tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הונגריה הייתה תחת הכיבוש המונגולי כשנה, עד לעזיבתם המפתיעה בשנת 1242. כוחות הצבא של באטו חזרו למונגוליה, אך הנסיכויות הרוסיות נשארו תחת כיבוש מונגולי עקיף עד למאה ה-15. תחילה בשליטה ישירה של האימפריה המונגולית, ומשנות ה-60 של המאה ה-12 בשליטת אחת המדינות המונגוליות, אורדת הזהב.
לפי טענתו של קרפיני, הסיבה לנסיגת המונגולים בתחילת 1242 הייתה מותו של אוגדיי חאן בדצמבר 1241, אשר גרר מאבקי ירושה קשים.
סוגיה זו עדיין פתוחה במחקר ההיסטורי.
יש המצדדים בהסברו של קרפיני, ויש הטוענים שהסבר זה אינו מספק ומביאים סיבות נוספות, למשל כמו מחסור במזון לחיות המרעה ולסוסי הקרב שהיוו את סוד כוח הלוחמה המונגולית.
חיי ג'ובאני דה פיאן דל קרפינה לפני המסע
ג'ובאני הגיע מהעיירה פיאן שבקרפיני, ליד העיר פרוג'ה בחבל אומבריה שבמרכז איטליה.
הוא היה נזיר פרנציסקני שנטל על עצמו את הפצת הבשורה של פרנציסקוס מאסיזי.
הוא מילא תפקידים מנהלתיים במסדרים ברחבי אירופה, כמו בסקסוניה, בגרמניה ובספרד.
התמודדות מערב אירופה עם האיום המונגולי
כבר בשנת 1238 הכירו ברחבי אירופה את כוחה ואכזריותה של האימפריה המונגולית, ואת הסכנה הצפויה ממנה.
עם זאת, באותה עת אירופה הייתה שרויה במאבק פוליטי עיקש בין קיסר האימפריה הרומית הקדושה, פרידריך השני, לאפיפיור.
היה זה מאבק ממסדי בין המלוכה לכנסייה על אדמות, אזורי השפעה ושליטה פוליטית, כלכלית וצבאית.
כל שליט ניסה לאחד את אירופה תחת חסותו, והאיום המונגולי שהתעצם לאחר כיבוש הונגריה בשנת 1241, שימש כלי במאבק זה.
פרידריך השני האשים את ההונגרים שמלכם בלה הרביעי היה בן בריתו של האפיפיור, בתבוסה המהירה למונגולים, וקרא להתאחדות כל הנסיכים הנוצרים תחת חסותו.
לעומתו, האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי זימן את ועידת ליון הראשונה בשנת 1245, שבה השתתף דודו של מלך הונגריה, ובה הוחלט על המשלחת הקתולית הראשונה למונגוליה לאיסוף מודיעין על האויב.
המשלחת הדיפלומטית למונגוליה מטעם האפיפיור כללה שלושה שליחים ממנזרי המנדיקנטים (היחפנים).
מסדרים אלו עסקו בהטפה ובניצור גם מחוץ למערב אירופה, למשל במזרח התיכון ובניצור שבט הקיפצ'ק הנומדיים (Kipchaks) שבמזרח אירופה.
השליח הדומיניקני אשלינו מלומברדיה (Ascelin of Lombardia) נשלח למפקד הצבאי המונגולי ביג'ו שהיה אחראי על אזור פרס והמזרח התיכון, ומחנהו שהה מערבית לים הכספי ב-24 במאי 1247. השליח השני היה הפרנציסקני ג'ובאני דה פיאן דל קרפינה, שהיה היחיד מבין השלושה שנכנס לתוך שטח מונגוליה.
שליח דומיניקני נוסף היה אנדרה מלונגג'מו (Andre de Longjumeau) שהכיר כבר את ממלכת פרס והגיע למחנה של ביג'ו ככל הנראה כחלק מהמשלחת של אשלינו, הוא יצא מאנטיוכיה בתחילת 1248 והגיע למזרח קזחסטן.
המסע של ג'ובאני דה פיאן דל קרפינה
קרפיני היה כבן שישים וחמש כאשר יצא למסע מהעיר ליון, משכנו של האפיפיור באותה העת.
הוא נשא עמו מכתב מטעם האפיפיור המיועד לשליט הטטרים, כפי שכונו בזמנו המונגולים באירופה.
המכתב נחתם ב-13 במרץ 1245 ונקרא "Com non Solum".
מליון נסע לידידו ונצסלאוס מלך בוהמיה, המשיך לוורוצלב, שם הצטרף למשלחת הנזיר הפרנציסקני בנדיקט הפולני בתור מתרגם.
משם המשיך לקניב אשר ליד קייב, חצה את נהר הדנייפר ואת נהר הדון, לכיוון נהר הוולגה, שם חנה באטו המפקד המונגולי המפורסם של הגזרה המערבית, שפלש לכל מזרח אירופה.
מסלול המסע עקב אחר מסלול חזרתו של הנזיר הדומיניקני, ג'וליאן מהונגריה.
ככל הנראה מלך הונגריה, שתמך במסע זה, סיפק מידע נחוץ לפני יציאתו של קרפיני למסעו.
באטו הורה למשלחת של קרפיני להמשיך למחנה של החאן הגדול של מונגוליה.
הם החלו את דרכם ביום חג הפסחא, ה-8 באפריל 1256 ורכבו דרך הקרה חיתאי (Qara Khitai) לנהר אלא-קול (Ala Kul), והגיעו לאחר מסע מפרך ב-22 ביולי למחנה שנקרא סירה אורדה (Sira Orda) שליד עיר הבירה המונגולית חרחורין (קראקורום Karakorum) אשר ליד נהר האורחון (Orkhon).
הם עברו לפי המשוער כ-4,828 קילומטר במשך 106 ימים.
המשלחת הגיעה, לאחר רכיבה קשה במיוחד, בדיוק למועד ההכתרה של החאן הגדול החדש של מונגליה, גויוק חאן.
קרפיני כתב שבטקס ההכתרה היו יותר מארבעת אלפים שליחים מרחבי אירואסיה, ביניהם דוכסים רוסים וסולטן בגדאד.
לאחר ההכתרה נשארו אנשי המשלחת במחנה של גויוק בו היו רוסים והונגרים דוברי לטינית שחלקם גרו שם אף כעשרים שנה, ויכלו לספק מידע רב על האימפריה המונגולית.
קרפיני נפגש עם גויוק חאן והעביר לו את מכתב האפיפיור הקורא לו להתנצר.
גויוק סירב ובתגובה דרש שהאפיפיור ושליטי אירופה יבואו אליו וישבעו לו אמונים.
המשלחת נשארה במחנה עד ה-13 בנובמבר 1246 ואז יצאה למסע המפרך חזרה.
ב-10 ביוני 1247 הגיעו לקייב, שם הנוצרים הסלביים קיבלו את פניהם בחגיגיות, כאילו חזרו מהמתים.
קרפיני העביר לאפיפיור בליון את דוח המסע ואת המכתב של גויוק חאן.
כגמול על פועלו מונה קרפיני לארכיבישוף ונשלח כשגריר לחצרו של לואי התשיעי בצרפת.
הוא לא החזיק במשרות אלה זמן רב משום שנפטר חמש שנים בלבד לאחר חזרתו מהמסע, ב-1 באוגוסט 1252.
הדוח של ג'ובאני דה פיאן דל קרפינה
דוח המסע בנוי מתשעה פרקים, שכל אחד מהם עוסק בפן אחר של האימפריה המונגולית.
הפרק הראשון עוסק בגאוגרפיה ובאקלים.
השני בחיי היום יום של הנוודים המונגולים.
השלישי בפולחן, באמונות ובאידאולוגיות שלהם.
ברביעי כתב על אופיים ומזונם.
בחמישי על ההיסטוריה של האימפריה והקמתה.
בשישי על ארגון הצבא, ציודם הצבאי, אסטרטגיות הלחימה שלהם, תחבולותיהם בקרב ואכזריותם כלפי האוכלוסייה הנכבשת.
הפרק השביעי עוסק בארצות שכבשו (ביחוד מזרח אירופה).
פרק שמונה מספק המלצות למלחמה העתידית נגד המונגולים, והפרק התשיעי עוסק בתיאור מסע המשלחת עצמו, המדינות שעברו, הדרך אל המחנה של גויוק חאן ועל השהיה בו.
קרפיני טען שהמונגולים, במיוחד לאחר הכתרתו של גויוק חאן, מתכוננים לפלישה לאירופה, ולכן על כל הנסיכים והשליטים הנוצרים לאחד כוחות ולהילחם נגדם יחדיו.
כוונתו הייתה לאיחוד תחת האפיפיור ולא תחת פרידריך השני.
יש בדוח תעוד להתניידות במרכז אסיה.
למשל מפקד הצבא המונגולי באטו, צייד את המשלחת במכתב למעבר בטוח, במסעם חזרה לאירופה.
כלומר ניתן ללמוד מהדוח על הנורמות למעבר בין המדינות השונות שהיו נהוגות אז.
בנוסף יש התייחסות בדוח לסוסים המונגולים, שהיו אמצעי תחבורה היחיד שיכול היה להתמודד עם מסע כה ארוך באקלים כה קשה.
סוסים רגילים לא יכלו להתקיים במונגוליה שאין בה חציר ויש למצוא אוכל מתחת לשלג.
ג'ובאני דה פיאן דל קרפינה כתב בלטינית שתי גרסאות לדוח מסעו, האחת קצרה יותר בת שמונה פרקים והשנייה ארוכה יותר בת תשעה.
המקור הטוב ביותר הוא החיבור של ואן דן ווינגרת' (Van Dden Wyngaert) המורכב מפרקים משתי הגרסאות.
כמו כן קיימים כתבים נוספים המתארים מסע זה.
המקור הידוע בשם כתב היד הלוקסמבורגי מתייחס לפגישה בין מלך הונגריה בלה הרביעי לאח ג'ון, שלפי החוקר דניס סינור (Denis sinor) הוא ג'ובאני דה פיאן דל קרפינה, בעת חזרתו ממונגוליה.
מקור נוסף התגלה בשנת 1965 וכונה בשם "היחסים עם הטטרים" (Tartar Relation), ונכתב כנראה על ידי בנדיט מפולין.
ככל הנראה, קיימים עוד מקורות שטרם נחקרו על המסע של קרפיני ועל פעולות הריגול של האירופאים במונגוליה במאה ה-13. המקור הלוקסמבורגי למשל מציין שהאח ג'ון פגש בהונגריה משלחת שרק עתה חזרה ממונגוליה.
ככל הנראה בלה הרביעי שלח לשם מספר שליחים במשך השנים, אך המידע על כך מועט.
הדוח של ג'ובאני דה פיאן דל קרפינה הוא התיעוד הראשון של אחת האימפריות הגדולות ביותר עד היום והאימפריה הנומדית היחידה הידועה לנו.
ניתן ללמוד מדוח זה על התרבות וצורת הלחימה המונגולית ובנוסף הדוח מספק מידע על האופן בו התנהלו מסעות חוצי גבולות באירואסיה של המאה ה-13 ועל הקשרים המדיניים בין האזורים השונים.
ישנם במערב רק מעט מקורות ראשונים המתעדים את התרבות או את הכיבושים של האימפריה המונגולית.
לדוח זה יש משקל רב במחקר האירופי על המונגולים ומרכז אסיה והשפעתם על אירופה.
התפיסה הנוצרית אירופאית מודגשת בטקסט וייתכן שהייתה לה השפעה על האופן בו נחקקה דמותה של האימפריה המונגולית במערב ובמחקר האקדמי האירופאי המסתמך על מקור זה גם כיום.
בנוסף לכך, הטקסט מכיל משפטים המתייחסים לאירופה בחשיבות רבה, ובכך יכול היה לספק מידע מוטה על מידת חשיבותה של אירופה באירואסיה של המאה ה-13. למשל:"Since there is no country on earth which they fear with the exception of Christendom, they are preparing to make war on us" .
חשוב לצין שקיימות כרוניקות סיניות, רוסיות וערביות המתעדות את המונגולים, וגם ספרות נוסעים מתקופות שונות, כמו צ'אנג צו (Qiu Chuji) ואבן בטוטה.
ג'ובאני גאלי (באיטלקית: Giovanni Galli; נולד ב-29 באפריל 1958 בפיזה) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת השוער.
גאלי שיחק במדי מספר קבוצות בסרייה א', הבולטות שבהן פיורנטינה, מילאן ונאפולי.
הוא ייצג את כשוער ראשון במונדיאל 1986, וכן כמחליפו של דינו זוף בטורנירי יורו 1980 ומונדיאל 1982.
לאחר פרישתו עבד גאלי כמנהל ספורטיבי, וכן התמודד בבחירות לראשות עיריית פירנצה ובבחירות לפרלמנט האירופי.
גאלי החל את דרכו בקבוצת הנוער של פיורנטינה.
הוא עלה לקבוצה הבוגרת בעונת , והיה לשוערה הראשון של הקבוצה כבר בעונת הבכורה שלו, כשרשם 23 הופעות ליגה.
אף על פי שהקבוצה סיימה את העונה במקום ה-13 בלבד, הותיר גאלי רושם טוב והמשיך לשמש גם בעונות הבאות כשוערה הראשון של פיורנטינה.
בעונת , תחת המאמן ג'אנקרלו דה סיסטי, הייתה קרובה פיורנטינה לזכייה בתואר האליפות, לאחר שהובילה את הטבלה לאורך רוב שלבי ההכרעה של העונה, אך החמיצה את ההזדמנות במחזור הנעילה ואיבדה את התואר ליובנטוס.
גאלי הוסיף לשחק בקבוצה עד לסיום עונת .
בסך הכול הוא שיחק בפיורנטינה תשע עונות, כולן כשוער ראשון.
עם 259 הופעות ליגה במדי פיורנטינה, הוא ממוקם בין עשרת השחקנים עם מספר ההופעות הרב ביותר בהיסטוריה של המועדון.
לקראת עונת , עבר גאלי למילאן של המאמן השוודי נילס לידהולם, על תקן השוער הראשון.
עונה אחר כך, תחת המאמן אריגו סאקי, זכה גאלי עם קבוצתו באליפות איטליה, התואר הראשון בקריירה של גאלי.
עונה אחר כך זכתה מילאן בגביע אירופה לאלופות, לאחר שהביסה בגמר את סטיאווה בוקרשט בתוצאה 4-0. גאלי פתח בהרכב קבוצתו למשחק הגמר.
בעקבות הזכייה הוסיפה מילאן את תוארי הסופר קאפ האירופי לאחר ניצחון במפגש כפול מול ברצלונה, והגביע הביניבשתי לאחר ניצחון בהארכה על אתלטיקו נסיונל, ובכל המפגשים האלו פתח גאלי בהרכב.
בעונת היה גאלי לשוער שני במשחקי הליגה של קבוצתו, כשרשם 11 הופעות בלבד, אך המשיך להיות השוער הבכיר במסגרת האירופית.
מילאן השלימה זכייה שנייה ברציפות בגביע אירופה לאחר ניצחון 1:0 במשחק הגמר על בנפיקה ליסבון.
גאלי, שפתח בהרכב, שמר פעם שנייה ברציפות על שער נקי במשחק הגמר, וסייע לקבוצתו להניף גביע שני ברצף.
לקראת עונת , עם החתמתו של השוער סבסטיאנו רוסי במילאן, עבר גאלי בן ה-32 לאלופת איטליה דאז, נאפולי.
באחד ממשחקיו הראשונים בקבוצה זכה עימה בתואר הסופר קאפ האיטלקי, לאחר ניצחון 5:1 על יובנטוס.
היה זה התואר היחיד של גאלי עם הקבוצה.
הוא שיחק במדיה במשך שלוש עונות, בכולן כשוער ראשון.
לקראת עונת עבר גאלי לטורינו, בה שיחק במשך עונה אחת.
גאלי היה השוער הראשון של הקבוצה שסיימה במרכז הטבלה באיטליה, אך הצליחה להגיע עד לרבע גמר גביע אירופה למחזיקות גביע.
עונה אחר כך עבר גאלי לפארמה, שחוותה את אחת העונות הטובות בתולדותיה.
גאלי הוותיק שימש באותה עונה שוער מחליף, כשאת עמדת השוער הראשון החזיק לוקה בוצ'י.
תחת המאמן נביו סקלה סיימה הקבוצה במקום השלישי בליגה, העפילה עד לגמר הגביע האיטלקי וזכתה בגביע אופ"א, לאחר שגברה בצמד משחקי הגמר על יובנטוס.
גאלי, שלא שותף בצמד משחקי הגמר, שותף בעשרה משחקי ליגה בלבד באותה עונה, שיא קריירה שלילי לשוער.
בעונת , לאחר עונה אחת בפארמה, עבר גאלי ללוצ'סה מהסרייה ב'.
בתום העונה פרש ממשחק פעיל בגיל 38.
גאלי החל בשנת 1976 את דרכו בנבחרת איטליה הצעירה.
אף על פי שטרם ערך הופעה רשמית במדי נבחרת איטליה הבוגרת, זומן גאלי על ידי אנצו ביארזוט לסגלי איטליה לקראת יורו 1980 ולקראת מונדיאל 1982 כשוער שלישי.
על אף שלא שיחק בטורניר המונדיאל, זכה גאלי במדליית הזהב עם נבחרתו, שזכתה בתואר אלופת העולם בטורניר.
באותן שנים היה קפטן הנבחרת, דינו זוף, לשוער הראשון והבלתי מעורער של הנבחרת.
הופעת הבכורה של גאלי במדי הנבחרת הגיעה רק כשנה וחצי לאחר הזכייה במונדיאל.
ב-5 באוקטובר 1983, עלה גאלי מהספסל במחצית בניצחונה של איטליה 3:0 על במשחק ידידות ביתי.
כשלושה חודשים אחר כך, ב-22 בדצמבר 1983, עלה גאלי לראשונה בהרכב נבחרתו, בניצחון הביתי 3:1 על במסגרת מוקדמות יורו 1984. גאלי לא זומן לסגל איטליה לקראת טורניר הגמר.
גאלי נבחר על ידי ביארזוט לשמש כשוער הראשון של הנבחרת במונדיאל 1986 במקסיקו.
גאלי שיחק בכל ארבעת משחקיה של נבחרתו בטורניר, שהסתיים בהדחה בשמינית הגמר לאחר הפסד 2:0 ל.
גאלי ספג שישה שערים בארבעת משחקיה של איטליה, מבלי שהצליח לשמור על רשת נקייה.
לאחר הטורניר סיים גאלי את דרכו בנבחרת.
בסך הכול רשם גאלי 19 הופעות במדי איטליה.
בעונת היה גאלי המנהל הספורטיבי של קבוצת פוג'ה.
העונה הסתיימה בירידתה של פוג'ה מהסרייה ב'.
בדצמבר 2007 החל לשמש בתפקיד דומה בקבוצה הלאס ורונה ששיחקה אז בליגה השלישית, אך עזב את התפקיד לאחר כשלושה חודשים בלבד.
ב-1 במרץ 2009 הוכרז גאלי כמועמד המרכז-ימין לתפקיד ראש עיריית פירנצה בבחירות המקומיות שנערכו באותה שנה.
בסיבוב הראשון זכה גאלי בכ-32 אחוזים מהקולות, ועלה לסיבוב שני מול המועמד מתאו רנצי.
בסיבוב השני הפסיד גאלי לאחר שזכה בכ-40 אחוזים בלבד, לעומת כ-60 של רנצי.
גאלי נכלל ברשימת מפלגת "פורצה איטליה" במסגרת הבחירות לפרלמנט האירופי 2014, אך לא נבחר לאחר שגרף רק כ-10,000 קולות.
ג'ובאני לאונה (באיטלקית: Giovanni Leone; 3 בנובמבר 1908 – 9 בנובמבר 2001) היה פוליטיקאי איטלקי.
הוא כיהן כראש ממשלת איטליה בשתי כהונות של חצי שנה כל אחת: מחודש יוני 1963 עד לחודש דצמבר של אותה השנה; וכן מחודש יוני 1968 עד חודש דצמבר של אותה השנה.
נוסף על כך הוא כיהן כנשיא איטליה השישי מ-1971 עד 1978.
ג'ובאני לאונה נולד בנאפולי למאורו ומריה ג'ופרדי, ילדי הקומונה "פומיגליאנו ד'ארקו".
אביו, מאורו לאונה, היה עורך דין בנאפולי שהשתתף ביסוד מפלגת העם האיטלקית בקמפניה.
הוא סיים את חוק לימודיו בשנת 1929 באוניברסיטת נאפולי פדריקו השני.
אביו היה אחד ממייסדי המפלגה הדמוקרטית-נוצרית בעיר הולדתו והוא נבחר לאספה המכוננת האיטלקית בשנת 1946. כחבר אגף הימין של מפלגתו, לאונה נבחר לבית הנבחרים של איטליה ב-1948, שם כיהן עד שנת 1963. בשנים 1955–1963 כיהן גם נשיא בית הנבחרים, תפקידו שממנו התפטר לשם כהונתו כראש הממשלה למשך תקופה קצרה.
לאחר שהיה מספר פעמים למועמד לא רשמי לנשיאות הרפובליקה האיטלקית, הוא הפך לסנאטור לכל החיים בשנת 1967.
בשנת 1968 כיהן כראש ממשלת איטליה למשך כמה חודשים.
בבחירות לנשיאות איטליה 1971 הצליח לאונה להביס את יריבו ג'וזפה סארגאט ונבחר לנשיאות כשהוא זוכה ברוב גדול מהפרלמנט (518 הצביעו בעדו מתוך 996 קולות).
הקריירה הפוליטית שלו הגיעה לסיומה ב-8 ביולי 1978 עם פרישתו מהנשיאות, לאחר שהואשם בשחיתות.
הוא מת ברומא, ב-9 בנובמבר 2001, בוילה שלו הנמצאת בויה קסיה, אחת מהדרכים ברומא העתיקה.
טאק הוא קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל בחיל האוויר של ארצות הברית.
שירת כראש אגף לוגיסטיקה במטות המשולבים.
טאק סיים ב-1987 לימודי תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת המדינה של טקסס.
התגייס לחיל האוויר והוכשר כטייס מטוסי תובלה.
בשנים 2003–2005 פיקד על טייסת התדלוק האווירי 905. ביוני 2007 מונה לסגן מפקד כנף הניידות האווירית ה-60. ביוני 2008 מונה למפקד כנף התובלה האווירית ה-15. ביוני 2010 מונה לעוזרו של סגן ראש מטה חיל האוויר.
ביוני 2011 מונה למפקד כנף המשלוח האווירי 379, שהוצבה בדרום-מזרח אסיה, ותמכה בפעילות הצבאית במלחמת עיראק, במלחמת אפגניסטן ובקרן אפריקה.
במהלך ביצוע תפקיד זה קודם לדרגת בריגדיר גנרל.
ביוני 2012 מונה למפקד אגף הדלק בסוכנות הלוגיסטיקה של מחלקת ההגנה.
ביוני 2014 מונה לראש מחלקת מבצעים וכוננות באגף המבצעים של חיל האוויר.
במאי 2015 מונה לראש מחלקת מבצעים ותוכניות בפיקוד התובלה של ארצות הברית והועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
ביוני 2017 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד חיל האוויר ה-18 של ארצות הברית.
באוגוסט 2018 מונה לראש אגף לוגיסטיקה במטות המשולבים.
טאק בעל תואר שני ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת ובסטר בסנט לואיס, בוגר המכללה למלחמה של חיל האוויר, בעל תואר שני בלימודי אסטרטגיה וביטחון לאומי ממכללת המלחמה של הצי, בעל תואר שני באסטרטגיית ביטחון לאומי ממכללת המלחמה הלאומית ובוגר תוכנית בכירים של אוניברסיטת הרווארד.
בשנת 2017 מונה למפקד חיל האוויר ה-18 של ארצות הברית במקום סמואל קוקס וכיהן בתפקיד עד לשנת 2018.
ג'ובאני לו סלסו (בספרדית: Giovani Lo Celso; נולד ב-9 באפריל 1996 ברוסאריו; נהגה לעיתים "לו צ'לסו") הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בריאל בטיס מהלה ליגה ובנבחרת ארגנטינה.
לו סלסו החל את הקריירה בקבוצת הנוער של רוסאריו סנטראל.
הוא הצטרף לקבוצה הבוגרת בעונת , וערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הארגנטינאית ב-19 ביולי במשחק מול ולס סארספילד שהסתיים בשוויון 0-0. עד לתום העונה רשם 13 הופעות ליגה, ותרם לעונה המוצלחת של רוסאריו שסיימה שלישית בטבלה, עם שלושה הפסדי ליגה בלבד.
בעקבות מיקום הליגה הגבוה, השתתפה רוסאריו, עם לו סלסו, במשחקי גביע ליברטדורס 2016. לו סלסו שותף בתשעה מתוך עשרת משחקיה של רוסאריו בטורניר, בו צלחה את שלב הבתים מהמקום הראשון והדיחה את גרמיו בשמינית הגמר, עד שהודחה על ידי אתלטיקו נסיונל, שזכתה לבסוף בטורניר.
ב-28 בפברואר כבש את שער הליגה הראשון שלו במדי רוסאריו, בניצחון 0–3 על אתלטיקו קולון.
בסך הכול באותה העונה שותף ב-14 מתוך 16 משחקי הליגה של קבוצתו, שסיימה שביעית בטבלה האזורית.
הוא כבש פעמיים באותה העונה, והוסיף חמישה בישולים.
ב-26 ביולי 2016 נרכש לו סלסו על ידי פריז סן-ז'רמן הצרפתית תמורת סכום המוערך בכ-15 מיליון אירו, ונותר ברוסאריו בהשאלה עד ל-31 בדצמבר.
לו סלסו הצטרף לפריז במהלך עונת , תחת המאמן אונאי אמרי.
הוא הצטרף בקבוצה לבני ארצו, חאבייר פסטורה ואנחל די מריה, וערך את הופעת הבכורה שלו ב-5 באפריל 2017, בניצחון 0–4 על אבראנש במסגרת הגביע הצרפתי.
עד לתום העונה הוסיף ארבע הופעות ליגה בלבד, ונותר על הספסל בגמר הגביע בו גברה קבוצתו 0–1 על אנז'ה.
בעונתו השנייה של לו סלסו בפריז כבר היה לשחקן משמעותי ברוטציה של אמרי, כאשר פריז הפגינה עליונות מוחלטת וזכתה בכל ארבעת התארים המקומיים.
לו סלסו לא שותף בניצחון 1–2 על מונקו בסופר קאפ הצרפתי, ועלה כמחליף בניצחון 0–3 על אותה הקבוצה בגמר גביע הליגה הצרפתית.
במהלך זכייתה של הקבוצה באליפות צרפת בפער מרשים של 13 נקודות, תרם לו סלסו ארבעה שערי ליגה ב-33 הופעות.
הוא פתח בהרכב לגמר הגביע הצרפתי מול לז הרבייה מהליגה השלישית, וכבש את השער הראשון במשחק בדקה ה-26, בדרך לניצחון קבוצתו 0–2 בסיום.
במהלך העונה אף הוסיף שבע הופעות בקמפיין ליגת האלופות, בו נעצרה קבוצתו בשמינית הגמר.
ב-31 באוגוסט 2018 הושאל לו סלסו לריאל בטיס עד לתום העונה.
ב-15 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה בקבוצה בתיקו 0-0 עם ולנסיה.
ב-4 באוקטובר כבש את שערו הראשון בניצחון 0–3 על F91 דודלאנג' בליגה האירופית.
ב-16 באפריל 2019 הפעילה בטיס את סעיף היציאה של לו סלסו ורכשה אותו בצורה רשמית.
ב-8 באוגוסט 2019 הושאל לטוטנהאם הוטספר לעונה אחת עם אופציה לרכישה בסוף העונה.
ב-17 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בתיקו 2-2 נגד מנצ'סטר סיטי.
ב-7 בנובמבר כבש את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 0–4 על הכוכב האדום בלגרד בליגת האלופות.
ב-28 בינואר 2020 חתם באופן קבוע בטוטנהאם לחמש וחצי שנים.
ב-31 בינואר 2022 הושאל לו סלסו לויאריאל עד לסוף העונה.
הוא כבש שער בכורה במדיה בלה ליגה ב-8 במאי בתיקו 1-1 נגד סביליה.
בעקבות סדרת הופעות מרשימות במדי רוסאריו, זומן לו סלסו על ידי חוליו אולרטיקואצ'אה לסגל הנבחרת האולימפית של ארגנטינה לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו.
הוא שותף כמחליף בהפסדה של ארגנטינה 0–2 לפורטוגל בפתיחת שלב הבתים, ושותף בהרכב בניצחון 1–2 על אלג'יריה ובשוויון 1-1 מול הונדורס, שהביא להדחתה של ארגנטינה כבר בתום השלב המוקדם.
לו סלסו ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ארגנטינה ב-11 בנובמבר 2017, תחת המאמן חורחה סמפאולי, במשחק ידידות מול .
הוא פתח בהרכב והוחלף לאחר כשעה, וארגנטינה המשיכה לניצחון 0–1 בסיום.
לקראת מונדיאל 2018 ברוסיה, זומן לו סלסו על ידי סמפאולי לסגל הנבחרת לטורניר.
הוא כבש את שער הבכורה שלו ב-9 באוגוסט 2018, בניצחון נבחרתו 3–0 על נבחרת גואטמלה.
ג'ובאני די ג'ובאני (באיטלקית: Giovanni di Giovanni; 1350 - 7 במאי 1365) היה נער איטלקי, שהורשע בגלל מעשה סדום.
פסיקתו של הנער הגיעה עם המוות השחור, מגפה שהכתה באסיה ובאירופה בכמה גלים במשך כחמש שנים.
כמה מהאנשים המשפיעים ביותר על הכנסייה הקתולית באותה תקופה, כמו ברנדין מסיינה, האשימו את "הסדומים" (ההומוסקסואלים) בכך שהביאו את זעמו של האל לעיר.
לצורך "תיקון" המצב, נחשב האידיאל לטיהור העיר מרוע באש, מה שהביא לשרפה על המוקד, חישול ברזל חם ועונשים אחרים, בדומה לאלו שקיבל ג'ובאני די ג'ובאני.
ג'ובאני די ג'ובאני היה ידוע כ"סדומי פאסיבי פומבי (הומוסקסואל)" והורשע על ידי בית המשפט בפודסטה משום שהיה בן הזוג הפסיבי של מספר גברים שונים.
העונש שהוטל עליו היה הוצאה להורג ב-7 במאי 1365 לאחר שעבר בעיר על גבו של חמור ועבר סירוס בפומבי.
בסופו של דבר, היה צורך לשרוף את פי הטבעת שלו בברזל חם מפני שהוא "[נענש] באותו חלק בגוף, שבו הוא הרשה לעצמו להיות מוכר בתרגיל סדומי".
ההנחה היא שהוא לא שרד את זה כלל.
ג'ובאני די לורנצו (באיטלקית: Giovanni Di Lorenzo; נולד ב-4 באוגוסט 1993) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת המגן הימני בנאפולי ובנבחרת איטליה.
די לורנצו החל את הקריירה שלו כחלוץ, כשחבריו הדביקו לו את הכינוי "באטיגול" על שם חלוץ העבר הארגנטינאי, גבריאל בטיסטוטה, עקב יכולת הכיבוש שלו.
לעומת זאת, די לורנצו הוסט לתפקידים יותר הגנתיים והפך בבוא הזמן למגן ימני.
ב-30 באוגוסט 2017, די לורנצו הצטרף בחוזה לשלוש עונות לאמפולי, שהייתה נמצאת באותה התקופה בסרייה ב'.
ב-23 באפריל 2018, הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במדי הקבוצה בניצחון 2–4 על פרוזינונה.
בתום העונה, הוא העפיל עם קבוצתו לסרייה א' לאחר שאמפולי סיימה במקום הראשון וכתוצאה מכך זכתה באליפות ובהעפלה לליגה הבכירה.
ב-19 באוגוסט, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' בניצחון 0–2 על קליארי.
ב-7 ביוני 2019, די לורנצו נרכש על ידי נאפולי בסכום של 8 מיליון אירו בחוזה לחמש עונות.
ב-24 באוגוסט, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה בליגה בניצחון החוץ 3–4 על פיורנטינה.
במחזור לאחר מכן, הוא כבש את השער השלישי של קבוצתו בהפסד החוץ 4–3 ליובנטוס.
ג'ובאני דה מריניולי (איטלקית: Giovanni de' Marignolli) (לטינית: יוהאנס מריניולה ) היה נוסע אירופי בולט מהמאה ה-14 בסין בימי הביניים.
אחד מקבוצה גדולה של אירופאים שפעלו בסין בתקופה זו.
ג'ובאני נולד, ככל הנראה לפני 1290, למשפחת האצילים מריניולי בפירנצה.
המשפחה נכחדה זה מכבר, אך דרך וירה דה סררטני, רחוב ליד הקתדרלה של העיר, נשאה בעבר את שמם.
ג'ובאני קיבל את מדיו בבזיליקה הפרנציסקנית של סנטה קרוצ'ה בגיל צעיר.
יש שטוענים כי לימים החזיק בתפקיד יו"ר המחלקה לתאולוגיה באוניברסיטת בולוניה.
בשנת 1338 הוא הגיע לאביניון, שם החזיק האפיפיור בנדיקטוס השנים עשר את חצרו.
הוא הביא מכתבים מהקיסר הגדול של קתאי (הקיסר המונגולי משושלת יואן הסינית), וכן מכתבים ממנהיגים נוצריים איראניים מסוימים.
אלה האחרונים כתבו שהם שמונה שנים (מאז מותו של מונטה קורבינו) ללא מדריך רוחני, ורצו מאוד לקבל מנהיג דתי.
האפיפיור השיב למכתבים ומינה ארבעה אנשי כנסייה כשליחיו לחצר הקיסר.
השם "ג'ובאני מפירנצה" מופיע שלישי על מכתבי הוועדה.
משלחת גדולה הייתה קשורה לארבעת השליחים הראשיים, אלה נסעו אל בח'נבאליק (בבייג'ינג המודרנית), שם עמדה השגרירות הנוצרית, שמנתה שלושים ושניים מתוך חמישים האנשים המקוריים.
המשלחת עזבה את אביניון בדצמבר 1338. אספה את שליחים נוספים בנאפולי ב־10 בפברואר 1339 והגיעה לקונסטנטינופול ב-1 במאי.
בעודו שם, הקיסר הביזנטי אנדרוניקוס השלישי התחייב לשווא לפיוס ולברית עם הכנסייה המערבית.
כשהם יצאו ב־24 ביוני והפליגו על פני הים השחור לנמל בחצי האי קרים, משם נסעו לחצר אוזבג, המונגולית בסראי בוולה.
הקיסר המונגולי אירח אותם בחורף 1339-40 ואז שלח אותם עם מלווה על פני הערבות לארמלק, או אלמלק (בתוך מחוז הואוצ'נג המודרני), מקום מושבו הצפוני של בית צ'חאטאי.
"שם", כתב מריניולי, "בנינו כנסייה, קנינו חתיכת אדמה ...
שרנו המנונים וטבלנו כמה אנשים..
כשהם יצאו מאלמלק בחורף 1341, הם חצו את מדבר גובי דרך קומול (במערב סין המודרנית), והגיעו לחאנאבליק במאי או ביוני 1342. הם התקבלו יפה על ידי טוגון טאמור, הקיסר האחרון של שושלת יואן שבסין.
רישום ביומנים הסיניים קובעים את שנת הצגתו של מריניולי על ידי אזכור הגעתם של הסוסים הגדולים מממלכת הפולנג (כלומר פרנג או פרנק).
מריניולי שהה בחאנבאליק שלוש או ארבע שנים, לאחר מכן נסע לדרום סין ומזרחה לצ'ו'אנג'ואו או שיאמן.
הוא יצא מסין ככל הנראה בדצמבר 1347. הוא התרשם מהקהילה הנוצרית בסין, מהתמיכה הקיסרית שלה ומהתרבות הסינית.
תחילה ביקר במקדש סנט תומאס ליד מאדרס המודרנית, ואז המשיך למה שהוא מכנה ממלכת סבא, נראה מפרטים שונים כנראה הגיעה לג'אווה.
כשהוא שוב לוקח ספינה למלבר בדרכו לאירופה, בדרך חווה סערות גדולות בים.
הם מצאו מקלט בנמל הקטן פרווילי או פרוויליס (ברוואלה או ברברין) בדרום-מערב ציילון.
אבל כאן הוא נלכד בידי רודן קויה ג'אן (חוג'ה ג'אהן), שאמור היה להתייחס אליו בכבוד, כשליח האפיפיור, אבל עצר אותו לארבעה חודשים ובזז את כל המתנות הנדירות שנשא הביתה.
מעצר זה בציילון איפשר למריניולי לאסוף פרטים חשובים בנוגע למנזרים בודהיסטיים, מאפייני הגזע של הילידים בציילון ועובדות נוספות.
הפרטים על המשך המסע הם רק ידיעות מקוטעות, המראות כי דרכו לאירופה הייתה דרך הורמוז, חורבות בבל, בגדאד, מוסול, חלב ומשם לדמשק וירושלים.
[1] בשנת 1353 הגיע לנאפולי, משם ביקר בפירנצה לפני שחזר לאביניון בסוף השנה.
שם, הוא העביר מכתב מהחאן הגדול לאפיפיור.
בשנה שלאחר מכן צירף קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בביקורו באיטליה, את מריניולי לפמלייתו.
זמן קצר לאחר מכן, במרץ 1354, מינה אותו האפיפיור לבישוף ביסיניאנו, אך נראה שהוא לא מיהר להתגורר שם.
נראה שהוא ליווה את הקיסר לפראג בשנים 1354-1355; בשנת 1356 הוא מונה כשליח לאפיפיור מפירנצה ובשנת 1357 הוא היה בבולוניה.
באותה שנה קרא לו הקיסר להיות חבר מועצה והיסטוריון בחצר שלו.
לאחר מכן חיבר מריניולי את "רשימות בוהמייה".
איננו יודעים מתי הוא נפטר.
העדות האחרונה של מריניולי הוא מכתב שהופנה אליו, שנמצא במאה ה-18 בין הרשומות בספרייה בפראג.
הכותב הוא ארכיבישוף של ארמה ללא שם, המזוהה עם ריצ'רד פיץ ראלף, האויב של הפרנציסקנים.
מהמכתב עולה כי הייתה כוונה מסוימת מאביניון לשלוח את מריניולי לאירלנד בהקשר לדברים שהיו אז בסדר היום - פרויקט שעורר את זעמו של פיץ ראלף.
הביקורת על כתביו טוענת כי אלה רשימות מקוטעות של מסעותיו במזרח, המכילות לעיתים קרובות זיכרון עז ותיאור גרפי, אך בשילוב עם יהירות מופרזת ורצף לא קוהרנטי מדבר אחד לדבר אחר.
הוא תיאר את חוויותיו של מריניולי כחסרי חשיבות כסיפור של תפקידו, אין בהם שום דבר שניתן לכנות אותו כנרטיב היסטורי.
הם ממחישים עד כמה נוסעי ימי הביניים לא חשבו על פרסום מסעותיהם או מעשייהם.
הקיסר צ'ארלס, במקום לדרבן את מריונלי לפרסם את התפקיד ההיסטוריה של מסעותיו הנדירים, הציב בפניו מטרה לסיים את יומני בוהמיה.
למרות זאת ביצירתו יש נם כמה קטעים חשובים בהם הוא משתדל להכחיש את האמונה בקיומם של אומות של מפלצות או בני אדם פגומים, ואומר שהאמת היא "שאנשים כאלה אינם קיימים כעמים, אף כי יש פה ושם ישנה מפלצת אינדיבידואלית ".
נראה שאיש לא הבחין ביצירתו עד 1820 אז פורסם מאמר על מסעותיו על ידי מיינרט.
וכן הוא מוזכר אצל קונסטמן שכתב על הנוסעים הכנסייתיים בימי הביניים.
ג'ובאני דופרה (באיטלקית: Giovanni Dupré; 1817, סיינה – 1882, פירנצה) היה פסל איטלקי.
החל את דרכו בבית המלאכה של אביו בייצור פסלי רנסאנס מדומים, זכה בפרס ראשון בתחרות פתוחה של האקדמיה לאמנות של פירנצה, עם פסל הבל המת שנרכש על ידי מריה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, הנטורליזם הגלום בפסל בשלהי תקופת הנאו-קלאסיציזם זכה לעידודו של לורנצו ברטוליני.
הוא המשיך בפיסול דמותו של קין בסגנון יותר קלאסיציסטי.
עבור רחבת הכניסה לאופיצי הוא פיסל את דמויותיהם של ג'וטו די בונדונה ושל וסאן אנטונינו.
בתו אמליה דופרה אצרה מוזיאון על שמו בעיירה פייסולה (בפאתי פירנצה).
פסל שלה משולב בפירנצה בשער הראשי בחזית של סנטה מריה דל פיורה.
ג'ובאני ד'אמברוג'ו (באיטלקית: Giovanni d'Ambrogio; 1382 – 1418) היה פסל ואדריכל איטלקי.
ד'אמברוג'ו היה פסל רנסאנס מוקדם בפירנצה בעל השפעה ישירה על דונטלו ונני די בנקו אליהם חבר בעיצוב והקמת שער המנדרולה של סנטה מריה דל פיורה.
ד'אמברוג'ו עבד גם בסנטה מריה אין טרסטוורה ברומא.
ג'ובאני אלסנדרו אפוד גונסאלס (בספרדית: Giovanni Alessandro González Apud; נולד ב-20 בספטמבר 1994, מונטווידאו, אורוגוואי) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת קרסנודאר ובנבחרת אורוגוואי.
ג'ובאני הוא בנו של שחקן נבחרת אורוגוואי לשעבר חואן אנטוניו גונסאלס, ששיחק בספרד בשנים 1997—2001. לכן, ג'ובאני החל לשחק כדורגל בבית הספר של מועדון אוביידו.
בשנת 2003 חזר לאורוגוואי ובשנת 2004 שיחק בריבר פלייט המקומית, באקדמיה לנוער של המועדון.
ברמה המקצוענית, ג'ובאני גונסאלס ערך את הופעת הבכורה שלו ב-13 בספטמבר 2014 במשחק אליפות אורוגוואי מול רנטיסטאס.
הוא שיחק 90 דקות בהפסד קבוצתו בתוצאה 0:2. גונסאלס החל לשחק תפקיד חשוב במיוחד בקבוצה בשנת 2017, לאחר שהופיע 36 משחקים במהלך השנה וכבש שלושה שערים, בזכותם משך את תשומת לבם של הסקאוטים של מועדון פניארול ובתום העונה עבר גונסאלס לקבוצה.
את הופעת הבכורה שלו בקבוצה החדשה ערך ב-26 בינואר 2018 במשחק הסופר קאפ של אורוגוואי נגד נסיונל.
הוא צורף להרכב הפותח והוחלף בדקה 54 בתוצאה 3:0 לטובת פניארול שזכתה לראשונה בתואר.
באליפות אורוגוואי 2018, הוא שיחק 19 משחקים וכבש שני שערים ותרם לניצחון הקבוצה בטורניר.
ב-17 באוגוסט 2024 חתם בקרסנודאר.
במרץ 2019 אוסקר וושינגטון טבארס זימן את ג'ובאני גונסאלס לסגל נבחרת אורוגוואי.
ב-22 במרץ 2019, ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בחצי גמר גביע סין הידידותי מול אוזבקיסטן (3:0).
בדקה 61 גונסאלס החליף את דייגו לאקסאלט.
ג'ובאני הפך לשחקן ה-106 שעלה לראשונה באורוגוואי מאז חזרתו של טבארס לנבחרת ב-2006.
ג'ובאני טורנבואוני (באיטלקית: Giovanni Tornabuoni; הרפובליקה של פירנצה, איטליה; 22 בדצמבר 1428 – 17 באפריל 1497) היה סוחר איטלקי, בנקאי ופטרון האמנויות בפירנצה.
אביו של ג'ובאני פרנצ'סקו טורנבואוני היה יזם מצליח ובשנת 1427 משלם המיסים השישי בגודלו בפירנצה.
עושרו החייב במס היה ניכר, 46,320 פלורינים.
עם אשתו השנייה, נאנה די ניקולו גויצ'ארדיני, היו לפרנצ'סקו טורנבואוני שמונה ילדים, מתוכם היו שני הצעירים ביותר, לוקרציה וג'ובאני טורנבואוני, המפורסמים ביותר.
לוקרציה התפרסמה מעל הכול מכיוון שהתחתנה עם פיירו דה מדיצ'י בשנת 1444 והפכה לאמו של לורנצו דה מדיצ'י, המפואר, בשנת 1449. ג'ובאני טורנבואוני הוא אפוא דודו של לורנצו דה מדיצ'י.
היה לו קשרים חזקים עם בית מדיצ'י, בהיותו אחיה של לוקרציה טורנבואוני, ולכן דודו של לורנצו איל מגניפיקו.
בשנת 1443 מונה למנהל הסניף ברומא, כי לאונרדו ורנאצ'י קודמו, היה גזבר של האפיפיור סיקסטוס הרביעי.
בסביבות 1475 הזמין ג'ובאני דיוקן של אחותו מאת דומניקו גירלנדיו, הנמצא כעת בגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון הבירה.
הוא היה גם שגריר פירנצה בחצר האפיפיור בשנים 1482,1480 ובשנת 1484. בשנת 1485 חתם על חוזה עם הצייר דומניקו גירלנדיו למחזור גדול של ציורי קיר במה שעתיד להפוך לקפלה של טורנבואוני בכנסיית סנטה מריה נובלה בפירנצה.
טורנבואוני ואשתו, פרנצ'סקה פיטי, מוצגים כתורמים בקיר המקהלה.
הוא כבר צויר על ידי גירלנדיו בקפלה הסיסטינית ביצירתו "קריאתם של אנדרו ופול".
ג'ובאני ולורנצו הוזמנו ככל הנראה לחתונה בשנת 1486 של בנו של ג'ובאני לורנצו לג'ובאנה ממשפחת אלביצי, ולכן הם מתוארים ביצירה "צעיר שמוצג לשבע האמנויות הליברליות".
בשנת 1490, כאשר הושלם מחזור הפרסקו הגדול של קפלת טורנאבוני על ידי דומניקו גירלנדיו, בני המשפחה ובעלי בריתם הפוליטיים של בני טורנאבוני מאכלסים כמה סצנות בכמויות לא מבוטלות, בנוסף לדיוקנאות כריעה קונבנציונליים של ג'ובאני ואשתו.
לפיירו לא היה שום כישרון לנהל בנק, והוא היה תלוי במזכירתו ובדודו הגדול ג'ובאני טורנבואוני שטיפלו בכול.
השניים ניהלו את הבנק בצורה שגויה והתנגדו למאמצי המיניסטרו החדש, ג'מבטיסטה בראצ'י.
בשנת 1494 ירש טורנבואוני את פרנצ'סקו סאסטי בבנק מדיצ'י.
הוא מוזכר במשחק הווידאו Assassin's Creed II כמנטור של אציו אודיטורה.
ג'ובאני דלה רוביה (באיטלקית: Giovanni della Robbia; 1469, פירנצה – 1529, פירנצה) היה פסל רנסאנס איטלקי שעבד עם חומר קרמי.
הוא בנו של אנדראה דלה רוביה, אחיו הבוגר של ג'ירולמו דלה רוביה ובן אחיינו של לוקה דלה רוביה.
ג'ובאני עבד שנים רבות כעוזר של אביו וירש את בית המלאכה שלו.
ג'ובאני טוריזי (באיטלקית: Giovanni Torrisi; 8 בנובמבר 1917 – 11 באוגוסט 1992) היה אדמירל איטלקי ששימש כראש מטה ההגנה בין השנים 1980–1981.
טוריזי נולד בקטניה ב-8 בנובמבר 1917. ב-1940 הוא התגייס לצי המלכותי האיטלקי, ולחם במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה, שימש כמפקד פריגטה ואז כמפקד הסיירת "ג'וזפה גריבלדי".
בנוסף על כך, שימש במשך 11 שנים בתפקידי מטה בצי האיטלקי.
ב-1970 הוא היה מעורב בניסיון ההפיכה של יוניו ולריו בורגוזה.
עובדה זו נחשפה לציבור רק לאחר מותו.
ב-1 באוגוסט 1977 מונה למפקד הצי האיטלקי, וכיהן בתפקיד עד 31 בינואר 1980. לאחר מכן מונה לראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל).
הוא כיהן בתפקיד עד 2 בספטמבר 1981. הוא נפטר בלה מדלנה ב-11 באוגוסט 1992.
ג'ובאני וסקובי (Giovanni Portilho Vescovi) הוא שחמטאי ברזילאי בדרגת רב-אמן שנולד ב-14 ביוני 1978 בפורטו אלגרה, ברזיל.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום הרביעי בברזיל לפי מד כושר.
וסקובי היה אלוף ברזיל לנוער מגילאי 10 ואילך בשנים שונות (1987–1992).
היה סגן אלוף עולם לנוער עד גיל 10 וזכה באליפויות פאנ-אמריקאיות לנוער (לגילאי 12, 16, 18, 20).
בשנת 1998 וסקובי שיחק בלוח הראשון באליפות העולם הראשונה בשחמט לנוער (עד גיל 20) בריו דה ז'ניירו.
הוא זכה במדליית הזהב בזכות תוצאה של 5.5/6 נקודות.
זכה שלוש שנים ברציפות (2002–2004) באליפות ברמודה.
בשנת 2003 חלק מקום ראשון באליפות פאן-אמריקה שנערכה בבואנוס איירס שכללה 151 שחקנים, מרביתם רבי אמנים.
ניצח בתחרות הבינלאומית בסאו פאולו בשנים 2005 ו־2006.
השתתף באליפות העולם בשחמט 2002 (ניצח בסיבוב הראשון את בוריס גולקו אך הודח בסיבוב השני על ידי וסלין טופאלוב), באליפות העולם בשנת 2004 שם הודח בסיבוב הראשון, ובגביע העולם בשנת 2005 שם הודח בסיבוב השני על ידי פנטלה האריקרישנה.
וולינגטון קרלוס רושה - ג'ובאני וסקובי סאו פאולו - 1999
וולינגטון קרלוס רושה - ג'ובאני וסקובי סאו פאולו - 1999, יוטיוב
ג'וֹבאנִי לוֹרנצוֹ בֶּרְנִינִי (באיטלקית: Giovanni Lorenzo Bernini; ) היה פסל ואדריכל איטלקי הנחשב לגדול הפסלים ולאחד מחשובי האדריכלים של תקופת הבארוק.
ברניני נולד בשנת 1598 בנאפולי.
אביו, פייטרו ברניני, היה פסל בסגנון המנייריזם, שהיה הסגנון השליט במחצית השנייה של המאה השש עשרה.
ג'ובאני הצעיר למד אצל אביו את אמנות הפיסול שעם השנים הפכה למקצועו העיקרי.
כבר מילדותו התבלט כילד פלא, ופסלים מוקדמים שלו כילד צעיר, כגון "העז אלמתאה עם יופיטר הצעיר ופאון" (שנת 1609 לערך, גלריה בורגזה), מעוררים התפעלות גם כיום.
לימים התפתח להיות גדול פסלי הבארוק ולאדריכל חשוב.
בדומה לאמנים אחרים בתקופתו עסק גם בציור, רישום, עיצוב תפאורות, בניית מזרקות ועוד.
לימים שיתף פעולה עם אביו (בשנת 1627) בעיצוב "מזרקת הספינה" למרגלות "המדרגות הספרדיות" ברומא.
עבודותיו הראשונות הושפעו מפסלים בסגנון ההלניסטי הקלאסי אשר היו מצויים לרוב ברומא אליה עבר יחד עם אביו.
פריצת הדרך שלו כאמן פיסול הייתה כשיצר סדרת עבודות מרשימות עבור פטרונו הראשון, הקרדינל שיפיונה בורגזה, אחיינו של האפיפיור פאולוס החמישי.
עבודות אלה (הנמצאות כולן בגלריה בורגזה ברומא) אופיינו בטכניקה מעולה ובדינמיות רבה והניחו את היסודות לסגנון הבארוק בפיסול.
במהלך עבודתו על "דוד" התיידד ברניני עם הקרדינל רב ההשפעה מפאו ברבריני שהפך לפטרונו הראשי.
חודשים ספורים אחר כך נבחר ברבריני לאפיפיור ועלה על כס האפיפיורות תחת השם אורבנוס השמיני.
מסופר כי ביום הכתרתו לאפיפיור זימן אורבנוס השמיני אליו את הפסל הצעיר (אז בן עשרים וארבע), ובנוכחות הקרדינלים אמר לו "מזלך הגדול, קבלייר, שזכית לראות את הקרדינל מפאו ברבריני אפיפיור; אלא שמזלנו גדול אף יותר, שאדם כמו הקבלייר ברניני חי בתקופתנו".
הידידות הקרובה והחמה בין השניים הובילה לכך שבתקופת אפיפיורותו הארוכה של אורבנוס השמיני (1623–1644) זכה ברניני בכל פרויקט בו רצה, בין אם אדריכלי או פיסולי, ברחבי רומא.
בין אלה בולטת חופת הברונזה בעיצובו שנבנתה מעל המזבח הראשי שעל קברו של פטרוס בבזיליקת פטרוס הקדוש שבוותיקן.
בתחום האדריכלות התפרסם ברניני בזכות המשימה שלקח על עצמו בשנת 1623 - השלמת עיצובה של בזיליקת פטרוס הקדוש, עבודה עליה עמלו בעבר שורה של אדריכלים גדולים ובהם דונטו ברמנטה ומיכלאנג'לו, כמו גם בנייתה של כיכר סן פייטרו שמולה.
לימים גם תכנן ועיצב את פיאצה נאבונה שנמצאת לא הרחק מן הפנתאון, זאת לבקשת מחליפו של אורבנוס השמיני, אינוקנטיוס העשירי (1644–1655).
כן יצר את מזרקת ארבעת הנהרות הניצבת במרכז כיכר זו.
בין השנים 1655–1661 השלים את תכנונה של קפלת קיגי בבזיליקת סנטה מריה דל פופולו, והציב בה שניים מפסליו: דניאל והאריה וחבקוק והמלאך.
בשנת 1665 הוזמן ברניני לארמון ורסאי שם פיסל את דיוקנו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
בשהותו שם אף הגיש ברניני הצעה לעיצוב מחדש של חזית ארמון הלובר, אולם הצעתו נדחתה.
בנוסף לפרויקטים שעשה עבור האפיפיורים השונים (שמונה במספר), ביצע ברניני ברומא פרויקטים פרטיים שונים.
המפורסם שבהם הוא הקבוצה הפיסולית שעשה עבור הקרדינל פדריגו קורונרו הוונציאני בכנסיית סנטה מריה דלה ויטוריה.
הקבוצה הקרויה האקסטזה של תרזה הקדושה, מתארת את חזונה המיסטי של הנזירה הספרדייה שהוכרזה כקדושה בשנת 1622.
ברניני הלך לעולמו בנובמבר 1680, ימים ספורים לפני יום הולדתו ה-82. זמן קצר לפני מותו שותקה ידו הימנית וברניני אמר כי אכן מן הראוי הוא שיד זו תזכה ראשונה למנוחה, שכן עבדה כל כך קשה.
ג'ובאני מוציו (באיטלקית: Giovanni Muzio; 12 בפברואר 1893 – 21 במאי 1982), היה אדריכל איטלקי.
נציג חשוב של הזרם האדריכלי (novecento).
מפורסם בזכות מבנים כנסייתיים רבים שהקים ברחבי איטליה ובעיקר במילאנו.
בישראל בנה את כנסיית הבשורה בנצרת.
ב-1915 סיים את לימודיו באדריכלות והתגייס לצבא.
בזמן שירותו הצבאי הגיע מוציו לצרפת והתחבר מאוד לאנשי הרוח הצרפתיים.
היו לו גם קשרים רבים עם התרבות הצרפתית של אחר המלחמה.
ב-1919 חזר לאיטליה ועבד במשרה זמנית בסטודיו של המהנדס Barelli שם עסק בבניית האוניברסיטה הקתולית והבית ברחוב מוסקובה במילאנו שקיבל את התואר המפוקפק (הבית המכוער).
אותו בית ברחוב מוסקובה (Moscova) שנבנה בין 1919–1923 נחשב כמניפסט ה-Novocento הארכיטקטוני: מבנה המערבב קשתות, עמודים, טימפנון ואלמנטים סגנוניים אחרים.
באותה תקופה פתח מוציו סטודיו עם מספר אדריכלים.
בין 1936–1951 הוא לימד קומפוזיציה בפוליטכניקום של טורינו ובין 1951–1963 קונסטרוקציה בפוליטכניקום של מילאנו.
מוציו הושפע מאוד מפלאדיו וממודלים נאו-קלאסיים.
טען כי מארצות אחרות יש לקחת כל מה שניתן מבחינה טכנית, מבנית, חומרים ועוד, אך מבחינה פיגורטיבית צריך להיות קנאי נלהב של מסורת איטלקית.
לפני מלחמת העולם הראשונה הושפעה אירופה בכלל ואיטליה בפרט מבנייה אקלקטית (כלומר המלקטת משיטות שונות): נבנו מבנים בסגנונות של ימי הביניים, בארוק, מאה ה-18 ועוד.
מאידך הוא גם התנגד לסגנון הבינלאומי וסבר כי לפחות בדברים הקיימים לאורך זמן, ולכן בעיקר באדריכלות, צריך לנסות להישאר נאמנים למקורות ומסורות האיטלקיים.
כבר בצעירותו החל מוציו לעבוד עבור הקתולים ובעיקר עבור הפרנציסקנים ובנה ברחבי איטליה, ובמיוחד בסביבת מילאנו כנסיות, מנזרים, וקומפלקסים דתיים שונים.
בין הבולטות שבעבודותיו: האוניברסיטה הקתולית במ ילאנו, מנזר סט אנג'לו והאנג'ליקום במ ילאנו, והקוריה הפרנציסקנית ברומא - המושב של הארגון הראשי של המסדר הפרנציסקני.
הקומפלקס הפרנציסקני ברומא נתן למוציו הזדמנות לבטא בשלמות גדולה את האידיאל שלו של מתחם מבוצר ומקודש, המנותק מהסביבה החילונית המזוהמת והרועשת.
למתחם הגדול יש את כל המאפיינים של "עיר-מדינה" פרנציסקנית.
כנסיית הבשורה בנצרת מבטאת בצורה משכנעת סוג זה של אידיאל מיליטנטי.
בהתייחסו לאדריכלות הקדושה טען מוציו כי יעדו הוא להגדיר את סגנון המבנה המתאים לפולחן ולמנהגי המאה העשרים.
הפעילות שלו מושתתת על פרשנות על-היסטורית של המסורת, על רגש דתי של החיים הדורש סדר מוסרי אינטלקטואלי ופרקטי, על הרצון למצוא קשר בין החדש ורוח העתיק, כלומר להעניק משמעות אקטואלית לערכים שנשתמרו ללא שינוי וללא שחיקה.
מוציו טוען כי "קדושת הבניין צריכה לבוא לידי ביטוי לא בייחודיות או מוזרות ההופעה שלו אלא באחדות, באופי הרציני, כבד, אבהי.
לא קל דעת וחגיגי כפי שקורה לעיתים".
מוציו הגיע לישראל ב-1958 לאחר שקיבל את פרויקט כנסיית הבשורה.
לאחר בניית הכנסייה הוא בנה את הקאזה נובה הפרנציסקנית בבית לחם.
אלו הם שני המבנים היחידים שבנה מוציו בארץ ישראל.
האוניברסיטה הקתולית של הלב הקדוש במילאנו (1949-1921)
מושב ההנהלה של המסדר הפרנציסקני וכנסיית S.
ג'ובאני פיקו דֶי קונטי דלה מירנדולה א דלה קונקורדיה (באיטלקית: Giovanni Pico dei conti della Mirandola e della Concordia) (מירנדולה , נפת מודנה, 24 בפברואר 1463 - פירנצה, 17 בנובמבר 1494) היה הומניסט ופילוסוף איטלקי מפורסם בתקופת הרנסאנס.
נולד במירנדולה כבן הזקונים של הרוזן ג'אן פרנצ'סקו הראשון ושל ג'וליה בויארדו.
למד בבולוניה (1477–1478), בפרארה (1479) ובפדובה (1480–1482), שם למד עם אליהו דלמדיגו, שבין היתר לימד אותו עברית וערבית ותרגם לו מערבית את כתבי הפילוסוף אבן רושד.
כמו כן סיפקו לו דלמדיגו ויהודי מומר בשם פלביוס מיתרידטס ספרי קבלה כגון ספר יצירה, ספר הזוהר וספריו של אברהם אבולעפיה.
בשנת 1484 עבר לפירנצה, שם התיידד עם לורנצו דה מדיצ'י, ועם אנשי הרוח אנג'לו פוליציאנו (אמברוג'יני) ומרסיליו פיצ'ינו והתקבל על ידי מורו וחברו פיצ'ינו כחבר באקדמיה האפלטונית .
שם גם המשיך בלימודי קבלה, הפעם מפיו של הפילוסוף היהודי יוחנן אלימנו תושב פירנצה.
הוא זומן להעיד בפני ועדה שכינס האפיפיור אינוקנטיוס השמיני כדי לבחון האם הוא כופר, ובעקבות זאת נדון למאסר והאפיפיור הוציא בולה אפיפיורית המוקיעה אותו ואוסרת לפרסם את כתביו.
פיקו דלה מירנדולה נמלט לצרפת וחזר לפירנצה רק לאחר שלורנצו דה מדיצ'י ערב לו.
בפירנצה חי תחת עינו הפקוחה של ג'ירולמו סבונרולה ונפטר בשנת 1494, בגיל 31.
רעיונו ההגותי העיקרי היה כי כל האמיתות הפילוסופיות והתאולוגיות (היהדות, הנצרות והאסלאם, הפילוסופיה היוונית (הן זו של אריסטו והן זו של אפלטון), המדע הערבי, הכישוף והקבלה) נובעות למעשה מאותו מקור קדום ומבטאות אותה אמת עצמה.
בנוסף, מייצג פיקו את תפיסת ההומניזם מן הרנסאנס ולאחר מכן, לפיה האדם ניצב במרכז העולם והוא בעל חופש רצון עצמאי.
מאמרו המכונן הנאום על כבוד האדם מוכר כמניפסט של עידן הרנסאנס.
פיקו זכה לכבוד רב כאשר נקרא על ידי מיכלאנג'לו "אדם כמעט אלוהי".
הוא השפיע על ניקולו מקיאוולי שבא לשמוע את הרצאותיו בפירנצה והייתה לו גם השפעה על האסטרונום יוהאנס קפלר, בעקבות דיוניו על האסטרולוגיה והאלכימיה.
הוא מוזכר גם בזכות הזיכרון המופלא שניחן בו: בני תקופתו העידו על כך שהכיר בעל-פה את כל "הקומדיה האלוהית" של דאנטה ושאף היה מסוגל לדקלמה מן הסוף להתחלה.
כאמור, מפעל חייו של פיקו היה האחדת כל האמיתות הדתיות, המדעיות והמיסטיות לאמת אחת כללית וחובקת כל.
הוא ביקש להתווכח עם המלומדים הקתוליים בוותיקן על 900 התזות שחיבר אך איש לא הסכים להתווכח עמו, עקב החשש שבוויכוח יובעו דברי כפירה, וראשי הכנסייה לא רצו להאשים אציל נכבד בכפירה אך גם לא לאפשר הבעת דברים כאלה בפומבי.
לאחר שהוקע ככופר חיבר פיקו את "הנאום על כבוד האדם" על מנת לשכנע את ראשי הכנסייה להתווכח עמו, אך נפטר בגיל 31 מהרעלה, לפני שהספיק לשאת את הנאום, שהתפרסם רק לאחר מותו כמסה בפירנצה הסובלנית יחסית.
בנאום ניסח פיקו את המניפסט של ההומניזם, לפיו האדם ניצב מול הבריאה כשותף לאל ובידו הבחירה לעשות כל שביכולתו וברצונו, ללא גזרה מוקדמת או כבלים כלשהם.
במסה זו היה פיקו מבשר ראשון של הפקת מסקנה מעשית מן התפיסה ההומניסטית האוניברסלית של כבוד האדם: מסקנה פוליטית בדבר "זכויות האדם".
פירותיו הפוליטיים של מהלך זה יבשילו וינוסחו כ-300 שנה מאוחר יותר, במגילות זכויות האדם של המהפכה הצרפתית או הצהרת העצמאות האמריקאית.
במסגרת 900 התזות שחיבר, קיימות 47 תזות על אודות הקבלה ("הוכחת הדת הנוצרית על סמך יסודות החכמה העברית"), שבהן הניח פיקו - שלמד את הקבלה היהודית מהיהודים דלמדיגו, מיתרידטס ואלימנו - את המסד לתחום הדעת של הקבלה הנוצרית.
הוא מנסה למצוא בקבלה ביסוס ליסודות תאולוגיים נוצריים ובמיוחד לשילוש הקדוש.
פיקו הוא דמות חשובה בהיסטוריה של התקבלות המאגיה בזרם המרכזי של הפילוסופיה המערבית יחד עם מורו וחברו פיצ'ינו.
לפי חלק מהתזות ולפי "הנאום", גם תורותיו של "הרמס טריסמגיסטוס" (הכישוף, האסטרולוגיה, האלכימיה וכדומה) מקורן הוא אותה אמת קדומה העומדת בבסיס כל הדתות והפילוסופיות ולכן הן כשרות והעוסק בהן דומה לעוסק בכתבי הקודש.
דמותו של פיקו נמצאת במרכזו של הרומן הבדיוני "השומר האחרון" (L'ultimo Custode, 2009) שכתב קרלו א.
ג'ובאני פאיזיילו (באיטלקית: Giovanni Paisiello או Paesiello; 9 במאי 1740 – 5 ביוני 1816) היה מלחין איטלקי מהתקופה הקלאסית.
פאיזיילו נולד בטאראנטו, שם למד בקולג' ישועי.
קול שירתו הערב משך תשומת לב רבה כל כך, שב-1754 שלחו אותו לקונסרבטוריו די סנט אונופריו בנאפולי, שם למד אצל פרנצ'סקו דוראנטה ובהמשך היה למורה עוזר.
הוא כתב כמה אינטרמצי בשביל תיאטרון הקונסרבטוריון, שאותו עזב ב-1763. אחד האינטרמצי האלה עורר את עניינו של אציל צעיר בשם ג'וזפה קאראפה, שמינה את פאיזיילו למנהל להקת האופרה הקטנה שעמד אז בהקמתה.
הודות לקאראפה הוזמן פאיזיילו לכתוב שתי אופרות, La Pupilla ו-Il Mondo al Rovescio בשביל בולוניה ואופרה שלישית, Il Marchese di Tidipano, בשביל רומא.
השנייה באופרות אלה נכשלה בהצגתה הראשונה, אבל זכתה להצלחה במודנה כשהועברה לשם כעבור שבועיים.
כתוצאה מכך הוזמן פאיזיילו לכתוב מוזיקה חדשה לאופרה שהייתה במקורה של פייטרו גוליילמי.
טיפולו המוצלח באופרה זו זיכה אותו בהזמנות לאופרות נוספות מעוד בתי אופרה בצפון איטליה.
אחרי שביסס כיאות את המוניטין שלו, חזר ב-1766 לנאפולי וישב שם למשך שנים אחדות.
על אף הפופולריות של ניקולו פיצ'יני, דומניקו צ'ימרוזה וגוליילמי, שבהצלחותיהם קינא מרות, הפיק פאיזיילו שורה של אופרות מצליחות ביותר שאחת מהן, "האליל הסיני", הרשימה מאוד את הקהל הנאפוליטני.
פאיזיילו חיבר שלוש אופרות הרואיות לתיאטרון סן קרלו, "לוצ'ו פאפיריו דידטאטורה", ,אולימפיה" ואופרה שכונתה "פסטה טאטראלה אין מוזיקה", שהתקבלו כנראה בעין יפה גם בחצר של פרדיננדו הרביעי, ב-1772 החל פאיזיילו לכתוב מוזיקה כנסייתית וחיבר רקויאם לג'נארה די בורבון, משושלת המלוכה השלטת.
באותה שנה נשא לאישה את צ'צ'יליה פאליני ונישואיהם עלו יפה והיו מאושרים, לאחר ניסיון כושל של פאיזיילו לחזור בו מהסכם הנישואים ב-1768, ניסיון שעלה לו בחסדי החצר ואף הביא אותו לכלא עד שהתרצה.
רק ב-1774 בוצעה אופרה קצרה, "איל דיברטימנטו דה נומי" בארמון המלכותי וההזמנה הבאה מתיאטרון סן קרלו הגיעה רק ב-1776. פאיזיילו לא יכול היה לקבל הזמנה זו, כיוון שבאותה שנה קיבל הזמנה לסנקט פטרבורג מטעם יקטרינה השנייה, הצארינה של רוסיה, ונשאר שם שמונה שנים.
הצארינה לא גילתה עניין רב במוזיקה האיטלקית אלא בפוליטיקה שלה, ופאיזיילו היה פנוי אפוא לחבר גם מוזיקה לכלי מקלדת לגבירות החצר, בעיקר לתלמידתו מריה פיודורובנה, כלת הצארינה.
ברוסיה חיבר, בין השאר, את יצירת המופת שלו, "הספר מסביליה", שעשתה לה שם עד מהרה ברחבי אירופה.
גורלה של אופרה זו מציין את סיומה של תקופה וראשיתה של תקופה חדשה בתולדות האמנות האיטלקית; עמה באו אל קצם נועם ההליכות והחן, שטיפחו רבי האמנים של המאה ה-18 ופינו את מקומם לברק המסנוור של השנים הבאות.
כשכתב ג'ואקינו רוסיני, בשנת 1816, מוזיקה לגרסה חדשה, מעובדת ומעודכנת של הליברית, בשם החדש "אלמביבה", הורדה התוצאה מהבמה בשריקות בוז; ואולם, לאחר שהוחזר לה השם "הספר מסביליה", מקובל לראות כיום באופרה זו את היצירה הגדולה ביותר של רוסיני, בעוד שהאופרה של פאיזיילו כמעט ואינה זוכה עוד להפקה.
במידה מסוימת, אפשר לראות בכך צדק פיוטי, שכן פאיזיילו עצמו השתדל, שנים רבות קודם לכן, להעיב על תהילתו של ג'ובאני בטיסטה פרגולזי כשכתב מוזיקה לליברית של האינטרמצו המפורסם שלו, "השפחה הגברת".
פאיזיילו עזב את רוסיה ב-1784 ואחרי שחיבר את "המלך תיאודור" בווינה, התקבל לשירותו של פרדיננד הרביעי בנאפולי, שם חיבר רבות מן האופרות הטובות ביותר שלו, ביניהן "נינה" ו"לה מולינארה".
אחרי תהפוכות רבות, שנבעו מתמורות פוליטיות ושושלתיות, הגיע לפריז (1802) בהזמנת נפוליאון, שאת חסדו רכש חמש שנים קודם לכן כשחיבר שיר לכת להלווייתו של גנרל הוך.
נפוליאון נהג בו ברוחב יד, ובה בשעה הזניח באכזריות שני מלחינים אחרים מפורסמים, לואיג'י כרוביני ואטיין מאול, שאליו העביר חביבו החדש של השליט את השנאה, שרחש עד אז לצ'ימרוזה, לגוליילמי ולפיצ'יני.
פאיזיילו ניצח על המוזיקה בחצר הטווילרי במלגה של 10,000 פרנק ועוד 4800 למגורים, אבל נכשל לחלוטין במאמציו לרצות את הקהל הפריזאי, שקיבל את האופרה שלו "פרוזרפינה" בצינה מודגשת כל כך, עד שבשנת 1803 ביקש, ואף קיבל בקושי מסוים, רשות לחזור לאיטליה, בתואנת בריאותה הרעועה של אשתו.
עם שובו לנאפולי הוחזר פאיזיילו למשרותיו הקודמות בהוראת ז'וזף בונאפרטה וז'ואקים מירא, שהוכתרו על ידי נפוליאון למלכי נאפולי, אבל הוא התיש את גאוניותו מעבר ליכולתה ולא עמד בדרישות שהוצגו לה לרעיונות חדשים.
גם סיכוייו לא היו במיטבם.
שלטונה של משפחת בונאפרטה התערער לקראת מפלתה ומזלו של פאיזיילו דעך עמה.
מות אשתו ב-1815 השפיע עליו קשות.
בריאותו התדרדרה במהירות והקנאה בהצלחתם של אחרים, שעמדה ביסוד אופיו, הייתה לו מקור לדאגה ומגינת לב.
האופרות של פאיזיילו, 94 במספר ככל הידוע, משופעות במלודיות, שיופיין וחינן זוכים להערכת אמת עד היום.
הידועה ביותר, אולי, מבין אריות אלה היא "Nel cor più non mi sento" המפורסמת מתוך "לה מולינארה", שהונצחה לעד בווריאציות של בטהובן.
המוזיקה הכנסייתית שלו רבה מאוד וכוללת שמונה מיסות ועוד יצירות רבות קטנות יותר; כמו כן כתב חמישים ואחת יצירות אינסטרומנטליות ומספר רב של קטעים בודדים.
דומניקו דרגונטי מסר כתבי יד של רבות מן האופרות שלו לספריית המוזיאון הבריטי בלונדון.
ספריית ג'רולאמיני בנאפולי מחזיקה בקובץ כתבי יד מעניין, המתעד את דעותיו של פאיזיילו על מלחינים בני זמנו ומציג אותו כמבקר מחמיר משהו, בעיקר של יצירות פרגולזי.
מילון גרוב המרוכז למוזיקה מציין, כי "פאיזיילו היה אחד ממלחיני האופרה המצליחים והמשפיעים ביותר בתקופתו.
רוב האופרות שלו, למעלה מ-80 במספר בסך הכל, הן קומיות וכתובות בסגנון פשוט, ישיר ומלא חיים, והמאוחרות שבהן מצטיינות באפיון דמויות חד יותר, בתזמור צבעוני יותר ובמלודיות חמימות יותר (מאפיינים שהשפיעו על מוצרט).
באופרות הרציניות שלו כמות קטנה מהמקובל של כתיבה ווקאלית וירטואוזית; אלה (שכתב) לרוסיה הן הקרובות ביותר לגישה ה"מתקנת" של גלוק."
ג'ובאני פרציוזי (איטלקית: Giovanni Preziosi; 1881 - 26 באפריל 1945), עיתונאי ואיש ציבור איטלקי בתקופת השלטון הפאשיסטי.
נודע בהיותו אנטישמי, ובתפקידו כ"מפקח על הגזע" בתקופת הרפובליקה של סאלו, אשר סייעה בהשמדת יהדות איטליה.
פרציוזי נולד בטורלה (Torella) שבמחוז לומברדיה בשנת 1881. בצעירותו היה קתולי אדוק, אך בגיל שלושים נטש את הדת.
בשנת 1912 הוא ייסד ביטאון בשם "לה ויטה איטליאנה" ("La vita italiana"; "החיים האיטלקיים"), שהמשיך להופיע עד לנפילת הרפובליקה של סאלו בשנת 1945. הוא היה עיתונאי וניהל שני עיתונים: "מצוג'ורנו" (Mezzogiorno) ו"רומא" ("Roma").
פרציוזי הוא שתרגם לאיטלקית והפיץ את הפרוטוקולים של זקני ציון.
הוא הוקיע את מה שהוא כינה "המימון היהודי הבינלאומי" (finanza internazionale ebraica) השולט על העולם.
הוא האשים את ה"ארגון" בכך שאיטליה הסכימה לתנאים נחותים בהסכם השלום האיטלקי בתום מלחמת העולם הראשונה.
הוא "חשף" את הקשר בין היהודים לבין הבונים החופשיים, שמטרתו, כביכול, הוא לגרום נזק לבני הגזע הארי.
ב-15 ביולי 1938 היה פרציוזי בין ה"מדענים" החתומים על "ההצהרה בדבר הגזע" (Manifesto della razza) שהיווה את הבסיס "המדעי" לחתימת חוקי הגזע באיטליה שהיו השלב הראשון בדרך שהובילה את יהודי איטליה לרדיפות והשמדה.
לאחר נפילת משטרו של מוסוליני בחודש יולי 1943 נסע פרציוזי לגרמניה.
בגרמניה פגש את שר התעמולה הגרמני יוזף גבלס, את הנאצי האנטישמי הקנאי, עורך העיתון דר שטירמר, יוליוס שטרייכר, את המומחה לענייני ה"גזע" אלפרד רוזנברג ואפילו את היטלר.
כולם הוקירו את גישתו האנטישמית.
מברלין שידר לאיטליה שידורים אנטישמיים בהם האשים את היהודים בכל הצרות שהתרחשו במדינה.
לפני הצלתו של מוסוליני על ידי אוטו סקורצני שקל רוזנברג למנותו כראש הממשלה האיטלקי מטעם הנאצים.
אחרי הקמת ממשלת הבובות מטעם הנאצים בצפון איטליה, המכונה "הרפובליקה של סאלו", שב פרציוזי לאיטליה וב-15 במרץ 1944 הקים, בהנחיית מוסוליני את המשרד לענייני הגזע.
בין השאר הכין הצעת חוק האומרת " אזרחים שחשופים להשפעת "הבונים החופשיים" ושאר הקרובים להם".
יהיו תחת "פיקוח מטעמי גזע של המשטרה" אשר יהיו לה גם סמכויות משפטיות כלפיהם.
רדיפת היהודים ברפובליקה של סאלו, הביאה להסגרת רבים מהם לידי הגרמנים, ולהשמדת כחמישית מיהודי איטליה, כ-8,000 נפשות.
לפרציוזי היה חלק פעיל ברדיפה זו, שהתבצעה כאשר היה כבר ידוע לרבים באיטליה, שחייליה שירתו בחזית המזרח והיו עדים ליחס ליהודים, כי המשלוח למזרח פירושו השמדה.
עם התמוטטות משטר סאלו, באפריל 1945, במסגרת פעולות ההתנגדות הפרטיזניות של העם האיטלקי נגד משטר "סאלו", היה פרציוזי באזור אגם גארדה בו שכנו משרדי הממשלה של רפובליקת סאלו.
ב-26 באפריל 1945 התאבד פרציוזי במילאנו יחד עם אשתו.
פלטוצ'י נולד במונטלה שבמחוז קמפניה, וסיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת טורינו ב-1932. ב-1936 התגייס למשטרה והוצב תחילה בג'נובה, עד שהועבר לשרת ברייקה ב-1937.
על פי הגרסה שהייתה מקובלת עד 2013, לאחר כניסתם לתוקף של חוקי הגזע באיטליה ב-1938, החל פלטוצ'י לזייף מסמכים ואשרות עבור יהודי העיר ופליטים יהודים שמצאו בה מקלט מפני רדיפות האוסטאשה בקרואטיה.
הוא הצליח להשמיד את הרשומות אודות 500 יהודים בעיר ואף סיפק להם מקורות מימון ושלח אותם למחנה פליטים בדרום איטליה שנוהל על ידי דודו, בישוף העיר קמפניה ליד נאפולי.
לאחר כניעת איטליה ב-8 בספטמבר 1943 וכיבוש רייקה בידי הנאצים, נותר פלטוצ'י ללא סמכויות של ממש אך הוא המשיך ופעל בחשאי במתן עזרה ליהודים עד שנחשף על ידי הגסטפו.
קונסול שווייץ בעיר שהיה ידידו הציע לו מקלט, אך פלטוצ'י שלח את ארוסתו היהודייה במקומו.
הוא נעצר ב-13 בספטמבר 1944 ונידון למוות, אך תחת זאת הוא גורש לאחר מכן לדכאו ושם מת.
ב-1990 הוכר פלטוצ'י על ידי ארגון יד ושם כחסיד אומות העולם, וב-1995 העניק לו נשיא איטליה את מדליית הזהב לגבורה אזרחית (Medaglia d'oro al merito civile).
ב-10 בפברואר 2004, יום השנה למותו של פלטוצ'י, הומלץ כי הכנסייה הקתולית תכיר בו כקדוש.
בנימוקים להענקת מדליית הזהב לגבורה אזרחית בידי נשיא איטליה, נכתב:
רחוב הפודים ברמת גן מוקדש לזכרו של פלטוצ'י.
הסברה המנוגדת באשר לחלקו בהצלת יהודים
ב-20 ביוני 2013 פורסם בתקשורת כי פלטוצ'י היה למעשה נאצי נלהב שלקח חלק בגירוש יהודים לאושוויץ.
הידיעות פורסמו על ידי מרכז פרימו לוי שלטענתו בדק כ-700 מסמכים ומהם הסיק כי פלטוצ'י היה "מוציא לפועל מרצון של החקיקה הגזעית ולאחר שנשבע אמונים לרפובליקה של מוסוליני, שיתף פעולה עם הנאצים".
עוד נטען כי אין מידע המאשש את הסברה כי סייע ליהודים, כי רוב יהודי העיר, 412 מתוך 500, נספו בשואה, וכי פלטוצ'י נדון למיתה ונשלח לדכאו בשל מעילה.
מרכז פרימו לוי טען כי מקורו של המיתוס לפיו פלטוצ'י סייע ליהודים הוא בדודו, הבישוף ג'וזפה פלטוצ'י, שביקש להבטיח קצבה להוריו של פלטוצ'י.
בעקבות הפרסומים הללו הודיע יד ושם, כי אנשיו פתחו בהליך בדיקה.
בסיום הבדיקה, לא פורסמה הודעה חדשה בעיניינו ופלטוצ'י עדיין מוכר על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם.
גם הוותיקן, שהכיר בפלטוצ'י כ"מרטיר", הקים ועדה של היסטוריונים שבחנו את הנושא.
גם ועדה זו לא פרסמה ממצאים חדשים.