tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פעולות פיתוח במקומות המוכרזים כאתר עתיקות נעשות באישור רשות העתיקות ועל פי תנאי מינהל מקרקעי ישראל, כקבוע בחוק.
הוועד הציבורי למניעת הרס העתיקות בהר הבית
בראשית שנת 2000 הוקם "הוועד הציבורי למניעת הרס העתיקות בהר הבית".
כמו כן דורשים לפתוח באופן מלא וחופשי את כל מתחם הר הבית לביקור וסיקור שוטף של התקשורת הישראלית והבינלאומית; דבר זה, הנמנע כעת, הוא הפרה של חופש העיתונות והמידע במדינה דמוקרטית ושלילת זכות הציבור לדעת, ללא כל בסיס חוקי.
פגיעה מוחית בעקבות טראומה היא פגיעה מוחית שמקורה בחבלה או בזעזוע לראש, שעלולה להיות בעלת השלכות תפקודיות.
קיימות דרגות חומרה שונות לחבלת ראש החל מפגיעה מוחית קלה [mTBI / זעזוע מוח], לפגיעה בינונית, ופגיעה מוחית טראומטית קשה (פגיעת ראש סגורה או חבלה חודרנית).
פגיעה מוחית יכולה לגרום לסימפטומים גופניים, קוגניטיביים, חברתיים, רגשיים והתנהגותיים, והפרוגנוזה שלה יכולה לנוע בין החלמה מלאה לנכות קבועה או מוות.
הסיבות יכולות לכלול נפילות, תאונת דרכים, ספורט, מקרי אלימות קשים, ועוד.
טראומה מוחית עלולה להתרחש כאשר המוח נע בפתאומיות בתוך הגולגולת בעקבות האצה או האטה חדה, או משילוב בין תנועה כזו לבין חבלה ישירה בראש.
בנוסף לנזק שנגרם בעת הפציעה, מגוון תהליכים שנוצרים בעקבות הפציעה עלולים לגרום לפציעה נוספת.
תהליכים אלה עשויים לכלול שינויים בזרימת הדם והחמצן למוח (היפוקסיה) ולחץ תוך-גולגולתי.
חלק מטכניקות ההדמיה המשמשות לאבחון כוללות טומוגרפיה ממוחשבת של הראש (CT) ודימות תהודה מגנטית (MRI).
התופעה מקיפה 50 מיליון איש מדי שנה ברחבי העולם וכ-40 אלף איש בישראל ומהווה גורם ראשוני למוות או נכות קשה בקרב אוכלוסייה צעירה.
מבין המאושפזים במחלקות הטראומה כנפגעי ראש ומוח, רובם כתוצאה מתאונות דרכים וחלקם מנפילה מגובה.
24.2% סבלו מפגיעת ראש בכלל ו-7.3% מפגיעה מוחית קשה.
הסימפטומים תלויים בסוג הפגיעה (פגיעה מוחית אקסונלית דיפוזית או פגיעה מוקדית שמשמעותה פגיעה במקום מסוים במוח), ובחלק המוח המושפע מהפגיעה.
למשל, חוסר הכרה נוטה להימשך זמן רב יותר עבור אנשים עם פגיעה מוחית בצד שמאל של המוח, מאשר עבור אלה עם פגיעה בצד ימין.
הסימפטומים תלויים גם בחומרת הפגיעה.
אדם עם פגיעה מוחית טראומטית קלה עשוי לסבול מכאבי ראש, הקאות, בחילות, חוסר קואורדינציה מוטורית, סחרחורת, קושי בשיווי משקל, ראייה מטושטשת או עייפות בעיניים, טנטון, טעם רע בפה, פרכוסים, לתרגיה או שינויים בדפוסי השינה.
הסימפטומים גם עשויים לחול על אנשים עם פגיעה בינונית וקשה.
תסמינים ארוכי טווח נפוצים של פגיעה בינונית עד קשה הם שינויים בהתנהגות חברתית הולמת, ליקויים בשיפוט החברתי, ושינויים קוגניטיביים, במיוחד בעיות עם קשב מתמשך, מהירות עיבוד מידע, וליקוי בתפקודים הניהוליים.
בנוסף, פגיעה ביכולת לאמפתיה מתרחשת ב-64.4% מהמקרים.
לליקויים קוגניטיביים השלכות ארוכות טווח על חיי היום-יום של אנשים עם TBI בינונית עד חמורה, אך לרוב ניתן לשקם אותם עם תוכניות מתאימות.
במצבים בהם פגיעה מוחית טראומטית מוגדרת כפגיעה קשה, היא עלולה להוביל ללחץ תוך-גולגולתי הולך ומתגבר ואף להסתיים במוות.
במצבים אלו התסמינים המקדימים כוללים: דופק איטי, דיכוי נשימתי, לחץ דם גבוה ושיתוק או חולשה בצד אחד של הגוף וכן פגיעות קוגניטיביות המשנות לחלוטין את היכולת התפקודית של האדם הפעיל (לדוגמה, אפאזיה).
אניסוקוריה היא סממן אופייני של פגיעת TBI חמורה.
מניעת פגיעות מוחיות מתמקדת בדרכי מזעור של הפגיעות האלה בחיי היומיום.
ישנן רמות שונות של מניעה: ראשונית (או ראשונה), שניונית (או שנייה) ושלישונית (או שלישית).
מטרת המניעה הראשונית היא להפסיק את התרחשות הפגיעה המוחית מלכתחילה על ידי הפחתת סיכון החשיפה לפגיעה.
דוגמה למניעה ראשונית היא לימוד אתלטים על טכניקות של תיקול וניגוח כדי למנוע TBI בזמן משחק פוטבול.
דוגמאות נוספות למניעה ראשונית הם שימוש בחגורת בטיחות, מושבי בטיחות, או קסדות אופנוע.
אם לאדם כבר יש פגיעה מוחית, מניעה שניונית משמשת לשמירה על המצב ללא הידרדרות נוספת.
דוגמה למניעה שניונית היא אבחון על-ידי רופא במקרה של זעזוע מוח אחרי פגיעה בראש.
הרמה האחרונה של מניעה היא שלישונית אשר משמשת להפחתת ההשפעות של פגיעה מוחית.
למרכזים לבקרת מחלות ומניעתן יש הנחיות שנוגעות לפגיעות מוחיות קלות אצל ילדים, שכוללות 10 המלצות שקשורות לאבחון; פרוגנוזה וניהול/טיפול אצל ילדים.
ההנחיות האלה הן דוגמאות למניעה שלישונית.
חלק מן ההמלצות כוללות מנוחה, סיוע עם מטלות בית הספר (מתן זמן נוסף), ושיטות שונות לשינה תקינה.
תוכניות למניעת פגיעות מוחיות משתמשות בדר"כ במודל שנקרא 6-E כדי לוודא שכל מה שאפשר לעשות כדי למנוע את הפגיעות האלה אכן מבוצע.
ששת ה-E מתייחסים לחינוך, הנדסה, אכיפה, עידוד, הגינות, והערכה.
כשכל ששנת החלקים האלה עובדים יחד, אפשר למנוע כמות גדולה יותר של פגיעות מוחיות.
בהתאם לפגיעה, הטיפול הנדרש עשוי להיות מינימלי, או עשוי לכלול התערבויות כגון תרופות או ניתוח חירום.
תהליך השיקום עשוי לכלול פיזיותרפיה, ריפוי בדיבור, טיפול בגישה ההוליסטית (Recreational Therapy), ריפוי בעיסוק, ותרגולי עיניים (Vision Therapy).
תוכניות טיפול תעסוקתיות ושירותי תמיכה בקהילה עשויים גם הם להיות חלק מתהליך השיקום.
פגי מארץ' היא זמרת פופ אמריקאית.
היא נודעה בעיקר בזכות השיר שמכר ב-1963 יותר ממיליון עותקים.
אף על פי שלעיתים היא זכורה כזמרת של להיט אחד, היא המשיכה להצליח באירופה גם בשנות ה-70.
בגיל 13 שרה בחתונה של בת דודתה והוצגה בפני מפיקי התקליטים הוגו ולואיג'י.
הם נתנו לה את הכינוי פגי מארץ' הקטנה כיוון שהיא שהייתה בגובה 1.47 מטר, היא הייתה רק בת 13, התקליט שעשתה איתם היה "Little Me", ויום הולדתה היה במרץ.
ב-24 באפריל 1963, הגיע הסינגל שלה "I Will Follow Him" למקום הראשון במצעדים האמריקאיים.
השיר הוקלט בתחילת ינואר 1963 והוא פורסם ב-22 בינואר, כשהייתה רק בת 14. מארץ' הפכה לאמנית הצעירה ביותר עם להיט מספר אחת, בגיל 15, בסוף אפריל 1963, שיא שעדיין עומד במצעד בילבורד הוט 100. השיר זכה גם למקום הראשון באוסטרליה, ניו זילנד, דרום אפריקה, יפן וסקנדינביה.
זה היה תרגום של השיר הצרפתי "מרכבה" שהוקלט שנה קודם לכן על ידי פטולה קלארק.
מארץ' גם הפכה לאמנית הסולו הלבנה הראשונה שהגיעה למקום הראשון במצעד ה-R&B של בילבורד.
על אף הצלחתה של מארץ', היא סבלה מצרה כלכלית.
היא הייתה קטינה ו"חוק קוגן" מנע מהוריה לנהל את כספה.
האחריות הוטלה על המנהל שלה, ראסל סמית'.
ב-1966 התגלה שהוא בזבז את ההון והותיר לה 500 דולר.
מארץ' סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון הקתולי לנסדייל ב-1966.
אף על פי שבארצות הברית יש הזוכרים אותה כזמרת של להיט אחד, הסינגלים שלה, "I Wish I Were a Princess" הגיעו ל-30 הראשונים במצעדים האמריקאיים, כשהאחרון מהם הגיע גם למקום ה-29 במצעד הסינגלים הבריטי.
עם הפלישה הבריטית ב-1964, נדחקה מארץ' מהמצעדים האמריקאיים בדומה לאמנים אמריקאיים אחרים.
מארץ' הוציאה 18 סינגלים מ-1964 עד 1971 עם חברת ההקלטות RCA Victor.
אלבומיה לא נמכרו היטב בארצות הברית.
יחד עם זה, היא נהנתה מנוכחות חזקה בשוקי המוזיקה האירופיים והאסייתיים וב-1969 עברה לגרמניה.
היא זכתה בתחרות דויטשר שלאגר ב-1965 והשיר שלה "Mit 17 hat man noch Träume" ("בגיל 17 יש לך עדיין חלומות") הגיע למקום השני במצעד הסינגלים הגרמני.
לאחר מכן הגיעו שירים גרמניים כמו "In der Carnaby Street", "Einmal verliebt – immer verliebt", "Romeo und Julia" ("ברחוב קרנבי", "פעם מאוהבת – תמיד מאוהבת", "רומיאו ויוליה" .
הצלחתה המסחרית בגרמניה נמשכה לאורך רוב שנות ה-70; היא ניסתה את מזלה בייצוג גרמניה בתחרות האירוויזיון ב-1969, רק כדי להיות במקום השני בגמר הלאומי עם השיר "Hey!
מרץ עשתה ניסיון נוסף לאירוויזיון ב-1975, כאשר ביצעה את הלחן של ראלף סיגל "Alles geht vorüber" בתחרות הלאומית הגרמנית.
שוב, היא הוצבה במקום השני.
ב-1979 היא התנסתה בדיסקו באלבום Electrifying, שנכשל מסחרית.
ב-1981 לא חידשה EMI את החוזה שלה, והיא שבה לארצות הברית.
ב-1984 שיר שנכתב במשותף על ידי מארץ' "When the Rain Begins to Fall", שבוצע על ידי ג'רמיין ג'קסון ופיה זדורה היה ללהיט באירופה, שם הגיע למקום הראשון בגרמניה, צרפת, הולנד ושווייץ.
ב-1998, השיר נכנס שוב לטופ 10 הגרמני בעקבות סיקור על ידי הראפר פאפא בר.
סרט הפולחן "Hairspray" הציג את "הלוואי שהייתי נסיכה" ב-1988, ואופנת רטרו בגרמניה הביאה לה הצלחה מתמשכת החל מאמצע שנות ה-90 עם האלבום Die Freiheit Frau zu sein (1995).
השיר שלה "I Will Follow Him" הופיע בסרט "הנזירות בלוז" משנת 1992.
כיום פועלת מארץ' בעיקר בגרמניה ובסצנת המוזיקה של לאס וגאס, והופיעה גם בתיאטרון ה-American Bandstand של דיק קלארק בברנסון, מיזורי.
במרץ 2010 הקליטה בפעם הראשונה ב-30 השנים האחרונות אלבום עם חומרים חדשים ומקוריים באנגלית.
האלבום Always and Forever שיצא ב-13 באוקטובר 2010 היה תוצאה של שיתוף פעולה עם כותב השירים והמפיק הסקנדינבי סורן ג'נסן.
אחריה יצאה מהדורה מיוחדת למדינות דוברות הגרמנית באפריל 2012, הכוללת שני דואטים עם הזמר ההולנדי חוסה הובי, אחד מהם הוא גרסת כיסוי ל"I Will Follow Him"; שהיה גם סינגל מספר 1 בהולנד ובבלגיה עבור Hoebee ב-1982 (מארס הקליט עוד הקלטה ב-2012 ליציאת 2013 לציון 50 שנה לשיר).
מארץ' הקליטה גם גרסה נוספת של "When the Rain Begins to Fall", כדואט עם הזמר הגרמני אנדראס זרון.
ב-1969 נישאה מארץ' למנהלה הוותיק ארני האריס.
היא התגוררה בגרמניה מאז 1969, וב-1999 חברה לפלורידה.
+אלבומים בארצות הברית שנה כותרת תרשים שיא
מרגרט קרטר היא דמות בדיונית המגולמת על ידי היילי אטוול בזיכיון הסרטים של היקום הקולנועי של מארוול (MCU).
קרטר מתוארת כסוכנת בסוכנות הביון הבריטית וחברה ביחידת המילואים האסטרטגית מדעית (SSR), אשר הפכה למושא אהבתו של סטיב רוג'רס במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה, היא הופכת לאחת ממייסדי סוכנות .S.H.I.E.L.D, ולבסוף משמשת כמנהלת הסוכנות.
נכון לשנת 2023, קרטר הופיעה בחמישה סרטים: "קפטן אמריקה", "קפטן אמריקה: חייל החורף", "קפטן אמריקה: מלחמת האזרחים", "אנטמן" ו"הנוקמים: סוף המשחק", ובסרט הקצר "הסוכנת קרטר".
כמו כן, הדמות הופיעה בעונה השנייה של הסדרה "סוכני .S.H.I.E.L.D", ובתפקיד ראשי בסדרה "הסוכנת קרטר".
גרסאות חלופיות של הדמות הופיעו בסרט "דוקטור סטריינג' בממדי הטירוף" ובסדרה "מה אם...?" בדיבובה של אטוול.
גבריאלה גרייבס גילמה את קרטר בצעירותה.
מרגרט "פגי" קרטר נולדה בשנת 1921 להאריסון ואמנדה קרטר.
לאחר מותו לכאורה של אחיה מייקל במלחמת העולם השנייה, קרטר החליטה לעזוב את ארוסה דאז, פרד וולס, כדי להצטרף לסוכנות הביון הבריטית, ומוקצית ליחידת המילואים האסטרטגית מדעית (SSR).
בשנת 1943, יחידת המילואים האסטרטגית מדעית מטילה על קרטר לפקח על "פרויקט לידה מחדש" – תוכנית ליצירת צבא חיילי-על למאמץ המלחמתי של ארצות הברית.
קרטר מצטרפת להווארד סטארק ולד"ר אברהם ארסקין בפיקוח על התוכנית.
לאחר סדרת בדיקות על חיילים שונים, סטיב רוג'רס החולני נבחר בשל אופיו ההירואי.
ארסקין מעביר לרוג'רס את טיפול חייל-העל – מזריק לו את נסיוב חייל-העל וחושף אותו לקרני ויטה.
לאחר שרוג'רס מגיח מהניסוי כחייל-על, היינץ קרוגר, מתנקש סמוי של הידרה, הורג את ארסקין ונמלט עם בקבוקון של הנסיוב.
קרטר ורוג'רס רודפים אחרי קרוגר; קרטר כמעט הורגת אותו אבל רוג'רס מציל אותה מפגיעה מרכבו של קרוגר.
המתנקש נמנע מחקירה על ידי התאבדות בלעיסת קפסולת ציאניד.
באקי בארנס, חברו הטוב ביותר של רוג'רס, נתפס על ידי הידרה.
רוג'רס מבקש מקרטר ומסטארק להטיס אותו אל מעבר לקווי האויב כדי לבצע ניסיון חילוץ לבדו, אשר מצליח.
לאחר שרוג'רס חוזר, קרטר, שפיתחה כלפיו רגשות, תופסת אותו מנשק אישה אחרת, מה שגורם לה לירות בזעם כדורים לעבר המגן החדש של רוג'רס.
באמצעות מידע שחולץ מארנים זולא, נמצא מעוז ההידרה האחרון.
רוג'רס מוביל מתקפה כדי לעצור את יוהאן שמידט מלהשתמש בנשק להשמדה המונית על ערי העולם הגדולות.
רוג'רס וקרטר מתנשקים ורוג'רס מבטיח לרקוד איתה, לפני שהוא מטפס על המטוס של שמידט בזמן שהוא ממריא.
לאחר ששמידט נשלח לוֶרְמיר על ידי הטסרקט, רוג'רס, שלא רואה דרך להנחית את המטוס מבלי להסתכן בפיצוץ הפצצות, יוצר קשר עם קרטר הדומעת ונפרד ממנה לפני שהתרסק באזור הארקטי.
מאוחר יותר סטארק משיג בחזרה את הטסרקט מקרקעית האוקיינוס אך אינו מצליח לאתר את רוג'רס או את המטוס.
זמן קצר לאחר היעלמותו של רוג'רס, קרטר ויחידת המילואים האסטרטגית מדעית פושטים על בסיס הידרה הידוע האחרון בראשות ורנר ריינהרדט.
הם מחרימים פריטים רבים הכוללים את האובליסק והגופה הכחולה.
בשנת 1946, קרטר מתמודדת עם אפליה מינית מצד הבוס שלה, הסוכן ג'ון פלין.
הוא מתייחס אליה בהתנשאות ומורה לה לאסוף נתונים ולפצח צפנים תוך שהוא מקצה תיקים בשטח לסוכנים הגברים.
הדאגה העיקרית של יחידת המילואים האסטרטגית מדעית היא זודיאק המסתורי, אותו הם לא מסוגלים לאתר לזמן מה.
לילה אחד כשקרטר נמצאת לבדה במשרד בזמן שהגברים יצאו ביחד, היא עונה לטלפון המבצעי ושומעת על מיקומו של הזודיאק.
קרטר מחליטה ללכת למקום בעצמה, למרות שממליצים שיגיעו שלושה עד חמישה סוכנים.
קרטר נלחמת בשומרים רבים ומצליחה להשיג בעצמה את הזודיאק, נסיוב מסתורי.
למחרת, פלין נוזף בה על כך שלא ביצעה את הנהלים המתאימים להשלמת המשימה, ומתייחס לקרטר הזועמת בביטול, בתור "האהובה הישנה" של קפטן אמריקה שקיבלה את עבודתה הנוכחית מתוך רחמים על השכול שלה.
אולם, לפני שהוא יכול להעניש אותה רשמית, קו הטלפון המבצעי מצלצל שוב, הפעם עם הווארד סטארק בצד השני, שמודיע לפלין שקרטר תעמוד איתו בראשות סוכנות .S.H.I.E.L.D החדשה שנוצרה.
מאוחר יותר באותה שנה, קרטר נאלצת לאזן את העבודה המשרדית השגרתית שהיא עושה עבור היחידת המילואים האסטרטגית מדעית בעיר ניו יורק תוך שהיא מסייעת בחשאי להווארד סטארק, שמוצא את עצמו מופלל באספקת נשק קטלני לאויבי ארצות הברית.
קרטר נעזרת באדווין ג'רוויס, המשרת של סטארק, על מנת למצוא את האחראים בהפללה וכדי להיפטר מכלי הנשק.
בשנת 1947, קרטר עוברת מניו יורק ללוס אנג'לס, כדי להתמודד עם איומים מצד האימפריה הסודית על העידן האטומי ההרסני שלאחר מלחמת העולם השנייה.
היא רוכשת חברים חדשים, בית חדש ופוצחת ברומן עם דניאל סוזה.
ניהול סוכנות .S.H.I.E.L.D ואחרית חייה
זמן מה לאחר מכן, קרטר מתחתנת עם אדם שסטיב רוג'רס הציל מבסיס הידרה במהלך מלחמת העולם השנייה, ולשניים נולדים שני ילדים.
מאוחר יותר, שרון קרטר – הנֶכְדָּנִית האמריקאית של פגי קרטר – הופכת לסוכנת .S.H.I.E.L.D.
בינתיים, פגי קרטר מנהלת את המבצעים של .S.H.I.E.L.D בשיתוף פעולה עם אדם בשם "בראדוק".
בשנת 1989, קרטר עדה לעימות בין האנק פים להווארד סטארק על רקע השימוש של סטארק בחלקיקי פים ללא ידיעתו של פים, דבר שהביא להתפטרותו של פים מסוכנות .S.H.I.E.L.D.
בשנת 2014, קרטר, כעת מבוגרת, פיתחה מחלת אלצהיימר, ומתגוררת במוסד טיפולי.
רוג'רס מבקר אותה, לאחר שיצא ממצב ההקפאה כמה שנים קודם לכן.
קרטר מציינת בפני רוג'רס שהעולם השתנה ושהיא מופתעת לראות אותו.
בשנת 2016, קרטר הולכת לעולמה בשנתה, ושרון, סם וילסון ורוג'רס משתתפים בהלוויה שלה.
בשנת 1970 חלופית, קרטר נראית כשהיא עובדת בבסיס .S.H.I.E.L.D בבסיס לי, ניו ג'רזי.
בשנת 1949 חלופית, קרטר פוגשת בסטיב רוג'רס שהגיע מציר הזמן הראשי לאחר שהשלים את משימותיו.
השניים חיים יחד חיים מאושרים.
בשנת 2021 חלופית בארץ-838, קרטר היא חברה באילומינטי.
כשתאנוס יוזם את מלחמת האינסוף, קרטר והאילומינטי מביסים אותו בהצלחה באמצעות ספר הווישנטי.
קרטר נוכחת בהוצאתו להורג של סטיבן סטריינג' מארץ-838, שהושחת על ידי הדארקהולד.
קרטר ועמיתיה מתווכחים מה לעשות עם סטריינג' מארץ-616 ועם אמריקה צ'אבז כשהשניים מגיעים לארץ-838.
ונדה מקסימוף מארץ-616 – אשר השתלטה על גוף הגרסה המקבילה שלה מארץ-838 – תוקפת את מפקדת האילומינטי, וקרטר נהרגת כשהיא נחצית על ידי המגן שלה.
באפריל 2010, היילי אטוול לוהקה לגלם את פגי קרטר בסרט "קפטן אמריקה".
בינואר 2014, פורסם שאטוול תשוב לגלם את הדמות בסדרה "הסוכנת קרטר", אשר תעסוק בבניית הקריירה של קרטר כסוכנת חשאית לאחר שרוג'רס נעלם.
שנהפרויקטפרסקטגוריהתוצאההערות שוליים2011קפטן אמריקהפרסי הצעקה השחקנית הטובה ביותר בסרט מדע בדיוניפריצת השנה - אישה
פגיון הברזל המטאורי של תות ענח' אמון, הידוע גם כפגיון הברזל של תות ענח' אמון ופגיון המלך תות, הוא פגיון בעל להב ברזל מקברו של הפרעה המצרי הקדום תות ענח' אמון (שלט בסביבות 1334–1325 לפנה"ס).
מכיוון שהרכב הלהב וההומוגניות שלו קשורים קשר הדוק להרכב מטאוריטים וההומוגניות שלהם, נקבע כי החומר ממנו עשוי הלהב מקורו בנחיתה מטאוריטית.
הפגיון מוצג כיום במוזיאון המצרי בקהיר.
מאז שנות ה-60 של המאה ה-20, נחשבה תכולת הניקל הגבוהה שבלהב כמי שמעידה על מקור מטאוריטי.
ביוני 2016 פורסם מחקר עדכני, שנגזר מניתוח ספקטרומטר פלואורסצנטי של קרני רנטגן, והראה כי הרכב הלהב עשוי בעיקר מברזל (Fe), 11% ניקל (Ni) ו-0.6% קובלט (Co).
משמעות הדבר היא שהרכבו ממוקם בחציון קבוצה של 76 מטאוריטים מברזל שהתגלו בעבר.
תכולת הניקל בסגסוגות הברזל של רוב המטאוריטים נעה בין 5% ל-35%, בעוד שהיא מעולם לא עלתה על 4% בממצאי ברזל היסטוריים מעפרות יבשתיות שיוצרו לפני המאה ה-19.
בנוסף, יחס הניקל לקובלט של להב זה דומה לזה של הרכבי מטאוריטי ברזל.
בזמן החניטה של הפרעה תות ענח' אמון - בשנת 1323 לפנה"ס בערך (תקופת הברונזה), התכת וייצור ברזל היו נדירים.
חפצי ברזל שימשו אך ורק למטרות אמנותיות, נוי, פולחן, מתן מתנות וטקסים, וכן לפיגמנטציה.
לפיכך, ברזל בתקופה זו היה יקר ערך או בעל ערך רב יותר מזהב.
חפצי ברזל ניתנו כמתנות מלכותיות בתקופה שקדמה לשלטונו של תות ענח' אמון (כלומר, בתקופת שלטונו של אמנחותפ השלישי).
קביעת הימצאותו של ברזל בתקופות העבר הרחוק - כגון כרייה, התכה ושימוש בתרבויות שונות - היא נושא למחקר ודיון אקדמי זה מכבר.
מסוף התקופה הנאוליתית ועד תקופת הברונזה, תרבויות מזרח ים-תיכוניות עתיקות השתמשו בברזל רק לעיתים רחוקות.
קיומם של חפצי ברזל מותכים בתקופה זו הוכח כלא-נפוץ או נדיר, וישנה דעה כי הם הופקו מעפרות שנמצאו במטאוריטים.
עם זאת, שיטות עיבוד ברזל, שימוש בו, ופיזורו והפצתו בחברות פרהיסטוריות, הם נושאים שנויים במחלוקת בקהילה המדעית עקב פערים בידע ובנתונים.
דיונים אלה כללו את המקור המטאוריטי המשוער כחומר שממנו עשוי להב פגיון הברזל.
בנוסף, תמיד היה קשה לקבל אישור לבחינת חפצים מצריים עתיקים, כולל בדיקות הורסות של דגימות זעירות ובדיקות לא הורסות.
לשם כך נדרשה התקדמות בטכנולוגיות המשמשות לניתוח מעמיק יותר של חפצים, דבר שקרה בתחילת המאה ה-21. לפיכך, במהלך 20 השנים האחרונות, שיפור דרמטי בטכנולוגיית גלאי מצב מוצק אפשר יישומים אנליטיים חדשים".
לכן, ספקטרומטרים פלואורסצנטיים של קרני רנטגן חדישים, שיטה לבדיקות לא הורסות, מציגים כיום בדרך כלל יכולות פירוק משופרות, וכתוצאה מכך פתרון מדויק יותר של ההרכב הכימי של ממצאים ממוקדים לנתונים המתארים את היסודות המרכיבים אותם.
הספקטרומטרים הספציפיים המשמשים במחקר ידוע זה הם ניידים ונייחים.
עד המאה ה-6 לפני הספירה לא קיימות עדויות ארכאולוגיות מצריות להתכת ברזל.
הדוגמה המוקדמת ביותר הידועה לשימוש בברזל במצרים מתוארכת לסביבות שנת 3400 לפני הספירה.
תקופה זו מתאימה לתקופה הפרהיסטורית לפני שמצרים הפכה למדינה אחת הנשלטת על ידי פרעה.
בשנת 1911, כ-70 קילומטרים דרומית לקהיר המודרנית, התגלו חרוזי מתכת ואבנים יקרות אחרות שנקשרו על מותניו וצווארו של אדם באתר קבורה מתקופת תרבות גרזה.
זמן קצר לאחר גילוי החרוזים, העלה ניתוח מדעי כי הם עשירים בניקל.
מכיוון שכל ברזל מטאוריטי עשיר בניקל, הגילוי עשוי היה להצביע על מקורו ממטאוריטים.
עם זאת, בשנות ה-80 של המאה ה-20 התפתחו ספקות עזים לאחר העלאת הצעות חלופיות להסבר של ארכאו-מטלורגים , שהצביעו על מספר דוגמאות מוקדמות של עפרות ארציות של ברזל עשיר בניקל.
כדי לקבוע את מקור המטאוריט, נדרש ניתוח מעמיק יותר.
בשנת 2013, הועבר חרוז בודד ממוזיאון מנצ'סטר (בריטניה) למיקרוסקופ סורק אלקטרונים כדי לחשוף את המיקרו-מבנה והכימיה של החרוז.
כמו כן, בוצעה סריקת CT (או סוג של צילום רנטגן) של החרוז.
התוצאות הצביעו על כך שהמיקרו-מבנה וההרכב של החרוזים היו תואמים לאלו של מטאוריט ברזל שעובד ליריעה דקה קטנה וכופף לחרוז בצורת צינור.
לפיכך, "לראשונה, באמצעות טכנולוגיה מודרנית, חוקרים רשמו הוכחה חותכת לכך שהשימוש המוקדם ביותר הידוע בברזל על ידי המצרים היה ממטאוריט".
תשעה-עשר חפצי ברזל התגלו בקברו של תות ענח' אמון, כולל סט להבים הנראים דומים מאוד לאלה ששימשו בטקס פתיחת הפה המצרי (טקס שנערך לטובת הנפטר כדי לאפשר חיים לאחר המוות).
להבים אלה קשורים גם הם באופן מורכב לברזל ולכוכבים, ואף מתוארים במלאי המקדש כמורכבים מברזל וכינו אותם לעיתים קרובות כ"הכוכבים".
חפצי הברזל האחרים היו עטופים בתכריכי המומיה של תות ענח' אמון; אלה כוללים משענת ראש מיניאטורית בתוך מסכת המוות המוזהבת, קמע המחובר לצמיד זהב ולהב פגיון עם כף זהב.
כולם יוצרו בשיטות גולמיות יחסית, למעט להב הפגיון, שברור שיוצר בצורה מקצועית.
ממצא זה מצביע על כך שהפגיון כנראה יובא למצרים, אולי כמתנה מלכותית מטריטוריה שכנה (המכתב EA22 במכתבי אל-עמארנה מתאר להב ברזל שניתן למצרים על ידי מלך מיתני), דבר המצביע על כך שבאותה תקופה הידע והכישורים של מצרים בייצור ברזל היו מוגבלים יחסית.
רק בדיקות אנליטיות נוספות יכולות לאשר אם כל הממצאים הללו עשויים מברזל מטאוריטי, אך נראה כי הן מצביעות על כך שברזל היה חומר ששימש לציון מעמד גבוה בזמן מותו של תות ענח' אמון בסביבות שנת 1327 לפני הספירה.
פגיעה ביבשה היא אירוע שבו סערה נעה מעל יבשה לאחר ששהתה מעל פני שטח מים כגון ים, אוקיינוס.
ציקלון טרופי מסווג כציקלון שהגיע אל היבשה כאשר מרכז הסערה חוצה את קו החוף; בציקלון טרופי חזק יחסית, מדובר ברגע שבו מרכז עין הסערה נע מעל היבשה.
בשלב זה נגרמים מרבית הנזקים הנובעים מהציקלון, שכן רוב אנרגיית הסערה וגורמי ההרס של מערכות מסוג זה מרוכזים בקרבת קיר העין.
השפעות אלה כוללות את שיאו של גל הסערה (נחשון הסערה או גאות הסערה), חדירת רוחות עזות אל היבשה וגשמים כבדים הגורמים לשיטפונות.
שילוב גורמים זה, בצירוף ים גואה, עלול להביא לבליה חופית ניכרת.
כאשר ציקלון טרופי מגיע אל היבשה, עין הסערה נוטה להיסגר על עצמה בשל גורמים סביבתיים שליליים, כגון חיכוך מוגבר עם פני השטח, המביא לירידת גובה הגלים, וחדירת אוויר יבש ממקור יבשתי.
מהירותן המרבית של הרוחות הקבועות פוחתת באופן טבעי ככל שהציקלון מתקדם אל פנים היבשה, בשל הבדלי החיכוך בין פני הים לפני היבשה ובין האטמוספירה.
יש להבחין בין המונח "פגיעה ביבשה" לבין המונח "פגיעה ישירה".
פגיעה ישירה מתרחשת כאשר ליבת הרוחות החזקות או קיר העין של הסערה מגיעים אל היבשה, אך מרכז הסערה נותר מעל הים.
ההשפעות במקרים אלה עשויות להיות דומות מאוד לאלה של הגעה מלאה אל היבשה.
השימוש במונח "פגיעה ישירה" נעשה כאשר רדיוס הרוחות המרבי של הציקלון נע מעל היבשה בעוד שעין נותרת מעל פני הים.
השפעותיה של פגיעה ישירה כוללות ים גועש וגלים גבוהים, גשמים עזים העלולים לגרום לשיטפונות, נחשולי סערה קלים, סחיפת חופים, רוחות חזקות, ולעיתים גם סופות רעמים עזות המלוות בטורנדו בשוליה החיצוניים של המערכת.
סערות, ובהם ציקלונים טרופיים, עשויות להיות נרחבות מאוד.
רוחות מסוכנות, גשמים והצפות עלולים להשפיע על אזורים הסמוכים למרכז הסערה, גם אם שמבחינה טכנית טרם אירעה פגיעה ביבשה.
משום כך, חשוב להעריך מראש את עוצמת ההשפעה הצפויה של סערות מסוג זה, להיות מודעים למיקומן הכללי וליבשות או לאזורים הקרובים למוקד העיקרי של הסערה.
ציקלונים טרופיים מתפוגגים כאשר הם אינם מסוגלים עוד לשאוב מספיק אנרגיה ממי האוקיינוס החמים.
כפי שצוין לעיל, סערה שפגעה ביבשה, וממשיכה לנוע מעל היבשה מאבדת בפתאומיות את מקור האנרגיה שלה ומחלישה את עצמתה במהירות.
ציקלון טרופי שנותר מעל פני הים ונע אל קווי רוחב גבוהים יותר (מקו המשווה צפונה או דרומה) משנה את מבנהו והופך לציקלון חוץ-טרופי, כאשר הוא נתקל במים קרים יותר.
המעבר מציקלון טרופי לציקלון חוץ-טרופי מאופיין בעלייה בקוטר הסערה ובשינוי צורתה ממעגלית לצורה דמוית פסיק או האות V, כאשר רצועות הגשם שלה מתארגנות מחדש.
לציקלון חוץ-טרופי יש בדרך כלל לחץ אוויר גבוה יותר במרכזו, ולכן מהירויות הרוח שלו נמוכות יותר.
ציקלונים חוץ-טרופיים, שמקור האנרגיה שלהם הוא בהבדלי טמפרטורה בין צפון לדרום, נחלשים ומתפוגגים בתוך מספר ימים.
כאשר נד מים טורנדי (tornadic waterspout) מגיע אל היבשה, הוא מסווג מחדש כטורנדו, אשר עשוי לגרום לאחר מכן לנזקים באזורים פנימיים יותר.
לעומת זאת נד מים רגיל נוטה להתפוגג במהירות עם הגעתו אל היבשה, עקב חיכוך מוגבר עם פני הקרקע וירידה בכמות האוויר החם המזין את עמוד ענן המשפך.
מרגרט "פגי" פלאנגן היא פוליטיקאית ופעילה למען זכויות אינדיאנים אמריקאית, המכהנת כסגנית המושל ה-50 של מדינת מינסוטה מאז ינואר 2019. פלאנגן, חברת המפלגה הדמוקרטית, כיהנה טרם היבחרה לסגנית המושל כחברת בית הנבחרים של מינסוטה בין השנים 2015–2019.
פלאנגן גדלה בפרוור פנימי של מיניאפוליס בשם סנט לואיס פארק.
היא אזרחית של השבט האינדיאני "אומת וייט ארת'", תת-קבוצה של אוג'יבוויי .
את דרכה הציבורית החלה כמארגנת קהילתית שפעלה לארגון הקהילה הילידית העירונית, בין היתר במסגרת מסע הבחירות של פול ולסטון לכהונה שנייה בסנאט של ארצות הברית בשנת 2002. בשנים 2005–2009 כיהנה כחברה במועצת בתי הספר הציבוריים של מיניאפוליס.
ב-2015 נבחרה לבית הנבחרים של מינסוטה, שם ייצגה אזור בפרוורים המערביים הפנימיים של מיניאפוליס.
פלאנגן נבחרה לסגנית מושל מינסוטה בבחירות 2018, ובבחירות שלאחר מכן נבחרה לכהונה שנייה.
בשתי הפעמים הייתה עמיתתו למרוץ של טים וולז.
עם היבחרה הייתה לאישה הלא-לבנה הראשונה שנבחרה לתפקיד מדינתי במינסוטה, ובמקביל נעשתה גם לנבחרת הציבור האינדיאנית הבכירה ביותר בארצות הברית.
ב-13 בפברואר 2025 הודיעה פלאנגן על התמודדותה לסנאט של ארצות הברית במקומה של הסנאטורית הפורשת טינה סמית'.
פלאנגן נולדה ב-22 בספטמבר 1979 בסנט לואיס פארק שבמינסוטה, שם גדלה עם אמה, פטרישיה אליזבת' פלאנגן, פעילה ותיקה במפלגה הדמוקרטית של מינסוטה שעבדה עם יוברט האמפרי.
אביה היה מרווין מניפני, פעיל למען זכויות קרקע וריבונות של עמים ילידים בארצות הברית.
פלאנגן ממוצא אירי ואוג'יבוויי , והיא אזרחית של אומת וייט ארת' .
את לימודיה התיכוניים השלימה בתיכון סנט לואיס פארק.
בשנת 2002 השלימה לימודי תואר ראשון בפסיכולוגיה התפתחותית ובמדעי הילידים האמריקאיים באוניברסיטת מינסוטה.
במהלך לימודיה הגבוהים עבדה פלאנגן במטה הבחירות של פול ולסטון, שהתמודד אל הסנאט של ארצות הברית, ובהמשך שימשה כמארגנת בקהילה הילידית העירונית.
לאחר סיום לימודיה עבדה במועצת הכנסיות של מינסוטה, שם עסקה בעבודת קישור בין משפחות ילידיות לבין מערכת בתי הספר הציבוריים של מיניאפוליס.
במערכת הבחירות הראשונה שלה לתפקיד ציבורי, נבחרה פלאנגן בשנת 2004 למושב במועצת בתי הספר הציבוריים של מיניאפוליס.
במערכת בחירות בה השתתפו שישה מועמדים, ובהם שני נושאי תפקיד מכהנים, זכתה פלאנגן – שהייתה אז טירונית פוליטית – במרב קולות הבוחרים.
היא נבחרה לצד לידיה לי וחברת המועצה המכהנת שרון הנרי-בליית', ומילאה תקופת כהונה אחת במועצה בין השנים 2005–2009. בשנת 2008 התמודדה בבחירות מקדימות של המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של מינסוטה מול ג'ו מולרי הרפובליקני, אך פרשה מהמרוץ בשל בעיות בריאות של אמה.
בהמשך הצטרפה פלאנגן לארגון "Wellstone Action", שם שימשה מדריכה לפעילים, מארגנים ומועמדים פוליטיים.
בשנים 2010–2011 מילאה כהונה קצרה נוספת במועצת בתי הספר הציבוריים של מיניאפוליס.
בתפקידה כמנכ"לית קרן ההגנה על ילדים במינסוטה נמנתה פלאנגן בין מובילי המאבק שתרם להעלאת שכר המינימום המדינתי בשנת 2014.
במאי 2015 הודיע חבר בית הנבחרים של מינסוטה, ראיין וינקלר, כי יתפטר מתפקידו עקב רילוקיישן עם משפחתו לבלגיה בשל עבודת רעייתו.
פלאנגן החליטה להתמודד על מושבו בבחירות מיוחדות שהתקיימו ב-3 בנובמבר 2015. היא הושבעה לתפקידה ב-9 בנובמבר אותה שנה, ונהייתה לאישה האינדיאנית השלישית בבית הנבחרים של מינסוטה.
בבחירות 2016 נבחרה לראשונה לתקופת כהונה מלאה בבית הנבחרים המדינתי.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 הוזמנה פלאנגן לנאום בוועידה הדמוקרטית הלאומית לאותה שנה.
היא הייתה האישה הילידית האמריקאית השנייה שנשאה נאום בוועידה דמוקרטית לאומית כלשהי, אחרי דניז ג'ונו ב-2012.
בשנת 2017 הקימה פלאנגן ביחד עם שתי אינדיאניות נוספות בבית הנבחרים המדינתי – מרי קלי קונש-פודיין וג'יימי בקר-פין – את השדולה הילידית בבית הנבחרים של מינסוטה (Minnesota House Native American Caucus), במטרה לייצג סוגיות הנוגעות לעמים ילידים בארצות הברית המתגוררים הן באזורים עירוניים והן באזורים כפריים.
בראשית אוקטובר 2017 הכריז טים וולז, אז חבר בית הנבחרים של ארצות הברית שהתמודד אל מועמדות המפלגה הדמוקרטית למושל מינסוטה, על פלאנגן כעמיתתו למרוץ.
עם ניצחונו של וולז בבחירות המקדימות של המפלגה, נעשתה פלאנגן למועמדת הדמוקרטית לתפקיד סגנית מושל מינסוטה.
וולז ופלאנגן ניצחו בבחירות הכלליות עם 53.84% מקולות הבוחרים, וגברו על מועמדי המפלגה הרפובליקנית לתפקיד המושל וסגניתו, ג'ף ג'ונסון ודונה ברגסטרום.
בשנת 2023 נבחרה פלאנגן ליושבת ראש אגודת סגני המושלים הלאומית, ונהייתה לאישה האינדיאנית הראשונה העומדת בראש ארגון פוליטי לאומי בארצות הברית.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2024 נמנתה בין פלאנגן בין ארבעת יושבי הראש של הוועידה הדמוקרטית הלאומית בשיקגו.
פגיעה עצמית (self-harm) או פציעה עצמית (self-injury) היא הפרעה נפשית שבה אדם גורם לעצמו טראומה גופנית.
זוהי לעיתים תחלואה נלווית להפרעות נפשיות, ביניהן דיכאון קליני, הפרעת אישיות גבולית, פוסט-טראומה מורכבת ובאופן כללי להיסטוריה של טראומה נפשית והתעללות, הפרעות אכילה או תכונות אישיות כגון פרפקציוניזם.
היקף תופעת הפגיעה העצמית גדול והיא נוגעת בשכבות שונות באוכלוסייה.
נתונים שנאספו ממחקרים ברחבי העולם מעידים על כך שכ־17% מבני הנוער וכן 5.5% מן האוכלוסייה הבוגרת עוסקים בה במהלך חייהם.
דיאגנוזה וטיפול בסיבות נחשבים לצורת ההתמודדות הטובה ביותר עם הפרעה זו.
ההמלצה העיקרית במקרים של פגיעה עצמית היא למצוא שיטות אפקטיביות ובריאות להתמודדות עם הרגשות, כגון כתיבה, תחביב אמנותי, הליכה ארוכה או פעילות ספורטיבית אחרת.
כמו כן מומלץ להימנע מלשמור בהישג יד חפצים המאפשרים פגיעה עצמית.
אנשים הפוגעים בעצמם שגרתית ובצורה חמורה מאושפזים לעיתים בבתי חולים פסיכיאטריים.
סיבות אחדות לפגיעה עצמית, כפי שאלה מתוארות על ידי הסובלים מן ההפרעה ומסבירות את המניעים, המטרות והסיבות לחזרה על הפגיעה, הן:
הפגיעה העצמית מקלה זמנית על רגשות אינטנסיביים, לחצים וחרדה.
הפגיעה העצמית מהווה מעין מקום מפלט, הרגשת כאב פיזי במקום כאב נפשי והיא כביכול "מקלה" לזמן קצר על המועקה והכאב הנפשי.
הפגיעה העצמית מספקת תחושת חיות, תחושת קיום, או תחושה בכלל.
הפגיעה העצמית היא צורה להחצנת הכאב הרגשי הפנימי, הרגשת כאב חיצונית במקום פנימית.
הפגיעה העצמית מעניקה תחושת שליטה וניהול הסבל, שלא כמו בהתעללות פיזית או מינית.
הפגיעה העצמית גורמת לפוגע בעצמו להתמקד בכאב הפיזי ולא בכאב הנפשי העצום.
הפגיעה העצמית ממכרת, הכאב שאדם גורם לעצמו ממכר ומפיק תחושה של אדרנלין ברגע אחד ושפל ברגע אחר.
הפגיעה העצמית נעשית במטרה להקל על רגשות בלתי נסבלים או הרגשה של ריקנות, "חוסר תחושה רגשית".
הפגיעה העצמית משמשת לעיתים כצורת ביטוי שקטה ובלתי ישירה, קריאה לעזרה, לתשומת לב.
הפגיעה העצמית משמשת לעיתים ככלי להלקאה עצמית, כביטוי של שנאה עצמית חמורה.
הסובלים מרגישים שמגיע להם שיכאב להם ומענישים את עצמם.
הפגיעה העצמית נובעת לעיתים מיצר מזוכיסטי ומטרתה להביא לידי סיפוק מיני.
אף על פי שפגיעה עצמית איננה בהכרח ניסיון התאבדות כושל, ישנו מתאם בין פגיעה עצמית להתאבדות, שכן אנשים הפוגעים בעצמם לרוב סובלים מהפרעות דיכאון ומצוקה.
לעיתים מונעת הפגיעה העצמית מעשה אובדני או מעכבת אותו: כשעולה באותו אדם דחף להתאבד, הוא פוגע בעצמו על מנת לנתב את הדחף לנתיב הרסני פחות.
למעשה פגיעה עצמית היא ניסיון להקל על כאב נפשי שלעיתים מתחזק עד לכדי רצון למות, אך הפוגעים בעצמם לא פוגעים בעצמם כדי למות.
ניסיונות לסווג באופן מדעי פגיעות עצמיות
המונח "פגיעה עצמית" הופיע לראשונה בכתביו של החוקר ל.א.
אמרסון בשנת 1913 כאשר ניסה לקשר בין חיתוך עצמי כ"עונש" לאוננות.
בסדרת כתבים שהופיעה בין השנים 1935 ל-1938, הפסיכיאטר קארל מנינגר ניסה לחלק את הפגיעות העצמיות לסוגים שונים, על פי הרקע המשוער.
הוא הסיק כי פגיעה עצמית היא דרך לא-קטלנית לבטא רצון למות.
את הפגיעות העצמיות הוא חילק לשישה סוגים כאשר הסוג השישי נורמטיבי וטכני:
נוירוטיות - כסיסת ציפורניים, תלישת שיער וניתוחים פלסטיים שלא לצורך.
דתיות - הלקאה עצמית כחלק מטקס דתי.
הקשורות להתבגרות מינית - הסרת העורלה אצל גברים והדגדגן אצל נשים.
פסיכוטיות - קטיעה עצמית של איברים, הוצאת העין, כריתת אוזן, סירוס עצמי.
על רקע מחלה מוחית - דפיקת הראש בקיר, נשיכת ידיים.
נורמטיבית/מקובלת - גזיזת ציפורניים, תספורת וגילוח הזקן.
החוקר פינג-ניאה פאו (Ping-Nie Pao) (1969) הבחין בין שני סוגים של פגיעה עצמית: פגיעה "עדינה" (לא-קטלנית) ופגיעה "גסה".
ה"עדינים" סווגו כצעירים, בעלי אפיזודות חוזרות של פגיעה עצמית, ולרוב אובחנו כסובלים מהפרעת אישיות גבולית.
ה"גסים" היו מבוגרים יותר וביצעו פעולות אלו על רקע פסיכוטי.
Rosenthal) (1993) סיווגו את אלה המטילים מומים בעצמם בשתי קטגוריות: אלה המטילים מומים בעצמם מתוך "ענישה עצמית" כחלק מתרבותם (לרבות טקסים דתיים המוניים בהם מטילים המשתתפים מומים בעצמם), ואלה המטילים מומים בעצמם כחלק מסטייה חברתית.
Rosen) יצרו בשנת 1988 ארבע קטגוריות הממוספרות בספרות רומיות, כאשר קטגוריה I נורמטיבית וטכנית וקטגוריות II-IV מסווגות כ"הטלת מום":
קעקועים נורמטיביים הכלולים בסוג I משמשים בין השאר לכיסוי צלקות מפגיעה עצמית, לעיתים מסתירים את הצלקות ולעיתים משתלבים איתן.
שנים רבות, עיקר המחקר בנושא הפגיעה העצמית שאינה אובדנית התמקד בנשים, זאת מתוך ההנחה כי התופעה שכיחה יותר בקרב אוכלוסייה זו.
כך ניתן לראות כי במחקרי העבר נמצא כי אחוז התופעה בקרב נשים גבוה פי ארבעה בהשוואה לגברים.
עם הזמן, מגמה זו השתנתה, כך שבמחקרים החלו לערוך השוואות בין שני המגדרים.
בחלק מן המחקרים נמצא כי אחוז הנשים המבצעות פגיעה עצמית גבוה יותר מאחוז הגברים.
לדוגמה נתון שעלה במחקר שבוצע הצביע על כך שנשים דיווחו על מעורבות בפגיעה עצמית פי אחת וחצי יותר מאשר גברים.
ממחקר נוסף שנערך בקרב 36,900 סטודנטים בקולג', נמצא כי 18 אחוז מכלל הנשים דיווחו על פגיעה עצמית, זאת לעומת 10% מכלל הגברים, כלומר אחוז הנשים היה כמעט פי שניים.
מאידך, במחקרים אחרים נמצא כי האחוזים דומים הן בקרב נשים והן בקרב גברים.
מחקרים רבים מעידים על כך שפגיעה עצמית במהותה נחשבת כאסטרטגיית התמודדות אשר נשים וגברים כאחד עושים בה שימוש לשם ויסות רגשי.
הידיעה כי הניהול והוויסות הרגשי שונה בין המגדרים, הובילה להנחה כי ייתכן שקיים הבדל גם באופן בו הפגיעה העצמית תבוא לידי ביטוי.
ההבדלים מתבטאים בהיבטים שונים, כאשר הראשון מתייחס לשיטות בהן עושים שימוש לביצוע הפגיעה העצמית.
בקרב נשים, ניכרת הנטייה לעשות שימוש בחיתוך, נשיכות, גירודים עד זוב דם, משיכות שיער וכן חיטוט בפצעים קיימים לשם מניעת הגלדתם.
לעומתן, בקרב גברים ניכר כי נעשה יותר שימוש בגרימת כוויות, הכאה עצמית וכן הטחת ראש.
בקרב נשים ניכרת לרוב הקזת דם בפציעה עצמה בעוד שנוכחות של דם כמעט ואינה מדווחת אצל גברים.
בחינת ההיבט הנוגע לשיטה, הובילה להנחה כי ייתכן שההבדלים המגדריים נובעים מתפיסתן של שיטות מסוימות כ"נשיות" קרי חיתוך או גירוד, או לחלופין כ"גבריות" יותר, קרי הכאה עצמית וגרימת כוויות.
במחקר נוסף שנערך בקרב סטודנטים הלומדים במספר אוניברסיטאות ברחבי ארצות הברית, עלתה ההנחה כי ההבדלים הנוגעים לשיטה עצמה מקורם בקונפורמיות הקשורה לנורמות שונות בקרב גברים, בעיקר בפני גברים אחרים, קרי דיכוי רגשות, ביטוי קשיחות, נטילת סיכונים, תחרותיות ותוקפנות.
מכאן לדוגמה גברים אשר יפעלו על פי נורמות אלו, יעשו שימוש בשיטות אשר יבטאו את מה שנתפס על ידם כמביע חוזק וחוסן.
ממצאים מעידים על כך שקיימים הבדלים מגדריים הנוגעים בתדירות אפיזודות הפגיעה, עוצמת הכאב, הטיפול בפצעים וכן הרגש הנלווה לפגיעה עצמה.
בהשוואה לנשים, הגברים דיווחו על מספר גדול יותר של אפיזודות במהלך היום, כאב רב יותר כתוצאה מן הפגיעה וכן היעדר טיפול בפצעים.
בנוסף, בהשוואה לגברים, נשים דיווחו על רגשות שליליים יותר אשר ליוו את הפגיעה העצמית.
ההיבט השני מתייחס למיקום הגופני הפיזי בו מתבצעת הפגיעה העצמית.
נמצא כי בקרב נשים הפגיעה היא באזורי הידיים והרגליים, בעוד שבקרב גברים היא מתרחשת לרוב באזורי הפנים, חזה ואיבר המין.
ממצאים אלה מעידים על קיומו של דפוס מדאיג, כאשר בהשוואה למיקום הפגיעה בקרב נשים, ניתן לראות כי גברים יבחרו לבצעה באזורים הנחשבים רגישים יותר.
פציעות אלה עלולות להיות בעלות השלכות חמורות יותר וכן ייתכן שהפציעות מעידות על מצוקה נפשית גבוהה, כאשר הפגיעה העצמית המתרחשת באזור איבר מין בפרט היא בעלת משמעות סימבולית ועלולה להוות סימן לקיומן של תחושות שליליות הנוגעות לתחום המיני.
ההיבט השלישי מתייחס לפונקציה אותה הפגיעה העצמית משרתת וכן לסיבות האפשריות לביצועה.
הן גברים והן נשים מדווחים על שימוש בפגיעה עצמית כאסטרטגיה באמצעותה יחוו ויסות רגשי.
נוסף על כך, נשים דיווחו על תחושת שליטה עצמית, הענשה עצמית וכן דחף אשר לרוב יובילו אותם לביצוע הפגיעה.
בקרב גברים לעומת זאת, הגורם לפגיעה נעוץ בחיפוש אחר פורקן, גירוי ושיא של אנרגיה מתפרצת, תוך רצון לחוות תחושת ריגוש.
נמצא כי העיסוק בפגיעה העצמית בקרב גברים מתרחש כתגובה לתחושת כעס וכן לאחר שימוש באלכוהול או סמים.
קיימות מספר סיבות לכך שנשים עוסקות בפגיעה עצמית באופן מובהק יותר מגברים.
האחת לוקחת בחשבון את הסוציאליזציה המגדרית הנוגעת בהיבט הרגשי, בעקבותיה נשים וגברים חווים ומבטאים רגש באופן שונה (לדוגמה אשמה מול כעס).
ייתכן שההשפעה של היבט זה על נשים מובילה אותן דווקא לשימוש באסטרטגיות התמודדות שליליות, קרי פגיעה עצמית.
סיבה שנייה נוגעת בגורמים ביולוגיים, כאשר נטען כי שוני הורמונלי בין נשים לגברים לדוגמה, עלול גם הוא.
הפרשתו של הורמון הטסטוסטרון אצל גברים ייתכן שתוביל לפגיעה עצמית מסוג מסוים וכן לתחושות שונות הנלוות אליה, זאת בהשוואה להורמון האסטרדיול המופרש אצל נשים.
באשר לפונקציה אותה הפגיעה משרתת, ניכר כי גברים יבצעו פגיעה עצמית מסיבות בין אישיות, כאשר המוטיבציה לכך היא הרצון להשתייך לקבוצה או להפגין עמדת כוח.
עוד נמצא כי בקרב גברים, לרוב הפגיעה אף תיעשה בנוכחותם של אחרים.
להיבט קיימות השלכות שליליות כאשר הפגיעה העצמית עלולה להיות חלק מהתנהגויות מסכנות ופוגעניות שכוללות חיפוש ריגושים, אך למעשה מקובלות חברתית ונפוצות בקרב גברים.
כך, בשונה מפגיעה עצמית אשר בקרב נשים מקושרת לרגשות שליליים ולכן נתפסת כבעיה המצריכה התערבות, ייתכן שקיומה בקרב גברים עלול להתפספס ולו רק בשל ההנחה כי מדובר בהתנהגות "נורמטיבית".
נשים נוטות לבצע פגיעה עצמית במקום המאפשר פרטיות וכן מסיבות תוך אישיות, אשר מלוות בתחושות של דיכאון ועצבות או רצון להימנע מזיכרונות כואבים.
מרבית המחקרים שנעשו בנושא הפגיעה העצמית התמקדו באוכלוסיות הכוללות בני ובנות נוער וגם גברים ונשים בשלב הבגרות הצעירה, קרי תחילת שנות העשרים לחייהם, כאשר יש צורך לבחון היבט זה במחקרים נוספים בהם ישתתפו אוכלוסיות מקבוצות גיל מבוגרות יותר.
עם זאת, הבנת תפקידו של המגדר בהיבט של הפגיעה העצמית היא בעלת רמת חשיבות גבוהה בכל אוכלוסיית גיל באשר היא, ויש בכוחה לתרום לגיבוש אופן ההתערבות וכן למאמצים שיש לגייס למניעת התופעה.
בהיבט הטיפולי, הן לנשים והן לגברים תועיל מהתערבות אשר מטרתה שיפור הוויסות הרגשי לצורך צמצום ומניעת הפגיעה העצמית.
בעוד שבקרב נשים התערבות המכוונת להגברת התפיסה והערכה העצמית עשויה לתרום לתחושתן, נראה כי בקרב גברים ייתכן שיהיו אלה תוצאותיה של התערבות אשר תכלול מרכיבים הנוגעים לשליטה בדחפים וכעסים.
בימינו, פגיעה עצמית נחשבת לטאבו ברוב התרבויות.
למרות שכיום הדבר נחשב למגונה ברוב התרבויות, בעבר, פגיעה עצמית ובפרט הלקאה עצמית היו אקט פולחני לגיטימי בתרבויות ודתות רבות.
כך למשל כוהני המאיה היו מבצעים "הקרבה עצמית" שכללה חיתוך ודקירה עצמית של גופם, והקרבת הדם לאלים.
פגיעה עצמית כאקט פולחני פגאני לא הייתה זרה גם בקרב עממי המזרח הקדום, והיא אף מתוארת בתנ"ך, בקטע בו כוהני הבעל קוראים ().
היהדות אוסרת על פגיעה עצמית, כפרשנות לפסוק () והן על פי הרמב"ם.
כיום, פגיעה עצמית כאקט פולחני נהוגה באסלאם השיעי כחלק מטקסי האבלות של יום העשורא.
במסגרת טקסי האבלות, המתאבלים מצליפים על עצמם במגלבים ושלשלאות ברזל עד זוב דם, ואף חותכים את עצמם בסכינים או בחרבות.
בגרמניה היה נהוג סיוף סטודנטיאלי/מנסור (Akademisches Fechten) בקרב אנשי אקדמיה, צלקות קרב נחשבו כסימני כבוד, ולעיתים קרובות אקדמאים שלא עסקו מעולם בסיוף היו חותכים עצמם בתער במטרה לזייף צלקות קרב.
פגיעה עמוקה הייתה גשושית של נאס"א שתוכננה ללמוד את ההרכב הפנימי של השביט טמפל 1. הגשושית במשקל 650 ק"ג שוגרה ב-12 בינואר 2005. ב-4 ביולי 2005 בשעה 5:52 UTC האימפקטור של הגשושית התנגש בהצלחה בשביט תוך שהוא משליך לכל עבר אבק ורסיסי סלע מגרעין השביט.
התצלומים מההתנגשות מלמדים כי השביט הרבה יותר מאובק, ופחות קרחוני ממה ששוער תחילה.
בניגוד למשימות קודמות לשביטים, שרק חלפו לידם וצילמו אותם מרחוק, משימה זו הייתה הראשונה שגרמה לפליטת חומר מפני שביט.
הגשושית איבדה קשר עם כדור הארץ באוגוסט 2013, אחרי שהשעון שבה ספר 232 עשיריות שנייה מאז 1 בינואר 2000.
פגיעת ראש היא מצב של טראומה גופנית בה הראש נחבל.
פגיעת ראש אינה כרוכה תמיד בפגיעה של המוח, אך לעיתים קרובות נוצר זעזוע מוח כתוצאה מכך.
פגיעות ראש באוכלוסייה עומדות על כ-300 מקרים לקבוצה של כ-100,000 בשנה (0.3% מהאוכלוסייה).
פגיעות ראש הן הגורם המוביל למוות בטראומה.
מאחר שהראש לא מקובע, שכיחות הפגיעות גדולה יותר.
בקינמטיקה של תנועה - הגוף נבלם אך הראש ממשיך לנוע והוא שסופג את עיקר הפגיעה.
פגיעות ראש חבלתיות שכיחות בעיקר בקרב פעוטות עד גיל 4, בקרב בני נוער בסוף שנות העשרה ובקרב מבוגרים מעל גיל 65. בקרב הפעוטות והמבוגרים הגורם הנפוץ ביותר הוא נפילה בעוד בקרב בני הנוער תאונות דרכים, הן הגורם המרכזי לפגיעות כאלו.
גורמים נפוצים נוספים לפגיעות ראש הם פגיעות המתרחשות בתוך הבית, תקיפות וחבטות אל עבר הראש במכוון על ידי גורם כלשהו (כמו במקרי שוד).
גם תאונות אופניים הם גורם שכיח לפגיעות ראש, בייחוד בקרב ילדים.
פגיעות ראש הן הסיבה השכיחה ביותר למוות באנשים מתחת לגיל 45 במדינות מפותחות.
הן מהוות את סיבת המוות בכ־50% מהמקרים של תאונות הדרכים.
פגיעות ראש פוגעות בעיקר בקרקפת, במוח ובגולגולת.
ניתן לחלק את הפגיעה במוח לשתי צורות:
פגיעה מוקדית - פגיעה בחלק ממוקד בראש.
פגיעה מפושטת - פגיעה הנפרשת לאורך שטח נרחב של הראש.
מקרים של פגיעות ראש מתחלקים לשני סוגים:
פגיעת ראש סגורה - מקרה בו אין שבר בגולגולת ולא נגרם נזק למוח, זאת מכיוון שהגולגולת, יחסית לעצמות אחרות בגוף, היא עצם קשה מכיוון שהיא מתוכננת להגן בצורה מיטבית על המוח.
(החלק הקשיח ביותר בגולגולת הוא המצח).
פגיעת ראש פתוחה - פגיעה בה נוצר שבר בגולגולת, או מצב שבו חפץ כלשהו חודר את הגולגולת וגם את קרום המוח, אך לא תמיד יגרם נזק למוח עצמו.
פגיעה זו תלווה לרוב בדימומים רבים עקב קריעה של כלי דם בראש.
רוב הבעיות שקורות לאחר פגיעת ראש הן:
דימומים פנימיים תוך-גולגולתיים - כתוצאה מקריעה של רשת הנימים הפרוסה על המוח.
אפילפסיה - במקרים של חבלה תוך מוחית.
זעזוע מוח - הגולגולת פוצעת את רקמת המוח או את כלי הדם שבו והנזק עלול לגרום לחוסר הכרה רגעי שאחריו אמנזיה (שיכחון) קלה או ארוכת טווח.
דיסארטריה - אופן הדיבור המיוחס לנפגעי ראש.
עלייה בלחץ התוך-גולגולתי ובפרט לחץ דם ונוזלים על גזע המוח
גירוי העצב התועה (וואגוס - vagus) המתבטא בהקאה בשלב הראשון ועלול לגרום להאטת קצב הלב עד כדי מוות.
לפיכך, אם נפגע ראש הקיא יש להשגיח על מצב הערנות שלו.
פגיעת ראש בילדים היא טראומה גופנית של הראש המתאפיינת במספר גורמים והשפעות ייחודיים, הנבדלים מתופעות שכיחות במקרים של פגיעות ראש בקרב מבוגרים.
בישראל הסטטיסטיקה מצביעה על כך שכמחצית מהילדים שאושפזו עקב טראומה (48%), היו עם פגיעת ראש כלשהי (לעומת כ-22% מקרב המבוגרים).
כ-10% מהם היו עם פגיעות ראש חמורות.
הפגיעה הראשונית היא זו שנגרמת כתוצאה מהמכה עצמה או כתוצאה משינויי תאוצה הגורמים לחבלת המוח בגולגולת או דימום תוך-גולגולתי.
בילדים הגולגולת רכה יותר ופלסטית, ולכן אינה מחזירה את האנרגיה חזרה למוח (פגיעת ראש דו-צדדית).
אזור החבלה השכיח יותר במוח הוא אזור ה-"coup", האזור הקדמי של הראש ולא צידו האחורי ("countercoup") כמו שקורה לרוב במבוגרים, כתוצאה מחבלת הראש הראשונית.
תסמיני חבלות ראש קשות אצל ילדים עלולות לעיתים להטעות, תפקודו החיצוני של הילד אינו יכול להעיד על הסכנה המתרחשת במוח לאחר הפגיעה, לעיתים לאחר זמן מה מהרגע שהילד נחבל, הוא עלול להיראות מתפקד בצורה נורמלית כלפי חוץ, עד להופעת תסמינים.
כחלק מפגיעה קשה מחבלת הראש, מתחוללים שינויים רב מערכתיים הגורמים לירידת לחץ הדם, ירידה ברמת החמצון של הדם ועליה בחומציות הדם.
כל אלו יכולים לגרום לפגיעות שניוניות במוח ובשאר אברי הגוף בנוסף לטראומה הגופנית הראשונית.
שינויים דלקתיים שקורים לאחר הפציעה באזורים המקומיים במוח מחמירים אף הם את הנזק.
נוירוטרנסמיטורים אקסיטטורים (חומרים מחמצנים), נפלטים מתוך התאים שנפגעו בחבלה הראשונית וגורמים נזק סביבתי ניכר לתאים השכנים.
כתוצאה מכך נוצרת בצקת מוחית, הלחץ התוך-גולגולתי עולה, ואספקת הדם לתאי המוח הבריאים נפגמת.
כך גם לחץ הדם שלוחץ על רקמת המוח העדינה והלחץ הפיזי על המוח, עלול להוביל למצב כללי לא טוב, לכאבי ראש עזים, להקאות ובהמשך, אף איבוד הכרה, לעילפון ולפרכוסים.
ישנם מחקרים הטוענים כי פגיעת ראש בילדות עלולה אף לגרום לשינוי אישיותו של הילד.
שכיחותן של פציעות הראש בילדים היא די קבועה לאורך הילדות, אך עולה באופן תלול בגיל ההתבגרות, בעיקר בקרב בנים.
פגיעת ראש דו-צדדית , היא סוג של פגיעת ראש, בה הראש נחבט בעצם כלשהו (למשל קיר), ובעקבות זאת המוח סופג את האנרגיה של המכה בחלקו הקדמי (שנקרא coup), וכתוצאה מכך נדחף לאחור, בתוך הנוזל שבחלל הגולגולת, מתנגש בצידה האחורי-פנימי של הגולגולת, ובכך נפגע גם בחלקו האחורי (שנקרא countercoup).
כך עלולה להיווצר פגיעה פיזית מוחית משני צדדיו של המוח, דבר העלול להוביל לזעזוע מוח קשה.
בין הגולגולת למוח יש חלל קטן בו עוברים כלי דם, כדוגמת ורידים ונימים, ורידים אלו נקרעים בקלות באזור מעברם בחלל הסובדורלי אם הם נמתחים, והתוצאה היא דימום תוך-גולגולתי.
המכניזם המשוער לדימום זה הוא יכולת התנועה של המוח בחלל הצמיגי המאפשר תזוזה מה של המוח בתוך הגולגולת, בעוד שהסינוסים הוורידיים הם מבנים מקובעים ולכן במקרה של חבלה, תזוזת המוח תגרום לקרע של הוורידים.
ההשפעה של הפגיעה הדו-צדדית גדולה יותר מפגיעת ראש רגילה, זאת מכיוון שהמוח נפגע בשלל מקומות, ועל כן הטיפול המניעתי קשה יותר.
פגיעה זו, מכיוון שזוהי פגיעה פיזית ודאית של המוח עצמו, עלולה לגרור שיתוק זמני, התקפי אפילפסיה ועליית לחץ תוך-גולגולתי.
בילדים, הגולגולת רכה יותר וגמישה, ולכן אינה מחדירה את האנרגיה של המכה אל המוח בזמן פגיעת ראש, אלא סופגת אותו.
רכות הגולגולת עשויה אומנם למנוע פגיעה דו-צדדית של המוח, אך מכיוון שעיקר האנרגיה לא מפוזרת בכמה מקומות במוח, כמו בפגיעה הדו-צדדית, אלא במקום אחד, ילד עלול להיחבל קשה אף יותר.
פגיעות ברגשי דת ומסורת הוא חלק בחוק העונשין האוסר על פגיעה ברגשות, עלבון, הפרעה לפולחן או ביזוי של מסורות-דתיות, ועל מתן הטבות לשם המרת דת.
קובץ החוקים על פגיעות ברגשי דת ומסורת מקובץ בסימן ז' של פרק ח' של חוק העונשין, והוא מתמצת את הדין הפלילי בישראל בנוגע ליחסי דת ומדינה.
מקור החוק כנגד פגיעה ברגשות דת הוא בפרעות תרפ"ט, כיוון שהנציב העליון חשש כי היו לפרעות רקע דתי, והוא הזדרז להתקין את "פקודת הנאצה (גידוף דת)".
לאורך השנים, קרו מספר פרשיות בהן הייתה מחלוקת סביב הסעיפים הללו, כמו העתירות לבג"ץ כנגד מצעד הגאווה, מעצרו של הנהג שגרם למהומות באוקטובר 2008 בעכו ומעצרה של מפיצת כרוז החזיר טטיאנה סוסקין.
כמו כן, נשמעו קולות הקוראים לבטל את החוק בשל פגיעה בחופש הביטוי או להוסיף תוספות לחוק כדי להגן על אמונות דתיות שונות.
החוק אוסר על הפרעה לקיום טקסים ופולחן דתי במטרה לבזותם, על הרס, נזק או חילול של מקום פולחן, או כל עצם מקודש לקהל אנשים, על כניסה ללא רשות למקום פולחן או קבורה, הפרעה לטקסי קבורה או התייחסות לגופת מת שלא כדין.
כמו כן, החוק אוסר פרסום שיש בו כדי לפגוע פגיעה גסה באמונתם או ברגשותיהם הדתיים של אחרים והשמעתן בציבורי של אמירות שמטרתן לפגוע פגיעה גסה באמונתו או ברגשותיו הדתיים של איש.
ולבסוף החוק אוסר לקבל או לתת כסף או טובות הנאה תמורת המרת דת או שכנוע של אחר להמיר את דתו.
פגישה בסופר הוא מחזה מאת שולה מגידו, שהועלה לראשונה בתיאטרון הסימטה, במסגרת "תיאטרון מקורי" ב-1992. הבמאי היה זכריה טובי, ושיחקו בו גדעון שמר ועידית צור.
בקיץ 1995 הועלה המחזה בריו דה ז'ניירו בפורטוגזית בתיאטרון טרזה רשל.
בנימין - אלמן טרי ותלותי, ואילנה - אלמנה ותיקה ועצמאית, נתקלים זה בזו בסופרמרקט.
הפגישה המקרית עשויה להפוך למפגש גורלי, אבל הסקרנות וההזדקקות של הפעם הראשונה מתערבבים בחששות ובספקות אם ואיך לפתוח פרק חדש של חיים משותפים.
כל אחד נאלץ ללמוד מחדש את שיטות החיזור, ולאורך העימותים הם מתוודעים זה לזו.
פגישות עם פיטר ברוק הוא ספר לימודי בתחום התיאטרון, מאת אוריאל זוהר, בהוצאת "זוהר" תל אביב (1990).
בספר 176 עמודים ובו כמה תמונות נדירות מהצגותיו של פיטר ברוק, בתיאטרונו בוף דה-נור בפריז.
הספר מתאר את ברוק כבמאי תיאטרון מחדש, בתחום העריכה והבימוי של מחזות שקספיר, צ'כוב ואחרים, וכן כבמאי אופרה, במאי קולנוע ופילוסוף.
סרטיו והצגותיו הכינו אותו לערוך, לכתוב את המחזה ולביים את ההצגה "הרצאת הציפורים", הנחשבת לאחד מהישגיו הגדולים.
בארכיון תאטרונו בפריז ניתן למצוא מעט קטעי וידאו ותמונות מן ההצגה.
ספר זה הוא מסע אל עולמו הפנימי, המחשבתי והאמנותי.
הספר כולל מאמרי מחקר, פגישות עם ברוק ועדויות של אמנים שעבדו במחיצתו במשך שנים.
בפרק א', "מדברים על", מתוארת פגישה של המחבר עם הגברת מישלין רוזאן, שניהלה את תאטרונו של ברוק מראשית ימיו.
רוזאן הייתה סוכנת חשובה, בארצות הברית ולונדון, לפני כן, ונלכדה בקסמו של ברוק.
היא החליטה להצטרף אליו ולמשימותיו חברה בחפץ לב.
היא המנוע הגדול של ברוק, והידיים הטכניות והמקצועיות של הקמת התיאטרון והפעלתו היומיומית, אשר אפשרה לברוק להיות פנוי למען עבודתו האמנותית.
בפרק ב', "על צ'כוב", מתאר המחבר את תפיסתו של ברוק לגבי מחזאים כמו צ'כוב ושקספיר.
מדוע הוא מעריך את כתיבתם ואת מחזותיהם, ובעיקר מדוע העלה מחזות אלה לעיתים קרובות.
בפרק ג', "האלתור", מגדיר המחבר את שיטות עבודתו של ברוק באמצעות האלתור.
הוא רואה בזה כלי מרכזי להעברת היכולות של השחקן, ומרכיב חשוב לביטוי רגשי ואמנותי, שמאפשר זרימת חיים חופשית.
בפרק ד', "כרמן", יש חשיבה ניתוחית באשר למחזה האופרה כרמן והסיבות לבימוי בסדרה בת שלוש ורסיות שונות, וסרט המבוסס על ההצגות.
פרק ה', "הטראגדיה של כרמן", בוחן מהם החידושים שמכניס ברוק לנפשם של הזמרים שבאים לעבוד עמו באופרה כרמן מאת ביזה.
מהי דרך עבודתו השונה מאופרות אחרות המועלות בעולם.
בפרק ו', "פגישה עם שחקניו", מתקיים ריאיון עם שניים משחקניו הפחות בולטים, של ברוק: אלאן מאראטרה וז'אן-פול דניזון.
הם מתארים את דרך הגעתם, פגישתם המרגשת עם ברוק וקבלתם לתיאטרון.
הם מתארים את דרך עבודתו מנקודת מבט של שחקן, ומהם המרכיבים החיוביים לעבודתם זו.
הם נמצאים באותה עת בחזרות על הצגת המאהבארטה, ומתעתדים לשחק אלים או בני אלים, ומהו הקושי הטמון בעבודה מסוג זה.
(אלאן מאראטרה שיחק בהצגה אך איננו מופיע בסרט).
פרק ז', "לעבוד עמו", הוא פגישה עם זהבה גל, זמרת אופרה מצליחה שהתקבלה לעבודה אצל ברוק באמצעות שיחת טלפון שניהל איתה, להפתעתה הרבה.
זהבה משחקת את התפקיד הראשי, כרמן.
היא מתארת את המפגש עם ברוק, את דרך עבודתו, את דרך דיבורו ויחסים שהוא יוצר עם שחקניו.
היא מאשרת שלמדה רבות לא רק על תיאטרון אלא גם על עבודתה כאמנית הבמה, הודות למפגש זה.
בפרק ח', "תאוות האיכות", עולות מסקנות על איכות עבודתו של ברוק.
הפרק מתאר אותו כמי שמשתמש בתיאטרון כאמצעי ליצירת חברה או קהילה של אנשים, המסוגלים לחקור את עצמם ואת קהילתם, ועל הערך שהתיאטרון מביא לחייהם.
ברוק עוסק גם בתיאטרון החי של ג'וליאן בק וג'ודית מאלינה.
תאטרונם מוצג כדוגמה לאנשים שחווים את סיפור חייהם האמיתי על הבמה, ושלא כמו אחרים, שמנסים לפתור בעיות מאחורי הקלעים, הם פותרים או מנסים לפתור את כל בעיותיהם על הבמה.
רגע מעניין בדיון מתרחש כאשר יש אי-הסכמה בין זוהר לברוק.
ברוק טוען שאין לערבב מסורות ודתות בתוך התיאטרון, כי יש בכך סכנה של ערבוב תחומי חיים.
ואילו זוהר טוען שאין כאן כל סכנה, להפך, זו הדרך אל האוניברסליות של שפת התיאטרון, אותה חיפש ברוק במסעו לאפריקה או במחזהו אורגאסט באיראן.
פרק י', "דרכו של ברוק מ'הרצאת הציפורים' אל עצמו", עוסק בהצגה "הרצאת הציפורים" המבוססת על טקסט מאת פאריד אל-דין אטאר אותו ערך ז'אן-קלוד קרייר מחזאי הבית של ברוק.
במקביל להצגה זו מעלה ברוק גם את ההצגה העצם מאת בירגו דיופ מחזאי-סופר אפריקאי.
שני המחזות מועלים באותו ערב, ומהווים חטיבה אחת.
כאשר "הרצאת הציפורים" זוהי שירה אפית במקורה, המתארת מצבים מיסטיים במסע הציפורים לקראת האושר, למען מציאת המרכז או המדריך או המלך שיציל את העולם מאסונותיו.
ואילו "העצם", הוא מחזה קומי ביסודו, הנושא בחובו מסר של מוסר השכל, על נושא הידידות בין בני-אדם, ומה רבה האנוכיות באדם העלולה להובילו אל השאול.
פרק י"א, "על התיאטרון הקדוש", המחבר בוחן עומקם של מושגים הבאים משיחותיו עם ברוק, בתיאטרונו.
הוא בוחנם באמצעות כלים ביבליוגרפים נוספים, ומנסה לנסח אותם בשפתו.
המושגים הם: "מחזה-מחזאי, חזון-חוזה", שמשמעותם בעברית מקבלת תפנית חשיבתית, אמונתית ופילוסופית.
וכן "תיאטרון מערבי לעומת תיאטרון מזרחי", "הולדת הטרגדיה מתוך רוח המיתולוגיה" וכמובן, נושא יקר לברוק: "עבודת האמן על עצמו בתיאטרון הקדוש".
פרק י"ב הוא ראיון שמקיים שדרן רדיו ידוע בצרפת: ז'אק שנסל עם ברוק על נושא הסרט שברוק ביים: "פגישות עם אנשים מיוחדים".
מתוך הראיון מתברר לקורא שברוק אוהד ואולי אף מעריץ מורה דרך בשם גורדייף והוא מחבר הספר עליו מבוסס הסרט הזה.
למעשה מדובר בסיפור חייו של האיש.
תחילת המחקר הרוחני, המיסטי שלו ועד מציאת המנזר באסיה אליו הצטרף.
דרך שככל הנראה ברוק שייך אליה בכל רמ"ח איבריו.
פרק י"ג הוא ראיון עם ברוס מאיר, שהוא אחד השחקנים הוותיקים ביותר בתיאטרונו של ברוק, ומשחק בו מאז ומתמיד תפקידים ראשיים.
זוהר מנסה לעמוד על חשיבתו ונושאי העניין של ברוס מאיר היהודי.
כיצד עבד בישראל בסדנאות שהעביר בנושא המשיח, וכיצד בא הדבר גם לידי ביטוי אצל מורה הדרך שלו, פיטר ברוק, בעבודותיו הראשונות בפריז בתקופת מהפכת הסטודנטים בשנת 1968 ואילך.
מתוך הראיון נרמז כי ברוס הוא חבר באותה תנועה רוחנית אליה גם משויך פיטר ברוק כאחד המנהיגים המובילים אותה עד כה.
פרק י"ד, "לטפל באנושי", עוסק במחזה האפריקאי "ווז'ה אלברט" שמשמעו לקום אלברט, שהועלה בתיאטרונו בשנת 1989. מהי הדרך המקורית בה כתבו המחזאים את ההצגה, ברחוב, ומהי הדרך בה צעדו מבחינה אמנותית, כדי להופיע בתיאטרונו של ברוק.
פרק ט"ו, "פגישה עם פיטר ברוק", עוסק בראיון של המחבר עם ברוק אותו הוא מכנה כבר ברגע הראשון: "לפגוש את אלוהים של התיאטרון".
השיחה קולחת על נושאים שונים, החל בקיבוץ, במורה א.
גורדון, במחזה הגולם מאת ה.
לייוויק ועד לדרך החשיבה הפילוסופית של ברוק באשר להקשרים הרוחניים וביטויים הבימתי.
זוהי שיחה אישית וניתן להניח שצדדים אישיים מאוד, הוסרו מן הראיון ולא דווחו כאן.
פרק ט"ז הוא קורות חיים של ברוק, בקיצור, ולאחריו יש מעין תת-פרק על הנושא: "רק על עצמי לספר לא ידעתי".
על פניו, נראה כי זוהי אמירה צינית למדי, של המחבר, על ברוק ועל יכולות הדיבור שלו על עצמו ועל עבודותיו.
כאן מובאים ציטוטים רבים ובנושאים מגוונים של פיטר ברוק, אותו פגש וממנו שמעם באירועים שונים.
המחבר מתאר בספרו את תאטרונו של ברוק כפי שחזה בו, חקר אותו, למד ולימד אותו עד שנת 1990, לכן חסרים בו פרטים על עבודותיו לאחר תאריך זה, כמו למשל סיפור תולדות הודו, מבראשיתה, המהאבהארטה, שרק אז יצא כהפקה בת תשע שעות לבימת התיאטרון בפריז.
במהלך מלחמת העולם השנייה לחמו מדינות בעלות הברית במשותף כנגד מדינות הציר.
דבר זה הצריך תיאום בין מדינות בעלות הברית, תיאום שכלל גם 7 מפגשי פסגה בין מנהיגי המדינות.
עוד לפני שארצות הברית הצטרפה למלחמה נערך מפגש בין וינסטון צ'רצ'יל לפרנקלין דלאנו רוזוולט ליד חופי ניופאונדלנד, ב-14 באוגוסט 1941, על סיפונה של אניית קרב אמריקנית.
המפגש הוליד את "המגילה האטלנטית" - הצהרת עקרונות משותפת, אשר כללה את הנקודות הבאות: