tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המכתב מוקרא לאורך הסרט בקולה של האישה האלמונית.
ב-1992 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית של ספריית הקונגרס על חשיבותו מבחינה תרבותית, היסטורית ואסתטית.
ב- 1962 הופקה גרסה מצרית לסרט בכיכובו של פריד אל אטרש.
ב-2004 הופק סרט סיני דובר מנדרינית המבוסס על אותו רומן אבל המיקום הועבר מווינה לבייג'ינג.
סטפן ברנד (לואי ז'ורדאן) הוא פסנתרן שהקריירה שלו בירידה.
יום אחד הוא מקבל מכתב מאישה אלמונית המתאר את קשרי האהבה שהיה להם בעבר.
ברנד היה פסנתרן מפורסם, גבר נאה רודף נשים עם קריירה בינלאומית.
בשכנות לו גרה הנערה ליסה ברנדל (ג'ואן פונטיין) המתאהבת בגבר הנאה ובנגינתו.
כאשר אמה מבשרת לה כי החליטה להתחתן שוב ולחיות בלינץ, היא נחרדת.
היא בורחת מתחנת הרכבת ללינץ ומגיעה לביתו של ברנד אבל כשהיא רואה אותו נכנס בלוויית עלמה צעירה, היא נסוגה בחזרה לתחנת הרכבת.
כעבור שנים מנסים הוריה לשדך לה קצין ממעמד גבוה אך היא אומרת לו שהיא כבר "מאורסת" למישהו בווינה והשידוך מתבטל.
ליסה חוזרת לווינה ועובדת כדוגמנית בבית אופנה יוקרתי.
היא נתקלת "במקרה" בסטפן שאינו זוכר אותה אבל היא מוצאת חן בעיניו והם מתחילים לטייל ברחובות המושלגים של וינה, סועדים במסעדה יוקרתית ולבסוף הוא מזמין אותה לדירתו והם מתנשקים (זה כל מה שרואים בסרט שהופק בימי קוד הייז).
ליסה רוצה להמשיך בקשר עם סטפן אך הוא אומר לה שקיבל הזמנה לסדרת קונצרטים במילאנו וכי יחזור לאחר שבועיים.
ליסה בהריון, יולדת בן אך לא מגלה בבית החולים את שם האב.
כעבור מספר שנים מכירה ליסה את יוהאן שטאופר, אדם עשיר ומבוגר המוכן לשאת אותה לאישה למרות שסיפרה לו על הרומן שהיה לה עם סטפן.
באחד הערבים צופה ליסה עם בעלה באופרה חליל הקסם ומבחינה בסטפן.
הם מחליפים מבטים, אבל סטפן אינו מזהה אותה.
למרות שעברו שנים רבות היא נמשכת לסטפן שכעת הוא מבוגר והקריירה שלו בדעיכה.
למרות אזהרותיו של בעלה היא מגיעה לביתו של סטפן שמצפה שוב לערב נעים.
כאשר היא רואה שעדיין אינו מזהה אותה, היא מסתלקת.
בנה מת מטיפוס וגם היא גוססת וברגעיה האחרונים היא כותבת את המכתב לסטפן.
רק כשהמשרת שלו מזכיר לו שזאת הנערה ליסה הוא נזכר.
לבסוף יוהאן מזמין אותו לדו-קרב והוא נענה לכך.
מכתב הפסקת פעילות לצמיתות, בתחום המשפטי-כלכלי, הוא מסמך הנשלח לאדם יחיד או עסק, כדי לעצור את פעילותו הבלתי חוקית, לכאורה, ולאחר הפסקת פעילות זו- למנוע את התחדשותה או השנותה בעתיד.
כינוי זה מסתמך על המילים "Cease"- שמשמעה בעברית הוא "לעצור", ו- "Desist"- שמשמעה בעברית הוא "לחדול" (מפעילות נוספת של האדם או העסק- גם בעתיד).
מכתב לבן ערובה היא מסה שפרסם אנטואן דה סנט-אכזופרי בשנת 1943 במהלך מלחמת העולם השנייה.
"מכתב לבן ערובה" הוא מכתב פתוח ללאון ורת, חברו של סנט-אקזופרי, ודרכו לעם הצרפתי, שאנשיו היו לבני ערובה תחת הכיבוש הגרמני.
הספר פורסם כאשר סנט-אקזופרי גלה בניו יורק, לאחר שהקשר שלו עם לאון ורת נותק.
"מכתב לבן ערובה" מציב את ערכי החברות והאחריות של אדם לזולתו כערכים המרכזיים של העולם החופשי, למענם ראוי וחובה להילחם.
אנטואן דה סנט-אקזופרי נולד ביוני 1900 בליון שבדרום-מערב צרפת.
הוא היה מחלוצי הטיסה בקו הדואר בין אירופה וצפון-אפריקה.
סנט-אקזופרי חווה מספר תאונות טיסה, בהן התרסקות מטוסו במִדבר, המתוארת בספר אדמת אנוש.
לאון ורת, שאליו נכתב "מכתב לבן ערובה", היה מבקר ספרות ואמנות שנודע בדעותיו העצמאיות, ופרסם ספרים אחדים ורשימות ביקורת.
ורת נולד בשנת 1878 בחבל לורן שבצפון-מזרח צרפת למשפחה יהודית מתבוללת.
סנט-אקזופרי וורת נפגשו לראשונה בשנת 1931 בפאריס.
ורת תיאר ביומנו את סנט-אקזופרי כמי ש"הגיש לו כשי נעורים אחרים".
סנט-אקזופרי מצדו תיאר את ורת כאהוב בחבריו, וכמצפן מוסרי בשבילו.
בזמן מלחמת העולם השנייה נפרדו דרכיהם: סנט-אקזופרי התגייס לחיל האוויר הצרפתי ונמלט עם הטייסת שלו עם כניעת צרפת.
ורת ומשפחתו ברחו דרומה, ל"אזור החופשי", ושהו בבית הקיט שלהם בגבול צרפת-שווייץ.
קשר המכתבים בין השניים ניתק כאשר ורת נאלץ לרדת למחתרת, אך גם אז המשיכו השניים לכתוב זה לזה: ורת ביומנו וסנט-אקזופרי ב"מכתב לבן ערובה".
מחשש להסגרת ורת, שמו אינו מצוין במפורש בספר.
בנוסף, ניכרת חברותם בבחירתו של סנט-אקזופרי להקדיש את ספרו הנסיך הקטן לוורת.
רמז נוסף לחברותם בעיני סנט-אקזופרי ניתן לראות בדמותו של השועל בספר.
ביולי 1944 נעלם סנט-אקזופרי במהלך אחת מטיסותיו המבצעיות, ושני החברים לא זכו להיפגש עוד.
ורת שמע על מות חברו באקראי, בזמן שהאזין לרדיו.
ורת השתתף בפרסום ספרו האחרון של סנט-אקזופרי, "מצודה", מתוך עזבונו.
הוא נפטר בביתו בשיבה טובה בשנת 1955.
בשנת 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, נכבשה צרפת בידי הנאצים וחולקה לשניים.
החלק הצפוני היה תחת הכיבוש הנאצי, והחלק הדרומי נשלט בידי שלטון וישי, שלטון צרפתי ששיתף פעולה עם הנאצים, ונקרא "האזור החופשי".
בעקבות הכיבוש הנאצי, נמלטו מיליוני אזרחים צרפתים לאזור החופשי בדרום כדי לבנות את חייהם מחדש, ובהם יהודים רבים.
הכיבוש הנאצי הרע את מצבם של יהודי צרפת, שהפכו כפופים למערכת החקיקה האנטישמית הגרמנית.
היהודים שברחו ל"אזור החופשי" סבלו אף הם ממדיניות אנטישמית של ממשלת וישי, שהחמירה עם התקדמות המלחמה.
מדיניות זו התבטאה בהקמת מחנות ריכוז שהיוו את השלב הראשון בגירוש יהודי צרפת למחנות השמדה.
גירוש היהודים החל בקיץ 1942, אז יצאו משלוחים ממחנות הריכוז בצרפת אל מחנה ההשמדה אושוויץ.
בעקבות הגירוש ניסו אלפי יהודים לברוח או להסתתר מפני הנאצים והמשטרה הצרפתית משתפת הפעולה.
ב"מכתב לבן ערובה" ניתן למצוא התייחסות למצב המסוכן בו נתון ורת כיהודי, וזוהי הסיבה שסנט-אקזופרי נמנע מציון שמו במכתב.
במסה "מכתב לבן ערובה" בולטת התייחסותו של המספר, המזדהה כמחבר, לשני ערכים מרכזיים: ערך החברוּת וחשיבותם של קשרים אנושיים, וערך האחריות כלפי האחר.
המחבר ממחיש את הקשר ההדוק בין ערכים אלה, וכיצד הם חיוניים זה להגשמתו של זה.
הוא מציב ערכים אלו כערכים למענם העולם החופשי נלחם, ומתוך כך כערכים המאפשרים ליחיד להתמודד עם האבסורד האופייני למלחמה.
ערכים אלה משתקפים ביצירות נוספות של סנט-אקזופרי שנכתבו בסמוך ל"מכתב לבן ערובה": הספר "טייס קרב" (Pilote de guerre, 1942), בו מתאר סנט-אקזופרי משימת טייס בה השתתף על רקע צרפת המתמוטטת, והספר "הנסיך הקטן" (1943).
סנט-אקזופרי מתייחס לחברות ולקשרים האנושיים בין אדם לחברו בתור הערך שלמענו ראוי למדינות העולם החופשי להילחם.
הוא מתייחס לחברות הן במובן האוניברסלי שלה והן במובן הפרטי, בכך שהוא מדבר על חשיבות כבוד האדם והאנושיות, ומדגים רעיונות אלו דרך חברותו הפרטית עם לאון ורת.
הבחירה לפרסם מכתב פתוח, המיועד מצד אחד לוורת באופן אישי, אך מצד שני מתפרסם באופן נרחב, ממחישה אף היא את הקשר בין החברות האוניברסלית והפרטית.
הקשר בין החברות כערך בעל אופי אוניברסלי מחד ואופי פרטי מאידך, ניכר במכתב עצמו.
סנט-אקזופרי מתייחס לצרפת, המייצגת מעגל רחב, כ"רשת קשרים" עם חברים יחידים, המהווים את מהות חייו.
בהמשך הוא רומז לחבר מסוים, הוא ורת: "הרודף הלילה את זיכרוני הוא בן חמישים.
הקשר בין הממד הכללי והממד הפרטי של החברות מומחש דרך תיאור רגע של חברות עם ורת, המאופיין באחווה כלפי אנשים שמעולם לא פגשו.
המחבר מתייחס לחיוך כסמל לאחווה המחברת בין זרים.
סנט-אקזופרי מדגיש את חשיבות ערך האחריות לזולת כמאפיין מהותי של חברות.
רעיון זה בא לידי ביטוי בתיאור התלישות העומדת מול החברות והאחריות.
בתיאורו של המחבר את המהגרים התלושים מכל הקשר הנוסעים באונייה יחד איתו, הוא מתאר אותם כמנותקים מקשרי חברות, כמי שאינם אחראיים עוד לאחרים, ושאין איש שזקוק להם.
אין אדם שמקשר אותם למקום מסוים, ולכן הם תלושים.
לעומתם, אנשי הצוות של האנייה, להם יש תפקיד ואחריות, מתוארים כמי שחווים מלאות למול הריקנות של המהגרים.
בכך למעשה מאפיין סנט-אקזופרי את האחריות לאחר כמהותה של החברות.
ב"מכתב לבן ערובה" המחבר מתייחס למִדבר, ולכך שהחברות והאחריות לחבריו יכולה לכוון את האדם גם במִדבר, שיכול להיראות ריקני.
התייחסות נוספת למדבר ניתן לראות ביצירתו "הנסיך הקטן".
מצד אחד הוא מתאר את התלישות שיכולה להיות נחלת האדם במִדבר, דרך הפרח המתאר את האדם חסר השורשים ודרך הבדידות שהאדם מרגיש במִדבר.
מצד שני, בסיום הסיפור, ניתן לראות כי יופיו של המִדבר נחשף בזכות החברות והאחריות לזולת, המתבטאות בדאגתו של המספר לנסיך הקטן ובשאיבת המים למענו.
כתיבת "מכתב לבין ערובה" עשויה להיות בעצמה ניסיון להתמודד עם התלישות אותה חווה סנט-אקזופרי בעזבו את צרפת.
הוא מנסה להתמודד עם התלישות דרך אחריותו לוורת, חברו הרחוק ממנו, ודרך קריאה לאחווה ואחריות לזולת בעם הצרפתי בפרט ובעולם החופשי בכלל.
במסגרת העיסוק בערך האחריות לזולת ב"מכתב לבן ערובה", סנט-אקזופרי מתייחס לקושי הטמון בראיית הקשר בין פעולה יומיומית לייעוד רחב, המוביל לתחושת אבסורד.
בספרו "טייס קרב" סנט-אקזופרי מעמיק את העיסוק באבסורד בתארו את הקושי לראות את הקשר בין פעולות טכניות של טיסה, לבין האחריות החשובה שיש לו כלפי צרפת וכלפי העולם החופשי.
בפרקי הספר הראשונים המחבר מתאר בהרחבה את האבסורד שהוא חווה בניסיונותיו החוזרים להפעיל את המטוס, ביציאתו למשימה שחשיבותה מוטלת בספק: איסוף מידע מודיעיני שלא יוכל לעבור לאלה שיוכלו להשתמש בו, עקב קריסת הצבא הצרפתי.
רמז לאבסורד במלחמה ניתן למצוא גם בספר "הנסיך הקטן", כאשר הנסיך הקטן תמהַּ לגבי תפקידם של קוצי השושנים בהגנה עליהן, על אף שנראה שאין בכוחם להגן על השושנה מפני הכבשה.
ניתן לדמות זאת לצבא הצרפתי שלא היה מסוגל להתמודד עם הצבא הגרמני.
בהמשך הספר "טייס קרב", המספר מבין את מהותה של האחריות שלו לעולם החופשי, המעניקה חשיבות לפעולתו גם במצב אבסורדי.
הוא מכנה פעולה זו "הקרבה", כלומר פעולה של התמסרות מלאה להוויה אותה האדם רוצה לנכס לעצמו.
לפיכך, דרך ההקרבה המכילה את האחריות של האדם לאחר, הוא מתחבר להוויה גדולה יותר וכך יכול להתמודד עם האבסורד.
התייחסות דומה לאופן בו אחריות והקרבה מאפשרות לאדם להתמודד עם האבסורד ניתן לראות גם ביצירה "הנסיך הקטן".
הנסיך הקטן עובר בכוכבים ופוגש בהם מבוגרים המשקפים מציאות אבסורדית.
בנוסף, הוא עובר בגן שושנים וחווה ריקנות כאשר הוא רואה שושנים רבות הדומות לשושנה בכוכב שלו, ואינו מבין מה מייחד אותה.
רק לאחר שהוא לומד מדמותו של השועל את חשיבותן של החברות והאחריות לזולת, הוא מסוגל להבין את משמעותה של השושנה שלו.
בתוך כך הוא מבין את חשיבות ההשקעה בשושנה, המהווה את ההקרבה למענה, כדרך ליצור משמעות במציאות אבסורדית.
ל"מכתב לבן ערובה" תרגום יחיד מצרפתית לעברית.
הספר תורגם בשנת 2009 על ידי גדעון טיקוצקי ובעריכת רנה קלינוב, ויצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
"מכתב לאחי" הוא שיר שכתב והלחין עילי בוטנר, וביצעו אותו הוא יחד עם קובי אפללו.
השיר יצא לאור בשנת 2010.
את השיר כתב עילי בוטנר לכבוד אחיו הגדול עופר שהפך לפגוע נפש.
עופר סבל מפגיעה מוחית לאחר שימוש בסמים.
בעקבות הפגיעה, הפך למתמודד נפש.
בשיחה טלפונית, עופר סיפר לעילי שהוא נכנס לאולם למכירת רכבי יוקרה כדי להתבונן ברכבים והמוכרת ביקשה ממנו לצאת בשל המראה שלו.
בעקבות השיחה עילי כתב את השיר מכתב לאחי.
השיר כולל פנייה לנמען בגוף שני והוא כולל מסר של תקווה לרבות השורה "בסוף הדרך עוד תהיה מאושר".
השיר נכלל באלבומו השני של בוטנר שנשא את שמו, ובו אירח מבחר זמרים, בהם קובי אפללו, גלי עטרי ומוש בן ארי.במצעד הפזמוני העברי השנתי לשנת תש"ע (2010) של גלגלצ הגיע השיר למקום ה-23, ובמצעד השנתי של רשת ג' הגיע השיר למקום ה-26.
בספטמבר 2019 פורסם על ידי אקו"ם כי השיר הוא המושמע ביותר בתחנות הרדיו בישראל ב.
כמו כן, השיר זכה במקום ה-3 במצעד העשור של מדיה פורסט.
מכתב לשלוש נשים הוא סרט דרמה רומנטית אמריקאי משנת 1949 בבימויו של ג'וזף ל.
מנקייביץ' עם ג'ין קריין, לינדה דרנל, אן סאות'רן, קירק דאגלס, פול דאגלס וג'פרי לין בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "מכתב לחמש נשים" של ג'ון קלמפנר שפורסם במגזין קוסמופוליטן ב-1945. העלילה היא על שלוש נשים חברות שמקבלות מכתב מאישה המודיעה להן כי ברחה עם אחד מהבעלים שלהן וכל אחת מהן נמצאת במתח האם מדובר בבעלה שברח.
בתפקיד משנה מופיעה תלמה ריטר כמשרתת סיידי אצל אחת הנשים.
כן נשמע קולה של סלסט הולם כאישה ששלחה את המכתב.
מנקייביץ' זכה בפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר.
הסרט זכה בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר והיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
דברה בישופ (ג'ין קריין), ריטה פיפס (אן סאות'רן) ולורה מיי הולינגסוויי (לינדה דרנל) הן חברות בקאנטרי קלאב באחת העיירות בארצות הברית.
הן מתנדבות לעזור במחנה פיקניק של ילדים.
לפני שהן עולות לספינת הנהר ששטה למקום הפיקניק, הן מקבלות מכתב מבחורה מוכרת לכולם בעיירה בשם אדי רוס ובו היא מודיעה להם כי הסתלקה מהעיירה ביחד עם אחד מבעליהן.
הן נמצאות במתח כי לכל אחת מהן היה סכסוך עם בן הזוג.
במלחמת העולם השנייה התגייסה לצי ארצות הברית שם הכירה את בעלה בראד בישופ (ג'פרי לין) והם נישאו.
דברה מלאה חרדות באשר לדרך בה תתקבל בחברה וזה יוצר חיכוכים בין בני הזוג.
בראד היה לפני המלחמה חבר אדוק של אדי רוס.
ריטה פיפס כותבת תסכיתי אופרות סבון בתחנת רדיו מקומית.
בעלה ג'ורג' (קירק דאגלס) הוא מורה בבית הספר בעיירה ומרוויח פחות ממנה.
הוא מתווכח אתה על הרמה הירודה של התסכיתים ברדיו וזה גורם למתח ביניהם שגובר לאחר שהוא קיבל מתנה מאדי רוס, תקליט של קונצ'רטו לפסנתר של ברהמס.
לורה מיי גרה עם אימה בצריף שמזדעזע בכל פעם בה הרכבת עוברת בצמוד.
היא יוצאת עם פורטר הולינגסויי הגרוש העשיר והמבוגר ומשכנעת אותו לשאת אותה.
היחסים ביניהם מתוחים והוא אומר לה מדי פעם כי התחתנה איתו כדי שישמש כספומט שלה.
הוא גם מזכיר לה מדי פעם את אדי רוס.
ריטה מוצאת לשמחתה את ג'ורג' בבית והם מתפייסים.
דברה מתבשרת כי בראד הודיע שלא יחזור הלילה והיא בטוחה כי הוא זה שברח עם אדי.
לורה מיי לא מוצאת את פורטר בבית והיא בטוחה שזה הוא שברח אך הוא חוזר מאוחר וכולם הולכים למסיבה בקאנטרי.
דברה אומרת שבראד ברח עם אדי אך פורטר מתוודה כי זה הוא שברח איתה אך התחרט וחזר.
מכתב מאליהו הם סדרת ספרים בענייני מוסר, אמונה והשקפה שנלקטו מתוך כתבי הרב אליהו אליעזר דסלר.
לאחר פטירת הרב דסלר ערכו מספר תלמידיו (הרב אריה כרמל והרב חיים פרידלנדר) את ספרו המרכזי "מכתב מאליהו", שיצא בחמישה כרכים, בין השנים תשט"ו–תשנ"ז.
הגרסה העברית יצאה בעשרות מהדורות.
בשנת תשע"ו (2015) יצא לאור ספר מכתב מאליהו על חנוכה ופורים בהוצאת יפה נוף.
בספריו עשה הרב דסלר שימוש במקורות רבים, ומגלה בקיאות רחבה בספרות התורנית על רבדיה השונים, קבלה, כוחות הנפש (פסיכולוגיה) פילוסופיה כללית וכן ספרי חסידות, דבר שאינו שכיח אצל רב ליטאי.
הוא משלב בגלוי תפיסות חסידיות בכתביו, ואף טען כי לאמיתו של דבר אין מקום להפרדה בין חסידים לליטאים.
הרב דסלר עוסק בספריו בסוגיות רבות וביניהם:
כאן אפשר לזהות את דרכי שיטת קלם, לדוגמה ששורש כל המידות הרעות הוא אגואיזם, הערך העליון של אהבת הבריות שעומד בניגוד מוחלט לאגואיזם וכן מעלת 'נושא בעול עם חברו'.
הרב דסלר היה אחד ממבססי המושג 'דעת תורה' שמעניק לגדולי ישראל ולהנחותיהם החוץ-הלכתיות מעמד על, ובמקרים שיש התנגשות בין חושי האדם לדעת גדולי ישראל על האדם לבטל את תחושותיו בפניהם.
הרב דסלר התנגד לשיטת 'תורה עם דרך ארץ' משום ששיטה זו שאפה לסינתזה אמיתית בין שני המרכיבים, לעומת זאת בקלם השילוב היה מסויג יותר משום שהעיסוק בפרנסה נתפס כעונש על חטא אדם הראשון.
תפיסת הרב דסלר לגבי השואה, שהיא אינה בגדר עונש שרירותי אלא התפקיד שלה לעורר את האדם.
בדומה לשיטת הרב יוסף דב סולובייצ'יק במאמרו קול דודי דופק, אך בניגוד לה הוא תופס שאותם 'קולות' קוראים לחזרה בתשובה והתחזקות רוחנית.
"מכתב לילד" הוא קטע מתוך מכתבים של זלדה שנכתבו בירושלים, בשנות ה-30–40 בקירוב ונמצאו ב-2015, אז הם נאספו והגיעו לקדם (בית מכירות פומביות) למכירה פומבית.
באותה שנה הרבה אנשים ראו את המכתבים וציטטו מהם קטעים שונים.
המכתבים הללו נכתבו לנער דוד צבי הילמן ולבני משפחתו (שהיו קרוביה של זלדה).
חלק מהמכתבים נכתבו לרגל הגיעו של הנער לגיל המצוות וחלק נכתבו לקראת נישואיו.
זלדה מייעצת במכתביה הצעות לדרך חיים: לא לחיות לפי "מה יאמרו" ולא לשקוע בביקורת עצמית.
במילים שלה מתוך אחד המכתבים:
דוד צבי הילמן הוא קרוב משפחתה של זלדה מצד דבורה, אמו של דוד, שהייתה בת דודתהּ של זלדה.
במכתב אחר שכנראה נשלח לכבוד חגיגת בר המצווה של דוד, זלדה כותבת:
מכתב אחרון ופרידה הוא סרט דרמה רומנטית בריטי המבוים על ידי אוגוסטין פריזל.
הסרט מבוסס על רומן באותו השם מאת הסופרת ג'וג'ו מויס והוא מגולל סיפור אהבה כפול-נרטיבי המתרחש בין לונדון לריביירה בימינו ובשנות ה-60.
הסרט עלה לשידור בשירות הזרמת המדיה של נטפליקס ב-23 ביולי 2021.
עלילת הסרט עוקבת אחרי אלי האוורת, עיתונאית צעירה החיה בלונדון, שחושפת סדרה של מכתבי אהבה בארכיוני המערכת בה היא עובדת, המספרים על רומן אינטנסיבי ביותר שהתקיים בשנות ה-60 בין ג'ניפר סטירלינג לאנתוני או'הר.
כאשר אלי, שבעצמה מתמודדת עם אהבה לא ממומשת לסופר כריזמטי וקריירה שמתחילה לדעוך, נמשכת לסיפור, היא הופכת לאובססיבית לגילוי סוד זהותם של האוהבים ולגלות כיצד מסתיים סיפור האהבה שלהם.
פליסיטי ג'ונס – אלי האוורת, עיתונאית צעירה שחושפת סדרת מכתבי אהבה בארכיוני המערכת בה היא עובדת בלונדון של ימינו.
שיילין וודלי – ג'ניפר סטירלינג, אישה צעירה שמאבדת את זיכרונה לאחר תאונת דרכים בשנות ה-60.
דיאנה קנט – ג'ניפר סטירלינג המבוגרת.
קאלום טרנר – אנתוני או'הר, מאהבה של ג'ניפר והדמות שלישית במערכת היחסים בין סטירלינג ללורנס במהלך שנות ה-60.
בן קרוס – אנתוני או'הר המבוגר.
ג'ו אלווין – לורנס סטירלינג, בעלה של ג'ניפר סטירלינג.
באוגוסט 2019 הוכרז כי הבמאית אוגוסטין פריזל תהיה אמונה על בימוי הסרט.
בנוסף, הוכרז כי צילומי הסרט, שיככבו בו פליסיטי ג'ונס ושיילין וודלי שאף יהיו אמונות על הפקתו, עתידים להתחיל ב-14 באוקטובר 2019 במיורקה.
צילומי הסרט התקיימו גם בבריטניה והסתיימו ב-15 בדצמבר 2019, לאחר 45 ימי צילום.
הסרט עלה לשידור בנטפליקס ב-23 ביולי 2021 בכל המדינות בהן השירות זמין, למעט בצרפת, גרמניה, אוסטרליה, ניו זילנד וסקנדינביה, בהן הסרט יופץ באמצעות חברות ההפצה "StudioCanal" ו-"Svensk".
מכתב אהבה למ"מ שלי הוא סרט עלילתי קצר משנת 2017, שבוים בידי עטרה פריש והופק בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש, במסגרת הפרויקט "גיבורה" של אוניברסיטת תל אביב.
הסרט הוקרן לראשונה במסגרת "סטודנט ויז'ן" של פסטיבל טרייבקה האמריקאי, שבו גם זכה בציון לשבח.
הסרט הוקרן לראשונה בבתי קולנוע ב־2018 כחלק מהמקבץ הראשון של מיזם הקפסולה "אהבה־שנאה".
המיזם, מבית היוצר של חברת ההפקה גרין פרודקשנס ושל קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, איגד כמה סרטים קצרים ישראליים והציג אותם בבתי הקולנוע.
באוקטובר 2019 נמכר הסרט ל־HBO אירופה בשם "The Love Letter"; הוא שובץ לשידור בערוצי רשת HBO אירופה מ־1 בנובמבר של אותה השנה.
ב־2021 עובד הסרט לסדרת הדרמה הקומית "המפקדת", שגם היא נוצרה בידי עטרה פריש, בשיתוף ניר ברגר, וזכתה לשבחים רבים.
נועה, מפקדת טירוניות מסורה בצה"ל, מקבלת מאחת החיילות שלה מכתב אהבה מסתורי.
החשד שמאחורי המכתב מסתתרת כוונה לא אמיתית של החיילת מאלץ אותה להתמודד עם הפער בין כללי המשמעת הצבאיים לבין הכמיהה שלה להרגיש, ולו לרגע אחד, נאהבת.
גילי בית הלחמי – סג"ם נועה – מ"מ בבסיס
רוית דור – טוראי שימרית – טירונית בבסיס
שיר אברמוב – סמל ספיר – סמלת בבסיס
הסרט גרף את פרס הציון לשבח בתחרות הסרט הקצר של פסטיבל ירושלים לקולנוע ופסטיבל טרייבקה, הוקרן בפסטיבל פאלם ספרינגס האמריקאי ובפסטיבלים רבים ברחבי העולם, והיה מועמד לפרס אופיר לסרט הקצר הטוב ביותר.
מכתב בן-גוריון מ-1937 הוא מכתב שכתב דוד בן-גוריון, אז ראש הוועד הפועל של הסוכנות היהודית, לבנו עמוס ב-5 באוקטובר 1937. המכתב הוא מסמך ידוע בקרב חוגים של חוקרים, מכיוון שהוא מספק תובנה לגבי תגובתו של בן-גוריון לדו"ח שהוציאה ועדת פיל ב-7 ביולי של אותה שנה.
אין תמימות דעים בין החוקרים בנוגע לחלקים מסוימים בטקסט, וזאת בעקבות טקסט מקושקש, שעשוי היה לספק עדות כתובה על כוונה האם לגרש את הערבים, או האם לא לגרש אותם.
המכתב המקורי, שכתוב בכתב ידו של בן-גוריון, שלימים הפך להיות ראש ממשלת ישראל, מוחזק כיום בארכיון צה"ל ומערכת הביטחון.
המכתב נועד לעדכן את בנו של בן-גוריון, עמוס שהתגורר אז בקיבוץ, בשיקולים הפוליטיים של בן-גוריון.
במכתב מסביר בן-גוריון את תגובתו לדו"ח של ועדת פיל שפורסם ב-7 ביולי 1937.
בן-גוריון מביא במכתב טיעונים מדוע בנו לא צריך להיות מודאג מהחלוקה של ארץ ישראל המנדטורית עליה ממליצה הוועדה:
ועדת פיל הקצתה את הנגב לחלק של המדינה הערבית בגלל ההתיישבות היהודית המצומצמת מאוד באזור.
בן-גוריון טען כי ההקצה של הנגב למדינה הערבית "תבטיח" שהוא יישאר עקר מכיוון שלטענת בן-גוריון, לערבים "כבר יש שפע של מדבריות, אך לא של כוח אדם, משאבים כספיים או יוזמה יצרתית".
בן-גוריון ציין כי ייתכן שיהיה צורך להשתמש בכוח על מנת להבטיח את הזכות היהודית להתיישב באזור מכיוון ש"אנינו יכולים לעוד לסבול ששטחים עצומים המסוגלים לקלוט עשרות אלפי יהודים יישארו פנויים ושהיהודים לא יכולים לחזור לארץ מולדתם, כי הערבים מעדיפים שהמקום [הנגב] לא יישאר שלנו ולא שלהם".
בן-גוריון התייחס במכתב להמלצת ועדת פיל להעביר את 225,000 הערבים שהתגוררו באותה עת בשטח שיועד על ידה למדינה היהודית, לשטחי המדינה הערבית המיועדת.
מנגד, ביקורת שפרסם אפרים קארש דנה בעובדה שהטקסט המקושקש שהיה לפני הניסוח, ישנה את משמעות הציטוט.
מאוחר יותר הסביר מוריס כי "הבעיה הייתה שבעותק המקורי בכתב היד של המכתב שהופקד בארכיון צה"ל, שבו עיינתי לאחר שהציטוט שלי קיבל ביקורת, היו כמה מילים שנמחקו בקו חוצה באמצע המשפט הרלוונטי, שהותירו את המילים 'אנו צריכים לגרש ערבים'.
עם זאת, בן-גוריון עשה רק לעיתים רחוקות תיקונים לדברים שכתב, והקטע שצוטט לא התאים לרוח הפסקה בה הוצבה.
הוצע כי המחיקה נעשתה על ידי יד אחרת מאוחר יותר, וכי המשפט, כאשר המילים שנמחקו שוחזרו, נועד על ידי בן-גוריון לומר ואמר בדיוק את ההפך ('אסור לנו לגרש את הערבים')."
בתרגום העברי של ספרו של מוריס, שיצא בשנת 1991, מופיע ציטוט מתוקן בעברית (עם הפנייה לספרו של טבת בעברית), בפרק הרקע, בפסקה הדנה ברעיון הטרנספר: "לא נוכל לסבול ששטחי אדמה גדולים בלתי-מיושבים, העלולים לקלוט רבבות יהודים, יישארו ריקים (...) אין אנו רוצים, אין אנו צריכים לגרש ערבים ולקחת מקומם.
כל שאיפתנו בנויה על הנחה (...) שיש די מקום לנו ולערבים בארץ", אך "אם נצטרך להשתמש בכוח – לא לשם נישול הערבים מהנגב או מעבר הירדן, אלא למען הבטיח לנו הזכות המגיעה לנו להתיישב שם – יעמוד לנו כוחנו".
במכתב אחר שכתב לבנו, ב-27–28 ביולי 1937, הגיב בן-גוריון על מסקנות ועדת פיל: "מעולם לא רצינו לנשל את הערבים.
אבל מכיוון שאנגליה מוסרת חלק של הארץ אשר הובטח לנו למדינה ערבית, אין זה אלא מן היושר שהערבים במדינתנו יועברו לחלק הערבי".
באשר לטענות הביקורת הכללית, מוריס טען מאוחר יותר: "בן-גוריון בתקופה זו תמך שוב ושוב בלהעביר (או לגרש) את הערבים מחוץ לאזור של המדינה היהודית העתידית, הן 'מרצון' והן בכפייה.
אילן פפה במאמר מקדים שכתב ב-2006 לקראת ספרו "הטיהור האתני של פלסטין" (2006), ציטט באנגלית מתוך מכתבו של בן-גוריון: "The Arabs will have to go, but one needs an opportune moment for making it happen, such as a war".
אולם במהדורה הראשונה של הספר היו מירכאות רק סביב המילים The Arabs will have to go ("הערבים יצטרכו ללכת")..
מכתב הארבעה עשר הוא מכתב פתוח של שחקני נבחרת רוסיה בכדורגל, שנכתב ב־17 בנובמבר 1993 לאחר המשחק במוקדמות מונדיאל 1994 מול נבחרת יוון באתונה, במסגרת פרשה שזכתה לתהודה רבה בתקשורת הספורט הרוסית.
בשנת 1991 התפרקה ברית המועצות, ואיתה נבחרת ברית המועצות בכדורגל, ובמקום ברית המועצות שסיימה ראשונה בבית מוקדמות יורו 1992, יצאה נבחרת חבר המדינות ליורו 1992, אך נכשלה שם.
באמצעות מאמציו של ויאצ'סלב קולוסקוב הסכימה פיפ"א להכיר בנבחרת חבר המדינות כיורשתה של נבחרת ברית המועצות, ולאחר מכן הוכרה נבחרת רוסיה כממשיכתן של נבחרות חבר המדינות וברית המועצות.
נבחרת רוסיה, שהוקמה לאחר יורו 1992, עברה בהצלחה את מוקדמות מונדיאל 1994 והגיעה לשלב הגמר של מונדיאל 1994 מהמקום השני והפסידה לנבחרת יוון במקום הראשון בבית רק בסיבוב האחרון.
את הנבחרת הזו אימן פאבל סאדירין, שהשיג ניצחון באליפות ברית המועצות האחרונה עם צסק"א מוסקבה.
ב־17 בנובמבר 1993 נבחרת רוסיה, שכבר הבטיחה העפלה למונדיאל 1994 בארצות הברית, ערכה את משחקה האחרון בטורניר המוקדמות מול נבחרת יוון.
המשחק הסתיים בהפסד של נבחרת רוסיה בתוצאה 0:1, בדקות האחרונות איגור דוברובולסקי כבש שער שהביא את נבחרת רוסיה לשוויון, אך השופט ביטל אותו.
לאחר המשחק הזה בחדר ההלבשה, אמר נשיא התאחדות הכדורגל הרוסית ויאצ'סלב קולוסקוב: "...
עם משחק כזה, עם גישה כזו...
הוא גם הזכיר את חוזה החסות הנוכחי (הוועד האולימפי הרוסי חתם על חוזה עם ריבוק, לפיו שמונה שחקני הנבחרת הלאומית נאלצו לשחק בנעלי החברה הזו, אך הסכם זה לא יושם, והבונוס לשחקנים הופחת) ונקבע כי שחקנים שלא רוצים לשחק בנעלי חברה הזו לא יגיעו למונדיאל.
באותו יום, ביוזמתו של איגור שאלימוב, נכתב מכתב בשם 14 שחקנים בחדר מלון הילטון שבו שהו.
המכתב היה ממוען לשאמיל טרפישצ'ב, ששימש כיועצו של נשיא הפדרציה הרוסית בנושא ספורט.
המכתב נחתם על ידי: יורי ניקיפורוב, ואלרי קרפין, אנדריי איוואנוב, סרגיי יוראן, איגור שאלימוב, איגור דוברובולסקי, איגור קוליבנוב, ויקטור אונופקו, דמיטרי חלסטוב, סרגיי קיריאקוב, אנדריי קנצ'לסקיס (בפקס), אלכסנדר מוסטובוי, אולג סלנקו, וסילי קולקוב.
דמיטרי גליאמין, דמיטרי חרין, סטניסלב צ'רצ'סוב, דמיטרי פופוב ודמיטרי רדצ'נקו סירבו לחתום על המכתב.
ב־18 בנובמבר התקבל מכתב זה על ידי שאמיל טרפישצ'ב.
לאחר שגילה כי המכתב אינו זיוף, מסר ב־4 בדצמבר העתק של המכתב לנשיא ההתאחדות ו.
קולוסקוב והציע לוועד המנהל של ההתאחדות להתכנס על מנת להאזין לכל הגורמים.
ישיבה מורחבת של ועד ההנהלה התקיימה ב־7 בדצמבר.
הוועד הפועל אישר כי על המאמן הנוכחי פאבל סאדירין להכין את הנבחרת לקראת מונדיאל 1994 והדיון בתמריצים מהותיים נדחה למועד מאוחר יותר.
ב־25 בדצמבר 1993 התקיימה מסיבת עיתונאים של "הסרבנים" באולם מרכז העיתונות של משרד החוץ בכיכר זובובסקיה.
השתתפו בה שלימוב, יוראן, קריאקוב, דוברובולסקי, מוסטובוי, קולקוב ואיוואנוב, איתם נכחו גם ויטלי סמירנוב, נציג ההתאחדות אלכסנדר טוקמנוב וטרפישצ'ב.
גם אחד ממאמני הנבחרת, בוריס איגנאטייב, נכח.
טוקמנוב אמר כי פאבל סאדירין יכין את הנבחרת הלאומית והוסיף שטענות לצד הפיננסי והארגוני בעניין הן הוגנות.
בתגובה, ערך קולוסקוב מסיבת עיתונאים באולם הוועד האולימפי, שם הצהיר כי הנבחרת הלאומית היא לא חברת מניות משותפת, ואין לשחקנים פריבילגיה למנות ולפטר מאמנים.
לאחר מכן, מספר שחקנים משכו את חתימתם.
"מכתב הארבעה עשר" גרם לסכסוך בין השחקנים ("הסרבנים" לבין אלה שלא חתמו, כמו גם אלה ששינו את דעתם), המאמנים והנהגת הנבחרת, מה שפגע במורל הנבחרת.
איגור שלימוב, איגור דוברובולסקי, איגור קוליבנוב, סרגיי קריאקוב, ואסילי קולקוב, אנדריי קנצ'לסקי, וגם אנדריי איוואנוב, שכבר לא הוזמן לנבחרת, לא הגיעו למונדיאל, למרות ביטול חתימתם.
באותו טורניר הרוסים לא הצליחו להעפיל מהסיבוב הראשון.
מאוחר יותר, רבים מהשחקנים שחתמו על המכתב התחרטו על החלטתם.
יחד עם זאת, לדברי איגור שאלימוב, הודות למכתב, רבות מהבעיות בהן נתקלו שחקני הכדורגל נפתרו לאחר מכן.
מכתב זקני הקראים באשקלון (בערך 1100) היה מכתב שנכתב על ידי שישה זקני הקהילה היהודית הקראית באשקלון ונשלח לבני העדה הקראית באלכסנדריה, תשעה חודשים לאחר נפילת ירושלים במהלך מסע הצלב הראשון.
התכנים מתארים כיצד זקני אשקלון אספו כסף כדי לשלם את הכופר הראשוני עבור שחרור יהודים ותשמישי קדושה שהוחזקו בשבי ירושלים על ידי הצלבנים, את גורלם של חלק מהפליטים הללו לאחר שחרורם, והצורך במימון נוסף להצלת שבויים נוספים.
הוא נכתב בערבית-יהודית, באמצעות האלפבית העברי.
מכתב זה ומכתבים אחרים הקשורים לכיבוש הצלבני של ירושלים התגלו על ידי ההיסטוריון הנודע שלמה דב גויטיין, בשנת 1952, בין עיתוני הגניזה הקהירית.
גויטיין פרסם תחילה את ממצאיו ב-ציון, כתב עת עברי, ולאחר מכן הציג תרגום חלקי לאנגלית של המכתב ב-Journal of Jewish Studies באותה שנה.
מאז, הוא תורגם מחדש במספר ספרים אחרים הנוגעים למסעי הצלב.
התרגום הסופי והשלם ביותר של גוייטין לאנגלית הופיע בספרו האחרון שפורסם לאחר מותו ב-1988.
מכתב כוונות הוא מסמך המהווה לעיתים שלב במשא ומתן לקראת חתימתו של הסכם.
במכתב זה מצהיר אחד הצדדים להסכם העתידי על כוונתו להגיע להסכם כזה, תוך ציון עקרונות ההסכם המתגבש והתנאים שעם קיומם ייחתם ההסכם.
מכתב כוונות נחוץ במקרים של הסכם מורכב, שמחייב את אחד הצדדים להסכם (או שניהם) להיערך לקראת מימושו.
לפני חתימת הסכם למכירה של חברה לחברה מתחרה יש לקבל הסכמה של המאסדר לצעד זה, ורק לאחר קבלת הסכמה זו, בעקבות מכתב כוונות המציג את תוכנית המכירה, ייחתם הסכם המכירה.
אדם המעוניין לרכוש נכס עלול להזדקק למכתב כוונות המעיד על נכונות למכור לו את הנכס, כדי שיוכל לקבל אשראי לרכישה זו או לגייס שותפים להשקעה הנדרשת.
אדם המעוניין למכור נכס שבבעלותו משועבד לבנק נדרש להמציא מכתב כוונות מהבנק, שבו הבנק מפרט את התנאים שעל בעל הנכס לעמוד בהם לשם הסרת השעבוד.
לעיתים כולל מכתב הכוונות רק את הנושאים שעליהם יתקיים משא ומתן לגיבוש הסכם עתידי, בלי שיהווה מסמך המחייב את הצדדים.
פעמים אחרות כולל מכתב הכוונות סעיפים המחייבים את הצדדים עוד לפני חתימת ההסכם ביניהם, כגון הסכם סודיות או הבטחת בלעדיות.
מכתב בבקבוק הוא סרט רומנטי אמריקאי משנת 1999 בבימויו של לואיס מנדוקי, עם רובין רייט, קווין קוסטנר ופול ניומן בתפקידים הראשיים.
זה סיפור אהבה רומנטי בין גבר אלמן ואישה גרושה, שהתפתח בעקבות מכתב בבקבוק ששלח הגבר לאחר מות אשתו והתגלה על ידי האישה בחוף הים.
התסריט מבוסס על רב המכר "מכתב בבקבוק" של ניקולס ספארקס משנת 1998.
הסרט צולם במיין, שיקגו ווילמינגטון (קרוליינה הצפונית)
הסרט זכה לביקורות שליליות אך היה הצלחה מסחרית גדולה.
תרזה אוסבורן (רובין רייט) היא אם יחידנית לג'ייסון (ג'סי ג'יימס) בן העשר.
היא עובדת כעיתונאית חוקרת בשיקגו טריביון.
היא טסה לנופש בקייפ קוד לאחר שהשאירה את ג'ייסון אל אביו.
בהליכה על שפת הים היא מוצאת בקבוק ובו מכתב אהבה לאישה בשם קתרין החתום באות G.
בשובה למערכת העיתון בשיקגו היא מראה זאת לחברתה העיתונאית לינה פול (אליאנה דגלאס) ולבוס שלה צ'ארלי (רובי קולטריין).
היא מבקשת מצ'ארלי לא לפרסם זאת אבל הוא כעורך ממולח מתעלם מזה ומפרסם את המכתב.
הם מקבלים מכתבים רבים למערכת ובתוכם מכתב דומה לזה שבבקבוק ומכתב נוסף שאינו מיועד לקתרין.
בדיקת מומחה מגלה שכל המכתבים נכתבים באותה מכונת כתיבה ומתגלה כתובת הכותב - גארט בלייק מוילמינגטון (קרוליינה הצפונית).
תרזה נוסעת לשם במסווה של עיתונאית חוקרת ונפגשת בתחילה בדודג' בלייק (פול ניומן) ששולח אותה לבנו גארט (קווין קוסטנר) שעובד כבונה סירות בנמל.
היא לא מגלה לו את הסיבה האמיתית לבואה ומתחיל ביניהם רומן אהבה תוך שהוא מספר לה את הסיפור העצוב על מות אשתו קתרין שציוריה ממלאים את דירתו.
הרומן הזה מפיח חיים בנפשה של תרזה לאחר שחוותה גירושים לא נעימים.
היא חוזרת לשיקגו ומזמינה את גארט לביתה.
גארט מגיע לשיקגו ומתידד עם ג'ייסון.
הרומן עם תרזה מתהדק והם מקיימים יחסים עד שגארט מוצא את שני המכתבים שלו והמכתב ששלחה קתרין בבקבוק לפני מותה.
הוא כועס מאד על תרזה שלא גלתה לו את סיבת בואה.
הם נפרדים וגארט חוזר לביתו.
גארט בונה סירה לזכרה של קתרין בעזרת ג'וני לנד (ג'ון סאבאג'), אחיה של קתרין.
ג'וני עוזר לו לאחר שהחזיר להוריו את כל ציוריה של קתרין.
הוא מזמין את תרזה להשקת הסירה ומדבר בטקס על אהבתו לקתרין.
תרזה נוכחת בקהל אך מרגישה מיותרת וחוזרת לשיקגו.
דודג' משכנע את בנו לחדש את הקשרים עם תרזה.
גארט כותב מכתב לקתרין בו הוא מודיע לה כי החליט להמשיך בחיים חדשים.
הוא שם את המכתב בבקבוק ועולה עם המכתב על הסירה כדי לזרקו לים.
מתרחשת סופה עזה וסירה מתהפכת ובה זוג וילדה.
גארט מצליח להעלות לסירתו את האב והילדה (היידן פנטייר) אך מזנק למים כדי להציל את האם וטובע איתה.
תרזה מגיעה לנחם את דודג' והוא מוסר לה את המכתב שנמצא על הסירה "קתרין" של גארט ובו כותב גארט לקתרין כי התאהב בתרזה ורוצה להמשיך אתה את חייו.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותרובין רייטתרזה אוסבורןקווין קוסטנרגארט בלייקפול ניומןדודג' בלייקג'ון סאבאג'ג'וני לנדאח של קתריןבת'ל לזלימרתה לנדאמא של קתריןטום אלדרג'הנק לנדאבא של קתריןג'סי ג'יימסג'ייסון אוסבורןרובי קולטרייןצ'רלי טוסצ'יעורך עיתוןאילאנה דגלאסלינה פולעיתונאיתהיידן פנטיירילדה על הסירה
"מכתב לאמריקה" , ובשמו המלא "מכתב לעם האמריקאי" (Letter to the American people), הוא מנשר משנת 2002 אשר חובר על ידי אוסאמה בן לאדן.
המכתב פורסם במקור באתר סעודי ששימש בעבר את אל-קאעדה להפצת מסרים, ותרגום שלו לאנגלית הופץ ברשת על ידי אנשי אסלאם קיצוני בריטים.
בנובמבר 2002, העיתון הבריטי האובזרבר פרסם את המכתב המתורגם.
המכתב פירט את המניעים לפיגועי 11 בספטמבר.
מהימנותו של המכתב מוטלת בספק, כאשר מוזכרים בו נושאים שבן לאדן מעולם לא התייחס אליהם, כדוגמת איידס וגילוי עריות.
מחבר המכתב מנסה להצדיק טרור אסלאמי נגד אזרחים אמריקאים, ומשתמש בדימויים אנטישמיים כדי להאשים יהודים בהשפעה מופרזת על החברה, התקשורת והפוליטיקה האמריקאית.
מופצות בו תאוריות קשר, בהן הטענה כי מחלת האיידס היא "המצאה אמריקאית שטנית".
המכתב, המיוחס לאוסאמה בן לאדן, כולל ביקורת על ארצות הברית, המורכבת מדוקטרינה דתית, שיפוטים מוסריים וטענות פוליטיות.
המכתב מצייר תמונה של ארצות הברית כיצור שנמצא בסתירה עמוקה עם העקרונות והערכים האסלאמיים, ובשל זאת מצדיק תוקפנות מתמשכת נגד ארצות הברית, כולל נגד אזרחים.
אחת הטענות המועלות במכתב נוגעת לדחייתה של ארצות הברית את חוקי השריעה האסלאמיים במסגרת שלטונה.
הוא כולל השוואה לעומתית בין מערכת המשפט החילונית של ארצות הברית, שתוכננה בידי אדם, לחוק האלוהי של האסלאם, ומציג את מערכת המשפט כתוצר של רצונות וגחמות אנושיות.
כמו כן, המכתב מגנה את ההתנהלות הכלכלית של ארצות הברית, ובמיוחד ההיתר של נשך (גביית ריבית על הלוואות).
המחבר מביע התנגדות להלוואה בריבית, ורואה בה הפרה שאינה רק של עקרונות אסלאמיים אלא גם של אמות מידה מוסריות בין דתות שונות.
הוא מצביע על כך שמדיניות כלכלית כזו מרחיבה את העוולות חברתיות והכלכליות, ומאשים יהודים בשליטה ב"מדיניות, תקשורת וכלכלה" של ארצות הברית.
המחבר תוקף את ארצות הברית בגין מה שהוא תופס כדעיכה מוסרית רחבת היקף, בשל הקבלה החברתית והחוקית של פרקטיקות כמו זנות, הומוסקסואליות והימורים.
אלו, לשיטתו, עומדים בניגוד גמור לערכי האסלאם.
בנוסף, המכתב מאשים את ארצות הברית בתמיכה במשטרים דכאניים במדינות מוסלמיות, ונטען בו כי בכך היא למעשה מונעת את כינון חוקי השריעה האסלאמיים ותורמת לדיכוי המוסלמים.
עוד נכתב כי על ארצות הברית לשאת באחריות לניצול כלכלי, במיוחד של משאבי נפט, באזורים מוסלמים, ועל מעורבותה הצבאית במדינות אלו.
הדבר כולל את תמיכתה בישראל, בעיקר בפעולות נגד פלסטינים ובתוכניות הנוגעות לירושלים.
המכתב מצדיק פגיעה באזרחים אמריקאים, בטענה שכמשלמי מיסים, הם תומכים בעקיפין בהתערבויות הצבאיות של ממשלתם במדינות מוסלמיות ובמדיניות כלפי ישראל.
במסגרת עמדה זו הוא קורא לג'יהאד, להתנגדות ולנקמה.
המחבר קורא לאמריקאים לאמץ את האסלאם, להפסיק את מה שהוא רואה כמעשים מדכאים ובלתי מוסריים, ולהרהר בערכים החברתיים והפוליטיים שלהם.
הוא דורש מארצות הברית להסיג את כוחותיה הצבאיים מארצות מוסלמיות, ולהפסיק את התמיכה במנהיגים מושחתים באזורים אלה.
בסיכום המכתב מזהיר המחבר מפני המשך המלחמה והסלמתה, אם הדרישות הללו לא ייענו.
בנובמבר 2023, בעיצומה של מלחמת חרבות ברזל, המכתב זכה שנית לתשומת לב כאשר הפך לוויראלי ברשת החברתית "טיקטוק".
סרטונים שונים, שעל פי רוב פורסמו על ידי צעירים אמריקאים, כללו התייחסות לעמדות במכתב הנוגעות לתמיכה האמריקאית בשלטון הישראלי ביהודה ושומרון, ובחלקם אף הובעה הסכמה עם דעות אלו של בן לאדן.
בעקבות הפופולריות שצבר המכתב באותה עת, והתשבחות שקיבל, הגרדיאן הסיר את המכתב מהאתר.
בהודעה שהוצגה בדף הוסבר כי הסיבה להסרת הפרסום היא "שיתוף נרחב ברשתות החברתיות בלי ההקשר המלא".
גם טיקטוק הסירה את ההאשטאג "" על גרסאותיו השונות ממנוע החיפוש שלה, זמן קצר לאחר שהסרטונים החלו להתפשט ברחבי הפלטפורמה ומחוצה לה.
בוושינגטון פוסט דווח כי עת שהוסר, הסרטונים תחת ההאשטאג קיבלו מעל ל-15 מיליון צפיות.
אלכס אורק, דובר של טיקטוק, ציין כי הדיווחים בנוגע לסרטונים שהפכו לטרנד בפלטפורמה אינם מדויקים, והמשיך ואמר כי טיקטוק הסירה "באופן יזום ואגרסיבי" סרטונים מהפלטפורמה בשל הפרת הכללים שלה לגבי תמיכה בפעולות טרור.
ההפצה הפתאומית של המכתב, יחד עם הניסיונות לצנזר את הטקסט המלא של המכתב, עוררו דיון בנושאים כמו הקצנה של צעירים באינטרנט, תעמולה אינטרנטית בחסות המדינה וצנזורה באינטרנט.
רנה דירסטה, סופרת ומנהלת מחקר בארגון Stanford Internet Observatory, מתחה ביקורת על הגרדיאן ברשת החברתית ת'רדס, בשל הסרת הטקסט המלא מאתר האינטרנט של העיתון, וכתבה,
מכתב לחזיר הוא סרט מונפש שכתבה וביימה טל קנטור, העוסק בניצול שואה הקורא מכתב לחזיר שהציל את חייו במציאות.
תלמידה שומעת את המכתב, והמכתב מתערבב בתובנות שלה אודות "זהות, טראומה קולקטיבית וקיצוניותו של הטבע האנושי".
הסרט הוצג בפסטיבלים רבים וזכה בפרסים.
הוא אף היה מועמד לאוסקר בקטגוריית סרט האנימציה הקצר הטוב ביותר לשנת 2023.
הבמאי ארי פולמן תיאר את "מכתב לחזיר" כ"סרט אדיר, שיגיע רחוק מאוד", ושיבח את טל קנטור כ"יוצרת מדהימה, מבריקה ומקורית בצורה בלתי רגילה".
פרסתאריך טקסקטגוריהמועמד/יםתוצאהמקורפרס אוסקר10 במרץ 2024סרט האנימציה הקצר הטוב ביותרמכתב לחזיר
מכתב ביקסבי הוא מסר קצר ומנחם שנשלח בנובמבר 1864 על ידי הנשיא אברהם לינקולן ללידיה פרקר ביקסבי, אלמנה מבוסטון, מסצ'וסטס, שנחשבה כמי שאיבדה חמישה בנים בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
לצד נאום גטיסברג ונאום ההשבעה השני שלו, המכתב זכה לשבחים כאחת מיצירותיו הכתובות המובחרות של לינקולן, והוא משוחזר לעיתים קרובות באנדרטאות, בתקשורת ובדפוס.
עם זאת, ישנה מחלוקת לגבי זהות הנמענת, גורלם של בניה וזהות מחבר המכתב.
אופייה של ביקסבי הועמד בספק (כולל שמועות על אהדה לקונפדרציה), לפחות שניים מבניה שרדו את המלחמה, וקיים סיכוי שהמכתב נכתב על ידי מזכירו האישי של לינקולן, ג'ון היי.
מכתב התנחומים של הנשיא לינקולן נמסר ללידיה ביקסבי ב-25 בנובמבר 1864, ופורסם באותו אחר הצהריים בעיתון הבוסטון איבנינג טרנסקריפט(אנ') וב-בוסטון איבנינג טרוולר(אנ')
להלן נוסח המכתב כפי שפורסם לראשונה
לידיה פרקר נישאה לסנדלר קרומוול ביקסבי ב-26 בספטמבר 1826 בהופקינטון, מסצ'וסטס.
לזוג נולדו לפחות שישה בנים ושלוש בנות לפני מותו של קרומוול בשנת 1854. זמן מה לפני מלחמת האזרחים, ביקסבי ומשפחתה התיישבו בבוסטון.
פגישה עם שולר, השליש הראשי
ב-24 בספטמבר 1864 כתב השליש הראשי של מסצ'וסטס, ויליאם שולר, למושל מסצ'וסטס ג'ון אלביון אנדרו על בקשה לשחרור שנשלחה למושל על ידי אוטיס ניוהול, אב לחמישה חיילים בצבא האיחוד.
במכתבו נזכר שולר כיצד, שנתיים קודם לכן, הם סייעו לאלמנה ענייה בשם לידיה ביקסבי לבקר את בנה, שהיה מאושפז בבית חולים צבאי.
כעשרה ימים לפני כן, הגיעה ביקסבי למשרדו של שולר וטענה כי חמישה מבניה נהרגו בקרבות למען האיחוד.
המושל אנדרו העביר את בקשתו של ניוהול למחלקת המלחמה של ארצות הברית עם הערה המבקשת מהנשיא לכבד את ביקסבי במכתב.
בתגובה לבקשה ממחלקת המלחמה מ-1 באוקטובר, שלח שולר שליח לבית ביקסבי שישה ימים לאחר מכן, בבקשה לקבל את שמות בניה ויחידותיהם.
הוא שלח דוח למחלקת המלחמה ב-12 באוקטובר, שהועבר לנשיא לינקולן על ידי מזכיר המלחמה אדווין סטנטון מתישהו לאחר 28 באוקטובר.
ב-21 בנובמבר פרסמו גם ה-בוסטון איבנינג טרוולר וגם ה-בוסטון איבנינג טרנסקריפט פנייה של שולר, לתרומות לסיוע למשפחות חיילים לרגל חג ההודיה, שכללה אזכור של אלמנה שאיבדה חמישה בנים במלחמה.
חלק מהתרומות ניתנו לביקסבי, ושולר עצמו ביקר בביתה ביום חג ההודיה, 24 בנובמבר.
המכתב מהנשיא הגיע למשרדו של שולר בבוקר המחרת.
גורלו של המכתב המקורי שניתן ללידיה ביקסבי אינו ידוע.
ביקסבי, בנו של אוליבר (בנה של לידיה), אמר בריאיון ל"ניו יורק טיימס" ב-9 באוגוסט 1925 כי אינו יודע מה קרה למכתב לאחר שסבתו קיבלה אותו, אם כי הוא הטיל ספק בכך שהוא עדיין קיים.
מספר ימים לאחר מכן, אחותו של ויליאם, אליזבת, אמרה ל"בוסטון הארלד" שגם היא אינה יודעת מה עלה בגורל המכתב, אך העלתה השערה כי ביקסבי אולי קרעה אותו בזעם, מכיוון שנטען בו בטעות שחמישה מבניה נהרגו.
בנו של ויליאם, ארתור מארץ' ביקסבי, סיפר ל"ניו יורק סאן" בשנת 1949 שהוא זוכר שאביו אמר לו כי היא השמידה את המכתב בכעס לאחר שקיבלה אותו.
בתחילת המאה ה-20 נטען לעיתים כי ניתן למצוא את המכתב המקורי בתצוגה במכללת ברייזנוס באוניברסיטת אוקספורד, יחד עם יצירות גדולות אחרות בשפה האנגלית.
לוריסטון בולארד, חקר טענה זו בשנת 1925 וגילה שהיא שגויה, וכי המכללה מעולם לא שמעה על מכתב ביקסבי.
הקטע מהמכתב: "הגאווה העמוקה שעלייך לשאת בלבך על כך שהנחת קורבן כה יקר על מזבח החירות" חקוק על בסיס פסל "ליידי קולומביה" בבית הקברות הלאומי של האוקיינוס השקט בהוואי.
דיונים בנושא אחים שנהרגים במלחמה מזכירים לעיתים קרובות את המכתב, כמו במקרה של האחים סאליבן, האחים נילנד, האחים בורגרסטרום(אנ'), ומדיניות "השורד היחיד" של הצבא האמריקאי.
בסרט המלחמה משנת 1998 להציל את טוראי ראיין, הגנרל ג'ורג' מרשל (בגילומו של הארב פרסנל) מקריא את מכתב ביקסבי לקציניו לפני שהוא נותן את הפקודה למצוא ולהחזיר הביתה את טוראי ג'יימס פרנסיס ראיין, לאחר ששלושת אחיו נהרגו בקרב, מה שמניע את עלילת הסרט.
בקריינות לקראת סיום הסרט, מצטט מרשל את מכתב ביקסבי במכתב שכותב לגברת ראיין.
ב-11 בספטמבר 2011, נשיא ארצות הברית לשעבר, ג'ורג' וו.
בוש, הקריא את מכתב ביקסבי במהלך טקס הזיכרון באתר מרכז הסחר העולמי לציון עשור למתקפת ה-11 בספטמבר.
מכתב האהבה שנתפס הוא ציור שמן ואחד מהציורים המוכרים ביותר של הצייר הגרמני קרל שפיצווג.
הציור מציג סטודנט, הניכר לפי כובעו (צרוויס), המוריד בחוט מכתב אהבה חותם אל החלון הפתוח של דירת הסטודנט הממוקמת מיד מתחת לחדרו.
בחלון התחתון נראית צעירה העוסקת בעבודת-יד באופן כה מרוכז עד שאינה מבחינה כלל במכתב.
אישה אחרת, כנראה דודתה או אומנתה, מבחינה בו ופיה פעור בתדהמה.
חזית הבניין בגוון חול מפורטת באופן עשיר, וצללים בזווית חדה מצביעים על כך שהסצנה מתרחשת בעיר עם סמטאות צרות.
בנוסף שילב שפיצווג בפרטי הטבע הדומם שבציור: כלוב ציפורים, שלט חברת הביטוח "הפניקס" ("עוף החול") וזוג יונים מנקרות זו בזו.
מכתב האהבה (בהולנדית: De liefdesbrief) הוא ציור שמן על בד מאת יאן ורמיר, המתוארך לשנים 1670–1669. היצירה שמורה באוסף הרייקסמוזיאום שבאמסטרדם.
הציור מתאר אישה אצילה הלבושה שמלה מוזהבת, היושבת ובידה מכתב שזה עתה קיבלה מהמשרתת שלה.
האישה מחזיקה ציתרן, כלי נגינה המונח על ברכיה.
הסצנה מתרחשת בחדר פנימי מואר, אליו צופה הצופה דרך חדר חשוך יותר.
קו הראייה עובר בין חפצים המונחים בחזית: נעליים, מטאטא, מפה וכיסא - ויוצר תחושת חדירה למרחב אינטימי.
ברקע תלויים שני ציורים: האחד מציג ים סוער והשני דמות צועדת בשביל.
היצירה חתומה "IVMeer", ונרכשה עבור הרייקסמוזיאום ב-1893 על ידי אגודת רמברנדט.
הציור עוסק באהבה, כפי שמעידים האובייקטים המופיעים בו: המכתב כסמל לתקשורת רגשית, הציתרן כמטפורה להרמוניה זוגית, והציורים התלויים על הקיר כרמזים חזותיים לתשוקה, געגוע או סערה רגשית.
הפרטים בחזית - הנעליים והמגבים - רומזים ליום־יום הביתי, אך נטענים במשמעות נוספת של אינטימיות ואולי גם תשוקה.
המבט המכוון מהחדר האפל לעבר הדמויות המוארות מעצים את תחושת המציצנות.
הציתרן, כלי הנגינה שמחזיקה האישה, נתפס כסמל לאהבה והרמוניה רגשית בתרבות החזותית של הולנד במאה ה־17. שילובו עם המכתב שבידה מחדד את ההקשר האינטימי.
במסורת הסמלית ההולנדית, לציתרן יוחסו לעיתים גם משמעויות ארוטיות, בשל דמיון לשוני בין שמו לבין מונחים בעלי קונוטציה מינית.
הופעתו בציור תורמת להבנת תוכן המכתב ולטעינת הסצנה במשמעויות רגשיות.
הציור מהווה תיעוד של חיי הפנים של האליטה ההולנדית במאה ה־17. הלבוש, הריהוט והאינטראקציה שבין האישה והמשרתת מדגישים את מבנה המעמדות.
המכתב, הציתרן והציורים התלויים מדגישים עולם רגשי מקביל - של תשוקה, געגוע ואהבה נוכחת או נעדרת.
ורמיר עושה שימוש בקווים אורתוגונליים המופקים מהריצוף, המטאטא והציסטרן, אשר מובילים את עין הצופה לעומק הסצנה.
הכיסא הקדמי והאובייקטים שבחזית יוצרים חסימה חלקית של שדה הראייה ומגבירים את תחושת החדירה למרחב אינטימי.
הציור מאורגן סביב צורות גאומטריות בסיסיות - מלבנים, אליפסות ומשולשים - ויוצר איזון בין ריאליזם חזותי לאסתטיקה גרפית.
הקומפוזיציה מציגה ארגון צורני הדוק, הנשען על מבנה דו־ממדי מוקפד.
המרחב מחולק באופן מדוד באמצעות קווים, צורות וחפצים המאזנים בין האזורים השונים.
המבנה הגרפי תורם לא רק לתחושת עומק אלא גם לחוויית צפייה הנשלטת על ידי נקודת מגוז מובנית היטב.
ורמיר משתמש בווילון הקדמי כדי ליצור תחושת טרומפ-לויל - כאילו הצופה מסיט את הבד וחושף את הסצנה הפנימית.
טכניקה זו מאזכרת ציורים הולנדיים מהמאות הקודמות שבהם השתמשו בווילונות כהתערבות ישירה בשדה הראייה.
הקומפוזיציה יוצרת תחושת הצצה - חוויה שניתנת רק לצופה, המובלע בתוך המרחב הציורי.
היצירה הוצגה בתערוכה "מכתב האהבה של ורמיר" במוזיאון פריק בניו־יורק (18 ביוני – 31 באוגוסט 2025), לצד שתי יצירות נוספות מאת ורמיר: גבירה ומשרתת מאוסף פריק, ואישה כותבת מכתב עם משרתת מהגלריה הלאומית של אירלנד.
שלוש היצירות הציגו נשים העוסקות בכתיבה או קבלה של מכתבים, תוך הדגשת יחסים בין נשים ממעמדות שונים ומרחבים פנימיים סגורים.
התערוכה התקיימה באגף החדש ע"ש רונלד לאודר.
השוואה ליצירות נוספות של ורמיר
בעוד שב-מכתב האהבה מתקיים קשר עין בין הגיבורות, מלוּוה במתח רגשי קל ואינטראקציה גלויה - כאשר המשרתת מושיטה יד והגברת מגיבה במבט חודר - הרי שב-אישה כותבת מכתב עם משרתת שוררת תחושת ניכור.
יש שהצביעו על כך שמכתב האהבה משתלב במסגרת קבוצת יצירות של ורמיר שבהן חוזר מוטיב של נשים ומכתבים, לצד אלמנטים של מבטים חודרים, חללים פנימיים ותקשורת בין אישית.
בתערוכה "מכתב האהבה של ורמיר" הודגש הקשר שבין שלוש היצירות שהוצגו – "גבירה ומשרתת", "אישה כותבת מכתב עם המשרתת" ו-"מכתב האהבה" אשר בוחנות יחסים אינטימיים, דינמיקות בין מעמדיות, וקומפוזיציות הבנויות סביב חסימת מבט חלקית.
יש שהשוו בין "מכתב האהבה" לבין יצירתו של פיטר דה הוך בשם זוג עם תוכי, בשל מבנה קומפוזיציוני דומה של מבט דרך פתח.
עם זאת, נטען כי בשונה מדה הוך, ורמיר יצר תחושת חסימה מודעת: כיסא, מטאטא ונעליים משמשים כמכשולים במרחב, המובילים את הצופה לתחושת הסתננות למרחב פרטי ולא להזמנה לצפייה ישירה.
מכתב לנועה הוא מחזה מאת גורן אגמון המבוסס על ספרה בעל אותו השם.
המחזה עוקב אחר נועה, אישה המקדישה את חייה לגידול ילדיה במשך חמש-עשרה שנה.
כאשר היא מתאהבת בגבר ומנסה לפתוח פרק חדש בחייה, ילדיה מתקשים לקבל את השינוי ומתנגדים לקשר.
המאבק סביב מערכת היחסים החדשה מערער את התא המשפחתי ומעמיד את נועה בפני קונפליקט בין מחויבותה לילדיה לבין רצונה לממש את חייה האישיים.
ההצגה הועלתה לראשונה ב-23 בנובמבר 2001 בתיאטרון בית ליסין.
לאחר מספר הצגות עופר סקר החליף את אושרי כהן בתפקידו בהצגה.
בעקבות השתתפותם של עופר סקר וטל מוסרי בהצגה, לוהקו השניים לתפקידים בסרט הטלוויזיה "אח שלי הגדול", שיצא בשנת 2002. גם שם גילם מוסרי חייל וסקר גילם את אחיו.
ב-7 ביולי 2019 הועלתה גרסה נוספת של ההצגה בכיכובם של מיכל ינאי, אוהד קנולר, דניאלה דלין, גל גולדשטיין, עמית ברנר.
שחקן/תדמותהערותמיה דגןדנהבעקבות תפקידה בהצגה זכתה בפרס השחקנית המבטיחה של השנהדליק ווליניץטל מוסריאורינעמה שפיראנועהאושרי כהן/עופר סקריותםעופר סקר החליף את אושרי כהן בתפקיד שלו בהצגה, וגם זכה בפרס השחקן המבטיח של השנה
שחקן/תדמותהערותמיכל ינאיאוהד קנולרדניאלה דליןגל גולדשטייןעמית ברנר
התסריטאית של הצגה גורן אגמון זכתה בפרס מחזאית השנה.
השחקנית מיה דגן זכתה בפרס השחקנית המבטיחה של השנה.
השחקן עופר סקר זכה בפרס השחקן המבטיח של השנה.
מכתבי אֶל-עַמַארְנָה הם מכתבים המתוארכים לאמצע המאה ה-14 לפנה"ס, שנכתבו על ידי שליטים שונים, ברובם שליטים כנעניים, ונשלחו אל מלך מצרים במשך תקופה של כ-20 שנה, בימי המלכים אמנחותפ השלישי, אח'נאתון ותות ענח' אמון.
חלק מועט מהמכתבים נכתבו על ידי אמנחותפ השלישי לשליטים אחרים.
מכתבים אלה התגלו באל-עמארנה שבמצרים התיכונה ומהווים מקור עיקרי להכרת ארץ ישראל בתקופת הברונזה המאוחרת.
צבר המכתבים מכיל 382 תעודות, חלקן בשברים קטנים.
350 מתוכם הם מכתבים או רשימות של מתנות, ואילו 32 לוחות מכילים מסמכים אחרים: ספרות מיתולוגית מסופוטמית, חיבורים דידקטיים, מילונים ורשימות אלים.
חלק מהלוחות נמצאו שבורים וקטועים עד שלא ניתן לסווגם.
רוב המכתבים נשלחו על ידי שליטי כנען, שהייתה תחת חסות מצרית, ומקצתם ממעצמות אחרות באזור.
בשנת 1887 חפרה פלאחית מצרית באדמת אל-עמארנה ומצאה לוחות חומר לא שרופים עם כתב עליהם.
לוחות אלה הגיעו לפקידי ממשל מצריים והגיעו באמצעות סוחרי עתיקות גם למוזיאונים.
חפירות נוספות נערכו בשנים 1911–1914 על ידי משלחת גרמנית.
אמנחותפ הרביעי, אחד ממלכי השושלת הי"ח, המתוארך לאמצע המאה ה-14 לפנה"ס, החל במהפכה דתית בעלת מאפיין מונותאיסטי - עבודת אל אחד הוא אל השמש, אתון, באופן כמעט בלעדי.
במסגרת המהפכה שינה המלך את שמו לאח'נאתון ובשנת 6 למלכותו, העביר את בירתו לעיר חדשה שייסד – אח'תאתון (היא אל־עמארנה בימינו).
בעת ייסוד העיר, העביר אח'נאתון את המכתבים שהטיפול בהם עדיין לא הסתיים מהעיר נא אמון לעיר החדשה.
המכתבים הם לוחות טין שנכתבו בכתב יתדות רובם בשפה האכדית, אשר הייתה השפה הבינלאומית באותה התקופה.
ארכיון אל-עמארנה הוא בין המקורות האפיגרפיים המשמעותיים ביותר מתקופתו.
מהמידע באיגרות ניתן ללמוד על עוצמתה של מצרים, יחס הערים הכנעניות לשלטון המצרי, המבנה השלטוני והחברתי של הארץ.
רוב המכתבים שנמצאו בארכיון נשלחו למצרים על ידי מושלים ומלכים ממדינות אחרות.
רק חלק קטן מן המכתבים נכתבו במצרים, ורובם ממוענים לווסלים.
דעות החוקרים חלוקות באשר לסיבת הימצאות מכתבים שנכתבו במצרים בארכיון.
השערת החוקר ויליאם מורן היא שעקב טעות מכתבים אלה לא נשלחו ליעדם, או שבגלל חשיבותם נשמר מהם עותק במצרים.
החוקר אנסון רייני משער שמכתבים אלה היו דוגמאות או טיוטות למכתבים לווסלים.
מכתב א"ע מס' 1 שנכתב במצרים מכיל טעויות סופר והוא ארוך ומסורבל.
ההנחה היא שמכתב זה היה טיוטה.
המכתבים שנמצאו בארכיון מייצגים מכתבים שהטיפול בהם הסתיים על ידי הפקידים ולכן נשארו באל-עמארנה כאשר הבירה הוחזרה לנא אמון על ידי תות ענח' אמון בשנת 3 או 4 למלכותו.
מכתבים פעילים עברו ביחד עם הפקידות.
על גבי המכתבים אין תאריכים, ולכן אי אפשר לדעת בוודאות את סדר התרחשות המאורעות כפי שבאים לידי ביטוי במכתבים.
ניתן רק לשער זאת על פי תוכנם.
קורפוס מכתבי אל-עמרנה, כולל גם את מכתב א"ע 333 שהתגלה באתר תל אל-חסי וצורף על ידי קנודטזון לספרו.
קטע ממכתבו של בִּירִדְיה מושל מגידו:
קטע ממכתבו של עַבְּדִ-חֶבָּה מושל ירושלים המתייחס לתקיפת העפירו:
קטע ממכתבה של "בעלת הלביאות" , ככל הנראה שליטת בית שמש:
לאחר התגלותם בשנת 1887 ניסו הפלאחים שגילו את הלוחות למכרם.
בתחילה לא הוכרה חשיבותם של הלוחות ולכן חלקם ניזוקו ואף אבדו.
בסופו של דבר נמכרו המכתבים למוזיאונים בברלין, בלונדון וחלקם נאסף על ידי רשות העתיקות המצרית והועברו למוזיאון המצרי בקהיר, ובנוסף נתגלגלו מקצת המכתבים לאוספים פרטיים.
בשנת 1915 פרסם החוקר הנורווגי יורגן אלכסנדר קנוּדטזוֹן מהדורה מדעית ראשונה של כלל המכתבים שהיו ידועים בעת ההיא.
הוא העתיק 358 לוחות ונתן את הספרור ללוחות שבו משתמשים עד היום.
מהדורתו כללה תעתיק, תרגום ופירוש לשוני קצר וכן הוסף פירוש היסטורי של אוטו ובר (Weber) והערות לשוניות של אריך אבלינג (Ebling).
בשנת 1939 יצא לאור ספרו של מרסר (S.A.B Merce) הכולל תעודות נוספות שפוענחו ופורסמו עד שנת 1938. מרסר שמר על הספרור של קנודטזון והוסיף את האות a למכתבים שנוספו.
רייני גם תרגם מחדש את הלוחות שלא נכללו אצל קנודטזון מתעודה 359 ועד 379.
אוספי שברים קטנים שהגיעו למוזיאון ברלין זוהו ונרשמו בשתי קבוצות כמכתב 380 ו-381 של מכתבי אל עמרנה על ידי הורסט קלֶנגל שפיענח אותם, והדבר התקבל בספרות המחקר, אך החוקר פנחס ארצי מסופק בנכונות הזיהוי.
המספור נקבע על פי ההנחיות שפרסם החוקר הצרפתי ז'אן ג'ורג'ה היינץ (Jean Georges Heintz).
שבר 382 היה שבר שנחשף כנראה על ידי פיטרי ופורסם על ידי ווקר (C.B.F Walker).
ויליאם מורן (W.L Moran) תרגם את המכתבים בשנת 1987 לצרפתית ובשנת 1992 לאנגלית.
בשנת 1998 פרסם מריו ליוורני (Liverani) תרגום מעודכן לאיטלקית.
בנוסף לפרסומים אלה, פרסם היינץ בשנת 1995 ביבליוגרפיה ממוינת של כל הספרות המדעית אשר נכתבה על התעודות, כולל עדכון לפרסומים שהוצאו עד שנת 2003. בשנת 1996 פרסם אנסון רייני ארבעה כרכים הדנים בלשון מכתבי אל עמרנה.
בשנת 2005 פורסמו 350 המכתבים בתרגום לעברית על ידי ציפורה כוכבי-רייני בספרה "למלך אדוני - מכתבי אל-עמארנה".
המכתבים מוינו על פי מוצאם מן הממלכות שהתקיימו בתקופת הברונזה המאוחרת לה מתוקפים מכתבי אל-עמרנה.
לציטוט המכתבים, הקידומת המקובלת לפני המספר היא "EA", או בעברית "א"ע" (ראשי תיבות של El Amarna או אל־עמארנה).
31–32 – אַרזָוָה – מערב אנטוליה, המכתבים נכתבו בחתית.
45–226, 363 – סוריה ולבנון מתוכם מכתבים 68–140 מגבל, אוגרית, קטנה, ברגה, עמקו, ממלכת אמורו, ביירות, צור, צידון, קדש, דמשק, אמיה ועוד.
המכתבים נכתבו בשפה מעורבת שהביאה לידי ביטוי גם את הניב המקומי והשפה המקומית של שליט המקום שכתב את המכתב.
השפה האכדית לא הייתה טהורה.
המכתבים מבבל נכתבו בשפה הבבלית התיכונה.
במכתבים ממיתני באו לידי ביטוי הניב של מיתני.
בחלק מהמכתבים היה אפילו עירוב של צורות אשוריות ובבליות באותה איגרת.
מורן חקר את ההיבטים הניביים של מכתבי ירושלים שסגנונם היה ייחודי ונעשה בהם שימוש בניב האשורי והבבלי ביחד.
במכתבים מכנען נכתבו מילים כנעניות רבות בכתב היתדות האכדי.
שלמה יזרעאל חקר את מכתבי אמורו.
יזרעאל קרא לשפה שבה נכתבו מכתבי השליטים הכנעניים "כנענו-אכדית" שהיא שפה מעורבת.
שפת האם של הסופרים השפיעה על התחביר והמורפולוגיה של השפה בה נכתבו המכתבים.
בתוך הטקסט מופיעות גם מילים בכנענית טהורה בכתב יתדות הברתי.
השפה המעורבת במכתבים דורשת מחוקרי לשון מכתבי אל-עמארנה להיות בקיאים באכדית, וכן בשפות שמיות ובמיוחד בלשונות שמיות צפון-מערביות כמו אוגריתית.
שני מכתבים בקורפוס שנשלחו על ידי שליט ארזווה נכתבו בשפה החיתית.
במכתב 32 מבקש המלך תַרחוּנדַַרדוּ מאמנחותפ השלישי שמכתבי המענה ייכתבו בשפה החיתית בכותבו .
חקר מוצא מכתבי אל עמארנה
שלושה חוקרים מאוניברסיטת תל אביב: נדב נאמן כהיסטוריון, יחד עם חוקר המיקרוארכאולוגיה (ענף העוסק ביישום שיטות מיקרוסקופיות בארכאולוגיה ובדיקת ההרכב והמוצא של חומר) יובל גורן והארכאולוג ישראל פינקלשטיין, חברו כדי לנסות לקבוע את מוצאם של הלוחות מאל עמארנה.
יובל גורן הסיר דגימות ממאות לוחות, בדק וקבע מאיזה חומר הם עשויים ומאיזה מקום ברחבי כנען יכול לבוא חומר בעל הרכב כימי ומינרלוגי כזה, ובשילוב עם הנתונים ההיסטוריים העולים מן הלוחות והנתונים הארכאולוגיים מהאתרים ברחבי כנען קבעו החוקרים את מוצא הלוחות שנבדקו.
שלושתם כתבו ספר הנושא את השם Inscribed in Clay (חקוק בחומר), ובו הציגו את כל הנתונים ממחקרם, כולל מסקנות על מוצא הלוחות ומה שמשתמע מכך למחקר תעודות אל עמארנה.
בדרך זו יכלו לקבוע את מוצאם של לוחות רבים ששם שולחם אבד, או כלל לא נזכר, או שהלוח שבור, ורק מעט שרד ממנו.
וכן ישנם מקרים בהם נזכרים שמות של מקומות, אבל חוקרים היו חלוקים בשאלת זיהוים, ובדיקה פטרוגרפית של החימר מאפשרת להכריע בוויכוח זה.
שיטת מחקר זו הייתה חלוצית.
מכתבי חוסיין–מקמהון (מכונים גם: "איגרות מק'-מהון") הם חליפת מכתבים מהשנים 1915–1916 – ימי מלחמת העולם הראשונה, בין הנרי מקמהון, מושל מצרים מטעם האימפריה הבריטית, לבין השריף חוסיין בן עלי מהמשפחה ההאשמית, שהיה שליט מחוז חג'אז ושומר המקומות הקדושים במכה ובאל-מדינה תחת השפעת האימפריה העות'מאנית.
חליפת המכתבים הייתה משא ומתן רשמי-למחצה על התנאים שבהם יתמוך השריף חוסיין במרד ערבי במזרח התיכון נגד העות'מאנים, כך שישרת את האינטרס הבריטי באזור, תמורת התמנותו ל"מלך הערבים" (ملك العرب) על הממלכה הערבית החדשה.
בעיני בריטניה לא הגיעה חליפת המכתבים לכלל הסכם רשמי.
בעיני הערבים, מכתבי חוסיין-מקמהון הם דוגמה לבוגדנות המערב משום הסתירה, לטענתם, בין הנאמר במכתבים אלו לבין הסכם סייקס–פיקו והצהרת בלפור.