tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קידום רווחת הציבור, בריאותו ואיכות חייו.
דאגה לחייהם, בריאותם ואיכות חייהם של בעלי חיים מבויתים.
שמירה על איכות הסביבה וחיות הבר (למשל חיפוש חומרי הדברה שאינם מרעילים את אוכלי הנבלות).
מחקר תעשייתי (כולל פיתוח מוצרי מותרות, כגון תכשירי איפור).
ניסוי כלי נשק וייעול השימוש בבעלי חיים כאמצעי לחימה (למשל, בלוחמה ימית בעזרת דולפינים מאולפים).
בעלי חיים שעליהם נערך הניסוי חשים בו לרוב סבל גופני, נפשי או שניהם כאחד.
הצדקת סבלם של בעלי חיים בניסוי תלויה, בין השאר, בחשיבות השאלה המחקרית אותה בודק הניסוי.
נחיצותו של ניסוי אינה תלויה רק בתחום הכללי בו הוא נעשה, לכן, ניסויים דומים שעונים על שאלות דומות עשויים להיתפס כבעלי חשיבות שונה.
לדוגמה, קל יחסית, להצדיק ניסוי הבודק רעילות של תוסף מזון המצוי כבר בשימוש, מאשר להצדיק ניסוי דומה בתוסף מזון שטרם החל שיווקו.
מדרך הטבע, אנשים שונים חלוקים בדעותיהם לגבי נחיצותם של ניסויים שונים.
גם האנשים שבוועדה לאישור ניסויים בבעלי חיים עשויים להיות חלוקים בדעותיהם לגבי צדקת הניסוי.
הוועדות לאישור ניסויים מדעיים בבעלי חיים קמו כחלק מהשינוי הכללי שחל ברגישות החברה והמחוקקים לזכויותיהם של בעלי חיים במהלך המאה העשרים.
שינוי זה מתבטא בתחומים רבים, כגון תנאי המחיה בגני החיות ובהעדפת מוצרים שייצורם אינו מצריך הריגת חיות בר.
כאשר ניסוי צפוי לגרום סבל לבעלי חיים, יש נטייה לחפש במקומו ניסוי הגורם פחות סבל ומספק תוצאות דומות בתקפות מדעית דומה.
לעיתים יש לניסוי חלופה שפוטרת את החוקר מהצורך לגרום סבל לבעלי חיים.
יש מקרים שבהם החלופות יקרות מדי, מסובכות או לא קיימות.
כאשר אין חלופות סבירות נוצרת דילמה מוסרית, משום שלעומת סבלם של בעלי החיים ניצבות מטרות הניסוי.
במקרה של דילמה כזו, על ועדת האתיקה לשקול את דרך המשך המחקר.
כאשר ועדת האתיקה דנה בדילמה מוסרית כזו, היא יכולה להורות על עריכת פשרה בין תקפותו המדעית של הניסוי לבין מוסריותו (למשל להקטין את מדגם חיות הניסוי גם בהיעדר אפשרות לפצות על כך בשיטות ניתוח סטטיסטיות מתקדמות), להעדיף את ביצוע הניסוי כפי שתוכנן, או להורות על אי ביצוע המחקר.
ההתנגדות לניסויים בקרב הציבור עולה ככל שעולה הדמיון בין בעל החיים המשמש בניסוי לבין בני האדם.
גם כאשר מבחינה מדעית טהורה יש עדיפות לעבודה עם אורגניזם מודל דומה לאדם, שיקולים מעשיים מחייבים התפשרות על בעלי חיים קטנים ורחוקים מן האדם.
מסיבה זו, מעדיפים לבצע ניסויים בצפרדעים מאשר בעכברים, בעכברים מאשר בכלבים, בכלבים מאשר בקופים, ובקופים מאשר בקופי אדם.
במהלך סוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 הונהג כי יש להשיג אישור מוועדת האתיקה לכל ניסוי בחולייתנים וניסויים הגורמים סבל לפרימטים מוגבלים יותר מבעבר.
הסדרת הניסויים בבעלי חיים בישראל
מקובלים בישראל ניסויים בבעלי חיים בסקטור האקדמי למטרות מחקר רפואי ובמגזר התעשייתי בעיקר בתעשיית הקוסמטיקה ומוצרי הגיינה .
ממחקר ישראלי המשווה בין ישראל לאירופה בנוגע לשימוש בבעלי חיים לניסויים עולה תמונה כי בישראל נעשה שימוש נמוך מהמקובל במדינות מערביות בניסויים בבעלי חיים.
בישראל מספר מטרות לשמן נערכים ניסויים בבעלי חיים המנוסחות בחוק קידום המחקר המדעי: קידום הבריאות, מניעת סבל אנושי, בדיקה או ייצור של חומרים או אביזרים חינוך והוראה.
בישראל ובעולם המערבי התפתחו כללים הנחשבים הומאנים לטיפול בחיות מעבדה שלושה אלמנטים בודדים המכונים שלושת ה-R: צמצום השימוש בחיות מעבדה, עידון הניסוי באופן שיסב סבל מינימלי לחיות והחלפת שיטות הניסוי בהדמיית מחשב כשאין חובה להשתמש בבעלי חיים.
תחקירים שנעשו בארץ מצביעים על תמונת מצב לפיה ניסויים בבעלי חיים כוללים ניתוחים ללא הרדמה, גרימת מחלות קשות, הרעבה, חישמול, גרימת כוויות, הלעטה ברעלים, הטלת מומים (כמו שיתוק, פציעה ועיוורון), נתיחות ללא הרדמה, בניגוד לכללי שלושת ה-R.
בקרב מדענים קיים ספק באשר לחשיבותם של ניסויים בבעלי חיים לאור התפתחות הטכנולוגיה המציעה חלופות הדמיה מתקדמות המשמשות אלטרנטיבה לניסויים בבעלי חיים.
אחד הנימוקים לחוסר הנחיצות בניסויים נובע מההבדל הביולוגי בין המינים השונים והעדר היכולת להשליך תוצאות ניסויים במין ביולוגי אחד על מין אחר.
לחיזוק טענה זו מדענים מסתמכים על אסונות שנגרמו לבני אדם בעקבות הסתמכות על ניסויים בבעלי חיים שלא הניבו חיזוי אמין לתגובה פיזית בבני אדם.
עריכת ניסויים בבעלי חיים היא פעולה מקובלת כיום והיא מחויבת על פי חוק במחקר ובפיתוח פרמקולוגי.
סעיף 8: "מספר בעלי החיים בניסוי יוגבל למספר הקטן ביותר הדרוש לביצוע הניסוי.
ניסויים בבעלי חיים ייערכו תוך הקפדה על מזעור הכאב והסבל שייגרמו להם".
סעיף 9: "לא יינתן היתר לעריכת ניסויים בבעל חיים אם ניתן להשיג את מטרת הניסוי בדרכים חלופיות סבירות".
סעיף 10: "לא ייערך ניסוי לבדיקת מוצרי קוסמטיקה, שאינם לצורכי בריאות, ולחומרי ניקוי אלא על פי היתר ממליאת המועצה".
לשם פיקוח על ביצוע הוראות החוק הוקמה המועצה לניסויים בבעלי חיים.
רוב הניסויים מאושרים על ידי ועדות פנימיות של הגופים העורכים אותם - מוסדות להשכלה גבוהה וחברות פרטיות.
הוועדות הפנימיות מדווחות למועצה בדיעבד על הניסויים שביצעו, אחת לחצי שנה.
עם זאת, ניסויים בתולעים נימיות וחרקים מבוצעים ללא אישור וללא דיווח.
בשנת 2004 דיווחה המועצה ניסויים ב-318,449 בעלי חיים.
בדו"ח מבקר המדינה שהוגש ביוני 2004 נמתחה ביקורת קשה על תפקודה של מועצה זו.
המחלוקת סביב הניסויים בבעלי חיים
טיעונים להצדקת הניסויים בבעלי חיים
ב-40 השנים האחרונות, כל זוכי פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה ביססו את מחקרם על ניסויים בבעלי חיים (למעט מחקרה של ברברה מק'קלינטוק, שנערך על צמחים).
האנושות הגיעה להישגיה הרפואיים הודות לניסויים אלה.
המצדדים בניסויים בבעלי-חיים טוענים כי האנושות הגיעה להישגיה הרפואיים הודות לניסויים אלה.
מפירות הניסויים: תרכיבי חיסון נגד מחלות (פוליו, חצבת), תרופות, חקר מחלות והשתלת איברים.
באוקטובר 2014, כתבו 6 חתני פרס נובל ישראלים ונשיאי האוניברסיטאות, מכתב לראש הממשלה המדגיש את חשיבות הניסויים בבעלי חיים למחקר, מתריע מפני ניסיונות שנעשים כדי לסכלו, וקובע שכבר נגרמה פגיעה קשה ביכולת האקדמיה לקיים מחקר מתקדם.
עיקר טיעוני המצדדים בניסויים, הם:
אין חלופה - זהו קונצנזוס רפואי כיום כי בשלבים מסוימים של המחקר הרפואי אין חלופה ישימה המייתרת את השימוש בבעלי חיים.
ללא שימוש ניסויי מסוים בבעלי חיים לא יפותחו תרופות.
נעשים כל המאמצים על מנת למזער את הסבל למינימום האפשרי - הניסויים מפוקחים בכבדות ואף הרופאים עצמם אינם מעוניינים בגרימת סבל מיותר.
"רק 10% מכלל הניסויים גורמים לסבל בדרגה הגבוהה ביותר.
ישנן חיות שלא סובלות דבר או סובלות באופן זמני בלבד".
השיטה יעילה: ניסויים ביו-רפואיים, שחלק ניכר מהם כולל ניסויים בבעלי חיים, הביאו לשיפורים בבריאות האדם ובעלי החיים ושיפרו את רווחתם במידה מסוימת.
בני אדם בעלי מעמד מוסרי וחוקי שונה מבעלי חיים: בני אדם מקיימים יחסים חברתיים מורכבים פי כמה מבעלי חיים, מסוגלים להבין ולכבד את זכויותיהם של אחרים.
כשם שיש צורך להקפיד על שחיטה דלת סבל אך מותר לשחוט, כך יש להקפיד על עריכת ניסויים דלי סבל ולקיים רק את אלה שסביר שהתועלת מהם תצדיק את הסבל הכרוך לבעלי החיים המשתתפים בהם.
סבל הנגרם לחיה מוצדק כאשר יש סיכוי לשיפור משמעותי באיכות חיי האדם והרחבת ידיעותיו: ניתן להגיע לאיזון (או שכבר קיים איזון) בין סבלם של בעלי החיים לבין התועלת שבניסויים.
ועדות אתיקה יכולות לשקול היטב את התועלת האפשרית שבניסוי לעומת הסבל הנגרם ממנו.
טעון הדרוויניזם החברתי: כל יצור חי מתחרה ביצורים חיים כדי לשרוד או משתף אתם פעולה כדי לשרוד.
יחס האדם לבעלי החיים צריך לנבוע מנימוקי כדאיות בלבד.
טיעונים לשלילת הניסויים בבעלי חיים
כנגד הסברה המקובלת לגבי נחיצות הניסויים בבעלי חיים, יוצאים מתנגדי ניסויים אלו בטענות שונות.
ההתנגדות לניסויים בבעלי חיים מבוססת על טיעונים משני כיוונים: מהכיוון המדעי (טענות לפיהן השיטה המדעית אינה מועילה, ראו סעיף התקפות המדעית) ומהכיוון המוסרי.
במהלך העשורים האחרונים של המאה ה-20 התארגנו מתנגדי הניסויים במספר ארגונים השונים זה מזה במהות ובטקטיקת הפעולה המקובלת.
אחד הארגונים המרכזיים בעולם בנושא זה הוא אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים (PETA), ובישראל אנימלס והאגודה הישראלית נגד ניסויים בבעלי חיים.
הטיעונים המרכזיים של קבוצה זו מהכיוון המוסרי-אתי:
צער בעלי חיים: לטענת המתנגדים לניסויים, יש הגזמה בהערכת נחיצות הניסויים ואי הבנה למידת הסבל הרבה של חיות הניסוי.
הם מזכירים את העובדות, לפיהן לפני ביצוע חלק ניכר מהניסויים, בעלי החיים מוחזקים בכלובי מתכת קטנים וסטריליים שאינם טבעיים להם.
במהלך הניסויים עצמם עשויים החוקרים להדביק אותם במחלות, לשים אותם במצבי עקה גופניים ונפשיים קיצוניים וכן לגרום להם חבלות כגון מומים, כוויות ופציעות.
כמעט כל בעלי החיים מומתים לאחר הניסויים שנערכים בהם, זאת אם הניסוי עצמו אינו גורם למותם.
לעיתים ממיתים את בעלי החיים לשם בדיקת איברים ורקמות והשינויים שחלים בהם בעקבות הניסוי.
במקרים מסוימים, כגון ניסויים בחקר המוח או התגובה לכאב, לא נעשה שימוש באמצעי הרדמה, משום שהחוקרים רוצים לבדוק את תגובות בעל-החיים במהלך הניסוי.
בעלי החיים אינם כלים שנועדו לשימוש האדם: טיעון זה מבוסס על המונח סוגנות שטבע פעיל זכויות בעלי חיים ריצ'רד ריידר, שפירושו אפליה על רקע מין ביולוגי.
גישתו של ריידר מבטלת את הגישה הדוגלת במותר האדם מן הבהמה.
הפחד מהשחתת החברה: על פי טיעון זה, עדיף שלא לערוך ניסויים אכזריים בבעלי חיים משום שספרי הלימוד נוטים לתאר ניסויים אכזריים ולציין אותם לחיוב בלבד.
הציון לחיוב נעשה בשל התועלת החומרית שהחברה הפיקה מהם ובשל המחשבה היצירתית שהובילה לעיצוב ניסויים אלה.
תיאורים חיוביים של ניסויים אכזריים עשויים לשנות את עולם הערכים של התלמיד ולהפוך אותו לאכזרי.
טיעונים בעד ונגד עבודת ועדות האתיקה בנושא
ועדות אתיקה מקיימות פשרה הכרחית בין הצורך בניסויים בבעלי חיים לבין הצורך באי הפרזה בהם
הדיון הפרטני עם ועדת האתיקה בניסיון לחסוך סבל מבעלי חיים מאט את קצב המחקר באופן משמעותי: הדבר פוגע בחברה בדרכים שונות, לרבות קיפוח חיי אדם.
כתיבה מפורטת על כל ניסוי בבעלי חיים שטרם נעשה, על סיבותיו, על חשיבותו, על הבעיות שבחלופותיו וכיוצא בזה מבזבזת הרבה זמן ועשויה לקחת אפילו חודשים אחדים.
מעבר לזאת, חברי ועדת האתיקה הם בעלי רקע מגוון - מדענים, פילוסופים, משפטנים ופעילים פוליטיים.
כתיבה שעונה על הצרכים של כל האנשים האלה דורשת מאמץ רב.
דיון עם ועדה כזו פוגם אפילו בקצב המחקר של מעבדה שכל הניסויים המוצעים שלה בבעלי חיים אושרו.
לכן צריך לאשר כל ניסוי בבעלי חיים.
ועדות האתיקה הן עלה תאנה: קיום הוועדות משלה את הציבור לגבי מידת האכזריות של הניסויים שכן מקבלים אישור.
זאת משום שיקול סבל של חיה מול התועלת של החברה אפשרי רק במצבים נדירים.
ראשית, לא תמיד ברור איזו תועלת תהיה לחברה מהניסוי.
שנית, סבל הוא דבר סובייקטיבי לחלוטין ובלתי מדיד.
לכן, פרטים שונים מאותו מין טקסונומי חשים מידת סבל שונה כשהם עוברים חוויות דומות וחברי ועדת אתיקה שונים מתרשמים באופן שונה ממידת הסבל של בעלי החיים.
ניסויים מדעיים בבעלי חיים בהלכה
ניסויים בבעלי חיים נדונים בהלכה היהודית במסגרת איסור צער בעלי חיים.
על פי ההלכה, האיסור לצער בעלי חיים קיים כל זמן שאין התנגשות משמעותית בין צורכי האדם לצורכי בעלי החיים, אבל כאשר הצורך בניסוי חיוני מאוד לאדם, הואיל ומבחינת היהדות האדם ניצב בדרגה גבוהה יותר מבעלי החיים, ותפקידו חשוב ומרכזי יותר בבריאה, אזי מותר לו להשתמש בבעלי החיים לצורכו.
ומקבילים את שימוש האדם בבעלי החיים לשימוש בעלי החיים בצומח.
והשימוש מותר כל זמן שהדבר נעשה לצורך חיוני ולא מתוך אכזריות.
וכתב רבי יעקב ריישר בשו"ת 'שבות-יעקב' (ג, עא) שרופא שרוצה לבדוק תרופה חדשה העשויה מסם חריף שעלול גם להמית, מותר לו לנסות אותה תחילה על כלב או חתול.
וכך פסק הרב יחיאל יעקב וינברג בשו"ת 'שרידי-אש' (ג, ז) שמותר לעשות ניסויים רפואיים בבעלי חיים, ואפילו מצד מידת חסידות אין ראוי להימנע מכך, מפני שעל ידי ניסויים אלו ניתן להציל חיי אדם.
אך גם בהלכה היהודית כיוון שיש איסור כללי לצער בעלי חיים, יש לבדוק היטב האם הניסוי הוא הכרחי וכן האם יש ניסוי בעל ערך דומה שיגרום פחות צער לבעלי חיים או לבעל חיים ברמה "ירודה" יותר.
כגון ניסוי שניתן לערוך על כלבים או עכברים, עדיף לערוך על עכברים, שכן מערכת העצבים והמוח שלהם פחות מפותחים, וממילא הם פחות מבינים את הנעשה איתם, וככל הנראה מרגישים פחות כאב.
לעומתם הכלבים מפותחים עד כדי כך שהם יכולים להכיר אנשים ולהבין את רצונם, וכן ניכר עליהם שלפעמים הם שמחים ומאושרים, ולפעמים עצובים וכואבים.
ולכן הזהירות שלא לצערם צריכה להיות רבה יותר.
בנוסף לכך עיקר איסור צער בעלי חיים, חל על המינים המבויתים המשמשים את האדם,
ועל זה כתב רבי יעקב עמדין (בספרו שאלת יעב"ץ ח"א ק"י) שיש להשתדל שלא לערוך ניסויים על כלבים.
הרב אליעזר מלמד בספרו פניני הלכה פסק כי גם לאחר שהוחלט שיש צורך חיוני לערוך את המחקר על בעלי חיים, יש להתאמץ למעט את סבלם.
למשל, אם מדובר בניתוח, יש לעורכו בהרדמה.
ואם בעקבות המחקר נפגע גופם, יש להמיתם במיתה קלה כדי לחסוך מהם צער.
השימוש בבעלי חיים בשלבי פיתוח חיסונים (חיסון הקורונה)
חיסונים בבעלי חיים הוא תנאי מקדים להיכנס לניסויים בבני אדם, שלב זה חיוני בקידום פיתוח תרופות חיסונים וטכנולוגיות רפואיות אשר עשויות להיות להם השלכות מרחיקות לכת בתחום מיגור המגפות, בריאות הציבור, ריפוי והארכת חיים.
תהליך פיתוח של חיסון, מתחיל לרוב ממחקר בבעלי חיים, בהם נבדק האם החיסון בטוח ואינו גורם לפגיעה בבריאותם, האם הוא גורם ליצירת נוגדנים כנגד הוירוס והאם הוא מגן עליהם בפני הדבקה יזומה בווירוס.
בהקשר לפיתוח חיסון הקורונה תחילה נוסה על מכרסמים, ואחר כך על קופים.
במקרה החיסון למחלת הקורונה, כבר אחרי קבלת הממצאים מהניסוי במכרסמים, חוסנו 12 מטופלים ראשונים בגרמניה.
הוחלט שלאור הצורך הבוער בחיסון, התירו לחברות להיכנס לניסויים בבעלי חיים במקביל לשלב הניסוי בבני אדם.
עד השלמת תהליך קבלת האישור לחיסון התבצעו כל הניסויים בבעלי חיים שהיו דרושים להם גם אם היו הולכים במסלול הקלאסי.
פיתוח, ניסויים בבעלי חיים והניסויים בבני אדם: השלבים שצריך לעבור
כדי להבין כיצד נוצר מצד שבו הוקפאו ניסויים מתקדמים של חברות שכבר עברו בהצלחה ניסויים ראשוניים יותר, ומה המשמעות לעתיד, נפרט מהם השלבים שמוצר כזה צריך לעבור.
תחילה ישנו תהליך הפיתוח של החיסון, לאחר מכן וילדציה במעבדה, אחרי כן ניסויים בבעלי חיים (השלב ה"פרה קליני").
לאחר מכן מתחילים הניסויים בבני אדם שגודלם ומורכבותם הולכת ועולה.
במקרה של פיתוח חיסונים לקורונה, כל החברות שעברו את שלב הניסויים בבעלי חיים, נכנסו לאחר מכן לניסוי ראשון בבני אדם, בו הראו במספר קטן של מתנדבים (כמה עשרות עד כמה מאות) כי המוצר מצליח להעלות את כמות הנוגדנים נגד קורונה בדם של המטופל.
הסטטיסטיקה בפיתוח תרופות חדשות וחיסונים חדשים היא פחות או יותר כזו: מבין המוצרים שנכנסים לניסויים בבעלי חיים, בערך אחד מכל 1,000 יגיע לשוק.
מבין אלה שנכנסים לניסויים בבני אדם, בערך 7% יגיעו לשוק.
ניסוי שני הסדקים (מוכר גם בתור ניסוי יאנג) הוא ניסוי שנועד להבחין האם קרינה מסוג מסוים, מתפשטת כגל או כשטף של חלקיקים.
הניסוי מצביע על כך שלאור וחומר יכולות להיות תכונות של חלקיקים וגם של גל (תופעה הנקראת דואליות גל-חלקיק) והוא מהווה הוכחה לטבע ההסתברותי של מכניקת הקוונטים.
רעיון הניסוי הוא שגלים, בשונה מחלקיקים, מחזקים או מחלישים זה את זה בהתאם למופע בו הם נפגשים.
הניסוי הראשון מסוג זה נערך על ידי הפיזיקאי האנגלי תומאס יאנג בשנת 1801. הניסוי הראה שהאור מתנהג כגל.
השלכות הניסוי היו חשובות והניעו שני שינויים יסודיים בתפיסת המהות הפיזיקלית של האור:
מעבר מהתיאור של ניוטון את קרינת האור כשטף חלקיקים המכונים פוטונים, למושג הגל האלקטרומגנטי;
מעבר מתיאור החומר לפי התפיסה הקלאסית של חלקיקים, לתפיסה משולבת של גלים־חלקיקים.
רקע - תפיסת האור טרם הניסוי
עד ביצוע הניסוי, רווחו בקרב הפיזיקאים שתי תפיסות שונות בנוגע למהותו של האור, כשאחת מהן נחשבה מתאימה יותר.
המודל החלקיקי, אותו קידם הפיזיקאי אייזק ניוטון, גרס שהאור הוא אוסף של חלקיקים.
תפיסה שנייה הציג הפיזיקאי כריסטיאן הויגינס בשנת 1690, והיא יצגה את האור כתופעה גלית.
לפי תפיסה זו האור הוא גל תלת־ממדי כדורי, המתפשט בתווך הנקרא אתר.
הויגנס אף שיער שמהירות גלי האור היא סופית, כפי שהדגים אולה רמר כבר בשנת 1679. יאנג ביצע את ניסוי פיצול האור כדי להכריע בין שתי התפיסות הללו, זו החלקיקית וזו הגלית.
הניסוי המקורי בוצע באור נראה ב-1801, על ידי הפיזיקאי תומאס יאנג, במטרה להכריע אם האור הוא גל או חלקיק.
בניסוי זה, יאנג לא עבד עם סדקים אלא פיצל את אלומת אור השמש לשתי אלומות נפרדות בעזרת "קלף" דק שהוצב בצורה אנכית לכיוון האור.
כתוצאה מכך, האור המוקרן על קיר, הפגין התנהגות גלית, והציג תופעות של התאבכות ועקיפה בדפוס האור הנוצר.
מקור הפולט אור בקצב הנשלט על ידי מבצע הניסוי;
מערך גלאים הרגיש לפגיעת חלקיקי אור וספירת החלקיקים אשר פגעו בכל נקודה במסך.
במקרה של אור אפשר להשתמש במסך פשוט, ולראות ויזואלית את כמות החלקיקים אשר פגעו בכל נקודה בו - ככל שנקודה במסך בהירה יותר כך פגעו בה חלקיקים רבים יותר;
מחיצה ובה שני סדקים דקים, אשר ניתנים לפתיחה וסגירה באופן בלתי תלוי.
בניסוי המקורי שני סדקים היו פתוחים לכל אורך הניסוי.
תוצאות ניסוי שני סדקים נפוץ מתוארות באיור הבא:
כאשר פתחו סדק אחד קיבלו תבנית על המסך שמרכזה הבהיר ביותר נמצא מול הסדק שנפתח, והבהירות יורדת ככל שמתרחקים מנקודה זו עם מקטעים חשוכים במרחקים שווים (לפי עקרון העקיפה של פרנהופר);
כאשר פתחו את שני הסדקים קיבלו תבנית התאבכות - פסים בהירים וכהים לסירוגין לאורך המסך.
בתחילת המאה ה-20, האלקטרונים נחשבו לחלקיקים מובהקים, ולכן ציפו שהם יראו התנהגות חלקיקית בניסוי, כלומר: כאשר שני הסדקים פתוחים רוב האלקטרונים יתרכזו מול כל אחד מהסדקים.
כאשר פתחו סדק אחד האלקטרונים התנהגו כמו חלקיקים;
כאשר פתחו את שני הסדקים ביחד - במקום לקבל פס רציף מול הסדקים התקבלה תבנית התאבכות (פסים עם הרבה ומעט אלקטרונים לסירוגין לאורך המסך) כאילו האלקטרונים היו גלים.
היה ניסיון להסביר זאת באמצעות הסתברות של זרם חלקיקים שמתנהג כמו גל, כלומר, אינטראקציה כלשהי בין האלקטרונים לבין עצמם, אך ניסוי שבו כל אלקטרון שוגר לחוד (לא שוגר אלקטרון אחר כל עוד האלקטרון הקודם לא פגע במסך) הראה תוצאות זהות - תבנית ההתאבכות נשארה.
תופעה זו ניתנת להסבר על ידי כך שהאלקטרון (או בעצם פונקציית הגל שלו) עובר בו-זמנית דרך שני הסדקים, כפי שמנבאת המכניקה הקוונטית.
המסקנה הבלתי נמנעת מהניסוי היא שלאלקטרון יש תכונות גליות.
הניסוי גם מראה שאלקטרונים יכולים לבצע התאבכות ואף יותר מכך - אלקטרון בודד יכול לבצע התאבכות עם עצמו.
כלומר, לאלקטרון יש פונקציית גל (במובן של פונקציה הפותרת את משוואת הגלים ומתארת ישות בעלת תכונות של גל) המתפרשת על פני כל המרחב (ולכן יכולה לבצע התאבכות דרך שני סדקים).
מסקנה נוספת מהניסוי היא שכאשר בודקים תכונות חלקיקיות של האלקטרון, הבדיקה מתגלית כחיובית; וכאשר בודקים תכונות גליות של האלקטרון, הבדיקה מתגלית כחיובית אף היא.
כלומר, כמו האור, גם האלקטרון מקיים דואליות גל-חלקיק.
השאלה "באיזה מובן האלקטרון הוא גם גל", לא נפתרת על ידי ניסוי זה.
אמנם במכניקת הקוונטים האלקטרון מקבל פונקציית גל כאשר פונקציית הגל בערכה המוחלט בריבוע (אמפליטודה בריבוע) מתארת את ההסתברות למדוד את האלקטרון במקום (בנקודה מסוימת במרחב), אך יש חילוקי דעות לגבי משמעות פונקציית הגל, כאשר הפירוש ההסתברותי הוא המקובל ביותר, אם כי לא חף מבעיות.
התקנת גלאי על אחד הסדקים (כאשר שניהם פתוחים) בהקרנת אלקטרונים.
התוצאה: הגלאי הראה באיזה סדק עובר כל אלקטרון, אך תבנית ההתאבכות נעלמה מהמסך ובמקומה התקבלה ההתפלגות הצפויה של חלקיקים.
התקנת גלאי על אחד הסדקים בניסוי הקרנת פוטונים.
לפי עקרון אי-הוודאות, מידת הרזולוציה של הגלאי קובעת את התוצאות.
אם הגלאי בעל רזולוציה גבוהה, הפעלתו מפריעה לפוטונים והורסת את ההתאבכות.
אם הגלאי בעל רזולוציה נמוכה מספיק לא להפריע לתבנית ההתאבכות, הדיוק שלו נמוך מכדי לומר מאיזה סדק נכנס הפוטון.
במכניקת הקוונטים תופעה זו ידועה בשם אפקט הצופה.
מיקום השיאים (קווי האור) והשקעים (קווי החושך)
השיא הראשון ממוקם מול מרכז הקו המחבר את שני הסדקים ( באיור).
את מיקומם של שאר השיאים ניתן לאפיין בעזרת הזווית .
מיקום קווי האור (התאבכות בונה) נתון על ידי:
ואילו מיקום קווי החושך (התאבכות הורסת) נתון על ידי:
הוא אורך הגל של האור המוקרן
הוא מספר טבעי המייצג את הסדר של השיא (ככל שהסדר גבוה יותר, השיא פחות בהיר)
בקירוב של עיקרון העקיפה של פראונהופר בו הזוויות המדוברות קטנות (מסך רחוק מאוד) מקבלים:
( הוא המרחק בין הסדקים לקיר)
כאשר הוא ההיטל של קרן האור על המסך.
כך לדוגמה, המינימום הראשון נמצא ב-
בנוסף, ייתכנו מצבים בהם יש הפרש מופע בין שני הסדקים, שיכול להיגרם ממספר סיבות, כמו הנחת מקור האור במקום שאינו נמצא על האנך האמצעי.
במקרים כאלו, תבנית ההתאבכות תזוז למטה או למעלה.
המרחק בין פסי האור נתון בקירוב על ידי
הוא אורך הגל של האור המוקרן;
הוא המרחק בין הסדקים לקיר.
נוסחה זו היא מקורבת ונכונה רק בתנאים מסוימים (לרבות קירוב זוויות קטנות).
נגדיר פונקציה המחזירה את עוצמת האור שעוברת דרך נקודה במחסום עבור כל שהוא המרחק האופקי ממרכז המסך.
תבנית ההתאבכות המתקבלת על המסך היא התמרת פורייה הרציפה של אותה הפונקציה כאשר במקום (התדירות המרחבית) מציבים .
כאשר היא הזווית ממרכז המחסום לנקודה המסוימת במסך ו- הוא אורך הגל.
דבר זה נכון עבור כל מחסום שהוא זהה אנכית.
כפי שהוסבר בפיסקה הקודמת מתוך תבנית ההתאבכות ניתן ללמוד על העצם שדרכו עבר האור.
במקרה של שני הסדקים מתוך תמונת ההתאבכות ניתן ללמוד על הרוחב של הסדקים והמרחק ביניהם, אך באופן כללי תמונת ההתאבכות נותנת התמרת פוריה של הסדקים דרכם עבר האור.
מסיבה זאת נעשה שימוש רחב בהתאבכות על מנת לחקור חומרים, החל מגבישים ועד מולקולות ביולוגיות, ומדע זה נקרא קריסטלוגרפיה.
ניסור האי מנהטן הוא פולקלור אורבני המתייחס לעיר ניו יורק.
על פי הסיפור, מדובר בהלצה שנערכה בשנת 1824, בה הפיץ נגר בשם לוזייר שמועה לפיה בשל הבניינים הנבנים בקצהו הדרומי של האי מנהטן ישקע האי.
לוזייר הציע כי ינסרו את האי, יגררו את דרומו לים, יסובבו אותו ב-180° ויחזירו אותו, כך שהבניינים שהכבידו על קצהו של האי ימצאו כעת במרכזו.
על פי אחת הגרסאות לאגדה אורבנית זו, ביום שפורסם האירוע בעיתונים נאספו אנשים רבים על מנת לנסר את האי.
לוזייר לא הופיע לאירוע, והתחבא מספר חודשים לאחריו בברוקלין.
עם השנים הפכה הלצה זו לאגדה אורבנית אשר החלה להופיע בספרים המספרים על ההיסטוריה של העיר ניו יורק מהמחצית השנייה של המאה ה-19. בספרים אלה מוסבר כי האירוע אמנם אינו מוזכר בעיתוני התקופה, אולם היקפם של העיתונים באותה עת היה מוגבל, וככל הנראה בחרו שלא לפרסם הלצה זו.
האירוע מוזכר בספרו של תומאס דה וו (Thomas F.
De Voe) משנת 1862, וכן בספרו של הרברט אסבורי "ברחבי העיר" (All Around The Town) משנת 1934 ובספר שהוצא על ידי המגזין Reader's Digest שנקרא "Scoundrels and Scallywags".
אגדה אורבנית זו זכתה לתפוצה רבה ופופולריות רבה, והיא מוזכרת בספרי היסטוריה רבים ובספרי פולקלור רבים.
ניסטגמוס (Nystagmus; נִיד עיניים) היא תופעה של תנועות רצוניות או לא-רצוניות מהירות של העיניים (ריצוד), שעשויות להיות מצד לצד, למעלה ולמטה, או בתנועה סיבובית.
ריצוד זה יכול לקרות בעקבות התמקדות בעצם רחוק או קרוב לצופה (תלוי בליקוי).
הריצוד יכול להיות מולד וקשור ללקות ראייה, או קשור להפרעות באזור השולט שבמוח.
אחד הגורמים לתופעה הוא שימוש בתרופות מסוימות.
זהו אחד התסמינים של שבץ וטרשת נפוצה.
ישנו קשר גם להפרעות בשיווי משקל.
ייתכן ריצוד עיניים גם אצל אנשים בריאים, כאשר הם משתדלים לעקוב אחר עצמים הנעים במהירות, או כתוצאה מעייפות.
ישנו מצב טבעי של ריצוד עדין בלתי נראה, אשר מטרתו לטעון את הפוטורצפטורים במקולה (מרכז הראיה).
ניסויי ישראל הם שמם של ארבעה ניסויים: ניסוי ישראל-1, ניסוי ישראל-2, ניסוי ישראל-3, וניסוי ישראל-4 שנערכו משנות ה-60 והלאה, שמטרתם הייתה לבחון את השפעתה של זריעת העננים עם יודיד הכסף על כמות הגשם היורדת במדינת ישראל.
יודיד הכסף היינו חומר שיכול לשמש כגרעין קיפאון יעיל שגורם לטיפות לקפוא בטמפרטורות חמות מטמפרטורת הקפיאה ההומוגנית (38°C-).
חוקרים במחלקה למדעי האטמוספירה באוניברסיטה העברית בשילוב עם רשות המים, ובאמצעות שח"מ מקורות ביצוע - המחלקה הטכנית של מקורות דאז, חיפשו שיטה להגדיל את כמויות הגשם היורדות בארץ.
בניסוי קודם שנערך בישראל בשנות ה-50 נזרעו עננים ביודיד הכסף, נמצאה עלייה מסוימת בכמות המשקעים באזור המטרה, אולם הניסוי תוכנן ללא ביקורת ולכן אי אפשר היה לקבוע אם אמנם העלייה שנמדדה בכמות המשקעים נגרמה מזריעת העננים, או שמא הייתה זו תוצאה מקרית.
בשנת 1960 הוחלט להפעיל את פרויקט הגברת הגשם בקנה מידה ארצי.
הוחלט לבצע את הזריעה ממטוס שטס במסלול טיסה קבוע בסמוך לבסיסי העננים במקביל לקו החוף.
הניסוי הרביעי והאחרון החל בשנת 2013 והופסק בשנת 2021.
ניסוי ישראל–1 נערך במרוצת שש וחצי עונות הגשם שבין פברואר 1961 לאפריל 1967. הניסוי תוכנן במתכונת ניסוי מצולב של שני אזורי מטרה – צפון הארץ ודרומה.
כל יממת גשם נקבעה כיחידת ניסוי, ומטוס הזריעה נשלח באקראי לאזור הניסוי הצפוני (ממזרח לקו חדרה-גבול הצפון) או לאזור הניסוי הדרומי (ממזרח לקו אשקלון-הרצליה).
האזורים הבלתי זרועים שבמרכז שימשו אזורי ביקורת להערכת כמות הגשם שהייתה יורדת גם בלא הזריעה.
הניתוח הסטטיסטי של תוצאות הניסוי התבצע לפי פרמטר "היחס הכפול":
כאשר DR היינו פרמטר היחס הכפול, Rts ו-Rcs מייצגים את גובה הגשם המדוד בזמנים הזרועים באזור המטרה והביקורת בהתאמה.
Rtus ו-Rcus מייצגים את גובה הגשם המדוד בזמנים הלא זרועים באזור המטרה והביקורת, בהתאמה.
תוצאות הניסוי הצביעו על כך שבימים הזרועים הושגה הגברת גשם מובהקת בשיעור של 15 אחוזים.
הגברה מקסימלית בשיעור של 22 אחוזים התקבלה במרחק בין 20 ל־50 ק"מ במורד הרוח מקו הזריעה.
במקביל החל פרופ' יהודה נוימן בתוכנית מחקר בפיזיקת העננים בשביל פרויקט הגברת הגשם.
לצורך זה הוקמה המעבדה לפיזיקת העננים והגשם בראשות אברהם גאגין, לימים פרופ' גאגין, אשר עד לפטירתו ב-1987 היה הכוח המניע העיקרי במחקר ובקידום זריעת העננים בארץ .
מתוך מחקרי מעבדה ומדידות בעננים באמצעות מטוס מחקר בא אברהם גאגין למסקנות האלה:
בענני הגשם המגיעים לארץ, עיקר המשקעים נוצרים בתהליכים המשלבים יצירת גבישי קרח בעננים.
לרוב, ריכוז גרעיני הקיפאון הטבעיים בארץ נמוך ביחס לריכוז הדרוש על מנת למצות את מלוא פוטנציאל הגשם מהעננים.
לפיכך, תוספת מלאכותית של נבטי קיפאון עשויה להגביר את כמות הגשם.
הניסוי ישראל-2 התבצע בשנים 1969–1975 ונועד לאמת את התוצאות שהתקבלו בניסוי "ישראל-1", ולבחון את השפעת הזריעה על רמת הגולן והחרמון שנוספו לשטח מדינת ישראל לאחר מלחמת ששת הימים.
מכיוון שהאזור שבו נראתה הגברה מקסימלית של המשקעים היה מחוץ לאגן ההיקוות של הכנרת, קו הזריעה הוסט מזרחה באזור הצפוני.
להסטת קו הזריעה מזרחה היה עוד יתרון חשוב: הושאר אזור בלתי זרוע ממערב לקו הזריעה, ובאמצעותו היה אפשר לנתח את גודל האפקט באזור הצפון.
ניתוח הניסוי "ישראל-2" גם כן נעשה באמצעות פרמטר היחס הכפול.
התוצאות הראו כי הושגה הגברת גשם מובהקת בשיעור של 13 אחוזים, וכצפוי, הוסט אזור ההגברה המקסימלית אל אגן ההיקוות של הכנרת.
עוד נמצא, שהגברת הגשם התקבלה בעיקר בימים שבהם הייתה טמפרטורת פסגות העננים בין 12 ל־21 מעלות צלזיוס מתחת לאפס, כצפוי מן התאוריה.
השילוב של ממצאי המחקר הפיזיקלי עם הניתוח הסטטיסטי הקנה לפרויקט אמינות ויוקרה בינלאומית רבה.
על סמך תוצאות אלה הוחלט לזרוע את צפון הארץ באופן מבצעי, תוך שימת דגש על אגן ההיקוות של הכנרת.
באזור הדרום קווי הזריעה נשארו צמודים לחוף, ולכן לא התאפשר אזור ביקורת ממזרח לאזור הזרוע.
אי לכך, ניתוח "ישראל-2" התבצע בדומה למתכונת של "ישראל-2", והתוצאות הצביעו על חוסר הסכמה בין שני הניסויים.
הוחלט לעשות ניסוי נוסף בדרום, במתכונת דומה לזו שהתקיימה בצפון הארץ ב-"ישראל-2", ולהשאיר אזור ביקורת.
ניסוי ישראל-3 נועד לבחון את יעילות זריעת העננים בדרום והתקיים בין השנים 1975 ל-1995. ניתוח ראשוני של ניסוי "ישראל-3" לא הצביע על הגברת גשם באזור הדרום.
תוצאה זו עמדה לכאורה בסתירה לממצאים שפורסמו בניסויים הקודמים, והדבר הביא לניתוחים מחודשים של הניסויים "ישראל-1" ו"ישראל-2" באזור הדרום.
הניתוח המחודש הראה שגם בשני הניסויים הקודמים לא הגבירה הזריעה את כמות הגשם בדרום הארץ, ובניסוי "ישראל-2" יש אף חשש להפחתה.
התעורר אפוא קושי ליישב את ההבדל הגדול באפקט הזריעה בין הצפון לדרום, ונשאלה השאלה כיצד ייתכנו הבדלים גדולים כל כך בתכונות העננים הרלוונטיות להגברת המטר על פני אזור גאוגרפי קטן כל כך?
בחיפוש הסבר פיזיקלי לתוצאות הסטטיסטיות התמקדה תשומת הלב בהשפעה האפשרית של האבק המוסע עם הרוח מן המדבריות הגובלים באזור המטרה הדרומי.
וינסנט שפר כבר הראה במחקריו המוקדמים שאבק מדברי היינו גרעין קיפאון טבעי, ואכן בימים של סופות חול נמדדו בארץ ריכוזי שיא של גרעיני קיפאון.
כמות האבק המדברי הנשטף מן השוליים הדרומיים של מערכות ענני הגשם גדולה כל כך, עד שהוא מצטבר על פני השטח בצורה של אדמת לס המכסה שטחים נרחבים בחלקו הדרומי של אזור המטרה הדרומי ובצפון הנגב.
המידע הזה, בצירוף הממצאים הסטטיסטיים החדשים, העלה את החשד שבימים רבים יש בדרום ריכוזים גבוהים של גרעיני קיפאון טבעיים, ותוספת מלאכותית של נבטי קיפאון בימים אלה לא תועיל ואולי אף תזיק, מחמת תחרות יתר על הכמות המוגבלת של מי הענן.
כן נמצא – בתצפיות של אובך או של סופות חול במרכז הארץ ובצפון הנגב – שרוח מכיוון דרום-מערבי עלולה להביא אבק ממדבריות צפון אפריקה, סיני והנגב, ואילו לאוויר המגיע מצפון-מערב יש, ברוב המקרים, מסלול ימי יותר.
ניתוח מחודש של הניסויים הראה שהגברת הגשם באזורי הדרום התקבלה רק בימים שבהם לא דיווחו על אובך או על רוחות דרום מערביות.
הגברה זו קוזזה במלואה ואולי גם יותר מכך על ידי ההפחתה שנצפתה בשאר הימים.
עניין מיוחד יש בממצא, שכל תוספת הגשם בניסוי "ישראל-2" צפון התקבלה מ־53 אחוזים ימי הניסוי שבהם לא נצפו אובך או סופות חול.
הממצאים שהתקבלו משלושת ניסויי ישראל ממחישים את מידת החשיבות והתועלת הפוטנציאלית שיש לזריעת עננים בזמן הנכון ובדרך הנכונה ואת העובדה שעדיין ארוכה הדרך להבנה מלאה של הנושא.
ניסוי ישראל-4 החל בדצמבר 2013, ומטרתו הייתה לבחון את השינוי ביעילות זריעת העננים לצורך הגברת גשם לאור השינויים האקלימיים שאזורנו עובר, העלייה ברמות זיהום האוויר העלולות להשפיע על תהליכי יצירת המשקעים וכן גם שינויים שמערך הזריעה עבר (שינוי מיקומי תנורי הזריעה ואופן הפעלתם).
ניתוח תוצאות הניסוי מתבצעות גם כן בשיטת היחס הכפול בשתי שיטות: (1) גשם מדוד באזור מטרה אל מול אזור ביקורת ו-(2) גשם מדוד באזור המטרה אל מול גשם חזוי ממודל.
בתחילת שנת 2021, לאחר 7 שנים של ניסוי ישראל-4, הודיעה רשות המים כי החליטה להפסיק את זריעת העננים להגברת הגשם לאחר שהתגלה כי תרומת פעולה זו היא תוספת של 1.8% בממוצע של מי גשמים דבר אשר אינו מצדיק את העלות הגבוהה של התהליך.
גם מחקר שנעשה באוניברסיטת תל אביב, שבו נותחו נתונים מכ-40 שנים של זריעת עננים בארץ, עורר ספק בתרומה של התהליך להגברת המשקעים באזור.
מאז שנות ה-60 של המאה ה-20 ועד היום נערכו מספר מחקרים בקופי אדם בשבי – בעיקר בשימפנזים ובבונובו, אבל גם בגורילות ובאורנגאוטן – שבמסגרתם ניסו ללמד אותם להשתמש בשפה טבעית באופן דומה לשימוש שעושים בה בני אדם, וכן בשפות מתוכננות שונות.
המניע לניסויים האלו היה הוויכוח שהתלהט בקהילה המדעית עם ההתקדמות במחקר הבלשני במהלך המאה ה-20 (התקדמות שהביאה ליצירת ענפי הבלשנות הסטרוקטורליסטית והגנרטיבית), לגבי השאלה אם רכישת שפה והשימוש בה הן יכולות ייחודיות לבני אדם בלבד.
קופי אדם דומים מאוד לאדם מבחינה גנטית, והם מפגינים כישורים שאופייניים בעיקר לבני אדם, כמו שימוש בכלים פשוטים.
אף מין מביניהם אינו מסוגל להפיק את מגוון הקולות שמסוגל בן-אדם להפיק, כיוון שתיבת הקול (לרינקס) שלהם ממוקמת גבוה בגרון.
עם זאת, קופי אדם משתמשים באופן טבעי במחוות גוף לצורך תקשורת ביניהם, אם כי לא נצפתה אצלם שפה כלשהי העונה להגדרת "שפה טבעית".
הניסויים התבססו על ההשערה שקופי אדם נמצאים שלב אחד לפני פיתוח שפה מבחינת יכולותיהם הקוגניטיביות ומבנה מוחם.
על פי ההשערה, הם אמנם אינם מסוגלים לפתח שפה בכוחות עצמם, אבל הם יכולים לרכוש שפה בהדרכת בני אדם.
בשנות ה-40 של המאה ה-20, נקבת שימפנזה מצוי בשם ויקי (Viki) השתתפה באחד הניסויים הראשונים ללימוד קופי-אדם שפה.
בני הזוג קית' וקתרין הייז (Keith and Catherine Hayes) גידלו אותה בביתם כתינוק אנושי.
היא קיבלה תרפיית דיבור דומה לזו שקיבלו אז ילדים לקויי למידה ופגועי מוח, כאשר בני הזוג הייז מניעים את לסתה התחתונה באופן הנדרש, וכן על ידי עידודה לחקות דיבור אנושי.
ויקי הצליחה ללמוד לומר רק ארבע מילים באנגלית: mama (אמא), papa (אבא), up (למעלה) ו-cup (ספל).
ניסוי זה המחיש את הקושי של שימפנזים להפיק צלילים אנושיים לאור האנטומיה השונה של תיבת הקול שלהם, והוביל למסקנה ששפות המבוססות על מחוות ידיים יביאו לתוצאות טובות יותר.
וושו הייתה נקבת שימפנזה מצוי שנולדה במערב אפריקה בספטמבר 1965, אך תאריך ומקום לידתה המדויקים אינם ידועים.
משערים שהיא נתפסה בעודה גורה בידי ציידים לא-חוקיים שהרגו את אמה.
היא נמכרה, והובאה לארצות הברית לשימוש חיל האוויר האמריקני.
ב־21 ביוני 1966, אימץ אותה זוג חוקרים אמריקנים: אלן וביאטריס גרדנר (Drs.
הם כינו אותה "וושו" (Washoe) על-שם מחוז וושו בנבדה שבו נמצאת האוניברסיטה.
בני הזוג גרדנר החליטו לגדל את וושו בביתם כאילו הייתה ילדה, כדי לבדוק באיזו מידה תוכל לרכוש כישורים קוגניטיביים, אשר בדרך כלל מאפיינים בני אדם.
הם היו מודעים לחוסר יכולתם של שימפנזים להפיק צלילים המשמשים בסיס כמעט לכל השפות האנושיות, ולפיכך בחרו לדבר עם וושו בשפת הסימנים האמריקנית (ASL, מכונה לעיתים רחוקות גם AMSLAN), שהיא שפה טבעית המשמשת לקויי שמיעה בארצות הברית.
הניסוי נמשך כשלוש שנים, שבמהלכן תיעדו אותו בני הזוג גרדנר בסרטים מצולמים וביומנים.
הם גם ערכו מספר ניסויים מתועדים על-מנת לבחון את כישוריה הקוגניטיביים של וושו, ובעיקר את שליטתה בהבנה ובהפקה של שפת הסימנים.
על-פי הדוח של בני הזוג גרדנר, וושו עברה תהליכים דומים לתהליכי רכישת שפה אצל ילדים אמריקנים שנחשפו לשפת הסימנים.
בני הזוג גרדנר טענו כי לקראת סוף הניסוי היא הצליחה להבין הוראות ולהביע בקשות בשפת הסימנים.
על פי דיווחם, וושו למדה כ-350 סימנים, כאשר הקריטריון היה שימוש ספונטני ונכון בסימן במשך שבועיים לפחות.
בני הזוג גרדנר גם דיווחו על שימוש יצירתי בשפה – וושו יצרה לכאורה צירופי סימנים משלה לעצמים שלא ידעה את שמם.
למשל, היא התייחסה למקרר באמצעות צירוף הסימנים "לפתוח-לאכול-לשתות", לבקבוק תרמוס בצירוף "ספל-מתכת-לשתות", ולריבה באמצעות הצירוף "לכלוך-מתוק".
על פי דיווח יותר מאוחר וושו נשאלה "מה זה?" כשראתה ברבור ובתשובה השתמשה בצירוף שני סימנים המוכרים לה: "ציפור-מים".
את טענות הצירוף לא הצליחו בני הזוג גרדנר להוכיח היטב, כיוון שיכלו להביא רק שתי דוגמאות מתועדות לכך.
וושו לאחר הניסוי ואימוץ לוליס
בתום הניסוי הועברה וושו ל"מכון לתקשורת בין בני אדם לשימפנזים" (CHCI), בתחילה באוניברסיטת אוקלהומה והחל מ-1980 ב"אוניברסיטה המרכזית של וושינגטון" בעיר אלנסבורג שבמדינת וושינגטון.
המכון מנוהל על ידי הפסיכולוג רוג'ר פוטס (Roger Fouts), שהיה תלמיד מחקר של בני הזוג גרדנר בתקופה שבה גידלו את וושו.
וושו שהתה במכון עם מספר שימפנזים אחרים, שגם הם למדו את שפת הסימנים מפוטס.
לאחר שעברה הפלה טבעית ואיבדה גור נוסף ממחלה זמן קצר לאחר לידתו, קיבלה וושו לאימוץ גור שימפנזה יתום שכונה לוליס (Loulis).
פוטס דיווח כי וושו החלה לדבר עם לוליס בשפת הסימנים, וכי הוא למד ממנה כמה עשרות סימנים.
בדומה לדיווחים רבים לגבי וושו וקופי-אדם אחרים שהשתמשו בשפת הסימנים, טענה זו אינה מתועדת כהלכה, ולפיכך אינה מוכחת במידה משביעת רצון.
וושו נפטרה באוקטובר 2007, בגיל 42. לוליס ושאר השימפנזים במכון עדיין נעזרים בסימנים בתקשורת עם מטפליהם.
ביקורת על הממצאים והמסקנות מהניסוי
השאלה אם הניסויים של הזוג גרדנר הראו למידת אוצר מילים ואולי אף שפה שנויה במחלוקת.
בני הזוג לא פרסמו את מחקרם, כנהוג, בעיתונות מדעית הכוללת ביקורת עמיתים, אלא העדיפו את המדיה הפופולרית – ערוצי טלוויזיה ואף סרט מסחרי.
המסקנות שהם הסיקו מהניסוי שנויות מאוד במחלוקת.
חוקרים אחדים, שהבולט בהם הוא הרברט ס.
טראס (Terrace), טענו כי וושו למדה באמצעות התניה אופרנטית לקשר סימנים שלמדה לבצע לפרסי מזון או שבחים שקיבלה ממאלפיה, והיא לא הפגינה הבנה אמיתית ושליטה בשפה בדומה לבני אדם.
אחרים, דוגמת סטיבן פינקר, טענו שכל מה שתועד הוא אוצר הסימנים הטבעי של שימפנזה, עם תדירות שימוש גבוהה בשל חיזוקים חיוביים רבים, והרכיבה סימנים ללא שום הבחנה כך שלעיתים התקבלו צירופים בעלי משמעות באקראי.
במילים אחרות, וושו לא ביצעה מעלל מרשים יותר מאשר עכבר מעבדה הלומד ללחוץ על דוושה על-מנת לקבל פרס מזון, ועל דוושה אחרת על-מנת לקבל מים.
שנים לפני ניסויים אלה, הפסיכולוג פרדריק סקינר, פיתח את תאוריית ההתניה האופרנטית, והאמין כי גם בני אדם לומדים לדבר באמצעות התניה כזאת, ומכאן הגיע למסקנה כי אין כלל ייחוד לשפה האנושית לעומת התנהגויות אחרות של בני אדם או בעלי חיים.
עם זאת, לא כל חוקר שמקבל את תאוריית ההתניה האופרנטית מקבל גם את מסקנותיו של סקינר באשר לשפה האנושית ואופן רכישתה בידי בני אדם.
ביקורת נוספת, בעיקר מצדו של הפסיכולוג תומאס סבוק (Thomas Sebeok), טענה שהניסויים פגומים בשל אפקט הנס החכם – היינו רמזים בלתי-רצוניים שמאלפים אנושיים עלולים להעביר לבעלי-חיים מאולפים.
טענות אלה אינן מכחישות את יכולתה של וושו לתקשר עם בני הזוג גרדנר בצורה יעילה, אולם משמעותן היא שאין ייחוד בתקשורת זו לעומת תקשורת רגילה בין בני אדם לבעלי-חיים (כמו הדרך שבה הצליח וילהלם פון אוסטן לתקשר עם סוסו "הנס החכם").
בעוד בני הזוג גארדנר טוענים כי הוכיחו ששימפנזים יכולים לרכוש שפה טבעית ולשלוט בה באופן דומה לאופן שבו בני אדם משתמשים בשפה, הרי מתנגדיהם טענו כי הם לא הוכיחו דבר שלא היה ידוע מקודם, ולפיכך הסברה ששפה טבעית היא תופעה ייחודית למין האנושי עומדת בעינה.
נקבת השימפנזה לוסי (Lucy) נולדה בינואר 1966 ויומיים לאחר היוולדה אומצה על ידי מוריס טמרלין (Maurice K.
Temerlin), פסיכותרפיסט באוניברסיטת אוקלהומה, ורעייתו ג'יין, שגידלו אותה באופן דומה לאופן שבו גידלו בני הזוג גרדנר את וושו.
לוסי זכתה לפרסום במגזין לייף במעללים כמו הכנת תה, שתיית ג'ין וגידול חתול משלה.
היא החלה ללמוד את שפת הסימנים האמריקנית רק בגיל חמש, אך נחשבה לתלמידה מוכשרת.
המורה שלה היה רוג'ר פוטס ממכון CHCI באוניברסיטת אוקלהומה, שבו שהתה בין השאר גם וושו.
לטענת פוטס למדה לוסי כ־140 סימנים, והייתה מסוגלת להשתמש בהם גם כדי לנסות לספר שקרים.
למשל שיחה זו התנהלה לדיווחו של פוטס אחרי שמצא ערמת גללי צואה של לוסי:
פוטס: של מי לכלוך לכלוך?
לוסי: סו (סו סאוואג'-רמבו הייתה באותה תקופה תלמידת מחקר של פוטס)
לוסי: רוג'ר (הכוונה לרוג'ר פוטס עצמו)
כמו במקרה של וושו, לא קיים תיעוד אמין למרבית משיחות אלו, ומבקרים ייחסו אותן לאילוף רגיל או לאפקט הנס החכם.
בדומה לוושו ושימפנזים מאולפים אחרים, לוסי הפכה להיות חזקה ומסוכנת מדי כשהתבגרה, ולבסוף נאלצו לשלוח אותה למרכז אקלום שימפנזים בטבע בגמביה.
אך לוסי מעולם לא הסתגלה לחיים בטבע ולבסוף נהרגה בנסיבות מסתוריות, אולי על ידי ציידים בלתי-חוקיים.
השימפנזה נים צ'ימפסקי ושפת הסימנים
בשנת 1973 החליט החוקר הרברט ס.
טראס לחזור על הניסוי של בני הזוג גרדנר בתנאים מבוקרים יותר.
הוא אסף גור שימפנזה זכר, שנולד בשנת 1973 (תאריך ומקום לידתו המדויקים אינם ידועים), וקרא לו "נים צ'ימפסקי" (Nim Chimpsky, שיבוש מכוון של שמו של הבלשן הנודע נועם חומסקי).
הניסוי נערך באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
טראס ועוזריו ניסו ללמד את נים את שפת הסימנים האמריקנית, אך לא במסגרת "אימוץ" כפי שעשו בני הזוג גארדנר, אלא על-פי פרוצדורות מחקריות מחמירות, בעיקר על-פי גישת המחקר שמכונה "ניתוח התנהגות ניסויי" (Experimental Analysis of Behavior), שפותחה בידי הפסיכולוג פרדריק סקינר.
בפרט, מכיוון שבלשנים רבים אינם מחשיבים שימוש בסימנים בודדים לשפה אמיתית, טראס ביקש לברר אם נים יחבר את הסימנים בעצמו למשפטים שלמים על פי כללי תחביר קבועים, כפי שעושים זאת ילדים אנושיים בגיל דומה.
ב-1979 פרסמו טראס ועמיתיו את תוצאותיהם בכתב העת המדעי Science, במאמר מפורסם שכותרתו "האם מסוגל קוף-אדם לבנות משפט?" למאמר זה הייתה השפעה עצומה על התחום כולו למשך שנים רבות.
במאמר ניתחו טראס ועמיתיו תיעוד מפורט של הסימנים שביצע נים.
הם טענו כי הוא למד 125 סימנים, והשתמש בהם על-מנת לקבל הוראות ולנסח בקשות פשוטות.
עם זאת, לא נראה שהוא למד תחביר, הכרוך בצירוף סימנים אלו למשפטים תקניים בשפת הסימנים.
המאמר הסיק כי אין שום ראיה שנים הפגין כושר לשוני כלשהו, מלבד מה שאפשר ללמוד בהתניה אופרנטית, תופעה המוכרת ממילא בהתנהגות ואילוף בעלי-חיים.
המאמר גם תיעד את המקרים הספורים שבהם נראה היה כאילו נים אכן חיבר משפטים פשוטים, למשל "אני לחבק חתול" (כביכול בבקשה לקבל חתול שהחזיקה המאמנת שלו), והראה כי סביר יותר שנים פשוט חיקה סימנים שביצעה המאמנת שניות ספורות קודם לכן.
בתגובה טענו בני הזוג גרדנר כי רכישת שפה אינה אפשרית בתנאי ניסוי מבוקרים כל כך, ובשיטה שבה עוזרי מחקר רבים עובדים עם השימפנזה.
לטענה זו יש בסיס מסוים – קיימות עדויות לכך שתהליך רכישת השפה איטי יותר אצל ילדים שגדלים בבתי יתומים (ואם כך, הרי ממילא צפוי ששימפנזים יתקשו אף יותר בנסיבות דומות).
בני הזוג גרדנר הוסיפו כי בניגוד לנים, אשר סימן רק על-מנת לבקש דבר מה או בתגובה לבני-אדם שפנו אליו, וושו נצפתה כשהיא מסמנת אפילו לעצמה.
תופעה זו אינה עולה בקנה אחד עם הסבר ההתניה, שכן לא ברור איזה פרס מצפה וושו לקבל כשהיא לבדה.
תומאס סבוק, שביקר באופן נוקב הן את הניסוי של וושו והן את הניסוי של נים צ'ימפסקי, אמר במידה מסוימת של הומור: "לדעתי, הניסויים הלשוניים לכאורה עם קופי אדם נחלקים לשלוש קבוצות: תרמיות גלויות, הונאה-עצמית, ואלה שעורך טראס".
למעשה, סוגיית רכישת שפה טבעית בקרב שימפנזים נותרה שנויה במחלוקת.
היות שמדובר בניסויים מסובכים ויקרים, אי אפשר לחזור עליהם במספר פעמים גדול מספיק כדי לנטרל השפעות לוואי כגון אופי החוקר, אופי השימפנזה ואופי הקשר שנוצר ביניהם.
בתום הניסוי הייתה כוונה למכור את נים צ'ימפסקי למעבדת ניסוי, אולם לחץ ציבורי הביא לגיוס סכום הכסף הנדרש לשם העברתו לחווה בטקסס.
נים צ'ימפסקי נפטר בחווה ב־10 במרץ 2000 מהתקף לב.
בשנת 1972 נערך ניסוי נוסף, הפעם עם גורילה (ממין נקבה), שכונתה "קוקו" (Koko).
את הניסוי ערכה פרנסין פטרסון (Dr.
Francine 'Penny' Patterson) בעזרת חוקרים נוספים באוניברסיטת סטנפורד שבקליפורניה.
קוקו נולדה בשבי, ב־4 ביולי 1971 בסן פרנסיסקו.
כשהייתה בת שנה החל הניסוי שבמסגרתו ניסו החוקרים ללמד אותה את שפת הסימנים האמריקנית.
פטרסון מעריכה שהיא הצליחה ללמוד כ-1000 סימנים.
לטענת החוקרים היא מצרפת סימנים למשפטים פשוטים על-פי כללי התחביר של שפת הסימנים, ולמעשה משתמשת בשפה באופן דומה לאופן שבו בני אדם משתמשים בשפה.
חוקרים אחרים טוענים שקוקו אינה מבינה באמת את משמעות הסימנים שהיא מבצעת, אלא היא למדה להשתמש במחוות מסוימות בדרך של התניה אופרנטית.
למעשה, הוויכוח בעניין יכולתה של קוקו לרכוש ולהשתמש בשפה טבעית זהה כמעט לוויכוח שמתנהל לגבי יכולתם של שימפנזים כגון וושו ונים צ'ימפסקי להשתמש בשפה.
לדברי החוקרים שעבדו עם קוקו, בשלב מאוחר במחקר החלה קוקו לפתח שינויים קלים במחוות שביצעה כדי להדגיש אמירות או כדי לגרום לשינוי קל במשמעותן.
קוקו התפרסמה מאוד עקב התעניינות התקשורת.
ב-1977 הופק עליה סרט תיעודי שנקרא "קוקו – גורילה מדברת" (Koko – A Talking Gorilla).
דיווחים על-אודותיה מופיעים מפעם לפעם בתקשורת (האחרון שבהם באוגוסט 2004).
ב-1978 ערכה האנתרופולוגית לין מיילס (Lyn Miles) ניסוי שבמסגרתו ניסתה ללמד אורנגאוטן המכונה "צ'נטק" (Chantek, במלאית: "יפה, נהדר") את שפת הסימנים האמריקנית.
צ'נטק נולד בשבי במרכז המחקר הלאומי לפרימטים ירקיז באטלנטה שבג'ורג'יה (ארצות הברית), ב-17 בדצמבר 1977. בגיל 9 חודשים הועבר ללין מיילס באוניברסיטת טנסי בצ'טנוגה, שגידלה אותו יחד עם מספר תלמידי מחקר.
במשך מספר שנים הוא התלווה אליהם לשיעורים באוניברסיטה, היה פופולרי בקמפוס וכיכב בסרט תעודה של רשת PBS: "הקוף שהלך לקולג'".
בדומה לוושו, לוסי וקופי-אדם אחרים שגודלו עם בני-אדם, צ'נטק הפך להיות קשה לשליטה כשבגר, ונאלצו לכלוא אותו בכלוב מבודד למשך 11 שנים עד אשר נמצא לו שטח מיוחד בגן החיות של אטלנטה, מחוץ לאזור התצוגה הרגיל.
לטענת מיילס, צ'נטק למד כמה מאות סימנים בשפת הסימנים האמריקנית, והשתמש בהם גם בצירופים של מספר מילים יחד, אך כמו אצל קוקו, הטענה לא הודגמה במחקרים מסודרים שעברו ביקורת עמיתים.
באוגוסט 2017 נפטר צ'נטק בגן החיות של אטלנטה, שם חי והמשיך להשתתף במחקרי התנהגות ואינטליגנציה בקופי אדם עד יום מותו.
נקבת השימפנזה שרה (Sarah) נולדה באפריקה ב-1962, והחלה ללמוד קריאה וכתיבה בסמלים מיוחדים בגיל חמש.
היא הייתה הראשונה מתוך קבוצה של תשעה שימפנזים שהשתתפו בפרויקט מחקר של הפסיכולוג האמריקני דייוויד פרימאק (David Premack), בתחילה באוניברסיטת מיזורי בארצות הברית, לאחר מכן באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה ולבסוף באוניברסיטת פנסילבניה.
פרימאק התעניין לא רק בשפה אלא גם באינטליגנציה בבעלי חיים באופן כללי.
בניגוד לחוקרים אחרים בתחום, מטרתו לא הייתה בהכרח לתקשר עם השימפנזים, אלא למפות את תהליכי החשיבה שהשימפנזים מסוגלים להם.
הוא השתמש בסמלי פלסטיק צבעוניים שניתן היה להצמיד אותם ללוח מגנטי בעזרת פיסות מתכת מאחור.
בתחילה למדה שרה שהיא יכולה לקבל בננה ממאמנה אם תצמיד ללוח סמל שנבחר לייצג "בננה" – ריבוע פלסטיק ורוד (הסמלים נבחרו בכוונה כך שלא יהיו אייקוניים, כלומר לא ניתן לנחש את משמעותם על פי צורתם).
באופן דומה למדה שרה לבקש פרסי מזון נוספים באמצעות הסמלים שלהם.
לאחר מכן יצר פרימאק סמל לפועל "תן", ולימד את שרה שכדי לקבל את הפרס המבוקש עליה לסדר את הסמלים על הלוח בסדר קבוע: "תן בננה".
שרה העדיפה סידור של הסמלים בטור מלמעלה למטה, בדומה לנהוג בכתב סיני מסורתי, וכיוון זה נשמר בהמשך..
בשלב הבא יצר פרימאק סמלים לשמות המאמנים השונים של שרה, ולשם של שרה עצמה.
על-מנת להקל על שרה את זכירת "שמותיהם", המאמנים ענדו אותם בשרשרת על צווארם, ואף נתנו לשרה לענוד את שמה בעצמה.
לאחר שלמדה שרה את השמות דרשו ממנה לכלול אותם במשפט הבקשה בסדר קבוע (כלומר בדקדוק תקין) על-מנת לקבל את הפרס, למשל: "רנדי תן בננה שרה".
אם שרה השתמשה למשל בשם של המאמנת מארי כאשר רק המאמן רנדי נוכח במקום, היא לא קיבלה את הפרס.
פעם כתבה שרה את המשפט "רנדי תן בננה גאסי", והמאמן נתן מיד את הבננה לשימפנזה גאסי, אחד המשתתפים האחרים בניסוי.
לאחר המקרה לא חזרה שרה מעולם על משפט זה.
שרה למדה כמאה סמלים שונים, שסימנו פריטי מזון, עצמים שונים, שמות אנשים ושימפנזים, ופעלים פשוטים כמו "קח", "הכנס" ו"רחץ".
שרה למדה גם סמל שפירושו "שם-של", אשר בהמשך איפשר ללמד אותה סמלים של חפצים נוספים באופן שיטתי.
למשל שרה למדה את הסמל למפתח על ידי סידור בטור של הסמל "מפתח", הסמל "שם-של" והמפתח עצמו.
סמלים מופשטים אף יותר ניתנו לתכונות שונות, כמו צבעים: "אדום", "צהוב" ו"ירוק", צורות: "עגול" ו"מרובע", וגדלים: "קטן" ו"גדול".
סמלים אלו איפשרו לשרה למיין עצמים לפי תכונות שונות, למשל "תפוח הוא אדום" או "תפוח הוא עגול".
שרה מיינה את הסמל "תפוח" כעגול ואדום אף על פי שהסמל עצמו היה משולש כחול.
סמל נוסף שפירושו "צבע-של" איפשר ללמד את שרה סמלים חדשים לצבעים באמצעות עצמים שכבר הכירה את שמותיהם, למשל "חום צבע-של שוקולד".
לאחר שהוסבר לה באופן זה מה פירוש הסמל "חום", שרה הוכיחה את הבנתה כאשר התבקשה "תני חום" ובחרה את הדיסקית החומה מבין מספר דיסקיות בצבעים שונים..
שרה גם למדה סמלים של יחסים מופשטים נוספים, כמו "זהה", "שונה", "לא", "אם-אז", וסמל שנקרא "?" לציון סמל לא ידוע, שאותו נדרשה שרה להחליף בסמל הנכון במשפטים שונים.
בשיטות אלו הוכיח פרימאק ששרה הבינה מושגים לוגים מופשטים רבים.
כאשר הסמל "?" הונח בין שני פריטים זהים כלשהם, היא למדה להחליף אותו בסמל "זהה", וכאשר "?" הונח בין פריטים שונים כלשהם, היא למדה להחליפו ב"שונה".
תפוח" היא ידעה להכניס במקום "?" את הסמל "צבע-של", ובמשפט "אדום ?
בננה" היא ידעה להכניס במקומו את הסמלים "לא צבע-של".
קביעה מעניינת עשתה שרה כאשר הועמדה בפני המשפט "תפוח הוא אדום ?
אדום צבע-של תפוח" והחליפה את ?
לעומת זאת במשפט כמו "תפוח הוא אדום ?
תפוח הוא עגול" היא החליפה את ?
בכך הראתה שהיא יכולה להעריך משפטים, ולהבין את המונחים "זהה" ו"שונה" כ"זהה במשמעותו" ו"שונה במשמעותו".
שרה גם הייתה מסוגלת להתמודד עם משפטי תנאי, כמו "שרה לוקחת בננה אם-אז רנדי לא נותן שוקולד שרה" (כלומר, אם שרה תיקח את הבננה היא לא תקבל מרנדי את הפרס האהוב עליה יותר, השוקולד).
ביקורת על הניסויים עם שרה
מבקריו של פרימאק הצביעו על מספר בעיות מתודולוגיות וסטטיסטיות בניסויים שלו.
למשל, שרה כמעט מעולם לא נדרשה לחבר "משפט" שלם בעצמה, אלא רק להסתכל במשפט שסידר המאמן ולהחליף את הסמל "?" בסמל הנכון, לרוב מתוך מספר מוגבל מאוד של אפשרויות.
יתר-על-כן, היא בדרך-כלל נדרשה למספר גדול מאוד של הדגמות על-מנת ללמוד דבר חדש, וגם לאחר שלמדה אותו, אחוז התשובות הנכונות שלה היה לרוב רק כ-80%.
כל אחוז תשובות נכונות שהיה גדול באופן מובהק סטטיסטית ממה שניתן לצפות מתשובה אקראית נחשב על ידי פרימאק כראייה לכך ששרה השתלטה על הבעיה.
המבקרים סוברים ששרה הייתה עשויה להשתמש בניסיונה ובאפקט הנס החכם על-מנת להגיע ל-80% ניחושים נכונים אפילו ללא הבנה אמיתית של משפטים.
לאחר כל בעיה ניתנה לשרה אפשרות לבחור בין תמונות של חפצים שונים, ואף שלא התבקשה לכך במפורש, היא בחרה באחוזי הצלחה גבוהים את תמונות החפצים שהיו יכולים להיות פתרונות לבעיה, למשל מקל על מנת להגיע למזון או מפתח כדי להיחלץ מהכלוב.
פרימאק הציג את התוצאה כראייה לכך ששרה הזדהתה עם ה"קשיים" שהוצבו לפני השחקן והבינה את רצונו לפתור אותם, כלומר שהייתה לה "תאוריה של הנפש" של השחקן.
הדיונים והניסויים בשאלה אם יש לשימפנזים תאוריה של הנפש עדיין נמשכים בשנים האחרונות..
בניסוי אחר, שרה השתמשה בסמלים "זהה" ו"שונה" שלמדה על-מנת להדגים שיש לה תפיסה של חוק שימור החומר בנוזלים: היא הניחה את הסמל "זהה" בין כוסות שהכילו נפח זהה של נוזל, אפילו כאשר אחת הכוסות הייתה גבוהה וצרה יותר מן השנייה.
זהו ניסוי מסוג אלו שנעשו קודם בבני-אדם על ידי ז'אן פיאז'ה ואחרים, שבהם נמצא כי ילדים רוכשים יכולת זו בגילאי 3 עד 7 שנים.
שרה העבירה את 13 השנים האחרונות לחייה במקלט לאומי לשימפנזים יוצאי ניסויים מדעיים בלואיזיאנה, שם נפטרה באוגוסט 2019, בגיל 57, הנחשב גיל מופלג לשימפנזים.
נקבת השימפנזה לאנה נולדה ב־1970 במרכז המחקר הלאומי לפרימטים ירקיז (Yerkes) שנוסד ב-1930 על ידי חוקר השימפנזים רוברט ירקיז באוניברסיטת אמורי באטלנטה, ג'ורג'יה.
בהיותה בת שנתיים צורפה על ידי החוקרים דוויין רמבו וארנסט פון-גלזרפלד לפרויקט LANA (ראשי תבות של LANguage Analog) שמטרתו הייתה לבדוק אם ניתן ללמד שימפנזים לתקשר במשפטים עם תחביר תקני.
פון-גלזרפלד פיתח במיוחד לניסוי שפה מתוכננת שקיבלה את השם "ירקית" (Yerkish על שמו של ירקיז).
שפה זו כללה במקום מילים לקסיגרמות, כלומר סמלים גרפיים שאינם אייקוניים (אי אפשר לנחש מצורתו של הסימן את משמעותו).
הלקסיגרמות הורכבו מצורות גאומטריות כגון קווים, משולשים, עיגולים וכו', והן צוירו על צבעי רקע שסייעו בהבנת סוג המילה, למשל רקע אדום ללקסיגרמות מתחום המזון והמשקה ורקע שחור למילות יחס.
מן הלקסיגרמות ניתן היה ליצור משפטים על ידי סידורן בתחביר תקני שפותח במיוחד.
בחדרה של לאנה הוצבה מכונה ממוחשבת בעלת מקלדת עם מקש לכל לקסיגרמה ומסך שהציג את הלקסיגרמות שהוקשו.
בתחילה למדה לאנה להקליד את הלקסיגרמה של עצם כלשהו שבו הייתה מעוניינת, למשל "סוכרייה", על-מנת לקבל אותו מן המכונה.
לאחר שלמדה זאת הוצגה משימה קשה יותר, ודרשו ממנה להקליד מספר לקסיגרמות היוצרות משפט דקדוקי תקין בירקית, למשל: "בבקשה סוכרייה סוף-פסוק" או אפילו "בבקשה מכונה תני אנה סוכרייה סוף-פסוק".
(הלקסיגרמות "בבקשה" ו"סוף-פסוק" נועדו לסמן למחשב שמדובר בבקשה ושהבקשה הסתיימה).
לאנה למדה במהרה יותר ממאה לקסיגרמות, והייתה מסוגלת לעשות בהן שימוש על מנת לנהל שיחה פשוטה עם מאמניה, תוך הקפדה על תחביר נכון של משפטים.
דוגמה לשיחה כזו הוקלטה ביום שבו לאנה הבינה לבסוף את המשמעות של לקסיגרמה חדשה "שם-של".
המאמן טימותי גיל נכנס אל חדרה עם קנקן, קערה וקופסה.
לאנה הכירה בשלב זה את הלקסיגרמות "קנקן" ו"קערה" אך לא את הלקסיגרמה "קופסה", ואולם המאמן שם את הסוכרייה שאנה חפצה בה דווקא בתוך הקופסה.
טים תן אנה קנקן זה (הערה: הלקסיגרמה ?
מסמנת בירקית משפט שאלה, ובדקדוק ירקי תקין מקומה בתחילת המשפט, ולא בסופו כמו ברוב השפות הטבעיות).
טים: (מקליד בעצמו על המכונה) כן (נותן ללאנה את הקנקן הריק).
לאנה: (מניחה את הקנקן בצד) ?
טים תן אנה קנקן זה
טים תן אנה קערה זו
טים: כן (נותן ללאנה את הקערה הריקה)
לאנה: (מניחה את הקערה בצד) ?
טים: לא שלי (הערה: המאמנת ששמה שלי לא הייתה נוכחת בחדר)
טים תן אנה קערה זו (לפני שטים הספיק לענות לאנה הקלידה משפט נוסף) ?
טים תן אנה שם-של זה
טים: שם-של זה קופסה (נותן לה את הקופסה)
לאנה: כן (פותחת את הקופסה ומוציאה את הסוכרייה).
בהמשך אותו יום הביא טים ספל ולאנה שאלה לשמו.
לאנה עשתה שימוש יצירתי בשפת הלקסיגרמות.
למשל הלקסיגרמה "סוף-פסוק" הוכנסה על ידי החוקרים על-מנת לסמן למחשב סיום משפט, אך לאנה החלה להשתמש בו ביוזמתה גם על-מנת לקטוע משפטים בלתי-גמורים, למשל כאשר עשתה שגיאה בהקלדה וביקשה להתחיל משפט מחדש.
בדומה לוושו, לאנה המציאה כינויים משל עצמה, כמו "תפוח שהוא כתום" לתפוז ו"בננה שהיא ירוקה" למלפפון.
היא הייתה פותחת בשיחה עם מאמניה ביוזמתה, ובהיותה לבדה לפעמים שאלה את עצמה שאלות וענתה עליהן.
בשעות לילה מאוחרות שבהן סבלה מבדידות ולא היה איש בסביבה היא הייתה עשויה להקליד "בבקשה מכונה בואי חדר" או "בבקשה מכונה דגדגי לאנה".
יום אחד כאשר המכונה התקלקלה ולא סיפקה לחם למרות בקשותיה, לאנה הקלידה הודעה לטכנאית שהייתה במקום "בבקשה בוורלי לכי מאחורי החדר סוף-פסוק" (מאחורי החדר היה המקום שבו הטכנאים היו מטפלים במכונה).
על-מנת לוודא שלא היה זה מקרה החוקרים "קלקלו" את המכונה מספר פעמים אחרי כן, ובכל פעם ביקשה לאנה מן הטכנאי הנוכח "ללכת מאחורי החדר".
ב-1980 הועלתה ביקורת נגד הניסוי, שטענה כי לאנה אינה מבינה למעשה את המשפטים שהיא מקלידה, וניתן להסביר את התנהגותה באמצעות צירוף של מנגנונים התנהגותיים פשוטים הנפוצים בלמידה אצל בעלי-חיים שונים.
לפי טענה זו, לאנה למעשה למדה מספר קטן מאוד של רצפי בסיס (stock sentences), שאותם יכלה לגוון על ידי התמרת מספר קטן של לקסיגרמות באותם מקומות.
למשל, ייתכן שלאנה למדה בתחילה ללא הבנה כי הרצף "לאנה רוצה סוכרייה" עשוי לזכות אותה בסוכרייה, ולאחר מכן למדה כי רצפים דומים "לאנה רוצה בננה" ו"לאנה רוצה תפוח-אדמה" יובילו לפרסים שונים אך רצויים גם הם.
הביקורת הצביעה על כך שחלק ניכר מן המשפטים של לאנה שפורסמו ניתן היה להסביר באמצעות שישה משפטי בסיס בלבד, שכל אחד מהם מגוון על ידי לא יותר מארבע התמרות.
בתגובה פרסמו החוקרים של לאנה מדגם גדול יותר של משפטים שהקלידה.
הם הראו כי אף שלא ניתן לפסול לחלוטין ביקורת זו, היא בלתי-סבירה משום שלאנה תצטרך לזכור מספר גדול מאוד של משפטי בסיס והתמרות (בהסבר אפשרי אחד 69 משפטי בסיס, שבכל אחד מהם ניתן לבצע עד 135 התמרות).
לאנה לעיתים קרובות השתמשה בניסוחים שונים לאותה בקשה.
החוקרים גם הצביעו על כך שמאז פרסום תוצאותיהם הראשונות, הם שדרגו את המכונה של לאנה כך שהיא תטפל במשפטים בכל אורך שהוא, בעוד שהדגם הראשון היה מוגבל למשפטים באורך שבע מילים לכל היותר (באותן שנים נפח הזיכרון של מחשבים עדיין היה מוגבל מאוד).
אילו למדה לאנה משפטי בסיס באורך של עד שבע מילים, ניתן היה לצפות שהיא תמשיך להשתמש בהם, אך בפועל לאנה החלה להקליד משפטים ארוכים יותר מיד לאחר השדרוג.
למרות זאת, בלשנים מסוימים עדיין סבורים שהמשפטים של לאנה לא העידו על הבנת שפה אמיתית, ומאזכרים מספר שגיאות בתהליך הניסוי ובפרשנות שביצעו לדעתם החוקרים של לאנה.
שני שימפנזים נוספים שנולדו בשנת 1973 במרכז ירקיז, שרמן ואוסטין, למדו אף הם להשתמש בלקסיגרמות, אם כי לא במשפטים תחביריים, והשתתפו במחקרים של סאוואג'-רומבו שבהם הראו יכולת מסוימת להשתמש בלקסיגרמות גם בתקשורת שלהם זה עם זה, ללא אדם נוכח בחדר.
בשנת 2012 לאנה ושרמן עדיין חיו במרכז ירקיז, והשתתפו במחקרים שונים של שפה ואינטליגנציה בשימפנזים.