tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דוגם צלילים או סמפלר הוא כלי מוזיקלי אלקטרוני המייצר את צליליו על בסיס צלילים שונים המצויים בזכרונו.
מכשיר זה מאפשר לדגום צליל כלשהו, מציוץ של ציפור ועד לקטע מוזיקלי שלם.
את הצליל ניתן לעוות ולשנות במגוון פרמטרים ולנגנו באמצעות מקלדת אלקטרונית השולטת על הסמפלר.
מכשיר אלקטרוני זה התפתח עם המוזיקה האלקטרונית, שבה "מומצאים" צלילים חדשים ומתחקים אחרי צלילים קיימים.
הסמפלר הראשון היה המלוטרון שהיה מבוסס על מאגר צלילים שהוקלטו על סלילים מגנטיים ואורכם היה עד שמונה שניות.
בשנות השמונים התחילו לצוץ דוגמים דיגיטליים מסחריים ראשוניים, הראשון מהם ה-CMI של חברת פיירלייט האוסטרלית, שהדגם הראשון שלו הושק ב-1979, והיה מבין הסמפלרים הראשונים שאפשרו הקלטה ואחסון של צלילים חדשים על ידי המשתמשים.
בימינו לרוב תופס הסמפלר הווירטואלי הממוחשב את מקומו של הסמפלר הממומש בחומרה.
מלבד במוזיקה אלקטרונית, נעשה בסמפלר שימוש נרחב גם במוזיקת היפ הופ, והוא כלי בסיס ביצירת מוזיקת האוס וטראנס.
מתוך הסמפלר התפתח הלופר, המשכפל ומשמיע בלולאה קטע מוקלט.
דוגמה 95 (מדנית: Dogme95) היא תנועה קולנועית אשר הוקמה על ידי הבמאים הדנים לארס פון טרייר ותומאס וינטרברג.
התנועה, הדוגלת בצילום סרטים ללא שימוש באמצעים מלאכותיים, כגון תפאורה או תאורה מלאכותית, הפכה ממניפסט אומנותי גרידא לאחווה של מספר במאים שביקשו לנהוג בעקביות על פי החוקים הנוקשים שאימצו.
בין הסרטים הבולטים אשר נוצרו בהשראת דוגמה 95 ניתן למצוא את "החגיגה", "האידיוטים" ו"השיר האחרון של מיפונה".
באתר התנועה מופיעים 55 סרטים אשר הופקו על פי עקרונותיה וקיבלו את ברכתה.
וינטרברג ופון טרייר חיברו יחדיו את המניפסט ב-1995, והכריזו באופן פומבי על הקמת התנועה ב-22 במרץ באותה שנה.
פון טרייר ניצל כנס על עתיד הקולנוע המסחרי בפריז ובמקום לשאת את נאומו בנושא חילק את מניפסט התנועה לקהל הכנס.
לדבריו, מטרתו הייתה "ליצור קיצוניות חדשה", בתגובה להקצנת תקציבי הענק של הסרטים המסחריים באותה תקופה.
אתר התנועה מרחיב בנושא זה וסביר כי מטרתם הכוללת של החוקים היא לאפשר לבמאים לעבור חוויה "מטהרת" לעומת הפקת סרטים מסחריים עתירי תקציב, וכן ליצור דיון בדבר תעשיית הקולנוע בכללותה.
הסעיפים השונים נועדו להכריח את הבמאי ליצור סרט מציאותי ככל האפשר, ובכך להתרחק מהפקת הסרטים המסחרים ההוליוודים.
המצלמה הופכת לניידת יותר ומאפשרת לשחקנים להביע עצמם במלוא יכולתם, ללא הגבלות בגלל תנאי אולפן המבדילים את צילום הסצנות מהתרחשויות מציאותיות.
חוקיה הקשיחים של התנועה מופיעים ב"שבועת הטהרה" (Vow of Chastity), אותה חייב להשבע כל המעוניין להצטרף לתנועה.
עשרה מהחוקים מוגדרים בסעיפים, אך בנוסף להם השבועה כוללת הצהרת כוונות שעל הנשבע לקבל על עצמו.
על כל הסצנות בסרט להתרחש באתרים הפיזיים אותם הן מתארות.
כך, למשל, אין לבנות תפאורה המדמה רחוב אלא לצלם בפועל ברחוב.
כמו כן אין להשתמש באביזרים לצורך הסצנות - כל הדרוש לצילומן חייב להיות באתר הצילומים.
על כן אם בסצנת הרחוב הדמויות יושבות על ספסל - יש לצלם ברחוב בו יש ספסל.
הקלטת הפסקול, הדיאלוגים והאפקטים הקוליים של הסרט חייבת להתרחש במקביל ותוך כדי צילום הסצנות.
בפרט אין משתמשים בסרטים אלו במוזיקה, אלא אם כן זו מנוגנת במהלך צילום הסצנה.
כמו כן, אסור להשתמש בדיבוב בסרטים, גם לא לצורך שיווקם לארצות הדוברות שפה אחרת מזו שדמויות הסרט דוברות.
לא ניתן להשתמש בחצובה עבור מצלמת הקולנוע.
על הצלם להחזיק את המצלמה בידו.
סעיף זה מגביל למדי את מבחר המצלמות בהן ניתן להשתמש ולמעשה מונע שימוש במצלמות גדולות.
הסרט חייב להיות בצבעים טבעיים, ללא אפקטי תאורה כלשהם.
סייג לחוק זה הוא צירוף נורה בודדת למצלמה כדי לאפשר את חשיפת סרט הצילום.
לא ניתן להשתמש באפקטים אופטיים או בפילטרים.
אל לסרט לכלול פרטי פעולה שטחיים, כגון רצח או כלי נשק.
מועד ומיקום ההתרחשויות בסרט לא יכולים להיות זרים - "הסרט מתרחש כאן ועכשיו".
אסור לסרט להיכנס תחת הגדרת סוגה מסוימת.
פורמט הסרט חייב להיות 35 מ"מ.
במקור דרישת השבועה הייתה לצילום בפועל בפורמט שכזה, אך עקב עלותו הגבוהה שמנעה הפקת סרטים דלי-תקציב סעיף זה התרכך מעט ונקבע שהפורמט הסופי בלבד חייב להיות 35 מ"מ.
אין להזכיר את שם במאי הסרט ברשימת ה"קרדיטים".
על המבקש להצטרף ל"דוגמה 95" להצהיר כי ימנע מהפעלת טעם אישי, כי איננו אמן ולא יתייחס לסרט כאל יצירה.
המבקש נדרש עוד להצהיר כי יהיה מוכן להקריב עקרונות אסתטיים ו"כל טעם טוב" למען "להוציא בכוח את האמת" מדמויותיו ועלילתו.
הפקת הסרטים תחת דוגמה 95
הפקת סרטים תחת חוקים שכאלו איננה דבר פשוט, ואכן התנועה לא ממליצה לבמאים מתחילים לנסות ולאמץ את חוקיה בניסיונם הראשון לצלם סרט.
למעשה, גם חבריה המייסדים של התנועה חטאו לעיתים בהפרת חוקיה הנוקשים.
כך, למשל, וינטרברג כיסה חלון באחת מהסצנות ב"החגיגה", ובכך השתמש באביזר ולא השתמש באור הטבעי באתר הצילומים.
פון טרייר, שותפו לייסוד התנועה, השתמש בקטע מוזיקלי שלא לפי כללי המניפסט עבור סרטו "האידיוטים".
סרטים מאוחרים יותר שלהם לא הוכרו כסרטי דוגמה 95, על אף שניכר כי הושפעו מחוקי המניפסט.
בעבר נדרשו המעוניינים כי סרט שיצרו יקבל הכרה כסרט דוגמה 95 להגישו לוועדת בקרה של התנועה, אך החל מ-2001, ולאחר 31 סרטים שאושרו בדרך זו, מנהג זה פסק.
כיום כל שיוצר צריך לעשות כדי שסרטו יוכר על ידי התנועה הוא להגישו לאתר התנועה, תוך ציון כי הוא מאמין בתום לב שהסרט ממלא אחר החוקים הנוקשים, זאת בהתאם לרוח התנועה, המתמקדת ביושר אומנותי.
דוגרלנד הוא שם המשמש ארכאולוגים לתיאור רצועת יבשה רחבת ידיים שחיברה בין האי הבריטי לאירופה היבשתית, במהלך ולאחר עידן הקרח האחרון.
עם עליית מפלס מי הים, נבלע השטח בהדרגה על ידי מי הים, עד שנעלם לפני כ-11,700 שנה.
הוא נקרא על שם שרטון דוגר שנמצא במרכזו.
מחקר גאולוגי מעלה את האפשרות שדוגרלנד היה שטח אדמה שהשתרע מחופה המזרחי של בריטניה עד לחופה של הולנד המודרנית ועד החופים המערביים של גרמניה ודנמרק.
ככל הנראה הייתה בדוגרלנד סביבת מחיה עשירה, שכללה גם התיישבות אנושית במהלך התקופה המזוליתית.
כבר בתחילת המאה ה-20 נידון הפוטנציאל הארכאולוגי של האזור, והעניין בו גבר ב-1931 כאשר ספינת דייגים מסחרית דגה בין שרטונות בגדותיו של הלימן והאוור מזרחית לסחף גררה שפיץ של קרן מחודדת מהודרת שתוארכה לזמן שבו האזור היה טונדרה.
מאוחר יותר העלו כלי שיט שרידי אריה וממותה, יחד עם שרידים נוספים של חיות יבשה, וכמות קטנה של כלים ונשק פרהיסטוריים.
דוגני היא קומונה (מועצה מקומית) בפרברים הצפוניים של פריז, צרפת.
היא ממוקמת 12.4 ק"מ ממרכז פריז.
כשליש משדה התעופה לה בורז'ה נמצא בשטחה של הקומונה, כולל המסוף העיקרי שלה ומוזיאון האוויר והחלל הצרפתי.
עם זאת, שדה התעופה נקרא על שם קומונה השכנה לה בורז'ה.
בדוגני אין אף כלי תחבורה עירוני העובר בה.
תחנת הרכבת הקרובה ביותר נמצא בלה בורז'ה בה עוצרת רכבת ה-RER (קו B).
דוגלאס פריירה דוס סנטוס (בפורטוגזית: Douglas Pereira dos Santos, נולד ב־6 באוגוסט 1990) הידוע בשם דוגלאס, הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת המגן הימני.
דוגלאס הצטרף למחלקת הנוער של גויאס בשנת 2002 בגיל 12 וקודם לקבוצה הבוגרת ב־2009. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה ב־20 ביוני 2009 בתיקו 2-2 נגד גרמיו.
הוא סיים את העונה עם 14 הופעות ובמקום ה־9.
ב־11 בפברואר 2012, דוגלאס הצטרף לשלוש שנים לסאו פאולו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב־6 ביוני 2012, בהפסד 1-0 לאינטרנסיונל.
הוא הבקיע את השער הראשון שלו במדי הקבוצה ב־14 באוקטובר בניצחון 2-0 נגד פיגיירנסה.
דוגלאס שיחק בקביעות ב־2013 וסיים עם 26 הופעות ושער.
ב־26 באוגוסט 2014, דוגלאס סיכם לחמש שנים בברצלונה וקבוצתו קיבלה 4 מיליון אירו ובהמשך עוד 1.5. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה ב־24 בספטמבר בתיקו 0-0 מול מאלגה.
ב־26 באוגוסט 2016 הושאל דוגלאס לעונה אחת לספורטינג חיחון.
ב־30 באוגוסט 2017 הושאל לבנפיקה ליסבון.
ב־23 ביולי 2018 הושאל דוגלאס לעונה אחת לסיוואספור.
ב־27 ביולי 2019 חתם לשלוש שנים בבשיקטש.
דוגלאס שיחק בנבחרת ברזיל עד גיל 20 באליפות דרום אמריקה עד גיל 20 2009, ואליפות העולם בכדורגל עד גיל 20 2009.
גביע רקופה סודאמריקנה: סגנית 2013
גביע בנק סורוגה: סגנית 2013
דוגלאס קוסטה דה סוזה (בפורטוגזית: Douglas Costa de Souza; נולד ב-14 בספטמבר 1990), הידוע בכינוי דוגלאס קוסטה או פשוט דוגלאס, הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקיצוני בקייבו ורונה מהסרייה ד'.
הוא החל את הקריירה שלו בקבוצת גרמיו הברזילאית, לפני שעבר לשחטאר דונצק בינואר 2010 תמורת שישה מיליון יורו.
הוא זכה בתארים רבים בשחטאר, כולל הטרבל מקומי בעונה 2010/2011 (ליגה, הגביע האוקראיני וסופר קאפ).
בשנת 2015 הצטרף לבאיירן מינכן תמורת 30 מיליון יורו.
ב-10 בינואר 2010 חתם דוגלאס על חוזה לחמש שנים עם שחטאר דונצק, בעסקה בשווי שישה מיליון יורו.
את הופעת הבכורה שלו ערך כמחליף בדקה ה-75 במסגרת הליגה האירופית מול פולהאם ב-18 בפברואר, שהסתיים בהפסד שחטאר 1–2. ב-28 במרץ הוא כבש שער בתוספת הזמן בניצחון 1–3 על ארסנל קייב.
הוא הבקיע שער בניצחון 0–3 על צ'רנומורץ אודסה ב-25 באפריל.
ב-11 ביולי 2017 הושאל השחקן לקבוצת יובנטוס האיטלקית לעונה אחת עם אופציית רכישה, ובסיום ההשאלה נרכש על ידי יובנטוס.
ב-5 באוקטובר 2020, הושאל לעונה אחת לקבוצתו הקודמת, באיירן מינכן.
ב-22 במאי 2021, לאחר תום עונת ההשאלה לבאיירן בה מיעט לשחק עקב פציעה, הודיעה יובנטוס על הצטרפות קוסטה לקבוצת נעוריו גרמיו, בהשאלה עד יוני 2022.
בינואר 2026 חזר לאיטליה וחתם בקייבו ורונה מהסרייה ד'.
דוגלאס שיחק לראשונה בנבחרת ברזיל בקופה אמריקה 2015.
נבחרת ברזיל עד גיל 20
אליפות אמריקה הדרומית לנוער: 2009
דוגמנית העל העולמית היא תחרות דוגמנות שנתית בינלאומית שנוסדה על ידי איילין פורד ב-1980. הפרס לזוכה בתחרות הוא חוזה דוגמנות עם סוכנות פורד בשווי 250,000 דולר, הזוכה במקום השני זוכה בחוזה בשווי 150,000 דולר עם החברה, והזוכה במקום השלישי זוכה בחוזה בשווי 100,000 דולר.
התחרות לא התקיימה בשנת 2003.
אין מקור שמראה על קיום תחרות בשנת 1985.
בין המתמודדות הידועות שלא זכו נמנות בין היתר:
דוגמניות ישראליות נשלחו מדי שנה להשתתף בתחרות ובשנים מסוימות הזוכות בתחרויות "הפנים של שנות השמונים" ו"הפנים של שנות התשעים" ו"מודל הזהב" ייצגו את ישראל בתחרות
רונית יודקביץ' - דוגמנית ישראלית
אלונה פרידמן - דוגמנית ומנחת טלוויזיה ישראלית
שירז טל - דוגמנית ישראלית
מאיה ישעיהו - דוגמנית ישראלית
דוגמנות בישראל היא ענף הדוגמנות המקומי במדינת ישראל (שהחל עוד בתקופת היישוב הציוני בארץ ישראל).
הדוגמנות בישראל התפתחה במקביל להתפתחות שוק האופנה הישראלי.
בתקופת היישוב וקום המדינה שלט באופנה, כמו בשאר תחומי החיים בישראל, אתוס חלוצי של פשטות וצניעות.
כנגדו התפתחה בהדרגה תרבות "סלונית", בעיקר בערים הגדולות ובקרב אוכלוסייה אמידה.
בתקופה שלאחר קום המדינה נהגו מפעלים בתעשיית הטקסטיל בישראל, דוגמת "גוטקס" ו"משכית", להביא דוגמניות מחוץ לארץ שידגמנו את בגדיהם.
תחרויות יופי בישראל החלו עוד לפני קום המדינה בשנת 1926. בשנת 1950 התקיימה תחרות מלכת היופי הראשונה.
בשנות ה-50 הקימה לאה פלטשר את בית הספר הראשון לדוגמנות.
בשנות ה-60 התפרסמה קארן דונסקי כדוגמנית ונערת הזוהר המובילה בישראל.
בשנות ה-70 הייתה זו חני פרי שהייתה לאחת הדוגמניות הישראליות המצליחות בעולם ועבדה עם מותגי אופנה רבים באירופה ובניו יורק.
בשנות ה-80 וה-90 נוסדו בישראל סוכנויות דוגמנות רבות, שהמובילות שבהן הן "יולי", "אימג'", "רוברטו בן שושן" ו"לוק" ורבות מהסוכנויות הובילו תחרות דוגמנות משלה דוגמת סוכנות "לוק" שהובילה את תחרות תגלית השנה.
חוה מונד היא הדוגמנית המפורסמת הראשונה המגדירה את עצמה דתייה.
הדוגמנית הישראלית שתוארה מספר פעמים כמצליחה בכל הזמנים היא מיכאלה ברקו, שהיא הדוגמנית הראשונה שהופיעה על שער המגזין "ווג" בעריכת אנה וינטור והישראלית הראשונה שהופיעה בגיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד.
עם הדוגמניות הישראליות המצליחות נמנות גם שירז טל שדגמנה בין היתר לקטלוג של ויקטוריה'ס סיקרט.
בשנת 2012 נחקק בישראל חוק הגבלת משקל בתעשיית הדוגמנות, התשע"ב-2012 בעידוד סוכנויות רבות ובעיקר סוכנות אימג', האוסר הפקה והצגה של פרסומת שבה מופיע דוגמן בתת-משקל, בהתאם לחישוב מדד מסת גוף.
מאיה שליט (סנדי בר) בקומיקס "זבנג!" היא דוגמנית, דמות המבוססת על הדוגמנית מיה שפריר.
מיה אקריש (לוסי דובינצ'יק) בטלנובלה "מיכאלה" היא דוגמנית הסובלת מבולמיה.
דנה בלום (יעל בר זוהר) בטלנובלה "טלנובלה בע"מ" היא דוגמנית.
הטלנובלה "בובות" עוסקת במאחורי הקלעים של עולם הדוגמנות.
הטלנובלה סדרת פסטיגלים מבוססת על הפסטיגל של אותה התקופה.
בנוסף לכך, היא עוסקת גם בעולם המוזיקה, גם בעולם התיאטרון וגם בעולם הדוגמנות.
הוא נחשב למייסד זרם אסכולת הסוטו זן בזן בודהיזם ונתפש כאחד מהוגי הדעות המשפיעים ביותר ביפן.
דוגן נולד בעיר קיוטו שביפן.
אביו היה בן לשבט המִנָמוֹטוֹ ונפטר כשהיה בן שנתיים, ואמו, בת למשפחת פוג'יוארה (藤原) האריסטוקרטית נפטרה כאשר היה בן שבע.
מסופר כי לפני מותה, אמו של דוגן אחזה אותו בזרועותיה והפצירה בו ללכת בדרך הבודהיזם.
תחילה גדל וחונך דוגן אצל אחיו למחצה מיצ'יטומו (Michitomo) – מנישואיו הראשונים של אביו, אך בגיל שתים עשרה הוא עזב את המעגל המשפחתי והצטרף לדודו רְיוֹקָאן, אחיה של אמו שהשתייך לזרם הטֶנְדַאי – אחד מהזרמים הבודהיסטיים המקובלים והוותיקים ביפן, במנזרם בהר הִיאֵי.
בתקופת לימודיו במנזר נחשב דוגן לנזיר מבטיח.
הוא היה בקיא בסינית, ספרות, שירה וקליגרפיה, ובשנים 1213–1214 החל להתעורר בקרבו הספק בנוגע לטיב מהותה של התורה הבודהיסטית עצמה.
הוא מצא סתירה פנימית במחשבת המָהָאיָאנָה – אחד הזרמים הגדולים בבודהיזם – אשר הניעה אותו לצאת למסעו הרוחני בסוף בגרותו: לפי הבודהיזם המהאיאני "טבע הבודהה" מצוי בכל הברואים, כלומר כל אדם בבסיסו הוא "ער".
אם כך, מדוע ישנה דרישה לאימון מפרך כדי להגיע להארה?
דוגן ניסח את תהייתו כך: "אם טבע בודהה מצוי באדם מלכתחילה,/ והוא מבטא את המוחלט כמות שהוא,/ אז מדוע משתוקקים כל הבודהות/ לתור אחר ההתעוררות?".
את הסמכתו לנזיר קיבל דוגן ב-1213 באנריאקוג'י (延暦寺), מקדש ההר היאי.
אמנם, הוא לא היה שבע רצון מאופן הלימוד בו, שכן לתפישתו המשמעת הייתה רגועה מדי ולימוד הכתבים הבודהיסטים הוזנח.
אכזבה זו דחפה אותו אל עבר יציאתו למסע רוחני, שנבע מתשוקה והתמסרות אחר החיפוש של צורתו האותנטית ביותר והמקור הטהור של הבודהיזם.
הוא פנה אל מנזר קֶנְ'נִינְגִ'י בקיוטו, שם למד תחת אֵיסַאי, מורה זן גדול של זרם הרִינְזַאי, שנפטר ב-1215. דוגן שהה שם תחילה שנה אחת, אך שב לקנ'נינג'י בשנת 1217, והחל ללמוד אצל הנזיר מְיוֹזֶן, יורשו של איסאי.
דוגן ראה במיוזן מורה אמיתי, ומיוזן ראה בדוגן תלמיד נלהב ובשל.
הם פיתחו מערכת יחסים קרובה ויצאו יחד למסע לסין ב-1223, עם כוונה מפורשת לחיפוש המסר האותנטי של הדהרמה של חוכמת הבודהיזם.
כשהגיעו דוגן ומיוזן לסין ב-1223, נשאר דוגן על הספינה למשך שלושה חודשים.
הסיבה לכך היא שהוא קיבל את צו הבּודְהִיסַטְווֹה של המהאיאנה, אך לא את הצו השלם של הטהרוואדה – זרם בודהיסטי נוסף – אשר נדרש על-מנת להיכנס לסין כנזיר-תלמיד .
ככל הנראה הוא התכוון להישאר שם עד שימצא את התשובה לשאלתו הגדולה – ככל שיידרש.
במהלך שלושת החודשים אשר שהה בספינה, פגש דוגן בנזיר מבוגר כבן 60, מפגש שלימים היווה נקודת מפנה עבורו.
הנזיר היה הטבח הראשי של הר א-יו-וונג (A-yü-wang), שנמצא במרחק של כ-17.5 ק"מ מהספינה, והגיע כדי לקנות פטריות יפניות להכנת דייסה.
דוגן התרשם עמוקות ממסירותו של הנזיר הזקן, וביקש ממנו להישאר ללילה.
הנזיר סירב בטענה שאם יישאר יהיה זה אי-מילוי חובתו כטבח ראשי וכך הוא לא יתרגל את הדרך.
דוגן תהה מדוע אין איש שיכול להחליפו ומדוע איש בגילו אינו עוסק בזַאזֵן – מדיטציה בישיבה, כדי להגיע אל הדרך.
הוא שאל את הנזיר על כך ונענה: "אתה, איש טוב מארץ זרה, עדיין לא הבנת מהו תרגול הדרך, ומהן האותיות".
לאחר זמן מה פגש דוגן את הנזיר בשנית, ושאל אותו מהן האותיות והמילים.
הנזיר ענה בפשטות ובמורכבות: "אחת, שתיים, שלוש, ארבע, חמש".
"כפי שהמילים והאותיות שראיתי עד כה היו אחת, שתיים, שלוש, ארבע, חמש – כך המילים והאותיות שאני רואה עכשיו גם הן שש, שבע, שמונה, תשע, עשר." "אם נזירי העבר והעתיד יסתכלו [על המילים] בכל מקום ויקדישו מאמצים לדרך זו, הם ישיגו מדיטציה טהורה.
אם לא, הם יסבלו מפגיעותיה של מדיטציה לא-טהורה, ולא יהיו טובים בהכנת ארוחות לנזירים."
סיפור זה מהווה חלק משמעותי בלימודיו של דוגן ביפן, ואף בעיצוב המשך חייו.
הוא מצביע על הגעתו של דוגן להבנה, כי הגשמתו של הנזיר בעבודתו כטבח ראשי והשגתו העצמית בדבר משמעות הדרך, הן למעשה דבר אחד וזהה.
כל הגישה כלפי היקום ומשמעותו לחיים רוחניים טמונים בחידה זו.
בתמציתיות, המילים קוראות להתעלות מעל לחשיבה המסווגת, לחדור דרך משמעות השפה והסמלים, לדחות כל חלוקה של היקום למציאות ראשונית ומשנית.
בכל הוויה, קטנה ככל שתהיה, מתקיים כל היקום.
הבנת האמת הזו והחיים לפיה הם האימון של הדרך – זוהי התגשמות הדהרמה עצמה.
דוגן המשיך לשהות במנזרים שונים בחיפושו אחר ההארה, אך ללא הועיל.
הוא שקל לחזור ליפן, עד שנזיר זקן סיפר לו כי למנזר בהר טיאן-טואנג (T'ien-t'ung) ישנו ראש מנזר חדש, ג'ו-צ'ינג (Ju-ching), שהיה ידוע כמורה בעל שיעור קומה רב בכל סין.
ב-1225 פגש דוגן לראשונה את ג'ו-צ'ינג, שקיבל אותו כתלמיד.
צעד זה שינה את חייו של דוגן לחלוטין, מפני שבאותה השנה הוא הגיע להארה – נטישת הגוף והתודעה – "Dropping the body and mind".
הבנה זו היוותה תשובה עבור שאלתו של דוגן, ומוסברת בדרך קריאתו השונה את המהאיאנה מהאפארינרוונה סוטרה (Mahāyāna Mahāparinirvāṇa Sūtra), הטקסט אשר מלמד את טבע הבודהה.
הקריאה הרווחת היא "טבע הבודהה הוא מהות כל היצורים המודעים ולעולם אינו משתנה", ודוגן קרא באופן הבא: "שקיאמוני בודהה אמר: הכל יצורים מודעים, כל הדברים הם טבע-בודהה; הטטהאגטה [כינוי לבודהה, מי שהגיע לכך] קיים לנצח, והוא לא-מתקיים ועם-זאת מתקיים, ומשתנה".
זהו האישור של המהאיאנה, במיוחד של הפראג'נאפאראמיטה (Prajñāpāramitā) – ראיית טבע האמת, שנירוואנה [ההארה והשחרור מהסבל] היא סמסרה [מעגליות החיים והמוות] וסמסרה היא נירוואנה.
ב-1225 העניק ג'ו-צ'ינג לדוגן את מגילת אילן היוחסין של צו הבודהיסטווה, כפי שנמסר באופן מקורי מבודהה לבודהה.
נתינה זו מסמלת את התחלתו הרשמית של דוגן כיורש של שושלת היוחסין של אסכולת טסאו-טונג (Ts'ao-tung) לצ'אן, ופירוש הדבר, ראשיתו של זרם הסוטו-זן היפני.
"שׁוֹבּוֹגֵנזוֹ" – "אוצר עין הדהרמה האמיתית", היא יצירתו העיקרית של דוגן וכוללת תשעים וחמישה פרקים.
היא נכתבה ביפנית, עם לוגיקה חדה ובצורה תמציתית ועמוקה, ולכן נחשבת לאחת מהיצירות המשמעותיות שנכתבו בדורותיה של הפילוסופיה היפנית.
אך העיקרון המוצג בשובוגנזו הוא ההבנה של דוגן: האימון אינו משמש כאמצעי להגשמה, אלא הוא עצמו ההגשמה המלאה.
ישנה זהות בין האימון האינטנסיבי והבלתי מתפשר של מדיטציית הזאזן לבין השגת התעוררות.
לתפישתו של דוגן, הפתרון לבעיית ההיאחזות בחיים הוא זאזן בלבד, אשר מהווה את עמוד התווך של הפילוסופיה הבודהיסטית כולה.
שיטתו של דוגן היא שיקנטזה (只管打坐) – הזן השקט, זן באמצעות זן.
הכוונה היא לישיבה הרמונית בשילוב רגליים, מבלי לחפש ולצפות לדבר.
בתוך הזאזן, האימון והארה הם זהים אחד לשני: ישנה קבלה של המצב כפי שהוא ברגע נתון, בזמן שבו מבוצעת "רק ישיבה".
עבור דוגן, זוהי ההזדמנות להביע את טבע הבודהה, הטבע הבסיסי של כל רגע ורגע, לאשר ולבטא דרך הגוף והתודעה, דרך ההוויה עצמה את הרגע הזה, את מה שישנו.
התובנה הזו היא ההתעוררות; היא אינה נמצאת מחוץ למציאות, אלא עוסקת בדבר טבעה של המציאות.
סטיבן דוגריי סקוט , הידוע בשם דוגריי סקוט (Dougray Scott /ˈduːɡreɪ/), הוא שחקן סקוטי.
בנם של אלמה, אחות במקצועה, ואלן סקוט שחקן ואיש מכירות.
הוא למד בבית הספר התיכון Auchmuty.
סקוט אימץ את שם משפחתה של סבתו דוגריי כשם הבמה שלו.
הוא נרשם לקורס דרמה ואחר כך הלך ללמוד בקולג' המלכותי הוולשי למוזיקה ודרמה בקארדיף בין השנים 1984 עד 1987. בקולג' זכה בפרס הסטודנט המבטיח ביותר.
סקוט התחיל את קריירת המשחק שלו בתיאטרון הלאומי, בטלוויזיה ובתיאטרון בובות.
תפקידו הראשון בטלוויזיה היה בסדרה "Soldier Soldier" והופעת הבכורה שלו בקולנוע היה בסרט "עיר התאומים".
תפקידים בולטים שלו בסרטי קולנוע היו בדמות הנסיך הנרי בסרט "עכשיו ולתמיד", ובדמות הגיבור בעיבוד הקולנועי לרומן "אניגמה" מאת רוברט האריס.
בשנת 2000 גילם את הנבל בסרט "משימה בלתי אפשרית 2" (בחירתו של הכוכב טום קרוז).
הוצע לו לשחק בתפקיד וולברין בסרט "אקס-מן", אבל הוא דחה את התפקיד בשל אי התאמה בלוחות הזמנים, והוחלף על ידי יו ג'קמן.
ב-2002 אחרי יציאת הסרט "למות ביום אחר", היה סקוט מועמד להחליף את פירס ברוסנן בתפקיד ג'יימס בונד.
למרות השמועות שסקוט יגלם את בונד בסרט "קזינו רויאל" התפקיד ניתן בסופו של דבר לדניאל קרייג.
בינואר 2006 הופיע סקוט במיני-סדרה "עשרת הדיברות" בדמות משה.
הוא שיחק בסדרה "Heist" של NBC שעלתה לשידור במרץ 2006. בשנים 2006 עד 2007 כיכב בעונה השלישית של הסדרה "עקרות בית נואשות" בדמות מושא אהבתה של טרי האטצ'ר.
ב-2007 שיחק בתפקיד האנטגוניסט בסרט "היטמן" המבוסס על משחק הווידאו הפופולרי "Hitman".
סקוט הופיע בתפקיד ראשי כפול בעיבוד מודרני של הספר "המקרה המוזר של ד"ר ג'קיל ומר הייד".
במאי 2009 פורסם שהוא יגלם את מייקל או'קונור בדרמה "Father & Son" של RTÉ ו-ITV.
הדרמה שודרה בדצמבר 2009 כחלק בתוכניות חג המולד של ערוץ BBC One.
ב-2011 השתתף סקוט בסרט "מהמטבח באהבה" לצדה של אשתו קלייר פורלני שגילמה בסרט את מושא אהבתו.
באפריל 2011 גילם סקוט את דמותו של מאט באזבי בדרמה "יונייטד" של ה-BBC, שהמתמקד באסון האווירי במינכן שהתרחש ב-1958, ובו נפצע באזבי באורח קשה אבל שרד.
דווח שבני משפחתו של באסבי התרעמו על הופעתו של סקוט, ובנו העיר שהדמות שגילם סקוט נראתה כמו גנגסטר ולא כמנהל קבוצת כדורגל.
ב-2013 כיכב סקוט בתפקיד אורח בדמות פאראפסיכולוג וצייד רוחות בשם אלק פאלמר בפרק "Hide" של הסדרה "דוקטור הו" לצדם של מאט סמית, ג'נה קולמן וג'סיקה ריין.
ב-2014 הוחתם סקוט לשחק בדמות הנבל בסרט "חטופה 3", אותו בחר כוכב הסרט ליאם ניסן.
במרץ 2016 היה סקוט הקריין בפרסומות של חברת הנפט והגז הבריטית BP.
באפריל 2016 הופיע סקוט בעונה השנייה של הסדרה "אימת המתים המהלכים" בתפקיד תומאס אביגיל שותף לעסקים והמאהב של סטרנד.
ב־2024 לוהק לגלם את מוריארטי בסדרה "שרלוק ובתו".
סקוט הוא אב לתאומים (נולדו ב-1998) מאשתו הראשונה שרה טרוויס.
ב-8 ביוני 2007 נשא לאישה את השחקנית קלייר פורלני באיטליה.
לסקוט ולפורלני בן מאומץ שנולד בדצמבר 2014.
סקוט הוא אוהד נלהב של מועדון הכדורגל היברניאן.
הוא תומך בארגונים "הצלב האדום הבריטי" ו-WaterAid.
שנה פרס קטגוריה עבור תוצאה 1999 פרס בחירת הנוער סרט - פריצת השנה עכשיו ולתמיד 2009 פרס AFI שחקן ראשי הטוב ביותר בדרמה טלוויזיונית False Witness 2010 פרס אסטרה הופעה מצטיינת - שחקן False Witness
דוגלאס דוס סנטוס ג'וסטינו דה מלו (בפורטוגזית: Douglas dos Santos Justino de Melo; ), הידוע בפשטות בשם דוגלאס סנטוס, הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הבלם בזניט סנקט פטרבורג ובנבחרת ברזיל.
הוא שיחק בקבוצת הנוער של נאוטיקו משנת 2009. למשך זמן קצר נשלח לקורינתיאנס אך אחרי עונה לא מוצלחת חזר לנאוטיקו ובעונת 2012 צורף לקבוצה הבוגרת.
ב-15 בפברואר 2012 עשה את הופעת הבכורה במועדון, בניצחון הביתי על סנטראל.
את שער הבכורה הבקיע ב-26 בפברואר, כשהגיע את השער השני בניצחון 1–3 על בלו ז'ארדים.
ב-18 ביולי 2012 עשה את הופעת הבכורה בליגת העל הברזילאית בכדורגל בניצחון הבייתי 3–0 על אתלטיקו פונטה פרטה.
את שער הבכורה בליגת העל הבקיע ב-10 באוקטובר, בניצחון החוץ 1–2 על אותה פונטה פרטה.
ב-12 ביולי 2013, דוגלאס חתם ל-5 שנים בקבוצת גרנדה מהלה ליגה.
את הופעת הבכורה בליגת העל האיטלקית בכדורגל עשה ב-21 בדצמבר 2013, כשעלה בהרכב הפותח בניצחון החוץ 2–1 על ליבורנו.
בינואר 2014 נרכש על ידי אודינזה.
באוגוסט 2014 הושאל לקבוצת אתלטיקו מיניירו למשך שנה.
את הופעת הבכורה בקבוצה עשה בשוויון המאופס נגד קוריטיבה ב-31 באוגוסט.
ב-20 ביולי 2015, הוחתם תמורת 3 מיליון יורו לחוזה של 4 שנים.
באוגוסט 2016 הוחתם על ידי המבורג הגרמנית למשך שלוש שנים.
הוא התבלט כשחקן הגנה מרכזי והופיע ב-88 משחקים במדי המבורג.
ביולי 2019 חתם בזניט סנקט פטרבורג מליגת העל הרוסית בכדורגל תמורת 10.8 מיליון יורו למשך 5 שנים.
ב-14 ביולי 2019 עשה את הופעת הבכורה במועדון, בניצחון הביתי על טמבוב.
ב-3 באוגוסט 2019 הבקיע שער עצמי במשחק שהסתיים בשוויון 1-1 עם קרסנודאר.
את שער הבכורה רשם במשחק נגד טמבוב במחזור הרביעי של עונת 2020/2021 ב-22 באוגוסט 2020. בספטמבר 2021 חוזהו בקבוצה הוארך עד 2026.
הוא שיחק בנבחרת האולימפית של ברזיל באולימפיאדה הבייתית בקיץ 2016 וזכה עמה במדליית זהב.
ב-21 באוקטובר 2024, הוא קיבל אזרחות רוסית (בנוסף לברזילאית שיש לו מלידה).
דוד-אפולו (באיטלקית: David-Apollo) הוא פסל שיש לא גמור של הפסל מיכלאנג'לו, שפוסל בשנת 1530 לערך ומוצג במוזיאון הלאומי ברג'לו בפירנצה.
הפסל הוזמן עבור ארמונו הפרטי של באצ'יו ולורי, מושל פירנצה שנכפה על העיר על ידי האפיפיור קלמנס השביעי.
מיכלאנג'לו הפסיק את העבודה על הפסל ועזב את פירנצה לאחר שאלסנדרו דה מדיצ'י נעשה לדוכס העיר.
לאחר מכן נכנס הפסל לאוסף של קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה והוצב בחדריו הפרטיים יחד עם בכחוס.
סימני ההיכר של סגנונו ושיטותיו של מיכלאנג'לו, הקיימים ביצירה הבלתי גמורה, תומכים בייחוס הפסל אליו.
נושא הפסל מעולם לא צוין על ידי מיכלאנג'לו ומקורות היסטוריים בני זמנו חלוקים בשאלה זו: לטענת ג'ורג'ו וזארי בספרו חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר, זהו אפולו המוצג בזמן נטילת חץ מתוך אשפת חיצים.
לעומת זאת, ברישומים של קוזימו הראשון משנת 1553 הוא מזוהה בתור דוד.
החלק האחורי איננו גמור ולכן אי אפשר לדעת אם הוא מתאר אשפת חיצים או קלע.
מבקרי האמנות מכנים איפוא את הפסל "אפולו-דוד" או "דוד-אפולו", כדי לציין את חוסר הוודאות.
נקודה שמחזקת את הזיהוי כאפולו היא הגוף הצמיגי והבוגר, אשר מאפיין את אפולו ולא את דוד הצעיר.
עם זאת, שום קשת אינה מוצגת בפסל, ואין אף חלק בלתי גמור של הפסל בעל שטח מספיק גדול עבורה.
כאשר קוזימו החזיק בפסלים החשובים ביותר של מיכלאנג'לו: (בכחוס וגאונות הניצחון), הוצב "דוד-אפולו" בגני בובולי, שם קישט גומחה ארוכה באמפיתיאטרון.
בשנת 1824 הועבר הפסל לגלריית אופיצי, ובהמשך למוזיאון הלאומי ברג'לו עם פתיחתו בשנת 1865.
היצירה מתארת גבר עירום, עם קווי מתאר ופיתולים המאפשרים להבחין במספר רב של היבטים בגוף מנקודת מבט אחת.
זרוע שמאל ורגל ימין כפופות, תוך ניגודיות עם זרוע ימין ורגל שמאל אשר שתיהן ישרות.
רגל ימין ניצבת על חלק לא גמור של הפסל שייתכן כי נועד עבוד ראשו של גוליית.
מאחורי הדמות מפוסל גזע עץ שמטרתו תמיכה בפסל כולו.
חלק לא גמור אחר משתרע מאחור, מהמותניים כלפי מעלה לאורך הגב.
התנועה החזקה של הראש שמאלה מנוגדת למתיחה הקיצונית של הזרוע הימנית.
הזרוע השמאלית מבודדת את פלג הגוף העליון מהתחתון ויוצרת את אפקט הדינמיות האופייני למיכלאנג'לו.
בהנחה כי הפסל מתאר את דוד, הוא מציג הבדל בולט מהדמות המפורסמת, הספורטיבית והצעירה שהוצבה בכיכר הסניוריה.
במקום להציג את כוחו הפוטנציאלי וזעמו הפנימי של הגיבור המקראי, הפסל מציג דמות כמעט מלנכולית אשר נדמה כי היא מתחרטת על הפעולה האלימה כנגד גוליית.
דוגלאס לואיז סוארס דה פאבלו (בפורטוגזית: Douglas Luiz Soares de Paulo; נולד ב-9 במאי 1998) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר באסטון וילה מהפרמייר ליג, בהשאלה מיובנטוס ובנבחרת ברזיל.
לואיז נולד בריו דה ז'ניירו.
הוא גדל במחלקת הנוער של ואסקו דה גאמה ובאוגוסט 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת.
ביולי 2017 עבר למנצ'סטר סיטי ומיד הושאל לז'ירונה מלה ליגה בספרד בה שיחק שתי עונות.
ביולי 2019 עבר לאסטון וילה.
בעונתו הראשונה בקבוצה שיחק ב-36 משחקי ליגה וכבש 3 שערים.
לאחר 5 שנים בהם היה שחקן מפתח בקבוצה, ביוני 2024 עבר ליובנטוס תמורת 50 מיליון יורו.
ב-22 באוגוסט 2025 הושאל לעונה אחת לנוטינגהאם פורסט מהפרמייר ליג.
ב-28 בינואר 2026 הושאל חזרה לאסטון וילה.
לואיז היה חבר בנבחרת ברזיל עד גיל 20. בנובמבר 2019 זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ידידות מול דרום קוריאה.
הוא שיחק בסגל הנבחרת במהלך מוקדמות מונדיאל 2022.
לואיז נמצא במערכת יחסים עם הכדורגלנית אלישה להמן.
מדליית זהב: אולימפיאדת טוקיו 2020
דוגלאס אנדרי לופס אראיה (בספרדית: Douglas Andrey López Araya; נולד ב-21 בספטמבר 1998 באלחואלה שבקוסטה ריקה) הוא כדורגלן קוסטה ריקאי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת ארדיאנו מליגת העל של קוסטה ריקה ובנבחרת קוסטה ריקה.
לופס החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של סנטוס דה גואפילס מליגת העל של קוסטה ריקה בשנת 2018.
בחודש ינואר 2022 חתם לופס בארדיאנו מליגת העל של קוסטה ריקה, והושאל בחזרה עד לתום עונת לסנטוס דה גואפילס.
בסך הכל ערך 122 הופעות ליגה במדי סנטוס דה גואפילס, בהן הבקיע עשרה שערים.
ב-30 במרץ 2022 ערך לופס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קוסטה ריקה, בניצחון 2-0 על נבחרת ארצות הברית במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
דוגמניות הוא ציור שמן פוינטיליסטי משנת 1888 מאת ז'ורז' סרה, המציג שלוש דוגמניות עירומות (למעשה אותה דוגמנית משלוש נקודות מבט), בסטודיו של הצייר, כשברקע נראה ציור מפורסם שלו "יום ראשון אחר הצהריים על גדות האי לה גראנד ז'אט".
סרה צייר את הציור בשנים 1886–1888, והוא הוצג לראשונה ביריד העצמאיים הרביעי בסתיו 1888.
ציור זה הוא דוגמה לפוינטיליזם - סגנון ציור פוסט אימפרסיוניסטי שהתפתח בצרפת בין השנים 1884–1900, ומבוסס על ציור בנקודות - שהוא הסגנון הנפוץ בתנועת הנאו-אימפרסיוניזם שהוביל סרה.
סרה יצר את הציור בשני גדלים:
הגדול, בממדים של 200 × 249.9 ס"מ, הוא חלק מהאוסף של קרן ברנס מפילדלפיה.
הקטן, בממדים של 39.4 × 50.8 ס"מ, היה חלק מאוסף האמנות של פול אלן, ממייסדי מיקרוסופט, ובנובמבר 2022 נמכר במכירה פומבית תמורת 149.2 מיליון דולר.
מבקרים העלו טענות שבציורו של סרה משנת 1886, "יום ראשון אחר הצהריים על גדות האי לה גראנד ז'אט", הדמויות אינן ריאליסטיות במידה מספקת.
יש המשערים שהציור "דוגמניות" בא לתת מענה לביקורת זו, והעובדה שהציור "יום ראשון אחר הצהריים על גדות האי לה גראנד ז'אט" נכלל בו מחזקת השערה זו.
הכללת הציור האמור בציור שלפנינו משרתת גם את המטרה של הבהרת העובדה שהדוגמניות נמצאות בסטודיו של הצייר.
ממדיה הגדולים של התמונה אינם שגרתיים לתמונה מז'אנר זה.
ממדים אלה שימשו בדרך כלל לציור תמונות היסטוריות, שמציגות אירועים מיתולוגיים, דתיים או היסטוריים.
ציורים של חיי היומיום נעשו בממדים קטנים יותר.
בציור זה מוצגת בממדים גדולים סצנה בנאלית של עבודת הדוגמנית, ובכך מערער את ההיררכיה המסורתית.
בשנת 1947 נמכר אוסף אמנות של פליקס פנאון, מבקר אמנות שתמך בסרה ובנאו-אימפרסיוניסטים בביקורותיו, וממשלת צרפת רכשה ממנו עבודות הכנה של סרה ל"דוגמניות".
יצירות אלה שוכנות במוזיאון ד'אורסה בפריז.
דוגלאס הרלי הוא טייס קרב ואסטרונאוט בתוכנית מעבורות החלל וטס בחללית מאוישת ראשונה מדגם דרגון 2.
דוגלאס הרלי נולד וגדל במדינת ניו יורק.
בשנת 1988 הוא סיים magna cum laude לימודי הנדסה אזרחית וקיבל תואר ראשון מאוניברסיטת טוליין.
לאחר סיום הלימודים הרלי התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית ובשנת 1989 החל לימודי טיס.
באוגוסט 1991 הוא קיבל הסמכה.
הוא היה טייס "מקדונל דאגלס F/A-18 הורנט".
בשנת 1997 הוא הוסמך לטייס ניסוי ועבר למטוס "F/A-18 סופר הורנט".
ניסיון טייס של הרלי מסתכם בכ-5,500 שעות טיסה ב-25 מטוסים.
בשנת 2000 הרלי נבחר לצוות אסטרונאוטים.
ביולי 2009 הרלי טס לחלל כטייס במשימה STS-127 במעבורת החלל אנדוור (מארק פולנסקי היה מפקד צוות).
מטרות הטיסה היו להשלים הרכבת מודול "קיבו" של תחנת החלל הבין-לאומית, להחליף חלק מחברי משלחת מס' 20 לתחנת החלל בין-לאומית ולשחרר למסלול מספר לוויינים.
הוא חזר לכדור הארץ לאחר 15 ימים ו-17 שעות.
ביולי 2011 הרלי טס בפעם השנייה בחללית STS-135 במעבורת החלל אטלנטיס (כריסטופר פרגוסון היה מפקד צוות).
הוא חזר לכדור הארץ לאחר 12 ימים ו-17 שעות.
במאי 2020 הרלי טס בפעם השלישית בחללית קרו דרגון אנדוור במשימה SpaceX Demo-2 כמפקד צוות.
זו הייתה טיסה מאוישת ראשונה של חללית מדגם זה.
החללית התחברה לתחנת החלל הבין-לאומית וצוותה הצטרף למשלחת מס' 63 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד כריסטופר קסידי.
לאחר ביצוע תוכנית החללית התנתקה מתחנת החלל ב-1 באוגוסט ונחתה בהצלחה.
בשנת 2021 הרלי פרש משירות בנאס"א.
הרלי נשוי לאסטרונאוטית קרן נייברג ומתגורר בטקסס.
דוגמניות ושדים הוא סרט מותחן פסיכולוגי אמריקאי משנת 2016, בבימויו של ניקולס וינדינג רפן.
הסרט מתמקד בעולם האופנה של לוס אנג'לס ועוקב אחר צעירה השואפת להיות דוגמנית, הנקלעת למאבק על יופי ותהילה.
בתפקידים הראשיים מככבים אל פנינג, ג'נה מאלון, אבי לי קרשאו, בלה היתקוט וקיאנו ריבס.
הסרט חוקר את הצד האפל של תעשיית האופנה, תוך התמקדות בקנאה, אובססיה והשלכותיהן.
הסרט נחל כישלון קופתי כאשר הכניס 3.6 מיליון דולר מול תקציב של 7.5 מיליון דולר.
ג'סי (אל פנינג), נערה בת 16, מגיעה ללוס אנג'לס במטרה להפוך לדוגמנית מצליחה.
יופיה הטבעי מושך את תשומת ליבם של אנשי התעשייה, והיא מתקדמת במהירות בעולם האופנה.
עם זאת, ההצלחה המהירה מעוררת קנאה עזה בקרב דוגמניות אחרות, המוכנות לעשות הכל כדי להשיג את מה שיש לה.
ככל שהעלילה מתקדמת, ג'סי מוצאת את עצמה במצבים מסוכנים, החושפים את הצד האפל והאכזרי של עולם הזוהר.
אל פנינג – ג'סי, נערה צעירה השואפת להיות דוגמנית.
קארל גלוסמן – דין, צלם צעיר המפתח קשר עם ג'סי.
ג'נה מאלון – רובי, מאפרת המתחברת לג'סי.
קיאנו ריבס – האנק, מנהל המוטל בו שוהה ג'סי.
בלה היתקוט – ג'יג'י, דוגמנית מצליחה וקנאית.
אבי לי קרשאו – שרה, דוגמנית ותיקה המרגישה מאוימת על ידי ג'סי.
דזמונד הרינגטון – ג'ק, צלם אופנה נחשב.
כריסטינה הנדריקס – רוברטה הופמן, סוכנת דוגמניות.
הסרט "דוגמניות ושדים" קיבל תגובות מעורבות מהמבקרים והקהל.
חלקם שיבחו את הסגנון הוויזואלי והאסתטיקה המרשימה של הבמאי ניקולס וינדינג רפן, בעוד אחרים ביקרו את העלילה ואת התוכן הפרובוקטיבי.
בפסטיבל קאן, הסרט עורר מחלוקת, כאשר חלק מהצופים היללו אותו כ"מופת קולנועי", בעוד אחרים ראו בו "זבל לא ראוי לצפייה".
הסרט עורר דיון בקרב המבקרים.
באתר "סריטה" נכתב: "הסרט מתגלגל הלאה כסדרה של סצנות חסרות טעם, שהאלמנטים הבולטים בהן הם שנאת נשים, לעג לאופני החשיבה שלהן ומתן מעמד אלוהי לפאלוס הזכרי הנשגב."
דוגמנית עירום הוא סרט דרמה משנת 1991 בבימויו של ז'אק ריווט ובכיכובם של מישל פיקולי, ג'יין בירקין ועמנואל ביאר.
הסרט, עיבוד לסיפור קצר משנת 1831 ("יצירת המופת הלא ידועה") מאת אונורה דה בלזק, ומתרחש בצרפת של ימינו.
הסרט מספר כיצד אמן מפורסם ותיק מקבל מוטיבציה לצאת מפרישה ולצייר ציור אחרון של אישה צעירה ויפה.
הסרט זכה בפרס גרנד פרי בפסטיבל הקולנוע בקאן ב-1991.
אמן צעיר ושאפן, ניקולא, ושותפתו מריאן, עורכים היכרות, דרך סוחר האמנות פורבוס, עם הצייר הקשיש פרנהופר, שאינו פעיל במשך שנים רבות.
פרנהופר מתגורר בטירה מפוארת בדרום צרפת עם אשתו הצעירה, ליז.
השיחות בניהם בתחילה הן חסרות משמעות עד שפורבוס מציע שפרנהופר אולי ירצה לצייר את מריאן האטרקטיבית.
פורבוס מאמין שהיא יכולה להיות מה שפרנהופר צריך כדי להשלים את יצירתו האחרונה, שננטשה לפני עשר שנים כאשר ליז הייתה הדוגמנית שלו.
ניקולא מסכים לרעיון, אך מריאן כועסת עליו על שלא שאל אותה קודם לפני שהבטיח לאמן שתדגמן.
למרות זאת, היא הולכת לטירה למחרת.
העבודה מתחילה מוקדם בבוקר שלמחרת בסטודיו המבודד של פרנהופר, הכוללת מחקרים מתמשכים בעט ובוהקים על נייר של מריאן בתנוחות שונות, בעודו מנסה ללכוד את ייחודיות גופה.
במהלך ימים ארוכים יחד, מערכת היחסים ביניהם משתנה, לפעמים נשארת מרוחקת ולפעמים הופכת לנינוחה יותר.
פרנהופר מתקדם לעבודה בשמן על בד, ויום אחד הוא מצייר מחדש ציור לא גמור של ליז.
כאשר ליז מתגנבת לסטודיו לילה אחד ורואה אותו, היא זועמת ופגועה מהסמליות.
כמושא תשומת ליבו המרוכזת של פרנהופר כל היום, בעיקר בשתיקה, למריאן יש זמן לחשוב מחדש על מערכת היחסים שלה עם ניקולא ומחליטה שהיא כבר לא צריכה אותו.
לבסוף, פרנהופר מסיים את ציורו, אותו קהל הסרט לעולם לא רואה.
לאחר השלמתו, התמונה חזקה מדי גם עבור ליז וגם עבור מריאן.
פרנהופר מסתיר אותה בגומחה, אותה הוא אוטם בלבנים וטיט, ומצייר במהירות גרסה תמימה שבה פני הדוגמנית אינם נראים.
פורבוס מוזמן למסיבה חגיגית, ולאחריה מריאן נפרדת מניקולא.
מישל פיקולי – בתפקיד אדואר פרנהופר
ג'יין בירקין – בתפקיד ליז פרנהופר
עמנואל ביאר – בתפקיד מריאן
דייוויד בורסטיין – בתפקיד ניקולס ורטל
מריאן דניקור – בתפקיד ג'וליאן ורטל, אחותו של ניקולא
ז'יל ארבונה – בתפקיד פורבוס
ברנרד דופור – בתפקיד עוזר של הצייר
הסרט זכה לשבחים מצד המבקרים, ועורר תגובות רבות על צילומי העירום של עמנואל ביאר ועל השימוש האופייני של הבמאי ריווט בזמן ריצה ארוך (כמעט ארבע שעות).
הסרט זכה לדירוג של 100% באתר Rotten Tomatoes, בהתבסס על 29 ביקורות, עם ממוצע משוקלל של 8.08/10. קונצנזוס המבקרים באתר קובע: "יצירת מופת חושנית ומהפנטת.
הבמאי והתסריטאי חגי לוי כתב על הסרט: "'דוגמנית עירום' הוא קולנוע אריר, מרתק, תובעני ומאתגר, שדורש סוג מאוד מסוים של קשב ומוכנות".
דָּוִד אֲבִידָן (21 בפברואר 1934, ו' באדר ה'תרצ"ד – 11 במאי 1995, י"א באייר ה'תשנ"ה) היה משורר, סופר, צייר, מתרגם, תסריטאי ובמאי קולנוע ישראלי.
את עיקר פרסומו קנה אבידן כמשורר בשנות ה-50 וה-60 של המאה העשרים.
מבקרים ישראלים מחשיבים אותו בדרך כלל לאחד משלושת הנציגים הבולטים ביותר של שירת "דור המדינה", לצד יהודה עמיחי ונתן זך.
דוד אבידן נולד ב-1934 בתל אביב כדוד מוריץ (לאחר הולדת אחיו הצעיר נדיב, אשר לימים היה מחבר תשבצי ההיגיון נדיב אבידן, שינה אביהם בולק (דוב) מוריץ את שם משפחתם לראשי התיבות של אבי דוד ונדיב).
הורי אימו, פייניה לבית נייקרוג, נספו בשואה.
אביו היה מהנדס מים בשירות עיריית תל אביב ומשנה למהנדס העיר.
בתיכון למד אבידן בגימנסיה שלווה בתל אביב.
עוד כנער צעיר החל לבלוט בכישרון הכתיבה שלו והיה מוכר בקרב חוגי המשוררים בתל אביב.
בתחילת שנות החמישים היה חבר ב"ברית הנוער הקומוניסטי הישראלי" (בנק"י), ושיריו הראשונים התפרסמו בעיתון המפלגה הקומוניסטית הישראלית "קול העם", שם שימש חברו הטוב, הסופר והחוקר גבריאל מוקד סגן עורך הספרות.
בין השאר פרסם מספר שירים על שביתת הימאים ב-1951, אך נטש עד מהרה את סגנון הכתיבה הערכי והחל לכתוב על מוות, חיי נצח, עתידנות ומין.
קובץ שיריו הראשון, "ברזים ערופי שפתיים", יצא לאור בשנת 1954, בעת שהיה סטודנט באוניברסיטה העברית.
הקובץ עורר הדים רבים בשל סגנונו החדשני, אך גם ביקורות שליליות, מבקר הספרות ישראל זמורה כתב עליו: .
אבידן המשיך ופרסם עוד ספרי שירה "בעיות אישיות" (1957), "סיכום ביניים" (1960) ו"שירי לחץ" (1962), בהם שאף להרחיב את גבולותיה של השפה העברית, ליצור מילים חדשות (הרבה באמצעות הלחם בסיסים) ולהעניק משמעויות נוספות למילים קיימות.
במקביל החל לעסוק בתחומים נוספים של היצירה האמנותית כתב תסריטים וביים אותם, עסק באמנות פלסטית ותרגם מחזות.
ב-1961 תרגם את המחזה "הזמנה לארמון" של ז'אן אנוי שעלה ב, ואת המחזה "השעות הקטנות" (יחד עם דן מירון) מאת שון או'קייסי.
בסוף 1962 הוציא לאור תקליט בו הוא מקריא את שיריו.
התקליט יצא בשם "דוד אבידן – מגיש את דוד אבידן" בחברת ישראפון וכלל גם קטע ממחזה שכתב בשם "סוף העולם הוא סוף העונה".
בשנת 1964 פרסמה הוצאת שוקן אנתולוגיה ראשונה של יצירתו, "משהו בשביל מישהו", שכללה מבחר שירים מארבעת ספריו הראשונים, בתוספת שירים חדשים.
בשנת 1965 פרסם אבידן את הספר "דוד אבידן מגיש: תיאטרון מופשט", שכלל שני מחזות שכתב: "מחר אתה מת, אדוני" ו"קאראמבול".
באותה תקופה גם כתב מאמרים בכתב העת "אתגר" של נתן ילין-מור.
בשנת 1968 פרסם את הספר "שירים בלתי-אפשריים + דו"ח אישי על מסע ל.ס.ד", קובץ שירים כרוך בדיווח אישי על שימוש בסם LSD.
את הספר השיק בתערוכה בגלריה "מסדה" בתל אביב, שהציגה איורים וצילומים שיצר.
בנוסף באותה שנה השתתף אבידן בתערוכה הקבוצתית "+10 - בעד ונגד", במסגרת קבוצת +10 של רפי לביא בגלריה 220 בתל אביב.
ותרגם את המחזה "איפה איפה אתה ג'והני?" מאת ויויאן ולבורן, ההצגה הראשונה שהעלה "התיאטרון הפתוח", תיאטרון עצמאי שהקים הבמאי הלל נאמן
החל מסוף שנות ה-60 גילה אבידן עניין רב בחידושי הטכנולוגיה ובדרך לשלבם ביצירתו.
הוא החל להשתמש בדיקטפון, ובמקום לכתוב על נייר את שיריו הוא הקליט אותם.
ספרו "הפסיכיאטור האלקטרוני שלי" (1974) כולל שמונה שיחות של אבידן עם תוכנת המחשב "אלייזה" של ג'וזף וייצנבאום, הדמיה פרודית של פסיכותרפיסט.
בדש ספרו "תשדורות מלווין ריגול" (1978) מצוין: "רובם המכריע של מרכיבי הספר החדש הם תיעתוקים של הקלטות דיקטפון-יד, שאבידן הפך אותו בארבע השנים האחרונות לציוד-יצירתי-צמוד".
אבידן תרגם אחדים מספריו לאנגלית, וכן תורגמו ספריו לשפות נוספות, ובהן צרפתית, רוסית וערבית.
בשנת 1991 הוציא לאור את ספר השירים האחרון שלו, "המפרץ האחרון", שנכתב בהשראת מלחמת המפרץ.
באותה תקופה התפרנס מהוראת כתיבה יצירתית באוניברסיטת תל אביב וסדנאות פרטיות שארגן.
בשנת 1993 הוענק לו פרס ביאליק "על מכלול שירתו החדשנית".
ב-1975 החל להגיש תוכנית רדיו אישית בשם "נסו לעניין אותי".
מאזינים התקשרו והיו צריכים לעמוד בסטנדרטים הרטוריים של המגיש.
מי שלא הצליח לעניין את אבידן - נותק מהשידור באופן חד צדדי, ללא אזהרה מוקדמת.
"המאזינים הנעלבים מחו על היהירות החצופה, אבל המשיכו לנסות לעניין אותו שוב ושוב, רק כדי לחטוף בפרצוף את צליל הניתוק המשפיל" (אהוד אשרי, הארץ, 2005).
ב-1977 החל להגיש סדרת תוכניות טלוויזיה ניסיוניות בשם "מולטיויזיה", שבהן מתח מאוד את גבולות הז'אנר הטלוויזיוני ואירח את גדולי השירה העברית (אריה סיון, אהרון שבתאי, יונה וולך, דליה הרץ, דליה רביקוביץ') והרכבי מוזיקה מתקדמת ("הברנשים של פיאמנטה", "אטמוספירה"), ועוד.
התוכניות, שהקדימו מאוד את זמנן, גררו גל של ביקורות חריפות בעיתונות ו"מולטיויזיה" ירדה מהמסך לאחר 8 תוכניות בלבד.
בסוף שנות ה-60 החל אבידן לכתוב, להפיק ולביים סרטים.
באפריל 1969 ערך הקרנת בכורה לסרטו הראשון "הכל אפשרי", סרט ניסיוני קצר בן 15 דקות.
בסוף 1970 הציג את סרטו "מין" בפני מבקרי קולנוע וערך מספר הקרנות לסטודנטים, אך המועצה לביקורת סרטים ומחזות אסרה את הקרנתו בנימוק כי יש בו "פגיעה במוסר הציבורי ובערכי הדת".
גם ערעור לבית המשפט העליון על הפסילה נדחה.
בשנת 1976 יצר את הסרט "צפנים טלפתיים".
בשנת 1981 כתב וביים אבידן את "שדר מן העתיד", סרט מדע בדיוני באורך מלא העוסק בהחלטתה של מדינת ישראל להפעיל נשק גרעיני כדי להבהיר לעולם את הסכנה המרחפת ולהניע את המעצמות לכנס ועידת שלום עולמית.
שליח מן העתיד הרחוק, מהאלף הרביעי לספירה, מנסה לשכנע את תושבי ההווה שעדיף להקדים את מלחמת העולם השלישית; כך, הוא מסביר, השלכותיה יהיו מצומצמות יותר.
"שדר מן העתיד" של דוד אבידן הוא אחד הניסיונות הבודדים והנדירים ליצירת סרט מדע בדיוני ישראלי.
בשנת 1958 הכיר את אשתו הראשונה, העיתונאית ברוריה אבידן, הם התגרשו לאחר פחות מארבע שנות נישואים.
עם אשתו השנייה, לילי (סיגל) אבידן, התחתן ב-1970 כשהיא הייתה בת 22 והוא בן 36. בשנת 1986 הכיר את ציפורן לוטם שהייתה לאם בנו (שאף היא הוציאה לאור מספר ספרי שירה).
דוד אבידן נפטר בתל אביב ב-11 במאי 1995 בגיל 61, לאחר שחלה במחלת האסתמה, כשהוא שקוע בחובות.
הוא נקבר בבית העלמין ירקון בגוש דן, והמשורר נתן זך ספד לו בהקריאו את שירו של אבידן: "שיר ילדים", הפותח בשורה "המוות יבוא אלי ביום ההולדת".
כשנה לפני מותו, כבר נודע ברבים מצבו הנפשי, הגופני והכלכלי הירוד עם שידור כתבה בטלוויזיה הישראלית שחשפה את תנאי חייו, ובה אבידן אף חשף כי שקע בחובות של כ-100 אלף שקלים.
על מצבתו בבית העלמין ירקון חקוק שירו הקצר "אֲדַמִּלָּה".
שמו של שיר זה ("אדם" ו"מלה", שהותכו ל"אדמלה") מייצג אחד ממאפייני שירתו של אבידן - הרחבת גבולות השפה, בעיקר באמצעות יצירת מילים חדשות המורכבות מהלחם בסיסים של שתי מילים ידועות.
בנו תר הוא בנה של צפורן לוטם.
בשנת 2016, במלאת 21 שנים למותו של דוד אבידן פרסם תר שיר לזכרו.
רחובות נקראו על שמו של דוד אבידן בשכונת המשתלה בתל אביב, וכן בפתח תקווה, נתניה ובכפר סבא.
בשנת 2001 התפרסם קובץ של מבחר משיריו, "אדמלה", בהוצאת ידיעות אחרונות, בעריכת דוד וינפלד.
בנוסף באותה שנה הוצאת בבל הוציאה לאור במהדורה חדשה שניים מספריו: את ספר שיריו הראשון, "ברזים ערופי שפתיים", וכן "הפסיכיאטור האלקטרוני שלי - שמונה שיחות אותנטיות עם מחשב".
בשנת 2007 עלה מופע תיאטרון המבוסס על שירי דוד אבידן, "המאה השלושים", בעיבוד ובימוי של ארי רמז.
המופע על תחילה בפסטיבל עכו, ואחר כך שוב בתל אביב.
באותה שנה השיר "ייפוי כוח" של אבידן שימש השראה ליצירת מחול של רמי באר ולהקת המחול הקיבוצית.
בשנים 2009–2012 פורסמו כל שיריו של אבידן בארבעה כרכים בהוצאת הקיבוץ המאוחד, בעריכת דוד וינפלד וענת ויסמן.
בשנת 2012 פרסם המשורר גלעד מאירי ספר אודותיו, "הר געש סימפתי: פרודיה, הומור ואוונגרד בשירת דוד אבידן".
בשנת 2013 התפרסם תרגום נשכח שלו למחזה "קדיש" של אלן גינסברג בהוצאת דחק.
בשנת 2019 הוצגה תערוכה של יצירותיו שאצר אורי דרומר במוזיאון תל אביב, "דוד אבידן: נביא מדיה", שהציגה אותו לא רק כמשורר, אלא כאמן רב־תחומי ניסיוני וחדשני.
במסגרת התערוכה התפרסם קטלוג של יצירותיו.
ברזים ערופי שפתיים, הוצאת "ארד", 1954.
משהו בשביל מישהו, הוצאת שוקן, 1964: מבחר שירים מארבעת ספריו הקודמים, בתוספת שירים חדשים.
אור של פיל (רצף רישומים עם איורימילוליים), המאה השלושים, 1967.
שירים בלתי-אפשריים + דו"ח אישי על מסע ל.
לא - הערות וצופנים על בינצופנים ותקרינים, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1969
הפסיכיאטור האלקטרוני שלי, לוין-אפשטיין, 1974.
שירי מלחמה ומחאה, לוין-אפשטיין, 1976.
שירי אהבה ומין, לוין-אפשטיין, 1976.
תשדורות מלווין ריגול, לוין-אפשטיין, 1978.
אנרגיה משורבטת, המאה השלושים, 1979.
ספר האפשרויות - שירים וכו', הוצאת כתר, 1985.
המפרץ האחרון - שירי סופת המידבר ושבעה שירי רקע, הוצאת "המאה השלושים" והוצאת "תירוש", 1991.
אדמלה, הוצאת ידיעות אחרונות, 2001 (מבחר שירים, בעריכת דוד וינפלד).
כל השירים כרך 1 1965-1951, הקיבוץ המאוחד, 2009 (בעריכת דוד וינפלד וענת ויסמן)
כל השירים כרך 2 1973-1968, הקיבוץ המאוחד, 2010 (בעריכת דוד וינפלד וענת ויסמן)
כל השירים כרך 3 1978-1974, הקיבוץ המאוחד, 2010 (בעריכת דוד וינפלד וענת ויסמן)
כל השירים כרך 4 1991-1985, הקיבוץ המאוחד, 2012 (בעריכת דוד וינפלד וענת ויסמן)
לילות תל אביב, הוצאת תירוש.
טיפים למשורר מתחיל, הוצאת 'דחק', סדרת 'דרש – כתבי־מופת בפואטיקה ואסתטיקה', 2021
קצאיד מוסתחילה (שירים בלתי-אפשריים), 1970.
עלילות דני מחונני, הוצאת ירון גולן, 1993
עלילות דני מחונני בניו יורק, הוצאת ירון גולן, 1993
ראש לשועלים, הוצאת ירון גולן, 1994
"הזמנה לארמון" מאת ז'אן אנוי, התיאטרון הקאמרי, 1962.
"השעות הקטנות" מאת שון או'קייסי, התיאטרון הקאמרי, 1962. פורסם ב'דחק - כתב עת לספרות טובה', כרך ט"ו, 2022.
"ארתורו אוי" בתיאטרון הבימה 1970
"קדיש" מאת אלן גינסברג - המחזה ושני קטעים מתוך הפואמה, תרגם וצרף מבוא: דוד אבידן.
עורך: יהודה ויזן, דחק, 2013. התרגום פורסם לראשונה בכתב העת 'פרוזה' ב-1976 (גיליון 4–5) והוצג בתיאטרון הבימה באותה השנה בכיכובה של ליא קניג.
"כיצד שיקר לבעלה" מאת ג'ורג' ברנרד שו, פורסם ב'דחק - כתב עת לספרות טובה', כרך ט', 2018.
"נישואי פיגארו" מאת פייר בומשרה.
"דָּוִד" (באיטלקית: David) הוא פסל שיש אשר נוצר בין השנים 1501–1504 על ידי הפסל בן תקופת הרנסאנס, מיכלאנג'לו בואונרוטי.
הפסל מציג את דמותו של דוד, היוצא לקראת גוליית ובידו קלע.
הפסל נוצר בפירנצה בתקופת הרפובליקה בראשותו של פיירו סודריני שקמה לאחר גירושם של בני משפחת מדיצ'י מן העיר והוצאתו להורג של הנזיר ג'ירולמו סבונרולה.
הפסל, הנחשב לפסגת הפיסול האנושי, הוא אחד מן הפסלים הידועים ביותר מתקופת הרנסאנס ואחת מיצירות האמנות הידועות ביותר בתרבות המערב.
גובהו של הפסל הוא 517 ס"מ, והוא מציג את דמותו של דוד, המתואר כגבר צעיר וחסון.
דוד עומד בתנוחת קונטרה פוסטו וגופו נטוי ומעוקל בצורת האות S, כמקובל בפיסול היווני הקלאסי.
משקל גופו נשען על רגל אחת ואילו הרגל הנגדית חופשייה.
פניו של דוד פונות אל הצד ומבטו מרוכז מאוד, דבר המעניק לדמות תחושה של מתח ודינמיות.
הפרופורציות בפסל אינן מדויקות במכוון: הראש והכתפיים גדולים יותר באופן יחסי מאשר יתר חלקי הגוף.
הכוונה הייתה, שאדם הנמצא מול הפסל הגבוה, יוכל לראות את חלקו העליון של הפסל - הרחוק מעיני הצופה, באותו גודל יחסי כפי שנראה החלק התחתון של הגוף.
כפות הידיים גם הן גדולות במיוחד.
בידו השמאלית דוד מחזיק קלע ששמוט על כתפו ועובר על גבו, ובידו הימנית - שהיא גדולה מיד שמאל - הוא מחזיק את הידית השנייה של הקלע.
מסיבה שאינה ידועה, ואולי אפילו בטעות, פיסל מיכלאנג'לו את דוד כערל.
פרט גזע העץ המפוסל עליו נשענת רגלו הימנית של דוד, נועד לא רק למטרות אסתטיקה, אלא גם כדי לתמוך בגוף הפסל, לאזן את משקלו ולהעניק לו יציבות.
הפסל הוזמן על ידי רפובליקת פירנצה.
במקור נועד הפסל להיות מוצב בגובה רב על אחת התומכות החיצוניות של סנטה מריה דל פיורה, הקתדרלה של פירנצה.
אולם משהושלם עורר הפסל התפעלות כה רבה עד שכונסה (ינואר 1504) ועדה מיוחדת שתפקידה היה לקבוע את מקום הצבתו.
עדות לחשיבות שיוחסה לנושא ניתן ללמוד מהרכב הוועדה שכללה את מרבית האמנים הבכירים של העיר, ובכללם לאונרדו דה וינצ'י, סנדרו בוטיצ'לי ופיליפינו ליפי.
לאחר שהוועדה שמעה את דעתם של שלושים אמנים, אדריכלים ונציגי ציבור (הפרוטוקולים של דיוני הוועדה שרדו), הוחלט להציב את הפסל ליד הכניסה לפאלאצו וקיו, בית העירייה של פירנצה.
הפסל הוצב שם ונחשף לציבור הרחב בספטמבר 1504. לאחר שעמד במקום כ-370 שנה, הועבר הפסל בשנת 1873 אל האקדמיה לאמנות של פירנצה, על מנת להגן עליו מפגעי מזג האוויר.
בשנת 1910 הוצב העתק של הפסל במקום בו היה מוצב הפסל המקורי.
הפעם הראשונה הייתה בעקבות מהומות שפרצו בפירנצה עם הגיע הידיעות אודות ביזת רומא ב-1527 על ידי גייסותיו של קרל החמישי ובריחתו של האפיפיור קלמנס השביעי לבית מדיצ'י.
הרפובליקאים מתנגדי מדיצ'י שבעיר, מעודדים מהידיעות על הימלטות האפיפיור מרומא, השתלטו על הפאלאצו וקיו והתבצרו במקום.
בתגובה הטילו תומכי מדיצ'י מצור על הפאלאצו.
הרפובליקאים הנצורים הטילו ספסל כבד ממרומי הבניין שנועד לפגוע במתנגדיהם אך פגע בפסל שניצב לפני פתח הבניין ושבר את ידו השמאלית.
שני נערים צעירים כבני שש עשרה שעברו במקום (האחד היה הצייר, אדריכל והיסטוריון האמנות לעתיד, ג'ורג'ו וזארי, והשני הצייר לעתיד פרנצ'סקו דה רוסי סלוויאטי) אספו את שברי היד ולקחו אותם לבית אביו של אחד מהם, דבר שאפשר את שיקומה של היד לאחר מכן.
הפעם השנייה הייתה ב-1991, כאשר אדם מעורער בנפשו הצליח להשחית את הפסל בפטיש ושבר את הבוהן ברגל השמאלית, בטרם נאסר.
מאז לא ניתן להתקרב לפסל.
בעקבות האירוע ב-1991 התאפשרה בדיקה של השיש, והתגלה כי מקורו במחצבות פאנטיסקריטי במיסגליה, באזור קרארה.
נראה כי גוש השיש נחצב מהצוק 40 שנה בטרם נוצר הפסל, ושני פַּסלים ניסו לחצוב בו קודם לכן - אגוסטינו די דוצ'ו ואנטוניו רוסלינו.
שניהם החליטו לא להמשיך בפיסול גוש שיש זה, עקב חוסר ניסיון ואיכותו הבינונית של השיש, ועל כן ההערכה היא כי מיכלאנג'לו קיבל את גוש השיש בחינם.
עוד נמצא כי בשל איכות השיש, התקשו משמרי הפסל בעבודות הניקוי שנעשו בו (בשנים 1843 ו-2003).
בפירנצה לבדה מצויים שני העתקים של הפסל, האחד משיש, ליד הכניסה לפאלאצו וקיו, והאחר מברונזה צבועה בצבע שיש, במרכז הפיאצלה מיכלאנג'לו.
בשנת 2000 הציעה העיר פירנצה ליצור עותק של הפסל עבור העיר ירושלים לרגל חגיגות ה-3,000 לכיבוש העיר על ידי דוד.
ההצעה עוררה סערה בירושלים, בייחוד בחוגים החרדים בה, בשל הצגת דוד המלך עירום.
לבסוף ניתן במקומו במתנה עותק של פסל אחר של דוד, לבוש בגדים, "דוד" מעשה ידי ורוקיו.
העתקים נוספים של הפסל מצויים בכל רחבי העולם.
העתק גבס מצוי במוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון, וכן מצויים העתקים במוזיאון הקפיטוליני ברומא, סרפרס פרדייס באוסטרליה, בלוס אנג'לס, קליפורניה, במוסקבה, ובמלון סיזרס פאלס בלאס וגאס שבנבדה.
בסרט "באטמן לנצח" אדוארד ניגמה משתמש בתמונת הפסל של דוד שעליה הוא מלביש תמונה של ראשו על מנת לבחור לעצמו זהות סודית.
בסרט "מופע הקולנוע של רוקי" הפסל מוצג שעליו שפתון
בסרט "הגוניס" צ'אנק שובר את איבר מינו של העותק של הפסל שנמצא בבית הגוניס.
בפרק ה-18 של העונה השנייה של סדרת האנימציה האמריקאית בובספוג מכנסמרובע "אמן אלמוני" סקווידוויד "בטעות" מפסל את הפסל.
בסדרה "הדולתונים" אחת היצירות שאורוויל דולתון מפסל זה את הפסל של דוד עם ראש של אחד הדולתנים האחרים.
דוד (באיטלקית: David) הוא פסל ברונזה של הפסל דונטלו מסביבות שנת 1440.
פסל זה ייחודי בכך שהוא פסל הברונזה הראשון שאינו נתמך, שניצוק בעת החדשה (תקופת הרנסאנס), לראשונה מאז התקופה הרומית.
הפסל עורר שערורייה גדולה בעת שהוצג לראשונה כיוון שהוא מציג גבר צעיר בעירום מלא.
בפסל מתואר המלך דוד עומד לאחר כריתת ראשו של גוליית והראש הכרות למרגלותיו.
הפסל עירום למעט מגפיים וכובע.
דונטלו יצר פסל של המלך דוד בשיש - אולם פסל זה מתאר את דוד כמלך בוגר, הפסל לבוש, ודוד מחזיק את הקלע שלו, בתום הקרב עם גוליית.
גרסת הברונזה מתארת עלם צעיר ועירום.
ג'ורג'ו וזארי בספרו חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר כתב שאת בסיס הפסל פיסל דזידריו דה סטיניאנו.
הפסל נוצר עבור קוזימו דה מדיצ'י והוצג בחצר הפאלאצו מדיצ'י בפירנצה.
לאחר שמהפכנים שלחו את בני מדיצ'י לגלות מפירנצה בשנת 1494 הפסל הוחרם והוצג בפאלאצו דה לה סיניוריה.
כיום הפסל נמצא במוזיאון הלאומי ברג'לו.
העתק של הפסל עשוי גבס (עם חרב שבורה) מוצג במוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון.
דוד של ברניני הוא פסל של ג'ובאני לורנצו ברניני המתאר את דמותו של דוד, לימים מלך ישראל.
פוסל בשיש בין השנים 1624–1623. הפסל מוצג בגלריה בורגזה בעיר רומא שבאיטליה, והוא אחד מהפסלים המפורסמים של תקופת הבארוק ונמנה עם היצירות הנודעות ביותר בתולדות האמנות.
פסלו של ברניני מציג את דוד ברגע המכריע, שניות ספורות טרם שהוא מיידה את האבן לכיוון מצחו של גוליית.
בכך סוטה ברניני מן המסורת הפיסולית בה נראה דוד כמגיע לזירת הקרב כשהוא נושא את הקלע והאבן, כבפסל דוד של מיכלאנג'לו (1501-1504), או נראה לאחר הקרב כשראשו של גוליית מוטל למרגלותיו כבפסליהם המפורסמים של דונטלו (1440 לערך) או ורוקיו (1473-1475).
דוד נמצא באמצע סיבוב התנופה, ברגע שלפני הזריקה, בתנוחה המזכירה פסלים מן העת העתיקה כגון זורק הדיסקוס של מירון.
דוד מתואר כנער עירום למעט נרתיק לאבני הקלע ובד העוטף את אזור חלציו.
הוא אוחז בקלע העשוי מחבל, שריריו מתוחים והוא ניצב על קצות אצבעותיו.
לרגליו מונחים שריונו וכלי נשקו של שאול המלך, אותם נתן לדוד טרם תחילת הקרב ואשר דוד העדיף לא להשתמש בהם.
כן מונח לרגליו נבל, אטריבוט שכיח לתיאור דמותו של דוד.
מן הבחינה הפסיכולוגית, דוד של ברניני הוא רב הבעה יותר מכל התיאורים הפיסוליים של דמותו שקדמו לו.
עם גופו הנטוי קדימה,רגליו המפושקות, שיערו המתנפנף ושפתיו החשוקות, דמותו מביעה מתח רב וריכוז נפשי עצום.
בניגוד לפסליו הקודמים של ברניני, כ"פלוטו ופרספונה" (1621-1622), או "אפולו ודפנה" (תחילת עבודה 1622), אין יריבו של דוד מתואר על ידי הפסל, ואנו נאלצים להשלים בדמיוננו את גוליית מיתמר מעל דוד במרחק מה ממנו.
תנועת הפסל היא סיבובית, במידה מסוימת בדומה ל- Figura Serpentinata המאפיינת את הפיסול המנייריסטי, דבר המעצים את תחושת הדינמיות והדחיפות שבפעולה אצל הצופה בו.
עם זאת, שלא כבפיסול המנייריסטי הדורש מן הצופה להקיף את הפסל ולראותו מכל צדדיו ללא זווית ראייה מועדפת, אין בהכרח הדבר כך אצל דוד של ברניני.
בניגוד לצורה בה הוא מוצג כיום בגלריה בורגזה, המאפשרת את הקפתו על ידי המבקרים, נועד הפסל במקור להצבה כשקיר מאחוריו ושני כדים גדולים ניצבים משני צדדיו.
ברניני החל לעבוד על הפסל במחצית הראשונה של שנת 1623 להזמנתו של פטרונו דאז, הקרדינל שיפיונה בורגזה (Borghese), אחיינו של האפיפיור פאולוס החמישי.
תוך כדי העבודה על הפסל נוצר קשר בין ברניני לבין מי שיהפוך במהרה לפטרונו הגדול, הקרדינל רב ההשפעה מפאו ברבריני (Barberini), שמספר חודשים אחר כך יעלה לכס האפיפיורות תחת השם אורבנוס השמיני.
הביוגרף הראשון של ברניני, פיליפו בלדינוצ'י (Baldinucci), כותב כי פניו של דוד הם דיוקנו העצמי של ברניני, וכאשר פיסל אותם, מי שהחזיק את המראה שאפשרה לברניני לבחון את פניו, היה לא אחר מאשר מפאו ברבריני בכבודו ובעצמו.
רבי דוד אַבּוּדִרְהַם היה פרשן תפילות נודע שחי במאה ה-14 סביב שנת ה'ק' (1340) בספרד.
נולד לרבי יוסף אבודרהם ונקרא על שם אבי אביו.
לפי סברה אחת היה תלמידו של רבי יעקב בן אשר, בין השאר, כי הוא מרבה לצטטו בספרו.