tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקביל ללימודיה עבדה כעובדת סוציאלית עם בני נוער ובמסגרות של בריאות הנפש והתמחתה בפסיכותרפיה.
בשנת 2000 הגיעה לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב כמלגאית קרייטמן לפוסט-דוקטורט, ומאז היא חברת סגל באוניברסיטה זו (כיום במעמד של פרופ' מן המניין).
בשנת 2013 הייתה חברה בוועדה למלחמה בעוני בישראל, ומסוף שנת 2016 משמשת כיועצת אקדמית בכירה למשרד הרווחה והשירותים החברתיים.
עבודה סוציאלית עם אנשים החיים בעוני
קרומר-נבו מעידה על עצמה כי יש לה "פרויקט חיים (גרנדיוזי), לשנות את האופן בו פועלת העבודה הסוציאלית עם אנשים החיים בעוני".
היא פועלת ליצירת ידע תאורטי ואמפירי שייצג את האנשים החיים בעוני, מתוך תפיסה כי הקרבה לחוויות החיים של פרטים והבנת המבנים החברתיים שמעצבים אותן הם המפתח לפעולה המקצועית בעבודה סוציאלית.
בנוסף, פועלת לפיתוח פרקטיקות מקצועיות, המתמקדות בעבודה פרטנית לשינוי חברתי.
המרכז הישראלי למחקר איכותני של האדם והחברה
קרומר-נבו היא נשיאת כבוד של המרכז הישראלי למחקר איכותני של האדם והחברה שבאוניברסיטת בן-גוריון, העוסק במחקר איכותני, והייתה בין מקימיו (לצידה של פרופ' לאה קסן).
במסגרת זו עסקה קרומר-נבו בהוראת קורסים מתודולוגיים ובפיתוח שיטות מחקר ביקורתיות, הרואות במחקר עצמו זירה לשינוי חברתי ומדגישות את הסובייקטיביות של החוקרת ושל משתתפי המחקר ("הנחקרים"), כמו אוטואתנוגרפיה, מחקרי פעולה משתפים, מחקרים מבוססי קהילה ומתודולוגיות מחקר פמיניסטיות.
בעבודות המחקר הראשונות שלה חקרה סיפורי חיים של נשים החיות בעוני, אשר התפרסמו בספר "נשים בעוני: סיפורי חיים: מגדר, כאב, התנגדות".
טענתה המרכזית בספר זה היא כי אנשים החיים בעוני מתנגדים לעוני לאורך חייהם, אך מכיוון שמאבקם אינו מסתיים בהצלחה ניצחת, החברה, ובכללה אנשי המקצוע, אינה מזהה את מעשיהם כהתנגדות, והם אף מואשמים בכך שהם תורמים לעוניים.
בהמשך, פיתחה את התחום של מחקר פעולה משתף, אשר שם במרכז את השותפות בין חוקרים מבפנים (אנשים בעלי ניסיון חיים ביחס לתופעה הנחקרת) לחוקרים מבחוץ (מהאקדמיה) שמטרתה לקדם את האינטרסים של החוקרים מבפנים.
קרומר-נבו יזמה את מחקר הפעולה הראשון בישראל עם אנשים החיים בעוני, אשר הסתכם בכנס בו הציגו חוקרים מבפנים את עמדותיהם ביחס לדיור, חינוך ומערכת הרווחה בפני אנשי אקדמיה, קובעי מדיניות, מנהלי שירותים וארגונים ואנשי מקצוע.
עבודה סוציאלית ביקורתית מגשרת בין עבודה פרטנית לבין המשגה, ניתוח ופרקטיקה פוליטית, שבמרכזה התייחסות ליחסי כוח חברתיים.
קרומר-נבו מרבה להרצות בתחום זה במסגרות אקדמיות ומקצועיות.
היא הקימה ועומדת בראש התוכנית "עבודה פרטנית לשינוי חברתי" להכשרת סטודנטים לעבודה סוציאלית עם אנשים החיים בעוני כפרקטיקה פוליטית; הקימה יחד עם עובדים סוציאליים מאזור הדרום את הפורום הבאר-שבעי "עבודה סוציאלית.
שינוי"; והשתתפה בהקמת תוכנית ארצית להכשרת עובדים סוציאליים לעבודה ביקורתית עם משפחות בעוני במסגרת המחלקות לשירותים חברתיים בשיתוף עם משרד הרווחה והשירותים החברתיים.
בנוסף, היא עוסקת בהערכת תוכניות אלטרנטיביות ומנחה סטודנטים לתארים מתקדמים לתעד, לחקור ולהמשיג דרכי פרקטיקה ביקורתיות קימות, כדי להפוך אותן לנגישות לאחרים, לתת להן נוכחות בזירה הציבורית, ועל ידי כך לחזק אותן כאלטרנטיבה לגיטימית לפעולה מקצועית.
ביטוי מסודר ומקיף של הפרדיגמה עבודה סוציאלית מודעת-עוני הוצג על ידי קרומר-נבו במאמר "עבודה סוציאלית מודעת-עוני: פרדיגמה חדשה לפרקטיקה עם אנשים החיים בעוני" שהתפרסם בשנת 2015 בעברית ובאנגלית, והיא הוצגה על ידי קרומר-נבו בשנים האחרונות גם בשורת כנסים בינלאומיים.
בשנת 2016 הוזמנה קרומר-נבו על ידי משרד הרווחה והשירותים החברתיים לשמש כיועצת אקדמית בכירה למשרד, על מנת להטמיע וליישם את הרעיונות של עבודה סוציאלית מודעת-עוני בפרקטיקה ובמדיניות של המשרד.
הספר מתאר את מרכיביה העיקריים של הפרדיגמה עבודה סוציאלית מודעת-עוני, ואת הרקע התאורטי הרב-תחומי שבו היא מעוגנת, ומציג את האפשרויות הגלומות בשילוב הפרדיגמה בפרקטיקות המקצועיות של עבודה סוציאלית בכלל, בהסתמך על הניסיון היישומי המקיף שהצטבר במהלך יישומה במסגרת הפרקטיקה המקצועית של העובדים הסוציאליים בישראל.
בשנת 2022 יצא הספר לאור גם בעברית, תחת הכותר "תקווה רדיקלית: פרקטיקה מודעת-עוני בעבודה סוציאלית", בהוצאת פרדס.
בשנת 2014 הוענק לפרופ' קרומר-נבו אות הוקרה ופרס לעו"ס (מן האקדמיה) על פועלה לקידום שינוי חברתי.
אות הוקרה ופרס זה מוענק ל"עובדים ועובדות סוציאליים שבמסגרת עבודתם המקצועית ובנוסף לה תורמים תרומה משמעותית לתהליכי שינוי מדיניות ושינוי חברתי", והוא הוענק ביוזמת שר הרווחה והשירותים החברתיים, בשותפות עם השדולה למען העו"ס בכנסת ישראל ואיגוד העובדים הסוציאליים.
בשנת 2019 הוענק לקרומר-נבו אות מפעל חיים מטעם אספנט-ישראל, אות הוקרה המוענק "...לאישיות שתרמה תרומה מיוחדת לקידום המדיניות החברתית בישראל".
בהודעה שפרסם אספנט-ישראל צוינה במיוחד עבודתה רבת ההשפעה של קרומר-נבו בקשר עם פיתוח ויישום הפרדיגמה של עבודה סוציאלית מודעת-עוני.
קרומר-נבו הייתה אחת ממקבלי אותות ההוקרה שחולקו מטעם משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים ל"...אנשי ונשות מופת בתחום שעיצבו את העבודה הסוציאלית ואת מדינת הרווחה בישראל", וזאת במסגרת האירוע לציון שבעים שנות עבודה סוציאלית בישראל שקיים המשרד ביום העבודה הסוציאלית הבינלאומי לשנת 2019.
מיכל קרומר-נבו, נשים בעוני: סיפורי חיים: מגדר, כאב, התנגדות (2006), סדרת מגדרים, הוצאת הקיבוץ המאוחד.
לאה קסן ומיכל קרומר-נבו (עורכות), ניתוח נתונים במחקר איכותני (2010), הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
יוחאי חקק, לאה קסן ומיכל קרומר-נבו (עורכים), הכל מדיד?
מבטים ביקורתיים על דירוג וכימות (2010), הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
מיכל קרומר-נבו, מיה לביא-אג'אי ודפנה הקר (עורכות), מתודולוגיות מחקר פמיניסטיות (2014), סדרת מגדרים, הוצאת הקיבוץ המאוחד.
מיכל קרומר-נבו, רוני סטריאר ועידית וייס-גל (עורכים), ביקורת בפעולה: פרקטיקות ביקורתיות בשדה החברתי בישראל (2020), הוצאת רסלינג.
מיכל קרומר-נבו, תקווה רדיקלית: פרקטיקה מודעת-עוני בעבודה סוציאלית (2022), הוצאת פרדס.
מיכל קוויאטקובסקי (בפולנית: Michał Kwiatkowski, נולד ב-2 ביוני 1990) הוא רוכב אופניים פולני.
נכון לעונת 2025 רוכב קוויאטקובסקי בקבוצת אינאוס הבריטית, ונחשב לרוכב רב-גוני, הניחן ביכולות טיפוס ומיאוץ.
קוויאטקובסקי ניצח באליפות העולם באופני כביש לשנת 2014, ובכך זכה ללבוש את חולצת הקשת בענן בשנת 2015. בנוסף, הוא היה חבר בקבוצת אומגה פרמה-קוויק סטפ בעת שזכתה באליפות העולם במרוץ הקבוצתי נגד השעון בשנת 2013.
בראשית הקריירה שלו זכה קוויאטקובסקי פעמיים באליפות אירופה באופני כביש עד גיל 19. ב-2007 ניצח במרוץ נגד השעון, וב-2008 שיחזר את ההישג.
שנה לאחר מכן הפך קוויאטקובסקי לאלוף פולין מתחת לגיל 23. בשנת 2010 הפך למקצוען עם הצטרפותו לקבוצת קאחה רורל, וב-2011 עבר לקבוצת רדיושק.
קוויאטקובסקי עבר לקבוצת אומגה פרמה-קוויק סטפ בעונת 2012, והשיג תוצאות טובות עם ניצחון בפרולוג של דרידאחסה פון ווסט-פלאנדרן, מקום שני בדירוג הכללי בטור של פולין, ומקום שמיני בדירוג הכללי באנקו טור.
את עונת 2013 פתח קוויאטקובסקי בצורה טובה, כשסיים שני במרוץ וולטה או אלגארבה.
בטירנו–אדריאטיקו סיים קוויאטקובסקי במקום הרביעי, וזכה בדירוג הרוכב הצעיר.
הוא המשיך בהישגיו גם בקלאסיקות האביב, וסיים במקום הרביעי במרוץ אמסטל גולד, וחמישי בלה פלש ואלון.
ביוני של אותה שנה ניצח קוויאטקובסקי באליפות פולין לבוגרים.
כושרו הטוב הביא לבחירתו לסגל אומגה פרמה לטור דה פראנס, וגם בו הציג יכולת טובה.
הוא לבש את חולצת הרוכב הצעיר בשבוע הראשון, ואף סיים במקום השלישי בשני שלבים, ומקום רביעי פעמיים.
את המירוץ סיים במקום ה-11 דירוג הכללי בהופעתו הראשונה בטור דה פראנס.
ב-2014 ניצח קוויאטקובסקי בקלאסיקה האיטלקית סטראדה ביאנקה.
בעשרים הקילומטרים האחרונים למרוץ, רכב קוויאטקובסקי עם פטר סאגאן, אך לבסוף הצליח לפתוח ממנו פער מספיק בעלייה לסיינה.
קוויאטקובסקי ניצח גם בוולטה או אלגארבה.
הוא סיים במקום השלישי בלייז'–בסטון–לייז' ובלה פלש ואלון, ובמקום החמישי במרוץ אמסטל גולד.
בטור של בריטניה סיים קוויאטקובסקי במקום השני בדירוג הכללי, ובמקום הראשון בדירוג הנקודות.
בספטמבר 2014 הפך קוויאטקובסקי לפולני הראשון שמנצח באליפות העולם באופני כביש.
כשבעה קילומטרים לקו הסיום תקף קוויאטקובסקי לבדו, הצליח להישאר לפני קבוצת הרדיפה וזכה בחולצת הקשת בענן.
קבוצת סקיי (בהמשך – קבוצת אינאוס)
בעונת 2016 עבר לקבוצת סקיי.
הוא ניצח במרוץ הקלאסי E3 הארלבקה בבלגיה, לאחר שברח יחד עם פטר סאגאן כ-30 ק"מ לסיום והצליח לגבור על סאגאן במאוץ לקו הסיום.
בשנת 2017 היה קוויאטקובסקי אחד הרוכבים הבולטים ביותר במרוצים הקלאסיים; הוא ניצח במרוץ היוקרתי סטראדה ביאנקה ואחרי שבועיים ניצח במילאנו – סן רמו כשהקדים במאוץ מרתק אל קו הסיום את פטר סאגאן ואת ז'וליאן אלאפיליפ.
היה זה ניצחונו הראשון במרוץ המשתייך לחמשת המונומנטים.
בהמשך עונת מרוצי האביב סיים במקום השני באמסטל גולד, לאחר שנכנע לפיליפ ז'ילבר במאוץ של שניים, ובמקום השלישי בלייז'–בסטון–לייז'.
בטור דה פראנס היה אחד הפועלים החשובים ביותר בקבוצת אינאוס וסייע לכריסטופר פרום לנצח במרוץ.
כשבוע לאחר סיום המרוץ בצרפת ניצח בקלאסיקה סן סבסטיאן כשהקדים במאוץ את ארבעה חבריו לבריחה המנצחת.
בתחילת 2018 ניצח בוולטה או אלגארבה בפורטוגל ובאמצע מרץ ניצח במרוץ הקטעים טירנו–אדריאטיקו, ובאוגוסט את הטור של פולין.
בתחילת 2019 שינתה הקבוצה את שמה ל"אינאוס", בעקבות החלפת הספונסר הראשי שלה.
מיכל קַאדְלֵץ (בצ'כית: Michal Kadlec, נולד ב-13 בדצמבר 1984 בוישקוב שבצ'כוסלובקיה) הוא כדורגלן עבר צ'כי ששיחק בעמדות המגן השמאלי והבלם.
קאדלץ הוא בנו של מירוסלאב קאדלץ, אחד מגדולי הכדורגלנים של צ'כוסלובקיה וצ'כיה בכל הזמנים.
מיכל קאדלץ החל לשחק כדורגל בעיר קייזרסלאוטרן, תחילה בקבוצת אלזנבורן, ולאחר מכן בפ.צ.
קייזרסלאוטרן, בעקבות אביו ששיחק בשנות ה-90 במועדון זה.
בשנת 1998 עזבה משפחת קאדלץ את קייזרסלאוטרן, ומיכל קאדלץ עבר לשחק במועדון הנוער של פ.צ.
סלובצקו מצ'כיה, ושם גם החל את קריירת הבוגרים שלו בשנת 2001. קאדלץ נשאר במועדון זה עד לשנת 2005, וצבר 34 הופעות ליגה.
בפגרת החורף של עונת 2004/05 עבר קאדלץ לספרטה פראג, וכבר באותה עונה זכה עם הקבוצה באליפות ליגת העל הצ'כית.
בעונת 2005/06 זכה קאדלץ עם ספרטה פראג בגביע הצ'כי, לאחר ניצחון על באניק אוסטרבה בבעיטות הכרעה, בהן הבקיע קאדלץ את הפנדל שלו.
בעונת 2006/07 זכה קאדלץ עם ספרטה פראג בדאבל, כאשר הקבוצה זכתה שוב באליפות צ'כיה, ובגביע הצ'כי לאחר ניצחון 2-1 על פ.צ.
בעונת 2007/08 הוסיף קאדלץ גביע נוסף לארונו, לאחר ניצחון על סלובן ליברץ בבעיטות הכרעה.
את עונת 2008/09 החל קאדלץ בספרטה פראג, אך לקראת תום חלון ההעברות עזב את המועדון לאחר שהופיע במדיו ב-95 משחקי ליגה והבקיע שבעה שערים, וחתם בבאייר לברקוזן.
קאדלץ שיחק חמש עונות בבאייר לברקוזן, ובעונת 2008/09 הגיע עם הקבוצה לגמר הגביע הגרמני, בו שיחק 90 דקות בהפסד 1-0 לורדר ברמן.
בעונת 2010/11 סיים עם הקבוצה במקום השני בבונדסליגה, לאחר האלופה בורוסיה דורטמונד.
עונת 2012/13 הייתה האחרונה של קאדלץ בלברקוזן, וכמות הופעותיו ירדה משמעותית.
בסיום עונה זו, עזב את המועדון לאחר שצבר 128 הופעות ליגה, בהן הבקיע שמונה שערים.
בקיץ 2013 חתם קאדלץ בפנרבחצ'ה מליגת העל הטורקית על חוזה לשלוש שנים, תמורת 4.5 מיליון אירו.
בעונת 2013/14 זכה עם המועדון באליפות טורקיה, וגם בסופר קאפ הטורקי מול גלטסראיי, במשחק שהסתיים בתיקו 0-0 והוכרע בבעיטות הכרעה.
קאדלץ נכנס כמחליף בדקה ה-82 במשחק זה במקומו של ברונו אלבש, והבקיע את הפנדל המנצח.
קאדלץ ערך את הבכורה במדי נבחרת צ'כיה בשנת 2007 בניצחון 3-1 על נבחרת סלובקיה.
במשחק זה הבקיע קאדלץ שער עצמי.
את שערו הראשון בנבחרת הבקיע במשחק ידידות מול נבחרת סקוטלנד במאי 2008. קאדלץ נכלל בסגל צ'כיה ליורו 2008. בטורניר שיחק עשר דקות בלבד, כמחליף בהפסד 3-2 לנבחרת טורקיה בשלב הבתים, הפסד שבעקבותיו הודחה צ'כיה מהטורניר.
ביורו 2012 קאדלץ היה שחקן הרכב קבוע, ושיחק בכל ארבעת המשחקים של צ'כיה, עד להדחתה ברבע הגמר מול נבחרת פורטוגל.
אליפות ליגת העל הטורקית: 2013/14
מיכל צור שלו (נולדה בשנת 1973) היא יזמת היי-טק ומנהלת ישראלית, ודוקטור למשפטים.
מייסדת משותפת של חברת סאיוטה, ונשיאת קלטורה, ומייסדת ומנכ"לית משותפת של חברת Remepy.
הישראלית שעשתה את האקזיט הגדול ביותר.
מיכל צור נולדה בירושלים לנעמי צור, פעילה ציבורית בתחום איכות הסביבה בישראל, סגנית ראש עיריית ירושלים לשעבר; ולחיים צור, מפיק ועורך תוכניות בקול ישראל, כנר, מלחין ומורה לנגינה בכינור.
צור שלו היא השנייה בין ארבעה אחים.
גדלה בשכונת קריית משה בירושלים ולמדה בתיכון ליד האוניברסיטה.
השתתפה בנבחרת השחייה של אס"א ירושלים.
בוגרת משפטים וכלכלה באוניברסיטה העברית ובעלת דוקטורט במשפטים מאוניברסיטת ניו יורק.
עבודת הדוקטורט שלה עסקה ביישום של תורת המשחקים בתחומים כלכליים ומשפטיים.
בשנת 1999 הקימה עם נפתלי בנט (לימים ראש ממשלת ישראל), בן אנוש וליאור גולן את סאיוטה (Cyota), חברת הזנק שהתמחתה בתוכנות ושירותים לאבטחת בנקאות מקוונת ולאבטחת עסקאות בכרטיסי אשראי באינטרנט.
החברה נמכרה בשנת 2005 תמורת 145 מיליון דולר לחברת RSA.
בשנת 2006 נמכרה RSA לחברת EMC (שהפכה בשנת 2016 ל-DELL EMC) וצור-שלו עזבה את החברה והקימה באותה שנה יחד עם ד"ר שי דוד, רון יקותיאל וערן איתם, את חברת "קלטורה".
החברה מספקת פלטפורמה לחוויות וידאו בענן, ומשרתת אוניברסיטאות, ארגונים גדולים וחברות מדיה וטלקום, עם מוצרים ללמידה בווידאו, עבודה מקוונת ותקשורת מקוונת בווידאו, ושידורי טלוויזיה באינטרנט.
צור שלו משמשת כנשיאת החברה ואחראית על תחומי מוצר, פלטפורמה ושיווק.
בשנת 2022 הקימה את חברת רמפי (Remepy), חברה בתחום הבריאות הדיגיטלית שמפתחת תרופות היברידיות יחד עם אור שובל ופרופסור אמיר עמדי מאוניברסיטת רייכמן.
בפברואר 2023 חברת רמפי הכריזה שנפתלי בנט הצטרף לדירקטוריון החברה.
צור חברת הוועד המנהל של המכון הישראלי לדמוקרטיה וחברת עמותת המכון, וחברה במועצה הלאומית למחקר ופיתוח (מולמו"פ).
2014 - זכתה בפרס יזמית השנה הישראלית במסגרת תחרות GeekAwards של בלוג הטכנולוגיה גיקטיים (הפרס הוענק בשנת 2015)
2016 - זכתה בפרס היזמית הישראלית הטובה ביותר במסגרת תחרות GeekAwards של בלוג גיקטיים
רשימות עיתונאיות שציינו את צור שלו
2013 - נבחרה כאחת מעשר הנשים המבטיחות של עולם ההיי טק בדירוג שערך האתר Inc.com
2014 - נבחרה כאחת מחמישים הנשים המבטיחות של עיתון גלובס
2015 - נבחרה כאחת מ-100 האנשים המשפיעים בהייטק הישראלי על ידי הבלוג גיקטיים
2017 - נכללה ברשימת הנשים המשפיעות של פורבס ישראל
2018 - נכללה ברשימת 50 הנשים המשפיעות בעולם בטכנולוגיה של העיתון פורבס
צור שלו נשואה לפרופסור ערן שלו, ראש החוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת חיפה והיא כלתה של פרופסור גבריאלה שלו, לשעבר שגרירת ישראל באו"ם ונשיאת המועצה האקדמית העליונה של הקריה האקדמית אונו.
אם לשלושה ביניהם יונתן שלו פעיל חברתי-פוליטי ישראלי ומייסד תנועת "כתף אל כתף", תנועת משוחררי צה"ל צעירים הפועלים לקידום שוויון בנטל
התגוררה במשך שנים בניו יורק וכיום (2020) מתגוררת בזכרון יעקב.
מיכל קראוס (נולדה ב-1956) היא מנהלת ישראלית ששימשה כמנכ"לית מועצת החלב.
היא הייתה האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה וכמנכ"לית של מועצת ייצור.
נולדה וגדלה בקבוצת שילר לגורי ושרה מיר ונכדתם של שלמה ומרים מיר שהיו מבין ראשוני הקיבוץ.
בעלת תואר B.Sc בכלכלה מהאוניברסיטה העברית, פקולטה לחקלאות (רחובות) ולימודי תואר שני בכלכלה, גם כן מהאוניברסיטה העברית.
תפקידה הראשון של קראוס היה ככלכלנית בקבוצת שילר בין השנים 1985–1991. לאחר מכן שימשה כסמנכ"ל כספים ומנהלת של תאגידי קרן התק"מ.
בין השנים 1999–2008 שימשה כמנהלת כספים ומנהלת היחידה לשותפויות וגיוסי הון באיגוד התעשייה הקיבוצית.
החל משנת 2000 ועד שנת 2014 שימשה קראוס כיו"ר של מספר קיבוצים, ביניהם גבולות, גלאון, שריד, מעלה החמישה, גליל ים ועין חרוד מאוחד.
החל משנת 2014 מכהנת קראוס כמנכ"לית מועצת החלב.
המועצה היא חברה לתועלת הציבור והיא מהווה על פי חוק את הגוף הרשמי שבמסגרתו מתקבלות ההסכמות החיוניות לתפקודו התקין של ענף החלב בישראל.
כמנכ"לית המועצה אחראית קראוס על תכנון ותיאום הניהול של משק החלב בישראל לצד הסברה ענפה על חשיבות צריכת מוצרי החלב ופיתוח הקשרים הבינלאומיים בענף חקלאי מוביל זה.
אורן צובה – מפעל פרטי לייצור זכוכיות ממוגנות בבעלות קיבוץ צובה.
מהדרין – חברה ציבורית, עוסקת בתחומי החקלאות והנדל"ן (דירקטורית חיצונית).
מכסף מפעלי סכו"ם ניר עם – יו"ר המפעל במשך 3 שנים
פארק תעשיות צרעה – יו"ר הפארק במשך 4 שנים
קמ"ע – קרן מרכזית לערבויות של התק"מ עד שנת 2008
אסיב אפק – דירקטורית בין השנים 2001–2004
ממייסדות פורום נשים ועסקים של התנועה הקיבוצית
חברה בעמותת כ"ן לשינוי חברתי בישראל
מיכל שוורץ (נולדה ב-1 בינואר 1950) היא חוקרת מוח ישראלית, פרופסור אמריטה במכון ויצמן למדע במחלקה לנוירוביולוגיה.
כלת פרס ישראל למדעי החיים לשנת ה'תשפ"ג (2023).
מיכל שוורץ נולדה בתל אביב, וגדלה בחולון.
בת למרדכי חברוני, ניצול השואה, ולחנה (לבית גרשוני), ילידת הארץ ואחות לנתן ומשה.
בשנת 1972 קיבלה תואר ראשון בכימיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1977 קיבלה תואר דוקטור לאימונולוגיה ממכון ויצמן למדע.
המשיכה לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת מישיגן, ועסקה בו בהתחדשות עצבים.
ב-1980 הצטרפה לסגל האקדמי של המחלקה לנוירוביולוגיה במכון ויצמן למדע, וב-1998 מונתה שם לפרופסור מן המניין.
היא המדענית הראשונה שגילתה שבין המוח למערכת החיסון מתקיים דיאלוג, ולדיאלוג זה תפקיד מהותי בתפקודו ושיקומו של המוח לאורך החיים.
גילוי פורץ דרך זה הביא למהפכה בתחום מחלות מוח ניווניות.
גישתה האימונותרפית, שמטרתה לרתום את מערכת החיסון לעזרת המוח, נמצאת בתהליכי פיתוח לטיפול בשיטיון, כולל מחלת אלצהיימר.
במחקריה, הביעה שוורץ עמדה נגד התפיסה שהייתה מקובלת במשך עשרות שנים, כי המערכת החיסונית תומכת במערך תפקודו התקין של המח והיא הכרחית בשיקום והגנת המח מפני פציעות ומחלות.
מחקריה לא רק ששינו את הדוגמות המדעיות, אלא יצקו את היסודות לכווני מחקר חדשים ששינו את הבנת המוח, תפקודו, וכיווני המחקר בחיפוש אחר מרפא למחלות הללו כמו גם למחלות מוח אחרות.
שוורץ משמשת פרופסור לנוירואימונולוגיה במכון ויצמן למדע.
במהלך השנים גילתה שוורץ כי למערכת החיסון תפקידים חשובים בשמירת חיוניות המוח ותיפקדו, בשיקום עצבים לאחר פגיעות, וביצירת תאי עצב חדשים באזורי מוח בהם כל החיים יש יצירת תאי מוח חדשים.
ב-2016 נבחרה לכהן כיו"ר אגודת הנוירואימונולוגיה הבינלאומית (International Society of Neuroimmunology).
נמנית עם מייסדי חברת ההזנק ImmunoBrain Checkpoint (IBC), המבוססת על מחקריה, והיא המדענית הראשית של החברה.
שוורץ היא אם לארבעה ילדים.
ב-1991 נישאה לפרופ' מיכאל אייזנבך , ביוכימאי במכון ויצמן למדע.
2007 - פרס המחקר המצטיין מטעם האגודה לחקר בריאות הנפש
2009 - תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב
2009 - פרס בחקר המוח על-שם רינה ויוסף שקד
2011 - תואר פרופסור כבוד בפקולטה למדעי החיים, אוניברסיטת מנצ'סטר, אנגליה
2015 - פרס בלומברג על הצטיינות במחקר רפואי
2017 - פרס רפפורט למחקר ביו רפואי בקטגוריית חוקר בכיר
2017 - פרס iNNOVEX2018 בהובלת חדשנות עולמית
2017 - נבחרה כאשת השנה של ליידי גלובס.
2018 - תואר דוקטור לשם כבוד מהמרכז הבינתחומי הרצליה
2019 - נבחרה כמדריכה מצטיינת מטעם האגודה הישראלית לחקר המוח.
2023 - פרס ישראל למדעי החיים.
2025 - תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אריאל.
מיכל שיר-סגמן (נולדה ב-18 בנובמבר 1979, כ"ט בחשוון ה'תש"ם) היא חברת הכנסת מטעם מפלגת יש עתיד.
בעבר כיהנה בכנסת מטעם מפלגות הליכוד ותקווה חדשה.
גדלה וחונכה בגבעתיים, בתם של גרציה (לבית סעדה) ומיכאל שיר.
אביה, יליד ורשה, פולין, היה מייסד ועורך שבועון הילדים "אצבעוני".
אִמה, ילידת סוריה, הייתה גרפיקאית וניהלה את העיתון בפועל.
למדה בבית הספר היסודי "יגאל אלון" ולאחר מכן, בתיכון שמעון בן צבי.
בגיל 14 הצטרפה לפעילות במפלגת הליכוד והייתה שותפה להקמת ההיאחזות מעלה ישראל בשומרון.
שירתה בצבא כמ"כית בנות בבה"ד 12. סיימה תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן.
לאחר שחרורה מצה"ל השתתפה בהקמת מחלקת פניות הציבור של הליכוד.
בהמשך, הייתה דוברת בוועדת הכנסת ועבדה בלשכתו של בנימין נתניהו, שבה הקימה את מערך התקשורת לקראת הבחירות המקדימות בליכוד בשנת 2002, שבהן הפסיד לאריאל שרון.
הייתה יועצת פוליטית של גדעון סער בשנים 2003–2005. עבדה כמנהלת פרויקטים בין השנים 2006 ו-2009 בקוקה-קולה – CBC-Group.
שיר ייצגה את ישראל במשלחות רשמיות לאיחוד האירופי וייסדה ב-2009 את "המרכז הישראלי להכשרה פוליטית" – הגוף הראשון בישראל המכשיר יועצים למקצועות כנסת, ממשלה וגופי התקשורת.
הבחירות לכנסת העשרים ואחת והבחירות לכנסת העשרים ושתיים
ב שובצה במקום ה-29 ברשימת הליכוד כנציגת מחוז תל אביב, ונבחרה לכנסת ה-21.
בבחירות לכנסת ה-22, לאחר צירוף מפלגת כולנו לרשימת הליכוד, שובצה במקום נמוך יותר – ה-31 ברשימה, ובכל זאת נבחרה לכנסת.
בפריימריז לראשות הליכוד ב-2019, הייתה שיר חברת הכנסת הראשונה שתמכה בסער.
במאי 2019 מתחה ביקורת על כוונת ראש הממשלה נתניהו לתקן את חוק החסינות.
הכנסת העשרים ושלוש והכנסת העשרים וארבע
ב־21 בדצמבר 2020 הצביעה שיר נגד המשך קיום ממשלת ישראל השלושים וחמש, בניגוד לעמדת מפלגתה, וכך הייתה בין המובילות בפיזור הכנסת ה-23. בהצבעה שנועדה להאריך את חיי הכנסת לכל הפחות בשבועיים, ובמה שכונה "ליל החניונים", התחבאה שיר ברכבה וגרמה לחברי הכנסת מטעם הליכוד לחשוב שהיא אינה נוכחת בהצבעה.
אולם ברגע האמת הופיעה במליאה והצביעה נגד עם שלושה חברי כנסת נוספים מהקואליציה: (אסף זמיר, מיקי חיימוביץ' ורם שפע).
בהיעדרה של שרן השכל נפלה ההצבעה, ויומיים לאחר מכן התפזרה הכנסת.
ב-24 בדצמבר 2020 התפטרה שיר מהכנסת, כדי להצטרף למפלגת תקווה חדשה בראשות גדעון סער.
שיר שובצה במקום התשיעי ברשימת תקווה חדשה, אך המפלגה זכתה בשישה מנדטים ושיר נותרה מחוץ לכנסת.
עם התפטרותו של גדעון סער במסגרת החוק הנורווגי נכנסה במקומו לכנסת.
ב-3 באוגוסט 2021 מונתה ליושבת ראש הוועדה לזכויות הילד.
ב-31 ביולי 2022, לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, הודיעה על פרישה ממפלגת תקווה חדשה ומעבר למפלגת יש עתיד ועל התפטרותה מן הכנסת.
היא שובצה במקום ה-13 ברשימת המפלגה לכנסת העשרים וחמש ונבחרה לכנסת.
שיר נשואה לארז סגמן ואם לשניים.
שיר הקימה גורם מתאם ומתכלל לנושא הילדים בישראל בשיתוף פעולה עם משרד המשפטים והמועצה לשלום הילד, ויזמה שני חוקים שהתקבלו בכנסת:
החוק להכרה באחים שכולים, שמכיר באחים השכולים ונותן להם מעמד וזכויות בחוק הישראלי
חוק הטבות המס לעיר עכו
מיכל קוטלר-וונש (נולדה ב-18 בדצמבר 1970) היא משפטנית, מגשרת, פובליציסטית, חוקרת ופעילה חברתית ישראלית, שכיהנה כחברת הכנסת וכשליחה מיוחדת למאבק באנטישמיות מטעם משרד החוץ.
וונש עסקה במשפט בין-לאומי והייתה גם פובליציסטית וחוקרת במכון למדיניות נגד טרור וחברת הוועד המנהל בעמותת "צו פיוס".
תשמש מ-1 בנובמבר 2025 כמנכ"לית הפורום המשפטי הבינלאומי.
אימה, אריאלה זאבי, שימשה כמזכירת סיעת גח"ל ובהמשך מפלגת הליכוד, בימי הנהגתו של מנחם בגין.
הוריה התגרשו כאשר הייתה ילדה קטנה.
אמה נישאה בסוף שנות השבעים לארוין קוטלר, פרופסור למשפטים שכיהן כשר המשפטים של קנדה, וקוטלר-וונש רואה אותו כאביה ואף אימצה את שם משפחתו.
בגיל שמונה עברה עם משפחתה למונטריאול שבקנדה.
בגיל 17 הגיעה לשנת מכינה באוניברסיטה העברית.
עם סיום השנה התגייסה לצה"ל כחיילת בודדה ושירתה כקצינה בתפקידי פיקוד והדרכה.
השלימה את לימודי התואר הראשון בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בשנת 1996, ועבדה במקביל ללימודיה כעוזרת של שופטת בית המשפט המחוזי מרים נאור.
כמו כן עבדה במשרד המשפטים בתחומי ייעוץ וחקיקה וריכזה מטעם המשרד את ועדת הקודיפיקציה האזרחית בראשות השופט אהרן ברק, וכן עבדה כעורכת דין במגזר הפרטי.
בין השנים 2002–2006 למדה לתואר שני במשפטים באוניברסיטת מקגיל במונטריאול קנדה.
עבודת התזה שלה עסקה בנושא "חוסר האיזון ביחסי הכוחות בתהליכי גישור בגירושין".
במהלך השנים שבהן חייתה בקנדה שימשה כמרצה בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטה, עבדה במרכז הבין-לאומי ליישוב סכסוכים וגישור ועסקה בחינוך פורמלי ובלתי פורמלי.
בשנת 2010 חזרה עם משפחתה לישראל והחלה לעבוד בתוכנית "משפט בשירות הקהילה" באוניברסיטת תל אביב.
במסגרת עבודתה חקרה את נושא השירותים המשפטיים לארגונים ללא מטרות רווח.
בין השנים 2013–2016 ניהלה את קשרי החוץ הבין-לאומיים במרכז הבינתחומי הרצליה.
במהלך עבודתה פעלה לפיתוח והעמקת קשרי ישראל עם התפוצות.
כמו כן יזמה והובילה הכנת תלמידים ובוגרים לנסיעות לקמפוסים שונים ברחבי העולם לקראת התמודדות עם אתגרי ה-BDS, והרצתה בנושא בכנסים בישראל ומחוצה לה.
שימשה כחברת ועד מנהל בעמותת "צו פיוס" שפעלה ליצירת חיבור בין ישראלים בעלי תפיסות עולם שונות על הרצף הדתי-חילוני.
עמיתת מחקר בתוכנית דוקטורט "זכויות אדם תחת לחץ", תוכנית בין-תחומית באוניברסיטה העברית, שבה היא חוקרת את הנושא: "חופש הביטוי בקמפוסים אוניברסיטאיים: 'מקרה מבחן' לתרגום תיאורית זכויות אדם למציאות", בהנחיית פרופ' ברק מדינה.
חברה בצוות המשפטי המייעץ למשפחתו של סגן הדר גולדין בהליכים המשפטיים להשבת גופתו מידי חמאס.
במקביל לחייה המקצועיים, כותבת ומפרסמת באופן סדיר מאמרי דעה בנושאי זכויות האדם ובתפר שבין משפט, פוליטיקה ומוסר.
בשנת 2023 מונתה קוטלר-וונש בידי משרד החוץ לשליחה מיוחדת למאבק באנטישמיות.
קוטלר-וונש הייתה פעילה בעמותת "מנהיגות אחרת" שבראשה עמד משה יעלון.
בינואר 2019, עם הקמת מפלגת "תל"ם – תנועה לאומית ממלכתית" בראשות יעלון, הצטרפה גם למפלגה, שחברה בפברואר לרשימת כחול לבן.
בעקבות מעבר גדי יברקן לליכוד, מוקמה קוטלר-וונש במקום ה־36 ברשימה לכנסת ה-23. ב-19 ביוני 2020 נכנסה לכנסת, בעקבות התפטרות אלון שוסטר במסגרת החוק הנורווגי.
במסגרת "חלון המעברים" שהחוק מאפשר, בחרה לעזוב את תל"ם והצטרפה לסיעת כחול לבן.
ב-29 ביוני 2020 נבחרה לעמוד בראשות הוועדה למאבק בנגעי הסמים והאלכוהול.
בהמשך החליטה לעזוב את כחול לבן ולא נבחרה לכנסת ה-24.
היא נשואה לרואה החשבון ואיש העסקים רפי וונש, בעבר סגן נשיא "אלעד גרופ" (חברת מקרקעין באמריקה הצפונית) באזור קוויבק שבקנדה, וכיום מנהל פיתוח עסקי בקבוצת עזריאלי.
לזוג ארבעה ילדים והם מתגוררים ברעננה.
מיכל רפאלי-כדורי היא בכירה בענף התקשורת הישראלי.
כיהנה כסמנכ"ל רגולציה בחברת YES, יו"ר זיר"ה, יו"ר המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין.
רפאלי-כדורי למדה לתואר ראשון בתולדות האמנות והתיאטרון ב.
בזמן לימודיה הייתה מזכירת נשיא המדינה בתקופתם של אפרים קציר ויצחק נבון.
בשנים 1980–1989 הייתה מנהלת הפעילות הפרלמנטרית של תנועת רצ בכנסת, יועצת התקשורת ודוברת התנועה.
בשנים 1990–1992 הייתה מראשוני העובדים בחברת ערוצי זהב.
הייתה מנהלת במחלקת התוכן, עורכת מדריך הטלוויזיה, אחראית על הדוברות, יחסי ציבור לובי ופרסומים.
בשנים 1992–1993 הייתה יועצת טלוויזיה לשרת החינוך והתרבות שולמית אלוני.
יוזמת ומרכזת "ועדת לבני", לבחינת מצב רשות השידור.
נציגת שרת החינוך בוועד המנהל של רשות השידור.
בשניים 1993- 1997 הייתה יו"ר המועצה לשידורי כבלים ולווין וחברת הנהלת משרד התקשורת.
במסגרת זו פיקחה וקבעה את המדיניות בהיבטי השידור והשירותים, פיתוח והרחבת ענף השידורים בכבלים ובתקופתה החלה הכנסת התחרות במונופול הכבלים שמשה כראש צוות ההכנה לקבלת מידע (RFI) לשידורי טלוויזיה רב-ערוצית בלוויין.
ייזמה חקיקת הערוצים הייעודיים, ניהלה המכרזים לערוץ הקניות, הערוץ בשפה הערבית.
הייתה ממקימי הוועדה הישראלית למדרוג.
הקימה את מערך התמיכות בשידור קהילתי והקימה מכספי התמלוגים של הכבלים והממשלה את קרן מקור לטלוויזיה לעידוד הפקות לטלוויזיה, אליה הצטרפה אחרי 25 שנה כחברת הנהלה.
בשנים 2018-1999 הייתה סמנכ"לית רגולציה ומנהלת הערוצים החיצוניים בחברת yes.
עד לשנת 2014 שמשה גם כחברת הנהלת אגף התוכן ומנהלת רכש הערוצים החיצוניים.
ב-2011 הייתה ממקימי חברת זיר"ה וכיהנה בה כמנהלת ויו"ר הדירקטוריון.
ב-2018 הקימה יחד עם עמית שכטר את קרן פרס היצירה על שם שולמית אלוני, והיא מנהלת את הקרן מאז.
חברת הוועדים המנהלים של קרן מקור, קופרו והתיאטרון הערבי-עברי ביפו.
חברת הנהלת שותפים לדרך - אגודת הידידים של עמותת יוצאים לשינוי.
ביוני 2020, מונתה לחברה במועצת תאגיד השידור הישראלי - "כאן", כנציגת ציבור בעלת ניסיון בתחום היצירה הטלוויזיונית.
בשנת 2025 מונתה לחברת דירקטוריון בסינמטק תל אביב.
רפאלי-כדורי נשואה לדב כדורי, אם לשתי בנות ומתגוררת במבשרת ציון.
מיכל שפאק (בפולנית: Michał Szpak; נולד ב-26 בנובמבר 1990) הוא זמר פולני אשר זכה בעונה הראשונה של אקס פקטור בפולין וייצג את מדינתו באירוויזיון 2016.
יכולתיו של שפאק במוזיקה מגוונות מאוד ומושפעות משנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20, חלק משיריו וביצועיו של שפאק הם בסגנון פופ אופראי, פופ רוק, רוק סימפוני, ג'אז ואקלטרונית.
מיכל נולד ביאסלו, עיירה קטנה בדרום פולין.
לשפאק אחות גדולה, מרלנה, זמרת אופרה, מרלנה נולדה מנישואיו הראשונים של אביו, אנדרז'י שפאק.
לאחר גירושיו, התחתן אביו של שפאק בפעם השנייה, ממערכת יחסים זו נולדו דמיאן, מיכל ואווה.
הזוג התגרש כשמיכל היה בן 10. עקב הגירושים והצעת עבודה, אמו עברה לאיטליה.
ילדי המשפחה המשיכו להתגורר בפולין יחד עם האבא, ונהגו לבקר את אמם במהלך חגים.
האח דמיאן הפך לאחד התומכים הגדולים ביותר למיכל הצעיר בגלל האקסצנטריות שלו.
אמו נפטרה בצעירותו ולטענתו, הוא לא מצליח להתאושש מהמוות שלה.
שפאק למד בתיכון בעיר הולדתו, יאסלו, לאחר שנה עבר לתיכון בקולאצ'יצה.
הוא לא הצליח לגשת לבחינות במגמת המוזיקה של בית הספר למוזיקה ממלכתי Fryderyk Chopin בוורשה.
לימים סיפר כי סירבו לקבל אותו בגלל הלבוש והאיפור עמם בא לבחינה, הוא סיפר שהם טענו שזה מראה "מזעזע", ולכן נאלץ ללמוד פסיכולוגיה.
השפעות המוזיקה המוקדמות שלו כללה את קווין, מיוז, זביגנייב פרייזנר, דייוויד בואי ומייקל ג'קסון.
כסטודנט בתיכון היה חבר בלהקה בשם "Whiplash" אשר ניגנה בעיקר מוזיקת רוק כבד.
במהלך השנים סיפר שפאק, שבניגוד לאחותו הגדולה הוא מעולם לא לקח שיעורי מוזיקה באופן רשמי.
ב-6 במרץ 2011, שפאק השתתף בעונה הראשונה של פקטור X.
הוא התקדם בתוכנית עד הגמר ואף זכה בו.
בין 4 בספטמבר ל-6 בנובמבר 2011, השתתף שפאק בעונה ה-13 של Taniec z gwiazdami, הגרסה הפולנית ל"רוקדים עם כוכבים", שם היה שותף לרקדנית פאולינה בירנת, יחד הם הגיעו למקום החמישי בתחרות.
בסוף אותה השנה, הוציא שפאק לאור את המיני-אלבום הבכורה שלו, "XI".
ב-13 בנובמבר 2015, הוציא לאור את אלבום הבכורה שלו, Byle być sobą .
האלבום נקרא כמראה לחייו והקושי הנפשי שלו מאז אמו נפטרה במפתיע.
האלבום כולל 12 שירים שבוצעו בפולנית ובאנגלית.
האלבום, שכאמור הוקדש לאמו, זכה להצלחה גדולה בפולין.
האלבום הגיע בפולין ל-60 אלף מכירות.
השיר "Jesteś bohaterem" נתן לו את פרס הראשון בפסטיבל הלאומי לשיר פולני 2015 באופולה.
שפאק ניצח בגמר הבחירה הלאומית הפולני לנציג המדינה לאירוויזיון 2016, הקדם התקיים ב-5 במרץ 2016, קהל הבוחרים בחר בשפאק ובשירו "Color of Your Life" עם 35.5% מקולות המצביעים.
"הייתי רוצה לקחת חלק באירוויזיון, להתמודד עם האמנים האירופיים ולהציג את הערך שלדעתי ישאיר חותם רגשי גדול על כולם", אמר מיכל לאחר הזכייה.
כדי לקדם את שירו לקראת התחרות, השתתף שפאק בסבב הופעות בלונדון (17 באפריל 2016), תל אביב (12 באפריל 2016), אמסטרדם (9 באפריל 2016) ובפורטוגל.
ב-12 במאי הופיע שפאק בחצי הגמר השני של האירוויזיון אשר התקיים בסטוקהולם, שוודיה.
שפאק העפיל לגמר לאחר שסיים במקום השישי מתוך 18 מדינות כשהוא מקבל 151 נקודות.
ב-14 במאי, בגמר הגדול, הוא הופיע בביצוע ה-12 באותו ערב וסיים במקום השמיני מתוך 26 מדינות.
שפאק קיבל 7 נקודות בלבד מחבר השופטים (מקום 25), אך זינק עד למקום השמיני בעקבות הצבעות הקהל בה סיים במקום השלישי, בסך הכל צבר 229 נקודות.
לאחר האירוויזיון יצא לסיבוב הופעות ברחבי אירופה שכלל את הונגריה, בלגיה, אוסטריה ואף הופיע בשיקגו ובניו יורק בתיאטראות מויזקליות.
בשנת 2017 הוא היה השופט המנצח בעונת הבכורה שלו כשופט התוכנית הטלוויזיה The Voice, הוא זכה בה עם הזמרת אותה קידם, מרתה גולושבסקה.
ב-7 בספטמבר 2018, הוציא את אלבום האולפן השני שלו "חוֹלֵם", האלבום הצליח והיה מספר 1 ברשימת המכירות הפולנית, OLiS.
השירים מהאלבום זכו להצלחה אדירה ביוטיוב, שכל אחד מהם זכה בלמעלה ממיליון צפיות.
בנובמבר 2018 הוא הוציא את הסינגל האחרון שלו, השיר עוסק בלהיות חזק, להמשיך ולרדוף אחר החלומות שלך בעזרת החברים והאהובים שלך.
שפאק דיבב את אחד הפרקים בסדרה בובספוג מכנסמרובע, ובסרט לגו 2: החלק השני.
בשנת 2013 הוענק לו הפרס הראשון בפסטיבל הזמר הרוסי בז'לונה גורה על ביצועו לשיר הרוסי המפורסם, "עיניים כהות" (רוסית: "Очи чёрные", אוצ'י קורנייה).
השיר "Jesteś bohaterem" , אשר נכלל באלבומו הראשון, נתן לו את הפרס הראשון בפסטיבל הלאומי לשיר פולני לשנת 2015 באופולה .
שפאק מתגורר בוורשה, שם הוא עוסק בתואר בפסיכולוגיה באוניברסיטת מדעי החברה והרוח.
שפאק סיפר בראיון שהוא סובל מפחד קהל וחושש לפני כל הופעה: "כשהייתי צעיר והייתי שר בסלון הבית, התחבאתי מאחורי הספה וביקשתי מכולם לא להסתכל, זה לא עובר לי עד היום".
מיכל קולשה (בפולנית: Michał Kulesza; 26 בנובמבר 1799 – 6 בנובמבר 1863) היה בין הליטוגרפים הראשונים באזור הדוכסות הגדולה של ליטא לשעבר, שנשלטה על ידי רוסיה.
הנושא השכיח אצלו הם אתרים המקושרים להיסטוריה של הדוכסות הגדולה, שיקף את האקטיביזם הליטאי והפולני באזור.
הוא חי ועבד בדרום ליטא של ימינו, בדרום-מזרח בלארוס ובצפון-מזרח פולין.
מיכל קולשה, היה צייר נוף מוביל בתקופתו, הותיר דימויים חזותיים האזור במחצית הראשונה של המאה ה-19.
מיכל קולשה נולד בוילנה, אז בירת נפת וילנה ברוסיה.
שני מקורות אנציקלופדיים קובעים את שנת הולדתו בשנת 1799, כמה מחברים מציגים 1800 ללא חודש או יום.
הוא חי ועבד באזור רב-אתני, אף שכינה את עצמו "צייר פולני" כשפרסם את עבודתו בצרפת, הוא התייחס לחבר העמים הפולני-ליטאי.
השיוך המוצא אתני לא ברור, מכיוון שהוא יכול להיות גם פולני וגם כתיב ליטאי ישן.
לא ידוע כמה שפות ובאיזו תדירות הוא דיבר.
הוא למד בבית ספר יוקרתי והכשרתו האמנותית החלה בבית הספר התיכון וגם בבית כאשר למד שיעורים אצל הצייר הנאו-קלאסיציסט יונאס דמליס.
לאחר מכן המשיך באוניברסיטה הקיסרית בווילנה, שם החל יאן רוסטם ללמד ליטוגרפיה בשנת 1819, ממנה קיבל תואר דוקטור באמנות בשנת 1829.
הוא הצטרף לארגון האנטי-רוסי Philomaths בעת לימודיו באוניברסיטה.
ונעצר בקשר זה בשנת 1823, כמו עמיתו הצעיר והסופר לעתיד יוזף איגנצי קרשבסקי, שסייע מאוחר יותר בפרסום ציוריו של קולשה, אך גורלו היה שונה מזה של תלמיד עמית מפורסם ושותף לעבודה אדם מיצקביץ', שגורש לסיביר.
לאחר שהגיע לשוק העבודה בילה קולשה כעשור כאמן עצמאי ומורה פרטי בציור, ועבד בחנות הליטוגרפית שפתח יוזף אוזרילובסקי בווילנה בשנת 1835, שהפכה למוקד של כמה אמנים מוכשרים.
הוא טייל בחצי האי קרים, ולדברי אחד המקורות שהה בבית מגורים לאמנים במינסק זמן מה בשנות ה-30 של המאה ה-19.
הוא עזב את וילנה לתפקיד הוראה בגימנסיה קראז'אי בשנת 1837. בזמן שנערכו תוכניות לסגירת בית הספר הוא הועבר להוראת ציור בבית ספר תיכון בהרודנה כעבור שנתיים.
בשנת 1844 הוא נכנס לתפקיד במכון לנשים אצילות שנפתח בביאליסטוק שם שהה למשך שארית חייו.
הטכניקות העיקריות של קולשה היו ציור שמן (קצת טמפרה), צבעי מים ורישום.
הציורים מציגים נופים עירוניים וכפריים, נושא שכיח בציוריו הרומנטיים של קולשה היו אתרים המקושרים להיסטוריה של הדוכסות הגדולה של ליטא, אשר שיקפו את התגברות האקטיביזם האתני הליטאי והפולני באזור.
כמה מציוריו האחרים מתארים את פנים כנסיות, הוא צייר גם דיוקנאות, ותפאורות במה לתיאטרון הפרטי של הרוזן פוסלבסקי בארמונו בקוסאבה.
ציוריו הפכו לרוב לליטוגרפיות למכירה או לפרסום.
הם קישטו בתים אצילים ומעמד הביניים בימי חייו, חלקם מצאו מאז את דרכם למוזיאונים ברחבי האזור.
קולשה היה צייר נוף מוביל במקומו ובזמנו.
החלק של אירופה בה התגורר מפוצל כעת בין שלוש מדינות עצמאיות.
כעת הוא מתואר כאמן ליטאי, פולני או בלארוסי תלוי במקום פרסום הטקסט שמסביר את עבודתו.
הציורים שלו קיבלו את הסיקור הרב ביותר והנושאים שלהם רלוונטיים מבחינה לאומית בליטא (שם שמו נקרא: מיקולאס קולשה).
בתקופה המודרנית, העניינים האזוריים והתיעודיים שלהם התייחסו בעיקר לפולין ובלארוס.
בכל אותן מדינות, האמנות שלו היא כעת חלק מהמורשת המשותפת שלהן של הדוכסות הגדולה של ליטא.
קולשה היה מטייל בסביבת המקומות שבהם התגורר ורחוק יותר בחיפוש אחר נושאים חדשים לציוריו הרומנטיים, הנמצאים בין התמונות המעטות של האזור בתחילת המאה ה-19. הוא תרם לסדרת התמונות המהוללת של וילנה שהגה יאן קז'ימייז' וילצ'ינסקי שהחלה לצאת בשנת 1845 ופרסם תיקי ליתוגרפיה משלו בפריז בשנת 1850 וב-1852.
הרב יחיאל מיכְל שייאר (1739 – ב' באלול ה'תקס"ט, 1809) היה רב גרמני, ראש ישיבה במגנצא, ומרא דאתרא בוורמייזא ובמנהיים.
נולד בפרנקפורט דמיין לרבי דוד טבלי שייאר ולאמו שהייתה בתו של ר' שמואל לוקא מפראג.
במשך השנים ה'תקל"ו–ה'תקל"ז (1776–1777) הנהיג את ישיבת אביו במיינץ כראש הישיבה.
בחודש אייר ה'תקל"ח (1778) עזב את מיינץ לוורמס כדי להחליף את האב"ד רבי צבי הירש אוירבך שנפטר.
בחודש אלול התקבל כאב"ד ומרא דאתרא של יהדות וורמייזא.
לאחר ארבע שנים, בשנת ה'תקמ"ב (1782), מונה לרבה של מנהיים, ושם כיהן עד פטירתו.
נפטר בקרלסרוהה בב' באלול ה'תקס"ט (1809), ולא הותיר אחריו בנים.
בין השאר, הספיד אותו בפרנקפורט רבי צבי הירש הורוביץ.
דרשות וחידושים שלו נותרו בכתב יד, וחלקם מתפרסמים מעת לעת בכתבי עת תורניים שונים.
בין תלמידיו בשנות ה'תקל"ו–ה'תקל"ז במיינץ היה החתם סופר, שלימים אף הספיד אותו.
מיכל רשף (נולדה ב-19 באפריל 1983) היא זמרת ומדבבת ישראלית.
רשף התמודדה בעונה השנייה של התוכנית "כוכב נולד", ולאחר מכן נסעה ללמוד מוזיקה במכללת ברקלי למוזיקה שבבוסטון.
בקדם אירוויזיון 2006 הייתה בין זמרות הליווי של מיכאל קירקילן.
בשנת 2006 השתתפה כתפקיד אורח בפרק 12 של הסדרה המצליחה "הפיג'מות" בערוץ הילדים בתפקיד עצמה.
מיכל רוזנבוים (נולדה ב-2 בנובמבר 1975) היא עורכת דין ישראלית, שכיהנה כמנהלת רשות החברות הממשלתיות.
במסגרת תפקידיה הציבוריים עמדה בראש מחלקת הפירוקים ברשם העמותות ובראש היחידה לחיוב אישי של נושאי תפקידים ברשויות המקומיות שבמשרד הפנים.
החל משנת 2013 הייתה הבעלים והמנהלת של משרד עורכי דין.
מיכל רוזנבוים נולדה ב-1975 בבני ברק, למשה ולחיה מנדל.
לרוזנבוים תואר ראשון כפול במנהל עסקים ובמשפטים מהמרכז הבינתחומי הרצליה, תואר שני בהצטיינות במשפט מסחרי מאוניברסיטת תל אביב (במסגרת תוכנית בה הסטודנטים לומדים סמסטר באוניברסיטת קליפורניה בברקלי), וכן תואר שני במנהל ומדיניות ציבורית מטעם אוניברסיטת תל אביב ותואר שני בהצטיינות בנדל"ן, מהמכללה האקדמית נתניה.
בשנת 1999 הוסמכה לעריכת דין.
מנהלת מחלקת הפירוקים ברשם העמותות
החל מיולי 2001 ועד יוני 2004 שימשה כמנהלת מחלקת הפירוקים ברשם העמותות.
במסגרת זו ביצעה הליכי ביקורת, פיקוח וחקירות, ביצוע הליכי פירוק מפעיל, וכן תוכניות הבראה בעשרות עמותות.
הובילה להפקעת סמכויות הניהול בתאגידים בהם נמצאו ליקויים, ולתוכניות הבראה בחברה קדישא ת"א, ב ועוד.
מנהלת היחידה לחיוב אישי במשרד הפנים
החל מינואר 2005 ובמשך שנתיים כיהנה כמנהלת היחידה לחיוב אישי במשרד הפנים.
היחידה אמונה על איתור וטיפול במקרים בהם מתעורר חשד להוצאה כספית שלא כדין ברשויות המקומיות והבאתם בפני הוועדה לחיוב אישי.
החיוב האישי הוא סנקציה יוצאת דופן במגזר הציבורי, במסגרתה מוטל חיוב אישי על נושא משרה או נבחר ציבור, בגין הוצאה כספית שלא כדין.
התפקיד כלל ביצוע הליכי בקרה ופיקוח בכ-250 רשויות מקומיות בישראל ותאגידי הרשויות.
בשנת 2007 פרשה מהשירות הציבורי ועברה למגזר הפרטי, תוך שהיא נכנסה לשותפות במשרד עורכי הדין "רוגל בן עמי רוזנבוים", שלימים התמזג והפך למשרד "שרקון, בן-עמי, רוזנבוים".
בשנת 2012 מונתה על ידי בית המשפט המחוזי בתל אביב כמפרקת חברת פילת ישראל בע"מ, שנקלעה לקשיים כלכליים והגיעה לחדלות פירעון.
במהלך השנים ליוותה את הליך הבראת ארגון זק"א, שנוהל בידי נאמן וסייעה ביישום תוכנית ההבראה לארגון ואת הבראת בית החולים "ביקור חולים", לאחר שנקלע למשבר כלכלי.
בשנת 2013 הקימה משרד עורכי דין משלה שנקרא "מיכל רוזנבוים ושות'".
במסגרת המשרד כיהנה כיועצת משפטית לתאגידים ציבוריים גדולים (לרבות רשויות מקומיות, חברות ממשלתיות, חברות עירוניות ותאגידים ציבוריים), בתחומי המשפט המנהלי, כלכלי, בתחומי הרגולציה, ביקורת, חקיקה, פירוקים והבראות, פרויקטי תשתיות, כוח אדם ושכר.
בשנים 2011–2022 כיהנה כיועצת המשפטית של איגוד התאגידים העירוניים ברשויות המקומיות, המייצג כ-600 חברות כלכליות ועמותות עירוניות.
רוזנבוים הובילה את הרפורמה בתאגידים העירוניים, שבבסיסה שינוי ברגולציה החלה עליהם ושיפור הממשל התאגידי בהם.
מנכ"ל משרד הפנים החל ביישומה של הרפורמה.
בנוסף, הובילה את מודל הבונוסים לעובדי התאגידים מול הממונה על השכר באוצר, קובי בר נתן.
במסגרת פעילותה באיגוד, הנחתה פאנלים בוועידות העוסקות בתחומי המשפט והכלכלה.
בשנים 2018–2021 כיהנה כדירקטורית בחברת מקורות.
קודם לכן הייתה דירקטורית בחברת נתיבי איילון.
הייתה חברה בוועדה המייעצת להענקת מגן שר הבריאות למתנדבים מצטיינים.
מכהנת כיועמ"ש בהתנדבות בעמותת "טף לטף" שמטפלת בילדים בעלי מוגבלויות קשות.
כיהנה כיועמ"ש בהתנדבות בעמותת כ"ן - כוח נשים לקידום מנהיגות נשים בישראל.
במאי 2019 הייתה מועמדת מועדפת מטעם הקואליציה בכנסת לתפקיד מבקר המדינה, יחד עם מתניהו אנגלמן, אך ביום הגשת המועמדות, הסירה את מועמדותה.
במרץ 2022 מונתה על ידי ממשלת ישראל השלושים ושש למנהלת רשות החברות הממשלתיות שתחת משרד האוצר.
עם הקמת ממשלת ישראל השלושים ושבע הועברה הרשות למשרד לשיתוף פעולה אזורי שבראשות השר דוד אמסלם.
ביוני 2023 פורסם כי השר אמסלם יוזם את פיטוריה של רוזנבוים.
ביולי 2023 הורה אמסלם לרוזנבוים שלא לפנות אליו יותר, וכינה אותה ואת המשנה ליועץ המשפטי לממשלה, גיל לימון, "שותפים לפוטש".
באוגוסט 2023 פנה אמסלם לנציב שירות המדינה, דניאל הרשקוביץ, בדרישה לפטר מיידית את רוזנבוים.
לדברי רוזנבוים הדרישה לפיטורים היא על רקע דרישתו של אמסלם לבצע מינויים פסולים ופוליטיים של מקורביו בעשרות חברות ממשלתיות.
שישה ממנהלי רשות החברות הממשלתיות בעבר פנו לראש הממשלה, בנימין נתניהו, בדרישה "לעצור לאלתר את תהליכי ההדחה אלו ולפעול לחזק את עצמאות הרשות ואת הניהול המקצועי בחברות הממשלתיות".
רוזנבוים התנגדה להחלטתם של אמסלם ושר התקשורת, שלמה קרעי, להדיח את יו"ר דואר ישראל, מישאל וקנין.
בסוף דצמבר 2023 הודיעה על התפטרות מתפקידה כמנהלת רשות החברות הממשלתיות, זאת לקראת סיום הליך העברת השליטה ברשות למשרד לשיתוף פעולה אזורי.
לדבריה, השר אמסלם הפעיל לחצים לצורך מינוי מקורבים ופעילים פוליטיים ובעקבות ההעברה היא לא תוכל למנוע את השתלטות השר על החברות הממשלתיות.
במכתב ההתפטרות מתחה ביקורת על התנהלות ראש הממשלה, בנימין נתניהו, שהתעלם מבקשותיה להתערב בפעולות השר.
כהונתה הסתיימה בסוף ינואר 2024, אך עם הודעת התפטרותה הורה לה השר אמסלם להגיע למשרדי הרשות רק לשם חפיפה עם המנהל הנכנס.
רוזנבוים נבחרה לרשימת עורכות הדין המובילות מטעם מדריך הדירוג Chambers & Partners
נבחרה ברשימת "Power Women" של המגזין "פורבס ישראל".
רוזנבוים היא בת זוגו של היועץ האסטרטגי אלי קמיר ואם לילדים מבן זוגה לשעבר אופיר העברי.
מיכל רשף (נולדה ב-2 ביוני 1985) היא עיתונאית ישראלית המשמשת כתבת חוץ בתאגיד השידור הישראלי.
החל מ-2017 משמשת כמגישה מחליפה בתוכניות "העולם היום", "חדשות שישי", "חדשות הלילה" ובתוכניות נוספות.
את דרכה כעיתונאית החלה רשף ב-2009, כאשר הצטרפה לאתר "וואלה".
תחילה שימשה ככתבת החינוך באתר, ולאחר מכן קודמה לתפקיד מגישה.
במהלך עבודתה ב"וואלה", סיקרה אירועים חדשותיים מרכזיים רבים, ובהם הבחירות לנשיאות ארצות הברית, מבצע צוק איתן והבחירות לכנסת העשרים.
ב-29 בנובמבר 2017 הודיעה רשף שלאחר 8 שנות עבודה ב"וואלה!" היא עוזבת את האתר ועוברת לדסק החוץ בתאגיד השידור הישראלי.
רשף משמשת כמנחה-מחליפה בתוכניות כגון "העולם היום", "חדשות שישי" ו"חדשות הלילה".
רשף נשואה לאמנון רבינוביץ', מנהל בית הספר גבעת גונן, ואם לשניים.
מִי֫כְל (מיכאל) שוורץ (Michel (Michael) Schwartz; תרפ"ו, 1926 - י' באלול תשע"א, 9 בספטמבר 2011) היה אמן יהודי אמריקאי, בין היתר צייר כמה מהסמלילים ("לוגואים") המוכרים של חסידות חב"ד.
נולד בהרי הקטסקילס שבניו יורק צאצא למִי֫כְל הכהן.
בצעירותו למד בישיבת תורת חיים בברוקלין ובישיבת יעקב יוסף במנהטן.
בגיל 13 הוא נרשם לבית הספר לאמנות של ניו יורק.
בשנת ה'תש"ד הוא צייר לוגו לארגון המרכז לענייני חינוך.
עם הקמת ארגון הילדים צבאות ה' הוא נקרא לעשות לוגו לארגון, לאחר כמה תיקונים הרבי אישר את הסמל, בשנת תשמ"ג הוא עשה את הלוגו של תהלוכת ל"ג בעומר אצל הרבי ומאז משתמשים בזה בתהלוכת ל"ג ברחבי תבל.
בכ"ד באלול תשמ"ט במהלך חלוקת הדולרים ביקש ממנו הרבי מלובביץ' לצייר כיצד יראה העולם כשמשיח יבוא, שוורץ הכין את היצירה במשך כשלוש שנים, בי' בשבט תשנ"ג נערך מעמד סיום היצירה על ידי שוורץ במרכז חב"ד 770, כהיום הציור תלוי במוזיאון הילדים היהודי.
עבודותיו של שוורץ הן ייחודיות בהם משלבות דמויות עם אותיות ומילים מן המקורות.
יצירותיו של שוורץ מוצגות במוסדות חשובים בארץ ובעולם כגון בניין האו"ם הבית הלבן, עיריית ירושלים, כנסת ישראל ועוד.
מיכל שמיר (נולדה ב-1951) היא פרופסור אמריטה בבית הספר למדע המדינה ומחזיקת הקתדרה על שם אלווין רובינשטיין למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב.
מיכל שמיר סיימה תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת תל אביב ודוקטורט באוניברסיטת מינסוטה.
שימשה חברת סגל במחלקה למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב עד פרישתה לגמלאות בשנת 2021. תחומי המחקר של פרופסור שמיר הם: פוליטיקה דמוקרטית, בחירות, מערכות מפלגתיות, דעת קהל, סובלנות ותרבות דמוקרטית.
היא מתמקדת בדמוקרטיות ותיקות וחדשות, עם דגש מיוחד על הדמוקרטיה הישראלית.
שמיר היא מנהלת מחקר הבחירות הישראלי (INES) מאז 1988 (עד 2009 בשותפות עם אשר אריאן) ועורכת את סדרת הספרים "הבחירות בישראל" מאז 1984 (עד 2009 ביחד עם אשר אריאן ומאז 2015 עם גדעון רהט).
הסדרה מתפרסמת באנגלית מאז 1969 ובעברית מ-1996. היא גם עומדת בראש פרויקט המחקר "להסתכל מעבר למשבר הדמוקרטיה: דפוסי ייצוג בבחירות בישראל" במימון הקרן הלאומית למדע.
בשנת 2018 זכתה בפרס מפעל חיים של האגודה הישראלית למדע המדינה.
הייתה נשואה לפרופסור יעקב שמיר, חבר סגל המחלקה לתקשורת ולעיתונאות באוניברסיטה העברית בירושלים.
הפוליטיקאי הישראלי : פרופיל חברתי ופוליטי של פעילי המרכז במפלגות העבודה וחירות (ביחד עם חנה הרצוג ואלן צוקרמן), ירושלים, מכון ירושלים לחקר ישראל, 1989.
פערים מגדריים בפוליטיקה בישראל (עורכת ביחד עם חנה הרצוג ונעמי חזן), ירושלים, מכון ואן ליר, 2020.
סדרת הספרים על הבחירות בישראל (עורכת), ירושלים, המכון הישראלי לדמוקרטיה.
מיכל רוזנשיין (נולדה ב-4 באוגוסט 1973) היא ראש עיריית קריית אונו.
רוזנשיין נולדה וגדלה בקרית אונו בשם מיכל כהן.
בתם של מרי וישראל כהן - ד"ר לביוכימיה יליד מרוקו ואחות לשלושה אחים.
למדה בבית הספר ממלכתי דתי "שילה" בעיר ובתיכון אולפנת צפירה.
בזמן לימודיה הייתה פעילה בתנועת "בני עקיבא".
התגייסה לצה"ל בשנת 1991 ושירתה כמורה חיילת.
למדה לתואר ראשון בחינוך במכללת קיי באר-שבע.
בסיומו המשיכה לתואר שני במנהל החינוך באוניברסיטת בר-אילן, אותו סיימה בהצטיינות.
בנוסף, רוזנשיין בוגרת קורס הכשרת מנהלים של סמינר הקיבוצים וקורס דירקטורים ונושאי משרה בכירה באוניברסיטת בר-אילן.
בין השנים 1993–2009 הייתה מחנכת וסגנית מנהלת בבית הספר היסודי "ניר" בקריית אונו, אשר זכה בפרס חינוך ארצי.
בשנת 2009 נבחרה לייסד את בית הספר על שם יעקב כהן, בית ספר יסודי חדש בקריית אונו הנמנה עם הגדולים בארץ.
היא כיהנה כמנהלת בית הספר במשך עשור עד שנת 2019.
בשנת 2019 הקימה וניהלה אגף חדש בעיריית קריית אונו, אגף איכות ושירות לתושב, ועמדה בראשו במשך שלוש שנים וחצי.
בין השנים 2021–2023 כיהנה כחברת דירקטוריון של הקונסרבטוריון העירוני בקריית אונו.
ביוני 2023 חברה רוזנשיין למפלגת יש עתיד ונבחרה לעמוד בראש הרשימה במקום עו"ד גיל מיכליס ששימש כיו"ר האופוזיציה בעיר מטעם הסיעה.
באותו חודש נחקרה במשטרה בחשד לעבירה על חוק הגנת הפרטיות, בעקבות דו"ח סייבר לפיו רוזנשיין העבירה למייל הפרטי שלה רשומות הנוגעות לתושבי העיר, נכסים, כתובות, מספרי טלפון ומידע על תשלומים שגרתיים.
התמודדה בבחירות ב-2024, מול ראש העיר ישראל גל, וניצחה לאחר שזכתה ב-43.3% מקולות הבוחרים לעומת גל שקיבל 37.9% מהקולות.
רוזנשיין היא האישה הראשונה שנבחרה לראשות העיר קריית אונו.
היא נשואה לערן רוזנשיין סמנכ"ל תפעול בחברת שנפ, אם לשלושה ילדים ומתגוררת בקריית אונו.
מיכל רובינשטיין שמגר (נולדה ב-6 בדצמבר 1943) היא שופטת ישראלית בדימוס.
אלמנת נשיא בית המשפט העליון מאיר שמגר.
כיהנה 26 שנים במערכת המשפט.
תחילה כשופטת בית משפט השלום בתל אביב, לאחר מכן כיהנה בבית המשפט המחוזי בתל אביב ובשבע השנים האחרונות עד לפרישתה כיהנה כסגנית נשיא בית המשפט.
פעלה להגברת השימוש בגישור במערכת בתי המשפט, והייתה יו"ר ועדה, על שמה, שבחנה דרכים להגברת השימוש בגישור.
פעילה כבוררת וכמגשרת במשכן לבוררות ופתרון סכסוכים.
פעילה חברתית והוכתרה כ'יקירת' הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב.
רובינשטיין שמגר נולדה בתל אביב.
אביה אליעזר בודנקין, נולד בפינסק, בלרוס.
היה קולונל בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
כאל"ם יסד את להק הציוד של חיל האוויר הישראלי עם הקמתו.
עם שחרורו הקים וניהל את תעשיות מחצבי ישראל וייסד את בנק ירושלים.
רובינשטיין שמגר למדה בבית ספר תיכון חדש בתל אביב וסיימה את לימודיה התיכוניים בשנת 1961. הייתה חניכה ומדריכה בתנועה המאוחדת בצהלה.
התגייסה לצבא בשנת 1961 לחיל האויר ושירתה כקצינה בדרגת סגן.
למדה משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים וסיימה לימודיה בשנת 1967. התמחתה אצל פרקליט מחוז ירושלים והדרום, ואצל ח"כ ועו"ד גדעון האוזנר.
בשנים 1968 עד 1971 הייתה עוזרת בכירה ליועץ המשפטי לממשלה מאיר שמגר.
הייתה שליחת מחלקת העלייה בסוכנות היהודית בניו יורק בשנים 1971 עד 1974.
בשנים 1975 עד 1978 הייתה מפקחת ברשות לרישום והסדר זכויות מקרקעין ומנהלת לשכות הרישום בפתח תקווה ובנתניה.
בשנים 1987 עד 1994 הייתה שופטת בבית משפט השלום בתל אביב.
שפטה בעניינים מקומיים, עניינים בתחום דין פלילי בישראל ובתחום משפט אזרחי.
טיפלה בתיקים מורכבים כגון התיק ידיעות אחרונות ותיק פירוק השיתוף ב"הגוש הגדול" בתל אביב.
בסוף שנת 1994 התמנתה כשופטת בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
עסקה בתחום המעמד האישי, משפט אזרחי, והייתה חברה בהרכבי ערעורים אזרחי ופלילי.
כמו כן הייתה שופטת בבית המשפט לעניינים מנהליים שהוקם מכוח חוק בתי משפט לעניינים מינהליים.
במקביל לכהונתה כשופטת, השופטת רובינשטיין שימשה כיו"ר הוועדה לבחינת הדרכים להגברת השימוש בגישור בבתי המשפט בישראל.
עם הפרישה לגמלאות כיהנה כבוררת ומגשרת במשכן לבוררות ופתרון סכסוכים.
עם פרישתה מכס השיפוט החלה רובינשטיין שמגר לפעול במסגרת הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב, ע"ש לין ותד אריסון.
היא התמנתה ליו"ר אגודת הידידים של הקונסרבטוריון ופעלה רבות לקידום פעולתו.
בשנת 2024 היא הוכרזה כ'יקירת הקונסרבטוריון'.
רובינשטיין שמגר נבחרה כמחליפה של מאיר שמגר כסגנית יו"ר הדירקטוריון של פרס בראשית.
רובינשטיין שמגר הייתה נשואה לפרופ' איתן רובינשטיין - מומחה עולמי למחלות זיהומיות בבתי חולים בישראל, ארצות הברית וקנדה.
יש לה ממנו שלושה ילדים.
היא נישאה בשנית למאיר שמגר, נשיא בית המשפט העליון בישראל.
מיכל ציון (נולדה ב-14 ביולי 1962) היא אשת חינוך ביולוגית ישראלית, פרופסור מן המניין לחינוך מדעי וראשת המרכז להוראת ביולוגיה בפקולטה לחינוך באוניברסיטת בר-אילן.
נולדה בתל אביב לרותי ואורי אופנהיימר.
למדה בבית הספר היסודי "לדוגמה" ע"ש הנרייטה סאלד, ובתיכון עירוני ה' בתל אביב במגמה ביולוגית.
הייתה חניכה בתנועת הנוער "המחנות העולים" מחנה תל אביב צפון.
שירתה בצה"ל בשנים 1980–1984 בתפקיד מורה חיילת בבית ספר שדה הר גילה.
בשנת 1987 השלימה תואר ראשון בהצטיינות יתרה בחוג לביולוגיה ב.
המשיכה במסלול ישיר לתואר דוקטור בתחום האימונולוגיה וחקר הסרטן במכון לאוטנברג לאימונולוגיה וחקר הסרטן, בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בהנחיית פרופ' ינון בן נריה.
המחקר התבצע בשיתוף פעולה עם פרופ' דינה בן יהודה.
נושא המחקר: בקרת הביטוי של הפרוטואונקוגן האנושי c-abl בתאים לויקמים נושאי כרומוזום Ph.
תוצאות הדוקטורט נרשמו כפטנט עם השלכות קליניות.
השלימה את תואר הדוקטור בשנת 1994.
בשנים 1985–1987 שימשה עוזרת מחקר בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בהנחיית פרופ' רות גלילי.
נושא המחקר היה הרג תאי סרטן על ידי מקרופאגים משופעלים.
בשנים 1990–1994 הדריכה בחוגי נוער שוחר מדע של האוניברסיטה העברית בירושלים וריכזה את נושא המיקרוביולוגיה.
בשנת 1993 קיבלה תעודת הוראה להוראת הביולוגיה מטעם בית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית בירושלים.
הייתה מורה לביולוגיה ומחנכת בתיכון עירוני ה', תל אביב בשנים 1994–1996. בשנים 1996–1997 שימשה רכזת מדעים, ומורה לביולוגיה, מדעים וחינוך בתיכון עירוני א' במודיעין, והקימה את מערך לימודי המדעים בעיר החדשה מודיעין מכבים-רעות.
בשנים 1996–2003 שימשה ראש תחום אקולוגיה ואיכות סביבה במועצה לארץ ישראל יפה; רכזת מדעים, ומורה לביולוגיה ומחנכת בתיכון עירוני ה' בתל אביב; ורכזת כיתת המדעים בתיכון עירוני ב' ע"ש יצחק רבין במודיעין.
בשנים 2005–2006 שימשה חוקר עמית ב-Science and Mathematics Education Centre (SMEC) באוניברסיטת קרטין שבפרת', אוסטרליה.
משנת 2000 מיכל ציון היא חברת סגל בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2015 קיבלה דרגת פרופסור חבר, ובשנת 2023 הפכה פרופסור מן המניין.
בתפקידה היא מנהלת מחקרים בהוראת המדעים, בתחומים: למידת והוראת חקר, מטאקוגניציה ומיומנויות המאה ה-21, חינוך סביבתי וחינוך לקיימות, וחינוך לשלומות (Wellness Education).
מנחה תלמידי מחקר לתואר שני ושלישי ומפתחת חומרי למידה.
משמשת ראש המרכז להוראת המדעים.
ייסדה את התוכנית לחינוך מדעי טכנולוגי ועמדה בראשה עד שנת 2023. משנת 2006 היא ראש המסלול להכשרת מורים לביולוגיה.
משנת 2012 ציון היא ראש אקדמי של המרכז לפיתוח ותמיכה במעבדות הביולוגיה בבתי הספר, בפקולטה לחינוך בבר-אילן.
בשנים 2016–2019 הייתה סגנית ראש בית הספר לחינוך באוניברסיטת בר-אילן, וראש הוועדה לתואר שני וראשון בבית הספר לחינוך.
הייתה חברה במרכז מצוינות ללמידה משמעותית, "חכמת הדעת והלב", בשנים 2023-2018.
בשנת 2024 נבחרה לכהן בוועד האקדמי המנהל של הארגון העולמי למחקר בהוראת הביולוגיה ERIDOB - European Researchers in Didactics of Biology organization.
צפויה להישאר בתפקיד זה עד שנת 2029.
מיכל ציון חברה בארגון ועד ארגון הסגל האקדמי הבכיר באוניברסיטת בר-אילן משנת 2021, וחברת סנאט אוניברסיטת בר-אילן משנת 2024.
בשנת 2024 פורסם מאמר סקירה המציין כי ישראל ניצבת במקום הראשון מבחינת המצוינות המחקרית בתחום הוראת ולמידת חקר פתוח.
כל המאמרים המייצגים את ישראל הם של פרופ' מיכל ציון וקבוצת המחקר שלה.
נשואה לד"ר עידו ציון ואם לשלושה.
1984 פרס הצטיינות מטעם דיקן החוג לביולוגיה, האוניברסיטה העברית.
1985 פרס הצטיינות מטעם רקטור האוניברסיטה העברית בירושלים.
1987 פרס וולף מטעם רקטור האוניברסיטה העברית בירושלים.
2000 פרס המורה המצטיין מטעם מחוז תל אביב, משרד החינוך.
2017 פרס חדשנות במחקר מטעם רקטור אוניברסיטת בר-אילן.
מיכל ציון היא ראש צוות מודיעין אוכלוסייה ביחידת החילוץ וההצלה מודיעין מכבים רעות משנת 2013. מובילה את הפרויקט הסביבתי "קחו איתכם את הזבל", שיזמה והקימה בשנת 2020.
מיכל ריבלין היא מדענית בכירה וחברת הקתדרה על שם שרה לי שופף לנוירוביולוגיה במכון ויצמן למדע, זוכת פרס בלווטניק למדענים צעירים לשנת 2019 על מחקרה בנושא המעגלים העצביים של הרשתית.
היא שירתה בתוכנית שר-אל לפני שלמדה מתמטיקה ומדעי המחשב באוניברסיטה העברית בירושלים.
היא סיימה את לימודיה בשנת 2001 והצטרפה למרכז הבין-תחומי לחישוב עצבי לצורך מחקרה לתואר שני, שם מומנה בעזרת מלגת הצטיינות.
ריבלין השלימה את תואר הדוקטור שלה בשנת 2009. את מחקר הפוסט דוקטורט עשתה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, בה עבדה לצד מרלה פלר כעמיתה בתוכנית מדעי החזית האנושית.
במהלך מחקרה הפוסט-דוקטורטיאלי היא הדגימה כי המודאליות המקודדת לתאי גנגליון ברשתית (RCGs) ניתנת לשינוי על ידי גירויים מסוימים.
זה יכול לכלול RCGs רגישים לכוונון, אשר מכוונים את עצמם מחדש לאחר גירוי קצר, ו-RCGs רגישים לאור אשר משנים את הקוטביות המועדפת עליהם כאשר עוצמת האור משתנה.
בשנת 2013 הצטרפה ריבלין לסגל במכון ויצמן למדע.