tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1985, הוצג המטוס לראשונה בעולם המערבי, בסלון האווירי בפריז.
הפעלת האנטונוב An-124 לטיסות מסחריות החלה לאחר קריסת ברית המועצות, ולשם כך הונפק לו אישור תעופה אזרחי על ידי אנטונוב ב-30 בדצמבר 1992.
מכירות האנטונוב An-124 למפעילים מסחריים שונים נמשכו במהלך שנות ה-90 ועד אמצע שנות ה-2000; רבים ממטוסים אלו היו מטוסים צבאיים לשעבר, ששופצו על ידי אנטונוב, או גופי מטוסים לא גמורים שנשמרו.
בתחילת שנות ה-2000, מפעילת המטענים וולגה-דנייפר איירליינס בחרה לשדרג את צי מטוסי ה-An-124 שלה, ולצורך כך ביצעה שינויים במנועים, כדי להתאים לתקנות הרעש, שיפורים מבניים להארכת חיי השירות ושדרוגי מערכות ואוויוניקה, שאיפשרו תפעול על ידי ארבעה אנשי צוות בלבד במקום שישה או שבעה.
באפריל 2008, הוכרז כי רוסיה ואוקראינה הגיעו להסכמה על חידוש ייצור האנטונוב An-124 ברבעון השלישי של 2008. חודש לאחר מכן, הוכרזה גרסה חדשה, האנטונוב An-124-150, שכללה מספר שיפורים, ובהם יכולת נשיאה מרבית של 150 טון.
עם זאת, במאי 2009, שותפתה של אנטונוב, תאגיד המטוסים המאוחד של רוסיה, הודיעה כי אין בכוונתה לייצר מטוסי An-124 בשנים 2009–2012. בסוף 2009, נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב הורה על חידוש הייצור של המטוס; רוסיה התכוונה באותה תקופה לרכוש 20 מטוסי An-124 חדשים.
באוגוסט 2014, דווח כי סגן שר התעשייה והמסחר הרוסי, יורי סליוסר, הודיע כי ייצור האנטונוב An-124 הופסק בעקבות ההתקוממות הפרו-רוסית באוקראינה.
ככל שהחריף הקרע בין רוסיה לאוקראינה, החלה אנטונוב לחפש ספקים חדשים ובמקביל לקדם את ההתמערבות של האנטונוב An-124. בשנת 2018 בחנה חברת GE Aviation האמריקאית אפשרות להתקנת מנועי CF6 במטוס עבור CargoLogicAir, חברת בת של וולגה-דנייפר איירליינס, שינוי שהיה עשוי להגדיל את טווח הטיסה.
בינואר 2019, אנטונוב חשפה את כוונתה לחדש את ייצור האנטונוב An-124 ללא סיוע מרוסיה.
בתערוכת MAKS בשנת 2017, המכון האווירו-הידרודינמי המרכזי הכריז על הדגם אנטונוב An-124-102 סלון (Slon) כתחליף לאנטונוב An-124-100. בינואר 2019 פורסמו פרטים על התכנון לפני ניסויי מנהרת רוח שתוכננו לאוגוסט–ספטמבר.
המטוס מיועד לייצור במפעל Aviastar-SP בעיר אוליאנובסק.
משרד ההגנה של רוסיה מעוניין בטווח של 7,600 ק"מ עם חמישה טנקים קלים מדגם Sprut-SDM-1 , או 300 חיילים חמושים.
האנטונוב An-124-102 סלון מתוכנן להיות באורך של 82.3 מטר, בהשוואה לאורך של 69.1 מטר של רוסלן, עם מוטת כנפיים של 88.8 מטר, לעומת 73.3 מטר של רוסלן, וגובה של 24 מטר, בהשוואה ל-21 מטר של רוסלן.
כנף חדשה עם פרופיל אווירודינמי גבוה יותר ושלדת מטוס במשקל של 214–222 טון תאפשר משקל המראה מרבי של 490–500 טון.
המטוס צפוי להיות מונע במנועי PD-35 רוסיים, שיפותחו עבור המטוס CR929, ויספקו דחף של 342.5 קילו-ניוטון לעומת 226.8 קילו-ניוטון של רוסלן.
מתוכננים שני סוגי גופי מטוס – אחד עבור חברת וולגה-דנייפר איירליינס ברוחב של 5.3 מטר, בהשוואה ל-4.4 מטר של רוסלן, והשני עבור משרד ההגנה הרוסי ברוחב של 6.4 מטר כדי לאפשר נשיאת כלי רכב בשתי שורות.
ב-5 בנובמבר 2019 פרסם המכון האווירו-הידרודינמי המרכזי תמונות של דגם באורך של 1.63 מטר וברוחב של 1.75 מטר, לקראת ניסויי מנהרת רוח.
ב-26 במרץ 2020 פרסם המכון תמונות נוספות של דגם מנהרת רוח, והודיע כי החוקרים השלימו את מחזור הבדיקות הראשון, שאישר את מאפייני המטוס שנקבעו בשלב המחקר המקדים.
האנטונוב An-124 רוסלן הוא מטוס תובלה אסטרטגי בעל ארבעה מנועים.
במקום זנב בצורת T, לאנטונוב An-124 יש מבנה זנב קונבנציונלי, הדומה בעיצובו לזה של בואינג 747. המטוס כולל מערכת בקרת טוס-על-חוט היברידית, המשלבת בקרות מכניות קונבנציונליות עבור חלק מהמערכות, כדי לספק יתירות במקרה של כשל במערכת ההידראולית.
אנטונוב An-124 יחיד מסוגל לשאת עד 150 טון של מטען פנימי בתצורה צבאית סטנדרטית, וכן 88 נוסעים בסיפון העליון מאחורי הכנפיים.
הסיפון העליון כולל את תא הטייס ואת אזור הצוות, עם מעבר בין הסיפון העליון והתחתון באמצעות סולמות פנימיים מתקפלים.
תא המטען של האנטונוב An-124 הוא בגודל , גדול בכ-20% מזה של C-5 גלקסי, שגודלו .
בשל מגבלות הלחץ בתא המטען הראשי (24.6 kPa, 3.57 psi), המטוס שימש רק לעיתים רחוקות להצנחת חיילים או להובלת נוסעים, שכן נדרשו מסכות חמצן וביגוד חם בתנאים אלה.
רצפת תא המטען עשויה טיטניום, מתכת יקרה שבדרך כלל אינה בשימוש נרחב במטוסים.
עיצוב זה מאפשר נשיאת כלי רכב כבדים, כולל טנקי מערכה וסוללה ארטילרית שלמה.
המטוס מופעל על ידי ארבעה מנועי פרוגרס D-18T טורבו-פאן, שכל אחד מהם מסוגל לייצר עד 238–250 קילו-ניוטון (kN) של דחף.
כדי להקטין את מרחק הנחיתה הנדרש, קיימים היפוכי דחף.
הטייסים הצהירו כי המטוס קל יחסית בפקדים וקל לטפל בו יחסית למטוס בסדר גודל שלו.
שתי יחידות כוח עזר TA18-200-124 (APU) נמצאות בתוך חיפויי כני הנסע הראשיים.
כתוצאה מהשפעות החום והפיצוץ המיוצרים על ידי יחידות כוח עזר אלה, שדות תעופה מסוימים דורשים פריסת הגנה על המיסעה.
גלגלי הנחיתה של האנטונוב An-124 מצוידים במערכת מתלים אולאו עבור 24 הגלגלים שלו.
מתלה זה כויל כדי לאפשר נחיתה בשטח גס ופריקה קדמית, מה שמאפשר טעינה ופריקה קלה יותר דרך דלת המטען הקדמית.
מאפיינים אחרים, כגון עגורן גשר על סיפון המטען, המסוגל להרים עד 30 טון, מסייעים גם כן לטעינה.
בנוסף, ניתן להעמיס על הסיפון פריטים במשקל של עד 120 טון באמצעות כננת.
בדרך כלל קיימות שתי יחידות מכ"ם נפרדות; מערכת אחת מיועדת למיפוי קרקע ולניווט, והשנייה מיועדת למזג האוויר.
במהלך שנות ה-2000 עמדה גרמניה בראש יוזמה לחכירת מטוסי An-124, כדי לענות על דרישות התובלה האווירית של נאט"ו.
התוכנית כונתה SALIS, ראשי תיבות של "פתרון ביניים לתובלה אווירית אסטרטגית" (Strategic Airlift Interim Solution).
במסגרתה, סוכנות התמיכה והרכש של נאט"ו חכרה שני מטוסי An-124 רוסלן מחברת SALIS GmbH, והם הוצבו בנמל התעופה לייפציג/האלה לזמן מוגבל מראש, עד שהאיירבוס A400M הפך לזמין.
על פי החוזה התחייבה החברה לספק שני מטוסים נוספים בהתראה של שישה ימים ושניים נוספים בהתראה של תשעה ימים.
המטוסים שימשו להובלת מטענים לפי בקשות של 18 מדינות: בלגיה, הונגריה, יוון, דנמרק, קנדה, לוקסמבורג, הולנד, נורווגיה, בריטניה, פולין, פורטוגל, סלובקיה, סלובניה, פינלנד, צרפת, שוודיה וצ'כיה.
המטוסים הוכחו כיעילים עבור נאט"ו, במיוחד עם פעולתם בעיראק ובאפגניסטן.
יונייטד לונץ' אלייאנס שוכרת לסירוגין את האנטונוב An-124 להובלת רכב השיגור אטלס 5 ממתקניה בדקאטור, אלבמה לקייפ קנוורל.
היא גם משתמשת במטוס כדי להעביר את רכב השיגור אטלס 5 ואת הקנטאור ממתקן הייצור שלהם בדנוור, קולורדו לקייפ קנוורל ולבסיס חיל החלל ונדנברג.
נדרשות שתי טיסות להעברת כל רכב שיגור (אחת לשלב המאיץ הראשי של אטלס V ואחרת לקנטאור).
כמו כן, המטוסים מוזמנים על ידי SSL להובלת לוויינים מפאלו אלטו, קליפורניה לנמל החלל Arianespace בקורו, גיאנה הצרפתית ועל ידי SpaceX להובלת חופות מטען בין המפעל שלהם בהות'ורן, קליפורניה לקייפ קנוורל.
עד סוף 2020 נותרו שלושה מפעילים אזרחיים של האנטונוב An-124. אנטונוב איירליינס עם שבעה מטוסים, וולגה-דנייפר איירליינס עם 12 מטוסים, ומקסימוס אייר קארגו עם אחד.
בנובמבר 2020, וולגה-דנייפר דיווחה שהיא מקרקעת ללא הגבלת זמן את צי מטוסי האנטונוב An-124 שלה כדי לבדוק את 60 המנועים (כולל חלפים) בעקבות תקלת המנוע ב-13 בנובמבר 2020 בנובוסיבירסק.
ב-29 בדצמבר 2020, היא החזירה את המטוסים לשירות מסחרי.
לפי פעילים בפורטל הצבאי האוקראיני, מטוסי תובלה צבאיים מדגם אנטונוב An-124 של רוסיה שימשו להעברת טילי איסקנדר בתוך רוסיה לשדה תעופה סמוך למינסק.
כמו כן, מטוסי An-124 של טייסת 224, הכפופה למשרד ההגנה הרוסי, שימשו להעברת משגרי OTR-21 טוצ'קה לשדה התעופה במאצ'ולישצ'ה שבבלארוס.
ב-24 בפברואר 2022, אושר כי מטוס אנטונוב An-124 אוקראיני בעל מספר רישום UR-82009 הושמד על ידי ארטילריה רוסית במהלך הקרב על נמל התעופה אנטונוב בקייב.
חמישה מטוסי אנטונוב An-124 אוקראינים נוספים הוטסו מאוקראינה ללייפציג בתום טיסותיהם המסחריות.
ב-9 ביוני 2023, מטוס אנטונוב An-124 חולט על ידי הרשויות הקנדיות בנמל התעופה הבין-לאומי טורונטו-פירסון.
המטוס נתפס עקב סגירת המרחב האווירי הקנדי בפני טיסות רוסיות.
הטיסה ארכה 25 שעות ו-30 דקות, ומשקל המטוס בעת ההמראה היה 455,000 ק"ג.
ביוני 1994, מטוס אנטונוב An-124 הטיס את קטר הדיזל-חשמלי הראשון מדגם IE 201 Class ממתקן General Motors Diesel בלונדון, אונטריו, קנדה לדבלין, אירלנד לצורך בדיקות תא והכשרת צוות, לפני שמסירתם של קטרים נוספים בוצעה באמצעות ספינת תובלה.
באפריל 2005 מטוס אנטונוב An-124 שימש להובלת האובליסק של אקסום מרומא לאתיופיה.
ב-4 ביולי 2001 מטוס אנטונוב An-124 שימש להובלת מטוס לוקהיד EP-3 מאי חיינן בסין לאחר תקרית אי חיינן .
ב-26 בפברואר 2009 מטוס אנטונוב An-124 שימש להובלת רכבת של בומברדייר מוביה עבור הרכבת התחתית של דלהי.
ביולי 2010, אנטונוב מטוס An-124 שימש להובלת ארבע סירות סקימר בגודל 35 רגל ושלוש סירות בגודל 21 רגל מצרפת לארצות הברית על מנת לסייע בניקוי דליפת הנפט במפרץ מקסיקו (2010).
באפריל 2011 מטוס אנטונוב An-124 שימש להובלת משאבת בטון גדולה מגרמניה ליפן על מנת לעזור בקירור כורים גרעיניים נזוקים באסון הגרעיני בפוקושימה.
במאי 2018, נעשה שימוש במטוס אנטונוב An-124 להובלת כלי דפוס במשקל 39,916 ק"ג מ-Eaton Rapids, מישיגן, ארצות הברית לנוטינגהאם, אנגליה, על מנת להתחיל מחדש את ייצור רכבי פורד F-150 לאחר שריפה במפעלי יציקת מגנזיום של Eaton Rapids.
בספטמבר 2018 מטוס אנטונוב An-124 שימש להובלת סוללת S300 לסוריה.
ב-2021 מספר מטוסי אנטונוב An-124 שימשו את צבא גרמניה להובלת ציוד צבאי ממזאר-י שריף ללייפציג במהלך נסיגת כוחות צבא גרמניה מאפגניסטן.
בין הציוד היו שני מסוקי NH-90.
במהלך מגפת הקורונה, מספר מטוסי אנטונוב An-124 שימשו להובלת מסכות וציוד רפואי נוסף מסין למדינות זרות.
לדוגמה, Terio International השתמשה במטוס זה ב-7 ביוני 2020 לטיסה בין נאנג'ינג למונטריאול.
ב-3 במרץ 2023, מטוס אנטונוב An-124 העביר 101 טון של סיוע הומניטרי לנפגעי רעידות האדמה בטורקיה ובסוריה.
An-124 רוסלן: מטוס תובלה אסטרטגי כבד
An-124-100M-150: גרסה עם קיבולת מטען מוגדלת של עד 150 טון (משקל המראה מרבי של 420 טון), עם מנועי פרוגרס D-18T מדגם סדרה 4 משודרגים.
An-124-102 סלון: גרסת תובלה מסחרית עם תא טייס בעל מערכת מחווני טיסה אלקטרונית שפותחה על ידי צאגי.
An-124-115M: גרסה מתוכננת חדשה עם מערכת תצוגה אלקטרונית לטיסה המבוססת על רכיבי אוויוניקה של Rockwell Collins
An-124-135: גרסה עם מושב אחד בחלק האחורי ושאר אזור המטען (167.23 מ"ר [1,800 רגל רבוע]) המיועדת להובלת מטען
An-124-200: גרסה מוצעת עם מנועי ג'נרל אלקטריק CF6-80C2, בעלי דחף של 263 קילו-ניוטון לכל אחד.
An-124-210: הצעה משותפת עם Air Foyle לדרישת התובלה האסטרטגית קצרה טווח (STSA) של בריטניה, עם מנועי רולס-רויס RB211-524H-T בעלי דחף של 264 קילו-ניוטון ואוויוניקה של האניוול.
הדרישה בוטלה באוגוסט 1999, חודשה, ולבסוף הוענקה לבואינג C-17 גלובמאסטר III.
An-124-300: גרסה מתוכננת עם מנועים משודרגים ובעלי דחף גבוה יותר.
גרסה זו הוזמנה על ידי כוחות האוויר והחלל של רוסיה בשנת 2020.
כוחות התעופה והחלל הרוסיים - 12 בשירות פעיל, 14 במאגר עתודת מילואים.
בשנת 2008 נחתם חוזה עם Aviastar-SP למודרניזציה של 10 מטוסים עד 2015. נכון לדצמבר 2019, לפחות 11 מטוסים עברו מודרניזציה.
דיוויזיית תובלה אווירית צבאית 12 (אנ')
טייסת 566 - בסיס חיל האוויר הרוסי סשצ'ה, מחוז בריאנסק
דיוויזיית תובלה אווירית צבאית 18
טייסת 235 - נמל התעופה אוליאנובסק ווסטוצ'ני, מחוז אוליאנובסק
טייסת 224 (רו') - בסיס חיל האוויר הרוסי מיגאלובו, מחוז טבר
חיל האוויר הסובייטי - מטוסים הועברו לחילות האוויר של רוסיה ואוקראינה לאחר התפרקות ברית המועצות.
וולגה-דנייפר איירליינס (12 מטוסים, עם 3 מטוסים בהזמנה)
נתיבי אוויר אנטונוב (7 מטוסים)
מקסימוס אייר קארגו (מטוס אחד), גרסת An-124-100 שנבנתה בשנת 2003
ליביאן אייר קארגו – היו בשירות 2 מטוסים נכון ל-2013; מטוס אחד נתפס על ידי אוקראינה ב-2017, והמטוס השני הושמד בקרקע בהפגזה בנמל התעופה מיטיגה ביוני 2019.
אירופלוט - הופסקה פעילות המטוס בצי המטוסים של החברה בשנת 2000
פולט פלייט - הפסיקה פעילות בשנת 2014
טיטאן קארגו - הפסיקה פעילות בשנת 2002
טרנסצ'ארטר טיטאן קארגו - הפסיקה פעילות בשנת 2003
אירופלוט סובייט איירליינס - הועברה לצי אירופלוט הרוסי
Air Foyle HeavyLift (בשיתוף עם אנטונוב) - מיזם משותף שפורק ב-2006
HeavyLift Cargo Airlines (בשיתוף עם וולגה-דנייפר איירלייס) - הפסיקה פעילות בשנת 2006
אנטונוב איירטראק - הפסיקה פעילות
נכון לדצמבר 2020, היו חמש תאונות של מטוסי אנטונוב An-124 שבהן המטוס נהרס, עם סך של 97 הרוגים, והן:
ב-13 באוקטובר 1992 התרסק מטוס CCCP-82002 של אנטונוב איירליינס ליד קייב, אוקראינה במהלך טיסת ניסוי, כתוצאה מכשל בדלת המטען הקדמית במהלך הנמכה במהירות גבוהה, שגרם לאובדן שליטה מוחלט.
המטוס התרסק ביער ליד קייב, ושמונה מתוך תשעת אנשי הצוות נהרגו.
ב-15 בנובמבר 1993 התרסק מטוס RA-82071 של אביאסטאר איירליינס לתוך הר בגובה של 3,400 מטר בעת שהמתין לנחיתה ליד קרמאן, איראן.
כל 17 הנוסעים ואנשי הצוות נספו.
ב-8 באוקטובר 1996 התרסק מטוס RA-82069, בבעלות איירופלוט ומופעל על ידי אייאקס קארגו כטיסה 9981 של איירופלוט, ליד סן פרנצ'סקו אל קאמפו, איטליה.
התאונה אירעה כאשר הצוות ניסה לבצע הליכת סביב (go-around) לאחר נחיתה בגישה בתנאי ראות נמוכה לנחיתה על מסלול 36 בנמל התעופה טורינו-קזלה.
ב-6 בדצמבר 1997 התרסק מטוס RA-82005 של חיל האוויר הרוסי לתוך אזור מגורים לאחר ההמראה מאירקוצק, רוסיה.
כל 23 הנוסעים ואנשי הצוות על המטוס ו-49 אנשים באזור המגורים נהרגו.
ב-13 בנובמבר 2020, המטוס RA-82042 של וולגה-דנייפר איירליינס, בטיסה 4066, סבל מכשל מנוע בלתי מרוסן לאחר ההמראה מנובוסיבירסק, רוסיה.
לאחר הנחיתה, המטוס סטה מהמסלול וגלגל הנחיתה הקדמי קרס.
ב-25 בנובמבר 2020, החברה החליטה להשבית את כל צי מטוסי האנטונוב An-124 שלה.
ב-29 בדצמבר 2020, מטוס ראשון מדגם An-124-100 של וולגה-דנייפר חזר לפעילות.
צוות: 8 (טייס, קצין ראשון, נווט, מהנדס טיסה ראשי, מהנדס טיסה חשמלי, מפעיל רדיו ושני מנהלי מטען)
קיבולת: 88 נוסעים בתא האחורי העליון, או עד 350 נוסעים במערכת מושבים מודולרית
מנועים: 4 מנועי פרוגרס D-18T
דחף כל מנוע: 227 קילו-ניוטון
טווח מרבי: 14,000 ק"מ עם כמות דלק מלאה ומטען מינימלי
מרחק המראה (במטען מרבי): 3,000 מטר
מרחק נחיתה (במטען מרבי): 900 מטר
אנטון רפאל מנגס היה צייר יליד בוהמיה שנחשב לאחד מאמני הנאו־קלאסיציזם המרכזיים והמשפיעים ביותר בראשיתו.
מנגס נולד באוסיג, שבאותה תקופה הייתה חלק מממלכת בוהמיה (כיום אוסטי נד לבם, צ'כיה).
הוא למד ציור אצל אביו בדרזדן שבסקסוניה, שם נחשף למסורת ציור החצר האירופית.
בשנת 1745 מונה לצייר החצר של שליט סקסוניה בדרזדן, ובשנותיו הראשונות התמחה בעיקר ביצירת דיוקנאות בפסטל.
הדיוקנאות שצייר מאותה תקופה מאופיינים בצבעוניות בהירה ועשירה, שהבליטה את הרכות והחן שבפני מושאי הציור.
בראשית שנות ה־50 של המאה ה־18 שב מנגס לרומא, מרכז האמנות האירופי של התקופה, שם נוצרה ידידותו ההדוקה עם ההיסטוריון והארכאולוג הגרמני יוהאן יואכים וינקלמן.
קשר זה היה בעל חשיבות מכרעת להתפתחות סגנונו – מנגס אימץ את ההתלהבות של וינקלמן מן העת העתיקה ואת השאיפה ליופי אידיאלי, טהור ונצחי.
מתוך תפיסה זו עיצב את סגנונו הנאו־קלאסי, ששילב השראה מן הפסלים והאמנות של יוון ורומא העתיקות עם יסודות ציוריים של רפאל, קורדג'ו וטיציאן.
בשנת 1761 השלים מנגס את הפרסקו המונומנטלי פארנאסוס בווילה אלבאני שברומא, יצירה שזכתה להדים נרחבים באירופה ונחשבת ליצירת מפתח בקיבוע מעמדו של הנאו־קלאסיציזם כסגנון מוביל.
באותה תקופה עסק גם בדיוקנאות, והתמודד בזירה האמנותית עם פומפאו בטוני, הצייר הרוקוקואי הבולט של רומא.
בשנת 1761 הוזמן לחצר המלוכה הספרדית במדריד, שם נטל חלק בעיטור ארמונות המלך.
בין השנים 1769 ל־1772 שב לרומא, עיטר את "חדר הפפירוסים" (Camera dei Papiri) בוותיקן, ולאחר מכן חזר לספרד ושהה בה עד שנת 1777.
מנגס זכה בחייו להערצה רבה ונחשב לאמן הגדול באירופה.
ביצירותיו דחה את האשליה הדרמטית והתנועה הסוערת של סגנון הבארוק, והעדיף הרמוניה, איפוק ועיצוב המבוסס על דגם קלאסי מושלם.
עם זאת, במרוצת הזמן דעכה תהילתו, וסגנונו נתפס כרציונלי ומחושב מדי ביחס לדורות המאוחרים יותר.
חלק מיצירותיו, ובעיקר דיוקנאותיו, מפגינים קלילות וביטחון בצבע ובקו, המעידים על שליטה טכנית מרשימה.
בנוסף לפועלו האמנותי, פרסם בשנת 1762 את החיבור התאורטי הרהורים על יופי וטעם בציור (Reflections on Beauty and Taste in Painting), שבו הציג את עקרונות היופי האידיאלי שהנחו את דורו ואת תפיסתו לגבי האמנות הקלאסית.
אנטוני ואן לֵוֶונהוּק (; 24 באוקטובר 1632 – 26 באוגוסט 1723) היה סוחר וביולוג הולנדי, נודע כאדם הראשון בהיסטוריה שראה חיידקים.
לוונהוק נולד בדלפט בשנת 1632 לאב שהיה קולע סלים, ואם שהייתה בת למשפחת מבשלי בירה.
אביו נפטר בילדותו, והוא גדל עם אמו ובעלה השני.
הוא למד בבית ספר יסודי, ובגיל 16 החל תקופת חניכות של שש שנים כשוליה בשוק הבגדים באמסטרדם, תקופה בה עבד בעיקר כקופאי.
בגיל 22 שב לדלפט, פתח חנות משלו והתחתן.
עסקיו הצליחו, ולוונהוק רכש מעמד שהביא למינויו למגוון תפקידים עירוניים.
בין השאר, כיהן כראש מועצת העיר, כמפקח על מידות ומשקלות וכמודד עבור בית המשפט.
סוחרי הבדים נהגו באותה תקופה להשתמש בזכוכית מגדלת כדי לבחון את איכות האריג אשר רכשו.
כך עשה גם לוונהוק, אך הוא לא הסתפק בעדשות פשוטות קנויות והחל ללטש עדשות משלו.
בהמשך, החל בייצור מיקרוסקופים והסתכל על יצורים זעירים.
לוונהוק שכלל את מיקרוסקופ האור, ובעזרתו היה מהראשונים שהבחינו בתאים והראשון שתיעדם, לצד רוברט הוק באנגליה.
בסביבות שנת 1672 שוכנע על ידי רגנייר דה גראף להעלות את תיאורי הדברים שראה על הכתב, ודה גראף גם קישר בינו לבין החברה המלכותית הבריטית.
מאז ניהל לוונהוק תכתובת ענפה עם החברה המלכותית עד מותו, שכללה מעל שלוש מאות מכתבים מלוונהוק לחברה המלכותית, בה תיאר לוונהוק את ממצאיו.
החברה המלכותית סיפקה ללוונהוק תמיכה ועידוד להמשיך בעבודתו וכן הדריכה אותו לגבי כיוונים שכדאי לחקור.
בשנת 1674 ראה לוונהוק ייצורים חיים במי ביצה שראה במיקרוסקופ שלו, ובשנת 1676 שלח את המכתב השמיני שלו לחברה המלכותית בו תיאר את היצורים החיים שראה.
בשנת 1680 התקבל כחבר לחברה המלכותית.
את המיקרואורגניזמים שראה כינה בשם אנימלקולס animalcules ("חיות קטנות").
המיקרוסקופ שלו היה מורכב מעדשות המגדילות עצמים פי 250 (שאותן ליטש בעצמו) המשובצות בגלילי מתכת שהכין.
לוונהוק גילה עולם של ייצורים זעירים.
הוא תיאר בין היתר תאי דם אדומים, נימי דם, חיידקים ותאי זרע.
לוונהוק חקר את מחזור החיים של חרקים והראה כי הם נוצרים מביצים ולא מרבייה ספונטנית.
אנטוני גָּאוּדִ֫י אי קורנט (בקטלאנית: Antoni Gaudí i Cornet; 25 ביוני 1852 – 10 ביוני 1926) היה אדריכל קטלאני שהתפרסם בזכות סגנונו העיצובי-פיסולי הייחודי.
עבודתו מסווגת כחלק מסגנון המודרניסטה השייך לתנועת האר נובו באדריכלות, תנועה שהיוותה את תחילתה של התקופה המודרנית באדריכלות, אך סגנונו הייחודי נקרא על שמו "סגנון גאודי".
גאודי נולד בעיר ראוס בקטלוניה שבספרד.
משפחתו הייתה משפחת אמני קרמיקה, ואביו שהיה גם אמן כלי נחושת, לימד אותו לרתך.
גאודי עבר ללמוד אדריכלות בבית הספר לארכיטקטורה בברצלונה בירת קטלוניה.
לאחר סיום לימודיו בגיל 26, הוסיף לחיות וליצור בברצלונה כל חייו.
גאודי לא התחתן מעולם ונותר ערירי.
עבודותיו הראשונות הושפעו מאדריכלות גותית ומאדריכלות קטלאנית עממית, תוך שהוא מושפע מאוד מהאדריכל הצרפתי אז'ן עמנואל ויולה-לה-דוק (Viollet-Le-Duc) שהיה ממובילי התפיסה הנאו-גותית.
השפעות אלו הן שגרמו לגאודי להתחיל לפתח את סגנונו הפיסולי הייחודי.
עד מהרה ויתר גאודי על דרכו של ויולה לה דוק, והחל יוצר בניינים בסגנון מקורי לחלוטין, לא שגרתי, פנטסטי, השופע בדוגמאות סבוכות ומורכבות.
בין המוטיבים אותם רתם לסגנונו ניתן למצוא צורות אורגניות (קונכיות, עלים ושורשים), קשתות ארוכות ומחודדות וצורות המזכירות זרימת מים (סלבדור דאלי תיאר את עבודתו של גאודי בפלאו גואל כבניין המנסה לחקות את גלי הים).
ישנם חוקרים רבים שטענו שבנייניו מנסים לחקות את צורת ארמונות החול הנבנים בידי ילדים על שפת הים.
את קווי המתווה של עבודותיו יצר גאודי על ידי תליית משקולות על מערכות חוטים מתוחים, והעתקת הקשתות המהופכות שנוצרו כדי ליצור מהן את תוכנית השלד של בנייניו.
כך הגיע לרמה גבוהה של יצירה בעידן של טרם המחשבים.
אלמנט קטלאני מובהק שבו השתמש גאודי הוא פסיפסים משברי חרסינה צבעוניים שמעטרים את חזיתות הבניינים שעיצב.
סגנונו הייחודי והמהפכני של גאודי לא התקבל בזרועות פתוחות על ידי תושבי ברצלונה.
ליצירתו "קאזה מילה" (Casa Milá) הם קראו בלגלוג "לה פדררה" – "המחצבה".
הסופר ג'ורג' אורוול, ששהה בעיר במשך מלחמת האזרחים בספרד, הביע בפומבי את סלידתו מסגנונו של גאודי.
גם העובדה שגאודי נהיה בן טיפוחיו של פטרונו היחיד, התעשיין העשיר אאוסבי גואל (Eusebi Güell), לא תרמה לחיבה יתרה מצד עמיתיו למקצוע.
אולם ככל שחלף הזמן למדו תושבי ברצלונה להעריך את עבודתו של גאודי ולהתגאות בייחודיותה, המקשטת את רחובות העיר ומושכת אליה תיירים רבים, והכירו לו תודה בהכניסם אותו לרשימת האישים הקטלאנים הבולטים ביותר.
מבחינה פוליטית היה גאודי לאומן קטלאני נלהב ודיבר רק קטלאנית (הוא אף סירב לדבר ספרדית קסטיליאנית כשהופיע פעם בבית משפט), ותמך בעצמאות קטלוניה.
גאודי היה פתוח לאווירה סוציאלית.
בשוכבו על ערש דווי, כשרצו להעבירו מבית החולים הציבורי אליו הובא, סירב באומרו שהוא רוצה להיות בין העניים.
עבודתו הראשונה משנת 1873 (שאף היא לא הושלמה) הייתה תכנון מגורי פועלים.
גם הקשר שלו לפטרונו גואל היה מבוסס במידה מסוימת על התפיסות של גואל, היצרן העשיר, בתחום הרפורמות החברתיות.
ברוח זו תכנן גאודי כנסייה בשכונת עובדים שבנה גואל דרומית לברצלונה (Santa Coloma de Cervello).
מבנה זה נבנה רק בחלקו – הקריפטה, שהיא החלק התחתון עליו אמורה הייתה להיבנות הכנסייה.
בעיצוב הקריפטה ניכר הסגנון של העמודים המעוצבים כגזעי עצים, המוכר מפארק גואל.
בשנותיו האחרונות שככה בו הלאומיות והוא הקדיש את ימיו לדת הקתולית וליצירתו הגדולה ביותר: כנסיית הסגרדה פמיליה (Sagrada Familia – המשפחה הקדושה).
אולם גאודי מעולם לא השלים את בניית הכנסייה.
הוא מת כאשר נדרס על ידי חשמלית.
תחילה לא זוהה ונחשב לקבצן בשל לבושו המרושל, ונהג מונית סירב להעבירו לבית החולים, אולם בלווייתו השתתפו אלפי אנשים שעמדו בתור באורך ארבעה ק"מ כדי לעבור על פני ארונו, שהוצב בסגרדה פמיליה.
מותו של גאודי עיכב את תהליך בניית הכנסייה, שטרם הסתיימה עד עצם היום הזה.
עיריית ברצלונה מעוניינת לסיים את העבודות עד שנת 2026, לרגל 100 שנים למותו של גאודי.
לאחר מותו של גאודי נמצאו תוכניות שנטש, לבניית מלון גורד שחקים בניו יורק.
תוכניות אלו שימשו מאוחר יותר כבסיס להצעה לבניין שיחליף את מגדלי התאומים לאחר קריסתם בפיגועי 11 בספטמבר.
מרבית עבודותיו נמצאות ברובע האישמפלה בברצלונה, ושבע מתוכן: חזית לידת ישו והקריפטה בסגרדה פמיליה, הקריפטה בקולוניה גואל, קאזה ויסנס, קאזה באליו, קאזה מילה, ארמון גואל ופארק גואל הוכרזו על ידי אונסק"ו כאתרי מורשת עולמית.
בעקבות תרומתו לדת הקתולית החל בשנת 1992 מהלך להכרזת גאודי כקדוש.
עבודותיו הבולטות של גאודי לפי סדר כרונולוגי
סנטה קולומה דה סרביו 1898–1915 (Cripta de la Colonia Güell הקריפטה בקולוניית גואל)
סגרדה פמיליה 1884–Sagrada Família) 1926) – בניית הכנסייה טרם הסתיימה והיא הייתה צפויה להסתיים רק בשנת 2026, ציון 100 שנה למותו של גאודי.
מגפת הקורונה בספרד עצרה את הבנייה ודחתה את מועד סיום הבנייה.
אנטוני גרָבּוֹבסקי (בפולנית: Antoni Grabowski; 15 ביוני 1857, בכפר נובה דוברה שליד חלמנו – 4 ביולי 1921, ורשה) היה מהנדס כימיה פולני שהיה בין הפעילים הראשונים בתנועת האספרנטו.
לתרגומים שעשה לאספרנטו הייתה השפעה מכרעת על פיתוחה של האספרנטו כשפה ספרותית.
זמן קצר לאחר הולדתו עברה משפחתו מנובה דוברה לטורון.
בשל העוני במשפחתו נאלץ גרבובסקי להתחיל לעבוד מיד לאחר שסיים את בית הספר היסודי.
עם זאת, הוא היה אחוז תשוקה ללמוד והצליח להתכונן בעצמו ולעבור את בחינות הכניסה לגימנסיה בהצלחה ניכרת.
בבית הספר על שם ניקולאוס קופרניקוס שבטורון הוא הפגין ידע הרבה מעבר לרמתם של תלמידים בני גילו, וקפץ כיתה פעמיים.
מצבה הכלכלי של משפחתו השתפר ב-1879 ולאחר שסיים את בחינות הבגרות, עבר גרבובסקי ללמוד פילוסופיה ומדעי הטבע באוניברסיטת ברסלאו (כיום ורוצלב).
אחר כך עבד כמהנדס כימיה בעיירה זאווירציה ובמקומות נוספים שכיום הם חלק מצ'כיה, ולבסוף כמנהל מפעל לטקסטיל באיבנובו-ווזנסנסק 250 ק"מ צפונית מזרחית למוסקבה.
במקביל המשיך גרבובסקי במחקרים מעמיקים בבעיות בכימיה.
הוא נודע בין המומחים בנושא בכל רחבי אירופה בשל תגליות רבות והמצאות טכנולוגיות.
הוא התמנה להשתתף בוועדה שנועדה לקבוע את הטרמינולוגיה בפולנית למונחים טכניים.
כמה שנים אחר כך, ב-1906, פרסם גרבובסקי את Słownik chemiczny - המילון הראשון בפולנית למונחי הכימיה.
כבר בזמן שלמד באוניברסיטה פיתח גרבובסקי עניין רב בספרות.
הוא הצטרף לאגודה "חברת הספרות הסלבית" (Towarzystwo Literacko-Słowianskie), אך החברות באגודה זו לא השביתה את עבודתו על השפה הפולנית וספרותה.
בהדרגה למד מספר נכבד של שפות והפך לפוליגלוט של ממש.
בשלב מאוחר יותר היה מסוגל לדבר בתשע שפות בנוסף לשפת האם שלו ולהבין לפחות חמש־עשרה נוספות.
אין זה מפתיע, בהתחשב ברקע זה, שהסטודנט גרבובסקי אף התעניין ברעיון של שפה בינלאומית.
בשלב זה מילאה שפת וולאפיק (Volapük) תפקיד זה, ולכן גרבובסקי למד אותה.
עם זאת, לאחר שביקר אצל יוהאן מרטין שלאייר ממציא השפה, נוכח גרבובסקי לדעת שאפילו הוא אינו מסוגל לדבר וולאפיק ברהיטות.
היה ברור כי שפה זו אינה מתאימה לשימוש בחיי יום־יום, ובסופו של דבר דיברו גרבובסקי ושלאייר ביניהם בגרמנית.
לאחר אכזבה זו נטש גרבובסקי את וולאפיק, אך הוא לא הרפה מרעיון השפה המתוכננת.
ב־1887 הוא עיין בחוברת "השפה הבינלאומית של ד"ר אספרנטו, הקדמה ודקדוק מלא" מאת אליעזר לודוויג זמנהוף, שהודפסה באותה שנה.
בחוברת זו הציג זמנהוף את מיזם השפה שלו שעתידה הייתה להיקרא "אספרנטו".
גרבובסקי התרשם משקיפות המבנה של האספרנטו, מיכולת ההתבטאות שבה ומהמהירות שבה ניתן היה לרכוש מיומנות בשפה.
הוא נסע לוורשה כדי לבקר את זמנהוף, והפגישה ביניהם הייתה כנראה הדיאלוג הראשון באספרנטו.
גרבובסקי, כמו זמנהוף, הבין את חשיבות השפעתה של הספרות על התפתחות השפות, ובמיוחד עבור אספרנטו, שאז כבר הייתה בדרכה להשתנות ממיזם של שפה לשפה שימושית בכל תחומי החיים.
גרבובסקי כבר עבד בכיוון זה.
תרגומו ב־1888 ל"סופת השלג" של אלכסנדר פושקין, והתרגום ל־Die Geschwister (אחים אחיות) של יוהאן וולפגנג פון גתה שנה אחר כך, הן מקצת מן הדוגמאות לתרגומים הראשונים שיצאו לאור.
גרבובסקי לא היה שבע רצון מהתפשטותה האיטית של האספרנטו במהלך שנות ה־90 של המאה ה-19. הוא האמין כי הסיבה לכך היא ליקויים בשפה והוא התחנן לביצוע רפורמה בשפה.
עם זאת, בהצבעה שנערכה ב־1894, הוא הצביע נגד הרפורמות, ומכאן ואילך דבק בשפה הבסיסית המכונה "Fundamento de Esperanto".
במשך תקופה ארוכה היה גרבובסקי יושב ראש איגוד האספרנטו של ורשה, שנוסד ב-1904, ושל איגוד האספרנטו הפולני, שנוסד ב-1908. באותה שנה הוא התמנה למנהל אגף הדקדוק באקדמיה של האספרנטו.
הוא הוציא לאור מאמרים, נתן הרצאות על אספרנטו וארגן קורסים בשפת אספרנטו.
בשנים 1908–1914 היה גרבובסקי אחראי על הקורסים הראשונים במעט בתי ספר בוורשה.
במאמר ב־1908 הוא תיאר את ההתאמה היוצאת מהכלל של האספרנטו כהקדמה ללימוד שפות.
הוא הראה באמצעות דוגמאות מוצקות כיצד לימוד אספרנטו תחילה שיפר באופן משמעותי את יכולת הלימוד של צרפתית ולטינית (טענה שהתקבלה על ידי הציבור דאז בחוסר אמון).
האנתולוגיה "מהפרנסוס של העמים" שיצאה לאור ב־1913 הכילה 116 שירים המייצגים 30 שפות ותרבויות.
שישה מתוך השירים חוברו באספרנטו, שאר ה־110 תורגמו.
בשל מאורעות מלחמת העולם הראשונה, הופרד גרבובסקי מבני משפחתו שנמלטו לרוסיה.
גרבובסקי נשאר בורשה חולה ומבודד.
שם הוא תרגם את האפוס הלאומי הפולני "פאן תדיאוש" מאת אדם מיצקביץ'.
עבודת התרגום שלו, שהיה מדויק ונאמן למקור, העמידה בניסיון את הפוטנציאל החבוי של השפה המתוכננת ובכך הייתה גורם מניע בהתפתחות נוספת של שירה כתובה באספרנטו.
בינתיים הוא החל לסבול מבעיות רפואיות בלבו, אך לא יכול היה לממן את הטיפול הרפואי הנדרש, שכן בתקופה זו הוא חי בעניות מנוולת.
כשחזרו בני משפחתו לוורשה עם תום המלחמה הם מצאו שגרבובסקי רזה מאוד.
עם זאת, לא הפסיק גרבובסקי את עבודתו על אספרנטו עד מותו מהתקף לב ב־1921.
אנטוני טאפייס אי פוץ' (בקטלאנית: Antoni Tàpies i Puig; 13 בדצמבר 1923 – 6 בפברואר 2012) היה צייר ופסל קטלאני-ספרדי, שהוגדר כאחד מגדולי האמנים המודרניים שחיו באירופה.
טאפייס נולד בברצלונה שבספרד ובצעירותו התגורר בפריז.
לאחר שלמד שלוש שנים משפטים החליט בשנת 1943 להקדיש את חייו לציור בלבד.
ב-1950 הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו, בברצלונה.
טאפייס היה ממייסדי תנועה אמנותית שנקראה "דאו-אל-סט", שקמה בספרד לאחר מלחמת העולם השנייה, ושהייתה קרובה ברוחה לסוריאליזם ולזרם הדאדא.
האמנות של טאפייס הושפעה רבות מפאול קלי וז'ואן מירו.
טאפייס זכה בהכרה עולמית החל מסוף שנות ה-50. מסוף שנות ה-50 ועד תחילת ה-60 עבד עם מספר ציירים ספרדים מפורסמים, בהם אנריקה טברה ומנואלו מילרס.
משנות ה-70 (בהשפעת אמנות הפופ) החל להכניס לציוריו אלמנטים בולטים יותר, כמו חלקים מרהיטים.
ב-1981 זכה טאפייס בפרס וולף לאומנות.
ב-2010 זכה לקבל מעמד אצולה ספרדית מחואן קרלוס הראשון, מלך ספרד, וקיבל את התואר "המרקיז מטאפייס".
מכון אנטוני טאפייס שנמצא בברצלונה הוא מוזיאון המוקדש לעבודתו והוקם בשנת 1990. על גג המבנה מוצגת יצירתו של טאפייס "ענן וכיסא" (Núvol i cadira), המוארת בשעות הלילה.
אנטוני הופקינס היה מלחין, פסנתרן ומנצח אנגלי.
נולד בלונדון ובנעוריו שינה את שם משפחתו להופקינס מהשם ריינולדס (Reynolds).
הוא נודע בעיקר בזכות ספרי האנליזה שלו למוזיקה קלאסית ולתוכניתו בתחנת הרדיו של ה-BBC - "Talking About Music" (מדברים על מוזיקה).
יצירותיו המפורסמות הן האופרות "ליידי רוהסיה" (Lady Rohesia), "האיש מטוסקנה" (The Man from Tuscany) ו"חברת שלושה" (Three's Company); הבלט- Café des Sports; וסצנה אופראית לסופרן וכלי קשת (מאוחר יותר עובד לשלושה קולות ותזמורת).
הוא כתב גם מוזיקה לסרטים כמו בילי באד (1962).
Music Face to Face (יחד עם אנדרה פרווין)
אנטוני גורמלי הוא פסל אנגלי, המפסל ויוצר מיצגים בסגנון מודרני תוך שימוש באלמנטים מסורתיים.
גורמלי הוא הצעיר במשפחה בת שישה ילדים (ארבע בנות ושני בנים).
גורמלי נולד וגדל בקנט שבאנגליה, ולמד במכללת אמפלפורת' שביורקשייר.
בין השנים 1968–1971 למד במכללת טרינטי שבקיימברידג' וקיבל תואר בארכאולוגיה, אנתרופולוגיה והיסטוריה של האמנות.
לאחר סיום לימודיו נסע להודו ולסרי לנקה ללמוד בודהיזם.
גורמלי שב לונדון בשנת 1974 ולמד בבית הספר המרכזי לאמנות (Central School of Art) ובמכללת גולדסמיתס, וכן למד פיסול בבית הספר סלייד לאמנות של הקולג' האוניברסיטאי של לונדון בין השנים 1977–1979.
מרבית יצירותיו של גורמלי עוסקות באספקטים שונים של הדמות האנושית תוך שימוש בגדלים יוצאי דופן של מיצגים ובמיקומים יוצאי דופן להצגת הפסלים.
מרבית התבניות לפסלים מבוססות על גוף האמן עצמו.
עבודותיו הוצגו בגלריית טייט ובגלריית היווארד וכן במוזיאון הבריטי ובוייט קיוב שבממלכה המאוחדת.
כמו כן יצירותיו הוצגו במוזיאון לואיזיאנה שבהאמלבאק, בגלריית קורקורן לאמנות בוושינגטון די.
שבארצות הברית, במוזיאון האירי לאמנות מודרנית בדבלין שבאירלנד, ובמוזיאון האמנות של קלן בגרמניה.
כמו כן השתתף גורמלי בעבודה קבוצתית שהוצגה בביאנלה של ונציה.
גורמלי שיתף פעולה עם הכראוגרף אקראם חאן ביצירת פסלים בהם נעשה שימוש ביצירת הריקוד המודרני של חאן.
בין יצירותיו: "שדה", "איש: ברזל", "ענן קוונטי", "מלאך הצפון", "אופק אירועים".
בשנת 1994 הוענק לגורמלי פרס טרנר ובשנת 1999 הוענק לו פרס סאות' בנק לאמנות חזותית.
בשנת 1997 הוענק לגורמלי תואר חבר מסדר האימפריה הבריטית.
בשנת 2007 זכה גורמלי בפרס ברנרד היליגר לפיסול.
בשנת 2013 זכה בפרס התרבות היפני פרמיום אימפריאלה.
סר אנטוני ג'יימס ביוור הוא היסטוריון בריטי שכתב רבות על מלחמת העולם השנייה בפרט ועל המאה ה-20 בכלל.
ביוור נולד ב-1946 כבן לשושלת של סופרים וגילה עניין רב בהיסטוריה מגיל צעיר.
בילדותו חלה במחלת פרתס (Perthes' disease), הפוגעת בראש עצם הירך, ונאלץ ללכת עם קביים במשך תקופה ארוכה.
למד בווינצ'סטר קולג' ובאקדמיה המלכותית הצבאית בסנדהרסט (Royal Military Academy, Sandhurst), ובין שלל מוריו היה ההיסטוריון הצבאי ג'ון קיגן.
ב-1965 התגייס לצבא הבריטי, ושירת בגדוד הפרשים האחד-עשר (11th Hussars) בין היתר בגרמניה, וזאת למשך חמש שנים.
עם שחרורו מהצבא ניסה את כוחו בתחום הפרסום והשיווק לפני שהתמסר לכתיבה.
הוא ידוע בשל ספריו רבי המכר, "סטלינגרד" ו"נפילת ברלין" (שיצאו לאור בעברית בהוצאת 'יבנה' ולאחר מכן גם בהוצאת 'ידיעות ספרים'), על-אודות הקרבות בין ברית המועצות וגרמניה הנאצית בזמן מלחמת העולם השנייה.
ו"מלחמת העולם השנייה", "הפלישה לנורמנדי" ו"ההימור האחרון של היטלר" (יצאו לאור בהוצאת יבנה וידיעות), הראשון הוא תיאור מקיף על אירועי מלחמת העולם השנייה, השני על פלישת בעלות הברית לצרפת ב-1944, השלישי מרחיב על הקרב על הבליטה.
הספרים זכו לשבחים על סגנונם החד ומותיר החותם, כמו גם על התייחסותם לחיי היום-יום של לוחמים ואזרחים ושימוש במסמכים שאושרו לפרסום מהארכיון הסובייטי.
"סטלינגרד", שפורסם לראשונה ב-1998, זכה בפרסים רבים, לרבות בפרס סמואל ג'ונסון, פרס הות'ורנדן לספרות ופרס וולפסון להיסטוריה.
בשנת 2018 הוחרם ספרו "סטלינגרד" באוקראינה עקב פסקה שבה מוזכר טבח ילדים בבילה צרקווה על ידי לאומנים אוקראינים תומכי הנאצים.
ביוור יצא נגד הצנזורה ודרש התנצלות מהרשויות באוקראינה.
בנוסף, הוא חבר מסדר האמנויות והספרות בדרגת אביר, עמית האגודה המלכותית לספרות (FRSL) ויושב-ראש לשעבר של איגוד הסופרים הבינלאומי וכן פרופסור במחלקה להיסטוריה והארכאולוגיה בבירקבק, אוניברסיטת לונדון.
נשוי לסופרת ארטמיס קופר ואב לשניים.
פרס סמואל ג'ונסון, פרס וולפסון להיסטוריה ופרס הוורנדן - נפילת ברלין - 1945
פרס לה ונגארדיה - עבור "מלחמת האזרחים בספרד 1936–1939"
סטלינגרד (1998), תרגמה כרמית גיא, הוצאת יבנה, 2000. תרגום נוסף: עמנואל לוטם, הוצאת ידיעות ספרים, 2018
נפילת ברלין 1945 (2002), תרגם אריה חשביה, הוצאת יבנה, 2003. תרגום נוסף: עמנואל לוטם, הוצאת ידיעות ספרים, 2021
6 ביוני 1944: הפלישה לנורמנדי (2009), תרגם רפאל (רפי) קינן, יבנה ובונוס מוציאים לאור, 2011
מלחמת העולם השנייה (2012), תרגם עמנואל לוטם, הוצאת ידיעות ספרים, 2014
ההימור האחרון של היטלר: המתקפה בארדנים 1944 (2015), תרגם עמנואל לוטם, הוצאת ידיעות ספרים, 2017
אנטוני טורס גארסיה (בספרדית: Antoni Torres García; 29 ביוני 1943 – 24 בפברואר 2003) היה כדורגלן ומאמן ספרדי ששיחק במשך שנות ה-60 וה-70 במדי הרקולס וברצלונה כבלם.
טורס החל את הקריירה המקצועית שלו בשנת 1963, במדי הרקולס, ששיחקה בזמנו בליגה השנייה בספרד, שם ביסס את מעמדו כבלם.
בסוף עונתו הראשונה בהרקולס, עונת 1963/64, השתתף טורס עם הקבוצה בפלייאוף ההעפלה לליגה הראשונה, אך היא כשלה במשימתה ונשארה בליגה השנייה עונה נוספת.
בעונה הבאה שותף טורס ל-30 משחקי ליגה ועזר לקבוצה לסיים במקום הרביעי.
בסיום העונה, בקיץ 1965, הצטרף טורס לברצלונה.
טורס ביסס את מעמדו בקבוצה במהרה והיה שחקן הרכב ברוב משחקי ברצלונה במשך 11 עונות.
כבר בעונתו הראשונה בקבוצה זכה עמה בגביע ערי הירידים.
התואר המקומי הראשון בו זכה טורס עם ברצלונה היה גביע הגנרל בעונת 1967/68, לאחר שברצלונה גברה על ריאל מדריד 1-0 במשחק הגמר.
באותה עונה זומן לראשונה לנבחרת ספרד בשל היכולת הטובה שהציג במדי ברצלונה.
טורס הופיע במדי הנבחרת הספרדית 4 פעמים נוספות בלבד, האחרונה שבהן הייתה ב-1969.
בעונת 1968/69 הבקיע טורס שער ליגה ראשון במדי ברצלונה, בניצחונה 1-0 על אספניול ב-24 בנובמבר 1968. בעונת 1970/71 היה טורס שותף לזכייה נוספת בגביע הגנרל ולהגעתה של הקבוצה לגמר גביע ערי הירידים.
בעונה זו הבקיע טורס את שערו השני והאחרון בליגה כשחקן ברצלונה, בניצחון 1–4 על סבאדל.
שלוש שנים מאוחר יותר, טורס לקח חלק משמעותי בזכיית ברצלונה באליפות ראשונה מזה 14 שנים, כשבדרך לזכייה זו ניצחה ברצלונה את ריאל מדריד 0–5 באצטדיונה הביתי, משחק שקירב את ברצלונה לזכייה בתואר על חשבונה של מדריד.
מעמדו של טורס החל לדעוך בעונה הבאה, והוא פתח רק ב-13 משחקי ליגה.
בתחילת עונת 1975/76 פרש טורס ממשחק, אחרי שנערך לכבודו משחק פרידה.
לאחר פרישתו ממשחק הצטרף טורס לצוות ההנהלה והאימון של ברצלונה.
בעונת 1978/79 החל לאמן את קבוצת המילואים של ברצלונה, ברצלונה אתלטיק, עד אפריל 1979, אז הצטרף לז'ואקים ריפה כעוזרו באימון הקבוצה הבוגרת.
בסוף העונה זכתה ברצלונה בגביע המחזיקות הודות לניצחון על פורטונה דיסלדורף בבזל.
לאחר שרפה פוטר במהלך עונת 1979/80, שב טורס לתפקידו כמאמן בקבוצה המשנה.
טורס מילא את התפקיד במשך 3 עונות נוספות, עד סוף עונת 1982/83.
בקיץ 1983 החל לאמן את קסטיון, ששיחקה אז בליגה השנייה.
בעונתו הראשונה הדריך את הקבוצה למקום העשירי, ובעונתו השנייה למקום ה-12. בסוף העונה עזב את קסטיון ועבר לאמן את הרקולס, הקבוצה בה החל את הקריירה המקצועית שלו כשחקן.
בעונה הראשונה כמאמנה, עונת 1984/85, סיימה הרקולס במקום ה-15 בליגה הראשונה, רק נקודה אחת מעל מאלגה שירדה לליגה השנייה.
בעונה הבאה ירדה הרקולס לליגה השנייה מהמקום ה-17, המקום לפני האחרון, וטורס עזב את הקבוצה.
ב-1984 הקים טורס בצוותא עם ריפה, חואן מנואל אסנסי וקרלס רשאק את בית הספר היוקרתי לכדורגל "Escuela TARR" (בית ספר טאר"ר), כראשי התיבות של שמות המקימים.
אנטוניו "אנטוני" אולמו אי רמירס (בקטלאנית-ספרדית: Antonio "Antoni" Olmo i Ramírez, נולד ב-18 בינואר 1954 בסבדל שבספרד) הוא כדורגלן ומאמן עבר.
אולמו שיחק במשך כל הקריירה המקצועית שלו במדי ברצלונה.
במדיה ערך 188 הופעות בליגה הספרדית בין 1976 ל-1984, והוא זכה עמה פעמיים בגביע מחזיקות הגביע ושלוש פעמים בגביע הספרדי.
לצד משחקו במדי ברצלונה, ייצג אולמו את נבחרת ספרד, עמה השתתף באולימפיאדת מונטריאול, מונדיאל 1978 ויורו 1980.
אולמו גדל במחלקת הנוער של סבדל, הקבוצה הבכירה בעיר הולדתו.
ב-1971 הצטרף אולמו לברצלונה אתלטיק, קבוצת המשנה של ברצלונה, ששיחקה אז בליגה השלישית.
בעונת 1972/73 הושאל אולמו לקאלייה ששיחקה גם היא בליגה השלישית.
לאחר ההשאלה שב אולמו לברצלונה אתלטיק, ובעונת 1973/74 עזר לה להעפיל לליגה השנייה.
בעונת 1974/75, כשהיה אולמו בן 20, שיחק בעקביות בהגנת ברצלונה אתלטיק, ועזר לה להגיע למקום ה-10 בליגה עם 4 שערים ב-38 הופעות.
בעונת 1975/76, בה שותף ב-30 משחקים והבקיע פעם אחת, הגיעה ברצלונה אתלטיק למקום ה-6.
בעונת 1976/77 קודם אולמו לקבוצה הבוגרת של ברצלונה על ידי המאמן ההולנדי רינוס מיכלס.
אולמו ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הראשונה במחזור הראשון של העונה, ב-5 בספטמבר 1976, כשנכנס כמחליף בניצחון ברצלונה 4-0 על לאס פאלמס.
לאחר ששותף כמחליף למשך מספר נוסף של מחזורים, תפס מקום קבע של הרכב בקבוצה.
שערו הראשון במדי ברצלונה הגיע ב-3 באפריל 1977, במשחק בו ניצחה ברצלונה את ריאל סרגוסה 2-1. בסך הכול בעונת הבכורה שלו בברצלונה פתח ב-33 משחקים בכל המסגרות ונכנס כמחליף ב-7 נוספים.
ברצלונה סיימה בליגה במקום ה-2 והגיעה לרבע גמר גביע אופ"א.
בעונתו השנייה בברצלונה פתח אולמו בכל משחקי הקבוצה בליגה ובגביע אופ"א.
הוא הבקיע פעמיים, נגד הרקולס וקדיס, ועזר לה להגיע למקום ה-2 בליגה פעם נוספת.
במשחק הראשון של חצי גמר גביע אופ"א נגד פ.ס.וו.
איינדהובן כבש אולמו שער עצמי לרשת קבוצתו, והיא הפסידה 3-0. בגומלין ניצחה ברצלונה 3-1, מה שלא הספיק לה למחוק את הפיגור, והיא הודחה מהטורניר.
בעונה זו זכתה ברצלונה בגביע המלך אחרי ניצחון 3-1 על לאס פאלמס במשחק הגמר, בו פתח אולמו.
בעונת 1978/79, שהחלה עם לוסיאן מילר הצרפתי כמאמן, התקשתה ברצלונה בליגה והיא סיימה במקום ה-5. באמצע העונה הוחלף מילר בז'ואקים ריפה, משחקני העבר של הקבוצה.
במהלך 31 משחקי הליגה בהם שותף אולמו, הוא הבקיע שער בודד בעונה זו, במשחק בו הביסה ברצלונה את סלטה ויגו 6-0 ב-19 בנובמבר 1978. אולמו היה שותף לכל משחקיה של ברצלונה בדרכה לגמר גביע מחזיקות הגביע, אך במשחק הגמר עצמו לא שיחק.
ברצלונה ניצחה 4-3 בהארכה את פורטונה דיסלדורף וזכתה בתואר.
בתחילת עונת 1979/80 אולמו לא שותף במשחקיה הראשונים של ברצלונה, אך החל מנובמבר שב להרכב הקבוצה ופתח בכל משחקיה למעט אחד עד סוף העונה.
אחרי עונה הפכפכה בה הוחלף ריפה בהלניו הררה, סיימה ברצלונה במקום ה-4 בליגה והגיעה לרבע גמר גביע המחזיקות, שם הודחה על ידי ולנסיה.
לאחר עזיבתו של חואן מנואל אסנסי התמנה אולמו לתפקיד קפטן הקבוצה.
מעמדו של אולמו המשיך להיות איתן גם בעונת 1980/81, בה ברצלונה הגיעה למקום ה-5 בליגה והודחה בשלב מוקדם בגביע אופ"א, על ידי פ.צ.
למרות חוסר ההצלחה במסגרות אלו, הצליחה ברצלונה לזכות בגביע המלך.
בגמר הגביע, שנערך ב-18 ביוני 1981 באצטדיון ויסנטה קלדרון, ניצחה ברצלונה את ספורטינג חיחון בתוצאה 3-1, ואולמו, כקפטן, הניף את הגביע.
בעונת 1981/82, במשחק הראשון של שמינית גמר גביע המחזיקות נגד דוקלה פראג, הבקיע אולמו שער עצמי שהביא לכך שברצלונה הפסידה 1-0. למזלו, הצליחה ברצלונה לנצח 4-0 בגומלין ולהמשיך לרבע הגמר.
השער העצמי לא מנע מאולמו לשחק באופן קבוע בהרכב, הן בליגה והן בגביע המחזיקות.
ברצלונה הובילה את הליגה למשך רוב שלביה, אך היא איבדה את המקום הראשון לריאל סוסיאדד לאחר שלא ניצחה במחזורים האחרונים.
ב-11 באפריל 1982, במחזור ה-32 נגד אתלטיק בילבאו, שני מחזורים לסיום העונה, הבקיע אולמו שער עצמי נוסף, המשחק הסתיים בתיקו 2-2 וברצלונה ירדה למקום השני, במקומה של סוסיאדד.
במחזור הבא, בקלאסיקו נגד ריאל מדריד, אולמו לא שותף במשחק וברצלונה הפסידה 3-1. במשחק הראשון של חצי גמר גביע המחזיקות נגד טוטנהאם ב-7 באפריל שהסתיים בתיקו 1-1, הבקיע אולמו את שערה היחיד של ברצלונה.
בגומלין ניצחה ברצלונה 1-0 והעפילה לגמר.
אולמו לא שותף במשחק הגמר נגד סטנדרד לייז' ב-12 במאי, ברצלונה ניצחה 2-1 וזכתה בתואר.
בעונת 1982/83, כשהוא בן 28 בלבד, איבד אולמו את מעמדו בהרכב הקבוצה.
בליגה, בה הגיעה ברצלונה למקום ה-4, פתח אולמו ב-2 משחקים בלבד ונכנס כמחליף ב-2 נוספים.
ברצלונה זכתה בגביע המלך הודות לניצחון 2-1 על ריאל מדריד בגמר, שנערך ב-4 ביוני 1983 בלה רומרדה, אך אולמו נותר על ספסל הקבוצה במהלך המשחק.
כמו כן, זכתה הקבוצה בגביע הליגה, אך אולמו לא שותף באף משחק.
בעונת 1983/84 אולמו לא שותף באף משחק בליגה.
רק בסוף העונה, בגביע הליגה, זכה למשחק פרידה אחרון, ב-16 ביוני 1984, במשחק בו הפסידה ברצלונה לאתלטיקו מדריד 2-1. אולמו פרש ממשחק בתום העונה, בגיל 30.
אולמו ייצג את מדינתו באולימפיאדת מונטריאול ב-1976. הוא שיחק בשני משחקי שלב הבתים של הטורניר, נגד ו.
בשני המשחקים הפסידה נבחרתו והיא הודחה מהטורניר כבר בשלב הראשון.
הופעת הבכורה של אולמו במדי נבחרת ספרד הבוגרת הייתה ב-9 בפברואר 1977, אז נכנס כמחליף במשחק ידידות נגד , אותו ניצחה ספרד 1-0. בהמשך השתתף עם ספרד במשחק מוקדמות מונדיאל 1978, בו ניצחה ספרד את 1-0 ב-30 בנובמבר.
אולמו נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל עצמו, שנערך בארגנטינה.
במחזור הראשון של שלב הבתים, נגד , אולמו לא שותף ונבחרתו הפסידה 2-1. אולמו פתח בשני המשחקים הבאים, בתיקו 0-0 עם ובניצחון 1-0 על , תוצאות שלא הספיקו לספרד להעפיל לשלב הבא.
אולמו השתתף עם ספרד במוקדמות יורו 1980 והוא פתח בשני משחקים במוקדמות, נגד ו, בשניהם ניצחה ספרד.
כמו כן שותף ב-4 משחקי ידידות בתקופה זו.
ביורו, שנערך באיטליה, היה אולמו חלק מסגל הנבחרת.
הוא לא השתתף בשני המשחקים הראשונים, אך פתח במחזור השלישי של שלב הבתים, ב-18 ביוני 1980, אז הפסידה נבחרתו ל והודחה מהטורניר.
היה זה משחקו האחרון במדי הנבחרת.
בסך הכול שיחק אולמו ב-13 משחקים של נבחרת ספרד הבוגרת.
לאחר פרישתו ממשחק החל אולמו לעבוד כמאמן.
תחילה היה מאמן של מספר קבוצות במחלקת הנוער של ברצלונה, בין 1986 ל-1991. לואיצ'ה, מאמנה של סבדל, קבוצת הנעורים של אולמו שהייתה אז בליגה השנייה, פוטר במחזורים הראשונים של עונת 1991/92. אולמו התמנה להחליפו, אך הוא לא הצליח לעזור לקבוצה והוא פוטר כעבור שלושה חודשים, כשהקבוצה במקום ה-19, לפני האחרון.
בהמשך הצטרף אולמו כמאמן למחלקת הנוער של סבדל.
אנטונוב An-24 (באוקראינית / רוסית: Антонов Ан-24) הוא מטוס נוסעים צר-גוף מתוצרת יצרנית המטוסים אנטונוב, המסוגל לשאת כ-44 נוסעים.
המטוס מצויד בשני מדחפים המונעים במנועי טורבו-פרופ (Turboprop).
טיסת הבכורה התקיימה ב-20 באוקטובר 1959.
רוסיה מפתחת מטוס איליושין Il-112 שאמור להחליף את המטוס אנטונוב An-24.
מטיסת הבכורה ב-1959 ועד הפסקת ייצורו ב-1979 נבנו כ-1284 יחידות מכל הדגמים, נכון ל-2014 133 מטוסים מדגם זה עדיין בשירות בחברות תעופה מסוימות בעיקר במדינות חבר העמים ובאפריקה.
הוא נועד להחליף את האיליושין Il-14 לטיסות קצרות ובינוניות, עם כושר נחיתה במסלולים קצרים ואף משובשים.
בשל השלדה החזקה וכן כושר הביצוע שלו, ה AN-24 מותאם לביצוע הרבה משימות משניות בנוסף להטסת נוסעים, כגון צילום-מיפוי.
עיקר הייצור הסדרתי של המטוס התבצע בקייב במפעל Aviant של חברת אנטונוב, שם יוצרו כ-895 מטוסים, הייצור הופסק ב-1979. הייצור המשיך בסין, שם גורמים מורשים בונים את ה-Xian [Yunshuji] Y7 (אנ') והדגם Xian MA60 (אנ') אשר מהווים דגם משופר של ה-An-24.
מטוס האנטונוב An-32 הוא מטוס תובלה צבאי בעל שני מנועי טורבו-פרופ.
המטוס הוא שדרוג של מטוס האנטונוב An-26.
המטוס הושק לראשונה בשנת 1976 והמפעיל הראשון שלו היה חיל האוויר ההודי.
המטוס תוכנן כך שיוכל להתמודד עם מצבי מזג אוויר קשים.
מיקום המנועים על הכנפיים אפשר את הגדלת רדיוס הפרופלורים כך שהמנועים ייצרו פי-2 כוח מאשר באנטונוב An-26. המטוס ממשיך להיות מיוצר עד היום וכבר נבנו 361 יחידות ממנו.
למטוס מספר רב של דגמים אשר נועדו להסבתו גם לשימוש תובלה אזרחית, מטוס כיבוי או הגדלת כמות המשקל שהמטוס יכול לשאת.
כיום המטוס מופעל על ידי מספר חילות אוויר בעולם ביניהן: מקסיקו, הודו, עיראק ופרו.
אנטונובקה (בפולנית: Antonówka; ביידיש: אַנטעניווקע; באוקראינית: Антонівка, אנטוניבקה) הייתה מושבה חקלאית יהודית באמצע הדרך בין קוסטופיל וטוצ'ין, בשטח שנמצא כיום במחוז משנה קוסטופיל במחוז רובנו בחבל ווהלין באוקראינה.
ערב מלחמת העולם השנייה המושבה הייתה חלק מהגמינה של טוצ'ין במחוז רובנו בפרובינציית ווהלין של הרפובליקה הפולנית השנייה.
היישוב הוקם ב-1833 לאחר ש-27 משפחות יהודיות קנו את הקרקעות במקום, בדומה לעוד מספר מושבות יהודיות שהוקמו באותה תקופה באזור כמו טרוכנברוד.
כדי שהיישוב יצליח להתקיים, השלטון של האימפריה הרוסית העניק ליישוב פטור של 25 שנים ממס ופטור של 50 שנים מגיוס תושביו לצבא האימפריה הרוסית.
היישוב גדל עם השנים, ובמפקד אוכלוסין ב-1897 נמנו בו 620 יהודים מתוך 647 תושבים.
בשנים שלאחר מכן חלק מהיהודים עזבו את המקום, בין היתר בגלל מצוקה כלכלית בימי מלחמת העולם הראשונה, וב-1921 נמנו בו 482 יהודים, שעדיין היו יותר מ-90% מהאוכלוסייה.
בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב עברה אנטונובקה לשליטת ברית המועצות ב-1939.
הגרמנים כבשו את המקום ב-3 ביולי 1941, והיהודים חויבו לשאת טלאי צהוב ולסמן את בתיהם.
תוך זמן חודשים ספורים הגרמנים הקימו גטו פתוח והתירו ליהודים להמשיך לעבד את האדמה בפיקוח שוטרים אוקראינים, מצב שהמשיך עד קיץ 1942.
המיעוט הפולני שנותר באנטונובקה נמלט לרובנו ב-1943 בעקבות התקפה של צבא ההתקוממות האוקראיני, ארגון פרטיזני אוקראיני לאומני.
אנטוני ויט (בפולנית: Antoni Wit, נולד ב-7 בפברואר 1944) הוא מנצח פולני.
משנת 2002 עד 2013 היה מנהל מוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של ורשה.
כמו כן עבד עם התזמורת הסימפונית של נווארה מעונת 2010–2011 עד עונת 2016–2017 והופיע עמה כמנצח האורח הראשון שלה.
במאי 2013 מונה למנהל אמנותי של האנסמבל הספרדי, היושב בפמפלונה.
ויט סיים את לימודיו באקדמיה למוזיקה של קרקוב (שנקראה אותם ימים Państwowa Wyższa Szkola Muzyczna) בשנת 1967. הוא למד ניצוח אצל הנריק שיץ, והלחנה אצל קשישטוף פנדרצקי.
בהמשך למד בפריז אצל נדיה בולאנז'ה.
ויט ניצח על הפילהרמונית של ברלין, שטאטסקאפלה דרזדן, תזמורת האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא, תזמורת טונהאלה בציריך ובלונדון על תזמורת רשות השידור הבריטית, תזמורת פילהרמוניה, התזמורת הפילהרמונית של לונדון, התזמורת הפילהרמונית של קרקוב, והתזמורת הסימפונית הלאומית של קטלוניה בברצלונה.
ויט זכה בפרס קאן קלאסיקל על הקלטתו ל"סימפוניית טורנגאלילה" של אוליבייה מסייאן; גם ההקלטה שלו למחזור "מולדתי" (Má vlast) של בדז'יך סמטנה זכתה לשבחים רבים.
ויט מלמד באקדמיה ע"ש פרדריק שופן בוורשה.
אנטוני טיודור היה כוריאוגרף, מורה ורקדן אנגלי.
טיודור נולד בשם "ויליאם קוק" בלונדון.
הוא נחשף לראשונה לבלט מקצועי בסוף שנות העשרה שלו, כשראה את בלט רוס של דיאגילב.
הוא צפה ברקדן סרז' ליפר מבלט דיאגילב בבלט "אפולו מוליך המוזות" של בלנשין בשנת 1928. בהמשך, יציג לפניו הבלט רוס את אנה פבלובה, שתעניק לו השראה נוספת במסעו אל עולם המחול.
טיודור פנה אל סיריל ו.
בומונט, בעל חנות לספרי בלט בדרך צ'רינג קרוס בלונדון, וביקש ממנו לייעץ לו בדבר הכשרה לבלט.
בומונט הפנה אותו ללימודים אצל מארי ראמבר, לשעבר רקדנית בבלט של דיאגילב, שמלמדת בשיטת צ'יקטי.
טיודור החל לרקוד כמקצוע אצל מארי ראמבר בשנת 1928, וכעבור שנה היה לאסיסטנט ראשי במועדון הבלט שלה.
ככוריאוגרף צעיר בראשית דרכו, בגיל עשרים ושלוש, יצר לרקדניה בלטים אחדים, בהם "ליזיסטראטה" ו"כוכבי הלכת", בתיאטרון מרקורי, נוטינג היל גייט הקטן.
את שני הבלטים המהפכניים ביותר שלו, "גן הלילך" ו"אלגיות אפלות", יצר לפני גיל שלושים, ורקד בעצמו את התפקידים הראשיים.
בשנת 1938, ייסד טיודור את "בלט לונדון" עם רקדני ראמבר, בהם יו ליינג (שיהיה לחברו לחיים), אנדרה הווארד, אגנס דה מיל, פגי ואן פראך, מוד לויד ו-וולטר גור.
בראשית מלחמת העולם השנייה, ב-1940, הוזמן עמם לניו יורק, שם הצטרפו לתיאטרון הבלט המחודש של ריצ'רד פלזנט ולוצ'יה צ'ייז.
הלהקה של צ'ייז הייתה בהמשך לתיאטרון הבלט האמריקאי, שעמו עמד טיודור בקשרים הדוקים עד סוף חייו.
טיודור היה כוריאוגרף הבית של תיאטרון הבלט למשך עשר שנים.
הוא ביים מחדש כמה מיצירותיו הקודמות אך יצר גם כוריאוגרפיות חדשות, "עמוד האש" (1942), "רומיאו ויוליה", "זוהר מועם" ו"זרם מעמקים" ללהקה זו עד תום המלחמה.
לאחר שפרש מן הריקוד ב-1950, עמד בראש סגל מורי בית הספר לבלט של מטרופוליטן אופרה, חזר ולימד בבית הספר ג'וליארד משנת 1950 ואילך, והיה מנהל אמנותי להבלט המלכותי השוודי מ-1963 עד 1964. הוא יצר שלוש כוריאוגרפיות לניו יורק סיטי בלט.
את ההשראה לחלק מן הבלטים שלו העניקו מוד לויד, יו ליינג ונורה קיי.
גם דיאנה אדמס וסאלי וילסון יכולות להיחשב למוזות של טיודור.
כמורה, נודע טיודור בהתמקדותו בפרטים גופניים ופסיכולוגיים במטרה לסלק את האגו, כדי לאפשר לרקדנים להיחלץ מאזור הנוחות שלהם ולהרחיב את יכולותיהם.
בריאיון עם דיק קאווט אמר טיודור, "אתה חייב להיפטר מן הגינונים האישיים כדי להגיע אל הדמות בבלט, ורקדנים אינם רוצים להרפות.
אבל אינך יכול לשבור אותם אלא אם תהיה מוכן לאסוף את האפר ללא שהיות וליצור ממנו שוב את הפניקס.
מפתה כל כך לשטח אותם ארצה ולדרוך עליהם."
מדליית אמנויות יצירה מאוניברסיטת ברנדייס
מדליון הנדל של עיריית ניו יורק
אותות הוקרה ממרכז קנדי ו-Dance/USA National.
בשנת 1988 התקבל טיודור להיכל התהילה ויטני של הזוג ונדרבילט במוזיאון הלאומי למחול.
טיודור מקובל על הרוב כאחד מגדולי היוצרים המקוריים בצורות המחול המודרני.
יחד עם ז'ורז' בלנשין, רואים בו דמות ראשית בשינוי הבלט לאמנות מודרנית, אבל בגאוניות העושה שימוש בצורות בלט, יותר משהיא נובעת מהן.
יצירתו נחשבת על פי רוב כביטוי "פסיכולוגי" מודרני, אבל - כמוה כיוצרה - בחומרה, הידור ואצילות, ראויה לציון בראש ובראשונה בשימוש בצורות קלאסיות בלבד.
מיכאיל ברישניקוב אמר, "אנו רוקדים את הבלטים של טיודור כי אנחנו מוכרחים.
יצירתו של טיודור היא המצפון שלנו."
טיודור, מאמין ממושמע בזן בודהיזם, מת ביום א' של חג הפסחא בביתו שבמכון הזן הראשון של אמריקה, בגיל 79.
קרן אנטוני טיודור נוסדה כדי להמשיך להעלות יצירות של טיודור.
בצוואתו מינה את סאלי בריילי בליס כמוציאה לפועל היחידה של הבלטים שלו עם הגשת צוואתו לבית המשפט לצוואות של מדינת ניו יורק ב-1987.
אנטוני ג'יימס לגט הוא פיזיקאי אמריקאי-אנגלי, שחלק את פרס נובל לפיזיקה בשנת 2003 עם ויטאלי גינזבורג ואלכסיי אבריקוסוב "על תרומה חלוצית לתאוריה של מוליכי על ונוזלי על".
לגט חבר באקדמיה האמריקאית הלאומית למדעים, באקדמיה הרוסית למדעים, ב ובאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
אנטוני לגט נולד ב-26 במרץ 1938 בלונדון למשפחה קתולית.
בדצמבר 1954 החל ללמוד באוניברסיטת אוקספורד, שם למד את התואר הראשון והשני.
בשנים 1964–1965 לגט החל ללמד באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
בשנה שלאחר מכן לימד גם באוניברסיטת הרווארד.
בשנים 2006–2016 לגט לימד באוניברסיטת ווטרלו.
אנטוני גארילקיויץ (פולנית: Antoni Gawrylkiewicz, 1922-2007) היה איכר פולני מהעיירה קורקיצ'יאני.
חסיד אומות העולם, שבמלחמת העולם השנייה שהציל את חייהם של 16 יהודים בתקופת השואה ממוות בידי הנאצים.
בשנת 1942 פנה אל אנטוני גארילקיויץ יהודי בשם משה סוננזון, שביקש ממנו הגנה בעקבות הפרעות בדרום ליטא, מפניהן נמלט עם אשתו ושני ילדיו לאחר שילדו השלישי לא שרד.
אנטוני הסכים להחביא את משפחת סוננזון שכללה את בתם יפה סוננזון ביחד עם שתי משפחות נוספות שהגיעו לביתו יחד איתם - משפחת קבצ'זניק ומשפחת סולומיננסקי.
אנטוני, שעבד בחקלאות בחווה שלא הייתה בבעלותו, טיפל במשפחות, דאג להן לאוכל ולמזון, והכין עבורן מקומות מסתור בבורות שחפר.
בשעת סכנה, מצא דרכים להזהירם על מנת שלא ייתפסו בידי הנאצים.
בשל פעילות הצבא הנאצי באזור, משפחתו של אנטוני נחקרה באכזריות בנוגע למקום הימצאם של יהודים, ויש עדות כי אחיו ואביו של אנטוני נרצחו בידי הנאצים בעקבות אותן חקירות, מפני שמלשינים דיווחו עליהם כעל "חברים של יהודים".
גארילקיויץ העתיק את ביתו לעיר פלוצק שבפולין, שם חי עד פטירתו בשנת 2007.
הוענק לו תואר חסיד העולם בנוכחותו בשנת 1999 במוסד "יד ושם" בירושלים.
שמו נחקק בקיר הכבוד שבגן חסידי אומות העולם.
אנטוני מתאוס דוס סנטוס (בפורטוגזית: Antony Matheus dos Santos; נולד ב-24 בפברואר 2000 באוזאסקו שבמדינת סאו פאולו, ברזיל), הידוע בקיצור כאנטוני (Antony), הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת הפועל באר שבע
אנטוני גדל במחלקת הנוער של סאו פאולו, אליה הצטרף בשנת 2010. ב-26 בספטמבר 2018 הוא קודם לקבוצה הבוגרת של המועדון, וחתם על חוזה עד ספטמבר 2023. ב-15 בנובמבר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד גרמיו במסגרת המחזור ה-34 בליגת העל הברזילאית לעונת .
בסך הכול ערך 42 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שישה שערים.
ב-23 בפברואר 2020 חתם על חוזה לחמש עונות באייאקס מליגת העל ההולנדית החל מ-1 ביולי 2020. ב-13 בספטמבר 2020 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–1 על ספרטה רוטרדם במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת עונת 2020/2021 בליגת העל ההולנדית.
ב-27 באוקטובר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בתיקו 2-2 עם אטאלנטה במסגרת שלב הבתים לעונת 2020/2021. ב-3 בנובמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת האלופות, בניצחון 1–2 על מיטיולן, גם כן בשלב הבתים.
בעונתו הראשונה במועדון ערך 32 הופעות ליגה, בהן הבקיע תשעה שערים, והוסיף 14 הופעות ושני שערים בשאר המסגרות.
הוא זכה עם אייאקס באליפות הולנד ובגביע ההולנדי.
ב-30 באוגוסט 2022 חתם לחמש שנים במנצ'סטר יונייטד מהפרמייר ליג תמורת 100 מיליון אירו.
ב-4 בספטמבר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג וגם כבש את שער הבכורה שלו בניצחון 1–3 על ארסנל.
ב-25 בינואר 2025 עבר בהשאלה לריאל בטיס מהלה ליגה.
במדי בטיס כבש אנטוני 9 שערים ב26 הופעות בכל המסגרות.
וב-1 בספטמבר 2025 חתם על חוזה ל-5 שנים בבטיס ששילמה תמורתו למנצ'סטר יונייטד 25 מיליון אירו.
אנטוני נכלל בסגל נבחרת ברזיל עד גיל 23 לטורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו 2020 בשנת 2021, זה זכה יחד עם נבחרתו במדליית זהב.
הוא שיחק בכל ששת משחקי הטורניר.
ב-7 באוקטובר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ברזיל הבוגרת, כשנכנס כמחליף והבקיע שער בניצחון 1–3 על נבחרת ונצואלה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
נבחרת ברזיל עד גיל 23
מדליית זהב אולימפית (1): אולימפיאדת טוקיו 2020
אנטונובקה היא קבוצה של זני תפוחים שהבשלתם בסוף הסתיו או בתחילת החורף.