tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לדוגמה, העיר תל אביב פיתחה את המרכז הגאה, וכן ארבעה תיאטרונים מסחריים (הבימה, התיאטרון הקאמרי, בית ליסין, תיאטרון גשר), ובתי ספר למשחק.
לעומתה, בעיר ירושלים, שכמות אוכלוסייתה כפולה, יש רק תיאטרון מסחרי אחד, (תיאטרון החאן).
לעומת זאת, נמצאים בה סמלי דת וסמלי שלטון רבים.
השוואה נוספת היא בין שתי ערים אלה, שהן ערי מטרופולין, לערים אחרות, קטנות יותר.
ואף בהן קיימת הבחנה בין ערים קטנות יותר במרכז הארץ, לערים כגון קריית שמונה או שדרות.
שתי האחרונות מובחנות לא רק במרחקן ממרכז הארץ התרבותי, אלא גם בקרבתן לגבול, כגורם משמעותי בעיצובן.
אחת הדרכים לסווג ערים היא בזיהוי התפקיד שהן ממלאות במערכת העירונית.
מקומות מרכזיים, המתפקדים בעיקר כמרכזי שירות לאזור העורף המקומי
ערי תחבורה שמבצעות פונקציות של פריצות בתפזורת ובני ברית לאזורים גדולים יותר
ערים בעלות פונקציות מיוחדות, הנשלטות על ידי פעילות אחת כגון כרייה, ייצור או בילוי ומשרתות שווקים לאומיים ובין-לאומיים
כוח העבודה בעיר נחשב כגורם מאפיין נוסף.
גאוגרפיה עירונית ותכנון ערים ואזורים – מונחים
גאוגרפיה פיזית או פיזיוגרפיה: ענף גאוגרפי העוסק בגאוגרפיה כמדע כדור הארץ.
גאומורפולוגיה: ענף של הגאולוגיה העוסק בתהליכי עיצוב הנוף ("בניית" הנוף) וחוקר את התפתחות פני האדמה ושינוי הצורות על פני האדמה.
מדעי האטמוספירה: ענפי גאוגרפיה פיזית העוסקים בהבנת התהליכים הכימיים והפיזיקליים הקובעים את מערכות מזג האוויר והאקלים, את השינויים החלים בהן מסיבות טבעיות ומעשה ידי האדם ואת חקר שכבות האוויר העוטפות את כדור הארץ.
מטאורולוגיה: מדע אטמוספירה העוסק בחקר האטמוספירה ומתמקד בתהליכי מזג האוויר וחיזוים.
קלימטולוגיה: מדע אטמוספירה העוסק באקלים וחוקר את התופעות והגורמים הקשורים בו (ראה אקלים ארץ ישראל).
פלאוקלימטולוגיה: מדע החוקר את האקלים ושינויי האקלים לאורך ההיסטוריה של כדור הארץ, כמו כן נערכים במסגרת זו שיטות לשיחזור האקלים הקדום וחקירת התופעות והגורמים הקשורים בו.
מדעי הים: (אוקיינוגרפיה) לימוד קרקעית האוקיינוס ותהליכים כימיים ופיזיקליים המתרחשים באקו-סיסטמה שבה.
גאולוגיה ימית: אוקיינוגרפיה העוסקת בקרקעית האוקיינוס ובטקטוניקת הלוחות .
אוקיינוגרפיה פיזיקלית: אוקיינוגרפיה העוסקת בתכונות הפיזיקליות של האוקיינוס.
אוקיינוגרפיה כימית: אוקיינוגרפיה העוסקת בתכונות הכימיקליות של האוקיינוס.
אוקיינוגרפיה ביולוגית: אוקיינוגרפיה העוסקת בחי ובצומח של האוקיינוס.
אוקיינוגרפיה מטאורולוגית: אוקיינוגרפיה העוסקת ביחסי הגומלין בין האטמוספירה והאוקיינוס.
קרקע: המרכיב המוצק של קרום גוף בעל מסה משמעותית.
טופוגרפיה: תחום בגאוגרפיה, העוסק בחקר תצורות פני השטח של כדור הארץ, תיאורן ומיפויים.
טקטוניקת הלוחות: מאפיין הקרום החיצוני של כדור הארץ, על פיו משטחי קרקע עצומים וניידים על פני נוזל מרכיבים קרום זה.
יבשה: קרקע מוצקה החשופה לאטמוספירה.
יבשת: שטח גדול ורציף של יבשה על פני כדור הארץ.
אוקיינוס: גוף מים מלוחים עולמי שמחולק על ידי היבשות והארכיפלגים הגדולים.
הארגון ההידרוגרפי הבינלאומי: הארגון הקובע את גבולות האוקיינוסים.
פני שטח: הגבול החיצוני של כדור הארץ עם האטמוספירה והתכסית שלו.
ים: גוף מים גדול המכיל מים מלוחים ומחובר לאוקיינוס.
פני הים: התחום הימי החשוף לאטמוספירה.
אגם: גוף מים חשוף שאינו מחובר לאוקיינוס.
מעיין: גוף מים חשוף שמקור מימיו בנביעה מתוך הקרקע.
נהר: גוף מים גדול הנושא מים מתוקים ממקור יבשתי אל אגם או ים.
השקה / נהר פזרות - נהר המורכב ממספר ערוצים שמתפצלים ומתחברים.
נחל: גוף מים קטן יותר הנושא מים מתוקים ממקור יבשתי אל אגם או ים.
נחל איתן: נחל שהזרימה בו קבועה.
נחל אכזב: נחל שהזרימה בו עונתית.
שפך נהר: מקום המפגש של מי הנהר עם קו הסיום שלו בים או באגם.
דלתה: שפך נהר שצורתו משולשת ובו נערמים משקעי חול ובוץ שהנהר סחף בדרכו.
מפרץ: אזור גאוגרפי בו הים מוקף משלושה כיוונים שלו ביבשה.
מפרצון: סוג של מפרץ קטן או לשון ים חופית.
מצר ים: מעבר ימי טבעי צר יחסית, המחבר שני גופי ים גדולים.
מצר יבשה רצועת יבשה שמקשרת חטיבות יבשה רחבות ומפרידה בין שטחים ימיים.
טומבולו רצועת יבשה שמחברת אי ליבשה.
אי המקושר באמצעות טומבולו נקרא "אי לכוד".
נמל טבעי: אזור המחובר לים אך מכיל מים שקטים.
אי: פיסת יבשה הקטנה מיבשת וגדולה מסלע, מוקפת מכל צדדיה במים.
אי בודד: (אי לא מיושב) אי קטן שאינו מיושב ולא מיועד לשום תכלית.
אי יבשתי: אי המחובר ליבשת על ידי מדף יבשתי.
אי נהרתי: אי במרכז נהר הנוצר בנהרות דלתה ובנהרות גדולים.
אי געשי: אי הנוצר על ידי התפרצות געשית.
חצי אי: שטח יבשה המוקף משלושת צדדיו במים ומצדו האחד ליבשה.
מדבר: (אזור צחיח) אזור קר או חם שבו יורדים פחות מ-200 מילימטר משקעים בשנה.
מדבר בצל הגשם: מדבר שסיבתו התייבשות של מסת אוויר לחה במורד הרים.
קו הצחיחות: הגבול בין המדבר לאקלים ערבתי.
נווה מדבר: אזור מצומצם במדבר בו קיים מצבור מים מתוקים.
חולית: (דיונה) צורת נוף המאופיינת בחולות נודדים.
ערבה: אקלים המהווה מעבר בין האקלים מדברי לבין אקלים ממוזג, טרופי או ים תיכוני.
סוואנה: ערבה מנוקדת בעצים וניתן למוצאה במספר סביבות אקולוגיות
אסיה היא היבשת הגדולה בעולם, והיא מהווה את החלק המרכזי והמזרחי של אירואסיה.
אסיה מופרדת מאירופה על ידי רכס הרי אורל, ומאפריקה על ידי תעלת סואץ.
אסיה היא היבשת הגדולה והמאוכלסת ביותר בעולם.
באופן מסורתי היא מוגדרת כחלק מגוש היבשות של אפריקה-אירואסיה, הנמצאת ממזרח לתעלת סואץ וממזרח להרי אורל, מדרום להרי קווקז, הים הכספי והים השחור.
באסיה חיים כ 60% מאוכלוסיית העולם.
מספר מדינות באסיה משתרעות מעבר לגבולותיה של היבשת.
הבולטת ביותר מבין אלו היא רוסיה שרוב שטחה נמצא באסיה, אך מרבית אוכלוסייתה ומוסדותיה הפוליטיים נמצאים באירופה.
הגובה הממוצע של היבשת הוא 950 מטר, הגובה הממוצע הגבוה ביותר מבין כל יבשת אחרת בעולם.
רוב הרמות וההרים ביבשת נמצאים בדרום-מזרח ובצפון מזרח היבשת, כשהחלק הגבוה ביותר נמצא בהרי ההימלאיה, בהם נמצאות הנקודות הגבוהות ביותר בעולם.
בצפון היבשת ישנם מישורים רבים, בעוד שבדרום ישנם אזורים גאולוגיים מוגדרים, כמו חצי האי ערב, תת-היבשת ההודית וחצי האי המלאי.
בדרום ומזרח היבשת ישנם איים רבים סביב היבשת.
בצד היבשת עצמה, אסיה כוללת גם איים רבים, ובהם כמה מהאיים הגדולים בעולם, כמו גינאה החדשה וסומטרה, וגם כמה מהאיים המאוכלסים ביותר בעולם, כמו ג'אווה והונשו.
איים מפורסמים אחרים הם באלי, מאדורה וסולאווסי באינדונזיה; הוקאידו, שיקוקו, קיושו ואוקינאווה ביפן; אנדאמן וניקובר בהודו; לוזון, סבו ומינדנאו בפיליפינים; קו פה וקו סמוי בתאילנד; המדינות סרי לנקה, סינגפור והאיים המלדיביים, והאיים הונג קונג וסחלין.
האומות האסיאתיות של אינדונזיה, ברוניי, מזרח טימור, סינגפור, יפן, הפיליפינים, טאיוואן, סרי לנקה, האיים המלדיביים נמצאות על אי אחד או יותר, ואין להן שטח ביבשת עצמה.
זוהי רשימה של הנהרות הארוכים ביותר באסיה, באורך יורד.
אסיה מתחלקת בדרך כלל לשישה אזורים גאוגרפיים:
דרום אסיה – בעיקר תת-היבשת ההודית
דרום-מערב אסיה, החופף חלקית למזרח התיכון
אין הסכמה מוחלטת לגבי מה מהווה המושג מרכז אסיה.
בדרך כלל, מרכז אסיה כולל את:
הרפובליקות המרכז אסיאתיות: קזחסטן, אוזבקיסטן, טג'יקיסטן, טורקמניסטן וקירגיזסטן.
אפגניסטן, מונגוליה ומערב סין גם נכללות לפעמים במרכז אסיה
מדינות ברית המועצות לשעבר בקווקז.
סין, אך לעיתים רק האזורים המזרחיים
לפעמים נכללים גם מונגוליה ווייטנאם
באופן פחות רשמי, דרום-מזרח אסיה נכלל במזרח אסיה בכמה הזדמנויות.
המושג "צפון אסיה" משמש גאוגרפים רק לעיתים נדירות, אך בדרך כלל הכוונה היא לחלק הגדול יותר של רוסיה, שנודע כסיביר.
לעיתים החלקים הצפוניים של מדינות אסיאתיות אחרות, כמו קזחסטן ומונגוליה.
מדינות ההימליה - הודו, פקיסטן, נפאל, בהוטן ובנגלדש
מדינות האוקיינוס ההודי - סרי לנקה והמלדיבים
האיים ההודיים - איי אנדמן וניקובר ולאקסהאדוויפ
לפעמים גם אפגניסטן נכללת בתת-היבשת ההודית.
אזור זה כולל את חצי האי המלאי, אינדונזיה ואיי האוקיינוס ההודי והאוקיינוס השקט.
המדינות הנכללות באזור זה הן:
בחלק היבשתי: מיאנמר, תאילנד, לאוס, קמבודיה ווייטנאם
בחלק הימי: מלזיה, ברוניי, הפיליפינים, סינגפור, מזרח טימור ואינדונזיה ( מלבד כמה מאיי אינדונזיה שנכללים באוקיאניה).
אזור זה נקרא לפעמים דרום-מערב אסיה או מערב אסיה.
הצורה "המזרח התיכון" לפעמים מתכוונת גם לעוד כמה מדינות בצפון אפריקה בנוסף לאזור זה.
חצי האי אסיה הקטנה (אנטוליה) - זהו החלק האסיאתי של טורקיה
קפריסין (לפעמים נחשבת כחלק מאירופה)
המדינות לצד חופו המזרחי של הים התיכון: סוריה, ישראל, ירדן, לבנון, עיראק וחצי האי סיני (חלק ממצרים)
הקווקז - חלק ממנו נמצא באירופה, כולל את: רוב גאורגיה, ארמניה, אזרבייג'ן, חלק קטן מרוסיה.
רמת איראן - כולל את איראן וחלקים משכנותיה.
זוהי רשימה של המטרופולינים הגדולות ביבשת אסיה:
אוקראינה היא המדינה השנייה בגודלה באירופה.
המדינה מחזיקה בעמדה אסטרטגית במזרח אירופה, תוך שהיא גובלת בים השחור בדרום; בפולין, בסלובקיה ובהונגריה במערב; בבלארוס בצפון; במולדובה וברומניה בדרום-מערב וברוסיה במזרח.
חלקם הצפוני של הרי הקרפטים משתרע אל תוך שטחה של אוקראינה, בחלקה המערבי של המדינה (הפסגה הגבוהה ביותר בשטחה היא הוברלה, בגובה 2,061 מטרים מעל פני הים).
עם זאת, מרבית שטחה של אוקראינה הוא ערבה המשתרעת מצפון לים השחור, ונחצית על ידי נהר הדנייפר, אשר חוצה את אוקראינה מצפון לדרום ונשפך לים השחור מערבית לחצי האי קרים, ליד שפך נהר הבוג הדרומי ונהר הדניסטר.
חלקו של הגבול עם רוסיה עובר דרך ים אזוב.
שטחה הכולל של אוקראינה הוא 603,700 קילומטרים רבועים.
אורכם הכולל של כל גבולותיה היבשתיים הוא 4,558 קילומטרים.
היא גובלת בבלארוס (891 קילומטרים), בהונגריה (103 קילומטרים), במולדובה (939 קילומטרים), בפולין (428 קילומטרים), ברומניה (169 קילומטרים בדרום, 362 קילומטרים במערב), ברוסיה (1,576 קילומטרים) ובסלובקיה (90 קילומטרים).
אוקראינה גובלת, בנוסף, גם ב-2,782 קילומטרים של ים.
רובה של אוקראינה מורכב מערבות פוריות וממישורים.
ההרים נמצאים בחלקה המערבי של המדינה (הרי הקרפטים) או בחצי האי קרים אשר בדרומה, בלבד.
הנקודה הגבוהה ביותר באוקראינה היא ההר הוברלה, בגובה 2,061 מטרים מעל פני הים.
במונחים של ניצול הקרקע, 58% משטחה של אוקראינה נחשבים כקרקע ראויה לעיבוד, 2% משמשים לגידולים קבועים, 13% הם אדמות מרעה, 18% הם יערות ו-9% הם אחרים.
רק כ-5% מהשטח הוא הררי.
ישנן ביצות רבות באגן הפריפיאט (ביצות פריפיאט), ושטחים עשירים בקרקע שחורה ופוריה ("צ'רנוזיום").
מבחינה היסטורית, אוקראינה מחולקת למספר אזורים שעדיין משתמשים בשמות שלהם ויש להם משמעות גם מבחינה גאוגרפית וגם מבחינה פוליטית.
חלק מאזורים חופפים זה את זה.
פודוליה - האזור המרכזי של מערב אוקראינה.
משתרעת מגליציה עד לעיר טורגוביצה במזרח.
ווהלין - או וולוניה, אזור שנמצא מצפון לפודוליה.
פולסיה - רצועה צרה בין ווהלין לגבול בלארוס ופולין.
רמת הדנייפר - השטח המרכזי של מגן אוקראינה.
אזור שמשתרע מפודוליה ועד לנהר הדנייפר.
שפלת הדנייפר - אזור שנמצא במרכז אוקראינה מזרחית לנהר הדנייפר.
סלבודה - האזור מצפון לשפלת הדנייפר, שבמרכזו העיר חרקוב.
הדונבאס - אזור שנמצא דרום מזרחית לשפלת הדנייפר ובירתו העיר דונצק.
גליציה - חלק מממלכת פולין שעבר לשליטת האימפריה האוסטרו הונגרית, כיום מהווה את מרבית מערב אוקראינה.
לאוקראינה אקלים ממוזג יבשתי, ואקלים ים-תיכוני בחופו הדרומי של חצי האי קרים.
חלוקת המשקעים במדינה אינה שוויונית: משקעים רבים יורדים במערב ובצפון ומעטים יורדים באזורים המזרחיים והדרום-מזרחיים.
החורפים קרים לאורך הים השחור, ואף קרים יותר בפנים הארץ; הקייצים חמים ברובה של המדינה, וחמים מאוד בדרומה.
משאבי הטבע העיקריים של אוקראינה כוללים מחצבי ברזל, פחם, מנגן, גז טבעי, נפט, מלח, גופרית, גרפיט, טיטניום, מגנזיום, קאוליניט, ניקל, כספית ועץ.
בעיותיה הסביבתיות של אוקראינה הן אספקה לקויה של מים ראויים לשתייה, זיהום אוויר ומים, ובירוא יערות.
בנוסף, קיים זיהום רדיואקטיבי באזור מסוים בצפון המדינה החל משנת 1986, כתוצאה מאסון צ'רנוביל.
אירופה מוגדרת באופן מסורתי כאחת מיבשות כדור הארץ.
מבחינה גאופיזית היא מהווה את חלקו הצפון-מערבי של הגוש היבשתי אירואסיה, ושוכנת באותו לוח יבשתי שעליו שוכנת אסיה, אך מסיבות היסטוריות, תרבותיות ופוליטיות מקובל להתייחס לאירופה ולאסיה כאל שתי יבשות נפרדות.
מקובל לראות את הגבול בין שתי היבשות בהרי אורל והים הכספי במזרח ובהרי הקווקז בדרום מזרח.
משאר עבריה שוכנת אירופה לחוף ימים: הים השחור, הים התיכון וימים פנימיים של הים התיכון מדרום, האוקיינוס האטלנטי ממערב ואוקיינוס הקרח הצפוני מצפון.
קו החוף האירופי מפותל, ומתאפיין במספר רב של איים, חצאי איים הנמתחים לתוך הים ושלוחות של ימים הנמתחות לתוך היבשה, כך שיותר ממחצית שטחה של אירופה נמצאת במרחק של לא יותר מ-300 ק"מ מים כלשהו.
שטחה של אירופה משתרע על פני 10,180,000 קמ"ר, והיא היבשת הקטנה ביותר לאחר אוקיאניה.
קווי האורך וקווי הרוחב בהם שוכנת היבשת, הם:
קווי רוחב: מ-36 מעלות מצפון לקו המשווה, בגיברלטר (דרום ספרד); ועד ל-71 מעלות מצפון לקו המשווה, בכף הצפוני שבצפון נורווגיה.
קווי אורך: מ-11 מעלות ממערב לקו הגריניץ', באזור מערב אירלנד; ועד ל-60 מעלות ממזרח לקו הגריניץ', בהרי אורל שברוסיה.
על אף שטחה הקטן של אירופה בהשוואה ליתר היבשות, ניתן למצוא בה סוגי אקלים מגוונים.
אקלים ממוזג ים תיכוני: מצוי בדרום היבשת, לחופי הים התיכון.
אקלים זה מתאפיין בקייצים יבשים ובחורפים מתונים וקרים באזורי ההרים.
רובם הגדול של המשקעים יורדים בעונת החורף.
אקלים ממוזג: מצוי בחלקו המרכזי של מערב היבשת.
אקלים זה מתאפיין בארבע עונות בעלות אקלים שונה בכל אחת מהן.
הקיץ מתאפיין בהיותו מתון, והטמפרטורות בו נוחות; החורף מתון, אך קר יותר מזה שבאזורי אקלים ים תיכוני.
בנוסף, גשם יורד לעיתים קרובות בכל עונות השנה, דבר המאפשר שמירה על צמחייה ירוקה במשך כל ימות השנה, ועל עשרות נהרות אשר משמשים כמוקדי מים.
אקלים קריר: מצוי בצפון אירופה, בעיקר במדינות סקנדינביה, במדינות מזרח אירופה וברוסיה.
אקלים זה מתאפיין בחורפים קרים בעלי טמפרטורות נמוכות, לעיתים אף באופן קיצוני.
הקייצים קרירים, וכמות המשקעים בהם קטנה ככל שמצפינים לאורך היבשת.
באזורי אקלים זה, גשם יורד במשך רוב ימות השנה.
ברוב שטחה של יבשת אירופה, לא נופלת כמות המשקעים השנתית מ-400 מילימטרים של גשם לפחות.
על כן, נחשבת אירופה ליבשת גשומה יחסית, וברובה יורדים המשקעים במשך רוב ימות השנה.
במערבה של אירופה, באזורי האקלים הממוזג, יורדים רוב המשקעים בקיץ, כאמור.
באזורי מזרח אירופה ודרומה, לעומת זאת, החורף הוא העונה הגשומה.
מומחים צופים, כי עם התחממות כדור הארץ, יתמעטו משקעי הקיץ במזרח אירופה עוד יותר, ובמערבה ישררו סופות גשם אשר יביאו לשיטפונות והצפות.
ישנם כמה אזורים יוצאי דופן מבחינת כמויות המשקעים:
צפונית לים השחור, בדרום אוקראינה.
בחוף הדרום מזרחי של ספרד, ובאזור קטן צפונית מערבית לעיר מדריד.
בצפון שוודיה, פינלנד ורוסיה, שבהן כמות המשקעים קטנה יחסית.
בצפון האי הבריטי, שם כמות המשקעים היא כ-4,000 מילימטרים בשנה.
במערב נורווגיה, אזור בו יורדים כ-2,500 מילימטרים של משקעים בשנה.
בקו החוף שבין קרואטיה לצפון אלבניה, שם יורדים כ-4000 מילימטרים של משקעים בשנה.
אזורים אלה מתאפיינים בכמות משקעים גדולה.
להלן כמות המשקעים הממוצעת בכמה מערי אירופה:
באירופה שבעה רכסי הרים גדולים:
הרי האלפים הם רכס במרכז אירופה, הנמשך מסלובניה ומאוסטריה במזרח, דרך איטליה, גרמניה ושווייץ, עד צרפת במערב.
רכס הרים גדול זה יוצר מחסום גאוגרפי.
הרוחות המגיעות מהקוטב הצפוני דרומה נתקלות באלפים ומתקשות לעבור דרכם.
בשל כך נוצרים שני אזורי אקלים שונים מצידי הרכס.
מצפון לו - אקלים ממוזג קר, ומדרום - אקלים ים תיכוני.
מון בלאן הוא הגבוה שבהרי האלפים.
פסגתו היא בגובה 4807 מטרים, בגבול שבין איטליה לצרפת.
מגובה ממוצע של 3,000 מטר נמצאים קרחוני עד באלפים.
הרי סקנדינביה הם רכס הרים גדול המשתרע בשוודיה ונורווגיה.
ברכס זה קר מאוד בשל מיקומו הצפוני.
בפסגות שלג עד שאינו נמס.
בצפון הרכס אין השמש זורחת בחורף, ובקיץ היא אינה שוקעת.
הפסגה הגבוהה ביותר בהרי סקנדינביה היא הגליטרטינד, המתנשאת לגובה של 2,470 מטרים - מטר אחד יותר מפסגת הגלהפיגן (2,469 מטרים).
הרי הפירינאים הם רכס בין צרפת לספרד, המגדיר גבול מדיני כמו גם גבול פיזי המפריד בין חצי האי האיברי לבין שאר אירופה.
פיקו אנטו, הפסגה הגבוהה בפירינאים, נמצאת בספרד וגובהה 3,404 מטרים.
רכס הרי אורל נמשך מקזחסטן בדרום עד האוקיינוס הארקטי בצפון.
יש הרואים בהם חלק מהגבול המפריד בין יבשת אירופה לבין יבשת אסיה.
הפסגה הגבוהה בהרי אורל היא הנרודניה, שגובהה 1,894 מטר.
הרי הקרפטים נמצאים במזרח אירופה במדינות רומניה, סלובקיה, צ'כיה, פולין, אוקראינה ואוסטריה.
הקרפטים גובלים במערב בהרי האלפים, בדרום מזרח בשפלת רומניה ובמערב בשפלת הונגריה הגדולה.
בסלובקיה נמצאת פסגת הרי הקרפטים, הגרלחובקה, המתנשאת לגובה 2,655 מטר.
הרי הבלקן נמצאים מדרום לשפלת רומניה, מצפון ליוון, ממערב לים השחור וממזרח לים האדריאטי, בבולגריה, במקדוניה, בסרביה, ביוון ובאלבניה.
הגבוהה בפסגת הרי הבלקן היא המוסלה, המתנשאת לגובה של 2,925 מטרים.
הרי האפנינים נמצאים בארץ המגף איטליה.
האפנינים גובלים במערב בחוף הים הטירני, בדרום - בים התיכון, במזרח - בים האדריאטי ובצפון - בעמק הנהר פו.
הפסגה הגבוהה באפנינים היא גרן סאסו, המתנשאת לגובה של 2,914 מטרים.
הרי הקווקז נמצאים בין הים הכספי והים השחור ומהווים גבול טבעי בין אירופה ואסיה.
הם משתרעים במדינות רוסיה, גאורגיה, ארמניה ואזרבייג'ן.
בהרי הקווקז נמצא אלברוס, ההר הגבוה באירופה, על גבול רוסיה-גאורגיה.
הרים נוספים באירופה הם הרי סקוטלנד, בסקוטלנד שבצפון בריטניה, הרי גרמניה התיכונה בגרמניה, האלפים הדינריים בבוסניה והרצגובינה ובקרואטיה, בספרד - הרי קסטיליה, הרי קנטבריה וסיירה נבדה, שהפסגה הגבוהה בהם, מולחאסן, היא בגובה 3,481 מטרים.
ביוון נמצאים הרי פינדוס, שפסגותיהם הגבוהות ביותר הן בגובה של יותר מ-2,000 מטרים.
במערב אירופה מישורים רחבי ידיים: מצפון צרפת ועד לצפון הולנד אין כמעט הרים, ומכאן כינוין של ארצות השפלה.
נהר הריין הוא הנהר החשוב ביותר באירופה מבחינה כלכלית.
מקורות הנהר בהרי האלפים והוא זורם בגבול בין שווייץ לאוסטריה, ליכטנשטיין וגרמניה ובהמשך ערוצו - בין צרפת לגרמניה.
הריין זורם להולנד ומתפצל לנהר הול, נהר הלק ונהר האיסל.
נהר הקורה הוא הנהר הארוך ביותר בקווקז ,והוא זורם בגבולות גאורגיה, ארמניה, טורקיה, ואזרבייג'ן הנהר מזוהה עם העיר טביליסי, ואורכו הוא 1,364 ק"מ.
נהר הוולגה הוא הנהר הארוך ביותר באירופה, הוא נובע במערב רוסיה ומהנביעה ועד לשפך בים הכספי הוא זורם רק בשטחה של רוסיה.
הוא עובר בערים ניז'ני נובגורוד, סמרה, טבר, קזן, וולגוגרד ואסטרחן.
נהר הדנובה הוא הנהר השני באורכו באירופה.
מקורות הדנובה הם ביער השחור שבגרמניה.
הנהר זורם דרך עשר מדינות, וחוצה את הערים וינה, ברטיסלאבה, בודפשט, בלגרד ועוד.
הוא מהווה גבול בין רומניה ובולגריה ובין אוקראינה לרומניה, ונשפך לים השחור.
נהר התמזה זורם בדרום מזרח האי הבריטי ונשפך מזרחית ללונדון ומשם אל הים הצפוני.
נהר זה חוצה את לונדון ומהווה גורם משיכה תיירותי.
נהר הסן זורם בצפון צרפת והוא אחד הגדולים באזור.
על איל דה לה סיטה, אחד האיים בנהר, נוסדה פריז.
אורך הסן כ-780 ק"מ והוא נשפך לתעלת למאנש.
נהר האלבה נובע בהרי קרקונושה שבצ'כיה, חוצה את גרמניה, עובר דרך המבורג ונשפך אל הים הצפוני.
נהר הויסלה אורכו 1,047 ק"מ והוא עובר מדרומה של פולין באזור קרקוב דרך וורשה ועד לצפון פולין לאזור גדנסק, נהר זה נחשב לאחד מהנהרות החשובים מבחינה היסטורית במרכז אירופה.
נהר הרון אורכו 812 ק"מ מקורו, בהרי האלפים שבשווייץ עובר דרך אגם ז'נבה ובדרום־מזרח צרפת נשפך לים התיכון
מבחינה מדינית נחלקת אירופה ל-50 מדינות (כולל מדינות הקווקז).
המדינה הגדולה ביותר, בפער ניכר, היא רוסיה: חלק האירופי של רוסיה משתרע על-פני כ-3.96 מיליון קמ"ר, כ-40 אחוז מכלל שטח היבשת.
שאר המדינות באירופה בינוניות או קטנות יחסית למדינות העולם: המדינה השנייה בגודלה, אוקראינה, היא המדינה ה-46 בגודלה בעולם, וביבשת אמריקה בלבד יש תשע מדינות גדולות ממנה.
האיחוד האירופי הוא מסגרת פוליטית על-לאומית המאגדת 27 מדינות באירופה, המשתרעות ביחד על-פני 4.32 מיליון קמ"ר - רוב גדול של שטחה של אירופה שמחוץ לגבולות רוסיה.
בחלקים גדולים של האיחוד (ובמקומות מסוימים, גם של מדינות שמחוץ לאיחוד) מתקיימת תנועה חופשית של בני אדם ושל סחורות מעבר לגבולות מדיניים, ואלו מאבדים מן החשיבות שהייתה להם בעבר.
מרבית המחלוקות הטריטוריאליות שהתקיימו בעבר בין מדינות אירופיות יושבו.
שאלת מעמדן של קוסובו ושל הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין נותרה שנויה במחלוקת, וכן הריבונות על גיברלטר.
שטחה של ברזיל מהווה חלק משמעותי מיבשת דרום אמריקה.
הפסגה הגבוהה ביותר בברזיל היא הפיקו דה נבלינה, שגובהה 2,994 מטרים.
הנקודה הנמוכה ביותר בברזיל היא חופה של המדינה לאורך האוקיינוס האטלנטי.
למדינה אקלים טרופי ברובו, אף שישנם אזורים בעלי אקלים ממוזג בדרום המדינה.
נהר האמזונאס משתרע בצפון המדינה ויער הגשם הגדל באגן ההיקוות של הנהר הוא הגדול בעולם, ומהווה מחצית משטחי יערות הגשם בעולם.
שטחה של ברזיל מהווה את מרבית שטח צפונה ומזרחה של יבשת דרום אמריקה.
בשל גודלה מחולקת ברזיל לארבעה אזורי זמן.
שטחה של ברזיל כולל את הארכיפלג של איי פרננדו די נורוניה הממוקם 350 ק"מ צפונית-מזרחית לחופה של המדינה, וכן מספר איונים ואטולים באוקיינוס האטלנטי — אברולוהוס, אטול דאס רוקאס, פנדוס דה סאו פדרו אי סאו פאולו, טרינדד ומרטים ואז.
קו החוף של המדינה משתרע לאורך 7,367 ק"מ.
הרי האנדים הם הרים "חדשים" יחסית, בניגוד לתצורות הגאולוגיות המצויות בברזיל שהן עתיקות ביותר.
שטחי המדינה שאינם חלק מרכסי ההרים במדינה מהווים סלעי משקע.
הרי הסיירה דל סול נפרסים לאורך חופי המדינה עם האוקיינוס האטלנטי בצפונה של המדינה, והרי הסיירה דו אספינחקו נמצאים בדרומה של המדינה.
ההרים הגבוהים במדינה נמצאים ברכסי הטומוקומאקה, הפאקאריימה והאימרי המצויים בצפון ברזיל לאורך גבולותיה עם גיאנה, גיאנה הצרפתית וונצואלה (הרים שגובהם עולה על 1,200 מהווים 0.5% משטח המדינה).
גובה של 41% משטח המדינה נמוך מ-200 מטרים.
מרכזה של ברזיל הוא רמה מרכזית (Planalto Central) שגובהה הממוצע כ-1,000 מטרים.
מישור החוף של המדינה נרחב ומכוסה בעיקרו ביערות טרופיים, דיונות חול ויערות מנגרוב.
בברזיל שמונה מערכות נהרות הזורמים ממערב למזרח (או דרום מזרח) ונשפכים אל האוקיינוס האטלנטי.
הגדולים בנהרות אלה הם אגן נהר האמזונס ואגן הנהרות טוקנטינס- ארגואייה, שני אגנים המכסים יחדיו כמחצית משטח ברזיל.
אגן נהר האמזונס מכיל 20% מכמות המים המתוקים על פני כדור הארץ.
מתוך כלל אורכו של נהר האמזונס 3,615 ק"מ מצויים בשטחה של ברזיל.
לאורך תוואי ארוך זה יורדים המים גובה של 100 מטרים בלבד.
אל תוך נהר האמזונס זורמים הנהרות ג'אוארי, ג'ורואה, פורוס, מדיירה, טאפאחוס, קסינגו וטוקנטינס בדרומו של נהר האמזונס, וברנאקו, ג'פורה, ג'ארי ונגרו בצפונו של נהר האמזונס.
נהר נוסף בצפון המדינה הוא נהר סאו פרנסיסקו שאורכו 1,609 ק"מ ואגנו מהווה 7.6% משטח ברזיל.
277 הקילומטרים המזרחיים של הנהר משמשים לתנועת ספינות.
נהר פאראנה שאגנו מהווה 14.5% משטחה של ברזיל זורם אל אגן הריו דה לה פלטה ומתחבר אליו.
בגבול שבין ברזיל ופרגוואי נמצא אזור הביצות של הפאנטאנאל, ששטחם 230,000 קמ"ר.
הנהרות הרבים בברזיל מהווים מאגר הידרואלקטרי פוטנציאלי אשר מסוגל לייצר 129,046 מגהווטים של חשמל מדי שנה.
סכרים הידרואלקטריים רבים נבנו בברזיל בסוף המאה ה-20.
כמות גדולה זו של יבול מושגת בשל הפוריות הרבה של האדמות שנבראו מיערות הגשם הטרופיים.
פוריות זו של האדמות מושגת בשנים הראשונות לאחר בירוא העצים ולאחר מכן פוחת משנה לשנה.
כמות המזיקים הרבה וחומציות האדמה המתגברים והולכים גורמים לאחר שלאחר מספר שנים האדמות מאבדות מפוריותן.
תופעה זו מביאה לבירוא הולך וגובר של יערות הגשם ותנועה של האדמות החקלאיות שבשימוש מערבה.
האדמות הפוריות ביותר לגידול חקלאי הן אדמות הטרה רוסה המצוינות במדינות פרנה וסאו פאולו.
אזור אגן האמזונס הוא הפחות פורה בשטחי המדינה.
בעקבות ניסיונות לשימוש יעיל יותר במים במדינת ריו גראנדה דו סול עברה כלכלת המדינה מהתבססות על מרעה לגידול סויה ואורז.
שטחה הגדול של ברזיל שמשמעותו אקלים שונה וסוגי אדמה שונים בה מביא לכך שבמדינה גדלים סוגים רבים ושונים של גידולים - החל מגידולים טרופיים בצפון המדינה (לאורך אגן האמזונס ולחופי האוקיינוס האטלנטי) וכלה בצמחייה ממוזגת בדרום המדינה.
יער הגשם האמזוני יכול להכיל למעלה מ-3,000 זנים של צמחים ובעלי חיים לכל 2 קמ"ר.
השטחים היבשים למחצה בצפון מזרח המדינה (אזור קאאטינגה) כולל צמחייה יבשה וקוצנית ברובו.
שטחה המרכזי של ברזיל מכוסה בסוונת הסראדו הכוללת עצים מועטים ושטחי עשב נרחבים.
אזור זה מהווה החל משנות ה-70 אזור עיקרי של פיתוח חקלאי.
בדרומה של המדינה (אזור סול) גדלים עצי מחט וצמחייה הדומה לצמחיית הפמפס שבארגנטינה.
שמה של המדינה קרוי על שם עץ הברזיל שגזעו האדום היה בעבר בעל חשיבות כלכלית רבה.
עד שנת 1996 למעלה ממחצית שטח היערות האטלנטיים נכרתו ליצירת אדמות חקלאיות וכן על מנת להשתמש בגזעי העצים.
15% משטח יערות הגשם האמזוניים נכרתו עד שנת 1994 - ובירוא זה מתבצע בעיקר לצורכי חקלאות (בשל הגיוון הרב של העצים באזור אגן האמזונס העושה את הכריתה ללא יעילה כלכלית).
החל משנות ה-80 של המאה ה-20 בירוא היערות מעורר ביקורת בינלאומית רבה.
האקלים בברזיל מגוון ביותר, על אף היות יותר מ-90% משטחי המדינה באזור האקלים הטרופי.
צפון המדינה ומרכזה, הקרובים לקו המשווה, מכוסים ג'ונגלים טרופיים.
באזורים הדרומיים של המדינה, המצויים מדרום לחוג הגדי (קו רוחב '23°27 דרום), האקלים ממוזג.
בקצה הדרומי של המדינה, בחודשי החורף (יוני - אוגוסט) יורדות הטמפרטורות ולעיתים יורד שלג.
האקלים באזור חוג הסרטן, בערים סאו פאולו, בלו הוריזונטי וברזיליה, ממוזג והטמפרטורות נעות בין C° 15 ל-C° 30 בממוצע, וזאת בעיקר בשל היות הערים בלו הוריזונטה וברזיליה על רמה שגובהה כ-1,000 מטרים.
ערי החוף ובהן ריו דה ז'ניירו, רסיפה וסלבדור נהנות מאקלים חם עם טמפרטורות ממוצעות בין C° 23 ל-C° 27. רוחות הסחר החזקות פוקדות את הערים.
האקלים בערים פורטו אלגרה וקוריצ'יבה סובטרופי, ובחורפים ייתכנו קרות.
כמות המשקעים בברזיל שונה בין אזורי השונים ונעה בין 1,000 ל-1,500 מילימטרי גשם, אשר רובם יורדים בחודשי הקיץ (דצמבר - אפריל).
באזור המשווני הלח מגיעים כמויות המשקעים ל-2,000 מילימטרי גשם בשנה באזורי החוף ועד 3,000 מילימטרי גשם בשנה בקרבת העיר בלם.
אזורי צפון מזרח המדינה צחיחים ברובם ונוטים לבצורות.
האזור הצפון מזרחי הוא האזור היבש והחם ביותר במדינה, והטמפרטורות עולות לעיתים על C° 38.
ברזיל מחולקת לעשרים ושש מדינות ולמחוז פדרלי.
כמו כן ניתן לחלק את המדינה לחמישה אזורים גאוגרפיים צפוני (Norte), הצפון מזרחי (Nordeste), הדרום מזרחי (Sudeste), הדרומי (Sul), והמרכזי מערבי (Centro-Oeste).
נכון לשנת 1996 ברזיל הייתה מחולקת ל-5,581 מחוזות המכונים municípios, ואלה מחולקים לתת מחוזות הנקראים distritos.
בשנת 1995 היו בברזיל 9,274 מחוזות אולם חלקם אוחדו.
לצורכי סטטיסטיקה חולקו המחוזות בשנת 1990 ל-559 מיקרו אזורים המקובצים ב-136 "מאקרו אזורים".
צפון ברזיל המכונה גם אמזוניה כולל את המדינות אקרי, רונדוניה, אמזונאס, רוריימה, פארה, אמאפה וכן, נכון לשנת 1988 גם את מדינת טוקנטינס (שנוצרה כתוצאה מחלוקת מדינת גויאס).
רונדוניה, שהייתה בעבר שטח פדרלי, הפכה למדינה בשנת 1986. רוריימה ואמאמפה הפכו למדינות בשנת 1988.
אזור זה, ששטחו 3,869,638 קמ"ר, הוא הגדול באזורי המדינה והוא מהווה 45.3% משטחה.
האזור מכוסה ברובו ביער טרופי, והוא אחד האזורים המגוונים ביותר מבחינה ביולוגית בכדור הארץ.
באזור זה גדלים צמחיים המשמשים בתעשיות הרפואיות וכן גומי, קינמון, ואגוז ברזילאי.
כלכלת האזור מתבססת כיום על כרייה, חקלאות וגידול בקר.
בשנות ה-80 התפתחה תעשיית כריתת העצים והגיעה לשיא, ו-6.6% משטח האזור מהווה יערות שנכרתו (0.9% משטחי אמאפה, 14.0% משטחי רונדוניה).
נכון לשנת 1996 התגוררו באזור 11.1 מיליון תושבים (7% מתושבי המדינה).
הערים העיקריות באזור הן בלם וסנטרם שבפארה, ומנאוס שבמדינה אמזונאס.
ההכנסה הממוצעת לנפש באזור נמוכה מהממוצע המדינתי, כאשר ההכנסה הממוצעת לנפש הגבוהה באזור היא של מדינת אמזונאס: (נכון לשנת 1994) 2,888 דולרים אמריקאיים לשנה, וההכנסה הממוצעת לנפש הנמוכה באזור היא של מדינת טוקנטינס - 901 דולרים אמריקאיים לשנה (נכון לשנת 1994).
אזור צפון מזרח ברזיל מורכב מתשע מדינות אלאגואס, באהיה, סיארה, מרניאו, פאראיבה, פרנמבוקו, פיאאוי, ריו גראנדה דו נורטה וסרז'יפה.
כמו כן ארכיפלג פרננדו די נורונהא שהיה בעבר שטח פדרלי הפך חלק ממדינת פרנמבוקו בשנת 1988 וחלק מהאזור.
האזור יבש באקלימו ונתון לתקופות בצורות ארוכות, ועל כן בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלו בתוכניות הטיית מי השקיה לאזור.
אזור הזונה דה מאטה - "אזור היער" היה מכוסה בעבר ביער אטלנטי, שנכרת ברובו.
כיום מצויים לאורך מישור החוף של האזור מטעי קנה סוכר.
באזור זה מתגוררים כ-45 מיליון תושבים (28% מאוכלוסיית המדינה).
מרבית האוכלוסייה מתגוררת לאורך מישור החוף, ובעיקר בערי הבירה של המדינות השונות.
הערים העיקריות הן סלבדור בבאהיה, רסיפה בפרנמבוקו ופורטלזה בסיארה.
נכון לשנת 1994, ההכנסה הממוצעת לנפש הנמוכה ביותר הייתה ההכנסה הממוצעת במדינת פיאאוי (835 דולרים אמריקאיים לשנה), והגבוהה ביותר הייתה זו של מדינה סרז'יפה (1,958 דולרים אמריקאיים לשנה).
אזור זה של ברזיל כולל את מדינות אספיריטו סאנטו, מינאס ז'ראיס, ריו דה ז'אנרו וסאו פאולו.
שטחו הכולל 927,286 קמ"ר (10.9% משטחה של ברזיל) ובו מתגוררת רוב אוכלוסייתה של ברזיל - 63 מיליון תושבים (נכון לשנת 1993 - 39% מאוכלוסיית המדינה).
האזור כולל את מטרופוליני הענק של סאו פאולו וריו דה ז'ניירו בהם מתגוררים 18.7 מיליון ו-11.7 מיליון תושבים בהתאמה (1991).
ההכנסה הממוצעת הגבוהה ביותר באזור היא במדינת סאו פאולו (הכנסה ממוצעת לנפש של 4,666 דולרים אמריקאיים) לעומת הנמוכה ביותר במינאס ז'ראיס (2,883 דולרים אמריקאיים).
בעבר היה האזור מכוסה על ידי היער האטלנטי אולם נכון לשנת 1990 רק 10% מהיערות המקוריים נותרו עומדים כתוצאה מכריתת עצים לצורכי חקלאות, בנייה ויצירת פחם.
במדינת סאו פאולו נמצאים למעלה ממחצית מפעלי התעשייה של ברזיל.
אזור זה בדרומה של המדינה מורכב משלוש מדינות: פרנה, ריו גראנדה דו סול וסאנטה קטרינה, וכולל שטח של 577,214 קמ"ר (6.8% משטחי ברזיל).
אוכלוסיית האזור כוללת 23.1 מיליון תושבים (1991) - 14% מאוכלוסיית המדינה.
מרבית תושבי האזור מתגוררים באזור החוף, בערים קוריצ'יבה ופורטו אלגרה.
רמת החיים באזור זה גבוהה באופן יחסי.
ההכנסה הממוצעת לנפש באזור נעה בין 3,674 דולרים אמריקאיים לנפש לשנה בממוצע במדינת פרנה לעומת 3,405 דולרים אמריקאיים לשנה בממוצע במדינה סנטה קטרינה (בה יש חוות חקלאיות קטנות ותעשייה בהיקף קטן יותר) (הנתונים נכונים לשנת 1994).
מרבית היער האטלנטי ויערות עצי האורן שצמחו באזור זה נכרתו במהלך השנים, בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
מרבית האזור מכוסה אדמות חקלאיות של חוות חקלאיות קטנות, אולם תפוקתן של חוות אלה גדולה.
הגידול האזורי העיקרי הוא האורז.
אזור זה של ברזיל מורכב מהמדינות גויאס, מאטו גרוסו ומאטו גרוסו דו סול (שנפרדה ממדינת מאטו גרוסו בשנת 1979), וכן את המחוז הפדרלי ברזיליה - בירת המדינה.
מרבית השטח הוא סוואנה מסוג קראדו המכוסה בעיקר בעשבים עם מעט עצים נמוכים.
מרבית השטח שימש בעבר למרעה, אולם כיום החלה באזור חקלאות גידול סויה.
לאורך הנהרות היו בעבר מספר יערות, אולם אלה בוראו לצורכי מרעה וחקלאות.
בצפון האזור מצויים ראשיתם של יערות הגשם הטרופיים, ובמערב האזור - ביצות הפנטנל.
נכון לשנת 1996 התגוררו באזור זה 10.2 מיליון תושבים (6% מאוכלוסיית המדינה).
צפיפות האוכלוסין באזור זה נמוכה ביותר, והאוכלוסייה מרוכזת בעיקר בערים ברזיליה, גויאניה, קמפו גרנדה וקויאבה.
איכות החיים נמוכה מהמוצע הלאומי וההכנסה הממוצעת לנפש נעה בין 7,089 דולרים אמריקאיים לשנה בברזיליה (ההכנסה הגבוהה ביותר במדינה), להכנסה ממוצעת לנפש של 2,268 דולרים אמריקאיים במאטו גרוסו (נתונים נכונים לשנת 1994).
הבעיות האקולוגיות ובעיות איכות הסביבה של ברזיל זכו לתהודה כלל עולמית החל משנות ה-80 של המאה ה-20 בשל הבירוא הרב של יערות הגשם באזור האמזונס.
שיטת בירוא היערות על ידי שריפתם לצורכי שימוש חקלאים קצרי טווח הביאו לביקורת עולמית רבה בשל חשיבותם של היערות.
הביקורת הביאה להפחתה בבירוא היערות מ-22,000 קמ"ר לשנה בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, לכ-11,000 קמ"ר בין השנים 1988 - 1991, אולם הסיבה העיקרית של ההפחתה הייתה המשבר הכלכלי של שנת 1987, ולא הביקורת הכלל עולמית.
תקנות חדשות שהותקנו על ידי ממשלת ברזיל ואכיפתם המוגברת בשנות ה-90 הביאה להפחתה נוספת של בירוא היערות.
משמעות בירוא היערות היא הפיכת האזור המבורא מיער גשם המכיל זנים רבים של בעלי חיים וצמחים, חלקם נדירים, לאזור מדברי יבש (לאחר מספר שנים מועט של שימוש חקלאי בשטח).
בעיתיות הבירוא הוצפה אל פני השטח במהלך פסגת כדור הארץ שנערכה בריו דה ז'ניירו בשנת 1992.
בעיות אקולוגיות נוספות הפוקדות את ברזיל הן זיהום האוויר החמור שבערים ברחבי המדינה, ותנאי הסניטציה הירודים בערים אלה.
מבחינת התקנות והחוקים בברזיל, היחס לאיכות הסביבה הוא מתקדם ביותר - אולם האכיפה של חוקים אלה והענישה בגין הפרתם לוקים בחסר.
במדינה הוקמו רשויות לדאגה לאיכות הסיבה ולשימור הטבע הן במישור הפדרלי והן במישור המדינתי, ומספר רב של פארקים לאומיים הוכרזו לאחר ועידת סטוקהולם משנת 1972. כיום בברזיל 34 פארקים לאומיים ו-56 שמורות טבע.
חוקת המדינה משנת 1988 דנה גם בהיבטים של איכות הסביבה ושמירת הטבע, ובשנת 1989 נוסד המכון הברזילאי לסביבה וחידוש המקורות הטבעיים (Instituto Brasileiro do Meio Ambiente e dos Recursos Naturais Renováveis)
משאביה הטבעיים של ברזיל כוללים: בוקסיט, זהב, עפרות ברזל, מנגן, ניקל, פוספטים, פלטינה, אורניום, נפט ועצים.
אורך חופיה של ברזיל 4,578 ק"מ.
אורכם הכולל של גבולותיה היבשתיים - 15,735 ק"מ הכוללים את הגבולות הבאים:
ברזיל הכריזה על מים טריטוריאליים בעומק של 12 מילים ימיים (22 ק"מ), ועל מים כלכליים של 200 מילים ימיים (370 ק"מ) - בהתאם לעומקו של מדף היבשת.
שימושי הקרקע בברזיל הם (1993):
אדמות המועבדות דרך קבע (חוות חקלאיות) - 1%.
הודו היא המדינה השביעית בגודלה בעולם, המשתרעת על פני למעלה מ-3,200,000 ק"מ מהרי ההימליה בצפון ועד האוקיינוס ההודי בדרום, במערב ובמזרח.
המדינה נמצאת בדרום אסיה, שוכנת על הלוח ההודי, שהוא חלק מהלוח הטקטוני ההודי-אוסטרלי, ותופסת את רוב תת-היבשת ההודית.
היא גובלת עם פקיסטן, סין, בנגלדש, מיאנמר, נפאל, ובהוטן, כאשר באוקיינוס ההודי נמצאות בסמוך להודו סרי לנקה והאיים המלדיביים.
מבחינה טופוגרפית היא גובלת עם הים הערבי בדרום מערב, האוקיינוס ההודי בדרום-מזרח ובדרום ועם הרי ההימלאיה בצפון.
הודו משתרעת בין קו רוחב 8º לבין 37º.
המדינה מחולקת לשבעה חלקים עיקריים:
שרשרת הרי ההימלאיה וההרים הגבוהים שבצפון
חלוקה אחרת היא על פי מיקום גאוגרפי, צפון-מזרח הודו, צפון מערב המדינה נקרא לרוב צפון הודו, מרכז היבשת הוא גם מרכז הודו והדרום מתחלק לצד המזרחי והצד המערבי.
בצפון מזרח נמצאות בתחום הרפובליקה של הודו רק המורדות הנמוכים של הרי ההימלאיה, אולם בצפון מערב הודו נמצאים הרים מהגבוהים בעולם, כהר הקנצ'נג'ונגה בגבול נפאל (שלישי בגובהו בעולם).
למרגלות הרי ההימלאיה שוכנים עמקי הנהרות הגדולים היורדים מהרים אלה, כ-20 נהרות הזורמים מההרים מתלכדים לנהרות גדולים ובראשם: הגנגס, האינדוס ובראהמאפוטרה.
נהרות אלה יוצרים גאיות ענק בצפון הודו, אשר נמשכים גם מעבר לגבולות הודו- במערב לפקיסטן ובמזרח לבנגלדש.
נהרות אלו מהווים יחידה גאוגרפית רצופה מהאוקיינוס ההודי אל הים הערבי.
באזורים אלו נמצאת צפיפות האוכלוסין הגדולה ביותר בהודו.
בין הרי ההימלאיה נמצאים עמקים פוריים כמו עמק קולו, קשמיר עמק פרוואטי.
דרומית מערבית לנהרות, בשטחי רג'סטאן וגוג'ארט בעיקר, משתרע מדבר תר.
שטחו למעלה מ-200,000 קמ"ר והוא המדבר השביעי בגודלו בעולם.
המדבר ממשיך אל תוך שטח פקיסטן, שם הוא נקרא מדבר חוליסטן.
כ-10% מהמדבר הם דיונות חוליות, והיתר הוא בתרונות סלעיים, מלחות ומישורים חוליים.
הטמפרטורות במדבר נעות מ-C° 0 בלילות החורף ועד קרוב ל-C° 50 בצהרי הקיץ.
משקעים של 100–500 מ"מ יורדים במדבר רק בחודשים יולי-ספטמבר, במהלך המונסון הדרום מערבי.
החלק הדרומי של הודו הוא חצי אי דמוי משולש.
זוהי רמת דקאן שגובהה הממוצע הוא 800–1,000 מ' והיא סגורה בין הרים: בצפון - הרי וינהייה, במערב - הגהאטים המערביים, ובמזרח הרי הגהאטים המזרחיים.
בהודו יש שלוש שרשראות איים עקריות - לקשאדוויפ, איי אנדמן וניקובר וסנדרבנס - שרשרת האיים שנוצרו בדלתה של שפך הגנגס.
בנוסף לגנגס, האינדוס והבראהמאפוטרה זורמים בהודו הנהרות: יאמונה, גודבארי, קאברי, נרמנדה וקרישנה.
הבראהמאפוטרה והאינדוס מתחילים שניהם באזור אגם מנסרובר (Manasarovar) בטיבט למרגלות הר קאליש (Kailash).
מאותו מקום מתחיל גם נהר הגגהרה (Ghaghara), נקרא גם נהר הקרנלי (Karnali) שהוא אחד הנהרות המזינים את הגנגס.
מדינות וטריטוריות הודו על פי שטחן
הודו עשירה בחיות בר ויש בה מאות מינים של בעלי חיים הנמצאים בעיקר ב-3 אזורים: הרי גהט המערביים, הרי ההימלאיה ואזור הודו-בורמה.
אוכלוסיית יונקי הודו מגיעה ל-8.42% מהיונקים וכוללת 390 מינים והעופות (1,232) מהווים 13% מכלל העופות.
גרמניה היא מדינה במרכז אירופה ששטחה הוא 357,021 קילומטרים רבועיים.
שטחה משתרע מהרי האלפים בדרום עד לדנמרק, הים הצפוני והים הבלטי בצפון, לרוחב היא משתרעת מהגבול עם פולין וצ'כיה במזרח ועד לגבול עם הולנד, בלגיה וצרפת במערב.
מבחינה גאוגרפית, גרמניה מחולקת לשלושה אזורים מובחנים: הדרום ההררי בשיפולי הרי האלפים, השפלה הצפונית לחופי הים הבלטי ומרכז המדינה המשובץ בגבעות והרים, נחלים ונהרות - אזור המהווה את עיקר שטח המדינה.
חלקה הצפוני של גרמניה, שנושק לחוף הימים הבלטי והים הצפוני, הוא מישורי לחלוטין ומנוצל למטרות חקלאות.
דבר זה נובע עקב היות שטח זה חלק מהמישור האירופי.
סמוך לגבול עם הולנד (צפון-מערב המדינה) קיימים אזורים רבים של אדמה רוויית לחות.
במקלנבורג, סמוך לים הבלטי, מצויים אגמים רבים שמקורם בקרחונים שהפשירו.
כך גם ממשיכים אגמים אלו עד לשטח מדרום לברלין וגם בהם מקורם בקרחונים.
חלקה הצפוני ביותר של גרמניה לצד הים הצפוני הוא בעיקרו בעל אדמה רטובה, המרובה בסכרים ובאיים רבים המפוזרים לאורך חוף הים.
גרמניה מכילה גם מספר רחב של איים בים הבלטי בהם שוכנים גם הגדולים שבאיי גרמניה דוגמת ריגן.
אי זה ידוע ברכסיו התלולים ובנופו הלא-מישורי המאופיין אף בחופי ים רחבים וחוליים במיוחד.
מרכז גרמניה נמצאת בסביבה הררית שמקורה בהרי געש ובפעילות וולקנית לפני ההתיישבות שם.
עמק הריין עובר דרך מרכז המדינה וממשיך לכיוון הולנד.
בחלק המזרחי של העמק ישנם אזורים הרריים, ששיאם הוא בהרי אורה (Ore), שעל הגבול עם צ'כיה ובמרכז המדינה נמצא רכס הרי הארץ (Harz).
רכס הרים נוסף הוא רכס הרי הרותאר (Rothaar) לצד רכס האייפל.
יש לציין כי לכיוון מזרח מצויים רכסים כגון רכס הפוגלסברג (Vogelsberg) לצד רכס הרי הרן (Rhön).
נוסף אל כל אלו מתנשא רכס יער תוריגניה (Thuringian Forest) שכבר ממש לצד גבול צ'כיה מתנשא רכס הרי Ore.
בדרום גרמניה, כמו במזרחה, מצויים רכסי הרים נוספים רבים.
הגדול והגבוה שבהם הוא רכס הרי האלפים.
הפסגה הגבוהה ביותר של הרי האלפים בשטחה של גרמניה היא הצוגשפיצה.
ככלל שטחי הדרום מכוסים ביערות מרובים ובנהרות גם כן.
נהר הדנובה חוצה את חבל בוואריה ופונה דרומה ביער בוואריה לכיוון הים השחור.
הנהר החשוב עם זאת בתחומי גרמניה הוא חבל הריין המתחיל את מקורותיו בהרי האלפים ומשתרע על אורך כולל של כ-1,319 ק"מ.
בחלק המזרחי נתון יער בוהמיה לצד הגבול הצ'כי כאשר בצד הדרום-מערבי נמצא היער השחור (שניכנס לסיפורים ואגדות רבות במהלך השנים).
ברשימת אגמי גרמניה החשובים כוללים את ואגם מוריץ ואגם כימזה, אך הגדול שבהם הוא ימת קונסטנץ.
הימה הגדולה ביותר היא ימת קונסטנץ ששטחה הוא 536 קמ"ר (62% מחופי הימה שייכים לגרמניה).
33% משטחה של גרמניה היא אדמה הניתנת לעיבוד, 31% מהאדמה מכוסה ביערות ו-15% מן הקרקע מתאימה למרעה צאן ובקר.
האקלים בגרמניה הוא ממוזג ברובו.
מזג האוויר נוטה להיות קר, מעונן ועם לחות גבוהה.
חלקה הצפון-מערבי של גרמניה ולאורך החוף נוטה להיות בעיקר בעל קיץ חם באופי יחסי וחורף מתון יחסית לאזור (בעיקר C° 1.5 ומעלה).
עם זאת באזורים ההולכים ומתרחקים מהים חל שינוי קיצוני יותר בין החורף ובין הקיץ.
שתי העונות-כל אחת בתורה קיצונית יותר ולכן מתבטאות גם בחורפים קרים בחורף ובתקופות חמות בקיץ.
עקב כך דרום המדינה הוא האזור הקיצוני יותר בין חורף וקיץ.
אם בצפון המדינה עומד הממוצע החורפי בינואר על C° 1.5, בדרום הוא עומד על C° 2− בניגוד.
צפון המדינה בקיץ עומד על בין C° 16 ל-C° 18 ביולי בממוצע בעוד שדרומה על C° 20 או אף מעט יותר.
ערים בצפון מערב המדינה דוגמת המבורג נחשבות לבעלות מזג האוויר הקר-פחות לעומת שאר המדינה.
כך למשל בשיא החורף יהיו המעלות בממוצע בין C° 1− ל-C° 4 (ינואר) ובסוף השנה, בעונת הקיץ (חודש יולי) יעמדו המעלות על בין C° 13 ל-C° 22).
מנגד ערים כמו מינכן, השוכנות בדרומה של המדינה יחוו חורף בשיאו בחודש ינואר בין C° 3 ל-C° 3− וקיץ בחודש יולי בין C° 13 ל-C° 24.
עם זאת, זהו אקלים כללי בלבד המתייחס בעיקר למישורים (ומכך לרוב רובה של המדינה).
ברכסי ההרים בדרום ובמרכז המדינה מתואר פעמים רבות האקלים כאקלים אלפיני.
כך למשל באזור גרמיש-פרטנקירכן האקלים קר הרבה יותר כשהוא מגיע בחודש ינואר בין C° 6− לבין C° 2. בחודש יולי עם זאת הטמפרטורות ישתרעו בין C° 20 ל-C° 21.
ככלל האקלים בגרמניה נוהג להיות לא יציב פעמים מרובות עקב השפעות של רוח צפונית (בעיקר מאזור רוסיה והקוטב הצפוני) כנגד השפעות המגיעות מהאוקיינוס האטלנטי.
במזרח המדינה האקלים יבשתי הרבה יותר ואופייני לזה הקיים במזרח אירופה: החורפים עשויים להיות קרים מאוד ולהימשך זמן רב, ואילו הקיצים עשויים להיות חמים מאוד.
לעיתים קרובות האקלים היבשתי מביא עמו גם תקופות יובש ממושכות.
לגרמניה 2,389 קילומטרים של רצועת חוף, ו-3,621 קילומטרים של גבולות יבשתיים עם מדינות אחרות:
בגרמניה עוברים כ-240 נהרות (כולל נהרות שהם פלגים), הגדולים והמרכזיים שבהם (בסוגריים-אורך הנהר הכולל):
אליהם נכנסים חשובים נוספים כגון: נהר האמס (Ems), האוול (Havel), לאהן (Lahn), שפרה, וזר.
נכון לשנת 2023, אוכלוסיית גרמניה עומדת על כ-84.7 מיליון תושבים, כאשר מתוכם כ-44,7 מיליון תושבים נמצאים בשוק העבודה.
אוכלוסיית גרמניה נמצאת בעלייה בשנים האחרונות (משנת 2011) כאשר מדד האוכלוסין שלה עלה בכ-2,400,000 איש בחמש שנים בלבד (עד שנת 2016).
רשימת הערים הגדולות במדינה מעל למיליון תושבים (מספר התושבים בתחומי העיר בלבד בשנת 2021)
ברלין - 3.567 מיליון תושבים
המבורג - 1.789 מיליון תושבים
מינכן - 1.553 מיליון תושבים
קלן - 1.129 מיליון תושבים
אוסטריה היא רפובליקה ללא מוצא אל הים במרכז אירופה, אשר חלק ניכר ממנה מכוסה הרים.
צורת גבולות המדינה היא כעין אגס, שקצהו המערבי הוא מעין פרוזדור צר וארוך שרוחבו המרבי הוא כ-60 ק"מ, אשר נמצא בין המדינות גרמניה, שווייץ ואיטליה, וחלקו השני, המהווה את רוב המדינה, הוא מעין עיגול.
אורכה המרבי של המדינה הוא 560 ק"מ ורוחבה המרבי הוא 280 ק"מ.
שטחה הכולל של המדינה הוא 83,859 קילומטר רבוע, ובכך היא המדינה ה-115 בגודלה בעולם.
1.3% משטחה מכוסה מים, 62% מכוסה בהרים (בעיקר הרי האלפים) ו-32% נמוך יחסית ופורה יותר, הודות לנהר הדנובה.
הנקודה הגבוהה ביותר באוסטריה הוא הר גרוסגלוקנר, המתנשא לגובה של 3,797 מטר.
את הקצה המערבי והמזרחי של אוסטריה מעטרים שני מקווי מים גדולים - נויזידלרזה וימת קונסטנץ.
הראשון, נויזידלרזה, הוא אגם ערבתי, ואילו השני הוא ימה אלפינית אופיינית.
עובדה זו ממחישה את הגיוון בין אזוריה השונים של אוסטריה.
מאז 1918 מחולקת אוסטריה רשמית לתשע מדינות משנה : בחלקה המערבי פורארלברג וטירול, ובמזרחי קרינתיה, זלצבורג, שטיריה, אוסטריה תחתית, אוסטריה עילית, וינה ובורגנלנד.
ניתן לחלק את אוסטריה לשלושה אזורים גאוגרפים שונים: הגדול מביניהם הוא אזור הרי האלפים המכסה 62% מהשטח, השני בגודלו הוא עמק הדנובה הפורה, ומצפון לו נמצא החלק הקטן ביותר, הרי רכס יער בוהמיה, המהווה רק 10% משטחה של אוסטריה.
הדנובה נובע באזור היער השחור (Schwarzwald) בגרמניה ונשפך לים השחור כדלתה בתחום רומניה.
נהר זה הוא אחד מנתיבי המים הבינלאומיים החשובים ביותר, מכיוון שזהו הנהר היחיד הזורם ממרכז אירופה לכיוון מזרח.
באוסטריה הנהר יוצר עמק גדול ופורה, המנקז לתוכו את כל הרי אוסטריה וסביבתו.
הנהר החשוב ביותר שזורם אל הדנובה בתחום אוסטריה הוא נהר אנס.
שלושה רכסים עיקריים של הרי האלפים - האלפים המרכז-מזרחיים, רכס האלפים הגיריים הצפוני, ורכס האלפים הגיריים הדרומיים הם הרכסים אשר נמצאים בתחומי אוסטריה.
האלפים המרכזיים, אשר מורכבים בעיקר מבסיס גרניט, הם הרכס הגדול והגבוה ביותר באוסטריה.
רכס זה חוצה את אוסטריה מטירול ועד גבול אוסטריה תחתית ושטיריה, ומכילים בתוכם את רכסי הוהה טאורן והאלפים האצטליים אשר מכוסים בקרחוני עד.
רכס האלפים הגיריים הצפוני, שמשתרע מפורארלברג דרך מדינת זלצבורג לאורך הגבול עם גרמניה ודרך אוסטריה תחתית ואוסטריה עילית לכיוון וינה, ורכס האלפים הגיריים הדרומי, על גבול קרינתיה-סלובניה, עשויים בעיקר מאבני גיר ודולומיט.
רכס הגרניט המיוער של יער בוהמיה, רכס הרים נמוך, בעל רמות חשופות ומוכות-רוחות ואקלים קר וקשה מאוד, ממוקם בצפון עמק הדנובה ומהווה 10% משטח אוסטריה.
מלבד אוסטריה הוא עובר גם במדינות צ'כיה וגרמניה.
ההרים הם המאפיין הבולט ביותר של אוסטריה.
כ-62% מהמדינה מכוסה הרים, אשר רובם והעיקריים ביניהם הם הרי האלפים, אך מצפון-מזרח נמצאים גם רכס יער בוהמיה וחלק קטן מהרי הקרפטים.
מבחינה תיירותית ההרים מהווים בעיקר מוקד סקי חשוב.
הרי האלפים שבתחום אוסטריה נפרשים בשלושה רכסים עיקריים: האלפים המרכז-מזרחיים, רכס האלפים הגיריים הצפוני ורכס האלפים הגיריים הדרומי.
שלושה רכסים אלו מתחלקים לארבעה רכסי-משנה: הוהה טאורן, נידרה טאורן, רכס יער וינה והאלפים האצטליים.
הנקודה הגבוהה ביותר באוסטריה היא הר גרוסגלוקנר, הנמצא ברכס הטאורן הגבוה.
להלן רשימת 10 ההרים הגבוהים ביותר באוסטריה:
אוסטריה זרועה אגמים רבים, מימות ערבה במזרח ועד ימות אלפיניות במערב.
האגם הגדול ביותר באוסטריה הוא נויזידלרזה, השוכן על גבול אוסטריה-הונגריה במדינת המשנה בורגנלנד, ומשתרע על 315 קמ"ר, מתוכם 240 קמ"ר בתחום אוסטריה.
לאחר מכן מגיעים האגמים אטר עם 46 קמ"ר וטראון עם 24 קמ"ר שבאוסטריה עילית.
חלק קטן מן ימת קונסטנץ השוכנת במשולש הגבולות של גרמניה, שווייץ ואוסטריה, וגודלה מסתכם ב-536 קמ"ר, נמצא בתחום אוסטריה, בקצה מדינת פורארלברג.
מבחינת תיירות הקיץ באוסטריה האגמים הסמוכים להרים מהווים את הפופולריים יותר, בייחוד ימות קרינתיה וימות אזור הנופש זלצקמרגוט.
בין הידועים שבאגמים אלו ניתן למנות את אגמי ורטר, מילשטטר, אוסיאך והאגם הלבן בקרינתיה, ומונדזה ווולפגנגזה בזלצקמרגוט.
רוב שטח אוסטריה, 80,566 קמ"ר, מתנקז מזרחה על ידי נהרות אל תוך נהר הדנובה ומשם לים השחור, ורק חלק קטן מן השטח מתנקז צפונה אל נהרות הריין (2,366 קמ"ר) והאלבה (918 קמ"ר), ומשם לים הצפוני.
להלן רשימת הנהרות הגדולים לפי אזור הניקוז שלהם:
יובלי הדנובה לפי אזורי הניקוז שלהם באוסטריה:
לך ואין - מנקזים את טירול
זלצך - מנקז את מדינת זלצבורג, למעט מחוז לונגאו וחלק ממחוז פונגאו
אגר, טראון, אנס, איבס, ארלאוף, טראיסן, וין ופישה מנקזים את דרום המדינות אוסטריה עילית ואוסטריה תחתית, ואת העיר וינה
המיהל הקטן, המיהל הגדול, רודל, איסט, קמפ, גלרסבאך, מרך ורוסבאך מנקזים את צפון המדינות אוסטריה עילית ותחתית
דראווה מנקז את קרינתיה ואת מזרח טירול, ונשפך לדנובה בקרואטיה
מור מנקז את מחוז לונגאו שבמדינת זלצבורג, ואת מדינת שטיריה ונשפך לבסוף לנהר הדראווה
ריין מנקז את רוב מדינת פורארלברג.
הנהר עובר דרך ימת קונסטנץ ונשפך לבסוף לים הצפוני
ליינזיץ הוא הנהר האוסטרי היחיד הזורם אל האלבה דרך צ'כיה וכך נשפך אל הים הצפוני, אך אינו חשוב במיוחד בשל קטנותו
אופי שימושי הקרקע באוסטריה משתנה בין אזורים אלפיניים לאזורים שאינם אלפיניים.
כעשירית משטחה של אוסטריה שומם או בלתי יצרני, כאשר אלו אזורים הרריים או מיוערים באופן קיצוני.
מעל ל-40% משטחה של אוסטריה מכוסה ביער אשר רובו שוכן בהרי האלפים.
פחות מחמישית שטחה של אוסטריה ראוי לעיבוד חקלאי.
אחוז השטח המעובד באוסטריה גבוה יותר במזרח, באזורים שאינם הרריים, ונמוך יותר במערב, באזורי האלפים.
למעלה מחמישית שטחה של אוסטריה מכוסה בשדות מרעה הממוקמים בגבהים שונים, כאשר מחצית מהם נמצאים באזורים גבוהים באלפים, רבים מהם מעל ל-1,000 מטר.
היסטורית, שדות המרעה הנמצאים בחלקים הגבוהים של האלפים שימשו במשך עונת הקיץ כמקום מרעה לפרות החולבות, מה שנתן באותה עת זמן לטיפוח וקצירת חציר לחורף באזורים הנמוכים יותר של ההרים.
בעוד שבעבר שדות המרעה היוו גורם כלכלי מעשי, בעשורים האחרונים הם שורדים רק הודות למאמצים עילאיים.
על אף שבאלפים טמונים יתרונות רבים, הם מהווים את הגורם העיקרי לכך שרבים משטחיה של אוסטריה אינם מיושבים, והיא בין המדינות הכי פחות צפופות בכל מרכז ומערב אירופה, עם צפיפות אוכלוסין ממוצעת של 93 תושבים לקמ"ר בלבד.
השטחים שבהם מתקיימים חיים באופן תמידי, כגון מקומות יישוב, כבישים ושאר אמצעי תחבורה, חקלאות וכדומה מהווים 35,000 משטחה של אוסטריה, שהם למעשה 40% בלבד.
השטחים בהם נמצא רוב היישוב התמידי הם אזור עמק הדנובה ומרגלות האלפים הנמוכות, בהם מתגוררים כשני-שלישים מתושבי אוסטריה.
באזורים האלפיניים וההרריים של אוסטריה מתגוררים התושבים לרוב ביישובים השוכנים על גדותיהם של נהרות, ולכן הם נמוכים ושטוחים יחסית; ברגנץ שוכנת על שפת אגם קונסטנץ; אינסברוק על גדות נהר האין; זלצבורג על גדות נהר הזלצך וקלגנפורט על גדות הגאיל.
ככלל, החלקים הגבוהים יותר של האלפים פחות מיושבים, מאחר שהם קרים והרריים יותר.
את הדוגמה הטובה ביותר לקשר הישיר שבין האזורים ההרריים לדלילות האוכלוסייה ניתן לראות במדינת טירול.
כשם שרוב המדינה הוא שטח הררי מאוד (רק 3% מהשטח משמש לחקלאות), כך השטח בו מתקיימת התיישבות תמידית הוא 15% בלבד.
הגבולות הבינלאומיים של אוסטריה והגבולות הגאוגרפיים נפגשים לעיתים רחוקות מאוד.
מאז שקיעת האימפריה הרומית הדנובה והאלפים לא משמשים יותר כגבולות בינלאומיים.
אפילו הגבולות הפנימיים באוסטריה בין המדינות מסומנים על ידי האלפים רק במקרים בודדים.
על אף שהאלפים אינם מסמנים גבולות פוליטיים, הם משמשים לעיתים קרובות כגורם מפריד בין קבוצות תרבותיות שונות.
משום שבעבר האלפים היו בלתי ניתנים ליישוב, נוצרו הפרדים בין האוכלוסיות מעמק לעמק, וכך נוצרו תת-תרבויות מובחנות.
כתוצאה מכך, אצל כל קבוצה השתמרו מבטא, תלבושות מסורתיות, סגנונות אדריכליים ופולקלור משלה שהשתנו מעמק אחד למשנהו.
אף על פי כן, ניידות ותיירות מודרניים טשטשו את ההבחנה בין הקבוצות התת-תרבותיות על ידי הפחתת הבידוד ביניהן, מה שגרם בעבר ליצירתן ולאופיין הייחודי.
למרות היותה מדינה אלפינית, לאוסטריה יש היסטוריה של ציר תחבורה חשוב.
במשך מאות שנים שימש נהר הדנובה באוסטריה כנתיב תחבורה מימי חשוב בין מרכז אירופה למדינות הבלקן ולאסיה.
התפלגותה של אירופה לשני גושים כלכליים וצבאיים מנוגדים במזרח ובמערב לאחר מלחמת העולם השנייה הוריד את מעמדה של אוסטריה כציר תחבורה חשוב.
לאחר נפילתה של ברית המועצות ופתיחת מזרח אירופה כלפי המערב בשנת 1989 זכתה המדינה שוב בתפקידה ההיסטורי שלה כציר תחבורה, וכבר בתחילת שנות ה-90 חוותה אוסטריה עלייה במספר האנשים וכלי הרכב העוברים בשערה המזרחי.
בתוך האלפים, ישנם ארבעה מעברים וכבישים שעוברים דרכם המהווים את אחד מצירי התחבורה החשובים ביותר באוסטריה מצפון לדרום.
מעבר זמרינג שעל גבול אוסטריה תחתית ושטיריה מחבר את אגן וינה עם עמקי המור והמירץ, כאשר הם נותנים גישה לשטיריה ולסלובניה, ודרך קרינתיה גם לאיטליה.
הכבישים המהירים שעל מעבר פירן בין אוסטריה עילית ושטיריה ומעבר טאורן בין רכסי ההוהה טאורן ונידרה טאורן במדינת זלצבורג מהווים נתיבי תחבורה חשובים בין צפון-מערב ודרום-מזרח האלפים.
הכביש המהיר שבמעבר הפירן ידוע בשמו העממי "פרמדארבייטרוג" (Fremdarbeiterweg), שפירושו "דרך העובדים הזרים", משום שעובדים זרים רבים עוברים בכביש הזה על מנת לשוב לחופשה בבתיהם שבארצות הבלקן ובטורקיה.
גרמנים ותושבים צפון-אירופיים נוספים משתמשים גם כן בכביש זה פעמים רבות מדי קיץ, על מנת להגיע לחופי הים האדריאטי.
המעבר החשוב ביותר באלפים האוסטריים הוא מעבר ברנר, הממוקם על גבול אוסטריה איטליה בתחום מדינת טירול.
בגובה של 1,370 מטר הוא אחד המעברים הנמוכים ביותר במדינה.
המעבר מספק את הגישה הישירה ביותר בין שני האזורים המתועשים ביותר באירופה: גרמניה וצפון איטליה.
אוצרות הטבע של אוסטריה הם: ברזל, כסף, אבץ, גז טבעי, גבס, אלומיניום, מלח נפט, עץ, מגנזיום, עופרת, פחם, ליגניט, נחושת ואנרגיית מים.
המתכות והנפט מקורם בהרים, והעצים מקורם ביערות הרבים הפזורים ברחבי המדינה.
פארקים לאומיים הוכרזו באוסטריה מאוחר יחסית למרבית ממדינות העולם.
מאז המאה ה-20 יש באוסטריה שישה פארקים לאומיים מוכרזים, שלושה מהם מגנים על נופים הרריים ושלושה על נופי מים.
פארק הוהה טאוארן הוא הגדול והוותיק מבין הפארקים הלאומיים באוסטריה, ובזכות שטחו הגדול, כ-1,836 קילומטר רבוע, הוא הגדול בפארקים הלאומיים במרכז אירופה כולה.
שניים מן הפארקים צמודים לפארקים לאומיים במדינות השכנות.
בנוסף לששת הפארקים הלאומיים המוכרים על ידי איגוד השימור העולמי (IUCN), מסווג הפארק הלאומי נוקברגה בדרגת נוף מוגן בלבד.
שטחם הכולל של הפארקים הלאומיים הוא 2,356 קמ"ר, שטח המהווה 2.8% אחוז משטחה של אוסטריה.
הפארקים מתהווים מהנופים העיקריים של אוסטריה, יערות, הרי האלפים ועמקים שונים.
פארק לאומי דונאו-אוון (מילולית ביצות הדנובה) הוכר בשנת 1996 על ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע כפארק לאומי.
שטחו 93 קמ"ר, והוא משותף למדינות וינה ואוסטריה תחתית.
הוא משתרע מן העיר וינה ועד לגבול עם סלובקיה, אורכו כ-38 קילומטר ובנקודה הרחבה ביותר רוחבו כארבעה קילומטר.
הפארק הוא אחד מנופי הביצה הטבעיים הגדולים ביותר אשר נותרו בשלמותם, במרכז אירופה כולה.
אוסטריה היא רפובליקה פדרלית המאגדת בתוכה תשע מדינות, הנקראות בגרמנית "לנדר" (Länder).
וינה, בירת אוסטריה, נחשבת כמדינה בפני עצמה, ואף על פי שהיא הקטנה במדינות מבחינת השטח, היא המאוכלסת ביותר.
המדינה בעלת השטח הגדול ביותר היא אוסטריה תחתית.
אלה הן תשע מדינות אוסטריה:
העיר הגדולה ביותר באוסטריה היא וינה, שהיא למעשה עיר ראשה קלאסית: כחמישית מאוכלוסיית אוסטריה מתגוררת בה, העיר הבאה אחריה בגודלה, גראץ, קטנה ממנה פי 7 והעיר מהווה את המרכז הפוליטי, התרבותי והכלכלי של אוסטריה.
בנוסף לכך היא המטרופולין ועיר המיליון היחידה באוסטריה, ומהווה את אחת ממדינות אוסטריה, שעל אף שהיא הקטנה ביותר שבהן, גרים בה יותר תושבים מבכל אחת מן האחרות.
מלבד וינה, ישנן עוד ארבע ערים שאוכלוסייתן היא מעל ל-100,000 תושבים: גראץ, לינץ, זלצבורג ואינסברוק.
להלן רשימת 25 הערים הגדולות ביותר באוסטריה:
הנקודה הגבוהה ביותר: פסגת הר גרוסגלוקנר, 3798 מטר
הנקודה הנמוכה ביותר: נויזידלרזה, 115 מטר
היישוב המערבי ביותר: באנגס, פורארלברג
היישוב המזרחי ביותר: דויטש יארנדורף, בורגנלנד
היישוב הצפוני ביותר: האוגשלאג, אוסטריה עילית
היישוב הדרומי ביותר: באד פלאך, קרינתיה
דף זה הוא מונחון בנושא גאוגרפיה עירונית ותכנון ערים ואזורים.
אגד ערים – גוש של מספר ערים אשר צמחו והתחברו זו אל זו ומהוות שטח עירוני אחד גדול ורציף.
אזור תעשייה – הוא אזור, לרוב ביישובים עירוניים ולעיתים גם ביישובים קטנים, המיועד למפעלי תעשייה, בתי מלאכה, מוסכים וכדומה, ועסקים המשרתים מפעלים אלה, כגון מסעדות.
אחוזי בנייה (או זכויות בנייה) – מדד המבטא את שטח הקומות הכולל בבניין ביחס לשטח הקרקע שעליה הוא עומד.
אחוזי הבנייה של בית פרטי במגרש יכולים להיות עשרות אחוזים בודדים ואילו אחוזי הבנייה של גורד שחקים עשויים להיות מאות ועד אלפי אחוזים.
מדד דומה הוא רצפה חלקי קרקע (רח"ק).
ארקדה – מעבר המקורה ברצף של קשתות או קמרונות הנתמכים על ידי עמודים.
בלוק עירוני – ראו מבנן.
ביטול כבישים עירוניים – הסבה של כבישים עירוניים או כבישים מהירים בתחום עירוני כלשהו לצרכים אחרים עבור הולכי רגל.
ביטול מרחב פרטי – הסבה של שטח בבעלות פרטית עבור המרחב הציבורי.
בליה עירונית – תהליך שבו רקמות אורבניות עוברות פחת, ומתנוונות לאורך זמן רציף כלשהו.
בנייה טורית – צורת בינוי בה כל מבנה לאורך רחוב נבנה על כל רוחב המגרש וצמוד לשני המבנים הסמוכים אליו.
בנייה טורית היא סוג בנייה נפוץ מאוד במקומות רבים בעולם, והיא יוצרת לרוב קו בניין ברור מאוד ובניינים בעלי חזית אחת קדמית וחזית אחת אחורית.