tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אולם אף שהמחאות פרצו עקב מות המהגר, הן למעשה הציתו מתחים בני עשור בין החברה השוודית למהגרים ממדינות מוסלמיות במזרח התיכון ובאפריקה ויש הטוענים כי המהומות אינן אלא ביטוי לתסכול עקב האבטלה הגואה, ההטרדות מצד כוחות המשטרה ורמות ההשכלה בשכונות בהן הם מתגוררים.
סיבות נוספות שהועלו כאפשריות לפרוץ המהומות הן עוני, מתח בין-גזעי ובין דתי והתחזקות תנועות אסלאמיסטיות במדינה.
תופעות אלו התבטאו כנראה גם במחאות בקנה מידה קטן יותר שפרצו בשנת 2010 בשוודיה.
19 במאי 2013, יום ראשון, בני נוער הבעירו רכבים בשכונת האסבי, כמאה רכבים במספר.
בנוסף הוצת מוסך שאילץ פינוי בניין מגורים ומרכז קניות הושחת.
בעימותים עם המשטרה נפצעו 3 שוטרים.
20 במאי, יום שני, 11 כלי רכב הועלו באש וארבע מכליות אשפה.
שבעה שוטרים נפצעו במהלך זריקת אבנים ושבעה בני נוער נעצרו על תקיפת נציגי ציבור.
שניים מהם שוחררו כשאחד מהם התברר כבן פחות מ-15.
21 במאי, יום שלישי, המהומות התפשטו לראשונה אל מחוץ לסטוקהולם הבירה והורגשו בברדאנג, אדסברג, פלמינגסברג, נורבורג וסקארפנאק.
שלושים רכבים הובערו כשתחנת המשטרה ביאקובסברג ומרכז קניות הושחתו.
22 במאי, יום רביעי, רכבים רבים הובערו ותחנת המשטרה בראגסווד הובערה אף היא.
בהאגסטרה המשטרה הותקפה ושוטר אחד נפצע.
בסקוגאס מסעדה הובערה וכבאים הותקפו בידי בני נוער.
23 במאי, יום חמישי, חמישה רכבים הובערו ברינקבי.
בני נוער השליכו אבנים ובקבוקי זכוכית בתחנת הרכבת התחתית בוואלינגבי, ניפצו חלונות ואיימו על צוות תחנת הרכבת התחתית.
כמה מוקדי אש דווחו בטנסטה ובפארסטה.
שני בתי ספר ותחנת משטרה הוצתו בנוסף ל-15 כלי רכב שרופים.
13 איש נעצרו באותו היום וביום המחרת.
24 במאי, יום שישי, המהומות בסטוקהולם הבירה נרגעו והתפשטו לחלקים אחרים של שוודיה, כמו אורברו.
בלילה נעצרו פעילי ארגוני ימין קיצוני שנטלו אחריות על רכב עמוס כלי נשק שנמצא בידי המשטרה המקומית.
ראש ממשלת שוודיה, פרדריק ריינפלט אמר ב-21 במאי כי לאחר יומיים של מהומות והרס, האווירה בשכונת האסבי הפכה למסוכנת.
ראש הממשלה הבהיר כי חרף המחשבה בקרב קבוצות כי הן יכולות לשנות את החברה באמצעות אלימות, כי לא ניתן לשלוט באמצעות אלימות.
שרת המשפטים והמשטרה השוודית, ביאטריס אסק מסרה כי המשטרה תגיב בחומרה.
המשטרה הובילה גל מעצרים נרחב של המעורבים במהומות במקביל למניעת כינון התארגנויות אזרחיות להקמת קבוצות מתנדבים למאבק מול המהגרים.
המהומות בקרב הפלסטינים וערביי ישראל (2014) הם הסלמה במהומות אלימות, הפרות סדר, ונדליזם ופיגועי טרור מצד ערביי ישראל ופלסטינים ממזרח ירושלים בשנת 2014, במקביל להתגברות הטרור הפלסטיני ביהודה ושומרון.
בקיץ 2014 (יוני–אוקטובר) חל זינוק דרסטי בכמות ועצימות האירועים בעקבות חטיפת ורצח שלושה נערים ישראלים, רצח מוחמד אבו ח'דיר ומבצע צוק איתן.
המהומות בירושלים החלו עוד בשלהי 2012 כחלק מ"הטרור העממי" שפרץ ביהודה ושומרון ומזרח ירושלים על רקע המשא ומתן בין ישראל לפלסטינים (2013–2014) וכישלונו.
טרור זה כלל בעיקר יידוי אבנים ובקבוקי תבערה אך גם פיגועי דקירה ופיגועי ירי.
בירושלים, יהודים הותקפו בתקופה זו על ידי פלסטינים ממזרח העיר ומוקדי החיכוך היו הר הצופים ליד עיסאוויה, העיר העתיקה, הגבעה הצרפתית, שועפאט ופסגת זאב.
ההסלמה של המהומות החלה בחודש יוני 2014 על רקע החיפושים והמעצרים במבצע שובו אחים בעקבות חטיפתם ורציחתם של שלושת הנערים היהודים בידי מחבלי חמאס.
המהומות התגברו באופן ניכר ב-2 ביולי בעקבות רצח מוחמד אבו ח'דיר בשועפט בידי 3 יהודים.
המהומות התגברו גם עקב מותם של פלסטינים מירי שוטרים בהפרות סדר ביהודה ושומרון ומזרח ירושלים במהלך מבצע צוק איתן, כגון מותו של מוחמד סנוקרוט מירי כדור ספוג משטרתי בוואדי ג'וז .
על פי נתוני שב"כ חלה עליה תלולה במספר הפיגועים ביהודה ושומרון וירושלים בזמן מבצע צוק איתן.
בחודש יולי 2014 בלבד נרשמו 507 פיגועים לעומת 100 שנרשמו בחודש שקדם לו.
מרביתם של הפיגועים היו השלכת בקבוקי תבערה (424), ומיעוטן פיגועי מטען (35) וירי מנק"ל (13).
במקביל חלה עלייה חדה במספר הפרות הסדר והעימותים עם כוחות הביטחון הישראליים.
בסמוך למבצע צוק איתן ועל רקע מעשי גזענות ואלימות כלפי תושבים ערבים התפשטו המהומות ליישובים ערבים נוספים ברחבי ישראל ובדומה למהומות הר הבית (1990) ואירועי אוקטובר 2000 כללו חסימת כבישים – ציר נחל עירון, תקיפת כלי רכב ועוברי אורח יהודים, הזדהות עם ארגון הטרור חמאס וקריאות למעשי נקמה בישראל וביהודים.
המהומות התרחשו בעיקרן בשכונות מזרח ירושלים ומחנה הפליטים שועפט עם זליגה לשכונות במערב ירושלים.
מאז יולי התקריות האלימות התרחשו בתדירות יום-יומית וכללו למעלה מ-10,000 אירועי אלימות וטרור (נכון לאוקטובר 2014).
בסוף אוקטובר גלשו המהומות גם להר הבית והמתפרעים המוסלמים אחסנו והכינו במסגד אל-אקצא אמצעי לחימה (בעיקר זיקוקים, אבנים ובקת"בים) ומתרסים כדי לפגוע ביהודים.
המתפרעים הצדיקו את האלימות בטענה שישראל רוצה לשנות את הסטטוס-קוו בהר הבית" ושליהודים אין זכות לעלות אל ההר ולהתפלל בו.
האלימות ופיגועי יידוי אבנים נגד כלי רכב ובהם הרכבת הקלה, המשיכו גם לתוך 2015 ), אם כי התקשורת מיעטה לדווח על כך בשל הבחירות לכנסת העשרים.
כתוצאה מההתפרעויות האלימות נגרמו נזקים של עשרות מיליוני שקלים וחלק משמעותי ממערך הרכבת הקלה בירושלים הושבת ויצא משימוש.
כמו כן חלה ירידה משמעותית במסחר ובתיירות, דבר שגרם נזק רב לכלכלת העיר.
המתפרעים הם פלסטינים תושבי מזרח ירושלים, רבים מביניהם קטינים המשתחררים מיד לאחר מעצרם לטיפול מערכת הרווחה.
המשטרה החמירה את המדיניות כלפי עצורים פלסטינים, עצרה מאות חשודים בהתפרעויות והגישה עשרות כתבי אישום.
לדברי נדב שרגאי, המהומות האלימות נושאות אופי חצי-עממי אך כבר אינן ספונטניות אלא נתמכות על ידי הפת"ח והחמאס, והמתפרעים שנעצרו זוכים לסיוע משפטי מהרשות הפלסטינית.
החמאס ליבה את המהומות ונשאו נאומים מתסיסים בגנות ישראל המעודדים את המהומות האלימות.
בנאומים אלה תירצו הפלסטינים את האלימות בתואנות שונות, החל מ"אל-אקצא בסכנה" וכלה בהאשמת היהודים ברצח פלסטינים, אפילו במקרים שבהם יהודים לא היו מעורבים (כגון בהתאבדותו של נהג אוטובוס פלסטיני במזרח ירושלים).
בתגובה למהומות הגבירו משטרת ישראל ומשמר הגבול את האכיפה בעיר, הקימה מחסומים והשתמשה באופן נרחב באמצעים לפיזור הפגנות כנגד המתפרעים.
במהלך אחת ההפגנות בוואדי אל-ג'וז נורה הנער מוחמד סנוקרוט ומת לאחר מכן מפצעיו.
עקב שימוש המשטרה באמצעי הבואש על ארבעה בתי ספר במזרח העיר, בוטלו בהם הלימודים.
בנוסף לאורך כל התקופה היו תקיפות אלימות של יהודים כלפי ערבים, חלקן ממניעים נקמניים וגזעניים שהבולט בהם הוא ניסיון ללינץ' בשני צעירים פלסטינים
המהומות כללו גם ניסיונות רצח ופיגועי טרור מצד הערבים: ב-4 באוגוסט ביצע פלסטיני פיגוע דריסה בירושלים, שבו נהרג אדם אחד ונפצעו חמישה, בהמשך אותו יום בוצע פיגוע ירי בירושלים שבו חייל נפצע קשה ולמחרת דקר פלסטיני מאבטח באזור מעלה אדומים.
ב-22 באוקטובר ביצע מחבל ערבי פיגוע דריסה בתחנת הרכבת הקלה בירושלים ורצח תינוקת ואישה נוספת, וכן פצע מספרים אנשים נוספים.
ב-29 באוקטובר התנקש מחבל ערבי ביהודה גליק ופצע אותו קשה בעת שיצא ממרכז מורשת בגין.
ב-5 בנובמבר ביצע מחבל פלסטיני, פעיל חמאס משועפט, פיגוע דריסה ליד המטה הארצי בירושלים, שני בני אדם נרצחו ומספר בני אדם נפצעו קשה, ואילו המחבל נורה למוות על ידי לוחמי מג"ב.
ב-18 בנובמבר ביצעו 2 מחבלים טבח בבית כנסת קהילת בני תורה בשכונת הר נוף בירושלים ורצחו 5 מתפללים ושוטר אחד לפני שנהרגו בידי כוחות הביטחון.
ב-24 בנובמבר נפצעו שני תלמידים מישיבת "שובו בנים" בעיר העתיקה בפיגוע דקירה שבוצע על ידי 4 ערבים.
ב-3 בדצמבר נכנס ערבי אל סניף "רמי לוי שיווק השקמה" במעלה אדומים, דקר 2 לקוחות (ביניהם פרמדיק מד"א) ונוטרל על ידי מאבטח.
ב-12 בדצמבר, ביצע מחבל פלסטיני פיגוע חומצה נגד משפחה בת 5 בנות מביתר עילית במחסום המנהרות קרוב לירושלים וניסה לדקור אותן עם מברג, הוא נורה ונוטרל.
מהומות אלה היו החמורות, האינטנסיביות והממושכות ביותר מאז אירועי אוקטובר 2000. יש הרואים בהתפרעויות אלה את תחילתה של אינתיפאדה שלישית של ערביי ישראל והפלסטינים, שזכתה לכינוי "האינתיפאדה השקטה" על ידי חלק מהגורמים.
השר לביטחון פנים יצחק אהרונוביץ' וראש עיריית ירושלים ניר ברקת וסיירו באזורי החיכוך וניסו להרגיע את התושבים.
בעקבות ההסלמה כינסה הממשלה דיון מיוחד ובו הנחתה את משטרת ישראל להגביר את האכיפה ואת המאבק באלימות בירושלים.
בחודש אוקטובר הכריזה משטרת ישראל על מבצע שומרי החומות שכלל תוספת של כ-1,000 שוטרים בירושלים ורכישת אמצעים טכנולוגיים מתקדמים.
כמו כן, הוקמה מפקדה זמנית לטיפול בהפרות הסדר וכן גוף תביעות וחקירות למעצר מהיר של מתפרעים.
עד לתחילת נובמבר נעצרו בפעילות המשטרה כ-200 מתפרעים.
בתחילת ינואר 2015 הוצגה תוכנית פעולה מפורטת לאישור ראש הממשלה.
הפיגועים הפלסטיניים בסוף אוקטובר ותחילת נובמבר הביאו לגינויים נחרצים של פוליטיקאים ישראליים וכן האשמתו של יו"ר הרשות הפלסטינית אבו מאזן בהסתה וליבוי המהומות האלימות, לצד קריאות להרגעת הרוחות.
מנגד, גורמים בעולם הערבי האשימו את ישראל בהתלקחות בירושלים ובכך שישראל זוממת לפגוע במסגד אל-אקצא.
ב-5 בנובמבר 2014 הודיעה ירדן על החזרת השגריר להתייעצות, וזאת על רקע "ההפרות הישראליות בהר הבית".
בעקבות השימוש הנרחב בירי של זיקוקין די-נור לעבר כוחות הביטחון במהלך המהומות בירושלים הוטל בנובמבר 2014 איסור על ייבוא זיקוקים לישראל, בתוקף עד 15 בפברואר 2015. באותו חודש נתפסה כמות גדול של נפצים, זיקוקים וסכינים.
משלוח נוסף נתפס בחודש יוני 2015.
בפברואר 2015 חשפו ועצרו השב"כ ומשטרת ישראל תשתית "טרור עממי" רחבה ובה עשרות מחבלים, רובם ערבים ישראליים תושבי א-טור, שביצעו מאות פעולות טרור שכללו יידוי אבנים ובקבוקי תבערה.
כחלק מהאינתיפאדה, לעיתים קרובות פתחו הפלסטינים במהומות בהר הבית ובכותל, הם ירו זיקוקי די נור, ויידו אבנים.
בעקבות כך, היו פעמים שהמשטרה חסמה עלייה של יהודים ותיירים להר הבית, היו פעמים שהגבילה את המוסלמים העולים להר הבית, מגיל מסוים.
שיא המתיחות היה בהתנקשות שהתרחשה ב-29 באוקטובר 2014, ביהודה גליק - פעיל בולט למען זכות העלייה והתפילה ליהודים בהר הבית.
לאחר ההתנקשות בו, אסרה המשטרה את העלייה להר הבית במשך יממה לכולם, ואחר כך הגבילה את העלייה.
להתנקשות בגליק היה הד תקשורתי גדול, רבנים רבים התבטאו בעד ונגד העלייה להר הבית, המפכ"ל, יוחנן דנינו, יצא כנגד היועץ המשפטי לממשלה יהודה וינשטיין שאישר עלייה להר הבית לחברי כנסת ופעילי ימין.
ויכוחים רבים אלו עוררו רעש רב, אך בפועל לא היו שינויים.
ב-16 בספטמבר 2014 נרצח נתנאל עראמי על ידי עמיתיו לעבודה, פועלים ערביים, בעת שעסק בסנפלינג בעבודתו כפועל בניין.
הפועלים הערביים חתכו את החבלים שהחזיקו את עראמי וגרמו לכך שנפל למותו מהקומה ה-18. על החקירה הוטל צו איסור פרסום ובמשך זמן רב רווחה ההערכה שמדובר בתאונה ולא ברצח, למרות התנגדותה של משפחת עראמי להערכה זו וטענתה שמדובר ברצח על רקע לאומני.
ב-26 בנובמבר קבע השב"כ שאכן מדובר ברצח על רקע לאומני.
ב-8 בנובמבר 2014 תקף בסכין ח'יר חמדאן, צעיר ערבי בן 22 מכפר כנא, ניידת משטרה שבאה לבצע מעצר בכפר בעקבות סכסוך בין חמולות, נסוג ונורה למוות בגבו על ידי השוטרים.
התקרית תועדה במצלמת אבטחה ועוררה סערה גדולה.
בעקבות התקרית החלו ערביי ישראל בשורת הפגנות ומהומות אלימות הכוללות יידוי אבנים ובקבוקי תבערה, הבערת צמיגים וחסימת כבישים באזורי הכפרים הערביים והצפון (כולל כפר כנא וטייבה).
ב-9 בנובמבר ביצעו מתפרעים ערבים ניסיון לינץ' ביהודי ליד טייבה: הפורעים תקפו את רכבו, הוציאו את הנהג, הרביצו לו והציתו את רכבו.
הנהג הצליח להימלט מהפורעים בסיוע ערבי תושב טייבה.
ב-14 בנובמבר, בעקבות חבישת כאפיות ומחאה של צעירים מוסלמים מהכפר אבו סנאן נגד הריגת ח'יר חמדאן ומנגד מחאת תושבי הכפר הדרוזים על פיגוע הדריסה בירושלים, התפתחה קטטה המונית בין מוסלמים לדרוזים בה נפצעו עשרות משתתפים בדרגות חומרה שונות, אחד מהם במצב אנוש.
המהונג (בקוריאנית: 함흥시) היא העיר השנייה בגודלה בקוריאה הצפונית ובירת מחוז דרום האמגיונג שבמזרח המדינה.
המהונג נמצאת על הגדה המזרחית של נהר סונגצ'ון, בשטח מישורי מוקף הרים.
בהמהונג שוכן אחד הנמלים הגדולים ביותר בקוריאה הצפונית, והאי מהווה את המרכז העיקרי לסחר של קוריאה הצפונית עם מדינות אחרות.
ב-1400 אי-סונג-קה, מייסד שושלת אי, ברח אל המהונג לאחר הפיכה מוצלחת, שביצע בנו, אי-באנג-וון.
מהכיבוש היפני עד לשחרור העיר
בזמן השלטון היפני בחצי האי הקוריאני מ-1910 עד 1945, העיר נקראה קנקו.
ב-22 בדצמבר 1945, העיר שוחררה מהשלטון היפני על ידי הצבא האדום.
80%-90% מהעיר נהרסו במהלך מלחמת קוריאה.
במהלך כל מלחמת קוריאה, העיר הייתה בידי כוחות הצפון, למעט בתקופה שבין 17 באוקטובר עד 17 בדצמבר 1950.
בשנים 1955–1962, המהונג עברה שיקום ופיתוח אינטנסיביים, על ידי גרמניה המזרחית.
תוכנית הפיתוח והשיקום כללה יצירת תעשיות הקשורות לבנייה, הכשרת עובדי בניין, מהנדסים, מתכנני ערים ואדריכלים.
הפרויקט המקורי היה אמור להימשך עד שנת 1964, אך בשל הימצאות של צפון קוריאה ומזרח גרמניה בצדדים מנוגדים בסכסוך הסיני-סובייטי, הפרויקט הסתיים שנתיים מוקדם יותר, בשנת 1962, ללא כל אירועי חניכה או טקסים.
בין השנים 1960–1967, המהונג הייתה נפרדת ממחוז דרום חמגיונג, והייתה עיר מנוהלת ישירות (כמו פיונגיאנג), אך בשנת 1967, היא הצטרפה למחוז דרום האמגיונג, והפכה לבירת המחוז.
בשנת 1995, קרה בעיר אחד האתגרים המתועדים היחידים לממשלה הצפון קוריאנית - כאשר חיילים מוכי רעב צעדו לכיוון פיונגיאנג כדי למרוד.
המרד דוכא, יחידת החיילים פורקה, ולא ידוע מה עלה בגורל החיילים.
ברעב בקוריאה הצפונית בשנות ה-90 של המאה העשרים, אנדרו נטסיוס, מנהל USAID, תיאר את המהונג כ"עיר שהרעב השפיע עליה בצורה החמורה ביותר".
הוושינגטון פוסט וסוכנות הידיעות רויטרס, דיווחו כי נמצאים קברים טריים רבים על הגבעות שמסביב להמהונג, וכי רבים מילדי המהונג היו ננסיים כתוצאה מתת-תזונה.
עריק צפון קוריאני טוען שיותר מ-10% מאוכלוסיית העיר מתו ברעב, וכ-10% נוספים נמלטו מהעיר בחיפוש אחר מזון.
אף על פי שבעבר זרים (אזרחי מדינות אחרות), לא הורשו לבקר בהמהונג, כיום זרים יכולים לבקר בהמהונג, בסיורים של סוכנויות הנסיעות הצפון קוריאניות.
ישנה סברה כי המהונג, בעלת שיעור גבוה של כימאים ומפעלים כימיים שהקימו היפנים במלחמת העולם השנייה, היא המרכז לייצור מתאמפטמין של קוריאה הצפונית.
המהונג היא מרכז חשוב לתעשייה כימית בקוריאה הצפונית.
זוהי עיר תעשייתית המשמשת כנמל העיקרי של קוריאה הצפונית לסחר חוץ.
התעשייה כוללת בעיקר תעשייה כימית, טקסטיל, מתכות, מכונות, נפט מזוקק ומזון מעובד.
המהונג היא מרכז תחבורה חשוב, המחובר לקו הרכבת פיונגרא .
בעיר שוכן נמל התעופה טוקסאן .
בהמהונג מספר מוסדות להשכלה גבוהה:
בהמהונג שוכן התיאטרון הגדול של המהונג, שהוא התיאטרון הגדול ביותר בקוריאה הצפונית.
"המהלך החדש" הוא שמה של תנועה ספרותית שהחלה להתפתח בספרות העברית בסוף שנות השמונים, ראשית שנות התשעים של המאה ה-19, ויצרה שינוי גדול בפואטיקה של הספרות העברית.
החידוש בקווי היסוד של התנועה הספרותית החדשה לעומת הסגנון ששלט בספרות ההשכלה הוא, בשימת הדגש על פיתוח פסיכולוגי של הדמויות ותוספת עומק נאטורליסטי לכל המארג העלילתי.
בשנות השמונים של המאה התשע עשרה התעוררה בקרב הסופרים ואנשי הספרות, ובראשם ראובן בריינין, ביקורת שלילית על מה שהם כינו דלות העומק הפסיכולוגי ורדידות בעיצוב הגיבורים של ספרות ההשכלה.
הגיבורים של אברהם מאפו, למשל, כונו "גלמים בלא רוח חיים" אשר פועלים כביכול כבובות המופעלות על ידי המפעיל-הסופר, ולא על פי מבנה נפשי מתפתח שקיים בסיפור.
הדמויות נחלקות לשני חתכים, הצבועים בשני גוונים עיקריים: דמויות "שחורות" שליליות, ודמויות לבנות חיוביות.
שני החתכים מייצגים תכונות אנושיות דומיננטיות, בין שליליות ובין חיוביות; רוע מוחלט מול טוב-לב מוחלט, פחדנות מול אומץ לב, בגידה מול נאמנות, יהירות מול צניעות וכדומה.
לדמויות אלו לא ניתן למעשה כל כיסוי פסיכולוגי משכנע, או תיאור ריאליסטי של הווייה ביתית יומיומית כלשהי.
האיש שהיה לא מעט אחראי להתפתחות ה"מהלך החדש" בפועל, הוא בן-אביגדור, (שמו הספרותי של אברהם לייב שלקוביץ) שבעקבות פעולתו הספרותית והמו"לית בוורשה קיבל הזרם הספרותי החדש במה מרכזית.
בן אביגדור פרסם, הן במסגרת הוצאת אחיאסף, אותה הוא ייסד וערך תקופה מסוימת, והן במסגרת עצמאית בהוצאת "תושייה" אותה הקים לאחר שפרש מאחיאסף - סדרה של ספרונים שכונו "ספרי אגורה".
הסדרה יצאה משנת 1889 ועד שנת 1895, והסיפורים, בלווית כמה מאמרים שכתב וגילויי דעת שהקדים לספרונים, הפיצו את עקרונות הכתיבה של המהלך החדש.
בשנת 1891 פרסם בן אביגדור את הספרון: "לאה מוכרת הדגים" שעסק באישה ענייה וקשת יום, המוצאת את פרנסתה כתגרנית בשוק הדגים.
כמבוא לסיפור פרסם שלקוביץ מאמר בשם: "אל חובבי שפת עבר", שהיווה מעין גילוי דעת ספרותי על חסרונותיה של הספרות בת זמנו.
הסיפור, שהיה עמוס בדיאלוגים, העביר את שפת ההווי העממי השוררת בשוק, כולל השחיתויות של הפקידים והמעבידים.
במאמר המלווה את הסיפור, ממליץ הסופר והמוציא לאור, בן-אביגדור, לעדת הסופרים, להתמקד בתמונות מחיי העם ובתיאורי הווי ריאליסטיים.
הוא ניסח ארבעה עקרונות, שיש לעקוב אחריהם בכתיבה הריאליסטית:
התוכן - שיקוף המציאות היומיומית, על כל היפה והדוחה שבה.
המבנה - עלילה ליניארית מסתברת ולא מפותלת מדי, כעלילות ששלטו בספרות ההשכלה
הדמויות - עיצוב פסיכולוגי של הדמויות על כל המורכבות של נפש האדם
הלשון - שחרור השפה מהמליצה ששלטה בעידן המשכילי, ויצירת לשון עברית יומיומית ואותנטית.
בן אביגדור ביקש להסיר מהספרות העברית את לשונה המליצית המטיפה, ואת היותה חסרת גיבוי של הוייה אמיתית, ולהוריד אותה אל המציאות היומיומית, אל "שוק הדגים".
סביב בן-אביגדור התלכדו כעשרים סופרים שנודעו בהמשך כקבוצת "המהלך החדש".
יצירתם התמקדה בתיאורים ריאליסטיים של חיי היהודים, במתחים החברתיים בין המעמדות, בהתרפקות מחודשת (בניגוד לספרות ההשכלה המקובלת) על המסורת, בטיפוח הנושא הארוטי, וכדומה.
סיפוריהם של אנשי המהלך החדש אמנם לא הצטיינו מבחינה אמנותית, אך הם היוו מעין שלב מעבר בין ספרות ההשכלה הלוחמת לספרות דור התחייה, שהייתה כבר יותר מורכבת.
הייתה זו קבוצה צעירה ברובה (הם כונו גם "הצעירים"), שיצאה כנגד קבוצה וותיקה ומבוססת - מעין מרד ספרותי שחוזר ומופיע מדי דור או שניים בהיסטוריה של חקר הספרות.
הבולט בין סופרי המהלך החדש, מלבד בן-אביגדור, היה ישעיהו ברשדסקי בספרו: "באין מטרה".
מלבדם היו בקבוצה זו: ראובן בריינין, עזרא גולדין, ישראל חיים טביוב, דוד ישעיהו זילברבוש, אז"ר ואחרים.
הסופרים דבורה בארון ויוסף חיים ברנר החלו אמנם את דרכם במסגרת הזרם של המהלך החדש, אך בהמשך דרכם הספרותית חרגו ממנו והתפתחו מחוצה לו.
גם אורי ניסן גנסין כתב ברוח הזרם החדש.
התקבלות "המהלך החדש" על ידי הביקורת
רוב התגובות לפרסומי המהלך החדש לא היו אוהדות, וזאת בלשון המעטה.
אחד העם, שהיה העורך של כתב העת "השילוח", (גם הוא בהוצאת "אחיאסף") פרסם כבר בגיליונו הראשון של כתב העת את דעתו כנגד פרסום יצירות ספרותיות שיש להן ערך אסתטי-אמנותי בלבד, ללא קשר כלשהו לעניין היהודי.
ברור, אפוא, שהוא היה נגד המהלך החדש..
גם לאחר שעזב את עריכת "השילוח" ויוסף קלוזנר החליף אותו, ועודד את הספרות כאמנות, ואף פרסם את יצירותיהם של אנשי המהלך החדש - כתב אחד העם, לאחר עשר שנים, מאמר נוקב בגנותה של הספרות העברית והתפתחויותיה המאוחרות.
המאמר, שגם נקרא: "אחר עשר שנים", והתפרסם ב"לוח אחיאסף" ביכה את ניוונה והתפתחותה של הספרות לכיוונים לא רצויים, כאשר קיומן של "חברות ספרותיות" שמחייבת את היוצרים לעבוד על פי תכתיבים קבוצתיים, רק תורמת לדיכוי היצירה האישית.
והעם, הצאן ילך אחריהם מבלי דעת כי רועיו הרעים ינהלוהו לגיא תפתה" וזוהי רק דוגמה אחת מני רבות למאמרים שהתפרסמו בגנות המהלך החדש.
לעומתם, כמובן שסופרי המהלך החדש דיברו בשבחו, והיו גם מעטים מחוץ למעגל הסופרים המדוברים, שהצטרפו למחנה האוהדים.
יוסף קלוזנר למשל, כתב בשנת 1900 בעיתון "הצפירה" מאמר בשם: "ישן וחדש; הרהורי ספרות", ובו הוא מאשים את כל מבקרי "המהלך החדש" בכך שהם שמרנים החוששים מחידושים ודבקים בישן ובמוכר להם.
"אל תאמרו 'הימים הראשונים היו טובים מאלה', כי לא מחכמה דברתם זאת, כי אם מזקנה".
גם נחום סוקולוב, עורך הצפירה, אירח בעיתונו את הסופרים הצעירים מחבורת המהלך החדש, ובכך נתן במה חשובה לפרסומיהם.
המהומות בסווטו היו סדרת מחאות שהובלו על ידי תלמידים מבתי ספר שחורים בדרום אפריקה, שהחלו ב-16 ביוני 1976. סטודנטים ממספר רב של בתי ספר בסווטו החלו למחות ברחובות בתגובה להחלטת השלטון ללמד בשפת האפריקאנס בבתי-הספר המקומיים.
לפי ההערכות כ-20 אלף תלמידים לקחו חלק במחאות.
המפגינים נתקלו באלימות משטרתית קשה.
ההערכות נעות בין 176 הרוגים, עד לכ-700 הרוגים.
מספר הפצועים עמד על למעלה מאלף אנשים.
לזכר אירועים אלה מציינים בדרום אפריקה חג ציבורי ב-16.6, בשם יום הנוער.
המהומות בסווטו היוו נקודת מפנה חשובה בהיסטוריה של דרום אפריקה כי הן גרמו להתעוררות ותגובות עולמיות כנגד משטר האפרטהייד.
לאחר שנים של "שקט יחסי" בדרום אפריקה, במאבקים בין כוחות ההתנגדות מהאוכלוסיות השחורות לבין כוחות שלטון האפרטהייד הלבן, הוקמו תנועות חדשות שהתפתחו באוניברסיטאות והושפעו מהמצב באפריקה ובעולם (השחרור מהקולוניאליזם ומתן הזכויות לשחורים בארצות הברית), אחת מהן היא "תנועת התודעה השחורה" (BCM – Black Consciousness Movement).
בראש התנועה עמד סטיב ביקו שהיה אקטיביסט שנלחם במשטר האפרטהייד בשנות ה-60 וה-70 של המאה העשרים.
"תנועת התודעה השחורה" ביקשה להביא לשחרורם הפיזי והמנטלי של השחורים בדרום אפריקה.
האסטרטגיה הבסיסית של התנועה כדי להביא לסופו של שלטון האפרטהייד הייתה להפסיק את שיתוף הפעולה של השחורים עם המערכת.
לגרום לתנועות חופש של שחורים למרר את חייהם של השחורים שכן שיתפו פעולה עם השלטון הלבן.
הקונגרס הלאומי האפריקני (ANC) וההחזית הדמוקרטית המאוחדת (UDF), אימצו את עמדתו של ביקו.
שיא ההתארגנות של התנועה הן המהומות בסווטו ב-1976, כאשר "תנועת התודעה השחורה" חברה לארגון הסטודנטים SASM ומתוכם צמח ועד הפעולה של מועצת הסטודנטים באזור סווטו (SSRC), אלו היו האחראים להפגנות המשמעותיות בסווטו.
תלמידים בתיכונים המיועדים לשחורים בדרום אפריקה בסווטו, מחו נגד צו משנת 1974 (Afrikaans Medium Decree), שאילץ את כל בתי הספר השחורים להשתמש באפריקאנס ובאנגלית (שפות האוכלוסייה הלבנה במדינה), בתערובת של 50-50 כשפות ההוראה.
בעוד שכל בתי הספר השחורים היו צריכים ללמד בשתי השפות אפריקאנס ואנגלית, תלמידים דרום אפריקאים לבנים למדו מקצועות בשפת האם שלהם.
הצו נתקל בעוינות רבה מצד השחורים, בין היתר מפני שדזמונד טוטו שהיה כומר דרום אפריקאי ואחד ממנהיגי מאבק השחורים באפרטהייד, כינה את האפריקאנס כ"שפה המדכאת".
שינוי שפת ההוראה אילץ את התלמידים להתמקד בהבנת השפה במקום בחומר הנלמד, מה שגרם לניתוח ביקורתי של התוכן להיות קשה מאוד עבורם, ופגע בחשיבה ביקורתית.
העוינות הלכה והתגברה עד ל-30 באפריל 1976, כאשר ילדים בבית ספר באורלנדו, סווטו, פתחו בשביתה וסירבו ללכת לבית הספר.
המרד הזה לאחר מכן התפשט לבתי ספר רבים בסווטו.
תלמידים שחורים בדרום אפריקה מחו מפני שהם האמינו כי הם ראויים ליחס וללימוד שווה לדרום אפריקאים לבנים.
התלמידים הקימו ועד פעולה (שנודע לימים כמועצה המייצגת של תלמידים בסווטו), אשר ארגנה עצרת המונים ב-16 ביוני על מנת להשמיע את קולם.
בבוקר ה-16 ביוני 1976, בין 10,000 ל-20,000 תלמידים שחורים הלכו מבתי ספרם לאצטדיון של אורלנדו, סווטו, לעצרת המחאה נגד לימודים בשפת אפריקאנס בבתי הספר.
תלמידים רבים שהשתתפו במחאה הגיעו לבית הספר באותו הבוקר ללא ידע מוקדם על המחאה, אך עדיין הסכימו להיות מעורבים בה.
המחאה תוכננה על ידי ועד הפעולה של המועצה המייצגת של הסטודנטים בסווטו (SSRC), בתמיכת "תנועת התודעה השחורה" הרחבה יותר.
מורים בסווטו תמכו גם כן בצעדה.
תלמידים מתיכון מוריס איזקסון הצטרפו לתלמידים אחרים שצעדו מתיכון נלאדי.
התלמידים החלו בצעדה רק כדי לגלות כי המשטרה חסמה את המסלול בו תכננו לצעוד.
מנהיג ועד הפעולה ביקש מהמפגינים לא להתגרות במשטרה והצעדה נמשכה במסלול אחר, ובסופו של דבר הסתיימה ליד תיכון אורלנדו.
התלמידים שרו והניפו שלטים עם סיסמאות שונות.
המשטרה שיסתה את כלביה במפגינים, שבתגובה הרגו את הכלבים, ואז החלה המשטרה לירות ישירות על התלמידים.
בין התלמידים הראשונים שנורו למוות בתיכון המערבי באורלנדו היו האסטינגס נ'דלובו בת ה-15, והקטור פיטרסון בן ה-13. הצלם סם נזימה צילם תמונה של פיטרסון הגוסס, והתמונה הזו הפכה לסמל המהומות בסווטו.
התקפות המשטרה על המפגינים המשיכו ו-23 בני אדם נהרגו ביום הראשון של המחאות.
האלימות הסלימה והמפגינים החלו להתקיף עסקים ומוסדות ממשלתיים, אך עם רדת החשיכה האלימות שככה.
ניידות וכלי רכב משוריינים של המשטרה סיירו ברחובות במשך כל הלילה.
המשטרה ביקשה כי בית החולים יספק רשימה של כל הפצועים מפצעי ירי על מנת להעמידם לדין בגין התפרעות, מנהל בית החולים העביר את הבקשה הזו אל הרופאים, אך הרופאים סירבו ליצור רשימה כזו.
ב-17 ביוני נפרסו בסווטו 1500 שוטרים.
הם נסעו ברכבים משוריינים כשמסוקים צופים על האזור מלמעלה.
צבא דרום אפריקה היה בכוננות כאמצעי טקטי על מנת להראות כוח צבאי.
בדרך כלל מוערך כי נהרגו 176 מפגינים, אך ישנן הערכות שמדברות על עד כ-700 הרוגים.
הממשלה באותה העת טענה שרק 23 מפגינים נהרגו.
ההבדלים בין הנתונים נובעים מאופי המקורות שמהם הגיעו.
לשלטון הלבן באותה תקופה היה אינטרס להקטין את ממדי התופעה, בעוד שלכוחות ההתנגדות היה אינטרס הפוך.
במהומות נהרגו שני לבנים, אחד מהם, ד"ר מלוויל אדלשטיין, יהודי אורתודכסי שעבד במחלקת הרווחה ביוהנסבורג ותרם רבות לשכונות בסווטו.
לאחר המרד התבסס התפקיד של ה-ANC כמוביל המאבק נגד האפרטהייד, כיוון שהיה הגוף שמסוגל לתעל ולארגן בצורה הטובה ביותר סטודנטים המבקשים לסיים את שלטון הדיכוי.
למרות שהרעיונות של "תנועת התודעה השחורה" היו חשובים ביצירת האקלים שנתן למפגינים את האמון למחות, ה-ANC הצליח להשתלט על השיח נגד האפרטהייד בקרב השחורים, דווקא בזמן שנלסון מנדלה שהיה הדמות המשמעותיות ביותר בהתנגדות השחורה נגד האפרטהייד, מרצה מאסר עולם בכלא ברובן איילנד.
דרום אפריקאים לבנים רבים זעמו על פעולות הממשלה בסווטו, וכשלוש מאות סטודנטים לבנים מאוניברסיטת ויטווטרסראנד צעדו במרכז יוהנסבורג כמחאה על הרג המפגינים, אליהם הצטרפו פועלים שחורים שפתחו בשביתה ככל שהמחאה התקדמה.
מהומות גם פרצו בעיירות השחורות (טאונשיפס) של ערים אחרות בדרום אפריקה.
תמונות של המהומות התפשטו בכל רחבי העולם, וזעזעו מיליונים.
התמונה של גופתו של הקטור פיטרסון, שצולמה על ידי צלם העיתונות סם נזימה, גרמה לזעם והביאה לגינוי בינלאומי של ממשלת האפרטהייד.
מועצת הביטחון של האו"ם העבירה את "החלטה 392" אשר גינתה בחריפות את התקרית ואת ממשלת האפרטהייד.
שבוע לאחר פרוץ המרד, הנרי קיסינג'ר, מזכיר המדינה של ארצות הברית, נפגש עם נשיא מדינת דרום אפריקה ג'ון פורסטר במערב גרמניה כדי לדון במצב ברודזיה, אבל המהומות בסווטו לא נכללו בדיונים שלהם.
קיסינג'ר ופורסטר נפגשו שוב בפרטוריה בספטמבר 1976, כשסטודנטים בסווטו ובמקומות אחרים מחו על כך, ובתגובה ספגו ירי מצד המשטרה.
פעילים של ה-ANC שהיו בגולה נקראו לביצוע פעולה בינלאומית והגברת הסנקציות הכלכליות נגד דרום אפריקה.
בתחילת 1978 ההתקוממות בסווטו התרסקה, בעיקר עקב חוסר שיתוף פעולה של המבוגרים השחורים עם הצעירים.
הדבר הוביל להגירה המונית של אלפי צעירים שעזבו את דרום אפריקה בחיפוש אחר בית פוליטי אחר.
המאורעות בסווטו השפיעו מאוד על ה-ANC.
הם ירשו את תוצאות הפופוליזם של סטיב ביקו וקיבלו אליהם צעירים רבים שחיפשו בית פוליטי לאחר המהומות.
הם הגיעו לתובנה כי מאבק מוצלח צריך להיות מכוון לפעילות עירונית ולא פזור ביחידות גרילה.
אירועי 1976 החיו מחדש את הארגון ומספר חברי הלחימה של ה-ANC התרחב.
לראשונה מאז שנות ה-60 היה להם הכוח להקים יחידות גרילה.
'מחזור 1976' החדיר חשיבה חדשה לאמנה של ה-ANC והייתה התייחסות רבה לרעיונותיו של ביקו.
המהומות בסווטו היוו טריגר לסקירה אסטרטגית של ה-ANC בשנים 1978–1979. המסקנה הייתה כי יש לשים דגש רב יותר על פעילות פוליטית מאשר צבאית.
ה-ANC הבינו כי המאבק הצבאי נכשל והעדיפות למאבק מזוין תמה, הם פנו לגיוס והסברה פוליטית.
הם קידמו מעמדות של קבוצות אתניות שונות למען הרעיון של מאבק מהפכני.
הם התפרסו ברחבי המדינה במטרה להגיע לכמה שיותר אנשים.
אך למרות זאת הדגש הפוליטי לא בא לחלוטין במקום מאבק מזוין.
שינוי זה בתפיסה של ה-ANC היווה את אחד התמריצים להקמת ארגון ה-UDF.
סטיב ביקו נרצח במהלך חקירתו על ידי המשטרה, והפך לאחת הדמויות המזוהות ביותר במאבק נגד האפרטהייד.
הרצח שלו בסופו של דבר היה אחד הגורמים המשמעותיים להתארגנות הבינלאומית נגד דרום אפריקה.
במהלך ועדת האמת והפיוס הומלץ להעמיד לדין אנשים אך רובם לא עמדו לדין בכלל, רוצחיו של סטיב ביקו לעומת זאת הואשמו בסופו של דבר.
המהומות בסווטו היוו את נקודת ההתחלה של סוף שלטון האפרטהייד.
הספר של מרים טלאלי Amandla שהוקדש לאירוע הוצאה לאור בדרום אפריקה בשנת 1980 ונאסר זמן קצר לאחר פרסומו.
בשנים שלאחר מכן נמשכו העימותים בין תושבי סווטו למשטרת דרום אפריקה.
ב-26 באוגוסט 1986 פתחה המשטרה באש על מפגינים בסווטו שמחו על מחירי הדיור, ונהרגו בין 20 ל-25 בני אדם.
כתוצאה מכך המחאה גברה, ובימים הבאים המשטרה ניסתה לעצור טקסי הלוויה בכנסיות, מילאה אצטדיון בגז מדמיע כדי לעצור הלוויה המונית של מספר קורבנות, השליכה מכלי גז מדמיע לתוך אוטובוס שהוביל אבלים, והפעילה גז מדמיע ממסוקים בתהלוכות אבל.
המהומות בעקבות מצעד הגאווה בבלגרד (בסרבית: Нереди поводом параде поноса) הייתה תקרית של אלימות נגד להט"ב שהתרחשה ב-10 באוקטובר 2010 במהלך מצעד גאווה, שאורגן לקידום זכויות הלהט"ב בסרביה .
מצעד הגאווה היה הראשון בבלגרד מאז 2001; מצעד מתוכנן ב-2009 בוטל בגלל איומים לאלימות.
מפגינים אנטי-להט"בים ואנטי-ממשלתיים לחמו עם כ-5,000 שוטרים חמושים, והשליכו בקבוקי תבערה, לבנים, סלעים, בקבוקי זכוכית וחזיזים; המשטרה השתמשה בכדורי גומי ובגז מדמיע.
מהמשטרה נמסר כי 78 שוטרים ו-17 אזרחים נפצעו, ו-101 בני אדם עוכבו בשל התנהגות אלימה.
המוסך של בניין המפלגה הדמוקרטית הסרבית הועלה באש, וגם בניין הטלוויזיה הממלכתית ומטה מפלגות פוליטיות אחרות נפגעו.
המצעד נתפס כמבחן לממשלת סרביה , שהצהירה כי היא תגן על זכויות האדם בסרביה , כאשר היא בתהליכים לקבלת חברות באיחוד האירופי.
הפוליטיקאי הסלובני, ג'לקו קאצ'ין , העומד בראש הצוות בתהליך קבלת חברות של סרביה לאיחוד האירופי, אמר כי כישלונה של סרביה לעצור את המהומה עלולה הייתה לפגוע בהצעתה להצטרף לאיחוד האירופי.
במהלך ביקור בבלגרד יומיים לאחר המהומה, שיבחה מזכירת המדינה של ארצות הברית, הילרי קלינטון, את ממשלת סרביה על שמירה על זכויות האדם של משתתפי המצעד.
המהומות הגזעיות בווילמינגטון, המכונות גם "טבח וילמינגטון", היו סדרת מהומות של תושבים לבנים, שתקפו תושבים שחורים בווילמינגטון, בקרוליינה הצפונית שבארצות הברית, ב-10 בנובמבר 1898, וגירשו בכוח את ראש העירייה ואת חברי מועצת העיר.
העיתונות באותה תקופה תיארה את האירוע כהתפרעות של שחורים, אך בתוך זמן קצר התברר שמדובר בהפיכה אלימה של ארגוני עליונות לבנה נגד הממשל המקומי.
במהומות בעיר נהרגו בין 60 ל-300 אפרו-אמריקאים.
זהו המקרה היחיד בהיסטוריה של ארצות הברית של הפיכה אלימה שהצליחה לסלק נבחרי ציבור מתפקידם, ולשים במקומם אנשים שלא נבחרו.
הגורם העיקרי להפיכה היה מסע הסתה של דמוקרטים דרומיים, שתמכו בעליונות לבנה נגד המפלגה המעורבת, שנבחרה להרכיב את הממשל בווילמינגטון, מושב המחוז של ניו הנובר בקרוליינה הצפונית.
במפלגה זו שיתפו פעולה שחורים מהמפלגה הרפובליקנית ולבנים מהמפלגה הפופוליסטית.
בהשפעת הדמוקרטים הדרומיים החלה סדרה של מקרי תקיפות של שחורים, ואחריה הסתערות של אספסוף לבן בן 2,000 איש על מבני ממשל.
המהומות בווילמינגטון נחשבות לנקודת מפנה בפוליטיקה של קרוליינה הצפונית שלאחר תקופת השיקום.
לאחריהן העמיקה ההפרדה הגזעית והתרבו החוקים הפוגעים בזכות הבחירה של השחורים בדרום ארצות הברית, תהליך שהחל במיסיסיפי בנובמבר 1890, כאשר נחקקה חוקה חדשה למדינה, ובה סעיפים רבים שנועדו למנוע מאזרחי המדינה השחורים להצביע.
מספר חוקרים הצביעו על המהומות הגזעיות בווילמינגטון והאפליה הגזעית שבאה בעקבותיהן כהפרות של התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית.
הארגונים הפוליטיים העיקריים בווילמינגטון באותה תקופה היו:
המפלגה הדמוקרטית של דרום ארצות הברית, שפעלה נגד מתן זכויות הצבעה לשחורים, ורבים מאנשיה תמכו בעליונות לבנה.
המפלגה הרפובליקנית, שקידמה שוויון זכויות לשחורים ושילובם בחברה, ושחורים רבים היו חברים בה.
המפלגה הפופוליסטית, מפלגה שזכתה לתמיכה עממית של לבנים שתמכו בזכויות האזרח.
מפלגה זו שיתפה פעולה עם המפלגה הרפובליקנית בקרוליינה הצפונית, והן התמודדו ברשימה משותפת בשם "המפלגה המעורבת" (Fusion Party).
אלכסנדר ופרנק מאנלי, שני אחים שחורים, בעלי העיתון היומי "וילמינגטון דיילי רקורד".
דניאל ראסל, מושל קרוליינה הצפונית, נציג המפלגה המעורבת.
סילאס פ' רייט, ראש העיר וילמינגטון, איש המפלגה הרפובליקנית.
אלפרד מור ואדל, ממנהיגי המפלגה הדמוקרטית בעיר.
בשנת 1860 החלה הגירה של שחורים ששוחררו מעבדות לעיר וילמינגטון, שמנתה אז כ-10,000 תושבים.
הם עבדו בעבודות כפיים והתגוררו בשכונות בהן רוב התושבים היו שחורים.
בעיר שררה מתיחות רבה בגלל המשבר הכלכלי אליו נקלעו מדינות הדרום לאחר המלחמה, עם ירידת הערך של הדולר של הקונפדרציה.
בשנת 1868 אישרה קרוליינה הצפונית את התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית, שהרחיב את זכות הבחירה לשחורים.
רובם נטו לתמוך במפלגה הרפובליקנית, שיזמה את התיקון, דבר שעורר תרעומת בקרב הדמוקרטים הלבנים, שטענו שמדובר בשינוי "רדיקלי".
רבים מהלבנים הצטרפו לקו קלוקס קלאן, שפעלו באלימות נגד שחורים במטרה לדכא את זכות הבחירה.
הדמוקרטים ניצחו בבחירות במחוז בשנת 1870, ובמקביל החלו לקום מיליציות חמושות של לבנים שתקפו שחורים, שהבולטת בהן נקראה "החולצות האדומות".
הדמוקרטים רקמו תוכנית לשינויי שלטון לפיה אנשי הממשל המקומי לא ייבחרו אלא ימונו על ידי המדינה.
הם השתלטו על מערכת המשפט, והחלו לבצע רפורמות נרחבות, בהן 30 תיקונים משמעותיים בחוקת המדינה, צמצום מספר השופטים בבית המשפט העליון, ביטול זכות הבחירה למי שהורשע בפשע, הפרדה גזעית בבתי הספר ואיסור על נישואים בין-גזעיים.
למעשה, הדמוקרטים בקרוליינה הצפונית מימשו מדיניות של עליונות לבנה.
בצד השני של המפה הפוליטית עמדה המפלגה המעורבת, בה שילבו כוחות איכרים לבנים עניים שגידלו כותנה ותמכו במפלגה הפופוליסטית, ושחורים חברי המפלגה הרפובליקנית.
מפלגה זו נאבקה בקפיטליזם של הבנקים הגדולים ובמצעה ניסתה לקדם ממשל עצמי, חינוך ציבורי חינם, שוויון כלכלי וזכות בחירה לשחורים.
בשנת 1898 עלתה אוכלוסיית וילמינגטון לכ-25,000 איש, כ-60% מהם שחורים.
השחורים השתלבו בתפקידים בולטים בקהילה, וחלקם קיבלו משרות בעירייה, וכן תפקידי ניהול במערכת הפיננסית והמשפטית.
רבים מהם היו בני מעמד הביניים ועובדי צווארון כחול, ועסקו במסחר, וכן במגוון מקצועות כמו מכונאי רכב, נגרים, תכשיטנים, אינסטלטורים ופועלי בניין.
שני אחים שחורים, אלכסנדר ופרנק מאנלי, היו הבעלים של עיתון יומי נפוץ בשם "וילמינגטון דיילי רקורד" שדיווח לעיתים קרובות על הנעשה בקהילה האפרו-אמריקאית.
בעיתונים האחרים במחוז נהגו לזלזל בשחורים ולכנותם בכינויי גנאי.
אף על פי ששחורים היוו מעל למחצית מאוכלוסיית וילמינגטון, רק שמונה אחוזים מהם היו בעלי נכסים.
כתוצאה מכך נוצר מצב שבו נגבו במחוז מיסים בסך של 6 מיליון דולר, אך רק 400,000 דולר מתוכם נגבו משחורים.
לבנים רבים טענו שהם משלמים מיסים בשיעור שאינו פרופורציונלי לכמות הרכוש שבבעלותם, בעוד השחורים בעיר מחזיקים בכוח פוליטי ניכר וכמעט לא משלמים מיסים.
על רקע זה נמשכו ההתנכלויות לשחורים, ולעיתים קרובות לבנים הציתו בתי מגורים ובתי עסק של שחורים.
בבחירות בשנים 1894 ו-1896 הפסידו הדמוקרטים, ולתפקיד המושל נבחר דניאל ראסל, נציג המפלגה המעורבת, שגם זכתה במחוזות רבים במדינה.
סילאס פ' רייט, איש המפלגה הרפובליקנית, נבחר לתפקיד ראש העיר.
המושל ואנשיו הנהיגו מדיניות ליברלית ועודדו שחורים להצביע.
הדמוקרטים התנגדו לשינויים והגישו מספר תביעות לבית המשפט העליון, אך אלה נדחו.
הנושאים המרכזיים במצע של המפלגה המעורבת היו:
התנגדות לתקן הזהב, שהחליף בשנת 1873 את הבסיס הדו מתכתי ונחשב במידה מסוימת כפגיעה בשכבות החלשות באוכלוסייה.
התנגדות לשחיתות שהתגלתה במפלגה הדמוקרטית בפרשת איגרות החוב של רכבת קרוליינה הצפונית.
בפרשה זו, שני פעילים פוליטיים ביצעו הנפקה כוזבת של איגרות חוב והונו את הציבור בסכום של 4 מיליון דולר.
אזרחים רבים, לבנים ושחורים, שקעו בחובות עם תום מלחמת האזרחים האמריקנית, ונאלצו לעמוד מול הבנקים שדרשו שיעורי ריבית גבוהים מאוד על תשלומי החובות.
המפלגה המעורבת הצליחה להוריד את שיעור הריבית המקסימלי ל-6 אחוז.
בסוף שנת 1897 התארגנה קבוצה של תשעה דמוקרטים תושבי וילמינגטון שלא היו מרוצים ממה שכינו "שלטון הכושים" ומירידת כוחם בפוליטיקה המקומית.
הקבוצה כונתה "התשיעייה הסודית", והם חברו יחד והחלו לקשור קשר להשתלט מחדש על השלטון.
תוכניתם הייתה לקדם "עליונות לבנה" ולעורר תסיסה בין שחורים ללבנים, שתגרום בסופו של דבר לקריסת המפלגה המעורבת.
הם השתמשו בקשריהם ובכספם כדי לקדם את התוכנית, וגייסו אנשים המסוגלים "לכתוב, לדבר ולרכב": הכותבים פרסמו דברי תעמולה בכלי התקשורת, הדוברים נהגו לנאום בכיכרות, והרוכבים היו חמושים שרכבו על סוסים והפחידו את התושבים.
הם גם העבירו מסר לתאגידים הגדולים במדינה, לפיו אם הדמוקרטים ינצחו בבחירות, הם לא יעלו את מיסי התאגידים.
תעמולת העליונות הלבנה זכתה לפרסום רב בעיתוני וילמינגטון, שגם כינו בציניות את מפלגת הפופוליסטים "מפלגת האדם הלבן" ולגלגו על שיתוף הפעולה שלה עם שחורים.
בעיתונים תוארו השחורים כאנשים אלימים וחסרי נימוס, הם הואשמו בזלזול וחוסר כבוד כלפי לבנים, תויגו כמושחתים, נטען שגברים שחורים מתעניינים כביכול ללא הרף בנשים לבנות, וכינו את אנשי המפלגה המעורבת כ"תומכים בהשתלטות הכושים."
מנהיגי המפלגה הפיצו שנאה והסתה נגד השחורים במדינה.
אחד ממנהיגי המפלגה הדמוקרטית פרסם את ההצהרה הבאה: "קרוליינה הצפונית היא מדינה של לבנים, ורק לבנים ישלטו בה.
הם ימעכו את שליטת מפלגת הכושים תחת רוב כה מוחץ, שאף מפלגה אחרת לא תעיז לנסות לכונן כאן שוב שלטון כושי." מנהיג אחר הוסיף ואמר: "זה יהיה הקמפיין המרושע, המתועב והמלוכלך ביותר מאז 1876. סיסמת המפלגה הדמוקרטית מההר עד הים תהיה רק מילה אחת ...
כחלק מפעילות המפלגה במדינה הוקמו "מועדוני עליונות לבנה", והופעל לחץ על כל הגברים הלבנים בעיר להצטרף למועדונים אלה.
כמו כן הוקמה "תנועת העובדים הלבנים" שהתנגדו להעסקת שחורים במקומות עבודה.
תנועה זו זכתה לגיבוי של לשכת המסחר בווילמינגטון ואיגוד הסוחרים העירוני.
עיתונים רבים פרסמו תמונות וסיפורים בהם נטען שגברים שחורים תוקפים מינית נשים לבנות ברחבי העיר.
אישה בשם רבקה פלטון אמרה שנשים כפריות נתונות בסכנה וחשופות למקרי אונס של שחורים.
כתגובה פרסם באוגוסט 1898 אלכסנדר מאנלי, עורך העיתון "דיילי רקורד", מאמר מערכת בו הפריך את הטענות, וציין כי בחלק ניכר מהמקרים הקשר בין נשים לבנות לגברים שחורים מבוסס על יחסי מין בהסכמה.
בתוך זמן קצר חלקים מהמאמר הודפסו בעיתונים נוספים, כשהם הוצאו מהקשרם, בליווי תמונות מיניות של גברים שחורים ורמזים על "תאווה בלתי נשלטת של גברים שחורים לנשים לבנות".
נואמים מטעם המפלגה הדמוקרטית הפליגו בתיאורים גרפיים של "חיות שחורות" המאיימים לחלל את כבודן של נשים לבנות.
באחד מנאומיה אמרה פלטון: "אם הכנסייה או בתי המשפט אינם מסוגלים להגן על נשים לבנות מפני המפלצות המשתוללות, אז צריך לבצע בשחורים לינץ', אפילו אלף פעמים בשבוע במידת הצורך."
ב-20 באוקטובר 1898 ערכו הדמוקרטים עצרת גדולה בפאייטוויל, בשיתוף ארגון העליונות הלבנה "החולצות האדומות".
בעצרת השתתפו 22 "נשים חסודות".
אורח הכבוד היה מושל דרום קרוליינה, בנג'מין טילמן, שלעג לגברים הלבנים בקרוליינה הצפונית על כך ש"עדיין לא הרגו את הכושי הארור מאנלי", והתרברב בכך שאם מאמר המערכת שלו היה מתפרסם בדרום קרוליינה אז הוא היה כבר מת, וכשמדובר בשחורים, הוא דוגל ב"מדיניות רובה הציד."
ארבעה ימים לאחר מכן נערך כנס של 50 גברים לבנים, ממנהיגי המפלגה הדמוקרטית בעיר.
הנואמים הדגישו את חשיבותה של העליונות הלבנה, ובמיוחד זכה לפופולריות אלפרד מור ואדל, שאמר: "הפשע הגדול ביותר שנעשה אי פעם נגד הציוויליזציה המודרנית היה מתן זכות בחירה לשחורים." הוא דגל בענישה של "בוגדים בגזע הלבן" שאפשרו זאת, וקרא להרוג את מתנגדיו הפוליטיים, לבנים ושחורים כאחד.
עיקרי נאומו של ואדל הודפסו ופורסמו בעיתונים רבים במדינה, וכן צוטטו על ידי נואמים נוספים.
מיד לאחר נאומו של ואדל יצאו אנשי "החולצות האדומות" והחלו להטיל אימה על אזרחים שחורים ובעלי בריתם הלבנים בחלק המזרחי של המדינה, במטרה להרתיע מצביעים.
הם השחיתו רכוש, ירו באזרחים, חטפו אנשים מבתיהם בלילה והצליפו בהם בשוט.
בימים שלאחר מכן איימו ראשי המפלגה הדמוקרטית במפורש כי אם הם יפסידו בבחירות תהיה "מלחמה בין הגזעים השחורים והלבנים, שתגבה את חייהם של מאות או אלפי אנשים, ויהיה הרס חלקי או מלא של העיר.
אנו מצהירים בפניכם כי אנו עומדים על סף מהפכה אשר ניתן למנוע רק על ידי דיכוי ההצבעה לרפובליקנים."
ב-1 בנובמבר 1898 ערכו "החולצות האדומות" מצעד שבו השתתפו 1,000 איש רכובים על סוסים לאורך השכונות בעלות רוב שחור בעיר.
למחרת ערכו מצעד דומה, שבמהלכו ירו על בתי מגורים ובתי ספר.
בעצרת בסיום המצעד אמר אחד הדוברים: "אם שוטר כושי יבוא לאדם לבן עם צו בידו, עליו לעזוב עם כדור במוח."
לקראת הבחירות נערכו מצעדים דומים כמעט בכל יום, ולעיתים גם בלילות.
העיתונים הלבנים הודיעו מראש על זמן ומקום האירועים.
תושבים לבנים סיפקו מזון ומשקאות בחינם למשתתפים.
משמרות של לבנים חמושים סיירו בעיר, הטילו אימה והפריעו לתפילות בכנסיות של שחורים.
האווירה בעיר גרמה לסבל, חרדה ומתח בקרב התושבים השחורים בעיר.
חלקם ניסו להשיג כלי נשק ותחמושת, אך סוחרי הנשק, שהיו לבנים בלבד, סירבו למכור להם.
על פי הרישומים, בתחילת חודש נובמבר 1898 ונמכרו מעל 400 כלי נשק לתושבים לבנים, ואף לא כלי נשק אחד לאדם שחור.
עיתוני וילמינגטון ליבו את האש וגרמו לאנשים להאמין שעימות בין לבנים לשחורים הוא בלתי נמנע.
החלו להתפשט שמועות חסרות-בסיס לפיהן התושבים השחורים רוכשים כלי נשק ותחמושת, ומתכוננים לעימות.
לבנים החלו לחשוד במנהיגי הכנסיות השחורות שהם זוממים לפגוע בלבנים.
זמן קצר לפני הבחירות הצהירו מנהיגי ארגון "החולצות האדומות": "הדמוקרטים חייבים לנצח בבחירות בכל מחיר ובכל אמצעי הדרוש לכך, גם אם יצטרכו לירות בכל כושי בעיר."
יום לפני הבחירות, ואדל נאם לפני קהל רב באולם מרכזי בעיר, ואמר להם: "אתם אנגלו-סקסים.
אתם חמושים ומוכנים למלא את חובתכם.
לכו מחר לקלפי, ואם תראו כושי שמצביע, אמרו לו לצאת מהקלפי, ואם הוא יסרב, תהרגו אותו במקום.
ננצח מחר, גם אם נצטרך לעשות זאת בעזרת אקדחים."
יום הבחירות, 8 בנובמבר 1898
ביום הבחירות בווילמינגטון, ב-8 בנובמבר 1898, רוב השחורים ותומכי המפלגה הרפובליקנית נמנעו מלהצביע בגלל איומי האלימות.
חברי "החולצות האדומות", חמושים באקדחים, חסמו את הדרכים המרכזיות ומנעו מהשחורים גישה לקלפי.
על פי התוצאות הרשמיות של הבחירות ניצחה המפלגה הדמוקרטית, אך היה ברור לכולם שתוצאה זו הושגה בזכות הרתעת מצביעים שחורים וזיופים נרחבים של התוצאות.
כתב של הוושינגטון פוסט שנכח בעיר דיווח על פעולות של "החולצות האדומות" שבהן הושמדו פתקים רבים של המפלגה הרפובליקנית, ועל הימנעות המונית מהצבעה בקרב התושבים השחורים.
למחרת הבחירות נאספו כ-600 תושבים לבנים במרכז העיר, שם אלפרד מור ואדל הקריא את "הכרזת העצמאות הלבנה." ההכרזה הדגישה את עליונות האדם הלבן וקראה לאסור על פעילות פוליטית של שחורים, או של לבנים התומכים בזכות הבחירה לשחורים במחוז.
כמו כן קראה לסגור את העיתון "דיילי רקורד" ולגרש את עורכיו מהעיר.
הקהל הריע לאלפרד מור ואדל ו-457 איש חתמו על ההכרזה.
שמות החותמים פורסמו למחרת בעיתוני העיר.
האחים מאנלי, עורכי ה"דיילי רקורד", ברחו למחרת מן העיר.
ואדל כינס 25 ממנהיגי השחורים בעיר, הקריא בפניהם את "הצהרת העצמאות הלבנה" וביקש שינסו לשכנע את תושביה השחורים של העיר להיכנע לדרישותיו, אחרת הם ייאלצו לפעול נגדם באלימות.
מנהיגי השחורים ניסחו מכתב לפיו הם לא אחראים לתגובות הציבור, ושליח מטעמם הניח אותו בתיבת הדואר של ואדל.
לא ברור אם ואדל בדק את תיבת הדואר שלו, אך לדבריו לא התקבלה כל תגובה ממנהיגי השחורים, ולכן ראה את עצמו רשאי לממש את איומיו.
בבוקר 10 בנובמבר הוא פרץ יחד עם 500 לבנים חמושים למשרדי מערכת עיתון ה"דיילי רקורד".
הם השחיתו את המקום ושרפו את המבנה.
מעשים דומים התרחשו בכל הערים המרכזיות בקרוליינה הצפונית: מערכות העיתונים השחורים ברחבי המדינה הושחתו והוצתו, וקבוצות חמושות של דמוקרטים לבנים מנעו משחורים ומרפובליקנים לבנים כניסה למרכזי הערים.
בעקבות השריפה נפוצו שמועות על אלימות של שחורים נגד לבנים.
בתגובה, אספסוף של כ-2,000 לבנים חמושים נכנסו לשכונות וילמינגטון בעלות רוב שחור, הרסו בתי עסק של שחורים ובתי מגורים, ותקפו תושבים שחורים.
האלימות נמשכה גם עם רדת הלילה.
מאות שחורים ברחו מהעיר והתחבאו בביצות שמסביבה.
ב-10 בנובמבר 1898, בשעות הצהריים, ואדל פשט עם קבוצה של חמושים על בניין העירייה, ובאיומי אקדח אילץ את ראש העיר להתפטר.
ראש העיר, סילאס פ' רייט, איש המפלגה הרפובליקנית, עזב באותו יום את העיר, יחד עם חברי המועצה ופעילים נוספים במפלגה.
ואדל הוכתר על ידי ההמון לתפקיד ראש העיר החדש.
למחרת הובאו שישה פעילים פוליטיים שחורים לתחנת הרכבת בעיר, שם עברו סדרת השפלות ועינויים, ולאחר מכן הועלו בכוח על רכבת וגורשו מהמדינה.
מניין ההרוגים במהומות מוערך ב-60 עד 300 שחורים, חלקם נשים וטף.
כ-2,000 שחורים גורשו או ברחו מהעיר.
מספר תושבים לבנים נפצעו קל, ואיש מהם לא נהרג.
בעיתוני התקופה הואשמו השחורים במאורעות.
מספר תושבים פנו לנשיא ארצות הברית ויליאם מקינלי בבקשה לעזרה ולהתאוששות מההרס הנרחב, אך לא זכו לתגובה.
דובר הבית הלבן אמר כי אינו יכול לסייע ללא בקשת המושל, וזו לא התקבלה.
בשנת 1899, שנה לאחר ההפיכה, נערכו בחירות בעיר, ולתפקיד ראש העיר נבחר אלפרד מור ואדל, שתפס בכוח את תפקיד ראש העיר בהפיכה.
הוא נשאר בתפקידו עד 1905. ואדל ואנשיו קבעו סדרת חוקים המכונים "חוקי ג'ים קרואו" שנועדו להרתעת מצביעים שחורים, בהם דרישה להוכחת תשלום כל המיסים כתנאי להצבעה, קביעת מבחני איות ומבחני אופי כתנאי להצבעה, ותנאים מגבילים נוספים, שגרמו בעקיפין לשלילה אפקטיבית של זכויות האזרח של האפרו-אמריקאים.
הדמוקרטים העבירו גם סדרת חוקים להפרדה גזעית.
נאסר על שחורים ולבנים לשבת יחד ברכבות, בסירות ובאולמות משפט, ובדיונים משפטיים נדרשו שני ספרי תנ"ך נפרדים, אחד ללבנים ואחד לשחורים.
כמעט לכל היבט בחיים הציבוריים תוקן חוק המאפשר הפרדה בין לבנים לשחורים.
כתוצאה מחוקים אלה, גם תושביה הלבנים העניים של וילמינגטון החלו לתמוך ב"עליונות לבנה" ובהפרדה הגזעית בעיר.
לפני שנת 1898, השחורים והלבנים חיו בשכנות טובה, אך לאחר מכן נוצרו שכונות נפרדות.
התמיכה בעליונות הלבנה גברה גם במדינות נוספות בדרום ארצות הברית, והן אימצו את חוקי ג'ים קרואו וחוקי ההפרדה הגזעית.
באותה עת אושרו חוקים אלה גם על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית.
רק בשנת 1915 קבע בית המשפט העליון שחוקי ג'ים קרואו אינם חוקתיים.
תקנות ההפרדה הגזעית בוטלו רק בשנות ה-60 של המאה ה-20.
לאחר ההפיכה של 1898 פרסמו חלק מתושבי העיר את גרסתם לאירועים, ונוצרו נרטיבים סותרים בנוגע לגורמי המהומות ולתוצאותיהן.
חלק ממשתתפי הדיון הציבורי קראו לאירועים "טבח" וחלק גרסו שאלה היו "מהומות".
בשנת 2000 החליט בית המחוקקים של דרום קרוליינה להקים ועדת חקירה, תוך הכרה בכך שהקהילה השחורה סבלה קשות מההפיכה, מבחינה פוליטית וכלכלית, ובמיוחד מחוקי ג'ים קרואו שנחקקו בעקבות ההפיכה.
לכן ראוי לקרוא לאירועים 'טבח' במקום 'מהומות'.
זו מילה גדולה וקשה, אבל זה מה שקרה."
הוועדה המליצה לבית המחוקקים לשלם פיצויים לצאצאי השחורים שנהרגו בטבח, וגם לכלל הקהילה השחורה במחוז.
משנת 2006 ואילך התפרסמו בעיתוני קרוליינה הצפונית תחקירים אודות המהומות ב-1898. עורכי העיתונים התנצלו על ליבוי היצרים בעיתונות של המאה ה-19, שנעשתה לדבריהם תחת השפעתו של ג'וזפוס דניאלס.
באחד העיתונים נכתב: "אנו מתנצלים בפני האזרחים השחורים וצאצאיהם על כך שהתעלמנו מזכויותיהם ורצונותיהם, ובפני כל תושבי קרוליינה הצפונית שבגדנו באמונם בכך שלא פרסמנו דיווחי חדשות הוגנים ולא עמדנו עמידה איתנה כנגד עוול."
בינואר 2007 פרסמה המפלגה הדמוקרטית בקרוליינה הצפונית התנצלות על חלקם של מנהיגי המפלגה במהלך ההפיכה בווילמינגטון, ועל תמיכתם בעליונות לבנה.
באוגוסט 2007 פרסם הסנאט של קרוליינה הצפונית הצהרת התנצלות, הכרה והבעת חרטה עמוקה על ההפיכה.
במרץ 2018 הותקן לוח זיכרון לציון המאורעות במרכז העיר, סמוך למקום בו התרחשו המהומות.
במאמרים רבים אודות ההסתערות על הקפיטול (2021) הוזכר הטבח בווילמינגטון כאירוע היסטורי דומה.
מספר ספרי עיון נכתבו על מהומות וילמינגטון, וכן מספר ספרי פרוזה.
להלן חלק מהספרות בנושא זה.
בשנת 1901 ראה אור ספרו של צ'ארלס צ'סנט "עצם המסורת" המתאר את המהומות בווילמינגטון באופן נאמן למציאות.
לעומתו, בשנת 1902 ראה אור הספר "חברבורות הנמר" של איש העליונות הלבנה תומאס דיקסון, בו הוא משבח את תושביה הלבנים של העיר ומתאר את האירועים מזווית זו.
בשנת 1936 פרסם העיתונאי הארי היידן רומן המתאר את המהומות בווילמינגטון כאירוע מהפכני חיובי, ש"הציל" את קרוליינה הצפונית מתקופת השיקום.
חוקרת בשם הלן ג' אדמונדס פרסמה בשנת 1951 מחקר בשם "השחורים והפוליטיקה המעורבת בקרוליינה הצפונית, 1894-1901" בו תיארה את פעולות הדמוקרטים כהפיכה, במקום "מהומות גזע" כפי שהיה מקובל עד אז.
תפיסה זו מקובלת כיום על מרבית ההיסטוריונים.
המהומות בירושלים היו חלק מהמהומות בישראל (2021), עקב הבחירות ברשות הפלסטינית, התערבות החמאס, והמצב הפוליטי המורכב בישראל, עיקר המהומות התרחשו באזור שער שכם והר הבית.
המהומות החלו ב-15 באפריל בעקבות טרור הטיקטוק והתחזקו ב-6 במאי 2021, לאחר שלא הושגה הסכמה בין היהודים והפלסטינים בעניין בעלות על הדירות בשכונת שייח' ג'ראח שבמזרח ירושלים, ובית המשפט העליון ביקש משני הצדדים להופיע בפניו בשנית.
המהומות התרחשו במקביל לחגיגות לילת אל-קדר ויום ירושלים.
בעקבות המהומות, הדיון של בית המשפט נדחה ב-30 ימים, בהצעתו של היועץ המשפטי לממשלה.
ב-10 במאי, מפגינים פלסטינים שיגרו זיקוקים והציתו עץ בהר הבית, מה שיצר שרפה בהר, במקביל למצעד הדגלים לרגל יום ירושלים.
המצעד הופסק לאחר ירי רקטות מרצועת עזה אל עבר אזור ירושלים.
במקביל לעימותים בירושלים, התקיימו הפגנות ועימותים של מאות במקומות אחרים בשאר חלקי ישראל.
ב-10 באפריל 2021, אוטובוס ישראלי ובו הנהג עם אשתו וילדיו, נקלע לשכונת עיסאוויה שבמזרח ירושלים.
ערבים שהיו בשכונה ניסו לבצע בהם לינץ', אך הם הצליחו להימלט ברגל.
ב-13 באפריל 2021, ערב יום הזיכרון, משטרת ישראל ניתקה את הרמקולים של מסגד אל-אקצא מחשש להפרעות בטקס המרכזי שנערך בכותל המערבי הסמוך למסגד.
באותו הערב התחיל העולם המוסלמי את היום הראשון של צום הרמדאן.
השגריר הירדני מחה על ניתוק הרמקולים.
טרור הטיקטוק היה גל טרור ואלימות בו הופצו סרטונים בעלי אופי אלים ברשת הטיקטוק.
הסרטונים הכילו נרטיב משפיל כלפי יהודי ירושלים, בעיקר אלו עם חזות חרדית.
האירוע הראשון אירע ב-15 באפריל 2021, יום העצמאות ה-73 של מדינת ישראל.
בסרטון, נער ערבי תקף נער חרדי וסטר לו בזמן נסיעה ברכבת הקלה בירושלים, חבירו העלה את התיעוד לרשת בצירוף הכיתוב: "זה העם הפלסטיני או אתם".
התוקף הואשם בתקיפה ממניע גזעני.
הסרטון גרר תגובות רבות הן מצד הפלסטינים, שתמכו במעשה, והן מצד ארגוני הימין, שגינו אותו.
והוא היוה נקודת פתיחה לגל שהתפשט ובו צעירים ערבים רבים תיעדו את עצמם תוקפים יהודים או שורפים את דגל המדינה, כשהתיעודים מועלים על ידם לרשת.
ב-22 באפריל, ארגון להב"ה וערביי מזרח ירושלים התעמתו זה עם זה בשוק מחנה יהודה.
שני פעילי ארגון להב"ה נלקחו לחקירה בחשד להפרות סדר אלימות.
בשעה 2:00 לפנות בוקר, הארגון החל לצעוד לשער שכם, תוך שחלק מהמשתתפים קוראים: "מוות לערבים".
כשהגיעו לשער שכם, הותקפו בידי מפגינים פלסטינים, ובתגובה השליכו עליהם חפצים.
לאחר פינוי המהומה, המשטרה עצרה 50 חשודים (יהודים ופלסטינים) בהפרות סדר.
שוטר אחד נפצע בראשו לאחר שנזרקה עליו אבן בידי נער ערבי.
בית המשפט העליון בישראל, צפוי היה להורות על פינוין של שש משפחות פלסטיניות משכונת שייח' ג'ראח.
הדבר הסלים את סכסוך הקרקעות בשכונה; ב-1867, קנו היהודים חלקים משייח' ג'ראח מבעליהם המוסלמים.
בעת מלחמת העצמאות, מזרח ירושלים נכבשה על ידי הירדנים.
ירדן, בתמיכת האומות המאוחדות, שיכנה בשכונה 28 משפחות פליטים פלסטינים שברחו ממדינת ישראל.
במלחמת ששת הימים, כבשה ישראל את האזור, והבתים הוחזרו לבעלות יהודית.
במהלך השנים, הורו בתי המשפט בישראל בכמה פסיקות על פינוין של משפחות פלסטיניות בעקבות תביעות שהגישו בעלי הקרקע היהודים.
בסוף 2020 ובתחילת 2021 התקבלו כמה החלטות משפטיות לפינוי תושבים נוספים.
חבר הכנסת איתמר בן גביר, ביקר בשייח' ג'ראח זמן קצר לפני תחילת המהומות, והצהיר כי הבתים שייכים לעם היהודי.
לאחר ההצהרה, סוכנות הידיעות הצרפתית, דיווחה כי מתנחלים ישראלים נצפו בשייח' ג'ראח נושאים נשקים ואבנים.
במקביל, הציבה משטרת ישראל מחסומים ברחבת הכניסה לשער שכם, מקום ההתכנסות של המוסלמים לאחר תפילות חג הרמדאן, ולהגביל את מספר המתפללים במסגד אל-אקצא ל-10,000 איש.
לאחר התנגדויות אלימות מצד הפלסטינים, הודיעה משטרת ישראל כי תוריד את המחסומים ואת ההגבלות על שער שכם.
לאחר הסרת ההגבלות, פלסטינים רבים החלו לחגוג "חגיגת ניצחון", תוך שהם משגרים זיקוקים לאוויר ומניפים את דגל הרשות הפלסטינית.
כוחות יס"מ פיזרו את המפגינים.
לאחר 16 שנות כהונה כנשיא הרשות הפלסטינית, ב-15 בינואר 2021, מחמוד עבאס, הודיע לראשונה על תאריך קיום הבחירות לפרלמנט ולנשיאות, 31 ביולי 2021. ב-29 באפריל, החליט לדחות את הבחירות לאחר שלא הושגה הסכמה עם ישראל על קיומן במזרח ירושלים.
הדבר גרר ביקורות חריפות מצד האזרחים הפלסטינים, בטענה כי עבאס מפחד להפסיד בבחירות ליריבו, מרואן ברגותי.
המהומות של הפלסטינים בשייח ג'ראח אירעו ב-6 במאי.
באותו עימות נעצרו 7 בני אדם.
לאחר המקרה, פלסטינים רבים החלו להתעמת עם משטרת ישראל במסגד אל-אקצא.
ארגון הסהר האדום הפלסטיני דיווח כי 136 פלסטינים נפצעו בעת ההפגנות במסגד.
ב-7 במאי, מהומות פרצו בהר הבית, בשער שכם ובשיח' ג'ראח.
אלפי מתפללים יידו אבנים, השליכו חפצים וירו זיקוקים לעבר השוטרים.
המתפרעים אגרו לוחות, אבנים וזיקוקים לקראת המהומות.
הכוחות פעלו לפיזור המתפרעים והשתמשו ברימוני הלם ובאמצעים נוספים לפיזור הפגנות.
תועד באופן חריג רימון הלם בתוך המבנה של מסגד אל-אקצא.
אחרי שלושה גלים של עימותים קשים בהר הבית, 205 פלסטינים ו-17 שוטרים שנפצעו, המשטרה הכניסה את כל המתפללים לתוך המסגד וסגרה את כל הכניסות לאזור.
מהומות נוספות התרחשו בלילת אל-קדר, ב-8 במאי.
המונים פלסטינים יצאו לרחובות מזרח ירושלים, יידו אבנים לעבר הכוחות הישראלים, הציתו שריפות במספר מוקדים בעיר והניפו את דגל הרשות הפלסטינית ודגל חמאס.
משטרת ישראל הגיבה באמצעות זריקת רימוני הלם ושימוש במכת"זים.
באותו לילה, 80 בני אדם נפצעו.
בשל החשש מחידוש העימותים בהר הבית, המשטרה עצרה אוטובוסים עם מתפללים מוסלמים.
על פי המשטרה, האוטובוסים נעצרו עקב מידע מודיעיני ולפיו הנוסעים מתכוונים להפר את הסדר על ההר.
עם זאת, בעקבות לחץ שהופעל על המשטרה נשלחו הסעות לאסוף את המתפללים מכביש 1 להר הבית.
ב-9 במאי נכנסו הכוחות הישראלים אל מסגד אל-אקצא לאחר יידוי אבנים.
הפלסטינים יידו אבנים, חזיזים וחפצים כבדים אל עבר הכוחות הישראלים.
באותו ערב, מאות מתפרעים ערביים יידו אבנים לעבר כוחות משטרה סמוך לקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים.
מההתפרעות נפגעו מספר אזרחים שחלפו במקום, 3 נפגעו מאבנים בראשם, 3 נוספים מגז פלפל וסטודנטים נוספים נפגעו ממכות יבשות ופגיעת אבנים.
כמו כן נפגעו גם מספר שוטרים.
לאחר מכן הפורעים הגיעו בסמוך לישיבת בית אורות, שם גרמו נזק למספר כלי רכב וניסו להצית רכב של אחד מתלמידי הישיבה.
בבוקר ה-10 במאי, יום ירושלים, פרצו שוטרים שוב לתוך מסגד אל-אקצא לאחר שמתפללים יידו אבנים והחלו לירות זיקוקים על כוחות המשטרה במקום.
עימותים קשים התפתחו בין הצדדים, שבהם נפצעו לפחות 12 שוטרים ויותר מ-215 אנשים.
בבוקרו של אותו יום הודיעה המשטרה כי לא תאפשר תפילת יהודים בהר הבית.
המונים שבאו וקיוו לעלות להר נשארו במשך שעות בשערי ההר, חלקם ניסו להתפרץ פנימה ושלושה מתוכם נעצרו.
בהמשך הותקף אזרח יהודי שנסע עם רכבו באבנים ובגז מדמיע, באזור שער האריות, איבד שליטה על רכבו ופגע במתפרע ערבי.
לאחר שהצליח לצאת מרכבו ניסו ערבים להתקרב אליו בניסיון לבצע בו לינץ'.