tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ראשית, על היהודים לשוב ולעורר בקרבם את רגש הכבוד הלאומי שאבד להם במשך שהותם בגלות.
שנית, פינסקר מתייחס למיקום הגאוגרפי שבו צריכה לקום הישות היהודית.
הוא פיקפק במעשיותה של תוכנית השיבה לארץ ישראל כפי שהצטיירה אצל התנועות המשיחיות.
לדעתו, זו אמנם האפשרות הטובה ביותר אך לא היחידה.
גם אם יתברר שארץ ישראל אינה ניתנת להשגה, אין לנטוש את רעיון ריכוזם של היהודים בתחום טריטוריאלי אחד.
יש הטוענים כי תפיסה זו נובעת מכך שפינסקר הגיע מבית בו לא היה חינוך לאומי מסורתי, ועל רקע העובדה שפעם דגל בהתאחדות מרצון עם העם הרוסי.
בנוסף, פינסקר ביקש להשתחרר מהאמונה המשיחית שלפיה הגאולה תבוא מאליה, בחסדי שמים, תוך איסור על יהודים לעלות בצורה מאורגנת לארץ ישראל ולמרוד באומות העולם, המונעת כל פעילות אקטיבית למען חזון זה ומשאירה את העם היהודי קופא על שמריו.
הרעיון המרכזי ב"אוטואמנציפציה!" בנוגע לצורך בתחיית העם היהודי בארץ משלו לא היה חדש וקדמו לו הוגים אחרים כדוגמת משה לילינבלום.
מה שייחד את חוברת זו הייתה דרכו המיוחדת של פינסקר להסביר את אי היכולת של היהודים לחיות בשלום בקרב שאר העמים.
הוא היה הראשון שהצביע על הסיבות שבעטיין צריכים היהודים ארץ משלהם, ואשר איבחן את שנאת העמים כמחלה תורשתית של הגזע האנושי.
בנוסף, השכיל פינסקר להעביר את מרכז הכובד של השאלה היהודית מן העולם החיצון אל העם היהודי עצמו.
הטרגדיה היהודית, האסונות והפוגרומים שקרו ליהודים במשך השנים לא נגרמו רק בגלל יחס העמים אל היהודים, כי אם בעיקר בגלל יחסם של היהודים לעצמם; על היהודים להוכיח שהם מוכרחים להיהפך לאומה.
לכן החליט לקרוא לחיבורו "אוטואמנציפציה" ולא "אמנציפציה".
עד אז היהודים היו תלויים באומות אחרות שיתנו להם זכויות ומעתה היהודים צריכים להעניק זכויות לעצמם.
המסר היה שישועת היהודים תבוא אך ורק מעצמם, ולכן העמוד הראשון של "אוטואמנציפציה!" נפתח במאמרו של הלל הזקן: "אם אין אני לי מי לי?
פרסום החוברת עורר תגובות רבות ברחבי אירופה, לחיוב ושלילה.
רובה המוחלט של יהדות מערב אירופה קיבלה את חיבורו של פינסקר באדישות ואף באירוניה; הם לא האמינו ביכולתה של התעוררות לאומית, ושמו את כל תקוותיהם באמנציפציה שעליה נאבקו שנים רבות.
היו שטענו כי פינסקר נותן נשק בידי האנטישמיים, בכך שהוא מגדיר את היהודים כיחידה לאומית שיש בה יותר מאחדות אשר בדת בלבד.
טענה נוספת הייתה שהוא מתעלם מן המהות ומהתהודה הכלל-אנושית של היהדות בקרב אומות העולם, שלמענה כדאי לשאת ולסבול.
לעומת זאת, בקרב יהודי מזרח אירופה תרם החיבור לחיזוקה והתרחבותה של התנועה הלאומית היהודית, ושימש כוח המאגד הן מבחינה אידאולוגית והן מבחינה מעשית.
פינסקר, שעד אז היה מוכר כמעט ורק באודסה, נהפך לאחד היהודים המוערצים ברחבי האימפריה הרוסית.
פעילי אגודת "חובבי ציון" התרשמו מאוד מחיבורו של פינסקר וניסו לצרף אותו לשורותיהם.
בחודש אוגוסט 1883 נפגש פינסקר עם פרופ' הרמן שפירא מאוניברסיטת היידלברג וד"ר מקס מנדלשטם מקייב בכינוס של חוקרי מדעי הטבע שהתקיים באודסה.
ביחד עם משה לילינבלום, מחובבי ציון המובהקים באודסה, השתכנע פינסקר להצטרף להקמת תנועת חובבי ציון וליטול לידיו את איחוד החוגים השונים של חובבי ציון ברוסיה ומחוץ לה.
פינסקר איגד סביבו כמה מנכבדי היהודים באודסה – רופאים, עורכי דין וסוחרים – שיחד הקימו אגודת חובבי ציון בשם "זרובבל".
בין חברי הוועד היו לילינבלום וג' לוונסון.
אחת מפעולות ועד האגודה הייתה יצירת קשרים עם החוגים השונים שהיו קיימים בערים אחרות והפצת רעיון איחוד היהודים בארץ ישראל גם במקומות אחרים.
בתקופה שבה נרקמו הקשרים בין ערי אירופה ותיאום הפעולות השונות (1882-1883) נוסדו בארץ ישראל המושבות הראשונות של חובבי ציון, בני העלייה הראשונה: זכרון יעקב, ראשון לציון, נס ציונה וראש פינה.
בראשית חודש נובמבר 1884 התכנסה הוועידה הכללית הראשונה של כל אגודות חובבי ציון מרוסיה ומחוצה לה.
הוחלט לקיים את הוועידה בעיירת הגבול הגרמנית קטוביץ, בשל הסכנה לכינוס שכזה ברוסיה עצמה מצד השלטונות.
נשיא הכבוד היה הרב שמואל מוהליבר והניהול המעשי הוטל על פינסקר שנאם את נאום הפתיחה ונאום הנעילה.
בעיקרי דבריו דן פינסקר בצורך בשיבת העם היהודי אל החקלאות וההתיישבות בארץ ישראל, והציע לייסד הסתדרות כללית על שם משה מונטיפיורי – "מזכרת משה" – לעידוד החקלאות, בעיקר על ידי תמיכה במושבות חקלאיות יהודיות בארץ ישראל.
בסיכום הוועידה הוחלט על מספר פעולות, בהן איחוד כל אגודות חובבי ציון במסגרת "מזכרת משה" לעידוד החקלאות, בחירת ועד מרכזי שינהל את ענייני התנועה, ושיגור משלחת לארץ ישראל כדי לבדוק את המקום ולהציע דרכי עזרה למתיישבים.
בוועידה זו נבחר פינסקר ליושב ראש תנועת "חיבת ציון", וליליינבלום למזכירהּ.
מרכז התנועה נקבע באודסה ומרכז משני נוסף היה בוורשה.
פינסקר פעל במרץ ובמסירות בניהול התנועה ובהפצת הרעיון הציוני ברחבי רוסיה.
הוא גילה כי היה לו קל הרבה יותר לכתוב לבדו את משנתו התאורטית לגבי פתרון השאלה היהודית מאשר לתרגם את רעיונותיו למעשים.
פינסקר וחבריו לאגודה נתקלו בקשיים לא מעטים בדרך להגשמת מטרותיהם.
הם עשו מאמצים גדולים כדי להשיג כספים שהמתיישבים בארץ ישראל נזקקו להם והשקיעו את מרצם בגיוס חברים חדשים לתנועה.
למרות האמצעים המוגבלים והמכשולים בהם נתקלו, עמדה התנועה במבחן.
המושבות פתח תקווה וגדרה קיבלו את התמיכה המבוקשת, הוקמו בתים חדשים, נרכשו קרקעות וכלי עבודה ועוד.
עם זאת, משנה לשנה הלכה הקופה והידלדלה; רבים מן החוגים החזיקו אצלם את כספי התרומות ומסי החברים אך העבירו רק מקצתם לקופה המרכזית בוורשה.
היו חברים בתנועה שמתחו ביקורת אך פועלו, התגלעו חיכוכים והוטחו האשמות הדדיות בין חוגים שונים.
עם הזמן הצטברה מרירות רבה בתנועה והיה צורך בוועידה חדשה כדי לטהר את האווירה.
בשנת 1887 התכנסה ועידת דרוזגניק, אשר התנהלה תוך האשמות הדדיות בין הדתיים לבין המשכילים לגבי דרכי הפעולה של התנועה.
לבסוף עלה בידי פינסקר לשכך את הרוחות, והוועידה ננעלה בהסכם הדדי.
מיד לאחר הוועידה יצא פינסקר למסע נוסף במערב אירופה במטרה לגייס עזרה לתנועה מנכבדי היהודים בקהילות הגדולות.
הפעם הצליח יותר, ובכל מקום שהגיע קיבלו אותו בכבוד רב, והוא הצליח לגייס סכומי כסף נכבדים לקופת הוועד המרכזי.
במשך כל זמן כהונתו לא נקט פינסקר שום צעד פוליטי להגשמת המטרה הסופית של התנועה.
הוא נמנע מניהול משא ומתן עם הממשלה הטורקית שפעלה בארץ ישראל ולא התערב במעשיהם של פקידי הברון רוטשילד בקונסטנטינופול מפני שעדיין לא ראה כוח לאומי במערב שיכול לייצג את היהודים בצורה יעילה.
בנוסף, הוא לא יכול היה כאדם פרטי לנהל מהלכים פוליטיים, מפני שמבחינה רשמית התנועה לא הייתה קיימת.
במשך כל שנות ה-80 של המאה ה-19 הייתה התנועה בחזקת תנועה מחתרתית, ורק ב-1890, כששינתה התנועה את שמהּ ל"האגודה לעזרת החקלאיים היהודיים בפלשתינה וסוריה", קיבלה אישור רשמי לפעילותה.
ב-1888, תשוש מבחינה פיזית ונפשית, הגיש פינסקר את התפטרותו מהתנועה, ובעקבות כך כונסה ועידה שלישית, בווילנה, כדי לדון בהמשך גורלה של התנועה.
בוועידה זו פינסקר כבר לא היה נוכח.
בשנת 1891 גברו הרדיפות על יהודי רוסיה, חל גירוש יהודים ממוסקבה ומסנקט פטרבורג והתגברה העלייה הראשונה לארץ ישראל, אשר נחלה כשלים רבים בגלל חוסר המוכנות של העולים, ובעקבות כך הייתה גם עזיבה המונית מהארץ.
פינסקר קיבל את המשבר באופן קשה, ועל אף שכבר פסק מכל פעילת ציבורית, יש הסוברים כי בתקופה זו התייאש מן האפשרות שארץ ישראל תוכל להיות אי פעם מדינת היהודים והחל רואה אותה כמרכז רוחני בלבד.
מותו של פינסקר והקמת פנתיאון לאומי בארץ ישראל
ב-21 בדצמבר 1891, כ' בכסלו תרנ"ב, נפטר פינסקר ממחלת לב.
עם מותו ירד אבל כבד על כל הקהילות היהודיות בארץ ישראל ומחוצה להּ.
כמעט בכל העיתונים היהודיים פורסמו דברי הספד ומאמרי הערכה לאישיותו ופועלו המרשים של פינסקר.
הוא נקבר בעירו אודסה אולם ב-1934 העלה מנחם אוסישקין, מנהל הקרן הקיימת לישראל את עצמותיו לארץ ישראל וקבר אותו במערת ניקנור שנמצאת היום בתוך מתחם הגן הבוטני הלאומי של קמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים.
אוסישקין ייעד את המקום להקמת פנתיאון לאומי בארץ ישראל ולימים אף נקבר במקום בעצמו, במערה אחת לצד פינסקר.
אחרי קום המדינה הוקם הפנתיאון הלאומי בהר הרצל במערב העיר.
על שמו רחובות בערים רבות בארץ, בהם תל אביב, ירושלים, חיפה, ראשון לציון, פתח תקווה, הרצליה, רחובות.
זכרו של פינסקר הונצח בבול דאר ישראלי.
ב-3 ביולי 1984 הנפיק דאר ישראל בול דאר שהוקדש לזכרו של פינסקר שעליו מופיע דיוקנו.
האמנית רות בקמן עיצבה את הבול.
על שמו קיים בית ספר בקרית אתא
יהודה מאיר אברמוביץ (א' באב ה'תרע"ד; 24 ביולי 1914, לודז', פולין – ב' באייר ה'תשס"ז; 20 באפריל 2007) היה יושב ראש הוועד הפועל העולמי של אגודת ישראל בשנים 1980–2007 והמזכיר הכללי של אגודת ישראל בזמן הקמת מדינת ישראל וחבר הכנסת מטעמה בכנסות השביעית, השמינית והתשיעית.
נולד בפולין, ובגיל צעיר התייתם וגדל בבית דודו.
הרב מאיר שפירא מלובלין הבחין בו בעת שהיה במסע התרמה ואיתור תלמידים לישיבתו באירופה.
הוא לקחו עִמו והכניסו לישיבתו ישיבת חכמי לובלין, שם הוסמך לרבנות.
בכ"ח תשרי תרצ"ה נשא את חנה, בת ישראל זאב וידסלבסקי, שהיה חתנו של ר' מנדל קמינר (בנו של הרב יהודה לייב קמינר וגיסו של האדמו"ר יהודה אריה ליב אלתר מגור).
לאחר נישואיו עלה לארץ ישראל בשנת 1935. במשך חמש שנים שימש מורה לגמרא.
היה חבר בוועד הפועל העולמי של אגודת ישראל וראש הוועדה המדינית שלה.
בשנת 1940 מונה למזכיר הכללי של אגודת ישראל בארץ ישראל.
היה נוכח בעת הכרזת העצמאות כנציגה הבכיר של אגודת ישראל, וזאת כיוון שמנהיג המפלגה יצחק מאיר לוין היה בארצות הברית באותו זמן.
בזמן מלחמת העצמאות היה חבר הוועדה הדתית שליד משרד הביטחון.
ב-1948 נבחר כחבר המועצה הדתית בתל אביב, ובהמשך שימש סגן יו"ר המועצה הדתית.
משנת 1950 היה חבר מועצת העיר תל אביב.
בשנת 1955 היה לשון המאזניים שהכריע מי יהיה ראש עיריית תל אביב.
הוא בחר בחיים לבנון, כיוון שלא רצה לתמוך בגולדה מאיר, אישה, לראשות העיר.
בספרה 'חיי' גולדה מאיר טוענת שהבינה כי הסיבה האמיתית להתנגדות אגודת ישראל לבחירתה לא נבעה מהיותה אישה, אלא מיחסי כוח פוליטיים.
מ-1955 ועד כניסתו לכנסת ב-1971 שימש סגן ראש עיריית תל אביב-יפו.
ב-1951 הוצב במקום החמישי ברשימת "עם התורה – אגודת ישראל" לכנסת, אך הרשימה קיבלה שלושה מנדטים והוא לא נכנס לכנסת.
הוא נכנס לכנסת באוגוסט 1971, באמצע כהונת הכנסת השביעית, בעקבות מותו של הרב יצחק מאיר לוין.
כיהן בכנסת עד 1981 כנציג חסידות גור, ובכנסת התשיעית כיהן כסגן יושב ראש הכנסת.
העביר שבע הצעות חוק פרטיות, בהן חוק חובת חגירת חגורות בטיחות, וחוק המחייב שהמדינה תסדר חופים נפרדים.
ב-1980 מינתה אותו הכנסייה הגדולה השישית של אגודת ישראל ליושב ראש הוועד הפועל העולמי, תפקיד שבו כיהן עד פטירתו.
כל חייו עסק בהפצת רעיונו של רבו, הרב מאיר שפירא מלובלין: לימוד הדף היומי בגמרא.
נפטר בשנת 2007, ונקבר בהר המנוחות, בסמיכות לקבר של רבו, שאת עצמותיו דאג להעלות לארץ.
אשתו חנה בת ישראל זאב וידסלבסקי ואסתר ביילא לבית קמינר מוורשה, נפטרה בט"ז תמוז תשע"ו, ונקברה לצידו בהר המנוחות.
בנו, הרב צבי יצחק אברמוביץ כיהן כרבם של חסידי גור בחצור הגלילית, ואחר כך כרבה של חצור הגלילית, מחבר הספרים על התורה ושו"ת "טעם הצבי".
נפטר בי"ג באדר א' תשס"ח.
בנו, הרב גבריאל מנחם, מכהן תחתיו כרב הקריה החסידית בחצור הגלילית.
בנו, אברהם חנוך, ערך את הספר "איש חי רב פעלים" - על תולדות חיי ופעולות אביו.
נינו הוא ישראל פריי - עיתונאי ופעיל שמאל.
סדרת "חזון ומעש באגודת ישראל" כוללת את מגוון מאמריו, מכתביו ונאומיו שפרסם במהלך פעילותו באגודת ישראל, אשר מקיפים את כלל תולדותיה.
לאורם של מנהיגי האומה, הספדים ומאמרי הערכה על רבנים, אדמו"רים, ראשי ישיבות וחברי ההנהלה של אגודת ישראל מאז היווסדה.
הוצאת משאבים, ירושלים ה'תשמ"ז (חלק א').
ספר זה זיכה אותו בפרס הרב טולידאנו לספרות תורנית.
הרעיון הגדול ומגוון הפעולות: מאמרים, ראיונות וסיכומים על המפעלים והיוזמות של אגודת ישראל, כמו הדף היומי, החינוך העצמאי, ועוד.
פרקים מיוחדים מוקדשים גם לפעילות המחבר כיו"ר ועד הפועל ונסיונותיו למנוע את הקמת פועלי אגודת ישראל, ש"ס ודגל התורה.
הוצאת משאבים, ירושלים ה'תשנ"ב (חלק ב').
במלחמה על קודשי הדת, מאמרים ונאומים במסגרת המלחמות על צביון דתי למדינה וחקיקה דתית.
הוצאת משאבים, ירושלים ה'תשנ"ו (חלק ג').
יהודה לייב מַטְמוֹן-כהן (שמו המקורי: מֶטְמַן; בלועזית: Metmann; י"ד בסיוון ה'תרכ"ט, 1869, אוסטיה, פודוליה – י"ז באדר ה'תרצ"ט, 7 במרץ 1939, תל אביב) היה מחנך ואיש ציבור עברי, מייסד גימנסיה הרצליה וממייסדי תל אביב ורמת גן.
יהודה לייב מֶטמַן נולד בשנת 1869 בכפר אוסטיה שבקרבת העיר הקטנה בּרְשַד (Бершадь) בפודוליה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית, בתחום המושב היהודי (כיום באוקראינה), לאברהם מאיר ולמרים מינדה.
זכה לחינוך תורני, ולמד באופן פרטי שפות ומדעים.
בשנת 1890 עבר לעיר ביאליסטוק, בה עבד כמורה, התקרב לרב שמואל מוהליבר והצטרף לאגודת "בני משה".
בשנת 1891 ייסד בעיר קלרש שבבסרביה בית-ספר עברי שבו הורה את השפה העברית וחינך לחיבת ציון.
באותה תקופה הכיר את פניה (פַאנִי) לבית ברומר, והשניים נישאו.
בשנת 1897 עברו בני הזוג דרומה לעיר אודסה, שם למד מדעי הטבע, ייסד אגודת סטודנטים עבריים בשם "עבריה" וניהל בית-ספר עברי.
היה פעיל ב"חיבת ציון" ובתנועה הציונית המדינית.
בהמשך למדו בני הזוג באוניברסיטת ברן שבשווייץ, ובהּ נתוודע לבן ציון מוסינזון ולחיים בוגרשוב.
בשנת 1904 קיבל תואר דוקטור למדעי היהדות ולשפות המזרח.
מחקרו, "השפה העברית: ההיסטוריה שלה והתפתחותה הלקסיקלית מאז חתימת הקאנון ומבנהּ הדקדוקי כיום" (בגרמנית), ראה אור בהוצאת א"מ לונץ.
בסתיו של אותה שנה עלו בני הזוג מטמון-כהן לארץ ישראל, וד"ר מטמון שימש כמנהל בית ספר העממי חביב בראשון לציון, בה הנהיג לימודי עברית והטיף לציונות.
רעיון "גימנסיה עברית" הועלה על ידי מנחם אוסישקין, חיים בוגר (בוגרשוב), מנחם שינקין וד"ר בן ציון מוסינזון.
בקיץ 1905 התפטר מטמון ממשרתו בראשון לציון, והקים עם אשתו פניה ביפו בית ספר פרטי בשני חדרים בדירתם; למוסד הלימוד שהקימו קראו "הגימנסיה העברית", והיה זה בית הספר העל-יסודי הראשון בעולם שבו שפת הלימוד הייתה עברית.
במאי 1908 יצא לחוץ לארץ למספר חודשים להשתלם בהוראת תולדות הטבע.
בני הזוג מטמון כהן היו בין 66 המשפחות שייסדו את אחוזת בית, שהפכה מאוחר יותר לתל אביב, וכך עם הקמת העיר בשנת 1909 הועברה הגימנסיה לרחוב הרצל ונקראה על שם בנימין זאב הרצל, וכך זכתה לשם שבו היא מוכרת כיום – הגימנסיה העברית הרצליה.
בשנת הלימודים 1912 ניהל במשך שנה את הגימנסיה העברית רחביה בירושלים.
בשנת תרס"ט ייסד ביפו את אגודת הטבע בארץ ישראל (Akademischer Verein zur Förderung der Naturkunde in Palästina), שערכה סדרת הרצאות פומביות בנושאים שונים של ידיעת הטבע במטרה לקדם את חקירת הטבע ולימודי הטבע בארץ.
מראשית פעילותו כמורה חתר מטמון-כהן להנחלתה של השפה העברית, ובין השאר החליף את שפת ההוראה לעברית, דרש שרחובותיה של אחוזת בית יקראו רק בשמות עבריים והיה פעיל בגדוד מגיני השפה העברית.
השתתף בגיבושו של ההמנון הלאומי, "התקווה", שאותו חיבר נפתלי הרץ אימבר, ורוב מילות הבית השני מיוחסות למטמון-כהן.
בשנת 1914 התארגנה בתל אביב קבוצה בהנהגתו של ד"ר מטמון-כהן, שתהליך העיור והצפיפות ביישובם צרמו להּ, והחליטה לבנות עיר גנים חדשה.
מטמון-כהן חפץ להקים בעיר הגנים החדשה גן בוטני גדול בשביל התלמידים והמורים".
ההוגים החליטו להקצות לכל חבר חמישה דונם קרקע, אשר רק במחצית הדונם מתוכם תותר הבניה והשאר ישמשו לזריעה ולנטיעות.
נבחר ועד – ד"ר מטמון, רפאל סברדלוב וד"ר זליג סוסקין – ונקבעו כללים שלפיהם לא תותר תעשייה מזיקה ביישוב החדש, שפתו של היישוב תהיה עברית, העבודה תהיה עברית ועצמונית והתושבים מתחייבים להעביר אדמתם לקק"ל בעת הלאמת אדמות הארץ.
קבוצה זו הגשימה את חזונה בהקמתה של רמת גן, ובשנת 1923 התיישב ד"ר מטמון בעיר החדשה.
פעל רבות לעידוד השימוש בשפה העברית בין השאר באמצעות כתיבת ספרי-לימוד בעברית בתחומי המדעים, הוצאת עיתון "העברי", ומחקרים לשוניים.
נפטר בתל אביב בי"ז באדר תרצ"ט בגיל 70, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
היה אב ללאה ליבוביץ, אברהם מטמון, עבריתה גלצקי וטבענה ישראלי.
נישא לתהילה מטמון לבית אנדלהיים ((1902-1974) עורכת דין, פעילה למען זכויות נשים ועסקנית ציבור.
בתו עבריתה גלצקי (1906–2002) הייתה אף היא מחנכת.
בשנות מלחמת העולם השנייה ניטע על-שמו "גן יהודה", על כיפתו הנמוכה של הר שאול ברמת גן.
כן נקרא רחוב על שמו סמוך למבנה הנוכחי של גימנסיה הרצליה.
החיים והטבע: יסודי אגֻדת הטבע בא"י, יפו: אגֻדת הטבע, תרס"ט.
לעניין גמנסיה עברית בירושלים, יפו: דפוס אתין, תרע"א.
האדם: ספר למוד ליסודי תורת האדם ושמירת הבריאות לבתי ספר תיכוניים עם ציורים בגוף הספר ואטלס מגון (של גוף האדם על פי הפרופ' קלינץ) בסופו, יפו: הגמנסיה העברית, תרע"ו.
ראשית יסודי הבוטניקה, יפו: דפוס שושני, תרע"ו.
יהודה לנקרי (נולד ב-25 בספטמבר 1947) הוא איש ציבור ישראלי.
כיהן כחבר הכנסת, שגריר ישראל באו"ם ובעוד מקומות וכיו"ר מועצה המקומית שלומי.
לנקרי נולד בעיר בוז'עד שבמרוקו.
הוא עלה לישראל ב־1965 ושירת בחיל האוויר ובהמשך עבד שש שנים כטכנאי ברפא"ל.
במקביל למד לתואר ראשון בספרות צרפתית באוניברסיטת חיפה.
בשנת 1976 נסע לעיר אנטיב בצרפת כדי לשמש כשליח הסוכנות היהודית, ובמקביל למד לתואר שני באוניברסיטת ניס שבצרפת ובהמשך השלים את עבודת הדוקטורט והיה לדוקטור לספרות צרפתית.
בשנת 1983, אחרי שובו מצרפת, נבחר לראשות המועצה המקומית שלומי בשנים 1983–1992, כיהן גם כיו"ר הראשון של מועצת הרשות השנייה בשנים 1991–1992 וכשגריר ישראל בצרפת בשנים 1992–1995.
בשנת 1996 נבחר לכנסת ה-14 מטעם מפלגת גשר.
במהלך כהונתו כיהן כיו"ר ועדת האתיקה וסגן יושב ראש הכנסת, והיה חבר בוועדת החוץ והביטחון ובוועדת החינוך, התרבות והספורט.
בתום שלוש שנים בכנסת לא ניסה להיבחר שוב והתמנה לשגריר ישראל באו"ם.
בתפקיד זה כיהן שלוש שנים, אשר במהלכן פרצה האינתיפאדה השנייה, שנכרכה במאבק מקביל של הפלסטינים ותומכיהם כנגד ישראל גם באו"ם.
בינואר 2003 סיים את תפקידו ומונה לנציג ליחסים בינלאומיים של ארגון כי"ח (כל ישראל חברים).
במאי 2007 מונה לתפקיד יו"ר הדירקטוריון של חברת החדשות של ערוץ 2, במקומו של יצחק לבני.
וכיהן כיו"ר הזמני של מועצת הפדרציה העולמית של יהדות מרוקו.
במקביל באותה תקופה היה חבר תנועת "בית אחד", שקמה במטרה להוביל מהלך ציבורי להבטחת עתידם של תושבי ההתנחלויות שמעבר לגדר ההפרדה, על ידי חקיקת חוק שיבטיח להם פיצוי.
בדצמבר 2018 נמנה עם מייסדי מפלגת גשר החדשה בראשות אורלי לוי-אבקסיס, בתו של יו"ר מפלגת גשר המקורית דוד לוי.
ב-1989 תרם כליה לבנו בן ה-14, ובכך הציל את חייו.
הרב יהודה לייב צירלסון (כ"ח בכסלו ה'תר"ך, 24 בדצמבר 1859 - י"א בתמוז תש"א, 6 ביולי 1941) היה רבו הראשי של חבל בסרביה ושל העיר קישינב (ברוסיה ולאחר מכן ברומניה), וכחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
שימש גם כסנאטור בפרלמנט הרומני בין השנים 1920–1926.
נולד בקוזלץ שבמחוז צ'רניגוב באוקראינה, לרב משה חיים, שהיה רב המקום.
בגיל עשרים נתמנה לרבה של פְּרילוּקי, תפקיד שבו שימש כשלושים שנה.
צירלסון היה בעל השכלה כללית והשתמש בה בדרשותיו.
כתב מאמרים פובליציסטיים, שהתפרסמו בכתבי עת בעברית, יידיש ורוסית, בהם "הפלס", "הצפירה", "המליץ" ו"המודיע".
מאמריו עסקו בעיקר בנושאים קהילתיים ופוליטיים יהודיים, כמו התנגדות לאיסור על השחיטה הכשרה ודרישה לדאוג לצרכיהם הדתיים של המהגרים ממזרח אירופה למושבות בארגנטינה.
בשנות ה-80 וה-90 התפרסמו בעיתונות מספר סיפורים על הקפדתו לבדוק קבצנים כדי לוודא שאינם רמאים.
בשנת 1908 נתמנה הרב צירלסון לרבה של העיר קישינב ולראש הישיבה שם, לאחר שבמשך כשבעים שנה לא כיהן במקום רב עיר.
ב-1911, בעת משפט בייליס, ארגן עצומה נגד האנטישמיות שנחשפה במהלך המשפט.
על עצומה זו חתמו כ-300 רבנים.
באותה שנה זכה באזרחות כבוד מטעם האימפריה הרוסית.
ב-1912 נמנה הרב צירלסון על קבוצת הרבנים והעסקנים שהקימה את "אגודת ישראל", והיה חבר במועצת גדולי התורה של התנועה.
בתחילת 1914 ביקש הרב צירלסון לקבל את רבנות ראדום ונבחר פה אחד לתפקיד, אולם קהילת קישינב התנגדה לכך בתוקף.
הסכסוך הובא להכרעת הרב שמריה נח שניאורסון שפסק לטובת ראדום, אולם אנשי קישינב סירבו לקבל את פסק הדין ולבסוף החליט הרב צירלסון להישאר בקישינב.
ב-1918, לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה, סופחה בסרביה לרומניה, והרב צירלסון נתמנה לרבה הראשי של בסרביה כולה.
הוא החל בהקמת מערכת חינוך חרדית מקיפה, החל מגילאי הגן, תלמודי תורה, ישיבות לצעירים וישיבות גבוהות.
הרב צירלסון כיהן כראש ישיבת קישינב, ורבים מבוגרי מוסדותיו הפכו לימים לרבנים ולאדמו"רים.
בנוסף לכך יסד בקישינב סניף של אגודת ישראל, הקים את הגימנסיה החרדית "מגן דוד", פעל למען רעיון הדף היומי של הרב מאיר שפירא מלובלין ועסק בלימוד והפצת תורה ברבים.
בשנת 1920, לאחר שרכש הרב צירלסון ידיעה מקיפה ברומנית, הוא נבחר לשמש כסנטור בפרלמנט הרומני בבוקרשט.
שנתיים לאחר מכן הוא נותר הנציג היהודי היחיד בבית הנבחרים.
בתפקידו זה נקט הרב צירלסון בפעילות שתדלנית לטובת יהודי בסרביה, בעיקר בקרב שרי החינוך, הפנים והשר לענייני בסרביה.
שתדלנותו אצל שר החינוך הרומני הביאה לביטול גזירת הממשלה להכריח את התלמידים היהודים בבתי הספר לכתוב בשבת.
האנטישמיות שפרחה ברומניה בשנים ההן, הכריחה אותו לזעוק ולהתריע נגדה בפני חברי הבית, אך נאומים אלו לא פורסמו בכתב העת של הפרלמנט, עקב התנגדות הצירים האנטישמיים.
כתוצאה מכך התפטר צירלסון בשנת 1926 מחברותו בפרלמנט.
באותן שנים נמלטו רבבות יהודים מאוקראינה לבסרביה.
השלטונות הרומניים החלו לרכז אותם במחנות לצורך גירושם חזרה אל מעבר לדנייסטר.
הרב צירלסון פעל למניעת הגירוש, גייס תמיכה חומרית עבור הפליטים ולאחר מכן סייע להם להיקלט ברומניה או להגר לארצות הברית או לארץ ישראל.
לאחר הסכם ריבנטרופ–מולוטוב סופחה בסרביה לברית המועצות.
הקומוניסטים, שהרסו את חיי הקהילה היהודית בקישינב, החלו להצר את צעדי הרב צירלסון, והציגו אותו בעיתונות הסובייטית כסוכן אנטי-סובייטי.
הרב צירלסון נהרג במלחמת העולם השנייה ביום ראשון, י"א בתמוז ה'תש"א (6 ביולי 1941), בהפצצה אווירית שהונחתה על קישינב על ידי הגרמנים.
הוא נקבר ללא ראשו והובא למנוחות בבית העלמין הישן של העיר.
בשנת ה'תשי"א החליטו השלטונות להניח מסילת ברזל וגופתו הועברה למקום אחר בבית העלמין.
לאחר שנים ספורות החליטה עיריית קישינב להקים במקום פארק שעשועים, וגופת הרב צירלסון הועברה בשנית.
מקום מנוחתו הסופי הוא מתחת לאנדרטה הענקית שהוקמה על קברם של הרוגי פרעות קישינב.
בניסן תשפ"ב נחשפה מצבתו בבית הקברות היהודי בקישינב.
על שמו רחובות בבני ברק, נתניה, רמת השרון ובשכונת חסידוף בפתח תקווה ובית כנסת "היכל יהודה" בגבעת שמואל.
ב-1954 נקרא על שמו רחוב בתל אביב.
גם בקישינב קרוי על שמו הרחוב שבו מצויים שרידי המבנים של בית הכנסת ותלמוד התורה שלו.
הרב צירלסון תמך ביישוב ארץ ישראל ובחובבי ציון.
הוא יצא בקריאה לרכוש את אתרוגי ארץ ישראל ולא את אתרוגי קורפו.
בשנת 1895 כתב שהרבנים היו הראשונים לעורר את יישוב הארץ.
הקונגרס הציוני הראשון גרם לרב צירלסון חשש מפני מגמות אנטי-דתיות של ראשי התנועה הציונית.
עמדתו כלפי הציונות הייתה מורכבת: הוא תמך ברעיונות הציונות, אך התנגד למה שנתפס בעיניו "לאומיות מלאכותית" שמבוססת אך ורק על תפיסת הלאומיות האירופית ('רוח הזמן'), ללא יסודות דתיים.
ב-1898 השתתף בוועידת הציונים הרוסיים (שנערכה לקראת הקונגרס הציוני השני) ותבע לקבל החלטה על הענקת אוטונומיה דתית.
בעקבות דחיית דרישתו פרש מהתנועה הציונית.
עם זאת, הוא המשיך לתמוך במגביות הציוניות ופרסם מכתב תמיכה במגבית של הקק"ל.
במאי 1898 פרסם הרב צירלסון סדרת מאמרים בעיתון המליץ שבהם שלל את הטענה שהרבנים מתנגדים לציונות בשל ציפייה לגאולה "שמימית".
הוא טען כי יש להפריד בין הציונות לבין הגאולה העתידה.
ב-1901 פרסם בהפלס מאמר בו קרא לייסד תנועה דתית מקבילה לתנועה הציונית שתפעל להגשמת מטרותיה הלאומיות של הציונות על יסודות דתיים, ובשנת 1912 נמנה עם מקימי אגודת ישראל.
לאחר הקמת אגודת ישראל כיהן הרב צירלסון נשיא ועידת המפלגה בשלוש האספות הראשונות ואף נמנה עם חברי מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
כשהברון הירש החל לייסד מושבות יהודיות בארגנטינה הרב צירלסון ביקר אותו בחריפות על כך שבחר בארגנטינה על פני ארץ ישראל, ופרסם סדרת מאמרים בנושא ב'המליץ'.
בכנסייה הגדולה השלישית של אגודת ישראל בתרצ"ז עמד הרב צירלסון בראש המחנה שתמך בהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
עמד בקשרי מכתבים רציפים עם תלמידו הרב יעקב ברוורמן, רבה של סאן פאולו, שגם נסמך על ידו.
הלה העריצו והרבה לשאול אותו בהלכה, תוך שהוא מתארו כרשכבה"ג - רבן של כל בני הגולה.
גם הרב ישעיהו יוסף מרגולין, אב"ד 'תורה אנשי חסד' בברוקלין, העריצו וכתב עליו: "הרב הגאון חכם וסופר איש אשכולות רשכבנה"ג מר"ן ר' יהודה ליב צירלסאן...
וידוע שמשנתו הוא קו ונקי".
רחוב סובייטסקאיה/פופובסקאיה לשעבר בעיר קישינב, בירת רפובליקת מולדובה, נקרא על שמו.
גם כן רחובות בחמש ערים בישראל, כולל תל אביב (החל ממרץ 1954}
דרך סלולה, קובץ מאמרים ושירים שנדפסו בעיתונות ובמאספים שונים.
גבול יהודה, ספר שו"ת בארבעת חלקי השו"ע.
עצי הלבנון, ספר שו"ת, קלוז' תרפ"ב.
הגיון לב, דרשות, קישינוב תרפ"ט.
מערכי לב, ספר שו"ת ודרשות, קישינוב תרצ"ב.
לב יהודה, ספר שו"ת ודרשות, קישינוב, תרצ"ו.
הספר נדפס בשנית בירושלים תשכ"ב.
יהודה לייב (אריה ליאון) פוחובסקי (1 בספטמבר 1869, תר"ל, פלך מינסק, רוסיה (רוסיה הלבנה) – 10 במאי 1963, תל אביב) היה רופא, מראשוני המנתחים בארץ ישראל, מנהל בתי החולים "שער ציון" ו"גלעד" (ליולדות), ממייסדי תל אביב.
נולד בעיירה ניסוויץ שבפלך מינסק של האימפריה הרוסית (בבלארוס, בתחום המושב היהודי), בן להלל, סוחר תבואות, ולרחל בת ישעיהו הנדלס.
היה חבר אגודת חובבי ציון מנעוריו.
למד רפואה באוניברסיטת חארקוב, והוסמך כרופא ב-1897. בכך היה מבין היהודים הראשונים באימפריה הרוסית שהותר להם ללמוד רפואה.
עם תום לימודיו נסע לברלין על מנת להשתלם.
בשנת 1906 עלה לארץ ישראל והתגורר ביפו, בה שימש כרופא מנתח ומיילד, בבית החולים "שערי ציון", שהוקם בבית ערבי שכור ושימש את האוכלוסייה היהודית בעיר.
לאחר מספר חודשים הוזמן למושבה רחובות ושימש בה כרופא הראשון של המושבה.
הוא עזב את המושבה לאחר שספג איומים על חייו מידיו של שודד אלים שבנו נפטר על שולחן הניתוחים של פוחובסקי.
ב-1909 חזר ליפו והיה מראשוני המצטרפים לאגודת אחוזת בית.
הוא היה חבר הוועדה שבחנה את אפשרויות ההתיישבות מבחינה רפואית ונמנה עם המכריעים לטובת אדמות כרם ג'באלי על פני חולות מקוה ישראל.
בהגרלת המגרשים לאחוזת בית הגריל את המגרש ברחוב ליליינבלום 27 והקים בו בית גדול, דו-קומתי, אשר שימש, בנוסף למגורים, גם כמרפאה.
בחצר הבית ניהל פוחובסקי משק חקלאי קטן ובו פרות, תרנגולות, אווזים וברווזים, עצי פרי וגן ירק.
בשנת 1911 מונה למנהל בית החולים "שערי ציון" ביפו (ששימש גם את אוכלוסיית תל אביב).
ב-11 בינואר 1912 ייסדו פוחובסקי ודב מאיר קרינקין את "האגודה המדיצינית העברית ליפו ומחוז יפו" (היוותה גרעין של "ההסתדרות הרפואית העברית בארץ-ישראל" שהפכה עם קום המדינה ל"הסתדרות הרפואית הישראלית").
פוחובסקי וקרינקין כינסו רופאים לישיבה בביתו של קרינקין.
בעשרים בדצמבר 1911 נשלחו הזמנות בזו הלשון: .
המועד והמקום של האספה השתנו אחרי שליחת ההזמנות בעקבות מחלתו של קירקין, האספה נדחתה ל-11 בינואר 1912 והתקיימה בדירתו של קרינקין ברחוב הרצל בתל אביב, ליד פסי הרכבת, : לבחירת הוועד הראשון, והתאריך משמש כיום הולדתה של ההסתדרות הרפואית.
פוחובסקי החל לכהן כיו"ר ההסתדרות הרפואית בישראל ביפו ובתל אביב (ולאחר מכן כיו"ר הארגון הארצי שצמח מהסתדרות זו), משרה בה החזיק שנים רבות.
היה מהראשונים שערכו מחקר בקשר לתזונה בארץ ישראל.
בשנת 1912 נשא לאישה את אהובה לבית פטרושנסקי.
לזוג נולדו שלושה ילדים, שתי בנות ובן.
הבית היה שוקק פעילות ציבורית וחברתית.
אהובה פעלה במספר תחומים ובין היתר הייתה ממארגני העָדלֹאיָדוֹת וטיפלה במשק החקלאי.
ד"ר פוחובסקי ומשפחתו הונצחו על ידי הצייר ידיד המשפחה, נחום גוטמן.
למרות המקובלות החברתית ספגו בני הזוג מחאות בעת מלחמת השפות עקב בחירתם ללמד את ילדיהם בבית ספר לא עברי (כנראה בית הספר כי"ח, שלימד בצרפתית).
במלחמת העולם הראשונה ויתר על נתינותו הרוסית, התעת'מן והתגייס לצבא הטורקי בו שימש כרופא בבתי החולים הצבאיים בעזה, סוריה, ירושלים וטבריה.
במסגרת זו ניהל את הטיפול במגפת הכולירע בטבריה בין השנים 1917–1918. עם סיום המלחמה חזר לתל אביב.
בביתו ברחוב ליליינבלום 27 פתח את בית החולים הפרטי הראשון ליולדות בתל אביב, בית החולים גלעד (שכונה בפי רבים "פוחובסקי").
רבים מילדי תל אביב נולדו בבית חולים זה.
פוחובסקי היה נוהג לרכוב על האופניים שהביא מרוסיה.
גם בזקנותו המופלגת היה רוכב עליהם ברחובות העיר.
בנו , שנולד ב-1922, התגייס לפלמ"ח ולאחר מכן הצטרף לצבא הבריטי ולבריגדה היהודית עם חזרתו ארצה למד במכון זיו ברחובות.
עם פרוץ מלחמת העצמאות גויס כקצין לחטיבה 7. ביוני 1948 נהרג בקרב בבית סוסין.
השאיר אחריו בת, פרופ' עדית פלטאו שהייתה מנהלת מחלקה פנימית בבית חולים העמק בעפולה.
אהובה פוחובסקי הייתה מבין היוזמות להקמת בית יד לבנים.
פוחובסקי נפטר בגיל 93 ונקבר בבית הקברות טרומפלדור תל אביב.
המלריה: מהות המחלה והמלחמה בה, יפו: דפוס איתן, תר"פ (סדרת "לעם").
יהודה לפידות (נולד ב-13 באוגוסט 1928) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לביוכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים, וראש ארגון "נתיב" לשעבר.
נודע בכתיבת ההיסטוריה של האצ"ל, שבו היה חבר בצעירותו.
בגיל 15 הצטרף לאצ"ל והשתתף במאבק בשלטון הבריטי, תחת הכינוי "נמרוד".
נפצע בזרועו בעת שהשתתף בהתקפה על מתקני הרכבת בדרום הארץ.
בתחילת מלחמת העצמאות לחם בירושלים במסגרת האצ"ל, ובין השאר, היה סגן מפקד כוח האצ"ל בדיר יאסין.
כן עמד בראש כוח האצ"ל שנטל חלק בקרב רמת רחל.
באוקטובר 1948, הוביל את הקמתה של חוות ההכשרה החקלאית במבצר שוני.
בשנת 1949 החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1960 קיבל תואר דוקטור לביוכימיה.
עסק במנגנון הביוסינתזה של החלבונים פרסם ספרים, כולל ספרי לימוד בתחום זה.
ב-1973 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית.
בשנת 1981 מונה על ידי ראש ממשלת ישראל, מנחם בגין, לעמוד בראש "נתיב" ("לשכת הקשר") וכיהן בתפקיד זה עד 1985. בשנת 1988 פרש מהאוניברסיטה העברית והחל לעסוק בחקר ההיסטוריה של תקופת המנדט ובעיקר תולדות האצ"ל, ופרסם ספרים אחדים בתחום זה.
נמנה עם מקבלי עיטור יקיר ירושלים לשנת ה'תשס"ח.
אנליזה איכותית וכמותית: לבתי הספר התיכוניים, אסכולה, תל אביב, תש"ך
התכונות הכימיות: הפיזיקליות והביולוגיות של פולי חומצות אמיניות המכילים סרין, חמו"ל, ירושלים, תש"ך
כימיה של תרכובות פוספט בעלות חשיבות ביולוגית, אקדמון, ירושלים, תש"ל
על חומותייך, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תל אביב, תשנ"ב 1992
הסזון - ציד אחים, מכון ז'בוטינסקי בישראל, תל אביב, תשנ"ד 1994
בלהב המרד: מערכות האצ"ל בירושלים, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תל אביב, תשנ"ו 1996
פרקים בתולדות האצ"ל, מכון ז'בוטינסקי, תל אביב, תשנ"ט 1998
לידתה של מחתרת: האצ"ל בשנות השלושים, ברית חיילי האצ"ל, תל אביב, תשס"ב 2001
היום שרה הקטנה: סיפורן של לוחמות האצ"ל, מכון ז'בוטינסקי ואגודת מוזיאון האצ"ל, תל אביב, תשס"ג 2003
האצ"ל בחיפה האדומה, ברית חיילי האצ"ל, תל אביב, תשס"ו 2006
אבי געזונט : סיפורו של לוחם האצ"ל.
הרב יהודה לייב פרנק (תרי"ב ; 1852 – ג' באב תרע"ג; אוגוסט 1913) היה רב ועסקן, חבר אגודת חובבי ציון בקובנה, ממייסדי חדרה ורבה הראשון.
אביו של הרב צבי פסח פרנק, רבה של ירושלים.
נולד בקלווריה, בפלך סובאלק של האימפריה הרוסית (ליטא) לרב צבי פסח ומינה (לבית טורצקי) פרנק.
למד בישיבת וולוז'ין והוסמך לרבנות.
נישא למלכה, בתו של אחד מנכבדי קובנה, תנחום שילמן (בת אחרת של ר' תנחום נישאה לרב אברהם שינקר, מראשוני תנועת המוסר).
לאחר חתונתו התיישב סמוך לחותנו בקובנה.
בשנות השמונים של המאה ה-19 נוסדה בקובנה אגודה ששמה לה למטרה לקדם את רעיון יישוב ארץ ישראל.
פרנק הצטרף לאגודה ונבחר למזכירה.
האגודה פעלה לרכישת אדמות חדרה.
בין רוכשי האדמות הייתה משפחת פרנק - יהודה לייב פרנק ואחיינו הרב משה מרדכי אפשטיין.
בשנת תרנ"ג (1893) עלה פרנק ארצה עם משפחתו והיא השתכנה בחאן שהיה בשטח היישוב חדרה.
פרנק היה מהפעילים המרכזיים של מתיישבי חדרה, ובמשך תקופה אף שימש ראש ועד המושבה, וכמו כן שימש כרב המושבה.
תנאי המקום הקשים והביצות היקשו על חיי המתיישבים.
אשתו של פרנק חלתה בקדחת צהובה ומתה בשנת תרס"ה (1905).
פרנק המשיך להתגורר במקום, עד שאף הוא חלה בקדחת, ובעקבות זאת נאלץ לעזוב את חדרה ולעבור לירושלים.
בשבתו בירושלים הוא התמסר ללימוד תורה.
בשנת תר"ע (1910), לאחר פטירת רבה של ירושלים, הרב שמואל סלנט, נשלח לליטא על ידי "הוועד הכללי" של היישוב הישן כדי לאתר רב ראשי חדש לירושלים.
נפטר בשנת תרע"ג ממחלת הקדחת ונקבר בהר הזיתים.
אחיו הוא הרב שרגא פייבל פרנק.
הרב צבי פסח פרנק, רבה של ירושלים
הרב זאב וולף פרנק, מחכמי ירושלים ומחבר הספר "תולדות זאב" (1885 - 1952).
בנו הוא הרב חיים שרגא פייבל פרנק - רבה של שכונת ימין משה, וחתנו הוא הרב אברהם דב אוירבך - רבה של שכונת בקעה.
תנחום פרנק, היה מוותיקי חדרה, עסק בחקלאות וטיפל בענייני הדת במושבה.
חתנו של תנחום פרנק הוא יצחק בריט (כתיב אחר: ברית), אחיו של הרב זבולון גרז אב"ד רחובות.
ציפה, אשת חיים טיקולסקי, התגוררו בארצות הברית
ינטה, אשת הרב אברהם יעקב אורלנסקי, רבה של זכרון יעקב.
שניהם נרצחו בחברון במאורעות תרפ"ט.
הרב יהודה לייב פוֹרֶר (ביידיש: פאָרער; באנגלית: Judah (Yehuda) Leib Forer; ~1879?
– י"ג באלול תש"ח, 1948) היה רבה של וואבאלניק שבליטא ורב בהוליאוק שבמסצ'וסטס.
אחד מרבותיו של הרב אלעזר מנחם מן שך, יליד וואבוילניק.
יהודה לייב פורר נולד בעיירה פרוז'ני שבליטא, ועל שמה כונה "ר' לייבסק'ה פרוזינר".
בצעירותו למד בישיבת טלז אצל הרב שמעון שקופ.
לאחר מכן עבר ללמוד בבריסק אצל הרב חיים סולובייצ'יק, והיה בחבורת תלמידיו הקרובים שכללה את הרב לייב גאוויה והרב שלמה פוליצ'ק, "העילוי ממייצ'יט".
בתקופת לימודיו של בן העיירה, הרב אלעזר מנחם מן שך, בישיבת סלובודקה, הוא זכה לביקוריו של הרב פורר.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה קיבץ בבית המדרש בוואבוילניק קבוצה של שישה עשר תלמידי ישיבה, ובהם הרב שך, ומסר להם שיעורים יומיים.
במשך שלושים ושתיים שנה שימש כדיין בפוניבז'.
בשנות ה-20 היגר לארצות הברית ושימש כרב בהוליאוק שבמסצ'וסטס במשך עשרים וחמש שנה.
מסר שיעורים בישיבת רבנו יצחק אלחנן ושימש כ"מסמיך" בישיבת רבנו חיים ברלין.
בשנת 1944 התאלמן מאשתו מנוחה מושא.
הוא עצמו נפטר בי"ג באלול תש"ח.
הרב שך לא ידע על פטירתו, ומספר שבועות לאחר מכן הוא שלח אליו במתנה את ספרו "אבי עזרי" שיצא אז.
במכתב המצורף לספר הוא מכנהו: "מורי ורבי הגאון הגדול שר התורה ואוצר היראה".
לאחר פטירתו הוסב על שמו של הרב פורר שם הרחוב שבו שוכן בית הכנסת של קהילתו.
הרב יהודה לייב פיין (תרכ"ט, 1869 - כ"ב בתמוז תש"א, 17 ביולי 1941) היה רבה של סלונים בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, חבר מועצת גדולי התורה באירופה וסגן נשיא אגודת הרבנים בפולין.
בן הרב שבתי ופייגה פיין.
למד בישיבות סלבודקה, איישישוק ופוניבז' שבליטא.
היה מתלמידי הרב מאיר שמחה כהן מדווינסק.
נישא לדבורא-הנא, בת הגביר יעקב קונציפוביץ.
בשנת תרנ"ה (1895) התמנה כרב בעיירה פייסוצ'נה שבליטא.
בשנת תרנ"ט (1899) עבר לכהן כרב בקופישוק הסמוכה.
בשנת תרס"ו (1906) התמנה כרבה של אושמינה שבבלארוס במקומו של הרב מרדכי רוזנבלט, והקים בה ישיבה קטנה.
בתקופת מלחמת רוסיה יפן ומלחמת העולם הראשונה עסק רבות בסיוע לפליטים היהודים.
בשנת תרע"ט (1919) נפטרה אשתו ממחלת הטיפוס, בעת שהגישה עזרה לחולים ופליטים באושמינה.
כעבור זמן נישא לפרומה-חיה רוגוב.
בשנת תר"פ (1920) נבחר כרבה של סלונים, לאחר כהונתו של הרב מרדכי רוזנבלט.
כיהן בתפקידו במשך כעשרים שנה, בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
בכנסייה הגדולה השנייה של אגודת ישראל, שהתקיימה בווינה בשנת תרפ"ט (1929), נבחר כסגנו של נשיא אגודת הרבנים בפולין הרב מנחם מנדל אלתר.
כמו כן כיהן כחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
היה פעיל מאוד בנושאים היהודיים הציבוריים ונודע כנואם וכדרשן.
בשנות השלושים היה מראשי הלוחמים במאבק על השחיטה הכשרה בפולין.
היה פעיל בוועד הקהילה של סלונים ודאג לפליטים שבאו לעיר מהשטחים שנכבשו בידי הגרמנים בספטמבר 1939. ערך בסתר בביתו חופות וקידושין.
ב-17 ביולי 1941 יצא מביתו אל נקודת האיסוף בעירו סלונים במטרה לדבר עם הממונים הנאצים שיחוסו על קבוצה ובה כאלף וחמש מאות מיהודי העיר שרוכזה במקום.
הוא הועלה על אחת המכוניות בדרכו האחרונה, יחד עם כל הקבוצה.
כל בני משפחתו, בהם אשתו ושמונת ילדיו, נספו בשואה.
כל כתבי היד שלו ובהם חידושיו על התורה והתלמוד, שכללו חיבור מיוחד על ספר המצוות לרמב"ם, אבדו בשואה.
בנו, הרב שבתי פיין, היה רבה של בליצה שבמחוז וילנה.
הרב יהודה הלוי (יוד'ל) קמינר (מכונה ר' יוד'ל חנצ'ינר; תקפ"ז, 1827 – כ"ד בתשרי תרנ"ב, 1891) היה תלמיד חכם חסידי בפולין, חותנו של האדמו"ר בעל השפת אמת מגור.
נולד בלייפניק, בנו של מאיר יחיאל קמינר, שהיה חתנו של רבי ברוך פרנקל-תאומים, בעל ה"ברוך טעם".
משפחתו, קמינר, מיוחסת לרבי אברהם גומבינר, בעל ה"מגן אברהם" ("קמינר" הוא שיבוש של "גומבינר").
בילדותו התייתם מאמו ועבר עם אביו להתגורר בברדיצ'ב שבאוקראינה.
בשנת 1838, בהיותו כבן 11, שב לפולין וגדל בבית סבתו.
נישא להדסה, בתו של משה חיים רוטנברג, אחיו של רבי יצחק מאיר אלתר, בעל ה"חידושי הרי"ם" מגור.
לאחר נישואיו נסע לקוצק והיה מתלמידי הרבי מקוצק.
כמו כן היה מתלמידי בעל החידושי הרי"ם והרבי מאלכסנדר חנוך הניך הכהן לוין.
לאחר פטירת חותנו ניהל את עסקיו המסועפים והיה מגדולי העשירים היהודים בפולין.
התגורר בעיירה חנצ'ין שבפולין, וכונה על שמה "ר' יודל חנצ'ינר".
למד בחברותא עם קרוב משפחתו רבי פנחס אליהו רוטנברג מפילץ.
ניהל חליפת מכתבים עם גדולי התורה בדורו, ובהם דודו רבי חיים הלברשטאם מצאנז, שמכנהו בתואר "הרבני החריף".
בשנת תרכ"ב (1862) נישאה בתו יוכבד-רבקה לרבי יהודה לייב אלתר, שהתמנה לימים לאדמו"ר מגור.
בעת נישואיו היה רבי יהודה לייב בן 15. כדי שלא יהיה שמו של החתן כשם החותן, ציווה הסב החידושי הרי"ם להוסיף לשמו של נכדו את השם "אריה".
לאחר שרבי יהודה אריה לייב אלתר התמנה לאדמו"ר התבטל הרב קמינר בפני חתנו כחסיד לרבו.
נפטר באסרו חג של חג הסוכות תרנ"ב בחוץ לארץ.
הותיר אחריו שמונה בנים וארבע בנות.
נינתו נישאה ליהודה מאיר אברמוביץ.
בשנת תרצ"ח (1938) יצא לאור בפולין הספר "דגל יהודה" ובו חידושי התורה שלו על התורה, התלמוד והשולחן ערוך.
עורך הספר הוא הרב יעקב מאיר בידרמן, חתנו של חתנו ה"שפת אמת", שאף הוסיף הגהות משלו.
בשנת תשכ"ו יצאה מהדורה חדשה של הספר על ידי צאצאו משה חיים קמינר.
בסוף הספר נספח הקונטרס "אלון בכות" ובו רשימה של מאות מצאצאיו של הרב קמינר שנספו בשואה.
רבי יהודה ליב לנדא (רֶבּ לייביש; כ"ט באלול ה'תקפ"ג, 5 בספטמבר 1823 - כ"ב בשבט ה'תר"ס, 22 בינואר 1900) היה רב ופוסק הלכה באימפריה האוסטרית.
רבה של סדיגורה ומחבר ספר ההלכה "יד יהודה".
נולד בגרובוביץ' לרב יונה לנדא, אב-בית-הדין המקומי (נפטר בכ"א באב תרמ"ג).
נישא לבתו של הגביר ישראל איסר הכהן ברוינשטיין מהעיירה לאנצקורן (כיום: זריצ'נקה), שפירנס את בני הזוג בשנות נישואיהם הראשונות.
שנים ספורות לאחר נישואיו נשרפו נכסיו של חותנו ובהם גם הדירה שהקצה לבתו וחתנו, בשריפה זו נשרפה גם טיוטה מוקדמת של חיבורו ההלכתי.
הוא איבד את משענתו הכלכלית ונאלץ לחפש משרה רבנית.
בתחילה כיהן כרב בעיירה קאליס שברוסיה, ומאוחר יותר במוהילב שבפודוליה הרוסית.
בתקופה זו כתב את חיבורו הגדול על הלכות איסור והיתר.
עיקר פרסומו בא לו עם מינויו בין 1865 ל-1867 כרבה של העיר סדיגורה שבבוקובינה, על שמה כונה, גם לאחר פטירתו, "רֶבּ לֵייבִּיש דֶער סַאדיגעֶרעֶר רב" (ר' לייביש, הרב מסדיגורה).
אף שהיה "מתנגד" נבחר לתפקידו זה למרות השפעתו המוחלטת של הרבי הראשון מסדיגורה, רבי אברהם יעקב פרידמן, על מינויי אישי הציבור היהודי בעיר.
לפי האגדה, כאשר הוצע שמו של הרב לנדא כמועמד למשרת רבנות העיר בפני הרבי ומאן דהו מבאי ביתו העיר כי הוא "מתנגד", הרבי הגיב: "סדיגורה צריכה רב, ור' לייביש הוא רב טוב.
כל שאר הדברים אינם נוגעים".
הוא החזיק במשרתו זו קרוב ל-35 שנה, עד פטירתו בכ"ב בשבט ה'תר"ס, 22 בינואר 1900.
הוא היה נחשב אחד מגדולי פוסקי ההלכה בזמנו, אך לא נהג להשיב לשאלות הפונים אליו ולכן לא נדפסו שאלות ותשובות שלו.
ספרו על שולחן ערוך, חלק יורה דעה, הוא מספרי היסוד בתחום זה, וספר הליקוט המקיף "דרכי תשובה" של הרב צבי הירש שפירא, מצטט את כל פסקיו.
רבי יהודה אריה לייב גלינר ב"ר יחיאל מיכל מפולנאה המכונה "המוכיח מפולנאה" (?- כ"א בטבת ה'תק"ל, 1769) היה מראשוני תלמידי הבעל שם טוב ומגדולי מפיצי שיטתו.
עוד קודם שהתקרב לבעל שם טוב, כיהן כמגיד מישרים וחזן בפולנאה.
כשהתקרב לבעל שם טוב, נשלח על ידו להסתובב בקהילות היהודיות ולנצל את כישרון הדרשנות שלו על-מנת לעשות נשמות לתנועת החסידות, ומכאן דבק בו הכינוי "המוכיח".
אכן, דרשותיו עוררו הדים רבים, ובהשפעתו התקרב לחסידות רבי יעקב יוסף כץ, בעל תולדות יעקב יוסף, ולפי מסורת אחת גם רבי דוב בער ממזריטש.
נפטר בפולנאה בכ"א בטבת ה'תק"ל (ינואר 1769) ונקבר שם.
12 שנה לאחר מכן נקבר צמוד אליו ר' יעקב יוסף מפולנאה, ו"אוהל" הוקם על קבריהם.
מעט מקוטע מדרשותיו פורסמו על ידי תלמידו, ר' גדליה מליניץ בספר קול אריה, קורץ ה'תקנ"ח.
ר' יעקב יוסף מפולנאה מצטטו תדיר בספרו "תולדות יעקב יוסף".
בדומה לחברו ר' יעקב יוסף, גם ר' יהודה לייב קרא תיגר על הגישה הלמדנית הלא-חסידית שרווחה אז הגורסת כי: "העיקר הוא בעולם הזה הלימוד היטב, להיות חריף ובקי...".
הרב יהודה לירמה (מוכר בספרות הרבנית גם כ:יהודה לירמא מבלגרד, 1580, קושטא, האימפריה העות'מאנית 1642, בלגרד, האימפריה העות'מאנית) היה הרב הראשי של יהודי בלגרד 1617–1642. הרב לירמה הקים בבלגרד ישיבה, ובתקופתו הפכה העיר למרכז הלכה.
יהודה לירמה נולד בקושטא לשמואל, ולמד בישיבתו של הרב יחיאל באסאן שנחשב לרבו המובהק.
ב-1597 תועד יהודה לירמה כמורה צדק בבלגרד, בעת כהונתו של מאיר אנג'יל כרב הראשי של הקהילה.
הרב אפרים הכהן מכנה בספרו "שער אפרים" את יהודה לירמה כ"רב מובהק ופסקן גדול".
ב-1617, לאחר שעזב הרב מאיר בן אברהם אנג'יל את בלגרד, התמנה לירמה לרב הראשי של הקהילה.
הוא הקים ישיבה גבוהה בבלגרד ובתקופתו הפכה העיר למרכז הלכה.
תלמידו המובהק וממשיך דרכו הרב שמחה אפרים בן גרשון הכהן מציין כי הרב לירמה כתב ספרי שאלות ותשובות רבים ובהם 400 תשובות ארוכות.
בשלהי תקופת כהונתו או בתקופת כהונת תלמידו ומחליפו שמחה בן גרשון הכהן, אירעה שרפה גדולה בבלגרד אשר כילתה את מבנה הישיבה והספרייה שבה.
שמחה בן גרשון הכהן הצליח להציל 29 מתשובותיו של הרב לירמה, וב-1647 פרסם בוונציה את התשובות בשם "פליטת בית יהודה".
הרב יהודה לירמה נפטר בבלגרד ב-1642 והוא בן 62. נקבר בבלגרד וקברו אבד או נהרס, ככל הנראה במהלך כיבוש בלגרד ב-1688. אחיינו יוסף אלמושנינו כיהן בהמשך המאה ה-17 כרב הראשי של בלגרד.
לאורך השנים חל בלבול בין הרב יהודה (בן שמואל) לירמה מבלגרד, לבין הרב יהודה בן שמואל לירמה מאיטליה בעל ה"לחם יהודה", שפעל במחצית הראשונה של המאה ה-16. ככל הנראה הטעות החלה בכתביו של משה שטיינשניידר.
אין תימוכין לקשר משפחתי בין השניים.
הרב יהודה לייב סרוואל (נפטר באייר ה'שע"ז, 1617) היה רבה של ונציה וראש ישיבה בעיר, מגדולי רבני יהדות איטליה במאה ה-16.
תלמידו של הרב שמואל יהודה קצנלנבוגן.
ישב כדיין בבית דינו של הרב בן ציון צרפתי.
לאחר פטירתו, התמנה לרבה של ונציה ועמד בראשות ישיבה בעיר.
היה הגזבר של הכספים שנאספו באיטליה עבור ארץ ישראל.
עמד בקשרי ידידות עם רבי יהודה אריה ממודנה, שאף דן בבית דינו בצעירותו.
התכתב עם גדולי דורו באיטליה, בהם רבי יששכר בר איילנבורג, רבי יעקב לבית הלוי.
בעת שפרצה המחלוקת על המקווה ברוביגו, הצטרף למכשירים את המקווה, בניגוד לעמדת הרבנים אבטליון בן שלמה מקונסיליו, משה רפא פורטו, יהודה סאלטרו ועוד.
פסקו בסוגיה זו הובאה בספר "משבית מלחמות", ותשובות האוסרים התפרסמו בספר "פלגי מים".
רבי יהודה אריה די-מודינה כתב קינה על מותו.
בנו רבי נחמיה סרוואל כיהן כדיין בוונציה.
חלק מתשובותיו פורסמו בשו"ת "נחלת יעקב" של תלמידו ר' יעקב בן אלחנן הלפרין (אלפרון), ובספרי שו"ת נוספים של חכמי דורו.
היה בעל ידיעה בערבית יהודית, ולחלק מהדעות תרגם לערבית את פירוש רב סעדיה גאון לשיר השירים.
יהודה לייב רוקח (1950–1890), היה רופא ופעיל ציוני, עורך מדור הרפואה באנציקלופדיה העברית, כיהן כיושב ראש הסתדרות הרופאים בירושלים למעלה מ-17 שנה, כיהן כיושב ראש הליגה הארצית למלחמה בשחפת למעלה מ-15 שנה
נולד ב-ברדיצ'ב אוקראינה ללאה ובנימין.
אביו היה מצאצאי רבי עקיבא איגר.
רוקח למד לימודי יהדות ולימודים כלליים בברדיצ'יב.
את בחינות הבגרות סיים בפטרוגרד.
בין השנים 1914–1909 למד רפואה בברלין ו-היידלברג.
הוסמך לד"ר לרפואה ואחרי שעבר בחינה ממשלתית במוסקבה הורשה לעסוק במקצועו ברוסיה.
בעת לימודיו היה בין מייסדי האגודה הציונית "החבר" שנוסדה בשנת 1912 בברלין.
בין השנים 1914–1917 גויס לצבא האימפריה הרוסית, השתחרר בדרגת "קפיטן" (דרגה מקבילה ל-סרן).
לאחר שחרורו משירות צבאי, בסוף שנות מלחמת העולם הראשונה היה פעיל בעזרה לפליטים היהודים ובעבודה ציונית ונבחר לסגן יו"ר הוועד הציוני באודסה.
השתתף בארגון העלייה לארץ ישראל באניה "רוסלאן".
עלה עם רעייתו לארץ ישראל בשנת 1920.
עבד כרופא בפתח תקווה במשך כשנה וחצי.
תקופה עבד בבית החולים מאיר רוטשילד.
רוקח היה יושב ראש הסתדרות הרופאים בירושלים למעלה מ-17 שנה, יו"ר הליגה הארצית למלחמה בשחפת למעלה מ-15 שנה.
כיהן כיושב ראש הוועד הירושלמי לקרן הקיימת לישראל.
רוקח היה עורך מדור הרפואה באנציקלופדיה העברית.
היה חבר מערכת הירחון "הרפואה" בנוסף למאמרים רבים שפרסם, פרסם כ-1,500 סיכומים מהספרות הרפואית העולמית שפורסמו בין השנים 1920–1950.
רוקח היה פעיל בציונות הכללית ובשנים האחרונות במפלגה הפרוגרסיבית והיה יו"ר מועצת סניפה הירושלמי.
בשנותיו האחרונות כיהן רוקח גם כרופא ראשי של חברות הביטוח "יהודה" ו"ציון"
רוקח נפטר בירושלים, ט"ז בטבת תשי"א, 25 בדצמבר 1950. הוא נקבר בבית הקברות סנהדריה.
ב-1918 נשא לאישה את סימה לבית ברודסקי.
בניו: עמנואל (עו"ד בצה"ל, שירת בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה), ואבשלום.
רוקח (ירושלים): לשאלת ההיפוטוניה המקורית (ישיבה ד', יום ה', 1 ביוני)
יהודה לייב קארלבורג (ה'תקכ"ה או ה'תקכ"ו, 1765, קארלסבורג – כ"א בשבט ה'תקצ"ה, 20 בפברואר 1835, קרפלד) היה רב גרמני בבון ובקרפלד.
נולד ב-1765 לרב מרדכי ואסתר קארלבורג.
למד אצל רבי מאיר ברבי בפרשבורג ואצל רבי נתן אדלר בפרנקפורט.
כמו כן למד גם בישיבות בפראג (בסוף ימיו של רבי יחזקאל לנדא) ובברלין.
משנת 1793 עבד כמלמד פרטי בבון.
למד בבון לטינית ויוונית ועסק בפילוסופיה ובבלשנות בשפה הערבית, הכלדית והסורית.
בשנת 1803 מונה לרב שני בבון, כנראה לצד רבי שמחה בונים כהנא רפפורט, רבה של העיר דאז.
בבון הוא הקים גם ישיבה.
בשנת 1806, כשזימן נפוליאון בונפרטה את "אספת נכבדי היהודים", חשש מתוצאותיה וערך תפילות ותעניות בשל כך.
מאוחר יותר, הוזמן לסנהדרין הגדולה בפריז, אך לא היה יכול להשתתף בגלל מחלת עיניים שהייתה לו.
מאוחר יותר התעוור בעין אחת.
ב-9 במרץ 1809 (ה'תקס"ט) נבחר לרב הראשי של קרפלד, וכראש הקונסיסטוריה המחוזית.
ב-1834 פעל נגד הרב יוסף פרידלנדר שביטל את יום טוב שני של גלויות והוציא כנגדו את הקונטרס "אגרת מלחמת חובה".
כיהן כרב הראשי של קרפלד במשך 25 שנה עד פטירתו בכ"א בשבט ה'תקצ"ה (1835).
הרב יהודה לייב שייאר (פרנקפורט, ה'תצ"ג – דיסלדורף, כ"ו בשבט ה'תקפ"א, 29 בינואר 1821) היה רב גרמני.
החל משנת תק"ן כיהן כרב של העיר דיסלדורף ושל הדוכסות הגדולה של ברג.
נחשב לגדול בדורו ונשלחו אליו שאלות מגדולי דורו כרבי נתן אדלר, והרב חיד"א כתב לו "נר ישראל עמוד הימיני פטיש החזק".
תשובה אליו מופיעה בשו"ת הנודע ביהודה.
הכשיר במשך עשרות שנים תלמידים רבים שחלקם נשאו בעול הרבנות.
ידע לנהל את עירו שלו בשלום ולהוביל אותה בתקופות קשות.
בחודש אדר ה'תקנ"ב חנך את , שנבנה בה משנת ה'תק"נ.
השתתף במשלחת אנשי דת שבאה לברך את נפוליאון בונפרטה (יחד עם נציגי הזרמים בנצרות).
הרב שייאר חתום בין "גדולי אנשי שם" בהדפסת ספר הצל"ח על ידי בנו של הנודע ביהודה (פראג, תקנ"ט).
רבי יהודה לייב קארלבורג (רבה של קרפלד) נשא עליו דברי הספד שנדפסו בספר "שלוש יבבות".
הרב יהודה לייב שפירא (נולד בי"ב באב תש"ז, 29 ביולי 1947) הוא רב ואב"ד קהילת חב"ד בפלורידה וראש "ישיבה גדולה דמיאמי רבתי" במיאמי, פלורידה, וחבר בוועד רבני ליובאוויטש.
בצעירותו היה מהבחורים שמונו על ידי רבי מנחם מנדל שניאורסון לסייע בחזרה על דברי תורתו.
נולד במחנות בפריז לחנה (בת הרב שניאור זלמן וילנקין, מגיד שיעור בעיר יקטרינוסלב, ורבו של הרבי מלובביץ' בצעירותו) ולרב ליפמאן שפירא.
בגיל שש עבר עם משפחתו לניו יורק, למד בישיבת תומכי תמימים ברחוב בדפורד, ובישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית – 770 בברוקלין, שם למד במשך כמה שנים, מאז תשכ"ג החל להצטרף לצוות שסייע לרב יואל כהן בשעת החזרה על התוועדויות של הרבי, וגם כותב לעצמו התוועדויות של הרבי.
בערב י' בשבט תשכ"ו נקרא יחד עם שלושה בחורים נוספים (שלמה זרחי, שלום בער לויטין ואפרים פיקרסקי) אל הרב חיים מרדכי אייזיק חדקוב שביקש מהם בשם הרבי להצטרף כחוזרים לצידו של הרב יואל כהן, היות שבאותה תקופה הצטבר עומס על הרב כהן והוא התקשה להמשיך לשמש כחוזר לבדו.
הם ניאותו, והקימו את "ועד הנחות התמימים".
בהתוועדות השבת שלאחרי המינוי נקראו ארבעת ה'חוזרים' החדשים לקבל 'לחיים' מידו של הרבי ולקבל את ברכתו לתפקיד.
במסגרת תפקידו החל לכתוב את השיחות ודברי התורה שאמר הרבי, ואף לערוך את כרכי לקוטי שיחות של הרבי, שעברו את הגהתו.
מהחוברות שכתב הודפסו חלקים י-י"ד.
בשנת תשל"ג נישא לתרצה, בתו של הרב יששכר דוב ליברמן (בן רבי חיים ליברמן מדוברה), והתגורר בקראון הייטס, ולמד בכולל אברכים.
בתקופה זו המשיך בתפקידו כחוזר וכותב דברי הרבי.
בשנת תשל"ד נשלח על ידי הרבי למיאמי, להקים בה ישיבה גדולה ולעמוד בראשה.
בישיבה מוסר שיעורים עיוניים במסכתות הש"ס, המתייחדים בהבהרת יסודות הבנת שיטות הראשונים והאחרונים.
חלק גדול משיעוריו מודפסים בספרי הפלפולים "שערי ישיבה גדולה" וקובצי הערות היוצאים על ידי תלמידי הישיבה.
הרב שפירא אף משמש כרב קהילת חב"ד "בית מנחם" שהלכה ונבנתה בפלורידה, ומונה כיום כ-2000 משפחות.
הרב שפירא מכהן כחבר בוועד רבני ליובאוויטש, בית הדין העולמי של חב"ד.
הרב שפירא נחשב בחסידות חב"ד לסמכות תורנית ומוזמן לאירועים בישראל וברחבי תבל, בהם מוסר שיעורים ומתוועד עם קהלים רבים.
בכסלו תשפ"ג הגיע לישראל למסע התוועדויות ושיעורים בכל רחבי הארץ, ואף היה אורח הכבוד באירועי 'צמאה' בבנייני האומה.
במהלך ביקורו אף נפגש לשיחות ממושכות עם שורת רבנים בהם ברוך דב פוברסקי, דוב לנדו, משה שטרנבוך, האדמו"ר מצאנז, האדמו"ר ממודזיץ ועוד.
אמרי לב - חידושים על מסכת קידושין, שבט ה'תשפ"ה
יהודה לרנר (1928, ה'תרפ"ח – 16 במאי 2011, י"ב באייר ה'תשע"א) היה איש ציבור ישראלי שכיהן בין השנים 1975-1974 כראש מועצת גדרה החמישי.
יהודה לרנר נולד בגדרה למרדכי ולרינה.
בצעירות היה מדריך ומרכז בתנועת הנוער מכבי צעיר ומגיל 14 היה חבר בארגון ההגנה שם עבר קורס מפקדי כיתות יחד עם אריאל שרון, ונוטר במשטרת היישובים העבריים.
ב-1947 התבקש לרנר לקבל את אוניית המעפילים שבתאי לוז'ינסקי מטעם ההגנה, לאחר שהמבצע כשל נלקח לרנר באוניית הגירוש "אמפייר רייול" למחנות המעצר בקפריסין שם שהה שלושה שבועות עד לשחרורו.
ב-1948 בהיותו תלמיד בסמינר למורים בית הכרם בירושלים היה לרנר מדריך גדנ"ע ולקח חלק במערכה על ירושלים במלחמת העצמאות.
לאחר שניסגר הסמינר בו למד חזר לרנר לגדרה והתגייס מחדש לגדוד 53 של חטיבת גבעתי שלחמה בסביבת גדרה ובלמה את התקדמות המצרים.
בחלוף מלחמת העצמאות התמקצעה בהוראה והפך למורה בבית הספר ע"ש יחיאל מיכל פינס בגדרה, לימים היה גם מנהל בית ספר ביישוב הסמוך גן יבנה.
בנוסף לכך לרנר היה חבר באגודות מים שונות והוביל תהליכים בקרב החקלאות בגדרה וחבר במרכז הליכוד.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-1973 נבחר לרנר לראשות המועצה מטעם סיעת למען גדרה (ל"ג), אותה הסיעה בה כִּהֵן אביו כחבר מועצה תחת אליהו פרנקל.
לרנר יזם וייסד הסכם רוטציה עם ראש סיעת ט"ל יוסף גרפי וראש סיעת מפד"ל בגדרה שלום כהן, לרנר טען כי ייסד הסכם זה על מנת לעצור את המתיחות במושבה.
בניגוד לתנאי ההסכם לרנר פינה את מקומו כראש המועצה לאחר שנה בלבד מפני שההסכם לא כובד על ידי יוסף גרפי וסיעתו.
יהודה לרנר הוא האדם שכיהן כראש מועצת גדרה במשך התקופה הקצרה ביותר (בערך כשנה).
לאחר שהודח מתפקידו שימש כמנהל בית ספר בגדרות במשך שנה אחת ומנהל בית ספר בקריית עקרון במשך כ-10 שנים.
ב-1985 ייסד יחד עם אשתו נירה לרנר את בית מינץ - מוזיאון לתולדות גדרה והביל"ויים.
ב-16 במאי 2011 נפטר לרנר ונקבר בבית העלמין בגדרה.
לרנר היה נשוי לנירה ואב לשני ילדים.
רבי יהודה ליב (ר' ליבוש; נפטר בי"ד באייר ה'תקפ"ו, 21 במאי 1826) מזקליקוב היה ממנהיגי תנועת החסידות.
תלמידם של רבי אלימלך מליז'נסק והחוזה מלובלין.
היה מממשיכי הנהגת החסידות אחרי פטירת החוזה מלובלין.
בספרו ליקוטי מהרי"ל הוא מרבה לכתוב שרק על ידי דביקות בצדיקים ניתן להיות יהודי יראי שמים אמיתי.
נולד לרבי משה, מצאצאי רבי דוד לידא והמהר"ל מפראג.
ר' ליבוש שימש ברבנות בעיירה זוויחוסט בה התקרב לרבי אלימלך מליז'נסק, בתקופה זו ניהל חנות לפרנסתו במקביל למשרתו התורנית, אחרי כן (בערך משנת תקע"ח) כיהן ברבנות בעיר זקליקוב עד לפטירתו בשנת תקפ"ו (1826).
בצעירותו נמנה עם מתנגדי החסידות ואף היה הולך לבוש בבגדי סוחרים עקב היותו בעל חנות בעיר זוויחוסט.
רק בגיל מבוגר יותר התקרב לחסידות על ידי רבי אלימלך מליזענסק והתמנה לרבה של זוויחוסט.
לר' ליבוש היה ויכוח בעניין איחור זמן התפלה, עם רבי מאיר הלוי מאפטא ורבי יוסף קעזיס אב"ד של קהילת יאנוב, שהיו מאחרים את התפילה גם אחרי זמן תפילה, וביותר עם רבי שמחה בונם מפשיסחה, שהיה מאחר מאד בתפילתו, כפי שנהגו בפשיסחה.
כשנחלה ר' ליבוש, שלח שליחים אל בעלי מחלוקתו לבקש רחמים בעבורו.
השליח שנסע לפשיסחא עבר בדרכו בעיר זוואלין, שם שהו חסידים מחסידי זקליקוב שהכירו אותו, במענה לשאלתם לאן מועדות פניו, אמר שנוסע לרבי מפשיסחא.
בשמעם זאת כעסו עליו ואמרו שחרפה להם שרבם יחזיק את הרב שמחה בונם מפשיסחא לאיש גדול וקדוש, ביודעם התנגדות רבם לרבי מפשיסחא, ושכנעוהו שלא יסע ואכן השליח לא נסע לפשיסחא.
כשחזרו שלושת השלוחים לזאקילקוב ונודע לרבינו שהשליח השלישי לא הלך לפשיסחה, הקפיד עליו ואמר: "הפסדתם אותי"!
כי אילו הכנעתי את עצמי לפניו היה ביכולתי לחיות עוד, ואכן באותה השנה לאחר זמן קצר נפטר, וכשנודע הדבר לרבי שמחה בונם מפשיסחה הצטער מאוד שלא הודיעוהו על כך.
נפטר בעיר זקליקוב, בי"ד באייר, פסח שני בשנת תקפ"ו (21 במאי 1826).
לאחר פטירתו קברוהו בתחילת הבית קברות, ובנו אוהל גדול סביב לקברו, ומסביב האוהל השאירו שטח גדול כדי שיהיה מקום לכל האנשים הבאים להתפלל.
שתי פעמים בשנה היה מקובל לעלות למקום קבורתו, בי"ד באייר – פסח שני יום ההילולא שלו, ובערב יום הכיפורים.
מקום קבורתו נודע כמקום סגולי, החברה קדישא של העיר דאגו לשימור הקבר.
גם גויים רחשו כבוד לרב ועלו להתפלל על קברו.
בזמן מלחמת העולם השנייה נחרב בית הקברות, מלבד מצבות בודדות, כולל האוהל שעל קברו של רבי יהודה לייב.
בשנת תשפ"ג (2023) נחשף מקום קבורתו על ידי הארגון "אבותינו" (HFPJC) והרב יהודה בוים ממונסי.
בנו רבי משה שמואל שמעלקא נפטר בחיי אביו.
בתו נעשי אשת רבי אליעזר איזנשטאט נכד רבי מאיר איזנשטאט בעל פנים מאירות.
בתו רחל אשת רבי משולם זושא הורוויץ נכד רבי יעקב יצחק מלובלין.
יש האומרים שהייתה לו בת נוספת אשת הרב וויינבערג.
נכדו היה רבי אורי לנדמן אב"ד פדלוי.
ליקוטי מהרי"ל, בספרו נדפסו גם כארבעים מאמרים של רבי אברהם יהושע השיל מאפטא.
רבי דובעריש שו"ב בריישא בעמח"ס דבש השדה.
רבי שבתי הגבאי של רבי יעקב יצחק מלובלין.
הרב יהודה לנדי (ה'תשי"ט, 1958 - י"ד באלול ה'תשפ"ג, 30 באוגוסט 2023) היה חוקר תורני חרדי, שעסק בנושאים תורניים בעלי היבטים ארכאולוגיים, היסטוריים וגאוגרפיים.
נולד למשפחת לנדי המיוחסת לגאון מווילנה.
למד בישיבת איתרי, נשא לאישה את רבקה, בתו של הרב חיים שאול קרליץ.
לאחר נישואיו התגורר בטלז סטון ולימד שם בישיבה לבחורים מארצות הברית.
התמחה בארכאולוגיה מקראית וחיבר בה ספרים ומאמרים רבים, ובלט כחוקר שעוסק בנושא זה מתוך הציבור החרדי ומתוך גישה אורתודוקסית.
הוכר כסמכות בתחום, העביר שיעורים רבים והופיע בכנסים שונים, בכללם הכנס השנתי של אגודת מטמוני ארץ החרדית שעוסקת בריאליה תורנית.
נפטר בי"ד באלול תשפ"ג, בגיל 64, ונקבר בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק.
כתב סדרת ספרים העוסקים בגאוגרפיה מקראית ובתקופת חז"ל, תוך התמקדות בזיהוי מקומות.