tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ארבע שנים לאחר מכן הוא כבש את קאריה, הרס את שטחם של הפרהסי והביס את הארקדים , הארגיים והמסנים ב"קרב ללא דמעות", שנקרא כך מכיוון שהניצחון לא עלה לספרטנים בחיי אדם.
עם זאת, הוא בתורו הובס על ידי הארקדים בשנת 364 לפני הספירה בקרומנוס.
בשנת 362 לפני הספירה, הוא הגן על ספרטה נגד המפקד התבאני אפמינונדס.
כמלך, ארכידאמוס תמך בפוקיאנים נגד תבאי ב"מלחמת הקודש השלישית" בין השנים 355–346. בשנת 346 לפנה"ס, הוא נסע לכרתים כדי לעזור לליטוס במאבקם נגד קנוסוס במלחמת החוץ.
בשנת 343 לפנה"ס, המושבה הספרטנית טרנטום ביקשה את עזרתה של ספרטה במלחמה נגד האוכלוסיות האיטאליות, בעיקר הלוקאנים והמספים.
בשנת 342 לפנה"ס הגיע ארכידאמוס לאיטליה עם צי וצבא שכיר ולחם נגד הברברים, אך בשנת 338 לפנה"ס הוא הובס ונהרג מתחת לחומות העיר המסאפית מנדוריה.
את המלוכה ירש בנו אגיס השלישי.
ארכידאמוס היה גם אביהם של אודמידאס הראשון ובן נוסף בשם אגסילאוס.
החומר הארכיוני הראוי לשמירה לצמיתות;
המוסד הרוכש חומר ארכיוני, שומר אותו ומעמיד אותו לשימוש;
מקור המילה אַרְכִיּוֹן הוא ביוונית, שבה הייתה משמעותה ביתו של האַרכוֹן – בו היו מתורגמים ונשמרים מסמכים שנמצאו באחריותו.
שורש המילה ארכיון ביוונית הוא "ארכה" (ἀρχή), שפירושה ראשיתי, קדום, פרימרי (כמו במילה ארכאולוגיה).
במגילת אסתר נמצא הערך "גנזי המלך" ומכאן שבעברית משתמשים גם במילה "גנזך" במובן של ארכיון.
לארכיונים יש ארגון בין-לאומי – המועצה הבין-לאומית לארכיונאות (ICA – International Council on Archives) שחברים בו מלבד ארכיונים לאומיים ואיגודי ארכיונים, ארכיונים של מוסדות, עסקים, ארגונים וכיוצא בזה.
מבחינים בין שני סוגים של ארכיונים:
ארכיון מנהלי – ארכיון המקבל חומר ארכיוני מהארגון אליו הוא שייך.
כדי להשלים את החומר הארכיוני המתקבל מהארגון אוסף ארכיון זה השלמות הנמצאות במקום אחר.
ארכיון תיעודי – הוא ארכיון שאוסף חומר ארכיוני הקשור לעניין כלשהו.
כגון ארכיון יד ושם האוסף חומר ארכיוני הקשור לשואה.
יש ארכיונים שמתמחים בסוג מסוים של חומר ארכיוני.
לדוגמה, הפונותיקה הלאומית היא ארכיון של הקלטות מוזיקה.
באופן דומה, סינמטקים הם ארכיונים לסרטי קולנוע, גם באינטרנט ישנם ארכיונים, אלו הם אתרים השומרים גרסאות ישנות של אתרי אינטרנט, וניתן לחפש בהם לפי שם אתר ותאריך.
ארכיונים קיימים מאז ימי קדם, מקובל שהארכיון העתיק ביותר הוא חוקי חמורבי החקוקים על מצבתו שנמצאת במוזיאון הלובר.
בעקבות היונים הלכו גם הרומאים והקימו ארכיונים – ARCHIVUM.
גם במקורות היהודיים יש אזכור לארכיון, לדוגמה ב:
במשך אלפי שנים שימשו הארכיונים אך ורק את מוסדות השלטון, בין אם היה זה שלטון מרכזי של מדינה, שלטון של עיר או של מוסדות דת, בעיקר של מוסדות הכנסייה הקתולית.
ארכיונים של משפחות אצולה ומראשית העת החדשה נוצרו גם ארכיונים של עסקים.
כל הארכיונים האלו היו סגורים לקהל ופתוחים אך ורק לבעליהם.
השינוי המרכזי בתפקיד הארכיונים הגיע עם המהפכה הצרפתית ב-1789, שבעקבותיה בוטלו המעמדות.
ב-25 ביוני 1794 נחקק בצרפת חוק הארכיונים המודרני הראשון, שקבע שהארכיון של הממשלה יהיה פתוח לקהל.
חקיקת חוק זה הייתה ראשיתה של התקופה המודרנית בניהול הארכיונים.
בעקבות הצרפתים התחילו שאר מדינות אירופה לפתוח את הארכיונים שלהם לקהל האזרחים.
עובדה זו הפכה את הארכיונים כמקור למחקר מדעי.
ציון דרך חשוב בניהול הארכיונים היה ב-1898 עם צאת ספרם המונומנטלי של שלושת ההולנדים Muller Feith and Fruin – "מדריך לארגון ורישום ארכיונים".
הם אלו שקבעו את הכלל הבסיסי בארכיונאות – "עקרון המוצא", כלל שתקף גם היום וביתר שאת בארגון, סידור ורישום של חומר ארכיוני דיגיטלי.
התפתחות נוספת בניהול הארכיונים חלה בראשית המאה העשרים שאז התברר לארכיונאים שעל מנת לאפשר שימוש ראוי ואמין בחומר הארכיוני השמור בארכיונים עליהם להיות מעורבים בתהליך
כך נוצר מקצוע משני בארכיונאות – ניהול רשומות.
הארגון הבסיסי של הארכיון הוא בהתאם לגוף יוצר החומר.
כל יוצר חומר ארכיוני הוא חטיבה בארכיון.
זו יכולה להיות חטיבה של חומר ארכיוני מינהלי, זה יכול להיות אוסף כלשהו וזה יכול להיות ארכיון של בן-אדם או של משפחה.
לדוגמה: ארכיון השופט חיים כהן בגנזך המדינה.
בעידן המודרני בישראל חלה התפתחות עם החלטתה של ממשלת ישראל להפריט את תחום שירותי הגניזה.
החלטה זו התקבלה ביולי 1994 לאחר בחינה מדוקדקת בדבר האפשרות להעביר את החומר הארכיוני של משרדי הממשלה ויחידות הסמך גם לחברות גניזה פרטיות.
בעקבות ההחלטה הוקמו חברות גניזה, או "מגנזות תעשייתיות", אשר שומרות ניירת ומסמכים אשר לא נמצא מקומם בארכיון הלאומי וכן חומרים של חברות פרטיות ואישים פרטיים אשר מצאו לנכון להעביר את החומר לניהול מקצועי בארכיב חיצוני.
המגנזות התעשייתיות או חברות הגניזה בישראל הן זרוע ביצוע ארוכה לצורך בדיקת איכות וסטנדרטיזציה של שמירת חומר היסטורי ולאומי וכן חומר מסחרי ופרטי.
כיום קיימות מספר חברות גניזה בשוק הפרטי.
ארכיון מדינת ישראל או בקיצור ארכיון המדינה (עד 2011: גַּנְזַךְ המדינה) הוא הארכיון הממלכתי של מדינת ישראל, הנמצא באחריות משרד ראש הממשלה.
אוספי הארכיון מהווים מקור למחקר ומשמשים את חוקרי תולדות היישוב ומדינת ישראל.
בעקבות מתקפת סייבר במהלך מלחמת חרבות ברזל אתר האינטרנט של ארכיון המדינה ניזוק ועבר לפעילות מצומצמת.
תפקידיו העיקריים של ארכיון המדינה
כינוס התיעוד הארכיוני (על כל סוגיו) של מוסדות המדינה, שמירתו לצמיתות ופתיחתו לעיון הציבור, בהתאם לתקנות העיון.
קביעת מדיניות לשמירה, או לחלופין, לביעור התיעוד במדינת ישראל.
פיקוח מקצועי על פעולות ארכיונים שונים במדינה.
איתור, רישום והפקדה של ארכיונים פרטיים, המצויים בידי מוסדות המדינה ותושביה.
הוצאה לאור של "תעודות למדיניות החוץ של מדינת ישראל".
הוצאה לאור של ספרי הנצחה לזכרם של נשיאי ישראל וראשי ממשלותיה.
הוצאה לאור של מדריכים מקצועיים וחוברת ביבליוגרפית של פרסומי הממשלה.
באוסף מתועדים מוסדות המדינה וכן הממשלים הקודמים בארץ ישראל: השלטון העות'מאני (חומר מן השנים 1815–1917), המנדט הבריטי (1917–1948), וכן אוספים שמקורם במוסדות הקהילה הערבית בארץ ישראל בתקופות אלה.
בארכיון המדינה שמורים מסמכים, מפות, בולים, ופרסומים רשמיים של משרדי הממשלה השונים, של הכנסת ושל בית הנשיא, ובהם פרוטוקולים של ישיבות הממשלה לאחר 1948, פרוטוקולים של ועדות הכנסת, תיעוד של ועדות חקירה ממלכתיות ותיעוד משפטי, ובכלל זה תיעוד מבית המשפט העליון ותיעוד מרשם המקרקעין.
בנוסף לאלו מופקדים בארכיון עשרות ארכיונים פרטיים של מוסדות ושל אישים בעלי חשיבות בתולדות היישוב והמדינה.
בארכיון מצויים כשלושה מיליון תיקים, נכון לינואר 2018.
בארכיון שמורים מסמכי היסוד של מדינת ישראל ובראשם מגילת העצמאות, חוק השבות, חוקי המדינה והסכמים בינלאומיים שהמדינה חתמה עליהם כגון הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, הסכם השילומים עם גרמניה, הסכמי השלום עם מצרים ועם ירדן, הצהרת העקרונות בדבר הסדרי-ביניים של ממשל עצמי וחילופי האיגרות עם אש"ף (הסכמי אוסלו) ועוד.
חומרי הארכיון מאוחסנים במתקן ייעודי במדפים באורך של כ-45 ק"מ.
החומר הארכיוני כולל בין היתר תיקים ומסמכים ניריים (מנייר) וכן תיעוד אור-קולי מגוון, ובו סרטים המתעדים אירועים מתקופת המנדט והמדינה לרבות משפט אייכמן, קלטות קול וסרטי וידאו ובהם עדויות של אישים מרכזיים במדינת ישראל, תקליטים המתעדים נאומים, ישיבות הכנסת, טקסים ואירועים שונים וכן אוסף של כ-100,000 תצלומים.
בשנים האחרונות הופקדה בשרתי ארכיון המדינה כמות גדולה של קובצי מחשב.
לאחר שנים רבות של מאבק, בשנת 2016 החליטה ממשלת ישראל על חשיפת החומר הארכיוני הקשור בפרשת ילדי תימן החומר נחשף במעמד ראש הממשלה בנימין נתניהו ב-28 בדצמבר 2016. תיקים הקשורים בפרשת ילדי תימן רוכזו באתר מיוחד.
אך באוגוסט 2018 נחשף כי בארכיון המדינה יש עוד חומרי משטרה שטרם נחשפו.
ארכיון המדינה החל לפעול עם הקמת המדינה, ופעולתו הוסדרה בחוק הארכיונים, התשט"ו–1955. החוק מהווה את המסגרת המשפטית, המינהלית והמקצועית לניהול המערכת הארכיונית במדינה.
התקנות וההנחיות הנלוות לחוק מעניקות לגנז, ובאמצעותו לעובדי גַנזך המדינה, את הסמכות להדריך, להנחות ולפקח על ניהול הארכיונים והרשומות במוסדות המדינה, ברשויות המקומיות ובתאגידים הממשלתיים.
בארכיון המדינה ניתן למצוא את מסמכי המדינה: דיונים של מקבלי החלטות, פועלם של עובדי המדינה, טופסי הממשק בין האזרחים למשרדי הממשלה; תצלומי אירועים, סרטי חדשות מלפני היות הטלוויזיה, מפות של ארץ-ישראל המתפתחת והמשתנה על-פני מאה וחמישים שנה; מרשמי אוכלוסין, דיווחים סודיים, מכתבי אזרחים, חומרים כלכליים, משפטיים, גאוגרפיים, דמוגרפיים ומנהליים.
תוכניות חינוך, תוכניות בינוי, תוכניות שיכון ועוד.
עובדי הארכיון עוסקים מאז הקמת המדינה בזיהוי התיעוד שבמוסדות המדינה ובהבאתו לארכיון, בסידורו, בשימורו ובהעמדתו לציבור.
ואולם רובו העצום של התיעוד מעולם לא נפתח.
בשנת 1965 החל הארכיון להשתמש בטכנולוגית מיקרופילם.
בשנת 1970 החל הארכיון להשתמש במחשב לרישומו ולקליטתו של החומר הארכיוני.
בשנת 2004 החל פרויקט מחשוב הארכיון והתאמתו לעידן האינטרנט, שבו התיעוד דיגיטלי.
בשנת 2015 החלה סריקה מואצת של מסמכי הארכיון.
בשנת 2016 הוקם אתר אינטרנט חדש המאפשר לחפש ולצפות בתיקים ומסמכים, לחפש ולהזמין תיקים שטרם נחשפו לציבור וכן להתעדכן אודות תיקים שנחשפו אך המידע עליהם חלקי.
הדיגיטציה של התיקים הביאה לשימוש מוגבר בארכיון וב-2017 הגיע ל-40,000 מספר התיקים שנסרקו לבקשת הציבור.
הוראה זו האריכה מאוד את זמן הטיפול בבקשות לחשיפת תיקים, מאחר שכל משרד נדרש להחליט איזה מסמכים יפתחו לעיון הציבור והאם קיימת מגבלה על חלק ממסמך שנפתח לעיון הציבור ועל כן משחירים חלק ממנו.
זאת ועוד, בחלק ממשרדי הממשלה והגופים המדינתיים האחרים לא הוסמך כוח אדם לנושא.
13 משרדים ממשלתיים הסמיכו את הארכיון לחשוף חומרים מטעמם.
החלטה זו עוררה ביקורת רבה בקרב חוקרים שטענו כי קבלת החומרים מהארכיון תתעכב עוד יותר.
בהמשך הגנז הודיע כי הוא סוגר את חדר העיון לחוקרים.
בספטמבר 2020 הודיע ארכיון המדינה שהוא מתכנן לפרסם מאות מיליוני מסמכים בעזרת בינה מלאכותית.
הטכנולוגיה נועדה לאתר מידע מסווג, ותאפשר לארכיון לעבור במהירות על מסמכים שמעבר עליהם היה דורש אלפי שנות עבודה.
המידע יועבר למומחים שיקבעו אם ניתן לפרסמו.
בנובמבר 2023 נפגע הארכיון הדיגיטלי ממתקפת סייבר שמקשה על חיפוש בארכיון ועיון במסמכים.
ההודעה על כך פורסמה באתר הארכיון.
על פי הדיווח מידע רב נמחק מהאתר.
בעקבות זאת הזהיר מערך הסייבר הלאומי כי יש סכנה שכל החומר הארכיוני של המדינה יימחק לעד.
מוערך ששיקום המערכת לא יסתיים עד סוף 2024.
במאי 2024 פורסם בדף הפייסבוק של הארכיון שמוצע לציבור פתרון זמני לחיפוש מסמכים באתר עד לסיום הפיתוח של אתר חדש.
במהלך השנים שכן ארכיון המדינה במבנים שונים.
עם הקמת המדינה הוא היה מפוזר במספר מקומות, עד שנת 1963, בה רוכז במרתף בניין משרד ראש הממשלה החדש.
אך כבר ב-1964 הוכרז על הקמת בניין חדש ליד הכנסת, בגלל חוסר מקום.
ב-1966 הוכרז שיוקם מבנה מרכזי משותף, לגנזך המדינה ולארכיון הציוני.
אך מנהלי הארכיון הציוני המרכזי לא הסכימו לאיחוד המוסדות, והקימו לבסוף בניין משלהם ליד בניני האומה, שנחנך ב-1985.
בשנת 1992 עבר ארכיון המדינה לבניין משרדים ברחוב מקור חיים בירושלים.
בנוסף הוקם "מתקן גניזה", מבנה מסווג ומתקן ביטחוני בו מרוכז רוב החומר הארכיוני.
באוקטובר 2012 הורה מנכ"ל משרד ראש הממשלה לסגור את המשרדים לאחר שהתברר כי לבניין במקור חיים אין טופס אכלוס.
התברר כי הבניין הוקם כמבנה לסחר במכוניות, הורחב ועבר הסבה לבניין משרדים ללא היתר.
בדצמבר 2014 עבר ארכיון המדינה לבניין בבעלות קבוצת רד-בינת בהר חוצבים בירושלים.
בקומה הראשונה שלו הוקם אולם קריאה, בו ניתן לעיין במסמכים ותיקים אשר לא ניתן להעלות אותם לאתר האינטרנט מטעמי צנזורה ואחרים.
מרכז המבקרים של ארכיון המדינה
מרכז המבקרים של ארכיון המדינה נפתח בשנת 2019 והוא שוכן בבניין קבוצת רד-בינת בהר חוצבים, בירושלים.
מרכז המבקרים הוקם בעלות של 2.5 מיליון ש"ח, והוא מציג את החומר הרב הטמון בארכיון המדינה וכן מהווה מרכז הנצחה למנהיגי המדינה - ראשי הממשלה והנשיאים שהלכו לעולמם.
המרכז משתרע על שלושה אולמות, האחד מדמה מחסן ארכיוני עם מכלי אחסון רבים שעומדים במדפים, באולם זה המבקר צופה בסרטון המתאר את החומרים שמגיעים לארכיון המדינה, ואת פעילות הארכיונאים.
האולם השני מוקדש להנצחת נשיאי וראשי ממשלות ישראל שהלכו לעולמם.
לצד דמותו של כל אחד מראשי הממשלה והנשיאים נפתחת מגירה ובה חפצים אישיים שלו.
במקביל נפתחת מגירה ובה חומר ארכיוני שלו.
האולם השלישי בנוי בסגנון של שעשועון טריוויה בו מתחרים המבקרים בשיוך ואיתור חומר ארכיוני באמצעות ארכיונאות נוכחית ועתידית – ארכיונאות דיגיטלית.
דף הפייסבוק של מרכז המבקרים מציג לעיתים קרובות חומרים מארכיון המדינה שרלוונטיים לתקופה, או למבקרים שביקרו במרכז.
הביקור במרכז ללא תשלום וכרוך בתיאום מראש.
מנהלי הארכיון / גנזי המדינה
הארכיון הכללי של איי הודו (בספרדית: El Archivo General de Indias, "אל אַרצִ'יווֹ חֶנֶרַל דֶה אִינְדִיַאס") הוא מאגר מסמכים השוכן בקאסה לונחה דה מרצ'דרס, רובע המסחר העתיק של סביליה, ומכיל מסמכים יקרי ערך שבהם מתוארת ההיסטוריה של האימפריה הספרדית באמריקה ובפיליפינים.
מעצב הבניין היה האדריכל חואן דה הררה, וסגנון הבנייה הוא דוגמה ספרדית-איטלקית לאדריכלות הרנסאנס.
הבניין ותכולתו הוכרזו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1987, ביחד עם קתדרלת סביליה ומצודת סביליה (האלקאזאר).
שמו של הבניין שאוב מהתקופה בה האמינו כי מסע מערבה יביא את החוקרים להודו והגוף שנקרא "el Real y Supremo Consejo de Indias" מונה לטפל בכל נושאי האימפריה הספרדית.
בפועל אין בבניין מסמכים הקשורים להודו.
הבניין, הכולל שתי קומות, מקיף פטיו מרכזי גדול.
החלונות שקועים בתוך הקיר החיצוני ובין שני פילסטרים שטוחים, ומעל כל אחד מהם יש חופת אבן.
הבניין מוקף במעקה, ובפינות ניצבים אובליסקים.
בבניין אין פסלים קישוטיים, למעט הטונאליות המנוגדת של האבן והסטוקו והצל המוטל על ידי ההבלטה המתונה של הפילסטרים כנגד העמודים התומכים שלהם, על ידי המזח שלהם, על ידי הקרניז ועל ידי פסי הקרניז המכסים כל חלון.
בשנת 1785 הורה המלך קרלוס השלישי לאחסן בארכיון את כל המסמכים הקשורים למועצת איי הודו, על מנת שכל התיעוד הקשור לאימפריה יהיה במקום אחד, לאחר שקודם לכן היה פזור בכמה מקומות כגון סימאנקאס (עיירה במרכז ספרד), קדיס וסביליה.
בראש הפרויקט הועמד חוזה דה גאלבס, שהיה השר לענייני איי הודו, והוא נעזר בהיסטוריון חואן באוטיסטה מוניוז לצורך ביצוע התוכנית.
המסמך הראשון הוכנס לארכיון באוקטובר 1785. נוצר צורך לעצב מחדש את הקאסה לונחה על מנת להתאימו לחומרים שעתידים היו להגיע, וב-1787 הוסף גרם מדרגות שיש חדש שעוצב על ידי לוקאס קינטארה.
הוחלט כי מסמכים שנוצרו לפני 1760 יישלחו לארכיון איי הודו, ואילו מסמכים מאוחרים יותר יוותרו בידי הגופים שהפיקו אותם על מנת לא להפריע להם בעבודתם.
בין 2002 ל-2004 בוצעו בארכיון עבודות שימור מקיפות, ללא הפרעה לתפקידו כספריית מחקר.
בשנת 2005 החל מבצע של העברת הדפים השונים לפורמט דיגיטלי.
נכון לשנת 2008 ארכיון איי הודו הוא הארכיון הגדול ביותר בספרד המכיל מידע הקשור להיסטוריה של האימפריה הספרדית ומושבותיה.
הסיבות העיקריות שהניעו את הקמת הפרויקט היו המחסור במקום בארכיון הכללי של סימאנקאס (ששימש את הכתר הספרדי) מצד אחד, וברוח עידן האורות הוחלט לכתוב את ההיסטוריה של הכיבושים והקולוניזציה הספרדיים.
בניית הארכיון החלה בשנת 1572 כאשר המלך פליפה השני הזמין זאת אצל דה הררה, שהיה האדריכל של אל אסקוריאל שבו שכנה גילדת הסוחרים של סביליה.
סוחרי סביליה נהגו לשהות בקתדרלה הקרירה ולבצע בה פעולות שונות הקשורות למסחר.
חואן דה מיחארס החל לבנות את הבניין ב-1584 לפי הוראותיו של דה הררה, ולפי כתובת שהתגלתה על החזית הצפונית בנייתו הסתיימה ב-1598. עבודות נוספות על הבניין בוצעו גם במהלך המאה ה-17, כאשר עד ל-1629 הן נוהלו על ידי הארכיבישוף חואן דה זומאראגה ולאחריו על ידי פדרו סאנצ'ז פלקונטה.
בארכיון יש מסמכים המתארים את התקופה שבין הקונקיסטאדור הראשון לשלהי המאה ה-19. בין המסמכים הידועים ניתן למנות את בקשתו של מיגל דה סרוואנטס לקבלת תפקיד רשמי, בולה של האפיפיור אלכסנדר השישי שלפיה חולק העולם בין ספרד לפורטוגל, אחד מיומניו של כריסטופר קולומבוס ומפות ותוכניות מתאר של הערים הקולוניאליות באמריקה.
בנוסף למסמכים הללו נשמרו בארכיון מסמכים המתארים את העבודה הרגילה הקשורה לניהול האימפריה.
הארכיון כולל בתוכו למעלה מתשעה קילומטרים של מדפים, 43,000 ספרים עם 80 מיליון דפים ו-8,000 מפות, שהגיעו ממגוון סוכנויות מטרופוליטניות שהיו אחראיות על ניהול המושבות:
מועצת איי הודו (המאה ה-16 עד המאה ה-19)
הקונסוליות בסביליה וקאדיס (המאה ה-16 עד המאה ה-19)
משרדי ממשל שונים (המאה ה-18 עד המאה ה-19)
מזכיר המלך בקאדיס (המאה ה-18 עד המאה ה-19)
המפקח הכלכלי הממונה על הכנסות הציבור מקאדיס והדירקטוריון הכללי של ההכנסות מהדואר (המאה ה-18 עד המאה ה-19)
חבר המנהלים של בית הדין לפיקוח כלכלי (המאה ה-19)
החברה המלכותית של הוואנה (המאה ה-18 עד המאה ה-19)
הארכיון מנוהל על ידי חבר מנהלים שהוקם על ידי צו רשמי של ממשלת ספרד, וחברים בו נציגים מטעם משרת התרבות הספרדי, ממשלת אנדלוסיה, העיר סביליה, המועצה העליונה למחקר מדעי, אוניברסיטת סביליה וחברים לא רשמיים.
ארכיון האינטרנט הוא ארכיון דיגיטלי, שמטרתו המוצהרת היא "גישה אוניברסלית לכלל הידע".
הארכיון מספק אחסון קבוע וגישה ציבורית חופשית לאוספים של חומרים דיגיטליים, כולל אתרי אינטרנט, מוזיקה ותמונות נעות.
נכון לחודש אוקטובר 2020, גודל אוסף הארכיון הגיע לכמות של יותר מ־70 פטה בייט.
בנוסף לארכיון עצמו, הארגון הוא אקטיביסטי, הדוגל באינטרנט חופשי ופתוח.
ארכיון האינטרנט מאפשר לציבור להעלות ולהוריד חומר דיגיטלי מאשכול הנתונים, אך עיקר הנתונים נאספים אוטומטית על ידי סורקי האינטרנט הפועלים על מנת לשמר מהאינטרנט הציבורי ככל האפשר.
ארכיון האתר, ה־Wayback Machine , מכיל תיעוד של יותר מ־800 מיליארד דפי אינטרנט.
הארכיון הוא גם אחד ממיזמי דיגיטציית הספרים הגדולים בעולם.
הארכיון נוסד בשנת 1996 על ידי ברוסטר קאהל והוא למעשה ארגון ללא כוונות רווח.
תקציב האתר השנתי הוא 10 מיליון דולר, המגיעים ממגוון מקורות: הכנסות משירותי זחלן הרשת של הארכיון, מגוון שיתופי פעולה, מענקים ותרומות.
המשרדים הראשיים של הארכיון ממוקמים בסן פרנסיסקו שבקליפורניה, שם מועסקים 30 עובדים מתוך כלל ה־200. לארכיון יש שלושה מרכזי נתונים בשלוש ערים קליפורניות: סן פרנסיסקו, רדווד סיטי וריצ'מונד.
כדי למנוע איבוד מידע בעקבות אסון טבע גדול, נשמרים העתקים של חלקים מהארכיון גם במקומות מרוחקים יותר, בהם הביבליותיקה אלכסנדרינה שבמצרים ומתקן נוסף באמסטרדם.
בשנת 2007, הספרייה הדיגיטלית ללא כוונות הרווח הוכרזה רשמית כספרייה על ידי מדינת קליפורניה, הכרה הדרושה לקבלת מימון פדרלי.
קאהל ייסד את הארכיון בשנת 1996 בזמן שייסד את אלכסה, חברת זחלן רשת למטרות רווח.
באותה השנה, ארכיון האינטרנט החל לשמר ולאחסן בארכיון את ה־World Wide Web.
התוכן הנשמר בארכיון לא היה זמין עד שנת 2001, אז ה־Wayback Machine פותח.
בסוף שנת 1999 הארכיון הרחיב את אוספיו מעבר לארכיון אינטרנט והחל לאחסן גם את ארכיון הסרטים Prelinger Archives.
מאמצע העשור השני של המאה ה־21, ארכיון האינטרנט כולל טקסטים, אודיו, תמונות נעות ותוכנות.
הארכיון גם מארח מספר פרויקטים אחרים: ארכיון התמונות של NASA, קטלוג ספריית ויקיפדיה הניתנת לעריכה ואתר ספריית הספרים הפתוחה.
על פי דברי אתר הארכיון:
באוגוסט 2012, הודיע הארכיון שהוסיף את פרוטוקול ביטורנט לאפשרויות הורדת הקבצים עבור מעל ל־1.3 מיליון קבצים הקיימים באתר וקבצים שהועלו לאחרונה.
שיטה זו היא האמצעי המהיר ביותר להורדת מדיה מהארכיון.
ב־6 בנובמבר 2013, עלו משרדי הארכיון הראשיים של ארכיון האינטרנט בריצ'מונד קליפורניה באש, שהרסה ציוד והסבה נזק לדירות סמוכות.
על פי הארכיון, הארגון איבד מצלמות, גופי תאורה, וציוד סריקה בשווי של מאות אלפי דולרים.
הארגון, שהוא ללא כוונת רווח, ביקש תרומות כדי לכסות את הנזקים שהוערכו בכ־$600,000.
בשנת 2024 חווה האתר מספר התקפות משמעותיות: ב־27 במאי הותקף האתר במתקפת DDoS שפגעה בזמינות האתר במשך מספר ימים, שעליה לקחה אחריות קבוצת SN_BLACKMETA.
ב־9 באוקטובר נפגע האתר ממתקפה דומה ובנוסף נחשפו פרטיהם של 31 מיליון משתמשים באתר.
ארכיון האינטרנט ניצל את השימוש הפופולרי במונח "WABAC Machine" מקטע מסדרת האנימציה הישנה רוקי ובולווינקל (ספציפית, מתוך הקטעים של מר פיבודי ושרמן) והשתמש בשם "Wayback Machine" עבור שירותי האתר המאפשרים גישה ואחסון של ה־World Wide Web בארכיון.
שירות זה מאפשר למשתמשים לצפות בדפי אינטרנט מהעבר שאוחסנו בארכיון.
ה־Wayback Machine נוצר מתוך מאמץ משותף של אלכסה וארכיון האינטרנט כאשר בנו אינדקס תלת־ממדי.
מיליוני אתרי אינטרנט ונתונים הקשורים אליהם (תמונות, קוד מקור, מסמכים וכו') שמורים במסד נתונים ענק.
השירות מאפשר למשתמשים לראות כיצד נראו אתרים מסוימים בעבר, להשיג את קוד המקור המקורי מאתרי אינטרנט שכבר לא זמינים, ואף לבקר באתרי אינטרנט שכבר לא קיימים.
תנאי השימוש של ארכיון האינטרנט מציין שאסור למשתמשים ב־Wayback Machine להוריד נתונים מהאוסף.
לא כל אתרי האינטרנט זמינים לתצוגה באתר מאחר שבעלי אתרים רבים בוחרים לא לכלול את אתריהם בארכיון.
כמו בכל האתרים המבוססים על נתונים מזחלני רשת, ארכיון האינטרנט מחמיץ שטח גדול של האינטרנט ממגוון סיבות אחרות.
באוקטובר 2013 נוספה לאתר אפשרות לשמור דף בו במקום ("Save Page Now") הנגישה בדף הראשי של ה־Wayback Machine.
ברגע שכתובת URL מודבקת ונשמרת, דף האינטרנט יהפוך לחלק מה־Wayback Machine של ארכיון האינטרנט.
האתר לא מכבד הגדרות של פרוטוקול אי הכללת רובוטים (robots.txt).
שירות אשר הפך זמין בתחילת 2006. השירות מאפשר למנויים בתשלום לשמר אוספים של תוכן דיגיטלי.
נכון למרץ 2014, מעל ל־275 מוסדות שמרו ב־Archive-It עותקים של מעל ל־7.4 מיליארד כתובות URL במסגרת 2,444 אוספים ציבוריים.
מוסדות אלו כוללים בין היתר אוניברסיטאות, מוסדות פדרליים, מוזיאונים, וארגונים תרבותיים.
ארכיון הסיפור העממי בישראל ע"ש דב נוי (אסע"י) הוא הארכיון המרכזי המתרכז במחקר ואיסוף של סיפורי עדות ופולקלור בישראל.
הארכיון נוסד בשנת 1955 על ידי פרופ' דב נוי.
מטרות הארכיון הן להציל משכחה ולשמר מורשת עממית, שעברה בעל פה במשך דורות בקרב הקבוצות האתניות השונות ב, ובקרב דוברי השפות השונות אשר עלו לישראל או חיו בה משכבר, על ידי תיעודה ושימורה.
כמו כן, הארכיון מהווה מרכז ידע לסטודנטים וחוקרים בתחומי היסטוריה, תרבות וספרות.
תחילה היה הארכיון תחת המוזיאון לאתנולוגיה ופולקלור של עיריית חיפה, ופרופ' נוי ניהל את המוזיאון עד שנת 1983. אז הועבר הארכיון לאוניברסיטת חיפה, בה הוא שוכן עד היום, תחת הפקולטה למדעי הרוח.
את הסיפורים בארכיון מקליטים ורושמים ומקטלגים מתנדבים אשר עברו הכשרה מיוחדת מפי מספרים שונים בארץ, כל זאת בהתנדבות מצד שני הצדדים.
לאחר מכן הסיפורים מקוטלגים על ידי מומחים לפי נושאים, עדות ופרמטרים נוספים, בהם לפי סיווג המוטיבים של תומפסון.
נכון ל-2008 היו בארכיון כ-23,800 סיפורים, מתוכם כ-3,174 ממקורות ישראלים, 2,831 ממקורות יהדות פולין, 2,124 ממקורות יהדות מרוקו, 616 ממקורות יהדות רומניה.
לארכיון מועצה מדעית המתכנסת פעם בשנה, ומורכבת מ-30 פרופסורים וחוקרים בנושאי פולקלור, היסטוריה וספרות, בראשם עומדת הפרופ חיה בר יצחק מאוניברסיטת חיפה.
מנהלת הארכיון היא ד"ר עידית פינטל-גינסברג.
בשנים האחרונות נעשה באסע"י מאמץ לשדרג את הטכנולוגיה בארכיון כך שתתאים לימינו.
במהלכה נסרקו אלפי סיפורים בפורמט דיגיטלי ותכולת הארכיון מועברת למסד נתונים וקטלוג ממחושבים, וזאת לשם שימור האוסף, בד בבד עם הנגשתו לכול.
פרס אסע"י על שם תמר נוי ז"ל ודב נוי מוענק משנת 2001 לעבודות מחקר בנושאי ארכאולוגיה פרהיסטורית ופולקלור.
ארכיון הסרטים היהודיים ע"ש סטיבן שפילברג הוא מרכז לשימור ומחקר של סרטים תיעודיים העוסקים בהיסטוריה יהודית, באוניברסיטה העברית בירושלים.
הארכיון מנוהל בשיתוף בין המכון ליהדות זמננו באוניברסיטה והארכיון הציוני המרכזי של ההסתדרות הציונית העולמית.
הארכיון נוסד בשלהי שנות השישים בידי קבוצת היסטוריונים מן האוניברסיטה העברית, בראשותו של פרופ' משה דייוויס.
בתחילה נקרא בשם "ארכיון הסרטים היהודיים ע"ש ראד" למשך מספר שנים.
בשנת 1973 העניקה ההסתדרות הציונית לארכיון מעמד של ארכיב רשמי.
החל משנת 1988 נקרא הארכיון על שמו של יוצר הקולנוע היהודי-אמריקאי סטיבן ספילברג, שקרן מטעמו מימנה חלק ניכר מפעילות הארכיון במשך למעלה מעשרים שנה.
בשנת 1996 עבר הארכיון למשכנו הנוכחי, הנמצא בפקולטה למדעי הרוח בקמפוס הר הצופים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
מתוכם מקוטלגים כ-4,500 כותרים של סרטי פילם, מעל 9,000 כותרים בפורמטים שונים של וידאו ועוד 600 סרטים על גבי תקליטורי DVD.
האוסף מכיל סרטים העוסקים בנושאים יהודיים שונים: היסטוריה יהודית, תקומת מדינת ישראל והעלייה ארצה, קהילות יהודיות בעולם, והקשרים בינן לבין הציבור בארץ.
מקורם של הסרטים מגוון: סרטים רבים הגיעו מההסתדרות הציונית ומהאוניברסיטה העברית בירושלים, שהארכיון פועל כארכיב רשמי שלהן.
בנוסף לאלו, מכיל האוסף סרטים של גופים ציבוריים כמו קרן קיימת לישראל או של אנשים פרטיים, שחלקם תורמים את הסרטים לארכיון, וחלקם מעוניינים בהפקדת אוספיהם ובקיטלוגם – בעיקר יוצרי קולנוע דוקומנטרי.
כמו כן מצויים מספר אוספים של יומנים מצולמים שהופקו בידי קיבוצים שונים וכן יומני חדשות כגון יומני כרמל של נתן אקסלרוד.
הארכיון מחזיק בזכויות היוצרים על הסרטים שהופקו בידי הגופים שייסדו אותו, קרי - ההסתדרות הציונית והאוניברסיטה העברית – והוא המוסמך מטעמם למכור את זכויות השימוש עליהם לגופי שידור, לחברות הפקה ולכל מי שמעוניין בכך.
הסרטים נשמרים במחסנים בעלי מערכת בקרת אקלים, המאפשרת את שימורם בתנאים אופטימליים ככל האפשר.
לצורך הצפייה בסרטים עומדים לרשות הארכיון כמה מכשירים מתאימים – מכונות צפייה לסרטי 16 מ"מ ו-35 מ"מ, וכן מכשירי וידאו המתאימים לקלטות מסוגים שונים – U-Matic, Beta, VHS, DV ו-mini DV.
המעיין בסרטים השונים יקבל תמונה מוחשית ורחבה של התפתחות העם היהודי ומדינת ישראל לאורך המאה העשרים עד ימינו אלה.
בסרטים של הגופים המיישבים מטעם ההסתדרות הציונית ניתן לראות את העלייה לקרקע של יישובים שונים, לפני קום המדינה ולאחר מכן.
סרטים של ההסתדרות הציונית הדסה מציגים את הרפואה המתפתחת בארץ.
סרטים שהפיקה האוניברסיטה העברית לאורך השנים יראו, מלבד את התפתחותה של האוניברסיטה, גם את פניה המשתנות של ירושלים.
הסרט מפאתי מערב מביא תמונות של יהודי מרוקו, כולל סצנות מרגשות של קהילה שלמה העוזבת כפר קטן בהרים בדרכה ארצה.
פרט לכל זאת, ניתן לראות דמויות בעלות השפעה בעם היהודי במאה השנים האחרונות, כמו הרב אברהם יצחק קוק, אלברט איינשטיין, חיים ויצמן ואחרים.
בידי הארכיון עותקים מקוריים של משפט אייכמן שנמסרו לו בידי החברה האמריקאית שצילמה את המשפט, וגנזך המדינה אף העניק לו את זכויות ההפצה של החומר הזה, לאחר שהחומר המקורי הועבר בארכיון לקלטות דיגיטליות.
הסרט התיעודי בן-גוריון, אפילוג, שיצא בשנת 2016, מבוסס על ראיון מצולם נדיר שנערך עם בן-גוריון בשנת 1968. את סלילי הסרט של הראיון, שמעולם לא נחשף לציבור לפני הסרט התיעודי, מצאו במקרה הבמאי יריב מוזר והעורכת יעל פרלוב בארכיון הסרטים ע"ש שפילברג בעת שחיפשו בו חומר אחר.
שימור ושיקום - סרטי פילם ופורמטים שונים של וידאו דורשים תנאי אחסון אפטימליים על מנת שישתמרו שנים רבות.
כאמור, הסרטים מוחזקים בתנאים המאפשרים זאת.
הסרטים עוברים ביקורת אחת לכמה שנים לוודא כי לא לקו בבעיות כימיות הפוגעות בהם, כמו תסמונת חומץ.
ברשות הארכיון כמה סרטים פגועים כאלה, חלקם בעותק יחידי, הדורשים שיקום ושחזור, ומדי פעם – על פי הצורך והיכולת התקציבית – הם עוברים תהליך שיקום המציל את המידע הגלום בהם לטובת הדורות הבאים.
דיגיטציה, נגישות וקולנוע וירטואלי - כדי להפוך את הסרטים המצויים באוסף לנגישים יותר לקהל הרחב, עובד הארכיון בשנים האחרונות בכמה כיוונים; ראשית, סרטים נבחרים וחשובים הנמצאים בפורמט פילם עוברים תהליך של דיגיטציה, כך שניתן להעתיקם על גבי די וי די או להעלותם לאינטרנט.
בנוסף לכך, פיתח ארכיון שפילברג בעשור האחרון את פרויקט הקולנוע הווירטואלי שלו, המכיל כחמש מאות מהסרטים המובחרים המצויים ברשותו.
הסרטים עברו דיגיטציה והועלו לאתר אינטרנט הפועל כיום כערוץ בתוך אתר יוטיוב.
ניתן לצפות בסרטים באופן חופשי, ולקרוא את המידע הבסיסי עליהם (שנת הפקה, משך הסרט, תקציר כללי ופרטים טכניים נוספים).
הסרטים מחולקים למספר קטגוריות: קהילות יהודיות, השואה ומלחמת העולם השנייה, לפני קום המדינה, ומדינת ישראל באספקטים שונים (אמנות, בריאות, עלייה וקליטה, תקומה וביטחון, ערים ויישובים כפריים).
מימון הפרויקט התאפשר באמצעות תרומה נדיבה שהעניק ארגון שוחרי האוניברסיטה העברית בארצות הברית לכבודו של ג'ק וולנטי, לשעבר יו"ר איגוד חברות הסרטים האמריקאי.
חיפוש ומציאת סרטים אפשרי בקלות יחסית הודות לקטלוג המקוון של האתר, המאפשר חיפוש לפי שם הסרט, שם היוצר, או מילות מפתח הקשורות בו.
בסרטי הקולנוע הווירטואלי ניתן גם לפתוח את הסרט לצפייה מקוונת באמצעות קישור המופיע בדף הקטלוג.
מחקר סרטים – ספריית מאטיס - האוסף ע"ש דוד מאטיס מכיל קטעי עיתונות, צילומים ותעודות שונות הקשורים בהפקתם של סרטים יהודיים וישראליים שנעשו לאורך השנים, וביוצרים יהודיים וישראליים מתחום הקולנוע.
הוא כולל אוספים נוספים של חומר מודפס ומצולם, ובתקופה האחרונה עבר סריקה והועלה על גבי מאגר נתונים מקוון באתר ארטליד.
הפקת סרטי תצוגה – ארכיון שפילברג מחויב להפיק סרטים מתוך החומר המצוי ברשותו.
כמה סרטים כאלה הופקו בשנים האחרונות:
עדים במשפט אייכמן, מציג כמה קטעי עדויות מתוך משפטו של הפושע הנאצי;
ירושלים של אור, שהופק לרגל ארבעים שנה לאיחוד העיר, מכיל קטעים מסרטים שונים שצולמו לאורך המאה העשרים ומראים את צמיחתה של ירושלים מזוויות שונות;
העיר הלבנה, אשר הופק לרגל תשעים שנה להקמת העיר תל אביב ומציג צילומים מהעשורים הראשונים לקיומה.
ויהי מה – פרקים בדברי ימי הסרט הארצישראלי, מאת יוסף הלחמי.
ירושלים, ארכיון הסרטים היהודיים ע"ש שפילברג, תשנ"ה.
קובץ מאמרים על ראשית הקולנוע בארץ ישראל, מסוף המאה התשע עשרה ועד לראשית שנות השלושים.
Skirball, ניו יורק, הוצאת גרלנד; ירושלים, ארכיון הסרטים היהודיים ע"ש שפילברג, האוניברסיטה העברית בירושלים-ההסתדרות הציונית העולמית.
פילמוגרפיה של סרטים בנושאי שואה המצויים בארכיונים שונים בישראל.
Israel Newsreel Collection – 1932-1956. עורכים: וונדי לוטרמן והילל טרייסטר, ירושלים, ארכיון הסרטים היהודיים ע"ש שפילברג, האוניברסיטה העברית בירושלים: המכון ליהדות זמננו, הארכיון הציוני המרכזי.
קטלוג של יומני הקולנוע שהופקו בידי נתן אקסלרוד.
Israel Before Israel: Silent Cinema in the Holy Land, מאת הילל טרייסטר, ירושלים, ארכיון הסרטים היהודיים ע"ש שפילברג, המרכז ליהדות זמננו ע"ש אברהם הרמן, האוניברסיטה העברית בירושלים והארכיון הציוני המרכזי, 1995. על התפתחות תעשיית הקולנוע בארץ מראשית המאה העשרים.
רוח רעננה – פרשת הסרט הציוני הראשון בארץ ישראל 1902-1899, מאת יוסף הלחמי.
ירושלים, כרמל, תשס"ט 2009. הספר שיצא בתמיכת ארכיון שפילברג עוסק בניסיון הראשון להפיק סרטי תעמולה ציוניים בתחילת דרכה של התנועה הציונית.
ארכיון אֶבְּלָה הוא אוסף של כ-1,800 לוחות חימר שלמים וכ-4,700 שברי לוחות חימר ואלפי שברים אחרים שנתגלו בארמון הארכיונים של עיר המדינה העתיקה אבלה, הנמצאת כיום בשטחה של סוריה.
תגלית חשובה זו התגלתה על ידי הארכאולוג האיטלקי פאולו מטיאה (Matthiae) וצוותו בין השנים 1974-1975. לאחר כ-10 שנות מחקר שבוצע בעיר העתיקה על ידי אנשי מקצוע, נתגלו הלוחות על גבי מדפים שהתמוטטו, והם מתוארכים כולם לשנת 2500 לפנה"ס לערך.
ארכיון אבלה הוא הארכיון הקדום ביותר שנמצא עד היום במזרח התיכון.
הלוחות שנמצאו כתובים בשתי שפות: שומרית, ושפה קדומה ובלתי ידועה הכתובה בכתב קרוב לכתב היתדות השומרי כייצוג פונטי של השפה המקומית.
מטיאה סיווג שפה זו ככזו לראשונה, מאחר שהיא קדמה לשפות ידועות אחרות כמו עברית ואוגריתית.
שפה זו נודעה מאוחר יותר בשם "אבלאית", ע"ש מקום מציאת הלוחות.
השימוש בפונטיקה טהורה בלוחות אלה מהווה התקדמות שלב בהיסטוריה של הכתב האנושי.
ממצאי הארכיון עוררו מחלוקת בדבר הרלוונטיות שלהם לסיפורי המקרא.
ג'ובאני פֶּטִּינָטוֹ , האשורולוג שהוביל את משלחת המחקר טען שבלוחות מוזכרים טקסי קורבן וחתונה אשר היו מקובלים ביהדות באלף הראשון לפנה"ס ומתוארים ב, וכן שבלוחות מצוינים שמות של אתרים מקראיים (כמו סדום ועמורה) ושמות הדומים לשמות תנכיים (כמו אברהם ודוד).
בנוסף נטען ששמות הכתובים בלוחות כוללים את הסיומת התיאופורית "-יה" או "-יהו".
לפי פירוש זה, נמצאו בין השאר השמות מיכיה, חנניה, פטריה (כלומר פדה-יה), עבדיה, ישמעיה, יהרם (כמו יהורם), וגם אזכור אחד בגרסה הארוכה "יהו": שֻמיהו.
אולם, כתב היתדות של אבלה עדיין לא פוענח לחלוטין, ויש המפרשים את התיבה "יָה" כ"נִי" וכך יוצא שהשמות הם "פטרני" ו"עבדני", או כ"נוּ" ולכן השמות הם "עבדנו" ו"פטרנו".
ידוע גם שהסיומת "יָה" רווחה באכדית ליצירת שמות חיבה (בדומה לסיומת -ִי בעברית מודרנית: יוחנן > יוחִי, ירמיהו > ירמִי וכו'), וכך קוצר השם "ישמעהדד" ל"ישמעיה", "זמרידגן" (זמרי = מגני, דגן = דגון) ל"זמריה".
ייתכן שהצורה מופיעה גם במקרא, כמו בשמות "אחיה" ו"בקבוקיה" (מאחר שלא סביר ששמו של אדם יכריז "יה הוא אחי" או "יה הוא בקבוק").
כיום הקונצנזוס הוא ש"לאבלה אין השלכות על נביאי תרי עשר, על הדיוק ההיסטורי בסיפורי האבות, על פולחן ה' או על סדום ועמורה."
בנוסף, לובתה המחלוקת ממניעים פוליטיים של שלטונות סוריה שהתערבו באופן ישיר בניסיון למנוע קישור בין החפירות לבין אמיתות המקרא.
בלחצם פוטר פטינטו מן המשלחת הארכאולוגית ונאסר עליו להיכנס לסוריה, במקומו הובא מומחה אחר.
העיתון הסורי "תשרין" פרסם ריאיון עם ד"ר עפיף בהנסי, שטען כי הקשר לתנ"ך הוא זיוף ציוני שנכפה על פטינטו, "אבלה תמשיך לספק את ההוכחות ההפוכות".
הרשל שנקס עורך ה-Biblical Archaeology Review כתב במרץ 1979 כי "ברור לנו שבאמצעות לחצים פוליטיים אנטי-ציוניים מנסים בסוריה להשפיע על הפירוש המדעי ללוחות אבלה".
שנקס טען כי ממשלת סוריה מעלימה ממצאים אלו על מנת למנוע את הקישור בין העברים הקדמונים לתושבי העיר אבלה, מטעמים פוליטיים.
הטענה עוררה מחלוקת פוליטית עזה.
המלומד הסורי ד"ר צבאח קבאני סיפר בריאיון לאותו גיליון: "העניין חשוב לנו בגלל הצהרותיהם של מר בגין ומפלגת הליכוד, מר בגין מנסה להשתמש בתנ"ך הקדוש כברישום מקרקעין, הוא תובע את הגדה המערבית ועלול לתבוע לעצמו גם את סוריה".
מחברי הספר "אבלה תעלומה ארכאולוגית" קובעים כי "מאז התערבותו של ד"ר בהנסי פחתו במדה ניכרת אזכורי הקשרים עבריים או תנ"כיים במחקריהם הנדפסים של המשלחת הארכאולוגית".
ארכיון אבלה, כמו ארכיוני מרי ואמר האמוריות ואוגרית הכנענית־אמורית, מהווה עדות חשובה למקורה של הדת הישראלית הקדומה במסורות הלבנט כולו.
מאז שנחסם לכניסת חוקרים מרחבי העולם, הממצאים באתר היו נתונים לביזה מתמדת, ובמהלך מלחמת האזרחים בסוריה האתר ניזוק בצורה משמעותית, ועלה חשש כבד שהארכיון הושמד כליל.
ארכיון דיגיטלי משמש לשמירה וניהול דיגיטלי של מסמכים על גבי מדיה דיגיטלית (כגון מחשב, שרת או זיכרון נייד), בשונה מארכיון הנייר המסורתי.
הארכיון הדיגיטלי מורכב ממידע שנוצר באופן דיגיטלי (למשל מסמכים שנוצרו במעבד תמלילים), וממידע שעבר תהליכי דיגיטציה: לדוגמה, המרה של מסמכי נייר למסמכים דיגיטליים באמצעות סורק.
מעבר למשמעותו הבסיסית, נהוג לקשר את המושג ארכיון דיגיטלי למצבים שבהם כמות המסמכים והמשתמשים בהם רבה (תופעה שאופיינית בעיקר לארגונים עסקיים), ואז עולה הצורך בניהול חכם שלהם באמצעות מערכת ארכיון דיגיטלי.
התועלות העיקרית של מערכת ארכיון דיגיטלי הן חיסכון במקום שהוקדש לאחסון הפיזי של מסמכי הנייר, וחיסכון בזמן באמצעות מציאת המסמך המבוקש במהירות.
ארכיון דיגיטלי מאפשר מציאת מסמכים דיגיטליים בקלות, גיבוי של מידע, ניהול הרשאות הקובע אילו משתמשים יחשפו לאילו מסמכים ועוד.
גם מוסדות ציבור עושים שימוש בטכנולוגיה זו, במיזמי ספריות דיגיטליות.
באמצעות ניהול מידע דיגיטלי והעברתו על גבי רשת האינטרנט, הספרייה הדיגיטלית מאפשרת גישה מקוונת של משתמשים למקורות המידע.
אחד הפרויקטים הדיגיטליים הידועים בעולם הוא פרויקט גוטנברג – המשמש כספריה דיגיטלית חופשית אליה מועלים ספרים ופרסומים שאין עליהם זכויות יוצרים.
הגרסה הישראלית ליוזמה זו הוא פרויקט בן-יהודה.
המודל של DELOS מחלק את רכיבי הספרייה הדיגיטלית לשלושה חלקים: ספריה דיגיטלית, מערכת ספריה דיגיטלית, ומערכת הניהול של הספרייה הדיגיטלית.
קיימות כיום מגוון מערכות ארכיון דיגיטלי הנבדלות זו מזו במאפיינים השונים:
צירוף מסמכים בצורה קלה ואינטואטיבית במגוון רחב של אפשרויות כגון כניסה לישות הרלוונטית ובחירה באפשרות הוסף מסמך, גרירת המסמך לסייר הקבצים (Drag & Drop) ועוד.
חיפוש הביטוי המבוקש מעלה את תוצאות החיפוש הרלוונטיות.
תהליך החיפוש נחשב למהיר יותר ביחס לחיפוש סטנדרטי במחשב האישי, הודות לשליפת הנתונים הרלוונטיים מתוך מסד נתונים.
ביטויים ושדות השמורים במסד הנתונים מאפשרים למצוא את המסמך הרלוונטי בצורה מהירה יותר, מבלי לחפש את המידע בשרת כולו (כפי שמתבצע החיפוש במחשב).
על מנת לאפשר גישה נוחה למסמכים, הארכיון הדיגיטלי מתבסס על אינדקס המותאם לצורכי המשתמש.
האינדקס הוא מעין תוכן עניינים של הארכיון הדיגיטלי, המאפשר לאחסן מסמכים ולשלוף אותם בצורה מסודרת.
לדוגמה, חברה יצרנית תבצע חלוקה של המסמכים שברשותה לפי סוג המוצר, שם המוצר ומידות.
זאת לעומת חברה המספקת שירותים, שתמיין את המסמכים על פי פרטי הלקוחות כגון שם, גיל ואזור מגורים.
תיוג המסמכים וחיתוך מידע נרחב יכולת תיוג מידע נוסף על המסמך בעזרת מאפיינים מוגדרים מראש והצגת המסמכים בכל חתך שנדרש
אחד היתרונות של ארכיון דיגיטלי על פני ארכיון של מסמכי נייר היא היכולת לגבות בקלות את המידע, לרוב באמצעות שרתי גיבוי ייעודיים הנמצאים באתרים מרוחקים.
הרשאות ואבטחת מידע – מערכת ארכיון דיגיטלי מאפשרת למנהל המערכת לקבוע אילו משתמשים יקבלו גישה לאיזה מידע.
מערכות מתקדמות של ארכיון דיגיטלי מאפשרות גם מעקב אחר הפעולות שמבצעים משתמשים אחרים במערכת, ותומכות בכניסה מאובטחת SSL.
מערכות ארכיון דיגיטלי נחלקות לשני סוגים: מערכות המאפשרות גישה למידע באמצעות התקנת תוכנת שרת-לקוח ומערכות המאפשרות גישה לארכיון באמצעות חיבור אינטרנט פשוט.
עמידה בדרישות מחמירות כמו של בנקים ובתי חולים.
הדפסת מסמכים סרוקים לבעלי הרשאות קריאה בלבד.
מאפשר הגנה טובה יותר על המידע הארגוני.
אפשרות לשמירת דפים בזיכרון במקום במחשב כדי למנוע שמירת מסמכים על ידי המשתמשים והוצאתם מהמערכת.
ממשקי אחזור שונים: ממשק שפה טבעית, בו המשתמש מזין ערכים לשדות חיפוש מוגדרים מראש, כגון שם כותר, שם מחבר וכו'.
אחזור באמצעות שאילתות בשפת מחשב ייעודית כגון שפת SQL, מפוענחת ומתורגמת לקריאות תוכנה.
אחזור באמצעות תוכנה, השאילתא מתוכנתת כתוכנית באופן ישיר על ידי קריאות לפונקציות המבצעות את השאילתא.
אחזור באמצעות טכנולוגיות המזהות כוונת אנוש באופן טבעי (כגון זיהוי קולי) ומתרגמות אותן לשאילתא באחת השיטות שהוזכרו.
הרשאות - תמיכה בהרשאות והתראות על שינויים של מסמכים.
אפשרות חיבור לענן וזמינות מכל מקום.
סנכרון עם אתרי אינטרנט אחרים.
סריקת מסמכים - תהליך הסריקה נוצר כדי לנהל ארכיון דיגיטלי במקום ארכיון רגיל של אלפי מסמכים שתופסים שטח רב ומעלים אבק.
היתרונות של סריקת מסמכים באות לידי ביטוי בשוק התחרותי של היום, שבו לזמן יש חשיבות רבה.
מי שמנהל עסק, ארגון, מוסד או כל גוף הנמדד בשורה התחתונה שלו, אינו יכול להרשות לעצמו לבזבז אפילו דקה אחת מיותרת על משימות שאינן משימות הליבה של הארגון.
הזמן שמשרדים משקיעים בחיפוש קבצים חשובים מפחית את הפרודוקטיביות של העובד.
אם צוות העובדים במשרד מבלה מדי יום כמעט שעה כדי למצוא את הקבצים הרצויים, סימן שהמשרד אינו מנוהל נכון.
שירותי סריקה של מסמכים יכולים למנוע מצב זה.
ארכיון דיגיטלי משמש לניהול מסמכים, תמונות וספרים דיגיטליים.
מעבר לשימושים העסקיים, אחסון ספרים בארכיון דיגיטלי מאפשר להוריד ולקרוא ספר דיגיטלי במחשב, כתחליף לספר המסורתי.
באופן כללי, 94% מסך המידע האנושי מאוחסן כיום בצורה דיגיטלית ומעלה סוגיות הקשורות לזכויות יוצרים, פרטיות ואבטחת מידע.
ארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית הוא אוסף הסרטים שנבחרו לשימור בספריית הקונגרס, על ידי המועצה הלאומית לשימור סרטים של ארצות הברית.
המועצה הוקמה בשנת 1988 מכוח חוק שימור הסרטים הלאומיים (National Film Preservation Act).
באשרורו של החוק בשנת 1996 נוסף לו סעיף שאפשר את הקמתה של הקרן הלאומית לשימור סרטים, עמותה ללא מטרות רווח, שבניגוד למועצה יכלה לגייס לצורך מטרות השימור כספים מהמגזר הפרטי.
בכל שנה נבחרים עד 25 סרטים, שיצאו לאקרנים לפני עשור או יותר, אשר נחשבים כבעלי תרומה תרבותית, היסטורית או סרטים משמעותיים מבחינה אסתטית, ואשר מציגים את הטווח והמגוון של מורשת הקולנוע האמריקאי.
אוסף הסרטים מייצג מגוון רחב של הקולנוע האמריקאי, הכולל סרטים הוליוודיים באורך מלא, סרטי תעודה, סרטי אינדי, יומני קולנוע, סרטים אילמים הפקות חובבים, סרטים ניסיוניים, סרטים בעלי עניין אזורי, סרטים אתניים, סרטי אנימציה, סרטים קצרים וכן סרטים המיועדים לשימור לטובת הדורות הבאים.
נכון לשנת 2021 הסרט המוקדם ביותר בארכיון הוא "Newark Athlete" משנת 1891, והסרט המאוחר ביותר בו הוא "Freedom Riders" שיצא בשנת 2010. השנה אשר לה המספר הרב ביותר של סרטים בארכיון היא 1939 עם 18 סרטים שיצאו בה ושנבחרו לשימור.
ארכיון אדריכלות ישראל (הידוע גם בראשי התיבות "אאי") הוא אוסף תיעודי, מהגדולים בעולם, בתחום האדריכלות הישראלית והיהודית ומהווה מאגר מידע ייחודי ומרכזי על הבניה היהודית במרחב הארץ-ישראלי והישראלי מסוף המאה ה-19 ועד ימינו.
משכנו של האוסף בקומת המרתף של מגדל שלום מאיר בתל אביב הוא סמלי, שכן האוסף שוכן בחלל שמעליו ניצב בעבר בניין הגימנסיה העברית הרצליה, מבנה שעם הריסתו נתקבע בזיכרון הקולקטיבי כסמל וכתמרור לשימור אדריכלות ישראל ולתיעודה.
עם השנים גדל האוסף וצבר פרסום ומוניטין.
רבבות הפריטים השמורים בו מגיעים אליו הן דרך פנייה יזומה למתכננים פעילים או ליורשיהם, הן דרך קליטת חומרים שמופקדים בו תדיר והן על ידי רכישה ואיסוף של חומרים ממגוון רחב של מקורות.
נכון לשנת 2023, מקיף אינוונטר הארכיון אוסף היברידי בן למעלה ממיליון פריטים בהם חומרים אדריכליים מסורתיים (על גבי נייר) או פריטים שנוצרו מראש באמצעות מדיה דיגיטלית.
מטרותיו העיקריות של הארכיון הוא לשמש אכסניה לאוספים בתחומי האדריכלות והוא נוסד על מנת להפיץ את תרבותה של אדריכלות ישראל בארץ ומחוץ לה (באמצעות פרסומים, תערוכות, סרטים, ימי עיון ועוד) ולהרחיב את הגדרת הארכיון כמרכז תיעוד, מידע וידע למורשת הבנייה והאדריכלות בישראל עבור מנעד רחב של משתמשים.
בשנת 2015 החלה המחלקה ליודאיקה של ספריית אוניברסיטת הרווארד לסרוק אוספים נבחרים מאוצרות הארכיון במסגרת תהליך דיגיטציה מקיף שהיא עורכת בשנים האחרונות באוספים פרטיים וציבוריים בישראל.
בשנה זו החל גם תהליך מחשוב הארכיון בשיתוף חברת מערכות המידע 'אידאה' מקיבוץ משמר העמק.
בארכיון אדריכלות ישראל מתועדת פעילותם המקצועית והאקדמית של למעלה מאלף יוצרים שפעלו ופועלים בארץ מסוף המאה התשע-עשרה ועד ימינו.
הארכיון אינו אוסף אך ורק חומרים על אדריכלים ומתכננים אלא מתעד גם את עבודתם של יוצרים מתחומי אדריכלות הנוף, ההנדסה, עיצוב-הפנים, הכתיבה והמחקר האדריכלי, האוצרות האדריכלית, הצילום האדריכלי, עריכה והוצאה-לאור של אדריכלות, ועוד - ובלבד שאלה קשורים לאדריכלות ישראל.
כמו כן שמורים בארכיון אדריכלות ישראל חלקים משמעותיים מארכיוניהם האישיים של כמה מהאדריכלים הבולטים בישראל במאה ה-20 ובהם שלמה גלעד, שלמה פלד, נחום זולוטוב, גילה וברוך משולם, שמואל יבין, נחום כהן, משה חת, ביטוש ואיקה קומפורטי, יעקב שלגי ואחרים.
בנוסף, שמורים בארכיון אדריכלות ישראל חלקים מעיזבונו האדריכלי של אדריכל הנוף והמשורר ע.
הלל, חלקים גדולים מספרייתו ומארכיונו האישי של יהודה גורן, לשעבר איש חטיבת יפתח של הפלמ"ח ולימים איש חברת השיכון "דיור לעולה" והתאחדות הקבלנים והבונים בישראל, אוסף המהנדס והמודד דוד נודל ועוד.
נוסף על אלה נקלטים בארכיון אדריכלות ישראל אוספיהם האישיים של חוקרי אדריכלות בכירים ובעלי זכויות במחקר ההיסטורי של אדריכלות ישראל.
מלבד האוספים האישיים השמורים בארכיון, מאופיין האוסף בסוגי החומרים הבאים:
עשרות אלפי תצלומים בנושאי אדריכלות ישראל (כהדפסות, שקופיות, נגטיבים, מיקרופילם או קבצים סרוקים).
תיעוד אדריכלי של מאות מבנים מתוכננים, בנויים או שכאלה שנהרסו.
תיעוד זה כולל שלבים שונים בתולדות המבנה, תוספות מתוכננות וכאלה שבוצעו ועוד.
אוסף של אלפי תגזירי עיתונות יומית ומקצועית, מישראל ומחו"ל, פיזיים ודיגיטליים, העוסקים באדריכלות ישראל מתחילת המאה ה-20 ועד ימינו.
ספרייה ייחודית של למעלה מ-120 כתבי-עת שונים העוסקים במישרין ובעקיפין בבניין הארץ מאז שנות ה-20 של המאה ה-20 ועד ימינו, בהם כתבי-העת "בנין וחרשת", "המהנדס", "הקבלן והבונה", "בשדה הבניה", "מבנים", כתבי-עת שראו אור בבתי-הספר לארכיטקטורה בישראל מאז שנות ה-60, ועוד רבים.
בנוסף בספרייה זו למעלה מ-30 כתבי-עת מקצועיים בינלאומיים בתחומי האדריכלות (מאנגליה, מגרמניה, משוודיה, מרוסיה, מיפן, מאיטליה, משווייץ, מהולנד, מברזיל, מארצות-הברית, ועוד) שהקדישו במאה האחרונה גיליונות נושא לאדריכלות ישראל בכלל או לסיקור נקודתי שלה.
תיקים המתעדים את הביוגרפיות האישיות והמקצועיות של מאות רבות של אדריכלים, אדריכלי נוף, מהנדסים, מעצבים, יזמים, אמנים, צלמים, עיתונאים, חוקרים, בוני-דגמים ואחרים שפעלו ושעדיין פעילים בתחום אדריכלות ישראל.
סרטי תעודה העוסקים במישרין ובעקיפין באדריכלות ישראל ובמרחב הישראלי וכן רישום מראי-מקום של מופעים אדריכליים 'אגביים' בקולנוע ישראלי עלילתי ותיעודי לתקופותיו.
עשרות ראיונות מצולמים עם אדריכלי ישראל, ביניהם כאלה שנעשו במיוחד במסגרת עבודת האיסוף בארכיון.
אוספים שונים המתמקדים בתרבות החזותית של בניין הארץ ובייצוגים בנייניים או תכנוניים המופיעים בפריטי ישראליאנה, ממורביליה ואפמרה.
בחלק מן המקרים לא נשמרו ארכיוניהם הרשמיים של גופים אלה זולת התיעוד המצטבר בארכיון אדריכלות ישראל על אודותיהם ועל פעילותם של אלה.
תיעוד הולך ומצטבר אודות ההיסטוריה של החינוך לאדריכלות בארץ מאז הקמתה של הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון בשנת 1924, דרך הנסיבות שהובילו להקמת מסלולי הלימודים לארכיטקטורה בבצלאל ובאוניברסיטת תל אביב במחצית השנייה של המאה שעברה ועד ימינו.
תוך כך, בארכיון תיעוד חלקי של פעילות במוסדות שנסגרו לא מכבר כגון בית הספר "מכללת הסביבה: הסדנא לעיצוב ואדריכלות" מיוזמתו של האדריכל והמחנך אליעזר פרנקל שפעלה בתל אביב בין השנים 1981–2003.
תיעוד חלקי או מקיף של למעלה ממאה תערוכות אדריכלות ובנייה (תמטיות, מונוגרפיות ועוד) העוסקות באדריכלות ישראל ושהוצגו בארץ ומחוץ לה מאז שנות ה-30 של המאה שעברה ועד ימינו.
תיעוד חלקי או מקיף של למעלה מ-200 תחרויות תכנון ואדריכלות שהתקיימו בארץ לאורך המאה ה-20 ועד ימינו וכן תיעוד מאות הצעות זוכות שנבנו וכאלה שלא נבנו, לצד הצעות שהוגשו לתחרויות אלו ולא זכו.
תיעוד של אירועים אדריכליים (המינוח הארכיוני המקובל לתיאור כנסים, פולמוסים, סימפוזיונים, קונגרסים בינלאומיים, ועידות, סמינרים, פרסים, אותות, תחרויות) שנערכו בישראל ומחוצה לה ושעיסוקם באדריכלות ישראל.
מאות עבודות סטודנטים לתארים ראשונים ומתקדמים (מלימודי אדריכלות או מתחומים אחרים) העוסקות באישים ובמבנים או כאלה הממפות את המצאי הארכיוני הפזור של אדריכלות ישראל (בארכיונים פרטיים, מוניציפליים, מוסדיים, תאגידיים ועוד), וכן עבודות מחקר של סטודנטים לתארים מתקדמים בתחומים אדריכליים ואחרים שיש להם קשר ישיר ועקיף להיסטוריה של אדריכלות ישראל.
מטבע הדברים האוסף משמש בעיקר אנשי מקצוע מתחום האדריכלות: אדריכלים ומתכננים, אדריכלי שימור, חוקרי אדריכלות, סטודנטים, אוצרים ועורכים.
עם זאת, גישתו הכוללת, הרב-תחומית והבין-תחומית של אלחייני כחוקר וכהיסטוריון של אדריכלות, מושכת לארכיון סוגי משתמשים נוספים מישראל ומחו"ל, ובהם אנשי תיאטרון, קולנוע (עלילתי ותיעודי), אמנים פלסטיים ואוצרים, סופרים ועיתונאים, משפטנים, כלכלנים, סוציולוגים, חוקרי תרבות ואספנים, פעילי ציבור מתחומים שונים וכן סקרנים ומתעניינים רבים.
סיוע בתחום רשימות שימור והכנת תיקי תיעוד
ליווי גיבוש רשימת השימור של עיריית תל אביב-יפו לבניינים שנבנו בעיר בשנות ה-50, ה-60 וה-70 בסגנון הברוטליזם (2016-2014).
תיק תיעוד לבניין בנק החקלאות לישראל שנחנך ב-1953 בפינת הרחובות קרליבך והחשמונאים בתל אביב בתכנון האדריכלים שולמית נדלר ומיכאל נדלר.
תיק התיעוד נערך ב-2015 על ידי אדריכל דן מרקוס ובשנים 2018-19 עודכן על ידי האדריכלית נילי גל-מסטר.
תיעוד שכונת רמת אביב ב', "המגוון שבאחידות' - רמת אביב ב': משיכון לדוגמה לשכונה לדוגמה", מאת גל-פלג אדריכלים, בהזמנת המחלקה לשימור מבנים ואתרים, עיריית תל אביב-יפו, (2014).
ארכיון אדריכלות ישראל משמש מקור מידע לחוקרי אדריכלות בישראל ובעולם.
בין השאר הסתייעו בחומרי הארכיון עבודות המחקר האקדמיות והעצמאיות הבאות:
תל אביב - יפו: מחקר שילוט היסטורי, בהוצאת מחלקת השימור של עיריית תל אביב יפו וסטודיו פונטף (2021).
וילות צנע - אדריכלות, עיצוב פנים ומעמד חברתי בישראל (1967-1948) מאת שני קלינגבייל שילה, (מחקר לתואר דוקטור, מנחה אלונה נצן שפטן, הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים (הטכניון), 2020).
1967-1982, מאמר בכתב העת Citizenship Studies מאת פאתינה אבריק זובידאת ואלונה נצן שפטן, 2020.
מחקרה ומאמרה של חוקרת התרבות ד"ר מיכל חכם מדברת מודרניזם בעברית על פועלה הבינתחומי של אדריכלית הפנים והמעצבת תמר דה שליט (פורסם בספר גולדרייך דה שליט מקום והוצג בכנס הארצי השני של "העמותה לחקר אמנות נשים ומגדר בישראל" באוניברסיטת תל אביב, פברואר 2019).
מחקרה של חוקרת האמנות שרון נויפלד על עבודתו של הפסל ומעצב הקרמיקה נחמיה עזז.
Architecture's Unwanted Child: Building Climatology in Israel, 1940-1977 מאת אור אלכסנדרוביץ' (מחקר לתואר דוקטור, מנחה ארדשיר מהדבי, הפקולטה לארכיטקטורה ותכנון, האוניברסיטה הטכנולוגית של וינה).
בונים 'מזרח תיכון חדש': אדריכלים ישראלים באיראן 1962-1979 מאת נטע פניגר (מחקר לתואר דוקטור, מנחה רחל קלוש, הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים (הטכניון)).
הבלתי מובנה ומקומו בידע אדריכלי ובעשייה מקצועית בישראל מאת יהוטל שפירא (מחקר לתואר דוקטור, מנחה רחל קלוש, הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים (הטכניון)).
חינוך, אדריכלות, חברה: ההיסטוריה של בניית בתי-ספר בישראל מאת רעות גורדון (מחקר לתואר דוקטור, מנחה אבנר בן-עמוס, בית הספר לחינוך, אוניברסיטת תל אביב).
אידיאלים והתפכחות בתכנון עירוני: מדוע התעלמה עיריית תל אביב-יפו מתוכנית האב של ציון השמשוני?
מאת גיליה ברגר-קוליץ (מחקר לתואר מגיסטר, מנחים רבקה פלדחי וחיים יעקובי, הפקולטה למדעי הרוח, המכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן, אוניברסיטת תל אביב).
בתי עם בין סוף המאה ה-19 לשנות ה-60 של המאה ה-20, כתופעה אדריכלית, תרבותית וחברתית בישראל, מחקר בניהולן של ד"ר אסתר גרבינר, בית-הספר לאדריכלות ע"ש דוד עזריאלי, וד"ר עדינה מאיר מריל, החוג לתולדות האמנות, הפקולטה לאמנויות, אוניברסיטת תל אביב, בחסות הקרן הלאומית למדע (ישראל), 2012-2009.
ליווי מקצועי של סידור אוספים אדריכליים
ארכיון אדריכלות ישראל משמש גם כיועץ לניהול אוספים אדריכליים היסטוריים שאינם נקלטים בו.
כך למשל, היה הארכיון מעורב בסידור הארכיון ההיסטורי של משרדם של האדריכלים זוכי פרס ישראל לאדריכלות דב כרמי ורם כרמי; בסידור הארכיון ההיסטורי של האדריכל והמעצב היינץ פנחל; ועוד.
סיוע לתערוכות, ספרים, פרסומים, סרטים, אתרים
התערוכה והקטלוג Cloud-to-Ground, הביתן הישראלי, הביאנלה ה-18 לאדריכלות, ונציה, איטליה, אוצרים אורן אלדר, עירית קופסקי, הדס מאור (2023).
הסרט הדוקומנטרי, סרט בסנטר על דיזנגוף סנטר, בימוי קובי פרג' ומוריס בן מיור, ישראל (2023), 95 דקות, הפקה סטודיו בן מיור פרג', הוצג בבכורה בפסטיבל דוקאביב.
התערוכה חורבות פוסטמודרניות: מתחם הדולפינריום וכיכר דיזנגוף, אוצר פרופ' ערן נוימן, אוצרת משנה יוני אבידן, ארכיון עזריאלי לאדריכלות, מוזיאון תל אביב לאמנות, (2023).
התערוכה בתוך עמי אני יושב לציון יובל להקמתו של משכן נשיאי ישראל, משכן הנשיא בתכנון האדריכל אבא אלחנני, אוצרת אדריכלית דנה גורדון, ניהול אמנותי נטע חיים כהן (2023).
הספר סעודה אחרונה בקיבוץ: האדריכלות הברוטליסטית של ארנונה אקסלרוד מאת ד"ר צבי אלחייני והאדריכל מיכאל יעקובסון, הוצאת אסיה, סדרת אדריכלות (2022).
הספר בית אינו אפס עיר: שיחות עם אדריכל זאב דרוקמן מאת אדריכלית ד"ר דפנה לוין, הוצאת המרכז לחקר המורשת הבנויה, הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים, הטכניון, סדרת אסופה (2022).
התערוכה הבניין: 50 שנה לציון יובל להקמתו של בניין מוזיאון תל אביב בתכנון האדריכלים יצחק ישר ודן איתן, אוצר פרופ' ערן נוימן, ארכיון עזריאלי לאדריכלות, מוזיאון תל אביב לאמנות (2021-22).
ספר התערוכה פנחס עשת: דיוקן, אוצרת ועורכת אירית מילר, הוצאת מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, (2021), עיצוב סטודיו מיכאל גורדון.
במה כתב עת לתיאטרון, גיליון 286 בנושא נשים יוצרות תיאטרון בשואה ואחריה, עורך מוטי סנדק (2020).
התערוכה והספר In Statu Quo: Structures of Negotiation שייצגו את ישראל בביאנלה ה-16 לארכיטקטורה בוונציה, מאי-נובמבר 2018, אוצרים ועורכים יפעת פינקלמן, דבורה פינטו פדדה, אורן שגיב, טניה כהן עוזיאלי בהוצאת Hatje Cantz Verlag.
התערוכה והקטלוג פולקלור קונקרטי: אדריכלות ניסיונית בבתי כנסת במדינת ישראל בשנות השישים והשבעים אוצרות נעמי שמחוני, דנה גורדון, גלריה של בית האדריכל ביפו (2018).
תערוכת הקבע יוצאת מהכלל: העיר הלבנה – מורשת יומיומית, תערוכת המבוא של בית ליבלינג המציגה את סיפור התהוות המרקם העירוני המודרניסטי בעיר הלבנה, אתר מורשת תרבות עולמית של אונסקו, אוצרת אדריכלית סברינה צגלה.
התערוכה והספר אריה שרון אדריכל המדינה בעריכת פרופ' ערן נוימן, הוצאת מוזיאון תל אביב לאמנות (2018).
התערוכה והקטלוג בונים מזרח תיכון חדש: אדריכלים ישראלים באיראן בגלריה של "בית האדריכל", עמותת אדריכלים מאוחדים בישראל ביפו (2017) (אוצרים ועורכים ד"ר נטע פניגר והאדריכל ערן טמיר-טאוויל).
הספר אפוריה: ארכיטקטורה של עצמאות, הסגנון הברוטליסטי של תל אביב יפו 1948-1977 בעריכתם של ד"ר ירמי הופמן והאדריכלית הדס נבו-גולדברשט, הוצאת מרכז המורשת לארכיטקטורה בטכניון (2017).
הספר סוקר ומנתח למעלה מ-120 מבנים ברוטליסטיים שנבנו בתל אביב לאחר הקמת המדינה ומתבסס ברובו הגדול על חומרים מתוך אוספי ארכיון אדריכלות ישראל.
הספר האדריכלות של נדלר-נדלר-ביקסון-גיל: 1946-2010 מאת ד"ר צבי אלחייני והאדריכל מיכאל יעקובסון, הוצאה עצמית, תל אביב (2016).
הספר כאן לא אפריקה: גבולות, טריטוריה, זהות מאת פרופ' חיים יעקובי, בהוצאת מכון ון ליר בירושלים והקיבוץ המאוחד (2015) וכן המהדורה האנגלית של הספר: Israel and Africa: A Geneology of Moral Geography, הוצאת רוטלדג' הבריטית (2016).
הספר להעז את התריס: התגוננות סולרית בתל אביב, מאת ד"ר אור אלכסנדרוביץ' וארכיון אדריכלות ישראל, הוצאת פאבליק סקול, תל אביב (2015), אנגלית ועברית.
הספר ביתן, בניין, בית: תולדות המרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר: התפתחות המבנים והאדריכלות 2014-1948, עורך דני דור, הוצאת המרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר, (2014).
הספר זמן שימור מאת האדריכל אמנון בר אור, הוצאת בבל, סדרת ארכיטקטורות, (2013).
הספר נחום זולוטוב אדריכל ומתכנן ערים מאת האדריכלית טולה עמיר, הוצאת "אמה", תל אביב (2011).
גיליון המניפסטים של המדרשה (כתב עת), הוצאת מכללת בית ברל (עורך גלעד מלצר, 2011).
הספר המוזיאון ליהדות דוברת גרמנית: מרכז מורשת הייקים, הוצאת ארגון יוצאי מרכז אירופה והמוזיאון הפתוח תפן (2011).
הספר אל תגידו בגת: הנכבה הפלסטינית בשירה העברית 1948-1958, הוצאת זוכרות, פרהסיה ופרדס הוצאה לאור (2010).
קטלוג התערוכה ארץ מקלט: התגוננות אזרחית בנויה, הוצאת הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר (2010).
גיליון ארכיטקטורה מיוחד של סטודיו (כתב עת), (2006) שהוקדש לארכיטקטורה בישראל בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20.
האתר מאה בניינים בתל אביב יפו שהועלה על ידי עיריית תל אביב-יפו לרגל שנת המאה לעיר (2009).
הספר אברהם יסקי, אדריכלות קונקרטית מאת האדריכל שרון רוטברד בהוצאת בבל, סדרת ארכיטקטורות, (2007).
הספר עיר לבנה, עיר שחורה מאת האדריכל שרון רוטברד בהוצאת בבל, סדרת ארכיטקטורות, (2005) (וכן המהדורות באנגלית וברוסית).
ארכיון אדריכלות ישראל מקיים באופן שוטף שיתופי פעולה עם מספר גדול של ארגונים ויוצרים יחידים ומעורב באירועים רבים, אדריכליים ושאינם-אדריכליים (תערוכות, כנסים, סיורים, פרסומים ועוד).