tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב־1658 260 רובאים ותותחנים קוריאנים הביסו סופית את כוחותיו של הקוזאק אונופריג' סטפאנוב בשארודי, ליד שפך נהר הסונגארי.
הם קטלו 270 מאנשיו והניסו את הרוסים מהאזור.
בשנת 1858 החלה האימפריה הרוסית במגעים עם אימפריית צ'ין, כאשר מהצד הרוסי ניהל את המשא ומתן הרוזן ניקולאי מוראביוב־אמורסקי, המושל הכללי של מזרח סיביר, ומהצד הסיני ניהל את המשא ומתן המפקד העליון אישאן.
יחד, חתמו השניים על חוזה אייגון שבמסגרתו האזור כולו עבר לשליטת רוסיה.
באותה שנה מוראביוב פקד לשלוח לאזור את גדוד הקו הסיבירי ה־13 בפיקודו של יאקוב דיאצ'נקו.
הגדוד הקים ב־31 במאי 1858 את מוצב הצבא חברובקה (Хаба́ровка) על שם מגלה הארצות הרוסי ירופיי חברוב, ותאריך זה נחשב ליום ייסוד העיר.
המקום הנבחר התבסס על ממצאי המשלחת לנהר אמור בראשות מגלה הארצות גנאדי נבלסקי.
המוצב גדל והיה למרכז כלכלי ותעשייתי חשוב במפגש הנהרות אמור ואוסורי.
בשנת 1864 נבנתה השדרה המרכזית של העיר, רחוב הגדה [ברגובאיה] (שונה בהמשך לרחוב שבצ'נקו).
בשנת 1865 התגוררו בעיר 1,294 תושבים (רובם חיילים וקציני גדוד הקו הסיבירי ה־13) ומרבית המבנים בה נועדו לשימוש צבאי לרבות מחסני נשק, בתי מגורים לפיקוד הצבאי וחיל מצב.
העיר התפתחה בשל היותה צומת תחבורתי ימי במפגש הנהרות אמור ואוסורי.
בשנת 1873 נפתח בית ספר בעיר ובאותה שנה ביקר לראשונה אורח רם מעלה, הנסיך הגדול אלכסיי אלכסנדרוביץ' שעל שמו נקרא מכון ההשכלה הגבוהה שנפתח בשנת 1875.
לקראת 1880, 22 שנים לאחר הקמתה, התגוררו בעיר 2,036 איש, מהם 47.3% אנשי צבא, 21.3% זרים (בעיקר פועלים סינים), 1.4% מקומיים ו־7% קצינים, אנשי כמורה, סוחרים ותעשיינים.
אומנם באותה עת, ניקולאייבסק שימשה כבירת המחוז אך לחברובסק היו נתונים גאוגרפיים טובים יותר ובאותה שנה המצודה הצבאית הפכה לעיר ובירת מחוז פרימורסקי.
ב־1891 הגיע יורש העצר הרוסי, ניקולאי אלכסנדרוביץ', לביקור בעיר ובנוכחותו נחנך פסל לזכרו של ניקולאי מוראביוב־אמורסקי (הנחשב לאחד ממייסדי העיר).
הפסל נהרס לאחר מכן על ידי שלטונות ברית המועצות.
ב־21 באוקטובר 1893 שינתה העיר את שמה לחברובסק בהתאם לצו מספר 9984 של שר הפנים לשינוי שם העיר חברובקה לחברובסק.
בשנת 1894 נוסד בעיר סניף של החברה הגאוגרפית הרוסית שתרם לחיי התרבות בעיר בהקמת תיאטראות, מוזיאונים וספריות.
באוקטובר 1895 הוקם בעיר המכון לתחבורה ומסילות ברזל שהיה למכון לימודי ראשון מסוגו בעיר בתחום הטכני.
בשנת 1897 יצאה לדרך הרכבת הראשונה מהעיר.
באותה עת עמדה האוכלוסייה על 14,900 איש.
בשנת 1902 הוקמו מכוני ארטילריה שבשנת 1908 הפכו למפעל הנשק "ארסנל" (ששמו שונה בהמשך ל"דלדיזל"), שעובדיו היוו חלק מהמחאות וההפגנות שהתרחשו בעיר בשנים 1906–1907. בשנת 1908 הוקם בסיס שייטת אמור.
בשנים 1913–1916 נבנה גשר יורש העצר אלכסיי ניקולאייביץ' שמעל נהר אמור וחיבר למעשה בין מסילות הברזל של חברובסק למזרח סיביר.
לאחר מהפכת פברואר גדל כוחם של הסוציאליסטים ובעיקר מחנה המנשביקים שבחרו במרץ 1917 מועצה של פועלים ונציגי החיילים.
הנציגים עצרו את מפקד המשטרה ואת המושל הכללי.
ב־6 במרץ פיזרה הממשלה הרוסית את גדוד הז'נדרמריה וארבעה ימים לאחר מכן פורקה גם מחלקת המשטרה של משרד הפנים.
העיר הוכפפה למחוז המזרח הרחוק ונוהלה על ידי קומיסרים.
ב־14 באפריל 1917 הוחלפה המשטרה הקיסרית במיליציה עממית שנטלה על עצמה את תפקידי הביטחון.
העיר ספגה אבדות רבות במהלך מלחמת האזרחים והייתה לחלק מרפובליקת המזרח הרחוק שהפכה לחלק מברית המועצות ב־14 בנובמבר 1922. באפריל 1923 חודשה המועצה העירונית של חברובסק ובדצמבר הייתה למרכז האדמיניסטרטיבי של המזרח הרחוק הרוסי.
בינואר 1926 עמדה אוכלוסיית העיר על 52,000 איש.
במאי 1930 הייתה העיר ליחידה טריטוריאלית נפרדת.
באוגוסט 1932 נחנך מפעל לרכבים שבתקופת מלחמת העולם השנייה ייצר טנקים.
מלחמת העולם השנייה ולאחר מכן
בתקופת מלחמת העולם השנייה הייתה העיר למטה פיקוד הכוחות הסובייטיים במזרח הרחוק ובמסגרת זאת נפתחו בתי ספר לריגול נגדי.
מ־25 ועד 30 בדצמבר 1949 נערכו בעיר משפטי חברובסק, בהם הואשמו תריסר חברי צבא קוואנטונג היפני בייצור ושימוש בנשק ביולוגי במהלך מלחמת העולם השנייה .
העיר ידעה התפתחויות רבות לאחר מלחמת העולם השנייה ובין השאר ב־5 בנובמבר 1956 נחנכה חשמלית, בשנת 1960 נחנכו אולפני טלוויזיה וב־1975 נחנך קו טרוליבוס ראשון.
ב־1996 נערכו לראשונה בתולדות העיר הבחירות לראשות העיר, בהן ניצח פאבל דמיטרייביץ' פיליפוב, שמועמדותו זכתה לתמיכת מושל מחוז חברובסק, ויקטור אישאייב.
בשנת 2002 הפכה העיר למרכז הניהולי של המחוז הפדרלי של המזרח הרחוק הרוסי.
בשנת 2020 התקיימו בעיר הפגנות רחבות היקף כנגד ממשלת רוסיה בעקבות מאסרו של סרגיי פורגאל, מושל המחוז.
קיים שוני בדיווחים סביב ההפגנות בין הגורמים השונים, וכמות המפגינים מוערכת בטווח של בין 5,000 ל-35,000 איש.
על פי הערכות ראשי המחאה, מדובר בהפגנה הגדולה ביותר בהיסטוריה של העיר.
מאחר שהעיר נחשבת למרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז חברובסק, שוכנים בה מרכזי השלטון של המחוז בהם בית ממשלת מחוז חברובסק, מעון המושל ובית המועצה המחוזית המחוקקת של עבר הבאיקל.
הרשות המבצעת בעיר היא עיריית חברובסק שברשה עומד אלכסנדר סוקולוב.
המועצה המחוקקת היא הדומה העירונית של חברובסק (Хабаровская городская дума).
התעשיות המרכזיות כוללות מפעלים לברזל ופלדה, בתי זיקוק לנפט, תעשייה כבדה, מספנות, תעשייה פרמצבטית, ומפעלים לאריזת בשר וקמח.
על פי מפקד אוכלוסין מ־2016 אוכלוסיית העיר עומדת על 611,160 נפש.
בעיר ממוקמות כמה אוניברסיטאות המשרתות את המחוז כולו.
המתמטיקאי יפים זלמנוב הוא בן העיר.
הרחוב המרכזי בעיר הוא שדרת אמור המצטיינת במגוון חנויות ושווקים לאורכו.
שלא כמו וולדיווסטוק, העיר לא נסגרה מעולם בפני זרים, אף על פי שמפקדת פיקוד המזרח הרחוק שכנה בה.
לאחר נפילת ברית המועצות החלה מתגברת ההשפעה האסיאתית בעיר וכמיליון תיירים מסין מבקרים בה מדי שנה, יחד עם אנשי עסקים יפנים וקוריאנים שהשקיעו במפעלים ועסקים בעיר.
במוזיאון הטבע בחברובסק שמורים שבריו של מטאוריט סיחוטה-אלין שנפל 1947, שהחלק הכבד ביותר שנמצא ממנו שוקל 1,745 קילוגרם.
מוזיאון האמנות בחברובסק מציג אוסף נדיר של איקונין עתיקים.
קו הרכבת הטרנס סיבירית עובר בעיר.
באמצעות קו זה העיר מקושרת לולדיבוסטוק בדרום ולכל התחנות במערב עד מוסקבה.
בעיר פועל נמל התעופה הבינלאומי "נובי" ("חדש" ברוסית) בו נוחתות טיסות מסין, קוריאה הדרומית, דרום מזרח אסיה, אירופה ומרכז אסיה.
במהלך חודשי הקיץ מפעילה חברת התעופה המקומית טיסות שכר ישירות לנמל התעופה בן-גוריון.
ישנו נמל תעופה נוסף, קטן יותר (ונקרא כך גם בשם "מאלי", "קטן" ברוסית).
הנהרות אמור ואוסורי נפגשים בקרבת העיר.
שני הנהרות משמשים גבול בין רוסיה לסין, ושניהם משמשים כדרכי תחבורה בעיקר להובלת גזעי עצים הנכרתים לגדותיהם.
בעיר פועלים מספר אצטדיונים — אצטדיון לנין, אצטדיון דינמו, אצטדיון יונוסט, אצטדיון נפטיאניק, אצטדיון לוקומוטיב ואצטדיון זאריה.
העיר אירחה שלוש פעמים את אליפות העולם בבנדי: ב־1980, ב־2015 וב־2018 (יחד עם העיר חרבין).
בעיר פועלת קבוצת הכדורגל — סק"א חברובסק, שמתמודדת (נכון לשנת 2018) בליגת המשנה בכדורגל.
משנת 2003 פועלת בעיר קבוצת הוקי קרח אמור חברובסק, המתמודדת בליגת ההוקי הקונטיננטלית.
קבוצת הבנדי סק"א נפטיאניק היא אלופת ליגת העל הרוסית בבנדי לעונת 2016/17 ועונת 2017/18.
חברות תעופה עבריות ביישוב הן חברות תעופה שהוקמו ביישוב העברי בארץ ישראל בשנות השלושים של המאה ה-20. מלבד קיום טיסות מסחריות והכשרה של טייסים בארץ ישראל, תרמו החברות לפעילות הביטחונית של היישוב בחסות המוסדות הלאומיים ולהקמת שירות האוויר של ההגנה, שהיה גלגולו הראשון של חיל האוויר הישראלי.
רוב חברות התעופה המסחריות שהוקמו לא הצליחו להתגבר על הפסדיהן והתפרקו תוך זמן קצר.
חברת נתיבי אוויר של פנחס רוטנברג שרדה בעזרת חברת תעופה בריטית, אולם פורקה בשנת 1940 עם גיוס טייסיה לחיל האוויר הבריטי.
החברה היחידה שהחזיקה מעמד לאורך זמן, חברת אווירון, עשתה זאת בעזרת מימון של היישוב וההגנה, מפאת חשיבותה הביטחונית.
בראשית שנות ה-30 של המאה העשרים, שקל פנחס רוטנברג, מייסד חברת החשמל ותחנות הכוח הראשונות בארץ, להקים חברת תעופה ארצישראלית.
מתוך הבנת מגבלותיה הפיננסיות של פלשתינה, חשב להקים את חברת התעופה כחברת-בת של חברת התעופה הבריטית אימפיריאל איירווייז.
הנהלת החברה תהיה ארצישראלית וטייסיה יהיו בריטיים, שעם הזמן יאמנו לעצמם מחליפים ארצישראליים.
שיקוליו של רוטנברג היו עסקיים גרידא, עד אשר בזמן שהותו באנגליה בשנת 1933, פגש את יצחק צ'יזיק, צעיר יהודי בעל רישיון טיס דרג א' (רישיון טיס פרטי).
צ'יזיק העלה בפניו את רעיונו - הכשרת טייסים עבריים שיגנו על היישוב מפני התקפות ערביות (צ'יזיק התבסס, בין השאר, על אירועים בשנות העשרים שבהם עזרו מטוסי חיל האוויר הבריטי בהכלת מאורעות תרפ"א ומאורעות תרפ"ט).
רוטנברג התרשם מרעיונותיו של צ'יזיק והסכים לממן את המשך לימודי הטיס שלו לדרג ב' (רישיון טיס מסחרי) ולדרג ג' (רישיון הדרכת טיס) וגם לקנות מטוס אימונים שישמש את צ'יזיק וקבוצת סטודנטים ארצישראליים שיגיעו ללונדון לקורס טיס.
הקבוצה הקטנה החלה בלימודיה, אך במהרה לא נותרו תלמידים מלבד צ'יזיק.
באוגוסט-ספטמבר 1933 נערך בפראג הקונגרס הציוני ה-18, וצ'יזיק ביקש להרשים את באי האירוע במטוס שרכש במימונו של רוטנברג ולהציג בפניהם את חשיבות פיתוחה של התעופה הביטחונית העברית.
צ'יזיק אכן טס מלונדון לפראג, ופגש את צירי הקונגרס דוד בן-גוריון, יושב ראש הסוכנות היהודית, ודב הוז, אחד מראשי ההגנה.
אלו גילו עניין בנושא, אך לא הציעו הצעות מעשיות ורק הבטיחו לעסוק בנושא בשובם לארץ ישראל.
צ'יזיק חזר ללונדון, סיים את לימודי הטיס, מכר את המטוס שנקנה במימונו של רוטנברג וחזר לארץ ישראל בשנת 1934.
בארץ נפגש שוב עם בן-גוריון, והציע להקים בית ספר לטיס בארץ כדי לאמן טייסים עבריים למטרות אבטחת היישוב היהודי, אך יושב ראש הסוכנות דחה את הצעתו על הסף בטענה שהבריטים לא יאשרו ייבוא מטוס ארצה.
בנוסף, טען שסדר העדיפויות הלאומי לא מצדיק בניין כוח אווירי - ערכו הכספי של מטוס אחד שקול כנגד כמות אדירה של נשק, תחמושת ואספקה להתיישבות העובדת, ואלו היו צרכים בוערים יותר של היישוב מהקמת כוח אווירי, שההשקעה בו גדולה מאוד ותועלתו מוטלת בספק.
צ'יזיק בעקשנותו נפגש עם מושל מחוז הדרום בממשלת המנדט והשיג אישור להבאת המטוס ארצה.
משהושג האישור נמצא גם מימון, וצ'יזיק יצא עם דב הוז לרכוש מטוס באנגליה.
המטוס נקנה והוכן לטיסה למזרח התיכון, אך התוכנית נתקלה בהתנגדות - רוטנברג, ששהה באותה תקופה באנגליה, ניהל משא-ומתן עם חברת התעופה "אימפריאל איירוייז" על הקמת חברת-בת ארצישראלית.
הוא חשש שרכישת המטוס תשבש את המשא-ומתן, וגם טען שטמונה בכך סכנה ליישוב משום שגם הערבים ידרשו כלי טיס וממשלת המנדט תיאלץ לפייסם.
מנגד טען צ'יזיק שחברת-בת לא תוכל לספק את הצרכים הביטחוניים של היישוב מפאת תלותה בחברה הבריטית.
חרף כל פעולותיו לא הצליח צ'יזיק לשכנע את קובעי המדיניות ביישוב שתוכניתו עדיפה על זו של רוטנברג, בעיקר בשל העובדה כי הקמת חברת-בת לא דרשה מימון של המוסדות הלאומיים בעוד שהקמת בית ספר לטיס בארץ ישראל דרש השקעה כספית אדירה.
תוכניתו של צ'יזיק נגנזה, והמטוס שנקנה הושאר בלונדון.
חברת נתיבי אוויר ארץ ישראל
המשא-ומתן בין רוטנברג לחברת "אימפיריאל איירוייז" נשא פרי.
בדצמבר 1934 נרשמה בלונדון חברת Palestine Airways Ltd., שנודעה ביישוב בשמה העברי, "נתיבי אוויר ארץ ישראל בע"מ".
בראשית דרכה עמד לרשות החברה צי של שני מטוסי נוסעים שבכל אחד חמישה מושבים.
החברה קבעה את בסיסה בשדה התעופה בחיפה, והחלה בפעילות סדירה רק בשנת 1937 עם פתיחת קו חיפה-לוד.
עם החרפת המאורעות התקשו לקוחות החברה להגיע לנמל התעופה בלוד, והחברה הכשירה שדה תעופה קטן בקרבת תל אביב מצפון לשפך הירקון ושם קבעה את בסיסה החדש (לימים נקרא שדה התעופה "שדה דב", על שם חלוץ התעופה העברית דב הוז).
המעבר לעיר אפשר לחברה להרחיב את היצע הטיסות, ומטוסי החברה טסו מתל אביב לחיפה ובחזרה פעמיים ביום (וכעבור זמן נמתח הקו עד ביירות).
בספטמבר 1939 צי החברה גדל במטוס נוסף ולצוות הטייסים הצטרף עוד טייס אנגלי.
באוגוסט 1940 החברה חדלה מלפעול כשמטוסיה הופקעו על ידי חיל האוויר הבריטי לטובת המאמץ המלחמתי של בעלות הברית.
אווירון הייתה חברת התעופה הראשונה שהוקמה ביישוב למטרת טיסות פנים ולמעשה כזרוע האוויר הביטחונית של היישוב.
החברה הקימה בשנת 1938 בית ספר לטייס בקיבוץ אפיקים בעמק הירדן, וב-20 ביולי 1939 נערך טקס ענידת הכנפיים לתשעת הבוגרים הראשונים.
במהלך מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט הופעלו מטוסי החברה במשימות סיור וקישור, התרעה מפני מתקפות של כנופיות ערבים, העברת ידיעות ליישובים מבודדים ופינוי נפגעים.
בנובמבר 1947 הועברו מטוסי החברה לרשות "שירות האוויר" של ההגנה, היחידה שהוותה יסוד לחיל האוויר, והוטסו משדה התעופה בלוד לשדה דב בתל אביב.
בשנת 1939 הוקמה על ידי חיים לייבוביץ, איש ציבור ידוע ביישוב, "החברה להובלה אווירית בע"מ" שיועדה לעסוק בהובלות מסחריות.
החברה רכשה מטוס גדול, ולרוע מזלם של מנהליה בטקס הבאתו ארצה התרסק בשעת הנחיתה בשדה התעופה בלוד.
שברי המטוס ואביזריו נמכרו לחברת אווירון, ושלד העץ של המטוס נמסר לקלוב הארצישראלי לתעופה ושימש את חבריו להרכבת טיסנים.
חברת תעופה עברית נוספת שהוקמה בשלהי שנות ה-30 של המאה העשרים הייתה "החברה לתעופה בע"מ" ששמה לעצמה למטרה להוביל דגים ממפרץ עקבה למרכז הארץ.
במהרה חרגו הוצאותיה מעבר להכנסותיה, ומטוסה היחיד נמכר לחברת אווירון.
ניסיון מוצלח יותר בהקמת חברת תעופה עברית נעשה בחסות האצ"ל.
בשנת 1937 ייסד משה חיים כץ, יהודי שעלה ארצה מארצות הברית, עם בנו הטייס פרדי כץ את חברת "שירותי אוויר ארצישראליים בע"מ" שיועדה להקים בית ספר לטיס בארץ ישראל.
נרכש מטוס ממושל עבר הירדן, אך הוא ניזוק בטיסת ראווה וקורקע.
על מנת למצות את פוטנציאל החברה נפגש אברהם שכטרמן, חבר האצ"ל שהופקד על הקמת הכוח האווירי של הארגון, עם משה חיים כץ והשניים סיכמו לפתוח קורס טיס עבור חברי ארגון הפורשים, שהתקשו להתקבל לבית הספר לטיסה של חברת אווירון משום שזו פעלה בחסות ההגנה.
קורס הטיס הראשון של האצ"ל נפתח עם הגעתו ארצה של אדווין לייבוביץ', טייס יהודי מארצות הברית שנלחם לצד הרפובליקאים במלחמת האזרחים בספרד, עם מטוסו.
לייבוביץ' נפגש עם שכטרמן, וזה שכנע אותו להצטרף לבית הספר שמייסד כץ.
בית הספר קיים שני קורסים במהלך שנת 1939. בקורס הראשון שותפו גם שתי נשים ושני לא יהודים, במטרה להפיג את חשדם של שלטונות המנדט.
חודשים ספורים לאחר מכן זכו שבעה חניכי הקורס השני של אצ"ל לקבל את רישיונות הטיס שלהם.
החברה נסגרה באוגוסט 1939 בשל קשיים כלכליים ומטוסה נמכר לחברת אווירון.
לקראת ספטמבר 1939 יצאו כמה מאנשי האצ"ל שסיימו את קורסי הטיס לאירופה לרכוש מטוס בכספי הקהילה היהודית בפולין, אך מלחמת העולם השנייה שפרצה באותה עת אילצה אותם לחזור ארצה בידיים ריקות.
אברהם שכטרמן, עתה אחד מטייסי האצ"ל, לא התייאש ומצא מקור מימון אחר בקהילה היהודית במצרים, והצליח לרכוש מטוס.
בשנת 1941 נרכש במצרים מטוס צ'כי דו-מושבי מדגם זלין 12, בכספי יהודי מקומי עתיר אמצעים.
בנימין כהנא, בוגר קורס הטיס הראשון של אצ"ל, נשלח למצרים והטיס את המטוס מקהיר (אל-מזה) ללוד.
שעתו של הזלין הגיעה כאשר לאברהם שכטרמן הוצע לנהל את מפעלי האשלג בסדום בשנת 1943. שכטרמן מתנה את קבלת התפקיד בקבלת היתר להכשיר מנחת בשטח המפעל, העברת המטוס לשם, והעסקת טייס.
תחילה התנגדה הנהלת החברה, אך לבסוף נעתרה לדרישה.
עד 1945, שימש המטוס את מפעלי האשלג, ולאחר-מכן, הועבר לידי יחידת הטיס של האצ"ל, שקיימה אימוני טיסה ממנחת בתל ליטוינסקי (כיום תל השומר).
בנחיתה לא מוצלחת התרסק המטוס, והותיר את יחידת הטיס חסרת מטוסים.
חברות הכי טובות הוא מחזה מאת ענת גוב.
המחזה מציג את חוויות ההתבגרות לאחר הקמתה של מדינת ישראל מנקודת מבטן של שלוש נערות בתיכון: ללי, סופי ותרצה, ומשלב חוויות התבגרות וערכים בהשתקפות מרכז חייהן.
בשנת 2001 המחזה יצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
המחזה שימש גם כבסיס לסדרת טלוויזיה.
בנובמבר 2006 חברת "HOT" עיבדה את המחזה לסדרת דרמה בת שלושה חלקים.
שחקניות: סופי - ענת וקסמן, תרצה - קרן מור, ללי - שרה פון שוורצה, סופי הצעירה - מיטל דוהן, תרצה הצעירה - ליאת גליק, ללי הצעירה - מיכל דביר
2. תיאטרון הספרייה, 10 באוקטובר 2009
הפקה: תפאורה - זאב לוי, תלבושות - קארין דוד, תאורה - הדס לוז, הדרכה קולית - דפנה מרסר–הדרי
שחקניות: סופי - נועה גולדברג, תרצה - קטיה זימבריס, ללי - סנדרה שונוולד זילברמן, סופי הצעירה - נעה גורן, תרצה הצעירה - ריקי מרקוביץ / אביגיל ערמון, ללי הצעירה - נטע לי סוקר
3. קופרודוקציה בין התיאטרון הקאמרי לתיאטרון בית ליסין, 16 במרץ 2013
הפקה: עיצוב תפאורה - ערן עצמון, עיצוב תלבושות - מוני מדניק, עריכה מוזיקלית - אמיר לקנר, עיצוב תאורה - אורי מורג
חבל מנהלי חברובסק הוא סובייקט בפדרציה הרוסית.
נכון לשנת 2024 בחבל מתגוררים 1,278 אלף תושבים.
המתיישבים הרוסים באזור ידועים מהמאה ה-17. בשנת 1647 הוקם מבצר ראשון ובהמשך הוקמו מבצרים נוספים.
החל משנות ה-80 של המאה ה-17 החלו התנגשויות מזוינות עם המנצ'ורים.
בהתאם להסכם נרצ'ינסק שנחתם ב-1689, פינתה רוסיה את כל השטחים באזור האמור אך קיבלה חלק מהחוף על ים אוחוצק.
התיישבות רוסית באזור חודשה לאחר חתימת חוזה אייגון בשנת 1858 והסכם בייג'ינג (1860).
בהתאם להסכמים אלו לשליטה של האימפריה הרוסית הועברו שטחים נרחבים.
לאחר מספר שנים בשנת 1884 הוקמה "מושלות אמור" עם מרכז בחברובסק.
עד לתחילת המאה ה-20 פעילות התיישבותית לא הייתה מהירה.
הדבר השתנה עם הקמת מסילות ברזל חדשות בשנת 1900 ו-1902. בשנת 1915 באזור התגוררו 316 אלף תושבים.
בשנת 1920 באזור הוקמה רפובליקת המזרח הרחוק שבסופו של דבר נכבשה על רוסיה הסובייטית בשנת 1922. בשנת 1926 הוקם "חבר מזרח הרחוק" שכלל שטחים נרחבים.
בשנת 1938 הוא פוצל לחבל מנהלי עם מרכזו בחברובסק ופרימוריה עם מרכזו בולדיווסטוק.
במרוצת השנים מחבל פוצלו אזורים צפוניים בהם הוקמו מחוז מגדן, מחוז אמור, צ'וקוטקה וקמצ'טקה.
בשנת 1993 המחוז היהודי האוטונומי פוצל מהחבל והפך להיות יחידה מנהלית נפרדת.
בשנת 2004 מספר איים על נהר אמור הועברו לסין.
בשנת 2018 מרכז של המחוז הפדרלי של המזרח הרחוק עבר מחברובסק לוולדיווסטוק.
הרשות המחוקקת היה "הדומה המחוקקת של חבל חברובסק" שכולל 24 חברים.
בראש חבל עומד מושל שנבחר ל-5 שנים.
בספטמבר 2024 לתפקיד נבחר דמיטרי דמשין.
מבחינה אדמיניסטרטיבית החבל מחולק ל-17 אזורים מוניציפליים ו-2 אזורים עירוניים.
בערים מתגוררת כ-84.5% מכלל אוכלוסיית האזור.
רוב אוכלוסייה מרוכזת באזורים הדרומיים.
ב-2 אזורים מוניציפליים הצפוניים שמהווים כשליש משטח החבל מתגוררים פחות מ-10 אלף תושבים.
בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין משנת 2021 הרוסים מהווים כ-81% מאוכלוסיית המחוז, עמי הצפון קצת מעל 1%, האוקראינים - כ-0.6%.
בשטח החבל נמצאו מרבצי זהב ופלטינה.
חלק משמעותי של שטח החבל מכוסה ביערות ולאור כך קיימת תעשיית עיבוד עץ מפותחת.
חלק משמעותי של תושבי החבל מתפרנסים מדייג.
המרחק מחברובסק למוסקבה במסילת ברזל הוא 8,533 ק"מ.
דרך החבל עוברים מספר כבישים בעלי חשיבות ארצות - כביש A370 לוולדיווסטוק ו-M58 לצ'יטה.
מסילות ברזל של החבל היא חלק של הרכבת הטרנס-סיבירית ומסילת הרכבת באיקל-אמור.
החבל מחובר לאי סחלין על ידי קו מעבורת.
בשנת 1954 פועל נמל התעופה חברובסק וקיימות נמלי תעופה נוספים.
בחברובסק פועל נמל על נהר אמור שהוא הנמל הגדול על הנהר.
כמו כן קיימות מספר נמלי ים.
חברי הדרקון אליוט הוא סרט מוזיקלי משנת 1977, המספר את סיפורם של הילד פיט והדרקון אליוט.
פיט הוא משרתם של משפחת גוגאן העצלנית, יום אחד פיט והדרקון הירוק שלו אליוט מחליטים לברוח אל החיים הטובים.
כשהם מגיעי לעיירה פאסמאקוודי חסרונם הגדול הוא גופו המגושם של אליוט- אף על פי שאליוט עצמו בלתי נראה (כי כך ביקש פיט) בעלי חיים עדיין יכולים לראותו וגופו אינו מתאים לחיים בעיירה, התושבים רודפים אחרי אליוט ופיט ושניהם מתחבאים בין ארגזים.
לאמפי, אחד מתושבי העיירה, רואה את אליוט ומרוב פחד בורח למסבאה ומספר לכולם שמפלצת נוראית נמצאת בעיירה, אנשי המסבאה אינם מאמינים ללאמפי, ונורה, ביתו לוקחת אותו לביתם במגדלור שבחוף הים.
בינתיים אליוט ופיט מוצאים מסתור במערה שבחוף, נורה (שראתה את פיט רץ למערה) מציעה לו לבוא לשתות בביתה מרק, לאט-לאט פיט ונורה מתחברים והופכים לחברים טובים.
בינתיים לעיירה מגיע דוקטור טרמינוס ועוזרו הוגיי, תושבי העיירה מכירים את טרמינוס מפעמים קודמות בהם מכר תרופות שאינן עובדות תמורת כסף רב, אחרי שקרים רבים כובש טרמינוס את לב התושבים שוב ומתחיל במכירות.
כשלאמפי מספר להוגיי על הדרקון הם הולכים יחד למערה ורואים את אליוט, שניהם בורחים והוגיי מספר לד"ר טרמינוס על הדרקון, הוגיי וטרמינוס מחליטים לתפוס את אליוט, למכור את אבריו ולהרויח כסף רב.
כשאליוט חוזר לאחר כמה דקות הוא מבריח את משפחת גוגאן.
ד"ר טרמינוס, חברי העיירה (שמאשימים את אליוט בהברחת דגים) ומשפחת גוגאן עושים עסקה ויחד הם מצליחים לתפוס את אליוט.
לבסוף משפחת גוגאן בורחת וחברי העיירה מניחים לאליוט, ד"ר טרמינוס נתלה הפוך מרגליו מכיוון שנקשר בחבל של הצלצל שלו- איתו ניסה להרוג את אליוט.
בסוף פול חוזר ואליוט מספר לפיט שהוא חייב לעזוב כדי לעזור לילד אחר במצוקה.
אליוט: דרקון ירוק שמגיע לעזרת מי שצריך אותו, אליוט יכול להפוך את עצמו או את חלקי גופו לבלתי נראים.
אליוט עזר לפיט לברוח ממשפחת גוגאן ולמצוא משפחה והוא עצמו נרדף על ידי ד"ר טרמינוס.
פיט: ילד בן עשר ששירת את משפחת גוגאן, פיט ברח ממשפחה זאת יחד עם הדרקון שלו אליוט והוא מגיע לפאסמאקוודי עיירה ססגונית בה פוגש את נורה שמציעה לו משפחה חדשה.
נורה: ביתו של לאמפי שהתארסה לפול לפני שנעלם, נורה פגשה את פיט והציעה לו משפחה חדשה.
ד"ר טרמינוס: הרע של הסרט, איש חמדן ורודף בצע שמוכר לאנשים תרופות שלא עובדות תמורה לכסף רב, ד"ר טרמינוס רדף אחרי אליוט במטרה למכור את חלקי גופו.
מתקשה במיוחד בהגיית המילה "פאסמאקוודי".
לאמפי: אביה של נורה, הבן אדם הראשון שרואה את אליוט (מלבד פיט), לאמפי מספר לחברי העיירה על אליוט ומקבל את תואר ה-"משוגע".
הוגיי: המתלמד של ד"ר טרמינוס, רואה את הדרקון אחרי לאמפי.
הוגיי טיפש מאוד וכך לד"ר טרמינוס קל לנצלו.
משפחת גוגאן: המשפחה שהעבידה את פיט ממנה ברח.
פול: כמעט התחתן עם נורה לפני שנעלם בים, נורה לא אוהבת לדבר עליו אך פיט משכנע אותה לתת לו תמונה של פול כדי להראות לאליוט, אליוט רואה את התמונה ויוצא לחפש את פול וחוזר עם חדשות טובות שפול יגיע בקרוב.
כשפול חוזר הוא ונורה כפי הנראה מתחתנים.
חברותא – להט"בים דתיים, שעד שנת 2024 נקראה חברותא – הומואים דתיים ומוכרת בשם המקוצר חברותא, היא "עמותה של להט"בים הנמצאים על הרצף הדתי", דתיים, חרדים ודתיים לשעבר בישראל - הפועלת להעצמה קהילתית ולצורך קבלת להט"בים בחברה הדתית.
חברותא משתפת פעולה עם מספר ארגונים דומים, בהם בת קול, שב"ל ואיגי.
הארגון מהווה בית חברתי ללהט"בים מבית דתי ומסייע לחבריו לקבל את נטייתם המינית ללא ויתור על זהותם הדתית.
לשם כך מקיים הארגון שלל פעילויות חברתיות, מפעיל 18 קבוצות חברתיות, טיולים, ושבתות משותפות בכל שטחי ארץ ישראל, ומפעיל את בית המדרש "דרשני" שנפגש כל שבועיים על בסיס קבוע.
במקביל פועל הארגון לקידום סובלנות ושילוב להט"בים בחברה הדתית באמצעות ארגון כנסים, פרסום עלונים, שיח ישיר עם רבנים ומחנכים ונראות תקשורתית.
פעילות שזיכתה את הארגון בעיטור ממשלת צרפת, יחד עם שותפיו בקהילה הדתית הגאה.
הארגון מתנגד לטיפולי המרה לשינוי נטייה מינית, תומך בזוגיות בין גברים ונמנע מהבעת עמדה ארגונית בנושא יחסי מין בין גברים.
במשך שנים חברותא התמקדה בעיקר בציבור ההומואים הדתיים ושמה של העמותה הייתה - "חברותא - הומואים דתיים", לאחר שעלו מהשטח דרישות לפתוח את הדלת גם לאוכלוסיות נוספות בקהילה, בינואר 2022 התכנסה אספה כללית של חברי העמותה ובדעת רוב הסירה את שם המשנה ונותרה רק עם השם "חברותא".
לחברותא יש 18 קבוצות חברתיות בהן 6 קבוצות מקומיות ו-12 קבוצות תחום המיועדות לצעירים, חרדים, בני ישיבות, טרנסים.ות, קבוצה א-מגדרית ועוד.
בנוסף חברותא פועלת ברשויות בהן יש ריכוז גבוהה של דתיים בהן: אפרת, אריאל, ירושלים, באר שבע, גבעת שמואל, רמת גן, חיפה, תל אביב ועוד.
לחברותא יש מעל 1,000 משתתפים בקבוצות ועוד אלפי להט"בים שמשתמשים בשירותי הארגון בהן פעילויות ארציות, מערך הסיוע והתמיכה, שבתות וחגים, ליין מסיבות, בית מדרש, אירועים ועוד.
בית המדרש של חברותא - 'דרשני':
תחום מרכזי של חברותא הוא יצירת קהילה להט"בית דתית חזקה המוכיחה כי אין שום צורך לוותר על אף אחת מהזהויות המרכיבות אותנו – הזהות הדתית, המינית והמגדרית בשביל להמשיך ולהאמין, ללמוד תורה ולעבוד את הבורא.
אחד הדברים שמאחדים, בונים ומעצבים קהילות דתיות בארץ ובעולם הוא לימוד התורה.
ולכן, תוכנית 'דרשני' באה לשמש כמרחב ללימוד תורה ללה"טבים, למצוא את עצמנו בתורה, לבטא את עצמנו בצורה המלאה בחלל בית המדרש, ללמוד וללמד.
המרכז למאבק בהמרה הוא המרכז היחיד מסוגו בארץ שמוקדש כולו למאבק בהמרה.
המרכז הוקם על ידי חברותא בשיתוף המרכז הגאה של עיריית תל אביב־יפו ושם לעצמו למטרה להאבק בסוכנויות ההמרה, לשקם נפגעים וניצולים ולהצר את צעדיהם של העוסקים בכך.
לשם כך המרכז מקיים כנסים, אוסף עדויות, מקיים קבוצות טיפוליות ומגיש תלונות נגד פסיכולוגים העוסקים בהמרה.
מהלכים אלה נועדו כדי לשים סוף לפרקטיקה הזו שנקראת "טיפולי" המרה.
"חברותא" הוקמה ב-2007, כקבוצה חברתית ירושלמית, של להט"בים מבית דתי, על ידי בני אלבז, ונתי אפשטיין אלבז הגדיר עצמו דתי, בעוד אפשטיין הזדהה כדתל"ש.
הארגון פעל מאז הקמתו כקבוצה עצמאית בתוך ארגון הלהט"ב "הבית הפתוח".
במהלך השנתיים הבאות התרחבו מפגשי הקבוצה גם לתל אביב ובשנת 2008 הושק אתר האינטרנט הארגוני כזירת שיח פומבית בנושא יהדות ונטייה מינית.
בשנת 2010 הרחיבו המייסדים את הוועד בהסכמת שאר הפעילים, על מנת לאפשר את פרישתם תוך שמירה על אופי הארגון.
בסוף שנת 2010 חברותא נרשמה כעמותה עצמאית דמוקרטית, והחלה לצרף את חברי הקהילה כחברי עמותה.
כעמותה החלה לעסוק בפעילות ציבורית תוך שהיא מאמצת קו ארגוני המקדם ניראות, תומך בזוגיות גברית, ומתנגד לטיפולי המרה ולמיזמים שמטרתם להשיא הומואים לנשים.
יושב הראש הראשון של חברותא כעמותה היה אייל ליברמן, שהזדהה כדתל"ש.
בשנה שלאחר מכן עמד בראשה דניאל יונס, שהזדהה כדתי.
חמישה חברי ועד נבחרים על ידי כלל חברי העמותה בכל שנה.
הם אחראים על הנהגת הארגון ובחירת יושב הראש.
חברותא עורכת מפגשים חברתיים עם פעילות מגוונת לפחות אחת לחודש המאפשרים היכרות ושיחה.
לדברי הארגון, משתתפים בהם עשרות, רובם דתיים, חלקם דתל"שים ומקצתם מסורתיים.
לדבריה ישנם גם מאות אנשים שאינם מגיעים למפגשים, בעיקר בשל החשאיות בה הם שומרים את נטייתם המינית והחשש מחשיפה, ועמם מחזיק הארגון בקשר דרך תכתובות.
במספר מפגשים בעבר התארחו רבנים, ביניהם הרב יעקב מדן, הרב מנחם בורשטין, הרב יהודה גלעד, הרב בני לאו והרב ארלה הראל.
במפגשים אחרים הוזמנו אנשים ידועים כגון, היוצר והזמר עברי לידר, הבמאי איתן פוקס, הצלם עדי נס וגיל חובב.
בסוכות ובפסח מארגנים חברי חברותא טיול יומי, הכולל גם הרצאה וארוחה משותפת.
הטיולים מתקיימים רק בשטחי ארץ ישראל המערבית.
פעילות לשינוי עמדות בחברה הדתית
חברותא פועלת לשינוי עמדות בחברה הדתית וליצירת מקום להומואים בחברה זו על ידי קידום שיח פומבי בנושא באתר האינטרנט, בכנסים, פרסומים וכן על ידי שיח עם רבנים ואנשי חינוך.
חברותא משתפת פעולה עם ארגונים ותומכת במיזמים בקהילה הדתית הגאה, ובקהילה הגאה בכלל המקדמים סובלנות.
בשנת 2011, זכתה חברותא בעיטור ממשלת צרפת על פעילות זו, יחד עם ארגון הלסביות הדתיות, בת קול.
חברותא בריש גלי - עלון דברי תורה והגות לבתי הכנסת
מאז יום הכיפורים תשע"א (2010) מוציאה חברותא מדי שנה עלון דברי תורה והגות לחלוקה בבתי הכנסת, בשם "חברותא בריש גלי".
העלון יוצא בפורמט המקובל של עלוני פרשת שבוע והוא עוסק בנושאים אמוניים וחברתיים העולים מתוך הקהילה הדתית הגאה.
כותבים בעלון הומואים ולסביות בני החברה הדתית, רבנים מהמגזר הדתי לאומי, ואנשי רוח.
בין הכותבים בעלון בשנים האחרונות, הרב אביה הכהן מישיבת תקוע, הרב שמואל ריינר מישיבת הקיבוץ הדתי במעלה גלבוע, הרב ד"ר בני לאו, הרב יהודה גלעד, רב קיבוץ לביא וראש ישיבת מעלה גלבוע, הסופרת יעל משאלי, הבמאי חיים אלבום, ואחרים.
העלון זכה לסיקור בתקשורת הדתית והכללית.
יושב ראש חברותא התבטא לגבי החשיבות שרואה הארגון בהפקת ובהפצת העלונים: "אלפי עלונים של חברותא יחולקו ברחבי הארץ ויוכיחו שוב - אנחנו כאן, בני ובנות הקהילות הדתיות בישראל, וכאלה נשאר.
לא רק שאנחנו לא נעלמים, אלא אנו גם דורשים שקולנו ישמע ויהדהד".
ארגון חברותא מפיק ולוקח חלק באירועים שמטרתם קידום השיח על הומואים ולסביות בחברה הדתית, ועידוד סובלנות כלפי השונה בחברה הדתית.
במאי 2011 ארגון חברותא ובית הלל הפיקו במשותף כנס לציבור הרחב בהשתתפות הרב ד"ר בני לאו, הרב ארלה הראל, וחברים מהקהילה הדתית הגאה, ובנוכחות כמאתיים איש וכן עיתונאים וצוותי צילום.
זו הייתה הפעם הראשונה שבה הומואים, לסביות ורבנים מהציבור הדתי לאומי קיימו שיח פומבי בנושא.
חברותא שותפה במיזם "פסח שני - יום הסובלנות הדתית", המתקיים בפסח שני בכל שנה.
המיזם בו שותפים בת-קול, נאמני תורה ועבודה, וארגון קולך, נועד לקדם סובלנות בחברה הדתית כלפי השונה.
יום זה נבחר לאירוע מפני הסיפור המקראי על תשובתו של אלוהים שיש אפשרות למצוות הקרבת הפסח, גם למי שלא היה יכול להיות חלק מהציבור בפסח.
חברותא צועדת באופן רשמי במצעדי הגאווה בירושלים ובתל אביב מאז שנת 2010, ובחיפה מאז שנת 2012 עת הוקמה קבוצה של חברותא בעיר.
חברותא צועדת במשותף עם ארגון הלסביות הדתיות בת קול, תחת הכותרת קהילה דתית גאה.
שם גג לקואליציה של הארגונים הדתיים הגאים והמיזמים העצמאיים המזוהים עימם, אשר רואים עצמם חלק מקהילה אחת בעלת ערכים משותפים ומטרות דומות.
בשנת 2011 חברותא וגוגל, שיתפו פעולה בהפקת משאית משותפת למצעד הגאווה בתל אביב, ואילו בשנים 2010 ו-2012, צעדו אנשי חברותא עם רכב פרטי שהשמיע מוזיקה יהודית, ונשאו שלטים הקוראים לסובלנות.
במצעד הגאווה בירושלים נושאים חברי הארגונים חברותא ובת קול שלטים המציינים את שמות הישיבות והאולפנות בהם למדו, וקוראים למחנכים דתיים לדאוג לרווחתם ושלומם על אנשים בעלי נטייה מינית הומוסקסואלית הלומדים במוסדות לימוד אלו היום.
בשנת 2023 הוציאה חברותא משאית של המרכז למאבק בהמרה, כדי להעלות את המודעות לתופעה הקשה בקרב הקהילה הגאה וציבור הצועדים, במיוחד בשנה זו בה תומכי ההמרה וסוכניה קיבלו דריסת רגל בגופי שלטון שונים.
אתר האינטרנט של חברותא הוקם בתחילת 2008, כאתר עבור להט"בים דתיים.
האתר הפך לבימה המרכזית בה מתנהל השיח הדתי על הומוסקסואליות.
הוא מכיל מאמרים, דיונים, ענייני תרבות, וטורים אישיים, ונותן במה למגוון דעות בנוגע להומואים ולשאלה האם ניתן לשנות נטייה מינית.
האתר אף נתן מספר פעמים ביטוי לגורסים שעצם קיומה של חברותא פסול.
האתר מספק גם מידע עדכני על מפגשים ופעילויות הקבוצה החברתית.
תחקיר שהתפרסם באתר בדצמבר 2008 הציג את עמדתו השנויה במחלוקת של הרב שלמה אבינר, שקבע שהומו דתי שמתחתן לא חייב לספר לאשתו על נטיותיו המיניות.
בעקבות פרסום נרחב שקיבלו הדברים ותגובות רבנים נאלץ אבינר להכחיש את הדברים, אף על פי שהפרסום הסתמך על תמלול של שיעור מוקלט שהעביר אבינר בישיבת עטרת כהנים.
השיח שהחל באתר הביא בסופו של דבר להסכמה נרחבת בציבור, כי הומוסקסואל הבוחר לקיים קשר עם אישה חייב לשתפה בנטייתו המינית.
האתר היה גם הראשון שהביא עדויות של גברים שסיפרו על התנהגות בעייתית של הרב מרדכי אלון, אותו הכירו כבחורים צעירים.
שיתופי פעולה עם ארגונים אחרים
חברותא היא חלק מקואליציה של הארגונים הדתיים הגאים והמיזמים העצמאיים המזוהים עימם, אשר רואים עצמם חלק מקהילה אחת בעלת ערכים משותפים ומטרות דומות.
ארגונים אלו רואים בזהות מינית ומגדרית חלקים מרכזיים בהוויתו של אדם, ושואפים לקבלה והשלמה עם הנטייה המינית, בשילוב עם אורח חיים דתי.
בין הארגונים קיימת מחויבות אסטרטגית לשיתוף פעולה, והם עושים שימוש במותג "קהילה דתית גאה" בפרויקטים קהילתיים משותפים כגון צעדה משותפת במצעד הגאווה, ושבתות קהילתיות.
בקואליציה שותפים הארגונים חברותא ובת קול, ארגון החינוך שבל שהכל ברא לכבודו, הקבוצות הדתיות בארגון הנוער הגאה איגי, ויוזמת "המניין הגאה" המקיים תפילות ביום כיפור ובחגי ישראל לקהילה הגאה במרכז הגאה בתל אביב.
שיתוף הפעולה עם ארגון בת קול, והתוכניות לקיום שבת משותפת שבה יתקיים גם מניין שוויוני לנשים, היוו רקע לעזיבת אחד מפעילי הארגון הוותיקים ולהקמתו של הארגון "כמוך".
חברותא משתפת פעולה עם ארגונים בקהילה הגאה, ואף פנתה במשותף עם חוש"ן - חינוך ושינוי לוועדה לנושא פונדקאות.
בעבר, שיתפו חברותא ובת קול פעולה עם איגי - ארגון נוער גאה בהפעלת קבוצות ייחודיות לבני נוער מגיל 15, ולצעירים דתיים ודתל"שים.
קבוצות הבנים פעלו בנפרד מקבוצת הבנות, ותכניהן הותאמו לבני נוער ולצעירים דתיים, בדיסקרטיות.
החל מ-2015 הפסיק חברותא את שיתוף הפעולה עם איגי בהפעלת הקבוצות הדתיות.
כיום, חברותא מפעילה מספר קבוצות ברחבי הארץ לגילאי 16-18 ו-18-25, המכונות "צעירותא".
עצם קיומה של חברותא, כמו גם עמדותיה, זוכים לתגובות מגוונות מצד רבנים מהציבור הדתי ציוני.
אתר חברותא משתדל לתת במה לפולמוס זה.
הרב בני פרל, הרב מרדכי ורדי, הרב רונן לוביץ, ורבנים נוספים, מברכים על קיומה של חברותא, ורואים בקיום מסגרת חברתית עבור להט"בים דתיים, פרויקט חשוב ומציל חיים.
הרב יובל שרלו, תומך בקיומה של מסגרת חברתית ללהט"בים דתיים, ואף הביע בעבר תמיכה בחברותא.
אך בשנת 2010 הודיע על הפסקת תמיכתו בארגון, בשל עמדת חברותא שאינה שוללת זוגיות בין גברים, ובשל תמיכת חברותא ב"מניין הגאה", ארגון נפרד בקהילה הדתית הגאה, המקיים תפילה ללהט"בים ביום הכיפורים ובחגי ישראל, עם חציצה חלקית בין גברים לנשים.
גם לאחר ההודעה על הפסקת תמיכתו בארגון, שמר הרב על קשר עם הארגון ואף השתתף בערב בנושא פונדקאות לגברים הומואים.
בתגובה לביקורת על הארגון שפרסם הרב אהרן הראל, השיב לו אחד מאנשי הארגון במילים הבאות:
רבנים אחרים השתתפו בכנסים שמקיימת חברותא וכתבו לעלון שמפיצה חברותא בבתי הכנסת, ביניהם, הרב אביה הכהן, הרב שמואל ריינר, הרב ד"ר בני לאו, הרב יהודה גלעד.
חברי ג'ואי הוא סרט מוזיקלי שהופק באולפני קולומביה בשנת 1957, והוא עיבוד חלקי למחזמר הנושא את אותו השם.
את הסרט ביים ג'ורג' סידני והפיק פרק קולמר.
חלק מן המוזיקה נכתב בידי נלסון רידל, שעבד במשותף עם פרנק סינטרה על כמה מאלבומיו הגדולים.
בסרט מככבים פרנק סינטרה, ריטה הייוורת' וקים נובאק.
חברי ג'ואי הוא אחד מהסרטים הבודדים, אחרי הסרט "מעתה ועד עולם", שבו סינטרה לא היה השחקן עם השכר הגבוה ביותר.
הוא ויתר על הכבוד לטובת השחקנית ריטה הייוורת', כשהוא מציין בקשר לתפקידו בסרט "בין הייוורת' לנובאק, זהו סנדוויץ' שלא אתנגד להיות תקוע באמצע שלו".
הסרט זכה להצלחה קופתית מרשימה והיה מועמד לארבעה פרסי אוסקר, אך לא זכה.
פרנק סינטרה זכה בפרס גלובוס הזהב בעבור תפקידו בסרט.
באותו הטקס היה הסרט מועמד גם לפרס הסרט הטוב ביותר .
לאחר שגורש מהעיירה בגלל רומן שניהל עם בתו הקטינה של ראש העיר, ג'ואי אוונס (פרנק סינטרה), זמר במועדון לילה, נוסע לסן פרנסיסקו כדי למצוא עבודה חדשה.
לאורך שדרת מועדוני החשפנות הנמצאים בחוף הדרומי של העיר, ג'ואי רואה פוסטר של ידידו הוותיק ומוביל הרכב, נד גאלוין (בובי שרווד), המופיע באחד ממועדוני החוף.
במועדון, מצליח ג'ואי באמצעות תחבולה, להשיג לעצמו עבודה מהבעלים מייק ציגינס (האנק הנרי), לאחר שמנחה הערב לא הופיע וג'ואי ניצל את ההזדמנות וקפץ על הבמה ונתן הופעה לקהל בעזרת שיריו ויכולת הדיבור שלו.
לאחר ההופעה נד מזמין את ג'ואי ואת לינדה אינגליש (קים נובאק), בחורה צעירה ותמימה הרוצה להיות זמרת, להופיע עם הלהקה באותו הלילה במופע צדקה אותו מארגנת ורה סימפסון (ריטה הייוורת').
כאשר ג'ואי מזהה את ורה, האלמנה העשירה, כחשפנית לשעבר, ג'ואי מביך אותה כשהוא מציע כי היא תנצל את כשרונה ותופיע כדי להעלות את כמות התרומות לצדקה.
מאוחר יותר באותו הלילה, נד וג'ואי מלווים את לינדה לביתה, וג'ואי מבחין כי יש במקום חדר להשכרה.
לאחר שהוא מברר עם בעלת הבית הישנונית כי החדר עדיין פנוי להשכרה השוכן בצמידות לחדרה של לינדה, ג'ואי, רודף הנשים מחליט שכור את החדר מיידית.
למחרת בבוקר, לינדה מופתעת למצוא את ג'ואי מתדפק על דלת חדר האמבטיה שלה.
בחלוף השבוע, ג'ואי הבלתי נלאה כבר ניהל רומנים עם כל נערות המקהלה, אליה משתייכת לינדה, רק גלדיס הקשוחה ולינדה הזהירה במעשיה, נשארות חסינות מפני קסמו.
מוטרדת מניסיונותיו הבלתי פוסקים, לינדה מצליחה לשכנע את ג'ואי לרכוש כלבלב, לו הוא קורא סנופי.
לילה אחד, כדי לאזן את החשבון עם ג'ואי שהביך אותה, ורה מגיעה אל המועדון ומפלרטטת עמו.
כאשר ג'ואי מתחיל לשיר, ורה מנצלת את ההזדמנות ויוצאת מהמועדון מבלי לשלם את החשבון, בתגובה לזאת מייק (הבעלים) מפטר אותו.
ג'ואי הפזיז, שאינו נרתע מדבר, מציע על המקום עסקה למייק: אם הוא יצליח לשכנע את ורה לחזור אל המועדון עד מוצאי שבת, הוא יוכל בתמורה להמשיך ולהחזיק בעבודתו.
באחוזת משפחת סימפסון, ג'ואי מספר לורה כי הוא איבד את מקום עבודתו בגללה וכי הוא מתכוון לעזוב את העיר.
מאוחר יותר, כאשר לינדה מספרת לו כי היא תתגעגע אליו ואל סנופי, הוא מזמין אותה לארוחת ערב.
לקראת שעת סגירת המועדון, ורה, הסקרנית מחוצפתו של ג'ואי, מגיעה אל המועדון, ובכך מבטיחה כי ג'ואי יוכל להמשיך ולהחזיק בעבודתו.
לאחר שג'ואי שר שיר העולב בה, היא עוזבת עמו ומסיעה אותו אל היאכטה שלה.
שם, מגלה לה ג'ואי כי שאיפתו הגדולה היא להיות בעלים של מועדון לילה, כשג'ואי מציע לורה שותפות, הם חותמים את העסקה בנשיקה וורה מתעוררת בבוקר למחרת עם חיוך על פניה.
חזרה בבית הדירות, ג'ואי מספר ללינדה כי הוא עובר לגור באחוזת סימפסון.
כאשר הוא נותן לה את סנופי, לינדה הנעלבת וכועסת מכך שלא הופיע לפגישתם לילה קודם, לוקחת את הכלב וטורקת את הדלת בפניו של ג'ואי.
לא חולף זמן רב וג'ואי הבעלים של המועדון "צ'ז ג'ואי", שוכר את כל צוות של המועדון בו עבד קודם לכן.
לאחר שג'ואי מקדם את לינדה להיות הזמרת המובילה של המקהלה, ורה מזכירה לו כי הוא שייך לה ומצווה עליו לפטר את לינדה.
כאשר ג'ואי מנסה לגרום ללינדה להתפטר, בכך שלפתע הוא מוריד אותה בדרגה והופך אותה לחשפנית, לינדה מבינה כי ורה היא זאת הדורשת את פיטוריה, ומציעה לג'ואי לשנות את שם המקום ל-"צ'ז ורה".
באותו הלילה, בשעה שורה מארחת כמה מידידיה, אנשי החברה הגבוהה, ג'ואי ממתין לה על היאכטה.
אך במקום ורה, מועדת לינדה השיכורה אל הספינה, מנשקת את ג'ואי ומתעלפת.
בבוקר למחרת, לינדה המתביישת בהתנהגותה, מודה לג'ואי על כך שלא ניצל אותה.
לאחר שהם מתנשקים ברכות, לינדה מסכימה להופיע במופע סטרפטיז.
לפני ליל הפתיחה, ורה נכנסת אל המועדון בדיוק כאשר לינדה מופיעה, כאשר הגברים הנמצאים במועדון מתחילים להסתכל עליה בעיינים רעבות, ג'ואי שאינו יכול לסבול את עלבונה, מורה ללבוש את בגדיה ולשיר שיר אהבה במקום.
רותחת מזעם, ורה, מורה לג'ואי לפטר את לינדה כי אם לא היא תסגור את המועדון.
לאחר שג'ואי מכריז כי, "אף אחד אינו הבעלים של ג'ואי פרט לג'ואי", ורה מחליטה שלא לפתוח את המועדון וג'ואי מחליט לשמור על הגינות שלא ולוותר על חלומו להיות בעל מועדון לילה.
לינדה מתחננת בפני ורה כי תשנה את דעתה, ורה מעירה בפניה כי ג'ואי בטוח מאוהב בה, אם הוא גונן עליה כך שלא תחשוף את גופה.
ורה רומזת כי היא תהייה מוכנה לשקול מחדש את פתיחת המועדון, אם לינדה תעזוב את העיר.
מאוחר יותר, כאשר ג'ואי אורז את מזוודותיו על היאכטה, ורה מופיעה ומודיעה כי היא שינתה את דעתה.
כאשר ורה מציעה כי הם יתחתנו, ג'ואי משיב כי הוא תמיד יישאר בטלן ונישואים עימה לא יהפכו אותו לאדם הגון.
מאוחר יותר, במועדון החשוך, יושב ג'ואי ומהרהר מה יכול היה להיות אם היה מקבל את הצעתה של ורה.
כאשר הוא יוצא מהמועדון ופונה אל הרחוב, ורה ולינדה עוצרות לידו במכוניתה של ורה.
לינדה וסנופי יוצאים מהמכונית ולינדה שואלת אותו אם הם יכולים להצטרף אליו.
כאשר ג'ואי מזהיר אותה לעזוב אותו כל עוד היא יכולה, לינדה מסתכלת עליו אומללה וג'ואי נושק לה.
כאשר הם הולכים יחדיו, לינדה מציעה כי הם יפרסמו את עצמם כג'ואי ולינדה אוונס.
ריטה הייוורת' – ורה סימפסון
פרנק סינטרה – ג'ואי אוונס
קים נובאק – לינדה אינגליש
חברותא הוא שמה של תוכנית לימוד, המופעלת על ידי ארגון "איילת השחר" העוסק בהפצת יהדות.
התוכנית מבוססת על שיחות טלפוניות בין חילונים המעוניינים להרחיב את הידע שלהם בנושאי יהדות, לבין חרדים המשוחחים עמם בנושאי יהדות או לומדים שיעור בספר תורני.
הארגון מפעיל מאגרים של מתנדבים חרדים מחד, ומתעניינים חילונים מאידך, ומצליב מתוכם חברותות, כאשר מושם דגש להתאמת החברותות ככל האפשר, מבחינת המגדר, הגיל, רמת ההשכלה, וכדומה.
פעילי הארגון מלווים את החברותות בשלבים השונים ואף שולחים להם ספרי לימוד לפי בקשתם.
על פי אתר הארגון: "כיום משתתפים בחברותא כ 16,000 אקדמאים, שכירים, עצמאים, חיילים, סטודנטים, פנסיונרים ועוד, מכל שדרות החברה הישראלית".
בתחילת הקשר מתבקשים החברותות לקיים את השיחות אחת לשבוע, ולמשך 20 דקות.
לעיתים רבות מתחזק הקשר בין החברותות, שלרוב השקפת עולמם המקורית שונה בתכלית, והוא מתבטא על ידי קיום שיחות במועדים תכופים יותר, וכן על ידי ביקורים הדדיים.
הפרויקט זוכה לתמיכה מצד מנהיגי היהדות החרדית, נסקר באהדה גם בעיתונים כללים ואף קצר שבחים מפי גורמים שונים בחברה הישראלית .
חברות היא קומדיית מצבים ישראלית ששודרה 24 באפריל 2013 בערוץ עשר והחל מ-2019 משודרת ברשת 13 בשידורים חוזרים בהפקת יואב גרוס הפקות.
בספטמבר 2014 זכתה התוכנית בפרס "ורד הזהב" (Rose d'or).
כמו כן נמכר פורמט הסדרה לערוץ TF1 של צרפת.
הסדרה נמכרה גם לרשת CBS.
ב-2021 הפורמט נמכר גם לערוץ 4 הבריטי שמייצרת עיבוד חדש לסדרה תחת השם "Little Mom".
העונה השנייה עלתה לשידור ב-6 ביוני 2015 והסתיימה ב-5 בספטמבר באותה שנה.
ביולי 2015 לאור הצלחת הסדרה, אישר ערוץ 10 הפקת עונה שלישית לסדרה ועלתה לשידור ב-25 ביוני 2017 והסתיימה ב-17 בספטמבר 2017. העונה הרביעית עלתה לשידור שידור ב-24 ביוני 2018 והסתיימה ב-27 באוגוסט 2018. ב-2020 החל שידור הסדרה בערוץ ההומור, ובערוץ Hot Comedy Central ב-HOT.
באוגוסט 2025 קובי מימון רמז שחברות תחודש לעונה חדשה.
בנובמבר 2025 הודיעה רשת 13 באופן רשמי כי הסדרה תחודש לעונה נוספת.
הסדרה מתארת את חייהן של ארבע חברות טובות: נועה (ליטל שוורץ), פזית (לירית בלבן), ורד (לירון וייסמן) ושני (מגי אזרזר) הרווקה היחידה מבין חבורת הבנות, שאת רוב זמנן מבלות בגינה הציבורית עם ילדיהן.
הסדרה מציגה בצורה קומית את חייהן וחיי הסובבים אותן.
נועה אמא ל2 בנות ליה ומיקה.
ופזית אמא ל3 ילדים, ענבל.
נועה שלם (גולדמן) (ליטל שוורץ): נשואה לארז ואמא לשתי בנות בשם ליה ומיקה.
בתם של אתי ורפאל גולדמן.
חברתן הטובה של שני, פזית וורד.
בסוף העונה השנייה נכנסת להריון ובתחילת העונה השלישית יולדת את בתה השנייה, מיקה.
פזית חכם (בקשי) (לירית בלבן): חברתן של נועה וורד.
נשואה לניסים, ולהם שלושה ילדים: ענבל, יובל והרצל.
פזית עקרת בית, המרעיפה על ילדיה אהבה ודואגת לצרכיהם ללא יומרות מיוחדות.
שני שחר (מגי אזרזר): חברת ילדות של נועה.
רווקה אשר מרבה לצאת לדייטים לא מוצלחים.
בעלת ביטחון עצמי גבוה מאוד.
בתם הבכורה של רוחל'ה ואיסר.
שני עובדת בתור שוטרת, כתוצאה מהתערבות שלה ושל נועה.
ורד בקשי-אליגון (לירון וייסמן): חברתן של נועה ופזית, אמא של אגם.
לרוב היא מתפארת בעבודתה כעורכת דין, במשפחתה ובעצמה.
שונה מאוד מפזית גיסתה בשאפתנות שלה ובמיעוט רגשות אך הן מסתדרות יחד כחברות.
נשואה לבועז אחיה של פזית.
בסוף העונה הרביעית היא מתמודדת עם טיפולי פוריות שגורמים לה להשתנות ולבסוף נכנסת להריון עם תאומים.
ארז שלם (קובי מימון): בעלה של נועה, לשניים שתי בנות בשם ליה ומיקה.
ניסים חכם (קובי מאור): בעל עסק לקובות, נשוי לפזית, ולהם שלושה ילדים: ענבל, יובל והרצל.
ליה שלם (שחר שמולביץ'): בתם הבכורה של נועה וארז.
ליה משתנה בהדרגתיות על פי העונה: בעונה הראשונה ובעונה השנייה היא בגן, ובעונה השלישית היא לומדת בכיתה א'.
אתי "אתק'ה" גולדמן (חני נחמיאס) (עונות 2–4): אמא של נועה וסבתא של ליה ומיקה.
רפאל "רפי" גולדמן (דב רייזר) (עונות 2–4): אבא של נועה וסבא של ליה ומיקה.
"רוחל'ה" שחר (אודיה קורן): אימן של שני ותמר, אשתו של איסר.
איסר שחר (שלום שמואלוב): אביהן של שני ותמר.
ברטה (דינה דורון): סבתה של שני ותמר אמא של רוחל"ה.
לא מחבבת את שני ומעדיפה את נכדתה השנייה תמר על פניה.
בת זוגו של קלמן בעונה השנייה.
ענבל חכם (שני אביב): בתם הבכורה של פזית וניסים.
אחותם הגדולה של יובל והרצל.
יובל חכם (בנימין שובה): בנם האמצעי של פזית וניסים, אחיהם של ענבל והרצל.
בועז בקשי-אליגון (עידו מוסרי) (עונה 2, 4): אחיה הצעיר של פזית.
בעלה של ורד ואביה של אגם.
מלכה שלם (רינה פדווה) (עונה 1): אימו של ארז.
עזרא בקשי (קובי פשה) (עונה 2): אביהם של פזית ובועז.
זמירה בקשי (שפרה מילשטיין) (עונה 2): אימם של בועז ופזית.
הרצל חכם (תמיר אריכא עונה 2 אורח) (איתמר גניש) עונה 3) (ליאם צרפתי) (עונה 4): בנם של ניסים ופזית ואחיהם של ענבל ויובל.
בורקס (אסי) (רמי קאשי): שוטר שעובד עם שני במשטרה ומחזר אחריה.
תמר שחר (ברקת מופקדי) (עונות 1, 3-4): אחותה הקטנה של שני.
בתם הקטנה של רוחל'ה ויזהר והבת המועדפת עליהם, בסוף העונה הראשונה מתחתנת.
מתגרשת מבעלה בעונה 3 ולאחר מכן בזוגיות בעונה 4 מתחתנת ולאחר מכן יולדת.
אביגיל (אודליה מורה-מטלון) (עונה 1): הגננת של ליה, בתם של נועה וארז.
אילנה (אסתי זקהיים) (עונה 1): הגננת של יובל, בנם של פזית וניסים.
אמיר (טום באום) (עונה 2): הספר של שני.
מיקה שלם: בתם הקטנה של נועה וארז ואחותה הקטנה של ליה.
סיגל (עדי חבשוש) (עונה 4): הגננת של הרצל - בנם של פזית וניסים.
משיח (אמיתי יעיש בן אוזיליו): מפקד המשטרה.
יום לאחר שידור הפרק הראשון סדרה, פורסם בוואלה כי .
ובהמשך הכתבה נכתב גם כי .
בווינט פרסמו כי הסדרה היא .
גם בעלייתה של העונה השנייה, זכתה הסדרה לביקורות טובות באתר nrg כשנכתב ולפני כן מוסיפים ש.
חברי הדרקון אליוט הוא סרט הרפתקאות אמריקאי בהפקת אולפני דיסני, גרסה מחודשת של סרט מוזיקלי באותו שם משנת 1977. בסרט מככבים ברייס דאלאס הווארד, אוקס פגלי, וס בנטלי, קארל אורבן, אונה לורנס ורוברט רדפורד.
הסרט מגולל את סיפורו של ילד פראי יתום שמתיידד עם דרקון בצפון מערב האוקיינוס השקט וההשלכות שבאות בעקבות גילוי השניים על ידי תושבי עיירה מקומית.
הסרט הוקרן בבכורה בתיאטרון אל קפיטן ב-8 באוגוסט 2016 ושוחרר לאקרנים בארצות הברית ב-12 באוגוסט 2016 על ידי חברת וולט דיסני.
הסרט זכה לביקורות חיוביות מצד המבקרים והכניס למעלה מ-143 מיליון דולר ברחבי העולם לעומת תקציב הפקה של 65 מיליון דולר.
פיט הוא ילד בן חמש, שהתייתם מהוריו, לאחר שניצל מתאונת דרכים בנסיעה משפחתית ביער.
הוא נאסף על ידי דרקון עם פרווה ירוקה, עיניים צהובות, וכנפיים ענקיות שמציל אותו מלהקת זאבים.
שש שנים לאחר מכן, פיט עכשיו בן 11, חי ביער עם הדרקון, לו קרא 'אליוט' כשמה של דמות בספר ילדים שפיט לקח עמו מהתאונה.
בקרבת היער עיירה, בה מסופרת אגדה אודות דרקון שחי ביער, אף אחד לא ראה אותו מלבד מר מיצ'אם שטוען שראה את הדרקון.
גרייס, ביתו של מיצ'אם, היא שומרת היער.
בסיור ביער לקראת כריתה של אזור חדש עבור מפעל העץ המקומי היא מאבדת מצפן שניתן לה על ידי הוריה.
בן זוגה של גרייס, ג'ק ואחיו גאווין הם מנהלי כריתת העצים ביערות.
נטלי, היא בתו של ג'ק שמגיעה איתו ליער.
נטלי עקבה אחרי פיט ונפלה מעץ.
הצעקות שלה משכו את אביה, ג'ק, וגרייס שמצאו גם את פיט ולקחו אותו לעיירה.
גרייס מוצאת אצל פיט את המצפן שאבד לה.
גאווין, אחיו של ג'ק, יוצא לצייד באזור ומגיע למערה בה אליוט ופיט ישנו.
כשהוא מנסה לקחת את הספר של פיט, הוא מותקף על ידי אליוט.
בינתיים, פיט מתעורר ומוצא את עצמו בבית חולים בעיירה.
הוא נמלט במאמץ לחזור ליער, וגרייס תופסת אותו ומשכנעת אותו לבוא לגור איתה ואף מבטיחה לו לקחת אותו ליער למחרת.
פיט מספר לגרייס ונטלי על אליוט ומצייר אותו.
גרייס לוקחת את הציור לאביה, שמזהה את הדרקון עם זה שראה לפני שנים.
הוא מייעץ לה לבטוח בפיט, כדי למצוא את אליוט.
לאחר המפגש עם הציידים ביער, אליוט עוקב אחריהם ומגיע לעיירה, שם הוא מחפש את פיט.
כאשר הוא מוצא את פיט הוא רואה אותו עם משפחתה של גרייס, ומשאיר אותו איתם.
גאווין מספר לאחיו על המפגש עם הדרקון.
למחרת, פיט, גרייס, נטלי, ומר מיצ'אם נוסעים אל היער לחפש את אליוט.
כשהם מגיעים למערה ואליוט מופיע, קבוצת הציידים בראשות גאווין תופסים אותו בעזרת חיצי הרדמה וחבלים ומעמיסים אותו על משאית למחסן העצים.
תושבי העיירה והמשטרה מתאספים סביב המחסן, פיט ונטלי משחררים את אליוט מכבליו ובורחים ליער במשאית עם מר מיצ'אם.
שיירת תושבי העיירה רודפת אחרי המשאית.
אליוט מבוהל ומפוחד, הוא עף מהמשאית, מתיישב על גבי גשר ומתחיל לנשוף אש לעבר השוטרים.
הגשר מתחיל להתמוטט תחת החום הכבד, אליוט מציל את גרייס וג'ק מנפילה מהגשר, לבקשת פיט.
פיט ואליוט בורחים חזרה ליער ופיט מתחנן להישאר עם אליוט, אבל הוא לא יכול להישאר בקרבת העיירה כי שם הוא בסכנה.
פיט עובר לגור עם גרייס וג'ק בתור משפחתו החדשה.
שנים לאחר מכן, גרייס וג'ק התחתנו ואימצו את פיט כבנם, אליוט נמוג לאט מזיכרון העיירה.
פיט ומשפחתו מוצאים אותו בחופשה בהרים ומגלים שאליוט התאחד עם דרקונים אחרים שהפכו לחבריו.
הדרקון, אליוט, הוא אנימציה לחלוטין על ידי חברת Weta Digital באמצעות CGl, במקום האנימציה המקורית המצוירת ביד.
צילומי הסרט החל מינואר 2015, בניו זילנד, באזור מפרץ פלנטי, טאופו, ולינגטון ורוטרואה.
נפת חברון () היא אחת מ-16 נפות הרשות הפלסטינית.
הנפה ממוקמת בדרום יהודה ושומרון.
בירת הנפה היא העיר חברון.
על פי מרשם האוכלוסין של הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה לשנת 2007, בנפה התגוררו כ-552,164 נפשות, שחיו ב-89,919 משקי בית.
נפת חברון היא הגדולה מבין נפות הרשות הפלסטינית גם בשטחה וגם באוכלוסייתה.
במהלך התקופה העות'מאנית בארץ ישראל נכלל אזור חברון בסנג'ק ירושלים כאחת משתי הנאחיות (נפות), לצד נאחית ירושלים.
במסגרת רפורמות התנזימאט נקבע בשנות ההשים של המאה ה-19 מעמד רשמי בשם קדא חברון, מושב הקאדי הנפתי.
הקדא איבדה משטחה ב־1900 לטובת הקאזה החדשה שנוצרה סביב העיר החדשה באר שבע.
לאחר מלחמת העצמאות נמצאו מרבית שטחי הנפה בתחת שלטון ירדן, אך גבולותיה בדרום ובמערב התצמצמו ל, שמעבר לו היה בשטח ישראל ונכלל בנפת באר שבע ונפת אשקלון.
הנפה הוגדרה בחלוקה המנהלית הירדנית ב־1965 כפלך, מח'אפטה, ונוצרה בה תת־נפת (לִוַא) דורא.
תחת הממשל הצבאי הישראלי שקם ביהודה ושומרון לאחר כיבושן בידי ישראל במלחמת ששת הימים בוטלה תת-הנפה בדורא ומעט משטחי הנפה סופחו לנפת בית לחם.
ברשות הפלסטינית שקמה ב־1994 גבול הנפה הושב לגבול הנפה הירדני.
הרשימה הבאה מציגה כפרים בנפה בהם חיים למעלה מ-1,000 תושבים
בנפה נמצאים היישובים הישראלים קריית ארבע ויישובי מועצה אזורית הר חברון, שאינם מנוהלים על ידי הרשות הפלסטינית.
בימי השלטון הצבאי הישראלי ביהודה ושומרון עמד בראש הנפה מושל צבאי.
Sheth) הוא ספר עיון בתחום מנהל עסקים, אך גם מניפסט המציג טענה שרגשות חיבה בעסקים הם מפתח להצלחה.
הספר שיצא לאור ב-שנת 2007 מציג תאוריה המוכחת על ידי מספר מחקרים, כי ניהול הקשרים עם כל בעלי העניין של החברה באופן רגיש, נדיב, אתי ומוסרי מקדם את החברה מבחינות שונות, ובכלל זה מבחינת הביצועים הפיננסים.
חברות שהוגדרו כחברות של חיבה הצליחו במידה ניכרת מחברות אחרות, ובטווח הארוך, מצליחות יותר מחברות שהוגדרו כטובות ומצוינות.
פרסום הספר ותוצאות המחקרים הפכו את שמו למושג בתחום מנהל העסקים.
בשימוש במושג "חברות של חיבה" הכוונה היא לחברות שמשלבות כישורי ניהול מצוינים עם מחויבות גבוהה להיטיב עם כל מי שבא במגע איתן תוך תפיסת עולם הומניסטית.
חברות אשר במסרים שלהן ובפעולותיהן שואפות לחבב את עצמן על כל בעלי העניין של הארגון: לקוחות, עובדים, ספקים, קהילות ובעלי מניות.
החברות דואגות לאזן בין האינטרסים של כל בעלי העניין באופן שווה וברגישות, ולא אחד על חשבון השני, אלא תוך תחושת שותפות ושגשוג משותף.
הנהלות החברות מונעות יותר על ידי תפיסתן המוסרית הסובייקטיבית באשר לדרך הנכונה (מאשר מה שאחרים יגדירו כנכון או רצוי).
בהקדמה לספר מצוין כי עולם העסקים אינו מנותק מתהליכים חברתיים, אתיים ותרבותיים בסביבתו.
על פי כותבי הספר, מנהל עסק מוכרח להתאים את עצמו לשיח החברתי בנושאים אלו על מנת להבטיח את עתידו בשוק ולשאול אף הוא: "איך הארגון שלי יכול להיות כלי שרת לטובת החברה, תוך מחויבות לכל בעלי העניין?".
מאפיינים של חברות שהן "חברות של חיבה"
מטרת על: תומכים ומחויבים ליעדים שהם מעבר הרווח הכלכלי.
יחסים בין בעלי העניין: עושים עבודת "מלאכת מחשבת" עדינה ליצור מודל איזון שבו כלל האינטרסים של בעלי העניין באים לידי מימוש, לא אחד על חשבון השני אלא בדרך של צמיחה משותפת.
פערי שכר: משכורות ההנהלה צנועות יחסית לחברות ציבוריות במשק.
היררכיה: דלת פתוחה בין הדרגים בהקשרים שונים כמו ייעוץ והצעת פתרון בעיות.
חלוקת רווחים: שמירה על יחסיות בין תגמול העובדים ורווחי החברה.
הכשרה: השקעה גבוהה בהכשרה ופיתוח עובדים.
העצמה: נותנים לעובדים ייפוי כוח לדאוג לשביעות רצונם המלא של הלקוחות.
גישת עובדים: מעסיקים עובדים בעלי רמת הזדהות גבוהה עם יעדי הארגון, נלהבים ובעלי מחויבות.
אנושיות: משקיעים באופן מודע ביצירת תחושת אנושיות בכל התקשרות עם החברה.
קשר לקוחות: הקפדה על אינטראקציה בעלת אופי רגשי עם הלקוחות במטרה "לקנות את הלב".
שיווק: ההוצאות הממוקדות לשיווק נמוכות ביחס למתחרים, תחת זאת ישנה דאגה לשביעות רצון ושימור לקוחות.
יחס לספקים: רואים בספקים שותף ופועלים לקדם אותם תוך דחיפה לשיפור רווחיות, איכות ופרודוקטיביות.
סטנדרט מוסרי: מחויבים לרוח החוק ולא רק לנהלים ספציפיים הנגזרים ממנו.
מקפידים להחיל את אותו סטנדרט גם במדינות שהנורמה בהן נמוכה יותר מוסרית.
תרבות ארגונית: רואים בתרבות הארגונית נכס עיקרי ומקור חשוב ביתרון היחסי שלהם מול המתחרים.
התרבות עמידה מפני קשיים מזדמנים בטווח הקצר אך גם גמישה לעדכונים נדרשים.
הבדלים עיקריים בין חברות של חיבה לחברות טובות ואף מצוינות
מטרות עיקריות ומדדי הצלחה: בחברות טובות ומצוינות המטרה העיקרית היא רווח מקסימלי ומדדי ההצלחה הם פיננסיים, ואילו בחברות של חיבה המטרה היא "לעשות את העולם מקום טוב יותר עבור כולם" ומדדי ההצלחה הם בעיקר הומניים.
עם מי החברה מיטיבה?: חברות טובות ומצוינות שואפות להשיג את טובת הבעלים, המנהלים הבכירים ואת טובת המשקיעים, ואילו חברות של חיבה שואפות להיטיב עם כלל בעלי העניין: הקהילה, השותפים, המשקיעים, הלקוחות, הספקים והעובדים.
אופי היחסים עם המתקשר עם החברה: חברות טובות ומצוינות מקיימות יחסים עסקיים ענייניים עם כל אלו הבאים במגע איתם.
הן מחויבות לחוזה פורמלי מפורש עם בעלי העניין המסדיר נושאים מדידים וכמותיים בעיקר.
לעומתן חברות של חיבה מקיימות מערכת יחסים רגשית-מנטלית עם כל המתקשים איתן מתוך מטרה "לתפוס מקום בלב, ולא רק להניח יד על הארנק".
המאמר המובא בספר מבוסס על שתי מתודולוגיות מחקר כדלקמן:
פניה אקראית לאנשים בשאלה "אילו חברות אתם אוהבים?".
צמצום הרשימה על ידי בדיקות כמותיות ואיכותניות, כאשר הפרמטרים הנבדקים הם כאלו המקושרים עם "חברות של חיבה".
צמצום סופי של הרשימה לאחר תחקור פרטני של החברות על ידי סטודנטים והצלבת התוצאות על ידי הצלבתן עם ניתוחים של קבוצות סטודנטים מקבילות.
החברות שעברו את הסינונים הנ"ל הוגדרו לצורך המחקר כ"חברות של חיבה" והמשיכו לשלב הבא.
תחקור פיננסי של החברות שנבחרו בתהליך הנ"ל מנקודת מבטאו של משקיע.
קבלת רשימה של חברות בעלות ניקוד גבוה לאורך זמן ביחסיהן עם ואל בעלי עניין מחברת ייעוץ המתמחה בכך.
סינון הרשימה על סמך בדיקות פרטניות של החברות בפרמטרים המקושרים להגדרת "חברות של חיבה", כגון מטרות ברורות ומוצהרות מלבד לרווח, שכר המנכ"ל ואמינות.
הן במהדורה הראשונה והן במהדורה השנייה, תהליך תחקור החברות מתחיל בסינון חברות קיימות, ניפוי חברות שאינן "חברות של חיבה" וצמצום הרשימה עד לקבלת רשימת "חברות של חיבה".
מעשית המחקר חוקר חברות שהן מראש ועל פי הגדרה חברות שהן עסק חי (במשמעות המילולית, לאו דווקא החשבונאית).
באופן זה המחקר חשוף להטיה מובנית, בה לא נכללות חברות שפעלו כ"חברות של חיבה" ושלא שרדו כלכלית.
לצורך ההמחשה ניתן לחשוב על מקרה קיצון בו רוב מוחלט של החברות הפועלות כ"חברות של חיבה" מתפרקות בתום שנה מיום הקמתן ומבלי שהותירו חותם משמעותי.
במקרה זה, נראה כי תוצאות המחקר לא היו שונות באופן מהותי מהתוצאות כפי שמוצגות במאמר, זאת אף על פי שמדובר בכישלון כלכלי מבחינה סטטיסטית.
דרך אחת לנטרל הטיה זו היא, למשל, בחירת מדגם אקראי של מספר חברות מוגבל מתוך כל החברות החדשות שנרשמו ברשם בשנה מסוימת (נניח 10 שנים טרם עריכת המחקר), סיווגן בהקשר של "חברות של חיבה" ומעקב אחריהן.
בצורה זו ניתן להשוות באופן בלתי מוטה את החברות הללו לחברות קונבנציונליות ולא רק לבחון את אלו מתוכן ששרדו, אולי באקראי, את מבחן הזמן.
שיח של הוגנות ואחריות תאגידית בישראל