tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא החל להתעניין בפן המחקרי של פרודוקטיביות לאחר שחש כי הוא מתקשה לעמוד ביעדי המשימות והפרויקטים שלו ותהה מדוע הוא בפרט ובני אדם בכלל מתקשים לעמוד ביעדים שהציבו לעצמם.
צ'ארלס ג'יימס מקדונלד היה עורך דין, משפטן ופוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-37 בשנים 1839–1843.
צ'ארלס ג'יימס מקדונלד נולד בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית כבנם של מרי גלאס ברן וצ'ארלס מקדולנד.
כתינוק הוא עבר עם הוריו, שהיו מהגרים סקוטים, מקרוליינה הדרומית למחוז הנקוק שבג'ורג'יה.
הוא למד באקדמיה של הכומר נייתן בימן במאונט זאיון, ולאחר מכן למד בקולג' קרוליינה הדרומית, שם הוא קיבל ב-1816 תואר בוגר אוניברסיטה.
לאחר שנה אחת של לימודים, התקבל מקדונלד ללשכת עורכי הדין של ג'ורג'יה, ועד מהרה החזיק במשרד עורכי דין מצליח ורכש אחוזת מטעים משל עצמו במחוז ביב.
ב-1822 הוא נכנס לשירות הציבורי כתובע כללי בבית המשפט הגבוה בסבב השיפוטי פלינט שבמחוז הנרי, ושלוש שנים מאוחר יותר הוא התמנה כשופט באותו בית משפט.
ב-1825 עבר מקדונלד למייקון, עיר הולדתה של רעייתו, אן פרנקלין, שם גידלו השניים שלוש בנות ושני בנים.
ב-1835 נפטרה רעייתו, וארבע שנים לאחר מכן הוא נשא לאישה את אליזבת רואן רפין.
כמי שדחף את התיעוש בדרום כאשר היה במייקון, השקיע מקדונלד בפיתוח ענף הרכבות, המשיך לעסוק בעריכת דין, ונכנס לעסקי הקרקעות.
באותה תקופה הוא גם כיהן תקופת כהונה אחת של שנה בבית הנבחרים של ג'ורג'יה ושתי תקופות כהונה של שנה אחת בסנאט המדינתי, והיה פעיל במיליציה של ג'ורג'יה כבריגדיר גנרל.
ב-1839 התמודד מקדונלד מטעם המפלגה הדמוקרטית כמועמד למשרת מושל ג'ורג'יה.
הוא הביס את מועמד המפלגה הוויגית, צ'ארלס דוהארטי בהפרש של פחות מ-2,000 קולות, וכיהן כמושל במשך שתי תקופות כהונה עד 1843. מקדולנד היה מושל ג'ורג'יה השני שאייש את מעון המושל הישן במילדג'וויל, אז בירת המדינה.
בעת בחירתו כמושל, סבלה כלכלת ג'ורג'יה מתנודות בשל .
מחירי הכותנה צנחו לארבע או חמישה סנט לפאונד, והסחר נכנס לקיפאון.
עם חוב מדינתי של כמעט מיליון דולר וכשקופת האוצר הייתה ריקה, הציב מקדונלד לעצמו כמשימה להחיות את כלכלת המדינה, אך ניצב בפניו מאבק קשה.
המפלגה הדמוקרטית החזיקה ברוב קטן בלבד בבית המחוקקים המדינתי, וב-1840 כבר שלטו בו הוויגים.
ועדיין, מקדונלד הצליח לשכנע את המחוקקים לבטל את שליטת המחוזות במיסי הרכוש, שיותר ויותר נוהלו באופן בלתי תקין, ולהפנות את הכספים האלו לקופת המדינה.
לאחר מכן, כאשר הטיל וטו על הצעת חוק של הוויגים שעל פיה הוצע קיצוץ של 20 אחוזים במס לבעלי רכוש, הוא הציע העלאת מיסים, אך בתחילה לא עלה הדבר בידו.
ללא חשש, הוא הורה לגזבר המדינה לא לשלם את משכורות המחוקקים עד אשר כל הוצאות המדינה ישולמו.
מתוך כעס על הוראתו הרודנית לכאורה של מקדונלד, אישר בית המחוקקים בכל זאת גידול של 25 אחוזים במס הרכוש הכללי.
במשך שמונה השנים שלאחר תום כהונתו כמושל, פיתח מקדונלד את עסקיו והתמקד במאמציו להקים עיירה תעשייתית באזור שהיה אז מחוז קמפבל, והיום הוא מחוז דאגלס.
בית החרושת שלו, שנבנה על גדת ערוץ סוויטווטר ב-1848, העסיק 60 עובדים, ובעת פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית עמד היקף ייצור הבדים שלו על 750 יארד (627 מטר רבוע) ליום.
(ב-1864 הורה גנרל צבא האיחוד ויליאם שרמן על שריפת כל היישוב, אך חורבות המפעל הן כיום אטרקציה תיירותית בולטת במה שנקרא "הפארק המדינתי נחל סוויטווטר" .
מקדונלד החזיק בהשקפה קונסטרוקטיבית נוקשה בנוגע לחוקת ארצות הברית, שהובילה אותו לתמוך בזכותה של המדינה לפרוש מן האיחוד ולדחות את פשרת 1850. עם נטייתו זו, הוא פרש ממפלגת האיחוד והיה למועמד מפלגת זכויות הדרום למשרת המושל ב-1850, אך הפסיד להאוול קוב בהפרש גדול.
לאחר שפרש מן החיים הפוליטיים, מכר מקדונלד את אחוזת המטעים שלו במחוז ביב, ורכש אחרת במחוז קוב.
בשנים 1855–1859 הוא כיהן כשופט בבית המשפט העליון של ג'ורג'יה.
בשל בריאותו הלקויה, הוא פרש לביתו, קנסאו הול שבעיר מריאטה.
בעת מותו החזיק מקדונלד ב-53 עבדים ושווי רכושו עמד על 127,800 דולר.
צ'ארלס ג'יימס מקדונלד נפטר במריאטה ב-16 בדצמבר 1860. הוא נטמן בבית הקברות האפיסקופלי שבעיר.
צ'ארלס ג'ונס ג'נקינס היה פוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כתובע הכללי של ג'ורג'יה בשנים 1831–1834 וכמושל ג'ורג'יה ה-44 בשנים 1865–1868. מתפקידו כמושל הוא הודח והוחלף בתומאס רוגר שהיה מושל צבאי לאחר שג'נקינס סירב לאפשר מימון לוועידה חוקתית מדינתית בשילוב גזעי.
ג'נקינס נותר דמות מכובדת בג'ורג'יה, ואף על פי שהוא לא התמודד לנשיאות ארצות הברית, הוא קיבל שני קולות מחבר האלקטורים בבחירות לנשיאות של 1872 בשל מותו בטרם עת של המועמד הוראס גרילי.
צ'ארלס ג'נקינס נולד בביופרט שבקרוליינה הדרומית.
משפחתו עברה למחוז ג'פרסון שבג'ורג'יה, וכבר בגיל צעיר למד באוניברסיטת ג'ורג'יה באת'נס, אף על פי שהמועדים המדויקים של תקופת לימודיו שם לא ידועים.
הוא עזב את לימודיו לפני סיומם והשלים את השכלתו ב-1824 ביוניון קולג' בסקנקטדי שבמדינת ניו יורק.
ב-1831 התמנה ג'נקינס כתובע הכללי של ג'ורג'יה והחליף בתפקיד את ג'ורג' קרופורד.
הוא כיהן כתובע הכללי עד 1834, אז הוחלף באבנעזר סטארנס.
ג'נקינס החל למשוך תשומת לב מרובה כמי שכתב את "המצע של ג'ורג'יה" , הכרזה שניתנה על ידי ועידה מדינתית מיוחדת שאישרה את פשרת 1850. בבחירות לנשיאות של 1852 הוא התמודד על משרת סגן הנשיא כשותפו למרוץ של דניאל ובסטר מטעם מפלגת האיחוד.
במלחמת האזרחים האמריקאית הוא מונה על ידי המושל ג'וזף א.
בראון כשופט בבית המשפט העליון של ג'ורג'יה.
לאחר שוועידת החוקה המדינתית שהתכנסה ב-1865 הקימה מחדש את ממשלת ג'ורג'יה, הוא התמודד כמועמד יחיד על משרת מושל ג'ורג'יה.
הוא כיהן בתפקיד עד 1868, במהלך תקופת השיקום.
ב-1868 הוא סירב לאפשר את מימון המדינה לוועידה חוקתית מדינתית שתהיה משולבת מבחינה גזעית ומפוקחת על ידי שלטונות הכיבוש הצבאי של ארצות הברית.
בתגובה, מינה הגנרל ג'ורג' מיד, מפקד המחוז הצבאי השלישי של ארצות הברית את בריגדיר גנרל תומאס רוגר כמושל צבאי.
ג'נקינס נמלט מהמדינה ולקח עמו את החותם של המדינה כדי לסכל תשלומים על ידי המדינה שאושרו על ידי הממשל הצבאי.
מאוחר יותר הוא שב לג'ורג'יה.
בבחירות לנשיאות של 1872 קיבל ג'נקינס שני קולות מחבר האלקטורים.
במהלך מערכת בחירות זו, נפטר המועמד הליברלי-רפובליקני הוראס גרילי לאחר יום הבחירות, אך לפני התכנסות חבר האלקטורים, וכך שני אלקטורים מג'ורג'יה הצביעו בעד ג'נקינס.
בוועידה החוקתית של ג'ורג'יה, שהתקיימה ב-1877, בחרו נציגי הוועידה פה אחד בג'נקינס כנשיא הוועידה.
צ'ארלס ג'נקינס נפטר באוגוסטה ב-14 ביוני 1883. הוא נטמן בבית הקברות סאמרוויל שבעיר.
על שמו קרוי מחוז ג'נקינס שבג'ורג'יה.
צ'ארלס למונט "צ'רלי" ג'נקינס הוא אתלט אמריקני בעבר.
אלוף אולימפי (מלבורן 1956) בריצת 400 מטר ובריצת שליחים 4x400 מטר.
ג'נקינס נולד וגדל בניו יורק.
הוא למד באוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט והתאמן בהדרכתו של ג'מבו אליוט.
באליפות ארצות הברית שנערכה בבולדר, קולרודו ביוני 1955 זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר.
בתחרות באולם קבע בריצת 500 יארד שיא עולם חדש.
ב-1981 נפטר מאמנו אליוט וג'נקינס החליף אותו כמאמן באוניברסיטת וילאנובה.
בדצמבר 1956 ג'נקינס התחתן עם פיליס רנדולף.
בשנות ה-70 עבד במשרד החינוך האמריקאי.
בנו צ'ארלס ג'נקינס ג'וניור זכה במדליית זהב אולימפית (ברצלונה 1992) בריצת שליחים 4x400 מטר, מה שהפך אותם לאב ובנו הראשונים בהיסטוריה האולימפית שזוכים במדליות זהב באותו מקצוע.
במהלך הקריירה שלו זכה ג'נקינס 3 פעמים (1955, 1957 ו-1958) באליפות ארצות הברית באולם בריצת 600 יארד.
צ'ארלס אלסוורת' גודל הבן היה פוליטיקאי אמריקאי שייצג את ניו יורק בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1959 ל-1968 ובסנאט של ארצות הברית בין השנים 1968 ל-1971. בשני המקרים, נכנס לתפקידו בעקבות מותם של קודמיו, במקרה הראשון בבחירות מיוחדות ובשני כמינוי זמני במקומו של רוברט פ.
גודל היה אביו של הקומישינר של ליגת הכדורגל הלאומית רוג'ר גודל.
גודל נולד ב-16 במרץ 1926 בג'יימסטאון שבניו יורק, והיה בנם של פרנצ'סקה (לבית בארטלט) וצ'ארלס אלסוורת' גודל.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים של ג'יימסטאון וסיים את לימודיו במכללת ויליאמס כחבר ב-Phi Beta Kappa ב-1948. הוא שירת בצי ארצות הברית בתקופת מלחמת העולם השנייה כימאי מדרגה שנייה (1944–1946) ובחיל האוויר של ארצות הברית כלוטננט ראשון (1952–1953) במהלך מלחמת קוריאה.
מבית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל ב-1951 ותואר שני בממשל מייל ב-1952. הוא לימד לזמן קצר במכללת קוויניפיאק ב-1952. לאחר קבלתו ללשכת עורכי הדין בקונטיקט (1951) ובלשכת עורכי הדין בניו יורק (1954), הוא החל את עיסוקו בעריכת דין בג'יימסטאון.
הוא היה נינו של ויליאם גודל, התנועה לביטול העבדות.
בשנים 1954–1955 עבד גודל כעוזר קשר עם הקונגרס של משרד המשפטים.
הוא זכה בבחירות מיוחדות ב-26 במאי 1959 כרפובליקני לקונגרס ה-86 של ארצות הברית כדי למלא את המושב שהתפנה בשל מותו של דניאל א.
במחוז ה-43, גודל קיבל 27,454 קולות (65%), כאשר המועמד הדמוקרטי רוברט א.
גודל נבחר מחדש בנובמבר 1960 לקונגרס ה-87 ונבחר שלוש פעמים לאחר מכן.
במהלך כהונתו בבית הנבחרים, גודל הצביע בעד חוקי זכויות האזרח משנת 1960, 1964, ו-1968, וחוק זכויות ההצבעה משנת 1965, אך הצביע נגד התיקון ה-24 לחוקה האמריקאית.
גודל התנגד לתיקון ה-24 בחוסר רצון, וטען לפני ההצבעה כי התיקון לוקה בחסר מכיוון שהוא מוגבל לאיסור מיסים לבחירות לבחירות פדרליות.
למרות שהיה חבר מתון עד שמרן בבית הנבחרים, כסנאטור היה גודל ליברלי כמעט כמו הסנאטור הרפובליקני האחר של ניו יורק, ג'ייקוב יעבץ.
בסנאט, גודל חיבר והעניק חסות למספר רב של הצעות חוק, כולל כמה למתן סיוע לשימור ופיתוח לעיירות קטנות ואזורים כפריים.
קהילות קטנות רבות בצפון מדינת ניו יורק ללא מערכות ביוב עירוניות בנו אותן בעזרת כספי התאמה פדרליים שסופקו על ידי החקיקה של גודל.
יחד עם הסנאטור מאורגון מארק הטפילד, גודל היה בין הקולות הרפובליקנים הקולניים ביותר נגד מלחמת וייטנאם.
מפגינים ופעילים נגד המלחמה שיבחו את תמיכתו בנסיגה מווייטנאם.
ב-1970, המפלגה הרפובליקנית בניו יורק הייתה מפוצלת עמוקות בסוגיית השמרנות של הימין החדש השני של חלק גדול מהתמיכה הבסיסית במפלגה לעומת הליברליזם הנתפס של ארגון המפלגה, ההנהגה והמושל רוקפלר עצמו.
בעוד שתומכיו של רוקפלר היו חזקים מספיק בתוך המפלגה והארגון הקבוע שלה כדי להבטיח שגודל יקבל את מועמדות המפלגה לכהונתו המלאה הראשונה, פעילים שמרנים רבים עזבו את המפלגה כדי לתמוך במועמדים רחוקים יותר מימין.
סגן הנשיא ספירו אגניו כינה את גודל "כריסטין יורגנסן מהמפלגה הרפובליקנית", בהשוואה לשינוי האידאולוגי שלו למבצע של יורגנסן לשינוי מין.
גודל התמודד תחת הסיסמה "סנאטור גודל - הוא טוב מדי מכדי להפסיד" וקיבל את מועמדות המפלגה הליברלית כמו גם את זו של הארגון הרפובליקני הרגיל, מיזוג אלקטורלי המותר על פי חוק ניו יורק.
פרסומת טלוויזיה ששודרה על ידי הקמפיין של גודל מ-1970 השוותה אותו ליריבים ריצ'רד אוטינגר וג'יימס ליין באקלי בתור "הקל משקל, הכבד והמשקל המת".
בבחירות בנובמבר 1970, למרות תמיכתו של רוקפלר ושל המפלגות הרפובליקניות והליברליות, פיצל גודל את ההצבעה הליברלית עם אוטינגר והובס על ידי מועמד המפלגה השמרנית באקלי.
גודל סיים במקום השלישי עם 24.3% מהקולות.
גודל יהיה הסנאטור האחרון שמונה מניו יורק עד 2009, אז נבחרה קירסטן ג'יליברנד להחליף את הילרי קלינטון, שמונתה למזכיר המדינה של ארצות הברית.
לאחר שעזב את הקונגרס, חזר גודל לעסוק בעריכת דין.
באמצע שנות ה-70, שימש כסגן יו"ר, עם מושל פנסילבניה לשעבר ויליאם סקרנטון כיו"ר, של הוועדה של הנשיא ג'רלד פורד לנסח כללים למתן חנינה למתחמקים ולעריקים מתקופת מלחמת וייטנאם.
גודל התחתן עם ז'אן רייס (1930–1984), אחות מוסמכת לשעבר, בשנת 1954. נולדו להם חמישה ילדים: ביל, מנהל קרן גידור; טים, סגן נשיא בכיר בתאגיד הס; רוג'ר, הקומישינר של ה-NFL; מייקל, מדריך פילאטיס וג'ף, לשעבר מנהל בית הספר של היכל סנט מרי בסן אנטוניו.
רייס התמודד לזמן קצר לקונגרס מטעם מחוז הקונגרס ה-39 של ניו יורק בשנת 1976. הם התגרשו בשנת 1978. גודל התחתן עם פטרישיה גולדמן (1942–2023), מנהלת ועד הקונגרס, שלימים ישבה במועצה הלאומית לבטיחות בתחבורה, בשנת 1978.
גודל היה תושב וושינגטון הבירה וברונקסוויל, ניו יורק עד מותו מסיבוכים בעקבות התקף לב ב-21 בינואר 1987. הוא נקבר בבית הקברות לייק ויו בג'יימסטאון.
צ'ארלס אדוארד דאדלי היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי.
חבר ב-Albany Regency של מרטין ואן ביורן, דאדלי כיהן כראש עיריית אולבני, ניו יורק, חבר בסנאט של מדינת ניו יורק וסנאטור אמריקאי.
דאדלי נולד ב-23 במאי 1780 בג'ונסון הול, אקסלשל, סטפורדשייר במהלך המהפכה האמריקאית להורים לויאליסטים.
אביו, צ'ארלס דאדלי, היה אנגלי ששימש כגבאי מכס המלך בניופורט, רוד איילנד, שם התחתן עם קתרין קוק, ממשפחה קולוניאלית ברוד איילנד.
סבו וסבתו מצד אביו היו תומאס דאדלי ומרי (לבית לבט) דאדלי מסטפורדשייר, אנגליה.
בנובמבר 1775, אביו נטש את משרדו בניופורט וחיפש מקלט על סיפון ספינת מלחמה בריטית.
בשנה שלאחר מכן, הוא התגורר באנגליה, שם הצטרפה אליו אשתו.
המשפחה נשארה באנגליה עד מות אביו ב-1790. בשנת 1795, אמו של דאדלי חזרה לרוד איילנד, והביאה איתה את הצעיר בן החמש עשרה, שלמד בניופורט.
סמוך לתחילת המאה ה-19, דאדלי עבד כפקיד בחדר ספירה וערך מסעות מניו יורק לאיי הודו המזרחית כממונה על המטען.
מאוחר יותר הוא עבר לאולבני, ניו יורק, שם עסק בעסקי המסחר והתחתן עם משפחה מאולבני פוליטית בולטת.
דאדלי נכנס לחיים הציבוריים כשהיה בשנות השלושים המאוחרות לחייו.
הוא הצטרף ל-Albany Regency, הקוטרינה שמרטין ואן ביורן הקים כדי להוביל את ה-Bucktails, הקבוצה שנלחמה בדוויט קלינטון על השליטה במפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית של ניו יורק.
דאדלי היה אלקטור לנשיאות בבחירות 1816 והצביע עבור ג'יימס מונרו ודניאל טומפקינס.
דאדלי נכשל בניסיונו להיבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1828. כאשר ואן ביורן התפטר ממושבו בסנאט של ארצות הברית כדי להיות מושל ניו יורק ב-1829, דאדלי נבחר למלא את התפקיד הפנוי.
דאדלי תפס את מקומו ב-15 בינואר 1829, ונשאר בתפקידו עד תום כהונתו ב-3 במרץ 1833. הוא היה דוגמה מוקדמת לאיש העסקים בסנאט, שם מילא תפקיד לא בולט, אך תמך בנאמנות בממשל ג'קסון.
דאדלי פרש בתום כהונתו ובילה את שארית חייו באולבני, תוך שמר על העניין שלו בפוליטיקה כשג'קסון, ואן ביורן ואחרים פעלו להקמת המפלגה הדמוקרטית לאחר התפצלות הדמוקרטים-רפובליקנים ב-1824, תלוי באיזה מועמד לנשיאות הם תמכו.
דאדלי התחתן עם בלנדינה בליקר (1783–1863), בת למשפחת אולבני בולטת.
בלנדינה הייתה בתם של רוטגר בליקר (נכדו של ראש העיר רוטגר יאנסן בליקר) וקתרין (לבית אלמנדורף) בליקר.
דאדלי מת באולבני, ניו יורק ב-23 בינואר 1841. הוא נקבר בבית הקברות הכפרי של אולבני.
ב-1856, אלמנתו סיפקה כספים למצפה כוכבים באולבני, מצפה הכוכבים של דאדלי, שנקרא על שם בעלה.
צ'ארלס וינסלו גייטס היה פוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של מדינתו בשנים 1898–1900, לאחר מכן ועד 1902 כחבר הסנאט של ורמונט, וכמושל ורמונט ה-55 בשנים 1915–1917.
צ'ארלס גייטס נולד בעיירה פרנקלין שבוורמונט, כבנם של הריסון ולאונה רבקה (לבית שד) גייטס.
ב-1880 הוא סיים את לימודיו באקדמיית סנט ג'ונסברי, והיה מורה ומנהל בית ספר באקדמיית פרנקלין עד 1884. ב-1890 נשא גייטס את מרי אליזבת היידן, ולשניים נולדו בת אחת ושני בנים.
ב-1884 רכש גייטס חנות כלבו, שאותה הוא הפעיל בהצלחה לצד החווה הביתית שלו.
הוא היה נשיא אגודת היריד של מחוז פרנקלין ומנהל בבנק החסכונות אנוסבורג פולס.
ב-1895 הוא ייסד את חברת הטלפונים של פרנקלין.
בשנים 1898–1900 כיהן גייטס כחבר בית הנבחרים של ורמונט, ולאחר מכן ועד 1902 כחבר הסנאט של ורמונט.
ב-1904 הוא מונה על ידי המושל צ'ארלס בל לוועדת הכבישים המדינתית, ושוב לאותו תפקיד ב-1906 על ידי המושל פלטשר פרוקטור, ושימש בו עד 1914. במהלך תקופה זו הוא הבטיח את התקצוב לסלילה ותחזוקה קבועות של הכבישים בוורמונט.
כמי שהיה רפובליקני שהחזיק ברעיונות פרוגרסיביים, נבחר גייטס ב-1914 כמועמד המפלגה לתפקיד מושל ורמונט, זאת בניסיון לאחות את הקרע בין פעילי המפלגה שתמכו בבחירתו של הנשיא ויליאם הווארד טאפט לתקופת כהונה שנייה בבחירות של 1912, לבין הפרוגרסיבים שתמכו בתאודור רוזוולט.
גייטס כיהן כמושל מינואר 1915 ועד ינואר 1917, והיה המושל הראשון שהחל את כהונתו בחודש זה לאחר שמועד תחילת כהונתם של כל בעלי התפקידים הנבחרים שונה מחודש אוקטובר לחודש ינואר.
במהלך תקופת כהונתו כמושל, התקיימו לראשונה בוורמונט בחירות מקדימות ישירות למינוי מועמדי המפלגות לבית הנבחרים של ארצות הברית ולסנאט של ארצות הברית.
התקבלו גם חקיקות בנוגע לפיצויים לעובדים, נוצרו מערכות של בתי ספר תיכוניים ושל חטיבות ביניים, ושל בית ספר מקצועיים.
ב-1916 התמודד גייטס ללא הצלחה על מועמדות הרפובליקנים לסנאט של ארצות הברית, ולאחר מכן חזר לפעילותו העסקית במחוז פרנקלין.
צ'ארלס גייטס נפטר בפרנקלין ב-1 ביולי 1927. הוא נטמן בבית הקברות מייפל גרוב שבעיר.
צ'ארלס "צ'ארלי" אברט דומס היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי (מלבורן 1956) ושיאן עולם בקפיצה לגובה (1957-1956).
צ'ארלס דומס נולד ב-1937 בטולסה, אוקלהומה ובילדותו עברה המשפחה ללוס אנג'לס, קליפורניה.
למד בבית ספר התיכון "תומאס ג'פרסון" בלוס אנג'לס ואחרי שנתיים עבר לתיכון "סנטניאל" שבקומפטון מדרום ללוס אנג'לס.
בתקופת לימודיו בתיכון התחרה בקפיצה לגובה בתחרויות אתלטיקה של מדינת קליפורניה וב-1955 אף זכה בתואר "אתלט השנה של התיכונים" (High School Athlete of the Year).
ב-1956 התקבל ללימודים באוניברסיטת דרום קליפורניה כשבשנה זו הפך לאלוף אולימפי (מלבורן 1956) ולשיאן עולם בקפיצה לגובה.
בתקופה זו זכה חמש פעמים באליפות ארצות הברית באתלטיקה (1959-1955) בקפיצה לגובה.
ב-1964, לאחר שנכשל במבחני נבחרת ארצות הברית לאולימפיאדת טוקיו, פרש מפעילות ספורטיבית, הפך למורה ולמאמן ספורט ולימד במספר בתי ספר באזור לוס אנג'לס.
באליפות ארצות הברית באתלטיקה , שנערכה בבולדר, קולרדו זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.08 מטר.
באליפות ארצות הברית באתלטיקה , שנערכה בבייקרספילד, קליפורניה זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.08 מטר.
במבחנים לקראת האולימפיאדה , שנערכו בלוס אנג'לס, קבע דומס שיא עולמי בקפיצה לגובה של 2.15 מטר.
שיא זה היווה שיפור של 3 ס"מ לשיא הקודם של וולט דייוויס מארצות הברית שנקבע ב-1953. שיאו של דומס נשבר ב-1957 על ידי מברית המועצות.
באולימפיאדת מלבורן זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא אולימפי של 2.12 מטר לפני צ'ילה פורטר מאוסטרליה (2.10 מטר) ואיגור קשקרוב מברית המועצות (2.08 מטר).
באליפות ארצות הברית באתלטיקה , שנערכה בדייטון אוהיו זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.08 מטר
באליפות ארצות הברית באתלטיקה , שנערכה בבייקרספילד, קליפורניה זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.07 מטר.
ב , שנערכו בשיקגו, ארצות הברית זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.10 מטר לפני חברו לנבחרת בוב גרדנר (Bob Gardner) (2.03 מטר) וארנלה הייזלי מהפדרציה של איי הודו המערבית (2.00 מטר).
באליפות ארצות הברית באתלטיקה , שנערכה בבולדר, קולרדו זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.06 מטר.
באולימפיאדת רומא התחרה דומס בקפיצה לגובה אך בגלל פציעה בברך השיג רק 2.03 מטר ודורג במקום השישי.
ב-1990 צורף להיכל התהילה של אתלטי ארצות הברית
דומס נישא ונולדו לו שלושה ילדים.
צ'ארלס גריי היה שחקן אנגלי שהופיע בכ-140 סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה.
ידוע בעיקר בזכות גילום האנטגוניסט הראשי ארנסט סטאברו בלופלד, בסרט "יהלומים לנצח", וכן את דיקו הנדרסון מ"אתה חי רק פעמיים", שניהם מסרטי ג'יימס בונד.
כמו כן הופיע, בין היתר, בסרטים "הבדרן", "ליל הגנרלים", "מופע הקולנוע של רוקי" ו"Shock Treatment", ובסדרת הטלוויזיה "על אדונים ומשרתים".
גריי מת ממחלת הסרטן בגיל 71.
דארקי היה פוליטיקאי, פעיל חברתי ופורץ דרך בוויסקונסין.
הוא ייצג את ויסקונסין כחבר הסנאט של ארצות הברית בין 1855 ל־1861, וכיהן שתי קדנציות בבית הנבחרים של ארצות הברית (1849–1853).
מאוחר יותר למושל טריטוריית יוטה, תפקיד שבו כיהן מ־1865 עד 1869. לפני הקריירה הפוליטית שלו, דארקי היה אחד ממייסדי העיר קנושה שבוויסקונסין.
הוא היה פעיל נמרץ למען תנועת המגבלות על אלכוהול (Temperance) ולמען ביטול העבדות, אם כי באופן אישי התמודד עם בעיית שתיית אלכוהול.
דארקי נולד ב-10 בדצמבר 1805 ברויאלטון שבוורמונט.
הוא עבד כסוחר ועבר לטריטוריית ויסקונסין בשנת 1836, שם עסק בחקלאות ובייעור והיה בין מייסדי העיירה סאות'פורט, שהפכה מאוחר יותר לקנושה.
חלק מהקרקעות שהיו בבעלותו נכללות כיום ב־Library Park Historic District.
דורקי החל את דרכו הפוליטית כחבר המפלגה הדמוקרטית ונבחר לאספה הטריטוריאלית הראשונה של ויסקונסין, שם כיהן שתי קדנציות.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 הפך למנהיג מקומי של מפלגת החירות, שתמכה בביטול העבדות.
ב־1848 התמזגה מפלגת החירות עם דמוקרטים ומתנגדי עבדות אחרים ליצירת מפלגת האדמה החופשית, ומטעמה נבחר דארקי לשתי קדנציות בבית הנבחרים של ארצות הברית, שבו כיהן מ־4 במרץ 1849 ועד 3 במרץ 1853, כנציג מחוז הקונגרס הראשון של ויסקונסין.
בשנת 1854 התמזגה מפלגת האדמה החופשית עם רוב המפלגה הוויגית ליצירת המפלגה הרפובליקנית, וכמה חודשים לאחר מכן הפך דארקי לסנאטור הרפובליקני הראשון מוויסקונסין, וכיהן בסנאט מ־1855 עד 1861. ב־1865 מונה למושל טריטוריית יוטה וכיהן בתפקיד עד 1869, אז התפטר בשל בעיות בריאות.
הוא נפטר ב-14 בינואר 1870 באומהה שבנברסקה, בדרכו חזרה לביתו.
דארקי נשא נאום בטקס חיבור מסילות הרכבת בפרומונטורי, יוטה, ב־10 במאי 1869, כאשר חוברו מסילות יוניון פסיפיק וסנטרל פסיפיק.
בית ספר יסודי בקנושה נקרא על שמו במשך שנים רבות, אולם נחרב ב־2008.
ביתו לשעבר, שהפך לבית ספר לבנות וכיום מוכר בשם Kemper Hall, רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
צ'ארלס הופר גיבסון היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מרילנד, שכיהן בין השנים 1891–1897. הוא גם כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1885–1891.
גיבסון נולד ב-19 בינואר 1842 ליד סנטרוויל שבמרילנד, ולמד באקדמיית סנטרוויל ובבית הספר ארצ'ר במחוז הרפורד.
הוא השלים את לימודיו בוושינגטון קולג' בצ'סטרטאון, מרילנד, למד משפטים, והתקבל כעורך דין בשנת 1864, והחל לעסוק בעריכת דין באיסטון, מרילנד .
הנשיא אנדרו ג'ונסון מינה את גיבסון לגובה מיסי ההכנסה במחוז החוף המזרחי של מרילנד, אך המינוי לא אושר.
בשנת 1869 מונה למבקר ולנציב בממשלת מדינת מרילנד, וב־1870 התפטר מתפקידו כדי לקבל את משרת התובע הכללי של מחוז טלבוט, מרילנד, תפקיד שבו שירת בין 1871 ל־1875.
גיבסון נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית למושבי הקונגרס ה־49, ה־50 וה־51, כנציג מחוז הקונגרס הראשון של מרילנד, וכיהן בתפקידו בין 4 במרץ 1885 ועד 3 במרץ 1891. בשנת 1890 לא התמודד לבחירה מחדש.
בשנת 1889 נישא למרייטה פאוול הולידיי, והשניים התגוררו באחוזת רטקליף שבמחוז טלבוט.
לאחר מכן מונה, ובהמשך גם נבחר, מטעם המפלגה הדמוקרטית כחבר הסנאט של ארצות הברית כדי למלא את מושבו של הסנאטור אפרים קינג וילסון השני, שנפטר.
הוא כיהן כסנאטור מ־19 בנובמבר 1891 ועד 3 במרץ 1897. במהלך כהונתו בסנאט שימש גיבסון כיו"ר ועדת התעשייה בקונגרס ה־53.
לאחר סיום כהונתו בסנאט, חזר גיבסון לעסוק בעריכת דין, וב-31 במרץ 1900 נפטר בוושינגטון הבירה ונקבר בבית הקברות צ'סטרפילד בעיר הולדתו סנטרוויל.
צ'ארלס ג'יימס פוקנר היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם וירג'יניה המערבית.
צ'ארלס ג'יימס פוקנר נולד באחוזת המשפחה "בוידוויל" שבמרטינסבורג, וירג'יניה (כיום וירג'יניה המערבית).
אביו היה , שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם וירג'יניה ווירג'יניה המערבית, וכן שימש כשגריר ארצות הברית בצרפת.
ב־1859 התלווה לאביו לצרפת; שם למד בבתי ספר בפריז ובשווייץ.
ב־1861 שב לארצות הברית, ובמהלך מלחמת האזרחים האמריקאית נכנס ב־1862 למכון הצבאי של וירג'יניה שבלקסינגטון.
הוא לחם עם צוערי המכון בקרב ניומרקט.
לאחר המלחמה למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה בשארלוטסוויל, והשלים את לימודיו ב־1868. באותה שנה הוסמך כעורך דין והחל לעסוק במקצוע במרטינסבורג.
ב־1887 נבחר פוקנר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית; ב־1893 נבחר מחדש וכיהן בין 4 במרץ 1887 ל־3 במרץ 1899. בסנאט כיהן כיושב ראש ועדת הטריטוריות (בקונגרס ה־53).
בשנת 1898 מונה לחבר בוועדה המשותפת העליונה של ארצות הברית ובריטניה.
לאחר פרישתו מהחיים הציבוריים הקדיש את זמנו לעיסוק בעריכת דין במרטינסבורג ובוושינגטון די.
סי., וכן לניהול אחזקותיו החקלאיות.
ב־1922 שימש כנשיא הראשון של מועדון הגולף "Opequon".
פוקנר נפטר באחוזת המשפחה "בוידוויל" ב־13 בינואר 1929 ונקבר בבית העלמין הישן נורבורן שבמרטינסבורג.
צ'ארלס ג'קסון היה פוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, איש המפלגה הוויגית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של רוד איילנד בשנים 1839–1842 (מתוכן בשנתיים האחרונות כיושב ראש הבית), וכמושל רוד איילנד ה-18 בשנים 1845–1846.
צ'ארלס ג'קסון נולד בפרובידנס שברוד איילנד, כבנם של ריצ'רד ג'קסון הבן , שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם רוד איילנד בשנים 1808–1815, ושל אביגייל "נבי" (לבית ויטון) ג'קסון.
ב-1817 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת בראון, וב-1820 קיבל תואר מוסמך אוניברסיטה.
הוא גם למד משפטים בהדרכתו של ג'יימס בוריל הבן, שהיה התובע הכללי של רוד איילנד, נשיא בית המשפט העליון שלה וסנאטור מטעמה, וב-1820 התקבל ללשכת עורכי הדין.
בנוסף לעיסוקו בעריכת דין היה ג'קסון מעורב בכמה מיזמים עסקיים, כולל חברה לייצור כותנה.
הוא גם בנה בית חרושת לגומי, לאחר שרכש את הפטנט מצ'ארלס גודייר.
עסקיו הוכחו כמוצלחים, ומאוחר יותר הוא הרחיב את עיסוקו לייצור כלי נשק כמפעיל של מפעל כלי הנשק של אמברוז ברנסייד, לימים גם הוא מושל רוד איילנד, ושל חברה שייצרה ציוד לרכבות.
ג'קסון היה פעיל בפוליטיקה במסגרת המפלגה הוויגית, ובשנים 1839–1842 כיהן כחבר בית הנבחרים של רוד איילנד.
החל מ-1841 ועד סוף כהונתו, הוא שימש כיושב ראש הבית.
ב-1843 הוא היה נציג לוועידת החוקה של רוד איילנד.
ממאי 1845 ועד מאי 1846 כיהן כמושל רוד איילנד ה-18, לאחר שהביס בבחירות את המושל המכהן ג'יימס פנר.
הוא נבחר כוויגי שהזדהה עם מפלגה השחרור (Liberation Party), שקידמה את שחרורם ממאסר של אלו שנכלאו כתוצאה ממרד דור.
הוא חתם על חוק לשחרור מנהיג המרד תומאס וילסון דור ושל כל אלו שהורשעו בגינו.
בתגובה, ארגנו מתנגדי השחרור את "מפלגה החוק והסדר".
בבחירות של השנה הבאה נבחר כמועמד למשרת המושל מטעם המפלגה הדמוקרטית, והובס בהן על ידי סגן המושל ביירון דימן.
ב-1857 התמודד ג'קסון ללא הצלחה בבחירות לסנאט של ארצות הברית.
רעייתו הראשונה הייתה קתרין דקסטר, שאותה הוא נשא לאישה ב-1827, והיא נפטרה ב-1832. ב-1836 הוא נישא בשנית לפיבי טיסדייל, שנפטרה ב-1883. הוא היה אביהם של שבעה ילדים, שחמישה מתוכם הגיעו לבגרות.
צ'ארלס ג'קסון נפטר בפרובידנס ב-21 ביולי 1876. הוא נטמן בבית הקברות הצפוני של העיר.
פילדמרשל סר צ'ארלס ויטינגהאם הורסלי דאגלס היה קצין בכיר ב וראש המטה הכללי הקיסרי בפתיחת מלחמת העולם הראשונה.
דאגלס שירת בצבא הבריטי בין השנים 1869–1914 וטיפס בדרגות מלוטננט זוטר ועד לגנרל כראש המטה הכללי.
הוא לקח חלק במערכות השונות של האימפריה הבריטית, בהם המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה, המלחמה האנגלו-בורמזית השלישית, המלחמה המהדית ומלחמת הבורים השנייה.
דאגלס מונה לתפקיד המטה הכללי העומד בראש הצבא הבריטי ערב מלחמת העולם הראשונה, אך לאחר כשלושה חודשים מפרוץ המלחמה מת דאגלס מטעמי בריאות ועומס יתר.
דאגלס נולד בקייפטאון, מושבת הכף, והחל את הקריירה הצבאית שלו כקצין צעיר בדצמבר 1869. בהדרגה התקדם בסולם הדרגות ומילא תפקידי פיקוד במערכות ברחבי האימפריה הבריטית.
הוא נטל חלק ב, במלחמת הבורים הראשונה והשנייה, ובמערכה בסודאן.
הוא מילא שורה של תפקידים לאורך השנים, בהם סגן ראש אגף כוח האדם במפקדת אלדרשוט ואחר כך עוזר ראש אגף הכוחות באלדרשוט.
בתקופת כהונתו כסגן עוזר לגנרל המלכה וכן כמפקד בצבא, זכה לקידום בדרגה והוכר כקצין מוערך.
במלחמת הבורים השנייה (1899–1901) נשלח לדרום אפריקה ומונה לעוזר ראש אגף במטה הכללי.
דאגלס שימש עוזר ומפקד הכוחות של גנרל לורד מת'יון, והשתתף בקרב הנהר מודר ובקרב מאגרספונטיין.
הוא צוין לשבח והמשיך בתפקידיו עד שחרור קימברלי ומינויו למפקד מחוז מפיקינג והאזור הסמוך, עת קודם לדרגת מייג'ור גנרל.
בתום השירות בדרום אפריקה, שב דאגלס לבריטניה ומונה למפקד חטיבת חיל הרגלים הראשונה באלדרשוט, ובהמשך לתפקיד מפקד הדיוויזיה השנייה של הקורפוס הראשון בבריטניה.
ב-1904 קודם לתפקיד עוזר-גנרל, ובאותה תקופה התנגד נחרצות להמלצות ועדת אשר, שביקשה לשנות יסודות מבניים בצבא הבריטי ולהקים מטה כללי מצומצם, מהלך שדאגלס סבר שמפלה את כוחות המינהלה.
התקדם במהירות לדרגת לוטננט גנרל ולמפקד פיקוד הדרום הבריטי, מינוייו הבאים כללו מפקד פיקוד הבית ומינוי כקולונל רגימנט הגורדון היילנדרס.
ב-1914, ערב פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ב-6 באפריל 1914, החליף את פילד מרשל סר ג'ון פרנץ' בתפקיד ראש המטה הכללי של הקיסרי (Chief of the Imperial General Staff).
מלחמת העולם הראשונה נפתחה תחת כהונתו, אך עיקר ההחלטות האסטרטגיות נותרו בידיו של שר המלחמה, הלורד קיצ'נר.
בתקופה זו גם שימש בתפקיד הטקסי של עוזר-גנרל למלך ג'ורג' החמישי.
דאגלס עצמו חלה ונפטר ב-25 באוקטובר 1914 מהתשה וקשיים בריאותיים שנגרמו מהלחץ הממושך בתפקיד בתקופת המשבר, הוא הוחלף בתפקידו על ידי ג'יימס וולף-מארי.
הוא נטמן בבית העלמין קנסל גרין שבלונדון, והותיר אחריו מורשת של שירות צבאי ממושך ותפקידים בכירים שנגעו בשדות הקרב המרכזיים של האימפריה הבריטית בראשית המאה העשרים.
צ'ארלס ג'ספר גלידן (29 באוגוסט 1857 – 11 בספטמבר 1927) היה חלוץ אמריקאי בתחום הטלפוניה, איש כספים ומקדם כלי רכב בארצות הברית.
צ'ארלס גלידן, יחד עם אשתו לוסי, היו הראשונים (בשנת 1902) שהקיפו את העולם במכונית, וחזרו על ההישג ב-1908.
גלידן נולד בלוול, מסצ'וסטס, ב-29 באוגוסט 1857. הוא היה בנם המאומץ של נתנאל גלידן ולורה קלארק.
הוא הגיע ממשפחה שהגיעה לאמריקה לפני 1664. הקריירה המקצועית שלו החלה בגיל 15. בין השנים 1873 עד 1877, ניהל את "חברת הטלגרף האטלנטי והפסיפי".
הוא זיהה מוקדם את הפוטנציאל של הטלפון יחד עם אלכסנדר גרהם בל, והתנסה עמו בחיבורי טלפון דרך קווי הטלגרף.
גלידן מימן את בניית קווי הטלפון במנצ'סטר, ניו המפשייר, והיה הראשון שהבין שהקול הנשי מתאים יותר לטלפונים המוקדמים מאשר הקול הגברי.
מכיוון שכך, הוא שכר נשים כמרכזניות טלפונים.
מרכזיית הטלפונים, אותה יזם, צמחה לסינדיקט, שכיסה, בין היתר, את מדינות אוהיו, מינסוטה, ארקנסו וטקסס.
חיבור הטלפון הראשון למרחקים ארוכים (מלוול, מסצ'וסטס לבוסטון) הוקם ביוזמתו.
ב-10 ביולי 1878 הוא נישא ללוסי אמה קלגוורת' ממנצ'סטר, ניו המפשייר.
צ'ארלס גלידן האמין שהמכונית אינה רק צעצוע לעשירים, אלא שהיא תתפתח לכלי תחבורה רציני.
הדבר דרש בניית אמון בכרכרה האפרוחית ללא הסוסים וכן מערכת כבישים תקינה.
(באותה תקופה, נסיעות משמעותיות בוצעו לרוב ברכבת או בספינת קיטור).
בשנת 1901 הוא מכר את החברה שהקים לחברת בל ורדף אחר מטרות חדשות אלה כאדם פרטי.
הוא רכש מכונית באותה שנה, הוא ואשתו ערכו טיול מוצלח לחוג הארקטי מקום בו לא היו כבישים כלל.
בשנת 1902 הוא יצא למסע עולמי במכונית נאפייר בריטית יחד עם אשתו ועם צ'ארלס תומאס, מהנדס רכב מרוטינגדין שבסאסקס, אנגליה.
במסע יוצא דופן זה הוא עבר מעל מ-46,528 מייל דרך 39 מדינות.
הוא נסע במדינות שמעולם לא ראו מכונית.
התנאי המוקדם למשימה זו היה הכנה קפדנית.
הוא אפילו נסע עם גלגלים מיוחדים שאפשרו לו לנסוע על פסי רכבת.
הוא תמיד היה לבוש ללא רבב, והיה מודע היטב לפרסום שנוצר סביבו.
לכן הוא התכתב עם אינספור עיתונים מקומיים ובינלאומיים.
הוא נסע כמעט לכל היבשות עד 1908. במרץ 1908 ביקר אף בארץ ישראל.
בשנת 1904 גלידן השתתף במרוץ האמינות הראשון שאורגן על ידי איגוד הרכב האמריקאי (AAA), מניו יורק לסנט לואיס.
מכיוון שחשב שזה צריך להיות אירוע חוזר, הוא תרם גביע כסף, ומדי שנה – פרס גדול מאוד (באותה תקופה) של 2000 דולר אמריקאי.
ארגון גלידן של AAA ארגן את "מסע האמינות של גלידן" באופן קבוע בין השנים 1905 ל-1913. המטרה הייתה לנסוע מרחק מסוים במסגרת זמן מוגדרת ללא נקודות ביקורת.
המנצח נקבע לפי שיטת ניקוד.
מסע גלידן הראשון נתפס כקל מדי, והמשתתפים בו הצביעו על מנצח.
לא היה זה צ'ארלס גלידן עם הנאפייר שלו, אלא פרסי פירס בפירס-ארו המרשים שלו.
במרוצים הבאים, המסלול הפך ארוך ותובעני יותר.
אף כי גלידן התכוון שהמסע יהווה פעילות בריאותית לגבירות ואדונים, מסע גלידן מעולם לא היה טיול.
הוא תמיד כלל מספר מסלולים חדשים לאורך מאה מייל של אזורים כמעט חסרי דרכים בארצות הברית ולעיתים בקנדה.
מכוניות רבות לא יכלו לעמוד בתנאים הקשים, והיו גם תקריות, כמו סוסים שנבהלו.
אבל זה היה עניין של כבוד שכל הצוותים יישארו יחד, וגלידן סיפר שהוא שילם אגרות לכמה רשויות מקומיות ופיצה חקלאים על עופות מכיסו.
הניצחון במסע של גלידן הפך לעניין של יוקרה, ככל שיותר יצרני רכב השתתפו ורצו להצליח במסע בשביל היתרונות השיווקיים הנלווים.
בשנת 1946, מסע גלידן שוחזר על ידי מועדון המכוניות הוותיקות של אמריקה (מאוחר יותר בחסות מועדון המכוניות העתיקות של אמריקה) והוא מתקיים מדי שנה מאז, אך במסגרת תיירותית יותר ותוך שימוש בכלי רכב עתיקים.
הוא נחשב לאירוע הוותיק והיוקרתי ביותר מסוגו בארצות הברית, והזוכה עדיין מקבל את גביע הכסף שתרם צ'ארלס גלידן בשנת 1905.
בין השנים 1905 ל-1910, הוא היה הנשיא הראשון של מועדון האווירו של אמריקה.
משנת 1908, הוא החל לקדם את התעופה.
הוא שיבח את הטכנולוגיה הקלה מהאוויר (הוא ביצע 37 טיסות בכדור פורח) וסבר שמטוסים פרטיים יהיו נפוצים כמו אופנועים.
צ'ארלס ג'ספר גלידן נפטר מסרטן בביתו בבוסטון ב-11 בספטמבר 1927. הוא קבור בלואל לצד אשתו, שנפטרה בשנת 1931.
צ'ארלס קונג דג'ו הוא פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי, שכיהן כמזכיר וכמנכ"ל הוועדה האמריקנית למצבות קרב.
בעבר היה חבר המפלגה הרפובליקנית, וכיהן לזמן קצר כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של הוואי ממאי 2010 ועד ינואר 2011. נכון לשנת 2026, הוא הרפובליקני האחרון שייצג את הוואי בקונגרס.
דג'ו נבחר לקונגרס בבחירות מיוחדות שנערכו במאי 2010, בהן זכה ב־39.68 אחוזים מהקולות מול שני מועמדים דמוקרטים.
הוא הובס בבחירות הכלליות בנובמבר 2010 על ידי קולין הנבוסה.
בחירתו הפכה אותו לאמריקאי הראשון ממוצא תאילנדי, וכן לרפובליקני הראשון ממוצא סיני, שכיהן בבית הנבחרים.
לפני בחירתו לקונגרס היה חבר בית הנבחרים של הוואי וחבר מועצת העיר הונולולו.
לאחר הפסדו ב־2010 התמודד ללא הצלחה שוב על ייצוג המחוז בבחירות 2012 ו־2014. בשנת 2016 היה מועמד לראשות עיריית הונולולו, אך הפסיד לראש העיר המכהן קירק קולדוול בתוצאה של 52 אחוזים מול 48 אחוזים.
בשנת 2018 עזב דג'ו את המפלגה הרפובליקנית בשל התנגדותו לנשיא דונלד טראמפ.
הוא תמך במועמד הדמוקרטי ג'ו ביידן בבחירות לנשיאות בשנת 2020. לאחר ניצחונו של ביידן מונה דג'ו למזכיר הוועדה האמריקאית לאנדרטאות קרב.
דג'ו נולד ב־9 באוגוסט 1970 בלוס אנג'לס שבקליפורניה, לאב סיני משאנגחאי ולאם סינית־תאית מבנגקוק.
סבו מצד אביו נמלט משאנגחאי לאחר המהפכה הקומוניסטית והתיישב בהונג קונג הבריטית.
דג'ו גדל בהוואי לאחר שמעסיקו של אביו העביר את המשפחה לשם כשהיה בן שלוש.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר פונהו (Punahou School), וקיבל תואר ראשון במדע המדינה ותואר ראשון בכלכלה מבית הספר וורטון של אוניברסיטת פנסילבניה, בהצטיינות יתרה (magna cum laude).
הוא השלים תואר בבית הספר למשפטים גולד של אוניברסיטת דרום קליפורניה.
בנוסף קיבל תואר מוסמך בלימודים אסטרטגיים מהמכללה הצבאית של צבא ארצות הברית (U.S.
דג'ו הוא קולונל במילואים של צבא ארצות הברית.
הוא לימד כמרצה מן החוץ למשפטים באוניברסיטת הוואי וכמרצה מן החוץ למדע המדינה באוניברסיטת הוואי פסיפיק.
בשנים 1998–1999 שימש דג'ו כסגן יו"ר המפלגה הרפובליקנית של הוואי.
הוא נבחר ל"מחוקק השנה" על ידי ארגון Small Business Hawaii בשנים 2002, 2004 ו־2006. בשנת 2006 נבחר לאחד מ־40 המנהיגים המבטיחים ביותר בהוואי מתחת לגיל 40 על ידי Pacific Business News, וב־2005 הוכתר על ידי Honolulu Weekly כ"פוליטיקאי הטוב ביותר" במדינה.
בשנת 1998 התמודד דג'ו מטעם המפלגה הרפובליקנית על מושב מחוז 47 בבית הנבחרים של הוואי.
הוא לא התמודד מול יריב בפריימריז, אך הפסיד בבחירות הכלליות לאייריס איקדה קטלני בפער של 190 קולות.
בשנת 2000 התמודד שוב על אותו מושב.
לאחר שזכה בפריימריז ללא מתחרים, ניצח בבחירות הכלליות עם 52.5 אחוזים מהקולות.
במהלך כהונתו שימש כמנהיג סיעת המיעוט בבית הנבחרים של הוואי.
הוא הוביל מאבק מוצלח לפתיחת מסמכי תקציב המדינה לעיון הציבור, והתנגד לתוכנית "van cam" שהפעילה מצלמות אוטומטיות לאכיפת מהירות, ופעל בהצלחה לביטולה.
בשנת 2002 נבחר דג'ו למועצת העיר הונולולו, כנציג מחוז 4 (מאזור ואיקיקי ועד הוואי קאי).
הוא נבחר מחדש בשנת 2006 וכיהן במועצה עד בחירתו לקונגרס.
במועצה שימש כיו"ר ועדת התכנון והבנייה (Zoning), כסגן יו"ר ועדת התכנון, וכחבר בוועדות התחבורה והבטיחות והשירותים הציבוריים.
בבחירות המיוחדות של 2010, שנערכו לאחר התפטרותו של חבר הקונגרס ניל אברקרומבי, ניצח דג'ו עם כ־39.4 אחוזים מהקולות מול מועמדים רבים משתי המפלגות.
הוא הושבע שלושה ימים לאחר הבחירות וכיהן עד ינואר 2011. הוא היה הרפובליקני הראשון שייצג את המחוז מזה 20 שנה.
בבחירות הכלליות של 2010 הפסיד למועמדת הדמוקרטית קולין הנבוסה בתוצאה של 53 אחוזים מול 47 אחוזים.
דג'ו התמודד שוב על מושב הקונגרס בשנים 2012 ו־2014 אך הפסיד.
בשנת 2016 התמודד לראשות עיריית הונולולו והפסיד לקירק קולדוול.
בהמשך דרכו עזב את המפלגה הרפובליקנית, תמך בג'ו ביידן, ומונה בשנת 2022 למזכיר הוועדה האמריקאית למצבות קרב.
לאחר סיום תפקידו המשיך לכתוב מאמרי דעה בנושאי מדיניות ציבורית, יחסים בינלאומיים וביטחון לאומי.
דג'ו נשוי לסטייסי קוואסאקי דג'ו, אמריקאית ממוצא יפני, ולהם שלושה ילדים.
שם משפחתו הוא תעתיק צרפתי של שם המשפחה הסיני Zhou, שמקורו ברישום שעשה סבו במסמכי ההגירה.
מאז 2010 מפרסם דג'ו מאמרי דעה באתר העיתונאות המקומי Honolulu Civil Beat.
צ'ארלס רוברט דרווין היה חוקר טבע וגאולוג אנגלי המוכר כ"אבי תורת האבולוציה".
תורת האבולוציה גורסת כי המינים השונים התפתחו במשך מיליארדי שנים מאב קדמון משותף אחד, באמצעות הברירה הטבעית.
תורת האבולוציה הפכה את פני הביולוגיה והשפיעה רבות על המדע בכללותו.
ההכרה באבולוציה, כלומר בהתפתחות המינים השונים מאב קדמון משותף, התרחשה בימי חייו של דרווין, אך ההכרה שמנגנון הברירה הטבעית הוא שבעיקר אחראי על האבולוציה הגיעה מאוחר יותר.
הברירה הטבעית הפכה במהלך שנות השלושים של המאה העשרים להסבר המקובל לאבולוציה, והיא יוצרת את הבסיס לסינתזה האבולוציונית המודרנית בצורות שונות.
גילוייו המדעיים של דרווין נשארו בסיסה של הביולוגיה עד היום, כאשר הם מספקים הסבר לוגי אחיד למגוון הביולוגי.
צ'ארלס רוברט דרווין נולד בשרוסברי שבשרופשייר, אנגליה, למשפחת רוברט ורינג וסוזאנה (וג'ווד) דרווין.
הוא נולד לחוג האינטליגנציה הבריטית העשירה, לבית אינטלקטואלי וליברלי.
שני סביו, המשורר והרופא ארסמוס דרווין וג'וזאיה וג'ווד, יצרן כלי חרס ידוע, השתתפו בקידום המהפכה התעשייתית והפריחה האינטלקטואלית באנגליה במאה ה-18.
בין השנים 1818–1825 למד דרווין בבית הספר המקומי בשרוסברי.
בגיל צעיר שלח אביו אותו ואת אחיו ארסמוס ללמוד רפואה באוניברסיטת אדינבורו.
אוניברסיטה זו התאפיינה בעיסוק במחקר עדכני ובלימודי מדע מודרניים.
דרווין נחשף בה לתאוריות מודרניות רבות שעיצבו את תפיסת עולמו.
הניתוחים שבוצעו ללא הרדמה הרתיעו את דרווין הצעיר מלהמשיך בלימודי הרפואה והוא עזב את הלימודים לאחר שנתיים.
מקובל לראות את מגוריו באדינבורו כתקופה שבה נחשף דרווין לרעיונות שהיוו זרעים לצמיחת התאוריה המאוחרת שלו.
באוניברסיטה פגש לראשונה בתחום הגאולוגיה, בשאלת גיל כדור הארץ ותיארוך מאובנים, קרא את ספריהם של ז'אן-בטיסט דה לאמארק (1744–1829) וארסמוס דרווין (1731–1802) העוסקים ברעיון הטרנסמוטציה (הרעיונות הבסיסיים בתורה הם רעיונות אבולוציוניים, אך המילה לא הייתה עדיין בשימוש) והתעניין בשאלת היווצרות המין בתהליכי רבייה שונים.
ההגות האבולוציונית הגיעה בעיקרה מצרפת הרפובליקאית וזכתה להערכה בזרמים הרדיקליים.
אביו של צ'רלס דרווין לא ראה בעין יפה את נטיותיו הסקרניות של בנו ושלח אותו ללמוד כמורה בקרייסט קולג' בקיימברידג' .
באנגליה הוויקטוריאנית ההצטרפות לכנסייה לאו דווקא נבעה מרגש דתי חם, אלא אפשרה הצטרפות למעמד הביניים, משכורת בטוחה ושפע זמן פנוי לנופש ולמחקר בחיק הטבע.
מפני שלימודי התאולוגיה לא תפסו את מרב זמנו ועניינו בקיימברידג', העמיק דרווין את ידיעותיו בבוטניקה ובגאולוגיה, הרבה בקריאה והחל באיסוף ובמיון קפדני של חרקים - ביטוי ראשוני לקפדנות ויראה מול הטבע, שכה יאפיינו את שנותיו הבאות.
בקיץ 1831 ג'ון סטיבנס הנסלו, פרופסור לבוטניקה וידידו של דרווין מקיימברידג', שלח לדרווין הזמנה לצאת למשלחת חקר סביב העולם בספינה ביגל.
קברניט הספינה, רוברט פיצרוי, ביקש לנצל את המסע לאיסוף דגימות שיעשירו את מלאי הידע של האימפריה הבריטית.
תקופה זו מאופיינת בקשר הדוק בין פיתוח המדע לבין טובת המדינה.
המדינות תמכו בחברות מדעיות, ואלו מצדן פיתחו תחומי ידע שתרמו להעצמת המדינה, כמו שכלול אמצעי ניווט, פיתוח ספינות, וכדומה.
אביו של דרווין התנגד להצעה העלולה להוציא שם רע למי שיועד להיות כומר קהילה כפרי, אך דודו של דרווין הצליח לשכנע את אביו שאין פסול במסע.
כך עלה דרווין לסיפון הביגל בדצמבר 1831. במהלך המסע ביקרה הביגל באיי כף ורדה, באיי פוקלנד, בחופי אמריקה הדרומית (ריו דה ז'ניירו, בואנוס איירס, ארץ האש, ולפראיסו, והאי צ'ילואה), באיי גלאפגוס, בטהיטי, בניו זילנד, באוסטרליה, בטסמניה, באיי קוקוס באוקיינוס ההודי, בכף התקווה הטובה, בסנט הלנה ובאי אסנשן.
כמו כן ערך דרווין מספר מסעות יבשתיים בדרום אמריקה, באחד מהם חצה את הרי האנדים.
דרווין התבונן בצורות החיים במקומות שבהם ביקר ותיעד אותן.
הוא שלח להנסלו בקיימברידג' אוספים גדולים של ציפורים ומאובנים, להם תיוודע חשיבות בהמשך, בעלי חוליות וחסרי חוליות, יצורים ימיים, חרקים, צמחים ואבנים.
בימיו בקיימברידג' התוודע דרווין לעמדת התאולוגיה הטבעית שממנסחיה המובילים היה ויליאם פיילי.
הדוגמה שעמדה בבסיס השקפה זו היא שכל היצורים מותאמים לסביבתם בצורה מושלמת.
כשם שאדם ההולך בדרך ונתקל בשעון משוכלל מבין מיד שיש שען מיומן שיצר את השעון, כך גם אדם הפוגש באורגניזמים מורכבים החיים בהרמוניה עם סביבתם, מכיר בהימצאות האל שברא את העולם.
דוקטרינה זו השתלבה באתוס הפוליטי-חברתי של אנגליה הוויקטוריאנית, שכן בהגנתה על ההיררכיה שמרה על החברה מפני תסיסה חברתית.
כשם שבעולם הטבע כל אורגניזם מצוי במקום הראוי לו, כך כל אדם נמצא במעמד החברתי הראוי לו, וממילא אין טעם למחות על כך.
תאולוגיה זו אכן מרשימה, אך במקומות רבים גילה דרווין חוסר הרמוניה בין היצורים לסביבתם, דיסוננס שעליו ייתן את דעתו כשישוב לאנגליה.
במסע פגש דרווין באוכלוסיות רבות ומגוונות של בני אדם.
למרות צבעם השונה ומנהגיהם השונים החזיק דרווין בדעה שכל בני האדם שייכים למין ביולוגי אחד.
על סיפון הספינה קרא דרווין את ספרו של צ'ארלס לייל "עקרונות הגאולוגיה" .
לייל התנגד לקריאת כתבי הקודש כפשוטם ולהסקה מהם על ההתפתחות הגאולוגית של כדור הארץ.
הוא טען שישנם שינויים קטנים ותמידיים המתרחשים לאורך מיליוני שנים ואינם פרוגרסיביים.
מתאוריה זו, המכונה עקרון האחידות, נובע שכדור הארץ קדום מאוד, הרבה יותר מטווח הזמן שהיה מקובל במדע עד אז.
לקראת שובו התגבשה בו ההכרה שבמקום להיות כומר כפרי הוא מעדיף להקדיש את חייו לחקר הטבע ולהרחבת הידע האנושי באופן עצמאי, מבלי להיות כפוף לחסות כנסייתית או אוניברסיטאית.
עם תובנה זו ירד דרווין מסיפון הביגל באוקטובר 1836.
עם חזרתו לאנגליה השתלב דרווין באליטה האינטלקטואלית.
הוא נבחר לכהן כחבר במועדונים מדעיים נכבדים, כגון "החברה המלכותית" (The Royal Society), "מועדון האתינאום" החשוב ביותר בלונדון, "החברה הגאוגרפית המלכותית" ו"החברה הגאולוגית של לונדון".
הוא פרסם מספר ספרים העוסקים במסעו, ובשנת 1839 הוציא לאור את "יומן מחקרים" (Journal of Researches), המוכר יותר בשם "מסע הביגל", ואת "הזואולוגיה של מסע הביגל" בחמישה חלקים , שנכתבו בשנים 1839–1843.
כג'נטלמן מכובד הוא נשא לאישה את בת דודו, אמה וג'ווד, בינואר 1839. תחילה התגוררו בני הזוג בלונדון, אך עם לידת בנם הראשון עברו לכפר דאון הסמוך לברומלי שבקנט.
בבית כפרי זה, ה"דאון האוס", התגורר דרווין עד מותו.
אנגליה שאליה שב דרווין הייתה חברה שסועה מבחינה מעמדית.
המתח בין מעסיקים לפועלים, עשירים ועניים דרדר אותה אל סף מהפכה מרקסיסטית.
רכבות חצו את המדינה, מפעלים רבים קמו ועמם פועלים רבים הנאבקים על מקור פרנסה מול אילי ההון, הסביבה הקפיטליסטית ואחיהם הפועלים.
ב-1798 פרסם הכלכלן תומאס מלתוס את "המסה על עקרון האוכלוסייה" ().
מלתוס טען שכמות המזון גדלה באופן ליניארי, בעוד אוכלוסיית העולם מתרבה באופן מעריכי (הכמות מכפילה את עצמה בכל פעם: 1, 2, 4, 8, 16), במצב כזה אין לאדם ברירה אלא להילחם עם האחר למחייתו, כאשר הכשיר ביותר ישרוד.
האדם שידע לתפקד באופן המתוחכם ביותר או המותאם ביותר למצב, יצליח להתקיים.
דרווין קרא בעיון רב את התאוריה הזאת, ולימים אמר שממנה שאב את רעיון מאבק הקיום.
דרווין עצמו העיד על שלוש תצפיות שהאירו את עיניו בראייה רטרוספקטיבית.
פרושי דרווין – בזמן המסע שלח דרווין לידידו הטקסונום ג'ון גולד ציפורים מסוג חקייניות ופרושים קרקעיים (ground finch) מאיי הארכיפלג השונים.
גולד סיווג את החקייניות לשלושה מינים ביולוגים שונים, שכפי הנראה כל אחד מהם חי באי נפרד (אם כי דרווין בשעתו לא טרח לציין זאת ושלח את כל הציפורים בצרור אחד).
כמו כן, גולד זיהה שלמינים שונים של הפרוש הקרקעי היו מקורים בצורות ואורכים שונים, לפרושים היו מקורים שכל אחד מהם התאים לאכילת סוג מזון שונה, חרקים, קקטוסים או זרעים.
נראה שכל מקור עבר הסתגלות ספציפית על מנת שיותאם בצורה הטובה ביותר למזון המצוי על כל אי.
מיני ריאות – הריאה היא בעל חיים ארגנטינאי, הדומה ליען אך קטן ממנו.
דרווין אסף בדרום ארגנטינה ריאה שהייתה קטנה לעומת הריאה הצפונית.
נוכחות ריאה מסוג מסוים הגבילה את הימצאות הריאה מהזן האחר.
דרווין שם לב שקיימים קשרי משפחה בין מינים דומים על פני תפוצה גאוגרפית שונה.
מאובנים – דרומית לבואנוס איירס, בבאיה בלנקה, התגלו מאובנים של יונקים ענקיים שנכחדו זה מכבר.
דרווין שם לב לכך שמאובנים אלו היו בתבנית המבנה האנטומי המוכר בחיות בנות זמנו, ואם כך, קיימים קשרי משפחה גם בין יצורים בתקופות שונות.
המחקרים והממצאים מתחומי הגאולוגיה השפיעו על דרווין במספר דרכים, מלבד מציאת מאובנים ועקרון האחידות.
המחקרים בתחום העניקו לו הערכה לתהליכים האיטיים והמצטברים המעצבים את פני כדור הארץ.
הבנה זו מילאה תפקיד בפיתוח תאוריית האבולוציה, על ידי נקודת מבט רחבה יותר על השינויים ארוכי הטווח המתרחשים בעולם הטבע.
בנוסף, תצפיות על מינים דומים אך נפרדים שנמצאו באזורים שונים הביאו אותו להעלות השערה לגבי תנועת המינים לאורך זמן גאולוגי ותפקידם של אירועים גאולוגיים כמו נדידת היבשות ויצירת גשרים יבשתיים בעיצוב המגוון הביולוגי.
דרווין החל לחבר את ממצאי המסע עם התאוריה הכלכלית של מלתוס והגאולוגיה של לייל.
הוא שב לעיין ברעיונות הטרנסמוטציה של לאמארק ובכתבי סבו, ארסמוס דרווין.
הוא הגה בילידים הפרימיטיביים שפגש במסעותיו, בשונותם מבני התרבות האירופית, ועם זאת בהיותם אחים למשפחת האדם.
שילוב רעיונות אלו הוביל אותו למלא מחברות (המכונות כיום "מחברות הטרנסמוטציה") ברעיונות בדבר מוצא המינים.
בספטמבר 1838 ניסח דרווין את עיקרי תורתו:
קיימת שונות בין מינים ובין פרטים בתוך אותו מין, בחיות מבויתות ובחיות בטבע.
האורגניזמים נמצאים במלחמת קיום תמידית עם מינים אחרים, עם בני מינם ועם הסביבה.
הישרדות הכשירים ביותר ("survival of the fittest") - האורגניזמים הכשירים ביותר שורדים, ומעבירים את תכונותיהם לצאצאים, לרבות את התכונות שסייעו להישרדותם על פני אחרים.
בטבע מתחוללת מלחמת קיום על אמצעי המזון, מול מזג האוויר, אל מול טורפים ועוד.
הפרטים המותאמים ביותר להתמודדות מול האתגרים, שורדים, ומורישים לצאצאיהם את תכונותיהם העדיפות, בעוד אלו המתאימים פחות – נכחדים.
פעולה זו חוזרת על עצמה שוב ושוב עד שמתגבש "מין" המותאם בצורה טובה יותר לסביבתו, ויכול לתפקד בה בצורה מקסימלית.
לתהליך זה נתן דרווין את השם "ברירה טבעית" (או "הבירור הטבעי", Natural selection).
תהליך זה דומה לתהליך "הברירה המלאכותית", השבחת בעלי חיים וצמחים על ידי האדם.
כפי שאיכר מכליא בין המינים המשובחים ביותר, כך וריאציות שמותאמות טוב יותר לסביבתן משתמרות בידי הטבע.
דרווין כתב בלשון מאנישה שמטעה לחשוב שהברירה הטבעית היא כוח מטאפיזי הבוחר את ההתאמות הטובות ביותר.
באוזני רבים מבני תקופתו כתיבה כזאת נשמעה מיושנת ומזכירה יותר את הפיזיקה האריסטוטלית מאשר את המכניקה של דקארט, ולכן דרווין הדגיש שהמונח "ברירה טבעית" הוא משל בלבד ולא ייחוס רצון ויכולת לעצמים:
רעיון זה של היווצרות ושכלול ספונטניים במקום התאמה מושלמת של מין לסביבתו בנוסח התאולוגיה הטבעית של פיילי, מוציא את האל הבורא ממעורבותו בטבע.
בנוסף, דרווין ראה באדם חלק אורגני מממלכת החי.
האדם, כך טען, התפתח מאב קדמון קופי, ואינו יציר תבוני שנברא על ידי האל.
אמירות מעין אלו היוו סכנה לבסיס הדתי והחברתי המושרש עמוק במסורת הבריטית.
השינוי היחיד שהוסיף דרווין לתאוריה אחרי ניסוח קווי הבסיס שלה, הוא "עקרון ההסתעפות" (divergence), הגורס כי הברירה הטבעית מעדיפה בעלי חיים וצמחים שיש בהם גיוון והסתעפויות.
ככל שהצורה משוכללת ומפורטת יותר, כך היא עתידה להסתגל טוב יותר לסביבתה.
בשאיפתו לקדם את המדע ביקש דרווין, למרות חששותיו, להוציא לאור את התאוריה המפותחת שגיבש.
עם הזמן, שיתף ברעיונותיו האבולוציוניים כמה חברים קרובים.
גם אשתו אמה הכירה את התאוריה מרגעי לידתה וחיזקה את בעלה להוציאה לאור.
דרווין המשיך לשקוד על איסוף דקדקני של עובדות וניתוח כולל של מסקנותיו.
חששותיו ועבודתו המאומצת של דרווין דרדרו את בריאותו והוא סבל מחולשה ומתשישות.
בשנת 1844 התפרסם ספר אנונימי, שמחברו היה למעשה רוברט צ'יימברס, בשם "שרידים מן ההיסטוריה הטבעית של הבריאה" (Vestiges of the Natural History of Creation).
הספר דן בצורה חובבנית ביותר באבולוציה והצית דיונים ופולמוסים סוערים בנושא.
מהתנגדות דתית גורפת ועד תמיכה נלהבת, הספר הפך לנושא הבוער ביותר בשיחות הטרקלין הוויקטוריאניות.
דרווין קרא את "שרידים" ולתדהמתו גילה כי הוא מזכיר ברעיונותיו את ספרו שלו.
כעת חשש דרווין מייחוס התאוריה האבולוציונית שלו לרעיונותיו החובבניים של צ'יימברס, וכן מההתקפות שיבואו על ספרו, בדומה להשמצות שהוטחו על ראש "שרידים".
התומך המרכזי בפרסום הספר היה צ'ארלס לייל.
דרווין יצר קשר עם לייל לאחר שקרא את ספרו "עקרונות הגאולוגיה", והשניים הפכו לחברים נאמנים.
לייל טען שרעיון האבולוציה כבר מצוי באוויר העולם וזהו רק עניין של זמן עד שמישהו יפרסם ספר ויגרוף את התהילה במקום דרווין ששוקד על ספרו שנים כה רבות.
ביוני 1858 שלח חוקר הטבע אלפרד ראסל וולאס כתב יד לדרווין, וביקש את חוות דעתו של דרווין על גרסה עצמאית לרעיון האבולוציה באמצעות ברירה טבעית.
דרווין ההמום הבין שלא נותר זמן ועליו לפרסם באופן מיידי את "מוצא המינים".
ב-1 ביולי הציגו לייל והבוטניקאי ג'וזף דלטון הוקר את תאוריית האבולוציה בכנס של האגודה הלינאית של לונדון בעזרת המאמר של דרווין ווולאס.
להוקר וללייל היו קשרים בהנהלת החברה, והם שלחו מכתב בדבר הפרסום המשותף לוולאס, ששהה באותו זמן בבורנאו.
ההודעה הגיעה אליו לאחר שכבר נעשה המעשה.
גם דרווין לא נכח ברגע ההודעה, שכן יומיים לפני הכנס נפטר ילדו העשירי.
לאחר ההודעה הסתגר דרווין בביתו וסיים לערוך את הספר ולסדרו.
כעבור כ-13 חודשים, ב-24 בנובמבר 1859, יצא לאור הספר "על מוצא המינים בדרך הברירה הטבעית, או השתמרותם של גזעים מועדפים במאבק לחיים", או בשמו המקוצר, "מוצא המינים".
פרסום הספר עורר גל תגובות בקרב המלומדים וההמון כאחד.
סערה זו הייתה בין הסערות המדעיות הראשונות שגלשו אל תחום החברה בכללותה.
דרווין המתין 12 שנה עד שהעז לפרסם, בשנת 1871, את "מוצא האדם", שבו הוא כתב במפורש שמוצא האדם והקוף הוא מאב קדמון אחד, ופירט איך התפתחו הכלים והשפה האנושיים.
היעדר ההתאמה בין כתבי הקודש למדע כבר היה מקובל יחסית בעולם המערבי, אך עולם הכאוס שאותו תיאר דרווין זעזע את אמות הספים הוויקטוריאניות.
מאבק מתמיד, חסר היגיון ופשר, תפיסת האדם כצאצא הקוף והפרא הברברי, כאח לאדם הלבן היו תובנות חדשות שהצריכו התמודדות והסתכלות חדשה על המציאות.
שאלות דתיות ואתיות העוסקות במותר האדם, במוסר ובאכזריות עלו לסדר היום.
זיגמונד פרויד ייחס את המהפכה הדרוויניסטית כשווה בערכה למהפכה הקופרניקאית.
שתיהן הפקיעו מהאדם את מרכזיותו ברמה הביולוגית והקוסמית:
השפעתה של תורת דרווין כיום
בשנת 1925 נערך במדינת טנסי בארצות הברית "משפט הקופים", שבו הואשם המורה ג'ון סקופס בכך שלימד את תורת האבולוציה של דרווין.
אף שעיקרי תורתו של דרווין התקבלו על הקהילה המדעית בעולם, הוויכוח על תורת האבולוציה של דרווין עודנו מעורר מחלוקת בקרב הציבור הרחב.
מחלוקת זו היא אחת מזירות הקרב החשובות של הימין הדתי בארצות הברית.
השמרנים רואים במשנתו של דרווין נדבך מרכזי באג'נדה ליברלית מזיקה, שמטרתה לבלבל את התלמידים הצעירים ולערער את יסודות הדת, ביקורת שפעלה על רקע מאמצים רבים של הימין השמרני להחדרת עקרונות הדת במערכת החינוך.
הליברלים, לעומת זאת, ראו בכך את חוד החנית במאבק שלהם לשמור על הפרדת הדת מהמדינה כבמשפט הפנדה של דובר.
דרווין נודע כמדען וסופר פופולרי, ראשית בזכות "מסע הביגל" ולאחר מכן בעיקר בזכות שני ספריו המפורסמים על אבולוציה.
עם זאת כתב מספר רב של ספרי מחקר טבע, במיוחד בתחומי גאולוגיה וביולוגיה.
זואולוגיה של מסע האונייה ביגל, 1838–1843 – Zoology of the Voyage of H.M.S.
(מבחר פרקים מתוך כתב היד "ברירה טבעית", לא פורסם כספר עצמאי) – Natural Selection
מוצא המינים, תרגם מאנגלית והוסיף מבוא: ד"ר שאול אדלר, ירושלים: מוסד ביאליק, 1960. זכה בפרס טשרניחובסקי (1962).
מוצא המינים (גרסה לילדים), עיבדה ואיירה: סבינה רדווה, תרגמה מאנגלית: אורה דנקנר, תל אביב: שוקן לילדים, 2019
אוטוביוגרפיה, תרגם מאנגלית: יקי מנשנפרוינד, אחרית דבר וביבליוגרפיה מאת ד"ר אורן הרמן; תל אביב: רסלינג, 2008.
דיוקנו של צ'ארלס דרווין מופיע על שטרות של עשר לירות שטרלינג.
על שמו קרויה מדליית דרווין הנושאת את דיוקנו ומוענקת על תרומה למדע הביולוגיה.
על שמו של צ'ארלס דרווין קרויה העיר דרווין באוסטרליה.
הנמל הטבעי של העיר דרווין התגלה לראשונה בשנת 1839 על ידי ג'ון לורט סטוקס, מאוניית המחקר הבריטית "ביגל".
רב החובל של הספינה ג'ון ויקהם קרא לנמל על שמו של צ'ארלס דרווין, אשר הפליג עמו בספינה במסע קודם, מאוחר יותר הנמל יושב במהגרים בריטים והפך לעיר.
נוסף על כך קרוי על שמו פרס דרווין, פרס הומוריסטי שניתן לאנשים שמנעו מעצמם להתרבות בעזרת מוות בצורה אבסורדית או באמצעים אחרים.
על שמו קרויה גם יחידת דרווין למדידת שינויים אבולוציוניים בגנים ופרושי דרווין.
יום דרווין נחגג בכל שנה לציון יום הולדתו, ב-12 בפברואר.
המאובן דרוויניוס קרוי על שמו.
צ'ארלס ג'ון הפאם דיקנס היה סופר, עיתונאי ושחקן תיאטרון אנגלי, בתקופה הוויקטוריאנית.
דיקנס נולד בעיר הנמל פורטסמות' שבדרום אנגליה.
אביו היה פקיד ימי בעל הכנסה נאה, שאפשרה לדיקנס הצעיר להתחנך משך זמן בבית ספר פרטי.
בילדותו, עברה משפחתו להתגורר בצ'טהאם שבמחוז קנט, וב-1823 לקמדן טאון שבלונדון.
מצבה של המשפחה השתנה כאשר אביו נכלא עקב הסתבכות בחובות, לאחר שבזבז כסף רב מדי על אירוח ושימור מעמדו החברתי.
דיקנס בן ה-12 נשלח לעבוד במשך עשר שעות ביום במפעל לייצור משחת נעליים, בבעלותו של אחד מקרוביה של אמו.
הוא בילה את זמנו בהדבקת תוויות על צנצנות המשחה והרוויח שישה שילינג לשבוע, מהם היה צריך לממן את דמי מחייתו ומגוריו, ולתמוך במשפחתו שהייתה כלואה במרשלסי, בית הסוהר לבעלי חוב.
כעבור כשנתיים נחלצה משפחתו מקשייה, בין השאר הודות לסכום שהגיע בירושה ממשפחת אביו.
המשפחה נחלצה מן הכלא, אך אמו לא מיהרה ליטול אותו ממפעל ייצור משחת הנעליים, עלבון שדיקנס לא מחל לה עליו מעולם.
כששמע אביו, שהחשיב עצמו כג'נטלמן, שבנו עדיין משמש כפועל פשוט, זעם ואסר עליו להמשיך לעבוד שם.
בשנת 1827, כשהוא בן 15, החל דיקנס לעבוד כלבלר משפטי, משרה זוטרה שהיוותה הכשרה מקדימה לאפשרות להפוך לעורך דין.
דיקנס לא חיבב את המשרה ולאחר תקופה קצרה כקלדן בבית המשפט, הפך לעיתונאי המדווח על העימותים בפרלמנט ועל מערכות הבחירות הסוערות באותה תקופה באנגליה, והמשיך לכתוב, לתרום ולערוך במגזינים לאורך רוב שנותיו.