tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאז חזרתו זכתה אייאקס בארבע אליפויות רצופות, בעונות , , ו-.
בעונת 2012/2013 נבחר לשחקן העונה של אייאקס ובעונת 2013/2014 זכה בפרס כדורגלן השנה בהולנד.
ב-30 באוגוסט 2014, הושג סיכום רשמי בין אייאקס למנצ'סטר יונייטד על מעברו של בלינד למועדון האנגלי תמורת 14 מיליון ליש"ט.
ב-1 בספטמבר, חתם באופן רשמי ביונייטד לארבע עונות.
ב-14 בספטמבר ערך בלינד את הופעת הבכורה שלו במדי יונייטד, בניצחון קבוצתו 0–4 על קווינס פארק ריינג'רס במסגרת המחזור הרביעי בפרמייר ליג.
ב-20 באוקטובר הוא כבש את שער הבכורה שלו, בתיקו 2-2 מול וסט ברומיץ'.
בלינד פתח בהרכב קבוצתו לגמר הליגה האירופית 2017, בו פתח בהרכב מול קבוצתו לשעבר אייאקס.
מנצ'סטר ניצחה 0–2 במשחק, וזכתה בתואר.
ב-17 ביולי 2018 חזר לאייאקס אמסטרדם וחתם לארבע שנים.
ב-27 בדצמבר 2022 שוחרר מהקבוצה והפך שחקן חופשי.
ב-5 בינואר 2023 חתם בבאיירן מינכן עד לסיום העונה.
ב-7 ביולי 2023 חתם לשנתיים בג'ירונה.
בלינד שיחק בכל הנבחרות הצעירות של הולנד מהנבחרת עד גיל 14 ועד לנבחרת עד גיל 21. על אף ששותף בכמה ממשחקי מוקדמות אליפות אירופה עד גיל 21, הוא לא נכלל בסגל הנבחרת בטורניר שנערך בדנמרק ב-2011. בשנת 2013 הוא כן שיחק באליפות שהתקיימה בישראל, בה הגיעה הולנד לחצי הגמר.
עוד קודם לכן, בפברואר 2013, זומן לנבחרת הבוגרת על ידי לואי ואן חאל, ושותף במספר משחקי ידידות ומשחקי מוקדמות מונדיאל 2014. הוא נמנה עם סגל הנבחרת גם לטורניר עצמו שנערך בברזיל.
במשחקה הראשון של נבחרתו במונדיאל, ניצחון 1–5 על מחזיקת התואר , בישל בלינד שני שערים ובמשחק הבא, ניצחון 2–3 על תרם בישול נוסף.
במשחק על המקום השלישי מול ברזיל כבש בלינד את שער הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת, במשחק שנגמר בניצחון 0–3.
נכלל בסגל נבחרת הולנד בטורניר מונדיאל 2022.
דייל אדם דיי הבן הוא סופר, שחקן ויועץ טכני-צבאי לקולנוע אמריקאי.
דיי נולד וגדל בקייפ ג'יררדו, מיזורי.
בשנת 1964 התגייס דיי לחיל הנחתים.
הוא עבר הכשרה כלוחם בחיל הרגלים ולחם במלחמת וייטנאם.
בשל כישוריו הבולטים בכתיבה סווג מקצועו הצבאי מחדש והוא הוסב לכתב צבאי, אולם התעקש לקחת חלק בלחימה ולחם בין היתר בקרבות הבלימה במתקפת הטט.
במהלך המלחמה עוטר דיי בכוכב הארד ובשלושה עיטורי לב הארגמן.
לאחר 13 שנות שירות כחוגר, והוא כבר רב-סמל, הוסמך דיי לקצונה.
הוא הוצב בביירות ושב לארצות הברית זמן קצר לפני ההתקפה על בסיס הנחתים בעיר.
דיי פרש מן החיל בשנת 1984 בדרגת קפטן.
לאחר פרישתו הפך לסופר וליועץ טכני לעניינים צבאיים בסרטי קולנוע.
בנוסף פיתח דיי קריירה כשחקן, כשהוא מגלם בעיקר אנשי צבא וכוחות הביטחון.
בין היתר ייעץ בהפקת הסרטים והסדרות פלאטון, להציל את טוראי ראיין, אחים לנשק, שחרור בעורף האויב והפסיפיק.
ספרי דיי שתורגמו לעברית הם:
להציל את טוראי ריאן (1998)
המשפט הצבאי של המרד על הקיין (אנ') (2023)
דייל אליס הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק במשך 17 עונות בליגת ה-NBA בעמדות הקלע והסמול פורוורד.
התבלט כאחד מקלעי השלשות המובילים של תקופתו, ואף זכה בתחרות השלשות של ה-NBA בעונת .
ממוצעיו לאורך הקריירה עומדים על 15.7 נקודות, 3.5 ריבאונדים ו-1.4 אסיסטים למשחק.
בשנת 1983, בסיום לימודיו האקדמיים באוניברסיטת טנסי, נרשם אליס לדראפט ה-NBA בו נבחר על ידי דאלאס מאבריקס בבחירה התשיעית.
בשלוש עונותיו במאבריקס שימש כשחקן ספסל, וקלע 8.2 נקודות בממוצע למשחק כמחליפם של כוכבי הקבוצה רולנדו בלקמן ומארק אגוויר.
עונת הפריצה בקריירה של אליס נרשמה ב-, לאחר שנשלח בטרייד לסיאטל סופרסוניקס בתמורה לאל ווד.
בסיאטל תופקד לראשונה כקלע הפותח של הקבוצה והוביל את קלעיה עם 24.9 נקודות למשחק, מה שזיכה אותו בתואר השחקן המשתפר של העונה.
לצד טום צ'יימברס ואקסבייר מקדניאל, סחב אליס את הסופרסוניקס למקום השביעי במערב עם מאזן 39-43, ובפלייאוף עצמו גברה סיאטל הן על דאלאס מאבריקס (3-1) והן על יוסטון רוקטס (4-2), לפני שהפסידה בגמר המערב ללוס אנג'לס לייקרס (4-0).
בעונה הבאה שיפר אליס את תפוקתו הממוצעת ל-25.8 נקודות, ובעונת היה הקלעי השלישי בטיבו בליגת ה-NBA כשקלע 27.5 נקודות למשחק (אחרי מייקל ג'ורדן וקארל מלון).
במסגרת סוף שבוע האולסטאר של אותה עונה נבחר לראשונה להשתתף במשחק האולסטאר, וכן זכה בתחרות השלשות.
ברמה הקבוצתית כשלה סיאטל לשחזר את הישג ההעפלה לגמר האזורי, ובמהלך עונת הועבר אליס למילווקי באקס בתמורה לקלע ריקי פירס.
בעונה וחצי ששיחק במילווקי חזר אליס לעמדת השחקן השישי, וקלע 16.4 נקודות למשחק.
לקראת עונת נשלח אליס בטרייד לסן אנטוניו ספרס בתמורה לרוקי טרייסי מארי, ושיחק בקבוצה, כקלע הפותח, עד סוף עונת .
בשלוש העונות הבאות שיחק עבור דנוור נאגטס, עדיין כשחקן חמישייה יציב ואפקטיבי, ותרם 14.3 נקודות בממוצע למשחק.
בעונות ו- חזר לשחק בסיאטל, הפעם כמחליף של הרסי הוקינס, וקלע שלשות באחוזים הגבוהים ביותר ב-NBA בעונת 1997/1998 עם 46.4%.
את עונת העביר במילווקי ובשארלוט הורנטס, ובסיומה פרש ממשחק, בגיל 40.
לאורך הקריירה שיחק אליס ב-1,209 משחקים, בהם העמיד ממוצעים של 15.7 נקודות, 3.5 ריבאונדים ו-1.4 אסיסטים למשחק, תוך שהוא קולע ב-47.9% מהשדה ו-40.3% מהשלוש.
בעונת קבע שיא NBA לדקות במשחק בודד, כששיחק 69 דקות (מתוך 73) במשחק של סיאטל מול מילווקי שכלל 5 הארכות.
באותו משחק, בו ניצחה מילווקי בתוצאה 155-154, קבע אליס גם שיא קריירה של 53 נקודות.
בעת פרישתו דורג שני בתולדות ה-NBA במספר שלשות בקריירה, עם 1,719 (אחרי רג'י מילר).
דייל ספנדר הייתה מורה, סופרת, יועצת ואקדמאית פמיניסטית אוסטרלית.
ספנדר נולדה בניוקאסל, ניו סאות' ויילס, אחייניתה של סופרת המסתורין ג'ין ספנדר.
היא לימדה במספר בתי ספר תיכוניים במשך שנות ה-60, והייתה מרצה באוניברסיטת ג'יימס קוק מ-1974 ועד שעברה לחיות בלונדון, ופרסמה את ספרה הראשון, Man Made Language, ב-1980.
הספר Man Made Language (1980) מבוסס על המחקר שעשתה ספנדר לדוקטורט שלה.
הטענה המרכזית בספר היא שבחברה פטריארכלית, גברים שולטים בשפה באופן שפועל לטובתם.
"שפה עוזרת להציב את הגבולות של המציאות שלנו.
היא האמצעי דרכו אנו מסדרים, מקטלגים, ומפעילים את העולם".
כשגברים תופשים את עצמם כמגדר הדומיננטי, נשים שאינן מתאימות עצמן לתפקידן הנחות מסומנות כאבנורמליות, מופקרות, נוירוטיות, או פריג'ידיות.
ספנדר מותחת קישור ישיר בין האופן שבו כינויי גנאי פועלים לשמר גזענות לבין השימוש בכינויים כאלה לשמר מעמדות מגדריים.
Man Made Language מתאר כיצד דטרמיניזם לשוני מתחבר לדטרמיניזם כלכלי כדי לדכא נשים בחברה, ומספק יריעה נרחבת של ניתוחים ומחקר בנושא.
הספר חוקר את הליקויים המיוחסים לנשים, את פעולות ההשתקה והבריונות שמופעלות על נשים, ואת פוליטיקת השיום.
ב-1991 פרסמה ספנדר את הספר The Diary of Elizabeth Pepys, שהיה פרודיה פמיניסטית שמבקרת את חייהן של נשים בלונדון של המאה ה-17.
בעבודותיה, ספנדר חקרה לא רק את השפעת השפה על מעמדן של נשים, אלא בדקה את ההקשרים ההיסטוריים שהשפיעו על נשים, החל מהסביבות המקצועיות והאקדמיות שהדירו נשים, ועד ההבדלים בסוגי הידע בהם החזיקו נשים וגברים.
היא כתבה ש"אפשר לומר ללא הסתייגות שבתקופה שלאחר המצאת הדפוס, הידע המסורתי של נשים נמחק כמעט כליל".
ספנדר הייתה מייסדת-שותפה למסד הנתונים WIKED (Women's International Knowledge Encyclopedia and Data), והעורכת המייסדת של סדרת Athene, ומקימת בית ההוצאה לאור פנדורה.
בנוסף, הייתה העורכת המנהלת של ספריית הנשים האוסטרלית של הוצאת פינגווין, ועורכת המשנה של סדרת Great Women.
בשנות האלפיים, ספנדר התחילה להתמקד באופנים בהם מדיומים טכנולוגיים משנים את פני החברה מזווית מגדרית, וכן בתחום של קניין רוחני.
היא מחפשת להבין את הפוטנציאל הטמון במה שהיא מכנה "העושר החדש" ו"הלמידה החדשה".
במשך תשע שנים שמשה כחברת דירקטוריון בסוכנות זכויות יוצרים בע"מ, ובמשך שנתיים כיהנה כיו"ר.
ספנדר הייתה גם פעילה למען מחוסרות דיור באוסטרליה במסגרת תוכנית "הזדמנות שנייה".
ספנדר נהגה ללבוש סגול, הרגל שסיגלה בהתחלה כמחווה לסופרג'יסטיות.
היא התגוררה בבריסביין יחד עם בן זוגה מזה כשלושים שנה, טד בראון.
ספנדר כתבה יותר מ-30 ספרים, עשרות מאמרים, וערכה ספרים, סדרות, ומגזינים.
היא ישבה בדירקטוריונים וועדות מנהלות של כתבי עת אקדמיים באוסטרליה ובאנגליה.
דייל תומאס מורטנסן היה כלכלן אמריקאי, חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 2010.
מורטנסן נולד באורגון שבארצות הברית.
הוא קיבל תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת וילאמט ותואר דוקטור בכלכלה מאוניברסיטת קרנגי מלון.
מורטנסן היה חבר בסגל אוניברסיטת נורת'ווסטרן משנת 1965. בשנים 2006–2010, היה פרופסור אורח בבית הספר לכלכלה וניהול של אוניברסיטת אורהוס.
ב-2010 זכה בפרס נובל לכלכלה, יחד עם פיטר דיאמונד וכריסטופר פיסרידס, על ניתוח שווקים עם חיכוכי חיפוש.
בפברואר 2011 נבנה בניין על שמו של מורטנסן באוניברסיטת אורהוס.
במאי של אותה השנה הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת וילאמט, אשר מטעמה קיבל כאמור תואר ראשון בכלכלה.
מורטנסן נפטר ממחלת הסרטן בביתו באילינוי ב-9 בינואר 2014.
דייט בעירום היא תוכנית ריאליטי אמריקאית ששודרה בערוץ VH1, החל מיולי 2014. התוכנית מפגישה מספר משתתפים הטרוסקסואליים שמתחלפים מפעם לפעם, בעודם עירומים.
איברי המין של המשתתפים משני המינים, שדי הנשים, ולעיתים עכוזיהם, מצונזרים.
איימי פרפאת' שימשה כמגישה במשך שתי העונות הראשונות, בעודה לבושה.
העונה הראשונה צולמה באי בפנמה.
העונה השנייה, אשר צולמה באזור הפיליפינים, הייתה תחת הכותרת "דייט בעירום: משחק על כל הקופה".
שידור הבכורה היה ב-22 ביולי 2015, והעונה הסתיימה ב-16 בספטמבר 2015.
העונה השלישית במספר, בהגשתה של רוקסי דיאז, צולמה בבורה בורה, והועלתה לראשונה ב-29 ביוני 2016.
אליסון דייוויס כתב כי התוכנית "דוחפת את גבולות החיזור ובאופן יצירתי מרחיבה את רשימת הפעילויות שאדם יכול לעשות בעירום," אך גם מתח ביקורת על סצנות התוכנית בבריכה בשל היותן חושפניות מדי לדעתו.
אמילי יואט תיארה את התוכנית כ"מביכה ביותר בטלוויזיה." ביקורת שלילית אף יותר מ-Time מתארת אותה כתוכנית דייטים אופיינית "ברגע שאתה (והמשתתפים) מתרגלים לגימיק העירום".
המדינה רשת שידור תאריך בכורה אוסטרליה 10 Peach 9 באוקטובר 2014 – משודרת קנדה M3 2014 – משודרתהממלכה המאוחדתTLC2014 – משודרתגרמניהTLC14 בפברואר 2015 – משודרת פורטוגל SIC Radical 17 בספטמבר 2016 – משודרתברזילMTV2016 – משודרת
באוגוסט 2014, ג'סי ניסוויץ, מתחרה בפרק השלישי של העונה הראשונה, אשר שודרה ב-31 ביולי 2014, הגישה תביעה נגד ויאקום, וכן נגד פיירלייט אנטרטיינמנט ונגד לייטהארטד אנטרטיינמנט בסך $10 מיליון דולר, לאחר ששידרו צילום בלתי מצונזר של מפשעתה.
ויאקום, פיירלייט אנטרטיינמנט ולייטהארטד אנטרטיינמנט ביקשו לדחות את התביעה, בטענה שלפני שהצילומים החלו, ניסוויץ חתמה על שלושה הסכמים, שבהם הסכימה כי היא תשתתף ותצולם בעירום מלא, ושהצילום הזה ישודר ויופץ ללא הגבלה." בחודש מרץ 2015, התביעה נדחתה על ידי שופט בית המשפט העליון של ניו-יורק.
דיילי הרלד היה יומון בריטי, שהופיע בלונדון בשנים 1912–1964. התחיל כביטאון זמני של פועלים שובתים ב-25 בינואר 1911. בימי מלחמת העולם הראשונה היה שבועון.
העיתון עבר מספר תהפוכות בהנהלתו עד שהפסיק להופיע בשנת 1964, כשאת מקומו לקח העיתון "סאן" (The Sun) בגרסה מלפני רכישתו על ידי רופרט מרדוק.
"דיילי הרלד" היה לעיתון הראשון בבריטניה שנמכר בשני מיליון עותקים ביום.
בדצמבר 1910 איגוד עובדי הדפוס "The London Society of Compositors" (LSC) יצא למאבק בעד שבוע העבודה של 48 שעות והוציא לאור ביטאון יומי של מטה השביתה, תחת השם "The World".
העיתון אויר על ידי האמן ממוצא אוסטרלי ויל דייסון.
החל מ-25 בינואר 1911 שינה העיתון את שמו ל"דיילי הרלד" והוא המשיך להופיע עד לסיום השביתה באפריל אותה שנה.
בשיאו הוא נמכר ב-25,000 עותקים ליום.
בן טילט, מנהיג איגוד עובדי המזח וחברים רדיקלים אחרים באיגודים המקצועיים מצאו שכדאי לאסוף כספים לצורך הקמת עיתון יומי קבוע של תנועת הפועלים, שיוכל להתחרות עם העיתונים של המפלגות הפוליטיות הבורגניות העיקריות - הליברלים והשמרנים.
אמנם הם רצו שהעיתון החדש לא יהיה תלוי במפלגת הלייבור ובקונגרס האיגודים המקצועיים Trades Union Congress שתכננו עיתון משל עצמם (שהופיע לראשונה באוקטובר 1912 בשם "דיילי סיטיזן" (Daily Citizen).
קבוצת המייסדים של "דיילי הרלד" בגרסתו החדשה היו פרט לטילט, ט.א.
ניילור מ־LSC, ג'ורג' לנסבורי, פוליטיקאי סוציאליסט, רוברט ויליאמס מאיגוד המובילים, ויליאם נורמן איואר ופרנסיס מיינל.
הם שמרו על שם העיתון "דיילי הרלד" והקימו חברה באותו השם.
קוראיו ותומכיו הקימו גם שלוחות מקומיות של החברה Daily Herald League, שדרכן יכלו להשפיע על קו העיתון.
הגיליון הראשון של העיתון הופיע ב-15 באפריל 1912 בעריכתו של ויליאם ה.
העיתון יכול היה להתהדר באיורים של דייסון, שתרמו לצבעו הפוליטי.
הקו הפוליטי של העיתון היה במידה רבה סינדיקליסטי:תמך ללא תנאי בשביתות וברעיון המהפכה הסוציאליסטית המבוססת על התארגנות הפועלים באיגודים מקצועיים.
הוא הביע תמיכה איתנה גם בסופרג'טות ובמאבק בקולוניאליזם, בעיקר באירלנד.
הגליונות הראשונים עסקו, בין היתר, בטביעת הטיטניק, מתוך דגש על האובדן חסר הפרופורציה בחיי אנשי הצוות ושל הנוסעים במחלקה השלישית, לפי נקודת מבט חברתית אופיינית לעיתון.
צוות הכותבים כלל את וו.פ.
ריאן, לנגדון אוורארד וג'ורג' סלוקומב.
אחיו ססיל והילר בלוק כתבו בו מדי פעם.
ניתן למצוא בו מאמרים גם מפרי עטם של ה.
ולס או ג'ורג' ברנרד שו.
אחרי פיטוריו של סיד, עורכי העיתון היה זה אחר זה ראולנד קני, ס.
שרידן ג'ונס ולבסוף צ'ארלס לפוורת'.
ביוני 1913 אולצה חברת דיילי הרלד לפשוט רגל.
(כשנשאל פעם על דעתו לגבי "דיילי הרלד", השיב לויד ג'ורג':אותו עיתון הוא ה־limit, כלומר "הגבול".
שיתוף פעולה עם הידידים האמידים של לנסברי תרם להורדת מחיר ההפקה.
אותם ייצג במערכת פרנסיס מיינל.
בין דצמבר 1912-אוגוסט 1914 אחד התומכים הפיננסים הראשיים של העיתון היה הנרי הארבן, שהקים את ניו סטייטסמן".
מרגע זה איבדו חברי ה-Daily Herald League את השפעתם על העיתון.
בסוף שנת 1913 שני חברי מועצת המנהלים דרשו מלפוורת' להתפטר מתפקידו כעורך.
לנסבורי והתומכים האמידים של העיתון כעסו על התקפותיהם של לפוורת' ועיתונאים אחרים על אנשים מסוימים בממסד ובתנועת הפועלים.
"שנאה כלפי המצב, בבקשה, אך לא כלפי אנשים" - ציטט לפוורת' את דברי לנסבורי.
על מה שקרה אחר כך פורסם בדצמבר 1913-אפריל 1914 במדור המכתבים של העיתון "The New Age".
העיתון המחודש נאבק מבחינה כלכלית והצליח איכשהו לשרוד, במידה רבה הודות למאמציו של לנסברי.
תחת ניהולו, אימץ גישה פוליטית אקלקטית, אך תמיד מיליטנטית והישג מיכרות של 50,000-150,000 עותקים ביום.
אולם פריצת המלחמה באוגוסט 1914, ובמיוחד הפילוג בשמאל בסוגיית התמיכה או ההתנגדות למלחמה - הפחית במידה רבה את מספר הקוראים.
לנסברי ועמיתיו, שהיו ייצגו את הפלג השמנאלי שהתנגד בתוקף למלחמה, החליטו להוציא את העיתון רק פעם בשבוע.
כשבועון, שיחק דיילי הרלד תפקיד מפתח במאבק נגד המלחמה בארבע השנים הבאות.
הוא עמד בחזית הנאבקים נגד הגיוס ותמך בסרבני המצפון.
ב-1917 קיבל בברכה את המהפכות של פברואר ושל אוקטובר ברוסיה.
התפרסמו בו סקופים עיתונאים, ביניהם הכתבה משנת 1917 "איך הם מתים מרעב ב"ריץ", חשיפה של צרכנות המותרות של העשירים בזמנים שהמצוקה לאומית גרמה לממשלה להנהיג קיצוב בחלוקת מוצרי המזון.
ויליאם נורמן איואר פרסם ראיון עם לב טרוצקי בסנט פטרסבורג.
"הרלד" חזר להיות עיתון יומי בשנת 1919, ואז בעיצומם של תהפוכות חברתיות שוב שיחק תפקיד בתעמולה למען השביתות ונגד ההתערבות הצבאית נגד הממשלה הבולשביקית ברוסיה.
עם דעיכת הגל הרדיקלי, שוב מצא העיתון את עצמו ללא אמצעי קיום ושאי אפשר להמשיך כיומון שמאלי עצמאי.
ב-1922 העמיד לנסברי את העיתון לרשות קונגרס האיגודים המקצועיים ולרשות הלייבור
משנת 1919 התפרסמו בו קומיקסים של בובי הדוב.
באוגוסט 1920 ביקר בלונדון לב קמנייב בשליחות דיפלומטית מטעם ההנהגה הבולשביקית.
במברק ששיגר קמנייב ללנין יורט ופוענח על ידי שרות המודיעין החשאי הבריטי.
במברק צוין כי קמנייב שילם ל"דיילי הרלד" 40,000 לירות שטרלינג וכי תשלום נוסף של 10,000 לירות שטרלינג הוא בדרך.
ב-1922 הפך "דיילי הרלד" לשופרו הרשמי של קונגרס האיגודים המקצועיים.
מפלגת הלייבור הביאה להנהלת העיתון את המילטון פייף שגייס אליו עיתונאים בעלי יוקרה כמו ג'ורג' דאגלס הווארד קול הידוע כ-G.D.H.Cole ואת הברונית אוולין שארפ, שתמכו בסוציאליזם.
פייף עזב ב-1926 עקב מחלוקות על התכנים.
פרדריק סולסברי התמנה כעורך ראשי זמני.
לפני התפטרותו של פייף עבד סלוסברי כעורך ב"דיילי אקספרס ובתוקף תפקידו זה יצר שם את מדור הרכילות "Beachcomber".
הוא הקים בהצלחה מדור דומה גם ב"הרלד".
תחת ניהולו התחיל סולסברי למשוך את העיתון קהלים משכבת הביניים והמעמד הגבוה, אם כי בסך הכל פנה יותר לקהל הפועלים.
בשנים 1923–1964 זכה "דיילי הרלד" בפרס "המסדר לגבורה תעשייתית" (הידוע כ Workers VC) שנועד להערכת מקרי גבורה אצל אנשים עובדים.
בשנת 1930 מכר קונגרס האיגודים המקצועיים (TUC) % 51 מהחזקותיו בעיתון ל"אודהמס פרס" (Odhams Press), שהוציא לאור את "The People", עיתון ליום ראשון.
אודהמס היה מעוניין להשתמש במכונות הדפוס שלו בימי חול.
ב-TUC היו מעוניינים במומחיותם של מנהלי אודהם בקידום עיתונים.
יצא לדרך מסע פרסומי שבעקבותיו בשנת 1933 הפך "דיילי הרלד" ליומון הנמכר ביותר בעולם, עם מכירות יומיות של 2 מיליון עותקים.
הישג זה גרר אותו לתחרות קשה עם עיתונים יותר שמרנים שבלונדון, כדוגמת "דיילי אקספרס".
דיילי הרלד גינה בחריפות את הסכם ריבנטרופ–מולוטוב ואת הפלישה הסובייטית לפינלנד.
במאמר מערכת על המתקפה הסובייטית הנ"ל טען העיתון כי
אחרי המלחמה עמדו מכירות העיתון במקום או ירדו, אך עדיין ב-1958 נהנה מההערכה הגבוהה ביותר בקרב "עיתוני הפועלים".
59% מקוראיו בקרב הזקנים והעניים היו גברים.
לדברי רוי גרינסלייד, המערכת הייתה באותה תקופה חצויה בין המסרים הפופוליסטיים לפוליטיקה ללא סינתזה בין העמדות.
בסביבות 1961 חברת אודהמס והחזקותיה בעיתון יחד איתה נרכשה על ידי IPC Media (International Publishing Corporation).
ב-1964 חברת IPC רכשה גם את חלק ה-TUC.
בשנת 1964 ככל הנראה בגלל שינויים חברתיים, איבד העיתון לטובת דיילי מירור את רוב קוראיו.
אולם הוא עמד להיוולד מחדש תחת השם "סאן" בראש עם העורך סידני ג'ייקובסון.
ב-1969 ל"סאן" בגרסתו הראשונה היו עדיין פחות קוראים מאשר ל"דיילי הרלד" בסוף קיומו.
העיתון נמכר לקבוצת News Limited של רופרט מארדוק והפורמט ולבסוף קוו הפוליטי השתנו ללא היכר.
ארכיון הצילומים של "דיילי הרלד", לרבות יצירותיהם של צלמים כמו ג'יימס ג'ארצ'ה נמצא במוזיאון הלאומי למדיה בברדפורד.
דייט ראשון היא תוכנית מציאות ששודרה בערוץ קשת 12, בהנחייתה של קורין גדעון.
שודרה בתחילה בערוץ 2 במסגרת שידורי קשת, בחודשים שלפני הפיצול.
"דייט ראשון" מבוססת על פורמט בריטי, שזכה להצלחה בבריטניה.
התוכנית עלתה לשידור בספטמבר 2017 בערוץ 2. התוכנית מתעדת זוגות שנפגשים לפגישה עיוורת במסעדה.
המסעדה מרושתת במצלמות ומיקרופונים והדייט מתועד.
בכל תוכנית משתתפים מספר זוגות אשר הדייט שלהם מצולם.
התוכנית הייתה מועמדת לפרס האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2017, בתחום תוכניות הדוקו-ריאליטי.
בתום המפגש על כל אחד מבני הזוג לבחור האם הוא רוצה להפגש פעם נוספת עם בן הזוג השני.
עם עליית התוכנית הזמין הערוץ עונה שנייה לתוכנית.
בספטמבר 2018 עלתה העונה השנייה של התוכנית.
אחד מהזוגות שנפגשו בעונה הראשונה, נישא בעקבות הדייט שנוצר.
דייל וסרמן היה מחזאי ותסריטאי יהודי אמריקאי, שנודע במיוחד עקב עיבודו לתיאטרון של הספר של קן קיזי "קן הקוקיה" (1963) והמחזמר שכתב "איש למנשה" (1965) לפי רעיונות בהשראת "דון קיחוטה" מאת מיגל דה סרוונטס שזיכה אותו בפרס טוני ופרס חוג המבקרים.
כתב גם תסריטים לסרטי קולנוע ולסרטים וסדרות לטלוויזיה.
דייל וסרמן נולד בריינלנדר, ויסקונסין.
הוריו, סמואל וסרמן וברתה פייקל, היו יהודים שהיגרו לאמריקה מהאימפריה הרוסית וגידלו 14 ילדים.
וסרמן התייתם בגיל 9 וגדל בהמשך בבית יתומים.
לאחר מכן, עבר לגור במדינת דרום דקוטה עם אח יותר מבוגר ממנו.
בגיל 14 עזב את קרובי משפחתו והתחיל חיי נדודים ברחבי ארצות הברית, תוך נסיעות מרובות ברכבות.
הוא התפרנס מעבודות מזדמנות והתגורר לסירוגין כחסר בית על גגות בניינים ברחוב ספרינג במרכז לוס אנג'לס.
קיבל השכלה פורמלית מועטה והיה אוטודידקט.
בגיל 19 התחיל לעבוד בתיאטראות במלאכות שונות.
אחרי שנה אחת של לימודי תיכון בלוס אנג'לס למד לבד את מקצוע עיצוב התאורה, אחר כך תוך כדי היה שוב ללא לימודים פורמליים לבמאי ומפיק.
עבד תקופה כמנהל במה ומעצב תאורה עבור האמרגן סול יורוק ובלהקת המחול קתרין דנהם.
עיצוביו בתחום התאורה שימשו כדגם לחיקוי ללהקות מחול אחרות.
פרט לערים בארצות הברית, עבד וסרמן בהפקות ובימוי בלונדון, פריז ובערים אחרות בחו"ל.
בשלב מסוים באמצע עבודתו בבימוי מחזמר בברודוויי גילה לעצמו כישרון לכתיבה, עזב הכל והקדיש את עצמו למחזאות ולכתיבת תסריטים.
המחזה הראשון שלו, Elisha and the Long Knives, (אליישה והסכינים הארוכות) הוצג בשנת 1954 במסגרת אנתולוגיה טלוויזיונית שנקראה "Kraft Television Theatre" אחר כך בשנת 1955 במסגרת "Matinee Theatre" הפקה טלוויזיונית שזכתה בפרס אמי קיבוצי.
וסרמן כתב כ-30 דרמות לטלוויזיה שהקנו לו שם כאחד המחזאים הטובים ביותר ב"עידן הזהב של הטלוויזיה".
המחזה שלו "איש למנשה" לא היה עיבוד לספר "דון קיחוטה" מאת סרוונטס אלא ביוגרפיה קולנועית של סרוונטס שהשתמשה בסצנות מ"דון קיחוטה" .
איש לה מנשה במחזה היה איפוא סרוונטס עצמו.
"איש לה מנשה" רץ למשך 5 שנים בתיאטראות "ברודוויי" ואחר כך תורגם והוצג ברחבי העולם במעל 30 שפות.
וסרמן המחיז אחר כך את ספרו של קן קיזי "קן הקוקיה" (One Flew Over the Cuckoo's Nest).
המחזה שנוצר על ידי כך, בעל אותה הכותרת, רצה למשך שש שנים על במות סן פרנסיסקו ואחר כך בשיקגו, ניו יורק, בוסטון ובערים אמריקאיות אחרות.
באו בהמשך הפקות שלו בפריז, במקסיקו, שוודיה, ארגנטינה, בלגיה ויפן.
קיזי סיפר לווסרמן כי ללא המחזה ספרו היה נשכח.
דייל וסרמן היה חבר מייסד ומנהל של המרכז לתיאטרון על שם יוג'ין או'ניל בווטרפורד, קונטיקט, וכן מנהל אמנותי של Midwest Playwrights Laboratory ("מעבדת המחזות של המערב התיכון")
שפעלה ב-12 מדינות בארצות הברית והעניקה פרסים, מלגות ומימון להפקות של כעשרה מחזות בשנה.
לפי מחקרו של הווארד מנסינג, מומחה בספרות הספרדית ובסרוונטס מאוניברסיטת פרדו, אחת השורות המפורסמות במחזה "To dream the impossible dream, to fight the unbeatable foe, נלקחה מפרסומת למחזה אמריקאי אחר משנת 1908, "דון קיחוטה" מאת פול קסטר.
גם הביטוי "to each his Dulcinea" המופע ביצירתו של וסרמן, נלקח מאותו מחזה של קסטר.
בעת מותו כבר סיים וסרמן את העבודה על שני מחזותיו האחרונים.
אחד מהם, "Players in the Game" שדן בהתלבטות בברירה בין קנאות אכזרית בלתי משוחדת לשחיתות "שפירה".
המחזה השני, "מונמארטר" היה מחזמר שעלילתו התרחשה בפריז של מאה ה-20 המוקדמת, שבו הדמויות הראשיות היו קיקי, המודל המבוקשת ביותר ואדם מבוגר וציני שהתעמת עם ה"עצמי" האידיאליסטי הצעיר שלו.
אשתו הראשונה הייתה השחקנית רמזי איימס, ממנה התגרש.
ב-1984 נשא לאישה את מרתה נלי גארזה והתיישב איתה במקום שקט במדינת אריזונה, על יד פיניקס.
מרתה נלי ירשה את הזכויות ליצירותיו.
וסרמן נפטר בגיל 94 בשנת 2008 ביישוב פרדייס ואלי באריזונה, בעקבות אי ספיקת לב.
1963 - קן הקוקיה - לפי הרומן של קן קיזי.
הוא לא שימש כבסיס לתסריט הסרט "קן הקוקיה" תרגום המחזה לעברית: קן הקוקיה (מחזה), תרגם: דן אלמגור, רמת גן, מרכז ישראלי לדרמה על יד בית צבי, 1985.
2001 - How I Saved the Whole Damn World - מספר על מלח שיכור המרתך חפצים מחצר הגרוטאות אל תורך האונייה שלו.
מטוס הטס מעל ראשו מתפוצץ ויוצר נשק רב עוצמה ומביא בעקיפין את השלום העולמי.
Boy On Blacktop Road - (נער על דרך אספלט) - על חקירה בקשר להגעתו והיעלמותו של נער
שני המחזות האחרונים נכללו בבכורה העולמית של "סודות גלויים" שהתקיימה ביוני 2006 בתיאטרון רוביקו בוונטורה, קליפורניה.
The Man of La Mancha - "איש לה מנשה" על מוזיקה מאת מיץ' ליי ופזמונים מאת ג'ו דריון.
זכה בכמה פרסי טוני, כולל פרס טוני למחזמר הטוב יותר.
נכתב במקור לטלוויזיה כמחזה לא מוזיקלי בשם I' Don Quijote "אני, דון קיחוטה" - מוקדש לדמותו של סרוונטס.
אחד המחזות הזמר שרצו התקופה הארוכה ביותר בברודוויי.
1958 - The Vikings (הוויקינגים) תסריט כתוב עם קולדר וילינגהם, לפי ספרו של אדיסון מארשל ובבימוי ריצ'רד פליישר, - בכיבובם של קירק דאגלס, טוני קרטיס, ג'נט ליי, ארנסט בורגניין, אלכסנדר נוקס
1963 - קלאופטרה - תסריט כתוב יחד עם מחברים אחרים, ללא זכויות
1964 - Quick, Before It Melts -קומדיה לפי רומן מאת פיליפ בנג'מין, בבימויו של דלברט מן, עם השחקנים ג'ורג' מחאריס ורוברט מורס -
1966 - Mister Buddwing (מר באדווינג) (או Woman Without a Face) - לפי רומן מאת איבן האנטר, בבימוי דלברט מן, בכיכובם של ג'יימס גרדנר ואנג'לה לנסברי.
- על אדם שהתעורר בסנטרל פארק וגילה בהדרגה שהוא חסר שם, מעמד או קישורים תרבותיים אחרים.
משאית בירה בדווייזר ומטוס המזדמנים בדרכו מספקים לו שם:באדווינג
1969 - A Walk with Love and Death - תסריט שנכתב מחדש על ידי הנס קונינג, בבימוי ג'ון יוסטון, עם אנג'ליקה יוסטון בתפקיד קלודיה
1972 - איש למנשה - בבימוי ארת'ור הילר, עם השחקנים פיטר או'טול וסופיה לורן
וסרמן התחיל לכתוב תסריטים מגיל 40 ,החל משנת 1954
'1955 - Elisha and the Long Knives''' (אליישה והסכינים הארוכות) - עורר התלהבות והיה אחד התסריטים הטובים בטלוויזיה באותה שנה
הסדרות (לפי תאריך התחלת הסדרה)
1960 The Citadel - המצודה (עיבוד לפי הרומן של ארצ'יבלד קרונין
1959 - פרס גילדת המבקרים של אמריקה - עבור הפרק "אני, דון קיחוטה" ב DuPont Show of the Month
1980 - דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת ויסקונסין
דיילי סיטי היא עיר בקליפורניה שבארצות הברית הממוקמת באזור מפרץ סן פרנסיסקו, דרומית לעיר סן פרנסיסקו.
נכון לשנת 2019, אוכלוסיית העיר משוערת בכ-106,000 תושבים.
אזור דיילי סיטי היה מיושב עוד במאה ה-28 לפנה"ס.
אמנם האימפריה הספרדית תבעה את אזור קליפורניה עוד בתחילת המאה ה-16, האירופאים הראשונים שממש עברו בסביבה זו היו משלחת פורטולה בשנת 1769. בעשורים שלאחר מכן החלה התיישבות באזור של כמרים ואנשי דת נוצריים.
עם זאת, מרבית האזור נותר בלתי מיושב.
ההתיישבות באזור התפתחה בשנת 1906, לאחר רעידת האדמה בסן פרנסיסקו שגרמה לחלק מתושבי העיר לעזוב את בתיהם ולחפש מקום מגורים חדש.
התיישבות זו הוכרזה בעיר בשנת 1911. בשנה זו התגוררו בעיירה כ-2,900 איש.
העיר חוותה גל צמיחה משמעותי בשנות ה-40 וה-50.
דייטמר הופ הוא מהנדס תוכנה ואיש עסקים מיליארדר גרמני.
הוא היה אחד ממייסדי SAP SE ב-1972 עם עובדי IBM לשעבר, הנס ורנר הקטור, קלאוס טשירה, קלאוס ולנריוטר והאסו פלטנר והוא גם הבעלים של מועדון הבונדסליגה TSG 1899 הופנהיים.
בספטמבר 2021 העריך פורבס את הונו הנקי ב-8.3 מיליארד דולר.
הופ גדל בהופנהיים, כפר קטן בבאדן וירטמברג, דרום גרמניה.
אביו, אמיל הופ, היה חבר בארגון הצבאי למחצה של המפלגה הנאצית Sturmabteilung, והוביל כמפקד הרס בית כנסת בהופנהיים במהלך פוגרום ליל הבדולח בנובמבר 1938.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, הוא למד הנדסת טלקומוניקציה בקרלסרוהה עד 1966. לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטה, הוא עבד כמפתח תוכנה ויועץ בחברת IBM.
בשנת 1972, הוא הקים את SAP SE עם עוד ארבעה עמיתים לשעבר של IBM, הנס ורנר הקטור, קלאוס טשירה, קלאוס וולנראוטר והאסו פלאטנר.
הוא נשאר מנכ"ל SAP SE (אז SAP AG) מ־1988 עד 1998, יו"ר מועצת המנהלים שלה מ־1998 עד 2003 וחבר מועצת המנהלים מ־2003 עד 2005. הוא שמר על כ-10% ממניות החברה לאחר שעזב את הדירקטוריון.
הוא המשיך להשקיע בחברות קטנות שונות והקרן הפילנתרופית שלו, Dietmar-Hopp-Stiftung, הוציאה מאות מיליוני אירו עבור רפואה, חינוך וצדקה באזור המטרופולין ריין-נקר.
הופ הוא הבעלים של מועדון הכדורגל הגרמני TSG 1899 Hoffenheim, מועדון הממוקם קרוב לבית ילדותו ובו שיחק כנער.
לאחר הפסדים רבים ב־1990, הופ החליט להשקיע כסף במועדון הקודם שלו, ששיחק באותה תקופה בשכבות הנמוכות ביותר של הכדורגל הגרמני (קרייסליגה).
בשל הסיוע הכספי שלו, המועדון הפך לכוח מרכזי באזור בתחילת שנות ה-2000 והגיע לליגה השלישית של גרמניה (Regionalliga).
בשנת 2005, הופ העצים באופן מסיבי את השקעותיו וכיוון לעלייה לבונדסליגה, הליגה הבכירה של גרמניה.
הופ הוציא סכומי כסף גדולים על שחקנים חדשים והמאמן ראלף רנגניק הצליח להביא את הופנהיים לשתי עליות רצופות ולבסוף עלתה לבונדסליגה ב־2008, בה היא שיחקה מאז.
הופ גם הוציא 100 מיליון אירו כדי לבנות אצטדיון חדש של 30,000 מושבים, Rhein-Neckar-Arena ליד סינסהיים, עבור המועדון.
בסך הכל, על פי ההערכות, הופ השקיע יותר מ־350 מיליון אירו במועדון.
הופ והשפעתו על המועדון ספגה ביקורת.
המועדון סומן כמועדון פלסטיק, שכן הצלחתו מבוססת במידה רבה על הסיוע הכספי של הופ.
הופ הותקף מילולית על ידי אוהדים אחרים מספר פעמים, מה שהוביל למספר מעצרים וקנסות.
הופ נשוי לאנליז זונר, יש להם שני בנים ומתגוררים בוולדורף, גרמניה.
דייטונה ביץ' היא עיר במזרח פלורידה שבארצות הברית.
דייטונה ביץ' ידועה במיוחד כמיקום המרכזי בו נערכים מרוצי NASCAR.
העיר ממוקמת כ-82 קילומטרים צפונית-מזרחית מהעיר אורלנדו, כ-138 קילומטרים דרומית-מזרחית לעיר ג'קסונוויל וכ-426 קילומטרים צפונית-מערבית לעיר מיאמי.
נכון לשנת 2010 אוכלוסיית העיר מנתה 61,005 תושבים.
דייטונה ביץ' היא העיר העיקרית במטרופולין של דלטונה-דייטונה ביץ'-אורמונד ביץ' .
לאורך השנה מתארחים בעיר קבוצות גדולות של מבקרים המגיעים לאירועים שונים, ובעיקר לתחרויות המרוצים "Speedweeks" בתחילת פברואר אשר במסגרתם מעל ל-200,000 מעריצי NASCAR מגיעים לעיר להשתתף בפתיחת העונה של מרוץ Daytona 500.
היישוב הראשון באזור דייטונה החל בשנת 1870, כאשר מתיישבים הגיעו לאזור בעקבות האקלים הנוח והקרבה לים.
בשנת 1876, עם הקמת העיר דייטונה, נבנה תשתית בסיסית שהאפשרה פיתוח נוסף.
בשנות ה-80 של המאה ה-19, פתיחת מסילות רכבת לאזור הביאה לעלייה במספר המבקרים, והעיר החלה למשוך תיירים שמחפשים חוף ושמש.
בשנות ה-20, דייטונה ביץ' התפתחה למוקד תיירותי פופולרי.
חופי הים שלה, יחד עם האוויר הנעים, משכו אלפי מבקרים, במיוחד תושבי מדינות הצפון שמצאו מקלט מהקור.
בתי מלון, מסעדות ועסקים חדשים נפתחו, והעיר הפכה ליעד חופשה מבוקש.
בשנת 1959 נפתח דייטונה אינטרנשיונל ספידווי, מה שהפך את העיר למוקד ספורט מוטורי מרכזי.
מרוץ ה-24 שעות של דייטונה, שהחל בשנת 1966, הפך לאירוע מכונן בעולם המרוצים.
האירועים המוטוריים חיזקו את מעמדה של דייטונה ביץ' והביאו לעיר תיירות רבה.
בעשורים האחרונים של המאה ה-20, ותחילת שנות 2000, דייטונה ביץ' חוותה שינויים כלכליים עם פיתוח תשתיות חדשות ושיפורים בעיר.
ב-2010 דייטונה ביץ' עברה תהליך של התאוששות כלכלית לאחר המשבר הכלכלי של 2008. העיר החלה להסתמך על תיירות כמנוע צמיחה מרכזי, כאשר מספר פרויקטים חדשים בתחום הנדל"ן, כולל פיתוחים של מלונות ודירות, החלו להיבנות.
השלטונות המקומיים השקיעו בשיפוץ תשתיות ובשיפור המראה הציבורי של העיר, כולל טיילות וחופים.
דייטונה ביץ' ממוקמת במרכז פלורידה ונהנית מאקלים טרופי לח, המתאפיין בקיץ חם ולח ובחורף מתון.
בעונת הקיץ, המתחילה במאי ונמשכת עד ספטמבר, טמפרטורות היומיות הממוצעות נעות בין 26 ל-33 מעלות צלזיוס, עם לחות גבוהה.
החורף, המתחיל בדצמבר ונמשך עד פברואר, מתאפיין בטמפרטורות ממוצעות הנעות בין 10 ל-20 מעלות צלזיוס.
דייטונה ביץ' מקבלת גשמים לאורך כל השנה, כאשר רוב המשקעים מתרכזים בעונת הקיץ, במיוחד בין יוני לספטמבר, עם ממוצע שנתי של כ-130 סנטימטרים של גשם.
האזור נמצא תחת השפעת רוחות טרופיות, ובמהלך עונת ההוריקנים (יוני עד נובמבר) ישנה אפשרות להיווצרות של סופות הוריקן.
כמו כן, בקיץ עשויות להתרחש סופות רעמים אינטנסיביות.
האקלים של דייטונה ביץ' מתאים לפעילויות חוץ לאורך רוב השנה, עם עונות נוחות בחורף ואירועים מזג אוויר קיצוניים במהלך הקיץ.
דייטונה ביץ' היא עיר עם אוכלוסייה מגוונת.
נכון לשנת 2020, האוכלוסייה בעיר מונה כ-68,000 תושבים.
הרכב האוכלוסייה כולל קבוצה משמעותית של מבוגרים, כאשר אחוז גבוה מהתושבים הם מעל גיל 65.
מבחינת אתניות, דייטונה ביץ' מאופיינת ברוב של תושבים לבנים (כ-63%), כאשר קיימות גם קהילות של אפרו-אמריקאים (כ-30%) וחלקים קטנים של תושבים ממוצאים אחרים, כולל אמריקאים אינדיאנים, היספנים ואסייתים.
במהלך השנים, דייטונה ביץ' משכה אליה תושבים חדשים בזכות אקלימה הנעים, חופי הים והזדמנויות תעסוקה בתיירות ובספורט.
העיר ידועה גם בפופולריות שלה בקרב תיירים, במיוחד בעונות הקיץ והחורף, כאשר מספר המבקרים יכול לעלות על האוכלוסייה המקומית.
באופן כללי, דמוגרפיה של דייטונה ביץ' מציגה קהילה מגוונת עם שילוב של גילאים, אתניות ורקע סוציו-אקונומי, כאשר העיר מתמודדת עם אתגרים כמו עלייה בשיעור הזקנים וצרכים שונים של הקהילות השונות.
בדייטונה ביץ', ישנה נטייה כללית לתמיכה במפלגה הרפובליקנית, במיוחד בקרב האוכלוסייה המבוגרת.
בבחירות האחרונות, הרפובליקנים זכו לתמיכה רחבה יותר, מה שמשקף את האופי השמרני של חלק מהתושבים.
עם זאת, ישנם גם תושבים המזהים עצמם עם המפלגה הדמוקרטית, במיוחד בקרב צעירים ובקרב קהילות מיעוטים.
באופן כללי, העיר מציגה תמונה מעורבת, אך הנטייה הרפובליקנית היא הבולטת יותר ברמה המקומית.
הכלכלה של דייטונה ביץ' מתבססת בעיקר על תיירות, אך כוללת גם מגזרי עסקים נוספים.
תיירות היא הגורם המרכזי בכלכלת העיר, כאשר דייטונה ביץ' מושכת מיליוני מבקרים מדי שנה בזכות חופי הים, האטרקציות התרבותיות והאירועים הספורטיביים.
העיר מארחת מגוון אירועים, כולל מרוצים באינטרנשיונל ספידווי ופסטיבלים שונים, המושכים תיירים ובעלי עסקים מקומיים.
המגזר השני בחשיבותו הוא תחבורה ושירותים, המשרתים הן את תושבי העיר והן את המבקרים.
העיר מציעה מגוון רחב של מסעדות, חנויות, ומלונות, תורמים לכלכלה המקומית.
במהלך השנים האחרונות, דייטונה ביץ' חוותה תהליך של פיתוח עירוני ובנייה חדשה, כולל פרויקטים בתחום הנדל"ן.
פיתוח זה תרם ליצירת מקומות עבודה חדשים ולגידול הכלכלי של העיר.
למרות שחקלאות אינה הגורם המרכזי בכלכלה, ישנם אזורים מחוץ לעיר שבהם עוסקים החקלאים בגידול מוצרי מזון, שמספקים צרכים מקומיים.
דייטונה אינטרנשיונל ספידווי הוא מסלול מרוצים מפורסם הממוקם בעיר, שבו מתקיימים מרוצים שונים, כולל ה-24 שעות של דייטונה.
המסלול מהווה מוקד משיכה לחובבי ספורט מוטורי ומציע אירועים במהלך כל השנה.
חוף דייטונה הוא אחד החופים המפורסמים בפלורידה, המשתרע על פני כ-37 קילומטרים לאורך האוקיינוס האטלנטי.
החוף נודע בזכות החול הלבן והדק שלו, המאפשר פעילויות שונות למבקרים.
החוף פתוח לציבור ומספק גישה נוחה לתיירים ולתושבים.
במהלך חודשי הקיץ, החוף מציע מגוון פעילויות כמו גלישה, קיאקים ודיג.
ישנם אזורים ייעודיים לפעילויות ספורטיביות, כמו גלישת גלים, לצד אזורים שקטים יותר.
החוף מאפשר כניסת רכבים, דבר שמקנה למבקרים אפשרות לחנות קרוב למקום שבו הם שוהים.
בנוסף, חוף דייטונה מארח אירועים שונים לאורך השנה, כולל תחרויות ספורט ימי ופסטיבלים.
המקום מיועד למשפחות, מטיילים ורוכבי אופניים, ומציע מתקנים כמו שירותים, מקומות לבילוי ואזורי פיקניק.
מוזיאון האמנות של דייטונה ביץ'
מוזיאון האמנות של דייטונה ביץ' מתמקד באמנות עכשווית ומציג תערוכות של אמנים מקומיים ובינלאומיים.
המוזיאון פועל לקידום אמנות ועשייה תרבותית בעיר.
פארק פט פישר הוא פארק ציבורי המציע מסלולי הליכה, אזורי פיקניק ונופים יפים של המפרץ.
הפארק כולל גם אזורים למשחקים ולפעילויות חוץ, והוא משמש מקום מפגש לקהילה המקומית.
מרכז המבקרים של דייטונה ביץ'
מרכז המבקרים מספק מידע על העיר, האטרקציות השונות וההיסטוריה שלה.
המרכז משמש מקור מידע לתיירים ומבקרים בעיר.
גן החיות של דייטונה ביץ'
גן החיות של דייטונה ביץ' הוא גן חיות קטן המוקדש לשימור בעלי חיים מקומיים ובינלאומיים.
הגן מציע פעילויות חינוכיות ותערוכות למבקרים.
הטיילת של דייטונה ביץ' משתרעת לאורך חוף דייטונה ומספקת מסלול להולכי רגל ורוכבי אופניים.
הטיילת מציעה נוף של האוקיינוס האטלנטי ומהווה מקום מפגש פופולרי.
בטיילת ניתן למצוא מסעדות, חנויות ודוכנים המציעים מגוון מזון, שתייה ומוצרים מקומיים.
הטיילת מארחת מופעים ואירועים קהילתיים, כגון מופעי מוזיקה ופסטיבלים.
מוזיאון ההיסטוריה של דייטונה ביץ'
מוזיאון ההיסטוריה של דייטונה ביץ' מציע תצוגות על ההיסטוריה המקומית, כולל מידע על ההתיישבות הראשונית בעיר ופיתוחה לאורך השנים.
המוזיאון משמש מקור ידע על ההיסטוריה של האזור.
באופן כללי, אתרי התיירות בדייטונה ביץ' מספקים מגוון חוויות תרבותיות, ספורטיביות ופנאי, ובכך תורמים לשימור מעמדה של העיר כיעד תיירותי פופולרי.
דייל ויטני סטרונג הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של מדינת אלבמה.
סטרונג, חבר המפלגה הרפובליקנית, מייצג מחוז החולש על רוב שטחיה הצפוניים של אלבמה, בהם שוכנת העיר האנטסוויל.
בשנים 2012–2023 היה יושב ראש מועצת מחוז מדיסון, בנוסף לשירותו במועצה כחבר מן המניין מאז 1996.
סטרונג נולד במונרוביה שבאלבמה, ובשנת 1988 השלים את לימודיו התיכוניים בתיכון ספרקמן.
הוא בנם של הוראס נ.
סטרונג, חבר מייסד במחלקת ההצלה של מונרוביה, וג'ודי ווהן סטרונג.
הוא החל את שירותו כלוחם אש מתנדב כבר בגיל 13. סטרונג קיבל תואר ראשון במנהל עסקים מאוניברסיטת את'נס סטייט ורישיון טכנאי רפואת חירום מאוניברסיטת אלבמה בהאנטסוויל.
בטרם כניסתו לפוליטיקה, עבד סטרונג כיחצ"ן עבור "First Alabama Bank" וכנציג מכירות עבור החברה "Solvay S.A".
הוא גם שימש כמגיב ראשוני ומוקדן בשלוחת 911 בשירותי רפואת החירום של האנטסוויל.
בשנת 1989 הוענקה לו "מדליית הגבורה לקצין בטיחות ציבורי" על שירותו בסופת טורנדו בכביש נמל התעופה של האנטסוויל.
סטרונג נבחר לראשונה למועצת מחוז מדיסון בשנת 1996. באותה עת הוא היה נבחר הציבור הרפובליקני הצעיר ביותר באלבמה.
סטרונג ייצג במועצה את מחוז הבחירה הרביעי, כולל חלקים מהעיר הארוורסט ועיר הולדתו מונרוביה.
במהלך כהונתו במועצה הוסיף להתנדב כלוחם אש.
בשנת 2011 עבד על פיתוח מערכת התרעה מוקדמת לסופות טורנדו וסייע בתיאום תגובת המחוז לגל סופות הטורנדו בארצות הברית כולל מאמצים להבטחת מזון וצדקה.
ב-14 בנובמבר 2012 החל את כהונתו כיושב ראש המועצה.
במהלך כהונתו כיו"ר המועצה, התמקד סטרונג בשיפור הפיתוח הפיננסי באזור.
בשנת 2018, אתר החדשות "Yellowhammer News" מנה אותו בין שלושת האנשים המשפיעים ביותר בצפון אלבמה בנימוק עבודתו ל"ייעול ממשלתי" ומיזמי תשתית במחוז מדיסון.
במהלך כהונתו היה גם מעורב גם בגיוס סוכנויות פדרליות לעבודה במחנה הצבאי רדסטון ארסנל השוכן במחוז, בהן נאס"א וה-FBI.
במרץ 2021 הכריז סטרונג על התמודדותו למועמדות המפלגה הרפובליקנית בבחירות 2022 לבית הנבחרים הארצי במחוז הקונגרס החמישי של אלבמה.
נציג המחוז המכהן, מו ברוקס, פרש מבית הנבחרים כדי להתמודד לסנאט.
סטרונג היה המתמודד הראשון שהכריז על מועמדותו במחוז הקונגרס החמישי, הכולל את מחוז מדיסון.
הוא גרס שהוא רוצה "להמשיך במאבק שהחל דונלד טראמפ".
לפי האתר "AL.com," מועמדותו נצפתה כבר בידי מומחים פוליטיים בצפון אלבמה, שראו בו זה מכבר מועמד פוטנציאלי לתפקיד פדרלי.
יריבו העיקרי בפריימריז הרפובליקני היה קייסי ורדינסקי, לשעבר עוזר מזכיר הצבא של ארצות הברית לענייני כוח אדם ומילואים.
סטרונג הוביל משמעותית על ורדינסקי ואחרים בבחירות המקדימות מבחינת גיוס כספים, וחצה את רף מיליון הדולר באפריל 2022.
לאחר מאבק מר בין ורדינסקי לסטרונג, שנגרר לסיבוב שני בבחירות המקדימות, ניצח סטרונג ונבחר למועמד המפלגה הרפובליקנית.
בבחירות הכלליות גבר על מועמדת המפלגה הדמוקרטית קת'י וורנר-סטנטון, והושבע לתפקידו עם התכנסות הקונגרס ה-118 של ארצות הברית בראשית ינואר 2023. הוא חבר בוועדת המדע, הטכנולוגיה והחלל, בוועדת ביטחון המולדת ובוועדת הכוחות המזוינים.
דייל לאון במפרס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ארקנסו ה-38 בשנים 1971–1975, ולאחר מכן ועד 1999 כסנאטור מטעמה.
דייל במפרס נולד בעיר צ'ארלסטון, מחוז פרנקלין שבמערב ארקנסו, ליד העיר הגדולה יותר פורט סמית', כבנם של ויליאם רופוס במפרס, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארקנסו בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20, ושל לטי ג'ונס.
אחיו של במפרס, ריימונד ג'.
במפרס, נפטר ב-1916 בגיל 4 כתוצאה מדיזנטריה.
אח נוסף גדול ממנו, קרול במבפרס, נולד ב-1921, והייתה לו אחות בשם מרגרט.
הוריו של במפרס נפטרו בהפרש של חמישה ימים במרץ 1949 כתוצאה מפציעות בתאונת דרכים.
במפרס התחנך בבתי ספר ציבוריים ולמד באוניברסיטת ארקנסו בפאייטוויל.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שירת בשנים 1943–1946 בחיל הנחתים של ארצות הברית.
ב-1951 הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת נורת'ווסטרן בשיקגו.
בעת שהותו זו באילינוי הוא היה למעריץ גדול של עדלי סטיבנסון, מועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית בבחירות של 1952 ובאלו של 1956. ב-1952 התקבל במפרס ללשכת עורכי הדין של ארקנסו ובאותה שנה החל לעסוק במקצוע בעיר הולדתו.
בשנים 1952 - 1970 הוא שימש כפרקליט העירוני של צ'ארלסטון.
בעת כהונתו בתפקיד זה הוא שיכנע את מועצת החינוך של העיר לקבל את פסיקת פסק דין בראון נגד מועצת החינוך בנוגע לשילוב האפרו-אמריקאים בבתי הספר הציבוריים.
צ'ארלסטון הייתה העיר שמועצת החינוך שלה הייתה הראשונה במדינות הדרום ששילבה את השחורים באופן מלא במערכת החינוך, הישג שבמפרס היה גאה בו מאוד.
ב-1968 הוא כיהן כשופט מיוחד בבית המשפט העליון של ארקנסו.
ב-1962 ניסה במפרס ללא הצלחה להתמודד על אותו מושב בו כיהן אביו בבית הנבחרים של ארקנסו.
אביו ניסה בזמנו גם להתמודד על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית, אך ויתר על כך עקב קשיים כספיים.
במפרס היה דמות כמעט בלתי ידועה כאשר ב-1970 הכריז על התמודדותו על משרת מושל ארקנסו.
אף על פי כן, כישוריו כנואם, קסמו האישי, ותדמיתו כאאוטסיידר, הובילו אותו להתמודד בסיבוב השני של הבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית על משרת המושל מול המושל לשעבר אורוול פובוס.
לעיתים קרובות תואר במפרס כסוג חדש של דמוקרט דרומי שיביא רפורמה למדינתו ולמפלגתו.
ניצחונו על המושל המכהן, הרפובליקני וינטרופ רוקפלר פתח עידן חדש של מושלים צעירים בעלי מודעות לחדשנות, כולל שניים מהמושלים שכיהנו אחריו, דייוויד פריור, שלימים כיהן לצידו של במפרס בסנאט, ומי שלימים כיהן כנשיא ארצות הברית, ביל קלינטון.
כמושל, זכה במפרס להצלחה משמעותית.
הוא השיג את הסכמת בית המחוקקים לכמה רפורמות מרכזיות שרוקפלר קידם, אך לא עלה בידו לשכנע את בית המחוקקים, שהיה בשליטה דמוקרטית, לאשרן.
לדוגמה, בתקופת כהונתו הראשונה, הציע במפרס תוכנית, דומה לזו שקודמה על ידי ממשל רוקפלר, לארגון מחדש של ממשלת המדינה להפחית באופן משמעותי את מספר הסוכנויות הכפופות ישירות למושל.
כמו כן, הוא הציע להעלות את מס ההכנסה כדי לממן את העלאת שכר המורים.
הצעה אחרונה זו, והפיכת שיעורי המס לפרוגרסיבים יותר, הצריכה, על פי חוקת ארקנסו, את אישורם של לפחות שלושה רבעים של חברי שני בתי המחוקקים המדינתיים.
הרפורמות הנוספות של במפרס, שהובאו מממשלו של רוקפלר, היו רבות.
במהלך תקופת כהונתו הראשונה הוא קידם חוקים למתן סמכויות נרחבות יותר לגופי השלטון המקומי, יצרו את חטיבת ההגנה על הצרכן במשרד התובע הכללי, ביטלו את חוק "הסחר ההוגן" למשקאות חריפים, הרחיבו את מערכת הפארקים המדינתיים, יצרו מערכת לבניית בתי סוהר, ושיפרו את השירותים החברתיים לקשישים, נכים ואזרחים מאותגרים מבחינה התפתחותית.
במהלך תקופת כהונתו השנייה של במפרס, כללו צעדי החקיקה שהוא הוביל את הקמת מערכת גני ילדים בתמיכת המדינה, חלוקת ספרי לימוד בחינם לתלמידי בתי הספר, תוכנית מרכזית לבנייה בקולג'ים של המדינה, ביטול שיטת האסירים המועדפים, ועידוד מערכת הקולג'ים הקהילתיים באמצעות הרחבת מימון עלויות התפעול שלהם על ידי המדינה.
לדבריו של הכתב הפוליטי של העיתון "ארקנסו גאזט", דאג סמית', במהלך כל תקופת כהונתו של במפרס כמושל, "הייתה חקיקה פרוגרסיבית ניכרת בהשוואה לכל תקופה אחרת של ארבע שנים בהיסטוריה של ארקנסו, ככל הנראה בשל העובדה שבמפרס קנה לעצמו שם של אחד הפוליטיקאים המיומנים ביותר שהמדינה הוציאה משורותיה".
וולטר דה וירס וג'ק באס, בניתוח שלהם ל"שינוי הצורה של הפוליטיקה הדרומית", אמרו שכמושל, איפין במפרס "את עליית הפוליטיקה של המתינות הפרוגרסיבית בדרום".
אף על פי שתקופת כהונתו של במפרס כמושל נתפשה כהצלחה, הוא לא נהנה ממילוי תפקידו.
באוטוביוגרפיה שלו הוא כתב שהוא "לא אהב את רוב תקופת כהונתו כמושל...
ביליתי יותר זמן בניסיון להבטיח שדברים רעים לא יתרחשו בהשוואה לזמן שניסיתי לדברים טובים לקרות".
ככל הנראה, נקודת מבטו על תפקידו תרמה לזהירותו בקבלת החלטות.
סמית' כתב שבעיצומה של מחלוקת, יכול היה במפרס להיות "בלתי מחויב בצורה מטורפת בהתבטאויותיו הפומביות".
כריסטופר ליון, כתב הניו יורק טיימס, תיאר את במפרס כ"קריקטורה של סתמיות" שהיה ידוע בשל "העינוי קצר המועד בנוגע להחלטות גדולות".
דה וירס ובאס האשימו את במפרס על כך שלא הפגין "מנהיגות נועזת שתעזור לעצב את דעת הקהל".
ב-1974 ניצח במפרס את הסנאטור המכהן הוותיק ג'יימס ויליאם פולברייט בבחירות המקדימות של הדמוקרטים בהפרש ניכר, ולאחר מכן התמודד מול הבנקאי הרפובליקני ג'ון האריס ג'ונס.
ג'ונס האשים את במפרס בהוצאות ממשלו כמושל, בציינו את התקציב של 186 מיליון דולר לבניית מכלול בנייני הממשל.
במפרס לא רק שהתעלם מהאשמה זו, אלא סייע במסע הבחירות של הדמוקרט הצעיר ביל קלינטון, שכשל באותה מערכת בחירות בהחלפת חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, הרפובליקני ג'ון פול האמרשימידט במחוז הבחירה השלישי לקונגרס של ארקנסו.
במפרס גרף 461,056 קולות (84.9 אחוזים) מול 82,026 הקולות (15.1 אחוזים) של ג'ונס, התוצאה החלשה ביותר של מועמד רפובליקני מאז ניצחונו של פולברייט ב-1944.
ב-1980, על אף ניצחונו של רונלד רייגן בארקנסו, ניצח במפרס בבחירות לתקופת כהונתו השנייה בסנאט כאשר זכה ב-477,095 קולות (59.1 אחוזים) מול 330,576 הקולות (40.9 אחוזים) של המועמד הרפובליקני ויליאם פ.
"ביל" קלארק, בנקאי השקעות שנרשם לבחירות לסנאט שעה לפני המועד האחרון.
בניסיונו הבלתי מוצלח להיבחר לבית הנבחרים ב-1976 האשים קלארק את במפרס על כך שהוא תמך בקיצוב דלק במהלך משבר האנרגיה.
הוא גם מתח ביקורת על במפרס על כך שכסנאטור הוא הצביע 23 פעמים נגד הקצבות לצורכי הגנה בין השנים 1975–1978, וציין שרק בשנת הבחירות לתקופת כהונתו השנייה הוא הצביע פעמיים בלבד בעד בסוגיות הגנה.
קלארק תהה על התנגדותו של במפרס לתפילות בבתי הספר ותמיכתו בהסכמי תעלת פנמה ב-1978, סוגיה שרייגן יצא בגינה נגד הנשיא ג'ימי קרטר.
בהמשך האשים קלארק את במפרס על כך שהוא שם ללעג את אזרחי מחוז ניוטון, מעוז רפובליקני בארקנסו, כאשר כינה אותם טיפשים.
במחוז זה זכה קלארק ב-57.2 אחוזים מהקולות, כפי שהוא ניצח ב-12 מתוך 75 מחוזות המדינה, רובם בחלקה הצפון-מערבי.
קלארק ניצח גם במחוז פרנקלין, מחוז הבית של במפרס.
הרפובליקנים שאלו את הבוחרים, "אם דייל במפרס לא מצביע עבורכם, מדוע שתצביעו עבורו?".
שלא כמו במפרס, נוצח קלינטון ב-1980, שנת ניצחונו הגורף של רייגן, ובאופן זמני פינה את מושב המושל למשך שנתיים לרפובליקני פרנק ד.
בבחירות לסנאט של 1986 הביס במפרס את יריבו הרפובליקני אייסה האצ'ינסון, לימים חבר בית הנבחרים ומושל.
בבחירות של 1992, לאחר שהביס את מבקרת המדינה של ארקנסו, ג'וליה יוז ג'ונס ב-64 אחוזים בבחירות המקדימות של הדמוקרטים, הוא ניצח את מי שיכהן גם הוא לימים כמושל מייק האקבי בבחירות הכלליות.
ב-1998, כאשר פרש במפרס מהסנאט, ניצחה מועמדת הדמוקרטים, בלאנש לינקולן, לשעבר חברת בית הנבחרים, את מועמד הרפובליקנים פיי בוזמן, חבר הסנאט של ארקנסו שלימים היה מנהל מחלקת הבריאות המדינתית תחת המושל האקבי.
בשנים 1987–1995 כיהן במפרס כיושב ראש ועדת העסקים הקטנים והיזמות של הסנאט עד אשר הרפובליקנים תפסו את השליטה בסנאט במשך 12 שנים בעקבות הבחירות של 1994. מ-1997 ועד לפרישתו הוא היה חבר בסיעת המיעוט בוועדת האנרגיה ומשאבי הטבע של הסנאט.
בסנאט היה במפרס ידוע בשל מיומנויות הנאום שלו ובשל הכבוד העצום שהוא רחש לחוקת ארצות הברית.
הוא מעולם לא תמך בשום הצעה לתיקון לחוקה.
בבחירות לנשיאות של 1984 ובאלו של 1988 הוא לא ביקש להיבחר כמועמד הדמוקרטים לנשיאות, ותחת זאת תמך ברבים מעמיתיו, כולל הסנאטור פול סיימון מאילינוי, שבסופו של דבר התמודד בבחירות של 1988 ונוצח על ידי מייקל דוקאקיס.
בבחירות של 1984 הוזכר שמו של במפרס כאחת האפשרויות להיות שותפו למרוץ של וולטר מונדייל, אך הוא הסיר את מועמדותו בשלבים הראשונים של המרוץ.
במפרס ציין שהסיבה המרכזית שהוא לא התמודד היה חששו "משיבוש מוחלט של הקרבה שמשפחתי אהבה".
משקיפים רבים חשו שאולי במפרס חסר את השאפתנות האובססיבית שנדרשה ממועמד לנשיאות, במיוחד כמי שהחל את התהליך כאשר שמו לא היה ידוע במיוחד.
גורם נוסף שהוזכר לכך היה הצבעתו שקטלה את רפורמת חוקי העבודה של 1978, הצבעה שעוררה עת זעמם של ארגוני העובדים ולחלוטין לא נשכחה על ידי מנהיגיהם במשך העשור הבא.
לאחר פרישתו מהסנאט, במפרס, שהכריז על עצמו כידיד קרוב של הנשיא ביל קלינטון, שימש כפרקליט ההגנה במהלך משפט ההדחה של הנשיא.
בנאום הסיכום שלו במשפט הסנאט הוא נתן טיעונים נרגשים.
ב-1995 הקימה אוניברסיטת ארקנסו בפאייטוויל את הקולג' לחקלאות, למזון ולמדעי החיים על שם דייל במפרס .
ב-2014 נקרא שמה של שמורת הטבע הלאומית הנהר הלבן על שמו של במפרס.
בטקס ההקדשה, אמר מנהל שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית, דניאל מ.
במפרס ורעייתו בטי נודעו בשל פועלם לקידום חיסונים לילדים.
מרכז המחקר לחיסונים על שם דייל ובטי במפרס במכונים הלאומיים לבריאות הוקם על ידי הנשיא לשעבר קלינטון כדי לדאוג לפיתוח המחקר בחיסונים.
דייל במפרס נפטר בביתו בליטל רוק ב-1 בינואר 2016, בגיל 90, לאחר תקופה בה התדרדר מצב בריאותו.
הוא סבל ממחלת אלצהיימר ושבר את ירכו זמן קצר לפני מותו.
הוא נטמן בבית הקברות של הכנסייה המתודיסטית המאוחדת הראשונה בצ'ארלסטון.
דייל אדוארד וולף היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הרפובליקנית שכיהן כסגן מושל דלאוור ה-22 בשנים 1989–1992, וכמושל דלאוור ה-70 במשך שלושה שבועות מדצמבר 1992 ועד ינואר 1993.
דייל וולף נולד בעיר קרני שבנברסקה, כבנם של הארי ואירן וולף.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת נברסקה–לינקולן עם תואר בחקלאות.
ב-מלחמת העולם השנייה הוא לחם כלוטננט ראשון בצבא ארצות הברית, ועוטר בכוכב הארד ובלב הארגמן בקרב אוקינאווה.
ב-1945 נשא וולף לאישה את קלריס איליין מרשל, ולשניים נולדו ארבעה ילדים.
לאחר המלחמה קיבל וולף תואר דוקטור לפילוסופיה בחקלאות מאוניברסיטת ראטגרס, ועד מהרה החל לעבוד בחטיבת המחקר החקלאי של חברת דופונט.
הוא היה ליושב ראש מועצת המנהלים לעסקי תרופות של דופונט וסגן נשיא הקבוצה לעסקי חקלאות.
בינתיים, הוא היה בזמנים שונים יושב ראש של איגוד החקלאיות הכימית הלאומית, יושב ראש של איגוד החקלאות הכימית הבינלאומית, וחבר המועצה של אגודת הייצור הפרמצבטי.
ב-1987 הוא פרש מדופונט כדי לקבל מינוי ממושל דלאוור מייק קאסל כמנהל הפיתוח המדינתי, אחראי על תקצוב ההון, שיכון לעניים, תיירות ופיתוח כלכלי.
ב-1988 היה וולף בחירתו של מושל דלאוור המכהן מייק קאסל לתפקיד סגן המושל, ונבחר לתפקיד בבחירות לאחר שהביס את מועמד המפלגה הדמוקרטית קארי א.
הוא כיהן בתפקיד תקופת כהונה אחת מ-20 בינואר 1989 ועד 31 בדצמבר 1992. בשנת סיום כהונתו הוא בחר שלא להתמודד על משרת המושל מול מועמד הדמוקרטים טום קרפר.
אך כאשר המושל קאסל התפטר כדי לאייש מושב שנבחר אליו בבית הנבחרים של ארצות הברית, הושבע וולף כממלא מקומו למשך 20 הימים הנותרים לתקופת כהונתו המתוכננת של קאסל.
בהמשך שימש וולף כיושב ראש דיינל אינטרנשיונל, קבוצת ייעוץ שמסייעת לחבורת שמתעניינות בקשרים עסקיים עם סין.
ב-1995 הוא התגורר בגואנגג'ואו, בה הוא הקים משרד עבור חברת עורכי הדין "מזולו-מקקנדיש", שבה הוא היה יועץ בינלאומי בכיר.
הוא היה סגן יושב ראש מועצת המנהלים של תאגיד הביו-חקלאות אמרלד, חברת חקלאות ביו-טכנולוגית בלאנסינג, מישיגן, והחל מ-1998 סגן יושב הראש של התאגיד הפיננסי WSFS.
הוא ישב בראש המועצה המתאמת הראשונה של דלאוור לפגיעות סמים ואלכוהול, והיה יושב הראש של SURJ (תמוך במה שצודק ונכון), ארגון המקדיש עצמו לשיפור מערכת המשפט הפלילי בדלאוור.
דייל וולף נפטר בווילמינגטון ב-20 במרץ 2021.
דיילות אוויר הוא סרט קומדיה-שוד הודי בשפה ההינדית משנת 2024 בבימויו של ראג'ש א קרישנן ובכיכובן של טאבו, קארינה קאפור ח'אן וקריטי סנון כדיילות אוויר, עם דילג'יט דוסנג'ה וקפיל שארמה בתפקידי משנה.
הסרט הופק על ידיאקטה קאור, ראה קאור, אניל קאפור, ודיגויג'אי פורוהיט תחת החברות Balaji Motion Pictures ו-Anil Kaoor Films & Communication Network.
הצילומים התקיימו ממרץ 2023 עד פברואר 2024. הסרט יצא לאקרנים ב-29 במרץ 2024, זכה לביקורות חיוביות, והכניס למעלה מ-19 מיליון דולר ברחבי העולם ודורג כסרט ההינדי השלישי הכי רווחי של 2024, והסרט השישי הכי רווחי של הקולנוע ההודי של 2024.
גיטה סת'י, יסמין קוהלי ודיוויה ראנה הן דיילות אוויר בחברת קוהינור איירליינס, חברה על סף פשיטת רגל.
הצוות לא קיבל את משכורתו כבר חודשים, ושלוש החברות, כמו שאר העובדים, ממשיכות לקוות שדברים ישתנו.
בעלה של גיטה ארון מנהל עסק מזון נכשל מהבית.
גיטה צריכה לפרנס כלכלית גם את אחיה המובטל ואשתו.
יסמין גדלה על ידי סבה מצד אמה (נאנו) לאחר שהוריה התגרשו.
היא לא מאמינה במערכות יחסים, חובבת דברים יקרים ומתהדרת באורח חיים מזויף וצעקני ברשתות החברתיות.
דיוויה הוכשרה להיות טייסת אך נאלצה להיכנס לתפקיד של דיילת בגלל היעדר תקנים, ומסתירה זאת ממשפחתה.
היא נאבקת להחזיר את תשלומי הלוואת הלימודים שלה.
מותה של הדיילת הבכירה רג'וואנשי, בזמן תפקידה, מוביל את גיטה, יסמין ודיוויה לקראת מבצע חשאי להברחת זהב מהודו לאל בורג' (מדינה פיקטיבית).
מר מיטל, ראש משאבי אנוש של קוהינור איירליינס, הוא המוביל של המבצע.
שלושתן הופכות לחלק ממבצע הברחת הזהב ומצבן הכלכלי משתפר במהרה: גיטה מממנת את עסקי המזון של ארון ואת אחיה ואשתו.
יסמין מקבלת בחזרה את טבעת הזהב של סבתה מחנות המשכון וקונה לעצמה BMW.
דיווויה מחזירה את הלוואת הלימודים שלה.
שאר העובדים בחברת התעופה עדיין מנסים להסתדר.
מישהו מלשין לפקידי המכס ששלוש הדיילות מבריחות זהב; ואף על פי ששלושתן מצליחות להסתיר את מחבוא הזהב, המעצר שאחריו גורם להן להרגיש מושפלות ולחשוב מחדש על בחירתן.
המצב מקבל תפנית דרסטית כאשר קוהינור איירליינס מוכרזת כפושטת רגל וכל העובדים נותרים ללא שכר וללא פרוטה.
ויג'אי וואליה, בעל חברות התעופה ברח לאל בורג'.
גיטה, יסמין ודיוויה מבינות שמבצע הברחת הזהב של ויג'אי וואליה הוא שעזר לוואליה להתיישב בנוחות באל בורג'.
מתחרטות על מעשיהן הן מחליטות להחזיר את כל הזהב שהוברח להודו ולשלם לעובדים את חובם.
טאבו בתור גיטה סטי (דיילת)
קארינה קאפור ח'אן בתור יסמין קוהלי (דיילת)
קריטי סנון בתור דיוויה רנה (דיילת)
דילג'יט דוסנג'י בתור קצין המכס ג'איביר סינג (הופעה מיוחדת)
קאפיל שארמה בתור ארון סטי (הופעה מיוחדת)
ראג'ש שארמה בתפקיד פרותויראג' מיטאל (ראש משאבי אנוש של Kohinoor Airlines)
ססווטה צ'אטרג'י בתפקיד ויג'אי וואליה (יו"ר קוהינור איירליינס)
קולבהושאן חרבנדה בתור הסבתא של יסמין
איבן רודריגס בתור אביה של דיוויה
טרופטי חמקר בתור ס"ל מאלה
צ'רו שנקר בתור סודהא מיטאל
רמקאנט דיימה בתור מר רבנשי
על צילומי הסרט הוכרז בנובמבר 2022 והם החלו ב-25 במרץ 2023. הסרט צולם במומבאי, גואה ואבו דאבי.
הסרט יצא לאקרנים ב-29 במרץ 2024 במקביל ליום שישי הטוב.
דייט קטלני הוא סרט מותחן פסיכולוגי אמריקאי משנת 2025, שבוים על ידי כריסטופר לנדון על פי תסריט מאת ג'יליאן ג'ייקובס וכריס רואץ' ומככבים בו מייגן פייהי וברנדון סקלנאר התפקידים הראשיים.
בכורת הסרט התקיימה ב-9 במרץ 2025 במסגרת פסטיבל SXSW, והוא עלה לאקרנים בארצות הברית בהפצת "סרטי יוניברסל" ב-11 באפריל 2025. הסרט זכה לביקורות חיוביות מהמבקרים.
ויולט, אם חד-הורית שהתאלמנה, יוצאת לדייט עם הנרי כשהיא מוטרדת מסדרה של הודעות אנונימיות שהיא מקבלת באמצעות אפליקציית מסרונים בשם "Drop".
השולח האלמוני מורה לה לא לספר לאף-אחד על התקשרותו עמה ולמלא אחר הוראות זדוניות יותר ויותר, או שאחותה הצעירה, ג'ן, ובנה, טובי, ייהרגו.
מייגן פייהי – ויולט, אם חד-הורית.
ברנדון סקלנאר – הנרי, הדייט של ויולט.
ויולט בין – ג'ן, אחותה הצעירה של ויולט והשמרטפית של בנה.
ג'ייקוב רובינסון – טובי, בנה של ויולט.
גבריאל ראיין ספרינג – קארה
בפברואר 2024, נמסר על פיתוחו של הסרט אותו יביים כריסטופר לנדון, לאחר שפרש מבימוי הסרט "צעקה 7", כי על כתיבת התסריט יהיו אמונים ג'יליאן ג'ייקובס וכריס רואץ' וכי לתפקיד הראשי לוהקה מייגן פייהי.
במרץ 2024, נמסר על ליהוקו של ברנדון סקלנאר לתפקיד הגברי הראשי של הסרט.
באפריל 2024, נמסר על ליהוקם של ג'פרי סלף, גבריאל ראיין ספרינג, ויולט בין וג'ייקוב רובינסון לצוות השחקנים.
במאי 2024, נמסר על ליהוקו של אד ויקס לצוות השחקנים.
צילומי הסרט החלו באירלנד בשלהי אפריל 2024.