tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עיקר כוחו של הצבא הנוצרי היה בלכידות שבין חיל רגלים לאבירים.
הרגלים עזרו להדוף את התקפות הקשתים הרכובים של המוסלמים בעזרת ירי מקשתות מוצלבות ואפשרו לאבירים לצאת להסתערות מוחצת ברגע המתאים.
די היה בהסתערות אבירים מוצלחת אחת על מנת לנצח בקרב.
היה זה נשקו המאיים ביותר של הצבא הצלבני, והוא יצא מנצח מקרבות רבים הודות להסתערויות מיומנות של אביריו המשוריינים.
תפקיד הפרשים הקלים היה משני; הם סייעו לרגלים להדוף את הפרשים הקלים של המוסלמים ועסקו בתפקידים מסורתיים של פרשים קלים כמו סיור, אבטחת אגפים, איסוף מודיעין ועוד.
הפיקוד הצלבני היה לרוב יעיל, מרוכז ומקצועי, אך בקרב זה סירבו הרגלים להישמע להוראות המלך, וסירובם זה היה אחד הגורמים לתבוסה הנוצרית.
התרופפות המשמעת נגרמה, בין היתר, בשל המחסור במים, גודל הכוחות המוסלמים והתנאים הקשים שאליהם נקלע הצבא הצלבני.
אחיינו, תאקי א-דין, פיקד על האגף הימני, וגיסו, מט'פר א-דין קוקבורו, פיקד על האגף השמאלי.
צלאח א-דין לא היה אסטרטג או טקטיקן מזהיר.
הטקטיקה שבה נקט בקרב הייתה אופיינית לצבאות שהתבססו על התקפות פגע וברח של פרשים קלים והוא עצמו לא חידש דבר ולא המציא תחבולות משלו.
התבוסה הנוצרית נגרמה בעיקר מטעויות הפיקוד הנוצרי ולא מתחבולות הפיקוד המוסלמי.
מספר לוחמיו של צלאח א-דין לא ידוע בוודאות, אך ככל הנראה גייס לקראת הקרב כ-12,000 פרשים ומספר דומה של רגלים ומשרתים.
בניגוד לצלבנים, שלחימתם התבססה על שיתוף פעולה הדוק בין רגלים לפרשים, חייליו הרגלים של צלאח א-דין לא השתתפו כמעט בקרב ואיכותם נפלה מאיכות הרגלים הצלבנים.
צבאו של צלאח א-דין הגיע משני קצוות האימפריה שלו – מצרים מדרום וסוריה וצפון עיראק בצפון.
קשה להעריך את גודלו המדויק של הצבא המוסלמי, אך מצרים תרמה ככל הנראה כחמשת אלפים עד ששת אלפים פרשים ועוד כשבעת אלפים פרשים הגיעו מהמחוזות הצפוניים של האימפריה.
הצבא המוסלמי סבל מצורת הגיוס שלו – רוב החיילים גויסו אד הוק והיה צריך לשחררם כעבור פרק זמן קצר.
בשנת 1185 נחתם הסכם הפסקת אש בין הצלבנים ובין האיובים שאמור היה להיות בתוקף עד שנת 1189. בשנת 1187 החליט צלאח א-דין כי השעה כשרה להגשמת שאיפתו מזה זמן רב להחריב את ממלכת ירושלים.
הוא החליט שאין לקיים את הפסקת האש היות שרנו משאטיון תקף שיירות מוסלמיות בעוד הסכם הפסקת האש בתוקף.
הוא ניצל את התקפותיו של רנו משאטיון כאמתלה נוחה להכרזת מלחמה על הממלכה הצלבנית.
באביב החלה לשכתו בדמשק לשלוח מכתבים ואיגרות לכל רחבי המזרח התיכון בקריאה לג'יהאד נגד הצלבנים.
המוסלמים נענו, וצבא גדול התקבץ תחת דגלו.
ב-13 במרץ יצא צלאח א-דין מדמשק אל צבאותיו שנאספו בראס אלמא, שנמצאת על הדרך שבין דמשק לטבריה.
תחילה תקף, עם הצבאות שנאספו עד עתה, את נחלתו של רנו משאטיון בנסיכות עבר הירדן, אך רנו לא התפתה לצאת לקרב גלוי ונשאר בתוך ביצוריו.
צלאח א-דין נשאר בנחלותיו של רנו עד סוף מאי, ובינתיים קיבל תגבורת גדולה מנחלותיו המצריות שהצטרפה אליו באלקריתין (דרומית מזרחית לכרך).
בזמן שהייתו של צלאח א-דין בעבר הירדן, הגיעו כוחות מנחלותיו המזרחיות והתרכזו בראס אלמא.
ב-24 ביוני נערך המסדר הסופי של הכוחות המוסלמים וב-27 ביוני חצה צלאח א-דין את הירדן בסמוך לקצה הדרומי של הכנרת.
הוא הטיל מצור על טבריה וב-30 ביוני השתלט על כפר סבת שנמצא בין מעיינות ציפורי לטבריה ולידו זורם נחל יבנאל.
באותה עת היה הצד הנוצרי כמרקחה.
מותו של בלדווין הרביעי (1185) הותיר את בולדווין החמישי, אחיינו בן השש, בראש המדינה.
בשל גילו הצעיר, נבחר לו רמון מטריפולי לעוצר.
הילד מת במפתיע שנה לאחר שירש את השלטון (1186).
על פי תנאי ההסכם בין רמון לאצולה הגבוהה, רמון היה אמור לרשת את הילד במקרה שהוא ימות.
אך בגלל תככי חצר, עבר השלטון לגי דה ליזיניאן ורמון התבצר בנחלותיו.
הכתרתו של דה ליזיניאן גרמה לקרע חמור בינו לבין רמון והאחרון אף הגדיל לעשות וכרת הסכם נפרד עם צלאח א-דין כהתרסה נגד שלטונו של דה ליזיניאן.
כשנודע לצלבנים על ההיערכות המסיבית מצדו של צלאח א-דין, הסכים דה ליזיניאן לשלוח משלחת לרמון בסוף חודש מרץ 1187. המשלחת כללה את ראשי שני המסדרים הצבאיים ואישי ממשל ודת בכירים.
בזמן שהמשלחת שהתה אצל רמון, ב-30 באפריל, הגיעו גדודי פושטים מוסלמים לאזור.
רמון הציע להמתין בתוך החומות עד יעבור זעם, אך אזהרתו נתקלה בהתרסה מצדו של ז'ראר דה רידפור, מפקד המסדר הטמפלרי, שלא הסכים לסבול שוד והרס מוסלמי בנחלות צלבניות.
תגבורת הוזעקה ממבצר הטמפלרים בקאקון.
הכוחות המשותפים של המשלחת ושל חיל המצב מנו כ-130 אבירים.
למחרת הסתערו הצלבנים על המוסלמים בקרבת מעיין קרסון, אך מספרם העודף של המוסלמים הכריע את הכף והגדוד הצלבני הושמד.
רק ז'ראר דה רידפור ושומרי המטען הצליחו להציל את נפשם.
אזהרתו של רמון והברית שכרת עם צלאח א-דין הולידו שמועות על מעורבותו, כביכול, במעשה, ועל אישור שנתן כביכול לגדודי הפושטים המוסלמים לעשות שמות בשטחים נוצריים.
אין זכר לפרשה זו במקורות מוסלמים וגם בצד הנוצרי היא מסתמכת על מקור יחיד.
סביר להניח שלא היו דברים מעולם וכל כוונתו של הכותב הייתה להשחיר את דמותו של רמון, במיוחד לנוכח בריחתו מקרב קרני חיטין.
המפלה בקרב קרסון גרמה לזעזוע בקרב הצלבנים הפרנקים.
המלך הסכים להיפגש אישית עם רמון, שלא היה יכול להתעלם מהסכנה המוסלמית.
הם יצאו זה לקראת זה ונפגשו במבצר ההוספיטלרי "איוב הקדוש".
נוכח הסכנה המשותפת, התפייסו האישים ורמון ביטל את הברית שכרת עם צלאח א-דין.
לאחר ההתפייסות פנו לשכם לכינוס מועצה מסכמת להתמודדות מול האיום המוסלמי.
גם ראשי המסדרים הסכימו להתפייס ביניהם.
אף שהצדדים הגיעו לכאורה לעמק השווה, רחשו מתחת לפני השטח רגשות שנאה וקנאה.
אף שרמון התפייס עם ז'ראר דה רידפור, לא סלח לו דה רידפור עד תום, והאיבה בין שני האצילים הבכירים הייתה בעוכרי הצבא הנוצרי.
אחרי ועידת שכם, קרא המלך לגיוס כללי של כוחות הממלכה.
הצבאות הנוצריים התחילו להתקבץ במקום כינוסם הקבוע במעיינות ציפורי (באמצע הדרך בין טבריה לחוף הים התיכון).
בציפורי כינסו הצלבנים מועצת מלחמה ב-2 ביולי.
רמון תמך שוב בטקטיקת השהיה והציע להתבצר בציפורי.
הייתה זו הטקטיקה המקובלת של הצלבנים מזה עשרות שנים.
בגלל האופי העונתי של הלחימה המוסלמית, היה צפוי שהצבא המוסלמי הגדול יתפזר מעצמו ללא קרב.
בנוסף לכך, שפע המים בציפורי הבטיח הספקה סדירה של מי שתייה.
אילו צלאח א-דין היה רוצה להתקיפם, היה עליו לעבור קצת פחות מ-40 ק"מ מטבריה לציפורי.
דרך זו עברה ברובה דרך שטח יבש עם מעיינות מעטים.
התקפה מוסלמית הייתה נתקלת בקשיים דומים לאלו שנתקלו בהם הפרנקים בדרכם לטבריה.
עצתו של רמון התקבלה תחילה על ידי המלך וקציניו.
בלילה נכנס ז'ראר דה רידפור לאוהלו של המלך ודיבר על לבו בארבע עיניים.
תוכן השיחה לא השתמר במקורות, אך ייתכן שהשנאה שרכש ז'ראר דה רידפור לרמון או פזיזותו, כפי שבאה לידי ביטוי בתבוסה בקרב קרסון, הן אלו שגרמו לו להיכנס לאוהל המלכותי ולנסות לשכנע את המלך לצאת לקרב מיד.
אין לדעת אם היו אלו טיעוניו של המפקד הטמפלרי ששכנעו את המלך, או שמא זכר הססנותו בעת מצור כרך בשנת 1183, שהביאה להדחתו מתפקידו על ידי בולדווין.
בין כך ובין כך המלך השתכנע שעדיף לצאת לקרב מאשר להמתין בחוסר מעש.
פקודות חדשות ניתנו ועם שחר יצא המחנה לדרכו האחרונה.
השכם בבוקר ב-3 ביולי יצא הצבא הצלבני מעיינות ציפורי לכיוון טבריה.
בראש כוח החלוץ עמד רמון מטריפולי.
הזכות להוביל את הצבא נפלה בחלקו כי הצבא עבר בנחלתו הפאודלית.
עיקר הצבא המלכותי היה נתון לפיקודו של גי דה ליזיניאן ואילו במאסף הוצבו בעיקר כוחות המסדרים הצבאיים.
מרגע שנודע לצלאח א-דין על יציאת הצבא הצלבני מציפורי, הוטרדה שדרת המסע הצלבנית ללא הפסקה על ידי פרשיו הקלים וקשתיו הרכובים, והצלבנים ספגו אבדות ניכרות ביום הצעידה הראשון.
אופי הלחימה המוסלמי בשלב זה, שהתבסס בעיקר על התקפות חוזרות ונשנות של קשתים רכובים, אילץ את הצלבנים להיערך בריבועים גדולים, כשהפרשים הוצבו במרכז הריבוע והרגלים הגנו עליהם מבחוץ, והאיט את קצב התקדמותם.
ההתקפות העזות של המוסלמים נמשכו ללא הפסקה לכל אורך הדרך.
הקשת הקלה ששימשה את הפרשים המוסלמים לא הייתה יכולה לחדור את השריון הכבד של האבירים, אלא אם כן החץ נורה מטווח קצר, אך המטרה העיקרית של הקשתים המוסלמים הייתה סוסי האבירים ולא הרוכבים עצמם.
הסוסים, שלא היו מוגנים בשריון, והרגלים שהיו חשופים יותר לחיצי הקשתים המוסלמים, סבלו קשות מהירי הבלתי פוסק.
במהלך היום הצליחו הצלבנים לעבור כ-18 ק"מ, כמחצית המרחק מציפורי לטבריה.
לדעת יהושע פראוור, הלחץ המוסלמי והצמא גרמו לצבא הצלבני לסטות מנתיב התנועה המתוכנן שלו (המסלול הקצר ביותר לטבריה, דרך כפר סבת, אילניה של היום) ולנוע לכיוון צפון-מזרח, במטרה להגיע למעיינות שליד כפר חיטין, כ-8 קילומטר צפונית לנקודה שבה היו, ולנוע משם לטבריה במסלול עוקף דרך בקעת ארבל.
ייתכן שהסטייה מהדרך הייתה מתוכננת מראש, היות שבקרבת כפר מסכנה ישנם מספר בורות מים ובריכת מי גשמים גדולה.
האבירים הטמפלרים שבמאסף ניסו להדוף את ההתקפות המוסלמיות, אך לא הצליחו להרחיק את הפרשים הקלים של האויב.
הפרשים הכבדים בכוח החלוץ ניסו להניס את המוסלמים, שחסמו את מסלול ההתקדמות של הצבא הצלבני, אך לא יכלו להרחיק לכת, משום שלא רצו להסתכן בניתוק הקשר בין הפרשים לבין הרגלים האיטיים יותר.
עקב השעה המאוחרת, עצרו הצלבנים לחניית לילה במקום עומדם בין כפר לוביא לכפר מסכנה.
המוסלמים גילו את שינוי הנתיב של הצלבנים והעבירו את המחנה העיקרי שלהם מכפר סבת ללוביא.
קשה לקבוע את סדר האירועים בעת הקרב כי המקורות הראשוניים חלוקים ביניהם.
בנימין זאב קדר טוען שכלל לא ניתן לשחזר את סדר האירועים המדויק, ולעומתו פרופ' חבר בפקולטה להיסטוריה של אוניברסיטת ניו יורק טוען שהקרב החל בסמוך לשעה 9 בבוקר בתקיפה מוסלמית נמרצת של המאסף הנוצרי.
הטמפלרים ואחריהם ההוספיטלרים שהיו במאסף תקפו בשצף את המוסלמים, אך הסוסים העייפים מצמא לא הצליחו להביא את האבירים לניצחון.
המסדרים ביקשו את עזרת המלך, אך הוא לא יכול היה להגישה כי הוא עצמו היה טרוד בהדיפת התקפות מוסלמיות.
הטור כולו נעצר, אך ניסיון להתבצר למרגלות ההר לא צלח, והוקמו שלושה אוהלים ששמשו כנקודות אחיזה.
האש, שייתכן שהוצתה עוד בלילה, יחד עם החום הכבד התחילו להעיק על הצלבנים הצמאים.
בשעת צהריים פקד המלך על ריימון מטריפולי, שעמד בראש כוח החלוץ, לתקוף את הכוח המוסלמי, שחסם את נתיב התנועה של הצבא הצלבני אל מקורות המים.
המקורות הראשוניים, ובעקבותיהם מחקרים מודרניים העוסקים בקרב, חלוקים ביחס לשאלה מה היה יעדו של הפיקוד הצלבני בשלב זה של הקרב.
לפי המקורות הראשוניים המוסלמיים, הצלבנים ניסו להמשיך בתנועה מזרחה, במטרה להגיע לכנרת בדרך הקצרה ביותר, בעוד שלפי מקורות אחרים הם ניסו לפרוץ את הדרך אל בקעת ארבל, במטרה לאפשר לכוח העיקרי של הצבא להגיע למעין הסמוך לכפר חיטין (כיום "חורבת חיטים", סמוך לנבי שועייב) ועל ידי כך להציל אותו מהשמדה.
טאקי א-דין, אמיר חמה, שפיקד על האגף הימני של הצבא המוסלמי, נהג בהתאם לטקטיקה המוסלמית המקובלת במקרה של התקפת פרשים כבדים.
הוא הורה לכוחותיו לפתוח את שורותיהם ולאפשר לפרשים הצלבניים לעבור דרך מערכם, מבלי להסב לו נזק ממשי.
לפי גרסה שונה, המופיעה באחת הכרוניקות העתיקות העוסקות בקרב, טאקי א-דין כיתר את כוחו של ריימון, לאחר שזה חדר לעומק המערך המוסלמי, והשמיד את רובו.
רק קבוצת פרשים קטנה, שכללה את ריימון עצמו וכתריסר אבירים נוספים (כולל ארבעת בניו החורגים של ריימון, וריימון בנו של נסיך אנטיוכיה) הצליחו להימלט משדה הקרב.
לאחר שעברו הפרשים של ריימון, נסגרו השורות המוסלמיות, וטבעת הכיתור סביב הכוח הצלבני העיקרי התהדקה.
במקום להסתובב לאחור ולהכות באויב בעורפו, בחר ריימון להציל את עצמו ואת שרידי כוחו, ורכב צפונה לכיוון צור.
לפי טענה אחרת, אותה מביא בנימין זאב קדר, נותק ריימון מעיקר הצבא ולא נותרה לו ברירה, אלא להציל את נפשו.
כך או כך, בריחתו של ריימון משדה הקרב שימשה לאחר מכן כחומר להתקפות אישיות נגדו והייתה אחת הסיבות להשחרת דמותו במקורות הנוצריים.
לו היה הצבא הצלבני מסוגל לשמור על הלכידות בין הפרשים לרגלים, ייתכן שהיה מצליח להיוושע, אך הוא כשל בכך.
מהמקורות הראשוניים לא ברור אם היו אלו המוסלמים שהצליחו להפריד בין הרגלים לפרשים או שהצבא התפרק מעצמו, אך דבר אחד ודאי – המלך לא הצליח לשלוט בכוחותיו וצבאו התמוסס תחת מטר החצים המוסלמים והחום הכבד.
שרידי הרגלים החלו לנוס לעבר הקרן הצפונית של קרני חיטין, אך גם בפסגה לא נמצאו להם האמצעים להגנה נגד ההתקפות המוסלמיות העזות.
נסיגה זו סתמה את הגולל על הצבא הנוצרי.
הפקודות החוזרות ונשנות של המלך לרדת מהפסגה ולבוא לעזרת האבירים שהמשיכו להילחם במוסלמים למרגלות ההר נענו בשלילה.
האבירים לחמו בגבורה, אך לבסוף נסוגו גם הם לעבר הפסגה והתקבצו סביב אוהלו של המלך שהוצב סמוך לקרן הדרומית.
פעמיים הסתערו האבירים לעבר השורות המוסלמיות ופעמיים הצליחו להגיע סמוך לעמדתו של צלאח א-דין עצמו, למרות העדיפות המכרעת של המוסלמים.
אך לא היה די במעשי גבורה אלו על מנת להביס את הצבא המוסלמי: ללא עזרת הרגלים, נידונו ניסיונות התקיפה של האבירים לכישלון.
מרבית סוסיהם נהרגו או נפצעו מחיצי הקשתים הרכובים המוסלמים, והם נלחמו רגלית.
בשלב הסיום של הקרב, הצליח כוח פרשים קטן מחיל המאסף, בראשות באליאן ד'אבליין, רז'ינאלד מצידון וז'וסלין לפרוץ את טבעת הכיתור המוסלמית ולהימלט, אך הרוב המכריע של הצבא הצלבני כותר והושמד סמוך לקרני חיטין.
הקרב החל בצורה דומה למרבית הקרבות בין המוסלמים לצלבנים – הפרשים הקלים המוסלמים החלו להטריד את שדרת המסע הצלבנית בירי חיצים ובתקיפות פגע וברח, אך לא היה די בכך להכריע צבא גדול.
ביום הראשון למסע הצליחו הצלבנים בעזרת קשתיהם הרגליים להדוף את ההתקפות המוסלמיות בלי שנגרמו להם אבדות כבדות במיוחד.
הקושי העיקרי של הצבא הפרנקי היה נעוץ בהיעדר מים ובחום הכבד ששרר באזור במהלך הקרב.
אלו וסיבות נוספות הובילו להתרופפות המשמעת בקרב חיל הרגלים הצלבני.
כתוצאה מכך ביום השני למסע, בו נערך הקרב העיקרי, סירבו הרגלים להישמע להוראות המלך.
סירובם של הרגלים הותיר את סוסי האבירים חשופים לחיצי הפרשים המוסלמים ללא תשובה הולמת לאיום זה.
החום הציק לאבירים יותר מאשר לרגלים, אך הם לא ברחו והמשיכו להילחם.
אומץ לבם ואימוניהם המעולים לא הספיקו להם: הצבא המוסלמי היה גדול והסתערויות חוזרות ונשנות של אבירים משוריינים לא הצליחו למוטט את המערך המוסלמי.
היעדר התיאום בין הרגלים לפרשים הוא שגרם לתבוסה הצלבנית בקרב חיטין, אם כי עיקר האחריות היא של הפיקוד הבכיר של הצבא הצלבני בכלל ומפקד הטמפלרים בפרט: האחרון אחראי לשכנוע המלך גי דה ליזיניאן לעזוב את מעיינות ציפורי, ולצאת למסע רצוף סכנות לעבר טבריה בעיצומו של הקיץ.
הצלבנים נקלעו למצב דומה בקרב צנברה ביולי 1113. בקרב ההוא, התבצרו הצלבנים בגבעה ונתנו למוסלמים לפשוט על הסביבה.
כעבור שלושה שבועות הסתלק הצבא המוסלמי.
בין השבויים רמי המעלה היו המלך גי דה ליזיניאן, רנו משאטיון, ז'ראר מפקד הטמפלרים ואחרים.
מתוך 1,200 אבירים שיצאו לקרב רק מעטים הצליחו להימלט וכ-150 מהם נשבו.
פחות מאלף רגלים ופרשים הצליחו להימלט משדה הקרב והשאר נהרגו בקרב או נפלו בשבי.
רנו משאטיון הוצא להורג באופן אישי על ידי צלאח א-דין, והאבירים הטמפלרים וההוספיטלרים שנכנעו, נרצחו אף הם בפקודת האחרון.
המלך הצלבני וקומץ האצילים, ששרדו את הקרב ונפלו בשבי, הוגלו לדמשק.
מספר מבצרים וערים בצורות המשיכו להחזיק מעמד.
כך למשל מבצר כוכב הירדן החזיק מעמד כשנה וחצי של מצור קשה.
אבל כוכב הירדן היה יוצא הדופן.
הזעזוע שגרמה התבוסה יחד עם איבוד ירושלים והמקומות הקדושים לנצרות היה הגורם שהניע את מסע הצלב השלישי מאירופה לארץ ישראל.
מסע הצלב החדש, שבו השתתפו כמה עשרות אלפי חיילים, לא הצליח להשיב את מה שאבד לממלכה בקרב בודד זה.
רק רצועת חוף צרה ודלה נכבשה בחזרה.
הודות לעזרה של אירופאים במסעות צלב, תרומות כספיות וכיוצא באלה, הצליחה הממלכה להתאושש מעט, ובימיו של פרידריך השני, במחצית הראשונה של המאה ה-13, אפילו הצליחו להחזיר את ירושלים לידיים נוצריות לתקופה של 15 שנה בעזרת מאמציו הדיפלומטיים של פרידריך.
הישג זה נמחה אחרי מפלה קשה נוספת ב-17 באוקטובר 1244. ביום זה ספגו הצבא הצלבני ובעלי בריתו המוסלמים תבוסה מוחצת מצדם של הממלוכים בקרב הירביה.
כמעט כל הצבא הצלבני אבד וכמעט כל השטחים שחזרו לידיים פרנקיות ב-50 השנים שחלפו בין מפלת קרני חיטין לקרב זה אבדו.
רק רצועת חוף צרה ביותר נותרה בידיים צלבניות.
מדי פעם גילו התנגדות, אך לא ניצלו הזדמנויות למתקפה חדשה.
כך לא עזרו למונגולים בקרב עין ג'אלות בשנת 1260 ושמרו על נייטרליות.
השפעת הקרב על המחשבה ועל הפוליטיקה הערבית המודרנית
מלבד התוצאות המיידיות על ממלכת ירושלים, הניצחון המוסלמי על הצלבנים העלה את צלאח א-דין לדרגת סמל לאומי עבור הערבים.
השפעתו של הניצחון ניכרת עד היום, ושמו של צלאח א-דין מוזכר באופן תדיר בנאומים, בכתבות ובמאמרי דעה של הוגי דעות, פוליטיקאים, סופרים ואינטלקטואלים ערבים.
אישים אחרים מושווים אליו בהקשרים של פאן-ערביות ושל ניצחון על המערב.
יתרה מכך, פוליטיקאים ערבים עם שאיפות פאן ערביות או כאלה שהתנגדו למערב דוגמת נאצר וסדאם חוסיין השוו את עצמם לצלאח א-דין.
לצלאח א-דין ולניצחונו בקרב קרני חיטין ישנה השפעה גם על התעמולה האנטי ישראלית בקרב המוסלמים.
ערבים רבים רואים במדינת ישראל ובציונות המשך ישיר למסעי הצלב והם נוהגים להשוות את ישראל לממלכת ירושלים הצלבנית.
זיכרון הקרב משמש ככלי תעמולה בניסיונות שכנוע של המוסלמים בצדקת דרכם.
יחס דומה אפשר למצוא גם בקשר לארצות הברית, ובמיוחד אחרי הפלת משטרו של סדאם חוסיין.
זכר הניצחון בקרב משפיע לא רק על אינטלקטואלים ואישי ממשל בכירים, אלא הוא שגור גם בקרב אנשים מהשורה.
בדומה לאירועים רבי משמעות אחרים, גדודי צבא במדינות ערב ובארגונים ערביים מזוינים נקראים על שם הקרב.
כך למשל, נקרא אחד מגדודיו של צבא ההצלה בשם "חיטין" על שם הקרב.
בקרב קניגרץ או קרב סדובה (סדובה והראדץ קראלובה) היה קרב בין ממלכת פרוסיה לאימפריה האוסטרית.
ב-3 ביולי 1866, הוכרעה "מלחמת שבעת השבועות" (המלחמה האוסטרו-פרוסית) בניצחון הממלכה הפרוסית, תחת הנהגתו של הגנרל הלמוט פון מולטקה.
הצרפתים, שקיוו לניצחון האוסטרים, החלו לראות בפרוסיה מתחרה לצרפת על ההגמוניה באירופה.
עם פרוץ מלחמת אוסטריה–פרוסיה גייסו הפרוסים את צבאם במהירות, בעזרת רשת הרכבות המפותחת שלהם.
לעומתם, נאלצו האוסטרים לגייס את צבאם יותר באיטיות, עקב רשת מסילות הברזל שהייתה פחות מפותחת.
בנוסף, אורגן הצבא הפרוסי על בסיס מקומי, וחיילי המילואים היו קרובים לבסיסם, ובשל כך התגייסו במהירות.
לעומת זאת, הציב הצבא האוסטרי את יחידותיו הרחק מבתיהם, על מנת למנוע סיוע מצד יחידות הצבא למרידות בדלניות, ומשום כך היה הגיוס האוסטרי הרבה יותר איטי.
מיד לאחר הגיוס, שלחו הפרוסים ב-15 ביוני אולטימטום למדינות בגרמניה שהיו בברית עם אוסטריה להתפרק מנשקם.
כאשר אלו לא השיבו פלש לתוכן הצבא הפרוסי למחרת היום, וכבש במהירות את הנובר, סקסוניה, והסן.
רק 32,000 חיילי צבא סקסוניה הצליחו להימלט ולחבור לאוסטרים, ואילו בוואריה החליטה להשתמש בצבאה למטרות הגנה בלבד.
ב-21 ביוני הכריז וילהלם הראשון מלחמה על אוסטריה, וב-23 ביוני, לאחר שהתברר שלאוסטרים אין כוונה ליטול יוזמה, החלו הפרוסים לפלוש לבוהמיה שהייתה חלק מהאימפריה האוסטרית.
הצבא הפרוסי היה מצויד ברובה נטען בריח עם מנגנון מחט, שהיה ניתן להטעינו אף בשכיבה, ואיפשר לירות חמישה כדורים בדקה ואפילו יותר.
לעומת זאת, היה הצבא האוסטרי מצויד ברובה נטען לוע, שהיה ניתן להטעינו אך בעמידה, ואיפשר לירות רק שלושה כדורים בדקה.
כמו כן, היה הצבא הפרוסי מצויד בתותחים נטעני מכנס, לעומת הצבא האוסטרי שהיה מצויד בתותחים נטעני לוע.
לאחר כמה קרבות קטנים, בהם הוכחה יעילות הצבא הפרוסי, שלח הגנרל האוסטרי לודוויג פון בנדק מברק נואש לקיסר "אני מתחנן להוד מעלתך לעשות שלום בכל מחיר", אולם הקיסר שלח לו בחזרה "אי אפשר להגיע להסכם שלום", והוסיף "האם התחולל קרב"?
בנדק המיואש החל להסיג את כוחותיו כדי שלא להילכד במלקחיים הפרוסיות.
ב-1 ביולי חנה צבאו סמוך למבצר קניגרץ ולמחרת החל להתחפר מעט על גדות נהר האלבה, והציב סוללות ארטילריה כדי לכסות על נתיבי הגישה ממערב.
מקומה של ליכטנשטיין בקרב קניגרץ
בהקשר הליכטנשטייני, קרב קניגרץ נודע כקרב ייחודי בו מספר החיילים שנשלחו למלחמה גדל, במקום שייקטן או שיישאר יציב.
ליכטנשטיין, באותם ימים נסיכות קטנה מערבית לאוסטריה, תמכה בצד האוסטרי, ושלחה 80 חיילים מצבא ליכטנשטיין להשתתף במלחמת אוסטריה-פרוסיה.
80 החיילים נשלחו לשמור על מעבר ברנר השוכן בין אוסטריה לאיטליה, ועוד 20 הוחזקו מאחור כמילואים.
משימתם הייתה לעקוב אחר חיילים איטלקיים שתמכו בפרוסיה.
עקב עבודת התצפית שמוקמה באזור שקט יחסית, חיילי ליכטנשטיין לא עסקו בקרב פעיל.
לאחר ניצחונה של פרוסיה בקרב קניגרץ, מה שהביא לסוף המלחמה, חזרו חיילי ליכטנשטיין למולדתם, דרך אוסטריה, אך במספר של 81 חיילים.
לפי המסופר, במהלך מסעותיהם פגשו החיילים אדם, שנטען שהיה אוסטרי או איטלקי, ובחר להצטרף לשורות החיילים.
הצבא הפרוסי בפיקודו של וילהלם הראשון והלמוט פון מולטקה הזקן כלל 3 ארמיות:
הארמייה הראשונה בפיקוד פרידריך קרל, נסיך פרוסיה - הארמייה כללה את היחידות הבאות:
הקורפוס ה-2 שכלל את הדיוויזיות ה-3 וה-4.
הקורפוס ה-3 שכלל את הדיוויזיות ה-5 וה-6.
הקורפוס ה-4 שכלל את הדיוויזיות ה-7 וה-8.
הארמייה השנייה בפיקוד פרידריך, נסיך הכתר של פרוסיה - הארמייה כללה את היחידות הבאות:
קורפוס המשמר שכלל את דיוויזיות המשמר ה-1 וה-2.
הקורפוס ה-1 שכלל את הדיוויזיות ה-1 וה-2.
הקורפוס ה-5 שכלל את הדיוויזיות ה-9 וה-10.
הקורפוס ה-6 שכלל את הדיוויזיות ה-11 וה-12.
ארמיית האלבה בפיקוד קרל אברהרד הרווארת פון ביטנפלד - הארמייה כללה את היחידות הבאות:
הקורפוס ה-7 שכלל את הדיוויזיה ה-14.
הקורפוס ה-8 שכלל את הדיוויזיות ה-15 וה-16.
הצבא האוסטרי בפיקודו של פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה כלל 2 ארמיות:
הארמייה האוסטרית הצפונית בפיקוד לודוויג פון בנדק - הארמייה כללה את היחידות הבאות:
הצבא הסקסוני בפיקוד אלברט, נסיך הכתר של סקסוניה - הצבא כלל את היחידות הבאות:
ב-2 ביולי בשעות הערב גילו כמה פרשים פרוסים את עיקר הכוח האוסטרי לפני קניגרץ, ודיווחו זאת למפקדת הארמייה הראשונה.
כתוצאה מכך החליט פרידריך קרל, נסיך פרוסיה לתקוף למחרת בבוקר עם הארמייה הראשונה וארמיית האלבה, ושלח לבקש מבן דודו פרידריך, נסיך הכתר של פרוסיה שישלח קורפוס להגן על אגפו בשעת המתקפה, ולאחר מכן הודיע זאת למפקדת המלך ולמולטקה.
אולם, מולטקה הבין שהארמייה הראשונה ניצבת אל מול הכוח האוסטרי העיקרי, ומשום כך הורה לנסיך הכתר פרידריך, שיקדם את כל כוחותיו לסיוע למתקפה.
למחרת ב-3 ביולי בשעה 07:00 בבוקר החלו הארמייה הראשונה וארמיית האלבה, שמנו 124,000 חיילים, להתקדם על פני נחל ביסטריץ שמעברו ניצבו 206,000 חיילים אוסטרים.
בתחילה התקשו הפרוסים להתקדם אל מול אש הארטילריה האוסטרית, שכללה 250 תותחים חרוקי קדח, שירו פגזי שרפנל נפיצים.
בשעה 09:00 כבשה הדיוויזיה הפרוסית ה-7 באגף הפרוסי השמאלי, את יער סוויפ, ומאז ניסו האוסטרים פעם אחר פעם לעקור אותם משם, אולם על אף שהפרוסים גבו מהם מחיר יקר, הצליחו האוסטרים עד הצהריים לדחוק את הדיוויזיה ה-7 לפאתי היער, לאחר שאיבדו כמעט 2,000 לוחמים וקצינים.
בשעה 11:00 ביקש גנרל אדוארד פרידריך קרל פון פרנצ'סקי תגבורת ממולטקה, אולם הלה סירב, משום שרצה לשמור עתודה לבלימת מתקפת נגד במרכז.
לקראת הצהריים החל המרכז הפרוסי להישבר, ויחידות שלמות החלו לסגת, וחרף צעקות המלך וילהלם הראשון שקרא להם "בואו נראה אתכם נלחמים כמו פרוסים אמיצים", המשיכו החיילים לסגת.
בצהריים הכריז המלך בייאוש "מולטקה, מולטקה, אנחנו מפסידים בקרב הזה", אולם מולטקה השיב לו "הוד מלכותו ינצח היום לא רק בקרב אלא במערכה כולה".
בשעה 12:30 החלו להגיע לשדה הקרב היחידות הקדמיות של הארמייה השנייה, שיצאה לדרכה במזג אוויר סוער בשעה 07:00 בבוקר.
על אף שגנרל בנדק האוסטרי קיבל מידע על הגעת הארמייה השנייה יותר משעה קודם לכן, לא היה מסוגל לחזק את אגפו הימני, עקב הקרבות העזים ביער סוויפ.
רוב האוסטרים באגף הימני כלל לא היו מודעים להגעת הכוחות הפרוסים מולם, ומשום כך נכנעו ללא קרב.
כשראו המלך וילהלם ומולטקה את כוחות הארמייה השנייה תוקפים את האוסטרים, אמר מולטקה לווילהלם "ההצלחה מושלמת, וינה מוטלת לרגלי הוד מלכותך".
המפתח לכל עמדות האוסטרים, הייתה הגבעה בכפר חלום, ממנה הפגיזו סוללות ארטילריה אוסטריות את כוחות הארמייה הראשונה במערב.
בסביבות השעה 14:30 התקיפו הפרוסים את הגבעה מצפון, והביסו את היחידות ההונגריות שעמדו מולם.
בשעה 15:15 נפלה הגבעה בידי הפרוסים, שהציבו עליה את סוללות הארטילריה שלהם, והחלו בהפגזת הכוחות האוסטרים.
בשעות הבאות הטיל בנדק את כל כוחות העתודה שהיו לו בניסיון לכבוש את הגבעה מחדש.
אולם, על אף שהסתערו באומץ על הגבעה, לא הצליחו האוסטרים לכבוש אותה, וספגו אבדות כבדות ביותר..
בשעה 16:30 הצטרף קורפוס שלם לכוחות הפרוסיים שעל הגבעה, ויצר עליונות מספרית לטובת הפרוסים, ובזאת נגוזו כל תקוות האוסטרים למתקפת נגד מוצלחת.
באותו זמן, הצליחה ארמיית האלבה לאגוף את הסקסונים שהחזיקו את האגף השמאלי האוסטרי, ובשעה 16:00 הורה מולטקה לארמייה הראשונה להתקדם במרכז, ומיד פרצו החיילים הפרוסים קדימה "בצהלות רמות ולצלילי הלמות תופים".
בנדק שהבין שהקרב אבוד טילגרף לקיסר "האסון שהזהרתי אותך מפניו שלשום התרחש היום".
אולם, הכוחות הפרוסים לא הצליחו לכתר את הכוחות האוסטרים, הודות לאומץ לבם של יחידות הפרשים והארטילריה שהקריבו את עצמם על מנת לאפשר לכוחות לסגת.
המוני חיילים אוסטרים נסו מזרחה בחוסר סדר מוחלט.
מאות טבעו בנהר האלבה, בעוד אחרים שצלחו אותו על גבי גשרים מאולתרים מצאו את שערי מצודת קניגרץ נעולים מחשש לפלישה פרוסית, ושעות נדרש להם לשכנע את מפקד המצודה המבוהל לפתוח את שעריה.
במהלך הימים הבאים המשיכו הכוחות האוסטרים בנסיגתם החפוזה, ללא שהכוחות הפרוסים העייפים הפריעו להם.
לאחר התבוסה בקרב, איבדו האוסטרים את הרצון להילחם, וכבר למחרת החלו לגשש אחר הפסקת אש.
כדי למנוע התערבות במלחמה על ידי צרפת או רוסיה, דחף ביסמרק את המלך וילהלם לעשות שלום עם האוסטרים במהירות, ולא להמשיך במלחמה בתקווה לרווחים נוספים.
כמו כן, נאלצה אוסטריה להעביר את אזור ונציה לאיטליה, על אף שגברה עליה במלחמה.
קרב קָאלוֹדֵן , שנערך ב-16 באפריל 1746, היה הקרב האחרון שהתחולל על אדמת האי הבריטי.
הוא התקיים בין כוחות היעקוביטים, הנאמנים לטוען לכתר צ'ארלס אדוארד סטיוארט, המכונה "הנסיך צ'ארלי היפה", ובין כוחות הנאמנים למלך ג'ורג' השני.
הקרב הסתיים בניצחון מוחץ לצבא קמברלנד של ג'ורג' השני מבית הנובר על היעקוביטים הסקוטים מבית סטיוארט.
ממלכת אנגליה של סוף המאה ה-17 הייתה לאחר הרסטורציה, או השבת המלך צ'ארלס השני על כס המלוכה.
העם האנגלי הכיר בצורך במלך כגורם מאחד והמליך עליו בנפש חפצה את צ'ארלס, ולאחר מותו את אחיו ג'יימס השני לבית סטיוארט.
שלטון בית הנובר היה על פי הלקחים משתי המהפכות האנגליות שקדמו לעלייתו לשלטון.
המדובר במלוכה בחסות הפרלמנט ועל פי הרשאתו.
הפרלמנט נשלט על ידי המפלגה הויגית הליברל-דמוקרטית, אשר ניסתה לייצב את מצב האומה האנגלית, תוך שמירה על האינטרסים הפרוטסטנטים באירופה.
בסקוטלנד ראו את הדברים באופן שונה.
מאז האיחוד ב-1707 הייתה סקוטלנד חלק מממלכת בריטניה הגדולה, ובית סטיוארט היה סקוטי במוצאו.
סילוקם של אנשי סטיוארט הסקוטים והקתולים, והעלאת ההנוברים הגרמנים והפרוטסטנטים במקומם, הביאה למורת רוח רבה בעם זה, שהראה זה מכבר נטייה למרדנות.
באזורי ההרים המרוחקים של סקוטלנד, ה"היילנדס", לא הייתה אחיזה לשלטון המרכזי, והם נשלטו בידי ראשי שבטים, שתמכו בגלוי בבית סטיוארט.
התומכים בבית סטיוארט נקראו יעקוביטים על שם המלך ג'יימס - יעקב.
הנסיך צ'ארלי החליט, בחודש יוני 1745, לתפוס את הכתר האנגלי, המגיע לו, לשיטתו, כיורש החוקי של בית סטיוארט.
כקתולי נאמן, סבר שיקבל את תמיכת שבטי ההיילנדס, אנשי ההרים, הקתולים.
הוא הפליג מהעיר נאנט שבצרפת, ונחת באיים המערביים של סקוטלנד (באי אריסקיי) ב-23 ביוני 1745, והתקבל בהתלהבות על ידי אנשי ההרים ה"היילנדרים".
היה זה מעשה נמהר וחסר אחריות.
אנשי ההרים היו אמנם לוחמים נועזים, אך לא ניתן היה לשלוט בהם באופן יעיל.
אנשי השפלה הסקוטים השלימו עם השלטון ההנוברי ועם המצב הכלכלי המצוין שהביא עמו, וראו באנשי ההרים חבורות של שודדים והרפתקנים.
תמיכת השבטים ההרריים הבטיחה לצ'ארלי חיילים נאמנים, אך הנשק והכסף נמצאו אצל אנשי השפלה.
בחודש ספטמבר הביס צ'ארלי כוחות הנובריים בקרב פרסטונפאנס.
כאלף ומאתיים יעקוביטים הביסו כשלושת אלפים מאנשי הנובר תחת פיקודו של סר ג'ון קופ.
ניצחון מפתיע זה הביא לכך שצ'ארלי (כביכול כנסיך הכתר), השתלט על חלק ניכר מסקוטלנד בשם אביו "המלך ג'יימס השמיני".
הוא התיישב באדינבורו, ותכנן את צעדיו הבאים.
באופיו היה הרפתקן, ועתה החליט על תוכנית נועזת לכיבוש האי הבריטי כולו.
בראש 5,000 איש חצה את הגבול שבין סקוטלנד ואנגליה, והתקדם דרך מנצ'סטר ודרבי אל לונדון.
בחודש דצמבר, 1745, הייתה, למעשה, הדרך ללונדון פתוחה בפניו, אך חלק מאנשי ההרים עזבו אותו וחזרו לבתיהם.
השליטה ההנוברית בנמלי הים מנעה קבלת עזרה ממדינות קתוליות כצרפת, ומתנדבים פרוטסטנטים מהולנד וגרמניה הגיעו לתגבר את כוחות הנובר.
צ'ארלי הורה על נסיגה ארוכה ומסוכנת בחזרה לסקוטלנד.
במהלך הנסיגה זינבו כוחות הנובר בנסוגים, אך ניצחון נוסף של היעקוביטים בקרב פאלקירק דחה את התבוסה הבלתי נמנעת.
לבסוף כותרו היעקוביטים באזור ביצת קלודן, בסקוטלנד, ב-16 באפריל 1746.
בראש הכוחות ההנובריים עמד בנו של המלך ג'ורג' השני, הנסיך ויליאם, דוכס קמברלנד.
יחד עמו היו כשמונת אלפים חיילים.
כוחות היעקוביטים מנו כחמשת אלפים חיילים.
היה זה קרב בין סיעות, ולא בין אומות.
הצבא של קמברלנד מנה לוחמים אנגלים, גרמנים מהנובר, וכמה מאנשי השפלה הסקוטים.
הצבא היעקוביטי מנה היילנדרים סקוטים, אשר בניגוד לאמונה הרווחת כי היו כולם מצוידים בחרבות, היו רובם מצוידים ברובים, ורק כרבע מהם נשא חרבות.
כן לחמו בשורות היעקוביטים כמה אנגלים, אירים, ומתנדבים צרפתים.
צ'ארלי החליט לפקד על כוחותיו באופן אישי.
מזג האוויר היה גרוע, ותנאי הקרקע היו לטובת קמברלנד.
הייתה זו קרקע ביצתית, שהפכה את ההסתערות שבאמצעותה ניצחו בעבר ההיילנדרים בקרבות לבלתי יעילה.
כוחותיו של קמברלנד נערכו בשתי שורות לקראת המפגש עם הכוח היעקוביטי.
בינתיים פתחו קמברלנד וצ'ארלי בשיחות באזור נייטרלי בין הכוחות הנערכים.
מטח ארטילריה מצד הסקוטים, הביא לסיום השיחות, ולהתחלת הקרב.
בעשרים הדקות הבאות כתשה הארטילריה ההנוברית, העדיפה ביחס של שלושה לאחד, את הכוחות היעקוביטים.
הסקוטים לא יכלו לשאת זאת, ושבט קמרון החליט להסתער על דעת עצמו.
ההסתערות הפכה לטבח, כאשר הכוחות היעקוביטים הסתערו אל מול קני רובים, כשהם נמצאים תחת אש ארטילרית יעילה.
אמנם כמה מן הכוחות הסקוטים הצליחו להגיע אל אנשיו של קמברלנד, ואף נלחמו באומץ, אך המשמעת והעדיפות המספרית של אנשי הנובר הכריעו אותם לאחר זמן קצר.
לאור האיום בקני הרובים ההנוברים, והגעתם של הפרשים ההנוברים לשדה הקרב, הורה צ'ארלי על נסיגה.
בשדה הקרב נותרו 1,250 הרוגים יעקוביטים, אל מול 300 מאנשי קמברלנד שנפלו בקרב.
לאחר הקרב התחולל טבח, כאשר קמברלנד הורה לאנשיו להרוג את השבויים והפצועים היעקוביטים.
כארבע מאות וחמישים איש נהרגו כך, בטבח שהכתים את שמו של הצבא האנגלי, ואת שמו של קמברלנד, שנודע מאז בכינוי "הקצב".
כמה מבעלי הדרגות הגבוהות ששרדו את הטבח הוצאו לאחר מכן להורג בעיר אינוורנס.
צ'ארלי עצמו ברח, כשהוא מחופש לאישה, והסתתר בבתיהם של נאמנים לבית סטיוארט, ובהם פלורה מקדונלד הידועה.
בריחתו תוארה בספרים ובאגדות רבות, ביניהן הספר "החטוף" מאת רוברט לואיס סטיבנסון.
אגדה נוספת היא כי בעת בריחתו המציא צ'ארלי את הליקר הסקוטי הידוע דרמבואי (Drambuie) העשוי מוויסקי סקוטי ומעשבי תיבול.
צ'ארלי הצליח להגיע בחזרה לצרפת בספטמבר 1746, ובילה את שארית חייו בגולה, כשהוא שיכור ומאוכזב.
מותו ללא בנים חוקיים, בשנת 1788 הביא למעשה את הקץ על הדרישה של בית סטיוארט לכס המלוכה האנגלי.
היה זה הקרב האחרון בין כוחות יבשתיים על אדמת האי הבריטי.
קרב זה הביא לקיצו את פעולות הטוענים לכתר כנגד בית הנובר, וביסס את שלטונו של בית הנובר, על כל המשתמע מכך.
עתה יכלו האנגלים להתפנות אל המעשים הגדולים שנכונו להם - במלחמות הקולוניאליות הגדולות באמריקה ובהודו, ולאחר מכן ככוח היחיד העומד כנגד שלטונו של נפוליאון.
תדמיתו של בית סטיוארט נשארה בזיכרון הקולקטיבי כאגדה רומנטית על מלכים רבי חסד, אל מול היעילות הגרמנית של בית הנובר.
אך שלטון בית הנובר מעולם לא התיימר להיות שלטון בחסד האל, כפי שהתיימרו לכך בתי מלוכה אירופים אחרים, ובהם הטוענים לכתר מבית סטיוארט.
הפרלמנטריזם האנגלי המנצח בקלודן, מנע את כינונה של מלוכה סטיוארטית אבסולוטית, נוסח בית המלוכה הצרפתי, ובכך נמנעה מאנגליה אותה הטלטלה המהפכנית אשר טלטלה את צרפת, ולאחר מכן את רוב מדינות היבשת, עם אירועי המהפכה הצרפתית.
שאיפות העצמאות הסקוטיות אף הן קיבלו מכה אנושה בקלודן.
לאחר תבוסת היעקוביטים בקרב קלודן, העבירה הממשלה את חוק האיסור שאסר על תושבי הרמה הסקוטית אחזקת נשק, נאסר הלבוש הסקוטי המסורתי, כדוגמת הקילט (החצאית הסקוטית), נאסר קיום טקסים גאליים, ונאסרה אף השמעת המוזיקה המסורתית של הרמה הסקוטית.
בנוסף, אסר החוק על הוראת השפה הגאלית בבתי ספר ועל שימוש בה במוסדות ציבור.
החוק ביטל את הסמכות הפיאודלית והמשפטית של הקלאן, השבט הסקוטי, שהייתה נטועה במורשת הסקוטית.
ראשי ואצולת השבטים הפכו לבעלי אדמות רגילים והוכנסו לאריסטוקרטיה הבריטית.
אנשי הרמה הסקוטית שנותרו, קיבלו עליהם את עול השלטון הבריטי.
בהיסטוריה הצבאית הבריטית שלאחר קלודן ידועים ההיילנדרים כלוחמים נועזים למען הכתר הבריטי.
בטווח הארוך, השפעות חוק האיסור על השפה והתרבות על תחושת המחויבות השבטית של רבים, בנוסף לדרישה מוגברת בבריטניה לבקר וכבשים, שהובילה לעלייה בדמי השכירות באזורי הרמה הסקוטית, גרמה להגירה מסיבית שנודעה כניקוי הרמה (Highland Clearances).
במבט רטרואקטיבי, ניתן לומר כי התבוסה בקרב קלודן, אותו יזמו אנשי הרמה הסקוטית, היא שהביאה במידה רבה לסופה של התרבות הסקוטית כפי שהייתה עד אז, ולשילובם באי הבריטי.
בשנה שבה נערך הקרב, כתב גאורג פרידריך הנדל את האורטוריה "יהודה המכבי", לכבוד ניצחונו של הדוכס מקמברלנד, שהציל, לכאורה, את אנגליה הפרוטסטנטית משעבוד לסקוטים הקתולים.
תחילה הנדל אפילו חשב לשלב רמיזות מפורשות לאירועי שנת 1745 ביצירתו.
הקרב הונצח בסדרת הספרים נוכרייה ובעיבוד הטלוויזיוני שלה, זרה.
קרב קרְצַנִיסִי (, קרְצַנִיסִיס בּרדזוֹלָה) נערך בין הפרסים, מהשושלת הקאג'ארית, לצבאות הגאורגיים של ממלכת כארתלי-קאחתי וממלכת אימרתי, בקרצַנִיסִי (כיום חלק מטביליסי רבתי), בין 8 ל-11 בספטמבר 1795. את המלחמה החל אע'א מוחמד ח'אן קאג'אר כתגובה לחתימת חוזה גאורגייבסק בידי ארקלה השני וכריתת הברית שלו עם האימפריה הרוסית.
הקרב הסתיים בתבוסה מכרעת של הגאורגים, כיבוש והרס מוחלט של הבירה טביליסי, וסיפוח זמני של החלקים המזרחיים של גאורגיה לתוך האימפריה הפרסית.
לאחר מכן, בשנת 1796, במטרה להחזיר את יוקרתה של רוסיה, פתחה יקטרינה השנייה במסע עונשין כנגד הפרסים.
אבל המסע הופסק עקב מותה של יקתרינה.
השנים שבאו לאחר מכן היו שנים של בלבול ואי סדר.
חידוש שלטונם של הפרסים לא ארך ימים.
בשנת 1797 התנקשו אלמונים בשאה הפרסי בעיר שושה וארקלה השני נפטר שנה לאחר מכן.
כשגאורגיה התבוססה בהריסותיה והשלטון המרכזי בפרס היה טרוד ביורש הבא לכס המלכות, נפתחה הדרך לסיפוחה של גאורגיה.
בסופו של דבר הביא הצאר פאבל הראשון לסיפוחה הרשמי של גאורגיה בתוך שנים ספורות.
כפי שהפרסים לא יכלו לוותר על עבר הקווקז ודגסטן, שהיו חלקים אינטגרליים של פרס במשך מאות שנים, כך גם הרוסים.
תוצאות קרב קרצניסי הובילו ישירות למלחמת רוסיה–פרס (1804–1813) ומלחמת רוסיה–פרס (1826–1828), שבו ניסה פתח עלי שאה קאג'אר, יורשו של אע'א מוחמד ח'אן, לעצור את ההתקדמות הצבאית של הרוסים ולהשיב את השליטה הפרסית מצפון לנהרות האראס והקורה.
לאחר מלחמות אלה ויתרה פרס על עבר הקווקז ודגסטן לרוסיה הקיסרית בהסכם גוליסטן (1813) והסכם טורקמנצ'אי (1828).
מזרח גאורגיה, שבשטחה שנו ממלכת כארתלי וממלכת קאחתי, היו בעת החדשה המוקדמת תחת ריבונות פרסית משנות העשרה של המאה ה-16. בשנת 1744 העניק נאדיר שאה את המלוכה על ממלכת כארתלי לתאימורז השני והשליטה על ממלכת קאחתי לבנו ארקלה השני, כפרס על נאמנותם.
עם מותו של נאדיר שאה בשנת 1747, ניצלו תאימורז וארקלה את חוסר היציבות בפרס בעקבות מותו של נאדיר שאה, והכריזו על עצמאותם בפועל.
לאחר מותו של תאימורז בשנת 1762, ירש אותו ארקלה כשליט כארתלי ובכך איחד את שתי הממלכות לתוך ממלכת כארתלי-קאחתי.
הוא הפך בכך לשליט הגאורגי הראשון ששלט על מזרח גאורגיה לאחר שלוש מאות.
בערך באותו זמן עלה מוחמד כרים ח'אן זנד לכס המלוכה בפרס.
ארקלה הגיש במהירות את כניעתו לשליט הפרסי החדש דה יורה אך בפועל נשאר שליט אוטונומי.
בשנת 1783 הניח ארקלה את הממלכה תחת חסותה של האימפריה הרוסית בחוזה גאורגייבסק.
בעשורים האחרונים של המאה ה-18, הפכה גאורגיה לגורם חשוב ביחסי רוסיה-פרס אף מחלק מהפרובינציות של צפון פרס גופא כמו מאזנדראן או גילאן.
שלא כמו פיוטר הגדול, ראתה יקטרינה השנייה בגאורגיה ציר מרכזי למדיניותה בקווקז.
מטרותיהם החדשות של הרוסים היו להשתמש בגאורגיה כבסיס לפעולות כנגד האימפריה הפרסית והאימפריה העות'מאנית.
שניהם יריבים גאו-פוליטיים הגובלים באופן ישיר באימפריה הרוסית.
נוסף על כך, נמל נוסף בקו החוף הגאורגי של הים השחור היה אידיאלי מבחינתם.
יחידה רוסית מצומצמת, שכללה שני גדודים של חי"ר וארבע יחידות ארטילריה, הגיעו לטביליסי בשנת 1784, אולם נסוגו, למרות המחאות הכבדות של הגאורגים.
מלחמה חדשה כנגד העות'מאנים הוסיפה חזית חדשה באזור.
בשנים שלאחר מכן הייתה רוסיה עסוקה באימפריה העות'מאנית, פולין וההשלכות האירופיות של המהפכה הצרפתית, מכדי לעסוק בגאורגיה.
אפילו התבססותה של ההשושלת הקאג'ארית תחת אע'א מוחמד ח'אן קאג'אר, היורש החדש לכס האימפריה הגאו-פוליטית היריבה שגבלה באימפריה הרוסית במשך מאות שנים, לא הסיטה את תשומת ליבה של יקתרינה מעיסוקיה במערב.
בשנת 1791 כשאע'א מוחמד היה בתבריז ביקש ארקלה מגנרל גודוביץ', מפקד חזית הקווקז של האימפריה הרוסית, לחדש את הסיוע הצבאי, אך הממשל בסנקט פטרבורג לא ראה נחיצות בשליחת חיילים לגאורגיה שוב.
בשנת 1792 הודיע גודוביץ' לארקלה כי יקבל סיוע דיפלומטי בלבד במידה ותהיה מתקפה פרסית כנגד הממלכה הגאורגית.
אף על פי שננטש למעשה על רוסיה, חלם ארקלה על ממלכה מאוחדת חזקה תחת הגנת האימפריה הרוסית, שבמסגרתה יתאחדו גם הממלכה הגאורגית ממערב - ממלכת אימרתי וישוחררו גם המחוזות הגאורגיים שנכבשו על ידי העות'מאנים.
ההשלכות של אירועים אלה חלו כעבור שנים אחדות, כאשר השושלת הקאג'ארית החדשה, יצאה כשידה על העליונה במאבק הכוחות הממושך בפרס.
ראש השושלת, אע'א מוחמד ח'אן קאג'אר, שם לו למטרה להחזיר את הקווקז לשליטה פרסית, עבורו הכיבוש מחדש והאינטגרציה מחדש של גאורגיה לתוך האימפריה הפרסית היה חלק מתהליך דומה שהביא את שיראז, אספהאן ותבריז תחת שלטונו.
כמו הספווים ונאדיר שאה לפניו הוא ראה בקווקז חלק מפרס גופא.
גאורגיה הייתה בעיניו מחוז כמו מחוז ח'וראסאן .
פרישה קבועה של המחוזות היא בלתי מתקבלת על הדעת, ויש להתנגד לפרישה כזו באותו אופן שבו יש להתייחס לפרישה של מחוז פארס או מחוז גילאן.
זה היה רק טבעי עבור אע'א מוחמד ח'אן לפעול בכל האמצעים הדרושים בקווקז במטרה להכניע מחדש את ממלכות הקווקז שפרשו בעקבות מותו של נאדיר שאה ומוחמד כרים ח'אן זנד , ולהחזיר אותן לריבונות פרסית.
במיוחד מה שנחשב בעניים פרסיות כבגידה של הואלי של גאורגיה.
בפרק זמן של הפוגה ושלום במאבקים הפנימיים וייצוב המשטר מצפן, מערב ומרכז פרס, דרשו הפרסים מארקלה להתכחש להסכם עם האימפריה הרוסית ולהחזיר את הריבונות הפרסית, תמורת שלום וביטחון לממלכתו.
העות'מאנים, יריבתה השכנה של פרס, הכירה, לראשונה מזה ארבע מאות שנים, בזכויותיה של פרס על כארתלי וקאחתי.
ארקלה פנה ליקתרינה שהייתה אמורה להגן עליו והתחנן שתשלח לפחות 3,000 חיילים, אבל היא לא הקשיבה לו והשאירה את הממלכה הגאורגית להדוף את האיום הפרסי לבדם.
למרות זאת דחה ארקלה את האולטימטום של אע'א מוחמד.
באוגוסט 1795 חצה אע'א מוחמד את נהר האראס עם צבא שכלל כ-70,000 חיילים שחולק לשלושה ראשים.
האגף השמאלי נשלח לכיוון ירוואן, האגף הימני נשלח לאורך החוף הים הכספי לכיוון מוע'אן שבדרום אזרבייג'ן בכיוון מזרח בחלק היורד של נהר האראס ומשם צפונה לשירוואן ודגסטן.
השאה עצמו הוביל את הכוח העיקרי וצעד לכיוון מצודת שושה שבחאנות קרבאך והטיל עליה מצור בין 8 ביולי ל-9 באוגוסט 1795. האגפים השמאלי והימי של הצבא הפרסי הכריחו את חאנות גנג'ה וחאנות ירוואן לשתף פעולה.
לאחר שאע'א מוחמד נטש את המצור על שושה בשל התנגדות עזה אשר קיבלה סיוע מנסיך הכתר הגאורגי אלכסנדר , נכנע החאן של קרבאך, איברהים חליל חאן , לאע'א מוחמד לאחר דיונים, כולל תשלום מס קבוע ולקיחת בני ערובה.
הכוחות הקאג'אריים לא הורשו להיכנס לשושה.
מאחר שהמטרה העיקרית הייתה הממלכה הגאורגית היה אע'א מוחמד מוכן לקבל זאת ולהניח לחאנות קרבאך לאותה עת.
ג'אוואד ח'אן הצטרף לאע'א מוחמד בגנג'ה לאחר שהגיע להסכם עם חאנות שירוואן יחד עם חיילי האגף הימני של הצבא הפרסי.
בגנג'ה שלח אע'א מוחמד את האולטימטום האחרון לארקלה שאותו קיבל ארקלה בספטמבר 1795.
באולטימטום ציין אע'א מוחמד את עובדת היותה של גאורגיה תחת השפעת פרס מאות בשנים.
בתקופת שלטונו של שאה אסמאעיל הראשון הוא שלט על מחוז גורג'יסטן (גאורגיה) ובמהלך כיבושיו נותרה גאורגיה חלק מהאימפריה הפרסית והמלך לא היה בכלל צריך להגיע לאזור הקווקז.
רוב המחוזות של פרס הן בשליטת האימפריה וכעת על גאורגיה לנהוג לפי החוק העתיק שבו נחשבת גאורגיה לחלק מפרס.
הוא ציין כי ארקלה חייב להופיע בפני השאה ולאשרר את צייתנותו כלפי האימפריה הפרסית.
בתמורה הוא יורשה להחזיק בתואר הוואלי של גורג'יסטן (גאורגיה) ולהמשיל לשלוט בממלכתו.
אם לא יעשה זאת יטופל כמו היתר וישפכו נהרות דם גאורגי ורוסי שיהיו נהרות דם גדולים כמו הקורה.
יועציו של ארקלה היו חלוקים בדעותיהם.
ארקלה בסופו של דבר התעלם מהאולטימטום ושלח שליחים לסנקט פטרבורג.
גודוביץ' שישב אז בגאורגייבסק הורה לארקלה להימנע מהוצאות מיותרות ומהומות.
אולם ארקלה, יחד עם סולומון השני מלך ממלכת אימרתי ועם אימרים (תושבי אימרתי) נוספים פנו דרומה מטביליסי במטרה להדוף את הפרסים.
אע'א מוחמד לא המתין לתגובתו של ארקלה, חצה את נהר האראס וצעד עם כ-35,000 חיילים (על פי אומדנים אחרים כ-40,000 חיילים).
הוא תקף את העמדות המבוצרות היטב של טביליסי מכיוון דרום-מערב.
ארקלה שננטש על ידי חלק מאציליו הצליח לגייס כ-5,000 חיילים, בהם כ-2,000 חיילים ממלכת אימרתי הסמוכה בראשות סולומון השני, שהיה קרוב רחוק של ארקלה משושלת בגרטיוני.
הגאורגים בהתנגדות נואשת הצליחו להגיב על שורה של תקיפות פרסיות שהתרחשו ב-9 וב-10 בספטמבר.
לאחר מכן נאמר כי מספר בוגדים גאורגיים העבירו מידע לפרסים שלפיו לא נותר לגאורגים כוח רב להגנת טביליסי והצבא הקאג'ארי ביטל לפיכך את תוכניתו לשוב לפרס.
מוקדם בבוקר ה-11 בספטמבר הוביל אע'א מוחמד באופן אישי מתקפה כוללת כנגד הגאורגים.
בהסתערות פרשים עזה בחסות דו-קרב ארטילרי הצליחו הפרסים לחצות את נהר הקורה, לאגף את הצבא הגאורגי ולהשמיד חלק גדול ממנו.
ארקלה ניסה לבצע התקפת נגד אבל נסוג לעמדות הפנויות האחרונות בפאתי טביליסי.
עם רדת הלילה היו הכוחות הגאורגים מותשים ומעטים.
הארטילריה הגאורגית ששרדה הספיקה לזמן קצר שעיכב את הפרסים המתקדמים ואיפשר, לארקלה השני ופמלייתו שמנתה כ-150 גברים, לברוח דרך העיר להרים כדי להתארגן למלחמת גרילה.
הלחימה ברחובות טביליסי ובמצודת נריקלה נמשכה.
בתוך שעות בודדות הייתה השליטה של אע'א מוחמד בבירה הגאורגית מוחלטת.
תוצאת הקרב גרמה להרס מוחלט של טביליסי, העיר נבזזה ונשרפה, רבים מתושביה נהרגו בקרבות רחוב תושביה נטבחו ואלפי פליטים נמלטו למחוזות אחרים של גאורגיה.
בין ההרוגים היה הארכיבישוף של טביליסי דוֹסִיתֵאוֹז תּבִּילֵלִי .
הצבא הפרסי חזר עמוס שלל רב ועם כ-15,000 שבויים.
הגאורגים איבדו כ-4,000 איש בקרב.
הצבא הפרסי עצמו ספג אף הוא אבדות כבדות הם איבדו כ-13,000 איש שהיו כשליש מכוחם הכולל.
ממלכת כארתלי-קאחתי לא התאוששה לאחר הפלישה, ומספר שנים לאחר נסללה הדרך לסיפוחה של ממלכת כארתלי-קאחתי לאימפריה הרוסית.
בשנת 1796, לאחר שכבש את טביליסי והיה בשליטה ממשית על מזרח גאורגיה, הוכתר אע'א מוחמד רשמית לשאה במישור מוע'אן בדיוק במקום בו הוכתר קודמו נאדיר שאה כשישים שנה מוקדם יותר.
בת חסות של האימפריה הרוסית נענשה ויוקרתה של רוסיה נפגעה.
ארקלה חזר לטביליסי כדי לבנות מחדש את העיר אך חורבן בירתו היה מכת מוות לתקוותיו ולמיזמים שלו.
כשגודוביץ' שמע על נפילת טביליסי האשים גודוביץ' את הגאורגים עצמם וכדי להחזיר את יוקרתה של רוסיה הכריזה יקתרינה השנייה מלחמה על פרס בהתאם להצעתו של גודוביץ'.
באפריל 1796 יצא צבא רוסי למסע עונשין כנגד הקאג'ארים בראשות גנרל ולריאן זובוב אבל יקתרינה נפטרה בנובמבר של אותה שנה ויורשה הצאר פאבל הראשון החזיר את המשלחת ממסעה.
אע'א מוחמד נרצח מאוחר יותר בהתנקשות בשנת 1797 בשושה בהכנסות למסע נוסף כנגד גאורגיה, המלך ארקלה השני נפטר בתחילת 1798. ההחלה המחודשת של ההגמוניה הפרסית על גאורגיה לא נמשכה זמן רב.
בשנת 1799 צעדו הרוסים לטביליסי.
השנים שלאחר מכן התאפיינו באנדרלמוסיה ובלבול, והממלכה המוחלשת שבירתה חצי הרוסה הייתה כפרי בשל לסיפוחה לאימפריה הרוסית.
בשנת 1801 סופחה הממלכה הגאורגית לאימפריה הרוסית , על ידי אלכסנדר הראשון, לאימפריה הרוסית, זמן קצר לאחר הכתרתו של גאורגי השנים עשר למלך ממלכת כארתלי-קאחתי.
קרב קרסון הוא התקלות קטנה בין גדוד צלבנים שמנה כ-130 אבירים לבין כשבעת אלפי פושטים מוסלמים בקרבת מעיין קרסון בגליל התחתון לא רחוק מכפר כנא (פרופ' יהושע פראוור מזהה את המקום כעין ג'וזה - כיום עין לפידות).
בקרב שהתרחש ב-1 במאי 1187 ניצחו המוסלמים וכמעט כל האבירים הצלבנים אבדו.
לקרב עצמו לא הייתה חשיבות והוא נזכר בעיקר בתור הקדמה לקרב קרני חיטין החשוב הרבה יותר ממנו שהתרחש כחודשיים לאחר מכן.
הקרב מפורסם גם בתאוריית קשר שלפיה ריימון השלישי, רוזן טריפולי שהיה באותו זמן בן בריתו של צלאח א-דין נתן רשות לפושטים לבזוז את אדמות הנוצרים במשך יממה אחת.
אף-על-פי שכמה מקורות ראשוניים מסכימים עם התאוריה, פראוור דוחה אותה.
קרב קֵסֶדַה (טורקית Kösedağ Muharebesi) היה קרב שהתרחש בין סולטנות רום לבין המונגולים ב-26 ביוני 1243 סמוך לקסדה (Köse Dağ – הר קסה), מזרחית לעיר סיוואס בטורקיה של ימינו.
הגעת המונגולים לאסיה הקטנה וכיבוש ארזורום סימנה את תחילת מאבקם עם סולטנות רום.
הסולטאן גייסין קייהיסרב השני קרא לשכניו להקים צבא מאוחד לקדם את פני האיום, ומספר אצילים גאורגים שנמלטו מארצם לאחר הכיבוש המונגולי, וכן האימפריה של טרפזונטס, שלחו כוחות לעזרתו.
יש סברה שהסולטאן עזב את שדה הקרב כשראה כי הכוח הניצב מולו כמעט כפול משלו, דבר שהביא גם לבריחה של חלק מחייליו.
המונגולים הנחילו תבוסה מוחצת לקואליציית הכוחות שניצבה מולם, וכבשו את סיווס וקייסרי שבמזרח קפדוקיה.
הסולטאן נמלט לאנטליה ואולץ בסופו של דבר לחתום על הסכם עם בייג'ו, מנהיג המונגולים, ולפיו חויב להעלות לו מס.
בכך הייתה רום לווסאלית של המונגולים.
כעבור שלוש שנים, ב-1246, התפצלה הסולטנות בין שלושה יורשים ושניים מהם שמרו על עצמאות יחסית, אך מקץ עשר שנים שוב הביסו המונגולים את הסלג'וקים בקרב ליד אקסראי בקפדוקיה, ואנטוליה כולה נכבשה בידי המונגולים.
קרב קסדה סימן את קיצה של הסולטנות ואת התפרקותה לנסיכויות עצמאיות.
קרב קיסה (בלטינית Cissa) ניטש בסתיו 218 לפנה"ס, בתחילת מלחמה הפונית השנייה, בין חילות רומא וקרתגו.
הקרב התחולל בהיספניה (ספרד), דרומית לטאראקו (Tarraco, כיום טרגונה), בין צבא רומאי בפיקוד גנאיוס קורנליוס סקיפיו קאלבוס לבין צבא קרתגי גדול פי כמה בפיקוד חנו.
ניצחון הרומאים היה שלם, ובעקבותיו השיגו את השליטה על האזור שמצפון לנהר היברוס (אברו), אשר חודשים ספורים בלבד קודם לכן נכבש על ידי חניבעל.
היה זה הקרב הראשון שניהלו הרומאים על אדמת היספניה.
קרב קמ"ט-קק"ש (קמ"ט - קורס מפקדי טנקים, קק"ש - קורס קציני שריון) הוא שם מטעה אשר התקבע לאירוע שבו ירו כוחות של צה"ל זה על זה במבצע שלום הגליל באזור עין א-תינה בדרום לבנון.
שני הכוחות היורים השתייכו לחטיבה 460 של חיל השריון.
באירוע נהרגו חמישה מחיילי החטיבה.
ב-9 ביוני 1982 הוטל על גדוד 198 לכבוש את הכפר עין א-תינה, השוכן על כביש ראשי המוביל לכביש ביירות-דמשק.
הגדוד השתייך לחטיבה 460, שהייתה יחידת הכשרת המפקדים של חיל השריון.
בזמן שגרה היה גדוד 198 המסגרת שבה נערך קורס מפקדי הטנקים (קמ"ט) לדגמי השוט והמרכבה של חיל השריון, ועל כן אנשי הצוות שלו היו החניכים בקורס, ומפקדי הטנקים היו המדריכים.
הגדוד תקף את הכפר מדרום ונתקל באש עזה, ולא יכול היה לפרוס את מלוא כוחו בגלל אופיו של הציר ההררי.
כמו כן, פלוגה מהגדוד שעמדה בחיפוי בכפר מיידון הסמוך, לא הצליחה לחפות באופן יעיל על התקפת החוד של הגדוד.
בניסיונות הפריצה נהרג הנהג של אחד הטנקים, חניך הקמ"ט , ונפצעו מפקד הפלוגה המובילה, נדב שחר, וסגנו טל שעיה.
גדוד 196, ששימש במקביל כמסגרת של קורס קציני השריון (קק"ש), הגיע לפנות ערב אל עברו השני של הכפר, מצפון.
יום קודם לכן כבש הגדוד את העיירה ג'זין.
טנק נוסף שהוביל עד לכפר את הגדוד בפיקודו של ליאור ליפשיץ נתקע בקצה הצפוני של הכפר בשל תקלה בנוכרי.
הכוח כבש את הכפר במהירות, תוך שהטנק המוביל משמיד את רוב טנקי האויב שהתגלו בכפר, מטווחים קצרים מאוד.
עקב כך זכה לכינוי "הטנק השלפן".
בהגיעו לקצה הכפר עצר הכוח בפקודת מפקד החטיבה, חגי כהן, כדי לתאם את החבירה בין שני הכוחות כך שלא יפגעו זה בזה.
המח"ט עמד אז בתוך הכוח של גדוד 198, סמוך לכניסה הדרומית, שתותחיו מכוונים צפונה, לעומת גדוד 196. אולם מבלי שידעו, עמדו הכוחות אלה מול אלה במרחק של פחות ממאה מטרים.
חוסר הידיעה נבע מעיקול בכביש, שמנע קשר עין ביניהם, מהחשכה שירדה על בקעת הלבנון ומהבהילות בה ניתנה הפקודה לגדוד 196 ישירות מהפיקוד הבכיר ולא דרך המח"ט.
לאחר הקרב טענו מקצת מהמפקדים, שגם העובדה שמג"ד 196 לא ידע שהגיע לקצה הכפר, תרמה לחוסר התיאום בין שני הכוחות, אולם נראה שהקלטות רשת הקשר החטיבתית מפריכות טענה זאת: המג"ד שאומן נשמע שם אומר שהוא "לקח" את הכפר, ומבקש לתפוס עמדות מדרום לו.
מפקד גדוד הקמ"ט 198, בני לידור, הביע חשש שכשיסתיים כיבוש הכפר, הכוחות יירו זה על זה.
לעומתו מג"ד 196, ספי שאומן, חשש מכוחות אויב שעדיין נשארו בכפר, אשר עדיין ירו בכוח שלו בגבו, אחד מהם אף פגע בטנק של .
לכן הוא ביקש מהמח"ט אישור לצאת מהכפר ולהיערך בעמדות מדרום לו.
על מה שהתרחש בהמשך חלוקות הדעות.
בתחקירים שלאחר הקרב טען המח"ט שלא ידע שמג"ד 196 עבר את כל הכפר, ושהוא נעצר כל כך סמוך אליו.
יותר מכך, המח"ט טען שמג"ד 196 עצמו לא ידע היכן בדיוק הוא נמצא, ושהמג"ד היה סבור שהוא עדיין בתוך הכפר, ולכן הוא מבקש להמשיך להתקדם.
לעומתו טוענים קציני גדוד 196, שהם ידעו היטב שעברו את כל הכפר, אלא שלא ידעו שכל כך סמוך להם ביציאה עומד כוח עמית, שאינו מתואם איתם.
לבסוף נתן המח"ט את האישור להתקדם.
מ"פ ו' הוביל את הכוח החוצה מהכפר.
באפלה ששררה הבחין בצללית של טנק עומד מולו.
היה זה טנק של גדוד 198 שנפגע בניסיונות החדירה הראשונים, ובו גופתו של נהג הטנק.
המ"פ פקד על התותחן לירות.
לאורו של רשף הפגז הבחין המ"פ במתאר של טנק המרכבה שעליו ירה זה עתה, ופקד ברשת הקשר הפנימית של הטנק: "חדל!
הכוחות שעמדו מאחוריו לא שמעו את דבריו אלה, וגם הכוח שעמד מולו לא שמע זאת.
אחד הטנקים שמולו, שראה בחשכה טנק יורה עליו, השיב אש ופגע בצריח של הטנק של גבעתי.
מהפגיעה נהרגו כל אנשי הצוות שהיו בצריח: המ"פ ; הטען-קשר , והתותחן - שניהם צוערים בקורס הקצינים; וכן חניך קורס מט"קים, , מהטנק של אורן פרנקל שנפגע זמן קצר לפני כן והוא הצטרף לצוות.
נהג הטנק נפצע באורח קל.
פגז נוסף שנורה על הכוח פגע בזחל הטנק השני בשדרה, אולם לא היו בו נפגעים.
טנק הסמג"ד, ועליו גם המג"ד, החל לעקוף את הטנק הבוער.
לפתע נפתחה עליו אש מקלעים מהחזית.
הסמג"ד נכנס לתוך הצריח, אולם נפגע באופן קל מנתזים.
כשהוציא את ראשו, הבחין שמפקד הגדוד, סא"ל ספי שאומן, נהרג מהקליעים.
הטנק של אבי בן יעקב עקף את הטנק הבוער, את הטנק שנפגע בזחל ואת טנק הסמג"ד והמג"ד
ועמד בראש הטור של גדוד 196 עם פגז בקנה מתוך ציפייה שהטנק הבא שיפגוש מולו יהיה טנק אויב.
ואולם אש הטנק הבוער של אבי גבעתי האירה את מתאר טנק המרכבה שממול, והוא פקד על הצוות "חדל" ונמנע מירי הפגז שכבר היה מוכן לירי בקנה התותח.
באותה עת כבר ידע המ"מ שפיקד על טנק המרכבה הראשון בטור של גדוד 198 שממול כי הם יורים על כוח צה"ל, סימן לאבי בן יעקב בפנס אדום.
המרחק בין הטנקים הראשונים משני הגדודים היה מטרים ספורים.
המנועים הודממו ומפקד הטנק הראשון מגדוד 198 אמר, מצטער ירינו עליכם בטעות.
מי שהביא לידיעתו של מפקד הטנק הראשון בטור של גדוד 198 שהם יורים על כוח צה"ל היה נהג טנק המ"פ, רם אלון, שהיה היחיד מצוותו של אבי גבעתי שלא נהרג.
הוא פתח את מדפי תא הנהג, הבחין בצריח הבוער, וניסה לחלץ את גופותיהם של אנשי הצוות.
בהיותו צוער בעצמו, שעבר כבר חלק ניכר ממסלול ההכשרה של מפקד מחלקת טנקים, הבין מתוך שמיעת רשת הקשר הגדודית את מה שהתרחש.
הוא עזב את הטנק שלו, ורץ לעבר הכוח היורה.
במהלך הריצה נאלץ לתפוש מחסה מפני ירי מקלעים ורימון שנזרק עליו על ידי מפקד הטנק שמולו.
אלון ידע שבגלל רעש המנועים, לא ישמעו את קולו.
בהפגינו אומץ רב, טיפס על הטנק הראשון, ניגש למפקד בצריח וצעק לו לחדול את האש.
על כך עוטר בצל"ש הרמטכ"ל.
במקביל, אנשי פלוגה ז' עברו לרשת הקשר של הקמ"ט והודיעו להם לחדול את האש.
לאחר המלחמה הועלו טענות קשות כנגד קצינים אחדים באשר לאחריותם לאסון, ובאשר לתועלת המבצעית של הקרב.
ההכנה: שני הגדודים שתקפו את היעד, קיבלו את פקודת המבצע באופן חפוז, זמן קצר לפני הקרב.
עובדה זו כשלעצמה איננה חריגה במהלך מלחמה, אולם גם ביום הלחימה שלפני הקרב המדובר, קיבלו אותם שני גדודים את היעד שלהם – העיירה ג'זין – בנוהל קרב חפוז מאוד.
עובדה זו תרמה (לכולי עלמא) לשיבושים בקרב ג'זין, ועל כן ראוי היה להימנע, לדברי המבקרים, מחזרה על הטעות יום אחד אחריו.
יתר על כן: פקודת המבצע החפוזה הייתה חסרה, ולא נמסרו לגדודים השונים נתוני מודיעין שהיו בנמצא.
מאחר שלא נמסר מידע על כוחות החטיבה ועל כוחות שכנים, ייתכן שהמפקדים הניחו שהכוחות שראו הם אויב.
חטיבה 460 אף הועברה תחת פיקודו של כוח אוגדתי מאולתר, בפיקוד דן ורדי, במהלך שבוצע ברשת הקשר.
יש הטוענים שהיה כאן כשל בולט עוד יותר, לאור העובדה שההכנות למלחמה היו מפורטות ומסודרות, ונמשכו למעלה משנה.
בתכנון המקורי והמסודר, יועד גיס 479, בפיקודו של משה בר-כוכבא (בריל), לתקוף בגזרה המדוברת, המזרחית.
אך סמוך לתחילת המלחמה הוא הוחלף בכוח אחר, גיס 446 בפיקודו של אביגדור בן-גל (יאנוש).
עקב כך, כל הכוחות המשתתפים בכל הקרבות באזור לא הכירו את היעדים, ולא התאמנו לקראתם.
החיפזון: הכפר נכבש על ידי כוח שריון שאינו מאומן בלחימה אורבנית, בקרב לילה, ללא ריכוך ארטילרי וללא סיוע של חי"ר, וזאת מתוך שיקול שהשלמת הכיבוש עוד באותו לילה הייתה חיונית כדי להעביר כוחות גדולים צפונה, אל עבר כביש ביירות-דמשק.
גם מבלי להתייחס לעובדה הבעייתית, שלא ברור לחלוטין אם הממשלה בכלל אישרה והטילה על צה"ל את המשימה להגיע לכביש האמור – נשמעה טענה, שלאחר שהחטיבה ביצעה את משימתה, לא ביצע צה"ל את ניצול ההצלחה, כך שהקרב הפך למעשה למיותר.
יום למחרת, בציר מקביל ממזרח, נערך הקרב הידוע בשם "קרב סולטאן יעקוב", שהיה גם הוא מיועד לפתוח דרך צפונה אל כביש ביירות-דמשק, קרב שהסתיים בכישלון.
המתנגדים לביקורת זו מציינים, שכוח על-חטיבתי בפיקודו של יוסי פלד הגיע לכפר אור ליום המחרת, 10 ביוני, ואכן עבר דרך הכפר בדרכו לכיבוש מתחם סורי גדודי בכפר משע'רה שמצפון, ומשם המשיך עד סמוך לכביש ביירות-דמשק.
יש המסיקים מכאן, שהקרב היה חיוני להמשך המערכה.
לעומתם טוענים אחרים, שבכוח של פלד הייתה יחידת חי"ר מאומנת היטב (צוות מילואים של סיירת מטכ"ל), שקיבלה את המשימה לסייע בכיבוש הכפר, לאחר ההסתבכות של כוח השריון; לטענתם, ניתן היה לכבוש את הכפר מלכתחילה מבלי להזדקק לכוחות שריון שאינם מיועדים לכך, ובכך להימנע מהאסון שהתרחש.
ההסתייגות: נראה שמח"ט 460, חגי כהן, לא היה שלם עם ההחלטה לכבוש את הכפר בחשכה, ללא סיוע וללא הכנה מספקת.
משנוכח בקושי לכבוש את הכפר מדרומו, שאל את מפקד הגיס בן-גל אם ביצוע המשימה דרוש בכל מחיר.
הסתייגות זו נאמרה גם על ידי מפקד כוח המשימה, דן ורדי, שטען שכיבושו המוצלח של הכפר לא נוצל למחרת, ולכן נראה שהיה מיותר.
החיפוי שלא היה: כדי להקל על כיבוש הכפר, נשלחה פלוגה מגדוד 198 לחפות מהעיירה מיידון שמדרום-מזרח לכפר.
אולם החיפוי לא בוצע; מפקד הפלוגה טען, שבשטח הקשה לעבירות הוא לא הצליח לתפוס עמדות אש.
אילו בוצעה משימת החיפוי, ייתכן שניתן היה להשמיד בכפר כלי אויב רבים מעמדות נוחות, והתצפית משם יכולה הייתה אולי למנוע את האסון.
הטיוח: לאחר המלחמה ניסו גורמים בצה"ל להסתיר את מה שהתרחש, בעיקר מפני משפחות ההרוגים.
צה"ל מנע מבני המשפחות להאזין להקלטות רשתות הקשר, בהן נשמע המח"ט מאשר למג"ד ספי שאומן להתקדם.