tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נושא נוסף במחקריו היה מלחמת העצמאות של הונגריי טרנסילבניה נגד שלטון בית הבסבורג, חקר אירועי ההיסטוריה הציבורית והתרבותית של המאה העשרים ובחינת היחסים ההיסטוריים ההונגריים-צרפתיים.
בהתבסס בעיקר על מחקריו הארכיוניים בחו"ל, הוא סיכם את ההיסטוריה הדיפלומטית של אימרה תאוקולי (1677–1685), מלחמת העצמאות של פרנץ ראקוצי (1703-1711) והגירת ראקוצ'י.
בשנת 1967 התמנה קפצי לחבר בהתכתבות באקדמיה ההונגרית למדעים, ובשנת 1976 הוא הפך לחבר מן המניין.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 היה סגן המזכ"ל של הארגון.
לאחר 1988 שימש כיו"ר המועצה ההונגרית, ומשנת 1989 עד 1998 היה יו"ר ועדת אונסק"ו ההונגרית.
בשנת 1989 הוא נבחר לחבר כבוד באקדמיה הפורטוגזית.
בֵּלָה רֵוֵוס (במקור בנימין רוט, בהונגרית: Révész Béla, אסטרגום, 17 בפברואר 1876 - אושוויץ 1944) היה סופר ועיתונאי הונגרי-יהודי, סוציאליסט ומפעילי אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
לאחר שנות חניכתו כמתלמד בחנות למסחר בדים בנימין רוט המשיך וסיים את לימודיו בגימנסיה באסטרגום ובבודפשט.
בשנת 1905 הכיר את המשורר ההונגרי אנדרה אדי, הפך לאחד ממעגל חבריו ולקח על עצמו את קידום שירתו המהפכנית של אדי.
משנת 1907 עד 1908 היה עורך חוג הקריאה של העיתון היומי נפסבה (קול העם-Népszava).
הוא ערך גם את כתב העת "רנסאנס".
בשנת 1912 ייסד את "הבמה החדשה" (Új Szinpad) ביחד עם ארתור בארדוש.
בשנת 1919, בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, היה חבר בדירקטורט הסופרים, ולאחר דיכוי הרפובליקה היגר לווינה.
הוא שב להונגריה בשנת 1922, התמנה לעורך העיתון נפסבה, "קול העם" ובשנת 1925 התפטר מעבודתו עקב מחלתו.
בשנת 1931 קיבל את פרס באומגרטן.
בין 1930 לבין 1940 פרסם כתבות בכתב העת "העתיד היהודי" (Zsidó Jövő) בטרנסילבניה.
פעל במסגרת האומנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך ובשנת 1944 נחטף על ידי הגסטפו ומת במחנה השמדה אושוויץ.
בסיפוריו הקצרים הוא תיאר את הדמויות הדחויות, החולות והמדוכאות של החברה ההונגרית.
כרך סיפוריו בשם "הכלא הגדול" (1907), הראה עקבות של הנטורליזם של אמיל זולה.
הנטורליזם שלו היה רווי באלמנטים בסגנון אקספרסיוניסטי.
ברומן "הכפרים המפרכסים" (1914) תיאר את הסבל החברתי והמיני של הגירת האיכרים הכפויה.
בלה רווס קטע באומץ את מבנה הרומן המסורתי, וחידש את שפת הפרוזה ברוח השירה, המוזיקה והביטוי הדינמי; הוא כתב טקסטים פואטיים כ"בטהובן" (1917) וב"המיניאטורות" (1919).
סיפורים קצרים חדשים ; Réai-Solomon Ny., Bp., 1905
סיפורים קצרים ; Márkus Ny., Bp., 1906 (הספרייה היהודית ההונגרית) הכלא הגדול ; Jókai Ny., Bp., 1907 (ספריית בית) Béla Révész - Lajos Kozma: מפגש סינדרלה, 1-2. ; זינגר-וולפנר, עמ ', 1909
סיפורים קצרים ; פוליצר, עמ ', 1910 (הספרייה המודרנית) זו עבודה של איש עני.
נרטיבים ; למפל, עמ ', 1910 (הספרייה ההונגרית) מאחורי הזחל.
Proletárnovellák ; פוליצר, עמ ', 1911 ( הספרייה המודרנית) מתחת לאפר.
נרטיבים ; למפל, עמ ', 1914 (הספרייה ההונגרית) בטהובן.
פניו של ג'נובאבה ; Légrády, Bp., 1917 (ספרי עיתון מעניין) תמונות ממוזערות ; אתנהאום, ב ', 1919
ספר הפרולטרים הקטן ; איפג, ווינה, 1921
חייה של אנדרה עדי, שירים, דמות ; קנר איזידור, גיומה, 1922
רומן על השלל הלא משוחרר ; Globus Ny., Bp., 1922
ארבעים וחמש מיניאטורות ; בהתאמה.
שוב ותמיד ; אתנהאום, ב ', 1928 (אדונים לעידן) Smile.
סיפורים קצרים ; אתנהאום, ב ', 1928 (עבודות של בלה רווז) פרולטרים ; אתנהאום, ב ', 1928 (עבודות של בלה רווז) שוב ותמיד ; אתנהאום, ב ', 1928 (עבודות של בלה רווז) לבד עם כולם ; אתנהאום, ב ', 1928 (עבודות של בלה רווז) מאבק הונגרי.
מראה של מוסדות התרבות והחברה שלנו ; Gergely, Bp., 1934
ונפול בסתיו סודות אהבתם הטרגית של אדי ולדה ; פראגר, ברטיסלבה-ברטיסלבה, 1937
גיולה רודנאי; פראגר, ברטיסלבה, 1937
עשרים ושניים רפרודוקציות ; Bp., 1941
כל המכתבים של אנדרה אדי ללדה והסיפור המלא של הרומן הגדול 1942
פנים אל פנים ; בחירה, עלות G 1958
סיפורים קצרים שנבחרו פיות ; ed.
ז'אנוס גיארי, הליקון ההונגרי, בודפשט, 1976
כפרים מפרכסים ; אחרית דבר János Kőbányai; עבר ועתיד, ב.,
שומודי נולד במערב טרנסדנוביה בכפר הונגרי קטן שמספר תושביו לא עלה על 100. הוא למד במכללה להכשרת מורים כמה קילומטרים מכפר הולדתו בצ'אקובץ שנמצאת היום בקרואטיה, על הגבול עם הונגריה (אז האימפריה האוסטרו-הונגרית).
בשנת 1893 הפך למורה במערכת החינוך הממלכתית בוישאו דה סוס בטרנסילבניה, היום ברומניה, אז הונגריה באימפריה האוסטרו הונגרית.
מאמריו הראשונים הופיעו בשם הבדוי שוּהוֹגוֹ בעיתון נפסבה בשנים 1895–1896. בשנת 1897 עבר לבודפשט.
הוא הפך אז לעורך של נפסבה במשך שמונה חודשים בשנים 98–1897, אך נאלץ לעזוב את העיתון בגלל מחלוקת בתוך המפלגה.
לאחר מכן קיבל עבודה שוב כמורה בבית ספר יסודי פרברי.
בינתיים, קיבל הסמכה להוראה גם בבתי ספר תיכוניים ולימד בבית ספר ריאלי ולאחר מכן במסחרי.
משנת 1903 היה כתב חיצוני בנפסבה ולאחר שהעיתון הפך לעיתון יומי בשנת 1905 הפך לחבר מערכת קבוע.
במקביל יזם את הקמת "ארגון המורים" באיגוד מקצועי ובשנת 1906 ערך את העיתון "עידן חדש" שהיה איתון האיגוד המקצועי של המורים.
הוא נבחר לנשיא התאחדות המורים ההונגרית (MTSZE) שהוקמה באותה שנה.
התקנון של האיגוד (MTSZE) לא אושר על ידי השר הרוזן אלברט אפוני, כתוצאה מכך שומודי הפסיק לזמן מה את הופעת עיתון האיגוד, אך בשנת 1910, לאחר שהתקנות אושרו על ידי שר החינוך באותה התקופה, העיתון שוב הופיע בעריכת זולטאן ציגאני, ושומודי היה המו"ל.
שומודי היה מזכיר מדיני (סגן שר) לחינוך ציבורי בממשלת מיהאי קארואי שהוקמה אחרי מהפכת החרציות והיה חבר בקואליציה האזרחית-הסוציאל-דמוקרטית.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית לא לקח חלק בשלטון (רשות מבצעת) בגלל הסתייגותו הרעיונית.
הוא מתח ביקורת על הדיקטטורה של הפרולטריון כחבר "האספה הלאומית של המועצות" ברפובליקה, למעשה הפרלמנט.
לאחר נפילת הרפובליקה ערך את העלונים הסוציאל-דמוקרטיים, ומספטמבר 1919 הפך לעורך האחראי של היומון נפסבה.
בגלל מאמריו נגד הטרור הלבן, שני קצינים ביחידת אוסטנבורג לקחו אותו מהמערכת יחד עם חבר מערכת אחר, בלה בצ'ו, הם נרצחו צפונית לבודפשט וגופותיהם הושלכו לדנובה.
העוצר של הונגריה מיקלוש הורטי וגם ראש הממשלה סיווגו את הרצח כמעשה של יחידים.
העבריינים לא הועמדו לדין, אם כי המשטרה פתרה את התיק במלואו.
ברציחות ניתן לקבוע גם את אחריותו של עוצר הונגריה, מיקלוש הורטי.
ביום 29 באפריל 1944 הוציאה ממשלת הונגריה תקנה האוסרת קריאת/מכירת/הצגת יצירותיהם של סופרים/משוררים/מחזאים הונגרים-יהודים על פי רשימת סופרים אסורים שפורסמה כנספחת לתקנה (118 יוצרים) וכן איסור קריאת/מכירת/הצגת יצירותיהם של סופרים זרים-יהודים שתורגמו להונגרית והופיעו אף הם בנספח של התקנה (34 יוצרים).
שמו של בלה שומודי נכלל ברשימה.
בתו יולן שומודי (1902-1991) הייתה אשתו של לאיוש הטווני.
בלה רייקי (במקור רייך, בהונגרית: Rajki Béla; בודפשט, 2 בפברואר 1909 – בודפשט, 20 ביולי 2000) היה שחיין יהודי-הונגרי, שחקן כדורמים, מאמן רב-אמן, מנהל ספורט.
רייקי שנולד במשפחה יהודית החל לשחות בקבוצת "הלאומי SC" ב-1925 ואז עבר לכדורמים.
בהמשך הפך לשחקן כדורמים במועדון הספורט בשם BSzKRt SE (Budapest Székesfővárosi Közlekedési Részvénytársaság) שפירושו בהונגרית "חברת המניות של תחבורת הבירה בודפשט" וביטאו אותו בֶּסְקַארְט, שם עבד כמאמן כבר ב-1929. בשנת 1936 מונה למאמן הראשי של מועדון הספורט של בסקארט, אחר כך מונה ראש המחלקה ומנהל בריכת השחייה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה אין מידע עליו.
בשנת 1945 שימש כסגן נשיא המועדון, ובשנת 1946 התמנה למאמן הלאומי של נבחרת השחייה ההונגרית.
באולימפיאדת לונדון שחייניו זכו ב-4 מדליות, מדליית כסף ו-3 מדליות ארד.
בשנת 1950 למאמן הלאומי של נבחרת הונגריה בכדורמים.
באולימפיאדת הלסינקי שחייניות נבחרת הונגריה זכו ב-8 מדליות, 4 מדליות זהב, 2 כסף ו-1 ארד ונבחרת הונגריה בכדורמים זכתה במדליית זהב.
בשנת 1954 עזב את שלוש המשרות, אך שנתיים לאחר מכן אימן שוב את נבחרת הכדורמים, כשהקבוצה הגנה בהצלחה על תוארה ועל מדליית הזהב האולימפית שלה באולימפיאדת מלבורן (1956).
בשנת 1958 הוחלף על ידי תלמידו, דז'ה למהניי.
לאחר הפוגה ארוכה, מונה שוב למאמן הנבחרת בשנת 1969, הוא זכה איתה במדליית כסף באולימפיאדת מינכן (1972).
עוזריו היו שני תלמידיו לשעבר, דז'ה דיארמטי וג'רג' קרפאטי.
את קריירת האימון שלו הוא סיים אחרי אולימפיאדת מינכן.
במהלך אימוניו זכה גם בשתי אליפויות אירופה עם הנבחרת.
בנוסף לחברות בדירקטוריון של "בריכת השחייה הלאומית לספורט", רייקי השתתף במספר ארגוני ספורט מקומיים ובינלאומיים.
בשנת 1954 נבחר לסגן נשיא ליגת השחייה האירופית (LEN) ואז בשנת 1958 לנשיאותו, אותה החזיק עד 1962. בשנת 1958 ובשנת 1960 מונה לחבר המועצה ההונגרית לחינוך גופני וספורט (MTST).
הוא גם נבחר לסגן נשיא פדרציית השחייה הבינלאומית (FINA) בשנת 1960 ובשנת 1961 התמנה ליו"ר הגוף שהגדיר את תקנוני הכדורמים של FINA.
במהלך שלוש שנות פעילותו הניח את היסודות לכללי התחרות של משחק הכדורמים המודרני.
בנוסף לפעילות הניהולית, הוא יצר כמה סרטים חינוכיים וספרי לימוד שקשורים לשחייה ולכדורמים.
ללמד לשחות, ללמוד לשחות (1978)
כדורמים מודרני (עם רז'ה גלוב, 1985)
האנטומיה של כללי הכדורמים (1985)
בשנת 1996 נכנס להיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
מדליית כסף של רפובליקת הונגריה (1949)
מדליית כסף של הרפובליקה העממית ההונגרית (1951)
מדליית זהב של הספורט (1955)
בלה שבשטין (במקור שטרן, בהונגרית: Sebestyén Béla; בודפשט, 23 בינואר 1885 – בודפשט, 19 בדצמבר 1959) היה שחקן כדורגל הונגרי-יהודי של נבחרת הונגריה בכדורגל, חלוץ.
הוא היה חבר בקבוצה ההונגרית באולימפיאדת סטוקהולם בשנת 1912. הוא היה אחד מחמשת האחים שבשטין.
אחיהם של גזה שבשטין, ינה, דז'ה ומיהאי.
הוא נולד למשפחה יהודית כבנם של ז'יגמונד שטרן וגיזלה וירת.
בין 1906 ל־1912 הוא שיחק בנבחרת הונגריה 24 פעמים וכבש שער אחד.
הוא היה חבר בנבחרת הלאומית שהשתתפה באולימפיאדת סטוקהולם בשנת 1912.
שבשטין שיחק 24 משחקים במדי נבחרת הונגריה:
איזבלה מאי רמזי היא שחקנית אנגלייה.
הופעת הבכורה של רמזי בתעשיית הבידור הייתה בתפקיד ליאנה מורמונט בסדרת הפנטזיה "משחקי הכס" של רשת HBO.
כיום ידועה בעיקר בזכות תפקידה בסדרה "האחרונים מבינינו" בתור אלי ויליאמס, ובסדרה "המכשפה הכי גרועה" בתור מילדרד האבל.
בשנים 2023–2018 דיבבה את הילדה בסדרת האנימציה "הילדה" של נטפליקס.
איזבלה מאי רמזי נולדה בעיר נוטינגהאם שבמחוז נוטינגהאמשייר, אנגליה, הממלכה המאוחדת, למשפחה נוצרית.
אביה אלכס הוא איש עסקים.
סיימה את לימודיה בבית הספר המקוון InterHigh School.
רמזי החלה לשחק כתחביב כבר בגיל ארבע, ב־Stagecoach Theatre Arts בסניף לאפבורו, שם שיחקה במשך שבע שנים.
אחר כך הופיעה ב"סדנת הטלוויזיה", והחלה להיבחן להופעה בתפקידים מקצועיים.
בשנים 2016–2019 גילמה את ליאנה מורמונט בסדרת הפנטזיה "משחקי הכס" של רשת HBO האמריקאית.
זה היה התפקיד הראשון עליו קיבלה קרדיט.
הופעת הבכורה שלה קרתה בעונה השישית של הסדרה, בפרק השביעי שנקרא "The Broken Man", עליו קיבלה תגובות טובות מחובבי הסדרה ומהמבקרים.
תגובות דומות קיבלה כשהופיעה בפרק הסיום של העונה "The Winds of Winter".
באתר הוליווד ריפורטר נכתב כי היא "הכוכב הפורץ של העונה השישית".
המשיכה להופיע בתפקיד ליאנה בעונות השביעית והשמינית של הסדרה.
ב־2017 כיכבה בעיבוד הטלוויזיוני לספרי "המכשפה הכי גרועה" בתפקיד המכשפה מילדרד האבל.
על תפקיד זה זכתה ב־2019 בפרס השחקנית הצעירה הטובה ביותר של פרסי הילדים של האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה (באפט"א).
אם כי היא עזבה את הסדרה ב־2020, והוחלפה על ידי השחקנית לידיה פייג'.
בשנים 2023–2018, דיבבה את הילדה בסדרת האנימציה "הִילדָה" של נטפליקס.
ב-2022 החלה לגלם את מלכת אנגליה ג'יין גריי בסדרת הדרמה התקופתית "להיות אליזבת".
על תפקיד זה קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה לשנת 2023.
רמזי היא א-בינארית מבחינה מגדרית, ולא הטרוסקסואלית לגמרי.
היא מגדירה את אורח חייה התזונתי כטבעוני-בערך.
בנוסף, היא מספרת שאובחנה עם אוטיזם בגיל 18, ושהיא יודעת לשיר ולנגן על גיטרה.
רמזי השתמשה בפלטפורמות השונות כדי לתמוך בנרטיב הפלסטיני.
היא חתמה על מכתב של "אמנים קווירים למען פלסטין" הקורא להפסקת אש ברצועת עזה, מגנה את ענייני ה"פינקוושינג" (pinkwashing: דבר מסוים שמנסה להתפס כנאור בשל סובלנות ללהט"ב) ומתחייבת "לעמוד איתנה לצדם [של הפלסטינים] בקריאתם לכבוד והגדרה-עצמית ולהחרים את מדינת ישראל".
שנה שם תפקיד הערות2018Two for Joy מירנדה הולמס & ווטסון פלוטסם2019 הנסיכה איימי הנסיכה גיזנה דיבוב ג'ודי - מעבר לקשת לומה לופט2020התנגדות אלסבת'2021הִילדה ומלך ההרהִילדהדיבוב2022קתרין, המכונה ציפור קטנהבירדי2023מרד התרנגולים: עלייתם של הנאגטסמולידיבובTBAMonstrous Beautyברברה פילד
ג'ונסון בארנס השלישי , הידוע בשם הבמה בלו (Blu), הוא ראפר אמריקאי מלוס אנג'לס.
עד גיל 19 בלו מכר מופעים מקומיים במפעל הסריגה "האוס אוף בלוז".
באותה התקופה הקליט מוזיקה עם הרכבי ראפ שונים כגון איל פלייבה קרו, אינפיניטי לגסי קרו, דה אנטאצ'בול מוב, גלורי פור דה פיפול, דה אל איי מטרו קרו והברידג'טאון סטיל קרו.
הוא גם היה מתמודד בתוכנית המשחק של MTV, "Who Knows the Band" וזכה.
המפיק עטור פרסי הגראמי מגהרץ הטיס את בלו אל לוס אנג'לס כדי להחתים אותו על חברת התקליטים החדשה שלו לאחר שהפיק להיטים לג'יי זי, אר קלי, פי דידי, באסטה ריימס ונאז, אך בסופו של דבר התרחק מהעסקה.
בגיל 20 הוא החל לנהל מסא ומתן על חוזה תקליטים עם דת' רואו רקורדס אך החליט להוציא באופן עצמאי את אלבום הסולו הראשון שלו, California Soul.
בשנת 2007 החל לעבוד לצד מפיק ההיפ הופ אקסייל, תחת צמד בשם "בלו ואקסייל", והוציאו את אלבום הבכורה שלהם, Below the Heavens, שזכה לשבחים ממבקרי המוזיקה.
בשנת 2011 הוציא את האלבום Her Favorite Colo(u)r להורדה חינמית, לאחר שנפרד מחברתו.
באותה השנה, הוציא את המיקסטייפ השני שלו, Jesus, שיצא בלייבל העצמאי שלו, "ניו וורלד קולור".
בהפקת המיקסטייפ השתתפו מפיקים שונים, בהם בלו עצמו, נולדג', דה אלכימיסט ומאדליב.
בשנת 2012 הוציאו בלו ואקסייל את אלבומם השני, Give Me My Flowers While I Can Still Smell Them, שהגיע למקום ה-53 במצעד אלבומי ה-R&B/היפ-הופ וזכה לשבחים ממבקרי המוזיקה.
שנה לאחר מכן, ב-2013, הוציא את אלבום הסולו השני שלו, York, שזכה גם הוא לשבחים מהמבקרים.
ב-2014 הוציא אלבום נוסף, Good to Be Home, שהגיע למקום ה-27 במצעד אלבומי ה-R&B/היפ-הופ.
בשנת 2020 הוציאו בלו ואקסייל את אלבומם השלישי, Miles: From an Interlude Called Life.
בלהה גילאור (נולדה ב-1944) היא שופטת ישראלית, אשר כיהנה כנשיאת בית המשפט המחוזי בחיפה.
לאחר פרישתה, שימשה כיו"ר הוועדה לבדיקת מינויים בחברות ממשלתיות עד חודש יוני 2023.
גילאור נולדה בשנת 1944 בשטחי ישראל דהיום, שהיו אז נתונים לריבונות המנדט הבריטי על ארץ ישראל.
ב-1962 השלימה את לימודיה התיכוניים בבית הספר הריאלי שבחיפה.
לאחר מכן, בשנים 1962–1964, שירתה גילאור בצבא הגנה לישראל והשתחררה בדרגת סגן.
בתום שירותה הצבאי החלה ללמוד ב, שם סיימה את לימודיה הגבוהים במשפטים במהלך 1967. ב-1969 ניתן לה רישיון לעריכת דין אחרי התמחות משפטית בת שנתיים.
בין השנים 1969–1982 עבדה כעורכת דין שכירה במשרד עורכי דין.
מ-1977 עד 1982 הייתה שותפה במשרד עורכי דין ועסקה בהיבטים שונים של תחום המשפט האזרחי.
בדצמבר 1982 החלה לראשונה את שירותה במערכת בתי המשפט הישראלית, כשופטת בבית משפט השלום וכרשמת בבית המשפט המחוזי בחיפה.
מפברואר 1984 עד ספטמבר 1990 כיהנה כשופטת בפועל בבית המשפט המחוזי שבחיפה.
באותו החודש מונתה לשופטת בבית משפט זה כמינוי קבע.
בשנים 1993–1997 שימשה כמרצה מן החוץ בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת חיפה.
במרץ 2003 מונתה לסגנית נשיא בית המשפט המחוזי, וביולי 2005 — כעבור 15 שנה מראשית כהונתה כשופטת קבע בביהמ"ש המחוזי בחיפה — מונתה לנשיאת בית המשפט.
היא מונתה לנשיאת ביהמ"ש לאחר פרישתו של מיכה לינדנשטראוס מכס השיפוט, משנבחר למבקר המדינה.
כמו כן, גילאור היא אלוף-משנה במילואים, המכהנת כשופטת בבית הדין הצבאי לערעורים.
במהלך כהונתה כנשיאת בית המשפט התגלע סכסוך בינה לבין סגנה, השופט גדעון גינת, לאחר שזה התריס בפני ראשי הרשות השופטת כי גילאור הפקיעה מידיו את הטיפול בתיקים בהם מייצג משרד עורכי הדין החיפאי של בעלה, עו"ד יוסי גילאור.
הסכסוך הביא למסכת השמצות של שני הצדדים וכלל בירור של נציב תלונות הציבור על שופטים, אליעזר גולדברג.
בשל הגרסאות הסותרות, גינת נאלץ לעבור ממקום כהונתו בחיפה לתל אביב-יפו.
פרופ' שמעון שטרית התבטא על ההתרופפות בדין המשמעתי לשופטים.
שטרית ציין בנימה ביקורתית, כי "במקום לטפל בשופטת - העבירו את השופט גינת לתל אביב".
אליעזר גולדברג העיר שהדבר נגד את התחייבותה של גילאור שלא לטפל בתיקים כאלו, אך שטרית תהה מדוע בכלל היה צורך בהתחייבות כזו.
ב-13 ביולי 2015, כשנה לאחר פרישתה לגמלאות, מונתה גילאור בידי היועץ המשפטי לממשלה יהודה וינשטיין ליו"ר הוועדה לבדיקת מינויים בחברות ממשלתיות, בתפקיד זה שימשה עד חודש יוני 2023.
בלה רייניץ (בהונגרית: Reinitz Béla; בודפשט, 15 בנובמבר 1878 – בודפשט, 26 באוקטובר 1943) היה מלחין ומבקר מוזיקה יהודי-הונגרי.
בלה רייניץ נולד במשפחה יהודית כבנם של עורך הדין מרק רייניץ ושל לאורה מילר (1853–1943).
הוא קיבל דוקטורט במשפטים ורישיון עורך דין, אך לא עסק במשפטים.
בשנים 1906–1917 היה מבקר המוזיקה של היומון נפסבה ולאחר מכן בשנת 1918 של "וילאג" (Világ).
בין השנים 1910–1918 היה מזכיר "קרן ביטוח העובדים הלאומית".
ב-16 בדצמבר 1909 פנה להתקבל לתא מרטינוביץ' של הבונים החופשיים, שם התקבל ב-31 במרץ 1910. הוא היה תומך מאמין ומעורר השראה במוזיקה הונגרית מודרנית ובמאמריו תמך במלחינים בלה ברטוק וזולטאן קודאי.
הוא היה מלחין מצוין של שירי קברט ושאנסונים, והפך למלחין שאנסונים מפורסם.
הוא היה הראשון שהלחין משירי המשורר אנדרה אדי, ומאוחר יותר, כאוהד תנועות שמאל, היה אחת הדמויות המצטיינות בכתיבת שירי עבודה.
בשנת 1919, בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, לקח על עצמו תפקידים בנכונות לעזור והפך לקומיסר העם לענייני אמנות, ודובר התיאטראות שהולאמו.
בין השאר ארגן באותה תקופה את מנהלת המוזיקה בת שלושה החברים, שחבריה היו ברטוק, ארנסט פון דוהנאני וקודאי.
בשל מעורבותו ברפובליקה, לאחר נפילתה היגר לווינה בשנת 1920 בשל הרדיפות אחריו והופיע לאורך זמן בקונצרטים בערים גרמניות, אוסטריות ושווייצריות.
בשל חיי הציבור הפוליטיים המשתנים בגרמניה (התחזקות המפלגה הנציונל-סוציאליסטית הימנית), שב רייניץ לבודפשט בשנת 1931. לאחר מכן הוא חי בהונגריה במשך 12 שנים עד מותו כאדם נסבל שלא יכול היה אפילו "להתקרב" לבמה אופן רשמי.
שיריו נשכחו אט אט, והוא היה מוקף בדממה מתוחה.
לא היה מסוגל לעבוד כמלחין.
רק כמה שחקנים אמיצים, כמו שני אישים יוצאי הדופן של אמנות השאנסון, וילמה מדיאסאי ולילי נמיני (לימים זמרת אופרה), שרו את שיריו של אנדרה אדי שהוא הלחין.
בקיץ, בשל החלונות הפתוחים לרחבה יכלו כמה אנשים מהבתים הסמוכים להאזין לנגינת הפסנתר של רייניץ, צלילים שבקעו מתוך הווילה של השחקן המפורסם פאל יאבור שהתחיל את הקריירה שלו בתיאטרון הילדים של הדוד לאקנר.
בריאותו של רייניץ התערערה, הוא הפך לתושב קבע בבית החולים היהודי בפשט.
הבידוד שנכפה עליו גם בגין הכניסה לתוקף של החוקים ה (אנטי) יהודיים ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלושי רק החמיר את המצב.
אהבתם השקטה של החברים טובים, האמנים, המשוררים, הסופרים, השחקנים הייתה החוט הדק היחיד שהחזיק אותו בחיים.
בלה רייניץ - אנדרה אדי: אני מתהלך במים חדשים - (9 בפברואר 1909) במה מודרנית
בלה רייניץ - אנדרה אדי: קטו במיסה - (9 בפברואר 1909) במה מודרנית
בלה רייניץ - אנדרה אדי: האמת ההונגרית - (9 בפברואר 1909) במה מודרנית
בלה רייניץ - אנדרה אדי: שירי קורוצים - (15 באוקטובר 1909) במה מודרנית
בלה רייניץ - אנדרה אדי: תפילת ערב עדינה - (3 באפריל 1911) במה מודרנית
בלה רייניץ - אנדרה אדי: חתונת מעטפת - (31 בינואר 1914) קברט מדיאסאי
בלה רייניץ - מיהאי באביץ': שיר ערב - (26 באוגוסט 1911) במה מודרנית
בלה רייניץ - מיהאי באביץ': המשורר מדבר - (2 בדצמבר 1912) במה מודרנית
בלה רייניץ - אנדור גאבור: חיים חדשים בהריסות - (6 בפברואר 1917) קברט אפולו
בלה רייניץ - דז'ה קוסטולאני: העצים של דרך אילאי
בלה רייניץ - לאיוש זילהי: מטאטאי הרחובות - (12 באוקטובר 1917) קברט אפולו
השירים מתוארכים על בסיס דפי התוכניות שפורסמו בדפוס, אשר נותנים מידע על זמן הביצוע הראשון של השיר ומקורו.
בלה רייניץ - רכבת המערות - מחזמר
בלה רייניץ - אנדור גאבור: בניכר - סצנה מוזיקלית (10 בדצמבר 1914) קברט מדיאסאי
בלה רייניץ - ז'ולט הרשאני: קונצרט אזורי - אופרטה / מערכה אחת.
מיום 28 באוגוסט 1917) קברט אפולו
בלה רייניץ - ז'ולט הרשאני: האופרטה המהירה של וינה / מערכה ראשונה.
מיום 13 בנובמבר 1917 ) קברט אפולו
בלה רייניץ - גאבור דריגיי: מבט על שריפת הבית - אופרטה / מערכה אחת.
מיום 17 בדצמבר 1918) תיאטרון מדיאסאי
בלה יהודה סל שניטלנדר (בהונגרית: , 18 בפברואר 1898 – 5 בנובמבר 1983) היה מהנדס אזרחי, מבוני ארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי ובעשור הראשון של מדינת ישראל.
היה ממהנדסי מפעל נשר חיפה ובין תושביה הראשונים של שכונת נשר ליד המפעל.
בלה שניטלנדר נולד בעיר שופרון, הונגריה, להוריו ארמין שניטלנדר ומגדלנה לבית שטיינר.
אביו שירת בצבא הקבע האוסטרי בבסיס צבאי בעיר, ובשנת 1906, כאות כבוד על שירותו, קיבל אישור להוסיף את השם סל (Széll) לשם משפחתו, שהיה מעין תואר אצולה בממלכת הונגריה.
בשנת 1915 התקבל ללימודי הנדסה אזרחית באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה.
לימודיו נפסקו לאחר שנה עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
הוא גויס ליחידת תותחנים ונשלח לחזית הרומנית.
שניטלנדר שרת ברגימנט מס' 18 של הצבא הקיסרי והמלכותי, תחת יחידה II.
Baons, בדרגת צוער-סמל שאפתן במילואים, בתפקיד קצין סיור - Baons.
במהלך הקרבות נפגע קשה בעינו ואושפז בבית חולים למשך כשנה.
ב-1916 קיבל אות הצטיינות מטעם צבא הונגריה.
למרות פציעתו בשירות הצבאי נאסר על שניטלנדר לחזור ללימודיו עם תום המלחמה בגלל היותו יהודי.
לאחר מאמצי שכנוע רבים קיבל אישור לסיים את לימודיו בתוכנית מזורזת שריכזה חומר לימודי של שנתיים בשנה אחת.
ב-1921 נשא לאישה את ארזבט מילר, ילידת בודפשט.
בשנת 1922 סיים את לימודיו והם החליטו לעזוב את הונגריה והפליגו באונייה להודו במטרה למצוא שם עבודה.
בעצירת ביניים ביפו פגש שניטלנדר חברים שלמדו איתו באוניברסיטה בבודפשט, והם שכנעו אותו להישאר בארץ ישראל ולעבוד בה.
שניטלנדר מצא עבודה במושבה זכרון יעקב בתחום ההשקיה.
בספטמבר 1923 עבר עם אשתו לנשר, שם החלה הבנייה של מפעל נשר חיפה לייצור צמנט.
הוא ניהל את מחלקת הבנייה במפעל, יחד עם ארפד גוט ומהנדסים נוספים.
במהלך עבודתו תכנן את הבתים הסמוכים למפעל, כיום רחובות הנרקיסים והקישון, שם התגוררו מנהלי המפעל וראשי המחלקות.
תכנון זה כלל גם את בית מגוריו.
המבנים נקראו "בתי נשר" ולצידם עבר רחוב ממערב למזרח שחיבר ביניהם והוביל למפעל.
תכנונים נוספים של שניטלנדר כוללים את המבנים הבאים:
בית ספר לילדי העובדים שהוקם בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20, לימים, בית הספר התיכון של נשר.
משנת 2004 פועלת במבנה חברת הפרמצבטיקה "פיינטק מעבדות".
מרפאת נשר, ששימשה את כל תושבי שכונת נשר עד מלחמת העצמאות, ובשנות השישים גם את תושבי תל חנן (בעת שנבנתה עבורם מרפאה חדשה).
קנטינה וצרכנייה ששירתו את עובדי מפעל נשר חיפה.
האנדרטה לחללי נשר במערכות ישראל, שנבנתה ב-1949.
בשנות העשרים, בנוסף לעבודה במפעל, שניטלנדר התבקש לתכנן שיפוצים במתחם המנזר הפרנציסקני בנצרת.
אחיו לואיס, שהיה אף הוא מהנדס וחי בברלין באותו זמן, בא לארץ ישראל לסייע לו בפרויקט.
משנת 1958 עד 1959 היה מנהל עבודה בשדות כותנה בוונצואלה, תקופה שבה היו חילופי שלושה נשיאים עד עליית רומולו בטנקור לשלטון בפברואר 1959.
משנת 1959 עד 1963 היה מנהל עבודה במכרה ברזל ועופרת ב, במחוז אטקמה בצ'ילה.
באותה עת התגוררו אחיותיו בסנטיאגו, עיר הבירה של צ'ילה.
משנת 1963 עד 1979 עבד כמהנדס במונטריאול בחברת .
עסק בתכנון גשרים, תחנות רכבת ונמלי תעופה.
בלה שניטלנדר נפטר בנובמבר 1983, ונקבר ב במונטריאול.
בית בלה שניטלנדר הוא מבנה לשימור בנייתו הסתיימה כנראה ב-1928.המבנה נמצא ברשימת השימור של עיריית נשר, ומופיע בתוכנית בניין ערים של עריית נשר.
הבית שימש את משפחת שניטלנדר מעת בנייתו ועד 1947. מועד בניית הבית באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20. המשפחה גרה בבית הזה והשתמשה בכל חדריו עד 1947, אחריהם עברה לגור בבית משפחת אריה קלבנסקי שהיה אחד המנהלים של המפעל.
משפחת שניטלנדר עברה לגור בבית אחר בבתי נשר ליד הבית הקודם.
הבית החדש פנה לכביש שהוביל למפעל שעליו נבנו הקנטינה והמרפאה מבנים הקיימים עד היום.
לאחר מכן הבית חולק לשתי משפחות.
בהמשך נכנסה לבית קבוצת תעבורה חברה להובלה.
הם צבעו את הבית בצבעים שלא שימרו את הצביעה המקורית.
בהמשך נכנסה לבית הנהלת כלל נדל"ן, שותפות של כלל תעשיות, אפריקה ישראל מגורים ושיכון ובינוי.
בשנת 2025 הבית עבר לרשות עיריית נשר, שופץ לפי תקני שימור, והחברה הכלכלית "נשרים" עברה להשתמש בבית כמשרדי החברה.
לבלה וארזבט שניטלנדר נולדו שתי בנות, תמר (שכינוייה היה אגי) ב-1927 ונעמי ב-1939. בתו תמר היגרה לקנדה לאחר שנישאה לליאו היפס, שהיה מתנדב חוץ לארץ ולחם במלחמת העצמאות.
אשתו ארזבט מתה ממחלת הסרטן בשנת 1956. בשנת 1959 נישא בשנית למניה מבית הרטל, ובשנת 1983 נישא בשלישית למגדה לבית פלאם.
בשנת 1979 בגיל 81, החל לימודי ביולוגיה באוניברסיטת קונקורדיה במונטריאול ושאף להגשים את חלומו להיות רופא.
הוא למד שם עד לפטירתו.
שניטלנדר שלט בארבע שפות: הונגרית, גרמנית, אנגלית ועברית ודיבר מעט ספרדית.
לאורך כל חייו מחוץ לישראל שמר על קשריו עם אנשים בישראל וביקר בה לעיתים קרובות.
בלה קלנר (בהונגרית: Kellner Béla; דאיוק, 10 במרץ 1904 – בודפשט, 17 ביולי 1975) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, אונקולוג, פתולוג, חבר מן המניין באקדמיה ההונגרית למדעים.
במהלך המחקר המעמיק שלו לאבחון סרטן והתהליכים הפיזיולוגיים של גידולים, הוא הציג שיטות בדיקה היסטולוגיות וביוכימיות מודרניות למחקר האונקולוגי בהונגריה.
הוא היה הראשון בהונגריה שהשתמש באיזוטופ רדיואקטיבי בניסויים ביו-רפואיים.
בלה קלנר נולד במשפחה יהודית, למד בבודפשט ולאחר מכן בעיר פץ' שם קיבל את התואר ברפואה בשנת 1929 בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת ארז'בט.
מ-1926 עבד במכון האוניברסיטאי לפתולוגיה תחת ד"ר בלה אנץ, תחילה כחניך ללא שכר מ-1929 כמתמחה בשכר ומ-1931 גם כמרצה מ-1929 לימד כעוזר הוראה גם במחלקה לביוכימיה, וב-1932 למד גם ביוכימיה באוניברסיטת וינה.
הוא קיבל הסמכה בתחום ב-1936 והפך לפרופסור חבר לפתולוגיה של גידולים באוניברסיטת פץ'.
משנת 1940 עבד כרופא ראשי של בית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' של הקהילה היהודית של פשט (כיום שמו המרכז הרפואי הלאומי) הוא נלקח לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) בשנים 1942 עד 1944 ולאחר מכן, באותה השנה, גורש למחנה ריכוז באוסטריה.
הוא שרד את השואה, חזר הביתה עם שחרורו ב-1945 והמשיך לעבוד בבית החולים היהודי.
ב-1947 מונה באוניברסיטת דברצן כפרופסור מן המניין לפתולוגיה וכמנהל המכון לפתולוגיה של האוניברסיטה.
משנת 1951 הפך לראש המחלקה לפתולוגיה באוניברסיטה העצמאית לרפואה בדברצן.
בינתיים, בשנת הלימודים 1949/1950, כיהן כדקאן הפקולטה לרפואה.
הוא עזב את הקתדרלה שלו בדברצן ב-1954, חזר לבודפשט והפך למנהל המכון לחקר האונקופתולוגיה של המכון הלאומי ההונגרי לאונקולוגיה.
במקביל הרצה אוניברסיטת זמלווייס, שם היה משנת 1955 ראש הקתדרה לאונקופתולוגיה, פרופסור מן המניין.
פעילותו הרפואית ומחקריו המדעיים התמקדו בפתולוגיה ובאבחון של סרטן ובנתיחה ובאנטומיה של גידולים.
מחקרים בעלי חשיבות ובולטות הם לגבי סוגי הגידול של הגידולים, התפתחות סוגי סרטן ומנגנון ה-גרורות.
הוא חקר רבות המטבוליזם של שומן הגידולים, במנגנון הפעולה של ארגוסטרול - שהוא סטרול המצוי בקרום תאים של פטריות ופרוטוזואה, המשרת רבות מאותן פונקציות שכולסטרול משרת בתאים של בעלי חיים - המוקרן לתאים חולים, ובטיפול בלוקמיה ובגידולי קשרי לימפה (למשל לימפומת הודג'קין).
במהלך הפתולוגיה הניסויית שלו והיסטוכימיה של הגידולים, הוא ביצע מודרניזציה של שיטות הפרוגנוזה האונקולוגיות, מהראשונות בהונגריה שהשתמשו בטיפולים כימותרפיים, והוא הציג את השימוש באיזוטופים רדיואקטיביים במחקר ביו-רפואי.
בנוסף לעבודתו האונקולוגית, הוא עסק גם בטיפול בוויטמין D2 בזאבת ובפתולוגיה של דימום בלוטת יותרת הכליה הקשורים לזיהומים מסוימים.
בנוסף לספריו, הוא פרסם יותר מ-130 מחקרים מדעיים.
במהלך הקריירה האוניברסיטאית שלו בדברצן ולאחר מכן בבודפשט, הוא גידל תלמידים (כמו קארוי לאפיס, יאנוש שוגר ולאסלו הולצינגר).
בשנים 1948–1949 לקח חלק בשינוי הארגוני של האקדמיה ההונגרית למדעים, בפיתוח מערכת חדשה של כישורים מדעיים.
כהוקרה על הישגיו המדעיים, הוא נבחר כ:
חבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים ב-1949
משנת 1948 היה נשיא הוועדה האונקולוגית של האקדמיה ההונגרית למדעים
לאחר 1953 עמד בראש עבודת הוועדה האונקולוגית של משרד הבריאות.
חבר חיצוני באגודה המלכותית לרפואה בלונדון מאז 1958 (Royal Society of Medicine)
כיהן במשך כמה שנים במועצה המדעית של "המרכז הבינלאומי לחקר הסרטן" (Centre international de recherche sur le cancer, CIRC) בליון,
משנת 1968 היה חבר בתוכניות ארגון הבריאות העולמי כחבר במועצה המדעית.
מסדר ההצטיינות של הרפובליקה העממית ההונגרית דרגה 4 (1950)
מסדר הצטיינות בעבודה דרג זהב (1964)
פרס המדינה (1966) על הישגיו בחקר הסרטן
מסדר הדגל של הרפובליקה העממית ההונגרית דרג 2. (1974)
בלהה שרגנהיים (דצמבר 1911 – 14 במאי 2002) הייתה אדריכלית ישראלית, משרדה המשותף עם בעלה ארתור שרגנהיים התמחה בתכנון מבני חינוך ואקדמיה, בתי כנסת ושכונות מגורים.
בין עבודותיה הבולטות נמצאת תוכנית המתאר הראשונה של אוניברסיטת בר-אילן.
נולדה בויטבסק, כיום בתחומי בלארוס לחיה ואליעזר שיינזון.
בהיותה בת שש, בעקבות מהפכת אוקטובר היגרה המשפחה לליטא, שם רכשה השכלה בגימנסיה העברית ע"ש שוובה בקובנה.
החלה את לימודי האדריכלות בקובנה וסיימה אותם בפריס ב-1934. בתקופת לימודיה הכירה את הצייר יחזקאל שטרייכמן שיצר את דיוקנה.
היא עלתה לארץ ב-1935 לאחר שנישאה בנישואים פיקטיביים לקרוב משפחתה, ושנה אחריה עלתה גם אחותה מרים בן פורת, לימים שופטת בית המשפט העליון, מבקרת המדינה וכלת פרס ישראל.
עם הגירתה לארץ החלה לעבוד כאדריכלית במשרדים מקומיים, ובמקביל קבלה רישיון של שמאי מקרקעין.
בתקופה זו הכירה את האדריכל ארתור שרגנהיים שהיגר לארץ זמן קצר קודם לכן ועד מהרה נישאו השניים והתגוררו ברחוב קלישר 38 בתל אביב בו גם ייסדו משרד אדריכלים משותף.
לארתור שהיגר לארץ זמן קצר לפניה, היה ניסיון עשיר הודות לעבודתו בברלין במשך עשר שנים.
בארץ התמחה משרדם המשותף בתכנון מבני חינוך ואקדמיה וכן בתי כנסת וכן שכונות מגורים.
ב-1955 ערכה ביחד עם בן זוגה את תוכנית האב של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב ואת תוכנית המתאר הראשונה של אוניברסיטת בר-אילן שברמת גן.
בהמשך תכננו 14 מבנים בקמפוס, שמהם נבנו שבעה.
הם תכננו בתי כנסת רבים ומיוחדים, כמו אלה בקמפוס אוניברסיטת בר-אילן המשולב עם אודיטוריום מרכזי, בקבוצת יבנה, במושב בצרה, בשכונת שפירא בתל אביב, בשכונות רמת יצחק ורמת חן ברמת גן ובקריית אונו.
ב-1962 פרש ארתור מהמשרד ומעבודה, אך בלהה המשיכה להפעיל את המשרד ארבע שנים נוספות.
לבסוף בחרה לסגור את המשרד ולעבוד כשכירה במע"צ, כשבמסגרת זו פיקחה על בנייתם של בתי חולים ברחבי הארץ.
ב-1978 פרשה גם היא מעבודה.
בית קולנוע פתוח, מחנה צריפין
תוכנית מתאר לאוניברסיטת בר-אילן, רמת גן (זכייה בפרס ראשון בתחרות)
תוכנית האב של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב
תוכנית מתאר לקמפוס גבעת ושינגטון (כפר נוער ומדרשה למורים)
אולמות הרצאה ע"ש פולק ובית כנסת (אולפ שלייפר), אוניברסיטת בר-אילן (הוכרז ב-2019 כמבנה לשימור בדרגה א)
מגדל מים ומבנה אדמיניסטרציה (עבר שינויים), אוניברסיטת בר-אילן (הוכרז ב-2019 כמבנה לשימור בדרגה א)
בניין כימיה ע"ש הרי קרפל, אוניברסיטת בר-אילן (הוכרז ב-2019 כמבנה לשימור בדרגה ב)
בניין פיזיקה ע"ש שטרן, אוניברסיטת בר-אילן (הוכרז ב-2019 כמבנה לשימור בדרגה ב)
חדר אוכל ומטבח, אוניברסיטת בר-אילן
בית כנסת (עבר שינויים), קבוצת יבנה
בית כנסת, שכונת שפירא, תל אביב
בלה קונווארי (במקור קונשטדטר-Kunstädter, בהונגרית: Kunvári Bella; בודפשט, 9 במאי 1895 – בודפשט, 19 באפריל 1979) הייתה דוקטור לרפואה ורופאת שיניים, פעילת תנועת הנשים, אספנית אמנות.
היו לה חמישה אחים/אחיות, ביניהם הפסלת ומדליסטית לילה קונווארי וג'רג'יקה קונווארי (אשתו של פאל פורו).
סבה וסבתה מצד אביה היו שלמה קונשטדטר (1807–1890) עצמאי ובַּבֶּטָה טוטיש (1816–1865), סבה וסבתה מצד אמה היו בעל המסעדה יוז'ף גולדמן וקטלין קינסטלר.
בשנת 1912 סיימה את לימודיה ואת בחינות הבגרות כתלמידת בית הספר לבנות והגימנסיה לבנות ברובע 4 בבודפשט.
לאחר מכן הפכה לסטודנטית באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בקיץ 1918, היא עבדה בסנטוריום לסוכרת בקרלסבאד כעמיתה של פרופסור ינה ארני מנאג'ווארד.
היא קיבלה את התואר הרפואי שלה ב-1919. לאחר מכן הועברה למכון הפסיכולוגי של המרפאה.
מאוחר יותר, עבדה שנה אחת עם פרופסור אדולף סטרומפל (1853–1925), המפתח הראשון של תיאורית ה"נוירוזה טראומטית" ושל "הטראומה הפסיכולוגית".
בשנים 1919–1920 למדה באוניברסיטת לייפציג.
יחד עם אחותה, הם הפכו לחברים בחוג גלילאו.
לאחר שחזרה הביתה, עברה הכשרה כרופאת שיניים ברפואת השיניים הצבאית של ברחוב יוז'ף בבודפשט, שם עבדה שמונה שנים.
במקביל, התמחתה במרפאה ביישור שיניים, שהייתה אז עדיין חדשה יחסית.
לאחר לימודיה המקצועיים, היא פתחה פרקטיקה פרטית בשדרות אנדראשי.
סופרים ומשוררים רבים היו בין מטופליה, עמם היה לה קשר טוב.
בפברואר 1924 מצאה בסלון הספרותי של וילמה באלוג חוברת השירה של המשורר אטילה יוז'ף על השולחן בסלון, מה שהשפיע עליה עמוקות.
אז החלה ידידותה וגם רומן האהבה שלה עם המשורר.
בלה הייתה הנמענת של כמה שירים ומכתבים של המשורר, שמעשירים היום את אוסף המוזיאון הספרותי פטפי .
ב-1926 בילתה שלושה חודשים בארצות הברית של אמריקה, שם צברה ניסיון ובנתה קשרים.
שנתיים לאחר מכן, היא ואחרות הקימה את "מועדון הנשים העובדות", מועדון הנשים ההונגרי הראשון, שבו נבחרה לנשיאה.
המועדון היה ממוקם בתחילה בשדרת אנדראשי 21. לאחר מכן כמה מועדוני נשים התאחדו ועברו לאחת מדירות ששת חדרים בארמון אמיך.
על פי עקרונות היסוד של המועדון, החברות הייתה זמינה לכל הנשים, ללא הבדל מעמד חברתי, השתייכות דתית או השתייכות פוליטית, והמועדון רצה להיות לא פוליטי לחלוטין.
העיתונות דיווחה ללא הרף על התוכניות וההרצאות האיכותיות שלו ועל הדוברים שהזמין.
ב-1930 הפכה קומווארי לחברה ב"אגודה האתנולוגית ההונגרית".
היא העבירה את המרפאה שלה לרחוב Petőfi Sándor 2, לבניין שנקרא "חצר פריזאית".
הצליחה לשרוד את השואה ולאחר מלחמת העולם השנייה הצטרפה למפלגה הרדיקלית ההונגרית והתמודדה כמועמדת לפרלמנט.
בין השנים 1950–1960 עבדה כרופאה הראשית של המכון לאורתודונטיה בבודפשט.
היא עסקה בעיקר ביישור שיניים והפרעות בלסת.
כתביה המקצועיים ומחקריה פורסמו בעיתונים מקומיים וזרים.
קונווארי הייתה אספנית אמנות בולטת ותרמה את האוסף האיכותי שלה - לרבות אוסף של יותר מ-300 ציורים - למוזיאון יאנוס פאנוניוס ב-1968. בלה קונווארי הובאה למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (22-11-9).
בלה שטיינר (בהונגרית: Steiner Béla; בורושבש, 3 בנובמבר 1893 – בודפשט, 27 באפריל 1972) היה דוקטור לרפואה (MD) רופא ילדים, פרופסור באוניברסיטה, קנדידט ("דוקטורט קטן" .CSc דומה ל-PHD) במדעי הרפואה (1953).
בלה שטיינר נולד במשפחה יהודית כבנם של שמואל שטיינר ושל מתילד קליין.
הוא סיים את בית הספר התיכון בארד, ולאחר מכן המשיך את לימודיו בקולוז'וואר ובאוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל תואר ברפואה ב-1918. משנת 1919 היה מתמחה ללא שכר במרפאת הילדים של בודפשט בניהולו של יאנוש בוקאי, ומשנת 1924 היה רופא מומחה ומרצה.
בינתיים, שהה שישה חודשים במרפאת הילדים שאריטה בברלין אצל הפרופסור אדלברט צ'רני.
בשנת 1930, מונה לרופא ב"בית החולים לילדים ברודי ז'יגמונד ואדל".
שלוש שנים לאחר מכן הפך לרופא הראשי והמנהל של המחלקה הפנימית בבית החולים.
אין מידע לגבי קורותיו בשואה, אך אחרי מלחמת העולם השנייה בשנת 1946 הוא קיבל הסמכה פרטית (לא חלק מהסגל) כמרצה בכיר להוראה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פאזמאן פטר (שמו הקודם של אוניברסיטת אטווש לוראנד), בתחום "הפתולוגיה והרפואה של שחפת תינוקות וילדים".
לאחר המלחמה, הוא הפך גם לרופא הראשי של מחלקת הילדים בבית החולים הממלכתי ברחוב סאבולץ' (עד 1951 (עד להלאמה) היה בית החולים היהודי של הקהילה היהודית של פשט).
משנת 1956 עבד במחלקת הילדים של המכון להכשרה רפואית כרופא ראשי ולאחר מכן כראש מחלקה.
משנת 1960 מונה לפרופסור חבר באוניברסיטה, משנת 1964 היה פרופסור מלא במחלקה לרפואת ילדים של האוניברסיטה.
הוא טיפל ב: מחלות זיהומיות, לידות מוקדמות, גידול בבלוטת האצטרובל, דלקת קרום המוח בילדים, מחלות ריאות ועוד.
הוא היה חבר הנשיאות של איגוד רופאי הילדים ההונגרים.
אשתו הייתה אילונה רייניץ, בתם של מאיר רייניץ ושל תרזיה רוזנפלד.
הם נישאו ב-25 בפברואר 1925 בבודפשט.
עיטור מסדר הכשרון של העמל דרג זהב (1969)
מדליית הזיכרון של יאנוש בוקאי (1970)
בלה קלטי (בהונגרית: Keleti Béla; בודפשט, 2 באוגוסט 1897 – ?, 2 באפריל 1945) היה מפיק סרטים יהודי-הונגרי ובעל חברת ואולפני סרטים.
הוא הפיק את הסרט ההונגרי המפורסם ביותר של שנות ה-30 של המאה ה-20 רב המשרתים, היפוליט.
מעט ידוע על חייו וגם על מותו.
בלה קלטי נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר קארוי קלטי ושל מריה שוורץ.
הוא קיבל תואר במשפטים ועבד כמנהל החברה של "בנק החיסכון של פקידי הונגריה" (Magyar Tisztviselők Takarékpénztár).
משנת 1929 הוא הפך למנהל בית הקולנוע/תיאטרון "אומניה" ביוז'פווארוש, ומשנת 1930 הפך למשקיע גדול בחברת סרטים להפקת להפקת הקומדיה הקולנועית ההונגרית רב המשרתים, היפוליט.
בין השנים 1935 לבין 1937 הייתה לו גם חברת סרטים משותפת עם אלדאר בריל בשם "סרטי קלטי" (Keleti Film Kft).
הוא נספה בשואת יהודי הונגריה.
אשתו הראשונה הייתה אנה לאסלו, איתה התחתן ב-1 במאי 1923 ביוז'פווארוש.
הם התגרשו ב-1928. ב-2 בדצמבר של אותה שנה, מריה בריל הפכה לאשתו בטרזווארוש.
בלהה מס היא במאית תיאטרון ושחקנית תיאטרון ישראלית, מייסדת תיאטרון ביממ"א.
מס נולדה גדלה בשכונת נווה שאנן בחיפה.
הוריה היו חנה לבית ייגר ונפתלי מס, פועל בניין ופעיל בתא הקומוניסטי בעיר, שעלו לארץ בשנות השלושים של המאה ה-20. מס למדה במכון וינגייט ולימדה התעמלות בבית הספר תל חי בשכונת נווה שאנן (בין היתר הייתה מורתה של העיתונאית נרי ליבנה), ובהמשך למדה משחק בסטודיו של נולה צ'לטון בתל אביב.
את הקריירה המקצועית שלה התחילה מס כרקדנית.
לאחר שסיימה את לימודיה בווינגייט רקדה אצל רינה שחם, בסטודיו של להקת בת שבע, בלהקת הריקודים של הטכניון ובהפקות של "גברתי הנאווה" ו"כיצד להצליח בעסקים" בבימויו של גיורא גודיק.
בהמשך הדריכה את להקת "פעמי מחול" של עיריית עכו.
לאחר מכן החליטה להתמקד במשחק, ועם סיום לימודיה אצל נורה צ'ילטון ניגשה לבחינות בכל התיאטראות, התקבלה לכולם, ובחרה בתיאטרון חיפה.
לאחר שהכירה את מי שלימים הפך לבעלה, מישא אשרוב, עברה לתיאטרון "הבימה" כדי לשחק לצידו, וב-1975, לאחר שפוטרה מ"הבימה" הקימה עם אשרוב את תיאטרון ביממ"א.
שם התיאטרון הוא ראשי התיבות של שמותיהם, ובמסגרתו
ביימה הצגות ילדים במשך 45 שנים, גם לאחר משבר כלכלי שחווה התיאטרון ב-1993.
מלאכי השלום מגוילי אש - בבימוי שייקה אופיר, לצד עודד זמיר ומשה ידידיה (עיריית חולון, 1970)
אופרה בגרוש - תרגום של שלונסקי למחזה של ברכט בבימויו של עודד קוטלר (תיאטרון חיפה, 1971)
ליל העצמאות של מר ישראל שפי - המחזה האחרון שכתב אברהם רז לפני מותו, לצד מישא אשרוב, דודו ירדני וליא קניג.
ב-1978 שודר המחזה במסגרת "רדיו דרמה" ברשת א' של קול ישראל (הבימה, 1972)
הו אמריקה, אמריקה - אסופת קטעים מאת המחזאים טנסי ויליאמס, עדנה מיליי וויליאם סארויאן (בית ליסין, 1972)
שלום שלום ואין שלום - מחזה מאת יהושע בר-יוסף שעלה במהלך מלחמת יום כיפור והוצג במסגרת צה"ל (הבימה, 1973)
כל מה שבגן - מחזה מאת אדוארד אלבי בבימויו של מייקל מיצ'ם, בתפקיד לואיז (הבימה, 1973)
מות דנטון - מחזה מאת גאורג ביכנר בעיבודו ובבימויו של יוסף מילוא, בתפקיד רוזלי (הבימה, 1974)
ציונות בלי זקן - מחזה לבני נוער מאת ארנון תמיר וירון לונדון בהפקת מרכז ההסברה לאחר מלחמת יום כיפור (1974)
מסע יום ארוך אל תוך הלילה - אוטוביוגרפיה של יוג'ין אוניל בבימויו של מייקל מיצ'ם (הבימה, 1975)
ברוך שלא עשאני אישה - מופע אימפרוביזציה בהשתתפות הקהל בבימויו של פיטר פריי ולצד גילה אלמגור, זהרירה חריפאי ועודד תאומי (צוותא, 1975)
בני ערובה - מחזה מאת עמנואל רובלס בתרגום רבקה שונשו, בתפקיד נערה אינדיאנית (הבימה, 1975)
על קלות דעת וצביעות - המחזה הראשון שביים עמרי ניצן, על המאבק החברתי בקרב היהודים במאה ה-18. ההצגה הועלתה מעל 400 פעם, ושודרה בטלוויזיה ב-1977 במסגרת משדרי פורים (הבימה, 1975)
נוכלים ואוהבים - קטעים מתוך טרגדיות וקומדיות של שייקספיר בבימוי ג'ויס מילר (צוותא, 1976)
בדנהיים עיר הנופש - מחזה רדיו מאת אהרן אפלפלד ובבימוי מוטי בהרב (קול ישראל, 1976)
אילוף הסוררת - מופע רחוב על פי מחזהו של שייקספיר בבימוי ג'ויס מילר ובהשתתפות מישא אשרוב וריצ'רד פארבר (פסטיבל תל אביב, 1977)
יהודית - עיבוד לסיפור יהודית והולופרנס מאת משה שמיר ובהשתתפותו לצד מרים זוהר, שמואל עצמון וישראל בידרמן (1983)
ינינה - הצגת יחיד על חייה של ניצולת השואה ופעילת השלום ינינה אלטמן (תיאטרונטו, 2014)
ניסיונות הבימוי הראשונים של מס היו עוד במהלך לימודיה, כשהתפרנסה מבימוי הצגות סוף שנה בבתי ספר.
לאחר הקמת ביממא החלה לביים הצגות ילדים, וביימה למעלה מ-80 הצגות.
הרוח בערבי הנחל - הצגה לילדים על פי ספרו של קנת גרהם בתרגומה של רבקה שונשו (צוותא, 1976)
מעבר לים - המחזה הראשון במסגרת ביממא, על פי שיריו של ביאליק.
מס השתתפה במחזה לצד יוסי קינן, ובהמשך ביימה את השחקנים ישראל טרייסטמן ודליה לוי (ביממא, 1976)
חור בקיר - הצגה דו-לשונית בעברית ובערבית בהשתתפות מכרם ח'ורי, שמואל קלדרון ועדנה זרצקי (התיאטרון העירוני החיפאי, 1978)
יאנוש קורצ'אק וגיבוריו - מחזה לילדים מאת גרשון ברגסון (ביממא, 1979)
מלאה גולדברג באהבה - מופע לילדים משירי לאה גולדברג בהשתתפות רמי טבריה ויעל פיילר (ביממא, 1979)
למה למה למה לם - סיפורים מעובדים מאת הרצליה רז ובהשתתפות רבקה בכר ויצחק אברהם (ביממא, 1982)
תשעה סיפורים ועוד סיפור - מחזמר מסיפורי עדות ישראל, בהשתתפותה של מס עצמה לצד מישא אשרוב וחיים ג'רסי (ביממא, 1982)
מסע לאי אולי - מופע משירי מרים ילן-שטקליס ובשיתוף פעולה עימה (ביממא, 1982)
הדייג ודג הזהב - הצגה לילדים בהשתתפות דפנה שניידרמן ודני שגב (ביממא, 1983)
על גזענות ודמוקרטיה - מחזה פרי עטה של מס המבוסס על הסיפורים הקצרים "הצלקת" על ילד יהודי בפולין הנרדף על ידי בני כיתתו הנוצרים, ו"ללבנים בלבד", על תלאות משפחה שחורה בעיר לבנה בדרום אפריקה (ביממא, 1986)
המלך צב-צב וציפ ציפורה - מחזמר על פי ספרו של ד"ר סוס, שנכתב בשיתוף פעולה עם איילה אשרוב, ביתו של מישה אשרוב מנישואיו הקודמים (ביממא, 1986)
אני וקישקשתא הכי בעולם - הצגה לילדים מאת תמר אדר ובהשתתפות בני נדלר, יעקב גילינסקי וסיגל לוי (בית ליסין, 1986)
אוזו ומוזו מכפר קאקארוזו - עיבוד לספרו של אפרים סידון (ביממא, 1988)
יום הולדת למדינה - מחזמר לילדים לרגל חגיגות יום העצמאות ה-40 (ביממא, 1988)
חיית החושך - עיבוד לספרו של אורי אורלב (ביממא, 1990)
ילד הכרובית - עיבוד לסרט על פי סיפורו של יהונתן גפן.
בביצוע ילדי קיבוץ עין דור (גבעת חביבה, 1991)
חרוז הקסם המסתורי - מופע לילדים בהשתתפות הבובה קישקשתא מאת תמר אדר (ביממא, 1991)
צרור המכתבים של מנחם מנדל לשיינה מנדל - עיבוד לרדיו של מס לסיפוריו של שלום עליכם (רשת א', 1992)
ממתי פרפרים צוחקים - תסכית רדיו מאת מרים צ'לנר בהשתתפות סנדרה שדה, אברהם סלקטר ואחרים (רשת א', 1993)
אי הילדים - מחזה על פי ספרה של מירה לובה (ביממא, 1996)
בית ברנרדה אלבה - מחזה מאת פדריקו גארסיה לורקה בהשתתפותן של תלמידות שנה ג' בחוג לתיאטרון (תיאטרון אוניברסיטת תל אביב, 2006)
סוג של אהבה, או: החולמים - מחזה שעלילתו מתרחשת בשכונה בכרמל בשנת 1941, ועוסק במשפחה המעניקה מחסה לנמלט (2008)
ציפור אש - מחזה שכתבה מס על דמותה של יונה וולך, על פי ספרו של יגאל סרנה ובכיכובה של ביתה חן אשרוב (תמונע, 2012)
Unter den linden - דרמטורגיה למופע מחול מאת עירד מצליח ובהשתתפותם של מצליח, נעה שילה ואופיר נגרי (תמונע, 2009)
ב-1983 השתתפה מס במשלחת של "ועד השלום" לבולגריה, וב-1988 הצטרפה למשלחת של שחקנים ובמאים מתיאטרון חיפה שנבחרה לצאת לביקור בברית המועצות.
ב-2009 הקימה את פרויקט "מסיפור לתיאטרון" בספריית בלפר ברמלה המפגיש מדי שנה גני ילדים יהודים וערבים בעיר באמצעות ספרות, שירה ותיאטרון.
פרס קיפוד הזהב בקטגוריית מחזאית השנה לשנת 2013 על הצגת היחיד "ציפור אש"
מס הייתה אשתו השלישית של הבמאי והשחקן מישא אשרוב, אותו הכירה כששיחקו ביחד ב"אופרה בגרוש", בעת שעדיין היה נשוי לשחקנית דליה פרידלנד.
השניים נישאו ב-1973 והביאו לעולם את ביתם משותפת, השחקנית והבמאית חן אשרוב.
ב-2017 הוציאה מס ספר סיפורים אוטוביוגרפים על אשרוב, שהלך לעולמו ב-2003.
בלו אויסטר קאלט היא להקת רוק כבד אמריקאית.
הלהקה נודעת בעיקר בזכות שני הלהיטים: "(Don't Fear) The Reaper" ו- "Burnin' For You".
עוד שני להיטים נודעים של הלהקה הם "Godzilla" ו "Astronomy" שלאחר מכן נעשה לו גרסת כיסוי על ידי מטאליקה.
הלהקה שהחלה את דרכה בשנת 1967 בשם Soft White Underbelly נוסדה על ידי גיטריסט בשם דונלד רוזר ומתופף בשם אלברט בושארד.
בשנת 1971 שינתה הלהקה את שמה לבלו אויסטר קאלט ושנה לאחר מכן הוציאה את אלבום הבכורה שלה.
אלבומה הרביעי של הלהקה Agents of Fortune היה נקודת הפריצה של הלהקה לתודעת הציבור.
אלבום זה הכיל את הלהיט הגדול ביותר של הלהקה, (Don't Fear) The Reaper, שהתאפיין בשימוש רב בקאמפאנה; שלושה נגנים שונים טענו לאחר מעשה שהם אחזו בכלי בעת ההקלטה, והשימוש בו הפך לבסיס למערכון ידוע של סאטרדיי נייט לייב.
להיט זה נכלל לאחר מכן בסרט האימה "ליל המסכות" ובספר המתח "הנעלמים" של הרלן קובן.
עם הזמן הלהקה הוציאה עוד כמה אלבומים שזכו למעמד אלבום פלטינה והחליפה הרכבים.
למעשה עד היום הלהקה עדיין קיימת בהרכב שונה במקצת מההרכב המקורי של הלהקה.
בלו הוריזונטה (בפורטוגזית: Belo Horizonte, יש להגות: בֵּלוֹ אוֹריזוֹנְצ'י או בֵּלוֹריזוֹנְצ'י; פירוש השם: "אופק יפה") הוא אזור המטרופולין השלישי הגדול ביותר והעיר החמישית בגודלה בברזיל.
העיר היא בירת מדינת מינאס ז'ראיס והיא ממוקמת בדרום-מזרח המדינה.
אוכלוסייתה גדולה במקצת מ-2.4 מיליון, והאזור העירוני כולו מונה מעל 5 מיליון איש.
העיר נוסדה ככפר ב-1701 על ידי הבנדייראנטה ז'ואאו לטה דה סילבה אורטיס מסאו פאולו.
הוא הקים חווה שנקראה "קוהל דו ריי" (מילולית: "מכלאת המלך"), ואנשים מהאזור התיישבו סביבה ונוצר כפר.
מהגרים נוספים הגיעו לכפר מאזור נהר סאו פרנסיסקו, שכן היו צריכים לעבור בכפר כדי להגיע לחלקים הדרומיים של ברזיל.
ב-1889 הוחלט להעביר את בירת מדינת מינאס ז'ראיס מאורו פרטו.
ב-1893 נבחרה קוהל דו ריי, בזכות התנאים האקלימיים והטופוגרפיים שלה, להיות הבירה החדשה על ידי מושל מינאס ז'ראיס, תחת השם "סידדה דה מינאס" (מילולית: "העיר של מינאס").
העיר נחנכה ב-1897 והיא גדלה במהירות.
ב-1906 שמה שונה לבלו הוריזונטה.
העיר היא צומת כלכלי חשוב בברזיל, וחברות בינלאומיות ולאומיות רבות, כמו גוגל, מחזיקות משרדים שלהן בעיר.
העיר היא מרכז תעשייתי גדול, הכולל בעיקר תעשיות מטלורגיות.
בנוסף התעשייה כוללת ייצור פלדה, רכבים וטקסטיל.
בעיר מעבדים זהב, מנגן ואבני חן שנחצבים באזור.
בלו הוריזונטה נמצאת על הרמה המרכזית של ברזיל בגובה 852 מטר (הגובה הממוצע של הרמה הוא 1,000 מטרים) ונמצאת בנוף הררי טרשי של עשב וערבות.
העיר היא מרכז תיירותי לטיול בפרקים באזור שכוללים רכסי הרים, מפלים, מצוקים ואגמים גדולים.
אגם טרז מריס נמצא במרחק של בערך 100 ק"מ ומהווה את המקורות של ריו סאו פרנסיסקו.
בלו הוריזונטה נמצאת באזור עם אקלים סובטרופי.
הטמפרטורות הממוצעות נעות בין C° 13 ל-C° 28.
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה האפיפיורית הקתולית של מינאס ז'ראיס והאוניברסיטה המדינתית של מינאס ז'ראיס.
את בלו הוריזונטה משרתים שלושה נמלי תעופה:
נמל התעופה הבינלאומי טנקרדו נווס/קונפינס, המציע טיסות ליעדים בברזיל ומחוצה לה.
הנמל, שנמצא במרחק של 38 קילומטרים מבלו הוריזונטה, נפתח ב-1984 ונקרא על שמו של טנקרדו נווס, שהיה נשיא ברזיל.
נמל התעופה פמפוליה/קרלוס דרומונד דה אנדרדה, המציע טיסות פנים ליעדים בברזיל.
נמל התעופה קרלוס פרטס, המיועד לתעופה כללית.
בעיר פועלת מערכת רכבת תחתית החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20. המערכת כוללת קו אחד, כשיש תכנון לבניית שני קווים נוספים.
בעיר פועלות כמה קבוצות כדורגל מקצועיות, כשהגדולות ביניהן הן אתלטיקו מיניירו וקרוזיירו.
את הקבוצות בעיר משרת אצטדיון מינייראו, שנפתח ב-1965.
בלו הוריזונטה הייתה בין הערים שאירחו את מונדיאל 1950 ואת גביע הקונפדרציות 2013, והיא בין הערים שאירחו את מונדיאל 2014. לרגל מונדיאל 2014 שופץ אצטדיון מינייראו.
בנוסף לכדורגל, לקבוצות הכדורעף בבלו הוריזונטה יש נוכחות גדולה בענף בברזיל.
בלו-בנד הוא מותג של מרגרינה, שהושק בשנת 1923 על ידי חברת ואן דן ברג (Van den Bergh) ההולנדית.
בשנת 1927 התמזגה חברת ואן דן ברג עם חברת האחים לוור האנגלית, כדי ליצור את יוניליוור, ומותג בלו בנד עבר לידי יונילוור, הגם שהמשיך לפעול תחת השם ואן דן ברג.
סמואל ואן דן ברג (6 באפריל 1864, הולנד – 4 בפברואר 1941, ניס, צרפת) היה תעשיין ופוליטיקאי יהודי-הולנדי, בן למשפחה יהודית מהעיר אוס שבדרום הולנד, שם התגוררה מאז המאה השמונה-עשרה.
המותג של בלו בנד הוכנס לאינדונזיה החל משנת 1936 ובשנת 1939 הוא החזיק ב-60% משוק המרגרינה.
בשנות ה-20 של המאה ה-21 דעך השימוש בישראל במרגרינה עקב העדפות בריאותיות וצריכה מוגברת של חמאה תחתיה.
מרגרינה בלו בנד נמכרה בארץ ישראל כבר בסוף שנות ה-20, ותפוצתה גברה בשנות ה-30.
מרגרינה של מותג בלו בנד הייתה הראשונה שיוצרה בארץ ישראל.
מרגרינה בלו בנד יוצרה החל מסוף שנת 1938 בחיפה, על פי זיכיון מחברת יוניליוור, על ידי חברת תוצרת מזון ישראלית של ד"ר ארנולד הילדסהיימר, אשר התמחה בייצור מרגרינה במפעל יוניליוור בגרמניה.
מותג בלו בנד נחשב ליוקרתי והיה יקר יותר ממותגי מרגרינה אחרים שנמכרו בארץ ישראל.
ב-1961 פותחה מרגרינת בלו-בנד למותג גולד-בנד – מרגרינה עם חלב ארוז בנייר אלומיניום מוזהב.
שמו ואריזתו של המוצר שידרו יוקרתיות ואיכותיות למוצר צריכה בסיסי, וזאת הפעם הראשונה בארץ בו נעשה פרסום דרך מיתוג מוצר.
שלושה מוצרים נמכרים בישראל תחת המותג בלו-בנד:
בלו-בנד: מרגרינה לאפיה ולבישול, ללא תוספת מלח.
המוצרים נמכרים בחבילות לאפייה ובגביעים למריחה ולטיגון.
בלו נוט (באנגלית Blue Note) היא רשת מפורסמת של מועדוני ג'אז עם מסעדות.
המועדון הראשון נפתח על ידי הישראלי האמריקאי דני בן שושן בגריניץ' וילג' בעיר ניו יורק בשנת 1981, בשעה שהג'אז נחשב לסגנון מוזיקלי אזוטרי.
הרעיון היה לאפשר לאמני ג'אז גדולים להופיע במועדון עם אווירה אינטימית, ולייצר קשר בלתי אמצעי עם הקהל.
המועדון הראשון נחשב כיום לאחת מבמות הג'אז המובילות בעולם, אם לא החשובה שבהן.
הופיעו בו, בין היתר, אוסקר פיטרסון, ריי צ'ארלס, שרה ווהן, דיזי גילספי, ג'וני הארטמן, בילי אקסטיין, טיטו פואנטה, ליונל המפטון, ריי בראון, ג'ורג' בנסון, שלישיית ביל פריזל-רון קרטר-פול מושן ורבים אחרים.
מועדונים נוספים ברשת מצויים בטוקיו ונאגויה, יפן ובמילאנו, איטליה.
רשת המועדונים שואבת את שמה מהמושג בלו נוט, שפירושו הרווח הוא "התו העצוב" אך בטרמינולוגיית הג'אז משמעותו "התו הנוסף" או "התו הנסתר".
אין להתבלבל בין רשת מועדוני הג'אז לבין חברת התקליטים בעלת אותו השם.
בלו נוט (מאנגלית: Blue Note בתרגום מילולי תו עצוב) מתייחס לרוב לתו המתווסף לסולם פנטטוני, בבלוז, ג'אז ורוק.
התו הוא הנמכה של כל אחת הדרגות, בכל סולם, אך ברוב המוחלט של המקרים השם בלו נוט מתייחס לדרגה החמישית המונמכת של סולם מינורי, שהיא הדרגה הרביעית המוגבהת בסולם מינור פנטטוני.
כאמור, עקרונית בלו נוט הוא רק הנמכה של חצי טון, אך השם מתייחס לרוב לדרגה הרביעית של סולם פנטטוני מינורי, שהיא הדרגה החמישית של סולם מינורי טבעי.
למשל בדו מינור פנטטוני, הבלו נוט הוא סול במול וגם בדו מינור טבעי, הבלו נוט הוא סול במול.
הבלו נוט הוא מה שמבדיל בין סולם מינור פנטטוני לבין סולם הבלוז (סולם המשמש גם לג'אז ורוק).
מבחינה הרמונית הבלו נוט הוא טון דיסוננטי, שכן המרווח בינו לבין טון הבסיס של הסולם הוא טריטון.
נוסף על כן, בסולם פנטטוני אין אף מרווח של חצי טון, ואילו בסולם בלוז, המרווח בין הבלו נוט לשתי הדרגות הסמוכות לו הוא חצי טון (הדרגה השלישית והרביעית).
תכונה זו היא המאפשרת את הבלוז, שדיסהרמוניה היא ממאפייניו הבולטים.
הבלו נוט הוא תוספת לא רשמית לסולם, כלומר לעיתים רבות הוא לא לחלוטין שייך לסולם, והשימוש בו ספונטני יותר .
כיוון שכך יש לו מעמד מיוחד של תו רפאים, או דרגת רפאים, דרגה שאינה באמת חלק מן הסולם אך היא חשובה מאוד בו.
השימוש המקורי של הבלו נוט הוא בבלוז, אך יש בו שימוש גם בג'אז, ברוק ולעיתים בסגנונות נוספים.
לבלו נוט יש חשיבות אדירה בבלוז, כיוון שכאמור הוא התו היחיד בסולם המאפשר דיסוננסים.
כמו כן, ברצף האקורדים של הבלוז (שבנוי על הסולם הטבעי, ולא על סולם הבלוז), יש חשיבות לשלוש דרגות מרכזיות, שהן תו הבס בשלושת האקורדים, הראשונה הרביעית והחמישית.
המרווח בין הבלו נוט לכל אחת מהדרגות הללו הוא דיסוננסי, על כן כשהוא מנוגן על כל אחד מן האקורדים, הוא מודגש.
בגלל אופיו הייחודי, ומשום שהוא מה שהופך מלודיה לבלוזית, יש בו שימוש רב מאוד בעיקר בבלוז ובג'אז.
הבלו נוט מככב לרוב באלתורים, אך מופיע לפעמים גם ביצירה כתובה.
בגלל היותו "תו רפאים" שאינו לחלוטין חלק מהסולם הוא מנוגן הרבה באופ ביט, ומשתמשים בו באלתור בקטע סולו ומחוץ לו.
מקור שמו של הבלו נוט, הוא מהבלוז (בלו = עצוב באנגלית), בו הוא מרכזי מאוד.
כמו כן כיוון שהתו העצוב הוא שמאפשר דיסהרמוניות, והוא שמבדיל בין סולם פנטטוני לסולם בלוז, הוא התו הכי "בלוזי" בסולם.
בגלל המשמעות האדירה שלו, והשם הפיקנטי שלו, ישנם דברים שונים בתעשיית הג'אז והבלוז שנקראים על שמו.
יצירות רבות משתמשות בשם הזה וכו'.
שני הדברים הבולטים ביותר שלקחו את שמם מהתו הכחול הם:
בלו נוט (מועדוני ג'אז) - רשת חשובה של מועדוני ג'אז.
בלו נוט (חברת תקליטים) - מחברות התקליטים הגדולות ביותר.
בלו צ'יר הייתה להקת רוק אמריקנית מסן פרנסיסקו.
עיקר פרסומה היה בסוף שנות השישים ובתחילת שנות השבעים, אך היא המשיכה לפעול עד שנת 2009. שמה שם הלהקה מגיע מסם פסיכדלי שהיה נפוץ בתקופת הקמת הלהקה.
ללהקה השפעה רבה על הבי מטאל, והיא השפיעה על להקות הבי מטאל חלוצות כמו בלאק סבאת', דיפ פרפל, לד זפלין ועוד.
הלהקה החלה כאשר חברים בה שישה נגנים בשנת 1966, אבל כבר בשנת 1967 נותרו בה שלושה: ליי סטפנס (Leigh Stephens) על גיטרה, דיקי פטרסון (Dickie Peterson) בגיטרת בס ושירה, וכן פול ווליי (Paul Whaley) על התופים.
הלהיט הראשון והגדול ביותר שלהם היה הסינגל "בלוז הקיץ" ("Summertime Blues"), שהוא גרסת כיסוי לשיר של אדי קוקרן, והגיע למקום הארבעה-עשר בבילבורד 100 החמים.
שיר זה הוכנס לאלבומם הראשון Vincebus Eruptum.
אלבום זה הוגדר כ"יצירת מופת כאוטית של כח גלם", והגיע למקום האחד עשר בטבלת הבילבורד 200. התקליט הזה מאופיין בצליל מטאלי בסיסי ורועש, השונה ממה שבא לפניו ואולי גם אחריו.
קשה לאפיין את צליל הלהקה בתקופה הראשונה שלהם (עד לשנת 1971) אך ברור שזהו צליל רועש, מכיל אלמנטים מהבלוז ומהרוק הפסיכדלי.
הלהקה עשתה שינויים בהרכב אחרי התקליט השני שלהם Outsideinside בשנת 1968: ליי סטפן הוחלף ברנדי הולדן (Randy Holden) מלהקת החצי השני.
בשנת 1969 הולדן עזב, וברוס סטפנס (Bruce Stephens) ביחד עם רלף קלוג (Ralph Kellogg) החליפו אותו.
שינוי זה גרם לעידון הצליל של הלהקה בתקליט השלישי שלהם, "New, Improved".
לאחר עוד מספר שינויים, ולאחר הוצאת התקליט Oh!
Pleasant Hope בשנת 1971, החליטה הלהקה להיפרד.
בשנים 1988 - 1994 הלהקה הופיעה בעיקר באירופה, והוציאה תקליט הופעה חיה ראשון Blitzkrieg Over Nuremberg.
בלו נוט תקליטים (באנגלית, "Blue Note Records" ; בתרגום חופשי, "תקליטי התו הכחול") היא חברת תקליטים אמריקאית המתמחת בסגנון הג'אז.
החברה הוקמה ב-1939 בידי אלפרד לאיון ומקס מרגוליס.
זמן קצר לאחר ההקמה הצטרף להנהלה גם פרנסיס וולף.