tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שנית, כאשר ישנו רצון לקדם מדיניות בתחום מסוים, מצדדי הגישה הדיונית, להבדיל מההשתתפותית, יטענו שיש צורך לאגד ציבור אשר מומחה ומלומד בנושא הנידון.
מספר האנשים שלרוב מכיר בצורה טובה תחום מסוים אינו גדול.
בשלישית, משאלי עם מאפיינים דמוקרטיה השתתפותית אך לרוב לא מייצרים שום דיון רציונלי ואיכותי של האזרחים סביב הסוגיה, אלא רק הצבעה של כן או לא סביב שאלה שהוגדרה על ידי השלטון.
Barber, ממצדדי הגישה ההשתתפותית, טען כי תפקידה היחיד של דמוקרטיה ליברלית ייצוגית הוא לבצע בקרה ורגולציה של כוח פוליטי, שלדבריו מצד אחד מגן על החירות ומצד שני הורס אותה.
כמו כן יצא נגד הנחות על טבע האדם של הליברליזם, שלפיו מציגים את האנשים בחברה כהדוניסטים, אגרסיביים ורכושניים.
רעיונות אלו לטענתו מגבילים את אפשרויות הדמוקרטיה לשיתוף פעולה בין האזרחים לשלטון.
עוד הוסיף כי ממשלה ייצוגית מצמצמת אלמנטים של השתתפות ואזרחות, עד שלבסוף גוזלת את מקורות האנרגיה והלגיטימציה הנצרכים לממשל יעיל.
ברבר מכנה את הדמוקרטיה הייצוגית "דמוקרטיה רזה" (thin democracy), אשר בין היתר מרחיקה את בני האדם אחד מן השני.
טענות נוספות הועלו על ידי לייבלי ו-Carole Pateman, מנושאי המסר ההשתתפותי, אשר גרסו שהדמוקרטיה המערבית לגווניה אינה דמוקרטית דיה וכי ההגדרה שניתנת לדמוקרטיה צרה מדי.
השיטה הייצוגית והבחירות החופשיות אינן מבטיחות לאזרח השפעה כלשהי על עיצוב המדיניות.
בנוסף, טוענים מצדדי הגישה ההשתתפותית שאין זה מספיק ליצור סדר, יציבות ויעילות כפי שמתיימרת לעשות הגישה הייצוגית, אלא יש לדאוג לשוויון, לצדק חברתי ולחירות אמיתית.
העם איננו יכול ליזום תהליכים היוצאים מלמטה למעלה מכוון שהכוח מרוכז בידי קבוצה אחת השואפת לשמר את הסטטוס קוו.
מצדדי הגישה ההשתתפותית טוענים שדמוקרטיה פלורליסטית היא למעשה שלטון של קבוצות לחץ תחת מסווה.
דמוקרטיה המתבססת על קבוצות היא הדמוקרטיה הרצויה, כאשר יש איזון בין משקל הקבוצות ,ותחרות ומאבק בין הקבוצות יכולים בסופו של דבר להועיל לכלל.
אולם הגישה הפלורליסטית גורמת להזנחת הפרט ולעיוות טובת הכלל.
לטענת מצדדי הגישה ההשתתפותית תחרות ומאבק עשויים להוביל למדיניות שלא רצויה לאיש.
ביקורת נוספת שהועלתה על ידי אחדים מתומכי הגישה, היא שלמרות קריאתו לריבוי הקבוצות ולתחרות, הפלורליזם כיום הוא פלורליזם של מונופולים.
לטענתם אין דמוקרטיה בתוך הקבוצות, ורוב האוכלוסייה לא משתתפת בתהליך הפוליטי.
המונופולים קשורים ביד אחת לשלטון.
מצדדי הגישה הליברלית ייצוגית יוצאים נגד הרדיקליזציה לשיטתם שמציעה הגישה ההשתתפותית.
לטענתם, אין זה נכון לדרוש רמת רציונליות גבוהה מהאזרח הפשוט.
שומפטר טוען שניתן לדרוש מאנשים רק דברים בהם יש להם ניסיון בחיי היום יום, ופוליטיקה לא נופלת תחת קטגוריה זו.
כמו כן טוענים תומכי הגישה הייצוגית שהגישה ההשתתפותית נעדרת מימד מנהיגותי.
טיעונים אחרים נגד הגישה היו על כך שהיא נשענת על בסיס נורמטיבי להבדיל מהתפיסה המודרנית אשר שואפת להתבסס על טיעונים אמפיריים ומדעיים.
תומכי הגישות הייצוגיות והפלורליסטיות טוענים בנוסף כי יש למתן את ההמון עקב בורותו וכי מחקרים מצביעים על כך שההמון בעל תפיסות טוטליטריות ואנטי דמוקרטיות.
דמוקרטיה רפובליקנית היא הגדרה כללית לשיטות ממשל המנסות לשלב בין דמוקרטיה לבין רפובליקה.
ברפובליקה הגשמת ערכיו של הפרט היא באמצעות החיבור לקהילת האזרחים, לעומת הדמוקרטיה הליברלית הרואה חשיבות בשמירה על זכויות היחיד והמיעוט, ושמה דגש על הגנת זכויות הפרט.
ישנה הסכמה רווחת כי מדינות האיחוד האירופי, יפן, קוריאה הדרומית, ארצות הברית, קנדה, הודו, דרום אפריקה, ברזיל, צ'ילה, אוסטרליה וניו זילנד, הן דמוקרטיות ליברליות בעוד מדינות עולם שלישי רבות מגדירות עצמן כדמוקרטיה רפובליקנית.
קיימת אי הסכמה לגבי הגדרה מדויקת של המונח דמוקרטיה רפובליקנית ומדינות שונות מגדירות את עצמן כרצונן.
הדמוקרטים (בגרינלנדית: Demokraatit; בדנית: Demokrater) היא מפלגה ליברלית יוניוניסטית (תומכת באיחוד של גרינלנד ודנמרק) גרינלנדית.
המפלגה הוקמה בשנת 2002 וזכתה בחמישה מושבים בבחירות באותה השנה.
זה הגדיל את מקום מושבה לשבעה בבחירות 2005, אך הוצאה מהשלטון על ידי מה שמכונה "קואליציית הזוהר הצפוני" של סיומוט, אינואיט אטקטיגיט ואטסוט.
מספר המושבים בה ירד לארבעה מושבים בבחירות 2009; עם זאת, היא נכנסה לקואליציה ממשלתית עם אינואיט אטקטיגיט ועמותת המועמדים, והוציאה את סיומוט השולט לשעבר מהשלטון לראשונה בתולדותיה.
בבחירות 2013 המפלגה זכתה בשני מנדטים בלבד, אך זכתה בשני מנדטים נוספים בבחירות 2014. ובבחירות 2018 המפלגה קיבלה שני מושבים נוספים וכעת יש לה שישה מושבים בפרלמנט של גרינלנד.
דמוקרטיה תעשייתית היא הסדר המערב עובדים בקבלת החלטות, חלוקת אחריות וסמכויות במקום העבודה.
בעוד שישנם מודלים שונים המעודדים קשב לעובדים בתהליכי קבלת החלטות, דמוקרטיה תעשייתית מניחה שצריל להיות להם חלק גם בעיצוב המילה האחרונה בסוגיות ארגוניות ואף במינויים לתפקידים בכירים.
דמוקרטיה תעשייתית עשויה לכלול צורות היוועצות בעובדים בתהליכי קבלת החלטות והצפת בעיות במקום העבודה,דוגמת 'שולחנות עגולים' במקום העבודה.
בקצה השני של הסקאלה ניתן לסמן מינוי נציגי עובדים לדירקטוריון החברה.
ולעיתים אף שילוב עובדים בבעלות על מקום עבודתם.
גם הזכות להתאגדות ולניהול משא ומתן קיבוצי במקום העבודה, היא ביטוי נפוץ לדמוקרטיה תעשייתית.
הרחבת הייצוג והשפעת העובדים על תהליכי קבלת ההחלטות בתאגיד, נשענת על תפיסה לפיה יש מקום להביא בחשבון בתהליכים אלו שורת בעלי עניין (stake holders) מלבד בעלי המניות (Share holders).
העובדים נתפסים כבעלי עניין מרכזיים שכן יש להם תפקיד מרכזי בהצלחת החברה, ואינטרס בשמירה על חוסנה המבטיח להם ביטחון תעסוקתי.
לפיכך רעיון הדמוקרטיה התעשייתית מבקש לתת להם גם ייצוג בעל השפעה בתאגיד.
המאבק לדמוקרטיה תעשייתית, אפיין את התנועות הסוציאל-דמוקרטיות במאה ה-20, כחלק מהרחבת הרעיון של זכויות האזרח.
גם כיום מקודם הנושא על ידי ארגוני עובדים ותנועות חברתיות ברחבי העולם.
ישנה כיום הסכמה בין החוקרים המזהה קשר חיובי בין ייצוג משמעותי של עובדים בדירקטוריונים ובמועצות עבודה לבין מדדים של פריון, רווחיות, חדשנות וערכי מניות גבוהים יותר.
המחקרים מלמדים כי למנגנונים אלו השפעה נמוכה יחסית (אך חיובית) על שכר העובדים, אך השפעה משמעותית יותר על תנאי עבודה אחרים כמו ביטחון תעסוקתי.
כמו כן נמצא כי עובדים במקומות עבודה שכאלו נוטים להישאר תקופה ארוכה יותר במקומות העבודה ומעידים על שביעות רצון גבוהה יותר.
מחקרים שנערכו בגרמניה מצאו כי חברות שהגדילו את ייצוג העובדים בדירקטוריון שלהן הציגו עליה בפריון, וכי חברות שבהן היה ייצוג שווה לעובדים בדירקטוריון זכו לתנאי מימון טובים יותר בהשוואה לחברות שבהן היה ייצוג העובדים בדירקטוריון בשיעור של שליש ומטה.
הממצא האחרון הוסבר בכך שהן לעובדים והן לבעלי החוב ישנו אינטרס משותף בשמירה על הישרדות החברה לטווח הארוך, ולפיכך שתמנע מלקיחת סיכונים מיותרים.
עוד מלמדים המחקרים בנושא כי מנגנונים של דמוקרטיה תעשייתית מסייעים לארגונים גם להתאושש טוב יותר ממשברים כלכליים, זאת כיוון שתאגידים שכאלו נוטים להעדיף צמצומי שכר בשעת משבר על פני פיטורי עובדים - בניגוד לחברות ללא ייצוג עובדים הנוטות להעדיף פיטורי עובדים.
את המונח הגה הפילוסוף האנרכיסט הצרפתי פייר ז'וזף פרודון בשנות ה-50 של המאה ה-19, כדי לתאר את החזון שלו כיצד צריכים להיראות מקומות העבודה.
"ההנהלה צריכה להיבחר מבין הפועלים, על ידי הפועלים עצמם, וחייבת להיות מתאימה", כתב בספרו 'רכוש מהו, או מחקר על עקרונות החוק והממשל'.
לרעיון זה חזר גם בחיבורים מאוחרים יותר כגון 'הרעיונות הכלליים של המהפכה'.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, דמוקרטיה תעשייתית לצד רעיונות סינדיקל-אנרכיסטיים שיחקה תפקיד חשוב ברעיונות תנועת העבודה העולמית והסוציאליזם המהפכני.
המושג שימש את בני הזוג סידני וביאטריס ווב בספרם מ-1897 "דמוקרטיה תעשייתית", בו התכוונו בעיקר לתהליך המיקוח הקולקטיבי, ויחסי העבודה הקיבוציים הנובעים מהתאגדות עובדים.
על אף שהרעיון דעך לאחר תבוסת האנרכיסטים במלחמת האזרחים בספרד, ישנם איגודים שלא זנחו אותו עד היום דוגמת תנועת הקורו.
במדינות רבות באירופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, נחקקו חוקים שנועדו להבטיח את ייצוגם של העובדים במבנה התאגידי של החברות.
דוגמה בולטת לכך היא בגרמניה בה בכל מקום עבודה נסחר בבורסה בן למעלה מ-500 עובדים נבחרים שליש מחברי הדירקטוריון על ידי העובדים ובמקומות עבודה נסחרים בבורסה בני למעלה מ-2000 בוחרים העובדים מחצית מחברי הדירקטוריון.
דמוקרטיה תעשייתית כוללת גם מבני קבלת החלטות המערבות מועצות-ייצור, ומערכות בוררות שונות בין ההנהלה וועדי העובדים.
במאי 2016, בעקבות המשבר הכלכלי שנגרם כתוצאה ממגפת הקורונה נתפרסם מניפסט עליו חתמו למעלה מ-3000 אנשי אקדמיה מכל העולם, הקורא ל'דמוקרטיזציה של מקומות העבודה' ולהתניית חילוצן של חברות על ידי המדינות במעבר למשטר תאגידי המעניק סמכויות שוות לנציגי משקיעי ההון בדירקטוריון - ולעובדים המשקיעים בחברות את כוח עבודתם.
על פי כותבי המניפסט, שילובם של העובדים בתהליכי קבלת ההחלטות יאפשר הצבת שיקולים נוספים במערך שיקולי החברות מלבד שיקול הרווח למשקיעים - דבר הנחוץ לשם יצירת כלכלה ירוקה ומקיימת, נוכח החששות מפני משבר סביבתי.
על פי חוק בכל חברה ממשלתית שבה למעלה ממאה עובדים, זכאים העובדים לייצוג של שני עובדים בדירקטוריון, הנבחרים בבחירות חשאיות על ידי כלל העובדים.
חלק מחברות אלו שהופרטו, משמרות בתוכן עדיין את מנגנון ייצוג העובדים (כגון בחברת בזק).
בהסתדרות הכללית קיים האגף לדמוקרטיה תעשייתית, האחראי על הכשרת וליווי הדירקטורים מבין העובדים, ולהסדרת מנגנון הבחירות לתפקיד זה.
כמו כן מרכז האגף את נושא מועצות הייצור – מנגנון משותף לעובדים ולהנהלה בחברות שונות, באמצעותו קובעים את הנורמות והמדדים בשיטת שכר העידוד, תוך מתן דגש על ניסיונם של העובדים בשטח.
בשנת 2015 הניחו קבוצת חברי כנסת מהאופוזיציה הצעת חוק למינוי נציגי עובדים לדירקטריונים של חברות ציבוריות וחברות פרטיות שהן חברות איגרות חוב.
בינואר 2018 נפלה הצעת חוק זו בוועדת השרים לחקיקה.
במאי 2020, הייתה חברת הסלולר סלקום לחברה המסחרית הראשונה בישראל (שלא הוקמה כחברה ממשלתית או הסתדרותית) שבה מונה דירקטור מטעם לעובדים - אך בניגוד למקובל בחברות הממשלתית, לא מונה עובד לתפקיד כי אם רואה חשבון.
זאת במסגרת הסכם שנחתם בסוף שנת 2019 עם ועד העובדים בחברה.
בנובמבר 2020 תבע גם ועד עובדי חברת הביטוח כלל מינוי דירקטור נציג עובדים.
הסדר נוסף לשיתוף עובדים בתהליכי קבלת החלטות המוסדר בחוק הישראלי, הוא החובה של כל מפעל המעסיק למעלה מ-25 עובדים בישראל למנות 'ועדת בטיחות' המורכבת מנציגי העובדים ונציגי המעביד ביחס שווה, והנדרשת להתכנס לפחות שמונה פעמים בשנה - וזאת מתוקף חוק ארגון הפיקוח על העבודה (1954).
בסמכות הוועדה לקיים בירור על תאונות עבודה ולהמליץ על אמצעים למניעתן, להמליץ על שיפורי בטיחות ולייעץ בקביעת כללי בטיחות במפעל, לדרוש דו"חות מנאמני הבטיחות בחברה על מנת לבקר ולתאם את פעולותיהם ולהתלוות למפקח מטעם מינהל הבטיחות והבריאות במשרד העבודה בעת סיורו במפעל.
בנוסף רשאית הוועדה להמליץ למעסיק על נקיטת אמצעים משמעתיים נגד עובדים לרבות ניכוי שכר של עד שבוע ימים, השעייה של עד שבועיים, העברת תפקיד ופיטורים של עובד שלא ניתן למצוא לו תפקיד חלופי (המעסיק אינו חייב לנקוט באמצעות שהומלצו לו על ידי הוועדה).
ככל שמנוכה סכום כסף מעובד על פי המלצת הוועדה, על המעסיק להעביר את הסכום לרשות ועדת הבטיחות על מנת שישמש לקידום הבטיחות במפעל.
על המעסיק חל איסור לפגוע או לפטר את חברי ועדת הבטיחות ללא אישור של שר העבודה.
במידה והמעסיק איננו ממלא את המלצות ועדת הבטיחות, רשאי מפקח עבודה מטעם מינהל הבטיחות והבריאות התעסוקתית להורות לו על כך בצו.
נציגי ועדת הבטיחות הממונים לשלוש שנים, נבחרים על ידי ועד העובדים במקום העבודה, ובמקום בו אין ועד עובדים, יש לקיים בחירות לוועדת הבטיחות..
מועצות ייצור קיימות בישראל במקומות עבודה רבים, במסגרת הסכמים קיבוציים, בין היתר במשרדי הממשלה, בנמלי הים, במפעלי תעשייה ובמקומות עבודה נוספים.
דמוקרטיה חדשה היא מפלגה שמרנית-ליברלית ביוון, שמכהנת כמפלגת השלטון.
במפה הפוליטית המפלגה מוגדרת כמפלגת מרכז ימין.
לאורך שנים רבות נאבקה על השלטון עם יריבתה העיקרית, התנועה הסוציאליסטית הפאן-הלנית.
המפלגה נוסדה בשנת 1974 על ידי קונסטנדינוס קרמנליס ובאותה שנה קמה ממשלת יוון הראשונה במהלך הרפובליקה ההלנית השלישית בראשותה.
המפלגה היא חברה במפלגת העם האירופית ונכון לשנת 2019 היא מחזיקה ב-158 מושבים (מתוך 300) בפרלמנט ההלני ואילו בפרלמנט האירופי היא מחזיקה ב-8 מתוך 21 מושביה של יוון.
המפלגה זכתה בבחירות הכלליות ביוון בשנת 2012 והקימה ממשלה בראשותו של מנהיג המפלגה אנטוניס סמאראס.
לאחר הבחירות הפרלמנטריות ביוון בינואר 2015 המפלגה הפסידה למפלגת השמאל סיריזה ונותרה כמפלגה הגדולה ביותר באופוזיציה.
עם זאת, בשנת 2015 נבחר פרוקופיס פבלופולוס ממפלגה זו כנשיא יוון, תפקיד סמלי מעיקרו.
בבחירות שנערכו ב-7 ביולי 2019, הפסיד ציפראס ומפלגתו "סיריזה" למועמד מפלגת דמוקרטיה חדשה קיריאקוס מיצוטאקיס, שהחליף אותו כראש ממשלת יוון כאשר המפלגה השיגה רוב מוחלט של 158 מושבים בפרלמנט ההלני.
מצעה של המפלגה בבחירות הכלליות ביוון בשנת 2012 כלל גלגול החובות כחלק ממשבר החוב של יוון, קיצוץ ההוצאה הציבורית ב-11.7 מיליארד אירו עד 2016 במקום עד 2013-2012 כפי שיוון הבטיחה בשנים קודמות ותמיכה בהפחתת מיסים והרחבת משך הזמן לקבלת דמי אבטלה.
דמוקרטיית האצילים (לטינית: Aurea Libertas; פולנית: Złota Wolność (חירויות הזהב); ליטאית: Auksinė laisvė) הייתה מערכת פוליטית מיוחדת של ממלכת פולין, ולאחר איחוד לובלין הפכה למערכת הפוליטית של האיחוד הפולני-ליטאי.
תחת מערכת זו, כל האצילים (szlachta), ללא קשר למעמדם הכלכלי, מוצאם או דרגתם, נחשבו לבני מעמד שווה ונהנו מזכויות ופריבילגיות משפטיות נרחבות.
בני מעמד האצולה שלטו ברשות המחוקקת (הסיים - הפרלמנט של פולין) ובמלך הנבחר של האיחוד.
הביסוס החוקי למעמד זה היה החוקה ניהיל נובי משנת 1505 וחוקת המלך הנריק השלישי מ-1573.
בזכות חוקות אלו הייתה לכל אציל זכות ליברום וטו, שגרמה בפועל לשיתוק המערכת הפוליטית הפולנית ובעקיפין לחלוקות פולין.
דמוקרטיה היא חופש (באיטלקית: Democrazia è Libertà – La Margherita) הייתה מפלגת מרכז באיטליה.
המפלגה הורכבה בפברואר 2002 מכמה מפלגות קטנות יותר, על ידי קבוצות שונות כגון: נוצרים מהשמאל הפוליטי, אנשי מרכז, ליברלים, ואף פוליטיקאים סוציאליסטים וירוקים.
בשנת 2007 היא הייתה הבסיס להקמת המפלגה הדמוקרטית.
כבר בשנת 1996 עלו הרעיונות לאחד את מפלגות המרכז האיטלקיות לקראת הבחירות.
בבחירות הפרלמנטריות באותה השנה, התמודדו רק שתי רשימות מרכז, שהורכבו ממספר רב של מפלגות.
בשנים 1998-2000 החלו להישמע רעיונות דומים לאיחוד גם בצפון איטליה.
מהלכי איחוד החלו להתקיים בשנת 2000 ומפלגת "דמוקרטיה היא חופש" הוקמה רשמית בשנת 2002. המפלגה אוחדה עם מפלגות נוספות בשנת 2007 על מנת ליצור את המפלגה הדמוקרטית.
המפלגה תמכה בחיזוקו של האיחוד האירופי, וזכתה לתמיכתם של קתולים רבים.
בתוך המפלגה התקיימו פלגים רבים התומכים ברעיונות שונים: ליברליזם כלכלי, סוציאל-דמוקרטיה, תומכי איגודים מקצועיים ותומכי קידמה.
מתוך 72 נציגים המוקצים לאיטליה:
דמוקרטים 66 (בהולנדית: Democraten 66, מכונה גם D66) היא מפלגה ליברלית בהולנד.
D66 הוקמה בשנת 1966 על ידי קבוצה של אינטלקטואלים צעירים.
היעד העיקרי של המפלגה היה דמוקרטיזציה של המערכת הפוליטית.
מנהיג המפלגה כיום הוא רוב יטן.
מלבד 29 הנציגים של המפלגה בפרלמנט ההולנדי (19 בבית הנבחרים ו-10 בסנאט) ושלושת נציגיה בפרלמנט האירופי, המפלגה חזקה מאוד ברשויות המקומיות במדינה.
מרבית הכוח האלקטורלי של המפלגה ממוקם בערים הגדולות (כגון אמסטרדם, אוטרכט, אנסחדה, חרונינגן, הארלם, טילבורך, אמרספורט, האג וארנהם), בעיקר בקרב המשכילים והמעמד העליון.
ההיסטוריה של המפלגה מאופיינת בתנודות אלקטורליות גדולות.
שם המפלגה- "דמוקרטים 66" נובע מהאג'נדה הדמוקרטית של המפלגה והשנה בה נוסדה.
המפלגה נוסדה ב-14 באוקטובר 1966 על ידי 44 פעילים.
מרביתם תוארו כנובוס הומו, אם כי רובם כבר כיהנו במשרות פוליטיות לפני הקמת המפלגה.
בתחילתה, המפלגה לא החזיקה באידאולוגיה ברורה, אלא קראה לדמוקרטיזציה רדיקלית של החברה ולפרגמטיזם.
בבחירות שנערכו בשנת 1967, קיבלה המפלגה כ-7 מושבים בבית הנבחרים, הישג חסר תקדים למפלגה חדשה.
בשנת 1972 בפעם הראשונה לקחה חלק בפעילות הממשלה.
בשנתיים שלאחר מכן מרבית מחברי המפלגה עזבו, ותוצאות הבחירות האזוריות היו מאכזבות מאוד עבור המפלגה, ובבחירות לסנאט שהתקיימו ב-1974, ה-D66 הפסידה מחצית מנציגיה.
המצב היה כל כך חמור, עד שבקונגרס המפלגתי שהתקיים בשנת 1974, הוצע אף לפרק את המפלגה.
רוב חברי המפלגה הצביעו בעד הפירוק, אך לא הושג רוב הכרחי של שני שלישים.
לאחר המשבר הנהגת המפלגה הדגישה אוריינטציה ליברלית, ובכך הכפילה את כוחה בבחירות לבית הנבחרים שנערכו בשנת 1977, אם כי באותה השנה הפסידה את נציגותה בסנאט.
בשנת 1981 לקחה חלק בממשלה למשך שנה, ובשנת 1982 שבה לאופוזיציה.
שיא כוחה של ה-D66 היה בשנת 1994, עם 24 מושבים בבית הנבחרים ו-12 בסנאט.
ערכי המפלגה שנויים במחלוקת בתוך ה-D66. בתוך המפלגה יש שני פלגים מרכזיים- הדמוקרטיים הרדיקלים והליברלים הפרוגרסיביים.
מאפיינים עיקריים של מצע המפלגה כוללים:
שילוב של כלכלת שוק ומעורבות ממשלתית במשק.
ה-D66 תומכת בהגדלת ההוצאה הממשלתית על חינוך וחדשנות, למשל הגדלת שכר המורים.
כמו כן, המפלגה תומכת בהקטנת הרגולציה בענף ויצירת תחרות.
חיזוק נושא הקיימות והשקעה באנרגיה בת קיימא.
לשם כך, המפלגה תומכת בפתיחת כורים גרעיניים, בתנאים מסוימים.
לגליזציה של המתת חסד, זנות ונישואים חד-מיניים.
רפורמות דמוקרטיות, כגון ריבוי משאלי עם, ביטול הסנאט, ובחירה ישירה של ראשי ממשלה וראשי ערים.
חיזוק כוחו של האיחוד האירופי, במיוחד בנושאים הנוגעים לקיימות, יחסי חוץ והגירה.
הגוף הגבוה ביותר ב-D66 הוא העצרת הכללית, שבה כל חבר יכול להשתתף.
הוא מתכנס פעמים רבות בשנה.
האספה בוחרת את מועמדי המפלגה לפרלמנטים השונים.
למפלגה יש 250-300 סניפים ברחבי הולנד.
למפלגה יש ארגון נוער שהצמיח מספר חברי פרלמנט.
המפלגה לוקחת חלק באינטרנציונל הליברלי מאז שנת 1986.
דמוקרטיה שורשית או דמוקרטיה גראסרוטית (מאנגלית-Grassroots, שורש עשב) היא קטגוריה שכוללת מודלים ניהוליים דמוקרטים-מבוזרים שבהם סמכות קבלת ההחלטות המעשיות נמצאת ברשות המחלקות הגאוגרפיות או החברתיות הבסיסיות ביותר של ארגון או חברה.
קיימים מגוון סוגים של מודלים ניהוליים המיישמים בתוכם דמוקרטיה שורשית; המודל נבחר או מתהווה בהתאם לסוג הארגון ומטרותיו.
אלה יכולים להיות ארגונים לא מובנים ולא היררכיים המנוהלים על ידי כל החברים, או על ידי כל חבר המעוניין לנקוט יוזמה.
תנועה שורשית דמוקרטית ארצית תמקם את כוח קבלת ההחלטות ככל האפשר בידי מחלקות מקומיות, חוליות או אף חברים בודדים במקום במטה מרכזי.
העיקרון הוא, כי על מנת שהכוח הדמוקרטי יופעל בצורה הטובה ביותר, עליו לשרת את הקהילות המקומיות ואת האנדיבידואלים וכדי שזה יקרה הם צריכים להחזיק בכוח במקום קבוצת מיעוט אטומה.
ארגונים המתנהלים על בסיס דמוקרטיה שורשית יכולים להתנהל בצורה של דמוקרטיה השתתפותית.
מערכות המבוססות על דמוקרטיה שורשית שונות ממערכות דמוקרטיות המבוססות על בחירת צירים לפרק זמן קבוע מטעם כל קהילה בכך שהקהילה ממשיכה להיות מעורבת באופן רציף בקבלת ההחלטות.
מפלגות פוליטיות רבות בעולם, בעיקר מפלגות ירוקות, ליברטריאניות וסוציאליסטיות-ליברטריאניות מעוניינות ליישם מודלים של דמוקרטיה שורשית ברמה מדינית, אחת הידועות שבהן היא מפלגת הירוקים הגרמנית.
דמוקרטיה נוצרית היא אידאולוגיה פוליטית שצמחה במערב אירופה במאה ה-19 בהשפעתה של התורה החברתית הקתולית, כמו גם של הנאו-קלוויניזם .
אידאולוגיה זו מקדמת מחויבות לעקרונות של כלכלת שוק חברתית (כלכלת שוק חופשי לצד מדיניות כלכלית-חברתית, שנועדה להבטיח תחרות הוגנת בשוק ורווחה לכלל האזרחים).
הדמוקרטיה הנוצרית היא אידאולוגיה המשלבת רעיונות דמוקרטיים עם ערכים נוצריים מסורתיים מזרמים שונים של דת זו (קתוליות, לותרניזם, קלוויניזם ופנטקוסטליזם); השפעת הערכים של זרם נוצרי מסוים תלויה באזור התפוצה של האידאולוגיה.
אחרי מלחמת העולם השנייה, התנועה הפרוטסטנטית "הבשורה החברתית" והתנועה הקתולית הנאו-תומיסטית מילאו תפקיד חשוב בעיצוב הדמוקרטיה הנוצרית כאידאולוגיה פוליטית משפיעה.
האידאולוגיה שימרה את כוחה עד ימינו במערב אירופה ובאמריקה הלטינית, אך תנועות שמקדמות אותה פועלות גם בחלקים אחרים של העולם.
הדמוקרטיה הנוצרית נחשבת בדרך כלל לאידאולוגיה בעלת עמדות מרכז-ימין פוליטי בנושאי חברה ותרבות; לעומת זאת – בתחומי הכלכלה, יחסי העבודה, זכויות האדם, יחסי החוץ ואיכות הסביבה – עמדותיה משויכות למרכז-שמאל הפוליטי.
באופן ספציפי, במישור הכלכלי-חברתי, הדמוקרטיה הנוצרית מזוהה עם דגם כלכלת השוק החברתית.
באופן כללי, בדמוקרטיה הנוצרית משולבים רעיונות שמרניים, סוציאל-דמוקרטיים וליברליים.
רוב המפלגות הדמוקרטיות הנוצריות בעולם מאוגדות באינטרנציונל הדמוקרטי המרכזני (המרכז הפוליטי), שעד 2001 היה מוכר כאינטרנציונל הדמוקרטי הנוצרי; כמה מהן חברות גם באיחוד הדמוקרטי הבין-לאומי, שמאגד מפלגות ממרכז-ימין הפוליטי.
באמריקה הלטינית, מרבית המפלגות הדמוקרטיות הנוצריות חברות בארגון הדמוקרטי הנוצרי של אמריקה .
המפלגות הדמוקרטיות הנוצריות הבולטות כיום הן: האיחוד הדמוקרטי הנוצרי הגרמני, מפלגת העם האוסטרית, פינה גייל האירית, המפלגה העממית הספרדית והמפלגה הדמוקרטית-נוצרית הצ'יליאנית.
(עד התפרקותה ב-1994, גם המפלגה הדמוקרטית-נוצרית האיטלקית הייתה המפלגה הדומיננטית במדינה במשך חמישה עשורים).
בחלק ממדינות אירופה, המפלגות הדמוקרטיות הנוצריות הן המפלגות השמרניות העיקריות; כך הדבר לדוגמה בגרמניה, בספרד, בבלגיה ובשוויץ.
(במדינות אחרות של היבשת, המפלגות השמרניות הדומיננטיות הן בעלות אידאולוגיה שמרנית-ליברלית).
במסגרת המערכת הפוליטית של האיחוד האירופי, מפלגות דמוקרטיות נוצריות רבות חברות במפלגת העם האירופית, שמאגדת מלבד מפלגות אלה גם מפלגות שמרניות ליברליות ותומכת בחיזוק המדיני של האיחוד.
חלק מהמפלגות הדמוקרטיות הנוצריות האירופיות מאוגדות בתנועה הפוליטית הנוצרית האירופית , שמחזיקה בעמדות חברתיות שמרניות יותר מאשר מפלגת העם וגם אירוסקפטית בניגוד אליה; התנועה הפוליטית הנוצרית היא חלק מסיעת השמרנים והרפורמיסטים האירופים בפרלמנט האירופי.
בראשיתן, התנועות הפוליטיות הקתוליות בשליש האחרון של המאה ה-19 התנגדו הן לקפיטליזם והן לסוציאליזם; שתי הגישות הכלכליות העיקריות נתפסו על ידי התנועות הדתיות הללו כחומרניות, וגם כמלבות את הסכסוך החברתי הבין-מעמדי; במקום גישות אלה, התנועות הפוליטיות הנוצריות תמכו בדגם כלכלי נוצרי, שאמור היה לשלב איכרים עצמאים ובעלי מלאכה שמאוגדים בגילדות.
בשנת 1891, הדמוקרטיה הנוצרית זכתה לחיזוק עקיף מהכנסייה הקתולית בהתנגדותה לקפיטליזם חסר כללים; האפיפיור לאו השלושה-עשר פרסם את האנציקליקה Rerum novarum, שבה הכיר בסבלם של העובדים בחברה התעשייתית בת-זמנו, באי-צדק שבניצולם ובזכותם להתאגד כדי להתמקח על זכויותיהם מול מעסיקיהם.
ארגוני העובדים הקתוליים, שפעילותם סתרה את העמדה השמרנית המסורתית נגד התאגדות העובדים, גם התחרו באיגודים הסוציאל-דמוקרטיים והקומוניסטיים, והרחיקו את חבריהם מחתרנות פוליטית מהפכנית ומהשפעות חילוניות.
אחרי מלחמת העולם השנייה, מתוך השילוב של השלמה עם השיטה הקפיטליסטית ומאבק חברתי במסגרתה, הדמוקרטיה הנוצרית הולידה את דגם כלכלת השוק החברתית; לדגם הזה הייתה השפעה רבה על עיצוב הכלכלה המערב-אירופית במחצית השנייה של המאה ה-20.
כלכלת שוק חברתית היא בעיקרה כלכלת שוק המבוססת על תמחור בהתאם להיצע וביקוש וקניין פרטי, אך במסגרתה חובה על הממשלה לשמור על התחרותיות במשק ולספק שירותי רווחה ושירותים ציבוריים שיאזנו את אי-השוויון החברתי הנובע מהפעילות החופשית של השוק.
המצדדים בדגם כלכלת השוק החברתית רואים בשוק אמצעי ליצירת עושר, שיירתם להשגת מטרות חברתיות וישמש לשימור הלכידות החברתית על ידי חלוקתו בין האזרחים.
בגלל התנגדותם לכלכלת שוק חופשי, רוב הדמוקרטים הנוצרים תומכים בכלכלה קיינסיאנית ובמדינת רווחה לפי הדגם הסוציאל-דמוקרטי.
משנות ה-90 של המאה ה-20, כמה מהמפלגות הדמוקרטיות הנוצריות במערב אירופה, הנוטות יותר לימין, החלו לצדד בצעדים כלכליים שמתיישבים עם עמדות כלכליות ליברליות, על אף שלא פסקו לגמרי מתמיכתם בכלכלה מאוסדרת שחיונית לקיום מדינת הרווחה.
לעומתם, דמוקרטים נוצרים רבים מחזיקים בעמדות כלכליות הזהות לאלו של סוציאליסטים נוצרים, או מצדדים בדגם הכלכלי הדיסטריבוטיבי – הנסמך על האנציקליקות האפיפיוריות שעסקו בהשלכות המוסריות של הסדר הכלכלי-חברתי הקפיטליסטי; באופן כללי, הדיסטריבוטיזם דוגל בביזור מרבי של אמצעי הייצור, כדי שרוב המשפחות ייהנו מבעלות פרטית עליהם.
הדמוקרטיים הנוצרים מחזיקים לרוב בעמדות שמרניות בנושאים חברתיים ומדגישים את האתיקה הנוצרית .
הם מתנגדים לתהליך החילון של החברה.
הדמוקרטים הנוצרים תומכים במבנה המסורתי של המשפחה ומתנגדים לנישואים חד-מיניים.
הם מתנגדים גם להפלות מלאכותיות ולהתרת השימוש בסמים כלשהם.
למרות זיקתם המסורתית לדת הנוצרית, הדמוקרטים הנוצרים תומכים בחופש דת.
הם גם רואים בהגנה על זכויות האדם מילוי של חובה מוסרית נוצרית.
באשר למבנה החברתי, הדמוקרטים הנוצרים מוכנים להשלים עם שינויו, כל עוד אינו מהפכני ולא נכפה על ידי המדינה.
הם לא תומכים בסטטוס קוו חברתי, אלא בתהליך שינוי הדרגתי, שמתיישב עם תפיסתם על ההתפתחות האורגנית של החברה; לפיכך, הדמוקרטים הנוצרים מתנגדים למלחמת מעמדות ותומכים בנאו-קורפורטיזם – קבלת החלטות בנושאי כלכלה ועבודה תוך שיתוף פעולה בין ארגוני המעסיקים, איגודי העובדים והמדינה.
הדמוקרטים הנוצרים תומכים גם במאבק העובדים על זכויותיהם באמצעים שנקבעים על ידי איגודי העובדים הדמוקרטיים.
(הדמוקרטים הנוצרים באמריקה הלטינית, שמושפעים מתאולוגיית השחרור, מתנגדים פחות לרעיון מלחמת המעמדות).
הדמוקרטים הנוצרים שוללים קפיטליזם בלתי-מאוסדר, שלדעתם גורם גם להפקרת העובדים והעניים וגם לתחרות בלתי-הוגנת בין הפעילים בשוק החופשי; הדבר מוביל את רובם לתמוך במדינת רווחה.
(העיקרון נוסח לראשונה פורמלית במסגרת הדוקטרינה החברתית של הכנסייה הקתולית, מתוך הנחה שהאדם הנברא בצלם אלוהים כתבוני ואוטונומי צריך לשלוט בגורלו ולהשפיע על ההחלטות הנוגעות אליו – עד כמה שהדבר אפשרי במסגרת חברתית; יכולתו לממש זכות זו גבוהה יותר ככל שהמסגרת הציבורית המשפיעה עליו מקומית ונמוכת דרג יותר).
(מקור הרעיון הוא פרוטסטנטי נאו-קלוויניסטי ומתבסס על ההנחה שמסגרות חברתיות ומגזרים חברתיים שונים נבראו על ידי האל כחלק מסדר עולמי כללי, ולמרות התפתחותם והשתנותם במהלך ההיסטוריה, עליהם להישאר ריבוניים כדי שישלימו במשותף את הסדר הנברא).
בגלל אמונתם בסובסידיאריות ובריבונות התחומים, הדמוקרטים הנוצרים תומכים בחברה אזרחית חזקה, שבמסגרתה ארגונים לא-ממשלתיים ללא כוונת רווח מספקים שירותים חברתיים רבים.
הדמוקרטים הדרומיים הם חברים במפלגה הדמוקרטית האמריקאית, המתגוררים בדרום ארצות הברית.
במאה ה-19 הדמוקרטים הדרומיים היו אנשים בדרום שהאמינו בדמוקרטיה ג'קסונית.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 הם הגנו על העבדות בארצות הברית וקידמו את התפשטותה למערב נגד האופוזיציה הצפונית.
לאחר שתקופת השיקום הסתיימה בסוף שנות ה-70 של המאה ה-19, המפלגה הדמוקרטית הייתה הדומיננטית בדרום.
המונופול שהמפלגה הדמוקרטית החזיקה ברוב הדרום החל להסתיים בשנת 1948, כאשר דמוקרטים דרום לבנים רבים, שהיו מוטרדים ממדיניות ההתפלגות שנחקקה במהלך ממשל הנשיא הדמוקרטי הארי טרומן, יצרו את המפלגה הדמוקרטית לזכויות המדינות.
מפלגה חדשה זו, המכונה בדרך כלל "דיקסייראטס", מינתה את מושל דרום קרוליינה סטרום ת'ורמונד לנשיאה.
המפלגה זכתה ברוב הדרום העמוק, על חשבון טרומן.
המפלגה החדשה קרסה לאחר הבחירות, ואילו ת'ורמונד הפך לרפובליקני בשנות השישים.
הנשיא לינדון ג'ונסון, אף שהוא דמוקרט דרומי בעצמו, חתם על חוק זכויות האזרח משנת 1964 ועל חוק זכויות ההצבעה משנת 1965. זה הוביל להתנגדות קשה מצד כלל תושבי הדרום – גם דמוקרטים וגם רפובליקנים.
לאחר העברת החקיקה לזכויות האזרח, דרומיים לבנים רבים עברו למפלגה הרפובליקנית.
חוקרים רבים טוענים כי הלבנים הדרומיים עברו למפלגה הרפובליקנית עקב שמרנות גזעית.
בשנים 2000–2010 זכו הרפובליקנים ליתרון מוצק על פני הדמוקרטים ברוב מדינות הדרום.
דמוקרטיה לא מפלגתית היא שיטה של דמוקרטיה ייצוגית, שבמסגרתה בחירות מתקיימות ללא התייחסות למפלגות פוליטיות, אלא באמצעות מועמדים אינדיבידואליים.
שיטה זו שונה ממשטר חד-מפלגתי, שבו פועלת מפלגה אחת במדינה.
במדינות רבות ראש המדינה אינו דמות מפלגתית, גם אם ראש הממשלה והפרלמנט במדינה נבחרים בבחירות מפלגתיות.
ראשי מדינות כאלה צפויים להישאר נייטרליים ביחס לפוליטיקה המפלגתית במדינה.
מערכות לא-מפלגתיות עשויות להיות מוגדרות כדה-יורה.
במערכות אחרות חוסר המפלגות ישנו בפועל, גם אם אין איסור רשמי על פעילותן של מפלגות.
ברמה הלאומית, מערכות לא-מפלגתיות פועלות במדינות בעלות אוכלוסייה מעטה, כגון בניואה, טובאלו ופלאו.
הדת הבהאית קובעת כי המנגנון המפלגתי אינו היבט הכרחי או מועיל בדמוקרטיה.
דמוקרטיה לא ליברלית או דמוקרטיה א-ליברלית הוא מונח המתאר משטר סמכותני שבו נערכות בחירות, אולם לאזרחים במדינה אין חירויות אזרחיות בסיסיות, שלא כמו ב"דמוקרטיה ליברלית" ("דמוקרטיה של זכויות אדם").
המונח הופיע בספר שפורסם ב-1995 "Towards illiberal democracy in pacific asia", ספר שביקר את חזון "קץ ההיסטוריה" האופטימי של פרנסיס פוקויאמה.
האזור של דרום ומזרח אסיה אינו מתכנס לדמוקרטיה ליברלית בסגנון המערב אלא קיבל תפנית לא ליברלית.
הפילוסוף הפוליטי דניאל א' בל תרם לספר פרק על הקונפוציאניזם כמציע גישה אלטרנטיבית, לא ליברלית, לדמוקרטיה.
המונח דמוקרטיה לא ליברלית זכה בהמשך לפופולריות בעקבות מאמר מאת פריד זקריה משנת 1997, כמונח ביקורתי לתיאור תופעת היחלשות ההגנה על זכויות אדם בסיסיות במדינות שבעבר נחשבו דמוקרטיות.
ישנן מדינות רבות שאינן ניתנות לסיווג ברור בין מדינות "חופשיות" ל"לא חופשיות", ונמצאות על הטווח בין דמוקרטיה לבין דיקטטורה.
ישנם תאורטיקנים הטוענים כי דמוקרטיה לא ליברלית היא לא דמוקרטית מיסודה ולכן מעדיפים מונחים כגון "אוטוריטריזם", "אוטוקרטיה אלקטורלית", "סמכותנות אלקטורלית", "סמכותנות תחרותית", "לֶגָלִיזְם סמכותני", או "סמכותנות רכה".
בדומה לכך, ההיסטוריון הישראלי יעקב טלמון טבע כבר בשנות החמישים את המונח "דמוקרטיה טוטליטרית" לתיאור מדינות שהן בעלות הליכים דמוקרטיים, אך מונעות פלורליזם.
שליטי דמוקרטיות לא ליברליות עשויים להתעלם או לעקוף מגבלות חוקתיות בכוחם, ולהוביל הלכה למעשה ל"הפיכה עצמית".
מנהיגם אלו גם נוטים להתעלם מרצון המיעוט, מה שהופך את הדמוקרטיה לבלתי ליברלית.
בחירות בדמוקרטיה לא ליברלית לעיתים קרובות עוברות מניפולציה כלשהי, ומשמשות כדי להכשיר את השליטים, ולא כדי לבחור את המנהיגים וקובעי המדיניות במדינה בפועל.
מדינה בעלת סממנים דמוקרטיים לכאורה הפוגעת בשוויון בין האזרחים ובזכויות האדם קרויה דמוקרטיה חלולה.
הפילוסוף הגרמני יאן-ורנר מולר, מומחה למשטרים דמוקרטיים מאוניברסיטת פרינסטון, טוען כי דמוקרטיה לא ליברלית היא בגדר סתירה וכי לא תיתכן דמוקרטיה מודרנית שתגביל את "חופש הדיבור וההתאספות, את הפלורליזם בתקשורת או את ההגנה על מיעוטים".
מולר כותב כי בעוד המונח שימש במקור כלי לביקורת, פוליטיקאים פופוליסטים אימצו אותו כמייצג אידאולוגיה לגיטימית לכאורה.
שלמה אבינרי כתב במאמר משנת 2018 כי:
דוגמאות המזוהות עם דמוקרטיות לא ליברליות
מאז 2000 תחת ולדימיר פוטין (גם תחת דמיטרי מדבדב)
מאז 2010 תחת ויקטור אורבן
מאז 2014 תחת רג'פ טאיפ ארדואן
מאז 2016 תחת רודריגו דוטרטה ופרדיננד מרקוס ג'וניור
מאז 2014 תחת נרנדרה מודי
מדינות שהיו בעבר דמוקרטיות לא-ליברליות
2023-2015 תחת ביאטה שידלו ומטאוש מורבייצקי
דמוקרטיה תעסוקתית היא השמת דמוקרטיה בכמה דרגים שונים (לדוגמה דיבייטים, מערכות הצבעה, מבנים דמוקרטים וכדומה) למקום עבודה.
ההוצאה לפועל של הרעיון הזה יכולה לקרות בכמה דרכים שונות.
תלוי בגודל, בתרבות ובכל מיני משתנים שונים של הארגון.
מאז 1920, מלומדים חוקרים את האפשרות של הרחבת השתתפות העובדים.
הם רצו ללמוד האם שיתוף עובדים בקבלת החלטות של ארגונים תוביל להעלאה באפקטיביות של קבלת וביצרנות בתוך הארגון.
על פי לווין, אנשים אשר משותפים בהליך קבלת ההחלטות גם פתוחים יותר לשינויים.
טכניקות שונות של שיתופים יכולות לגרום להשפעה גדולה יותר על מצב רוח העובדים מאשר היצרנות, בזמן שטכניקות אחרות מעלות את היצרנות ולא את המוראל.
ההצלחה של תאגיד מונדרגון שמוחזק ומופעל על ידי עובדים מצביע על היעילות של דמוקרטיה תעסוקתית.
דמוקרטיה תעסוקתית עובדת כסוכן לעידוד השתתפות פומבית בהליך הפוליטי של הממשלה.
מיומנויות אשר מפותחות מדמוקרטיה תעסוקתית יכולות לעבור לאזרחים טובים יותר ולגרום לכך שהדמוקרטיה המדינית תעבוד טוב יותר.
עובדים באקלים דמוקרטי יכולים גם לפתח דאגה גדולה יותר לטוב הכללי, שגם עוזר באזרחות הפנדמנטלית.
דאהל טוען ש'אם דמוקרטיה היא מוצדקת בשביל למשול על מדינה, היא גם מוצדקת כדי לשלוט על ארגונים כלכליים' למרות זאת, ישנם מדענים פוליטיים שמטילים בספק אם האנלוגיה הזו היא דרך הגיונית להצדיק דמוקרטיזציה של מקום העבודה.
עובדים אשר עובדים בשביל מנהיגים דמוקרטים מדווחים תוצאות טובות כגון שביעות רצון מחברי הקבוצה, ידידותיות, תודעה קבוצתית.
הצהרות 'אנו', מוטיבציה של העובדים, יצירתיות ומסירות להחלטות המתקבלות בארגון.
כאש משתמשים בדמוקרטיה במקום העבודה ההשפעה בדרך כלל מעלה את פוטנציאל העובדים, ייצוג העובדים, אוטונומיה גבוהה יותר ושוויון כוח בתוך הארגון.
תורת הדמוקרטיה התעסוקתית במקום העבודה מקורבת לדמוקרטיה הפוליטית, בעיקר במקומות עבודה גדולים יותר.
ארגון דמוקרטיה תעסוקתית לרוב משויך לאיגודי עובדים ותנועות אנרכיסטיות, וסוציאליסטיות (בעיקר סוציאליזם חירותני).
המונח מתאר לרוב מדינה שבעברה הוגדרה כ"דמוקרטיה ליברלית", ואילו כיום נוטה ל"משטר סמכותני".
מונחים הופכיים לדמוקרטיה תהליכית הם "דמוקרטיה ליברלית" ו"דמוקרטיה מהותית", דמוקרטיה שבה שורר חופש אישי ואזרחי בפועל, ושבה מתקיימים מגוון מנגנונים דמוקרטיים, על הבלמים והאיזונים שהם יוצרים.
לעיתים מנגידים דמוקרטיה חלולה גם ל"דמוקרטיה השתתפותית", שבה כל הקבוצות החברתיות במדינה משתתפות בתהליכים הדמוקרטיים במידה שווה, ושוויון זה משמש כבסיס ללגיטימציה של השלטון.
דמוקרטיה חלולה היא צורת שלטון המוגדרת מבחינה טכנית כדמוקרטיה, משום שמתקיימות בה בחירות כלליות המבוססות על זכות בחירה לכלל האזרחים, שבסופן מורכבת ממשלה שהיא לכאורה בעלת לגיטימציה ציבורית.
בפועל, דמוקרטיה חלולה היא בדרך כלל "דמוקרטיה לא ליברלית", ולעיתים קרובות נבחר מנהיג כל-יכול, ללא מנגנון של איזונים ובלמים המיועד למנוע מהשלטון להפעיל את כוחו ללא מגבלות.
במצבים אלה קיימת סכנה שהמנהיג הנבחר יוביל שינויים חקיקתיים שיובילו למשטר סמכותני סמוי או מוסווה.
תרחיש זה התרחש פעמים רבות באמריקה הלטינית, למשל בארגנטינה ובברזיל, מאמצע שנות ה-80 עד אמצע שנות ה-90. במשטרים כאלו, גם כאשר האופוזיציה אינה מוצאת מחוץ לחוק, היא חסרת כוח ממשי, ובפועל מתקיים בהן משטר חד-מפלגתי.
חוקרי מדע המדינה סטיבן לויצקי ודניאל זיבלט טוענים במאמר משותף כי הדרך הנפוצה החדשה לחיסול דמוקרטיות במאה ה-21 היא במעבר מדמוקרטיה מהותית לדמוקרטיה חלולה, ללא צורך בהפיכה צבאית כפי שהיה נפוץ במשטרים אוטוריטריים בעבר, אלא על דרך "הפיכה מלמעלה".
על פי ד"ר עמיר פוקס מהמכון הישראלי לדמוקרטיה, קיים דיון ציבורי ואקדמי בנושא עקרון הכרעת הרוב, וממנו נגזרות שתי הגישות הללו.
עקרון הכרעת הרוב הוא תנאי הכרחי לדמוקרטיה אך לא תנאי מספיק.
גישת הדמוקרטיה המהותית כוללת, בנוסף לעקרון הכרעת הרוב, גם ערכים של זכויות האדם כגון שוויון, חופש ביטוי, כבוד האדם, הפרדת הרשויות ועליונות המחוקק.
לעומתה, גישת הדמוקרטיה החלולה מציבה את עקרון הכרעת הרוב מעל לכל הערכים האחרים, ולכן עלולה לאפשר פגיעה בעקרונות יסוד דמוקרטיים כגון עצמאות הרשות השופטת, פעילות ארגוני זכויות האדם וקביעת תוכני תרבות ובידור לפי מבחנים פוליטיים.
עם המתנגדים לגישת הדמוקרטיה התהליכית נמנה זאב ז'בוטינסקי, שכתב בשנת 1937:
ויקטור אורבן, ראש ממשלת הונגריה, חזר לשלטון בשנת 2010 לאחר 8 שנים באופוזיציה, והחל ליישם צעדים שונים שהגדילו את כוחה של הממשלה והחלישו את האיזונים והבלמים שמגבילים את פעולתה.
השינויים בוצעו באופן הדרגתי אולם הביאו לפגיעה בעקרונות דמוקרטיים כגון שוויון, חופש ביטוי ודת, הפרדת רשויות, וב-2022 קיבל הפרלמנט האירופי החלטה האומרת כי הונגריה אינה נחשבת יותר לדמוקרטיה.
בשנת 2023 הקפיא האיחוד האירופי את התמיכה הכלכלית בהונגריה, בזמן שהמדינה חוותה משבר כלכלי חמור ואינפלציה הולכת וגדלה.
על רקע זה הוחלט לבצע בהונגריה רפורמה שמחזירה את העצמאות למערכת המשפט במדינה, ומייצרת מנגנונים למניעת שחיתות שלטונית.
על פי האיחוד האירופי, צעדים שמחזירים להונגריה מאפיינים דמוקרטיים יאפשרו לה לקבל סיוע כספי.
ב-2011 חוקק "חוק התקשורת" המאפשר הטלת קנסות כבדים (עד 950,000 דולר לתחנת טלוויזיה וכ-120,000 דולר לעיתון יומי) על כל פרסום בכלי תקשורת שאינו עומד בסטנדרט של "סיקור מאוזן" או עוסק בנושאים שהוכרזו על ידי הממשלה כטאבו (למשל, נושאי להט"ב).
ההחלטה האם מדובר ב"סיקור מאוזן" או בלתי לגיטימי נקבעת על ידי מועצה ייעודית שהוקמה לצורך כך.
כיוון שבמועצה מכהנים רק נציגים שמונו על ידי מפלגת השלטון, הדבר מאפשר פיקוח של הממשלה על התכנים המפורסמים בכלי התקשורת ומניעת פרסום של נושאים שאינם תואמים את מדיניות הממשלה או ביקורת על מעשי הממשלה.
כמו כן, האיום בקנסות מחליש כלי תקשורת עצמאיים שאינם מתוקצבים על ידי הממשלה, בזמן שכלי תקשורת המשתפים פעולה עם הממשלה ממשיכים לקבל מימון ואינם נמצאים תחת איום סגירה.
בבדיקה של שוק התקשורת ההונגרי מספר שנים אחרי החלת חוק התקשורת, נמצא שמספר כלי התקשורת המזוהים עם עמדות פוליטיות שתואמות לעמדות השלטון גדל ואילו מספרם של כלי התקשורת עצמאיים שאינם מזוהים עם הממשלה הצטמצם באופן משמעותי.
בדצמבר 2018 הוקמה מערכת משפט חלופית שנשלטת על ידי שר המשפטים ההונגרי.
למערכת המשפט החדשה יש סמכות לקבלת החלטות בנושאים ציבוריים כגון: שינוי שיטת הבחירות, זכות השביתה, חופש ההפגנה, ואינה כפופה לביקורת או לסמכות של בית המשפט העליון.
הדבר מקנה לנציגי הממשלה חופש פעולה בנושאים הנוגעים לזכויות אזרח ללא ביקורת או בלמים.
בנוסף, בוצע שינוי בהרכב הוועדה למינוי שופטים כך שהוועדה נשלטת על ידי מפלגת השלטון במקום להיות מורכבת מנציגי כל המפלגות.
במקביל, שונה גיל הפרישה לשופטים כך שכל השופטים הבכירים נאלצו לפרוש, והוחלפו על ידי שופטים חדשים שמונו באותה ועדה הנשלטת על ידי מפלגת השלטון.
גודלו של הפרלמנט שונה לכמחצית ממספר החברים שהיו בו בעבר, והועבר חוק לפיו מפלגת השלטון תחזיק בשני שלישים מהפרלמנט גם אם זכתה רק ב-25% מהקולות, דבר שמאפשר לממשלה להעביר כל חקיקה בלי התערבות של האופוזיציה.
לפי ניתוח של פורום קהלת "בוצעה חלוקה מחדש של מחוזות הבחירה במדינה באופן שהיטיב מאוד עם הקואליציה: מחוזות צפופים שבהם התרכזו תומכי אופוזיציה רבים זכו לבחור נציג אחד לפרלמנט, בדיוק כמו מחוזות אחרים דלילי אוכלוסין אך תומכי אורבן.
כך, בבחירות 2022 זכתה מפלגת השלטון ההונגרית ב-52% מהקולות בבחירות לנציגי המחוזות, אך ב-82% ממושבי הפרלמנט השמורים למחוזות"
העברת "חוק הדת" לפיו בוטלה הכרת המדינה ותמיכת המדינה במרבית הדתות שאינן נוצריות.
בסוף 2015 עלתה לשלטון בפולין מפלגת "חוק וצדק" של ירוסלב קצ'ינסקי אשר ביצעה מהלכי חקיקה שהחלישו את כוחן של מערכת המשפט ושל העיתונות החופשית במדינה.
צעדים אלה הוגדרו על ידי האיחוד האירופי כ"מאפיינים של הפיכה" וגונו על ידי האו"ם כ"ערעור של הדמוקרטיה בפולין"
ב-2021 פתח האיחוד האירופי בהליכים משפטיים נגד פולין בשל חקיקה שפוגעת בזכויות להט"ב במדינה.
בחודש יוני 2023 פסק בית הדין לצדק של האיחוד האירופי כי הרפורמה המשפטית שבוצעה בפולין נוגדת את הדין של האיחוד האירופי ולכן יוטלו על פולין סנקציות כלכליות.
ב-2017 הועברה רפורמה במערכת המשפט לפיה פוליטיקאים יבחרו את חברי 'המועצה הארצית השופטת' הממנה את שופטי בית המשפט לחוקה בפולין.
בנוסף, יתאפשר לבית המשפט העליון "לבצע ביקורות חריגות על החלטות של ערכאות נמוכות יותר, לרבות כאלו שהתקבלו לאורך 20 השנים האחרונות".
כך למעשה ניתנה לממשלה סמכות להתערב ולפקח על בתי המשפט.
סעיף נוסף ברפורמה הקדים את גיל הפרישה של שופטים מ-70 ל-65 כך שכמעט 40 אחוזים מהשופטים נאלצו לפרוש והוחלפו בשופטים שנבחרו על ידי הממשלה.
בנוסף הועברה חקיקה שתאפשר להדיח שופטים שיוכרז עליהם כי נקטו עמדה פוליטית או תמכו במועמד פוליטי.
השינוי ביחסי הכוחות בין מערכת המשפט לממשלה אפשר חקיקתם של חוקים שייתכן שללא השינוי היו נמנעים על ידי בית המשפט, למשל: הרחבת חוק איסור הפלות באופן האוסר על ביצוע הפלה גם כאשר נמצא מום בעובר.
נאסר עיסוק בנושאי זכויות אדם וזכויות להט"ב בבתי ספר וניתנה לממשלה סמכות לפטר מנהלי בתי ספר בעילה זו.
בנוסף ניתנה לממשלה סמכות לפקח על תכנים בפעילויות מחוץ לשעות הלימודים אשר מבוצעות על ידי ארגונים לא ממשלתיים.
על פי סיקורים חדשותיים וראיונות עם נציגי להט"ב בפולין, החקיקה חלחלה למערכות החינוך ולמוסדות ממשלה באופן הגורם ללהט"בים להרגיש חוסר ביטחון אישי ולהיות פגיעים יותר לבריונות ולהסתה.
זאת מכיוון שמצד אחד אין חקיקה שמגנה על זכויותיהם ואכיפה נגד מקרי אלימות ומצד שני אין חינוך לסובלנות כך שהסכנה להסתה ולבריונות גדלה.
נוסף חוק המאפשר לממשלה לפטר את מנהלי כלי התקשורת הממלכתיים ולהחליפם במינויים מטעמה, דבר שהעניק לממשלה השליטה בשידור הציבורי.
לאחר מכן החל מיון עיתונאים, ועיתונאים שהתבטאו או פעלו בדרך שלא תאמה את מדיניות הממשלה ועמדותיה פוטרו.
בשנת 2023, ב-15 באוקטובר, נערכו הבחירות הפרלמנטריות בפולין, אשר בסיומן נבחר דונלד טוסק לראש ממשלת פולין, לאחר שקיבל את תמיכת הפרלמנט ב-12 בדצמבר 2023. ב-13 בדצמבר 2023 הושבעו טוסק וממשלתו החדשה.
את הבחירות הקדימה הפגנה שזכתה לשם "צעדת המליון" ובה נשמעו קריאות: "נמאס, די לשסות פולנים זה בזה, רוצים חופש".
הבחירה בטוסק מסמלת את סופו של עידן בפולין, עם סיום שמונה שנות שלטונה של מפלגת "חוק וצדק" הימנית הפופוליסטית, שבמהלכן החלישה את מערכת המשפט והתקשורת, צמצמה את זכויות הנשים וזכויות להט"ב בפולין, והפכה את פולין לדמוקרטיה חלולה.
ראש הממשלה הנבחר התחייב להציל את הדמוקרטיה הפולנית, לבטל חלק מהשינויים שביצעה הממשלה היוצאת כולל החקיקה האנטי-דמוקרטית, ולתקן את הקו הלאומני והאנטי־ליברלי שאליו הובילה את פולין.
בעקבות השינוי המסתמן באופי השלטון, חלה עליה בבורסת ורשה ובשער המטבע הפולני.
ב-2016 בוצע בטורקיה ניסיון הפיכה על ידי "מועצת השלום הטורקית", קבוצה המשתייכת לצבא טורקיה ומטרתה המוצהרת הייתה "להציע לעם הטורקי חוקה חילונית ודמוקרטית".
ניסיון ההפיכה נבלם אולם בעקבותיו יצא נשיא טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן, בשורת צעדים שנועדו לבצר את שלטונו.
ב-2017 ציין האיחוד האירופי כי טורקיה נוקטת צעדים לעבר משטר אוטוקרטי, וביוני 2018 הודיע האיחוד האירופי שוב כי "בעקבות המדיניות שלה טורקיה מתרחקת מחברות באיחוד".
בחודש שלאחר ניסיון ההפיכה בוצעו מעצרים ופיטורים המוניים בכל מוסדות השלטון והצבא, לדוגמה: גודלו של הצבא פחת בכ-150 אלף חיילים, כ-15,000 אנשי חינוך הושעו ובוטלו הרישיונות של כ-21,000 מורים שהואשמו בנאמנות ליוזם המהפכה.
במהלך ניסיון ההפיכה נחסמו לשימוש במדינה השירותים של טוויטר, פייסבוק ויוטיוב ומאוחר יותר בשנת 2019 חוקק חוק שמאפשר לרשות ממשלתית לחסום תוכן אשר משודר דרך האינטרנט, כמו יוטיוב ונטפליקס.
בהמשך נקט הממשל בהעמדה לדין וכליאה של אנשים שהתבטאו נגד שלטונו של ארדואן.
כ-60 אלף בני אדם נעצרו ויותר מ-150 אלף אולצו לעזוב את עבודתם.
גופי תקשורת גדולים אולצו לעבור לידי בעלים חדשים שהם בני בריתו של ארדואן, ובמקביל השתלטה המדינה על העיתון זמאן, מהיומונים הגדולים במדינה ונסגרו כלי תקשורת המזוהים עם האופוזיציה.
לאחר רעידות האדמה הגדולות שאירעו בטורקיה בשנת 2023, השלטון ספג ביקורת רבה על היערכות חסרה של המדינה לרעידות אדמה ולטיפול בנפגעי אסונות ועל כך שבניינים שהיו אמורים להיות עמידים לרעידות אדמה קרסו לחלוטין.
על רקע הביקורת הרבה נגד הממשלה נחסמה הגישה לרשת החברתית טוויטר מכל רחבי המדינה.
כחלק מצעדי החירום שננקטו אחרי ניסיון ההפיכה ב-2016 פוטרו כ-36% מהשופטים שכיהנו במדינה באותה עת והוחלפו בשופטים שנתפסו כנאמנים לשלטון.
מינוי ופיטורים של שופטים, לרבות שופטי בית המשפט העליון, מבוצע על ידי "מועצת השופטים והתובעים" אשר נשלטת בפועל על ידי ארדואן: 4 מתוך 13 חבריה נבחרים על ידי הנשיא ארדואן וכל היתר על ידי הפרלמנט שהמפלגה השלטת בו היא מפלגתו של ארדואן.
באפריל 2017 התקיים משאל עם לגבי 18 שינויים בחוקה.
במשאל העם התקבל רוב קטן (51.4%) בעד השינויים שמשמעותם העיקרית היא העברה של סמכויות שהיו בעבר בידי הממשלה אל הנשיא.
לדוגמה: סמכות לקבוע את תקציב המדינה, להכריז על מצב חירום, ולמנות שרים ללא אישור הפרלמנט.
לכאורה מתקיימות בטורקיה בחירות דמוקרטיות חופשיות אולם על רקע השליטה של מפלגת השלטון בכלי התקשורת ובמערכת המשפט, היא זוכה ליתרון מובנה שמקל עליה לנצח בבחירות ומקשה על האופוזיציה, בין היתר בשל אחוז החסימה גבוה במיוחד, כאשר בשנת 2002 הנהיגה אחוז חסימה של 10%.
יתרונה של מפלגת השלטון בא לידי ביטוי גם בחשיפה תקשורתית גדולה יותר של מפלגת השלטון, וצמצום תכנים אשר מבקרים את השלטון הנוכחי.
במערכת הבחירות שהתקיימה בחודש יוני 2023, בתקשורת נמנעו כמעט לחלוטין מלראיין את המועמד שהתמודד מול ארדואן.
מעל 90 אחוזים מההופעות התקשורתיות היו של ארדואן, ורק השאר הוקדש למועמד האופוזיציה כמאל קיליצ'דראולו.
כמו כן בוצע שימוש בתקציבי ממשלה לצורך קיום תעמולת בחירות למפלגת השלטון.
על פי חוקר מדע המדינה ארנד ליפהרט הצלחתה של הדמוקרטיה בהודו התאפשרה בעיקר בזכות חוקת הודו, שנכתבה עוד לפני הקמת המדינה.
החוקה התבססה על שורת הסכמות בין קבוצות לשוניות, אזוריות ודתיות שונות במדינה, ואפשרה מתן זכויות למיעוטים דתיים ולשוניים, ושוויון הזדמנויות בתעסוקה, בחינוך ובשירות הציבורי.
גם לאחר אישור החוקה המשיכה להתקיים בהודו אפליה של בני הקאסטות הנמוכות ומעמד הדלית.
ב"ר אמבֶּדְקָר, המחבר העיקרי של חוקת הודו, עמד על פגמיה של הדמוקרטיה בהודו בנאומו מיום 25 בנובמבר 1949, בו הוא דחק בבני עמו להנהיג "דמוקרטיה שאינה רק פורמלית אלא גם מתקיימת למעשה".
אמבדקר האמין שדמוקרטיה היא "גם ערך ולא רק פרוצדורה, היא מימוש יומיומי של תפיסת השוויון בין בני אדם".
מנגנון השלטון הדמוקרטי בהודו ספג פגיעה בולטת ב-25 ביוני 1975, כאשר אינדירה גנדי הכריזה על מצב החירום בהודו והשעיית זכויות חוקתיות.
הכרזה זו גרמה לאינפלציה גבוהה ואבטלה רחבה, מעצר של מאות מנהיגים ופעילי אופוזיציה, עינויים של יריבים פוליטיים, הרס שכונות מצוקה, תוכנית עיקור כפוי וצנזורה על העיתונות והטלוויזיה.
חוקת הודו, אף שהיא נחשבת למתקדמת, כוללת חוקים רבים המאפשרים שימוש בכוח כפייה: חוק הפעילויות הלא-חוקיות (מניעה) (1967) , החוק למניעת עלבונות לכבוד הלאומי (1971) , החוק לקיום הביטחון הפנימי (1971) , חוק הביטחון הלאומי (1980) , חוק הטרור ופריעת הסדר (מניעה) (1985) , והחוק למניעת טרור (2002) .
דיווחים של ארגוני זכויות האדם, בהם אמנסטי אינטרנשיונל ו-Human Rights Watch, חשפו כי עינויים, מוות במעצר והוצאות להורג של חשודים הפכו לשגרה בדמוקרטיה ההודית.
במאה ה-21 התרחשו אירועים רבים שערערו את אמון האזרחים בשלטונות בהודו, בהם מקרים של רעב, מחאת החקלאים, אלימות משטרתית, עלייה בשיעורי האבטלה, אפליה מתמשכת של בני הדלית, וערעור מעמדה של הרשות השופטת.
מאמר המנתח את אופי השלטון הדמוקרטי בהודו מציין כי אירועים אלה עלולים לשחוק את מערכת הבלמים והאיזונים ולפגוע במעמדה של חוקת הודו, בין השאר בגלל אדישות האזרחים.
כל אלה עלולים לדרדר את המדינה לדמוקרטיה חלולה.
במאמר הבוחן את אופי השלטון בבוסניה והרצגובינה, הפילוסוף הפוליטי אלדר סארג'ליק (Eldar Sarajlic) מציין כי בוסניה והרצגובינה היא מדינה דמוקרטית רק מבחינה טכנית, ובפועל היא דמוקרטיה חלולה בלבד, ומבוססת על תפיסה לפיה "דמוקרטיה מבוססת רק על נהלים ולא על תוצאות".
קיימות בה בחירות חופשיות, קיים חופש ביטוי, והאזרחים לכאורה שווים זה לזה, אולם בדמוקרטיה הבוסנית פגמים רבים.
אחת הבעיות המרכזיות בה היא הדרת מיעוטים בייצוג הפוליטי.
רק שלוש קבוצות אתניות מיוצגות במוסדות השלטון: בוסניאקים, קרואטים וסרבים.
קבוצות מיעוטים, בהם יהודים וצוענים, אינן יכולות לבחור את נציגיהן במוסדות השלטון.
כמו כן, במדינה שולטת אליטה פוליטית מושחתת וחסרת עכבות, חברי הפרלמנט אינם קשובים לצורכי הציבור, קיימים פערי אי-שוויון גדולים כתוצאה ממדיניות ציבורית לקויה ומנגנון בירוקרטי מסורבל, והליכים פוליטיים בדרך כלל מועילים לקבוצות קטנות של פוליטיקאים ומקורביהם ולא לאוכלוסייה בכללותה.
כמחאה על מצב זה מתקיימות בבוסניה הפגנות רבות נגד השלטון.
חלק ניכר מהמחלוקות במדינה הן על רקע העימותים בין הקבוצות האתניות הגדולות, והחשש מהתלקחות מחודשת של מלחמת בוסניה.
משתתפי המחאה הציבורית בבוסניה והרצגובינה מבקשים שההליכים הדמוקרטיים הקיימים במדינה יצליחו להניב תוצאות חברתיות טובות יותר, תפקוד יעיל של מוסדות השלטון, שירותים חברתיים טובים יותר, והגברת השקיפות והאחריות.
שליטתה של מדינת ישראל על מיליוני פלסטינים מבלי להעניק להם זכויות אזרח, הופכת אותה, לפי חלק מהדעות, לדמוקרטיה חלולה בפועל.
לדוגמה, לפי מחקרם של אורן יפתחאל, אסעד גאנם, ונדים רוחאנא משנת 2000, למרות שבישראל קיימים סממנים דמוקרטיים, מבנה המשטר בפועל הוא אתנוקרטיה, בשל אי־השוויון האזרחי המתבטא בתהליכי ה"ייהוד", שיוצרים חוסר איזון בין זכויות הקבוצות האתנית במדינה:
בתקופה זו החלה מחאה ציבורית נרחבת אשר מתבססת בין היתר על הבעת חששות כי ישראל תהפוך לדמוקרטיה חלולה.
המוחים מתארים את פעולות הממשלה כניסיון לביצוע הפיכה משטרית או אף הפיכה עצמית.
מהלכי הממשלה והמחאה מולה זכו לתשומת לב מצד מומחים, גופי מקצוע ומדינות אחרות.
בפברואר 2023 בנק "ג'יי פי מורגן צ'ייס", הגדול בארצות הברית, פרסם סקירה בעקבות השינויים הצפויים במערכת המשפט, וגם חברת השירותים הפיננסיים "ברקליס" פרסמה סקירה המתייחסת לשינוי במערכת המשפט וכן לאפשרות להסלמת המחאה נגדה, באופן שעלול להוריד את דירוג האשראי הישראלי.
שתי הסקירות השוו את המתרחש לשחיקה הדמוקרטית שחלה בפולין, והירידה במצבה הכלכלי.
ב 19 במרץ 2024 פורסם הדוח השנתי של מדד הדמוקרטיה העולמי, ובו ישראל ירדה בדירוג הדמוקרטיה שלה ועברה מקטגוריה של דמוקרטיות ליברליות לקטגוריה של דמוקרטיה אלקטורלית, אשר נשמרות בה בחירות דמוקרטיות אך בפועל הממשל אינו מחויב לשמירה על שוויון, זכויות מיעוט וחופש דיבור.
היא תוכנית חדשות אמריקאית המשודרת בטלוויזיה, ברדיו ובאינטרנט ואורכה שעה.
התכנית, בהנחיית העיתונאים איימי גודמן (המשמשת גם כמפיקה בפועל של התוכנית), חואן גונזלס, ונרמין שייח, משודרת בשידור חי בכל יום חול בשעה 8 בבוקר על פי שעון החוף המזרחי, וכן משודרת באינטרנט ובאמצעות יותר מ-1,400 תחנות רדיו וטלוויזיה ברחבי העולם.
התוכנית משלבת דיווח חדשותי, ראיונות, עיתונות חוקרת ופרשנות פוליטית, תוך התמקדות באקטיביזם למען השלום הקשור לצדק סביבתי ולצדק חברתי.
התכנית מתעדת תנועות חברתיות, מאבקי צדק, ואקטיביזם המאתגר את הכוח התאגידי ופועלת ככלב שמירה בנוגע להשפעות מדיניות החוץ האמריקאית .
רואה כמטרה לתת לפעילים ולאזרחים במה לדיון בה באנשים מ"הממסד ".
התוכנית מתוארת כפרוגרסיבית על ידי מעריציה כמו גם על ידי מבקריה, אך גודמן דוחה את התווית הזו, ומכנה את התוכנית מהדורת חדשות עולמית שיש בה "אנשים שמדברים בעד עצמם".
מתארת את הצוות שלה כ"כולל כמה מהעיתונאים הפרוגרסיביים המובילים במדינה".
דמוקרטיה עכשיו הפקות, מלכ"ר התקשורת העצמאי שמייצר את Democracy Now!, ממומן כולו באמצעות תרומות של מאזינים, צופים, וקרנות כגון קרן פארק, קרן פורד, קרן לאנן, וקרן ג'יי אמ קפלן.
יש לו יותר מ-36 מיליון דולר בנכסים ותקציב שנתי של כ-10 מיליון דולר.
לא מקבלת כסף דרך פרסומות, חיתום תאגידי או מימון ממשלתי.
התוכנית הפכה פופולרית באינטרנט, ולקראת סוף העשור השני של המאה ה-21 החלה להיות מעורבת בשיתוף פעולה תקשורתי נרחב במרחב הציבורי ברחבי ארצות הברית.
הפרס הוענק על הדיווח Massacre: The Story of East Timor משנת 1993, שכלל סיקור ממקור ראשון של רצח העם במהלך הכיבוש האינדונזי של מזרח טימור .
ב-1 באוקטובר 2008 נבחרה גודמן לקבל את פרס הקיום הנכון לשנת 2008, תודות לשנים הרבות שהקדישה להקמת דמוקרטיה עכשיו!
ובשנת 2009, היא, כמו גלן גרינוולד שהרבה להתארח בתוכניותיה, זכתה בפרס איזי השנתי הראשון (על שם העיתונאי איי אף "איזי" סטון ) על "הישג יוצא דופן בתקשורת העצמאית".
המארח השותף שלה חואן גונזלס הוכנס לסניף ניו יורק של היכל התהילה של אגודת העיתונאים המקצועיים ב-19 בנובמבר 2015.
דמוקרטיה פגומה הוא מושג שהוצע על ידי מדעני המדינה וולפגנג מרקל, הנס-יורגן פוהל ואורל ס.
קרואסון בתחילת המאה ה-21 כדי להבהיר את ההבחנות בין מערכות פוליטיות טוטליטריות, אוטוריטריות ודמוקרטיות.
המונח מבוסס על הרעיון של דמוקרטיה משובצת .
ישנן ארבע צורות של דמוקרטיה פגומה, על פי האופן שבו כל מדינה הגיעה לנקודה בה הדמוקרטיה פגומה.
גורמים נוספים לדמוקרטיות פגומות הם רמת המודרניזציה, מגמות כלכליות, הון חברתי, חברה אזרחית, מוסדות פוליטיים וחינוך.
דמוקרטיה היא שיטת ממשל שבה אזרחים פרטיים מוציאים לפועל את הכוח שלהם בצורה ישירה על ידי בחירת נציגים לגוף שלטוני אחד או יותר.
דמוקרטיות בריאות יכולות להיות מסווגות כפגומות כאשר אחד או יותר ממרכיבי המפתח של הממשלה חסרים, או שהם לא מצליחים לפעול כראוי זה עם זה.
כל הדמוקרטיות מספקות זכות בחירה אוניברסלית, בחירות חופשיות והוגנות המתקיימות באופן קבוע, מערכת רב-מפלגתית, מקורות מידע מרובים במדינה, זכויות אוניברסליות וקבלת החלטות של בוחרים ללא הפרעה של אליטות במדינה או גורמים חיצוניים.
צורה אפשרית אחת של דמוקרטיה פגומה היא דמוקרטיה בה לא קיימת זכות בחירה אוניברסלית, כך שהמשטר נקבע בבחירות אך הבוחרים אינם ממיצגים את כלל האזרחים.
במדינות שונות קיימות הגבלות שונות על זכות הבחירה, אשר יש מדינות ששוללות אותה בשל פשעים.
כאשר צבאות, יזמים, בעלי קרקעות, מיליציות מקומיות או תאגידים רב-לאומיים משיגים דריסת רגל בתחומים פוליטיים ונוטלים את הכוח מידיהם של פקידים שנבחרו באופן דמוקרטי, התוצאה היא דמוקרטיה בתחום מוגבל.
פגם אפשרי אחר בדמוקרטיה הוא כאשר למרות קיומן של הבחירות חופשיות וזכות בחירה לכל, כוחם של נבחרי הציבור מאפשר להם לפגוע בנורמות חוקתיות ואחרות.
זכויות אזרח אינדיבידואליות מתבטלות חלקית או אינן מבוססות בחוק.
דמוקרטיה לא-ליברלית היא הצורה הנפוצה ביותר של דמוקרטיה פגומה.
בדמוקרטיה של נציגות יש לרשות המבצעת שליטה מלאה ולרשות המחוקקת ולרשות השופטת יש כוח מוגבל מאוד על הרשות המבצעת.
נורמות חוקתיות מבוצעות רק לעיתים רחוקות, והבלמים ומאזני הכוחות ההכרחיים לדמוקרטיה בריאה מתערערים.
משטרים אנוקרטיים הם דיקטטורות עם מוסד דמוקרטי של בית מחוקקים.
יש בהן עירוב של מאפיינים דמוקרטיים ואוטוקרטיים, אשר עלול לגרום לעלייה בקונפליקטים במדינה.
ממשלות מסוג זה יכולות להתקיים כאשר האליטה השלטת נמנעת מפגיעה חמורה בזכויות ואינה גונבת או מבטלת בחירות.
מפלגת השלטון דואגת לכך שהפרת זכויות לא תזכה לפרסום גדול כדי לא להסעיר את הציבור שהיא שולטת בו.
קובה למשל, היא משטר אנוקרטי עם תכונות אוטוקרטיות ודמוקרטיות כאחד.
בקובה, למפלגה הקומוניסטית יש שליטה מלאה על המדינה אך עדיין קיימות תכונות דמוקרטיות, למשל "האספה הלאומית של הכוח העממי" ש-600 חבריה נבחרים לכהונה של חמש שנים בהצבעה עממית.
עם זאת, בבחירות לתפקידי האספה אין למפלגה הקומוניסטית תחרות.
דמוקרטיה רדיקלית היא סוג של דמוקרטיה הדוגלת בהרחבה משמעותית של שוויון וחירות.
לפי תפיסה זו דמוקרטיה היא תהליך כוללני, מתמשך ורפלקסיבי.
בתוך הדמוקרטיה הרדיקלית ישנן שלוש גישות, כפי שניסח זאת לינקולן דאלברג.
הגישות הן: אגוניסטית, דיונית ואוטונומית.
הגישה המוכרת ביותר של דמוקרטיה רדיקלית היא האגוניסטית, המזוהה עם עבודתם של ארנסטו לאקלו ושנטל מופה.
בספרם "הגמוניה ואסטרטגיה סוציאליסטית: לקראת פוליטיקה רדיקלית דמוקרטית", שנכתב ב-1985 הם טוענים כי תנועות חברתיות המנסות ליצור שינוי חברתי ופוליטי זקוקות לאסטרטגיה אשר קוראת תיגר על תפיסות נאו-ליברליות וניאו -שמרניות של דמוקרטיה.
אסטרטגיה זו היא להרחיב את ההגדרה הליברלית של דמוקרטיה, המבוססת על חופש ושוויון, כך שתכלול את השוני.
לפי לאקלאו ומופה "דמוקרטיה רדיקלית" פירושה "שורש הדמוקרטיה".
לקלאו ומופה טוענים כי דמוקרטיה ליברלית ודמוקרטיה דיונית, בניסיונותיהם לבנות קונצנזוס, מדכאות דעות שונות, גזעים, מעמדות, מגדרים ותפיסות עולם שונות.
בעולם, במדינה ובחברה יש ריבוי הבדלים אשר אינו מאפשר קונצנזוס.
דמוקרטיה רדיקלית לא רק מקבלת את קיומם של ניגודים, אלא תלויה בהם.