tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדתיים בחיפה מובחנים לפי תתי-קבוצות: החרדים, על הזרם החסידי והליטאי, מרוכזים במזרחו של רובע הדר, שם עומד בית הכנסת הגדול של חיפה שסביבו מצויים קטעי הרחובות היחידים – מלבד בקריית שמואל – שנסגרים לתנועת כלי רכב בשבתות.
עם זאת החרדים מסמנים מגמה של יציאה מתחומי שכונתם וזוגות-צעירים רבים עוברים לגור בנווה שאנן הוותיקה.
הדתיים-הלאומיים היא הקבוצה השנייה בגודלה והיא המאפיינת ביותר את קריית שמואל שבצפון-מזרח העיר.
משפחות דתיות-לאומיות מבוססות גרות באחוזת שמואל, בעיקר בחלקה הדרומי.
בחיפה קיימות גם קהילות של התנועה ליהדות מתקדמת (התנועה הרפורמית).
הסובלנות ההדדית והיעדרם של חיכוכים בין האוכלוסייה הדתית לאוכלוסייה הכללית הם ממאפייני ה"דו-קיום", שאחד מביטוייו הוא העובדה שבחיפה פועלים משחר ימי המדינה קווי אוטובוס סדירים של חברת "אגד" בשבתות ובחגים, מבלי שקווים אלה יעברו בשכונות הדתיות.
עולי אתיופיה התחילו את דרכם בחיפה באתר-קרוואנים שהוקם בדרום-מערב העיר כחלק מפעולות הקליטה שנלוו למבצע שלמה.
יהודי אתיופיה שהגיעו לעיר – בעיקר במבצע ולאחריו – מונים כיום כ-4,000 איש והם מתגוררים בעיקר במזרח העיר.
בחיפה אחוז הגמלאים הוא כ-18% מכלל תושבי העיר (כ־48,000 איש), והעיר היא העיר בעלת אחוז הגמלאים השני הגבוה בישראל נכון לשנת 2010 (אחרי בת ים).
עיריית חיפה, באמצעות תאגיד מיל"ב – מועדוני הגמלאים, יוזמת ומארגנת פעילות ענפה של תרבות פנאי ורווחה לגמלאים.
חברי הדת הבהאית (Bahá'í) בחיפה הם קבוצה שלה מעמד מיוחד במרחב העירוני, בהיותם אוכלוסייה של לא-תושבים שמבוססת בלעדית על שילוב של תיירות-צליינות, ונבדלת בכך מיתר האוכלוסייה בעיר במרבית הפרמטרים הסטטוטוריים והחברתיים.
בעקבות מבצע הנדסי זה, שבו לקחו חלק בוטניקאים, אדריכלי נוף ומהנדסים מכל רחבי העולם, טיפסה תנופת המבקרים בגנים ובסביבתם, הן מקרב הבהאים והן תיירים, והגנים הוכרזו כאתר מורשת עולמית.
המאמינים עצמם, בשונה מקבוצות אחרות החיות או עוברות בחיפה, הם קהילה המאוגדת על בסיס דתי, אשר מנועה מהתערות בחיי העיר, וחבריה אינם תושבי העיר.
הקהילה הבהאיית בחיפה כוללת מיעוט של תושבים קבועים ורוב גדול של ארעיים – ואלה מונים מבקרים, מתנדבים וצליינים – הבאים בתחלופה מוסדרת, לעיתים לאחר המתנה של שנים בארצות מוצאם, לתקופות שבין ימים ספורים ועד שלושה חודשים ולעיתים יותר.
אנשי הדת שחיים בעיר דרך-קבע כוללים את תשעת הנציגים הנבחרים של הקהילה העולמית, שבסיסם במשכן "בית הצדק העולמי" בשדרות גולומב, הדר.
המרכז העולמי הבהאי מיוצג במדינת ישראל על ידי ד"ר ג'ושוע לינקולן, המזכיר הכללי של הקהילה הבהאית הבין-לאומית וסגניו ג'לאל חתאמי ואנתוני ואנס, ממשרדיהם ברחוב הפרסים.
רובם משוכנים אם כן בבתים וברחובות שסמוכים לשערי הכניסה השונים אל הגנים – ובראשם השכונות הדר עליון, המושבה הגרמנית ושכונת עבאס במערב הדר.
יחסי הגומלין בין הקהילה ועיריית חיפה, ובפרט עם מערכת השירותים שלה, ייחודיים ומתאפיינים במערכת הסכמים שנוצרה והתגבשה במהלך השנים, ושנבדלת מיחסי העירייה עם שאר האוכלוסייה, כנובע מה"מנדט" המיוחד שחל על הדת הבהאית בחיפה.
האמור כולל הקצאה שונה של משאבים ונתח שונה של פיקוח עירוני-ציבורי בכל הקשור בנעשה בתחום הגן ונספחיו, פטור מתשלום ארנונה על נכסים, לו זוכים הבהאים, צריכת מים נבדלת, וסובסידיות אחרות.
הדת רואה עצמה כדת גלובלית, ואת מיקומם של מוסדותיה בחיפה שבישראל היא רואה כ"יד ההיסטוריה".
ככזו, אין אנשיה מתערים או פעילים ברמות כלשהן בחייה המקומיים של העיר חיפה.
מתוך עיקרון זה, נאסר על חבריה להתחבר עם מקומיים, מחשש שהדבר יסיט אותם מהמסלול של שהותם.
הנושאים שבהם עוסקים הבהאים מחוץ לגבולות המתחם שלהם, הם רק אלה הקשורים לפונקציות המיידיות של דתם, והידוע בהם הוא השיפוץ הנרחב של המושבה הגרמנית, שמבחינה טופוגרפית ונופית "ממשיכה" את הגנים ועל כן שיקומה היווה חלק מפרויקט הגנים עצמם, ונעשה בשותפות מלאה של המרכז הבהאי והעירייה.
לצד זאת, הבהאים רכשו ורוכשים שטחים בצידיו של הגן, ובייחוד בצדו המזרחי (הדר עליון).
בשטחים אלה, בהם בנויים היום בנייני מגורים, מבקשת הקהילה הבהאית להרחיב את שטח הנוף והמתקנים שלה.
בחיפה מוסדות השכלה וחינוך מסוגים שונים: בתי ספר מוכרים (ממלכתיים, ממלכתיים דתיים, חינוך מיוחד), בתי ספר של זרם החינוך העצמאי (חינוך מוכר שאינו רשמי), בתי ספר פרטיים, עמותות לקידום למידה, מוסדות פטור ועוד.
בין בתי הספר הייחודיים בחיפה נמנים בית הספר הריאלי העברי, שלצידו הפנימיה הצבאית לפיקוד, מרכז חינוך ליאו בק של התנועה ליהדות מתקדמת, בית הספר רעות לאמנויות וכן בית הספר הפתוח.
בשנת 1912 הוקם בחיפה "הטכניקום", מוסד ללימודי מקצועות ההנדסה, שלימים היה לאוניברסיטה הראשונה בארץ.
שמו של המוסד שונה מאוחר יותר לטכניון, והוא התמקד מראשיתו בהנדסה ובמדעים מדויקים.
מאז הקמתו היווה הטכניון, לצד האוניברסיטה העברית שנוסדה ב-1925, לאחד ממוקדי ההשכלה הגבוהה המצטיינים בתקופת המנדט ואחרי 1948 בישראל.
בשנת 1969 הוקמה בעיר הפקולטה לרפואה.
בשנת 1971 אושרה תוכנית לקליטתה של הפקולטה בטכניון וב-1973 הושלם המהלך.
בשנת 1913 הוקם בעיר בית הספר הריאלי העברי.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 הוחלט להקים אוניברסיטה שתעסוק במדעי החברה ובמדעי הרוח, היא אוניברסיטת חיפה.
בשנות ה-90 כבר היו באוניברסיטה גם חוגים ופקולטות למשפטים, מנהל עסקים, רווחה, חינוך, מדעי המחשב ומדעים והוראתם, ונבחנה האפשרות להקמת בית ספר שני לרפואה באזור.
עד שנת 2002, מגדל אשכול, שבו שוכנים משרדי האוניברסיטה, היה הבניין הגבוה ביותר בחיפה.
הוא תוכנן על ידי אוסקר נימאייר.
בסך הכול לומדים בעיר מדי שנה מעל 30 אלף סטודנטים.
מבחינת חינוך מוזיקלי קיימים בעיר קונסרבטוריון דוניה ויצמן, קונסרבטוריון רובין ו"מרכז יובל למוזיקה ותזמורות נוער חיפה".
בעיר פועלות תנועות נוער שונות, ביניהן אריאל, בני עקיבא, כנפיים של קרמבו, הנוער העובד והלומד, השומר הצעיר, בנות בתיה, נוער מרצ, הצופים העבריים, פרחי הדגל, חוגי סיירות של קק"ל ע"ש אורי מימון וחוגי סיירות של החברה להגנת הטבע.
חיפה היא המרכז התעשייתי הגדול ביותר בצפון והתעשיות המובילות בה מהוות את הליבה של הכלכלה המקומית בחיפה ותורמות רבות לפיתוחה הכלכלי והטכנולוגי של העיר.
תעשיית הכימיקלים והנפט: חיפה מארחת מתקנים גדולים לייצור כימיקלים ונפט.
העיר מכילה מפעלים של חברות כימיקלים בין-לאומיות ומקומיות, כולל חברת בז"ן, אחד המתקנים הגדולים ביותר בישראל לטיפול בנפט גולמי.
תעשיית ההייטק והטכנולוגיה: חיפה נחשבת לאחד המרכזים החשובים בישראל לתעשיית ההייטק והטכנולוגיה, עם מגוון חברות גדולות וסטארט-אפים המתמקדים בפיתוח טכנולוגיות חדשניות.
התעשייה הימית והנמל: נמל חיפה הוא אחד משני הנמלים הראשיים בישראל ומהווה מרכז חשוב לסחר הימי.
הוא משמש כנקודת כניסה ויציאה למגוון סחורות ומשמש גם כבסיס לתעשיות הימיות.
תעשיית המתכות והייצור: בחיפה פועלות מספר חברות גדולות המתמחות בייצור מתכות ומוצרים מתכתיים, כולל ייצור חלקים לתעשיות שונות.
מחקר ופיתוח: בחיפה נמצאות מוסדות אקדמיים חשובים, כמו הטכניון, המהווים מרכזים למחקר ופיתוח בתחומים רבים, ותורמים לחדשנות ולקידום התעשיות המקומיות.
תעשיית המזון והשתייה: חיפה מכילה מספר מפעלים לייצור מזון ושתייה, המשרתים את השוק המקומי וגם מייצאים לשווקים בחו"ל.
אולפני רדיו חיפה שוכנים בגרנד קניון (ובעבר במתחם חוצות המפרץ), במגדל הנביאים פועלים תחנת הרדיו – רדיו מכאן, ובעבר פעל באותו מתחם אולפן טלוויזיה מיוחד בו שודרה תוכנית הרדיוויזיה הראשונה בישראל ובעולם: "ממעמקים – דה פרופונדיס" בהגשתו ובעריכתו של אריה יאס.
באוניברסיטת חיפה קיים חוג לתקשורת.
בתחום העיתונות קיים "ידיעות חיפה" של ידיעות תקשורת וכן מקומונים עירוניים.
מוזיקה קלאסית – את חיפה מייצגת בתחום המוזיקה הקלאסית התזמורת הסימפונית חיפה.
בנוסף, פועלים בעיר הרכבים קלאסיים נוספים כגון רביעיית המיתרים "רביעיית כנרת".
מוזיקה חסידית – למרות היקפו הקטן של הציבור החרדי בעיר, הרי שחיפה נחשבת כמובילה מבחינת תרומתה להתפתחות המוזיקה החסידית.
חצר סערט ויז'ניץ ידועה בעולם החרדי כבית יוצר למאות ניגונים חסידיים המושרים בבתים רבים.
המלחין החסידי חיים בנט, שהוציא עשרות דיסקים וחיבר מאות לחנים, מתגורר בחיפה.
גם בנו, פייטן היידיש רובי בנט, התגורר בחיפה.
הזמר החסידי אודי אולמן והמלחין העובד לצדו, יובל סטופל, חיים ויוצרים אף הם בעיר.
רוק ומטאל – כמה להקות ואמני רוק ומטאל החלו את דרכם בחיפה.
אחת מהלהקות הראשונות הייתה הרכב הרוק "קילר הלוהטת" שהוקם בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 והושפע הן מהגלאם רוק הבריטי והן מהפאנק הבריטי.
חלק משירי הלהקה הושמעו ברדיו והפכו ללהיטים.
בתחילת שנות ה-90 קמה בחיפה להקת "סטלה מאריס", שהטביעה את חותמה על הרוק הכבד בארץ.
בתחילת שנות האלפיים קמה בחיפה להקת הרוק הכבד "לאוד נ' קליר", שהופיעה בפסטיבל מטאליסט 2004, ואף זכתה ללוות את הופעתו של ענק הרוק הכבד האנגלי פול דיאנו (שהופיע גם בחיפה).
לא רק למטאל הפופולרי יש ייצוג בחיפה אלא גם למטאל הקיצוני: להקה הפועלת בעיר היא להקת הדת' מטאל "להבות", שהופיעה בפסטיבל מטאליסט 2004 ו-2005. החל משנת 1990 מתקיימים בסינמטק חיפה אירועי ה"רוקולנוע", אותם עורך ומנחה יורם מארק-רייך, לשעבר סולן "קילר הלוהטת" וכתב ידיעות חיפה לענייני מוזיקה.
במסגרת אירועי ה"רוקולנוע" מוקרנים בימי שישי, אחת לחודש, קליפים וקטעים מהופעות של להקות רוק שונות מזמנים שונים.
כל ערב מתרכז בנושא אחר הקשור בתולדות הרוק, או מוקדש ללהקות ולאמנים בולטים.
פאנק – בחיפה החלו את דרכן מספר להקות פאנק.
אחת המפורסמות בהן היא יוסלס איי.די.
בחוף דדו מתקיימים אירועים קבועים בתקופת האביב והקיץ, ובהם משתתפים מאות רוקדים בכל הגילים (בעיקר מבוגרים), בתחום ריקודי העם הישראליים בהדרכת מרקידים מקצועיים לרוב על פי הקצב והתוכן של המוזיקה הישראלית.
במשך השנים פעלו בחיפה בתי קולנוע שכונתיים רבים, אך אלה הלכו ופחתו לטובת בתי קולנוע במתחמים גדולים יותר, כחלק מהתופעה בישראל.
עד לסוף המאה ה-20 נסגרו רוב בתי הקולנוע שפעלו בעיר, ותרבות הצפייה עברה אל הקניונים.
"סינמה קפה עממי", בית קולנוע שכונתי נוסף בן 2 אולמות והיחיד שנותר פעיל בחיפה, פעל מסוף שנות ה-40 ברחוב הגליל בשכונת נווה שאנן ונסגר בעקבות המצב הביטחוני עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל באוקטובר 2023 (ונכון ל-2024, לא שב לפעול).
בתי הקולנוע שעדיין פועלים בחיפה נכון ל-2024: קומפלקס אולמות ההקרנה "פלאנט" בקניון לב המפרץ (ה"סינמול"), וכן בית קולנוע הפועל באודיטוריום של מוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית ומוזיאון מוניו גיתאי וינרויב לאדריכלות.
באפריל 2016 נפתח מתחם קולנוע של רשת "גלובוס מקס" ב"גרנד קניון", אשר בהמשך עבר לרשת "הוט סינמה" של חברת HOT.
באוקטובר 2019 נפתח גם מתחם קולנוע של רשת "מובילנד" בקניון עזריאלי חיפה (כעשור לאחר סגירת מתחם הקולנוע הקודם אשר פעל בו).
בנוסף, פועל בכרמל סינמטק עירוני ותיק הנמצא סמוך ל.
תיאטרון חיפה החל לפעול בעיר בשנות ה-60. התיאטרון מעלה הצגות בהפקה מקורית וכן רפרטואר הצגות מתיאטראות אחרים.
משכנו הראשי הוא בשכונת הדר במתחם תרבות הכולל את התיאטרון, ספרייה עירונית ו"במה 3".
משנות ה-80 ועד לאמצע העשור הראשון של המאה ה-21 פעלה זרוע אוונגרד ב ("במה 2" במתחם אל-פאשה).
במרכז הכרמל בבניין בית הכט הוקם בשנת 2005 תיאטרון פרינג' הנקרא "תיאטרון סטודיו".
התיאטרון מעלה הצגות מקוריות שהשתתפו בפסטיבלים שהוא עורך.
הוא מזמין הצגות מתל אביב, חיפה ובעיקר הצגות פרינג'.
במקום הוקם בית ספר ללימודי תיאטרון, משחק וכתיבת מחזות.
בקריית חיים פועל מאז שנות ה-90 תיאטרון הצפון, המציג הפקות של תיאטראות רפרטואריים מישראל.
עוד פועלים בעיר תיאטראות ערביים כמו תיאטרון אל-מידאן ותיאטרון בית הגפן (הנקרא גם תיאטרון אל-כארמה), התיאטרון האנגלי, וקבוצות תיאטרון קהילתיות כמו "תיאטרון הסטודיו" בבית הכט או תיאטרון הטכניון.
פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה – מתקיים בכל חג סוכות ובו מוקרנים סרטי איכות ממדינות רבות בעולם.
הזירה המרכזית היא הסינמטק שבכרמל.
פסטיבל יוצרים יוצאים – מתקיים בכל חודש מרץ ובו מתקיימות הופעות ותחרויות של בני נוער מהמטרופולין.
פסטיבל חיפה להצגות ילדים – מתקיים מדי שנה בחג הפסח, בחסות התיאטרון העירוני, ונערך במספר מוקדים בעיר.
החג של החגים – מדי חודש דצמבר בוואדי ניסנאס.
משלב קונצרטים בכנסיות, דוכני מזון ויריד אמנויות ומוקדש לדו-קיום.
פסטיבלי מוזיקה שנערכו בעיר שלא על בסיס קבוע כללו את "פסטיבל רוק ונשמה" בנמל, פסטיבל רוק ישראלי במעגן הקישון ואירועים המוניים נוספים.
פסטיגל – מחזמר ישראלי לילדים שהחל את דרכו בשנת 1981 בחיפה ומאז נערך מדי שנה בחודשים נובמבר–ינואר.
מספר שנים לאחר הפסטיגל הראשון, הפסטיגל הפך לאירוע המוצג בכל רחבי הארץ.
כמו בערים דומות הבנויות על צלע הר, גם בחיפה נסללו מספר כבישים רוחביים העוקבים אחרי קווי גובה ודרכים המקשרות ביניהם.
עם בניית הנמל, וייבוש חלק מהים על ידי הבריטים, נסללה על השטח המיובש דרך המלכים , כיום דרך העצמאות, העוברת לאורך קו החוף של מרכז העיר, בכיוון כללי צפון-מערב – דרום-מזרח, ומהווה את ציר התחבורה הראשי שלה.
בהמשכו מערבה הופך הרחוב לשדרות ההגנה (כביש 4), ונמתח לאורך קו החוף של שכונות מערב העיר.
גם אל תוך הדר הכרמל נכנס זוג כבישים מקבילים, הרצל והחלוץ, שחוצים את השכונה לרוחבה.
הכביש הראשי של רכס הכרמל הוא הציר אבא חושי-חורב-מוריה-הנשיא, שנמתח בין אוניברסיטת חיפה והכרמל הצרפתי, ובחלקו הגדול חופף את כביש 672. לאורך מסלולו הוא חוצה את כיכר חורב ואת "מרכז הכרמל".
שדרות הציונות הן העורק הוותיק המחבר בין העיר התחתית וציר הרכס.
דרכים ראשיות נוספות מחברות בין רובעי העיר השונים – ואלה כוללות את שדרות ההסתדרות בין קריית חיים והצ'ק פוסט, כביש 22 בין מרכז העיר וקריית חיים, דרך רופין בין הדר ואחוזה, והציר דורי-חנקין-פיק"א-פרויד, שהוא ציר הרוחב הרציף הארוך ביותר בתחומי חיפה ומחבר את מבואותיה המזרחיים והדרום-מערביים.
רחובות ראשיים נוספים כוללים את דרך אלנבי, דרך צרפת ודרך הים, שלושתן יוצאות מכביש 4 במערב העיר.
הגישה העיקרית לחיפה מדרום נעשית בשני כבישים בינעירוניים, כביש 2 (כביש החוף) וכביש 4 ("הכביש הישן"), המתאחדים במחלף חיפה דרום המהווה את הכניסה הדרום-מערבית של חיפה.
מאזור הצ'ק פוסט יוצאים מזרחה הכבישים 752 ו-75 המקשרים את חיפה עם צפון-מזרח הארץ, ומהווים את הכניסה העיקרית אל העיר ממזרח.
כבישים אלו מתמזגים עם כביש 70 בצומת יגור.
כביש 705 שנסלל בדרום-מזרח העיר מחבר את כביש 752 עם כביש 672 ומהווה דרך גישה מהירה לבאים ממזרח לכיוון רכס הכרמל ואוניברסיטת חיפה.
בסוף 2010 נחנכו "מנהרות הכרמל", תוכנית הנדסית עתירת-משאבים שייעודה לקצר את זמן הנסיעה בין מבואות העיר הדרומיים למבואות המזרחיים, באמצעות זוג מנהרות מקבילות שנכרו בתוך ההר, מתחת לשכונות אחוזה ונווה שאנן תוך שהן מפגישות בין כביש 2 והצ'ק-פוסט.
המנהרות תוכננו כך שיוכלו לשרת תנועה מהירה והן מופעלות ככביש אגרה, בדומה לכביש חוצה ישראל.
באמצע הדרך הוקמה יציאה שלישית מהמנהרות, המתחברת אל ה"גרנד קניון" במחלף מסועף, ומשרתת את הבאים לקנות בו, כמו גם את תושבי נווה שאנן ורוממה.
בשנת 2013 נחנך כביש "נתיבי המפרץ" או בשמו האחר כביש 22, הכביש מקשר בין העיר התחתית בחיפה למבואות עכו.
חברת האוטובוסים העיקרית שפועלת בחיפה היא אגד.
שני מסופי אוטובוסים מרכזיים משרתים את מטרופולין חיפה – אף לא אחד מהם במרכז העיר; האחד, מרכזית חוף הכרמל במבואותיה הדרומיים של העיר, והשני, מרכזית המפרץ בצפון-מזרח העיר.
חברת הנסיעות והתיירות נצרת מפעילה מספר נסיעות סדירות המקשרות את כפרי הגליל עם כיכר פלומר ועם אוניברסיטת חיפה, וחברת סופרבוס מפעילה קווים (וקווי לילה) מהעיר לאזור יקנעם עילית, קריית טבעון, דלית אל-כרמל ועפולה בנוסף מפעילה את קווי המטרונית השונים לאזור קריות ונשר.
חיפה היא מהערים בעלות רוב יהודי היחידות שבה מופעלים קווי אוטובוס בימי שבת.
בנוסף פועל בה שירות אוטובוסים חלקי (3 קווים) שבעה לילות בשבוע (במשך כל הלילה).
קווי המטרונית (אוטובוס תלת-מפרקי) שסלילתם החלה מיד לאחר מלחמת לבנון השנייה, יועדו להוות את התשתית המרכזית להסעת-המונים במרכז הכרך.
הפרויקט כלל סלילתם של מסלולי תחבורה ציבורית לאורך מספר צירים ראשיים במטרופולין, וכלי הרכב הנע עליהם הוא סוג של אוטובוס מפרקי רב-קיבולת שייעזר במערכת של אותות מגנטיים לנסיעה עם מינימום רמזורים בדרך.
למטרונית חמישה קווים: הקו הראשי נוסע מהקריות, דרך המפרץ והעיר התחתית לחוף הכרמל, וקווים נוספים מקשרים מהקריות ונשר לבת גלים, הדר וגרנד קניון.
בראשית דרכו שוּוק המיזם לציבור כ"רכבת קלה", אולם בהמשך "הוחלף" באוטובוסים.
חברת דן בצפון זכתה במכרז להפעלתה של המטרונית, באוקטובר 2021 הפעלת המטרונית מופעלת על ידי סופרבוס.
בעיר שש תחנות רכבת הפרושות לאורך מסילת החוף.
התחנות (מדרום לצפון) הן חיפה – חוף הכרמל, חיפה – בת גלים, חיפה מרכז – השמונה, מרכזית המפרץ, חוצות המפרץ וקריית חיים.
תחנת הרכבת חיפה מזרח, שהייתה המרכזית והראשונה בחיפה, אינה פעילה כיום כתחנת נוסעים, ובמקום שוכן מוזיאון רכבת ישראל.
מסילת החוף נמתחת לאורך קו החוף המערבי של חיפה, וממנה יוצאות שלוחות של מסילות ברזל המשרתות את הנמל, את מוסכי רכבת ישראל, את ממגורות דגון ואת בתי הזיקוק.
בנוסף, מתחברת למסילת החוף בעיר מסילת העמק שמקשרת את חיפה לעפולה ולבית שאן.
בחיפה פועלות מוניות רגילות ("ספיישל") המקושרות למספר תחנות מוניות מרכזיות.
מוניות עירוניות נוסעות לאורך נתיביהם של רוב קווי האוטובוסים שבחיפה.
קווי השירות העיקריים שלהן מקשרים את הדר הכרמל לאוניברסיטה ולטכניון דרך נווה שאנן.
מוניות בינעירוניות, שתחנתן המרכזית ברחוב החלוץ שבהדר, נוסעות בין חיפה לטירת כרמל בדרום, לקריות, עכו, נהריה וכרמיאל בצפון, לנצרת במזרח וכן מקשרות בין חיפה לתל אביב ולנמל התעופה בן-גוריון, לרבות שירות נמל-תעופה האוסף ומחזיר נוסעים מ- ואל פתח ביתם.
רכבל חיפה מקשר בין מתחם סטלה מאריס בקודקוד הצפוני של הר הכרמל לבין חוף בת גלים.
רכבל נוסף הרכבלית, מחבר בין מרכזית המפרץ והצ'ק פוסט, הטכניון ואוניברסיטת חיפה.
הרכבל מופעל על ידי חברת "כבל אקספרס", אשר משותפת ל"נתיב אקספרס" ולבורסה הטורקית.
הרכבלית אינה משמשת ככלי תיירותי, אלא ככלי התחבורה הציבורית הראשון והגדול מסוגו בישראל, והוא גם הרכבל הארוך בישראל, ומשמש את הסטודנטים ואנשי הסגל האקדמיים להגיע ישירות לקמפוסים ללא צורך ברכב פרטי או באוטובוסים.
בנוסף הרכבלית תוכננה להוות גם כאטרקציה תיירותית הגדול מסוגו בישראל שמשמש את תושבי הסביבה הקרובה והרחוקה.
הכרמלית, שהיא פוניקולר (רכבת הנמשכת על ידי כבלים במעלה מדרון) יחיד מסוגו בישראל – שהוא גם הרכבת התחתית היחידה בישראל, נוסע בקו נוסעים אחד ובו שש תחנות, בין מרכז הכרמל לכיכר פריז שבעיר התחתית דרך שכונת הדר הכרמל.
הכרמלית נחנכה ב-1959 ופעלה ברציפות עד 1986, במקביל לדעיכה ההדרגתית בהיקף הנוסעים, שהעתיקו את מגוריהם לשכונות אחרות בחיפה ולא הסתפקו עוד בקו היחיד של הקרון.
למרות חוסר הכדאיות הכלכלית, חידש המיזם את פעילותו ב-1992 במעמד ראש הממשלה יצחק רבין.
הכרמלית פועלת עד היום ונותנת שירות לתושבי חיפה ותיירים.
הכרמלית מקשרת בין קווי האוטובוס על הר הכרמל לבין המטרונית שפועלת בעיר התחתית.
נמל התעופה חיפה הוא שדה תעופה שמשמש לטיסות פרטיות וטיסות לאילת, ולעיתים לטיסות בין-לאומיות ליעדים קרובים, כמו לרנקה ואתונה.
השדה נבנה בזמן המנדט כשדה תעופה בין-לאומי והתאים למטוסי בוכנה, אולם מסלולו היה קצר מדי עבור טיסת מטוסי נוסעים מודרניים.
ב-1995 הוחלט על תוכנית הארכת המסלול ל-2.5 ק"מ, התאמה שהייתה אמורה להביא לעיר טיסות בין-לאומיות וכך להגדיל את מספר התיירים בה, ואולם שנתיים אחר כך התוכנית הוקפאה.
במאי 2016 החלה חברת "טוס אירוויס" לפעול בנמל.
היא הפעילה טיסות בין-לאומיות ללרנקה ופאפוס בקפריסין.
החלטה עקרונית על העתקת השדה ממפרץ חיפה אל אזור מגידו.
בצמוד לשדה התעופה נמצא בית הספר הטכני של חיל האוויר.
ב-2024 החלה חברת "אייר חיפה" לפעול בנמל.
החברה מפעילה טיסות ל-3 יעדים: אילת, לרנקה ואתונה.
בפברואר 2025, הודיעה החברה על כוונתה להפעיל 6 טיסות שבועיות מחיפה לנמל התעופה הבין-לאומי פאפוס החל מ-3 באפריל.
נמל חיפה משמש להובלת נוסעים ושינוע סחורות, משתרע לאורך קו המים במרכז העיר.
נמל קטן יותר המשמש לשינוע סחורות ולדיִג הוא נמל הקישון, ובו מעגנה לסירות פרטיות וכן נקודת המוצא של ספינת ה"כרמלית" התיירותית המשייטת במימי המפרץ.
בתחום נמל הקישון נמצא נמל מספנות ישראל – הנמל הפרטי הראשון והיחיד בישראל.
בין האתגרים העיקריים שבפניהם עומדת העיר ניתן לציין את:
במהלך השנים חיפה איבדה את מרכזיותה במארג הלאומי.
הנמל שלה ירד מגדולתו ומבלעדיותו, וכך גם בתי הזיקוק, וחיפה נותרה כעיר תעשייתית הנלחמת על מקומה מול הנמלים והמפעלים הסמוכים יותר אל מוקדי הכוח הכלכלי של מרכז הארץ.
מפעלים עתירי עבודה כדוגמת נשר נסגרו או צמצמו את פעילותם באופן ניכר ומפעלים אחרים כמו פניציה ווולקן עברו למקומות אחרים.
חברות כמו סולל בונה העתיקו את משרדיהן הראשיים מחיפה.
קרבתה של העיר לרכס הכרמל המיוער הופכת אותה לפגיעה לשריפות.
בעת השרפה בכרמל בדצמבר 2010 פונתה לזמן קצר שכונת דניה, הקרובה ביותר אל האזור המיוער.
כמו כן, על סמך היקרות רעידות אדמה בארץ ישראל לאורך ההיסטוריה, מומחים חוזים מזה זמן התרחשותה של רעידת אדמה נוספת בארץ כולה, בין השאר בחיפה.
במחקרה של פרופ' תמר פרץ, נמצא כי חיפה סובלת מתחלואה גדולה יותר בכ־16 אחוזים מאשר כל עיר אחרת בישראל.
על סמך מחקר זה משרד הבריאות הוציא לאור את נתוני התחלואה במפרץ אשר אימתו את טענת המחקר.
על פי נתוני המשרד להגנת הסביבה לשנת 2014, בתי הזיקוק בחיפה (בזן) הנמצא בשטח המוניציפלי של עיריית חיפה, הוא המפעל המזהם ביותר בישראל, אך בשטח המוניציפלי של העיר חיפה נמצאים מפעלים מזהמים נוספים כמו תרו, תחנת הכוח של חברת החשמל בחוף שמן ומפעלים נוספים.
המאבק למען אוויר נקי החל כבר בשנות ה-50 של המאה ה-20. בשנות ה-90 של המאה ה-20 הוקמה רשימת "הירוקים של חיפה" ומאז היא מכהנת במועצת העיר ואף בתקופות מסוימות כהנה בתפקידים שונים בקואליציה העירונית ובמנהל ההנדסה העירוני, על אף שפעילותם כמעט ולא הניבה תוצאות בפועל.
החברה להגנת הטבע פועלת להקמת פארק מטרופוליני לרווחת תושבי חיפה בפארק הקישון, כאשר על שטח זה מבקשת חברת נמלי ישראל להקים מסוף מכולות ואזור תפעולי לנמל המפרץ אשר נבנה בימים אלו במפרץ חיפה.
בנוסף מנהלת החברה בשיתוף ארגונים נוספים מאבק לשמירת הוואדיות בתחומי העיר.
בשנת 2015 הוגשה בשם תושבי חיפה והקריות תובענה ייצוגית בסך 14 מיליארד שקל כנגד 11 מפעלים במפרץ חיפה ובהם בתי זיקוק, חיפה כימיקלים, סונול ישראל ומפעל נשר מפעלי בטון.
בתביעה נדרש פיצוי כספי לכל אחד מתושבי המפרץ שנחשף לזיהום וכן הקמת קרן בהיקף מיליארד שקל לפיקוח והשגחה על המפעלים.
אף על פי כן, בשכונות המגורים של חיפה מצב הזיהום זהה למקומות אחרים בישראל אך ב עלו טענות רבות מצד ארגוני הסביבה במפרץ כי קיימת הטיה של תחנות הניטור אשר מפחיתה את תוצאות מערך ניטור האוויר.
ככל שעלה מספר המכוניות בשימוש פרטי, גדל הביקוש למקומות חניה ליד החנויות.
אל הקניונים נדדו בתי הקולנוע וכך נסגרו בזה אחר זה כמעט כל בתי הקולנוע שהציגו ברחבי העיר.
בעיר חיפה על שכונותיה נותרו אז, מלבד הסינמטק, רק שני בתי קולנוע שאינם בתוך קניונים, והדבר השפיע על יתר העסקים הקמעונאיים שפעלו בקרבת אלה שנסגרו.
בסוף העשור הראשון של המאה ה-21, עם פתיחתם של מרכזי הקולנוע מרובי אולמות ההקרנה, נסגרו אף בתי הקולנוע שפעלו בקניונים שבעיר.
משרדי ממשלה ששכנו בהדר נדדו לקריית הממשלה בעיר התחתית ובעקבותיהם גם משרדיהם של נותני שירותים רלוונטיים, ובראשם עורכי הדין.
שינויי תחבורה תרמו גם הם להפחתה במספר הקונים בהדר.
בחיפה קיים ניגוד-לכאורה בין היותה עיר אוניברסיטאית, בה קיימים שמונה מוסדות השכלה גבוהה, ובין העובדה שבפועל מספר רב של צעירים עוזב אותה מדי שנה בשנה.
צעירים רבים מקרב דור-ההמשך מעדיפים, הן בשל שיקולי יוקר-מחייה והן של נוחות ופרנסה, להתבסס בפרוורים או לעבור אל "המרכז".
על כך מצביע בין היתר מחקר שערך פרופ' ברוך קיפניס מאוניברסיטת חיפה, שהראה כי בין השנים 2001–2008 חל פיחות בכל קבוצות הגיל הצעירות בחיפה לעומת גידול בקבוצת הגיל של בני 65 ויותר, בשעה שבתל אביב נמצא גידול משמעותי בקבוצות הגיל הצעירות.
העיר חיפה אינה מצליחה לגרום לצעירים המתגוררים בה בתקופת לימודיהם להישאר בה לאחריהם.
תעסוקה – לא קיים היצע מספק של משרות עבור בוגרי שלל המוסדות להשכלה גבוהה שפועלים בעיר; הן בוגרים מקרב תושבי-העיר, והן סטודנטים שבאים מרחוק והיו מוכנים תאורטית להשתקע בה אחרי סיום לימודיהם, נאלצים לחפש לעצמם עבודה במקצועותיהם בערים אחרות.
יוצא מכך בין היתר, שהצעירים שכן נותרים בחיפה ומקימים בה משפחות הם בנים ובנות לאוכלוסיות מסורתיות (עולים, ערבים) שגדלו בעיר ובשונה מהאוכלוסייה המערבית אינם צופים הצלחה חברתית ותעסוקתית בגוש דן.
מגורים – ברבעים הנחשבים כאיכותיים ישנו מחסור בדירות המתאימות לדרישותיהם של זוגות צעירים.
על שגשוגה של חיפה מאיימת זה שנים היעלמות של מקורות תעסוקה ומנגד, ירידה ברמת ההכנסה ביחס לערים גדולות אחרות.
על פי מחקרו של פרופסור קיפניס, נכון למחצית העשור הראשון של המאה ה-21, בחיפה חל פיחות במספר משלחי יד ניהוליים והגידול באחוז העובדים העוסקים במקצועות אקדמיים קטן יחסית לתל אביב ולאזור המרכז.
על פי המחקר, בחיפה נותרו רק 3.5% ממפעלי ההיי-טק הישראליים (לעומת 16% בתל אביב); במחוז חיפה הכולל גם את חדרה מועסקים רק 7.5% ממועסקי חברות ההזנק (סטארט-אפ) ורק 11% ממועסקי חברות העילית (היי-טק).
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, הכנסתו הממוצעת של שכיר חיפני הייתה במאה ה-20 גבוהה מההכנסה הממוצעת של שכיר בתל אביב.
לעומת זאת במאה ה-21 התהפכה המגמה ולפי הלמ"ס הפער הלך וגדל עד שב-2007 השתכר החיפני 7,654 שקל לחודש לעומת עמיתו בתל אביב שהשתכר 9,208 שקל בחודש בממוצע, פער של 16.88%.
בחיפה, שנודעת כעיר בעלת ערכי סביבה מפותחים, מתקיים מתח מתמיד בין שאיפות גופי נדל"ן ותחבורה להביא לפיתוח ובינוי של אזורי הטבע העירוני – רבות בתמיכת העירייה, ובין אלו מקרב התושבים והאזרחים המבקשים לשמור על מבנה התנהלות עירונית שמכבדת את הנוף והמקומות הציבוריים, ההיסטוריים והירוקים.
אחד מהם הוא "מגדלי חוף הכרמל" שקמו בשנות ה-90 על החוף מול נוה דוד ועליו נסובו מאבקים משפטיים.
באותה עת ומעט לאחר מכן קידמה העירייה את תוכנית הקמת המרינה בשכונת בת גלים, שאיימה הן על אזור ראש הכרמל והן על תמהיל הפעילות העירונית הייחודי לשכונה.
במקרה זה מאבק-הנגד כבר היה מוצלח יותר, עם זאת התוכנית עדיין לא נגנזה סופית.
פרויקטים אחרים שנמצאים במחלוקות עקרוניות כוללים את הרחבת הנמל, ומספר תוכניות לכבישי גישה חדשים ולשכונות שיוקמו לכאורה על חשבון מקומות ירוקים.
במסגרת פרויקט מנהרת הכרמל נסלל כביש מהיר מפתח המנהרה המרכזי שבנווה שאנן צפונה אל מרכז העיר בערוץ נחל הגיבורים (ואדי רושמיה), וכן יציאות שונות שמסתעפות מהמנהרה לנווה שאנן ולאחוזה, כל אלה משולבים במחלף שהוא מהגדולים בארץ.
סמוך לתום העשור הראשון של המאה ה-21 התגלה כי חיל הים מתכנן את הרחבת שטחו הבנוי של בסיסו בבת גלים אל תוך הים.
החלק העיקרי בתוכנית הוא מבנה מעגן הפולינום המיועד לתחזוקת כלי שיט ובהם צוללות.
הוא מיועד להיבנות על שובר הגלים שמול המושבה הגרמנית וצפוי להיות ברוחב של 150 מטר וגובה של 21 מטר.
באופן זה, הקמתו צפויה לחסום את הנוף מאזור המושבה הגרמנית ומהכרמל לעבר הים.
פרויקטים אחרים שסביבם התעורר פולמוס:
על המדרונות המערביים של אחוזה, באזור לינקולן-תל אהרון, מתוכננת בנייה של שכונה חדשה.
תוכנית להרחבת שכונת כבאביר וסלילת כביש גישה נוסף אליה מאיימת על אזור נחל שיח.
נחל זה הוא האתר היחיד בישראל בו גדל חלבלוב השיח, והאתרים הקרובים ביותר שלו נמצאים במרחק מאות קילומטרים.
תוכנית להקמת כביש גישה נוסף ממבואות העיר הדרומיים אל אזור אחוזה, מאיימת על נחל עובדיה ונחל נדר.
באזור מנזר סטלה מאריס קיימת ריאה ירוקה, ששטחה עתיד להצטמצם עקב הקמת שכונה חדשה ובתי מלון במקום.
בגבול פארק הכרמל מתוכננת הקמת בית מלון ושכונה חדשה בשטחו של נחל נדר.
אזור זה מהווה חלק מרצף השטחים הירוקים של הפארק.
שפך הקישון – אזור בו נשמרו ערכי טבע ייחודיים (לדוגמה תלתן צר-עלים – האתר היחיד בארץ) למרות הזיהום הרב בנחל.
כיום מתוכננת באזור הרחבת נמל חיפה.
כביש המחבר בין רמת בגין לכביש פרויד – מעורר התנגדויות בקרב תושבי רמת בגין בכך שהתשתיות בשכונה אינן מתאימות לעומסי תנועה.
רמת שמיר – שכונה חדשה המתוכננת מתחת לשכונת רמת בגין – קיימות התנגדויות רבות על הפגיעה בנוף ובשטחים הירוקים.
על פי עיריית חיפה מתחלקת העיר לרבעים כדלהלן:
קריית חיים – קריית שמואל
הרובע הכולל את קריית חיים וקריית שמואל מהווה 6.5% משטח השיפוט של העיר.
הרובע מחולק לשתי קריות, קריית חיים (שבעצמה מחולקת לקריית חיים מזרחית וקריית חיים מערבית) וקריית שמואל.
רובע מפרץ חיפה הוא אזור רחב ידיים המשתרע מצפון-מזרח לעיר התחתית לשפת מפרץ חיפה ונחצה על ידי נחל קישון.
אזור זה משמש כאזור התעשייה הראשי של חיפה מאז הניחו הבריטים את התשתית לבתי הזיקוק ולתעשיות שסביב הנמל.
שטח הרובע מהווה כשליש משטחה המוניציפלי של חיפה אולם אוכלוסייתו מועטה.
לפי החלוקה הסטטיסטית העירונית רובע המפרץ מתחלק בחלוקת משנה לשלושה תתי-רובע: "חלוצי התעשייה", "לב-המפרץ" ו"נמל חיפה – נמל הקישון".
העיר התחתית, כשמה, היא החלק של חיפה ששוכן לאורך המדרגה הנמוכה של העיר וכולל את הנמל, את מרכז העסקים הראשי ושכונות מגורים כוואדי ניסנאס, חליסה והמושבה הגרמנית.
ברובע, שבמשמעותו המצומצמת שטחו כ-3% מכלל השטח העירוני, מתגוררים כ-11,440 נפש (נכון ל-2007) המהווים כ-4.3% מכלל תושבי חיפה, מתוכם כ-70% הם ערבים בני דתות שונות.
ברובע מתקיימת זהות בין אחוז האוכלוסייה לבין אחוז השטח מכלל שטח חיפה, שניהם כ-15%.
גבולות הרובע הם חוף הים התיכון במערב ובצפון, המושבה הגרמנית בצפון-מזרח, שכונות הכרמל במזרח וטירת כרמל מדרום.
רוב שכונות הרובע שוכנות במישור החוף, למורדות הכרמל.
אלו כוללות את בת גלים, קריית אליעזר, עין הים, קריית שפרינצק, שער העלייה, נווה-דוד, רמת הנשיא ואזור התעסוקה והפנאי בדרום-מערב העיר, הכולל את פארק מת"ם ולצידו שכונת נאות פרס.
הכרמל הוא רובע הבנוי לאורך חלקו הצפוני של רכס הכרמל ועל שלוחות שלו מערבה.
שטחו הוא כ-7.85 קמ"ר, והוא הרובע המאוכלס ביותר בחיפה, עם כ-45,000 תושבים המהווים כ-17% מכלל תושבי העיר.
הכרמל היה מאוכלס עוד טרם תחילת העליות הציוניות לארץ ישראל.
בין המתחמים הבנויים בו היו כרמלהיים, המנזר הכרמליתי, המגדלור וכבאביר.
ההתיישבות היהודית החלה באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20, והתגברה בשנות ה-30 בימי העלייה החמישית.
בין שכונות הכרמל נמנות כרמל מרכזי, כרמל מערבי, כרמל צרפתי ואחרות.
הדר הכרמל (קרויה בקיצור "הדר") היא מהשכונות הוותיקות של חיפה ורובע-מגורים מרכזי וצפוף.
השכונה הוקמה כ"עיר גנים" על פי תכנונו של ריכרד קאופמן משנת 1922, ונמצאים בה יותר מ-1,400 מבנים, שנבנו בסגנון הבין-לאומי המושפע מאסכולת הבאוהאוס הגרמנית.
כיום כולל רובע הדר את אוסף השכונות שבין העיר התחתית והכרמל.
שכונת הדר המקורית הייתה מצומצמת יותר והשתרעה ממזרח לשכונת הרצליה, שהוקמה בשנת 1907, ועד מעט מזרחה מרחוב בלפור של היום.
השכונות המזרחיות יותר הן רמת ויז'ניץ ושכונת נחלה, שהיום נשכח שמה והיא כלולה ב"הדר הכרמל".
בדרום, במעלה ההר, משתרעת הדר-עליון.
נווה שאנן שבליבה שכונת זיו, שדרות טרומפלדור ורחוב חניתה היא הגדולה בין שכונות העיר.
בתיה הראשונים הוקמו בימי העלייה הרביעית ולאחר קום המדינה היא התפתחה משמעותית.
כיום מורכבת אוכלוסייתה מתושבים הבאים כמעט מכל מגזרי החברה הישראלית, ומונה, נכון לשנת 2005, 37,200 תושבים מה שהופך אותה לאחת השכונות הגדולות בישראל.
"רמות הכרמל" הוא השם שהעניקה העירייה לרובע שנמשך לאורך גב ההר ושלוחותיו הדרומיות, כאשר שיפוליו הצפוניים-מזרחיים צופים על מפרץ חיפה והדרומיים-מערביים על מישור חוף הכרמל.
הרובע כולל את אחוזה, הרוממות (רוממה ורמת בן-גוריון), שכונות ציר חורב ובהן רמת בגין ורמת אשכול, ושכונות ציר אבא חושי ובהן דניה, רמת גולדה ורמת אלמוגי.
אחוזה (או בשמה המלא אחוזת שמואל) נקראה על שם הנציב הבריטי הראשון בארץ ישראל, סר הרברט סמואל.
השכונה הוקמה בשנות ה-20 וה-30 כהתרחבות של היישוב היהודי בכרמל, בעיקר על ידי עולים מרומניה ומגרמניה.
אחוזה היוותה את גרעין ההתיישבות על הרכס וסביבה התפתחו השכונות הנוספות.
בחיפה מועדוני ספורט רבים הפועלים במגוון תחומים, לרבות כדורגל, כדורסל וספורט ימי (מועדון בשם "בים הקרוב").
הגדול בהם הוא אגודת מכבי חיפה, שבראשה עומד רועי שווץ, והיא מאגודות הספורט הגדולות והוותיקות בארץ, ומאגדת ענפי ספורט בכל התחומים: כדורסל, כדוריד, שחייה, כדורמים, שחמט, טניס, טניס שולחן, אתלטיקה קלה, הרמת משקולות, סיף ועוד.
אגודת הפועל חיפה, השנייה בגודלה, מטפחת בעיר בין היתר את ענפי הסיף והאתלטיקה.
בחיפה פועלים מספר מועדוני כדורגל, כשהבולטים שבהם הם מכבי חיפה והפועל חיפה.
מכבי חיפה הוא אחד ממועדוני הכדורגל הגדולים בישראל ובעל היסטוריה הכוללת 15 אליפויות, 6 גביעים, 5 גביעי טוטו ושלוש העפלות לשלב הבתים בליגת האלופות.
בשנת 1992 נרכשה הקבוצה מידי אגודת מכבי חיפה על ידי חברת "קשר ספורט" בבעלותו של יעקב שחר, והמשיכה להתבסס כשם דבר בכדורגל הישראלי.
בשנת 2006 זכתה מכבי חיפה באליפות הליגה בפעם השלישית ברציפות.
בשנת 2023 זכתה מכבי חיפה באליפות בפעם השלישית ברציפות וה-15 בסה"כ.
הפועל חיפה זכתה באליפות יחידה ב-1999 ובארבעה גביעים, אך מאז שנת האליפות הידרדר מצבו של המועדון.
נכון לשנת 2024 הקבוצה משחקת בליגת העל ובראשה עומד איש העסקים יואב כץ.
מגרשן הביתי של שתי הקבוצות תחילה היה אצטדיון קריית חיים, לאחר מכן אצטדיון קריית אליעזר עד סגירתו בשנת 2014 וכיום אצטדיון סמי עופר.
בנוסף, משחקות בליגות נמוכות יותר מספר קבוצות, שהבולטת מביניהן היא בית"ר חיפה המשחקת בליגה ב' (כדורגל).
בעבר שיחקה שם גם קבוצת האוהדים הפועל רובי שפירא חיפה (ליגה ב' (כדורגל)).
בתחום הכדורסל יש לעיר חיפה שתי נציגות, מכבי חיפה, המשחקת כיום בליגה הלאומית, זכתה בעונת 13–2012 באליפות המדינה בכדורסל.
קבוצה זו הייתה אחת משמונה הקבוצות שייסדו את "ליגת המבחן" בשנת 1954 ומגרשה הביתי של הקבוצה הוא היכל הספורט רוממה.
בנוסף קיימת קבוצת כדורסל נשים מכבי חיפה שמשחקת בליגת העל לנשים.
קבוצה נוספת הפועל חיפה משחקת בליגה הלאומית ומנוהלת על פי מודל קבוצת אוהדים (שבו האוהדים הם בעלי הקבוצה).
כמו כן בבעלות הפועל חיפה קבוצת כדורסל נשים בשם הפועל חיפה נשים המשחקת כיום בליגה השלישית.
"אגודת מכבי חיפה" מועדון ספורט רב ענפי מהגדולים במדינה שכולל 17 ענפי ספורט אולמפיים
"מועדון השייט חיפה" ע"ש רב החובל ראובן סדנאי, הנמצא בשכונת בת-גלים, נחשב לאחד ממועדוני השייט החזקים בישראל ומדי שנה שייטים שלו מהווים חלק מנבחרת השייט הישראלית.
לחיפה מועדון הוקי קרח בשם "נצים חיפה", מליגת ההוקי הישראלית.
"חיפה אנדרדוגס" היא קבוצת פוטבול המשחקת בליגת הפוטבול הישראלית.
בשכונת נווה שאנן נבנה אצטדיון האתלטיקה ע"ש קרלי קריגר.
במשך שנים היו מרבית התושבים בחיפה ערבים ולכן ראשי העיר היו ערבים.
עם הזמן הפכו היהודים לרוב, ובשנת 1940 נבחר לראשונה ראש עיר יהודי.
מאז עלה ראש-העיר העברי הראשון ובמשך יותר מ-60 שנה כל ראשי עיר השתייכו למפלגת העבודה.
בשנת 2003 נבחר לראשונה ראש עיר שאינו חבר במפלגה זו, יונה יהב.
הרב הראשי הראשון של חיפה בעידן המודרני היה הרב ברוך מרקוס.
מרקוס נולד בליטא והוסמך בה לרבנות.
לאחר עלייתו לארץ ישראל, ייסד בירושלים את ישיבת "אור חדש".
בשנת 1906 התמנה כרב הראשי האשכנזי של חיפה וכיהן בתפקיד זה 55 שנה.
הוא כיהן כיושב ראש הראשון של בית הדין הרבני בעיר.
כתב את הספר "אמרי ברוך".
במקביל כיהן כרב ראשי הרב יהושע קניאל עד לפטירתו בשנת 1970.
כרב הראשי הספרדי בעיר שימש הרב ניסים אוחנה, שנולד באלג'יריה והגיע ארצה בגיל ארבע עם הוריו.
הוא הוסמך לרבנות בישיבות הספרדים בירושלים, שימש רב בעזה ובניו יורק, רב ראשי בקהילת מלטה ובקהילת פורט סעיד שבמצרים, וכן כראש בית הדין הרבני בקהיר וסגן ראש רבני מצרים.
בשנת 1947 התמנה לתפקיד הרב הראשי הספרדי בקהילת חיפה.
משנת 1968 כיהן כרב העיר הספרדי הרב יוסף משאש, ששימש קודם ברבנות באלג'יריה.
הוא כיהן עד לפטירתו בשנת 1974.
בשנת 1975, נבחרו לרבנות חיפה הרבנים שאר ישוב כהן, אשר התפטר בשנת 2011, והרב אליהו בקשי דורון.
לאחר בחירתו של הרב דורון כרב ראשי לישראל בשנת 1993, התמנה הרב שלמה שלוש כרבה הספרדי הראשי של חיפה, עד לפטירתו בשנת 2014.
בחיפה יושב בישוף יווני-קתולי שתוארו הרשמי הוא ארכיבישוף של חיפה.
היום משמש בתפקיד זה יוסף מתא.
בחיפה ישנה קהילה קטנה של מוסלמים מהזרם האחמדי שחבריה מתגוררים בשכונת כבאביר.
לחיפה 23 ערים תאומות (בסוגריים – שנת חתימת הברית):
רובע הונגקו של שאנגחאי, סין - הסכם עם קריית חיים
"חיפה 87'" הוא שם אלבומו השלישי של היוצר והפסנתרן דניאל סלומון.
האלבום יצא בשנת 2007 וכולל 11 שירים.
אלבום זה לא הצליח מבחינה מסחרית.
את כל המילים והלחנים כתב סלומון, למעט "ארצות החום" שכתבה והלחינה שילה פרבר.
באלבום זה חוזר סלומון אל ילדותו בעיר חיפה של לפני עשרים שנה.
השיר "חיפה 87'" הוא מעין ביוגרפיה על ילדותו.
לקראת צאת האלבום ב-2007 שוחרר הסינגל "הייתכן" שזכה להצלחה גדולה יחסית בתחנות הרדיו ושהה מספר שבועות במקומות הראשונים במצעדי תחנות הרדיו (ברשת ג' השיר שהה 4 שבועות בראש) במקביל לצאת השיר יצא קליפ לערוץ המוזיקה.
סינגלים נוספים שיצאו מהאלבום היו "איתך" (לו צולם קליפ שזכה להצלחה סבירה בערוץ המוזיקה) "היי", ו"הכל נרגע".
ארצות החום (מילים ולחן: שילה פרבר)
חיסיון עיתונאי, הקרוי גם "חיסיון עיתונאי-מקור", הוא כלל ראייתי אשר פוטר עיתונאי מהחובה לחשוף במשפט או בחקירה את זהות המקור שמסר לו מידע, אלא אם בית המשפט הפעיל את סמכותו והורה להסיר את החיסיון.
דהיינו, מדובר על חריג לעיקרון הבסיסי של דיני הראיות, לפיו כאשר אדם נקרא למסור עדות הוא מחויב לספק כל ראיה קבילה הנמצאת ברשותו אשר שייכת לעניין.
החיסיון העיתונאי אינו מצומצם רק לחשיפת המקור, ישנו חיסיון גם על המידע העיתונאי ועל המסמכים שנאספו במסגרת מחקר עיתונאי.
במידה ולא היה חיסיון על החומר, ישנו סיכוי שיחשפו גם המקורות.
באנגליה, צרפת, שוודיה, גרמניה וברוב המדינות בארצות הברית החיסיון העיתונאי מעוגן בחקיקה.
לעומת זאת בקנדה, בדומה לישראל, החיסיון העיתונאי איננו מעוגן בחוק אלא קיים כחיסיון יציר הפסיקה.
בכל המדינות האמורות החיסיון הוא יחסי, קרי ניתן להסירו בתנאים מסוימים.
כמו כן בכל המדינות האמורות לעיל ישנם הסדרים בחקיקה אשר מספקים הגנה לחיסיון העיתונאי בהפעלת סמכויות חקירה וחיפוש.
העמדה לפיה חיוני להקנות לעיתונאי הגנה מפני החובה לגלות את מקורות המידע שעליהם הוא נסמך, נובעת מן ההנחה כי מקור עיתונאי עלול להירתע מלהעביר מידע או אף להיפגע אם ייחשף.
כך נקבע כי בלעדי החיסיון שיגן מפני חשיפת המקור תיווצר רתיעה מפני הגילוי של המידע, ורתיעה זו מונעת מידע מן הציבור.
עיתונות ללא מקורות מידע היא כנחל אכזב שמימיו יבשו, והחופש לפרסמה הופך אז לחסר משמעות.
לא קיימת הגדרה עבור המושג "עיתונאי" לצורך הגדרת המושג "חיסיון עיתונאי".
ישנה עמדה הגורסת כי הרעיון לפיו ההחלטה מיהו "עיתונאי" תיוותר לשיקול דעת השר או רשות, הוא טעות, והוצעה הגדרה המפרטת באופן מפורש מיהו עיתונאי, כך ש'עיתונאי' יהיה מעמד שייקבע על פי קריטריונים ברורים וכך ניתן יהיה לדעת מראש מתי חל חיסיון עיתונאי ומתי לאו.
מטרת החיסיון העיתונאי היא לספק הגנה לעיתונאי מפני הפעלת לחץ שמטרתה לגלות את זהות המקור ואת המידע שמסר אותו מקור.
האינטרס לשמירה על המקור העיתונאי הוא חשיבות המקור לצורך העבודה העיתונאית, לצורך חופש העיתונות, לצורך קיומה של זכות הציבור לדעת וכן למען המשך קיומה של עיתונות מבקרת וחוקרת.
משכך, מדובר באינטרס ציבורי במשטר דמוקרטי.
בנוסף, קיומו של החיסיון העיתונאי מאפשר חופש ביטוי, מגן על חופש העיסוק של העיתונאים וכלי התקשורת וכן מגן על זכותו של המקור לפרטיות.
יודגש, כי תכלית החיסיון העיתונאי אינה להגן על האינטרס של המקור מפני פגיעה בו (למשל זכותו לפרטיות), אלא לאפשר פעילות יעילה ותקינה של העבודה העיתונאית.
לצורך כך יש להבטיח את נכונותם של מקורות עיתונאיים לספק מידע לעיתונות.
אלה צריכים לפעול בידיעה כי לא תיחשף זהותם בבתי משפט אלא במקרים חריגים.
תכלית החיסיון העיתונאי היא פונקציונלית לפעילות הפרסונלית העיתונאית.
הנזק שנגרם למקור בשל חשיפתו אינו רע כשלעצמו, אלא רע אינסטרומנטלי בשל השלכת חשיפה זו לפגיעה בפעילות העיתונאית, ובשל כך פגיעה באינטרס הציבורי בפעילות עיתונאית חופשית.
לכן, סבורים מנשה וגרונר כי בניגוד למה שנפסק בעניין תביעתה של ענת קם את עיתון הארץ, אין להסיק מהחיסיון העיתונאי את חובת הזהירות של העיתונאי כלפי המקור.
בעוד חסיונות בעלי מקצוע אחרים (עורך דין, פסיכולוג, רופא וכיו"ב) באים למנוע חשיפת מידע במטרה לשמור עליו אצל הפרט ובעל המקצוע, החיסיון העיתונאי מסתיר ראיות מפני ההליך המשפטי (או החקירתי) דווקא מתוך כוונה לפרסם מידע ולהביאו לידיעת הציבור הרחב.
בישראל, מפרטים סעיפים 44–49 לפקודת הראיות את החסיונות הבאים: חיסיון לטובת המדינה, חיסיון לטובת הציבור, חיסיון עורך דין-לקוח ועוד.
הגישה המשפטית כיום היא שהרשימה שמופיעה בחוק אינה באה לשלול כל מקרה אחר, וניתן להוסיף אליה חסיונות נוספים על פי הצורך.
החיסיון העיתונאי הוא יציר של תקדים משפטי, ואינו מוזכר בחוק.
פסק הדין שבו הוכר לראשונה חיסיון עיתונאי-מקור הוא פסק הדין ציטרין ואחרים נגד בית הדין המשמעתי של לשכת עורכי הדין.
בית הדין דרש משני עיתונאים, בן ציון ציטרין ויפעת נבו, כי ימסרו מי המקור לכתבותיהם אודות עורכי דין, בחשד שהללו הפרו את האתיקה של הלשכה.
לאחר שהעיתונאים סירבו קנס אותם בית הדין, אולם בערעור לבית המשפט העליון נקבע כי הליכי משמעת של לשכת עורכי הדין אינם מהותיים דיים כדי לבטל את החיסיון.
הסרת חיסיון נעשית על ידי בית המשפט, לאחר שהתקבלה בקשה להסרת חיסיון.
המבחנים לבחינת שאלת הסרת החיסיון הם הרלוונטיות של הראיה - האם הראיה רלוונטית לעניין, האם מדובר בעניין מהותי, והאם אין אפשרות להסתמך על ראיות אחרות.
החיסיון העיתונאי הוא חיסיון יחסי.
משמעות הדבר היא כי בנסיבות מתאימות בית המשפט מוסמך להסירו ולחייב את העיתונאי למסור כל מידע, לרבות המידע שנטען לגביו שהוא חוסה תחת החיסיון העיתונאי.
זאת בניגוד לחיסיון כהן דת; חיסיון נשיא המדינה; חסיון חבר כנסת; חיסיון עורך דין, שהם חסיונות מוחלטים, כלומר שאין אפשרות להסירם, אלא בהסכמת בעל החיסיון.
החיסיון העיתונאי בישראל איננו מעוגן בחקיקה אולם הוכר בפסיקות בית המשפט, קרי מדובר בחיסיון יציר הפסיקה.
בעבר, משנות ה-50, טרם ההכרה בקיומו של החיסיון העיתונאי בישראל, לא הכיר בית המשפט בקיומו של חיסיון עיתונאי ואף גזר מאסר בפועל על עיתונאי אשר סירב לגלות את מקור המידע שלו.
אף נפסק כי העיתונאי המגיש תצהיר בתמיכה לעתירה לבג"ץ "פושט גלימת עיתונאי ולובש גלימת עד", קרי היה על העיתונאי לענות גם לשאלות החושפות את מקורותיו.
אולם, למרות שעד לפרשת ציטרין (שנת 1987) בתי המשפט כאמור לא הכירו בקיומו של חיסיון עיתונאי, במרבית המקרים בית המשפט פטר את העיתונאים מחובת הגילוי של המקור על ידי פרשנות החוק ומבחנים של רלוונטיות הראיה באופן כזה שניתן היה לפטור את העיתונאי מלגלות את מקורו.
בפסיקת בתי המשפט נשמעה גם עמדה לפיה החיסיון העיתונאי חל הן על המקור והן על המידע עצמו.
בנוסף, החיסיון העיתונאי חל הן על חשיפת המקור והן על המידע העלול לחשוף את המקור.
המצב המשפטי כיום הוא שבית המשפט מוסמך להסיר את החיסיון העיתונאי, קרי לצוות על בעל החיסיון למסור את המידע החוסה תחת החיסיון, זאת במקרה שבו הצורך "לגלות את הראיה לשם עשיית צדק עדיף מן העניין שיש לא לגלותה".
בעל הזכות לחיסיון – העיתונאי עצמו – יכול להחליט לוותר על החיסיון, אולם מבחינת כללי האתיקה, התקנון של מועצת העיתונות קובע כי העיתונאי מחויב להימנע מגילוי המקור וכן המידע שהמקור לא הסכים לעיתונאי לחשוף.
בפרשת ציטרין קבע הנשיא מאיר שמגר שלושה תנאים מצטברים אשר בהתקיימם ניתן יהיה לחייב את העיתונאי לחשוף את המידע המתבקש על אודות מקורו:
שאלת זהות המקור היא רלוונטית;
מדובר בנסיבות חמורות (למשל של פשע חמור או הפרה קשה של הסדר הציבורי) ובנושא חיוני ובעל חשיבות בנושא מהותי עד כדי כך שעל חופש העיתונות לסגת לטובת עשיית משפט צדק בנושא;
חשיפת המקור מתחייבת כדי לדון במקרה הקונקרטי.
על פי השקפת פרופ' דורון מנשה הקרויה "אסטרטגיית הכרעה כללית" יש מקום לנקוט במשפט הפלילי באורח הממזער את סיכוני ההרשעה של נאשם כחף מפשע.
משמעות הדברים תהא נטייה משמעותית להורות על הסרת החיסיון מקום שחשיפת המקור נחוצה להגנת הנאשם.
הגנה על החיסיון העיתונאי עם התפתחות הטכנולוגיה והתקדמות החקיקה
ֿחוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - נתוני תקשורת), התשס"ח-2007 המכונה "חוק נתוני תקשורת" או "חוק האח הגדול" מאפשר למשטרה או לרשות חוקרת לקבל מבית המשפט צווים לקבלת נתוני תקשורת אשר באמצעותם ניתן להתחקות אחר פעולותיו של אדם וכך אף ניתן לחשוף מקור עיתונאי.
(על פי סעיף 4(ב') לחוק נתוני תקשורת קצין משטרה מוסמך לאפשר קבלת נתוני תקשורת לתקופה של עד 24 שעות אף ללא צו שופט במקרים "דחופים", קרי לשם מניעת פשע או לצורך הצלת חיי אדם).
החוק אמנם מכיר באופן מסוים בחיסיון העיתונאי בכך שנקבעה בו הוראה מגבילה, לפיה כשהבקשה היא בנוגע לבעל מקצוע שלגביו חל חיסיון (לרבות חיסיון שהוא יציר הפסיקה, כגון חיסיון עיתונאי) אזי בית המשפט יתיר את העברת הנתונים רק לאחר ששוכנע כי יש יסוד שהעיתונאי עצמו מעורב בעבירה שבזיקה אליה התבקש הצו.
עמדתו של ישגב נקדימון היא שהשיפורים והשינויים הטכנולוגיים לצד החקיקה והפסיקה החדשה, מביאים למסקנה כי הסיכון של המקור להיחשף גדל עם התפתחות ועשיית שימוש בטכנולוגיה הקיימת.
"חיפה, הטכניון" הוא ציור בצבעי מים מאת הצייר הישראלי יוסף זריצקי.
הציור, עליו מופיע התאריך 16 בדצמבר 1924, נחשב לאחת מן העבודות הידועות מן התקופה המוקדמת ביצירתו של זריצקי.
הציור מתאר מסדרון בבניין הטכניון הישן, ששימש בעבר את הטכניון ומשמש היום את המדעטק - המוזיאון הלאומי למדע, טכנולוגיה וחלל.
במסדרון שורה של חלונות מחודדים בסגנון "מזרחי".
זריצקי בחר בזווית אלכסונית, המדגישה את תחושת החלל בציור.
הקירות כחולים מצוירים בעזרת כתמים חופשיים ובהירים.
חיסלה דולקו (בספרדית: Gisela Dulko; נולדה ב-30 בינואר 1985) היא טניסאית-עבר ארגנטינאית, מומחית בעיקר במשחקי זוגות ובשיאה הגיע למקום הראשון בדירוג העולמי לזוגות.
בנוסף היא גם הגיע למקום ה-26 בדירוג העולמי ליחידות.
דולקו, ילידת טיגרה שבפרובינציית בואנוס איירס, זכתה בסבב הנוער בשלושה מתוך ארבעת הגראנד סלאם בזוגות, אליפות ארצות הברית הפתוחה בשנת 2000, אליפות אוסטרליה הפתוחה בשנת 2002 ווימבלדון בשנת 2001.
לאחר שהפכה לשחקנית מקצוענית בשנת 2001 המשיכה את הצלחה בזוגות וזכתה ב-17 טורנירי זוגות כולל אליפות אוסטרליה הפתוחה בשנת 2011 עם פלאביה פנטה האיטלקייה, ובשנת 2010 הן גם זכו הטורניר המאסטרס בסוף העונה.
בנוסף בשנת 2009 היא הפסידה בגמר אינדיאן ווילס בארצות הברית ביחד עם שחר פאר.
בנוסף בשנת 2011 הפסידה ביחד עם אדוארדו סוונק הארגנטינאי בגמר טורניר ארצות הברית הפתוחה.
ביחידות הישגיה לא היו טובים כמו בזוגות אך במרבית הקריירה היא הייתה ב-50 שחקניות הטובות בעולם.
ניצחונותיה הגדולים כוללים ניצחון על מריה שראפובה וסמנתה סטוסור.
דולקו פרשה מהסבב המקצועני ב-18 בנובמבר 2012, בגיל 27. כשפרשה היא דורגה במקום ה־306 בעולם ביחידות.
היא נשואה לכדורגלן הארגנטינאי, פרננדו גאגו, שמשחק כיום במועדון הכדורגל ולנסיה.
חִיסְלׇוִויצִ'י היא עיירה (יישוב בסגנון עירוני ) במחוז סמולנסק שבמערב רוסיה, על גדת נהר סוז', בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היישוב מוזכר לראשונה באמצע המאה ה-15, ובחלוקת פולין הראשונה בשנת 1772 נכלל בתחום האימפריה הרוסית.
העיירה נפגעה קשות בשרפה באמצע המאה ה-19 ושוקמה הודות לנדיבות שר העיר שפתח את היער שלו לתושבים לכרות ממנו עצים בחינם לשיקום בתיהם.
שרפה נוספת פקדה את העיירה בשנת 1902.
בשנים 1848–1864 כיהן כרב העיירה הרב משה נחמיה כהניו שגם הקים בעיירה ישיבה גדולה.
בסוף המאה ה-19 נמנו בעיירה 3,642 יהודים מתוך 4,361 תושבים.
באותה תקופה, עד שנת 1904, כיהן כרב העיירה הרב אברהם יצחק משכיל לאיתן.
אחריו, כיהן כרב העיירה הרב מנחם קרקובסקי, עד שנת 1910. בשנים שלאחר מכן כיהן הרב בן ציון שטרנפלד.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,100 יהודים, כשני שלישים מתושביה, ופעל בה בית ספר יהודי.
רבים מהיהודים בעיירה, כולל הקומוניסטים שבהם הקפידו על אכילת בשר כשר ומצוות נוספות.
בשנות ה-20 כיהן כרב העיירה, הרב מאיר סטולביץ.
יהודי העיירה היו ברובם מתנגדים.
טרם השואה היו שני בתי כנסת של חסידים, וכנגדם שבעה של מתנגדים.
ב-16 ביולי 1941 נכבשה העיירה בידי הנאצים במהלך מבצע ברברוסה, ואלו הטילו מיד גזירות שונות על יהודיה, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב.
בהמשך מונה בעיירה יודנרט, אשר חבריו נרצחו בידי הנאצים כעבור זמן קצר.
בספטמבר 1941 רוכזו כ-800 עד 900 היהודים שנותרו בעיירה בגטו שהוקם בה, תוך שוד רכושם.
יהודי הגטו הועבדו בעבודות כפייה, ובמספר הזדמנויות הצליחו להימלט ממנו מספר יהודים.
בהמשך, הובאו לגטו שבעיירה יהודים מכפרי הסביבה.
בסוף ספטמבר 1941 הוצאו להורג קרוב ל-150 מיהודי הגטו, ובינואר 1942 נלקחה מהגטו קבוצת נערים ונערות ליעד לא ידוע, ממנו לא שבו.
ב-20 במרץ 1942 הובלו כ-600 עד 800 היהודים שנותרו בגטו שבעיירה לגיא סמוך לעיירה, ושם נרצחו כולם.
בין האישים ילידי העיירה נמנים הרב מנחם מנדל משקלוב, תלמידו של הגר"א, והרב יצחק חסלביצ'ר (אבי משפחת חשין), מראשוני העולים בעליית תלמידי הגר"א.
חיסלה ראקל מוטה אוקמפו (בספרדית: Gisela Raquel Mota Ocampo; 13 במרץ 1982 - 2 בינואר 2016) הייתה פוליטיקאית מקסיקנית ממפלגת המהפכה הדמוקרטית.
בשנים 2013–2016 כיהנה כנציגה בקונגרס ה-62 של מקסיקו .
לאחר שזכתה בבחירות ביוני 2015 נכנסה לתפקידה כראש העיר של טמיסקו ב-1 בינואר 2016 וכיהנה בתפקיד עד לרציחתה למחרת, ב-2 בינואר 2016.
מוטה אוקמפו נעצרה באוקטובר 2015 בשל מעורבות בתאונת דרכים בעת שנהגה בשכרות ותקיפת שוטר תנועה.
היא ניסתה להימנע מתשלום פיצויים בעזרת היותה ראש עיר נבחרת ופגעה במספר אנשים.
סרטונים מהמקרה הפכו לויראליים במקסיקו.
בבוקר 2 בינואר 2016, יום לאחר כניסתה לתפקיד כראש עיר, מספר אנשים חמושים פרצו לביתה בפואבלו וייחו, ירו בה בפתח ביתה ורצחו אותה.
רגעים לאחר מכן פתחה משטרת מקסיקו במרדף, בו חיסלה שניים מהחמושים ועצרה שניים נוספים.
לאחר מותה מושל מורלוס גרקו רמירס הכריז על שלושה ימי אבל במדינת מורלוס, בה נמצאת טמיסקו, והורה להוריד את כל הדגלים במדינה לחצי התורן.
רמירס ביקש גם אבטחה מוגברת בקרב כל ראשי הערים של המדינה.
חיסכון לכל ילד היא תוכנית חיסכון שבמסגרתה מפקיד המוסד לביטוח לאומי מדי חודש סכום קבוע (58 ש"ח בשנת 2026) בחשבון על שמו של כל ילד תושב ישראל שטרם מלאו לו 18 שנים.
הורי הילד רשאים להפקיד במקביל סכום זהה מדי חודש בחשבון זה, מתוך קצבת הילדים המשולמת בגין הילד.
בשנת 2008 הקימה ממשלת ישראל השלושים ואחת שבראשות אהוד אולמרט ועדת שרים לבחינת קצבאות הילדים.
שר הרווחה יצחק הרצוג הציע לפתוח תוכנית חיסכון לכל ילד, כתחליף להגדלת קצבת הילדים.
הצעה זו נתקלה בהתנגדות יו"ר ש"ס אלי ישי ושר האוצר רוני בר-און, וקידומה נעצר.
בשנת 2010, כשכיהן כשר הרווחה בממשלת ישראל השלושים ושתיים בראשות בנימין נתניהו, חזר הרצוג על הצעתו, ובשנת 2011, לאחר שפרש מהממשלה, הגיש הצעת חוק פרטית בנושא, אך הצעותיו אלה לא מומשו.
במסגרת המשא ומתן הקואליציוני להקמתה של ממשלת ישראל השלושים וארבע בראשות בנימין נתניהו נקבע, לפי דרישת "יהדות התורה", לבטל את הקיצוץ בקצבאות הילדים שביצעה ממשלת ישראל השלושים ושלוש, לפי דרישת "יש עתיד".
בהמשך הציע משרד האוצר לצמצם את הגדלת הקצבה, ובמקום זאת לפתוח תוכנית חיסכון לילדים במימון המדינה.
הצעה זו מומשה במסגרת חוק ההתייעלות הכלכלית (תיקוני חקיקה להשגת יעדי התקציב לשנות התקציב 2015 ו-2016), התשע"ו–2015 (שהוא "חוק ההסדרים" לשנים אלה), שבו נכלל תיקון לחוק הביטוח הלאומי בנושא זה.
לילדים שנולדו לפני תאריך זה יופקדו 500 השקלים בהגיעם לגיל 18. אם הכסף יושאר בחשבון עד הגעת הילד לגיל 21, יופקדו בו עוד 568 ש"ח.
זכאי לחיסכון זה ילד שמשולמת בגינו קצבת ילדים, כלומר ילד תושב ישראל שטרם מלאו לו 18 שנים.
אופן ההשקעה של כספי החיסכון נבחר על ידי ההורה הזכאי לקצבת ילדים בגין הילד, מבין אוסף תוכניות חיסכון בנקאיות ומסלולי השקעה בקופת גמל להשקעה.
קרן החיסכון פטורה ממס הכנסה, אך הרווח הנצבר חייב במס רווח הון של 15% מהתשואה הנומינלית בתוכנית חיסכון בבנק ו-25% מהתשואה הריאלית בקופת הגמל להשקעה (אם הילד ישאיר בקופת הגמל להשקעה את כספי החיסכון עד הגיעו לגיל פרישה, וימשוך אותם כקצבה, הוא יהיה פטור ממס רווח הון).
ניתן למשוך את הכסף לפני הגעתו של הילד לגיל 18, במקרה של פטירת הילד או בשל מצב רפואי העלול להביא לפגיעה בחייו, בגופו או בנפשו של הילד, ולטובת מימון צרכיו הרפואיים בלבד.
דברי ההסבר להצעת החוק מציינים שחיסכון זה בא "כדי לסייע לצעירים ולהקל על השתלבותם וקליטתם בחיי חברה תקינים בהגיעם לבגרות".
קרן החיסכון, מהפקדות המוסד לביטוח לאומי במשך 18 שנה, תהיה 11,300 ש"ח, והיא תוכפל אם הורי הילד יפקידו אף הם 50 ש"ח מדי חודש.
לקרן זו יתווספו רווחי תוכנית החיסכון.
את כספי החיסכון ניתן להשקיע בתוכנית חיסכון בנקאית או בקופת גמל להשקעה, באחד מהגופים הפיננסיים שנבחרו במכרז שביצע משרד האוצר.
הביטוח הלאומי משלם את עלות ניהול הפיקדון או את דמי הניהול של קופת הגמל, עד להגיע החוסך לגיל 21.
בחיסכון בנקאי מוצעים שלושה מסלולי השקעה:
ריבית קבועה לא צמודה - שיעור הריבית השנתית לתקופת החיסכון נקבע מראש ואינו משתנה.
ריבית משתנה בהתאם לריבית הפריים – שיעור הריבית השנתית נקבע כמרווח מריבית הפריים, ומשתנה עם כל שינוי בריבית הפריים.
ריבית קבועה צמודה למדד - במסלול זה החיסכון צמוד למדד המחירים לצרכן ובנוסף מניב ריבית בשיעור קבוע.
כמו כן ניתנת הבחירה האם לכלול בתוכנית החיסכון נקודות יציאה כל חמש שנים, שבהן יהיה ניתן להעביר את ההשקעה למסלול אחר באותו בנק או לבנק אחר.
בקופת גמל ניתן לעבור בכל עת בין מסלולים בקופה ובין קופה לקופה.
במחקר שפרסם המוסד לביטוח לאומי בשנת 2019 הושוו המסלולים מבחינת התשואה הצפויה ומבחינת מדד שארפ (על פי ביצועי התיק בשנים שקדמו לשנת 2017).
על פי מדד שארפ המסלול בסיכון גבוה עדיף על המסלולים האחרים גם מבחינת מזעור הסיכון.
נמצא כי הורים בחמישון העליון נטו יותר לבחור במסלולים העדיפים מבחינת תשואה וסיכון ואילו הורים ברמות הכנסה נמוכות נטו יותר שלא לבחור חלופה כך שהכסף הושקע במסלול הנחות מבחינת תשואה וסיכון.
בנוסף העלה המחקר כי ככל שעולה רמת ההכנסה גדל גם אחוז ההורים הבוחרים בהפקדה נוספת (100 שקלים בחודש במקום 50 שקלים): 68% מההורים בחמישון הגבוה בחרו בהפקדת 100 שקלים לעומת 45% בחמישון השלישי ו-24% מההורים בחמישון התחתון.
מסקנת המחקר הייתה, לכן, כי התוכנית מעמיקה את אי השוויון בין הילדים המחושב במדד ג'יני מ-0.528 ל-0.573.
במחקר נוסף שפרסם הביטוח הלאומי ב-2025 נמצא כי בחלק מהאוכלוסיות בישראל יש למין הילד השפעה על ההחלטה להכפלת החיסכון.
כלומר קיימת הטייה מגדרית, המושפעת מהבדלים תרבותיים המשליכים על תמריצים כלכליים.
הורים חרדים נוטים לחסוך יותר לבנות, בעוד שהורים ערבים נוטים לחסוך יותר לבנים.
בקרב היהודים הלא-חרדים לא נמצאה השפעה משמעותית למין הילד.
עוד עולה ממחקר זה שהנטייה להכפיל את החיסכון גבוהה יותר כאשר הכנסת האב או האם מעבודה מצויה בחמישון העליון, ונמוכה כאשר ההכנסות של כל אחד מהם מצויה בחמישון התחתון.
במשפחות שבהן לאב או לאם יש הכנסה מביטוח לאומי באחת לפחות מהקצבאות הבאות: הבטחת הכנסה, דמי אבטלה, גמלת נכות, דמי פגיעה ונכות מעבודה – הנטייה להכפיל את סכום החיסכון לרוב גבוהה יותר.
עוד נמצא במחקר כי הנטייה להכפלת החיסכון גבוהה יותר במשפחות שבהן האב או האם אקדמאים, שני ההורים אינם פרודים ולרוב גם כשהגיל הממוצע של ההורים גבוה יותר.
באוכלוסייה הערבית והיהודית הלא-חרדית נמצא שככל שהילד גדול יותר כך הנטייה להכפלת החיסכון קטנה יותר.
חיסריה (בבולגרית: Хисаря) היא עיירת נופש קטנה ברשות המקומית חיסריה (בבולגרית: община Хисаря) שבמחוז פלובדיב במרכז בולגריה.
חיסריה שוכנת בגובה 370 מטרים מעל פני הים בשולי רכס ההרים סרדנה גורה.
אקלימה נוח, ובתחומיה שופעים עשרות מעיינות חמים, שמושכים לעיר תיירים בולגרים וזרים.
נכון ל-2016 מתגוררים בעיירה 7,121 תושבים, וכ-15,000 תושבים ברשות המקומית כולה.
העיירה חיסריה שוכנת במרכז הרשות המקומית הקרויה על שמה, כשהיא צמודה למורדות הדרומיים של רכס סרדנה גורה (בבולגרית: Средна гора), המקביל מדרום לרכס הרי הבלקן.
הגובה הממוצע של האזור הוא 346 מטרים מעל פני הים.
העיירה שוכנת 44 קילומטרים צפונית לעיר פלובדיב, ו-24 קילומטרים דרומית לעיר קרלובו.
פני השטח נקבעו על ידי המורדות המתונים של רכס סרדנה גורה המשתפל בהדרגה דרומה לעבר מישור תראקיה העילי (בבולגרית: Горнотракийска низина).
האקלים באזור הוא אקלים מעבר בין אקלים סובטרופי המושפע מהקרבה לאגן הים התיכון לאקלים יבשתי של מרכז אירופה.