tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1941 צעירים יהודים גויסו לעבודות כפייה של ביצורים ושירותים לצבא ההונגרי ובקיץ של אותה שנה נשלחו לחזית אוקראינה, שם לחמו ההונגרים לצד הגרמנים.
במפקד הקהילות תש"ד נרשם כי רב המקום הוא הרב שמואל יונגרייז ששימש כאב בית הדין בנירמגייש.
באפריל 1944 הועברו יהודי יארמי לגיטו מאטסלקה, שם רוכזו יחד עם 18,000 יהודי המחוז ובסוף מאי שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
יארי ורשארן (בהולנדית: Yari Verschaeren; נולד ב-12 ביולי 2001 באנטוורפן שבבלגיה) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת אנדרלכט מליגת העל הבלגית ובנבחרת בלגיה.
ורשארן הוא תוצר מחלקת הנוער של אנדרלכט, אליה הגיע בגיל תשע.
בשנת 2017 חתם על החוזה המקצועני הראשון שלו במועדון.
ב-25 בנובמבר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 4-2 לסנט טרוידן במסגרת המחזור ה-16 בליגה לעונת .
ב-27 בינואר 2019 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על אויפן במסגרת המחזור השלישי בליגה.
בשלוש עונותיו הראשונות בקבוצה הבוגרת ערך 64 הופעות ליגה, בהן הבקיע עשרה שערים.
ורשארן היה חלק מסגל נבחרת בלגיה עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2019.
ב-9 בספטמבר 2019 ערך ורשארן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בלגיה הבוגרת, בניצחון 4-0 על נבחרת סקוטלנד במסגרת מוקדמות יורו 2020. ב-10 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 9-0 על נבחרת סן מרינו במסגרת מוקדמות יורו 2020.
יארמו למארי לינדברג (בפינית: Jarmo Ilmari Lindberg; נולד ב-10 ביוני 1959) הוא גנרל פיני בדימוס אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של כוחות ההגנה של פינלנד בין השנים 2014–2019.
לינדברג נולד באואולו ב-10 ביוני 1959. ב-1978 התגייס לחיל האוויר הפיני ועבר הכשרה כטייס קרבי.
בשל שם משפחתו, הוא נודע בכינוי "צארלס" על שם הטייס הנודע צ'ארלס לינדברג.
הוא אף מחזיק חשבון בטוויטר בשם זה.
ב-1982 הוא קודם לדרגת לויטננט.
הוא הטיס מטוסי מיג-21 וב-1993 מונה למפקד הכשרת טייסים במפקדת חיל האוויר הפיני בטיקאקוסקי.
בשנת 1995, רכש חיל האוויר הפיני מטוסי מקדונל דאגלס F/A-18 הורנט מארצות הברית כדי להחליף את המיגים הסובייטיים הישנים.
לינדברג נשלח לקליפורניה והשתתף בקורס הכשרה בן שבעה חודשים בהטסת המטוס.
הוא היה מעורב בצורה פעילה בהכנסת המטוס לשימוש סדיר בחיל האוויר הפיני.
בין השנים 1995–1999 היה לינדברג מפקד טייסת הקרב ה-21. בשנת 1999 מונה לסגן ראש מטה המבצעים של חיל האוויר ולראש אגף התכנון והמבצעים של החיל.
ב-2005 הוא הועלה לדרגת בריגדה גנרל, ועבד כסגן ראש אגף המבצעים בין שנים 2005–2008. בין השנים 2008–2012 הוא היה מפקד חיל האוויר הפיני, וקידם שיתוף פעולה בינלאומי.
יארל פריטהויף לונדקוויסט (בפינית: Jarl Frithiof Lundqvist; 15 באוגוסט 1896 - 23 בספטמבר 1965) היה גנרל פיני אשר שימש כמפקד חיל האוויר הפיני במהלך מלחמת העולם השנייה, וכראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של כוחות ההגנה של פינלנד בין השנים יולי 1945 ליוני 1946.
לונדקוויסט נולד ב-15 באוגוסט 1896 בהלסינקי שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית.
כמו צעירים פינים רבים, ב-1915 הוא נסע לגרמניה והתגייס לצבא הקיסרי במטרה לשחרר את ארצו מעול הכיבוש הרוסי.
הוא עבר הכשרה כאיש ארטילריה ולחם בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה.
בתחילת 1918, הכריזה פינלנד על עצמאות, וכמעט מיד פרצה בה מלחמת אזרחים בין המשמר הלבן שנתמך בידי הגרמנים, למשמר האדום שנתמך בידי ברית המועצות.
לונדקוויסט חזר לפינלנד והצטרף למשמר הלבן בדרגת לויטננט.
הוא לחם בקרבות מלחמת האזרחים והשתתף בכיבוש ויפורי.
לאחר המלחמה מונה לונדקוויסט למפקד האקדמיה של צבא פינלנד, אולם כעבור זמן קצר הועבר לפקד על סוללת ארטילריה.
ב-1921 הוא מונה למפקד בית הספר לתותחנים וכעבור שנה עבר לפקד על גדוד ארטילריה.
לונדקוויסט חיבר את התקנון הרשמי של חיל התותחנים הפיני שנכנס לשימוש ב-1924. הוא שהה מספר שנים בצרפת שם למד בבתי ספר צבאיים.
ב-1932 הוא חזר לפינלנד, הקים את חיל האוויר הפיני ומונה למפקדו הראשון.
לונדקוויסט עמל לרכוש מפציצים עבור חיל האוויר, ובמקביל פיקח על ייסוד מפעל המטוסים הממלכתי של פינלנד.
עם פרוץ מלחמת החורף היה חיל האוויר הפיני בנחיתות ניכרת מול חיל האוויר הסובייטי, ולא יכול היה לצאת למשימות הפצצה כנגד הצבא האדום.
אי לכך, לונדקוויסט הורה לטייסיו להצטמצם לטיסות סיור ולקרבות אוויר.
לאחר המלחמה הצליח לונדקוויסט להגדיל ולחזק את חיל האוויר בצורה משמעותית, במהלך מלחמת ההמשך כבר יכלו הפינים לצאת לגיחות התקפה כנגד הסובייטים, אולם ספגו אבידות כבדות.
בת בריתה של פינלנד, גרמניה הנאצית, אמנם הבטיחה לחמש את חיל האוויר הפיני, אולם לא עמדה בהבטחתה, בין היתר בגלל יחסו העוין של לונדקוויסט עצמו לגרמנים.
לאחר סיום המלחמה, ב-1 ביולי 1945, מונה לונדקוויסט למפקד העליון של הצבא הפיני.
בתפקידו זה, הוא נקט מדיניות של התקרבות לברית המועצות, ואף ניסה לפטר 30 קצינים שהיו אנטי-סובייטים.
אחד מהקצינים המיועדים לפיטורים היה גיבור המלחמה אארו פאיארי.
ממשלת פינלנד סרבה לאשר את פיטוריהם של הקצינים, וב-3 ביוני 1946 נאלץ לונדקוויסט עצמו להתפטר.
לאחר פרישתו חי בהלסינקי עד מותו ב-23 בספטמבר 1965.
יארמולינצי (באוקראינית: Ярмолинці) היא עיירה במחוז חמלניצקי שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
היישוב נמצא כ-30 ק"מ מפרוסקורוב.
דרכו עובר כביש ארצי ז'יטומיר - צ'רנובצי.
האזכור הראשון של ירמולינצי הוא משנת 1400. באותה תקופה האזור היה חלק של האיחוד הפולני-ליטאי.
בשנת 1407 ויטאוטאס הגדול העניק את היישוב לאציל הונגרי.
בשנת 1455 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
לאחר חלוקת פולין האזור עבר לשליטת האימפריה הרוסית.
בין הבניינים הבולטים ביישוב כנסייה שבנייתה החלה ב-1793 והסתיימה כעבור כ-100 שנים.
ב-5 ביולי 1920 בכניסה לעיירה נהרג ישראל פרידלנדר וצוותו.
החל משנת 1923 היישוב היה מרכז של ראיון יארמולינסקי שבאוקראינה הסובייטית.
יחידה מנהלית זו בוטלה בשנת 2020.
בשנת 1959 בעיירה התגוררו 6,880 תושבים.
התיישבות יהודית בעיירה החלה במהלך המאה ה-18.
חיים קורן היה רב היישוב בתחילת המאה ה-20.
בשנת 1939 התגוררו ביארמולינצי 1,264 יהודים והם היו 61% מכלל אוכלוסיית היישוב.
באותה תקופה יארמולינצי היו מרכז של מועצה יהודית מקומית.
לפי השערה בזמן כיבוש הגרמני בעיירה היו כ-1,000 יהודים.
בקיץ הוקם יודנראט וכבר ב-9 ביולי החלו הוצאות להורג.
באוגוסט 1942 כ-400 יהודים נשלחו למחנה עבודה בפרוסקורוב.
בסוף אוקטובר 1942 החלו הוצאות להורג של תושבי הגטו ויהודים שהובאו מהסביבה.
באקציה זו נהרגו כ-6,400 יהודים.
יאשאר עלי הוא בלוגר ואיש תקשורת אמריקאי.
בעבר היה כתב מטעם רשת NBC, ניו יורק מגזין ו־HuffPost.
בשנת 2019 נמנה עם רשימת האנשים המשפיעים ביותר באינטרנט של מגזין טיים, בין היתר בשל חשבון הטוויטר הפופולרי שלו.
נולד בפרברי שיקגו, כיאסר עלי הדאיאת למשפחה מבוססת ממוצא איראני, שנרדפה באיראן.
עבד כעוזר מפיק בלוס אנג'לס ושמו מופיע בקרדיטים של מספר תוכניות טלוויזיה.
את הקריירה הפוליטית שלו החל בקליפורניה, שם עבד עבור סטיב ווסטלי .
ב־2007 פתח משרד ייעוץ פוליטי ונרשם כלוביסט.
ב־2008 עבד עבור קמפיין הנשיאות של הילרי קלינטון, בין השניים נוצרה חברות.
אחרי הפסד קלינטון לברק אובמה, החל לעבוד עבור ראש עיריית סן פרנסיסקו דאז, גווין ניוסם.
לאחר שניוסם פרש מהמירוץ, עבד עלי בלוס אנג'לס כעוזרה של קתי גריפין עד שנת 2019. במקביל לעבודתו אצל גריפין, פיתח חשבון טוויטר פופולרי.
עלי מתאר את עצמו כקתולי, שהמיר את דתו מאסלאם שיעי.
עלי ידוע באהבתו לפילים, להם הוא מקדיש חלק ניכר מציוציו.
על פי עלי, הוא מתמודד עם הפרעות קשב וריכוז ודיכאון.
יארק גסיורובסקי הרננדיס (בספרדית: Yarek Gasiorowski Hernandis; נולד ב-12 בינואר 2005 בספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת פ.ס.וו.
גסיורובסקי גדל במחלקת הנוער של ולנסיה, וב-4 באוגוסט 2022 חתם על חוזה מקצועני ראשון במועדון והחל לשחק בקבוצת המילואים שלו.
ב-7 באוקטובר 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בתיקו 1-1 נגד מיורקה במסגרת המחזור התשיעי בלה ליגה לעונת 2023/2024, ובסך הכל ערך 29 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-4 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–2 על גו אהד איגלס במסגרת מגן יוהאן קרויף.
ב-9 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בניצחון 1–6 על ספרטה רוטרדם במסגרת המחזור הראשון לעונת 2025/2026, בו גם הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון.
ב-16 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בהפסד 1–3 לרויאל אוניון סן-ז'ילואז במסגרת שלב הליגה לעונת 2025/2026.
גסיורובסקי נולד בספרד לאב פולני ולאם ספרדייה.
יאשיהו היה מלך יהודה, בנו של אמון מלך יהודה וידידה בת עדיה.
נמשח למלוכה בגיל שמונה, לאחר שאביו נרצח על ידי מתנקש.
מלכותו מתוארכת מ-639 לפנה"ס עד ל-609 לפנה"ס (המאה השביעית לפנה"ס).
בשל היחלשות האימפריה האשורית, התרחבו ככל הנראה בתקופתו שטחי הממלכה והתחזקה עצמאותה המדינית.
הנהיג רפורמה דתית מרחיקת לכת.
נהרג בקרב מגידו עם מצרים.
נראה כי באותה תקופה החל להיחלש כוחה של האימפריה האשורית, שבראשה עמד המלך אשורבניפל, ובייחוד יכולת השליטה שלו בפרובינציות הרחוקות, ובכללן יהודה.
מצרים החלה להתחזק, וכבשה אזורים בפלשת.
ייתכן גם כי הסקיתים פלשו מצפון לאזורי סוריה ופלשת.
עם מות אשורבניפל בשנת 627 לפנה"ס החל באשור ככל הנראה מאבק ירושה, ובאותה עת מרדה בה בבל, בהנהגתו של נבופלאסר.
על רקע זעזועים אלו, התגברה ביהודה תנועה לשחרור מעולהּ של אשור, לאחר עשרות שנות שעבוד.
השחרור הושג ככל הנראה בהדרגה וללא שפיכות דמים וניכר בשני תחומים: בתחום המדיני – בהתפשטות יהודה על שטחי ממלכת ישראל לשעבר, בשומרון ובגליל; בתחום הדתי – ברפורמה פולחנית שערך יאשיהו.
מספרי התנ"ך השונים אנו למדים על הרחבת גבולות הממלכה בתקופת יאשיהו, לכל אזורי השומרון והגליל.
ספר מלכים מספר על הריסת אתר הפולחן בבית-אל, שנמצא באזורי ממלכת ישראל סמוך לגבול עם יהודה.
נראה שעוד קודם לרפורמה חיזק יאשיהו את מעמדו באזור זה.
לפי ספר דברי הימים, הרפורמה נעשתה לא רק ביהודה כי אם גם בערי מנשה, אפרים ושמעון עד נפתלי.
אשתו של יאשיהו הייתה "זְבוּדָּה בַת-פְּדָיָה מִן-רוּמָה" שבגליל.
יאשיהו יצא להילחם עם פרעה נכֹה, מלך מצרים, במגידו.
אם מניחים שיאשיהו לא היה מסתכן להרחיק מאזורי השפעתו, הרי ששטחי הממלכה הגיעו עד מגידו או בסמוך לה.
לפי ספר עזרא, חלק מהבאים בראשית שיבת ציון היו יוצאי הערים מכמס, בית-אל והעי, וכן אזור שפלת לוד.
מכך ניתן להסיק שטרם החורבן, ואולי בימי יאשיהו, ישבו בני יהודה ובנימין באזורים אלה.
ממצאים ארכאולוגיים אף הם ראיות להתרחבות הממלכה.
למשל, נמצאו מבני ביצורים במגידו ובשפלת יהודה, שייתכן שהם קשורים לתקופה זו.
בניגוד לדעה המקובלת כי ממלכת יאשיהו כללה, החל משלב מסוים, גם את כל שטחיה לשעבר של ממלכת ישראל, וממלכה זו זכתה בעצמאות מדינית, ישנם חוקרים הטוענים שמהלכיו הטריטוריאליים של יאשיהו היו מוגבלים ביותר, ואף מעלים ספקות האם יהודה הייתה לממלכה עצמאית בתקופתו.
לפי ספר מלכים, טווח הרפורמה הדתית היה "מגבע עד לבאר-שבע".
גבע זוהתה על ידי בנימין מזר כ-20 ק"מ צפונית לירושלים, באזור בית-אל.
גם בממצאים הארכאולוגיים אין פריטים יהודאיים מהמאה ה-7 לפנה"ס צפונית לבית-אל.
לגבי העצמאות המדינית, ישנה סברה שעם היחלשות אשור הפכה יהודה כפופה למצרים.
הרפורמה: ספר דברים וריכוז הפולחן
המלך יאשיהו נזכר כמי שביצע רפורמה דתית-פוליטית רחבת היקף.
הרפורמה כללה הפסקת העבודה הזרה ואיסור על פולחן פוליתאיסטי, כמו גם ריכוז הפולחן לה' בבית המקדש בירושלים, תוך הריסת מקומות הפולחן האחרים ברחבי הארץ.
הרפורמה החלה בשנה ה-18 למלכותו (622 לפנה"ס) על פי תיאורו של ספר מלכים וספר דברי הימים.
בספר דברי הימים מוזכר עוד שלב קדום ברפורמה, עוד לפני מציאת הספר, שהתרחש בשנה ה-12 למלכותו (628 לפנה"ס).
לפי המסופר, הרפורמה כללה הריסת כל המזבחות והבמות לעבודה זרה (אשרה, בעל, מולך); שבירת הפסלים והמסכות ששימשו לפולחן; הוצאת כלי הפולחן שלא שימשו לעבודת ה' מבית המקדש בירושלים, ושריפתם; הפסקת טקסי הפולחן עצמם, ובהם "העברה באש" בגיא בן הינום, ועוד.
מהפך זה כלל גם צעד מטמא של שריפת עצמות אדם על גבי המזבח שבנה ירבעם בן נבט בבית אל, ועל גבי הבמות שבממלכת ישראל, והריסתם.
בנוסף, טימא והרס יאשיהו גם את הבמות ביהודה שבנה שלמה המלך, והעלה את הכהנים שהקטירו בהן לירושלים – מבלי לשתפם בעבודת הקורבנות, כנראה כדי למנוע מהם להמשיך להקריב בבמות.
יאשיהו לא התייאש וכינס את נציגי העם לירושלים.
הספר הוקרא ברבים, ובטקס רב רושם נכרתה הברית מחדש לפני ה', שבה התחייב העם לקיים את הדברים הכתובים בספר שנקרא לפניו, ואחרי כן ביער יאשיהו את הפולחן הפוליתאיסטי מהמקדש ומהממלכה, וחגג את חג הפסח כפי שלא נחוג "מימי השֹפטים".
לפי הפרשנות המסורתית, ספר התורה שמצא חלקיהו הכהן הוא ספר תורה, הכולל את חמשה חומשי תורה.
ההתרגשות הרבה מגילוי הספר באה משום שהיה זה ספר התורה היחיד שניצל לאחר תקופת אחז ומנשה או מכיוון שהיה זה ספר התורה שנכתב על ידי משה עצמו, או מפני שהספר נמצא פתוח בדיוק בנבואות התוכחה בתורה שהתאימו לקורה בזמנם.
בביקורת המקרא מקובל כי הספר שנמצא הוא ספר דברים – "משנה תורה".
החוקר הגרמני-שווייצרי וילהלם מרטין לברכט דה וטה, כמו גם חוקרים אחרים, טען כי ספר דברים לא נמצא אלא נכתב בימי יאשיהו על מנת להצדיק את הרפורמה שערך.
לפי גישה זו, מחברי ספר דברים בימי יאשיהו כתבו גם את ספר מלכים לאור חוקי הפולחן שנכתבו על ידם בספר דברים.
מקור זה נקרא המקור הדויטרונומיסטי (המקור הדברימי, D) בהשערת התעודות.
יש המשווים את טחינת האלילים שביצע יאשיהו לטחינת עגל הזהב שנעשתה על ידי משה.
כמו כן, יש דמיון לפסוק הידוע מספר דברים .
המקרא מספר מעט על מות יאשיהו, וסביב מותו נוצרו מסורות ופרשנויות שונות.
בשנת 609 לפנה"ס יצא צבא מצרי בפיקוד פרעה נְכֹה השני, לסייע לאשורים במצור על חרן שהייתה בשליטת הבבלים.
בעוד נכה צעד בדרך הים צפונה לחרן, הגיע יאשיהו למגידו, הסיבות להגיעו למגידו לא ברורות ושניות במחלוקת, ייתכן שהגיע לבקשת פרעה לחידוש שבועת הוסאל שלו, ייתכן שכדי לנסות ולעצור את הצבא המצרי.
ישנן סברות שונות לשאיפותיו ומניעיו; ייתכן שחשש מהתחזקות מחדש של אשור, או של מצרים, או שהיה בן-ברית של הבבלים.
ייתכן גם ששאף להילחם במצרים מתוך תקווה שניצחון בקרב ירחיב את שליטתו לאזורים בצפון הארץ שייתכן ועדיין נשלטו ישירות על ידי אשור.
בכל מקרה פרעה הרג את יאשיהו במגידו (לפי ספר מלכים) או שהוא נפצע קשה בקרב שהיה שם ומת מיד לאחר כך בירושלים (לפי ספר דברי הימים)
שלושה מבניו של יאשיהו מלכו אחריו: יהואחז (יואחז/שלום), יהויקים (אליקים) וצדקיהו (מתניה), וכן נכדו יהויכין.
על פי המקרא, בספר דברי הימים (ב), חיבר ירמיהו קינות על יאשיהו (משוער לשנת 609 לפנה"ס).
יוסף בן מתתיהו, בן המאה הראשונה לספירה, אף מעיד לגביה כי בימיו היא הייתה עדיין קיימת: .
חז"ל זיהו את הקינה שחיבר ירמיהו על יאשיהו עם מגילת איכה .
במגילת איכה אין למעשה זיהוי מפורש הקושר אותה לקינה על יאשיהו.
חז"ל הציעו מספר רמיזות המכוונות לדעתם ליאשיהו, אולם רמיזות אלו אינן מוכחות.
חוקר המקרא שמעון ברנפלד (1924) מצדד בזיהוי החז"לי של מגילת איכה עם אותו ספר קינות המוזכר בדברי הימים, והוא מציע כי מגילת איכה הכילה בתחילה פרקים נוספים שאבדו במרוצת הדורות.
לעומתו סבורים אחרים כי "הקינות" בדברי הימים אינן מכוונות לאיכה, והם מציעים כי ייתכן שהן מכוונות לקינות אחרות אפשריות מתוך ספר ירמיהו כמו , או ל, או שמא הקינות הללו פשוט אבדו.
אם כי לגבי אפשרות זו, לפחות בדורו של יוסף בן מתתיהו, בן המאה הראשונה לספירה היא הייתה עדיין קיימת.
התלמוד במסכת תענית מספר שכאשר יאשיהו ניסה לעצור את צבא פרעה מלעבור בארץ ירו על יאשיהו חיצים וניקבוהו ככברה "וַיֹּאמֶר הַמֶּלֶךְ לַעֲבָדָיו הַעֲבִירוּנִי כִּי הָחֳלֵיתִי מְאֹד" אולם כשגסס הצדיק עליו את הדין ואמר: "צַדִּיק הוּא ה' כִּי פִיהוּ מָרִיתִי", ואז הובל לקבורה בירושלים.
, דורש על פסוק זה "ששם הארון נגנז, שיאשיהו המלך צוה וגנזוהו למטה במטמוניות עקומות ועקלקלות שבנה שלמה בזמן שבנה את הבית וידע שסופו ליחרב.
והיינו דכתיב בדברי הימים (ב' ל"ה) ביאשיהו.
בקינות לתשעה באב נמצאת קינה על מותו, שחוברה על ידי רבי אלעזר הקליר ומבוססת על פסוק זה ועל מדרשי חז"ל – הקינה הפותחת במילים "ויקונן ירמיהו על יאשיהו".
לפי המחקר האקדמי של המקרא ושל תקופת המקרא, ספרי יהושע עד מלכים הם בעיקרם חלק מן ההיסטוריה הדויטרונומיסטית שמקובל להניח כי נכתבה בימי יאשיהו במאה ה-7 לפנה"ס, ולכן המסורות אודותיו מהימנות בעיקרן.
הוטלו בספק בעיקר נסיבות מותו במגידו, ואם אכן התרחש קרב מגידו, עליו מסופר בספר דברי הימים בלבד.
יֵב (מקופטית: Ⲓⲏⲃ או Ⲉⲓⲏⲃ; בערבית: إلفنتين, אִלְפַנְתִין, מיוונית: Ἐλεφαντίνη, אֶלֶפַנְטִינֵה – אי הפילים) הוא אי בנהר הנילוס באזור אסואן בדרומה של מצרים.
כיום האי הוא חלק מהעיר אסואן.
משמעות שמו היווני של האי "אלפנטינה" היא "אי הפילים", וזאת על-שום הסלעים דמויי-הפילים הנראים בו, או בשל סחר השנהב שהתנהל במקום.
גם השם יב במצרית עתיקה משמעותו "פיל" (מכאן גם המלה העברית "שנהב", שן של הב).
אורך האי כ-1,200 מטר מצפון לדרום וכ-400 מטר לרוחב בנקודה הרחבה ביותר.
האי, שנודע בשם אַבּוּ או יֵבּוּ, עמד בגבול בין מצרים ונוביה.
הוא היווה נקודת הגנה מצוינת לעיר ומיקומו עשהו נקודת מסחר טבעית לסחר בנהר.
הגבול היה קרוב לחוג הסרטן, הנקודה הצפונית ביותר בה השמש יכולה להופיע בדיוק באמצע השמים בצהרי היום (נקודת היפוך).
אלפנטין היה מבצר שעמד לפני האשד הראשון בנילוס.
בתקופת הביניים השנייה (1650–1550 לפנה"ס), המבצר סימן את הגבול הדרומי של מצרים.
לפי המיתולוגיה המצרית, כאן היה מעונו של ח'נום, אל האשדים בעל ראש האייל, ששמר וריסן את מימי הנילוס ממערות מתחת לאי.
הסגידה לאל כאן הייתה חלק משילוש מקודש בפנתיאון המצרי.
ה"שילוש האלפנטיני" כלל גם את סטיס ובתה ענקת, שתיהן נשותיו של ח'נום.
סטיס נסגדה עוד מתקופות קדומות כאלת מלחמה וכמגינה של אזור אסטרטגי זה של מצרים.
כשהתייחסו אליה כאל אלת הפיריון, היא האנישה את השפיעה הנדיבה של הנילוס שזוהתה כבתה אנוכיס.
הפולחן של סטיס החל בעיר העתיקה סוונט (היום אסואן).
מאוחר יותר כשהשילוש נוצר, ח'נום זוהה כבן זוגה, ולכן כאביה של אנוכיס.
תפקידו במיתולוגיה השתנה מאוחר יותר ואל אחר תפס את תפקידיו בנהר.
בזמן ההוא, תפקידו כקדר איפשר לו לתפקד כיוצר גוף האדם.
קיימות עדויות של מקדש המוקדש לח'נום על האי מתקופות מוקדמות עד השושלת השלישית.
רוב הקצה הדרומי של האי מכיל שרידים של מקדש שלו מאוחר יותר.
המקדש נבנה כולו מחדש בתקופה מאוחרת בזמן השושלת ה-31, רגע לפני השלטון הזר של תקופת היוונים-רומאים.
היוונים יסדו את בית תלמי לאורך 300 שנות שלטונם על מצרים (305 עד 30 לפני הספירה), ושמרו על מנהגים דתיים ומסורות עבר, לעיתים בזיהוים את האלים המצריים עם האלים שלהם עצמם.
מצרים הפכה לחלק מהאימפריה הרומית ומסורותיה ודתה נשמרו בצד תרבויות שונות עד ל-600 לספירה.
בזמן עבר, האי שימש גם כמחצבה חשובה בספקו אבני גרניט לכל רחבי מצרים לבניית מבנים ואנדרטאות.
חפירות ארכאולוגיות מתמשכות של המכון הגרמני לארכאולוגיה באזור חשף ממצאים רבים שכעת מוצגים במוזיאון על האי, כולל מומיה של אייל של ח'נום.
חפצים המתוארכים עד לתקופת טרום השושלות נמצאו אף הם על האי.
ההריסות העתיקות ביותר שעדיין עומדות על האי הם של פירמידת מדרגות מגרניט מתקופת השושלת השלישית ומקדש קטן, שנבנה עבור נומארך מקומי מהשושלת השישית בשם חֵקַיִבּ.
יב הייתה בירת המחוז (נום) Ta-Seti, אחד מ-42 מחוזות שהרכיבו את מצרים העתיקה מתקופת הממלכה הישנה ועד לתקופה הרומאית.
לפני 1822, היו מקדשים לתחותמס השלישי ואמנחותפ השלישי והם נהרסו בידי השלטון העות'מאני.
שני המקדשים היו שלמים יחסית עד להרס המכוון.
לוח שנה נדיר, הידוע בשם לוח השנה האלפנטיני של חפצים ומתוארך לתקופת תחותמס השלישי, התגלה על האי.
כמו כן יש באי את אחד הנילומטרים העתיקים במצרים, שנבנה לאחרונה בתקופה הרומאית והיה עדיין בשימוש עד למאה ה-19. 90 מדרגות שירדו אל הנהר סומנו בספרות הודיות-ערביות, בספרות רומיות ובמספרים הירוגליפים.
כתובות שנחרתו עמוק בסלע בתקופת השושלת ה-17 יכולות להיראות סמוך לפני המים.
ביב התקיימה בסוף תקופת בית ראשון ובתקופת האימפריה הפרסית מושבה של שכירי חרב יהודים, שתפקידם היה לשמור על גבולה הדרומי של מצרים בעבור ממלכת פרס בראשות כנבוזי המלך, ולפני כן בעבור השלטון המצרי במקום.
ככל הנראה היהודים התיישבו במקום כמה עשרות שנים לפני חורבן הבית הראשון, ושהו שם עד סוף שלטון ממלכת פרס באזור.
האל המצרי של יב היה ח'נום - אל בדמות אייל, שמזכיר את עגל הזהב של ירבעם בבית אל (המקדש הישראלי שנזכר בפפירוסים של יב).
נראה כי יהודי יב עבדו גם ל'מלכת השמים' (אשרה) כפי שמוזכר בנבואת ירמיהו .
היהודים הושפעו מהסביבה הנוכרית סביבם.
הם קיימו חיי קהילה ייחודיים, עסקו במסחר, נשאו נשים שבחלקן היו נוכריות, חגגו חגים יהודיים ובעיקר הקפידו על חג הפסח.
הם החליפו תכתובות עם השלטון הפרסי ועם הקהילה היהודית שבארץ ישראל, אם כי במשך תקופה מסוימת שרר מתח בין שתי הקהילות משום שבני קהילת יב בנו מקדש באי.
בשל הקמת מקדש זה היו גם כמה סכסוכים עם הקהילה המצרית המקומית, שהקימה גם היא מקדש לאל המצרי ח'נום, שנחשב אחראי לעליית מי הנילוס.
בשנת 410 לפנה"ס, באחד הסכסוכים האלה החריבו המצרים את המקדש היהודי, והקהילה היהודית נאלצה לשקם את המקום.
לפי המסורת המסופרת בקרב הכנסייה האורתודוקסית האתיופית בימי מנשה מלך יהודה, בנו של חזקיהו, הוברח ארון הברית מבית המקדש למצרים, למקום הנקרא באר הנשמות ומשם נלקח לאי יב.
לפי המסורת, כיום הוא מוחזק בכנסיית גבירתנו מרים מציון בעיר אקסום שבאתיופיה, אך רק הכומר הראשי של הכנסייה מורשה לראות אותו.
ככל הנראה היהודים חיו באי עד סוף השלטון הפרסי במקום, ולאחר מכן השתלבו בקהילה היהודית באלכסנדריה.
לפי השערה אחרת מקורה של יהדות אתיופיה הוא בקהילה היהודית מימי הבית הראשון ביב.
רק מעט ידוע על הקהילה במקום, ומה שידוע לנו נודע בעיקר מתוך מכתבי יב, הכוללים כארבעים פפירוסים, כעשר מגילות קלף וכשלוש מאות אוסטרקונים (מכתבים הכתובים על-גבי שברי חרס), שהתגלו במקום במאה ה-19.
כתבים אלה כתובים בניב ארמי דרומי המיוחד למקום.
רוב הכתבים עוסקים בעניינים כלכליים וחברתיים ומיעוטם דן בענייני דת של הקהילה.
ישנם שני נילומטרים על האי.
המפורסם יותר הוא נילומטר מסדרון המקושר למקדש של סטיס, עם מדרגות אבן היורדות בתוך המסדרון.
ישנם סימונים וסמלים רבים על שני קירות הנילומטר למדידת גובה פני המים של הנילוס.
הנילומטר השני הוא אגן מרובע הממוקם בקצה הדרומי של האי, סמוך למקדש של ח'נום ממול למלון המודרני "Old Cataract".
הוא כנראה המוקדם יותר בין השניים.
אחד מהנילומטרים מוזכר אצל סטרבו, היסטוריון יווני, אך לא ברור איזה מהם.
מקורות רבים טוענים שמיקום המעשיה "הבאר של ארטוסתנס", המפורסמת בשל חישוב היקף כדור הארץ בידי ארטוסתנס, היה על האי.
סטרבו אמנם מזכיר שהייתה באר ספציפית ששימשה לתצפיות ושסיין נמצאת על חוג הסרטן, אך האזכור הוא של באר בסיין (אסואן) ולא על אלפנטין.
אף אחד מהנילומטרים גם לא מתאים לתפקיד זה, ובכל מקרה נראה שהבאר בסיין אבדה.
בנוסף לאתר הארכאולוגי, היום האי כולל את מוזיאון אסואן בדרום האי, שלושה כפרים נובים במרכז, ומלון מפואר בצפון האי במורד הזרם.
מחוז יאשי (ברומנית: judeţ Iaşi) הוא מחוז באזור מולדובה בצפון רומניה.
בירת המחוז היא העיר יאשי שהיא השנייה בגודלה ברומניה אחרי בוקרשט.
מחוז יאשי מסומן על פי התקן הרומני באותיות IS.
הוא שוכן במישור בין נהר הנהרות סירט לנהר פרוט.
שני נהרות נוספים עוברים דרך המחוז: נהר בהלואי (שעל גדותיו שוכנת העיר יאשי) ונהר ג'יג'יה.
מולדובה במזרח - מחוז אונגני
מחוז בוטושאן ומחוז סוצ'אבה בצפון מערב
לפי מפקד האוכלוסין של 20 באוקטובר 2011, מנה מחוז יאשי 772,348 תושבים.
מצד שני, על פי נתוני 2012 שסופקו על ידי שירות מרשם האוכלוסין של המחוז, סך האוכלוסייה הרשומה של המחוז מגיע ל-873,662 תושבים.
אוכלוסיית מחוז יאשי בימינו כמעט כפולה מזו שהייתה לפני שישים שנה.
אחרים - 0.3% ביניהם יהודים יהדות יאשי
מועצת מחוז יאשי, שחודשה בבחירות המקומיות ב-2020, מורכבת מ-36 נציגים ("יועצים").
מפלגה חברים הרכב המועצה המפלגה הלאומית ליברלית (PNL) 17 המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (PSD) 10 האיחוד "הצילו את רומניה" (USR) 6 מפלגת תנועת העם (PMP) 3
במחוז יאשי יש 2 רשויות עירוניות (מוני'ציפיו), 3 ערים ו-93 כפרים גדולים (קומונות):
טרגו פרומוס Târgu Frumos (היריד היפה)
מחוז זה הוא בעיקר חקלאי, בשל הטופוגרפיה שלו.
יאשי (ברומנית: Iași או Iașii, אלפבית פונטי בינלאומי: או ; בגרמנית: Jassy; ביידיש: יאס; בעברית מופיעים לעיתים גם התעתיקים יאסי ויאש) היא העיר השלישית בגודלה ברומניה, והמטרופולין השני בגודלו ברומניה, בירת מחוז יאשי הנמצא באזור ההיסטורי של מולדובה.
העיר הייתה בירת נסיכות מולדובה בשנים 1564–1859, אחת משתי הבירות של הנסיכויות הרומניות המאוחדות בשנים 1859–1862 ובירתה החלופית של רומניה בעת הכיבוש הגרמני של בוקרשט במלחמת העולם הראשונה.
ראש העיר יאשי הוא מיכאי קיריקה מאז 2016.
שם היישוב מוזכר לראשונה במסמך משנת 1387 כ-Jasskii Torg (יריד היאשיים).
מקורו של שם העיר אינו ידוע בוודאות, ולהיסטוריונים יש מספר השערות לגביו.
על פי אחת מהן, Iași (יאשי) הוא שם שנתנו הסלאבים לקבוצה של אלאנים.
יישובים בשם הזה (העיר יאשי אינה היחידה שנושאת שם זה ברומניה) הם עדות לכך שאלאנים ישבו במקומות האלה.
על פי גרסה אחרת נטען כי שם העיר נגזר משמו של שבט סרמטי בשם "iazygi", שצוין על ידי אובידיוס בציטוטים הבאים:
רישום על אבן דרך שנמצאה בקרואטיה במאה ה-18 מציין את קיומו של Jassiorum.
השם שניתן לעיר על ידי ההונגרים, Jászvásár, משמעותו "שוק היאסים".
השם הרומני הישן, Târgul Ieșilor (יריד היאשים) והצורה המשנית Iașii (יאשיי), הם בעלי משמעות דומה.
דימיטריה קנטמיר, בחיבורו "תיאור מולדובה" (Descriptio Moldaviae), משנת 1716 מתאר כך את מקור השם
(כאן בתרגום לרומנית מהמקור בלטינית):
ובתרגום לעברית: "תחילה היריד היה כפר מן השורה, שהתיישבו בו רק שלוש או ארבע משפחות, והייתה בו טחנת קמח בבעלותו של טוחן זקן, יואן או בכינוי החיבה, יאשי".
התעתיק העברי שקבעו עורכי האנציקלופדיה של השואה בהוצאת יד ושם בשנת 1990 הוא "יש".
בעיר מספר רב של מוסדות להשכלה גבוהה.
אוניברסיטת יאשי קרויה כיום על שם הנסיך אלכסנדרו יואן קוזה שייסד אותה בשנת 1860, והיא האוניברסיטה הראשונה שקמה ברומניה.
ישנם עוד ארבעה מוסדות המוגדרים כאוניברסיטאות, כמו האוניברסיטה למקצועות הבניין והאוניברסיטה
חשובה היא גם ה"פוליטכניקה" (המכללה הגבוהה לטכנולוגיה) ביאשי ששמה כיום "האוניברסיטה הטכנית".
ביאשי נמצאים פארקים מפורסמים ורחבי ידיים.
ביניהם פארק קוֹפוֹאוּ (Copou), גן בוטני ססגוני מפורסם, ועוד.
"היכל התרבות" (Palatul Culturii – המופיע בתמונה שבתיבת המידע, בצד שמאל), הוא אחד המבנים המרשימים ביותר בעיר.
הארמון שימש בזמנו את מושל המחוז ומשמש כיום כמוזיאון ליצירות אמנות של מיטב ציירי רומניה.
בכניסה לארמון ניצב פסלו של שטפן הגדול, נסיך מולדובה מן המאה ה-15, אחד הגיבורים הלאומיים של האזור ושל רומניה כולה.
מתחם "כיכר האיחוד" (Piața Unirii) הוא מהאטרקציות המרכזיות; הוא מוקף בבתי מלון ועטור מזרקות וצמחייה רבה.
כמו כן מצויים בה "התיאטרון הלאומי" וכנסיית Trei Ierarchi, שבכותלה החיצוני המעוצב ניתן לזהות במקום בולט עיטור של מגן דוד.
כבר בשנת 1803, מנו יהודי יאשי יותר מ-2400 נפש מתוך 12,000 יהודי נסיכות מולדובה.
במהלך המאה ה־19 גדלה האוכלוסייה היהודית בעיר במהירות עם גל הגירה של יהודים שבאו מרוסיה עקב המדיניות האנטישמית הרוסית..
בשנות השלושים של המאה העשרים היו ביאשי קרוב ל-40 אלף יהודים ו-127 בתי כנסת.
ביאשי בוצע בתקופת השואה אחד הפוגרומים האכזריים ביותר ביהודים , שבמהלכו נרצחו כ-15,000 יהודים ורבים אחרים הוכו, עונו והושפלו.
הרכוש היהודי הפרטי, המסחרי והקהילתי נבזז בגלוי ורבים מהיהודים ששרדו הוגלו מהעיר למחנות ריכוז.
לאחר המלחמה ועלייתם של רוב יהודי רומניה לישראל נותרה בעיר קהילה יהודית קטנה.
לאחרונה שופץ בית הכנסת הגדול של יאשי ונבנה מוזיאון ליהודי יאשי.
הרב הראשון של יהודי העיר היה הרב יעקב שלמה בן אראווי, שחי בין השנים 1549–1629. לאורך שנות ההיסטוריה שימשו בה ברבנות רבנים שונים כמו הקרני ראם, הרב שמואל שמעלקא טויבש, הרב ישעיהו שור בעל הכליל תפארת ועוד.
ב-2011 מונה הרב שלמה טויבש לכהן כרב בעיר יאשי והמחוז, לאחר למעלה משישים שנה שלא כיהן בה רב.
יאשי נבחרה כמרכז לרבנות עקב היותה מרכז של אוניברסיטאות ולפיכך הגיעו לשם אנשים מכל רחבי רומניה וביניהם יהודים רבים.
יאשי היא עיר תאומה של הערים:
יאשה חפץ (שמו המלא: יוסף רובימוביץ' חפץ, ברוסית: Иосиф Рувимович Хейфец, באנגלית: Jascha Heifetz; 2 בפברואר 1901 – 10 בדצמבר 1987) היה כנר יהודי-רוסי-אמריקאי, מגדולי הכנרים במאה העשרים ומן המפורסמים שבהם.
יאשה חפץ נולד למשפחה יהודית בעיר וילנה שבצפון-מערב רוסיה (ליטא); ישנם חילוקי דעות באשר לשנת הולדתו – יש הקובעים אותה שנה או שנתיים מוקדם יותר (1900 או 1899).
אביו, ראובן, היה מנצח התזמורת הסימפונית של וילנה, סבו ניסן היה מורה ידוע למוזיקה בוורשה.
בעקבותיהם החל חפץ לנגן בכינור בגיל שלוש.
בגיל חמש החל ללמוד בבית הספר למוזיקה בווילנה וחצי שנה מאוחר יותר הופיע בקונצרט הראשון שלו בווילנה.
הוא היה ילד פלא, בגיל שבע, הופיע בנגינת הקונצ'רטו לכינור של פליקס מנדלסון.
בשנת 1910 או מוקדם יותר (לפי "דער מאמענט") החל ללמוד בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג אצל ליאופולד אאואר.
מגיל עשר הופיע בקונצרטים רבים במוסקבה, אודסה, ורשה, לודז', לונדון, פריס, ברלין, ווינה (פרטים על ילדותו והופעותיו פורסמו בעיתון "דער מאמענט" מיום 18.10.1911 עמוד 3).
בגיל 12 ניגן בגרמניה ובסקנדינביה, ופגש לראשונה את פריץ קרייזלר בבית פרטי בברלין (אז אמר קרייזלר, אחרי שליווה את חפץ בן ה-12 בביצוע הקונצ'רטו של מנדלסון, "עכשיו כולנו יכולים לשבור את הכינורות שלנו על ברכינו").
בעקבות הצטיינותו, הספיק חפץ לבקר בחלק גדול מארצות אירופה עוד בטרם מלאו לו עשרים.
ב-27 באוקטובר 1917 ניגן חפץ לראשונה בארצות הברית; רסיטל זה בקרנגי הול היה לאגדה.
הכנר מישה אלמן התלונן, "פיו, כמה חם כאן", ועל כך השיב לו ליאופולד גודובסקי, שישב לצדו, בשלוות נפש, "לא לפסנתרנים".
חפץ נשאר בארצות הברית והיה לאזרח אמריקני בשנת 1925. כשאמר להארפו מרקס (שהיה מעריץ גדול שלו), שהוא משתכר למחייתו כמוזיקאי מאז גיל שבע, ענה לו הארפו: "ולפני כן, אני מבין, היית סתם בטלן".
את ההקלטה המסחרית הראשונה שלו עשה חפץ ב-7 בנובמבר 1917 בחברת ויקטור טוקינג משין; כל משך הקריירה שלו כמבצע המשיך להקליט, תמיד לחברת RCA ויקטור.
חפץ הזמין מספר רב של יצירות, שהידועה ביניהן היא אולי הקונצ'רטו לכינור של סר ויליאם וולטון.
הוא גם עיבד יצירות רבות, כמו "הורה סטאקאטו" של גריגורש דיניקו, צועני רומני, שעליו אמר חפץ, על פי השמועה, שהוא הכנר הגדול ביותר ששמע מימיו.
חפץ היה גם פסנתרן מוכשר, ואפילו ניגן ג'אז לפני חיילים במחנות של בעלות הברית באירופה במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1939 הופיע חפץ בסרט "תנו להם מוזיקה" בו הוא מופיע בתור עצמו, ככנר מפורסם המונע סגירת בית ספר למוזיקה לילדי עניים.
בסרט, חפץ מופיע בעיקר בפרקי נגינה.
ברשותו של חפץ היו הן סטרדיוואריוס והן גוארנרי דל ג'זו "אקס דוד" משנת 1740, שהעדיף לנגן בו והמשיך להחזיק בו עד מותו.
הגוארנרי מוצג כיום במוזיאון לגיון הכבוד בסן פרנסיסקו, לפי צוואתו של חפץ.
הצוואה מתירה להוציא את הכינור ולנגן בו "בהזדמנויות מיוחדות", בידי כנרים הראויים לכבוד.
בשנת 1972 הפסיק להופיע בקונצרטים ולהקליט, אם כי כישרונו כמבצע נותר כשהיה בעיני הקהל, לאחר יותר מיובל שנים.
בשנים הבאות לימד באוניברסיטת דרום קליפורניה עם חברו גרגור פיאטיגורסקי.
הוא נפטר בלוס אנג'לס מדום לב.
נכדו דני חפץ הוא מוזיקאי אמריקאי שהיה המתופף של להקת "מיסטר באנגל".
לחפץ הייתה טכניקה ללא דופי וויבראטו אצבעות מהיר.
הטכניקה הכמעט-מושלמת שלו והתנהגותו השמרנית על הבמה עוררו מדי פעם טענות שנגינתו מכנית מדי, אפילו קרה.
אף על פי כן, רוב המבקרים תמימי דעים שהוא החדיר בנגינתו רגש ויראת כבוד לציפיות המלחין.
חפץ נהנה לנגן מוזיקה קאמרית ועשה זאת לעיתים קרובות.
מבקרים שונים גורסים, שעל פי קנה המידה הביצועי של נגינתו כסולן, הצלחתו בהרכבים קאמריים הייתה מוגבלת משהו, כיוון שאישיותו האמנותית נטתה להאפיל על עמיתיו לנגינה.
בין ביצועיו הקאמריים היו ההקלטות משנת 1940 של שלישיות מאת בטהובן, שוברט וברהמס עם הצ'לן עמנואל פויירמן והפסנתרן ארתור רובינשטיין, כמו גם הקלטה משותפת מאוחרת יותר עם רובינשטיין ועם הצ'לן גרגור פיאטיגורסקי, עמם הקליט שלישיות של ראוול, צ'ייקובסקי ומנדלסון.
חפץ ביקר בארץ ישראל לראשונה באפריל 1926 ובביקור זה תרם כסף לבניית אולם קונצרטים שיישא את שמו.
"אולם ישה חפץ" בתל אביב הפך לימים ל"קולנוע מתמיד".
ב-1933 בא לביקורו השני בארץ ישראל, והופיע בבימה מאולתרת בקיבוץ עין חרוד לפני בני הקיבוצים מכל האזור.
במאי 1950 הגיע לביקורו השלישי לכבוד מלאת שנתיים למדינה הצעירה.
בביקור זה ניגן עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית את הקונצ'רטו לכינור של יוהנס ברהמס בניצוחו של ליאונרד ברנשטיין.
זו הייתה הפעם היחידה בה הופיעו שניהם בצוותא.
בביקורו הרביעי בישראל, בשנת 1953, כלל חפץ ברסיטלים שלו את הסונאטה לכינור מאת ריכרד שטראוס, "ליד הבאר העזובה".
שטראוס היה מלחין גרמני שתמך במשטר הנאצי בשנתיים הראשונות לקיומו.
באותו זמן ראו רבים בשטראוס מלחין נאצי, ויצירותיו היו אסורות, באופן לא רשמי, להשמעה בישראל, יחד עם אלה של ריכרד וגנר.
אם כי עברו אז פחות מעשר שנים מאז השואה ועל אף פנייה של הרגע האחרון מצד שר החינוך הישראלי, חפץ טען כי "המוזיקה עומדת מעל גורמים אלה...
לא אשנה את התוכנית שלי.
יש לי זכות לקבוע את הרפרטואר שלי." במשך מסע הופעותיו התקבלה הסונאטה של שטראוס בדממת מוות.
ב-16 באפריל 1953 נערך באולם "אדיסון" בירושלים קונצרט עם חפץ.
אחרי הרסיטל הותקף חפץ ליד מלון המלך דוד שבו שהה, על ידי אדם שחבט בזרועו הימנית במוט ברזל.
כשהתוקף החל לברוח, הזעיק חפץ את מלוויו, שהיו חמושים, "תירו באיש הזה, הוא ניסה להרוג אותי".
התוקף נמלט ומעולם לא נמצא.
התקרית הגיעה לכותרות העיתונים וחפץ הכריז שהוא לא יפסיק לנגן את שטראוס.
למחרת נפגש עם ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון, שיעץ לו להמשיך בהופעותיו בישראל כמתוכנן, כולל הסונאטה, והורה לספק לו אבטחה.
אולם חפץ אמר לו שאינו רוצה לסכן את חייו בשביל קונצרט.
איומים המשיכו להגיע, והוא השמיט את שטראוס מן הרסיטל הבא ללא הסבר.
הקונצרט הבא שלו בוטל לאחר שזרועו הימנית החלה לכאוב.
הוא עזב את ישראל ולא חזר אליה עד 1970.
במאי 1970 בא חפץ לישראל בפעם האחרונה, ביחד עם הצ'לן גרגור פיאטיגורסקי.
הם הופיעו במשותף עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בביצוע הקונצ'רטו הכפול של ברהמס, ללא ניצוח.
הרב יאשיהו יוסף פינטו (נולד ב-א' בתשרי ה'תשל"ד, 27 בספטמבר 1973) הוא רב חרדי-ספרדי, ראש מוסדות "שובה ישראל" באשדוד ובארצות הברית.
הוא עומד בראש קהילה עולמית המונה למעלה מ-60 ישיבות ומוסדות חינוך וחסד.
באפריל 2015 הורשע במתן שוחד ובשיבוש הליכי משפט ונידון לשנת מאסר בפועל.
באפריל 2019 מונה לראש מערך הכשרות של הקהילה היהודית במרוקו.
נולד באשדוד לרב חיים פינטו, שכיהן כרב העיר אשדוד וקריית מלאכי, ונמנה עם שושלת רבני משפחת פינטו ממרוקו, מצאצאי רבי יאשיהו פינטו, מגדולי חכמי דמשק במאה ה-17 בעל ביאור הרי"ף על "עין יעקב".
סבו מצד אביו הוא רבי משה אהרון פינטו, צדיק ומקובל, מחבר ספר "שנות חיים".
מצד אמו, הרבנית זהרי, הוא נכדו של הרב מאיר אבוחצירא ונינו של הרב ישראל אבוחצירא, הידוע בכינויו "באבא סאלי".
בילדותו למד במוסדות חינוך תורניים ליטאיים, בהם ישיבת מעלות התורה וישיבת ירוחם.
לאחר חתונתו למד בכולל שבישיבת גרודנא אשדוד.
בשנות ה-90, בהיותו בשנות ה-20 לחייו, ייסד את ישיבת שובה ישראל.
במהלך השנים התרחבה הפעילות לרשת של למעלה מ-60 ישיבות ומוסדות חינוך, תורה וחסד בישראל, בארצות הברית, במרוקו ובמדינות נוספות.
המוסדות כוללים ישיבות וכוללים, בתי מדרש, בתי כנסת, גני ילדים, בתי ספר, בתי תמחוי ומסגרות רווחה קהילתיות.
מוקדי הפעילות העיקריים של הקהילה הם בישראל, בארצות הברית (בעיקר בניו יורק) ובמרוקו.
הרב פינטו מוסר דרך קבע שיעורי תורה יומיים ומקיים קבלת קהל הכוללת רבנים, אדמו"רים ואישים בכירים מעולמות הכלכלה והפוליטיקה.
את חצרו באשדוד פקדו פוליטיקאים ואישי ציבור, אנשים החשודים בפלילים ושוטרים, בהם בנימין בן אליעזר, ציפי לבני, יצחק הרצוג, ישראל כץ, דליה רבין, ושרית חדד, ואנשי עסקים, בהם נוחי דנקנר, ג'קי בן זקן, לב לבייב, אילן בן דב ואדוארדו אלשטיין.
בשנת 2008 דורג על ידי מגזין פורבס ישראל כצעיר המשפיע ביותר בישראל.
בהמשך פעל גם בארצות הברית וזכה להכרה בקרב אנשי עסקים וידוענים, יהודים ושאינם יהודים.
בשנת 2012 העריך המגזין "פורבס ישראל" את שווי מוסדותיו בכ-75 מיליון ש"ח ודירגו במקום השביעי ברשימת הרבנים העשירים בישראל.
בשנת 2019 מונה לראב"ד הקהילה היהודית במרוקו המעמד הקנה לרב פינטו מעמד של שופט בית המשפט העליון במרוקו.
במסגרת תפקידו פעל לחיזוק מוסדות הדת, הכשרות והחינוך במדינה.
בשל קשריו הבינלאומיים, הוא מעורב בפעילות לחיזוק הקשר בין קהילות יהודיות בתפוצות לבין מדינת ישראל.
במהלך שנות פעילותו קיים פגישות עם אישי ציבור ואנשי תרבות מהארץ ומהעולם.
בשנת 2025 נפגש בוושינגטון עם ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו.
באותה שנה נפגש גם עם הראפר האמריקאי קניה וסט, אשר במהלך הפגישה הביע חרטה על התבטאויות אנטישמיות בעבר והתנצל על דבריו.
סביב מוסדות שובה ישראל מתקיימת פעילות קהילתית, הכוללת סיוע לנזקקים, חלוקת סלי מזון ותלושי קנייה לקראת שבתות וחגים, סעודות שבת וחג ציבוריות, ופעילויות רווחה.
באוקטובר 2012 פורסם כי הרב פינטו הציע שוחד בסך 200,000 דולר לראש אגף החקירות במשטרה, תת-ניצב אפרים ברכה, לשם קבלת מידע אודות חקירה המתנהלת בעניינו, שעסקה במעילה בכספי עמותת "חזון ישעיה".
לאחר שברכה דיווח על ההצעה למפקדיו, צוידו ברכה ורעייתו במכשירי הקלטה ותיעדו העברת כ-100,000 דולר מרעייתו של פינטו לרעייתו של ברכה.
במקביל נפתחה חקירה בארצות הברית בעקבות תלונה של הרב פינטו שנפל קורבן לסחיטה.
חקירה נוספת, של ה-FBI, עסקה בקשריו של הרב פינטו עם חבר בית הנבחרים, מייקל גרים, שנחשד כמעורב בפרשת הסחיטה, לשם מימון פעילותו הפוליטית.
לדברי הרב פינטו, בעקבות חקירה זו הופעלו עליו לחצים מצד קציני משטרה ושר לשעבר בישראל שלא להעיד נגד גרים.
בסוף שנת 2013 פנו פרקליטיו ליועץ המשפטי לממשלה, יהודה ויינשטיין, והציגו בפניו חומרים שלפיהם ניצב מנשה ארביב - מפקד יחידת להב 433 (שבה נחקרו הרב פינטו ואשתו) קיבל טובות הנאה מישראלים בניו יורק המקורבים לרב פינטו, בעת שארביב היה נספח משטרת ישראל בארצות הברית.
בעקבות כך נאלץ ארביב להודיע על יציאתו לחופשה.
סניגוריו של הרב פינטו דרשו מהיועץ המשפטי לממשלה לסגור את התיק הפלילי נגדו בתמורה לעדותו המפלילה נגד ניצב ארביב.
בספטמבר 2014 נחתם הסדר טיעון עם הרב פינטו, לפיו ישמש עד מדינה נגד ארביב, ויודה בעבירות שוחד ושיבוש מהלכי משפט, בתמורה להקלה בעונשו.
בדצמבר 2014 הודיעה פרקליטות המדינה על סגירת החקירה נגד פינטו בעניין עמותת "חזון ישעיה" (כתב אישום הוגש נגד שני חשודים אחרים בפרשה).
ביום 14 באפריל 2015 הורשע הרב פינטו בעסקת טיעון במתן שוחד לתנ"צ ברכה ובשיבוש הליכי משפט.
נגזרו עליו שנת מאסר בפועל, שתי שנות מאסר על תנאי וקנס של מיליון ש"ח.
תנ"צ ברכה היה בין חסידיו של הרב ומצד שני הוא היה החוקר שהביא להרשעתו של הרב שלו.
בעת העימות ביניהם במשטרה הרב יאשיהו פינטו תקף מילולית את תנ"צ אפרים ברכה וקרא לו רשע ושקרן ואמר לו להתאבד על מה שהוא עשה לו.
תנ"צ ברכה נקלע למצוקה נפשית נוראה בעקבות אותו עימות ולא ראה כל מוצא ממצבו.
ביום 5 ביולי 2015 התאבד תנ"צ אפרים ברכה.
לאחר ההרשעה הותר לרב פינטו לצאת מן הארץ לצורך טיפול רפואי בארצות הברית, לאחר שהפקיד ערבות בסך 3 מיליון ש"ח.
באוקטובר 2015 חזר לישראל לאחר שבית המשפט העליון איים לחלט את הערבות אם לא יעשה זאת.
ב-5 בינואר 2016 דחה בית המשפט העליון את בקשתו להמיר את המאסר בעבודות שירות.
ב-16 בפברואר 2016 החל הרב פינטו לרצות את עונשו בבית המעצר ניצן.
ב-19 בספטמבר 2016 החליטה ועדת השחרורים לשחררו עקב מצבו הבריאותי, אך ההחלטה בוטלה על ידי בית המשפט המחוזי בלוד.
בדברים שנשא בפני ועדת השחרורים האשים פינטו את עצמו כי השתמש במעמדו התורני לצרכים פסולים וכי גרם להתרחקות מהיהדות מצד אנשים שנחשפו למעשיו.
הוא הצהיר כי ברצונו לחזור בתשובה, לפרוש מהחיים הציבוריים ולהפסיק לשמש רב.
במהלך החקירה הגיעה אשתו, הרבנית דבורה פינטו, למצב של תשישות רגשית וניסתה מספר פעמים לשים קץ לחייה.
ב - 21 בינואר 2026 הפיק תאגיד השידור הישראלי בערוץ כאן11 סדרה תיעודית בת 3 פרקים בשם "הרב והחוקר" המתארת את הפרשייה ואת סיומה הטראגי בהתאבדותו של ברכה.
לאחר שחרורו מהכלא היגר הרב פינטו לארצות הברית.
הוא הורה לחסידיו לחבוש קסקט, בנימוק שעליהם להיראות פשוטים.
בהמשך היגר למרוקו, ובאפריל 2019 מונה לראש אבות בתי הדין וראש מערך הכשרות בקהילה היהודית במקום.
לאחר מינויו פעל הרב פינטו להרחבת מערך הכשרות היהודית במדינה עד לפיטוריו מהתפקיד על ידי נשיא איחוד הקהילות מר סרג' ברדוגו.
בפברואר 2021 שלח מכתב לחסידיו בו הוא קורא להקשיב לרופאים ולצאת להתחסן נגד קורונה.
ביולי 2021 פרסם הרב פינטו איגרת בה תיאר כי הוא חש חולשה גדולה וכי מצבו הבריאותי הידרדר.
הוא נאלץ לטוס לארצות הברית לסדרת בדיקות וטיפולים.
נישא לדבורה רבקה, בתו של הרב שלמה בן חמו, רבה הראשי של ארגנטינה לשעבר.
אמרי פי, על חודש אלול, תשנ"ז
זוכר הברית, חידושים ומאמרים בעניין ברית מילה, אשדוד תש"ס
הגדה של פסח אמרי פי, עם ביאורים, בירורי הלכות, הנהגות ושיחות, אשדוד תש"ס
שובה ישראל, דברי התעוררות לאלול ולימים הנוראים, אשדוד תשס"ב
דברי יאשיהו על התורה, אשדוד תש"ס
דברי פי, שיחות לחג השבועות שליקטו תלמידים, קריית מלאכי
פניני דברי יאשיהו, 5 כרכים, חלקם כולל כמה מספריו הקודמים
חזון יאשיהו, ליקוטים מתורתו מסודרים לפי חודשים, יצא לחודשים אייר, סיוון, תמוז ותשרי
תורת יאשיהו, דברי הלכה, אגדה ודרוש על סדר התורה, יצא על בראשית, אשדוד תש"ע
דברי יאשיהו טוב עין, ענייני עין הרע, הוצאת פלדהיים, אשדוד ומנהטן, תשע"א
תהילות יאשיהו פירוש על תהילים, מיאמי תשע"ב
דרכי יאשיהו יסודות לחיים, מנהטן תשע"ה
תורת יאשיהו מעשיהם של צדיקים, אשדוד, תשע"ו
תאיר נרי על הלכות חנוכה
תורת הריף 2 חלקים על פרשיות השבוע
אמרי פי על הגדה של פסח
יב"א 511 ("יחידת בקרה אווירית (אֲזורית) 511" או "יחידת דואר צבאי 2547") הייתה בסיס של חיל האוויר הישראלי בסיני, שבמסגרתה הופעלו מערכות אלקטרוניות שונות, בהן מספר סוגי מכ"ם ומערכות קשר.
היחידה חלקה באחריות עם יחידות בקרה נוספות, לצורך בקרה אווירית צבאית ואזרחית של דרום הארץ וסיני.
הצבא המצרי החזיק יחידת מכ"ם על ג'בל אום מרג'ום, קודם למלחמת ששת הימים.
ביום הראשון למלחמה, 5 ביוני 1967, תקף חיל האוויר הישראלי את האתר והשמיד מכ"ם מדגם P-30. האתר נכבש ב־7 ביוני על ידי פלוגת שריון מחטיבה 60, שפגעה במהלך הקרב בשבעה טנקי T-54 שהגנו על האתר.
מכ"ם מדגם P-8 נלקח שלל.
עם הכוחות המתקדמים הגיעה גם יחידת המילואים י"ב 546, בפיקודו של סרן ויקטור פרנקו, שהציבה באתר מכ"ם ישראלי.
כחודש לאחר המלחמה, הוצבה באתר יחידת בקרה קבועה.
עם מכשירי המכ"ם, הוצבה סוללת טק"א מסוג הוק, של יחידת טילי קרקע־אוויר 138 (יטק"א 138).
היחידה החלה דרכה כי"ב 511 (יחידת בקרה מקומית), והייתה כפופה מבחינה מנהלתית לי"ב 501 שבחפץ חיים.
ב-1 באוגוסט 1969 שונתה הגדרתה ליב"א 511 (יחידת בקרה אזורית).
הבסיס היה מהראשונים שהותקפו מהאוויר על ידי המצרים במלחמת יום כיפור, ואף בוצע ניסיון להנחית כוח קומנדו מצרי בקרבתו.
היחידה הותקפה ב־8 וב־10 באוקטובר ללא נזק.
ב־14 באוקטובר, כשבוע לתוך המלחמה, שיגרו מטוסי טופולב 16 לעבר היחידה, טילי קלט רוכבי קרן מכ"ם שלא זוהו בזמן.
במתקפה זו נהרגו שני חיילים, טכנאים, סמל ורב-טוראי שהיו בקרון המכ"ם, ונהרס מכ"ם AN/TPS 43 ושני נפגע.
לסיום ההשמדה הם פוצצו והושמדו על ידי גדוד 601 של חיל ההנדסה.
היחידה הוקמה מחדש כי"ג 511 בשנת 1991 והיא שוכנת במחנה כמוס באזור דימונה.
המכ"ם בבלון צופה כלפי מטה ומשלים את התמונה האווירית על ידי גילוי כלי טיס בגובה נמוך.
המכ"ם הנישא כיום על הבלון מבוסס על מכ"ם "אורן ירוק" של מערכת ה"חץ 2" שפותח על ידי חברת "אלתא", והוא נחשב לאחד המתקדמים בעולם בתחומו.
המערכות שעל הבלון מספקות גם מידע מטאורולוגי לחיל האוויר.
הבסיס שכן על ג'בל אום־מרג'ום, כ-8 ק"מ צפון־מערבית לבסיס רפידים, וצפון־צפון־מזרחית לבסיס אום־חשיבה.
הבסיס חולק לשני אגפים עיקריים על ידי הכביש הפנימי שחצה אותו, אגף מבצעי ואגף מנהלה.
אגף מבצעי – בחלקו הגבוה היו מערכות המכ"ם שכללו שתי יחידות של AN/TPS-43, AN/TPS-44, ראדום עם AN/FPS-89 (מכ"ם גובה), "מערכת פיג'ו" (להסטת טילי קלט ממסלולם), מערכות קשר שכללו מגדלי אנטנות שידור וקליטה, מערכות גילוי ול"א.
מתחת לאגף המבצעי היה בונקר תת-קרקעי בן שלוש קומות שבו שכנו צומת קשר, צומת מכ"ם ועמדות גילוי ומעקב.
כמו כן, היו באגף מעבדת אלקטרוניקה ואפסנאות טכנית, מתחם גנרטורים שסיפק את החשמל לבסיס, ומתחם הרכב שכלל ג'יפים, דודג' D200, דודג' D400, מיניבוסים ועוד.
אגף מנהלה – בחלקו הגבוה היו משרדי הבסיס, חדר אוכל, שק"ם, דיסקוטק/מועדון, קולנוע, נשקייה, אפסנאות וטלפון ציבורי.
תחתיו מתחם המגורים שכלל מספר פריקאסטים (מבנים טרומיים), שהיוו את חדרי המגורים לחיילים ולחיילות (אחוז החיילות היה גבוה ביותר ביחס ליחידות אחרות).
מעל בסיס 511, על אותו ההר, שכנו 2 יחידות נ"מ שכללו סוללת טילי הוק וסוללת תותחי נ"מ בופורס L-70 40 מ"מ שוודיים מונחי מכ"ם, ומאוחר יותר גם תותחי נ"מ 20 מ"מ על זחל"מים.
יחידות הנ"מ סיפקו הגנה ליב"א וכן הגנה אזורית.
נולד בדמשק בשנת 1565 לאביו יוסף, ממגורשי ספרד, שנודע כנדבן גדול.
בצעירותו למד בישיבה של ר' יעקב אבולעפיה, אשר הסמיכו לפוסק ולדיין.
מאוחר יותר למד קבלה תחת ר' חיים ויטאל.
בנו של ר' חיים ויטאל, שמואל, לימים היה תלמידו וחתנו של הרב פינטו.
בשנת 1625 עלה לארץ ישראל עם משפחתו והתיישב בירושלים, ולאחר מכן בצפת, אך עם מותו של בנו רבי יוסף לאחר שנה חזר לדמשק.
מעט לאחר חזרתו הוכתר בתור הרב הראשי של הקהילה.
הרב פינטו נפטר באדר ה'ת"ח, ונטמן בבית הקברות העתיק בדמשק.
שניים מספריו אשר נותרו בכתב יד הם "כסף נמס", ספר פרשנות למגילת איכה ו"קבוצת כסף", העוסק בדינים והלכות.
יאשינובקה (בפולנית: Jasionówka, נקרא: [jaɕɔˈnufka], יאשונובקה; ביידיש: יאַשינעווקע) היא עיירה במחוז מונקי , בחבל פודלסיה שבצפון-מזרח פולין.
השוכנת בתחום השיפוט של גמינה יאשינובקה.
העיירה ממוקמת כ-16 קילומטרים מזרחית לבירת המחוז, מונקי , ו-33 קילומטרים צפונית לבירת החבל, ביאליסטוק.
נכון ל-2006 אוכלוסיית העיירה מנתה במשוער, 860 אנשים.
ביאשינובקה התקיימה קהילה יהודית גדולה.
בין רבני הקהילה היו רבנים מפורסמים, מהם: רבי אריה ליב ילין מחבר "יפה עיניים"; רבי יוסף זכריה שטרן (1851-1860, בערך), רבי גבריאל זאב מרגליות (עד 1879), ורבי תנחום גרשון ביליצקי (מ-1887 עד פטירתו במרץ 1941).
חתנו, הרב בנימין מרקוס היה רבה האחרון של העיירה לפני השמדת יהודיה בשואה.
לפני מלחמת העולם השנייה נמנו ביאשינובקה כ-1,300 יהודים, שהיוו אחוז גבוה (כ-70%) מכלל האוכלוסייה, וניהלו בה חיי מסחר ותרבות.
בסוף הקיץ של 1939, עם כיבוש מערב פולין בידי הגרמנים, גדל מספר היהודים בעיירה בשל זרם הפליטים שהגיע מאזורי הכיבוש.
לקראת סוף ספטמבר, כבש הצבא האדום את העיירה והחיל בה את תנאי החיים הסובייטיים, תוך שהוא עוצר ומגלה "יסודות בורגניים" מקרב החברה המקומית, חלקם יהודים.
ב-27 ביוני 1941 כבשו הגרמנים את העיירה, ובאותו יום חוללו בה פוגרום בעזרת מקומיים.
בפוגרום נשרפו בתי יהודים רבים ונרצחו עשרות.
הוקם בעיירה גטו ואליו הובאו יהודים נוספים מעיירות באזור.
בסך הכל שהו ביאשינובקה בתקופת קיום הגטו קרוב ל-3000 יהודים.
בעיירה הוקם יודנראט, שטיפל בחיי האוכלוסייה וגייס יהודים לעבודות כפייה.
בינואר 1943 נמלטו צעירים יהודים רבים מיאשינובקה לגטו ביאליסטוק.
חיסול גטו יאשינובקה התבצע ב-25 בינואר 1943. רוב היהודים שנותרו בעיירה (כ-2000) גורשו לטרבלינקה, ומעטים הצליחו להימלט ליערות בסביבה ולהסתתר בהם.
יאשליסקה (בפולנית: Jaśliska; ביידיש: יאשליסק) הוא כפר במחוז קרוסנו שבפרובינציית פודקרפצקיה בפולין, כ-16 ק"מ דרומית מזרחית לדוקלה, בסמוך לגבול סלובקיה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית קטנה.
ליאשליסקה הוענקו זכויות עיר בשנת 1366, ועד שנת 1432 היה בבחינת עיר מלכותית.
בשנה זו עבר היישוב לבעלות בישופים מפשמישל.
בהמשך אותה מאה הוקף היישוב בחומה, ועד המאה ה-17 נודע בשל המסחר בסוסים וביינות שהתנהל בו.
לקראת סוף המאה ה-19 ניטל מהיישוב מעמדו העירוני.
על יהודים נאסר להתיישב בכפר במאות השנים הראשונות לקיומו, בהתאם לכתבי זכויות שהוענקו לו מעת לעת.
היהודים התיישבו בכפר רק עם ביטולן של הגבלות אלה, בסוף המאה ה-18. בתחילת המאה ה-20 נמנו בכפר 293 יהודים, ורובם נמנו על החסידות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גירשו רשויות פולין את יהודי היישוב, כ-100 משפחות, לרימנוב.
כאשר גורשו יהודי רימנוב בתורם בידי הגרמנים לעבר שטח הכיבוש הסובייטי, שבו יהודי יאשליסקה לכפרם, ושם הוטלו עליהם גזירות שונות, ומונה בקרבם יודנרט, אשר נצטווה לספק לגרמנים עובדי כפייה יהודים.
בתמוז ה'תש"ב גירשו הנאצים כ-400 מתושבי יאשליסקה וסביבתה לדוקלה.
קוזיק, תושב דוקלה תיאר ביומנו:
בספטמבר 1942 נצטוו יהודי היישוב להתכנס בכיכר המרכזית בו, ומשם הוצעדו כולם כ-28 ק"מ עד תחנת הרכבת באיבוניץ'.
מהתחנה שולחו יהודי היישוב למחנה ההשמדה בלז'ץ, תוך ירי בקשישים במהלך האקציה.
בתקופה זה התקיים ביאשליסקה מחנה עבודה ליהודי הסביבה, בו הועסקו אלו בעבודות פרך, עד חיסולו.
מקהילת יאשליסקה שרדו את השואה חמישה עד שישה יהודים.
ד"ר יאשה (יעקב) רומנו (בסרבו-קרואטית: Jaša Romano; 23 במאי 1908, באניה לוקה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 16 בספטמבר 1986, בלגרד, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה) היה פרטיזן יהודי-יוגוסלבי, נמנה עם מקימי השירות הרפואי של כוחות הפרטיזנים ושירת כקצין בצבא העממי היוגוסלבי בדרגת קולונל.
רומנו היה היסטוריון אשר חקר את תולדות שואת יהודי יוגוסלביה תוך התמקדות בחלקם של היהודים בכוחות הפרטיזנים.
יאשה רומנו נולד בבאניה לוקה לרב מנחם רומנו ולרחל לבית קָמְחִי.
נכדו של הרב אברהם רומנו.
ב-1934 רכש דוקטורט בווטרינריה מאוניברסיטת זאגרב.
בספטמבר 1941 הצטרף רומנו למערך הרפואה של הפרטיזנים של טיטו.
הוא כיהן במספר תפקידים ובכללם ראש מערך הרפואה של אוגדת הפרטיזנים ה-39. לאחר המלחמה כיהן כראש ענף וטרינריה בצבא העממי היוגוסלבי בדרגת קולונל ובמקביל כיהן כמרצה באוניברסיטת זאגרב.
ב-1960 השתחרר מצבא יוגוסלביה ובמשך כעשרים שנים חקר את נושא שואת יהודי יוגוסלביה, תוך התמקדות בנושא השתתפות יהודי יוגוסלביה בכוחות הפרטיזנים.
הוא ראיין פרטיזנים ובני משפחות חללי הפרטיזנים ביוגוסלביה ומחוצה לה.
ממחקריו עלה כי 4,572 יהודים הצטרפו לכוחות הפרטיזנים, 3,000 מהם היו לוחמים ו-1,318 נהרגו בקרבות.
עוד עולה כי אחוז המצטרפים מקרב יהודי יוגוסלביה לכוחות הפרטיזנים היה גבוה לאין שיעור מאחוז המצטרפים מקרב האוכלוסייה הכללית.
מחקריו פורסמו בספר שיצא לאור ב-1980 והיווה בסיס לפרסומים מחקריים ברחבי העולם.
יאשה רומנו הלך לעולמו בבלגרד ב-1986 והוא בן 78. היה נשוי לנָאדָה ואב לשני בנים פרדראג ונֶנָאד.
בנו ננאד (בסרבית: Nenad Romano; נולד ב-1951) הוא מפיק סרטי טלוויזיה ומרצה באוניברסיטת בלגרד.
יאשוּהיטוֹ, הנסיך צ'יצ'יבּוּ (ביפנית: 秩父宮雍仁親王; 25 ביוני 1902 – 4 בינואר 1953) היה בנו השני של יושיהיטו, קיסר יפן וטיימיי, קיסרית יפן, אחיו הצעיר של הירוהיטו, קיסר יפן.
קודם מלחמת העולם השנייה פעל ללא הצלחה בניסיון לחזק את יחסי האימפריה היפנית – האימפריה הבריטית.
מעורבותו בתוך קבלת ההחלטות של הצבא היפני הקיסרי במלחמת סין–יפן השנייה נתונה בספק ולאחר המלחמה הוא זוכה מכל אשמה בבית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק בהחלטתו של דאגלס מקארתור.
יאשוהיטו, הנסיך צ'יצ'יבו, נולד בשנת 1902, אביו יושיהיטו היה יורש העצר היפני ובנו של מוצוהיטו, קיסר יפן המכהן באותה העת.
זמן קצר לאחר הולדתו הועבר לגדול בביתו של הרוזן קאוומורה סומיושי ביחד עם אחיו הבכור, הירוהיטו, הגדול ממנו בשנה.
כאשר נפטר קאוומורה שנה מאוחר יותר שבו שני האחים לגדול בבית הוריהם בטוקיו הבירה.
בגיל 7 החל ללמוד בגאקושין, בית ספר פרטי לבני האצולה היפנית.
הנסיך צ'יצ'יבו חונך לקראת קריירה בצבא היפני הקיסרי.
בשנת 1922 סיים את לימודיו באקדמיה צבאית ונרשם לזרוע היבשתית של הצבא הקיסרי.
בשנת 1928 התחתן עם סטסוקו מטסודאירה, בת למשפחת סמוראים שהייתה רבת השפעה במהלך תקופת אדו.
מעורבותו של הנסיך צ'יצ'יבו בתוך אירועי מרד הנפל של 26 בפברואר 1936 נתונה בספק.
במהלך שירותו הצבאי הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ופיקד על דיוויזיית חיל הרגלים ה-31 במהלך מלחמת סין–יפן השנייה.
בשנת 1937 היה הנסיך במסע דיפלומטי ברחבי אירופה במסגרתו התארח אצל ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת, גוסטב החמישי, מלך שוודיה, וילהלמינה, מלכת הולנד ואדולף היטלר, עמו ניסה לחזק את יחסי גרמניה–יפן.
במהלך מלחמת העולם השנייה הסתירו פלגים בצבא מידע מהשטח מפני הקיסר הירוהיטו, ועל כן הקיסר פנה לצ'יצ'יבו ובני משפחה אחרים במטרה להשיג מידע מהשטח במערכה בסין.
עקב מחסור בעדויות על מעורבותו בקבלת ההחלטות, בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק זיכה את צ'יצ'יבו מכל אשמה בלחץ מצדו של דאגלס מקארתור, שהיה המושל הכללי של יפן תחת הכיבוש האמריקאי לאחר המלחמה.
הנסיך צ'יצ'יבו היה ידוע באהבתו לספורט, שזיקתה אותו בכינוי "נסיך הספורט".
הנסיך היה מסור במיוחד לקידום הרוגבי ושימש כנשיא התאגדות הרוגבי ביפן.
כאשר נסיך צ'יצ'יבו נפטר בשנת 1953, שונה שם אצטדיון הרוגבי של טוקיו באצטדיון הרוגבי של צ'יצ'יבו.
יאשה בנימין מונק הוא פילוסוף-פוליטי וחוקר מדע המדינה גרמני-יהודי אזרח ארצות הברית, פרופסור באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
אמו הייתה יהודייה וסוציאליסטית שנאלצה לעזוב את פולין בשנת 1969 עקב גילויי אנטישמיות.
מונק כתב שרוב בני משפחתו מצד אמו של המשפחה נהרגו בשואה.
מונק העיד שהוא הרגיש כמו זר בגרמניה, ולמרות שגרמנית היא שפת האם שלו, הוא מעולם לא הרגיש "גרמני אמיתי" בקרב עמיתיו.
מונק סיים לימודי תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת קיימברידג', שם הוא היה חבר טריניטי קולג'.
הוא קיבל אז דוקטורט מאוניברסיטת הרווארד עבור עבודת דוקטורט בהנחיית הפילוסוף היהודי-אמריקאי מייקל סנדל בנושא "עידן האחריות: על תפקיד הבחירה, המזל והאחריות האישית בפוליטיקה ובפילוסופיה העכשווית" שפורסמה גם כספר בהוצאת הארוורד.
מונק נשאר בארצות הברית כמרצה לממשל, ונבחר לעמית בכיר בתוכנית הרפורמה הפוליטית במכון המחקר אמריקה החדשה.
מונק הפך לאזרח אמריקאי בשנת 2017.
היה מנהל של צוות חידוש המרכז במכון טוני בלייר לשינוי גלובלי.
כעיתונאי עצמאי, הוא כתב עבור "הניו יורק טיימס", "וול סטריט ג'ורנל", "Foreign Affairs", "האטלנטיק", ו"סלייט".
הוא מנהל פודקאסט בשם "The Good Fight".
ביולי 2020, הוא ייסד את המגזין המקוון "Persuasion" המוקדש להגנה על ערכי החברות החופשיות.
מונק אוחז בתפיסת עולם דמוקרטית ליברלית.
הוא הצטרף בנערותו למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD).
ב-2015 הוא התפטר מהמפלגה, ופרסם מכתב פתוח לנשיא דאז זיגמר גבריאל.
הוא ציין את חוסר העזרה שלו מהמוסדות הגרמנים לטיפול בפליטים, הגישה הפסיבית של מנהיגי הSPD למשבר סיפוח חצי האי קרים ב-2014 ויחס המפלגה בנוגע למדיניות גרמניה-יוון, שהוא כינה "בגידה בחלום הסוציאל-דמוקרטי של אירופה המאוחדת".
בראיון בפברואר 2018 שפורסם ב-"Süddeutsche Zeitung", מונק הצהיר שהוא שינה את עמדתו על לאומיות.
בתחילה הוא ראה בכך שריד מהעבר שיש להתגבר עליו, אך כעת הוא דוגל ב "לאומיות מכילה" כדי למנוע את האיום של לאומיות אגרסיבית.
בראיון עבור חדשות הטלוויזיה הגרמנית טגסטמן, הוא הצהיר כי גרמניה היא "ניסוי ייחודי מבחינה היסטורית, כלומר להפוך ממדינה חד-אתנית וחד-תרבותית לרב-אתנית".
בראיון עם אנשיל פפר ל"הארץ" מונק יעץ למחנה הליברלי לאמץ את הלאומיות המכילה, לטפח חברה רב-אתנית ודמוקרטית.
יב"א 509 או יחידת הבקרה הדרומית היא יחידת בקרה אווירית אֲזורית הממוקמת על הר אריכא בקרבת מצפה רמון.
היחידה אמונה על המרחב האווירי בחציה הדרומי של ישראל, ושותפה לכל מבצע אווירי של חיל האוויר.
ביחידה משרתים בקרים, מש"קי בקרה וטכנאים ממגוון מקצועות.
הקמתה החלה בקיץ 1965 והיא הפכה למבצעית ב-1967. בהמשך הפכה למוצב הבקרה והשליטה העמוס ביותר במערך הבקרה.
היחידה נמצאת תחת פיקוד מערך הבקרה בחיל האוויר הישראלי ובמהלך השנים קמו למערך יחידות נוספות, דרומיות יותר, אך היחידה עדיין נודעה תמיד כ"יב"א הדרומית".
החל משלהי שנות החמישים, החל מערך הבקרה בסריקת אתרים עבור מיקומים חדשים ליחידותיו.
בספטמבר 1958 פרסה י"ק 546 לראשונה באזור מצפה רמון, פריסה שהוכתרה בהצלחה.