tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העיירה נהנתה מקרבתם של מרבצי הזהב 90 ק"מ מצפון לה.
ב-1889 התגלו מרבצי זהב נוספים במרחק 50 ק"מ בהר טוד שמצפון לעיירה.
המכרה פעל עד שנת 2000. ב-1926 חוברה העיירה באמצעות קו רכבת לדרווין ונבנה גשר החוצה את נהר קתרין.
לצורך כך הועבר מרכז העיירה לגדה המזרחית של הנהר.
במלחמת העולם השנייה הקים צבא אוסטרליה שני בתי חולים שדה ומפקדה ליד קתרין.
ב-22 במרץ 1942 הופצצה העיירה על ידי מטוס יפני ואדם אחד נהרג.
האקלים בקתרין הוא אקלים סוואנה טרופי, שבו שתי עונות: עונה יבשה ועונה גשומה.
בעונה הגשומה עשויים לרדת גשמים עזים, ברציפות, לאורך מספר ימים, ולגרום להצפות.
במשך השנים סבלה העיירה משיטפונות.
המשמעותיים בהם התרחשו בשנים 1957 ו-1974. ביום אוסטרליה, ב-26 בינואר 1998 החריב שיטפון את העיירה והיא הוכרזה כאזור אסון.
השיטפון אירע כתוצאה מ-300 עד 400 מ"מ גשם שגרמו לנהר קתרין לעלות על גדותיו.
מי השיטפונות הציפו את העיירה ואת רוב השטחים סביבה והיה צורך לפנות תושבים רבים.
השיטפון כיסה שטח של 1,000 קמ"ר, הציף 1,100 בתים וניתק את רוב הכבישים המובילים לקתרין.
שלושה אנשים איבדו את חייהם.
באפריל 2006 הוצפו חלקים רבים של קתרין בשיטפון נוסף.
50 בתים הוצפו והנזק נאמד במיליוני דולרים.
עם זאת לא דווח על נזקים לתשתיות.
תושבי העיירה הוזהרו מבעוד מועד ויותר מ-1,100 מתושבי העיירה פונו למרכזי חירום מחוץ לה.
בעשורים האחרונים התפתחה קתרין כמרכז לענפי החקלאות, גידול הבקר והתיירות.
קתרין איברגואן (בספרדית: Caterine Ibargüen; נולדה ב-12 בפברואר 1984) היא אתלטית קולומביאנית, האלופה האולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016) ופעמיים ברציפות אלופת העולם (מוסקבה 2013, בייג'ינג 2015) בקפיצה משולשת.
איברגואן נולדה בקולומביה, היא גדלה בבית סבתה לאחר שהוריה נפרדו בילדותה.
ב-1996 החלה להתאמן בקפיצה לגובה וב-1999 זכתה במדליית ארד באליפות דרום אמריקה שהתקיימה בבוגוטה בתוצאה של 1.76 מטר.
היא זכתה במדליות במשחקים הפאן-אמריקאיים לנוער בקפיצה לגובה, קפיצה לרוחק ובקפיצה משולשת.
ב-2004 השתתפה באולימפיאדת אתונה אך לא עברה את שלב המוקדמות בקפיצה לגובה.
היא לא הצליחה להעפיל לאולימפיאדת בייג'ינג ב-2008 בקפיצה לגובה והחליטה למקד את הקריירה שלה בקפיצה משולשת ובקרב שבע.
ב-2011 זכתה במדליית ארד באליפות העולם באתלטיקה שהתקיימה בטגו שבקוריאה הדרומית בתוצאה של 14.84 מטר בקפיצה משולשת.
בהמשך השנה זכתה במדליות זהב בקפיצה לרוחק ובקפיצה משולשת במשחקים הפאן-אמריקאיים שהתקיימו במקסיקו.
ב-2012 זכתה במדליית כסף בתחרות הקפיצה משולשת באולימפיאדת לונדון בתוצאה של 14.80 מטר לאחר המנצחת אולגה ריפקובה מקזחסטן שקבעה 14.98 מטר.
ב-2013 זכתה באליפות העולם באתלטיקה שהתקיימה במוסקבה בתוצאה של 14.85 מטר.
ב-2014 קבעה את שיאה האישי ושיא דרום אמריקה בקפיצה משולשת כשקפצה למרחק של 15.31 מטר בתחרות ליגת היהלום במונקו, באותה שנה זכתה בפעם השנייה ברציפות באליפות ליגת היהלום בקפיצה משולשת כשהיא זוכה ב-12 מתוך 14 תחרויות הליגה בשנים 2013-2014.
ב-2015 זכתה באליפות העולם שהתקיימה בבייג'ינג בתוצאה של 14.90 מטר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה במדליית זהב בתוצאה של 15.17 מטר.
הייתה זו מדליית הזהב הראשונה של קולומביה באתלטיקה במשחקים האולימפיים.
באליפות העולם באתלטיקה 2017 זכתה במדליית כסף בתוצאה של 14.89 מטר לאחר יולימאר רוחאס (14.91 מטר).
ב-2018 זכתה בפעם החמישית באליפות ליגת היהלום כשהיא מנצחת בכל חמש התחרויות.
בספטמבר אותה שנה שיפרה את שיאה האישי בקפיצה לרוחק ל-6.93 מטר.
בנוסף זכתה בשתי מדליות זהב בקפיצה משולשת ובקפיצה לרוחק באליפות מרכז אמריקה והקריביים שהתקיימה בברנקייה.
על הישגיה זכתה בפרס אתלטית השנה בעולם.
באליפות העולם באתלטיקה 2019 זכתה במדליית ארד בתוצאה של 14.73 מטר.
באולימפיאדת טוקיו סיימה במקום העשירי בתוצאה של 14.25 מטר.
קתרטס יערות (שם מדעי: Cathartes melambrotus) הוא מין עוף דורס ממשפחת הקונדוריים (נשרי העולם החדש) החיים באמריקה.
הקתרטס הוא עוף גדול ושחור עם פנים ורודות וחשופות מנוצות והוא קרובם של המינים קתרטס תרנגולי וקתרטס סוואנה.
דורס זה מצוי בטבע באמריקה הדרומית ביערות גשם לחים ואזורים טרופיים דומים.
הוא גדול מאוד ומוטת כנפיו מגיעה ל-166–178 סנטימטרים בממוצע, אורכו 64–75 סנטימטרים ומשקלו 1.65 קילוגרם בממוצע.
הוא בעל נוצות שחורות על גופו וכנפיו למעט רגליו הבהירות והראש הצהוב בעל המקור המכופף והוורוד שמסתיים בקצה לבן.
הוא ניזון מיצורים מתים ונבלות של טורפים גדולים כמו היגואר, וניזון גם מחרקים ומחיות קטנות כמו לטאות.
רוב זמנו הוא מעופף בזרמי אוויר חם ודואה עליהם ללא מאמץ בחיפוש אחר פגרים.
הוא מסוגל גם לעוף בים העצים והכנפיים שלו מעוגלות מספיק לשם כך.
הוא גם צריך לשתות ולשם כך שותה מהאוויר מבריכות או נחלים ביער.
כשחם מאוד הוא מתקרר בדרך ייחודית - הוא מטיל מים על רגליו.
הקתרטס נמצא באזור אגן האמזונאס במדינות: דרום מזרח קולומביה, דרום מזרח ונצואלה, גיאנה, גיאנה הצרפתית, סורינאם, צפון ומערב ברזיל, צפון בוליביה, מזרח פרו ומזרח אקוודור.
הוא מצוי באוכלוסיות גדולות בין 100,000 ל-1,000,000 פרטים, ואיננו נמצא בסכנת הכחדה למרות כריתת היערות באזורו.
קתרטס סוואנה (שם מדעי: Cathartes burrovianus) הוא מין עוף דורס ממשפחת הקונדוריים.
אוכל נבלות המצוי באמריקה המרכזית והדרומית החי בטבע בביצות, ערבות ויערות גשם שונים.
זהו עוף גדול מאוד, שאורכו 53–56 סנטימטרים ואורך מוטת כנפיו 150–165 סנטימטרים.
הוא מזכיר את הקתרטס התרנגולי, וכמוהו בעל עור חשוף עם גוף גדול בצבע שחור.
על הכנפיים סימנים לבנים גדולים והעור החשוף בצבע צהוב ולא לבן כמו קרובו.
המקור מוארך ואדמדם והקתרטס בעל חוש ריח מצוין בניגוד לרוב העופות, מה שעוזר לו להריח את הנבלות שהוא ניזון מהם ולאתר אותם בתוך היער הסבוך.
כדי למצוא אותם הוא דואה באוויר חם ופורש את כנפיו במאמץ מזערי ותוך כדי מחפש או מרחרח אחרי קורבנות של טורפים גדולים כמו היגואר.
כאשר הקתרטס מוצא טרף הוא מתקהל ויכול לסיים ארוחה כזו במהירות.
הם מקננים בחללי עצים או בנקרות ומערות טבעיים והנקבות מטילות 2 ביצים בצבע קרם ועם כתמים.
האפרוחים מצמיחים נוצות חודשיים עד שלושה חודשים מבקיעתם.
הקתרטס אינו נמצא בסכנת הכחדה כלשהי.
הקתרטס (שם מדעי: Cathartes) הוא סוג של קונדוריים שהם נשרי העולם החדש החיים באמריקה.
הקתרטסים חסרי נוצות בצווארם וראשם ובמקום זה יש להם עור אדמוני ומקור ארוך ולבן.
הם נפוצים לאורך כל אמריקה הצפונית והדרומית.
קתרין אן אוהרה הייתה שחקנית, תסריטאית, מדבבת וקומיקאית קנדית-אמריקאית, זוכת פרס אמי ופרס גלובוס הזהב.
אוהרה נולדה בטורונטו למשפחה קתולית והיא השישית מבין שבעה ילדים.
אחותה היא הזמרת-יוצרת מרי מרגרט אוהרה.
בשנות השבעים דיבבה במספר סרטים מצוירים ושיחקה בתפקיד ראשי בסדרה לילדים, הופיעה בתפקידי אורח בסדרת טלוויזיה כגון "אגדות מעולם המסתורין" ו"המופע של לארי סנדרס" ולקחה חלק במשחק ובבימוי הסדרה "בגבולות המסתורין".
ב-1982 זכתה בפרס אמי על השתתפותה בתוכנית המערכונים "Second City Television".
ב-1990 שיחקה את אמו של הילד קווין מקאליסטר בסרט המצליח "שכחו אותי בבית" וכך גם בסרט ההמשך ב-1992, בנוסף שיחקה בסרטים "ביטלג'וס", "בגרות על תנאי" ו"מחכים לגופמן".
בשנת 1997 שיחקה בדרמת הטלוויזיה של גולדי הון "תקווה" ששודר ברשת TNT.
כמדבבת השתתפה בסרטים "הסיוט שלפני חג המולד", "בילבי: הסרט" ו"צ'יקן ליטל".
בשנים 2009–2011 דיבבה בסיטקום האנימציה "גלן מרטין, DDC" שיצרו מייקל אייזנר ואריק פוגל.
ב-2010 הייתה מועמדת לפרס אמי על תפקידה בסרט ביוגרפי על טמפל גרנדין ובאותה שנה שיחקה בסרט "קילרים" ודיברה בטקס הסגירה של אולימפיידת ונקובר.
בשנת 2013 שיחקה בקומדיה "ילדים בוגרים של גירושין" לצד ריצ'רד ג'נקינס, ובקומדיה הרומנטית "טעות מהסוג הנכון" לצדו של ראיין קוואנטן.
השתתפה ב-2016 בתפקיד אורח בסדרה "משפחה מודרנית" והשתתפה ב-2017 בפרקים 7 ו-8 של "סדרה של צרות".
ב-2019 דיבבה את דמותה של סבתא פראמפ בסרט "משפחת אדמס".
ב-2020 זכתה בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בקומדיה על תפקידה בסדרה "שיט'ס קריק".
בשנת 1992 נישאה למעצב ההפקה בו וולץ', אותו פגשה על הסט של ביטלג'וס ולהם שני בנים שנולדו ב-1994 וב-1997.
גרה בלוס אנג'לס, קליפורניה עם בעלה ושני ילדיה.
אחותה היא הזמרת והשחקנית .
הנסיכה סופיה הראשונה (2016) – דיבוב
הילדים האחרונים בעולם (2019-הווה) – דיבוב
קתרין, דוכסית קנט הייתה רעייתו של הנסיך אדוארד, דוכס קנט, בן משפחת המלוכה הבריטית.
נולדה ב-22 בפברואר 1933 ביורקשייר, כבתו של הברונט ויליאם וורסלי ואשתו ג'ויס מורגן ברונר, ובנוסף היא צאצאית של אוליבר קרומוול.
בבית הספר למדה לנגן על מספר כלי נגינה ולאחר מכן עבדה תקופה בטיפול בבית ילדים והועסקה גם בגן ילדים בלונדון.
היא ניסתה להתקבל ללא הצלחה לאקדמיה המלכותית למוזיקה ובמקום זאת למדה מוזיקה במוסד אחר.
בשנת 1961 נישאה לנסיך אדוארד מקנט, בנם הבכור של הנסיך ג'ורג', דוכס קנט ומרינה, נסיכת יוון ודנמרק.
החתונה נערכה בקתדרלת יורק ובין אורחיה היו בני משפחות מלוכה מרחבי אירופה וכמו כן השחקן והמחזאי נואל קאוורד.
בשנת 1994 החליטה קתרין להמיר את דתה ולהצטרף לכנסייה הקתולית, ואף קיבלה את ברכתה של המלכה.
בריאיון לרשת הטלוויזיה BBC אמרה: "אני אוהבת הנחיות והכנסייה הקתולית נותנת קווים מנחים, אני אוהבת לדעת מה מצופה ממני".
למרות חוק ההסדר 1701 הקובע שאדם הנישא לקתולי יוצא מסדר הירושה לכתר הבריטי, נשאר הנסיך אדוארד בעלה במקומו, מאחר שבעת נישואיו הייתה רעייתו חברה בכנסייה האנגליקנית.
היא עבדה עם מספר ארגוני צדקה, ושמשה בעבר כמורה למוזיקה בבית ספר.
הובאה לקבורה בבית הקברות המלכותי, פרוגמור.
בשנת 1961 התחתנה עם הנסיך אדוארד, דוכס קנט, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
ג'ורג' וינדזור, רוזן סנט אנדרוז (נולד ב-26 ביוני 1962) - נשא לאישה את סילוונה טומאסלי.
לורד ניקולס וינדזור (נולד ב-25 ביולי 1970) נישא לליידי פאולה דומיני דה לופיס דה פרנקופאן.
הטקס נערך בקריית הוותיקן - וניקולס היה הראשון מבין בני משפחת המלוכה הבריטית שנישא בוותיקן בטקס קתולי.
קַתְרוֹסִיִּים (שם מדעי: Citharidae) היא משפחה של דגים שטוחים מסדרת הסוליתאים בה 4 סוגים ו-7 מינים.
רוב המינים חיים רק במימי האזור האינדו-פסיפי, אך המין קתרוס גדול-קשקשים מצוי במזרח האוקיינוס האטלנטי כולל בים התיכון.
אורכם של בני המשפחה 14–36 סנטימטרים, וצורתם מוארכת יותר מרוב הסוליתאים, (מזכירה מראה של לאוטה או קתרוס, מה שנתן להם את שמם).
הלסתות בולטות ובהם שיניים חדות והעיניים גדולות ומצויות רק על צד אחד של הפנים.
סנפירי החזה קוצניים ודקים יותר מרוב הסוליתאים.
הם נפוצים בימים רדודים, בהם הם אורבים לטרף כמו דגים אחרים וסרטנים בעודם קבורים בחול.
סוג ומין יחיד קַתְרוֹס גְּדוֹל-קַשְׂקַשִּׂים (Citharus linguatula)
קתרין אן פורסטר היא פלאונטולוגית אמריקאית המתמחה באבולוציה של אורניתופודים וטקסונומיה של טריצרטופס.
היא פרופסור בתוכנית למדעי הגאולוגיה במחלקה לביולוגיה באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
ב-1982 פורסטר עשתה תואר ראשון באוניברסיטת מינסוטה, ב-1985 עשתה תואר שני באוניברסיטת פנסילבניה, שם השלימה תואר שלישי ב-1990. עבודת הדוקטורט שלה עסקה בטקסונומיה של טריצרטופס ובשאלה "כמה מיני טריצרטופס היו?", אותה היא עשתה תחת הנחייתו של פרופ' פיטר דודסון.
בין השנים 1990–1994 עשתה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת שיקגו.
ב-2010 תיארה ביחד עם סקוט סמפסון ואנדרו פארקה את הקוסמוצרטופס, מין חדש של דינוזאור צרטופסי.
בין השאר היא בעלת אוסף מאובנים ייחודי ממדגסקר שהיא ועמיתיה אספו ותיארו.
קתרין אופי היא צלמת דוקומנטרית חברתית, שעוסקת בעיקר בחקר קהילות באמצעות צילום.
יצירותיה של קתרין אופי מוצגות במוזיאונים רבים וזוכות להערכה רבה.
כיום, אופי היא פרופסור לצילום באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ואמנית פעילה.
קתרין אופי נולדה בסנדוסקי (Sandusky) שבאוהיו ארצות הברית ב-1961. היא גדלה בבית פטריוטי ביותר.
אופי התחילה להתעניין בצילום בגיל תשע כאשר נחשפה לצילומיו של לואיס היין, שהיה צלם דוקומנטרי שצילם רבות את מעמד הפועלים ועורר מודעות למצבם.
אופי מציינת כי הושפעה במיוחד מצילומיו המתארים ילדים עובדים בארצות הברית, שהשפיעו על שינוי חוקי עבודת הילדים.
אופי התרשמה מהיכולת של צילום להשפיע על תפיסות חברתיות, והחליטה להיות צלמת דוקומנטרית חברתית .
אופי ביקשה וקיבלה את המצלמה הראשונה שלה מהוריה כשהייתה בת תשע, ומגיל צעיר זה התחילה לצלם פורטרטים של האנשים הקרובים אליה ותמונות של סביבת מגוריה.
היא מתארת כי עד היום היא ממשיכה לצלם נושאים דומים.
אופי סיימה תואר ראשון באומנות במכון לאומנות של סן פרנסיסקו בשנת 1985 ותואר שני במכון לאומנויות של קליפורניה ב-1988. בתזה שלה אופי חקרה היבטים רבים של השכונות המתוכננות בוולנסיה (Valencia) קליפורניה, משלב הבניה ועד עיצוב הפנים של הבתים.
אופי מגדירה עצמה כלסבית וחברה בקהילה הגאה.
היא חיה עם בת זוג ואם לבן.
ברבות מסדרות הצילומים שלה, מופיעים פורטרטים של חבריה הקרובים המייצגים באופנים מגוונים את התרבות ההומו-לסבית.
בנוסף, היא מצלמת סצנות ביתיות של חברות הקהילה.
באחד הראיונות איתה מתייחסים לכך כניסיון לתעד את "החלום הלסבי".
כיום אופי היא פרופסור לצילום והיא מלמדת באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
כאשר מוזיאון גוגנהיים בניו יורק הציג את הצילומים של קתרין אופי הוא כינה אותה בשם המחייב "צלמת אמריקאית" (American Photographer).
היא כונתה כך בשל העניין המתמשך שלה בצילום דוקומנטרי חברתי המתעד את התרבות האמריקאית.
עבודתה של קתרין אופי עוסקת לעיתים קרובות בחקר קהילות.
קהילות ארעיות: Icehouses,Surfers ; קהילות קבועות: Mini-malls ; ופעמים רבות חקר הקהילה ההומו-לסבית אליה היא משתייכת: Portraits, Domestic.
עבודותיה מתפרשות על ז'אנרים שונים של צילום, חלקם פורטרטים, חלקם צילומי נוף של טבע וערים, צילומי התרחשויות תרבותיות ( High School Footbal) ואירועים פוליטיים (Political Landscape).
מבחינתה, כל עבודותיה מתקשרות לחקר קהילות ומציגות קהילות.
חלק מעבודותיה של אופי מביעות מחאה על הגזענות וההומופוביה בארצות הברית.
למשל: הפורטרט העצמי שלה שבו היא מצולמת מניקה את בנה חשופת חזה, ומציגה תפישה אלטרנטיבית לדמות האם המסורתית (self-portrait/Nursing), וכן הפורטרט העצמי בו היא מצולמת ועל גבה חרוט בדם ציור בסגנון ילדותי נאיבי של שתי נשים מחזיקות ידיים ליד בית.
בפורטרט זה אופי מציעה אופציה חלופית למבנה המשפחה המסורתית ( self-portrait/cutting).
ביצירה Self-Portrait/Pervert היא מוחה על הגזענות ועל תפישת הנורמלי שבתוך הקהילה הגאה, שיצרה דה לגיטימציה לחלק מתת האוכלוסיות בתוך הקהילה הגאה.
ברבות מעבודותיה קתרין אופי מעלה נושאים בוטים, מורכבים ומעוררי מחלוקת, שלעיתים מופיעים עם תוספת מסוימת של הומור.
היא מציינת כי לאנשים קשה לעיתים קרובות להבין את מימד ההומור ביצירה שלה.
אופי מנסה להציג את הקהילה שלה בדרך שאינה מדגישה את הצד הפתולוגי אלא מנסה להדגיש רעיונות של אחדות ואנושיות.
אופי מספרת שהיא לא טובה בלתת שמות לסדרות הצילומים שלה ולרבים מגופי העבודה שלה יש שמות פשוטים כגון: פורטרטים (portraits), קניונים קטנים (mini malls), בתי קרח (icehouses).
ברבות מהסדרות של אופי יש התייחסות לתקופה מסוימת בתולדות האומנות או לצייר מסוים, כמו האנס הולביין או לאונרדו דה וינצ'י.
היא מתארת כיצד היא מושפעת מהאווירה ביצירות הללו, ומנסה לתת להם נקודת מבט עכשווית (portraits,Portraits and Landscapes).
אופי מעידה על עצמה שתמיד יש לה חזון ברור לאיך תמונה "צריכה" להיות, ועם זאת בחלק מסדרות הצילומים שלה רואים את הצד הספונטני של עבודתה.
בגוף העבודות (Domestic (1995-1998 בו צילמה זוגות לסביים בביתן, היא פגשה רבים מהם באופן מקרי, במהלך מסע בערים שונות בארצות הברית.
כמו כן אופי מספרת שסדרת הצילומים (High School Footbal (2007-2009 התחילה במהלך חופשה משפחתית בה אופי צפתה מתוך סקרנות באימון פוטבול של אחיין שלה וחבריו.
בעקבות זאת נסעה לקצות ארצות הברית לצלם אימוני פוטבול של קבוצות נערים .
קתרין ברשיניאק ; 12 ביוני 1946) היא פיזיקאית צרפתייה.
מחקרה העיקרי עוסק בצברי אטומים, קבוצות קטנות של אטומים, ותכונותיהן המשתנות לפי גודל.
ברשיניאק נולדה בפריז, כאחות בכורה לשני אחים.
הוריה, אנדרה וג'ין טיילק , היו אקדמאים ופרופסורים באוניברסיטת פריז.
אביה היה פיזיקאי גרעיני, מנהל המחלקה הפיזיקלית והכימאית ב"מכון קירי" והנציב העליון במרכז לאנרגיה אטומית בצרפת (CEA) .
אמא של ברשיניאק הייתה פיזיקאית.
במקור היא התעניינה במתמטיקה וספרות צרפתית, ואת לימודיה היא התחילה במתמטיקה.
לאחר מכן שינתה את מסלול לימודיה לפיזיקה.
את ההחלטה לשנות את מסלול לימודיה היא עשתה בעיקר כי חברת הסטודנטים לפיזיקה מצאה חן בעיניה.
קתרין נישאה בשנת 1969 לפיליפ ברשיניאק, גם הוא פיזיקאי, אותו היא הכירה בזמן לימודיה ב"אקול נורמל סופרייר" בפריז.
בנה הבכור הוא מהנדס, בנה השני הוא שחקן גולף מקצועי בצרפת ובתה היא מורה לספרות.
את תארה הראשון השלימה ברשיניאק באקול נורמל סופרייר (École normale supérieure) את תארה השני סיימה בפקולטה למדעים באורסיי בשנת 1971, ואת הדוקטורט שלה סיימה בשנת 1977 באוניברסיטת פריז-סוד.
את הפוסט דוקטורט שלה עשתה בקנדה בין השנים 1979–1980.
משימתה החשובה ביותר הייתה להפוך את הארגון לרשת פתוחה ולהגביר את התקשורת שלו עם האוניברסיטאות והתעשייה.
כמנכ"לית ה-CNRS, היא הייתה אחראית על 25 אלף עובדים, 12 אלף מתוכם חוקרים, ותקציב של 2.42 מיליארד אירו.
לדברי ברשיניאק, אחת הסיבות למינויה למנכ"לית CNRS הייתה עצם היותה אישה.
"אחרי שנבחרתי, פשוט הייתי צריכה להוכיח שאני יכולה לעשות את העבודה יותר טוב מכל אחד אחר, גברים ונשים כאחד", אמרה ברשיניאק.
ברשיניאק מונתה להיות נשיאת CNRS מ-11 בינואר 2006 עד 2010, בהתאם להמלצתו של פרנסואה גולאר , שר החינוך והמחקר בצרפת.
היא סיימה את הכהונה בשנת 2010 ובמקומה מונה אלן פוקס.
ב-2011, היא מונתה לחברת דירקטוריון בחברת , חברה סביבתית העוסקת בניהול מערכת המחזור הלאומית בצרפת ולחברת דירקטוריון בחברת "פלמל טכנולוגיות" (Flamel technologies), חברת תרופות (2011).
בין השנים 2013–2016 הייתה חברת המועצה הגבוהה להנצחה לאומית (Le Haut Comité aux Commémorations nationales).
ברשיניאק נבחרה כנשיאה של המועצה הגבוהה לביוטכנולוגיה (Haut Conseil des biotechnologies) בשנת 2009, ועזבה תפקיד זה כאשר נבחרה למזכירה הקבועה של האקדמיה למדעים, המחלקה למדעים מתמטיים ופיזיקליים, בשנת 2010. היא כיהנה בתפקיד זה עד 2018 ולאחר מכן נהייתה מזכירת כבוד.
ברשיניאק היא מומחית בתחום הננו-פיזיקה של צבירי אטומים, קבוצה קטנה של אטומים המכילה בין שלושה למיליוני אטומים של אותו יסוד.
בגלל גודלם הקטן, תכונותיהם של צברי האטומים שונים ממצב מוצק ומשתנים לפי גודלם.
צברי אטומים מגשרים בין מצב צבירה גז ומצב צבירה מוצק.
מחקרה העיקרי של ברשיניאק עסק בחקר צברי מתכת.
לפי המועצה הבינלאומית למדע, ברשיניאק עזרה לייסד את התחום של צברי אטומים.
היא פרסמה מעל 150 מאמרים מדעיים.
ב-2009 ערכה ברשיניאק ביקור בן שבוע בישראל שבמהלכו ביקרה במוסדות מדע ישראליים וחתמה על הסכמי שיתוף פעולה, בין היתר עם האוניברסיטה העברית ומכון ויצמן.
בעת ביקורה באוניברסיטה העברית בשנת 2009, לשם חיזוק שיתוף הפעולה המחקרי הקיים, כאשר נשאלה לדעתה לגבי החרם האקדמי על חוקרים ישראלים אמרה ברשיניאק כי "חרם זה לא אני.
אני מאמינה בדיאלוג ובמתן הסברים ולא בחרם.
בתחום המדע חשוב להתעלות מעל כל חילוקי הדעות הפוליטיים, הידע הוא אוניברסלי וצריך להכיר את מקומו של האחר".
בשנת 2011 זכתה ברשיניאק בפרס מכון ויצמן לנשים במדע.
במסגרת אירועי "עונת ישראל צרפת" לציון שנת ה-70 למדינה, נערך כינוס משותף עם האקדמיה הצרפתית למדעים תחת הכותרת "מדע ללא גבולות", בו ביקרה ברשיניאק בישראל כראש המשלחת הצרפתית.
פרס גוסטב-ריבאוד של האקדמיה הצרפתית למדעים (1991)
מדליית הכסף של המכון הלאומי למחקר מדעי (1994)
חברת האקדמיה האמריקאית לאומניויות ומדעים (1999)
דוקטור לשם כבוד באוניברסיטה החופשית של ברלין (2003)
דוקטור לשם כבוד במכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה (2006)
דוקטור לשם כבוד במכון הטכנולוגי השווייצרי של לוזאן (2007)
זוכת פרס רוברוול להשכלה גבוהה (2008)
חברת האקדמיה המלכותית למדעים ואמנויות של בלגיה (2010)
עמיתה באקדמיה למדע וטכנולוגיה של חסן השני במרוקו (2015)
מפקדת במסדר הנשר האצטקי (2018)
קתרין אן פורטר הייתה עיתונאית, סופרת ופעילה פוליטית אמריקאית.
היא כתבה מסות, סיפורים קצרים ורומנים.
סיפרה "ספינת השוטים" , שפורסם ב-1962, היה הספר הנמכר ביותר בארצות הברית באותה שנה, אך סיפוריה הקצרים זכו לשבחי הביקורת במידה רבה יותר.
קתרין אן פורטר נולדה בעיירה אינדיאן קריק, טקסס, בשם קאלי ראסל פורטר.
הוריה היו הריסון בון פורטר ומארי אליס (ג'ונס) פורטר.
שורשי משפחתה מגיעים עד הסייר החלוץ האמריקאי דניאל בון והסופר או.
הנרי (ויליאם סידני פורטר), שהיה דודן מדרגה שנייה של אביה.
בשנת 1892, כשהייתה פורטר בת שנתיים, מתה אימה חודשיים לאחר לידת ילדה האחרון.
אביה של פורטר לקח את ארבעת הילדים שנותרו בחיים (אח גדול יותר מת כשהיה תינוק) לחיות אצל אימו, קתרין אן פורטר, בעיירה קייל, טקסס.
ניתן ללמוד על עומק השפעתה של סבתה על פורטר מכך שמאוחר יותר היא אימצה את שמה.
סבתה מתה בזמן שביקרה קרובי משפחה במארפה, טקסס, יחד עם קאלי בת ה-11.
לאחר מות סבתה התגוררה המשפחה בכמה עיירות בטקסס ובלואיזיאנה, אצל קרובי משפחה ובדירות שכורות.
פורטר נרשמה לבתי ספר ציבוריים בכל מקום שהמשפחה גרה בו, ובמשך שנה אחת, ב-1904, למדה בבית הספר תומאס, בית ספר פרטי מתודיסטי בסן-אנטוניו, טקסס.
זה היה כל החינוך הפורמלי שלה לאחר בית הספר היסודי.
בשנת 1906, בגיל 16, עזבה פורטר את הבית ונישאה לג'ון הנרי קונץ בעיירה לאפקין, טקסס.
לאחר מכן, היא המירה את דתה לקתולית, דתו של בעלה.
קונץ, בן למשפחת חוואים טקסנים עשירים, היה מתעלל בה פיזית; פעם אחת, כשהיה שיכור, הוא הפיל אותה במדרגות וקרסולה נשבר.
הם התגרשו רשמית בשנת 1915.
ב-1914 היא ברחה לשיקגו, שם עבדה זמן קצר כניצבת בסרטי קולנוע.
לאחר מכן חזרה לטקסס ועבדה כשחקנית וזמרת בסצנת הבידור של העיירות הקטנות.
ב-1915 היא ביקשה לשנות את שמה לקתרין אן פורטר במסגרת הסכם הגירושין שלה.
באותה שנה, 1915, אובחנה פורטר כחולת שחפת, ובילתה את השנתיים הבאות בבתי מרפא לחולי שחפת שבהם החליטה לעסוק בכתיבה.
במשך אותן שנים התברר שהיא אינה חולה בשחפת, אלא בדלקת הסימפונות.
בשנת 1917 היא החלה לכתוב ביקורת מחזות וקטעי רכילות בעיתון "פורט וורת' קריטיק" (Fort Worth Critic).
בשנת 1918 כתבה עבור העיתון "רוקי מאונטיין ניוז" (Rocky Mountain News) בדנוור, קולורדו.
באותה שנה כמעט מצאה קתרין את מותה בדנוור במגפת השפעת הספרדית.
כששוחררה מבית החולים כעבור מספר חודשים, היא הייתה שברירית וקרחת לגמרי.
כשסוף-סוף שב לצמוח, היה שערה לבן, וכך נותר עד סוף חייה.
חוויותיה מאותה תקופה באו לידי ביטוי בטרילוגיית הרומנים הקצרים "סוס חיוור, פרש חיוור" (Pale Horse, pale rider) (1939), עליה קיבלה ב-1940 את מדליית הזהב השנתית הראשונה לספרות מאגודת הספריות של אוניברסיטת ניו-יורק.
בשנת 1919 עברה פורטר לשכונת גריניץ' וילג' בניו-יורק, שם עבדה כסופרת צללים, ככותבת סיפורים לילדים, וכפרסומאית עבור חברת סרטים.
השנה שבה חיה בניו-יורק הביאה להקצנה בעמדותיה הפוליטיות; וב-1920 היא החלה לעבוד עבור מוציא לאור של כתבי עת במקסיקו, שם התוודעה לחברים בתנועת השמאל המקסיקנית, ביניהם דייגו ריברה.
אך לאחר זמן מה התפכחה פורטר מתנועת המהפכה ומנהיגיה.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 היא הפכה לביקורתית באופן נחרץ נגד הדת, וכך הייתה עד לעשור האחרון של חייה שבו שבה לזרועות הכנסייה הקתולית.
בין השנים 1920 ו-1930 חיה פורטר לסירוגין במקסיקו ובניו-יורק, והחלה לפרסם סיפורים קצרים ומסות.
הסיפור הראשון שפרסמה היה "מריה קונספסיון" (Maria Concepcion), במגזין "סנצ'רי" (The Century Magazine).
(בספרו של קאלדר וילינגהאם משנות ה-60, Providence Island, הגיבור הראשי ג'ים מפנטז על מאהבת מושלמת והוא קורא לה מריה קונספסיון דיאז.) בשנת 1930 היא פרסמה את אוסף הסיפורים הקצרים הראשון שלה, "Flowering Judas".
אוסף זה יצא שוב לאור במהדורה מורחבת ב-1935 והתקבל בשבחים כה רבים, שלמעשה הוא לבדו הקנה לפורטר מקום של כבוד בספרות האמריקאית.
בשנת 1926 נישאה פורטר לארנסט סטוק, התגוררה זמן קצר בקונטיקט, והתגרשה ממנו ב-1927. כמה כותבי ביוגרפיות טוענים כי פורטר עברה כמה הפלות טבעיות, לפחות לידה שקטה אחת בין השנים 1910 ו-1926, והפסקת הריון יזומה אחת.
בנוסף טענו כי לאחר שנדבקה מסטוק במחלת הזיבה, עברה כריתת רחם ב-1927 שבעקבותיה נגוזו תקוותיה להיות אם.
לעומת זאת, במכתביה של פורטר למאהביה נרמז על המשך הופעת הווסת גם לאחר כריתת הרחם שעברה לכאורה.
היא גילתה פעם לחבר: "איבדתי ילדים בכל דרך אפשרית."
בשנות ה-30, 40 ו-50 של המאה ה-20 נהנתה פורטר ממוניטין רב בתור אחת הבולטות בין סופרי ארצות הברית, אך עקב כתיבתה המועטה ומכירות ספריה המועטות, היא התפרנסה באותה תקופה בעיקר ממלגות ומקדמות.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 בילתה פורטר באירופה מספר שנים שבהן המשיכה לפרסם סיפורים קצרים.
ב-1930 נישאה לסופר יוג'ין פרסלי.
עם חזרתה מאירופה בשנת 1938 היא התגרשה מפרסלי ונישאה לסטודנט לתואר שני, אלברט ראסל ארסקין ג'וניור.
כפי שנמסר, הוא התגרש ממנה ב-1942 לאחר שהתברר לו גילה האמיתי והעובדה שהיא מבוגרת ממנו בעשרים שנה.
ב-1943 נבחרה פורטר לאקדמיה האמריקאית לאומנויות ולספרות, והייתה סופרת הבית בכמה מכללות ואוניברסיטאות, ביניהן אוניברסיטת שיקגו, אוניברסיטת מישיגן, ואוניברסיטת וירג'יניה.
בין השנים 1948 ו-1958 היא לימדה באוניברסיטת סטנפורד, אוניברסיטת מישיגן, אוניברסיטת וושינגטון ולי, ואוניברסיטת טקסס שבה הייתה פופולרית במיוחד בין הסטודנטים בגלל סגנון ההוראה המיוחד שלה.
שלושה מסיפוריה של פורטר עובדו לתסכיתים במסגרת סדרת תוכניות הרדיו "NBC University Theatre".
הסיפור "יין צהריים" (Noon Wine) הפך לתסכית של שעה אחת בתחילת 1948, ושנתיים מאוחר יותר עובדו הסיפורים "Flowering Judas" ו-"Pale Horse, Pale Rider" לתסכיתים בני חצי שעה כל אחד, והושמעו יחדיו בפרק אחד של התוכנית.
פורטר עצמה השתתפה פעמיים בתוכנית הרדיו הזאת, ובהן השמיעה ביקורת ספרותית על עבודות של רבקה ווסט ווירג'יניה וולף.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 היא הופיעה לעיתים בתוכניות טלוויזיה בנושאי ספרות.
פורטר פרסמה את הרומן היחיד שלה, "ספינת השוטים" בשנת 1962; הוא התבסס על זיכרונותיה מהפלגה שהשתתפה בה ב-1931 מוראקרוס שבמקסיקו לגרמניה.
הצלחת הספר העניקה לה סוף-סוף ביטחון כלכלי (נמסר כי היא מכרה את הזכויות לסרט "ספינת השוטים" ב-500,000 דולר).
סלזניק ניסה להשיג את הזכויות לסרט; אך חברת ההפצה יונייטד ארטיסטס, שהחזיקה בנכס, דרשה עבורו 400,000 דולר.
התסריטאי אבי מאן (Abby Mann) עיבד את הרומן לקולנוע; סטנלי קריימר הפיק וביים את ויוויאן לי בהופעתה הקולנועית האחרונה.
הסרט היה מועמד לשמונה פרסי אוסקר, וזכה בשניים: פרס האוסקר לצילום הטוב ביותר ופרס האוסקר לעיצוב האמנותי.
למרות טענתה שאחרי הוצאתו לאור של "ספינת השוטים" היא לא תזכה עוד בפרסים באמריקה, קיבלה פורטר ב-1966 את פרס פוליצר ואת הפרס "U.S.
באותה שנה היא אף מונתה לאקדמיה האמריקאית לאומנויות ולספרות.
בשנת 1977 היא פרסמה את "The Never-Ending Wrong" שבו מתוארים המשפט הידוע לשמצה של סאקו וונצטי והוצאתם להורג, אירועים שעליהם מחתה 50 שנה מוקדם יותר.
פורטר מתה בסילבר-ספרינג, מרילנד, ב-18 בספטמבר 1980, בגיל 90, ואפרה נטמן ליד אימה בבית הקברות של אינדיאן קריק בטקסס.
ב-1990 הוצב סימון המציין אתר מורשת היסטורי של טקסס (Recorded Texas Historic Landmark), שמספרו 2905, במחוז בראון, טקסס, לציון חייה ופועלה של פורטר.
הנרי לסיפור הקצר האמריקאי הטוב ביותר עבור הסיפור "Holiday" (1960)
1966 – פרס פוליצר לסיפורת עבור "The Collected Stories" (1965)
1967 – מדליית הזהב לסיפורת מטעם האקדמיה האמריקאית לאומנויות ולספרות
שלוש מועמדויות לפרס נובל בספרות
2006 – פורטר הופיעה בבול של דואר ארצות הברית, שיצא ב-15 במאי 2006. היא הייתה האדם ה-22 שהופיע בסדרת בולים להנצחת אומנויות הספרות.
הראי הסדוק (ספרית פועלים, 1964).
אוסף הכולל רבים מסיפוריה הקצרים של פורטר (235 עמ').
שלוש סופרות דרומיות (עם עובד, 2018).
תרגמו מאנגלית: משה רון, דבורה שטיינהרט.
ספר זה מאגד שלוש נובלות המתרחשות בדרום ארצות הברית, מאת הסופרות קתרין אן פורטר, קרסון מק'קלרס ופלנרי או'קונור.
הנובלה של פורטר בספר זה היא "יין צוהריים" (Noon Wine).
שמונה מסיפוריה הקצרים המוקדמים ביותר של פורטר.
כולל את תוכן המהדורה הראשונה וארבעה סיפורים נוספים.
שלושת הסיפורים שאליהם פורטר התייחסה כנובלות: "Old Mortality", "Noon Wine" ו-"Pale Horse, Pale Rider".
תשעה מסיפוריה הקצרים של פורטר.
עשרה ספורים קצרים של פורטר שפורסמו בעבר, כולם מתרחשים בדרום ארצות הברית.
כל עשרים ושישה הסיפורים הקצרים של פורטר שפורסמו בעבר, ובהם גם השלושה שהיא העדיפה לכנות נובלות.
ביקורות ספרים רבות של פורטר, מסות, זיכרונות ועוד.
נכתב על ידי פורטר כסופרת צללים.
שבעה-עשר שירים צרפתיים ותרגומיהם לאנגלית על ידי פורטר.
סיפור של פורטר שפורסם בעבר, על אחייניתה מרי אליס הילנדהל.
הרהוריה של פורטר בעקבות הוצאתם להורג של ניקולה סאקו וברתולומאו ונצטי ב-1927.
קתרין ביומונט היא שחקנית ואשת חינוך בריטית-אמריקאית.
ביומונט נולדה בלונדון, אמה הייתה רקדנית ואביה היה זמר.
ב-1944 היא ביצעה את הופעתה הקולנועית הראשונה בתפקיד קטן ללא קרדיט בסרט "It Happened One Sunday", כתוצאה מכך הוצע לה חוזה מחברת ההפקות מטרו גולדווין מאייר, מה שהוביל אותה להופיע בסרט "On an Island with You" עם סיד צ'ריס.
היא עברה לגור בלוס אנג'לס ולאחר המעבר בחברת וולט דיסני החלו לחפש אחר מדבבת בריטית לתפקיד אליס בסרט "עליסה בארץ הפלאות", היא נבחנה וקיבלה את התפקיד, לאחר מכן דיסני ליהקו אותה גם לתפקיד וונדי ב"פיטר פן", בנוסף לדיבוב בשני תפקידים אלה היא גם שימשה כמודל אנושי עבור המנפישים ביצירת הסרט.
היא סיימה תואר בחינוך באוניברסיטת דרום קליפורניה ועבדה כמורה בבית ספר יסודי לוס אנג'לס.
ב-1998 קיבלה את התואר אגדת דיסני.
ב-2003 דיבבה בסרט "על כלבים וגנבים 2: הרפתקאות פאטץ' בלונדון".
ב-2023 שבה לדבב את אליס כדיבוב אורח בסדרת הטלוויזיה "אליס במאפיית הפלאות", אשר עוקבת אחר נינתה של הדמות.
קתרין ברקוף היא שחיינית אמריקאית, אלופה אולימפית (פריז 2024) במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב.
אלופת העולם (סינגפור 2025) וסגנית אלופת העולם (בודפשט 2022) במשחה ל-50 מטר גב.
זוכת מדליית ארד אולימפית (פריז 2024), פעמיים זוכת מדליית ארד באליפויות עולם (פוקואוקה 2023 וסינגפור 2025) ואלופת האוניברסיאדה (נאפולי 2019) במשחה ל-100 מטר גב.
שיאנית ארצות הברית בעבר במשחה ל-50 מטר גב ובמשחה ל-100 יארד גב.
באוניברסיאדה שנערכה בנאפולי, איטליה בשנת 2019 היא זכתה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר גב בשיא משחקים חדש של 59.29 שניות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה באבו דאבי, איחוד האמירויות הערביות בדצמבר אותה שנה היא זכתה ב-6 מדליות, 2 זהב, 3 כסף ו-1 ארד.
מדליות כסף במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי, במשחה שליחות 4x50 מטר מעורב ובמשחה שליחים משולב 4x50 מטר מעורב, בהם היא שחתה בשלב המוקדמות.
מדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בשיא אישי חדש של 55.40 שניות, אחרי לואיז הנסון משוודיה (55.20 שניות) וקיילי מאס מקנדה (55.22 שניות).
באליפות המכללות שנערכה באטלנטה, ג'ורג'יה במרץ 2022 היא זכתה בשתי מדליות אישיות, זהב וארד.
מדליית זהב במשחה ל-100 יארד גב בשיא לאומי חדש של 48.74 שניות, לפני גרטשן וולש (49.00 שניות) ורגן סמית' (49.96 שניות), שיפור לשיא בן השנה של רגן סמית' (49.16 שניות) ובכך השיא הלאומי בסגנון הגב טוב מהשיא הלאומי בפרפר, לראשונה מאז נכנס סגנון הפרפר כסגנון חדש.
מדליית ארד במשחה ל-100 יארד חופשי בתוצאה של 46.95 שניות, אחרי גרטשן וולש (46.05 שניות) ומורגן סקוט (46.78 שניות).
כחודש לאחר מכן, במבחנים האמריקאים לאליפות העולם שנערכו בגרינסבורו, קרוליינה הצפונית בסוף אפריל היא ניצחה במשחה ל-50 מטר גב בשיא ארצות הברית חדש של 27.12 שניות, לפני רגן סמית' (27.25 שניות) ואוליביה סמוליגה (27.33 שניות), שיפור לשיא הקודם בן ה-3 שנים של אוליביה סמוליגה (27.33 שניות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר גב בשיא אישי חדש של 58.61 שניות.
באליפות העולם עצמה שנערכה בבודפשט, הונגריה ביוני אותה שנה היא זכתה במדליית כסף במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 27.39 שניות, אחרי קיילי מאס מקנדה (27.31 שניות) ולפני אנאליה פיגרה מצרפת (27.40 שניות).
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן ביולי 2023 היא זכתה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 ארד.
מדליית ארד במשחה ל-100 מרט גב בשיא אישי חדש של 58.25 שניות, אחרי קיילי מקיואן מאוסטרליה שקבעה שיא אליפות חדש של 57.53 שניות וחברתה לנבחרת רגן סמית' (57.78 שניות).
היא זכתה במדליית זהב ובמדליית ארד לאחר ששחתה בשלב המוקדמות, במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ובמשחה שליחים משולב 4x100 מטר מעורב.
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 27.38 שניות.
באוליפיאדת פריז שנערכה בסוף יולי תחילת אוגוסט 2024 היא זכתה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 57.98 שניות, אחרי קיילי מקיואן שקבעה שיא אולימפי חדש של 57.33 שניות ורגן סמית' (57.66 שניות).
באליפות העולם שנערכה בסינגפור בסוף יולי תחילת אוגוסט היא זכתה ב-3 מדליות, מהן 2 זהב ו-1 ארד.
מדליות זהב במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 27.08 שניות, לפני רגן סמית' (27.25 שניות) ווואן לטיאן מהרפובליקה העממית של סין (27.30 שניות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב לאחר ששחתה בשלב המוקדמות.
מדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 58.15 שניות, אחרי קיילי מקיואן שקבעה שיא אליפות חדש של 57.16 שניות ורגן סמית' (57.35 שניות).
אביה, דייוויד בעברו סגן אלוף אולימפי (סיאול 1988) ושיאן עולם במשחה ל-100 מטר גב.
קתרין ארתור בהנה הייתה מיניאטוריסטית, משוררת, ספיריטואליסטית וסופרג'יסטית ילידת סקוטלנד.
קתרין ארתור נולדה בשנת 1860 בהלסבורג, סקוטלנד.
היא ואחיה ויליאם היו תאומים.
אביהם אלכסנדר ארתור היה ממונטריאול, קנדה.
היא התחנכה במונטריאול, בוסטון, וכן בליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק ובאקדמיה ז'וליאן בפריז.
בניו יורק, היא למדה עם ג'ורג' דה פורסט ברוש, ג'יימס קרול בקוויט, וג'ון הנרי טוואצ'טמן.
היא נישאה להנרי בהנה ב-1885. היא התגרשה זמן קצר לאחר מכן.
הייתה להם בת אחת, ויויאן מרגרט בהנה.
קתרין בהנה מתה בגיל 64 מדימום מוחי בשנת 1926 לאחר שנמצאה מחוסרת הכרה בסטודיו שלה בצ'לסי.
בהנה ציירה דיוקנאות מיניאטוריות על שנהב, לעיתים קרובות של אנשי החברה הגבוהה באמריקה עבור אספן האמנות פיטר מארי, כולל אנטואנט פולק, הברונית דה צ'ארט אנה הול רוזוולט, ואמלי ריבס טרובצקוי.
עבודותיה הוצגו באקדמיה המלכותית לאמנויות ובגלריה המודרנית בלונדון.
מאוחר יותר היא עברה לאטאפל, צרפת, שם הייתה חברה במושבת האמנות אטאפל.
בשנת 1915, בהנה הייתה ממקימי ויו"ר המסדר הקיסרי של בנות האימפריה, ויצרה סניפים בניו יורק ובבולטימור, כדי להכין ולתאם את מאמצי הסיוע לנשים במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1907 היא הייתה באוטווה כדי להראות את המיניאטורות שלה ולצייר את ליידי אוולין גריי, בתו של המושל הכללי, כאשר היא נעלמה, מה שגרם לחקירה משטרתית.
מאוחר יותר היא הסבירה כי החליטה לנסוע ברכבת לווירג'יניה, כי "נסעתי לאוטווה אופטימית וחזרתי פסימית", והרחיבה כי "התקררתי עד נשמתי מאווירת הזדון הקטנוני, השטחיות, חוסר האדיבות עוינות פעילה שבה מצאתי את עצמי."
בשנת 1899 היא סיפרה לעיתונות כי יצרה איתה קשר רוח בשם הליוס, וסיפרה לה את מיקומו של מכרה זהב בארצות הברית.
הליוס גם הורה לה לאמץ דיאטה ספציפית, ולכתוב שיר אפי בשמונה בתים, על רעמסס השני.
היא כתבה ספר שירים קצר, שלטענתה קיבלה את חרוזיו באמצעות הרוחות, שירים מיסטיים של אש ולהבה (1921).
היא השתמשה בכתיבתה בשמות בדויים גבריים.
הדיוקנאות המיניאטוריים של בהנה מאוסף פיטר מארי נשמרים בחברה ההיסטורית של ניו-יורק.
קתרין "קיטי" אופנהיימר הייתה ביולוגית ובוטנאית גרמנייה אמריקאית וחברה לשעבר במפלגה הקומוניסטית של אמריקה.
היא מוכרת בעיקר כידועה בציבור של האקטיביסט ג'ו דאלט, ולאחר מכן כאשתו של הפיזיקאי ג'יי רוברט אופנהיימר, שהקים וניהל את מעבדת לוס אלמוס של פרויקט מנהטן במהלך מלחמת העולם השנייה.
קתרין "קיטי" ויסרינג פונינג נולדה ברקלינגהאוזן, וסטפאליה, פרוסיה, גרמניה, ב-8 באוגוסט 1910, בתם היחידה של פרנץ פונינג ואשתו קתה ויסרינג.
היא טענה שאביה היה נסיך ושאמה הייתה קרובת משפחה של המלכה ויקטוריה, אך אין בכך אמת.
אמה הייתה בת דודתו של וילהלם קייטל, שלימים הפך לפלדמרשל בצבא הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה, ונתלה ב-1946.
כאשר הייתה בת 3, היגרה משפחתה לארצות הברית, בעקבות העבודה שקיבל אביה, מהנדס מתכות שהמציא סוג חדש של תנור רם, בחברת פלדה בפיטסבורג.
המשפחה התיישבה בפרבר של אספינוול, פנסילבניה.
למרות ששפת אימה הייתה גרמנית, היא שלטה עד מהרה באנגלית, ודיברה בשתי השפות ללא מבטא, והתלוותה בקביעות להוריה לביקורי קיץ בגרמניה.
לאחר סיום לימודיה בבית הספר התיכון אספינוול ביוני 1928, היא נרשמה לאוניברסיטת פיטסבורג, והמשיכה להתגורר עם הוריה בזמן שלמדה את הקורסים של שנה א' במתמטיקה, ביולוגיה וכימיה.
בהמשך, שכנעה את הוריה כי לימודים בגרמניה יהיו טובים עבורה, והפליגה לאירופה במרץ 1930. ספק אם היא אכן נרשמה לקורסים, אך היא פגשה את פרנק רמזייר, אמריקאי שלמד מוזיקה בפריז אצל נדיה בולנג'ר, טרם שהפליגה לביתה ב-19 במאי.
קיטי סיימה את לימודי השנה הראשונה לתואר, אך נישאה לרמזייר בפיטסבורג ב-24 בדצמבר 1932. בני הזוג עברו לדירה ליד אוניברסיטת הרווארד, שם קיווה רמזייר להמשיך לתואר שני במוזיקה.
היא נרשמה מחדש לאוניברסיטת פיטסבורג בינואר 1933, וחזרה לבית הוריה באספינוול.
בחודש יוני 1933, היא שוב הפליגה לאירופה, הפעם עם בעלה.
כשחזרה, היא נרשמה לאוניברסיטת ויסקונסין, אם כי אין כל תיעוד שהיא סיימה קורסים כלשהם.
ב-20 בדצמבר 1933 היא קיבלה מבית המשפט העליון של ויסקונסין החלטה בדבר בטלות נישואיה.
מאוחר יותר סיפרה לחברים שגילתה ראיות לכך שרמזייר היה הומוסקסואל ומכור לסמים.
עוד ידוע כי היא עברה הפלה.
במסיבת סילבסטר בשנת 1933, פגשה קיטי את ג'וזף דאלט ג'וניור, בנו של איש עסקים עשיר מלונג איילנד, שלמד בקולג' דארטמות'.
דעותיו של דאלט הקצינו בעקבות הוצאתם להורג של סאקו וונצטי ב-1927, והוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית של אמריקה ב-1929. הוא היה מעורב גם במחאת יום האבטלה הבינלאומי בשיקגו ב-6 במרץ 1930, שדוכאה באכזריות על ידי השלטונות, ובעת פגישתו עם קיטי עבד כמרכז ההתאגדות של עובדי הפלדה ביאנגסטאון, אוהיו.
בשלב מסוים הוא התמודד על ראשות העיר יאנגסטאון מטעם המפלגה הקומוניסטית, אך לא נבחר.
הוריה של קיטי עברו לקלייגייט, דרומית-מערבית ללונדון, שם עבד אביה כנציג של חברה משיקגו.
היא עצמה חזרה לארצות הברית ב-3 באוגוסט 1934 לאחר ביקור משפחתי באירופה, ועברה לגור עם דאלט כידועה בציבור שלו, בחדר בפנסיון רעוע בעלות של 5 דולר לחודש.
הם התקיימו מדמי אבטלה בגובה של 12.50 דולר לחודש כל אחד.
כאשתו של חבר מפלגה, הורשתה קיטי להצטרף למפלגה הקומוניסטית, אך רק לאחר שהוכיחה את נאמנותה באמצעות חלוקת עותקים של ה-Daily Worker ברחובות.
דמי החבר שלה עמדו על 10 סנט לשבוע.
בני הזוג נפרדו ביוני 1936, וקיטי חזרה לגור עם הוריה בקלייגייט, שם עבדה כמתרגמת מגרמנית לאנגלית.
חודשים חלפו בלי ששמעה דבר מדאלט, עד שגילתה כי אמה הסתירה את מכתביו אליה.
במכתבו האחרון, הודיע לה דאלט כי הוא נוסע לספרד על מנת להצטרף לבריגדות הבינלאומיות הנלחמות במלחמת האזרחים בספרד.
קיטי נסעה אליו ופגשה אותו יחד עם חברו הטוב סטיב נלסון בשרבורג, משם נסעו שלושתם יחד לפריז.
כעבור מספר ימים, חזרה קיטי ללונדון בעוד דאלט ונלסון חצו את הגבול לספרד והצטרפו לגדוד מקנזי-פפינו, שהורכב ממתנדבים אמריקאים וקנדים.
קיטי רצתה להצטרף אל דאלט בספרד, והשיגה בסופו של דבר אישור לעשות כן, אך נסיעתה לספרד התעכבה עקב אשפוזה בבית חולים לצורך ניתוח ב-26 באוגוסט 1937. בתחילה חשבו כי היא סובלת מדלקת בתוספתן, אך בהמשך התברר כי מדובר בציסטות בשחלות, שהוסרו על ידי הרופאים הגרמנים.
בתום האשפוז, היא חזרה לאנגליה כדי להתאושש, ולפני שהספיקה לצאת לספרד, הגיעה הידיעה שדאלט נהרג בפעולה ב-17 באוקטובר 1937. מכתביו אליה פורסמו בקובץ - "מכתבים מספרד מאת ג'ו דאלט, מתנדב אמריקאי, לאשתו" (1938).
קיטי נסעה לבקר את נלסון ששהה בפריז לאחר שנפצע.
יחד איתו היא חזרה לניו יורק, שם שהתה איתו ועם אשתו מרגרט בביתם בברוקלין במשך חודשיים.
לאחר מכן היא נסעה לפילדלפיה כדי לבקר חברה שלה שעבדה במכון לחקר הסרטן באוניברסיטת פנסילבניה, ונרשמה ללימודים שם, במהלכם פגשה את ריצ'רד סטיוארט הריסון, רופא בעל תואר מאוניברסיטת אוקספורד, שהיה באותה עת בהשלמת ההתמחות שלו בארצות הברית.
השניים נישאו ב-23 בנובמבר 1938, ולאחר מכן עזבה קיטי את המפלגה הקומוניסטית.
זמן קצר לאחר נישואיהם, עזב הריסון לפסדינה, קליפורניה, לטובת התמחותו במכון הטכנולוגי של קליפורניה (Caltech), בזמן שקיטי נשארה בפילדלפיה והשלימה את התואר הראשון שלה בבוטניקה באוניברסיטת פנסילבניה, כאשר הוצעה לה מלגת מחקר באוניברסיטת קליפורניה, לוס אנג'לס.
ב-Caltech, עבדה קיטי עם הפיזיקאי צ'ארלס לאוריצן.
במסיבת גן שערכו לאוריצן ואשתו סיגריד באוגוסט 1939 היא פגשה את רוברט אופנהיימר, שהיה גם הוא פיזיקאי שלימד ב-Caltech במשך חלק מהשנה.
זמן קצר לאחר מכן, החלו השניים לנהל רומן ונראו לעיתים קרובות בעיר במכונית הקרייזלר שלו.
אופנהיימר יצא עם כמה נשים מאז הפרידה מחברתו ג'ין טטלוק, שחלקן היו נשואות, לרבות קיטי הריסון.
בחג המולד של אותה שנה נסעה קיטי בגפה לברקלי, על מנת לבלות את החג עם אופנהיימר, ופגשה גם בחבריו, ביניהם הוקון שבלייה והפסנתרנית אסטל קאן, שהייתה בעצמה אחת מחברותיו לשעבר של אופנהיימר.
אופנהיימר הזמין את הריסון וקיטי לבלות את הקיץ בחווה שלו "פרו קליינטה" בניו מקסיקו.
הריסון סירב, כיוון שהיה עסוק במחקר שלו, אבל קיטי הסכימה.
רוברט סרבר ואשתו שרלוט, שהיו מכרים של קיטי כבר משנת 1938, אספו את קיטי והסיעו אותה לחווה, שם נפגשו עם אופנהיימר, אחיו פרנק ואשתו ג'קי.
אופנהיימר אהב לרכב בין חורשות עצי האורן והצפצפה וכרי הדשא הפרחוניים של הרי סנגרה דה קריסטו, בטיולי קמפינג שכללו אוכל וציוד מינימליים.
קיטי הרשימה ביכולת הרכיבה שלה, שהייתה רגילה לנשים מהמעמד החברתי שלה.
כנערה, היא למדה לרכוב בשבילי הרכיבה סביב אספינוול.
קיטי ורוברט רכבו ללינת לילה אצל ידידתו של אופנהיימר, קייטי פייג', בלוס פינוס, ניו מקסיקו.
למחרת רכבה פייג' על סוסה אל חוות פרו קליינטה, כדי להשיב לקיטי את כתונת הלילה שלה, שנשכחה מתחת לכרית של אופנהיימר.
מאוחר יותר אמרה קיטי לחברתה אן ווילסון שהיא גרמה לרוברט להתחתן איתה ב"דרך הישנה" - על ידי כניסה להריון.
בספטמבר 1940, הודיע אופנהיימר בשיחה טלפונית להריסון על החדשות המשמחות, והשניים הסכימו כי הדרך הטובה ביותר לפתרון המצב הוא שקיטי תתגרש מהריסון כדי שתוכל להינשא לאופנהיימר.
כדי להתגרש, עברה קיטי לרינו, נבאדה, שם שהתה שישה שבועות כדי לעמוד בדרישות התושבות של המדינה.
הגירושין הושלמו ב-1 בנובמבר 1940, וקיטי נישאה לאופנהיימר למחרת בטקס אזרחי בווירג'יניה סיטי, נבאדה, בו שימשו כעדים שרת בית המשפט והפקיד.
בנם של הזוג, פיטר, נולד בפסדינה, ב-12 במאי 1941, במהלך ביקורו הקבוע של אופנהיימר ב-Caltech.
כשחזרו לברקלי, קנה אופנהיימר בית חדש ב-One Eagle Hill עם נוף לשער הזהב.
קיטי עבדה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי כעוזרת מעבדה.
הם השאירו את פיטר עם בני הזוג שבלייר ומינקת גרמניה, ויצאו לחוות פרו קליינטה למהלך הקיץ.
חופשתם נקטעה כאשר אופנהיימר נפגע מדריסת סוס, וקיטי נפצעה בתאונת דרכים ברכב הקדילק שלהם.
בדצמבר 1941, כאשר ארצות הברית נכנסה למלחמת העולם השנייה, החל אופנהיימר לגייס עובדים לפרויקט מנהטן.
ב-16 במרץ 1943 עלו בני הזוג על רכבת לסנטה פה, ניו מקסיקו.
עד סוף אותו חודש הם השלימו את המעבר ללוס אלמוס, שם השתמשו באחד הבניינים שהיה שייך בעבר לבית הספר החווה במקום.
לוס אלאמוס נודעה לדיירים כ"הגבעה" ובפרויקט מנהטן, כ'אתר Y'.
אופנהיימר הפך למנהל פרויקט Y.
קיטי ויתרה על תפקידיה כאשת מפקד המוצב לטובת מרתה פרסונס, אשתו של סגנו של אופנהיימר, קפטן הצי ויליאם ס.
במקום זאת היא עשתה שימוש בלימודיה כביולוגית ועבדה עבור מנהל קבוצת הבריאות בלוס אלמוס, לואי המפלמן, בביצוע בדיקות דם כדי להעריך את הסכנה שבקרינה רדיואקטיבית.
בשנת 1944, קיטי הרתה שוב, וילדה את בתה ב-7 בדצמבר 1944. היא נתנה לה את השם קתרין, על שם אמה, אבל קראה לה טוני.
כפי שנעשה גם לתינוקות אחרים שנולדו בלוס אלמוס בתקופת המלחמה, בתעודת הלידה של טוני נרשם מקום הלידה כ"ת.ד.
באפריל 1945, סבלה קיטי מדיכאון בעקבות הבדידות בלוס אלמוס, והשאירה את טוני אצל פט שר, אשתו של הפיזיקאי רובי שר, אשר בנה, מייקל, נפטר זמן קצר קודם לכן ממוות בעריסה.
קיטי חזרה עם אופנהיימר לבית לחם, פנסילבניה, כדי לגור עם הוריה.
השניים חזרו ללוס אלמוס ביולי 1945.
עם תום המלחמה באוגוסט 1945 הפך אופנהיימר לסלבריטאי, וקיטי הפכה לאלכוהוליסטית.
היא סבלה מסדרה של שברים בעצמות שנגרמו כתוצאה מנפילה עקב שיכרות ותאונות דרכים.
בנובמבר 1945, עזב אופנהיימר את לוס אלמוס כדי לחזור לקאלטק, אך גילה עד מהרה כי אינו מעוניין עוד בהוראה.
בשנת 1947, הוא קיבל את הצעתו של לואיס סטראוס להיכנס לתפקיד מנהל המכון ללימודים מתקדמים בפרינסטון, ניו ג'רזי.
תנאי העבודה כללו מגורים חינם בבית המנהל שבאחוזת אולדן, בית אחוזה מהמאה ה-17 שבו עשרה חדרי שינה, טבח ושומר, המוקף ב-265 אקרים של חורשות.
אופנהיימר הקים שם עבור קיטי חממה, בה גידלה סחלבים; בימי הולדתה, אופנהיימר דאג כי יוטסו עבורה מינים נדירים מהוואי.
האחוזה נודעה לעיתים כ"אחוזת בורבון" שכן בני הזוג אהבו לשמור את ארון המשקאות שלהם מצויד היטב, וכמו רבים מבני דורם, אהבו לחגוג את שעת הקוקטיילים עם מרטיני, מנהטן, אולד פאשן וערבובי משקאות אחרים.
שניהם אהבו גם לעשן, וקיטי הייתה משלבת שתיית אלכוהול עם עישון במיטתה, כשהיא גורמת לאינספור חורים במצעים ובמקרה אחד לפחות, גם לשריפה.
בנוסף, היא נטלה מדי פעם כדורים במינון מופרז וסבלה מכאבי בטן בעקבות דלקת בלבלב.
הכאב שסבלה ממנו עורר אצלה לעיתים קרובות התפרצויות כעס.
בשנת 1952 חלתה טוני בפוליו, והרופאים הציעו להעבירה לאקלים חם יותר.
המשפחה טסה לאיים הקריביים, שם שכרו מפרשית באורך 22 מטר.
בני הזוג גילו אהבה משותפת לשייט, בעוד טוני מחלימה.
המשפחה בילתה בכל קיץ בסנט ג'ון שבאיי הבתולה, ולבסוף בנתה שם בית חוף בחוף גיבני.
ב-6 בינואר 1967, אובחן אופנהיימר כחולה בסרטן בלתי ניתן לניתוח, והוא נפטר ב-18 בפברואר 1967. קיטי הורתה על שריפת גופתו, ולקחה את הכד עם אפרו לסנט ג'ון, שם פיזרה אותו מול החוף, בטווח ראייה מביתם.
היא התחברה עם רוברט סרבר, מכרם הוותיק, שאשתו התאבדה במאי 1967, ושכנעה אותו לרכוש יחד איתה מפרשית של 16 מטר, איתה הפליגו מניו יורק לגרנדה.
בשנת 1972, הם רכשו מפרשית נוספת, מתוך כוונה להפליג בה דרך תעלת פנמה ליפן, דרך איי גלאפגוס וטהיטי.
לאחר שיצאו לדרך, קיטי חלתה ונלקחה לבית החולים גורגאס בפנמה סיטי, בו נפטרה כתוצאה מתסחיף ב-27 באוקטובר 1972. סרבר וטוני שרפו את גופתה ופיזרו את אפרה בסמוך למקום בו פיזרה את אפרו של רוברט.
במיני סדרה "אופנהיימר" שהפיק ה-BBC ב-1980, גולמה דמותה על ידי השחקנית יאנה שלדן.
בסרט הדרמטי "איש שמן וילד קטן" - כינוין של הפצצות האטומיות שהופלו במלחמת העולם השנייה) משנת 1989, גילמה אותה השחקנית בוני בדליה.
ביולי 2023 יצא לאקרנים סרטו של כריסטופר נולאן, אופנהיימר, שיצא לאקרנים בחודש יולי 2023, בו נכנסה לדמותה השחקנית אמילי בלאנט.
קתרזיס היא הוצאת ספרים ישראלית המוציאה לאור בעברית ספרי פרוזה ושירה, מקור ותרגום.
בנוסף, היא גם מוציאה לאור את כתב העת "שורות" לשירה ישראלית עכשווית.
עד כה הוציאה לאור מעל 100 ספרים בסוגות שונות.
הוצאת קתרזיס נוסדה בינואר 2021. בראשה עומד העורך, המשורר והמתרגם יואב גלבוע.
עוד חברים במערכת ההוצאה: הסופרת והיוצרת נועה גורן, עורכת השירה נעה שבתאי, עורכת הפרוזה דנה שמחיוף שחף והמשורר והעורך אלון ארד.
קתרזיס מוציאה לאור ספרות מקור מודרנית, לצד תרגומים חדשים לעברית לספרים שלא תורגמו, והצגת תרגומים חדשים ועדכניים (דוגמת "זה לא יותר חדש לחיות" מאת סרגיי יסנין ו"ארס פואטיקה" מאת הורטיוס).
לצד אלה, מפרסמת ההוצאה אנתולוגיות שירה בנושאים חברתיים, וביניהן: "בגדות האפשר: אנתולוגיית היריון ולידה", "אנא: אנתולוגיית טיפול" ו"חבלים: אנתולוגיית הורות" (כולם בעריכת קמה שיר ויואב גלבוע).
מאז הקמתה, פרסמה ההוצאה עשרות ספרי שירה ופרוזה, בין היתר מאת סופרים ומשוררים כמו יוסי וקסמן, רונית ידעיה, יורי טיניאנוב, נולי עומר, עידית ברק, הורטיוס, אפוליוס, דפנה שחורי, קמה שיר, אלון ארד, אלפרד כהן, דורית אורגד, צור גואטה, הלנה יגב מור, לי עברון, אדית וורטון, ה.
בשנת 2021 זכה המתרגם דוד ישראל ארונשטם לציון לשבח במסגרת הפרס למתרגמים בראשית דרכם על שם סוניה ברשילון על תרגומו לספר "זה לא יותר חדש לחיות" מאת סרגיי יסנין.
בשנת 2022 זכה המשורר שלומי גולדשטיין בפרס משרד התרבות למשוררים בראשית דרכם על ספרו "תענית דיבור".
בשנת 2023 זכה המשורר שחף ארז במלגת "חממת משוררים" של מפעל הפיס, שבמסגרתה עבד עם העורכת נוית בראל וזכה לתמיכה מלאה בהוצאת ספרו "אשבם".
בשנת 2023 השיקה הוצאת הספרים את כתב העת "שורות" לשירה ישראלית עכשווית, בעריכתו של המשורר והעורך אלון ארד.
מטרתו העיקרית של כתב העת היא "להביא קהלים חדשים בדת השירה".
הוא מחולק בחינם בגרסתו המודפסת וזמין לקריאה דיגיטלית חופשית באתר האינטרנט של ההוצאה.
עוד בשנת 2023, השיקה הוצאת קתרזיס את סדרת "אטלנטיס" המתמקדת בסוגת הספרות הספקולטיבית.
סדרה זו היא פרי שיתוף פעולה בין יואב גלבוע והמתרגם דוד ישראל ארונשטם.
בסדרה זו ראו אור הספרים: "קשה להיות אל" מאת בוריס וארקדי סטרוגצקי, "הלוחש באפלה" מאת ה.
לאבקרפט, "לאחר מכן" מאת אדית וורטון, "יונים מהשאול" מאת רוברט אי.
הווארד, "הסומאק" מאת אולריק דובני ועוד (כולם תורגמו לעברית על ידי דוד ישראל ארונשטם).
סדרת אטלנטיס היא סדרת ספרים בהוצאת קתרזיס המתמקדת בספרות ספקולטיבית אשר הוקמה בשנת 2023 עם יציאתו לאור של הספר "קשה להיות אל" מאת בוריס וארקדי סטרוגצקי, בתרגום ראשון לעברית.
הסדרה הוקמה כתוצאה משיתוף פעולה בין המו"ל יואב גלבוע למתרגם דוד ישראל ארונשטם, המשמש כעורך הסדרה ומתרגם מרבית הספרים בה.
הסדרה מחולקת לשתי קטגוריות: סדרה ראשית, הכוללת רומנים, נובלות ואוספים, וסדרת משנה ייחודית, "מיניטלנטיס", המוקדשת לספרוני סיפורים קצרים.
ספרוני "המיני" יוצאים במהדורות מוגבלות של מאה עותקים בלבד לכל ספרון, ומודפסים פעם אחת בלבד.
לאחר שהמהדורות אוזלות, שלושה ספרוני "מיני" מאוגדים לאסופה אחת הכוללת גם סיפור חדש שלא פורסם, והם מתפרסמים כחלק מהסדרה הראשית.
את עטיפות הסדרה הראשית מעצבת האומנית ורד גולדמן.
סדרת אטלנטיס מציעה תרגומים לעברית של יצירות ספרות ספקולטיביות שטרם פורסמו בעברית, לצד תרגומים מחודשים לקלאסיקות מהז'אנר.
בין היוצרים שפורסמו בסדרה ניתן למנות את ה.פ.
הווארד, אדית וורטון, אדגר אלן פו, והאחים סטרוגצקי.
הסדרה שואפת להרחיב את פעילותה ולכלול גם יצירות ספקולטיביות מקוריות בעברית וכן אנתולוגיות ייחודיות בנושאים שונים מתוך העולמות הספקולטיביים.
חזון הסדרה הוא להנגיש לקוראי העברית את העושר והגיוון של הספרות הספקולטיבית, הנעה בין עולמות דמיון בלתי מרוסנים לכתיבה המציעה תובנות על עולמנו דרך מבט מרוחק ואינטואיטיבי.
להלן רשימה חלקית של ספרים שראו אור בהוצאת קתרזיס:
"נשים מרגישות בנוח" מאת אמיר שילון (עריכה: דנה שמחיוף שחף), 2022.
"מאדי" מאת נעמה הכט (עריכה: יואב גלבוע), 2022.
"ואלוהים הרג את הכלה" מאת יוסי וקסמן (עריכה: דנה שמחיוף שחף), 2022.
"ואני אעלה באש" מאת רונית ידעיה (עריכה: מאיה פלדמן), 2023.
"לענת הדבש" מאת נולי עומר (עריכה: יואב גלבוע), 2023.
"רוחות ברמת השרון" מאת אילן עמית (עריכה: דנה שמחיוף שחף), 2023.
"כל הצלילים כולם" מאת תום יוגב (עריכה: דנה שמחיוף שחף), 2024.
"אותו נהר, אותו נער" מאת שמעון אדף (עריכה: אלון ארד), 2025.
"עלילות לב" מאת דפנה שחורי (עריכה: אפרת מישורי), 2021.
"אין קווים מפרידים" מאת קמה שיר (עריכה: יואב גלבוע), 2021.
"עמוד נוח" מאת אלפרד כהן (עריכה: ענת זכריה), 2021.
"כמו הורים במסיבת יומולדת" מאת נעה וגנר (עריכה: יואב גלבוע), 2022.
"יתרון הביתיות" מאת אלון ארד (עריכה: יואב גלבוע), 2022.
"נפש מרגרינה" מאת צור גואטה (עריכה: דורי מנור), 2023.
"אבטיח עם זנב" מאת לי עברון (עריכה: יואב גלבוע), 2023.
"יסודות שבריריים מאוד" מאת מיטל חודורקובסקי (עריכה: יואב גלבוע), 2023.
"עירוב" מאת נדב ליניאל (עריכה: אלון ארד), 2025.
"בלי להישיר מבט – אהבה בשירה העברית בת־זמננו" (עריכה: מיכאל קגזנוב), 2024.
"חבלים – אנתולוגיית הורות" (עריכה: קמה שיר ויואב גלבוע), 2023.
"אנא – אנתולוגיית טיפול" (עריכה: קמה שיר ויואב גלבוע), 2022.
"בגדות האפשר – אנתולוגיית היריון ולידה" (עריכה: קמה שיר ויואב גלבוע), 2021.
"קשה להיות אל" מאת ארקדי ובוריס סטרוגצקי (מרוסית: דוד ישראל ארונשטם; עריכה: אלון ארד), 2023.
"המקדש | דגון" מאת הווארד פיליפס לאבקרפט (מאנגלית: דוד ישראל ארונשטם; עריכה: יואב גלבוע), 2023.
"לאחר מכן" מאת אדית וורטון (מאנגלית: דוד ישראל ארונשטם; עריכה: יואב גלבוע), 2024.
"ארס פואטיקה" מאת הורטיוס (מלטינית: יואב גלבוע; עריכה: אלון ארד), 2024.
"הלוחש באפלה" מאת הווארד פיליפס לאבקרפט (מאנגלית: דוד ישראל ארונשטם; עריכה: אלון ארד), 2024.
"המודל של פיקמן | המוזיקה של אריך זאן" מאת הווארד פיליפס לאבקרפט (מאנגלית: דוד ישראל ארונשטם; עריכה: יואב גלבוע), 2025.
קת'רין איזבל היא שחקנית קנדית, הידועה בעיקר בשל תפקידה כג'ינג'ר בסדרת סרטי האימה ג'ינג'ר סנאפס.
נחשבת לאחת הבולטות בז'אנר סרטי האימה העצמאיים.
איזבל נולדה בשם קת'רין איזובל מאריי בעיר ונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה.
אביה, גרהאם מארי, הוא ארט דיירקטור, ואמה, גייל מארי, היא תסריטאית ומפיקה.
היא החלה לשחק כבר בגיל צעיר, והופיעה לראשונה בגיל שמונה בסרט טלוויזיה.
איזבל הופיעה בשנות ה־90 במספר סדרות טלוויזיה, בהן תיקים באפלה ו־Da Vinci's Inquest.
איזבל גילמה את דמותה של לינדזי קלארק (Lindsay Clark) בסרט Disturbing Behavior (הופץ בישראל בשם המופרעים) משנת 1998. הסרט עוקב אחר סטיב קלארק (בגילומו של ג'יימס מרסדן), תלמיד תיכון המגיע לעיירה קריידל ביי ומגלה תופעות מוזרות בקרב חבריו לכיתה.
דמותה של לינדזי, אחותו הצעירה של סטיב, מופיעה במספר סצנות ומייצגת את הדינמיקה המשפחתית של הדמות הראשית.
תפקידה של איזבל בסרט זה היה אחת מהופעותיה המוקדמות בקולנוע, והשתלב בסגנון סרטי האימה והמדע הבדיוני של סוף שנות ה-90.
בשנת 2000 פרצה לתודעה כשכיכבה בסרט האימה ג'ינג'ר סנאפס, בו גילמה את ג'ינג'ר פיצג'רלד, נערה שהופכת לאשת זאב.
הסרט זכה להצלחה בקרב מבקרי קולנוע האימה והפך לסרט פולחן.
הסרט עוסק בנערה מתבגרת המתגוררת בעיירה הבדיונית ביילי דאונס יחד עם אחותה בריג'יט (בגילומה של אמילי פרקינס).
השתיים הן אחיות קרובות בעלות עניין משותף במוות ובמוזרויות, אך חייהן משתנים כאשר ג'ינג'ר מותקפת על ידי יצור מסתורי.
איזבל זכתה לשבחים על הופעתה, שהצליחה לשלב בין עומק רגשי ונוכחות עוצמתית, והפכה את דמותה לאיקונית בקרב חובבי סרטי האימה.
בעיבוד הטלוויזיוני של NBC לרומן הקלאסי של סטיבן קינג, קארי (2002), איזבל מגלמת את טינה בלייק, אחת התלמידות הפופולריות והבולטות בבית הספר של קארי.
טינה מוצגת כיד ימינה של כריס הארגנסן, והשתיים משתתפות בהתנכלויות לקארי.
איזבל מביאה לדמות שילוב של כריזמה ונימה אפלה, ומשחקה מוסיף עומק לדינמיקה החברתית המורכבת סביב קארי.
באותה שנה, איזבל שיחקה תפקיד משמעותי גם במותחן הפסיכולוגי של כריסטופר נולאן, אינסומניה, בו גילמה את טניה פרנקה (Tanya Francke).
טניה היא חברתה הטובה של הנערה הנרצחת, קיי קונל, והיא הופכת לנקודת מפתח בחקירה שמנהל הבלש ויל דורמר (אל פצ'ינו).
זמן המסך שלה היה מוגבל, אך דמותה הייתה קריטית למבנה העלילה: טניה, שהייתה עדה להתקרבותה של קיי ל"ברודי" המסתורי והמבוגר, נחקרת על ידי דורמר בצורה אגרסיבית.
בעימות דרמטי, היא מספקת את המידע החיוני ביותר על החבר הסודי של קיי, ובכך מטה את כיוון החקירה לעבר זהותו האמיתית של הרוצח.
בהמשך שיחקה גם בסרט האימה פרדי נגד ג'ייסון (2003) את דמותה של גיב.
בסרט הקנדי The Last Casino משנת 2004, קומדיית דרמה בהשראת סיפור אמיתי, איזבל מגלמת את אליס (Elyse), אחת מקבוצת שלוש סטודנטים מבריקים שמגויסים על ידי פרופסור למתמטיקה כדי לספור קלפים בבתי קזינו.
דמותה של אליס מאופיינת באינטליגנציה חדה, כושר אנליטי, וגם עצמאות וחוצפה בריאה.
הסרט שואב השראה מסיפור קבוצת "MIT Blackjack Team" (ששימש גם בסיס לסרט ההוליוודי המאוחר יותר 21), אך עם טון קנדי מובהק ותחכום רגשי.
הסרט מתמקד בדינמיקות בין הדמויות ובאתגרים שהם מתמודדים איתם בעולם ההימורים.
קריס למצ'ה מגלם את סקוט, אחד הסטודנטים המגויסים.