tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנובמבר 2006 מצא האיחוד האירופי חמש יצרניות מעליות, בהן גם טיסנקרופ, אשמות בתיאום מחירים וניהול קרטל בתחום בנייה ואחזקה של מעליות במשך תשע שנים.
החברות נקנסו בסכום כולל של 1.3 מיליארד דולר, מתוכם טיסנקרופ חויבה בסכום של 629 מיליון דולר.
הוועדה האירופית לתחרותיות קבעה כי החברות – Otis, Schindler, Kone, Mitsubishi וטיסנקרופ – עבדו בשיתוף פעולה להטות מכרזים, חילקו ביניהן נתחי שוק ותאמו מחירים בין השנים 1995 עד 2004. החברות לא הכחישו את הטענות בפני הוועדה ואף לא אחת מהן ביקשה שימוע.
ביולי 2012 מצאה רשות ההגבלים העסקיים הגרמנית את טיסנקרופ אשמה בתיאום מחירים וקנסה אותה בסך 103 מיליון יורו, מתוך קנס כולל של 124.5 מיליון יורו, קנס אשר הופחת לאחר שימוע ל-88 מיליון יורו.
בחקירת הרשות עלה כי החברה תאמה מחירים למסילות רכבת במשך מספר שנים והנפגעת העיקרית מתאום מחירים זה הייתה דויטשה באן, חברת הרכבת הלאומית של גרמניה.
נמצא כי טיסנקרופ יצרה קרטל עם שתי חברות נוספות.
ב-6 בדצמבר 2007 תאונה במפעל הפלדה של התאגיד בטורינו גרמה למותם של שבעה פועלים.
מהחקירה עלה כי נזק שנגרם לסעפת בצנרת גרם להתפוצצות שהתיזה על העובדים שמן קירור בוער, ניסיון לכבות את האש בהתזת מים גרם רק לליבוי הלהבות.
על פי התוכנית היה המפעל מיועד להיסגר בחודש פברואר 2008 וסבל ממחסור בכוח אדם, אולם בגלל פיגור בייצור במפעל אחר בעיר טרני נאלצו העובדים לעבוד לעיתים קרובות שעות נוספות במשך חודשים.
ארבעה ימים בטרם התאונה התרחשה שרפה אחרת במפעל שבה לא היו נפגעים.
התאונה הקטלנית התרחשה בשעה 01:30, אחרי חצות, לאחר שהפועלים עבדו ארבע שעות נוספות.
כאשר הפועלים ניסו להשתמש במטפי כיבוי הם מצאו כי שלושה מתוך חמישה מטפים היו ריקים.
בחקירה נמצא כי מנהל במפעל הורה לטכנאי למלא את כל המטפים הריקים במפעל יום אחד לאחר התאונה וזאת כדי להטעות את החוקרים.
שופט חוקר שמונה לבדיקת התאונה שמע עדויות עובדים ולפיהן אמצעי הבטיחות במפעל היו רופפים.
במסמך שתפסו החוקרים אצל מנכ"ל החטיבה האיטלקית של טיסנקרופ, הראלד אספנהאן, נכתב כי יש לתבוע משפטית את העובד היחיד ששרד את התאונה כיוון שהאשים את חברת טיסנקרופ באמצעי התקשורת.
במסמך אף נטען כי השרפה נגרמה כיוון שהפועלים סבלו מהסחת דעת.
פרקליט המדינה של העיר טורין הגיש כתב אישום נגד מנכ"ל טיסנקרופ איטליה ובו הואשם ברצח בכוונה לא ישירה.
חמישה מנהלים אחרים בחברה הואשמו אף הם ברצח, כולם הואשמו אף ברשלנות חמורה בנקיטת אמצעי בטיחות.
כל המנהלים הורשעו בבית המשפט ב-15 באפריל 2011. מנכ"ל החטיבה האיטלקית של טיסנקרופ נידון לשש עשרה וחצי שנות מאסר ונאסר עליו להחזיק במשרה ציבורית לשארית חייו.
עוד קודם למתן פסק הדין יצא אספנהאן את גבולות איטליה והוא מתגורר ככל הנראה בברזיל.
בשנת 2013 תיקן בית המשפט העליון לערעורים באיטליה את הרשעות המנהלים בחברה ואספנהאן הורשע בשיתוף פעולה ברצח.
במאי 2016 הופחתו העונשים שנגזרו על מנהלי החברה, מנכ"ל החברה נידון לתשע שנים ושמונה חודשי מאסר, שאר מנהלי החברה (ארבעה איטלקים וגרמני אחד) נידונו לתקופות מאסר שנעו בין שש לשבע שנים.
חברת טיסנקרופ אף נקנסה על ידי בית המשפט במיליון יורו.
טיסנקרופ חשודה בשחיתות בעסקאות שנעשו בישראל (פרשת הצוללות), טורקיה, דרום אפריקה ובפקיסטן, שם לא הבשילה העסקה.
ביוון, במסגרת פרשת הצוללות היוונית, נשפט שר הביטחון אקיס צוחאדזופולוס לעונש מאסר על קבלת שוחד מקונסורציום שאחת החברות בו הייתה טיסנקרופ.
טיסת לילה היא נובלה מאת אנטואן דה סנט-אכזופרי שפורסמה בשנת 1931. זהו הספר השני שפרסם והיווה את פריצת הדרך שלו כסופר.
הספר נעשה עד מהרה רב-מכר בינלאומי, ובשנת פרסומו זכה בפרס פמינה בצרפת.
בשנת 1933 עובד לסרט אמריקאי בכיכובו של קלארק גייבל.
אנטואן דה סנט-אכזופרי היה בעצמו טייס, תחילה בקו הדואר צרפת–צפון אפריקה, ובהמשך בזה של צרפת–דרום אמריקה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא גויס לחיל האוויר הצרפתי, השתחרר לאחר כיבוש צרפת ושב והתגייס בשנת 1944 לטייסת צרפתית בפיקוד אמריקאי.
הוא נעלם במהלך אחת הטיסות שביצע אז בשירות בעלות הברית, ביולי 1944.
הספר "טיסת לילה" מבוסס ברובו על חוויותיו של סנט-אכזופרי כטייס בקו הדואר מצרפת לדרום אמריקה.
בספר הוא מביא לידי ביטוי את הסוגיות שהעסיקו אותו אז, ומבקש לשתף בהן את הקוראים.
חלק מהדמויות אף מבוססות על אנשים אמיתיים שעבדו אתו, בייחוד דמותו של מנהל תחנת בואנוס איירס, ריבְיֵיר.
דמותו מבוססת על מנהלו של סנט-אכזופרי בחברת התעופה, דידיה דורא (Didier Daurat).
העלילה מתרחשת במהלך לילה אחד ומסופרת מנקודות מבטן של דמויות אחדות, רובן גברים העובדים בקו הדואר האווירי, ומקצתן נשותיהן.
הסיפור מתרחש בארגנטינה, בעיקר בתחנת בואנוס איירס ובפעילות הלילית שלה.
במרכז הסיפור עומד ריבייר, מנהל התחנה ומי שיזם את טיסות הלילה – אתגר טכנולוגי עצום בזמנו.
ריבייר הוא דמות שאינה זקוקה לחברוּת או לקשרים אנושיים מורכבים אלא למשמעת וצייתנות, והוא מפגין נוקשות רבה כדי להשיגם.
עבודתו של ריבייר כוללת הקפדה דייקנית על התקנון ועל זמני הטיסות, ואורח החיים של הטייסים והעובדים האחרים בתחנה כפוף לדרישותיו.
הוא אף מלמד את מפקח התחנה, רובינו, לחקות אותו ולהעניש ללא הרף, גם אם לא נמצאת לכך סיבה, מתוך גישה האוסרת לתת לעובדים להתחיל להרגיש בנוח, שאחרת הם עלולים להתרשל.
התוצאה היא סביבת עבודה לחוצה וקשה.
דווקא מה שאינו נתון לשליטתו של ריבייר הוא שגורם לתפנית בסיפור – תנאי מזג האוויר ובייחוד סופות הציקלון.
בערב הסיפור אמורים להגיע שלושה מטוסים לתחנת בואנוס איירס – אחד מצ'ילה, אחד מפרגוואי ואחד מפטגוניה, ובעוד שהשניים הראשונים מגיעים בשעה היעודה, הרי שהמטוס מפטגוניה נקלע לסופת ציקלון ותועה בדרכו באפלה.
ניסיונות ההתקשרות של האלחוטן במטוס אינם צולחים והם נתקלים במה שמתהווה כמוטיב מרכזי ומאיים בחייהם של טייסי הלילה – הדממה והחושך המוחלטים.
נתונים לחסדי הטבע ועם מכל דלק ההולך ואוזל, פביאן הטייס והאלחוטן שלו מנותקים לחלוטין מתחנות הקרקע של שירות הדואר האווירי וכל שנותר להם לעשות הוא להמשיך לטוס בכיוון שבתקווה יתבהר מעננים ויואר בידי הירח.
בתחנת בואנוס איירס חוששים לא רק לחיי השניים אלא גם לקיומו של שירות הלילה כולו: מלכתחילה התקשה מנהל התחנה ריבייר להוכיח שלמרות החששות הרבים, טיסות הלילה הן סיכון ששווה לקחת, ועד אז אכן הוצדק.
את מפעל טיסות הלילה כולו עלולים להפסיק הממונים עליהם אם מטוס יעלם או יתרסק, ולכן כדי להוכיח שתאונה שכזאת אינה משבשת את הפעילות הרגילה שלהם – ואת לוח הזמנים בפרט – בוחר ריבייר להמשיך את השגרה כרגיל ולא לעכב את ההמראות הבאות לאורך הלילה, בתקווה להציל את טיסות הלילה כולן.
מוטיב עיקרי ברומן הוא ההתלבטות המתמדת בין חיי אדם לבין חובת התפקיד והתועלת לטווח הארוך, שעולה באופן בלתי נמנע בעולמם של הטייסים.
במילים אחרות, זוהי דילמה בין חשיבות האינדיבידואל למול חשיבות הכלל.
לאורך הסיפור כולו מדגים ריבייר כיצד הוא מכריע את הכף לצדו של הכלל ולא של האינדיבידואל, ושֹם את המערכת לפני רגשותיהם ולעיתים צורכיהם של עובדיו.
החובה והצורך לפעולה גובר על החשיבות של הרגש, שמקביל לחולשה במידה מה.
בסוף, היסוד האנושי מודגש ומודגם על ידי נשות הטייסים, שהן דמויות המנותקות מעולם העבודה בקווי העברת דואר ומעולם הטייס.
אשתו של פביאן מגיעה למשרדי התחנה בציפייה לקבל תשובות בנוגע להיעדרות בעלה ונתקלת בחומת שתיקה.
סנט-אכזופרי מציג עולם בו חובה היא מוסר וחופש גם יחד, אך בעוד ההקבלה נוגעת לחייהם של הטייסים ומקצועם, הרי שבני ביתם נותרים מנותקים ממנו בלי יכולת אמיתית להבינם.
בשנת 1946 תורגם הספר לראשונה בעברית על ידי מנשה לוין, ולמעשה היה ספרו הראשון של סנט-אכזופרי שתורגם לעברית.
מהדורה זו זכתה להדפסות אחדות.
בשנת 2012 תורגם הספר מחדש בידי משה מרון ונדפס לצד ספר נוסף מאת סנט-אכזופרי, "אדמת אנוש", אף הוא בתרגום מרון.
שני התרגומים ראו אור בהוצאת ספרית פועלים.
אנטואן דה סן אגזיפרי, טיסת לילה, עברית: מנשה לוין, מרחביה: ספרית פועלים ("דורון"), 1946.
אנטואן דה סנט-אכזופרי, טיסת לילה | אדמת אנוש, תרגום: משה מרון, בעריכת גדעון טיקוצקי ודורית פרידמן, ספרית פועלים, 2012.
טיסנקרופ מערכות ימיות היא חברת החזקות גרמנית של יצרני מערכות ימיות, אוניות וצוללות.
החברה נוסדה כאשר קונצרן טיסנקרופ רכש את מספנות HDW ב-5 בינואר 2005. מטה החברה שוכן בדיסלדורף.
מנכ"ל החברה הוא רולף וירץ.
החברה מחזיקה בחברות הבנות הבאות:
חברת "אטלס אלקטרוניק" בברמן שבגרמניה.
חברת "הלניק שיפיארדס" בסקראמגס שביוון (25%).
בשנת 2014 הגיעו המכירות השנתיות של החברה ל-1.2 מיליארד אירו, והחברה העסיקה כ-3,700 עובדים.
ב-25 ביולי 2007 פתחה החברה סניף בקראצ'י שבפקיסטן, ובהמשך היא הפכה לאחת המספנות הגדולות במדינה.
טיסקסי (בהונגרית: Tiszakeszi) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
בטיסקסי חיו מעט יהודים ובמקום קיים בית קברות יהודי.
טיספלקוניה (בהונגרית: Tiszapalkonya) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם אוכלוסיית הכפר נמצאת בירידה שנים רבות מ-1,499 תושבים בשנת 1990 עד ל-1,400 תושבים בלבד בשנת 2018 (ירידה של כ-6%).
במהלך השנים חיה בכפר קהילה יהודית שבחלק מהזמן הייתה כפופה לקהילת אונוד ובמקום קיים בית קברות יהודי.
הקהילה היהודית הושמדה בשואה ולא ידוע מה עלה בגורל חבריה.
טיספירד (בהונגרית: Tiszafüred; ביידיש: טיסא-פירעד) היא עיירה הממוקמת ליד אגם טיסה, בלב חבל צפון המישור הגדול, מצפון מזרח לסולנוק, שבהונגריה.
היהודים הגיעו לטיספירד אחרי 1790. בסוף המאה ה-18 תושבי העיירה טיסה (Tisza) אשר ממוקמת ליד נהר טיסה העובר בתוך טיספירד, התחילו לעבוד בדיג ובחקלאות.
זו היא עיירה קטנה שאוכלסה מחדש לאחר הכיבוש הטורקי, היהודים המקומיים השתלטו בהדרגה על מקומם של הסוחרים היוונים ששלטו בסחר.
בימי חול, היהודים מכרו את דבריהם בשוקי הערים גדולות, שם בילו את הלילה בבתים שכורים.
בטיספירד היו קהילה, בית כנסת, טקסים, רבנים.
האוכלוסייה היהודית בטיספירד גדלה בהתמדה במאה ה-19. רוב היהודים בתקופה זו היו עניים.
ב-1839–1840 נספרו בטיספירד 33 משקי בית יהודיים: 30 בני זוג, 46 בנים, 46 בנות, 9 משרתים יהודים וקרוב משפחה אחד; בסך הכול 164 יהודים.
עיסוקיהם בשנים אלה היו: שני סוחרים סיטונאים, איש עסקים אחד, 13 רוכלים, 6 סוחרים, 6 חקלאים, 3 קבצנים.
בשנים 1941 - 1943, גברים יהודים מהעיירה בני 18–42, נשלחו לעבודות כפייה שירות העבודה כאשר הונגריה הצטרפה למלחמת העולם השנייה בשנת 1941, הם נשלחו לחזית הרוסית.
אף על פי שלא היו מיומנים ולא היה להם ציוד מתאים, הם נאלצו לנקות את שדות המוקשים.
רוב הנשים נשלחו לעבודות כפייה בחלקים שונים של גרמניה או פולין, כדי לפנות הריסות או לעבוד בבית חרושת לחימוש.
כמה מהם מתו, חלקם מרעב.
גם לאחר השחרור מתו אחדים מטיפוס.
ראש היודנראט היה ויינר ארנו, סוחר עצים.
סגנו היה דוד וויסזמן, בעל חנות.
באפריל 1944, חודש לאחר הכיבוש הגרמני של הונגריה, נמנו בטיספירד 416 יהודים.
בחודש מאי הוקם גטו בבית חרושת ללבנים אליו הועברו בין 700 ל-800 יהודי טיספירד והיישובים הקרובים.
כעבור חודש הם הועברו לבית חרושת ללבנים בכפר קרצ'נד ליד אגר, שם רוכזו כל יהודי מחוז הווש ומשם שולחו לאושוויץ.
ב-1941 נרשמו בטיספירד 442 יהודים.
לאחר סיום השואה נותרו בחיים רק 70 יהודים, שחזרו לקהילה היהודית.
ב-2001, 98% מהאוכלוסייה בעיר היו הונגרים, 1% היו צוענים ו-1% היו אחרים.
ב-2010 היה רק בן אדם יהודי אחד שחי בטיספירד.
טיסת ניסוי הוא תחום בהנדסת אווירונאוטיקה המתמקד באיסוף נתונים ומידע במהלך טיסה כחלק מתהליך הפיתוח וההסמכה של כלי טיס או מערכות מוטסות.
התחום מתעסק בבניית מכשור, כלי טיס ניסיוניים, אפיון ניסויים וניתוח הנתונים המופקים מהם.
ניסויי הטיסה הם שלב בתכון אווירונאוטי המתבצע לרוב לאחר פיתוח ראשוני וייצור או התאמת כלי טיס לניסוי ובחינה מתאימים שיאפשרו למלא שתי מטרות עיקריות:
זיהוי כשלים הנדסיים בעיצוב כלי הטיס או המערכת.
הוכחת העיצוב, יכולת, ביצועים ותכונות בטיחות בהתאם לדרישות ולמפרט הלקוח, הרשויות ותוכנית הפיתוח.
לעיתים מייצרים כלי טיס ניסיוני ייעודי למטרות מחקר ופיתוח וטיסותיו מיועדות לבחינת האלמנטים הניסיוניים בשביל לחקור את התכונות שלהם.
טיסות ניסוי יכולות לנוע מבחינה של רכיב ספציפי, מערכת או אף כלי טיס שלם.
כלי הטיס המשמשים לניסוי כוללים רקטות, טילים, מטוסים וכלי טיס חלליים בעלי יכולת שימוש חוזר.
לכן טיסות ניסוי יכולות לארוך החל מכמה שניות וכלה במספר שנים.
למרות התפתחות בדיקות קרקעיות של הציוד על ידי סימולציה, מנהרת רוח וכדומה, עדיין קיים צורך בטיסה מאוישת במתארי אמת על מנת להכניס כלי טיס, או מכלול בכלי, לשירות.
בחיל האוויר הישראלי פועל מרכז ניסויי טיסה, שמבצע את כל ניסויי הטיסה של החיל.
המרכז, הפועל כטייסת מחזיק את רוב סוגי מטוסי הקרב הקיימים בחיל האוויר, וקולט מסוקים ומטוסי תובלה כשמתעורר צורך לניסוי.
הטייסת שוכנת בבסיס תל נוף של חיל האוויר.
מטוסי הטייסת נושאים מכשירי מדידה וניסוי רבים ומכונים "מטוסים ממוכשרים".
בין המכשירים נמצאים מדי זווית התקפה (זווית אלפא) וזווית החלקה (זווית בטא) רגישים במיוחד, מכשירי טלמטריה העוקבים, מתעדים ומשדרים לתחנת קרקע הממוקמת במבנה הטייסת את כל נתוני הטיסה בזמן אמת, ומצלמות ייחודיות המכוונות אל גוף המטוס לצורך תיעוד ניסויי הטלת חימוש.
מכשור מוסף מותקן במטוסים על פי הצורך.
כך, לדוגמה, בעת ניסויי סחרור, מותקן בזנב מטוס הניסוי מצנח מיוחד המיועד לייצב את המטוס במקרה של אובדן שליטה.
על המטוסים יש סימוני ייחוס (ריבועים שחורים־לבנים בגודל אחיד) לצורך מדידת מרחקים והשוואה בעת פענוח הצילומים.
סימונים אלה מוצמדים בעת הצורך גם על חימוש או מכשור חיצוני אחר.
יחידת ניסוי טילים 151 היא יחידה בחיל האוויר הישראלי, שיעודה הוא ביצוע ניסויי טיסה בטילים ובאמצעי לחימה אחרים עבור חיל האוויר הישראלי וגופים נוספים כגון תעשיות הנשק הישראליות.
היחידה שוכנת בבסיס פלמחים, שם ישנו שדה ניסויים המשמש אותה (מסומן במפות טיסה כ"מטווח 82").
לעיתים פורסת היחידה לאתרים אחרים, כאשר מתעורר צורך לבצע ניסויים מסוכנים במיוחד, או כשמתעורר הצורך בטווח גדול יותר של מרחק כדי למדוד נתונים מסוימים.
היחידה מצוידת במערכות מכ"ם ומערכות תצפית אלקטרואופטיות המאפשרות לבצע מעקב אחר שיגורם ומעופם של אמצעי הלחימה.
על חלק מאמצעי הלחימה מותקנים משדרי טלמטריה, המשדרים נתונים שונים כמו מהירות וגובה הטיסה.
התעשייה האווירית לישראל עורכת טיסות ניסוי למטוסים שהיא מפתחת או משביחה.
בטיסת הניסוי ה-92 של המטוס "ערבה" שפיתחה התעשייה האווירית, שנערכה ב-19 בנובמבר 1970, התרסק המטוס, ושלושה מארבעת אנשי הצוות שבו נהרגו.
בינואר 2012 התרסק כטב"ם מדגם "איתן" מתוצרת התעשייה האווירית, במהלך טיסת ניסוי.
טיסקניאר (בהונגרית: Tiszakanyár) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בטיסקניאר מספר התושבים נמצא בירידה.
בטיסקניאר חיו יהודים בתקופות זמן שונות, יהודים רבים מהכפר נרצחו בשואה.
טיסקרצ'ן (בהונגרית: Tiszakerecseny) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית טיסקרצ'ן קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות, מ-1,017 תושבים בשנת 1991 עד 979 תושבים בשנת 2020.
שם העיר הוזכר לראשונה בתעודות משנת 1324.
יהודים חיו בטיסקרצ'ן בתקופות זמן שונות והקהילה היהודית פעלה במקום עד להירצחם של רוב יהודי הכפר בשואה.
בכפר קיים בית קברות יהודי ובו כ-26 מצבות של יהודי המקום.
ולאחר המלחמה הוקמה אנדרטה לזכר נרצחי הכפר בשואה ועליה שמות 28 נרצחי השואה מכפר.
טִיסַסָלְקָה (בהונגרית: Tiszaszalka, ביידיש טיסאסאלקה, נכתב גם טיסא-סאלקא) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית טיססלקה קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות, מ-1,019 תושבים בשנת 1991 עד 885 תושבים בשנת 2020.
לפי המצבות בטיססלקה נראה שהיו יהודים במקום כבר במאה ה-18. כמה יהודים היו בעלי אחוזות וחלקם איכרים, סוחרים, בעלי מלאכה ומוכרי משקאות.
עד סוף מלחמת העולם הראשונה הייתה הקהילה כפופה לקהילת מזוקסון (), לאחר המלחמה החלה להיות כפופה לקהילת ואשארושנמן.
ומשירותי הדת של קהילת טיססלקה נהנו גם יהודי הכפר הסמוך טיסוויד.
בקהילה היו מוסדות צדקה וחסד כגון:
ארגון "הכנסת כלה" שדאג לסייע לכלות ממשפחות עניות להתחתן בכבוד
בית אבות קהילתי שנקרא בזמנם "מעון זקנים"
וכן מוסדות דת ובעלי תפקידים דתיים:
בית הכנסת נבנה סביב שנת 1900, ובשלב מסוים התפצלה הקהילה ופלג קטן הקים לעצמו בית כנסת נפרד.
שוחט ובודק, ששימש גם כבעל תפילה ומלמד תורה לילדים.
ידוע כי אחד משוחטי ומורי הקהילה היה הרב אשר זעליג שווארץ
בקהילה כיהנו רבנים ואיתם אב בית דין.
ידוע כי אחד מרבני הקהילה היה הרב הרמן רוט.
ומראשי אבות בית הדין היה רבי יואל צבי ראטה והרב יעקב ראטנבארג
במלחמת העולם לחמו יהודים מטיססלקה ואחד מהם נהרג בקרבות.
ובשנת 1919 בזמן המהפכה הקומוניסטית, שדדו המון מוסת את בתי היהודים בתואנה שאלו התעשרו מהמלחמה.
ומאז האנטישמיות בעיר גברה גם בתקופת הטרור הלבן שפשה בהונגריה ובאירופה בכלל, אז תקפו חבורות בריונים את יהודי הכפר, תקפו אותם וגנבו מבתיהם.
בשנת 1937 נרצח שוחט הכפר על ידי הונגרים מהאזור שלא נתפסו ולא הועמדו לדין.
בשנת 1939 בוצעה "בדיקת אזרחות" לתושבי הכפר ורבים נעצרו ונכלאו.
בשנת 1941 נלקחו 25 יהודים מטיססלקה לעבודות כפייה.
ולאחר כיבוש הצבא הגרמני את הונגריה, באפריל 1944 רוכזו 70 היהודים שנותרו בכפר לבית הכנסת של הקהילה, ועם שחר הוסעו לגטו ברגסאס.
בחודש מאי נלקחו משם למחנה ההשמדה אושוויץ.
לאחר המלחמה חזרו לכפר שלושה גברים ממחנות העבודה ושלוש נשים.
כולם עזבו את הכפר תוך זמן קצר.
מפקדי האוכלוסין של יהודי הכפר
טיסראד (בהונגרית: Tiszarád) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
הכפר מוזכר בתעודות עוד משנת 1445 והוא מפורסם בזכות הפרדסים הקיימים בו ותוצריהם המשובחים.
בכפר כנסייה רפורמית שנבנה במאה ה-17.
יהודים חיו בטיסראד בתקופות זמן שונות.
בשנת 1944 יהודי טיסראד עם שאר יהודי הונגריה גורשו ונרצחו בשואה.
טיסצ'צ'ה (בהונגרית: Tiszacsécse) הוא כפר קטן במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג על גדות נהר טיסה שבצפון מזרח הונגריה בסמוך לגבול עם אוקראינה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית טיסצ'צ'ה קטנה בעשרות השנים האחרונות, מ-303 תושבים בשנת 1990 עד 213 תושבים בשנת 2020.
יהודים חיו בטיסצ'צ'ה בתקופות זמן שונות.
בחצר של בית פרטית בכפר קיימות שלוש מצבות שהיו שייכות לבית קברות יהודי בכפר בשנת 1944 נרצחו חלק מיהודי הכפר יחד עם שאר יהודי המחוז ושאר יהודי הונגריה.
טיסקורוד (בהונגרית: Tiszakóród) הוא כפר קטן במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג על גדות נהר טיסה שבצפון מזרח הונגריה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית טיסקורוד קטנה בעשרות השנים האחרונות, מ-783 תושבים בשנת 1990 עד 723 תושבים בשנת 2020.
יהודים חיו בטיסקורוד בתקופות זמן שונות.
ליד בית הקברות הציבורי בכפר יש שלוש מצבות שהיו שייכות לבית קברות יהודי בכפר בשנת 1944 נרצחו חלק מיהודי הכפר יחד עם שאר יהודי המחוז ושאר יהודי הונגריה.
טיססנטמארטון (בהונגרית: Tiszaszentmárton) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית טיססנטמארטון קטנה עם השנים.
יהודים חיו בטיססנטמארטון במאה ה-18 ובמאה ה-19. החל משנת 1867 הייתה הקהילה כפופה לקהילת מאנדוק, בשנת 1944 נרצחו יהודים רבים מהכפר בשואת יהודי הונגריה
טִיסַקֵצְ'קֶה (בהונגרית: Tiszakécske) היא עיירה במחוז באץ'-קישקון, מקום מושבה של נפת טיסקצ'קה על גדות נהר הטיסה.
כל האזור המנהלי של טיסקצ'קה ממוקם על הגדה הימנית של נהר הטיסה.
מצפון, עם כיוון השעון: Jászkarajenő בצפון, Tiszajenő בצפון מזרח, Nagyrév במזרח (בצד השני של הנהר), Tiszainoka ו-Tiszakürt בדרום מזרח, Tiszaug בדרום.
בגדה השמאלית, Lakitelek בדרום מערב, Szentkiraly במערב, ובצפון מערב Kocsér.
העיר נעקפת על ידי כבישים ראשיים, רק כבישים ציבוריים בני ארבע וחמש ספרות (דרגה נמוכה) עוברים בשטחה.
ניתן להגיע אליה במספר מסלולים מבודפשט, אך יש שתי גישות עיקריות: מהכביש הראשי 4 ומהכביש המהיר M4 מכיוון צגלד, ומהכביש המהיר M5 דרך קצ'קמט.
ניתן להגיע אליה מצגלד לנג'קרש בכביש המהיר 441.
ניתן להגיע אליה ברכבת בקו רכבת רכבות הונגריה (מ.א.ב) סולנוק-קצ'קמט מספר 145, שיש לו ארבע תחנות באזור המנהלי של העיר.
האטרקציה התיירותית הבולטת של טיסקצ'קה היא נהר הטיסה הגדול והרחב.
22.5 ק"מ אורך של היישוב גובל בנהר.
החוף גובל ביערות, שהם חלק ממחוז הגנת הנוף ה"טיסה-תיכון".
מינים רבים של צמחים ובעלי חיים מוגנים מוצאים שם מקלט.
בהתבסס על התוצאות הארכאולוגיות, ישנם עקבות של יישוב שאוכלס לפני כמעט אלף חמש מאות שנה באזור טיסקצ'קה.
צמיחת היישוב והתארגנותו לכפר החלה בתקופה שלאחר מכן (המאות ה-11, ה-12, ה-13).
במהלך הפלישה המונגולית לאירופה הואץ הגידול המספרי של האוכלוסייה.
רשימת המעשרות הכנסייתית שנשמרה בארכיון הוותיקן מזכירה את הכפר לראשונה בצֶצ'ְקֶה ׁ(Cechke), ב-1332.
בנייני מגורים רבים טיפוסיים בסגנון אר נובו.
פסל סוסים של אישטוואן הראשון, מלך הונגריה (הקדוש)
דגל לאומי, אנדרטה ואבן מצבה באתר המרד ההונגרי
שביל טבע Nádirígo, לאורך הענף ה"מת" של הטיסה
פאל סילאדי (במקור שוורץ, 1914 – 1972) היה רופא יהודי-הונגרי אורתופד וכירורג של תאונות.
טיסת לילה הוא מותחן אמריקאי משנת 2005 בבימויו של וס קרייבן, עם רייצ'ל מקאדמס וקיליאן מרפי בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על מנהלת קבלה בבית מלון שנאלצת להשתתף בפעולת רצח פוליטית על ידי טרוריסט שיושב איתה במטוס ב"טיסת עין אדומה" למיאמי.
רייצ'ל מקאדמס הייתה מועמדת לפרס סטורן לשחקנית הטובה ביותר.
קיליאן מרפי היה מועמד לפרס סטורן לשחקן המשנה הטוב ביותר.
שניהם היו מועמדים גם לפרסי בחירת הנוער.
ליסה רייסרט (רייצ'ל מקאדמס) היא מנהלת הקבלה המלון היוקרה לוקס אטלנטיק במיאמי.
היא נמצאת כעת בדאלאס לרגל לוויית סבתה ומתכוננת לחזור בטיסת לילה למיאמי.
הוריה גרושים ואביה ג'ו (בריאן קוקס) שאליו היא קשורה מאד מתגורר לבדו במיאמי.
בנמל התעופה דאלאס לאב היא פוגשת בצעיר סימפתי וחביב שמציג עצמו בשם ג'קסון ריפנר (קיליאן מרפי).
הוא מזמין לה שתייה והם נפרדים אך במטוס היא מוצאת אותו לידה.
הוא מגלה לה בלחש כי הוא עוקב אחריה מזמן וכי הוא שייך לארגון טרור שבכוונתו לחסל את הסנאטור צ'ארלס קיפי (ג'ק סקאליה) שהוא סגן המנהל של המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית במלון לוקס אטלנטיק בו ינפוש עם משפחתו.
הוא פוקד על ליסה להתקשר לפקידת הקבלה סינתיה (ג'יימה מייס) ולהורות לה להעביר את קיפי ומשפחתו לחדר הצופה אל הים "כי בחדר שהם הזמינו יש בעיות בצינורות האינסטלציה".
ג'קסון מזהיר אותה כי אם לא תציית אביה יירצח על ידי שליח הקבוצה שכבר ממתין מול ביתו.
ליסה המפוחדת עושה כל מה שהיא יכולה כדי להימנע מזאת.
היא הולכת לשירותים וכותבת קריאת עזרה על המראה בעזרת סבון אבל ג'קסון תופס אותה ומאיים עליה.
לבסוף מחוסר ברירה היא מתקשרת לסינתיה ומעבירה לה את ההוראה בקשר לקיפי.
כשהמטוס נוחת היא מצליחה לדקור את ג'קסון בצווארו בעזרת עט, בורחת במהירה לנמל התעופה הבין-לאומי מיאמי כשהוא אחריה.
היא מצליחה להימלט ממנו, גונבת מכונית ומעבירה הודעה לסינתיה כי תפעיל אזעקת חירום ותרוץ לחדר של משפחת קיפי כדי לפנות אותם.
אנשי הביטחון מפנים את משפחת קיפי במהירות בדיוק כשהטרוריסטים יורים מתוך יאכטה טיל לעבר חדרם אך הם ניצלים.
ליסה ממהרת לבית אביה, דורסת והורגת את הטרוריסט שממתין לחיסולו אבל אז מופיע שם ג'קסון ומתחולל מרדף ומאבק מותח עד שהיא מצליחה לירות בו מהאקדח של הטרוריסט שחיסלה ואביה משלים את המלאכה.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותרייצ'ל מקאדמסליסה רייסרטקיליאן מרפיג'קסון ריפנרבריאן קוקסג'ו רייסרטג'יימה מייססינתיהג'ק סקאליהצ'ארלס קיפי
טִיסָנִיתִיִּים (שם מדעי: Libellulidae) היא משפחת השפיריות הגדולה ביותר.
לעיתים מחשיבים גם את Corduliidae או את Macroiidae כתתי-משפחות בה; אך גם אם שתי אלו אינן נכללות, נותרת משפחה בעלת למעלה מ-1000 מינים.
עם תפוצה כמעט כלל עולמית, אלו הן השפיריות הנפוצות ביותר.
המינים בסוג טיסנית (Libellula) מצויים בעיקר בעולם החדש, אך הוא כולל את אחד מבני סדרת השפיראים הבודדים המצויים בסכנת הכחדה חמורה: Libellula angelina היפני.
רבים מחברי הסוג הזה בעלי צבעים עזים או כנפיים מפוספסות.
בני הסוג עפיפונית (Sympetrum), נקראים באנגלית darters (או meadowhawks בצפון אמריקה) והם מצויים בכל רחבי העולם, מלבד אוסטרליה.
כמה מינים טרופיים מהסוגים גיחנית (Trithemis) ו-Zenithoptera נחשבים ליפים במיוחד.
סוגים נפוצים אחרים כוללים את Tramea וגלשונית (Pantala).
לטיסנתיים יש פגיות בעלות גוף חזק כאשר השפה התחתונה או הלביום התפתחו למסכה על החלק התחתון של הפנים.
ייתכן ששם המשפחה נגזר מהמילה libella הלטינית שפירושה "חוברת".
השמות העבריים חודשו בשנת 2015 על-ידי האקדמיה ללשון העברית ביחד עם כלל השפיראים המופיעים בארץ, ובשל דמיונן של שפיריות אלו לכלי טיס זעירים, נבחר השם טיסניתיים.
ברוח זו נבחרו לסוגי המשפחה שמות קשורים: נחתנית, דלגנית, מצנחית, טיסנית, ריחופית, גלשונית, נפנפנית, נסקנית, עפיפונית, גיחנית, זנקנית ודאונית.
השפיריות במשפחת הטיסניתיים יכולות להגיע לאורך גוף של שלושה עד חמישה סנטימטרים ולמוטת כנפיים של כשמונה סנטימטרים.
לרוב הן בצבע צהוב-חום, לפעמים עם מעט כחול, אך לעולם לא בגוון מתכתי.
למינים מסוימים, כמו ריחופית עבת-בטן (Libellula depressa), גוף קצר וחזק.
משולש הכנפיים בכנף הקדמית מיושר לאורך הגוף, אך בכנף האחורית הוא מאונך לגוף.
למעט בסוג Diastatops, העיניים נוגעות זו בזו בחלק העליון של הראש.
לנקבות יש צינור הטלה מצומצם.
הן צדות חרקים במעוף, אך אינן מעופפות לטווחים ארוכים במיוחד; יוצאת דופן היא הגלשונית הנוודת - Pantala flavescens.
משפחת הטיסנתיים מכילה את הסוגים הבאים:
טִיסָנִית (שם מדעי: Libellula) היא סוג של שפיריות במשפחת הטיסניתיים.
תפוצתן משתרעת על על האזור הממוזג של חצי הכדור הצפוני.
רבות מהשפיריות בסוג מתאפיינות בכנפיים בעלי דוגמה בולטת (במיוחד אצל המינים האמריקאיים).
בישראל מצויים שני נציגים: טיסנית רחבת-גוף וטיסנית נאה.
היחס לטקסונים Ladona ו-Plathemis השתנה במרוצת השנים בין רשויות שונות, כשהם נחשבו לעיתים לתת-סוגים או סוגים עצמאיים.
לאחרונה, מחקר פילוגנטי אישש יחס זה.
מינים שנהוג לשייך לסוג נפרד
זכר נקבה מין תפוצה Ladona deplanata (Rambur, 1842) מזרח ארצות הברית.
Ladona exusta (Say, 1839) אמצע האוקיינוס האטלנטי וניו אינגלנד Ladona julia (Uhler, 1857) צפון ארצות הברית ודרום קנדה.
זכר נקבה מין תפוצה Plathemis lydia (Drury, 1770) צפון אמריקה Plathemis subornata (Hagen, 1861) ארצות הברית (אריזונה, קליפורניה, קולורדו, דלאוור, קנזס, ניו מקסיקו, אורגון, טקסס, איי הבתולה של ארצות הברית וושינגטון), מקסיקו.
טִיסָנִית רַחֲבַת-גּוּף (שם מדעי: Libellula depressa) היא מין של שפירית ממשפחת הטיסניתיים, והיא אחת השפיריות הנפוצות ביותר באירופה ובמרכז אסיה.
היא בעלת מראה ייחודי עם בטן שטוחה ורחבה מאוד, ארבעה כתמי כנפיים ובטן בצבע כחול אבקתי אצל הזכר.
נצפתה בעבר בישראל, אך כבר שנים רבות שלא נצפתה שוב.
זוהי שפירית גדולה באורך של 39–48 מ"מ, עם מוטת הכנפיים ממוצעת של כ-70 מ"מ.
גם לזכר וגם לנקבה יש בטן רחבה ופחוסה שצדדיה שחומים עם כתמים צהובים.
אצל הזכר, הבטן מפתחת אבקתיות כחולה המכסה את הצבע החום.
גם לכנפיים הקדמיות וגם האחוריות יש כתם כהה בבסיסן.
הן לזכר והן לנקבה יש פסים בהירים רחבים בצידי החזה.
זוהי שפירית בעל מראה ייחודי, וקשה לטעות בזיהויה עם שפיריות אחרות בתפוצתה.
מין זה מצוי במרכז ובדרום אירופה, במרכז אסיה ובמזרח התיכון.
תפוצתו משתרעת צפונה עד לאנגליה, דרום שוודיה ודרום פינלנד, והיא נצפית בכמה איים ים תיכוניים, כולל קורסיקה, סרדיניה, סיציליה ומנורקה.
מבחינה היסטורית, תפוצתה לא הגיעה לסקוטלנד, אך כיום יש שם אוכלוסיות קטנות.
היא לא נמצאת באירלנד או בצפון אפריקה.
הטיסנית רחבת-הגוף נראית לצד אגמים ובריכות מים שקטים, וניזונה ממגוון רחב של חרקים קטנים.
היא נצפית הן במקומות חשופים והן במקומות שטופי שמש, שם לעיתים קרובות היא השפירית הראשונה שמיישבת בתי גידול חדשים כמו בריכות שנוצרו לאחרונה ובריכות גינה עם צמחייה חדשה.
לעתים קרובות פרטים נצפים הרחק מהמים, מכיוון שהבוגרים ניידים מאוד ועוברים תקופת התבגרות הרחק מהמים לאחר ההגחה.
עונת התעופה של הבוגרים היא מאפריל עד ספטמבר, אך הם נצפים בעיקר במאי ויוני.
יש לה תעופה מהירה מאוד המאופיינת בזינוקים וצלילות מעל המים.
היא מאוד טריטוריאלית ותילחם עם זכרים יריבים וכל שפירית אחרת שהיא תיתקל בה.
נוטה לבחור עמדה חשופה ומוארת היטב, לצאת ממנה לתעופות קצרות, ולחזור.
כאשר נקבה נכנסת לטריטוריה של זכר, הזכר יעוף ויתפוס את הנקבה.
ההזדווגות מתרחשת בתעופה והזוג נמצא יחד לזמן קצר בלבד, לעיתים קרובות פחות מדקה.
לאחר ההזדווגות הזוג נפרד, והנקבה תחפש מקום מתאים להטלת ביצים, בדרך כלל רצועת מים פתוחה עם צמחייה שקועה במים.
הנקבה מטילה את הביצים במהלך התעופה, כשהיא מרחפת מעל המים וטובלת את קצה בטנה.
הביצים בוקעות תוך 4 או 5 שבועות והנימפות מתפתחות תוך שנה עד שנתיים.
הנימפות חיות בסחף ובמשקעים בתחתית הבריכה, קבורים בבוץ כשרק הראש והעיניים מבצבצים.
לאחר ההגחה הבוגרים מתרחקים מהמים ועוברים תקופת התבגרות שנמשכת 10 עד 14 ימים.
מין זה משויך בדרך כלל לסוג Libellula, אך למרות זאת ישנם סימנים, המבוססים על ניתוח RNA ו-DNA, המציעים כי יש לשייך מין זה לסוג Ladona (Artiss et al., 2001).
שינוי זה עדיין לא התקבל באופן נרחב, וספרים ומדריכי שדה מפרסמים מין זה תחת הסוג טיסנית.
טִיסָנִית נָאָה (שם מדעי: Libellula pontica) היא מין של שפירית ממשפחת הטיסניתיים.
תפוצתה בדרום-מערב אסיה והלבנט, אך היא נדירה ומצויה באופן מקומי מאוד.
בישראל קיימת אוכלוסייה קטנה ומקומית בעמק החולה.
זוהי שפירית בינונית, אורכה 39–42 מ"מ (מתוכם הבטן 22–26 מ"מ), עם מוטת כנף מקסימלית של 64 מ"מ ואורך הכנף האחורית 29–32 מ"מ.
בסיס הכנפיים הקדמיות חסר צבע או בצבע ענבר שקוף, ללא כתם או פסים כהים אטומים.
על גב הבטן פס שחור ההולך ומתרחב לקראת הקצה.
הרגליים כהות עם בסיס אדמדם.
לזכר פנים ובטן אדומים, וחזה חום; למין זה אין גוון כחלחל על גופו - אפילו בטנם של זכרים בוגרים נשארת אדומה לאורך כל חייהם.
הנקבה דומה במראה לזכר, אך בעלת גוון כתום יותר ההולך ומתכהה לחום כל שהיא מזדקנת.
על-פי נתונים מטורקיה, עונת התעופה של הבוגרים היא מתחילת מאי עד אמצע יולי.
למין תפוצה דלילה בטורקיה (אנטוליה), ארמניה, איראן, עיראק, ישראל, ירדן, סוריה, גאורגיה (קאחתי), מחוז קרסנודאר ברוסיה, וקירגיזסטן.
בכל המדינות ידוע רק ממספר קטן של אתרים.
בית הגידול המועדף עליה הוא גופי מים עומדים או עם זרימה איטית מסוגים וגדלים שונים עם צמחיית מים עשירה, כמו קנים או סוף.
מצב השימור של המין מסווג כ"קרוב לסיכון" (NT), בשל כך שהוא קרוב לקריטריונים של מין פגיע.
מגמת האוכלוסייה של המין מוערכת בירידה, היא קטנה יחסית עם פחות מ-30 אוכלוסיות ידועות המאכלסות שטח כולל של פחות מ-50 קמ"ר, אך בפיזור נרחב ביותר על פני כ-3,000,000 קמ"ר.
טיעון היסקי הוא טיעון שבו המסקנה נובעת מההנחות בזכות משמעות מוסכמת של המלים הסינקטגורמטיות (כמו "או", "אינו", "אם ורק אם", "כל", וכדומה) המשמשות בטיעון.
לדוגמה, טיעון בצורת "כל א' הוא ב', וכל ב' הוא ג', לכן כל א' הוא ג'" הוא טיעון תקף בגלל ההסכמה על המשמעות של "כל" ו"הוא".
מכיוון שטיעונים היסקיים מתבססים על משמעות המלים, המסקנה מטיעון היסקי תקף נובעת בהגדרה מההנחות.
למעשה, ההנחות דורשות נכונות המסקנה.
משום כך, היסק אינו מציע לנו מידע חדש על העולם, אך הוא הכלי החזק ביותר של שימוש בהגיון להפקת תובנות חדשות ביחס לידוע לנו.
בהיסק, ההנחה הראשית בטיעון היא כלל או הצהרה כללית, וההנחה המינורית היא מקרה – מקרה או דוגמה המונחת על פי הכלל.
היסק נע תמיד מהכלל, למקרה ומשם לתוצאה:
כל הכלבים נובחים (כלל ביחס לבעלי חיים)
בולדוג הוא כלב (מקרה – קחו את בולדוג לדוגמה)
לכן, בולדוג נובח (תוצאה – עובדה ביחס לבולדוג)
טיעון היקשי הוא טיעון שבו מסקנה ביחס לכיתה של עצמים מבוססת על המאפיינים שנצפו במדגם של אותה כיתה.
טיעונים כאלו עשויים להיות משכנעים כאשר המדגם מקושר באופן סיבתי לכיתה הרחבה יותר באופן שהמאפיינים של הכיתה הרחבה יותר ישתקפו במדגם.
לקחתי אותן מהצנצנת וערבבתי אותן היטב לפני שלקחתי את הגולות.
לכן, רוב הגולות בצנצנת הן שקופות."
בהיקש ההנחה המשנית היא מקרה, כמו בטיעון היסקי, ומונח קיומה של קבוצה או כיתה הפועלת לפי כלל מסוים שאותו מבקשים לבחון.
עם זאת, ההנחה הראשית היא התוצאה של התצפיות המבוצעות בכיתה זו.
התצפיות, על כן, נוטות לאשר את הכלל, משום שהיקש עובר מהמקרה והתוצאה אל הכלל.
כלב נובח - תוצאה; עובדה נצפית ביחס לכלב
בולדוג הוא כלב - מקרה; בולדוג הוא מדגם של קבוצה רחבה יותר של כלבים
לכן, כל הבולדוגים נובחים - כלל; הכללה החורגת מתחום המדגם
טיעון רטרודוקטיבי (Retroductive Argument) הוא טיעון שבו מוצע הסבר שיבאר עובדה או ערכת עובדות נצפית.
ההסבר נובע מהתרחשות בו זמנית או הקבלה: "הדם על חולצת הנרצח תואם את סוג דמה של שטרנהולצר -- ייתכן שהיא הרוצחת".
מאחר שהטיעונים מבוססים על הקבלות או הצלבה, טיעונים רטרודוקטיביים עשויים להיות שגויים במקרים רבים, מה שהופך אותם לסוג הטיעון החלש ביותר.
למרות זאת, רטרודוקציה היא הסוג היחיד של טיעון המצביע על קשרים אפשריים חדשים שבאמצעותם ניתן להרחיב את ידיעותינו על העולם.
בטיעון רטרודוקטיבי, ההנחה הראשית היא כלל, כמו בהיסק - הצהרה כללית ביחס למבנה העולם.
בניגוד להיסק, ההנחה המשנית היא התוצאה של תצפית - עובדה, לעיתים מפתיעה, שאנו מנסים להסביר.
מקרה, המניח את התוצאה לפי כלל ידוע, מציע הסבר אפשרי.
רטרודוקציה עוברת מהכלל והתוצאה אל המקרה.
כל הסוסים אוכלים עשב (כלל - סדירות ידועה כלשהי).
סוקרטס אוכל עשב (תוצאה - סוקרטס נתפש מלחך להנאתו).
לכן, ייתכן שסוקרטס הוא סוס (מקרה - העובדה שסוקרטס הוא אחד מן הסוסים יכולה להסביר את לחיכת העשב שלו).
הטיעון מן הנס, הידוע גם בשם טיעון העד, הוא טיעון בקרב מאמיני הדתות השונות לפיו קיימת עדות אמינה על התגלות אלוהית.
ביהדות הטיעון מבסס את אמונת התורה מן השמים, בנצרות הטיעון מבסס את אמינות הברית החדשה, ובאסלאם גרסה של הטיעון מבססת את אמיתות הקוראן.
הטיעון משמש גם בקרב יהודים ונוצרים כטיעון לקיום האלוהים.
בברית החדשה מסופר על תחייתו של ישו ועל כ-40 מופתים שחולל, חלקם בפני קהל רב.
המופתים כוללים ריפוי חולים רבים, הליכה על המים, האכלה של אלפי בני אדם, השקיית באי החתונה בקנה בשישה כדי מים שהפכו ליין ועוד.
הטיעון מן הנס המתבסס עליהם, מוכר גם בשם הטיעון הכריסטולוגי.
פאולוס, באיגרת הראשונה אל הקורינתים, מבסס את מהימנות הבשורה הנוצרית על שנים עשר השליחים וחמש מאות עדים נוספים שפגשו, לטענתו, בישו, לאחר תחייתו מן המתים.
הטיעון מן הנס של פאולוס אומץ והורחב על ידי הוגים נוצריים רבים, כמו אירנוס, אוריגנוס, אוגוסטינוס, תומאס אקווינס, הוגו גרוטיוס, בלז פסקל, ויליאם פיילי, ג'וזף בטלר ורבים אחרים.
בקוראן לא נזכרו במפורש ניסים של ממש, ובאסלאם יש נטייה להדגיש את היותו של מוחמד אנושי, חסר כוחות מיוחדים ואפילו אנאלפבית.
זאת על מנת להגביר את פלא ייחודיותו של הקוראן שנחשב בעצמו נס מתמשך, בכך שלא ייתכן שאדם כמו מוחמד ייצור ספר שכזה.
כל איה בקוראן נחשב בפני עצמו ל'אות' ומופת לכך שהקוראן הוא מאללה.
במאה ה-12, היהודי שהתאסלם סמואל אל-מוגרבי הזכיר בספרו אפחאם אל-יהוד את הפלא הקוראני כנס מתמשך, שההתוודעות אליו היא בלתי אמצעית.
עיקרון פלאיות הקוראן פותח בעידן המודרני בידי הוגים מוסלמים לסוג של טיעון מן הנס, בניסיון לפרש פסוקים מסוימים כמנבאים את העתיד וכצופנים ידע מדעי שטרם נחשף בימי מוחמד.
בדומה, היו שכתבו על צופן הקוראן המעיד על מקורו האלוהי של הקוראן.עם זאת, בחדית' נזכרו כמה נסים במובן המקובל במערב (المعجزات, אל-מֻעְגִ'יזַאת), ובראשם נס פיצול הירח לשני חלקים בג'בל א-נור לבני שבט קורייש שביקשו זאת ממוחמד.
הנס מוזכר בקוראן במילים , ונחשב מֻתַוַואתִר (مُتَواتِر), שהוא מסורת שהתקבלה בידי עדים רבים, ולכן מי שאינו מאמין בה מוגדר ככופר.
אם כי היו כמה פרשנים הודים-מוסלמים בימי הביניים שניסו לפרש את חציית הירח בלשון עתיד, כאירוע שיתרחש ביום הדין ולא שהתרחש בעבר, אך דעתם לא התקבלה להלכה בקרב מאמיני האסלאם הסוני.
בהקשר זה, תמונות שפורסמו בידי נאס"א במאה ה-20 ובהם בקיעים בירח התקבלו בהתרגשות בקרב חלק מהמוסלמים.
הבקיעים נתפסו כמוכיחים את נס חציית הירח.
קטגוריה נפרדת של ניסים או מופתים היא הכראמאת''' (كرامات), אצל הסופים.
ניתן לתרגמה כ'חסדים' או 'מתנות' שאללה נתן לוליים בתקופות עבר, ומתבטאים ביכולות כגון ידיעת העתיד, קריאת מחשבות, הליכה על המים, הפיכת עפר ללחם וריפוי מחלות.
הסופים רואים ביכולת לעשות זאת עדות לקדושתו של מי שביצע זאת, אך אין הדבר מעיד על היותו נביא, שכן מוחמד הוא אחרון הנביאים.
עם זאת, קבוצות באסלאם כגון הסלפים, מתנגדים לרעיון הכאראמאת, ורואים אותו כזר לאסלאם.
הטיעון מן הנס באסלאם אם כן מתמקד בעיקר בפלא ייחודיותו של הקוראן, בעוד חשיבותם של שאר הניסים פחותה או אפילו שנויה במחלוקת מלבד יוצאי דופן.
בחומש שמות מסופר על מופתי יציאת מצרים וההתגלות במעמד הר סיני, אשר התרחשו במעמד כל עם ישראל.
טיעון מן הנס המתבסס עליהם, מוכר גם בשם טיעון הכוזרי או טיעון מעמד הר סיני'''.
הטיעון מצביע על כך שעל פי המקרא והמסורת היהודית מיליוני עדים נכחו בהתגלות האלוהית בהר סיני ובניסים שאירעו לדור המדבר, כגון עשר המכות, קריעת ים סוף ואכילת המן.
שורשי הטיעון נעוצים כבר בתורה עצמה, בפי משה.
אך עיקר פיתוחו של הטיעון נעשה בימי הביניים כתגובה לנצרות והאסלאם, ומאוחר יותר גם כתגובה לרעיונות דאיסטיים ואתאיסטיים.
ביהדות הטיעון מנסה לבדל את ניסי התורה מניסי שאר הדתות בכך שלפי הסיפור הם היו פומביים, מתמשכים ומכוננים יותר, ובכך שמסירת הסיפור מתבצעת מאבות רבים לבניהם.
רס"ג ביסס את אמינות סיפורי הניסים המתוארים בספר שמות על המסורת, בהנחה כי קהל גדול אינו עשוי להנחיל סיפור מעשה שקרי, או לטעות בפרטיו.
רס"ג הוסיף כי כל שליח שבחרו אלהים לשליחותו, ניתן לו אות של שינוי סדרי הטבע, "וכאשר מוסר לו סימן מסוג זה, נתחייב כל מי שראה אותם מבני אדם לכבדו ולהאמין לו בכל מה שיאמר להם".
רס"ג ראה חשיבות מיוחדת בהתמשכות הנס של ירידת המן, שלפי המסופר בתורה, הזין את עם ישראל כולו במשך ארבעים שנה.
רבי יהודה הלוי חיבר את ספר הכוזרי המבסס את כלל האמונה היהודית על הטיעון מן הנס.
הוא פיתח עוד את הטיעון עד כדי הטענה שאפילו את עצם קיום האלוהים יש להוכיח מן ההתגלות והמסורת.
לטענתו, גם האל עצמו בעשרת הדיברות הזדהה קודם כול כמי שהוציא את העם ממצרים, ולא כמי שברא את העולם כולו, מאחר שהאירועים הפומביים הללו הם ההוכחה המחייבת.
ריה"ל מאריך לפרט כיצד הונחלה התורה בפומביות, ובכך היא ייחודית על פני שאר הדתות.
במאמר השלישי שבספר הוא מפרט גם איך המסורת היהודית מעבירה בקפדנות את העדות הזו עד לימיו, כתגובת נגד לקראים.
בשונה מסעדיה גאון ויהודה הלוי שהדגישו את כל ניסי דור המדבר, הרמב"ם, ואחריו מחבר ספר החינוך ורבי יוסף אלבו בספר העיקרים, צמצמו את הטיעון רק למעמד הר סיני לבדו, שבו בני ישראל חוו התגלות אלוהית ישירה.
זאת בניגוד לשאר הניסים והמופתים בתורה, במסורת היהודית ובדתות האחרות, שבהם רק נצפו תופעות על טבעיות, ללא חוויה ישירה של האל.
ספר החינוך והעיקרים חידדו עוד את ההבדל בכך שמיליונים השתתפו בהתגלות, וכי הם העבירו את סיפורם לדורות הבאים מאב לבן.
בעוד שהוגים נוצרים ראו גם בסיפורים אלו וגם בסיפורי הבשורה הנוצרית ראיות לטענותיהם, מקביליהם היהודים קיבלו את סיפורי התורה בלבד, והציגו את הטיעון המבוסס עליהם, באופן שמבדל אותו מהטיעון הכריסטולוגי, בטענה שסיפורי הבשורה אינם מבוססים על עדות של מיליוני אנשים.
טיעון מעמד הר סיני נותר טיעון מרכזי בביסוס אמיתות היהדות בקרב יהודים אורתודוקסים, ונפוץ גם בספרות שנועדה לבסס את עיקרי האמונה לציבור הרחב.
הפילוסוף דייוויד יום, טען ב"מחקר לגבי ההבנה האנושית" שאין די בטיעון העד להוכחת מעשי ניסים, שתועדו, לדבריו, זמן רב לאחר המועד בו התרחשו כביכול.
על פי יום, ייתכן כי אירוע ניסי שהיה מתרחש היום לא היה מתקבל על ידי הצופים בו.
לדבריו, אמונתנו באירוע ניסי מכונן אינה מתקיימת לאור התרחשותו, אלא דווקא לאור זאת שהאירוע הניסי אירע, כביכול, בזמן ובמקום הרחוקים מאיתנו.
דברי יום, שייחס את טיעון העד לכשל פנייה אל הסמכות, הובילו פילוסופים רבים לבחון את סבירות הניסים כשלעצמה, כפי שניתן ללמוד מאנטוני פלו, הווארד סובל, אליסטיר מקינון, דייוויד אואן, ג'ורג' שלזינגר ואחרים.
לדברי הפילוסוף דניאל בונבאץ', ועמו פרנסיס בקווית', עמדתו של יום כאן וב"דיאלוגים לגבי הדת הטבעית", יחד עם עמדתו של עמנואל קאנט ב"ביקורת התבונה הטהורה", השפיעה לשלילה על הניסיון לבסס את האמונה הדתית על בסיס רציונלי או אובייקטיבי.
לואיס, ופורטיל - סתרו את דברי יום לפיהם לא תיתכן עדות היסטורית המספקת להוכחת נס, וגם טרחו להסביר מדוע, לדבריהם, אין לראות בנס אירוע בלתי מתקבל על הדעת כשלעצמו.
פרנסיס בקווית', בעקבותיהם, גרס שמסקנותיו של יום מבוססות על כשל לוגי.
הוא ודניאל בונבאץ' סברו שהעדויות על תחייתו של ישו אמינות, ובצירופם, יחד עם עדויות על מעשי ניסים אחרים המצויות בתנ"ך, די בשביל לקבל את התיאור, הבלתי מסתבר כשלעצמו, של נס התחייה.
טיעון (בלועזית: אַרְגּוּמֵנְט) הוא רצף של הנחות ומסקנה שבו נעשה ניסיון לביסוס אמיתותה של טענה אחת (המסקנה) על סמך אמיתותן של טענה אחרת או יותר (ההנחות).
תורת הלוגיקה עוסקת בהבחנה שבין טיעונים בכלל, ובין היסקים, שהם טיעונים שבהם המסקנה נובעת מן ההנחות בהכרח.
טיעון הוא מהכלים החשובים ביותר בחשיבה הרציונלית, בלוגיקה ובניסוח המחקר המדעי, וכן ברטוריקה ובכל ויכוח בשיח היומיומי.
מטרתו הבסיסית היא לבסס טענות מורכבות על טענות פשוטות שקל לקבלן, אם מעוניינים להתווכח עם מישהו או להצדיק משהו תמיד צריך לטעון טענה נכונה כדי שהצד השני ישתכנע.
מטרה נוספת לשמה משתמשים בטיעון, כפי שיודגם בהמשך, היא הפרכת טענות.
אולם לא כל טיעון מסתמך על התקפות הלוגית.
ישנם טיעונים בשם הסמכות של מוסר הטיעון, או בשם המסורת, או למשל כאשר מסיקים מסקנות על סמך ערכן המקודש של ההנחות.
במשפט ובדת נעשה לעיתים קרובות שימוש בטיעונים שתוקפם אינו בהכרח לוגי.
ישנם מספר סוגים של טיעונים, שמשתנים לפי ההבחנה ביניהם:
טיעון היסקי/דדוקטיבי – טיעון שמתבסס על דדוקציה, כך שאם הנחות הטיעון נכונות, מסקנות הטיעון גם בהכרח נכונות.
אם המסקנות לא נובעות מן ההנחות, קיים בו כשל לוגי פורמלי אחד או יותר, ולצורך ניסוחו משתמשים בכללי ההיקש הלוגיים
טיעון היקשי/אינדוקטיבי – טיעון שמתבסס על אינדוקציה, ומסקנותיו לא יכולות לנבוע מהנחותיו, כך שאם הן נכונות, זה רק אומר שקיים סיכוי סביר שמסקנות הטיעון הנכונות, ובמילים אחרות, מנסחים בו כלל על פי תצפיות.
עם זאת, החלוקה הזאת היא כללית מאוד, וניתן לחלק את כל אחד מ "קבוצות הטיעונים" הנ"ל לתתי קבוצות.
לדוגמה, ניתן לחלק טיעונים היקשיים לקבוצות כמו: טיעון אנלוגי (א' גרם לב'.
בגלל שג' דומה לא', וד' דומה לב' אז ג' יגרום לד'), טיעונים בשם המסורת, ועוד.
במדעי הטבע נעשה לעיתים קרובות שימוש בטיעונים אינדוקטיביים, בהם מסתמכים על חזרתה של תצפית מסוימת כבסיס להסקת מסקנה אודות חוק הטבע העומד מאחוריה.
טיעון מדע, המשמש במדעי הטבע ומדעי החברה, כולל שלושה מרכיבים:
לדוגמה ניתן להסתכל על הרעיון לפיו כל תא הוא היחידה הבסיסית של כל היצורים החיים.
אם התאוריה נכונה נצפה למצוא תאים ברקמות של כל היצורים החיים כאשר בוחנים אותם ב מיקרוסקופ.
תחזית או אכן מתקיימת כאשר מסתכלים במיקרוסוקופ (התצפית הממשית) ולכן הדבר מהווה אישוש לטובת התאוריה, או ראיה לטובתה.
טיעון בעל תקפות לוגית, או היסק
כאמור, טיעון בנוי ממסקנה ומהנחה אחת לפחות.
ישנם טיעונים בהם המסקנה נמסרת לפני ההנחות, וישנם טיעונים בהם המצב הפוך, או שמדובר ברצף של טענות שהאמצעית בהן היא המסקנה.
וישנם גם טיעונים בהם משתמשים בהנחה סמויה, שאינה נאמרת או נכתבת מפורשות.
טענה א' (הנחה): יורד גשם.
טענה ב' (מסקנה): יש עננים בשמים.
ההנחה הסמויה היא, כמובן, שכאשר יורד גשם יש עננים בשמים.
טיעונים מסוג זה יחשבו למשכנעים משום שהם מבוססים על היסק לוגי, כלומר שכאשר נסדר את הטענות שלהם באופן ברור נקבל טיעון שצורתו הלוגית ברורה מאליה.
צורת הטיעון המלא בהקשר של הדוגמה הקודמת הוא:
אם יורד גשם יש עננים בשמים
טיעונים תקפים, או היסקים מסתמכים על היותם בעלי צורה מסוימת שניתן לתאר אותה באמצעות חוקי היקש, הכללים המתירים לגזור מסקנות מסוימות מתוך הנחות מתאימות.
שתי טענות שאין קשר כזה ביניהן, לא יוכלו להוות טיעון.
למשל: טענה ראשונה (הנחה): הגג הזה אדום, טענה שנייה (מסקנה): יש עכשיו עננים בשמים.
הסיבה לכך שרצף כזה של טענות אינו נחשב לטיעון, ואילו הרצף הקודם כן, היא שחסרה כאן צורת הנביעה או ההיסק הלוגי.
הנביעה הלוגית בדוגמה הראשונה נסמכת על כלל הניתוק, או מודוס פוננס, הקובע שמן הטענה "אם א' אז ב'" בצירוף לטענה "א'" ניתן לגזור את הטענה "ב'".
טיעון יחשב לטיעון תקף, אם בכל מקרה שבו ההנחות אמיתיות – גם המסקנה תהיה אמיתית.
מכיוון אחר, הטיעון הוא תקף אם אין דוגמה נגדית לטיעון שצורתו זהה אך בו ההנחות אמיתיות והמסקנה שקרית.
לתקפותו של טיעון אין קשר לאמיתות ההנחות עצמן.
טיעון השאלה הפתוחה הוא הסברו של הפילוסוף ג.א.
מור לשאלה כיצד כל הגדרה של מונח אתי באמצעות מונח לא אתי, היא כשל נטורליסטי.
אדוארד מור מנמק באמצעות 'טיעון השאלה הפתוחה' את תפיסתו המטא-אתית, כי ה'טוב' כערך, הוא מושג פשוט, שאינו בר הגדרה משמעותית-מוּשָׂגִית, הזהה ושקולה למושג 'טוב'.
פרוצדורת הטיעון: בהינתן הגדרה X למילה 'טוב', יש להציב את X בתבנית השאלה: "האם אכן כל X הוא טוב?".
הגדרה X, שתספק תשובה חיובית מוחלטת לשאלה זו, תהווה הגדרה אמיתית למושג 'טוב', כשם שבהינתן "סייח הוא סוס צעיר", הטענה "אכן כל סוס צעיר הוא סייח", אמיתית.
ואילו הגדרה X שלא תספק תשובה חיובית מוחלטת, מותירה שאלה פתוחה, ויש לסייג את אמיתות ההגדרה.
כגון, בהינתן:"טוב הוא הנאה", וההצבה: "האם אכן כל הנאה היא טובה?", אזי, סיוג התשובה "אכן כל הנאה היא טובה" לגיטימי, ההגדרה מכילה אפשרות לסתירה ואינה טובה.
מור טוען כי ניסיונות הגדרה חוזרים ונשנים למושג 'טוב', מותירים שאלה פתוחה, ולא נמצאת הגדרה שתחתום את חזרת ההצבות האינסופית, וקובע כי כְשָׁלֵי ההצבות השונות בהגדרת ה'טוב' מקורן אינו בכשל לוגי או תוכני, אלא ב'כשל הנטורליסטי' המתרחש בשל טיב ה'טוב' כערך.
הטיעון מחזק את האקסטרנליזם, פערים וקשיים בניתוח שפה, ושידוליותן של הגדרות המוסר.
מבקרי הטיעון, רואים בו הליך בדיקת הגדרות, החסר את ההוכחה כי אי היכולת להגדיר את הטוב, היא טאוטולוגיה, וכן אינו מקובל על האוחזים בהגדרה-מושגית-מוגמרת על מהות ה'טוב'.
טיעון הדלי, הידוע גם כניסוי הדלי המסתובב או הדלי של ניוטון, הוא טיעון המבוסס על ניסוי מחשבתי עם דלי מים מסתובב, שהציע אייזק ניוטון על מנת להוכיח שהתנועה היחסית בין עצם מסתובב לבין עצמים שביחס אליהם הוא מסתובב היא בעלת משמעות פיזיקלית שאיננה תלויה ביחסיות זו.
זאת בניגוד לתנועת התמדה של עצמים בקו ישר שעל פי עקרון יחסיות התנועה של גלילאו גליליי היא חסרת משמעות פיזיקלית אם איננה יחסית לעצמים אחרים.
מטיעון הדלי הסיק ניוטון שהמרחב הוא ישות אבסולוטית נייחת ובלתי משתנה אליה מתייחסת תנועת הסיבוב של עצמים, וממילא מהווה ייחוס אבסולוטי למהירויותיהם של כל העצמים ביקום על אף שאינו נתפס בחושים.
זהו האחרון מחמישה טיעונים מתוך "תכונות, סיבות, ותוצאות של תנועה" שתוכנן להראות באופן מצטבר כי ניתוח נאות לתנועה חייב לכלול התייחסות למרחב מוחלט.
חלקו השני של הניסוי המחשבתי, שכלל אבנים קשורות ביניהן בחבל ומרחפות ביקום ריק (שאינו מכיל דבר מלבדן), יועד להדגים כיצד ייתכן שלמרות העובדה שהמרחב המוחלט אינו נתפס בחושים, עדיין יכול עצם לקיים תנועה יחסית אליו ואף ניתן לקבוע מהי מהירותו.
התפיסה המדעית שהייתה מקובלת עד אמצע המאה ה-16, זמנו של גלילאו, הייתה התפיסה האריסטוטלית, שטענה כי כל עצם נוטה להגיע למנוחה כשאינו מאולץ לנוע בידי כוחות חיצוניים.
בניגוד לתפיסה זו קבע גלילאו את עקרון ההתמדה, לפיו גוף נע ימשיך בתנועתו כל עוד לא תופרע על ידי כוחות חיצוניים.
מעקרון ההתמדה של גלילאו נובעת גם יחסיות התנועה ונשללת האפשרות לקבל את הטענה שקיים מרחב מוחלט.
אולם ניוטון סבר כי המרחב הוא מוחלט, הוא קיים גם כאשר אין בו כלל גופים ולתנועות בו יש משמעות גם כאשר איננו תופסים אותן בחושים.
חוקי ניוטון הם משמעותיים בהבנת ניסוי הדלי, ומהווים חלק בלתי נפרד מההקשר של הניסוי.
חוקי התנועה של ניוטון הם שלושה חוקים פיזיקליים עליהם מושתתת המכניקה הקלאסית.
החוקים מתארים את היחסים בין הכוחות הפועלים על גוף ואת תנועתו בהשפעת כוחות אלו.
החוקים פורסמו לראשונה על ידי ניוטון בחיבורו "עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע" (Philosophiae Naturalis Principia Mathematica), שיצא לאור ב-5 ביולי 1687, והיוו לראשונה תאוריה מכנית מושלמת שבעזרתה ניתן לחשב את השינוי במצב תנועתו של גוף עליו מופעל כוח נתון.
ניוטון השתמש בחוקים על מנת להסביר ולחקור תנועת גופים ומערכות.
למשל, ניוטון הראה כי שלושת החוקים בשילוב עם חוק הכבידה האוניברסלית שלו, מסבירים את חוקי קפלר לתנועת כוכבי הלכת.
החוק הראשון של ניוטון קובע שגוף מתמיד בתנועתו כל עוד אינו נתון להשפעת כוח חיצוני.
החוק השני של ניוטון קובע כי תאוצה של גוף נקבעת על ידי הכוחות הפועלים עליו ועל פי מסתו.
בעזרת חוק זה ניתן להסיק את סכום הכוחות הפועלים על גוף שמסתו ידועה מתוך חישוב תאוצתו ולהפך בעזרת המשוואה .
האות F מייצגת את הכח (force) המופעל על הגוף, המסה של הגוף מיוצגת על ידי m ותאוצת הגוף כתגובה לכח שהופעל עליו היא a.
החוק השלישי של ניוטון קובע כי לכל כוח, מגיב כוח נגדי השווה לו בגודלו ומנוגד בכיוונו.
משלושת חוקי התנועה של ניוטון עולה כי אין מצב מוחלט של מנוחה.
ניתן לומר כי גוף A נמצא במנוחה וגוף B נע במהירות קבועה ביחס לגוף A, או שגוף B נמצא במנוחה וגוף A נע ביחס אליו ולצופה אין כל דרך לברר איזה משני הגופים נע כשלעצמו.
המשמעות הרחבה יותר היא שלא ניתן לקבוע האם שני אירועים שקרו בזמנים שונים אירעו באותו מיקום במרחב.
למשל, אדם המקפיץ כדורסל ברכבת נוסעת יראה את הכדור קופץ באותו מקום, בעוד שאדם מחוץ לרכבת יראה מרחק רב בין כל נגיעות הכדור ברצפת הרכבת.
זהו למעשה עקרון היחסות של גלילאו.
חוקי ניוטון סותרים את ראיית העולם האריסטוטלית, ומשתמע מהם כי לא ניתן להתאים בין אירוע לבין מיקום מוחלט במרחב, משום שהדבר תלוי במערכת הייחוס בה נמצא הצופה.
למרות שהדבר נובע מחוקיו, הוטרד ניוטון מהיעדרו של מרחב מוחלט פיזיקלי וסירב להשלים עם רעיון זה.
על כך ספג ביקורות רבות עליהן יורחב בהמשך.
יש הסוברים שמניעים דתיים (אמונתו באל מוחלט) הובילו אותו לטעון לקיום מרחב מוחלט בניגוד למשתמע מחוקיו.
ניוטון סבר כי האל מתערב מדי פעם ומחזיר את כוכבי הלכת למסלולם המקורי, על מנת למנוע הפרת הסדר במערכת השמש.
למעשה, רק ב-1773 הצליח פייר-סימון לפלס להראות שאין צורך בהתערבותו של האל, משום שהשפעותיהן המצטברות של ההפרעות במסלולי כוכבי הלכת מבטלות זו את זו.
יש למלא דלי במים עד לחציו ולתלותו בחבל הקשור למקום גבוה וקבוע.
לאחר מכן יש לסובב את הדלי עם או נגד כיוון השעון פעמים רבות לפיתול החבל.
כשהחבל מפותל היטב יש לייצב את הדלי ולהניח לו להסתובב בחזרה, בהשפעת החבל המפותל.
בסמוך לרגע השחרור המים לא מסתובבים עם הדלי אלא נשארים יציבים ופניהם שטוחים.
אט אט עוברת תנועת הדלי אל המים, והם מתחילים להסתובב עם הדלי.
כך כותב ניוטון בפרינקיפיה מתמטיקה:
לאחר זמן קצר סיבוב הדלי מאט והחבל מתחיל להסתובב לכיוון הנגדי.
בשלב זה המים מסתובבים מהר יותר מהדלי, ופני השטח שלהם נותרים קעורים.
ניוטון שאל מדוע פני השטח של המים הופכים קעורים?
התשובה היא שהקעירות נוצרת בשל סיבוב המים.
בהחלט לא מדובר בסיבוב יחסית לדלי, כפי שמתואר בניסוי: לאחר שהדלי משוחרר ומתחיל להסתובב, המים מסתובבים יחסית לדלי, אך פני השטח שלהם נותרים שטוחים.
כאשר החיכוך בין המים לצידי הדלי גורם למים להסתובב יחד עם הדלי, אין שום תנועה סיבובית ביניהם אולם פני השטח של המים קעורים.
לאחר שהדלי נעצר, המים ממשיכים להסתובב יחסית לדלי, וגם אז פני השטח שלהם קעורים.
כלומר, בוודאות, צורת פני השטח של המים לא נובעת מסיבוב יחסי בין המים לבין הדלי.
לאחר מכן, ניוטון התקדם לניסוי מחשבתי נוסף: ניסוי הדלי שתואר לעיל בחלל ריק.
הוא הציע גרסה שונה במעט.
יש לקשור שתי אבנים בחבל וללכת למקום רחוק מכוח המשיכה של כדור הארץ או השמש.
ברור שניסוי זה קשה לביצוע מעשי, אך כניסוי מחשבתי יש לו משמעות מעניינת.
יש לסובב את החבל ממרכזו עד שיהיה מתוח, כאשר האבנים מושכות לכיוונים מנוגדים.
תנועתן של האבנים תהיינה תנועה מעגלית ולכן ימתח החוט עד אשר מתיחותו תהיה גדולה מספיק כדי לאלץ את האבנים לנוע במהירות הזוויתית אשר מוקנית למערכת.
אם אכן מבצעים את הניסוי בריק, מהי המשמעות של סיבוב המערכת?
הרי אין דבר שיחסית אליו ניתן למדוד את הסיבוב.
ניוטון הסיק כי חייב להיות דבר שיחסית אליו ניתן למדוד את הסיבוב, והדבר הזה חייב להיות המרחב הריק עצמו.
זה היה טיעונו החזק ביותר לטובת חלל מוחלט.
כעת ניוטון חזר לניסוי הדלי המקורי.
הוא טען שכאשר מדברים על סיבוב, המשמעות היא סיבוב ביחס למרחב מוחלט.
כאשר המים לא מסתובבים ביחס למרחב המוחלט, פני השטח שלהם ישרים.
אולם כאשר הם כן מסתובבים ביחס למרחב המוחלט, פני השטח קעורים.
אך כפי שניתן לראות בפיסקה אחרת מהפרינקיפיה, ניוטון עצמו לא היה שבע רצון מכך:
התנגדויות לטיעון הדלי של ניוטון
התפיסה הניוטונית של "מרחב מוחלט", "זמן מוחלט" ו"תנועה מוחלטת" נתקלה בהתנגדות רבה מצד פילוסופים בני זמנו כגון לייבניץ וברקלי.
במאה ה-20, לאחר גילוי תורת היחסות הפרטית ותורת היחסות הכללית, ההתנגדויות מצד הפילוסופים השונים אף גבלו בלעג.
התפיסה הניוטונית לא הייתה רק מיושנת, אלא גם לקויה מיסודה בהיותה חסרת יסוד אמפירי.
התאוריה החדשה של מרחב וזמן אותה פיתח איינשטיין הביאה למעשה לנקודת מבט פילוסופית עמוקה יותר בנוגע למרחב וזמן באופן כללי.
מרחב וזמן הם יחסיים מיסודם ולכנות אותם "מוחלטים" היא טעות פילוסופית בסיסית.
איינשטיין ניסח זאת היטב, כאשר טען שהיחסות הכללית שללה מהמרחב ומהזמן את אחרון השרידים של אובייקטיביות פיזיקלית
השאלה העיקרית בנוגע לניסוי היא - האם באמת ניתן להסיק מסקנות מרחיקות לכת מתוך התבוננות בדלי מים?
הוגים רבים איתגרו את ניסוי הדלי של ניוטון ואת מסקנותיו.
להלן ההתנגדויות הבולטות לטיעון הדלי של ניוטון:
גוטפריד וילהלם לייבניץ לא האמין במרחב מוחלט.
הוא טען ש"מרחב" רק מספק אמצעים לקודד את היחס בין אובייקט אחד לשני.
אין כל הגיון לדעתו בטענה שהיקום מסתובב או נע בחלל.
הוא נימק את טיעונו באופן פילוסופי, אך לא הייתה לו תשובה ישירה לניסוי הדלי של ניוטון, כפי שנאלץ לטעון:
במשך שנים רבות טיעונו של ניוטון לטובת מרחב מוחלט בקושי אותגר.
אדם בולט שפיקפק בכך היה הבישוף ג'ורג' ברקלי.
הוא טען שהמים מתקערים לא בגלל שהם מסתובבים יחסית למרחב מוחלט, אלא משום שהם מסתובבים יחסית לכוכבי השבת.
טיעונו החזק יותר נגד התפיסה הניוטונית של המושגים המוחלטים מופיע בחיבורים "De motu" (על תנועה) שיצא לאור ב-1721, ו"עקרוני הדעת של האדם" מהשנה 1710, בעל כותרת המשנה "מסכת שבה נבדקות הסיבות העיקריות של הטעויות ושל הקשיים במדעים, יחד עם הטעמים של הספק במציאות אלוהים ושל הכפירה בדת".
במבוא לעקרוני הדעת, ברקלי ערער על התפיסה שלרוח יש את היכולת ליצור מושגים מופשטים.
בהמשך החיבור קבע ברקלי את הרעיון כי מה שקיים הוא מה שנתפס או תופס.
בשל כך, טען שמושגים כגון "מרחב מוחלט" ו"זמן מוחלט" חסרי כל משמעות אמפירית או פונקציונלית, ולכן יש להיפטר מהתאוריה הפיזיקלית של ניוטון.
ברקלי טען שאין חלל מוחלט משום שהדבר אינו נתפס בחושים או מוכח על ידי ההגיון של האדם.
כל תנועה חייבת להמדד ביחס לדברים מוחשיים:
הצעתו הייתה לדמיין שיש רק כוכב אחד בכל היקום.
הוא טען שהכוכב יקבל צורה אליפטית כאשר הוא מסתובב, וצורת כדורית כאשר הוא במנוחה.
ארנסט מאך היה הראשון שאתגר ברצינות את הטיעון של ניוטון.
הוא דחה את הניסוי של ניומן מאחר שאינו חד-משמעי.
מאך התייחס באופן ספציפי לטיעון הדלי של ניוטון:
מאך טען שניוטון נפטר מהתנועה היחסית בקלות יתר.
לא סיבוב המים יחסית לדלי צריכים לעניין אותנו, אלא סיבוב המים יחסית לכל החומר ביקום.
אם לא היה קיים בכלל חומר, וכל מה שהיה ביקום הוא הדלי והמים, הרי שפני השטח של המים לעולם לא יכלו להתקער.
הוא התנגד לניסוי המחשבה השני של ניוטון עם האבנים הקשורות בריק.
אם הניסוי היה מבוצע ביקום חסר חומר, המסקנה שניתן להסיק ממחשבתו של מאך היא שלא ניתן היה לומר אם המערכת של האבנים אכן מסתובבת: החבל לעולם לא היה נמתח מאחר שסיבוב ביקום ריק הוא חסר משמעות.
מאחר שהניסוי לא ניתן לביצוע, לא ניתן לקבוע אם ניוטון או מאך צדקו.
לפי עקרון מאך, התכונות האינרציאליות של גוף כלשהו ביקום מושפעות מהאינטראקציה שלו עם המסות האחרות ביקום.
לעומתו ניוטון הניח כי קיימת תאוצה מוחלטת.