tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
וגם אם כבר ברך ברכת המזון, יטול ידיו שנית ויאכל כזית מצה, אך לא יברך שוב 'על אכילת מצה', מפני שלדעת ראבי"ה וראב"ן הנזכרים כבר יצא ידי חובתו באכילת המצה הראשונה ללא הסבה.
השוכח לאכול את ה'כורך' בהסבה אינו צריך לחזור לאכלו בהסבה.
שיש אומרים שאין צריך לאכול אותו בהסבה מפני שיש בו מרור.
השותה אחת מארבע כוסות בלא הסבה, נחלקו הפוסקים בדינו.
לדעת השולחן ערוך, לכתחילה יחזור לשתות את הכוס בהסבה.
ואילו לדעת הרמ"א, הואיל ובשתיית כוס נוספת בהסבה מתעוררת בעיה, שאם יחזור וישתה כוס נוספת ייראה כ'מוסיף על הכוסות', לפיכך לשיטתו יש לחלק בין הכוסות:
אם שתה את הכוס השנייה (שהיא לפני הסעודה) בלא הסבה, יחזור וישתה אותה בהסבה, שאין הוא נראה כמוסיף על הכוסות, שהרי אפשר לשתות בסעודה עוד כוסות יין.
אך אם טעה ושתה בלא הסבה את אחת הכוסות האחרות, לא יחזור וישתה כוס נוספת, שלא ייראה כמוסיף על הכוסות.
אלא יסמוך על הסוברים שכיום אין צריך להסב בליל הסדר.
אמנם מי שקשה לו לחזור ולשתות כוס יין נוספת בהסבה, לשתי הדעות ובכל הכוסות יכול לסמוך על מה ששתה בלא הסבה.
בפועל, הספרדים נוהגים כדעת השולחן ערוך, והאשכנזים כדעת הרמ"א.
נפסק בשולחן ערוך שנשים אינן צריכות להסב מלבד 'אישה חשובה'.
וכתב על כך הרמ"א שבימיו כבר כל הנשים נחשבות חשובות, אך הן לא נהגו להסב כי סומכות על הסוברים שכיום אין דין הסבה.
ויש אומרים שכיום ראוי לכל הנשים להסב לכתחילה.
סוף זמן אכילת המצה והמרור והאפיקומן
נחלקו התנאים עד מתי מותר היה לאכול מקרבן הפסח, לדעת רבי אלעזר בן עזריה זמן אכילת הפסח הוא עד חצות הלילה בלבד, שאז הוכו בכורי המצרים והמצרים נחפזו לשלוח את ישראל ממצרים.
ולדעת רבי עקיבא, זמן אכילת הפסח כל הלילה עד עלות השחר, שאז נחפזו ישראל לצאת ממצרים.
אכילת המצה והמרור הוא עד חצות הלילה.
ואף את ה'אפיקומן' צריך לכתחילה לאכול לפני חצות הלילה.
מי שלא הספיק לאכול את המצה והמרור לפני חצות, יאכלם לאחר חצות בלא ברכה.
נחלקו הראשונים כמי ההלכה: לדעת הרמב"ם ובעל העיטור, הלכה כרבי עקיבא.
ולדעת רבנו חננאל והרא"ש, הלכה כרבי אלעזר בן עזריה.
מחלוקת זה משליכה גם על אכילת המצה והמרור, שבזמן הבית נאכלו יחד עם קרבן הפסח, וגם כיום תקנו לאוכלם באותה שעה.
מחמת מחלוקת הראשונים כמי ההלכה, נפסק באחרונים שלכתחילה יש לאכול את המצה, המרור והאפיקומן עד חצות הלילה.
ומי שלא התאפשר לו זאת, יאכלם לאחר חצות כדי לקיים את המצווה לפי דעת הרמב"ם והעיטור, אך מאחר שיש אומרים שכבר הפסיד את המצווה, לא יברך על אכילתם "על אכילת מצה" ו"על אכילת מרור".
גם לגבי האפיקומן שנתקן כזכר לקרבן הפסח, יש לאוכלו לכתחילה עד זמן אכילת קרבן פסח.
אך מי שלא הספיק לאוכלו לפני חצות - יאכלנו לאחר חצות כדי לקיים המצווה לפי דעת הפוסקים כרבי עקיבא.
וכן הדין ביחס להלל, שהוא שייך להגדה שצריכה להיאמר בשעה הכשרה לאכילת מצה.
אכילה ושתייה לאחר אכילת האפיקומן
איסור אכילה ושתייה לאחר האפיקומן
מכיוון שלדעת רוב הפוסקים תקנו חכמים לאחר חורבן בית המקדש לאכול בסיום הסעודה את מצת האפיקומן כזכר לקרבן הפסח, תקנו שכשם שאסור היה לאכול אחר בשר הפסח דבר אחר, כדי שיישאר טעמו בפה, כן אסור לאכול אחר האפיקומן.
גם יין אסרו לשתות אז, מחשש שמא ישתכר מהיין ולא יוכל לסיים את אמירת ההלל כראוי.
או שבשתיית כוס נוספת יֵרָאה כ'מוסיף על הכוסות' יותר ממה שתקנו חכמים.
גם לאחר סיום הסדר אסרו חכמים לשתות יין, שמצווה לעסוק בהלכות הפסח וביציאת מצרים עד ש'תחטפנו שינה', ושתיית משקה משכר נוסף עלולה להפריע בכך.
ויש אומרים, שהטעם לכך הוא שנראה כמי שמוסיף על הכוסות או כמי שמתחיל סדר שתייה חדש.
המחלוקת בדבר שתיית משקאות שונים
יש אומרים שגם שתיית קפה או מיץ אסורה לאחר אכילת האפיקומן, מפני שהם מפיגים את טעם המצה, וגם שתייה בעלת טעם אסורה מלבד שתי כוסות היין ששותים אחר ברכת המזון, שהן חלק מהסדר.
ויש אומרים שרק שתיית משקה משכר אסורה.
ויש אומרים שלאחר סיום הסדר מותר לשתות אף משקה משכר.
יש אומרים שגם לדעת המחמירים, הרוצה לשתות קפה כדי שיוכל לעסוק בערנות בסיפור יציאת מצרים לאחר הסדר - רשאי לכתחילה לשתותו.
מצוות סיפור יציאת מצרים כל הלילה
מצווה להרבות בכל ליל ט"ו בניסן בסיפור יציאת מצרים עד ש'תחטפנו שינה'.
ובכלל זאת לימוד הלכות פסח.
אך עיסוק בפלפולים אינו בכלל המצווה.
יש אומרים שהחושש שאם יישאר ער עד מאוחר בלילה לא יוכל אחר כך להתפלל כראוי תפילת שחרית, ישתדל לפחות להאריך בסיפור יציאת מצרים עד לאחר חצות הלילה.
יש נוהגים לקרוא אחר ההגדה את מגילת שיר השירים, הרומזת לאהבה שבין ה' וישראל, שהתגלתה ביציאת מצרים.
נוהגים בליל פסח לומר לפני השינה קריאת שמע וברכת המפיל בלבד, ללא שאר הפסוקים שנהוג לומר כחלק מקריאת שמע שעל המיטה.
שבכל הלילות הם נאמרים לסגולה כנגד המזיקים, ולילה זה משומר מן המזיקים.
הלכות מלחמה הוא התחום ההלכתי שעוסק בהתנהגות הראויה בשעת מלחמה, בהלכות ייחודיות לצבא, החל במי מחויב לצאת למלחמה, איך להתנהג עם העיר הנכבשת, וכלה בדינים מיוחדים לחיילי הצבא והתנהגותם במלחמה.
בשל אובדן העצמאות היהודית לאחר חורבן בית שני, התמעט העיסוק בהלכות הצבא, ובשל כך היקף הדיונים ההלכתיים בשאלות הצבא הוא מצומצם ביותר, ואף אין מסכת על כך במשנה.
גם בתלמוד הדיונים מצומצמים, ומפוזרים במקומות שונים.
כך, למשל, לומדת הגמרא בחולין שהותר לבני ישראל בשעת כיבוש הארץ לאכול אפילו קדלי חזיר.
עם הקמת מדינת ישראל התחדש הדיון ההלכתי בנושא, בעיקר במסגרת הרבנות הצבאית של צה"ל.
בתורה מנויות מספר מצוות ייחודיות לתחום הצבאי.
רובן מרוכזות בפרשות שופטים וכי תצא, כחלק מנאום המצוות לקראת הכניסה לארץ:
חלק מהן מצוות עשה, שציוותה התורה להשמיד עמים מסוימים כגון: מצוות מחיית שבעת עממין, מצוות מחיית עמלק, ומלחמת שבעת העממים.
יש מצוות שמפרטות את אופייה הראוי של המלחמה: מצוות הקריאה לשלום במלחמה (מלבד עמון ומואב), דיני אשת יפת תואר, ומצוות טהרת המחנה: התקנת שירותים מחוץ למחנה הצבא, והתקנת יתד לכיסוי הצואה.
מצוות נוספות הן מינוי כהן משוח מלחמה לדבר באוזני החיילים לקראת היציאה לקרב, ופירוט הפטורים משירות צבאי, ואיסור על פחד בשעת המלחמה.
חלק מהמצוות הן מצוות כלליות, שמפורטות אגב תיאור המלחמה.
איסור בל תשחית, למשל, הוא איסור כללי, אך בתורה הוא נכתב לגבי השחתת עצי מאכל בשעת מצור.
כמו כן, דיני טבילת כלים נאמרו לראשונה לגבי השלל שנלקח במלחמת מדין.
בחלק ממלחמות נביאי ישראל מתוארת הקפדה על קיום מצוות התורה.
על יהושע מסופר שהקפיד על איסור הלנת תלוי: .
חלק מדיני המלחמה נלמדים ממלחמות המקרא.
על דוד מסופר שנזף באנשים שהציעו לחלק את השלל באופן בלתי שוויוני בין החיילים בחזית לבין הנשארים מאחור: .
מלחמת מצווה היא מלחמה שהסיבה שקדמה ליציאתה אינה מחמת ממון וכדומה.
הרמב"ם פוסק שמלך יכול להחליט לצאת למלחמת מצווה ואינו צריך לבקש אישור מבית הדין הגדול בניגוד למלחמת רשות.
במלחמת מצווה אין פטור לאף אחד אלא כולם מחויבים.
בניגוד למלחמת הרשות שפטרו 'מי שבנה בית ולא חנכו', 'נטע כרם ולא חיללו', או 'אירש אישה ולא נשאה' וכן מי שהוא 'ירא ורך הלבב'.
הדבר נלמד מהמשנה והתוספתא: "הכל יוצאין אפילו חתן מחדרו וכלה מחופתה".
ואף נשים מחויבות במלחמת מצווה, ואפילו כלה מחופתה.
לעניין חיוב תלמידי חכמים במלחמת מצווה נחלקו בפוסקים.
מלחמת רשות, היא מלחמה שמטרתה הרחבת תחומה של המדינה מעבר לגבולות ארץ ישראל, מטעמים פוליטיים-תדמיתיים או כלכליים.
התורה מצווה לחוס על חייו של כל אדם במלחמת רשות המוכן להיכנע ולחיות תחת כיבוש ישראל.
בניגוד למלחמת מצווה, במלחמת רשות חייבים ראשי העם לקבל מהסנהדרין את הרשות לצאת למלחמה.
מלחמות דוד המלך מובאות בתלמוד כאבטיפוס למלחמות רשות.
לפני כל מצור ותחילת מלחמה בין במלחמת רשות ובין במלחמת מצווה, יש חובה לקרוא לשלום לאויב, ורק במקרה שהוא מסרב להשלים יוצאים למלחמה.
במלחמת רשות צריך להתחיל את המצור לפחות שלשה ימים לפני שבת בעוד שבמלחמת מצווה מותר להתחיל מצור אפילו בשבת.
בספרי מובאת מחלוקת לגבי ההיתר להקיף עיר מכל צדדיה ללא אפשרות מילוט, דיון שנדרש על מלחמת מדין.
תנא קמא מתיר לעשות זאת, ואילו רבי נתן אוסר.
בין הרמב"ן לרמב"ם קיימת מחלוקת לטעם האיסור: האם מדובר במצווה מטעמים מוסריים, או שמדובר בטקטיקה צבאית שנועדה להביא לניצחון.
התורה אסרה לקצוץ את האילנות שסביב לעיר הנצורה, אף שעל ידי זה יקל עליהם לכובשה, איסור זה יידוע בשם איסור בל תשחית, כלשון הפסוק "לא תשחית את עצה".
העובר וקוצץ עץ פרי עובר על איסור לא תעשה ולוקה עליו.
איסור זה אינו רק במצור, אלא כל המשחית אילן עובר באיסור זה.
אמנם אילנות סרק מותר להשחיתם אפילו אם אינו צריך לו, וכן אילנות מאכל שהזקינו ומגדלים פירות מועטים, מותר לקוצצם.
חז"ל בתלמוד קיבלו שכאשר צרים על עיר, אין להקיפה מארבע רוחותיה, רק יש להשאיר צד אחד פתוח, שכל מי שרוצה לברוח יוכל לברוח.
הלכה זו נסמכת על מה שנאמר "ויצבאו על מדין כאשר צוה ה' את משה" מפי השמועה למדו שאת הדבר הזה ה' צווה את משה.
במסכת עירובין מובא רצף של הלכות הבאות להקל על היוצאים למלחמה.
בתלמודים מבואר שהלכות אלו נקבעו בשעה ש"חנו על הבאר", וככל הנראה מדובר במצור על החקרא במהלך מרד החשמונאים:
דמאי - בזמן מלחמה הותר לאנשי המלחמה לאכול פירות דמאי, בלא לעשר.
נטילת ידיים - כמו כן הקלו לאנשי המלחמה לאכול בלא ליטול את ידיהם קודם האכילה.
גזל - אם נצרכו לעצים בזמן המלחמה מותר לקחת אותם מכל מקום ואפילו מצאן תלושים ויבשים אין מקפידים על כך במחנה המלחמה.
עירובי חצרות - לא נאסר הטילטול במחנה, ומותר לטלטל מאהל לאהל ומסוכה לסוכה, אך בתנאי שסביב לכל המחנה תהא מחיצה גבוהה עשרה טפחים כדי שתהיה רשות יחיד.
בתורה נאמרו שתי מצוות עשה ייחודיות הנוגעות למחנה אנשי הצבא בשעת המלחמה:
מצווה עשה לתקן מקום מיוחד במחנה לצורך עשיית צרכים, ואסור להתפנות בתוך המחנה או על פני השדה בשאר המקומות.
מצוות עשה נוספת היא שיהיה לכל אחד במחנה המלחמה יתד תלויה יחד עם כלי מלחמתו וכשיצא לאותו המקום להתפנות, יחפור ביתד זו, ויפנה ויכסה.
אשת יפת תואר היא דין מדיני המלחמה המתיר לישא אישה מקרב האויב שנלקחה בשבי ישראל, כאשר השובה חושק בה וחפץ לקחתה לאישה, כפי שהיה נהוג בתקופה הקדומה.
התורה קבעה מגבלות למעשה זה, שנועדו בין היתר להגן על האישה, ולעדן את יחסם של הלוחמים לנשות האויבים.
שלוש המגבלות של התורה הן: האישה צריכה לגלח את ראשה, לעשות את ציפורניה ולהסיר את שמלת שבייה מעליה.
לדעת מפרשים, פעולות אלה נועדו לפגוע ביופיה, ובכך להרתיע את החייל מכל קשר איתה.
בנוסף עליה להתאבל על הוריה במשך חודש ימים.
ההיתר שניתן לחייל לשאת אישה שבויה עומד בסתירה לפסוק 'לא תחמוד אשת רעך'.
התורה, לפי רש"י, מודעת למצבים שבהם אדם לא יכול לעמוד בפני היצר הרע.
במקרה זה ובניגוד למצווה לעיל היא מאפשרת לחייל לקחת לו אישה 'יפת תואר'.
לפי הרמב"ם, על החייל להמתין כחודש ימים עד שיישא אותה לאישה.
אם במהלך זמן זה ימאס בה וירצה להשתחרר ממנה, יהא עליו להוציא אותה לחופשי ולא למכור אותה לעבדות.
אם עדיין ירצה בה, יוכל לשאתה, בתנאי שתתגייר.
אם היא לא תרצה להתגייר ולהינשא לו, מחובתו להמתין שנים עשר חודשים, פרק זמן שבו אולי תשנה את דעתה.
אם גם לאחר מכן לא תתרצה, ישחרר אותה והיא תקבל מעמד של 'גר תושב', כלומר מותר לה לגור בארץ, אך אסור לאיש מישראל לשאתה אלא אם כן התגיירה.
מבחינה תחבירית, הצירוף 'אשת יפת תואר' הוא מבנה סמיכות שונה.
סמיכות בעברית היא בדרך כלל צירוף של שני שמות עצם כמו 'יום עבודה'.
בצירוף 'יפת תואר' הנסמך 'יָפָה' הוא שם תואר.
מבנה כזה דומה לצירופים אחרים כמו 'טוב לב', 'נעים הליכות', 'כחולת עיניים' ועוד.
במקרה זה הנסמך (יפת) מתאר את הסומך (תואר).
צירופים כאלה אינם נפוצים מאוד בעברית.
קודם היציאה למלחמה, מלחמת מצווה או רשות, היו ממנים כהן שתפקידו היה לדבר אל העם שיצאו למלחמה.
פעמיים היה הכהן מדבר על העם, פעם ראשונה קדום שיצאו, והיה מכריז שאותן שבנו כרם חדש או אירס אישה, שלא יצא למלחמה, אך אמירה זו הייתה נעשית רק במלחמת הרשות, וכך נאמר בתורה:
בפעם השנייה היה הכהן מכריז לאחר שכבר יצאו למלחמה, והיה מחזקם בדברים שלא יפחדו מהאויב, אמירה זו הייתה נעשית בעת שכבר היו קרובים להילחם, וכך מתוארת אמירתו זו בתורה:
הטעם שמינו כהן לתפקיד זה כתב במנחת חינוך .
נאמר בתורה "לא תערוץ מפניהם", ולשיטת כמה ראשונים זו מצוות לא תעשה שלא לפחד בשעת המלחמה.
כמה אחרונים ביארו שהאיסור הוא בשעת המלחמה עצמה, ואילו לפני המלחמה איש הירא ורך הלבב אינו עובר על הלאו.
כמוכן יש מי שכתב שדווקא המביא עצמו לידי פחד עובר על האיסור, ולא מי שהפחד הגיע אליו בעל כרחו.
בעת המלחמה היו ממנים שוטרים מיוחדים חזקים ועזים, שהיו עומדין בסוף כל מחנה ומחנה, והיו מחזיקין בידיהן רצועות או חיצים מברזל, וכאשר היו רואים אנשים שרצו לחזור לאחריהם היו מכים אותם, ואם היה צורך יכולים אותם השוטרים לחתוך את רגליו באותן הרצועות.
הטעם לעונש הכבד הזה הוא מחשש שאחרי אותם בודדים שמפחדים ימשכו שאר הלוחמים, ויפסידו במלחמה.
התפתחות הטכנולוגיה, שמעניקה לאדם כלים חדשים ויכולות חדשות מצריכה לעיתים התייחסות של פוסקי הלכה לחידושים אלה, כדי לקבוע את אופן שילובם בכללי ההלכה.
אצל פוסקי ההלכה ניתן למצוא גישות אחדות לטכנולוגיה חדשנית:
איסור גמור על השימוש בטכנולוגיה החדשה.
התרת שימוש בטכנולוגיה תוך הטלת מגבלות על אופן השימוש בה.
פיתוח פתרונות טכנולוגיים משלימים, שיאפשרו את השימוש בטכנולוגיה החדשה במסגרת כללי ההלכה.
סוגיה מרכזית במפגש בין הלכה וטכנולוגיה היא סוגיית השימוש בחשמל בשבת, הנתונה למחלוקות הלכתיות רבות.
דיון אחד נוגע להגדרת האיסור ההלכתי בהדלקה ובשימוש במכשירי חשמל בשבת.
דיון אחר נוגע לגבי שימוש בחשמל המיוצר בפעולות המוגדרות כחילול שבת של עובדי חברת החשמל, בהיתר המבוסס על העובדה כי החשמל נצרך לצורכי פיקוח נפש.
במסגרת דיונו של הרב יצחק שמעלקיש משנת 1895 בבחינת השימוש בטלפון בשבת הוא מחדש כי קיים בהפעלת כל מכשיר חשמלי איסור מדרבנן בשל "התעוררות כח החשמל" כתוצאה מה"עלעקטרישע פערבינדונג" (חיבור חשמלי).
איסור זה נקרא לימים 'מוליד זרם'.
הרב אברהם ישעיהו קרליץ, ה'חזון איש', חידש בשנת 1948 שכל סגירה של מעגל חשמלי בשבת אסורה משום מלאכת בונה או מלאכת מכה בפטיש.
נגד השימוש בחשמל בשבת עלו טיעונים אחדים, ובראשם האיסור על מעשה שבת - אסור לגרום ליהודי או לגוי לעבור על איסורים, ובשימוש בחשמל בשבת גורמים לעובדי חברת החשמל להרבות במלאכות הכרוכות בייצור החשמל.
אולם, כיוון שיש הכרח לספק חשמל לכל רחבי מדינת ישראל בכל יום ויום, כולל שבת, וכל פגיעה באספקת החשמל כרוכה בסיכון חיי אדם, מצאו חלק מהפוסקים צד היתר לשימוש בחשמל המיוצר בשבת.
הפעלת מכשיר חשמלי בשבת על ידי פעולת אדם, כגון הפעלת מתג התאורה, אסורה בשבת.
הומצאו שיטות וטכניקות בהיתר הלכתי לעשות שימוש בחשמל בשבת, אך זאת ללא מגע האדם אלא באופן אוטומטי.
אחד ההיתרים היותר מוכרים הוא שעון שבת, המפעיל ומכבה מכשירים ואמצעי חשמל בביתו של האדם הדתי.
את שעון השבת מכוונים בטרם כניסת השבת לשעות הרצויות, ועל ידי כך ניתן לקבוע את הפסקת או התחלת פעילותו של מכשיר חשמלי לאורך כל השבת.
קיימים בימינו כמה וכמה מינים וסוגים שונים של אמצעים ומכשירים הפועלים בעזרת חשמל בהם ניתן להשתמש בשבת בצורה אוטומטית, בהם מכשירים כמו מחם, פלטת שבת ומעלית שבת.
במכשירים אלה קיים מנגנון המאפשר שימוש בשבת ללא חשש חילול שבת.
דוגמה נוספת היא מעלית שבת - מעלית הנעה בין הקומות בצורה אוטומטית ועוצרת בכל תחנה ללא צורך בלחיצה על כפתורי הפעלה.
המעלית ממתינה זמן מה בכל קומה לכניסת הנוסעים ומתריעה בזמזום כמה שניות לפני סגירת הדלתות.
חיישנים חשמליים, כגון עין אלקטרונית בדלת ומנגנוני שקילה, מנוטרלים בדרך כלל על מנת למנוע את השפעת האדם על ההפעלה האוטומטית של המעלית.
אף על פי שרבנים רבים, כמו הרב שלמה זלמן אוירבאך והרב יהושע ישעיה נויבירט, התירו את השימוש במעלית שבת, אוכלוסייה דתית נרחבת (בעיקר מהציבור החרדי) נמנעת משימוש במעלית שבת בשבת.
איסור השימוש במעליות שבת התרחב לאחר שהרב יוסף שלום אלישיב פסק כי אין היתר להשתמש במעלית שבת ולטענתו היא גורמת לחילול שבת.
שחיטת בעל חיים לשם הכנתו לאכילה נעשית לפי כללים מדוקדקים, שחריגה מהם פוסלת את הבשר לאכילה.
בשלהי המאה ה-19 הונהג בקרב הגויים הימום של הבהמה בשוק חשמלי, כצעד מכין להריגתה ואף כאמצעי להמתת הבהמה.
נבדקה גם האפשרות של הרדמת הבהמה באמצעים כימיים, אך הרבנים נאלצו לסגת מהאפשרות להמם את הבהמה לפני השחיטה ללא פסילת השחיטה.
במדינות שונות הופעל לחץ על יהודים להשתמש בשיטה זו, בנימוק שהיא מפחיתה את סבל הבהמה.
במדינות רבות התנהל מאבק להתרת השחיטה הכשרה, אך במדינות אחדות, בהן נורווגיה, שוודיה ושווייץ נקבע בחקיקה איסור שחיטה כהלכתה.
בפרקטיקות שונות למניעה, העוצרות את הזרע ממגע עם גוף האישה ייתכן איסור הוצאת זרע לבטלה, איסור המובא בתלמוד ובספרות ההלכה בחומרה רבה, ומיוחס לנאמר בתורה במעשה ער ואונן.
במניעת היריון על ידי סירוס זמני של האישה, או הגבר, יש לדון מצד איסור סירוס אדם דבר הנאסר בתלמוד ונלמד מהנאמר בתורה לגבי סירוס בעלי חיים,, אולם איסור זה קל מהאיסורים הקודמים, שכן על אישה לא חל איסור זה, ובפרט שמדובר על סירוס זמני.
מעבר לשאלה העקרונית האם מותר למנוע היריון, עולות שאלות בדבר הטכנולוגיה המותרת למטרה זו.
לדעת רוב הפוסקים הגלולה למניעת היריון היא אמצעי המניעה העדיף, בתנאי שאין בו סכנה לאישה.
כאשר לא ניתן להשתמש בגלולה היו שהעדיפו את ההתקן התוך-רחמי, הדיאפרגמה או קוטלי הזרע.
שידורי הטלוויזיה כוללים פעמים רבות תכנים שאינם תואמים את ההלכה, ולכן יש שפסקו שצפייה בטלוויזיה היא בניגוד לאיסור לא תתורו אחרי לבבכם ואחרי עיניכם.
ההתפתחות הטכנולוגית המואצת של המכשירים הסלולריים בתחילת המאה ה-21, הפכה אותם ממכשיר שנועד לשיחה בלבד לכלי של בידור ופנאי, כמו גלישה ברשת האינטרנט וצפייה בטלוויזיה.
אנשים בציבור החרדי החלו להשתמש במכשירים אלה ולהיחשף דרכם לתכנים אינטרנטיים שחלקם נחשב בציבור החרדי כלא מתאימים ואף כתועבה.
כדי להתמודד עם הבעיה הוקמה בשנת 2004 "ועדת הרבנים לענייני תקשורת", במטרה להביא ליצירת טלפון סלולרי לציבור החרדי.
סלולרי כשר הוא מכשיר טלפון סלולרי הנמצא בשימוש נרחב בציבור החרדי ובמידה מועטה גם בציבור החרד"ל.
מכשירי סלולר אלו מיועדים בעיקר לביצוע שיחות, ואין בהם תכונות המצויות ברוב המכשירים הסלולריים המתקדמים - כמו גלישה באינטרנט, שימוש במצלמה, משחקים, ומשלוח וקבלת מסרונים (SMS).
טלפון מסוג זה מבוסס על שני מרכיבים:
מכשיר סלולרי שבו נחסמו ברמת החומרה והתוכנה חלק מהמאפיינים.
קו טלפון אשר בו חסומים שירותים בלתי רצויים.
בשל חתימת הסכם בין ועדת הרבנים לענייני תקשורת ובין מרבית חברות התקשורת, קו כשר כבול למכשיר כשר וכן לקידומת מספרית "כשרה", וההתניידות בין חברות, חבילות ומספרים מוגבלת לחבילות "כשרות" ומספרים "כשרים" בלבד.
למשל חסידות בעלז אשר בהוראת האדמו"ר מתירה לחסידיה להתחבר לאינטרנט "נט-צח" לאחר שנחתם הסכם מול הספקית, להקמת מסלולים ייעודיים עבור אנשי החסידות, ולמי שמחויב לכך לצורך פרנסתו.
טכניקה זו קלה למימוש, אך אינה מושלמת, משום שגם בתנ"ך, בספרות חז"ל ובספרות התורנית מופיעות מילים לא ראויות (למשל בפסוק "איכה הייתה לזונה קרייה נאמנה" שבספר ישעיהו), הגורמות לסינון תוכנם.
מכונים לבירור סוגיות של הלכה וטכנולוגיה
בנוסף לפוסקים השונים שעסקו במהלך הדורות בשאלות הלכתיות שמעוררת הטכנולוגיה, הוקמו בישראל שני מכונים העוסקים, באמצעות צוותים של רבנים ומהנדסים, בשאלות של הלכה וטכנולוגיה.
מכון מדעי טכנולוגי להלכה נוסד בשנת 1965, ביוזמת הרב אליעזר קוגל על ידי הרב לוי יצחק הלפרין במטרה להתמודד עם השאלות והבעיות ההלכתיות המורכבות שמעוררת ההתפתחות הטכנולוגית.
המכון מקיים קשרים ענפים עם גדולי היצרנים והיבואנים, על מנת להנגיש לידי ציבור שומרי ההלכה מוצרי החשמל עם התקני שבת והלכה.
מכון צומת הוקם בשנת 1977 על ידי הרב ישראל רוזן.
המכון מפעיל צוותי מחקר ופיתוח בתחומי האלקטרוניקה, המחשבים, הטכנולוגיה והמכניקה העדינה.
מהנדסי המכון עוסקים בהתאמת מיכשור רפואי לשימוש בשבת ובחגי ישראל - בבתי חולים, בבתי אבות, ובבתי נכים וקשישים; וכן בפתרונות הלכתיים לכוחות הביטחון - צה"ל ומשטרת ישראל, על מנת לאפשר את פעילותם החיונית באופן סדיר, בהתאם לתנאי ההלכה.
משמרת השבת נוסד בשנת 2011 בידי הרב אליהו בייפוס, מרבני בית הדין של הרב נסים קרליץ בבני ברק.
יוזם הקמתו של הארגון היה הרב יוסף שלום אלישיב.
על פי דברי תלמידו הרב יצחק דרזי, לאחר שנחשף הרב אלישיב לפתרון הלכתי ששווק בציבור ולדעתו אסור בשימוש בשבת, הוא פנה אליו ואמר שיש להקים את הארגון, ואף נתן את שמו 'משמרת השבת'.
הארגון עוסק בהסברה וחידוד מודעות ציבורית לחששות הלכתיים שונים הכרוכים בשימוש במכשירי חשמל בשבת, בפרט במכשירים העושים שימוש בטכנולוגיות מתקדמות, שלגבי בעיות הלכתיות שהתעוררו לגביהם קיימת מודעות פחותה גם בקרב קהל שומרי השבת.
והצעת פתרונות הלכתיים-טכניים לבעיות אלו.
הלכות סוכה, הן כינוי להלכות העוסקות בכשרות מבנה הסוכה כפי הנדרש על פי ההלכה, על מנת שיהיה כשר לשבת בו בחג הסוכות, כפי הציווי המופיע בתורה בכמה מקומות בספר ויקרא () ובספר דברים ().
דיני הסוכה אינם נזכרים בתורה שבכתב, וכמעט כולם מופעים רק בתורה שבעל-פה: במשנה ובתלמוד: הפרק הראשון במסכת סוכה עוסק בפסולי סוכה, חלקם פסולים שבמבנה הסוכה עצמו, כגון גבוהה ורוחבה, וחלקם פסולים בסכך, כגון סכך פסול, או שיעור סכך בכמות שאינה מספיקה.
במשנה ובתלמוד נחלקו תנאים ואמוראים, האם מבנה הסוכה צריך להיות מבנה ארעי או מבנה קבע.
להלכה נספק שהסוכה צריכה להיות 'דירת ארעי', מכורח זה יוצאים דינים שונים, שפוסלים את הסוכה מאחר שנחשבת על ידם כ'דירת קבע'.
בהלכה נאמרו דינים שונים לגבי צורת הסוכה, ובכללם: גובה הסוכה, גודל הסוכה, מספר הדפנות, חומרי הבנייה, דין הסכך ועוד.
כאמור כלל חשוב ומרכזי בסוכה שהיא אמורה להוות דירת ארעי: "סוכה דירת עראי בעינן".
מכלל זה נגזרות הרבה הלכות הקשורות לצורת בנייתה של הסוכה, כמו שאפשר לבנותה על גמל או שאיננה חייבת לעמוד בפני רוח שאיננה מצויה.
החלק העיקרי בסוכה, שרוב ההלכות דנות בו, הוא הקירוי המכונה סכך, מלשון סיכוך והסתרה מן השמש.
חלק מהלכות הסוכה נגזרות מכך ובכלל זה הצורך לבנותה תחת כיפת השמים ולא תחת עצם כלשהו, הצורך לבנותה כדי שתהיה עמידה בפני רוח מצויה, והצורך לבנותה באופן ש"צילתה מרובה מחמתה", כלומר שלמעלה מ-50% משטח הרצפה מוצל, כאשר השמש בנקודה הגבוהה.
גודלה המינימלי של הסוכה על מנת שתהיה כשרה, היא לפחות שבעה טפחים על שבעה טפחים.
בתלמוד נאמר שיש צורך לכל הפחות בשיעור זה, על מאחר שהאדם יכול לשבת ("ישיבה מזרחית") באמה על אמה (=שישה טפחים על שישה טפחים), ועוד טפח לשולחן קטן לצורך אכילה.
רוחב הסוכה לפי שיעורי זמנינו, תלוי במחלוקת האחרונים בשיעור ה'טפח', לדעת רבי חיים נאה שיעור המינימום הוא כ-56*56 ס"מ, ולשיטת החזון איש המידות הם כ-69*69 ס"מ.
שיעור המינימום של הסוכה הוא עשרה טפחים, פחות מכך נחשבת הסוכה כדירה סרוחה, ואין אדם דר בדירה סרוחה, ולכך סוכה זו פסולה.
שיעור עשרה טפחים על פי שיעורי זמנינו: לדעת רבי חיים נאה: 80 ס"מ, ולשיטת החזון איש שיעורה כמטר אחד גובה.
הגובה המְרַבִּי הוא 20 אמות (כ-10 מטרים לשיטת רבי חיים נאה, לשיטת החזון איש כ-12 מטרים) (שכן מבנה מעל גובה זה איננו מוגדר עוד מבנה ארעי וגם שאין העין שולטת בגובה זה).
לאורכה ולרוחבה המקסימליים אין הגבלה, אך במקרה של סוכה גדולה במיוחד עלולות להופיע בעיות טכניות, למשל בהעמדת הסכך באופן כשר.
דפנות הסוכה צריכות להיות מחיצות, אך יכולות להיות עשויות מכל חומר, ואפילו מבעל חיים קשור, או מאדם.
פוסקי זמננו דנו בשאלה האם מחיצות שקופות כשרות אף הן.
הדפנות יכולות אף להיות פרוצות במספר רב של פתחים וחלונות, כל עוד "פרוץ אינו מרובה על העומד", ובלבד שהפרצה לא תהיה רחבה יותר מעשר אמות.
ויש המכשירים אף בפרוץ מרובה על העומד.
יתר על כן, הדפנות אינן חייבות להגיע עד לסכך - די בכך שהם מגיעות לגובה עשרה טפחים, ובכך יחשבו כאילו מגיעות עד לסכך מדין "גוד אסיק מחיצתא".
על מנת שהסוכה תהיה כשרה, נצרך שיהיה לה לפחות שלוש דפנות, ואין צורך בדופן הרביעית.
עם זאת, הדופן השלישית אינה צריכה להיות על פני כל הסוכה, ודי שתהיה על פני רובה של הסוכה, ולפיכך בסוכה של שבעה טפחים, די בדופן שלישית של ארבעה טפחים.
יתרה מכך, מדין לבוד, די להניח מחיצה ברוחב טפח וקצת, סמוך לדופן שבראש הסוכה, ומדין לבוד רואים כאילו ישנה מחיצה של ארבעה טפחים והסוכה כשרה.
לעומת זאת סוכה אשר דפנותיה עשויות מבד המתנופף ברוח רגילה (סוכות מסוג זה נפוצות מאוד במאה ה-21) אינה כשרה לעיתים, ועל מנת להכשירה יש להקיף אותה משלושה כיוונים בדופן יציבה ברוח עד לגובה 80 ס"מ, שיעור הגובה המינימלי של דפנות הסוכה.
סוכה עגולה כשרה כאשר גודלה המינימלי חוסם ריבוע של סוכה כשרה.
על מנת שדופן תהיה כשרה צריך שתחשב ל'מחיצה'.
מחמת דין זה ישנם פסולים שונים, מאחר שאינם נחשבים כמחיצה:
דופן שזזה ברוח: הגבלה נוספת היא שעל הדפנות להיות חזקות מספיק כדי "שלא תהא הרוח מצויה מנידה אותם תמיד".
הלכה זו נחשבת לבעייתית ביותר, לנוכח המנהג הנפוץ, בו דפנות הסוכה עשויות מיריעות, המורכבות על שלד עץ או מתכת.
לכאורה, ניתן היה לפתור בעיה זו על ידי מתיחה וקשירה הדוקה של היריעה, אך פוסקי ההלכה כתבו שאין לעשות כן, מחשש שהקשר ינתק בלא שבעל הסוכה ישים לב.
פתרון לבעיה זו מוצע בשולחן ערוך, והוא לארוג בתוך היריעה קנים במרווח הפחות משלושה טפחים, וכך, אף עם היריעה תנוע באמצע, הדופן תחשב כאחידה מדין לבוד.
בעשור השני של המאה ה-21 נפוצות "רצועות לבוד" או מוטות מתכת המתבססים על עיקרון זה - סביב הסוכה נמתחות רצועות או מונחים מוטות ברזל, אשר המרווח ביניהם הוא פחות משלושה טפחים.
הם מגיעים עד גובה עשרה טפחים, ובכך מכשירים את הדופן.
יש החולקים על פסיקה זאת ומתירים לעשות דפנות מיריעות כל עוד הן קשורות מכל צדדיהן (או לפחות משני צדדים מקבילים), כיוון שכל מה שאסרו הראשונים הוא, שלא לעשות דפנות מיריעות שאינן קשורות בתחתיתן, וכשהרוח נושבת בהן, הן עולות מעל 3 טפחים מהקרקע ונפסלות מלשמש כדופן.
הסוכה איננה חייבת להיות מחוברת לקרקע ואפשר לבנות אותה על גבי עגלה, ספינה או גמל.
כיום נפוץ מימוש הלכה זו אצל חסידי חב"ד בהתקנת סוכות ניידות על גבי מכוניות, למתן אפשרות לציבור לקיים את מצוות הישיבה בסוכה.
סכך הסוכה חייב להיות מדבר שגידולו מן הקרקע, תלוש ושאינו מקבל טומאה.
(באופן כללי, כלי עץ אינם מקבלים טומאה כל עוד אין להם "בית קיבול", או שהם מיוחדים לישיבה או שכיבה).
בתור גזירה, אסרו חז"ל לסכך בכל כלי שפעם היה מקבל טומאה, אף אם כבר איבד תכונה זו, וכן אסרו להשתמש בסכך שמשיר את עליו לתוך הסוכה, או סכך שיש לו ריח רע.
בנוסף, אסרו חכמים לסכך בנסרים (קרשי עץ) רחבים, משום שהם דומים מדי לתקרה רגילה של בית.
איסור זה מכונה גזרת תקרה.
כמות הסכך הנדרשת היא מעל מחצית שטח התקרה, כדי שתהיה "צלתה מרובה מחמתה".
אין גבול עליון לכמות הסכך המותרת, וכלשון המשנה: "אף על פי שאין הכוכבים הנראים מתוכה - כשרה".
עם זאת, רבנו תם הבין מתוך דברי הגמרא, שסכך שעבה כל כך שהגשם אינו יכול לחדור דרכו - פסול.
הבנתו זו לא הייתה מוסכמת על כל הראשונים, ובעוד האשכנזים נוהגים להקפיד על דרישה זו, מרבית הפוסקים הספרדים לא ראו בה חובה.
סכך פסול במרכז הסכך, פוסל את הסוכה אם רוחבו 4 טפחים או יותר.
שטח ריק ללא כל סיכוך פוסל את הסוכה ב-3 טפחים.
אפשר לסכך בסכך פסול מצד הסוכה, (ליד הדפנות) אם רוחבו קטן מ-4 אמות, כיוון שרואים את הדופן כאילו היא עקומה ומגיעה עד תחילת מקום הסכך הכשר, ובלבד שלא יאכל ויישן מתחת לסכך הפסול (ה'דופן עקומה').
הסכך אינו חייב לעמוד על הדפנות עצמם, אלא הוא כשר גם כאשר הוא מונח בגובה מעל הדפנות.
במקרה כזה מחשיבים את הדפנות כאילו הן ממשיכות ועולות למעלה (גוד אסיק).
אמנם במקרה שיש סכך פסול בצד הסוכה, צריכה הדופן לעמוד צמוד לסכך, שכן אין להסתמך באותה דופן גם על דופן עקומה וגם על גוד אסיק.
על פי הכלל 'תעשה ולא מהעשוי, למדו חז"ל כי יש להניח את הסכך בפועל על גבי הסוכה, ולכך אדם שחפר בערימת גדיש, ועל ידי כך נעשה חלל, כיוון שהסכך נעשה מאליו, הסוכה פסולה.
לאור כלל זה כתבו חלק מהפסוקים שיש להניח את הסכך רק לאחר שיש דפנות, על מנת שלא יחשב "תעשה ולא מן העשוי".
אולם יש החולקים על כלל זה ומתירים אפילו לכתחילה לסכך תחילה וישנם עוד פסוקים נוספים שכתבו שאף שלכתחילה יש להימנע מכך, אך בדיעבד הסוכה כשרה.
יש מהראשונים שכתבו בעקבות מחלוקת אמוראים המובאת בתלמוד, כי יש להקפיד להניח את הסכך על גבי דבר שאינו מקבל טומאה, אחרת הסוכה פסולה.
בקרב פוסקי ההלכה יש שהצריכו להקפיד על כך לכתחילה.
אמנם מוסכם להלכה שבדיעבד, כאשר העמידו את הסכך על גבי דבר המקבל טומאה או שגידולו אינו מן הארץ, הסוכה כשרה, ומותר אף לברך בה את ברכת "לישב בסוכה".
לדעת החזון איש יש להקפיד גם על 'מעמיד דמעמיד', כך שכל החומרים שמעמידים את הסכך עליהם להיות מדבר שאינו מקבל טומאה, כך לדגומה אף סכך שעומד על גבי מעמיד מ'עץ' יש להקפיד שהוא לא יתמך על ידי ברזל.
אמנם לאחר שהסוכה עומדת ברוח מצויה, יכול להוסיף לה גם מעמידים מברזל, על מנת לחזקה.
אמנם אף החזון איש כתב להקפיד על כך רק לכתחילה, אך לא פסל בדיעבד.
בתלמוד ובראשונים נזכרו עוד פסולים שונים לסוכה:
סוכה כשרה רק כאשר היא נמצאת תחת כיפת השמים, סוכה שבנויה תחת אילן או תחת תקרת בית וכדומה פסולה.
לדעת הרמ"א סוכה כשרה רק אם ניתן לאכול ולישון בה, אך סוכה ששאי אפשר לישן בה, כגון שמפחד מגנבים וכדומה, אינה כשרה גם לאכילה.
הלכות מדינה הוא ספר מאת הרב אליעזר יהודה ולדנברג (בעל שו"ת ציץ אליעזר), העוסק במעמד ההלכתי וגדרי הסמכות של מדינת ישראל, חוקיה, כוחותיה ושופטיה, ובדרכי הנהגתם על פי ההלכה.
שלשת חלקי הספר יצאו לאור בשנים ה'תשי"ב–ה'תשט"ז, והיוו נקודת ציון משמעותית בפיתוח העיסוק בהלכות מדינה.
בשנת ה'תשס"ז הודפסו שלושת החלקים בכרך אחד מחודש.
כבר לפני קום המדינה, החלו פוסקים שונים לעסוק בסוגיות הנוגעות להנהגת מדינה יהודית עצמאית.
מורכבותן של סוגיות אלו נובעת בעיקר מכך שבמשך כאלפיים שנה לא התקיימה מדינה כזו, והעיסוק בסוגיות אלו בספרות ההלכתית היה מועט ביותר.
לכן הניגשים לפסוק בנושאים הללו, נזקקים לסלול את הדרך כמעט מן היסוד.
גם ניסיונות לשחזר ממלכות ישראליות קדומות כגון ממלכת ישראל המאוחדת וממלכת החשמונאים, עשויים להיות קשים במיוחד, כיוון שהמדינה המודרנית שונה מהמדינה הקדומה במובנים רבים, ומשום שגם מדינות אלה לא תמיד היו נאמנות להלכה.
שלושת הבולטים בעיסוקם בסוגיות אלו היו הרב הראשי לישראל יצחק אייזיק הלוי הרצוג; רבו של כפר הרואה ולאחר מכן ראש ישיבת מרכז הרב, הרב שאול ישראלי; והרב ולדנברג, שהיה חבר בית הדין הרבני האזורי בתל אביב-יפו, ולאחר מכן חבר בית הדין הרבני הגדול.
תפיסת העולם מתוכה נכתב הספר
מטבע הדברים, העיסוק בנושא זה והיחס אליו כתחום נצרך ובעל ערך, נבע מתפיסה ציונית של העוסקים בו, המכירה במדינה ומתוך כך שואפת להנהגתה בדרך התורה.
הרב ולדנברג אכן ראה במדינת ישראל התגשמות חזון הנביאים ואתחלתא דגאולה, כפי שהרחיב על כך במבוא ובהקדמה לספר:
מתוך כך הוא קונן על זניחת חוקי התורה וקבל על ההליכה אחר המשפט העות'מאני והאנגלי, וקרא לקבלת חוקי תורה:
לאורך החיבור מתווה הרב ולדנברג את היסודות התורניים של המדינה, את הגדרות היסוד, את מוסדות המשטר ואופי הצבא, ועוסק בסוגיות ציבוריות.
למעשה החיבור הוא מניפסט להקמת מדינת התורה.
בשער הספר נכתב כי הספר:
שער ב' - סמיכת זקנים, שבעה פרקים: יסוד הסמיכה, סדר הסמיכה, מקום הסמיכה, ביטול הסמיכה והנהגת סמיכת החכמים בימינו, לחידוש סמיכת הזקנים, בירור שיטת הרמב"ם בחידוש סמיכת הזקנים, בירור שיטת הפוסקים בחידוש סמיכת הזקנים.
שער ג' - מלכות ישראל, הכולל ששה פרקים: מינוי מלך, מלכות בית דוד, מלך המשיח, מינוי נשיא ודינו, משפט המלוכה, דינא דמלכותא דינא.
שער ד' - חבישה בבית הסוהר וגדריו, ועונש גירוש, חמישה פרקים: מאסר עד לבירור המשפט, מאסר בתורת אמצעי, מאסר בתורת עונש, חבישה בבית סוהר בשבת, גירוש מן המדינה.
שער ו' - ענשי גוף וממון בתוקף כח ממשלתי, שני פרקים: חוקים מדיניים, שופטים תורניים למשפטים מדיניים.
מבוא מאת הרב צבי פסח פרנק, רבה של ירושלים: "בדבר גיוס נשים ובני תורה ויתר עניינים המסתעפים מהספר".
שער א' - הצבא בישראל, שלושה פרקים: אימון צבאי, צבא קבע, צבא מילואים.
שער ב' - הצביון הרוחני של הצבא, חמישה פרקים: ייחוד הציוויים למחנה צבא, קדושת המחנה, שמירת הלשון במחנה, טהרת המחנה, לימוד תורה במחנה.
שער ג' - חיובי ופטורי הגיוס לצבא, שמונה פרקים: חובת הגיוס, גיל הגיוס, שבט לוי, לומדי תורה, מיוחסים במלחמה, גיוס נשים, נשא אשה או חינך בית או חלל כרמו, בעלי מומין.
שער ד' - סוגי המלחמה, שלושה פרקים: גדרי הסוגים, מלחמת מצווה, מלחמת רשות.
שער ה' - המלחמה, תשעה פרקים: מטרת המלחמה, הכרזת מלחמה, משוח מלחמה - דיבורו אל הצבא וההכנות האחרונות לקראת הקרב, שלא לירא במלחמה, החוזרים מעורכי המלחמה, קריאה לשלום ותנאי הכניעה, שימת מצור, הסתערות המלחמה, שבויי מלחמה.
שער ו' - הרוגי מלחמה, ששה פרקים: וניקיתי דמם לא ניקיתי, מקום הקבורה, טומאת כהנים, סדר קבורתן, "הרוגי לוד", קבורת הרוגי האויב.
שער ז' - גיטי מלחמה, שני פרקים: קדמות התקנה, נוהג התקנה בזמנינו.
שער ח' - איסור והיתר במלחמה, שלושה פרקים: מאכלות אסורות, יפת תואר, "ארבעה דברים פטרו במחנה".
שער ט' - כיבושי המלחמה, שני פרקים: קנייני הכיבוש, חלוקת שלל המלחמה.
שער י' - מלחמת הגנה והתקפה בשבת, שלושה פרקים: מלחמת הגנה, חזרה מהחזית, מלחמת התקפה.
שער א' - השלטון המדיני, הכולל מבוא - "שלטון מדיני בישראל", ושלושה פרקים: חיים מדיניים, הקו השלטוני לחיים מדיניים, צורת השלטון.
שער ב' - דרכי הנהגה של מנהיגים ומונהגים, חמישה פרקים: אחריות התפקיד, קבלת המינוי, הליכות המנהיגים, עוסקים בצרכי ציבור בחיוב קריאת שמע ותפילה, יחס הציבור כלפי מנהיגיו.
שער ג' - הגדרות במעמדם של הבוחרים והנבחרים, שלושה פרקים: היש חיוב על נבחרי המדינה לערוך משאל עם על עניינים מיוחדים העולים על הפרק, שבועת הנבחרים אם מחייבת את הבוחרים, השתתפות בבחירות וישיבה במוסדות המדינה כשהרוב קובע בניגוד לרוח התורה.
שער ד' - סדרי בחירה, שבעה פרקים: רוב ומיעוט, בחירות יחסיות, זכות בחירה, זכות להיבחר (- סגולת הנבחרים, הגיל, נשיאה בעול עם הציבור), בחירת אינם בני ברית, טוהר הבחירות, תקופת הכהונה ועבירה על תנאי הנבחרים.
שער ה' - ענייני נוהל, שלושה פרקים: דרכי הכרעה, אופן ההצבעה, היעדרות צירים.
שער ו' - חילוקי תפקידים ופיטורין, שני פרקים: הטלת תפקיד ואופני החילוק, יכולת פיטורין.
שער ז' - תקנות והסכמות הציבור, חמשה פרקים: ציבור ויחיד, תוקף החלטות הציבור ונבחריו, ספק במשמעות תקנה, כללים בתקנות קהל, מדינה ואנשיה.
הספר זכה להוקרה והערכה רבה מאת כמה מגדולי ישראל באותה תקופה, בהם רבה של ירושלים הרב צבי פסח פרנק - שאף מסר לרב ולדנברג קונטרס שחיבר בדבר גיוס נשים כדי שיצרפו לספר, והקונטרס הודפס בסוף חלק ב' של הספר.
הרב שלמה זלמן אוירבך כתב עם קבלת חלקו השני של הספר: "הנני להודות לו בזה עבור ספרו הנכבד הלכות מדינה חלק ב' שקבלתיו בשמחת לב בערב שבת קודש והיה לי לעונג שבת בעייני בו כמה שעות, ואגיד לו נאמנה ששמחתי לראות איך שהוא חופר במעמקים לגלות מצפונים ולמצוא מקורי הלכות".
עצם כתיבת הספר, כמו גם חלק מהכרעותיו ומשנתו ההלכתית בנושא, נבעו מתוך תפיסת התקופה כאתחלתא דגאולה וראייתה של מדינת ישראל כמלכות ישראל בממדים מסוימים.
הדבר היה לצנינים בעיני צאצאיו, אשר בעקבות אביהם - בנו היחיד הרב שמחה ולדנברג, השתייכו לחוגי העדה החרדית המתנגדת בקנאות למדינת ישראל, ומפני כך הם מנעו לאחר מותו את הדפסת את הספר, בהסתמך על זכויות היוצרים שירשו.
מאחר ששלושת כרכי המהדורה הראשונה שהודפסה בידי המחבר עצמו אזלו, לא היה ניתן להשיג את הספר.
במלאת שלושים יום לפטירתו הודפס הספר באופן מחתרתי, במטרה למנוע תביעות משפטיות, ולא נודע מי עומד מאחורי ההדפסה.
הוא נמכר בדרכים לא רשמיות והעותקים כולם אזלו במהירות כאשר התפשטה השמועה על האפשרות להשיגו.
יורשי המחבר הגישו תביעה לבית הדין של העדה החרדית במטרה למנוע את הפצת הספר.
המדפיסים נסמכו על הרב דוב ליאור שפסק להם: "אבל אין להם זכות למנוע את חידושי התורה מהציבור.
כל הבעיה יכולה להיות ממונית ולא רוחנית...
היותה ואתה סבור שהיורשים לא רוצים בכלל להדפיס ולזה אין להם זכות, יהיה מותר לך ולחבריך להפיץ את הספרים מהדפוס שהיה בשנת תשי"ב ואינך זקוק להסכמתם".
כלומר - שהיכולת ההלכתית להחזיק בזכות ההדפסה היא רק אם הם שומרים אותה כדי שיוכלו להדפיס בעצמם בבלעדיות.
אך אם היא נועדה בעיניהם כדי למנוע אפשרות של הפצת הספר - אין זה ברשותם.
הספר זכה להכרה עוד בהדפסתו הראשונה, ומאז הוזכר פעמים רבות על ידי פוסקים ומחברים תורניים.
במיוחד התגבר העניין בו בשנים שלאחר ההדפסה המחודשת, ומאז הוא נלמד ומצוטט רבות, ובפרט בפרסומים העוסקים בהלכות מדינה, כמו מאמרים רבים בכתבי העת "תחומין" ו"אמונת עתיך", פרסומי מרכז תורה ומדינה (ניצן), פרסומי מכון תורת המדינה (בית אורות), ועוד.
הספר עמד, לצד שו"ת ציץ אליעזר, במרכזן של כמה עבודות מחקר אקדמיות שעסקו במשנת הרב ולדנברג.
הלכות בית הכסא הן סדרת הלכות שעניינן התנהלות בבית הכסא (שירותים).
ההלכות נוגעות למגוון תחומים בין בחול ובין בשבת וכן בשגרה ובמלחמה.
בלימוד הלכות בית הכיסא נוכחת לעיתים חוסר נעימות בין הלומדים.
עם זאת, חז"ל עודדו ללמוד את הלכות בית הכיסא, ואף מסופר בברייתא על תנאים שעשו כל שביכולתם ללמוד את הלכות בית הכיסא הלכה למעשה:
לעיתים הלכות בית הכיסא עוסקות בהנהגות בריאותיות שונות, ועלול הלומד לחשוב שמדובר בזוטות שאינם ראויים למעמד של לימוד תורה.
התלמוד מספר שרב הונא שאל את רבה בנו מדוע אינו הולך ללמוד אצל רב חסדא.
רבה השיב לאביו שרב חסדא מלמד אותו , כלומר דברי חול שוליים ולא לימוד תורה.
רבה הסביר לאביו שרב חסדא לימד אותו שאין להתיישב במהירות בבית הכיסא אלא יש לשבת בנחת, וכן שאין לדחוק את צרכיו בעוצמה רבה.
על כך השיב רב הונא לבנו: 'רב חסדא עוסק בדברי תורה חשובים ואתה טענת שהוא עוסק ב?!
כל שכן, לך ללמוד אצלו!'.
ההלכה דורשת מאדם להתנהג בנקיות ובהיגיינה בבית הכסא.
על אדם שמקנח באבן שכבר השתמש בו חבירו לפניו לקינוח אומר התלמוד שהוא .
בנוסף, חז"ל אסרו על הטלת שתן בעמידה, מחשש שמא אדם ירטיב את רגליו בשתן ויאמרו עליו שהוא כרות שופכה.
אמנם אם יש עפר שיספוג את השתן, או שהוא עומד במקום גבוה ומטיל מי רגלים למקום נמוך וכדומה, כך שאין חשש שינתז שתן על רגליו - מותר להטיל שתן בעמידה.
ויש שנהגו אף ליטול ידיהם לאחר היציאה מבית הכסא.
בפרשת כי תצא מצווה התורה כי בשעת מלחמה יש לשמור על טהרה, קדושה ונקיות של המחנה:
התורה מצווה שבשעת מלחמה יוקצה מקום להתפנות מחוץ למחנה.
כמו כן התורה מצווה שבשעת מלחמה במקום בו הוקצה מקום להתפנות, יוקצה גם יתד שאפשר יהיה לכסות בו את הצואה.
הסיבה לכך היא שהקב"ה "מתהלך במחנה", ואם במחנה יהיה פגם כמו "ערוות דבר" ה' עלול לעזוב את המחנה ולא לסייע לצבא ישראל.
ספר החינוך מנמק את הקדושה המיוחדת שיש במחנה בכך שהחיילים היוצאים לקרב הם צדיקים ביותר ולכן מן הראוי שינהגו בקדושה ובנקיות מוגברת.
הרמב"ם וספר החינוך מסבירים בנוסף שמטרת המצווה להבדיל בין אופיו של מחנה צבאי ישראלי לבין מחנה צבאי הנהוג באומות העולם.
בצבא רגיל החיילים עושים את צורכיהם בכל מקום ובין מקומות השינה, ואילו אצל עם ישראל הצרכים נעשים מחוץ למחנה.
ויש בכך שבח לעם ישראל, כיוון ששליחים של אומות העולם המבקרים במחנה הצבאי יראו את הניקיון ויתפעלו ממנו.
ברכות ובקשות שנוגעות לבית הכיסא
בתלמודים מובא כי לפני הכניסה לבית הכיסא יש לומר תפילה.
בתלמוד הבבלי מובאת התפילה בנוסח הבא: .
אמנם, אביי קבע שאין לומר נוסח זה, כיוון שיש לחשוש שהמלאכים יעזבוהו לבלי שוב, ובמקום לומר 'הרפו ממני' יש לומר: .
הרמב"ם, הטור והשולחן ערוך כתבו גם כן כנוסחתו של אביי.
מנגד, רבי דוד אבודרהם כתב שאין לומר 'התכבדו מכובדים' אלא אם כן הוא ירא שמים במיוחד.
ואכן כבר במאה ה-15 היה מקובל שלא לומר 'התכבדו מכובדים'.
לאחר ההתפנות, תיקנו חכמים שאדם יברך וישבח את ה' על יצירת האדם ובתוך כך מערכת העיכול וההפרשות, והברכה נחתמת: .
ברכת אשר יצר מגלמת עקרונות יסוד ביהדות כמו הכרת הטוב אף על צרכים בסיסיים והתבוננות בפלאי הבריאה הא-לוהית מתוך דבר שגרתי ואף מאוס כעשיית צרכים.
תדירות ההליכה לבית הכיסא ומשך השהיה בו
לפי הסבורא רב אחאי, המשהה נקביו (מתאפק), עובר משום בל תשקצו.
בנוסף לכך, המתאפק מלהתפנות מזיק לבריאותו.
בדיקת נקבים היא הליכה יזומה לבית הכיסא עוד קודם שהאדם מרגיש צורך להתפנות, על מנת להתרוקן מהפרשות שאולי כבר מוכנות לצאת מגופו, ולאפשר בהמשך להתנהל מבלי להזדקק באופן פתאומי לבית שימוש.
בעבר בית הכיסא היה נמצא מחוץ לתחום היישוב, ואדם הנצרך להתפנות היה צריך לקחת הפסקה משמעותית מסדר יומו, או לחלופין להתאפק.
כדי להימנע מכך המליצו חז"ל לבדוק את נקביו פעמיים ביום: .
במסורת ההלכתית קיימים שבחים רבים על בדיקת נקבים.
חז"ל שיבחו את מי שבודק נקביו בבוקר כחלק מהתכוננות לתפילה, וציינו כי זהו אחד התנאים לקבלת עול מלכות שמים.
לפי רבי יוסי, ההגדרה של עשיר היא , כיוון שכך ניתן להתפנות באופן צנוע ומבלי להתרחק.
רבי יהודה מעיד על עצמו כי יש לו 24 בתי כיסא בין המקום בו הוא לן לבין בית המדרש, והוא בודק את עצמו בכל אחד ואחד, ולכן פניו 'צהובים' (דשנים ומאושרים).
התלמוד משבח את מי שמאריך לשבת בבית הכסא:
עם זאת, יש אומרים שאין להאריך בבית הכיסא אם מתפנה כשכורע על ברכיו, כי זה עלול 'להביאו לידי תחתוניות', כיוון שנקביו ייפתחו יותר מדי.
חז"ל שיבחו את מי שצנוע בבית הכסא: .
והסביר רש"י שהצניעות מתבטאת בהתנהלות רגועה ונינוחה, כך ש.
בתלמוד מסופר על אמוראים שהיו נכנסים אחרי רבם לבית הכיסא על מנת ללמוד ממנו את דרכי ההנהגה בבית הכיסא, כאשר נשאלו על כך האם אין בדבר חוסר צניעות ענו: "תורה היא וללמוד אני צריך".
הצניעות גם מתבטאת בכך שהאדם מסגל לעצמו התנהגות צנועה, ללא תלות בשאלה עד כמה אכן ניתן לראות אותו, כפי שאמרו חז"ל: .
כלומר אדם ההולך בלילה להתפנות צריך לנהוג באותן אמות מידה של חשיפת גופו כדרך שהיה נוהג אילו היה יום.
אמנם, אין צורך להרחיק את מקום ההתפנות כמו ביום, שכן המרחק הנדרש תלוי בטווח הראיה.
כתב בעל האור זרוע כי יש להימנע מהליכה בצוותא לבית הכיסא, ויש לסגור את הדלת ולהימנע מדיבורים.
עם זאת, לנשים מותר לדבר זו עם זו, כדי להימנע מחשש ייחוד.
כחלק מכללי הצניעות קובע התלמוד כי אין להוריד בגדים בעמידה, אלא רק לאחר שיושבים ממש להתפנות.
התלמוד קובע שאין לגלות ללא צורך את גופו אפילו בבית הכיסא, ולכן כאשר יושב להתפנות לגדולים יגלה רק טפח מאחוריו, ולגבר מותר לגלות בנוסף שני טפחים לפניו, מכיוון שגברים נדרשים מטבעם להתפנות גם לשתן כשהם נפנים לצואה.
אחד מכללי הצניעות הוא כי יש להתפנות באופן צנוע ונסתר מעיני הבריות.
בתלמוד מובאת מחלוקת אמוראים בעניין ההרחקה הנדרשת מאדם כאשר הוא הולך להתפנות במקום שאינו מוסדר לבית שימוש.
עולא הוא בעל עמדה מקילה: , ואילו איסי בר נתן סובר שיש להחמיר יותר: , ורב אשי מבאר שאיסי בר נתן מצריך שחבירו לא יראה דווקא את פירועו, אך אין דרישה שחבירו לא יראה אף את גופו.
הרמב"ם פסק כאיסי בר נתן.
לעומת זאת, הרי"ף והרא"ש פסקו להלכה כשילוב של הדעות: מאחורי גדר הלכה כעולא שניתן להתפנות מיד, ואילו במקום פתוח יש להתרחק עד שחבירו לא יוכל לראות את פירועו.
הדרך הנוחה והנקיה עבור גבר להטיל שתן בעמידה היא באחיזת ה'אמה', כלומר בחלק המרכזי של איבר המין.
אמנם, אחיזה כזו עשויה להיות בעייתית על פי ההלכה, משום שיש חשש שהיא תגרום לגירוי מיני ולהוצאת שכבת זרע לבטלה.
התנאים נחלקו לגבי הפתרון הראוי, כאשר רבי אליעזר נטה להישמר יותר מחשש הוצאת זרע לבטלה, ואילו חכמים נטו להישמר יותר מחשש להתזת השתן על הרגלים:
אף על פי שחכמים חלקו על גישתו של רבי אליעזר, כתבו התוספות שהם חזרו והודו לדבריו, שאסור לאדם לאחוז באמה ולהשתין.
האיסור הוא דווקא להחזיק במרכז איבר המין, אך אין איסור לאחוז בעטרה או באשכים, ואפילו במצב של זקפה מותר להשתין תוך אחיזה בעטרה או באשכים בלבד.
בתלמוד מובאת דעה לפיה כל האיסור הוא דווקא לרווק, אבל לנשוי מותר לאחוז גם במרכז איבר המין על מנת להטיל שתן.
הרמב"ם פסק כדעה זו להלכה וכך נפסק גם בשולחן ערוך.
הטור, לעומתם, סובר שאין הבדל להלכה בין נשוי לרווק.
כתב רבנו יונה שלמרות שמעיקר הדין לנשוי מותר לאחוז באיבר המין בעת הטלת שתן, מידת חסידות להחמיר בזה בגלל חומרת העוון של הוצאת שכבת זרע לבטלה.
וכך כתב גם השולחן ערוך.
בתלמוד מובאים דברי רב חסדא, שאין לשבת במהירות להתפנות, ואין להתאמץ יתר על המידה, כיוון שיש חשש שזה יפגע בשיני הכרכשת.
בעבר נקבע בתלמוד, בטור ובשולחן ערוך שיש להימנע מקינוח בעשבים יבשים ובחומרים דליקים נוספים, מחשש שמא הדבר יגרום לשיני הכרכשת ליפול.
אמנם כתב הרמ"א שכיום נוהגים לקנח בדברים דליקים בלי חשש, והראיה שאיש לא נפגע מכך.
ואכן כיום נוהגים כולם לקנח בלי חשש בנייר טואלט שהוא חומר דליק.
בתלמוד מבואר שיש להימנע מקינוח בחרס, משום שהחרס הוא חד ועלול לפצוע, ואפילו בשבת יש להעדיף קינוח באבן שאסורה משום מוקצה כדי לא להזדקק לקינוח בחרס.
אמנם, אם מדובר בחרס חלק ועגול - מותר לקנח בו.
בתלמוד מסופר גם כי מי שלא מקנח בחרס ניצל בנוסף מכשפים.
בית הכיסא נתפס בעבר כמקום מועד לפורענות ששוכנים בו מזיקים וכשפים שונים.
בתלמוד מוזכר חשש משד שנקרא 'שד בית הכסא' שהיה מצוי בבית הכיסא, ומזיק את הנכנסים לשם.
במסכת ברכות מבואר ששד זה דומה לשעיר.
על מנת להינצל מאותו שד היו עושים תחבולות שונות.
בתלמוד מסופר על רבא שכאשר היה נכנס לבית הכיסא, אשתו (בתו של רב חסדא) הייתה מקשקשת באגוז שהיה נתון בתוך כלי על מנת לגרש את המזיקים.
כמו כן אמו של אביי גידלה טלה מיוחדת על מנת שתכנס עמו לבית הכיסא, כדי שלא יהיה שם לבדו.
בתלמוד, לאחר שהובא הדין לפיו שיש לחלוץ את התפילין קודם הכניסה לבית הכיסא, מסופר על רבי יוחנן ורב נחמן שהיו נכנסים עם התפילין לבית הכיסא, על מנת שישמרו עליהם בכניסתם לבית הכיסא, לדעת רש"י שמירה זו הייתה כנגד המזיקים.
אמנם בראשונים ישנם גרסה אחרת, והסבר אחר בדברי התלמוד.
בספר חרדים סבור כי איסור שיחה בבית הכיסא הנזכר בתלמוד הוא גם משום חשש השדים: .
מקרה וניזוק משד בית הכיסא, מובא בתלמוד במסכת שבת לאמר לחש זה: .
כמו כן בן עזאי הדריך שאין למשמש בפי הטבעת לאחר שיושב אלא רק לפני כן.
הדרכה זו הושמטה על ידי הרמב"ם, אך נפסקה בטור ובשולחן ערוך.
מצוות מורא מקדש היא מצוות עשה מתוך תרי"ג מצוות, לפיה אסור לאדם לנהוג בקלות ראש כלפי בית המקדש.
התלמוד מביא ברייתות העוסקות בכיוון ההתפנות הראוי לאור עיקרון זה.
הברייתא השנייה שהתלמוד דן בה מביאה ארבע דעות של תנאים בעניין זה:
נקודת המוצא התלמודית היא כי כל תנא המופיע בטקסט משנתי סובר אחרת מחברו, ולכן התלמוד מסיק שתנא קמא ורבי עקיבא חולקים זה על זה: תנא קמא סובר שיש צורך לדקדק בכיוון ההתפנות דווקא בארץ ישראל, ואילו רבי עקיבא מצריך לדקדק בכך גם בחוץ לארץ.
התלמוד מסיים בסיפור מעשה אל אמוראי בבל שנהגו להקפיד על כיוון ההתפנות: רבה היה רגיל להתפנות על לבנים שמונחות בצד מזרח ומערב, כך שכיוון ההתפנות שלו היה צפון ודרום.
אביי תלמידו שינה פעם אחת את כיוון הלבנים כדי לראות אם רבה מקפיד על כך, ואכן רבה התלונן שמישהו הפך את כיוון הלבנים וציער אותו.
מכך הסיקו הרמב"ם, הטור וראשונים נוספים כי להלכה יש להקפיד על כיוון ההתפנות גם בחוץ לארץ.
אמנם, הרמב"ם והטור לא הזכירו הבדל כזה, אלא כתבו רק שאין להתפנות לכיוון מזרח או מערב.
וכך נפסק בשולחן ערוך, שהאיסור הוא להתפנות לכיוון מזרח או מערב בכל מקום.
רבי משה איסרליש, לעומת זאת, סבור שגם הרמב"ם והטור מסכימים עם רש"י, ולכן במקום הנמצא צפונית או דרומית לבית המקדש יאסרו על התפנות דווקא לכיוון צפון או דרום, אלא שהמקום בו הם חיו היה ממערב לבית המקדש ולכן לא חילקו.
לפי הברייתא המובאת בתלמוד הבבלי, רבי יוסי סובר שאין איסור במקום שאינו נראה.
ולפי זה דעת תנא קמא ורבי עקיבא היא כי יש לדקדק בכיוון ההתפנות גם במקום סגור.
אמנם, בתלמוד הירושלמי נאמר כי גם לפי רבי עקיבא הדקדוק הוא דווקא במקום פתוח שאין בו כותל, אך במקום סגור אין לדקדק.
וכך פסקו התוספות, הרשב"א, הרא"ש והשולחן ערוך.
כתב הרמב"ם שיש לדקדק בכיוון אליו מטילים שתן כאשר נמצאים באזור המקדש החל מהר הצופים.
אמנם, יש גרסאות שונות בדבריו: לפי גרסה אחת המטיל את מימיו צריך דווקא להפנות את פניו לכיוון הקודש, וכך נפסק בשולחן ערוך.
והסביר רבי יוסף קארו שהדקדוק הוא לא להפנות את אחוריו למקדש.
לעומת זאת, יש גורסים כי יש לדקדק להטיל את מימיו דווקא שלא לכיוון המקדש, כדי שלא יבזה את בית המקדש בגילוי פירועו והטלת שתן לכיוונו.
וכך פסקו הט"ז והמשנה ברורה.
על פי המעשים המובאים בתלמוד על רבי עקיבא ובן עזאי, פסקו הטור והשולחן ערוך שיש לקנח ביד שמאל ולא ביד ימין.
בתלמוד מובאים מספר דעות של אמוראים ותנאים לגבי טעמה של הלכה זו:
הכנסת תשמישי קדושה ולימוד תורה בבית הכיסא
פסק השולחן ערוך שאין להיכנס עם ספר תורה הכתוב בדיו על הקלף לבית הכיסא, משום כבודו.
לגבי סידורים וחומשים ושאר ספרים שיש בהם שמות קדושים, רוב הפוסקים סוברים שדי לכסותם בכיסוי אחד כשנכנסים לשירותים וכן כתבו מגן אברהם, הרדב"ז וברכי יוסף.
בכף החיים כתב שלעניין תשמיש המיטה (אסור לשמש בפני ספרי קודש) גם כריכת הספר נחשבת כיסוי ולמד מזה בפניני הלכה עוד צד להקל.
אמנם לדעת הפרי מגדים כריכת הספר אינה נחשבת לכיסוי.
אם יניח את הסידור או החומש בכיסו, לדעת כמה פוסקים יהיה מותר להיכנס לשירותים.
המטה אפרים כתב שאדם שמי רגליו יוצאים מגופו, אין לו לתקוע בשופר באותו זמן.
בביאור הלכה תמה על כך, שמצינו בתלמוד איסור של דברי קדושה בבית הכיסא אך לא אסרו קיום מצוות.
וכתב ליישב את דברי המטה אפרים, שאפשר שיש בכך משום בזיון למצווה, וכן מכיוון שמצוות צריכות כוונה, יש בכך משום לימוד תורה שנאסר.
בספרי השו"ת רבים דנו בדבר, ומסקנת רבים מהם שאכן לכתחילה אין לקיים מצוות בבית הכיסא, אך בשעת הדחק מותר.
בשבת, למרות שאבנים נחשבות למוקצה מחמת גופו, התירו חכמים לקחת עמו אבנים כדי לקנח את עצמו מפני כבוד הבריות.
כמו כן, התירו לעלות איתו אבנים לגג או מקום גבוה למרות שזו טרחה יתירה שאסורה בשבת.
בתלמוד מובא שמותר להכניס לבית הכיסא אבנים "מקורזלות".
נחלקו בפירוש המילה: לדעת רש"י אבנים מקורזלות הן אבנים חדות שנוח לקנח איתן.
לדעת התוספות הכוונה לאבנים מחומר יותר רך.
והכריע הבית יוסף שאין ביניהם מחלוקת אלא ההיתר הוא אבנים שראויות לקינוח.
בברייתא נחלקו התנאים מה שיעור האבנים שמותר להכניס לבית הכסא: לדעת רבי מאיר כשיעור אגוז ולדעת רבי יהודה כשיעור ביצה.
בברייתא אחרת מובא שנמנו וגמרו שמותר מלא היד.
פירש רש"י שלדעת הברייתא מותר להכניס בכל מקרה מלא היד ואפילו אם אלו אבנים קטנות.
לאחר מכן מובאת דעתו של רבי ינאי שאם יש מקום קבוע לבית הכיסא מותר מלא היד ואם אין מותר להכניס כשיעור "הכרע מדוכה קטנה של בשמים".
לאחר מכן רב ששת אומר שאם יש עליה עד (כלומר, אם השתמשו בה כבר וזה ניכר) מותר.
נחלקו הראשונים בפירוש הכרע מדוכה קטנה:
לדעת רש"י "הכרע" הוא שיעור המכריע בין כזית לכביצה דהיינו אגוז.
"מדוכה קטנה של בשמים" אסור לטלטלה לבית הכיסא מכיוון שהיא כלי שמלאכתו לאיסור.
ורב ששת אומר שאם יש עליה עד, מותר.
לדעת הר"ן הכרע מדוכה קטנה של בשמים הוא שיעור אחד - מותר להכניס אבן במשקל מדוכה קטנה ורב ששת מוסיף שמותר אף אבן גדולה יותר אם יש עליה עד.
לדעת רבינו חננאל ורבינו תם הכרע פירושו רגל, כלומר, מותר להכניס אבן בגודל רגל של מדוכה קטנה של בשמים.
ורב ששת אומר הלכה אחרת והיא שאם יש עד על האבנים אז מותר להכניס אפילו יותר ממלא היד.
כמו שכתוב לעיל אבנים הם מוקצה מחמת גופו והתירו חכמים לטלטל אותם מפני כבוד האדם, נחלקו הראשונים האם התירו חכמים גם לטלטל מכרמלית לרשות היחיד שזהו גם דין חכמים: לדעת רש"י ורבינו ירוחם ההיתר הוא דווקא בחצר ולדעת תוספות והגהות מרדכי ההיתר הוא גם מכרמלית לרשות היחיד.
הגמרא אומרת: "אמר רב יהודה: אבל לא את הפאייס (פיסת רגב אדמה.
שהואיל ונפרכת לא ראויה לקינוח ואסורה בטלטול).
וכן פסקו רמב"ם, טור ושו"ע.
בהמשך הגמרא מורה רבי יוחנן שאסור לקנח בחרס בשבת.
ורב נתן בר אושעיא הסביר שכוונתו היא שלמרות שכלי חרס מותר בטלטול בשבת ולכאורה היה עדיף לקנח בו, אסור לקנח בו כמו שאסור לקנח בו בחול (לעיל).
נחלקו האמוראים במקרה שיש לפניו אבן או חרס חלק שאינו פוצע את הבשר מה עדיף לקחת: לדעת רב הונא עדיף לקנח בצרור ולא בחרס משום סכנה.
ולדעת רב חסדא עדיף בחרס.
רי"ף רמב"ם רא"ש טור ושו"ע פסקו כרב חסדא, שעדיף להשתמש בחרס חלק הראוי לקינוח מאשר בצרור.
כתב רש"י בשם רבותיו, ורבינו ירוחם שמותר לקנח בעשבים לחים אפילו אם הם מחוברים, והאיסור להשתמש במחובר הוא דווקא באילן ולא בירק.
השו"ע סייג היתר זה במילים: "ובלבד שלא יזיזם" מגן אברהם כתב שכוונתו שלא יטלטל את העשבים, משום מוקצה.
והמשנה ברורה כתב שכוונתו שלא יזיזם ממקום חיבורם, משום איסור תולש.
בעבר, כשהיה לאדם מצב של עצירות, היו נוהגים למשמש בפי הטבעת באבן וכך היה מצליח להתפנות.
הגמרא אומרת: "אמר רבא: אסור למשמש בצרור בשבת כדרך שממשמש בחולׁ ׁׁׂׂ(בצרור בנקב והוא נפתח).
מתקיף לה מר זוטרא: ליסתכן (יסתכן בכך שנקביו לא יצאו)?!
כלאחר יד (כלאחר יד, כגון אוחז צרור בב' אצבעותיו - שפיר דמי)".
נחלקו הראשונים בפרוש משמוש רגיל וכלאחר יד:
רש"י ורבנו ירוחם פירשו ש'משמוש' הוא בפי הטבעת, שממשמש עם הצרור כדי שיפתחו נקביו.
ואסור עם כל ידו, משום תלישת שערות, ומותר רק כלאחר יד כגון ב-2 אצבעותיו.
ר"ח פירש ש'משמוש' הוא החלקת הצרור כדי שלא ישרוט את בשרו.
ואסור כדרכו מפני איסור טוחן, ורק כלאחר יד מותר.
מג"א ומ"ב הוסיפו את פירוש ר"ח.
במקום בו משתמשים באבנים גדולות לנוחות הישיבה בבית הכיסא, התירו חכמים להערים אותן בשבת למרות שזהו בניין עראי, מפני כבוד הבריות.
הלכות מדינה הוא התחום ההלכתי שעוסק בהתנהלותה של מדינה יהודית על פי ההלכה.
הלכות מדינה נבדלות משאר תחומי ההלכה, ואף מהמשפט העברי, בכך שהן מתייחסות למדינה היהודית כקולקטיב המחויב במצוות, ולא לאנשים פרטיים או קהילות.
לרוב, העיסוק המרכזי בהלכות מדינה נעשה על ידי פוסקי הלכה שמשתייכים לציונות הדתית ורואים זיקה בין הלכות מדינה ובין מדינת ישראל.
ציוויים רבים בתורה מתייחסים למלכות ישראל, ואינם ניתנים לביצוע מלא על ידי אנשים יחידים או קבוצה.
בכללם עצם ההתייחסות בתורה למינוי מלך, שלפי רוב הדעות היא מצוות עשה.
ציווים אלה קוימו למעשה, באופן מלא או חלקי, בתקופת ההתנחלות, בתקופת השופטים, בתקופת בית ראשון ובתקופת בית שני, וככלל, לא מומשו על ידי עם ישראל בזמן גלותו.
לפי הר"ן, אחת מסמכויות המלך היא לתקן תקנות חדשות לצורך הנהגת העם במציאות משתנה, שבה לעיתים, יש צורך להוסיף על ההלכות הכתובות בתורה, והדבר מצריך סמכות של מלך ('משפט המלך').
עם התגברות גלי העלייה לארץ בראשית המאה ה-20, וההתקדמות לקראת הקמת מדינת ישראל, התעוררה בקרב יהודים שומרי מצוות תקווה שהמדינה המתהווה תתנהל על פי התורה, ותחדש את קיומם של הציוויים הללו.
העיסוק בהלכות מדינה נועד לגבש משנה הלכתית סדורה ביחס לשאלות אלה, המבוססת על לימוד מקורות ההלכה הקדומים ופיתוח והרחבה שלהם, על פי כללי ההלכה ובידי פוסקי הלכה.
יסודות ראשוניים בהלכות מדינה נמצאים בכתביו של הראי"ה קוק, ובין היתר בדברים הבאים:
בדבריו, טבע הראי"ה שני עקרונות שהפכו לימים לבסיסיים ואף קאנוניים בהלכות מדינה, והתקבלו על דעתם של רוב העוסקים בהלכות מדינה: (א) להלכות מדינה ('משפטי המלוכה') גדרים שונים מאלו של 'הלכות יחיד'.
(ב) כאשר אין מלך, הלכות מדינה מסורות לידי האומה בכללה.
יש שהחילו הגדרה זו על מדינת ישראל.
בתקופה שלפני הקמת מדינת ישראל, עסק הרב הראשי לארץ ישראל (לימים הרב הראשי למדינת ישראל), הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, בכתיבה הלכתית רחבת היקף, שנועדה על ידו להוות תשתית לחוק שינהג במדינת ישראל.
כתביו לא קיבלו הכרה ציבורית כזו, ולמעשה נודעו לציבור הרחב רק כעבור שלושה עשורים, משראו אור בסדרת ספרים.
עם הקמת המדינה, ייסד הרב שאול ישראלי את כתב העת התורה והמדינה.
כתב העת יצא על ידי חבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי, גוף שהרב ישראלי היה ממייסדיו ומראשיו.
כתב עת זה, על 13 גליונותיו, מהווה עד היום תשתית תורנית לעיסוק ציבורי בהלכות מדינה.
לימים, קובצו המאמרים המרכזיים מכל הגיליונות על ידי מכון צומת, ונדפסו בשלושה כרכים תחת הכותרת 'בצומת התורה והמדינה'.
המונח 'הלכות מדינה' נטבע על ידי הרב אליעזר יהודה ולדנברג, שפרסם ספר בעל שלושה כרכים בשם זה, בשנים תשי"ב-תשט"ו.
מאמרים ומחקרים רבים בהלכות מדינה נכתבו על ידי הרב שלמה גורן, שנדרש להכרעות מעשיות מגוונות בתפקידיו כרב ראשי לצה"ל וכרב הראשי לישראל, ולימים יצאו על ידו בספריו.
גם הרב ישראלי המשיך לכתוב ולפרסם מחקרים בהלכות מדינה, ולימים הם נאספו בספריו.
פולמוס זה קיבל משמעות מכוננת, משום שהוא ביטא את החשיבות וההכרחיות של הלכות מדינה מחד גיסא, ואת מצבן הבוסרי מאידך גיסא.
במהלך העשור הראשון שלאחר קום המדינה, התחוור כי העיסוק בהלכות מדינה לא השפיע באופן ממשי וניכר על מערכות התחיקה והמשפט שבה מחד גיסא, ולא מצא לו שותפים רבים ביהדות החרדית מאידך גיסא.
בעשורים השני והשלישי לקום המדינה, העיסוק בהלכות מדינה פחת, ונעשה נחלתם של יחידים.
כתב העת התורה והמדינה חדל מלראות אור, וגם חבר הרבנים שעל יד הפועל המזרחי איבד מזוהרו, ובשלב מסוים הרב ישראלי אף הפסיק את חברותו בו.