tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפ פוסקאול הצליחה להימלט מהפשיטה ועבדה בחברה עד לנישואיה בשנת 1946. בתה אנה-מרי שנולדה בשנת 1960 נקראה על שם אנה פרנק.
היא התרחקה מפרסום אך שמרה על קשר עם אוטו פרנק עד ליום מותו.
בשנת 1972 הוכרה פוסקאול על ידי יד ושם בתור חסידת אומות העולם.
בַּעשִׁיקַה , לעיתים מכונה גם בַּאשִׁיקַה, היא עיירה אשורית במחוז נינוה שבצפון עיראק כ-12 ק"מ ממוסול.
שמה מגיע מאשורית, שפה ארמית חדשה והיא הלחם של המילים "בֶּת" ו"אַשִׁיקַה" שפירושן "בית האוהבים".
מרבית התושבים אשורים, יזידים, שבאקים ומעט ערבים מוסלמים.
בשנת 2007 תושבת הכפר נרצחה על ידי ההמון על בסיס חילול כבוד המשפחה.
כתגובה לכך, פעילים מוסלמים עצרו אוטובוס, נתנו למוסלמים ונוצרים לעזוב אותו והרגו 23 יזידים שהיו בין הנוסעים.
העיר נשלטה על ידי ארגון המדינה האסלאמית בשנים 2014–2016 אולם שוחררה על ידי הכורדים באוקטובר 2016 ומאז היא נמצאת בשליטתם.
ג'וזפה פיירו "בפה" גרילו (באיטלקית: Giuseppe Piero "Beppe" Grillo; נולד ב-21 ביולי 1948 בג'נובה, איטליה) הוא פוליטיקאי, קומיקאי, שחקן ובלוגר איטלקי.
מעורב בפוליטיקה האיטלקית מאז 2009, כמקימה של המפלגה הפוליטית תנועת חמשת הכוכבים, בעלת האידאולוגיה האנטי-ממסדית.
בצעירותו החל ללמוד חשבונאות, אך לא סיים את לימודיו באוניברסיטה.
בבחירות הכלליות ב-2013 המפלגה זכתה ב-25.5% מקולות הבוחרים, אך קיבלה רק 109 נציגים מתוך 630 בפרלמנט (17.3%) בגלל שיטת הבחירות.
בעקבות בחירות אלו היא הפכה לסיעה השלישית בגודלה בפרלמנט.
בשנת 2014 הכריז גרילו כי הוא מתכוון לגייס 4 מיליון חתימות כדי ליזום משאל עם על יציאתה של איטליה מהאיחוד האירופי.
בשנת 2017 סיים את דרכו כיו"ר מפלגתו, והוחלף על ידי לואיג'י די מאיו.
עם זאת, גרילו המשיך להיות חבר המפלגה.
ב-1980 נמצא גרילו אשם בתאונת דרכים בה מצאו את מותם שלושה נוסעים.
ישנה ביקורת על גרילו בגלל סגנון חייו.
בבעלותו יאכטה ומכונית ספורט פרארי.
יריביו הפוליטיים מאשימים אותו בדמגוגיה ובפופוליזם.
בעברו השתתף גרילו בשלושה סרטים.
בשנת 2008 הפיק עליו ערוץ אל-ג'זירה באנגלית סרט דוקומנטרי.
בֶּפּוֹ לוי (באיטלקית: Beppo Levi; 14 במאי 1875 – 18 באוגוסט 1961) היה מתמטיקאי איטלקי יהודי.
הוא פרסם מאמרים אקדמיים וספרים לא רק בתחום המתמטיקה אלא גם בפיזיקה, היסטוריה, פילוסופיה ופדגוגיה.
לוי היה חבר אקדמיית בולוניה למדעים ואקדמיית דאי לינצ'אי.
בפו לוי נולד ב-14 במאי 1875 בטורינו שבאיטליה, הרביעי מעשרת ילדיהם של דיאמנטינה פולייזה וג'וליו ג'אקומו לוי.
אאוג'ניו אליה לוי, אחיו הצעיר, היה גם הוא מתמטיקאי.
לאחר שקיבל את הדוקטורט שלו במתמטיקה בגיל 21 מטעם אוניברסיטת טורינו, הוא התמנה כפרופסור כעבור שלושה חודשים ותוך זמן קצר היה לפרופסור במשרה מלאה.
בהמשך מונה לוי כפרופסור במספר מוסדות אקדמיים בהם אוניברסיטת פיאצ'נצה (ב-1901), באוניברסיטת קליארי (בשנת 1906), אוניברסיטת פארמה (ב-1910) ולבסוף באוניברסיטת בולוניה בשנת 1928.
בעקבות עליית כוחו של בניטו מוסוליני והפאשיזם והאנטישמיות באיטליה, לוי, בהיותו יהודי, סולק ממשרתו באוניברסיטת בולוניה והיגר לארגנטינה.
קודם לכן, ב-1925 היה בין החותמים על מניפסט האינטלקטואלים האנטי-פשיסטים.
לוי בחר להגר לארגנטינה בעקבות הזמנתו של המהנדס קורטס פּלהָ, דקאן הפקולטה למדעי המתמטיקה, פיזיקה-כימיה וטבע ב־Universidad Nacional del Litoral (כיום Facultad de Ciencias Exactas, Ingeniería y Agrimensura באוניברסיטה הלאומית רוסאריו) בעיר רוסאריו.
קורטס הזמינו לבוא לרוסאריו ולעמוד בראש מכון למתמטיקה שנוסד באותם ימים.
בעודו חיי ברוסאריו, לוי הצטרף לקבוצה של מתמטיקאים שכללה את לואיס סאנטאלו, סימון רובינשטיין, חואן אולגין, אנריקה פרארי, פרננדו ואנריקה גספר, מריו קסטניניו ואדמונדו רופמן.
ב-1940 יסד את Mathematicae Notae, המגזין המתמטי הראשון בארגנטינה.
ב-1956 קיבל את הפרס האיטלקי Premio Feltrinelli.
נפטר ב-8 באוגוסט 1961 ברוסאריו, ארגנטינה ונקבר בבית הקברות היהודי שם.
עבודותיו המוקדמות חקרו סינגולריות על העקומים האלגבריים ועל המשטחים האלגבריים.
בפרט, הוא סיפק הוכחה (מפוקפקת, לדעת מספר מתמטיקאים אחרים) כי פתרון סינגולריות על המשטחים האלגבריים מסתיים במספר צעדים סופי.
מאוחר יותר הוא הוכיח כמה הנחות יסוד בתוצאות הנוגעות לאינטגרל לבג, כולל הטענה המופיעה גם היום תחת השם "למת בפו לוי".
הוא גם חקר את האריתמטיקה של עקומים אליפטיים וסיווג אותם – עד כדי איזומורפיזם – לא רק מעל שדה המרוכבים (C), אלא גם מעל שדה הרציונליים (Q).
בהמשך הוא גם חקר מה במינוחים המודרני יהיה תת-קבוצה של נקודות פיתול רציונליות על עקום אליפטי על Q: שם הוכיח כי קבוצות מסוימות ניתנות למימוש, והאחרות - לא.
הוא בעצם ניסח השערה מה צריכה להיות הרשימה המלאה של אפשרויות, השערה שנעשתה עצמאית על ידי אנדרו אוג 60 שנה מאוחר יותר והוכחה סופית על ידי בארי מזור.
מאמר ביוגרפי רחב בן כמעט 40 עמודים, גרסה קודמת של אשר היה כפי שפורסם
מקורות המתארים את תרומותיו המדעיות
במשך בחופשיות להורדה offprint מאתר האינטרנט של אחד משני המחברים, ראו כאן.
בפו (ביפנית: 別府市) היא עיר במחוז אויטה שביפן.
בפו היא העיר השנייה בגודל אוכלוסייתה במחוז אויטה ונכון לשנת 2017 מנתה אוכלוסיית העיר 122,643 תושבים.
בפו היא העיר השנייה בגודל אוכלוסייתה במחוז אויטה.
נכון לשנת 2017 מנתה אוכלוסיית העיר 122,643 תושבים וצפיפות האוכלוסייה בעיר הייתה 980 נפש לקמ"ר.
העיר הוקמה בשנת 1924 כתוצאה מאיחוד של מספר עיירות קטנות.
בפו נמצאת בין הים להרים ושוכנת באי הדרומי קיושו.
בעיר קיימים יותר מ-3000 אונסן (מעיינות חמים) ומאות בתי מרחץ ומדי שנה מבקרים בעיר כ-12 מיליון תיירים.
מרתון בפו-אויטה - מרתון בסבב העולמי השני בחשיבותו של התאחדות האתלטיקה הבינלאומית אשר מתחיל בבפו ומסתיים בעיר השכנה אויטה.
פארק הקופים טקאסאקיאמה - גן חיות המכיל למעלה מ-1500 מקוקים יפנים.
פארק בפו - הפארק העירוני של בפו
מפל אוטובארו - מפל הנמצא בהרי בפו וממוקם סמוך לפארק השעשועים 'Wonder Rakutenchi'.
אגם שידאקה - נמצא 600 מטר מעל גובה פני הים.
פסטיבל הזיקוקים של בפו - נערך בחודשי יולי, אחד מאירועי הזיקוקים הגדולים במחוז אויטה ובמהלכו משוגרים 5000 זיקוקים מתוך סירות במפרץ בפו.
בפו מקיימת קשרים עם 7 ערים תאומות:
רבי ישכר דוב בעריש זלץ (1893–1961) היה רב ומקובל, מרבני צפת, מראשי ישיבת בני יעקב בצפת.
נולד בצפת, בנו של חיים אברהם זלץ, למשפחה שהתיישבה בעיר במאה ה-19 והתייחסה לט"ז.
היה מקורב לרבי שלמה אליעזר אלפנדרי ("הסבא קדישא") שהתגורר בצפת, ובמשך תקופה שימש ספרא דדיינא שלו.
נישא לחיה דבורה, בתו של הרב יעקב יצחק אונגר, מצאצאי האדמו"ר רבי מרדכי דוד אונגר מדומברובה.
אחיה, אלתר אונגר, נרצח עם שלושת ילדיו במאורעות 1936. במשך כחמש עשרה שנה לא נפקד בבנים.
לאחר שמישהו קנטרו על ערירותו, ברכו הרב אלפנדרי בברכה שיזכה להיפקד בבן זכר, וכך היה.
היה מראשי ישיבת בני יעקב בצפת.
התכתב בנושאים תורניים והלכתיים עם רבני הדור, ובהם הרב בן ציון חי עוזיאל והרב צבי פסח פרנק, ודברי תורה שלו נמצאים בספרי השו"ת שלהם.
פרסם מאמרים תורניים בבמות שונות ובהם בירחון "הפוסק".
הרב שריה דבליצקי הסתמך בספריו על עדויות שלו לגבי מנהגים שרווחו בצפת.
בנו הוא הרב יעקב זלץ מירושלים.
בעת הזאת: מסמכים ומחקרים על הכנסייה הקתולית והיהודים לנוכח השואה ובעקבותיה הוא ספר בעריכת דינה פורת, כרמה בן יוחנן ורות בראודה העוסק בהשפעת השואה על יחסי הכנסייה הקתולים והיהודים.
הספר יצא לאור בעברית בשנת 2015, בהוצאת אוניברסיטת תל אביב.
הספר מורכב משני חלקים העוסקים בשינוי היחס של הכנסייה הקתולית ליהודים בעקבות השואה; החלק הראשון מבוסס על מסמכים רשמיים של הכנסייה הקתולים מסיום מלחמת העולם השנייה ועד היום, מהם עולה השינוי ביחס ליהודים וליהדות.
החלק השני מורכב מאוסף מאמרים על יחסי מדינת ישראל והיהודים מול הוותיקן והכנסייה הקתולית, מהשואה ועד ימינו.
מורדי מילר כתב בביקורת על הספר:.
הספר יצא לאור לרגל 50 שנה להצהרת נוסטרה אטאטה הנחשבת כמי ששינתה את יחס הכנסייה ליהודים, ושם הספר הוא אחד התרגומים המקובלים לשם ההצהרה.
בעשב הגבוה הוא מותחן אימה ומסתורין על-טבעי קנדי שבוים על ידי ויצ'נזו נטלי , ומבוסס על נובלה באותו השם מאת סופר האימה סטיבן קינג ובנו ג'ו היל.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל "פנטסטיק פסט" ב-20 בספטמבר 2019, והוא עלה לשידור בכל הפלטפורמות של נטפליקס ב-4 באוקטובר 2019.
כשהאחים קאל ובקי ההריונית שומעים זעקות לעזרה של ילד קטן שהלך לאיבוד בשדה של עשב גבוה, הם נכנסים להציל אותו ונלכדים בעצמם ברשתו של כוח אפל שמצליח להפריד ביניהם.
כשהם מנותקים מהעולם ובלי יכולת להשתחרר מהאחיזה המתהדקת של השדה, הם מגלים שלפעמים עדיף ללכת לאיבוד מבלי להימצא.
פטריק וילסון – רוס הומבולדט
לייזלה דה אוליברה – בקי דמות'
אייברי ויטד – קאל דמות'
רייצ'ל וילסון – נטלי הומבולדט
ויל בואי ג'וניור – טובין הומבולדט
ב-7 במאי 2018, הוכרז כי נטפליקס תפיק עיבוד חדש לנובלה שנכתבה על ידי הסופר סטיבן קינג ובנו, ג'ו היל, "בעשב הגבוה".
הסרט נכתב ובוים על ידי הבמאי הקנדי וינצ'נזו נטלי והופק על ידי סטיב הובאן, ג'ימי מילר, ומ.
לצד ההכרזה על הפקת הסרט, אושר שהשחקן ג'יימס מרסדן נמצא בהליכי משא ומתן על התפקיד הראשי בסרט.
ב-7 באוגוסט 2018, הוכרז כי מרסדן עזב את הפקת הסרט בעקבות בעיות בלוח הזמנים שלו והוחלף בפטריק וילסון.
בנוסף, דווח כי גם לייזלה דה אוליברה, הריסון גילברטסון, אייברי וידט, רייצ'ל וילסון וויל בואי ג'וניור הצטרפו לצוות השחקנים.
צילומי הסרט התעתדו להתחיל ב-30 ביולי 2018 ולהימשך עד ה-14 בספטמבר 2018 בטורונטו, קנדה.
ב-24 ביולי 2018 דווח כי נבנה סט של כנסייה רעועה עבור הסרט באמצע דרך כפרית בדרום פרת' שבאונטריו.
ב-20 בספטמבר 2018, צילומי הסרט התקיימו מחוץ לסמטת באולינג באלמירה שבאונטריו.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה במהלך פסטיבל הפנטסטיק פסט ב-20 בספטמבר 2019. הסרט עלה לשידור בכל הפלטפורמות של נטפליקס ב-4 באוקטובר 2019.
בערי וועבער (נולד ב־1984) הוא זמר ומלחין חסידי-אמריקאי.
בנוסף, וועבער משמש כראש ישיבת "כוכבי אור".
בערי נולד בשכונת ויליאמסבורג שבברוקלין בניו יורק, למשפחה המשתייכת לחסידות פאפא.
בצעירותו למד בתלמוד תורה ובישיבה קטנה של החסידות.
אחר-כך למד במשך 3 שנים בישיבת מיר בירושלים.
בתקופה זו התקרב לחסידות ברסלב ולרב יצחק מאיר מורגנשטרן.
בערי נשוי ומתגורר במאנסי שבארצות הברית.
בתקופה שלאחר חתונתו התגורר במונורו ועבד כקבלן שיפוצים.
ב-2008 בעקבות המשבר הכלכלי העולמי החליט לעשות הסבת מקצוע והצטרף למקהלת שירה כחבר מקהלה.
מדי שנה בערי נוסע לראש השנה לאומן לקברו של רבי נחמן מברסלב.
בערי מופיע שם באוהלי הכנסת אורחים ומשמש כבעל תפילה בתפילות ראש השנה.
את יום הכיפורים עושה כבעל תפילה בארץ ישראל.
בשנים האחרונות בערי משמש (במקביל לעיסוקו כזמר) כראש ישיבת כוכבי אור, מסגרת ישיבתית לבחורים שנפלטו ממסגרות שונות.
בשנת 2021 נקלעה הישיבה לקשיים כלכליים גדולים ובערי פתח בקמפיין לגיוס כספים להחזקת הישיבה.
גדולי הזמר החסידי בארצות הברית התגייסו למיזם ועזרו במלאכת ההתרמה, בהם: מרדכי בן דוד, שמילי אונגר, ליפא שמעלצר, אברהם מרדכי שוורץ, מרדכי שפירא, מאט דאב, מוטי אילוביץ ועוד.
בקמפיין הצליחו לגייס למעלה ממיליון דולר.
בני דודו הם הזמר והמלחין פינקי ובר והזמר והיוצר החסידי יששכר גוטמן.
את הקריירה המוזיקלית שלו התחיל בערי בגיל 8 בשירה בחתונות.
בהמשך השתתף באלבום של מרדכי בן דוד - ניגוני בית אבא.
אחר כך שר גם באחד האלבומים של מנדי ורדיגר, בסדרת האלבומים לילדים 'קינדער קלאסיק' של סוקי ודינג ובמקהלת הילדים של קעמפ שלווה אצל הרב משה גולדמן ושר באלבום 'מלך עליון'.
למעשה בערי היה הילד הראשון אותו לקח גולדמן כסולן.
בשנת 2008 הצטרף למקהלת שירה והשתתף בה כחבר.
בשנת 2009 הוציא את אלבום הבכורה שלו בעזרת ה' יתברך כשעל הלחנים והעיבודים ליפא שמלצר, מוטי אילוביץ, מונה רוזנבלום, יהושע פריד, רולי אזרחי, ועוד.
בשנת 2011 הוציא את אלבומו תודה לך השם כשעל הלחנים והעיבודים: יואלי דיקמן, ליפא שמלצר, פיני אוסטרייכר, פינקי ובר, משה לאופר, נפתלי משה שניצלער, רולי אזרחי, בנצי פולק ודוד קאופמן.
בשנת 2013 הוציא את אלבומו פארברענג 2 בהפקתו של נפתלי משה שניצלער.
האלבום מופיע גם בגרסה וואקאלית.
בשנת 2016 הוציא את אלבומו אגודה אחת, כשעל הלחנים ועיבודים: מנדי הרשקוביץ, חזקי ברויער, איצי וולדנר, פינקי ובר, מונה רוזנבלום, אלי קליין ואיצי ברי, עמי כהן, אודי דמארי, יואלי דיקמן, ברוך שלום בלסופסקי ועוד רבים וטובים.
בשנת 2017 לקראת ל"ג בעומר הוציא את הקליפ רבי שמעון (השיר העשירי באלבומו אגודה אחת) יחד עם מקהלת מלכות.
הקליפ צולם במירון ובקברו של רבי שמעון בר יוחאי, הקליפ הפך ללהיט במגזר החרדי והחסידי וצבר למעלה מ-8 מיליון צפיות באתר יוטיוב.
בשנת 2017 מוציא בערי את אלבומו א שבת פארברענג.
באלבום מבצע בערי שירי שבת וכולל שירים מכל הסוגים כמו "ושמרו" של אברהם פריד, "קב"ה אחד" של מיילך קאהן, "גוט שבת" של ר' שלמה קרליבך, "ישמחו במלכותך" של שלמה כץ, "נאך איין שבת" של ליפא שמלצר, ניגוני חב"ד ועוד.
על העיבודים באלבום נפתלי משה שניצלר, ובהשתתפות מקהלת לב.
בשנת 2018 הוציא את אלבומו עשרה מיני נגינה, בהמשך השנה הוציא את אלבומו א שבת פארברענג בגרסה ווקאלית מותאמת לימי הספירה ולשלושת השבועות.
ב-2022 הוציא בערי את אלבומו קרבן ובו 12 רצועות השמעה.
בשנת 2023 השתתף לצד שמילי אונגר בשיר ואני אבטח בך של מאט דאב.
בנוסף כעבודתו כזמר בערי מלחין מוזיקה חסידית.
בין היתר הלחין גם לשמילי אונגר.
א שבת פארברענג, בגרסה ווקאלית, 2018
רבי שמעון - עם מקהלת מלכות.
וטהר ליבנו - לחן של שמשי ניימן ועיבוד של נפתלי משה שניצלר, 2017.
פרשה - לחן של הרשי וינברגר, עיבוד והפקה של נפתלי משה שניצלר, 2022
גדולי הדור - לחן של ירחמיאל ביגון, מילים של ר' יום טוב ערליך, יחד עם מקהלת שירה, לזכרו של ר' חיים קניבסקי, 2022
להתוודע - לחן: שייע גרוס והרשי ויינברגר, עיבוד והפקה מוזיקלית: אלי קליין ואיצי ברי.
ג'וזפה "בפה" פנוליו (באיטלקית:Giuseppe «Beppe» Fenoglio
, 1 במרץ 1922 - 18 בפברואר 1963) היה סופר, פרטיזן אנטי-פשיסט ומתרגם איטלקי.
יצירותיו של פנוליו התמקדו בעולם הכפרים של חבל לאנגה שבפיימונטה, שבו נולד וגדל הסופר, ובתנועת ההתנגדות האנטי-פשיסטית
והן קיבלו השראה מניסיונות חייו של המחבר.
כתיבתו של פנוליו התאפיינה בשני סגנונות: של כרוניקה ושל אפוס.
יצירתו הראשונה La paga del sabato "שכר השבת" הייתה בגישה נאו-ראילסטית
היא פורסמה אחרי מותו ב-1969. אליו ויטוריני סירב לפרסם את הרומן, אולם ייעץ לפנוליו להוציאו לאור בצורת קובץ סיפורים בשם "Ventitré giorni della città di Alba" (עשרים ימים של העיר אלבה" 1952)
סיפורים אלה מהווים כרוניקה על חיי הפרטיזנים האיטלקים ושל חיי הכפר.
אחד מהם, La malora הוא סיפור ארוך בסגנון קרוב לזה של ג'ובאני ורגה.
מבחר כתביו של פנוליו הוצאו לאור במהדורה בקורתית אחרי מותו.
רומן אחר של פנוליו "Il partigiano Johnny" (הפרטיזן ג'וני) יצא לאור רק ב-1968 והוא מבוסס על אחת או שתי גרסאות שנותרו במגירה.
בעיני כמה מבקרים הוא נחשב ליצירה הטובה ביותר של הסופר.
פנוליו נפטר בטורינו בגיל 40 מסרטן הריאה
La voce nella tempesta (דרמה תיאטרונית לפי from אנקת גבהים מאת אמילי ברונטה)
2002. עשרים ושלושת הימים של העיר אלבה
"בפונדק קטן" הוא שיר שכתב אהרן שבתאי והלחין וביצע בני ברמן בשנת 1959. השיר נחשב לאחד מהמפורסמים ביותר של ברמן.
בשיר השתתף גם אריק אמיר (אריק מחקה החיות) בקולות נץ, אופנוע וים.
השיר עוסק בשלוש נשים היושבות בפונדק קטן השוכן בנמל קטן גם כן.
כמו כן, לצידן יושב גם קברניט בעל רגל מעץ.
בפזמון השיר אומר הקברניט שביום למחרת תיקח אותו ספינה אל הים.
בכל בית מהבית השני עוזבת אישה אחת את הפונדק.
תחילה עוזבת אחת יחד עם חתן על אופנוע, השנייה מועלמת בעזרת קוסם שהופך אותה לנץ, ולבסוף נשאר הקברניט עם האישה האחרונה – והוא דוחה אותה ומתכעס.
בצורת היא תופעת טבע שבה ירידת הגשמים במקום מסוים פוחתת או פוסקת באופן חריג וממושך.
הגדרתה בחוק של בצורת משתנה ממדינה למדינה, בהתאם לשיקולים כלכליים וחברתיים.
בישראל מוכרזת שנת בצורת אם כמות המשקעים פחותה ברבע מהממוצע השנתי.
בצורת נחשבת לאסון טבע חמור במיוחד, והיא משפיעה באופן אקוטי על החקלאות ועל הטבע.
בעוד בתקופות קדם, הביאו תקופות בצורת לרעב קשה ולנדידת אוכלוסייה, בעידן המודרני ישנן טכנולוגיות המאפשרות לספק מי שתייה זמינים בזמן בצורת.
לפני התקופה המודרנית בצורת סימלה סכנת כליה עקב מוות ברעב, ועקב כך היוותה נושא דרמטי במיתוסים בתרבויות שונות.
במקרא, אברהם ירד מצרימה בשל הרעב: גם אחיו של יוסף ירדו מצרימה "לשבור שבר" – לקנות מזון מאסמי התבואה, עקב בצורת:
ההגדרה של המילה "בצורת" עשויה להשתנות בהתאם לנקודת ההשקפה.
יש ארבעה סוגים של בצורות "מקובלות":
בצורת חקלאית – כאשר תפרוסת המשקעים במרחב ובזמן וצורתם של המשקעים אינם תואמים את דרישות הגידולים החקלאיים ומזיקים להם.
בצורת הידרולוגית – כאשר רזרבות המים הזמינות ממקורות כמו אקוויפרים, אגמים, מעיינות וכדומה נמצאת מתחת לממוצע.
תנאים של בצורת הידרולוגית יכולים להתפתח גם כאשר כמות המשקעים אינה נמוכה.
בצורת אקלימית – כאשר הכמות השנתית של המשקעים פחותה ב-25% מהממוצע.
תקופות של בצורת עלולות לגרור השלכות סביבתיות, כלכליות וחברתיות קשות, שחלקן קשורות ותורמות אחת לשנייה.
שרפות ענק בעקבות התייבשות הצמחים.
אובדן של תוצרת חקלאית, מכמה סיבות :
פגיעה במחזור החיים של הפרי.
רעב המוני בעקבות מחסור הנוצר בגלל אובדן יבולים.
מחלות, כתוצאה מאקלים יותר נח והתרבות מזיקים מפיצי מחלות.
נדידה המונית של בעלי חיים בחיפוש אחר מזון ומים ומוות של בעלי חיים רבים.
נדידה המונית של בני אדם ויצירת גלי פליטים ומחנות פליטים, דבר התורם אף הוא לבעיות אחרות, כמו מחלות.
מלחמה וסכסוכים על מים ועל שטחים בעלי גישה למים.
מלחמת האזרחים בסוריה, לדוגמה, פרצה בין היתר בשל המוני חקלאים חסרי-כול שנדדו לעיר דרעא בעקבות 3 שנות בצורת רצופות (2006–2009) שפקדו את האזור, והם היוו גרעין תסיסה להפגנות שפתחו את מלחמת האזרחים.
אומנם הבצורת איננה הגורם היחיד לפרוץ המלחמה, אך היא היוותה זרז מרכזי.
קרקעות שהיו מכוסות במים בצורה טבעית (נהרות, ימים, אגמים) או בצורה מלאכותית (תעלות, אגמי סיכור) נחשפות, וחושפות איתן ממצאים ארכאולוגיים.
בארצות העולם השלישי השלכות הבצורת משמעותיות גם כיום, לעומתן לארצות מפותחות יש יותר אמצעים חומריים, טכנולוגיים וכספיים להתגונן, להימנע, ולטפל בבעיה, למשל על ידי יצירת מכוני התפלה, טיהור מים, קידוחי מים עמוקים יותר.
מדינת ישראל לדוגמה נסמכת כיום יותר על מכוני ההתפלה, ועל השפד"ן בגוש דן בפרט, מאשר על אספקה מהכנרת והאקוויפרים המתמלאים ממי משקעים.
בהלכה היהודית נהוג להוסיף בשנות בצורת את תפלת ועננו בברכת שומע תפילה.
על פי המשנה, היה חוני המעגל בעל היכולת להביא לכך שתפילותיו תתקיימנה, ובשנת הבצורת הקשה התפלל על ירידת הגשמים ונענה.
בישראל מוגדרת שנת בצורת כשנה אשר יורדים בה גשמים פחות מ-75 אחוז מהממוצע השנתי.
לדוגמה אם הממוצע השנתי הוא 530 מ"מ וירדו רק 397 מ"מ אז זוהי שנת בצורת.
ישראל נמצאת בבצורת הידרולוגית כמעט תמידית, שהרי צריכת המים בה עולה ללא הרף וממוצע המשקעים נשאר ללא שינוי.
להתגברות על המחסור במים נבנו מתקני התפלה אחדים, המספקים כמחצית מצריכת מי השתייה במדינה.
בנוסף נעשה שימוש נרחב במי קולחין.
על מנת לאפשר לחקלאים לזרוע שדות ללא חשש מבצורת, מבטיח חוק מס רכוש וקרן פיצויים פיצוי לחקלאים על נזקי בצורת באזור מוגבל.
גבולות האזור המוגבל הם: בדרום – קו לא ישר בין נירים במערב ולהב במזרח.
במערב – גבול רצועת עזה.
בצפון – קו היוצא מאזור ארז ומאזור ברור חיל, יורד בכיוון דרום־מזרח לצומת בית קמה ומשם ממשיך מזרחה לאזור שומריה.
במזרח – קו ישר מאזור שומריה אל קיבוץ להב, סמוך לקו שביתת הנשק שלפני מלחמת ששת הימים.
בצהרי היום הוא מערבון משנת 1952. זהו סיפורו של שריף בעיירה במערב ארצות הברית, בשנות השבעים של המאה ה-19, הנלחם בכנופיית פושעים הבאה להורגו, אך ננטש על ידי תושבי עיירתו, ואינו מקבל מהם סיוע.
המערבון כלל אלמנטים קולנועיים חדשניים לזמנו, והוא זכה לפרשנויות רבות, כאשר הפירוש הנפוץ הוא כי מדובר בהתרעה פוליטית נגד בגידת האינטלקטואלים בחבריהם הנרדפים בחשד לקומוניזם בימי "ציד המכשפות" של הסנאטור ג'וזף מקארתי.
גם ללא רקע פוליטי זה ניתן לראות בסרט משום אמירה קולנועית עזה על הדינמיקה החברתית המעמתת גבורה אישית אל מול פחדנות קולקטיבית, על הצורך לעמוד איתן אל מול איום הגובר אף על אידאולוגיה פציפיסטית ועל המחיר האישי והקולקטיבי שיש לשלם עבור החירות.
ויל קיין (גרי קופר) הוא שריף בעיירה קטנה במערב ארצות הברית.
הוא פורש מתפקידו כדי להינשא לאיימי פאולר (גרייס קלי).
פאולר היא בת הדת הקווייקרית, ובשל כך מחזיקה באידאולוגיה פציפיסטית, המתנגדת לשפיכות דמים מכל סוג.
במהלך החתונה מופיעה בעיירה חבורת פושעים, ומיד לאחר החתונה מגיעה ידיעה כי הפושע פרנק מילר (איאן מקדונלד) נמצא ברכבת בדרכו לעיירה להפגש עם בני חבורתו, על מנת להתנקם בקיין, שכלא אותו בעבר.
קיין מעריך כי מדובר באיום ממשי, ולכן מחליט להתמודד עם מילר.
הוא מעריך כי יוכל לאסוף חבורת אנשים רצינית מבני העיירה, שיוכלו בצוותא להדוף את הפושע.
בכינוס בכנסייה מסרבים בני העיירה לסייע לשריף לאחר שאחד מבני העיירה מסביר להם כי קרב אקדחים ברחובה הראשי של העיירה יזיק לכלכלה המקומית.
היחיד שמצדד בו הוא נער בן 14 הרוצה להצטרף לקיין כנגד הפושעים, אך קיין לא מוכן שהנער יצטרף לקרב היריות משום שהוא עלול להיפגע בקרב זה.
קיין נותר לבדו, כאשר הרכבת, ועליה הפושע המבקש את נפשו, מגיעה.
הוא עומד מול הארבעה מותש ועייף, אך מתברר כי איימי, אשר כבר ישבה ברכבת בדרכה אל מחוץ לעיירה (לאחר שסברה בטעות כי בעלה עדיין מעורב ברומן עם אהובה ישנה בשם רמירז), ושמעה את קולות הקרב, החליטה לעמוד לצד בעלה, ובסיועה מצליח קיין להרוג את מבקשי נפשו.
בסיום הקרב משליך קיין את כוכב השריף שלו אל הרצפה.
הסרט נכתב על ידי ג'ון ו.
קנינגהם וקארל פורמן, בהתבסס על סיפור קצר בשם "כוכב הפח".
הוא בוים על ידי פרד זינמן; הבחירה בזינמן כבמאי לא הייתה ברורה מאליה, שכן המפיקים תהו אם יהודי מאוסטריה יוכל לביים סרט הנוגע בלב האתוס האמריקני.
זינמן סיפר כי הוא קורא נלהב של קרל מאי, סופר מפורסם שכתב ספרי "המערב הפרוע", והשקיט את חששות המפיקים.
התסריטאי קארל פורמן היה אף מפיק משנה של הסרט, אך קיבל קרדיט בכותרות רק על כתיבת התסריט בצוותא עם קנינגהם, בשל היותו ב"רשימה השחורה" של ה-MPAA (איגוד הקולנוע של אמריקה), שבתקופה זו לא אישר העסקתם בהפקה של חשודים בקומוניזם.
גם ליהוקו של גרי קופר בתפקיד הראשי היה בחירה שנויה במחלוקת.
על אף שזכה כבר בפרס האוסקר על הופעתו בסרט "סרג'נט יורק" (1941), הוא נחשב כזקן מדי לתפקיד, והיה מבוגר בשלושים שנה מהשחקנית שגילמה את דמות אשת השריף, גרייס קלי.
הסרט כלל מספר חידושים בתחום הצילום והעריכה, אשר הופכים אותו ליצירה בעלת ערך קולנועי הנצפית עד ימינו על ידי קהל הצופים.
אחת הבחירות המעניינות של הבמאי זינמן הייתה כי הסרט יצולם ב"זמן אמיתי".
הזמן החולף בסרט (אשר את רובו מבלה השריף קיין בהמתנה לרכבת העתידה להגיע) איטי אף מהזמן החולף באולם הקולנוע.
בסצנות רבות נראה שעון, שמתקדם לאיטו אל השעה שבה תגיע הרכבת ועליה הפושע, מבקש נפשו של קיין.
הצילומים התכופים של שעונים שונים נותנים לסרט מסגרת, ויוצרים מתח בסרט, שבניגוד למערבונים בני התקופה, כמעט אינו כולל סצנות פעולה, ומוקדש ברובו (פרט לדקותיו האחרונות שבהן מתעמת קיין עם מבקשי נפשו) לניסיונותיו של קיין לשכנע את בני העיירה כי יסייעו בידו.
טכניקה נוספת שחידש הסרט הייתה "צילום העגורן".
זמן קצר לפני קרב האקדחים הגורלי ברחובה הראשי של העיירה, נסוגה המצלמה אחורה ועולה, והצופים רואים את השריף קיין לבדו לחלוטין ברחוב.
"צילום העגורן" ממחיש את בדידותו של קיין הננטש על ידי תושבי העיירה כולה.
הבמאי זינמן ביקש לתפוס את אווירתן של תמונות ישנות ממלחמת האזרחים האמריקנית, שבהן מופיעים לעיתים קרובות שמים אפורים, חמורי סבר, כרקע.
אפקט זה הוא תוצאה של העובדה שסרטי צילום עתיקים היו רגישים יותר לצבע הכחול ולאור על-סגול.
מאמציו של זינמן בכיוון זה היו אחת הסיבות שבשלה התנגד לצילום הסרט בצבע.
על אף התקציב המוגבל שבו נעשה הסרט (שבע מאות וחמישים אלף דולר) והעובדה כי צולם במשך 32 יום בלבד, הצליח זינמן ליצור את האפקט שביקש, בהסתמך על הערפיח בלוס אנג'לס, שם צולם הסרט.
הסרט רווי במשמעויות פילוסופיות ופוליטיות.
הסמליות שבסרט בולטת בסצנות כדוגמת סצנת הימלטות השופט מהעיירה בבהילות, תוך שהוא מקפל את דגל ארצות הברית ולוקח עמו את מאזני הצדק.
ההעמדה הבסיסית של תושבי העיירה כציבור נפחד המסרב לסייע לשריף, כמו גם של השריף אל מול אשתו איימי, בעלת הערכים הקווייקרים, הייתה כר פורה לפרשנויות.
הפרשנות המקובלת היא כי הסרט הושפע מקורות חייהם של יוצריו, שנרדפו באותה עת בשל נטיות קומוניסטיות (אמיתיות או מדומות), וחשו כי נבגדו בידי הציבור האמריקני שעבורו יצרו סרטים במשך שנים רבות, כמו גם בידי האליטות האינטלקטואליות, שאפשרו את קיום "ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי אמריקאית" של הסנאטור מקארתי.
אכן, הייתה זו הפרשנות הנפוצה לסרט, כאשר סצנת הסיום, שבה משליך קיין בבוז את כוכבו והודף את בני העיירה הבאים לברכו על ניצחונו, התפרשה כאמירה אנטי-אמריקנית בוטה מסוג "אתם לא מספיק טובים בשבילי".
אנשי הימין השמרני האמריקני בתעשיית הסרטים, מסוגם של הבמאי הווארד הוקס והשחקן ג'ון ויין, ראו בסרט שיקוץ, ובמשך שנים דיברו נגדו בראיונות ובמאמרים.
נטען כי הסרט "ריו בראבו" משנת 1959, בבימויו של הוקס ובכיכובו של ויין, היה תגובת נגד ל"בצהרי היום".
פרשנות פחות נפוצה משייכת את הסרט לימין הפוליטי דווקא.
המדובר בקריאה להתערבות אמריקנית במלחמות זרות, ולהצלת העולם מהקומוניזם המאיים עליו.
על פי פרשנות זו אזרחי העיירה מייצגים את מדינות העולם, אשר על אף שההתערבות האמריקנית הצילה אותן במלחמת העולם השנייה (כשם שקיין שלח את הפושעים לכלא מלכתחילה, בטרם החלה עלילת הסרט), מסרבות לעמוד לצדה של אמריקה נגד איום הרודנות, כאשר זו שבה ועולה במלחמת קוריאה.
נראה כי ערכים בסיסיים של הימין האמריקני אכן חלחלו אל הסימבוליקה העשירה של הסרט.
ההנגדה בין "תושביה ההגונים" של העיירה, שנותרו לאחר שקיין ניקה את העיירה מפושעים בטרם החלה עלילת הסרט, ובין השיכורים בבר החפצים במותו של קיין, אף היא משייכת את הסרט לימין האמריקני.
זוהי אמירה ברורה בעד חוק וסדר, כאשר תושבי העיירה התרככו במהלך השנים שבהן הסיר קיין את איום הפשע מרחובות העיירה, ואינם יכולים לעמוד לבדם נגד האיום המתמיד הרוחש בחצרם האחורית.
העובדה כי הפושעים המסוכנים שוחררו מלכתחילה, ויכולים לחזור ולהטיל אימה על העיירה, היא אמירה בעלת אופי ימני נגד מערכת הצדק האמריקנית.
כחמישים שנה לאחר הסרטת הסרט, לאחר סיום ציד המכשפות כמו גם סיומה של המלחמה הקרה, נראה כי הסרט אומר אמירה ברורה על הצורך בעמידה קולקטיבית על ערכים, ועל המחיר שיש לשלם עבור דברים הנראים בטוחים ומובנים מאליהם כחירות וצדק.
הדינמיקה הפסיכולוגית בין השריף ובין אנשי העיירה, שבה השריף מעמת את אנשי העיירה עם הגדולים בחששותיהם, ודורש מהם לקום ולהיאבק על חירותם, מזכירה במעט את הדינמיקה בין "הגברת הזקנה" ואנשי העיירה במחזה "ביקור הגברת הזקנה" של פרידריך דירנמאט.
השאלה עד כמה אנו מוכנים להיאבק על ערכינו, ועד כמה יכול הקולקטיב לראות בסבלו של היחיד, ובלבד שלא יופרע מהלכם התקין של העניינים באירועים כ"קרב יריות ברחוב הראשי", היא העומדת בלבו של הסרט.
העובדה כי הטיעון המנצח, זה ששבה את לבם של אנשי העיירה בכינוסם בכנסייה, הוא טיעון תועלתני כלכלי, היא בעלת משמעות כשלעצמה.
אל מול אמירתו החד משמעית של קיין "מעולם לא ברחתי, ולא אברח גם היום" עומדת אמירתו של השריף הזקן והחולה, (המגולם על ידי לון צ'ייני, שחקן שהתפרסם כ"מומיה" בסרטי אימה זולים בשנות הארבעים) "עמוק בפנים, לאנשים פשוט לא אכפת".
הסרט נחשב לאחד הטובים שבמערבונים שנוצרו מעולם, ומופיע ברשימות רבות של "מאה הסרטים הטובים ביותר".
הוא היה מועמד לשבעה פרסי אוסקר, וזכה לארבעה: גארי קופר כשחקן הטוב ביותר, הארי גרסטד ואלמו ויליאמס על עריכת הסרט, ודימיטרי טיומקין על שיר הנושא (המתחיל במילים "Do not forsake me oh my darling" – "אל תנטשי אותי, אהובתי").
כמו כן, זכה הסרט בשני פרסי גלובוס הזהב: לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפסקול המקורי הטוב ביותר.
הסרט היה הצלחה קופתית, וזכה לביקורות אוהדות בזמן שהוצג על המסכים, ואף שנים רבות לאחר מכן.
מספר פעמים צולמו גרסאות מחודשות לסרט, וכן המשך, אך אלו אינן עומדות ברמתו של הסרט המקורי.
ניסיון מעניין נעשה בסרט "אאוטלנד" בשנת 1980, שבו נלקחה עלילת הסרט לחלל החיצון, ואת תפקידו של קופר שיחק שון קונרי, כשריף במושבה הכורה מחצבים בירחיו המרוחקים של כוכב הלכת שבתאי, ונאלץ להילחם נגד סוחרי סמים.
הבפטיזם (Baptism) או הנצרות הבפטיסטית הוא זרם נוצרי-פרוטסטנטי שנודע בין היתר בשל טקס הטבילה המלאה במים שמבצע המאמין הבוגר - לאחר שקיבל על עצמו מרצונו את האמונה הנוצרית.
בניגוד לזרמים פרוטסטנטיים אחרים, הבפטיסטים אינם מאמינים בתקפות הטבילה של המאמין כתינוק, ונוצרי הרוצה להצטרף לשורותיהם חייב בטבילה מחודשת לאחר הבעת רצון לטהר עצמו מעוונותיו ולהיכנס לעול האמונה.
תנועות בפטיסטיות ראשונות החלו להופיע באנגליה כבר במאה ה-17 בהשפעת התנועה האנבפטיסטית.
חלק מהתנועות הבפטיסטיות, בהנהגתו של ג'ון סמיית', דגלו באמונה בחופש רצון, וחלק דגלו בגזרה קדומה לפי הדוקטרינה הקאלוויניסטית.
שתי הקבוצות נרדפו על ידי שלטונות אנגליה עד שנת 1689, כמו קבוצות דתיות אחרות.
השלטונות השתמשו כנגד הבפטיסטים בחוק שנחקק נגד הדונאטיזם.
קבוצה דתית זו דגלה בגישה האומרת כי נוצרים שהתכחשו לאמונתם צריכים לטבול מחדש משום שטבילתם הראשונה בטלה.
זהו הדמיון שהיה בין שתי הקבוצות ועל כן התייחסו אליהן השלטונות באופן דומה.
במהלך המאה ה-18 וה-19 התקרבו דוקטרינות שתי הקבוצות בבריטניה עד לאיחודן בשנת 1891.
הכנסייה הבפטיסטית התפשטה מאנגליה לארצות אחרות, בראש ובראשונה לאמריקה, שם הוקמה הכנסייה הבפטיסטית הראשונה כבר בשנת 1639. הכנסייה הבפטיסטית החלה לשחק תפקיד עיקרי בפעולות המיסיון הנוצרי ברחבי העולם בשנת 1792. מיסיונרים בפטיסטים פעלו משנה זו והלאה בהודו, אפריקה וסין.
בשנת 1832 הוקמה כנסייה בפטיסטית ראשונה באיטליה, בשנת 1834 בגרמניה ובשנת 1888 בספרד.
במהלך המאה ה-19 המשיכה הכנסייה להתפשט באירופה, רוסיה וארצות הברית.
היבחרו של ג'ימי קרטר, שהיה שייך לכנסייה הבפטיסטית, לתפקיד נשיא ארצות הברית בנובמבר 1976 העצימה את ההכרות העולמית עם הבפטיזם.
מרכז הכוח של הכנסייה הבפטיסטית הוא באמריקה הצפונית, שם מספרם מוערך בעשרות מיליונים.
קהילות גדולות נוספות קיימות ברוסיה ובאנגליה.
בישראל קיימת קהילה קטנה בכפר הבפטיסטים.
כל קהילה היא עצמאית, ואין גוף מרכזי המכתיב את הדוקטרינה.
הקהילות מאורגנות בארגונים שונים, שעמדותיהם בסוגיות תאולוגיות יכולה להיות הפוכה (למשל בסוגיית חופש הבחירה, מידת הקשר ללא-בפטיסטים והומוסקסואליות).
כיום קיימות כ-300,000 קהילות בפטיסטיות ובהן חברים כ-110 מיליון מאמינים.
הארגון הבפטיסטי הגדול ביותר הוא הוועידה הבפטיסטית הדרומית , המונה כ-16 מיליון מאמינים בכ-40,000 קהילות.
מקורו של הארגון בפילוג שחל בתנועה הבפטיסטית ב-1845 כאשר היא אסרה על המיסיונרים שלה להיות בעלי עבדים.
במשך השנים הבפטיסטים הדרומיים דגלו במדיניות גזענית כלפי השחורים, שממנה התנערו סופית רק בשנות ה-90 של המאה ה-20.
החל משנות ה-60 של המאה ה-20 החלה השתלטות של גורמים שמרניים ופונדמנטליסטיים על הכנסייה, תהליך שהוכתר בהצלחה בשנות ה-80.
רבות מהקהילות הנוצריות השחורות הן בפטיסטיות, ולרוב הן מאורגנות בארגונים כנסייתיים משלהן.
רבים מראשי המאבק לשוויון זכויות של האפרו-אמריקנים, ובראשם מרטין לותר קינג היו אנשי דת בפטיסטיים.
בשנת 1950 היו ברוסיה כ-2000 כנסיות בפטיסטיות.
הבפטיסטים נתקלו בחרם מצד הכנסייה האורתודוקסית שדרשה ממאמיניה להחרים את הבפטיסטים.
בסוף 1954 הגיע מספר הבפטיסטים לכחצי מיליון.
בשנת 1959 הוערך מספר הבפטיסטים בברית המועצות בכ-2 מיליון, עם גידול של 20,000 בשנה.
בישראל קיימת קהילה קטנה של בפטיסטים.
בירושלים קיימת ברחוב נרקיס 4 כנסייה של הבפטיסטים, שהוקמה בשנת 1927. המקום סבל מספר פעמים מהצתות וניפוץ שמשות ואף מזריקת רימון, על רקע האשמות במיסיונריות.
ליד פתח תקווה נמצא כפר הבפטיסטים המשמש כמרכז בפטיסטי באזור תל אביב וכאכסניה לצליינים המגיעים לישראל.
בנצרת הוקמה בשנת 1926 כנסייה בפטיסטית לצידה פועל בית ספר תיכון.
קבוצות גדולות של צליינים בפטיסטים הגיעו לישראל במהלך השנים וביצעו בה טבילות המוניות באתרים קדושים לנצרות.
באדריכלות כנסייתית, בפטיסטריום הוא מבנה המיועד לקיום טקסי הטבלה בנצרות.
צורתו האופיינית של המבנה (צורה מעגלית או צורת מצולע - לרוב מתומן) התפתחה עקב שימושו של המבנה ובנייתו סביב אגן הטבלה מרכזי.
הבפטיסטריום יכול להיות חלק ממבנה של כנסייה או קתדרלה, או מבנה נפרד הנבנה סמוך אליהם.
הפאר של מבנים אלה שנבנו באירופה בימי הביניים ותקופת הרנסאנס מראה את חשיבות טקס ההטבלה בנצרות הקתולית.
המבנה הראשון שנבנה במטרה לשמש כבפטיסטריום הוא הבפטיסטריום של הלטראנו בארמון הלטראנו שברומא.
מבנה זה היה מתומן, והיווה השראה למבנים מאוחרים יותר שנבנו.
במרכז המבנה היה אגן ההטבלה, בו טבלו המוטבלים שלוש פעמים.
שלוש מדרגות הובילו מרצפת המבנה אל רצפת אגן ההטבלה.
מבני אגן ההטבלה עוטרו לרוב באיורים או פסיפסים המתארים את חייו של יוחנן המטביל.
הבפטיסטריום של ארמון הלטרן ניזון מאגם תת-קרקעי סמוך, ושימש את האפיפיור.
בהשפעת מבנה זה נבנו בפטיסטריומים רבים בשלהי האימפריה הרומית וראשית ימי הביניים באתר מעיינות טבעיים (שהיו לרוב אתרי פולחן פגניים, ושימוש זה אפשר ניצול של "קדושת" האגם בקרב תושבי המקום מחד, ו"חיסולו" של אתר פגני מתחרה מאידך).
בשלהי האימפריה הרומית, טקסי הטבילה נערכו בנוכחות קהל רב אשר נדרש להיטבל לאחר התנצרותם - וזאת בשל הנוהג לערוך את הטבילה שלוש פעמים בשנה בלבד, בנוכחות הבישוף.
רק במאה ה-9 התרבו טקסי טבילת תינוקות (לעומת טקסי הבוגרים) ופחת מספר הבפטיסטריומים שנבנו.
בתקופה שבין אירוע טבילה אחד למשנהו, נהגו לחתום את דלתות המבנה בחותם הבישוף, וכך לפקח על הטקסים שנערכו (ואשר לרוב נדרש תשלום עבורם).
חלק מהבפטיסטריומים נבנו בחלוקה לאגף גברים ואגף נשים.
בניגוד לכנסיות בה נערכו טקסי קבורה, מועצת אוקסר אסרה בשנת 578 על קבורה בתוך בפטסטריומים, אף שבפועל נערכו קבורות כאלה - ארכיבישופים רבים מקנטרברי נקברו בבפטיסטריום שבעיר.
בפטיסטינה (שם מלא: 298 בפטיסטינה) הוא אסטרואיד הנמצא בחגורת האסטרואידים שהתגלה על ידי אוגוסט שרלו (Auguste Charlois) ב-9 בספטמבר 1890. אסטרואיד זה הוא הגדול באסטרואידי משפחת בפטיסטינה.
על פי התאוריות הנוכחיות, לפני 160 מיליון שנים, בטווח טעות של כ-20 מיליון שנים, התנגש אסטרואיד בקוטר 60 ק"מ באסטרואיד 298 בפטיסטינה, שקוטרו היה 170 ק"מ, ושבר אותו לחלקים.
חלקים אלה מרכיבים כיום את משפחת בפטיסטינה.
על פי סימולציות שנערכו לאחרונה, יש סבירות של למעלה מ-90% שאחד מהשברים של בפטיסטינה פגע בכדור הארץ לפני כ-65 מיליון שנים, גרם להכחדת קרטיקון-שלישון וגרם לתום עידן הדינוזאורים.
בפטימבי "בפה" גומיס הוא כדורגלן עבר צרפתי ממוצא סנגלי ששיחק בעמדת החלוץ.
בעבר שיחק במשך ארבע עונות בסנט אטיין, במדיה נחשב לאחד השחקנים הצעירים הטובים בצרפת לאחר שהיה מלך השערים של הקבוצה במשך שלוש שנים ברציפות (2007-2009).
לאחר שלוש שנים בקבוצות הנוער והמילואים של מועדון הכדורגל סנט אטיין, עלה גומיס באמצע עונת לקבוצה הבוגרת (דאז בליגה הצרפתית השנייה) ועם שני שערים ב-11 הופעות סייע לה לזכות באליפות הליגה ולהעפיל לליגת העל הצרפתית.
במחצית העונה שלאחר מכן הושאל לטרואה מהליגה השנייה ועם שישה שערים ב-13 משחקים הוביל אותה למקום השלישי בליגה והעפלה לליגה הראשונה.
בעונת שב לסנט אטיין, אך הפגין יכולת חלשה וסיים את העונה עם שני שערים בלבד ב-24 משחקים.
בעונה הבאה כבר היה משמעותי בהרבה ברוצטייה של סנט אטיין ואף היה מלך השערים שלה עם 10 שערים ב-30 משחקים.
עונת הייתה עונת השיא של גומיס בסנט אטיין, הוא הבקיע 16 שערים ב-34 משחקים ודורג שלישי בטבלת מלך השערים של הליגה הצרפתית.
כמו כן, הוביל את קבוצתו למקום החמישי בסיום העונה ולהעפלה למוקדמות גביע אופ"א.
גם את עונת החל בצורה מצוינת ועם צמד במשחק הגומלין של מוקדמות גביע אופ"א נגד הפועל תל אביב הוביל את סנט אטיין לניצחון 2–4 בסיכום שני המשחקים והעפלה לשלב הבתים של המפעל.
את הטורניר עצמו פתח טוב עם שער בניצחון 1–3 על פ.צ.
קופנהגן במחזור הפתיחה של שלב הבתים, אך בהמשך לא בלט והבקיע עוד שער אחד בלבד במשחק הראשון של שלב 32 הגדולות נגד אולימפיאקוס.
לבסוף הודחה קבוצתו בשמינית הגמר על ידי ורדר ברמן.
למרות ההצלחה הרבה באירופה, בליגה הצרפתית הידרדרה סנט אטיין משמעותית ובמשך העונה כולה נלחמה על הישארותה בליגה, כאשר רק ניצחון 0–4 על ולנסיאן במחזור הסיום הבטיח לה את המקום ה-17 המוביל להישארות בליגה.
מבחינה אישית השלים גומיס עונה נוספת כמלך השערים של סנט אטיין עם 10 שערים ב-36 משחקים.
ב-29 ביולי 2009 עבר גומיס לאולימפיק ליון תמורת 13 מיליון אירו והוחתם על חוזה לחמש שנים בקבוצה.
בעקבות זאת, הפך לשחקן השישי בלבד בהיסטוריית הכדורגל הצרפתי שעובר ישירות מסנט אטיין ליריבתה העיקרית, ליון.
ב-28 ביוני 2014 חתם גומיס בסוונסי סיטי האנגלית ל-4 שנים.
בעונתו הראשונה בקבוצה הבקיע 7 שערים בליגה ו-10 בכל המסגרות.
בעונתו השנייה הבקיע 6 שערום בליגה ושער נוסף בגביע הליגה.
ב-29 ביולי 2016 הושאל גומיס למרסיי לעונה אחת.
בעונתו היחידה בקבוצה הבקיע 20 שערים בליגה ו-21 בכל המסגרות.
ב-28 ביוני 2017 חתם גומיס בגלאטסראיי הטורקית.
בעונתו הבודדת בטורקיה כבש גומיס 32 שערים ב-38 הופעות.
בסיום העונה עבר לאל-הילאל מליגת העל הסעודית.
בעונתו הראשונה זכה עם הקבוצה בליגת האלופות האסיאתית, בעונתו השנייה הוביל את אל-הילאל לזכייה באליפות סעודיה.
ב-2 בפברואר 2022 חזר גומיס לגלאטסראיי.
ב-18 במאי 2008 זומן גומיס לסגל המורחב של נבחרת צרפת לקראת יורו 2008, כאשר הוא מועדף על פני החלוץ הוותיק דויד טרזגה.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערך במשחק הכנה נגד אקוודור, כאשר נכנס כמחליף 26 דקות לסיום המשחק והבקיע צמד שערים שנתן לנבחרתו ניצחון 0–2. בכך הפך לשחקן הראשון מאז זינדין זידאן שמבקיע צמד במשחק הבכורה שלו בנבחרת.
יום לאחר המשחק נכלל בסגל הסופי של צרפת ליורו.
ב-9 ביוני 2008 ערך את הופעתו הראשונה ביורו, כאשר נכנס כמחליף במקומו של ניקולא אנלקה בתיקו 0-0 של צרפת מול רומניה.
לאחר פתיחת עונה טובה במדי אולימפיק ליון בשנת 2009 זומן שוב לנבחרת וערך שתי הופעות נוספות נגד איי פארו ואוסטריה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010. עם זאת, לא נכלל בסגל צרפת למונדיאל עצמו, לאחר שלא זומן על ידי מאמן הנבחרת ריימונד דומנק.
בֶּצֶ'יי וגם סְטָארִי בֶּצֶ'יי (בסרבית בכתב קירילי: Бечеј וכן Стари Бечеј, בסרבית בכתב לטיני: Bečej וכן Stari Bečej) היא עיר ורשות מקומית בסרביה השוכנת במחוז באצ'קה הדרומי אשר בפרובינציית וויבודינה.
תיעוד ליישוב במקום קיים החל משלהי המאה ה-11 עת נשלט על ידי ממלכת הונגריה.
ב-1551 נכבש היישוב על ידי צבאו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית.
לאחר מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) עברה בצ'יי לחזקת ממלכת הבסבורג שתחת האימפריה הרומית הקדושה.
יוגוסלביה חולקה למספר אזורי כיבוש ואזור בצ'יי נמסר לחזקת הונגריה.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר התפרקות יוגוסלביה נכללה בצ'יי בשטחי סרביה.
יהודים הגיעו לבצ'יי ככל הנראה בראשית המאה ה-19. במחצית המאה ה-19 הוקם בית עלמין וב-1883 הוקם בית הכנסת של הקהילה.
ב-1880 התגוררו בבצ'יי 570 יהודים ובראשית המאה ה-20 מנתה הקהילה 676 נפשות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הגיעו לבצ'יי פליטים יהודים ואוכלוסיית הקהילה גדלה לכדי 745 נפשות ב-1921. בעיר נרשמה פעילות ציונית ובה פעלו סניף של ההסתדרות הציונית ביוגוסלביה וסניף תנועת ויצו.
במהלך שנות ה-30 חלה ירידה משמעותית במספר בני הקהילה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בבצ'יי 253 יהודים.
לקהילה זו השתייכו יהודי הכפר סְרְבֹּוֹבְּרָאן.
קהילה נוסדה שם בשלהי המאה ה-19. הוקם בית עלמין לקהילה וב-1900 בית כנסת.
נכון ל-2002 עמדו שרידי בית העלמין היהודי בשטחי הכפר.
המקום לא היה מגודר ולא מתוחזק ונגרמו בו נזקים רבים.
לקהילה זו השתייכו יהודי הכפר בָּאצְ'קוֹ גְרָאדִישְטֶה.
קהילה נוסדה שם במהלך המאה ה-19. ב-1890 הוקם בית כנסת דו מפלסי שעוטר בשני צריחים.
ב-1955 הרסו השלטונות את מבנה בית הכנסת.
בית העלמין היהודי עדיין קיים בשטח הכפר.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוקמה בו אנדרטה להנצחת הקהילה.
בשלהי ינואר 1942 ערכו חיילים הונגרים בסיוע בני הפולקסדויטשה פוגרום בבצ'יי כחלק מהטבח בדרום באצ'קה ובו נרצחו 110 יהודים וכן 102 אזרחים ממוצא סרבי.
בהמשך, הובלו שאר בני הקהילה למחנות ההשמדה במקביל להשמדת יהדות הונגריה.
הניצולים המעטים עלו לישראל והקהילה לא חידשה את פעילותה.
ב-1963 נהרס מבנה בית הכנסת.
בראשית המאה ה-21, עדיין קיים היה בית העלמין היהודי בשטח העיר, ובו כ-200 מצבות ומהן כשליש שבורות.
בית העלמין הוקף בחומת אבן.
לאיוש פלאדי, במקור זילברשטיין (Palágyi Lajos; בצ'יי, 15 באפריל 1866 – בודפשט, 7 במרץ 1933) היה משורר יהודי-הונגרי, מורה ב"מכון להכשרת המורים הממלכתי", אחיו של מניהרט פלאדי.
בצ'קי (בפולנית: Baczki) הוא כפר במחוז ונגרוב שבפרובינציית מזוביה בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
יהודים החלו לשבת בבצ'קי לאחר שהוקמו במקום מפעלי תעשייה בידי משפחת פרליס.
בין מלחמות העולם פעלו ביישוב סניפים של הבונד ופועלי ציון, וכן מרכז הכשרה של החלוץ.
ב-9 בספטמבר 1939 נכבשה בצ'קי בידי הגרמנים, ומפעליה הוחרמו.
ביישוב הוקם יודנרט, בראשות יעקב פרידמן, ומעת לעת נלקחו יהודיו לעבודות כפייה.
בסוף 1939 הגיעו לבצ'קי כ-500 פליטים יהודים, ואלו רוכזו עם יהודי היישוב בגטו פתוח.
בשל סמיכותו של היישוב למסילת הברזל שהובילה למחנה ההשמדה טרבלינקה, הגיעו אליו לא אחת יהודים שהצליחו להימלט מהקרונות, ויהודי המקום סייעו להם.
בסוף ספטמבר 1942 שולחו כל יהודי הגטו ביישוב לטרבלינקה ולאותו רכבת הועלו גם אחרוני היהודים מסטוצ'ק.
כמה עשרות מיהודי הגטו שהסתתרו בכפרי הסביבה נתפסו, ונרצחו.
גנרל בפטיסט קנייס היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קנייס נולד ב-17 באפריל 1885 בגרינשטדט, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1901 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים הבווארי ה-5 (ארנסט לודוויג, הדוכס הגדול של הסן), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה, ובאביב 1917 הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה נשאר קנייס ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בדצמבר 1928 הועלה קנייס לדרגת מיור, וב-1 באפריל 1930 מונה למפקד הגדוד ההדרכה של רגימנט הרגלים ה-21 (הבווארי).
ב-1 באפריל 1933 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באפריל 1934 מונה למפקד משמר הגבול ברגנסבורג.
ב-1 באפריל 1935 הועלה קנייס לדרגת אוברסט, וב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-63. ב-1 ביוני 1938 הועלה קנייס לדרגת גנרל מיור, וב-1 באפריל 1939 מונה למפקד הלנדווהר בהיילברון.
עם פרוץ המלחמה מונה קנייס למפקד הדיוויזיה ה-215, שהייתה בעתודת הארמייה השביעית.
במהלך המערכה על צרפת לחם קנייס כחלק מהקורפוס ה-37 במסגרת הארמייה הראשונה, וב-1 ביולי 1940 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
בינואר 1942 הועברה הדיוויזיה שבפיקודו תחת פיקוד הארמייה ה-16 כחלק מקורפוס הפאנצר ה-39, וב-3 באוגוסט 1942 קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-12 בנובמבר 1942 מונה קנייס למפקד קורפוס המילואים ה-66, ולאחר כיבוש צרפת של וישי, נשלח הקורפוס בפיקודו לצרפת כחיל כיבוש.
ב-1 בדצמבר 1942 הועלה קנייס לדרגת גנרל חיל הרגלים, ובאוקטובר 1943 מונה למפקד הקורפוס ה-85 בדרום צרפת, כחלק מהארמייה ה-19. הקורפוס בפיקודו לחם במהלך מבצע דרגון, ובדצמבר 1944 לחם במהלך הקרב על הבליטה, כחלק מהארמייה השביעית.
ב-29 במרץ 1945 פרש קנייס מתפקידו, ובסוף המלחמה נפל בשבי האמריקני.
בשנת 1947 שוחרר קנייס מהשבי.
לאחר שחרורו התגורר קנייס במינכן עד למותו ב-10 בנובמבר 1956.
בְּצֶדֶק תִּשְׁפֹּט עֲמִיתֶךָ היא מצוות עשה מתוך תרי"ג מצוות, לפיה הדיין חייב לשפוט בצדק וביושר, ולא להטות את הדין משיקולים שונים.
צד נוסף של המצווה מצריך לדון לכף זכות אדם שעושה מעשים חשודים, אמנם נחלקו לגבי תוקף ציווי זה.
וכן למדו חכמים שחובה על הדיינים להשוות את שני בעלי הדין בכל דבר שלא יהא אחד מאריך בדיבורו ולאחד יאמרו לו קצר דברך, שלא יסביר הדיין פנים לאחד וידבר אליו רכות, ולאחר ירע פנים וידבר אליו קשות.
ואם אחד לבוש בגדים מכובדים והשני בגדים בזויים על הדיינים לומר למכובד או הלבישו כמותך או לבוש כמוהו.
וכן שלא יהיו בעלי הדינים אחד יושב ואחד עומד אלא שניהם עומדים או שניהם יושבים..
עוד דרשו חכמים שכוונת הפסוק לכלול גם את החובה על כל אדם לשפוט כל מעשה של אדם אחר בפרשנות חיובית, כנאמר במשנה: "הוי דן את כל האדם לכף זכות".
וניתנו מספר טעמים למצוה זו א.
כדי להימנע משנאת חינם, ב.
כדי שלא יחסר לו במצוות ואהבת לרעך כמוך, ג'''.
שעל ידי שידון את חברו לכף זכות ימנע מלחטוא שלא ירצה להיות חוטא יחיד במקום שכולם צדיקים בעיניו.
נחלקו הראשונים האם זו חובה או מידת חסידות בספר החינוך כתב שזו חובה, וכן כתב בספר המצוות, אך הרמב"ם בפירושו למשנה ובמשנה תורה כתב שהיא מידת חסידות שאינה חובה.
והפליגו חכמים בשכרו של הדן לכף זכות שאוכל פירותיהן בעולם הזה והקרן קיימת לו לעולם הבא, ודנים אותו מן השמים לזכות.
במשפט העברי ביסס השופט חיים כהן, על פסוק זה ועל הפרשנות שניתנה לו, את הכלל המשפטי בדבר חזקת החפות מפשע.
בצבת הקנאה הוא סרט אפל אמריקאי משנת 1945 המבוסס על רב המכר של בן איימס ויליאמס שתורגם גם לעברית והוצג בארץ בשם "בצבת הקנאה".
העלילה נפרשת בצורת פלשבק ומתארת אישה פאם פאטאל (ג'ין טירני) המבצעת פשעים על רקע של קנאה ללא גבולות לבעלה.
הסרט זכה בפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר.
גין טירני הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
זה היה הסרט המצליח ביותר של "פוקס המאה ה-20" בשנות ה-40. הבמאי מרטין סקורסזה ציין אותו כאחד הסרטים האהובים עליו בכל הזמנים ואת טירני כאחת השחקניות הכי לא מוערכות כראוי של "תקופת הזהב" של הוליווד (סוף שנות ה-20 עד תחילת שנות ה-60).
הסופר ריצ'רד הרלנד (קורנל ויילד) חוזר לאחוזתו הנמצאת על אי בודד בשם Back of the Moon לאחר שהיה שנתיים בבית סוהר.
בדרך הוא נפגש עם ידידו ועורך דינו, גלן רובי (ריי קולינס) המספר את כל הפרשה שהביאה את ריצ'רד לכלא.
ריצ'רד פוגש ברכבת נוסעת יפהפייה הקוראת בספרו.
בשיחה אתה מתברר ששמה הוא הלן ברנט (ג'ין טירני) והיא נוסעת עם אמה ואחותה החורגת רות (ג'ין קריין) לאחוזתו של רובי שגם ריצ'רד מוזמן לשם.
הלן מתאהבת בריצ'רד ורוצה שיהיה שייך רק לה ושום דבר לא יחצוץ ביניהם.
היא מאורסת לראסל קווינטון (וינסנט פרייס), עורך דין אמיד מבוסטון העומד להתמנות לתובע מחוזי, אך היא זורקת אותו ומבקשת מריצ'רד להינשא לה והוא מסכים.
לאחר הנישואים הם עוברים להתגורר באחוזתו המבודדת על האי.
כאשר ריצ'רד רוצה לגרום לה הפתעה ומביא למקום את בני משפחתה היא כועסת וגורמת להם להסתלק.
לאחר הנישואים מתחיל להתברר אופייה השטני של הלן.
היא רוצה לשלוט בריצ'רד, שיהיה שייך לה ושדבר לא יחצוץ ביניהם.
לריצ'רד יש אח צעיר בשם דני שהפך לנכה בעקבות שיתוק ילדים.
ריצ'רד מסור לאחיו ומביא אותו לביתו.
הלן מקבלת את דני בחיבה ומשקיעה בו באימוני הליכה ושחייה אך בליבה היא מבקשת להיפטר ממנו כדי שכל תשומת לבו של ריצ'רד תופנה אליה.
באחד הימים כאשר ריצ'רד בבית שקוע בכתיבת ספרו, היא יוצאת בסירת משוטים עם דני לאגם.
בלב האגם היא מציעה לדני לשחות לעבר החוף ואם יתעייף היא תאסוף אותו.
הוא צועק להלן שתאסוף אותו אבל היא מרכיבה משקפי שמש ולא עושה דבר עד שהוא נעלם במים רק שהיא רואה את ריצ'רד מתקרב היא צועקת וקופצת למים כדי "להציל" את דני.
לריצ'רד היא מספרת שזו הייתה תאונה אך ריצ'רד מקבל זאת בספק ויחסו אליה מתקרר.
היא מתייעצת עם רות וזו מייעצת לה להיכנס להריון כדי להחיות את נישואיה.
יחסו של ריצ'רד לא משתנה בהרבה.
הלן מסתכלת בראי ורואה איך גופה משתנה בהריון.
היא מחליטה שהתינוק יחצוץ בינה לבין ריצ'רד, מפילה עצמה בכוונה על המדרגות וגורמת למות העובר.
כעת חושדת הלן באחותה החורגת כי היא וריצ'רד מאוהבים.
היא רואה שריצ'רד הקדיש את ספרו האחרון "לנערה עם המעדר" ובטוחה שהכוונה לרות שאהבה לעבוד בגננות.
רות גוערת בה על הצרות שהביאה לבית המשפחה.
ריצ'רד שומע זאת ומתחיל בוויכוח סוער עם הלן אשר בסופו היא מודה באחריות למות דני והעובר שלהם.
ריצ'רד מחליט לעזוב את הבית.
הלן מתכננת את נקמתה הסופית.
היא מוסיפה ארסן לסוכר וכותבת מכתב לתובע המחוזי שהיה ארוסה לשעבר ובו היא מאשימה את רות בשאיפות לרצוח אותה.
ריצ'רד מוזעק משדה התעופה ומוצא את הלן גוססת.
במשפט מטיח התובע קווינטון כי רות הייתה מאוהבת בריצ'רד ולכן רצחה על ידי הרעלה את אחותה.
רות מתעלפת במשפט וריצ'רד מעיד כי אכן הוא מאוהב ברות וכי הלן הייתה מפלצת, הרגה את אחיו ואת העובר והרעילה את עצמה תוך כדי שהיה מפלילה את רות.
המושבעים מזכים את רות אך ריצ'רד נשלח למאסר של שנתיים בהאשמה כי ידע על הרצח של דני ולא דיווח זאת לחוקרים.
לאחר שחרורו מגיע ריצ'רד בסירה לאחוזתו שם ממתינה לו רות בזרועות פתוחות.
בפטורניס (שם מדעי: Baptornis; פירוש השם: "עוף צולל") הוא סוג של עוף ימי שנכחד מקבוצת עופות בעלי שיניים והשתייך לסדרת ההספראורניסאים שנכחדו כולם וחי בקרטיקון העליון לפני 83.5–80.5 מיליון שנה.
עוף זה היה בעל שיניים שלא היה יכול לעוף והיה בעל שרירים מנוונים.
הוא חי בימים הקרטיקונים של אמריקה הצפונית וגם בצפון אירואסיה ונראה כמו צוללן או נחשון גבוה ומשונן.
זהו אחד העופות הפרהיסטוריים הראשונים שנודעו למדע, יחד עם הארכאופטריקס.
הוא הגיע לגובה של כמטר אחד.
היה לו מקור ארוך וצוואר ארוך ושרירי גפיים הפונים אחורה ולא יעילים להליכה ביבשה.
העוף חי רוב זמנו במים וצלל בימים סובטרופיים עד ממוזגים.
ייתכן שלהקות של עופות אלה חיו לאורך החופים של ארצות הברית וקנדה ולאורך הים הצפוני וניזונו מדגים שהם תפסו בלסתותיהם.
הם נכחדו לפני 80 מיליון שנה מהעולם, יחד עם שאר העופות בעלי השיניים.
עוף זה תואר על ידי החוקר האמריקאי עותניאל צ'ארלס מארש ב-1877.
בצ'ה פוש (בפרסית: بچه پوش; בתרגום: "לבושה כמו בן") הוא מנהג תרבותי באזורים של אפגניסטן ופקיסטן, לפיו משפחות ללא בנים בוחרות אחת מבנותיהן לחיות ולהתנהג כמו בן.
הדבר מאפשר לילדה להתנהג יותר בחופשיות: ללמוד בבית הספר, ללוות את האחיות שלה בציבור, לעבוד, וכן הלאה.
בצ'ה פוש גם מאפשר למשפחה להימנע מהסטיגמה החברתית הכרוכה בכך שאין לה בן זכר.
המנהג מתועד מזה לפחות מאה שנים, אך הוא כנראה עתיק עוד יותר, ועדיין קיים בימינו.
המנהג אולי התחיל עם נשים שהתחפשו לגברים כדי להילחם, או להגן על עצמן, בתקופות של מלחמה.
על פי ההיסטוריונית ננסי דופרי, צילום מתחילת שנות ה-1900, בתקופת שלטונו של חביבאללה חאן, מראה נשים לבושות כגברים שומרות על הרמון המלך, כי באופן רשמי, אסור היה לגברים להיות השומרים על נשותיו, וגם אסור היה לנשים לשמש כשומרות.
באפגניסטן ופקיסטן, יש לחץ חברתי על משפחות ללדת בן שימשיך לקיים את שם המשפחה ואשר יירש את נכסי אביו.
בהיעדר בן, ישנן משפחות אשר מלבישות את אחת הבנות שלהן בלבוש של בן, מנהג שלעיתים מלווה באמונה שנוכחות הבצ'ה פוש יגדיל את סיכויי האם ללדת בן.
בת שחייה בתור בן לובשת ביגוד אופייני לבנים, מספרת את שיערה קצר, ואף מאמצת שם זכרי.
המטרה של המנהג היא לא להוליך שולל את הבריות, ואנשים רבים, כגון מורים או חברים של המשפחה, מודעים לכך שהילד הוא בעצם ילדה.
במשפחתה, הבצ'ה פוש מתקיימת בסטטוס ביניים, במצב שבו לא מתנהגים אליה כבת, אך גם לא כבן במלוא מובן המילה.
היא לא נדרשת לבשל או לנקות כמו הבנות האחרות, מותר לה ללמוד בבית ספר, לעשות סידורים מחוץ לבית, לנוע בחופשיות במרחב הציבורי, וללוות את אחיותיה למקומות בהם נדרש מלווה זכר.
מותר לה גם לשחק בספורט ולעבוד.
כאשר הבצ'ה פוש מגיעה לגיל נישואים (בסביבות 17–18, לפעמים מוקדם יותר, ובמקרים נדירים מאוחר יותר) היא נדרשת להפוך בחזרה לנערה.
לעיתים קרובות שינוי זה מתרחש כאשר הנערות נאלצות להינשא למישהו שנבחר על ידי הוריהן.
בצ'ה פוש רבות מבכרות לא להתחתן, כי הן חוששות מהדיכוי החברתי כנשים, ופוחדות מהתעללות מצד בעליהן, שכן בתרבות האפגנית גברים הם מעל נשים בהיררכיה החברתית.
יתר על כן, מכיוון שהבצ'ה פוש נחשבות לבנים בצעירותן, הן לא לומדות מה שנשים בחברה שלהן בדרך כלל לומדות בגיל צעיר, כמו בישול, תפירה ושאר מטלות הבית.
זה הופך את חיי הנישואים לקשים יותר עבורן, כי הן לא יודעות למלא את התפקיד המגדרי שיועד להן.
המנהג כפי הנראה מתפשט, ונחשב למקובל, ואף כפתרון סביר להיעדר בן במשפחה.
עם זאת, בשל אופי המנהג ורישומים ממשלתיים לא מדויקים, אין לדעת בדיוק מה שכיחותו של מנהג הבצ'ה פוש.
לאחר שנים עם הפריווילגיות והחופש של בנים, הרבה נערות שהיו בצ'ה פוש מתקשות להתחבר שוב עם בנות, כי התרגלו להתרועע עם בנים.
גם אופיין של הבצ'ה פוש לא הובנה על פי הציפיות החברתיות מבנות, אלא על פי אלו של בנים, במהלך השנים הכי מעצבות שלהן.
ישנן נשים שגדלו כבצ'ה פוש שמרגישות כאילו איבדו זיכרונות ילדות נחוצים, בעוד אחרות מרגישות ששפר מזלן שהייתה להן ההזדמנות לחוות חופש שלא היה ניתן להן כילדות נורמטיביות באפגניסטן.
בכל המקרים, הצורך להתרגל למציאות מוגבלת יותר תמיד קשה לבצ'ה פוש.
קיימת מחלוקת בקרב תנועת זכויות הנשים המתעוררת באפגניסטן, לגבי השאלה האם מנהג הבצ'ה פוש מעצים נשים ועוזר להן להצליח, או האם בפועל הוא גורם לנזק פסיכולוגי.
רבות מהנשים אשר עברו את התהליך אומרות ששני הדברים נכונים לגביהן בו זמנית - הן גם הועצמו, וגם מרגישות חנוקות.
פעילות פמיניסטיות רבות טוענות שהשאלה כלל לא נכונה, כי הבעיה היא לא במנהג הבצ'ה פוש, אלא בכל מערך הזכויות של נשים בחברה האפגנית.
עזיתה רפעת, חברת האספה הלאומית של אפגניסטן, משלא היו לה בנים, גידלה אחת מבנותיה כבצ'ה פוש.
היא אמרה בראיון שהיא מבינה ש"זה מאוד קשה לכם להבין למה אמא עושה דברים כאלה לבתה הצעירה", וכי "דברים קורים באפגניסטן, שאנשים מערביים באמת לא יכולים להעלות על הדעת."
הסרט האיראני של הבמאי מג'יד מג'ידי משנת 2001, "באראן", המתרחש באיראן בקרב הפליטים האפגנים הרבים שם.
רומן הילדים מאת נדיה האשימי משנת 2016, One Half from the East
רומן הנוער של אנה-מארי מקלמור, When the Moon was Ours, מספר את סיפורו של סאם (סמירה), גיבור הסיפור האיטלקי/פקיסטני, שהוא גם גבר טרנסג'נדר המתמודד עם זהותו המגדרית בתוך ומחוץ לתפקידו כבצ'ה פוש.
המסע של פרוונה, 2017, סרט, מבוסס על ספר באותו השם, שמספר על ילדה שמתחזה לילד כדי לפרנס את משפחתה.
"אוסמה", סרט אפגני משנת 2003 שנכתב ובוים על ידי סידיק ברמק, מספר את סיפורה של נערה צעירה באפגניסטן תחת שלטון הטליבאן אשר מתחזה לבן, אוסמה, על מנת לפרנס את משפחתה, מכיוון שאביה ודודה שניהם נהרגו במהלך המלחמה הסובייטית באפגניסטן, והיא ואמה לא יכולות להסתובב על פי חוק ללא בן לוויה.
בָּצַ'לְקִי (בצ'כית: Bačalky) הוא כפר במחוז משנה ייצ'ין (בצ'כית: Jičín) שבמחוז הראדץ קראלובה, בחבל בוהמיה במרכז הרפובליקה הצ'כית.
הוא שוכן כ-6 קילומטרים מן העיירה לִיבַּן.
המקום מיושב מאז שנת 1371, ונכון למפקד האוכלוסין הצ'כי משנת 2018 מתגוררות בו 156 נפשות.
חלקו המזרחי של הכפר מכונה לִיצְ'נוֹ (צ'כית: Lično).
הכפר ירוק מאוד ומוקף יערות.
בבית המועצה שבו, פועל פאב שעות אחדות ביום.
מספר משפחות בכפר, משכירות חדרים לתיירים.
האזור עשיר במים, ובחצרות רבות קיימות בארות פעילות.
בכפר עוברים שני קווי אוטובוס, הנוסעים בין מלאדה בולסלאב ללִיבַּן, פעמים אחדות ביום, בימים ב' עד ו'.
בסופי שבוע ובחגים, אין תחבורה ציבורית זמינה.
בפנג היא עיירה שנמצאת באזור המערב שבקמרון.
העיירה ממוקמת על גדות נהר הניון .
העיירה נמצאת כ-47 ק"מ מבירת האזור באפוסם וכ-203 ק"מ מבירת המדינה יאונדה.
בנוסף, העיירה נמצאת כ-150 קילומטרים מהגבול של קמרון עם ניגריה.
החודש הכי קר הוא יוני (16 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 1,412 מילימטרים בשנה.
חודש ספטמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (277 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (10 מ"מ גשם).
מה-26 במאי 2012, בפנג הוא מושבו של הבישוף הקתולי.
העיירה ממוקמת ליד הכביש הלאומי N5 והכביש האזורי P15.
בצ'קהאזה (בהונגרית: Becskeháza) הוא כפר זעיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
בצ'קהאזה הוא אחד מכפרים רבים באירופה אשר חל פיחות (לעיתים כבד) באוכלוסייתו.
כך, במפקד בשנת 1990 היו בכפר 77 איש ואוכלוסייתו ירדה בהדרגה עד ל-27 תושבים בשנת 2015, נכון לשנת 2021 חיים בכפר 43 תושבים.
בבצ'קהאזה חיו יהודים בתקופות זמן שונות ובמקום היה בית קברות יהודי שם נשארה עדיין מצבה יהודית אחת.
בץ' (בהונגרית: Bőcs) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
בבץ' התגוררו יהודים בודדים ובמקום היה קיים בית קברות יהודי.
בפרדס ליד השוקת הוא פזמון שכתב יורם טהרלב, הלחינה נורית הירש וביצע יהורם גאון.
השיר יצא לאור בשנת 1983.