tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המשחתת הצרפתית קרסן הגיעה למפרץ חיפה כחלק מכוח שמשימתו הגנה אווירית.
הכוח קיבל הוראה להצטרף למבצע מוסקטר.
אך בגלל תקלה במנוע חזרה המשחתת 'קרסן' ועגנה במפרץ.
הייתה זו משחתת חדישה עם צוות מאומן.
אף על פי שלא הייתה מוכנה לקבל פני אויב התעשת הצוות במהירות והגיב בירי תותחים.
ואכן תגובתה המיידית, אף כי בתותחי הנ"מ, שיבשה את ההפגזה המצרית.
לו הייתה מפעילה את מערכת הנשק המודרנית שלה - ארבעה תותחי 130 מ"מ מבוססי מכ"ם - ניתן היה לצפות לפגיעות טובות יותר.
וגוף "אבראהים אל-אוול" לא היה נשאר בשלמותו.
היא לא יכלה לצאת למרדף כפי שהתבקשה.
בגלל אותה התקלה באחד המדחפים.
משלחת חוקרת של הצי הצרפתי באה במיוחד לבדוק את האוניה ומסקנתה שאף אחד מהנזקים לא נגרם מפגיעה של פגז צרפתי.
העיר חיפה הכירה לו תודה על עצירת ההפגזה המצרית בעודה באיבה.
ביזמת קצין הקישור, אף קיבל למזכרת את אחד מדגלי "אבראהים אל-אוול".
כאשר חזרה הקרסן לבסיסה בטולון לתיקון המנוע שלה, היא נתקבלה בתרועות ניצחון.
בשנת 1957 בעת ביקור אח"י אילת בטולון הוענק למפקד בוי (capitaine de fregate Boy) אות הצטיינות על ידי אדמירל ברג'ו .
הדבר היה במסיבה בה נכחו גם מפקד אח"י אילת מנחם כהן, מפקד שייטת המשחתות צבי קינן ומנשה ריבלין ממשרד החוץ.
ובנוסף הוענק אות הצטיינות קולקטיבי לכל אנשי צוות ה'קרסן' שהשתתפו בקרב.
המצרים מצידם הפיצו סיפור שהקרב כולו נעשה על ידי המשחתת הצרפתית.
למפקדת חיל הים באותם ימים והרבה זמן אחר כך לא היה כיסוי מכ"ם של חופי ישראל.
שליטת מפקדה בכוחות מול נוכחות אניות זרות הייתה טובה.
בשלב מוקדם החלו לזרום דיווחי המודיעין שהיו למעשה תרגום הודעות מפקד האוניה המצרית וסייעו מאוד להבנת התמונה.
מפקד חיל הים החליט להעביר את המידע למפקד השייטת בצורה מיידית וגלויה.
הזמנת מטוס הסיור נעשתה לפני איתור האוניה וכאשר עוד לא היה ברור שהיא בודדה.
הזמנת מטוסי הקרב נעשתה כנגד חיל האוויר הסורי וכאשר הגיעו שולבו בקרב בצורה שהוצגה כעובדה למפקד הכוח בים.
הופעת המטוסים היוותה זרז למפקד המצרי להיכנע.
הארגון המוטעה בתוך חיל הים גרם לכך שהטרפדות מצאו את עצמן סגורות בתוך נמל חיפה על ידי הרשת למניעת כניסת צוללים.
לא הייתה כוננות לפתיחת הרשת ליציאה.
הטרפדות לא השתתפו בקרב שהיה במסגרת יעודן העיקרי לא ירו טורפדו והאוניה נשארה שלימה.
כך גם לא התעמתו הטרפדות עם התותחים והסוללה המשנית של אבראהים אל אוול ולא ספגו נפגעים.
תפקוד המשחתות לא היה מתואם דיו.
השגת הפגיעה הראשונה נותנת יתרון מכריע.
משחתת היא מטרה צפופה ויש בה דלק ותחמושת.
ירי של שתי אוניות על מטרה אחת צריך להיות מתואם.
זהו ביצוע המחייב רמת אימון גבוהה.
המשחתות פתחו באש בלא תיאום ביניהן.
מערכות הנשק במשחתות היו מדגם שלא איפשר ירי מדויק בלילה.
וגם כשהאיר היום קרו ליקויים שנבעו מחוסר אימון.
לא הוכנו פגזי תאורה וגם לא פגזי צבע המשמשים לטיווח.
מספר ניכר של פגזים לא הורעמו נכון ולכן לא התפוצצו.
הצוותים רכשו מיומנות תוך כדי הקרב.
קצב האש גבר והושגו פגיעות שמנעו את יכולת האויב להילחם.
בעקבות הירי הרב ללא פגיעות הגיע יוחאי בן נון למסקנה שאין תוחלת לחיל הים בהפעלת המשחתות נוכח חיל הים המצרי המתעצם.
בדעתו נזרע הזרע שנבט בשנת 1960 בהיותו מפקד חיל הים כשיזם את תוכנית בנין הכח ספינות סער.
פיקוד המשחתות בקרב היה מיוצאי הפלי"ם.
רבים מהמשתתפים המשיכו תקופה ארוכה והגיעו לתפקידים בכירים בחייל.
מפקד השייטת שמואל ינאי השיג את כל אשר ניתן היה לצפות.
למעשה שיקוליו שהזמן פועל לטובתו היו נכונים.
מפקדיו שמואל טנקוס וצבי קינן היו מרוצים.
היות שהתוצאות הן כאלה שפיקוד חיל הים יכול להתברך בהם לשנים המסקנה היא שפעל נכון.
מה שלא מנע ביקורת שהחלה בחוגי הצבא על היעדר רוח ההסתערות לכאורה.
הפצוע היחידי מהכח הישראלי, היה המכונאי אביגדור רביד שנכווה מהתפוצצות צינור קיטור באח"י מזנק.
כוויותיו היו קשות והטיפול ארך זמן רב.
רביד, בוגר בית הספר לקציני ים עכו חזר לאחר החלמתו לשרת באח"י נגה.
לאחר תום שירות החובה החל ללמוד משפטים.
רביד עלה לדרגת אל"ם בפרקליטות הצבאית ובאזרחות נעשה נציב קבילות הציבור במשרד מבקר המדינה.
בוצע על ידי אדמונד וילהלם ברילנט שהיה מפקד תורן בסטלה מאריס בליל התקרית ועמיתו סא"ל יוסף בן שמואל.
הדו"ח נכתב בעברית ובאנגלית והוגש לרמטכ"ל משה דיין, ולמפקדת הצי הצרפתי שאישרה אותו ואיששה את המסקנות שלו בבדיקה מטעמה.
במהלך התחקיר בוצעו צילומי פגיעות במשחתת על ידי צלם חיל הים שנלווה אליהם, נערכו ראיונות עם המפקד הצרפתי ועם הלוחמים.
הדו"ח ניתח את הפגיעות של חיל הים הצי הצרפתי וחיל האוויר הישראלי ויעילותן בנוסף נבדקו הנזקים שנגרמו לספינה, השימוש הנכון בחימוש וניתוח הירי.
דו"ח זה כולל ניתוח הירי והפגיעות בוצע מיידית בבוקר לאחר כניעתה של האנייה.
דו"ח זה קדם לדו"ח ההנדסי הצרפתי אשר נערך בשלב מאוחר יותר.
הדו"ח הראה שירי הרקטות של חיל האוויר לא היה יעיל מאחר שהמטוסים תקפו בצלילה לא מספיק חדה ולכן החליקו לחדר אוכל קצינים.
בנוסף הסתבר שהקרסן ירתה אש חזקה אך החימוש לא היה מתאים.
לאחר הקרב שררה בחיל הים הרגשת שביעות הרצון כללית.
מפקד השייטת שמואל ינאי הביע את הערכתו לצוותות המשחתות בפקודה לקראת יום העצמאות 1957. ציונו לשבח על פעולה מקצועית ודביקות במילוי תפקיד: משה סגל, אברהם כספי, יהודה אשכנזי, בן עמי זמיר, אריה פיכמן, יצחק נעים ואמציה רון.
תוצאות הקרב הוסתרו מהעם המצרי.
העיתונות המצרית מלאה שבחים ללחימת הגבורה של צוות האנייה.
התוצאה הוצגה שלאור יחסי הכוחות העדיפים לישראל, המשחתת טבעה.
הכחשת שביית האנייה הייתה מוטיב מרכזי במיצג המצרי.
על כן כאשר אח"י חיפה ביקרה במלטה בפיקוד יהודה בן-צור פנו המצרים לממשלת האי ודרשו שהיא תצא מהנמל ללא הסבר מדוע.
המלטזים דרשו את יציאתה והאנייה יצאה מהנמל לסערה קשה.
האונייה, אבראהים אל-אוול לשעבר, תוקנה והותאמה לשירות בחיל הים.
שמה החדש, החמישי במספר והאחרון, היה "אח"י חיפה" והיא קיבלה את מספר הצי ק-38. האונייה שירתה בחיל הים כ-12 שנים בהן ערכה הפלגות אימונים וביקורים בנמלים זרים.
צוות הספינה אויש רק בחלקו והמקומות הפנויים שימשו למתאמנים שבאו מבית הספר לקציני ים עכו ומקורס חובלים.
הביקור הראשון בינואר 1961 נעשה בוולטה שבמלטה שהייתה עדיין בשליטה בריטית.
האוניה המצרית הייתה במחצית הראשונה של 1956 בשיפוץ במלטה וסיפור שבייתה במלחמת סיני, היה ידוע.
אח"י חיפה התקבלה בחמימות על ידי אנשי הצי המלכותי הבריטי והאדמירל הבריטי שהגיע לביקור באוניה, חתם ב"ספר האורחים" בו חתם קודמו עוד מהתקופה המצרית.
אחד מקציני האוניה חטף שטף דם פנימי בבטנו, נותח בבית החולים של הצי המלכותי הבריטי ולאחר שהבריא, הוטס במטוס צבאי לקפריסין ומשם חזר לארץ בטיסה אזרחית.
הביקור קיבל כותרות בעיתונות המקומית.
הייתה אז ידיעה שנשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר, הכריז שהמשחתת טבעה לאחר שהפגיזה את נמל חיפה, והנה היא שטה ואף נראית עוד יותר טוב.
באותה עת הבריטים כבר החלו לחזר מחדש אחרי הערבים.
נראה שהתקבלה הוראה מלונדון להצניע את הביקור.
בניגוד לנוהג הבינלאומי והסולידריות בין ימאים, דרשו הבריטים מאח"י חיפה לקצר את הביקור ולצאת לים בעיצומה של סערה עזה.
הביקור השני באותה הפלגה נערך בנמל אז'אקסיו שבאי קורסיקה.
ביוזמת הקונסול הישראלי במרסיי הניח מפקד המשחתת יהודה בן-צור זר על קבר החייל האלמוני וקורס חובלים ח' הווה את משמר הכבוד.
בהפלגה אחרת בפיקודו של יהודה בן-צור, נערך ביקור של מספר ימים בנמל נאפולי באיטליה יחד עם משחתות אחרות והצוללת אח"י רהב (צ-73).
בתקופת פיקודו של הדר קמחי ביקרה האוניה שוב בנמל נאפולי.
בדרכה חזרה נערכה למשחתת קבלת פנים חגיגית על ידי הצי האיטלקי בנמל מסינה.
בקבלת הפנים השתתף גם מפקד שייטת המשחתות אל"ם מנחם כהן.
החגיגיות נבעה מכך שבדרך לנאפולי האוניה נכנסה למסינה לקבלת דלק והצי האיטלקי לא ידע על הגעתה הצפויה.
ככלל הקשרים עם הצי האיטלקי שנבנו מביקורים אלה היו יותר מידידותיים.
חיל הים נעזר בתעשייה האיטלקית בחימוש ספינות הסער.
כהכנה לקליטת ספינות הטילים הוכנסה אח"י חיפה בשנת 1966 למצב שימור.
בחודש מאי 1967 הוחזרה לפעילות עם צוות מילואים בפיקודו של יהודה בן-צור, כדי להשתתף במלחמת ששת הימים.
במהלך המלחמה גילתה אח"י חיפה צוללת מצרית שארבה בחופי ישראל ותקפה אותה.
התקיפה גרמה לצוללת נזק שחייב אותה להפסיק את המארב ולשוב לנמל אלכסנדריה.
ב-7 באפריל 1969 והוטבעה, כ-35 מיל מערבית לחיפה, באמצעות טיל גבריאל, שנורה ממערכת הטילים הראשונה שהותקנה על ספינת הטילים שקיבלה את שמה, אח"י חיפה (ס-322).
סיפור חלקה של המשחתת הצרפתית קרסן בקרב מופיע במוזיאון הצי הצרפתי בברסט, כולל הדגל שנמסר למפקדה.
תצוגת גשר האוניה וחלקים שפורקו ממנה מופיעה במוזיאון ההעפלה וחיל הים בחיפה.
תצוגת דיווחי מפקד האוניה שיורטו על ידי המודיעין והועברו לכוח בים - מופיעה במרכז למורשת המודיעין באתר ההנצחה בגלילות.
אִבְּראהים הראשון (טורקית עות'מאנית ابراهيم اول; טורקית I.
5 בנובמבר 1616 – 18 באוגוסט 1648) היה הסולטאן השמונה-עשר של האימפריה העות'מאנית, ושלט בה מ-9 בפברואר 1640 עד 8 באוגוסט 1648.
אבראהים הראשון היה בנו של הסולטאן אהמט הראשון ורעייתו קסם סולטאן, אחת הנשים החזקות בהיסטוריה העות'מאנית.
אבראהים היה אחיו ויורשו של הסולטאן מוראט הרביעי, אשר בהיותו על ערש דווי הורה להוציא את אבראהים להורג, ייתכן משום שסבר כי הוא לוקה בנפשו.
ההוראה לא בוצעה ואבראהים היה לסולטאן.
הוא דרדר את האימפריה עד סף קריסה בתוך זמן קצר, אם כי אמו הייתה השליטה האמיתית במדינה בתקופה זו ושלטה באמצעות בנה.
בתקופתו של אבראהים הראשון נלחמה האימפריה ברפובליקה של ונציה אשר כבשה ב-1646 את האי בוזג'אאדה בכניסה למצרי הדרדנלים.
אבראהים סבל מדיכאון ומהפרעות נפשיות נוספות, והוא נצפה כשהוא מאכיל דגים בבריכת הארמון במטבעות, ואף השליך את בנו מהמט הרביעי לתוך באר זמן קצר לאחר שנולד, בעקבות מריבה עם אמו.
בנוסף הייתה לו אובססיה לנשים שמנות, ואחת מאלה שהובאה מהקווקז הסבה לו הנאה כה גדולה, עד כי העניק לה קצבה ממשלתית, ויש הטוענים שגם משרה ממלכתית כלשהי.
בשל כל אלה זכה בכינוי "אבראהים המשוגע" (Deli İbrahim), ולבסוף, כאשר התנהגותו הפכה לפחות ופחות צפויה, הוא הודח על ידי הווזיר הגדול והוצא להורג עשרה ימים לאחר מכן.
אבראהים האשם (ערבית: ابراهيم هاشم, 1888- 14 ביולי 1958) היה פוליטיקאי ירדני ממוצא פלסטיני ששימש חמש פעמים כראש ממשלת ירדן.
כהונתו הראשונה, בשנים 1933–1938, הייתה כאשר עבר הירדן הייתה חלק מהמנדט הבריטי.
בזמן כהונתו השנייה, בשנים 1945–1947, זכתה ממלכת ירדן בעצמאותה.
שלוש כהונותיו האחרונות היו תחת שלטון המלך חוסיין, בשנים 1955–1958. נרצח כראש ממשלה בזמן מהפכת 14 ביולי 1958 בעיראק.
אבראהים האשם נולד בשכם בשנת 1888. למד משפטים באיסטנבול ולאחר מכן לימד באוניברסיטת דמשק בסוריה.
בימי שלטונו של פייסל בסוריה היה נשיא בית המשפט הגבוה בדמשק.
עם ראשיתו של המנדט הצרפתי בשנת 1920 עבר לירדן.
הוא היה שר הכספים של ירדן וכן היה שר המשפטים בממשלת ירדן מספר פעמים, בשנות ה-20. במחצית השנייה של שנת 1932 עלה שמו כמועמד לראשות הממשלה.
האשם היה חבר בוועידת השייכים שהייתה ידועה כמפלגת העם הירדני.
את כהונתו השנייה סיים בפברואר 1947.
בשנת 1951 היה האשם יושב ראש הסנאט הירדני ולאחר רצח המלך עבדאללה ביולי 1951, האשם היה מהחברים בוועדה שמינתה את נאיף (בנו השני של עבדאללה) לעוצר.
האשם אף תמך במינויו של נאיף למלך, אך לבסוף גבר הפלג שתמך בטלאל, והוא התמנה למלך בספטמבר 1951. האשם התמנה בנובמבר 1951 למועצת העוצרים שכיהנה בעת העדרו של טלאל לרגל נסיעותיו אל מחוץ לירדן.
האשם התמנה בפעם השלישית לראש ממשלה בזמן מלכותו של חוסיין בעקבות משבר ברית בגדאד בשנת 1955. ראש הממשלה היזאע אל-מג'אלי רצה לצרף את ירדן לברית שיזמה בריטניה, אך הדבר גרר מהומות מצד האופוזיציה הסוציאליסטית בממלכה.
בעקבות זאת התפטר אל-מג'אלי והאשם מונה במקומו ב-21 בדצמבר 1955, אולם מינויו לא הרגיע את הרוחות והוא נאלץ להתפטר בראשית ינואר 1956. החליפו סמיר א-ריפאעי, שהכריז סופית על אי-הצטרפותה של ירדן לברית בגדאד.
בממשלתו, כיהן האשם כסגן ראש הממשלה.
בפברואר 1956 הוא מונה ליושב ראש הסנאט ועזב את הממשלה.
בהמשך אותה שנה התמנה האשם בפעם הרביעית לתפקיד ראש הממשלה, הפעם כראש ממשלת מעבר לאחר נפילת ממשלתו עולת-הימים של סעיד אל-מופתי.
הוא כיהן בתפקיד מיולי עד אוקטובר של 1956. ב-29 באוקטובר נערכו בחירות בהן זכה ראש המפלגה הלאומית הסוציאליסטית סולימאן א-נאבולסי.
ממשלתו של נאבולסי נקלעה למשבר ביחסיה עם המלך חוסיין, ששיאו בקשר צבאי להפילו באפריל 1957 ("קשר זרקא").
לאחר כישלון הקשר, חוסיין קטע את מדיניותו הליברלית, פיטר את נאבולסי, והוציא את כל המפלגות אל מחוץ לחוק.
ב-24 באפריל מינה את האשם לעמוד בראש ממשלה שהייתה פרו-האשמית באופן מובהק.
בעקבות הקמת קע"ם האנטי-מלוכנית, כאיחוד של מצרים וסוריה, בפברואר 1958, הגיעו עיראק וירדן להסכם על איחוד פדראטיבי ביניהן, במאי 1958. האשם התפטר מתפקיד ראש ממשלת ירדן ומונה לסגן ראש ממשלת האיחוד.
ב-14 ביולי 1958, בזמן שהותו בבגדאד בתפקיד זה, פרצה בעיראק המהפכה של עבד אל כרים קאסם, שבמהלכה נרצח מלך עיראק פייסל השני.
באותו יום האשם נתפס בשדה התעופה של בגדאד יחד עם שר ההגנה הירדני, ושניהם נרצחו בידי בלינץ' של תומכי המהפכנים, יחד עם שר שלישי, כלוצי אל כיירי.
אבראהים עבד אל-האדי היה פוליטיקאי מצרי שכיהן כראש ממשלת מצרים בשנים 1948–1949. הוא מונה בעקבות ההתנקשות בחייו של קודמו בתפקיד מחמוד פהמי נוקראשי בידי ארגון האחים המוסלמים.
במהלך כהונתו נחתמו הסכמי שביתת הנשק עם ישראל שסיימו את השותפות המצרית במלחמת העצמאות.
אבראהים עבד אל-האדי נולד בשנת 1896. הוא היה חבר בגוש הסעדי שהתפצל בשנת 1938 ממפלגת הופד, הדומיננטית שבמפלגות השלטון במצרים.
פעולותיו הראשונות של עבד אל-האדי בתפקיד ראש הממשלה היו הגברת אמצעי הביטחון ודיכוי המהומות המתגברות במצרים, עדיין במסגרת המשטר הצבאי שהונהג במדינה.
כחלק מהתנגשויות אלו נרצח מנהיג האחים המוסלמים חסן אל-בנא בידי גורמי השלטון ב-12 בפברואר 1949. עוד באותו חודש חתם עבד אל-האדי, לאור המצב הקשה בחזית והכוח המצרי המכותר בכיס פלוג'ה, על הסכמי שביתת הנשק עם ישראל.
המצב הביטחוני במדינה הידרדר עוד יותר, ובמאי ניתנה ארכה נוספת למשטר הצבאי.
המלך פארוק פעל להחזיר את מפלגת הופד ומנהיגה מוסטפא א-נחאס פאשה להנהגת מצרים, כדי ליצור קואליציה רחבה ככל האפשר ולהקטין את המהומות.
אולם הופד הסכימה להצטרפות לממשלה רק אם יסולק עבד אל-האדי.
המלך נענה לדרישה זו ועבד אל-האדי פוטר ב-26 ביולי 1949 והוחלף בידי חוסיין סירי, מקורבו של המלך, ועמד בראש ממשלה שבה היו נציגים מכלל המפלגות.
היה זה גם צעד בדרך לעריכת בחירות כלליות שתוכננו לינואר 1950.
בבחירות שנערכו בראשית 1950 אכן הצליחה מפלגת הופד לחזור לשלטון, והגוש הסעדי חזר לאופוזיציה.
עבד אל-האדי לא בחל באמצעים כנגד השלטון, והתסיס סטודנטים ומשכילים ממעמד הביניים להפגנות ולהתנגשויות עם כוחות הביטחון ברחבי הבירה קהיר.
עבד אל-האדי גם הוא נשפט בפני בית דין זה, שבראשו עמדו הקצינים עבד אל-לטיף בגדאדי ואנואר סאדאת.
בתחילה נשפט לגזר דין מוות, אולם בשנת 1954 הומתק עונשו בידי הנשיא מוחמד נגיב והוא שוחרר מטעמים בריאותיים.
אבראהים עבד אל-האדי נפטר ב-18 בפברואר 1981 בקהיר.
אבראהים פארס אל-יאזורי (ערבית: ابراهيم اليازوري; 1941—11 בפברואר 2021) הוא ממקימי ומנהיגי תנועת הטרור חמאס.
אבראהים פארס אל-יאזורי נולד בשנת 1941 בכפר בית דאראס שבקרבת אשדוד.
במהלך מלחמת העצמאות ברחה משפחתו לרצועת עזה והתגוררה במחנה הפליטים בח'אן יונס.
בשנת 1960 יצא למצרים ולמד רוקחות באוניברסיטת קהיר.
במהלך לימודיו נחשף לתורת האחים המוסלמים והצטרף לתנועה.
בעקבות ניסיונות החתירה תחת משטר נאצר בידי מנהיג האחים המוסלמים סייד קוטב, חברי התנועה נעצרו בידי השלטונות במצרים.
בשנת 1965 נעצר אל-יאזורי ושהה במעצר במשך כשנה.
בשנת 1966 שוחרר וחזר לרצועת עזה.
בחזרתו לרצועה אל-יאזורי החל לעבוד בבית החולים שיפא בעזה.
כמו כן המשיך את פעילותו במסגרת האחים המוסלמים, שהנהגתם ברצועה הייתה בידי אחמד יאסין.
בשנת 1973 סייע אל-יאזורי ליאסין בהקמת המוג'מע האסלאמי, אגודת רווחה דתית שפעלה לפי עקרון הדעוה להשבת האוכלוסייה לחיק האסלאם.
בשנת 1975 פוטר מעבודתו בשיפא ופתח בית מרקחת פרטי.
היה חבר בוועד הפועל של הסהר האדום ברצועת עזה, ובשנים 1981–1985 היה חבר באגודת הרופאים ברצועה.
כמו כן שימש כמרצה באוניברסיטה האסלאמית בעזה.
בשנת 1984 בעקבות מעצרו של יאסין מונה אל-יאזורי למזכיר הכללי של המוג'מע.
יאסין השתחרר מהכלא בשנת 1985 במסגרת עסקת ג'יבריל, אך בשובו לעזה הודיע על התפטרותו מנשיאות המוג'מע, ולכן אל-יאזורי המשיך להחזיק בתפקיד זה.
אל-יאזורי נמנה עם מקימי תנועת חמאס בפרוץ האינתיפאדה הראשונה.
ב-10 בדצמבר הוזמן לביתו של אחמד יאסין, וביחד עם בכירים נוספים הוחלט על הקמת תנועה שתבצע ג'יהאד אקטיבי כנגד ישראל.
כחבר מפקדת התנועה היה אל-יאזורי ממונה על פעילות חמאס בעיר עזה.
כמו כן שימש כיועצו האישי של יאסין, כחבר ועדת הבריאות של הארגון וכאחראי על קשרי החוץ.
יחד עם שאר המייסדים כיהן גם כחבר הוועד הפועל של התנועה.
בספטמבר 1988 נעצר אל-יאזורי במסגרת גל מעצרים כנגד בכירי החמאס, ונידון ל-27 חודשי מאסר.
בינואר 1991 שוחרר מן הכלא, וחזר לשמש כמזכ"ל המוג'מע וכבכיר בהנהגה הפוליטית של חמאס.
אל יאזורי מת מנגיף הקורונה ב-11 בפברואר 2021.
אחד מבניו של אל-יאזורי נהרג בחיסול הממוקד של אחמד יאסין ב-22 במרץ 2004.
אבראהים טאהא הוא חוקר הספרות הערבית ותורת הספרות מנקודת מבט סמיוטית, פרופסור מן המניין במחלקה לספרות ושפה ערבית באוניברסיטת חיפה.
אבראהים טאהא נולד וגדל בכפר כאבול, מזרחית לעכו.
הוא בוגר תואר ראשון בחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטת חיפה (1982-1979), ובוגר תואר שני בחוג לספרות עברית והשוואתית באוניברסיטת חיפה (1988-1984).
עבודת המאסטר שלו היא מחקר משווה בין הספרות העברית לספרות הפלסטינית בישראל.
עשה דוקטורט בחוג לספרות כללית והשוואתית באוניברסיטה העברית (1992-1989).
נושא עבודת הדוקטור היה "הסכם התקשורת הספרותית: קריאה השוואתית ברומן העברי והערבי בישראל בשנים 1967 - 1987" (1992).
העבודה נעשתה בהדרכת הפרופסורים דן מירון ושמעון בלס.
עשה פוסט-דוקטורט בחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטת חיפה (1993).
במהלך השנים לימד במכללת אורנים, במכללה לחינוך ערבי בישראל, במכללה האקדמית הערבית לחינוך בישראל, בנוסף למקום עבודתו העיקרי – אוניברסיטת חיפה.
ב-1993 התמנה למרצה, ב-2002 למרצה בכיר וב-2010 לפרופסור חבר, כל המינויים בחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטת חיפה.
שהה בשנת שבתון בגרמניה ולימד באוניברסיטת היידלברג; לימד באוניברסיטת אופסלה בשוודיה כמרצה אורח; שהה בשנת שבת באוניברסיטת לונדון.
מכהן כיושב ראש הוועדה המקצועית להוראת הספרות הערבית במגזר הערבי (מטעם משרד החינוך).
מחקריו של אבראהים טאהא עוסקים בעיקר בספרות הערבית המודרנית, הספרות הפלסטינית, הסמיוטיקה של הספרות והתאוריה הספרותית.
עד לספרו זה של טאהא עיקר העיסוק בספרות הפלסטינית היה בפרשנות פוליטית; טאהא כתב פרשנות ספרותית.
זוהי פרשנות אסתטית על יצירות מרכזיות בספרות הפלסטינית.
ארבע קטגוריות למשמעות בשירה – השירה של פהד אבו ח'דרה, 1993, (בשפה הערבית).
טאהא הציע ארבע דרכי פרשנות לשירה המודרנית ויחסה למציאות החיצונית ומיישם אותן על כתיבתו של המשורר פאהד אבו חדרה.
חיוכו של מאהב אופסימיסט: קריאה השוואתית ברומן העברי והפלסטיני בישראל, 1999, (בשפה העברית).
זוהי עבודת הדוקטור של טאהא.
הספר עוסק ברומן העברי והערבי בישראל בשנים 1967–1987 (ממלחמת ששת הימים ועד לאינתיפאדה הראשונה) על פי מודל של תקשורת ספרותית, המורכב משלושה מושגים עיקריים: שוני, השתנות והשתוות.
המושג המרכזי מביניהם – השוני – בוחן את הפער שבין המציאות הטקסטואלית לבין זו החוץ-טקסטואלי.
ככל שפער זה גדול יותר כך הופך הטקסט לנתון משתנה מקורא לקורא.
אלא שהשתנות זו דווקא מציבה את הקורא במעמד שווה למחבר והופכת אותו לשותף לבניית הטקסט ומימושו.
טאהא ניתח לפי שיטה זו שלושה רומנים עבריים ושלושה רומנים פלסטינים.
העברים הם - "מיכאל שלי" מאת עמוס עוז, "המאהב" מאת א.ב.
יהושע ו"חיוך הגדי" מאת דויד גרוסמן; הפלסטינים הם – "האופסימיסט" מאת אמיל חביבי, "לעזאזל הלילך" מאת סמיח אל-קאסם ו"רוח במצרף" מאת סלים ח'ורי.
הוא בדק כיצד מתייחסים סופרים אלה, הנמצאים במסגרת אחת של זמן ומרחב ועוברים אותן תמורות היסטוריות ופוליטיות, אל קהל הקוראים שלהם.
הרומן הפלסטיני: גישה תקשורתית, 2002, (בשפה האנגלית).
הספר ראה אור בהוצאת רוטלדג'.
טאהא השתמש בחלק מעבודת הדוקטור שדנה ברומן הפלסטיני, והוסיף יצירות נוספות.
הספרות הפלסטינית בישראל מנסה מבחינה נושאית לחזק את הזהות הלאומית הפלסטינית של המיעוט הערבי ובאותה עת לבטא את כמיהתה החזקה לאזרחות שווה.
בישראל שאיפה זו בעייתית במיוחד, ואפילו פרדוקסלית בשל המאבק המתמיד בין העם הפלסטיני למדינת ישראל.
מציאות זו משתקפת היטב בסוג ספרותי זה, ומותירה חותם על ההיבטים התמטיים והאסתטיים.
הספר בודק האם המציאות החיצונית הקשה המשתנה במהירות מניעה את הסופרים הפלסטינים ליצור דיאלוג נקי וישיר עם הקוראים באמצעות הטקסט הספרותי ובודק באילו אמצעי תקשורת ספרותית נוקטים כדי להשיג מטרה זו.
המחבר בודק האם הסופרים דורשים רמה גבוהה של מעורבות מהקוראים, או שמא הם תופשים אותם כצרכנים פסיביים.
הוא מנסה לענות על השאלה - האם אנו יכולים לקבוע, מהתשובות לשאלות הללו, שהמסר חשוב יותר מאשר מעורבותו והנאתו של הקורא.
הסיפור הערבי המינימליסטי: סוגה, פוליטיקה ושירה בעידן הקולוניאלי העצמי, 2009, (בשפה האנגלית).
עוסק בתופעת המינימליזם בספרות הערבית המודרנית.
טאהא טוען שזהו ז'אנר עצמאי בעל חוקים משלו, שאינו קשור לסיפור הקצר שאנו מכירים.
בשל אורכו הקצר מאוד של הסיפור, הסופר נאלץ לפתח דרכים אלטרנטיביות כדי לפצות את הקורא.
מבחינה הצורה הוא משתמש בסאטירה, הגזמה, גרוטסקה וסרקזם; ומבחינת התוכן קיימת נטייה חזקה לעיסוק בנושאים הכי בוערים שעל סדר יומו של העולם הערבי כגון פוליטיקה ונשים.
הכתיבה המינימלית ברטוריקה הערבית הקלאסית וגילוייה בקוראן 2012, (בשפה הערבית).
טאהא טוען שגם בקוראן קיימים פרקים שלמים בעלי פחות מעשרים מילים ששייכים לז'אנר זה.
הקוראן מעביר את המסר הדתי באמצעות תורת הפערים (הקורא צריך להשלים את הפער בעצמו באמצעות קריאת פרקים קודמים, מה שקרוי קריאה רוחבית) והסימבוליקה.
הרטוריקנים הערבים, למשל עבד אל-קאדר ג'ורג'אנו, מאוד מעריכים את הכתיבה המינימלית.
ערך ספר על המשורר סמיח אל-קאסם, כתב מספר מאמרים על עולמו הספרותי של שמעון בלס.
כיום עוסק במעמד הדמות בסיפורת מתוך גישה אנתרופוסימיוטית.
חיוכו של מאהב אופסימיסט : קריאה השוואתית ברומן העברי והפלסטיני בישראל (תל אביב: הוצאת הקבוץ המאוחד), 192 עמ', עברית, 1999.
אבראהים מעלוף הוא חצוצרן ג'אז, מלחין ומעבד מוזיקלי לבנוני החי בפריז.
נולד למשפחה מרונית ידועה, אביו, נאסים היה אף הוא חצוצרן ודודו הוא הסופר אמין מעלוף.
בגיל צעיר נמלטה משפחתו המרונית מלבנון עקב מלחמת האזרחים והשתקעה בפריז.
בגיל שבע החל ללמוד מוזיקה קלאסית, ג'אז ומוזיקה ערבית ונגינה בפסנתר ובחצוצרה.
כבר בגיל צעיר הופיע לצד אביו ברחבי אירופה והמזרח התיכון בשילוב של מוזיקה קלאסית ומוזיקה ערבית מתובלת בג'אז.
במקביל היה תלמיד מצטיין בתחומי המתמטיקה והמדעים.
לאחר ששמע החצוצרן מוריס אנדרה ביצוע של מעלוף לקונצ'רטו הברנדנבורגי מס' 2 מאת באך, הציע לו להתמקד במוזיקה ולהפוך למוזיקאי מקצועי.
מעלוף למד בקונסרבטוריון הלאומי בפריז (Conservatoire National de Région (CNR; חלק מן הקונסרבטואר של פריז) ובשנת 2006 התמנה למורה לחצוצרה במוסד.
הוא הרבה לנגן באלבומים של זמרים שונים לרבות להסה דה סלה, סטינג, סאליף קייטה ונוספים.
בשנת 2007, לאחר סיבובי הופעות בפסטיבלים הוציא את אלבום האולפן הראשון שלו, והראשון בטרילוגיית Dia שלו, בשם Diasporas, המוזיקה באלבום היא פיוז'ן מרובה השפעות, מאום כולתום ופיירוז, מאהלר ומוצארט, מיילס דייוויס ודיזי גילספי.
כל הלחנים בתקליט נכתבו על ידי מעלוף.
ב-2009 ראה אור אלבומו השני (והשני בטרילוגיה) Diachronism.
באותה שנה ליווה את סטינג באלבומו ...If on a Winter's Night.
ב-2011 ראה אור האלבום השלישי Diagnostic, אלבום זה יצא לאחר שמעלוף זכה בפרס תגלית השנה בג'אז הצרפתי עבור ביצוע בחצוצרה ובפסנתר ועבור הלחנה.
אלבום זה כולל את יצירתו הידועה ביותר של מעלוף, ביירות (Beirut), שרובה סולו חצוצרה מלודי והשליש האחרון שלה הוא פיוז'ן ג'אז-פאנק (Funk) הכולל גיטרה בס, תופים, פסנתר חשמלי וגיטרה חשמלית.
הטרילוגיה יצאה שוב לאור כמכלול ב-2013.
ב-2012 ראה אור התקליט Wind, שנה לאחר מכן Illusions וב-2014 Au Pays d'Alice ("במדינת אליס").
בינואר 2017 זכה בפרס לומייר על המוזיקה בסרט "Dans les forêts de Sibérie".
לעורך המוזיקלי הישראלי דובי לנץ, שהפך לידיד אישי של מעלוף והזמינו לנגן בישראל, ענה מעלוף שהיה שמח לנגן בישראל, אך אינו יכול לעשות זאת מחשש לשלום בני משפחתו שנותרו בלבנון.
שנהפרסקטגוריהעבודה מועמדתתוצאהסימוכין2024פרס גראמיביצוע מוזיקת העולם הטוב ביותר"Todo Colores"
אבראהים רֻשדי מחלב הוא פוליטיקאי מצרי שכיהן כראש ממשלת מצרים וכיום הוא יועצו של נשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי לענייני הפרויקטים הלאומיים.
בעבר כיהן מחלב כשר השיכון של מצרים.
מחלב היה ראש ממשלת מצרים תחת כהונתו של ממלא מקום נשיא מצרים עדלי מנסור ולאחר מכן המשיך לכהן בתפקיד אחרי הבחירות לנשיאות מצרים ב-2014.
מחלב נכנס לראשונה לפוליטיקה כאשר היה לחבר במפלגה הלאומית הדמוקרטית עד המהפכה במצרים ב-2011. לאחר ההפיכה במצרים ב-2013, הודח נשיא מצרים מוחמד מורסי וחאזם אל-בבלאווי היה לראש ממשלת מעבר.
בממשלה זו מונה מחלב להיות שר השיכון.
לאחר התפטרותו של אל-בבלאווי, הנשיא הזמני עדלי מנסור הטיל על מחלב את מלאכת הרכבת הממשלה.
מחלב הצליח בכך, ואמר כי ממשלו "עובד יחד על מנת להחזיר את האבטחה והבטיחות למצרים ולרסק את הטרור בכל פינות המדינה".
מחלב הבטיח לשקם מחדש את כלכלת מצרים.
יום לאחר השבעתו, הוא אמר כי הביטחון הוא הנושא המרכזי שאליו צריך לשאוף וקרא להפסקת המחאות והשביתות.
בזמן כראש ממשלה הוא מינה בכירים רבים המשתייכים לכנסייה קופטית.
מחלב מינה את תאודורוס השני לתפקיד האפיפיור של הכנסייה הקופטית.
לאחר כניסתו הרשמית של עבד אל-פתאח א-סיסי לנעלי נשיא מצרים, מחלב מונה מחדש לתפקיד ראש הממשלה ב-17 ביוני 2014. ב-19 בספטמבר 2015 הוא התפטר מתפקידו כראש הממשלה.
לאחר התפטרותו ועד היום (2017) הוא יועצו של הנשיא א-סיסי לענייני הפרויקטים הלאומיים.
הוא דובר ערבית, אנגלית וצרפתית.
אבראהים מאח'וס היה פוליטיקאי סורי, חבר מפלגת הבעת'.
כיהן בתפקיד שר החוץ של סוריה למספר כהונות שונות מ-1963 עד 1968, כולל בזמן מלחמת ששת הימים.
גלה מסוריה אחרי מהפיכת התיקונים, והעביר את שארית חייו באלג'יריה, שם עבד כרופא והמשיך לקדם את אידאולוגיית הבעת'.
אבראהים מאח'וס נולד בשנת 1925 בכפר מאח'וס באזור לטקיה, למשפחה עשירה מהעדה העלווית.
הוא למד רפואה באוניברסיטת דמשק, ובזמן לימודיו התנדב לשירות צבאי במלחמת העצמאות נגד ישראל.
עם סיום הלימודים, השתתף בהתנדבות במלחמת העצמאות האלג'יראית נגד צרפת יחד עם חמישה רופאים סורים נוספים, ביניהם גם שותפיו העתידיים לממשלה, נור א-דין אל-אתאסי ויוסוף זועין.
שלושתם היו חברי מפלגת הבעת', ונחשבו חלק מהאגף השמאלי והאידאולוגי במיוחד של המפלגה.
בשנת 1963, שנתיים אחרי נפילת הרפובליקה הערבית המאוחדת, תפסה מפלגת הבעת' את השלטון בסוריה בהפיכה צבאית.
מנהיגי המהפיכה מינו את סלאח א-דין אל-ביטאר לעמוד בראש ממשלה חדשה שהורכבה מחברי מפלגת הבעת' ומנאצריסטים, ואיבראהים מאח'וס מונה לתפקיד שר הבריאות.
עם חוסר היציבות בהנהגת סוריה בשנות השישים, והסכסוכים בין פלגים שונים במפלגת הבעת', הממשלות התחלפו לעיתים קרובות; מאח'וס נשאר בתפקידו בממשלת אמין אל-חאפז שהחליפה את ממשלת אל-ביטאר בנובמבר 1963, אבל נותר מחוץ לממשלת אל-ביטאר השנייה במאי 1964. בספטמבר 1965 מונה יוסוף זועין לראשות הממשלה, ומאח'וס קיבל את תפקיד שר החוץ.
הממשלה הוחלפה שוב בדצמבר עם חזרת אל-ביטאר לראשות הממשלה, עד הפיכת 1966 שבה תפס סופית את ההנהגה הפלג השמאלי הרדיקלי של המפלגה, שאליו השתייך מאח'וס.
אחרי ההפיכה, זועין חזר לראשות הממשלה, ואיתו מאח'וס לתפקיד שר החוץ.
מאח'וס, זועין, ונור א-דין אל-אתאסי שהפך להיות נשיא המדינה, נחשבו מקורבים למנהיג ההפיכה סלאח ג'דיד ובעלי דעות שמאלניות רדיקליות.
יחד עם העובדה ששלושתם היו רופאים ולא אנשי צבא בניגוד לרוב ההנהגה הסורית אחרי ההפיכה, נוצרה מתיחות ביניהם לבין כמה מאנשי הצבא שסלדו מהדעות המרקסיסטיות הרדיקליות שלהם.
גם ניסיונם במלחמת העצמאות האלג'יראית עודד אותם לגישה לוחמנית יחסית נגד ישראל, מתוך הנחה שאם האלג'יראים הצליחו להביס את צרפת, הסורים יוכלו להביס את ישראל.
הממשלה שלהם, אחרי שנפטרו סופית ממתנגדיהם בהפיכת 1966, התפנתה למימוש מדיניות סוציאליסטית רדיקלית של הלאמות, טיהורים, פיקוח ממשלתי ושיתוף פעולה מתהדק עם ברית המועצות.
מלחמת ששת הימים ומהפיכת התיקונים
המתיחות בין סוריה וישראל הלכה וגברה בימי ממשלת זועין, למרות החולשה הברורה של סוריה אחרי שנים רבות של מהפיכות וטיהורים בצבא, שממילא היה קטן ומצויד בנשק סובייטי מיושן, וביקור של מאח'וס ואל-אתאסי במוסקבה בסוף מאי 1967 לא הצליח להשיג תמיכה נוספת.
בנוסף לעימותים תכופים בין חיילים בגבול, ממשלת סוריה גם הקפידה לתמוך כמה שיותר באש"ף, כחלק מאידאולוגיית "המלחמה העממית" בסגנון אלג'יריה ווייטנאם שקסמה לאידאולוגים מרקסיסטים של הבעת' כמו מאח'וס.
הצבא הסורי, ובראשו שר ההגנה חאפז אל-אסד, קיווה שניתן יהיה להמשיך לשמר סכסוך מוגבל של חילופי אש בגבול, ולא להתדרדר למלחמה כוללת.
התקוות האלה התנפצו עם פרוץ מלחמת ששת הימים והתבוסה הסורית המוחלטת בה.
אחרי התבוסה הסורית במלחמה, הוכה קשות מעמדו של סלאח ג'דיד והזרם השמאלי-רדיקלי של הבעת', והתחיל להתחזק יותר ויותר מעמדו של חאפז אל-אסד ומחנה תומכיו, שהתעניינו פחות באידאולוגיה סוציאליסטית וראו בעצמם פוליטיקאים מעשיים ומציאותיים יותר.
תחת לחץ אסד ותומכיו, מאח'וס איבד את תפקיד שר החוץ במרץ 1968 ובסופו של דבר הודח מהממשלה עם הדחת זועין מראשות הממשלה באוקטובר 1968. בנובמבר 1970 חוסל סופית הזרם השמאלי של הבעת' במהפיכת התיקונים של אסד.
ג'דיד, אל-אתאסי וזועין כולם נעצרו ונשלחו לכלא, אבל מאח'וס הצליח בסופו של דבר להשתחרר ויצא לגלות באלג'יריה, שם העביר את שארית חייו.
אחרי שעזב את סוריה, חזר מאח'וס לאלג'יריה ועבד שם כרופא מנתח בבית החולים מוסטפא פאשא בעיר הבירה אלג'יר.
משם הקים מפלגת אופוזיציה סורית חדשה בשם "מפלגת הבעת' הערבית הדמוקרטית הסוציאליסטית".
הוא שמר תמיד על קשרים טובים עם אנשי החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה, איתם הכיר עוד משירותו כמתנדב במלחמת העצמאות האלג'יראית, וטען שנשיא אלג'יריה הווארי בומדיין הזהיר אישית על אסד לא לנסות להתנקש בחייו.
בספטמבר 2013 נפטר מאח'וס באלג'יר, בגיל 88.
אבראהים חג'אזי הוא פוליטיקאי ערבי-ישראלי פעיל מפלגת רע"ם ששימש חבר הכנסת מטעמה בסיעת הרשימה המשותפת במשך כחודש בשנת 2017. הוא חבר בפלג הדרומי של התנועה האסלאמית.
בבחירות לכנסת השבע עשרה, בבחירות לכנסת השמונה עשרה ובבחירות לכנסת התשע עשרה התמודד, בהתאמה, במקומות 46, 111 ו-115 ברשימת רע"מ-תע"ל.
ב-2015 התמודד בבחירות לכנסת העשרים ברשימת הרשימה המשותפת, שקיבלה 13 מנדטים, שלא הספיקו כדי שחג'אזי, מקום 16 ברשימה, יתמנה למחוקק.
ב-20 בספטמבר 2017 נתמנה לחבר הכנסת, לאחר שאוסאמה סעדי התפטר מהכנסת במסגרת הסכם רוטציה שמקיימת הרשימה המשותפת.
חג'אזי הביע נכונות להתפטר מתפקידו כדי להביא למימוש הסכם הרוטציה, שיאפשר את מינויה של ניבין אבו רחמון לחברת הכנסת.
הוא הגיש את התפטרותו עם פתיחת מושב החורף 2017, וכהונתו הסתיימה ב־25 באוקטובר.
אבראהים חאמד הוא טרוריסט פלסטיני פעיל חמאס, שהיה מפקד גדודי עז א-דין אל-קסאם ביהודה ושומרון בימי האינתיפאדה השנייה.
במסגרת תפקידו, תכנן וארגן עשרות פיגועים נגד ישראלים, בהם פיגועי התאבדות קשים.
הוא נחשב למבוקש על ידי מערכת הביטחון הישראלית כבר משנת 1998.
הוא היה המוח מאחורי 90 אחוזים מפיגועי ההתאבדות במהלך האינתיפדה השנייה.
חאמד הפעיל את חוליית סילואן, ופעל להוצאת פיגועים נגד יעדי תשתית אסטרטגיים, כגון מסילות רכבת, בניינים מרכזיים ומאגרי דלק.
חאמד נעצר על ידי ישראל ב-2006 ומאז מרצה עשרות מאסרי עולם בכלא בעוון טרור ורצח.
בין הפיגועים עליהם היה אחראי:
פיגוע ההתאבדות הכפול ברחוב בן-יהודה בירושלים ב-1 בדצמבר 2001, במהלכו התפוצצו שני מחבלים מתאבדים והביאו למותם של 11 ישראלים ולפציעתם של כ-180.
פיגוע ההתאבדות בקפה מומנט בירושלים ב-9 במרץ 2002, בו נרצחו 11 ישראלים ונפצעו 65.
פיגוע ההתאבדות במועדון השפילד קלאב בראשון לציון ב-7 במאי 2002, בו נרצחו 15 ישראלים ונפצעו 57.
פיגוע התופת באוניברסיטה העברית בירושלים ב-31 ביולי 2002, בו נרצחו 9 אנשים וכ-100 נפצעו.
פיגוע התופת בחוות הדלק והגז פי גלילות ב-23 במאי 2002, בו לא היו נפגעים.
כדי להקשות על לכידתו ועל סיכול פיגועיו, הקפיד חאמד על מידור ברמה גבוהה, ועמד בקשר רק עם פעילים מעטים למדי.
הוא הוציא לפועל פיגוע כל כמה חודשים, ולאחר מכן היה נעלם.
לפי מסעב חסן יוסף כוחות הביטחון חיפשו את חאמד במשך שמונה שנים.
מסעב זיהה אותו במקרה לא רחוק מבית המחסה שלו.
חאמד נעצר ב-23 במאי 2006 בשכונת אל-באלוע ברמאללה במבצע משותף של השב"כ, הימ"מ, דוכיפת וחיל ההנדסה הקרבית של צה"ל.
המבצע כלל נוהל סיר לחץ בו החל דחפור D9 משוריין (או יעה אופני) בניגוח קירות הבית בו הסתתר.
מיד לאחר ניגוח דלת הכניסה, נכנע חאמד לכוחות הימ"מ.
ב-27 ביוני 2012 הורשע חאמד ברציחתם של 46 ישראלים ובפציעתם של יותר מ-400 אנשים, וב-1 ביולי גזר עליו שופט בית הדין הצבאי בעופר 54 מאסרי עולם.
ישראל סירבה לשחרר אותו בעסקת שליט באוקטובר 2011, ובעסקאות החטופים במהלך מלחמת חרבות ברזל (בינואר ובאוקטובר 2025).
אבראהים ג'ורג' ח'יראללה היה ממייסדי הקהילה הבהאית בצפון אמריקה.
תחילת חייו ואימוץ הדת הבהאית
הוריו היו חברים בכנסייה האורתודוקסית המלכיתית.
ח'יראללה ואחותו כמעט ולא הכירו את אביהם, שנפטר כאשר ח'יראללה היה בן שנתיים.
ב-1866 החל ח'יראללה ללמוד רפואה בקולג' הסורי הפרוטסטנטי.
מאחר שהיו מעט מאוד עבודות זמינות בסוריה עבור אלו שרכשו חינוך מערבי, ח'יראללה עבר למצרים, בה היה מחסור בעובדים משכילים.
הוא לימד שנה באקדמיה האמריקאית הפרוטסטנטית באלכסנדריה, ובין השאר עסק גם בסחר בכותנה ובסוכר, החזיק בחנות לאריגים והיה קבלן עבודות ציבוריות.
ח'יראללה נישא לסורית נוצרייה, ולשניים היו שתי בנות, נאביהה ולביבה, ובן בשם ג'ורג' אבראהים.
לאחר מות אשתו, ח'יראללה נישא בשנית לאישה קופטית, אך הנישואים כשלו והשניים התגרשו.
בהמשך, ח'יראללה נישא שוב לאישה יוונייה.
ח'יראללה התעניין מאוד בקסם והאמין שחזרה על פסוקים מהתנ"ך תוכל לעזור לו להשיג כל מה שחפץ בו.
כחלק מחיפושיו אחר כוחות קסם, ח'יראללה פגש ב-1889 קוסם שעסק בקסם שחור, וזה ניסה לשכנע אותו לוותר על רעיונותיו להשיג כוחות קסם והציע לו לפגוש את חאג'י עבד אלכרים-י-טהראני, שהיה ידוע בזכות עיסוקו בקסם לבן.
טהראני דרש מח'יראללה לשרוף את ספריו שעסקו בקסם השחור, קיבל אותו כתלמידו והחל ללמד אותו אודות הדת הבהאית.
ח'יראללה התעניין מאוד בדת ונפגש עם טהראני באופן יומיומי במשך שנתיים.
במהלך הזמן הזה, ח'יראללה קיבל הדרכה לגבי עקרונות הדת ועובדות היסטוריות שקשורות בה.
לאחר שנתיים של לימוד, ח'יראללה הפך לבהאי, ובכך היה ככל הנראה לסורי הנוצרי הראשון שהמיר את דתו לדת הבהאית.
התלהבותו של ח'יראללה מהדת החדשה הובילה אותו לספר לאחרים אודותיה.
הוא הכיר לטהראני את חברו הטוב, אנטון חדאד, ועד מהרה רצה חדאד ללמוד את כתביו של בהאא אללה.
המעבר לארצות הברית ולימוד הדת
אימוץ הדת החדשה לא הסיט את ח'יראללה משאיפותיו להשיג כוחות קסם.
ח'יראללה האמין שהדת הבהאית העניקה לו את היכולת לגלות את סודות הטבע ושאף להיות ממציא.
ח'יראללה ראה בארצות הברית הזדמנות לקדם את המצאותיו וטהראני תמך בתוכניתו לנסוע למערב.
השניים הסכימו ביניהם שעל ח'יראללה לנסוע לניו יורק ולהזמין אנשים לאמץ את הדת.
טהראני עזר לח'יראללה לשכנע את חדאד לנסוע איתו וככל הנראה מימן את הנסיעה.
ח'יראללה הגיע לניו יורק בדצמבר 1892. הוא התיישב בשיקגו והחל ללמד באופן פעיל אודות הדת והעביר שיעורים אותם כינה שיעורי "מחפשי האמת".
בתוך שנתיים ח'יראללה העביר את רשמיו לעבד אלבהאא' ודיווח לו על ההצלחה יוצאת הדופן של מאמציו.
ב-1895 ח'יראללה עבר לקנושה, ויסקונסין, שם החלה להתגבש קהילה בהאית, והמשיך להעביר שיעורים.
בשנה שלאחר מכן דווח כי מספר המאמינים בשיקגו וקנושה נאמדו במאות.
ח'יראללה גם ביקר בקנזס סיטי, ניו יורק, אית'קה ופילדלפיה, שם הצליח לזכות בעוד כמות גדולה של תומכים.
ח'יראללה טען שהצליח לגרום בשנתיים הראשונות בלבד לעבודתו לכאלפיים אמריקאים להמיר דתם לדת הבהאית.
כ-700 חיו בשיקגו, בין 250 ל-300 בקנושה, רסין ומילווקי, 400 בניו יורק והשאר בבוסטון וערים גדולות אחרות.
במשך חמש שנים התעמולה של ח'יראללה התבצעה בשקט, אך בהתמדה וללא הפרעה ומבלי למשוך הרבה תשומת לב מחוץ לארצות הברית.
בשל הצלחתו להפיץ את תורתו של בהאא' אללה במערב, חי'ראללה קיבל מעבד אלבהאא' את הכינויים "הכובש של אמריקה", "קולומבוס השני" ו"פטר של בהאא'".
הפרסום הראשון של ח'יראללה הוא "זא-תי-את-אללה" (Za-ti-et Al-lah)- הזהות והאישיות של אלוהים.
בחיבורו הציג ח'יראללה את התפיסה שלו את אלוהים.
הוא השתמש במונחים נוצריים של אינדיבידואליות ואישיות כדי לבטא את הרעיון הבהאי של המהות של אלוהים.
בדרך זו, ח'יראללה הפך את הרעיון הבהאי של אלוהים למובן יותר עבור הקהל הצפון-אמריקאי.
ח'יראללה סיים את החיבור בכמה ציטוטים מהתנ"ך שתמכו בטיעונו.
הצלחתו של החיבור והעניין ההולך וגובר בדת הבהאית הובילו את חי'ראללה לכתוב ב-1887 את "באב-אד-דין" (Báb-ed Dín).
ח'יראללה ערך בהרצאות שהעביר שינויים בדוקטרינה הבהאית כדי להתאימה לטעם האמריקאי ולתרום להבנתה.
בולט במיוחד הוא שימושו בנבואות התנ"ך.
בכל עבודותיו ח'יראללה ניסה להראות כיצד הדת הבהאית היא התגשמות הנבואות התנכיות, ובההא' אללה הוא חזרתו של ישו.
ח'יראללה תקף את עקרונות הנצרות האמריקאית שראתה את משימתו של ישו במונחים של הושעת אנשים מחטא.
ח'יראללה ראה את משימתו של ישו בהטפה לבשורות הטובות של ממלכתו של האל.
מי שבחר ללמוד במסגרת השיעורים הפרטיים שהעביר ח'יראללה, היה צריך להקדיש לכך זמן רב שכן השיעורים דרשו 12–13 מפגשים שבועיים בערבים, והם נמשכו בדרך כלל אל תוך הלילה.
השיעורים שח'יראללה העביר התחילו בעיסוק במחשבה ובנפש והמשיכו בעיסוק בנושאים דתיים עדכניים.
שלושת השיעורים האחרונים עסקו בדת הבהאית, כאשר היא הוצגה כהתגשמות נבואה תנכית.
התלמידים למדו שבההא' אללה היה התגלמותו של האל ועבד אלבהאא' הוצג כבנו של האל ושיבתו של ישו.
בסופם של השיעורים התלמידים נתבקשו לחתום על הודאת אמונה הממוענת לעבד אלבהאא'.
אלו שסיימו את השיעורים נודעו כיודעי האמת.
המשיכה לשיעורי "מחפשי האמת" לא נבעה רק מתוכן השיעורים, אלא אישיותו של ח'יראללה גם כן הייתה משמעותית.
ח'יראללה נודע כאדם מרתק ואינטליגנט ונתפס בעיני אנשים כנלהב וכן.
גם המסתורין שיחק תפקיד משמעותי במשיכה של אנשים לשיעוריו של ח'יראללה.
אף על פי שח'יראללה הכחיש שתורתו החדשה היא סודית, ככל הנראה רבים מ"מחפשי האמת" חשו שהם נכנסים לחברה סודית.
העלייה לרגל לעכו וההיפרדות מעבד אלבהאא'
ב-1898 הפילנתרופית פיבי הרסט אימצה את הדת הבהאית והביעה את כוונתה לבקר את עבד אלבהאא' בארץ הקודש.
הרסט הזמינה כמה מאמינים, וביניהם ח'יראללה ואשתו, והחלה לארגן את עלייתם לרגל לעכו.
יחד עם עוד מאמינים אמריקאים, ביניהם לואה גטסינגר ומאי בולס, הקבוצה הגיעה לעכו.
ב-1899 שרידי גופתו של הבאב הגיעו לעכו לידיו של עבד אלבהאא'.
באותה שנה, עבד אלבהאא' הגיע להר הכרמל, מקום שנבחר על ידי בהאא' אללה, והניח שם את אבן היסוד למבנה הקבר של הבאב.
עבד אלבהאא' לווה על ידי חי'ראללה, ובכך ניתן לו הכבוד להיות האדם היחיד שליווה את עבד אלבהאא' במעמד זה.
עם זאת, בעלייה לרגל לעכו נזרעו הזרעים הראשונים של הניכור בין ח'יראללה לבין עבד אלבהאא'.
במהלך המסע ח'יראללה הבחין בחיכוך בין עבד אלבהאא' לאחיו, מירזא מחמד עלי.
במהלך מסעו של ח'יראללה, אנטון חדאד נשאר בארצות הברית והיה כעת מוכר בקרב הבהאים, ובשל כך היווה מתחרה עבור ח'יראללה להיות הסמכות בקהילה הבהאית האמריקאית.
בנוסף, האמריקאים הבהאים לא היו צריכים עוד לפנות לח'יראללה לשם הדרכה, אלא יכלו לכתוב באופן ישיר לעבד אלבהאא'.
ח'יראללה שלח איום לפיו אם עבד אלבהאא' לא יעזור לו עם תמיכה כספית מהמאמינים, לא ימנה אותו לראש הקהילה הבהאית בארצות הברית, לא יאשר את פרסום הספר שכתב ואת תרגומו לפרסית, או שלא יתכחש לאלו שהפריכו את הוראתו של ח'יראללה, הוא יפנה נגדו ויעבור לתמוך באחיו.
ח'יראללה קיבל מחדאד מכתב שנכתב עבורו על ידי עבד אלבהאא'.
במכתב נרשם כי ח'יראללה, או אף מורה אחר, לא צריכים לצפות להתמנות לתפקידי הנהגה, שכן בהאא' אללה אסר על כך שבדת הבהאית יכהנו אנשי דת.
בכך, התקווה של ח'יראללה לקבל מינוי רשמי בקהילה הבהאית האמריקאית נגוזה.
הדרך היחידה דרכה יכול היה להחזיק בסמכות הייתה להסית את הבהאים נגד עבד אלבהאא'.
אף על פי שהבהאים במזרח התיכון ואיראן התעלמו ממחמד עלי, אחיו של עבד אלבהאא', ח'יראללה הרגיש שייתכן שיהיה ניתן לשכנע את האמריקאים בתוקף סמכותו.
ח'יראללה חש מאוים גם מהזוג אדוארד ולואה גטסינגרס.
הזוג ידע על הסתירות הקיימות בין תורתו של ח'יראללה לזו של עבד אלבהאא'.
מאחר שחשש שהזוג יחשוף את טעויותיו, ח'יראללה ניסה לחתור תחת השפעתם בקהילה על ידי כך שהטיל ספק בצורה פומבית בהבנתם את הדת והתמריצים שלהם ללמדה.
חי'ראללה הצטרף לסיעתו של מחמד עלי, גינה את עבד אלבהאא' והחל לטעון שאין לו את הסמכות שהוא טוען שהוא מחזיק בה.
בספרו, "בהאא' אללה" (Behá'u'lláh), ח'יראללה טען שאחיו של עבד אלבהאא' שווים לו במעמדם.
בהמשך, מחמד עלי החל לשלוח לח'יראללה מכתבים בהם פירט את מעשיו הרעים של עבד אלבהאא'.
לאחר עריקתו של ח'יראללה, עבד אלבהאא' נקט במספר צעדים בניסיון לצמצם את השפעתו של ח'יראללה בארצות הברית.
בקיץ 1900, טהראני ביקר בארצות הברית וניסה להשיב את ח'יראללה לסיעתו של עבד אלבהאא'.
בנובמבר של אותה שנה, חאג'י מירזא חסן מח'ורסאן, תומך אדוק של עבד אלבהאא', איים על חי'ראללה שיחזור בו מכפירתו ויחזור לתמוך בעבד אלבהאא'.
ח'יראללה הגן על עמדתו אל מול תומכיו של עבד אלבהאא' בשני חיבורים שנקראו "עובדות עבור בהאים" (Facts for Behaists) ו"שלוש השאלות" (The Three Questions).
הקהילה התפצלה לשניים, בעוד רוב הקהילה הבהאית בארצות הברית תמכה בעבד אלבהאא'.
הקהילה שהייתה נאמנה לעבד אלבהאא', ניתקה את קשריה עם ח'יראללה.
רוב המאמינים האמריקאים, אפילו אלו שח'יראללה לימד בעצמו, נטשו אותו בשל כפירתו.
הווארד מקנט, שניסה להישאר נייטרלי במהלך המשבר, גם כן ניתק קשר עם ח'יראללה.
מבלי ההנהגה של מקנט, התומכים הבודדים של ח'יראללה בניו יורק חדלו מלהיות מאורגנים.
תמיכה בח'יראללה המשיכה להתקיים בשיקגו ובמיוחד בקנושה.
ח'יראללה העריך שמספר התומכים בו לאחר המשבר עמד על 300 איש, אך הודה שהרוב נשארו עם עבד אלבהאא'.
הבהאים מסבירים את עריקתו של ח'יראללה בכך שהוא הונע על ידי גאווה, התעוור כתוצאה מהצלחתו הגדולה בצפון אמריקה ושאף לשליטה מוחלטת על האמונות והפעילויות של תלמידיו.
ח'יראללה המשיך להציע ללמד את מי שהיה מעוניין בכך, אך בעוד בתחילת דרכו הצליח להמיר מאות תוך שנים ספורות, כעת הצליח להמיר מספר מצומצם מאוד של אנשים.
ח'יראללה לא היה יכול עוד ללמד שעבד אלבהאא' מהווה את חזרתו של ישו, ומאחר ומחמד עלי לא טען לסמכות מיוחדת או ליכולת כלשהי, הוא לא יכול היה לטעון את הטיעון הזה לגביו.
הספר האחרון של ח'יראללה היה ניסיון אחרון להחיות את התנועה שלו.
Why do you believe not in Christ!" מ-1917 מכיל הפרכה של התקפות של שלושה מיסיונרים פרוטסטנטים כלפי הדת הבהאית.
ההיפרדות של ח'יראללה מהקהילה הבהאית היוותה מכה לקהילה בצפון אמריקה.
עבור אחדים, האמונה התנפצה והם עזבו את הדת הבהאית.
רוב חברי הקהילה הפכו לא פעילים.
בודדים נשארו חברים פעילים בקהילה הבהאית ואלו היו מי שפנו לכתביו של בהאא' אללה ובנו מחדש את הדת הבהאית בצפון אמריקה.
אבראהים בן מוחמד היה הבן של נביא האסלאם מוחמד ומאריה אל-קבטיה.
לפי גרסה אחת הוא נפטר בגיל שנה ו-6 חודשים, אחרים טוענים שהוא נפטר בגיל שנה ו-4 חודשים, בעוד שיש הגורסים כי הוא נפטר בגיל שנה ו-10 חודשים.
אבראהים עקיל , המוכר גם בשם אל-חאג' תחסין או בשמו הבדוי אל-חאג' עבד אל-קאדר, היה טרוריסט לבנוני ובכיר בארגון חזבאללה.
היה חבר במועצת הג'יהאד, המפקחת על הפעולות הצבאיות ופעולות הביטחון של הארגון.
עקיל שימש מפקד מערך המבצעים ויש שהחשיבו אותו כרמטכ"ל חזבאללה בפועל.
לאחר ההתנקשות בפואד שוכר התקדם עקיל והפך לאישיות הצבאית מספר שתיים בחזבאללה.
בספטמבר 2024 נפגע ב"מתקפת הביפרים", ושלושה ימים לאחר מכן נהרג בסיכול ממוקד של צה"ל במבצע חיצי הצפון, בעת שנועד עם מפקדי כוח רדואן במרתף בביירות.
בשנות ה־80 היה עקיל פעיל מרכזי של ארגון הג'יהאד האסלאמי, זרוע טרור של חזבאללה.
הארגון ביצע את הפיגוע בשגרירות ארצות הברית בביירות (ב־18 באפריל 1983) שבו נהרגו 63 אנשים, ואת הפיגועים בבסיסי הכוח הרב-לאומי בביירות שגרמו למותם של 305 אנשים.
בשנות השמונים היה אחראי ל.
בספטמבר 1997 היה מעורב בפיקוד על כוח חזבאללה שטמן מארב לכוח של שייטת 13 הישראלית באסון השייטת.
ב־4 בפברואר 2000, בזמן המערכה ברצועת הביטחון, שיגרו מסוקי אפאצ'י טילי הלפייר לעבר מכוניתו של עקיל בכפר באריש, שהיה באותה העת מפקד גזרת דרום לבנון בחזבאללה (או מפקד הגזרה המערבית בדרום לבנון).
הטיל הראשון פגע בחלק האחורי והעיף אותו מהמכונית.
הוא נמלט והתחבא מאחורי מבנה.
לאחר מכן הטיל השני השמיד את המכונית.
לאחר שזוהה מסתתר, טיל נוסף נורה לעברו ופגע בקיר.
עקיל נפצע באורח קל ונחלץ מהאירוע.
בקיץ 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה, היה עקיל אחראי לתיאום המודיעיני בין חזבאללה לצבא סוריה.
בספטמבר 2006, בעת ששימש כראש שירות הביטחון והביון של הארגון, דווח בעיתון "Intelligence Online" שעקיל, חסן נסראללה ומוסטפא בדר א-דין ביקרו בצפון קוריאה במשך מספר חודשים לצורך אימונים, בין שנות ה־80 לשנות ה־90 המוקדמות.
ב־21 ביולי 2015 סומן עקיל על ידי מחלקת האוצר של ארצות הברית כבעל קשרים הדוקים להנהגת ארגון חזבאללה, וכפועל למענו או מטעמו, לצד בכירים נוספים בארגון – מוסטפא בדר א-דין, פואד שוכר ועבד א-נור שעלאן.
במאי 2016, לאחר הריגתו של מוסטפא בדר א-דין, עקיל ופואד שוכר היו שני המועמדים לרשת את תפקידו כרמטכ"ל חזבאללה.
יש שהחשיבו אותו כרמטכ"ל חזבאללה בפועל.
ב־10 בספטמבר 2019 מחלקת המדינה של ארצות הברית הגדירה אותו כמחבל עולמי שהוכרז באופן מיוחד.
ב־18 באפריל 2023 הציעה תוכנית פרס של עד 7 מיליון דולר למי שימסור עליו מידע.
עקיל שימש מפקד מערך המבצעים בארגון ואחראי על כוח רדואן בין היתר במלחמת חרבות ברזל.
הוא עמד בראש הפרויקט של חזבאללה לחפירת מנהרות בלבנון.
על שמו של עקיל, המכונה עבד אל-קאדר, נקרא הטיל הבליסטי קאדר 1.
ב-17 בספטמבר 2024 הוא נפצע במתקפת הביפרים ושוחרר מבית החולים שלושה ימים לאחר הפציעה.
ביום השחרור נהרג בתקיפה ממוקדת של חיל האוויר הישראלי ברובע הדאחייה, יחד עם שרשרת הפיקוד של כוח רדואן, במסגרת מבצע חיצי הצפון.
מייג'ור גנרל אבראהים פואד נַסָּאר היה מנהיג צבאי ופוליטי מצרי, שכיהן כראש המודיעין הצבאי בזמן מלחמת יום הכיפורים, בשנים 1972–1975. לאחר מכן שימש גם כראש המודיעין הכללי של מצרים בשנים 1981–1983.
בשנת 1944 סיים לימודים במכללה צבאית.
לאחר מכן, הצטרף לחיל מודיעין אותות ומאוחר יותר עבד כמורה בבית הספר למודיעין אותות.
הוא סיים את לימודיו במכללת המלחמה המצרית בשנת 1944.
במהלך מלחמת יום הכיפורים שימש כראש המודיעין בצבא המצרי בשנים 1972–1975. לאחר מכן מונה מטעם הצבא למושל מחוז הים האדום (מרץ 1976 – נובמבר 1976) ולאחר מכן היה מושל צפון סיני (דצמבר 1976 – אוגוסט 1978).
כיהן גם כראש המודיעין הכללי המצרי (1981–1983).
אבראהים חאתמי-כיא (בפרסית: ابراهیم حاتمیکیا; נולד ב-23 בספטמבר 1961) הוא תסריטאי ובמאי איראני.
הוא התפרסם בעיקר בסרטיו על מלחמת איראן–עיראק.
אבראהים חאתמי-כיא נולד ב-1961 בטהראן לאב פרסי ואם אזרית.
לאחר סיום בית הספר, הוא התחיל לימודים באוניברסיטת טהראן בו למד אמנות הקולנוע.
הוא החל את הקריירה בסרטים תעודיים קצרים על מלחמת איראן–עיראק.
בהמשך, לאור הניסיון שרכש בעריכת סרטים ובהיותו בחזית הלחימה, החל לכתוב תסריטים לסרטים ולעסוק בבימוי.
בשנת 1989 זכה לראשונה בפרס בפסטיבל הקולנוע האיראני.
בשנת 1994 נסע לבוסניה וצילם סרט על אירועי המלחמה שם.
בסך הכול הוא זכה ביותר מעשרה פרסים בפסטיבלי קולנוע באיראן.
את מרב הפרסים קיבל עבור הבימוי ועבור התסריט.
כמה מסרטיו נאסרו תחילה להקרנה באיראן בעקבות דרישות הצנזורה, אך כעבור מספר שנים הקרנתם יצאה לפועל.
בשנת 2018 הוא צילם את הסרט "זמן דמשק", על אירועי המלחה בסוריה ועל הפעילות האיראנית באזור.
אבראהים סנגארה הוא כדורגלן איבוארי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת נוטינגהאם פורסט ובנבחרת חוף השנהב.
סנגארה החל את הקריירה המקצוענית שלו בטולוז מליגת העל הצרפתית, במדיה ערך 80 הופעות ליגה והבקיע שני שערים.
ב-28 בספטמבר 2020 חתם סנגארה על חוזה לחמש עונות בפ.ס.וו.
ב-18 באוקטובר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-0 על זוולה במסגרת הליגה.
ב-31 בינואר 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 3-1 לפיינורד במסגרת הליגה.
בעונתו הראשונה במועדון ערך 29 הופעות ליגה, בהן הבקיע שער אחד.
ב-1 בספטמבר 2023 חתם בנוטינגהאם פורסט.
ב-18 באוקטובר 2015 ערך סנגארה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת חוף השנהב, בהפסד 2-1 לנבחרת גאנה במסגרת מוקדמות אליפות האומות האפריקאיות לשנת .
במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
הוא היה חלק מסגל נבחרת חוף השנהב בטורניר גביע אפריקה לאומות 2019, וערך שתי הופעות בטורניר.
הוא נכלל בסגל נבחרת חוף השנהב לקראת טורניר גביע אפריקה לאומות 2021.
נכלל בסגל נבחרת חוף השנהב לטורניר גביע אפריקה לאומות 2023.
אִבְּרַאהִים דֵסוּקִי בַּאשַׁא אַבַּאזַה היה פוליטיקאי מצרי, כיהן במספר תפקידי שר וסגן שר, לרבות שר החוץ.
אבאזה נולד בכפר ע'זאלה שבמחוז א-שרקיה (כיום משויך לא-דקהלייה), ולכן כונה בשם אל-ע'זאלי אבאזה.
למד בבית הספר היסודי של א-נאסרייה ובתיכון אל-ח'ודייווייה.
סיים לימודיו בבית הספר למשפטים בשנת 1912.
ראשית פעילותו הפוליטית, בדומה לרבים מהסטודנטים באותה העת, החלה בבית הספר למשפטים, אז החל התקשרותו עם אגודת הסטודנטים שבראשה עמד באותה העת עומר לוטפי.
הוא כתב בביטאון המפלגה הלאומית (אל-וטני) והיה חותם את מאמריו בשם אל-ע'זאלי אבאזה.
אבאזה השתתף בהפגנה המפורסמת של הסטודנטים למשפטים ב-9 בנובמבר 1908.
מפלגת אל-ופד ומפלגת הליברלים החוקתיים
לאחר שסיים את התואר במשפטים עבד אבאזה כפקיד, ועם עליית התנועה הלאומית בהנהגת סעד זע'לול בשלהי 1918, השתתף, יחד עם צעירים נוספים מהמפלגה הלאומית, כולל מוסטפא א-נחאס פאשה וחאפז עפיפי, במאמצי מפלגת אל-ופד להשגת עצמאות מצרית.
אבאזה התפטר מהמפלגה הלאומית כדי להצטרף למפלגת אל-ופד, ובה נשאר חבר עד למשבר העמוק במפלגה עקב המשא ומתן עם הבריטים, משבר שהוביל לפילוג הגדול ולהקמת מפלגת הליברלים החוקתיים בסוף 1922. ב-10 בנובמבר 1922 נבחר אבאזה למזכיר עוזר במפלגה.
אבאזה נבחר לחבר בבית הנבחרים המצרי מטעם מחוז הבחירה ברדין.
הוא מונה לראשונה לשר בממשלתו הראשונה של חוסיין סירי ב-26 ביוני 1941, אז כיהן כשר לעניינים חברתיים.
ממשלתו של סירי התפטרה חודש אחד לאחר מכן, אך גם בממשלתו השנייה הוסף אבאזה לכהן בתפקיד זה עד ל-4 בפברואר 1942.
בממשלתו הראשונה של אבראהים עבד אל-האדי מונה אבאזה לשר החוץ ב-28 בדצמבר 1948. בהמשך, בשל מצב החירום ששרר במדינה, הועבר לכהונה אחרונה במשרד התחבורה ותחתיו מונה שוב אחמד ח'שבה לשר החוץ.
בתיק התחבורה החזיק עד ל-25 ביולי באותה שנה.
כשר הווקף כיהן פעם נוספת בממשלתו של חוסיין סירי בין 26 ביולי ל-3 בנובמבר 1949.
בנוסף לתפקידים אלה, היה גם לסגן שר ארבע פעמים.
אבאזה כתב מאמרים פוליטיים רבים בנושא הלאומיות בעיתונים מצריים תחת השם אל-ע'זאלי אבאזה, ולעיתים גם תחת השם דסוקי באשא אבאזה.
הוא הקים תנועה ספרותית שנודעה בשם "ועידת סופרי הערביות" (جماعة أدباء العروبة).
איברהים דסוקי נמנה עם משפחת אבאזה המצרית.
אחיו הוא המשורר עזיז אבאזה, ובין בניו הסופר והעיתונאי ת'רוות אבאזה וד"ר שאמל אבאזה, חבר פרלמנט.
אבראהים אל-ג'עפרי שנולד בשם אבראהים עבד אל-כרים אל-אשייקר שימש כראש ממשלת עיראק בתקופת ממשלת המעבר בין השנים 2005–2006 ובנוסף כיהן כשר החוץ בין השנים 2014–2018. אל-ג'עפרי היה הדובר של מפלגת הדעווה האסלאמית והיה ממתנגדיו הבולטים של סדאם חוסיין.
אבראהים אל-ג'עפרי נולד בעיר כרבלא ב-1947 ואחרי סיום לימודיו התיכוניים בעיר עבר ללמוד רפואה באוניברסיטת מוסול וב-1974 קיבל ממנה תואר דוקטור לרפואה.
עם סיום לימודיו, חזר לכרבלא והחל בפעילות פוליטית במסגרת מפלגת הדעווה, שאליה הצטרף כבר ב-1968. בסוף שנות ה-70, החריף הסכסוך בין מפלגת הדעווה למפלגת הבעת' וסדאם חוסיין אף הורה על עונש מוות לפעילי מפלגת הדעווה.
כתוצאה מכך, אל-ג'עפרי נאלץ לעזוב עם משפחתו לאיראן, שם עבד עם מועצת המהפכה האסלאמית בעיראק שתמכה באופוזיציה העיראקית.
כדי להגן על משפחתו מפני המשטר העיראקי, שינה את שם המשפחה מאל אשייקר לאל-ג'עפרי.
מאוחר יותר עבר ללונדון, שבה המשיך בפעילותו הפוליטית והפך לדובר של מפלגת הדעווה.
בשהותו מחוץ לעיראק, היה חבר בתנועות אופוזיציה עיראקיות בגלות ומיקד את העיסוק הפוליטי שלו בגיבוש "הזהות העיראקית השיעית".
כנציג מפלגת הדעווה יצר קשרים עם מפלגות עיראקיות אחרות בגלות במטרה לתכנן את עתידה הדמוקרטי של עיראק.
תחילה התנגד להתערבות בינלאומית בדיכוי המשטר הדיקטטורי של סדאם חוסיין וסבר כי יש להפיל את המשטר בכוחות עיראקיים עצמיים.
הוא ראה בהתערבות האמריקנית החלשת מעמדן של מפלגות האופוזיציה בעיני העם העיראקי.
ג'עפרי קרא למפלגות האופוזיציה ליצור עמדה מאוחדת נגד משטר סדאם וביקש להקים ממשלה שתייצג את כלל המגזרים והדתות בעיראק.
לתפיסתו, הסונים, השיעים והכורדים הם שלושה מרכיבים עיקריים בחברה העיראקית ומטרתו היא החלפת המשטר הדיקטטורי של סדאם חוסיין בשיטת ממשל רב-מפלגתית מבוססת חוקה.
לאחר יותר מ-20 שנות גלות, עם הפלת משטרו של סדאם חוסיין חזר אל-ג'עפרי לעיראק.
ביולי 2003 מונה כחבר במועצת הממשל העיראקית וביוני 2004 הפך לסגן נשיא בממשלה בראשות איאד עלאווי.
בינואר 2005 נערכו הבחירות הכלליות הראשונות בעיראק לאחר הפלישה האמריקנית, שבמסגרתן עלתה הברית העיראקית המאוחדת ובמרכזה מפלגת הדעווה כך שלבסוף ב-3 במאי 2005 מונה באופן רשמי לראש ממשלת המעבר העיראקית.
סקר דעת קהל שנערך באותה התקופה בין אזרחי עיראק הראה כי אל-ג'עפרי זכה לאהדה רבה בקרב הציבור ונתפס כדמות מאחדת שבכוונתה להשיב את הערבים הסונים למרחב הדמוקרטי לאחר שהודרו ממנו במסגרת מדיניות הדה-בעת'יפיקציה, אף על פי כן עלייתו של ראש ממשלה שיעי יצרה חששות בקרב מיעוטים כגון הכורדים והערבים הסונים.
כראש ממשלה, הביע אל-ג'עפרי תמיכה בכוחות האמריקניים ובנוכחותם בעיראק בעקבות הפלישה האמריקנית למדינה ולצד זאת פעל לחיזוק הקשרים עם המדינות השכנות לעיראק, בהן איראן.
אל-ג'עפרי נקט בגישה רפורמיסטית וראה בהשבעתו לראשות הממשלה כצעד ראשון בתהליך דמוקרטי שעיראק עתידה לעבור.
אל-ג'עפרי ראה בעלייתו לשלטון כמייצגת שינוי יסודי בעיראק במסגרתו הן הערבים השיעים והן הכורדים יזכו ליכולת השפעה, זאת לאחר שנים של דיכוי בידי המשטר של סדאם.
הוא שאף להרחיב את האוטונומיה הכורדית בתוך המסגרת הפדרטיבית העיראקית מבלי לסכן את שלמות המדינה.
עם זאת, הצהרותיו לא הציגו באופן חד משמעי וברור את עמדתו בנושאים מרכזיים כמו מעמד הדת במדינה, הוא הצהיר על כך שעיראק צריכה להיות מדינה דמוקרטית שלא תאמץ את מעמד הדת במדינה כמו באיראן.
לאורך השנים, הביעו מתנגדיו של אל-ג'עפרי ביקורת וחשדות בנוגע לקשריו עם איראן וטענו שהוא עלול להוביל לשיטת ממשל דומה לזו הנהוגה באיראן, המבוססת על שלטון של חכמי ההלכה.
בנוסף, אל-ג'עפרי ספג ביקורת עקב זיהויו עם מפלגת הדעווה, המפלגה הפוליטית השיעית הראשונה והחשובה בעיראק.
מתנגדיו מציינים לחובתו שברח מעיראק בשעתה הקשה, בתקופת שלטונו של סדאם חוסיין בשלטון.
מבקריו הפוליטיים של אל-ג'עפרי טוענים כי תקופת כהונתו כראש ממשלת עיראק הייתה אחת התקופות האלימות והעקובות ביותר מדם בעיראק מאז הפלת שלטון סדאם חוסיין.
בתקופת שלטונו הייתה עליה ניכרת באלימות העדתית וההתקוממות בעיראק ועלו אף עדויות על כליאה, עינוי והריגה של ערבים סונים בידי שיעים וכן, קריאות של הסונים לאו"ם ולארגוני זכויות אדם לגינוי הפרת זכויות האדם שבוצעו בתקופה זו.
כל אלו הובילו את מבקריו לייחס לאל-ג'עפרי את חוסר היכולת והעדר הכוח למגר את העלייה באלימות וראו בממשלתו שותפה לטיהור עדתי.
על אף ניצחונו בבחירות ב-2006, היה אל-ג'עפרי מזוהה עם כישלון מיגורה של האלימות בעיראק ועם כישלון שיפור השירותים לאזרחים ועל כן נתקל בהתנגדות מצד הסונים והכורדים להמשך כהונתו כראש ממשלה.
לאחר לחץ רב שהופעל עליו במערכת הפוליטית הפנימית וכן, לחץ מצד ארצות הברית, הוא נאלץ לבסוף לפרוש מהתפקיד באפריל 2006.