tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הנסיך אלבר נולד ב-13 בנובמבר 1848 בפריז, לשארל השלישי, נסיך מונקו ולאנטואנט דה מרודה, בתם של ורנר דה מרודה וויקטואר דה ספנגן ד'אורטרן.
אמו הייתה אחותה של לואיז דה מרודה, אמה של מריה ויטוריה דאל פוצו, נסיכת דלה ציסטרנה, אשתו של אמדאו הראשון, מלך ספרד.
בצעירותו שירת הנסיך אלבר בחיל הים הספרדי, ובמהלך מלחמת צרפת–פרוסיה, הצטרף לצי הצרפתי, שם הוענק לו עיטור לגיון הכבוד.
נוסף על התעניינותו במחקרים אוקיינוגרפיים, גילה אלבר עניין רב במוצא האדם ובפריז, הוא ייסד את "המכון לפליאונטולוגיה אנושית", שהיה אחראי על מספר חפירות ארכאולוגיות.
"איש גרימלדי" שנמצא במערת באוסה-רוסה נקרא לכבודו.
ההישגים האינטלקטואליים של אלברט זכו להכרה עולמית ובשנת 1909 האקדמיה הבריטית למדעים צירפה אותו לשורות חבריה.
ב-21 בספטמבר 1869 התחתן אלבר עם מרי ויקטוריה דאגלס המילטון, בתם של ויליאם המילטון, דוכס המילטון האחד עשר ומריה אמליה, נסיכת באדן, אותה שידכה לו סבתו מארי קרוליין ז'יבר דה לאמץ.
בתחילה רצתה סבתו לחתן אותו עם הנסיכה מרי אדלייד מקיימברידג', אולם נפוליאון השלישי שכנע אותה כי ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת לא תסכים לנישואים, והציע לה את מרי המילטון ככלה.
לאלבר ומרי נולד רק בן אחד - לואי השני, נסיך מונקו, אולם הנישואים לא היו מוצלחים, ובשנת 1880 התגרשו השניים, ועד מהרה התחתנה מרי עם האציל ההונגרי טסילו פסטטיקס פון טולנה.
בשנת 1889 מת אביו שארל השלישי, נסיך מונקו, ואלבר עלה לשלטון במקומו.
באותה שנה בפריז, ב-30 באוקטובר אותה שנה, התחתן אלבר בשנית עם הדוכסית אליס דה רישלייה, אלמנתו של מארי אודט רישאר ארמאן דה לה שאפל דה ז'אן דה ז'ומילהאק, דוכס רישלייה, אך בשנת 1902 הם נפרדו באופן חוקי, על אף שלא התגרשו.
במרץ 1910 נערכו הפגנות המוניות נגד שלטונו.
התושבים דרשו חוקה ופרלמנט ולרסן את השלטון האבסולוטי, אחרת הם יפילו אותו ויקימו רפובליקה.
בנוסף, הם לא היו מרוצים מהשתלטות הצרפתים על הפוליטיקה והכלכלה של הנסיכות, ואף התרעמו על האבטלה הקשה, משום שהיו חסרים במדינה מפעלים ואדמות חקלאיות ובבתי הקזינו לא התאפשר לאזרחים לעבוד שם.
ב-5 בינואר 1911 העניק אלבר למונקו חוקה, אך למסמך לא הייתה משמעות ממשית במונחים של צמצום השלטון האוטוקרטי, ועד מהרה היא הושעתה על ידי הנסיך עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
כמו כן במהלך שנת 1911, הקים אלבר את ראלי מונטה קרלו, מרוץ מכוניות שנועד למשוך תיירים למונקו ולבתי הקזינו.
למרות שירותו הצבאי, או אולי בגלל זה, הפך הנסיך לפציפיסט, והקים את המכון הבינלאומי לשלום במונקו, כמקום לפיתוח הסדר שלום לסכסוכים באמצעות בוררות.
בתקופה הקצרה והמתוחה שלפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ניסה הנסיך אלבר ניסיונות רבים להניא את הקייזר הגרמני וילהלם השני מהמלחמה, אך ללא הועיל.
עם פרוץ המלחמה לא יכול היה הנסיך אלבר להימנע מלהיות מעורב, ובתקרית אחת הוא אפילו כתב אישית לקייזר במאמץ לשכך את זעמו של הגנרל קרל פון בילוב.
ללא התערבותו של הנסיך, הכפרים הצרפתיים סיסון ומארשה היו נהרסים.
בהמלחמה שתשים קץ למלחמה, הכריז הנסיך על מונקו כנייטרלית, אך למעשה סיפק לכוחות מדינות ההסכמה בתי חולים, מרכזי הבראה ואף חיילים, כולל בנו היחיד לואי.
ב-26 ביוני 1922 מת אלבר בפריז, ובנו לואי השני, נסיך מונקו עלה לשלטון במקומו.
האלבפילהרמוני הוא אולם קונצרטים השוכן בנמל המבורג שבצפון גרמניה.
בניית המבנה, שתוכננה על ידי משרד האדריכלים השווייצרי הרצוג ודה מרון, החלה בשנת 2007. לאחר עיכובים רבים וחריגה ניכרת מהתקציב נחנך המבנה בתחילת 2017.
בשנת 2003 הציע אלכסנדר ז'ראר להקים אולם קונצרטים מעל מחסן גדול שהיה בבעלותו בנמל המבורג.
אבן הפינה הונחה באפריל 2007 ומועד הסיום נקבע ל-2010. משרד האדריכלים השווייצרי הרצוג ודה מרון היה אחראי לתכנון והתקציב הוערך בכ-240 מיליון אירו.
ישוהיסה טויוטה (שהיה אחראי לשיפוץ האקוסטי בהיכל התרבות בתל אביב) הופקד על התכנון האקוסטי.
הבנייה התעכבה וב-2008 הוגשה תוכנית חדשה בעלות של 450 מיליון אירו.
בשנת 2010 כאשר הוצאות הבנייה הלכו ותפחו תבעה העיר המבורג את חברת הבנייה, חברי אופוזיציה בסנאט העיר תבעו לחקור את חריגות התקציב ואזרחים הפגינו באתר הבנייה.
ב-2012 הוגשה תוכנית נוספת עם הגדלה בתקציב, וב-2013 העריך ראש עיריית המבורג את עלות המבנה ב-789 מיליון אירו.
הבנייה הושלמה לבסוף בשנת 2016.
עלותו הסופית של המבנה מוערכת בכ-865 מיליון אירו.
ישוהיסה טויוטה חיפה את האולם בכ-10,000 פאנלים אקוסטיים שעוצבו על ידי אלגוריתם ממוחשב.
ב-11 בינואר 2017 נערך קונצרט הבכורה הרשמי, ומאז הפך האתר לאטרקציה תיירותית.
בנוסף למוזיקה קלאסית התקיימו באלבפילהרמוני קונצרטים של אמנים ממגוון ז'אנרים מוזיקליים כמו מרתה ורופוס ויינרייט, סולאנז' נואלס וקייטנו ולוזו.
האלבפילהרמוני הופיע ברשימת 100 האתרים שהכי כדאי לבקר בהם ב-2018 של המגזין "טיים".
ביוני 2019 נערך באלבפילהרמוני פסטיבל המציין 10 מיליון מבקרים במקום מאז פתיחתו.
האלבפילהרמוני משמש כמשכן קבע לתזמורת רדיו צפון גרמניה.
הבניין עומד על מזח בנמל המבורג.
מחסן ישן בגובה של שמונה קומות מהווה את בסיסו.
המבנה החדש הוא בגובה של 18 קומות נוספות.
לחלק העליון של הבניין גובה משתנה כך שהוא מקבל צורה של גל והוא מצופה זכוכית שהמים משתקפים בה.
האולם המרכזי מכיל 2,100 מקומות ישיבה בנויים במדרון תלול ומתפרסים לאורך כל גובהו של המבנה.
במבנה אולם נוסף המכיל 550 מקומות ואולם קטן המכיל 170 מקומות שנועד בעיקר לפעילות חינוכית.
על גגו של המחסן הישן, בגובה של 37 מטרים, נבנתה פלאזה בה תצפית של 360 מעלות על העיר והנמל.
באגף המזרחי של הבניין שוכן בית מלון בו 244 חדרים וסוויטות.
כמו כן ישנן במבנה דירות יוקרה ומספר פאבים ומסעדות.
ז'אק-ויקטור-אלבר, הדוכס הרביעי מברוי , היה פוליטיקאי, סופר, היסטוריון ומתרגם צרפתי.
שימש ראש ממשלת צרפת לתקופה קצרה בין מאי 1873 למאי 1874.
אלבר נולד בפריז ב-13 ביוני 1821 הוא היה בנו הבכור של ויקטור, הדוכס השלישי מברוי אשר היה פוליטיקאי חשוב בתקופת המונרכיה של יולי.
אמו הייתה אלברטינה, הברונית סטאל פון הולשטיין.
בתה של מאדאם דה סטאל ושל בנז'מן קונסטן.
לפיכך היה אלבר נינו של ז'אק נקר.
אלבר נכנס לפוליטיקה בעקבות אביו, ולזמן קצר שימש כשגריר צרפת במדריד ורומא.
עם זאת, בעקבות מהפכות 1848 בצרפת וביטול המונרכיה, פרש אלבר מהפוליטיקה והפך לסופר.
עוד לפני כן הוא תרגם לצרפתית חלק מכתביו של לייבניץ, ולאחר מכן פרסם מאמרים בכתבי עת שונים.
בדעותיו הפוליטיות הוא נודע כמלוכני מובהק והשתייך לתנועת האורליאניסטים (האגף המלוכני שתמך בחזרתו לשלטון של בית אורליאן).
ב-1870 מת אביו והוא ירש את תואר הדוכס מברוי.
ב-1871 הוא נבחר לאספה הלאומית כנציג מחוז אר.
ב-19 בפברואר של אותה שנה הוא מונה לשגריר צרפת בלונדון.
במרץ 1872, בעקבות ביקורת על המשא ומתן שניהל על הסכמי המסחר בין בריטניה לצרפת, התפטר מתפקידו וחזר לתפקידו הקודם באספה הלאומית, שם הפך להיות הנציג הבולט של התנועות המלוכניות כנגד הנשיא אדולף טייר.
ב-1873 הוחלף טייר בידי פטריס דה מק-מהון אשר נודע כמלוכן מובהק.
מק-מהון דאג שדה ברוי יקבל את תפקיד שר החוץ, ובהמשך השנה אף הטיל עליו את מלאכת הרכבת הממשלה, מה שהפך אותו לראש ממשלת צרפת.
במהלך כהונתו הוא נודע בגישתו השמרנית ("סדר המוסרי") וניסה להביא לפשרה בין שלוש הסיעות השונות בין המלוכנים.
התוצאה הייתה נפילת ממשלתו ב-22 במאי 1874.
ב-16 במאי 1877, פיטר מק-מהון את ראש הממשלה דאז ז'ול סימון אשר נחשב לרפובליקני מובהק, והטיל על אלבר דה ברוי להקים ממשלה במקומו.
האספה סרבה להכיר בראש הממשלה החדש, מה שנודע בתור "המשבר ב-16 במאי 1877" והגשת מנשר ה-363. לאחר מערכת בחירות סוערת שנערכה באוקטובר 1877 זכה גוש השמאל הרפובליקני בראשותו של לאון גמבטה ברוב מוחץ ומק-מהון נאלץ להסכים להקמת ממשלת שמאל בראשות ז'ול-ארמאן דופור.
אלבר דה ברוי עצמו הובס במחוז שלו ולא נבחר לאספה הלאומית.
ניסיון נוסף שלו להיכנס לאספה הלאומית ב-1885 נכשל, ולאחר מכן החליט דה ברוי לעזוב את הפוליטיקה לצמיתות, והשקיע את זמנו בחיבור ספרי היסטוריה וביוגרפיות.
ב-18 ביוני 1845 הוא נישא לפולין דה גאלאר דה בראסק דה ביארן (1825-1860), אשר מפורסמת בזכות הדיוקן שלה מאת ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר, "הנסיכה דה ברוי".
היא ילדה לו חמישה בנים.
נכדו היה חתן פרס נובל לפיזיקה לואי דה ברויי, הדוכס השביעי מברוי.
אדריאן אלבר מארי, רוזן דה מון היה פוליטיקאי ופעיל חברתי צרפתי.
נודע בגישתו השמרנית והטיף לנאמנות מוחלטת של המדינה הצרפתית לדת הקתולית.
מון נולד ב-28 בפברואר 1841 בלומיני-נל-אורמו כבן למשפחת אצולה.
הוא התגייס לצבא צרפת, הוצב בחיל הפרשים ולמד ב.
במהלך שירותו הצבאי הוא התוודע למצוקתו של מעמדת הפועלים.
ב-1862 הוא נשלח לאלג'יריה, וב-1870 חזר לצרפת כדי להילחם במלחמת צרפת-פרוסיה.
הוא השתתף ב אשר לאחריו נפל בשבי הפרוסי ונשלח כשבוי מלחמה לאאכן.
עם סיום המלחמה הוא חזר לצרפת והוצב ב"צבא ורסאי" אשר היה אחראי על דיכוי הקומונה הפריזאית.
מון הוצב כעוזרו של מפקד צבא ורסאי המרקיז דה גאליפה.
לטענתו של מון, האירוע ששינה את חייו היה כאשר במהלך דיכוי המרד, הוא הבחין בחיילים נושאים אלונקה שבה אדם גוסס.
החיילים הצהירו שזהו "מורד", ובתגובה התרומם האיש וצעק "לא, אתם המורדים!" ומת.
מון היה מזועזע מהמאורע, וטען שהסיבה לסבלם של העניים היא אדישותם של הבורגנים.
מון החל לעסוק בפעילויות צדקה וכן בפעילות פוליטית למען שיפור מצב מעמד הפועלים.
הוא הקים אגודות פועלים קתוליות אשר הפגישו לתפילה בעלי הון ופועלים פשוטים.
מון החליט להיכנס לפוליטיקה, והביע עמדות לאומניות ומלוכניות קיצוניות.
עמדות אלו לא מצאו חן בעיני מפקדיו בצבא, שב-1875 הורו לו לבחור בין קריירה פוליטית לקריירה צבאית מון בחר לעזוב את הצבא.
בפברואר 1876 הוא נבחר לפרלמנט כציר של פונטיבי.
במהלך כהונתו כחבר פרלמנט, התפרסם מון בזכות נאומיו הסוחפים, ונחשב לנואם הטוב ביותר בקרב סיעות הימין.
הוא כונה "המגן המיסטי" ואף "ז'ורס של הימין".
הוא החזיק בעקשנות בעמדות אנטי-רפובליקניות וקתוליות, והרבה בנאומיו להלל את הצבא.
הוא תמך בניסיון ההפיכה של ז'ורז' בולנז'ה.
בשל פעילותו החברתית, מתנגדיו מימין האשימו אותו בהיותו סוציאליסט, אולם הוא עצמו דחה את הסוציאליזם בתקיפות וטען שהוא מהווה "שלילת האל".
מון נחשב לדמות כה חשובה בתנועה להחזרת בית בורבון לשלטון, עד שהטוען לכתר הצרפתי אנרי, רוזן שאמבור שימש כסנדק לאחד מילדיו.
עם זאת, ב-1891 הוציא האפיפיור לאו השלושה-עשר את האנציקליקה Rerum novarum, אשר בה בין היתר קרא לקתולים הצרפתים להשלים עם קיומה של הרפובליקה, ולהתחיל בתהליך של "חבירה", היינו כניסה אטית למוסדות המדינה הרפובליקנית כדי להשפיע עליהם מבפנים.
בעוד שמרבית המלוכנים הצרפתים לא קיבלו את הדברים, הרי שמון פרש מיד מהתנועה המלוכנית והפך לרפובליקני נאמן, אולם המשיך לאהוד את המלוכנים.
האפיפיור שלח לו מכתב תודה אישי על כך.
מון נודע גם בהשקפותיו האנטישמיות, והאמין שהיהודים זוממים להשתלט על העולם.
ב-1891 הובס מון בבחירות הכלליות, ולא הצליח להיבחר שוב כנציג פונטיבי.
אולם ב-1894 הוא הצליח להיבחר מחדש כנציג פיניסטר.
במהלך פרשת דרייפוס הוא השתייך למחנה האנטי-דרייפוסרי ונשא נאומים תקיפים בפרלמנט בנושא זה.
ב-1897 הוא הפך לחבר האקדמיה הצרפתית.
אלבניה התקיימה דה יורה כמדינה עצמאית, שרשמית נודעה כממלכת אלבניה, במהלך מלחמת העולם השנייה, בין השנים 1943 ו-1944 תחת ניהולה של גרמניה הנאצית.
באפריל 1939 פלש צבא ממלכת איטליה לממלכת אלבניה, שהייתה עד אז מדינת חסות איטלקית, וכבש עד מהרה את המדינה.
זוגו הראשון, מלך אלבניה, נאלץ לצאת לגלות, והמדינה הפכה לחלק מהאימפריה האיטלקית כממלכה נפרדת של הכתר האיטלקי.
המלך ויטוריו אמנואלה השלישי טען לכתר האלבני ובאופן רשמי שלט במדינה עד 25 ביולי 1943 אך בפועל המפלגה נשלטה על ידי ממשלת הבובות של המפלגה הפשיסטית האלבנית.
עם כניעתה של איטליה הפשיסטית לבעלות הברית בספטמבר 1943, פלשה גרמניה הנאצית לאיטליה, והקימה שלטון בובות, בשם הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית ומוסוליני הועמד בראשה.
במקביל, נכנס הוורמאכט לכל השטחים והמדינות שהיו נתונות תחת שלטון איטלקי, והכפיפן ישירות לגרמניה.
בספטמבר 1943 הפסיקו כל מחנות הריכוז באלבניה את פעילותם.
זמן קצר לאחר מכן, השתלטו הגרמנים על המדינה.
קיומה של הממלכה האלבנית נשמר דה יורה, והפוליטיקאי הפרו-גרמני מהדי פראשרי מונה כעוצר וכראש הממשלה.
החיילים האיטלקים במדינה נכנעו לגרמנים.
לאחר מכן, החלו הכוחות הגרמניים לפעול להשמדתם של כל היהודים החיים באלבניה ובאזורים שסופחו אליה, כולל מערב מקדוניה.
הקהילה היהודית במערב מקדוניה, שלא נפגעה תחת הכיבוש האיטלקי, סומנה כמטרה ומיד החלו להישלח קבוצות של יהודים למחנות השמדה, ורכושם נבזז.
לאחר הכיבוש, החלו הגרמנים לארגן מחדש את הממשל האלבני.
ב-15 בספטמבר פעל הוועד הלאומי האלבני בחסות גרמנית.
ב-3 בנובמבר הוקמה על ידי גרמניה מועצה מלכותית שהוכרה כממשלה הרשמית של המדינה.
ג'עפר דווה , בעל ברית אלבני-קוסוברי של הגרמנים, מונה אז לשר הפנים של אלבניה.
מאוחר יותר ייסד דווה את הליגה השנייה של פריזרן בקוסובו, תנועה שהכריזה על מלחמת קודש נגד סלאבים, צוענים ויהודים, ושאפה לטהר את אלבניה הגדולה מבחינה אתנית.
הגרמנים דרשו מהשלטונות האלבנים לספק להם רשימות של יהודים לגירוש, אך הרשויות המקומיות התחמקו ואף מסרו למשפחות יהודיות מסמכים מזויפים.
הגרמנים עשו מאמץ ניכר להפגין שאלבניה הייתה מדינה עצמאית, מסיבות של תעמולה ותועלתנות (כשמצבם הצבאי היה קשה והם נזקקו לשיתוף-פעולה כנה) גם יחד, ועקב כך נמנעו מלהפעיל כפייה נרחבת במדינה.
בשל כך, באלבניה גופא הוסיפו היהודים להיות מוגנים מכוח מאמצי האוכלוסייה ועצימת העין המכוונת של הממשל.
האס אס לא ערך כמעט מבצעי חיפוש וגירוש.
מאוקטובר עד נובמבר 1944, הפרטיזנים היוגוסלבים, הנתמכים על ידי בעלות הברית, ובסיועם של כוחות חזית המולדת הבולגרית ושתי חטיבות של הפרטיזנים האלבנים, חזרו אל אזור קוסובו עם נסיגת הגרמנים.
הגרמנים עזרו למשתפי הפעולה האלבנים הקוסוברים לברוח עם התקרבות הקומוניסטים.
רבים מהם לא הצליחו להימלט והוצאו להורג על ידי הקומוניסטים עם תפיסתם.
ב-28 בנובמבר 1944, הכוחות הקומוניסטיים של אנוור הוג'ה השתלטו על אלבניה שבגבולותיה המקוריים.
חבל קוסובו ושאר השטחים המסופחים ממקדוניה ומונטנגרו חזרו להיות חלק מיוגוסלביה, הפעם במסגרת פדרטיבית.
אלבר דדון הוא איש עסקים, פילנתרופ ומוזיקאי יהוד-אוסטרלי.
יו"ר קבוצת Ubertas לניהול קרנות ופיתוח נכסים.
נולד במרוקו, עלה לישראל עם משפחתו בשנת 1962, כשהיה בן 5 והמשפחה התיישבה בדימונה.
בגיל 10 היגר עם משפחתו לצרפת.
לימים הכיר שם אישה אוסטרלית, ובשנת 1983 היגר אחריה לאוסטרליה.
בין השנים 1991–1993 היה דדון יו"ר לשכת המסחר הצרפתית באוסטרליה (Victorian Chapter).
הוא הקים תחרות יין באוסטרליה בשם "Le Concours des Vins du Victoria".
בשנים 1994–1996 הוא מונה לדירקטור של קרן צרפתית באוסטרליה על ידי הסנאטור גארת' אוונס , אז שר החוץ האוסטרלי.
את היסוד הזה יזם ראש ממשלת אוסטרליה, בוב הוק, כמתנה לצרפת לרגל דו המאתיים של המהפכה הצרפתית.
בשנת 2001 היה דדון יו"ר United Israel Appeal בוויקטוריה.
בשנת 2002 הוא הקים את "לשכת חילופי תרבות אוסטרליה–ישראל" ועמד בראשה.
הצהרה משותפת על הקמת הלשכה ניתנה על ידי שר החוץ וחבר הפרלמנט האוסטרלי אלכסנדר דאונר, וחבר הכנסת ושר החוץ הישראלי בנימין נתניהו.
טקס התקיים במקביל בבית הפרלמנט בקנברה ובמשרד החוץ בירושלים.
בשנת 2009 הקים דדון את פורום המנהיגות אוסטרליה–ישראל.
בשנת 2011 הפורום שינה את שמו ל" ל"דיאלוג מנהיגות אוסטרליה–ישראל–הממלכה המאוחדת" לאחר שבריטניה הצטרפה לקבוצה.
לימים שונה שמו שוב, ל"מכון הבינלאומי לשיח מנהיגות אסטרטגי".
במסגרת אירועים שקיים השתתפו ראש ממשלת אוסטרליה לשעבר טוני אבוט; שר ההגנה האוסטרלי לשעבר כריסטופר פיין; התובע הכללי של מדינת אוסטרליה כריס פורטר; סגן שר הביטחון אבי דיכטר; וח"כ גדעון סער.
בין השנים 2003–2005 היה דדון יו"ר פסטיבל הג'אז הבינלאומי של מלבורן.
בשנת 2005 הוא הביא למלבורן את פסטיבל הג'אז של אומבריה, שקיבל את השם "Umbria Jazz Melbourne 05".
הפסטיבל בשנת 2005 משך 135 אלף מבקרים.
בשנת 2006 מינה הארגון את דדון להיות המנהל החדש של הפסטיבל וכן גם המנהל האומנותי.
מינויו של דדון הביא לשינוי שם הפסטיבל ל"מלבורן ג'אז", וב-2007 השתתפו בו יותר מ-200 אמנים מהעולם, אשר הופיעו ב-10 במות ב-112 הופעות במהלך עשרת ימים.
בין האמנים שניגנו בפסטיבל היו הרבי הנקוק, צ'יק קוריאה, גארי ברטון ומק'קוי טיינר.
דדון הוא גיטריסט ומלחין ג'אז המופיע תחת שם הבמה "Albare".
הוא הקליט שני אלבומים עם Festival Records באוסטרליה.
הוא הפיק את "A History of Standard Time", הקלטת הסולו הראשונה של ג'ו צ'ינדאמו, ובה מופיע גם ריי בראון.
דדון חתום כעת בחברת Enja Records.
אלבניה העצמאית (באלבנית: Principata e Shqipërisë) הייתה מדינה שהוכרזה במהלך מלחמת הבלקן הראשונה, ואשר התקיימה בין השנים 1912–1914.
עד ספטמבר 1912 שמרה הממשלה העות'מאנית את האלבנים מחולקים בין ארבעה וילאייטים הטרוגנים מבחינה אתנית, וזאת במתכוון, כדי למנוע איחוד לאומי של אלבניה.
הרפורמות שהכניסו הטורקים הצעירים עוררו את המרד האלבני שהחל בינואר שנת 1912 ונמשך עד אוגוסט 1912. בינואר 1912, חסן פרישטינה, סגן אלבני בפרלמנט העות'מאני, הזהיר בפומבי את חברי הפרלמנט כי המדיניות של ממשלת הטורקים הצעירים תוביל למהפכה באלבניה.
המרד האלבני הצליח ועד אוגוסט 1912 הצליחו המורדים להשיג שליטה על כל וילאייט קוסובו (כולל נובי פאזאר, סייניצה, פרישטינה ואפילו סקופיה), חלק מווילאייט שקודרה (כולל אלבסן, פרמט ולסקוביק), קוניצה בווילאייט יואנינה ודבאר בווילאייט מנאסטיר.
המרד האלבני הסתיים ב-4 בספטמבר 1912, כאשר הממשלה העות'מאנית קיבלה את כל הדרישות הקשורות להקמת מערכת אוטונומית מאוחדת של ממשל וצדק עבור האלבנים בווילאייט אחד, הווילאייט האלבני.
הצלחת המרד האלבני שיגרה אות חזק למדינות השכנות כי האימפריה העות'מאנית חלשה.
מלבד זאת, ממלכת סרביה התנגדה לתוכנית של וילאייט אלבניה, והעדיפה חלוקה של השטח האירופי של האימפריה העות'מאנית בין ארבעת בעלות הברית הבלקניות.
בינתיים הוסכם כי השטח שנכבש יהיה בעל מעמד של חזקה משותפת.
מנהיגים אלבניים, כוללים פאיק קוניצה ופאן נולי, ארגנו מפגש גדול ב-7 באוקטובר 1912 בבוסטון.
הם החליטו שהאלבנים צריכים "להתאחד באופן מלא עם השלטון העות'מאני נגד אויבי האימפריה" מכיוון ש"אם טורקיה תובס, מדינות הבלקן יגרסו את אלבניה".
החלטה זו הייתה מסוכנת, מכיוון שאם יובסו העות'מאנים, השתתפות אלבנית במלחמה הבלקנית בצד העות'מאני תשמש הצדקה לבעלות הברית הבלקניות לחלק את אלבניה כמחוז עות'מאני.
אלבנים שגויסו ב נלחמו למען ארצם ולא למען האימפריה העות'מאנית.
במהלך מלחמת הבלקן הראשונה הצבאות המשולבים של בעלות הברית הבלקניות התגברו על הצבאות העות'מאניים הנחותים מבחינה מספרית וחלשים אסטרטגית והשיגו הצלחה מהירה.
הם כבשו כמעט את כל השטחים האירופיים שנותרו של האימפריה העות'מאנית, כולל שטחו של וילאייט אלבניה.
בתחילת נובמבר 1912 פנו מנהיגי אלבניה אל פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, והסבירו לו את המצב הקשה בארצם מכיוון שחלקים מארבעת הווילאייטים נתבעו גם על ידי הליגה הבלקנית שנכחה בשטחים השנויים במחלוקת.
האימפריה האוסטרו-הונגרית וממלכת איטליה יצאו נחרצות נגד הגעתו של הצבא הסרבי עד הים האדריאטי, כי הם ראו בו איום על שליטתם של הים האדריאטי.
איסמעיל קמאלי, שהיה סגן אלבני בפרלמנט העות'מאני, הבטיח את תמיכת אוסטריה-הונגריה לאוטונומיה של אלבניה בתוך האימפריה העות'מאנית, אך לא לעצמאותה.
איסמעיל קמאלי הזמין את נציגי כל חלקי וילאייט אלבניה להשתתף בקונגרס הכל-אלבני שהתקיים בוולורה ב-28 בנובמבר 1912. בתחילת המושב התייחס איסמעיל קמאלי לאלבניה, הנתונה לאיום בפני הפסד של כל הזכויות שהושגו במהלך המרי האלבני בארבע השנים הקודמות, והסביר למשתתפי הקונגרס שעליהם לעשות כל מה שצריך כדי להציל את אלבניה.
לאחר נאומו הם החלו בבדיקת המסמכים, מכיוון שהוחלט כי כל קאזה של וילאייט אלבניה תיחשב כקול אחד, ללא קשר למספר נציגיה.
משתתפי הקונגרס הזה נחשבים לאבות המייסדים של אלבניה.
ההודעה הראשונה על העצמאות המוצהרת נשלחה לפיקוד הצבא הסרבי באוחריד.
ב-29 בנובמבר 1912, הצבא של ממלכת סרביה תפס את דורס ללא כל התנגדות והקים את מחוז דורס עם ארבעה מחוזות: דורס, Lezha, אלבסן וטירנה.
הרשויות הסרביות החדשות התמודדו עם קשיים גדולים בניהול מחוז חדש מכיוון שכל חיל המצב הצבאי המבודד עם מספר חיילים קטן הושמד תוך מספר ימים.
אף על פי שכמה מראשי השבטים הציעו לארגן התנגדות מזוינת נגד כוחות סרביה בחלקים הכבושים של אלבניה, הממשלה הזמנית של אלבניה העצמאית החליטה להימנע מנפגעים מיותרים וסיכמה הסכמה לשמירה על הרמוניה בשטח הכבוש.
המאמצים הדיפלומטיים הראשונים של הממשלה האלבנית היו בקשות להכרה הבינלאומית של המדינה האלבנית.
בדצמבר 1912, משלחת של אלבניה הגישה תזכיר בפני ועידת לונדון של 1913 להתעקש על הזכויות האתניות של האלבנים וביקשה הכרה בינלאומית של אלבניה העצמאית המורכבת מקוסובו, מקדוניה המערבית כולל סקופיה וביטולה ואת השטח כול של אפירוס עד ארטה.
כ-120 פוליטיקאים ואנשי רוח בולטים מאלבניה השתתפו בקונגרס האלבני של טריאסטה מה-27 בפברואר עד ה-6 במרץ 1913 וביקשו מהמעצמות הגדולות להכיר בעצמאותה הפוליטית והכלכלית של אלבניה.
איסה בולטיני ואיסמעיל קמאלי נסעו ללונדון במרץ 1913 כדי להשיג את תמיכת בריטניה במדינתם החדשה.
ב-6 במרץ נכבשה יואנינה בידי כוחות ממלכת יוון.
במרץ 1913 קבוצה של 130 (או 200) חיילי ממלכת סרביה נהרגו ליד פריזן על ידי לוחמים לא סדירים אלבנים בפעולה של נקמה על דיכוי הצבא הסרבי.
באפריל 1913 נסוג צבא ממלכת סרביה מדורס אך נשאר בחלקים אחרים של אלבניה.
מצד שני, ממלכת מונטנגרו הצליחה לכבוש את שקודרה ב-23 באפריל 1913 לאחר שישה חודשי מצור.
אולם, כאשר המלחמה הסתיימה, המעצמות הגדולות לא העניקו את העיר לממלכת מונטנגרו, והיא נאלצה לפנותה במאי 1913.
במאי 1913 ביקשו נציגי אלבניה בלונדון ריבון בריטי ושקלו להציע את כס המלוכה האלבני לאוברי הרברט.
המעצמות הגדולות לא מילאו את הבקשות להכרה באלבניה.
בתחילת הוועידה בלונדון בדצמבר 1912 שגרירי כל שש המעצמות הגדולות דחו את התוכנית להקמת אלבניה עצמאית.
במקום זאת, הם החליטו כי אלבניה תהיה תחת שליטה עות'מאנית אך עם ממשלה אוטונומית.
לאחר שהתברר כי האימפריה העות'מאנית תאבד את כל מקדוניה ואת הקשר הטריטוריאלי שלה עם אלבניה, המעצמות הגדולות הבינו שעליהן לשנות את החלטתן.
הסכם לונדון, שנחתם ב-30 במאי 1913, מסר חלק ניכר אשר נתבע על ידי אלבניה, ללא קשר להרכב האתני שלה, למדינות ברית הבלקן וצמצם את שטחה של אלבניה לאזורים המרכזיים שלה.
בספטמבר 1913 אלבניה העצמאית תמכה ועזרה בחשאי למרד אוחריד-דבאר כי איסמעיל קמאלי חשב שאלבניה העצמאית חלשה מכדי להתעמת בגלוי עם ממלכת סרביה.
קמאלי הורה לתקוף בו זמנית עם הכוחות האלבנים בראשות איסה בולטיני ובאג'ראם קורי לאזור פריזן.
Peshkopi כבר נלכדה ב-20 בספטמבר 1913. האלבנים והבולגרים המקומיים גירשו את הצבא הסרבי והפקידים, ומנהלה מקומית הוקמה באוחריד.
הצבא הסרבי דיכא את ההתקוממות תוך מספר ימים.
אלפים נהרגו, ועשרות אלפי תושבים מקומיים ברחו לעבר בולגריה ואלבניה להציל את חייהם.
על פי דו"ח של הוועדה הבינלאומית לקרן קרנגי לשלום בינלאומי מספר האלבנים שחיפשו מקלט היה 25,000.
ב-16 באוקטובר 1913 הקים אסד פאשה טופטני - שהיה גם ציר אלבני בפרלמנט העות'מאני - את הרפובליקה של מרכז אלבניה עם המרכז הניהולי שלה בדורס.
מדינתו של טופטני הייתה גם היא קצרת ימים ולא מוכרת, כששטחה תחום בנהרות מאט בצפון ושקומבין בדרום.
היא חילקה עוד את שטחה של אלבניה שכבר קוצצה.
טופטני התנגד למעמדה של הממשלה הזמנית והכחיש כי ממשלתו של קמאלי לגיטימית, והדגישה כי מדובר ב"יצירה אישית של מספר גברים".
ביולי 1913 ניסה איסמעיל קמאלי להרגיע את טופטני על ידי מינויו לשר הפנים, אך ללא הועיל.
גם טופטני, כמו קמאלי מעט קודם לכן, נאלץ על ידי המעצמות הגדולות להתרחק ב-1 בפברואר 1914, וב-21 בפברואר 1914 הוקמה נסיכות אלבניה בראשות וילהלם, נסיך ויד.
מייד לאחר הגעתו פרצו באלבניה מרידות של מוסלמים נגד שר ההגנה שלו, אסאד פאשה, ונגד שליטה זרה שאיננה טורקית.
יוון עודדה את הקמתה של ממשלה זמנית, נפרדת, בצפון אפירוס, למרות שהוסכם על הענקת זכויות יתר למיעוט היווני שם, הצבא ההלני כבש את דרום אלבניה למעט בראט וקורצ'ה.
גם מעמדו של וילהלם התערער על ידי תומכיו, ובמיוחד אסאד פאשה עצמו, שקיבל כסף מאיטליה על מנת לממן מרד ולבצע הפיכה נגד וילהלם.
העלילה נחשפה, פאשה נעצר ב-19 במאי 1914, הועמד לדין על בגידה ונידון למוות.
רק התערבות של ממשלת איטליה הצילה את חייו והוא נמלט לגלות באיטליה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה דרשה ממנו האימפריה האוסטרו-הונגרית לשלוח חיילים אלבנים שיילחמו לצדם.
כאשר סירב, בשל הנייטרליות של אלבניה כפי שסוכם באמנת לונדון, הופסקה התמיכה שקיבל מהם.
ביולי 1914 פרצה מלחמת אזרחים בנסיכות, ובעקבות כך ברח וילהלם ב-3 בספטמבר לוונציה, ומשם חזר לגרמניה.
וילהלם התגייס לצבא הגרמני תחת השם הרוזן פון קרויה, ולחם בקרבות השונים במלחמה.
בשנת 1916 כבשו מעצמות המרכז את סרביה ומונטנגרו ווילהלם קיווה שיחזירוהו לשלטונו, אולם הגרמנים והאוסטרים סירבו לכך.
לאחר המלחמה הציג וילהלם את תביעותיו בוועידת השלום בפריז (1919), אולם בשל העובדה שלחם לצד מעצמות המרכז לא זכו תביעותיו להכרה.
במשך כמה שנים לחמו פלגים שונים על השלטון באלבניה כעוצרי המדינה בשם וילהלם, אולם בשנת 1925 הוקמה הרפובליקה האלבנית ובוטל שלטונו.
אלבסן רשאני (באלבנית: Elbasan Rashani; נולד ב-9 במאי 1993), הידוע גם כאלבה רשאני, הוא כדורגלן קוסוברי המשחק בעמדת המגן השמאלי במלבורן סיטי מליגת העל האוסטרלית ובנבחרת קוסבו.
ב-24 ביולי 2014 חתם חוזה לארבע שנים עם ברונדבי מליגת העל הדנית וקיבל את המספר 14. על פי הדיווחים ברונדבי שילמה עבורו 4.9 מיליון כתרים דנים.
שבוע לאחר מכן הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במוקדמות הליגה האירופית נגד קלאב ברוז' הבלגית, כשנכנס בדקה ה-76 במקומו של מייקל טייגסן.
ב-11 בינואר 2016 הצטרף לרוזנבורג מליגת העל הנוורגית בהשאלה לעונה אחת.
יומיים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה כשפתח בהרכב הקבוצה בניצחון 0–1 על אוד גרינלנד.
ב-18 בנובמבר 2016 חתם על חוזה לשתי עונות עם רוזנבורג.
ההעברה נכנסה לתוקף בינואר 2017.
ב-4 באוגוסט 2017 חתם על חוזה לשלוש שנים וחצי באוד גרינלנד, וקיבל את המספר 11. יומיים מאוחר יותר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו, כשפתח בהרכב בניצחון הביתי 1–2 על סוגנדל.
ב-24 בינואר 2021 חתם על חוזה לשנה וחצי עם ארוזורום מליגת העל הטורקית.
שלושה ימים לאחר מכן הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 0–2 על גלאטסראיי, כשנכנס כמחליף בדקה ה-46.
ב-16 ביולי 2021 חתם על חוזה לשנתיים בקלרמון פוט מליגת העל הצרפתית.
באוגוסט 2021 הוא ערך את הופעת הבכורה בקבוצה, כשנכנס כמחליף בדקה ה-78 במקומו של ג'ים אלווינה בניצחון 0–2 על בורדו.
באותו משחק הוא אף בישל למוחמד באיו את שערה הראשון של הקבוצה.
שבועיים לאחר מכן הבקיע את שעריו הראשונים בקבוצה, כשהוא מבקיע צמד שערים בתיקו 3–3 מול אולימפיק ליון.
בנבחרות אלה הוא הופיע ב-33 משחקים והבקיע שלושה שערים.
ב-10 בנובמבר 2015 זומן לסגל נבחרת קוסובו למשחק ידידות נגד אלבניה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו כשנכנס כמחליף בדקה ה-67 במקומו של מרגים ברהימי והבקיע את שערה השני של הנבחרת בתיקו הביתי 2–2.
רשאני נולד בוראמו בשוודיה להורים מקוסובו וגדל בקרגו שבנורווגיה.
הסופר קאפ הנורווגי – 2017
אלבר דלימיה היה מדינאי צרפתי שכיהן בפרלמנט הצרפתי ובתפקיד שר במספר מממשלות צרפת.
הוא פרש מהפוליטיקה בעקבות פרשת סטביסקי.
לאחר סיום בית הספר הוא למד משפטים וקיבל הסמכה בשנת 1896. הוא היה מזכיר של לאון מוזה, שר בממשלת צרפת.
בהמשך הוא פנה לקריירה בתחום המשפטי.
בשנת 1906 דלימיה זכה בבחירות ונכנס לפרלמנט הצרפתי בו היה חבר עד לשנת 1919. בשנת 1919 הוא החליט לא להשתתף בבחירות וחזר לקריירה משפטית.
בשנת 1924 דלימיה חזר לפוליטיקה ונבחר לפרלמנט.
הוא היה חבר עד לשנת 1936. מבחינה פוליטית דלימיה תמך במדיניות פירוק מנשק, הקמת חבר הלאומים ומס הכנסה פרוגרסיבי.
הוא היה חבר במפלגה הרדיקלית.
ביוני 1932 הוא מונה לשר העבודה בממשלת אדואר אריו.
בספטמבר 1933 הוא מונה לשר המושבות בממשלה של אדואר דאלאדיה.
כאשר הממשלה נפלה, הוא מונה לשר המשפטים במקום אז'ן פננסיה אך כיהן בתפקיד רק כחודש.
בנובמבר 1933 הוא חזר להיות שר המושבות בממשלה החדשה.
בעקבות פרשת סטביסקי בעיתונות הצרפתית התפרסמו עדויות על מעורבות דלימיה בנושא.
בינואר 1934 הוא התפטר מהממשלה ובמרץ 1934 סולק משורות המפלגה בה היה חבר.
אלבר דלימיה לא התמודד בבחירות שנערכו בתחילת 1936 ונפטר ב-6 במאי 1936 בניי-סיר-סן.
אלבסן (באלבנית: Elbasani) היא עיר באלבניה ממחוז אלבסן, והעיר הרביעית באוכלוסייתה במדינה.
העיר שוכנת בצפון נהר שקומבין בין הרי סקנדרבג ומיזק שבמרכז אלבניה.
מקור שמה של העיר נגזר נגזר מהמילה "מבצר" שהייתה באימפריה העות'מאנית.
באוגוסט 2010 גילו ארכאולוגים שני קברים אילירים ליד חומות הטירה של אלבסן.
במאה השנייה לפני הספירה, עמדת מסחר בשם Mansio Scampa ליד האתר של אלבסן המודרנית התפתחה במקום, וחיברה את הים האדריאטי עם ביזנטיון.
היה זה אחד הנתיבים החשובים ביותר של האימפריה הרומית.
עד המאה השלישית או הרביעית לספירה, המקום גדל לעיר אמיתית המוגנת על ידי מבצר רומאי משמעותי עם מגדלים, והמבצר השתרע על כ-300 מטרים רבועים.
העיר לקחה חלק בהפצת הנצרות, והיו לה בישוף, קתדרלה ובזיליקות כבר במאה החמישית.
העיר שרדה התקפות של הבולגרים והאוסטרוגותים, והוזכרה ביצירתו של פרוקופיוס.
[נדרש ציטוט] בסוף המאה ה-19, אלבסן הייתה מיושבת על ידי כ-3,000 משפחות מוסלמיות ו-280 משפחות נוצריות אורתודוקסיות, מתוכן 100 משפחות אלבניות אורתודוקסיות ותיקות המתגוררות בשכונה הנוצרית הישנה בתוך המבצר ו-180 משפחות ארומניות המתגוררות בשכונת סנט ניקולס בקצה של העיר.
בתחילת המאה ה-20 הוערך כי באלבסן חיו 15,000 איש.
לפני מלחמת העולם השנייה, אלבסן הייתה עיר עם תערובת של מבנים מזרחיים ומימי הביניים, רחובות מרוצפים צרים ובזאר גדול.
בין חומות הטירה היה יישוב מוסלמי מוגדר, רובע ארמני בפאתי העיר וכמה מסגדים ומבנים איסלאמיים.
האוכלוסייה הייתה אז כ-15,000 איש.
במהלך מלחמת הבלקן הראשונה, העיר נכבשה על ידי חיילים סרבים ב-29 בנובמבר 1912. הם נסוגו מאלבסן ב-25 באוקטובר 1913 עקב האולטימטום של בריטניה, אוסטריה והונגריה.
אלבסן נכבשה ברציפות על ידי סרבים, בולגרים, אוסטרים ואיטלקים בין השנים 1915 ו-1918. הצבא הבולגרי כבש את אלבסן ב-29 בינואר 1916, במהלך הכיבוש הבולגרי.
במרץ 1916 השתלט צבא אוסטריה-הונגריה על אלבסן מיוני 1916 עד מרץ 1917.
ההתפתחות התעשייתית בעיר החלה בתקופה הזוגיסטית, תקופת שלטונו של זוגו הראשון, מלך אלבניה, שבה הוקמו מפעלי טבק ואלכוהול.
העיר נודעה גם במבני הציבור הטובים שלה, בציוד החינוך המתקדם שלה, בגנים הציבוריים ובחנויות הבנויות מעץ.
לעיר נגרם נזק רב בזמן מלחמת העולם השנייה, ואחריו הגיעה תוכנית אינטנסיבית של פיתוח תעשייתי בתקופה הקומוניסטית שהקפיצה את כמות תושבי העיר ל-75,000 תושבים.
שיאו של תהליך זה היה בניית המתחם המתכתי הענק Steel of the Party, שנבנה בסיוע סיני בשנות ה-70. תחנת הרכבת אלבסן נפתחה בשנת 1950.
בשנת 2014 שחזרה ממשלת אלבניה את אצטדיון רוז'די ביזהוטה בעיר.
בשמו החדש, ארנה אלבסן הפך לאצטדיון הביתי של נבחרת אלבניה בכדורגל, אצטדיון אשר עומד בקריטריונים של פיפ"א.
האלבנים (באלבנית: Shqiptarët) הם קבוצה אתנית ילידת חצי האי הבלקני החולקת מוצא, תרבות, היסטוריה ושפה משותפים.
הם חיים בעיקר באלבניה, קוסובו, מקדוניה הצפונית, מונטנגרו וסרביה, אך גם במדינות נוספות באגן הים התיכון כדוגמת קרואטיה, יוון, איטליה וטורקיה.
ישנן קהילות אלבניות במקומות נוספים ברחבי אירופה, אמריקה ואוקיאניה.
מרבית העם האלבני הוא מוסלמי.
צ'יפטלי נחשב לכלי נגינה לאומי של האלבנים.
טבעו של הקשר של האלבנים לאוכלוסיות בלקניות קדומות כדוגמת האילירים, התראקים ואחרים עודנו נחקר בידי היסטוריונים ואתנולוגים.
לפי מחקר גנטי שנתפרסם בשנת 2023, מוצאם של האלבנים בקבוצות שהתגוררו במערב חצי האי הבלקני בתקופה הרומית, בתוספת של תערובת גנטית ממקור סלאבי.
חקר השושלות האבהיות של האלבנים, המתבסס על כרומוזום Y העובר מאב לבנו, העלה ראיות להמשכיות של אוכלוסיות שחיו בבלקן כבר בתקופת הברונזה, ובהן האילירים.
המונח האתני "אלבאנוי" נזכר לראשונה בכתביו של תלמי במאה ה-2 לספירה, המשתמש בו כדי לתאר שבט אילירי שחי באזור מרכז אלבניה של ימינו.
ההתייחסות הוודאית הראשונה לאלבנים כקבוצה אתנית נמצאת בכתביו של מיכאל אטאליאטס, כרוניקן בן המאה ה-11, המתאר אותם כמי שחיים בתמה (יחידה מנהלית) של דיראכיון (דורס של ימינו), אז חלק מהאימפריה הביזנטית.
הנצרות באלבניה הייתה בסמכות השיפוט של הבישוף של רומא עד המאה ה-8 לספירה.
לאחר מכן, הועברו הדיוקסיות של אלבניה לסמכות השיפוט של הפטריארכיה של קונסטנטינופול.
בשנת 1054, בעקבות פילוג הכנסייה הנוצרית, הצפון החל להיות מזוהה בהדרגה עם הכנסייה הקתולית, ואילו הדרום עם הכנסייה האורתודוקסית המזרחית.
בשנת 1190 הקימו אלבנים את נסיכות ארבאנון במרכז אלבניה, כשבירתה קרויה.
ראשיתה של הפזורה האלבנית בתנועות הגירה מימי הביניים, שהתרחשו תחילה בעיקר בדרום אירופה, ובהמשך התפרסו אל מקומות נוספים באירופה וכן אל העולם החדש.
בין המאה ה-13 למאה ה-18, אלבנים רבים היגרו עקב קשיים חברתיים, פוליטיים או כלכליים.
אוכלוסייה אחת, הארוואנים, התיישבה בדרום יוון בין המאות ה-13 וה-16. אוכלוסייה אחרת, האברשה, התיישבה ברחבי סיציליה ודרום איטליה בין המאות ה-11 וה-16. אוכלוסיות קטנות יותר כמו הארבנאסי התיישבו בדרום קרואטיה ובכיסים בדרום אוקראינה במאה ה-18.
במאה ה-15, האימפריה העות'מאנית קנתה לעצמה אחיזה ברוב שטחי הבלקן, אך נאלצה להתמודד עם מרד מוצלח של ליגת לז'ה, איחוד של נסיכויות אלבניות בהנהגת ג'רג' קסטריוטי סקנדרבג.
במאות ה-17 וה-18, מספר ניכר של אלבנים התאסלמו, והדבר סיפק להם הזדמנות להשתלב באופן שוויוני בתוך האימפריה העות'מאנית.
לאחר מכן, האלבנים הגיעו לעמדות משמעותיות ותרמו מבחינה תרבותית לעולם המוסלמי המורחב.
אלבנים השתלבו במשרות חשובות, ושירתו כקצינים בצבא, פקידים בממסד העות'מאני וכן כיהנו 40 וזירים גדולים ממוצא אלבני.
בהקשר זה נודעה במיוחד משפחת קפרולו, משפחת אצולה ממוצא אלבני ששישה מבניה היו לוזירים גדולים.
בימיה הגיעה האימפריה העות'מאנית לשיא התפשטותה, בעידן שנודע בהיסטוריה העות'מאנית כ"עידן קפרולו".
במהלך המאה ה-19, התפתחויות תרבותיות, אותן נהוג לייחס לאלבנים שצברו כוח רוחני ואינטלקטואלי, הובילו לרנסאנס האלבני.
בשנת 1912 במהלך מלחמות הבלקן, הכריזו האלבנים על עצמאות ארצם.
גבולותיה של המדינה האלבנית החדשה שורטטו בעקבות חוזה בוקרשט, שהותיר כמחצית מהאוכלוסייה האלבנית באזור מחוץ לגבולות המדינה, מפוצלת בין יוון, מונטנגרו וסרביה.
לאחר מלחמת העולם השנייה ועד שנת 1991, אלבניה נשלטה על ידי ממשלה קומוניסטית תחת אנוור הוג'ה, ונעשתה לאחת המדינות המבודדות ביותר באירופה.
האלבנים ביוגוסלביה השכנה עברו תקופות של אפליה ודיכוי שיטתי שהסתיימו עם מלחמת קוסובו במחצית השנייה של שנות ה-90 של המאה ה-20, ובסופו של דבר עם עצמאות קוסובו בשנת 2008. קוסובו היא מדינה המוכרת רק באופן חלקי.
השפה המשותפת לרוב האלבנים ומהווה חלק בלתי נפרד מן הזהות המשותפת שלהם היא השפה האלבנית, שפה המשתייכת למשפחת השפות ההודו-אירופיות, אך מתייחדת בכך שהיא שוכנת על ענף עצמאי ואינה קרובה לאף שפה מודרנית.
האלבנית היא השפה הרשמית באלבניה ובקוסובו, שפה רשמית משותפת בצפון מקדוניה ומונטנגרו, שפת מיעוט מוכרת באיטליה, קרואטיה, רומניה וסרביה, וכן שפה מדוברת גם ביוון וגם בפזורה האלבנית העולמית.
דוברים אותה כ-7.5 מיליון איש.
השפה האלבנית נחשבת לשפה בת של אחת השפות הפליאו-בלקניות בהן דיברו בחבל הבלקן בעת העתיקה ונכחדו משכבר.
התיעוד הראשון לשפה מתוארך למאה ה-15. יש בלשנים והיסטוריוניים בני זמננו הסבורים מסיבות גאוגרפיות והיסטוריות שמקורה של האלבנית בניב דרום אילירי שהיה מדובר באיליריה בתקופה הקלאסית.
חוקרים אחרים הציעו כי מקור השפה האלבנית בשפות שהיו מדוברות באזורים מזרחיים יותר של הבלקן בעת העתיקה, כדוגמת התראקית, הדרדאנאית או הדאקו-מואסית.
באלבניה נחשב נהר שקומבין כמפריד בין שני הניבים המרכזים של האלבנית: מצפונו נפוץ להג הגג ומדרומו הטוסק.
יש הרואים את האלבנית לא כשפה אחת אלא כמשפחת שפות.
אלבר ליאון גלז היה צייר, תאורטיקן ופילוסוף צרפתי, ממייסדי זרם הקוביזם ודמות מפתח באסכולת פריז.
יחד עם ז'אן מצינגר חיבר את המסה התאורטית הראשונה על קוביזם, "Du Cubisme", בשנת 1912. גלז היה חבר מייסד בקבוצת "Section d'Or", וכן השתתף בתנועת Der Sturm.
כתביו התאורטיים זכו להערכה רבה בגרמניה, במיוחד בבאוהאוס, שם זכו להתייחסות מעמיקה.
אלבר גלז נולד וגדל בפריז, בן לאב שעבד כמעצב טקסטיל וניהל סדנת עיצוב תעשייתי גדולה.
דודו, ליאון קומר, היה צייר פורטרטים מצליח וזוכה Prix de Rome.
גלז הצעיר לא גילה עניין בלימודים ולעיתים קרובות הבריז מבית הספר כדי לשוטט בבית העלמין מונמארטר ולכתוב שירה.
לאחר סיום לימודיו הצטרף לצבא הצרפתי ושירת ארבע שנים ברגימנט ה-72 לחי"ר בצפון צרפת.
בשובו החל להתמקד בציור באופן עצמאי.
בהתחלה צייר בסגנון אימפרסיוניסטי, בהשפעת אלפרד סיסלי וקאמי פיסארו.
עם זאת, עבודותיו המוקדמות הראו נטייה לסגנון מובנה ומוצק יותר, בעל קווים גאומטריים מודגשים, קרוב ל־Divisionism.
בשנת 1908 הציג במוסקבה ב-Toison d'Or, ובאותה תקופה החל להימשך לפוביזם, מה שהוביל אותו לשימוש בצבעים עזים ובמרקמים סינתטיים.
בשנת 1910 התגבש סביבו חוג אמנים שכלל את ז'אן מצינגר, רובר דלונה, פרנאן לז'ה ואנרי לה פוקונייה.
הם נהגו להיפגש בסטודיו של לה פוקונייה בפריז ועסקו בתאוריות חדשות על אמנות מופשטת.
המבקר לואי ווסל כינה את הקבוצה "גאומטרים בורים" וציין כי הם "מצמצמים את גוף האדם ואת הנוף לקוביות חיוורות".
בשנת 1911, בתערוכה הקוביסטית המפורסמת ב-Salon des Indépendants, גלז הציג את "La Femme aux Phlox".
הצגת הציור, יחד עם יצירות של מצינגר, דלונה ולז'ה, עוררה סערה ציבורית והביאה את הקוביזם לידיעת הציבור הרחב.
במהלך מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא הצרפתי.
בשנת 1915 שוחרר, היגר לניו יורק יחד עם אשתו ז'ולייט רוש, והתחבר לאמנים ובהם פרנסיס פיקאביה, מרסל דושאן ומאן ריי.
בהשפעת העיר וצורות הארכיטקטורה שלה צייר סדרה של יצירות בהשראת גורדי שחקים, שלטי ניאון וגשר ברוקלין.
התאוריה של גלז: תרגום וסיבוב
ב-1922 פרסם את הספר La Peinture et ses lois ("הציור וחוקיו"), שבו פיתח תאוריה מתמטית-אסתטית על תנועות סיבוב ותרגום (translation & rotation) כיסודות מרכזיים בציור מופשט.
הוא טען כי "הציור אינו חיקוי של הטבע, אלא מציאות בפני עצמה".
התאוריה שלו נחשבה לרדיקלית בזמנה והשפיעה על אמנים בבאוהאוס.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, אלבר גלז גויס לשירות הצבאי בצבא הצרפתי.
אף על פי שהמלחמה עצרה את הפעילות האמנותית של רבים מהאמנים באירופה, גלז המשיך ליצור כאשר התאפשר לו.
בשנת 1915, לאחר תקופה של שירות צבאי, הוא שוחרר והיגר לניו יורק יחד עם אשתו, ג'ולייט רוש.
בניו יורק התחבר גלז עם חוגי האמנים המודרניים, כולל מרסל דושאן, פרנסיס פיקביה ומאן ריי.
בתקופה זו הוא יצר עבודות שהושפעו מהנוף העירוני ומהאנרגיה הדינמית של העיר, בהן ברוקלין ברידג' (Brooklyn Bridge) וקומפוזיציה עבור ג'אז (Composition for "Jazz"), שניכרת בהן מגמת הפשטה גוברת.
לאחר תום המלחמה, בשנת 1919, שב גלז לצרפת והחל תקופה חדשה של יצירה תאורטית ופרקטית, במהלכה התנתק יותר מהזרמים המרכזיים בפריז והתמקד בפיתוח תיאוריות אמנותיות אישיות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, גלז ואשתו נותרו בצרפת תחת הכיבוש הגרמני.
בתקופה זו הוא התרחק מהמרכזים העירוניים ופעל בעיקר באזור הכפרי, שם המשיך ביצירתו האמנותית והפילוסופית.
בשנת 1942 החל בסדרת "תמיכות למדיטציה" (Supports de Contemplation) – יצירות גדולות-ממדים עם דגש על קווים גאומטריים והרמוניה צבעונית.
עקב המחסור בחומרי ציור בתקופת המלחמה, השתמש גלז בבדי יוטה גסים, שהדגישו את עוצמת משיכות המכחול שלו.
במהלך מלחמת העולם השנייה, כמה מיצירותיו של גלז נבזזו על ידי הנאצים כחלק ממדיניות החרמת האמנות שהוגדרה כ"אמנות מנוונת".
אחת היצירות הבולטות שנבזזו הייתה "הדרך, נוף במדון" (1911), אשר נלקחה מביתו של אספן האמנות היהודי אלפונס קאן על ידי הנאצים.
קאהן היה בעל אוסף אמנות חשוב בפריז, ויצירות רבות מאוספו נבזזו על ידי הגסטפו ונמכרו בשוק השחור או עברו לאוספים גרמניים רשמיים.
לאחר המלחמה, מאמצים רבים הושקעו באיתור והשבת יצירות האמנות הגזולות ליורשיהן החוקיים.
בשנת 1997, הציור "הדרך, נוף במדון" אותר והוחזר ליורשיו של קאהן.
בנוסף, מספר יצירות אחרות של גלז נכללו ברשימת יצירות האמנות שנבזזו ממוזיאונים ומאספנים פרטיים, והן מופיעות כיום במסדי נתונים של יצירות אבודות כמו Rose Valland Musées Nationaux Récupération (MNR).
בתום המלחמה המשיך גלז לפתח את עקרונותיו על האמנות כריתמית והרמונית.
בשנת 1952 יצר את "האוכריסטיה" (Eucharist) – פרסקו לקפלה ישועית בשנטילי, שנחשבת לאחת מיצירותיו האחרונות.
אלבר גלז נפטר ב-23 ביוני 1953 באביניון, ונקבר בקבר משפחת אשתו בעיירה סרייר שבצרפת.
אלבר גלז נותר אחד התאורטיקנים המשפיעים של הקוביזם.
כתביו, ובמיוחד Du Cubisme ו-La Peinture et ses lois, השפיעו רבות על אמנים מודרניים והמשיכו לעורר דיון בקרב חוקרי אמנות.
בשנת 2012, לרגל 100 שנה לפרסום Du Cubisme, נערכה בפריז תערוכה מקיפה של יצירותיו ושל מצינגר.
אלבר קאמי היה סופר, מחזאי ופילוסוף צרפתי, יליד אלג'יריה הצרפתית.
כתביו, ובמיוחד המיתוס של סיזיפוס, נחשבים למובילים בפילוסופיית האבסורד.
קאמי נולד בעיירה מונדובי (Mondovi), היום א-ד'רעאן, הסמוכה לענאבה (בון) שבאלג'יריה, למשפחת מתיישבים.
אביו היה צרפתי ואימו ספרדייה.
כשהיה בן שנה נהרג אביו באחד מקרבות מלחמת העולם הראשונה, וכילד גדל קאמי בעוני.
הוא התקבל לאוניברסיטת אלג'יר, והיה שוער בקבוצת הכדורגל של האוניברסיטה עד שלקה בשחפת, ב-1930. לפרנסתו עבד במגוון עבודות מזדמנות.
בשנת 1934, בעודו סטודנט, הצטרף למפלגה הקומוניסטית הצרפתית, אך אחר כך עורר את כעסם של חבריו כשחבר לפלג סוציאליסטי אחר.
ב-1934 נשא את סימון היי, אך התמכרותה לסמים הביאה לסיום נישואיהם.
ב-1940 נשא את פרנסין פור, ממנה נולדו לו בן ובת תאומים.
גם נישואים אלה לא עלו יפה.
אהבתו של קאמי כלפי אשתו הפכה לאהבת-אח.
הוא חש שאיננו בנוי לחיי משפחה מסודרים, ופרנסין סבלה מאוד מהקשרים שניהל מחוץ למסגרת הנישואים.
בני הזוג היו פרודים זמן ניכר, אך הקשר ביניהם נשמר כמחויבות משפחתית, חברות, ותמיכה בתקופות של קושי ומחלה.
קאמי קיים קשרי אהבה וידידות עמוקים ורבים עם נשים, כאשר בהמשכם עבר מאהבה לוהטת לחיבה.
קשר מיוחד היה לו עם השחקנית הספרדיה מריה קאזארס, שאותה החשיב כאהבת חייו, ועם השחקנית והמתרגמת קתרין סלרס.אהבה חשובה אחרת הייתה לו עם האמריקאית פטרישיה בלייק.
בעת מותו היה בקשר אהבה עם הציירת מאת איוורס.
בשנות השלושים כתב בעיתונים סוציאליסטיים, ובתחילת שנות הארבעים, בזמן כיבוש צרפת בידי גרמניה, השלים את ספריו הראשונים, "הזר" - רומן המספר את קורותיו של צעיר צרפתי החי באלג'יר, ו"המיתוס של סיזיפוס" - מסה שבה תיאר את התאוריה האקזיסטנציאליסטית שעמדה מאחורי כתיבת "הזר".
קאמי הצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית לכיבוש הנאצי, וערך את עיתון המחתרת "COMBAT".
בעיתון זה פרסם קאמי ארבעה מכתבים שיועדו ל"ידיד גרמני" - ככל הנראה, הפילוסוף מרטין היידגר.
מכתבים אלו קובצו בספר "מכתבים לידיד גרמני".
בעקבות פעילות זו התיידד עם ז'אן-פול סארטר, חברות שנמשכה גם לאחר המלחמה.
הוא חיבב תיאטרון, כתב מחזות, ביים ואף שיחק על במת "תיאטרון הפועלים" שהקים.
ביקורתו החריפה על הקומוניזם הובילה לקרע בינו לבין סארטר וידידיו בשמאל.
מאוחר יותר מתח ביקורת נוספת על הסובייטים, בעקבות פלישתם להונגריה ב-1956.
בנוסף היה פעיל בנושאי זכויות האדם ובהתנגדות לעונש המוות, ובשנת 1957 פרסם מסה בשם "הרהורים על הגיליוטינה" בה הוא פורש את משנתו ודעותיו בנוגע לעונש המוות.
מלחמת העצמאות של אלג'יריה הציבה דילמה קשה לקאמי, בהיותו צאצא למתיישבים שעתידים היו להיות הראשונים להיפגע מעצמאות הארץ.
קאמי הטיל את האשמה למשבר על ממשלת צרפת, אך סבר שעצמאות מלאה לערביי אלג'יריה אינה נחוצה.
משפט שאמר ושהתפרסם היה, שאין הוא יכול להעדיף את הצדק שתובעים אנשי אלג'יריה, שמוביל לטרור נגד חפים מפשע, על פני שלומה של אמו.
ב-1957 והוא בן 44 בלבד קיבל את פרס נובל לספרות.
באפריל 1958 הוזמן לביים הצגה בתיאטרון הבימה, אך לבסוף דחה את ההצעה וביים הצגה של פיודור דוסטויבסקי בפריס.
ב-4 בינואר 1960 נהרג בתאונת דרכים בעיירה הצרפתית וילבלוויין.
איתו נהרג גם הנהג, חברו והמוציא לאור שלו, מישל גלימאר.
על פי המסופר, עד לרגע האחרון התכוון קאמי לחזור לביתו דווקא ברכבת, ובכיסו נמצא כרטיס שלא השתמש בו.
כתיבתו של קאמי נעה בתחום שבין ספרות לפילוסופיה.
הוא פרסם מסות פילוסופיות, רומאנים, נובלות, סיפורים קצרים, מחזות ואף כתב לעיתונות.
בחיבורו "המיתוס של סיזיפוס" תוהה קאמי מה המשמעות לחיים בעולם מודרני של אבסורד, שבו אין ערכים מוחלטים.
שאלתו היא מה הטעם לבכר קיום כזה על פני התאבדות.
לפיו, האדם חש שחייו אבסורדים לנוכח המוות האורב לו בוודאות בסוף הדרך, וכן בשל חוסר המובנות וההיגיון שבעולם, העומדים בסתירה חריפה אל מול רצונו האינסופי של האדם להבין את פשר העולם ומשמעות קיומו.
אף על פי כן, האדם החווה את האבסורד יידחה את ההתאבדות ויחיה חיי מרד, המתבטאים בכך שהוא חי את האבסורד ולא נכנע לו.
החיים האבסורדיים נמדדים על פי כמותם, ולא איכותם, שכן אין אמת מידה גבוהה שעל פיה אפשר לדרג חיים "טובים" או "לא טובים".
קאמי הקביל את חייו של האדם המודרני לגורלו של סיזיפוס, הגיבור מהמיתולוגיה היוונית שנגזר עליו לגלגל אבן לראש הר גבוה, ולכשיגיע לפסגה, תתגלגל האבן חזרה לתחתית ההר, וסיזיפוס יאלץ לדחוף אותה חזרה למעלה, וחוזר חלילה, לנצח.
לכן הוא כותב: "די במאבק אל הפסגה כשלעצמו כדי למלא בשמחה את לב האדם.
יש לחשוב על סיזיפוס שמח".
סיזיפוס מורד בחייו האבסורדיים וממשיך בהם תוך מודעות תמידית למהותם.
תודעה זו מקנה לו אושר.
לפני "המיתוס" פרסם קאמי את "הזר", שבו הוא מתאר את תחושות הניכור של האנטי-גיבור (קאמי מכנה אותו "גיבור אבסורדי") מרסו, צרפתי תושב אלג'יר, אשר הרג ערבי, לטענתו "בגלל השמש", וממתין לביצוע גזר דין מוות שנדון לו.
הגיבור של קאמי קר לחלוטין ונעדר כל רגש.
הוא אינו בוכה בהלוויה של אמו, וזה פשעו האמיתי בעיני החברה שהחליטה לחרוץ את דינו.
המחזה קליגולה, מתאר תחושת חוסר משמעות האופפת קיסר רומי לאחר מותה של אחותו האהובה, ולא מצליח למצוא לה פתרון גם בבולמוס של רצח.
המחזה דן בחירות המוחלטת שבחיים האבסורדיים, בחובת האחריות ובהיבטים החברתיים שבאבסורד.
אחד מספריו החשובים של קאמי הוא "הדבר", תיאור של תושבי העיר אוראן המתמודדים עם מגפה הפושטת בעיר והופכת את החיים בה על פיהם וביניהם רק קומץ המנסים להילחם בנגע.
רבים רואים ביצירה זו תיאור מטאפורי של ימי ההתנגדות לנאצים.
כמו שהספר "המיתוס של סיזיפוס" משתייך לכתביו הפילוסופיים גם הספר "האדם המורד" שייך לכתביו הפילוסופיים של קאמי ומתייחס ל"הדבר".
בספר זה עוסק קאמי במרד הכלל-אנושי כנגד האבסורד הקיומי ובסולידריות ההכרחית למרד זה.
זאת, בשונה מ"המיתוס" שעסק בנקודת המבט של הפרט.
ספר אחר שלו הוא "הנפילה", המתאר את סיפורו של אדם השקוע בהרהורים על טעויות עבר, ומהווה מעין אנטיתזה לדמות מ"הזר".
ספר נוסף שכתב, שנמצא בתוך בוץ ליד המכונית ההרוסה שבה נהרג קאמי, ואשר כתיבתו לא הושלמה, הוא "אדם הראשון".
ביומנו כתב שתכנן לכתוב עוד שלוש יצירות שהנושא המרכזי בהן הוא אהבה.
הספר אדם הראשון שכתב קאמי בערוב ימיו מבוסס כמעט לחלוטין על סיפור חייו שלו.
האוטוביוגרפיה האמנותית הזו כתובה סביב סיפורו של ז'אק, שעולה בפעם הראשונה לקבר אביו שנפטר במלחמת העולם הראשונה מבלי שבנו יכיר אותו.
הספר עוסק כולו בזיכרונותיו, והוא מתאר בעיקר את הילדות כצרפתי עני באלג'יר.
הספר פותח זוויות חדשות על האבסורד של קאמי, הן מבחינת מקורו והן מבחינת תוכנו.
קאמי מעולם לא סיים את כתיבתו והספר פורסם בידי בתו למרות היותו טיוטה לא גמורה.
בריאיון לעיתונות הישראלית העידה בתו של קאמי על עצמה כעל יהודייה.
קאמי עסק גם בתרגום ובעיבוד של יצירות אחרים לכדי מחזות.
יחסו למרחב אגן הים התיכון
בכמה מיצירותיו קאמי בוחן את מצבו הקיומי של האדם שנופי הים התיכון הם מולדתו, ומנסה להגדיר את מאפייניו.
בשנת 1937 נשא קאמי נאום שנקרא "La nouvelle culture mediterraneene" ("התרבות הים-תיכונית החדשה"), בו הסביר את החשיבות שישנה בהשמת הווייתו של האדם במרכז - מה שבעיניו מהווה את ה"דפוס ההומניסטי הייחודי של בני הים התיכון".
קאמי גם ביטא בנאום את עמדתו, שרואה בים התיכון גשר שיכול לחבר בין מזרח למערב באמצעות תרבות משותפת.
נשיא צרפת ניקולה סרקוזי בחר לצטט את קאמי בנאום בו נשא את חזונו על "איחוד מדינות הים התיכון" בשנת 2008.
הנפילה, גלות ומלכות, תרגם צבי ארד, מרחביה, 1959
הזר, תרגם אהרן אמיר, משרד הביטחון, 1964; תרגמה אילנה המרמן, הוצאת עם עובד, 1985
מיתת אושר, תרגם אהרן אמיר, הוצאת עם עובד, 1980
כלולות, הקיץ, תרגמה אביבה ברק, הוצאת מעריב, 1988
אדם הראשון, תרגמה אילנה המרמן, הוצאת עם עובד, 1995
פנים וחוץ, תרגמה עדינה קפלן, רשפים, 1997
הדבר, תרגם יונתן רטוש, עם עובד, 1953; תרגמה אילנה המרמן, הוצאת עם עובד, 2001
הנפילה, תרגם עמנואל פינטו, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2015
גלות ומלכות, מצרפתית: ניר רצ'קובסקי, הספריה החדשה, 2016
האדם המורד, תרגם צבי ארד, הוצאת עם עובד, 1971
המיתוס של סיזיפוס: מסה על האבסורד, תרגם צבי ארד, הוצאת עם עובד, 1978
מכתבים לידיד גרמני, תרגמה עדינה קפלן, הוצאת כרמל, 1998
נאומים בשוודיה, תרגמה עדינה קפלן, הוצאת כרמל, 2000
הרהורים על הגליוטינה, תרגמה עדינה קפלן, הוצאת כרמל, 2008
הזמן הזה II,I: כתבים פוליטיים, תרגמה שושנה כרם, הוצאת כרמל, 2013
הזמן הזה III: רשימות אלג'יריות 1958-1939, תרגמה: שושנה כרם, הקדמה: "אינטלקטואל בצוק העיתים: קאמי, אמו והצדק", דניס שרביט, הוצאת כרמל, 2015
קליגולה, תרגם דוד מעין, הוצאת בית צבי בית ספר לאמנויות הבמה, 1991
הצודקים: מחזה בחמש מערכות, תרגם מיכה פרנקל, הוצאת בית צבי בית ספר לאמנויות הבמה, 1991
אלבר מֶמי (במקור: מרדכי אלכסנדר בנילוש, בצרפתית: Albert Memmi; בערבית: ألبير ممّي; 15 בדצמבר 1920 – 22 במאי 2020) היה סופר, סוציולוג, אינטלקטואל ופילוסוף יהודי־צרפתי ממוצא תוניסאי.
אלבר ממי נולד ב-15 בדצמבר 1920 בגטו בתוניס, בירת תוניסיה למשפחה יהודית, הבכור מבין שמונה ילדים לאביו פרנסואה שהיה ממוצא יהודי איטלקי ולאמו מרגריט (לבית צרפתי).
הוא למד בבית ספר יסודי של אליאנס, ומאחר שהיה התלמיד הטוב בכיתתו, קיבל מלגה שאפשרה לו ללמוד בתיכון צרפתי בתוניס (Lycée Carnot de Tunis), אחר כך למד פילוסופיה באוניברסיטת אלג'יר והמשיך ללמוד בסורבון.
בזמן הכיבוש הגרמני של תוניסיה, בשנים 1942 עד 1943 נשלח למחנה עבודת כפייה.
בשנת 1944 חזר ללימודי הפילוסופיה, תחילה באלג'יר, אחר כך בפריז.
לאחר מלחמת העולם השנייה נישא לאישה צרפתייה והשניים חיו בתוניס.
ממי עמד בצומת של שלוש תרבויות: ערבית, צרפתית ויהודית, ועבודתו התבססה על הדרכים לשלב בין תרבות המזרח לתרבות המערב.
המעבר החד מתרבות צפון אפריקה לתרבות המערב הייתה חוויה שעיצבה את יצירתו וכל חייו עסק בשאלות של זהות.
ממי פעל למען דו-קיום יהודי ערבי, ביקר בישראל פעמים רבות ופעל למען השתלבותה של ישראל במרחב הערבי.
ממי תמך גם במאבקה של תנועת הפנתרים השחורים.
בשנת 1953 יצא לאור ספרו הראשון, הרומן "נציב המלח" (La Statue de sel).
את ההקדמה לרומן כתב אלבר קאמי.
ממי שלח את הספר לז'אן-פול סארטר שפרסם אותו בהמשכים בכתב העת הפילוסופי-ספרותי שלו "זמנים מודרניים" וכך זכה להכרה והצלחה.
הספר זכה בפרס קרתגו, הפרס הספרותי החשוב ביותר בתוניסיה.
בשנת 1980 יצר הבמאי חיים שירן דרמה טלוויזיונית על פי סיפורו של ממי "נציב המלח", שזכתה בפרס אונסק"ו הבינלאומי ובפרס "כינור דוד".
את ההקדמה לספר כתב ז'אן-פול סארטר.
זה ספר עיון הדן בנושא הכיבוש, הקולוניאליזם והסוגיות הקשורות בהם.
בשנת 1982 יצא לאור ספרו "הגזענות" הדן בתופעה ממגוון של זוויות.
בשנת 1998 פרסם ספר המוקדש לתוניסיה ביחד עם עבד אל-והאב מדב, גם הוא יליד תוניסיה.
נציב המלח, רומן, (תרגום יוסף לוז =יונתן רטוש), תל אביב, הוצאת עם עובד, 1960.
הגר, רומן, (תרגום מצרפתית: רוברט אלבז, נירה נחמן), באר שבע, הוצאת קווים, 1986.
יהודים וערבים (Juifs et Arabes; במקור ב-1975), תרגום אהרן אמיר, תל אביב, ספרית פועלים, 1975.
שחרורו של היהודי (במקור ב-1966), תרגום צבי ארד, תל אביב, עם עובד, 1976.
הגזענות (1982), (הקדמה למהדורה העברית מאת המחבר, הקדמה למהדורה מאת ז'אן-פול סארטר, אחרית דבר מאת דוד אוחנה), (תרגום מצרפתית: נורית פלד-אלחנן), ירושלים, הוצאת כרמל, 1998.
דיוקן הנכבש ולפני כן דיוקן הכובש, (הקדמה מאת ז'אן-פול סארטר, תרגום מצרפתית: אבנר להב, אחרית דבר: דניס שרביט), ירושלים, הוצאת כרמל, 2005.
אלבר רוסל היה מלחין צרפתי.
בשנת 1889 שירת כקצין בצי הצרפתי ובעת ההפלגות החל להלחין.
המוזיקה משכה אותו ובשנת 1894 פרש מהצבא והחל בלימודי מוזיקה.
למד בסקולה קנטורום והיה מתלמידיו הראשונים של המלחין הצרפתי ונסן ד'אנדי.
בשנת 1904 החל להלחין את הסימפוניה הראשונה פואמת היער שבוצעה לראשונה ב-1908 וזכתה להצלחה.
במלחמת העולם הראשונה התנדב לצבא הצרפתי למרות גילו המתקדם ושירת כנהג אמבולנס בחזית, וכקצין תובלה ביחידת ארטילריה.
בגלל בריאותו הרופפת שוחרר מהצבא בשנת 1918 והשתקע במחוז ברטאן.
בין תלמידיו היו אריק סאטי וז'אן מרטינו.
בזמנו נחשב אחד המלחינים הצרפתים החשובים.
את יצירתו האחרונה, טריו לאבוב, בסון וקלרינט, לא הצליח לסיים, והוא נפטר בעיר רויאן מהתקף לב בגיל 68.
בתקופה הראשונה הושפע רוסל מהאימפרסיוניזם ובמיוחד מדביסי.
ביצירותיו האחרונות הודגש המרכיב הקלסי עם השפעה של המוזיקה של ימי הביניים והרנסאנס המוקדם.
היצירה מושפעת מהמוזיקה של דביסי, ובחלק השלישי משתתפת גם מקהלה
רוסל חיבר גם סוויטות לתזמורת, קונצ'רטו לפסנתר ותזמורת (אופוס 36, 1927), קונצ'רטינו לצ'לו ותזמורת (אופוס 57), מוזיקה קאמרית, יצירות לבלט, ושירים.
באכחוס ואריאדנה, סוויטה מתוך המוזיקה לבלט
בשנת 1930 פרסם רוסל שתי סוויטות מתוך הבלט באכחוס ואריאדנה.
זו היצירה המפורסמת והמנוגנת ביותר שלו.
העלילה מבוססת על סיפור במיתולוגיה היוונית שעוסק באהבותיהם והרפתקאותיהם של תזאוס, אריאדנה ובאכחוס אל היין.
אלברו ארבלואה קוקה (בספרדית: Álvaro Arbeloa Coca; ) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת המגן וכיום משמש כמאמנה של ריאל מדריד מהלה ליגה.
ארבלואה מזוהה בעיקר עם ריאל מדריד, איתה זכה פעמיים בליגת האלופות, וכיום מאמן אותה.
שיחק גם בנבחרת ספרד, עמה זכה ביורו 2008, במונדיאל 2010 וביורו 2012.
ארבלואה נולד בעיר סלמנקה שבספרד וגדל בסרגוסה.
שיחק בבית הספר לכדורגל של הקבוצה העירונית כשבע שנים.
בשנת 2000 אותר על ידי מאמן קבוצת הנערים של ריאל מדריד.
הוא צורף למחלקת הנוער של המועדון ושימש בו כקפטן קבוצת הנוער.
לקראת עונת קודם ארבלואה לקבוצת המילואים של המועדון, ריאל מדריד קסטיליה.
בעונת , רשם ארבלואה 32 הופעות ושער אחד במדי קבוצת המילואים שעלתה לליגת המשנה בספרד לראשונה מזה 14 שנים.
באותה עונה רשם ארבלואה שתי הופעות במדי הקבוצה הבוגרת של ריאל מדריד, הראשונה שבהן הייתה ב-16 באוקטובר 2004, כשעלה כמחליף במחצית השנייה במשחק מול ריאל בטיס שהסתיים בשוויון 1-1.
לקראת עונת , ומשלא תפס מקום קבוע בסגל הקבוצה הבוגרת של המועדון, חתם ארבלואה על חוזה לשלוש שנים בקבוצת דפורטיבו לה קורוניה.
הוא שיחק במדיה הקבוצה חצי עונה בלבד, בה רשם 20 הופעות ליגה.
ב-31 בינואר 2007 עבר לליברפול מהפרמייר ליג, אותה אימן אז בן ארצו רפאל בניטס.
ארבלואה רשם את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג ב-10 בפברואר, כשנכנס כמחליף במשחק מול ניוקאסל יונייטד.
הופעת הבכורה שלו כשחקן הרכב בליברפול הייתה במסגרת ליגת האלופות, בשלב שמינית הגמר, במשחק בקאמפ נואו מול ברצלונה.
ליברפול ניצחה 1–2 במשחק, וארבלואה המשיך לשחק בהרכב גם בגומלין באצטדיון אנפילד בו הפסידה הקבוצה 0–1 אך העפילה לשלב הבא.
את שער הבכורה במדי ליברפול כבש ארבלואה במשחק הליגה מול רדינג ב-7 באפריל, וארבלואה זכה להשתתף גם במשחק גמר ליגת האלופות 2007, כשנכנס כמחליף בדקות הסיום של הפסדה של ליברפול למילאן, 2-1. ארבלואה הוסיף לשחק במדי ליברפול שתי עונות נוספות, בהן הפך לשחקן הרכב קבוע עבור המועדון.
ב-29 ביולי 2009, לקראת עונת , חזר אלברו ארבלואה לריאל מדריד, אותה אימן אז מנואל פלגריני.
ריאל שילמה עבור ארבלואה כ-5 מיליון ליש"ט, והוא חתם על חוזה לחמש עונות.
הוא פתח את הקדנציה השנייה שלו במועדון כשתופקד בעיקר כמגן שמאלי.
בעונת , תחת המאמן ז'וזה מוריניו, זכה בתואר ראשון עם המועדון, כשפתח בהרכבה של ריאל בניצחון בגמר גביע המלך על ברצלונה, 1-0 בהארכה.
בעונתו השלישית במועדון, ארבלואה תופקד כמגן ימני במקומו של סרחיו ראמוס שהוסט לעמדת הבלם, ובאותה עונה זכה עם ריאל באליפות ספרד הראשונה בקריירה שלו.