tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תרם למרכז ליאון צ'ארני לרזולוציה, הממוקם בקמפוס בית הספר הבין-לאומי מזרח ים תיכוני ברמת השרון.
במשך למעלה מעשרים וחמש שנים הנחה צ'ארני את The Leon Charney Report בערוץ הטלוויזיה המקומית WNYE-TV.
גרסת שמע של התוכנית הופצה בסינדיקציה באזורים אחרים של ארצות הברית באמצעות NPR.
בתוכנית זו ראיין צ'ארני פוליטיקאים אמריקאים וישראלים, גנרלים ואנשי תרבות, עיתונאים ומנהיגי קהילה יהודית.
בין האורחים בתוכנית היו יצחק שמיר, יצחק רבין, שמעון פרס, רובי ריבלין, אלי ויזל, אבא אבן, עזר ויצמן, אהוד ברק ונתן שרנסקי.
Spy" for Peace" ("מרגל עבור השלום");
"קדיש: השפעתו על היהדות", שנכתב בעקבות מות אמו, יחד עם שאול מייזלש (תורגם לעברית).
ספר זה דורג במקום הראשון ברשימות רבי המכר בענייני דת.
בשנת 2014 זכה צ'ארני בפרס אמי מקומי על גרסת הטלוויזיה של סרטו "ערוצים בדלת אחורית - מחיר השלום", המבוסס על ספריו יועץ מיוחד ומרגל לשלום.
צ'ארני נפטר ב-2016 לאחר שלקה באירוע מוחי משמעותי כששחה בבריכה שש שנים קודם לכן.
על אף שהרופאים אמרו שהוא לעולם לא יחלים, אשתו צילי צ'ארני נקטה צעדים יוצאי דופן שאפשרו לבעלה שנים פרודוקטיביות יותר ממה שמישהו חשב שאפשריות.
הוא נטמן בבית העלמין כפר נחמן ברעננה.
ליאון קרול, באנגלית: Leon Kroll (6 בדצמבר 1884 - 25 באוקטובר 1974) היה צייר וליטוגרף אמריקאי.
אמן פיגורטיבי שתואר על ידי מגזין Life כדיקן ציירי העירום בארצות הברית, הוא גם היה צייר נוף וגם הפיק כמות יוצאת דופן של קומפוזיציות טבע דומם.
האמנות הציבורית שלו כוללת ציורי קיר עבור בניין משרד המשפטים בוושינגטון הבירה.
הוא יצר את הפסיפס היחיד שלו לתקרת הקפלה בבית הקברות האמריקאי והאנדרטה בנורמנדי.
ליאון קרול נולד למשפחה מוזיקלית בשדרה השנייה התחתית בניו יורק.
אביו היה כנר, ובן דודו היה המלחין ויליאם קרול.
הוא למד בליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק אצל ג'ון הנרי טוואצ'מן ובאקדמיה ז'וליאן בפריז עם ז'אן פול לורן בסוף המאה ה-19.
בשנים 1911 ו-1912, הוא הציג בתערוכה הקבוצתית של "העצמאים" שיזם רוברט אנרי במועדון מקדוול בניו יורק.
"זו הייתה קבוצה שבחרה בעצמה: היית צריך להיבחר על ידי עשרת האחרים.
הופר היה בה ויוג'ין ספיצ'ר, ג'ון סלואן וכן רוברט אנרי, וילאם גלקנס וג'ורג' לוקס - זו הייתה קבוצה מרשימה של האמנים הטובים ביותר", אמר קרול.
בנוסף לעבודתו, קרול לימד בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק ובבית הספר של האקדמיה הלאומית לעיצוב, שם הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו ב-1910, נבחר כשותף ב-1920 וכאיש אקדמיה מן המניין ב-1927. קרול גם לימד פרסום ועיצוב כרזות בקופר יוניון בין השנים 1926–1930. בשנת 1930, הוא נבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות.
הוא זכה גם בתואר של לגיון הכבוד בשנת 1950.
קרול מת בגלוסטר, מסצ'וסטס בגיל 89.
האמן-סופר ג'רום מאיירס באוטוביוגרפיה שלו "אמן במנהטן" כתב:
לליאון קרול יש עין של נץ ולב של יונה, כלומר יש לו גם אינטליגנציה וגם תחושה.
מה שהוא נתן לאמנות שלנו הוא עניין של תיעוד ציבורי במשך יותר שנים ממה שהוא או אני היינו רוצים לומר.
אקדמאי ובו בזמן הומני, ליאון קרול הוא אומן מושלם, תמיד סימפתי כלפי כישרונות נעורים, ועומד באומץ למען זכויות הזולת כמו גם לזכויותיו.
פעילות האמנות שלו הייתה מופלאה, חופפת כמה דורות.
כמורה ומרצה, הוא היה בראש ובראשונה דבק במסורת וודסטוק.
הוא היה נשיא מוכשר של אגודת הציירים, הפסלים והחרטים, והוא חבר מצטיין באקדמיה הלאומית.
מציג באופן שוטף בענפי אמנות רבים.
הוא נשא בעקביות את דגלו הקלאסי במהומה של המודרניזם.
יש לכבד את הצלחתו של ליאון קרול.
באופן אישי, תמיד מצאתי בו יריב אמיץ בוויכוחים, אמן שכבש לבבות רבים וגם פרסים רבים.
ליאון שבתאי סורוז'ון (בבולגרית: Леон Сабитай Суружон; 30 בינואר 1913, נובי פאזאר, ממלכת בולגריה – 28 בינואר 2007, בריסל, בלגיה) היה מוזיקאי ומורה למוזיקה יהודי-בולגרי אשר מרכז פעילותו היה בבולגריה ובבלגיה, פרופסור באקדמיה הלאומית הבולגרית למוזיקה.
נולד בנובי-פאזאר לשבתאי שהיה סוחר אמיד ולאסתר פעילה ציונית חברת ויצו.
ב-1919 עברה המשפחה לסופיה בירת בולגריה.
בילדותו למד נגינת כינור ביחד עם אחיו.
בהמשך, בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 סיים את הקונסרבטוריון של פראג, שב לבולגריה ומונה לקונצרטמייסטר של תזמורת האופרה והבלט הלאומיים בסופיה.
הוא יצא לפריז ללימודים גבוהים באקול נורמל סופרייר, ושם למד ניצוח אצל ג'ורג'ה אנסקו.
בראשית שנות ה-40 שב לסופיה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר החלת החוק להגנת האומה, נשלח סורוז'ון לעבודות כפייה.
לאחר המלחמה שב לעבודתו המוזיקלית.
מ-1949 לימד מוזיקה ונגינת כינור באקדמיה הלאומית הבולגרית למוזיקה, בהמשך כיהן כפרופסור, ובין 1959–1962 כיהן כדיקן פקולטה.
סורוז'ון נחשב לאחד המורים המובילים במדינה בתחומו והכשיר דורות של מורים למוזיקה.
סורוז'ון השתתף בקונצרטים במדינות רבות ובכללן פולין, צ'כיה, צרפת, ברית המועצות ובהמשך רוסיה, סין, ישראל, קובה, בלגיה וספרד.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 הגיע סורוז'ון לאנטוורפן בבלגיה עם קבוצת נגנים ומוזיקאים בולגריים וערך מסע הופעות, אשר בעקבותיו חילק את זמנו בין בולגריה לבלגיה, ולימד גם במכון למוזיקה בבריסל.
ליאון סורוז'ון הלך לעולמו ב-2007 בבריסל בירת בלגיה, והובא לבקשתו לקבורה במולדתו, בולגריה.
היה נשוי לפסנתרנית קטיה קזנג'ייבה, אחייניתה של דורה גאבה.
אחותו סולטנה סורוז'ון הייתה ציירת נודעת.
ליאון לבקוביץ' (בפולנית: Léon Lewkowicz; נולד ב-1930, זדונסקה וולה, פולין) הוא יהודי צרפתי יליד פולין, מניצולי השואה, שעבר את תלאות השואה בגטו לודז' ובמחנה בירקנאו.
לאחר מלחמת העולם השנייה היגר לצרפת, שם הצליח להשתקם ולהתבלט בתחום התכשיטנות.
בגיל 19 הפך לאלוף צרפת בהרמת משקולות.
בשנת 2024, בגיל 94, נשא את הלפיד האולימפי במהלך טקס הפתיחה של אולימפיאדת פריז (2024), כסמל לעמידותו ולנחישותו לאורך השנים.
לבקוביץ' נולד בזדונסקה וולה, פולין, בשנת 1930. הוא נכנס לגטו לודז' בגיל עשר, ונשלח למחנה בירקנאו בגיל ארבע עשרה.
לאחר מכן נשלח למחנה בוכנוולד, שם שרד את צעדות המוות ונשאר שם עד לשחרורו ב-1945. הוא היה בין 426 הצעירים ששוחררו מבוכנוולד על ידי ארגון אוז"ה ביוני 1945 והועברו לצרפת יחד עם אלי ויזל והרב ישראל מאיר לאו.
במהלך תקופה זו הוא עבר מסע הישרדות שכלל עבודת כפייה תחת שלטון גרמניה הנאצית, רעב ומחסור תמידי.
הוא שרד את צעדות המוות, והצליח לשרוד את הזוועות של מחנות ההשמדה הנאציים.
לאחר השחרור, הגיע ליאון לצרפת והשתלב במערכת החברתית והמקצועית של המדינה.
הוא התחנך בבתי הילדים של אוז"ה, שם קיבל תמיכה וסיוע כדי לשקם את חייו.
בצרפת הוא פגש את מוריס ברוך, מאמן אתלטי, ניצול שואה גם הוא שארגן תחרויות ולימד את לאון התעמלות וכיצד להרים משקולות.
ליאון למד מהר ובגיל 19 הפך למרים משקולות מקצועי.
בשנת 1955, בהיותו בן 25, הפך לאלוף צרפת בהרמת משקולות.
בזמנו, הוא לא השתתף במשחקים האולימפיים מכיוון שלא היה אזרח צרפתי, אך הצלחתו בתחום הספורט היוותה מקור גאווה לצרפת כולה.
ב-2024, בגיל 94, לבקוביץ' נשא את הלפיד האולימפי במהלך טקס הפתיחה של אולימפיאדת פריז.
הוא נשא את הלפיד מתחנת המטרו ביר-חקיים עד לגינת הזיכרון של ול ד'איב, מלווה בתשואות הצופים הרבים שהגיעו לתמוך בו.
המעמד היווה סמל לעמידות ולהשרדותו של לווקוביץ' לאורך השנים (Aish) (Oeuvre de secours aux enfants).
ליאון פיינר (בפולנית: Leon Feiner; נודע בשם "מיכאל", "ברזובסקי"; 1885 – 22 בפברואר 1945) היה עורך דין ופעיל חברתי יהודי-פולני, פעיל בבונד הכללי של העובדים היהודים בפולין, וסגן יו"ר המועצה לסיוע ליהודים, ז'גוטה.
פיינר נולד בשנת 1885 בקרקוב, אז חלק מאוסטרו הונגריה.
הוא שימש כעורך דין במשפטים פוליטיים והיה פעיל באגודת עורכי הדין הסוציאליסטים.
בשנת 1939 נשלח לכלא ברזה קרטוסקה למשך שישה שבועות.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין, גם ברית המועצות פלשה ב-17 בספטמבר, כחלק מהסכם מולוטוב-ריבנטרופ בין גרמניה הנאצית לברית המועצות.
פיינר נתפס בחלק הסובייטי של פולין הכבושה, נעצר על ידי הנ.ק.ו.ד.
ובילה מספר חודשים בכלא סובייטי בלידא שנמצאה ברפובליקה הסובייטית הבלארוסית.
למרות העובדה שלפני המלחמה, בכמה הזדמנויות, הגן על קומוניסטים פולנים בבית המשפט כעורך דין, ושהיה השתייך לארגון סוציאליסטי (הבונד הכללי של העובדים היהודים בפולין , הרשויות הסובייטיות האשימו אותו בהיותו "פשיסט" ו"מהפכן-נגד".
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות, הצליח פיינר להימלט לאחר שהסובייטים נמלטו מלידא ב-1941, ועשה את דרכו לוורשה הכבושה על ידי הנאצים.
במהלך הכיבוש הנאצי של פולין, פיינר, למרות שחי בצד ה"ארי" של ורשה תחת השם הבדוי "ברזובסקי", היה אחד הדמויות המרכזיות במחתרת היהודית בעיר.
הוא היה מחברם של רוב ההודעות של הבונד מפולין לבעלות הברית המערביות, בהן תיאר את הטרור והאכזריות הנאצית.
פיינר שימש גם כמדריך עבור השליח הפולני יאן קרסקי בתוך גטו ורשה (שניהם חצו את הגטו דרך תעלות הביוב של ורשה).
קרסקי שאל את פיינר מה יהודים אמריקאים ובריטים בולטים צריכים לעשות.
"אמור למנהיגים היהודים", אמר פיינר, כי "עליהם למצוא את הכוח והאומץ להקריב קורבנות שאף מדינאי אחר לא היה צריך להקריב מעולם, קורבנות כואבים כמו גורל עמי הגוסס, וייחודיים כאחד".
באותה פגישה ביקש עם קרסקי אמר גם את הדברים הבאים:
קרסקי גם העביר את דו"ח פיינר למנהיגים הפוליטיים הפולנים-יהודים שמואל זיגלבוים ויצחק שוורצברט, שכיהנו במועצה הלאומית הפולנית של הממשלה הפולנית הגולה שישבה בלונדון.
הדו"ח תיאר את גירוש ורציחת יהודים בפולין, כולל דו"ח מפורט על מחנה ההשמדה חלמנו, ונתן את מספר ההרוגים המשוער, נכון למאי 1942, ב-700,000 (המספר בפועל כבר היה גבוה בהרבה).
הוראותיו של פיינר לשמואל זיגלבוים היו להפסיק את המחאות ולארגן הפצצות תגמול, חלוקת עלונים והוצאות להורג של גרמנים שנלכדו על ידי בעלות הברית, בתגובה לשואה.
תיאור מצבם של היהודים בפולין הכבושה על ידי גרמניה והוראותיו של פיינר הכניסו את זיגלבוים לדיכאון מכיוון שידע שבעלות הברית לא יהיו מוכנות לעזור (זיגלבוים התאבד בסופו של דבר כמחאה על אדישותן של ממשלות בעלות הברית לנוכח השואה).
לאחר מרד גטו ורשה וחיסול הגטו על ידי הגרמנים, ניסה פיינר נואשות לעזור לאלה שנשלחו למחנות עבודה.
ליאון פיינר שרד את הכיבוש הנאצי, את מרד גטו ורשה ואת מרד ורשה, וחולץ בלובלין בינואר 1945. עם זאת, הוא סבל מסרטן הגרון ונפטר בלובלין זמן קצר לאחר מכן, ב-22 בפברואר.
אפילו בזמן שהיה בבית החולים הוא שמר על קשרים עם חבריו ועם פעילים פוליטיים אחרים והשתתף בדיונים על עתיד הבונד בפולין.
לאחר מותו נקבר בבית הקברות היהודי בוורשה (רובע 12).
ליאוניד איליץ' ברז'נייב היה מדינאי סובייטי, יו"ר נשיאות הסובייט העליון משנת 1960 עד שנת 1964, המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית בשנים 1964–1966, המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות בשנים 1966–1982 ויו"ר נשיאות הסובייט העליון (נשיא המדינה) בשנים 1977–1982.
ברז'נייב נולד בקאמנסקויה (היום דניפרודזרז'ינסק) שבאוקראינה, קיבל הכשרה מקצועית של מהנדס-מטאלורג והחל לעבוד בתעשיות הפלדה של מזרח אוקראינה.
למרות היותו ממוצא אתני רוסי, שמר ברז'נייב על מבטאו האוקראיני כל חייו.
בשנת 1923 הצטרף לקומסומול, וב-1931 החל להיות פעיל במפלגה הקומוניסטית עצמה ולעלות בשורות מנגנונה.
בשנים 1935–1936 שירת בצבא האדום כקומיסר ביחידת שריון.
ברז'נייב היה מדור המנהיגים הסובייטיים הראשון שלא חווה על בשרו את רוסיה שלפני המהפכה הקומוניסטית והיה צעיר מכדי להשתתף במאבקי השליטה לאחר מותו של לנין ב-1924.
ברז'נייב הצטרף למפלגה כשסטלין היה מנהיגה הבלתי מעורער, והוא בגר בצלו כסטאליניסט נאמן.
כאחרים ששרדו את הטיהורים הגדולים, אף הוא קודם במהירות במפלגה, שכן תפקידים בכירים רבים בשורותיה התרוקנו בתקופת טיהורים אלה.
ב-1939 היה למזכיר המפלגה בדניפרופטרובסק, תפקיד בעל אחריות רבה על המפעלים הביטחוניים שבעיר.
במהלך מלחמת העולם השנייה כיהן כראש המחלקה הפוליטית של חזית הדרום והתיידד עם חרושצ'וב, שפרש עליו חסותו.
בהיותו בדניפרופטרובסק הוא התיידד עם ניקולאי שצ'ולוקוב שהיה שר הפנים הסובייטי במשך 16 שנים החל משנת 1966. בסוף המלחמה הוא היה הקומיסר הפוליטי של החזית האוקראינית הרביעית שהשתתפה בקרב על פראג.
ב-1946 פרש מהצבא האדום בדרגת גנרל מיור וחזר לדניפרופטרובסק המשתקמת.
בשנת 1957 הפך לחבר בנשיאות הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית, בשנת 1960 נבחר ליו"ר נשיאות הסובייט העליון (נשיא המדינה), ומשנת 1964 שימש כסגנו למעשה של חרושצ'וב, וסומן כיורשו.
באוקטובר 1964 כאשר המזכ"ל חרושצ'וב היה בחופשה, התאספה אליטת המפלגה והוחלט להדיח את חרושצ'וב.
הקושרים העיקריים היו מיכאיל סוסלוב, אנדריי גרומיקו, אלכסיי קוסיגין, ניקולאי פודגורני ובראשם – ליאוניד ברז'נייב.
לאחר שהודח חרושצ'וב חולק השלטון בין שלושה אנשים: ברז'נייב שמונה למזכ"ל, פודגורני, שמונה ליו"ר נשיאות הסובייט העליון (דהיינו נשיא המדינה) ואלכסיי קוסיגין שמונה לראש הממשלה.
את מרב הכוח שהיה לו בתקופת סטלין.
במאי 1967 הוא הדיח מתפקידיו את אלכסנדר שלפין שהיה סגן ראש הממשלה ואת יו"ר הק.ג.ב., ולדימיר סמיצ'סטני, ומינה במקומו את יורי אנדרופוב.
דיסידנטים שהתנגדו דוכאו בכוח ומספר האנשים שנשלחו למחנות העבודה, גולאג, גדל.
עם זאת המשיכה העלייה ברמת החיים של התושבים.
בתחום הצבאי יזם ברז'נייב תוכנית כוללת לחיזוק כוחו של הצבא הסובייטי במטרה להתמודד מול כוחו של צבא ארצות הברית.
בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 עלה מעמדו של ברז'נייב והיה ברור שהוא "ראשון בין שווים".
לאחר שהרפורמה הכלכלית בברית המועצות שהחלה בשנת 1965 נעצרה הגיעה הכלכלה הסובייטית לאורך שנות ה-70 למבוי סתום.
זאת, עקב השיטה הכלכלית שלא השאירה מקום ליזמות של פרטים, לא נתנה תמריצים לחדשנות ולהכנסת טכנולוגיות חדשות ופעלה בדרך של תכנון כלכלי ריכוזי, ששם דגש על תפוקה במקום על יעילות היצור, על התאמה לדרישות השוק, ועל איכות.
נוספו על-כך שחיתות גוברת והשקעות גדולות היקף בצבא, שבאו על חשבון הכלכלה.
שני אלמנטים עיקריים ניכרו במדיניות החוץ של ברז'נייב: האחד דו-קיום עם ארצות הברית (דטאנט) והשני המשך הגברת ההשפעה הסובייטית בעולם.
למדינות הגוש הקומוניסטי של מזרח אירופה ניתן יותר חופש, אך עם זאת ברז'נייב לא התיר להן לפרוש מהגוש המזרחי או לבצע רפורמות שייסטו מהסוציאליזם.
אחת המדינות שסטתה מהסוציאליזם הסובייטי הייתה צ'כוסלובקיה וברז'נייב הגיב בפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה בשנת 1968 וניסוח "דוקטרינת העצמאות המוגבלת" – או בשמה הנפוץ "דוקטרינת ברז'נייב".
גישתו של ברז'נייב הייתה הימנעות מסכסוכים ישירים עם ארצות הברית ובהגברת היחסים בין השתיים, אך עם זאת התערב רבות בנעשה בעולם השלישי ושלח את כוחותיו בלא היסוס במקביל להרגעת היחסים עם ארצות הברית.
אחת התוצאות של מדיניות זו היא שבאמצע שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 הגיעה ברית המועצות לשיא השפעתה ויוקרתה בעולם.
כחלק מה"דטאנט" עם ארצות הברית נחתמו הסכמים לפיקוח והגבלת נשק (למשל סאל"ט).
פלישת הצבא הסובייטי לאפגניסטן בינואר 1979 שמה קץ למדיניות ה"דטאנט" והגבירה את המתיחות בין ברית המועצות וארצות הברית.
פן נוסף של מדיניות החוץ של ברז'נייב היה החמרת ניתוק היחסים עם סין, על רקע הסכסוך המתמשך בין שתי הענקיות הקומוניסטיות.
בשנותיו האחרונות של ברז'נייב הידרדרה בריאותו בעיקר כתוצאה מעישון.
הוא עבר מספר אירועי שבץ מוחי שהקשו עליו יותר לתפקד מבחינה פיזית ומנטלית גם יחד, ב-1975 עבר ברז'נייב אירוע מוחי ראשון, שאחריו באו אירועים נוספים ב-1978 ו-1979. בעקבות זאת איבד חלק מיכולת הריכוז, דבר שהקשה עליו להמשיך לתפקד באופן נורמלי.
הליכתו נעשתה רעועה יותר ודיבורו לא ברור, והיה לו קושי להתרכז בנושאים חשובים שדרשו תשומת לב רבה כמו הבעיות ההולכות וגוברות של הכלכלה הסובייטית.
הוא גם החל מעודד פולחן אישיות סביבו, שהתגבר סביב יום הולדתו ה-70 ב-1976: ברז'נייב עיטר את עצמו בשפע עיטורים ואותות (42 סה"כ), וביניהם אף עיטור הניצחון הגבוה והנדיר ביותר, בניגוד גמור לתקנות הענקת העיטור.
ליאוניד ברזנייב הוא האדם שזכה למספר העיטורים הרב ביותר בתולדות ברית המועצות.
לאחר קבלת עיטור הניצחון, הוטחה בו ביקורת קשה מצד גורמי צבא, בטענה כי העיטורים הוענקו לו בניגוד לתקנון.
הענקה זו אכן בוטלה בשנת 1989. בנוסף, באותה שנה (1976) הוענקה לו הדרגה הצבאית הגבוהה ביותר בברית המועצות, מרשל ברית המועצות, בדומה לסטלין, דבר שעורר התנגדות בקרב בכירי הצבא הסובייטי.
הפעם האחרונה שהופיע בציבור הייתה ב-7 בנובמבר 1982, שלושה ימים לפני מותו.
בבוקר 10 בנובמבר 1982 לקה בהתקף לב, ומותו נקבע ב-8:30. ביום שלמחרת השתנה לפתע לוח השידורים ברדיו ובטלוויזיה, ושודרו תוכניות על היסטוריה.
שמועות החלו להתרוצץ ברחבי המדינה שאחד מבכירי השלטון מת.
הועלו השערות שונות והוזכרו שמותיהם של זקן חברי הפוליטביורו ארביד פלשה, ראש הממשלה ניקולאי טיחונוב ושר ההגנה דימיטרי אוסטינוב.
ברז'נייב זכה לאחת הלוויות המפוארות ביותר שזכה להן אדם אי פעם: רחובות שלמים בבירה מוסקבה נסגרו והתפרסו בהם כוחות גדולים של משטרה, צבא וק.ג.ב., על מנת לאבטח את המקום ולאפשר לנוכחים להסתובב בחופשיות.
גופתו הונחה בתוך ארון פתוח שמסביבו הונחו זרים של פרחים באולם ב"בית האיגודים המקצועיים" ואנשים הורשו לעבור ולצפות בו.
בנוסף, מספר עצום של נציגים מרוב מדינות העולם נכחו בהלווייתו: 32 ראשי מדינות, 15 ראשי ממשלה, 14 שרי חוץ וארבעה נסיכים.
ב-15 בנובמבר, חמישה ימים לאחר מותו, הוצא ארונו מ"בית האיגודים המקצועיים" והונח על עגלה מפוארת שנקשרה לנגמ"ש.
כך הובלה העגלה ברחובות מוסקבה עד שהגיעה לכיכר האדומה, שהייתה מלאה באנשים.
הארון נעצר באמצע הכיכר האדומה מול המאוזוליאום של לנין, והמנהיגים הסובייטים עלו לגג המאוזוליאום.
יורי אנדרופוב נשא הספד ולאחר מכן נלקח ארונו של ברז'נייב לבית הקברות של חומת הקרמלין, שם הוטמן, ובמקביל נוגן ההמנון ונערכה עמידת דום כללית ברחבי ברית המועצות למשך חמש דקות.
לאחר טקס הקבורה נערך מצעד כבוד שחתם את טקס ההלוויה.
תדמיתו של ברז'נייב בעולם המערבי היא שלילית.
שלטונו מכונה "עידן הסטגנציה" והוא נחשב כמי שהניח לשחיתות לחדור לגופים השונים במדינה בלא לעשות דבר.
עם זאת, מצטייר שבראשית המאה ה-21 קיימים יותר ויותר נוסטלגיה וגעגועים לתקופת ברז'נייב עקב התהפוכות הכלכליות שקרו ברוסיה לאחר התפרקות ברית המועצות ב-1991. רבים זוכרים את תקופתו כתקופה של יציבות כללית במדינה.
ב-2013, 56% מהרוסים ציינו אותו כמנהיג המועדף עליהם.
גלינה ניהלה אורך חיים בוהמי, הייתה מעורבת בלא מעט שערוריות (כולל פרשייה פלילית של גניבת תכשיטים יקרי ערך), מהן יצאה בזכות ייחוסה המשפחתי.
אך לאחר מותו של אביה, התהפך מזלה.
בתקופת שלטונו של יורי אנדרופוב הוחזקה למעשה במעצר בית.
בתקופת שלטונו של מיכאיל גורבצ'וב הוחרמו מרבית נכסיה.
היא מתה חסרת כל בבית חולים פסיכיאטרי בשנת 1998.
יורי ברז'נב מילא תפקידים בכירים במשרד לסחר חוץ.
הוא ניהל אורך חיים צנוע (יחסית לאחותו).
שלוש שנים לאחר מות אביו, הוא פוטר מתפקידו והוצא לפנסיה מוקדמת.
בנו של יורי, אנדריי (1961–2018), הנהיג בשנים 2014–2016 את המפלגה הקומוניסטית הרוסית לצדק חברתי.
לִיאון רוזנברג (נולד ב-14 בפברואר 1973) הוא שחקן, זמר, מוזיקאי, עורך ומנחה טלוויזיה ישראלי.
רוזנברג נולד לאילן ואלישבע, ולו אח ואחות.
נקרא ליאון על שם סבו אריה.
גדל בשכונת נווה יהושע ברמת גן ולמד בתיכון בליך בעיר.
הוא בוגר תואר ראשון בכלכלה וחשבונאות מאוניברסיטת תל אביב, בלימודים שעשה כעתודאי.
בתחילת דרכו המקצועית, עבד רוזנברג ככתב הכלכלי של גלי צה"ל.
במקביל, במשך פרק זמן לא רב, שימש דוגמן, והוא יוצג בסוכנות הדוגמנות של בטי רוקאווי.
בשנת 1998 הצטרף ללהקה "בתרי זוזי" עם רם אוריון, וניגן בה על גיטרה בס.
באותה שנה השתתף בסדרת הטלוויזיה המבוססת על הקומיקס הישראלי "זבנג!" בתפקיד הראשי.
הסדרה שודרה בערוץ 2 וזכתה להצלחה רבה.
בשנת 1999 החל להגיש תוכניות טלוויזיה בערוץ הראשון, תחילה את התוכניות לנוער "לאב דווקא" ו"זאפ לראשון" ולאחר מכן גם את מגזין הקולנוע השבועי של הערוץ, "טלסינמה".
באותה שנה גם הנחה את טקס בחירת מלכת היופי.
בשנת 2000 הצטרף לצוות המנחים של ערוץ הנוער YTV שהוקם ב-yes והחל להנחות תוכנית דו-שבועית בשם "Y בלילה" יחד עם רפיק קמחי והשחקן אריק משעלי.
במהלך התוכנית ייעצו השלושה לצופים בענייני זוגיות ואהבה.
ב-2001 שיחק בדרמה המוזיקלית "דקות של תהילה", ובשנת 2003 הנחה את תוכנית הכישרונות "בראבו" בערוץ 2.
בשנת 2004 שיחק בסדרה "אסתי המכוערת" ולאחר שנה בסדרת ההמשך "אלביס רוזנטל והאישה המסתורית".
כן השתתף ב-2004 בסרט "דמיונות" של נמרוד עציון-קורן לצדן של ריקי בליך ואיריס אברמוביץ' והגיש שני פרקים של הסדרה "Y בעולם".
רוזנברג שיחק גם ב"אהבה מעבר לפינה".
בשנת 2005 החליף את יונתן קוניאק כעורך הראשי של תוכנית הנוער "אקזיט".
ב-2006 הוציא אלבום עם ההרכב "בורדו" לצד יסמין בקר ומושיק שלומי.
במסגרת ההרכב ניגן, שר, הלחין וכתב.
ההרכב, ששילב מוזיקה אלקטרונית עם כלים אקוסטיים, הופיע מספר פעמים בטרם התפרק.
באותה שנה הנחה רוזנברג את תוכנית החדשות לילדים בערוץ הראשון, וכן מונה לעורך של תוכנית בשם "switched on" בערוץ MTV.
לקראת סוף שנת 2006 מונה רוזנברג למנהל התוכניות של ערוץ ביפ, תפקיד בו כיהן למעלה משלוש שנים.
בשנת 2008 הנחה במקביל את התוכנית "פרויקט ביפ" בערוץ זה, וכן הנחה בערוץ הראשון את תוכנית הנוער "תראו אותי".
בשנת 2010 עזב את ביפ והחל להנחות בערוץ הוט בידור ישראלי של HOT את התוכנית "חדשות הבידור", שהחליפה את "ערב טוב עם גיא פינס" לאחר מעברה לערוץ 10. בשנת 2015 עזב רוזנברג את "חדשות הבידור" לאחר 6 עונות.
בשנת 2014 הנחה יחד עם מייקל לואיס את התוכנית "ישנן בנות", בערוץ 24. באותה שנה החל גם להגיש יחד עם אשתו פאולה את התוכנית "חשבון משותף" בערוץ 2, ומאוחר יותר את התוכנית "בוקר בריא".
בשנת 2015 החל להנחות בערוץ הראשון את תוכנית החדשות לנוער "המהדורה".
באותה שנה הופיע בסרט אפס בתפקיד עצמו.
ב-2017 מותגה התוכנית "בוקר בריא", בהגשתו ובהגשת פאולה אשתו, במיתוג מחודש לקראת המעבר של הזכיינית "קשת" מערוץ 2 לערוץ קשת 12, ושמה שונה ל"פאולה וליאון".
התוכנית משודרת בימי חול, החל מהשעה 9:00, אחרי "חדשות הבוקר", ועוסקת במגוון נושאים שמחוץ לחדשות, ולא רק בענייני בריאות שבהם עסקו ב"בוקר בריא".
משנת 2017 משמש כזמר ומפיק מוזיקלי של להקת "שמונים ומשהו", שאיתה גם הופיע בתוכנית הריאליטי "הכוכב הבא לאירוויזיון 2020", אך לא עבר את שלב האודישנים.
בדצמבר 2017 הנחה את התוכנית לפני שידור פרק הבכורה של עונה ה8 של האח הגדול בקשת.
החל מיוני 2019 מגיש יחד עם פאולה רוזנברג את פודקאסט הזוגיות "יחסינו לאן" ברשת עושים היסטוריה.
רוזנברג מגיש פודקאסטים ממותגים נוספים עבור הרשת.
בינואר 2021 ,יצא לאור האלבום הראשון של להקתו "The Trippin Shamans", להקת רוק ומוזיקה אלקטרונית ישראלית.
בשנת 2023 השתתף יחד עם אשתו פאולה בתוכנית הבישול "המטבח המנצח VIP" והגיעו למקום השלישי.
רוזנברג נשוי לנטורופתית ואשת התקשורת פאולה רוזנברג והשניים הורים לשתי בנות.
בנותיו, שילה וארבל, השתתפו בעונה השלישית של סליחה על השאלה ילדים בפרק "ילדים של מפורסמים" שמשודרת בכאן חינוכית.
בעקבות מלחמת חרבות ברזל שהקפיאה את התוכנית הטלוויזיה פאולה וליאון הזוג עבר להתגורר בקפריסין שם רוזנברג עוסק בהשקעות נדל"ן.
ליאוניד יודסין (נולד ב-8 באוגוסט 1959 בלנינגרד, רוסיה) הוא שחמטאי יהודי בדרגת רב-אמן בשחמט, שזכה במקומות הראשונים באליפות רוסיה ב-1990 ואלוף ישראל ב-1994 וב-1996. מתגורר בארצות הברית.
לאוניד (אריה) יודסין נולד ברוסיה ב-1959, בן יחיד להורים יהודים חילוניים.
בשנות השמונים החל לעלות בסולם הדרגות של השחמטאים, לאחר שבשנת 1984 זכה באליפות לנינגרד ובשנת 1990 זכה במקום הראשון באליפות רוסיה ביחד עם עוד שלושה שחמטאים.
עלה לישראל ב-1992 והתיישב בבאר שבע.
בתקופה זו החל בתהליך חזרה בתשובה.
בשנת 2001 עבר לארצות הברית והתיישב בברוקלין בקהילה חרדית, ויסד מועדון שחמט שנוהל על ידו.
בשנת 2003 הוא שיחק בדו-קרב עם בוריס קריימן בשחמט מהיר שהסתיים בתיקו לאחר שישה משחקים.
בשנים האחרונות הוציא ספר על ההיסטוריה של השחמט.
במקצועו יודסין הוא מהנדס חשמל.
יודסין הקדיש שנים רבות ללימודי פילוסופיה, פסיכולוגיה, היסטוריה, חקר הדתות (כולל דתות המזרח הרחוק) ועסק במשך זמן רב ביוגה.
יודסין גם נהג לעשות טבילות קרח במי נהר קפואים בלנינגרד בזמן החורף, ביחד עם ילדיו.
בשחמט עסק כמקצוע משני בין עבודתו - מתן שיעורי שחמט פרטיים, לבין לימוד תורה וכתיבת ספרים ומאמרים.
יודסין התנזר מבשר ודגים מגיל צעיר, ומאז ועד היום נשאר צמחוני.
יודסין גם מנהל אורח חיים סגפני, מנהל דרשות בביתו ועוסק בעזרה לנזקקים.
יודסין אומר שהוא שלל את הגישה המטריאליסטית עוד לפני התעניינותו ביהדות, כשהיה בברית המועצות, ושכיום הוא מקורב לזרם הליטאי.
יודסין מרבה לבקר את סגנון החיים המודרני, שלדעתו כולל שטחיות ורדיפת תענוגות זולים, רוחניים וחומריים, והוא עוסק לרוב במאמריו באיסלאמיות הפנאטית והמיליטנטית, ובחולשת המשטרים הדמוקרטיים, לדבריו.
הוא מכנה את התנגשות שתי הגישות האלו כ"המאבק בין האפור לפראי".
בנוסף, התבטא בחריפות כנגד מבצעי תוכנית ההתנתקות על שפעלו, לטענתו, כפושעים נגד יהודים, והתבטא בחריפות גם כנגד אנשי הציונות הדתית, שלטענתו מתרפסים בפני המדינה החילונית ותחלואיה, אפילו אחרי שלטענתו דרסה אותם.
יודסין דוגל בליברליזם אבל למרות זאת מבקר רבות את הגישה היותר מדי ליברלית לטעמו, לגורמים עוינים שמנסים לערער את יסודות החברה המערבית.
בנוסף, יודסין טוען שהליברליות של המדינות המערביות נעלמת כשהן דנות ביהודים או במדינת ישראל.
לדעתו, בני האדם צריכים לפעול לתיקון העולם על ידי השתלמות עצמית מוסרית ואינטלקטואלית, בעזרת השלטת "השכל הטוב" על כלל בני האדם.
יודסין טוען שהתיקון האמיתי יקרה רק כשהמשיח יגיע וכולם יכירו בסמכותו העליונה.
בעקבות זאת המשיח יגאל את העולם מהקטנות והשפלות ויחזיר לעולם את מושג הגדלות האמיתית.
בשנת 2004 הוציא לאור ברוסית את הספר "מיתוס השחמט בן אלף השנה", שמהווה מעין אנציקלופדיה של שחמט שמטרתה להראות את משחק השחמט מכל זווית ראייה אפשרית.
הספר מנסה לנתח את תולדות המשחק, תהליך התפתחותו ומידת השפעתו על האנושות, ובגלל זאת הוא עמוס בכמות מידע גדולה מתחומים אחרים - למשל מתמטיקה, פילוסופיה, פסיכולוגיה ועוד.
למשל, יודסין משתמש בפסיכואנליזה כדי לשרטט את הסוגים השונים של שחקני השחמט, ולכן דרוש ידע מסוים בתחומים האלו כדי להבין את ספרו.
בנוסף, הספר כתוב כשיחה ולא בדרך הרגילה שבה ספרים מסוג כזה נכתבים, ולכן הקריאה בו קשה.
הספר זכה לתגובות חיוביות ביותר של מספר שחמטאים מפורסמים ואנשי אקדמיה, ושניים מבכירי השחמטאים בעולם, גארי קספרוב ואלכסנדר חליפמן, אף כתבו בו דברי מבוא.
ספרו השני הוא ספר שירים, גם בשפה הרוסית, שנקרא "לאן אתה טס, בן אדם?", שיצא בשנת 2007. בספרו הוא מנסה להקיף מגוון רחב של נושאים שלדעתו אדם אינטליגנטי חייב להתייחס אליהם - כגון האדם ובוראו, המלחמה והשלום, אנטישמיות, פוליטיקה, מקומו של האדם בחברה המודרנית, חיפוש אחר תכלית העולם ועוד.
סגנון כתיבת השירים משתנה משיר לשיר תוך שימוש באמצעים לשוניים בלתי שגרתיים, ואפילו מיקומו של כל שיר ושיר בספר נבחר מראש כדי לשוות לספר צורה של חטיבה אחת, שבה לכל שיר יש תפקיד ייחודי משלו.
כיום מנסים לתרגם חלק משיריו לעברית.
מלבד שני ספרים אלו, יודסין מפרסם לעיתים תכופות מאמרים בכתבי עת שונים שיוצאים בשפה הרוסית בארצות הברית ובישראל, והוא גם כותב מאמר שבועי על פרשת השבוע.
ליאוניד יודסין ייצג את ברית המועצות ואת ישראל באולימפיאדות השחמט.
ליאון שטיין (1846 - 15 בפברואר 1926) היה תעשיין יהודי ביישוב, ממקימי התעשייה בארץ ישראל.
שטיין נולד בביאליסטוק שבפולין לדב ולחנה.
למד בגימנסיה ריאלית בעיר הולדתו ורכש השכלה טכנית בבית ספר טכני גבוה בצרפת.
עלה לארץ ישראל ב-1887 והוא בן 23 שנים.
בארץ הצטרף לאחיו המבוגר ממנו, מנחם שטיין, רופא שהיה מחלוצי העלייה הראשונה.
האח הרופא רכש למען אחיו שני מגרשים צמודים בשכונת נוה צדק (שהוקמה אז) ושכנע אותו להקים מפעל מתכת.
שטיין נסע לצרפת, רכש ציוד, ובשנת 1888 פתח את המפעל.
היה זה בית מלאכה קטן לעבודות מתכת, שנועד לענות על הצרכים הגדלים של היישוב המתפתח: תיקון כרכרות, תחזוקת משאבות, תחזוקת מסילות וכדומה.
בהיעדר חשמל ומנועים הופעלו המחרטות בתנועת רגלי הפועל, כמו מכונות התפירה של אותם ימים.
לאחר זמן הצטרף לשטיין שותף רב יכולת, גדליהו וילבושביץ, שהוא ואחיו נחום וילבוש הטביעו חותם על התעשייה הראשונית בארץ ישראל ועל המפעלים שצמחו ממנה.
וילבושביץ הוסיף למפעל אגף יציקות ברזל וברונזה שנועד ליצור מתקנים לשאיבת מים מבארות, תיקון משאבות והכנת חישוקים לכרכרות ולעגלות.
הובאה מכונת קיטור למפעל ולאחר זמן הוחלפה במנוע קרוסין, ראשון מסוגו בארץ.
המפעל ייצר מכשירים חקלאיים, מדרגות, מעקות ומערכות שאיבה.
באותה תקופה עמדה הפרדסנות בארץ בפני קושי שנראה היה שאי אפשר להתגבר עליו.
מכונות השאיבה הקיימות יכלו לשאוב מים רק מעומק של 8-10 מטרים.
תחילה פעלו המשאבות בכוח בהמות.
אלו הוחלפו במשאבות קיטור שהופעלו בפחם ואחר כך במנועי קרוסין.
שיכלול המנועים לא סייע לבעיה של שאיבת מים מעומק רב.
המשאבות סחפו חול לתוך צינורות המנועים ונסתמו.
חלק מההמצאות היו פרי שיתוף הפעולה של שטיין עם אבא נאמן, שהתקבל אצלו כחניך.
שטיין המציא אמצעי סינון שאיפשר שאיבה רציפה של מים.
המצאה זו ועוד שורה של שכלולים אחרים הגדילו את כושר השאיבה של המשאבות מ-5 עד 6 מטרים מעוקבים לשעה (במשאבות המופעלות על ידי בהמות) למאה מטרים מעוקבים לשעה במשאבות קרוסין ששאבו מעומק רב.
כתוצאה גדל תוך 14 שנים שטח הפרדסים בארץ פי שלושה.
הפרדסנות הפכה לענף כלכלי משגשג.
חוקר התעשייה ואורח החיים בארץ במאה ה-19, שמואל אביצור, טוען כי הודות לליאון שטיין זכתה ארץ ישראל במהפכה התעשייתית הראשונה שלה.
בשנת 1894 זכה בית החרושת לארח את הופעת הבכורה של תיאטרון שכולו ארצישראלי.
הייתה זו הצגת המחזה "שולמית" מאת אברהם גולדפדן בהשתתפות "הפרימדונה של היישוב" אולגה סלוצקין (פרנק) והתזמורת הראשונה בארץ ישראל.
המפעל של שטיין המשיך להתפתח וייצר מכשירים לטחנות קמח, מכונות לייצור קרח, שערי ברזל וכדומה.
טכנאי המפעל יצאו לכל חלקי הארץ לסייע בהרכבת המנועים והמפעל ייצא מתוצרתו גם לסוריה, ללבנון, לעבר הירדן ולמצרים.
במושגים של ארץ ישראל הקטנה היה זה מפעל ענק.
שטיין השקיע את כל אונו והונו במפעל.
התגורר בו וישן בו עד שנשא אישה בגיל מאוחר.
שטיין חיפש משקיעים, לקח הלוואות והקים חברה ציבורית.
בתחילה נדמה היה כי החברה רווחית ואפשר לחלק דיבידנדים.
אבל ניהול כספי כושל בצד סכסוך עם הפועלים על תנאי העבודה ולחץ של בנק אפ"ק להחזר החוב גרמו לפשיטת רגל של המפעל.
בבדיקה שלאחר מעשה נתברר כי לא הייתה הצדקה לפירוק המפעל.
הציוד עם המלאי היו שווים יותר מן החובות.
אך הבנק התעקש לקבל את כספו וסירב לכל הצעה להוריד את הריבית ולהאריך את זמן הפרעון.
מנהל הבנק, זלמן דוד ליבונטין, הצטער לאחר מעשה על שגרם להתמוטטות המפעל.
באספת בעלי המניות אמר כי "ליאון שטיין עשה לטובת הארץ ויישובה יותר מהברון רוטשילד".
בעקבות פשיטת הרגל נרכש בית החרושת על ידי פקידו ומנהל חשבונותיו של שטיין, מרדכי אמיתי (צ'יצ'ילינצקי), אשר הצליח לייצר את המשאבות הצנטריפוגליות הראשונות בארץ ישראל (1934).
על מותו של שטיין כתב החוקר שמואל אביצור ("ממציאים ומאמצים", יד יצחק בן-צבי, 1985):
ליאון ראסל היה זמר, מוזיקאי, פזמונאי, קלידן וגיטריסט אמריקאי.
שיתופי הפעולה שלו מדורגים בין המצליחים בתולדות המוזיקה, וכמוזיקאי הופיע עם מאות אמנים בולטים.
הוא הקליט 33 אלבומים ולפחות 430 שירים.
הוא כתב את הלהיט "דלתא ליידי" שהוקלט על ידי ג'ו קוקר, והופיע עם קוקר בשנת 1970. השיר שלו "A Song for You" הוקלט על ידי למעלה מ-200 אמנים, ושירו "This Masquerade" על ידי למעלה מ-75.
ראסל נולד כקלוד ראסל-ברידג'ס באוקלהומה.
לאחר שעבר ללוס אנג'לס בשנת 1958, הפך ראסל לנגן פסנתר בהקלטות אולפן עבור אמנים בולטים רבים בשנות השישים.
בסוף שנות השישים הוא זכה להצלחה כמעבד וככותב שירים.
ליאון ניגן לא רק בקלידים, אלא גם בגיטרה, גיטרה בס וקרן בריטון.
כפסנתרן הוא ניגן בשנותיו הראשונות באלבומים של הביץ' בויז, דיק דייל ויאן ודין.
באלבומו הראשון, "לאון ראסל", משנת 1970, השתתפו המוזיקאים אריק קלפטון, רינגו סטאר וג'ורג' האריסון.
ראסל הפיק וניגן בהקלטות של בוב דילן, פרנק סינטרה, אייק וטינה טרנר, הרולינג סטונס ואמנים רבים אחרים.
הוא כתב והקליט את הלהיטים "Tight Rope" ו-"Lady Blue".
הוא הופיע בקונצרט למען בנגלדש בשנת 1971, יחד עם הריסון, דילן וקלפטון עבורו הם זכו בפרס גראמי.
בשנת 1975 ביצע דני ליטני גרסה עברית לשירו של ראסל "מראת פלאים".
באוקטובר 2010 הוציא ראסל עם אלטון ג'ון אלבום משותף בשם "The Union".
אלטון ג'ון שהוא אחד ממעריציו הגדולים אמר כי ראסל היה "מנטור" ו"השראה" במשך השנים.
באותה שנה הופיע בסיבוב הופעות עם בוב מאלון, ברוס ספרינגטין ועוד.
ליאופולדינה "ליאוני" ריזאנק הייתה זמרת סופרן אוסטרית.
ריזאנק נולדה בווינה והופיעה לראשונה באופרה באינסברוק, בשנת 1949. הופעת הבכורה שלה במטרופוליטן אופרה בניו יורק הייתה בשנת 1959, בתפקיד ליידי מקבת''' של ורדי כמחליפה למריה קאלאס, שפוטרה מן ההפקה.
היא נפרדה מן המטרופוליטן כרוזנת ב"דאם פיק" של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי בינואר 1996. הופעתה האחרונה הייתה בפסטיבל זלצבורג באוגוסט 1996, בתפקיד קליטמנסטרה ב"אלקטרה" של ריכרד שטראוס.
במהלך הקריירה הארוכה שלה שרה ב-299 הופעות של 24 תפקידים במטרופוליטן וכיכבה בהצגות בכורה בבית האופרה הזה של מקבת ו"נאבוקו" של ורדי, "אריאדאנה בנקסוס" ו"האישה ללא צל" של ריכרד שטראוס ו"קטיה קאבאנובה" של לאוש יאנאצ'ק.
ב-1951 הייתה זיגלינדה הראשונה של פסטיבל ביירוית החדש בהוולקירה בניצוח הרברט פון קאראיין.
ריזאנק מונתה לאוצרת פסטיבל וינה חודשים אחדים לאחר פרישתה ובמשרה זו החזיקה עד מותה בגיל 71 בווינה (בתקופת הופעותיה האחרונות במטרופוליטן אובחנה כחולה בסרטן העצמות).
קולה של ליאוני ריזאנק הקיף את הסופרן הלירי והדרמטי.
היא סווגה אומנם בקצה העליון של הקטגוריה הלירית או בקטגוריה של ה-jugendlich-dramatisch ברפרטואר הגרמני, אך קולה היה דרמטי במושגי האופרה האיטלקית.
באוקטבה שמעל הדו האמצעי, היה קולה מועד לצליל יבש ואינטונציה בלתי יציבה, אבל בקצה העליון של החמשה נפתח כפרח לאחד הקולות המזהירים ביותר של המאה ה-20. יכולת ההתמדה שלה במנעד הגבוה של טורנדוט ובאופרות של ריכרד שטראוס ווגנר הייתה לאגדה.
ליאוני ריזאנק הצטיינה במוזיקה של ריכרד שטראוס.
בייחוד הצליחה בתפקיד הקיסרית ב"האישה ללא צל", בתפקיד הראשי ב"סאלומה", כמרשלין באביר הוורד וככריזותמיס ב"אלקטרה".
מדי פעם שרה אריאדנה/פרימה דונה ב"אריאדנה בנקסוס" ותפקידי נשים באופרות של שטראוס המבוצעות לעיתים רחוקות על הבימה ("הלנה המצרית" ו"אהבת הדנאים").
עם זאת, זהירה שלא לחרוג מגבולות יכולתה, לא ניסתה את כוחה ב"סאלומה" עד 1972, כשהייתה בת 46, אם כי את תפקיד זיגלינדה שמרה ברפרטואר הפעיל שלה מראשית שנות ה-20 לחייה עד גיל 62. היא דחתה הצעות לשיר את איזולדה בטריסטן ואיזולדה של וגנר על אף השערה, שהתפקיד יתאים בדיוק לקולה.
זמרות סופרן של שטראוס מצליחות לעיתים קרובות להפליא בפוצ'יני וריזאנק אכן שרה הרבה טוסקה ומעט טורנדוט.
גם כליאונורה בפידליו של בטהובן הייתה שירתה ראויה לציון.
מיצירות וגנר, שרה פעמים רבות את אליזבת בטנהויזר ואת אלזה בלוהנגרין ולמשך שני עשורים ניכסה, פחות או יותר, לעצמה את תפקיד סנטה בהולנדי המעופף, אך התפקיד שזיכה אותה בהתפעלות הרבה ביותר, יחד עם תפקידי הקיסרית וכריזותמיס של שטראוס, היה זיגלינדה באופרה הוולקירה.
קול חזק, ארוך ועתיר-מבע כל כך כשל ריזאנק אפשר לה לשיר הרבה תפקידי ורדי ראשיים, החשובים ביניהם דזדמונה באותלו, ליידי מקבת, אמליה בנשף המסכות, אליזבטה ב"דון קרלוס", ליאונורה בכוחו של גורל ואאידה.
כאוסטרית, ילידת מרכז אירופה, התעניינה ריזאנק גם במוזיקה מארצות סלביות, הן רוסית (צ'ייקובסקי) והן צ'כית (סמטנה, לאוש יאנאצ'ק).
מבין חמשת תפקידי הסופרן הידועים כ"גדולים ביותר", ריזאנק שרה את טורנדוט ונהנתה מהצלחה כקונדרי ב"פרסיפאל" במטרופוליטן אופרה ובפסטיבל ביירוית.
כמי שהחלה את הקריירה שלה כשקירסטן פלגסטד היה עדיין בחיים ובירגיט נילסן ואסטריד ורניי עמדו בשיא יכולתן הווקאלית, הבינה ריזאנק שאל לה לנסות את כוחה באיזולדה של וגנר או בכל אחת משלוש הברונהילדות שלו.
ואולם בשנת 1981 שכנע אותה קרל בהם לשיר את אלקטרה לסרט קולנוע, לא בהפקה חיה בבית אופרה.
היא נענתה מתוך התחשבות במנצח הדגול ואמון בשיפוטו, ולא הייתה עושה זאת למען שום אדם אחר.
בשנותיה המאוחרות, כמו הרבה קולות סופרן "גדולים", בחרה ריזאנק לשיר תפקידי מצו סופרן דרמטיים כמו אורטרוד ב"לוהנגרין" של וגנר, הרודיאס ב"סאלומה" של שטראוס וקליטמנסטרה''' ב"אלקטרה" שלו.
"הוולקירה", מערכה שלישית ריכרד וגנר, בתפקיד זיגלינדה, 1951, מנצח הרברט פון קאראיין, EMI
"הוולקירה", מערכה שלישית, זיגלינדה, 1954, מנצח וילהלם פורטוונגלר, EMI
"האישה ללא צל", ריכרד שטראוס, 1955, הקיסרית, קרל בהם,DECCA
"פידליו", לודוויג ואן בטהובן, 1956, ליאונורה, פרנץ פריצ'אי, דויטשה גרמופון
אריות מתוך אופרות, 1958, ארטורו באזיל, RCA
"אריאדנה בנקסוס", ריכרד שטראוס, 1958, פרימדה דונה/אריאדנה, אריך ליינסדורף, DECCA
"מקבת", ג'וזפה ורדי, 1959, ליידי מקבת, אריך ליינסדורף, RCA
"אותלו", ורדי, 1960, דזדמונה, טוליו סראפין, RCA
רקוויאם, ורדי, 1960, סופרן, קאראיין, RCA
"ההולנדי המעופף", וגנר, 1961, סנטה, אנטל דוראטי, DECCA
"האישה ללא צל", שטראוס, 1964, הקיסרית, קאראיין, דויטשה גרמופון
"הוולקירה", וגנר, 1967, זיגלינדה, בהם, פיליפס
"מדיאה", לואיג'י כרוביני, 1972, מדיאה, הורסט שטיין, RCA
"סאלומה", שטראוס, 1972, סאלומה, בהם, RCA
"האישה ללא צל", שטראוס, 1977, הקיסרית, בהם, דויטשה גרמופון
"אלקטרה", שטראוס, 1981, בהם, אוניטל (וידאו)
"ינופה", לאוש יאנאצ'ק, 1988, קוסטלניקה, איב קוולר, BIS
"סאלומה", שטראוס, 1990, הרודיאס, ג'וזפה סינופולי, דויטשה גרמופון
"אלקטרה", שטראוס, 1995, קליטמנסטרה, פרידמן לאייר, ACTES SUD
סנטה ב"הולנדי המעופף": פסטיבל ביירוית 1959, מנצח וולפגנג זאוואליש
זיגלינדה ב"ולקירה": פסטיבל ביירוית 1958, מנצח הנס קנאפרטסבוש
סאלומה: Chorégies d'Orange של 1974, מנצח רודולף קמפה
ג'וקונדה ב"לה ג'וקונדה": האופרה של ברלין, 1974, מנצח ג'וזפה פאטאנה
תפקידים רבים שריזאנק הייתה בהם משכמה ומעלה לא הוקלטו או לא התפרסמו מעולם בהקלטה רשמית.
כריזוסתמיס ב"אלקטרה": רדיו קלן 1953, מנצח ריכרד קראוס; האופרה הממלכתית של בוואריה, מנצח קרל בהם.
אליזבת ב"טנהויזר": פסטיבל ביירוית 1964, מנצח אוטמר זויטנר וב-1966, מנצח קרלוס מלס.
אלזה ב"לוהנגרין": פסטיבל ביירוית 1958, מנצח אנדרה קלויטנס
דנאה ב"אהבת הדנאים" (ריכרד שטראוס): האופרה הממלכתית של בוואריה 91953, מנצח קורט אייכהורן
הלנה ב"הלנה המצרית" (ריכרד שטראוס): האופרה הממלכתית של בוואריה 1956, מנצח יוזף קיילברת
אאידה (ג'וזפה ורדי): האופרה של וינה 1955, מנצח רפאל קובליק
אמליה ב"נשף המסיכות" (ג'וזפה ורדי): מטרופוליטן אופרה 1962, מנצח מלו סאנטי
ליאוניד "לאו" הורביץ (Leonid Hurwicz; 21 באוגוסט 1917 – 24 ביוני 2008) היה סטטיסטיקאי, מתמטיקאי וכלכלן יהודי-אמריקאי ממוצא פולני, פרופסור לכלכלה באוניברסיטת מינסוטה וחתן פרס נובל לכלכלה לשנת 2007 יחד עם אריק מסקין ורוג'ר מאירסון.
הפרס הוענק לשלושה על הנחת התשתית לתאוריית התכנון המכניסטי המשמשת בכלכלה, במדע המדינה ובמדעי החברה.
בעת קבלת הפרס היה הורביץ בן 90 ובכך היה לזוכה המבוגר בתולדות פרס נובל, עד לשנת 2018.
הורביץ נולד במוסקבה שברוסיה למשפחה יהודית ממוצא פולני.
מעט אחרי מהפכת אוקטובר חזרה משפחתו לוורשה.
הורביץ למד משפטים באוניברסיטת ורשה וב-1938 קיבל את תואר ה-LL.M שלו מאוניברסיטת ורשה.
בין השנים 1935–1938 למד גם פיזיקה ניסויית ולקח אף קורסים לפסנתר בקונסרווטוריון של ורשה.
ב-1939 למד בבית הספר לכלכלה של לונדון בין היתר אצל המורים פרידריך האייק וניקולס קלדור.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שהה בז'נבה שם למד בין היתר אצל ריכרד פון מיזס.
משם נאלץ לעבור לפורטוגל ולבסוף לארצות הברית.
משפחתו ברחה מוורשה ונכלאה במחנות עבודה בברית המועצות.
בארצות הברית, נרשם הורוביץ ללימודים ב-MIT והיה לתלמידו של הכלכלן פול סמואלסון.
כמו כן עבד עם אוסקר לנגה באוניברסיטת שיקגו.
לימד אלקטרוניקה בחיל הקשר האמריקאי, ולאחר מכן לימד סטטיסטיקה באוניברסיטת שיקגו בפקולטה למטאורולוגיה.
עבד גם בהדרכתם של ג'ייקוב מרשל וצ'אלינג קופמאנס.
החל משנת 1951 כיהן כפרופסור לכלכלה ומתמטיקה באוניברסיטת מינסוטה במיניאפוליס.
ב-1990 זכה הורביץ במדליה הלאומית למדעים במדעי החברה וההתנהגות, פרס המחולק על ידי נשיא ארצות הברית.
עבודותיו התמקדו במיוחד במחקר השקעת המשאבים בסביבות לא ודאיות, של בחירת אופציות לפעולות כלכליות תחת חוסר ודאות -לגבי תנאי התחרות, רמת המידע שבידי הצרכנים, ייעול התפוקה, אפיוני הצריכה וכו'.
פיתח תאוריה המסבירה את הקשר בין פרטים, שווקים ומוסדות.
של השקעת משאבים קשורה לרעיונות מתורת המשחקים ותורת ההחלטות, ומישמת אותם ביצירת הסדרים כלכליים עדיפים.
על בסיסה יש ליצור מודלים של משא ומתן, של הטלת מיסים, של הנפקת ניירות ערך, של שיטות בחירות והצבעה, של עיצוב מכרזים וכו'.
היה נשוי לאוולין ינסן ואב לארבעה ילדים.
ליאונה לואיס OBE היא זמרת, פזמונאית ושחקנית בריטית, זוכת העונה השלישית של תחרות הכישרונות הבריטית "The X Factor".
לואיס נולדה בלונדון, לאב ממוצא אפרו-קריביאני ולאם אנגליה.
בהיותה בת חמש, הוריה שלחו אותה לבית ספר לאומנויות הבמה, אף על פי שמצבם הכלכלי היה בינוני.
בהמשך למדה באקדמיה למוזיקה במקום מגוריה.
לאורך ילדותה השתתפה בתחרויות שירה וכישרונות וזכתה בהן.
באחת התחרויות זכתה עם שיר של הזמרת האהובה עליה, מריה קארי.
לואיס היא צמחונית מאז גיל 12.
לאחר שסיימה את לימודיה, לואיס עבדה במספר עבודות מזדמנות כדי לממן את הקלטות שיריה.
בהמשך הקליטה אלבום דמו בשם "Twilight", אך הוא מעולם לא יצא לאור.
לאחר שכשלה עם ניסיונות נוספים להצליח בענף המוזיקלי, החליטה בעצת בן זוגה להירשם לתוכנית "The X Factor", תחרות שירה בריטית לכישרונות חדשים במטרה לבחור זוכה שיהיה הכוכב החדש בתחום השירה בבריטניה.
ב-2006 לואיס התקבלה לרשימת המתמודדים בעונה השלישית של התחרות.
ב-16 בדצמבר אותה שנה, הגיעה לגמר וזכתה במקום הראשון ובחוזה הקלטות על סך מיליון אירו.
לואיס הייתה האישה הראשונה לזכות בתחרות.
לאורך כל התחרות זכתה לשבחים רבים מהשופטים, בעיקר בזכות גוון הקול המיוחד שלה והופעותיה הבימתיות.
השופט הראשי, סיימון קאוול טען לאורך התחרות כי ביצועיה לשיריהן של זמרות כמו מריה קארי, ויטני יוסטון, כריסטינה אגילרה וסלין דיון, משתווים למקור ואף מתעלים עליו.
בתוכנית הגמר, ביצעה את השיר "A Million Love Songs" יחד עם להקת טייק ד'את, ובתור שיר אישי בחרה לשיר את "All by Myself" של אריק כרמן.
שיר נוסף שאותו ביצעה היה "A Moment like This".
השיר, שהוא גרסת כיסוי לשירה של קלי קלארקסון, יצא לאחר התחרות כ-סינגל, ושבר את שיא ההורדות הדיגיטליות.
בגמר ניצחה ליאונה במקום הראשון, וזכתה להחתמה בחברת הקלטות.
בחודש פברואר 2007, לואיס חתמה על חוזה הקלטות, בחברת איילנד רקורדס.
ב-17 בדצמבר 2007 יצא לאור הסינגל הראשון של ליאונה; "A Moment like This".
בנוסף שיר זה זכה בפרס של "הסינגל הבריטי הכי נמכר".
ב-15 במרץ, הופיעה באירוע ההנצחה לנסיכה דיאנה.
ב-3 בנובמבר 2008 לואיס הופיעה יחד עם סלין דיון וג'ניפר לופז וזמרות ידועות נוספות במופע הנקרא "Saturday Night Divas", בעקבות אותה הופעה, חוזקו התגובות מצד הקהל אשר טענו כי היא "מריה קארי הבאה".
ב-9 בנובמבר, יצא אלבום הבכורה שלה; Spirit, האלבום זכה להצלחה מידית.
הסינגל "Bleeding Love" זכה לקראת סוף 2007 בתארים רבים, ביניהם שיר השנה בבריטניה, והקלטת השנה בטקס פרסי "וירג'ין".
כמו כן התמקם במקום הראשון במצעדים רבים ברחבי אירופה וגם בתחנת הרדיו גלגלצ בארץ.
נוסף על כך, האלבום עצמו נבחר לאלבום השנה בבריטניה, בטקס פרסי "BRIT Awards", באותו הטקס, "Bleeding Love" זכה בקטגוריית הסיגנל הבריטי ולואיס עצמה בתואר זמרת השנה.
בחודש פברואר צילמה לואיס גרסת קליפ נוספת לשיר "Bleeding Love", עבור הפצתו ושידורו בארצות הברית.
באותו החודש יצאו שני סינגלים נוספים מהאלבום במקביל - "Better in Time"ו- "Footprints in the Sand".
האלבום נכנס אל המקום הראשון במצעד המכירות בארצות הברית ומכר יותר מ-200,000 עותקים בשבוע הראשון.
נוסף על כך, במהלך שהותה של לואיס בארצות הברית, היא התארחה בתוכנית רבות כמו תוכנית האירוח של טיירה בנקס, אופרה וינפרי, תחרות הכישרונות אמריקן איידול ועוד.
במקביל "Bleeding Love" הגיע למעמד של מקום ראשון במצעד הבילבורד האמריקאי במשך מספר שבועות, ובכך הפכה לואיס לאומנית הבריטית שהצליחה להגיע לשיא זה בעשור האחרון.
באותה תקופה, לואיס פצחה בסיבוב הופעות בינלאומי בארצות שונות ברחבי העולם, על מנת לקדם את האלבום ואת הסינגלים.
היא הופיעה בתוכניות אירוח, אירועי שירה ובפסטיבלים שונים.
אחד האירועים הבולטים בו נטלה חלק היה טקס סגירת אירועי אולימפיאדת בייג'ינג ובו שרה בליווי של גיטרטיסט להקת לד זפלין ג'ימי פייג'.
בעקבות הצלחתה בארצות הברית, לואיס הוזמנה בחודש אוגוסט להשתתף בשיר "" שהוקדש למלחמה בסרטן ובו לקחו חלק זמרות אמריקאיות מצליחות נוספות כמו ביונסה, מריה קארי, ריהאנה ואחרות.
השיר הגיע למקום ה-11 במצעד האמריקאי.
לקראת סוף 2008 לואיס השיקה את אלבום הבכורה שלה במהדורה חדשה, המכונה The Delux Edition.
לאלבום צורפו שירים נוספים שהקליטה, אשר יצאו גם כסינגלים.
הסינגל הרביעי מאותה מהדורה, "Forgive Me" יצא בתחילת חודש ספטמבר והגיע למקום ה-5 במצעד הבריטי ולמקום ה-12 במצעד "200 השירים האירופאים" של הבילבורד האמריקאי.
בעקבות כמות פניות עצומה לתחנת השידור של רדיו BBC, לואיס שהופיעה עם השיר "Run" של להקת סנואו פטרול, הקליטה אותו בגרסת אולפן כחלק מהרצועות החדשות למהדורת האלבום והוציאה את השיר כסינגל.
ביום שבו השיר יצא לאור, הוא זכה להצלחה עצומה בבריטניה, והורד בכמות שיא אי פעם במכירות הדיגיטליות.
בעקבות המכירות הרבות, השיר נכנס הישר למקום ה-1 במצעד הבריטי.
בטקס ה-EMA שנערך בנובמבר 2008 הגיעה למקום השני עם אלבומה וגם בתור הזמרת הטובה לשנת 2008.
בתחילת שנת 2009 התחילה ליאונה להקליט את אלבומה השני; Echo.
האלבום יצא לאור ב-16 בנובמבר 2009.
ב-15 בספטמבר 2009 יצא לאור הסינגל הראשון; "Happy".
הסינגל נכנס היישר למקום הראשון במצעד הבריטי ומשם למקום ה-32 במצעד הבילבורד.
ב-21 בפברואר 2010 יצא לאור הסינגל השני; "I Got U".
הסינגל נכנס הישר למקום ה-14 במצעד הבריטי.
ב-28 במאי יצאה ליאונה לסיבוב הופעות בפעם הראשונה.
ב-29 בנובמבר יצא לאור אלבום ה-DVD הראשון של ליאונה ששמו; "The Labyrinth Tour Live from The O2" וזה להצלחה גבוה.
בשנת 2010 הודיעה ליאונה שהחלה לעבוד על אלבומה השלישי שיכיל סגנונות של מוזיקת דאנס.
ב-2 בספטמבר 2011 יצא לאור הסינגל הראשון, "Collide", שדורג במקום ה-4 במצעד הבריטי, וב-5 באוקטובר 2012 יצא לאור סינגל שני, בשם "Trouble".
ב-15 באוקטובר 2012 יצא לאור האלבום, אלבומה השלישי במספר של לואיס, Glassheart.
ב-29 בנובמבר 2013 יצא לאור האלבום הרביעי של לואיס, Christmas, with Love.
בשנת 2019 החלה לשחק בדמותה של אמבר האל בעונה השנייה של סדרת הפשע "The Oath" בכיכובו של ראיין קוואנטן.
בשנת 2014, לואיס ערכה את הופעת הבכורה הקולנועית שלה בתפקיד אלנה במחזמר הקומדיה הרומנטי, "הליכה על אור השמש" המבוסס על להיטים משנות ה-80 של המאה ה-20.
לואיס היא צמחונית מטעמי מצפון מגיל 12. בשנת 2012 אף עברה לטבעונות.
היא פעילה לזכויות בעלי חיים ושיתפה פעולה עם מספר ארגונים להגנת בעלי חיים במסגרת פעילויות לקידום תזונה מהצומח, נגד תעשיית הפרוות ותעשיית העור, ולתמיכה בשמורות להגנה על בעלי חיים שהוצלו מתעשיות מהמזון מהחי.
ב-2008 דחתה הצעה לחוזה לשיתוף פעולה עם רשת חנויות הכלבו הרודס, בגלל התנגדותה לתמיכת הרשת בתעשיית הפרוות.
ב-2016 הוציאה במשותף עם דיאן וורן את השיר "", שמטרתו לעורר מודעות ולעזור לכלבים הנפגעים במסגרת פסטיבל אכילת הכלבים של יו'לין.
ליאון יהודה רקנאטי היה בנקאי, מייסד בנק דיסקונט, ומנהלו הראשון, מייסדה של משפחת רקנאטי.
נולד בסלוניקי שביוון, לשמואל, סוחר.
למד בבית ספר למסחר, השתלב בעסקי המשפחה וניהל בית חרושת לטבק.
בסלוניקי היה נשיא הקהילה היהודית, ציר מטעמה בסוכנות היהודית וחבר הקונגרס הציוני העולמי, וכן נשיא לשכת בני ברית.
ב-1934 עלה לארץ ישראל יחד עם אשתו מטילדה וילדיו, ועם אחיו אברהם שמואל רקנאטי, שהיה אז סגן ראש עיריית סלוניקי, ולימים חבר הכנסת מטעם חרות.
בניו הארי, דניאל, רפאל ויעקב ניהלו את הבנק אחרי פטירתו.
ב-1935 ייסד עם שותפיו משה קרסו, אברהם חסידוף ויוסף אלבו, את בנק דיסקונט, שעסק בעיקר בהלוואות ליוצאי קהילת סלוניקי בארץ.
מהשותפות המקורית בבנק נותרו רק משפחות רקנאטי וקרסו אשר באו ביניהם בקשרי חיתון.
משפחת רקנאטי בראשות ליאון עסקה בניהול השוטף ומשפחת קרסו נותרה כבעלת מניות.
הבנק הקטן התרחב במהירות בניהולו של רקנאטי השותף הבכיר, ותוך שנים אחדות היה לאחד הבנקים הגדולים של ארץ ישראל ב-שנות ה-40.
בית הספר לניהול באוניברסיטת תל אביב
המכון ללימודי ים ע"ש ליאון רקנאטי באוניברסיטת חיפה
בית אבות ודיור מוגן, ליאון רקנאטי, בקריית מטלון
בית הכנסת היכל יהודה בצפון תל אביב
מוזאון תל אביב לאמנות, אודיטוריום - אולם רקנאטי, ומבואה.
ב-5 בנובמבר 1985, הנפיק דאר ישראל בול דאר להנצחת זכרו של הבנקאי רקנאטי שעליו מופיע דיוקנו .
האמן אליעזר ויסהוף עיצב את הבול.
דאר ישראל מכר 1,411,000 מהבול הזה במשך כשנה אחת עד להפסקת המכירה.
ליאון יהודה רקנאטי (נולד ב-10 במאי 1948) הוא בנקאי, איש עסקים ונדבן ישראלי.
הוא בן למשפחת הבנקאים רקנאטי אשר ייסדה את בנק דיסקונט ואת קבוצת אי די בי.
ליאון רקנאטי נולד בתל אביב למטילדה לבית קרסו ולדניאל רקנאטי, באותה עת מנהל בכיר בבנק דיסקונט.
הוא נכדו של ליאון רקנאטי (1890–1945), ראש הקהילה בסלוניקי שעלה לישראל בשנת 1935 וייסד את הבנק.
למד בהגימנסיה העברית "הרצליה", בעל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר שירותו הצבאי וסיום לימודיו האקדמיים, הצטרף רקנאטי בשנת 1971 לבנק דיסקונט.
תפקידו הראשון בבנק היה ככספר, בהתאם למדיניות המשפחתית שקבע אביו, לפיה בני המשפחה מתחילים מהתפקידים הזוטרים כדי להכיר היטב את פעילות הבנק ,לפני קידומם לתפקידים בכירים.
בהמשך כיהן כמשנה מנכ"ל הבנק וראש אגף השיווק ורשת הסניפים.
בתקופתו הוביל את הכנסת השירותים הטכנולוגיים לבנק (כגון כספומטים, "טלבנק דיסקונט" ו"לוויין דיסקונט"), והקים את "מפעלות דיסקונט לתרבות ואומנות" שעסק בתמיכה בתערוכות, מוזיאונים ואומנויות הבמה ויזם את הקמת אוסף אמנות ישראלית בבנק.
בשנת 1998 החל לנהל את עסקי קבוצת אידיבי לצד בן דודו, אודי רקנאטי, את עסקי משפחת רקנאטי, שניהם מונו ליו"רים משותפים.
בשנת 2001 פרש אודי, וליאון התמנה ליו"ר קבוצת אי די בי עד למכירתה במאי 2003 לאנשי העסקים לאיש העסקים נוחי דנקנר,יצחק מנור ואברהם לבנת תמורת 840 מיליון דולר.
ביולי 2003 הקים את גלנרוק ישראל, חברה המשקיעה בחברות טכנולוגיה ומדעי החיים.
הוא גם בעל מניות וחבר דירקטוריון בחברות שונות, בהן: אבוג'ן, קמהדע, אופיל, מבטח שמיר.
ליאון רקנאטי מעורב בקידום חינוך ופיתוח חברתי בישראל.
בשנת 1985 נענה לקריאתו של שר החינוך דאז, יצחק נבון, לסייע בהקמת מוזיאון מדע בחיפה.
מאז הוא מכהן כיו"ר מדעטק - המוזיאון הלאומי למדע, טכנולוגיה וחלל, הנקרא על שם הוריו, דניאל ומטילדה רקנאטי.
בשנת 2000, יזם את הקמת עמותת תפוח,(Appleseeds Academy), לצמצום הפער הדיגיטלי וקידום מוביליות חברתית בישראל באמצעות טכנולוגיה ונגישות לידע.
ייסד את פרס רקנאטי, המחולק לשני פרסים: החל משנת 2004 ניתן "פרס המורה היזם", עבור מורים המעודדים חדשנות בכל מגזרי החינוך ושנתיים לאחר מכן, בשנת 2006 את "פרס העובד הסוציאלי היזם", לחדשנות ברווחה החברתית.
בשנת 2011 הקים את מרכז המורשת ליהדות סלוניקי ויוון בפתח תקווה.
1999 - דוקטור לשם כבוד מההטכניון – על תרומתו לחינוך, מדע, תרבות ובריאות בישראל.
2002 - דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב – על מחויבותו לחינוך וחדשנות חינוכית.
2007 - אות נשיא התאחדות התעשיינים – על תרומתו לחינוך ואמונתו בדור הצעיר.
2009 - פרס "קפטן", מכללת הדסה – על התנדבות והצטיינות חינוכית.
2011 - אזרח כבוד של חיפה - על תרומתו רבת השנים למדעטק ולמערכת החינוך העירונית.
2012 אביר לגיון הכבוד האיטלקי.
2016 - אזרח כבוד של רמלה - על תרומתו לילדי העיר והקהילה, כולל הקמת קמפוס טכנולוגי ומרכז ידע.
ליאון רקנאטי חי בנפרד (מאז 1988) מיוצרת הקולנוע והאמנית מירה רקנאטי, לשניים שני ילדים: דפנה (נולדה ב־1970) ודניאל (נולד ב־1976).
יש לו בת מאי (נולדה ב־1991) ממערכת יחסים קודמת עם שולה רקנאטי.
ליאוני סנדרקוק (באנגלית Leonie Sandercock; נולדה ב-1949, באדלייד, אוסטרליה) היא תאורטיקנית העוסקת בנושא תכנון עירוני בן זמננו.
במסגרת המחקרים שלה היא מרבה לעסוק בסוגיות של תכנון ערים רב-תרבותיות, התמודדות ערים עם קליטת מהגרים, תאוריות של תכנון בעזרת דיאלוג בין קבוצות אתניות שונות, ובדרכים חדשות של חשיבה על תכנון אורבני לאור אופיין המשתנה של ערים בעידן הגלובלי.
במחקריה היא נותנת דגש מיוחד על עיצוב מדיניות של תכנון אורבני מתוך נקודת מבט חברתית.
סנדרקוק היא בעלת BA תואר ראשון בהיסטוריה (בהצטיינות) מאוניברסיטת אדלייד, אוסטרליה (1970); דוקטור במחקר אורבני מהאוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה (1974); ותואר שני בתסריטאות מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (1989).
בין השנים 1981 ל-1986 כיהנה סנדרקוק כמרצה ולאחר מכן כראש החוג ללימודים אורבניים באוניברסיטת מקוארי (Macquarie University) שבסידני, אוסטרליה.
משם עברה לארצות הברית לתקופה של כ-11 שנים, שם חילקה את זמנה בין כתיבת תסריטים בהוליווד לעבודתה כחוקרת ומרצה בחוג לתכנון עירוני באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
שני תפקידים אלו השפיעו השפעה מכרעת על המשך דרכה, הן כחוקרת והן כיוצרת סרטים דוקומנטריים על מושאי מחקרה.
בשנת 1996 חזרה סנדרקוק לאוסטרליה וכיהנה כמרצה בכירה בפקולטה לאדריכלות ותכנון ערים באוניברסיטת מלבורן (University of Melbourne), ובמכון הטכנולוגי של רויאל מלבורן (RMIT University).
בשנת 2001 עברה להתגורר בוונקובר שבקנדה, יחד עם בעלה, ד"ר ג'ון פרידמן, והחלה לכהן כמרצה בחוג לתכנון אזורי וקהילתי באוניברסיטת קולומביה הבריטית (UBC).
מיולי 2006 ועד נובמבר 2007 כיהנה כראש החוג.
בשנת 2007 החלה במחקר המבוסס על עבודה משותפת עם התושבים הילידיים של קולומביה הבריטית במערב קנדה.
המחקר עסק ביצירת סרטים דוקומנטריים כמדיום שמעודד דיאלוג בנוגע להחלמה, השלמה ושותפות עם החברה השלטת בקנדה.
בשנת 2010 השלימה בעבודה משותפת עם ג'יאובני אטילי את הסרט הדוקומנטרי 'למצוא את דרכנו' (Finding Our Way), שעוסק בקהילות אלה.
לאורך כל שנות עבודתה כתבה סנדרקוק 12 ספרים (ביניהם ספר על פוטבול אוסטרלי, וספר על תנועת העבודה באוסטרליה), ביימה מספר סרטים דוקומנטריים, וכתבה עשרה תסריטים עלילתיים, מתוכם אחד הופק לסרט טלוויזיה (ברשת ABC).
ליאוניד אידלמן (נולד ב-27 בספטמבר 1952) הוא רופא ישראלי, יושב ראש ההסתדרות הרפואית בישראל בשנים 2009–2018 ונשיא ההסתדרות הרפואית העולמית החל מאוקטובר 2018, פרופסור חבר קליני בחוג להרדמה וטיפול נמרץ, בית הספר לרפואה, של אוניברסיטת תל אביב, מנהל מחלקת ההרדמה בבית החולים בילינסון.
אידלמן נולד בריגה (אז בברית המועצות; כיום בלטביה).
סיים את לימודי הרפואה בבית הספר לרפואה של העיר ריגה.
הוא התמחה בהרדמה בבית החולים הדסה עין כרם.
לאחר מכן יצא להשתלמויות בבתי חולים בלונדון שבבריטניה ובניו יורק, פיטסבורג ואטלנטה שבארצות הברית.
הוא חבר החברה האמריקנית של הרופאים המרדימים (American Society of Anesthesiologists).
אידלמן משמש כמנהל מחלקת ההרדמה, רפואה סב-ניתוחית ורפואת כאב של המרכז הרפואי רבין.
הוא כיהן בעבר כיושב ראש איגוד הרופאים המרדימים בישראל.
פרופסור חבר קליני בחוג להרדמה באוניברסיטת תל אביב.
בספטמבר 2009 נבחר אידלמן לתפקיד יושב ראש ההסתדרות הרפואית בישראל (הר"י).
קודם לבחירתו היה סגן יושב ראש ההסתדרות הרפואית ויושב ראש חטיבת רופאי בתי החולים של שירותי בריאות כללית.
בשנת 2011 עמד בראש שביתת רופאים שנמשכה 158 יום ובמהלכה שבת שביתת רעב.
במהלך השביתה נתגלע קרע בין הרופאים המתמחים ובין הר"י, וקרע זה נמשך גם לאחר סיום השביתה.
הרופאים המתמחים, ואתם ועדי הרופאים בחלק מבתי החולים, הביעו התנגדות להסכם הקיבוצי שאידלמן הוביל לחתימתו.
בעקבות ההתנגדות להסכם, ובעיקר לחובת דיווח הנוכחות האלקטרוני שבו, הוקם ארגון רופאי בתי החולים (ארב"ל) אשר שם לו למטרה החלפה של ראשי ההסתדרות הרפואית.
כצעד ראשון, הודח אידלמן עצמו מראשות ועד הרופאים במרכז רפואי רבין.
ב-29 באפריל 2014 נבחר ברוב גדול לתקופת כהונה נוספת כיושב ראש ההסתדרות הרפואית ובספטמבר 2018 סיים את כהונתו.
ב-2015 עמד בחזית מאבק הרופאים נגד חוק הזנה בכפייה.
ב-16 באוקטובר 2017 נבחר לנשיא ההסתדרות הרפואית העולמית, ונכנס לתפקידו ב-1 באוקטובר 2018.