tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התוכנית, שנקראה על שם הכינוי של מרכז רוקפלר, ציון הדרך בניו יורק שבו ממוקמים אולפני NBC רדיו סיטי, הייתה תוכנית החדשות הראשונה של NBC שהושקה בשעות הפריים טיים כמעט בשני עשורים.
NBC ביטלה את רוק סנטר ב-10 במאי 2013, בשל דירוגים נמוכים.
בנוסף, הרשת התקשתה למצוא משבצת זמן קבועה לתוכנית.
התוכנית האחרונה שודרה ב-21 ביוני 2013.
ויליאמס דווח כמי שהרגיש "מושפל" מביטול התוכנית.
בספטמבר 2015, ויליאמס חזר לשידור כמגיש הראשי של MSNBC.
אירועי חדשות שויליאמס סיקר עבור MSNBC כללו את ביקור האפיפיור פרנציסקוס בארצות הברית; את הירי במכללה הקהילתית אומפקווה; ואת פיגועי הטרור בפריז, סן ברנרדינו, בריסל, וניס.
בינואר 2016, ויליאמס הוסיף את תפקיד המגיש הראשי לבחירות עבור MSNBC והופיע לראשונה בתפקיד זה במהלך סיקור הקאוקוס של איווה ב-2016.
כחלק מתפקידיו כמגיש ראשי, ויליאמס הנחה את השעה ה-11 עם בריאן ויליאמס, תוכנית סיכום חדשות ופוליטיקה לילית.
ויליאמס, יחד עם מגישות משותפות רייצ'ל מדאו וג'וי ריד והאנליסטית הראשית ניקול וולאס, הוביל את סיקור הרשת של הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020.
ויליאמס הודיע ב-9 בנובמבר 2021, בפרק של השעה ה-11 עם בריאן ויליאמס, כי יעזוב את NBC News ואת MSNBC עם תום חוזהו בחודש שלאחר מכן, לאחר חמש שנים בהנחיית התוכנית ו-28 שנים בחברה.
הפרק האחרון שלו כמנחה שודר ב-9 בדצמבר 2021.
ויליאמס נשא לאישה את ג'יין גילן סטודארד, בכנסייה הפרסביטריאנית הראשונה של ניו כנען, ב-7 ביוני 1986. לזוג שני ילדים: אליסון, שחקנית, ודאג, כתב ומגיש של WCBS-TV ומגיש לשעבר של התוכנית הלילית גייקו ספורטסנייט בספורטסנט ניו יורק.
ויליאמס ואשתו מתגוררים בניו כנען, ובבעלותם בית חוף בביי הד, ניו ג'רזי ודירת פיאד-א-טר במידטאון מנהטן.
מ-2006 עד 2015, ויליאמס היה חבר במועצת המנהלים של קרן מדליית הכבוד; הוא התפטר ימים לאחר השעייתו מ-NBC.
בריאן לוול הוא אתלט ג'מייקני, זוכה מדליית ארד באליפות עולם (טוקיו 2025) בריצת 200 מטר.
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בניירובי שבקניה באוגוסט זכה במדליית כסף בריצת שליחים 4x100 מטר בשיא אזורי חדש של 38.61 שניות.
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בקאלי שבקולומביה באוגוסט זכה במדליית כסף בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 39.35 שניות.
באולימפיאדת פריז שנערכה ביולי-אוגוסט סיים במקום 23 בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.93 שניות.
באליפות העולם שנערכה בטוקיו שביפן בספטמבר זכה במדליית ארד בריצת 200 מטר בשיא אישי חדש של 19.64 שניות, אחרי נואה ליילס (19.52 שניות) וקני בדנרק (19.58 שניות), שניהם מארצות הברית.
בריאן מקמהון היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קונטיקט בשנים 1945–1952 מטעם המפלגה הדמוקרטית.
מקמהון היה דמות מרכזית בהקמת הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית, והמחוקק הראשי של חוק האנרגיה האטומית של 1946, הידוע גם בשם "חוק מקמהון".
מקמהון כיהן כיו"ר הוועדה המיוחדת של הסנאט לענייני אנרגיה אטומית, וכן כיו"ר הראשון של הוועדה המשותפת של הקונגרס לאנרגיה אטומית.
הוא היה מהדמויות הבולטות בשנים הראשונות של פיתוח הנשק הגרעיני בארצות הברית, ותמך בפיקוח אזרחי – ולא צבאי – על תחום האנרגיה הגרעינית.
בשנת 1952 הציע להקים "צבא" של צעירים אמריקאים שישמשו כ"שליחי דמוקרטיה", רעיון שנחשב לאבן דרך מוקדמת שהובילה מאוחר יותר להקמת חיל השלום.
מקמהון נולד ב-6 באוקטובר 1903 בעיר נורווק שבקונטיקט בשם ג'יימס או'בריאן מקמהון.
הוא השלים את לימודיו באוניברסיטת פורדהם בשנת 1924 ובבית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל בשנת 1927. באותה שנה הוסמך לעריכת דין ושינה את שמו לבריאן מקמהון.
מקמהון החל לעסוק בעריכת דין בנורווק, ובהמשך מונה לשופט בבית המשפט העירוני של העיר, מינוי שנעשה בידי מושל קונטיקט .
עם זאת, הוא התפטר במהרה מהתפקיד, ובשנת 1933 מונה לעוזר מיוחד לתובע הכללי של ארצות הברית, הומר סטיל קאמינגס, אף הוא מקונטיקט.
בשנת 1935 מונה לעוזר התובע הכללי של ארצות הברית, והיה אחראי על המחלקה הפלילית של משרד המשפטים.
במסגרת תפקידו היה מעורב בתיקים פליליים מתוקשרים, בהם העמדתו לדין של עורך דינו של הפושע ג'ון דילינג'ר ושל חברי כנופיות הקשורים לבייבי פייס נלסון.
עם זאת, הפרשה שהביאה לו פרסום ארצי והניחה את היסודות לקריירה הפוליטית שלו הייתה פרשת כורי הפחם במחוז הרלן.
היה זה הניסיון הראשון לאכוף את חוק ואגנר להגנת איגודי עובדים.
אף שהפסיד במשפט, זכה להכרה ציבורית רחבה ולמוניטין של מגן אמיץ והגון של שלטון החוק.
בשנת 1939 עזב את השירות הציבורי ושב לעסוק בעריכת דין.
בפברואר 1940 נישא לרוזמרי טרנר, ולזוג נולדה בת אחת, פטרישיה.
בשנת 1944 ניהל מקמהון מסע בחירות מוצלח לסנאט של ארצות הברית מטעם קונטיקט, כשהוא גובר על הסנאטור המכהן ג'ון דנהר.
אחד מקווי העימות המרכזיים בבחירות היה עמדתו הבינלאומית של מקמהון מול הבדלנות של יריבו.
לאחר ניסוי הפצצה האטומית הראשון ביולי 1945 באלמוגורדו, ניו מקסיקו, הגדיר מקמהון את האירוע כ" הדבר החשוב ביותר בהיסטוריה מאז הולדת ישו".
בהמשך אותה שנה מונה ליו"ר הוועדה המיוחדת של הסנאט לאנרגיה אטומית, שבחנה חלופות חקיקה להצעת חוק בחסות משרד המלחמה.
בדצמבר 1945 הציג בסנאט הצעת חוק חלופית, שנודעה בשם "חוק מקמהון", ואשר העניקה למדענים שליטה רחבה על מחקר ופיתוח בתחום האנרגיה האטומית.
לאחר תיקונים משמעותיים, החוק התקבל בקונגרס ונחתם בידי הנשיא הארי טרומן ב־1 באוגוסט 1946 כחוק האנרגיה האטומית של 1946.
החוק ייסד את הוועדה המשותפת של הקונגרס לאנרגיה אטומית, ומקמהון כיהן כיו"ר הראשון שלה בשנים 1946 ולאחר מכן שוב בשנים 1949–1952. הוא היה מתומכיה הנחרצים של האצת ייצור הנשק האטומי ושל פיתוח פצצת המימן, וטען בעד כך בהתכתבות ישירה עם הנשיא טרומן.
הוא דחה טיעונים מוסריים נגד פצצת המימן, בטענה שאין הבחנה אתית מהותית בינה לבין הפצצות ההמוניות שבוצעו במלחמת העולם השנייה.
מקמהון נבחר מחדש לסנאט בשנת 1950, ובמהלך כל כהונתו שימש גם כמזכיר הסיעה הדמוקרטית בסנאט.
בתחילת 1952 הוזכר שמו כמועמד אפשרי בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לנשיאות.
סיסמת מסע הבחירות שיועדה לו הייתה "האיש הוא מקמהון", והוא הדגיש את השגת השלום העולמי באמצעות עוצמה גרעינית.
במרץ 1952 חלה ואושפז בבית החולים הצבאי בבת'סדה, שם אובחן כחולה בסרטן ריאות.
מצבו הידרדר במהירות, ובוועידת המפלגה הדמוקרטית ביולי 1952 כבר לא היה מועמד פעיל, אף שמשלחת קונטיקט העניקה לו את קולותיה כמחווה סמלית.
מקמהון נפטר ב־28 ביולי 1952 בבית החולים של אוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון הבירה, בגיל 48, בעת שכיהן כסנאטור.
הוא נקבר בבית העלמין סנט מרי בעיר נורווק.
בשנת 1962 הונפק בול דואר אמריקאי להנצחת בריאן מקמהון ותרומתו לפתיחת הדרך לשימושים אזרחיים באנרגיה אטומית.
על שמו נקראו תיכון בריאן מקמהון בנורווק ואולם מגורים באוניברסיטת קונטיקט בעיר סטורס.
קטעי ארכיון של נאומיו נכללו גם בסרט התיעודי The Atomic Cafe משנת 1982.
בריאן דז'ומני מאדז'ו (באנגלית ובלוקסמבורגית: Brian Djomeni Madjo; נולד ב-12 בינואר 2009 באנפילד שבאנגליה) הוא כדורגלן אנגלי-לוקסמבורגי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אסטון וילה מהפרמייר ליג.
מאדז'ו נולד באנפילד שבאנגליה להורים קמרונים.
אביו הוא כדורגלן העבר גי מאדז'ו .
בגיל צעיר עבר יחד עם משפחתו ללוקסמבורג.
מאדז'ו גדל במחלקת הנוער של מריסקה מרש בלוקסמבורג, ובהמשך עבר למחלקת הנוער של ראסינג אף.
בשנת 2023 הצטרף למחלקת הנוער של מץ.
בחודש יולי 2025 חתם על חוזה מקצועני ראשון במץ, עד ליוני 2028. ב-17 באוגוסט 2025 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1-0 לשטרסבורג במסגרת המחזור הראשון בליגת העל הצרפתית לעונת 2025/2026, ובגיל 16 שנים ו-217 ימים הפך לשחקן הצעיר ביותר שעורך הופעת הבכורה במדי המועדון.
ב-12 בינואר 2026 חתם באסטון וילה מהפרמייר ליג.
ב-22 במרץ 2025 ערך מאדז'ו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת לוקסמבורג, בניצחון 1-0 על נבחרת שוודיה במשחק ידידות.
הוא ערך שלוש הופעות במדי הנבחרת במשחקי ידידות בשנה זו, ובחודש אוגוסט זומן לראשונה לסגל נבחרת אנגליה עד גיל 17.
בריאן ג'ושוע קוק הוא כדורסלן עבר אמריקאי שהיה פעיל בין השנים 2003–2015. לאורך קריירת המשחק ב-NBA העמיד ממוצעים של 5.5 נקודות ו-2.6 ריבאונדים למשחק.
אביו, נורמן קוק, שיחק עבור בוסטון סלטיקס ודנוור נאגטס בשנות ה-70.
קוק החל את הקריירה שלו ב"תיכון לינקולן" ולאחר מכן הצטרף לאוניברסיטת אילינוי.
בדראפט ה-NBA 2003 נבחר במקום ה-24 על ידי לוס אנג'לס לייקרס, במדיה שיחק במשך ארבע שנים, לפני שהועבר באמצע עונת לאורלנדו מג'יק.
לאחר שנה בלבד באורלנדו, באמצע עונת , הועבר ליוסטון רוקטס, ממנה שוחרר בפברואר 2010.
ב-2010 הוא חתם על חוזה בלוס אנג'לס קליפרס, ובמרץ 2012 עבר ב בין שלוש קבוצות לוושינגטון ויזארדס.
בין השנים 2013–2015 שיחק בקבוצות שונות בפוארטו ריקו, לבנון, אורוגוואי ויפן.
בריאן ניקולאס מקפדן הוא זמר אירי שהתפרסם בזכות חברותו בלהקת וסטלייף.
מקפדן נולד בעיר דבלין שבאירלנד.
הוא עבד כמאבטח במקדונלד'ס ומארח בבינגו לפני שהצטרף ללהקת "וסטלייף".
תחומי התעניינות של מקפדן היו תמיד: שירה, ריקוד וכדורגל.
בנעוריו הוא הופיע בתוכנית טלוויזיה אירית שנקראה "Finbar's Class".
ב-1998, הקים מקפדן עם עוד שני חברים להקת פופ וR&B אשר נקראה "Cartel".
הלהקה הופיעה בפאבים ברחבי דבלין.
ביולי 1998, הוקמה "וסטלייף", ותפקידו של מקפדן בלהקה היה סולן משני.
ב-2003, הוא הפך לסולן הראשי בלהקה, וב-9 במרץ 2004 הוא עזב את הלהקה כדי לעבוד על אלבום סולו.
ביולי 2004, הוחתם בחברת התקליטים "Sony BMG".
בספטמבר הוא הוציא את סינגל הבכורה שלו "Real To Me", שנכנס מיד למקום הראשון במצעד הבריטי באותו שבוע.
אלבום הבכורה שלו, "Irish Son", יצא ב-29 בנובמבר 2004. הסינגל השני, "Irish Son", יצא גם הוא בנובמבר והגיע למקום השישי במצעדים הבריטים.
הסינגל השלישי, "Almost Here", הוא דואט שבוצע עם דלתא גודרם.
הסינגל הגיע למקום השלישי במצעדי בריטניה ולמקום הראשון במצעדי אוסטרליה.
ב-2005, יצא מקפדן לסיבוב הופעות עם גודרם.
ב-22 במרץ 2007, הפסיקה חברת התקליטים " Sony BMG" את שיתוף הפעולה שלה עם מקפדן לאחר שהתאכזבה מהמכירות של האלבום, ומהכשלות של הסינגל האחרון מהאלבום, " Demons".
ב-20 באפריל 2007, הוציא מקפדן את הסינגל "Like Only a Woman Can" אשר עתיד להופיע באלבום הסולו השני שלו.
הסינגל הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלי האירי.
ב-5 בינואר 2002, נישא מקפדן לקרי קטונה, חברה לשעבר בלהקת הנשים אטומיק קיטן.
ירח הדבש של הזוג היה במאוריציוס.
ב-2002, נבחר מקפדן ל"אבא המפורסם של השנה", וקרי נבחרה ל"אמא המפורסמת של השנה" ב-2002 וב-2004. בספטמבר 2004, הודיעו בני הזוג על פרידתם, ובדצמבר 2006 הסתיים תהליך הגירושים של השניים.
ב-2004, החל מקפדן לצאת עם הזמרת האוסטרלית דלתא גודרם, וב-29 בנובמבר 2007, הודיע מקפדן כי הם מתארסים.
בני הזוג נפרדו במאי 2010.
מקפדן מתגורר כיום בלונדון שבאנגליה.
בריאן ג'יי סינגר הוא תסריטאי, מפיק ובמאי קולנוע יהודי-אמריקאי.
סינגר זכה בהכרה ושבחים רבים על עבודתו ב"החשוד המיידי".
הוא פופולרי במיוחד בקרב מעריצי קומיקס ומדע בדיוני, בעקבות יצירת שני סרטי אקס-מן הראשונים, אקס-מן: העתיד שהיה, ו"סופרמן חוזר".
הוא אומץ על ידי נורברט וגרייס סינגר, וגדל בביתם היהודי בניו ג'רזי.
הוא למד קולנוע ב-School of Visual Arts בניו יורק ובהמשך ב-USC בלוס אנג'לס.
השחקנים לורי ומארק סינגר הם בני דודיו.
כשסיים את לימודיו, ביים סינגר סרט קצר בשם Lion's Den.
השחקן אית'ן הוק, חבר ילדות שלו, השתתף בסרט.
אחרי הקרנה של Lion's Den, סינגר הופנה לחברה יפנית שממנת סרטים דלי-תקציב.
יחד עם כריסטופר מקווארי, חבר מהתיכון, הוא כתב תסריט לסרט בשם "החשיפה האמיתית".
הסרט זכה בפרס חבר השופטים בפסטיבל סאנדנס 1993.
בזמן ששהו בפסטיבל סאנדנס, סינגר ומקווארי התחילו לעבוד על רעיון שהיה לשני, סיפור על חמישה פושעים שנפגשים במסדר זיהוי של המשטרה.
הרעיון התפתח והפך ל"החשוד המיידי".
הסרט יצא בשנת 1995 וזכה להצלחה אדירה.
מקווארי זכה בפרס האוסקר לתסריט מקורי וקווין ספייסי זכה בפרס האוסקר לשחקן משנה על הופעתו בסרט.
ב-1998, סינגר ביים את "תלמיד מצטיין מדי" (Apt Pupil).
הסרט מבוסס על סיפור של סטיבן קינג בעל אותו שם (מתוך הספר "עונות מתחלפות").
הסרט מספר את סיפורו של נער שמפתח עניין בחייו של פושע מלחמה נאצי, חוויה מילדותו של סינגר.
אחרי "החשוד המיידי", פנו אל סינגר מפוקס המאה ה-20 בהצעה לביים סרט לסדרת הקומיקס אקס-מן.
סינגר, שלא היה מעריץ של קומיקס ולא הכיר את הדמויות, דחה את ההצעה.
חברו טום דסנטו, מעריץ גדול של קומיקס ושותפו בחברת ההפקה, שכנע את סינגר לבדוק את הקומיקס לפני סירוב מוחלט.
אחרי שסינגר קרא את הקומיקס ולמד להכיר את הדמויות, הוא החליט להסכים להצעה.
סינגר סירב להשתמש בתסריטים שפותחו על ידי פוקס במשך למעלה מעשור של ניסיונות להפיק את הסרט.
תוך שבוע בלבד הוא ודסנטו פתחו את הסיפור.
דייוויד הייטר, חבר אחר של סינגר, כתב את התסריט.
אקס-מן יצא בשנת 2000 וזכה להצלחה ולאישור של מעריצי הקומיקס, הוא הגיע להשיג מרשים בקופות וגרף 296 מיליון דולר בכל העולם.
ביוני 2002 צילומי אקס-מן 2 החלו בקנדה.
סינגר שב לכיסא הבמאי, הפעם בנוסף להייטר הצטרפו לכתיבת התסריט דן האריס ומייקל דורטי.
הסרט יצא ב-2003 והצליח לשחזר את ההצלחה של קודמו.
הוא גרף 407.5 מיליון דולר בכל העולם.
בשנת 2006, מגזין אמפייר הכריז עליו כסרט הקומיקס הטוב בכל הזמנים.
בשנת 2004 סינגר ניהל משא ומתן לבימוי אקס-מן 3, אך באותו זמן קבל הצעה לביים סרט חדש של "סופרמן" בשביל האחים וורנר.
סינגר בחר בפרויקט של סופרמן, שבהמשך הפך ל"סופרמן חוזר".
הוא הודה שמעולם לא קרא את הקומיקס אך תמיד העריץ והזדהה עם סופרמן, בעיקר מפני ששניהם יתומים.
בניגוד לעבודה באקס-מן בה סינגר הסתמך על הקומיקס, בעבודה על "סופרמן חוזר" הוא נעזר ב"סופרמן" מ-1978, סרט אותו העריץ.
התסריט נכתב על ידי דן האריס ומייקל דורטי ויצא לאקרנים ב-2006.
בשנת 2007 לקח חלק בהפקת סרט האימה "תעלולים נבזיים".
ב-2014 יצא לאקרנים הסרט "אקס-מן: העתיד שהיה", שלדבריו הוא הסרט הגדול ביותר שהוא אי פעם עבד עליו.
ב-2016 הוקרן הסרט "אקס-מן: אפוקליפסה",
הסרט התשיעי בסדרת הסרטים "אקס-מן".
ב-2018 יצא לאקרנים סרטו "רפסודיה בוהמית".
סינגר בעל חברת הפקות בשם Bad Hat Harry Productions, שעובדת בעיקר בהפקות טלוויזיה ומשחקי וידאו ואחראית בין היתר לתוכנית הטלוויזיה "האוס".
סינגר הוא ביסקסואל אשר יצא עם נשים וגברים ואמר שניסיון חייו כבן מיעוטים השפיע על יצירתו.
ב-2015 לו ולשחקנית מישל קלוני נולד בן משותף.
מאז שנת 2021, מתגורר בישראל.
ב-1997 ניצב בן 14 האשים את סינגר אשר ביקש ממנו, ביחד עם קטינים אחרים, להצטלם בעירום לסצנת מקלחת לסרט "תלמיד מצטיין מדי".
הוגשה תביעה אך היא נדחתה מחוסר ראיות מספיקות.
תביעות אזרחיות נוספות הוגשו נגדו, אחת נדחתה ואחת נמצאת בהליכים משפטיים.
שמו של סינגר הוזכר בסרט התעודי מ-2015 "סוד גלוי" An Open Secret אולם לא הוזכרו האשמות ספציפיות.
בשנת 2023 דווח כי סינגר עובד על סרט בשם "מאבקיו" נגד הטענות על תקיפות מיניות שהגישו נגדו.
בריאן סקינר הוא שחקן כדורסל עבר אמריקאי.
כשחקן מוביל באוניברסיטת ביילור, נבחר סקינר על ידי לוס אנג'לס קליפרס בסיבוב הראשון (בחירה 22) בדראפט של 1998. מאז הספיק לשחקן בקליבלנד קאבלירס, בפילדלפיה 76', במילווקי באקס, בסקרמנטו קינגס ובפורטלנד טרייל בלייזרס, כשהוא קולע 5.1 נקודות בממוצע למשחק.
בפגרת המשחקים של 2001, הועבר סקינר גם לשיקגו בולס ולאחר מכן לטורונטו ראפטורס אך לא השתתף במשחק עם אף אחת מהן.
כחלק מהטרייד שהעביר את כריס ובר לפילדלפיה, עבר סקינר יחד עם קני טומאס וקורליס ויליאמסון לסקרמנטו.
במשך אותה עונה העביר סקינר את אחת העונות הטובות בקריירה שלו כשרשם 7.4 נקודות ב-55.4 אחוזים מהשדה, 8.7 ריבאונדים ו-1.7 חסימות בממוצע למשחק.
באמצע עונת 2005/06, הועבר השחקן לפורטלנד טרייל בלייזרס, אשר בסוף אותה עונה שלחה אותו בחזרה למילווקי באקס, יחד עם סטיב בלייק והא סאונג-ג'ין, בתמורה לג'מאל מגלור.
סקינר והפיניקס סאנס הגיעו להסכם בנוגע לחוזה חד-שנתי בספטמבר 2007.
בריאן קוואן הוא מדינאי אירי שכיהן כראש הממשלה (טישך) האחד-עשר של אירלנד בין השנים - 2008–2011. הוא עמד בראש קואליציה בהנהגת מפלגת פיאנה פול ובשותפות מפלגת הירוקים של אירלנד וחברי פרלמנט עצמאיים.
בתקופה זו היה קוואן גם מנהיג מפלגת פיאנה פול.
כמו כן הוא כיהן כטנשטה (סגן ראש הממשלה) בשנים 2008-2007. בעקבות התפטרותו של קודמו, ברטי אהרן ב-2008 הוא נבחר להיות מנהיג המפלגה וראש הממשלה.
תקופת כהונתו של קוואן עמדה בסימן של משבר כלכלי ובנקאי באירלנד.
הוא ספג ביקורת חריפה על כישלונו בטיפול במשבר ועל פנייתו לאיחוד האירופי ולקרן המטבע הבינלאומית לסיוע, פנייה שנתפסה באירלנד כהשפלה לאומית.
בתקופה זו נרשם שיא השפל בתמיכה הציבורית בפיאנה פול, בממשלת אירלנד ובראש הממשלה עצמו, בכל ההיסטוריה של אירלנד.
העיתונות הגדירה אותו כ"ראש הממשלה הגרוע ביותר בהיסטוריה של אירלנד".
בראין קוואן נולד בטולאמור שבמחוז אופאלי.
הוא גדל בבית משפחתו שבעיירה קלרה.
הוא בנם של מאי וברנרד קוואן, שהיה חבר הבית התחתון (דאל) והבית העליון (סנאט) של הפרלמנט האירי.
בבעלות המשפחה היה פאב בקלרה, שניצב ליד בית המשפחה.
אביו של קוואן עבד גם כמנהל מכירות פומביות.
בראין קוואן עבד בפאב המשפחתי כשגדל.
יש לו שני אחים, כריסטופר ובארי.
אחיו בארי מעורב גם הוא בפוליטיקה ומכהן כחבר פרלמנט.
אחיו הבכור כריסטופר מנהל את הפאב המשפחתי.
קוואן התחנך בבית הספר בקלרה ובפנימייה לבנים במחוז טיפררי.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים הוא למד באוניברסיטת דבלין שם למד משפטים והוסמך כעורך דין.
קוואן נשוי למרי מולוי ואב לשתי בנות.
הוא חבר בהתאחדות האתלטיקה הגאלית המקדמת את ענפי הספורט האירים המסורתיים ומשמש כנשיא המועדון של קלרה.
בראשית שנות השמונים הוא שיחק כדורגל גאלי בנבחרת של מחוז אופאלי.
קוואן נבחר לראשונה לפרלמנט בבחירות הביניים של 1984 שנערכו בעקבות מותו של אביו.
בהיותו בן 24 הוא היה הצעיר מבין חברי הפרלמנט שכיהן באותו זמן.
באותה שנה הוא גם נבחר למועצת המחוז במקומו של אביו וכיהן שם עד ל-1992.
בשבע השנים הראשונות שלו בפרלמנט הוא ישב על הספסלים האחוריים.
לאחר הבחירות הכלליות של 1989, כאשר פיאנה פול הרכיבה לראשונה קואליציה עם המפלגה הפרוגרסיבית-דמוקרטית, קוואן היה אחד מחברי הפרלמנט שהתנגדו למהלך בתוקף.
שנתיים מאוחר יותר, בנובמבר 1991 מי שהיה אז שר האוצר, אלברט ריינולדס, התמודד מול צ'ארלס הוהי על תפקיד מנהיג המפלגה.
קוואן התייצב מאחורי ריינולדס ועד מהרה היה לחלק מהאגף במפלגה שתמך בו.
בניסיונו השני הצליח ריינולדס להיבחר לתפקיד מנהיג המפלגה כאשר הוהי אולץ לפרוש מתפקידו כראש הממשלה ב-1992.
בגיל 32 מונה קוואן על ידי ריינולדס למשרת השר הראשונה שלו, שר העבודה.
למרות היותו חבר הקבינט, גישתו של קוואן הייתה עוינת כלפי השותפה הקואליציונית, המפלגה הפרוגרסיבית-דמוקרטית.
בוועידת המפלגה של מרץ 1992 היה ברור שזוהי גישתו של קוואן.
בנאום שנשא כ"חימום" לפני נאומו של המנהיג, העיר קוואן כי הוא מצפה לעזיבתה של המפלגה הפרוגרסיבית-דמוקרטית את הקואליציה.
לאחר הבחירות של 1992 היה קוואן חלק מצוות המשא ומתן הקואליציוני בניסיון ליצור שותפות עם מפלגת הלייבור.
הניסיון הצליח וקוואן מונה לתפקיד שר התחבורה, האנרגיה והתקשורת.
בתפקידו זה הוא הוציא לפועל את ההחלטה השנויה במחלקות לצמצם את כמות הטיסות שעברו בנמל התעופה שאנון, שאפשרה את המעבר של טיסות טרנס-אטלנטיות בנמל התעופה של דבלין.
ההחלטה גרמה לחברת הפרלמנט, סיל דה ואלירה, לפרוש במחאה מהמפלגה.
באוקטובר 1994 נחשף שבבעלותו של קוואן היו מניות בחברת ארקון, שהוא היה מעורב במתן זיכיונות כריה עבורה.
עד מהרה הוא מכר את מניותיו והתנצל בפני הפרלמנט על המבוכה שהוא גרם.
מאוחר יותר באותה שנה התפטר ריינולדס מתפקידיו כראש הממשלה וכמנהיג פיאנה פול והוחלף על ידי ברטי אהרן.
בכל מקרה המפלגה הייתה אז באופוזיציה.
קוואן קודם לספסלים הקדמיים של המפלגה ומונה להיות דוברה בנושאי חקלאות, מזון ויעור ובהמשך היה הדובר לענייני בריאות.
כאשר פיאנה פול שבה לשלטון לאחר הבחירות של 1997, קיבל קוואן את התפקיד החדש והמורחב של שר הבריאות והילדים.
הוא תיאר את התקופה הזו כתקופה שבה נתקל במוקשים רבים.
במהלך תקופת כהונתו, היה עליו להתמודד עם בעיות של מחסור במיטות אשפוז ושל צפיפות בבתי החולים ועם שביתת אחיות ארוכה ב-1999. בינואר 2000 הועבר קוואן להיות שר החוץ ומבחינתו הייתה העברה זו הקלה עבורו.
תקופת כהונתו של קוואן כשר החוץ עמדה בסימן משא ומתן אינטנסיבי להמשך תהליך השלום בצפון אירלנד ובסימן פעילות בינלאומית נוספת, במיוחד כאשר נבחרה אירלנד להיות חברה ב-מועצת הביטחון של האו"ם.
ב-2003 היה קוואן קורבן של התקפה אישית מצדו של מנהיג המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית של צפון אירלנד, איאן פייזלי, לשעבר מבקר גלוי של ממשלת הרפובליקה של אירלנד.
מול קהל של תומכי מפלגתו ובנוכחות מצלמות טלוויזיה וכתבי רדיו, השמיע פייזלי דברי נאצה על חזותו החיצונית של קוואן ואף העליב את אמו.
ב-2004 לקח קוואן חלק חשוב במערכת הבחירות לתפקיד נשיא מועצת אירופה ובהרחבתו של האיחוד האירופי.
בעקבות מינויו של צ'ארלי מק'קריווי לתפקיד בנציבות האירופית בספטמבר 2004, מונה קוואן במקומו לתפקיד שר האוצר.
ב-1 בדצמבר 2004 הוא הציג את התקציב הראשון שלו שבמסגרתו עלתה ההוצאה הממשלתית ב-9%.
התקציב השני של קוואן ב-2005 התמקד בחבילת סיוע חדשה לילדים ובאמצעים להשבת בעלי הון שהיו פטורים ממס בחזרה למעגל משלמי המס החל מ-2007. הצעדים היו אמורים להוציא 52,000 בעלי הכנסות נמוכות ממעגל משלמי המס ולהעביר 90,000 מבעלי ההכנסות הבינוניות ממעגל משלמי המס במדרגות המס הגבוהות.
התקציב השלישי של קוואן שהוצג ערב הבחירות של 2007 היה אחד התקציבים שבהם ההוצאה הממשלתית הייתה מהגדולות ביותר בהיסטוריה של אירלנד.
חבילה של הוצאות על סך 3.7 מיליארד אירו, כללה גידול בקצבאות הגמלאים ובקצבאות הרווחה, הוצאה ניכרת בתחום איכות הסביבה והורדה של מדרגת המס העליונה מ-42% ל-41%.
קוואן זכה לביקורת בשל השאננות שהפגין לכאורה בעת המשבר הכלכלי של 2008.
במהלך תקופת כהונתו כשר, זוהה קוואן לעיתים קרובות כמועמד המוביל לרשת את ברטי אהרן בתפקיד מנהיג מפלגת פיאנה פול.
מעמדו של קוואן התחזק כאשר הוא ירש את מרי או'רורוק בתפקיד סגן מנהיג המפלגה ב-2002. בסופו של דבר, ב-2004, כאשר הוא מונה לתפקיד שר האוצר, נראה היה כי זה קרש קפיצה לשאיפתו להיות ראש ממשלה וב-2007 הוא מונה לתפקיד סגן ראש הממשלה.
ב-4 באפריל 2008, יומיים לאחר שברטי אהרן הודיע על כוונתו להתפטר מתפקידו כראש ממשלה וכמנהיג המפלגה, הוצגה מועמדותו של קוואן לתפקיד מנהיג המפלגה השביעי של פיאנה פול ויום לאחר מכן הוא נבחר כמועמד יחיד.
ב-9 במאי, עם כניסת התפטרותו של אהרן לתוקפה, הוא החל לשמש בתפקידו.
ב-7 במאי הוצגה מועמדותו של קוואן לתפקיד ראש הממשלה, הוא נבחר על ידי הפרלמנט ברוב של 88 תומכים מול 76 מתנגדים ומונה על ידי נשיאת אירלנד, מארי מקאליס.
עם בחירתו, הרכיב קוואן קואליציה בשותפות עם מפלגת הירוקים, המפלגה הפרוגרסיבית-דמוקרטית ושלושה חברי פרלמנט עצמאיים.
בחירתו במארי קאלהאן כסגנית ראש הממשלה ובבראין לניהן כשר האוצר, זכו לביקורת על כך שבחר בהם למרות חוסר ניסיונם.
התנגדותו של ציבור הבוחרים האירי לאשרורה של אמנת ליסבון ב-12 ביוני 2008 נתפסה בתקשורת ועל ידי פרשנים פוליטיים כמחאה אישית כנגד קוואן וכנגד ממשלתו.
קוואן עצמו הודה בראיון רדיו ב-12 במאי 2008 שהוא לא קרא את הנוסח המלא של אמנת ליסבון.
האמנה אושרה לבסוף על ידי הבוחרים האירים במשאל העם המוצלח על תיקון החוקה באוקטובר 2009.
קוואן הגיש את התקציב של 2009 באוקטובר 2008 והקדים אותו מהמועד הקבוע של חודש דצמבר עקב המשבר הכלכלי העולמי.
התקציב, שכונה "הקשוח ביותר מזה שנים", כלל מספר צעדים שנויים במחלוקת, הטלת מיסים ונסיגה מהבטחה למימון חיסונים נגד נגיף הפפילומה האנושי לתלמידות בתי הספר.
השלכות נוספות של התקציב כללו הטלת מס שיוטל על כל העובדים מעל רמת הכנסה מסוימת וסגירתם של מספר מתקני צבא על הגבול עם צפון אירלנד.
זעקה ציבורית עלתה נגד ההצעות לקיצוצים בבריאות ובחינוך.
פרצו הפגנות של מורים וחקלאים.
ב-25 באוקטובר 2008 התאספו מעל 25,000 גמלאים וסטודנטים לאות סולידריות מול משרדי הממשלה בדבלין.
בחוגי הכנסייה של אירלנד (הפרוטסטנטית) הייתה אכזבה מהקיצוצים בתקציבי בתי הספר התיכוניים שלהם.
דאגה דומה הובעה מצדם של ראשי הכנסייה הקתולית.
נטישה של הקואליציה התחוללה מצדם של חברים מאוכזבים.
פרישתם של שלושה חברי פרלמנט מטעם פיאנה פול על רקע הקיצוצים במערכת הבריאות הקטינה את הרוב של הממשלה בפרלמנט ברבע.
בנוסף הסיר את תמיכתו מהממשלה אחד מחברי הפרלמנט העצמאיים שהבטיח לתמוך בממשלה לאחר הבחירות של 2007. נאמר ש"התקציב היה תאונה שהייתה אמורה להתרחש בעיתוי כל שהוא".
על פי הסכם היציבות והצמיחה של האיחוד האירופי, נדרשו מדינות האיחוד לשמור על היחס בין הגירעון לבין התוצר המקומי הגולמי שלהן בשיעור של מתחת ל-3% ועל היחס שבין הלאומי לבין התוצר המקומי הגולמי בשיעור של מתחת ל-60%.
באוקטובר 2008 פתחה הנציבות האירופית בצעדים כנגד ממשלות שחרגו מהמגבלות.
הציפייה הייתה שגרעון של אירלנד יהיה 5.5% ב-2008 ו-6.5% ב-2009. צעדים אלו אילצו את הממשלה לבטל כמה מהשינויים שהוצעו במסגרת התקציב והצביעו על חולשה של הממשלה.
ב-6 בדצמבר 2008, הורתה הרשות לפיקוח על המזון על איסופם והשמדתם של כל מוצרי בשר החזיר שיוצרו החל מ-1 בספטמבר עקב גילוי רמות רעילות של דיאוקסין באחוזים קטנים בבשר חזיר.
קוואן אישר בנוסף את הוצאתו המוחלטת של בשר החזיר מהשוק ובתוך ימים היו אלפי מקומות עבודה תחת סכנה עקב הפסקת שחיטתם של חזירים עד להחלטה על פיצוי כספי למגדלים.
המשבר עלה למשלמי המיסים האירים כ-180 מיליון אירו.
ממשלתו קוואן ספגה ביקורת קשה על תגובתה המוגזמת בטיפול במשבר ומנהיג מפלגת פינה גייל, אינדה קני, הגדיר את תגובתה של הממשלה כ"אסון מוחלט".
משמעות העובדה שהבנק האנגלו-אירי היה חשוף בעיקר להלוואות נדל"ן, בעיקר לקבלנים וליזמים, הייתה שהוא הושפע באופן קשה מההאטה בשוק הנדל"ן באירלנד ב-2008. ב-15 בינואר 2009, לאחר ניסיון להציל את הבנק על ידי הזרמת 1.5 מיליארד אירו, הכריזה הממשלה שהיא תנקוט בצעדים שיאפשרו להעביר את הבנק לבעלות המדינה.
חוק הבנק האנגלו-אירי אפשר את העברתן של המניות של הבנק לבעלותו של שר האוצר.
המשקיפים טענו שתגובתה של הממשלה הייתה איטית מדי.
תקציב החירום שהוגש באפריל 2009 התייחס לגירעון של 10.75% בתוצר הגולמי המקומי.
התגובות של התקשורת האירית והבינלאומית על התקציב היו חיוביות בעיקרן.
העורך הכללי של ה-BBC העיר שממשלת בריטניה צריכה ללמוד מצעדי החירום של ממשלת אירלנד והנציבות האירופית ברכה על התקציב שהיה מבחינתה "פעולה החלטית".
יחד עם זאת, התקציב הצליח רק במעט לשפר את מעמדה הפוליטי של ממשלתו של קוואן.
לאור הישגיה הגרועים של פיאנה פול בבחירות לפרלמנט האירופי של יוני 2009, בהן היא איבדה מחצית מהמושבים שלה, הגישה מפלגת פינה גייל הצעת אי-אמון כנגד ממשלתו של קוואן.
הממשלה שרדה את ההצבעה ברוב דחוק.
ב-3 בספטמבר פורסם סקר דעת קהל על פיו אחוז שביעות הרצון של הציבור מתפקודו של קוואן יחד ל-15% כש-77% מהציבור אמרו שהם לא מרוצים מתפקודו.
התקציב השלישי של ממשלתו של קוואן בתוך 14 חודשים, שהוגש ב-9 בדצמבר 2009, עמד בסימן התמודדות עם האפשרות שאירלנד תהייה על סף פשיטת רגל.
התקציב של 2010 תואר על ידי הפרשנים באירלנד וברחבי העולם במונחים צורמים, שכן 4 מיליארד אירו נמחקו מהגרעון הלאומי.
העיתון "אייריש טיימס" הגדיר אותו "כתקציב החמור ביותר בתולדות המדינה".
התקציב התאפיין בקיצוצים בתשלומי השכר הציבורי ובתקציבי הרווחה.
על פי ה-BBC, הקיצוצים ברווחה לא יושמו באירלנד מאז 1924. הקיצוצים גרמו לסערה בפרלמנט.
בפברואר 2010, הגן קוואן על טענתו שהסוכנות הלאומית לניהול נכסים (NAMA), תרחיב את היקף האשראי שיינתן לכלכלה אף על פי שקרן המטבע הבינלאומית טענה שצעד כזה לא יוביל לשיפור במצב.
קודם לכן הוא אמר שהיעד של הממשלה לארגן מחדש את הבנקים בסיועה של NAMA, יזרים יותר אשראי למגזר העסקי.
בספטמבר 2009 הביע שר האוצר בריאן לניהן השקפה דומה באומרו כי צעד כזה יקל על העסקים ועל משקי הבית.
בריאיון לרשת הטלוויזיה RTÉ ב-15 במאי 2010, אמר קוואן שבדיעבד הוא היה צריך להציע את הנהגתו של מס רכוש כדי לצמצם את ממדיה של הגאות בנדל"ן.
בתגובה לדברי ההגנה של ראש הממשלה על מעשיו כשר אוצר, האשים אותו מנהיג מפלגת פינה גייל, אינדה קני, שהוא מחפה על חלקו ביצירת המשבר הכלכלי הלאומי.
בפגישה עם חברי הפרלמנט הבכירים במפלגתו בקורק, אמר קני שפיאנה פול זורעת פחד בציבור על ידי כך שהיא מעלה את האפשרות של קיצוצים בקצבאות הזקנה.
קני טען שהדבר היחידי שקוואן צריך לעשות זה ללכת לבחירות.
ב-10 ביוני 2010 התמודד קוואן עם הצעת אי-האמון השנייה שהוגשה נגדו תוך שנה אחת על ידי פינה גייל, לאחר פרסומם של שני דוחות שמתחו ביקורת על תפקודה של הממשלה במשבר הבנקים.
קוואן שרד שוב כש-82 חברי פרלמנט התנגדו להצעה ו-77 הצביעו בעד.
בערב 21 בנובמבר 2010, אישר קוואן שאירלנד ביקשה באופן רשמי סיוע ממנגנון היציבות הפיננסית האירופית של האיחוד האירופי ומקרן המטבע הבינלאומית, לאחר התנגדות מצדן של מדינות אירופאיות אחרות, במיוחד צרפת וגרמניה.
ב-28 בנובמבר, הסכים האיחוד האירופי על עסקת סיוע של 85 מיליארד אירו במימון ממנגנון היציבות הפיננסית האירופית ומקרן המטבע הבינלאומית.
תוכנית החילוץ נתפסה באירלנד כהשפלה לאומית, כבגידה במאבק ארוך הטווח לעצמאות המדינה.
ב-24 בנובמבר 2010 חשף קוואן תוכנית ארבע-שנתית לייצוב הכלכלה עד 2014. התוכנית נתקלה במחאות חריפות בשל החלקים הבלתי פופולריים שנכללו בה, כולל קיצוצים עמוקים בתקציבי הרווחה, הורדת שכר המינימום והגדלת שיעור מס ערך מוסף.
בהכירו באסון הפוליטי שזה ימיט על ממשלתו, הכריז קוואן שהבחירות הכלליות יתקיימו בראשית 2011 לאחר שתהליך השיקום הכלכלי יושלם, אם כי באותה עת הוא לא נקב במועד מדויק לבחירות.
בספר שנכתב על פרשה שנויה במחלוקת שהסעירה את החוגים הפוליטיים באירלנד, נחשף קיומן של שתי פגישות של קוואן עם שון פיצפטריק, יושב ראש הבנק האנגלו-אירי.
בסדרת שאילתות בפרלמנט טען קוואן כי הפגישות היו על רקע חברתי ובתגובה טען מנהיג סיעת השין פיין בפרלמנט כי הפגישות התקיימו בנוגע לחילוצו של הבנק ממשבר הנדל"ן.
בתגובה לחשדות אלו, הודיע מנהיג מפלגת הלייבור, איימון גילמור, כי הוא מתכנן להגיש הצעת אי-אמון שלישית כנגד הממשלה וקרא למפלגת הירוקים ולחברי הפרלמנט העצמאיים שהיו שותפים לקואליציה להצטרף אליו.
באותו זמן היה קוואן מודאג יותר מהלחץ הפנים-מפלגתי עליו לפנות את מקומו כמנהיג פיאנה פול.
ב-16 בינואר 2011 הוא הכריז כי הוא יתפטר מתפקידו כמנהיג המפלגה מרצונו.
בכל אופן, הוא ביקש שהצבעת האמון בו בתוך המפלגה תהיה בהצבעה חשאית.
שר החוץ, מייקל מרטין, הכריז שהוא מעמיד את עצמו כמתחרה לקוואן.
בערב 18 בינואר הכריז המצליף של הקואליציה שהמפלגה נתנה את אמונה בקוואן.
קוואן ציין כי הוא מצפה להתפטרותו של מרטין מהממשלה.
ביומיים שלאחר מכן התפטרו מהממשלה ארבעה שרים שהוחלפו על ידי קוואן בשרים שלדעתו היו אמורים לחזק את מעמדה של המפלגה בבחירות הקרבות.
מפלגת הירוקים השותפה לממשלה זעמה על כך שקוואן לא נועץ בהם בחילופי גברי אלה.
הירוקים סירבו לאשר את החילופים וקוואן נאלץ להעביר את התיקים שהתפנו בעקבות ההתפטרויות לשרים מכהנים.
הם גם דרשו שיוחלט על תאריך מדויק לבחירות וקוואן הודיע על 11 במרץ 2011.
יותר מכך, מנהיג הירוקים, ג'ון גורמלי, הצהיר כי האמון ההדדי בין מפלגות הקואליציה נשחק, ככל הנראה ללא תקנה.
בנקודת זמן זו, החלו חברים רבים בפיאנה פול, כולל כאלה שהודיעו קודם לכן על תמיכתם בקוואן, לתהות על יכולתו להנהיג את המפלגה וללחוץ עליו להתפטר מתפקידו כמנהיג המפלגה עוד לפני הבחירות.
בינתיים, השוותה העיתונות את הניסיון לביצוע חילופי גברי שנכשל לפרשה דומה בראשית שנות השמונים בממשלתו של צ'ארלס הוהי והגדירה אותו כשערורייה הפוליטית הגדולה בהיסטוריה של אירלנד.
אחוזי התמיכה בפיאנה פול לפני הפרשה עמד על 14% ולאחריה הוא התדרדר ל-8%.
כשהוא עומד מול התמוטטות הקואליציה, מרידה בתוך מפלגתו ובידיעה שמבחינה ציבורית מעמדו מוגדר כאסון, הודיע קוואן על התפטרותו מתפקיד מנהיג פיאנה פול ב-22 בינואר 2011. הוא עמד על כך שהוא ימשיך לכהן כראש הממשלה עד לבחירות כדי להשלים את תהליך חקיקתו של חוק התקציב של 2011.
למרות ההתפטרות, הודיע גילמור כי הוא לא מושך את הצעת האי-אמון שלו.
מנהיג פינה גייל, אינדה קני, הודיע גם הוא שאם קוואן יבקש מנשיאת אירלנד, מארי מקאליס, לפזר את הפרלמנט, מפלגתו תגיש הצעת אי-אמון משלה עוד לפני ההצעה של הלייבור.
ב-23 בינואר הודיע גורמלי כי מפלגת הירוקים פורשת מהממשלה, ובכך הותיר את קוואן כראש ממשלת מיעוט (עם שבעה שרים, המינימום הנדרש על פי החוקה) וכשהוא עומד בפני שתי הצבעות אי-אמון בפרלמנט.
ב-24 בינואר נפגש שר האוצר, בריאן לניהן, עם נציג פינה גייל, הלייבור והירוקים, כדי לסכם על הסכם סופי.
מפלגת הלייבור ופינה גייל הסכימו למשוך את הצעות האי-אמון שלהן בתמורה לכך שהתקציב יעבור עד 28 בינואר.
התקציב עבר עוד קודם לכן והפרלמנט פוזר על ידי הנשיאה מקאליס.
קוואן הודיע כי הוא לא יתמודד בבחירות לפרלמנט ויפרוש מהחיים הפוליטיים לאחר 27 שנים.
ב-9 במרץ 2011 הוקמה ממשלתו של אינדה קני, מנהיג מפלגת פינה גייל.
בריאן קליי הוא אתלט אמריקאי.
הוא אלוף אולימפי בייג'ינג 2008) ואלוף עולם (הלסינקי 2005) בקרב עשר.
קליי נולד בעיר אוסטין שבטקסס אך גדל בהוואי.
אביו, גרג קליי הוא אמריקאי-אפריקאי ואימו, מישל אישימוטו, היא מהגרת מיפן.
הוריו התגרשו כשלמד בבית ספר יסודי והוא גדל עם אימו ועם אחיו הצעיר ניקולס.
קליי נשוי ואב לשלושה ילדים: בן אחד (ג'ייקוב) ושתי בנות (קייט ואליזבת').
במהלך לימודיו בתיכון פגש קליי במרפאת אתלטים את כריס הופינס, שהיה מדליסט הארד בקרב עשר מאולימפיאדת סידני.
הופינס זיהה את כישרונו של קליי ועודד אותו להתאמן בקרב עשר.
הוא הפגיש בין קליי לבין מאמן האתלטיקה קווין ריד, שהחל לאמן את קליי במסגרת אוניברסיטת אסוזה פסיפיק.
בשנת 2001, זכה קליי במדליית הארד באליפות ארצות הברית בקרב עשר לאחר שסיים את האליפות עם תוצאה של 8,169 נקודות.
באותה שנה הוא השתתף גם באליפות העולם באתלטיקה, אך לא סיים את התחרות עקב פציעה.
בשנת 2004, הוא זכה במדליית כסף בתחרות קרב שבע במסגרת אליפות העולם באתלטיקה באולם.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכה קליי במדליית כסף בתחרות קרב עשר בתוצאה של 8820 נקודות שהייתה התוצאה השנייה בטיבה שקבע אי פעם אמריקני.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 זכה קליי במדליית זהב בקרב עשר.
בתחילת שנת 2006 הוא זכה במדליית הכסף באליפות העולם באולם בקרב שבע.
בשנה וחצי שלאחר מכן הישגיו הוגבלו בגלל פציעות ומחלות.
בשנת 2006 הוא לא סיים את אליפות ארצות הברית בגלל רמת סוכר נמוכה בדם, ובשנת 2007 נאלץ לפרוש מתחרות קרב העשר במהלך אליפות העולם באתלטיקה עקב פציעה.
בשנת 2008 התגבר קליי על בעיות הבריאות וזכה במדליית זהב באליפות העולם באולם בקרב שבע.
לאחר מכן באוגוסט אותה שנה באולימפיאדת בייג'ינג (2008) הוא זכה במדליית זהב בקרב עשר בתוצאה של 8791 נקודות.
הדיפת כדור ברזל: 16.27 מטרים
ריצת 60 מטר משוכות: 7.77 שניות
בריאן הווארד קלאף היה כדורגלן אנגלי ולאחר מכן מאמן כדורגל, ידוע בעיקר בזכות ההצלחה שלו עם דרבי קאונטי ונוטינגהאם פורסט.
בשנת 2016 נבחר על ידי אופ"א לאחד מעשרת המאמנים הטובים ביותר מאז נוסד הארגון בשנת 1954.
נולד במידלסברו, היה הילד השישי מתוך תשעה ילדים לאב שעבד בחנות ממתקים מקומית.
אחותו הבכורה, אליזבת, נפטרה ב-1927 מספטיסמיה בגיל ארבע.
כשדיבר על ילדותו אמר קלאף "הערצתי אותה מכל הבחינות.
אם מישהו צריך היה להיות אסיר תודה על חינוכו מאימו ואביו, אני הייתי האדם הזה.
אני הייתי הילד שבא מחלקה קטנה בגן עדן".
בחינוכו במידלסברו, קלאף טען שזה לא היה המקום הכי יפה בעולם, "אבל בשבילי זה היה גן עדן".
"כל מה שעשיתי, כל הדברים שהשגתי, כל דבר שאני יכול לחשוב עליו שהשפיע על חיי-חוץ מהאלכוהול-נובע מהילדות שלי.
אולי זה היה המראה התמידי של אמא, עם שמונה ילדים שהיא הייתה צריכה לטפל בהם, עובדת מהבוקר עד הלילה, עובדת יותר קשה ממה שאני או אתה אי פעם עבדנו".
קלאף שיחק בקבוצת בילינגהאם סינטוניה לפני שירותו בחיל האוויר בשנים 1953 עד 1955. בעקבות זאת הפך לחלוץ פורה בקבוצה של עיר ילדותו מידלסברו, שם כבש 197 שערים ב-213 הופעות בליגה.
אז הוא חתם בסנדרלנד וכבש 54 שערים ב-61 הופעות בליגה.
ב-26 בדצמבר 1962, במשחק נגד בורי התנגש עם השוער כריס האקר, ונפצע בברכו ברצועה הצולבת, שבדרך כלל גמרה לשחקן את הקריירה בתקופה ההיא.
קלאף חזר לשחק שנתיים מאוחר יותר אבל היה מסוגל לעמוד רק בשלושה משחקים לפני שפרש.
היו לו שתי הופעות במדי נבחרת אנגליה, נגד ויילס ב-17 באוקטובר 1959 ונגד שוודיה ב-28 באוקטובר 1959, מבלי לכבוש שערים.
קלאף הפך למאמן והתחיל את קריירת האימון שלו בהרטלפול יונייטד עם פיטר טיילור כעוזר המאמן שלו מאוקטובר 1965. בגיל 30, קלאף היה אז המאמן הצעיר ביותר בליגה.
במאי 1967, לאחר שהוביל את הרטלפול למקום השמיני בליגה הרביעית באנגליה בסוף עונתם המלאה הראשונה, פיטר ארנסט אורד את קלאף ואת טיילור, והם עברו לקבוצת דרבי קאונטי בתור מאמן ועוזר מאמן.
דרבי בילתה תקופה של עשור בליגה השנייה באנגליה כשקלאף הגיע לקבוצה, ובחמש שנים הבאות היא לא נאבקה בזכות לעלות ליגה.
בעונתו הראשונה של קלאף הקבוצה סיימה מקום אחד יותר נמוך מבעונה הקודמת, אבל הוא התחיל להניח את היסודות של הצלחתו העתידית על ידי החתמת שחקנים חדשים, ביניהם רוי מקפרלנד, ג'ון אוהרה, ג'ון מקגוברן, אלן הינטון ולס גרין.
מהקבוצה שהוא קיבל, 11 שחקנים שוחררו ורק ארבעה נשארו: קווין הקטור, אלן דורבן, רון וובסטר וקולין בולטון.
קלאף גם פיטר את המזכירה, את איש המשק ואת הסקאוט הראשי.
עם החתימה הנוספת של דייב מקאי ווילי קארלין ב-1968, האימון של קלאף וטיילור הוביל את דרבי להיות האלופה של הליגה שנייה באנגליה, ובדרך לקבוע שיא מועדון של 22 משחקים ללא הפסד.
בעונת 1971–1970 הקבוצה סיימה במקום התשיעי, אבל בעונת 1972–1971 דרבי נאבקה על האליפות מול ליברפול, לידס יונייטד ומנצ'סטר סיטי.
הם הובילו את הליגה בהפרש של נקודה, אחרי ששיחקו במשחק האחרון לעונה וניצחו את ליברפול 0–1, פיטר טיילור לקח את השחקנים לחופשה במיורקה, שם הם גילו ששתי הקבוצות שנאבקו איתם על האליפות לא הצליחו לנצח במשחקים האחרונים שלהם, מה שאומר שדרבי זכתה באליפות בפעם הראשונה ב-88 שנות קיומה.
קלאף באותה עת בחופשה באיי סילי עם משפחתו שם שמע את החדשות.
ב-15 באוקטובר 1973 התפטרו קלאף וטיילור מאימון דרבי קאונטי, לאחר סכסוכים רבים עם הנהלת הקבוצה.
קלאף עבר יחד עם טיילור לאמן את ברייטון אנד הוב אלביון לאחר ההתפטרות מדרבי אך לא הצליח שם כמו בקבוצתו הקודמת.
הקבוצה ניצחה רק 12 מתוך 32 משחקים תחתיו בליגה השלישית באנגליה.
בסוף העונה הקבוצה סיימה במקום ה-19 בליגה.
קלאף עזב את ברייטון ביולי 1974, אחרי פחות משנה מאז הצטרפותו למועדון כדי להפוך למאמנה של לידס יונייטד, בעקבות עזיבתו של המאמן דון ריווי לאימון נבחרת אנגליה, אך טיילור לא הצטרף אליו.
המעבר של קלאף ללידס היה מפתיע מאוד בהתחשב בביקורת הנוקבת שמתח בעבר על ריווי ועל שחקני הקבוצה, ועל שיטת המשחק של לידס יונייטד שהייתה אגרסיבית מדי לטעמו.
הוא פוטר על ידי בעלי הקבוצה לאחר 44 יום בתפקיד, ב-12 בספטמבר 1974, לאחר שהסתכסך עם רובם המכריע של השחקנים, ועקב רצף של תוצאות רעות.
ב-6 בינואר 1975 שב קלאף לאמן כשחתם בנוטינגהאם פורסט, שהייתה באותו זמן במקום ה-13 בליגה השנייה.
ביחד, קלאף וטיילור שינו את הקבוצה מקצה לקצה: ההצלחה הראשונה שלו הייתה בעונה השנייה המלאה שלו בקבוצה, עונת , כשהקבוצה עלתה לליגה הראשונה אחרי שהם סיימו את העונה במקום השלישי.
בעונה הראשונה אחרי שהם עלו ליגה הם זכו בגביע הליגה אחרי ניצחון 0–1 בגמר על ליברפול, וזכו באליפות אחרי שסיימו ראשונים בהפרש של שבע נקודות מליברפול שסיימה שנייה.
הישג זה הפך את קלאף למאמן הראשון מאז הרברט צ'פמן שזכה באליפות עם שתי קבוצות שונות.
בעונה לאחר מכן נוטיגהאם זכתה שוב בגביע הליגה עם ניצחון 2–3 על סאות'המפטון בגמר, אבל סיימו במקום השני בליגה אחרי ליברפול.
העונה הסתיימה עם ניצחון בגמר גביע אירופה לאלופות על מאלמה בתוצאה 0–1.
שנה לאחר מכן, קלאף הוביל את הקבוצה לזכייה שנייה ברציפות בגביע אירופה לאלופות אחרי ניצחון 0–1 במשחק הגמר על המבורג, ולגמר שלישי ברציפות בגביע הליגה בו הם הפסידו 0–1 לוולברהמפטון.
קלאף פרש מאימון נוטיגהאם פורסט במאי 1993. הוא נפטר ב-20 בספטמבר 2004, מסרטן הקיבה.
בריאן דניס קוקס הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון סקוטי זוכה פרס אמי על תפקידו בתור הרמן גרינג בסרט "נירברג".
התפרסם בזכות הופעותיו בסרטים "הדרך המהירה ללונג איילנד", "טרויה", "אדפטיישן", "זהות כפולה", "זהות במלכודת", "כוכב הקופים: המרד", "X-מן 2" ו"זודיאק".
קוקס נולד למשפחת פועלים קתולית בעיר דאנדי, סקוטלנד, והוא הצעיר מבין חמישה ילדים.
אמו מרי אן הייתה אורגת בדי יוטה ואביו צ'ארלס מק'רדל קמפבל קוקס עבד כקצב.
קוקס איבד את אביו כשהיה בן שמונה וגודל על ידי אחיותיו.
הוא החל את דרכו כשחקן בתיאטרון הרפרטואר דאנדי והמשיך לפתח את כישוריו באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון.
קוקס היה לתקופה חלק בחברת תיאטרון הרפרטואר ברמינגהאם.
קוקס ערך את הופעתו הקולנועית הראשונה בדרמה התקופתית "ניקולאי ואלכסנדרה" בתפקיד המהפכן היהודי רוסי לאון טרוצקי.
ב-1995 הופיע בדרמות התקופתיות "רוב רוי" בתפקיד קילרן ו"לב אמיץ" בתור ארגייל וולאס, דודו של המורד הסקוטי ויליאם וולאס (מל גיבסון).
ב-1996 שיחק במותחני הפעולה "תגובת שרשרת" בתפקיד הנבל ליימן ארל קולינר, ראש צוות המחקר המתכנן לגנוב מקור דלק חדש, "מרדף הצללים" בתור מר סמית', חברו של הבלש ג'ק קול (סטיבן סיגל) ו"נשיקה ארוכה ללילה" בתור ד"ר ניית'ן וולדמן.
ב-1997 הופיע בדרמת האגרוף האירית "המתאגרף" בתור ג'ו האמיל, המפקד המתון בארגון ה-IRA, ובמותחן המשטרתי "חתום בנשיקה".
ב-1998 שיחק קוקס במותחן הפעולה "צעדים נואשים" בתור מפקד משטרת סן פרנסיסקו ג'רמיה קסידי ובקומדיית הנעורים של וס אנדרסון ואוון וילסון "המרוץ לצמרת של מקס פישר" בתור ד"ר גוגנהיים, מנהל התיכון בו לומד הנער מקס פישר (ג'ייסון שוורצמן).
ב-1999 שיחק בדרמת הספורט "בשם האהבה" בתפקיד גארי ווילר, הבעלים של קבוצת הבייסבול "דטרויט טייגרס" ובמותחן הפסיכולוגי "האיש החסר".
בשנת 2000 זכה קוקס בפרס אמי והועמד לפרס גלובוס הזהב על הופעתו בסרט הטלוויזיה "נירברג" בתפקיד פושע המלחמה הנאצי הרמן גרינג.
כשנה לאחר מכן זכה קוקס לביקורות מהללות על הופעתו בדרמה העצמאית "הדרך המהירה ללונג איילנד" בתור ביג ג'ון האריגן והועמד לפרס אינדפנדנט ספיריט.
הופיע כמו כן גם בקומדיה המשטרתית "המשטרה נפלה על הראש" בתור קפטן ג'ון או'הייגן, מפקד תחנת המשטרה של ורמונט ובדרמה התקופתית "התכשיט" בתור האריסטוקרט הצרפתי הברון דה ברטוויל.
ב-2002 התפרסם קוקס בלהיטים "זהות כפולה" בתפקיד וורד אבוט, ראש צוות הסוכנות החשאית ובסרט האימה של גור ורבינסקי,"הצלצול" בתור ריצ'רד, אביה של הילדה המקוללת סמארה מורגן.
בנוסף השתתף בדרמה הקומית של ספייק ג'ונז "אדפטיישן" בתור התסריטאי רוברט מקי, בדרמת הפשע של ספייק לי, "השעה ה-25" בתור ג'יימס, אביו של הפושע הנמלט מונטי בורגן (אדוארד נורטון) ובדרמת הספורט "סיבוב חוזר" בתור אביו של שחקן הבייסבול ג'ים מוריס (דניס קווייד).
ב-2003 הופיע בסרט גיבורי העל "X-מן 2" בתפקיד הנבל קולונל ויליאם סטרייקר.
ב-2004 שיחק בתפקיד משמעותי באפוס המלחמה המצליח "טרויה" בתור השליט היווני האכזר אגממנון.
בהמשך אותה שנה שב לגלם את וורד אבוט במותחן הריגול "זהות במלכודת" בתפקיד רחב יותר מאשר שיחק בסרט הקודם.
ב-2005 הופיע בסרטו של וודי אלן "נקודת מפגש" בתור אלק יואיט אביהם של טום וקלואי יואיט (מת'יו גוד ואמילי מורטימר), בקומדיה "מאותגרים" ובמותחן "טיסת לילה" בתור ג'ו אביה של ליסה רייסרט (רייצ'ל מקאדמס) שנחטף על ידי הזר המסתורי ג'קסון ריפנר (קיליאן מרפי).
ב-2006 שיחק בדרמה הקומית "לרוץ עם מספריים" בתור הפסיכיאטר ד"ר פינץ'.
ב-2007 זכה לביקורות טובות על הופעתו בתור עורך הדין מלווין בלי בסרטו של דייוויד פינצ'ר "זודיאק" והופיע בפנטזיה "סוס מים" ושיחק בסרט האימה האמריקאי "תעלולים נבזיים" (אנ') בתור מר קריג.
ב-2008 זכה קוקס בפרס השחקן הטוב ביותר של האקדמיה הסקוטית הודות לתפקידו בתור אסיר העולם פרנק פרי בדרמת כותלי הכלא "ההמלטות".
ב-2009 שיחק בסרט בהפקתם של רידלי וטוני סקוט "סודות שבלב" וזכה להערכה על תפקידו בתור הברמן ז'אקוס בסרט הצרפתי "הלב הטוב".
ב-2010 השתתף בקומדיית הפעולה "רד" בתור הסוכן הסובייטי לשעבר איוואן.
ב-2011 התפרסם קוקס בשובר הקופות "כוכב הקופים: המרד" בתפקיד ג'ון לנדון, מנהל מתקן הכליאה לקופים בו נכלא קוף האדם סיזר.
בנוסף, קוקס שיחק גם בדרמת הפעולה התקופתית "המבצר האחרון" בתור החייל האנגלי ויליאם ד'אוביגני מצבאו של המלך ג'ון (פול ג'יאמטי) ובסרטו של ראלף פיינס "קוריולאנוס" בתור הקונסול הרומאי מנניוס.
בשנים 2018–2023 שיחק בתפקיד הראשי כאב המשפחה לוגן רוי בסדרה הדרמה עטורת השבחים "יורשים" מבית "HBO".
עבור תפקידו זכה קוקס בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה וקיבל שלוש מועמדויות לפרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן ראשי בסדרת דרמה.
לקוקס ארבעה ילדים, השחקן אלן קוקס ובן נוסף מאשתו הראשונה, השחקנית קרוליין בארט, ושניים מאשתו הנוכחית, השחקנית ניקול אנסרי קוקס.
בשנת 2002 קיבל קוקס תואר אבירות ובכך הצטרף אל מסדר האימפריה הבריטית.
בריאן פריל היה מחזאי אירי וכן סופר ובמאי תיאטרון "פילד דיי ת'יאטר קומפני".
הוא נחשב מטובי המחזאים שכתבו בשפה האנגלית.
בתקופה של שישה עשורים כתב יותר משלושים מחזות, הידועים ביותר הם "פילדלפיה, הנה אני בא!" ו"רוקדים בלונאסה".
ב-1975 יצא סרט קולנוע על פי המחזה "פילדלפיה, הנה אני בא!" בכיכובו של דונל מק'קאן ג'ון קווסטד ביים ובריאן פריל כתב את התסריט.
ב-1980 ייסד פריל את "פילד דיי ת'יאטר קומפני", המחזה "תרגומים" מאת פריל היה המחזה הראשון שהציגה הלהקה.
בתיאטרון שיתף פעולה עם שיימוס היני, זוכה פרס נובל לספרות, שהיה חברו מילדות.
המחזה "רוקדים בלונאסה" הביא לפריל הכרה בינלאומית ופרסים רבים בהם פרס טוני למחזה הטוב ביותר, פרס לורנס אוליביה ופרס חוג מבקרי התיאטרון של ניו יורק.
ב-1998 הופק סרט קולנוע על פי המחזה בכיכובה של מריל סטריפ ובימוי של פט או'קונור.
המחזה Lovers (אוהבים) עובד לאופרה בשם "באלימור" (Ballymore) על ידי ריצ'רד וורגו (Richard Wargo).
הצגת הבכורה הועלתה במילווקי בפברואר 1999.
פריל נולד באומך שבמחוז טיירון בצפון אירלנד.
אביו, פטריק "פאדי" פריל, היה מורה בבית ספר בדרי.
אימו, מרי מקלון, הייתה מנהלת סוכנות דואר בגלנטיס (Glenties) שבמחוז דניגול.
הוא התחנך בבית ספר קתולי, סיינט קולומב'ס קולג' בדרי.
את התואר הראשון עשה בסיינט פטריק'ס קולג' במיינות' (Maynooth) והוסמך להוראה ב-St.
ב-1954 נשא לאישה את אן מוריסון, ולזוג נולדו ארבע בנות ובן.
בין השנים 1950 ל-1960 עסק בהוראה ולימד מתמטיקה בבתי ספר בדרי.
ב-1960 עזב את משרתו כמורה כדי לקדם את הקריירה שלו כסופר.
הוא עבר לגור במוף (Muff) במחוז דניגול, ולבסוף התיישב בגרינקאסל שבדניגול.
ב-1987 מונה לשאנד אירן (הסנאט האירי) על ידי הטישך.
וכיהן עד 1989. רדיו ה-BBC שידר ב-1989 סדרה של שישה ממחזותיו במסגרת "עונת בריאן פריל, הוא היה המחזאי שעודו בחיים הראשון שזכה לכבוד כזה.
באפריל ועד אוגוסט של שנת 1999 חגגו יום הולדת 70 לפריל, באירועים שנקראו "פסטיבל פריל".
במהלכו הועלו עשרה מחזות על הבמות ברחבי דבלין.
בנוסף לפסטיבל הוקדשו למחזאי כנס, תערוכה בספריה הלאומית, הקרנות סרטים, ומהדורה מיוחדת של המגזין The Irish University Review.
כמו כן קיבל פרס על מפעל חיים מ"אייריש טיימס".
ב-2008 הוכרז באוניברסיטת המלכה בבלפסט על כוונה להקים מרכז תיאטרון ומחקר על שמו של בריאן פריל.
המרכז "בריאן פריל תיאטר" נפתח ב-2009.
ב-2009 ציינו את יום הולדתו השמונים.
ב-13 בספטמבר הוצג ב"אבי תיאטר" ערב של "חגיגות יום ההולדת של בריאן פריל", בו הוקראו קטעים ממחזותיו "פילדלפיה, הנה אני בא!", "תרגומים" ו"רוקדים בלונאסה".
למרות היותו מתבודד, השתתף פריל בחגיגות וקיבל עוגה בעוד הקהל שר "יום הולדת שמח".
עוד ב-2009 פרסם כתב העת Irish Theatre International גיליון מיוחד לרגל המאורע, והקדיש שבעה מאמרים למחזאי.
נפטר בדניגול שבמחוז אלסטר באירלנד ב-2 באוקטובר 2015, לאחר מחלה ממושכת.
בריאן קנט קובילקה הוא ביוכימאי אמריקאי, פרופסור בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת סטנפורד וחתן פרס נובל לכימיה לשנת 2012 (במשותף עם רוברט לפקוביץ').
כמו כן, הוא אחד ממייסדי חברת ConfometRx, חברה ביוטכנולוגית המתמקדת בחקר קולטנים המצומדים לחלבון G.
את התואר הראשון בביולוגיה וכימיה קיבל קובילקה מאוניברסיטת מינסוטה ותואר דוקטור לרפואה השלים בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ייל.
לאחר מכן התמחה ברפואה פנימית באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס וב-1984 עשה עבודת פוסט-דוקטורט בהנחיית רוברט לפקוביץ' באוניברסיטת דיוק.
בעבודת הפוסט-דוקטורט חקר קובילקה את הקולטן לאדרנלין β2 adrenoreceptor.
מחקר זה מצא את המבנה של החלבון.
החלבון חוצה את הממברנה כמה פעמים, מבנה הדומה לרודופסין (rhodopsin), קולטן קולט אור הנמצא ברשתית ומאקטב חלבוני G, ממצא שהיה מפתיע באותה עת.
לאחר מכן, החל לעבוד על יצירת תמונה באמצעות קריסטלוגרפיה בקרני X של החלבון, עבודה מורכבת משום שהחלבון הוא ממברנלי, ולכן קשה לגבשו.
קשיים נוספים בגיבוש החלבון הובילו לכך שרק בשנת 2005 הצליח לגבש את החלבון ברזולוציה טובה, וב-2007 הצליחו ליצור תמונה ברזולוציה טובה יותר.
מחקריו החשובים ביותר של קובילקה על המבנה והפעילות של קולטנים המצומדים לחלבון G, ובייחוד על המבנה המולקולרי של β2-adrenergic receptor, הם שזיכו אותו בפרס נובל.
משפחת חלבונים זו משמשת מטרה של תרופות רבות והיא מעורבת במגוון מחלות, עם זאת קשה לחקור אותה באמצעות קריסטלוגרפיה בקרני רנטגן בגלל הקושי ליצור מהם גבישים.
בריאן סנדובל הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית שכיהן כמושל נבדה מינואר 2011 עד ינואר 2019. הוא מכהן כנשיא אוניברסיטת נבדה ברינו החל מ-2020.
סנדובל נולד בעיר רדינג שבקליפורניה וגדל בעיר ספרקס הסמוכה לרינו שבנבדה.
הוא בנם של רון ולוריה סנדובל, שניהם ממוצא מקסיקני.
ב-1986 הוא סיים תואר ראשון באנגלית ובכלכלה באוניברסיטת נבדה ברינו וב-1989 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת המדינה של אוהיו.
לאחר לימודיו עבד כפרקליט פרטי בנבדה.
ב-1994 נבחר לאספה המחוקקת של נבדה וב-1996 נבחר לכהונה נוספת בתפקיד.
ב-1998 מונה לנציב ההימורים של נבדה, תפקיד שבאחריותו פיקוח על פעולתם של בתי הקזינו במדינה.
במקביל כיהן במועצה המייעצת של הסוכנות המשותפת לנבדה ולקליפורניה לשימור אזור אגם טאהו.
ב-2002 נבחר לתובע הכללי של נבדה ונכנס לתפקידו בינואר 2003 הוא כיהן בתפקיד עד אוקטובר 2005, מועד בו אושר הושבע לשופט בבית המשפט הפדרלי במחוז נבדה.
ב-2009 החליט לפרוש מכס השיפוט (כהונה שהיא לכל החיים), ולקרוא תיגר על המושל המכהן של נבדה ג'ים גיבונס.
הוא גבר על גיבונס בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית, בבחירות הכלליות שנערכו בנובמבר 2010 התמודד מול רון ריד, בנו של הארי ריד, מנהיג הרוב הדמוקרטי בסנאט של ארצות הברית דאז, וזכה לרוב של 53.3%.
ב-2014 זכה ברוב גדול של 70.6% בבחירות לכהונה נוספת בתפקיד.
הוא קיבל כספים פדרליים עבור המדיקייד כחלק מרפורמת הבריאות של הנשיא ברק אובמה, ובעל עמדות ליברליות בנושאי הפלות ונישואים חד-מיניים.
בפברואר 2016 נחשף כי נשקלה מועמדותו לשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של אנטונין סקאליה, אך בהמשך ויתר סנדובל על מועמדות אפשרית.
בשנת 2020 מונה סנדובל לנשיא אוניברסיטת נבדה ברינו.
סנדובל הוא נוצרי קתולי באמונתו, נשוי ואב לשלושה.
בריאן קית' היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי.
במהלך הקריירה שלו שנמשכה שישה עשורים זכה להכרה על הופעותיו בסרטי קולנוע, בהם סרט המשפחה "אבא מתארס" בהפקת חברת וולט דיסני משנת 1961, הקומדיה "הרוסים באים, הרוסים באים" מ-1966, וסרט ההרפתקאות "הרוח והאריה" מ-1975, בו גילם את הנשיא תאודור רוזוולט.
שניים מתפקידיו הידועים ביותר בטלוויזיה הם הדוד ביל, הרווק שהפך לאב בעל כורחו, בקומדיית המצבים "משפחה שכזאת" בשנות ה-60 של המאה ה-20, ומילטון סי.
הרדקאסל, השופט בדימוס הקשוח בסדרת הדרמה "הרדקאסל ומקורמיק" משנות ה-80 של המאה ה-20. עוד כיכב בתוכנית "המופע של בריאן קית'", ששודרה ברשת NBC בין 1972 ל-1974, בה גילם דמות של רופא ילדים שמנהל מרפאה באואהו, וגם כיכב בסיטקום "Heartland" של רשת CBS.
קית' נולד בשם רוברט אלבה קית' בביון שבניו ג'רזי, לשחקן רוברט קית' ולשחקנית התיאטרון הלנה שיפמן, ילידת אברדין שבמדינת וושינגטון.
הוריו התגרשו, ואביו עבר לחיות בהוליווד.
את קריירת המשחק החל בגיל שנתיים, ב-1924 השתתף בסרט האילם "Pied Piper Malone".
אמו המשיכה להופיע על במת התיאטרון וברדיו, וסבתו אפקר עזרה בגידולו בלונג איילנד, קרוב למקום הולדתו.
היא לימדה אותו לקרוא ספרים ברמה מעל לגילו.
לפני שלמד לקרוא נהג לשהות מאחורי הקלעים בתיאטרון בו הופיעו הוריו.
אמו ציינה שהיא הייתה מושיבה אותו בחדר ההלבשה שלה, והוא היה נשאר רגוע ושלו.
בשנים 1927 עד 1929 הייתה אמו החורגת פג אנטוויסל , שהייתה שחקנית ברודוויי ידועה.
ב-1932 היא התאבדה בקפיצה מהאות "H" בשלט הוליווד המפורסם.
ב-1939, אחרי שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון איסט רוקאוויי , הצטרף קית' לחיל הנחתים של ארצות הברית (1942–1945).
הוא שירת כמקלען אוויר במלחמת העולם השנייה והוענקה לו מדליה "Air Medal" .
לאחר המלחמה החל קית' לשחק בתיאטרון והקריירה שלו הסתעפה למשחק בסרטי קולנוע ואחרי כן בתוכניות טלוויזיה.
ב-1955 החל לככב בתוכנית טלוויזיה משלו "Crusader" בתפקיד העיתוני מאט אנדרס שמנסה לשחרר שבויים ממדינות קומוניסטיות.
ב-1960 זכה קית' לשבחים על הופעתו בתפקיד ראשי בסדרה קצרת הימים של סם פקינפה "איש המערב".
ב-1961 הופיע בתפקיד אב לתאומות בסרט "אבא מתארס" לצדן של היילי מילס ומורין או'הרה.
ב-1966 כיכב קית' יחד עם סטיב מקווין במערבון "נבדה סמית'".
ב-1968 שיחק בתפקיד האלמן ג'ייק איברסון בקומדיה "מישהו במיטתה של אמא" ("With Six You Get Eggroll") בכיכובה של דוריס דיי ובסרט האסונות "מזרחית ליאווה".
ב-1966 קיבל קית' את תפקיד הדוד ביל דייוויס בסדרה הקומית הפופולרית של רשת CBS "משפחה שכזאת".
על הופעתו בתפקיד זה היה מועמד שלוש פעמים לפרס אמי לשחקן הטוב ביותר בסדרה קומית.
בעקבות הסדרה היה שמו מוכר בכל בית.
התוכנית הייתה ברוח הקומדיות המצליחות שהיו נפוצות בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים, ועסקו בנושא אלמנות ובבעיות שמעסיקות הורה יחיד.
בין הסדרות הפופולריות היו "המופע של אנדי גריפית'", "My Three Sons", "הבוורלי הילבילים", "Petticoat Junction", "כאן לוסי", "ג'וליה", "The Courtship of Eddie's Father", "חבורת בריידי", "משפחת פרטרידג'" ו-"Sanford and Son".
במהלך העונה הראשונה ב-1966 הפכה הסדרה מיידית ללהיט, ודורגה במקום ה-15 במדד נילסן.
גם ב-1971 בסיום העונה החמישית זכתה הסדרה לרייטינג גבוה, אבל בוטלה אחרי 138 פרקים.
קית' המשיך לככב בתפקיד רופא הילדים ד"ר שון ג'יימיסון בסיטקום של NBC "המופע של בריאן קית'" שצולם בהוואי באחוזה למרגלות דאימונד הד המוכר גם בשם "The Little People".
ב-1974 בוטלה הסדרה אחרי שתי עונות.
ב-1975 שיחק קית' בסרט "חטיפה במדבר" וגילם את הנשיא תאודור רוזוולט.
ב-1983 חזר להופיע בסדרת טלוויזיה וגילם שופט בדימוס נרגן בשם מילטון סי.
הרדקאסל בסדרה "הרדקאסל ומקורמיק" יחד עם דניאל היו קלי שכיכב לצדו בתפקיד מארק מקורמיק.
הסדרה של רשת ABC הייתה דרמת פשע עם אלמנטים קומיים.
הכימיה בין קית' וקלי הפכה את הסדרה ללהיט והיא שודרה במשך שלוש שנים עד לביטולה ב-1986.
עוד כיכב קית' בתפקיד סטיבן "השועל" האלידיי במיני-סדרה בת שישה חלקים בשם "The Zoo Gang", העוסקת בקבוצה של לוחמים לשעבר במחתרת הצרפתית במלחמת העולם השנייה.
איתו כיכבו בסדרה ג'ון מילס, לילי פאלמר , ובארי מורס .
בעונה הראשונה של הסיטקום "Evening Shade" הופיע קית' בתפקיד אורח בפרק "Chip Off The Old Brick" בתפקיד אביו הקולני של הרמן סטילס (בגילומו של מייקל ג'טר).
קית' דיבר רוסית שוטפת ולכן לוהק פעמיים לתפקיד של רוסי.
האחד ראש הממשלה הסובייטי במיני-סדרה "מלחמת העולם השלישית" עם רוק הדסון, והשני בתפקיד מדען סובייטי בסרט "מטאור" בכיכובה של נטלי ווד.
הרוסים באים!", גילם קית' את מפקד המשטרה באי שבקרבתו עולה על שרטון צוללת סובייטית, כך שהרוסית בסרט תורגמה עבורו על ידי הדמות ששיחק אלן ארקין.
ב-1997 בסרטו האחרון "Rough Riders" גילם קית' את דמותו של הנשיא ויליאם מקינלי.
הבמאי ג'ון מיליוס הקדיש לו את הסרט במילים "בריאן קית', שחקן, נחת, בדחן".
קית' היה נשוי שלוש פעמים.
אשתו הראשונה הייתה פרנסס הלם.
ב-1954 התחתן עם השחקנית ג'ודי לנדון (שהופיעה בתפקיד אורח בסדרה "משפחה שכזאת"), וב-1970 התחתן עם השחקנית בת הוואי ויקטוריה יאנג, שאחר כך שיחקה לצדו בסדרה "המופע של בריאן קית'" בתפקיד האחות פוני.
עם ג'ודי לנדון נולדו לקית' שני ילדים (מייקל ומימי), והם אימצו שלושה ילדים נוספים (ברברה, בטי ורורי).