tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צ'זארה בורג'ה נולד לאלכסנדר ופילגשו ואנוצה בשנת 1475. בעקבות לחץ מצד אביו, מונה בגיל שבע למשרה ציבורית שבצידה תגמול כספי.
עד גיל 12 חי ברומא והתחנך על ידי מורים פרטיים שסיפק אביו.
מאוחר יותר למד משפטים ותאולוגיה באוניברסיטת ספיאנצה.
בגיל 18 מונה לקרדינל על ידי אביו ושירת ככזה בין השנים 1493–1498. אביו אף נתן לו מדינה קטנה באיטליה, שאותה ניסה להרחיב על ידי הקמת צבא משלו.
הוא התחתן ונולדה לו ילדה מנישואיו.
בנוסף נולדו לו שני ילדים, בן ובת, מפילגשיו.
צ'זארה היה פעיל מאוד בפוליטיקה האפיפיורית, והייתה לו יד בנישואיה של אחותו לוקרציה אליה היה קשור מאוד.
הוא שכנע את אביו להשיא אותה לאלפונסו נסיך נאפולי, לאחר שפגש אותו והתרשם מיופיו וממידותיו.
באותה שנה בה נישאה לוקרציה לאלפונסו, נמצאה בנהר גופתו של אחיו החורג חואן בורג'ה, שהיה הבן האהוב על אביהם.
לא נמצאו אשמים ברצח, אולם בני התקופה הפנו אצבע מאשימה כלפי צ'זארה, וטענו בין היתר שצ'זארה קינא ביוקרתו של חואן, וכן שהשניים התחרו על תשומת לבה של אחותם.
ברברה טוכמן סבורה ש-"בקלחת השמועות הרותחת ברומא, גם החמורה שבשמועות לא נחשבה לדבר שהוא מעבר ליכולתם של בני בורג'ה".
עם זאת, לחואן היו אויבים רבים ובמחקר המודרני מקובל להאמין שצ'זארה אינו בהכרח הרוצח.
בהמשך קידם צ'זארה מהלך מורכב, במסגרתו ביטל אביו את נישואיו של לואי השנים עשר, מלך צרפת כדי שיוכל לשאת את אן מברטאן.
בתמורה לכך, היה אמור מלך צרפת לשכנע נסיכה מנאפולי ששהתה בפריז להינשא לצ'זארה שרצה להגדיל באמצעותה את כוחו הפוליטי.
צעד זה, שהגדיל למעשה את כוחה של צרפת (אן הייתה יורשת של ארץ רחבת ידיים שעברה לצרפת עם נישואיה ללואי), ספג גינויים מצד משפחות רבות עוצמה ברחבי איטליה כולה, ואף שגרירים מספרד ביקרו את האפיפיור על צעד זה.
אחד השליחים הספרדיים הצהיר בפני אלכסנדר כי כהונתו כאפיפיור בטלה ומבוטלת, בתגובה איים אלכסנדר להשליך אותו אל מימי הטיבר.
בסופו של דבר לא נענתה הנסיכה הנפוליטנית לחיזוריו של צ'זארה, וכפיצוי השיא אותו מלך צרפת לנסיכת נווארה.
נישואים אלו חיזקו את הברית בין צרפת לאפיפיור, ועוררו את זעם אירופה כולה.
צבא צרפתי חצה את האלפים, מתוגבר בכוחות ונציאנים, וכבש את מילאנו כשהאפיפיור תומך בצעד זה.
צ'זארה נחשב לעריץ חסר מוסר שלא בחל באמצעים על מנת לסייע ולהאדיר את עוצמת משפחתו ועוצמתו הוא.
נטען כי ניקולו מקיאוולי ששימש כשגריר לחצר צ'זארה מטעם עירו, פירנצה, התרשם משיטותיו.
בספר "הנסיך" מאת ניקולו מקיאוולי מוזכר צ'זארה כמודל לדמות הנסיך.
על פי המסופר על צ'זארה, מי שסיפר בדיחה אודותיו - נמצא מת ביום המחרת; גופתו של ונציאני שהפיץ עלונים נגדו נמצאה צפה במימי הטיבר.
פניו של צ'זארה צולקו בעקבות מחלת אבעבועות קשה, וכדי להסתיר אותן החל לעטות על פניו מסיכות, דבר שהוסיף לתדמיתו השלילית.
לוקרציה בורג'ה הייתה בתו של אלכסנדר השישי מ-ואנוצה צ'זארה היה אחיה.
לוקרציה מתוארת כדוכסית יפת מראה בעלת עיניים כחולות ושיער זהוב (אם כי אין בנמצא ציור שהוא בוודאות שלה).
כבר כשהייתה בת 13, אביה ואחיה השיאו אותה לג'ובאני ספורצה במטרה להשיג ברית עם משפחת ספורצה רבת העוצמה, אולם ערכם של בני ספורצה ירד במהרה בעיני בני בורג'ה, והאב והאח ביטלו את נישואיה של לוקרציה לספורצה והשיאו אותה לאלפונסו יפה התואר, יורש העצר של נאפולי.
בני ספורצה מצדם, זועמים על ההשפלה, טענו שלוקרציה כבר נישאה לג'ובאני ספורצה וכי הוא כבר ממיש את בעלותו עליה.
בהדרגה התרככו בני ספורצה ובראש ובראשונה דודו של ג'ובאני הקרדינל אסקניו ספורצה, וניסו לשכנע את ג'ובאני להסכים לגירושין.
מאחר שלוקרציה לא הרתה, ביטל אלכסנדר את הנישואין בתוקף סמכותו כאפיפיור והציע לג'ובאני את הנדוניה של לוקרציה אם יסכים לביטול.
משפחת ספורצה איימה על ג'ובאני שאם לא יקבל את ההצעה תפסיק להגן עליו, ובחוסר ברירה, הוא חתם בנוכחות עדים על הודאה באימפוטנציה ועל מסמכי ביטול הנישואין.
אלפונסו נודע כיפה תואר, ולוקרציה אהבה אותו באמת ובתמים ככל הנראה.
אולם אהבתה לבעלה עוררה את קנאתו של אחיה, שבאותה עת היה מצולק כל כך עד שנאלץ לכסות את פניו במסכה.
בשנת 1501 תקפו קבוצת אנשים את אלפונסו.
הוא נפצע קשה, אולם שרד.
לוקרציה טיפלה בו במסירות, ובעוד הוא מתאושש, ניסה אלפונסו להשיב נקמה באיש שלדעתו אשם בפציעתו - צ'זארה.
הוא ירה במו ידיו חץ בצ'זארה שטייל בגן, אולם החטיא, ושומרי ראשו של צ'זארה הרגו אותו כנקמה.
לוקרציה סלחה לאחיה על מעשהו, והם המשיכו להיות קרובים כתמיד.
לוקרציה מתוארת לרוב כאשה שטנית ומרושעת, שנהנית מתעלוליהם של אחיה ואביה.
היא מתוארת "צופה בנעשה בצחוק רם ובהנאה מרובה" בשעה שאחיה יורה למוות באסירים כדי לבדר אותה.
בגיל 21 נישאה לאלפונזו ד'אסטה, יורש דוכסות פרארה.
פרארה הייתה אז מרכז תרבותי מזה כמה עשרות שנים ולדוכס היו מוזיקאי חצר וזמרים רבים.
בורג'ה ילדה לו כמה ילדים, צברה כוח והפכה לדוכסית מכובדת.
היא דיברה איטלקית, צרפתית, לטינית וקטלאנית, הייתה פטרונית אמנים כמקובל אז בחברה הגבוהה, עסקה בהתכתבות ובאמנות וטיפלה בילדיה.
אלכסנדר מת באוגוסט 1503 בגיל 73. רכלנים בני התקופה נהגו לספר שגופתו הפכה לשחורה ונפוחה ואיש לא העז לגעת בה.
היא נגררה לקבורה בחבל שנקשר לרגלה.
לאחר מותו ירד כוחו של צ'זארה, הוא איבד את ממלכתו וברח לנאפולי, לאחר שנתפס שם הועבר לספרד ומשם ברח אל ממלכת נווארה, שם מת כשניהל קרב בשירות גיסו מלך נווארה.
בזכות מעמדה החדש התגברה לוקרציה על עברה המפוקפק וירידת המשפחה מגדולתה.
בזמן נישואיה השלישיים ניהלה רומן (כנראה אפלטוני) עם המשורר פייטרו במבו.
היא מתה ב-24 ביוני 1519 אחרי הריון שהסתבך.
לאחר מותו של אלכסנדר השישי, ירדה מאוד קרנם של בני בורג'ה, אולם הם המשיכו להיות גורם מכריע באיטליה בפרט ובעולם הנוצרי בכלל.
העידן בו שלטו ביד רמה ברומא, זכור עד היום בשם "עידן בורג'ה".
ג'ופרה בורג'ה, נולד בשנת 1482, היה בנו של האפיפיור אלכסנדר השישי.
הוא נישא לנסיכת אראגון, וקיבל כנדוניה את נסיכות ספוליאצ'ה, ואת דוכסות אלוויטו.
אלוויטו נשללה ממנו בשנת 1506 עם מותה של אשתו, אולם הוא הצליח לשמור על שאר נחלותיו.
הוא נישא בשנית למריה דה מילה, והוריש את אדמותיו לבנו פרנצ'סקו בורג'ה.
נינו של אלכסנדר השישי פרנסיס בורג'ה, נולד בספרד בשנת 1510, והתגייס לשירותו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1543 ירש את אביו כדוכס גנדיה, אולם בשנת 1551 ויתר על תואריו לטובת בנו, ופרש מהחיים הפוליטיים לטובת פעילות דתית.
הוא התגייס למסדר הישועים שהקים בשנת 1534 איגנטיוס מלויולה, ונודע כאחד מהפעילים הבולטים והנמרצים ביותר בו.
הוא דחה את בקשת האפיפיור יוליוס השלישי למנותו לקרדינל, ואף יצא לגלות כדי שהאפיפיור לא יוכל לכפות עליו רצון זה.
הוא הביע את רצונו לבלות את זמנו בבדידות בתפילה.
מאוחר יותר, בלחץ חבריו, קיבל את ההצעה.
הוא נחשב כיום לאחד מהאבות המייסדים של המסדר הישועי לצד איגנטיוס מלויולה.
בן בורג'ה בולט נוסף היה גספר דה בורחה.
אם כי בניגוד לבני משפחתו האחרים, העדיף גספר להשתמש בהגיה הספרדית של שמו "בורחה" במקום בהגיה האיטלקית "בורג'ה".
כמו רוב בני משפחתו הוא היה איש דת.
הוא שימש כארכיבישוף של סביליה וכמשנה למלך נאפולי.
כמו רוב בני משפחתו, גם הוא ניסה להיבחר לאפיפיור, אולם נכשל.
בני בורג'ה נזכרים לשבח בספרו של ניקולו מקיאוולי "הנסיך".
במשחק הווידאו Assassin's Creed II, אלכסנדר השישי משמש כאנטיגוניסט ראשי, ונרצח על ידי בנו צ'זארה בורג'ה במשחק ההמשך Assassin's Creed: Brotherhood.
על סיפורם הופקו בשנת 2011 סדרת הדרמה האמריקאית הבורג'ס וכן סדרת קו-פרודוקציה אירופאית שושלת בורג'ה וגם הופק סרט על משפחת בורג'ה.
הם מככבים במגוון רב של ספרים.
בית באבנברג הוא משפחת אצולה גרמנית שהתקיימה כמאתיים ושמונים שנה, במהלך ימי הביניים, ובניה שלטו באוסטריה כמרקיזים ודוכסים.
אבי השושלת הוא פופו מגראפפלד, שהיה נכדו של רובר מאסביי - שממנו יצא גם בית קאפה, ושלט בגראפפלד שבגבול תורינגיה - פרנקוניה.
אחד מבניו של פופו - היינריך מפרנקוניה שירת בצבאו של לודוויג הצעיר, ולאחר מכן מינה אותו קרל השמן לדוכס פרנקוניה, ובשנת 886 הוא נהרג במהלך המצור על פריז.
בן נוסף של פופו היה פופו, דוכס תורינגיה, שהיה חביב מאוד על קרל השמן, אולם ארנולף מקרינתיה הדיחו בשנת 892 ומסר את הדוכסות לקונרד, דוכס פרנקוניה.
בניו של היינריך, דוכס פרנקוניה התיישבו באזור המיין העליון, ובנו את טירת באבנברג.
סביב הטירה נבנתה בשנים הבאות העיר במברג.
בתחילת המאה ה-10 התגבר הסכסוך בין בית באבנברג לשושלת הקונרדינית, ובתגובה להוצאתו להורג של אדלהארד פון באבנברג, כבשו בני באבנברג את העיר וירצבורג וגירשו את בישוף העיר רודולף, אחיו של קונרד, דוכס תורינגיה.
בשנת 903 מונה אחיהם של קונרד ורודולף - גבהארד לדוכס לורן, ובשנת 906 נערך קרב פרינצלר בין שתי השושלות היריבות, שבמהלכו ניצחו הקונרדינים והרגו שני אחים מבית באבנברג, אולם גם קונרד, דוכס פרנקוניה נהרג בקרב, ובנו קונרד עלה לשלטון במקומו.
לאחר מכן זומן האח השלישי לבית באבנברג - אדלברט מפראג בפני בית המשפט הקיסרי, אולם משסירב להגיע עלו עליו כוחות הממלכה, ולבסוף הוא נתפס וראשו נערף.
בשנת 911 הוכתר קונרד הצעיר למלך גרמניה, ואילו בית באבנברג איבד את כוחו בפרנקוניה.
בשנת 909 הביאה פלישת המדיארים באזור אוסטריה של ימינו לעצירת ההתפתחות האזורית, אולם המדיארים הובסו בשנת 955 בידי אוטו הגדול בקרב לכפלד.
לאחר תבוסת המדיארים הוקמו טריטוריות ספר באזור אוסטריה וסביבתה.
לאחר המרד של היינריך השני, דוכס בוואריה נלקחו ממנו שטחים השוכנים באזור אוסטריה בידי אוטו השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כעונש.
השטחים, שנודעו מאוחר יותר כ"אוסטריכי", ניתנו ללאופולד הראשון מבאבנברג שהוכתר למרקיז האזור, וכך קמו בית באבנברג ומרקיזות אוסטריה.
תחת שלטונו של לאופולד השלישי, מרקיז אוסטריה התחזקה מאוד המרקיזות.
לאופולד ששלט בין השנים 1095–1136 הרחיב מאוד את גבולות המרקיזות, בנה עיירות חדשות וייסד מנזרים, והשיג מידה רבה של עצמאות לאוסטריה.
בשנת 1139 לאחר שהמלך קונרד השלישי, מלך גרמניה נישל את היינריך העשירי, דוכס בוואריה מנחלותיו, הוא מסר את דוכסות בוואריה ללאופולד הרביעי, מרקיז אוסטריה, ולאחר מותו בשנת 1141 מסר את הדוכסות להיינריך השני, מרקיז אוסטריה.
בשנת 1156 הגיע פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה להסדר עם בית ולף, ולפיו נאלץ היינריך לוותר על דוכסות בוואריה לטובת היינריך האריה, וכפיצוי הועלתה מרקיזות אוסטריה למעמד דוכסות, ובוטלה הכפיפות שהייתה לה לבוואריה.
היינריך התיישב בווינה, ובנה לו למשכן את ארמון הופבורג.
בשל היותה שוכנת על הדנובה ועל הנתיב החשוב שהוביל בין האימפריה הרומית הקדושה להונגריה ולאימפריה הביזנטית, הפכה הדוכסות לאחת החזקות באימפריה הרומית הקדושה, ולשיא שלטונה הגיעה תחת שלטונם של לאופולד החמישי, דוכס אוסטריה ולאופולד השישי, דוכס אוסטריה.
בשנת 1186 חתם לאופולד החמישי על הסכם עם אוטוקר הרביעי, דוכס שטיריה, ולאחר מותו בשנת 1192 צורפה דוכסות שטיריה לאוסטריה.
לאחר תבוסת הנוצרים בקרב קרני חיטין, וכתגובה לכיבוש ממלכת ירושלים וכיבוש ירושלים בידי צבאותיו של צלאח א-דין, יצאו הנוצרים למסע הצלב השלישי ובמסגרתו יצא גם לאופולד החמישי, דוכס אוסטריה, אשר השתתף במסע בעקבות הזמנתו של האפיפיור קלמנס השלישי.
לפי המסורת, עיצובו של הדגל הומצא על ידי לאופולד החמישי אשר היה מעורב בקרב עז, ככל הנראה במצור על עכו במהלך אותו מסע צלב.
לאחר הקרב, מעילו היה מגואל כולו בדם.
כשהוריד את חגורתו הוא נוכח לראות שחלק המעיל שהיה תחתיה נותר נקי מדם.
הוא כל כך הושפע מהמראה עד שהחליט לאמץ אותו בתור דגל הדוכסות.
על פי אותה מסורת נשמר המעיל המגואל בדם במשך למעלה מ-400 שנה בכנסיית "Maria auf der Had" אולם לאחר פלישת הטורקים בשנת 1683 אבדו עקבותיו.
על פי סברה אחרת הוענק הדגל ללאופולד החמישי בידי היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בעקבות אותו הקרב.
בשנת 1230 מת לאופולד השישי, דוכס אוסטריה, בנו פרידריך השני, דוכס אוסטריה עלה לשלטון במקומו.
עד מהרה הסתכסך פרידריך עם האצולה האוסטרית, עם וצלאב הראשון, מלך בוהמיה, עם אנדראש השני, מלך הונגריה, ואף עם פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1236 גורש פרידריך על ידי פרידריך השני מהדוכסות, עקב סיועו למרד של היינריך השביעי, מלך גרמניה, אולם לאחר זמן קצר התפייס עם הקיסר והושב לנחלתו.
בשנת 1242 התגבר סכסוך הגבולות בין אוסטריה לממלכת הונגריה.
בשנת 1244 פרסם פרידריך השני את פרידריציאנום, קובץ חוקים בהקשר ליהודים.
בשנת 1246 נהרג פרידריך בקרב מול בלה הרביעי, מלך הונגריה, ובכך בא הקץ על שושלת באבנברג.
בית בטסי רוס הוא אתר מורשת ואתר היסטורי בפילדלפיה במדינת פנסילבניה שבארצות הברית.
בית זה הוא כביכול המקום שבו התגוררה התופרת בטסי רוס כשהיא תפרה את הדגל האמריקאי הראשון (דגל בטסי רוס).
למרות המחלקות בדבר אותנטיותו (ועל אף שמרבית ההיסטוריונים סבורים שלא זה האתר בו בטסי רוס תפרה את הדגל, ואם בכלל תפרה את הדגל) הבית הוא אחד מאתרי התיירות הפופולריים ביותר בפילדלפיה.
הבית נמצא ברחוב ארץ' מספר 239 (239 Arch Street) במרחק כמה רחובות מהיכל העצמאות של ארצות הברית, ומפעמון הדרור.
חלקו הקדמי של המבנה נבנה בשנת 1740 לערך, בסגנון קולוניאלי פנסילבניאני.
אולם חדר המדרגות והחלק האחרוני של המבנה נוספו כ-20 שנה לאחר מכן.
אם אכן התגוררה רוב במבנה, היא התגוררה בו החל משנת 1776, לאחר מותו של בעלה הראשון ג'ון רוס, ועד שנת 1779.
במהלך 150 השנים הבאות שימש המבנה כחנות (סנדלריה, חנות מכולת, בית מרקחת), כאשר החנות הייתה בקומה הראשונה בחזית המבנה, וכבית מגורים לבעלי החנות בקומה השנייה.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 הפך המבנה למסעדה.
במהלך השנים, עקב בלאי, נזקק הבית לשיקום ושיפוץ.
בשנת 1937 הממציא והמדען ארתור אטווטר קנט האב (Arthur Atwater Kent Sr.) הציע סכום של 25,000 דולר אמריקאי עבור שיקום המבנה.
הוא הזמין את האדריכל ריצ'רדסון ברוגנארד אוקי (Richardson Brognard Okie Jr.
), שהתמחה בסגנון הקולוניאלי האמריקאי לשקם את המבנה.
נעשה שימוש בחלקים המקוריים של המבנה בכל מקום אפשרי.
במקרים בהם לא ניתן היה להשתמש בחלקים מקוריים, נעשה שימוש בחלקים מקוריים ממבנים שנהרסו מאותה התקופה.
בחלקו האחורי של המבנה נבנה מבנה חדש עשוי מלבני התקופה.
חזית המבנה נבנתה מחדש - הדלת הקדמית עברה לצד האחר של המבנה, ונבנה חלון חדש בחזית .
קנט רכש את שני המבנים הסמוכים על מנת להפכם לגן ציבורי.
בשנת 1941 העביר את המבנה והגנים לעיר פילדלפיה.
בשנת 1974 שופצה החצר ונוספה לה מזרקה.
במסגרת ההכנות לחגיגות יובל ה-200 של ארצות הברית, הועברו שרידי עצמות שנטען שהם עצמותיה של רוס, ועצמות בעלה השלישי, ג'ון קלייפול, לקברים בחצר.
בית בורבון-פארמה (באיטלקית: Casa di Borbone-Parma, בצרפתית: Maison de Bourbon-Parme) הוא ענף של בית בורבון הספרדי ששלט בעבר בדוכסות פארמה האיטלקית.
ראש הבית הנוכחי הוא הנסיך קרלוס, דוכס פארמה, הטוען גם לתואר מלך ספרד מטעם הקרליסטים, אך לא עושה דבר לשם מימוש זכותו.
הנסיך קרלוס הוא נינו של הדוכס האחרון של פארמה, רוברטו הראשון, אשר הודח מתפקידו במהלך איחוד איטליה.
דוכסות פארמה נוסדה בשנת 1535, בעקבות פטירתו של פרנצ'סקו ספורצה השני, שליט מילאנו.
גם פרנסואה הראשון, מלך צרפת וגם קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה טענו לזכותם על אדמותיו של הדוכס, ולכן חולקה הדוכסות, והשטחים שמדרום לנהר הפו, סביב העיר פארמה, הפכו לדוכסות פארמה, וניתנו לבנו הבלתי חוקי של האפיפיור פאולוס השלישי, פייר לואיג'י פראנזה, ובשנת 1556 צורפה לדוכסות גם העיר פיאצ'נצה.
בשנת 1731 הועברה הדוכסות לקרלוס, בנה של אליזבטה פארנזה, הנצר האחרון לבית פארנזה, לאחר שלו נותרו במשפחה יורשים זכרים.
בשנת 1735 הועברה הדוכסות לקרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בתמורה להעברת ממלכת שתי הסיציליות לשליטת ספרד, ובשנת 1748 הועברה הדוכסות מידי בית הבסבורג לפליפה, דוכס פארמה, מייסד בית בורבון פארמה.
בשנת 1796 נכבשה הדוכסות על ידי כוחותיו של נפוליאון בונפרטה, אך פרדיננדו, דוכס פארמה, המשיך לשלוט בדוכסות עד לשנת 1802, אז הועברה הדוכסות לשליטה ישירה של צרפת, במסגרת חוזה אנחוארס, ובתמורה קיבל דוכס פארמה את ממלכת אטרוריה.
במסגרת קונגרס וינה הועברה הדכסות למארי לואיז, אשתו של נפוליאון בונפרטה ובתו של פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה האחרון, ועם מותה בשנת 1847 חזרה הדוכסות לבית בורבון פארמה.
בשנת 1859, במהלך מלחמת העצמאות האיטלקית השנייה, גורש הדוכס האחרון של דוכסות פארמה, רוברטו הראשון, דוכס פארמה, והדוכסות סופחה לממלכת סרדיניה, אשר הפכה לחלק מממלכת איטליה לאחר מספר חודשים.
פרדיננדו, דוכס פארמה - שלט בין השנים 1765-1802
בין השנים 1801-1807 שלטו בני המשפחה ממלכת אטרוריה, דוכסות פארמה סופחה לצרפת ולאחר מכן ניתנה למארי לואיז, אשתו של נפוליאון בונפרטה
קרלו השני, דוכס פארמה - שלט בין השנים 1847-1849, לפני כן היה מלך אטרוריה ודוכס לוקה
קרלו השלישי, דוכס פארמה - שלט בין השנים 1849-1854
רוברטו הראשון, דוכס פארמה - שלט בין השנים 1854-1859
ראשי בית בורבון-פארמה לאחר האיחוד עם ממלכת סרדיניה
רוברטו הראשון, דוכס פארמה - היה ראש בית בורבון-פארמה בין השנים 1859-1907
אנריקו, דוכס פארמה - היה ראש בית בורבון-פארמה בין השנים 1907-1939 (בפועל, אחיו הצעיר אליא שימש כעוצר בשמו מיישום שהיה נכה)
ג'וזפה, דוכס פארמה - היה ראש בית בורבון-פארמה בין השנים 1939-1950 (בפועל, אחיו הצעיר אליא שימש כעוצר בשמו מיישום שהיה נכה)
אליא, דוכס פארמה - היה ראש בית בורבון-פארמה בין השנים 1950-1959 (בפועל היה ראש בית בורבון-פארמה עוד משנת 1907 מיישום שאחיו, אנריקו וג'וזפה, היו נכים)
רוברטו השני, דוכס פארמה - היה ראש בית בורבון-פארמה בין השנים 1959-1974
סאווריו, דוכס פארמה - היה ראש בית בורבון-פארמה בין השנים 1974-1977
קרלוס הוגו, דוכס פארמה - היה ראש בית בורבון פארמה בין השנים 1977-2010
קרלוס, דוכס פארמה - ראש בית בורבון-פארמה הנוכחי משנת 2010
מריה לואיזה, נסיכת בורבון-פארמה - אשתו של פרדיננד הראשון, נסיך בולגריה, בתו הבכורה של רוברטו הראשון, דוכס פארמה
סיסטו, נסיך בורבון-פארמה - בנו ה-14 של רוברטו הראשון.
מריה תרזה, נסיכת בורבון-פארמה - בת האצולה הראשונה שנפטרה מנגיף הקורונה (COVID 19)
זיטה, נסיכת בורבון-פארמה - אשתו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה, הקיסר האחרון של האימפריה האוסטרו-הונגרית, בתו ה-17 של רוברטו הראשון, דוכס פארמה
פליצ'ה, נסיך בורבון-פארמה - בעלה של שארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג, בנו ה-18 של רוברטו הראשון, דוכס פארמה, מיסד הענף הלוקסמבורגי של בית בורבון פארמה
ז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג - הדוכס הגדול של לוקסמבורג בין השנים 1964-2000, בנם של פליצ'ה, נסיך בורבון-פארמה ושארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג
אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג - הדוכס הגדול הנוכחי של לוקסמבורג, בנם של ז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג וז'וזפין שארלוט, נסיכת בלגיה, בן דודו של פיליפ, מלך הבלגים
גיום, נסיך הכתר של לוקסמבורג - בנו הבכור של אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג ויורש העצר הלוקסמבורגי
הנסיך שארל מלוקסמבורג - בנם התינוק של גיום, נסיך הכתר של לוקסמבורג וסטפני, נסיכת הכתר של לוקסמבורג, נכדו של אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג
פליקס, נסיך לוקסמבורג - בנו ה-2 של אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג
לואי, נסיך לוקסמבורג - בנם ה-3 של אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג ומריה תרזה, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג
אלכסנדרה, נסיכת לוקסמבורג - בתם היחידה של אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג ומריה תרזה, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג
סבסטיאן, נסיך לוקסמבורג - בנם ה-4 וילדם ה-5 של אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג ומריה תרזה, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג
מארי אסטריד, נסיכת לוקסמבורג - בתו הבכורה של ז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג, דודניתו של פיליפ, מלך הבלגים, אשתו של קרל כריסטיאן, ארכידוכס אוסטריה
ז'אן, נסיך לוקסמבורג - אחיו של אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג
מרגריט, נסיכת לוקסמבורג - אחותו של אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג, אשתו של ניקולאוס, נסיך ליכטנשטיין, גיסתו של הנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין
גיום, נסיך לוקסמבורג - בנם הצעיר של ז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג וז'וזפין שארלוט, נסיכת בלגיה, אחיו של אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג
אליזבת, נסיכת לוקסמבורג - בתם של פליצ'ה, נסיך בורבון-פארמה ושארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג, אחותו של ז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג, אשתו של פרנץ, דוכס הוהנברג
רנאטו, נסיך בורבון-פארמה - בנו ה-19 של רוברטו הראשון, דוכס פארמה, בעלה של מרגרט, נסיכת דנמרק, אביה של אנה, מלכת רומניה
אנה, מלכת רומניה - בתו של רנאטו, נסיך בורבון-פארמה, נכדתו של רוברטו הראשון, דוכס פארמה, נינתו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק, צאצאית רחוקה של לואי פיליפ, מלך הצרפתים, אשתו של מיכאי הראשון, מלך רומניה
מרגריטה, נסיכת פארמה - אשתו של קרלוס, דוכס מדריד, אחותו הבכורה של רוברטו הראשון, דוכס פארמה
אליצ'ה, נסיכת פארמה - אשתו של פרדיננד הרביעי, הדוכס הגדול של טוסקנה, אחותם הצעירה של רוברטו הראשון, דוכס פארמה ומרגריטה, נסיכת פארמה
קרולינה, נסיכת פארמה - בתו הבכורה של פרדיננדו, דוכס פארמה, אשתו של מקסימיליאן, נסיך הכתר של סקסוניה
לודוביקו הראשון, מלך אטרוריה - המלך הראשון של אטרוריה, בנו של פרדיננדו, דוכס פארמה
איזבלה, נסיכת פארמה - אשתו הראשונה של יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
מריה לואיסה מפארמה - אשתו של קרלוס הרביעי, מלך ספרד
אליצ'ה, נסיכת בורבון-פארמה - בתו של אליא, דוכס פארמה, נכדתו של רוברטו הראשון, דוכס פארמה, אשתו של אלפונסו, דוכס קלבריה
בית בגליל הוא סרט דרמה ישראלי משנת 2017. הסרט הוא הסרט הארוך הראשון של הבמאי אסף סבן לאחר מספר סרטים קצרים מוצלחים, כגון "המודדים" (2007) ו"רגילה".
ההשראה לסרט הגיעה מאחיו של סבן כשהוא הראה לסבן את השטח שעליו הוא עומד לבנות את ביתו ביישוב הררית.
סבן היה אז בתהליכי הכנה לסרט אחר אבל בסופו של דבר החליט לפתח סרט עלילתי על זוג שבונה בית בצפון הארץ במקום.
הסרט עוסק בחייהם של זוג, יערה (נועה קולר) וגילי (אודי רצין), והקושי שבא עם בניית חיים משותפים.
בנוסף לקולר ורצין, שיחקו בסרט גם שחקנים ידועים אחרים כגון צחי הלוי וג'וי ריגר.
הסרט זכה בפרס התסריט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה בשנת 2017 והיה מועמד לפיצ'ר הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של האמבורג בשנת 2018. נועה קולר גם הייתה מועמדת לפרס אופיר בשנת 2017 בקטגוריה של השחקנית הראשית הטובה ביותר.
יערה וגילי הם זוג בשנות השלושים לחייהם.
אנחנו פוגשים אותם זמן קצר לפני תחילת הבנייה של ביתם החדש.
הם עוזבים את חייהם בעיר הגדולה (תל אביב) בשביל חיים חדשים ביישוב קטן.
כאשר הם עוברים על הפרטים האחרונים עם האדריכל שלהם (ישי גולן), הם נשמעים שמחים וצוחקים ביניהם.
יום למחרת הם עדיין נראים מאושרים ומערכת היחסים שלהם נראית חזקה – ואז, מתחילה הבנייה של הבית.
שם היישוב לא מוזכר אבל ידוע שהיישוב ממוקם בגליל.
אחד המאפיינים הכי חשובים של השטח הוא הנוף, אך מהר מאוד הנוף הזה נהרס על ידי דחפורים וכלי בנייה אחרים.
עם תחילת הבנייה של הבית, גם מתחילה ההתדרדרות של מערכת היחסים של גילי ויערה.
ביום שהבנייה מתחילה גילי מבקש מיערה מעטפה עם כסף בשביל הקבלן אבל זה נראה שיערה איבדה אותה.
מתחיל ויכוח בין השניים, אבל הוויכוח הזה יהיה רק הראשון מתוך המון ויכוחים שיתקיימו ביניהם.
במהלך הבנייה, ההחלטות הקטנות ויומיומיות שכמעט נראות חסרי-משמעות יקבעו את עתיד מערכת היחסים ביניהם, כי באותו הרגע החלטות לגבי הריצוף או הצבע של הקיר או המיקום של חלון קטן, יראו כמו ההחלטות הכי חשובות בעולם.
עם התקדמות העלילה, ניתן להבין שגילי הוא מחזאי לא מצליח ויערה רק סיימה לאחרונה את הלימודים שלה בריפוי בעיסוק.
שניהם נמצאים בתחילת דרכם המקצועית.
כאשר הבנייה של הבית מתקדמת, כך גם המתח בין יערה וגילי גובר.
יערה, עכשיו בהריון, מוכרחה להתמודד עם דמויות מן העבר שלה בין היתר משום שהיישוב שבו הם בונים את ביתם הוא היישוב שבו יערה גדלה.
יערה פוגשת את המחנכת שלה לשעבר, ודמויות נוספות מילדותה.
יערה גם מבקרת בבית הישן שלה וכך לוקחת את הצופים למסע רגשי שבו כשהיא חוזרת למקום שבו היא גדלה, ובו הוריה חיו ומתו.
היישוב הקטן בגליל הוא המקום האחרון שהיא חשבה שאי פעם תחזור אליו.
אנשים שונים מהחיים של יערה וגילי מוצאים את דרכם לבית ובתוך כך מספקים הצצות קטנות על הדמויות הראשיות.
כל דמות משנה מגלה לקהל משהו חדש וכך מכריחה את הקהל לבנות שוב ושוב את דמויותיהם של גילי ויערה.
כל דמות מגיעה בשלב אחר של הבנייה וגם בשלב אחר של מערכת היחסים של גילי ויערה.
עם כל עונה שעוברות נראה שמערכת היחסים בין יערה וגילי הולכת ומתדרדרת.
כאשר הם מתרחקים אחד מהשני, הם נאלצים לקבל החלטות קשות ונאבקים במחשבות של עצמם על מה יכול היה להיות בעבר או מה ייתכן בעתיד.
הפוטנציאל של אהבות חדשות מעורר ספק שהם מתאימים וטובים אחד לשני.
המתח מגיע לשיאו לאחר הביקורת האחרונה של המפקח.
ברגע הזה, גילי ויערה מבינים שהם איבדו את עצמם ואחד את השני בשנה האחרונה.
ככל שהתקדמה בנייתו של הבית כך הלכה והתערערה מערכת היחסים ביניהם.
בסוף, הזוג מחליט לא לעבור לגור בבית שגרם כל כך הרבה נזק למערכת היחסים שלהם.
הם משכירים את הבית לזוג צעיר ומחליטים לעזוב את הארץ ולצאת לטיול גדול, כדי שיוכלו להתחבר מחדש ולתקן את מה שנהרס בשנה של בניית הבית.
הצילומים לסרט נערכו במשך שנה ושלושה חודשים.
השינויים במזג האוויר ועונות השנה שולבו לתוך הסרט באופן שמוסיף לריאליזם ולאותנטיות שלו.
הבית שתועד בסרט הוא הבית האמיתי של אחיו של הבמאי סבן,וזה הבית שהיווה את ההשראה המקורית לסרט.
הבמאי מציין שאחד היתרונות של תקופת צילומים ארוכה הוא האפשרות לתת למציאות להיכנס לעולם הבדיוני של הסרט.
במובן הזה, הבנייה של הבית הכתיבה את קצב הצילומים.
אם הבמאי רצה שהסצנה תתרחש בזמן שמעלים קיר, הוא היה צריך לצלם באותו היום שבו צוות הבנייה העלה את הקיר.
זה בניגוד לצילומים רגילים שבהם הבמאי מציב דרישות וצוותי הצילום וההפקה נדרשים לעמוד בהן.
פה, צוות הצילום היה תלוי בלוח הזמנים של צוות הבנייה.
הבמאי סבן גם ציין כי כל סצנה הייתה מיועדת להצטלם בשלב אחר של הבנייה.
כפי שניתן לראות, הוא ניצל אלמנטים שונים של הבית כמו הקירות והחלונות כדי ליצור מסגרות ויזואליות שונות לסצנות החשובות שמתרחשות בתוך הבית.
היבט נוסף שהוסיף לריאליזם הוא הפועלים באתר הבנייה.
הפועלים האלה לא היו שחקנים אלא אנשי מקצוע אמיתיים.
בהקשר הזה מעניין להזכיר את הרצף והצבע שבאמת היו שם כדי לעבוד על הבית והתבקשו להשתתף בחלק קטן מהסרט.
השילוב של צוות הבנייה האמיתי מביא איתו דיאלוג אמין ואותנטי.
חשוב לציין שתסריט הסרט לא היה מוכן בתחילת הצילומים.
הוא המשיך להיכתב ולהשתנות במהלך חודשי הצילום ורעיונות חדשים נוספו פעמים רבות.
השינוי המשמעותי ביותר לתסריט היה מבוסס על אירוע אמת.
השחקנית הראשית, נועה קולר, נכנסה להריון בשלב מוקדם של הצילומים.
כשהיא הודיעה לסבן הוא מייד הכניס את זה לתסריט וכך גם יערה, הדמות הראשית, הייתה בהריון בסרט, פרט שהוסיף עוד שכבה של אותנטיות לסרט.
הבמאי סבן הסביר, "אנחנו פתאום לא רק צופים בהתפתחות בבנייה של הבית אלא יש פה עוד משהו שהולך ומתפתח וצומח במקביל".
מאחר שהתסריט היה בתהליכי שינוי במהלך כל ההפקה, שחקני המשנה הכירו רק את הסצנות שלהם, ולא את כל הסיפור.
ורד פלדמן שמשחקת את שני, בת כיתה של יערה, אמרה שזה נתן לה הזדמנות לשחק את הדמות שלה בצורה הכי טבעית ללא השפעה חיצונית.
כשהיא צפתה בסרט המלא היא הייתה מופתעת שהדמויות האחרות לא אהבו את הדמות שלה, אך היא מסבירה שאם היא הייתה יודעת שכך מסתכלים על הדמות שלה היא הייתה משנה את המשחק שלה באופן מאוד מאולץ.
כמה משחקני המשנה מסכימים שהשיטה של סבן לגלות רק פרטים בודדים מתוך התמונה השלמה סייע להם לשחק באופן יותר אותנטי.
מבחינת הביקורת, הסרט התקבל באופן מאוד חיובי.
אורי קליין, מבקר הסרטים של עיתון הארץ כתב על הסרט, "החיבור שמתקיים בו בין המתרחש במציאות למומצא על בסיס מציאות זו הוא מעשה יצירה קולנועי שמקורו הראשוני מעורר עניין והערכה".
עם עשרות אלפי צופים, הסרט זכה להצלחה רבה בעולם הקולנוע הישראלי.
ענבר שביט מוואלה כותבת, "'בית בגליל' הוא אחד הסיפורים היפים של הקולנוע המקומי בשנים האחרונות".
ככלל, רוב הביקורות מציינות את האותנטיות וההרגשה הביתית שהסרט נותן.
אפשר להגיד שכל זוג שבנה בית ביחד יכול לראות את עצמו בדמויותיהן של יערה וגילי וזאת בעקבות המשחק האמין של קולר ורצין, הכולל הבעות פנים שאומרות הרבה, ללא צורך בדיאלוג מפורש.
גם השחקנים הראשיים זכו לשבחים רבים מהקהל ומהמבקרים.
שמוליק דובדבני מ-ynet כותב, "רצין (בתפקידו הקולנועי הראשון) וקולר מעצבים […] דמויות שקשה שלא להזדהות עמן.
ענבר שביט מוואלה כתבה, "קולר, […] מוכיחה שוב שהיא אחת השחקניות הישראליות הטובות בדורה.
בסרט זה, קולר מראה את יכולת ההסתגלות שלה לתפקידים שונים.
מקומדיה מוחלטת בסדרה "קופה ראשית" לקומדיה דרמטית ב"לעבור את הקיר", ב"בית בגליל" היא מייצגת צד יותר רציני שעוד לא ראינו ממנה, אך מצליחה לעשות זאת עם רגעים קומיים קטנים בתוך סיפור דרמטי.
בית בוקסר הוא בית היסטורי שנבנה בשנות ה-30 של המאה ה-20 בנס ציונה על ידי "מוכתר" המושבה, ירמיהו בוקסר.
לאחר הקמתו היווה הבית מרכז חברתי ותרבותי של המושבה נס ציונה אך עם השנים התדרדר מצבו.
הבניין נמצא עדיין בבעלות משפחת בוקסר ובינואר 2025 נמצא בתהליכי שיקום ושימור לפי קריטריונים מחמירים.
ירמיהו בוקסר (1962-1888) נולד בנס ציונה לאהרון ורחל בוקסר שהיו ממייסדי המושבה.
בתחילת המאה ה-20 החל לרכוש אדמות בהם שתל פרדסים ועם הזמן הפך לבעל אדמות אמיד.
ב-1924 נבחר לתפקיד יושב ראש הוועד של נס ציונה (ה"מוכתר"), תפקיד אותו מילא עד 1934 כשב-1940 נבחר שוב לתפקיד זה ומילא אותו עד 1947. היה יושב ראש הוועד האחרון של נס ציונה לפני שהחלה בחירת ראשי מועצה.
לעידוד הקמת המושבה החל ראובן לרר למכור את אדמותיו לאיכרים שהסכימו להתיישב במושבה.
בין השאר מכר לאהרון ורחל בוקסר מגרש בן 3.5 דונם ברחוב תל אביב בנס ציונה.
ברחוב זה, שהיה בין הראשונים במושבה, קבעו את מושבם מספר משפחות ותיקות במושבה וכן נבנו לאורכו מבני ציבור.
ירמיהו בוקסר ירש את המגרש מהוריו וב-1924, עם היבחרו למוכתר המושבה הזמין את איש המושבה והקבלן חיים טפר להקים את ביתו על המגרש.
טפר הקים בית מגורים דו קומתי שהיה בית הבטון הראשון במושבה.
הבית היה בשטח של 500 מ"ר והוקם בפינה הדרום מזרחית של המגרש כשהחלק הפנוי שימש לחקלאות.
בחזית הבית נבנתה מרפסת מקורה שגגה נישא על גבי עמודים מסוגננים.
הגג השטוח הוקף במעקה ואפשר שימוש בו.
תפקידו של בוקסר כמוכתר הכפר הפך את ביתו למקום בו נערכו ישיבות של ועד המושבה.
כמו כן הפך הבית למוקד אירועים חברתיים של המושבה הצעירה ומבקרים רמי מעלה התכבדו להתארח בבית.
בין השאר ביקר בבית הנציב העליון סר ארתור ווקופ.
לאחר פטירתו של ירמיהו (1962) גרה בבית בתו מרים שנישאה ליעקב ילובסקי שהיה גם הוא ממשפחות מייסדי נס ציונה.
במסגרת ההתחדשות העירונית הוחלט על שיפוץ הבית ההיסטורי בגישת שימור מחמיר ובמקביל הותר להקים בשאר המגרש בתי קומות וב-2019 החלה בניית בתי קומות.
תיק שימור הבית נעשה על ידי האדריכל נאור מימר ונכון לינואר 2025 בית בוקסר נמצא בתהליכי שיפוץ ושימור.
עבודת השימור נמסרה לחברת "פרסקו קולורז" כשתוכנית השימור כללה ניקוי וחיזוק האבנים מהם נבנה הבית ושחזור פרטים אדריכליים כמו עמודים, קשתות, ודלתות מעוצבות במגמה לשמור על חזותו ההיסטורית של המבנה.
במקביל מתכוונת החברה להתאים את הבית לעת הנוכחית על ידי התקנת מערכות מודרניות של אינסטלציה, חשמל ותאורה, מיזוג אוויר וכו'
בית בוקסר מהווה את תחנה מספר 8 במסלול הדגל.
בית ביאליק היה מחנה עקורים שהוקם ליד זלצבורג שבאוסטריה לאחר השואה.
מספר חודשים לאחר השואה הוקם ליד זלצבורג שבאוסטריה מחנה העקורים בית ביאליק.
במחנה התרכזו ניצולי שואה שהגיעו ממזרח אירופה, רובם ילדים ונערים.
הם חצו גבולות באופן לא חוקי, בסיוע ארגון "הבריחה", במטרה להגיע לארץ ישראל.
קבוצות נערים רבות הגיעו לבית ביאליק.
אחת הקבוצות, קיבוץ "איחוד" מוורוצלב שבפולין, חצתה את הגבול לצ'כיה ומשם הגיעה לאוסטריה בקיץ 1946. הנערים הגיעו ברכבת לבית ביאליק שעדיין היה בהקמה, וחלקם סייעו בהקמתו, בתור שרברבים, חשמלאים ועוד.
צריפי המגורים היו במקור צריפי הצבא הגרמני.
אחרי מספר שבועות יצאו חברי קיבוץ "איחוד" ועברו בחשאי את הגבול לאיטליה בחושך, בקור ובשלג, בדרכם לארץ ישראל.
בית ביאליק נתמך על ידי הג'וינט והתקיימה בו פעילות תרבותית ענפה.
בין השאר חגגו הנערים את החגים בניסיון לחזור לאווירה של תרבות יהודית שאותה איבדו בשנות השואה.
המחנה היה גם מרכז לפעילות ציבורית ולאומית: באוגוסט 1947 התקיימה בו ועידה של המפלגה הסוציאליסטית הציונית "פועלי ציון".
בין המבקרים במחנה היה המנהיג הציוני יצחק גרינבוים, לימים שר הפנים בישראל.
רוב העקורים בבית ביאליק היגרו לקנדה, ארצות הברית וישראל, והמחנה נסגר ב-1954.
בית ברלין–פסובסקי או בית התאומים הוא מבנה ידוע בתל אביב הבנוי בסגנון האקלקטי השוכן בפינת הרחובות מזא"ה ושטראוס, בלב תל אביב.
הבניין תוכנן על ידי משרד ברלין–פסובסקי (האדריכל יוסף ברלין והמהנדס ריכרד פָּסוֹבסקי) כבית מגורים.
הקמת הבניין הושלמה בשנת 1922 כמבנה חד-קומתי.
בשנת 1925 נוספו לבניין שתי קומות נוספות, וכן חדרים על הגג, והוא קיבל את צורתו הנוכחית כבית תאומים סימטרי שקשת מונומנטלית מחברת בין שני אגפיו.
הבניין שימש בין היתר כבית הספר הראשון לאדריכלות בתל אביב, אך פעל ככזה שנה אחת בלבד.
בשנות ה-50 פעל הבניין כחלק מבית החולים הדסה הסמוך.
לאחר הזנחה של שנים רבות, עבר הבניין שיפוץ נרחב בשנים 2003-2002 בתכנון אדריכל אמנון בר אור, כחלק מפרויקט "רובע לב העיר" שכולל גם מגדל מגורים מפואר ומבנים נוספים לצדו.
שיפוץ הבניין היה אחד מהתנאים שנדרשו יזמי רובע לב העיר למלא בתמורה לאישור אחוזי בנייה חריגים, והוא נועד לשמש ספרייה עירונית.
תוכנית הקמת הספרייה בבניין לא מומשה, והמבנה המשופץ בעל החזות המרשימה נותר ריק.
באוקטובר 2010 עברה למבנה גלריה שלוש, ששכרה שטח של 600 מ"ר, בארבע קומות (עד אז פעלה הגלריה בחלל ששכן ברחוב חיסין בעיר).
הגלריה פעלה בבניין עד לשנת 2020. כמו כן נפתח בבניין סניף של חנות הספרים "תולעת ספרים", שבה ששולב גם בית קפה.
בשנת 2011 נחנך בחציו השני של הבניין "בית הצעירים" של עיריית תל אביב.
בבניין יש חלל עבודה ואולמות פתוחים לפעילויות שונות חברתיות ואמנותיות.
בבניין גם מוצעים שירותי ייעוץ, כמו ייעוץ לשוכרי דירות.
בית ג'אלא (לפעמים מאוית גם בית ג'אלה, או בית ג'לא.
בערבית: بيت جالا, ) היא עיירה פלסטינית נוצרית, הסמוכה לבית לחם.
יש סברה המזהה את העיירה עם מיקומה של גילה המקראית (כלומר זהו שיבוש השם), אולם זיהוי מקובל יותר של היישוב המקראי הוא עם תל הנקרא ג'אלא מצפון לחלחול.
לפי סברה אחרת השם מזכיר את שמה של בית גַּלְיָא שבתלמוד.
ברשימת שישק היא מוזכרת בשם גַלֶנָה.
לפי מסורת ערבית היה שמה הקדום בית אֶפְרָתָה.
הצורה ג'לא היא הצורה הערבית לשם העברי המקורי גולה, שבתוקף חוקי הדיסימילציה הפך לגילה.
בימי הביניים קראוה עולי רגל נוצרים רָמָה (אליה מכוונים, לפי מסורתם, דברי הנביא ירמיהו, "קול ברמה נשמע").
בדורות קדומים שיבשו עולי רגל את שמה וקראו לה Bouticlla (בותיצלה).
החוקרים הבריטים קונדר וקיצ'נר מהקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל זיהו את בית ג'אלא עם גלים, הנזכרת בגרסת תרגום השבעים לספר יהושע (ט"ו, נ"ט).
בית ג'אלא שוכנת בגובה ממוצע של 750 מטרים מעל פני הים, בסמיכות לעיר בית לחם במזרח וליישוב הקהילתי הר גילה במערב.
שכונת גילה בירושלים ממוקמת כמה מאות מטרים מצפון לה.
תוואי נחל גילה עובר במרכז העיר.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בבית ג'אלא בשלהי המאה ה-19 וכתב:
הוא מוסיף כי "סביבתו פורייה מאוד, וליין המיוצר בה יצאו מוניטין".
בנוסף, פירט על הכנסיות בכפר ועל קורותיהן של הקהילות הנוצריות שחיו בו.
באוגוסט 1939 נפתח סניף דואר בבית ג'אלא.
כ-75% משטח העיירה נכללו בשטח C.
בשנת 2001 נערך בעיירה מבצע בית מוגן.
בעבר רובה המכריע של האוכלוסייה בעיר היה נוצרי, בדומה לבית לחם שכנתה.
במאה השנים האחרונות רבים מתושבי בית ג'אלא היגרו לאמריקה הדרומית.
במקביל היגרו לעיר מוסלמים רבים, כך שעל אף שהנוצרים עדיין מהווים רוב, הוא אינו משמעותי כבעבר, ונכון לשנות ה-2020, הוא מהווה כ-64%.
בעיר נמצאים בתי ספר של זרמים שונים בנצרות, כולל הלותרנים (טליתא קומי), הקתולים, והאורתודוקסים.
על אדמות הכפר נבנתה חומת ההפרדה שניתקה את בית ג'אלה מוואדי אחמד, שטח חקלאי של 3,500 דונם עם אלפי עצי זית.
העיר בית ג'אלה מוזכר בשיר "אמצע הלילה בכפר" שבוצע על ידי הראל מויאל, בו מתוארות חוויותיו של מויאל משירותו הצבאי.
בית בלגיה הוא בית הארחה ומועדון לסגל האקדמי בקמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם.
במקום גינה משובצת פסלים, מסעדה, חדרי אירוח וישיבות, ומתקיימים בו אירועים שונים, תערוכות והרצאות וקורסים שאינם חלק מתוכנית אקדמית רשמית של האוניברסיטה.
המבנה קרוי על שמה של דונה פביולה מלכת בלגיה.
המבנה הוקם בשנת 1967 על ידי הקבלן דניאל בן מנשה, על פי תוכנית של האדריכל זאב רבינא, והוא בנוי בסגנון השונה מיתר מבני גבעת רם - בניגוד למבנים הבנויים בסגנון בינלאומי בעלי קירות אנכיים ישרים, מבנה זה הוא מבנה המורכב משני מבנים מעגליים המחוברים זה לזה.
המבנה תוכנן בהתייחס לשני גורמים שעמדו במקום:
האחד, מאגר מים עגול ששימש את האוניברסיטה והפך להיות הבסיס של המבנה המעגלי הקטן - על מאגר המים נבנה חדר האוכל.
מבנה חדר האוכל נבנה תוך התייחסות למבנים מסורתיים ירושלמיים וחלונותיו הצרים נבנו בסגנון של חרירי הירי של חומות ירושלים.
השני, עץ גדול שסביבו נבנה המבנה העיקרי.
המבנה העיקרי הוא בניין מעגלי, ובמרכזו חצר גדולה שבמרכזה העץ.
ארקדה המכוסה קשתות מאפשרת כניסה לחצר המבנה.
ביוני 2012, נפתח הבניין מחדש, לאחר ששופץ במשך שנה.
ב-2019 הוסב המבנה באופן זמני לאכלוס חברת לייטריקס שנזקקה לשטח נוסף, והוא אמור לחזור לרשות האוניברסיטה העברית בשנת 2024.
בית ברגהיים (הקדמי והאחורי) הם שני מבנים המהווים כיום חלק מקריית עיריית ירושלים.
מבנים אלה (אשר כונו גם "בניין דארוטי") נבנו בסמטת יוחנן מגוש חלב בשלהי המאה ה-19, למול גן העיר.
המבנים נבנו כביתו הפרטי של הבנקאי והסוחר העשיר מלוויל פטר ברגהיים, שהיה יהודי מומר מגרמניה.
המבנה הפנימי (בית ברגהיים האחורי) נבנה בראשית שנות ה-1870, והמבנה הקדמי נבנה בשנת 1880. מבנה דו קומתי זה שילב בנייה אירופאית האופיינית לגרמניה (גג רעפים עם עליית גג) עם בנייה ירושלמית טיפוסית (שערים וחלונות מקושתים בקומתו התחתונה).
שער הכניסה למבנה עוטר באבן ראשה שעליה חקוק מגן דוד, ומשני צדי הפתח הוצבו ספסלי אבן (מצטבות) - מוטיב המאפיין בנייה מוסלמית בעיר העתיקה.
בחלקה הצפוני של חזית המבנה הייתה חנות שהכניסה עליה הייתה מבעד שער קמור.
מאחורי המבנה הקדמי הייתה חצר ובה בור מים ואורוות.
המבנה הקדמי והאחורי היו מחוברים ביניהם בגשר עילי.
אחרי מותו של ברגהיים ופשיטת הרגל של הבנק שלו נאלצה המשפחה למסור את בית ברגהיים ללורד ביוט.
לאחר מכן הפך לחלק ממלון דה פראנס (Hotel de France) שפעל במקום.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 שימש המבנה כמשרדה של הנרייטה סאלד ולאחר מכן הפך למלון שנקרא מלון דארוטי (Darouti's Hotel).
לאחר מלחמת העצמאות שימש המבנה כמעבדות של בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית.
התוכניות השונות להקמת קריית עיריית ירושלים ובעיקר תוכניתו של האדריכל אלפרד מנספלד הציעה להרוס מבנה זה, אולם תוכנית ניב התנגדה להריסה.
המבנים הקדמיים והאחוריים שומרו וכיום מהווה חלק מקריית העירייה.
בֵּית בֶּרְל הוא יישוב מוסדי, מרכז חינוכי ורעיוני על שם ברל כצנלסון, השוכן בשרון המרכזי (התיכון), כ-1.5 ק"מ צפונית לכפר סבא, ליד צופית, ומשתייך מוניציפלית למועצה האזורית דרום השרון.
ברל כצנלסון היה מאבותיה הרעיוניים ומנהיגיה החשובים ביותר של תנועת העבודה, הוא שהגה את רעיון "בית המדרש" (או אוניברסיטה) של הפועלים.
בוועידה הרביעית של מפא"י שהתקיימה ב-1938 הציג כצנלסון בפומבי את חזונו.
אולם נפטר לפני שהצליח להגשים את הרעיון.
שבועות ספורים לאחר מותו, בספטמבר 1944, הוחלט על הקמת בית מדרש למדריכי נוער ופעילי תנועה על שמו.
ביוזמת דוד בן-גוריון, לאה מירון-כצנלסון (אשתו של ברל), דוד רמז, יוסף שפרינצק, חנוך סורוקה ואחרים.
המוסד הוקם על שטחי חוות קלמניה שנרכשה מידי בעליה משה גרידינגר.
טקס הנחת אבן הפינה למוסד התקיים ביום השנה השני לפטירתו של ברל כצנלסון, 21 באוגוסט 1946. כדי להגשים את הרעיון הוקמה קרן ברל כצנלסון.
הקרן נרשמה כחברה ביום 21 בינואר 1947.
בבית המדרש בבית ברל נערכו סמינרים המיועדים למדריכים בתנועות הנוער העובד והלומד, הצופים והמשמרת הצעירה של מפא"י.
בנוסף נערכו סמינרים של איחוד הקבוצות והקיבוצים, סמינרים של מושבים, מחנות קיץ וסמינרים לנוער שהגיע לישראל מחו"ל, ובקורסים לעולים חדשים.
בתחילת שנות ה-60, בית ברל התפתח למוסד חינוכי שכלל גם בית ספר תיכון שנפתח ב-1961. מדרשה להכשרת מורים וגננות, מרכז כנסים, "המכון להשכלה ולחינוך תנועתי" ומכון מחקר.
בשנת 1970 הוחלט לפתוח בבית ברל באופן רשמי מוסד להשכלה גבוהה שיכול להעניק תואר ראשון.
ב-1971 נפתחה מכינה קדם אקדמית, ב-1977 כבר למדו במכינה 3,500 סטודנטים.
ב-1972 הוגשה בקשה למועצה להשכלה גבוהה להכרה במכללה כמוסד אקדמי ולהתיר לה להעניק תואר ראשון.
האישור להעניק תואר ראשון ניתן למכללה החל משנת 1976.
בשנת 1988 התאחדה המכללה האקדמית בית ברל עם המדרשה לאמנות ברמת השרון ומספר מוסדות להכשרת מורים והופרדה מקרן ברל כצנלסון.
בשנת 1993, עודכן תזכיר ותקנון ההתאגדות של קרן ברל כצנלסון, באופן שניתק את הקרן ואת פעילותה מפעילות מפלגתית באופן פורמלי.
בשנת 2009 קיבלה הקרן מעמד של חברה לתועלת הציבור.
באותה עת גם מכרה הקרן למכללה האקדמית בית ברל, את המתחם שלה בתמורה ל־35 מיליון שקל במזומן, עד אז שילמה המכללה לקרן דמי שכירות.
עם זאת מחזיקה הקרן בשטחים נוספים במתחם בית ברל, אותם היא משכירה.
בשנת 1997, נחתם הסכם בין הנהלת בית ברל לבין עיריית כפר סבא להעברת המתחם לרשות העירייה.
על פי התכנון ייעדו 540 דונם לצורך שדרוג הקמפוס החינוכי לקמפוס אוניברסיטאי רחב היקף, ויתרת השטח ייעדה להקמת שכונת מגורים בת 3,000 יחידות דיור.
עיריית כפר סבא ביקשה בנוסף לספח לתחומה 3,230 דונם בסך הכל, משטח היישובים הסובבים את בית ברל, במועצה האזורית דרום השרון.
1,250 דונם משטחי המושב צופית, 550 דונם משטחי ניר אליהו, 125 דונם משטחי גן חיים ועוד 180 דונם של קרקעות פרטיות.
סיפוח השטחים נועד להקמת 9,000 יחידות דיור שייתוספו לעיר.
לצורך מימוש התוכנית היה צורך לקבל את אישור משרד הפנים, שיזם ועדת חקירה לענייני גבולות בראשות השופט אמנון סטרשנוב.
במהלך דיוני הוועדה נציגי היישובים והמועצה האזורית התנגדו לבקשת כפר סבא.
בעקבות הדיונים החליטה ועדת הגבולות שאין מקום להמליץ על הרחבת שטחיה של כפר סבא, שכן היא נהנתה אז מעתודות קרקע מספיקות שיאפשרו לה לגדול מ-85 אלף תושבים ל-100–105 אלף תושבים עד 2020. ועדת החקירה הגישה את המלצותיה לשר הפנים, אברהם פורז, במאי 2004 והוא החליט לא לאשר את בקשת הסיפוח.
המקום משמש מרכז לכנסים, לימי עיון ולהתכנסויות מפלגתיות ופוליטיות.
ברוך בן דוד אלמשרקי (מזרחי) היה יהודי שעלה לירושלים בסמוך לשנת 1620, וקנה בניין בירושלים בעל 5 דירות (חדרים).
יש מסורות שונות אודות מאין הגיע ברוך בן דוד מזרחי לארץ ישראל.
על פי מסורת משפחתית אחת עלה לארץ ישראל מטורקיה והוא מצאצאי רבי אליהו מזרחי (הרא"ם, 1435–1526).
על פי מסורת אחרת המשפחה היא מצאצאי מגורשי ספרד והגיעה לארץ ישראל דרך ונציה.
הבתים עברו בירושה מאב לבן, כאשר בני המשפחה מתגוררים בבתים ולא עוזבים אותם ולא עוזבים את וירושלים (למרות הגירה נמשכת של היהודים בירושלים מהלך אותה תקופה וזאת במקביל לגלי עלייה ניכרים לירושלים).
בתחילת המאה העשרים, כאשר היהודים המבוססים עזבו את העיר העתיקה בירושלים, עברו בני המשפחה לעיר החדשה ובנו בתים בה, תוך שהם ממשיכים ומשכירים הבתים.
במלחמת העצמאות נפלה העיר העתיקה לידי ממשלת ירדן.
במלחמת ששת הימים חזרו הבתים לידי שליטת ממשלת ישראל, אשר הפקיעה את כלל הבניינים ברובע היהודי, ותמורתם שילמה פיצויים בלבד.
בני המשפחה בחרו שלא לקבל פיצויים על הפקעת הנכס, ובמקום זאת סיכמו על תליית שלט הנצחה על הבית (המצוי ברחוב המלאך בעיר העתיקה).
באחד מהסרטים על המשפחה הבטיח טדי קולק ראש עיריית ירושלים, כי ברוך מזרחי יוכל לקבל את חמשת בתיו עם ביאת המשיח.
הבטחה שחודשה על ידי ראשי עיריית ירושלים הבאים, אורי לופוליאנסקי וניר ברקת.
בין הצאצאים של ברוך מזרחי: הרב ניסים חיים משה מזרחי (שהיה הראשון לציון בשנים 1745–1749), הנשיא החמישי יצחק נבון, מתורגמן ממשלת המנדט יצחק עבאדי, עו"ד גלעד שר, עו"ד שמואל שמיר שכתב רבות על המשפחה, עו"ד רפאל שמיר ובנו פרופ' רון שמיר ראש הקתדרה לביואינפורמטיקה באוניברסיטת ת"א, ועו"ד צבי שמיר.
בית בן-גוריון בתל אביב שימש למגוריהם של ראש הממשלה ושר הביטחון הראשון של ישראל, דוד בן-גוריון, ומשפחתו, בין השנים 1931 ל-1973, בנוסף לצריף בשדה בוקר ולבית ראש הממשלה בירושלים.
הבניין נמצא בשדרות בן-גוריון 17 בתל אביב ומשמש כמוזיאון.
בית בן-גוריון נבנה בשנת 1931 על אדמת הקרן הקיימת לישראל בחזית הרחוב שדרות קרן קיימת 17, עם הקמתה של שכונת הפועלים הראשונה.
תוכנית הבית הוגשה על ידי פולה בן-גוריון ל"וועדת הבניין" של עיריית תל אביב (תוכנית מספר 723).
התכנית אושרה בחתימתם של יו"ר הוועדה ישראל רוקח והמהנדס העירוני יעקב פישמן וביום 30 בינואר 1931 ניתן רישיון הבניה.
התכנית כללה קומת קרקע בשטח של 72.1 מ"ר שכללה 2 חדרים, מטבח ושירותים, וקומה שנייה: חדר נוסף בשטח 40.8 מ"ר ובנוסף מרפסות.
את הבית תכנן האדריכל הישראלי דוד טוביה, וכמקובל בשכונות פועלים, הבית כלל דירה אחת בלבד, ומחירו עמד על 350 לירות ארץ ישראליות.
שכניו הסמוכים היו: ממערב לבית התגורר דוד רמז.
שכן נוסף היה דוד זכאי, סופר ועיתונאי.
בית הלל כהן, מראשוני סולל בונה, נמצא מצפון לבית בן-גוריון.
בסמוך לסיום הבנייה ביוני 1931 נכנסו פולה, דוד וילדיהם גאולה, עמוס ורננה להתגורר בבית.
בקומה הראשונה נמצא חדרה של רננה, בתו של דוד בן-גוריון.
חדר זה שימש את בן-גוריון בזמן מבצע קדש כמקלט וכחדר שינה.
מחדר זה קיים בן-גוריון תקשורת עם הרמטכ"ל משה דיין, וממנו קיבל עדכונים לגבי המתרחש.
בקומה השנייה מצויות כארבע ספריות.
אחת מהן שימשה חדר עבודה לבן-גוריון, שם הייתה לו פינת עבודה בה כתב ביומנו.
בחדר זה היה מותקן גם טלפון מיוחד, שקישר את חדר הספרייה למשרד הביטחון בלבד.
ב-13 במאי 1948 אירח בן-גוריון בספרייה כמה מחברי מנהלת העם: אהרן ציזלינג, יהודה לייב מימון ומשה שרת, שם ליטשו וניסחו את הנוסח הסופי של מגילת העצמאות.
למחרת, יצאו מן הבית לבית דיזנגוף בשדרות רוטשילד (אז משכנו של מוזיאון תל אביב), שם הכריז בן-גוריון על הקמת המדינה.
הספריות המצויות בקומה השנייה ידועות בגודלן החריג.
בן-גוריון החזיק בספריות אלו למעלה מ-20,000 ספרים שונים, בשפות שונות, העוסקים בעיקר בארץ ישראל, בציונות, בהיסטוריה, תרבויות ודתות שונות, ספרי תנ"ך רבים ועוד.
בן-גוריון נתן דגש מיוחד לספרי זכר חללי צה"ל אותם החזיק בבעלותו.
הספרים המצויים בספריות כתובים בשפות: עברית, אנגלית, גרמנית, רוסית, צרפתית, ספרדית, טורקית ועוד.
ספרים אלה נותנים רקע על תחום העניין והידע של בן-גוריון.
הקומה השנייה כללה גם שירותים וחדר שינה, והיא שימשה באותה תקופה את בן-גוריון בלבד.
מאחר שבחודשי הקיץ של תחילת שנות ה-30 היה בן-גוריון בדרך-כלל בחוץ לארץ, נהגה פולה להשכיר בקיץ את חדרי הבית למשפחות נופשים, ולהתגורר עם הילדים בזמן הזה בחדר אחד.
הבית בן שתי הקומות היה גדול מכל הבתים בשכונה, והוסיף לעול החובות שבן-גוריון כבר היה שקוע בו, שהגיעו אז לסך 1,000 לירות מנדטוריות.
בצוואתו, הוריש בן-גוריון את הבית למדינת ישראל.
כשלוש שנים לאחר מותו של בן-גוריון, חוקקה המדינה את "חוק דוד בן-גוריון", שבו נאמר כי הבית יהיה פתוח לציבור, וישמש כמוזיאון לזכרו ולהנצחת מורשתו, וכ"מרכז לקריאה.
למחקר ולפרסום", כמבוקשו של בן-גוריון.
הבית נפתח לקהל הרחב לראשונה ב-29 בנובמבר 1974, ומאז נערכים בו טיולים מודרכים וכנסי עיון, שמטרתם לתאר את דמותו של בן-גוריון ואת פועלו כמנהיג.
כמו כן, מוצגים בבית חומרים תיעודיים-היסטוריים, מזכרות, ותארים שקיבל בן-גוריון בהיותו ראש ממשלה.
השדרה בה שוכן הבית, נקראה בתקופת חייו של בן-גוריון "שדרות קרן קיימת" (קק"ל), ושמה שונה לשדרות בן-גוריון לאחר מותו.
השם "שדרות קרן קיימת" ניתן לרחוב ראשי בשכונות עבר הירקון.
שכנו של בן-גוריון, הלל כהן, ממייסדי חברת "סולל בונה" ומראשיה, הוריש לבית בן-גוריון מגרש סמוך שהיה בבעלותו, ב"רחוב לסל 18" ברחוב מקביל לביתו של בן-גוריון בשדרות בן-גוריון 17. במבנה הקטן ברחוב לסל משמש את בית בן-גוריון להרצאות ולישיבות, ובתוכו אולם קטן להקרנת סרטים על בן-גוריון ופועלו.
ביולי 2020 מונה אלוף (מיל') ניצן אלון ליו"ר מועצת בית בן-גוריון בתל אביב.
בית ברוס או שבט ברוס הוא שבט סקוטי מדרום סקוטלנד ובית מלוכה במהלך המאה ה-14 כאשר שני מלכים מבית זה משלו בסקוטלנד.
מקורו של בית ברוס בנורמנדי שבצרפת במאה ה-11. מקור שמה של המשפחה בעיר ברויס (בריקס של ימינו), בו בנה אדם דה ברוס טירה.
צאצאו, רוברט דה ברוס הגיע לאנגליה עם ויליאם הכובש.
בעקבות עזרתו בכיבוש אנגליה, העניק לו ויליאם הכובש אדמות באזור יורקשייר.
בנו, רוברט ברוס, לורד אנאנדייל קיבל מדייוויד הראשון, מלך סקוטלנד אדמות באנאנדייל ותואר אצולה סקוטי, אולם הוא איבד את התואר והאדמות בשל תמיכתו בצבא האנגלי בקרב הנס (Battle of the Standard) בשנת 1138. האדמות והתואר הושבו לבנו הצעיר מאוחר יותר.
נכדו של רוברט ברוס, לורד אנאדייל, שנקרא אף הוא רוברט, נשא בשנת 1219 לאישה את איזבלה, בתו השנייה של דייוויד מסקוטלנד, רוזן הנטיגדון (ונכדתו של דייוויד הראשון, מלך סקוטלנד).
נישואים אלה קישרו את משפחת ברוס עם משפחת המלוכה הסקוטית.
רוברט, לורד אנדייל החמישי, הוכרז יורש העצר למלך אלכסנדר השלישי שהיה באותה עת בלא ילדים, אולם לאחר מכן נולדו למלך שלושה ילדים, ורוברט לא זכה בכתר.
רוברט הראשון המכונה "רוברט דה ברוס" שלט בסקוטלנד בין 1306–1329.
דייוויד השני מלך בסקוטלנד בין 1329–1371, כאשר בחלק מהזמן טען לכתר ואף שלט בפועל בסקוטלנד אדוארד באליול.
דייוויד מת בלא יורשים, והכתר עבר לאחיינו רוברט השני, מבית סטיוארט.
בית ג'יז (בערבית بيت جيز) היה כפר ערבי בגבול הרי יהודה ושפלת יהודה כ-14 קילומטרים דרומית מזרחית לרמלה וכשלושה קילומטרים מדרום מערב ללטרון, בגובה 310 מטר מעל פני הים.
לפי זאב וילנאי ייתכן שהשם הערבי בית ג'יז משמר שמו של יישוב קדום בשם גיזו מתקופת המקרא.
ממנו באו גבורים לחילות דוד המלך, כפי שנזכר ב: "בְּנֵי הָשֵׁם הַגִּזוֹנִי".
בעקבות מאורעות תרפ"ט הוטל על הכפר עונש קיבוצי בסך של 1,200 לירות על חלקם של תושבי הכפר בהחרבת כפר אוריה.
הכפר היה שייך לנפת רמלה מחוז לוד (1945), שטחי אדמותיו היו 8,357 דונם ובשנת 1945 מנה 550 נפשות.
במלחמת העצמאות במהלך מבצע בן נון א' ב-25 במאי 1948 הכפר נכבש והתרוקן מתושביו.
בשלב הראשון של מלחמת העצמאות, ב-11 בינואר 1948, תקפו לוחמים מן הכפר ומח'רבת א-פאר את היישוב כפר אוריה שממזרח לרמלה.
ההתקפה נבלמה על ידי כוח פלמ"ח וטור משוריין בריטי.
בקרב נהרגו שלושה לוחמים יהודים ועשרים וחמישה לוחמים ערבים.
בהמשך המלחמה הלחימה באזור הייתה במסגרת הניסיונות לכבוש את לטרון במבצעי בן נון א' וב'.
בית ג'יז נכבשה לראשונה על ידי גדוד 72 של חטיבה 7 (ב-25 במאי) ובסופו של יום זה פונו הכוחות מן המקום.
ב-27 במאי במסגרת ההכנות למבצע בן נון ב' נתפסה בית ג'יז מחדש, הכוחות התבססו שם, הופעל מכשיר קשר והונחו קווי טלפון ובית ג'יז הפך למשלט ישראלי שחלש על האזור.
לאחר הכישלון במבצע בן נון ב', לטרון נשארה בידי הלגיון הערבי והכביש לירושלים נשאר חסום.
עקב כך נסללה דרך עוקפת ששימשה לפריצת המצור היא דרך בורמה דרך זו עברה בבית ג'יז.
במרחק של כ-3 קילומטרים מזרחית לבית ג'יז שכן הכפר הערבי בית סוסין, שנהרס גם הוא במלחמת העצמאות.
בין הכפרים, על גבעה כקילומטר מזרחית לבית ג'יז נבנה בתקופת המנדט הבריטי בית ספר משותף לשני הכפרים.
באתר בית הספר הוקם מאוחר יותר מצפה הראל.
המבנה הנטוש קיים עד היום והתפרסם כמקום בו נערך משפט השדה הצבאי בפרשת משפטו והוצאתו להורג של סרן מאיר טוביאנסקי באשמת בגידה.
מאיר טוביאנסקי נמצא אשם במשפט והוצא להורג על ידי כיתת יורים, ההוצאה להורג לא נערכה בבית הספר אלא בכפר בית ג'יז, בבית דו-קומתי שנותר על תילו עד היום בקיבוץ הראל, והנושא את השם "בית הקשתות".
בית בְּרוֹדֶצְקי, הנמצא ברחוב ברודצקי 36 ברמת אביב א', משמש חלק ממעונות הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב, ובו 125 יחידות דיור בנות חדר עד שניים בכל אחת.
מקום זה גם משמש כמרכז קליטה לעולים.
הבית, שנקרא על שם פרופ' זליג ברודצקי, ממנהיגי ציוני בריטניה, נבנה על ידי הסוכנות היהודית כמרכז קליטה לעולים חדשים בעלי מקצוע מארצות המערב, בעזרת תרומות שגייסה הסתדרות ציוני בריטניה.
המבנה תוכנן על ידי רוברט בנט בשנות ה-50, ואבן פינה למבנה הונחה ב-1 בספטמבר 1955, בהשתתפות גיורא יוספטל וחיים לבנון.
המעון נבנה על ידי חברת רסקו ונחנך ב-6 ביוני 1957. הבית היה בן ארבע קומות.
בשלוש הקומות העליונות היו 24 חדרי מגורים בכל קומה, 48 לזוגות ללא ילדים ו-24 ליחידים.
בקומה התחתונה היו ספריה, אולם הרצאות, חדר אוכל, מטבח ומשרדים.
הוא ממרכזי הקליטה הראשונים שנבנו בישראל.
המבנה שייך לקרן הפנסיה של עובדי הסוכנות היהודית, וב-2009 שודרג, שופץ ונצבע, והמטבחים והמקלחות חודשו.
(בבעלות אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב) מתפעלת את המבנה ומשכירה את יחידות הדיור לציבור הסטודנטים.
הסטודנטים יכולים לשכור את היחידות בעלות מופחתת בהשוואה למחירי השוק של דירות באזור.
במסגרת המגורים זוכים הדיירים לשירותים ייחודיים נוספים הכוללים שירותי אבטחה במשך כל שעות היממה, מתחם של מכונות כביסה אוטומטיות, כיתות לימוד, מועדון וניהול שוטף על ידי צוות שירות לקוחות ותחזוקה.
בבניין גם קיימים משרדים של הסוכנות היהודית ועמותות אחרות.
מבנה נוסף ברמת אביב שהחל את דרכו כמעון לקליטת עולים חדשים והיה למגורי סטודנטים הוא "בית מילמן" ברחוב טאגור.
הבית והסטודיו של לואיס ברגאן (בספרדית: Casa-Taller de Luis Barragán), השוכן ברחוב גנרל פרנסיסקו רמירז ברובע טאקובאיה במקסיקו סיטי, היה בית המגורים של האדריכל לואיס ברגאן בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה.
כיום משמש הבית כמוזיאון, שבו ניתן לבקר רק בקבוצות מאורגנות.
בשנת 2004 הוכרז המבנה כאתר מורשת עולמית.
הנכס שעליו נבנה הבית נרכש, ככל הנראה, ב-1939, בתקופה שבה ברגאן החל לעסוק באדריכלות במקום בנדל"ן.
כעבור ארבע שנים הוא החל להשתמש בבית גם למגוריו.
ברגאן תכנן את הבית עבור משפחת אורטגה שהתגוררה בעיר, אך ב-1948 החליט להתגורר בו בעצמו, ואת יתרת השטח שרכש ב-1939 מכר למשפחה.
על שטח זה הוקם בית אורטגה שתוכנן גם הוא על ידי ברגאן.
התוכניות המקוריות של המבנה עברו מספר שינויים תוך כדי הבנייה, והקמת הבית הייתה סוג של מעבדה עבור ברגאן, שהתגורר במקום עד מותו ב-1988.
הבית והסטודיו שוכנים במבנה שהוקם על שני מגרשים צמודים, ואשר תוכנן בהתאם לסגנון האדריכלי של בתי הפועלים, כפי שהיה נהוג במקסיקו סיטי באותה תקופה.
לבית שלוש קומות ובצידו המערבי גן נוי.
חזית הבית דומה לחזיתות הבתים האחרים בשכונה, וההבדל העיקרי בינה לבינם הוא ממדיה.
סגנון הבנייה הצביע על כך שמדובר בבית מגורים של אדם ממעמד חברתי גבוה, אך מנגד חומרי הבנייה היו אופייניים לאנשים ממעמד נמוך יותר.
החלונות בחזית הראשית עוצבו בסגנון מינימליסטי, וניתקו את הקשר בין המרחב הפרטי לבין המרחב עירוני.
רוב שטח החזית עשוי מקיר בטון מטוייח.
הכניסה אל הבית היא דרך שתי דלתות בחזיתו המזרחית הפונה אל הרחוב.
כניסה אחת הובילה ישירות אל הסטודיו, בנוסף לגישה נוספת אליו מחדר המגורים.
בין הסטודיו לגן הנוי נבנה פטיו עם מזרקה.
בקדמת הסטודיו היו שני משרדים, ובקומה מעליו משרדים פרטיים נוספים.
החזית המערבית של הבית, הגובלת בגן הנוי, שונה ביחס לבתים האחרים באזור, וההבדלים הם ביחסים בין הפתחים השונים המשובצים בה, אך גם בעיצוב שלה כחלק המקשר בין הבית לגן הנוי.
בסמוך למוסך של הבית נקבעה כניסה משנית, המובילה אל חדר כניסה.
מחדר הכניסה ניתן להגיע אל הפרוזדור, וממנו אל כל חדרי הקומה הראשונה.
חדר המגורים והספרייה נמצאים מצפון לפרוזדור והלאה מהם הסטודיו.
ממערב לפרוזדור נמצאים חדר אוכל גדול, חדר קטן שבו נערכו ארוחות הבוקר, ומטבח.
היציאה אל הגן הייתה דרך המטבח או חדר המגורים, ומהסטודיו ניתן להגיע אל הגן דרך הפטיו.
מאחורי המוסך ניצב מגדל קטן שבו גרם מדרגות לולייניות המוביל אל הקומות העליונות.
גובה הקומות אינו אחיד, כך שגובהם של חדר המגורים והסטודיו כפול מזה של חדרים אחרים, והם תופסים גם את חלל הקומה השנייה.
המדרגות הלולייניות מובילות אל חדר שינה וחדר אורחים בקומה השנייה.
בקומה זו היה גם חדר השינה של ברגאן, ובצמוד לו חדר הלבשה.
החדרים הנוספים בקומה זו הם שני המשרדים הקטנים שמעל לסטודיו וחלל ישיבה המכונה "טאפאנקו".
הקומה השלישית של הבית שימשה למטרות תחזוקה, וכללה, בין היתר, שני חדרי שירות, חדר כביסה ומרפסת שירות.
מאפייני הסגנון האדריכלי של ברגאן התבטאו בעיקר בחללים הפנימיים, אותם עיצב בצבעים לא הרמוניים.