tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1992 יצא אלבומם הראשון "Coola killar".
נכון לשנת 2019 הוציאה הלהקה 15 אלבומים.
הם ייצגו את שוודיה באירוויזיון 1993 עם שיר האהבה "אלואיז" והגיעו למקום השביעי.
ב-1995 הם השתתפו בשנית במלודיפסטיבלן, במטרה לייצג את שוודיה באירוויזיון, אך שירם לא הגיע לחמשת המקומות הראשונים.
ב-1999 הגיעו למקום השלישי במלודיפסטיבלן עם שיר שכתבה לנה פיליפסון.
במלודיפסטיבלן של 2002 לא עברו את שלב חצי הגמר.
במלודיפסטיבלן של שנת 2019 הגיעו למקום השביעי בגמר.
סגנונם המוזיקלי הוא הסגנון השוודי "Dansband" המשלב מספר סוגי מוזיקה שונים כמו פופ ורוק.
ארוונייש (בהונגרית: Örvényes) הוא כפר על גדות אגם בלטון במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בארוונייש מספר התושבים נמצא בירידה.
בארוונייש חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
ארוויקה (שוודית: Arvika) היא עיר בשוודיה, בירת קומין ארוויקה.
העיר ממוקמת כ-380 ק"מ מערבית מסטוקהולם וכ-50 ק"מ מגבול עם נורווגיה.
בקרבת היישוב קיימים שרידים של התיישבות מתקופת האבן ותקופת הברונזה.
בשנת 1811 הכפר קיבל זכויות עיר, אך כבר בשנת 1829 זכויות אלו נלקחו ממנה.
בשנת 1831 ליישוב הגיע תעלת מים הוא הפך לנמל פנימי חשוב.
בשנת 1871 לאזור הגיע מסילת ברזל.
בשנת 1911 היישוב קיבל זכויות עיר מחדש.
במרכז העיירה נמצאת כנסייה שנבנתה בשנת 1647.
בעיירה ממוקמות מספר מפעלים תעשייתיים.
המעסיק הגדול של תושבי העיר הוא מפעל "וולוו ציוד בנייה".
בשנת 1996 הוקם מפעל לייצור מכוניות ספורט מדגם אינדיגו 3000 שנסגר לאחר מספר שנים.
מספר מפעלים גדולים שפעלו בעיר נסגרו בתחילת המאה ה-21 למשל מפעל "קרייר" לייצור ציוד קירור שפעל בעיר מעל ל-40 שנים עבר להונגריה.
החל משנת 1992 בעיר נערך פסטיבל שנמשך 3 ימים במהלך יולי.
בפסטיבל זה הופיעו להקות ידועות דוגמת דפש מוד, Nine Inch Nails, רויקסופ, קורן ועוד.
האקלים בארוויקה הוא אקלים יבשתי.
הטמפרטורות הגבוהות ביותר נמדדות בחודש יולי, עם ממוצע של 29.2 מעלות צלזיוס, והנמוכות ביותר בפברואר, עם 21.7– מעלות.
ארוחה עירומה או ארוחת צהריים עירומה הוא סרט דרמה סוריאליסטי בבימויו של דייוויד קרוננברג ובכיכובם של פיטר ולר וג'ודי דייוויס, אשר יצא לאקרנים ב-1991. עלילתו מבוססת על חייו ועבודותיו של הסופר ויליאם ס.
בורוז ועוקבת אחר מסעו ההזייתי של התגלמותו הקולנועית, ויליאם לי, סופר היוצא למשימה חשאית בעיר דמיונית באפריקה תחת שימוש כבד בסמים ולאחר שהרג בשוגג את אשתו.
ויליאם "ביל" לי הוא סופר מתחיל המתפרנס למחייתו כמדביר חרקים.
עלילת הסרט נפתחת בדירתו של אחד מלקוחותיו כאשר מלאי רעל התיקנים שלו, מעין אבקה צהובה הקרויה פירטרין, אוזל לפתע.
בשובו לתחנת ה ממנה פועלת חברת ההדברה הופך ביל ללעג וקלס בקרב עמיתיו, ומאוחר יותר, כאשר הוא נפגש עם חבריו האמנים האנק ומרטין, מתבדחים השניים על צרותיו ורומזים לו כי עליו לחפש אחר האבקה האבודה בביתו.
בשובו לדירתו מוצא ביל את אשתו ג'ואן מזריקה את האבקה לאחד משדייה.
כאשר הוא שואל אותה לפשר מעשיה מספרת לו הלה שניסתה את החומר לראשונה יחד עם חבריו, ומתארת את השפעתו בתור .
הוא לוקח ממנה את המזרק ולאחר מספר רגעי מחשבה מחליט לנסות את הסם בעצמו.
למחרת נעצר ביל בידי שני בלשים ממחלקת הסמים המשטרתית, האוזר ואו'בריאן, מול כל חבריו לעבודה בתחנת האוטומט.
עם הגעתם לחדר החקירות מתעמתים איתו השניים בנוגע לשימוש חשוד באבקה, אולם הלה מוחה על כך בתוקף וטוען שהפך לאדם מן השורה לאחר שלא צרך סמים במשך שנים.
כאשר הבלשים עוזבים את החדר מתחיל ביל להזות, וחוזה בחיפושית זבל ענקית זוחלת החוצה מתוך קופסת נעליים ומזדהה בפניו בתור המפעילה שלו.
הוא, מצדו, הפך לכאורה לסוכן שלה.
החיפושית מבקשת למסור לו הוראות מגוף השליטה האחראי עליהם, וטוענת כי עליו לרצוח את אשתו באופן מידי.
ג'ואן, לדבריה, היא למעשה סוכנת של אינטרזון, מדינה אפריקאית דמיונית השוכנת לחופי הים התיכון.
ביל הופך לאחוז טירוף ומועך את החיפושית למוות עם אחת מנעליו לפני שהוא פורץ את הדלת ונמלט מתחנת המשטרה.
בימים הבאים הוא נתקל באדוארד, אחד מעמיתיו לעבודה, ברכבת.
הלה מספר לו כי השמועות על מעצרו נפוצו לכל עבר, ומציע לו לפנות למרפאת מקומית לצורך גמילה.
עם הגעתו למוסד המתואר הוא פוגש באדם מסתורי העונה לשם דוקטור בנווי, אשר מוסר לו אבקה שחורה שעשויה לדבריו מנדלי מים ברזילאיים, אותה, לטענתו, יש לערבב עם רעל התיקנים הצהוב בכדי להיגמל בהצלחה.
ביל שב חזרה לדירתו בכדי לנסות את התרופה החדשה, אך מוצא את ג'ואן שוכבת עם אחד מחבריו, האנק, בזמן שמרטין צופה בהם.
לאחר שהאנק עוזב את המקום במבוכה, מזריק ביל את החומר החדש לעצמו ולג'ואן, ומציע שיערכו את אחד מפעלוליהם המסוכנים תחת השפעתו.
הפעלול, הקרוי על שמו של וילהלם טל, כרוך בהנחת כוס זכוכית על ראשה של ג'ואן וצליפה בה באמצעות יריית אקדח.
ביל, עם זאת, מפספס, והורג אותה בשוגג.
מבוהל, נמלט הלה מהזירה לפאב מקומי בכדי להירגע.
בעודו שותה לשכרה הוא מבחין ביצור משונה היושב לצדו, מעין חצי-אדם בעל מאפיינים ציפוריים.
המפלץ מזדהה בתור "מאגוואמפ" וטוען לשייכות לארגון החשאי עליו סיפרה לו החיפושית בתחנת המשטרה.
הוא מייעץ לביל לרכוש מכונת כתיבה מסוג קלארק נובה עבור הדוחות שיצטרך לכתוב, ומושיט לו כרטיס הפלגה לאינטרזון.
אינטרזון מתגלה כעיר נמל אפריקאית המיושבת בעיקר בידי ערבים.
ביל מעביר את ימיו בכתיבת דוחות דמיוניים עבור מפעיליו, ובמהלך שהותו באחת המסעדות המקומיות הוא פוגש את הנס, מהגר ממוצא גרמני המנהל מפעל לייצור סמים אקזוטיים בשולי העיר.
הלה מגלה עניין רב בדוקטור בנווי ומזמין אותו להתלוות אליו.
כאשר הם מגיעים למפעל נדהם ביל לגלות שקו הייצור מפיק את הסחורה הנרקוטית מבשר מיובש של נדלי ענק אשר מיובשים בשמש ונטחנים לאבקה.
הסם החדש גורם לביל להזות כי מכונת הכתיבה שלו הופכת לחיפושית בה נתקל קודם לכן בתחנת המשטרה, אולם הפעם היא מבקשת ממנו להתגבר על סלידתו הפיזית והמוסרית מהומוסקסואליות בכדי שיצליח להיבלע בקרב אוכלוסיית הסוטים המקומית.
בימים הבאים נתקל ביל בשני סופרים אמריקאים, טום וג'ואן פרוסט.
ג'ואן, אשר אינה רק נקראת על שם אשתו המנוחה, אלא גם נראית בדיוק כמוה, מושכת את תשומת לבו מיד והוא מבקש מהנס להפגיש ביניהם.
הלה דואג להכירו לקיקי, הומוסקסואל צעיר הידוע בציבור כמאהבו של טום פרוסט.
ביל מצליח להשתלב במהרה במעגל החברים של הזוג ומכיר כמה נערים הומוסקסואלים המסתובבים בקרבם, בנוסף למהגר שווייצרי בשם איבס קלוקי.
טום מציע להשאיל לו את מכונת הכתיבה שלו, המרטינלי, אך בשובו הביתה הופכות שתי מכונות הכתיבה שברשותו לחיפושיות, והקלארק נובה רוצחת את המרטינלי ללא רחמים בטענה שהיא סוכנת של אינטרזון.
באותו הלילה מגיע ביל לביתם של בני הזוג פרוסט ושוכב עם ג'ואן, אולם אם הבית, פדלה, מפריעה להם במהלך מעשה האהבה ומשליכה את מכונת הכתיבה האחרונה של טום, המוג'אהדין, מהחלון.
טום הזועם מגיע למקום עם משרתו, חפיד, ומוצא שקיקים שונים ברחבי הבית המכילים חלקים מציפורניה, שערה ודמה של ג'ואן, אותם החביאה פדלה במעין כישוף שנועד לשלוט בה.
הוא מבקש מביל שיחזרו יחדיו לדירתו בכדי להשיב את המרטינלי, אולם הלה מצליח להתחמק ולעזוב את המקום חרף הפצרותיו.
חזרה בדירתו, ממשיך ביל לשתות לשכרה ולצרוך אבקות סם משונות, כאשר הקלארק נובה הופכת שוב לחיפושית וטוענת בפניו שאשתו ג'ואן הייתה, הלכה למעשה, נדל אנושי.
טום פורץ למקום בפתאומיות ומוצא את חלקיה השבורים של המרטינלי בחדר השירותים.
הוא וחפיד חוטפים את הקלארק נובה תחת איומי אקדח ועוזבים.
כעבור מספר ימים מגיעים לאינטרזון האנק ומרטין, שני חבריו של ביל, ומוצאים אותו ישן על שפת הים באישון הלילה.
כאשר שבים השלושה לדירתו הם נתקלים בכל הדוחות שכתב במהלך שהותו במקום, ומגלים שאלו מרכיבים למעשה סיפור שלם המכונה .
ביל מסרב לעזוב את העיר איתם באמתלה שקודם עליו לסיים את סיפורו.
בהמשך הערב נפגשים ביל וקיקי, לאחר שהלה מוצא אותו זרוק באחת מסמטאות העיר, ומוביל אותו לנפחיה מקומית בכדי לתקן את שברי המרטינלי של טום.
מתוך להבות הכבשן קמה לתחייה מכונת כתיבה חדשה בצורת ראשו של מאגוואמפ, היצור המשונה שמסר לביל את כרטיסי הטיסה לאינטרזון.
המכונה מתגלה כיעילה ביותר, ופולטת זרע המשמש כסם בכל פעם שדבר מה ראוי נכתב באמצעותה.
לאחר שביל שותה אותו הוא מגלה את מאגוואמפ יושב בחדרו, והלה חושף בפניו את משימתו הבאה: איתורו של המהגר השווייצרי קלוקי, אותו פגש בחברת בני הזוג פרוסט, אשר עשוי למסור לו מידע אודות מקום הימצאותו של דוקטור בנווי, הדוקטור המסתורי אשר עומד מאחורי תעשיית הסמים האקזוטית המשגשגת באינטרזון.
במעונו המפואר נחשף קלוקי בצורתו האמיתית, נדל ענק ממדים ומאיים, לאחר שביל מעניק לו את רשותו לאנוס את קיקי בתמורה למידע אודות המכשפה פדלה, אשר לדבריו, הפכה לאחת ממכרותיו הקרובות ביותר של דוקטור בנווי.
הוא שב לטום פרוסט בכדי להחליף את מכונת הכתיבה של מאגוואמפ עבור הקלארק נובה הישנה שלו, אשר נמסרת לידיו כחיפושית גוססת שעברה עינויים בשבי, הדוחקת בו לחפש אחר דוקטור בנווי במפעל הסמים של הנס ברובע המדינה.
המפעל אינו מכיל כל זכר לנדלי הענק מהם הפיק הנס את אבקת הסם השחורה, וכעת כלואים בו עשרות יצורי מאגוואמפ, שדרך מחושי ראשם מוצצים מכורי הסם את הזרע המאלחש.
ביל נתקל בהנס, אשר הפך בעצמו למכור, וכן בג'ואן, המסייעת לפדלה במטלותיה השונות במקום.
כאשר הוא מתעמת עם המכשפה קורעת הלה את עורה מעליה ומתגלה בתור לא אחר מאשר דוקטור בנווי.
הדוקטור חושף בפני ביל את הצלחתו של הסם החדש שפיתח, , על פני אבקת הנדלים המיושנת, ומציע לשלוח אותו לאנקסיה, עיר בדיונית נוספת אליה הוא מתכנן להתרחב עם עסקיו.
ביל מבקש שימסור לידיו את ג'ואן כתנאי להסכמתו ומסביר, .
אנקסיה היא עיר סובייטית וקרה אליה מגיעים ביל וג'ואן ברכבם דמוי הטנק.
במעבר הגבול הם נתקלים בשני הבלשים שעצרו את ביל, האוזר ואו'בריאן, השואלים אותו לפשר מעשיו במקום, ודורשים ממנו הוכחה להיותו סופר.
הלה מציע לג'ואן לנסות את פעלול וילהלם טל שפיתחו ושולף את אקדחו, אך שוב מפספס את הכוס שהניחה על ראשה ויורה בה למוות.
הסרט תם כאשר הוא משלים עם מותה הסופי בזמן שהבלשים מברכים אותו לכבוד הגעתו, .
התסריט לסרט הוא אוטוביוגרפי ומבוסס בחלקו על חייו של הסופר ויליאם ס.
בורוז, אשר נודע בציבור בשל התמכרותו ארוכת השנים לסמים.
דמותו של ויליאם "ביל" לי, אפוא, מהווה את התגלמותו הקולנועית.
בורוז אכן הרג את אשתו בשוגג באותו האופן בו המקרה מוצג בסרט, כלומר תחת השפעת סמים קשה ובמהלך משחק וילהלם טל שהסתיים באופן טרגי ובלתי צפוי, כאשר כיוון את אקדחו לכוס זכוכית שהניחה אשתו על ראשה במטרה לצלוף בה, אך במקום זאת ירה בה למוות.
אלמנטים נוספים מחייו של הסופר הופיעו בסרט: בורוז אכן עבד כמדביר חרקים במשך תקופה מסוימת, ואף נסע לטנג'יר, מרוקו, הקבלה שתוארה בתור העיר הדמיונית השוכנת בסמוך לחופי אפריקה, אינטרזון.
דמויותיהם של האנק ומרטין, חבריו של ויליאם לי, מייצגים את הסופרים ג'ק קרואק ואלן גינסברג, אשר היו מכריו של בורוז.
עם זאת, הסיפור אינו נגזר באופן מוחלט מחווייותיו של בורוז, אלא גם מהווה עיבוד מסוים לכמה מספריו: העיקרי מביניהם הוא זה שעל שמו נקרא, , אולם ניתן לזהות השפעות נוספות גם מהספרים ו.
במאי הסרט, דייוויד קרוננברג, אמר כי החלטתו להוסיף לסרט קטעים אמיתיים מתוך חייו של בורוז הייתה הכרחית, ובמילותיו המדויקות נאלץ , מאחר שעיבוד מלא לספריו ובייחוד ל היה עשוי להיות כרוך בהוצאות כספיות רבות מדי, ובנוסף היה .
צילומי הסרט תוכננו להתקיים במרוקו מפני שהחלק השני והארוך ביותר בסרט מתרחש למעשה בעיר אפריקאית-דמיונית בשם אינטרזון, והוא למעשה עיבוד לחווייותיו האמיתיות של ויליאם ס.
אולם בשל המתח שנוצר במדינות הערביות והמוסלמיות באזור בעקבות מלחמת המפרץ אשר פרצה ב-2 באוגוסט 1990 ונמשכה עד ל-28 בפברואר 1991, הוחלט לערוך את כל הצילומים באולפני קולנוע בטורונטו, קנדה.
הפסקול הולחן ברובו בידי הווארד שור, למעט מספר רצועות אשר מנגנות מוזיקת ג'אז מאת אורנט קולמן.
השימוש בלחן "זריחת חצות" של קולמן, אשר הוקלט עבור אלבומו , ככל הנראה טומן בחובו משמעות נסתרת כלשהי, מאחר שהסופר ויליאם ס.
בורוז נכח במהלך הקלטתו ב-1973. בנוסף, כמה קטעים בסרט מכילים מנגינות מאת ההרכב .
הסרט שוחרר לראשונה ב-27 בדצמבר 1991, במסגרת הפצת סרטים מוגבלת של חמישה בתי קולנוע, וגרף כ-64,491 דולרים בשבוע הראשון ליציאתו.
לאורך החודשים הבאים גרף כ-2,641,357 דולרים ברחבי אמריקה הצפונית.
מרפי טען כי הסרט הוא עיבוד מבולגן המשקף את נבכי נפשו של קרוננברג יותר מאשר את הספר עצמו.
לדבריו, האלגוריות החתרניות והפוליטיות שהציג בורוז בכתביו עבור הומוסקסואליות ושימוש בסמים מופיעות בסרט רק למטרות אסתטיות בלבד.
כמו כן טען כי ההיבטים הפוליטיים והחברתיים שבאו לידי ביטוי דרך הטכניקות הספרותיות של בורוז הפכו בסרט להזיות של אדם הסובל מהתמכרות לסמים או בקיצור נרקומן, וכי כאשר בחר קרוננברג להשתמש בחייו של בורוז עצמו בתור סיפור מסגרת למעשה הפך את יצירתו הסאטירית והביקורתית של הסופר לכדי מעין רומן חניכה.
אתר האינטרנט רוטן טומאטוס העניק לסרט ציון חיובי של 70% מתוך סיכום של 37 ביקורות, עם ניקוד ממוצע של 7. הקונצנזוס הכללי שהביע צוות המבקרים של האתר כתב על הסרט כי הוא, .
אתר מטקריטיק העניק לסרט ציון ממוצע של 67 מתוך 100 נקודות על בסיס 16 ביקורות, כאשר ציון המשתמשים עומד על 6.5 מתוך 10.
רוג'ר איברט מהשיקגו סאן-טיימס העניק לסרט ציון של שניים וחצי כוכבים מתוך חמישה וכתב כי, .
מהניו יורק טיימס כתבה כי , וכמו כן שיבחה את הופעתו של פיטר ולר, .
דסון האו מהוושינגטון פוסט הצביע על כך שלמרות שהסרט מכיל סצנות יוצאות מגדר הרגיל מבחינת מוזרותן, עדיין ישנו בתוכו.
כמו כן תיאר את חוויית הצפייה כסוריאליסטית בצורה קפדנית.
לסיכום, כתב כי הסרט הוא לספרו של בורוז וכי ישנו במרכזו.
מטיים כתב ביקורת מעורבת אודות הסרט, ותיאר אותו בתור, .
מניוזוויק כתב ביקורת אמביוולנטית במקצת אודות הסרט, וטען כי הוא עשוי לשעמם או להגעיל את הצופים מאחר שלא כל הסצנות המופיעות בו מרתקות את העין באופן שווה.
כמו כן טען כי על קהל הצופים .
המוזיקאי טים סימנון הידוע בשם הבמה פרסם סינגל שנקרא הנפתח בציטוט, , ונסגר בציטוט, .
בנוסף לשני הציטוטים הללו, אשר נלקחו באופן ישיר מהסרט, מכיל השיר גם רמיזות נוספות אליו אשר נטוו בזהירות בין שורותיו.
בפרק העשרים של העונה השביעית של סדרת הטלוויזיה משפחת סימפסון, , משתמשים בארט, נלסון ומילהאוס ברישיון הנהיגה המזויף של בארט בכדי להיכנס לבית קולנוע ולצפות בסרט המיועד למבוגרים בלבד.
הסרט בו הם בוחרים, המדורג בסיווג צפייה R, הוא ארוחה עירומה.
כאשר הם יוצאים מהמקום מסתכל נלסון אחורה ואומר, .
ארוונוצרוס (שם מדעי: Arvernoceros) הוא סוג של אייל נכחד שחי באירואסיה במשך הפליוקן ותחילת הפליסטוקן שלפני 3.2 עד 1.2 מיליון שנה מזמננו.
הוא תואר למדע ב-1828. המאובנים שלו התגלו במספר אתרים בצרפת, ספרד, איטליה, פולין, גרמניה, רומניה, יוון, מולדבה, רוסיה וגאורגיה.
אייל זה הזכיר את האאוקלדוצרוס והיה דומה מעט לאייל אציל.
מבנה הקרניים שלו דמו לאלה של מגלוצרוס (אשר נחשב לעיתים לצאצא של הסוג), אך היו בעלות פחות סעיפים וקצרות יותר.
הוא הגיע לאורך 2.3 מטרים, לגובה 130 ס"מ בכתפיים ולמשקל של 150 עד 230 ק"ג בממוצע.
מבנה הטוחנות שהתגלו היו פשוטות יחסית, כך שהוא כנראה הותאם לאכילת עלים וצמחייה עדינה.
ארווינד קג'ריוואל (בהינדי: अरविंद केजरीवाल; נולד ב-16 באוגוסט 1968) הוא פוליטיקאי הודי ומייסד ויו"ר מפלגת אאם אדמי.
לשעבר ראש השרים של דלהי.
ארווינד קג'ריוואל נולד למשפחה ברהמינית בסיאווני בהריאנה ב-16 באוגוסט 1968. הוא קיבל תואר בהדסה מכנית מהמכללה הטכנולוגית ההודית בקאג'פור.
ב-1989 הצטרף קג'ריאוול לטטה פלדה, חברת מתכת הודית, והוצב מועמה בג'אמשדפור.
ב-1992 עזה קג'ריוואל את החברה, ועבר ללמוד לקראת הבחינות לשירות הציבורי ההודיות.
ב-1995 הצטרף לשירות מס ההכנסה ההודי, וב-2006 פרש מהשירות הציבורי.
ב-2010 ו-2011 היה קג'ריוואל מעורב בסדרת מחאות נגד שחיתות .
כאחת מהדמויות הבולטות במחאות, עמד בראש קבוצה שהתאגדה להקים מפלגה פוליטית בשם אאם אדמי ב-26 בנובמבר 2012.
המפלגה ניסתה להעביר חקקיה שהייתה יוצרת משרד חוקר שחיתות מיוחד, ועקב התנגדותם של כלל המפלגות האחרות לרעיון התפטר קג'ריוואל ב-14 בפברואר 2014, 49 יום לאחר כניסתו לתפקיד, בצעד שהודה בדיעבד דהיה טעות
בבחירות הכלליות בהודו ב-2014 התמודד קג'ריוואל התמודד במחוז הבחירה ורנשי שבאוטר פרדש בו התמודד נרנדרה מודי, במעין הצהרה.
בבחירות לאספה המחוקקת של דלהי שהתקיימו בפברואר 2015 ניצחה המפלגה ניצחון מוחץ, כשמועמדיה זוכים ב-67 מתוך 70 מושבי האספה, וקג'ריוואל הושבע בשנית כראש השרים.
ממשלתו העניקה חשמל בחינם עד 200 יחידות, עד 20,000 ליטר של מים ונסיעות חינמיות בתחבורה הציבורית לנשים, אך נמנעה מהעלאות מיסים.
בבחירות לאספה מחוקקת של דלהי ב-2020 שבה מפלגתו וזכתה ב-62 מושבים, וקג'ריוואל הושבע בשלישית לראש השרים.
ב-30 במרץ 2022 הותקף ביתו של קג'ריוואל על ידי פעילי מפלגת העם ההודית.
שמונה פעילים נעצו בחשד למעורבות באירוע, וסגן ראש השרים של דלהי מניש סיסודיה לצד פעילי אאם אדמים נוספים טען שהתוקפים ניסו להתנקש בחייו של קג'ריוואל.
במרץ 2024 נעצר קג'ריוואל על ידי בעקבות חשדות למעורבות בפרשת הלבנת הון במסגרת מדיניות האלכוהול העירונית.
ביוני 2024 הוא נעצר גם בידי לשכת החקירות המרכזית של הודו בחשד לפרשת שחיתות.
ביולי 2024 הורה בית המשפט העליון של הודו על שחררו בערבות ממעצרו על ידי דירקטוריון האכיפה, ובספטמבר 2024 שוחרר גם ממעצרו על ידי לשכת החקירות.
ב־21 בספטמבר 2024 התפטר קג'ריוואל ממשרת ראש השרים של דלהי, כשאטישי מרלנה ממונה לראש השרים תחתיו.
קג'ריוואל נימק את ההתפטרות ברצון לקבל מחדש את אמון הבוחר בבחירות בפברואר 2025.
בבחירות לאספה המחוקקת של דלהי בפברואר 2025 הפסיד קג'ריוואל במחוז הבחירה של ניו דלהי ממנו התמודד.
קג'ריוואל נישא ב-1995 לסוניטה, עובדת שירות מס ההכנסה ההודי, ולזוג בן ובת.
קג'ריאוול הוא אמבדקריסט, ומכנה את עצמו חסיד של בהימראו ראמג'י אמבדקר, ממנהיגי הדלית.
ארוז דה ליסה (בספרדית: Arroz de lisa; כלומר אורז בורי) הוא מאכל מסורתי מהמטבח הקולומביאני מחוף האוקיינוס האטלנטי (הים הקריבי).
הארוז דה ליסה מבושל עם קיפונאים, (דג בורי למשל) דג ים המצוי במים מליחים, כמו אלה בפתחי הנהרות.
בנוסף לבורי שלרוב מיובשים ומומלחים קודם לכן, האורז מכיל ירקות (למשל, בצל, סוגי פלפל מתוקים), ותבלינים (למשל פפריקה, כמון, מלח, פלפל שחור).
המאכל מוגש בדרך כלל בעלה (כמו עלה בננה) עם עירית טחונה, בליווי בולו, סלט אבוקדו וגוארפו (מיץ קנה סוכר).
ארוחה של החיים היא תוכנית אירוח ואוכל ישראלית המבוססת על הפורמט הספרדי "Una vida, una cena", שבמסגרתה השף ענר בן רפאל פורמן מארח אישיות ישראלית לארוחה המשקפת את סיפור חייהם.
התוכנית שודרה החל מ-27 ביוני עד 3 באוקטובר 2023 בכאן 11.
בכל פרק, השף ענר בן רפאל פורמן מארח אישיות ישראלית ומבשל להם ארוחה מיוחדת המותאמת ומשקפת את סיפור חייהם.
במהלך הארוחה הם מספרים על הילדות, ההצלחות, הכישלונות, הפחדים והזיכרונות שלהם.
מספרפרקאורח/תתאריך שידורמקורי מקור1מאיה ורטהיימר27 ביוני 20232סאבלימינל4 ביולי 20233יבגניה דודינה5 בספטמבר 20234איילת שקד12 בספטמבר 20232.9%5אקי אבני26 בספטמבר 20231.7%6פאולה רוזנברג3 באוקטובר 20231%
התוכנית צולמה במהלך אוגוסט עד ספטמבר 2022.
נועם פתחי מעיתון "ישראל היום" כתב: .
אורן ברזילי מאתר "TimeOut" כתב על התוכנית ש.
ארוחה מוסדית היא ארוחה המוגשת במוסד כחלק בלתי נפרד מפעילותו השוטפת, אך אינה מהווה מטרה עיקרית של פעילות המוסד (כמו במסעדות או בתי מלון).
ארוחות מוסדיות מוגשות בהתאם למסגרת הפעילות אותה מקיים המוסד – במוסדות הפעילים ברוב שעות היממה יסופקו בדרך כלל 3 ארוחות ביום: בוקר, צהריים וערב, ובמוסדות הפעילים רק חלק משעות היום תסופק ארוחה אחת או שתיים בהתאם לפרופיל הפעילות.
במוסדות בהם אנשים חיים, עובדים או שוהים במשך פרקי זמן ארוכים, כמו צבא, בתי חולים, פנימיות או מתקני כליאה, יש צורך לקיים שגרת חיים סדירה שתאפשר לאנשים לתפקד.
מזון הוא צורך בסיסי יומיומי, ובלעדיו לא ניתן לקיים פעילות רציפה לאורך זמן.
במקרים רבים, לא ניתן להסתמך על כך שכל פרט יביא או יכין לעצמו אוכל, או אף לא קיימת אפשרות מעשית לכך.
במקרים כאלה, הפתרון המקובל הוא כי המוסד לוקח על עצמו את האחריות לאספקת המזון.
אספקת מזון סדיר לקבוצות גדולות משרתת גם את הסדר המוסדי: היא מאפשרת תכנון לוחות זמנים, הפסקות מתואמות, בקרה על נוכחות, ולעיתים גם חינוך להרגלי אכילה מסודרים.
במקרים מסוימים, המוסד מחויב על פי חוק או נורמות מוסריות לדאוג להזנה של השוהים בו, במיוחד כאשר לא מדובר בבחירה חופשית של הפרט להימצא שם.
ארוחה מוסדית מורכבת בדרך כלל ממנה ראשונה, מנה עיקרית, וקינוח.
בנוסף מסופק ברוב המקרים לחם ללא הגבלה (יכול להיות גם לחמנייה או פיתה), מלח שולחן, פלפל שחור ולעיתים גם רטבים.
לארוחה נלווית שתייה כמים או משקאות קלים.
המנה העיקרית תכלול בדרך כלל מנת חלבון ותוספות פחמימתיות פשוטות כאורז או תפוחי אדמה וירקות מבושלים.
לעיתים המנה מכילה גם קטניות.
גודל המנות הוא סטנדרטי, בעיקר בגלל הצורך לייעל את תהליך החלוקה ולשלוט בעלויות, אך כתוצאה מכך מנה עלולה להיות קטנה מדי עבור חלק מהסועדים או גדולה מדי עבור אחרים.
חומרי הגלם המשמשים להכנת ארוחות מוסדיות הם בדרך כלל סטנדרטיים, מוגבלים לתפריט המוסדי ומוצעים במחזוריות על פיו.
מלאי חומרי הגלם מתוכנן מראש ואינו גמיש.
חומרי הגלם נבחרים בהתאם ליעדים תזונתיים – אלו עשויים להיקבע על פי אסדרה (של משרדי ממשלה כמשרד הבריאות או גוף מוסדי אחר) או בעזרת גופים פרטיים כתזונאים ויועצים קולינריים.
חלקים רבים מהארוחה אם לא כולה (בתלות בצורת ההגשה, להלן) מוכנים מראש, לעיתים בטכניקות של בישול-קירור/הקפאה-חימום מחדש/הפשרה, כלומר רוב ההכנה נעשית מראש כאשר לקראת ההגשה מתבצע חימום קצר.
המנות פשוטות להכנה ודורשות תשומות מועטות (חומרים וזמן עבודה).
בחדרי אוכל וקנטינות מוגשות הארוחות בתוך עגלות חימום ומעל דלפקים.
ההגשה עשויה להיות בשירות עצמי מלא, תוך ליקוט עצמי של המנות אל תוך מגש, או שירות עצמי חלקי בו חלק מהמנות (העיקריות, ולעיתים גם חלק מהתוספות) מוכנות בצלחת על ידי עובדי חדר האוכל או הקנטינה ומוגשות לסועד על מנת שיצרף אותן למגש.
ארוחות מוסדיות הנצרכות מחוץ לחדרי אוכל וקנטינות מוגשות בדרך כלל כשהן ארוזות באמצעים כגון חמגשיות ושקיות ניילון.
בבתי חולים ובתי אבות, חלק מהארוחות מוגשות ישירות למטופל באמצעות מגש ערוך.
קיימות שתי שיטות להגשה זו: מגשים המוכנים ומובלים מכוסים אל המטופלים, או העברת מכלי מזון ("קונטיינרים") אל המחלקות שם מכינים את המגשים.
היתרון בשיטה השנייה הוא האפשרות של הצוות המטפל להתאים את הארוחה באופן אישי לרצונותיו של המטופל (במידת האפשר), החיסרון העיקרי הוא כי שיטה זו דורשת כוח אדם להכנת המגשים במחלקות עצמן.
בתי חולים רבים מציעים תפריט בהתאמה אישית למטופלים.
במקרים יוצאי דופן מוגשות ארוחות מוסדיות על ידי מלצרים: הדבר מקובל בחדרי אוכל המשמשים מנהלים או קצינים בכירים.
במוסדות מסוימים, כגון פנימיות ומתקני אימונים צבאיים, הארוחות מוגשות בסגנון משפחתי.
שניים מהמוסדות הגדולים ביותר מסוג זה הם האקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט, עם כ-4000 צוערים, ואקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית.
בשני המוסדות הללו, נכנסים הצוערים לחדר האוכל יחדיו ויושבים בשולחן קבוע, המונה כ-10 סועדים.
לאחר מכן מוגשות הארוחות אל השולחן בצלחות על ידי צוערים זוטרים בפיקוחו של צוער בכיר.
סגנון שירות זה נועד לא רק להבטיח שניתן יהיה להאכיל מספר רב של אנשים בו זמנית, אלא גם מהווה חלק מתהליך החינוך של הצוערים.
רוב הארוחות המוסדיות נאכלות במרחבים ייעודיים שתוכננו לשמש מספר רב של סועדים בפרק זמן קצר.
סביבות אלה כוללות חדרי אוכל, קפטריות או אולמות הסעדה המצוידים בשולחנות וכיסאות שסודרו לצורך נוחות תפעולית, ולעיתים גם במסועי מזון, עמדות חלוקה עצמית או דלפקי שירות.
עיצוב המקום ושיטות ההגשה מיועדות לייעל את זרימת הסועדים, לצמצם זמני המתנה ולתמוך בתחזוקה נוחה וניקיון תדיר.
חוויית האכילה של הארוחה מושפעת מתנאים אלה, והיא מתקיימת לעיתים באווירה רבת-משתתפים, קצובה בזמן ומהווה חלק בלתי נפרד משגרת היום.
מאפיינים אלה עשויים להשפיע על קצב האכילה, על האפשרות לקיים שיחה בזמן הארוחה, ועל תחושת הפרטיות של הסועדים.
השוק של ארוחות מוסדיות מאוד יציב מכמה בחינות: הלקוחות מגיעים במקרים רבים מהמגזר הציבורי, דבר המשתמע בתקציבים קבועים לצורכי הסעדה.
גם המוצרים, הטכנולוגיות, הכשרת העובדים והאסדרה משתנים לאט מאוד אם בכלל.
ספקי ארוחות מוסדיות נבחרים במקרים רבים באמצעות מכרזים, וחוזי האספקה הם ארוכי-טווח.
לשיקולי מחיר תפקיד מרכזי בקבלת ההחלטות של גופים המזמינים את השירות.
ארגונים מוסדיים פועלים לרוב תחת מגבלות תקציב מוגדרות, ולכן מחיר הארוחות מוגבל.
מחיר זה מכתיב את שיקולי העלות של הספקים, שיכללו פרמטרים כמספר הסועדים ותדירות הארוחות (מהם משתמע היקף החוזה), מרחקי ההובלה, דרישות תזונתיות מיוחדות ורמת בקרת האיכות והפיקוח הנדרשת.
חוזים בתחום זה נוטים להעדיף פתרונות המשלבים יעילות לוגיסטית עם יציבות תמחורית.
חישובי העלות כוללים בין השאר את חומרי הגלם, את עלות ההכנה, השינוע, כוח האדם, התחזוקה והבקרה.
לעיתים נדרשת גם השקעה בתשתיות פיזיות כמו ציוד מטבח, מערכות קירור או ריהוט, דבר שנלקח בחשבון במסגרת הסכם ההתקשרות.
חוויות ותפיסות רווחות של הארוחות המוסדיות בקרב סועדים שונים הן סובייקטיביות.
לעיתים נתפשות הארוחות כלא-טעימות, חוזרות על עצמן או חסרות רעננות, ומתוארות כמאכלים מבושלים או מעובדים מדי, דלים בטעמים ולעיתים קרים או ארוזים מראש.
תפריט קבוע הכולל מנות כמו עוף, בשר טחון, תפוחי אדמה או פודינג אורז, יחד עם גודל מנות מצומצם וחוסר אפשרות בחירה, יוצרים תחושת מונוטוניות.
סביבת ההגשה מאופיינת לרוב כפונקציונלית: קפיטריות עם שירות עצמי, מגשי פלסטיק, עיצוב בסיסי, היעדר אלמנטים ממתני רעש או מוזיקה, וצוות הפועל באורח טכני שאינו יוזם קשר אישי עם הסועדים.
התחושה הכללית עשויה להיות של חוסר נוחות, במיוחד כאשר האכילה מתבצעת בזמנים קבועים, בחלל צפוף או בקרב אנשים שאין היכרות מוקדמת עמם.
במקומות עבודה, השפעת הארוחות המוסדיות על העובדים עשויה לחרוג מהיבט תזונתי גרידא, ומשפיעה לעיתים על האווירה הארגונית, על שביעות הרצון הכללית של העובדים ואף על תפקודם היומיומי.
גם מידת הניקיון, צפיפות, רמת הרעש או תנאי הישיבה בסביבת האכילה עצמה יכולים להשפיע על החוויה הכללית מהפסקת האוכל, שהיא מרכיב משמעותי ביום העבודה.
אחת הדרכים לשיפור התדמית של ארוחות מוסדיות היא למשל תפריטים המתוכננים על ידי שפים ידועי-שם.
מוסדות בריאות, מסגרות טיפוליות ודיור מוגן: בבתי חולים ובתי אבות מוגשות 3 ארוחות ביום.
מוסדות נוספים בהם מוגשות ארוחות הם מרכזי יום לקשישים, הוסטלים ומקלטים (לנוער, לנשים, לחסרי בית), מוסדות שיקומיים או גמילה, מרכזים טיפוליים.
שירות הבריאות הלאומי של הממלכה המאוחדת (NHS) מספק כ־300 מיליון ארוחות בשנה, בעלות כוללת של כ־0.5 מיליארד ליש"ט ונחשב למזמין השלישי בגודלו של שירותי הסעדה בבריטניה.
כשליש מתוך כ־1,200 בתי החולים בממלכה המאוחדת מקבלים שירותי הסעדה מקבלני חוץ.
התקציב היומי לאדם עבור מזון נע בין 1.50 ל־8.40 ליש"ט, וכולל שלוש ארוחות ביום, שבע שתיות וחטיפים אם נדרש.
שביעות הרצון של המטופלים אינה נלקחת בחשבון בתכנון הארוחות.
העלויות שונות ממדינה למדינה: בארצות הברית, למשל, עלות המזון למטופל נעה בין 3.00 ל־8.77 דולר ליום.
מוסדות חינוך: גני ילדים ובתי ספר יסודיים – ארוחה אחת ביום, בדרך כלל במסגרת יום לימודים ארוך.
בתי ספר תיכוניים, מכללות ואוניברסיטאות (בדרך כלל כארוחות מסובסדות בקנטינות), כפרי נוער ופנימיות – 3 ארוחות ביום.
בשנת 2005 הוערך שתחום ההסעדה בבתי ספר בארצות הברית הסתכם בכ־8.2 מיליארד דולר בשנה, מתוכם כ־5 מיליארד ארוחות בשנה ותקציב של 2.47 דולר לארוחה.
בממלכה המאוחדת הוגשו באותה תקופה כ־3.5 מיליון ארוחות ביום, עם תקציב של 1.68 ליש"ט לארוחה.
במדינות רבות, שירותי ההסעדה במוסדות חינוך ניתנים על ידי חברות קייטרינג חיצוניות.
היקף הסבסוד של הארוחות משתנה בין מדינות.
יש מקומות שבהם כל הארוחות מסובסדות, ובאחרים הסבסוד ממוקד באוכלוסיות מוחלשות מבחינה כלכלית-חברתית.
בארצות הברית פועלת , המספקת ארוחות צהריים מזינות במחיר נמוך או ללא תשלום, בבתי ספר ציבוריים ופרטיים ללא כוונת רווח ובמוסדות לילדים.
הארוחות חייבות לעמוד בהנחיות התזונתיות הפדרליות.
מערכות הביטחון העיקריות המספקות ארוחות הן מחנות צבא, תחנות משטרה, תחנות כיבוי אש, בתי כלא ומתקני מעצר.
כאשר חיילים שוהים בבסיסים סגורים או על אוניות, הארוחות דומות לאלה שבמסגרות מוסדיות אחרות: שלוש ארוחות ביום, עם אפשרות בחירה מסוימת.
הבדל מהותי קיים כאשר החיילים פועלים בתנאים מבצעיים:
כאשר המצב הטקטי מאפשר זאת מתבצע הבישול במטבחי שדה וחלוקת האוכל במקום מרכזי או הובלתו חם לנקודות מרוחקות.
הארוחות כוללות שילוב של מזון טרי זמין, שימורים, מזון מיובש, או מנות קרב קבוצתיות מוכנות מראש.
כאשר הכוחות מפוזרים או בתנועה, משתמשים במנות קרב אישיות שאינן דורשות הכנה או דורשות מינימום הכנה, ונאכלות בהתאם לנסיבות.
לרוב המדינות יש מנות קרב מותאמות תרבותית, דתית וגאוגרפית.
המטרה היא לאפשר לחיילים לפעול, להילחם ולשרוד באופן עצמאי, תוך שמירה על צרכים תזונתיים בסיסיים.
בצבא ארצות הברית קיימות מנות אישיות הנקראות (Meal Ready to Eat), כל אחת מהן כוללת ארוחה אחת.
תפריט 2021 כולל 24 סוגים שונים של ארוחות כאלו.
ב כל מנה מיועדת ל־24 שעות וכוללת ארוחת בוקר, ארוחה עיקרית וארוחת ביניים.
ראשית, משום שקיימת חובה להבטיח שלכל האסירים תהיה הזדמנות לאכול ארוחות שתורמות לתזונה בריאה ומאוזנת.
לארוחות יש משמעות מיוחדת לאסירים: הן ממלאות תפקיד מרכזי עבור אסירים בהיותן חלק מהותי מתנאי הכליאה.
ארוחות מקלות על השעמום והמונוטוניות של הקיום השגרתי ומספר חוקרים טענו כי רמה ירודה של ארוחות היא זרז לתוקפנות.
תפריט מתוכנן בצורה גרועה, מנות בגדלים לא מספקים, חוסר גיוון ומזון מבושל בצורה גרועה יכולים לתרום לתלונות קשות ולמחלוקות.
בשנת 2002, הייתה ההוצאה היומית הממוצעת על מזון לאסיר בארצות הברית 2.26 דולר.
בבריטניה ההוצאה נעה בטווח של 1.20 עד 3.41 ליש"ט לאסיר ליום.
ארוחות מוסדיות מסופקות בעיקר במפעלי תעשייה הפועלים במשמרות (חדרי אוכל לעובדים), חברות עם היקף כוח אדם גדול (לעיתים הארוחות נחשבות כחלק מתנאי העבודה), קיבוצים, מקומות עבודה מרוחקים מאזורי מגורים – למשל אוניות.
בתחום הזה קיים המגוון הרחב ביותר של סוגי ארוחות.
מנהלים בכירים נוטים לקבל ארוחות בסגנון מסעדה עם שירות לשולחן, בעוד שעובדי משרד וייצור אוכלים לרוב בקפטריות בשירות עצמי.
במקרים רבים הארוחות מסובסדות, ומהוות חלק מתנאי ההעסקה הכוללים של העובדים, דבר שהוביל לגידול עקבי בשימוש בשירותי הסעדה במגזר זה: בין השנים 1996 ל־2001 עלה השיעור העולמי של עובדים המשתמשים בשירותי הסעדה מ־35.2% ל־39.1%.
עם זאת, מאחר שמדובר בהוצאה שאינה חלק מליבת הפעילות העסקית, חברות רבות מחפשות דרכים לצמצם או לבטל את הסבסוד - אם של המזון עצמו ואם של עלויות נלוות (כמו תחזוקה או שטח).
גם מסיבה זו, גובר השימוש בחברות קייטרינג המספקות את השירות במיקור חוץ.
ארוחות מוסדיות מסופקות גם במסגרות זמניות או קהילתיות כמחנות קיץ ותנועות נוער, משלחות עבודה והתנדבות, סיוע חירום (למשל באירועי אסון טבע או מלחמה) ובתי תמחוי.
ארוחות מוסדיות מסופקות באופן מתמיד במסגרת אילוצים כלכליים הדוקים מאוד, ולכן ארגונים מחפשים ללא הרף דרכים לצמצם את העלויות, ובמידת הצורך להפחית או לבטל משאבים.
מבחינה היסטורית, איכות המזון מעולם לא הייתה בראש סדר העדיפויות של ייצור והגשת ארוחות מוסדיות, והעלות הייתה תמיד הגורם המכריע.
הארוחות נתפסות כ"" ולא כ"", ולכן הנוהג המקובל הוא להגביל עלויות ולצמצם תקציבים ככל הניתן.
בעוד שהאיזון בין עלות לאיכות נותר אתגר מתמיד, ניכרת התגברות של המודעות והביקוש מצד הצרכנים לאיכות תזונתית, אכילה בריאה, היגיינה וניקיון – וחשיבותו של הצורך לספק שירות בררני בהרבה הולכת ועולה.
דבר זה נכון במיוחד כאשר הארוחות מסופקות לכוח אדם הרואה בהן חלק משכרו הכולל.
יתר על כן, ישנו פיקוח ממשלתי רב יותר על שירותי מזון מוסדיים "ללא מטרות רווח" כמו בתי חולים, בתי כלא ובתי ספר, שכן שירותים אלה מספקים את כל הארוחות או לכל הפחות את הארוחה היומית העיקרית.
קיימות שלוש דרכים עיקריות לאספקת ארוחות מוסדיות, השונות זו מזו במידת השליטה של המוסד על תהליך ההכנה, ההגשה והתפעול:
החזקה ותפעול עצמי של המטבח:
במודל זה המוסד מחזיק מטבח פעיל ומפעיל אותו בכוחות עצמו, באמצעות צוות פנימי שהוא חלק מהמערך הארגוני.
דוגמה לכך היא מטבח בבסיס צבאי או בבית חולים ציבורי.
היתרונות של שיטה זו מתבטאים ביכולת שליטה מלאה על איכות המזון, התאמה לצרכים ייחודיים, עצמאות תפעולית המאפשרת גמישות רבה (למשל כתוצאה משינוי בכמות הסועדים).
במקרה של ארגונים גדולים במיוחד כגון צבא או מערכות בריאות, בא לידי ביטוי גם היתרון לגודל המאפשר להוזיל עלויות של חומרי גלם.
החסרונות מתבטאים בעלויות קבועות גבוהות, צורך בניהול מקצועי של מטבח ותפעולו כאשר זוהי אינה ליבת הפעילות של הארגון, קושי בגיוס והכשרת כוח אדם מיומן.
החזקה של מטבח ותפעולו באמצעות מיקור חוץ (קבלן תפעול):
במודל זה המוסד מחזיק בתשתית הפיזית – המטבח, הציוד, מתקני האחסון וההגשה – אך שוכר שירותי תפעול מחברה חיצונית.
קבלן ההסעדה אחראי להכנת המזון, גיוס הצוות וניהול הפעילות היומיומית.
המודל מאפשר שמירה על שליטה בתשתיות לצד העברת האחריות התפעולית לגורם מקצועי, גמישות ניהולית והפחתת העומס האדמיניסטרטיבי.
עם זאת, נוצרת תלות בקבלן ועלולים להתגלות פערים באיכות השירות בין חברות שונות וקושי בהבטחת רציפות תפקודית במקרים של סכסוכים או כשל חוזי.
שירותי קייטרינג חיצוניים (מיקור חוץ מלא):
במסגרת מודל זה, המזון מוכן מחוץ למוסד, לרוב במטבחים מרכזיים של חברת קייטרינג, ומועבר אל המקום כשהוא ארוז או מוכן להגשה.
במוסד עצמו אין מטבח פעיל, ולעיתים קיימות רק עמדות חימום וחלוקה.
במודל זה חסכון ניכר בעלויות תשתית, פשטות ניהולית, קלות בהחלפת ספקים.
המודל יוצר קשיים בפיקוח על איכות המזון ותנאיו, בהתאמה לצרכים פרטניים, תלות גבוהה בלוגיסטיקה חיצונית ורגישות לשיבושים באספקה.
על בחירת מודל האספקה משפיעים גורמים רבים, בהם:
לחץ לשרת מספר רב של סועדים תחת אילוצי זמן.
צורך בהגשה לאתרים מרוחקים כגון מחלקות מרוחקות בבתי חולים, יחידות הפועלות מחוץ למחנה צבאי וכדומה.
דרישות לשעות שירות מורחבות, משמרות לילה או שירות 24 שעות ביממה.
דרישות להתייעלות וצמצום הוצאות כוח אדם, ציוד והוצאות תקורה אחרות.
מודעות מוגברת לקשר בין תזונה לבריאות, היגיינת מזון ושינויים בחקיקה.
בפעילות שירותי מזון "אידיאלית", מרכיבים טריים מהשורה הראשונה מוכנים על ידי שפים מיומנים מאוד מיד לפני הצריכה ומוגשים באופן דומה על ידי צוות מיומן מאוד.
בעוד שגישה מסורתית זו ממשיכה להתקיים במסעדות יוקרה, הלחצים הפיננסיים בתעשיית שירותי ההסעדה ובמיוחד במגזר העלויות, אינם מאפשרים פרקטיקות אלו והובילו להתפתחות מערכות ייצור מזון המנותקות מהשירות, מחולקות למוקדי רווח ובעיקר הפועלות משיקולי עלות-תועלת ופילוח שוק.
התוצאה באה לא פעם לידי ביטוי במאפיינים שליליים של ארוחות מוסדיות:
איכות המזון – חוסר טעם, בישול לקוי, חומרי גלם לא טריים.
חוסר התאמה בכמויות עשוי להוביל לתחושת רעב מצד אחד, או לבזבוז מזון מצד שני.
בנוסף, ההגבלה של גודל המנה נתפסת לעיתים כצמצום חופש הבחירה של הסועד, במיוחד כאשר אין אפשרות לקבל תוספת או להרכיב את הארוחה באופן גמיש.
מגבלות אלו עלולות לפגוע בשביעות הרצון הכללית מהשירות ולהשפיע על דפוסי צריכת המזון, כגון הימנעות מאכילה במקום או צריכה של מזונות חלופיים בין הארוחות.
צורת הגשה היוצרת אווירה תעשייתית, "מנוכרת" וכן פוגעת באיכות המזון כתוצאה מהכנתו זמן רב מראש.
"ארוחה חמה" הוא ביטוי עממי גמיש, אשר השימוש בו משתנה בהתאם להקשר, למטרה ולתחושת הדובר.
למונח זה אין הגדרה מוסכמת או אחידה, והשימוש בו נסמך לעיתים קרובות על הקשרים ולא על קריטריונים ברורים.
במובנו הבסיסי, מתאר המונח ארוחה המוגשת כשהיא חמה פיזית, כך שגם מזון מעובד, כדוגמת פיצה קפואה שחוממה, יכולה להיקרא (ובהחלט להיחשב בעיני חלק מהציבור) "ארוחה חמה".
עם זאת, במובנים אחרים הכוונה בדרך כלל רחבה יותר.
העדר ההגדרה המדויקת מעניק למונח "ארוחה חמה" גמישות, אך גם יוצר עמימות ולעיתים תחושת הטעיה.
המונח משמש למטרות שונות - חינוכיות, שיווקיות, פוליטיות או רגשיות - ולעיתים מייצג אידיאל תרבותי יותר משהוא מתאר מצב עובדתי.
ההקשר הנפוץ של השימוש במונח הוא בשיח על אוכלוסיות נזקקות וביטחון תזונתי.
בהקשר תרבותי או חברתי, "ארוחה חמה" עשויה להיתפס כמאורע הכולל בישול ביתי, מסורת, השקעה ומשפחתיות.
לפי תפיסה זו, ארוחת טלוויזיה המחוממת בתנור מיקרוגל לא יכולה להיחשב ארוחה חמה, על אף הטמפרטורה בה היא מוגשת.
במקרים אלו, ל"חום" של הארוחה משמעות סמלית ורגשית.
הוא עשוי לשקף תחושות של אכפתיות, שייכות, ביתיות ודאגה אנושית.
כך למשל, תיאורים של "חלוקת ארוחות חמות לנזקקים" מתייחסים לא בהכרח לטמפרטורת המזון, כי אם לפעולה נתפסת של חמלה, דאגה ויחס אנושי.
בהקשר המשפחתי, ארוחה חמה נתפסת לעיתים כסמל לביתיות ולקשר בין בני המשפחה, ובעיני רבים היא חלק מהציפיות החברתיות הבסיסיות של הורות ודאגה לילדים.
בהקשרים אלה, היעדר ארוחה חמה עשוי להיתפס כביטוי לחסך רגשי, גם אם לאו דווקא תזונתי.
במקרים אחרים, המונח מבטא הבדל בין מצב של חוסר ביטחון אישי לבין תחושת ביטחון, "נמל מבטחים" שבו ניתן לקבל ארוחה חמה, תהא משמעותה אשר תהא.
בהקשרים מוסדיים, המונח מופיע לעיתים קרובות ללא הגדרה מדויקת, תופעה יוצאת דופן בתחום המדיניות הציבורית.
מוסדות המפרטים תכולה של "ארוחה חמה" עשויים להסתפק גם במרכיב מבושל אחד.
במקרים שונים ניתן משקל שונה למאפייני הארוחה - ערכיה התזונתיים, אופן ההכנה או ההגשה.
אחד הפערים הבולטים בשימוש במונח נוגע להבחנה שבין ארוחה שהוכנה בסמוך לאכילה לבין ארוחה שבושלה מבעוד מועד וחוממה מחדש.
מוסדות רווחה, לדוגמה, לרוב מגישים ארוחות מחוממות שהוכנו מראש, אשר על אף היותן חמות מבחינה פיזית, לא נתפסות כטריות או כאיכותיות, ורבים רואים בהן נחותות בכל היבט קולינרי.
בתחומים כמו רווחה, חינוך או ביטחון תזונתי, משמשת "ארוחה חמה" גם כדי לציין רף בסיסי של דאגה מוסדית לצרכים פיזיים ורגשיים כאחד.
ארוטומניה (Erotomania) או תסמונת קלֶרַמבּוֹ (de Clérambault's syndrome) היא הפרעה דלוזיונלית שבה החולה מאמין שמישהו אחר מאוהב בו.
התסמונת תוארה לראשונה בשנת 1921 על ידי הפסיכיאטר הצרפתי גטאן גטיאן דה קלרמבו, ומכאן שמה.
האדם שלכאורה מאוהב בחולה הוא בדרך כלל ממעמד חברתי גבוה או אדם בלתי מושג (כוכב קולנוע, פוליטיקאי מפורסם, ובתיאור המקרה הראשון - מלך אנגליה ג'ורג' החמישי).
החולה מאמין שהאחר מאוהב בו, והוא מרוצה ממצב עניינים זה.
עוצמת הרגשות של החולה, כמו גם האמונה שהוא מושא אהבתו של האחר, אינה ניתנת לשינוי, וגם ביטויי דחייה מצד האחר יקבלו פירוש על ידי החולה שיצביע על כך שהאחר מאוהב בו.
החולה מאמין שמושא אהבתו מתקשר איתו באמצעות קודים סודיים שרק הם יודעים את משמעותם, כמו פתיחת וילונות וסגירתם.
לא פעם נדרשת המשטרה להתערב כאשר החולה פולש שוב ושוב לחיי האחר.
החולה נוטה להחפיץ את מושא האהבה; מתייחס אליו כאל חפץ שחייב להיות בחזקתו.
הוא אינו מסוגל לראות במושא האהבה יצור אנוש עצמאי בעל רצונות משל עצמו.
החולה הארוטומני מתחיל בדרך כלל בגילויי חיבה עדינים ופשוטים, שהולכים ומקצינים, ולבסוף הופכים לגילויים של כעס, איבה, תסכול ואלימות.
החולה מתעלם לחלוטין מחוסר העניין של מושא האהבה במערכת היחסים.
כל תגובה מצד מושא האהבה מתפרשת מיד כאות, אישור וסימן לאהבה.
בסופו של דבר מגיע החולה הארוטומני למצב פסיכוטי, שבו הוא מנותק לחלוטין מהמציאות.
ארוטיקה (מיוונית - ארוס שמשמעו תשוקה) היא התעסקות כלשהי במיניות האדם, בצורה ישירה או עקיפה.
מוסכמה חברתית מקובלת היא, שנושאים ארוטיים שייכים לצנעת הפרט, ועל כן הם בדרך כלל אינם נדונים בפומבי, או שנדונים במרומז, ואין מקובל לעסוק בהם בצורה פומבית וישירה.
פורנוגרפיה היא מסגרת שבה (למרות הטאבו החברתי), קיים עיסוק ישיר, ולעיתים בוטה או חסר רגשות, במיניות האדם.
ההקשרים שבהם הארוטיקה יכולה לבוא לידי ביטוי:
אקט מיני כלשהו בין בני אדם
תמונות, סרטים, או פסקולים ארוטיים
ארוחת בוקר על הדשא הוא ציור שמן על בד של הצייר הצרפתי אדואר מאנה.
הוא מתאר אישה עירומה שלצידה שני גברים לבושים, סועדים בחורשת עצים.
הציור הוצג לראשונה בפריז ב"סלון הדחויים" (Salon des refusés), בשנת 1863, וגם בפורום זה, שכלל מראש עבודות שנדחו על ידי האקדמיה הצרפתית לאומנות, הוא עורר מחלוקת חריפה.
עד אז היה מקובל לתחום ציור של עירום נשי בהקשרים תנ"כיים, מיתולוגיים או סיפוריים.
בתמונה זו הוצג לראשונה עירום נשי בהקשר יומיומי, נטול כל הצהרה מפורשת חברתית או פוליטית.
המבקרים תפשו את היצירה כבלתי מהוגנת וכבלתי לגיטימית.
אחת הסיבות לכך היה המבט שהאישה העירומה מישירה אל עבר הצופה; סוג כזה של ציור לא היה נהוג בתקופה זו, ונחשב כזלזול וכחוסר מקצועיות.
בנוסף ניכר בתמונה זלזול של המעמד הבורגני שהתבטא באוכל הזרוק, דבר שעורר התנגדות.
הפרספקטיבה בציור שגויה ומעוותת מעט.
הדמויות בחלקה הקרוב של התמונה גדולות יתר על המידה באופן יחסי לסביבתן.
כך גם שואבת המים בחלק האחורי של הקומפוזיציה.
נקודת המגוז היא בפיסת השמיים בקצה קרחת היער שבחלקו העליון הציור (בערך מעל לשואבת המים).
היצירה עוסקת בפעילות פנאי יומיומית של המעמד הבורגני בצרפת, נושא שהעסיק את האימפרסיוניסטים.
הסגנון האימפרסיוניסטי מתבטא גם בהשטחת הדמויות, בהשפעת האמנות היפנית (ההדפס היפני).
ביצירה זו, לצד הדמויות במרכז שצוירו באופן מדויק ומלוטש, נראים פרטי העצים שמסביב מטושטשים בסגנון אימפרסיוניסטי.
האומן ניסה לתאר שינויים בפוקוס, בקירוב ובריחוק מן הדמויות (בדומה לפעולת המצלמה).
מאנה יצר עבודות שנחשבו לפרובוקטיביות ועוררו שערוריות.
עבודה זו גרמה לאי נוחות בקרב ה"נובו רישים" של המאה ה־19 בפריז, הן בשל האישה עירומה לצד הגברים הלבושים, והן משום שהאישה אינה משפילה את עיניה, אלא מישירה את מבטה אל הצופה.
הקהל שהגיע למוזיאון הבין שלא מדובר בעירום סימבולי, אלא באישה רגילה, בת התקופה.
העירום היה נוכח, קונקרטי, והאישה אמיתית.
הדבר נגע בעצב חשוף של הגברים בני המעמד הבורגני וחשף את אופיו הבלתי מוסרי של העידן היפה: גברים בורגנים רבים נהגו לפקוד מועדוני זנות ובורדלים ולעסוק בסחר חליפין מיני.
הציור מציב מעין מראה מול פניהם בסיטואציה בלתי נוחה: במרחב הציבורי, בבילוי מהוגן במוזיאון בחברת נשותיהם, ילדיהם ולעיתים אף מעסיקיהם.
מאנה היה מודע לכך ובחר לבטא בעבודתו מחאה חברתית.
ציירי התקופה נהגו לצייר את חיי הרחוב המשועשעים של פריז.
לעיתים ציוריהם היו שיקוף של המציאות ולעיתים נכח בהם יסוד ביקורתי, כגון בציורו זה של מאנה.
בשנת 1990 יצר בועז טל צילום "מתוה לגבר ואישה (בעקבות 'הסעודה על הדשא')" (צילום מספר 20 באתר האמן), המשחזר את יצירתו של מאנה עם בני משפחתו של הצלם, אך בהיפוך – הדמות העירומה היא של גבר ולא של אשה.
בשנת 2012 יצר אילן כרמי צילום, "פיקניק", המשחזר את יצירתו של מאנה באמצעות אנשים חיים על גג חניון בית הדר בתל אביב.
ארוחת צוהריים היא ארוחה הנאכלת בצוהריים או בשעות אחר הצוהריים המוקדמות.
בתרבויות שונות, סוג וכמות המזון הנצרך בארוחת הצוהריים משתנים.
במדינות רבות, כמו ישראל, גרמניה, וסקנדינביה, נוהגים לאכול ארוחה חמה ועיקרית בצוהריים.
לעומתן, במדינות כמו הולנד, האיים הקנריים ובלארוס, ארוחת הצוהריים קלה יותר, והארוחה העיקרית נאכלת בערב.
תזונאים רבים ממליצים על ארוחה עיקרית בצוהריים כדי שהאנרגיה תספיק להמשך היום.
מאז שנות השמונים, תנור מיקרוגל הפך נפוץ, והוביל לשימוש בארוחות צוהריים קפואות או שאריות מזון ביתי.
אנשים רבים אוכלים צוהריים במקום העבודה או הלימודים, בהפסקת צוהריים ייעודית.
במקומות עבודה מסוימים נוהגים העובדים לאכול בקפיטריה, או לצאת ולאכול במסעדות שבסביבה, שחלקן מציעות גם ארוחה עסקית.
במקרים אחרים, העובדים מביאים מזון מהבית, במיוחד כשאין אפשרות לארוחות מסודרות.
ביטוי אומנותי מפורסם המבטא זאת הוא התצלום "ארוחת צוהריים על גורד שחקים".
הצילום צולם בעת בניית בניין RCA בשנת 1932 ומראה פועלים אוכלים על קורת בניין בגובה רב על קו הרקיע של ניו יורק.
בנוסף, הסרט "ארוחת צוהריים ערומה" משנת 1991, בבימויו של דייוויד קרוננברג, עוסק במסע הזייתי של סופר אמריקאי במציאות סוריאליסטית.
ארוחת ערב היא הארוחה הנאכלת בשעות הערב והיא בדרך כלל הארוחה האחרונה ביום.
בישראל מקובלת ארוחת ערב קלה, הדומה בהרכבה לארוחת בוקר ישראלית, וכוללת ביצים, סלטים, לחם, גבינות ומיצים.
חלופה לכך היא מאכל פחמימות המוגש חם, למשל טוסט, פיצה, פסטה.
ארוחת ערב בשרית מקובלת פחות.
במדינות האנגלו-סקסיות כמו בריטניה, קנדה וארצות הברית, ארוחת הערב מוגשת בדרך כלל בשעות הערב המוקדמות, בין שש לתשע בערב.
במקומות אחרים באירופה, כמו למשל ספרד, ארוחת הערב יכולה להיות מוגשת אפילו בעשר או אחת-עשרה בלילה.
ארוחות ערב חברתיות עם אורחים וידידים יכולות גם הן להימשך מאוחר אל תוך הלילה.
ארוחת הערב היא לרוב הארוחה שמשמשת כשילוב של אוכל ובידור או מפגש חברתי, בין אם היא נאכלת במסעדה או בבית, כדי לחגוג אירועים שונים כמו חתונות או ימי הולדת, או אירועים רשמיים יותר בין אם ממלכתיים או פרטיים.
ארוחת ערב חגיגית כוללת לרוב שתי מנות לפחות, ועשויה להיות מוגשת עם יין.
המנה העיקרית בארוחת ערב חמה תכלול בדרך כלל שילוב של בשר, פחמימות וירקות.
ארוחות ערב רשמיות יכולות לכלול מנות רבות, לדוגמה: אפריטיף (משקה מתאבן), מתאבנים, מרק, סלט, פסטה, דגים, סורבה (לניקוי החיך), מנה עיקרית, צלחת גבינות, פירות, קינוח, דיז'סטיף (משקה קינוח) ואף סיגר.
ארויה משיינית (שם מדעי: Araujia sericifera), צמח מטפס ממשפחת האסקלפיים (Asclepiadoideae; נחשבת לתת-משפחה במשפחת ההרדופיים).
מוצא הצמח בחלקיה החמים של אמריקה הדרומית.
הצמח פלש בעשורים האחרונים לארץ ישראל והתפשט באזורי השפלה, כאשר מקום צמיחתו העיקרי הוא פרדסים, כמו גם צדי דרכים ומשוכות.
הארויה המשיינית היא מטפס רב-שנתי מעוצה למחצה אשר מפגין דמיון רב לפתילת המדבר הגדולה הקרובה לו (דמיון הניכר בכל, למעט צורת הצמיחה.
עליה דמויי חץ (בדומה לעלי הטמוס).
הצמח מטפס בעזרת הענפים עצמם, ללא עזרת קנוקנות או שורשים.
באופן אופייני, מיץ חלבי נוטף בפציעה של הענפים.
הפריחה יכולה להתרחש בכל חלק של השנה, אם כי היא שכיחה יחסית בתחילת הקיץ.
הפרחים לבנים או בצבע קרם.
הפרי בצורת כבד או ריאה.
אורכו כ-8 עד 15 סנטימטרים.
בהבשלתו מתבקע הפרי הירוק לשני חצאים ופולט זרעים, המחוברים לסיבים ארוכים הדומים למשי או לכותנה.
במקומות בהם מספר גדול של פירות מבשיל בו זמנית, הקרקעית לעיתים מתכסה בפלומה הלבנה, עד כי נראית כעטויית שלג.
הארויה נחשבת כמזיקה לענף ההדרים.
לארצות מסוימות הובאה בשל ערכה האסתטי, לפני שהפכה למזיק.
ארויה (שם מדעי: Araujia; לעיתים ארוגיה), סוג דל-מינים של מטפסים ממשפחת האסקלפיים.
מוצאו בחלקיה החמים של אמריקה הדרומית.
המין ארויה משיינית (Araujia Sericifera) הופץ בידי האדם לחלקים אחרים של העולם (ובכללם ישראל) והפך למזיק, השכיח בהרבה משאר המינים בסוג.
ארוחת בוקר קונטיננטלית היא ארוחת בוקר הנפוצה בעיקר בבתי מלון באירופה אך גם בצפון אמריקה ובמקומות נוספים בעולם.
שמה נובע מהתפיסה האנגלית של אירופה כיבשת ("קונטיננט") בניגוד לאי הבריטי, ואת הארוחה האירופאית כאנטיתיזה לארוחת הבוקר האנגלית.
הארוחה הקונטיננטלית היא ארוחה קלה, הכוללת קפה (לרוב בחלב), שוקו או מיץ, דברי מאפה כגון קלי, קרואסון או בריוש, לעיתים עם ממרח מתוק כמו ריבה או קרם שוקולד.
ארוחת עשר היא ארוחת ביניים קלה הנאכלת בין ארוחת הבוקר לארוחת הצוהריים.
בישראל נהוג לאכול ארוחה זו במוסדות חינוך ובמקומות עבודה שבהם מתחיל יום הלימודים או העבודה בסביבות 08:00-07:00 בבוקר או מוקדם יותר.
היא נקראת כך משום שהיא מתקיימת בשעה 10:00 בבוקר או בזמן סמוך.
בבתי הספר זמן ארוחת העשר נקרא גם "הפסקת אוכל".
ברוב המקרים הארוחה מורכבת מכריכים, שהתלמידים מביאים עימם מהבית.
לעיתים מדובר גם בפרי, בירק או בחטיף.
גם בחלק מגני הילדים מביאים את ארוחת העשר מהבית.
במקרים אחרים צוות הגן אחראי על הכנתה, והיא כוללת פרוסות לחם, ירקות פרוסים, מספר ממרחים כגון גבינה לבנה, חומוס וממרח שוקולד.
לעיתים גם חביתה או ביצה קשה.
עד סוף שנות ה-70 נשאו התלמידים את ארוחתם ב"תיק אוכל" - תיק קטן, עם רצועה לתלייה על הכתף, שהכיל את הארוחה ומפית בד, אותה נהוג היה לפרוש על השולחן בכיתה כדי לא ללכלך אותו בפירורים.
בשנות ה-50 תיק האוכל המקובל בבתי הספר היסודיים היה עשוי בד, לפעמים תפור על ידי האימהות משאריות אריג.
מפית הבד המצורפת לארוחה נתנה הזדמנות לאימהות להפגין את כישורי הרקמה שלהן; היו מפיות עם שמות הילדים, פרחים, פרפרים וכדומה.
נוסף למפית, נדרשו הילדים להביא גם מגבת קטנה וסבונייה בתיק האוכל.
הבדלי מסורת והשכלה ניכרו גם בנוהגי עטיפת הכריך - היו שעטפו בנייר פרגמנט, ששימש קודם לעטיפת גבינה, נרחץ ויובש לשימוש חוזר, והיו שלא ראו פגם בעטיפת הכריך בנייר עיתון.
הכריכים בשנות הצנע היו מוגבלים בגיוונם - לחם שחור או לבן, מרוח בגבינה לבנה או במרגרינה, בחלבה או בלקרדה - זה בערך כל מה שהיה בשנים ההן, והמהדרין הוסיפו גם פרי - תפוח, בננה או קלמנטינה, לפי העונה.
בשנות ה-70 תיק האוכל היה מוצר תעשייתי עשוי חומר פלסטי רך, לעיתים דמוי עור, ומפיות הבד כבר לא נרקמו על ידי האימהות אלא נרכשו מודפסות בשלל הדפסים.
סבונייה ומגבת כבר לא צורפו לתיק, והכריך נעטף במפית או שקית פלסטיק.
הלחם הוחלף לעיתים בלחמנייה ומגוון מילויי הכריכים התרחב.
ישנם מקומות עבודה, בעיקר כאלו הפועלים בסגנון ההסתדרותי, שהיו נפוצים יותר בעבר, בהם נהוגה הפסקת עשר לאכילת ארוחה שהעובד הביא עימו.
בחלקם קיים עדיין גם נוהג "חלוקת התה" - הכנת משקאות חמים עבור העובדים, בעיקר עובדים העוסקים בקבלת קהל, והגשתם אל שולחנם בזמן הפסקת העשר על ידי עובדת המכונה "מחלקת התה".
בחלק ממקומות העבודה קיימת מכירת כריכים ומשקאות על ידי ספק פרטי, המקבל אישור למכירת תוצרתו בין המשרדים או במזנון המנוהל בתוך מקום העבודה.
בחלק ממקומות העבודה, בעיקר במרכזי הערים, קונים העובדים ארוחת עשר של כריך, בייגלה או עוגות בוקר בחנויות מכולת או מזנונים בקרבת מקום, אם לפני הגיעם לעבודה או בגיחה למספר דקות תוך כדי יום העבודה.
למקומות עבודה שאינם בקרבת אזור מסחרי (למשל, בסיסי צבא) מגיעים לעיתים מזנונים ניידים - כלי רכב החונים ונהגיהם מוכרים כריכים, חטיפים וכדומה, דרך חלון בחזיתם.
בסלנג ישראלי הם מכונים "גזלן".
במקומות עבודה שבהם לא נהוגה הפסקת עשר, אם בשל תחילת עבודה מאוחרת (בסביבות 9:00 בבוקר) או בשל אי רצון ההנהלה בכך, מתאפשר לרוב לעובדים לצאת להפסקת אוכל לסירוגין.
במקומות שבהם עובדים במשמרות, מתחילים לעבוד מוקדם מאוד או עובדים שעות רבות, כמו במפעלים ובבתי חולים, קיימים לפעמים חדרי אוכל שבהם מוגשת ארוחת בוקר לעובדים.
ארוחה זו דומה בהרכבה לארוחת עשר המוגשות בגני ילדים.
ארוחת ביניים היא ארוחה קלה הנאכלת בנוסף לארוחות המלאות.
היא עשויה להאכל בין ארוחת הבוקר לארוחת הצהריים ("ארוחת עשר"), בין ארוחת הצהריים לארוחת הערב כשעת התה, או לאחר ארוחת הערב, כארוחה האחרונה של היום (ארוחת לילה).
ארוחת ביניים כוללת בדרך כלל משקה חם (קפה, תה) וחטיף קל, מתוק או מלוח, כגון פרי, עוגה או דבר מאפה אחר, כריך.
בתוכניות דיאטת רזון שונות, מומלצות שלוש ארוחות מלאות ושלוש ארוחות ביניים, על מנת למנוע תחושת רעב שעלולה לפגוע ביכולת להתמודד עם תפריט מופחת קלוריות.
בישראל, משרד הבריאות ממליץ שתזונת הילדים והנוער תכלול 2–3 ארוחות ביניים.
ארוחות ביניים מומלצות גם למי שזקוק לתוספת קלוריות כגון העוסקים בספורט ונשים מניקות וכן לנשים הרות הסובלות מבחילות או סוכרת היריון, כדי להקל על התסמינים.
ארוחת מנחה או ארוחת ארבע (בעברית ישראלית), הידועה באנגלית כשעת התה או תה מנחה, היא ארוחת ביניים קלה הנאכלת בין ארוחת הצוהריים לארוחת הערב.
ארוחה כזו קיימת בגרסאות שונות בתרבויות שונות, אך בכולן נהוג לשתות משקה חם בליווי חטיף.
בתקופת האימפריה הבריטית, ארוחה זו הפכה למנהג בעל חשיבות תרבותית רבה ברוב ממלכות חבר העמים הבריטי ובמדינות רבות באירופה.
תה מנחה (מכונה גם "תה נמוך" כיוון שמוגש על שולחן סלוני נמוך) היא ארוחה קלה הנאכלת באופן מסורתי בסביבות השעה 17:00, ועל ידי רוב הציבור בימינו בדרך-כלל בסביבות השעה 16:00. מקורה בבריטניה אם כי בכמה מקומות נוספים באימפריה הבריטית לשעבר קיימת ארוחה כזו.
מסורתית מוגש תה חלש בקומקום יחד עם חלב וסוכר, מלווה בכריכים קטנים (כריכי מלפפון, ביצים, ממרח דג, שינקן וסלמון מעושן), סקונס (סוג מאפה) המוגשים עם חמאה, שמנת עשירה וריבה - סגנון המכונה Cream tea, מאפים שונים ועוגות (בין השאר עוגת בטנברג, עוגת פירות ועוגת ספוג "ויקטוריה").
בעבר תה של מנחה היה מנהג יום יומי, שלו כללים מוגדרים, אך כיום הוא נפוץ הרבה פחות מחוץ לבריטניה, בה עדיין נהוג לשתות תה בשעות אחרי־הצוהריים המוקדמות, בדרך-כלל בלוויית פרוסת עוגה או שוקולד.
תה ערבית (מכונה גם "תה בשר" או "תה גבוה" כיוון שמוגש על שולחן האוכל הגבוה) היא ארוחת ערב מוקדמת, הנאכלת בין 17:00 ל-18:00, במקום תה מנחה וארוחת הערב גם יחד.
כיום ארוחה זו נדירה, ונהוג לסעוד ארוחת ערב בשעה מאוחרת יותר.
תה ערבית כולל בשרים קרים, ביצים ו/או דגים, עוגות וכריכים.
תה ערבית בבתי משפחות לרוב אינו ארוחה רשמית, ואם אינו מוחלף בארוחת הערב, הוא כולל כריכים, עוגיות, מאפים או פירות.
בקרב חוואים וכלל אנשי מעמד העובדים היא הארוחה הנאכלת מייד עם ירידת הליל, כארוחת ערב.
באפריקה תה אחר הצוהריים הוגש בקביעות בבתי המעמד העליון במדינות המושבות עד סוף המאה ה-20. בחלק מהמקומות המנהג עדיין קיים.
ארוחה כזו מוגשת גם בבתי מלון יוקרתיים, במסעדות ובבתי קפה.
באוסטרליה ובניו זילנד המונח "תה" כארוחה מתייחס לארוחת הערב, עקב השפעה סקוטית.
ארוחת Cream tea מכונה "תה דבונשייר" ומוגשת בבתי מלון ומסעדות יוקרתיים.
במהלך יום העבודה "תה" או "הפסקת תה" עשוי להיות תה הבוקר (מקביל להפסקת קפה) או אחר הצוהריים.
לעיתים קיים "חדר תה" לצורך כך.
בעבר היה קיים הביטוי "עישון הבוקר" שהתייחס להפסקת תה עם כריך או חטיף מתוק וסיגריה.
כיום המושג עדיין קיים בענפי המסחר והבנייה.
ארוחת תה אינה מוגשת באופן יום יומי בקנדה, אך קיימת במסעדות, בתי קפה ומלונות יוקרתיים.
עקב השפעת מהגרים מהונג קונג, מסעדות הונג-קונגיות מגישות ארוחת תה בסגנון קנטונזי.
בגרמניה ארוחת אחר הצוהריים מכונה "קפה", "קפה אחר צוהריים" או "קפה ועוגה".
מוגשים בה מאכלים מתוקים בלבד, בראש ובראשונה עוגות קרם (כמו עוגת היער השחור), אם כי מגישים גם עוגות יבשות, טארט פירות ומאפים שונים.
כיום, עקב שעות העבודה הארוכות, ארוחה זו מוגשת לרוב בימי ראשון בלבד, כשהשולחן נערך בקפידה ומוזמנים אורחים.
הנוהג לצרוך מוצרי מזון עשירים מאוד צמח על רקע תקופת ההתאוששות של גרמניה (בשנות ה-50 וה-60) כתגובה לצנע ולקיצוב של תקופת מלחמת העולם השנייה ולאחריה.
המשקה המועדף הוא קפה, לרוב עם שמנת, חלב מרוכז ו/או סוכר, אם כי הפופולריות של התה גברה בעשורים האחרונים.
ישנם אזורים בגרמניה בהם תה היה מקובל מאז ומתמיד.
החל מהמאה ה-17 הייתה לאצולה הפרוסית תרבות תה מפותחת.
במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 תה היה מקובל במעמד הגבוה ובקרב הבורגנות, הוא אף כונה בשמו האנגלי, ומלבד שעת התה היו נהוגות גם מסיבות תה.
יוהאן וולפגנג פון גתה היה ידוע כמארח מסיבות תה והסופר היינריך היינה היה אוהד תה מושבע.
גם שעת התה בביתו של תומאס מאן הייתה מפורסמת ואף הופק בשנות ה-50 סרט טלוויזיה תיעודי בו מאן הזמין את הצופים לתה והגיש תה למצלמה.
כיום יש המקיימים מפגשי חברה בסגנון שעת תה אנגלית.
בחלק מדרום אמריקה נהוג לשתות תה צמחים מיוחד שנקרא ז'רבה, שהיא תערובת של חליטת צמחים אותה שותים בכוסות גדולות עשויות עץ או דלעת אליה נמזגים בכל פעם מים חמים והוא נלגם בקשית מתכת.
את הז'רבה נהוג לשתות בשעות אחר הצוהרים בין ארוחות הצוהרים לערב.
המשקה נלגם בקבוצות ונחשב לאירוע חברתי חשוב כשכל פעם אדם אחד שותה ומעביר לבא אחריו.
השתייה נפוצה מאוד בארגנטינה ובאורוגוואי והדבר כולו נקרא מאטה, ובדרום ברזיל המשקה נקרא שימראו.
גרסה נוספת היא מאטה קר שהוא קצת שונה ונקרא טררה (terre) משקה זה נלגם בפרגוואי, בוליביה ואזורים שונים בברזיל.
ארוחת שעת התה נפוצה בהונג קונג, אם כי אינה מוגשת יום-יום.
הארוחה כוללת תה בחלב או לימון, קפה או משקאות קפה וחלב חמים שונים, לצידם חטיף קל כמו כריכים או קלי או אף מאכלים מורכבים יותר כמו בשר עוף מטוגן, פרנץ' טוסט, נודלס ולעיתים אף ארוחה קטנה.
במסעדות מזון מהיר רבות נמכרת ארוחת תה.
"תה גבוה" בארצות הברית הוא מונח המתייחס לארוחת תה או מסיבת תה רשמית וטקסית, לרוב של נשים בהם מוגשים תה, כריכים דקים ועוגות קטנות במיטב כלי החרסינה.
מנהג זה נובע מפרשנות שגויה של המונח "תה גבוה" - כ"תה רשמי".
סוג כזה של ארוחת תה מוגש במלונות יוקרתיים, בייחוד בסביבות חג המולד ועונות תיירותיות נוספות, ובבתי תה בערים הגדולות, שם היא מכונה "תה אחר הצוהריים".
ישנן אף מסעדות המכשירות אוֹצֵר יין לתה.