tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באביב 1908, פגשה גולדמן את ד"ר בנג'מין "בן" רייטמן, רופא שכונה "הדוקטור הנווד".
כרופא טיפל בעיקר בעניים שחלו במחלות מין.
גולדמן התאהבה ברייטמן, ובין השניים התרקם רומן.
"אתה פתחת את שערי הכלא של נשיותי", כתבה גולדמן לרייטמן באחד ממכתבי האהבה הלוהטים אליו, "וכל התשוקה שלא באה על סיפוקה שנים רבות כל-כך, זינקה החוצה אל סערה נמהרת וחסרת גבולות כמו הים עצמו".
יחסיהם הלוהטים נמשכו 10 שנים ואז חזרה גולדמן אל אלכסנדר ברקמן.
גולדמן חשה תסכול מהקהל בהרצאותיה וייחלה "להגיע למעט האנשים שבאמת רצו ללמוד, במקום לרבים שמגיעים לשם הבידור".
היא אספה סדרת נאומים ומאמרים שכתבה עבור "אמא אדמה" ופרסמה ספר שנקרא "אנרכיזם ומאמרים נוספים".
הספר מכסה מגוון רחב של נושאים – בנוסף למבט מקיף על אנרכיזם והביקורת עליו, הספר כולל מאמרים בנושאים של פטריוטיות, סופרג'יזם, נישואים ובתי סוהר.
אמה גולדמן תמכה בפעילה הפמיניסטית, מרגרט סנגר, שטבעה את המושג "פיקוח ילודה" והפיצה מידע על מגוון אמצעי מניעה ביוני 1914 במגזין שלה "האישה המורדת".
גולדמן ורייטמן סייעו לסנגר כשחילקו עותקים של מנשר שלה בשם "הגבלת המשפחה" (יחד עם מאמר בעל רוח דומה של רייטמן), ובשנת 1915 גולדמן ערכה סיור ברחבי ארצות הברית, גם על מנת להעלות את המודעות לאמצעי מניעה.
על אף שהגישה הציבורית לנושא נתפסה כליברלית למדי, גולדמן נעצרה בחודש פברואר 1916, והואשמה גם היא בהפצת מידע בנוגע לאמצעי מניעה.
גולדמן בחרה שלא לשלם קנס בסך 100 דולר, ובילתה שבועיים בעבודות בכלא, שאותן ראתה כהזדמנות להתחבר לאלו שנדחו על ידי החברה.
ב-1916 נבחר וודרו וילסון מחדש כנשיא ארצות הברית תחת הסיסמה "הוא שמר עלינו מפני מלחמה".
ברם, בתחילת הקדנציה השנייה של וילסון, הוא החליט שהתעלמות גרמניה מההגבלות שהוטלו על לחימת צוללות מהווה עילה מספקת לכניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה.
זמן קצר לאחר מכן, הקונגרס האמריקאי העביר את "חוק השירות הסלקטיבי", שדרש מכל הגברים בגילאים 21–30 להתייצב לגיוס לצבא ארצות הברית.
גולדמן ראתה בהחלטה שימוש בתוקפנות מיליטריסטית, המונעת ממניעים קפיטליסטים.
היא הכריזה ב"אמא אדמה" על כוונתה לצאת כנגד הגיוס, וכנגד התערבותה של ארצות הברית במלחמה.
למען מטרה זו, גולדמן וברקמן ארגנו את "הליגה נגד הגיוס" בניו יורק, שהכריזה: "אנחנו מתנגדים לגיוס כיוון שאנחנו אינטרנציונליסטים, אנטי-מיליטריסטים, ומתנגדים לכל המלחמות אשר מנוהלות על ידי ממשלות קפיטליסטיות".
הקבוצה הייתה חלוצה בפעילות נגד גיוס, ותאים נוספים שלה החלו להופיע בערים נוספות.
אולם כאשר המשטרה החלה לפשוט על האירועים הציבוריים של הקבוצה על מנת למצוא גברים צעירים שלא התייצבו לגיוס, גולדמן וחבריה החלו להתמקד בהפצת מנשרים וחומרים כתובים אחרים.
בעיצומו של הגל הפטריוטי שפשט במדינה, חלקים רבים בשמאל הפוליטי סירבו להצטרף למאמצי הליגה.
"מפלגת השלום של הנשים", למשל, הפסיקה את התנגדותה למלחמה ברגע שארצות הברית נכנסה אליה.
"המפלגה הסוציאליסטית של אמריקה" התנגדה רשמית להתערבות ארצות הברית, אך תמכה בווילסון במרבית פעולותיו.
ב-15 ביוני 1917 נעצרו גולדמן וברקמן במהלך פשיטה על משרדיהם ונתפסה כמות גדולה של מסמכים ותעמולה אנרכיסטית.
גולדמן וברקמן הואשמו בקשירת קשר "להדיח אנשים לא להתגייס" על בסיס "חוק הריגול" החדש.
החוק הטיל עונשים כבדים לכל מי שהפריע לגיוס לצבא או עודד "אי-נאמנות" כנגד ממשלת ארצות הברית.
גולדמן וברקמן חויבו בערבות בסך 25,000 דולר כל אחד.
גולדמן בחרה להגן בעצמה עליה ועל ברקמן במהלך המשפט, ופנתה לתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית בשאלה כיצד הממשלה יכולה לטעון שהיא נלחמת למען הדמוקרטיה כאשר היא מדכאת את חופש הביטוי בביתה.
חבר המושבעים לא הסכים עם טענותיה של גולדמן וקו הגנתה ומצא אותה ואת ברקמן חייבים בדין.
השופט גזר עליהם את העונש המרבי – שנתיים מאסר, קנס בסך 10,000 דולר כל אחד, ואפשרות של גירוש לאחר שחרורם.
בעת שהעבירו את גולדמן לבית הסוהר, היא כתבה לחבר: "כליאה של שנתיים עבור עמידה בלתי מתפשרת באידיאל של אדם.
בכלא פגשה בסוציאליסטית קייט ריצ'רדס או'הר, שאף היא נכלאה במסגרת "חוק הריגול".
על אף שהיו חלוקות באסטרטגיות הפוליטיות שלהן (או'הר האמינה בבחירות במטרה להגיע לשלטון), השתיים התאחדו במטרה להתסיס את האסירות למען תנאי כליאה טובים יותר.
גולדמן התחברה גם עם האנרכיסטית גבריאלה סגטה אנטוליני.
אנטוליני נעצרה בשעה שהובילה ילקוט מלא בדינמיט ברכבת שנסעה לשיקגו.
היא סרבה לשתף פעולה עם הרשויות ולספק מידע נוסף, ונכלאה למשך 14 חודשים.
שלוש הנשים שעבדו יחד על מנת לשפר את תנאיהם של שאר האסירות ונודעו בשם "השילוש הקדוש".
גולדמן שוחררה מהכלא ב-27 בספטמבר 1919.
גירוש מארצות הברית ופעילותה באירופה
כאשר גולדמן וברקמן שוחררו, הגל הראשון של "הפחד האדום" – תקופה בה גבר הפחד מפני התפשטות בולשביזם ואנרכיזם – היה בעיצומו.
מהפכת אוקטובר, בשילוב השתתפותה של ארצות הברית במלחמה, הובילו לשיא של עוינות כלפי פעילים רדיקליים ומהגרים שאינם אזרחים.
יחידת המודיעין הכללית של משרד המשפטים של ארצות הברית בראשות ג'ון אדגר הובר, ניהלה סדרה של פשיטות במטרה לעצור פעילים רדיקלים, תחת הוראותיו של התובע הכללי, אלכסנדר מיטשל פלמר.
במזכר שהוכן בעת שהותם של גולדמן וברקמן בכלא, כתב הובר: "אמה גולדמן ואלכסנדר ברקמן הם, מעבר לכל ספק, שניים מהאנרכיסטים המסוכנים ביותר במדינה הזו וחזרתם לקהילה תגרום לנזק מופרז".
על אף שנישואיה לג'ייקוב קרשנר העניקו לה אזרחות אמריקאית, הממשלה הפעילה את "חוק הרחקת האנרכיסטים" וגירשה את גולדמן וברקמן לברית המועצות, יחד עם 200 פעילים נוספים.
בתחילה, גולדמן ראתה במהפכת אוקטובר צעד חיובי.
היא כתבה ב"אמא אדמה" כי למרות התלות בממשלה הקומוניסטית, המהפכה ייצגה את העקרונות "הכי בסיסיים, מרחיקי-לכת וחובקי-כול של חירות אנושית ורווחה כלכלית".
אולם, היא הייתה מודאגת ממלחמת האזרחים ברוסיה, ומהאפשרות שכוחות אנטי-בולשביקים יעלו לשלטון.
המדינה, על אף שהייתה אנטי-קפיטליסטית, היוותה גם היא איום עבורה.
"אני לעולם לא אוכל לעבוד בתוך המסגרת של המדינה", כתבה לאחייניתה, "בין אם היא בולשביקית ובין אם אחרת".
חששותיה של גולדמן היו מוצדקים, כפי שגילתה זמן קצר לאחר מכן.
היא הזדעזעה לשמוע אישיות רשמית של המפלגה מתייחסת לחופש הביטוי כ"אמונה בורגנית תפלה".
בזמן שגולדמן וברקמן סיירו במדינה, הם מצאו דיכוי, ניהול כושל ושחיתות, במקום שוויון והעצמת עובדים להם ייחלו.
אלו שביקרו את הממשלה הושמצו כאנטי-מהפכניים, והעובדים עבדו בתנאים מחמירים.
הם פגשו את לנין שהסביר להם שדיכוי חופש העיתונות בידי הממשלה מוצדק.
הוא אמר להם ש"בלתי אפשרי שיהיה חופש ביטוי בזמן תקופה מהפכנית".
ברקמן היה סלחני יותר כלפי פעולות הממשלה בשם "הנחיצות ההיסטורית", אך בסופו של דבר הצטרף לגולדמן בהתנגדותה לסמכות הממשלה הסובייטית.
בזמן שהות בברית המועצות זוג התיידד עם מיי פיקריי.
במרץ 1921, החלו שביתות בפטרוגרד, כאשר עובדים יצאו לרחובות בדרישה להקצבת מזון גדולה יותר וחופש נרחב יותר לאיגודי העובדים.
גולדמן וברקמן חשו מחויבים לתמוך בשובתים.
הם הכריזו כי "לשתוק עכשיו זה בלתי אפשרי, אפילו פלילי".
התסיסה התפשטה לעיר הנמל קרונשטאדט, שבה ניתנה לצבא פקודה להגיב.
בהתקוממות שהחלה, נהרגו 600 מלחים ואלפי חיילים סובייטים, ו-2,000 מלחים נוספים נעצרו.
לאור אירועים אלו, גולדמן וברקמן החליטו כי אין להם עתיד במדינה זו.
בדצמבר 1921, גולדמן וברקמן עזבו את המדינה ונסעו לבירת לטביה, ריגה.
נציג ארצות הברית בעיר העביר את המידע לבכירים בוושינגטון הבירה, שהחלו לבקש מידע מממשלות באירופה על פעילות הזוג.
לאחר מסע קצר לסטוקהולם, הם עברו להתגורר בברלין במשך מספר שנים.
באותה תקופה הם התחברו למולי סטיימר ובעלה.
בזמן זה גולדמן הסכימה לכתוב סדרה של מאמרים על תקופת שהותה ברוסיה לעיתונו של ג'וזף פוליצר.
מאמרים אלו נאספו מאוחר יותר ויצאו לאור בשני ספרים בשם "ההתפכחות מהאשליה שלי ברוסיה" (1923) ו"ההתפכחות הנוספת מהאשליה שלי ברוסיה" (1924).
כותרות הספרים האלו נוסחו על ידי המוציאים לאור על מנת לעורר התעניינות, וגולדמן מחתה על כך, אך לשווא.
גולדמן התקשתה להתחבר לחוגים השמאלניים בגרמניה.
מאחר שגולדמן יצאה נגד הדיכוי הסובייטי, התרחקו ממנה הקומוניסטים מחד ואילו הליברלים מאידך לעגו לרדיקליות שלה.
בעוד ברקמן נשאר בברלין לעזור לפליטים רוסים, גולדמן עברה ללונדון בספטמבר 1924. עם הגיעה, הסופרת רבקה וסט ארגנה קבלת פנים לכבודה, אליה הגיעו הפילוסוף ברטראנד ראסל, הסופר הרברט ג'ורג' ולס וכמאתיים אורחים נוספים.
כאשר דיברה גולדמן על אכזבתה מהממשלה הסובייטית, הקהל נותר המום.
חלקם עזבו את האירוע, ואחרים גערו בה על כך שהיא מבקרת את הניסוי הקומוניסטי בטרם עת.
בשנת 1925, אוימה גולדמן בגירוש נוסף, אך אנרכיסט סקוטי בשם ג'יימס קולטון הציע להתחתן אתה במטרה להעניק לה אזרחות בריטית.
על אף שהיו מכרים רחוקים, גולדמן הסכימה והם התחתנו ב-27 ביוני 1925. המעמד החדש שלה סיפק לה שקט נפשי, ואיפשר לה לבקר בצרפת ולקנדה.
היא כתבה לברקמן: "אני עייפה נורא, וכל כך בודדה ומדוכאת.
זו הרגשה נוראה לחזור מהרצאות ולא למצוא נפש קרובה, אף אחד שאכפת לו אם אתה חי או מת".
גולדמן הגיעה לקנדה בשנת 1927, שם נודע לה על הכוונה להוציא להורג שני האנרכיסטים האיטלקיים, סאקו וונצטי בבוסטון, ארצות הברית.
היא זעמה על חוסר הצדק במשפטם, וראתה את המקרה כפרודיה על מערכת הצדק בארצות הברית.
גולדמן רצתה להצטרף להפגנות הגדולות בבוסטון, אך זכרונותיה ממהומות היימרקט, בשילוב עם בדידותה, הכניעו אותה.
בשנת 1928 החלה לכתוב את האוטוביוגרפיה שלה, בתמיכתה של קבוצת מעריצים, בהם העיתונאי ה.
מנקן, המשוררת זוכת פרס פוליצר עדנה סנט וינסנט מיליי, והסופר תאודור דרייזר.
היא עברה לגור בסן טרופה שבצרפת, שם בילתה שנתיים בכתיבה על חייה.
ברקמן הציע לתת לה משוב ביקורתי, אותו היא קיבלה וכללה בספר במחיר פגיעה ביחסיהם.
גולדמן רצתה שהספר, "לחיות את חיי", יהיה בעל כרך אחד במחיר בו יוכל לעמוד מעמד העובדים (היא התעקשה על לא יותר מחמישה דולר), אך המוציא לאור הוציא את הספר בשני כרכים במחיר של 7.5 דולר.
כעסה של גולדמן היה רב, אך היא לא יכלה לשנות את המצב.
מכירות הספר קרטעו, בעיקר עקב השפל הגדול, ולמרות התעניינות גדולה מצד ספריות ברחבי ארצות הברית.
הביקורות, לעומת זאת, היו נלהבות ברובן.
"הניו יורק טיימס", "ניו יורקר" ו"ביקורת השבת של הספרות" כללו את הספר ברשימת ספרי העיון הטובים של השנה.
שנה לאחר מכן הוציאה גולדמן חוברת ביוגרפית על האנרכיסטית וולטרין דה קלייר, אותה תיארה כ"אנרכיסטית המחוננת והמבריקה ביותר שאמריקה ראתה".
בשנת 1933 קיבלה גולדמן אישור להרצות בארצות הברית, בתנאי שתדבר רק על דרמה ועל האוטוביוגרפיה שלה – אך לא על האירועים הפוליטיים של התקופה.
היא חזרה לניו יורק ב-2 בפברואר 1934, כאשר הסיקור העיתונאי של ביקורה, מלבד העיתונות הקומוניסטית, היה חיובי.
עד מהרה הוקפה במעריצים וחברים, והוצפה בהזמנות לשיחות וראיונות.
האשרה שלה פגה בחודש מאי, והיא חזרה לטורונטו במטרה להגיש בקשה נוספת לבקר בארצות הברית.
אולם, בקשתה השנייה נדחתה, והיא נשארה בקנדה וכתבה מאמרים לכתבי עת אמריקאיים.
ביוני 1936 גולדמן נסעה לצרפת לבקר את ברקמן שחלה במחלה קשה, אך כשהגיעה גילתה שברקמן ירה בעצמו ונכנס לתרדמת.
ביולי 1936 החלה מלחמת האזרחים בספרד, בה לקחו חלק מגוון ארגונים מן השמאל הפוליטי, בהם ארגונים אנרכיסטים ואנרכו-סינדיקליסטים.
בחודש ספטמבר, בגיל 67, הגיעה גולדמן לספרד על מנת לתמוך בכוחות האנרכיסטים.
היא הוזמנה לברצלונה, כאשר חברי ה-CNT וה-FAI קיבלו את פניה, ובפעם הראשונה בחייה חייתה בקהילה שנוהלה על ידי אנרכיסטים ולמענם, על פי עקרונות אנרכיסטיים.
מאוחר יותר כתבה: "בכל חיי לא הרגשתי אירוח, חברות וסולידריות כל כך חמים".
לאחר שסיירה במספר קולקטיבים בוֶסְקָה (Huesca), אמרה גולדמן לקבוצת עובדים: "המהפכה שלכם תהרוס לנצח את התפיסה שאנרכיזם מייצג כאוס".
בנוסף, החלה גולדמן לערוך את העיתון השבועי של ה-CNT-FAI והגיבה למכתבים באנגלית.
גולדמן התאכזבה לגלות שה-CNT-FAI הצטרפו לקואליציה הממשלתית בשנת 1937, בניגוד לעקרון האנרכיסטי המרכזי של הימנעות ממבנים מדינתיים.
היא כתבה ששיתוף פעולה עם הקומוניסטים בספרד היה "התכחשות לחברינו במחנות הריכוז של סטלין".
למרות הצטרפות האנרכיסטים לממשלה, סירבה גולדמן לגנותם מאחר שהרגישה שהחלופה היא דיקטטורה קומוניסטית.
בהרצאות ובראיונות, תמכה גולדמן בצורה נלהבת באנרכו-סינדיקליסטים הספרדים.
ב-1939, חזרה גולדמן לקנדה וגייסה כספים למען האנרכיסטים בספרד.
תרומתה למטרה האנרכיסטית בספרד לא נשכחה.
ביום הולדתה ה-70 שלח לה המזכיר הכללי לשעבר של ה-CNT-FAI, מריאנו וסקז, מסר מפריז, בו שיבח אותה על תרומתה וכינה אותה "האם הרוחנית שלנו".
היא כתבה על כך שהייתה זו "המחווה היפה ביותר שאי פעם קיבלתי".
הידרדרות היציבות באירופה בשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה באירופה, חזרו והוכיחו, לדעת גולדמן, כי ממשלות מנהלות מלחמות שלא למען מטרה מוצדקת.
"כמה שאני מתעבת את היטלר, מוסוליני, סטלין ופרנקו," כתבה לחבר, "לא הייתי תומכת במלחמה נגדם ובעד הדמוקרטיות, שבפעם האחרונה שבדקתי, הן פשיסטיות במסווה".
גולדמן האמינה כי אנגליה וצרפת החמיצו את ההזדמנות להתנגד לפשיזם מאחר שלא תמכו בצורה מספקת במאבק הרפובליקה הספרדית בפרנקו.
היא חששה שהמלחמה המתקרבת תסתיים ב"סוג חדש של טירוף בעולם".
בשבת, 17 בפברואר 1940, לקתה גולדמן בשבץ מוחי.
צדו הימני של גופה הפך משותק, ועל אף ששמיעתה לא נפגעה, כושר הדיבור נלקח ממנה.
כפי שחבר אחד תיאר זאת: "רק לחשוב שהנה הייתה אמה, הנואמת הגדולה ביותר באמריקה, והיא לא יכלה לבטא מילה אחת".
היא לקתה בשבץ נוסף ב-8 במאי, וב-14 במאי נפטרה בטורונטו, בגיל 70. שירות ההגירה והאזרוח של ארצות הברית איפשר את החזרת גופתה לארצות הברית, וגולדמן נקברה בשיקגו ב"בית הקברות ולדהיים" יחד עם פעילים רדיקלים נוספים, בסמוך לקבריהם של אלו שהוצאו להורג במהומות היימרקט.
על מצבתה נכתב: "החירות לא תרד אל העם, העם חייב להרים את עצמו אל החירות".
נאומיה של גולדמן וכתיבתה הפוריה עסקו במגוון רחב של נושאים.
היא דחתה חשיבה אורתודוקסית ופונדמנטליסטית, ותרמה רבות להגות בתחום הפילוסופיה הפוליטית המודרנית.
גולדמן הושפעה מהוגים וסופרים רבים, בניהם מיכאיל באקונין, הנרי דייוויד תורו, פיוטר קרופוטקין, ראלף וולדו אמרסון, ניקולאי צ'רנישבסקי ומרי וולסטונקראפט.
פילוסוף נוסף שהשפיע על גולדמן היה פרידריך ניטשה.
באוטוביוגרפיה שלה כתבה: "ניטשה לא היה תאורטיקן חברתי, אלא משורר, מורד, וממציא.
האריסטוקרטיות שלו לא נבעה מלידה או עושר; הייתה זו הרוח.
במובן זה ניטשה היה אנרכיסט, וכל האנרכיסטים האמיתיים היו אריסטוקרטים".
גולדמן הזדהתה כאנרכיסטית מאז מהומות היימרקט והיא נחשבת לאחת הדמויות החשובות בהיסטוריה של האנרכיזם.
היא שילבה בתאוריה האנרכיסטית פוליטיקה מגדרית.
וכתבה ודיברה באופן קבוע בזכות האנרכיזם.
במאמר הראשי בספרה, "אנרכיזם ומאמרים נוספים", כתבה:
האנרכיזם של גולדמן החל מהמקום האישי ועל כן הוגים אנרכיסטים נדרשים לחיות את חייהם כאנרכיסטים וידגימו את עקרונות התאוריה בכל פעולה ומילה.
"לא אכפת לי אם תפיסת העולם בנוגע למחר היא מדויקת", כתבה, "אכפת לי אם רוחו היום במקום הנכון".
אנרכיזם והתארגנות חופשית היו עבורה תגובה לוגית למגבלות שליטת הממשלה והקפיטליזם.
היא כתבה: "נדמה לי שאלו הן צורות החיים החדשות, ושהן יחליפו את הישנות, לא על ידי הטפה או הצבעה, אלא על ידי כך שנחיה אותן".
החיים על העקרונות האנרכיסטים, על פי גולדמן, לא מנעו הנאה, שמחה וזכות לביטוי עצמי.
גולדמן האמינה כי קפיטליזם הוא שיטה כלכלית שפוגעת בחירות האדם.
היא כתבה שצבירת רכוש מובילה לצבירה של עוד ועוד רכוש.
רכוש משמעו עושר בתפיסה הקפיטליסטית.
הכוח לדכא, לנצל, הכוח לשעבד, לעשות עוול, להשפיל".
עוד טענה כי הקפיטליזם פוגע באנושיותם של העובדים.
בתחילה התנגדה לכל מה שהוא פחות ממהפכה מוחלטת, אך באחד מנאומיה היא אותגרה על ידי עובד מבוגר שבא לשמוע אותה, כפי שתיארה באוטוביוגרפיה שלה:
בעקבות אירוע זה, גולדמן החזיקה בדעה שמאמצים קטנים לשיפור תנאים, כגון שיפור תנאי השכר וצמצום שעות העבודה יכולים אף הם להוות חלק ממהפכה חברתית.
גולדמן האמינה כי אלימות מכוונת מטרה עשויה להיות אמצעי פעילות מקובל.
בתחילת דרכה, גולדמן האמינה כי שימוש באלימות, גם אם גורם לכאב או סבל, יכול להיות יעיל בהשגת טובת הכלל.
היא תמכה ב"תעמולה באמצעות פעולה" – פעולות אלימות שמטרתן לעודד את ההמונים להתקומם.
מתוך תפיסה זו היא ראתה בניסיונו של שותפה, אלכסנדר ברקמן, להתנקש בתעשיין, הנרי קליי פריק, פעולה ראויה ואף רצתה לקחת בה חלק.
גולדמן האמינה שפעולותיו של פריק בזמן שביתת הומסטד היו ראויות לגינוי וכי רציחתו תשיג תוצאות חיוביות לפועלים, כך שבמקרה כמו זה, המטרה מקדשת את האמצעים.
הגם שגולדמן מעולם לא תמכה מפורשות בהתנקשות של ליאון צ'ולגוש בנשיא ויליאם מקינלי, היא הגנה על האידיאלים שהובילו אותו לפעולה אלימה, והאמינה כי פעולות מסוג זה הן תוצאה טבעית של מוסדות דכאניים.
חוויותיה ברוסיה גרמו לה להרהר שוב גם על העיקרון, כי מטרות מהפכניות מצדיקות אמצעים אלימים.
הדיכוי והשליטה הדכאנית בברית המועצות גרמו לשינוי רדיקלי בתפיסת עולמה.
במבוא לספרה "ההתפכחות מהאשליה שלי ברוסיה" הסבירה גולדמן: "אין טענה מופרכת יותר מהאמונה שמטרות וכוונות הם דבר אחד, בעוד שיטות וטקטיקות הם דבר אחר.
האמצעים שאנו נוקטים בהם הופכים, באמצעות הרגל של היחיד ומנהגים חברתיים, לחלק בלתי נפרד מהמטרה הסופית...".
גולדמן ראתה במדינה מוסד שהוא במהותו ובאופן בלתי נמנע כלי שליטה ודיכוי.
עקב כך, האמינה שהצבעה בבחירות היא בלתי יעילה במקרה הטוב, ומסוכנת במקרה הרע.
היא כתבה שהצבעה בבחירות מספקת אשליה של השתתפות, בעודה מסתירה את המבנים האמיתיים של קבלת ההחלטות.
במקום ההשתתפות בבחירות הדמוקרטיות, גולדמן תמכה בהתנגדות מכוונת מטרה בצורה של שביתות, מחאות ופעולה ישירה.
היא נשארה בעמדתה המתנגדת להצבעה אפילו כאשר אנרכו-סינדיקליסטים רבים בספרד הצביעו עבור יצירתה של רפובליקה ליברלית.
היא אף התנגדה לתנועת הסופרג'יזם שדרשה זכות הצבעה לנשים.
במאמרה, "הצבעת נשים", לעגה לרעיון שהתערבות נשים תיצוק מגמה צודקת יותר במדינה הדמוקרטית: "אפשר לחשוב שנשים לא מכרו את הקול שלהן, שאי אפשר לקנות פוליטיקאיות!".
למרות זאת, הסכימה עם טענתן של הסופרג'יסטיות בכך שנשים שוות לגברים, אך לא הסכימה שהשתתפות בתהליך הבחירות לבדה יכולה לגרום למדינה להיות צודקת יותר.
"...לכן, להניח שהצבעת נשים תצליח לטהר משהו שהוא אינו בר-טיהור, זה לזקוף לזכותה כוחות על-טבעיים".
גולדמן התנגדה לרעיונות הגל הראשון של הפמיניזם ולמטרות הסופרג'יסטיות, אך הייתה תומכת נלהבת בזכויות נשים ונחשבת למייסדת זרם האנרכו-פמיניזם, הקורא תיגר על הפטריארכיה כסוג של היררכיה אליה יש להתנגד יחד עם כוח המדינה והחלוקה למעמדות.
בשנת 1897 כתבה: "אני דורשת עצמאות לנשים, הזכות של כל אישה לתמוך בעצמה, לחיות למען עצמה, לאהוב את כל מי שתחפוץ, וכמה שתחפוץ.
אני דורשת את החירות לשני המינים, חופש הפעולה, חופש באהבה וחופש מהאמהות".
כאחות במקצועה, הייתה גולדמן מהתומכות הראשונות בחינוך נשים לשימוש באמצעי מניעה.
בדומה לפמיניסטיות בנות זמנה, היא ראתה בהפלה מלאכותית תוצאה טרגית של תנאים חברתיים, ואמצעי מניעה כחלופה חיובית.
גולדמן תמכה גם באהבה חופשית – מושג המתאר תפיסה המתנגדת למוסד הנישואים ולעיתים אף את המונוגמיה, ותומכת בחופש הפרט בכל הנוגע לחיי המין שלו, ובאי-התערבות המדינה והדת במערכות יחסים רומנטיות ומיניות.
היא טענה שנושאים אלו הם עניינים של המעורבים בהם ולא אף אחד אחר.
הפמיניסטיות בנות זמנה היו, לדעתה, כבולות על ידי כוחות חברתיים של פוריטניות וקפיטליזם.
כמו כן, גולדמן ביקרה את השתלבות הנשים בעבודה כמקור לשוויון בין המינים:
גולדמן לחמה למען לסביות והומואים ויצאה בגלוי כנגד דעות קדומות לגבי הומוסקסואלים ובעלי זהויות מגדריות לא-נורמטיביות.
אמונתה כי שחרור חברתי צריך לכלול גם "היפוכים" הייתה למעשה חסרת תקדים בתקופתה, אפילו בקרב אנרכיסטים.
מגנוס הירשפלד כתב: "היא הייתה האישה הראשונה והיחידה, בטח שהאישה האמריקאית הראשונה והיחידה, שהגנה על אהבה הומוסקסואלית בפני כלל הציבור".
באינספור נאומים ומכתבים הגנה גולדמן על זכותם של להט"בים לאהוב כפי שהם ראו לנכון, וגינתה את הפחד והסטיגמות הקיימות לגביהם.
על כך כתבה במכתב להירשפלד: "זו היא טרגדיה, אני חושבת, שאנשים ששונים במיניות שלהם כלואים בעולם המגלה הבנה כה מועטה כלפיהם, וכל כך אדיש לכל הגוונים והצורות שיש למגדר, והמשמעות הגדולה שלהם לחיים".
כאנרכיסטית, גולדמן האמינה כי מימוש זכויות אדם כל בני האדם.
היא פעלה במיוחד בנושאים של חופש הביטוי ורפורמות בבתי סוהר.
היא נרדפה בשל הייתה אנרכיסטית והתנגדותה למלחמת העולם הראשונה.
בנוסף, הייתה פעילה בתנועה למען חופש הביטוי של תחילת המאה ה-20, וראתה בחופש הביטוי הכרח מהותי להשגת שינוי חברתי.
ההגנה הנמרצת והפומבית שלה על עקרונותיה, נוכח מעצרים רבים, היוותה השראה לרוג'ר בולדווין, ממייסדי האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות.
גולדמן ראתה בפשיעה תוצאה טבעית של מערכת כלכלית לא צודקת.
במאמרה, "בתי כלא: פשע חברתי וכישלון", היא מצטטת סופרים של המאה ה-19 כגון פיודור דוסטויבסקי ואוסקר ויילד, וכותבת: "שנה אחר שנה, שערי גיהנום הכלא מחזירים לעולם ציבור רזה, מעוות, חסר-רצון והרוס של האנושות, עם אות קין על מצחם, תקוותיהם מעוכות, וכל הנטיות הטבעיות שלהם מסוכלות.
כאשר אין דבר מלבד רעב וחוסר-אנושיות המקבלים את פניהם, קורבנות אלו שוקעים במהרה חזרה בפשע, כאפשרות הקיום היחידה".
כאתאיסטית מסורה, ראתה גולדמן בדת כלי נוסף לשליטה ופיקוח.
במאמרה, "הפילוסופיה של האתאיזם" היא מצטטת רבות את מיכאיל באקונין בנושא זה, ומוסיפה:
במאמרים כמו "הצביעות שבפוריטניות" ובנאום שכותרתו "כישלון הנצרות", גולדמן הקימה לעצמה מספר רב של אויבים בקהילות הדתיות, כיוון שתקפה את הגישות והמאמצים המוסריים שלהם לשלוט בהתנהגות האנושית.
גולדמן האשימה את הנצרות ב"הנצחה של חברת עבדים", בטענתה שהיא מכתיבה את פעולות האנשים על פני כדור הארץ ומציעה לאנשים עניים הבטחה כוזבת של עתיד מלא שפע בגן-עדן.
בנוסף, גולדמן הייתה ביקורתית כלפי התנועה הציונית, אותה ראתה כניסוי כושל נוסף בשליטה מדינית.
גולדמן זכתה לפרסום רב במהלך חייה.
פעילותה הציבורית ותמיכתה באנרכיזם הקנו לה אוהדים ומבקרים לרוב.
היא אף תוארה, כ"אישה המסוכנת ביותר באמריקה".
אולם, לאחר מותה והחל מאמצע המאה ה-20, מקומה נפקד.
אקדמאיים והיסטוריונים של האנרכיזם ראו אותה כנואמת ופעילה גדולה, אך לא התייחסו אליה כהוגה פילוסופית או תאורטית, כפי שהתייחסו, למשל, לפיוטר קרופוטקין.
היא השפיעה על דעות של מספר אנרכיסטים כמו בה ג'ין, נואי איטו ומרגרט סנגר.
בשנת 1970, הוצאת דובר האמריקאית הוציאה לאור מחדש את האוטוביוגרפיה שלה, "לחיות את חיי", ובשנת 1972, הסופרת הפמיניסטית, אליקס קייטס שולמן, הוציאה אוסף של כתביה ונאומיה של גולדמן בשם "אמה האדומה מדברת".
עבודות אלו הביאו את חייה וכתביה של גולדמן לקהל רחב יותר, ופמיניסטיות מגל השני של הפמיניזם, אימצו את כתביה.
בשנת 1973, חבר של שולמן, שהיה גם עובד בבית דפוס, ביקש ממנה ציטוט של גולדמן לשימוש על חולצות טי-שירט.
היא שלחה לו מבחר ציטוטים מ"לחיות את חיי", בו גם את "הזכות לביטוי עצמי, זכות כולם לדברים יפהפיים וזוהרים".
חברה של שולמן יצר פרפרזה שהפכה לאחד הציטוטים המפורסמים ביותר המיוחסים לגולדמן, על אף שהיא, ככל הנראה, מעולם לא אמרה או כתבה אותו: "אם לא יניחו לי לרקוד, איני מוכנה לקחת חלק במהפכה שלכם".
צורות שונות של אמרה זו הופיעו על אלפי חולצות, כפתורים, פוסטרים, סטיקרים, כוסות קפה, כובעים ופריטים נוספים.
אף על פי שהאמרה לא הייתה מדויקת אלא פרפרזה על דברי גולדמן, הם תפסו את רוח אמונתה בחירות אישית וביטוי-עצמי.
בשנות ה-70 של המאה ה-20, תנועת הנשים "גילתה מחדש" את גולדמן.
גם התנועה האנרכיסטית שקמה לתחייה בתחילת שנות ה-60, המריצה התעניינות אקדמאית מחודשת באנרכיסטים המוקדמים יותר.
צמיחת התנועה הפמיניסטית הביאה גם להערכה מחדש של עבודתה הפילוסופית של גולדמן, כאשר אקדמאיים הצביעו על חשיבות תרומותיה למחשבה האנרכיסטית של זמנה.
אפשר לראות את אמונתה של גולדמן בערך האסתטיקה, למשל, בהשפעות מאוחרות יותר באמנות אנרכיסטית.
באופן דומה, זוקפים לזכותה של גולדמן את הרחבת טווח הפעילות האנרכיסטית לחירות מינית, זכויות הנוגעות לרבייה, וחופש הביטוי.
דמותה של גולדמן גולמה ביצירות רבות במהלך השנים, כאשר המפורסמת שבהן הייתה בסרט "אדומים" משנת 1981, שם דמותה של גולדמן גולמה על ידי השחקנית מורין סטייפלטון, שאף זכתה בפרס אוסקר על תפקידה.
כמו כן, נכתב רומן המתאר את חייה בשם "ורד אדום" מאת את'ל מאנין.
מספר ארגונים נקראו על שם גולדמן.
"קליניקת אמה גולדמן", מרכז לרפואת נשים באיווה, שבחר להיקרא על שמה "כהכרה על רוחה המאתגרת".
"בית הקפה והספרים אמה האדומה", מרכז מידע במרילנד, אימץ את שמה מתוך האמונה ב"רעיונות והאידיאלים למענם לחמה במשך כל ימי חייה: חופש הביטוי, עצמאות ושוויון מיני וגזעי, הזכות להתארגן במקום עבודתנו ובחיינו – רעיונות ואידיאלים שאנחנו ממשיכים להילחם עבורם, אפילו היום".
הבית הקואופרטיבי בוויסקונסין (חלק מהקהילה הקואופרטיבית במדיסון) גם כן אימץ את שמה.
אמה שרלוט דיורי ווטסון היא שחקנית ודוגמנית אנגלייה.
מוכרת בשל תפקידה כהרמיוני גריינג'ר בסדרת הסרטים הארי פוטר.
כילדה, הפכה לכוכבת לאחר שקיבלה את תפקידה המקצועי הראשון בתור הרמיוני גריינג'ר בסדרת סרטי "הארי פוטר", לאחר ששיחקה בעבר רק בהצגות בבית ספרה.
ווטסון כיכבה גם בסרט הטלוויזיה "נעלי בלט" (2007), ודיבבה בסרט "המסע של דספרו" (2008).
לאחר סיום סדרת סרטי "הארי פוטר" היא שיחקה בתפקיד משני ב"השבוע שלי עם מרילין" (2011), ואחר כך בסרט "כמה טוב להיות פרח קיר" (2012).
באותה שנה זכתה בתואר "אמן השנה הבריטי" מטעם האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה.
בשנים 2011–2014 חילקה את זמנה בין עבודה על סרטים והמשך השכלתה, וסיימה את לימודיה באוניברסיטת בראון עם תואר ראשון בספרות אנגלית במאי 2014. באותה שנה נבחרה לשגרירה של רצון טוב מטעם ארגון האו"ם לקידום והעצמת נשים, הקוראת לגברים לתמוך באופן פומבי בשוויון זכויות לנשים.
הופעת הבכורה שלה כדוגמנית הייתה בקמפיין חורף 2009 של חברת ברברי.
ווטסון נולדה בפריז, לג'קלין לואסבי וכריס ווטסון, שניהם עורכי דין.
היא נקראת על-שם סבתה מצד אביה, פרדה אמה דואר-ווטסון.
היא התגוררה בפריז עם משפחתה עד גיל חמש.
הוריה התגרשו כשהייתה צעירה, וווטסון עברה לאנגליה כדי לגור עם אמה ואחיה הצעיר אלכס באוקספורדשייר, ובסופי השבוע הייתה אצל אביה בלונדון.
היא אמרה שהיא יודעת לדבר מעט צרפתית, אם כי "לא ברמה טובה" כפי שהיה בעבר.
לאחר שעברה לאוקספורד עם אמה ואחיה, היא למדה בבית הספר הפרטי בעיר עד 2003. מגיל שש רצתה להיות שחקנית, ובמשך מספר שנים למדה שירה, משחק וריקוד בסניף אוקספורד של רשת בתי הספר .
עד גיל עשר היא שיחקה בכמה מחזות בבית הספר כדוגמת "ארתור: השנים הראשונות", "הנסיך המאושר" ו"הרפתקאות אליס בארץ הפלאות".
רבים שמו לב לכישרונה הרב והיא אף זכתה בפרס על משחקה במחזות בית ספר בגיל שבע, אך עד שהגיעה לגיל עשר לא שיחקה באופן מקצועי.
לאחר שסיימה את לימודיה התיכוניים לקחה ווטסון שנת חופש, שאותה הקדישה לצילומי הסרט "הארי פוטר ואוצרות המוות", שהחלו בפברואר 2009. באותה העת למדה בחינוך ביתי, אך אמרה שהיא "בהחלט רוצה ללמוד באוניברסיטה".
בספטמבר 2009 החלה ווטסון את לימודיה כסטודנטית לתואר ראשון באוניברסיטת בראון, הנמצאת בפרובידנס, רוד איילנד, ארצות הברית.
במרץ 2011, לאחר 18 חודשים של לימודים באוניברסיטה, הודיעה כי היא תדחה את הלימודים ב"סמסטר אחד או שניים" בשביל לקחת חלק בפרסומו של החלק השני של הסרט "הארי פוטר ואוצרות המוות", וכדי לקדם פרויקטים אחרים שלה.
בראיון לתוכנית "המופע של אלן דג'נרס" ב-2014, לפני שסיימה את לימודיה, אמרה שלקח לה חמש שנים לסיים את התואר שלה במקום ארבע.
היא אמרה שעקב עבודתה במשחק, היא בסופו של דבר לקחה שני סמסטרים מלאים.
ב-25 במאי 2014 סיימה את לימודיה באוניברסיטה עם תואר ראשון בספרות אנגלית.
בשנת 2023 התחילה לימודי תואר שני בכתיבה יוצרת באוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 1999 החל הליהוק לסרט הראשון בסדרת סרטי "הארי פוטר" – "הארי פוטר ואבן החכמים", העיבוד הקולנועי לרב-המכר של הסופרת הבריטית ג'יי קיי רולינג.
כאשר ציידי כישרונות הגיעו לבית ספרה וחיפשו אחר שחקנית שתגלם את דמותה של הרמיוני גריינג'ר, הציעה מורתה לבחון את ווטסון וכמה בנות נוספות לתפקיד.
רולינג תמכה בה מהאודישן הראשון שלה, ואמה זכתה בתפקיד.
לצידה לוהקו דניאל רדקליף לתפקיד הארי פוטר ורופרט גרינט לתפקיד רון ויזלי.
הסרט יצא לאקרנים בשנת 2001, והיה הופעת הבכורה של ווטסון.
הסרט שבר שיאי הכנסות והיה הסרט הרווחי ביותר של אותה השנה.
המבקרים שיבחו את ההופעה של שלושת השחקנים הראשיים, ולעיתים קרובות שיבחו אותה בפרט; בעיתון דיילי טלגרף נכתב כי ביצועיה "ראויים להערצה", ו־IGN כתבו שהיא "גנבה את ההצגה".
ווטסון הייתה מועמדת לחמישה פרסים עבור הופעתה בסרט, וזכתה ב לשחקנית צעירה מובילה.
שנה לאחר מכן, גילמה בשנית את דמותה של גריינג'ר ב"הארי פוטר וחדר הסודות".
המבקרים שיבחו את ההופעות של השחקנים הראשים.
"לוס אנג'לס טיימס" כתבו שווטסון וחבריה הבשילו בין הסרטים, בעוד "הטיימס" מתח ביקורת על הבמאי כריס קולומבוס על "תת-העסקת" הדמות הפופולרית של ווטסון.
היא זכתה בפרס "אוטו" של המגזין הגרמני עבור ביצועיה.
בשנת 2004 יצא לאקרנים "הארי פוטר והאסיר מאזקבאן".
ווטסון העריכה את התפקיד היותר אסרטיבי שהרמיוני שיחקה, וקראה לדמותה "כריזמטית" ו"תפקיד פנטסטי לגלם".
אף על פי שהמבקרים מתחו ביקורת על הופעתו של רדקליף, הם שיבחו את ווטסון: עיתונאי מ"הניו יורק טיימס" שיבח את הופעתה וכתב: "למרבה המזל, התפלות של מר רדקליף מקוזזת על ידי חוסר הסבלנות הקוצני של גברת אמה ווטסון, הארי עלול להראות את המיומנויות המתקדמת שלו כקוסם...
אך הרמיוני זוכה לתשואות הרמות ביותר עם אגרוף לא קסום כלל לאפו של דראקו מאלפוי".
אף על פי ש"האסיר מאזקבאן" נותר הסרט שהרוויח הכי מעט מכל סדרת סרטי הארי פוטר, הופעתה האישית של ווטסון זיכתה אותה בשני פרסי אוטו ופרס ביצועי הילד של השנה מטעם המגזין "טוטאל פילם".
עם צאת "הארי פוטר וגביע האש" בשנת (2005) הגיעו גם ווטסון וגם סדרת הסרטים לשיאים חדשים.
הסרט קבע שיאי הכנסות יותר מכל סרטי הארי פוטר לפניו.
המבקרים שיבחו את הבשלות הגוברת של ווטסון, וה"ניו יורק טיימס" כינה את ההופעה שלה "רצינית באופן נוגע ללב".
עיתונאי מהגרדיאן כתב כי "הופעתה האמיצה והבטוחה של ווטסון מראה יפה שבתוך ומחוץ לעולם הקסום יש אי התאמה גוברת בין מעמדה של נערה מתבגרת לבין התפתחותה הרגשית והאינטלקטואלית המואצת".
עבור ווטסון, רוב ההומור של הסרט נבע מהמתח בין שלוש הדמויות המובילות ככל שהם התבגרו.
היא אמרה: "אהבתי את כל הוויכוחים...
אני חושבת שזה הרבה יותר מציאותי שהם יתווכחו ושיהיו בעיות".
ווטסון הייתה מועמדת לשלושה פרסים עבור גביע האש, וזכתה בפרס אוטו.
מאוחר יותר באותה השנה הפכה ווטסון לאדם הצעיר ביותר להופיע על השער של ווג לנוער, שער בו הופיעה בשנית ביוני 2009.
בשנת 2006 גילמה ווטסון את דמותה של גריינג'ר ב"תיק המלכה" – מיני הצגה מיוחדת של הארי פוטר לכבוד יום הולדתה ה-80 של המלכה אליזבת השנייה.
"הארי פוטר ומסדר עוף החול" יצא לאקרנים בשנת 2007. הסרט היה הצלחה גדולה בקופות, וקבע שיא עולמי לפתיחה בסוף השבוע ברווח ברוטו של 332,700,000 דולר.
ווטסון זכתה בפרס הקולנוע הלאומי הראשון להופעה הנשית הטובה ביותר.
השחקנים הראשיים בסדרה השאירו טביעות של עקבותיהם, כפות ידיהם ושרביטיהם מול התיאטרון הסיני של גראומן בהוליווד ב-9 ביולי 2007. עד יולי 2007, נאמר כי עבודתה של ווטסון בסדרת הארי פוטר זיכתה אותה ביותר מ-10 מיליון ליש"ט, והיא הודתה שלעולם לא תצטרך יותר לעבוד בשביל כסף.
במרץ 2009, היא דורגה במקום ה-6 ברשימת פורבס של הכוכבים הצעירים החשובים ביותר, ובפברואר 2010 היא נחשבה לכוכבת המרוויחה ביותר בהוליווד, לאחר שהרוויחה אומדן משוער של 20,000,000 ליש"ט בשנת 2009.
על אף ההצלחה של "מסדר עוף החול" הפך העתיד של סדרת סרטי "הארי פוטר" למוטל בספק, מכיוון שכל שלושת השחקנים הראשיים היססו לחתום על המשך תפקידם בשני הסרטים האחרונים.
היא חתמה על השתתפותה בסרטים ב-23 במרץ 2007. בתמורה להתחייבותה לסרטים האחרונים, שכרה הוכפל לשני מיליון ליש"ט לכל סרט.
תפקידה הראשון של ווטסון שלא היה חלק מסדרת סרטי הארי פוטר היה בסרט הטלוויזיה "" משנת 2007, עיבוד של רומן בעל אותו השם מאת נואל סטריטפילד.
בסרט זה גילמה נערה יתומה בשם פאולין פוסיל המתגוררת עם שתי אחיותיה (גם הן יתומות, אך אין ביניהן קשר דם), ושואפת להיות שחקנית מצליחה.
הבמאית של הסרט, סנדרה גולדבאשר, ציינה כי ווטסון "מושלמת" לתפקיד.
בסרט, ששודר בבריטניה ביום הקופסאות, צפו 5.7 מיליון איש, למרות ביקורות מעורבות.
ב-2008, העניקה ווטסון את קולה לתפקיד של הנסיכה פיאה בסרט ההנפשה "המסע של דספרו", קומדיה לילדים בכיכובם של מתיו ברודריק ורובי קולטריין (ששיחק את דמותו של האגריד בהארי פוטר).
הסרט יצא לאקרנים בדצמבר אותה שנה וגרף כמעט 87,000,000 דולר ברחבי העולם.
וושינגטון פוסט כתב כי "אמה ווטסון נתנה את הופעתה המקסימה ביותר עד כה", ואילו הדיילי טלגרף תיאר את השחקנים הראשיים בתור מי ש"זה עתה השתחררו נמרצים, ולהוטים לתת את כל מה שיש להם אל מה שנשאר מהסדרה".
צילומיה של ווטסון עבור הסרט האחרון בסדרה, "הארי פוטר ואוצרות המוות", החלו ב-18 בפברואר 2009 והסתיימו ב-12 ביוני 2010. מסיבות כלכליות ותסריטאיות חולק הספר המקורי לשני סרטים אשר צולמו ברצף.
"הארי פוטר ואוצרות המוות - חלק 1" יצא לאקרנים בנובמבר 2010, ואילו "הארי פוטר ואוצרות המוות - חלק 2" ביולי 2011. החלק השני הפך להצלחה מסחרית וביקורתית וגם לסרט הרווחי ביותר בסדרה, שהכנסותיו נאמדו בכ-1.3 מיליארד דולר ברחבי העולם והוא הסרט המסחרי המצליח ביותר של ווטסון עד כה.
ווטסון הופיעה בקליפ לשיר בשם "" של ההרכב המוזיקלי "", לאחר שפגשה את סולן ההרכב בקמפיין פרסום של בית האופנה הבריטי.
הקליפ הוקרן לראשונה בערוץ 4 ב-26 ביוני 2010 ושוחרר רשמית ב-15 באוגוסט.
סרטים עצמאיים וסרטי מיינסטרים (2011–2016)
הסרט הראשון שהשתתפה בו לאחר סיום סדרת סרטי "הארי פוטר" הוא "השבוע שלי עם מרילין" (2011), בו גילמה את לוסי, עוזרת מלתחה שיצאה לזמן קצר עם גיבור הסרט קולין קלארק, אותו גילם אדי רדמיין.
במאי 2010 היא ניהלה מגעים כדי להשתתף בסרטו של , "כמה טוב להיות פרח קיר", המבוסס על רומן מ-1999 בעל אותו השם.
צילומי הסרט החלו בקיץ 2011, והסרט יצא לאקרנים בספטמבר 2012. ווטסון שיחקה בסרט לצד לוגאן לרמן בתפקיד סם, תלמיד תיכון המתיידד עם תלמיד אחר בשם צ'רלי (לרמן), ועוזר לו במהלך שנת הלימודים הראשונה שלו.
הסרט זכה לביקורות אוהדות; עיתונאי מהעיתון "Evening Standard" סבר שהופעתה הייתה "סבירה ונוגעת ללב", בעוד עיתונאי מ"האטלנטיק" סבר כי הופעתה הזיקה למוניטין שלה.
ב-29 בפברואר 2012 הצטרפה לצוות השחקנים של סרט הפשע הסאטירי "בלינג רינג", שבוים על ידי סופיה קופולה.
היא מגלמת בסרט דמות בשם ניקי, אחת משבעת בני הנוער החשודים במעשי השוד המתוארים בסרט.
הסרט יצא לאקרנים בשנת 2013. בעוד שהסרט זכה ברובו לביקורות מעורבות, המבקרים שיבחו כמעט פה אחד את הופעתה.
עיתונאי מ"אינדיפנדנט" כתב כמה שנים אחר כך כי "היא הוכיחה את עצמה כמדהימה...".
לווטסון גם היה תפקיד משנה בסרט הקומדיה "סוף." (2013), שבה היא, סת' רוגן, ג'יימס פרנקו ורבים אחרים מגלמים גרסאות מוקצנות של עצמם.
לדבריה, היא לא יכלה לוותר על ההזדמנות לשחק לראשונה בחייה בסרט קומדיה ו"לעבוד עם כמה מהקומיקאים הטובים ביותר [...] בעולם כרגע".
ביוני 2012 אושר כי היא תשחק את אילה, אשתו של שם, בסרט "המבול" של דארן ארונופסקי, שצילומיו החלו בחודש שלאחר מכן, והוא יצא לאקרנים במרץ 2014. ווטסון התייחסה לתפקיד כ"תובעני מאוד מבחינה פיזית" בהתחשב בשימוש באפקטים מיוחדים ועריכת חקירה מקיפה על לידה כדי לתאר ביעילות סצנה בסרט.
הסרט, שזכה להצלחה קופתית, זכה לביקורות מעורבות על הבימוי והליהוק; "ואניטי פייר" כתב כי "ווטסון מעגנת את הסצנות הרגשיות הכי גסות של הסרט...
יושבת על חוף איסלנדי עם ראסל קרואו, שיערה פרוע ועינייה בוערות, ווטסון שקטה אך אכזרית." ב-2013 דווח כי היא הייתה אמורה לגלם את הדמות הראשית בעיבוד הלייב אקשן של דיסני בבימויו של קנת בראנה לסינדרלה.
התפקיד הוצע לה, אך היא דחתה אותו כי היא לא התחברה לדמות.
בסופו של דבר, התפקיד עבר ללילי ג'יימס.
ווטסון ביצעה את קולות הרקע בפזמון השני של השיר "Pantomime" של הזמר בן המרסלי, לצדו של .
ווטסון זכתה, יחד עם ג'ודי דנץ', רוברט דאוני ג'וניור, מייק לי, ג'וליה לואי-דרייפוס ומארק ראפלו, בפרס האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה לשנת 2014, שהוענק ב-30 באוקטובר בלוס אנג'לס.
ווטסון זכתה בפרס האמנית הבריטית של השנה והיא הקדישה את הפרס למילי, אוגר המחמד שלה שמת בעת צילומי הסרט "הארי פוטר ואבן החכמים".
בשנת 2015 כיכבה ווטסון בסרטים "" לצד דניאל בריהל ומייקל ניקוויסט; ו"נסיגה" בבימויו של אלחנדרו אמנבר, לצד אית'ן הוק ודייוויד ת'יוליס.
שני הסרטים הללו זכו לרוב לביקורות שליליות; מבקר הקולנוע של ה"דיילי טלגרף" האשים את התסריטאי של "נסיגה" כמי שאחראי על יצירת "הקרטון הדרמטי הטהור" של ווטסון.
היא גם הופיעה בפרק של הסדרה "הכומר מדיבלי" המשודרת ב-BBC, שבו גילמה את הכומרית איריס.
בפברואר 2016 הודיעה ווטסון שהיא לוקחת הפסקה של שנה ממשחק, ואמרה כי היא מתכננת להשקיע את זמנה ב"התפתחותה האישית" ובפעילותה למען זכויות האישה.
עבודות משחק נוספות ופסק הזמן ממשחק (2017–הווה)
בשנת 2017 גילמה את בל בסרט הפנטזיה הלייב-אקשן "היפה והחיה", רימייק לסרט ההנפשה של חברת וולט דיסני משנת 1991. הסרט הכניס למעלה מ-1.2 מיליארד דולר והתגלה כסרט הרווחי השני בשנת 2017 והסרט ה-17 בכלל.
בעקבות זאת, הועלה שכרה של ווטסון ל-15 מיליון דולר.
מאוחר יותר אמרה ווטסון: "כשסיימתי את הסרט, זה הרגיש כאילו עשיתי את המעבר להיות אישה על המסך".
באותה השנה היא כיכבה לצד טום הנקס בסרט "המעגל", המבוסס על רומן של דייב אגרס בעל אותו השם.
היא גילמה את דמותה של מיי הולנד, אישה שמתחילה לעבוד בתאגיד טכנולוגיה רב עוצמה בעקבות חברתה.
הסרט זכה לביקורות שליליות אך זכה להצלחה קופתית מתונה.
בשנת 2019 גילמה את האחות מג בסרט "נשים קטנות", המבוסס על רומן בעל אותו השם מאת לואיזה מיי אלקוט.
"פורבס" קבע כי "לווטסון יש אולי את התפקיד המאתגר ביותר [...], בתור האישה הסטרייטית הפתולוגית של האחיות שנכנסת למגננה כשחלומותיה הם הקונבנציונליים ביותר בהרבה בסופו של דבר".
הסרט זכה לשבחי הביקורת והכניס למעלה מ-218 מיליון דולר.
מנגד, ביקורות רבות לא היו מרוצות מההופעה שלה בו.
בשנת 2021 צצו דיווחים שונים לפיהם ווטסון התארסה או פרשה ממשחק, אולם ווטסון ונציגיה הפריכו אותם.
בשנת 2022 התאחדה ווטסון עם מספר מחבריה לקאסט של סרטי "הארי פוטר" עבור ספיישל טלוויזיוני בשם "הארי פוטר: בחזרה להוגוורטס".
בשנה שלאחר מכן חשפה ווטסון בראיון ל"פייננשל טיימס" שהסיבה לכך שלא הייתה פעילה לכמעט חמש שנים היא משום שהיא "לא הייתה מאוד מרוצה" מהמקצוע, וכי היא הרגישה "קצת כלואה".
עם זאת, היא הבטיחה שהיא תחזור לשחק.
בשנת 2005 החלה ווטסון את קריירת הדוגמנות שלה והצטלמה עבור המגזין "Teen Vogue", מה שהפך אותה לאדם הצעיר ביותר שסוקר במגזין.
שלוש שנים מאוחר יותר, דיווחה העיתונות הבריטית שווטסון אמורה להחליף את קירה נייטלי בתור הפנים של "שאנל", אך הדיווח הופרך.
ביוני 2009, אישרה ווטסון שהיא תשתף פעולה עם "ברברי" ותדגמן במסע הפרסום שלהם בסתיו/חורף 2009. היא גם הופיעה בקמפיין אביב/קיץ של החברה בשנת 2010 לצד אחיה אלכס, המוזיקאים ג'ורג' קרייג ומאט גילמור, והדוגמן מקס הרד.
בפברואר 2011, העניקה לה ויויאן וסטווד את פרס סטייל האופנה מטעם המגזין "Elle".
ווטסון המשיכה במעורבותה בדוגמנות עבור חברות אופנה כשהודיעה שנבחרה לפנים של לנקום במרץ 2011.
בספטמבר 2009 הודיעה ווטסון על מעורבותה במותג אופנה בסחר הוגן בשם "".
ווטסון עבד כיועצת יצירתית של החברה כדי ליצור קולקציית בגדים לאביב, שהושקה ב-2010 וזכתה לפרסום נרחב.
ווטסון לא קיבלה תשלום עבור שיתוף הפעולה, וטענה כי "אופנה היא דרך מצוינת להעצים אנשים ולתת להם כישורים; במקום לתת כסף לצדקה אתה יכול לעזור לאנשים על ידי קניית הבגדים שהם מייצרים ולתמוך בדברים שהם מתגאים בהם".
גם לאחר מכן המשיכה ווטסון את פעילותה זו.
בשנת 2013 חשף מוזיאון מאדאם טוסו בלונדון פסל שעווה של ווטסון לבושה בעיצוב הוט קוטור של אלי סעב שתרם את הפסל למוזיאון.
דובר המוזיאון הצהיר: "[ווטסון] היא אחת מהאישים המבוקשים ביותר על ידי מבקרינו.
היא ורד אנגלי אמיתי הידוע ואהוב על ידי מיליוני מעריצי קולנוע ואופנה ברחבי העולם".
ווטסון זכתה בפרס הסגנון הבריטי הטוב ביותר בטקס פרסי האופנה הבריטיים לשנת 2014. התחרות כללה את דייוויד בקהאם, אמל קלוני, קייט מוס וקירה נייטלי.
בנשף המט גאלה ב-2016 לבשה ווטסון שמלה של קלווין קליין העשויה מבקבוקי פלסטיק ממוחזרים.
ב-2017 החלה לעדכן חשבון אינסטגרם בשם "The Press Tour", המפרט את המותגים האתיים שלבשה במהלך ההשקות לסרטים כמו "היפה והחיה" ו"המעגל".
בינואר 2020 היא שיתפה פעולה עם אתר המשלוחים "ThredUP" כדי להשיק מחשבון המאפשר למבקרים באתר לחשב את השפעת הפחמן של בגדיהם ודרכים לצמצמה.
ביוני 2020 מונתה ווטסון לחברה הצעירה ביותר במועצת המנהלים של התאגיד הרב-לאומי קרינג, הבעלים של מותגי אופנה יוקרתיים שונים, והיא תעמוד בראש ועדת הקיימות של התאגיד.
ווטסון הצהירה כי היא "מקווה להשפיע על החלטות שישפיעו על הדורות הבאים ועל העולם שאנו עוזבים אותם" והייתה "נרגשת מאוד" לשתף פעולה עם קרינג ומצפה לחולל שינוי "מאחורי הקלעים".
באוגוסט 2022 הפכה ווטסון לפנים של מותג הבשמים החדש של "פראדה", "פרדוקס".
היא שיחקה, ביימה, כתבה וקריינה את הסרט הקצר עבור מסע הפרסום של המותג.
בינואר 2024, הפכה לפנים של קולקציית Re-Nylon של פראדה.
היא קידמה חינוך לבנות ונסעה לבנגלדש ולזמביה כדי ליישם זאת.
ביולי 2014 מונתה לשגרירה של רצון טוב של ארגון האו"ם לקידום והעצמת נשים.
בספטמבר אותה שנה, נאמה מטעם הארגון כדי להשיק את פרויקט HeForShe - תנועת סולידריות למען שוויון מגדרי.
כמו כן, יזמה ווטסון קבוצות קריאה ליצירה פמיניסטית.
נאומה תיאר את הפמיניזם כ"אמונה שלגברים ולנשים צריך להיות שוויון זכויות והזדמנויות" והכריזה שתפיסת הפמיניזם כאידאולוגיה ש"שונאת גברים" היא משהו ש"חייב להיפסק".
הנאום עלה לכותרות ברחבי העולם הן מאמצעי חדשות מרכזיים והן מבלוגי אופנה, ואתר האינטרנט של הארגון קרס לאחר סיקור העיתונות של האירוע.
מאוחר יותר, טענה ווטסון שהיא קיבלה איומים תוך פחות מ-12 שעות מרגע שנשאה את הנאום.
מנכ"לית הארגון, פומזילה מלאמבו-נקוקה, ציינה שהנאום "היה, לזמן מה, שיחה על האם 'פמיניזם' הוא דבר טוב או רע...".
בשנת 2015 אמרה מלאלה יוספזאי לווטסון שהיא החליטה להגדיר עצמה כפמיניסטית לאחר ששמעה את נאומה.
כמו כן, ערכה ווטסון בספטמבר את ביקורה הראשון במדינה זרה (אורוגוואי) כשגרירה של רצון טוב, שם נשאה נאום ב במונטווידאו והדגישה את הצורך בפעילות פוליטית של נשים.
בנובמבר 2014 עיצבה פסל של הדוב פדינגטון, אחד מתוך חמישים הממוקמים ברחבי לונדון, לכבוד יציאת הסרט "הדוב פדינגטון" לאקרנים.
הפסל נמכר במכירה פומבית כדי לגייס כספים עבור (NSPCC).
היא גם נאמה על שוויון מגדרי בינואר 2015, במפגש החורף השנתי של הפורום הכלכלי העולמי.
ב-2015 נכללה ברשימת "טיים 100" של האנשים המשפיעים בעולם, הופעתה הראשונה אי פעם ברשימה.
ווטסון אמרה כי גלוריה סטיינם ומאיה אנג'לו השפיעו עליה.
בינואר 2016 הקימה מועדון קריאה פמיניסטי ב-Goodreads בשם "המדף המשותף שלנו".
מטרתו היא לשתף רעיונות פמיניסטיים ולעודד דיון בנושא.
בכל חודש נבחר ספר אחד שבו דנים חברי המועדון בשבוע האחרון של אותו חודש.
המועדון הפסיק להתעדכן בינואר 2020, אך ממשיך להיות פתוח לדיונים.
ביום הילדה הבין-לאומי ב-2016 ביקרה ווטסון במלאווי כדי להיפגש עם מנהיגים מסורתיים ונערות שחזרו ללמוד לאחר שהשתחררו מנישואיהן.
במרץ 2017 פורסמו תמונות של ווטסון בעירום כשחזה חשוף.
את התמונות צילם המגזין האמריקאי "ואניטי פייר", ובעטיין הואשמה על ידי התקשורת בצביעות.
ווטסון טענה בתגובה ש"פמיניזם הוא לא מקל שאפשר להכות בו נשים אחרות", אלא דוגל בחירות ובשוויון.
בראיון למגזין "ווג" הבריטי, אמרה: "ראיתי 'פמיניזם לבן' חוזר שוב ושוב, ואמרתי לעצמי, 'היי, ברור שזה משהו שאני צריכה לעסוק בו בצורה משמעותית.
אני חייבת להבין זאת טוב יותר'".
ווטסון היא חברה מייסדת של תנועת Time's Up והיא תיאמה את השקתו בטקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-71. היא גם סייעה בהקמת הנחיות תעשייתיות כלל ארציות בנושאי בריונות והטרדה, שיושמו על ידי מכון הסרטים הבריטי והאקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה.
היא תרמה מיליון ליש"ט ל-Time's Up UK בפברואר 2018, ומאוחר יותר סייעה בהקמת קרן הצדק והשוויון של הארגון באוקטובר.
ביולי 2019 סייעה להשיק קו סיוע משפטי לאנשים שעברו הטרדה מינית במקום עבודתם.
ייעוץ משפטי ניתן על ידי "Rights of Women", ארגון צדקה המסייע לנשים בעזרת החוק.
באותה השנה הצטרפה לקבוצת הוועדה לשוויון מגדרי של G7, שכונסה על ידי נשיא צרפת עמנואל מקרון, על מנת "לקרוא ל-G7 לבצע התקדמות פוליטית וכלכלית עבור נשים במדינותיהן".
כמו כן, הצטרפה גם ל"מרכז מדיניות החוץ" של הארגון.
היא השתתפה בישיבה הראשונה של הוועדה בפברואר בארמון האליזה בפריז ובפסגה ה-45 של G7 באוגוסט כחלק ממנה.
ווטסון הביעה את תמיכתה בזכויות לטרנסג'נדרים, והדגישה זאת בטוויטר על רקע הסערה שחוללו דבריה של ג'יי קיי רולינג בנושא.
על רקע מחאות ג'ורג' פלויד, הביעה תמיכה בתנועת Black Lives Matter.
ביולי 2020 שיתפה פעולה עם ארגוני הצדקה "Lodge" ו-"WOW Foundation" כדי להוביל פרויקט שנועד לחדש את מפת הרכבת התחתית של לונדון, ולשנות את שמות 270 התחנות כדי לתת במה לנשים ואנשים א-בינאריים שעיצבו את ההיסטוריה של העיר.
ווטסון היא פעילה למען צדק סביבתי והפחתת שינויי האקלים.
בשנת 2019, ניתחו חוקרים שוודיים מאוניברסיטת לונד את טביעות הרגל הפחמניות של עשרה ידוענים כולל ווטסון.
טביעת הרגל הפחמנית של ווטסון הייתה הנמוכה ביותר מבין הידוענים שנותחו, אבל פליטת הפחמן דו-חמצני שלה מטיסה הייתה 15.1 טון - פי שלושה מהממוצע העולמי.
בוועידת האומות המאוחדות לשינוי אקלים בגלאזגו אירחה ווטסון פאנל בנושא עם מספר משתתפים, כולל גרטה טונברי.
ווטסון הייתה בין 400 החותמים על מכתב הקורא לממשלת בריטניה לכלול נשים ב"תפקידי קבלת החלטות" בוועידת האומות המאוחדות לשינוי אקלים בגלאזגו.
ביוני 2021 דווח כי היא הייתה חלק מקבוצת משקיעים המממנת 12.5 מיליון דולר לתוך "FabricNano", חברת סטארט-אפ המפתחת חלופות בנות קיימא למוצרים פטרוכימיים.
בינואר 2022 פרסמה באינסטגרם פוסט פרו-פלסטיני.
הפוסט זכה לתגובות מצד השר לשעבר דני דנון, שכתב בציוץ בטוויטר: "10 נקודות מגריפינדור על היותו אנטישמי".
גם שגריר ישראל באומות המאוחדות גלעד ארדן מתח עליה ביקורת.
מנגד, יותר מארבעים ידוענים ובהם סוזן סרנדון, מארק ראפלו, מרים מרגוליס, גאל גרסיה ברנאל, פיטר קפלדי, מקסין פיק, ויגו מורטנסן, סטיב קוגן וצ'ארלס דאנס, תמכו בווטסון במכתב שאורגן על ידי אמנים בריטיים פרו-פלסטיניים.
בספטמבר 2025, כשנשאלה בריאיון אודות דעותיה בעניין טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל, הצהירה:
ווטסון צוטטה לעיתים קרובות כמודל לחיקוי, אם כי היא נרתעת מהמונח, וקבעה כי "זה מכניס את פחד האל [בה]".
השפעתה על השקפתן של נערות מתבגרות בעניין זכויות האישה כונתה "אפקט אמה ווטסון".
בתחילת הקריירה שלה לאחר סרטי הארי פוטר, היא התמקדה בסרטים קטנים יותר מאשר בסרטי אולפן בעלי תקציב גדול.
אדם וייט מ"אינדיפנדנט" קבע כי סגנון המשחק שלה הוא בעל "רגישות אנושית מאוד וחוזק שקט."
בתיאור דמותה מחוץ למסך, כינה אותה עיתונאי מ"ואניטי פייר" "ביישנית, ידידותית, אינטליגנטית ומציאותית".
גלוריה סטיינם תיארה אותה כ"הרבה יותר דומה לאדם אמיתי מאשר לכוכבת קולנוע", בעוד הסופרת בל הוקס רואה בה כחלק מ"זן חדש מאוד [של שחקנים] המעוניינים להיות שלמים ולקיים חיים הוליסטיים, בניגוד להזדהות רק עם עושר ותהילה".
לדמותה בסרטי הארי פוטר הייתה השפעה משמעותית על התרבות הפופולרית; היא הגיבה לכך: "פגשתי מעריצים [שהפנים שלי מקועקעים על גופם].
פגשתי אנשים שהשתמשו בספרי הארי פוטר כדי להחלים מסרטן.
אני לא יודעת איך להסביר את זה, אבל תופעת הארי פוטר נכנסת לאזור אחר".
ווטסון הייתה נושא לתשומת לב תקשורתית משמעותית מאז שהחלה בקריירה שלה; ביום הולדתה ה-18 היא צולמה על ידי צלמי פפראצי כשהיא מנסה לצלם את חצאיתה, והיא נפלה קורבן להטרדות מאיימות רבות.
ווטסון אינה מצלמת סלפי עם מעריציה, והיא מנמקת זאת מדאגות אבטחה, ובמקום זאת מעדיפה לדבר איתם פנים אל פנים.
במרץ 2009 היא דורגה במקום השישי ברשימת "הכוכבים הצעירים העשירים ביותר" של "פורבס", ובפברואר 2010 הייתה לכוכבת בעלת השכר הגבוה ביותר בהוליווד, לאחר שהרוויחה כ-19 מיליון ליש"ט ב-2009. ב-2017 דירג אותה פורבס כאחת השחקניות בעלות השכר הגבוה ביותר בעולם, עם רווחים שנתיים של 14 מיליון דולר.
בשנת 2013, הייתה לאשת השנה של המגזין הבריטי "GQ" ועמדה בראש רשימת 100 כוכבות הקולנוע הסקסיות ביותר של המגזין "אמפייר".
ווטסון נמצאה כאישה השישית הכי מוערצת בעולם בסקרים עולמיים שערך "" ב-2020.
כשנשאלה על אמונתה ב-2014 תיארה את עצמה כאוניברסליסטית רוחנית.
בפברואר 2016 מונתה לעמיתה אורחת ב באוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 2013 קיבלה הסמכה ללמד יוגה ומדיטציה.
כחלק מהסמכה זו, היא השתתפה בקורס מדיטציה בן שבוע בקנדה, שבו אסור למשתתפים לדבר, כדי "להבין איך להרגיש בבית בתוך עצמה".
ווטסון יצאה בעבר עם מספר בני זוג, בהם וג'וני סימונס.
בשנים 2019–2021 הייתה בזוגיות עם איש העסקים האמריקאי ליאו רובינטון.
החל מ-2021 היא בזוגיות עם ברנדון גרין.
עצמה בלינג רינג ניקולט "ניקי" מור 2014 המבול עילה 2015 נסיגה אנג'לה גריי Colonia לנה 2017 היפה והחיה בל המעגל מיי הולנד 2019 נשים קטנות מרגרט "מג" מארץ'
+ שנה סדרה תפקיד הערות 2007 נעלי בלט פאולין פוסיל סרט טלוויזיה של BBC ONE 2015 הכומר מדיבלי איריס פרק: "The Bishop of Dibley" 2022 הארי פוטר: בחזרה להוגוורטס עצמה ספיישל טלוויזיוני לרגל 20 שנה לצאתו לאקרנים של "הארי פוטר ואבן החכמים".
אמה גרין טרגרו (בשוודית: Emma Green Tregaro, נולדה ב-8 בדצמבר 1984 בברגסיון שבשוודיה) היא אתלטית שוודית.
ההישג הגדול ביותר של גרין הוא זכייתה במדליית ארד באליפות העולם שנערכה ב-2005 בהלסינקי ובה גם שברה את שיאה האישי (1.96 מטר).
ב-20 באוגוסט 2005 באליפות שוודיה שברה את שיאה האישי והעמידה אותו על 1.97 מטר.
גרין טרגרו נישאה למאמנה יאניק טרגרו במרץ 2011, המאמן גם את אלופת העולם בקפיצה לגובה קייסה ברגקוויסט וקופץ המשולשת אלוף אולימפי ואלוף עולם כריסטיאן אולסון.
ב-אוגוסט 2013 כתומכת של קהילת הלהט"ב, צבעה גרין-טרגרו את ציפורני ידיה בצבעי דגל הגאווה, במהלך תחרות הקפיצה לגובה באליפות העולם שנערכה במוסקבה, כאות הזדהות עם קהילת הלהט"ב הסובלת ברוסיה.
בעקבות כך, מתחה הקופצת במוט, שיאנית העולם האלופה האולימפית ואלופת העולם ילנה איסינבייבה מרוסיה ביקורת פומבית ואמרה כי: "אנחנו ברוסיה שונים ככל הנראה ממדינות אחרות.
אנחנו חיים בנים עם בנות".
על דבריה אלו קיבלה איסינבייבה ביקורת נוקבת מקרב ספורטאי העילית בעולם, בהם האתלטים אלופים אולימפיים מייקל ג'ונסון מארצות הברית ודניס לואיס מבריטניה וסגן אלוף העולם ניק סימונדס מארצות הברית שהקדיש את מדליית זהב בה זכה לקהילה הגאה.
מדליית ארד בקפיצה לגובה באליפות העולם ב-2005
מדליית כסף בקפיצה לגובה באליפות אירופה עד גיל 23 ב-2005
מדליית ארד בקפיצה לגובה באליפות אירופה לנוער ב-2003
אמה היא איבר בגוף האדם, חלק היד שתחום על ידי המרפק ושורש כף היד.
האמה מורכבת משתי עצמות מוארכות, החישור, והגומד.
עצמות האמה מתחברות ביניהן במפרק סיבובי (Pivot), מעט מתחת למרפק, ומאפשרות את סיבוב האמה על צירה, תנועה הנראית כסיבוב כף היד.
האמה מכילה שרירים, עצבים וכלי דם רבים.
נהוג לחלק את השרירים לפי מיקומם התואם עם תפקודם: מרבית השרירים הנמצאים בעמדה אחורית (באותו הצד של גב כף היד) אחראים על הרמת כף היד (פשיטה) - למשל על מנת להרים את כף היד לתנועת "עצור" עלינו להפעיל שרירים אלו.
השרירים המצויים בעמדה קדמית (באותו צד של פנים כף היד) משמשים ברובם לפעולת כיווץ כף היד (כפוף), למשל, לסגירת היד לאגרוף.
תנועת האצבעות נשלטת גם היא משרירים אשר מקורם באמה, כשלאצבע המורה יש שריר נפרד (השריר פושט האצבע) אשר נמצא באמה ולכן קל לנו יותר למתוח את האצבע המורה בלבד מאשר למשל את הקמיצה (גם לזרת יש שריר "ייחודי" מעין זה).
ניתן לראות את השריר באמה, בצד החישורי.
בדרך כלל לטניסאים שריר מפותח במיוחד.
מערך הזנת כלי הדם לאמה מתחיל בעורק הזרוע אשר מבצע שני פיצולים עיקריים: גומדי וחישורי - כאשר כיוונם עם העצמות בהתאמה.
ישנם תתי סעיפים נוספים אשר יוצאים מעורק הזרוע או מפיצוליו.
בדרך כלל מדידת דופק ביד מתבצעת על ידי מישוש הלמות הדם בעורק החישור.
האיסוף הוורידי כולל את וריד הזרת מהצד הגומדי ואת הווריד האגודלי מהצד החישורי כאשר גם כאן ישנם תתי סעיפים רבים.
מערך העצבוב מסועף ביותר על מנת לאפשר מגוון הפעלות מוטריות, אפשרויות חישה שונות וכיוצא בזה.
המערך העצבי העיקרי יוצא ממקלעת הזרוע המצויה בצוואר המספקת לאמה (ולכל היד) עצבים ספינליים שמקורם העיקרי מהחוליה הצווארית החמישית ועד לחוליה החזית (הטורקלית) הראשונה.
אמה הוא סרט קולנוע משנת 1996. עיבוד קולנועי לספר של ג'יין אוסטן באותו שם מ-1815.
אמה וודהאוס היא צעירה עשירה וסימפתית שאוהבת להתערב בענייני זולתה.
באופן קבוע היא מנסה לשדך בין גברים ונשים שאינם מתאימים זה לזה.
אחרי שמיס טיילור, המחנכת שלה ובת לווייתה, נשאה למר וסטון אמה מתיידדת עם הארייט סמית.
אמה מעודדת את הארייט לשאוף לנשואין עם גבר ממעמד גבוה משלה.
היא מנסה לשדך בין הארייט, שהיא בת לא חוקית, לכומר המקומי מר אלטון.
למרות חיבתה לרומנטיקה אמה אינה בוגרת מספיק ולא מודעת לרגשותיה, ולחיבתה למר נייטלי, האיש הקרוב אליה ביותר.
על אף שהתסריט של דאגלס מקגרת' נאמן ברוחו לרומן של אוסטן, מקגרת' הוסיף חילופי דברים והתלוצצויות בין אמה התוססת למר נייטלי המיושב בדעתו, כך שהם מבליטים את המשיכה שביניהם.
גווינת' פלטרו – אמה וודהאוס
ג'רמי נורת'הם – מר נייטלי
יואן מקגרגור – פרנק צ'רציל
טוני קולט – הארייט סמית
פולי ווקר – ג'יין פיירפקס
סופי תומפסון – מיס בייטס
פילידה לאו – מרת בייטס
ג'יימס קוזמו – מר וסטון
גרטה סקאקי – מיס טיילור, מרת וסטון
ג'ולייט סטיבנסון – מרת אלטון
אלן קמינג – מר אלטון
ג'ון פרנקלין-רובינס – מר קול
אנג'לה דאון – גברת קול
גווינת' פלטרו זכתה לשבחי הביקורת על תפקידה ובעיקר על יכולתה להסוות את המבטא האמריקני שלה.
הדמויות של מרת בייטס ובתה מיס בייטס גולמו על ידי אם ובת, השחקנית פילידה לאו ובתה סופי תומפסון.
הקומיקאי הבריטי אלן קמינג והשחקנית ג'ולייט סטיבנסון גנבו את ההצגה ברגעים הקומיים שבסרט בתפקידיהם כמר ומרת אלטון.
רייצ'ל פורטמן זכתה בפרס האוסקר על פסקול מקורי לסרט קומדיה או מחזמר.
הסרט היה מועמד לאוסקר נוסף עבור התלבושות.
אמה איימס הייתה זמרת סופרן אופראית.
איימס, בתו של פרקליט טוען בבתי משפט בינלאומיים, נולדה בשאנגחאי שבסין.
את הכשרתה בשירה קיבלה בבוסטון, אצל המורה המפורסמת מתילדה מרקזי, אם כי בהמשך ניסתה להמעיט בערך השפעתה של מרקזי על קולה.
לאחר זמן הוזמנה לשיר בתפקיד הראשי ב"רומיאו ויוליה" של שארל גונו באופרה של פריז.
לאחר הופעת הבכורה שלה בשנת 1889, המשיכה להופיע בתפקיד זה עוד פעמים רבות בשנתיים הבאות, עד שחדלה ממנו לבסוף ב-1891 מסיבות אישיות.
באותה שנה הופיעה לראשונה במטרופוליטן אופרה בניו יורק, שוב בתפקיד יוליה.
בניו יורק זכתה לתהילה הרבה ביותר, ושם המשיכה להופיע באופרות עד לפרישתה בשנת 1909. כמו כן, הופיעה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון.
כשהתפנתה אחרי שפרשה מן המטרופוליטן אופרה, יצאה למסעות קונצרטים ברחבי ארצות הברית, עד שלבסוף הסתלקה מעסקי השירה מכול וכול בשנת 1916.
בשנת 1929 כתבה איימס אוטוביוגרפיה, "זכרונות והרהורים".
אומרים שאיימס לא הייתה מרוצה מקולה כפי שנשמע בהקלטות, אם כי ב-1939 הופיעה בתוכנית רדיו, השמיעה כמה מתקליטיה המפורסמים ביותר ודיברה עליהם שלא בצניעות יתירה.
אפשר לשמוע את איימס גם ב"גלילי מייפלסון".
הרפרטואר של איימס היה רחב יריעה וכלל את אאידה של ורדי, לוהנגרין של וגנר, טוסקה של פוצ'יני, אבירות כפרית של מסקאני, נישואי פיגארו ודון ג'ובאני של מוצרט ופאוסט של גונו.
איימס נישאה פעמיים, תחילה לצייר ג'וליאן סטורי ואחר לבריטון המפורסם אמיליו די ג'יגורזה, שעמו הקליטה כמה תקליטים.
בשני המקרים הסתיימו הנישואין בגירושין ובמרירות רבה.
לא נולדו לה ילדים, אבל באוטוביוגרפיה שלה הודתה כי נכפה עליה "הליך רפואי".
איימס עקרה את מושבה לניו יורק בשנת 1936, שם עשתה לה שֵם כמורה לפיתוח קול.
בניו יורק נהנתה ללכת להצגות בתיאטראות ברודוויי.
אמה לי בנטון היא זמרת פופ, שחקנית ומנחת טלוויזיה אנגלייה, אשר התפרסמה כחלק מלהקת הבנות המצליחה ה"ספייס גירלז" באמצע שנות ה-90.