tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1922 הייתה האווה בין המייסדות של איגוד הסופרים האסטוני.
אנה האווה הייתה פעילה עד לשנת 1954, בשנת 2008 פורסם אוסף יצירותיה, שכלל כ-700 שירים.
בתקופת אסטוניה העצמאית הוענקו להאווה מספר עיטורים, וכאשר מולדתה הייתה חלק מברית המועצות היא קיבלה תואר "סופר העם של אסטוניה הסובייטית" וקיבלה עיטור סובייטי.
בשנת 1954 נערך טקס לכבודה באוניברסיטת טרטו, ואחד מרחובות העיר נקרא על שמה.
בנוסף לכתיבת שירה, אנה האווה הייתה מתרגמת לאסטונית.
היא תרגמה יצירות של יוהאן וולפגנג פון גתה, פרידריך שילר והנס כריסטיאן אנדרסן.
האווה הלכה לעולמה בשנת 1957 בטרטו, ברית המועצות.
אנה הקדושה, הבתולה וישו הילד (באיטלקית: Sant'Anna, la Vergine e il Bambino con l'agnellino) הוא ציור שמן על עץ צפצפה, מעשה ידי הצייר לאונרדו דה וינצ'י, שצויר בין השנים 1503–1519 ומתאר את ישו הילד בחברת אמו וסבתו.
היצירה מוצגת במוזיאון הלובר בפריז.
התמונה הוזמנה על ידי לואי השנים עשר, מלך צרפת כדי לחגוג את הולדת בתו היחידה, קלוד, נסיכת צרפת בשנת 1499. אנה היה שמה של אשתו ושל פטרונית הנשים העקרות וההרות.
עם זאת, התמונה מעולם לא הועברה ללואי השנים עשר והיא נצפתה בסדנתו של דה וינצ'י בשנת 1517, כאשר האמן גר בקלו לוסה ליד אמבואז.
נוכחות הציור בפאלה רויאל בשנת 1651 הביאה להשערה שהתמונה צורפה לאוסף המלכותי באמצעות הקרדינל רישלייה.
אך ככל הנראה היה זה פרנסואה הראשון, מלך צרפת שרכש אותה מעוזרו של דה וינצ'י תמורת סכום נכבד שנרשם בארכיונים.
התמונה השפיעה באופן מכריע על אמני הדורות הבאים, הן על ציירים קלאסיים כמו רפאל, והן על מנייריסטים כמו אנדריאה דל סרטו.
בשנת 2011 בוצע שחזור מקיף ביצירה, אשר לווה במחלוקת ובטענה שגרם לצבעי היצירה להיות הרבה יותר בהירים מכפי שהיו במקור.
המחלוקת גרמה להתפטרות מנהלת מחלקת השימור במוזיאון הלובר.
כפי שעשה בציור המדונה בין הסלעים, דה וינצ'י הציג סצנה דתית בנוף פנטסטי והציב תהום בין הצופה לדמויות.
המרחק ההררי מועבר על ידי פרספקטיבה אטמוספירית עם דגשים כחלחלים וגבישיים המשקפים את התעניינותו בגאולוגיה ובתופעות מטאורולוגיות.
הספומאטו, האפקט הציורי של דה וינצ'י, מאחד את הקומפוזיציה בכך שהוא עוטף את הדמויות והנוף באובך ההולך ונעלם, אשר משרה עדינות על הפנים רבות ההבעה.
העבודה מקרינה הילה של מוזרות אשר, בשילוב עם ההבעות העדינות ומצבה הבלתי גמור, הולידה מספר פרשנויות פסיכואנליטיות מאז זיגמונד פרויד.
כמה עבודות הכנה, כמו הקרטון (רישום מפורט) בגלריה הלאומית בלונדון , עוקבים אחר ההתפתחות ההדרגתית של היצירה.
דה וינצ'י החליף את יוחנן המטביל הצעיר בגרסה הראשונה בסמל: כבש האלוהים, והעביר את ישו התינוק מברכי אמו לעבר האדמה.
הוא העניק חשיבות רבה יותר לאנה הקדושה, שהופכת לציר של קומפוזיציה פירמידלית.
המחוות הטבעיות של הדמויות משתלבות זו בזו: זרועה הימנית של אנה משתלבת עם זו של מרים, שראשה מסתיר את כתפה של אמה, וזרועה השמאלית של מרים מוארכת על ידי בנה.
יחסי גומלין אלה הם בעלי משמעות: רעיון אילן היוחסין והאינקרנציה של ישו, שגורלו, הפסיון של ישו, מיוצג על ידי הכבש.
מקוריותו של דה וינצ'י כאן נעוצה באיקונוגרפיה שלו (תוספת הכבש) ובקומפוזיציה הגאומטרית והדינמית.
הציור של לאונרדו הוא נעים ורגוע, אך לאחר בחינה מדוקדקת גם מבלבל.
הקומפוזיציה של שלוש הדמויות הדוקה, כאשר מרים מתקשרת באופן ברור עם ישו התינוק.
לאחר בחינה מעמיקה של מיקומה ניכר כי היא יושבת על ברכיה של אמה, אנה הקדושה.
אין לנשים שיושבות זו בחיקה של זו שום הקבלה ביצירות אמנות אחרות, כך שלא ברור איזו משמעות דה וינצ'י התכוון להביע עם התנוחה הזו.
כמו כן, אף על פי שגודלן המדויק של מרים ואמה אינו ידוע, ניתן להסיק מן הציור כי אנה גדולה משמעותית ממרים.
עיוות עדין אך מורגש זה בגודלן שימש את דה וינצ'י להדגשת יחסי האם והבת בין שתי הנשים, למרות היעדרם של רמזים חזותיים לגילה הגדול יותר של אנה.
זיגמונד פרויד ערך בדיקה פסיכואנליטית של דה וינצ'י במאמרו "לאונרדו דה וינצ'י, זיכרון ילדותו" .
לדברי פרויד, הבגד של הבתולה מתאר נשר כאשר מסתכלים עליו מהצד.
פרויד טען שמדובר בביטוי לפנטזיית ילדות "פסיבית הומוסקסואלית" עליה כתב לאונרדו ב"קודקס אטלנטיקוס" , ובה הוא מספר שהותקף כתינוק בעריסתו בידי נשר.
לרוע מזלו של פרויד, המילה "נשר" הייתה תרגום מוטעה של המתרגם הגרמני של הקודקס, והציפור שציין דה וינצ'י היא למעשה נץ, עוף דורס.
עם זאת, כמה חוקרים פרוידיאנים עשו ניסיונות לתקן את התיאוריה על ידי שילוב הנץ.
תיאוריה אחרת שהציע פרויד מנסה להסביר את חיבתו של דה וינצ'י לתיאור מרים הבתולה עם אמה.
דה וינצ'י גודל בתחילה על ידי אמו הביולוגית, אולם לאחר מכן אומץ על ידי אשת אביו סר פיירו.
הרעיון לתאר את מרים עם אמה היה אם כן קרוב לליבו של לאונרדו דה וינצ'י כי במובן מסוים היו לו "שתי אמהות".
כפי שצוין, בשתי גרסאות הקומפוזיציה (הציור בלובר והקרטון בגלריה הלאומית בלונדון) קשה להבחין אם אנה מבוגרת ממרים בדור שלם.
אנה לואיז גררסהיים הייתה אמנית נוף גרמנית, ציירת פורטרטים ותחריטים.
היא הייתה בין מייסדי מושבת האמנים בארנשופ ליד הים הבלטי.
אנה גררסהיים נולדה בשנת 1852. היא הייתה השלישית מבין שמונת הילדים שנולדו לאדוארד אדולף גררסהיים, חבר מועצת העיר ריבניץ, ואשתו דורותיאה הנרייט.
אף על פי שנשים לא הורשו ללמוד באקדמיות לאמנות באותה תקופה, הוריה אפשרו לה, בשנת 1874, לבקר בבית הספר לאמנות של אוגוסט טום דיק (1831–1893) בדרזדן.
לאחר מות האב בשנת 1876 בילתה גררסהיים ארבע שנים בברלין באקדמיה הפרוסית לאמנויות, ולמדה ב"כיתת הנשים "של קרל גוסוב.
בשנת 1880 ביקרה גררסהיים במושבת האמנים בהורנבק הדנית.
בשנת 1882 בילתה שלושה חודשים בלונדון ובויילס, שמה הכינה כמה ציורי פורטרטים.
בשנת 1883 בילתה גררסהיים שלושה חודשים בפריז בביקור לימודי אצל אמיל אוגוסט קרולוס-דוראן וז'אן ז'אק הנר.
בשנת 1884 הפכה גררסהיים לחברת באיגוד האמנות בברלין.
בשנת 1885 ביקרה בארנשופ לראשונה ועם אחותה ברטה (1846–1916), היא בנתה בית שם בכפר הדייגים.
אליהן הצטרפה בשנת 1906 אחות נוספת אוגוסט (1838–1908), שכמו ברטה הייתה גם היא ציירת.
אף אחת משלוש האחיות לא נישאו.
אנה גררסהיים נפטרה בביתם בארנשופ ונקברה בכפר.
גררסהיים יצרה בעיקר דיוקנאות וציורי ז'אנר במהלך שנותיה באקדמיה בברלין.
היא ציירה תמונות נוף רבות של הים הבלטי לאחר 1880, בהשפעת שהותה בהורנבק וההשפעות שהיו עליה של ציורי הדייגים של פדר סוורין קרויר ונופי הים של קריסטיאן זאהרטמן.
בשנת 1881 הוצג אחד מציוריה בתערוכת האקדמיה לאמנות בברלין.
היא השתתפה משנת 1884 בתערוכות של איגוד האמנות בברלין.
גררסהיים יצרה בעיקר עבודות עם מוטיבים של החוף הבלטי בתקופתה בארנשופ.
היא הייתה עדיין פעילה שם אחרי 1918, כאשר אמנים רבים עזבו את הכפר.
אנה דוסון היא שחקנית וזמרת אנגלייה.
דוסון נולדה בבולטון שבלנקשייר, אנגליה.
בילדותה שהתה בחלק מהזמן בטנגניקה, שם עבד אביה.
היא למדה בבית הספר לבלט "אלמהרסט".
אחרי שלמדה משחק ב-Central School of Speech and Drama, החלה להופיע עם להקות תיאטרון רפרטוארי.
דוסון כיכבה במספר מחזות זמר בתיאטראות וסט אנד.
היא השתתפה בסדרות טלוויזיה בהן, "Dixon of Dock Green" ו"המופע של בני היל".
דוסון גילמה את ויולט, אחותה של הייסינת' באקט, בעונה האחרונה של הסיטקום "מה יגידו השכנים?", אבל הופיעה רק בארבעה פרקים.
דוסון נשואה לג'ון באולטר, הסולן של "Black and White Minstrel Show".
תפקידים שונים סדרת טלוויזיה 1977 Hi Summer!
תפקידים שונים סדרת טלוויזיה 1977 לארי גרייסון Larry Grayson באבלס סדרת טלוויזיה 1977 Miss Jones and Son קרול בפרק "Baby Talk" 1978 ברני Bernie סדרת טלוויזיה 1978 Whodunnit?
שנה שם תפקיד הערות 1973 O Lucky Man!
אנה אינס קוסטה מנדס דיאש (בפורטוגזית: Ana Inês Costa Mendes Dias; נולדה ב-27 ביולי 1998, אוויירו, פורטוגל) היא כדורגלנית פורטוגזית, המשחקת במדי Tigres UANL מהליגה המקסיקנית (Liga MX Femenil).
אנה התחילה לשחק במועדון וואגנסה (Vaguense Fut.7 Feminino S19) בפורטוגל.
המועדון המקצועני הראשון היה מועדון "קאדימה" (U.R.
בשנת 2020, לאחר שסיימה את לימודיה, אנה החלה את העונה במועדון הפרמיירליג הפורטוגזי "אמורה" (Feminina do Amora FC).
במרץ 2021 עברה לזניט סנקט פטרבורג הרוסית והפכה לשחקנית הפורטוגזית הראשונה בתולדות המועדון הרוסי.
באפריל 2021, זומנה לנבחרת פורטוגל ובעונת 2023, הוכתרה למצטיינת העונה ולמלכת השערים של העונה.
בינואר 2024 הסתיים החוזה שלה בקבוצה.
במדי זניט הבקיעה 42 שערים ב־82 הופעות בכל המסגרות.
באפריל 2024 היא חתמה בקבוצת פורטלנד ת'ורנס מהליגה הלאומית לכדורגל נשים בארצות הברית.
ברם, ב-26 באוגוסט 2024 עברה שוב כשחתמה בקבוצת Tigres UANL מהליגה המקסיקנית.
היא סיימה את לימודיה במגמת ספורט באוניברסיטת קוימברה ולאחר מכן קיבלה תואר בניהול ספורט באוניברסיטת קומניוס בברטיסלאבה.
הסופר קאפ הרוסי בכדורגל נשים
מלכת השערים של ליגת העל הרוסית: 18 שערים בעונת 2023
אנה דבור היא פרופסור להנדסה ביו-רפואית באוניברסיטת בוסטון והעורכת הראשית של כתב העת המדעי השפיט Neurophotonics.
דבור למדה באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 2001 השלימה דוקטורט במדעי המוח בהנחיית פרופסור יוסף ירום.
התזה שלה עסקה ב"ארגון פונקציונלי של מעגלים מקומיים בגרעין הזית התחתון (inferior olive)".
בשנת 2002 יצאה להתמחות בדימות מוחי במרכז מרטינוס לדימות ביו-רפואי בבית החולים הכללי של מסצ'וסטס.
בשנת 2005 הקימה מעבדת מחקר עצמאית באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
בשנת 2019 הצטרפה בתפקיד פרופסור למחלקה להנדסה ביו-רפואית באוניברסיטת בוסטון.
בשנת 2021 מונתה לעורכת של כתב העת המדעי השפיט Neurophotonics.
מחקרה של דבור עוסק במדעי המוח (ברמה המערכתית והתאית), בדימות מוחי, במיקרוסקופיה ובדימות לא-פולשני.
מתמחה בצימוד ניורו-וסקולרי ובצימוד ניורו-מטבולי במוח וברגולציה של זרימת דם אל המוח.
אנה וודוורד הייתה ציירת אמריקאית, שלמדה ציור באקדמיה ז'וליאן בפריז.
בשנת 1918 היא עברה להוואי.
היא הושפעה מהתנועה האימפרסיוניסטית ויצרה ציורי נוף.
אנה וודוורד נולדה בפיטסבורג, פנסילבניה, ב־26 בינואר 1868. היא נולדה לאנה מ.
וודוורד - עורך דין עשיר וידוע בפיטסבורג.
גדלה בפנסילבניה, ושם למדה וקיבלה תואר ראשון.
זמן קצר לאחר מכן נסעה לפריז בליווי אמה ונרשמה לאקדמיה ז'וליאן, עם דגש על ציור שמן.
היא למדה ציור בהוראת ז'ול-ג'וזף לפבר, טוני רובר-פלרי וויליאם אדולף בוגרו.
במהלך הקיץ למדה בבית ספר פרטי קטן בהנהגתו של ג'ורג' היצ'קוק בסטודיו פרטי בביתו באגמונד אן דן הוף, הולנד.
בזמן שהייתה בפריז, היא הציגה עבודות בתערוכות הרבות, בסלונים ובגלריות.
היא התקבלה לסלון פריז בשנת 1898 שם הציגה שתי עבודות, Le sabot casse שנוצרו בצרפת ו- Recolte des pommes de terre, שנוצרה בהולנד.
בשנת 1903 נכנסה לתערוכת הבינלאומית של ריימס שם קיבלה מדליית כסף.
במהלך לימודיה באירופה, הצטרפה וודוורד למושבה האמריקאית בפריז - קבוצת אמריקאים שלמדו אומנויות יפות בלב פריז.
קבוצה זו, שהוקמה על ידי הלן ברטו (1825-1909), יצרה ארגון שבו אמניות היו יכולות ליצור נוכחות מבוססת בעולם האמנות.
וודוורד הייתה גם חלק מאגודת האמנות בפיטסבורג לאורך כל ראשית חייה ובאקדמיה לאמנויות בהוואי במהלך הקריירה המאוחרת שלה, מקום בו הציגה יצירות בהזדמנויות רבות.
וודוורד חיה בפריז לאורך כל מלחמת העולם הראשונה.
לאחר שסבלה מתת תזונה, אובחן אצלה ליקוי בלב והומלץ לה לנסוע לאקלים חם יותר.
לאחר מכן היא נסעה לאפריקה ולהוואי, שם התגוררה משנת 1918 בשכונת וואיקיקי.
היא הפכה לקול ידוע בקהילות העשירות והאמנותיות של הוואי, וביצעה עבודות רבות עבור פטרונים מקומיים.
עבודותיה הוצגו בגלריות רבות ברחבי ארצות הברית וצרפת, כולל מכון קרנגי בפיטסבורג, פנסילבניה.
היא הוצגה גם בכל הגלריות המקומיות בהוואי ובאקדמיה לאמנויות בהונולולו בעיקר עבודות מאיי הוואי.
עבודותיה, גן בהונולולו, עמק מנואה ודיונות הן בין יצירותיה הידועות יותר המייצגות את הנוף ההוואי.
וודוורד כתבה גם טורים ומאמרים למגזינים ולעיתונים מקומיים בהוואי.
היא כתבה על עבודות אמנים, ביקרה תערוכות מקומיות.
יצירות האמנות שלה שימשו גם למגזין "גן עדן באוקיינוס השקט" לאורך כל שנות העשרים והשלושים.
היא נודעה גם בזכות ספרה בנוגע לתקופתה בקהילת האמנות בפריז וגם בהולנד, שכותרתה "חיי אמנות בצרפת ובהולנד".
וודוורד נפטרה בבית החולים קווינס בהונולולו, הוואי, ב־12 ביולי 1935, בגיל 67. שרידיה הועברו למקום הולדתה בפיטסבורג.
אנה הייוורד טיילור הייתה ציירת ומאיירת שנחשבת לאחת האמניות המובילות בתקופת הרנסאנס של צ'ארלסטון.
אנה הייוורד טיילור נולדה ב-13 בנובמבר 1879 בקולומביה, דרום קרוליינה, אחת משמונת ילדיהם של בנג'מין ולטר טיילור - רופא ומנתח ששירת במלחמת האזרחים בצבא צפון וירג'יניה - ומריאנה (הייוורד) טיילור.
משפחת טיילור בלטה בתעשיית הכותנה ובפיתוח העיר קולומביה.
אחיה הגדול תומאס טיילור יבנה מאוחר יותר את בית טיילור, שהפך למקום הראשון של מוזיאון קולומביה לאמנות.
עם שובה לאמריקה, טיילור הלכה לקולג' רדקליף ובילתה את הקיץ של 1915 ו-1916 בפרובינסטאון, מסצ'וסטס, ולמדה הדפס.
שם היא הפכה למומחית בטכניקה שהרבתה להשתמש בה, הדפסת עץ בקו לבן, שבו רוב ההדפס הוא בצבע אחיד כשהדימוי נוצר על ידי קווים לבנים (לא מכוסים בדיו).
טכניקה זו מאפשרת לאמן להדפיס מספר צבעים מאותו בלוק במקום לייצר בלוק נפרד לכל צבע.
כאמנית בוגרת ציירה טיילור בשמנים ובצבעי מים, אך היא העדיפה הדפסים, בעיקר חיתוכי עץ.
הסגנון שלה הוא ציורי עם קווים גרפיים חזקים המראים את השפעת המודרניזם ומסעותיה באסיה כאחד.
התמונות שלה הודפסו בדרך כלל בצבעים עזים או בשחור-לבן, עם פרספקטיבה שטוחה, שטחי צבע גדולים ופרטים מוגבלים.
ההדפסים של טיילור הושפעו מאמנים כמו ויליאם סלצ'ר רייס, ומיצירותיו של אנרי מאטיס.
היא גם עבדה מדי פעם בטקסטיל.
ב-1916, טיילור ליוותה את המשלחת של ויליאם ביבי לגיאנה הבריטית כמאיירת מדעית, והיא חזרה שוב לשם ב-1920. [6] במסעות האלה ערכה מחקרים בוטניים שהשפיעו רבות על עבודתה, כשתרגמה את רשמיה להדפסים ולטקסטיל בטיק.
בחלק מהעבודות הללו, היא הוסיפה לציור חלקי הצמחים הגלויים גם חתכים מיקרוסקופיים של גבעולים, שחלות וכו'.
הם הוצגו במוזיאון לתולדות הטבע בניו יורק ובגנים הבוטניים של ברוקלין ב-1922, וייתכן שהם מייצגים את הפעם הראשונה שבה נעשה שימוש בפרטים מיקרוסקופיים של צמחים באמנות דקורטיבית.
טיילור עברה לניו יורק ב-1920, נשארה שם עד סוף העשור, אז שבה לדרום קרוליינה, והתיישבה בצ'ארלסטון.
בצ'ארלסטון, טיילור נודעה בזכות ההדפסים שלה הממחישים את החיים בדרום קרוליינה, כולל נושאים חקלאיים בעבר ובהווה, חי וצומח מקומיים, ארכיטקטורה, סצנות רחוב ואנשי המסחר של העיר.
היא הכינה הדפסים של נשים אפרו-אמריקאיות הקוצרות אורז (1930) שהייתה אחת מחמש העבודות שנבחרו לייצג את העיר ביריד העולמי בניו יורק בשנת 1939.
יחד עם אליס רוונל הוגר סמית', אליזבת אוניל ורנר ואלפרד האטי, טיילור נחשבת היום לאחד מארבעת האמנים המובילים של הרנסאנס של צ'ארלסטון.
עבודותיה נמצאות באוספים של מוזיאון קולומביה לאמנות, מוזיאון מחוז גרינוויל לאמנות, מוזיאון ג'יבס לאמנות בצ'ארלסטון, מוזיאון מוריס לאמנות באוגוסטה, המוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע, הגנים הבוטניים של ברוקלין ועוד.
בשנת 2010 האחיין שלה, אדמונד רט טיילור, יחד עם אלכסנדר מור, פרסם אוסף ממכתביה על ידי הוצאה לאור באוניברסיטת דרום קרוליינה.
אנה (אנקה) גורית הייתה עורכת סרטים ישראלית.
נולדה בפולין בשנות ה-20 של המאה ה-20. למדה קולנוע באוניברסיטת לודז'.
ב-1955 ערכה את סרטה הראשון, "תחת השמיים" של קורט וובר.
לאחר מכן עבדה בעורכת יומנים וסרטים דוקומנטריים בחברה הממשלתית "פילם פולסקי".
ב-1958 עלתה לישראל עם בעלה ובנה.
עברתה את שמה מהנקה גורצקה.
עבדה 7 שנים בסרטי גבע כעורכת סרטים.
לאחר מכן עבדה כעורכת עצמאית.
הרבתה לשתף פעולה עם הבמאי אורי זוהר.
ב-2019 נערכה לכבודה רטרוספקטיבה בפסטיבל קולנוע דרום.
האתמול של מחר, 1963 (עם נלי גלעד)
ליאור, 1974 (בהפקת הטלוויזיה הלימודית)
בדמייך חיי, דוד פרלוב, 1962
הקרב על היעד, אורי זוהר, חיים חפר, 1963
האתמול של המחר, ברוך אגדתי, 1964
מותו של אברהם לייב, דן בן אמוץ, 1964
עת עדרים, יצחק הרבסט, 1965
אמצעי שליטה של המש"ק, אורי זוהר, 1966
ביקור האפיפיור בישראל 1964, לא ידוע, 1966
הבימה – אתמול והיום, בלה ברעם, 1972
בארץ הנגב, יצחק הרבסט, 1975
ירושלים של ילדים, בלה ברעם, 1978
דיוקנו של אמן – מרדכי ארדון, יונה זרצקי, 1980
אנה הורנונג (טומצ'ק) (בפולנית: Anna Tomczak Hornung; 4 ביולי 1922 - 12 בפברואר 2012) הייתה חסידת אומות העולם מפולין ממוצא אוקראיני, שהצילה יהודים במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1939, משפחת הורנונג היהודית, ליאון אשתו וילדיו, עברו מצ'שין שבשלזיה עילית, אל סטרי, בפרברי סטניסלב (איוונו-פרנקיבסק כיום), אשר באותה התקופה הייתה תחת שלטון סובייטי.
כאשר הגרמנים כבשו את האזור, הורנונג ושני בניו הבוגרים, פרידריך (שרגא) ואורן שמואל, נשארו בצד הגרמני של העיר משום שדיברו גרמנית שוטפת.
הם הציגו את עצמם כפולקסדויטשה ומצאו עבודה בחברת בנייה גרמנית בפידבולוצ'יסק.
הורנונג טען לעיכוב בקבלת המסמכים עקב המלחמה ומשום כך לא הייתה לו תעודת זהות אלא רק רישיון עבודה.
הוא הביא אליו את בנו המבוגר יותר, שכונה בשם הפולני סטאסייק, שסייע לו בעבודתו והתגורר עמו.
כאשר הוקם גטו בסטרי, אשתו וילדיו הצעירים נכלאו בו ולאחר חיסול הגטו, נשלחו למחנה ההשמדה בלז'ץ, שם נספו.
אנה הייתה נערה בת 17–18 ממוצא אוקראיני שעבדה במטבח של חברת הבנייה.
אנה עברה לעבוד אצל הורנונג, שחיפש אישה לניהול משק ביתו.
אנה הייתה הולכת לכפרים כדי להשיג מצרכי מזון עבור המשפחה.
היא עדיין לא ידעה כי בני המשפחה יהודים.
כאשר פשטה השמועה כי מדובר במשפחה יהודית ולכן יצטרכו להיחקר במשרדי החברה, קפטן גרוס, מבכירי העובדים בחברה יעץ להם לא להגיע לחקירה.
הורנונג ובניו קיבלו את עצתו ונמלטו.
הם נאלצו לעזוב את העיר וכך הבינה אנה כי מעסיקיה היו יהודים.
שלושת בני משפחת הורנונג עברו אל דרוהוביץ', שם הציגו את עצמם כפולנים ומצאו עבודה.
ליאון החליט להזמין את אנה להצטרף אליהם למרות התנגדות בניו למהלך זה משום שטענו שאנה היא אוקראינית ולכן עלולה לחשוף את סודם ולהסגירם.
כעבור ימים ספורים הופיעה אנה עם 6 מזוודות, בהן ארזה את כל בגדיהם ורכושם.
ליאון החליט להציג אותה כאשתו.
אנה הצטרפה למשפחה והמשיכה לנהל את משק הבית.
היא הייתה יוצאת לכפרים לקניית מזון ובישלה להם, כיבסה וניקתה את הבית.
חזותה הארית של אנה הפריכה כל חשד לגבי מוצאה של משפחת הורנונג, והיא מעולם לא גרמה להם להרגיש תלויים ברצונה הטוב.
אנה שיחקה את תפקידה בנאמנות כאם המשפחה.
אנה הביאה לביתה את אחותה הצעירה שהייתה בעלת חזות ארית בלונדינית כדי שתתגורר עמם לזמן קצר על מנת להוכיח שהם משפחה ארית וכך סייעה לליאון ובניו להינצל.
לאחר שרוב יהודי הסביבה הושמדו, הגרמנים השאירו כמה עשרות אחדות של יהודים לעבודה.
הם היו רעבים מאד, ואנה נחלצה לעזרתם ונהגה לבשל עבורם.
היא הביאה להם דליים של מרק סמיך מהמצרכים שלקחה מהמטבח הגרמני.
כמו כן, היא התנדבה ללוות שני זוגות של יהודים שביקשו להגיע ללבוב.
במאי 1945 שחרר הצבא הסובייטי את האזור בו התגוררה המשפחה.
ב־1945 עלה בנו של ליאון, שרגא, לארץ ישראל כמתנדב במאבק להקמת המדינה.
באותה שנה נשא ליאון הורנונג את אנה לאישה והם עלו יחד לארץ ישראל והתגוררו בחיפה על הכרמל.
ב-16 בפברואר 1996 הכיר יד ושם באנה הורנונג כחסידת אומות העולם, ולכבודה ניטע עץ בגן חסידי אומות העולם בירושלים.
כמו כן, הוקדשו לכבודה ספסל ומצבת אבן בגן חסידי אומות העולם תושבי חיפה בשכונת רמת אלון בחיפה.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורה של אנה.
קִברה אותר בבית הקברות "מנוחה נכונה" בקריית טבעון.
אנה דוברוצקה (יזיארסקה) (בפולנית: Dobrucka-Jezierska Anna; 5 ביוני 1900 – 2 בפברואר 1987) הייתה אזרחית פולין בזמן מלחמת העולם השנייה והשואה.
ב-8 ביולי 1982 הוכרה כחסידת אומות העולם יחד עם בעלה ולדיסלב יזיארסקי, בגין הצלת יהודים במהלך השואה.
במהלך מלחמת העולם השנייה החביאה אנה בביתה ארבעה יהודים, אשר אותם האכילה והסתירה מהנאצים, תוך סיכון עצמי.
בעלה של אנה ולדיסלב הביא את פיינר קלמן מגטו טרנוב לאחר חיסולו בידי הנאצים ושילוח יושביו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
פיינר קלמן יהודי פולני שעבד כרוקח בגטו ונשלח על ידי הנאצים יחד עם עוד כ-300 יהודים למיין רכוש שנבזז מתושבי הגטו, ומשם ברח למכרים פולניים.
הוא יצר קשר עם ידידו ולדיסלב אשר הכין לו מסמכים מזויפים תחת הזהות הבדויה יוסף קורפצ'בסקי, ונסע איתו ברכבת עד לבית המשפחה שבוורשה.
אנה ובעלה הסתירו בביתם גם את קרפינסקי (Karpinsky), יהודי בן שישים שלפני המלחמה עבד כסוכן מכירות בחברת סבונים.
בנוסף הסתירו את מרק צ'ח - ילד יהודי בן ארבע שנראה היה כמו ארי אבל משום שהיה נימול נזקק למחסה אצלם.
באחד הלילות הביא ולדיסלב ילד יהודי נוסף בן שלוש, שלא יכול היה להסתתר יותר במקום הקודם ונמסר לכנסייה.
אמו של הילד יורק ברוס (Jurek Bross/Brus/Bruss), פגשה בולדיסלב ליד הכנסייה וסיפרה לו על הילד שמסרה לכנסייה והוא הבין את המצב וביקש לאמץ את הילד ולקח את האם ובנה לביתו.
אנה וולדיסלב שמרו עליו אצלם ולאחר שצימח שיער שכיסה על אוזניו אשר הסגירו את מוצאו היהודי בהמשך מסרו אותו למשפחת יחומבסקי, שכבר היו לה ילדים בני גילו.
במהלך המלחמה המשיכו ארבעת היהודים להתגורר בביתם של אנה וולדיסלב.
הם דאגו לכל צורכיהם והסתירו אותם מפני הנאצים ממניעים הומניים טהורים, ללא דרישת תשלום או כל טובת הנאה.
במהלך המלחמה ולדיסלב נחשד בסיוע ליהודים והואשם בהסתרת יהודים.
הוא נעצר על ידי הנאצים, ונשלח למוות במחנה ההשמדה באושוויץ משם הוא לא חזר.
למרות הסכנה שנשקפה לה אנה המשיכה להסתיר את ארבעת היהודים בביתה ולדאוג להם עד סוף המלחמה וכולם שרדו.
לאחר המלחמה אנה התגיירה והתחתנה עם פיינר קלמן אשר אותו הצילה והסתירה בביתה במהלך המלחמה.
היא עזבה את כל קרוביה ומשפחתה בפולין והשניים עלו ביחד למדינת ישראל.
היא שינתה באופן רשמי את שמה לחנה דוברוצקה, ובעלה שינה את שמו ליוסף דוברוצקי.
בשנותיה האחרונות התגוררה בבית אבות גרטרוד לוקנר בנהריה עד לפטירתה ב-1987.
בערוב ימיה התגוררה אנה בבית האבות על שם גרטרוד לוקנר בנהריה.
היא הקימה קרן כספית ע"ש אנה ויוסף דוברוצקי לרווחת חיילי צה"ל.
אנה דוברוצקה הלכה לעולמה בשניים בפברואר 1987 והיא בת 86. היא הובאה למנוחות בבית העלמין הלטיני בחיפה.
אנה לא הסכימה שמעשה ההצלה יפורסם ולא רצתה בהכרה ובתודה.
גם להפצרותיה של אימו של יורק, הילד שהוחבא בביתה, אשר באה לבקר אצלה מארצות הברית, לא נענתה.
רק כאשר החמירה מחלתו של בעלה יוסף היא השתכנעה לאפשר לו לשלוח את סיפור הצלתו כעדות ליד ושם במטרה להכיר באנה ובולדיסלב כחסידי אומות העולם.
כוכבה צור, ניצולת שואה שהכירה את בני הזוג, כתבה את עדותו ושלחה אותה למדור חסידי אומות העולם של יד ושם.
ב־8 ביולי 1982 הוכרו אנה ובעלה המנוח ולדיסלב כחסידי אומות העולם על ידי הוועדה לציון חסידי אומות העולם.
ב-4 ביוני 1984 השתתפה בטקס קבלת מדליה ונטיעת עץ בהר הזיכרון ביד ושם.
בגן חסידי אומות העולם תושבי חיפה הוצבה אבן זיכרון לכבודה.
היא נקברה בבית הקברות הלטיני מול חוף הכרמל בחיפה.
על קברה נחקק: נפש אצילה - מצילה נפשות בתקופה השואה.
קברה סומן בלוחית זיכרון והתקיים טקס לזכרה ביום השואה והגבורה תשפ"א.
אנה הול היא אתלטית אמריקאית, אלופת העולם (טוקיו 2025), סגנית אלופת עולם (בודפשט 2023), זוכת מדליית ארד באליפות עולם (יוג'ין 2022) ובעלת התוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים (7032 נקודות) בקרב שבע.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין, אורגון, שבארצות הברית ביולי 2022 זכתה הול במדליית ארד בקרב שבע בשיא אישי חדש של 6,755 נקודות, אחרי נפיסטו ת'יאם מבלגיה (6,947 נקודות) ואנוק פטר מהולנד (6,867 נקודות).
בפברואר 2023 זכתה באליפות ארצות הברית באולם בקרב חמש בשיא צפון אמריקה של 5004 נקודות, תוצאה המדרגת אותה רביעית בכל הזמנים.
במאי 2023 זכתה במקום הראשון בתחרות בגוציס, בה קבעה שיא אישי בקרב שבע של 6,988 נקודות, תוצאה המדרגת אותה חמישית בכל הזמנים.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט היא זכתה במדליית כסף בקרב שבע בתוצאה של 6720 נקודות, אחרי קתרינה ג'ונסון-תומפסון מהממלכה המאוחדת (6740 נקודות) ולפני אנוק פטר מהולנד (6501 נקודות).
באולימפיאדת פריז סיימה במקום חמישי בקרב שבע עם 6615 נקודות.
בתחרות בגוציס ביוני 2025 ניצחה והשוותה את התוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים, 7,032 של דפנה סחיפרס.
בכך הייתה לאתלטית החמישית בעולם שעברה את מחסום 7,000 הנקודות.
באליפות העולם שנערכה בטוקיו בספטמבר זכתה במדליית זהב בקרב שבע בתוצאה של 6888 נקודות, לפני קייט אוקונור מאירלנד בשיא לאומי חדש של 6714 נקודות ואלופת העולם היוצאת קתרינה ג'ונסון-תומפסון מהממלכה המאוחדת וטאליה ברוקס מארצות הברית (6581 נקודות).
אַנֶּה הולט (בנורווגית: Anne Holt; נולדה ב-16 בנובמבר 1958) היא סופרת ופוליטיקאית נורווגית.
נודעת בשל מותחני הפשע שכתבה ובשל היותה שרת המשפטים לשעבר של נורווגיה.
נולדה בלרוויק וגדלה בלילסטרם ואחר כך בטרומסה.
היא השלימה לימודים לתואר במשפטים באוניברסיטת ברגן ב-1986 במקביל לעבודתה עבור תאגיד השידור הנורווגי (NRK).
ב-1988 עזבה את תאגיד השידור לטובת קריירה קצרה בת שנתיים כתובעת משטרתית במשטרת אוסלו, כחלק מתהליך קבלת הרישיון לעריכת דין בנורווגיה.
ב-1990 חזרה לתאגיד השידור ועבדה בו כעיתונאית.
אנה הולט היא סוציאל-דמוקרטית וחברה במפלגת העבודה הנורווגית.
בחורף 1996–1997 כיהנה במשך כשלושה חודשים כשרת המשפטים של נורווגיה אך התפטרה מסיבות בריאותיות.
היא תומכת במדיניות ההגירה של שוודיה ודוחה את הביקורת מימין לפיה הייתה מדיניות זו פזיזה ומסוכנת.
הולט היא אחת מסופרות הפשע המצליחות ביותר בנורווגיה, וספריה התפרסמו בלמעלה מ-25 מדינות.
רומן הפשע הראשון שלה, "האלה העיוורת" ראה אור בשנת 1993 (תורגם לעברית ב-2017).
גיבורת הספר, החוקרת האנה וילהלמסן מככבת בשמונה מספריה.
ב-2004 הייתה הולט שותפה להקמת הסניף הנורווגי של הוצאת הספרים פיראטפורלאגט (נורב') שהוקמה בידי סופרים שוודים מצליחים במטרה מוצהרת להוזיל את מחיריהם של ספרים רבי מכר.
בקרב הוצאות הספרים עלתה טענה מנגד, כי המהלך נועד לנטרל את הוצאות הספרים ועתיד להגביר את הפערים בין הסופרים המרוויחים הרבה ובין אלו המרוויחים פחות.
אנה היינל (במקור הולצר, בהונגרית: Hajnal Anna; ג'פיפיזש, 1 בפברואר 1907 – בודפשט, 6 בספטמבר 1977) הייתה משוררת זוכת פרס באומגרטן (1947) ופרס אטילה יוז'ף (1966), מבקרת ספרות אחותו של המשורר גאבור היינל (1912–1987), אשתו של אימרה קסי (1910–1974).
היא נחשבת כדור השלישי של כתב העת ניוגט.
אנה הולצר נולדה במשפחה יהודית כבתם של וילמוש הולצר (1877–1940), סוחר כללי ושל רוזה טרביטש (1886–1958).
היא השלימה את לימודיה בבית הספר היסודי בכפר הולדתה ובכפר פינקפה (שניהם היום באוסטריה על הגבול ההונגרי, אז היו שייכים להונגריה) וסיימה את ארבע הכיתות של חטיבת הביניים בעיר סומבטהיי.
ב-1926 עברה עם משפחתה לבודפשט, לרחוב וארמן, שם התפרנסה ממתן שיעורים פרטיים וממתן שיעורים באנגלית.
היינל ואימרה טרנצ'ני-ולדאפפל הקימו את אגודת ארפאד טוט, שבין חבריה היו הכישרונות הגדולים של הספרות ההונגרית דאז כמו שאנדור ורש, מיקלוש רדנוטי, גאבור דבצ'רי, אנטאל סרב, לאסלו צ'.
סאבו ועוד, אך גם ציירים ופילולוגים קלאסיים השתתפו.
התכנסויותיהם נערכו בדירתה של אנה היינל, שם ארגנו בינם לבין עצמם ערבי קריאה וקיימו דיוני אמנות.
שיריה פורסמו על ידי כתבי העת "נקודת עמדה" (Álláspont) ו"מדורת רועים" (Pásztortűz).
בדצמבר 1933 פורסם לראשונה שירה בכתב העת הספרותי והאמנותי החשוב ניוגאט, שלאחריה פרסמה שם בקביעות את כתביה.
אנה היינל ואימרה טרנצ'ני-ולדאפפל הוציאו וערכו ביחד את ה"ארגונאוטים" בשנים 1937–1938. מגזין, שבו פורסמו שירים של משוררים בני התקופה מאנדרה וסי ועד מיקלוש רדנוטי, לרבות שיריה של אנה היינל.
אז הבחין בה מיהאי באביץ', שאותו ראתה אנה היינל כמורה ומאסטר שלה.
שירתה של אנה היינל הושפעה בעיקר מהורטיוס ומהמשורר ההונגרי דניאל ברז'ני שנפטר 100 שנים לפני כן (המנונים ומזמורים, 1938).
כרך השירים הראשון שלה ראה אור ב-1935 תחת הכותרת "התעורר בי, בחלומי".
אחרי מלחמת העולם השנייה (כניצולת שואת יהודי הונגריה) פרסמה את יצירותיה הקודמות תחת הכותרת "שירים אסופים", ואחריו לא פרסמה שירים עד 1952.
ב-19 בדצמבר נישאה בבודפשט לד"ר אימרה קרמר, שהפך לסופר הידוע בשם אימרה קסי.
מ-1949 עבדה כמתרגמת ספרותית (רוברט ברנס, אנדרה ברטון, אדוארד ליר, ויליאם בלייק, אלג'רנון צ'ארלס סווינברן) וכלקטורית (הספרייה הלאומית).
ספרה "המאה של הענקים" ראה אור ב-1952, מאז ואילך המשיכה לכתוב ולפרסם את ספריה עד מותה.
יצירותיה כוללות שירים וסיפורים לילדים; כמה משיריה הולחנו על ידי אנסמבל קלאקה ושל יודית הלאס.
המלחין ג'רג' קושה כתב יצירת מקהלה מיצירותיה בשם "שלוש יצירות מקהלה לשיריה של אנה היינל".
פרס באומגרטן (1947) - הפרס הספרותי הגבוה בהונגריה עד 1949
פרס אטילה יוז'ף (1966) - הפרס הספרותי הגבוה בהונגריה נ-1950
במעונה דאז, בודפשט הרובע ה-14. לוח הזיכרון שלה נמצא (ליד לוח הזיכרון של בעלה).
אנה גייפמן היא היסטוריונית ישראלית.
פרופסור במחלקה למדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן.
תחומי המחקר שלה כוללים קיצוניות ורדיקליזם, טרור והיסטוריה של תנועות מהפכניות רוסיות.
גייפמן נולדה ב-1962 בלנינגרד, ברית המועצות, ועברה עם הוריה לבוסטון, מסצ'וסטס, ב-1976. היא סיימה תואר ראשון באוניברסיטת בוסטון ב-1984 ודוקטורט באוניברסיטת הרווארד ב-1990 בהדרכת פרופסור ריצ'רד פייפס.
גhיפמן לימדה במשך 20 שנה באוניברסיטת בוסטון, קורסים בנושא ההיסטוריה של רוסיה האימפריאלית, ברית המועצות, פסיכוהיסטוריה וטרור מודרני.
בשנת 2007 עלתה לישראל והחלה ללמד באוניברסיטת בר-אילן.
גייפמן חוקרת וכותבת על טרור פונדמנטליסטי של המאה ה-20 וה-21, תוך שימת דגש על דפוסים פסיכולוגיים של אלימות פוליטית באמצעות ניתוח השוואתי.
היא מתמקדת בתמריצים להתנהגות קיצונית ובהשפעה של אכזריות מאורגנת על חיי היומיום והתנאים הרגשיים של אזרחים באזורים המושפעים מטרור.
גייפמן הכניסה לשיח על הטרור את ההשוואה בין קבוצות הטרור הרוסיות שלפני המהפכה לבין המבצעים העכשוויים של אלימות איסלאמיסטית.
היא טוענת שבמקומות שונים בעולם, כולל המזרח התיכון, הרשת המבוזרת והבלתי פורמלית של תאי לחימה דומה מאוד לרשת ארגוני הטרור הרוסית שלפני המהפכה שפעלה לעיתים קרובות ללא קשרים חזקים זה עם זה, מעבר לעובדה שכולם פעלו בהשראת עמדות ניהיליסטיות דומות, הרסניות (והרסניות עצמיות).
גייפמן ממעיטה בחשיבותן של אידאולוגיות מהפכניות, תוך התמקדות לא בהיבטים האינטלקטואליים אלא בהיבטים הפסיכולוגיים של הטרור, שאותם היא מייחסת לקשיי הטרוריסטים להתמודד עם משברי זהות של מודרניות ופוסט-מודרניות.
היא גם מדגישה נטיות פליליות הן בקרב הרדיקלים הרוסים והן בקרב הטרוריסטים העכשוויים ברחבי העולם.
לדעתה של גייפמן, הרעיון שברגע שארגוני טרור כמו חמאס וחזבאללה ייקחו חלק בשלטון הם יתמתנו הוא מוטעה.
הבנה טובה יותר של האופן שבו פועלות קבוצות מונעות אידאולוגיות המשתמשות בטרור כטקטיקה עשויה להתקבל על ידי התבוננות במהפכה הבולשביקית.
היא מצביעה על ההקבלה בין המחויבות של חמאס לבניית "כוחות הביטחון" שלו, לבין ההקמה והמימון הבולשביקים של הצ'קה (המשטרה החשאית הסובייטית הראשונה, שקדמה לק.ג.ב) מה שהיה בראש סדר העדיפויות עם השגת השלטון.
לדברי גייפמן, הקורבנות הראשונים של חמאס הם האזרחים הפלסטינים, בדיוק כמו שהקורבנות הראשונים של המשטר הבולשביקי היו אזרחי רוסיה.
"אתה רוצה לדעת מה קורה כשטרוריסטים עולים לשלטון?
ברגע שמחבלים משתלטים על הממשלה, הם מתחילים לבנות על מה שהם עשו במחתרת.
תראו את הבולשביקים, שהיו טרוריסטים לפני עלייתם לשלטון ב-1917".
הם השתמשו בניסיונם הרב באלימות כדי לבנות מדינה מבוססת טרור.
בהקשר לכיבוש הרוסי את אוקראינה ציינה גייפמן כי "שום דבר לא השתנה מאז ימי הצארים והמהפכה הבולשיביקית.
לרוסים אין זהות לאומית וזה מפריע להם ומניע אותם לחפש משמעות", עוד ציינה כי פוטין כבש את אוקראינה בגלל שיקולים פוליטיים של גיוס הציבור לטובתו.
אנה ואריאש, (במקור וייס, בהונגרית: Varjas Anna; 10 בינואר 1921 – 1 בדצמבר 1999) הייתה פסנתרנית יהודייה-הונגרייה.
בתחרות הבין-לאומית ע"ש שופן לפסנתר בוורשה זכתה בפרס המיוחד של ממשלת פולין.
אנה וייס נולדה במשפחה יהודית כבתם של איגנץ ואריאש (וייס), עובד מסחר ושל אירן רוזנצווייג.
בין השנים 1938 לבין 1941, ג'רג' פראגו ולאו ויינר היו המאסטרים שלה במחלקה לפסנתר של האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט.
היא נאלצה לעזוב כי בשל החוקים היהודיים לימודים אקדמיים עבור יהודים נעשו בלתי אפשריים בשל שכר הלימוד המיוחד והמאוד גבוה אותו שילם עד אז עבורה, ללא ידיעתה, המאסטר שלה ג'רג' פראגו (שאביו היה גם הוא יהודי בשמו המקורי - גרוס).
מ-1941 עד 1944 למדה קומפוזיציה ופסנתר בבית הספר למוזיקה גולדמארק אצל פאל קדושה (המקום שבו יהודים יכלו ללמוד אז).
במרץ 1942, היא הייתה אחד המשתתפים בקונצרט מוצרט שאורגן במסגרת הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
במהלך מלחמת העולם השנייה היא גורשה ביחד עם בעלה ועברה את מחנות הריכוז ראוונסבריק (מחנה הריכוז הגדול בגרמניה לנשים) וזקסנהאוזן.
בעלה ניספה בשואה בגיל 25, היא שרדה, אך לאחר שחרורה, ימים ספורים לאחר ה-30 באפריל 1945 נדרסה על ידי מכונית של רופא איטלקי ונפצעה עד כדי כך שנאלצה ללמוד הכל מחדש, הליכה, נגינה בפסנתר ועד לדיבור.
היא הצליחה וחזרה למולדתה, שם בין 1946 לבין 1949 למדה שוב אצל פאל קדושה במחלקה לפסנתר של האקדמיה למוזיקה.
ב-1948 השתתפה בקורס של המאסטרית מרגריט לונג בפריז.
בשנים 1948–1949 הייתה הסולנית של ההרכב "מוזה ההונגרית" (Magyar Múzsa).
ניתן לקשור לשמה את הצגתן של מספר יצירות הונגריות, כולל הבכורה ברדיו של הסונטה לשני פסנתרים של זולטאן הורושיצקי.
בתחילת שנות ה-50 היא לימדה בקונסרבטוריון סגד, לאחר מכן מ-1953 בבית הספר למוזיקה של בודפשט, ולבסוף מ-1976 בבית הספר הממלכתי למוזיקה גדלה.
שמה קשור לקונצרטי בכורה של כמה יצירות מוזיקה קאמרית לשני פסנתרים בחברת הפסנתרן אנדרה פטרי.
אנה ואריאש הובאה למנוחות בבית הקברות היהודי של אובודה.
ב-1949, בתחרות הבין-לאומית ע"ש שופן לפסנתר בוורשה זכתה בפרס המיוחד של ממשלת פולין.
אנה דראווידה מונטרה קזגאם הכלל הודית (בטמילית: அனைத்திந்திய அண்ணா திராவிட முன்னேற்றக் கழகம்; מילולית: החזית הפרוגרסיבית הדראווידית האנאית הכלל הודית; ידועה כ-AIADMK All India Anna darvida Munnetra Kazhagam) היא מפלגה טמילית-הודית שמרכזה בטמיל נאדו המהווה אחת משתי המפלגות העיקריות בטמיל נאדו.
נכון לאוקטובר 2025 היא מפלגת האופוזיציה העיקרית במדינה.
מפלגת אנה דראווידה מונטרה קזגאם הכלל הודית הוקמה בידי , שחקן ופוליטיקאי הודי שהיה חבר בדראווידה מונטרה קזגאם תחת הנהגתו של כ.
אננאדוראי אך פרש מהמפלגה ב-1972 שלוש שנים לאחר מותו של אאנאדוראי והקים מפלגה עצמאית.
המפלגה נקראה אנה דראווידה מונטרה קזגאם, הכינוי הפופולרי של אננאדוראי.
המפלגה הייתה אחת מהמפלגות הבודדות שתמכו במצב החירום בהודו שהוטל על ידי ראש ממשלת הודו אינדירה גנדי ב-1975.
בבחירות ל ניצחה המפלגה ניצחון מוחץ, שהסתייע בפופולריות העממית של ראמצ'אנדראן, ונבחרה בשנית ב-1980 ו-1984.
לאחר מות ראמצ'אנדראן ב-1987 נחלקה המפלגה בין תומכיה של ג'יאראם ג'יילאליתה ו, אלמנתו של מייסד המפלגה.
ב-1988 הוביל הקרע לפיצול המפלגה לשתי מפלגות, אך בתוך פחות משנתיים נטשה ג'אנקי ראמצ'אנדראן את הזירה הפוליטית והמפלגה שבה ואוחדה תחת ג'איאלאליתה.
הקרע הוביל את המפלגה לאופוזיציה בבחירות בטמיל נאדו ב-1989, אך ב-1991 שבה המפלגה לשלטון במדינה.
ברמה הארצית, המפלגה עברה בין בריתות עם הקונגרס הלאומי ההודי לבריתות עם מפלגת העם ההודית.
בספטמבר 2023 פרשה המפלגה מהברית הדמוקרטית הלאומית והקימה ברית פוליטית מקומית עצמאית.
למפלגה יש נוכחות בולטת ב, ומומעמדיה התמודדו ל, מהאראשטרה ואנדרה פרדש, אך היא הצליחה להביא לבחירת מועמדיה רק בקרנאטקה בשנות השמונים והתשעים.
אנה הייאט הנטינגטון הייתה פסלת אמריקאית שנחשבת בין הפסלים הבולטים בעיר ניו יורק בתחילת המאה ה-20. בתקופה שבה מעט מאוד נשים היו אמניות מצליחות, הייתה לה קריירה משגשגת.
הייאט הנטינגטון הציגה תערוכות תכופות, וזכתה לשבחי הביקורת וזכתה במספר פרסים.
במהלך שני העשורים הראשונים של המאה ה-20 התפרסמה הייאט הנטינגטון בזכות פסלי החיות שלה, המשלבים עומק רגשי עם ריאליזם מיומן.
בשנת 1915, היא יצרה את האנדרטה הציבורית הראשונה שיצרה אישה, שהוקמה בעיר ניו יורק.
ז'אן ד'ארק, הממוקמת ב-Riverside Drive ברחוב 93, היא האנדרטה הראשונה של העיר המוקדשת לדמות אישה היסטורית.
הנטינגטון נולדה בקיימברידג', מסצ'וסטס, ב-10 במרץ 1876. היא הייתה בתם של אודלה ביבי ואלפיוס הייאט, פרופסור לפליאונטולוגיה וזואולוגיה באוניברסיטת הרווארד וב-MIT.
אביה עודד את התעניינותה המוקדמת בבעלי חיים ובאנטומיה של בעלי חיים.
אנה הייאט למדה לראשונה אצל הנרי הדסון קיטסון בבוסטון, שזרק אותה לאחר שזיהתה ליקויים אנטומיים של סוסים בעבודתו.
מאוחר יותר היא למדה אצל הרמון אטקינס מקניל וגאטסון בורגלם בניו יורק.
בנוסף ללימדים פורמליים אלה, היא השקיעה שעות רבות במחקר מקיף על בעלי חיים בגני חיות שונים ובקרקסים.
עבודתה הוכנסה לאירוע הפיסול בתחרות האמנות באולימפיאדת הקיץ 1928. בשנת 1932, הנטינגטון הפכה לאחת האמניות המוקדמות ביותר שנבחרו לאקדמיה האמריקאית לאמנויות.
היא הייתה אחת מ-250 פסלים שהציגו בתערוכה שנערכה בקיץ 1949 במוזיאון פילדלפיה לאמנות.
בשנת 1927 חלתה הנטינגטון בשחפת.
היא נאבקה בה במשך עשור אך שרדה את המחלה.
הנטינגטון התחתנה עם ארצ'ר מילטון הנטינגטון ב-10 במרץ 1923. הם הקימו את גני ברוקגרין ליד ג'ורג'טאון, דרום קרוליינה.
אתר זה היה רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 1978 והוגדר כציון דרך היסטורי לאומי בשנת 1992.
הייאט הנטינגטון הייתה חברה באקדמיה הלאומית לעיצוב ובאגודה הלאומית לפיסול (NSS).
היא ובעלה תרמו 100,000 דולר לתערוכת האגודה לפיסול בשנת 1929. בגלל העושר העצום של בעלה והאינטרסים המשותפים של בני הזוג, ייסדו בני הזוג הנטינגטון ארבעה-עשר מוזיאונים וארבעה שמורות של חיות בר במדינת קונטיקט.
אנה הייאט הנטינגטון מתה ב-4 באוקטובר 1973 ברדינג, קונטיקט.
היא קבורה בבית הקברות בברונקס, ניו יורק.
המסמכים של הייאט הנטינגטון מוחזקים באוניברסיטת סירקיוז, ובארכיון האמנות האמריקאית של מכון סמיתסוניאן.
מוזיאון המטרופוליטן לאמנות מדרג את הנטינגטון בין הפסלות המובילות בארצות הברית שיצרו עבודות גדולות במרחבים ציבוריים לצד מלוינה הופמן ואולין ביאטריס לונגמן.
אנה והמלך הוא סרט דרמה היסטורי משנת 1999 בבימויו של אנדי טננט ובכיכובם של ג'ודי פוסטר וצ'ו יון-פט.
הסרט מבוסס על הסיפור האמיתי של אנה ליאונאוונס, מורה בריטית שנשכרה ללמד את ילדיו של המלך ראמה הרביעי מסיאם (תאילנד) באמצע המאה ה-19. הסרט מציג את התמודדותה של אנה עם התרבות הזרה ועם האתגרים הפוליטיים והחברתיים שעמדו בפניה בתקופה זו.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-17 בדצמבר 1999 על ידי אולפני המאה ה-20. הסרט היה נתון למחלוקת כאשר ממשלת תאילנד חשבה שהוא לא מדויק מבחינה היסטורית ומעליב את משפחת המלוכה התאילנדית ואסרה את הפצתו במדינה.
הוא זכה לביקורות מעורבות ממבקרים ששיבחו את ערכי ההפקה, עיצוב התלבושות והניטור המוזיקלי אך מתחו ביקורת על התסריט והאורכו.
הסרט הכניס 114 מיליון דולר ברחבי העולם, לעומת תקציבו של 92 מיליון דולר.
הוא קיבל שתי מועמדויות בטקס פרסי אוסקר ה-72 : הבימוי האמנותי הטוב ביותר ועיצוב התלבושות הטוב ביותר .
הסרט עוקב אחר אנה ליאונאוונס (ג'ודי פוסטר), אלמנה בריטית שנשלחת לסיאם (תאילנד של היום) כדי ללמד את ילדיו הרבים של המלך מונגקוט (צ'ו יון-פט).
אנה, אישה חזקה ודעתנית, נתקלת בקשיים רבים בהסתגלות לחיי הארמון ולתרבות השונה, אך מצליחה לבסוף ליצור קשר מיוחד עם המלך ועם ילדיו.
במהלך הסרט, אנה והמלך מתמודדים עם מתחים פוליטיים וחברתיים, וכן עם קונפליקטים פנימיים כאשר כל אחד מהם לומד להכיר ולהבין את העולם של השני.
ג'ודי פוסטר בתפקיד אנה ליאונאוונס - מורה בריטית שנשלחת לסיאם ללמד את ילדיו של המלך מונגקוט.
צ'או יון-פאט בתפקיד המלך מונגקוט - מלך סיאם השולט ביד רמה, אך פתוח לשינויים שמביאה עמה אנה.
באי לינג בתפקיד טו-פט - אחת מנשותיו של המלך שנקשרת לאנה.
טום פלטון בתפקיד לואיס ליאונאוונס - בנה הצעיר של אנה שמצטרף אליה למסע בסיאם.
סיימון קאלו בתפקיד אדוארד רמזי - שגריר בריטי המוצב בסיאם.
קנת' סאנג בתפקיד הנסיך צ'וללונגקורן - יורש העצר של סיאם, אחד מהתלמידים של אנה.
הסרט "אנה והמלך" קיבל ביקורות מעורבות מצד המבקרים.
מצד אחד, המשחק של ג'ודי פוסטר וצ'ו יון-פט זכה לשבחים, כמו גם התפאורה והעיצוב האומנותי המרשימים של הסרט.
מצד שני, היו מבקרים שמתחו ביקורת על כך שהסרט נוטה לרומנטיזציה יתרה של הסיפור ההיסטורי, ועל כך שהוא מציג את התרבות הסיאמית באופן שטחי ופשטני.
הסרט קיבל ציון של 51% באתר Rotten Tomatoes וציון של 56 מתוך 100 באתר Metacritic.
אנה טיכו (27 באוקטובר 1894 – 1 במרץ 1980) הייתה, ציירת ישראלית וכלת פרס ישראל בתחום הציור.
אנה (חנה) טיכו נולדה לפנחס וברתה בראון בעיר ברנו שבמוראביה (אז חלק מאוסטרו הונגריה, כיום חבל בצ'כיה).
בגיל 15 החלה ללמוד ציור בווינה.
בשנת 1912 עלתה לארץ ישראל עם בן דודה, רופא העיניים ד"ר אברהם אלברט טיכו, ובהמשך נישאה לו.
הם התיישבו בירושלים ופתחו בה מרפאת עיניים, בה סייעה טיכו לבעלה.
ד"ר אפרים סיני שהיה אסיסטנט של ד"ר טיכו במשך כשנתיים (בשנות העשרים של המאה ה-20), מעלה זיכרונות בספרו "במלוא העין": "גברת טיכו הייתה הגבירה, המנהלת והאחות הראשית.
בחדר הניתוח היו היא וד"ר טיכו צוות מאומן להפליא.
היא הייתה יודעת, ללא דיבורים, להושיט בזמן הניתוח את המכשיר הדרוש ברגע הדרוש.
נהגה לרדת לקומה התחתונה זמן קצר לפני תחילת הניתוחים, מסדרת את המכשירים, בוחנת את הסכינים, מכינה את הזריקות והחומר הסטרילי.
הכול היה מסודר על שולחן המכשירים, מצוחצח ונוצץ.
היא הייתה בקיאה בכל שלבי הניתוח ואצבעותיה היו מרחפות בין שולחן הניתוחים לבין שולחן המכשירים כידי פסנתרן הפורט על מנענעי הפסנתר."
בני הזוג טיכו התערו בחיי החברה והתרבות של ירושלים.
בבית המידות שרכשו בירושלים, ואשר קומתו הראשונה שימשה במקביל כמרפאה, אירחה טיכו את האליטה האינטלקטואלית של יוצאי גרמניה, וכן את מנהיגי היישוב, ראשי הממשל הבריטי, אמנים, סופרים ואינטלקטואלים - מארץ ישראל ומחוצה לה.
משנות העשרים ואילך רשמה טיכו בעיפרון, דיו ופחם את נופי ירושלים וסביבותיה, כמו גם את תושבי ירושלים ומטופלים של בעלה.
עתים עשתה זאת בסטודיו, אך בדרך כלל העדיפה לצאת לחיק הטבע ולרשום שם.
בשנות השישים, אחרי מותו של בעלה, הפכו רישומיה לחופשיים יותר ויותר ונעו במידה מסוימת לכיוון של הפשטה.
יצירותיה המאוחרות הפכו לפנורמיות וצבעוניות ונעשו בצבעי מים וצבעי פסטל.
ציוריה של אנה טיכו נמצאים באוספי מוזיאונים רבים, מהם מן החשובים בעולם.
בשנת 1965 זכתה בפרס ירושלים לאומנות.
בשנת 1970 הוענק לה התואר "יקירת ירושלים".
בשנת 1975 זכתה בפרס סנדברג מאת מוזיאון ישראל.
בשנת 1980, זמן קצר לפני פטירתה, הוכתרה ככלת פרס ישראל לציור (עמה זכו בפרס גם יוסל ברגנר ופנחס ליטבינובסקי).
לקראת סוף ימיה החליטה טיכו לתרום את ביתה, על אוסף האומנות שבו הכולל את ציוריה ועוד שכיות חמדה שאסף בעלה על פני השנים, למען תושבי ירושלים.
הבית פועל כיום כשלוחה של מוזיאון ישראל, בשם בית טיכו.
ד"ר טיכו רכש בית נוסף במוצא.
היה זה בית ערבי בן 150 מ"ר שאליו היו מגיעים בני הזוג בסופי-השבוע.
בשנת 1980 נפטרה אנה טיכו, ונטמנה לצד בעלה בהר המנוחות בירושלים.
ב-10 פברואר 1981, הנפיק השירות הבולאי סדרה של שלושה בולי דואר שנקראה "ציורי ירושלים", שבה נכלל בול של ציור נוף ירושלמי שציירה טיכו.
השירות הבולאי מכר 981,000 בולים של בול זה בתוך תקופה של עשרה חודשים עד להפסקת המכירה.
לוח זיכרון נמצא על גבי הבניין בו נולדה, במרכז העיר ברנו, סמוך לשוק הכרוב (בצ'כית Zelný trh).
על שמה ספרייה ואולם הרצאות בבנימינה-גבעת עדה.
1959 - בית הנכות בצלאל, ירושלים.
1959 - מוזיאון סטדלייק, אמסטרדם.
1962 - מוזיאון בולטימור לאומנות, מרילנד.
1964 - מכון האמנות של שיקגו, אילינוי.
1967 - מוזיאון רוז לאומנות, אוניברסיטת ברנדייס, וולת'ם, מסצ'וסטס.
1970 - המוזיאון היהודי של ניו יורק, ניו יורק.
1972 - מוזיאון אשמוליאן, אוקספורד.
1973 - מוזיאון ישראל, ירושלים.
1978 - מוזיאון ישראל, ירושלים.
1983 - המוזיאון היהודי של ניו יורק, ניו יורק.
1983 - גלריית בן אורי והמוזיאון, לונדון.
2010 - מוזיאון הכט, אוניברסיטת חיפה.
2019 - מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע.
2019 - מוזיאון ישראל, ירושלים.
הספרייה הלאומית של צרפת, פריז.
המוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק.
מכון לאומנות פוג, קיימברידג', מסצ'וסטס.
ארץ ישראל: 12 גליונות פקסמיליה, על פי רישומיה של אנה טיכו, הקדמה מאת מקס איסלר, מוציא לאור, לייפציג, 1950.
חנה טיכו - רישומים וצבעי מים, אלישבע כהן, בית הנכות בצלאל, ירושלים, 1959.
אלישבע כהן, Anna Ticho, מוזיאון סטדלייק, אמסטרדם, 1959, קטלוג מס' 216 (בשפה ההולנדית).
חנה טיכו - רישומים, פריץ שיף, מוזיאון לאמנות חדשה, חיפה, 1962.
חנה טיכו - ירושלים/רישומים, מרדכי ארדון, מרדכי נרקיס, הוצאת דביר, תל אביב, תשכ"ד.
חנה טיכו - רישומים, וילם סנדברג, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1968.
אנה טיכו - נופים בירושלים, אלישבע כהן, הוצאת דביר, 1971.
אנה טיכו, פיליפ הנדי, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1973.
אנה טיכו - נופי ירושלים, חיים גמזו, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1974.
מתווים 1918–1975 / אנה טיכו, בעריכת יונה פישר, מוציא לאור: מוזיאון ישראל, ירושלים, 1976.
אנה טיכו: חמישים שנות יצירה, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1968.
סוזן גודמן, Anna Ticho:Drawings 1971-1980, המוזיאון היהודי של ניו יורק, 1984.
אנה טיכו, אלישבע כהן, צילומים - ישראל צפריר.
מוציא לאור: המועצה הלאומית לתרבות ולאמנות, ירושלים, 1986.
"הנוף בחר בי" - אנה טיכו, דיוקנאות ונופים, עירית שלמון ואחרים, מוזיאון הכט, אוניברסיטת חיפה, 2010.
וינה של אנה, תמנע זליגמן, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2013.
אנה טיכו: נוף חייה, תמנע זליגמן, רונית שורק ואחרים, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2019.
אנה טיכו: התרשמות, דליה מנור, מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע, 2019.
אנה זגרס , שם העט של נטי ריילינג, לימים נטי רדוואני הייתה סופרת יהודיה-גרמניה, שיצירתה עסקה במוראות מלחמת העולם השנייה.
זגרס, ילידת מיינץ, הייתה בתם היחידה של סוחר האמנות איזידור ריילינג ואשתו הדוויג לבית פולד, יהודים אורתודוקסים.
התחנכה במסגרות פרטיות במיינץ, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה התנדבה בשירות העזר המלחמתי.
בשנת 1920 השלימה את לימודיה בגימנסיה, ופנתה ללמוד היסטוריה כללית, היסטוריה של האמנות ולימודים סיניים באוניברסיטת קלן ובאוניברסיטת היידלברג.
בשנת 1924 העניקה לה אוניברסיטת היידלברג תואר דוקטור על מחקרה על "היהודי והיהדות ביצירתו של רמברנדט".
בשנת 1925 נישאה זגרס לכלכלן היהודי-הונגרי לאסלו רדוואני שבגרמניה השתמש בשם יוהאן לורנץ שמידט.
בני הזוג עברו לברלין, שם נולד בנם פטר בשנת 1926. בשנה שלאחר מכן פרסמה את סיפורה Grubestch תחת שם העט "זגרס" (ללא ציון שם פרטי), והביקורת הניחה כי המחבר הוא גבר.
את שם העט זגרס שאלה מאמן התחריט והציור ההולנדי הנערץ עליה הרקולס זגרס.
בשנת 1928 נולדה הבת רות, וזגרס פרסמה את ספרה הראשון "מרד הדייגים של סט.
ברברה" תחת שם העט אנה זגרס.
על ספר ביכורים זה הוענק לה כבר באותה השנה פרס קלייסט.
זגרס הצטרפה למפלגה הקומוניסטית של גרמניה וכעבור שנה הייתה בין המייסדות של ארגון הסופרים הפרולטריים-מהפכניים.
בשנת 1930 נסעה לראשונה לברית המועצות.
לאחר עליית הנאצים לשלטון נעצרה לתקופה קצרה בידי הגסטאפו.
ספריה נאסרו בגרמניה והועלו באש.
מעט לאחר מכן עלה בידה להימלט לשווייץ, ומשם המשיכה לפריז.
בגלותה הכפוייה בפריז השתתפה בכתבי עת של גולים גרמנים, והייתה בין עורכי כתב העת Neue Deutsche Blätter.
בשנת 1935 הייתה בין מקימי ארגון ההגנה של סופרים גרמנים בפריז.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש פריז בידי הגרמנים נעצר בעלה בדרום צרפת.
זגרס וילדיה הצליחו לחמוק מן העיר הכבושה אל דרום צרפת, שבו שלט פטן.
במרסיי השתדלה למען שחרור בעלה ובדקה אפשרויות ליציאה מצרפת.
תקופה זו בחייה סיפקה את הרקע לרומאן "טרנזיט" שראה אור בשנת 1944.
במרץ 1941 הצליחו זגרס ומשפחתה לעקור ממרסיי למקסיקו סיטי דרך מרטיניק, ניו יורק ווראקרוס.
בעלה, שאימץ בינתיים את השם הגרמני יוהאן-לורנץ שמידט, מצא עבודה באוניברסיטאות בעיר.
זגרס הקימה את "מועדון היינריך היינה" האנטי-פשיסטי ועמדה בראשו.
היא הייתה בין מייסדי הוועד הלאומי למען גרמניה החופשית וערכה את ביטאונו.
בשנת 1942 ראה אור הרומן הנודע ביותר שלה, "הצלב השביעי".
ביוני 1943 נפצעה קשה בתאונת דרכים, שחייבה את אשפוזה הממושך.
בשנת 1944 הסריט פרד זינמן את ספרה "הצלב השביעי" והצלחת הסרט הקנתה לה פרסום עולמי.
בשנת 1947 עזבה זגרס את מקסיקו ושבה לברלין, שם חיה תחילה במערב העיר והייתה חברה במפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
בשנה זו הוענק לה פרס ביכנר.
בשנת 1950 עברה למזרח ברלין, והייתה בין המקימות של האקדמיה הגרמנית לאמנויות.
בשנת 1951 הוענק לה הפרס הלאומי של מזרח גרמניה ופרס סטלין לשלום, היא יצאה למסע לרפובליקה העממית של סין.
בין 1952 ל-1978 הייתה נשיאת ארגון הסופרים של מזרח גרמניה.
בשנת 1955 עברה להתגורר עם בעלה בשכונת אדלרסהוף, ברחוב שנושא כיום את שמה.
במהלך כהונתה הממושכת כנשיאת ארגון הסופרים של מזרח גרמניה, נמנעה זגרס מלמתוח ביקורת פומבית נגד צעדים שונים כמו הדחתם של סופרים מן הארגון ממניעים פוליטיים, העמדתו לדין של מנהל ההוצאה לאור של ספריה, ולטר ינקה, באשמת "קנוניה אנטי-מהפכנית", שלילת אזרחותו של וולף בירמן, ועוד.
נסיונותיה להתערב בדיסקרטיות אצל ולטר אולבריכט נכשלו.
בשנת 1976 הוענקה לה אזרחות כבוד של מזרח ברלין, ובשנת 1978 התפטרה מנשיאות ארגון הסופרים והייתה לנשיאת הכבוד שלו.
עיר הולדתה מיינץ (במערב גרמניה) העניקה לה אזרחות כבוד בשנת 1981. ב-1 ביוני 1983 נפטרה, ולאחר שארונה הוצב באקדמיה הגרמנית לאמנויות, נטמנה בבית הקברות דורותיאנשטאדט בברלין, שבו קבורים סופרים ואמנים רבים.
בדירתה ברחוב הקרוי כיום על שמה בברלין פועל מוזיאון המוקדש לחייה וליצירתה.
בברלין קרויים על שמה גם בית ספר תיכון וספרייה.
את יצירתה המוקדמה של זגרס ניתן לשייך לזרם התכליתיות החדשה (Neue Sachlichkeit).
בין הסופרים שגלו מגרמניה נודעה לה חשיבות מיוחדת, וספריה "טרנזיט" ו"הצלב השביעי" הם בין הרומאנים החשובים ביותר של ספרות הגולים הגרמנית.
ספריה משנות החמישים והשישים, שראו אור במזרח גרמניה, מחויבים לריאליזם הסוציאליסטי וקל להבחין בהם בנאמנותה למפלגת האחדות הסוציאליסטית הגרמנית (SED), בהערצתה לסטלין ובמבנה הסכמטי-דידקטי שלהם.
יצירתה המאוחרת יותר, לאחר שנות השישים, שבה ומתאפיינת באיכות ספרותית אותנטית.
גם בגיל מאוחר שמרה זגרס על רעננות ביצירתה, ופנתה לחומרים מתקופת הרנסאנס, ממזרח אסיה, מהתרבות הקריבית ועוד.
סיפוריה מתאפיינים ברגישות גבוהה, בידיעותיה הנרחבות וביכולות הסיפור והעיצוב הבולטות שלה.
הצלב השביעי (1942), תרגם צבי ארד, זמורה ביתן, תשמ"ו – הופק לסרט קולנוע בשנת 1944
טיול הנערות המתות (1943), תרגם ש' בן אברם, הקיבוץ המאוחד, תש"י ותשל"ט
טרנזיט (1944), תרגם דן תמיר, הוצאת פן וידיעות ספרים, 2013
אנה טורב היא שחקנית אוסטרלית.
ידועה בעיקר בזכות תפקידה המרכזי בסדרת המדע-בדיוני של רשת Fox האמריקאית "פרינג'", בתור סוכנת ה-FBI אוליביה דאנהם.
טורב נולדה במלבורן, ויקטוריה שבאוסטרליה.
בתם של סוזאן (לבית קרמייקל) ושל הנס ארוויד טורב.
אביה נולד בסקוטלנד שבממלכה המאוחדת, לאם סקוטית; אם כי סבה מצד אביה הוא ממוצא אסטוני.
טורב גדלה בקווינסלנד בערים בריזבן וגולד קוסט, והתחנכה תחילה בבית ספר נוצרי-אנגליקני.
דודתה מצד אביה היא הסופרת והעיתונאית אנה מרדוק מאן, שהייתה נשואה למילארדר ואיל התקשורת האוסטרלי-אמריקאי רופרט מרדוק.
ב-1996 סיימה את לימודיה התיכוניים.
מאוחר יותר, עברה להתגורר בסידני, ניו סאות' ויילס.
ב-2001 קיבלה תואר באמנות הבמה מהמכון הלאומי לאמנות דרמטית.
בשנת 2003 שיחקה את דמותה של אופליה בהפקה מקומית של המחזה "המלט" מאת ויליאם שייקספיר.
בין השנים 2008–2013 גילמה טורב את סוכנת ה-FBI אוליביה דנהאם בסדרת הטלוויזיה "פרינג'" ברשת FOX האמריקאית.
בשנת 2010 טורב הופיעה בתפקיד וירג'יניה גריי במיני-סדרה של HBO, "הפסיפיק" שהופקה על ידי סטיבן ספילברג וטום הנקס, ומתמקדת בחיילי חיל הנחתים האמריקני במהלך הקרבות באוקיינוס השקט.
במרץ 2016 לוהקה טורב לתפקיד של וונדי קאר, יועצת ה-FBI, לסדרת הדרמה של נטפליקס "מיינד האנטר" מבית היוצר של דייוויד פינצ'ר.
הסדרה עלתה באוקטובר 2017 ומיד חודשה לעונה שנייה, שעלתה באוגוסט 2019.
בשנת 2021 לוהקה לתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה האוסטרלית "The Newsreader" ברשת הטלוויזיה ABC.
היא הייתה מועמדת חמש פעמים לפרס סאטורן לשחקנית הטלוויזיה הטובה ביותר בשנים 2009–2013, וזכתה בסך הכול בארבעה.
בדצמבר 2008 טורב נישאה לשחקן האמריקאי מארק ואלי, עמיתה לסדרה "פרינג'".
אולם הם התגרשו בשלהי שנת 2009.
+שנהסרטתפקידהערות2003Travelling Lightדברה פולר2006תשוקה ואובססיהברידג'יט / גרטרוד2014Heavenly SwordנאריקודיבובLove Is Nowוירג'יניה גריי2015הבתאנה2017סטפניג'יין2024כוח הטבע: היעלמות (אנ')אליס ראסל
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית אורחת בסדרת דרמה (אנ') (2023)2024טריטוריה (אנ')אמילי לוסון6 פרקיםנאוטילוסרבנהפרק: "Ride of the Valkyrie"TBASo Long, Marianneקליפטסדרת טלוויזיה עתידית של Crave
דיים אנה וינטור היא אשת עסקים, ידוענית, עורכת אופנה בריטית-אמריקאית, עורכת ראשית של מגזין ווג האמריקאי, משרה בה החזיקה מאז שנת 1988 ועד יוני 2025 כאשר הודיעה על פרישה.
וינטור בת ה-75 תמשיך לכהן כראש מחלקת התוכן הגלובלית של חברת המדיה "קונדה נאסט" וכמנהלת העריכה הגלובלית של ווג.
וינטור היא חברת מסדר האימפריה הבריטית.
היא החלה להתעניין באופנה בהיותה נערה.
אביה, צ'ארלס וינטור, שהיה העורך של ה-Evening Standard, נהג להיוועץ בה מדי פעם איך לעצב את עטיפות העיתון על מנת שיתאימו לנוער של שנות השישים בלונדון.
לאחר שנשרה מבית הספר בגיל 16, היא החלה את הקריירה שלה ככתבת אופנה.
במסגרת הקריירה היא חצתה את האוקיינוס האטלנטי ועבדה בכתבי העת New York ו-House & Garden.
היא שבה לארץ הולדתה למשך שנה ועבדה בווג הבריטי ואחרי כן מונתה לעורכת הווג האמריקאי, בסניף המגזין בניו יורק.
היא הקימה עסק יציב, הצלחה שהביאה אותה למעמד נכבד בתעשיית האופנה.
ב-2011 עוטרה באות לגיון הכבוד הצרפתי.
בדומה לקודמתה, דיאנה פרילנד, הפכה וינטור לאייקון אופנה.
אנה וינטור נולדה בלונדון, אנגליה שבממלכה המאוחדת למשפחה מרקע נוצרי.
אמה החורגת היא אודרי סלוטר (Audrey Slaughter), עורכת כתב עת שיסדה מגזינים כמו Honey and Petticoat.
ליידי אליזבט פוסטר, דוכסית דבונשיר, בת המאה ה-18, הייתה אמה של סבתה של סבתה וסר אוגוסטוס ור פוסטר, הברון הרביעי והאחרון (1873–1947) היה אב-דודה.
לווינטור שלושה אחים, שהם בין החיים כעת: מנהל מועצת Gravesham Borough Council;
נורה הילרי וינטור, לשעבר סגן המזכ"ל של Public Services International בז'נבה שווייץ ופטריק וינטור, שהחל ככתב לענייני איגודים מקצועיים בגארדיאן ב-1983 והתקדם למשרת העורך הפוליטי, בתחילה ב-האובזרבר ואחרי כן בגארדיאן ב-2006.
אחיה הבכור, ג'רלד ג'קסון וינטור, נפטר בהיותו ילד ב-1951 בתאונה, כשמכונית פגעה בו בזמן שרכב על אופניים לבית הספר.
וינטור למדה בבית הספר לבנות North London Collegiate School, שם היא התמרדה נגד קוד הלבוש באוספה את החצאית שלה.
בגיל 14 אימצה לה תסרוקת Bob, תספורת שהייתה מאז סימן ההיכר שלה.
היא החלה להתעניין באופנה כצופה קבועה בתוכנית "Ready Steady Go!" של קתי מקגוון (Cathy McGowan) ואביה נועץ בה כששקל איך להגדיל את אחוז הקוראים בקרב בני הנוער.
בגיל העשרה היא החלה לצאת עם גברים מבוגרים ובעלי קשרים.
בגיל 15, היא ניהלה רומן קצר עם הסופר פיר פול ריד (Piers Paul Read), אז בן 24.
בשנות העשרה המאוחרות שלה, היא החלה לצאת עם כתב הרכילויות נייג'ל דמפסטר (Nigel Dempste) והרבתה להסתובב עמו בחוגי החברה הלונדונית הגבוהה.
חבר התלוצץ עליה ואמר: "היא תלך גם לאירוע ההשקה של מעטפה."
צ'ארלס וינטור סידר לבתו את עבודתה הראשונה, בבוטיק Biba הידוע, בעת היותה בת 15.
וינטור בחרה לא ללכת לקולג' ובמקום זאת נכנסה לתוכנית הדרכה בהרודס.
לפי בקשת הוריה, היא גם למדה עיצוב אופנה בבית הספר הסמוך, אולם נשרה מהר מאוד, באומרה: "או שאתה יודע לעצב או שלא."
היא המשיכה לצאת עם גברים מבוגרים ומקושרים, בעת ההיא עם פיטר גיטרמן (Peter Gitterman), בנו החורג של גאורג שולטי, מנצח התזמורת הפילהרמונית של לונדון.
בן-זוג אחר שלה, הסופר ריצ'רד נוויל (Richard Neville), עורכו של כתב העת הפופולרי והשנוי במחלוקת Oz, הציג בפניה לראשונה הפקת מגזין והיא הרבתה להסתובב במשרדי המגזין.