tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות מלחמת אפגניסטן (2001) ומלחמת עיראק (2003) בהן צבא ארצות הברית עבר יחסית מהר ממלחמה נגד צבא סדיר לעימות נמוך עצימות נגד מיליציות לא סדירות, ארגוני גרילה וארגוני טרור.
חלק ניכר מהלחימה התרחש בשטח בנוי ומאוכלס.
כתוצאה מכך נזקק הצבא לאמצעי לחימה ללוחמה בשטח בנוי.
אף על פי שרובי ה-M24 SWS בריחיים היו אמינים מאוד ונתנו ביצועים טובים מאוד, הצבא החליט שזירת הלוחמה בשטח בנוי והטווחים הקצרים דורשת רובה צלפים חצי-אוטומטי שיאפשר ירי מהיר אך מדויק במטרות בטווחים קצרים ובינוניים.
צבא ארצות הברית הכין מפרט לרובה שאמור להחליף את ה-M24 ובו דרש שיהיה רובה חצי-אוטומטי מדויק.
ה-SR-25 נבחר כבסיס לרובה החדש עקב דמיונו ל-M-16, הדיוק הגבוה יחסית שלו והניסיון המוצלח איתו בקרב יחידות מיוחדות, כגון אריות הים.
ב-2010 נבחר ה-M110 SASS לרובה התקני של צלפי צבא ארצות הברית ויועד להחליף את ה-M24 בתפקיד זה.
כתוצאה מכך הפסיק הצבא להזמין רובי M24 וחברת נשקי רמינגטון הפסיקה לייצר את הרובה.
עם זאת, הצלפים היו מרוצים מאוד מרובי ה-M24 ולכן הם לא יצאו לגמרי מהשירות והוחלט לשדרגם כך שימשיכו לשרת לצד ה-M110.
הביקורות על ה-M110 היו מעורבות, בעיקר בכל הנוגע לאמינות, בעיה שהוא ירש מה-SR-25. נטען שהרובה היה צריך תחזוקה מתמדת ותדירות החלפה גדולה של חלקים בו, בייחוד בתנאי המדבר הקשים של המזרח התיכון.
בתגובה לכך אמר צבא ארצות הברית שהרובה מתפקד טוב מאוד, ושהמכרז הוא לא למחליף ל-M110, אלא לרובה קל יותר, שישמש את המאתר שלצד הצלף שמצויד ב-M2010 (גרסה משודרגת של הרמינגטון M24 בקליבר 0.300 וינצ'סטר מגנום).
בעקבות הביקורות יצא צבא ארצות הברית במכרז לשדרוג או החלפת הרובים הקיימים.
אחת האופציות שנבחנה הייתה לקצר את ה-M110 ולהחליף את הקת שלו בקת טלסקופית.
בסופו של דבר, ב-2016 הוחלט לבחור בחברת הקלר וקוך לייצר רובה צלפים קומפקטי חדש, בשם CSASS שפירושו Compact Semi-Automatic Sniper System.
רובה זה יהיה מבוסס על ההקלר וקוך G28 וזכה לציון הצבאי M110A1 CSASS.
הצבא החל להצטייד ברובה זה ב-2018 וצפוי להזמין כ-6,000 יחידות שיחליפו את ה-M110 הקיים במערך הצליפה וקלעי הסער.
ה-M2010 ESR הוא רובה צלפים בריחי תוצרת נשקי רמינגטון שמשרת בצבא ארצות הברית.
הרובה נכנס לייצור ב-2010 ופירוש שמו הוא ראשי תיבות של Enhanced Sniper Rifle.
רובה ה-M2010 הוא גרסה משודרגת של ה-M24 SWS בה הקליבר שונה מה-7.62 מ"מ נאט"ו המסורתי ל-0.300 וינצ'סטר מגנום העוצמתי יותר.
מטרת השינוי הייתה להגדיל את טווח הירי האפקטיבי (הטווח בו הרובה מספיק מדויק) של הרובה מ-800 מטר ל-1,200 מטר.
ה-M2010 פותח על ידי מנהלת PEO Soldier של מחלקת ההגנה של ארצות הברית וחברת נשקי רמינגטון זכתה במכרז לייצורו.
הרובה נכנס לשירות ב-2011 בצבא ארצות הברית, לצד ה-M110 SASS, והחליף את ה-M24 SWS.
במקור תכנן צבא ארצות הברית להחליף את רובה הצלפים התקני שלו מ-M24 SWS לרובה חדש, שיעמוד בדרישות של שדה הקרב המודרני, כפי שנתנסה בו הצבא באפגניסטן ועיראק.
מחד, הייתה דרישה לרובה צלפים חצי-אוטומטי שיאפשר ירי מדויק מהיר בלוחמה בשטח בנוי, ומאידך - רובה שיהיה מדויק (דיוק של 1 דקת קשת ומטה) בטווחים של עד 1,500 מטר.
כדי לתת מענה לדרישה הראשונה הצטייד צבא ארצות הברית ברובה החצי-אוטומטי M110 SASS, גרסה משופרת של ה-SR-25. רובה חצי-אוטומטי זה מדויק עד לטווח של 800 מטר ופחות אמין מה-M24 הבריחי.
למרות קליטת הרובה החדש צלפי הצבא סירבו לוותר על ה-M24, וה-M110 לא נחשב לתחליף אידיאלי.
לכן החליטה מחלקת ההגנה על רכישת רובה צלפים נוסף שיפצה על המגרעות של ה-M110. כדי לחסוך בעלויות החליטו מחלקת ההגנה וצבא ארצות הברית על הסבת רובי ה-M24 הישנים והאמינים לרובי צלפים מודרניים בקליבר 0.300 וינצ'סטר מגנום כדי לשפר את טווח הירי.
בנוסף להחלפת הקליבר הוחלט גם לשדרג את מתפסי הרובה ולהתאימם לעידן המודרני.
המתפסים והמעצה הקלאסיים הוחלפו במעצים מודרניים וארגונמיים, בעלי יכולת התאמה אישית ליורה והתקנה מהירה של עזרים טקטיים.
הרובה עבר ניסויים תחת השם XM2010 וב-2011 נקלט תחת השם M2010 ESR.
הצלפים שקיבלו את הרובה החדש עברו קורס הסבה בן 3 ימים ובסיומו יכלו לפגוע במטרות בטווח 1,000 מטר.
בעקבות הביקורות החיוביות הוחלט להחליף את כל רובי ה-M24 ברובי ה-M2010 החדשים.
ב-2014 סיים צבא ארצות הברית לבצע את ההחלפה וכל רובי ה-M24 SWS הישנים הוחלפו ב-M2010 ESR, כאשר ב-25 באפריל 2014 ייצרה חברת נשקי רמינגטון את הרובה ה-2,558 ובכך סיפקה את כל הרובים החדשים שהצבא הזמין.
הרובה תוכנן לגשר על פער זמני ויוחלף בבארט Mk 22 PSR בשנות ה-20 של המאה ה-21.
בנוסף שודרג בלם הלוע והסתרשף של הקנה כך שיהיה ניתן להתקין עליו במהירות ובקלות עמעם.
מתפסי ומעצה הרובה הוחלפו בקת ומתפסים מודרניים ארגונומיים הניתנים לכוונון לנוחות ארגונומית מקסימלית ליורה ובעלי מספר רב של מסילות המאפשרות התקנה מהירה של עזרים טקטיים שונים כגון כוונת טלסקופית, דורגל ועמעם.
במקום הזנה במחסנית פנימית ההזנה הוחלפה למחסנית חיצונית נתיקה בת 5 כדורים.
חברת נשקי רמינגטון בודקת כל רובה שיוצא מהמפעל ומוודאת שהדיוק שלו יהיה 1 דקת קשת ומטה (כלומר: הפיזור הזוויתי בירי מקובץ לא יעלה על 1/60 המעלה, כלומר: פיזור של 2 אינץ' בטווח 200 יארד).
M110 (מ-Messier 110 או NGC 205) היא גלקסיה אליפטית ננסית המלווה את גלקסיית אנדרומדה ומהווה חברה בקבוצה המקומית.
היא ו-M32 הן הגלקסיות הבהירות ביותר מבין הגלקסיות הלווייניות של גלקסיית אנדרומדה עם דרגת בהירות 8.1. מיקומה, כחצי מעלה מצפון-מערב למרכז של גלקסיית אנדרומדה, ובהירות נראיתה מאפשרים לאתרה בקלות באמצעות טלסקופ חובבים ואפילו באמצעות משקפת איכותית.
זהו העצם האחרון שנוסף לקטלוג מסיה בשנת 1966 על ידי קנת גלין ג'ונס, כמעט 200 שנים אחרי גילויו.
M110 התגלתה ב-10 באוגוסט 1773 על ידי האסטרונום הצרפתי שארל מסיה, בזמן שצפה בגלקסיית אנדרומדה במטרה לשרטטה.
מסיה ציין שהיא קרובה לגלקסיית אנדרומדה כך שהן נמצאות באותו שדה ראייה והביע את תמיהתו על כך שהיא לא התגלתה עד עכשיו.
לא ידוע למה מסיה החליט שלא לצרף אותה לקטלוג מסיה, בניגוד ל-M32 הסמוכה שכן הוכנסה.
בשרטוט של גלקסיית אנדרומדה, מסיה שרטט גם את M32 ואת M110 וציין לצידן את שנות גילוין ואת שם המגלה.
ב-27 באוגוסט 1789 צפתה קרוליין הרשל ב-M110, בלי שידעה על גילויה הקודם וציינה את מיקומה.
כשנה מאוחר יותר צפה בה ויליאם הרשל ותיאר אותה כבהירה מאוד ומאורכת וייחס את גילויה לאחותו.
ג'ון הרשל צפה בה ב-1828 וציין שמרכזה בהיר משוליה ונראה שיש לה גרעין.
בשנת 1866 האסטרונום הבריטי ויליאם הגינס ביצע מדידות ספקטרוסקופיות וציין כי הספקטרום של M110 רציף.
בשנת 1944 הצליח האסטרונום וולטר באד במצפה הר וילסון לצפות בכוכבי הגלקסיה וזיהה שלכוכבי הגלקסיה בעלי הבהירות הגבוהה ביותר יש בהירות דומה לבהירות של הכוכבים הבהירים ביותר בגלקסיית אנדרומדה, ומכך הסיק שהן בערך באותו המרחק.
M110 נמצאת במרחק של כ-2.7 מיליון שנות אור ממערכת השמש, כך שהיא נמצאת למעשה מעבר לגלקסיית אנדרומדה.
צורתה אליפטית כאשר לציר המשני אורך של כמחצית אורכו של הציר הראשי ואורכו הזוויתי של הציר הראשי עומד על כ-22 דקות קשת ששקולות לאורך של כ-17,000 שנות אור.
בשונה מגלקסיות אליפטיות אחרות, ובניגוד ל-M32, ניתן למצוא ב-M110 כוכבים צעירים וחמים שנוצרו בעשרות מיליוני השנים האחרונות.
בשל כך צבעה של M110 כחלחל יותר משל M32. מסתה של M110 מוערכת בכ- מסות שמש ולמרות מסתה הנמוכה וקוטרה הקטן, יש לה מערכת של לפחות 8 צבירים כדוריים המקיפים אותה.
M110 נעה במהירות של כ-240 ק"מ לשנייה בכיוון מערכת השמש.
בקיזוז מהירות השמש סביב מרכז שביל החלב, נראה ש-M110 נעה באיטיות ביחס למרכז שביל החלב, בעוד שגלקסיית אנדרומדה נעה במהירות של כ-100 ק"מ בשנייה לכיוון שביל החלב, כך שנראה ש-M110 נעה כעת לכיוון צידה האחורי של גלקסיית אנדרומדה במסלול ההקפה שלה סביבה.
M163 VADS הוא נגמ"ש ובו מערכת נ"מ קנית המבוססת על תותח גאטלינג M61A1 וולקן, שגם העניק את השם לכלי כולו: Vulcan Air Defense System.
כלי זה שירת בצבא ארצות הברית וגם בצה"ל, שם הוא זכה לשם "חובט" (Basher).
ייעודו העיקרי של ה-M163 הוא הגנה אווירית וחיפוי אווירי על כוחות קרקע וטורי שריון והפלת כלי טיס מנמיכי טוס.
ה-M163 נמצא שימושי למדי גם בלוחמה בשטח בנוי לצורך ניקוי גגות מצלפים.
תותח הוולקן הכבד ומהיר הירי מספיק חזק בשביל לנקב בניינים וזווית העילרוד הגבוהה שלו מאפשרת כוונון לגגות הבניינים וריסוסם.
ה-M163 מבוסס על תובת נגמ"ש M-113 משולבת תותח אוטומטי מדגם M61A1 וולקן 6-קני בקליבר 20 מ"מ בעל קצב אש גבוה.
עם זאת, למרות היותו כלי הנ"מ העיקרי של מדינות נאט"ו ובעלות בריתן, הוא התגלה כנחות לעומת הכלים הסובייטים המקבילים כגון ה-ZSU-23-4 "שילקה".
ה-M163 VADS נכנס לשירות במערך הנ"מ של צה"ל ב-1975 בשם "חובט" (Basher).
לכלי זה היסטוריה של שלוש הפלות אוויריות, האחרונה מביניהן הייתה הפלת כדור פורח.
בנוסף פלוגת ה"חובט" הצה"לי תחת פיקודו של דובי אמיתי השיג את ההפלה הראשונה והיחידה באמצעות ה-M-163 וולקן, של כלי טיס סילוני, מטוס קרב מיג 21, במבצע שלום הגליל בעת קרב בכפר דוחה.
ב-1997 שודרגו כל דגמי ה"חובט" לדגם ה"מחבט" שהשינויים הבולטים בו הם הוספת משגר טילי נ"מ מדגם FIM-92 סטינגר ובו 4 זבילים ואפשרות להתחבר למכ"ם אזורי.
המחבטים השתתפו במבצע חומת מגן במשימות סיוע באש כבדה לכוחות הקרקע, שיתוק אש עוינת וטיהור גגות מצלפי אויב.
בשנת 2006 יצא משימוש רשמי במערך הנ"מ הישראלי בהמשך למגמת סגירת הנ"מ הטקטי או הנ"מ המתנייע, לאחריו פורקו סוללות וגדודים של נ"מ מתנייע.
M10 בוקר הוא טנק קל שפותח על ידי ג'נרל דיינמיקס מערכות קרקע עבור צבא ארצות הברית, כחלק מסדרת רכבי הקרב המשוריינים ג'נרל דיינמיקס גריפין .
צבא ארצות הברית הזמין 96 רכבי ייצור ראשוני בקצב נמוך, עם אספקה ראשונית לצבא עד סוף שנת 2023.
M26 פֵּרְשִׁינְג היה טנק אמריקאי בינוני-כבד, שיוצר בארצות הברית לקראת סוף מלחמת העולם השנייה.
הטנק לא השתתף במלחמה במספרים גדולים.
הפרשינג (על שם גנרל הצבאות ג'ון פרשינג, מפקד צבא המשלוח האמריקני לצרפת במלחמת העולם הראשונה), נועד למעשה להחליף את ה־M4 שרמן בתפקיד הטנק העיקרי של צבא ארצות הברית.
בניגוד לשרמן ששקל מעט יותר מ-30 טון, שקל הפרשינג מעל 40 טון, ובכך למעשה מתח את גבולות ההגדרה "טנק בינוני".
בגלל בעיית הסיווג הוא הוגדר לבסוף כטנק כבד, על אף שנועד למלא את תפקידי השרמן.
הסיבה להבדל במשקל לעומת השרמן הייתה פשוטה - השרמן לא היה מסוגל להתמודד בתנאים שווים עם הטנקים הגרמניים, במיוחד הפנתר והטיגר.
האמריקאים הבינו כי הפתרון הוא בטנק כבד יותר, שישמש בתפקיד של טנק בינוני (למעשה הם פיגרו בכך אחרי הגרמנים שהתייחסו לפנתר כטנק בינוני על אף ששקל מעל ל-40 טון).
ב-1943 החל הפיתוח של הטנק, ובאוקטובר 1944 החל הייצור.
הטנק היה גדול מהשרמן אם כי נמוך יותר, ושקל 42 טון.
ההבדל במשקל נבע מעובי שריון שהגיע במקומות העבים ל-102 מילימטר.
הטנק צויד בתותח בקוטר 90 מילימטר, שהיה מסוגל לחדור 150 מילימטר שריון בטווח של 2,000 מטר.
המנוע היה מנוע בנזין בן 470 כוחות סוס, והניע את הטנק למהירות מרבית של 40 קמ"ש.
המנוע ותיבת ההילוכים היו החיסרון העיקרי של הטנק, שכן היו חלשים מדי ובלתי אמינים.
צוות של חמישה תפעל את הטנק.
310 טנקי M26 הגיעו לאירופה לפני תום המלחמה, והשתתפו בלחימה בריין התחתון.
הטנק היווה שיפור עצום לעומת קודמו, ובמפגשים עם פנתרים וטיגרים הוכיח את עצמו כשווה להם.
גרסה מיוחדת של הפרשינג, שהייתה חמושה בתותח 90 מילימטר ארוך יותר אף השמידה טנק מסוג קניגסטיגר.
2,350 טנקים מסוג זה יוצרו.
לאחר מלחמת העולם השנייה פנו האמריקאים להיערכות לעימות אפשרי עם ברית המועצות.
הבעיה הייתה קשה: השרמן המיושן, עדיין הטנק העיקרי של האמריקאים, ניצב בפני טנקי T-34 ו-IS-2 הסובייטיים המעולים.
האמריקאים נאלצו לפעול מהר על מנת לשפר את מצבם והחליטו לפתח טנק בינוני חדש, ובמקביל לשדרג את ה-M26 פרשינג כך שישמש כמגשר עד לסיום הפיתוח.
הגרסה המשופרת נקראה M46 פטון.
שינוי השם היה חריגה מהמדיניות האמריקאית של מתן שמות לטנקים, שכן ה-M46 לא היה טנק חדש לחלוטין.
השינוי נעשה על מנת לכבד את זכרו של ג'ורג' פטון, שנהרג בתאונת דרכים בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה.
למרות שינוי השם, ה-M46 היה למעשה פרשינג, שעשו בו שני שינויים עיקריים:
מכיוון שנקודות החולשה של הטנק היו המנוע ותיבת ההילוכים, הוחלט להחליף אותם.
המנוע החדש היה מנוע דיזל והפיק 740 כ"ס.
החידוש האמיתי היה במערכת ההנעה החדשה שהייתה למעשה מערכת הילוכים\היגוי\בלימה משולבת.
המערכת איפשרה לטנק לבצע בקלות יחסית תמרונים שהיו בעבר מסובכים, כמו סיבוב במקום או פניות חדות תוך נסיעה.
המערכת שימשה לאחר מכן בשאר סדרת טנקי הפטון.
לתותח בקוטר 90 מילימטר נוסף מפנה גזים ומפצה.
עם פרוץ מלחמת קוריאה, נשלחו טנקי ה-M46 ביחד עם טנקי ה-M26 הוותיקים יותר לאזורי הקרבות, שם הם פגשו בטנקי T-34 של קוריאה הצפונית וסין.
M2 בראונינג (ידוע גם בשם בראונינג 0.5, אפס-חמש, מק"כ ו-Fifty-Cal) הוא מקלע כבד בקליבר 0.5 אינץ' (12.7x99 מ"מ נאט"ו).
זהו אחד המקלעים הוותיקים והנפוצים בעולם שעדיין נמצאים בשימוש.
הוא נכנס לשירות ב-1932 ונמצא בשירות מבצעי עד היום.
ה-M2 משמש כמקלע הכבד הראשי של צה"ל, הכוחות המזוינים של ארצות הברית, צבא בריטניה ועוד צבאות רבים בכל העולם, וידוע בזכות האמינות והדיוק המצוינים, וכוח האש הגדול שלו.
מלבד שיפורים אלה, התכנון המקורי של בראונינג לא השתנה באופן משמעותי.
הקליבר של ה-M2 הוא 12.7x99 מ"מ והתחמושת שהוא יורה נקראת ותוכננה במיוחד עבורו (BMG מציין "מכונת ירייה בראונינג").
כיום, נעשה שימוש בתחמושת הזאת גם ברובי צלפים כבדים דוגמת הבארט M82A1 והמקמילן TAC-50.
ה-M2 מקורר באמצעות אוויר ומוזן על ידי שרשיר.
עקרון הפעולה שלו מבוסס על רתע קצר.
מנגנון זה עובד באופן הבא:
בהתחלה, הבריח והקנה נעולים ביחד, לאחר הירי הגזים מכים בקנה, בסיס הקנה מכה בבריח, וזה גורם לפתיחת הנעילה.
אחרי מרחק קצר, הבריח והקנה נפרדים, והבריח ממשיך לנוע ביחס לקנה.
פעולה זו מושכת את שרשיר התחמושת לתוך הנשק, ובאותו הזמן גורפת כדור חדש.
הבריח חוזר, פולט את התרמיל וטוען קליע לבית הבליעה.
אם ההדק עדיין לחוץ, הקליע נורה, ומחזור הירי מתחיל שוב מהשלב הראשון בעקבות הרתע.
קצב הירי התאורטי של המקלע הוא 550 קליעים לדקה.
בפועל, לא ניתן להגיע לקצב אש כזה, בגלל מגבלות של התחממות הקנה.
כדי למנוע התחממות קנה רצינית, הירי נעשה בדרך כלל בצרורות קצרים, כאשר בין צרור לצרור נותנים מספר שניות לקנה להתקרר.
ה-M2 מסוגל הן לירי בבודדות והן לירי אוטומטי מלא.
כאשר הוא מיוצב על חצובה נייחת, טווח הירי המקסימלי של ה-M2 הוא כ-7 ק"מ, ואילו הטווח האפקטיבי הוא כ-2 ק"מ.
הצלף האמריקאי קרלוס הת'קוק השתמש במקלע כבד M2 בראונינג לצליפה לטווחים ארוכים בירי בודד, והצליח לרשום פגיעה בירי מטווח .
המקלע שוקל כ-38 ק"ג והחצובה שלו שוקלת כ-20 ק"ג.
ייעודו המקורי של מקלע ה-0.5 היה לשמש כנשק נגד כלי רכב, כולל רכב קרבי משוריין, וכלי טיס.
עם זאת, בעקבות השיפור בשריון של הרק"מים במהלך מלחמת העולם השנייה ייעודו הוסב למקלע כבד ומקלע נגד מטוסים, שגם השריון שלהם שופר, דבר שהצריך נשק חזק יותר מאשר מקלעי ה-0.3 אינץ' שהיו עד אז בחיל האוויר וכוחות הנ"מ של ארצות הברית.
במלחמת העולם השנייה הצטיין ה-M2 במגוון רב של תפקידים והפך למקלע הכבד העיקרי של הכוחות המזוינים של ארצות הברית, בו הוא משרת ללא תחליף עד היום.
נשק ראשי בזחל"מים להגנה אווירית, מותקן על צריח מיוחד בצמדים (dual) או ברביעיות (quad), כגון זחל"ם M16 MGMC.
בנוסף להגנה אווירית שימשו כלים אלה כדי לסייע באש כבדה ומהירה לכוחות השדה, לרבות חיל רגלים, הן בהתקפה והן בהגנה.
נשק ראשי או משני ברכב קרבי משוריין (המק"כ מותקן על גבי מגוון נגמ"שים, נגמ"שי לחימה, טנקים, רכבי סיור טקטיים ואפילו ג'יפים).
מקלע מקביל (coaxial gun) בטנק.
מקלע המורכב על מטוסי קרב ומפציצים כדוגמת B-17 ו-P-51 מוסטנג.
מקלע המורכב על כלי שיט כנגד מטרות אויב קטנות ובינוניות.
תותח נ"מ בספינות הצי האמריקני (ואז הוא מופיע בקונפיגורציה הכוללת מקלע כפול – הדק אחד המפעיל שני קנים מקבילים).
דגם M3 הותקן במספר מטוסי קרב, למשל ב-F-86 סייבר.
מאז תכנונו, ה-M2 כמעט שלא נשתנה.
השינויים העיקריים היו מעבר מקנה מקורר-מים בדגם M1921 המקורי לקנה מעובה מקורר-אוויר.
דבר זה הגביר את הניידות של המקלע והקטין את משקלו.
הקנה המעובה מקטין את התחממות הקנה ומאפשר ירי צרורות ארוך יותר.
דגם זה זכה לציון M2-HB.
שינויים נוספים כללו מספר שיפורים חימושיים במנגנון הפעולה ואפשור הטענת שרשירי תחמושת הן מימין והן משמאל.
הדגמים הראשונים היו בעלי קנה מקורר-מים, אך הוחלפו תוך זמן קצר בקנה מעובה שהיה פחות כבד ומסורבל מהקנה מקורר-המים.
דגמי ה-M2HB באו בשלושה תת-דגמים:
.50, M2, HB, Flexible – מקלע רב-תכליתי לחיל רגלים
.50, M2, HB, TT – מקלע שנועד להתקנה על גבי רכב קרבי משוריין וצריחי טנקים, בפועל הוא היה מאוד דומה לתת-דגם החי"ר.
אחרי מלחמת העולם השנייה פותחו עוד מספר תת-דגמים:
– בדגם זה פותחה הזנה דו-צדדית והדק המופעל על ידי סולנואיד (סליל חשמלי).
דגמים שהותאמו לצריחי טנקי ה-M48 פטון וה-M1 אברהמס.
מקלעי נ"מ ומקלעים על גבי כלי טיס
כבר בשנות ה-20 של המאה ה-20 רכשו הכוחות המזוינים של ארצות הברית מקלעי M1921 (ה"אבא" של ה-M2) לשימוש נגד מטוסים, הן כמקלע המותקן על גבי מטוסי קרב ומפציצים, והן כמקלע המותקן על עמדת נ"מ קרקעית.
הדרישה העיקרית מהם הייתה אמינות, קצב ירי גבוה (מעל 500 כדורים לדקה), דיוק ומשקל סביר.
מאחר שמקלעים אלו לא היו אידיאליים לתפקיד, נעשו ניסיונות לפתח דגמי נ"מ על בסיס ה-M2.
אחרי מספר ניסיונות פיתחה חברת פריג'ידר דגם מהיר-ירי על בסיס ה-M2, אך דגם זה כלל שינויים רבים מהתכנון המקורי של ה-M2 והחלפת רוב החלקים.
למקלע זה היה קנה קצר יותר, באורך 36 אינץ', קצב אש מהיר ביותר – של כ-1,250 כדורים לדקה, אך הוא סבל מבעיות אמינות וחלקים שנשברו.
שיפור של מקלע זה זכה לציון AN/M2 כאשר AN זה קיצור ל-Army/Navy (שפיתחו במשותף את הדגם הזה של המקלע) והיה בעל קצב אש ציקלי של 750–850 כדורים לדקה.
בסוף מלחמת העולם השנייה הוחלפו מקלעים אלה בדגמי ה-M2HB המתקדמים יותר.
מאוחר יותר הם עברו התאמות לייעודם כנשק נ"מ וכמקלע המותקן על גבי מסוקים למטרות סיוע קרקעי.
פותחו מספר דגמים, רובם ניסיוניים, והם זכו לשמות XM213/M213, XM218, GAU-15/A, GAU-16/A ו-GAU-18/A, כאשר כל דגם מהווה שיפור של הקודם לו.
ניסיון נוסף ומוצלח יותר להתאמת הבראונינג למקלע נ"מ היה פיתוח ה-M3 בראונינג, וגרסה צבאית שלו שזכתה לציון AN/M3. לגרסה זו היה קצב אש של כ-750 כדורים לדקה, וכדי לשפר את קצב הירי הותקן מנגנון האצה להזנת התחמושת, דבר ששיפר את קצב האש לעד 1,200 כדורים לדקה.
מקלע זה הגיע לבשלות מבצעית רק אחרי מלחמת העולם השנייה ושירת במלחמת קוריאה – כשהותקן על מטוסי ה-F-86 סייבר, ה-F-84 ת'אנדרג'ט ו-F-80 שוטינג סטאר – ובמלחמת וייטנאם, אז הותקן על פוד XM14/SUU-12/A.
הוא נמצא בשירות גם היום על מטוס ה-Embraer EMB 314 Super Tucano.
דגם זה נכנס גם לצבא ארצות הברית תחת הציון M3, בשתי גרסאות: M3M ו-M3P.
גרסת ה-FN M3P של FN Herstal היא מקלע מקובע הנשלט מרחוק.
היא מותקנת על גבי מערכת הגנה אווירית אוונג'ר (AN/TWQ-1 Avenger) ומסוק ה-Bell OH-58 Kiowa.
מקלע ה-M3M הוא מקלע נייד שפותח עבור חיל הים של ארצות הברית תחת הציון GAU-21/A, ונמצא גם בשימוש חיל הנחתים של ארצות הברית.
מקלע זה נכנס לשירות גם בצבא קנדה ובזרועות השונות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
בחיל האוויר של ארצות הברית מחליף ה-GAU-21 את ה-GAU-18 כמקלע על גבי מסוקים מאחר שיש לו קצב אש גבוה יותר (1,100 כדורים לדקה), אורך חיי קנה גדול יותר (10,000 כדורים) ורתע נמוך יותר.
אחת הבעיות העיקריות של ה-M2 היו התיאום בין הקנה לבית הבליעה.
בגלל מגבלות מכניות שהיו בתקופת פיתוח המקלע, היה קשה מאוד לחבר את הקנה לבית הבליעה כך שיתאימו זה לזה באופן מדויק, דבר החשוב להבטחת ירי תקין.
כאשר הקנה לא מתואם עם בית הבליעה יכולים להיות מעצורים בירי, וחמור מכך, הכלי יכול להתפוצץ ולפצוע את מפעילו.
כתוצאה מכך, החלפת קנה ב-M2 (פעולה חשובה ותדירה במקלעים) דרשה מיומנות רבה ואחריות גדולה.
כתוצאה מכך, הוחלט בצה"ל שהחלפת קנה ב-M2HB תתבצע רק באישור ופיקוח קצין.
גם צבא ארצות הברית היה מודע לבעיה וב-1997 יצא במכרז לפיתוח דגם חדש של ה-M2HB שיפתור את הבעיה הזו.
במכרז זכתה חברת סאקו דיפנס אך הפרויקט בוטל אחרי שלא קיבלה תקציב ממשלתי.
ב-2007 השיג הצבא תקציב ויצא במכרז נוסף, בו שוב זכתה סאקו, הפעם כחברה-בת של ג'נרל דיינמיקס.
החברה פיתחה קיט תיאום להחלפת קנה (הכולל מתאם וידית נשיאה לקנה) שאפשר גם תזמון יעיל יותר של מעגל הירי.
בנוסף שיפרה החברה את הבריח של המקלע, והתקינה על הקנה סתרשף חדש שמפחית את הרשף ב-95%.
כעת ניתן היה להחליף את הקנה במהירות ובבטיחות מבלי לפגוע בתיאום שבין הקנה לבית הבליעה.
הכלי המשופר זכה לציון M2-HB-QCB או M2HB-QCB ולעיתים גם M2-HQCB, כאשר QCB פירושו "קנה להחלפה מהירה" (Quick Change Barrel).
המקלע המשופר M2HB-QCB זכה לציון הלא-רשמי M2E2 וב-2010 זכה לציון רשמי מצבא ארצות הברית ונקרא באופן רשמי M2A1. ביוני 2011 החל הצבא לשדרג את מקלעיו מדגמי ה-M2HB לדגמי ה-QCB ובפברואר 2012 הכריז שישדרג את כל 45,000 מקלעי ה-M2HB שלו.
מאוחר יותר החליט חיל הנחתים של ארצות הברית לשדרג גם הוא את מקלעיו לדגם M2A1 עם קנה להחלפה מהירה, ושדרוג זה התחיל ב-2016 והסתיים ב-2018.
גם צה"ל החליט לשדרג את מקלעי ה-M2HB שלו לדגם ה-M2HQCB עם קנה להחלפה מהירה (QCB) וב-2012 החל תהליך השדרוג והסבת המקלעים.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה הבינו הכוחות המזוינים של ארצות הברית את הצורך במקלע כבד, בעל יכולת לחדור שריון ולפגוע הן במטרות אדם והן במטרות חומר, כגון כלי רכב ומטוסים.
כתוצאה מכך דרש הגנרל ג'ון פרשינג לפתח מקלע כבד בקליבר 0.5 אינץ', בדומה לכלי ירייה דומים שהיו בשירות צרפת וגרמניה (בקוטר 11 מ"מ ו-12 מ"מ).
ב-1918 החלו מהנדסים בניסיונות לפתח כדור בקליבר 0.5 אינץ', אך ההתקדמות המשמעותית חלה רק כאשר הממציא והמהנדס, ג'ון בראונינג, לקח על עצמו את הפרויקט ופיתח, בנוסף לכדור הנקרא על שמו ה-0.5 BMG, גם את המקלע הכבד שיירה אותו.
בדגם המקורי התגלו מספר בעיות: משקל רב, קושי לשלוט בירי, קצב אש לא מספק יחסית למקלע (פחות מ-500 כדורים לדקה) ומהירות לוע נמוכה מידי (רק 700 מטר לשנייה).
רובן נפתרו עד 1921, אז הוצג המודל M1921, בשתי גרסאות: גרסה אחת בעלת קנה מקורר מים וגרסה שנייה, קלה יותר, עם קנה מקורר-אוויר.
דגמים אלה נכנסו לשירות מוגבל בחיל האוויר של ארצות הברית ובחיל הים של ארצות הברית כמקלע נגד מטוסים שהותקן הן על מטוסים והן בסוללות נ"מ קרקעיות.
גם במודל זה היו מספר בעיות וחיל האוויר לא ראה בו מחליף ראוי למקלעי הנ"מ בקליבר 0.3 אינץ' שהותקנו על גבי כלי טיס ועמדות קרקע.
עם זאת, לחיל הים האמריקני היה ניסיון חיובי עם המקלע ובאמצעות מתן חוות דעת חיוביות ושכנוע להמשיך לשפר את המקלע, תרם לסבב שיפורים נוסף במקלע ולאימוצו על ידי כלל הכוחות המזוינים של ארצות הברית למגוון רב של תפקידים ומטרות.
אורך הקנה המקורי היה 36 אינץ' אך בהמשך הוא הוארך ל-45 אינץ' כדי לשפר ביצועים בליסטיים כגון טווח, דיוק ועוצמת חדירה.
עם זאת, בגרסאות בהן נדרש מקלע קומפקטי יותר (כגון במקלע דלת על גבי מסוקים) נמשך השימוש בקנה 36 אינץ'.
בעקבות הבעיות שעדיין נותרו במקלעי בראונינג מדגמי M1921 ו-M1921A1, ודגמי M1922 ו-M1923, ואחרי מותו של ג'ון בראונינג ב-1926, לקח המהנדס הראשי של נשקיית ספרינגפילד, ד"ר סמואל גרין, את שיפור המקלע תחת חסותו, בהכרה שלמרות הבעיות הקטנות שעדיין נותרו מדובר בתכנון גאוני ואמין ביותר.
בשנים 1927–1932 גרין למד את תכנונו של בראונינג וביצע מספר שיפורים חימושיים במקלע (כגון חיזוק הקפיצים המחזירים) והאחדה של תתי-הדגמים השונים של המקלע לדגם בעל מכלול אחיד המאפשר הסבה בין תתי-הדגמים השונים באמצעות החלפה של קנה, שרוול קנה ועקב קת והדקים.
שיפורים אלה פתרו את כל הבעיות שנתגלו במקלע והוא נכנס לשירות ב-1932/1933 בשם Browning Machine Gun, Cal.
מאז נעשו רק שינויים קטנים במקלע, כאשר המרכזי שבהם הוא פיתוח ערכת QCB להחלפת קנה מהירה עם תיאום פשוט ומהיר.
ערכת QCB פותחה בתחילת המאה ה-21, כ-80 שנה לאחר פיתוח המקלע המקורי.
כיום מייצרות את ה-M2 החברות הבאות: ג'נרל דיינמיקס (General Dynamics) וחברת U.S.
ה-M2 ונגזרותיו מצויים בשימוש במספר רב של צבאות בעולם.
כמעט כל הצבאות המודרניים המערביים כיום וצבאות ברית נאט"ו משתמשים ב-M2 או בנגזרות שלו.
גם מספר מדינות ערב, בייחוד בעלות בריתה של ארצות הברית, משתמשות במקלע.
להלן, רשימת המדינות המשתמשות ב-M2 ונגזרותיו:
ה-M2 בראונינג שירת בצה"ל מאז הקמתו ולקח חלק פעיל בכל מלחמות ישראל.
המק"כ בצה"ל משמש במגוון תפקידים:
נשק פלוגתי כבד הנישא על ידי לוחמי חיל הרגלים.
נשק המותקן על גבי נגמ"שים, ובפרט על נגמ"שים כבדים בצה"ל דוגמת הנמ"ר, האכזרית, הפומ"ה והנמר ההנדסי.
על נגמ"שים כבדים המק"כ מותקן על גבי עמדות קטלנית ודרקונית הנשלטות מבטן הכלי.
נשק מדמה-תותח לאימוני חיל השריון: המקלע מותקן מעל התותח.
נשק לטנק לתמיכה בלחימה בעצימות נמוכה ולוחמה בשטח בנוי כנגד מטרות מחבלים וחי"ר מבוצר.
מקלע זה מותקן אף הוא מעל התותח אך מופעל מתוך הצריח באמצעות סולנואידים (סלילים חשמליים).
המק"כ מספק כוח אש חזק (אנרגיית לוע ויכולת חדירה) מזה של המאג (המקלע המקביל הסטנדרטי בטנקי המרכבה) אך פחות הרסני מזה של התותח, שנועד בעיקר נגד טנקים ויכול לגרום לנזק גדול מהדרוש, כאשר הוא מופעל בשטח עירוני צפוף.
נשק משני בספינות הטילים ונשק עיקרי בספינות הבט"ש (דבורים ושלדג) של חיל הים.
מקלע נגד מטוסים (בעיקר בשנותיו המוקדמות של צה"ל).
כיום נמצאים בצה"ל הדגמים M2HB ו-M2HQCB.
דגם ה-M2HQCB (ראשי תיבות של Heavy Quick Change Barrel, מכונה בצה"ל גם "ערכת QCB"), שנקלט ב-2012 ומחליף בהדרגה את ה-M2HB, הוא מקלע M2HB בראונינג 0.5 משופר בעל קנה מעובה הניתן להחלפה מהירה ופשוטה יותר מבלי לאבד את התיאום ובכך משפר את מבצעיות הכלי וכן את אחזקתו.
תמונות של ה-M2 בשירות הכוחות המזוינים של ארצות הברית
M3 לי הוא טנק בינוני אמריקאי הנקרא על שמו של רוברט לי.
הטנק פותח בתחילת מלחמת העולם השנייה, כפתרון ביניים, והועבר לצבא הבריטי ל.
בשל מגרעותיו הוא הוחלף במהרה בטנק השרמן.
גרסה משודרגת של הטנק נקראת M3 גרנט, על שם יוליסס ס.
כבר עם תחילת ייצורו היו מגרעותיו של ה-M3 ברורות, והיה ידוע שיש להחליפו במהרה.
מקורו של הטנק במכרז ממשלתי אמריקאי לטנק בינוני שיהיה חמוש בתותח 75 מ"מ.
דרישה זו עלתה בעקבות הבליצקריג הגרמני של 1939, שבמהלכו רמס צבא היבשה הגרמני את פולין.
חוסר בצריח מתאים גרם לכך שעיצוב הטנק יהיה גרוע למדי.
למרות זאת, עד הופעת טנקים טובים יותר היה ה-M3 האופציה היחידה שעמדה לרשות בנות הברית המערביות.
ה־M3 תוכנן מראש כאמצעי ביניים.
המכרז דרש תותח 75 מ"מ שאכן נכלל בטנק.
התותח היה מצוין, טוב יותר ממרבית תותחי הטנקים הבינוניים בעולם בזמנו, אך דרך הצבתו בטנק פגעה באפשרויות השימוש בו לשימוש יעיל בלחימה מול טנקים: תותח ה־75 מ"מ הוצב בתובה עצמה, בצד ימין.
המתלה שבו הוצב איפשר תזוזה של מעלות בודדות ימינה או שמאלה.
דבר זה הקשה על כיוון התותח למטרה, שכן למעשה כל הטנק היה חייב להיות חשוף ומופנה למטרה.
על מנת לפצות על כך הותקן צריח קטן עם תותח 37 מ"מ.
צריח זה אומנם הסתובב ב־360 מעלות, אך הוא גם יצר שלושה חסרונות נוספים לטנק:
הצריח הביא את גובה הטנק ל־3.1 מטרים, גובה מופרז שהקשה על הסוואה והפך את הטנק לחשוף מאוד בקרב.
הצריח עצמו היה ממוגן באופן גרוע.
שני התותחים דרשו שני אנשי צוות נוספים (תותחן וטען), ומספר אנשי הצוות בטנק הגיע ל־7 (בהשוואה ל־4 או 5 בטנקים של אותה התקופה).
בנוסף לכל המגרעות האלה, מיגון הטנק היה דק ובנוי באופן גרוע, כאשר לוחות הפלדה היו ממוסמרים זה לזה ולא מרותכים.
בסופו של דבר, היה מדובר בפתרון גרוע לבעיות של בעלות הברית.
למרות זאת, בשל המחסור בציוד ב־1940, הזמינו גם האמריקאים וגם הבריטים את הטנק.
בשנים 1941–1942 היו הבריטים בצפון אפריקה עסוקים בלוחמה עיקשת מול קורפוס אפריקה של רומל.
הטנקים הבריטיים שהיו בנמצא היו חמושים בתותח 40 מ"מ שהקשה עליהם בלחימה מול הפאנצרים הגרמניים.
התותחים הבריטיים אומנם היו נחותים רק במעט לעומת התותחים הגרמניים, אך הטנקים הגרמניים היו לרוב מוגנים בשריון כבד יותר.
כך קרה שאבדות הטנקים הבריטים היו גבוהות מאוד.
טנקי ה־M3 נשלחו לשימוש הצבא הבריטי בצפון אפריקה והשתתפו לראשונה בלחימה משמעותית במאי 1942 בקרב גזאלה, כשהם זוכים למחמאות רבות מצוותי הטנקים הבריטיים אשר לראשונה זכו לטנק בעל עוצמת אש ואמינות בביצועים אל מול טנקי הפנצר 3 ו-4 הגרמניים.
ה־M3 היה מסוגל להשמיד את הטנקים הגרמניים הבינוניים מטווח ארוך יחסית, ובכך פיצה באופן חלקי על חסרונותיו הברורים.
כמו כן, לפגזיו היה יתרון גדול בכושר חומר נפץ מעולה.
עם המשך הייצור נבנו כמה תתי דגמים שונים, כאשר רובם נקראו בפי הבריטים "לי", וחלקם נקראו "גרנט".
חלק ממגרעות הטנק שופרו, על ידי שימוש ביציקה לבניית הטנק במקום לוחות, או על ידי ריתוך במקום מיסמור.
בחלק מהטנקים הותקנו צריחים בריטיים יצוקים, שהיו מוגנים בהרבה מהמקוריים.
בנוסף הוסר בחלק מהטנקים צריחון המפקד שרק הוסיף לגובה והיה מיותר.
הטנקים שימשו גם את האמריקאים בצפון אפריקה, ובאוקיינוס השקט.
מגרעותיהם הרבות, בנוסף לייצור ההמוני של השרמן העדיף בהרבה, הובילו להוצאתם משרות ביחידות קו ראשון.
רק"מ ייעודי על בסיס ה-M3 שכלל טנקי הנדסה, טנקי להביור ועוד שימש עד לסוף המלחמה.
טנקי ה־M3 שרתו אחרי המלחמה בכמה צבאות, כולל אוסטרליה וברזיל, אך הוחלפו ברגע שנמצא תקציב מתאים.
M24 (מ-Messier 24, נקרא גם שדה הכוכבים של קשת) הוא אזור עשיר בכוכבים בקבוצת הכוכבים קשת.
זהו איננו גרם שמים עמוק אלא אזור נקי יחסית מחומר בין-כוכבי, שמאפשר צפייה דרך זרוע קשת של שביל החלב בכיוון מרכז הגלקסיה.
העדרו של אבק החוסם את אור הכוכבים מאפשר לצפות בשדה כוכבים עשיר במיוחד.
שארל מסיה זיהה את שדה הכוכבים ב-20 ביוני 1764 ותיאר אותו בקטלוג מסיה כ"ערפילית גדולה בקוטר של כ-מעלה וחצי ובה מספר כוכבים בדרגות בהירות נראית שונות".
ויליאם הרשל ציין בשנת 1783 כי מדובר במספר גדול של כוכבים וג'ון הרשל כתב בשנת 1830 כי מדובר באזור מרוכז במיוחד של שביל החלב המכיל כוכבים בדרגות בהירות 14-15, במספר דומה לצביר כדורי.
בהירותו של שדה הכוכבים היא מדרגה 4.6 וניתן להבחין בו בעין לא מצוידת בתנאי תצפית טובים.
באמצעות משקפת ניתן כבר להבחין שמדובר בשדה כוכבים עשיר וצפוף.
שדה הכוכבים נמצא כ-2.5 מעלות מצפון לכוכב μ (מו) בקשת, באמצע הקו המחבר בינו ובין ערפילית אומגה.
כאמור, M24 איננו גרם שמים עמוק אלא מעין "חלון" בין ענני האבק והגז של דיסקת הגלקסיה, שמאפשר לראות למרחק גדול יחסית.
בדומה לרוב הכוכבים וגרמי השמים שמסביב ל-M24, כוכבי השדה הם חלק מזרוע קשת של שביל החלב.
העדרם של אבק וגז לאורך קו הראייה מאפשר לראות את כוכבי הזרוע לעומק של כ-6,000 שנות אור, בעוד שבדרך כלל בתוך זרוע של הגלקסיה, קו הראייה יפגוש בענן אבק שיחסום את שדה הראיה תוך 500-1000 שנות אור בלבד, ויאפשר לראות רק את הכוכבים הקרובים יותר.
בתוך שדה הכוכבים ומסביבו נמצאים מספר גרמי שמים עמוקים.
ניתן לראותם באמצעות טלסקופ בלבד:
NGC 6603 הוא צביר פתוח הנמצא בחזית שדה הכוכבים ומכיל כ-30 כוכבים ברדיוס של כ-14 שנות אור.
NGC 6567 היא ערפילית פלנטרית בשוליו המערביים של שדה הכוכבים.
בהירותה היא מדרגה 12 והיא נמצאת פחות ממחצית המרחק אל שדה הכוכבים.
Barnard 92 ו-Barnard 93 הן שתי ערפיליות בליעה סמוכות בחלקו הצפוני של שדה הכוכבים.
M18 נמצא כחצי מעלה מצפון לשדה הכוכבים.
NGC 6595 הוא צביר פתוח הנמצא כמעלה מדרום לשדה הכוכבים.
הצביר מוקף בערפילית ההחזרה NGC 6590 וכ-6 דקות קשת מצפון מערב לו נמצאת ערפילית החזרה נוספת, NGC 6589.
משחית טנקים M36, או בסימונו הרשמי, תותח מתנייע 90 מ"מ, M36, היה משחית טנקים אמריקאי מימי מלחמת העולם השנייה.
ה-M36 נודע גם בכינוי ג'קסון על שם הגנרל האמריקאי סטונוול ג'קסון, כינוי שהשתרש ככל הנראה לאחר המלחמה, אך הוא מעולם לא נקרא כך בפי החיילים.
עם הופעתם של הטנקים הגרמנים הכבדים דוגמת הפנתר וה-טיגר, התברר כי משחית הטנקים הסטנדרטי, ה-M10 וולברין, הולך ומתיישן מאחר שחימושו העיקרי, תותח M7 בקוטר 76 מ"מ, מתקשה לחדור אותם בטווחים העולים על 500 מ'.
מצב זה נצפה על ידי האמריקאים מבעוד מועד, וכבר בשנת 1942, מספר חודשים לפני שנתקלו לראשונה בטנקי הטיגר, החלו האמריקאים מפתחים תותח חדש בקוטר 90 מ"מ.
אב הטיפוס הראשון של ה-M36 הושלם במרץ 1943. הרכב החדש התבסס על תובה סטנדרטית של משחית טנקים M10, עליה הורכב צריח חדש מצויד בתותח M3 בקוטר 90 מ"מ.
לאחר השלמת תוכנית הניסוי אושר הכלי לייצור ביוני 1944, תחת הציון הרשמי "תותח מתנייע 90 מ"מ, M36", ונמסרה הזמנה ראשונית ל-500 משחיתי טנקים ראשונים.
בדומה לכל משחיתי הטנקים האמריקאי, צויד גם ה-M36 בצריח פתוח-גג במטרה לחסוך במשקל ולאפשר לצוות תצפית הקפית טובה יותר, מה שהותיר את אנשי הצוות חשופים לרסיסים ולאש מנשק קל.
לאחר המלחמה פותח גג משוריין מתקפל אשר הורכב על גבי הצריח הפתוח, בדומה ל-M10.
הכלים הראשונים הגיעו לאדמת אירופה במהלך חודש ספטמבר, 1944. בסך הכל יוצרו כ-1,400 משחיתי טנקים M36. הצורך במשחיתי הטנקים בעלי תותח ה-90 מ"מ היה כה דחוף, עד כי במהלך החודשים אוקטובר עד דצמבר 1944 יוצרו 187 משחיתי טנקים על בסיס תובות של טנקי שרמן M4A3, עקב מחסור בתובות M10 זמינות.
כלים אלה קיבלו את הציון M36B1. ה-M36 היה אחד מכלי השריון האמריקאיים היחידים שהיו מסוגלים להשמיד את כל הטנקים הגרמנים הכבדים בטווחים ארוכים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, השתתפו משחיתי טנקים M36 במלחמת קוריאה.
ה-M36 היה מסוגל להשמיד את כלי השריון הסובייטיים ששימשו בלחימה.
אחד מהשיפורים המרכזיים שבוצעו ב-M36 במהלך הלחימה היה הוספת מקלע תובה, שהופעל על ידי עוזר הנהג, כפי שהיה נהוג בטנקים רבים בתקופה זו.
לאחר מלחמת העולם השנייה יוצאו משחיתי טנקים M36 למספר רב של מדינות.
ה-M-36 שימש את הצבא הצרפתי במהלך מלחמת הודו-סין הראשונה, ואת צבא פקיסטן במהלך מלחמת קשמיר השנייה, בשנת 1965.
בשירות הצבא היוגוסלבי שודרגו משחיתי טנקים M-36 באמצעות התקנת מנועי דיזל רוסיים בני 500 כוחות סוס.
משחיתי טנקים אלה שימשו את הכוחות הקרואטיים במהלך מלחמת העצמאות של קרואטיה (1991-1995), אך הם הוצאו משירות מיד לאחר המלחמה.
במהלך מלחמת קוסובו הציבו הכוחות הסרביים משחיתי טנקים M-36 כמטרות מדומות עבור כוחות האוויר של נאט"ו.
M36: צריח ותותח 90 מ"מ על תובת משחית טנקים M10A1.
M36B2: צריח ותותח 90 מ"מ על תובת משחית טנקים M10, צויד במנוע דיזל.
M3 (מ-Messier 3; נקרא גם NGC 5272) הוא צביר כדורי בקבוצת הכוכבים כלבי ציד הנמצא במרחק של כ-33,900 שנות אור ממערכת השמש ומכיל כ-500,000 כוכבים.
הצביר התגלה בשנת 1764 על ידי שארל מסיה והוא העצם הראשון בקטלוג מסיה שזוהה לראשונה על ידיו.
מסיה לא זיהה שמדובר בצביר כוכבים ורק בשנת 1784 גילה האסטרונום ויליאם הרשל עובדה זו.
הצביר ניתן לצפייה בעין רק בתנאי תצפית מיטביים, והוא נמצא על הגבול עם קבוצת שערות ברניקי כ-6 מעלות מצפון-מזרח ל-β בשערות ברניקי.
במשקפת או בטלסקופ חובבים ניתן להבחין שמדובר בגרם שמיים שאינו כוכב ובאמצעות ציוד חובבים איכותי ניתן אף להבחין בכוכבי הצביר, שהבהירים ביותר מביניהם הם בעלי דרגת בהירות נראית 12.7.
M3 הוא אחד הצבירים הגדולים ביותר שמוכרים כיום – קוטרו כ-180 שנות אור, כך שלמרות מרחקו הגדול – כ-33,900 שנות אור גודלו הזוויתי הוא כ-18 דקות קשת – כמעט שליש מעלה.
הוא צפוף למדי – חצי ממסתו מרוכזת ברדיוס של כ-22 שנות אור בלבד.
הצביר מכיל כוכבים משתנים רבים, מעל 200 כאלו זוהו עד היום, יותר מאשר בכל צביר כדורי אחר.
מתוכם כ-170 הם משתני RR בנבל הנפוצים יחסית בצבירים כדוריים ומסייעים בקביעת מרחקו.
הספקטרום הכולל של אור הצביר מתאים לסוג ספקטרלי F7. גילו של הצביר מוערך בכ-8 מיליארדי שנים והוא מקיף את מרכז שביל החלב בזמן הקפה של כ-990 מיליוני שנים.
M21 (מ-Messier 21, או NGC 6531) הוא צביר פתוח בקבוצת הכוכבים קשת הנמצא במרחק של כ-4,250 שנות אור ממערכת השמש ומכיל בין 50 ל-60 כוכבים.
הצביר התגלה על ידי שארל מסיה ב-5 ביוני 1764 ותואר על ידיו כ"צביר כוכבים מדרגת בהירות נראית 8-9, סמוך ל-M20 ומוקף בערפול קל".
ויליאם הרשל ציין בשנת 1786 כי הצביר עשיר ובהיר יחסית וג'ון הרשל הוסיף מאוחר יותר כי זהו צביר דחוס.
לצביר דרגת בהירות 6.5 וניתן לזהותו באמצעות משקפת פחות ממעלה מצפון-מזרח לערפילית הטריפיד וכש-2.5 מעלות מדרום מזרח לכוכב μ (מו) בקשת.
כוכבי הצביר הבהירים ביותר הם מדרגת בהירות 8, ובאמצעות טלסקופ חובבים ניתן להבחין בעשרות כוכבים נוספים בדרגות בהירות 9-12.
קוטרו של הצביר כ-16 שנות אור ומרחקו ממערכת השמש הוא כ-4,250 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-13 דקות קשת.
הצביר דחוס למדי במרכזו ורוב כוכביו הם כוכבים צעירים וחמים מסוג ספקטרלי B.
הבהירים ביותר הם ענקים כחולים מסוג ספקטרלי B0 שאורך חייהם הוא קצר למדי, כך שגילו של הצביר מוערך בכ-4.6 מיליוני שנים בלבד.
M22 (מ-Messier 22, נקרא גם NGC 6656) הוא צביר כדורי בקבוצת הכוכבים קשת הנמצא במרחק של כ-10,400 שנות אור ממערכת השמש והוא אחד הצבירים הכדוריים הקרובים ביותר שידועים כיום.
זהו גם אחד הצבירים הכדוריים הבהירים ביותר ומהבודדים שניתן לראות ללא ציוד עזר.
ככל הנראה זהו הצביר הכדורי הראשון שהתגלה (בשנת 1665, אם כי זיהויו כצביר כדורי התרחש רק כ-120 שנים מאוחר יותר).
הצביר התגלה על ידי יוהאן אברהם איהל, אסטרונום חובב מגרמניה, בשנת 1665 שזיהה אותו כערפילית בזמן שצפה בשבתאי.
אדמונד היילי תיאר אותו בשנת 1716 כ"ערפילית קטנה ובהירה במיוחד".
שארל מסיה תיאר אותו בקטלוג מסיה כ"ערפילית עגולה חסרת כוכבים" ובשנת 1783 זיהה האסטרונום ויליאם הרשל שזהו צביר.
בשנת 1986 גילה טלסקופ החלל IRAS מקור נקודתי שהתברר כערפילית פלנטרית.
זו הייתה הערפילית הפלנטרית השנייה שהתגלתה בצביר כדורי (הקודמת התגלתה ב-M15) מתוך 4 שהתגלו בסך הכל עד היום.
בשנת 2001 התגלו בתצפיות של טלסקופ החלל האבל מספר גופים בעלי מסה נמוכה יחסית - כ-80 פעמים מסת כדור הארץ או כרבע ממסתו של צדק.
בהירות נראיתו של הצביר היא מדרגה 5.1, והוא הצביר הכדורי השלישי בבהירותו אחרי אומגה בקנטאור ו-47 בטוקאן (שאינם נכללים בקטלוג מסיה).
ניתן להבחין בו בעין לא מצוידת בתנאי תצפית טובים במקומות שבהם הוא אינו קרוב מדי לאופק הדרומי או באמצעות משקפת.
טלסקופ חובבים מאפשר להבחין באליפטיות של הצביר וטלסקופ בינוני מאפשר להבחין בכוכבי הצביר, שהבהירים שבהם הם מדרגת בהירות 11. הצביר נמצא מעט פחות ממעלה מדרום למלקה וכ-2.5 מעלות ממזרח-צפון-מזרח לכוכב קאוס בוראליס (λ בקשת), כך שקל לאתרו.
בשל קרבתו למלקה, עוברים לעיתים על פניו כוכבי לכת.
צורתו של M22 היא קצת אליפטית, קוטרו כ-100 שנות אור ומרחקו ממערכת השמש הוא כ-10,400 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-32 דקות קשת - מעט גדול יותר מגודלו של הירח המלא.
צפיפותו של M22 גבוהה והוא מכיל כ-83,000 כוכבים.
עד היום התגלו בו 32 כוכבים משתנים.
הצביר נמצא בכיוון הכללי של מרכז שביל החלב ובשל מסתו הגדולה הוא יוצר עידוש כבידתי המאפשר להבחין בכוכבים עמומים במרכז הגלקסיה.
M23 (מ-Messier 23, או NGC 6494) הוא צביר פתוח בקבוצת הכוכבים קשת הנמצא במרחק של כ-2,150 שנות אור ממערכת השמש ומכיל לפחות 150 כוכבים שזוהו.
הצביר התגלה על ידי שארל מסיה ב-20 ביוני 1764 ותואר על ידיו כ"צביר של כוכבים קטנים קרובים זה לזה".
ויליאם הרשל ציין בשנת 1786 כי הצביר מכיל כוכבים רבים ומפוזרים בעלי בהירות נראית דומה.
בשנת 1953 בסקר שבוצע במצפה הכוכבים נורמן לוקייר שבאקסטר, נספרו בצביר 149 כוכבים.
לצביר דרגת בהירות 6.9 וקל לזהותו באמצעות משקפת כ-4.3 מעלות מצפון-מערב לכוכב μ (מו) בקשת.
כוכבי הצביר הבהירים ביותר הם מדרגת בהירות 9.2, וניתן לצפות בהם ובעשרות כוכבים עמומים יותר באמצעות טלסקופ חובבים.
קוטרו של הצביר כ-15 שנות אור ומרחקו ממערכת השמש הוא כ-2,150 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-27 דקות קשת - מעט פחות מקוטרו של הירח המלא.
בסקר שנעשה על כוכבי הצביר נספרו 12 כוכבים מדרגת בהירות 10 ומטה, 17 מדרגת בהירות 11, 24 מדרגת בהירות 12, 20 משדרגת בהירות 13 ו-96 כוכבים עמומים יותר.
כוכבי הצביר הם כוכבים פחות חמים מהכוכבים של מרבית הצבירים הפתוחים, כשהחם ביותר מביניהם הוא מסוג ספקטרלי B9 בלבד, בעוד שבצבירים פתוחים נמצאים בדרך כלל בעיקר כוכבים צעירים מסוג ספקטרלי B.
ככל הנראה מדובר בצביר ותיק יחסית שגילו מוערך בכ-200 מיליוני שנים.
M25 (מ-Messier 25, או IC 4725) הוא צביר פתוח בקבוצת הכוכבים קשת הנמצא במרחק של כ-2,000 שנות אור ממערכת השמש ומכיל כ-85 כוכבים.
זהו אחד מעצמי מסיה הבודדים שאינם נמצאים בקטלוג הכללי החדש (NGC).
הצביר התגלה בשנת 1746 על ידי האסטרונום השווייצרי ז'אן-פיליפ דה שסו שתיאר אותו כעצם מעורפל.
שארל מסיה גילה אותו מבלי לדעת על גילויו הקודם ב-20 ביוני 1764 וכלל אותו בשנת בקטלוג מסיה כ"צביר של כוכבים קטנים בסמוך ל-M23 ו-M24".
ויליאם הרשל זיהה את הצביר בשנת 1783 וספר בו 70 כוכבים.
מסיבה שאינה ידועה, לא כלל ג'ון הרשל את הצביר בקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים ולכן הוא גם לא נכלל בקטלוג הכללי החדש ולא ניתן לו מספר NGC.
לצביר דרגת בהירות נראית 4.6 וניתן לראותו ללא ציוד עזר בתנאי תצפית טובים.
באמצעות משקפת איכותית ניתן להבחין בעשרות מכוכבי הצביר שהבהירים שבהם מדרגת בהירות 6. הצביר נמצא כ-4.6 מעלות מצפון-מזרח לכוכב μ (מו) בקשת וכ-3.6 מעלות ממזרח-דרום-מזרח ל-M24.
קוטרו של הצביר כ-19 שנות אור ומרחקו ממערכת השמש הוא כ-2,000 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-32 דקות קשת - דומה לקוטרו של הירח המלא.
הצביר מכיל מספר ענקים המלמדים שגילו גדול יחסית, כ-90 מיליוני שנים.
אחד מהענקים שבצביר הוא U בקשת, שהוא משתנה קפאידי.
הבהירות של כוכב זה משתנה בין דרגה 6.3 לדרגה 7.1 במחזוריות של 6 ימים ו-18 שעות.
מכיוון שמרחקו של הצביר ידוע, מאפשר U בקשת לכייל את היחס בין זמן המחזור ובין הבהירות המוחלטת של המשתנים הקפאידיים.
מקרה דומה נמצא בצביר הפתוח NGC 6087 שבקבוצת סרגל, שמכיל גם כן כוכב משתנה קפאידי - S בסרגל.
M26 (מ-Messier 26, או NGC 6694) הוא צביר פתוח בקבוצת הכוכבים מגן הנמצא במרחק של כ-5,000 שנות אור ממערכת השמש ומכיל כ-90 כוכבים.
הצביר התגלה ב-20 ביוני 1764 על ידי האסטרונום הצרפתי שארל מסיה, שזיהה אותו כצביר פתוח, אך ציין שכוכביו קשים לצפייה ובטלסקופ קטן הצביר נראה כערפילית.
לצביר דרגת בהירות 8.0 וקשה להבחין בו גם באמצעות משקפת.
נחוץ טלסקופ בינוני כדי להבחין בכוכבי הצביר, שהבהירים שבהם הם מדרגת בהירות נראית 11.9. הצביר נמצא פחות מ-50 דקות קשת ממזרח-דרום-מזרח לכוכב המשתנה δ במגן, כך שקל למדי לאתר אותו.
קוטרו של M26 הוא כ-22 שנות אור ומרחקו ממערכת השמש הוא כ-5,000 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-15 דקות קשת.
הצביר מכיל כ-90 כוכבים בצפיפות ממוצעת ולפי גיל כוכביו מעריכים שגילו של הצביר הוא כ-85 מיליוני שנים.
בסמוך למרכז הצביר יש אזור דליל יחסית בכוכבים - תופעה נדירה בצבירים.
ייתכן שהסיבה לכך היא ערפילית בליעה קטנה שמסתירה חלק מהאור של כוכבי מרכז הצביר וייתכן שפיזור הכוכבים בצביר הוא לא שיגרתי.
M28 (מ-Messier 28, נקרא גם NGC 6626) הוא צביר כדורי בקבוצת הכוכבים קשת הנמצא במרחק של כ-18,300 שנות אור ממערכת השמש.
יחסית לצביר הכדורי המרשים M22 שנמצא בסמוך אליו, זהו צביר כדורי קטן יותר, עמום יותר ורחוק יותר, אך דחוס הרבה יותר.
הצביר התגלה על ידי שארל מסיה שתיאר אותו בקטלוג מסיה כ"ערפילית חסרת כוכבים, עגולה וקשה לצפייה".
ובשנת 1799 זיהה האסטרונום ויליאם הרשל שזהו צביר וציין שמרכזו צפוף בהרבה משוליו וגם ג'ון הרשל ציין שלמרות שהצביר אינו בהיר במיוחד, הוא צפוף מאוד.
בהירות נראיתו של הצביר היא מדרגה 6.8 כך שניתן להבחין בו באמצעות משקפת.
נחוץ טלסקופ בינוני כדי להבחין בכוכבי הצביר, שהבהירים שבהם הם מדרגת בהירות 14. הצביר נמצא מעט פחות ממעלה מצפון-מערב לכוכב קאוס בוראליס (λ בקשת) ופחות מ-3 מעלות ממערב-דרום-מערב ל-M22.
צורתו של M28 היא קצת אליפטית, קוטרו כ-60 שנות אור ומרחקו ממערכת השמש הוא כ-18,300 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-11 דקות קשת - כשליש מקוטרו של הירח המלא.
צפיפותו של M28 גבוהה מאוד יחסית לצבירים אחרים והספקטרום הכולל של אור הצביר מתאים לסוג ספקטרלי F8. עד היום התגלו בו 18 כוכבים משתנים מסוג משתני RR בנבל וכן משתנה קפאידי מסוג II בעל זמן מחזור של 17 ימים.
בשנת 1987 התגלה בצביר פולסר בעל זמן מחזור של 11 מילישניות.
זו הייתה הפעם השנייה שפולסר כזה התגלה בצביר כדורי, מעט אחרי שפולסר דומה התגלה בצביר הכדורי M4.
M29 (קיצור של Messier 29; גם: NGC 6913) הוא צביר פתוח בקבוצת הכוכבים ברבור המכיל כ-90 כוכבים ומרחקו ממערכת השמש אינו ידוע בשל ענני אבק המעמעמים את האור של כוכביו ומקשים על קביעת תכונותיהם.
הצביר התגלה ב-29 ביולי 1764 על ידי האסטרונום הצרפתי שארל מסיה, שזיהה אותו כצביר של 7-8 כוכבים, הנראים כערפילית.
בשנת 1833 זיהה האסטרונום ג'ון הרשל 12-20 כוכבים נוספים, עמומים מאלו שראה מסיה.
לצביר דרגת בהירות נראית 7.1 וקל להבחין בו באמצעות משקפת.
הכוכבים הבהירים של הצביר הם מדרגת בהירות נראית 9 כך שגם הם ניתנים לצפייה באמצעות משקפת איכותית.
טלסקופ חובבים יאפשר לצפות גם בכוכבים עמומים יותר.
הצביר נמצא כ-105 דקות קשת מדרום לכוכב γ בברבור (סאדר), כך שקל למדי לאתר אותו.
קוטרו של M29, כמו גם מרחקו ממערכת השמש לא ידועים.
גודלו הזוויתי הוא כ-7 דקות קשת, והערכות המרחק אליו נעות מ-4,000 שנות אור, שאז קוטרו כ-8 שנות אור, ועד ל-7,000 שנות אור, שאז קוטרו מגיע בהתאמה לכ-14 שנות אור.
הצביר מכיל כ-50 כוכבים שצפיפותם אינה ניתנת לחישוב מדויק בשל חוסר הוודאות לגבי גודלו של הצביר.
הצביר צעיר ביותר וגילו מוערך בכ-10 מיליוני שנים בלבד.
שבעת הכוכבים הבהירים של הצביר הם כוכבים צעירים וחמים מאוד מסוג ספקטרלי B0, שעוצמת ההארתם עשויה להגיע לפי 160,000 מעוצמת ההארה של השמש.
ארבעה מהם יוצרים צורה של ריבוע והשלושה הנוספים קו לצידו של הריבוע.
את הצביר מלווה ערפול קל - שרידי ענן האבק והגז שייצר את כוכבי הצביר, אך אותו ניתן לראות רק בצילום עם זמן חשיפה ארוך.
בשנת 1954 העלו תצפיות של מצפה הכוכבים יירקס שאורם של כוכבי הצביר מקוטב, ככל הנראה בעקבות מעבר דרך אבק שנמצא בשדה מגנטי.
עוצמת הקיטוב מראה שמדובר באבק צפוף יחסית ושייתכן שהוא בולע חלק ניכר מקרינת הכוכבים ואלמלא אותו אבק היה הצביר בהיר יותר בשלוש דרגות בהירות.
כמו כן, חלק מהתצפיות הראו גם עמעום חולף של חלק מהכוכבים, תופעה שעשויה להגרם ממעבר של עננים צפופים יותר של ענן האבק על פני אותם כוכבים.
M30 (מ-Messier 30, נקרא גם NGC 7099) הוא צביר כדורי בקבוצת הכוכבים גדי הנמצא במרחק של כ-26,100 שנות אור ממערכת השמש.
זהו צביר כדורי ממוצע בגודלו, אך דחוס ביותר.
בשנת 1784 זיהה האסטרונום ויליאם הרשל שזהו צביר ובשנת 1814 ציין שמרכזו צפוף בהרבה משוליו וכי יוצאות ממנו שתי שורות של כוכבים בהירים יחסית לכיוון שוליו הצפוניים של הצביר.
בהירות נראיתו של הצביר היא מדרגה 7.2 כך שניתן להבחין בו באמצעות משקפת.
נחוץ טלסקופ כדי להבחין בכוכבי הצביר, שהבהירים שבהם הם מדרגת בהירות 12.1. הצביר נמצא כ-3.25 מעלות ממזרח-דרום-מזרח לכוכב ζ בגדי.
צורתו של M30 היא עגולה עם שוליים לא סדירים, קוטרו כ-90 שנות אור ומרחקו ממערכת השמש הוא כ-26,100 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-12 דקות קשת – כ-40% מקוטרו של הירח המלא.
מרכזו של הצביר צפוף ביותר, כך שמחצית המסה שלו מרוכזת ברדיוס של 8.7 שנות אור בלבד.
ליבת הצביר קטנה מאוד וקוטרה קטן משנת אור אחת.
לעומת זה כבידתו של הצביר מחזיקה כוכבים במרחק של עד כ-140 שנות אור ורק מעבר למרחק זה גובר כוח המשיכה של שביל החלב על כבידתו של הצביר.
הספקטרום הכולל של אור הצביר מתאים לסוג ספקטרלי F3 ועד היום התגלו בו 12 כוכבים משתנים, כאשר בשנת 1983 זוהתה בצביר נובה ננסית.
M32 (נקראת לעיתים גלקסיית לה-ז'נטיל או NGC 221) היא גלקסיה אליפטית ננסית המלווה את גלקסיית אנדרומדה ומהווה חברה בקבוצה המקומית.
זו הגלקסיה הבהירה ביותר מבין הגלקסיות הלווייניות של גלקסיית אנדרומדה עם דרגת בהירות 8.1. מיקומה, כ-22 דקות קשת מדרום למרכז של גלקסיית אנדרומדה, ובהירותה הנראית מאפשרים לאתרה בקלות באמצעות טלסקופ חובבים ואפילו באמצעות משקפת איכותית.
M32 התגלתה ב-29 באוקטובר 1749 על ידי האסטרונום הצרפתי גיום לה ז'נטיל, בזמן שצפה בגלקסיית אנדרומדה, והיא הגלקסיה האליפטית הראשונה שהתגלתה.
לה ז'נטיל תיאר אותה כערפילית קטנה בקוטר זוויתי של דקת קשת אחת.
שארל מסיה צפה בה בשנת 1757 ובשנת 1764 כלל אותה בקטלוג מסיה ותיאר אותה כ"ערפילית עגולה ללא כוכבים בקוטר של כשתי דקות קשת".
ויליאם הרשל ציין בשנת 1833 כי הערפילית בהירה יותר במרכזה מאשר בשוליה.
בשנת 1864 האסטרונום הבריטי ויליאם הגינס ביצע מדידות ספקטרוסקופיות וציין כי הספקטרום של M32 דומה לזה של גלקסיית אנדרומדה.
בשנת 1944 הצליח האסטרונום וולטר באדה לצפות בכוכבי הגלקסיה במצפה הר וילסון וזיהה שהגלקסיה מאוכלסת בכוכבים זקנים יחסית שבהירותם דומה לבהירות של הכוכבים בגלקסיית אנדרומדה, ומכך הסיק שהן בערך באותו המרחק.
בשנת 1988 נצפתה במצפה הכוכבים ליק נובה שהתרחשה בגלקסיה, ואשר הגיעה לדרגת בהירות 16.5.
M32 נמצאת במרחק של כ-2.5 מיליון שנות אור ממערכת השמש ונצפית על רקע שולי גלקסיית אנדרומדה.
מדידות שנעשו לאורה של M32 לא הראו סימני בליעה על ידי ענני גז ולכן נראה ש-M32 קרובה יותר מגלקסיית אנדרומדה.
מסתה של M32 כ-3 מיליארד מסות שמש - כ-2.5 פרומיל ממסתה של גלקסיית אנדרומדה.
בהירותה הנראית של M32 היא מדרגה 8.1, עוצמת ההארה שלה היא פי 300 מיליון מעוצמת ההארה של השמש והספקטרום הכולל שלה מתאים לסוג ספקטרלי G3.
ל-M32 צורה אליפטית כאשר לציר המשני אורך של כ-80% מאורכו של הציר הראשי.
בדומה לגלקסיות אליפטיות אחרות, כוכבי M32 הם ברובם כוכבים זקנים ולא ניתן למצוא בה אזורי H II בהם מתרחשת יצירת כוכבים חדשים וגם אין בה צבירים פתוחים.
רוב הכוכבים הם בעלי מסה בינונית או נמוכה יחסית, שכן הכוכבים המסיביים הפכו מזמן לננסים לבנים או התפוצצו כסופרנובה.
גם הכוכבים הצעירים יותר בגלקסיה הם בני למעלה מ-2 מיליארד שנים ויש להם מתכתיות גבוהה יחסית, בניגוד לכוכבים הזקנים יותר שמתכתיותם נמוכה.
כמו כן התגלו ב-M32 מספר ערפיליות פלנטריות ונובות, אך עד היום לא נצפתה בה אף סופרנובה.
הגרעין של M32 הוא גדול ומסיבי בהשוואה לגלקסיות ננסיות.
מסתו כ-100 מיליון מסות שמש וצפיפותו כ-5,000 כוכבים לפרסק מעוקב - צפיפות דומה לזו של גרעין גלקסיית אנדרומדה עצמה.
כמו כן הרכב אוכלוסיית הכוכבים של M32 אופייני יותר לגלקסיות אליפטיות גדולות מאשר לגלקסיות אליפטיות ננסיות ואין בה כלל צבירים כדוריים.
מנתונים אלו עולה האפשרות ש-M32 הייתה בעברה גלקסיה אליפטית גדולה, שבשל קרבתה לגלקסיית אנדרומדה הגדולה ממנה, איבדה את כוכביה החיצונים ואת הצבירים הכדוריים שהקיפו אותה.
M32 נעה במהירות של קצת יותר מ-200 ק"מ לשנייה בכיוון מערכת השמש.
בקיזוז מהירות השמש סביב מרכז שביל החלב, נראה ש-M32 נייחת ביחס למרכז שביל החלב, בעוד גלקסיית אנדרומדה (הנמצאת מאחוריה) נעה במהירות של כ-100 ק"מ בשנייה לכיוון שביל החלב, כלומר M32 וגלקסיית אנדרומדה מתקרבות זו אל זו במהירות של כ-100 ק"מ בשנייה.
M34 (מ-Messier 34, או NGC 1039) הוא צביר פתוח בקבוצת הכוכבים פרסאוס הנמצא במרחק של כ-1,400 שנות אור ממערכת השמש ומכיל כ-100 כוכבים.
הצביר מופיע ברשימותיו של האסטרונום האיטלקי ג'ובאני בטיסטה אודיירנה משנת 1654, אך לא מצוין שם מתי נצפה לראשונה.
ב-25 באוגוסט 1764 הוא נצפה על ידי האסטרונום הצרפתי שארל מסיה, שלא ידע על גילויו המוקדם יותר ותיאר אותו בקטלוג מסיה כ"צביר של כוכבים קטנים בין הראש של מדוזה (אלגול) והרגל השמאלית של אנדרומדה".
לצביר דרגת בהירות 5.5 וקל לאתרו באמצעות משקפת, או אפילו ללא ציוד עזר בתנאי תצפית מיטביים.
בעוד שבעין הוא נראה ככתם מעורפל וחלש, במשקפת איכותית ניתן להבחין בכוכבים החברים בו, שהבהירים שבהם הם מדרגת בהירות נראית 7.9. באמצעות טלסקופ חובבים ניתן להבחין בכ-80 מכוכבי הצביר, כאשר נראה שחלק מהם מסודרים בזוגות.
הצביר נמצא כ-5 מעלות ממערב לאלגול וכ-7 מעלות ממזרח לכוכב γ באנדרומדה, מעט צפונית לקו המחבר ביניהם.
קוטרו של M34 הוא כ-14 שנות אור ומרחקו ממערכת השמש הוא כ-1,400 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-35 דקות קשת, בערך כגודלו של הירח המלא.
הצביר מכיל כ-100 כוכבים בצפיפות ממוצעת ולפי גיל כוכביו גילו מוערך בכ-180 מיליוני שנים.
כיוון התנועה של הצביר בחלל ומהירותו דומים לשל צבירים נוספים, ביניהם הפליאדות והצביר המקיף את α בפרסאוס והכולל אותו, כך שייתכן שכל הצבירים האלו נוצרו מאותו ענן של גז ואבק בין-כוכבי.
M35 (מ-Messier 35, או NGC 2168) הוא צביר פתוח בקבוצת הכוכבים תאומים הנמצא במרחק של כ-2,800 שנות אור ממערכת השמש ומכיל כ-200 כוכבים.
הצביר מופיע ברשימותיו של האסטרונום השווייצרי ז'אן פיליפ דה שסו משנת 1746, שציין את מיקומו סמוך לקצה הרגל הצפונית של התאומים.
הצביר נצפה גם על ידי האסטרונום הבריטי ג'ון ביוויס במועד לא ידוע לפני 1750 מבלי שידע על גילויו המוקדם יותר.
ב-30 באוגוסט 1764 הוא נצפה על ידי האסטרונום הצרפתי שארל מסיה, שתיאר אותו בקטלוג מסיה כ"צביר של כוכבים קטנים ליד הרגל השמאלית של קסטור במרחק קטן מהכוכבים μ בתאומים ו-η בתאומים".
מסיה ציין גם שלא נצפתה בצביר ערפילית ויחס את גילויו לביוויס.
לצביר דרגת בהירות נראית 5.3 וקל לאתרו באמצעות משקפת, או אפילו ללא ציוד עזר בתנאי תצפית מיטביים, כשתיים ורבע מעלות מצפון-מערב לכוכב η בתאומים.
קוטרו של M35 הוא כ-24 שנות אור ומרחקו ממערכת השמש הוא כ-2,800 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-28 דקות קשת, בערך כגודלו של הירח המלא.
הצביר מכיל לפחות 200 כוכבים כאשר הצפיפות במרכזו מגיעה לכ-6 כוכבים בפרסק מעוקב.
לפי גיל כוכביו גילו מוערך בכ-100 מיליוני שנים והוא כולל מספר כוכבים שיצאו מהסדרה הראשית ונמצאים בתהליך הפיכה לענקים.
לעומתו, NGC 2158 זקן בהרבה וגילו מוערך בכמיליארד שנים.
M36 (מ-Messier 36, או NGC 1960) הוא צביר פתוח בקבוצת הכוכבים עגלון הנמצא במרחק של כ-4,100 שנות אור ממערכת השמש ומכיל כ-60 כוכבים.
הצביר מופיע ברשימותיו של האסטרונום האיטלקי ג'ובאני בטיסטה אודיירנה משנת 1654, אך לא ידוע מתי צפה בו.
בשנת 1749 הוא נצפה על ידי האסטרונום הצרפתי גיום לה ז'נטיל שלא ידע על גילויו המוקדם יותר וב-2 בספטמבר 1764 הוא נצפה על ידי שארל מסיה, שתיאר אותו בקטלוג מסיה כצביר כוכבים שקשה לזהות את כוכביו וציין גם שלא נצפתה בצביר ערפילית.
לצביר דרגת בהירות נראית 6.3 וניתן לאתרו באמצעות משקפת כ-1.8 מעלות ממזרח לכוכב φ בעגלון.
כוכבי הצביר הבהירים ביותר הם מדרגת בהירות 9.0, כך שקשה להבחין בהם באמצעות משקפת ורק באמצעות טלסקופ חובבים ניתן להבחין שמדובר בצביר.
במרחק של כ-2.3 מעלות מצפון-מערב ל-M36 נמצא הצביר M38 וכ-3.7 מעלות ממזרח-דרום-מזרח לו, נמצא הצביר M37.
קוטרו של M36 הוא כ-14 שנות אור ומרחקו ממערכת השמש הוא כ-4,100 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-12 דקות קשת, כ-40% מקוטרו של הירח המלא.
הצביר מכיל כ-60 כוכבים צעירים וחמים כך שגילו של הצביר מוערך בכ-25 מיליוני שנים בלבד ואין בו ענקים כלל.
חלק מכוכבי הצביר סובבים על צירם במהירות רבה מאוד והם דומים במאפייניהם לכוכבי הפליאדות, רק שמרחקו של צביר הפליאדות הוא עשירית מהמרחק אל M36 ולכן נצפה כבהיר בהרבה.
M37 (מ-Messier 37, או NGC 2099) הוא צביר פתוח עשיר בקבוצת הכוכבים עגלון הנמצא במרחק של כ-4,400 שנות אור ממערכת השמש ומכיל מאות כוכבים.
למרות שהצביר בהיר יותר מ-M36 ומ-M38 הסמוכים, הוא לא התגלה על ידי האסטרונום הצרפתי גיום לה ז'נטיל שצפה בשניים האחרים בשנת 1749. לעומת זאת ב-2 בספטמבר 1764 הוא נצפה על ידי שארל מסיה, שלא ידע על גילויו המוקדם יותר ותיאר אותו בקטלוג מסיה כצביר של כוכבים קטנים שמוקפים בערפילית.
לצביר דרגת בהירות נראית 6.2 וניתן לאתרו באמצעות משקפת כ-4 מעלות ממזרח לכוכב χ בעגלון.
במרחק של כ-3.7 מעלות ממערב-צפון-מערב ל-M37 נמצא הצביר M36.
גודלו הזוויתי הנצפה של M37 הוא כ-24 דקות קשת, כשלושה רבעים מקוטרו של הירח המלא ומרחקו ממערכת השמש לא ידוע בוודאות ונע בין 4,100 ל-4,700 שנות אור, כך שקוטרו של M37 הוא בין 20 ל-25 שנות אור.
הצביר מכיל כ-150 כוכבים שבהירות נראיתם היא מדרגה מתחת ל-12.5 ובסך הכל כ-500 כוכבים.
יש בצביר למעלה מ-10 ענקים וגילו של הצביר מוערך בלפחות 300 מיליוני שנים – המבוגר ביותר מבין שלושת הצבירים M37, M36 ו-M38.
M38 (מ-Messier 38, או NGC 1912) הוא צביר פתוח בקבוצת הכוכבים עגלון הנמצא במרחק של כ-4,200 שנות אור ממערכת השמש ומכיל כ-70 כוכבים.
בשנת 1749 הוא נצפה על ידי האסטרונום הצרפתי גיום לה ז'נטיל שלא ידע על גילויו המוקדם יותר וב-2 בספטמבר 1764 הוא נצפה על ידי שארל מסיה, שתיאר אותו בקטלוג מסיה כצביר של כוכבים קטנים וציין גם שלא נצפתה בצביר ערפילית.
לצביר דרגת בהירות נראית 7.4 וקשה לצפות בו באמצעות משקפת.
מיקומו הוא כ-1.75 מעלות מדרום-דרום-מזרח לכוכב σ בעגלון.