tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1900 שינה באן ג'ונסון, נשיא המיינור ליג הקרויה הליגה המערבית (1894–1899), את שם הליגה לליגה האמריקאית (AL).
ג'ונסון ביקש שהליגה שלו תחשב כמייגור ליג וקבע שהליגה שלו תפעל ביחסים ידידותיים עם הליגה הלאומית(NL), אך הליגה הלאומית התנגדה לתוכנית.
ג'ונסון הכריז באופן חד צדדי על מעמד מייגור ליג רשמי לליגה שלו בשנת 1901. התוכניות להוספת קבוצה מניו יורק נעצרו על ידי הניו יורק ג'איינטס.
במקום זאת הוקמה קבוצה בבולטימור, מרילנד, בשנת 1901 בשם אוריולס (Orioles) והיא נוהלה על ידי ג'ון מקגראב, שהיה גם אחד מבעליה.
במהלך עונת 1902, התקיימו סכסוכים רבים בין מקגראב לשאר בעלי הקבוצה ובעקבות כך החליט מקגראב לעבור לג'איינטס ולקחת איתו שחקנים רבים מהסגל.
בעקבות המהלך, נאלצה הקבוצה לפעול תחת מגבלות רבות של מינהלת הליגה ולהשאיל שחקנים מהשאר הקבוצות בליגה.
בסוף אותה עונה האוריולס פורקו ועברו לבעלים חדשים.
בינואר 1903 התקיימה "ועידת פיוס" בין שתי הליגות ליישוב הסכסוך ביניהם.
בכנס ביקש ג'ונסון להכניס קבוצת ליגה לאומית מניו יורק, שתשחק לצד הג'יאנטס.
ההצעה הועלתה להצבעה, ו-15 מתוך 16 בעלי הקבוצות בליגה הסכימו לכך.
בעלי האוריולס החדשים, פרנק ג'יי פארל ויליאם ס.
דברי העבירו את הקבוצה מבולטימור לניו יורק בשנת 1903.
השנים הראשונות: ניו יורק היילנדרס (1903–1912)
האצטדיון החדש של הקבוצה, הילטופ פארק, נבנה בצפון מנהטן באחת הנקודות הגבוהות ביותר באי, בין הרחובות 165 ל-168. הקבוצה קיבלה את השם "ניו יורק היילנדרס" משתי סיבות: ראשית, כהתייחסות למיקום פריסת הקבוצה על גבעה (מההיילנד האנגלי – Highlander) ושנית, תזכורת ליחידת הצבא הבריטי גורדון היילנדרס.
(אנג'ל גורדון היילנדרס), שדומה בשמה לשם המשפחה של נשיא המועדון ג'וזף גורדון.
הקבוצה זכתה לכינוי "הניו יורק אמריקנס".
ג'ים פרייס, עורך הספורט של "הניו יורק פרס", טבע בשנת 1904 את הכינוי היאנקיז (או יאנקס) למועדון, מכיוון שזה השתלב ביתר קלות ככותרת לכתבה שלו.
ההצלחה הגדולה ביותר של ההיילנדרס הייתה המקום השני בעונות 1904, 1906 ו-1910. 1904 הייתה השנה העמוסה ביותר של המועדון בניסיון להשיג תואר.
באותה השנה, ביום האחרון של העונה, הם הפסידו במשחק מכריע לבוסטון אמריקנס, שהפכו לימים לבוסטון רד סוקס.
למשחק זה הייתה חשיבות היסטורית שכן התפקיד המוביל של ההיילנדרס במירוץ לאליפות גרם לג'יאנטס להודיע שהם לא ישחקו מול אלופת הליגה והוורלד סיריס לא התקיים באותה שנה, שמאז 1904 לא הוחמץ במשך 90 שנה הבאות, עד שנת 1994 כאשר העונה נקטעה מפני שביתה.
זו הייתה הפעם האחרונה שבוסטון עברה את ניו יורק בגמר הליגה מזה מאה שנה.
1904 הייתה השנה בה המגיש ג'ק צ'סברו קבע שיא ניצחונות לעונה אחת עם 41 ניצחונות, שיא שמעולם לא נשבר.
מגרש הפולו גראונד, ביתם של הג'יאנטס, נשרף בשנת 1911 וההיילנדס אפשר לג'יאנטס לשחק בפארק הילטון במהלך השיפוץ.
היחסים בין הקבוצות השתפרו וההיילנדס עברו לפולו גראונד שנבנה מחדש בשנת 1913. התקשורת כבר אימצה באופן נרחב את הכינוי "יאנקיז" שטבע "הניו יורק פרס" ובשנת 1913 נקראה הקבוצה באופן רשמי "ניו יורק יאנקיז".
באמצע שנות העשרים של המאה העשרים, בעלי הקבוצות פארל ודברי היו רחוקים יותר ויותר מבייסבול ושניהם נזקקו מאוד לכסף.
בתחילת 1915 הם מכרו את הקבוצה לקולונל ג'ייקוב רופרט ולקפטן טיליהאסט ל'הומדה מיוסטון תמורת 1.25 מיליון דולר.
רופרט ירש הון ומבשלת בירה וסיפק ליאנקיז תקציב נאה ונכונות לבנות קבוצה מנצחת.
זה הוביל את הקבוצה להצלחה גדולה יותר מכפי שרופרט יכול היה לדמיין.
בסביבות 1920 הוקלה המתיחות בין היאנקיז, רד סוקס ושיקגו ווייט סוקס ושחקנים חדשים שתרמו להצלחת הקבוצה הגיעו מבוסטון רד סוקס, תוך ניצול הקושי הכלכלי של בעלי הרד סוקס.
הפיצר והאאוטפילדר בייב רות' היה המוכשר ביותר מבין כל הרכישות מבוסטון והעסקה רדפה את הרד סוקס במשך 86 השנים הבאות, כאשר כשהקבוצה לא זכתה בוורלד סיריס באותה תקופה, במה שכונה "קללת הבמבינו".
ריבוי חבטות ההום ראן של רות התברר ככה פופולרי, עד שהיאנקיז החלו למשוך יותר קהל, מאשר יריבתם העירונית, הג'יאנטס.
בשנת 1921 – בשנה לאחר שרכשו את רות – שיחקו היאנקיז בוורלד סיריס הראשון שלהם בו הפסידו לגייאנטס ב-8 משחקים.
לאחר עונת 1922 נאמר ליאנקיז לצאת ממגרש הפולו גראונד, והם עברו למגרש בברונקס, לא הרחק מהמגרש הקודם.
בשנת 1922 חזרו היאנקיז שוב לוורלד סיריס והובסו שוב על ידי הג'יאנטס ב-4 משחקים.
המנג'ר מילר האגינס והמנכ"ל אד בארו היו מינויים חדשים וחשובים בתקופה זו.
בשנת 1923 עברו היאנקיז לביתם החדש היאנקי סטדיום שנדרש 11 חודשים לבנייתו ועלותו 2.5 מיליון דולר.
הקבוצה דיווחה כי 99,200 אוהדים התייצבו ביום הפתיחה ו-25,000 נדחו.
במשחק הראשון באצטדיון, בייב רות ביצע הום ראן.
האצטדיון זכה לכינוי "הבית שבנה רות", בעיקר בשל העובדה שרות הכפיל את הנוכחות של קהל הצופים של היאנקיז, מה שעזר לקבוצה לשלם עבור האצטדיון החדש.
בסוף העונה התמודדו היאנקיז עם הג'יאנטס בוורלד סיריס זו השנה השלישית ברציפות, אך הפעם היאנקיז נצחו בשישה משחקים וזכו באליפות הראשונה שלהם.
בעונת 1927 הציגו היאנקיז הרכב שנודע בשם "שורת הרוצחים", ויש הרואים בקבוצה זו הטובה ביותר בתולדות הבייסבול (אם כי טענות דומות הועלו לגבי הרכבי יאנקיז אחרים, בעיקר אלה של שנת 1939, 1961 ו-1998).
באותה עונה, היאנקיז הייתה הקבוצה הראשונה בבייסבול שתופסת את המקום הראשון לאורך כל העונה, וניצחה ב-110 משחקים.
הקבוצה גם גברה על הפיטסבורג פיירטס בוורלד סיריס בארבעה משחקים.
בינתיים, האינפילדר לו גריג השיג את העונה הגדולה הראשונה שלו, כשהוא חובט 373 פעמים מתוכם משיג 147 ריצות מתוכם 47 בהום ראן, כשהוא גובר על שיא הריצות שהשיג רות בעונה אחת (171 בשנת 1921).
בשנת 1928 היאנקיז זכו באליפות השנייה שלה אחרי שגברו על הסנט לואיס קרדינלס בארבעה משחקים.
בשנת 1931 ג'ו מקארתי הועסק כמנג'ר והחזיר את היאנקיז לצמרת הליגה האמריקאית.
הם גברו על השיקגו קאבס בסדרת הגמר של שנת 1932 בארבעה משחקים והעלו את רצף הניצחונות הרצופים במשחקי וורלד סיריס ל-12. בשנת 1935 עזב רות את היאנקיז כדי להצטרף לבוסטון ברייבס מהליגה הלאומית והופעת הבייסבול האחרונה שלו במייג'ורס נערכה ב-30 במאי אותה שנה.
לאחר שעזב רות את היאנקיז אחרי עונת 1934, סוף סוף היה לגריג הזדמנות להיות הכוכב המרכזי, אך רק למשך שנה אחת לפני שהופיע כוכב חדש, האאוטפילדר ג'ו דימאג'יו.
הקבוצה זכתה בארבעה תארים רצופים של הוורלד סיריס בשנים 1936–1939. אולם במשך רוב שנת 1939 הם נאלצו לעשות זאת ללא גריג, שהוציא את עצמו מההרכב ב-2 במאי ופרש עקב טרשת אמיוטרופית צידית, אשר לימים נודעה בשם "מחלת לו גריג" לזכרו.
היאנקיז הכריזו על 4 ביולי 1939 כ"יום לו גריג", והפרישו את מספרו 4 מלהופיע כמספר של שחקן בקבוצה, וזה מספר הגופייה הראשון שהופרש בידי קבוצה בבייסבול.
גריג נשא נאום מפורסם בו הכריז על עצמו שהוא "האיש בר המזל ביותר על פני האדמה." הוא מת כעבור שנתיים מהמחלה ב-2 ביוני 1941.
עונת 1941 תוארה לעיתים קרובות בתור השנה האחרונה של "תור הזהב" לפני כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה.
כאשר בשנה זו קרו שני שיאים מרכזיים.
הראשון היה שג'ו דימאג'יו שבר את שיא החבטות הרצופות, תוך שהוא חובט ב-56 משחקים רצופים, הרצף הגדול ביותר בתולדות הליגה.
כאשר השני היה האאוטפילדר של הרד סוקס טד ווילאמס השיג ממוצע חבטות של 400 לעונה.
חודשיים לאחר שהיאנקיז ניצחו את הברוקלין דודג'רס בסדרת הגמר של 1941 בשישה משחקים – מה שהיה סדרת הפלייאוף הראשונה בין שתי היריבות של צפון העיר.
הצי הימי של ארצות הברית הותקף בפרל הארבור על ידי האימפריה היפנית ורבים מהשחקנים הטובים ביותר של היאנקיז, כולל דימאג'יו, גויסו לצבא במהלך מלחמת העולם השנייה.
היאנקיז עדיין הצליחו להשיג ניצחון על הקרדינלס בוורלד סיריס של 1943 ב-5 המשחקים.
בנייה מחדש ושבירת שיאים חדשים (1945–1964)
בשנת 1945 איל הבנייה דל ווב והשותפים דן טופינג ולארי מקפייל רכשו את הקבוצה מרופרט תמורת 2.8 מיליון דולר; החלק של מקפייל נרכש בשנת 1947.
לאחר כמה עונות שפל, מקארתי פוטר בתחילת 1946. לאחר עוד כמה מאמנים זמניים שעברו במועדון, באקי האריס מונה כדי להוביל את היאנקיז לניצחון קשה בשבעה משחקים בוורד סיירוס של 1947 נגד הדודג'רס.
אף על פי שסיימה רק שלושה משחקים אחרי קליבלנד אינדיאנס במרוץ לאליפות ב-1948, האריס שוחרר מתפקידיו והוחלף על ידי קייסי סטנגל, שהיה לו מוניטין של ליצן ומאמן קבוצות גרועות.
כהונתו ביאנקיז, לעומת זאת, סומנה בהצלחה.
היאנקיז שתוארה כ"אנדרדוג" הצליחה להפתיע קבוצה חזקה כמו הרד סוקס, מסמנת את תחילתה של היריבות המודרנית בין היאנקיז לרד סוקס.
ברם בשלב זה הקריירה של דימאג'יו הסתיימה והוא פרש אחרי עונת 1951. השנה סומנה עם הגעתו של "הילד מאוקלהומה", מיקי מנטל, שהפך לכוכב הקבוצה.
בניהולו של ג'ו מקארתי, זכו היאנקיז חמש פעמים ברציפות בסדרת הגמר בשנים 1949–1953 תחת המאמן סטנגל, עד היום שיא של ליגת ה-MLB.
בהנהגת שחקנים כמו האאוטפילדר מיקי מנטל, המגיש וויטי פורד והתופס יוגי ברה, קבוצתו של סטנגל זכתה בעשר אליפויות ליגה ושבע סדרות גמר ב-12 עונותיו כמנג'ר היאנקיז.
תואר 1950 היה היחיד מאותן חמש אליפויות שבהן לא זכתה מול הניו יורק ג'איינטס או הברוקלין דודג'רס; היא הושגה בארבעה משחקים רצופים מול פילדלפיה.
בשנת 1954, היאנקיז ניצחו 103 משחקים, אך קליבלנד אינדיאנס לקחו את אליפות הליגה עם שיא לימים אלו של 111 ניצחונות; שנת 1954 הייתה השנה בה יאנקיז איבדו את האליפות.
בשנת 1955 סוף סוף ניצחו הדודג'רס את היאנקיז בוורלד סיריס בשבעה משחקים, לאחר חמישה הפסדי סדרה קודמים מולם.
היאנקיז חזרו לסדרת הגמר בשנה הבאה.
במשחק החמישי של סדרת הגמר נגד הדודג'רס משנת 1956, דון לארסן זרק את המשחק המושלם היחיד בתולדות סדרות הגמר, שהיה גם המשחק המושלם היחיד בפלייאוף עד 2010.
היאנקיז הפסידו את סדרת 1957 ב-7 משחקים ל-מילווקי ברייבס.
בעקבות הסדרה, הניו יורק ג'איינטס והברוקלין דודג'רס עזבו שתיהן לסן פרנסיסקו ולוס אנג'לס, בהתאמה, מותירים את היאנקיז כקבוצת הבייסבול היחידה בניו יורק.
בסדרת 1958, היאנקיז נקמו נגד הברייבס והפכו לקבוצה השנייה שניצחה בסדרה לאחר שפיגרה 3–1. בהמשך העשור זכו היאנקיז בשש אליפויות וורלד סיריס (1950, 1951, 1952, 1953, 1956, 1958) ובשמונה אליפויות של הליגה האמריקאית (למעט שש ואליפויות 1955 ו-1957).
תחת מנטל, פורד, ברה, אלסטון הווארד (השחקן האפרו-אמריקני הראשון של היאנקיז) ורוג'ר מאריס שנרכש זה עתה, נכנסו היאנקיז לשנות השישים במטרה לשחזר את הצלחתם בשנות החמישים.
בשנת 1960 האאוטפילדר , רוג'ר מאריס הוביל את הליגה בסטטיסטיקה כשסיים במקום השני בריצות וההום ראנים שהשיג (אחד אחרי מיקי מנטל) ובכמות הריצות בסיס שהרשה וזכה בכפפת זהב (שחקן ההגנה) לאאוטפילדר, ובפרס ה-MVP של הליגה האמריקאית.
שנת 1961 הייתה אחת הזכורות בתולדות היאנקיז.
מנטל ומריס פגעו בריצות הון ראן בקצב מהיר ונודעו בכינוי M&M Boys.
בסופו של דבר, זיהום קשה בירך אילץ את מנטל לעזוב את הסגל.
לכן, שני השיאים נשמרו במשך 30 שנה, עד ש-MLB הפכה את החלטתה וקבעה שמאריס יחזיק בשיא לבדו.
השיא שלו יישבר על ידי האינפילדר מרק מק'גווייר, שהשיג 70 ריצות הום ראן ב-1998. אך מאריס עדיין מחזיק בשיא הליגה האמריקאית.
היאנקיז זכו באליפות הבית עם שיא 109–53 והמשיכו לנצח את הסינסינטי רדס בסדרה של 1961 בחמישה משחקים.
הקבוצה סיימה את השנה עם שיא של 240 הום ראנים.
בשנת 1962, סצנת הספורט בניו יורק השתנתה כאשר הליגה הלאומית הוסיפה קבוצת הרחבה לעיר, הניו יורק מטס, ששיחקה בביתם לשעבר של הג'יאנטס, הפולו גראונד, במשך שתי העונות הבאות בזמן שאצטדיון שי היה בבנייה בפלישינג, קווינס.
זה החזיר לניו יורק את מעמדה כעיר עם יותר מקבוצה אחת, כפי שהיה מסוף המאה ה-19 עד שנת 1957. היאנקיז זכו ב-1962 בסדרת הגמר העשירית שלהם בשש עשרה השנים האחרונות והביסו את סן פרנסיסקו ג'איינטס 4–3. זו הייתה האליפות האחרונה של היאנקיז עד 1977.
היאנקיז הגיעו בקלות לסדרת הגמר של 1963 כשזכו באליפות הליגה בהפרש של 10.5 משחקים, אך הם השיגו רק ארבע ריצות כל הסדרה והובסו על ידי הדודג'רס.
לאחר העונה, יוגי ברה, שזה עתה פרש ממשחק, לקח על עצמו את תפקידי הניהול.
היאנקיז חזרו בשנה הבאה לסדרת הגמר, אך הובסה 4–3 על ידי הסנט לואיס קרדינלס.
זו תהיה הופעתה האחרונה של היאנקיז בסדרת גמר עד 1976.
לאחר עונת 1964, רשת CBS רכשה 80% מבעלות היאנקיז מטופינג ווב תמורת 11.2 מיליון דולר.
ביחד עם שינוי הבעלות, החלה ירידה ביכולות הקבוצה.
בעונת 1965 הקבוצה רשמה מאזן של 77–85 – המאזן השלילי הראשון של היאנקיז מזה 40 שנה.
בשנת 1966 סיימו היאנקיז במקום האחרון בליגה לראשונה מאז 1912. זה גם היה רצף העונות הראשונות שלהם עם מאזן שלילי מאז 1917 ו-1918. הם סיימו אחרונים בשנת 1967. במהלך תקופת הבעלות של רשת CBS בשנות ה-60 וה-70, רק בשנת 1970 סיימו במקום גבוה יותר מהמקום הרביעי בליגה.
היאנקיז לא הצליחו להחליף את כוכבי העל המזדקנים שלהם בכישרון צעיר מבטיח, כפי שעשו באופן עקבי בחמשת העשורים הקודמים.
כבר אחרי עונת 1961–1962 הבחינו אוהדים ותיקים שהסגל החל להזדקן.
זה הוחמר עם החלת מנגנון הדראפט באותן שנים, מה שאומר שהיאנקיז כבר לא יכלו להחתים כל שחקן שהם רוצים.
קבוצת משקיעים, בראשות בונה הספינות מקליבלנד, ג'ורג' סטיינברנר (1930–2010), רכשה את המועדון מידי CBS בשנת 1973 תמורת 8.7 מיליון דולר.
מייק ברק נשאר כנשיא עד שהתפטר באפריל.
תוך שנה קנה סטיינברנר את חלקם של מרבית שותפיו האחרים והפך לבעלים הראשי של הקבוצה, אף שברק המשיך להחזיק בנתח מיעוט עד שנות השמונים.
אחת המטרות העיקריות של סטיינברנר הייתה שיפוץ אצטדיון היאנקיז שמצבו התדרדר מאוד בסוף שנות השישים.
לבסוף, באמצע שנת 1972, נכנס ראש העיר ג'ון לינדזי לתפקידו והחל בשיפוץ מסיבי של האצטדיון במשך השנתיים הבאות.
במהלך אותה תקופה היאנקיז שיחקו באצטדיון שיי האצטדיון של המטס.
בשנת 1973 סטיינברנר קבע מדיניות הופעה אישית הכוללת גילוח נקי, שיער ארוך מסורק לאחור או גזוז.
כלל זה תקף עד היום ונאכף על ידי בניו לאחר פטירתו.
היאנקיז היא קבוצת MLB היחידה עם מדיניות כזאת.
לאחר עונת 1974, ביצע סטיינברנר מהלך שפתח את העידן של שוק השחקנים החופשי והחתים את המגיש קאטפיש האנטר.
באמצע עונת 1975, הקבוצה שכרה את בילי מרטין כמנג'ר.
עם מרטין בראש, הגיעו היאנקיז לסדרת הוורלד סיריס בשנת 1976, אך הובסו בסוויפ על ידי הסינסינטי רדס ו"המכונה הגדולה האדומה" המפורסמת שלהם.
לאחר הריצה בשנת 1976 רכש סטיינברנר את כוכב אוקלנד ההאאוטפילדר רג'י ג'קסון.
ג'קסון, מרטין וסטיינברנר רבו שוב ושוב זה עם זה לאורך כל תקופת חוזהו של ג'קסון.
מרטין נשכר ופוטר על ידי סטיינברנר חמש פעמים במהלך 13 השנים הבאות.
סכסוך זה, בשילוב עם אוהדי יאנקיז הרעשנים במיוחד של סוף שנות השבעים והתנאים הגרועים של הברונקס, הובילו לכך שכינויו של היאנקיז והאצטדיון היו "גן החיות של הברונקס".
במהלך סוף שנות השבעים, המירוץ לאליפות האמריקן ליג היה לעיתים קרובות תחרות צמודה בין היאנקיז לרד סוקס.
ב-14 ביולי 1978 היו היאנקיז 14 וחצי משחקים אחרי הרד סוקס.
בסוף יולי השעה מרטין את רג'י ג'קסון בגין "התרסה" והתנהגות לא נאותה.
עם שובו של ג'קסון השמיע מרטין הצהרה מפורסמת נגד ג'קסון והבעלים סטיינברנר: "הם ראויים זה לזה.
האחד שקרן מלידה; השני מורשע." מרטין נאלץ להתפטר למחרת והוחלף על ידי בוב לימון.
מאורע שקרה בדיוק בזמן שהקבוצה ניצחה בחמישה משחקים ברציפות ובוסטון הפסידה חמישה ברציפות.
גווידרי השיג את הניצחון ה-25 שלו בעונה.
לאחר שניצחו את קנזס סיטי רויאלס בשנה השלישית ברציפות, התמודדו היאנקיז מול לוס אנג'לס דודג'רס בוורלד סיריס.
הם הפסידו בשני המשחקים הראשונים בלוס אנג'לס, אך ניצחו את שלושת המשחקים ביאנקי סטדיום ואת המשחק השישי בלוס אנג'לס וזכו באליפות ה-22 שלהם.
שינויים בסגל התרחשו במהלך עונת 1979. כמה שחקנים נמכרו לטקסס ריינג'רס, כולל זוכה הסיי יאנג לשעבר הרליבר ספארקי לי תמורת המגיש דייב ריגטי.
המגיש טומי ג'ון נרכש מהדודג'רס והמגיש לואיס טיינט הובא מהרד סוקס כדי לחזק את סגל.
במהלך העונה הוחלף בוב לימון על ידי בילי מרטין כמנג'ר.
שנות השבעים הסתיימו בנימה טרגית עבור היאנקיז.
ב-2 באוגוסט 1979 התופס תורמן מונסון מת כאשר מטוסו הפרטי התרסק.
הארונית שלו, שכותרתה מספר 15 שלו, נותרה ריקה כאנדרטה.
כשהיאנקיז עברו לאצטדיון מעבר לרחוב, הארון של מונסון הוזז והותקן במוזיאון האצטדיון החדש.
עונת 1980 הביאה לשינויים נוספים.
בילי מרטין פוטר פעם נוספת ודיק האוזר תפס את מקומו.
האינפילדר כריס צ'מבליס עבר לטורונטו בלו ג'ייז ובמקומו הגיע התופס ריק סרונה.
רג'י ג'קסון הצליח להגיע ל-300 חבטות בפעם היחידה בקריירה שלו עם 41 הום ראן וסיים במקום השני בהצבעה על ה-MVP של הליגה, לג'ורג' ברט מקנזס סיטי.
היאנקיז ניצחו 103 משחקים ובבית מזרח של האמריקן ליג גברו בשלושה משחקים על בולטימור אוריולס, אך הפסידו בשלושה משחקים לרויאלס בסדרת האליפות של האמריקן ליג.
לאחר שהעונה הסתיימה, החתימו היאנקיז את דייב ווינפילד על חוזה ל-10 שנים.
האוזר פוטר והוחלף בג'ין מייקל.
בהנהלת מייקל הובילו היאנקיז בבית מזרח לפני פרוץ השביתה ביוני 1981. במחצית השנייה של העונה נאבקו היאנקיז תחת שרביטו של בוב לימון שהחליף את מייקל.
אך הודות למתכונת הפלייאוף המפוצלת בעונה, היאנקיז התמודדו היטב עם המנצחת במחצית השנייה, מילווקי ברייוורס, בסדרת האליפות של האמריקן ליג ב-1981. לאחר שניצחו את מילווקי 3–2, הם הביסו את אוקלנד אתלטיקס בשלושה משחקי סדרת הגמר של הליגה.
בוורלד סריוס, היאנקיז ניצחו בשני המשחקים הראשונים מול לוס אנג'לס דודג'רס.
אבל הדודג'רס ניצחו בארבעת המשחקים הבאים וזכו בתואר.
לאחר הפסד הקבוצה לדודג'רס בוורלד סיריס ב-1981, החלו היאנקיז בתקופת היעדרות הארוכה ביותר מהפלייאוף מאז שנת 1921.
היאנקיז של שנות השמונים הונהגה על ידי האינפילדר, דון מטינגלי.
למרות כמות הניצחונות הגדולה ביותר של קבוצת ליגה גדולה כלשהי באותה תקופה, הם לא הצליחו לזכות בוורלד סריס (שנות השמונים היו העשור הראשון מאז שנות העשרים של המאה העשרים בה יאנקיז לא נצחו לפחות בשתי סדרות) והיו לה רק שתי הופעות בפלייאוף.
אף על פי שבאופן עקבי הייתה להם התקפה חזקה – והיאנקיז הובילו את ה-MLB בריצות שקבעו במשך העשור – לקבוצות היאנקיז של שנות השמונים לא היה משחק הגשה טוב מספיק כדי לזכות באליפות.
הקבוצה הייתה קרובה לזכייה בבית המזרח של האמריקן ליג ב-1985 וב-1986 וסיימה שנייה מאחורי טורונטו בלו ג'יי ובוסטון רד סוקס בהתאמה, אך מוקמה במקום הרביעי בשנת 1987 ובמקום החמישי בשנת 1988, אף על פי שהובילה באמצע אותה העונה את הבית המזרחי של AL.
בסוף העשור היאנקיז המשיכו להתדרדר.
בשנים 1989–1992 היה לקבוצה מאזן שלילי, כאשר באותה תקופה מעבר לפציעות של כוכביה, הקבוצה השקיעה כסף משמעותי על שחקנים חופשיים ובחירות דראפט שלא עמדו בציפיות.
בשנת 1990 החזיקו היאנקיז במאזן הגרוע ביותר בליגה.
במהלך עונת 1990, אוהדי יאנקיז החלו לקרוא "1918!" כדי להתגרות ברד סוקס ולהזכיר להם את הפעם האחרונה בה זכו בוורלד סיריס.
בכל פעם שהרד סוקס היו באצטדיון היאנקיז, קריאות "1918!" הדהדו באצטדיון.
אוהדי יאנקיז התגרו גם ברד סוקס באמצעות שלטים שאומרים "קללת הבמבינו" ותמונות של בייב רות.
ההופעות העלובות בשנות השמונים ובראשית שנות התשעים השתנו במהרה.
המנכ"ל ג'ין מייקל, יחד עם המנג'ר באק שואולטר, העבירו את הדגש של המועדון מרכישות יקרות, לפיתוח כישרונות באמצעות מערכת קבוצות מילואים.
הפילוסופיה החדשה הזו פיתחה שחקני מפתח כמו האאוטפילדר ברני ויליאמס, האינפילדר דרק ג'טר, התופס חורחה פוסדה המגיש אנדי פטיט והקלוזר מריאנו ריברה.
ההצלחה המשמעותית הראשונה הגיעה בשנת 1994, כאשר היאנקיז השיגה את המאזן הטוב ביותר באמריקן ליג, אך העונה נקטעה עם שביתת השחקנים.
שנה לאחר מכן, הקבוצה העפילה לפלייאוף דרך הוויילד קארד בעונת השביתה המקוצרת של 1995. בסדרת חצי הגמר ב-1995 נגד סיאטל מרינרס, היאנקיז ניצחו את שני המשחקים הראשונים בבית אך הפסידו את שלושת הבאים בסיאטל.
אף על פי שמטינגלי חבט ממוצע חבטות של 0.417 עם הום ראן אחד ושש ריצות סך הכול בסדרה, שהייתה סדרת הפלייאוף היחידה בקריירה שלו, בעיות הגב שלו הובילו אותו לפרוש אחרי עונת 1995.
בעונת 1996 העלתה יאנקיז שלושה שחקנים שהיוו את לב הקבוצה בשנים הבאות: דרק ג'טר, אנדי פטיט ומריאנו ריברה.
בסיוע שחקנים צעירים אלה זכו היאנקיז בתואר אליפות בית המזרח של האמריקן ליג, הראשון שלהם מזה 15 שנה.
הם הביסו טקסס ריינג'רס בסדרת גמר הבית וניצחו 4–1 את בולטימור אוריולס באליפות הליגה.
בוורלד סיריס הקבוצה התאוששה מפיגור 0–2 והביסה את האלופה המכהנת האטלנטה ברייבס וסיימה בצורת אליפות בת 18 שנים.
בשנת 1997, היאנקיז הפסידו באליפות הבית לקליבלנד אינדיאנס בתוצאה 3–2. הג'נרל מנג'ר בוב ווטסון פרש והוחלף על ידי עוזרו בריאן קאשמן.
היאנקיז משנת 1998 זוכה להכרה נרחבת כאחת הקבוצות הגדולות בתולדות הבייסבול, כשהיא היא משיגה מאזן שיא של 114–48. ב-17 במאי 1998 דייוויד וולס שיחק משחק מושלם מול מינסוטה.
היאנקיז נצחו בארבעה משחקים את סן דייגו פאדרס בוורלד סיריס.
125 ניצחונות המשולבים שהשיגו נותר שיא למאזן עונה אחת בתולדות ה-MLB.
ב-18 ביולי 1999, המגיש דייוויד קון הציג משחק מושלם מול אקספו במונטריאול.
סדרת האליפות של האמריקן ליג הייתה הפגישה הראשונה מזה זמן של היאנקיז עם היריבה רד סוקס, כשהיאנקיז הביסו את רד סוקס 4–1 וגברו על הברייבס 0–4 בסדרת הגמר של שנת 1999 והעניקו ליאנקיז בעונת 1998/99 מאזן משולב של 22–3 בסדרה בשש הסדרות בפלייאוף ששיחקו באותן שנים.
בוורד סיירוס בשנת 2000 התמודדו היאנקיז מול הניו יורק מטס בדרבי הראשון בפלייאוף של העיר ניו יורק מזה 44 שנים.
היאנקיז ניצחו את הסדרה בחמישה משחקים, הפסדם במשחק השלישי עצר את שיא הניצחונות הרצופים במשחקי וורד סיירוס על 14 מה ששבר את השיא הקודם של המועדון שהיה 12 (בשנת 1927, 1928 ו-1932).
היאנקיז היו הקבוצה האחרונה ב-MLB שזכתה ברציפות בוורלד סיריס ולאחר עונת 2000 היו לאחת מהקבוצות היחידות שזכו לפחות בשלוש וורלד סיריס רצופים.
בשנת 2003, היאנקיז שוב השיגו את מאזן הליגה הטוב ביותר (101–61), שהודגש על ידי הניצחון ה-300 של רוג'ר קלמנס.
בסדרת האליפות של האמריקן ליג הם הביסו את בוסטון רד סוקס בסדרה דרמטית של שבעה משחקים, אך היאנקיז הפסידו בשישה משחקים בוורלד סיריס מול פלורידה מארלינס.
בשנת 2004 רכשו היאנקיז את האינפילדר אלכס רודריגז.
בעונת 2006 היאנקיז ניצחה בסדרה של חמישה משחקים נגד הרד סוקס בפאנוויי פארק (המכונה לפעמים "טבח בוסטון השני").
למרות הזכייה בבית מזרח באמריקן ליג זו השנה התשיעית ברציפות, היאנקיז הפסידו שוב בסדרת הגמר הפעם לדטרויט טייגרס 1–3. לאחר סיום הסדרה אירעה טרגדיה כאשר השחקן קורי לידל מת כשמטוסו התרסק בבניין דירות גבוה במנהטן.
ב-18 ביוני 2007 היאנקיז היו הקבוצה הראשונה ב־MLB שהחתימה שחקני בייסבול מקצועיים מהרפובליקה העממית של סין והפכה לקבוצה הראשונה בתולדות MLB שחתמה על עסקת פרסום עם חברה סינית.
רצף הזכייה של היאנקיז בתשעה תארים רצופים של בית המזרח של האמריקן ליג הסתיים בשנת 2007, אך הם עדיין העפילו לפלייאוף ה-MLB.
אך זו השנה השלישית ברציפות הקבוצה הפסידה בסיבוב הראשון בפלייאוף, כאשר הקליבלנד אינדיאנס הביסו את היאנקיז, 3–1. לאחר הסדרה המנגר ג'ו טורה דחה הצעת חוזה מצד היאנקיז וחזר לנשיונל ליג כמנג'ר הלוס אנג'לס דודג'רס.
לאחר עזיבתו של טורה החתימו היאנקיז את ג'ו ג'ירארדי על חוזה לשלוש שנים כמאמן המועדון.
עונת 2008 הייתה העונה האחרונה שהקבוצה שיחקה ביאנקי סטדיום.
כדי לחגוג את השנה האחרונה בהיסטוריה של האצטדיון, נערך שם משחק האול סטאר של ה-MLB באותה עונה.
המשחק האחרון בעונה הסדירה באצטדיון נערך ב-21 בספטמבר 2008. הקבוצה סבלה משינויי סגל רבים באמצע העונה, בשל פציעות רבות והחמיצה את הפלייאוף, לראשונה מזה 14 עונות.
בתחילת עונת 2009, היאנקיז חנכו את היאנקי סטדיום החדש, הממוקם לא הרחק מאצטדיון הישן.
היאנקיז קבעו שיא MLB ששיחקו ללא שגיאות (Errors) במשך 18 משחקים רצופים מ-14 במאי ועד 1 ביוני 2009. היאנקיז סיימו ראשונים בבית מזרח של האמריקן ליג וניצחו את הפילדלפיה פיליז, בוורלד סיריס בתוצאה 4–2 ובכך זכו בתואר 27 בתולדותיהם.
בעונת 2010 התחדשה היריבות בין היאנקיז לרד סוקס, כאשר היאנקיז והרד סוקס פתחו וסיימו את העונה אחד נגד השני בפאנוויי פארק.
במהלך פגרת האולסטאר בשנת 2010 מתו בוב שפרד והבעלים הראשי ג'ורג' סטיינברנר.
שמונה ימים לאחר מכן מת אייקון ותיק נוסף של היאנקיז, השחקן והמנג'ר לשעבר ראלף הוק.
היאנקיז זכו ב"וויילד קאר" לאמריקן ליג ואומנם גברו בו על מינסוטה, אך הפסידו לטקסס ריינג'רס בתוצאה 4–2 בסדרת האליפות של הליגה.
בניצחון 22–9 על אוקלנד אתלטיקס ב-25 באוגוסט 2011, היאנקיז הפכו לקבוצה הראשונה בתולדות הליגה שהשידה לשלוש גרנד סלאמים במשחק אחד.
היאנקיז זכו בתואר אליפות בית מזרח של האמריקן ליג וסיימו עם 97 ניצחונות.
בפלייאוף הפסידו לדיטרויט בסדרת אליפות הבית.
בשנת 2012, היאנקיז שוב סיימו את העונה עם המאזן הטוב ביותר באמריקן ליג ב-95–67. באמצע יולי, היאנקיז רכשו את האאוטפילדר איצ'ירו סוזוקי.
הם התמודדו בסדרה עם האוריולס וניצחו בחמישה משחקים.
עם זאת, בסדרת האליפות של האמריקן ליג, היאנקיז הפסידו שוב לטייגרס, הפעם בסוויפ של ארבעה משחקים, בשל משחק התקפה מקרטע ופציעה מסיימת עונה של דרק ג'טר.
עונת 2013 הייתה רצופת פציעות.
באותה עונה היאנקיז סיימו במקום השלישי בבית מזרח של האמריקן ליג ולא העפילו לפלייאוף.
במהלך עונת 2013/14 החתימו היאנקיז את התופס בריאן מקאן, המגיש מסאהירו טנאקה והאאוטפילדרים ג'ייקובי אלסברי וקרלוס בלטראן.
למרות זאת, היאנקיז החמיצו את הפלייאוף וסיימו במקום השני במזרח עם מאזן 84–78. רודריגס החמיץ את כל העונה בגלל השעיה של 162 משחקים על שימוש בסמים משפרי ביצועים.
רגע בולט אחד קרה ב-25 בספטמבר 2014, כשג'יטר – ששיחק במשחק הבית האחרון שלו – חבט סינגל מכריע כדי לנצח את בולטימור אוריולס מול 48,613 אוהדים שבאו לראות את הקפטן של היאנקיז בפעם האחרונה.
היאנקיז שבו לפלייאוף בשנת 2015. כשהרודריגס וא חוזר מהשעייה, ומשיג 33 הום ראן, הכי הרבה מאז 2008. היאנקיז הובילו את בית המזרח במשך רוב השנה לפני שנעקפו על ידי הטורונטו בלו ג'ייז וסיימו את העונה 87–75 ובמקום השני.
הם הובסו על ידי יוסטון במשחק הוויילד קארד של האמריקן ליג בשנת 2015.
רודריגס שיחק את משחקו האחרון ב-12 באוגוסט 2016. בעונה זו, העלו היאנקיז למשחק ראשון בליגה הבכירה את טיילר אוסטין וארון ג'אדג'.
הם עלו לשחק לראשונה ב-13 באוגוסט והם חבטו הום ראן אחד אחרי השני.
הם הצמד הראשון בהיסטוריה שחבטו הום ראן אחד אחרי השני בהופעתם הראשונה בליגה הבכירה.
תקופת ה"בייבי בומרס" (החל מ-2017)
לאחר שהעבירו את המגיש ארולדיס צ'פמן לקאבס בעונת 2016, היאנקיז החתימו אותו כשחקן חופשי במהלך עונת 2016/17; צ'פמן הסכים לחוזה של 86 מיליון דולר לחמש שנים.
בשנת 2017 היאנקיז סיימו את העונה עם מאזן של 91–71. הם סיימו במקום השני בבית מזרח, מאחורי בוסטון רד סוקס, אך השיגו את המקום הראשון בוויילד קארד.
באותה זו הוביל ג'אדג' את הליגה האמריקאית עם 52 הום ראנס וקבע הישג כשחקן ה"רוקי" עם הכי הרבה הום ראנס בעונתו הראשונה.
לאחר הפסקת האולסטאר ב-2017 ביצעו היאנקיז סדרת מהלכים לרכישת האינפלדר טוד פרייז'ר, המגישים דייוויד רוברטסון, טומי קנלה, סוני גריי וחיימה גרסיה.
באותה עונה היאנקיז שיחקו בסדרת האליפות של האמריקן ליג 2017 והפסידו את הסדרה בשבעה משחקים.
בעונת 2017/18, שכרה היאנקיז את אהרון בון כדי שיחליף את ג'רארדי כמנג'ר החדש שלהם.
היאנקיז החליפו שלושה משחקניהם תמורת השחקן היקר ביותר באמריקן ליג, ג'יאנקרלו סטנטון, ששבר שיא ליגה להום ראן בשנת 2017; באותה תקופה חוזהו היה החוזה הגדול ביותר לשחקן בספורט המקצועני בצפון אמריקה אי פעם.
היאנקיז החליפו גם את האינפילדר צ'ייס האדלי ואת המגיש בריאן מיטשל לסן דייגו פאדרס תמורת האאוטפילדר ג'בארי בלאש.
במהלך עונת 2019, ב-18 בדצמבר 2019, החתימו היאנקיז את המגיש גאריט קול לחוזה של תשע שנים בסך 324 מיליון דולר.
היאנקיז השיגו בעונה המקוצרת של 2020 מאזן של 27–33 וסיימו במקום השני בבית.
הם נצחו את קליבלנד בשני משחקים והפסידו לטמפה ביי בחמישה.
ב-2021 היאנקיז פתחו את העונה במאזן חצוי ובחצי השני התעלו כולל רצף ניצחונות של 13 ניצחונות רצוף, הכי הרבה מאז 1961, יכולת שהביאה אותם למאזן 70–92 ולמקום השני בווילד קארד על חודו של משחק בתום מרוץ מול הרד סוקס והבלו גייז.
היאנקיז הפסידו בויילד קארד לרד סוקס.
ב-12 באוגוסט באותה עונה היאנקיז והוויט סוקס ערכו באיווה משחק מחווה לסרט שדה החלומות הוויט סוקס ניצחו 8–9 בווק אוף הום ראן.
במהלך עונת 2022, קבע ארון ג'אדג' שיא עבור מספר ההום ראנס בעונה בודדת בליגה האמריקאית, כאשר חבט באוקטובר 2022 את ההום ראן ה-62 שלו לאותה עונה והוא זכה לתואר ה-MVP של הליגה לאותה עונה, היאנקי הראשון שזוכה בתואר מאז זכייתו של רודריגס ב-2007. בסוף אותה עונה הוא הפך לשחקן חופשי.
לקראת עונת 2023, החתימו היאנקיז את ג'אדג' על חוזה ל-9 שנים, בשווי של 360 מיליון דולר והוחלט למנות אותו לקפטן ה-16 של הקבוצה, לאחר שלא מונה קפטן חדש מאז פרישתו של ג'יטר ב-2014.
ב-28 ביוני 2023, נרשם משחק מושלם לזכות המגיש דומינגו חרמן, במשחק של היאנקיז נגד אוקלנד אתלטיקס.
לקראת עונת 2024, היאנקיז ביצעו החלפה עם סן דייגו פאדרס, כאשר קיבלו את חואן סוטו בתמורה ל-5 שחקנים למשך עונה אחת.
במהלך העונה שבר ג'אדג' שיא נוסף, כאשר היה השחקן המהיר ביותר, מבחינת כמות משחקים, המשיג 300 הום ראנס בקריירה שלו, כולם במדי היאנקיס.
במשחק מול קולורדו רוקיס בסוף אוגוסט 2024, כחודש לפני סיום העונה הסדירה, חבט ג'אדג' 2 הום ראנס באותו משחק והוביל את הליגה עם 51 הום ראנס לעונה, בכך הפך לשחקן החמישי בהיסטוריה של ה-MLB שחבט מעל 50 הום ראנס ב-3 עונות לפחות בקריירה.
ג'אדג' וסוטו השיגו מספרים שוברי שיאים ותוארו כצמד הטוב ביותר של היאנקיז מאז בייב רות' ולו גריג ב-1930. לאחר הניצחון מול סיאטל מארינרס, ב-18 בספטמבר, היאנקיס היו הקבוצה הראשונה בליגה שהבטיחה את הופעתה בפלייאוף העונה.
ב-27 בספטמבר, הקבוצה ניצחה את בולטימור אוריולס והבטיחה את ראשות הבית שלה בפעם ה-21 בתולדותיה.
בשלב הפלייאוף, הבטיחה את הופעתה בגמר הליגה אמריקאית לאחר ניצחון על קנזס סיטי רויאלס.
בסדרת הגמר שיחקה מול קליבלנד גארדיאנס, אותה ניצחה 4-1 וזכתה באליפות הליגה האמריקאית, לאחר 15 שנים מהזכייה האחרונה.
בעקבות הניצחון עלתה לשחק בוורלד סיריס של העונה.
בוורלד סיריס התמודדה הקבוצה נגד לוס אנג'לס דודג'רס והפסידה בתוצאה 1-4.
הווארד רוזנבורג, היסטוריון של קפטני הבייסבול ומחבר הספר Cap Anson 1: When Captaining a Team Meant Something: Leadership in Baseball's Early Years, מצא שליאנקיז היו שני קפטנים עוד לפני שנת 1912 – קלארק גריפיט (1903-05) וקיד אלברפלד (1906-09) שפעל יחד עם מנג'ר הקבוצה, פרנק צ'אנס.
לכן, דרק ג'יטר הוא הקפטן ה-13 או ה-14 של היאנקיז ולא ה-11, כמו הדעה הרווחת בעולם הבייסבול.
הקבוצה הוציאה 21 מספרים לגמלאות לכבוד 22 שחקנים ששיחקו בשורותיה.
המספר 8 הופרש פעמיים מכיוון שבעבר מספרי השחקנים נקבעו לפי עמדות, כאשר השחקן ששיחק בעמדת התופס קיבל את מספר 8. בשנת 1972 החליטה הקבוצה להוציא את המספר לגמלאות לכבוד 2 תופסי עבר ששיחקו בה.
המספר 42 הופרש בכל הליגה עבור ג'קי רובינסון, אך כיוון שמריאנו ריברה נכנס לליגה לפני ההחלטה להפריש את המספר הוא היה יכול לשחק איתו.
ריברה הוא השחקן האחרון ששיחק בליגה עם מספר זה.
AAA: קולומבוס קליפרס, הליגה הבין-לאומית
AA: טרנטון טאנדר, הליגה המזרחית
A מתקדם: טמפה יאנקיז, פלורידה סטייט ליג
A: צ'ארלסטון ריברדוגס, סאות' אטלנטיק ליג
A קצר: סטטן איילנד יאנקיז, ניו יורק-פן ליג
רוקיז: ג'י.סי.אל יאנקיז, גולף קוסט ליג
הניו יורק הראלד היה עיתון רב-תפוצה אשר פעל מהעיר ניו יורק מ-6 במאי 1835 ועד 1924. הגיליון הראשון של העיתון פורסם על ידי ג'יימס גורדון בנט.
ב-1850 עסק העיתון בעמודו הראשון בעלילת דמשק (1840) וטען בו כי היהודים ביצעו רצח "על פי הוראות התלמוד", ושההאשמות נגדם "בוטלו בגלל התערבויות מפוקפקות של הרוטשילדים".
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, העיתון היה תומך נאמן של המפלגה הדמוקרטית.
תחת ניהולו של בנו של בנט, ג'יימס גורדון בנט הבן, מימן העיתון את משלחתו של הנרי מורטון סטנלי לאפריקה למציאת דייוויד ליווינגסטון, ובשנת 1879 תמך במשלחת הכושלת של ג'ורג' וו.
ב-4 באוקטובר 1887 השיק בנט הבן את הגרסה האירופית של ההראלד בפריז שבצרפת.
בעקבות מעברו של בנט לפריז, העיתון סבל מהניסיון לנהל את התפעול מניו יורק באמצעות מברקים.
לאחר מותו של גורדון בנט הבן, העיתון מוזג עם יריבו העז ה"ניו יורק טריביון" בשנת 1924, ונקרא ה"ניו יורק הרלד טריביון".
העיתון וגרסתו האירופית נמכרו לג'ון היי ויטני, שגריר ארצות הברית בבריטניה, בשנת 1959.
ב-1966 המהדורה הניו יורקית חדלה לצאת לאור, וה"וושינגטון פוסט" וה"ניו יורק טיימס" רכשו ביחד את השליטה בעיתון הפריזאי ושינו את שמו ל-International Herald Tribune.
כיום, כשהוא בבעלות ה"ניו יורק טיימס", העיתון נותר חשוב ובעל השפעה - כולו באנגלית בלבד, הוא מודפס ב-26 מדינות מסביב לעולם ונמכר ב-180 מדינות.
כאשר ההראלד היה עדיין תחת ניהולו של העורך המקורי בנט, הוא נחשב לחודרני ורודף שערוריות מבין העיתונים הניו יורקיים באותה תקופה.
יכולתו לבדר את הציבור באמצעות חדשות יומיות הפכה אותו לעיתון המוביל בתפוצתו באותם זמנים.
כיכר הראלד בניו יורק קרויה על שם העיתון; בחלקו הצפוני ישנו פסל המנציח את בנט.
הכיכר נמצאת דרומית לכיכר טיימס, אשר גם כן קרויה על שם עיתון, הניו יורק טיימס.
סדרות הקומיקסים בעיתון (רשימה חלקית)
ליטל נמו/נמו הקטן/הרפתקאות נמו מאת וינזור מקיי (15 באוקטובר 1905 עד 23 ביולי 1911) - ב3 בספטמבר 1911 עד 26 ביולי 1914 סדרת הקומיקסים "ליטל נמו" המשיכה בעיתון "New York American" וב21 בספטמבר 1924 עד 9 בינואר 1927 סדרת הקומיקסים "ליטל נמו" המשיכה בעיתון "ניו יורק הראלד טריביון".
גרטי הדינוזאור (1913-1921) - עד הוא דינוזאור ממין זכר מסוג ברונטוזאורוס מואנשת שהופיע לראשונה ב-1913 ברצועת הקומיקס ליטל נמו כאורח ללא שם ואחרי זה הוא הופיע ברצועת הקומיקס גרטי הדינוזאור כדמות ראשית.
חלומו של המכור לגבינה מאת וינזור מקיי (10 בספטמבר 1904 עד 3 באוגוסט 1913)
באסטר בראון מאת ריצ'רד פ.
מוז הקטן והמסכן מאת ריצ'רד פ.
הילד העני מאת ריצ'רד פ.
התהפוכות של ליידי לאבקינס הקטנה והזקן מופארו מאת גוסטב ורביק (1903-1905)
אימותיהם של הילדים הקטנים מאת גוסטב ורביק (1905-1914)
פייקר קלרק/הפקיד פייקר מאת קלייר בריגס (1904)
פיט השובב מאת צ'ארלס פורפור (1913)
הקינ-דר-קידס מאת ליונל פיינינגר (1906)
ווי וילה ווינקיז וורלד מאת ליונל פיינינגר (31 במרץ 1906 עד 16 בפברואר 1907)
ליטל ג'וני ודובו מאת ג'ון ר.
ניו יורק איילנדרס היא קבוצת הוקי קרח מקצוענית מאלמונט, ניו יורק, ארצות הברית, המשחקת בליגת ה-NHL בה היא חברה בבית המטרופוליטני שבחטיבה המזרחית.
הקבוצה מבוססת מאז היווסדה באי לונג איילנד, ומכאן שמה.
הקבוצה נוסדה ב-1972 כדי לתפוס את האולם שהוקם בעיירה יוניונדייל, פרבר של העיר במחוז נסאו בלונג איילנד, ולמנוע מהליגה המתחרה, ה-WHA, מלתפוס אותו בקבוצה משלה.
ב-2011 הצביעו תושבי מחוז נסאו במשאל נגד הקמת אולם ביתי חדש לאיילנדרס, שהיה אמור להחליף את ה"נסאו וטרנס ממוריאל קוליסאום" בו שיחקה הקבוצה מאז היווסדה, שנחשב לאולם המיושן ביותר בליגה.
כתוצאה מהכישלון במשאל, הכריזה הקבוצה ב-2012 על מעבר לברוקלין עם סיום חוזה השכירות שלה ב"קוליסאום" ב-2015, ועם סיום משחקיה בעונת 2014/15 עברה לביתה החדש - ברקליס סנטר.
לאחר חמש שנים שבה הקבוצה זמנית לאולמה הישן ביוניונדייל, כשבמקביל נבנה לה אולם קבוע חדש בעיירה הסמוכה אלמונט, אליו עברה בעונת 2021/22.
האיילנדרס זכו בארבעה גביעי סטנלי בארבע עונות רצופות - מ-1980 עד 1983.
ניו יורק איילנדרס קמה ב-1972, שנת הקמתה של ה-WHA - ליגה ששאפה להתחרות ב-NHL ורצתה למקם את הקבוצה שלה באזור ניו יורק, ניו יורק ריידרס, באולם ה"נסאו וטרנס ממוריאל קוליסאום" ביוניונדייל שאך זה קם ופתח את שעריו.
פרנסי מחוז נסאו העדיפו למקם באולם קבוצת NHL ולדחות את ה-WHA.
הזיכיון השיג את מטרתו מבחינת ה-NHL - קבוצת ה-WHA שיועדה לשחק ב"נסאו וטרנס ממוריאל קוליסאום", ניו יורק ריידרס, נאלצה לשחק במדיסון סקוור גארדן בתנאי שכירות דרקוניים, ועזבה את ניו יורק עונה אחת לאחר מכן.
המנהל הראשון של הקבוצה, ביל טורי, קיבל החלטה להמעיט ברכש של כוכבים וותיקים כדי לקצור הצלחה מיידית, והעדיף להתבסס בעיקר על שחקנים צעירים שנבחרו בדראפט.
אף על פי שחלק מהשחקנים שנבחרו העדיפו לעבור ל-WHA, התעקש טורי על דרכו.
עונת 1973, עונת הבכורה ב-NHL, הייתה קשה לאיילנדרס.
הכוכב הגדול שלה באותה תקופה היה בילי האריס, חלוץ שהצטיין בליגות הנוער והצעירים, ואיתו שחקנים צעירים נוספים כמו השוער בילי סמית והחלוץ השוודי בוב ניסטרום.
למרות הפוטנציאל הגדול, הגיל הצעיר וחוסר
הניסיון היה בעוכריה של הקבוצה והיא שיימה עם אחד המאזנים הגרועים בתולדות הליגה - 12 ניצחונות בלבד לעומת 60 הפסדים ו-6 תיקו.
בסיום אותה עונה עשה טורי צעד שיתברר לימים כהיסטורי - הוא שכנע את מאמן סנט לואיס בלוז, אל ארבור, להגיע למועדון הצעיר ולאמן בו.
עונת הבכורה הקשה נשאה איתה דבר טוב אחד - זכות הבחירה הראשונה בדראפט.
האיילנדרס בחרו צעיר מצטיין נוסף, המגן דני פוטוון.
נאמן למדיניותו, סירב ביל טורי להצעות מקבוצות אחרות לעסקה עבור פוטוון.
פוטוון אכן הצטיין וזכה בגביע קאלדר - רוקי השנה ב-NHL - בעונת 1974, והאיילנדרס הראו סימני שיפור וסיימו עם מאזן טוב בהרבה מזה של העונה הקודמת, אולם עדיין סיימו אחרונים בבית המזרחי ולא עלו לפלייאוף.
עונת 1975 סימנה את תחילת העלייה של האיילנדרס לצמרת.
האיילנדרס היו קרובים לשחזר את ההישג הגדול הזה כאשר חזרו מפיגור 3:0 גם בסדרה הבאה, חצי הגמר מול אלופת העונה הקודמת פילדלפיה פליירס.
האיילנדרס חזרו מהפיגור לשוויון 3:3, אולם הפליירס שמו קץ למירוץ של האיילנדרס כשניצחו במשחק השביעי והמכריע.
לעונת 1976 התייצבו האיילנדרס עם עוד בחירת דראפט מוצלחת, החלוץ בראיין טרוטייה.
טרוטייה השיג 95 נקודות (שערים + אסיסטים) וזכה בגביע קאלדר כרוקי השנה, והאיילנדרס קבעו שיא מועדון עם 101 נקודות בטבלה.
גם הפעם נעצרו בחצי הגמר של הפלייאוף, הפעם על ידי מונטריאול קנדיאנס.
הסיפור חזר על עצמו עונה לאחר מכן, כאשר גם הפעם עמדו הקנדיאנס בדרך בחצי הגמר.
גם בעונת 1978 הציגו האיילנדרס כוכב צעיר שנבחר בדראפט, מייק בוסי.
בוסי הפך לשחקן השלישי של האיילנדרס שזכה בגביע קאלדר, לאחר שסיים את העונה הראשונה שלו עם 53 שערים, אולם האיילנדרס נוצחו על ידי טורונטו מייפל ליפס ברבע גמר הפלייאוף.
עונת 1979 הייתה מצוינת לשני הכוכבים הצעירים של הקבוצה.
טרוטייה זכה בגביע הארט כ-MVP של הליגה וגם בגביע ארט רוס כמלך הנקודות, ובוסי סיים כמלך השערים של הליגה עם 69 שערים.
האיילנדרס סיימו את העונה הרגילה עם גביע הנשיאים כבעלי המאזן הטוב ביותר בליגה בעונה הרגילה, לראשונה בתולדותיהם.
הפעם עמדה בדרכם בפלייאוף היריבה המושבעת, ניו יורק ריינג'רס, שהדיחה אותם בחצי הגמר.
בסיום אותה עונה מכר רוי בו את הקבוצה לאחד משותפיו הזוטרים, ג'ון פיקט.
עונת 1980 החלה באירוע יוצא דופן, כאשר שוער האיילנדרס בילי סמית הפך לשוער הראשון שלזכותו נרשמה הבקעת שער ב-NHL.
ב-28 בנובמבר 1979 שיחקו האיילנדרס מול קולורדו רוקיז.
השופטים סימנו על עבירה נגד האיילנדרס, והרוקיז הוציאו את שוערם והכניסו שחקן שדה נוסף כדי להגביר את הלחץ ההתקפי בידיעה שברגע שהאיילנדרס ישתלטו על הדיסקית - העבירה תישרק והמשחק יעצר.
הרוקיז המשיכו את ההתקפה והגיעו למצב הבקעה מול בילי סמית.
סמית הדף את הדיסקית משערו, ושחקן של הרוקיז שהשתלט על הדיסקית ניסה למסור אותה אחורה לשחקן הגנה מקבוצתו - אולם המסירה לא הייתה מדויקת והדיסקית החליקה כל הדרך לצד השני של זירת הקרח, אל תוך השער של הרוקיז.
כיוון שסמית היה השחקן האחרון של האיילנדרס שנגע בדיסקית, נזקף השער לזכותו.
האיילנדרס ויתרו לפני תחילת העונה על בילי האריס, מכוכבי הקבוצה למן היווסדה, והביאו במקומו מלוס אנג'לס קינגס את בוץ' גורינג - חלוץ שהיה גם בעל יכולות הגנתיות גבוהות שחיזק את ההתקפה החזקה בלאו הכי עם בוסי, טרוטייה וג'יליס.
האיילנדרס התחזקו גם בחלוץ השוודי אדנרש קלור ובמגן הרוקי קן מורו שהגיע מיד לאחר השתתפותו בנבחרת ארצות הברית שחוללה את ה"נס על הקרח" באולימפיאדת החורף בלייק פלאסיד.
העונה הרגילה הסתיימה במאזן חיובי של 39 ניצחונות לעומת 28 הפסדים ו-13 תיקו.
בפלייאוף חזרו האיילנדרס אל חצי הגמר עם ניצחונות על לוס אנג'לס קינגס ובוסטון ברואינס.
בחצי הגמר פגשו האיילנדרס את באפלו סייברס שסיימה את העונה הרגילה עם המאזן השני בטיבו ב-NHL.
שני ניצחונות בבאפלו במשחקים הראשונים העבירו את יתרון הביתיות לאיילנדרס והם ניצחו בסדרה בשישה משחקים ועלו לראשונה בתולדותיהם לסדרת גמר גביע סטנלי.
בסדרת הגמר פגשו האיילנדרס בפילדלפיה פליירס, בעלת המאזן הטוב ביותר בעונה הרגילה.
כמו בחצי הגמר, כבר במשחק הראשון לקחו האיילנדרס את יתרון הביתיות עם ניצחון חוץ בהארכה משער של דני פוטוון, ושמרו עליו עד ששער ניצחון של בוב ניסטרום במשחק השישי, גם הוא בהארכה, הביא להם גביע סטנלי ראשון.
בראיין טרוטייה נבחר ל-MVP של הפלייאוף וזכה על כך בגביע קון סמיית'.
שלושת השוודים של הקבוצה - קלור, ניסטרום, והמגן סטפן פרסון - היו האירופים הראשונים שזכו בגביע סטנלי.
האיילנדרס הפגינו את שליטתם בליגה בעונת 1981, כאשר זכו בגביע סטנלי שני עם שלושה הפסדים בלבד בכל ארבע סדרות הפלייאוף.
בדרך לסדרת הגמר בה ניצחו את מינסוטה נורת'סטארס הביסו האיילנדרס את היריבה המרה, הריינג'רס, 4:0 בסדרת חצי הגמר.
באותה סדרה נולד המנהג של אוהדי האיילנדרס לשיר לריינג'רס "1940!" כדי להזכיר להם את השנה בה זכו בגביע סטנלי האחרון שלהם עד אז, והזמן הרב שחלף מאז.
המנהג השתרש והפך לחלק מרכזי ביריבות בין הקבוצות, והתפשט מה"נסאו וטרנס ממוריאל קוליסאום" לאולמות אחרים ב-NHL.
בוץ' גורינג היה הפעם הזוכה בגביע קון סמיית'.
השליטה נמשכה בעונה הרגילה של 1982 כשהאיילנדרס סיימו עם המאזן הטוב בליגה, 118 נקודות בטבלה - שיא מועדון חדש.
מייק בוסי הפגין יכולת הבקעה משובחת עם 147 נקודות.
תחילת הפלייאוף הייתה קשה, כאשר האיילנדרס נזקקו למשחק מכריע מול פיטסבורג פינגווינס ושישה משחקים מול הריינג'רס, אולם ההמשך היה קל יותר.
בגמר החטיבתי מול קוויבק נורדיקס ובגמר נגד ונקובר קנאקס לא הפסידו האיילנדרס ולו משחק אחד, וזכו בגביע שלישי רצוף.
גביע קון סמיית' הגיע הפעם למייק בוסי.
עונת 1983 הייתה קשה יותר לאיילנדרס.
טרוטייה ובוסי גילו סימני שחיקה עם בצורות הבקעה ארוכות, וגם השוער סמית ידע עליות ומורדות.
למרות זאת סיימו האיילנדרס עם מאזן נאה של 42 ניצחונות מול 26 הפסדים ו-12 תיקו.
בפלייאוף עברו האיילנדרס את וושינגטון קפיטלס ובסיבוב השני הדיחו זו השנה השלישית ברציפות את הריינג'רס.
בגמר החטיבתי ניצחו האיילנדרס את בוסטון ברואינס ועלו שוב לגמר גביע סטנלי שנחשב לאיכותי במיוחד מול הקבוצה בעלת ההתקפה הטובה ב-NHL - אדמונטון אוילרס, בשורותיה כיכבו וויין גרצקי, מרק מסיה, יארי קורי ופול קופי.
למרות הציפיות, סדרת הגמר הייתה חד צדדית.
בילי סמית עצר את החלוצים הפוריים של האוילרס, ובמיוחד את וויין גרצקי.
גרצקי, ששבר מספר שיאי הבקעה במהלך העונה, לא הצליח לכבוש ולו שער אחד בסדרה.
האחים ברנט ודוויין סאטר - שניים משישה אחים ששיחקו כולם ב-NHL - הובילו את התקפת האיילנדרס, שניצחו בסדרה 4:0 וזכו בגביע סטנלי בפעם הרביעית ברציפות.
בילי סמית זכה בגביע קון סמיית' והשלים הישג מרשים נוסף לאיילנדרס - ארבעה שחקנים שונים זכו בגביע קון סמיית' באותן ארבע השנים הרצופות.
האיילנדרס הגיעו לפלייאוף של 1984 עם המאזן הטוב ביותר בחטיבת נסיך ויילס (היום החטיבה המזרחית), ושימחו את אוהדיהם בסיבוב הראשון של הפלייאוף כשגברו זו השנה הרביעית ברציפות על הריינג'רס.
אחרי ניצחונות גם על וושינגטון קפיטלס ומונטריאול קנדיאנס התייצבו האיילנדרס בפעם החמישית ברציפות לסדרת גמר גביע סטנלי, במטרה לזכות בו בפעם החמישית ברציפות ולהשוות את השיא של הקנדיאנס משנות ה-50.
בדרך למטרה עמדה שוב אדמונטון אוילרס על שלל כוכביה.
שני המשחקים הראשונים הסתיימו בניצחון לכל קבוצה, אולם הפעם לא עמדה הגנת האיילנדרס ביכולת של התקפת האוילרס.
בשלושת המשחקים הבאים ניצחו האוילרס בתוצאות גבוהות - 7:2, 7:2 ו-5:2 - וזכו בגביע סטנלי, תוך שהם מסיימים את השושלת של האיילנדרס ומתחילים אחת משלהם שתמשיך לאורך המחצית השנייה של שנות ה-80.
השחקנים שהרכיבו את השושלת שזכתה בארבעת הגביעים הרצופים, שרובם שיחקו בקבוצה במשך כל ארבע השנים, החלו לעזוב בהמשך העשור.
בוב ניסטרום פרש ב-1986 בשל פציעה, ובסוף אותה עונה עזב המאמן אל ארבור את הקבוצה.
עונה אחת לאחר מכן עזבו גם קלארק ג'יליס שעבר לבאפלו סייברס ומייק בוסי שפרש מפעילות.
האיילנדרס נשארו תחרותיים במשך שלוש עונות, אולם לא עברו את הסיבוב השני של הפלייאוף.
בתום עונת 1988 פרש מפעילות גם דני פוטוון, כשבמאזן הקריירה שלו 310 שערים ו-752 אסיסטים, ובסך הכל 1052 נקודות - כולם שיאי NHL עבור מגן (שיאיו נשברו מאז).
עונת 1989 סימנה את הסוף המוחלט של השושלת.
גם חזרתו של אל ארבור באמצע העונה לא עזרה לאיילנדרס לחמוק ממאזן שלילי, הגרוע ביותר בליגה, ומהחמצת הפלייאוף לראשונה מאז 1974. בילי סמית, השחקן האחרון שנשאר בקבוצה מאז היווסדה, פרש בתום העונה.
העונות הבאות לא היו טובות גם הן - ב-1990 נוצחו האיילנדרס על ידי הריינג'רס בסיבוב הראשון של הפלייאוף, ובעונת 1991, ללא בראיין טרוטייה שעזב לפיטסבורג פינגווינס, כלל לא עלו אליו לאחר שסיימו את העונה הרגילה עם 25 ניצחונות בלבד.
המנהל הוותיק, ביל טורי, הגיב בסדרה של עסקאות ששינו לחלוטין את סגל הקבוצה.
הכוכב הגדול היחיד שנותר בקבוצה, פאט לפונטיין שהגיע ב-1984, הועבר לבאפלו עם שחקנים נוספים ובמקומו הגיעו, בין השאר, החלוץ המוכשר פייר טורז'ון והמגן הגרמני הקשוח אובה קרופ.
במסגרת שטף השחקנים הסובייטים לשעבר שהגיעו באותה שנה לליגה עם התפרקות ברית המועצות הגיעו לקבוצה החלוץ הרוסי ולדימיר מלאחוב והמגן הליטאי דריוס קספרייטיס.
הללו הצטרפו לשחקנים ששרדו מעונות קודמות כמו דרק קינג וריי פרארו.
בעונה הראשונה של הסגל החדש החמיצו האיילנדרס את הפלייאוף.
טורי פוטר, ואל משרת המנהל נכנס סגנו, דון מלוני.
בעונת 1993 התברר שעסקת לפונטיין-טורז'ון הייתה משתלמת.
טורז'ון כיכב בהתקפת הקבוצה עם 58 שערים ו-74 אסיסטים, והוביל אותה לפלייאוף עם המאזן הטוב ביותר שלה מזה שש עונות.
בסיבוב הראשון בפלייאוף, מול וושינגטון קפיטלס, כיכב ריי פרארו כשהבקיע שערי ניצחון בשני משחקים שהגיעו להארכה.
על הניצחון בסדרה העיב זעזוע מוח של טורז'ון, שהותקף על ידי שחקן של הקפיטלס בעודו חוגג את השער שניצח את הסדרה.
ללא טורז'ון הפצוע התייצבו האיילנדרס לסדרה מול הקבוצה שנחשבה לטובה ב-NHL - פיטסבורג פינגווינס, אלופת שתי העונות הקודמות על כוכביה מריו למיה, יארומיר יאגר ורון פרנסיס.
הפינגווינס היו מועמדים ברורים לנצח את הסדרה ואף לזכות בגביע בפעם השלישית, אולם בעזרת משחק הגנה משובח בראשות קספרייטיס והשוער גלן הילי הביאו האיילנדרס את הסדרה למשחק שביעי ומכריע.
המשחק השביעי, בפיטסבורג, הגיע להארכה, ובה כבש הצ'כי דויד וולק את שער הניצחון של המשחק והסדרה כולה, והשלים ניצחון מפתיע מאוד לאיילנדרס על האלופה היוצאת.
בגמר החטיבתי פגשו האיילנדרס את מונטריאול קנדיאנס, אולם למרות חזרתו של טורז'ון לשורותיהם נוצחו בחמישה משחקים.
כפי שהתברר עם השנים, הסדרה מול הפינגווינס בסיבוב השני היא סדרת הפלייאוף האחרונה שהאיילנדרס ניצחו עד 2016.
1994 - 2015: שקיעה ממושכת וסוף זמני לעידן ה"קוליסאום"
עונת 1994 של האיילנדרס סימנה את תחילת שקיעתה של הקבוצה.
השוער גלן הילי סולק מהקבוצה בעקבות חילוקי דעות חוזיים, ובמקומו הובא רון הקסטול, שבנה לעצמו מעמד של כוכב בפילדלפיה.
הקסטול התגלה כאכזבה באיילנדרס, ומפח הנפש של האוהדים הגיע לשיאו כאשר הריינג'רס השנואים ניצחו את האיילנדרס בסיבוב הראשון של הפלייאוף בדרך לזכייה בגביע סטנלי לאחר 54 שנים של הפסקה.
בתום העונה סיים המאמן הוותיק אל ארבור את הקדנציה השנייה והאחרונה שלו בקבוצה.
המחצית השנייה של שנות ה-90 המשיכו את מגמת הדעיכה של הקבוצה.
טורז'ון, מלאחוב ופרארו עזבו, והקבוצה נמכרה ב-1996 לאיש העסקים ג'ון ספיינו, אולם ספיינו שילם רק חלק קטן מסכום הקנייה והקבוצה חזרה לידי פיקט, ותחקיר של עיתון מקומי בלונד איילנד גילה שספיינו הוא נוכל.
גם בעמדת המאמן חלו שינויים תכופים, והקבוצה שקעה והלכה, כשהפלייאוף ממנה והלאה לאורך שארית העשור.
לפני עונת 2001 נמכרה הקבוצה לצ'ארלס וונג, מייסד חברת טכנולוגיית המידע "קומפיוטר אסושיאייטס".
וונג נתן למייק מילברי, מנהל הקבוצה, יד חופשית בבחירת השחקנים.
מילברי הגיב בצעדים שנראו תמוהים כאשר ויתר על מי שנחשב לשוער העתיד של הקבוצה, רוברטו לואונגו, ועל המגן אולי יוקינן.
הוא הפתיע גם בדראפט של אותה עונה כאשר ויתר על מי שנחשבו לשתי הבחירות הראשונות הבטוחות, דני היטלי ומריאן גבוריק, ובחר את השוער ריק דיפייטרו.
הבחירות של מילברי התגלו ככישלון, כשהקבוצה סיימה עם המאזן הגרוע בליגה ולא עלתה לפלייאוף זו העונה השביעית ברציפות.
למגינת לבם של האוהדים, מילברי האשים בכישלון את מאמן הקבוצה, בוץ' גורינג - מגיבורי השושלת של שנות ה-80, ופיטר אותו.
הרכש לפני עונת 2002 היה מוצלח יותר.
מייקל פקה הגיע מבאפלו סייברס ומונה לקפטן הקבוצה.
האיילנדרס רכשו גם את החלוץ הרוסי אלכסיי יאשין, כוכב מוכח בליגה, מאוטווה סנטורס, והצליחו לשים ידם גם על אחד השוערים הטובים בליגה, כריס אוזגוד.
שלושת שחקני הרכש הובילו את האיילנדרס לעונה רגילה של 96 נקודות, המאזן הטוב ביותר של הקבוצה מזה 18 עונות, אך בפלייאוף נוצחו האיילנדרס על ידי טורונטו מייפל ליפס.
גם בשנתיים שלאחר מכן נוצחו האיילנדרס בסיבוב הראשון של הפלייאוף.
השנים שלאחר העונה המבוטלת של 2005 לא שינו את מעמדה של הקבוצה בליגה.
האיילנדרס לא עלו לפלייאוף מאז ועד 2013, למעט בעונת 2007 בה נוצחו שוב בסיבוב הראשון על ידי באפלו סייברס.
בעונת 2011 ניסתה הקבוצה לגייס לשורותיה את השוער הרוסי הוותיק יבגני נבוקוב, לאחר שלקחה על עצמה את חוזהו בדטרויט רד וינגס.
נבוקוב סירב להתייצב בקבוצה, וזו השעתה אותו עד לסיום העונה.
נבוקוב שב לקבוצה בעונת 2012, אולם לא היה יכול להצילה מעונה חלשה שהסתיימה במקום האחרון בבית האטלנטי.
בעונת 2012/13 שבה הקבוצה לפלייאוף, אך שוב נוצחה בסיבוב הראשון, הפעם על ידי פיטסבורג פינגווינס.
בעונת 2013/14 שבה הקבוצה לסורה, וסיימה במקום האחרון בבית המטרופוליטני, והרצף הלא מחמיא נמשך גם בעונת 2014/15 עם הדחה נוספת בסיבוב הראשון בפלייאוף, בעונה שבסיומה נפרדה הקבוצה מביתה הישן במחוז נסאו ועברה לביתה החדש בברוקלין.
האולם שהיה האולם הביתי של הקבוצה מאז היווסדה, "נסאו וטרנס ממוריאל קוליסאום", לא עבר שיפוץ יסודי מאז הקמתו ב-1972 ונחשב בשנותיהם האחרונות של האיילנדרס בו לאולם המיושן ביותר ב-NHL.
הצעה להקים לקבוצה אולם ביתי חדש, בשילוב בנייני מגורים ומרכז מסחרי, עמדה למשאל בקרב תושבי מחוז נסאו ב-1 באוגוסט 2011 ותוצאות המשאל היו התנגדות להקמת האולם.
מאחר שהאולם החדש היה חייב להיות מוכן עם סיום חוזה השכירות של הקבוצה ב"נסאו וטרנס ממוריאל קוליסאום" בסיום עונת 2014/15, הרי שתחילת ההקמה הייתה צריכה להתקיים עוד במהלך 2011 או תחילת 2012, כתלות בתוצאות המשאל.
לכן, עקב דחיית ההצעה להקמת אולם חדש, הוכרחה הקבוצה לעזוב את מחוז נסאו בסיום עונת 2014/15 ולחפש לעצמה בית חדש.
על מנת להישאר בלונג איילנד, בדקה הקבוצה אפשרות לשחק בברקליס סנטר שבברוקלין - האולם הביתי של קבוצת ה-NBA ברוקלין נטס.
האולם לא תוכנן מראש למשחקי הוקי קרח, והאיילנדרס קבעו באולם משחק טרום-עונה מול ניו ג'רזי דווילס באוקטובר 2012 על מנת לבדוק את התאמתו, אך בשל סכסוך עבודה שהתגלע בין ה-NHL לבין איגוד השחקנים שלה הוכרזה השבתת מגן בליגה והמשחק לא התקיים.
למרות זאת, הכריזה הקבוצה רשמית ב-24 באוקטובר 2012 על מעבר לברוקלין החל מעונת 2015/16, תוך שמירת השם ניו יורק איילנדרס.
בסופו של דבר, משחקי טרום עונה שנערכו ב-2013 ו-2014 הוכיחו את תאימותו של האולם הלכה למעשה, והוא נקבע סופית כביתם החדש של האיילנדרס.
העונה הראשונה של האיילנדרס בביתה החדש הייתה מוצלחת יותר מהאחרונות בביתה הישן, כאשר לאחר עלייה קשה לפלייאוף הפתיעו האיילנדרס את פלורידה פנתרס כנגד חסרון ביתיות, ובכך ניצחו סדרת פלייאוף לראשונה מאז 1993. בסיבוב השני הובסו האיילנדרס מול טמפה ביי לייטנינג והודחו.
עונת 2016/17 נפתחה בצורה קשה, למרות רכש שכלל את הקפטן הוותיק של ויניפג ג'טס אנדרו לד.
המאמן הוותיק ג'ק קפואנו פוטר מתפקידו, ושחקן העבר דאג וייט מונה במקומו.
למרות ביצועים משופרים בחלק השני של העונה, כשלו האיילנדרס ונותרו מחוץ לפלייאוף, היעדרות שנמשכה גם בעונת 2017/18.
בעונת 2018/19, ללא הקפטן ג'ון טווארס שעזב לטורונטו מייפל ליפס, חזרו האיילנדרס לפלייאוף והדיחו את פיטסבורג פינגווינס בארבעה משחקים בלבד בסיבוב הראשון - אך בסיבוב השני, למרות יתרון ביתיות, הודחו בארבעה משחקים בלבד על ידי קרוליינה הוריקנס.
במהלך עונת 2017/18 הודיעו האיילנדרס על כוונתם לשוב אל מחוץ לתחום המוניציפלי של העיר ניו יורק, ועל אולמם המיועד החדש, העומד להיבנות בעיירה אלמונט שבמחוז נסאו, על גבול רובע קווינס של העיר.
ב-2020 הודיעה הקבוצה כי האולם החדש ייקרא "UBS ארנה".
כמו כן הודיעה הקבוצה כי עד שהאולם יהיה מוכן תשוב הקבוצה חלקית למחוז נסאו, ותשחק חלק ממשחקיה הביתיים באולמה הישן, "נסאו וטרנס ממוריאל קוליסיאום" ביוניונדייל, שעבר לצורך כך שיפוץ מקיף.
את שתי העונות הראשונות מאז ההודעה אכן שיחקה הקבוצה תוך שהיא מפצלת את משחקיה הביתיים בין שני האולמות.
לקראת עונת 2020/21 הודיעה הקבוצה שתשוב באופן מלא לארח את משחקיה ביוניונדייל, לעונה אחת אחרונה לפני המעבר לאולם החדש.
"UBS ארנה" נחנך כאולמה החדש והקבוע של הקבוצה בעונת 2021/22.
בעזרת יכולת הגנתית משובחת בהנהגת השוער הרוסי סמיון ורלאמוב ומגן הרכש אנדי גרין, עלו האיילנדרס לפלייאוף שנערך במתכונת מיוחדת לאחר שהעונה הרגילה נעצרה טרם סיומה עקב מגפת הקורונה.
בסיבוב המוקדם שנוסף לפלייאוף ניצחו האיילנדרס את פלורידה פנתרס ולאחר מכן הפתיעו בסיבוב הראשון את וושינגטון קפיטלס תוך שיפור משמעותי גם בחלק ההתקפי.
בסיבוב השני חוללו האיילנדרס הפתעה נוספת כשהדיחו את המדורגת ראשונה בחטיבה המזרחית, פילדלפיה פליירס, תוך שהם מחלקים את עמדת השוער בין ורלאמוב למחליפו הגרמני תומאס גרייס.
בגמר החטיבתי לא עמד לאיילנדרס כוחם מול טמפה ביי לייטנינג העדיפה, והם הודחו בשישה משחקים.
בעונת 2020/21, שנערכה בחלוקת בתים מיוחדת ובמתכונת מקוצרת עקב מגבלות מגפת הקורונה, סיימו האיילנדרס במקום הרביעי בבית המזרחי.
למרות זאת עברו שתי קבוצות שדורגו מעליהם, פיטסבורג פינגווינס ובוסטון ברואינס, בשני הסיבובים הראשונים, תוך שסמיון ורלאמוב הולך ומשתלט על עמדת השוער הראשון על פני הכוכב הצעיר איליה סורוקין.
בסיבוב השלישי שוב פגשו האיילנדרס את יריבתם מהעונה הקודמת, האלופה המכהנת טמפה ביי לייטנינג.
הסדרה ההפכפכה נגררה למשחק שביעי, שבו ניצחו הלייטנינג בשער בודד ושוב מנעו מהאיילנדרס הגעה לסדרת הגמר.
בעונת 2021-22 עברו האיילנדרס אל ביתם החדש והקבוע, UBS ארנה בעיירה אלמונט שבמחוז נסאו.
העונה הראשונה בבית החדש הסתיימה בכישלון, כאשר לאחר שלוש עליות רצופות לפלייאוף החמיצה הקבוצה את הפלייאוף.
בסיום העונה פוטר המאמן שהוביל אותה להצלחות בעונות הקודמות, בארי טרוץ.
האיילנדרס שבו לפלייאוף בשתי העונות שלאחר מכן, אך הודחו בסיבוב הראשון.
הלוגו המקורי של האיילנדרס, בצבעים כחול וכתום, כלל את האותיות NY כאשר האות Y כוללת בתוכה צורה של מקל הוקי.
ברקע צוירה צללית של החלק המזרחי של לונג איילנד - החלק של האי שאינו כלול בתחום המוניציפלי של העיר ניו יורק.
ב-1995 נעשה ניסיון לעדכן את הלוגו של הקבוצה, עם לוגו חדש שנודע בשם "לוגו הדייג", שבמרכזו דייג אוחז במקל הוקי ומגן על שער.
הלוגו התקבל בעוינות על ידי האוהדים והוסר כעבור שתי עונות בלבד לטובת חזרה ללוגו המקורי.
לקראת עונת 2011 ביצעה הקבוצה שינוי שולי בלוגו - למקל ההוקי באות Y נוספה חריטה נוספת, רביעית, כדי לסמל את ארבעת גביעי סטנלי בהם זכתה הקבוצה.
היריבות עם ניו יורק ריינג'רס
בין ניו יורק איילנדרס וניו יורק ריינג'רס קיימת יריבות מרה שהתחילה עוד לפני שהאיילנדרס עלו על הקרח לראשונה, כאשר הריינג'רס התנגדו לצירופם של האיילנדרס לליגה נגד רצון הנהלת הליגה שרצתה לתפוס את ה"נסאו וטרנס ממוריאל קוליסאום".
לבסוף הושג הסכם לפיו האיילנדרס נאלצו לשלם לריינג'רס 4 מיליון דולר כדי להצטרף לליגה.
היריבות בין הקבוצות התפתחה לאחת היריבויות החריפות בליגה, המאפילה לעיתים על יריבויות מסורתיות וותיקות ממנה.
אף על פי שהאיילנדרס מבוססים ברוב המכריע של שנות קיומם מחוץ לתחום המוניציפלי של ניו יורק, התפתחו ליריבות בין שתי הקבוצות מאפיינים של יריבות עירונית המוכרים מענפים אחרים במקומות אחרים בעולם, והאווירה בין שתי הקבוצות היא אחת היחידות בצפון אמריקה המזכירה אווירה של דרבי עירוני כמקובל בשאר העולם.
היריבות בין הקבוצות כוללת שירה של אוהדי קבוצה אחת על הקבוצה השנייה גם כאשר לא משחקים נגדה ומקרים של קטטות בין מחנות האוהדים.