tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כלומר לדבריו אולי יש ואולי אין, אבל מבחינה פוליטית חשוב לדעת שמוסדות ואנשים שממנים את עצמם להיות הדוברים והפוסקים של רצונותיו וכוונותיו של האל מהווים איום על החברה והמשטר.
למרות שאין להם ידיעה ממשית מהו רצון האל (או מה הם רצונות האלים) הם מתיימרים לייצג את הרצונות האלה ובעקבות כך להעניש, לגרום עוול, לפגוע בנשים ולהרוג את מי שלא בדעתם.
השאלה החשובה באמת והתשובה לשאלה זו היא: לא.
לכן אין הצדקה לפעולות שנעשות בשם הדת, שהן אכזריות ומדכאות ומייצגות רק את הרוע של מי שמבצע אותן ולא את הרצון האלוהי.
סוקרטס, פילוסוף יווני מהמאה החמישית לפני הספירה, העדיף את הפיקפוק על פני הידיעה הוודאית, ובשל כך הוא הועמד למשפט והוצא להורג.
גם אפלטון תלמידו חשב שאפשר להגיע לאמת רק תוך כדי שיחה.
לגבי המוות סוקרטס אומר שהמוות הוא:
למרות שסוקרטס הוצא להורג ככופר, הוא כלל לא טען נגד קיום האלוהות.
להפך, הוא הכריז שהוא עצמו מאמין.
פוגל מראה שביקורתו של סוקרטס הייתה מכוונות אל אותם בני אדם שטוענים שהם יודעים אודות האלוהות ובשל כך הם מייצגים אותה עלי אדמות.
פירון מאליס היה פילוסוף ששירת בצבאו של אלכסנדר מוקדון.
הצבא הגיע עד הודו והיה חשוף לתרבויות ולמנהגים שלא היו מוכרים בארץ מולדתו יוון.
בעקבות ההכרות שלו עם העולם הגדול הוא הקים אסכולה פילוסופית שנקראה הסקפטית או הספקנית.
הספק הזה לא מוביל לחרדה או לשיתוק, אלא דווקא לרוגע פנימי.
אין אפשרות לדעת אם האלים קיימים, כי אם הם קיימים ואחראים להכל אז הם גם אשמים בכל הרוע בעולם.
ולהאשים אותם ברוע אלה דברי כפירה.
לא בכל ספק יש יתרון.
למשל: לא יועיל אם כבאים שמצילים חיים יתלבטו.
אבל ספק תאולוגי הוא מבורך כי הוא משחרר מנאמנות לאל מסוכן ואכזרי.
גם ספק בעמדה פוליטית הוא חיובי כיוון שהוא "מקדם מתינות ומרפא קנאות".
מוזכר בפרק זה הפילוסוף אלפרד ג'ולס אייר, שהיה מתנגד חריף לדתיות עד שעבר חוויית סף מוות, שהפכה את עמדתו בנושא העדר-האמונה לפחות חד-משמעית ויותר מורכבת.
בתוכנית הרדיו "מה שכרוך" בהגשת מיה סלע ויובל אביבי בכאן תרבות, הועלתה במסגרת ראיון עם פוגל הטענה שבני אדם רוצים קשר לאלוהות ושהדתיות תמיד חוזרת ושבה לעולם, וכן שהחיים החילוניים הם ריקים וחסרי משמעות.
פילוסופיית המקל הגדול (ידועה גם כדיפלומטיית המקל הגדול או מדיניות המקל הגדול) הייתה פילוסופיה פוליטית ששימשה את הנשיא ה-26 של ארצות הברית, תאודור רוזוולט.
המונח נגזר מפתגם שרוזוולט נהג לומר לעיתים קרובות: "דבר ברכות, אך אחוז במקל גדול".
העיתונות האמריקאית בתקופתו, כמו גם היסטוריונים, השתמשו במונח "מקל גדול" כדי לתאר את עמדות מדיניות החוץ בתקופת ממשלו.
רוזוולט תיאר את סגנון מדיניות החוץ שלו כ"תרגול של מחשבה מוקדמת אינטליגנטית ופעולה החלטית מספיק, לפני כל משבר אפשרי".
לדיפלומטיית המקל הגדול היו חמישה מרכיבים: 1. להחזיק יכולת צבאית רצינית שתאלץ את היריב לקחת אותך בחשבון.
2. לנהוג בצדק כלפי אומות אחרות.
4. להכות רק כאשר אתה מוכן להכות בעוצמה.
5. להיות מוכן לאפשר ליריב להציל את כבודו במצב של תבוסה.
הרעיון היה לנהל משא ומתן בדרכי שלום, אבל גם להיות בעל כוח ומוכן להשתמש בו למקרה שדברים ישתבשו.
איום במקביל עם "המקל הגדול", או הצבא, מקושר לחשיבה של ריאל פוליטיק, ודומה במקצת לדיפלומטיית ספינות תותחים.
המונח נגזר מהביטוי "דבר ברכות ושא מקל גדול, אתה תגיע רחוק", שרוזוולט טען שהוא פתגם מערב אפריקאי, אם כי אין לכך ראיות.
רוזוולט (אז מושל ניו יורק), לאחר שאילץ את הוועדה הרפובליקנית של ניו יורק למשוך את תמיכתה מיועץ פיננסי מושחת, כתב במכתב מ-26 בינואר 1900:תמיד אהבתי את הפתגם המערב אפריקאי: "דבר ברכות ושא מקל גדול.
אתה תגיע רחוק".הוא השמיע את הביטוי לראשונה בפומבי במרץ באותה שנה והוסיף הבהרה למשמעות האמרה: "אם אתה פשוט מדבר ברכות, הגבר השני יציק לך.
אם תשאיר את המקל שלך בבית, תגלה שהגבר השני לא השאיר את המקל שלו.
אם אתה נושא את המקל בלבד ושוכח לדבר ברכות, בתשעה מתוך עשרה מקרים, לגבר השני יהיה מקל גדול יותר".
רוזוולט נבחר למועמדות לתפקיד סגן הנשיא מאוחר יותר באותה שנה, ולאחר מכן השתמש בפתגם בנאום שנשא במינסוטה ב-2 בספטמבר 1901:רבים מכם בוודאי מכירים את הפתגם הישן: "דבר ברכות ושא מקל גדול – אתה תגיע רחוק".
רוזוולט השתמש בהפגנת שרירים צבאיים מספר פעמים במהלך שתי הקדנציות שלו, בשילוב של מגע עדין יותר כדי להשלים את מדיניותו הדיפלומטית, בעיקר כדי לאכוף את דוקטרינת מונרו בהתערבויות רבות באמריקה הלטינית.
זה כלל את הצי הלבן הגדול, 16 אוניות מערכה שהקיפו את העולם כהמחשה ליוקרה העולה אך הנייטרלית של ארצות הברית תחת הנהגתו.
בתחילת המאה ה-20 התלוננו בריטניה וגרמניה נגד ונצואלה על "מעשי אלימות נגד חירותם של נתינים בריטיים ותפיסה מסיבית של ספינות בריטיות", וכמו גם התחמקות של ונצואלה מתשלום של חובות ישנים.
לאחר שהצי המלכותי הבריטי והצי הקיסרי הגרמני הטילו , גינה רוזוולט את המצור.
המצור סיפק את הבסיס הראשוני למסקנה של רוזוולט על הפעלת דוקטרינת מונרו.
ב-1904, הכריז רוזוולט רשמית על המסקנה, והצהיר כי הוא רק רוצה ש"הרפובליקות האחרות ביבשת זו" יהיו "מאושרות ומשגשגות".
כדי להשיג מטרה זו, המסקנה הנדרשת הייתה שעליהן "לשמור על הסדר בגבולותיהן ולהתנהג במחויבות צודקת כלפי זרים".
רוזוולט ביקש מבריטניה ומגרמניה להסיג את כוחותיהן מהאזור.
במקביל, הציב רוזוולט כוחות ימיים בקובה, כדי להבטיח את "כיבוד דוקטרינת מונרו" ואת הציות של הצדדים המדוברים.
הדוקטרינה מעולם לא אושרה על ידי הסנאט ולא הועלתה להצבעה.
הצהרתו של רוזוולט הייתה הראשונה מבין צווים נשיאותיים רבים במאה ה-20 שמעולם לא אושררו.
ארצות הברית השתמשה ב"מקל הגדול" במהלך "דיפלומטיית התעלות", הפעולות הדיפלומטיות של ארצות הברית במהלך המרדף אחר חפירת תעלה במרכז אמריקה.
תקריות דומות התרחשו גם בניקרגואה וגם בפנמה.
ב-1901 לחץ מזכיר המדינה ג'ון היי על ממשלת ניקרגואה לאשר חפירת תעלה.
במסגרת העסקה המוצעת, ניקרגואה תקבל 1.5 מיליון דולר, וארצות הברית "תספק ריבונות, עצמאות ושלמות טריטוריאלית".
לאחר מכן ניקרגואה החזירה את טיוטת החוזה עם שינוי: היא ביקשה לקבל 6 מיליון דולר.
ארצות הברית קיבלה את העסקה, אך לאחר שהקונגרס אישר את החוזה, עלתה בעיה של סמכות השיפוט של בית המשפט.
לארצות הברית לא הייתה סמכות שיפוט חוקית בארץ בה תוכננה התעלה העתידית.
בעיה זו הייתה על סף תיקון, עד שנציגים תומכי חפירת תעלה בפנמה, סיכלו את הצעת ניקרגואה.
ב-1899 הוקמה כדי לקבוע איזה אתר יהיה הטוב ביותר עבור התעלה (ניקרגואה או פנמה) ולאחר מכן לפקח על בניית התעלה.
לאחר שניקרגואה נפסלה, פנמה הייתה הבחירה המתבקשת.
עם זאת, התעוררו כמה בעיות.
עם חיזוק האינטרסים של ארצות הברית בפנמה (אז חלק קטן מקולומביה), הן קולומביה והן החברה הצרפתית שהייתה אמורה לספק את חומרי הבנייה העלו את מחיריהן.
ארצות הברית, שסירבה לשלם את האגרות הגבוהות מהצפוי, "הנדסה מהפכה" בקולומביה.
ב-3 בנובמבר 1903 מרדה פנמה (בתמיכת צי ארצות הברית) נגד קולומביה, הפכה לרפובליקה חדשה, וקיבלה 10 מיליון דולר מארצות הברית לבדה.
פנמה קיבלה גם תשלום שנתי של 250,000 דולר והבטחות לעצמאות, ואילו ארצות הברית קיבלה את הזכויות על אזור תעלת פנמה "לנצח".
רוזוולט אמר מאוחר יותר שהוא "לקח את התעלה ונתן לקונגרס להתווכח".
לאחר שקולומביה איבדה את פנמה, היא ניסתה לפנות לארצות הברית לבחון מחדש הסכמים ביניהן ואפילו הכרזה על פנמה סיטי כבירת קולומביה.
לאחר מלחמת ארצות הברית-ספרד היו תומכי התפשטות רבים שרצו לספח את קובה.
רבים חששו שמעצמה זרה תשלוט בחלק מקובה, ולכן ארצות הברית לא תוכל להמשיך לממש את האינטרסים שלה בקובה.
עם זאת, מנע מארצות הברית סיפוח אפשרי.
בעקבות הדיון סביב תיקון טלר, נכנס לתוקף תיקון פלאט שהתקבל על ידי קובה בסוף 1901, לאחר "לחץ מאסיבי" של וושינגטון.
קובה לא יכולה לקבל החלטות הפוגעות בעצמאותה או לאפשר למעצמה זרה להבטיח את השליטה על האי.
קובה התחייבה לעצמה לא לשאת בחוב מעבר ליכולתה [משום שזה עלול לגרום להתערבות זרה].
ארצות הברית חופשית להתערב בענייניה של קובה, במטרה לשמור על הסדר במדינה ועל עצמאותה.
קובה תסכים לתוכנית תברואה בחסות אמריקאית [המכוונת בעיקר לקדחת צהובה].
קובה הסכימה למכור או להחכיר לארצות הברית אתרים לתחנות ימיות או פחם [גואנטנמו הפך לבסיס העיקרי].
עם כניסתו של תיקון פלאט לתוקף, הוציא רוזוולט את כוחותיה של ארצות הברית מקובה.
שנה לאחר מכן, כתב רוזוולט:בדיוק כרגע אני כל כך כועס על הרפובליקה הקובנית הקטנה והגיהינומית הזאת, שאני רוצה למחוק את אנשיה מעל פני האדמה.
כל מה שרצינו מהם זה שהם יתנהגו כך שיהיו משגשגים ומאושרים, כדי שלא נצטרך להתערב.
הפילוסופיה של המרחב והזמן היא ענף בפילוסופיה של המדע ובמטאפיזיקה הבוחן את המהות האונטולוגית, המבנה והתכונות של המרחב והזמן.
התחום עוסק בשאלות יסוד כגון: האם המרחב והזמן הם ישויות העומדות בפני עצמן (גישת הסובסטנציאליזם) או שהם קיימים רק כמערכת של יחסים בין עצמים חומריים (גישת הרלציוניזם).
המחקר הפילוסופי המודרני משלב תובנות מתורת היחסות והקוסמולוגיה, ובוחן סוגיות של זהות, סיבתיות, ופרדוקסים הנובעים מהאפשרות התאורטית של מסע בזמן.
שורשי הדיון נעוצים ביוון העתיקה, שם פילוסופים כמו תאלס, אנכסגורס ודמוקריטוס הציעו השערות על מבנה החומר.
עם זאת, היה זה אריסטו שהגדיר את ה"טבע" (Physis) של אובייקט כמקור פנימי לתנועה ולמנוחה השייך לו באופן מהותי.
לפי אריסטו, המרחב הוא זירה בעלת מבנה גאומטרי מיוחס שבו לכל יסוד יש "מקום טבעי": הארץ והמים שואפים למרכז היקום הכדורי, בעוד האש והאוויר שואפים מעלה.
הוא הוסיף יסוד חמישי, האתר, שתנועתו הטבעית היא מעגלית ואחידה סביב המרכז, מה שהסביר את תנועת גרמי השמיים.
במאה ה-17, אייזק ניוטון הפריך את הפיזיקה האריסטוטלית בחיבורו עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע.
ניוטון הניח את קיומם של מרחב וזמן מוחלטים:
זמן מוחלט: זורם באופן שווה ללא קשר לשום דבר חיצוני ומהווה את הסטנדרט למדידת מנוחה ותנועה אחידה.
מרחב מוחלט: זירה קבועה ובלתי משתנה, הקיימת באופן עצמאי מחומר, שבה נקודות המרחב שומרות על זהותן לאורך זמן.
ניוטון טען שניתן להוכיח את קיומו של המרחב המוחלט באמצעות השפעותיו הדינמיות, כפי שהדגים בניסוי הדלי (Rotating Bucket Experiment).
הוא טען שקעירות פני המים בדלי מסתובב אינה נובעת מתנועה יחסית לדלי, אלא מתנועה סיבובית מוחלטת ביחס למרחב עצמו.
מול ניוטון ניצב גוטפריד וילהלם לייבניץ, שייצג את הגישה הרלציוניסטית.
לייבניץ טען כי המרחב אינו ישות בפני עצמה, אלא סדר של יחסי קיום בין עצמים סימולטניים, והזמן הוא סדר של יחסים בין אירועים עוקבים.
הוא תקף את המרחב המוחלט באמצעות שני עקרונות:
עיקרון הטעם המספיק (PSR): לייבניץ טען שאם המרחב היה מוחלט, אלוהים לא היה מוצא טעם מספיק להציב את היקום דווקא בנקודה מסוימת ולא באחרת, שכן כל הנקודות זהות.
זהות הבלתי מובחנים (PII): שתי סיטואציות שאינן ניתנות להבחנה אינן יכולות להיות שונות באמת; הן מייצגות את אותו מצב פיזיקלי בתיאורים שונים.
מאוחר יותר, ארנסט מאך טען כי ניסוי הדלי אינו מוכיח תנועה ביחס למרחב ריק, אלא תנועה יחסית לכלל המסה ביקום (כוכבי השבת).
אונטולוגיה של הזמן והוויכוח על ממשותו
הפילוסופים חלוקים בנוגע למעמד הקיום של חלקי הזמן:
פרזנטיזם (Presentism): רק הרגע הנוכחי קיים.
איטרנליזם (Eternalism): העבר, ההווה והעתיד קיימים כולם באותה מידה ב"יקום בלוק" ארבע-ממדי.
הבלוק הצומח (Growing Block): העבר וההווה קיימים, אך העתיד טרם נוצר.
בשנת 1908 פרסם ג'ון מקטאגרט את המאמר "אי-מציאותו של הזמן", שבו הבחין בין שתי סדרות:
סדרה A: אירועים המוגדרים כעבר, הווה או עתיד – מושגים המשתנים ללא הרף.
סדרה B: יחסי "מוקדם מ-" ו"מאוחר ל-" – יחסים קבועים לנצח.
מקטאגרט טען ששינוי אפשרי רק בסדרה A, אך סדרה זו כוללת סתירה פנימית כי כל אירוע חייב להיות עבר, הווה ועתיד בעת ובעונה אחת, ולכן הסיק שהזמן הוא אשליה.
הופעת תורת היחסות הפרטית (1905) ביטלה את הבו-זמניות המוחלטת; הבו-זמניות תלויה במערכת הייחוס של הצופה.
הגאומטריה של המרחב-זמן מיוצגת על ידי מרחב מינקובסקי, שבו מבנה הקונוס האור מגדיר את היחסים הסיבתיים: אירועים בתוך הקונוס הם מאוחרים אובייקטיבית, אך אירועים מחוץ לו הם בעלי יחסי זמן משתנים.
בתורת היחסות הכללית (1915), המרחב-זמן הוא ישות דינמית המתעקמת בהשפעת חומר ואנרגיה.
איינשטיין השתמש בטיעון החור (Hole Argument) כדי להראות שאם המרחב-זמן הוא ישות (סובסטנציאליזם), אזי הפיזיקה הופכת לבלתי-דטרמיניסטית במובן קיצוני.
הפתרון המודרני לטיעון החור הוא לראות במודלים הקשורים בדיפיאומורפיזם כייצוגים של אותו מצב פיזיקלי.
דייוויד ויגינס בחן את מושג הזהות דרך "מושגי מיון" (Sortal concepts).
הוא טוען כי זהות דורשת המשכיות מרחבית-זמנית תחת מושג מסוים (כמו "אדם" לעומת "אוסף תאים").
קיימות שתי גישות עיקריות לשמירה על זהות לאורך זמן:
פרדורנטיזם (Perdurantism): עצמים הם ישויות ארבע-ממדיות בעלות "חלקים זמניים".
אנדורנטיזם (Endurantism): עצמים הם תלת-ממדיים והם "נוכחים במלואם" בכל רגע שבו הם קיימים.
האפשרות של מסע בזמן (למשל דרך עקום זמן סגור או חור תולעת) מעלה שאלות פילוסופיות על עקביות לוגית:
פרדוקס הסבא: נוסע בזמן הורג את סבו לפני שאביו נולד.
פתרון שהוצע על ידי דייוויד לואיס הוא שלמרות היכולת הפיזית, לנוסע אין אפשרות לוגית לשנות את העבר הקבוע.
פרדוקס הבוטסטראפ (לולאת מידע): חפץ או מידע הופכים למקור של עצמם (למשל, נוסע בזמן שנותן לשייקספיר את כתביו).
פרדוקס הסכיזופרניה הפילוסופית: האפשרות של פגישה עם העצמי מהעבר (Multi-visitation) המעלה שאלות לגבי הרכב האובייקט וזהותו בנקודת זמן אחת.
צורת היקום נקבעת על פי צפיפות החומר והאנרגיה ().
על פי משוואות איינשטיין, קיימות שלוש אפשרויות:
יקום שטוח: (), מציית לגאומטריה אוקלידית.
יקום סגור: (), בעל עקמומיות חיובית.
יקום פתוח: (), בעל עקמומיות שלילית.
נתונים מלוויין המחקר WMAP ומהלוויין Planck מצביעים על כך שהיקום שטוח בקירוב של כ-0.4%.
מבחינה טופולוגית, יקום שטוח יכול להיות סופי אם הוא "עטוף" סביב עצמו כמו טורוס או במבנה של מרחב הדודקהדרון של פואנקרה.
גורלו הסופי של היקום תלוי בנתונים אלו, כאשר הסברה היא שהיקום ימשיך להתפשט לעבר הקיפאון הגדול (Big Freeze).
פִּילִיִּים (שם מדעי: Elephantidae) היא משפחה של יונקים שהם היצורים החיים הגדולים ביותר על פני היבשה כיום.
מספר סוגים היו במשפחה זו:
הסוג פיל אפריקני - Loxodonta, ממנו שרדו שני מינים: פיל סוואנה אפריקני ופיל יער אפריקני
הסוג פיל - Elephas, שממנו שרד המין הבודד פיל אסייתי
סוגים נוספים שנכחדו, כמו הממותה והפלאולוקסודון
המשותף למינים ששרדו הוא זוג החטים הבולטים משני צידי הפה (למעט נקבת הפיל האסייתי).
החטים המשמשים להפקת שנהב הם גורם מרכזי בציד פילים על ידי האדם.
פגיעה במרחבי המחיה וציד צמצמו את אוכלוסיית הפילים הקיימת היום באפריקה מכמה מיליונים למאות אלפים בודדים.
הפילים כיום הם מין מוגן, ובארצות שונות קיימות מגבלות על ציד, על ניצול ביתי ועל סחר במוצרים שמוצאם מן הפיל, בעיקר הסחר בשנהב.
פיל הסוואנה האפריקני הוא בעל החיים היבשתי הגדול ביותר שחי כיום.
גודלם הרב מעניק לפילים הגנה כמעט מפני כל הטורפים.
החדק משמש גם כמעין זרוע עבור הפיל ובאמצעותו הוא יכול לאחוז בחפצים ולהרימם, לשאתם ואף לדחוף אותם.
אפרכסות האוזניים: אצל הפילים האפריקניים הן גדולות יותר.
בקצה החדק של הפיל האפריקני יש שתי אונות בשריות, זו מול זו, כמעין אצבעות, ואילו לפיל האסייתי יש רק אונה אחת בקצה החדק.
אורך רגליים: פילים רבים מזן "פיל מדברי" החיים במדבריות נמיביה מאופיינים כתת-מין עקב גובהם הרב ורגליהם הארוכות (מכונים בסלנג מקומי "פיל ג'ירפי")
כיום הציד הולך ופוחת בשל חוקים נוקשים, וישנם מקומות במזרח אפריקה שאפילו מדללים מדי כמה שנים את אוכלוסיית הפילים, על ידי העברתם למקומות אחרים ועל ידי המתת פרטים לאחר מחקר יסודי, כדי למנוע נזקים עתידיים.
כך ניתן להסביר באופן חלקי את ההבדל בין גודל האוזן של הפיל האפריקאי לזו של הפיל האסיאתי על פי המיקום הגאוגרפי שלהם.
אחת הפילות הזקנות ביותר בעולם בתנאי שביה, נולדה בשנת 1951 וחיה בגן החיות בבזל שבשווייץ עד למותה בשנת 2010 בגיל 59. הפיל מגיע לשיא גודלו רק בשנות העשרים של חייו.
בשנותיו הראשונות הוא צמוד לאמו שמגוננת עליו מפני טורפים ומפני זעמם של פילים אחרים.
הפילים אינם טריטוריאליים מכיוון שבאזור שבו ישהו, בתוך זמן קצר לא תישאר מספיק צמחייה שממנה יוכלו להיזון.
הרגלי תזונה אלו, הגורמים לכך שהפילים מכלים את הצמחייה במקום שבו הם סועדים, מחייבים את עדרי הפילים לנדוד ממקום למקום לשם השגת מזון.
כיום חדלו לאלף את הפילים האפריקניים מלבד מעט קרקסים, ורק את הפיל האסייתי ממשיכים לאלף.
פילים אסיאתים נלכדים לצורך אילוף דווקא בגיל בוגר.
כיום ישנה אפשרות של הפריה מלאכותית כדי לעבר את הנקבה, אך לשם כך יש למצוא זכר מתאים וכן לאמן את האם המיועדת במשך חודשים עבור יום הלידה.
עם התפתחות התעופה והתיירות, נועד לפיל גם תפקיד חדש-ישן: במקום לשאת על גבו צבאות של חיילים, נושא הוא כיום צבאות של תיירים, ורכיבה על גבי פילים הפכה למקור פרנסה לתושבי מזרח אסיה.
הפיל אינו מוזכר בשמו בתנ"ך, אבל מוזכר ששלמה המלך ייבא שנהב מחירם מלך צור: .
רוב הפרשנים סבורים שהשנהבים המוזכר בתנ"ך הם השיניים הבולטות של הפיל, מנגד ישנם חוקרים הסבורים שהשנהב זה שם לפיל.
הפיל הוא דמות חשובה וסמל משמעותי בתרבות התאילנדית, והוא בעל השפעה ניכרת על האומה התאית.
במשפחת הפיליים מוכרים לנו שישה סוגים.
מארבעה מתוכם, הסוגים ממותה, פלאולוקסודון, Primelephasו-Stegotetrabelodon לא שרד מין אחד.
הממותות היו הסוג האחרון שנכחד.
הן נעלמו מן העולם לפני כעשרת אלפים שנה וגם בישראל נמצאו שרידי שלדים שלהן.
סוג: פרימלפס (Primelephas) - נכחד
סוג: סטגוטטרבלודון (Stegotetrabelodon) - נכחד
סוג: ממותה (Mammuthus) - נכחד
מין: פלאולוקסודון קפריסאי (Palaeoloxodon cypriotes)
מין: פלאולוקסודון רקי (Palaeoloxodon recki)
מין: פלאולוקסודון פלקונרי (Palaeoloxodon falconeri)
ג'וזף רודולף "פילי ג'ו" ג'ונס היה מתופף ג'אז אמריקני.
ג'ונס נולד בפילדלפיה; כינויו, פילי, הוא קיצור מקובל של שם העיר וניתן לו, בין השאר כדי להבדיל בינו לבין המתופף הוותיק יותר ג'ו ג'ונס.
בשנת 1947 החל ג'ונס לנגן באופן קבוע בקפה סוסייטי, בניו יורק, אחד ממרכזי המוזיקה השחורה בארצות הברית דאז.
במהלך שנותיו במוסד זה ניגן ג'ונס עם כמה מבולטים שבנגני הבי בופ של תקופתו, נגנים כגון צ'ארלי פארקר, דיזי גילספי, פאטס נבארו, בן ובסטר, ג'ו מוריס, טייני גרימס, ליונל המפטון וטאד דמרון.
תקופה זו השפיעה רבות על סגנונו המוזיקלי של ג'ונס, כאשר ההשפעה החשובה עליו הייתה של דמרון.
בין 1955 ל-1958 היה ג'ונס חבר בהרכב הג'אז של החצוצרן מיילס דייוויס, יחד עם ג'ון קולטריין (סקסופון), פול צ'יימברס (בס), רד גרלנד (פסנתר) ומאוחר יותר, קנונבול אדרלי.
הרכב זה היה מהמשפעים בתולדות הג'אז, והמוביל שלו, מיילס דייוויס, אמר למעשה שג'ונס הוא המתופף המועדף עליו.
כמו כן באוטוביוגרפיה של מיילס הוא מספר איך ניסה לגרום למתופפים אחרים לנגן יותר דומה לג'ונס.
בשנת 1958 הוחלף ג'ונס במתופף ג'ימי קוב, הוא החל להנהיג הרכבים משלו, במקביל לעבודה עם מוזיקאים שונים כגון ביל אוונס.
בשנת 1967 עזב ג'ונס את ארצות הברית ועבר לאנגליה, שם החל ללמד מוזיקה.
הוא חזר לארצות הברית ולפילדלפיה בשנות ה-70. בשנת 1981 עזר ג'ונס לייסד את הרכב הג'אז דמרוניה, שהוקדש למוזיקה של המלחין טאד דמרון, ידידו הוותיק, שמת בשנת 1965. ג'ונס הנהיג את הרכב זה עד מותו כתוצאה מהתקף לב, ב-30 באוגוסט 1985.
פיליבסטר או נאום התשה הוא תמרון פוליטי שתכליתו לעכב הכרעה כלשהי בבית המחוקקים באמצעות שיטות שונות למשיכת זמן.
מקורם של הפיליבסטרים בסנאט של ארצות הברית.
הפיליבסטר הראשון נערך בו כבר ב-1790, ובמהלך המאה ה-19 התפתח השימוש בו, ונקבעו לראשונה כללים להסדרתו.
לקראת סוף המאה ה-19 החלו הפיליבסטרים גם לשאת פירות, כאשר סנאטורים הצליחו באמצעותם לבלום חקיקה.
באמצע המאה ה-20 היה הפיליבסטר מזוהה במיוחד עם המאבקים בתחום זכויות האזרח, כאשר סנאטורים ממדינות הדרום השתמשו בפיליבסטר ככלי לבלימת חקיקה בתחום זכויות האזרח, ששיאה בפיליבסטר בן 74 ימים במהלך הדיונים בחוק זכויות האזרח.
מאז סוף המאה ה-20 נעשו ניסיונות שונים להטיל מגבלות תקנוניות ומנהגיות על הפיליבסטרים, אך אלו לא הצליחו להביא להפסקת השימוש בהם.
פרלמנטים אחרים, כגון הפרלמנט הבריטי, הכנסת והדיאט של יפן קבעו מגבלות באשר למשך הזמן שבו חבריהם יכולים לנאום, כדי למנוע פיליבסטרים, אך גם בהם נמצאו פרצות תקנוניות שאפשרו את קיומם.
מקור השם פיליבסטר הוא במילה הספרדית "filibustero", שהיא כשלעצמה שיבוש המילה האנגלית Free Booter או מילים תואמות בצרפתית (flibustier) ובהולנדית (vrijbuiter) שפירושן "שודד חופשי" (שודד ים פרטי לעומת פריבטיר או קורסר (Corsair), שהוא שודד ים שקיבל אישור מהממשלה לעסוק בשוד ימי של אוניות השייכות לאויב).
באמצע המאה ה-19 כונו בשם זה ימאים שכירי חרב, בעיקר אמריקאים, שניסו להשתלט על שטחים באיים הקריביים, בדרום אמריקה ובמרכזה.
המפורסם שבהם הוא ויליאם ווקר, שכבש את ניקרגואה.
ארצות הברית נחלקה סביב השאלה אם הממשלה צריכה לתמוך בפיליבסטרים או להתנער מהם.
בדיון שנערך בסנאט ב-3 בינואר 1853 דרש חבר בית הנבחרים אברהם ונאבל כי הממשל האמריקאי יתנער מהפיליבסטרים.
בתגובה קרא אלברט בראון, חבר אחר בבית נבחרים, כי נאומו הוא כמו פיליבסטר נגד ארצות הברית.
כך קיבל המונח משמעות חדשה – נאום ממושך.
הפיליבסטר והוויכוח סביב חוקיותו ונחיצותו הם חלק בלתי נפרד מכללי המשחק הדמוקרטי בארצות הברית.
הפיליבסטר הוא נחלתו הבלעדית של הסנאט.
בבית הנבחרים זמני הנאומים קבועים מראש מאז 1842.
בשיא הפיליבסטר הארוך ביותר מחזיק הסנאטור קורי בוקר מניו ג'רזי, שנאם בשנת 2025 במשך 25 שעות ו-5 דקות נגד מדיניותו של הנשיא דונלד טראמפ.
השיא הקודם היה שייך לסנאטור סטרום ת'ורמונד מקרוליינה הדרומית, שנאם במשך 24 שעות ו-18 דקות ברציפות בשנת 1957 נגד חוק זכויות האזרח, שהעניק לאפרו-אמריקאים זכות הצבעה וביטל חלק ממדיניות ההפרדה הגזעית.
הפיליבסטר הראשון נערך כבר בשנת 1790 (אם כי אז עוד לא כונה כך).
בשנה זו נערכו בבתי הקונגרס הצבעות על העברת הקונגרס לפילדלפיה.
בבית הנבחרים נמצא לכך הרוב, אך בסנאט נדחתה ההצעה ברוב דחוק.
הכוחות היו כה שקולים עד שאחד הסנאטורים הובל להצבעה על מיטת חוליו.
ימים ספורים אחר כך, תומכי החוק העלו אותו שוב להצבעה.
מזג האוויר באותו יום היה סוער, והיה ברור שהסנאטור החולה לא יוכל להגיע.
עבור מתנגדי החוק, סנאטורים ממדינות כמו וירג'יניה וצפון קרוליינה, היה מדובר בעניין מהותי, שכן משמעות העברת הקונגרס לפילדלפיה הייתה ריחוק ממוקדי קבלת ההחלטות.
על כן החלו אלה בהארכת נאומיהם כדי לגרום לדחיית ההצבעה.
באותה העת היה הפיליבסטר אסור לפי כללי הסנאט, שקבעו כי אין לנאום שלא לעניין, לומר דברים שאינם רלוונטיים או לדבר באופן מייגע ("No one is to speak impertinently or beside the question, superfluously or tediously").
ואולם כלל זה לא כלל סנקציה כלשהי בצדו, ולכן הוא גם לא נאכף.
עליית מדרגה ראשונה בשימוש בפיליבסטרים אירעה ב-1841. 22 סנאטורים דמוקרטים האריכו בדיוניהם על הצעה של הרוב הוויגי להביא לפיטוריהם של המו"לים של ה-"Congressional Globe".
רק כעבור 10 ימי דיונים נמשכה ההצעה.
יחסו של הסנאט לתופעה היה אמביוולנטי.
מצד אחד, נואמי הפיליבסטרים זכו להערכה הן מצד בוחריהם והן מצד יריביהם, ומצד אחר, נחשב הפיליבסטר לתרגיל פוליטי "כשר אבל מסריח".
בד בבד עוגנו הפיליבסטרים בכללי הבית במפורש (למשל, בקבלת ההחלטה המאפשרת לקרוא דברים כתובים אף אם הם אינם קשורים לנושאי הדיון ב-1870), ובמשתמע (למשל, בדחיית הצעת החלטה הקוראת לסנאטורים להגביל את נאומיהם לנושא הנדון בלבד, ב-1856).
רוב הפיליבסטרים הראשונים נכשלו, וזאת בעיקר משום שהסנאט, שגודלו עומד ביחס ישר למספר המדינות המרכיבות את הפדרציה האמריקאית, היה קטן יחסית.
ואולם משנות ה-80 של המאה ה-19 החלו מאמציהם של נואמי הפיליבסטר, בעיקר דמוקרטים ממדינות הדרום, לשאת פרי.
כך, למשל, ב-1890 נבלם חוק לפיקוח על הבחירות במדינות הדרום (שנועד למנוע איומים על הבוחרים השחורים).
עם ההצלחה נשברו גם כמה שיאים חדשים.
ב-1893 הגיעו הדברים לכדי פיליבסטר שנמשך 46 ימים (אם כי הוא נכשל, בסופו של דבר).
ב-1908 נאם הסנאטור הרפובליקני הפרוגרסיבי רוברט לה פולט במשך 18 שעות ברציפות, ובנאומו נעשה ניסיון ראשון לעצור פיליבסטר באמצעים חריגים – כוס השתייה של הסנאטור הורעלה במידה שהיה בה די כדי להביא למותו.
הקש ששבר את גב הגמל היה, ככל הנראה, ההצבעה על חוק חימוש הספינות ב-1917. החוק עבר בקלילות בבית הנבחרים, אבל אופוזיציה עקשנית של 11 סנאטורים בלבד בראשות לה פולט הצליחה לטרפד את העברתו בסנאט.
הדיון בחוק, שקרא לחייב את חימושן של ספינות המסחר, נמשך יומיים בלבד לאחר שנחשף מברק צימרמן.
הכשלת החוק הכעיסה את הנשיא וילסון, וכבר למחרת הוא פרסם ב"ניו יורק טיימס" מאמר שבו תקף את השיטה שמאפשרת למיעוט קטן לכפות את רצונו על הרוב, וקרא לשנותה.
דעת הקהל בארצות הברית אף היא סלדה מתוצאות האירוע, ומאמרי מערכת רבים האשימו את הסנאטורים שהכשילו את החוק ב"חרפה לאומית", וכינו אותם "זונות פוליטיות", "חדלי אישים" ו"פחדנים" – כינויים יוצאי דופן בבוטותם בראשית המאה ה-20.
בתוך ארבעה ימים אימץ הסנאט את "החלטת רובינסון" ברוב של 76 מול 3. לפי הכלל החדש, כלל מס' 22, 16 סנאטורים יכולים להגיש בקשה להפסקת הדיון.
מרגע שמוגשת הבקשה נאומי הסנאטורים מוגבלים לשעה אחת בלבד, ואם הם רוצים להעלות הסתייגויות נוספות, הדיון בהן יתקיים רק אם הסנאט נתן את הסכמתו לכך פה אחד.
יום לאחר הגשת הבקשה היא מובאת להצבעה בסנאט, ואישורה מחייב רוב של שני שלישים מהנוכחים.
זו הייתה הפשרה שהושגה בין תומכי הפיליבסטר לבין אלה שהיו מעוניינים ברוב רגיל.
למרות הצמצום היחסי ביכולתו של המיעוט לקיים פיליבסטר, עדיין היה קשה מאוד להשיג את הרוב הדרוש לסיום הדיון.
למעשה, בין 1917 ל-1927, הפיליבסטר הופסק באמצעות הסעיף החדש ארבע פעמים בלבד, וב-35 השנים הבאות אף לא פעם אחת.
הטעם העיקרי לכך היה שסנאטורים מהדרום קבעו לעצמם עיקרון להתנגד לשימוש בסעיף בכל מקרה שהוא, כדי שכאשר הם עצמם יקיימו פיליבסטרים במקרים של חקיקה בתחום זכויות האזרח, יוכלו לתרץ זאת באותו עיקרון.
הפיליבסטר כאלמנט מרכזי במאבק על זכויות האזרח
בשנת 1964 הובילו הסנאטורים מהדרום פיליבסטר כנגד חוק זכויות האזרח.
פיליבסטר זה נמשך לא פחות מ-74 ימים, אלא שייחודו בתוספת של אלמנט חדש שלא היה מוכר קודם לכן - התקשורת.
הפיליבסטר הגיע באמצעות הטלוויזיה לכל בית ובית בארצות הברית, וכאשר פעילותם של הסנאטורים הדרומיים נגד חוק זכויות האזרח הייתה ויזואלית, היא העצימה את זעמו של הציבור עליהם, וגרמה לו לעודד את תומכי החוק להחזיק מעמד.
בסופו של דבר נכשל הפיליבסטר, החוק אושר, ובכך תם עידן של 35 שנים שבהן הדרום הצליח לבלום חקיקה בתחום זכויות האזרח, במה שכונה "המחסום הדרומי".
בעשור שלאחר מכן המשיכו השמרנים בפיליבסטרים כנגד חקיקה בתחום זכויות האזרח.
במקצת מהמקרים הצליחו ובמקצתם נכשלו, אבל הפיליבסטר בארצות הברית בתקופה זו זוהה בבירור עם מאבקי זכויות האזרח.
השמרנים היו לתומכיו המובהקים של הפיליבסטר, ואילו הליברלים היו למתנגדיו.
לא עמדה עקרונית עמדה בבסיס זה, אלא ההשלכות המעשיות.
בשנות ה-70, בימי שלטונו של ניקסון, חל שינוי במצב זה.
לאחר שרובה הגדול של החקיקה בתחומי זכויות האזרח כבר הושלם, החלו גם פיליבסטרים ליברלים בתחומים כגון איכות הסביבה, המלחמה בווייטנאם והאינטגרציה בבתי הספר.
כך היטשטשה ההבחנה שבין עמדות השמרנים לעמדות הליברלים באשר לפיליבסטר.
כעת היו גם ליברלים שתמכו בשיטה ושמרנים שהתנגדו לה.
בשנות ה-70 החלו תהליכים נוספים שהשפיעו על מעמדו של הפיליבסטר.
בהדרגה קיבלו ועדות הסנאט משקל רב יותר בהליך החקיקה, והדיונים במליאת הסנאט, אולי בדומה לדיונים במליאת הכנסת, נועדו להצבעות על נוסחיהם הסופי של החוקים, ולצורכי תקשורת.
בד בבד התקבלו כמה כללים חדשים.
לדוגמה, ב-1972 אומצה "שיטת המסלול הכפול", ולפיה דיון שבו נערך פיליבסטר מתקיים בשעות הבוקר, ואילו שאר הדיונים נערכים בשעות אחר הצהריים.
משיטה זו נהנה גם הרוב, שכן פעילות הסנאט אינה מושבתת לחלוטין, וגם המיעוט, שכן מדובר בהקלה בתנאים הפיזיים של הפיליבסטר.
שינוי משמעותי אחר היה הקביעה שלפיה פיליבסטר יופסק, ונושא הדיון יובא להצבעה אם 60 סנאטורים (מתוך 100) ידרשו זאת.
בכך הפך הפיליבסטר לכלי היכול לשמש רק קבוצות אופוזיציוניות משמעותיות.
עם זאת הוא הוסיף להיות כלי בעל משקל - 41 סנאטורים הם כוח לא מבוטל.
משמעות חשובה לכלל זה במישור המעשי היא שלהעברת חוק שהאופוזיציה מתנגדת לו בחריפות, יש צורך ברוב מיוחס של 60 סנאטורים.
באשר למקרים מעין אלה קובע כלל 22 של הסנאט כללי דיון נוקשים מהרגיל.
הדיון מוגבל ל-30 שעות, הכלל האוסר אי-רלוונטיות נאכף ביתר שאת, והסתייגויות שלא הוגשו מראש אינן נדונות.
עוד שינוי שהונהג קובע כי אם הסנאט יסכים פה אחד, ניתן לקבוע תחום זמן מוגדר לדיון בנושא מסוים.
עם השינויים הללו הגיעו גם מספר פרוצדורות רשמיות למחצה.
כך, למשל, מקובל לפתוח בפיליבסטר על ידי הודעה של הסנאטור המעוניין בכך - בעמדו על הדוכן - בהודעה למנהיג הרוב, ואפילו בהודעה לאמצעי התקשורת.
סנאטור שמעוניין לעכב דיונים והליכי חקיקה, בין משום שטרם למד את החומר הדרוש ובין מתוך התנגדות עמוקה למהות החוק (במקרה כזה מדובר בסוג אחר של פיליבסטר), יכול לבקש ממנהיג הרוב להעביר את החוק להמתנה, ואם ירצה בכך, בקשתו תיוותר אנונימית.
מכיוון שהליך זה אינו מעוגן בשום תקנון, אין גם הליך המאפשר להפשיר חקיקה ממתינה - ובכך יתרונה של השיטה על הפיליבסטר הרגיל.
ואולם העדר עיגון בתקנון הוא גם חסרונה של השיטה - מנהיגי הרוב עשויים לדחות את הבקשה או לדרוש את פרסום זהותו של המבקש.
בסופו של דבר, הרפורמות שהונהגו, לא רק שלא צמצמו את השימוש בפיליבסטר, אלא אף הגבירו אותו.
שיטת המסלול הכפול הקלה על נואמי הפיליבסטרים, ואף אפשרה להם לנאום זמן רב מבלי להראות נלעגים.
השימוש הגובר בפיליבסטרים שוב הקשה על תפקוד הסנאט, והקולות המתנגדים לו החלו מתרבים, בייחוד בראשית תקופת קלינטון.
אזרח אחד אפילו תבע את הסנאט בטענה שהפיליבסטרים מנוגדים לכלל החוקתי של שלטון הרוב.
בתקופת כהונתו של ג'ורג וו.
בוש, כאשר הסנאטורים מהמפלגה הדמוקרטית, שנמצאו במיעוט במשך רוב התקופה, השתמשו בפיליבסטר כדי למנוע הצבעה על מינוי שופטים שמרנים לבית המשפט העליון ולבתי משפט פדרליים אחרים, ואת מינוי השגריר לאו"ם ג'ון בולטון, איימו הרפובליקנים למנוע פיליבסטרים על מינויים נשיאותיים כאלה בטענה שהם בלתי חוקתיים.
החוקה דורשת את ה"עצה והאישור" של הסנאט לגבי מינויי הנשיא, והימנעות מהצבעה אינה בגדר "עצה ואישור".
איום זה כונה "האופציה הגרעינית", והוא עורר מחאה רבה.
לבסוף, קבוצה בת 14 סנאטורים מתונים משתי המפלגות (שזכתה לכינוי "קבוצת ה-14", "Gang of 14") התארגנה כדי למנוע התפתחות כזו ובה בעת להגביל את השימוש בפיליבסטר על מינויים נשיאותיים ל"נסיבות יוצאות דופן".
בחוק מ-1974 שבא להסדיר את הליכי האישור של חוקי תקציב בקונגרס, נקבע חריג חשוב, ולפיו בנושאים שיש להם השלכה על התקציב ניתן להעביר חוק במסלול עוקף פיליבסטר שנקרא "Reconciliation".
מקור השם הוא ביעודו של הליך זה ליישב בין חוקים קיימים לבין חוקי התקציב.
על דיון בהצעת חוק במסגרת זו לא ניתן לקיים פיליבסטר של יותר מ-20 שעות דיון, וכן יש מגבלות באשר להסתייגויות לחוק שניתן להעלות.
עם השנים התרחבו הגבולות על השימוש בהליך ה-reconciliation, אך עדיין נשמר הכלל שחייב להיות לחוק קשר לענייני תקציב.
בהליך זה השתמשו, למשל, כדי להעביר את התקציב שיזם קלינטון ב-1993 ואת הקיצוצים במיסים שיזם בוש ב-2001 וב-2003. דוגמה חשובה נוספת היא העברת תיקונים בעלי משמעות תקציבית ל"חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה", כחלק מהרפורמה בשירותי הבריאות שיזם אובמה, ב-2010.
גם בבתי המחוקקים של המדינות השונות של ארצות הברית נהוג הפיליבסטר.
בחודש יוני 2013 בלמה הסנאטורית ונדי דייוויס לבדה חוק נגד הפלות בסנאט של מדינת טקסס.
דייוויס תכננה לדבר רצוף במשך 13 שעות, אך הספיקה בפועל לנאום רק 10 שעות ו-45 דקות.
בעוד שהרפובליקנים הצליחו להפסיקה, תומכיה באולם הנואמים הקימו מהומה גדולה ובכך הרוויחו זמן יקר.
לאחר שנרגעו הרוחות התקיימה באולם הצבעה שבסופה הוכרע כי ההצבעה איחרה את הזמן שהוקצב לה ולכן היא מבוטלת.
נאומה של הסנאטורית דייוויס הועבר בשידור חי לכ-100,000 צופים שביקשו לעקוב אחריה.
המשימה הקשה והמאתגרת אף זכתה לזריקות עידוד בדמות ציוצי תמיכה בטוויטר מהנשיא אובמה בתום הנאום.
בהשראת הסנאט, אימצו חברים אירים בפרלמנט הבריטי את הפיליבסטר בשלהי המאה ה-19. הם ביקשו לסכל תיקון בחוק הפלילי, והצליחו למשוך את הדיון על פני 35 ימים.
שלא כבארצות הברית, בבריטניה מיהרו למגר את התופעה, וב-1882 הותקנה הוראת קבע מספר 41 המקנה ליושב ראש ולראשי הוועדות את הסמכות להתערב בנאומים שאינם רלוונטיים או שנמשכים זמן מופרז מדי.
יש הסבורים כי אם הפיליבסטר היה נפתח על ידי חברי פרלמנט אנגלים, ולא על ידי האירים, ייתכן שלא היו ננקטים צעדים נגדו.
מכל מקום, בגלל המסורת והכבוד הנהוגים בפרלמנט הבריטי, הסמכות שניתנה לראשי הוועדות מנוצלת לעיתים רחוקות בלבד, ובין השנים 1945–1988 נמנו בסך הכול 17 מקרים שבהם השתמשו בה.
עם זאת, גם בפרלמנט הבריטי יש אמצעים לעיכוב חקיקה באמצעות הגשת הסתייגויות רבות בשם זכות הדיבור.
שיטה זו לא מיושמת במליאת הפרלמנט, אלא ב-Standing Commitees, ועדות שברובן הגדול הן ועדות אד-הוק לצורכי חקיקה בנושא מסוים.
סמכות חשובה שיש ליושב ראש הוועדה, לאחר שהוא מקבל לידיו את ההסתייגויות, היא האפשרות להשמיט הסתייגויות קטנוניות והסתייגויות שלא נועדו אלא לקבלת זמן דיבור.
סמכות זו משמעותה שליושב ראש יש אפשרות לחסוך מראש פיליבסטר הסתייגויות.
עם זאת, השימוש בסמכות זו אינו אוטומטי, והוא משתנה בהתאם להלך הרוח בוועדה.
גם אם לא השתמש היושב ראש בסמכות זו, יש בכוחו למנוע התמשכות ארוכה מדי של הדיונים באמצעות נעילת הדיון (Closure).
לבקשת אחד מחברי הבית, יכול היושב ראש להכריז על סיום הדיון בשאלה מסוימת, ועל הצבעה, ובלבד שראה כי הבקשה לא נבעה מתוך ניצול לרעה וכי אין בה פגיעה במיעוט.
הכרזה כזו תובא להצבעה, ועליה לזכות ברוב של 100 חברים לפחות, על מנת שתקבל תוקף מעשי.
שיטה נוספת היא שיטה של קציבת זמן, המכונה "גיליוטינה".
שיטה זו, שהשימוש בה החל עוד ב-1887 כחלק מהתגובה לפיליבסטרים האירים, הייתה שנויה במחלוקת במשך שנים, ובדומה למחלוקת על הפיליבסטר בסנאט, העמדות לא נבעו מתוך אידאולוגיה, אלא נגזרו מהיותה של מפלגה מסוימת באופוזיציה או בקואליציה.
השיטה מקנה לממשלה את האפשרות לכפות את סיום הדיון והבאת החוק להצבעה באמצעות קביעת דד-ליין להצבעה.
גם השימוש בגיליוטינה טעון את אישור הבית או הוועדה, לפי העניין, ואולם המקרים בהם הפסידה הממשלה בהצבעה כזו ספורים.
כך, חברי הפרלמנט מביעים רק את ההסתייגויות המהותיות באמת.
מכל מקום, מקרים אלה נדירים, כיוון שבדרך כלל נציגי הממשלה מסכמים מראש עם נציגי האופוזיציה כמה זמן יימשך הדיון.
בנוסף, לעיתים היושב ראש מגלה עצמאות, ובדיונים חשובים הוא מסרב לבקשת הממשלה להפעיל את הגיליוטינה.
ב-1997 פרסמה ועדת המודרניזציה של הפרלמנט דו"ח על הליך החקיקה, ובו המלצה על שיטה חדשה, ה-Programme Motion, שהוגדרה כ"נוקשה מהערוצים הרגילים, אך גמישה יותר מהגיליוטינה".
השיטה נוסתה במספר הליכי חקיקה החל משנת 1997 בטרם אומצה על ידי הפרלמנט.
היא קובעת כי בהצעות החוק שיונחו באמצעותה, יצוינו משך זמן הדיון בחוק המוצע, והתאריך שבו תסיים הוועדה את הכנתו.
בשנת 2001, הוחלט, לאור הניסיונות שנעשו, לקבוע כי ועדות משנה יוכלו להמליץ ל-standing committee שדנה בחוק, על מועד אחר לסיום הליך החקיקה.
השימוש ב-Programme Motion הוא עדיין הסדר זמני הנמצא בבחינה מעת לעת, ותוקפו הוארך באוקטובר 2002. השימוש ב-Programme Motion הביא לצמצום ניכר בשימוש בגיליוטינה.
בשנים 1998–2000, שהיו שנות השיא של הגיליוטינה היו 29 גיליוטינות.
בשנת 2000 החל השימוש ב-Programme Motion באופן סדיר, ועד 2002 היו רק 3 גיליוטינות.
במקביל, התנהלו לא פחות מ-105 הליכים של Programme Motion בשנתיים אלו.
הפיליבסטר בגרסתו האמריקאית אינו אסור במפורש על פי תקנון הכנסת.
עם זאת, בפועל יישומו אינו מעשי, בשל הוראות התקנון הקובעות מראש את זמן הדיבור של כל נואם בדיונים האישיים, והמסמיכות את ועדת הכנסת להקצות את זמני הסיעות בדיונים הסיעתיים.
במספר מקרים אין מגבילים מראש את זמנו של הנואם: שר יכול לעלות לדוכן הנאומים בכל עת ונאומו אינו מוגבל בזמן, וכך גם יושב ראש ועדה המציג חוק לפני הקריאה השנייה.
על פי הנוהג, גם נאומיהם של ראש הממשלה וראש האופוזיציה אינם מוגבלים בזמן.
בלקסיקון הכנסת מוגדר פיליבסטר כ"תכסיס פוליטי שנועד לעכב הצבעות והעברת חוקים באמצעות נאומים ארוכים."
בדומה לפרלמנט הבריטי, הפיליבסטר בכנסת מתבצע באמצעות הגשת הסתייגויות.
בשונה ממנו, הפיליבסטר נערך במליאת הכנסת, ובמקרים חריגים אף בוועדות.
לפי סעיף 86 לתקנון הכנסת, רשאים חברי הכנסת להגיש הסתייגויות להצעת חוק המובאת לקריאה השנייה.
הסעיף כולל מגבלות מסוימות, אך אינו מגביל את מספר ההסתייגויות שרשאי כל חבר כנסת להגיש.
סעיף 90(ב)(1) לתקנון קובע כי למי שהגיש הסתייגות מוקצות 5 דקות לנמקה.
אם הגיש 2 הסתייגויות, מוקצות לו 10 דקות, וכן הלאה.
על כן, לעיתים מגישים חברי כנסת הסתייגויות שאין בהן כל שינוי מהותי בהצעת החוק, או אף הצעות מלעיגות (במהלך הדיונים על הצעות תיקון לחוק יסוד: הממשלה, הגישו סיעות האופוזיציה כ-8,000 הסתייגויות.
אחת מהן כללה הצעה שלפיה במקום "ראש הממשלה החלופי", יבוא "מנפח צמיגים", על מנת שיוכלו לקבל את זמן הדיבור במליאה).
במקרים רבים הם אף נושאים נאומים שאינם קשורים להצעת החוק.
חברי כנסת שמגישים הסתייגויות לא מהותיות מסירים אותן, בדרך כלל, אלא אם כן בכוונתם לערוך גם פיליבסטר הצבעות שמיות.
אף שהפיליבסטר הראשון בישראל נערך בנוגע לתיקון בפקודת מס הכנסה (הדיון התקיים ב-27 במרץ 1957, ונמשך עד 5:00 בבוקר), השימוש בפיליבסטר נפוץ בעיקר בדיונים על חוק התקציב ועל חוק ההסדרים הנלווה לו.
ראשית, חוקים אלה מכסים תחומים רבים, ויש להם משמעויות כלכליות, חברתיות ופוליטיות רחבות יותר מאשר חוקים אחרים.
לכן, לאופוזיציה יש במקרים רבים סיבות אידאולוגיות כנות לסכל את העברת החוקים, או למצער להילחם בהם.
סיבה שנייה נעוצה בטעמים פרקטיים.
חוקים מסוג זה הם עתירי סעיפים ומשופעים במספרים, מה שמגדיל מאוד את מגוון האפשרויות להגשת הסתייגויות לשם דיבור.
חבר כנסת שנודע במיוחד בהקשר לפיליבסטרים בישראל, הוא מיכאל איתן, שנשא את הנאום הארוך בתולדות הכנסת, בעת שנימק את הסתייגויותיו לתקציב המדינה לשנת 1993. איתן נאם במשך 10 שעות ו-7 דקות, ובאורח נדיר עסק ברובו של הנאום בנושא הנדון – תקציב המדינה.
פיליבסטר משמעותי במיוחד היה של חבר הכנסת יצחק פינדרוס שנתבקש למשוך את הזמן על מנת להשיג רוב להצעת חוק לדחיית תאריך הגשת התקציב ובעקבות כך נאם במשך שעה ו-50 דקות שבסופן ההצעה נפלה.
ברגע האחרון של ההצבעה השמית נכנסו בהפתעה ארבעה חברי כנסת שהצביעו נגד ההצעה וגרמו לנפילתה.
נפילת ההצעה הובילה לבחירות לכנסת ה-24.
בשונה מהפיליבסטר המקובל שנעשה במליאת הכנסת, חבר הכנסת יכול לעשות שימוש בסמכותו לעלות הסתייגויות או להעלות טענת "נושא חדש" (לפי סעיף 85 לתקנון הכנסת) בזמן הדיון בוועדה מוועדות הכנסת.
בדיון שנערך לקראת אישורו של חוק התקציב הדו-שנתי לשנים 2017–2018, העלתה חברת הכנסת סתיו שפיר הסתייגויות במשך כ-13 שעות כאשר את חלקן אף תיעדה בשידור חי בפייסבוק.
חברי הקואליציה בוועדה ביקרו את השימוש במהלך זה, אולם יושב ראש ועדת הכספים חבר הכנסת משה גפני הודיע כי לא יפריע לקיומו.
לבסוף, נשא הפיליבסטר פרי כאשר הגיעו הצדדים להסכמות על נוסח מרוכך יותר לחוק.
סוג שני של פיליבסטר המקובל בכנסת הוא דרישה להצבעה שמית.
אין מדובר בהמצאה ישראלית, ואפילו ישיבתו הראשונה החגיגית של הפרלמנט האירופי סבלה מדרישה של מיעוט מחברי הבית לערוך הצבעה שמית על כמה עניינים פרוצדורליים.
בניגוד לריבוי הסתייגויות, השימוש בהצבעה השמית ככלי לעיכוב הצבעות הוא כלי חדש יחסית.
למעשה, בראשית ימיה של הכנסת הצבעה שמית הייתה דבר נדיר גם כשהתבקשה מטעמים עקרוניים, ועד 1965 נערכו רק 3 הצבעות בדרך זו, כולן בנושאים בעלי חשיבות לאומית: כינון הממשלה הראשונה, החלטת הררי והסכם השילומים.
השימוש בפיליבסטר הצבעות שמיות קל לביצוע.
לפי סעיף 36(ב) לתקנון, די בדרישה של 20 חברי כנסת (או של הממשלה) כדי לקיים הצבעה שמית.
(לשעבר, היה זה סעיף 131, ולפני כן סעיף 148), מסמיך את ועדת הכנסת לקבוע סדרי דיון שונים מהקבועים מהתקנון.
זאת כאשר מליאת הכנסת דנה בחוק התקציב או כאשר מדובר על "מקרים אחרים יוצאים מן הכלל".
הפרשנות המקובלת שניתנה לאותם "מקרים יוצאים מן הכלל" היא כאשר מדובר על הצעות חוק שאם לא יעברו במועד קצוב – הן תסוכלנה (כך לדוגמה נעשה שימוש בסמכות זו ערב אישור הסכמי אוסלו ותוכנית ההתנתקות).
בדרך כלל מנסות הקואליציה והאופוזיציה להגיע להסכמות על מסגרת הדיון, אך במקרים בהם הן מגיעות למבוי סתום, מנצלת הקואליציה את הרוב שיש לה בוועדת הכנסת, וכופה הסדר שמקצר את הפיליבסטר.
בעבר נחשב השימוש בסעיף התנהלות קיצונית, וכמוצא אחרון, ואולם בשני העשורים הראשונים של המאה ה-21 גובר השימוש בו.
שימוש בסעיף 98 נעשה, למשל, בעת הדיון על התוכנית הכלכלית של בנימין נתניהו בשנת 2003, כאשר סיעות השמאל העלו למעלה מ-8,000 הסתייגויות.
ועדת הכנסת החליטה על יישום שיטה שכונתה "שיטת האקורדיון", המאפשרת הצבעה אחת על הסתייגויות דומות.
בשנת 2011 תוקן תקנון הכנסת, ונקבע בו, בסעיף 90(ב)(3), כי לעניין זמן הדיבור, "דין הסתייגויות חלופיות כדין הסתייגות אחת".
פירושו של דבר כי גם אם יוגשו הסתייגויות רבות לנושא אחד, אם הן חלופיות זו לזו, זמן הדיבור יישאר חמש דקות ולא יוכפל במספר ההסתייגויות.
במהלך דיון בהארכת הוראות השעה המאפשרות שירות חובה במשטרה ושירות חובה לסוהרים בשנת 2012, הגישה סיעת האיחוד הלאומי אלפי הסתייגויות הנוגעות למספרי החיילים שיוצבו במשטרה ובשירות בתי הסוהר ולתאריך פקיעתן של הוראות השעה.
אף שלפי הסעיף החדש אין פירושו של דבר זמן דיבור רב יותר, התכוונו חברי הסיעה לקיים את הפיליבסטר באמצעות עריכתן של אלפי הצבעות.
באופן דומה נערכו גם ההסתייגויות על התאריכים.
חברי האיחוד הלאומי טענו כי הדבר מנוגד לתקנון והחרימו את ההצבעות, ובסופו של דבר כולן הוסרו.
הנושא הועבר להכרעת ועדת הפירושים של הכנסת, אך טרם הוכרע.
בשנת 2014 קבעה ועדת הכנסת, לפי סעיף 98, מסגרת דיון לשלוש הצעות חוק שנדונו בשבוע אחד - חוק יסוד: משאל עם, תיקון לחוק שירות ביטחון בעניין גיוס בני ישיבות ותיקון לחוק יסוד: הממשלה שכונה "חוק המשילות".
סיעות האופוזיציה, שדרשו לקבוע מסגרת דיון ממושכת יותר, החרימו בתגובה את דיוני המליאה בשלוש הצעות החוק.
בפרלמנט של יפן נאסר לחלוטין קיומו של פיליבסטר דוגמת הפיליבסטר האמריקאי.
הסיבה לכך נעוצה בכך שכינונו מחדש של המשטר היפני לאחר מלחמת העולם השנייה נעשה תחת פיקוחה של ארצות הברית.
היועצים האמריקאים רצו לכונן את הפרלמנט בדמותו של הקונגרס, ללא האלמנטים השליליים שהיו קיימים בו לדעתם.
חוק הדיאט היפני קובע, לפיכך, כי בסמכות יושב ראש הישיבה להגביל את משך הדיון.
חברי הפרלמנט רשאים אמנם לבקש את הארכת הדיון, אך ניתן להסיר בקשה כזו ברוב רגיל.
אף על פי כן, הצליחו חברי פרלמנט ליברלים לפתח סוג של פיליבסטר-זוטא, המכונה "הליכת פרה".
חלק מההצבעות בפרלמנט הן חשאיות, באמצעות הטלת פתקי הצבעה לקלפיות.
חברי פרלמנט שמעוניינים לעכב את הדיון מתגודדים ליד הקלפי, מתעכבים בדרכם להצביע, "שוכחים" להביא את פתק ההצבעה, מביאים את הפתק הלא נכון, וכיוצא בזה.
לעיתים קורה שמההתגודדויות במסדרון הצר שמוביל לקלפי מתפתחות תגרות.
סוג זה של פיליבסטר מוגבל ביעילותו, ואין הוא נמשך יותר מ-3 שעות.
בפרו ובפינלנד נערכים פיליבסטרים בשיטה האמריקאית.
גם באו"ם היו מקרים של פיליבסטרים שנועדו להשפיע על החלטות.
גם החלטת החלוקה התקבלה בעקבות פיליבסטר.
ההצבעה אמורה הייתה להתקיים ב-27 בנובמבר 1947, אך באותה העת לא היה רוב להצעה.
את ישיבת העצרת הכללית ניהל שר החוץ של ברזיל, אוסוואלדו ארניה, שהיה בין תומכיה.
הנציגים הדרום אפריקאים, שתמכו אף הם בהצעה, ביקשו את רשות הדיבור, ונאמו במשך שעות.
נציגי מדינות ערב דרשו לסיים את הדיון ולהגיע להצבעה, אך ארניה סירב.
לאחר חצות, הודיע ארניה שעקב התמשכות הדיון, ההצבעות יתקיימו רק יומיים לאחר מכן, ב-29 בנובמבר.
בפרק זמן זה ניהלה הסוכנות היהודית מגעים עם נציגי מדינות קטנות שלא היו להן אינטרסים באזור, השיגה את תמיכתן, וכך הושג הרוב להצעה.
מאז נערך הפיליבסטר הראשון ב-1790, הפיליבסטר הוא אמצעי שנוי במחלוקת.
ברוב המקרים ההתנגדות לו או התמיכה בו אינה אידאולוגית, והיא נובעת מהיותו של מביע העמדה באופוזיציה או בקואליציה.
חבר הפרלמנט מייצג את ציבור בוחריו.
כאשר הוא משמיע את קולו הוא משמיע את קולו של ציבור זה.
קיצוץ בזכותו של חבר פרלמנט, במיוחד מהאופוזיציה, לשאת את דבריו בבימה שנועדה לכך, מהווה למעשה פגיעה בחופש הביטוי שלו ושל ציבור הבוחרים שלו.
בעידן תקשורת ההמונים, טיעון זה חלש יחסית, מאחר שחבר הפרלמנט יכול להביע את עמדותיו בזירות אחרות.
לעיתים משתמשת האופוזיציה בפיליבסטר כדי להגיע להישגים נקודתיים.
ב-2002 הודיעה האופוזיציה כי תוותר על דרישתה להצבעה שמית אם ראש ממשלת ישראל, אריאל שרון, ייפגש עם ראשי ארגוני הנכים.
ב-2003 כמעט שהושג הסכם על משיכת כל ההסתייגויות בתמורה לביטול המס על עקרות הבית.
בסופו של דבר הפעילה ועדת הכנסת את סעיף 148, וההסכם לא מומש.
רוב הדיונים המהותיים על הצעות חוק נערכים בישראל בוועדות הכנסת.
עם זאת, הדיונים שמשודרים דרך קבע ובמלואם, הם דיוני המליאה.
הציבור חשוף יותר לנעשה במליאה מאשר לנעשה בוועדות, והדיון הממושך מאפשר לחברי הכנסת להביע את עמדותיהם באופן חופשי.
כפי שציין באחד הדיונים חבר הכנסת סילבן שלום: "...לאחר שגיבשנו את כל ההסתייגויות ולא הצלחנו להעביר שום הסתייגות בוועדת הכספים.
אבל יש לנו האפשרות כרגע לומר לציבור את דעתנו על תקציב המדינה ל-1995".
עם זאת, טענה זו נחלשת בהדרגה, שכן מאז ראשית העשור השני של המאה ה-21, משודרים גם דיוני הוועדות באתר האינטרנט של הכנסת.
הפיליבסטר לא מנטרל לחלוטין את פעילות הפרלמנט, והשימוש בו הוא במקרים בודדים בלבד.
טיעון זה תקף פחות לגבי הסנאט, שבו מתקיימים פיליבסטרים גם על נושאים שוליים, אך בכנסת, כאמור, רוב הפיליבסטרים נערכים בהצבעות על חוק התקציב וחוק ההסדרים, כלומר פעם או פעמיים בשנה.
המצב בפרלמנט היפני מוכיח שאי אפשר למנוע פיליבסטרים לחלוטין, וחברי הפרלמנט תמיד ימצאו את הפרצות בתקנון שיאפשרו את עיכוב ההצבעה.
הדבר בא לידי ביטוי גם בדיון שנערך בוועדת הכנסת ב-2003. חבר הכנסת אברהם בורג מהאופוזיציה אמר: "לא אכפת לי בכלל איזה כלל תקבעו.
אני אומר לכם: תקבעו כלל שמותר לי להגיד מילה על כל סעיף, אות על כל סעיף – אני אמשוך לכם את הדיון מאה שעות, אם אני רוצה.
חבל בכלל על הניסיון לחשוב שיש אפשרות להגביל".
יושב ראש הקואליציה, גדעון סער, ציין אף הוא כי "יש לי חשד...
שאם אתה תשים סוג מסוים של מכשול, יבואו חבריי באופוזיציה וינסו למרר את חיינו בדרכים אחרות".
הפיליבסטר עשוי לאפשר למיעוט לסכל את רצון הרוב.
ככל שמתמשך הדיון, כך חורגים חברי הפרלמנט מהנושא, ומבזבזים את זמנו של הפרלמנט בדיוני סרק.
אחת הדוגמאות לדיון סרק שנערך בסנאט היא נאומו של הסנאטור יואי לונג על מדיניות הניו דיל בשנת 1935, שכלל דיון נוקב בשאלת גורלה של חרבו של ג'ורג' וושינגטון, תובנות בנוגע ליופי שבשינה, ותחקיר מעמיק שהניב מספר מתכונים לצדפות.
הדיונים הממושכים והמתישים עלולים להביא לטעויות.
הדוגמה הבולטת לכך היא פרשת ההצבעות הכפולות בשנת 2003.
פגיעה במעמד הפרלמנט בעיני הציבור.
זוהי תוצאה ישירה מהמראות המגוחכים שנגלים לעיתים בזמן פיליבסטר, מהנאומים הלא רלוונטיים, ומהשלכותיהם של חוסר הריכוז והעייפות.
פעילותו המתמשכת של הפרלמנט נושאת עמה עלויות, ללא תוצר של ממש.
הסרט "מר סמית הולך לוושינגטון" של פרנק קפרה (1939) מציג פיליבסטר שבשיאו מוקראת החוקה האמריקאית.
פיליטון (נהגה בעברית גם פליטון או פוליטון; מצרפתית: feuilleton – "פייטון" = דף קטן, עלון, דף מצורף) הוא מאמר, המופיע בדרך כלל בעיתון, שדן בצורה קלה, הומוריסטית ושווה לכל נפש בנושא מקומי, חברתי, תרבותי ואף פילוסופי.
הפיליטון הופיע על פי רוב במדור מסוים בדף העיתון, לרוב בחלקו התחתון מתחת לקו הפרדה.
הפיליטון נולד בצרפת בראשית המאה ה-19. התסיסה המהפכנית, התמורות החברתיות והצימאון למידע חדשותי תרמו להיווצרותו של קהל קוראים חדש, אשר נזקק לסוג אחר של עיתונות.
הקוראים החדשים, שבאו משכבות עממיות, דרשו חומר קריאה קל, משעשע ובעל מבנה פשוט, והפיליטונים ענו יפה על צורכיהם.
המתכונת הגרפית של הפיליטון בעיתון כמעט ולא השתנתה מאז יצא הפיליטון הראשון ב-25 בינואר 1800 כמוסף לעיתון הפריזאי Journal des débats ("ז'ורנל דה דֶבָּה"); היה זה מעין דף קטן שנוסף לעיתון בעמוד השני והובדל מהחלק העליון באמצעות קו הפרדה.
הפיליטון (feuilleton), שפירושו בצרפתית: עלה, או דף קטן, הודפס בגופנים קטנים יותר מאלה שבהן הודפס שאר העיתון, וכך יכלו הקוראים לגשת מיד אל המדור המוכר להם.
מדורי הפיליטונים ריכזו את כל החומר שאיננו חדשותי: חידות, אופנה, אנקדוטות קצרות, ביקורות, סאטירות, סיפורים פיקנטיים וכיוצא בזה.
בהדרגה הפך הפיליטון למדור התרבותי של העיתון, כאשר פעמים רבות הפובליציסט הרציני של העיתון כותב גם פיליטונים, ונוצר סגנון מיוחד של מעין פטפוט קל ואלגנטי, אשר נתן ביטוי ל"אֶספּרי" (esprit, הרוח) הצרפתי.
הנושאים עצמם התחלפו, אך הייתה בהם תמיד זיקה לאקטואליה וקלילות שמחפה לעיתים על תוכן רציני, ולעיתים אפילו מצליף, של בן המקום.
נוצר מצב חדש, שבו הסגנון האישי והווירטואוזי לעיתים של הפיליטוניסט דחק את רגלי המאמר בעל המידע האינפורמטיבי היבש.
בנוסף לכך, הפיליטון שימש כדרך העוקפת את מספריו המחמירים של הצנזור, שבאימפריה הרוסית במיוחד, היה מחמיר מאוד עם כתבות שלא הלכו בתלם הקבוע של השלטון.
לעיתים קרובות אמרו הפיליטוניסטים את שלהם, בדרך פארודית, אנלוגית ובלתי מחייבת, לקורת רוחם של כל הצדדים.
כותבי פיליטונים ידועים באירופה במהלך המאה ה-19 וראשית המאה ה-20: אמיל זולא, ז'אן ז'ורס, פרנסואה מוריאק ושארל בודלר פיארו את עמודי הפיליטונים בצרפת; היינריך היינה, אלכסנדר פון הומבולדט, שטפן צווייג, ארתור שניצלר, ותאודור הרצל את העיתונים הגרמנים; ואילו רודיארד קיפלינג, קתרין מנספילד וסומרסט מוהם תרמו את ההומור האנגלי לפיליטונים הבריטיים.
הפיליטון העברי הראשון נדפס בגיליון הראשון של 1867 בעיתון העברי "המליץ" על ידי הסופר צבי הכהן שרשבסקי, ונקרא: "עלה נידף".
הפיליטון נכתב ממש על פי המתכונת הצרפתית: בעמוד השני של העיתון, מתחת לקו מפריד ובגופנים קטנים יותר: בכתב רש"י.
אך מבחינת התוכן, היו אלו ניסיונות ראשונים, שהתאפיינו באריכות פלפולית חסרת הומור בסגנון בית המדרש.
הנושאים כללו: הומור, ביקורת ספרותית, סיפורים בהמשכים, שירים, ענייני דיומא, ענייני קהילה ועוד.
בתרבות, שהייתה רובה ככולה רצינית וכבדה, שימש הפיליטון העברי מעין אתנחתא מחויכת ונדרשת, הן על ידי הקוראים והן על ידי הכותבים, שהסתגלו באהבה לסגנון החדש.
הפיליטון העברי תרם אפוא את חלקו ללשון העברית המתחדשת, ובעיקר זו המדוברת, ולהדברת המליצה המסורבלת בשפה.
לצד המאמרים כבדי הראש בעיתונות, שכנו הפיליטונים הקלילים, שדברו אל העם בלשון העם ותרמו רבות להכנסת ההומור וההלצה לכתיבה העיתונאית, למשלב עממי של דיונים תאורטיים ופילוסופיים למיניהם, להחדרת נושאים כללים לתוך ההווי היהודי ולשיחה לבבית בין כותב וקורא.
לא כולם היו שותפים להתפעלות מהפיליטונים, שזכו לפופולריות רבה בקרב קהל הקוראים.
היו אנשי רוח שזלזלו בכתיבה הקלה והמהתלת, שכאילו יצאה מתחת לשרוולם של הפיליטוניסטים, לעומת הספרים והמאמרים הרציניים, שהושקעו בהם הרבה מחשבה ותכנון.
דוד פרישמן מתאר את תדמיתם של כותבי הפיליטונים בעיני אנשי הרוח: "המלה 'פיליטוניסטן' הייתה בינתיים לשם גנאי פשוט, מין שם-נרדף עם בור, גונב סוסים, פוחז, מזייף-שטרות וכדומה...", זועם פרישמן על המעמד הנמוך שקיבלו הפיליטוניסטים בקרב "המבינים".{{הערה|{{צ-מאמר|מחבר = דוד פרישמן|שם = רק לא פיליטוניסטן (לזכר א.
לווינסקי)|כתב עת = כל כתבי דוד פרישמן, כר' 12-13}}.}} גם מקס נורדאו האשים את אחד העם שמאמריו אינם אלא ערבוביה של פטפוטים שנלקחו מתוך פיליטונים אירופיים.
מנגד, אחד העם האשים את הרצל, שהיה כותב פיליטונים בעיתון הווינאי "נויה פרייה פרסה" (Neue Freie Presse), שהוא שחקן ש"כל דבריו ומעשיו הם אך פוליטון גדול, לא יותר...".
לעומת זאת, נכתב על הרצל בעיתון "המצפה" מאמר, ובו נאמר שכאשר התפרסם פיליטון שלו בעיתון, היה זה יום חג לקוראים ולמערכת.
מסתבר אפוא שכתיבת פיליטונים יכלה לעיתים לשמש כגנאי, כהאשמה בכתיבה לא רצינית, קשקשת מתלהמת ופופוליסטית; כלומר, הפופולריות הרבה של הסוגה החדשה הייתה כנראה גם בעוכריה.
כיום לא מרבים להשתמש במונח "פיליטון"; את מקומו ירשו הסאטירות, הטור האישי הקבוע, הומורֶסקות, מערכונים וכדומה.
ואולם רבים הכותבים ברוח הפיליטונים של המאות הקודמות.
הפיליטוניסט הישראלי הידוע ביותר בארץ ובעולם הוא אפרים קישון: הפיליטונים היומיים שלו במדור "חד גדיא" בעיתון "מעריב", התפרסמו במשך כשלושים שנה, הצטיינו בווירטואוזיות יצירתית מתרשמת של בן המקום ובהומור, לעיתים קרובות סאטירי ונשכני, וכבשו את לב הקוראים מכל קצות הקשת החברתית והפוליטית.
מאז קמו עשרות בעלי טור קבוע שכתיבתם האישית והקלילה בעלת הצביון הייחודי תואמת, פחות או יותר, את ההגדרה הפיליטוניסטית.
גם הפיליטונים הישראלים חורגים לעיתים קרובות מעבר לשיחה קלילה מתובלת בהומור וחסרת אג'נדה.
ניתן למנות עִמם את טוריהם הקבועים בעיתון של מאיר עוזיאל, מאיר שלו, יאיר גרבוז, יהונתן גפן, סייד קשוע, חנוך דאום, נרי ליבנה, דורון רוזנבלום ואחרים, ובעבר את יאיר לפיד.
פִילוֹקְטֵטֶס הוא דמות מהמיתולוגיה היוונית, מגיבורי שירת הומרוס וגיבורם של מחזות דרמה שנכתבו בעת הקלאסית ביוון העתיקה.
דמותו נכרכת בשירה היוונית עם שהות על אי בודד ועם מאבק ממושך בכוחות פנימיים וחיצוניים; בכך, היא נקשרת עם נושא ראשיתה של התרבות, ראשית הציוויליזציה האנושית.
פילוקטטס הוא בנו של המלך פּוֹיַס מחבל תסליה, גיבור עבור היוונים, מלוחמי טרויה שנודע מעל לכל ביכולת הקשתוּת הנדירה שלו.
לבד מאזכורים באיליאדה, עלילותיו של פילוקטטס על האי תוארו במחזות שנשאו את שמו, שאותם חיברו סופוקלס, אייסכילוס ואאוריפידס; ואולם, מחזהו של סופוקלס הוא היחיד ששרד.
כמו כן הוא מוזכר במטמורפוזות של אובידיוס.
ישנם לפחות ארבעה סיפורים נפרדים המתארים את השתלשלות האירועים שקרו לפילוקטטס במסעו לטרויה כאשר כולם מעידים לכך שהוא נחבל ברגלו.
לפי גרסה אחת, פילוקטטס ננשך על ידי נחש שהרה שלחה כדי להעניש את פילוקטטס על שירות שלו או של אביו להרקלס.
מסורת אחרת מספרת כי הוא אולץ בידי היוונים להראות היכן מופק אפרו של הרקלס וכאשר הוא מגיע אל האתר, נפצע ברגלו שנגעה באדמת האפר.
גרסה אחרת מתאר את הגעת האכאים, בדרך לטרויה בתחילת המלחמה, לאי טנדוס.
מאחר שאכילס הכעיס את אפולו בשל רציחת מלך טנס, כביכול בנו של האל, הציעו האכאים כפיצוי קורבן לאפולו, יצא נחש מן המזבח ונשך את פילוקטטס.
הגרסה האחרונה מציעה כי פילוקטטס הוכש באי של כריס, נימפנה כפי שמוצג במחזה של סופוקלס.
בגרסאות מודרנית לעיתים מוצג כי סיבת הפציעה נבעה משריטה בחץ מורעל.
הדרמה המחורזת של סופוקלס הועלתה לראשונה ב-409 לפנה"ס כחלק מאירועי הדיוניסיאה המסורתיים, וזכתה בפרס ראשון.
היא ממוקמת על ציר הזמן בנקודה שלאחר השלכתו של הקַשָת המוכשר, פילוקטטס מהעיר מַליס, מהאונייה שבה הפליג עם המלחים במסע לכיבוש טרויה, לאחר שהוכש ברגלו על ידי נחש וייסורי פציעתו מאיימים על הצוות שעימו על הסיפון.
הוא נעזב על ידי חבריו על האי לֵמְנוס כשהוא סובל מפצע וברשותו קשתו בלבד.
למעשה, העלילה מתרחשת מתום עשר שנים מאותו נידוי, והיא מגוללת את המפגש בין הגיבור המתענה, השוהה בגלות נוראה ובודדה על האי, לבין שליחי צבא יוון הבאים להשיב אותו אל החזית, ובתוך כך מביאה את הקונפליקט העוצמתי בין מייצגי הציוויליזציה (התרבות) לאדם שנמצא מחוץ לה.
פיליבר ציראנאנה (במלגשית וצרפתית: Philibert Tsiranana; מבטאים "פיליבר ציראן"; 18 באוקטובר 1912 - 16 באפריל 1978) היה פוליטיקאי מלגשי, הנשיא הראשון של הרפובליקה המלגשית (כעת - מדגסקר) בין השנים 1959–1972.
ידוע כ"אבי העצמאות" ("Rain'ny Fahaleovantena") של ארצו, מנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית המלגשית.
כונה גם "דדאבה" - "Dadabe Tsiranana" ("סבא ציראן").
מדיניותו התבססה על שילוב של השקפות סוציאליסטיות ושמרניות ועל הבטחת שלטון יציב וריכוזי.
בסוף שנות מנהיגותו נטה לשיטה אוטוריטרית, ותהליך הדמוקרטיזציה נתקע.
תחת שלטונו, למרות המגבלות הרבות, הייתה מדגסקר היחידה בין המושבות הצרפתיות לשעבר באפריקה השחורה ששמרה על שיטת בחירות רב-מפלגתיות.
ציראנאנה היה מורה למתמטיקה ולצרפתית בהכשרתו.
לפי הביוגרפיה הרשמית שלו, פיליבר ציראנאנה נולד בשנת 1912 ביישוב אמבריקוראנו במחוז מנדריצארה באזור סופיה בצפון-מערב מדגסקר.