tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ספולסקי משמש כפרופסור בבניין על שם - "John A.
and Cynthia Fry Gunn", שבאוניברסיטת סטנפורד.
הוא מחזיק במינויים בכמה מחלקות הכוללים את: מדעי הביולוגיה, נוירולוגיה, מדעי המוח, ונוירוכירורגיה.
כנוירואנדוקרינולוג הוא התמקד במחקר על בעיות המתח/לחץ וניוון מוחי, כמו כן עסק באפשרויות טיפול בגנים על מנת להגן על נוירונים רגישים במיוחד מפני מחלות.
כעת, ספולסקי עובד על טכניקות של העברת גנים לחיזוק הנוירונים כנגד תופעות הדיכוי של גלוקוקורטיקואידים.
בכל שנה ספולסקי מעביר את זמנו בקניה בחקר אוכלוסיית בבונים החיים בטבע במטרה לזהות את המקור למתח/לחץ בסביבתם, ואת יחסי הבין אישות ודפוסים של מחלות הקשורות ללחץ/מתח בחיות אלו.
הוא חוקר את רמות הקורטיזול השונות בין זכרי ונקבות אלפא ובין יחידים נחותים יותר על מנת לקבוע רמות מתח/לחץ שונות.
דוגמה מוקדמת אך עדיין רלוונטית למחקריו של בבוני הזית (Olive Baboon) אפשר למצוא במאמר מדעי שלו משנת 1990 - "Stress in the Wild".
את תצפיותיו ומסקנותיו סיכם במספר ספרים, בהם Why Zebras Don't Get Ulcers ו-A Primate's memoir.
ספולסקי כתב בין היתר גם על ליקויי הנוירולוגיה ואי שפיות מערכת המשפט האמריקנית.
הוא מתעניין גם בתפקידן של הפרעות סכיזוטיפיות בהופעתו והתפתחותו של השמאניזם והדתות המערביות הגדולות.
בהקשר זה, הוא ציין קווי דמיון בין התנהגות אובססיבית-קומפולסיבית לבין טקסים דתיים.
פרס אחוות קלינגנשטיין (Klingenstein Fellowship) במדעי המוח.
מק'גברן על מדעי ההתנהגות (John P.
McGovern Award for Behavioral Science) שהוענק לו על ידי האיגוד האמריקני לקידום המדע, בשנת 2007.
פרס קרל סייגן לפופולריזציה של המדע, מעמותת Wonderfest, בשנת 2008.
בפברואר 2010 ספולסקי זכה לכיתוב שמו על קיר הכבוד ל- "אנשים בעלי הישגים מרשימים" של קרן "חופש מדת" - Freedom From Religion Foundation, וזאת עקב קבלת פרס Emperor Has No Clothes Award בשנת 2002.
ספולסקי נשוי לליסה ספולסקי, דוקטור לנוירופסיכולוגיה.
בעברו ספולסקי נהג לשחק כדורגל 3 פעמים בשבוע, אך הפסיק עקב בעיות גב.
רוברט ססיל, רוזן סולסברי הראשון (1 ביוני 1563 - 24 במאי 1612) היה מדינאי ופוליטיקאי אנגלי, יועצם של המלכה אליזבת הראשונה והמלך ג'יימס הראשון, מזכיר המדינה (1612–1590) ו"הלורד הראשון של האוצר" מ-1608. הוא היה חבר במסדר הבירית ובמועצה המלכותית.
הוא היה בנו הצעיר של ויליאם ססיל, לורד ברלי הראשון מאשתו השנייה מילדרד קוק.
אחיו החורג, היה תומאס ססיל, רוזן אקסטר הראשון והפילוסוף פרנסיס בייקון היה בן דודתו.
רוברט היה קטן וגבנוני, בעידן שבו יוחסה חשיבות רבה ליופי פיזי אצל שני המינים, וכתוצאה מכך זכה ללעג: המלכה אליזבת קראה לו "הננס שלי", והמלך ג'יימס הראשון כינה אותו "הביגל הקטן שלי".
עם זאת, אביו הכיר בכך שרוברט ולא אחיו תומאס, הוא זה שירש ממנו את הגאונות הפוליטית.
ברלי חיבב את שני בניו, אך העיר כי "רוברט יכול לנהל את אנגליה כולה בעוד תומאס יכול בקושי לנהל מועדון טניס".
רוברט למד במכללת סיינט ג'ון, בקיימברידג', אך לא סיים עם תואר.
הוא גם השתתף בדיבייטים בסורבון.
בשנת 1584 נבחר לראשונה לבית הנבחרים הבריטי וייצג את מחוז הולדתו, רובע וסטמינסטר שבמרכז לונדון.
בשנת 1589 נישא רוברט לאליזבת ברוק, בתו של ויליאם ברוק, ברון קובהאם ה-10. בנם, ויליאם ססיל נולד בווסטמינסטר ב-28 במרץ 1591 והוטבל ב-11 באפריל.
אליזבת נפטרה כשבנם היה בן שש שנים.
הייתה להם גם בת אחת, פרנסס (1593-1644), אשר נישאה להנרי קליפורד, רוזן קמברלנד החמישי.
בעקבות מותו של סר פרנסיס וולסינגהם בשנת 1590, מילא רוברט ססיל את מקומו כמזכיר המדינה בפועל.
ב-1591 הוא הפך גם לחבר במועצת המלכה.
לאחר מות אביו ב-1598, הפך לראש השרים וליועץ הראשי של המלכה.
המרד כושל של רוזן אסקס בשנת 1601, אשר הביא לנפילתו, כוון בעיקר כנגד ססיל, ולא כנגד המלכה.
ססיל, במהלך לא אופייני לתקופתו, שכנע את המלכה להתייחס למורדים במידת הרחמים.
אמנם אסקס עצמו וארבעה מבעלי בריתו הוצאו להורג, אך הרוב הגדול של חסידיו ניצל.
אפילו הוקעתה של אחותו פנלופה, ליידי ריץ', כמנהיגת המרד בידי אסקס עצמו, זכתה להתעלמות.
אך חנינות אלו לא הועיל לו במאומה בעיני הציבור, אשר אהב את אסקס והתאבל עליו עמוקות.
ססיל, שמעולם לא היה פופולרי מדי, הפך לדמות שנואה בציבור.
בבלדות כמו הלילה הטוב האחרון של אסקס, דמותו של ססיל הותקפה באכזריות.
רוברט ססיל היה מעורב באופן נרחב בענייני ביטחון המדינה.
כבנו של סר ויליאם ססיל, השר הבכיר של המלכה אליזבת וכבן טיפוחיו של סר פרנסיס וולסינגהם, רב המרגלים שלה, כישרון הריגול שלו היה דבר מובן מאליו.
ביטוי לכך ניתן ב"דיוקן הקשת" של המלכה אליזבת, המעוטר עיניים ואוזניים.
ב-1603, גיסו של רוברט ססיל, הנרי ברוק, לורד קובהאם ה-11, היה מעורב יחד עם סר וולטר ראלי, בשתי הקנוניות, הן הצדדית שנועדה לחטוף את ג'יימס השישי, והן העיקרית שנועדה להסיר את ג'יימס מן הכס ולהחליפו בדודניתו, ליידי ארבלה סטיוארט.
ססיל היה אחד השופטים שדנו אותם בעוון בגידה.
במשפטו של ראלי, ססיל היה השופט היחיד שהביע ספקות לגבי אשמתו.
אף על פי שנמצאו אשמים ונידונו למוות, קובהאם וראלי קיבלו חנינה ברגע האחרון, הודות לבקשתו של ססיל מהמלך.
ב-20 באוגוסט 1603 המלך ג'יימס העלה אותו לדרגת אציל - בתחילה, הברון ססיל, ברון אסנדון שבמחוז ראטלנד, ב-1604 הפך לויקונט קראנבורן וב-1605 לרוזן סולסברי.
ב-1606, הצטרף הלורד סולסברי למסדר הבירית כאביר ה-401.
רוברט ססיל היה זה שחשף את מזימת אבק השרפה.
זה היה ניסיון קשר שאירע בשנת 1605 שבמסגרתו ניסו קבוצה של קיצוניים קתולים לרצוח את מלך אנגליה ג'יימס הראשון, משפחתו, ואת רוב האצולה (הפרוטסטנטית) על ידי פיצוץ ארמון וסטמינסטר - בניין הפרלמנט הבריטי בטקס פתיחת הפרלמנט.
אחד הקושרים כתב ב-26 באוקטובר מכתב ללורד ויליאם פארקר, לורד מונטאגל, שהיה קתולי, והזהיר אותו.
מונטאגל הראה את המכתב לרוברט ססיל, שכיהן אז כמזכיר המדינה.
בעקבות המכתב נערך חיפוש בכל המרתפים מתחת לארמון, בו התגלה ונאסר מומחה חומרי הנפץ, גאי פוקס.
לאחר מספר ימי עינויים (שנעשו בהוראה מיוחדת של המלך) הודה פוקס בשמות שותפיו לקשר, וב-31 בינואר הוא ויתר הקושרים הוצאו להורג באכזריות על ידי תלייה, גרירה וביתור.
היסטוריונים רבים סבורים כי אנשיו של ססיל גילו את המזימה בשלב מוקדם והרשו לה להמשיך ולהתנהל תחת מעקב על מנת לנצל את המזימה לצורכי דעת קהל אנטי קתולית - כפי שאכן שימשה במהלך השנים.
האב הישועי הנרי גארנט יידע בעבר את המלך על ניסיונות קשר, אולם הפעם לא עשה כן - והסתפק ביידוע האפיפיור שלא עשה דבר.
תאוריות קונספירציה מציעות שססיל ארגן את המזימה בעצמו במטרה להרחיק את תומכי המלך הקתולים ממוקדי השליטה ולחזק את מעמדו.
לאחר המזימה, שכנע רוברט ססיל את המלך ג'יימס לחזור בו מניסיונו להנהיג חופש אמונה על ידי שינויים של החוקים הקיימים נגד הקתולים.
המלך לא הסתפק בזאת והכריז על גזרות חדשות נגדם כגון החובה להשתתף במיסות האנגליקניות.
עם כל זאת, יחסו של ססיל לקתולים היה מתון במידת מה.
הוא התנגד לעונש המוות לכמרים קתולים שנמצאו מכהנים ככמרים מטעם המדינה.
הוא חשב שניתן להסתפק בהגליה.
בין השנים 1612-1601 שימש סולסברי הן בתפקיד הקנצלר השלישי של טריניטי קולג' בדבלין והן בתפקיד הקנצלר של אוניברסיטת קיימברידג'.
בנוסף, ססיל ומשפחתו טיפחו את האמנות: הם תמכו במוזיקאים כמו ויליאם בירד, אורלנדו גיבונס ותומאס רובינסון.
ממלכת אירלנד הייתה מקור עיקרי לדאגה והוצאות כספיות בתקופת כהונתו בממשלה.
מלחמת תשע השנים הסתיימה ב-1603, עם כניעתו של מנהיג המורדים האירים, יו או'ניל, בפני המלך ג'יימס.
הוא קיבל חנינה, והושבו לו התואר "רוזן טיירון" ונחלותיו.
4 שנים אחר כך, הוביל טיירון את חסידיו לגלות במהלך בריחת הרוזנים.
תגובת הממשלה הייתה תוכנית יישוב אלסטר במסגרתה חולקו אדמות האצילים בצפון אירלנד בין לורדים גאלים אירים ובין מתיישבים פרוטסטנטים מאנגליה וסקוטלנד.
ב-1608 האציל קאהיר או'דוהרטי מרד באנגלים ותקף את דרי והחריבה עד היסוד.
לאחר שהמרידה דוכאה (וקייהיר עצמו בותר לארבעה חלקים שנשלחו לערים ראשיות בצפון) ניתן היה להמשיך במפעל היישוב ("Plantation of Ulster" מן הבחינה שבמקום הקתולים שנעקרו "ניטעו" פרוטסטנטים).
בשנים 1611- 1610 ססיל עבד קשה כדי לשכנע את הפרלמנט לחוקק את החוזה הגדול, לפיו, המלך יוותר על כל מקורות ההכנסה הפיאודליים הנהוגים בתמורה להכנסה שנתית קבועה של 200,000 £.
במצב בריאותי ירוד, ומותש אחרי שנים של עבודה אינטנסיבית, יצא רוברט ססיל, רוזן סולסברי הראשון באביב 1612 למסע למעיינות החמים בבאת' בתקווה להירפא, אבל הוא השיג רק מעט הקלה.
הוא החל בנסיעה חזרה לביתו, אך מת בדרך מסרטן, במרלבורו, וילטשייר, ב-24 במאי 1612. הוא נקבר בכנסיית הטפילד בהרטפורדשייר.
דמותו של רוברט ססיל, רוזן סולסברי הראשון הופיעה ביצירות דמיוניות ותיעודיות רבות:
דמותו נחשבת, על ידי כמה מבקרי ספרות, כזו ששימשה כבסיס לדמותו הגיבנת והמרושעת של ריצ'רד השלישי של ויליאם שייקספיר.
יש שהוסיפו גם את דמותו של פולוניוס בהמלט, כמתארת הן את רוברט ססיל והן את אביו, ויליאם ססיל.
דמותו מופיעה בהתיקון הנואש:הנרי גרישם ומזימת אבק השרפה מאת מרטין סטיבן, כאדם מרושע ואנוכי המנצל את המזימה כדי לחזק את מעמדו לאור חוסר הפופולריות שלו.
דמותו מוצגת באופן חיובי בנובלה בנו של השחקן מת: תעלומה אליזבתנית מאת לאונרד טורניי כפטרונם של הדמויות הראשיות.
דמותו הופיעה כ"לורד ססיל" באופרה לורד דברו מאת גאטנו דוניצטי ב-1837.
דמותו יוצגה גם באופרה גלוריאנה מאת בנג'מין בריטן ב-1953.
יו דיקסון גילם את דמותו בסדרה מ-1971, אליזבת R.
טובי ג'ונס גילם את דמותו במיני-סדרה מ-2005, "אליזבט הראשונה" בכיכובה של הלן מירן.
אדוארד הוג גילם את דמותו בסרט "אנונימי" מ-2011 של רולנד אמריך.
בסרט, המבוסס על תאוריית נסיך טיודור השני ועוסק בשאלת זהותו של מחבר מחזות שייקספיר, ממחיש אירועים שהובילו למרד אסקס נגד המלכה אליזבת.
בסרט מובאת הטענה כי אדוארד דה ויר, רוזן אוקספורד ה-17 הוא פרי אהבתם האסורה של ויליאם ססיל והמלכה אליזבת הראשונה.
כמו כן, אוקספורד עצמו והמלכה היו מאהבים ואף נולד להם בן שגדל כהנרי ווריוטסלי, רוזן סאות'המפטון ה-3 שמאוחר יותר הופך לבעל הברית של רוברט דברו, רוזן אסקס ה-2. המרד של האחרון, מצטייר כניסיון להפיל את אויבו הוותיק של אוקספורד, רוברט ססיל (הגיבן), רוזן סולסברי ה-1, ולא כמתקפה נגד המלכה.
אוקספורד מקווה לתמוך באסקס באמצעות מחזהו, ריצ'רד השלישי כדי להלהיב את הרגשות נגד ססיל בקרב הציבור הבריטי.
רוברט פרדריק (בוב) סינק היה לוטננט גנרל אמריקאי שהתפרסם בתפקידו כמפקד הרגימנט ה-506 של הדיוויזיה המוטסת ה-101 במלחמת העולם השנייה.
סינק גדל בעיר לקסינגטון, שבצפון קרוליינה.
בשנת 1927 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית והוסמך כקצין בחיל הרגלים של צבא ארצות הברית.
הוא מילא שורת תפקידי פיקוד ומטה ביחידות רגלים ובשנת 1940 שירת במפקד גדוד הרגלים המוצנח ה-501. בהמשך מונה למפקד גדוד הרגלים המוצנח ה-503. ביולי 1942 מונה למפקד הרגימנט ה-506 של הדיוויזיה המוטסת ה-101, שהייתה חטיבת הצנחנים הראשונה בצבא ארצות הברית שאנשיה עברו אימון בסיסי ואימוני צניחה ביחד, כיחידה אחת.
סינק פיקד בהצלחה על הרגימנט במבצע המוטס בנורמנדי, במהלכו הוצנח הרגימנט בנורמנדיה כ-4.5 ק"מ מחוף יוטה.
הרגימנט בפיקודו הצליח בצהרי ה-6 ביוני 1944 לחבור לכוחות שנחתו על החוף לאחר שהשמיד סוללות ארטילריה ומוצבים של הצבא הגרמני.
בהמשך הקרבות כבשו את העיירה קרנטן כחלק מהמערכה לכיבוש שרבורג.
לאחר מכן פיקד סינק על הרגימנט במבצע המוטס בהולנד, במהלכו הוצנחו אנשיו בקרבת תעלת וילהלמינה ונדרשו להשתלט על גשר.
הגרמנים פוצצו את הגשר, אולם למחרת השתלטו סינק וחייליו על גשרים בקרבת איינדהובן.
בהמשך הוביל סינק את הרגימנט בלחימה בהולנד ולאחר מכן בקרב על הבליטה.
בקרב זה, מן הקשים שידע הרגימנט, הגנו סינק ואנשיו על גזרת צומת בסטון ובהמשך המערכה בארדנים.
לאחר המלחמה לחם במלחמת קוריאה כסגן מפקד הדיוויזיה ה-7. בשנת 1953 מונה למפקד הדיוויזיה המשוריינת ה-7 ובהמשך למפקד דיוויזיית הרגלים ה-44. בשנת 1957 מונה למפקד הקורפוס המוטס ה-18. בשנה שלאחר מכן מונה למפקד הגיס האסטרטגי ובתפקידו האחרון שירת כמפקד הפיקוד הקאריבי של ארצות הברית אשר בפנמה.
הוא נפטר בשנת 1965 ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
דמותו של סינק כמפקד הרגימנט ה-506 הופיעה במיני-סדרה האמריקאית "אחים לנשק" וגולמה על ידי השחקן האמריקאי דייל דיי.
רוברט סמולס היה עבד אפרו-אמריקאי שבמהלך ואחרי מלחמת האזרחים האמריקנית, הפך נווט של ספינה, קפטן ימי ופוליטיקאי.
ב-13 במאי 1862 הוא שחרר מעבדות את עצמו, את בני משפחתו ועבדים נוספים, על ידי השתלטות על ספינת תובלה של הקונפדרציה שעגנה בנמל צ'ארלסטון, והפליג מהמים שנשלטו על ידי הקונפדרציה לשטח שבשליטת הינקים.
מעשהו עזר לשכנע את הנשיא אברהם לינקולן לקבל חיילים אמריקאים-אפריקאים לצבא ארצות הברית וחיל הים של ארצות הברית.
סמולס נולד בבופור, דרום קרוליינה .
אחרי שחילץ עצמו מעבדות במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, הוא הפך לפוליטיקאי, שזכה בבחירות למועצה המחוקקת של מדינת דרום קרוליינה ולבית הנבחרים של ארצות הברית.
כפוליטיקאי, סמולס עסק בחינוך ויזם חקיקה ממשלתית למערכת חינוך ציבורית חובה חינם הראשונה בארצות הברית, וייסד את המפלגה הרפובליקנית של דרום קרוליינה.
אדונו של סמולס, מק'קיי, שלח אותו בגיל 12 לעבוד בעיר צ'ארלסטון ושכר העבודה שולם לאדון.
תחילה עבד בבית מלון, לאחר מכן היה מדליק הפנסים ברחובות צ'ארלסטון.
אהבתו לים גרמה לו לעבור לעבוד על המזחים והרציפים של צ'ארלסטון, שם עבד כסוור, תופר מפרשים, ולבסוף פילס דרכו להיות הגאי ותפקד באופן מעשי כנתב, למרות שלעבדים היה אסור לעסוק במקצוע זה.
כך רכש ידע נרחב אודות נמל צ'ארלסון ודרכי השיט אליו.
בסוף 1856, בהיותו כבן 17, נישא לחנה ג'ונס, שפחה שעבדה כחדרנית בבית מלון.
כעבור כשנתיים הפך לאב לבת, ואחר כך לבן שמת בילדותו.
אחרי פרישתה של דרום קרולינה בסתיו 1861 שובץ להיות נתב על האוניה פלנטר.
ספינה של כוחות הקונפדרציה ששימשה להעברת כוחות צבאיים ואספקה, סקירת נתיבי מים והנחת מוקשים.
ההפלגות היו על נהרות באזור ולחופי דרום קרוליינה, חופי ג'ורג'יה ופלורידה.
ספינות המצור של מדינות האיחוד עגנו כ-7 מייל מנמל צ'ארלסטון.
ב-12 במאי 1862 הפליגה הפלנטר לנהר סטונו, אל עבר עמדה של כוחות הקונפדרציה שהייתה בתהליך פירוק ושם העלו על הסיפון 4 תותחים.
בנמל צ'ארלסטון הועלו על הספינה תחמושת ועצי הסקה.
בערב עגנה הספינה ליד המזח בנמל, הקברניט והקצינים ירדו לחוף לבילוי והשאירו את סמולס וצוות העבדים על הספינה.
סמולס, שידע על התוכנית, מימש תוכנית בריחה יחד עם שבעה מתוך שמונת העבדים ששירתו כצוות האוניה במטרה להפליג אל עבר ספינות האיחוד.
הם דאגו שמשפחותיהם תגיענה לנמל, לרציף אחר מזה שהספינה שלהם עגנה בו, ושיסתתרו על ספינה אחרת.
בערך ב-3 לפנות בוקר סמולס פרץ לתאו של קברניט הספינה, לבש את מדיו וחבש את כובע הקש של הקברניט.
הוא ניווט את הספינה לרציף בו הסתתרו בני המשפחות והעלה אותם לסיפון.
סמולס ניווט את הספינה מעבר לעמדות השמירה של הקונפדרציה בלי תקלות כי ידע מהם הסימנים המוסכמים למעבר.
את נקודת המשמר האחרונה עבר ב-04:30 לערך לפנות בוקר, ובחסות החשיכה ראו השומרים דמות הנראית ולבושה כמו הקברניט ולא יכלו לשים לב לצבע עורו.
משם הפליג לכיוון אוניות האיחוד והניף סדין כדגל לבן.
בזכות דגל זה לא ירו כוחות האיחוד על הספינה.
נשלח כוח לעלות על הספינה וסמולס מסר לקברניט האיחוד שעלה על הסיפון את הספינה ואת מטענה.
בכך הושלמה תוכנית ההימלטות שלו.
חוץ מהתותחים והתחמושת היה בתא הקברניט גם ספר צופנים של הקונפדרציה ומפת מיקוש ימי.
בתחקיר בעל פה מסר סמולס מידע מפורט על ההגנות של צ'ארלסטון, את סדרי הגודל של הכוח הצבאי ואיזה מהמבצרים ננטש כאשר חיילים נשלחו לשדות קרב אחרים.
מידע יקר ערך זה איפשר לכוחות האיחוד להשתלט ב-20 במאי, ללא קרב, על האי קולס שבנהר הסטונו ולהשתמש במבצר הנטוש שעליו כבסיס פעולה במהלך מלחמת האזרחים.
סמולס ואנשיו זכו בפרס כספי גבוה עבור הבאת הספינה והוא הוזמן לפגישה עם הנשיא לינקולן.
מעשהו של סמולס, כמו מעשים של עבדים אחרים, גרמו למהפך בדעת ההנהגה ופתחו פתח לגיוס אפרו-אמריקאים לצבא האיחוד.
ב-1862 נסעו סמולס והגנרל דוד האנטר לוושינגטון על מנת לשכנע את הנשיא לינקולן ואת מזכיר המלחמה, אדווין סטנטון לאפשר לשחורים להתגייס לצבא.
משימתם הוכתרה בהצלחה וסטנטון חתם על צו המאפשר לגייס 5,000 אפרו-אמריקאים לצבא האיחוד.
אפרו-אמריקאים אלו איישו את רגימנט המתנדבים הראשון של דרום קרוליינה.
סמולס עבד כאזרח עבור צי האיחוד עד מחצית 1863 ואז גויס לצבא האיחוד, היה הקברניט השחור הראשון בשורות צבא האיחוד, השתתף במספר קרבות חשובים והשתחרר במחצית 1865.
סמולס חזר לביתו, הקדיש 9 חודשים ללימוד קרוא וכתוב ורכש מבנה על מנת שישמש כבית ספר לילדים אמריקאים-אפריקאים.
ב-1868 העביר אנדרו ג'ונסון את התיקון ה-14, שקבע הרחבת אזרחות והצבעה לכל האמריקנים ללא הבדל גזע.
ב-1865 נבחר לבית הנבחרים של דרום קרולינה, שם שירת עד 1870 ואז נבחר לסנאט מדינת דרום קרוליינה.
בנוסף, קיבל דרגת מייג'ור גנרל במיליציה.
ב-1874, סמולס נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, שם כיהן בשנים 1875 עד 1879 וחזר לפעילות פוליטית בדרום קרוליינה.
לאחר פטירתו הונצח סמולס בדרכים רבות.
רוברט סנודגראס הוא כדורגלן עבר סקוטי ששיחק בעמדת הקיצוני.
סנודגראס נולד וגדל בעיר הבירה של סקוטלנד, גלאזגו, ומגיל צעיר הצטרף למועדון המקומי ליווינגסטון.
סנודגראס החל את קריירת הבוגרים שלו בליווינגסטון בה כבש 15 שערים ב-79 הופעות ליגה ומשך את עיניהם של מועדונים רבים באירופה בהם ברצלונה ובלקברן רוברס ממנה קיבל סנודגראס הצעה להצטרף לשורותיה אך העדיף להישאר בסקוטלנד.
סנודגראס, שחווה פציעה שגרמה לו לאבד את מקומו בליווינגסטון הושאל לעונה אחת לסטירלינג אלביון בה ערך 12 הופעות ליגה וכבש חמישה שערים עד שהתאושש מהפציעה שהשביתה אותו באופן סופי.
בקיץ 2008, עזב סנודגראס לראשונה את סקוטלנד כשהצטרף ללידס יונייטד מהפוטבול ליג הראשונה.
את הופעת הבכורה שלו במדי לידס ערך סנודגראס במשחק הראשון של העונה כשפתח בהרכב ואף בישל שער במשחק נגד סקאנת'ורפ יונייטד.
את שער הבכורה שלו במדי לידס כבש סנודגראס בניצחון 2–5 על צ'סטר סיטי.
לאחר תקופה קצרה הפך סנודגראס לשחקן הרכב קבוע בלידס והקיצוני הצעיר כבש ארבעה שערים בשבעה משחקים.
סנודגראס שיחק במשך ארבע שנים במדי לידס יונייטד בהן הפך לאחד השחקנים הבולטים והאוהבים בקבוצה.
ביולי 2012, עזב סנודגראס את לידס וחתם על חוזה לשלוש עונות בנוריץ' סיטי בעבור סכום העברה שלא פורסם.
את הופעת הבכורה שלו במדי נוריץ' ערך במשחק הראשון של העונה ב-18 באוגוסט 2012 בתבוסה 0–5 של נוריץ' לפולהאם.
שני משחקים לאחר מכן, ב-1 בספטמבר, כבש סנודגראס את שער הבכורה שלו במדי נוריץ' בתיקו 1-1 נגד טוטנהאם הוטספר.
את שערו השני במדי נוריץ' כבש סנודגראס בבעיטה חופשית במשחק נגד סאות'המפטון.
לאחר שסייע לנוריץ' לסיים את הפרמייר ליג באותה העונה במקום ה-11 בטבלה והפך לאחד השחקנים הבולטים בקבוצה, היה מועמד לתואר שחקן העונה של נוריץ' על ידי האוהדים ובסופו של דבר הגיע למקום השני.
ב-30 ביוני 2014, חתם סנודגראס לשלוש שנים בהאל סיטי ששילמה עבורו 6 מיליון ליש"ט.
את הופעת הבכורה שלו במדי האל ערך סנודגראס בחודש אוגוסט בניצחון 0–1 על קווינס פארק ריינג'רס.
סנודגראס שנפצע למספר חודשים קיבל הודעה כי יוכל לחזור לפעילות רק לקראת עונת 2014/15. בנובמבר 2015, חזר סנודגראס לראשונה לפעילות מאז הפציעה שהשביתה אותו לתקופה ארוכה כששיחק יחד עם הקבוצה עד גיל 21 של האל.
ב-1 בדצמבר חזר סנודגראס לסגל הקבוצה הבוגרת של האל כשעלה כמחליף במשחק נגד מנצ'סטר סיטי במסגרת גביע הליגה האנגלי.
בסיום עונת 2015/16, סייע סנודגראס להאל להעפיל בחזרה לפרמייר ליג אחרי שסיימה במקום השלישי בטבלת הפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
בינואר 2017 חתם בוסטהאם יונייטד.
ב-25 באוגוסט 2017 הושאל לאסטון וילה.
לאחר עונה מוצלחת בוילה, בצ'מפיונשיפ, חזר מההשאלה לווסטהאם ולפרמייר ליג.
ב-8 בינואר 2021 חתם סנודגראס בוסט ברומיץ' אלביון לעונה וחצי.
בפברואר 2022 חתם בלוטון טאון עד לסיום העונה.
בספטמבר 2022 חזר לסקוטלנד וחתם בהארט אוף מידלות'יאן.
סנודגראס שיחק בנבחרות הצעירים של סקוטלנד והחל משנת 2011 נמנה בסגל נבחרת סקוטלנד.
ב-9 בפברואר 2011 ערך את הופעתו הבכורה בנבחרת הבוגרת בניצחון 0–3 על
ב-11 באוגוסט 2011 כבש את שערו הראשון בניצחון 1–2 על במשחק ידידות.
ב-16 באוקטובר 2019 הודיע על פרישה מהנבחרת.
רוברט בנג'מין סילברס היה עיתונאי אמריקאי ששימש כעורכו של כתב העת "ניו יורק רוויו אוף בוקס" משנת 1963 עד 2017.
סילברס נולד למשפחה יהודית אמריקאית.
סביו היגרו לארצות הברית מרומניה ורוסיה.
הוא גדל בלונג איילנד, ניו יורק.
סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת שיקגו בשנת 1947, בהיותו בן 17, והחל ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל, אולם פרש מלימודיו לאחר זמן קצר.
בשנת 1952 נשלח על ידי צבא ארצות הברית לפריז ככתב צבאי.
בפריז סיים את לימודיו האקדמיים בסורבון ובמכון למדע המדינה.
השתתף ככותב ועורך בכתבי עת רבים לספרות ואמנות, בהם ההארפרז.
בשנת 1963 מונה לעורך ה"ניו יורק רוויו אוף בוקס", יחד עם ברברה אפסטין.
לאחר מותה בשנת 2006 נותר עורך יחיד.
כמו כן ערך ספרים בהוצאת הספרים של כתב העת.
סילברס נודע בכך שגייס לשורות כתב העת עורכים שהתבלטו מאוחר יותר בעיתונות, באקדמיה ובספרות.
הוא היה חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים והאקדמיה הבריטית.
זכה במספר פרסים ותוארי כבוד, בהם המדליה הלאומית למדעי הרוח ואות לגיון הכבוד הצרפתי.
רוברט סילברס מת בביתו במנהטן ב-20 במרץ 2017, בגיל 87, לאחר מחלה קצרה.
רוברט ג'פרי סטרנברג הוא פסיכולוג קוגניטיבי אמריקאי-יהודי, המכהן כפרופסור להתפתחות האדם באוניברסיטת קורנל.
סטרנברג נולד למשפחה יהודית בניו ג'רזי ומגיל צעיר סבל מחרדת בחינות, כאשר נבחן עם סטודנטים בגיל צעיר ממנו שיפר את הישגיו במבחן באופן משמעותי.
בעקבות זאת הגיע למסקנה שבחינות לבדן לא יכולות להיות מדד מדויק מספיק למדידה של אינטליגנציה, ידע ויכולת, והחליט ללמוד פסיכולוגיה ולחקור את הנושא.
סטרנברג למד לתואר ראשון באוניברסיטת ייל והתקשה בלימודיו בתחילה, אך בעקבות התמדה ומאמץ סיים אותו בהצטיינות, הוא המשיך בלימודיו האקדמיים באוניברסיטת סטנפורד שם סיים דוקטורט ב-1975.
בעבר כיהן כפרופסור לפסיכולוגיה וחינוך באוניברסיטת ייל, כדיקן הפקולטה למדעים ואמנויות באוניברסיטת טאפטס, וכראש מכללה ופרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטה באוקלהומה.
כמו כן שימש כנשיא איגוד הפסיכולוגים האמריקאי.
הוא מחזיק בשלושה עשר דוקטורטים של כבוד מאוניברסיטאות שונות ברחבי העולם.
סטרנברג חוקר תחומים רבים בפסיכולוגיה ופרסם מעל 1500 פרסומים (חלקם בשיתוף עם חוקרים אחרים).
הוא זכה בפרסים רבים על מחקריו, ביניהם פרס מאיגוד הפסיכולוגים האמריקאי - שקבע שהוא אחד ממאה הפסיכולוגים החשובים והמשפיעים ביותר במאה העשרים, ופרסים נוספים על מחקריו בתחום החינוך.
אחת מתרומותיו העיקריות לפסיכולוגיה המודרנית מובא בספרו "אינטליגנציה מצליחה" בו הוא בונה תאוריה חדשה המבוססת על התורה הטריארכית (משולשת) של האינטליגנציה.
תורה זו משתיתה את האינטליגנציה האנושית על שלושה יסודות: יסוד אנליטי (מסוגלות קוגניטיבית הנמדדת במבחנים המקובלים), יסוד יצירתי (יכולת הסתגלות ומציאת רעיונות חדשים) ויסוד פרקטי מעשי (יכולת לתפקד ביעילות בסיטואציות יומיומיות).
לפי גישתו של סטרנברג אינטליגנציה מצליחה היא זו העוזרת לאדם לבנות את עצמו לאור שלושה רכיבים אלו.
סטרנברג מאמין כי האינטליגנציה מתפתחת על ידי למידה ותרגול.
סטרנברג רואה ביצירתיות תוצאה של החלטה של אדם במצב נתון ולא אוסף של תכונות מולדות כפי שנהוג להגדיר בפסיכולוגיה.
ולכן הוא קובע שכל אדם יכול לבחור להיות יצירתי.
סטרנברג מונה 10 פעולות שונות על ידיהם אדם יכול לבחור בזה: להגדיר מחדש בעיות, לבקר את הרעיונות של עצמו, לשווק את הרעיון, לדעת שידע יכול לעזור או להפריע ליצירתיות, להתגבר על מכשולים, לקחת סיכונים מחושבים, להיות מוכן לצמוח ולשנות, להאמין בעצמו, יכולת לעמוד באי ודאות ולעשות דבר שאוהבים.
תפקיד המורים לטענתו חשוב ועליהם לעודד ולפתח את היצירתיות אצל התלמידים שלהם.
התאוריה של משטר עצמי - נפשי
סטרנברג פיתח את "תיאורית המשטר העצמי" בנוגע לסגנונות חשיבה.
לטענתו, צורות המשטר השונות בעולם הן השתקפויות של הצורות שבהן אנו שולטים בעצמנו.
הוא מדמה כל צורת משטר לסגנון חשיבה, ומפרט כך את סגנונות החשיבה השונים.
הטבלה מתארת את סגנונות החשיבה לפי סטרנברג:
לפי סטרנברג, כל אדם מחזיק במגוון סגנונות חשיבה, המשתנים בהקשרים שונים.
כל סגנון חשיבה מתאים לשיטת הוראה שונה, לאופן הערכה שונה ולהתייחסות שונה על ידי הדמות המחנכת.
סטרנברג פיתח מודל לתיאור האהבה בו הוא מניח שלאהבה ישנם שלושה מרכיבים: מרכיב רגשי - אינטימיות, מרכיב הנעתי - תשוקה ומרכיב הכרתי - מחויבות.
על יסוד שלושה מרכיבים אלו סטרנברג מחלק את האהבה לשמונה סוגים, כשבכל סוג ישנו מרכיב אחד או יותר.
לפי סטרנברג אהבה ממומשת וטובה נחשבת כאשר יש בקשר, בצורה משביעת רצון את כל שלושת המרכיבים: אינטימיות, מחויבות ותשוקה.
נשוי לקרין סטרנברג פסיכולוגית מגרמניה ולהם שלישייה של בן ושתי בנות.
נוסף לכך יש לו בן ובת מנישואיו הראשונים.
רוברט סטרנברג / אינטליגנציה מצליחה מעבר לIQ, מכון ברנקו-וייס, 1997
רוברט וילפרד לוויק סימפסון היה מלחין אנגלי ובמשך שנים רבות, מפיק ושדרן בשירות השידור הבריטי.
סימפסון נודע בעיקר במוזיקה התזמורתית והקאמרית שלו (בייחוד היצירות שנכתבו בצורות המפתח הקלאסיות: 11 סימפוניות ו־15 רביעיות מיתרים), וכן בכתביו על המוזיקה של בטהובן, ברוקנר, נילסן וסיבליוס.
הוא למד הלחנה אצל הרברט הוולס.
בשנת 1980 ייסדו אנשים פרטיים את "אגודת רוברט סימפסון", מחשש כי המוזיקה של סימפסון עלולה להישכח מלב ללא הצדקה.
היה זה מעשה יוצא דופן כשמדובר במלחין עכשווי חי ופעיל.
מטרת האגודה היא להפיץ את המוזיקה של סימפסון לקהל רחב יותר על ידי מימון הקלטות והופעות חיות של יצירותיו, הוצאת כתב־עת ופרסומים אחרים, ובניהול ארכיב של חומר הנוגע למלחין.
אביו, רוברט וארן סמפסון, היה צאצא של ג'יימס יאנג סימפסון, חלוץ ההרדמה לצורך ניתוח; אמו, הלנה הנדריקה גובארס, הייתה בתו של גריט גובארס, מייסד הזרוע הית של צבא הישע.
סימפסון למד בבית הספר וסטמינסטר.
הוא יועד לקריירה רפואית ולמד בלונדון במשך שנתיים לפני שהחליט סופית להיות למוזיקאי.
כמתנגד מטעמי מצפון במלחמת העולם השנייה, שירת ביחידת רפואה ניידת בתקופת הבליץ על לונדון, ובמקביל למד אצל הרברט הוולס.
הוולס שכנע אותו ללמוד לתואר ראשון במוזיקה באוניברסיטת דארהם, ובשנת 1952 קיבל תואר דוקטור למוזיקה באותה אוניברסיטה.
העבודה שהגיש לקבלת התואר הייתה הסימפוניה הראשונה שלו.
לאחר המלחמה הרבה סימפסון להרצות וייסד את האגודה לקונצרטים חקרניים (Exploratory Concerts Society); ב־1951 הצטרף לצוות המוזיקה של ה־BBC והיה לאחד ממפיקי המוזיקה הוכרים והמכובדים ביותר שלו.
הוא המשיך בעבודתו ב־BBC במשך קרוב לשלושים שנה.
סימפסון תמך בהתלהבות במוזיקה של האברגל בריאן, ובעידוד ה־BBC הפיק שידורים רבים שהציגו את יצירותיו של בריאן.
אלה כללו ב־1966 את הסימפוניה הראשונה "הגותית", בעלת ממדי הענק, של בריאן, בניצוח סר אדריאן בולט וב־1973 את הסימפוניה ה־28 בניצוח לאופולד סטוקובסקי, שהציג, בגיל 91, בביצוע בכורה, יצירה שנכתבה של ידי מלחין בן 91.
סימפסון נשא לאישה את בסי פרייזר בשנת 1946; היא מתה ב־1981 וכעבור שנה נשא סימפסון לאישה את אנג'לה מסגרייב, עמיתה שלו ב־BBC וקרובת משפחה של המלחינה תיאה מסגרייב.
בשלהי הקריירה שלו כמפיק ב־BBC, הסתכסך סימפסון לעיתים קרובות עם הנהלת הארגון.
בשנות ה־70 היה אחד מאלה שהחלו בהתקוממות (הכושלת) נגד הדו"ח "שידור בשנות השבעים" ותוכניתו ל"שידור גנרי" (כלומר, רשתות נפרדות למוזיקה קלה, מוזיקה קלאסית ושיח).
שותפים להתקוממות היו האנס קלר ודריק קוק.
עשור לאחר מכן התנגד סימפסון נמרצות לארגון מחדש לצורך חיסכון בעלויות, שבסופו של דבר היה כרוך בביטול העסקה של חמש מאחת־עשרה התזמורת של השירות.
במהלך שביתת המוזיקאים שנבעה מכך (שבעטיה התבטלו השבועות הראשונים של קונצרטי הטיילת בעונת 1980 של שירות השידור), בחר סימפסון להתעלם מתקנות סגל השירות ולדון בעניין עם עיתון ארצי; אז התפטר מן התאגיד, תוך שהוא מצהיר בפומבי על "התנוונות ערכים מסורתיים של ה־BBC במאבק לרייטינג".
האנס קלר תיאר בהמשך דברי ביקורת אלה כ"עובדה בת־אימות".
לו שמר סימפסון על שתיקה עוד חודשים אחדים, היה יכול לפרוש לגמלאות בשכר מלא, אבל להרגשתו, במעשה כזה היה מחלל את עקרונותיו.
מחמת התיעוב שחש כלפי אתוס בריטניה של מרגרט תאצ'ר, עבר בשנת 1985 לאירלנד, שם השתקע בטראלי ביי במחוז קרי.
ב־1991 עבר אירוע מוחי קשה במהלך מסע הרצאות באנגליה.
הפגיעה בתלמוס שלו גרמה לכאבים, שליוו אותו במשך שש שנות חייו הנותרות והגבילו את פעילותו.
הוא מת בטראלי בשנת 1997.
סימפסון גילה עניין רב גם באסטרונומיה (הוא היה חבר באגודה הבריטית לאסטרונומיה – שלא כרגיל כשמדובר בחובב – ועמית באגודה המלכותית לאסטרונומיה) ובפציפיזם, נושא שבא לביטוי במיוחד בשם רביעיית המיתרים העשירית שלו, "למען השלום".
הוא זכה באותות כבוד רבים, בהם מדליית הזהב ע"ש קרל נילסן לשנת 1956 (על ספרו "קרל נילסן, סימפוניות", שיצא לאור ב־1952) ומדליית הכבוד של אגודת ברוקנר באמריקה, 1962. הוא סירב להתמנות לקצין מסדר האימפריה הבריטית בשנת 1980.
כמי שהתמסר לחידוש המסורת הקלאסית של אדריכלות מוזיקלית דינמית, המיוסדת על כוח הכבידה של הטונאליות, כתב סימפסון מעט מאוד יצירות קטנות או מזדמנות והתמקד בסוגות רחבות יריעה.
הוא כתב 11 סימפוניות וכן קונצ'רטי לכינור, פסנתר, חליל צד וצ'לו.
הוא נטה להימנע ממוזיקה ווקאלית, אבל מכלול יצירותיו כולל שני מוטטים.
צורת הווריאציה הייתה חשובה לו, ונוסף לפרקי וריאציה על נושאים משלו חיבר וריאציות תזמורתיות על נושאים של נילסן ויוהאן סבסטיאן באך, כמו גם קובץ וריאציות לפסנתר על נושא פלינדרומי מאת היידן, שאליו חזר ברביעיית המיתרים התשיעית, רחבת ההיקף, שהיא סדרה של 32 וריאציות ופוגה על אותו נושא של היידן.
רביעיות המיתרים 4–6 יכולות להיחשב לווריאציות על תהליכי ההלחנה, ולאו דווקא על הנושאים, של שלוש רביעיות המיתרים 7–9, אופוס 59 של בטהובן, רביעיות רזומובסקי.
שני מאפיינים משמעותיים במכלול יצירתו של סימפסון הם יכולתו לכתוב יצירות ארוכות המבוססות כל־כולן על פעימת בסיס יחידה, כשהאות למקצבים מהירים או איטיים יותר הוא בערכי תווים קטנים או גדולים יותר, ויצירת מתח דינמי בין אמצעים טונאליים או מרווחים.
נאמר על רוברט סימפסון, שהוא כתב והשמיד ארבע סימפוניות (שאחת מהן השתמשה אפילו בנהלים סריאליים) לפני שפרסם את הסימפוניה הראשונה שלו.
הסימפוניות שיצאו לאור באופן רשמי הן:
הסימפוניה הראשונה (1951), עבודת דוקטורט לאוניברסיטת דארהם
הסימפוניה השנייה (1956–1955) הוקדשה לאנתוני ברנרד
הסימפוניה השלישית (1962) הוקדשה להאברגל בריאן
הסימפוניה הרביעית (1972–1970) הוזמנה על ידי תזמורת האלה
הסימפוניה החמישית (1972) הוקדשה לתזמורת הסימפונית של לונדון
הסימפוניה השישית (1977) הוקדשה לגינקולוג בעל השם יאן קרפט
הסימפוניה השביעית (1977) הוקדשה להאנס קלר ולאשתו האמנית מיליין גוסמן
הסימפוניה השמינית (1981) הוקדשה לצייר אנתוני דורל
הסימפוניה התשיעית (1987–1985) הוקדשה לאשתו, אנג'לה
הסימפוניה העשירית (1988) הוקדשה לוורנון הנדלי
הסימפוניה ה־11 (1990) הוקדשה למתיו טיילור
בין 1987 ל־1996 הקליט ורנון הנדלי את כל הסימפוניות פרט לאחת לחברת היפריון, עם התזמורת הפילהרמונית המלכותית (מספרים 1, 3, 5 ו־8) התזמורת הסימפונית של בורנמות' (2, 4 ו־9) והתזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול (6, 7 ו־10).
המחזור הושלם ב־2003 כשמספר 11 הוקלטה בניצוח מקבל ההקדשה, מתיו טיילור, על תזמורת סינפוניה של לונדון.
קונצ'רטו לכינור (1959): יצירה של כארבעים דקות, מוקדשת לכנר ארנסט אלמנט, נמשכה על ידי המלחין בשלהי חייו.
מתיו טיילור עיבד את היצירה במטרה להגשים את כוונותיו המקוריות של סימפסון, ששקל לעבד ולשפר את היצירה.
קונצ'רטו לפסנתר (1967): יצירה בפרק אחד, בת עשרים דקות, המתחלקת לקטעים אחדים ונכתבה לפסנתרן ג'ון אוגדון.
הקונצ'רטו הוא מיצירותיו רחבות־הלב והנגישות ביותר.
קונצ'רטו לחליל: יצירה בפרק אחד שאורכו עשרים וחמש דקות: (1989), נכתב בהזמנתה של החלילנית סוזאן מילאן והוקדש לה.
היצירה מבטאת רוגע בדומה לסימפוניה מספר 11.
קונצ'רטו לצ'לו (1991):יצירה בת פרק אחד בצורת וריאציות, שמשכה עשרים ושלוש דקות, נכתבה בהזמנתו של הצ'לן רפאל וולפיש והוקדשה לו.
היצירה מתחילה בתוקף רב ומסתיימת באווירה של חשאיות מהורהרת.
סימפסון חיבר 15 רביעיות מיתרים ממוספרות; רביעייה שקדמה לרצף זה נכתבה כחלק מן הקורס שלו באוניברסיטת דרהאם ועודנה קיימת שם.
הוא ראה את הרביעיות 1 עד 3 כיוצרות רצף טבעי, ואילו 4 עד 6 מהוות קבוצה נפרדת בעליל, המתייחסת לשלוש רביעיות של בטהובן, אם כי כולן ניתנות לביצוע כיצירות עצמאיות לחלוטין.
הפרק השני של מספר 8 נושא את השם Eretmapodites gilletti, והרביעייה מוקדת לשני אנשים, בהם מגלה היתוש שזה שמו המדעי; הרביעייה התשיעית, משנת 1982, היא בעלת פרק יחיד (אך בתת־חלוקה, עם קטע איטי וקטע קרשנדו), 32 וריאציות ופוגה פלינדרומיות על נושא מאת היידן; מספר 10 מכונה "לשלום".
בהערות לתוכנייה לרסיטל שכלל את רביעיות 1–3 בבניין המועצה לאמנויות של בריטניה הגדולה בלונדון ב־11 בפברואר 1955, כתב סימפסון, ש"אף כי הן לא תוכננו במודע כקבוצה, נראה שאף על פי כן הן יוצרות רצף טבעי".
במבנה ובטונאליות יש יסודות של סימטריה כוללת, המקיפה את שלוש היצירות.
לרביעייה שני פרקים, מהיר ואיטי; הפרק השני הוא סדרה של וריאציות על נושא פלינדרומי המוצג בוויולה.
מאבק כוחות מתרחש בין המרכזים הטונאליים המנוגדים של מי במול מז'ור ולה מז'ור: מי במול הוא המוקד של הפרק הראשון ומרחיק את התקפתו של לה מז'ור.
נושא הפרק השני מתחיל ומסתיים במי במול מז'ור עם שיא מרכזי בלה; הווריאציות חותרות להגיע ללה מז'ור, הסולם שבו מסתיימת היצירה.
ספיר הוא איש ממשל אמריקאי, שכיהן כמזכיר הצבא בפועל של ארצות הברית מינואר ועד אוגוסט 2017.
רוברט ספיר נולד בבסיס הצבאי פורט אורד שבקליפורניה.
אביו היה איש צבא ועקב כך ילדותו עברה עליו במקומות שונים ברחבי ארצות הברית.
הוא למד לתואר ראשון בחשבונאות באוניברסיטת נוטרדאם, לתואר שני במערכות מידע באוניברסיטת אינדיאנה ולתואר שני במשאבים לאומיים אסטרטגיים בקולג' התעשייתי של הכוחות המזוינים של האוניברסיטה לביטחון לאומי.
הוא התגייס לצבא ארצות הברית לאחר שהוכשר ב"גיס אימון קציני המילואים" (ROTC).
ספיר שירת 28 שנים בצבא ושימש בתפקיד מפקד גדוד בדיוויזיה המוטסת ה-82 וכקצין מטה בדרג מפקד בריגדה.
ב-2004, לאחר תום שירותו, מונה ספיר לנהל את השליטה הפיננסית לתקציב של 18.6 מיליארד דולר שנועדו למיזמי שיקום בעיראק.
לאחר מכן הוא שימש כמנהל ברשת החברות PricewaterhouseCoopers, שם הוא הוביל את העסקים הביטחוניים שלהם.
באוקטובר 2009 הוא מונה כסגן הראשי לעוזר למזכיר הצבא לניהול פיננסי ובקרה ובדצמבר 2014 הוא מונה כעוזר למזכיר הצבא לניהול פיננסי ובקרה.
בינואר 2017 נמנה ספיר על ששת בכירי הפנטגון היחידים שהתבקשו להישאר בתקופת המעבר לממשלו של הנשיא דונלד טראמפ.
בפברואר 2017, באומרו שקיים כבר מידע מספק, הכריז ספיר שחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית יקבל את הקמת צינור הנפט של דקוטה שיעבור מתחת לאגם אווהי.
הצינור, שחוצה את נהר מיזורי, יעבור ליד שמורת אינדיאנים והתקיימו כנגד בנייתו פעולות מחאה של שבט הסו ושבטים אחרים וכן של פעילי סביבה וקבוצות אזרחיות.
במהלך שלבי התכנון של המיזם, נתיב החצייה המוצע של הצינור הוסט מהנתיב העובר מצפון לביסמרק, דקוטה הצפונית בשל מחאות תושבי העיר.
נציגי החבר שבונה את הצינור טענו שהוא בטיחותי.
בהצהרתו אמר ספיר, "השלמנו את כל המשימות שפורטו במזכר של הנשיא מיום 24 בינואר 2017".
רוברט צ'נינג סימנז הבן היה סגן מנהל נאס"א, מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית ופרופסור במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).
רוברט סימנז נולד בסיילם, מסצ'וסטס לפאולין ורוברט סימנס האב.
סב-סבו היה הממציא אוטיס טאפטס .
הוא למד בבית הספר בלנוקס, מסצ'וסטס וב-1939 הוא סיים לימודי תואר בוגר במדעים בהנדסה באוניברסיטת הרווארד.
ב-1942 הוא סיים תואר מוסמך במדעים באווירונאוטיקה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס וב-1951 סיים שם תואר דוקטור למדעים במכשור.
בין השנים 1941–1955 החזיק סימנז במשרות הוראה וניהול מיזמים ב-MIT, ובתקופה זו הוא עבד על פתרון בעיות אווירונאטיות, כולל מכשור ושליטה על מטוסים וטילים.
בין שאר המשרות אותן הוא מילא ב-MIT היו מדריך (1945-1941), עוזר פרופסור (1950-1945) ופרופסור חבר (1955-1950) במחלקה להנדסת אווירונאוטיקה, מהנדס מיזם במעבדה למכשור, מהנדס ראשי במיזם מטאור ומנהל מעבדת בקרת הטיסה.
ב-1955 הצטרף סימנז ל-RCA כמנהל מעבדת מערכות מוטסות וכמהנדס המערכות הראשי של מחלקת המערכות המוטסות.
ב-1958 הוא היה למהנדס הראשי של חטיבת מערכות אלקטרוניות ובקרה לטילים באתר של RCA בברלינגטון, מסצ'סטס.
בין השנים 1948–1958 שימש סימנז כחבר בוועדות הטכניות של הוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה (NACA, קודמתה של נאס"א).
בשנים 1957–1959 הוא שירת כיועץ למועצה המייעצת המדעית של חיל האוויר של ארצות הברית, כחבר במועצה של NACA בשנים 1959–1962 וכיועץ שותף בשנים 1962–1967. בשנים 1966–1969 הוא היה נציג ארצות הברית בקבוצת הפיתוח והמחקר לחלל של נאט"ו.
ב-1960 הצטרף סימנז לנאס"א כמנהל שותף.
ב-1965 הוא היה לסגן מנהל הסוכנות והחזיק בתחומי אחריות ניהוליים רבים, הן בתפקיד זה והן כאשר שימש כמנהל נאס"א בפועל.
במהלך שנותיו בנאס"א הוא עבד בשיתוף פעולה הדוק עם מחלקת ההגנה בתוכניות מחקר והנדסה ושימש כיושב ראש משותף של מועצת התיאום לאסטרונאוטיקה.
באמצעות שיתוף פעולה זה שותפה נאס"א בהתפתחויות צבאיות ובצרכים הטכניים של מחלקת ההגנה וסימונז היה מסוגל לייעץ על פעילויות נאס"א שהיו להן השלכות לביטחון הלאומי.
בינואר 1968 התפטר סימנז מנאס"א כדי להיות מרצה אורח ב-MIT.
במהלך תקופה זו ב-MIT הוא גם היה יועץ למנהל נאס"א.
ב-1969 מונה סימנז כמזכיר חיל האוויר של ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן עד 1973. לאחר מכן, ועד דצמבר 1974 הוא היה נשיא האקדמיה הלאומית להנדסה ולאחר מכן הוא היה למנהל הראשון של המנהל המחקר והפיתוח לאנרגיה.
ב-1977 הוא שב ל-MIT וב-1978 הוא היה לדקאן בית הספר להנדסה.
ב-1981 הוא היה ליושב ראש מועצת הנאמנים של Aerospace Corporation.
ב-1942 נשא סימנז לאישה את יוג'ינה מריל ולשניים נולדו שלושה בנים ושתי בנות.
במהלך הקריירה שלו הוענקו לו תוארי דוקטור לשם כבוד מקולג' רולינס ב-1962, מאוניברסיטת ניו יורק ב-1967, מאקדמיית נוריץ' ב-1971, מאוניברסיטת נוטרדאם ב-1974 ומהמכון הפוליטכני רנסלר ב-1974.
ב-2001 קרא הארגון Sea Education Association על שמו של סימנז את אחת מספינותיו.
סימנס היה בעבר יושב ראש הארגון וחבר בחבר הנאמנים שלו.
במיני סדרה "מכדור הארץ אל הירח" (From the Earth to the Moon) ששודרה ב-1998 על ידי רשת HBO, גילם את דמותו של סימנז השחקן דן פלורק.
הראיון הטלוויזיוני האחרון של סימנז היה בפרק בסדרה Moon Machines של ערוץ דיסקברי בנוגע למערכות הניווט והנחיה של חלליות תוכנית אפולו.
הראיון הוקלט בסתיו 2007 ושודר זמן קצר לאחר מותו.
רוברט סימנז נפטר ב-28 ביוני 2008 בבוורלי, מסצ'וסטס, בגיל 89.
רוברט סלמון היה אמן ימי, שפעל באנגליה ובאמריקה כאחד.
סלמון השלים כמעט 1,000 ציורים, כולם מציגים סצנות ימיות או נופי ים.
הוא נחשב כאבי הלומיניזם האמריקני.
סלמון נולד בווייטהבן, קמברלנד, אנגליה באוקטובר או בנובמבר 1775 כרוברט סלומון; הוא הוטבל ב-5 בנובמבר 1775. אביו, פרנסיס סלומון, היה צורף.
סלמון הצעיר חקר בבירור את עבודתם של ציירי הים ההולנדים של המאה ה -17, את הציירים האיטלקיים ואת עבודתו של קלוד לוריין, אך מעט מאוד ידוע על הכשרתו המוקדמת.
העבודות המוקדמות ביותר שלו, הם משנת 1800; העבודה הראשונה שהציג באקדמיה המלכותית הייתה בשנת 1802.
סלמון התיישב בעיר הנמל ליברפול בשנת 1806 ושינה את שמו מסלומון לסלמון.
רבים מציוריו הימיים מהתקופה המוקדמת שרדו, ושוכנים במוזיאון הימי הלאומי בלונדון.
ציורי הספינה שלו מעידים שהייתה לו היכרות עם ספינות מפרש וידע טוב כיצד הן פועלות.
ציורים אלה נוטים לעקוב אחר התרגול המסורתי שלו להראות את אותה ספינה לפחות בשתי תנוחות על אותו בד.
באפריל 1811 עבר מאזור ליברפול לגרינוק, סקוטלנד ואז חזרה לליברפול באוקטובר 1822. בשנת 1826 חזר לגרינוק, ואז עזב ללונדון בשנת 1827. זמן קצר לאחר מכן נסע לסאות'המפטון וליברפול.
יחד עם אמנים צעירים רבים אחרים, האמין סלמון כי עתידו האמנותי טמון בארצות הברית.
לפני עזיבתו בשנת 1828, צייר האמן את הדיוקן של ג'ון פול ג'ונס, יצירה שהייתה חלק מהאתוס הרומנטי של זמנו.
הוא הניח שדמותו של פול ג'ונס תיצור קשר עם הצופים באמריקה.
הוא לא יכול היה לדעת, כי זכרו של ג'ון פול ג'ונס, הגיבור הימי הגדול ביותר של אמריקה יעלם למעשה בזיכרון הקולקטיבי האמריקאי לפני השלמת הציור.
בשנת 1828 עזב סלמון את אירופה לארצות הברית בספינת מטען "ניו יורק", והגיע ביום השנה החדשה, 1829 ונשאר עד 1840. הוא התגורר בבקתה קטנה ברציף הרכבת המשקיף על נמל בוסטון.
שם התמזל מזלו כצייר, וקיבל עבודות רבות לצייר דיוקנאות של ספינות.
במהלך צמיחתו של נמל בוסטון במחצית הראשונה של המאה, סלמון צייר בין 300–400 ציורים של הנמל, בסגנון ציור הז'אנר ההולנדי של המאה ה-17. הוא נחשב לאדם תמהוני, בודד.
סלמון הפך במהרה לאחד מציירי הנוף הבולטים בבוסטון.
במהלך השנים שלאחר מכן, הוא חילק את זמנו בין ציור לעבודה בסטודיו הליטוגרפי של ויליאם ס.
פנדלטון, שם הוא פגש בויליאם ברדפורד ובפיץ' הנרי ליין.
הקשר הזה בין ליין לסלמון היה חשוב מאוד לליין, כפי שהתברר בתצוגותיו הימיות.
במהלך חייו, עבודתו של סלמון הייתה פופולרית מאוד, והיא נאספה על ידי בוסטונאים סמואל קאבוט, רוברט בנט פורבס ואחרים.
סלמון עזב את בוסטון בשנת 1842 ובמשך שנים רבות האמינו שמת זמן קצר לאחר שעזב את המקום.
במקום זאת הוא חזר לאירופה ונסע לאיטליה.
מספר תצוגות איטלקיות המיוחסות לו שרדו, האחרונה בהן מתוארכת 1845, שנת עבודתו האחרונה המתועדת.
התאריך בפועל למותו נותר לא ברור.
רוברט סקוט לאודר היה אמן סקוטי, שתיאר את עצמו כ"צייר היסטורי".
לאודר נולד בסילברמילס, אדינבורו, בנם השלישי של הלן טייט וג'ון לאודר מסילברמילס, נבחר ציבור באדינבורו ובעל בית מלאכה לעורות.
לאחר שלמד בתיכון נסע ללונדון, שם עסק אחיו הבכור ויליאם (סבה של הציירת מייבל פרייד, אשתו של הצייר ויליאם ניקולסון) בעסק המשפחתי.
הוא שב לאדינבורו בערך בשנת 1826 ונבחר לאחד החברים המקוריים של האקדמיה הסקוטית המלכותית בשנת 1830. בשלב זה לאודר התגורר עם אחיו ויליאם לאודר בחלק החדש של אדינבורו.
ב-9 בספטמבר 1833 התחתן בכנסיית סנט קוטברט באדינבורו עם איזבלה רמזי תומסון והם נסעו לאירופה, בליווי אחיו, האמן הצעיר ג'יימס אקפורד לאודר.
רוברט למד כמה שנים ברומא, פירנצה, בולוניה, ונציה ומינכן.
לאודר חזר ללונדון בשנת 1838 ושם התגורר מספר שנים, שם הוטבלו שלושת ילדיו - איזבלה, ג'ון ורוברט - בכנסיית סנט תומאס, סאות'ווארק, בשנת 1840, 1841 ו-1844 בהתאמה.
בעודו בלונדון הוא הציג באקדמיה המלכותית והתחרה בתחרות קישוט אולם ווסטמינסטר בשנת 1847. הוא שלח את הציור "המשיח הולך על המים", שנרכש לאחר מכן על ידי ליידי אנג'לה בורד-קוטס, הברונית הראשונה בורד-קוטס.
בהמשך הוא שב לאדינבורו בשנת 1849, שם למדו באקדמיה שני בניו – רוברט סקוט לאודר (יליד 1844), שהפך לרופא, וג'ון תומסון לאודר (1841–1865).
הרומנים של סר וולטר סקוט סיפקו לו נושאים לרבים מציוריו ההיסטוריים המצליחים ביותר.
בערך בשנת 1860 הוא לקה בשבץ מוחי ולא צייר לאחר 1861.
הוא מת באדינבורו ב-21 באפריל 1869.
הוא קבור בבית הקברות ווריסטון באדינבורו, מתחת לאבן גדולה ובהירה של אבן חול עם שיש סיציליאני לבן, מגולף על ידי ג'ון האצ'יסון.
אחיו הצעיר, ג'יימס אקפורד לאודר קבור אתו.
אדגר אלגרנון רוברט גסקוין-ססיל היה עורך דין, פוליטיקאי ודיפלומט בריטי.
אחד מאדריכלי ארגון חבר הלאומים.
זוכה פרס נובל לשלום לשנת 1937. חבר שני בתי הפרלמנט הבריטי לשנים רבות.
היה חבר במסדרים רבים, ובהם המועצה המלכותית ומסדר עמיתי הכבוד.
רוברט ססיל נולד במרילבון, הסיטי של וסטמינסטר שבלונדון ב-14 בספטמבר 1864. אביו, רוברט גסקוין ססיל היה ראש ממשלת הממלכה המאוחדת.
ססיל למד חלק מצעירותו בבית וחלק מן הזמן באיטון קולג'.
לאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת אוקספורד.
בשנים 1886–1888 כיהן בתפקיד פוליטי ראשון – מזכירו של אביו.
ססיל התחתן בשנת 1889. בשנים 1887–1906 עסק ססיל במשפט אזרחי, כולל עבודות הנוגעות לשלטון ולפרלמנט הבריטי.
ב-15 ביוני 1899 הוא מונה ליועץ למלכה ויקטוריה.
בשנת 1910 מונה לחבר המועצה הכללית של לשכת עורכי הדין.
בשנת 1906 נבחר ססיל לראשונה לבית הנבחרים הבריטי מטעם אחד ממחוזות הבחירה בלונדון מטעם המפלגה השמרנית.
בשנת 1910 לא נבחר שנית לפרלמנט אך נבחר בשנת 1911. במהלך מלחמת העולם הראשונה היה ססיל מבוגר מדי עבור גיוס לצבא, אך הוא בחר לעבוד עבור הצלב האדום.
בשנת 1915 החל ססיל לכהן כמזכיר הפרלמנטרי לענייני חוץ תחת ראשי הממשלה הרברט הנרי אסקווית' ודייוויד לויד ג'ורג'.
הוא כיהן בתפקיד זה עד שנת 1919. במסגרת תפקיד זה, ססיל ניסה להביא ללחץ כלכלי ומסחרי על מעצמות המרכז.
עוד בספטמבר 1916 הגה ססיל רעיון שבהמשך יהפוך לארגון חבר הלאומים.
ססיל טען כי יישוב סכסוכים דיפלומטי הוא זה שיבטיח שלום, ולא הרס המיליטריזם הגרמני או הסדר המבוסס על הגדרה עצמית לטענתו.
בנובמבר 1917 ססיל פנה לשר החוץ ארתור ג'יימס בלפור על מנת שייבחן את העניין.
בינואר 1918 בלפור החליט להקים ועדה שאכן תבצע זאת.
מסקנות הוועדה הוגשו לנשיא ארצות הברית וודרו וילסון במאי של אותה השנה.
באוקטובר החל ססיל לפרסם מתווים קונקרטיים עבור הארגון שהחל לרקום עור וגידים.
בשבועות שלאחר מכן ססיל מונה לאחראי על חבר הלאומים מטעם משרד החוץ הבריטי.
בתקופה זו הביע ססיל התנגדות מסוימת לחוזה ורסאי לאור הסנקציות הרבות שהוטלו על גרמניה.
ססיל היה דובר אספרנטו, ובשנת 1921 הצהיר כי הוא תומך באימוץ שפה זו על ידי חבר הלאומים.
במהלך השנים 1923–1927 היה ססיל הממונה על הפעילות הבריטית בחבר הלאומים.
בשנת 1923 הוא קיים סיור בן חמישה שבועות בארצות הברית על מנת להסביר ולשווק את הארגון.
בשנים 1920–1922 הוא ייצג את השלטון הבריטי בדרום אפריקה בארגון.
בתקופה זו ססיל גם התנגד רבות לממשלתו של לויד ג'ורג' וניסה להפילה באמצעות כוחות פוליטיים אנטי-סוציאליסטיים ובשביל להעלות לשלטון את אדוארד גריי.
בשנת 1921 עזב ססיל את המפלגה השמרנית והתייאש מן הניסיון להקים מפלגת מרכז חדשה בראשות גריי, לאחר שהשני לא רצה להתמנות לראשות הממשלה.
בשנת 1923 מונה ססיל לבית הלורדים ובשנה שלאחר מכן הוא מונה לצ'נסלור של דוכסות לנקסטר.
באותן השנים ססיל החל להיות מודאג מהקשיים שעלו בעקבות התפתחות המכוניות.
בשנת 1929 מונה ססיל לנשיא ארגון הולכי הרגל.
במהלך פעילותו בחבר הלאומים, ניסה ססיל לקדם פירוק מנשק, מדיניות שבוקרה רבות עם הפלישה היפנית למנצ'וריה בשנת 1931 ועלייתו של אדולף היטלר לשלטון בגרמניה הנאצית בינואר 1933. ביקורת זו לא שינתה את דעתו של ססיל, והוא המשיך לקדם את פירוק אירופה מנשק.
החל משנת 1935 ססיל החל לראות את הנסיגה בתמיכת השלטון הבריטי בחבר הלאומים, וביקר את הממשלה שמפרקת את הארגון לטענתו.
בשנת 1946 היה ממפרקי חבר הלאומים באופן רשמי ותמך בהקמת האומות המאוחדות.
במהלך חייו הוענקו לו תארים לשם כבוד ממוסדות אקדמיים רבים, ובהם אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת ליברפול, אוניברסיטת אוקספורד, אוניברסיטת קיימברידג', אוניברסיטת אדינבורו, אוניברסיטת ויקטוריה של מנצ'סטר, אוניברסיטת סנט אנדרוז, אוניברסיטת פרינסטון ואוניברסיטת אברדין.
ססיל נפטר ב-24 בנובמבר 1958 במחוז מזרח סאסקס שבאנגליה, ללא ילדים.
רוברט סלדון דנקנסון היה צייר נוף אמריקאי מהמאה ה-19 ממוצא אפרו-אמריקאי.
בהשראת אמני נוף אמריקאים מפורסמים כמו תומאס קול נחשב לדור שני של אסכולת נהר הדסון.
דנקנסון נחשב לאמן האפרו-אמריקני הראשון שהתפרסם בעולם.
רוברט סלדון דנקנסון נולד בפייט, ניו יורק, בשנת 1821. דנקנסון היה אחד מחמשת בניהם של ג'ון דין דנקנסון (1777 - 1851 בערך), סוחר אפרו-אמריקאי חופשי, ולוסי ניקלס (1782 - 1854 בערך).
לעיתים קרובות מצוטט כי אביו של רוברט היה סקוטי-קנדי.
אבל כל הראיות מצביעות על כך שרוברט סלדון הוא צאצא של עבדים משוחררים מווירג'יניה.
אביו של ג'ון דין, צ'ארלס דנקנסון, היה עבד לשעבר מווירג'יניה ששוחרר משעבוד על ידי בעליו.
צ'ארלס קיבל זכויות מיוחדות, כולל החופש והזדמנות ללמוד מקצוע, מכיוון שהוא היה ככל הנראה בנו הלא חוקי של בעליו.
לאחר שחרורו, צ'ארלס ובנו ג'ון דין חיו בווירג'יניה.
עם זאת, בסוף המאה השמונה עשרה, ההתנגדות הלבנה כלפי גברים שחורים חופשיים גדלה בדרום.
בתגובה עברו צ'ארלס, בנו ג'ון דין ואשתו לוסי ניקלס, כמו רבים מהעבדים החופשיים, צפונה.
משפחת דנקנסון התיישבה בפייט, ניו יורק, שם נולד רוברט סלדון.
הידע של צ'ארלס בנגרות ובקישוט בתים הועבר לבנו ג'ון דין ולנכדיו.
ידע זה יאפשר מאוחר יותר לרוברט סלדון דנקנסון להתפתח מבעל מלאכה לאמן.
בשנת 1828 עברה המשפחה למונרו, מישיגן, לאחר מותו של צ'ארלס.
במונרו, ג'ון דין הצליח בעבודה כצייר בית ונגר.
הצלחה אפשרה לו לפרנס את משפחתו ולחנך את ילדיו.
במהלך ילדותם, רוברט וארבעת אחיו למדו בחניכות משפחתית ציור ונגרות בתים.
בעוד שאחיו של רוברט זכו להצלחה צנועה כצייר בית, רוברט התגלה כמי שהכי מוכשר מבין אחיו.
בשנת 1838 הקים רוברט עסק של ציור עם השותף ג'ון גמבלין.
רוברט ושותפו פרסמו לעיתים קרובות את שירותיהם בפרסומים מקומיים, כמו "מונרו גאזט".
עם זאת, בשנת 1839, רוברט עזב את העסק במטרה להמשיך לעבוד כצייר פורטרטים.
בשנת 1840 עזב דנקנסון בן התשע עשרה את מונרו ועבר למאונט פלזנט, אוהיו, עיירה שמצפון לסינסינטי כדי להתחיל את דרכו באמנויות.
במקום מגוריו הייתה אוכלוסייה שחורה משמעותית.
סינסינטי הייתה עיר בצמיחה מהירה - אוכלוסיית העיר גדלה מ-43,000 ל-115,000 בין 1840 ל־1850. סינסינטי משכה אליה עבדים משוחררים.
בעיר הייתה את אחת הקהילות האפרו-אמריקאיות הגדולות בארצות הברית.
עם הגעתו של דנקנסון, האוכלוסייה האפרו-אמריקאית בעיר הייתה כ-3,000 נפש.
בשנת 1870 היו בעיר 5,900 תושבים אפרו-אמריקאים, עם אוכלוסייה כוללת של 216,000.
דנקנסון נמשך בעיקר לסינסינטי בזכות קהילת האמנויות החזקה שלה.
במאה ה-19 כינו את סינסינטי כ"אתונה של המערב".
היא כונתה גם "האמפוריום של המערב" על ידי האוכלוסייה השחורה החופשית שלה שהייתה להם גישה הרבה יותר גדולה להזדמנויות להתקדם שם מאשר בחלקים אחרים של אמריקה.
לדנקנסון לא הייתה שום השכלה פורמלית באמנות, ולכן נאלץ ללמד את עצמו על ידי העתקת הדפסים, העתקת תחריטים של יצירות אירופאיות, רישומים מהטבע וציור דיוקנאות.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 עבד דנקנסון בעיקר כצייר פורטרטים נודד, כמו אמנים אפרו-אמריקאים רבים באותה תקופה, שנסע בין סינסינטי, דטרויט ומונרו, מישיגן.
יצירתו המתוארכת הראשונה היא משנת 1841 - דיוקן האם והבת.
עבודה זו דומה לסגנונם של ציירים רבים בני זמנו, המדגימה את חוויית הלמידה של דנקנסון על ידי העתקת עבודות של אחרים.
בשנת 1842 היו לדנקנסון שלושה דיוקנאות שהתקבלו לתערוכה השנייה של האקדמיה לאמנויות בסינסינטי.
בעוד עבודתו של דנקנסון התקבלה לתערוכה, סביר להניח שדנקנסון לא הורשה ללמוד שיעורי אמנות באקדמיה בגלל גזעו.
תערוכה זו שימשה כהופעת בכורה שלו בעולם האמנות, אך איש מבני משפחתו של דנקנסון לא הורשה להיכנס לתערוכה בגלל גזעם.
אמו, אף שלא הצליחה להיכנס לתערוכה, אמרה "אני יודעת איך הם נראים ...
אף שדנקנסון התקדם כאמן, היעדר הזמנות לעבודתו, דחף אותו להסתובב ולעבוד כצייר פורטרטים נודד החל משנת 1845, והוא בילה את רוב זמנו בדטרויט.
בהיותו בדטרויט עבד דנקנסון בעיקר כצייר פורטרטים והתקבל היטב על ידי העיתונות המקומית.
דנקנסון קיבל הזמנות לציור דיוקנאות ממשפחת ברתלט, משפחה מפורסמת בדטרויט.
עם זאת, דנקנסון התעניין יותר במסורת ציור הז'אנר.
הוא נחשף לראשונה לציור הז'אנר באמצעות עבודתו של האמן הסינסינטי השני ג'יימס בירד.
דנקנסון חזר לסינסינטי בשנת 1846, בשאיפה להרחיב את הרפרטואר שלו.
אלן אדסון היה בין תלמידיו.
ציור נוף היה ז'אנר חשוב במיוחד משנות ה-1830 ועד המאה העשרים.
אמנים כמו תומאס קול וחברים אחרים מאסכולת נהר ההדסון השתמשו בטבע כדי להעביר רעיונות על אמריקה והאידיאלים שלה.
לאחר חזרה לסינסינטי הוא קיבל הזמנה לציור נוף אגם סופריור מצ'ארלס אייברי, בשנת 1848. ציור זה חיזק את הקריירה שלו כצייר נוף, וביסס אותו בתוך רשת של פטרונים שתמכו בו ברוב הקריירה שלו.
יחד עם שני אמנים אחרים מסינסינטי, יצאו לסדרת מסעות רישום ברחבי הארץ כדי לספק להם את החומר וההשראה הדרושים להמשך עבודתם בסינסינטי.
לאחר סיום סיורי הרישום התמקד דנקנסון בעמק נהר אוהיו בתחילת 1850. דנקנסון השתדל להפוך את עבודותיו הטופוגרפיות לנופים רומנטיים עם רמיזות ספרותיות על מנת להשיג זאת, הוא פנה לתומאס קול והעתיק רבות מתמונותיו.
בשנת 1853 יצא דנקנסון ל"סיור הגדול "המסורתי באירופה, שחשף אותו לעולם האמנות וסיפק השראה לרבות מעבודות הנוף העתידיות שלו.
בשנת 1859, דנקנסון סיים את ציורו נוף עם קשת, שכאשר הוצג כ"אחד התמונות היפות ביותר שצוירו בצד זה של הרי אלגני".
בשנת 1861 יצר דנקנסון את יצירתו המפורסמת ביותר: "ארץ אוכלי הלוטוס".
ציור זה היה יצירתו המוערכת ביותר של דנקנסון.
רבים מציוריו של דנקנסון, הושפעו מיצירות של משוררים רומנטיים בריטיים וכללו נושאים מיתיים.
משיכה זו לשירה ולרומנים אירופיים פותחה באמצעות טיולים רבים שדנקנסון עשה באירופה במשך תקופה של 20 שנה.
טיולים אלה מומנו על ידי פטרוניו רובם מסינסינטי כמו ניקולס לונגוורת' והליגה המקומית נגד העבדות.
ההזדמנויות שניתנו באירופה העניקו לדנקנסון את היכולת ללמוד את עבודותיהם של המאסטרים הישנים תוך כדי חקר הנופים ההיסטוריים של הכפר האירופי.
שתיים מהיצירות דנקנסון לאירופה היו נוף איטלקי ונוף איטלקי עם חורבות.
במהלך הקריירה שלו עבודותיו של דנקנסון תמיד נטו לפסטורליות, ועבודותיו המאוחרות המשיכו להראות את אהבתו לציור הנוף והדגישו את הרוגע והשלווה.
בשנים האחרונות לחייו, דנקנסון פיתח דמנציה, אולי מהרעלת עופרת.
הדמנציה, ואולי גם הסכיזופרניה, גרמה לדנקנסון לפעול באופן בלתי צפוי וללא סדר.
בעוד דנקנסון המשיך ליצור יצירות אמנות, התנהגותו ובריאותו הגופנית הדאיגו את פטרוניו.
בשנת 1872 סבל דנקנסון מהתקף בעת שהכין תערוכה בדטרויט, מה שהוביל בסופו של דבר למותו.
דנקנסון נפטר ב־21 בדצמבר 1872 הוא היה בן 51. הוא נקבר בבית העלמין וודלנד במונרו, מישיגן.
רוברט סלדון דנקנסון היה אחד מציירי הנוף האפרו-אמריקאים המעטים במאה התשע עשרה, והוא השיג רמות הצלחה שלא היו ידועות לבני דורו.
בשנות ה-1860 הוכרז דנקנסון כ"צייר הנוף הגדול ביותר במערב" על ידי העיתונות האמריקאית היסטוריון האמנות ג'וזף ד.
קטנר טוען כי תרומתו הגדולה ביותר של דנקנסון לאמנות הייתה "חזונו הציורי-פסטורלי המובהק של ציור נוף עם רמיזות לספרות רומנטית פופולרית."
דנקנסון נשכח במידה רבה בתולדות האמנות האמריקאית עד אשר עבודתו התגלתה מחדש בשנות החמישים והשישים.
המחלוקת ההיסטורית האמנותית העיקרית סביב דנקנסון היא האם הוא ייצג סוגיות גזעיות באמנותו או לא.
יש היסטוריונים של אמנות, כמו קטנר, שמתארים כי ישנם פרטים משמעותיים גזעיים, בעוד שאחרים, כמו וונדריס, רואים בנופים שלו "נטולי גזע".
מאז 1986, מוזיאון טאפט לאמנות בסינסינטי, אוהיו, מקיים תוכנית לאמנים אפרו-אמריקאים עכשוויים לכבוד דנקנסון.
רוברט סקוב (בדנית: Robert Skov; נולד ב-20 במאי 1996) הוא כדורגלן דני המשחק בעמדת הקיצוני הימני באוניון ברלין ונבחרת דנמרק.
סקוב התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של סילקבור.
ב-16 במאי 2013 סקוב ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 1-1 נגד מיטיולן, 4 ימים לפני שמלאו לו 17 שנים.
ב-19 באוקטובר 2014 סקוב הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–2, גם אז נגד מיטיולן בדקה ה-95 של המשחק.
בעונת סקוב כבש 10 שערים שעזרו לקבוצתו להישאר בליגה.
קופנהגן תמורת כ-7.5 מיליון קרונה דנית.
ב-10 בפברואר 2018 סקוב ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–5 נגד ראנס.
ב-25 בפברואר סקוב הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–1 נגד אודנסה.
ב-2 בדצמבר, סקוב הבקיע שלושער בניצחון 1–6 נגד הורסנס.
בסיום עונת , סקוב כבש 29 שערים ובכך שבר את שיא הכיבושים לעונה אחת בליגת העל הדנית.
ביולי סקוב חתם בהופנהיים מהבונדסליגה תמורת 10 מיליון אירו.
ב-1 בנובמבר סקוב הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–3 נגד פאדרבורן 07. סקוב שיחק בהצלחה בהופנהיים במשך חמש עונות.
במהלך עונת 2023/24 הצהיר סקוב כי בסיום חוזהו בתום העונה, הוא יעזוב את המועדון.
ב-4 בספטמבר 2024 חתם באוניון ברלין.
ביולי סקוב נכלל בסגל הנבחרת לקראת אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו, בה רשם 4 הופעות.
ב-10 ביוני 2019, סקוב ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת במשחק נגד .
ב-5 בספטמבר סקוב הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–6 נגד .
סקוב נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2020 בו הגיעה דנמרק לחצי הגמר, הישג השיא שלה מאז הזכייה בשנת 1992.
מלך השערים בליגת העל הדנית: (29 שערים)