tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סוגי הספורט הפופולריים ביותר בג'מייקה הם: כדורגל, קריקט, אתלטיקה קלה ורכיבה על סוסים.
הופעת הבכורה במונדיאל של נבחרת ג'מייקה בכדורגל הייתה במונדיאל 1998, בו לא הצליחה הנבחרת לעבור את הסיבוב הראשון.
האתלטיקה הג'מייקנית היא מהמובילות בעולם ואתלטים ג'מייקנים רבים הגיעו להישגים במשחקים האולימפיים ואליפויות העולם באתלטיקה, בעיקר בתחום הריצות הקצרות.
בין האתלטים והאתלטיות המובילים: אסאפה פאוול, יוהאן בלייק, שלי-אן פרייזר-פרייס, אליין תומפסון-הרה, שריקה ג'קסון ויוסיין בולט, המחזיק בשני שיאי עולם: בריצת 100 מטר בזמן של 9.58 שניות ובריצת 200 מטר בזמן של 19.19 שניות.
נבחרת השליחים של ג'מייקה מחזיקה בשיא העולם לריצת 4X100 בזמן של 36.84 שניות, שנקבע במשחקים האולימפיים - לונדון 2012.
נבחרת הבובסלאד (מזחלות) של ג'מייקה זכתה להכרה עולמית ולהצלחה מסוימת לאחר הופעה מפתיעה באולימפיאדת החורף 1992.
ג'מילה ח'יר (נולדה ב-1940) הידועה כסבתא ג'מילה, היא ישראלית-דרוזית, המייצרת מוצרי קוסמטיקה טבעית, המתבססים על שמן זית טהור למאכל ועשבי מרפא.
בשנת 2006, ביום העצמאות ה־58 למדינת ישראל, השיאה ג'מילה משואה, עבור פועלה למען פיתוח הגליל.
סבתא ג'מילה, המתגוררת בפקיעין, היא נצר למשפחה דרוזית שהשתקעה בישראל לפני 300 שנה.
היא מייצרת סבונים טבעיים משמן זית ומעשבי מרפא.
לסבונים שלה יצא מוניטין כבעלי סגולות ריפוי, והיא נודעה כאישה הדרוזית הראשונה שהקימה מפעל במו ידיה.
סבתא ג'מילה נולדה למשפחה ענייה מרודה.
היא התחתנה בגיל 16, ובגיל 21 כבר היו לה שלושה ילדים.
מצב זה חייב אותה לצאת לעבודה, וכך הייתה לאחת מהנשים הדרוזיות הראשונות שיצאו לעבוד בניגוד למקובל בעדה הדרוזית.
בזמנה הפנוי, רקחה תרכובות כדי ליצור סבון רפואי ורק אחרי כמה שנים הצליחה ליצור סבון איכותי שלא התפרק.
הצלחה זו הביאה אותה להקים בעשור השישי לחייה מפעל סבון בקנה מידה בינלאומי ואף זיכתה אותה בהדלקת משואה ביום העצמאות.
כיום ג'מילה אם לארבעה וסבתא ל־15 נכדים.
נולד בדמשק למשפחת אריסטוקרטיה סונית מבוססת.
למד בבית הספר למדעי המדינה בפריז, השתייך למקימי ארגון אל-פתאת כאופוזיציה לאימפריה העות'מאנית.
כיהן בתפקידים מרכזיים בפוליטיקה הסורית, ביניהם ראש הממשלה מטעם הגוש הלאומי.
פעילות פוליטית לפני המנדט הצרפתי
השתייך למקימי ארגון הסטודנטים אל-פתאת (הנערים בערבית) בפריז ב-1911, כאחד מהארגונים השואפים ליתר זכויות עבור האוכלוסייה האזרחית בתוך האימפריה העות'מאנית.
ב-1913 השתתף מטעם הארגון בקונגרס הערבי הלאומי הראשון בפריז, אשר עדיין לא קראה לעצמאות ערבית מלאה אלא ליתר זכויות ואוטונומיה במסגרת האימפריה.
כאשר עלה כוחה של מפלגת אחדות וקידמה באימפריה, מפלגה אשר דגלה בעליונות הגזע הטורקי, גברה האפליה כנגד ערבים ואף דוכאו ארגונים ערביים כגון אל-פתאת.
על רקע זה, מרדם התחבר אל פייסל הראשון ההאשמי אשר הנהיג את המרד הערבי הגדול כנגד האימפריה העות'מאנית, בשיתוף עם בריטניה, כאשר עכשיו המטרה המוצהרת היא עצמאות ערבית.
הצלחת המרד איפשרה את הקמת הממלכה הערבית של סוריה תחת פייסל ב-1920, בה היה מרדם סגן שר החוץ, עד כיבוש סוריה על ידי הצרפתים והחלת המנדט הצרפתי.
תחילת דרכו של מרדם בזמן המנדט הצרפתי התאפיינה בשיתוף הדוק עם עבד אל-רחמן שהבנדר , מראשוני הלאומיות הסורית, אשר דגלה בהקמת מדינה עצמאית מלוכנית והייתה בקשר הדוק עם ההאשמים.
יחד עם שהבנדר הוא היה ממקימי מפלגת העם, אשר עתידה הייתה להיות חלק מהגוש הלאומי.
לפרקים הוא נרדף על ידי שלטונות המנדט, ולפרקים הם איפשרו לו לפעול.
בזמן המרד הדרוזי (1925-1927), שהבדנר ומרדם ניסו להקנות למרד אופי לאומי סורי, כאשר שהבנדר מטיל על מרדם מטלות כגון הברחת נשק וגיוס לוחמים.
כאשר המרד נכשל מרדם ברח ליפו, אך הוסגר על ידי הבריטים וישב בכלא הצרפתי בסוריה 'אי ארואד' במשך שנה.
ב-1927 השתחרר ועזר בהקמת הגוש הלאומי, ושירת בוועדת המנהלת שלה תחת האשם אל-אתאסי אשר נהיה נשיא סוריה.
ב-1936 השתתף בהנהגת מרד כנגד המנדט, ונסע לפריז יחד עם אל-אתאסי על מנת לשאת ולתת עם הצרפתים.
המשא ומתן הניב את חוזה 1936, אשר הכיר בשאיפת הסורים לעצמאות תחת מגבלות קשות, חוזה אשר אושרר על ידי הפרלמנט הסורי אך לא על ידי הצרפתי.
עם זאת, השניים חזרו מפריז כמנצחים ומרדם נהיה ראש הממשלה.
מרדם המשיך להיות במרכז הפוליטיקה הסורית בשנים הבאות, וכיהן כשר ההגנה, החוץ והבריאות.
מחקרו של מאיר זמיר בארכיונים הצרפתיים מעלה שמרדם היה סוכן כפול, משרתם של שני אדונים, של הבריטים תחילה, ולאחר מכן נסחט והופעל על ידי הצרפתים וכאיש הקשר שימש אליהו ששון, ראש האגף הערבי במחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
היישוב ומדינת ישראל הפיקו תועלת מרובה מפירות המידע שהגיע ממרדם וסייעו לניצחון במלחמת השחרור.
גולת הכותרת של המידע שדלף באמצעות מרדם הייתה התוכנית האנגלו-עיראקית החשאית להקמת איחוד מדינות הסהר הפורה תחת הגמוניה עיראקית וסיכולה של תוכנית החלוקה - 'עסקת פלשתינה'.
ההפסד הצורב במלחמת 1948 הותירה את סוריה במצב של משבר, כאשר האצבע המאשימה הופנתה בראש ובראשונה כנגד ההנהגה הפוליטית- ומרדם בתוכה.
מרדם, אשר היה ראש הממשלה, התפטר מתפקיד זה באוגוסט 1948, כשהוא מכריז כי הוא עוזב את הפוליטיקה הסורית.
את שארית חייו בילה בערב הסעודית ובמצרים, והיה בקשרים טובים עם המלך פארוק המצרי וגם עם גמאל עבד אל נאצר, אשר הציע את תמיכת מצרים בהחזרתו של מרדם לפוליטיקה הסורית (מרדם סירב).
ג'מיל מרדם נפטר בקהיר ב-1960, ונקבר בדמשק.
ג'מייקה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת לונדון (1948).
שלוש הופעותיה הראשונות במשחקים היו בעת שהייתה מושבה בריטית.
בעת אולימפיאדת רומא (1960) הייתה ג'מייקה חלק מהפדרציה של איי הודו המערבית, שכללה גם את ברבדוס וטרינידד וטובגו, והספורטאים הג'מייקנים התחרו במסגרת משלחת הפדרציה.
ב-1962 הייתה ג'מייקה למדינה עצמאית, וככזו השתתפה בכל המשחקים שנערכו מאז אולימפיאדת טוקיו (1964).
באולימפיאדות בהן השתתפה ג'מייקה צברו הספורטאים הג'מייקנים 87 מדליות, מהן 26 מדליות זהב.
כל המדליות פרט לאחת הושגו באתלטיקה קלה, מרביתן בריצות הקצרות, וג'מייקה מדורגת במקום השמיני בהישגיה בענף בטבלת המדליות של כל הזמנים.
להפיכתה של המדינה הענייה בת 2.7 מיליון התושבים למעצמה בענף מספר גורמים, אך בעיקר נובע הדבר מטיפוח אתלטים צעירים בתקציבים גדולים (רובם ממקורות פרטיים).
רבים מהצעירים רואים באתלטיקה פתח מילוט מחיי העוני ומשקיעים את מרצם באימונים.
גם מקומה של הגנטיקה אינו נפקד כשבוחנים את הסיבות להישגיהם הגבוהים של האתלטים הג'מייקנים.
ג'מייקה השתתפה גם בכל אולימפיאדות החורף שנערכו מאז אולימפיאדת קלגרי (1988), למעט אולימפיאדת טורינו (2006), אך לא רשמה בהן הישגים משמעותיים.
כבר בהופעתה הראשונה במשחקים האולימפיים, באולימפיאדת לונדון, הגיעה ג'מייקה להישגים בתחום האתלטיקה.
ארתור וינט זכה במדליית הזהב בריצת 400 מטר, וסגנו במרוץ זה היה הרב מקנלי.
וינט זכה גם במדליית כסף בריצת 800 מטר.
באולימפיאדת הלסינקי (1952), עלו הישגיה של ג'מייקה ל-5 מדליות, מהן 2 מדליות זהב.
וינט אמנם לא שמר על תוארו בריצת 400 מטר, אך במרוץ זכה ג'מייקני אחר, ג'ורג' רודן, ומקנלי שוב היה לסגנו.
השלושה שיתפו פעולה במרוץ השליחים ל-400X4 מטרים, ויחד עם לסלי ליינג, שהשלים את הרביעייה, זכו במדליית הזהב.
בנוסף, זכה וינט במדליית כסף שנייה ברציפות בריצת 800 מטרים, ואילו הרב מקנלי זכה במדליית כסף גם בריצת 100 מטר.
עם סיום הקריירה הספורטיבית של אצנים אלה, לא קם דור חדש של אתלטים מוכשרים, ומאולימפיאדת מלבורן (1956) שבה המשלחת הג'מייקנית בידיים ריקות.
המשלחת של איי הודו המערבית לאולימפיאדת רומא (1960) כללה ספורטאים מברבדוס, ג'מייקה וטרינידד וטובגו, אך למרבית ההישגים הגיעו הספורטאים הג'מייקנים: ג'ורג' קר זכה במדליית ארד בריצת 800 מטר, ושלושה מתוך ארבעת השליחים שזכו במדליית ארד במרוץ ל-400X4 מטרים היו ג'מייקנים.
האולימפיאדה הראשונה בה השתתפה ג'מייקה כמדינה עצמאית הייתה מאכזבת עבורה.
הספורטאי הבכיר ביותר, ג'ורג' קר, קבע שיא אולימפי בריצת 800 מטר בשלב חצי הגמר (1:46.1 דקות), אך בשלב הגמר, אף שגמא את המרחק ב-1:45.9 דקות, הספיק לו הישג זה רק למקום הרביעי, שנקבע בפוטו פיניש, מאחר שהקנייתי וילסון קיפרוגוט הגיע בזמן זהה.
נבחרת השליחים ב-400X4 מטרים הגיעה אף היא למקום הרביעי, עשירית השנייה לאחר האצנים הצרפתים.
הספורטאי הג'מייקני הראשון שזכה במדליה אולימפית לזכותה של ג'מייקה העצמאית עשה זאת רק באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) - לנוקס מילר, בריצת 100 מטר.
ארבע שנים מאוחר יותר, באולימפיאדת מינכן (1972), זכה מילר במדליית הארד באותו המרוץ.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) הושמע לראשונה ההמנון הג'מייקני בכפר האולימפי, לאחר שדון קווארי זכה במדליית הזהב בריצת 200 מטר.
קווארי זכה גם במדליית הכסף בריצת 100 מטר.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) הסתפק קווארי במדליית הארד בריצת 200 מטר, ובריצת 100 מטר כלל לא העפיל לשלב הגמר.
מרלין אוטי הייתה לאישה הג'מייקנית הראשונה שזכתה במדליה אולימפית, לאחר שסיימה במקום השלישי בריצת 200 מטר.
רוכב האופניים דייוויד ולר היה לספורטאי הג'מייקני הראשון, והיחיד עד כה, שזוכה במדליה אולימפית בענף שאינו אתלטיקה, לאחר שסיים במקום השלישי במרוץ האופניים ל-1,000 מטר נגד השעון.
אוטי שחזרה את הישגה באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) והוסיפה גם מדליית ארד בריצת 100 מטר.
בשתי ריצות אלה סיימה גרייס ג'קסון במקום החמישי.
נבחרת השליחים במרוץ ל-100X4 מטרים זכתה במשחקים אלה במדליית הכסף.
באולימפיאדת סיאול (1988) סיימו השליחים במקום הרביעי, 7 מאיות אחרי האצנים הצרפתים, אך השליחים במרוץ ל-400X4 מטרים זכו במדליית הכסף.
גרייס ג'קסון הקדימה במשחקים אלה את מרלין אוטי, בשני המרוצים בהן השתתפו השתיים.
בריצת 200 מטר זכתה ג'קסון במדליית הכסף, בעוד אוטי מסיימת במקום הרביעי, ובריצת 100 מטר הגיעה ג'קסון למקום הרביעי, בעוד שאוטי נפסלה בשלב חצי הגמר.
ספורטאי בכיר נוסף, ריי סטוארט, נפצע במהלך ריצת הגמר ל-100 מטר, והגיע אחרון.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) הייתה ג'ולייט קאת'ברט הספורטאית הג'מייקנית הבולטת ביותר.
קאת'ברט זכתה בשתי מדליות כסף, בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר.
במרוץ הראשון סיימה אוטי במקום החמישי, ובשני זכתה במדליית ארד.
גרייס ג'קסון הסתפקה במקום השישי בריצת 200 מטר.
בין הגברים בלט וינת'ורפ גראהם, שזכה במדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכו הספורטאים הג'מייקנים ב-6 מדליות, ודיון המינגס הייתה לג'מייקנית הראשונה שזוכה במדליית זהב אולימפית מזה 20 שנה, לאחר שניצחה בריצת 400 מטר משוכות, תוך שהיא קובעת שיא אולימפי חדש (52.82 שניות).
מרלין אוטי זכתה בשתי מדליות כסף, בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר, ומדליית כסף שלישית הוסיף הקופץ לרוחק ג'יימס בקפורד.
נבחרת הנשים ב-100X4 מטרים ונבחרת הגברים ב-400X4 מטרים זכו שתיהן במדליות ארד.
אתלטיות ג'מייקניות נוספות שהגיעו להישגים בולטים כוללות את דבי פריס, שזכתה במקום הרביעי בריצת 400 מטר משוכות, דיון רוז, שזכתה במקום החמישי בריצת 100 מטר משוכות ואת נבחרת השליחות ב-400X4 מטרים, שזכתה במקום הרביעי.
באולימפיאדת סידני (2000) זכו האתלטים הג'מייקנים ב-7 מדליות, אך אף אחת מהן לא הייתה מדליית זהב.
דיון המינגס איבדה את תוארה בריצת 400 מטר משוכות לרוסייה אירינה פריבלובה, וסיימה במקום השני.
לוריין גראהם זכתה אף היא במדליית כסף, בריצת 400 מטר.
גם שתי נבחרות השליחות הגיעו למקום השני.
בשנת 2008 התברר כי חברת המשלחת האמריקנית שזכתה במדליית הזהב במרוץ ל-400X4 מטרים, מריון ג'ונס, נטלה חומרים אסורים.
מדליית הזהב נשללה ממשלחת זו, אך לא הוענקה לג'מייקניות שהגיעו במקום השני.
ג'ונס זכתה גם במקום הראשון בריצת 100 מטר, תחרות בה סיימה טניה לורנס במקום השלישי, ומרלן אוטי בת ה-40 במקום הרביעי.
לגבי תחרות זו הוחלט דווקא כן להעלות את דירוגן של השתיים, והוענקו להן מדליות כסף וארד, בהתאמה, בשנת 2009. כך הוחלט גם לגבי בוורלי מקדונלד, שזכתה במדליית ארד בריצת 200 מטר, תשע שנים לאחר שסיימה במקום הרביעי במרוץ זה.
נבחרת השליחים סיימה במקום השלישי במרוץ ל-100X4 מטר, אך גם כאן התברר, שנים לאחר המשחקים, כי אחד האצנים האמריקנים, אנטוניו פטיגרו, השתמש בחומרים אסורים, ומדליית הזהב נשללה מהאמריקנים, שזכו במקום הראשון.
בהחלטה שהתקבלה רק בשנת 2012, הוחלט לשנות למפרע את דירוגן של יתר הנבחרות, והנבחרת הג'מייקנית זכתה במדליית כסף.
בנוסף לכל אלה, זכה גם האתלט גרגורי הוטון במדליית ארד, בריצת 400 מטר.
השחיינית ג'נל אטקינסון הייתה קרובה למדליה היסטורית בענף השחייה, אך סיימה במקום הרביעי במשחה ל-400 מטר בסגנון חופשי.
הספורטאית הג'מייקנית הבולטת ביותר באולימפיאדת אתונה (2004) הייתה ורוניקה קמפבל-בראון, שזכתה במדליית זהב בריצת 200 מטר ובמדליית ארד בריצת 100 מטר, וכן הייתה שותפה לזכייתה של נבחרת השליחות ל-100X4 מטרים במדליית זהב.
נבחרת השליחות ל-400X4 מטרים סיימה במקום השלישי, ואילו דני מקפרליין זכה במדליית הכסף בריצת 400 מטר משוכות.
אולימפיאדת בייג'ינג (2008) הייתה המוצלחת ביותר בתולדות ג'מייקה.
56 הספורטאים הג'מייקנים שהשתתפו בה זכו ב-10 מדליות, מהן 5 מדליות זהב.
בסיום המשחקים דורגה ג'מייקה במקום ה-13 בטבלת המדליות, ובענף האתלטיקה דורגה שלישית, אחרי ארצות הברית ורוסיה.
אחד הספורטאים הבולטים, לא רק במשלחת הג'מייקנית, אלא במשחקים כולם, היה יוסיין בולט.
בולט ניצח בריצות ל-100 ול-200 מטרים, ובשתיהן קבע שיאי עולם חדשים (9.69 שניות ו-19.30 שניות, בהתאמה).
רביעיית השליחים ב-100X4 מטרים, שכללה את בולט, אסאפה פאוול, נסטה קרטר ומייקל פרייטר קבעה אף היא שיא עולם חדש, 37.10 שניות, אך נפסלה ב-2017 בשל הרשעתו של קרטר בשימוש בחומרים אסורים.
האצניות הג'מייקניות שלטו גם בריצות המקבילות ל-100 ול-200 מטרים.
בריצת 100 מטר זכתה שלי אן פרייזר במקום הראשון, ובנות ארצה שרון סימפסון וקרון סטוארט חלקו במקום השני.
בריצת 200 מטר שמרה ורוניקה קמפבל על תוארה וסטוארט זכתה במדליית ארד.
במדליית הזהב השישית זכתה מליין ווקר, שקבעה שיא אולימפי בריצת 400 מטר משוכות (52.64 שניות).
את תמונת המדליות השלימו שריקה ויליאמס, שזכתה במדליית כסף בריצת 400 מטר, ונבחרת השליחות ל-400X4 מטרים, שזכתה במדליית כסף (לאחר פסילת הנבחרת הרוסית בשל הרשעה באימרוץ).
באולימפיאדת לונדון (2012) זכו הג'מייקנים ב-12 מדליות, 4 מכל סוג, ושוב דורגו במקום השלישי בטבלת המדליות של ענף האתלטיקה, אחרי ארצות הברית ורוסיה.
יוסיין בולט הפגין שליטה בריצות הקצרות, והיה לספורטאי הראשון בהיסטוריה שזוכה בשתי מדליות זהב ברציפות הן בריצת 100 מטר והן בריצת 200 מטר.
בריצת 100 מטר שיפר את השיא האולימפי שקבע בבייג'ינג, והעמידו על 9.63 שניות.
סגנו בשני המרוצים היה יוהאן בלייק, ובריצת 100 מטר זכה במדליית הארד ג'מייקני שלישי, וורן וייר.
בולט ובלייק היו גם שותפים, יחד עם נסטה קארטר ומייקל פרייטר, לשיא העולם שקבעה ג'מייקה במירוץ השליחים ל-100X4 מטרים, 36.84 שניות.
אצן נוסף, האנסלי פארצ'מנט, זכה במדליית ארד בריצת 110 מטר משוכות.
שלי אן פרייזר זכתה אף היא פעם נוספת בתואר האולימפי בריצת 100 מטר, וכן זכתה במדליית כסף בריצת 200 מטר.
ורוניקה קמפבל-בראון איבדה את תוארה במירוץ זה, בו סיימה במקום הרביעי, וזכתה במדליית ארד בריצת 100 מטר.
השתיים שיתפו פעולה גם במירוץ השליחות ל-100X4 מטרים, יחד עם שרון סימפסון וקרון סטוארט, בו קבעו שיא לאומי חדש (41.41 שניות), וזכו במדליית כסף.
נבחרת השליחות ל-400X4 מטרים זכתה במדליית כסף (פעם נוספת שודרגה מארד, לאחר פסילת הנבחרת הרוסית בשל הרשעה באימרוץ).
דוריאן סקוט היה לג'מייקני הראשון שמעפיל לגמר אולימפי ביידוי פטיש.
הישג משמעותי נרשם גם מחוץ לאצטדיון האולימפי.
השחיינית אליה אטקינסון הייתה קרובה לזכייה במדליה ראשונה בשחייה, כשסיימה במקום הרביעי במשחה ל-100 מטר חזה.
גם באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) דורגו הג'מייקנים במקום השלישי בטבלת המדליות של ענף האתלטיקה, הפעם אחרי ארצות הברית וקניה, עם 11 מדליות, מהן 6 מדליות זהב.
יוסיין בולט זכה בפעם השלישית ברציפות בשלוש מדליות זהב, בריצת 100 מטר, בריצת 200 מטר ובריצת 100X4 מטר, הישג שאף אתלט לא השיג לפניו.
אליין תומפסון ניצחה במרוצים המקבילים ל-100 ו-200 מטר, וזכתה במדליית כסף עם נבחרת השליחות.
האלופה האולימפית היוצאת בריצת 100 מטר, שלי-אן פרייזר, הסתפקה הפעם במדליית ארד.
במדליית הזהב השישית זכה עומאר מקלאוד, בריצת 110 מטר משוכות.
אצנית נוספת, שריקה ג'קסון, זכתה במדליית ארד בריצת 400 מטר, ובמדליית כסף עם נבחרת השליחות ל-400X4 מטר.
גם נבחרת השליחים לאותו מרחק זכתה במדליית כסף.
או'דיין ריצ'רדס היה לג'מייקני הראשון שמעפיל לשלב הגמר בהדיפת כדור ברזל.
השחיינית אליה אטקינסון שוב העפילה למשחה הגמר ב-100 מטר חזה, וסיימה במקום השמיני.
ג'מייקה שבה לא יורד כלל שלג, למעט בפעמים נדירות על פסגת ההר הגבוה במדינה, לא השתתפה במשחקי החורף האולימפיים עד אולימפיאדת קלגרי (1988).
לקראת אולימפיאדה זו הגו שני יזמים אמריקאים את הרעיון שקבוצה מג'מייקה תשתתף בתחרות המזחלות, שלה דמיון מסוים לספורט העממי של דחיפת עגלות.
מאחר שאף אתלט מקצועי לא הסכים להשתתף בניסוי, נבחרו לקבוצה ארבעה אנשי כוחות הביטחון.
הנבחרת זכתה לפופולריות רבה בקלגרי, אך בזמן התחרות לרביעיות התרסקו על המסלול ונאלצו לסיים אותו בהליכה.
על עלילות הקבוצה נעשה סרט הקומדיה "ג'מייקה מתחת לאפס".
נבחרת המזחלות השתתפה בארבע האולימפיאדות הבאות אך לא רשמה בהן הישגים משמעותיים.
באולימפיאדת ונקובר (2010) ייצג את ג'מייקה ספורטאי אחד, אלן קר, אמריקאי ממוצא ג'מייקני שהתחרה בסקי חופשי ודורג במקום התשיעי.
באולימפיאדת סוצ'י (2014) שוב ייצג את ג'מייקה צמד גולשי מזחלות, שסיים במקום לפני האחרון.
ג'מייקה מתחת לאפס הוא סרט קולנוע מסוגת הקומדיה שיצא לאקרנים בשנת 1993. את הסרט ביים ג'ון טרטלטאוב, והפיצו אולפני וולט דיסני.
הוא מבוסס באופן רופף על הקמתה של נבחרת המזחלות של ג'מייקה והשתתפותה באולימפיאדת החורף הראשונה שלה, אולימפיאדת קלגרי (1988).
אירווינג בליצר (ג'ון קנדי) היה מחליק מזחלות אמריקאי שזכה בשתי מדליות זהב באולימפיאדת החורף 1968. באולימפיאדה הבאה זכה שוב במדליות זהב, אולם נתפס ברמאות עקב הוספת משקל למזחלת שלו.
תאריו נשללו והוא סולק מעיסוק בענף והפך למוקצה בו, ועבר, מבוזה ומתוסכל, לנהל חיי בטלה בג'מייקה.
לדעתו של בליצר, ג'מייקה יכולה להצליח בענף המזחלות באמצעות שימוש באצנים למרחקים קצרים, שג'מייקה משופעת בהם, כדי להשיג יתרון מהירות כבר בריצת הזינוק - אולם הוא מיואש מלקדם את רעיונו.
אל בליצר מגיעים אצן מצטיין, דריס באנוק (לאון רובינסון), שנכשל במבחנים של ג'מייקה לקראת אולימפיאדת סיאול (1988) לאחר שנתקל ברץ אחר שנפל לתוך מסלולו, וידידו הטוב סאנקה קופי (דאג אי.
דאג), שמצטיין במרוצי דחיפת עגלות, ספורט עממי בג'מייקה שבינו לבין מרוצי מזחלות יש קווי דמיון מסוימים.
אביו של באנוק היה בעבר אצן מצטיין וידיד טוב של בליצר, שניסה לגייס אותו ללא הצלחה לרעיון הקמת נבחרת המזחלות.
לאחר מאמצי שכנוע רבים מצליחים באנוק וקופי לגייס את בליצר כמאמנם.
עוד שני ספורטאים מצטרפים לקבוצה – ג'וניור באוויל, הרץ שהכשיל את באנוק במבחנים האולימפיים, בן למשפחת עשירים שאביו מעוניין לשלוח אותו ללימודים בארצות הברית; ורץ נוסף, "יול ברינר" (שאכן מזכיר בקרחתו את יול ברינר) שאף הוא הוכשל על ידי באוויל במבחנים האולימפיים.
תקופת האימונים מתחילה במספר מקרים מביכים, אולם הספורטאים מתרגלים לענף הספורט החדש.
הוועד האולימפי של ג'מייקה מסרב לממן את נסיעתם; על מנת לממן את הנסיעה באוויל מוכר את מכוניתו, וכך הם טסים לקלגרי לקראת האולימפיאדה.
בקלגרי נתקלת הנבחרת בעוינות גלויה.
הגוף העליון של ענף המזחלות, "האיגוד הבינלאומי של ספורט החורף", מנסה להכשיל אותם ולפסול אותם מהשתתפות באולימפיאדה בתואנות שונות, למעשה עקב נוכחותו של בליצר.
הג'מייקנים גם זוכים ללעג מהנבחרות האחרות, ובעיקר מהנבחרת של מזרח גרמניה.
גם ציוד חסר להם, ולמעשה הגיעו לקלגרי ללא מזחלת.
בליצר מנצל קשרים מעברו כדי לקבל עבורם מזחלת משומשת מנבחרת ארצות הברית.
למרות הכול, מגיעים הג'מייקנים להתחרות במרוצי הגמר של המזחלות לרביעיות.
במרוץ הראשון נכשלת הרביעייה של ג'מייקה ומגיעה אחרונה, אולם במרוץ השני ג'מייקה מפתיעה את באי התחרות במרוץ מצוין שמעלה אותה למקום השמיני הכללי לקראת המרוץ השלישי והאחרון.
חלקו הראשון של המרוץ האחרון מתנהל בצורה מצוינת, ונראה שהג'מייקנים עומדים לשבור את שיא המסלול ולשפר במידה ניכרת את מיקומם בתחרות; אולם כשל טכני במזחלת הישנה שלהם גורם להם להתהפך על צידם ולהיגרר על המסלול.
למרות זאת, הג'מייקנים קונים את לבם ואמונתם של אחרוני הספקנים כאשר הם נושאים את מזחלתם על כתפיהם ועוברים איתה את קו הסיום לקול תשואות הקהל.
האפילוג לסרט מספר שחברי הנבחרת חזרו לג'מייקה כגיבורים, ולאחר ארבע שנים חזרו לאולימפיאדת החורף – כשווים בין שווים.
הסרט מבוסס על סיפורה האמיתי של נבחרת המזחלות של ג'מייקה בתחילת דרכה.
עם זאת, בין עלילת הסרט לבין המציאות ישנם מספר הבדלים משמעותיים.
אירווינג בליצר הוא דמות דמיונית.
ב-1968 לא זכה אף אמריקאי במדליית זהב אולימפית במזחלות.
לנבחרת האמיתית היו מספר מאמנים, ואיש מהם לא היה מעורב בשערוריית רמאות.
הרעיון להקמת נבחרת המזחלות לא היה פרי מוחו של איש מקצוע מענף המזחלות, אלא של שני אנשי עסקים אמריקאים ממוצא ג'מייקני.
הם קיבלו את הרעיון כשראו מרוץ דחיפת עגלות בג'מייקה, כפי שנרמז בדמותו של סאנקה קופי בסרט.
שני היזמים שהגו את הנבחרת אכן חשבו בתחילה להשתמש באצני צמרת, כמו אירווינג בליצר בסרט.
אך שלא כמו בסרט, אף אצן צמרת ג'מייקני לא נענה לאתגר, והיזמים גייסו ארבעה ספורטאים משורות צבא ג'מייקה.
בסרט זוכה הנבחרת הג'מייקנית לעוינות וניסיונות פסילה מצד הגוף המנהל את הענף בעולם, "האיגוד הבינלאומי של ספורט החורף".
הגוף הזה אינו קיים במציאות – לכל ענף ספורט חורף יש התאחדות עולמית משלו.
ג'מייקה לא סבלה כלל מעוינות של המארגנים ועסקני הענף, למעשה ההפך הוא הנכון.
בסרט מתואר לעג שזוכה לו נבחרת ג'מייקה מצד מתחרים אחרים באולימפיאדה.
למעשה התקבלו הג'מייקנים בתחרות בחום ובעידוד הן מצד הקהל והתקשורת והן מצד המתחרים האחרים.
בסרט מסופר שבמרוץ השלישי והאחרון, כאשר הם בדרך לקבוע שיא מסלול חדש, התהפכה המזחלת הג'מייקנית על צידה בשל כשל טכני, והספורטאים נשאו אותה אל מעבר לקו הסיום על כתפיהם.
בפועל, בתחרות המזחלות האולימפית יש ארבעה מרוצים על פני יומיים של תחרות; הג'מייקנים התהפכו עם מזחלתם, שלא סבלה משום כשל טכני, עוד בשלב מוקדם, ולמעשה נפסלו מהמשך התחרות.
הם גם לא נשאו את מזחלתם אל מעבר לקו הסיום, אלא הלכו לצידה כאשר נדחפה על ידי אנשי צוות המסלול.
עם זאת, סצנת ההתהפכות בסרט משלבת בתוכה צילומים של ההתהפכות האמיתית.
הסרט הפך כבר בעת הקרנתו המקורית ללהיט גדול, כשהוא מכניס למפיקיו למעלה מ-150,000,000 דולר.
הוא יצר לעצמו מעמד של סרט פולחן, ובדרך קידם גם את סיפורה ופרסומה של נבחרת המזחלות של ג'מייקה, שממשיכה להתחרות בתחרויות בינלאומיות עד היום.
ג'מייקה השתתפה לראשונה ב בתל אביב (1968) ונטלה חלק בכל אירועי הקיץ הפאראלימפיים מאז, מלבד המשחקים הפאראלימפיים טורונטו (1976) ממנה נעדרה.
ג'מייקה מעולם לא נטלה חלק במשחקי החורף הפאראלימפיים.
המשלחת הג'מייקנית הראשונה למשחקים הפאראלימפיים הגיעה למשחקים אשר נערכו בתל אביב בשנת 1968. המשלחת כללה 11 ספורטאים (7 גברים ו-4 נשים), שבעה מהספורטאים התחרו במקצועות האתלטיקה וזכו בשתי מדליות, שתיהן מזהב בהטלת כידון (אחת במקצה הגברים ואחת במקצה הנשים).
ארבעה מהספורטאים התחרו במקצועות השחייה, בהם זכתה השחיינית מיקלה במדליית זהב, ובמדליית כסף.
במדליית ארד נוספת זכה מרים כוח.
אל המשחקים הפאראלימפיים היידלברג (1972), בה זכתה בשיא של שמונה מדליות זהב פאראלימפיות, שלחה ג'מייקה 20 ספורטאים (13 גברים ו-7 שנים).
במשחקי האתלטיקה בלט פטריק ריד שזכה בשתי מדליות זהב (בקרב חמש וזריקת דיסקוס).
לאחר היעדרות מהמשחקים הפאראלימפיים טורונטו (1976) חזרה ג'מייקה להתחרות ב.
המשלחת הג'מייקנית זכתה בכמות המדליות הגבוהה בתולדותיה עם 19 זכיות (7 זהב, 7 כסף ו-5 ארד), עם שתי מדליות זהב של שרה ניולנד (ב-100 מטר חזה ובמרוץ ל-100 מטר) עליהם הוסיפה מדליית כסף.
מאז המשחקים הפאראלימפיים ארנהם (1980), בה לא זכתה ג'מייקה ולו במדליה בודדת, הצליחה המשלחת הג'מייקנית לזכות בשתי מדליות זהב פאראלימפיות בלבד.
מינטה וילסון זכתה בסיאול (1988) במדליית הזהב בתחרות הטלת כידון ואלפונסו קאנינגהאם זכה באתונה (2004) בתחרות זריקת הדיסקוס.
ג'מיין קלמנט הוא שחקן, קומיקאי ומוזיקאי ניו זילנדי.
קלמנט מועמד שבעה פרסי אמי התפרסם בזכות הופעותיו כקומיקאי בצמד הקומי "טיסת הקונקורד" לצידו של זוכה פרס האוסקר ברט מקנזי.
קלמנט נולד בעיירה מאסטרטון שבחבל ולינגטון, ניו זילנד.
אמו של קלמנט היא מאורית, ואביו ממשפחה ממוצא אירופאי.
לאחר שסיים את לימודיו במכללה המקומית נסע לוולינגטון ללמוד דרמה וקולנוע באוניברסיטת קולומביה של ולינגטון.
באוניברסיטה הכיר קלמנט את הקומיקאי והמוזיקאי זוכה פרס האוסקר ברט מקנזי איתו הקים את הצמד הקומי המצליח "טיסת הקונקורד".
כמו כן הכיר כסטודנט גם את הבמאי והשחקן מועמד פרס האוסקר טאייקה ואייטיטי
איתו שיתף פעולה בהרכבי הסטנד-אפ "So You're a Man" ו"The Humourbeasts" שזכו
להצלחה חסרת תקדים בתחום הבידור בניו זילנד ובנוסף כתב וביים ביחד איתו את הסרט החיים בצללים שזכה להצלחה ביקורתית בכל רחבי העולם כשחלק נכבד מהמבקרים הכתירו אותו כקומדיית האימה הכי טובה של תקופתנו.
כמוזיקאי הושפע קלמנט בעיקר ממוזיקת רוק והופיע ביחד עם חברו ברט מקנזי במסעי הופעות בינלאומיים.
תחת חברת התקליטים "סאב פופ" שחררו הצמד ארבעה אלבומים" Folk the World Tour", ", The Distant Future EP" שזכה להצלחה מסחרית ברחבי ארצות הברית, " Flight of the Conchords" ו" I Told You I Was Freaky".
הצמד הפיק והופיע בתחנת הרדיו הפופולרית " BBC Radio 2" ולאחר מכן קיבל מרשת HBO הצעה לתוכנית טלוויזיה משלהם.
ב-2002 כתב את התסריט והופיע בתפקיד ראשי בקומדיית הפעולה "טאנג'ן נינג'ה"
ב-2007 הופיע בקומדיה הניו זילנדית של טאיקה וייטיטי וקליף קטיס "נשר נגד כריש" בתפקיד ג'ארוד העובד בחנות משחקי וידאו.
ב-2009 הועמד קלמנט לפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בדרמה "סוסי פרא ג'נטלמניים" בתפקיד הסופר ד"ר רונלד שבלייה.
ב-2010 שיחק בקומדיה "אידיוט מושלם" בתפקיד האמן קיראן וולארד.
ב-2011 דיבב בסרט האנימציה המצליח "ריו" את דמותו התוכי נייג'ל.
ב-2016 דיבב את דמותו של הסרטן טאמטואה בסרט האנימציה מואנה.
ב-2017 שיחק בסדרה "לגיון" בתפקיד אוליבר בירד.
ב-2024 חזר לדבב בהופעת קמע את הסרטן טאמטואה בסרט מואנה 2.
קלמנט התפרסם בארצות הברית וברחבי העולם בעיקר בזכות הסדרה הקומית המוזיקלית " טיסת הקונקורד" אותה יצר ביחד עם חברו הטוב ושותפו לסטנד-אפ ברט מקנזי והתסריטאי הבריטי ג'יימס בובין.
בסדרה שיחק קלמנט ומקנזי בתפקיד צמד מוזיקלי ניו זילנדי המנסה את מזלו בניו יורק.
קלמנט זכה ביחד עם מקנזי להצלחה מקצועית וביקורתית רבה.
הועמד על עבודתו המוזיקלית וככותב התוכנית לשבעה פרסי אמי, כולל מועמדות לשחקן הטוב ביותר בתפקיד קומי.
קלמנט הוא אב לבן אחד מאשתו שחקנית התיאטרון מירנדה מאנאסיידיס.
אנשים, מקומות ודברים אחרים (2015)
ערב עם בוורלי לאף לין (2018)
שודדי הזמן (אנ') (2024) - גם יוצר, תסריטאי, מפיק ובמאי
ג'מיל אל מדפעי (בערבית - جميل المدفعي; 1890–1959) היה פוליטיקאי עיראקי ששימש חמש פעמים כראש ממשלת עיראק.
אל-מדפעי נולד במוסול שבעיראק ושירת בצבא האימפריה העות'מאנית במהלך מלחמת העולם הראשונה, אך ערק על מנת להשתתף במרד הערבי.
לאחר המלחמה סייע לאמיר פייסל בתקופת כהונתו הקצרה כמלך סוריה בשנת 1920. הוא שב לעיראק בשנת 1920 אך נאלץ לצאת לגלות בשל מעורבותו בפעילות פוליטית אנטי-בריטית.
עם שובו בשנת 1923 שימש במספר עמדות פוליטיות שונות, ובין היתר שימש מספר פעמים כיושב ראש בית הנבחרים.
והצטרף לממשלת עיראק בשנת 1930. בשנים אלו פעל מטעם "מפלגת ההגנה הלאומית" שהורכבה מאישים הקשורים בשושלת ההאשמית שפעלו במסגרת המרד הערבי.
ב-9 בנובמבר 1933 מונה לראשונה לכהונת ראש ממשלת עיראק, והחליף בתפקיד זה את הפוליטיקאי הקיצוני רשיד עאלי אל-כילאני.
ממשלתו נחשבה מתונה, ושר החוץ בממשלה היה המדינאי הפרו-בריטי נורי סעיד.
ממשלה זו החזיקה מעמד כשנה, ובאוגוסט 1934 הוחלף אל-מדפעי בעלי ג'אודת אל-איובי ושימש כשר ההגנה בממשלתו.
ב-1 במרץ 1935 נקרא שוב על ידי ראזי, מלך עיראק לכהן כראש הממשלה, וזאת על רקע התמרדות השבטים השיעים בדרום המדינה.
הוא החזיק בתפקיד זה כשבועיים, בטרם הגיש למלך את התפטרותו, ב-16 במרץ 1935.
ב-1936 יזם הגנרל בכר סדקי הפיכה צבאית, שהדיחה את ראש הממשלה יאסין אל-האשמי והביאה למינויו של ראש הממשלה חכמת סוליימן שפעל מטעמו של סדקי, שהיה למעשה השליט בעיראק.
ההפיכה כשלה, וקצינים במשטרו של סדקי חתרו תחתיו, ובסופו של דבר נרצח סדקי ב-1937. לאחר רצח סדקי סולק סוליימן, ואל-מדפעי הובא במקומו כמועמד המקובל הן על כת הקצינים, והן על הממשל ההאשמי.
כהונתו של מדפעי נמשכה בין 17 באוגוסט 1937 ל-16 בדצמבר 1938. מדפעי נקט במדיניות פרו-בריטית מתונה, ונאבק עם אנשי כת הקצינים, בראשותו של סלאח א-דין א-סבאע' שרצו במדיניות אקטיבית שתקטין את המעורבות הבריטית בעיראק, ואף בסיוע למרד הערבי בארץ ישראל.
בין היתר סייעו לקצינים אישים שנתפסו כמתונים כנורי סעיד ויאסין אל-האשמי, שנותרו מחוץ לממשלה וחתרו כנגד אל-מדפעי.
בסופו של דבר סולק אל-מדפעי בהפיכה צבאית נוספת, בדצמבר 1938, והוחלף בנורי סעיד.
מרד רשיד עאלי אל-כילאני ותוצאותיו
באפריל 1941 התבצעה הפיכה נוספת, וכת הקצינים בראשותו של א-סאבע' העלתה לשלטון את אל-כילאני, הדיחה את העוצר עבד אל-עילה, ושלטה בשמו של המלך הפעוט פייסל השני.
כילאני ניהל מדיניות אנטי-בריטית ופרו נאצית, והגיע לעימות חזיתי עם בריטניה.
בתקופת המרד שהו עבד אל-אילה, נורי סעיד, מדפעי ופוליטיקאים מתונים נוספים במלון המלך דוד בירושלים.
במאי 1941 פרצה המלחמה האנגלו-עיראקית שהסתיימה בצאתו של כילאני לגלות, ובכיבוש עיראק על ידי הבריטים.
ב-4 ביוני 1941 מינה עבד אל-אילה את אל מדפעי שוב לכהונת ראש הממשלה.
עיראק הייתה בתקופה זו תחת שלטון כיבוש בריטי.
אל- מדפעי נמנע מנקיטת צעדים חמורים כנגד אנשי כילאני, והעדיף מדיניות של פיוס לאומי.
אל-מדפעי שימש בתפקיד זה עד 10 באוקטובר 1941 והוחלף בנורי סעיד.
בשנים שלאחר מכן המשיך אל-מדפעי לשמש בתפקידים חשובים בממשל העיראקי, כיושב ראש בית הנבחרים,, וחבר בממשלה בתפקידים שונים, ובין היתר שר הפנים בממשלת מוחמד א-סדר ששלטה בעת ששלחה עיראק את חיל המשלוח העיראקי למלחמת העצמאות.
בתפקידים אלו נקט בקו קיצוני בכל הנוגע לסכסוך היהודי-ערבי, השמיע קולו כנגד תוכנית החלוקה, ואף עמד בראש "הוועד העיראקי להצלת פלסטין".
לאחר מלחמת העצמאות שימש כשליח למדינות ערב על מנת לנסות ולגבש מדיניות אחידה לקראת השיחות הנוגעות להסכמי רודוס.
בנובמבר 1952 פרצו בעיראק מהומות סטודנטים, שהפכו למרידה עממית.
עבד אל-אילה קרא שוב למדפעי להקים ממשלה, אך הוא כשל בנסיונותיו.
השלטון ניתן לידי מפקד הצבא נור א-דין מחמוד שדיכא את המהומות ביד קשה.
בעקבות המהומות נערכו בחירות חדשות, והשלטון נערך להעברת השלטון מהעוצר עבד אל-אילה למלך פייסל השני שהגיע לבגרות.
במסגרת זו הוטלה הרכבת הממשלה על אל-מדפעי, ששימש שוב כראש ממשלה בין 29 בינואר 1953 ל-1 בספטמבר 1953. ממשלתו זו של אל-מדפעי הייתה כושלת, ואל-מדפעי נתפס כאדם חלש שאין ביכולתו לפתור את בעיותיה של עיראק.
עם עלייתו לשלטון החליף המלך החדש את אל-מדפעי בפאדל אל-ג'מאלי.
גם לאחר כהונה זו המשיך אל-מדפעי לשמש בתפקידים שונים, כיושב ראש הפרלמנט.
ב-1959 מת ממחלת סרטן הריאות.
ג'מהדאר הוא גזע חייזרי בדיוני המופיע ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים", בעיקר בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9".
הג'מהדאר משמשים כחיילי סער של אימפריה צבאית חזקה הממוקמת ברביע גמא, ששמה הוא "הדומיניון".
כולם מהונדסים גנטית, כך שיהיו בעלי כוח ונחישות, אך גם שיהיו בעלי תוחלת חיים קצרה ואמונה כי "ניצחון הוא חיים".
הג'מהדאר נולדים עם התפיסה כי המייסדים (גזע מסתורי של משתנים אשר שולטין בדומיניון המסיבי) הם אלים, ועל כן אין ביכולתם של הג'מהדאר לפגוע בהם.
גודל אוכלוסיית הג'מהדאר אינו ידוע, אולם הם מיוצרים באלפים, על פי הצורך.
על מנת שלא יתפסו כ-"סתם עוד חייזר מפחיד", מחלקת האיפור של "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" חיפשה קונספט שיתאר "קשיחות ועמידות" בעיצוב של הג'מהדאר.
העיצוב הסופי התבסס על הקרנף, תוך הוספה של מספר מאפיינים צרטופסיים.
במקור, תוכן כי הג'מהדאר כולם יהיו משובטים, והג'מהדאר הראשונים אשר נראו על המסך עוצבו להיראות זהים זה לזה, אולם ככל שעלילותיהם של הג'מהדאר הפכו למורכבות יותר ויותר, כל ג'מהדאר קיבל מראה ייחודי משל עצמו.
אין זה ידוע אם היה קיים מין חוצני, אשר היה הבסיס לשינויים הגנטיים שיצרו את הג'מהדאר (כפי שנעשה במקרה של הוורטה - משגיחיהם), או שמא מין זה עוצב במלואו על ידי המייסדים.
מאחר שהרבייה היא מלאכותית, ולא על ידי שני אידיבידואלים, הג'מהדאר הם כולם זכרים.
לאחר יציאתם מהתרמיל, הג'מהדאר גדלים במהירות והם הופכים לבוגרים-צעירים המוכנים לקרב בתוך שלושה ימים.
הם מתרבים ללא צורך באוכל, שינה, מנוחה, רוגע או פעילויות פנאי, אם כי במהלך תקופת הצמיחה שלהם הם צורכים כמויות אדירות של מזון.
ג'מהדאר בנויים עם גוף מאוד קשוח וחזק, עם עור דמוי לטאה, המתאים לקרב פנים אל פנים.
יש להם יכולת הלטה (הסוואה) אישית, אותה הם מכנים "מעטפת".
על פי הפרק "The Abandoned" של "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", יכולת זו היא חלק מהביולוגיה המשולבת בהם.
בפרקים "Hippocratic Oath" ו-"Rocks and Shoals", ג'מהדאר הסובלים מגמילה מהתמכרות ל-"קטרסל לבן" , מאבדים את יכולתם "להתעטף".
המזון היחידי שהם צורכים מגיע בצורה של אנזים הורמונלי בשם "קטרסל לבן" .
בלי הסם הזה, הג'מהדאר סובלים מתסמונת נסיגה חמורה, וכתוצאה מכך חל אובדן הדרגתי בתפקודים הקוגניטיביים והמוטוריים.
הם מאבדים את היכולת "להתעטף", ונסוגים למצב אגרסיבי מאוד, והם אינם בררנים במי או מה שהם תוקפים: לרבות הוורטה הממונים מעליהם, וכן עמיתיהם).
חוסר בלבן, בסופו של דבר, יביא למותם של הג'מהדאר.
המייסדים משתמשים בוורטה על מנת לספק לבן לג'מהדאר, אשר מסופק להם באמצעות קפסולות גליליות המתאימות בגודלן למערכת הזנה הסמוכה לצווארם של הג'מהאדר, אשר ניזון ישירות מתוך הצינור, אל העורק הראשי.
חלוקת הלבן היא טקס רשמי, המתחיל בכך שהוורטה אומר:
הוורטה פותח את מכל האחסנה של הלבן, בעודו אומר:
הוורטה מושיט לראשון את הבקבוקונים בהם הלבן אל הג'מהדאר הראשון, אשר מתחלקים עם יתר פקודיו.
עם זאת, על פי הפרק "One Little Ship", במקרה של "אלפות" (ג'מהדאר אשר נולדו וגדלו ברביע אלפא, ותוכננו במיוחד לצורך לחימה שם), המייסדים החליטו לוותר על טקס זה.
ידוע רק על מקרה אחד של חייל שאיננו מכור ללבן: אנומליה, שייתכן שנבעה ממוטציה גנטית.
בשלב מוקדם של מלחמת הפדרציה-דומיניון, בשל אי-היכולת לקבל תגבורת מרביע גמא, המייסדים ברביע אלפא מהנדסים גנטית "ג'מהדאר אלפא".
לאלפות יש וריאציה במבנה הפנים והראש, והם אינם מייחסים חשיבות לדוקטרינות ולפרוצדורות; מאפיין זה יצר איבה בין שני הגזעים.
למפיקי "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" הייתה כוונה להציג שנאה רותחת בין ה"אלפות" ל"גמות", שמתפרצת לאלימות; אולם בסופו של דבר - רק פרק אחד בסדרה עסק בנושא זה.
הקלינגונים מאמינים כי הג'מהדאר הם לא יותר מאשר מכונות חסרות כבוד.
עם זאת, ג'מהדאר הוא מין של דמויות מגוונות, אף על פי שהווריאציות הן על פני ספקטרום צר יותר מאשר אופייני ביקום של "מסע בין כוכבים".
לג'מהדאר יש שיעור תמותה גבוה, מעטים חיים עד גיל 15; לא ידוע על אף ג'מהדאר שהגיע לגיל 30. ג'מהדאר שמגיע לגיל 20 נחשב "זקן מכובד".
ג'מהדאר הם בדרך כלל מאוד נאמנים למשגיחיהם (הוורטה).
בפרק "Rocks and Shoals", קבוצה של קציני צי הכוכבים בראשות קפטן סיסקו תקועים על פלנטה לא מיושבת, יחד עם קבוצה של ג'מהדאר תחת פיקודו של הוורטה קיוואן (Keevan).
קיוואן נפגע וזקוק לטיפול רפואי כדי לשרוד, ולכן הוא מחליט להסגיר את עצמו לידי הפדרציה.
הוא מודיע לסיסקו כיצד בכוונתו להורות על חייליו לתקוף, כך שסיסקו יארוב להם ויהרוג אותם.
למרות שמנהיג הג'מהדאר חושד בתוכניתו של קיוואן, נאמנותם חזקה עד כדי כך שהם, מרצונם, הולכים אל תוך מלכודת - כפי שנצטווה עליהם.
בפרק מוקדם יותר, "The Ship", קבוצה של ג'מהדאר מתאבדת בגלל שהם לא הצליחו במשימתם - להציל את חייו של אחד המייסדים.
עם זאת, ג'מהדאר אחרים היה פחות מסורים.
בפרק "To the Death" מוצגת קבוצת ג'מהדאר אשר השתלטה על שער איקוניאני, ומתכננת להשתמש בו על מנת למרוד במייסדים.
מנהיגם ציפה כי קבוצה זו תזכה לתמיכה רחבה, עד כדי כך שכל הג'מהדאר יוכלו לתפוס שליטה על הדומיניון ולהשתחרר משעבודם למייסדים.
אולם לאחר שקבוצה זו הובסה, ג'מהדאר ראשון נאמן הורג את הוורטה שלהם וואיון, על כך שהטיל ספק בנאמנותם.
מבנה הפיקוד ביחידת חיילי ג'מהדאר הוא פשוט למדי.
מנהיג של יחידה מסוימת נקרא "ראשון", השני בשרשרת הפיקוד הוא "השני", וכך הלאה בשרשרת הפיקוד.
בפרק "To the Death", בטרם היציאה לקרב, הג'מהדאר הבכיר ביותר אסף סביבו את כל חייליו, ונאם בפניהם את נאום הקרב הבא:
כאשר מישהו מערער על פקודה מצד ג'מהדאר הבכיר ממנו, או אפילו של וורטה, הוא מתוזכר אודות "סדר הדברים", תוך שימוש בביטוי הבא:
הג'מהדאר משתמשים בנשק מסוג פולארון-פאזה (phased polaron), הן עבור כלי-נשק שנועדו לאחיזה בידיים, והן עבור מערכות הנשק המותקנים בספינות החלל שלהם.
מלבד כוח ההרס העצום שלהם, הנשק של הג'מהדאר מונע קרישת דם, כאשר הוא בא במגע עם רקמה ביולוגית; אפילו פצע שטחי יכול לגרום לדימום ולמוות, אם אינו מטופל כראוי.
ברוב ההיבטים האחרים, כלי הנשק הניידים של הג'מהדאר נראים תואמים לאלו אשר נמצאים בשימוש של צי הכוכבים, האימפריה הקלינגונית והאיחוד הקרדאסי.
בנוסף, ירי פולארון-פאזה שבוצע ממערכת ירי שעל ספינת חלל מצליח לחדור את מערכות ההגנה של הפדרציה, הקרדאסים והרומולאנים.
בשנת 2373 צי הכוכבים הצליח לשבות חייל ג'מהדאר, להנדוס לאחור את הנשק, ולפתח מערכות הגנה אפקטיביות.
הדבר עזר למנוע מהדומיניון להשיג ניצחון כבר בשלב מוקדם של מלחמת הפדרציה-דומיניון.
כמו כן, הג'מהדאר גם משתמשים בנשק קר, לרבות להבים קטנים ומעוגלים, אשר נועדו להיות מוחזקים ביד אחת, וכן כלי נשק הדומים לחרבות, המוחזקים בשתי ידיים.
במפגשים הראשונים שהיו לקציני צי הכוכבים עם הג'מהדר, הג'מהדאר יכלו ללכת דרך שדות כוח של צי הכוכבים.
יכולת זו נגזרת מרפידות סופגות אנרגיות, הבנויות אל תוך המדים שלהם.
עם זאת, יכולת ההסוואה שלהם מופקת מאותה הטכנולוגיה (למרות העובדה כי בפרק "Rocks and Shoals" נטען כי יכולות זו היא ביולוגית).
לספינות החלל של הג'מהדאר יש עיצוב ייחודי.
צי החלליות שלהם כולל ספינות קרב בצורת חיפושית, שגודלן קטן יחסית, ודומה לגודל הדיפאיינט, וכן ספינות קרב גדולות אשר נראו לראשונה בפרק "Ties of Blood and Water".
גשר הפיקוד של ספינות הג'מהדאר אינו מכיל מסך צפייה מרכזי.
רק "הראשון" והוורטה רשאים להשתמש בצג צפייה אישי, המורכב על הראש, באמצעותו ניתן לצפות אל מחוץ לספינה.
אין מושבים לאנשי הצוות, וכולם צריכים לעמוד (בפרק "One Little Ship", "הראשון" מצווה להסיר את הכיסאות מגשר הפיקוד של הדיפאיינט).
ספינות הקרב בצורת חיפושית בנויות בצורה מספקת על מנת לשרוד צניחה חופשית וללא שליטה אל פני שטח של כוכב לכת, ולאחר תיקון - לטוס שוב (הפרק "The Ship").
מעשי עוינות בין המעצמות הגדולות של רביע אלפא והדומיניון החלו עם חטיפתם של בנג'מין סיסקו וקווארק על ידי הג'מהדאר.
בו-זמנית, הג'מהדאר הרסו מספר מושבות שהוקמו ברביע גמא על ידי תושבי רביע אלפא, וכן השמידו מספר ספינות-חלל שעברו דרך חור התולעת מרביע אלפא לרביע גמא.
התקפות הקמיקזה של הג'מהדאר הביאו להשמדתה של ספינת החלל אודיסיאה (Odyssey), בזמן שזו ספגה נזקים ונסוגה, בעת היות ברביע גמא בדרכה של חור התולעת בחזרה אל רביע אלפא, לאחר שהשלימה את משימתה - לחלץ מכלאם את סיסקו וקווארק (הפרק "The Jem'Hadar").
ג'מהדאר הוא חוד החנית של הפלישה של הדומיניון אל רביע אלפא, והתבססותו בו.
אף על פי שהדומיניון כרת בריתות ביחד עם האיחוד הקרדאסי ועם הברין, הג'מהדאר נשאר בחוד החנית של הכוחות של הדומיניון.
הגעתו של צי חיזוק של הדומיניון מרביע גמא היה מהווה אבדון למגיני על רביע אלפא, אילולא החייזרים אשר בחור התולעת לא היו מתערבים, וגורמים לצי להיעלם (הפרק "Sacrifice of Angels").
אולם, אף ללא חיזוקים אלה, המלחמה נמשכת - והג'מהדאר ממשיך להילחם במשך כשנתיים נוספות.
לאחר אבדות כבדים, המלחמה מסתיימת בשנת 2375, והג'מהדאר נסוגים בחזרה אל רביע גמא.
ג'מייקה (Jamaica) היא שמה של שכונה ברובע קווינס שבניו יורק.
לשם השכונה אין כל קשר למדינת ג'מייקה שבקריביים, אלא הוא תוצאה של צירוף מקרים בלבד.
בעת הקמת השכונה בשנת 1656 על ידי מתיישבים הולנדים, כונתה השכונה בשם "ימקו" ("Yameco"), שמשמעותו בשפת הילידים המקומיים – בונה.
בכתיב הגרמני נכתב שם השכונה כ-"Jameco", ובסופו של דבר הפך שם השכונה, עם חדירת השפה האנגלית, ל"ג'מייקה".
בהתאם לנתונים ממפקד אוכלוסין שנערך בשנת 2000, בשכונה מתגוררים 216,866 תושבים, אשר רובם ממוצא אפרו-אמריקני.
בשכונה מתרכזות אוכלוסיות מהגרים רבות, בעיקר מהודו, מדינות ערב, רוסיה והקריביים.
בשטח השכונה נמצא נמל התעופה ג'ון פ.
קנדי, אחד מנמלי התעופה הגדולים והחשובים בעולם.
דונלד טראמפ – נשיא ארצות הברית ה-45 וה-47, קודם לכן יזם ואיל נדל"ן – נולד וגדל בשכונה.
בוב בימון – אלוף אולימפי ושיאן עולמי בקפיצה לרוחק.
נלסון דה מיל – סופר.
ג'מילה בוחירד היא אלג'ירית שבצעירותה הייתה חברה בארגון החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה, אחת מגדולי לוחמות ה"התנגדות" (מוקאוומה), שמאבקה תרם בצורה ישירה למהפכה נגד הקולוניאליזם הצרפתי באלג'יריה באמצע המאה העשרים.
בוחירד נולדה באזור ה"קסבה" בעיר אלג'יר בירת אלג'יריה, לאב אלג'ירי ואמא תוניסאית, בת יחידה בנוסף לשבעה אחים.
היא דיברה צרפתית, למדה בבית ספר צרפתי במרכז אלג'יר, השלימה את לימודיה בבית ספר לתפירה ועיצוב בגדים, אהבה בלט, הצטיינה ברכיבת סוסים ונודעה ביופייה ותעוזתה מאז ילדותה.
בוחירד גדלה במשפחה פעילה פוליטית ובעלת נטיות לאומיות.
היא הושפעה רבות מסביבתה ובעיקר מאמה באהבתה למולדת והיותה אלג'ירית ולא צרפתייה.
היא התנגדה לתכנים ההיסטוריים והספרותיים שהועברו בבית הספר הצרפתי ונקבעו על ידי הצרפתיים.
כשהתלמידים האלג'ירים קראו במסדר הבוקר "אמא צרפת", היא קראה "אמא אלג'יריה", אז הוציא אותה מנהל בית הספר מהשורות והעניש אותה עונש חמור אך היא סירבה לחזור בה, וכך נולדו אצלה נטיות ההתקוממות.
עם פרוץ מלחמת העצמאות של אלג'יריה ב-1954 בהיותה בת עשרים, הצטרפה בוחירד ל"חזית הלאומית לשחרור אלג'יריה FLN" ולשורות הלוחמים במאבק נגד הכיבוש הצרפתי.
היא הייתה מהמצטרפות הראשונות שנענו לקריאתו של יאסף סעדי (ياسف سعدي ), אחד מגדולי המנהיגים של החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה לנשות אלג'יריה להתגייס לשורות הלוחמים ביחד עם הגברים.
ביחד איתה, התגייסו חסיבה בן בו-עלי (حسيبة بن بو علي ), זהרה זריף (زهرة ظريف), סאמיה אל-אח'דרי (سامية الأخضري) וג'מילה בו-עזה (جميلة بو عزة), נשים אלו נודעו כמי שהטמינו פצצות נגד מטרות קולוניאליות במסגרת מאבקה של החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה.
לפי סעדי, המתנדבות לתפקיד זה נבחרו על-פי מספר קריטריונים: הייתה העדפה לבעלות מראה חיצוני ולבוש אירופאי, שיאפשר להן לעבור במחסומים בלי בידוק ביטחוני או בלי שתידרשנה להציג מסמכים.
עם זאת, הקריטריונים שנחשבו יותר מכל בעיני מנהיגי המהפכה היו: אומץ, עזות מצח, אורך רוח וסיבולת.
בשנים הראשונות לפרוץ המהפכה, בוחירד הייתה אחראית לקשר בין המנהיג סעדי לבין הלוחמים והמתנגדים של החזית הלאומית לשחרור אלג'ריה, ואחראית על הפעולות המזוינות בבירה אלג'יר.
החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה יישמה מה שנקרא "מלחמת גרילה עירונית" בבירה; פעולות קבוצתיות לצד פעולות יחיד תחת הכותרת "אסטרטגיית הפצצות", כנקמה על מדיניות ההוצאות להורג וההתנקשויות שביצעו השלטונות הצרפתיים נגד האלג'ירים.
ג'מילה בוחירד התחילה את פעולותיה כמחבלת ב-30 בספטמבר 1956, כאשר הטמינה ביחד עם סאמיה אלאח'דרי וזהרה זריף, פצצות בבית קפה ובבר בלב השכונות האירופאיות של אלג'יר, שגרמו לשלושה הרוגים וכ-50 פצועים.
פעולה זו בוצעה בתגובה לפיצוץ מבני מגורים בלב שכונת אל-קסבה באלג'יר הבירה שגרם למותם של 50 ופציעתם של כ-100 אלג'ירים.
פעולה זו הביאה לפרסום שמה של ג'מילה בוחירד בעולם הערבי ובעולם המערבי.
ב-26 בינואר 1957, הטמינה בוחירד פצצה במועדון של חיילים צרפתיים ושבעקבותיה הוטמנו פצצות רבות.
כתוצאה מכך, היא הפכה להיות בראש רשימת המבוקשים.
בוחירד פעלה רבות להצלחת מה שנודע כ-"שביתת שמונת הימים", שהכריזה עליה הרשות המבצעת של המועצה הלאומית למהפכה האלג'ירית, ואשר התחילה ב-28 בינואר 1957 כתגובה למשטר הכיבוש הצרפתי.
המועצה הלאומית למהפכה האלג'ירית מינתה ועדות בכל מחוז שתחום אחריותם היה העלאת המודעות לגבי חשיבות השביתה להצלחת המהפכה והצטיידות האלג'ירים במזון ומצרכים לשמונה ימים.
השביתה כללה את כל העם האלג'ירי והפכה את אלג'יריה ל"משותקת" לחלוטין.
על פי עדותה של זהרה זריף, שתיהן ביחד עם חסיבה בו-עלי ארגנו כינוסים של נשים אלג'יריות על גגות מבני המגורים, במטרה להעלאת המודעות בקרבן ולהאיץ בהן להמשיך במאבק.
זריף הוסיפה כי בוחירד דיברה בלהט רב בכינוסים אלה.
יאסף סעדי הכיר בחשיבות האלמנט הנשי במהלך השביתה כפי שהתבטא במהלכה ואמר: "מאחר שהמצב מתדרדר מדחי אל דחי, ואנחנו בעיצומה של שביתה תפקיד האישה נהיה חשוב יותר ויותר, הן אלה שמסבירות, מנחמות ונותנות מחסה".
פעילות הנשים במהלך השביתה בנוסף לדבריו של סעדי עוררו את תשומת לב השלטונות הצבאיים הצרפתיים לתמיכה שהגישו הנשים בלוחמים, וכך הפכה האישה לנרדפת בדיוק כמו הגבר.
רדיפתה של בוחירד החלה כשכוחות צנחנים גילו מפעל לייצור פצצות בבית דודה מוסטפא בוחירד בשכונת הקסבה באלג'יר.
העניינים התפתחו כשהחליט יאסף סעדי להעביר את מקום מושבו בניסיון להתחמק מהחיילים שחסמו את כל דרכי היציאה עליו ועל קבוצתו.
ב-9 באפריל 1957 במהלך המעבר הזה, סיור של חיילים צרפתיים נתקל בארבע דמויות מחופשות בבגדי נשים, והן: יאסף סעדי, סי מוראד, זהרה זריף וחסיבה בן-בו עלי, ובמרחק מה מהם הייתה ג'מילה בוחירד בלבוש אירופאי וברשותה כל מסמכי החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה.
על פי עדותה של זריף, במהלך ההיתקלות האחרים הצליחו להימלט ובוחירד נעצרה לבד על ידי ניידת צרפתית לאחר שנורתה בכתף ונפצעה בקליע כשברשותה מסמכים, מכתבים וסכום כסף גדול שהעידו על קשריה עם מנהיג החזית הלאומית יאסף סעדי.
אז החל מסע הייסורים והעינויים שלה, שבמהלכו היא צוטטה כמי שאמרה: "אני יודעת כי תגזרו עלי גזר דין מוות, אך אל לכם לשכוח כי בהוצאתי להורג אתם מתנגשים בערכי החירות בארצכם, ולא תמנעו מאלג'יריה להפוך לחופשית ועצמאית".
הצרפתים החלו מענים אותה עוד בהיותה בבית החולים.
היא הוכתה במכות חשמל באזור הפצע שנגרם מהירי, בשדיים, ובאיברי המין שלה, כדי לגרום לה להלשין על חבריה.
כתוצאה מכך, היה לה דימום חריף שגרם להפסקת הווסת ונכות בזרוע שמאל.
במהלך העינויים הייתה לעיתים תכופות במצב של ערפול וחוסר הכרה וכשהתעוררה קראה: "אלג'יריה אמנו".
לאחר מכן, בוחירד הועברה לכלא צבאי ברברוס, כשהיא שרה "ג'זאאירונא" (אלג'יריה שלנו), שם נמשכו עינוייה.
כותבת ג'קלין קרוג', שותפתה למאבק ומי ששהתה יחד אתה בכלא, כותבת בזכרונותיה, שכשהובאה ג'מילה בוחירד לכלא ברברוס מצבה היה קשה מאוד והפציעה בכתף לא נרפאה בגלל העינויים, ובכלא היא הוחזקה בבידוד.
כמו כן דו"ח הרפואי שהכינה הרופאה ג'נין בל-ח'וג'ה, ששהתה בכלא עם בוחירד ואשר בדקה אותה פיזית לאחר הסרת החיסיון על מאסרה בכלא ברברוס בעיר אלג'יר בתחילת מאי 1957, הוכיח כי בוחירד עברה עינויים קשים.
ג'מילה בוחירד הוחזקה בידי אנשי הגיס העשירי של הצנחנים בפיקודו של הגנרל ז'אק מאסי (Jacques Massu ).
מאסי הבין את מידת מעורבותה של בוחירד במהפכה והוא גרם לה באמצעות עינויים קשים להודות בקשריה עם יאסף סעדי, בנוסף לכמה כתובות לא חשובות וחלק מהאינפורמציה שהופיעה במסמכים שהיו ברשותה.
אך היא לא מסרה פרטים שהיו יכולים להוביל את הצנחנים אל יאסף סעדי וחבריו.
כמו כן מעניה נכשלו בחילוץ הודאה ממנה על אשמתה ונקבע לה משפט ב-16 ביולי 1957. במשפט היא נמצאה אשמה בעוון שיתוף פעולה עם החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה ובגידה בשלטון הצרפתי, ונגזר עליה גזר דין מוות יחד עם ג'מילה בו-עזה שהיה אמור לצאת לפועל ב-7 במרץ 1958.
זריף סיפרה, כי סעדי ניסה לשחרר את בוחירד מבית הכלא הצבאי ברברוס, אך ללא הצלחה.
עם זאת החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה לא ישבה בחיבוק ידיים וגייסה קבוצה של עורכי דין והטילה עליהם את המשימה להגן על פעילי הארגון.
מטרתם הראשונה של עורכי הדין, שרובם היו קומוניסטים, הייתה לשחרר את הכלואים מידי המשטרה או הצנחנים הצרפתיים, על מנת להכריח את השלטונות להעמיד אותם לדין וכך להציל חייהם ולשים סוף למסכת העינויים, ונוסף לכך הם גם נאבקו להמיר את עונשי המוות במאסרים.
עורך הדין ז'אק וורג'יס (Jacques Vergès), שהאמין בזכות העמים להגדרה עצמית, לקח על עצמו את ההגנה על בוחירד.
הוא פתח במסע יחסי ציבור נרחב בכל העולם, שבעקבותיו זכה סיפורה של בוחירד להכרה עולמית.
כתוצאה מהלחץ הגדול שהופעל על ידי דעת הקהל העולמית, שהביעה תמיכה בבוחירד, התאספה הוועדה לזכויות אדם באו"ם לאחר שקיבל מזכירה הכללי דאז דאג המרשלד מאות מכתבים ומברקי מורת רוח המבקשים ממנו ומהאו"ם להציל את בוחירד.
כמו כן, מנהיגי עולם כמו נשיא מצריים ג'מאל עבד א-נאסר, הנשיא ההודי ג'ווהרלל נהרו והמנהיג הסובייטי ניקיטה חרושצ'וב ביקשו לחון אותה.
בנוסף, יצאו ברחבי העולם עשרות הפגנות עממיות למחות כנגד מאסרה וגזר דינה של בוחירד.
בעקבות אלו, הצרפתים דחו את ביצוע גזר הדין.
ב-18 באפריל 1958 הומתק גזר הדין במוות למאסר עולם והועברה בוחירד לכלא ריימס בצרפת.
זריף אמרה, כי לעיתים נדירות נשמע בהיסטוריה של האומה האלג'ירית קול כה ברור כקולה של בוחירד.
מה שגרם לה להפוך לסמל, הוא העובדה כי העיתונות הבין-לאומית בכללותה כתבה על אומץ לבה, כמי שעמדה לבד מול מעניה, לבושה בצבעי דגל הלאום וקוראת בקול בפני אויביה: "אני אלג'ירית ואין לכם זכות לשפוט אותי.
כן אני אחראית על מעשיי, כן אני מוכנה למות, ואני ארים את נשקי מחדש אם אני אשוחרר ואחזור ואעשה את מה שעשיתי".
זריף מוסיפה, כי ג'מילה קיבלה את החלטת בית המשפט להוציאה להורג בראש מורם ובשירת שיר המהפכה.
מנהיגות המהפכה, ניצלה את זעקתה של בוחירד בבית המשפט וקראה לכל האלג'יראיות להצטרף ולתמוך במהפכה, וכך הפכה בוחירד סמל להקרבה, סמל למאבק נגד הקולוניאליזם הצרפתי ולמאבק לשחרור לאומי בכל העולם.
ג'מילה בוחירד לאחר עצמאות אלג'יריה
לאחר שחרור אלג'יריה ב-1962, שוחררה בוחירד מהכלא ונישאה לעורך דינה ז'אק ווירג'יס לאחר שהתאסלם והחליף את שמו למנסור.
השניים עברו לגור בבירת צרפת פריז ונולדו להם בן ובת, ליאס ומרים.
על יום שחרורה מהכלא, אמרה בוחירד: "הלכתי ברחובות פריז 48 שעות ללא הפסקה וללא יעד, ואהבתי את פריז עד כדי שתהיתי בנאיביות: למה כבשו את ארצנו אם ארצם היא כזאת נפלאה?".
לאחר עצמאות אלג'יריה זכתה בוחירד להערכת העם האלג'ירי ואהבתו.
היא התקבלה ביחד עם זהרה זריף בחום רב במדינות ערב: בביירות, סוריה, עיראק, כווית ומצרים.
בביקורן במצרים ב-1962 נערכה להן קבלת פנים חמה ידי הנשיא גמאל עבד א-נאסר ביחד עם כמה מאנשי הממשל והציבור.
היא הפכה אזרחית של כבוד בסוריה ועיראק, ואף הוענקה להדרגה של כבוד בצבא הסורי.
בוחירד פנתה אל נשיא אלג'ריה דאז הווארי בומדיין בבקשה להעניק חנינה למספר אסירים פוליטיים.
לבקשתה השפעה מכרעת והנשיא, שרכש לה כבוד, נענה לבקשתה.
בהקשר זה היא צוטטה אומרת: "אני כאסירה פוליטית לשעבר ונידונה למוות, לא יכולה אלא להתנגד לעונש המוות, להתנגד למאסר על דעה ולא חשוב באיזה דעה מדובר.
הדמוקרטיה בעולמנו הערבי רחוקה בשל הפיאודליזם השלט".
ג'מילה בוחירד נפרדה מבעלה ב-1991 והיא חיה בגפה באלג'יריה.
היא מקבלת שכר מהמדינה ועוסקת בפעילות חברתית מעת לעת.
בדצמבר 2013, נערך לבוחירד טקס הוקרה בביירות ושם היא הוצגה כ"סמל המהפכות הערביות".
למרות הסתייגותה של בוחירד מה"אביב הערבי", היא הביעה את תמיכתה במהפכה נגד שלטון מובארכ.
ג'מילה בוחירד החלה את פעילותה הפמיניסטית עם הצטרפותה ל"חזית הלאומית לשחרור אלג'יריה".
היא האמינה בחשיבותו של האלמנט הנשי במהפכה האלג'ירית ובחיוניותו להצלחתה.
כמו כן, בוחירד פעלה רבות להצלחת שביתת "שמונת הימים" ביחד עם זהרה זריף וחסיבה בו-עלי.
הן ארגנו כינוסי נשים, העלו את המודעות בקרב האלג'יריות, עודדו אותן להתנגד והאיצו בהן להמשיך במאבק.
בשנת 1962, לאחר שחרורה, בוחירד קבלה לידיה את ראשות ארגון איחוד הנשים האלג'יריות.
היא נאלצה להיאבק על כל אחת ממטרותיה והחלטותיה כראשת הארגון בשל יריבותה עם הנשיא דאז אחמד בן בלה.
ביחד עם זריף היא הגישה הצעת חוק מתקדמת לשינוי המעמד האישי וארגנה הפגנה נשית למימושה.
זו הייתה ההפגנה הראשונה שהתקיימה לאחר העצמאות, אך היא נכשלה בשינוי העמדה הרשמית של המדינה ביחס לחוק.
כישלון זה גרם לה להתפטר לפני שתמו שנתיים בתפקיד ולפנות את מקומה בפוליטיקה האלג'ראית.
לאחר מכן היא הקימה ביחד עם בעלה עיתון שהתמקד במהפכות הלאומיות באפריקה.
בוחירד מצוטטת כמי שאמרה: "במאבקים שחררתי את עצמי מהקולוניאליזם הצרפתי ומשליטת חבריי הלוחמים.
אני עם שחרור החברה שמשחררת את האדם, רק כך משתחררת האישה".
ב-8 במרץ 2014, יום האישה הבינלאומי ובעקבות קריאות עזרה של גופים הומניטריים ברצועת עזה, ניסתה בוחירד ביחד עם הפעילה היהודיה-אמריקאית סוזאן בנימין וקרוב ל-100 נשים מצרפת, ארצות הברית, אלג'יריה, בריטניה ושווייץ להיכנס אל עזה ולשבור את הסגר.
הפעילות הגיעו לקהיר ומשם אל מעבר הגבול ברפיח, אך השלטונות המצריים מנעו בעדם לעבור לעזה בטענה כי המעבר סגור.
סופרים, משוררים, היסטוריונים ובמאי קולנוע פיארו ביצירותיהם את אומץ ליבה.
היא היוותה השראה למשוררים, יש מי שסופרים קרוב ל-450 שירים שנכתבו על ידי 171 משוררים עיראקים וסורים.
המפורסמים במשוררים הערבים כמו ניזאר קבאני, סלאח עבד א-סבור (صلاح عبد الصبور), בדר שאכר א-סיאב ומוחמד מהדי אל-ג'וואהרי (محمد مهدي الجواهري) כתבו עליה, עד שהפכה לאגדה בחייה.
בשנת 1958, ביים הבמאי המצרי הנודע יוסף שאהין סרט בשם "ג'מילה", הסרט מספר את סיפורה וסיפור מאבקו של העם האלג'ירי בכיבוש הצרפתי.
בסרטו של שאהין היא מוצגת כילדה חכמה והומניסטית הגדלה בסביבה עם נטיות לאומיות, כנערה המתנגדת לקולוניאליזם בבית הספר ובאמצעות העלאת המודעות בקרב שאר הנערות.
כמו כן דמותה מוצגת פמיניסטית: הגונה בתגובותיה והתייחסותה אפילו לנשים ששיתפו פעולה עם הכיבוש.
כמו היא מוצגת כאישה עדינה מצד אחד אך עם זאת חזקה רבת אמונה במהפכה.
הסרט מבליט את חשיבותה ומעורבותה האקטיבית במאבק הלאומי גם בפעולות ותפקידים הנתפסים בדרך כלל כגבריים: בנוסף לכך שהיא מבריחה ומספקת מחבוא ללוחמים ולחסרי מקלט היא גם לוחמת הנושאת נשק, מניחה פצצות, אחראית לקשר בין הלוחמים למנהיג, שותפה לתכנון האסטרטגי של המאבק והלחימה.
שהין אף מתאר את מאסר ועינוייה ואת האהדה הציבורית שלה זכתה.
בשנת 1966, הסרט האיטלקי "הקרב על אלג'יר" סיפר את סיפורה כאחת משלוש הנשים בחזית הלאומית לשחרור אלג'יריה.
הסרט מבוסס על המאורעות של מלחמת אלג'יריה בין השנים 1954–1962 נגד הממשלה הצרפתית בצפון אפריקה.
ב"הקרב על אלג'יר", דמותן של הנשים מוצגת כחלק בלתי נפרד מהמהפכה וכחלק הכרחי להמשכיותה, בנוסף להשתתפותן בפעילויות המזוינות של החזית ותרומתן להצלחתם.
דמותה של ג'מילה בוחירד מוצגת כאישה צעירה ויפה, עם מראה אירופאי שאינו נחשד ובעלת חשיבות בחזית הלאומית לשחרור אלג'יריה.
בסרט זה היא איננה מוצגת כלוחמת הנושאת נשק, אלא כמניחת פצצות במקומות שהכילו חיילים או צעירים צרפתיים.
כמו כן, הסרט התייחס לרדיפת אנשי החזית המחופשים שהיו ביחד איתה אך לא לרדיפתה, פציעתה, מאסרה או עינוייה.
ב- 2007 סיפורה נדון בסרט הדוקומנטרי על עורך הדין ז'אק וורג'יס בשם "סניגור הטרוריסטים".
ג'מייקה קינקייד היא סופרת ומסאית אנטיגואנית-אמריקאית-יהודייה, המשמשת גם כפרופסור ללימודי אפריקה ואמריקה בהרווארד, ובקיץ מתגוררת בוורמונט.
קינקייד זכתה בפרסים ובשבחים, אך גם בביקורות שליליות על יצירתה, שנתפסה על ידי מבקרים מסוימים כ"זועמת".
קינקייד השיבה שסופרים שואבים מחייהם לא פעם, ושהתיאור של כתיבתה כאוטוביוגרפית וזועמת אינו טיעון תקף נגד כתיבתה.
נולדה בשם אליין פוטר ריצ'רדסון בסנט ג'ונס, בירת אנטיגואה, בשנת 1949. היא גדלה בעוני עם אמה, עקרת בית, ואב חורג, נגר.
היא הייתה קרובה מאוד לאמה עד שהייתה בת תשע, אז נולד הראשון מבין שלושת אחיה.
לאחר מכן, קינקייד חשה שאמה הזניחה אותה.
קינקייד התחנכה במערכת החינוך הבריטית הקולוניאלית (אנטיגואה זכתה בעצמאות רק בשנת 1981).
על אף שהייתה נבונה והצטיינה בבחינות, הוצאה קינקייד מבית הספר על ידי אמהּ, כדי שתסייע בפרנסת המשפחה כשנולד אחיה השלישי, כיוון שהאב החורג חלה ולא יכול לפרנס עוד.
כשהייתה קינקייד בת 17, בשנת 1966, שלחה אותה אמה לסקארסדייל, פרוור אמיד של ניו יורק, לשמש שם או פר.
בניו יורק, סירבה קינקייד לשלוח כסף לאמהּ, או להשיב על מכתביה.
בשנת 1979 נישאה לאלן שון, מלחין ומרצה במכללת בנינגטון.