tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במשחקים בהם דרושה הכרעה כגון שלבי נוק-אאוט בתום תשעים דקות כאשר התוצאה היא שוויון עוברים להארכה ואחריה לבעיטות הכרעה.
ההארכה, שנמשכת 30 דקות (שתי מחציות של 15 דקות), הייתה, לפני שער הזהב, משוחקת במלואה כך ששתי הקבוצות מנסות להשיג יתרון עד תום 120 הדקות.
בשיטת שער הזהב הקבוצה הראשונה שכבשה שער חוקי בהארכה ניצחה והמשחק נגמר באותו רגע.
שער הזהב הראשון שהובקע בטורניר גדול היה במשחק הגמר של יורו 1996, בו הבקיע אוליבר בירהוף מנבחרת גרמניה מול נבחרת צ'כיה.
שער הזהב הראשון במשחקי המונדיאל היה בשלב שמינית הגמר של מונדיאל 1998, במשחק בין נבחרת צרפת ונבחרת פרגוואי.
את השער הבקיע לורן בלאן הצרפתי.
משחקים חשובים נוספים הוכרעו בשיטה זו, בהם הגמר בין נבחרת צרפת לנבחרת איטליה ביורו 2000 (את השער הבקיע דויד טרזגה) וגמר גביע אופ"א 2001 בו ניצחה ליברפול האנגלית את אלאבס הספרדית.
בישראל, הונהגה שיטת שער הזהב לעונה אחת בלבד, עונת 1999/2000, כאשר הקבוצה היחידה אשר הבקיעה שער שכזה אי פעם בישראל הייתה הפועל רמת גן, בגמר גביע הטוטו לליגה הארצית ששוחק נגד הפועל רעננה.
הזמן החוקי של המשחק הסתיים בתוצאה 4-4, ולאחר מכן במהלך ההארכה הפועל רמת גן כבשה שער נוסף וזכתה בגביע בשער זהב.
באפריל 2003 הוחלט להנהיג במקום שער הזהב שיטה חדשה בשם שער הכסף, לפיה אם קבוצה מובילה בסיום המחצית הראשונה של ההארכה היא מנצחת וההארכה לא נמשכת, ובשאר המצבים מחכים עד שריקת הסיום.
עם זאת, פחות משנה לאחר מכן, בפברואר 2004, הוחלט לבטל את "שער הכסף" עם סיום משחקי יורו 2004.
החל מ-2004 כל משחק בהארכה לא נגמר לפני הדקה ה-120, ואם התוצאה בתום ההארכה נשארת שוויונית עוברים לדו-קרב פנדלים.
שַׁעַר הַגּוֹלָן הוא קיבוץ המשתייך לתנועת הקיבוץ הארצי ונמצא מדרום לכנרת ליד נהר הירדן וליד נהר הירמוך, ושייך למועצה אזורית עמק הירדן.
שמו ניתן לו משום מיקומו, המהווה מעין שער כניסה לאזור רמת הגולן.
קבוצת המייסדים עין הקורא שכללה עולים בוגרי תנועת השומר הצעיר מצ'כיה ופולין, התארגנה בשנת 1930 באזור ראשון לציון, בקיבוץ שנקרא "עין הקורא".
ב-21 במרץ 1937 עלו על הקרקע באזור שהוקצה עבורם בשטח שנקנה על ידי קרן קיימת לישראל בעמק הירדן, כאחד מיישובי חומה ומגדל.
במרץ 1938 היו בשער הגולן 105 חברים ו-22 ילדים, כאשר חלק נוסף של הקבוצה עדיין שהה בראשון לציון.
15 חברים עסקו בחקלאות, 10 בעבודות חוץ והשאר בבניין ותחזוק הקיבוץ.
במאי 1945 פשט ארבה על שדות הקיבוץ.
במרץ 1947 הציבה קופת חולים רופא בשער הגולן ובוטל הצורך ללכת לאפיקים לקבלת טיפול רפואי.
ב-15 במאי 1948 בבוקר, מיד לאחר הקמת מדינת ישראל, הותקפו שער הגולן ומסדה על ידי הצבא הסורי.
טנקים סוריים התקרבו אחר הצהריים אל עמדת המים הקדמית בה שהו 8 לוחמים והרסו אותה בפגזי תותח דו-ליטראות.
5 מהלוחמים נהרגו במקום ועוד אחד נהרג בעת הבריחה למתחם הקיבוץ.
העיראקים ששהו בנהריים תקפו מדרום והשמידו את מכון המים הישן.
מגדלי המים בתוך שער הגולן ומסדה נהרסו על ידי תותחי הסורים והקיבוצים נותרו בלי מים.
במהלך הלילה הלכו חברי הקיבוץ לאפיקים להביא מים וכדי חלב.
הקיבוץ היה נתון להפגזות בלתי פוסקות שגרמו להרס רב ולא הותירו בית אחד עם גג על כנו.
הילדים, הזקנים והפצועים רוכזו במקלט היחיד של הקיבוץ.
בלילה הראשון פונו הילדים עד גיל 4 לחיפה.
בלילה השני פונו ילדי בית הספר היסודי.
לאחר ארבעה ימי לחימה, ב-18 במאי 1948, ניצלו מגיני שער הגולן הפוגה בקרבות, פינו את הקיבוץ ועברו לאפיקים ובית זרע.
הצבא הסורי נכנס לקיבוץ והוא נבזז ונהרס.
ב-24 במאי שבו חברי הקיבוץ למקום והתחילו בשיקום הקיבוץ ובנייתו מחדש.
נטישת הקיבוץ גררה ביקורת מצד הממסד הישראלי.
היישוב לא קיבל את נס הקוממיות כאשר ניתן לשאר היישובים ורק לאחר שנים רבות ומאבקים רבים הוא ניתן לו.
הקיבוץ נבנה מחדש לאחר המלחמה, ונבנו שיכוני וותיקים ובריכת שחייה.
הקיבוץ קיבל תוספת של קרקעות שעובדו לפני המלחמה על ידי ערביי צמח, שברחו לעבר הירדן.
עם זאת, הקיבוץ המשיך לסבול ממעשי חבלה ומיקוש, של מסתננים מן הגבול הסורי, עד למלחמת ששת הימים.
באחד מאירועי החבלה הבולטים, אשר אירע ב-8 באוקטובר 1966, נהרגו 4 שוטרי משמר הגבול שעה שרכבם עלה על מוקש בפרדסי המשק, שעה שהיו בדרכם לבדוק אתר של פיצוץ שני מטעני חבלה אחרים אשר הרסו עגלת טרקטור ומחסן כלים.
המתיחות גברה עם תוכנית הסורים להטיית מקורות הירדן.
בשנת 1991 התרחש בקיבוץ רצח עינב רוגל.
בשנות ה-90 בעקבות משבר כלכלי, החל הקיבוץ בשינויים, בין היתר מעבר ללינה משפחתית ולא לינה משותפת שהיווה שינוי מהותי בערכי החינוך.
מאז 2000 הקיבוץ נמצא בתהליך הפרטה, בדומה לקיבוצים אחרים, אך שומר על אופיו השיתופי.
נכון להיום (מאי 2024) מוגשות בחדר האוכל לאורך השבוע, ארוחות בוקר וצוהריים וכן בשישי בערב ובשבת בצוהריים.
בשנות ה-60 הקיבוץ החליט על הקמת מפעל תעשייה, וב-1964 הוקם המפעל "גולן מוצרי פלסטיק" הקיים עד היום, ועוסק בפיתוח, יצור ושיווק מערכות הולכת מים.
בנוסף בקיבוץ מטעי בננות, אבוקדו ושקדים, ולצידם גידולי שדה נוספים, וכן רפת לחלב שבה כ-300 פרות.
בשנת 1994 הוקם האירוח הכפרי "אל מול גולן", שבו 65 חדרים שונים.
בקיבוץ גם בית סיעודי בשם "בית הדר".
בשנת 1941 במהלך חפירת בריכות דגים באדמות החרסית של שדות הקיבוץ גילה יהודה רוֹת שברים של כלי חרס, כלי צור, עצמות בעלי חיים ומספר ממצאים נוספים.
המשלחת שבה לחפירות באתר לאחר תום מלחמת העצמאות בין השנים 1949–1952. שטקליס וחברי המשלחת זיהו מאפיינים של תרבות ארכאולוגית ייחודית מהתקופה הנאוליתית הקרמית שהתקיימה בערך בין השנים 6400–5800 לפנה"ס, שלה תעשיית כלי צור, כלי חרס וחפצי אומנות רבים.
החוקרים כינו אותה בשם "התרבות הירמוכית", על שם נהר הירמוך הסמוך.
גודל אתר החפירות, שכונה "הכפר הירמוכי" הוא כ-200 דונם וחיו בו 1,000–2,000 איש, דבר המלמד כי ההתיישבות הייתה אחת מהגדולות בעולם באותה עת.
ממצאים מחפירות שער הגולן מוצגים במוזיאון הבריטי בלונדון, במוזיאון הלובר בפריז ובמוזיאון המטרופוליטן לאמנות בעיר ניו-יורק, וכן במוזיאון ישראל ובמוזיאון ארצות המקרא בירושלים.
ביוני 2022 התחדשו החפירות הארכאולוגיות באתר שער הגולן, מטעם המכון הצרפתי הלאומי של פריס ורשות העתיקות.
בקיבוץ הוקם מוזיאון התרבות הירמוכית ע"ש יהודה רות שהיה המוזיאון הפרה-היסטורי הראשון בישראל.
במוזיאון ממצאים שנמצאו בחפירות באתר, שלא עברו למוזיאונים אחרים בישראל ובעולם.
מרים כבסה - ציירת כלת פרס מפעל חיים של משרד התרבות.
גדלה כילדת חוץ בקיבוץ בין השנים 1979-1986.
מרים רות – מחנכת וסופרת ילדים.
חיים ברקני – מלחין, מעבד ומנצח.
יוסף נצר – פזמונאי ובמאי.
הניה רבינוב – ותיקת חברי הקיבוצים בישראל, אשר הלכה לעולמה ב-29 בינואר 2021, שלושה חודשים בלבד לפני יום הולדתה ה-111.
שער המאה היה פרס שהוענק לשער היפה ביותר בטורנירי הגמר של גביע העולם בכדורגל.
ההצבעה נערכה דרך אתר האינטרנט הרשמי של פיפ"א לקראת מונדיאל 2002.
הזוכה בפרס היה השער השני של דייגו ארמאנדו מראדונה מנבחרת ארגנטינה מרבע גמר מונדיאל 1986 נגד נבחרת אנגליה ב-22 ביוני 1986 באצטדיון האצטקה במקסיקו סיטי.
דייגו ארמנדו מראדונה (ארגנטינה), מונדיאל 1986 נגד אנגליה 18,062 הצבעות
מייקל אואן (אנגליה), מונדיאל 1998 נגד ארגנטינה 10,631 הצבעות
פלה (ברזיל), מונדיאל 1958 נגד שוודיה 9,880 הצבעות
דייגו ארמאנדו מראדונה (ארגנטינה), מונדיאל 1986 נגד בלגיה 9,642 הצבעות
גיורגי חאג'י (רומניה), מונדיאל 1994 נגד קולומביה 9,297 הצבעות
סעיד אל-עוויראן (ערב הסעודית), מונדיאל 1994 נגד בלגיה 6,756 הצבעות
רוברטו באג'ו (איטליה), מונדיאל 1990 נגד צ'כוסלובקיה 6,694 הצבעות
קרלוס אלברטו (ברזיל), מונדיאל 1970 נגד איטליה 5,388 הצבעות
לותר מתאוס (גרמניה), מונדיאל 1990 נגד יוגוסלביה 4,191 הצבעות
אנזו שיפו (בלגיה), מונדיאל 1990 נגד אורוגוואי 2,935 הצבעות
שער המוות הוא משחק מחשב המבוסס בחופשיות על סדרת ספרי מחזור שער המוות שנכתבו בידי מרגרט וייס וטרייסי היקמן.
חברת לג'נד אנטרטיינמנט החלה בהפצת המשחק בשנת 1994. הוא היה מועמד, ואף זכה במספר פרסים.
כיום המשחק נחשב כנוטשה - תוכנה שאינה נמכרת יותר, ואינה נתמכת על ידי היצרן או המפיץ.
על עטיפת המשחק מופיע איור של קיית' פארקינסון, אותו אייר לספר השלישי "ים האש".
המשחק רץ תחת DOS, וכלל דיבוב מלא של הדמויות וגרפיקת SVGA.
בזמן הפצתו הגרפיקה והאנימציות נחשבו למרשימים במיוחד.
השחקן משחק בתפקיד האפלו הפיטרין, הדמות הראשית בסדרת הספרים.
כל העולמות המוזכרים בספרים מלבד השער השביעי מופיעים במשחק, אך הם לא מוצגים בדיוק כמו בספרים.
לדוגמה, המערבולת במשחק היא שילוב של מאפיינים מהמערבולת בספר ומהשער השביעי.
העלילה שונה במידה ניכרת, ודמויות מרכזיות רבות לא מופיעות, כולל ביין, אלפרד ומריט.
המשחק הופץ עם סיפור קצר הנקרא "נופל לעד" שנכתב בידי וייס, היקמן וקווין סטיין.
הוא מספר את סיפור עלייתה של צ'יאנג לראש אחוות היד, גילדת מתנקשים המוזכרת גם בספרים וגם במשחק, אף על פי שהדמות עצמה מוזכרת במשחק רק בשמה.
הסיפור משמש כסיפור רקע לאירועים במחזור שער המוות, עם קשר רופף למשחק.
שער הַגַּיְא הוא פתח כניסה צר מהשפלה אל הרי ירושלים המצוי כיום בכביש 1, בקילומטר ה-35 מתל אביב.
בסמוך לו נמצא מחלף שער הגיא.
כביש 1 ממשיך משער הגיא מזרחה לכוון ירושלים לאורך כשישה קילומטרים בעמק צר באפיקו של נחל נחשון (ואדי עלי) עד לאזור שואבה.
שער הגיא הוא תרגום שמו הערבי של המקום, באב אל-ואד.
שם המקום בימי קדם לא היה "שער הגיא", אלא היה זה השם המקראי של אחד משערי ירושלים, ככתוב בספר דברי הימים: .
השער בירושלים נקרא כך היות שהוא פתח את הגיא המרכזי, החוצה את ירושלים לאורכה משער שכם של ימינו עד לעיר דוד, דרך שער האשפות של ימינו (בתוואי שנקרא כיום רחוב הגיא).
הנוסע הצרפתי ויקטור גֵרֵן, שביקר בארץ ישראל, כתב במחצית השנייה של המאה ה-19 על אודות המשעול בוואדי עלי שהערבים קוראים לפתחו "באב אל ואד עלי", הוא שער הגיא.
גרן כתב שהמשעול מתפתל בין שתי חומות של סלעים, זרועות שיחים וסבכים, והוא מיצר של ממש.
לדעתו, די בקומץ אנשים נחושי החלטה כדי לעצור בקלות צבא.
נראה כי הראשון שעשה שימוש בתרגום השאילה "שער הגיא" לשם הערבי "באב אל-ואד" היה בנימין זאב הלוי ספיר, כתבו הירושלמי של העיתון "הלבנון", שכתב בשנת 1869: .
ב-1873 עשה העיתונאי ספיר שימוש בתרגום שאילה אחר לשם המקום, וקרא לו "פתח העמק".
יואל משה סלומון, ממייסדי פתח תקווה, כינה את המקום "שער הנחל", ואברהם יערי, בספרו אגרות ארץ ישראל, קרא למקום "שער העמק".
יצחק בן-צבי, לימים נשיא מדינת ישראל, קרא למקום (כאשר עלה לראשונה לירושלים) "שער העמקים", ובדרך חזרה קרא לו "שער הרוחות".
זאב וילנאי, שעוד לא הכיר בשם החדש, כינה בשנת 1925 את המקום "שער הערוץ"; אבל החל משנת 1935, במדריך ארץ ישראל, כינה אותו סופית "שער הגיא".
רק בשנת 1953 קבעה ועדת השמות הממשלתית את "שער הגיא" כשמו הרשמי של פתח נחל נחשון (ואדי עלי).
למרות זאת, אברהם יעקב ברור, הגאוגרף העברי המודרני של ארץ ישראל, המשיך לקרוא למקום "שער העמק", וראה במעלה לירושלים לא "גיא" אלא "עמק".
ואדי עלי, שהכניסה אליו נקראת "שער הגיא", הוא עמק צר שבו סלול כביש ירושלים–תל אביב.
הוואדי נמצא בין המושב שואבה לבין שער הגיא, בגבול השפלה, הוא יובל מזרחי של נחל איילון, שבתורו נשפך אל נחל הירקון.
באפיק הנחל היה קיים מבנה על שם האימאם עלי, ששימש מקום תפילה למוסלמים ומכאן גם שמו "ואדי עלי".
בהרחבת הכביש לירושלים בשנות ה-70 נבנה הכביש מסביב למבנה: הדרך העולה לירושלים מדרום לו, והדרך היורדת לתל אביב מצפון לו, כאשר בין שני המסלולים הייתה "שמורת שיירות" - "מובלעת" ירוקה סביב המבנה.
במהלך הרחבת הכביש בשנת 2016 הוסט הכביש לצלע ההר הצפונית והוגבה מעט, ומבנה הקבר עבר להיות סמוך לצידו הדרומי של הכביש.
וכך היה מספר וילנאי לציבור המטיילים שהיה מדריך ברחבי ארץ ישראל:
"סוראיה פאשה", מושל ירושלים, בנה בשנת 1860 שורה של מגדלי שמירה בצד הדרך המובילה מיפו לירושלים.
מגדל השמירה בשער הגיא נבנה צפונית לצומת, ממערב לתחנת הדלק הקיימת היום, ומכונה "חרבת חרסיס".
בשנים 1867–1869, בפקודת השולטאן עבד אל-עזיז, נסלל על הדרך כביש כבוש על הדרך הסלעית.
הכביש עצמו נחנך בביקורו של "הקיר"ה" פראנץ יוזף קיסר אוסטריה-הונגריה בדרכו לחנוכת תעלת סואץ.
הקיסר פראנץ יוזף ביקר בירושלים ב-9 בנובמבר 1869 וב-16 בנובמבר השתתף בחנוכת תעלת סואץ.
לאחר חנוכת הכביש החלה בו תנועה עירנית של נוסעים ותיירים לירושלים.
מושלה של ירושלים בנה בשנת 1873 את פונדק הדרכים הח'אן דרומית לצומת, ושרידיו משמשים היום כמוזיאון.
במזרח ישנה תחנת משטרה בריטית נטושה.
"ונשאר בדעתינו לעמוד להנפש במקום באב אל וואד כי כמעט כל האורחים יעמדו שמה להנפש כי הוא חצי הדרך מיפו לירושלים.
בחצות הלילה באנו אל המלון ופה עמדנו לנוח מעט, הנערים נתנו מספוא לחמוריהם ואנכי הלכתי אל המלון לשתות כוס קאפפע.
בבית המלון הזה נמצאו חדרים מהודרים גם מיטות לשכב מעט וחוכרי הבית הם יהודים מתושבי ירושלים."
כבר במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט (1936–1939) גילו הערבים כי הם יכולים לפגוע בתחבורה היהודית לירושלים באמצעות הנחת מכשולי אבנים על הכביש הצר, אשר לא ניתן לרדת ממנו לצדדים ובו בזמן להמטיר על המכוניות ונוסעיהם אבנים וכדורי נשק.
השלטונות הבריטיים אשר ניסו לשים קץ לדבר, הקימו תחנת נוטרים לשמירה על הכביש ב"נחלת יצחק", ותחנת משטרה במוצא, במבנה שלימים היה ל"משק ילדים מוצא".
לאחר החלטת החלוקה, בנובמבר 1947, הועלתה היוזמה לחסום את הכביש שוב.
ואכן, הכנופיות הערביות הצליחו לגרום נזק לשיירות הנוסעים והאספקה שעלו לירושלים.
אנשי עבד אל קאדר אל חוסייני זיהו בנקל את "צוואר הבקבוק" הטופוגרפי בקטע הכביש הראשי בין השפלה להר, הלוא הוא "שער הגיא".
במקום זה מתפתל הכביש בעמק בין רכסים לאורך שישה קילומטרים, והוא אידיאלי להצבת מארבים.
ברכס הנשקף על הגיא מדרום היו הכפרים הערביים בית מחסיר וסאריס ועל הרכס הצפוני תפסו משלטים אנשיו של חוסייני.
בסופו של דבר, למרות קרבות קשים על העלאת שיירות ההספקה לירושלים הנצורה ועל אף שנכבשו אחדים מהמשלטים ששלטו על הדרך כמו הקסטל והמסרק, נשארה הדרך לירושלים חסומה לתנועה יהודית.
כאשר אזור שער הגיא נכבש על ידי הפלמ"ח, נותר המשכה של הדרך, קטע הכביש העובר ליד לטרון, בשליטת הערבים.
כדי לעקוף את האזור השתמש הכוח הישראלי בדרך בורמה ומאוחר יותר נסלל "כביש הגבורה" שהוא כיום חלקו המזרחי של כביש 44. רק לאחר מלחמת ששת הימים, שבה נכבשה סביבת לטרון עם אזור יהודה ושומרון על ידי צה"ל, הדרך לירושלים חזרה לעבור דרך לטרון.
במחצית השנייה של המאה העשרים הורחב התוואי ונסלל בו כביש רחב המקשר בין תל אביב לבין ירושלים הוא כביש מספר 1, שמסלולו ממשיך לכיוון לטרון.
לאורך הדרך היו פזורים שרידים של משוריינים חלודים שנפגעו בשיירות, ולאורך השנים שומרו, והוצבו לצד הכביש בצורה שונה מהצורה בה נפגעו.
לצד הדרך נמצאת גם אנדרטת פורצי הדרך לירושלים.
חללי הקרבות הובאו לקבורה בקברי אחים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
באב אל וואד הוא שיר עברי שנכתב על ידי חיים גורי והולחן על ידי שמואל פרשקו (בן שלמה) בימי מלחמת העצמאות.
השיר בוצע לראשונה ב-1949 בידי יפה ירקוני, בהופעתה הראשונה ללא מדים, ולאחר מכן הקליטה אותו לאלבומה באותו שם שהכיל שירים מהמלחמה.
בראש השער של חוברת השיר שמכילה גם תווים נכתב "מקדש ללוחמי שער - הגיא" אחר כך כותרת, "באב אל וואד" ו-"Bab el Wad".
השיר מעמיד במרכזו את הערך של זיכרון החברים שנפלו בקרבות על הדרך לירושלים.
הלוחמים במלחמת העצמאות עשו שימוש קבע בשם באב אל-ואד, בהתכתבות הצבאית, בפקודות, במברקים, בהוראות, בפרסומים וגם במפות סומן המקום בעברית "באב אל-ואד".
הסופר מתי מגד, שכתב את עלילות הגדוד השישי של הפלמ"ח השתמש רק בשם הערבי של המקום.
אט אט נינטש השם הערבי והיום מקובל בישראל לקרוא למקום שער הגיא.
ביומנו השתמש דוד בן-גוריון בשם הערבי, אך מאז קום המדינה הקפיד להשתמש רק בשם "שער הגיא".
מלווי השיירות, שספגו אבדות רבות בדרך לירושלים, נתנו למקום כינויים אחרים לגמרי: "שער האימים" או "שער הגיהנום".
ר' דוד בוזגלו חיבר את השיר "בינו נא מורדים", ובו מילים חלופיות ללחן המקורי של פרשקו - ובכך ביקש להתדיין עם תפיסת הזיכרון וההנצחה הממלכתית.
השיר באב אל ואד 38/א'
באב אל וואד 38/א' הוא השיר הפותח את אלבומם השני של להקת הבילויים, שכול וכישלון.
השיר מתייחס ל"באב אל ואד" של חיים גורי ואף מסמפל את ביצועה של ירקוני, ומנגיד את תודעת המוות ההירואית לשאננות העליזה של סע לאט של אריק איינשטיין.
בשער הגיא התגלו שרידים של דרך רומית בין השפלה לבין ירושלים.
היא עברה מצפון לכביש הקיים ושרידים ממנה נראים ב"דרך דיפנבייקר", שתחילתה צפונית ל"שער הגיא" והיא מגיעה עד ליישוב נווה אילן.
שער הגיא מהווה את שער הכניסה מאזור השפלה לירושלים.
אם נתייחס לאזור ה"שער" בתחומו הרחב, מ"צומת בית חורון" בצפון ל"צומת האלה" בדרום, נוכל להבחין כי את כבישי האורך של השפלה, כביש 3 ו-כביש 38, העוברים למרגלות הרי יהודה, מ"צומת בית חורון" ל"צומת נחושה", חוצים כבישי הרוחב הבאים בדרכם לירושלים (ממערב למזרח):
כביש 443 מ"צומת בית חורון" עד "צומת גבעת זאב".
מצפון לכביש יש דרך ישנה הבנויה במסלולו של מעלה בית חורון העתיק.
במסלול זה העלייה הדרגתית ומתונה, נוחה להולכי רגל וגם לחציבת מדרגות.
כביש 1 הוא הכביש המרכזי המוכר גם כ"כביש ירושלים-תל אביב", אך למעשה הכביש ממשיך מזרחה מירושלים, דרך מדבר יהודה לבקעת ים המלח ועד גשר עבדאללה ההרוס על נהר הירדן.
על דרך זו ניטש המאבק במלחמת העצמאות.
הכביש עובר בין שתי שלוחות הרים: מצפון "שלוחת משלטים" ומדרום "שלוחת שיירות", ובה נקודות תצפית על הכביש ממשלט 16 וממשלט 21.
כביש 395 מ- "צומת אשתאול" דרך יישובי פרוזדור ירושלים עד "צומת (עין) כרם" ומשם לירושלים.
שטח זה היה בשליטת ישראל מאז הקמתה, והכביש נסלל אחרי מלחמת העצמאות כמסלול אלטרנטיבי לירושלים, כיוון שקטע הכניסה לירושלים בכביש 1 היה חשוף לירי צבא ירדן ששלט באזור יהודה ושומרון.
הכביש נסלל מצפון לנחל שורק.
כביש 375, מ- "צומת האלה" עד "צומת צור הדסה" ומשם לירושלים.
גם כביש זה בנוי בחלקו על דרך רומית.
כמו כן קיימות ארבע דרכים משניות:
"דרך דיפנבייקר" (עפר) המגיעה לנווה אילן (בחלקה על דרך קדומה).
דרך בורמה (עפר) המתחילה מעט דרומית משער הגיא, עולה לבית מאיר ומשם דרך כביש 3955 לכביש 1. הדרך נפרצה במלחמת העצמאות.
"דרך שורק" (עפר) הצמודה לנחל שורק ולמסילת הרכבת העולה לירושלים.
כביש 3855 יוצא מבית שמש, דרומית לנחל שורק ומגיע דרך מערת הנטיפים (מערת אבשלום) אל כביש 385 ועד "צומת צור הדסה".
בשער הגיא מצויה הכניסה המערבית לפארק יצחק רבין.
הפארק נקרא על שם ראש הממשלה יצחק רבין, אשר היה מפקדה הראשון של חטיבת הראל במלחמת העצמאות.
אחד מתפקידיה החשובים של החטיבה היה הגנת הדרך מתל אביב ומן מהשפלה לירושלים הנצורה.
בגזרת שער הגיא התחוללו במלחמת העצמאות קרבות קשים.
מבנה הח'אן בשער הגיא, שהיה נטוש שנים רבות, שוקם על ידי הקרן קיימת לישראל במסגרת הכרזת פארק יצחק רבין והכוונה להקים בח'אן מרכז מבקרים ולימוד מורשת עולי הרגל לירושלים.
כמו כן סוכם כי במקום יוקם מרכז הנצחה לקרבות חטיבת 'הראל' במלחמת העצמאות.
ועדת היגוי לצורך כך, בראשות אלוף במיל.
עוזי נרקיס, מונתה בשנת 1997 על ידי השר לאיכות הסביבה, רפאל (רפול) איתן, ולמימוש התוכניות הושקעו כ-18 מיליון שקלים.
העבודות הופסקו בשנת 2008 בהיעדר תשתית תחבורתית נאותה.
בשנת 2011 התקבלה החלטת ממשלה המבטלת החלטה קודמת להקמת מרכז למורשת השר רחבעם זאבי בחצר נוה אילן הישנה - וקובעת כי מרכז זה יוקם בח'אן שער הגיא.
לאחר מספר שנים של פעילות שקטה שמטרתה הייתה ביטול החלטת ממשלה זו, התפרצה בספטמבר 2016 מחאה ציבורית, בהובלת עמותת דור הפלמ"ח, קבוצת דור ההמשך בעמותת דור הפלמ"ח ועמותת הראל.
מטרת המאבק היא השבת הח'אן לייעוד שנקבע לו ב-1997 וביטול החלטת הממשלה מ-2011, בטענה שהנצחת זאבי באתר זה, שמעולם לא לחם בו ולא היה קשור למפעל שיירות האספקה לירושלים, מהווה הטעיה היסטורית ופגיעה בכבוד הלוחמים הרבים שנפלו בקרבות המרים בדרך אל העיר ואלו ששבו מהם.
לוחמי הפלמ"ח הביעו מחאתם על תוכנית הממשלה מ-2011 בפגישתם עם נשיא המדינה ראובן ריבלין ועם ראש הממשלה בנימין נתניהו, וטענו בפניהם כי המקום צריך להיות מיועד למורשתם של 'מלווי השיירות' ו'פורצי הדרך' לירושלים במלחמת העצמאות.
ביום כ"ט בנובמבר 2020, במלאת 73 שנים לפרוץ מלחמת העצמאות, נחנך "מרכז מורשת מבקיעי הדרך".
"שער הגיא" מהווה נקודת חיבור בין שתי יחידות נוף מרכזיות: יחידת נוף "שפלת יהודה" ויחידת נוף "הרי יהודה".
שפלת יהודה הוא האזור ממערב לכביש "צומת שער הגיא" - "צומת שמשון" כביש 3 והרי יהודה הם האזור ממזרח לכביש.
מכאן ניתן לצאת לסיורים ברחבי הפארק.
במסלולי הפארק אפשר להבחין בשרידי דרך רומית, מבנים ביזנטיים ועות'מאנים.
בהרי יהודה מצויים מושבי פרוזדור ירושלים, יישובי העולים החדשים שהוקמו בשנותיה הראשונות של המדינה, במטרה לעבות את הדרך לעיר הבירה.
שער הניצוץ או שער יכניה היה אחד משערי העזרה הצפוניים שנבנו בכניסה למתחם בית המקדש.
על גביו היה מבנה שנקרא בית הניצוץ.
שער הניצוץ נקרא תחילה 'שער יכניה' על שם המלך יכניה, מכיוון שמשם יצא לגלות.
לאחר מכן שונה שם השער ל"שער הניצוץ".
שער הניצוץ הוא אחד מן השערים הצפוניים של העזרה, הסמוכים לחלקה המערבי, והוא השער המערבי ביותר בין שלושת השערים שבצפון.
לשער זה אכסדרה הפונה כלפי חוץ ועליה בנויה על גבי אכסדרה זו ופתח השער פונה לכיוון החיל.
על אכסדרת שער בית הניצוץ שמרו הכהנים, ומתחתיהם שמרו הלויים.
יש אומרים שנקרא על שם "בית הניצוץ" שהיה בעלייה שעל גביו, שכן הייתה שם מדורה עם אש תמיד, וממנה נטלו גחלים להדליק אש על המזבח.
הרא"ש אומר שנקרא כך משום ש
שער המוגרבים (מכונה גם: שער הרמב"ם וגם שער הלל) הוא שער למתחם הר הבית, הנמצא בחלקו הדרומי של הכותל המערבי.
כיום, זהו השער היחיד משערי הר הבית, שדרכו נכנסים להר מבקרים לא מוסלמים.
השער כונה כך על שם שכונת המוגרבים, שנהרסה בעבודות להרחבת רחבת הכותל המערבי לאחר מלחמת ששת הימים.
כ־20 מטרים מתחת לשער נמצא מעבר חסום בשם שער ברקלי.
היסטוריה – התיישבות המוגרבים בירושלים
ההיסטוריון והגאוגרף מוג'יר א־דין ציין כי השכונה נוסדה ב-1193 על ידי בנו של צלאח א־דין, אל־אפדל איבן צלאח א־דין, כהקדש (ווקף) עבור יוצאי המגרב.
הוא ייסד שם מדרסה שנקראה "אל־אפדליה" על שמו, ועם השנים היא הפכה למסגד שייח' עיד, על שמו של אחד ממנהיגי העדה המוגרבית בן המאה ה-17. שייח' עיד נקבר בתוך המסגד, וזה הפך למוקד עלייה לרגל, בעיקר עבור הסופים.
בחפירות שנערכו במקום בראשית המאה ה-21 זוהו שרידיו של השייח'.
ב הרחיבו תורמים מוגרבים את הרובע.
באוגוסט 1967 נעל הווקף של הר הבית את השער, במטרה למנוע מאנשי הרבנות הצבאית, שהקימו בית כנסת בתוך מתחם הר הבית, את הגישה להר.
הממשל הצבאי דרש מהווקף לפתוח את השער ולבסוף החרים את מפתחותיו.
פתיחת השער שלא בידי הווקף הביאה לביטול הצורך לשלם את דמי הכנסייה שהלה נהג לגבות מהעוברים בשערי הר הבית, ובעקבות כך העביר הווקף את מיקום הגבייה לכניסה למסגד אל-אקצא וכיפת הסלע.
במסגרת העבודות לפינוי וחשיפת הכותל המערבי נוצר צורך להרוס את המבנים ששימשו ככניסה לשער המוגרבים.
בעקבות הרצון להשאיר את השער היחיד שבשליטה ישראלית ללא שינוי מחד וחוסר רצון להתעמת עם הווקף ולהפקיע שער אחר מאידך הוחלט להשאיר כניסה לשער על בסיס סוללת עפר בלי לחשוף לחלוטין את הכותל.
סוללת עפר – "מעלה המוגרבים" – הובילה אל השער, והייתה בנויה על גבי הבית היחיד של שכונת המוגרבים שלא נהרס (משום שהיה רשום בטאבו כווקף).
עקב התמוטטות של אחד מהקירות התומכים של הסוללה, שחיברה בין רחבת הכותל לשער המוגרבים, בעקבות שלגים ורעידת אדמה קלה, בחודש פברואר 2004, הוחלט לפרקה.
לפיכך, נבנה גשר עץ שנועד לאפשר את הגישה להר הבית באופן זמני.
בינואר 2005, החליטה ממשלת ישראל על תוכנית לשיקום השער והסוללה, על ידי הקרן למורשת הכותל המערבי, שתכננה במקום גשר מונומנטלי.
בתחילת 2007, הוחל בפירוק הסוללה לצורך עבודות ארכאולוגיות, שרק לאחריהן ניתן יהיה להתחיל בעבודות הבנייה.
פעולות אלה לוו במהומות מצד ערביי ישראל והפלסטינים, תוך קריאות חריפות מצד מנהיג הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית, ראאד סלאח.
בהחלטת רשות הרישוי בירושלים מ־4 בנובמבר 2009, הוחלט להעניק היתר ל"הקמת גשר זמני לעלייה לשער המוגרבים למשטרת ישראל".
בהיתר צוין כי "האישור הוא זמני עד שתתוקן ותחוזק סוללת העפר שעליה נמצאת הגישה הקבועה להר הבית"
באוקטובר 2011, הודיע מהנדס עיריית ירושלים, שלמה אשכול, להנהלת הקרן למורשת הכותל על קיום סכנה מיידית לגשר, העובר מעל עזרת הנשים שבכותל, שתפוסתה עומדת על כ־2,000 מתפללות.
חודשיים לאחר מכן שלח מכתב שני עם צו לסגירה מיידית של הגשר.
באוגוסט אותה שנה, הקימה הקרן למורשת הכותל המערבי גשר עץ גדול כחלופה לגשר שנסגר, אך שבועיים לאחר מכן, ב-11 בדצמבר 2011, פורק הגשר לאחר לחצים מצד בית המלוכה הירדני, שאיימו במשבר מדיני על כך שהגשר הוקם ללא תיאום.
כמחאה על החלטת הממשלה ביצעו למחרת 40 "נערי גבעות" פעולת "תג מחיר" בגבול ירדן–ישראל.
חברי "גרעין שכם" פרצו את גדר המערכת בין ישראל וירדן, בקרבה לגשר אלנבי, השתלטו על בנין בשטח ההפקר וסירבו להתפנות ממנו.
נכון ל־2021, אף שאושרה תוכנית בסמכות ועדה מחוזית, ואף על פי שהוצאו היתרים לבניית גשר הקבע, הגשר "הזמני" עדיין קיים, והוא משמש למעלה מ־16 שנים, לעליית יהודים להר הבית בניגוד לדין – ללא היתר ובסתירה לתוכניות במקום.
מהנדס הקרן למורשת הכותל, התריע במכתבו מ־2 במאי 2021, כי העץ שממנו עשוי הגשר נמצא במצב יובש קיצוני, אורך חיי העץ מוגבל, וכי יש להחליפו בגשר פלדה.
לאחר ארבעה ימים בלבד, כתב ואישר את השימוש בגשר המוגרבים באופן זמני – והוסיף שהגשר נמצא יציב ובטוח לשימוש בתקופה הקרובה, כלומר ימי התפילה של ט' באב, ושהקרן צריכה לעבות את מערך הכיבוי ולדאוג לציר פינוי אם מתרחש אסון.
באוגוסט 2021 נדחתה עתירת הנשים המתפללות בקביעות בכותל לבג"ץ, לאסור המשך שימוש בגשר וביצוע עבודות בו בשל הסכנה הנשקפת למתפללות.
שער המוגרבים פתוח למבקרים בכול ימות השנה למעט ימי שישי ושבת וחגים מוסלמים.
עד שנת 2000, היה השער פתוח גם בשבתות.
אחרי 3 שנים שההר היה סגור למבקרים בין השניים 2000 ל-2003 (למעט מוסלמים), נפתח מחדש לחמישה ימים בלבד.
שער הודו (בהינדית: इंडिया गेट) היא אנדרטה הממוקמת בקצה המזרחי של ראג'פאט - השדרה הלאומית של הודו בניו דלהי בירת הודו.
האנדרטה מנציחה את זכרם של למעלה מ-70 אלף נופלי צבא הודו הבריטית במלחמת העולם הראשונה והמלחמות האפגניות.
13,300 מהם מונצחים בשמותיהם על גבי ארבעת עמודי השער.
בעת הקמת השער הוצב פסלו של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת בחזית השער, אולם לאחר שהודו קיבלה את עצמאותה, הועבר הפסל לפארק ההכתרה שבדלהי.
האנדרטה תוכננה על ידי האדריכל הבריטי סר אדווין לאצ'נס (Edwin Lutyens) ונחנכה בשנת 1931.
בשנת 2019 ליד השער נבנתה אנדרטת המלחמה הלאומית.
באתר השער ממוקמת מצבת החייל האלמוני של הודו - המכונה "אמאר ג'אוואן ג'יוטי" (לוחם נצחי).
המצבה היא סנוטף שחור עשוי שיש, שעליו רובה וקסדה.
על כל צד מצידי הסנוטף חקוקות המילים "אמאר ג'אוואן" ("לוחם נצחי").
הסנוטף ניצב על במה שבארבע פינותיה ארבעה לפידי אש תמיד.
המצבה נחנכה ב-26 בינואר 1972 בנוכחות ראש ממשלת הודו אינדירה גנדי, בעקבות סיום מלחמת הודו–פקיסטן השלישית.
ראשי מדינה המבקרים בניו דלהי נוהגים לבקר באתר ולהניח זר על המצבה.
שער המרצחים הוא אחת מארבע נקודות הכניסה העיקריות ל"אזור הירוק" בבגדאד, עיראק.
השער המונומנטלי נבנה מאבן חול מיובאת בימי סדאם חוסיין ושימש כשער הכניסה למתחם הארמונות שלו, ובמרכזו הארמון הרפובליקאי.
שמו של השער ניתן לו בידי כוחות הכיבוש האמריקאים, על פי כינויה של היחידה שהוצבה לאבטח אותו.
מקור השם הוא מ-Assassins Company, יחידת שריון של צבא ארצות הברית (פלוגת אלפא - אות קריאת רדיו "Assassins" - גדוד 4, סיירת שריון 64, חטיבה 2, דיוויזיית חיל הרגלים השלישית, אשר שולבה עם פלוגות הנדסה קרבית ופלוגות חי"ר כדי ליצור את "כוח משימה 464" בפלישה לעיראק ב-2003.).
בכיבוש בגדאד ב-7 באפריל 2003, "יחידת המתנקשים" הובילה את המתקפה על מרכז הממשלה ורובע הארמון שהפך מאוחר יותר ל"אזור הירוק".
ב-8 באפריל הדפה היחידה מתקפת נגד משמעותית לפני עלות השחר דרך שער המרצחים, ליד גשר ג'ומהוריה.
מדווחים כי עד 60 חיילים עיראקים ומחבלי פדאיון נהרגו במהלך כארבע שעות של לחימה.
בסביבות אמצע הבוקר, בעת חיפושים אחר חשוד משקיף ארטילרי קדמי עיראקי, נצפו במרפסת של "מלון פלסטין" שני כתבים אירופאים.
מפקד הטנק, שחשב שהם תצפיתנים, הורה בפקודת אש, והרג אותם.
לאחר מכן, התקשורת ניסתה לעורר עליהום על הלוחמים אך בית המשפט קבע שלא הייתה מטרת זדון במעשה.
לשם שער המרצחים אין כל מקור עיראקי, והשער מתואר כ"קשת אבן חול".
שער זה היה גם מקום להתקפה הרסנית של חומר נפץ מאולתר שנשא כלי רכב והשאיר מכתש בעומק של 0.9 מטר ב-18 בינואר 2004. אזרחים רבים נהרגו כשנכנסו לשער לצורך עבודתם היומיומית בתוך האזור הירוק.
"שער הגיהנום" של דרווזה הוא בור בקוטר של כ-70 מטרים ובעומק 30 מטר ליד הכפר דרווזה שבטורקמניסטן, בתוכו בוערת אש ברצף מאז 1971.
האזור סביב דרווזה עשיר במרבצי גז טבעי.
השנים המוקדמות של היסטוריית הבור אינם וודאיים.
תיעוד רלוונטי נעדר מהארכיונים, מסווג או בלתי נגיש.
כמה גאולוגים מקומיים טוענים שהקריסה לתוך מכתש נוצרה בשנות ה-1960. הוא הוצת רק בשנות ה-1980 כדי למנוע פליטה של גזים רעילים.
אחרים מכריזים שהאתר נקדח על ידי מהנדסים סובייטיים בשנת 1971 כשדה נפט אבל קרס בתוך ימים תוך כדי יצירת המכתש כשהמהנדסים בוחרים להצית את המכתש כדי למנוע פליטת גזים רעילים אך הם הפחיתו בערכו של נפח הגז.
לפי יחידת הסטטיסטיקה של מחלקת האנרגיה של ארצות הברית, לטורקמניסטן יש את מאגר הגז הטבעי השישי בגודלו בעולם.
התושבים שגרים סמוך לאתר העניקו לבור את שמו "שער הגיהנום", בשל האש, החום הרב ועצם היותו בור פעור באמצע המדבר.
בנובמבר 2013, החוקר ג'ורג' קורוניס היה לאדם הראשון שירד לקרקעית בור שער הגיהנום, ואסף דוגמיות מהקרקע, שם נמצא כי הן מכילות אקסטרמופילים תרמופיליים השורדים בטמפרטורות גבוהות החיים בקרקעית.
באפריל 2010 ביקר באתר נשיא טורקמניסטן גורבנגולי ברדימוחמדוב והורה לסגור את הבור או לנקוט בצעדים שיקטינו את השפעתו על פיתוח שדות גז אחרים בסביבה, אולם ללא הצלחה.
בינואר 2022 שוב הודיע ברדימוחמדוב כי הוא מתכנן לכבות את השריפה, לאור הנזקים הסביבתיים שהיא גורמת.
נכון לשנת 2025, דעכה האש באופן משמעותי לאחר פעולות שנקטה הממשלה בהן שאיבת חלק מהגז והפנייתו למאגרים אחרים.
שער הכוונות הוא שמו של ספר קבלה מכתבי האר"י שכתב רבי חיים ויטאל העוסק בכוונות התפילה השבת ומועדי ישראל.
זהו הספר השני בחשיבותו אצל המקובלים (הראשון הוא הספר עץ חיים).
הספר עוסק בכוונות שיש לכוון על פי הקבלה במצוות ובתפילות שנוהגות שבכל יום ובאלה שנהוגות במועדי ישראל.
בכל נושא ישנה דרשה אחת או יותר.
ספר זה מהווה את הבסיס לסידור הרש"ש.
ברכות השחר, ציצית, תפילין, קדיש, קריאת שמע, תפילת שחרית, תפילת העמידה, תחנון, קריאת התורה, תפילת מנחה, תפילת ערבית, קריאת שמע על המיטה, תיקון חצות.
קבלת שבת, תוספת שבת, תפילת ערבית של שבת, קידוש, סעודות שבת, אסרו חג, פסח, חג שבועות, בין המצרים, תשעה באב, ראש השנה, יום הכיפורים, סוכות, חנוכה, פורים.
הגהות וביאורים – הערות וליקוטים שערך הרב מנחם מנכין היילפרין, מקובל ירושלמי שהדפיס וההדיר ספרי קבלה רבים מעוטרים בהגהותיו.
מאיר הכוונות – פירוש וביאור לשער הכוונות מאת הרב יהושע ליפשיץ מבאר ספרי קבלה.
בית שער הכוונות – המבאר את הכוונות על ידי "בעל הסולם" המקובל רבי יהודה לייב הלוי אשלג רב שכונת גבעת שאול ירושלים.
"שער הכוונות עם ביאור מרכבת יחזקאל" – מהדורה פופולרית נוספת הכוללת ביאור מקיף מאת הרב רבי יוסף חיים מבבל בעל הבן איש חי מגדולי המקובלים האחרונים שמנוחתו בירושלים.
שער הכוונות המבואר – חלקים א־ג: עם ביאור חדש ונפלא אפריון שלמה, חלק א: מברכות השחר עד ישתבח, חלק ב: מיוצר עד סוף חזרת העמידה, חלק ג: מדרושי ויעבור עד ערבית ודרושי הלילה, מאת הרב שלמה אלמליח הודפס בשנת 2018.
הי"ם הגדול – הגהות הרב יעקב מונסא על "שער הכוונות" ירושלים.
יפה שעה – פירושו של הרב שלמה הכהן מסלוניקי, מחכמי ורבני סלוניקי.
שמן ששון – פירושו של הרב ששון בכר משה (פרסיאדו), מחכמי ישיבת המקובלים בית אל ירושלים.
מעיל אליהו – הערות רבי אליהו מני, רבה של חברון.
מתוק מדבש – פירוש של הרב דניאל פריש ירושלים.
גלי הים – פירושים וחידושים של הרב יעקב משה הלל ירושלים.
טיב הכוונות – פירושים של הרב גמליאל רבינוביץ, מרבני ישיבת שער השמים ירושלים.
נקודות הכסף – פירוש לשער הכוונות מאת הרב יחזקאל בינג מבני ברק.
השפעת הספרות הקבלית על ספרי ההלכה היא מרובה מאוד, ובפרט במה שנוגע למנהגים.
אף שהשולחן ערוך כתב שאין לברך את ברכת הנותן ליעף כח, מכל מקום נוהגים לברך אותה:
מנהג ההקפות של שמחת תורה
שער הזהב של קייב (באוקראינית: Золоті ворота) היה השער הראשי בחומת העיר קייב במאה ה-11, בעת שהייתה בירת ממלכת רוס של קייב.
המבנה והביצורים נהרסו עד המאה ה-18. בשנת 1982 הקימו שלטונות ברית המועצות את השער במתכונתו המודרנית, ללא כל רמז לאופן בו נראה השער בעבר הרחוק.
המבנה כולל סניף של מוזיאון סופיה ותחתיו מצויה תחנת הרכבת התחתית תחנת המטרו שער הזהב, אחת מתחנות המטרו המפוארות בעולם.
חומות העיר קייב ושלושת השערים המרכזיים בה הוקמו בתקופת שלטונו של יארוסלאב הראשון, נסיך קייב.
שער הזהב, הדרומי בשערי העיר והחשוב שבהם, הוקם בשנים 1017–1024 (שנת 6545 לפי הלוח הביזנטי), סמוך להקמתה של קתדרלת סופיה הקדושה, אך נקרא "השער הדרומי" או "השער הגדול של קייב".
רק לאחר הקמת כנסייה זהובת-כיפה בסמוך, שנצפתה למרחוק, החל להקרא "שער הזהב".
כמו רוב המבנים המפוארים בעיר, נפגע השער בעת הפלישה המונגולית של העיר ב-1240. השער המשיך להיות אתר מרכזי למשך 500 שנה ודמה ככל הנראה לקשת ניצחון.
ב-1648 ערך דרכו בוגדן חמלניצקי מצעד ניצחון ("טריומף"), כאשר נכנס לעיר באופן טקסי לאחר ניצחונותיו.
אולם מצבו של השער התערער עם השנים ובמהלך המאה ה-18 הוא התמוטט.
ב-1832 הורה מטרופוליט קייב על ביצוע חפירה ארכאולוגית באתר.
חקירה נוספת באתר התבצעה ב-1970 ובאתר נפתח מוזיאון על תולדותיו ותולדות קייב העתיקה וביצוריה.
ב-1982 הוקם במקום המונומנט הניצב בו כיום.
המונומנט החדש עורר זעם ציבורי, כיוון שלא נבנה כשחזור של השער המקורי וללא מחקר כיצד בדיוק נראה, אלא כשחזור דמיוני.
ב-1989 הוקמה בסמוך תחנת המטרו, שנקראה על שם השער.
הכיכר העירונית סמוך לשער עשירה ביצירות פיסול של צמחים וחיות, בעיקר חתולים.
שער הזהב ; בלטינית: Porta Aurea; בטורקית: Altınkapı או Yaldızlıkapı) היה שער בחומת תאודוסיוס, שהקיפה את קונסטנטינופול ממערב.
היה זה השער הדרומי ביותר בחומה ושימש כשער ניצחון ושער טקסי דרכו נכנסו מסעות טריומף (מצעד ניצחון) אל העיר.
מן השער נמתח רחוב צפון-מזרחה, אשר התחבר לשדרתה הראשית של העיר, רחוב מֶזֶה (mese).
מן השער מערבה הובילה הדרך הרומית ויה אגנטיה.
השער הוקם במחצית השנייה של המאה הרביעית, היה נעול רוב הזמן כיוון ששימש רק לכניסה טקסית לעיר ונאטם כליל במאה ה-13.
השער הוקם כשער ניצחון בעל קשת מרכזית גדולה ושנתי קשתות-צד קטנות יותר ונבנה מלבני שיש גדולות ומלוטשות ללא מלט.
לפי הכתובת הלטינית שרוקעה ככל הנראה בברונזה וניצבה על גביו הוא הוקם על ידי "תאודוסיוס", אולם לא ניתן לדעת אם זהו תאודוסיוס הראשון או תאודוסיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית.
מכל מקום, השער שולב לתוך החומה לאחר שהוקם ולצידיו הוקמו שני מגדלים רבועים.
השער היה מעוטר בברונזה נוצצת, שהקנתה לו את שמו.
על ראש השער ניצב פסל גדול, רביעייה (קוודריגה) של פילים.
השלטון העות'מאני הקים לאחר כיבוש קונסטנטינופול סביב השער את "מבצר שבעת המגדלים".
שמו של השער היה השראה לקריאת שער הזהב של קייב.
שער הניצחון המוסקבאי הוא שער ניצחון, הממוקם במוסקבה.
השער נבנה בשנים 1829–1834 לפי פרויקט של אוסיפ בובה, בכיכר טברסקאיה זסטבה, כהוקרה על ניצחון העם הרוסי במלחמה להגנת המולדת 1812.
השער פורק בשנת 1936. עותק של השער נבנה בשנים 1966–1968 בשדרת קוטוזובסקי פרוספקט, כיום - כיכר הניצחון באזור הר ההשתחוות.
תחנת המטרו הקרובה ביותר היא פארק פובדי.
שער הזהב הוא מצר ים במדינת קליפורניה שבארצות הברית, בכניסה למפרץ סן פרנסיסקו, המפריד בין מפרץ סן פרנסיסקו לאוקיינוס השקט.
אורכו של מצר הים הוא כ-8 קילומטרים ועומקו מגיע עד 43 מטרים.
החל משנת 1937 חוצה את מצר הים גשר שער הזהב הנודע אשר מחבר בין סן פרנסיסקו מדרום למחוז מרין מצפון.
החוקר האמריקני ג'ון צ'ארלס פרמונט היה הראשון שכינה את מצר הים בשם "שער הזהב" בשנת 1846 לאחר גילוי הזהב בקליפורניה.
התושבים הראשונים באזור הסמוך למצר היו אינדיאנים.
ההתיישבות האירופית הראשונה באזור הסמוך למצר נוסדה על ידי הספרדים ב-1776.
שער המלכה אליזבת, הידוע גם בשם שער המלכה האם, הוא כניסה המורכבת משני זוגות ושני שערים בודדים מפלדת אל חלד מזויפים וברונזה הממוקם בהייד פארק שבלונדון, מאחורי בית אפסלי בפינת הייד פארק.
יש גם מאפיין מרכזי עשוי ברזל יצוק צבוע.
טקס פתיחת השער נערך בהשתתפות המלכה אליזבת השנייה בשנת 1993 כדי לחגוג את יום הולדתה ה-90 של אמה, אליזבת המלכה האם.
שערי הנירוסטה והברונזה, המעקות והאורות תוכננו ויוצרו על ידי ג'וספה לונד.
החלק המרכזי, הכולל את סמל האריה האדום (אנגליה) וחד קרן לבן (סקוטלנד), עוצב על ידי הפסל דייוויד ווין.
האופי האורגני של הפלדה המחושלת משקף את אהבתה של המלכה האם לפרחים, במיוחד אלה מגינת הקוטג'.
חייה נפרשו על פני רוב המאה וזה מיוצג על ידי זרימה מסימטריה צורנית בבסיס השערים כלפי מעלה לחופש קו הולך וגובר בחלק העליון.
רבים מהאלמנטים חופשיים כאשר נוגעים בהם והמבנה כולו רוטט בעת תנועה.
זאת בניגוד ישיר לשערים שנמצאים בכניסות אחרות לפארק.
האדריכל ריצ'רד רוג'רס, תיאר זאת כ"קנדיפלוס רומנטי"", וויקונט לינלי נכדה של המלכה האם, דווח כמי שאמר שהוא "תיעב לחלוטין" את היצירה.
שר האמנויות דאז, לורד סנט ג'ון מפאוסלי, אמר שהשערים "מלאים בשמחה, כוח ואומץ, כמו הדמות שלכבודה הם נוצרו".
שער החודש בפרמייר ליג הוא פרס שמעניקה התאחדות הפרמייר ליג לשחקן שנחשב כמי שכבש את שער הפרמייר ליג הטוב ביותר בכל חודש של העונה מאוגוסט עד אפריל.
הזוכה נבחר על ידי שילוב של הצבעה ציבורית מקוונת, שתורמת ל-10% מהתוצאה הסופית, ופאנל מומחים.
בסוף העונה מועמדים תשעת הזוכים החודשיים לשער העונה בפרמייר ליג, שנבחר באותה שיטה.
למרות זאת, בעונות 2016/2017 ו־2022/2023 הועמד, וזכה שער מחודש מאי, אשר לא מתקיימת בו הצבעה חודשית.
הפרס, הוצג לראשונה בעונת 2016/2017 והוא ידוע כיום בשמו הממומן, שער החודש של באדווייזר.
הזוכה הראשון בפרס היה החלוץ של מידלסברו, כריסטיאן סטואני על שער החוץ שלו מול סנדרלנד.
פדרו היה השחקן הראשון שזכה בפרס מספר פעמים, בעוד אנדרוס טאונסנד היה השחקן הראשון שזכה בו שלוש פעמים, והראשון שהשיג אותו עם מועדונים שונים.
הודות למיגל אלמירון (אפריל 2022) ואלן סן-מקסימין (אוגוסט 2022), ניוקאסל יונייטד הייתה המועדון הראשון עם מנצחים רצופים, בעוד וולברהמפטון וונדררס הייתה הראשונה לעשות זאת באותה עונה, כאשר ג'וני ומתאוס נונס זכו בתואר בחודשים במרץ ואפריל 2023 בהתאמה.
ברונו פרננדש, שחקנה של מנצ'סטר יונייטד, הוא המחזיק הנוכחי בפרס, שזכה בתואר לחודש ספטמבר 2023.
+התמצאות שחקן (X) שם השחקן ומספר הפעמים שהוא זכה בפרס באותו שלב (אם יותר מאחת) אותיות מוטות הקבוצה שאירחה את המשחקאותיות מודגשותהחודש המודגש מציין את השער שזכה בשער העונה בפרמייר ליג
|ויליאן בורג'ס דה סילבה (2)
הטבלה הבאה מפרטת את מספר הפרסים שהוענקו לשחקנים שזכו לפחות בשני פרסי שער החודש.
שחקנים מודגשים''' עדיין פעילים בפרמייר ליג.
נכון לזכייה של חודש דצמבר 2024
דירוג שחקנים זכיות 1 ברונו פרננדש אנדרוס טאונסנד 2 מיגל אלמירון קווין דה בראונה אדן אזאר פדרו מוחמד סלאח סון יונג-מין וויליאן קול פאלמר
נכון לזכייה של חודש אוקטובר 2023
מועדון שחקנים סה"כ מנצ'סטר יונייטד 7 צ'לסי ניוקאסל יונייטד טוטנהאם הוטספר ווסטהאם יונייטד ארמון קריסטל פולהאם ליברפול ברייטון והוב אלביון אברטון לסטר סיטי מנצ'סטר סיטי ארסנל בורנמות' סאות'המפטון וולברהמפטון וונדררס ברנטפורד 2 2 אסטון וילה ברנלי מידלסברו
מדינה שחקנים סה"כ 5 2 2
שער המפרץ (ידועה גם בתור: התוכנית לפיתוח מפרץ חיפה) היא תוכנית להקמה של עיר ישראלית לחופי מפרץ חיפה ולמרגלות הכרמל, על חשבון אזורי התעשייה הרבים של מפרץ חיפה, השוכנים כיום במקום זה, בין הקריות לחיפה.
על פי התכנון, תקום במקום עיר ירוקה ובה אזורי תעסוקה ומסחר רבים, כאשר עם השלמתה יתגוררו בה כ-500,000 איש בכ-100,000 יחידות דיור.
העיר מתוכננת לקום בעיקר ברובע מפרץ חיפה, אזור תעשייה ענק שרובו שייך לעיר חיפה ומיעוטו לקריית אתא ולנשר.
באזור התעשייה קיימים מספר מפעלים החשובים למדינת ישראל, ביניהם מפעלי כרמל אולפינים.
מבחינה תחבורתית משורת אזור התעשייה על ידי המרכז התחבורתי מרכזית המפרץ ובו תחנת הרכבת מרכזית המפרץ, יחד עם תחנת הרכבת חוצות המפרץ בצפון האזור.
בנוסף קיימים בו נמל חיפה, נמל הקישון ונמל התעופה חיפה.
אל האזור מגיעים מדרום מנהרות הכרמל וממזרח כבישים 75 ו-772, ולכל אורכו הוא משורת על ידי כביש 4, נתיבי המפרץ, דרך יגאל ידין ורחוב חלוצי התעשייה.
באזור זה זורמים נחל הקישון, נחל ציפורי ונחל גדורה.
התוכנית מתייחסת לשטח שבין הכרמל, הים התיכון, רכסים והקריות.
על פיה, יושארו נמל חיפה, נמל הקישון, נמל התעופה חיפה ותשתיות הכבישים המהירים והרכבות במקומם, אך כל המפעלים יתפנו.
כל דרום השטח, בין נחל הקישון לכרמל, יוגדרו ויפותחו כפארק מטרופוליני גדול על שטח של 7,000 דונם, פי שניים מפארק הירקון בגוש דן.
בתחום הפארק יזרום נחל קישון ובו יתחברו אליו נחל ציפורי ונחל גדורה.
שאר שטחי התוכנית, בעיקר בצפונה ומזרחה, יוועדו למגורים (100,000 יחידות דיור על 14,500 דונם) ותעסוקה ומסחר (5 מיליון מ"ר על כ-6,000 דונם).
אזורים אלה אמורים להביא תושבים רבים למפרץ ולספק תעסוקה לתושבי מטרופולין חיפה.
על מנת להתמודד מראש עם תופעות של הצפות, ייבנו בתוך השטחים העירוניים בריכות אגירה, שיהיו מחוברות לנחלים על ידי תעלות מי תהום בתוך העיר, שיהפכו אותה לירוקה יותר.
ככלל, בשטחים העירוניים יפותחו מסדרונות אקולוגיים, פארקים ושטחים ירוקים, ואף ייפתח נפתול חדש ובו שפך חדש לקישון, סמוך לחוף קריית חיים של היום.
סך כל השטחים הירוקים בתוך האזורים העירוניים – כ-2,200 דונם במספר
כביש 772 יהיה לשדרת התחבורה המרכזית של העיר, כאשר במרכז יחצה אותה כביש 705 שיוארך מהכרמל פנימה אליה.
במערב העיר ישופרו תשתיות כביש 4 וכביש המפרץ ובחלק מהמקטעים הם יאוחדו לכביש אחד.
על פי התוכנית, במערב העיר ימשיכו לפעול נמלי התעופה והים ויספקו לעיר תעשייה, תיירות ותחבורה מתקדמת.
סביב לרחוב חלוצי התעשייה בצפון העיר תפותח חזית של בתי קפה, מסעדות ותיירות, וברצועת הים של העיר ייבנו טיילת ומרינות, ותפותח ריביירה.
התוכנית מציעה אתרים נוספים שניתן להקים בעיר, כגון "אי מוזיאונים" בדרומו.
הצ'ק פוסט, באזור דרום-מערב התוכנית, יישאר תעשייתי, אך יוקף משלושה עבריו באזורים ירוקים.
ב-20 בספטמבר 2023 אושרה תוכנית המתאר להקמת העיר.
על פי המקורות, התכנון של רשות מקרקעי ישראל הוא לממש את התוכנית עד 2074, חמישים שנה מעת תכנונה.
בשנים האחרונות עלו מספר תוכניות להעתקת מפעלי בז"ן מהמפרץ למקומות אחרים.
שער היבשה (מכונה גם: שער ניקנור) הוא אחד משערי העיר העתיקה של עכו, ונמצא בחלק הדרומי של חומות העיר.
סמוך לשער מבחוץ נמצא הרובע המנדטורי.
השער נבנה במאה ה-13 כחלק מחומות עכו, על ידי הצלבנים.
במשך מאות שנים היווה השער את הכניסה היבשתית היחידה לעיר.
הכניסה האחרת הייתה דרך שער הים הסמוך לנמל עכו.
בשנת 1910 נוספו שני שערים נוספים בחומה הצפונית – הראשון במרכזהּ (כיום רח' ויצמן), והאחר בפינה הצפון-מערבית של העיר, סמוך לחוף הים (כיום רח' ההגנה), ומאז השער הוותיק הוא אחד מארבעה.
מדרום לשער נמצא מגדל שמירה גבוה.
דלתות העץ של השער מוגנות על ידי לוחות ברזל.
השער בנוי בזווית חדה ימינה, בנייה שנועדה להקשות על תנועת תוקפים.
שער הפרחים , ידוע גם בשם שער הורדוס, הוא אחד משערי ירושלים, ונמצא בחלק הצפוני של חומות ירושלים.
סמוך לשער מבחוץ נמצאת שכונת באב א-זהרה, כשמו הערבי של השער, וכן מוזיאון רוקפלר.
השער, שהוא אחת הכניסות לרובע המוסלמי, נבנה על ידי סולימאן המפואר בשנת 1539, והכניסה המקורית אליו הייתה זוויתית - הכניסה לבית השער הייתה ממזרח, והנכנסים פנו שמאלה לתוך העיר.
בראשית המאה ה-19 נחסם השער באבנים, אך בשלהי אותה מאה נפתח השער שוב לבקשת יושבי שכונת באב אל-חוטה הסמוכה שבתוך ירושלים.
נראה כי השלטון העות'מאני הסכים לפתיחת השער, כדי לאפשר גם את החלפת גדודי הצבא העות'מאני ששמרו על העיר.
השם 'שער הפרחים' הוא שיבוש השם הערבי מימי הביניים 'באב אל-סאהרה', "שער המהלכים בלילה" (הסהרורים), כשמו של בית קברות מוסלמי הנמצא מול השער, א־סאהרה.
בשולי בית הקברות ניצב תותח הרמדאן, היורה מדי ערב בחודש הרמדאן כדי לציין את תום הצום.
שם בית הקברות מתייחס למתים שיקומו לתחייה באחרית הימים, ככתוב בקוראן 'ואולם רק תקע (בשופר) אחד...
שיבוש הגייה בין האותיות ס' ו-ז' הפך את שם השער ל'באב א־זאהרה' שפירושו "שער הפרחים", ומכאן הטעות.
הטענה כאילו מקור השם הוא בעיטורי הפרחים שעל השער אינה נכונה, שכן כל שערי החומה מעוטרים בפרחים.
השם המקובל בלשונות אירופה לשער הפרחים הוא "שער הורדוס", בשל האמונה השגויה כי בתקופת הבית השני ניצב ביתו של הורדוס אנטיפס בקרבת מקום.
בשלהי שנות ה-90 של המאה ה-20 ערכה רשות העתיקות סדרה של חפירות ארכאולוגיות ממזרח לשער הפרחים.
החפירות התרכזו בשלושה שטחים נפרדים הצמודים לקו החומה, ובהם נתגלו תשע שכבות ארכאולוגיות, החל מתקופת הברזל ועד סוף התקופה העות'מאנית.
בין הגילויים המשמעותיים ביותר היו מבנים משלהי תקופת בית שני, קטע שלם מהחומה הביזנטית ושרידי בנייה מסיביים מתחת לקו החומה העות'מאנית.
שרידים אלה זוהו כשרידי ביצורים מהתקופה המוסלמית הקדומה ומימי הביניים.
ממצאים אלו מדגישים את חולשתה האסטרטגית של החומה הצפונית של ירושלים, ממנה תמיד פרץ האויב אל העיר, עד פריצת הצנחנים הישראלים לעיר העתיקה דווקא ממזרח במלחמת ששת הימים ב-1967.
בשטרות של סדרת השקל הישן ששימש בשנים 1980–1986, הנפיק בנק ישראל סדרת שטרות נוספת שנקראה בשם 'סדרת השערים'.
על אחד משטרות אלה, שערכו היה מאה שקל, התנוסס בצידו האחד שער הפרחים.
"רחוב שער הפרחים" (נקרא גם "מעלות שער הפרחים") הוא רחוב המתחיל משער הפרחים ומסתיים ברחוב שער האריות.
הרחוב חוצה את הרחובות: פונדק ההודים, אל מועזמיה, אל בוסטאמי, רימאן, שייח חסאן ושדאר.
ליד שער הפרחים, בצמוד לחומת העיר העתיקה נמצא מתחם שער הפרחים - מתחם של מספר בתים יהודיים.
בסמוך נמצאת שכונת באב אל חוטה, משכונות העוני של העיר העתיקה, ובה גרים מיעוטים שונים, ביניהם הצוענים.
השכונה קרויה על שם אחד השערים הצפוניים של הר הבית הסמוך לשכונה.
בצדו הפנימי של השער נמצא שוק קטן לירקות ופירות וכן זאווית אל-הונוד (אכסניית ההודים), מרכזה של קהילה מוסלמית-הודית קטנה בירושלים.
שער הרחמים הוא אחד משערי ירושלים הנמצא בצדה המזרחי של חומת ירושלים, בחלק החומה המהווה גם את החומה המזרחית של הר הבית.
הוא מורכב למעשה משני פתחים, החסומים כיום בלבנים.
שער הרחמים היה היחיד מבין שערי החומה שמוביל ישירות להר הבית.
במסורת היהודית מקובלת האמונה שזהו המקום דרכו ייכנס המשיח לירושלים ויביא את הגאולה הסופית.
לשער יש משמעות דתית רבה עבור יהודים, והוא נחשב למקום של תפילה ועלייה לרגל.
בשנת 2003 ניתן צו אלוף פיקוד לסגור את המקום עקב פעילות של ארגון הטרור חמאס.
בשנת 2019 נכנסו לתוך המתחם פעילי ווקף והשתלטו עליו.
בתחילה המשטרה ניסתה למנוע את כניסתם בצו של בית משפט.
אך הוואקף התעלם מכך, והמשיך בעבודות בניה במקום.
מאז, פועל בבית השער בית תפילה ולימוד מוסלמי.
מעל השער ניצבת עמדה של משטרת ישראל.
מבנה השער קיים מאז המאה ה־7, ראש השער וסביבו מעוטרים בעיטורים שעל פי סגנונם שייכים לתקופה האומיית.
באזור נמצאו גם שרידי שער כניסה קדום יותר מהתקופה הרומית.
על פי הארכאולוג דן בהט, ההקשר היסטורי של הקמת השער היה בתקופה הביזנטית.
בשנת 628, עבר דרכו הקיסר הביזנטי הרקליוס בראש תהלוכה גדולה, בה הושב הצלב של כנסיית הקבר למקומו בירושלים.
הצלב, שעל פי המסורת, זוהה בידי הלנה אמו של הקיסר הביזנטי קונסטנטינוס, כצלב שעליו נצלב ישו, נשדד על ידי הפרסים כאשר כבשו את העיר בשנת 614, והשבתו נחשבה לניצחון גדול לנוצרים.
מבנה השער אינו מתאים לשמש כשער הגנה משום שהוא רחב, הכניסה אליו היא חזיתית (ולא בזווית, כבשער מגן) וכיוון שמכה אחת של איל ניגוח בעמוד המרכזי תמוטט את כולו.
לפיכך, מדובר ככל הנראה בשער ניצחון שנבנה בשלהי התקופה הביזנטית לציון נס השבת הצלב על ידי הרקליוס.
אולם, הגישה המקובלת על רוב החוקרים קושרת בין השער לבין שאר המבנים הקדומים בהר הבית ששרדו, ומייחסת אותו לפעולות הבנייה של שליטי בית אומיה.
כעשור לאחר מכן (638) נפל השלטון הביזנטי-נוצרי עקב הכיבוש המוסלמי של ארץ ישראל.
כאשר ביקש הח'ליף עבד אל-מלכ לבצר את הר הבית על מנת להקים בו את כיפת הסלע, מבנה השער שקיים היום נבנה אז, והוא שולב בחומת המתחם המשוקמת.
ייתכן ונאטם, משום שהשארתו פרוץ היוותה סיכון ביטחוני.
חלק מהחוקרים סבורים שהשער נאטם יותר מאוחר במאה העשירית, מסיבות דתיות ויצא מכלל שימוש רק אז.
מול השער האטום התקיימו באותה תקופה תפילות של יהודים קראים, כפי שמשתקף במסמכים מן הגניזה הקהירית.
לפי דיווחי עולי הרגל, גם בימי צלאח א־דין היה השער חסום.
פתחיה מרגנסבורג שביקר בירושלים במאה ה־12 מתאר את השער הנעול:
נאסיר אי-ח'וסרו שביקר בירושלים בשנת 1047 דיווח, שהאתר שימש בתקופה זו כמסגד: "מסגד נאה מקושט במיני שטיחים ומוקצים לו משרתים [יעודיים, לא משרתיו של החראם] ובאים אליו אנשים רבים המתפללים בו והוא קיים עוד לפני חזרתו בתשובה של דוד.
כל אדם שם מייחל לתשובה ולהסתלקות מהחטאים".
גוטפריד מבויון, מנהיג מסע הצלב הראשון, פרץ את השער ונכנס לירושלים דרכו, בדומה להרקליוס.
בתקופת ממלכת ירושלים נפתח השער פעמיים בשנה לצורך צעדות ליטורגיות, ביום ראשון של הדקלים באפריל ובחג רוממות הצלב בספטמבר, שבא לאזכר את כניסתו של הרקליוס.
בתקופה הממלוכית היה שוב השער סגור, אך לא בחסימת אבן אלא בשערי ברזל.
תיאור דומה עולה כמאתיים שנה לאחר מכן מדברי אשתורי הפרחי בספרו 'כפתור ופרח', בו הוא מספר כי .
גם בתקופה הממלוכית שימש המקום כמסגד.
אלעמרי (1347) מביא מידע לגבי בית השער: "מסג'ד באב אלרחמה.
ארכו ממזרח למערב 30 אמות ורוחבו מדרום לצפון 14 אמות וחצי.
רוחב המחראב [כנראה הפתח בקירו הפנימי הדרומי של בית השער] שלוש אמות ורבע ומתפלל בו אימאם משלו.
שש כיפות אבן מסותתת, ניצבות על שני עמודי צור לבנים ושני עמודי תמך.
מסגד זה משתרע על השטח של פנים שני השערים הנקראים שער הרחמים".
בתחילת המאה ה־16 בנה הסולטאן העות'מאני סולימאן הראשון את חומת ירושלים העות'מאנית, ובמסגרת הבנייה שולב מבנה השער הקדום, כאשר נאטם באבנים דומות לאבניה החומה.
אלנבי, שהתנער מכל יומרה משיחית, סירב לכך.
בתקופה הערבית זכה השער להיות אחת הנקודות החשובות ביותר במסורת סיבוב השערים של קהילת הקראים בירושלים (קהילת אבלי ציון) ונערכו מולו תפילות, בקשות וקינות.
המתפללים התלוננו על כך שהערבים הפכו את המקום למקום זריקת אשפה ובית קברות.
מסורת יהודית נוספת, נפוצה מאוד בימי הביניים, מקשרת את שער הרחמים עם מדרש אגדה המתייחס ל (כל הנכנסין להר הבית, נכנסין דרך ימין ומקיפין ויוצאין דרך שמאל – חוץ ממי שאירעו דבר, שהוא מקיף על השמאל.
שאני אבל – השוכן בבית הזה ינחמך; שאני מנודה – השוכן בבית הזה, ייתן בליבם ויקרבוך, דברי רבי מאיר) וקושר אותה לימי מקדש שלמה, הקיים במקורות במספר מקבילות :"ראה שלמה כת של גומלי חסדים ובנה להם לישראל שני שערים אחד לחתנים ואח' לאבלים ולמנודים.
בשבת היו מתקבצין יושבי ירושלים ועולין להר הבית ויושבין בין שני שערים הללו כדי לגמול חסדים לזה ולזה".
ר' אשתורי הפרחי (1322), כתב למשל: "מסתבר שהם אותם שני השערים שעשה שלמה לגמול חסדים אחד לחתנים ואחד לאבלים ומנודים וכמו שנזכר [ב]מסכת סופרים".
יצחק חילו (1333) כתב: "לפנים היו שני שערים אחד לחתנים ואחד לאבלים כמו שאמרו בפרקי דר' אליעזר"; מסורת זו שבה ונזכרת גם אצל משולם מוולטרה (1481) ואצל משה באסולה (1522), שציין: "יש לבית המקדש ב' שערים מברזל סגורים...
וקורין להם "שערי רחמים" ואומרים שבאחד היו נכנסים החתנים ובאחד האבלים".
היותו של השער סתום, סייעה להעצמת ההגות והמסורת היהודית על המשיח המתמהמה והנחסם בידי כוחות זרים.
לאחר חסימת השער, הפך האזור שמחוץ לכותל המזרחי לבית קברות מוסלמי.
יש אמונה בקרב היהודים, שהמוסלמים מבקשים בכך למנוע את ביאת המשיח, בחשבם שאליהו הנביא הכהן לא יוכל לעבור בבית הקברות, שמא ייטמא, ובכך תעוכב גאולתם של היהודים.
על פי המסורת הנוצרית שער הרחמים הוא השער דרכו נכנס ישו לירושלים.
זהו גם מקום פגישתם המסורתי של יהויקים הקדוש ואנה הקדושה, הוריה של מרים, אם ישו שנקרא בבשורה האפוקריפית פסאודו-מתי בשם "שער הזהב".
משנת 1977 צורף דימוי שער הרחמים בשטר של 500 לירות, ומשנת 1980, בשטר של 50 שקל, שהנפיק בנק ישראל.
בשירו של מאיר בנאי, "שער הרחמים", מוזכר השער מספר פעמים.
שער הניצחון בפריז הוא שער ניצחון הממוקם בכיכר שארל דה גול שבפריז, ואחד האתרים המונומנטליים הידועים ביותר בעיר.
השער נבנה בפקודתו של נפוליאון, שמינה את האדריכל ז'אן שלגרן לפרויקט.
הבנייה החלה בשנת 1806 ונסתיימה רק שלושים שנה לאחר מכן, בשנת 1836. גובהו כ-50 מטר, ורוחבו כ-45 מטר.
על חלקו העליון של עיטור תיאור יציאת המתנדבים של 1792, אשר צויר על ידי האומן הצרפתי פרנסואה רוד.
שער הניצחון מזכיר שתי תיבות (מנסרות מלבניות), שהצד הארוך יותר מאונך לרצפה, ועוד אחת שחלקה הארוך מקביל לרצפה.
יש מעט סגוליות בחלק הריק באמצע.
השער ממוקם בסופו של השאנז אליזה, הרחוב המרכזי בפריז, במרכזה של כיכר שארל דה גול.
הוא מוקף בכחמישה נתיבי תחבורה, ומן הגג שלו ניתן לראות את כל 12 הדרכים היוצאות מהכיכר.
העלייה מתבצעת בתוך רגל אחת של השער, והירידה דרך הרגל השנייה.
הגישה אל שער הניצחון היא דרך מנהרה תת-קרקעית.
מתחת לשער הניצחון נמצא קבר החייל האלמוני, לזכר החיילים שנפלו במלחמות הרבות בהיסטוריה של צרפת.
בכל ערב מודלק ליד הקבר נר זיכרון, ומתחת לקשת מונפים שני דגלי ענק: דגל צרפת ודגל אירופה.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, נבנתה בהמשך הציר ההיסטורי של פריז (אקס היסטוריק) שהשאנז אליזה הוא רק חלק ממנו, הגרנד ארש שבאזור לה דפאנס.
הגרנד ארש נבנתה כמחווה מודרניסטית לשער הניצחון ומסמלת את ניצחון ההומניטריות והשלום.
בניית השער הוזמנה בשנת 1806 על ידי נפוליאון בונפרטה לאחר ניצחונו בקרב אוסטרליץ.
תכנון המבנה ארך כשנתיים והנחת יסודות המבנה ארכה כשנתיים נוספות.
בשנת 1810 כאשר נפוליאון נכנס לפריז בתהלוכה לרגל נישואיו עם מארי לואיז, דוכסית פארמה מאוסטריה, מאחר שבניית השער טרם הושלמה, הוקם דגם עשוי עץ בגודל השער העתיד להיבנות, על מנת שתהלוכה תעבור תחתיו.
בשנת 1811 נפטר האדריכל ז'ן שאלגרן והחליף אותו בתפקיד האדריכל ז'אן-ניקולה הויו.
בתקופת השבת המלוכה לשושלת בורבון ושלטונו של לואי ה-18 נעצרו עבודות הבנייה.
העבודות החלו מחדש בתקופת שלטונו של לואי פיליפ, מלך צרפת בין השנים 1833–1836 בפיקוח האדריכל הויו ולאחריו לואי-אטיין אריקאר דה תורי.
ב-15 בדצמבר 1840 הובאה גופתו של נפוליאון לפריז, ותהלוכת ההלוויה עברה מבעד לשער בדרכה לארמון האינווליד.
בשנת 1871 צעדו מתחת לשער הכוחות המנצחים של האימפריה הגרמנית.
בתום מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1918, ערכו הכוחות הצרפתיים מצעד ניצחון מתחת לשער על מנת להראות את ניצחונם על הצבא הגרמני לאחר התבוסה שהם נחלו בשנת 1871. לאחר כיבוש פריז בשנת 1940 ערך הוורמאכט, צבאה של גרמניה הנאצית, מצעד ניצחון מתחת לשער על מנת להראות את ניצחונם על הצרפתים.
לאחר שחרור פריז על ידי בעלות הברית והכוחות הגולים של צרפת ב-1944 ערך שארל דה גול, מצעד ניצחון מתחת לשער.
השער תוכנן על ידי ז'אן שלגרן בסגנון נאו- קלאסי.
לפסלי השער תרמו טובי פסלי צרפת: ז'אן-פייר קורטו, פרנסואה רוד, אנטואן אטה, פיליפ ג'וזף אנרי למייר.
ארבע קבוצות הפסלים שסביב השער הם:
צאת המתנדבים של שנת 1792 המכונה "המארסייז" (מעשה ידי רוד);
ניצחון 1810 (מעשה ידי קורטו);
התנגדות 1814 (מעשה ידי אטה);
מעל הקשת נמצא אפריז ועליו 30 שלטי אבירים עם שמות הניצחונות העיקריים במלחמות צרפת שלאחר המהפכה הצרפתית ומלחמות נפוליאון.
על קירותיו הפנימיים של השער רשומים שמות 660 גנרלים צרפתיים (וכן שמו של הגנרל פרנסיסקו דה מירנדה שלא היה צרפתי), כאשר שמות הגנרלים שנפלו בקרב מסומנים בקו תחתון.
על רגלי השער חקוקים גם שמות קרבות נפוליאון למעט הקרבות שבין עזיבתו מאלבה ועד תבוסתו בווטרלו.
מתחת לשער שוכן קבר חייל אלמוני ממלחמת העולם הראשונה.
עצמות חייל אלמוני הועברו לאתר ביום שביתת הנשק בשנת 1920 ואש תמיד הודלקה בטקס רשמי.
טקס זה נעשה בעקבות הטקס שנערך בקבר הלוחם האלמוני שבמנזר וסטמינסטר.
מדי שנה נערך טקס באתר ב-11 בנובמבר, יום שביתת הנשק עם גרמניה בשנת 1918. ממשלת צרפת התכוונה לקבור את החייל האלמוני בפנתאון אולם בעקבות מסע שתדלנות ציבורי ומכתבים רבים שנשלחו על ידי הציבור הוחלט לקברו מתחת לשער.