tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדוגמה העדכנית ביותר היא ההכחשה או הטריוויאליזציה של טבח שבעה באוקטובר, כאשר רוב הקורבנות בטבח היו יהודים, כולל כמה ניצולי שואה.
פרסום "הפרוטוקולים של זקני ציון" בשנת 1903 נחשב ככלל לתחילתה של ספרות תיאוריות הקונספירציה האנטישמיות.
העלילה המגולמת בספר באה לידי ביטוי הן בכתבים והן בדימויים, בהם יהודים מואשמים בתכנון שליטה עולמית בצורה מרושעת.
דוגמאות אופייניות כוללות קריקטורות שמקורן בנאצים, המתארות יהודים כתמנון ענק שלופת את הגלובוס וזרועותיו מגיעות עד צידו השני.
בשנת 2001 הייתה הדפסה מצרית מחודשת של הטקסט האנטישמי של הנרי פורד: "היהודי הבינלאומי", עם אותם דימויים של תמנון על הכריכה הקדמית.
בין ההפרכות המוקדמות ביותר של "הפרוטוקולים של זקני ציון" כזיוף, היו סדרת מאמרים שפורסמו ב"טיימס" בשנת 1921, שחשפו כי תוכן הזיוף הועתק מהסאטירה "הדיאלוג בגיהנום בין מקיאוולי למונטסקייה".
המדינה האימפריאליסטית הרוסית הפיצה את הזיוף כדי להכפיש את הבולשביקים על ידי האשמת היהודים בארגון המהפכה הרוסית.
הזיוף הפך את היהודים לשעיר לעזאזל ככוח חתרני מוביל בניסיון לדכא מרד המוני ולשמור על האימפריה מאוחדת.
מאוחר יותר, העלילה התפשטה מערבה, כאשר השפל הגדול ועליית הנאציזם זרזו את הפצתו.
מקבילה פולנית לעלילה נקראת Judeopolonia, אשר טענה לשליטה יהודית דמיונית על פולין.
כיום, העלילה מכונה לעיתים קרובות: ממשלת הכיבוש הציונית (ZOG), המאשימה את היהודים ב"שליטה בממשלות המערב" למטרות אנוכיות, כמו תועלת לישראל.
ה-ZOG משוּוק באופן נרחב על ידי אנטישמים, כגון נאו-נאצים, לאומנים לבנים, אסלאמיסטים ותומכי עליונות שחורה.
מלקולם אקס, שהיה פעיל אמריקאי שחור, האמין בפרוטוקולים של זקני ציון, אותם הציג לאומת האסלאם (NOI) לצורך הפצה בקרב קהל האפרו-אמריקאי שלהם.
בשנת 2003, ראש ממשלת מלזיה, מהאטיר מוחמד, זכה לתשואות סוערות בכנס של ה-OIC לאחר שטען:
מפלגת הפנתרים השחורים החדשה (NBPP), שהייתה קבוצה בדלנית שחורה, הפיצה באופן פעיל את העלילה.
לפני סיבוב הבחירות המקדים של המפלגה הדמוקרטית במדינת ג'ורג'יה שבארצות הברית בשנת 2006, טענה ה-NBPP:
כאשר המועמדת סינתיה מקיני, שנתמכה על ידי מפלגת ה-NBPP, הפסידה ליריבתה האנק ג'ונסון, חברי ה-NBPP טענו ל"שליטה אלקטורלית יהודית".
באפריל 2017, פרסם מגזין פוליטיקו מאמר הטוען ל"קשרים" בין נשיא ארצות הברית דאז דונלד טראמפ, הדיקטטור הרוסי ולדימיר פוטין וחב"ד.
ג'ונתן גרינבלט (מנכ"ל הליגה נגד השמצה) גינה את המאמר וטען כי הוא "מעורר מיתוסים עתיקים על יהודים".
בדצמבר 2023, חברת הפרלמנט הירוקה האוסטרלית ג'ני ליאונג חזרה על נאומו של מהאטיר מוחמד משנת 2003 בפורום של תנועת הצדק הפלסטיני:
ליאנג התנצלה על דבריה לאחר שספגה גינויים.
עלילת "הכוח היהודי" מוסווה לעיתים קרובות כ"ביקורת" על "פלוטוקרטים יהודים" שלכאורה עומדים מאחורי שינויים פוליטיים.
לדוגמה, תאורטיקני הקונספירציה של QAnon מאמינים בקיומה של "קונסוליה שטנית" של אליטות עולמיות (גלובליסטים) "שותות דם ילדים" כדי להשיג "שליטה עולמית".
אלוף העולם פעמיים במשקל כבד, טייסון פיורי, מאמין גם ב"מזימה ציונית" "להוריד" את הסטנדרט המוסרי הציבורי באמצעות התקשורת והפיננסים.
לדברי המחנך הארגנטינאי-ישראלי גוסטבו פרדניק, אנטישמים לעיתים קרובות מציגים את האינסטינקט התוקפני שלהם כ"מאבק" של "המדוכאים" נגד "החזקים" כדי למקסם את המשיכה שלו לקהל השמאלני.
עלייתה של מלכת שבא לספינה הוא ציור שמן מאת קלוד לורן, המוצג בגלריה הלאומית בלונדון.
הציור חתום ונושא את התאריך 1648. ציור השמן הגדול על בד הוזמן על ידי פרדריק מוריס דה לה טור ד'אוברן, דוכס בויון, שהיה מפקד צבאו של האפיפיור.
ההזמנה כללה גם את ציורו של קלוד "נוף עם נישואי יצחק ורבקה", אשר מוצג גם הוא כיום בגלריה הלאומית בלונדון.
הציור מתאר את יציאתה של המלכה משבא לבקר את המלך שלמה בירושלים, כמתואר בפרק י' של ספר מלכים א'.
נושא נפוץ יותר היה המפגש בין השניים, אך כאן בחר קלוד להציג את רגע ההפלגה.
זהו אחד מתוך ציורים רבים של סצנות נמל שצייר.
המלכה יוצאת מעיר בעלת מבנים קלאסיים, בעוד שמש הבוקר המוקדמת מאירה את הים, וספינות נטענות לקראת ההפלגה.
הקומפוזיציה מכוונת את עין הצופה אל קבוצת אנשים על מדרגות המבנה מימין, בנקודת המפגש שבין קו פרספקטיבה (המדרגות) לבין ציר אנכי מודגש (העמוד השמאלי של הפרונאוס).
המלכה לבושה טוניקה ורודה, גלימה כחולה מלכותית וכתר זהב, והיא עומדת לעלות על סירה הממתינה לה כדי להעבירה אל האונייה – ייתכן שזו הספינה החבויה חלקית מאחורי העמודים שמשמאל, או זו הנמצאת הרחק בים, מעבר לנקודת המגוז של הקומפוזיציה.
הציור היה אחד מן היצירות הראשונות שנרכשו על ידי הגלריה הלאומית בשנת 1824, כחלק מקבוצה של חמישה ציורים מאת קלוד לורן שנקנו מאוסף ג'ון יוליוס אנגרשטיין.
מספר הקטלוג של היצירה הוא NG14. ציור זה ויצירות דומות של קלוד שימשו השראה לצייר ויליאם טרנר ביצירת ציוריו דידו בונה את קרתגו ושקיעת האימפריה הקרתגית.
טרנר הוריש את ציוריו לאומה הבריטית בתנאי שיוצגו לצדם של זוג יצירותיו של קלוד.
עלייתן ונפילתן של המעצמות הגדולות: תמורות כלכליות ועימותים צבאיים משנת 1500 עד 2000 הוא ספרו השמיני והמפורסם ביותר של ההיסטוריון הבריטי פול קנדי, הבוחן את המאפיינים שליוו את הצלחותיהן וכישלונותיהן של מעצמות ב-500 השנים האחרונות.
הספר יצא לאור בשנת 1987, אך הוא כולל תחזית קצרה כיצד תנהגנה המעצמות עד לסיום המאה ה-20 ואל תוך המאה ה-21.
הספר יצא בעברית ב-1992 בהוצאת דביר בתרגום של יהושע פורת.
התזה המרכזית של קנדי קובעת כי עלייתן או נפילתן של מעצמות קשורה לכמה משתנים, כמו מיקום גאוגרפי, כוחן של שכנותיה של המעצמה והאיומים שהם עשויים להציב עליה, אבל הסיבה העיקרית היא מצבה הכלכלי של המעצמה.
מעצמה בה המסחר מלבלב והתנאים לייצור ולסחר נוחים, תצליח גם במישור הצבאי והבין-לאומי, ואילו מעצמה שפוגעת בכלכלה, תאבד גם את מעמדה.
בשמונת פרקי הספר בוחן קנדי את המעצמות השונות לפי סדר כרונולוגי, החל משנת 1500, השנה בה לטענתו החלו המעצמות האירופיות להוביל את העולם, ומנתח כיצד בכל אחד מהמקרים הייתה השפעה הדוקה בין הצמיחה הכלכלית לנסיקתה של המעצמה, ובין משברים או כשלים כלכליים לנפילתה.
החלק הראשון של הספר עוסק בעולם הקדם תעשייתי והוא מורכב משלושה פרקים.
בפרק הראשון בוחן קנדי את המועמדות לתואר מעצמה באותו הזמן, ובהן האימפריה העות'מאנית, האימפריה הסינית ואחרות, ומסביר מדוע הן לא פרצו קדימה, בניגוד למדינות אירופה שהצליחו לעשות זאת.
בפרק השני הוא עוקב אחרי בית הבסבורג ובעיקר תקופתו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ומנתח את הסיבות שהובילו לנפילת המעצמה, שהקיפה בשיאה חלקים גדולים מאירופה.
בפרק השלישי הוא מצביע על היווצרותן של חמש מעצמות מקבילות, שהאיזון ביניהן נשמר בין השנים 1660–1815: פרוסיה, צרפת, הממלכה המאוחדת, רוסיה הצארית ומלוכת הבסבורג, עד תום מלחמות נפוליאון בונפרטה.
החלק השני של הספר עוסק בעידן התעשייתי, וגם הוא מורכב משלושה פרקים.
הפרק הרביעי מנתח את רוב המאה ה-19, בדגש על עלייתה של האימפריה הבריטית, כולל צמיחתן בתקופה זו של שתי מעצמות העתיד - רוסיה וארצות הברית שלאחר מלחמת האזרחים האמריקנית.
הפרק החמישי עוסק בשנים שבין 1885 ל-1918, תקופה בה החל משבר 'המעצמות הבינוניות' ובמקביל התרחש השלב הראשון בהתגבשותו של הסדר העולמי החדש של 'עולם דו קוטבי'.
הפרק שם דגש על הנסיבות ששיבשו את האיזון האירופי והובילו למלחמת העולם הראשונה, ועל השלכותיה המרכזיות: מעורבותה של ארצות הברית, חולשתה של צרפת, כישלונה של איטליה וצמיחתה של יפן.
הפרק השישי עוסק בשנים 1919–1942 ומנתח את הנסיבות לפריצתה של מלחמת העולם השנייה, את צמיחתן של גרמניה הנאצית ושל ברית המועצות, ואת כלכלת אירופה באותן שנים, בהשפעת השפל הגדול.
החלק השלישי של הספר עוסק בתקופה הנוכחית ובעתיד.
בפרק השביעי מנתח קנדי את השנים 1943–1980 (עד למועד כתיבת הספר), כשהוא מתמקד בהתפתחותה של המלחמה הקרה וביכולותיהן הכלכליות והצבאיות של שתי המעצמות המרכזיות - ארצות הברית וברית המועצות, ועלייתו ברקע של גוש המדינות הבלתי-מזדהות.
בפרק השמיני הוא מנתח את צמיחתה העתידית של הרפובליקה העממית של סין, את הדילמה היפנית ואת האתגרים הניצבים בפני האיחוד האירופי.
הוא גם מצביע על שקיעה אפשרית במעמדה של ארצות הברית ומפרט את הכלים הנדרשים לה כדי לשמור על מעמדה.
הספר הגיע למקום השישי ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס לספרים בכריכה קשה לשנת 1988. בשנת 1989 זכה הספר בפרס וולפסון להיסטוריה.
עלילת דם היא האשמה שקרית אנטישמית כלפי יהודים.
לאורך ההיסטוריה עלילות הדם הביאו לביצוע פוגרומים, רציחות, שריפות תלמוד והתנכלויות שונות כלפי יהודים.
עלילת דם נפוצה העלילה על יהודים שהם רוצחים תינוקות נוצריים ומשתמשים בדמם לפולחן דתי, לאפיית מצות וכדומה.
עלילות הדם החלו להופיע בעת העתיקה ונעשו נפוצות בשלהי ימי הביניים.
העלילות הראשונות צמחו על רקע דתי, אולם מעבר לקנאות הדתית, ביקשו המעלילים להיפטר מן היהודים על מנת לזכות ברכושם או להוציא מהם פיצויים.
בעת החדשה התווספו גם השנאה הגזעית והתחרות הכלכלית כמניעים להפצת עלילות השווא על היהודים.
בספרו הפולמוסי נגד אפיון, הנועד לשמש ככתב הגנה על היהדות, מספר יוסף בן מתתיהו על עלילת דם שהופצה על ידי אפיון בעקבות פוסידוניוס ואפולוניוס מולון.
לפי עלילה זו, בשעה שאנטיוכוס הרביעי נכנס לבית המקדש הוא מצא שם איש יווני שהיה כלוא שם.
כששאל אותו המלך מי הוא ומה פשר מעשיו, האיש סיפר לו שהוא איש יווני שנפל בשבי היהודים בשעה שביקר ביהודה, נלקח לבית המקדש שם הפך לאסיר ופוטם במאכלים שונים.
כששאל את שוביו על פשר הדברים סיפרו לו שאחד מהחוקים היהודיים קובע שעל היהודים לתפוס איש יווני הבא מארץ זרה, לפטם אותו שנה שלמה ואז ללכת להקריבו כקורבן לאלוהים ותוך אכילה מבשרו להישבע להיות שונאים ליוונים לנצח.
העובדה שיוסף ראה לנכון להפריך את עלילת הדם מעידה על תפוצתה הגבוהה בעולם היווני-רומאי, ועל כך שהיא נחשבה אמינה.
היסטוריון לא-ידוע בשם דמוקריטוס, המצוטט בסודא, מילון יווני מהמאה ה-10, חזר גם הוא על עלילת קורבן האדם, כשטען בספרו כי אחת לשבע שנים תופסים היהודים זר (נוכרי) ומקריבים אותו בבית המקדש על ידי קריעתו לגזרים.
עלילות דם היו בתרבות האנושית עוד מתקופות קודמות, והופנו נגד אוכלוסיות מיעוט שונות.
היוונים הפנו עלילות דם נגד קבוצות ועמים שונים.
הרומאים הפיצו עלילת דם כנגד חוגגי הבכחנליה, וטענו נגדם שהם מבצעים הקרבת אדם, אכילה טקסית של בשרו, וכל זאת תוך כדי אורגיה.
נאומו של קיקרו נגד קאטילינה כלל שארית של עלילת הדם נגד הבכחנטים הרוצים להרוג קונסול.
מאוחר יותר הופנתה עלילת הדם כפשוטה נגד הנוצרים.
טעות בהבנת האוכריסטיה, בה שותים יין המסמל את דמו של ישו הובילה להאשמה ולעלילות דם.
אוריגנס מעיד כי כך האשימו היהודים את הנוצרים הראשונים, בראשית הפצת הנצרות, "אשר הפיצו עלילות שווא ביחס לבשורה, כגון שהנוצרים מקריבים תינוק בתור קרבן ואוכלים מבשרו".
העלילות השונות על היהודים ברחבי העולם ולאורך ההיסטוריה הן רבות, אולם הנפוצה והמפורסמת ביותר היא העלילה בדבר שימוש בדם ילדים נוצרים לשם אפיית מצות לפסח.
על שמה של עלילה זו מכונות כלל העלילות על היהודים "עלילות דם".
אף-על-פי שקיים ביהדות איסור חמור ביותר על רציחת אדם וכן איסור על אכילת דם, טענו הנוצרים כי בטקסים דתיים מיוחדים שמים היהודים במאכלותיהם ובמשקאותיהם דמי נוצרים, ולשם כך הם רוצחים בחשאי אנשים מבני הדת הנוצרית, כדי להוציא מגופותיהם את הדם.
תחילה הסבירו המעלילים את המעשה כנקמת היהודים בנוצרים, ואמרו כי הריגת נוצרי על ידי היהודים היא בידיהם כעין זכר לצליבת ישו, או כעין חזרה סמלית על מעשה הצליבה.
אולם אחר כך נשתרשה סברה אחרת, שהייתה יעילה יותר ביד צוררי ישראל, והיא שהיהודים משתמשים בדם נוצרי באפיית המצות לפסח.
יש לעלילה זו רקע תאולוגי-נוצרי ולא רק אנטישמי: המצה הנהוגה בפסח נתפסה דומה ללחם הקודש הנוצרי, שלפי אמונת הטרנסובסטנציאציה, הופך לבשרו של ישו עצמו.
מן התיאור המקראי (מתוך הברית החדשה) מתעורר הקישור בין טקס אכילת לחם הקודש הראשון (הסעודה האחרונה של ישו ותלמידיו היהודיים) לבין ליל הסדר של פסח, שכן הקשר בין הסעודה האחרונה לבין חג הפסח מופיע בכל הבשורות בברית החדשה המתארות את האירוע הזה.
לפי אחת מעלילות הדם, ביקשו היהודים לחלל את לחם הקודש שבכנסיות.
לחם הקודש נחשב על ידי הנוצרים לסמל לגופו של ישו, והאדוקים שבהם מאמינים, כי בשעה שדוקרים את החלות הללו זב מהן דם (טרנסובסטנציאציה).
הזוג נידון על ידי בית דין האינקוויזיציה לשרפה.
עלילה דומה לזו אירעה בעיר סוחצ'וב שבפולין בשנת 1556, ובגללה נידונו למיתה שלושה יהודים.
החמורה בעלילות לחם הקודש, ארעה בעיר רוטינגן שבבוואריה בקיץ 1298, בכי תינוק שנשמע מבית יהודי ויוחס ליבבת לחם הביאה להתאספותם של כנופיות פורעים מוסתות בהנהגת האציל רידנפלייש.
עד שוך הפרעות נפגעו 146 קהילות ונרצחו על פי הערכה קרוב ל-4,000 יהודים.
עלילות דם בולטות בימי הביניים
עלילת הדם הידועה הראשונה התחוללה בכ"ב באדר ד'תתק"ז (24 בפברואר 1147) בעיר וירצבורג במהלך מסע הצלב השני.
עלילת הדם המפורסמת הראשונה באירופה הייתה עלילת הדם בנוריץ' שבמזרח אנגליה.
העלילה הופצה והתפרסמה על ידי נזיר בשם תומאס בשנת 1149 ומסתמכת על אירוע שהתרחש חמש שנים קודם לכן, בשנת 1144. תומאס סיפר כי גופתו של ילד קטן (בן 12), ויליאם שמו, התגלתה ביער.
הגופה לא הרקיבה ו"נתגלו עליה סימני מות קדושים".
תומאס אסף כמה עדויות לכך שיד היהודים הייתה במעל: משרתת בבֵית אחד מנכבדי היהודים סיפרה שראתה שם ילד עקוד.
נוצרי אחר סיפר כי פגש ביהודים המובילים את הגופה ליער.
בנוסף, נודע לו מתיאובלד מקיימברידג', יהודי שהמיר דתו, כי מדי שנה מתכנסים היהודים לקבוע באיזו מעיירות היהודים יוטל להביא קורבן נוצרי עבור פסח של אותה שנה.
לדברי אותו מקור, בשנת 1144 בכינוס יהודים בעיר נרבון בצרפת, נפל הגורל על נוריץ'.
לא בטוח שתרומתו של תיאבולד לעלילה אכן השפיעה על התוצאה וישנם היסטוריונים הסוברים שכלל לא היה יהודי שהתנצר בשם תיאבולד מקיימברידג'.
על יהודי זה אמר אחד ההיסטוריונים כי עדותו הייתה "היסוד למיתוס של עלילות הדם".
אף שהממסד השלטוני לא שיתף פעולה עם האשמותיו של תומאס, דבריו פתחו פתח למאות עלילות דם בדורות שיבואו אחר כך.
עלילת הדם בעיר בלואה (Blois) שבצרפת בשנת 1171, הייתה מיוחדת בכמה מובנים.
זו הייתה עלילה שהופצה אף ללא שהתגלתה גופה וללא שנטען שילד נעדר.
נראה שחבילת עור מעובד שנפלה מידו של יהודי בעת שנקרה בדרכו של משרת נוצרי היא שהציתה את ההאשמה.
המשרת חשד שהחבילה מכילה גופת ילד ודיווח על כך לאדונו.
האדון, שהסתכסך עם גבירה יהודיה כלשהי, ניצל את ההזדמנות.
בניגוד למקרים אחרים, השלטונות בבלואה שיתפו פעולה עם המאשימים ומיהרו להרשיע בדין את כל יהודי העיר.
המחיר בנפש היה גבוה: 31 מיהודי הקהילה נכלאו בתוך בית ונשרפו חיים.
העלילה הותירה חותם עמוק על יהודי אותה תקופה.
נקבע לזכרה צום בכ' בסיוון, קביעה שיוחסה לרבנו תם, מגדולי חכמי ישראל באותה תקופה.
נאמר על הצום: "גדול יהיה צום זה מצום גדליהו בן אחיקם".
רבנו אפרים בן יעקב מבון כותב ב"ספר הזכירה" שלו, שקהילת בלואה, אנשים נשים וטף, עלתה על המוקד עם שירת עלינו לשבח בפיה, והוא מתאר את המנגינה שאותה שרו, "כי תחילה היה הקול נמוך ולבסוף הרימו קולם בקול גדול ויענו יחד 'עלינו לשבח' ותבער האש".
בשנת 1235 נרצחו בביתם חמשת ילדיו של טוחן נוצרי בעיר פולדה שבגרמניה.
במהרה התפשטה הטענה כי יד היהודים בדבר ו־34 יהודים הומתו בחניקה על ידי הצלבנים.
הקיסר פרידריך השני, ששהה במקום, מיהר להתערב.
הוא כינס ועדת מלומדים יהודים מומרים, וביקש מהם חוות דעת.
הללו השיבו לו באופן חד משמעי, כי אין כל שימוש בדם נוצרי בפולחן היהודים.
פרידריך קיבל את דבריהם, והוציא מנשר שלפיו עלילות הדם הן שקר, והאחראים להן ייענשו בחומרה.
ב-1247 יצא גם האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי בתקיפות נגד עלילות הדם.
הוא שלח איגרת לארכיבישופים ולבישופים שתוכנה היה:
האיגרת צוטטה שוב ושוב בידי אפיפיורים ממשיכי דרכו.
בשנת 1255 נעלם ילד בן עניים בשם יוּ בעיר לינקולן שבאנגליה.
גופתו התגלתה בבאר, ובמהרה הוחשבה למחוללת ניסים לרוב.
סופר אפילו שביכולתה להשיב מאור עיניים לעיוור.
היהודים היו החשודים המיידיים ברצח הילד ואחד מהם אף הודה בעינויים.
ההודאה לא הצילה את המתוודה, והוא נקשר לזנבו של סוס דוהר ואחר כך הועלה לגרדום.
91 יהודים נידונו למאסר ו-18 מתוכם הוצאו להורג, לאחר שדרשו להישפט בפני חבר מושבעים מעורב של יהודים ונוצרים.
לעלילת לינקולן יש הד בסיפורה של אם המנזר, בתוך היצירה הימי-ביניימית המפורסמת, סיפורי קנטרברי, אף שזו חוברה למעלה ממאה שנים אחר כך.
בשנת 1288 שפט בית-דין האינקוויזיציה בעיר טרואס שבספרד 13 יהודים בעוון רצח ילד נוצרי לשם שימוש בדמו לצורכי פולחן.
הוטל עליהם עונש מוות בשרפה.
גופת הפעוט סימון בן השנתיים וחצי נמצאה ב־1475 במרתף ביתם של יהודים בעיר טרנטו שבאיטליה.
היהודים הבינו את הצפוי להם והיו אובדי עצות, אך לא היו להם מנוס מלדווח לשלטונות על הגופה.
במהרה נמצאו נוצרים שהעידו כי שמעו קול ילד בוכה מביתו של היהודי.
בני הבית הודו, בייסורי העינויים, וגם סיפקו תיאור מפורט של הרצח כביכול לחוקריהם.
את ראשם של אלו שהסכימו להיטבל ערפו, והאחרים נידונו למוות בשרפה, אחרי שבשרם ייקרע מעליהם במלקחיים מלובנים.
בסך הכול הוצאו להורג בעינויים 13 יהודים, ואילו שאר יהודי טרנטו גורשו מן העיר.
השתדלות יהודי רומא הובילה למינוי חוקר מיוחד לפרשה מטעם האפיפיור.
אף שאדם זה לא היה ידיד גדול ליהודים, הוא גילה יושר, פסל את ההודאות שנתקבלו בעינויים ואת הליך המשפט הלא הוגן, וספקנותו כמעט שסיכנה את חייו.
בעקבות חקירתו הקים האפיפיור ועדה לבירור העובדות.
זו אשררה מצד אחד את איסורו של האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי על עלילת הדם, אך מאידך קבעה שההליכים המשפטיים בטרנטו היו תקינים ואין סיבה להתערב בהם.
מאות נסים תועדו בספרי זיכרון לסימון, בשנים שאחרי הפרשה, ואלו הביאו את האפיפיור סיקסטוס החמישי להכיר בו כקדוש ב־1588. רק ב־1965 נאות האפיפיור פאולוס השישי לבטל הכרה זו.
היום חקוקה בכנסייה בטרנטו כתובת האומרת כי "במקום זה כתבה אי הסובלנות דף שחור בתולדות האדם".
על גישה זו של האפיפיור חלק ההיסטוריון הישראלי פרופסור אריאל טואף, אשר טען בספרו "פסח של דם" כי אכן הרצח היה מעשי ידי קבוצה יהודית קיצונית אשר פעלה בניגוד להלכה היהודית.
לדבריו עיון בעדויות העלה שהן אמינות כמו גם קיומו של סוחר אמיתי מוונציה אשר סחר בדם ובסוכר ושמו הועלה במשפט.
ספרו של טואף ספג ביקורת נוקבת ונטען נגדו שהוא פרסם את ספרו בהוצאה לא-מדעית וללא ביקורת עמיתים כמקובל בפרסומים מדעיים.
אחת הטענות המרכזיות נגדו מתמקדת במתודולוגיה שלו שעיקרה פירוש מאולץ למקורות ידועים שנבחנו בעבר.
עוד נטען נגדו שכיום אין שום אפשרות לבחון מחדש את אמינות העדויות שנגבו בעינויים ומלבד זאת, אם עדויות כאלה נחשבות לאמינות, אזי יש לקבל גם את הודאותיהן של אלפי נשים אירופאיות שהודו בקיום יחסי מין עם השטן, במסגרת ציד מכשפות.
עלילות דם שונות הופצו ברחבי אירופה שוב ושוב במשך מאות שנים.
כך לדוגמה עלילת הדם בטרנטו שהתקיימה ב-1475 בצפון איטליה מתוארת בתחריט אנטישמי מהמאה ה-18 מפרנקפורט.
תעמולה כזו גרמה לנוצרים רבים להאמין כי יהודים אכן זקוקים לדם נוצרים לצורכי פולחן, והפכה הפצה של עלילות דם חדשות לקלה יותר.
בדומה לציד מכשפות עורבבו בחלק מעלילות הדם טענות על היבטים על-טבעיים שונים וטקסים משונים.
עלילת עקירת הלב בלה גווארדיה
ב־1491, ערב גירוש ספרד, הואשמו יהודים מלה גוארדיה ברצח פולחני אכזרי של ילד, שכלל את עקירת לבו מגופו.
שני יהודים ושני אנוסים הועלו על המוקד, אף שלא דווח על אף ילד נעדר ושום גופה לא נמצאה.
הילד אולי לא היה ולא נברא, אך סיפורים שנפוצו תיארו כיצד בשעה שנעקד בידי היהודים רעדה האדמה וחשכה השמש.
העדר הגופה תורץ בעלייתו של הילד הישר השמיימה.
ההיסטוריונים חלוקים בשאלה האם העלילה הייתה אירוע חריג, או חלק ממסע שיטתי שנועד להכשיר את הקרקע לגירוש המתקרב.
סיפורו של הילד מלה גווארדיה הומחז והושר בספרות הספרדית במשך מאות שנים אחר כך.
עלילות נוספות שגבו חיי יהודים: ב-1147 בווירצבורג שבגרמניה, 22 נידונו למוות.
ב-1192 בברסן שבצרפת, 20 הועלו על המוקד.
ב-1199 בארפורט שבגרמניה, שלושה הועלו על המוקד (שתיים מהם נשים) ושלושה נידונו לתלייה.
ב-1220 בווייסנבורג שהגרמניה, שלושה הומתו בעינויים.
ב-1235 בוולפסהיים שבגרמניה, 18 נרצחו על ידי ההמון.
ב-1267 בפפורצהיים, 12 חשודים ברצח התאבדו.
ב-1285 במינכן, 90 נשרפו חיים בבית הכנסת.
ב-1286 באוברווסל שהגרמניה, 40 נידונו למוות.
ב-1288 בברן, יהודים עונו וגורשו מהעיר.
ב-1292 בקרמס, שניים הומתו בעינויים.
ב-1305 בפראג, רבים נרצחו על ידי ההמון.
ב-1317 בשינון, שניים נידונו לתלייה.
ב-1321 באנסי, היהודים גורשו מהעיר.
ב-1331 באיברלינגן שהגרמניה, 300 נשרפו חיים בתוך בניין.
ב-1380 בהאנגבאך שבגרמניה, החשודים ברצח הועלו על המוקד.
ב-1401 בדיזנהופן שבגרמניה, 57 הועלו על המוקד.
ב-1420 בווינה החשודים ברצח שלושה ילדים הועלו על המוקד.
ב-1428 (או 1430) בראוונסבורג שבגרמניה, החשודים ברצח הודו לאחר עינויים והועלו על המוקד.
ב-1442/3 בלינץ, חמישה נידונו למוות.
ב-1468 בספּוּלוודה שבספרד, החשודים ברצח עונו והועלו על המוקד.
ב-1470 באנדינגן, שניים הועלו על המוקד והיהודים גורשו.
ב-1474 ברגנסבורג, 17 הורשעו ברצח.
ב-1480 בפורטובופולה שבאיטליה, שלושה הועלו על המוקד.
ב-1486 ברטיסבון שבגרמניה, חמישה הועלו על המוקד באשמת רצח שישה ילדים.
ב-1494 בטירנאו שבסלובקיה, 14 הועלו על המוקד.
עלילות דם בולטות בעת החדשה
עלילות דם בעת החדשה המוקדמת
עלילות דם ב, שגבו חיי יהודים: ב-1505 בבודווייס, גרמניה, 13 החשודים היהודים ברצח התאבדו בטביעה.
ב-1510 בברלין, 41 הודו לאחר עינויים והורשעו ברצח.
ב-1529 בפסינג, הונגריה, 30 הועלו על המוקד ולאחר מכן נמצא הילד חי.
ב-1545 באמסיה, נידונו החשודים למוות.
ב-1623 ברגוסה, שני יהודים נידונו למוות.
ב-1670 במץ, החשוד רפאל לוי הועלה על המוקד.
ב-1691 בווילנה, ארבעה נידונו למוות.
ב-1694 בפראג, שניים נידונו למוות באשמת רצח ילד יהודי שרצה להמיר את דתו לנצרות.
גל עלילות הדם בפולין וברוסיה
עלילת הדם חדרה גם לפולין.
ב-1547 בראווה, שני יהודים הועלו על המוקד והיתר גורשו.
ב-1595 בגוסטין, שניים הומתו בחניקה.
ב-1598 בווזניק-לוק, שלושה נידונו למוות.
ב-1657 ברוזינה, פולין, שני ראשי הקהילה נידונו למוות.
בשנת 1698 הוצאו להורג בעריפת ראש 2 יהודים, בעקבות עלילת הדם בעיירה קודן.
גם בפולין, בדומה לעלילות הדם במערב ומרכז אירופה, הממסד הקתולי, בניגוד להמון, לא חרג מעמדתו המסורתית ודחה אותה מכל וכל.
במאה ה-18 ובראשית המאה ה-19 הציף את פולין ואת רוסיה גל של עלילות דם אשר הובילו למעשי אכזריות רבים של התעללות ורצח.
ב-1736, בפוזנן, עונו והומתו ארבעה מנכבדי הקהילה.
ב-1753 בז'יטומיר, 12 יהודים נחרכו באש, ואחר, בעודם חיים, נגזרו לנתחים.
ב-1757 התרחשה עלילת דם בדז'יקוב-טרנובז'ג.
לאחר שנעלם הנער ברתלומיאיי קובאקי (Bartłomiej Kubacki) בן ה-15 ממיכוצין היהודים הואשמו בחטיפתו.
ההוצאות להורג התקיימו ב-19 באפריל 1757 (ה'תקי"ח) בשדה צ'פוצ'וב, שם נמצאים כיום אצטדיון העיר ומתקני הספורט ברחוב Aleja Niepodległości (אזור זה נתרם לעיר בשנת 1925 על ידי הרוזן זדז'יסלב (Zdzisław Tarnowski).
הנער שנעלם חזר לביתו לאחר זמן.
ההיסטוריון גרשון דוד הונדרט (Gershon David Hundert) בספרו "Jews In Early Modern Poland", בעמוד 134, כותב על האירוע, ואף הביא מקורות מספרי הכנסייה.
בהמשך הוא מציג נתונים שה"קורבן" המדומה היה בין החיים בשנת 1774.
בלילה של 21–22 בדצמבר 1927 התרחשה שרפה בטירת דז'קוב של הרוזן זדז'יסלב טרנובסקי , בן למשפחת טרנובסקי שמשלה במקום בזמן עלילת הדם.
היהודים והעיתונות היהודית הציגו את הדבר כעונש מהשמים.
ד"ר מיכאל מרצ'אק , שכיר, ספרן וארכיבאי ששירת את משפחת טרנובסקי, ניהל בעת השרפה את פעולות החילוץ של אוצרות האמנות של הארמון; בספרו הוא מזכיר את אירוע השרפה, אבל לא את העובדה שברתולומיאיי קובקאי שב אחרי כן לביתו.
הסופר יעקב פליישר, יליד דז'קוב בעצמו, כתב בספר יזכור לקהילת טרנובז'ג-דז'יקוב מאמר בשם "הקדושים" (עמוד 23) על עלילת הדם הזו.
שתי משפחות שמקורן בדז'יקוב מייחסות עצמן לצאצאי הנרצחים - משפחת נוסבאום ומשפחת שליסל.
משפחת שליסל מיוחסת ל"יוסקי הקדוש", הוא יוסף שקולניק; משפחת נוסבאום מיוחסת לליביש, ונקראת מאז משפחת "דגל הזהב".
עלילת הדם הראשונה הידועה ברוסיה, התרחשה בשנת 1799, סמוך לסיינו, בדרום מחוז ויטבסק.
ארבעה יהודים שנמצאו במסבאה יהודית, נאסרו באשמה שרצחו אשה נוצרייה שגופתה נתגלתה ליד המסבאה, בטענה ש"קיימת אמונה עממית, כי היהודים זקוקים לדם נוצרי".
בבית המשפט העידו יהודים מומרים כי היהודים אכן זקוקים לדם נוצרי לצורכי פולחן דתי, תוך הבאת ציטוטים מזויפים מתוך "שולחן ערוך" והחיבור "שבט יהודה" מאת שלמה אבן וירגה.
אולם הנאשמים זוכו מחוסר הוכחות.
לאחר עלילה זו, הוטל על המשורר ואיש המינהל ג.
דרז'אווין לבדוק את בעיית יהודי ביילורוסיה.
זה הגיש לצאר פאבל הראשון תזכיר ובו הצעות לתיקון מצב יהודי רוסיה, שבהן גם התייחס לעלילות הדם: "על אף העובדה, כי מעשי רצח מסוג זה נעשים על ידי קנאים, 'פנאטיים', אין להתעלם, אף על פי כן, מתופעה חמורה זו".
ב-1816 אירעה עלילת דם בגרודנו.
מספר ימים לפני חג הפסח, נתגלתה בסביבת העיירה גופה של ילדה נוצרייה בת 4 בשם מריה אדאמוביץ'.
מיד לאחר מכן התפשטה שמועה כי יהודים רצחו אותה לצורך שימוש בדמהּ בעשיית המצות.
פרנס הקהילה, שלום לאפין, הפך לחשוד ברצח, משום שבביתו נמצאו פטיש ומרצע.
מונתה ועד חקירה, ויהודי מומר בשם סאוויצקי אישר בפניה כי אכן, "לפי דת ישראל דרוש דם נוצרי" וכי הרב "חייב לספק דם לכל בני עדתו ולמשוח בו כל משקוף של בית יהודים ביום א' של פסח".
אולם בעקבות השתדלות היהודים אצל שר החינוך אלכסנדר גוליצין, ניתנה ההוראה לבטל את החקירה "ולחפש אחר הרוצח".
אלא שהרוצח לא נתגלה והפרשה התמוססה.
בתוקף החלטות קונגרס וינה (1815), סופח חבל פולין לרוסיה ועלילות הדם התפשטו בו במספר אזורים.
במזריץ', וולודבה , נתגלו בימי חג הפסח של 1815 ו-1816 גופות של ילדים נוצרים.
הילדים הוכרו כ"חללי רצח פולחני" ובעקבות זאת פרץ גל של תעמולה אנטישמית ומאסרים של יהודים שנכלאו לשנים רבות לצורך "חקירה".
כפי שהיו נוהגים לגבי אנשים בעלי אמונה אחרת".
עלילות הדם וההסתה שנלוותה אליהן פסקו לזמן מה, אולם לקראת סוף תקופת מלכותו של אלכסנדר הראשון, התחדשה העלילה.
ב-1823 התרחשה עלילת דם בווליז'.
ביום הראשון לחג הפסחא נעלם בעיר ילד בן 3, פיודור יימליאנוב, וכעבור 10 ימים נמצאה גופתו מחוץ לעיר.
הנתיחה שלאחר המוות והחקירה הראשונה קבעו, ככל הנראה בהשפעת התעמולה האנטישמית, כי הילד נרצח על ידי יהודים.
שתי נשים נוצריות, מרים טירינטיובא, שהייתה זונה ידועה, ובחורה נוספת בלתי שפויה, סיפרו להורי הילד כי האשמים הם שני היהודים החשובים בעיר, הסוחר ברלין וחבר הנהלת העירייה, צייטלין.
מושל המחוז האנטישמי, חובאנסקי, הטיל את ניהול המשך החקירה על פקידו, סטראחוב, וזה הצליח לשכנע את הזונה שתעיד כי היא עצמה משכה את הילד אל בתיהם של שני היהודים.
היא אף תיארה את טקס הרצח בבית הכנסת, שבו נוכחו כביכול גם המשרתות הנוצריות של שני היהודים, שאישרו זאת בעצמן.
על סמך העדויות הללו, נאסרו ברלין וצייטלין בשנית, ואיתם נאסרו הפעם גם נשותיהם ו-42 אנשים נוספים מנכבדי הקהילה היהודית.
בתקופה זו מת הצאר אלכסנדר הראשון, ואת הדו"ח על הגילויים החדשים בפרשה קיבל יורשו, הצאר ניקולאי הראשון, שהיה בעצמו אנטישמי מובהק.
באוגוסט 1826 הוא הוציא פקודה לסגור את כל בתי הכנסת בעיר ולאסור על יהודיה להתפלל גם בבתיהם, כדי ש"ישמעו וייראו".
בפקודה נאמר: "מאורע זה הוכיח, כי היהודים משתמשים לרעה בסובלנות שאנו מגלים כלפי דתם".
מונתה ועדת חקירה, שביקשה לאסוף חומר בנושא במחוזות שונים בתחום המושב, אולם סטראחוב מת וב-1830 נמסרה החקירה לידי הסנאט, בו נחלקו הדעות עם רוב שתמך בהרשעת החשודים.
ב-1834 הגיע העניין ל"מועצת הממלכה", ובהשפעת ראש לשכת העניינים האזרחיים והדתיים שלה, הישיש מורדווינוב, היא החליטה לטהר את היהודים מכל חשד.
ב-1835 שוחררו האסורים ובתי הכנסת בעיר נפתחו מחדש.
אלא שמספר חשודים כבר מתו בבית הסוהר.
הצאר אישר את פסק הדין, אך הוסיף לו בכתב ידו החלטה שלא פורסמה ברבים: "עלי להוסיף, שאינני משוכנע כי היהודים לא רצחו את הילד...
המקרים של רציחות כאלו עד היום מוכיחים, כי בין היהודים מצויים קנאים פראיים או בריונים, הנזקקים במנהגי הפולחן שלהם לדם־נוצרים...
אין אני סבור, שמנהג זה נפוץ בין היהודים; אך אינני שולל את האפשרות, שיש ביניהם קנאים רוצחי־אדם כמו שישנם גם בינינו, הנוצרים".
החלטה זו ביטלה למעשה את הוראותיו הקודמות של אלכסנדר הראשון והניחה את היסוד לטענה כי אמנם אין להאשים את כל היהודים ברצח פולחני, אך קיימת בקרבם כת הנוהגת לעשות זאת.
בדצמבר 1852 ובינואר 1853 נעלמו שני נערים מסראטוב, וכעבור מספר חודשים נתגלו גופותיהם על שפת נהר הוולגה.
בעקבות מציאת סימני מילה באברי מינם, הוטל החשד על היהודים, וחוקר מיוחד מסנקט פטרבורג, דורנובו, נשלח לסאראטוב וניהל חקירה בחשד לרצח פולחני.
שני אנשים העידו כי "ראו בעיניהם" כיצד היהודים, בהובלת מוהל העירייה (ואיש צבא) שליפרמן וסוחר העורות יעקב יושקביצ'ר ובנו, מקיזים את הדם מגופות הנערים.
החשודים נאסרו, אולם ועדות החקירה החליטו לשחרר את הנאשמים.
החלטה זו הועברה לסנאט, שם היו בנושא חילוקי דעות, ומשם ל"מועצת הממלכה", שקיבלה החלטת פשרה: "בעיית השימוש בדם נוצרים לצורכי פולחן יהודי, טרם נפתרה בכללה; אך על יסוד סימני המילה...
יש להסיק כי היה כאן מקרה של רצח, בידי יהודים, למטרה דתית".
בעקבות זאת, שליפרמן, יושקביצ'ר ובנו הורשעו ונידונו לעבודת פרך.
ב-1860 אישר הצאר את פסק הדין.
ב-1867 שוחרר בפקודתו יושקביצ'ר הזקן, עקב התערבותו של אדולף כרמיה.
עלילות דם נוספות במאה ה־19 אירעו ב-1827 בטלז וב-1830 בזסלאב.
ב-1834 נתפרסם ספרו של יצחק בר לווינזון, "אפס דמים", שנכתב בצורת ויכוח בין איש יהודי לאיש נוצרי על דבר עלילת הדם, במטרה להתגונן נגד ההשמצות (הספר תורגם לרוסית ב-1883).
בעקבות העלילות בטלז ובזסלאב, הזמין משרד הפנים הרוסי חקירה סודית בנושא, שתוצאתה הייתה פרסום חוברת אנונימית ב-1844 בשם "על רצח תינוקות נוצריים בידי יהודים", המיוחסת לבלשן ולדימיר דאל.
במאה ה־19 נערכו כמה משפטים ברוסיה ליהודים שנאשמו בהאשמות הקשורות לרצח פולחני.
בכל המקרים, מלבד מקרה אחד, הנאשמים זוכו.
המקרה היחיד שבו הורשעו היהודים ברצח פולחני הוא עלילת הדם בסראטוב, אשר בגללה עונו שלושה יהודים בבית הסוהר במשך 15 שנים.
אף-על-פי-כן, בשנת 1855 מונתה ועדה ברוסיה לבדיקת אמיתות עלילות הדם, וזו הפריכה אותן מכל וכל.
ב-1861 פרסם היהודי המומר דניאל חבולסון ספר בשם "על כמה עלילות דם מימי הביניים נגד היהודים", שנועד להתגונן נגד כתבי ההשמצה נגד היהודים.
ב-1876 כתב האנטישמי היפוליט לוטוסטנסקי עבודה לשם קבלת תואר באקדמיה הדתית במוסקבה, בשם "בעיית השימוש בדם נוצרים למטרות דתיות על ידי בני כיתות יהודיות".
במחקרו זה הביא ציטוטים שונים מן התלמוד וממקורות יהודים אחרים, ה"מוכיחים" את אמיתות קיומו של רצח פולחני יהודי של ילדים נוצרים.
הוא הגיש את חיבורו כמתנה ליורש העצר אלכסנדר השלישי.
מפקד הג'נדרמריה קנה מספר עותקים ושלח אותם לפקידי המשטרה החשאית ברחבי רוסיה.
כתגובה על ספרו של לוטוסטנסקי, פרסם חבולסון ספר נוסף בשם "האם משתמשים היהודים בדם נוצרים?", בו הוכיח את בורותו של הראשון, שבמקום לצטט ממקורות יהודיים, ציטט מתוך דברי השמצה של אנטישמים בתקופות שונות.
ב-1879 פרסם לוטוסטנסקי ספר נוסף בשם "התלמוד והיהודים".
הרב והסופר שלמה זלקינד מינור פרסם בתגובה חוברת ברוסית בשם "'הרבי' איפוליט לוטוסטנסקי", בה שם ללעג את "בקיאותו" של האנטישמי במקורות היהודיים.
בעקבות פרסום ספרו של לוטוסטנסקי, הוקיע אותו עורך "המליץ", אלכסנדר צדרבוים, כזייפן.
לוטוסטנסקי תבע אותו אך צדרבוים זוכה.
אלא שהפולמוס בין מחברי כתבי ההשמצה לבין מחברי כתבי ההתגוננות היהודים נותר בחוגים מצומצמים, בזמן שהעלילה על רצח ילדים נוצרים בידי יהודים כחלק מפולחן דתי, הופצה בקרב ההמונים ברחבי רוסיה באמצעות העיתונות והארגונים האנטישמים ובסיוע השלטונות.
בשנת 1878 נמצאה בפלך כותאיסי בקווקז גופת ילדה גיאורגית, שרה מודיווארזי, שנעלמה לפני חג הפסח.
תשעה יהודים מקומיים הואשמו ברציחתה למטרות דתיות, אולם ב-1879 הם זוכו במשפט.
העלילות נמשכו גם בתחילת המאה ה-20, ב-1901 בווילנה (משפט בלונדס), ב-1903 בדובסרי בפלך חרסון , וב-1911 בקייב (משפט בייליס).
עלילת הדם בדמשק ב־1840 חוללה זעזוע גדול בקרב יהדות העולם.
הרקע לעלילה היה היעלמותו של נזיר צרפתי בשם תומאסו יחד עם משרתו המוסלמי, אחרי שתלו מודעה בשוק היהודי בדמשק בא' באדר א' ה'ת"ר (5 בפברואר 1840).
ספר יהודי נחשד והובא לחקירה.
בעינויים קשים נאלץ להודות באשמה ונקב בשמות שבעה מנכבדי הקהילה שידם הייתה כביכול במעל.
אלו נעצרו מיד, חלקם עונו עד מותם, והאחרים הודו.
השמועה הגיעה אל יהדות העולם, אך תחילה ידה הייתה קצרה מלהושיע.
רבים, הן מקרב עם ישראל והן מקרב האומות, עשו רבות למען הצלת החטופים: בהשתדלות משה מונטיפיורי נאות גם הסולטאן העות'מאני, אף שהפרשה לא הייתה בתחומו, לנקוט בפעולה ולהכריז כי חל איסור מוחלט על הפצת עלילת הדם.
בין האישים שהשמיעו קולם ברמה נגד עלילת הדם בלט המשורר הגרמני, היהודי המומר היינריך היינה, שהתגורר בפריז, ודיווח על הלכי הרוח האנטישמיים בה.
גם ממשלת אנגליה עשתה הרבה להצלת המעונים החפים מפשע.
בסופו של דבר, בסיוע הקונסול האוסטרי, הצליחה משפחת רוטשילד להניח ידה על מסמכים שתיעדו את הפרשה, והפיצה אותם בעיתונות הבינלאומית.
משלחת יהודים צרפתיים בראשות אדולף כרמייה פעלה אצל שליט מצרים, מוחמד עלי, ודרשה ממנו להתערב, ואכן, שבעת האסירים שנותרו בחיים שוחררו לבסוף, אחרי חודשים ארוכים של עינויים, ומושל דמשק הוצא להורג.
במרץ 1847 נער עולה-רגל יווני יידה אבן בנער יהודי.
היהודי יידה בו אבן בחזרה, וזו פצעה את קרסולו של הנוצרי.
תוך זמן קצר קמה מהומה וכוהני המנזר היוונים דרשו נקמה ביהודים, על כך שלדבריהם דקרו בסכין ילד נוצרי תמים כדי להשתמש בדמו לאפיית המצות לפסח.
הצדדים הובאו למשפט והדיון בוטל מחוסר עניין, אולם כעבור שלושה ימים טענו היוונים כי מצב הפצע הוחמר, ושעל פי ספריהם העתיקים, היהודים דבקים במנהג השימוש בדם.
הפחה הורה ליהודים להשיב על טענות היוונים כעבור שבוע, שבמהלכו סבבו היוונים והארמנים ברחובות העיר, התנכלו ליהודים ואיימו גם על נשים.
באחד המקרים, התנפלו שישה אנשים על איש זקן, דוד טעבלי, שנקרא דוד ברלינר הירשיל, בנו של הרב הראשי המנוח של לונדון, שלמה הרשיל, וטלטלו אותו בצווארו.
ביום הבירור, הגיעו לסראיה אנשים רבים מהכנסייה היוונית וקראו מספרי ההיסטוריונים של הכנסייה וכתבים ישנים אחרים את ההאשמות שהיהודים משתמשים בדם נוצרי לפסח.
כאשר נשאלו על כך גם נכבדי המוסלמים, השיבו כי בספרי הקודש שלהם ניתן למצוא בעקיפין זכר להאשמות כאלו, ולכן ייתכן שהפשע אכן התרחש.
הרבנים שנשלחו על ידי הרב הראשי הביאו ראיות מהתנ"ך ומספרי ההלכה כי לא ייתכן שמעשה כזה נעשה על ידי יהודי והסתמכו על הפירמאן של הסולטן מ-1841, שקבע כי היהודים נקיים לגמרי מההאשמה הזו.
מלבד הקונסול הבריטי, אף קונסול אחר לא התערב לעזרת היהודים.
בניגוד אליהם, המיסיונרים הפרוטסטנטים שפעלו בקרב היהודים, הציעו את עזרתם לרב הראשי במסירת עדות כי ההאשמות שקריות, אולם לא היה בכך צורך.
לאחר שהמאשימים והמוסלמים השיבו בשלילה לשאלת הפחה אם בכוונתם לסתור את הפירמאן של הסולטן, פסק הפחה על קנס קטן לריפוי הקרסול וסגר את הדיון.
המהנדס האיטלקי ארמטה פיירוטי, שהתגורר בירושלים בשנים 1854–1861, מעיד בספרו על תקופה זו, כי בארץ ישראל ובסוריה כולה, הייתה נפוצה העלילה על היהודים הזקוקים לדם של נוצרים, במיוחד ילדים, כדי לערבב אותו בבצק שממנו הם אופים את המצות לפסח, אחרת הן לא תהיינה כשרות על פי התורה.
לדבריו, כמרים ונזירים רבים של הכנסיות המזרחיות, לא דחו את הסיפור הזה, אלא דווקא טיפחו אותו בעצמם בדרשותיהם, מה שפך את היהודים למטרה להשפלות.
לדבריו, הוא עצמו העניק ב-1858 מקלט בביתו בירושלים ל"יהודי מכובד מאד", שנמלט ממספר ערבים שהאשימו אותו בניסיון חטיפה של ילד כדי לרצוח אותו.
היעלמותה של הנערה הנוצרייה אסתר שוימושי ב־1882 בכפר טיסאסלר שבהונגריה, גררה אחריה האשמות שהוטחו ביהודים ולובו בהסתת צירי פרלמנט אנטישמיים.
חמישה עשר יהודים הועמדו לדין, ביניהם היה שוחט הקהילה שלמה שוורץ.
שני בניו של שמש הקהילה, יוסף שארף, נחטפו והוחזקו בידי הכנסייה, והגדול בהם (שהיה כשיר להעיד) עבר שטיפת מוח עד שהסכים להעיד שראה, כביכול מבעד לחור המנעול של בית הכנסת, כיצד השוחט שוורץ חותך את גרונה של הנערה במרתף בית הכנסת.
הסנגור, הסופר ההונגרי קארוי אטווש, הביא את השופטים לבית הכנסת כדי שייווכחו במו עיניהם שלא ניתן לראות דבר מהמקום שציין הנער, ולמעשה לא היה כלל חור מנעול באותה דלת.
המשפט גרם למהומות אנטישמיות ואף לפוגרומים בפרשבורג (כיום ברטיסלאבה) ובערים אחרות, והממשלה נאלצה להכריז על משטר צבאי ולשלוח פלוגות צבא לאזורים שבהם התגוררה אוכלוסייה יהודית.
באחד הימים נמשתה גופת נערה מהנהר טיסא והתברר שלא היו עליה כל סימני אלימות.
אמה של הנערה, בלחץ הכנסייה, סירבה לזהות את הגופה כבתה הנעדרת, והדייגים שמשו את הגופה עונו בידי השופט החוקר, עד שהעידו שהיהודים מסרו להם גופה הלבושה בבגדי הנעדרת, אותה גנבו מאחד מבתי החולים בעיר, כדי שישליכוה בנהר וימשוה לאחר כמה ימים.
הגופה נשלחה לבודפשט ושם קבעו פתולוגים ממשלתיים שמדובר בגופת הנעדרת שהייתה בהריון וכנראה התאבדה בטביעה.
הסניגוריה הנלהבת של אטווש הביאה לזיכוי כל הנאשמים וערעור התביעה לבית המשפט בבודפשט נדחה.
ב־1899 בעיר פולנה שבצ'כיה, נרצחה נערה בת 19, אנז'קה הרוזובה.
הרצח, שבוצע בסמוך לפסח, הביא להאשמתו של לאופולד הילזנר, צעיר יהודי מפגר.
הראיות נגד הילזנר היו קלושות ונסיבתיות.
למשפט היו מניעים פוליטיים אנטישמיים ברורים והוא לווה בהסתה בעיתונות.
טומאש מסריק התערב לטובת הילזנר, אך ללא הועיל.
הילזנר נידון למוות בתלייה, אך פסק הדין הומתק למאסר עולם, עקב לחצים שהופעלו על הקיסר פרנץ יוזף הראשון.
רק במרץ 1918 שוחרר הילזנר מכלאו הודות לחנינה שנתן לו קרל הראשון, קיסר אוסטריה.
הוא התקשה לשקם את חייו ונפטר בווינה בשנת 1928 בגיל 52. הוא מעולם לא זוכה רשמית, אך כיום מוסכם על הכול כי הואשם לשווא.
לקראת סוף המאה ה־19 התגוררו בקורפו שביוון כ־5,000 יהודים.
מצבם הכלכלי היה טוב וביניהם לבין שכניהם הנוצרים היו קיימים יחסי כבוד הדדי, אך מתחת לפני השטח בעבעו רגשות אנטישמיים שהתפרצו ב־1891 בעקבות גילוי שק ובו גופה ערופת ראש של ילדה בת 8 בחצרו של אחד היהודים.
הילדה שנרצחה, רובינה סרדס, הייתה ילדה יהודייה, בתו של חייט, אך הנוצרים ראו אותה כמריה דסילה, נערה נוצרייה שאומצה על ידי חייט יהודי.
הרוחות בקרב הנוצרים סערו והתושבים יצאו לרחובות במטרה לעשות שפטים ביהודים.
רק התערבות הבישוף של קורפו, שבאה בעקבות בקשתו של רב הקהילה, מנעה פוגרום.
עקב מקרה זה היגרו כ־3,000 מיהודי קורפו, בעיקר בעלי היכולות שביניהם, לטריאסטה שבאיטליה ולאלכסנדריה שבמצרים, והקהילה היהודית בקורפו קטנה לכדי מחצית מגודלה.
עלילות דם נוספות בעת החדשה המאוחרת
ב-1801 בבוקרשט, 128 יהודים נרצחו על ידי ההמון וחיילים.
ב-1808 בפרה, טורקיה, 60 נידונו למוות בתלייה.
ב-1812 בקורפו, שלושה נידונו למוות.
ב-1831 בפטרסבורג, החשודים הוגלו לסיביר.
ב-1859 בגאלאץ, ארבעה בתי כנסת נשרפו.
ב-1882 באלאטא-קונסטנטינופול נערך פוגרום ביהודים.
ב-1900 בקוניץ, גרמניה, נערכו פוגרומים.
בשנים 1872–1874 נפוצו עלילות דם בערים איזמיר ואיסטנבול, אשר גרמו סבל רב ליהודים מידי היוונים שישבו אז בערים אלו.
ב־1911 הואשם מנחם בייליס ברצח ילד בקייב (כיום בירת אוקראינה) למטרות פולחן.
משפטו נערך על רקע מאבק פוליטי בין זרמים ריאקציוניים שהיו בשלטון לבין זרמים ליברליים שהתנגדו להם באימפריה הרוסית של אותה תקופה.
להגנתו באו המוני מלומדים רוסים ודעת הקהל הנאורה צידדה בו.
משפט בייליס נמשך שנתיים, ולכל אורכו ישב בייליס במאסר, אך לבסוף זוכה בידי חבר מושבעים.
הנאצים החיו את עלילת הדם, תיארו אותה בהרחבה ב"דר שטירמר", ואף קיימו כמה משפטים שנסובו סביבה.
ב-1937 הייתה עלילה כזו בבמברג.
בשנת 1946 נפוצה שמועה בעיר קיילצה שבפולין, כי יהודים השתמשו בדם ילד נוצרי לצורך טקס דתי.
ילד בן 9 שנעלם ליומיים סיפר בתחנת המשטרה המקומית, שיהודים החזיקו אותו בבית הוועד היהודי של העיר.
לדבריו, הוא ראה יהודים שהרגו ילד נוצרי.
השערת השוטרים הייתה, כי נעשה רצח פולחני של ילדים על ידי יהודים, המשתמשים בדמם לאפיית מצות.
כאשר יצאו אנשי המשטרה המקומית לכיוון בית הוועד היהודי, הצטרף אליהם אספסוף זועם, שהתקיף בנשק קר את היהודים ששהו בבית, לאחר שנלקחו כלי נשקם של היהודים מוקדם יותר על ידי המשטרה.
לפי העדויות, גם אנשי המשטרה עצמם ואף חיילים פולנים השתתפו בפוגרום.
בפוגרום נרצחו 42 מתוך כ-200 היהודים ניצולי השואה ששהו בעיר, וכ-80 נפצעו.
עם זאת, נהרגו שניים מהתוקפים.
המשטר הסובייטי והימין הלאומי בפולין האשימו אלה את אלה בפוגרום.
כמה ממשתתפי הפוגרום הועמדו לדין, אך ביניהם לא נכללו השוטרים.
ב-4 ביולי 2006, לציון 60 שנים לפוגרום, התנצלה ממשלת פולין באופן רשמי על האירוע, שהוגדר על ידה כ"מעשה זוועה, בושה גדולה, טרגדיה ליהודים וטרגדיה גם עבור הפולנים".
בשנת 1958, על רקע עלילת דם, נערך בעיר הליטאית פלונגיאן פוגרום, הוכו ונפצעו יושבי 18 בתי יהודים בקהילה המחודשת של ניצולי השואה בעיר.
בארצות הברית נפוצה עלילת הדם על ידי ארגונים שדוגלים בעליונות הגזע הלבן דוגמת הקו קלקס קלאן.
עיקר דבריהם הוא שהיהודים שולטים במרכז השלטוני, התקשורתי, והכלכלי של ארצות הברית.
דוגמה לכך ניתן לראות בספר יומני טרנר בו מתוארת השתלטות הגזע הלבן על העולם וחיסול כל "אויביו", בהם יהודים וגזעים לא לבנים.
ב-1915 נרצח באטלנטה, ג'ורג'יה, ליאו פרנק, בלינץ' (הוא נתלה על עץ) בעקבות האשמתו ברצח ילדה נוצריה.
ב-1928 הייתה עלילת דם במאסנה, ניו יורק, וב-1932 בעיר ניו יורק, כאשר שני יהודים, שפיטאל ובליץ, נחשדו ברצח בנו של הטייס צ'ארלס לינדברג.
במאה ה־20 הופיעה עלילת הדם בארצות ערב, במיוחד על רקע הסכסוך הישראלי-ערבי.
כך למשל, במצרים יצאו ספרים רבים המתארים את "מנהגי קורבנות האדם" היהודיים.
בזמן האינתיפאדה השנייה שודרה בטלוויזיה המצרית תוכנית אשר החייתה את עלילת הדם תוך השלכתה על המלחמה בשטחים, והציגה את אריאל שרון שותה דם של ילדים ערבים.
משנתבקש נשיא מצרים, חוסני מובארכ, לגנות את התוכנית, הוא גינה אותה חלקית, באומרו, כי "לא כל היהודים אותו הדבר".
בזמן מלחמת לבנון השנייה, ארגון החזבאללה שידר בערוץ הטלוויזיה שלו תוכניות שהחיו את עלילת הדם.
היסטוריונים מנו כמה גורמים שיש בהם כדי להסביר את תפוצת עלילות הדם בימי הביניים.
שניים מההסברים המעניינים ביותר הם קוטביים.
מגדלנה שולץ מציינת את היחס הגרוע והמזניח לילדים בימי הביניים, בעיקר בשכבות הנמוכות.
נראה שבקרב היהודים היחס לילדים עלה בהרבה על היחס בקרב הנוצרים.
גם לא היו אצלם מקרי רצח של ילדים שנולדו מחוץ לנישואין.
שולץ סבורה שעלילות הדם היוו השלכה של רגשי האשמה שחשו הנוצרים על יחסם לילדיהם, ותירוץ למותם של אלו מהזנחה ומחוסר טיפול.
בחלק מהמקרים, הסבר זה נראה כסביר ביותר: מותם של חמשת ילדי הטוחן מפולדה יוחס ליהודים, ונראה שהיה בכך כדי לשחרר את הטוחן ואת אשתו מהאחריות למות ילדיהם שהופקרו לבדם בבית.
פרשנות נוצרית לאירועי קידוש השם
על פי מקורות היסטוריים, במהלך מסעי הצלב, כשנדרשו להמיר את דתם לנצרות, היו מקרים בהם הרגו יהודים בני אשכנז את ילדיהם והתאבדו.
מטרתם הייתה למנוע את המרתם של הילדים לנצרות, או את הריגתם בידי הנוצרים .
במאמר שפרסם ב־1993, בכתב העת ציון, טען ישראל יעקב יובל כי אירועים אלו היו ידועים לנוצרים בני התקופה, והביאו אותם להאמין ביתר קלות באמיתות עלילות הדם, ובטענות כאילו היהודים הם רוצחי ילדים מועדים.
הפרשנות הנוצרית, אליבא דיובל, לא הבדילה בין הרג ילדיך שלך להרג ילדיהם של אחרים, וסברה שאלו המסוגלים לדבר הראשון, מסוגלים על אחת כמה וכמה גם לדבר השני.
דעתו של יובל, שמשתמע ממנה כי היהודים, בהתנהגותם האכזרית כלפי צאצאיהם, הביאו במידה מסוימת את עלילות הדם על עצמם, זכתה לגינויים חריפים, ועוררה סערה שאינה שכיחה בחוגים האקדמיים העוסקים בהיסטוריה של ימי הביניים.
כך, למשל, כתב חוקר הפיוטים עזרא פליישר מאמר חריף בו דחה את טענותיו של יובל, וסיים אותו במילים: "הוא מסוג המאמרים שמוטב היה אלמלא נכתבו משנכתבו, ומשנכתבו – מוטב היה אילולא נדפסו, ומשנדפסו – מוטב שישתכחו מלב מוקדם ככל האפשר".
בעיני אחדים ממבקריו של יובל, העובדה כי חלק ניכר מעלילות דם התרחשו זמן רב לאחר מסעות הצלב, יש בה כדי לערער על תקפותה של התאוריה.
בעיני יובל ההסבר להמשך קיומן של עלילות הדם קשור בתרבות הזיכרון של קידוש השם אותה טיפחו יהודי אשכנז.
גינוי עלילות הדם בעולם הנוצרי
אפיפיורים ומלכים אחדים הוציאו בתקופתם צווים והוראות כנגד עלילות הדם על היהודים, שנשאו לעיתים אף עונש מוות על המעלילים.
מבין הצווים המלכותיים התבלטו אלו של מלכי פולין, בהם:
עלילת דמשק הייתה עלילת דם שהתחוללה בדמשק בשנת 1840 ה'ת"ר וחוללה זעזוע גדול בקרב יהדות העולם.
בעקבות היעלמותם של נזיר קתולי ומשרתו המוסלמי הואשמו דמויות מפתח בקהילה היהודית בדמשק בחטיפתם וברציחתם לצורך שימוש בדמם לאפיית מצות.
בחקירה אכזרית שנוהלה על ידי מושל סוריה ולובתה על ידי הקונסול הצרפתי מצאו את מותם מספר חשודים.
העלילה הופסקה הודות להתערבותם של אישי ציבור יהודיים ומדינאים מן המערב.
בתחילת המאה ה-19 היו קהילות נוצריות גדולות מאוד במזרח התיכון, והן היו המקור להאשמות ברצח פולחני שהפכו תכופות יותר במחצית הראשונה של המאה.
היהודים הואשמו ברצח לצורך קיום פולחן דם עתיק בחלב ב-1810, בביירות ב-1824, באנטקיה ב-1826, בחמה ב-1829, בטריפולי ב-1834 ובירושלים ב-1838. באף אחד מהמקרים הללו לא הרשיעו השלטונות העות'מאנים את הנאשמים.
בשנת 1840 הייתה דמשק כבושה בידי שליט מצרים מוחמד עלי, ידיד הצרפתים, שלחם כנגד הסולטאן העות'מאני שנתמך בידי בריטניה ואוסטריה.
הרקע לעלילה היה היעלמותו של נזיר בשם תומאסו, מיסיונר אפוסטולי וכומר במנזר הקאפוצ'יני הצרפתי, יחד עם משרתו המוסלמי, איברהים עמארה, אחרי שתלו מודעה בשוק היהודי בדמשק בא' באדר א' ה'ת"ר (5 בפברואר 1840).
ידוע שתומאסו היה מעורב בעסקים מפוקפקים.
אבל זה לא מנע מהקהילות הנוצריות בעיר לצאת בהאשמות שתומאסו נרצח על ידי היהודים.
קונסול צרפת בדמשק, ראטי מנטון , פתח בחקירה נמרצת נגד נכבדי הקהילה היהודית.
החקירה התבססה על ההאשמה שהיהודים זקוקים לדם של נוצרי לצורך טקס סודי בזמן אפיית המצות לפסח.
ראש ממשלת צרפת, אדולף טייר, תמך בגלוי בנציגו בדמשק, ובשיחה עם ג'יימס מאיר רוטשילד אמר:
סַפָּר יהודי בשם שלמה חאלק (כבן 20) נחשד והובא לחקירה, משום שהמודעה שתלה הנזיר על דלת בית הכנסת, הועברה ונמצאה על הקיר ממול למספרה שלו.
בעינויים קשים נאלץ להודות באשמה ונקב בשמות שבעה מנכבדי הקהילה שידם הייתה כביכול במעל: הסוחר דוד הררי ושלושת אחיו, יצחק, אהרון ויוסף, דודם יוסף לניאדו (בן 50) ושני רבנים, משה אבואלעפיה (כבן 40, סוחר בעיסוקו, בנו של הרב חיים ניסים אבואלעפיה, ואביו של הרב יצחק אבואלעפיה) ומשה סלוניקלי.
משה אבואלעפיה היה קורבן למעשי אכזריות גדולים ביותר.
פעמיים נמנעה ממנו שינה במשך 3 יממות רצופות, פעמיים נגרר בחבל שנקשר לאיבר מינו ופעמיים הולקה בשוט על כפות רגליו.
ב-2 במרץ הצהיר שברצונו להתאסלם, ובהתאם לכך, שינה את גרסתו הקודמת וטען שמסר את בקבוק דמו של תומאסו לרב הראשי של דמשק, יעקב ענתבי (בן 53).
אבואלעפיה סיפר שענתבי היה המוח המתכנן של הרצח, והסכים לתרגם פסוקים מהתלמוד שעשויים להסביר את התנהגות היהודים שביצעו את הרצח הפולחני.
ענתבי אולץ לקיים ויכוחים עם אבואלעפיה על משמעותם של הפסוקים.
בפרוטוקול הרשמי של החקירה יוחדו 18 דפים לתרגומים ולפירושים של התלמוד מאת אבואלעפיה ו-8 דפים נוספים לוויכוח בינו לבין ענתבי על ההלכה היהודית.
בחקירת היעלמו של המשרת, איברהים עמארה, הודה מורד אל-פתאל (כבן 20), משרתו היהודי של דוד הררי, בהשתתפות ברצח והצביע על שאר ה"רוצחים": מאיר ומורד פרחי, אהרון סטמבולי, אסלן פרחי (כבן 20, בנו של רפאל וחתנו של הרב הראשי ענתבי) ויצחק פיצ'וטו (כבן 25, עסק ביבוא).
שניים נוספים שהואשמו ברצח המשרת, היו יוסף פרחי (אחיו של רפאל) ויעקב אבואלעפיה (אחיו של משה).
נטען שהרצח בוצע בביתו של מאיר פרחי, סוחר כבן 50, אחיו של המדינאי הנכבד חיים פרחי ששימש ראש השרים של מושל עכו אחמד פאשה אל-ג'זאר, שתרם רבות להתיישבות בארץ ישראל בכלל, ולציבור לומדי התורה בפרט, ונרצח כעשרים שנה לפני כן.
מאיר פרחי נתפס ב-23 במרץ.
מקום מחבואו, בביתה של כובסת מוסלמית, נתגלה בידי אשתו, שנשברה אחרי 300 מלקות שוט שספג בנם הצעיר.
פרחי שוחרר לאחר עינויים רבים מחוסר הוכחות.
גם הרב ענתבי עבר עינויים קשים, אך הצליח לעמוד בהם מבלי להישבר.
הקונסול הצרפתי שחזר את רצח המשרת בדיווח ששלח לשר החוץ מרשל סולט: (פיצ'וטו ואסלן פרחי) "אחזוהו כל אחד באחת מרגליו; הרב אהרון סטמבולי הצמיד אותו לארץ בעזרת הברך שתקע בבטנו; משרתו של הררי אחז בראשו.
בעוד אחד מן האחרים מחזיק באגן, לפתו אותו שני אנשים במרכז גופו, ומורד פרחי, הבנקאי העשיר ביותר בעיר, שיסף את גרונו של הקורבן".
ב-28 בפברואר נמצאו בתעלה ברובע היהודי עצמות, כביכול עצמותיו של האב תומאסו.
הן הוכרזו כעצמות הנזיר ונקברו בטקס חגיגי.
אלא שעצמות אלה היו קטנות מאוד ולא יכלו להיות עצמות אדם, וייתכן גם שהושתלו שם.
השלטונות החלו לחפש את הדם שאוחסן בידי היהודים.
הם לא בחלו באמצעים ו-63 ילדים בגילאי 3 - 10 נחטפו ועונו על מנת לסחוט מהוריהם הודאה.
קבוצה של אנשי-עסקים ודיפלומטים אירופיים בדמשק תמכה בצעדים שנקטו הקונסול רטי-מנטון והמושל הכללי, והאמינו גם הם בתאוריית הרצח הפולחני היהודי.
כך למשל, הקונסול האוסטרי קספר מרלאטו הביע את תמיכתו בעלילה, והתזכירים של נתניאל וורי ללורד פונסונבי, השגריר הבריטי לחצר הסולטן, התייחסו לגרסה הרשמית של הפרשה כאל עובדה מוכחת.
ב-30 במרץ כתב: "המובאות מהתלמוד, שנגבו מפי העצורים הרבניים, תורגמו, ואלה מאשרות את מעשי התועבה, והסוד...נחשף עתה לעיני הציבור".
תזכיריו גם שיקפו את האווירה ששררה בדמשק באותו זמן: "הדעה המקובלת מקדמת דנא בקרב האוכלוסייה הנוצרית ברחבי טורקיה...היא שהיהודים...העלו בחשאי נוצרים לקורבן כדי להקיז את דמם ולהשתמש בו לצורכי פולחן בחגיהם...ועובדה זו הוכחה כאן".
סגן הקונסול האמריקני בביירות, ג'ספר שאסו, דיווח אל מזכיר המדינה: "סוד ברברי ביותר המטיל חשד זה זמן רב חשד כבד על העדה היהודית...
יצא סוף סוף לאור בעיר דמשק - הסוד בדבר השימוש שנעשה על ידם בדמם של נוצרים באפיית מצות לפסח, סוד שבמשך 1840 השנים האחרונות בוודאי הפיל לדאבון הלב חללים רבים".
פעולות אלה היוו נקודת מפנה עבור העם היהודי בעת החדשה.
הן חיזקו את הקשר בין יהודי המזרח לאחיהם בארצות אירופה.
בדעת הקהל העולמית התחוללה סערה.
משלחת יהודים צרפתיים בראשות אדולף כרמייה פעלה אצל שליט מצרים, מוחמד עלי, ודרשה ממנו להתערב.
ב-28 באוגוסט הבטיח מוחמד עלי לשחרר את האסירים היהודים.
שבעת האסירים שנותרו בחיים שוחררו לבסוף, אחרי חודשים ארוכים של עינויים.
יהודי ארצות הברית היססו לבקש מממשלתם להתערב למען יהודי דמשק.
רק בסוף אוגוסט ותחילת ספטמבר, הם החלו להגיב באופן פומבי, עם כינוס פגישת מחאה בשש ערים באמריקה.
האספות הפומביות הללו אורגנו רק לאחר העברת מסר לאלכסנדריה מצדו של שר החוץ, ג'ון פורסיית', והבעת האהדה מצד הנשיא, מרטין ואן ביורן, שביקש להפסיק את העינויים.
כעבור עשר שנים, עסק העיתון ניו יורק הראלד בפרשה בעמודו הראשון וטען כי היהודים ביצעו רצח "על פי הוראות התלמוד", ושההאשמות נגדם "בוטלו בגלל התערבויות מפוקפקות של הרוטשילדים".
בשנת 1983 (תשמ"ג) בשלהי ימי מבצע שלום הגליל ושנה אחרי גמר נסיגת צה"ל מסיני ותחילת הנורמליזציה ביחסים עם מצרים, פרסם שר ההגנה הסורי, מוסטפא טלאס, ספר בשם 'מצות ציון', שבו הוא חוזר על עלילת דמשק, לפיה יהודי דמשק רצחו את הנזיר תומאסו כדי להשתמש בדמו.
בשער הספר נראה ציור אנטישמי טיפוסי של יהודי אוכל ילד רצוח, ובהקדמה נכתב שהדברים מקרינים גם על ימינו, ואין לעשות שלום עם היהודים, שלא כמו אנואר סאדאת ש"מכר את נשמתו לשטן".
העלילה מוזכרת בשיר "השר משה מונטיפיורי" (יהורם גאון), בו מסופר שמונטיפיורי סירב לעלות לשמיים עד שיבטל את עלילת הדם על ידי מתן שוחד לפחה הטורקי, לאחר שינזוף בו.
שלא כמו במציאות, השיר טוען שמונטיפיורי היה בן תשעים כשהתרחשה העלילה.
עלילת דמשק שימשה בסיס לרומן ההיסטורי "מות הנזיר" מאת אלון חילו, שיצא לאור בשנת 2004.
התסכית 'עלילת דמשק' - לקריין ותזמורת, מאת המלחין נסים חליפה (תמליל מאת אליעוז חפר ענתבי) מבוססת גם כן על העלילה, ומציגה אותה דרך נקודת מבטו של הרב ענתבי וזכרונותיו.
צאצאי קהילת דמשק נוהגים גם כיום לציין בתאריך ח' באלול (לזכר יום ח' באלול שנת ה'ת"ר, 6 בספטמבר 1840) את "יום הנס בדרי תומא" (שיבוש של Padre Thomas, כינויו של הנזיר שבחטיפתו ורציחתו הואשמה הקהילה).
ביום זה, המכונה גם "פורים-דמשק", שוחרר הרב יעקב ענתבי שנאסר כתוצאה מהעלילה.
עלילות ספיידרוויק היא סדרת ספרי פנטזיה לילדים ונוער בת חמישה ספרים.
נכתבה על ידי טוני דיטרליצי והולי בלק ויצאה לאור החל משנת 2003 ועד שנת 2009.
הסיפור מגולל את עלילותיהם של התאומים ג'ארד וסיימון גרייס ואחותם הגדולה מאלורי, העוברים לגור באחוזה ישנה שהייתה שייכת לדודהּ ובת דודתה של אמם, ארתור ולוסינדה ספיידרוויק, שם הם מגלים ספר המתאר עולם מופלא מלא בפיות, שדונים ויצורים קסומים אחרים, ונגררים להרפתקאות באותו עולם שנגלה להם.
ב-2009 קצת לאחר פרסומה המלא של סדרת הספרים הראשונה יצאה טרילוגיית המשך הנקראת "בעקבות עלילות ספיידרוויק", ובה מסופר על שני אחים חורגים, ניקולס ולורי, המגלים גם הם את עולמן של הפיות וצריכים להציל אותו מפני סכנה שמאיימת עליו.
ב-14 בפברואר 2008 יצא לאקרנים סרט בשם "עלילות ספיידרוויק" המבוסס על סדרת הספרים הראשונה.
הסרט הופק על ידי Nickelodeon Movies והוא לווה במשחק וידאו (למחשב ולפלייסטיישן).
ב-2021 הוכרז כי תצא לשירות הזרמת המדיה "דיסני+" סדרת טלוויזיה חדשה המבוססת על הספרים, שגם היא תקרא "עלילות ספיידרוויק".
הספר מספר על עלילותיהם של ילדי משפחת גרייס: ג'ארד, סיימון ומאלורי.
ג'ארד וסיימון הם תאומים בני 9 ומאלורי, אחותם הגדולה, בת 13.
אביהם של הילדים עוזב את הבית, ובעקבות מצבם הכלכלי הרעוע של משפחת גרייס, מחליטה אימם של הילדים, גב' גרייס, לעבור לגור יחד עם ילדיה לאחוזה הישנה של דודתה, לוסינדה ספיידרוויק.
שלושת הילדים שונים מאוד זה מזה באופיים.
ג'ארד הוא ילד סקרן שמידרדר לצרות רבות בבית הספר בעקבות עזיבת אביו ונוהג לריב עם כולם.
סיימון הוא ההפך הגמור מג'ארד, הוא אוהב בעלי חיים ונהנה לגדל אותם ולחקור אותם.
מאלורי היא החכמה ביותר בין האחים וחושבת תמיד בהיגיון.
מאלורי מתאמנת בסייף וזכתה במדליות רבות.
הסיפור מסופר מנקודת מבטו של ג'ארד.
כאשר עברו לאחוזה הישנה של משפחת ספיידרוויק, נתקל ג'ארד במעשים מוזרים והתרחשויות מוזרות.
ג'ארד עולה לעליית הגג הסודית של הבית ומוצא על השולחן המעופש ומלא האבק פתק שעליו כתובה חידה:
"על הרי אררט תוכל למצוא
את סודי למין האנושי כולו
בין אמת לשקר אין הבדל
על כן בקרוב מתהילתי תתפעל
מעלה מעלה ושוב אל על
לאחר זמן ארוך של מחשבה וחיפושים מגלה ג'ארד תיבה ובה מוחבא ספר ישן כבן 80 שנה, "המדריך השימושי לעולם הפיות והשדונים".
הספר נכתב על ידי ארתור ספיידרוויק, דודה של סבתו של ג'ארד, ואביה של בעלת הבית המקורית, לוסינדה ספיידרוויק.
המדריך, מתאר עולם בלתי נראה של שדונים, גובלינים, פיות, גמדים, טרולים, ועוד יצורים מיתולוגיים אחרים, שעל פי המדריך, קיימים באמת, בכל מקום סביבנו, על מנת לגלות את העולם הזה יש להיעזר במשקף האבן שדרכו ניתן לאתר את היצורים השונים ולהתמודד עימם.
מגילוי זה, ג'ארד, סיימון ומאלורי מגלים את עולם השדונים ויוצאים להרפתקאה מופלאה ומוזרה בעולם החדש שנתגלה להם.
בספר הראשון ג'ארד, סיימון, מאלורי ואמם עוברים לאחוזה שקיבלו מלוסינדה ספיידרוויק (דודתם של אמם) שם הם מגלים עולם שלם של יצורים קסומים ושונים בשבילם, ועומדים בפני דילמה קשה.
הם פוגשים עוזרן (בראוני) בשם נעצוץ שעוזר להם במהלך הסיפור.
בספר השני סיימון נחטף על ידי הגובלינים הלא נראים לעין.
בספר זה הם מוצאים אבן המעניקה "ראות" (היכולת לראות את היצורים הקסומים המסתתרים מבני האדם) ובעזרתה תוקפים גובלינים, ועוברים נחל שבו שוכן טרול מאיים.
המדריך השימושי נגנב והילדים באים לבקר את דודת אימם, לוסינדה, בבית המשוגעים.
היא מספרת להם את סודה, ומאירה אור על סודות עולם הפיות והשדונים.
משפחת גרייס נוסעת לתחרות של מאלורי בסייף.
לאחר התחרות הם אינם מוצאים אותה.
גא'רד פוגש משנה צורה ומאיים עליו עם הסכין שלו.
אמם של גארד סיימון ומאלורי מדברת עם אביהם על ההידרדרות של ג'ארד.
ג'ארד ואחיו מגלים שהגמדים חטפו את אחותם והמלכוס רוצה לדבר איתם הם מחליטים להחליף את מאלורי תמורת המדריך.
בספר האחרון ג'ארד מאלורי וסיימון נלחמים בעוג, מולגראת, וממציאים תככים כדי להציל את אמם.
לבסוף ג'ארד הורג את מולגראת כאשר מולגראת מתחזה לאביו ואומר שהוא אוהב את ג'ארד, ולדבריו של ג'ארד אביו שונא אותו ולכן הסוד מתגלה ומולגראת נהרג.