tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שוכרי דירות רבים החליטו להחרים את מועד תשלום שכר הדירה לבעלי הדירות החמדנים והחרם החזיק מעמד מספר שבועות.
הסוציאליסטים ראו בכך הישג של ממש, אולם הבעיה לא נפתרה מיסודה.
ארבע שנים לאחר מכן, ב-1908, חודשה תנועת החרמת תשלום שכר הדירה בשכונות המהגרים, בשל לחץ הולך וגובר של הפקעת מחירים.
מסורת תנועת החרם על תשלומי שכר הדירה תוסיף ותכה שורש בהארלם.
בשנים שלאחר השפל הגדול הובילה תנועת החרם להפחתה משמעותית של שכר הדירה ולהסדרת הפיקוח על מחירי השכירות, בד בבד עם התחזקות המפלגה הקומוניסטית בשכונה.
במקביל להפיכתה לצפופה וסואנת, הלכה הארלם ולבשה אופי פרולטרי מובהק; שיעורם היחסי של עובדי הצווארון הלבן היהודים ירד משמעותית.
היהודים המבוססים שהיו הראשונים להגיע להארלם, החלו לעזוב את בתיהם סביב 1900, ובמקומם נכנסו בהמוניהם פועלים יהודיים.
בעשור הראשון למאה ה-20 התמלא אותו חלק בשדרה החמישית בהארלם שהיה שיכון לעשירים במהגרים דלי-אמצעים.
היהודים העשירים יצאו מן הגטו של איסט הארלם, לשכונה משלהם.
כבר ב-1905 מרבית היהודים בהארלם היו פועלים מקצועיים, ואלה מהם שבכל זאת השתייכו למקצועות הצווארון הלבן, עבדו ברובם כפקידים או זבנים.
הפרולטריזציה הניכרת של הארלם הרחיבה עד מאוד את הקהילות הקונסרבטיביות בשכונה.
לא בכדי בחרו חברי ה-JTS, המוסד העליון של הזרם הקונסרבטיבי האמריקאי, למקם באביב 1903 את בניינם הראשי בהארלם, שם הוא מצוי עד היום.
בהארלם התהוותה גם אליטה יהודית מזרח אירופאית חדשה, שנשאה על שכמה מגמה של אמריקניזציה גוברת והושפעה מהאורתודוקסיה המודרנית נוסח יהודי גרמניה.
חלק מחברי אותה אליטה – ברוחה המודרנית-אורתודוקסית של "ישיבה יוניברסיטי" – דוגמת דייוויד כהן (David Cohen) והארי פישל נשאו את דגל האורתודוקסיה המודרנית בקהילה של הארלם.
הדבר בא לידי ביטוי בראש ובראשונה בתחום החינוך: היציאה מהסגירות האתנית הפחיתה את השפעת המסורת היהודית האורתודוקסית על ילדי המהגרים.
תלמוד התורה הישן של הגטו הוחלף בראשית המאה ה-20 בתלמוד התורה של מעלה העיר (Uptown Talmud Torah); זה התנהל תחת פדגוגיה אמריקאית חדשנית, אולם הוסיף ושילב בתוכניות הלימוד שלו תכנים יהודיים אורתודוקסיים.
היה זה חידוש של ממש ביחס לתפיסות הדתיות המסורתיות, תוך שמירה על מסגרת האורתודוקסיה המודרנית.
בשנים 1911–1912 שירתו מוסדות תלמוד התורה המודרניים בהארלם כשמונת אלפים איש לערך, בשמשם מרכזי חינוך, תרבות, וספורט קהילתיים.
לצד בנייתם של מוסדות דת וקהילה מגוונים בהארלם הפכו בתי כנסת רבים בשכונה עבור בני המהגרים למרכזים חברתיים שכונתיים, שינוי שעלה כתשובה למגמות החילון והנישואין המעורבים בעשורים הראשונים של המאה ה-20.
עשור השנים שבין 1920 ל-1930 היה אחריתה של הארלם היהודית.
מלחמת העולם הראשונה הייתה קו שבר בכל הנוגע לריכוזי היהודים בניו יורק, והשכונות היהודיות שקמו לפני המלחמה שינו את פניהן וחלקן אף נעלמו לאחר המלחמה.
הארלם היהודית עברה תהליך התרוקנות הדומה לזה שהתרחש בשכונות יהודיות אחרות בעיר, דוגמת הלואר איסט סייד וויליאמסבורג, שהיו מרכזים יהודיים לפני 1914. ערב המלחמה אכלסה שכונת הלואר איסט סייד כ-25% מאוכלוסיית ניו יורק היהודית, ועשור בלבד לאחר מכן, ב-1925, חיו בה 15% מהיהודים.
ויליאמסבורג איבדה בין 1916 ל-1925 כ-18 אלף יהודים לטובת שכונות אחרות.
הארלם הייתה השכונה היהודית שהושפעה יותר מכל מהמלחמה.
תנופת הבנייה בה נעצרה כליל, משום שהמשאבים החומריים וכוח האדם הופנו לטובת כלכלת המלחמה.
צווי ממשלה אסרו בנייה בלתי נחוצה, בזמן שהעיר כולה הייתה צמאה בחריפות לדירות חדשות.
אוכלוסיית ניו יורק הוסיפה לגדול בין 1915–1920 והצפיפות הגיעה לממדים קשים מנשוא.
הארלם סבלה במיוחד מהצפיפות ואכלוס היתר והושוותה על ידי אחד מארגוני הסיוע ללואר איסט סייד בימיה הגרועים.
בתום המלחמה ניתן הפיצוי על מצוקת הצפיפות בהארלם בשכונות ניו יורק האחרות; מנהטן כולה פיגרה כעת בתנופת הבנייה אחרי שאר רובעי העיר שמעבר לנהר.
אוכלוסיית המעמד הבינוני נשאבה ממנה והיא הפכה ברובה לרובע של קצוות – תושבים אמידים מאוד לצד עניים מאוד.
ההגירה מתוך מנהטן בכלל, והארלם בפרט, קשורה הייתה ברצון המתמיד בשיפור תנאי הדיור.
הברונקס וברוקלין הפכו ליעדי הגירה פנים-עירוניים נכספים, בעוד התושבים היהודיים היו אחד האלמנטים הפעילים ביותר באותה תנועת הגירה מחוץ למנהטן.
בנוסף, התאפיין עשור שנות ה-20 בשינוי בדפוסי התעסוקה של היהודים בניו יורק.
החלפת המקצועות הייתה שלובה בנטישת השכונות היהודיות שקמו לפני המלחמה ואפשרה בתורה את שיפור הדיור עקב הגידול בהכנסות למשק בית.
מוסדות קהילה רבים, בעיקר בתי כנסת ובתי ספר, הועתקו מהארלם בעקבות עזיבת היהודים את השכונה.
מספר היהודים בשכונה צנח מדי שנה בעשור שנות ה-20, עד שב-1930 נמנו בה רק חמשת אלפים יהודים.
אך סמלי הוא שבאותה שנה הגיע שיעור השחורים בהארלם ללמעלה ממחציתם בניו יורק כולה ועמד על כ-165 אלף איש; כניסתם של השחורים לשכונה האיצה את מגמת העזיבה של יהודים את הארלם, אך לא חוללה אותה בפני עצמה.
על כל פנים, השכונה היהודית בהארלם הייתה להיסטוריה.
סיפורה של הארלם היהודית שלוב באופן בל-ינתק בסיפורה של ניו יורק והפיכתה לעיר היהודית הגדולה בעולם.
רוב המהגרים היהודים ביקשו, ודאי בראשית דרכם מעבר לים, לחיות לצד הדומים להם ועדיף בקרבת מקום לאזור ירידתם מהאונייה, מה שתרם לגידולה המיידי של הלואר איסט סייד; ניו יורק הייתה ונותרה ביתם של רובם היחסי של היהודים שהגיעו לאמריקה.
הצפיפות הרבה שאפיינה את השכונות היהודיות הלכה ונפתרה חליפות על ידי הגירה משנית, פנים-עירונית, לרבעים אחרים.
עד פתיחת הגשרים של ויליאמסבורג ומנהטן ב-1903 ו-1909 בהתאמה הייתה הארלם השסתום העיקרי לשחרור הלחץ מעל גבי הלואר איסט סייד ונקבעה בתור יעד המעבר המועדף: קרבתה לעיר התחתית של מנהטן, תנופת הבנייה שאפיינה אותה ומערכת התחבורה העירונית שחיברה בינה ובין מרכזי התעסוקה, היו כולם גורמי משיכה חזקים מספיק להמוני יהודים.
שלושה דורות של יהודים חיו בהארלם והיוו את הקהילה האתנית הגדולה ביותר לפני הפיכת השכונה לגטו שחור.
בשיאו, במהלך מלחמת העולם הראשונה, מנה הריכוז היהודי בשכונה כ-178 אלף איש; בחלוקה לשכונות ניו יורק, רק הלואר איסט סייד עלתה על הארלם מבחינת מספר היהודים.
מרבית המהגרים הגיעו לשכונה בשל התקווה לשיפור מעמדם הכלכלי, ולא כתוצאה מהצלחה כלכלית.
רק מיעוטם באו בשל איכות החיים המשופרת שהציעה השכונה לאמידים מבין המהגרים.
לעומת הלואר איסטסייד הייתה הארלם צפופה פחות ואפשרה הזדמנויות תעסוקה מגוונות.
בכל העת הוסיפו מאבקים פנימיים בין מוסדות ומנהיגים יהודיים להעסיק את הציבור היהודי בהארלם.
אופייה הדתי של הקהילה, צורת החינוך המועדפת והמתח בין סגירות הגטו ופתיחות למגמת האמריקניזציה, שרטטו את קווי המתאר של אותם מאבקים.
הארלם היהודית הייתה תוצר מובהק של ההגירה ההמונית לארצות הברית בשנים 1881–1914, במסגרתה היגרו לארצות הברית כשני מיליון יהודים.
כשכונה בניו יורק לא פסחו על הארלם תהליכים שהפכו את ניו יורק לעיר היהודית הגדולה בעולם בראשית המאה ה-20. במובנים מסוימים היא הייתה שכונת-בת של הלואר איסט סייד, שנוצרה מתוך לחץ הצפיפות בדרום מנהטן והתנאים הגאוגרפיים המיטביים בצפון האי.
סיפורה חשוב כמקרה בוחן המדגים את דינמיקת ההגירה הפנים-עירונית של המוני המהגרים היהודים, שיצרה את הארלם כשכונה יהודית, ובד בבד עם שינויים אורבניים גם הובילה לשקיעתה.
נוסף על כך, לדעת ג'פרי גורוק, הארלם היא דוגמה לאופן בו יעדי משנה של הגירה פנים-עירונית הכילו בתוכם מגמות מנוגדות של אמריקניזציה מחד ושל גטואיזציה מאידך.
בשונה מהדימוי הרווח שגרס כי יציאה מהגטו של הלואר איסט סייד טמנה בחובה מגמה של היטמעות (Assimilation), הראה סיפורה של הארלם היהודית כי הדברים היו שונים בתכלית.
הארלי באמצע היא דרמה קומית אמריקאית מבית ערוץ דיסני, בה מככבים ג'נה אורטגה, רוני האווק, קיילה מייסונט, אייזק פרסלי, ניקולס בקטל, מלכאי ברטון, אריאנה גרינבלט, סרינה וינסנט, וג'ו נייבס.
הסדרה משודרת בארצות הברית החל מה-14 בפברואר 2016, ובישראל החלה את שידוריה ב-4 ביולי 2016. העונה הראשונה הסתיימה ב-22 ביולי 2016 בארצות הברית וב-14 בנובמבר 2016 בישראל.
הסדרה עלתה בדיסני+ לכבוד השקתה בישראל ב-16 ביוני 2024.
ב-16 בדצמבר 2016 שודרו 6 קצרים תחת השם Stuck in the Store, בתרגום חופשי: תקועה בחנות.
ב-15 ביוני 2016 הסדרה חודשה לעונה שנייה אשר עלתה ב-3 בפברואר 2017 ובישראל ב-4 באפריל 2017. העונה הסתיימה ב-27 באוקטובר 2017 וב-10 בינואר 2018 בישראל.
ב-31 באוגוסט 2017 הסדרה חודשה לעונה שלישית ביחד עם "קיקיוואקה: מחנה קיץ" ו-"מותחים בהליכה".
הסדרה הסתיימה ב-23 ביולי 2018 לאחר 3 עונות ו-58 פרקים.
הארלי דיאז, היא ילדה האמצעית מבין שבעה ילדים במשפחת דיאז: רייצ'ל, איתן, ג'ורג'י, לואי, ביסט ודפני.
במהלך הסדרה הארלי מתמודדת עם בעיות שצצות בקרב משפחה מרובת ילדים.
הארלי דיאז היא ממציאה וכמעט בכל פרק רואים ההמצאות שלה.
לדוגמה: בפרק הראשון היא עבדה על שולחן עם צלחות מסתובבות.
הארלי דיאז (ג'נה אורטגה) – הילדה האמצעית במשפחה, והיא ממציאה המון המצאות, בדרך כלל בשביל משפחתה.
במהלך הסדרה הארלי שוברת את הקיר הרביעי כאשר מספרת לצופים על התוכניות שלה.
רייצ'ל דיאז (רוני הוק) – הבת הבכורה במשפחה, רייצ'ל אוהבת אופנה ולבלות עם חברותיה.
היא מאוד מחוברת לחברה קאף, והיא מכורה להודעות אס-אם-אס ולסמארטפון בכלל.
בסוף עונה 2 טסה ללמוד אופנה בפריז
אית'ן דיאז (אייזק פרסלי) – אית'ן הוא הילד השלישי במשפחה והוא הכי קרוב להארלי, אוהב לנגן בגיטרה ולהרשים את אחיו הצעירים.
ג'ורג'י דיאז (קיילה מייסונט) – הילדה השנייה במשפחה.
ג'ורג'י אוהבת ספורט למרות שהיא לא תמיד מנצחת.
היא משחקת בארבעה משחקים: פוטבול, כדורגל, ריצה בקניון וכדורסל.
לואי דיאז (ניקולס בקטל) – התאום של ביסט, גדול ממנו ב-90 שניות, אוהב לעשות איתו דברים משוגעים.
אחד האחים הקטנים של הארלי.
ביסט דיאז (מלכאי ברטון) – התאום של לואי, אוהב לעשות איתו דברים משוגעים.
דפני דיאז (אריאנה גרינבלט) – הילדה הצעירה במשפחה, היא מנצלת את החמידות שלה לטובתה.
ישנה בבית צעצוע באמצע המסדרון
סוזי דיאז (סרינה וינסנט) – האמא במשפחה, לעיתים צריכה עזרה מילדיה כדי לארגן את ענייני המשפחה.
טום דיאז (ג'ו נייבס) – האבא במשפחה, יש לו חנות שמוכרת ציוד למחנאות ולדיג.
בת'אני פטרס (לורן פריטצ'רד) – השכנה של משפחת דיאז, לא מחבבת אותם ושונאת כשהם זורקים חפצים לחצר שלה.
אלי פטרס (לולו למברוס) – הבת של בת'אני, חברה של הארלי.
אמה כופה עליה איסורים וחוקים.
לעומת הארלי, היא בת יחידה.
קאף (ברט פירס) – החבר של רייצ'ל שטום לא ממש מחבב.
הארלי לא מרגישה בנוח שקאף מרגיש יותר נוח בביתם.
הארמודיוס ואריסטוגיטון היו שני יוונים בני העיר אתונה, אשר בשנת 514 לפנה"ס רצחו את הטיראן האתונאי היפרכוס, ונהרגו.
מעשה זה זיכה אותם בכינוי קוטלי הטיראנים (τυραννοκτόνοι), והם היו לסמל הבולט של הדמוקרטיה האתונאית.
בשנת 561 לפנה"ס עלה לשלטון באתונה טיראן פייסיסטראטוס.
פייסיסטראטוס הודח לאחר שנה אחת, אולם שב ותפס את השלטון בשנת 559 לפנה"ס.
הוא גורש שוב בשנת 556 לפנה"ס, וחזר ותפס את השלטון שנתיים לאחר מכן בעזרת צבא מארגוס.
פייסיסטראוס נחשב לטיראן אהוד, נאור ומתון.
צורת שלטונו מתוארת כשל אזרח יותר משל רודן, כשואפת לשוויון, מטפחת שלום.
הוא שמר על חוקי סולון, אף כי בפועל שם את עצמו מעל לחוקים האלה.
פייסיסטראטוס נפטר בשנת 527 לפנה"ס, ואת מקומו ירשו בניו היפרכוס והיפיאס.
לטענתו של תוקידידס השליט האמיתי בעיר באותה תקופה היה היפיאס, אשר היה גם המבוגר יותר.
תוקידידס כותב שהיפיאס היה הפיקח יותר מביניהם וטיפל בענייני המדינה, בעוד היפרכוס היה אוהב תרבות והזמין משוררים ואמנים רבים לעיר.
הרודוטוס טוען בחיבורו "היסטוריות", שהארמודיוס ואריסטוגיטון היו שניהם ממוצא זר.
כל המקורות מסכימים שהארמודיוס היה הצעיר מבין השניים, וכי הוא היה הארומנוס של אריסטוגיטון.
תוקידידס והרודוטוס טוענים שהיפרכוס התאהב בהארמודיוס, אולם הארמודיוס דחה אותו.
כנקמה, היפרכוס הזמין את אחותו של הארמודיוס לשאת סל בחג הפאנאתנאיה של שנת 514 לפנה"ס, רק כדי לשלחה בביזיון לאחר מכן בטענה שהיא אינה בתולה.
מעשה זה היווה עלבון צורב למשפחת הארמודיוס, אשר החל לתכנן נקמה יחד עם אריסטוגיטון.
אריסטו לעומת זאת טוען שהיה זה אחיהם למחצה של היפיאס והיפרכוס, תטלוס, אשר פגע בהארמודיוס.
בדיאלוג "היפרכוס", המיוחס לאפלטון אף על פי שככל הנראה לא אפלטון כתב אותו, מובאת גרסה מוזרה למאורע הטוענת שהיפרכוס הסית נגד הארמודיוס ואריסטוגיטון נער שהם חיבבו.
לטענתו של תוקידידס, יעד ההתנקשות היה דווקא היפיאס, ולא היפרכוס.
הארמודיוס ואריסטוגיטון תכננו לבצע את הרצח במהלך החג.
לטענת תוקידידס הם בחרו בתאריך זה משום שהיה זה היום היחיד בשנה שבו הייתה מותרת נשיאת סכין בפומבי.
אריסטו לעומת זאת טוען שבאותה תקופה עדיין הייתה אסורה נשיאת סכין בחג, והיא הותרה רק מאוחר יותר.
כך או כך, השניים ארבו להיפיאס בעת ששהה מחוץ לעיר ותכנן את החג.
אולם לפתע ראו את אחד מהקושרים משוחח בידידות עם היפיאס, ועל כן סברו שסודם התגלה.
זועמים, הם רצו אל תוך העיר, ורצחו את היפרכוס בעת שארגן את תהלוכת החג ליד הלאוקוריון (מקדש מפורסם לרגליי האקרופוליס).
לאחר שהמעשה בוצע, שומריו של היפרכוס הרגו את הארמודיוס במקום ואילו אריסטוגיטון נאסר על ידי היפיאס.
אריסטוגיטון עונה בידי היפיאס כדי לסחוט ממנו שמות של קושרים נוספים.
אריסטו מספר שאריסטוגיטון שרצה להיגאל מייסוריו הצליח לגרום להיפיאס ללחוץ את ידו, ואז לעג לו על כך שהוא לוחץ את ידי רוצח אחיו.
היפיאס נתקף זעם ודקר אותו למוות.
סופרים יוונים אחרים מספרים על הנערה ליאינה (Λέαινα) אשר הייתה מאוהבת באריסטוגיטון, והיפיאס עינה אותה כדי להוציא ממנה שמות של קושרים נוספים.
ליאינה חששה שתפלוט בטעות מידע, ועל כן נשכה את לשונה כה חזק עד שזו נחתכה.
האתונאים הקימו לזכרה פסל של לביאה חסרת לשון.
הארמודיוס ואריסטוגיטון נקברו בבית הקברות של גיבורי אתונה ליד האקדמיה האפלטונית.
לאחר רצח אחיו הפך היפיאס לחשדן ואכזרי.
הוא חדל לתת אמון באיש, והכין לעצמו מקומות מחבוא.
הוא הוציא להורג רבים שנחשדו בשותפות לקשר, והגלה רבים.
אולם קבוצת אריסטוקרטים תחת הנהגתו של קלייסתנס, ממשפחת האלקמיונידים.
התקוממה נגד שלטונו, המרד נכשל כיוון שהמורדים לא קיבלו את התמיכה שציפו לה, והם נמלטו ויצאו לגלות.
מאוחר יותר חזרו הגולים, ובעזרתו של קלאומנס הראשון מלך ספרטה אילצו את היפיאס לצאת לגלות.
חרף העובדה שהרצח נבע יותר ממניעים אישיים של נקמה וכבוד, הארמודיוס ואריסטוגיטון הפכו לסמל של הדמוקרטיה האתונאית והשחרור מרודנים.
הם כונו "קוטלי הטיראנים" (τυραννοκτόνοι, tyrannoktonoi), חרף העובדה שכאמור לעיל, היפרכוס היה דווקא הפחות משמעותי מבין שני הטיראנים ששלטו אז באתונה.
הנואם בן המאה ה-4 לפנה"ס אייסכינס כותב כי "כאשר אנו שומעים אנשים משבחים את מה שהם עשו אנו מרגישים שמילים אינן מספיקות כדי להספיד את מעשיהם".
ידוע שהיו לשניהם צאצאים, אשר נהנו מזכויות מיוחדות באתונה.
זכויות אלו היו תורשתיות, ואפשרו להם בין היתר לקבל ארוחות חינם על חשבון הציבור (sitesis), פטור מחובות דתיים מסוימים (ateleia), ומושבים שמורים מראש בשורה הראשונה בתיאטרון (proedria).
בשנת 354 לפנה"ס הציע הנואם לפטינס להעביר חוק באתונה אשר יחייב את כל האזרחים בהשתתפות בחגי המדינה, והצהיר מפורשות שהיוצאים מן הכלל יהיו צאצאי הארמודיוס ואריסטוגיטון.
כמו כן נוסח באתונה חוק האוסר לדבר סרה בזכרם של הארמודיוס ואריסטוגיטון.
בשנת 509 לפנה"ס בנה הפסל האתונאי אנטנור פסל בדמותם של הארמודיוס ואריסטוגיטון אשר נקרא "קוטלי הטיראנים".
הפסל הוצב באגורה באתונה, והיה בכך לאנדרטה הראשונה שהוצבה שם.
בשנת 480 לפנה"ס במהלך מלחמת פרס–יוון כבשו הפרסים את אתונה, ולקחו את הפסל אתם.
הפסל נלקח לאוצר המלך הפרסי בשושן.
בשנת 447 לפנה"ס הזמינו האתונאים פסל משוחזר מהפסלים קריטיוס ונסיוטס, אשר הוצב במקום שבו היה הפסל הקודם.
הפסל המקורי הוחזר לאתונה בתאריך לא ברור.
אריאנוס טוען שאלכסנדר הגדול החזיר אותו, בעוד ולריוס מקסימוס טוען שהיה זה סלאוקוס הראשון, ופאוסניאס טוען שהיה זה אנטיוכוס מלך האימפריה הסלאוקית, אם כי לא ברור לאיזה מבין 13 המלכים הסלאוקים אשר נקראו אנטיוכוס הוא מתכוון.
ויליאם סמית סבור שגרסתו של אריאנוס אמינה יותר.
כך או כך, האתונאים המשיכו להשתמש בשחזור והפסל המקורי אבד.
העתק רומי של הפסל מוצג במוזיאון הארכאולוגי של נאפולי, איטליה.
אצל אתנאיוס שרד המנון עתיק שנכתב על הארמודיוס ואריסטוגיטון.
ההמנון נכתב בסוף המאה ה-6 לפנה"ס, ומיוחס למשורר בשם קאליסטראטוס (Callistratus) אשר לא ידוע על יצירות נוספות שלו.
להלן הקטע המפורסם יותר בהמנון בתרגום דבורה גילולה:
אוריאל שלח (תחת שם העט יונתן רטוש) תרגם את הקטע בצורה חופשית יותר כחלק מתרגומו לספר "הספרטאי" מאת קרולין דל סנידקר.
הארלוד טרויטיגר (נולד ב-1956) הוא עיתונאי ומנחה טלוויזיה שוודי.
טרויטיגר נולד בגטנבורג ולמד באוניברסיטת גטנבורג, ב-1982 החל לעבוד בערוץ השוודי SVT.
ב-1991 הנחה את תחרות המלודיפסטיבלן ושנה לאחר מכן הנחה את האירוויזיון.
ב-1997 החל להנחות את התוכנית "אקספדישן רובינזון", המבוססת על סיפורו של רובינזון קרוזו בה מתמודדים נשלחים למשימות הישרדות ועל תוכנית זו התבססה התוכנית הישרדות.
ב-2007 השתתף בתוכנית "Let's Dance" המבוססת על התוכנית "רוקדים עם כוכבים".
ב-1987 הופיע כעיתונאי בסרט "Jim & piraterna Blom" לצד סטלאן סקארסגארד.
הארם הוא ז'אנר מאנגה, אנימה, רומנים ומשחקי וידאו אשר בו לרוב העלילה מתמקדת בגיבור הטרוסקסואל אשר מוקף בשלוש מחזרות או יותר.
מערכות היחסים בין הגיבור לדמויות הנשיות מהוות את המוקד המרכזי בעלילה.
הז'אנר פותח במקור ביפן במהלך שנות ה-70.
הז'אנר "הארם הפוך" (Reverse Harem) הוא תת-הז'אנר הפוך בו העלילה מתמקדת בגיבורה המוקפת במספר דמויות גבריות אשר מתעניינות בה רומנטית.
גיבור העלילה, אשר לו בדרך כלל אין כישרונות רבים, מוקף בדרך כלל בשלוש או יותר דמויות אחרות מהמין האחר, שנמשכות אליו.
אחרת, עלילת הסיפור עוסקת במשולש אהבה.
העלילה הנפוצה ביותר בז'אנר היא כאשר מרבית הדמויות בעלילה הן נשים, למשל קבוצת נערות המלווה נער מסוים.
בסדרות מסוימות הדמויות הנשיות מתחרות זו בזו על החיבה של הדמות הראשית.
סדרות בז'אנר לא חייבות תמיד להיות רומנטיות - לעיתים העלילה עוסק בנער המוקף בשלוש נערות ולאף אחת מהן אין עניין רומנטי בנער.
סדרות בז'אנר מתמקדות לעיתים רבות במצבים הקומיים בהם הדמויות מכניסות עצמם למצבים מביכים.
הדמות הגברית בסדרות הארם היא בדרך כלל בחור ביישן, חיובי מאוד, בדרך כלל רגיל למדי, עם מראה "ממוצע".
ככלל, מחבר היצירה לרוב נותן לגיבור הראשי תכונות לא מושכות ויוצר עבורו דימוי של מפסידן על מנת שהקורא יכול להזדהות בקלות רבה יותר עם הדמות הראשית.
העלילה לעיתים רבות משלבת הומור הנובע לרוב מאי הבנות, מצבים מביכים או מהתגובות של הדמויות להתפתחויות רומנטיות.
לעיתים העלילה של סדרות בז'אנר מכילות גם אלמנטים של פנטזיה או אלמנטים על-טבעיים, כגון שימוש בקוסמות או כוחות על טבעיים.
המונח עצמו נגזר מהמילה הערבית "הרמון", שמשמעותה, "דבר קדוש שאסור לחללו", "אין-רשות לגברים" או "מקדש/חדר של נשים בלבד" ובפרט בבית משפחה מוסלמי.
הארלי קווין היא סדרת אנימציה טלוויזיונית אמריקאית לקהל בוגר מסוגת קומדיה שחורה המבוססת על דמות הקומיקס מבית DC של הנבלית הארלי קווין, שנוצרה על ידי פול דיני וברוס טים.
עונתה הראשונה של הסדרה עלתה לשידור בשירות ההזרמה DC Universe ב-29 בנובמבר 2019. עונתה השלישית של הסדרה עלתה לשידור ב-28 ביולי 2022 בשירות "HBO Max".
עלילת הסדרה עוקבת אחר הרפתקאותיה של הנבלית הארלי קווין, לאחר שזו נפרדת מהג'וקר ומשתחררת מאחיזתו, ומקבלת עזרה מפויזן אייבי וגלריית הנבלים של ארקהם על מנת להפוך לחברה בלגיון האבדון.
ססיליה אהרונוביץ' המילטון ג'ס דוויק 13 בדצמבר 2019 4 4 Finding Mr.
קיילי קווקו - ד"ר הארלין קווינזל / הארלי קווין
לייק בל - ד"ר פמלה אייסלי / פויזן אייבי
דידריך בדר - ברוס ויין / באטמן
אלן טודיק - הג'וקר, בזיל קרלו / פני חימר, ג'וליאן דיי / איש לוח השנה
טוני הייל - ד"ר אדגר סיזקו / ד"ר פסיכו, פליקס פאוסט
רון פונץ' - נאנאווה / קינג שארק
ג'ייסון אלכסנדר - סיי בורגמן
מאט אוברג - צ'ארלס בראון/קייט מן, ויילון ג'ונס/קילר קרוק, אנטולי קנייאזב/ק.ג.ביסט
ג'ים ראש - אדוארד ניגמה/איש החידות
כריס מלוני - המפקח ג'יימס גורדון
ג'אנקרלו אספוזיטו - לקס לות'ור
ונדה סייקס - צריצה/מלכת האגדות
רהול קולי - ד"ר ג'ונתן קריין/הדחליל
סנאא לתן - סלינה קייל/קאטוומן
טום קני - היד של פני חימר
ונסה מרשל - הנסיכה דיאנה/וונדר וומן, דוריס זול / ג'יגנטה
ג'ייקוב טרמבלי - דמיאן ויין/רובין
טישה קמפבל-מרטין - טאוני יאנג
שון ג'יאמברון - ג'ושוע קובלפוט
פיל למאר - דייוויד הייד/מנטה שחורה, ג'ייסון פרקסיס
ויין נייט - אוסוולד קובלפוט/הפינגווין
אנדי דאלי - הארווי דנט/דו פרצוף
ויל סאסו - מקסי זאוס
בריאנה קווקו - ברברה גורדון/באטגירל
ג'יימס וולק - קלארק קנט/סופרמן
נטלי מוראלס - לויס ליין
ב-20 בנובמבר 2017, הוכרז כי שירות הזרמת המדיה החדש "DC Universe (סטרימינג)" הזמין 26 פרקים לסדרת פעולה-קומדיה שחורה מונפשת חדשה למבוגרים בכיכובה של הנבלית הארלי קווין, שנוצרה ונכתבה על ידי ג'סטין הלפרן, פטריק שומאכר ודין לורי.
צוות המפיקים בפועל היו אמורים לכלול את הלפרן, שומאכר, לורי וסאם ליסט עם ג'ניפר קויל כמפיקה.
עונתה הראשונה של הסדרה עתידה לכלול 13 פרקים מתוך סך 26 הפרקים שהוזמנו לה.
ביוני 2018, הוכרז כי הסדרה תעלה לשידור במהלך שנת 2019. באוקטובר שלאחריו, דווח שהסדרה תעלה לשידור באוקטובר 2019. בנוסף, דווח כי השחקנית קיילי קווקו תשמש גם כמפיקה בפועל עבור הסדרה באמצעות חברת ההפקות שלה, "Yes, Norman Productions".
הסדרה עלתה לשידור בשירות הסטרימינג DC Universe ב-29 בנובמבר 2019. ב-3 באוקטובר 2018, לקראת כנס הקומיק-קון השנתי בניו יורק, הופץ טיזר-טריילר ראשון לסדרה בהשתתפותם של הארלי קווין, פויזן אייבי ובאטמן טריילר מלא ולא מצונזר הופץ ב-20 ביולי 2019, במקביל לפאנל של הסדרה בכנס הקומיק-קון שבסן דייגו.
בקנדה, הסדרה משודרת בערוץ "Adult Swim" המקומי, שם פרקיה החדשים משודרים שבוע לאחר עלייתם בארצות הברית.
קרולין פרמקה מ"וראייטי" כתבה: "האנימציה מרגישה כמו של סרט מצויר טיפוסי של שבת בבוקר, אבל התסריטים המושחזים ופרצי הגור המזעזעים מזכירים לך ש"הארלי קווין" מנצלת את מלוא השידור בשירות סטרימינג ללא צנזורות.
] ביצועי הדיבוב החדים לאורך הסדרה משחקנים שבירור אוהבים לשחרר את הרסן מהסיכוי לשחק בעולם הזה גם מוכיחים ש[הסדרה הזו] כיפית מכדי להתנגד לה.
[...] והכי חשוב, הארלי זוכה להיות אדם שלם בזכות עצמה, תמימה ושוברת לב באותה המידה שהיא מוזרה ומצחיקה בצורה מרושעת." רובין בר מ"הוליווד ריפורטר" כתבה: "זו אחת ההפתעות הטובות של השנה.
[...] 13 פרקים נמרצים, אלימים וחסרי כבוד בני חצי שעה.
[...] הכתיבה היא לעיתים קרובות סוערת, מלאת נוסטלגיה חונקת מצחוק של המילניום והומור גרדומי ומעורר מחשבה ([...]אך לפחות התוכנית יודעת לחבק את הקהל שלה).
שנהפרסקטגוריהמועמד(ים)תוצאהמקור2024פרס בחירת מבקרי הטלוויזיהסדרת האנימציה הטובה ביותרהארלי קוויןפרס סאטורןסדרת הטלוויזיה או הספיישל המונפש הטוב ביותרפרס התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצהסדרת הקומדיה הטובה ביותר2026פרס בחירת מבקרי הטלוויזיהסדרת האנימציה הטובה ביותר
באפריל 2022, נמסר כי שירות "HBO Max" הזמינה את סדרת הספין אוף "Noonan's", שתתמקד בדמותו של קייט מן ובת זוגו, גולדן גליידר, לאחר רכישת הבר בו נבלי ופושעי העיר גות'אם נוהגים לשהות.
ביוני 2023, הוכרז ששם הסדרה הוחלף ל-"!Kite Man: Hell Yeah".
הארלי אדווין רודה הבן הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-48 של מדינת קליפורניה בימי הקונגרס ה-116 של ארצות הברית, בשנים 2019–2021.
רודה נולד ב-10 בדצמבר 1961 בקולומבוס, עיר הבירה של אוהיו, הצעיר מבין ארבעת ילדיהם של מרליז והארלי אדווין רודה האב.
כסטודנט צעיר למשפטים, רודה עבדה כעוזר משפטי.
התמחות זו הובילה אותו להתעניין בעריכת דין.
מאוניברסיטת קנטקי קיבל תואר בוגר במדעים, שם היה חבר באחווה דלתא טאו דלתא.
כמו כן, לרודה תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת המדינה של אוהיו ותואר שני במשפטים מאוניברסיטת קפיטול.
לאחר שצלח את בחינות לשכת עורכי הדין של אוהיו, רודה עבדה במשרד עורכי הדין "פורטר, רייט, מוריס וארתור" שבקולומבוס עד 1990. כעורך דין, התמחה רודה בניירות ערך, מיסוד עסקים וקניין רוחני.
הוא גם תרם למאמצי הפרו בונו של המשרד עם עמותות שונות, במטרה להתמודד עם סוגיות שונות בקולומבוס במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20. מאז הוא פעיל במספר רב של ארגוני צדקה וארגונים אזרחיים, ובמיוחד בכאלה המתמקדים בסיוע לדרי רחוב ולסובלים מאלימות במשפחה.
רודה עזב את משרד עורכי דין זה כדי להצטרף לעסק משפחתי "HER Realtors".
ב-1997 נעשה היועץ הכללי של החברה.
הרבה לפני שרודה החל את נתיבתו המקצועית בפוליטיקה של ארצות הברית, הוא שקל להתמודד למושב במועצת עירייה בטרם פתח בקריירה ציבורית, אך העדיף להתמקד בהרחבת עסקיו.
כבן לזוג הורים תומכי המפלגה הרפובליקנית, היה רודה פקוד למפלגה הרפובליקנית עד 1997, אז עזב את המפלגה ונהפך לעצמאי מכיוון שחש שהמפלגה פונה ל"כיוון הלא נכון" בכל הנוגע לסוגיות חברתיות.
בשל תרומותיו התכופות למועמדים רפובליקנים, נמתחה עליו ביקורת מצד גורמים במפלגה הדמוקרטית ועלו תהיות האם רודה נאמן דיו למפלגה או שמא הוא "רפובליקני בתחפושת".
ב-2 במרץ 2017 הודיע רודה על מועמדותו לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-48 של קליפורניה.
הוא התמודד על מושבו של נציג המחוז המכהן דיינה רורבאקר זמן קצר אחרי ששינה את רישומו מ"חסר שיוך פוליטי" ל"דמוקרטי".
המפלגה הדמוקרטית של קליפורניה הביעה תמיכה ביריבו העיקרי של רודה בבחירות המקדימות, הנס קירסטיד.
מנגד, רודה זכה לחסות ועדת הקמפיין הקונגרסיאלי הדמוקרטית במאי 2018. בבחירות המקדימות, רודה סיים במקום הראשון ברוב זעום בן 125 קולות, מה שאפשר לו להתייצב מול רורבאקר בבחירות הכלליות.
רודה זכה, בין היתר, לתמיכתו של נשיא ארצות הברית לשעבר ברק אובמה.
ב-25 באוקטובר 2018 הכריז ראש עיריית ניו יורק לשעבר מייקל בלומברג כי יתמוך במסע הבחירות של רודה באמצעות תרומה בת ארבעה מיליון דולר אמריקני לוועדת הפעולה הפוליטית שלו.
פעולה זו של בלומברג הפכה את ההתמודדות של רודה נגד רורבאקר ליקרה ביותר מבחינה כספית בבחירות 2018 לבית הנבחרים.
ב-6 בנובמבר תוצאות הבחירות היו צמודות מכדי להכריז על מנצח, שכן רודה הוביל בפער דחוק על רורבאקר.
ההובלה של רודה התרחבה זמן קצר אחר כך, עד שסוכנות הידיעות "AP" הכריזה ב-10 בנובמבר על רודה כמנצח.
בקונגרס ה-116 של ארצות הברית, שהתכנס בינואר 2019, מכהן רודה כחבר בוועדת הפיקוח והרפורמה הממשלתית ובוועדת התחבורה והתשתית.
ב-22 באפריל 2020 הכריז רודה כי מוסדות להשכלה גבוהה עם קמפוסים במחוז הקונגרס ה-48 יקבלו מענקי סיוע בני יותר מ-17 מיליון דולר כהתמודדות עם התפרצות נגיף הקורונה בארצות הברית.
ב-4 בנובמבר 2020 הפסיד רודה בבחירות לכהונה שנייה בבית הנבחרים למישל סטיל, מועמדת המפלגה הרפובליקנית.
לאחר שהכריז תחילה על כוונתו להתמודד נגד פורטר, רודה פרש מהמרוץ בינואר 2022.
הארלמרמיר היא עיר במחוז צפון הולנד שבהולנד.
נמל התעופה הבינלאומי הראשי של הולנד סכיפהול נמצא בהארלמרמיר.
במקור, רוב שטחה של הארלמרמיר היה ביצת כבול.
בשנת 1531 שטח הארלמרמיר המקורי היה שטח של 26.0 קמ"ר, וסמוך לו היו שלושה אגמים קטנים יותר: Leidsche Meer (אגם לידן), Spiering Meer, וה-Oude Meer (האגם הישן), עם שטח משולב של כ-31 קמ"ר.
האגמים התחברו לאחד לאחר מספר מקרי שטיפונות במהלכם נעלמו גם מספר כפרים באזור.
הארלמרמיר יכולה להיות מקום מסוכן במהלך סערות.
מקרה מפורסם היה כאשר פרדריק הנרי, בנו הבכור של פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ טבע באגם במהלך ניסיון לחצות אותו ב-7 בינואר 1629 והוא בן 15 בלבד.
במהלך השנים הועלו מדי פעם בפעם רעיונות של ניקוז האגם אך הדבר אף פעם לא צלח.
רק בנובמבר 1836 לאחר שהוריקן כבד הכה את האזור וגרם לשיטפון עד שערי אמסטרדם וליידן, עורר הדבר תשומת לב בכל המדינה ועניין ניקוז האגם עלה עוד יותר לסדר היום.
ב-1 באוגוסט 1837, מינה וילם הראשון, מלך הולנד, ועדה אשר הציעה תוכנית לניקוז האגם, ובמאי שלאחר מכן, החלו העבודות.
בתחילה עיקר התעסוקה והכלכלה היו בתחום חקלאות, אך עם 99% מהאדמות שבבעלות כמה בעלי אדמות עשירים, קציר עניים ומחירי סחורות נמוכים, החיים היו קשים מאוד עבור החקלאים.
לאחר 1900, המצב השתפר כאשר מחירי הסחורות עלו ורוב החקלאים היו בעלי אדמות משלהם.
ואז התפתחה בעיר חממת חקלאות.
עיקרי הגידול הן התירס, זרעים, בקר, חמאה וגבינה.
בשנת 1917 הוקם שדה תעופה צבאי בסמוך למבצר הישן של שיפהול.
בימינו, נמל התעופה סכיפהול הוא מרכז התעופה האזרחי העיקרי בהולנד.
בשנת 1926, מועצת העירייה של אמסטרדם קיבלה לידיה את ניהול סכיפהול.
סכיפהול היה שדה התעופה השני באירופה שנסללו בו מסלולי טיסה, בשנים 1937–1938, אחרי שדה התעופה של סטוקהולם.
והשם "סכיפהול", שנזכר כבר ב-1447, עשוי להצביע על כך שהיא שימשה כמקור לעץ (scip בגותית).
לפי פירוש אחר, מקור השם הוא בביטוי "גיהנום לספינות", מאחר שבמקום זה טבעו אוניות רבות, וברוח דומה נקשר השם למילה "hol" שמשמעותה בימי הביניים הייתה "חור" או "קבר".
לפי פירוש הפוך לחלוטין, מקורב השם לשורש "hal" או "אולם", ומציע כי סכיפהול שימש דווקא כמקום מקלט לספינות.
בשנת 2017 זכה במקום העשירי בדירוג "שדה התעופה הטוב בעולם" של מגזין "Travel + Leisure".
בשנת 2020 זכה הנמל במקום התשיעי בדירוג "שדה התעופה הטוב בעולם" של SKYTRAX.
מרכז הסחר העולמי סכיפהול, אשר ממוקם בנמל התעופה סכיפהול, מעסיק רבים מתושבי העיר.
המטה המרכזי של ארבע חברות תעופה הולנדיות, טראנסאוויה, מרטינאייר, KLM Cityhoppe,TUI fly, ממוקמים בשדה התעופה סכיפהול שבעיר.
משרדיה של ברית חברות התעופה SkyTeam, ממוקמים במרכז הסחר העולמי.
לאיראן אייר יש את מרכז המכירות הגדול ביותר שלה במרכז הסחר העולמי.
לניפון קרגו איירליינס גם משרדים אזוריים באירופה אשר ממוקמים במרכז הסחר.
הארלקין הוא רומן היסטורי מאת ברנרד קורנוול.
זהו הכרך הראשון בסדרת הספרים מסע הגביע העוסקת בקורותיו של הקשת האנגלי תומאס מהוקטון, על רקע מלחמת מאה השנים.
הספר תורגם לעברית בשנת 2002 בידי יעל סלע-שפירו ויצא לאור בהוצאת אופוס תחת השם "מעשה הקשת".
ב-2013 יצאה מהדורה מחודשת של התרגום העברי בשם "הארלקין".
זהו הספר היחיד בסדרת מסע הגביע שתורגם לעברית עד כה.
הדמות הראשית בספר הוא תומאס מהכפר האנגלי הוקטון.
הוא נולד כבנו הממזר של הכומר ראלף ממנהלת משק הבית שלו.
אביו רצה שיהיה כומר כמוהו ולפיכך שלח אותו ללמוד באוניברסיטת אוקספורד, אולם תומאס חולם להיות חייל, מתאמן בירי בחץ וקשת והופך לקשת מצטיין.
חייו נהרסים כאשר שודדים צרפתים פושטים על הכפר שלו, טובחים בכל התושבים ובוזזים חפץ קדוש שהיה שמור בכפר; הרומח של ג'ורג' הקדוש שבעזרתו הרג את הדרקון.
האיש שמנהיג את הפשיטה הוא אביר בשריון שחור המכנה את עצמו "הארלקין".
תומאס נודר להרוג את הארלקין ולהשיב את הרומח הקדוש, ולצורך כך מתגייס כקשת לצבא האנגלי היוצא לברטאן.
עד מהרה הוא מוצא את עצמו שקוע עמוק בתוך מלחמת מאה השנים.
הארַלד קרוֹיצברג (11 בדצמבר 1902 – 25 באפריל 1968) היה רקדן וכוריאוגרף גרמני.
קרויצברג נולד ברייכנברג, כיום ליברץ בצ'כיה.
למד בבית הספר לבלט של דרזדן, והיה תלמיד של מרי ויגמן ושל רודולף לאבאן.
החל משנת 1927 הופיע במחזות בבימויו של מקס ריינהרדט ובשנת 1929 נסע עם ריינהרדט לניו יורק.
לאחר מכן קיים קרויצברג מסע הופעות בארצות הברית, קנדה, ואירופה עם הרקדנית איבון גאורגי.
בשנת 1955, הקים קרויצברג בית ספר למחול בברן.
הבלטים שלו שילבו דרמה והומור, בדגש על סצנות רבות־דמיון.
הופעה נדירה של קרויצברג בטלוויזיה אירעה ב־1965, כשהופיע בתפקיד הכפול של דרוסלמאייר ושל מלך השלג, בקופרודוקציה גרמנית-אמריקאית מקוצרת מאוד של "מפצח האגוזים" של צ'ייקובסקי.
ההפקה שודרה בארצות הברית בערוץ CBS, ושודרה שוב מספר פעמים בשנים הבאות, אך בסופו של דבר נזנחה לטובת גרסת מיכאיל ברישניקוב הכמעט־מלאה, משנת 1977.
בשנים 1932–1936 יצר קרויצברג שותפות חריגה עם שותפתו רות פייג'.
קרויצברג היה רקדן מודרני גרמני, בעוד פייג' הייתה בלרינה אמריקאית.
הם הופיעו לראשונה יחד ב־25 בפברואר 1933 בשיקגו.
השותפות הזו עזרה לקרויצברג לבצע את מופעי הסולו שלו במקומות אחרים, שזכו להצלחה.
ההופעות של קרויצברג תוארו ככוללות תנועות חזקות, תנועות זורמות, וגם מקטעי פנטומימה.
הקפיצות שלו היו מאוד אנרגטיות וחזקות, ובכל זאת תנועותיו היו רכות ומרחפות.
הוא היה ידוע לא רק בתור רקדן בלט ורקדן מודרני מוכשר, אלא גם בתור בדרן.
המועדון נוסד כאגודת ספורט ב-1 באוקטובר 1889 על ידי פייט צ'רבון ששימש כקפטן הקבוצה וכיושב הראש הראשון של האגודה.
הקבוצה שיחקה במסגרת אליפות הולנד טרם הקמת הכדורגל המקצועני בהולנד.
ב-1902 העפילה לראשונה לגמר הגביע ההולנדי וזכתה בו לאחר ניצחון 2–1 על HBS דן האג שהייתה קבוצת צמרת ואלופת הולנד פעמים קודם לכן.
ב-1911 העפילה הקבוצה פעם נוספת לגמר הגביע אך הפעם הפסידה 0–1 לקוויק דן האג, עונה לאחר מכן העפילה בפעם השלישית לגמר הגביע וזכתה בו בפעם השנייה לאחר ניצחון 2–0 על ויטסה ארנהם.
הקבוצה המשיכה לשחק באליפות הולנד עד להקמת הליגות המקצועניות, אז הצטרפה לליגת המבחן בעונת 1954/55 ושובצה לדרג ג' שהיה הליגה השלישית באותם הימים, לאחר שתי עונות עלתה הקבוצה לליגת המשנה.
הקבוצה נדדה בין הליגה השנייה והליגה השלישית מסוף שנות ה-50 ועד לסוף שנות ה-60. בעונת 1968/1969 סיימה הקבוצה במקום השני בליגת המשנה ולראשונה העפילה לליגת העל ההולנדית.
בעשור הבא הייתה הקבוצה ברוב עונותיה בליגה הבכירה אך ירדה כ-3 פעמים לליגת המשנה וחזרה לאחר עונה אחת כאלופת הליגה ה-2. בעונת 1981/1982 סיימה הקבוצה במקום ה-4 בליגה הראשונה והעפילה לגביע אופ"א, בסיבוב הראשון גברה הקבוצה על גנט 5–4 בסיכום צמד משחקים.
בסיבוב השני הודחה הקבוצה לאחר שהובסה 1–5 בידי ספרטק מוסקבה (במהלך המשחק במוסקבה התרחש אסון לוז'ניקי).
בליגה הבכירה שיחקה הקבוצה עד לסיום עונת 1989/1990 אז סיימה במקום האחרון וירדה לליגת המשנה בה שיחקה עד להתפרקותה ב-2010.
הארלי לילנד רייס , הידוע יותר בשם הבמה שלו, הארלי רייס היה מתאבק אמריקאי, משווק ומאמן.
רייס זכה שמונה פעמים באליפויות עולם: זכייה אחת באליפות העולם במשקל כבד של WWA ושבע זכיות באליפות העולם במשקל כבד של NWA בנוסף להיותו אלוף ארצות הברית הראשון של NWA.
רייס הוא אחד משישה אנשים שהוכנסו להיכלי התהילה של ה-WWE, NWA, WCW, היכל התהילה של ההיאבקות המקצועית והיכל התהילה של מגזין ההיאבקות Wrestling Observer Newsletter.
רייס נולד בקוויטמן, מיזורי, להורים ג'יי אלן רייס ומארי רייס בשנת 1943. הוא נחשף לענף ההיאבקות המקצועית בגיל מוקדם, כשצפה ברשת טלוויזיה DuMont ששידרה את אירועי הענף באזור שיקגו.
לאחר שגבר על מחלת שיתוק הילדים, הוא החל להתאמן על מנת להפוך למתאבק מקצועי תחת הדרכתם של אלופי העולם לשעבר, סטניסלאוס וולאדק זביסקו, שניהלו חווה במיזורי.
הוא נישא לאשתו הראשונה, ויויאן ג'ונס בשנת 1960. היא נפטרה כחמישה שבועות לאחר חתונתם באותה תאונת דרכים שבה רייס כמעט ואיבד את רגלו.
זמן קצר לאחר מותה של ויויאן, רייס נישא בשנית, הפעם לסנדרה ג'ונס.
נישואיהם הובילו ללידת בתם, קנדיס מארי, אך נישואים אלו הסתיימו לבסוף בגירושים.
אשתו השלישית, איבון, התגרשה ממנו בשנות ה-90 המוקדמות לאחר למעלה משלושים שנות נישואים.
ביחד, נולד להם בן בשם ג'סטין, שהיה מתאבק, אך לעולם לא נטל חלק בענף ההיאבקות המקצועית.
אשתו הרביעית, בוורלי שימשה כסגנית הנשיא של בנק מסחר בקנזס סיטי.
הם נישאו בשלהי שנת 1995, זמן קצר לאחר תאונת הדרכים שסיימה את הקריירה של רייס.
ב-1 במרץ 2019, חברו הקרוב של רייס, ריק פלייר הודיע שרייס אובחן כחולה סופני בסרטן ריאות.
יום לאחר מכן, המשווק של ארגון ההיאבקות CWFH, דייב מארקס הודיע שרייס אכן אובחן בסרטן ריאות, אך לא במצב סופני.
ב-1 באוגוסט של אותה השנה, רייס נפטר ממחלה זו בגיל 76. הוא נקבר סמוך להוריו ואחיו בבית הקברות של קוויטמן.
הישגים בארגון ההיאבקות All Japan Pro Wrestling
האליפות הארצית המאוחדת של NWA (פעם אחת)
אליפות הזוגות של AWA (3 פעמים) - עם לארי הניג
אליפות מידווסט הזוגות של AWA (פעם אחת) - עם דייל לואיס
פרס איירון מייק מזורקי (2006)
אליפות מרכז המדינות במשקל כבד של NWA (9 פעמים)
אליפות הזוגות הצפון אמריקאית של NWA (גרסת מרכז המדינות) (פעמיים) - עם ברון פון רשקה (1) ורוג'ר קירבי (1)
אליפות העולם במשקל כבד של NWA (7 פעמים)
אליפות הזוגות של NWA (גרסת מרכז המדינות) (פעם אחת) - עם פאט או'קונור
אליפות פלורידה לזוגות של NWA (3 פעמים) - עם רוג'ר קירבי (2) ובוב רופ (1)
האליפות הדרומית במשקל כבד של NWA (גרסת פלורידה) (פעם אחת)
אליפות ארצות הברית במשקל כבד של NWA (גרסת מרכז-אטלנטיק) (פעם אחת, ראשון)
הישגים בארגון ההיאבקות NWA Mid-America
אליפות מרכז-אמריקה במשקל כבד של NWA (פעמיים)
האליפות הצפון אמריקאית במשקל כבד של IW (פעם אחת)
אליפות מייקון הזוגות של NWA (פעם אחת) - עם באדי קולט
הישגים בארגון ההיאבקות Maple Leaf Wrestling
הישגים בהיכל התהילה והספורט של מיזורי
אליפות העולם במשקל כבד של NWA (8 פעמים)
הבאטל רויאל של לוס אנג'לס (1969)
קרב השנה (1979) - נגד דאסטי רודס ב-21 באוגוסט
PWI דירג אותו במקום ה-8 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר של PWI Years בשנת 2003
חבר היכל התהילה (2007) - עם לארי הניג
אליפות מיזורי במשקל כבד של NWA (7 פעמים)
אליפות הצפון אמריקאית במשקל כבד של Stampede (פעם אחת)
הישגים בהיכל התהילה של סנט לואיס
הישגים במגזין הספורט טוקיו ספורטס
אליפות הזוגות של IWA (פעם אחת) - עם לארי הניג
אליפות העולם במשקל כבד של WWA (פעם אחת)
אליפות הקריביים במשקל כבד של WWC (פעם אחת)
טורניר לזכר סאם מוצ'ניק (1986)
בגד הזירה הטוב ביותר (1987)
פרס מלגת בובי "המוח" הינן (1987) - עם האקו, טאמה, אנדרה הענק, הרקולס וקינג קונג באנדי
קרב השנה (1983) - נגד ריק פלייר בסטארקייד
ג'סיקה אשלי קפרוב , המוכרת תחת שם הבמה הארלו (HARLOE, לעיתים Harlœ) היא זמרת-יוצרת אמריקאית.
ב-8 במאי 2012, היא הוציאה את המיני-אלבום הראשון שלה, Prelude.
ב-9 בפברואר 2018, נודע כי היא הייתה אחת מהכותבים של השיר "I Don't Think About You של קלי קלרקסון.
השיר הגיע בשיאו למקום ה-14 במצעד הפופ איירפליי למבוגרים ולמקום ה-28 במצעד השירים העכשוויים למבוגרים.
ב-27 ביולי 2018, נודע כי היא הייתה אחת מהכותבים של השיר "Heat" של קלי קלרקסון.
השיר הגיע בשיאו למקום הראשון במצעד שירי הדאנס קלאב ולמקום ה-14 במצעד הפופ איירפליי למבוגרים.
ב-3 בנובמבר 2018, נודע כי היא הייתה אחת מהכותבים של השיר "Pop/Stars" של K/DA.
השיר הגיע בשיאו למקום השישי בניו זילנד וסינגפור.
ב-3 במאי 2019, היא התארחה בסינגל "All This Love" של רובין שולץ.
הסינגל הגיע בשיאו למקום ה-24 בגרמניה.
כמו כן, הסינגל זיכה את היוצרים במספר תוארי הקלטה, בין היתר בתואר הקלטה מסוג זהב מ-BVMI.
ב-13 במרץ 2020, היא הוציאה את המיני-אלבום השני שלה, Rivers Run Dry.
הארלי מרטין קילגור היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם וירג'יניה המערבית.
קילגור נולד ב־11 בינואר 1893 בכפר בראון שבווירג'יניה המערבית, לקווימבי יו קילגור ולורה ג'ו קילגור.
אביו עבד בקידוחי נפט ובקבלנות.
קילגור למד בבתי הספר הציבוריים והשלים את לימודיו בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה המערבית במורגנטאון ב־1914, ובאותה שנה התקבל ללשכת עורכי הדין.
ב־1914–1915 לימד בבתי ספר בהנקוק, וארגן את בית הספר התיכון הראשון במחוז ריילי ב־1915. הוא שימש כמנהלו הראשון לשנה אחת, וב־1916 החל לעסוק בעריכת דין בבקלי, וירג'יניה המערבית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בחיל הרגלים מ־1917 ושוחרר ב־1920 כקפטן.
ב־1921 ארגן את חיל המילואים של וירג'יניה המערבית ושירת עד פרישתו כקולונל ב־1953. באותה שנה התחתן עם לואיס איליין לילי בהנטינגטון, וירג'יניה המערבית.
קילגור כיהן כשופט בבית המשפט הפלילי של מחוז ריילי מ־1933 עד 1940. ב־1940 נבחר לסנאט מטעם המפלגה הדמוקרטית, ונבחר מחדש פעמיים.
הוא כיהן מסוף ינואר 1941 ועד מותו בבית החולים של הצי בבת'סדה ב־1956. קילגור היה חבר בוועדת טרומן, ומאוקטובר 1942 כיהן כיו"ר תת-הוועדה למאמצי מילואים במלחמה בוועדת ענייני הצבא – הידועה גם כ"וועדת קילגור" – שפיקחה על מאמצי המילואים של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
הוא גם סייע בהקמת הקרן הלאומית למדע (NSF) ב־1950.
ב־1948 היה קילגור מועמד "בן מדינה" בבחירות המקדימות לנשיאות מטעם הדמוקרטים בווירג'יניה המערבית וזכה במדינתו ללא התנגדות.
ב־1950 הצטרף קילגור לקבוצה קטנה של ליברלים, כולל פול דאגלס ויוברט האמפרי, שניסו לעצור את חוק מקארן, שנועד לדכא את המפלגה הקומוניסטית האמריקאית.
קילגור הציע הצעת חוק חלופית שתאפשר לנשיא לעצור חתרנים ללא משפט בעת חירום לאומי – בהשראת כליאת האמריקאים ממוצא יפני במלחמת העולם השנייה.
היוזמה לא עצרה את החוק החדש; הסנאט העביר את החוק בהצבעה 57–10 נגד הוטו של טרומן, וקילגור הצביע נגד החוק ותמך בוטו.
ב־1956 לא חתם על "המניפסט הדרומי", אף על פי שהפרדת בתי ספר הייתה מחויבת בחוק במדינתו לפני פסק דין בראון נגד מועצת החינוך.
ב־1942 היועץ התעשייתי הרברט שמל הציע לקילגור להקים ועדה שתרכז את המחקר המדעי עבור מאמצי המלחמה.
ועדת קילגור ניסחה הצעת חוק למשרד למוביליות טכנולוגית, שיהיה מוסמך לממן מחקרים, לחלוק פטנטים וסודות מסחריים, ולגייס מדענים ומתקנים למאמץ המלחמתי.
ב־1943, חלק מהמדענים, בראשם וניבר בוש, תמכו ברעיון המרכזי אך התנגדו למעורבות ממשלתית בניהול מימון המדע.
כדי להקל על קבלת החוק, שינתה הוועדה את שם הגוף ל"קרן", כדי להיראות כגוף פילנתרופי פרטי.
בהמשך, במסגרת משא ומתן עם קבוצות עניין שונות, קילגור יחד עם הסנאטור וורן מגנוסון ניסחו חוק שהוביל להקמת הקרן הלאומית למדע.
החוק אושר ונדון באופן סופי רק לאחר שתמך בו הנשיא הארי טרומן וחתם עליו ב־1950.
כיו"ר תת-הוועדה נגד תאגידים וסמכויות מונופול, קילגור הוביל חקירה רחבת היקף על מונופולים ותאגידים גדולים בשנים 1954–1955. התחקירים נעצרו לאחר מותו והושלמו רק ב־1963, בראשות הסנאטור אסטס קיפאובר.
קילגור נפטר ב־28 בפברואר 1956, בגיל 63, ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
הארמון המלכותי של טורינו (באיטלקית: Palazzo Reale di Torino) נחשב לאתר הראשון והחשוב של המעונות המלכותיים של בית סבויה.
הארמון ממוקם במרכז העיר טורינו.
מהככר המרכזית, מול הארמון המלכותי, "פיאצה קסטלו" (Piazza Castello) יוצאים הרחובות הראשיים של המרכז ההיסטורי של העיר: רחוב פּוֹ (Via Po), רחוב רומא (Via Roma), רחוב גריבלדי (Via Garibaldi) ורחוב פטר מיכה (via Peter Micca).
המבנה של הארמון הוא בסגנון בארוקי, אך ללא הראוותנות המאפיינת מבנים אלה.
אורך החזית 107 מטר והגובה הממוצע הוא 30 מטר.
הוא מרשים פחות מארמון כמו מעון הציד של סטופיניג'י (Palazzina di caccia di Stupinigi).
עם זאת מקומו האסטרטגי עדיין משרה עצמה.
הארמון נבנה במאה ה-16, ומאה ה-17 שופר עבור כריסטין מארי מצרפת, מאדמה ריאלה.
הארמון נבנה בטורינו, היום בירת מחוז פיימונטה, אשר הייתה בירת בית סבויה מהמאה ה-12 עד המאה ה-19. הארמון המלכותי כולל ממצאים המעידים על סגנון החיים האריסטוקרטיים.
המשפחה המלכותית גרה בארמון משנת 1645. חדרי הארמון מקושטים בשטיחי קיר עשירים ובאוספים של אגרטלים סינים ויפניים.
במחסן הנשק המלכותי יש אוסף תצוגות של נשק מהמאה ה-16 והמאה ה-17.
הארמון מאופיין בסגנון בנייה בארוקי אך כולל גם אלמנטים של אדריכלות נאו-קלאסית.
חזית הארמון שוחזרה בשנים האחרונות ושוחזר צבעה המקורי שהיה לבן.
הארמון נבנה על ידי שני אדריכלים: קרלו די קסטלמונטה (Carlo di Castellamonte) ו"אמדיאו קסטלמונטה" ( Amedeo di Castellamonte).
מבט לאורך החזית של הארמון מצביע על האיזון בין
האיזון מופרע רק בכיפה הנראית משמאל של הקפלה, בה נשמרים "תכריכי טורינו".
ב"ארמון המלכותי" מצויה גם האנדרטה הלאומית של הקרביניירי (בעבר משטרת הפרשים) (Monumento Nazionale al Carabiniere).
נוסע שביקר בארמון בשנת 1795 כותב על הארמון: "הריהוט מתאים לתפארת החדרים.
בין השאר, מעמדי התאורה משתקפים במראות אשר מעוטרות במסגרות כסף, שנעשו בטעם רב.
אני מעיר הערה זו רק בגלל העובדה שפרטי הריהוט, שבשימוש החדרים באיטליה, מוצבים בירכתי האולם כך שלא תימנע כניסה של אור היום לחדר".
מאחורי הארמון מצויים הגנים המלכותיים.
הכניסה היא משדרות לוצ'יו (Viale Luzio).
הגנים פתוחים לציבור בשעות אלה: משעה 9:00 בבוקר עד שעה לפני השקיעה.
הָאַרְמוֹנוֹת הַמַּלְכוּתִיִּים שֶׁל אַבּוֹמֶה הם ארמונות עתיקים השוכנים בסמוך לעיירה אבומה שבדרום בנין.
הארמונות הוכרזו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1985.
ממלכת דהומיי נוסדה בשנת 1625 בקירוב.
לפי סיפור עם מקומי, מוצאם של מלכי דהומיי הוא מהעיר טאדו (טוגו של ימינו), והם נצר לנסיכה אלגיבונון מטאדו ובן זוג לא ידוע.
במהלך המאה ה-17 הקימו גנגניהסו ודאקו, שניים מצאצאי הזוג, את התשתית של ממלכת דהומיי.
הוגבדייה (1645–1684) הקים את הבסיס החוקי הנדרש כגון סדרי ירושת השלטון.
הממלכה השתרעה בתקופה זו על פני מישור אבומה.
במהלך המאה ה-18 כבש המלך אגאדייה (1708–1740) שטחים שהשתרעו עד לחוף האוקיינוס האטלנטי בהביסו את הממלכות אלאדה וסאבי.
לאחר כיבושים אלה החזיק בית המלוכה של דהומיי במונופול על החלק המקומי בסחר העבדים האטלנטי, והממלכה נכנסה לתקופה של שגשוג כלכלי.
דהומיי הגיעה לשיא פריחתה במהלך תקופת שלטונו של המלך גואזו, בין 1818 ל-1858. הוא נכנע ללחצים של מתנגדי העבדות, החליט לצמצם את סחר העבדים בממלכה והחל לפעול למען ביסוס הכלכלה על ייצוא תוצרת חקלאית.
בנובמבר 1892 הוצתו העיירה והארמונות על ידי המלך בהאנזין, שהיה המלך העצמאי האחרון של דהומיי וזה שנכנע לכוחות הקולוניאליים הצרפתיים, והוא ברח צפונה.
המינהל הקולוניאלי הצרפתי שיקם את העיר וחיבר אותה לחוף באמצעות מסילת רכבת.
החל מ-1993 אותרו והוחלפו 50 מתוך 56 התבליטים השטוחים שקישטו את קירות ארמונו של המלך גללה.
על התבליטים השטוחים יש שרטוטים איקונוגרפיים המבטאים את ההיסטוריה והכוח של אנשי הפון.
אבומה הייתה מוקפת בחומת בוץ לאורך תוואי משוער של 10 קילומטרים, שבה היו שישה שערים עם חפיר בעומק מטר וחצי, הממולא בשיטה דוקרנית.
בתוך החומות היו מספר כפרים המופרדים על ידי שדות חקלאיים, מספר ארמונות מלכותיים, כיכר-שוק וכיכר גדולה שבה שכנו הקסרקטינים.
אזורי המגורים היו רק חלק קטן מהמתחם המוקף על ידי החומה החיצונית.
ארמונו של המלך אקאבה היה היחיד שנבנה באזור נפרד משאר הארמונות.
הארמונות נבנו על פני תא שטח בגודל של 400 דונם, והמלכים הותירו במקומם את ארמונותיהם של הקודמים להם.
המלך אקאבה בנה את ארמונו צפונית-מזרחית למתחם המלכותי המרכזי.
הארמונות הללו אכלסו כמחצית משטחו של המתחם המלכותי, והם כוללים את הארמון והבית הרב-קומתי של אגאדג'ה (Agadja) ואת הקברים המלכותיים של טגבסו (Tegbessou; 1728–1774), קפנגלה (Kpengla; 1774–1789) ואגוגלו (Agouglo; 1789–1797).
במתחם הארמונות של גואזו וגללה שנבנה במהלך המאה ה-19 שוכנים כיום מוזיאון וכפר אמנים.
באזור זה נותרו גם מספר בקתות הנמצאות בתוך אזורים קטנים שבהם עדיין יש צמחייה.
דיירי הבקתות דואגים לתחזוקת הקברים.
לכל הארמונות מספר יסודות אדריכליים משותפים.
כל אחד מהם מוקף בחומה משלו בתוך המתחם המלכותי וערוך סביב שלוש חצרות פנימיות.
החצר החיצונית מכונה "קפודודג'י" (Kpododji), והיא שימשה אתר לתהלוכות צבאיות ולטקסי פולחן.
שתי החצרות האחרות היו החצר הפנימית המכונה "ג'אלאלאהנו" (Jalalahènnou) והחצר הפרטית שהובילה למעון המלכותי.
אף שהארמונות נבנו על פני תקופה של יותר מ-300 שנים, חומרי הבנייה כמעט שלא השתנו, והם נבנו מלטריט בשילוב מספר סוגי עצים כמו חיזרן ודקל, שמעליהם גגות קש.
חומרים אלה, הרגישים לפגעי מזגי האוויר, הביאו להידרדרות במצבם של הארמונות, מצב שהוחמר במספר סופות טורנדו ב-1975, ב-1977 וב-1984. הארמונות שהשתמרו בצורה הטובה ביותר הם ארמונותיהם של המלכים גללה וגואזו.
בין 1977 ל-1985 נערכו במקום מספר בדיקות על ידי נציגים מטעם אונסק"ו, שגילו את מצבם הרעוע של חלק מהארמונות.
ב-1982 נערכו במקום עבודות שיקום, שבהן נעשה שימוש בחומרי בנייה שונים מאלה ששימשו לבניית הארמונות.
האירועים הללו גרמו להכנסתו של האתר לרשימת אתרי המורשת העולמית שבסיכון ב-1985, אך בשנת 2007 האתר נבדק ונמצא שמצבו השתפר, ולפיכך הוא הוצא מהרשימה.
הארמון הקיסרי של טוקיו (ביפנית: 皇居 - "קוקיו") הוא ארמון מוקף גנים בלב טוקיו בירת יפן, המשמש כמעון המגורים הרשמי של קיסר יפן ושל משפחתו.
תשלובת המבנים והאגפים של הארמון משתרעים על שטח של כ-3.41 קמ"ר ומהווים ריאה ירוקה בלבה של טוקיו.
הטירה מוקפת תעלות מגן ומגדלי שמירה, וחורשות עבותות.
בארמון עובדים כיום כ-1,000 עובדים ובהם טבחים, גננים, אנשי המשמר המלכותי, מוזיקאי החצר, דייגי החצר, והממונים על עצי הבונסאי ועל האורוות.
בין גני הארמון הנרחבים נמצא גן עם כ-350 עצי בונסאי ננסיים בני מאות שנה (אחד מהם בן 600 שנה, ואחרים בני 400 ו-250 שנה).
בארמון נערכים טקסים רשמיים, ובהם טקסי קבלת שגרירים.
מבקרים יכולים לבקר בגנו המזרחי של הארמון (בו נמצא מוזיאון המציג את האוספים הקיסריים), וכמו כן בארמון הנפתח לציבור יומיים בשנה - ביום הולדתו של הקיסר (23 בדצמבר) וב-2 בינואר.
טירה הוקמה במקום במאה ה-17 ושמשה כמבצרם של השוגונים לבית טוקוגאווה.
הקיסר מיג'י עבר מקיוטו לטירת אדו (לימים טוקיו) ב-1869, ומאותה עת (ועד שנת 1948) כונתה הטירה בשם "ארמון הטירה" (宮城), מבנה הארמון המקורי הוקם בגני הארמון של השוגון, באזור המהווה כיום את הגן המזרחי של הארמון.
הארמון נהרס בהפצצות בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
הארמון הנוכחי נבנה ב-1968, בסגנון מודרניסטי, עם אזכורים ארכיטקטוניים יפניים.
נכון ל-2019 מתגורר בארמון הקיסר הנוכחי, ה-126 במספר בשושלת הקיסרים, נארוהיטו.
הארמון הקיסרי בשֶׁניָאנְג (במנדרינית תקנית: 瀋陽故宮, בפין-יין: Shěnyáng Gùgōng), הידוע גם כארמון מוקדן, הוא ארמון ששימש את הקיסרים הראשונים של שושלת צ'ינג בסין.
הארמון נבנה ב-1625 והתגוררו בו שלושת הקיסרים הראשונים של שושלת צ'ינג בין 1625 ל-1644. הארמון שוכן כיום בלב העיר שניאנג בירת מחוז ליאונינג, לשעבר מוקדן במנצ'וריה.
בניית הארמון החלה ב-1625 על פי הוראותיו של הקיסר נורהאצ'י, שאז עמד בראש ממלכה שמרכזה במנצ'וריה.
בנו, הקיסר חְוָאנְג טָאיגִ'י, החל להרחיב את הארמון ב-1631 והקמת המבנים הנוספים הסתיימה ב-1636.
הארמון נבנה תוך ניסיון לחקות את העיר האסורה בבייג'ינג.
עם זאת, יש בארמון סממנים של סגנונות מנצ'וריים וטיבטיים.
ב-1634 שונה שם העיר משניאנג ל"מוקדן" ("לעלות" במנצ'ורית), ומאז העיר קרויה כך בספרות המערבית עד שלהי המאה ה-20. משום כך הארמון בשניאנג מכונה גם "ארמון מוקדן".
לאחר ששושלת צ'ינג החליפה את שושלת מינג בשלטון על סין ב-1644, ומוקד השלטון עבר לבייג'ינג, איבד הארמון במוקדן את מעמדו כמשכנו הרשמי של הקיסר.
במקום זאת הוא הפך לארמון אזורי.
ב-1780 הרחיב הקיסר צ'יינלונג את הארמון.
קיסרים משושלת צ'ינג נהגו לשהות בארמון במוקדן כל שנה למשך זמן מה.
ב-1955 הוסב הארמון ל"מוזיאון ארמון שניאנג".
ב-2004 הוא נכלל ברשימת אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו כהרחבה של אתר הארמון הקיסרי של שושלות מינג וצ'נג בבייג'ינג.
הארמון הקיסרי בשניאנג מצוי כיום בדרך שניאנג מספר 171 שבלב העיר שניאנג.
הארמון משתרע על יותר שטח של מ-60,000 מטרים רבועים (פחות מעשירית משטח הארמון של העיר האסורה בבייג'ינג).
יש בו כ-300 חדרים בכ-70 מבנים המסודרים סביב עשרים חצרות פנימיות.
יש בארמון שלושה חלקים המייצגים את שלוש תקופות הבנייה העיקריות :
החלק המזרחי – חלק זה שנבנה בתקופת הקיסר הראשון, נורהאצ'י, בנוי סביב חצר פנימית גדולה שצורתה מלבנית ושכיוונה (מהכניסה) דרום צפון.
בקצה המרוחק של החצר הוקם ארמונו של הקיסר המכונה "היכל דָאגֶ'נְג" (היכל עסקי המדינה הגדולים), מבנה שגגו הכפול מתומן.
באולם שבארמון זה הוכתר הקיסר ובו הוא נהג להכריז על חוקים חדשים, לקבל פני מפקדיו בשובם מנצחים משדה הקרב וכו'.
משני צדדי החצר הוקמו עשרה מבנים המכונים "ביתנים של עשרת המלכים", ובהם משרדים של מפקדי הצבא.
שני המבנים הראשונים הצמודים לארמון משני צדדיו היו עבור המפקד של האגף הימני והאגף השמאלי של הצבא ושמונה הביתנים האחרים עבורי מפקדי שמונה הדגלים של צבא המאנצ'ו.
החלק המרכזי – חלק זה נבנה בתקופת הקיסר חְוָאנְג טָאיגִ'י, וכולל שורת מבנים סביב חצרות פנימיות.
המבנים העיקריים בחלק זה הם (מדרום לצפון):
ארמון צִ'ינְגְנִינְג - שימש בעיקר כחדרי השינה לקיסר ולפילגשיו.
מגדל הפניקס - בנוי על בסיס של לבנים שחורות שגובהו 4 מטרים.
שלושת הגגות של המגדל מקורות ברעפים צהובים ששוליהם ירוקים.
בשעתו היה זה המבנה הגבוה ביותר בשניאנג.
היכל צ'ונְגגֶ'נְג – בדומה ל"היכל דָאגֶ'נְג", שימש היכל צ'ונְגגֶ'נְג (היכל עסקי המדינה העליונים) כמקום הכתרתו של חְוָאנְג טָאיגִ'י, הכרזה על חוקים חדשים וחלוקת כבוד למפקדים ששבו מנצחים בקרב.
זהו הבניין החשוב ביותר במכלול המבנים של הארמון בשניאנג.
פרט קישוטי בולט בארמון הם דרקונים מגולפים בעמודים של ההיכל.
החלק המערבי – חלק זה נבנה בתקופת הקיסר צ'יינלונג (1799-1711).
בניגוד לשני מייסדי שושלת צ'ינג האחראים להקמת החלק המזרחי והמרכזי של הארמון וששלטו על מנצ'וריה בלבד, קיסר זה כבר שלט בסין כולה מבייג'ינג.
לכן הארמון בשנגיאנג שימש רק כאכסניה ארעית בזמן שערך סיורים בצפון מזרח סין.
חלק זה כולל את המבנים הבאים (מדרום לצפון):
היכל דִיגוָאנְג – נמצא מזרחית להיכל גְ'יָאיִין, משכנו של הקיסר בשהותו בארמון.
ביתן וֶן סוּ – המבנה העיקרי בחלק זה של הארמון.
מבנה בעל גג כפול ועמודים ירוקים.
המבנה שימש כספרייה שהכילה אחד משבעת העותקים של אסופת הספרים הגדולה המכונה "סְאקוּ צְ'וֵ'אנשׁוּ" (במנדרינית: 四庫全書, בפין-יין: Siku Quanshu - "אסופת ארבעת האוצרות"), ולכן נעשה שימוש ברעפים שחורים לקרות את גגו.
הצבע השחור מסמל, על פי האמונה הסינית, מים שתפקידם להגן על הספרים היקרים שבפנים בפני אש.
הסיבה לכך שכל קיסר בנה היכל חדש קשורה למסורת של המאנצ'ו של מתן כבוד לאבות הקדומים והימנעות לכן משימוש במבנה של קודמו.
שלושת ההיכלות של הקיסרים (היכל דָאגֶ'נְג, היכל צ'ונְגגֶ'נְג, והיכל דִיגוָאנְג) קורו ברעפים צהובים, שהיו שמורים למבנים קיסריים בלבד.
המוזיאון שבשטח הארמון מכיל חפצי ערך מתקופת הקמת הארמון כדוגמת חרבו של נורהאצ'י, חרבו של חְוָאנְג טָאיגִ'י, כלי נשק כדוגמת, קשתות, חיצים ותותחים ציורים, עבודות קליגרפיה ורקמה, כדים, פסלים ועבודות לכה.
הארמון החדש הוא ארמון הנמצא בחלק המערבי של פארק סנסוסי שבפוטסדאם.
בניית הארמון החלה ב-1763, לאחר סיום מלחמת שבע השנים, והסתיימה ב-1769. הארמון נחשב לארמון הבארוק הפרוסי הגדול האחרון.
בניית הארמון החלה בתום המלחמה על מנת לחגוג את ניצחונה של פרוסיה במלחמה, שנודעה גם כמלחמה השלזית השלישית.
פרידריך הגדול, מלך פרוסיה באותה תקופה, רצה להפגין את עוצמתה של פרוסיה באמצעות כלים אדריכליים כגון שימוש בשיש ובזהב.
הארמון החדש לא היה בית המגורים העיקרי של פרידריך, כי אם מקום תצוגה וקבלת פנים עבור אורחים רמי מעלה.
ארבעה חדרי אספה עיקריים, מתוך 200, שימשו למטרות המלכותיות השונות, נשפים ואירועים לאומיים.
בתקופות שהותו בארמון התגורר פרידריך במערכת חדרים בקצה הדרומי של הבניין, שכללה בין השאר חדר עבודה, חדר מוזיקה, סלון סעודות, וחדר שינה.
לאחר מותו של פרידריך הגדול ב-1786 ננטש הארמון כמעט לחלוטין.
אולם, החל מ-1859 הוא הפך למקום מגוריו של יורש העצר הגרמני פרידריך וילהלם, לימים הקיסר פרידריך השלישי.
הארמון היה מקום המגורים המועדף על פרידריך ועל אשתו ויקטוריה לאורך 99 ימי שלטונו.
בתקופת שלטונו הקצרה של פרידריך השלישי שונה שם המקום לארמון פרידריכסקרון (Schloß Friedrichskron), ומסביבו נחפר חפיר.
עם עלייתו לשלטון של וילהלם השני החלו עבודות חידוש ושיקום בארמון, ובמהלכן הותקן חימום מבוסס קיטור, אמבטיות בחדרי המדינה ורשת חשמל עבור הנברשות שפרידריך הגדול אסף ברחבי אירופה.
הארמון היה מקום המגורים המועדף של וילהלם השני ואשתו אוגוסטה ויקטוריה עד 1918.
לאחר מהפכת נובמבר והדחת וילהלם השני הפך הארמון למוזיאון, ושימש בתפקיד זה עד מלחמת העולם השנייה.
רוב הריהוט נלקח מהארמון למקום גלותו של הקיסר בהולנד.
חלק מאוצרות הארמון נבזזו על ידי הצבא האדום בסיום המלחמה.
רוב הריהוט התגלה על ידי ההולנדים בשנות ה-70, בעודו באריזות המשלוח המקוריות, והושב לפוטסדאם.
כתוצאה מכך ומהיעדר נזקים מהפצצות במהלך המלחמה הארמון שמר על מראהו מ-1918.
הארמון שוכן בחלק המערבי של פארק סנסוסי, על שדרת הציר הראשית.
בזמן בנייתו הוא היה ממוקם בפארק בארוק יקר.
הפארק לא קיים יותר, וכיום יש בו שבילים, פסלים, מזרקות, וחממה.
ליד הפארק נמצאים מקדש הידידות ומקדש העתיקות.
הרוקוקו הפרידריכיאני היה הסגנון הבולט בסנסוסי, אך פרידריך הגדול העדיף לבנות את הארמון החדש במגוון צורות בסגנון הבארוק, אך עם שינויים אחדים.
הוא העדיף את הרוקוקו ואת הבארוק על פני הקלאסיציזם, שהלך ותפס את מקומו כסגנון המועדף על המונרכים באירופה.