tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקאמרי - בימוי: אילן רונן - ההפקה נסעה להציג במקומות שונים בעולם ביניהם: פסטיבל אדינבורו בסקוטלנד, לונדון, מוסקבה, סנט פטרבורג, וורשה, קרקוב, גרמניה, ועוד).
באר שבע - בימוי: מייקל אלפרדס), "בית הבובות" (איבסן - ת.
הקאמרי - בימוי:אילן רונן), "גם הוא באצילים" (מולייר - בימוי: אילן רונן - תיאטרון הקאמרי ובתיאטרון "מאלי" במוסקבה).
"מלאכים באמריקה" (טוני קושניר - בימוי: שמואל הספרי - ת.
הקאמרי באולם "מונטנה"), "בית ברנרדה אלבה" (פדריקו גארסיה לורקה - בימוי: אילן רונן- ת.
הבימה), "מעין הכבשים" (דה-ווגה - בימוי: אילן רונן- ת.
הקאמרי), "דמוקרטיה" (פריין - בימוי: עמרי ניצן - ת.
הקאמרי), "יתוש בראש" (ז'ורז' פדו, בימוי: היי קיילוס.
הבימה) "יתוש בראש" (ז'ורז' פדו - בימוי: עמרי ניצן - ת.
הקאמרי), "קוויאר ועדשים" (קראניצ'י וטאראבוזי - בימוי: אילן רונן - ת.
הקאמרי), "אמדאוס" (פיטר שאפר - בימוי: עמרי ניצן- ת.
עיצוב תפאורה ותלבושות למחזות מקוריים
דר עיצבה תפאורות ותלבושות למחזות מקוריים ביניהם: "נמר חברבורות" (יעקב שבתאי – בימוי: עודד קוטלר - בת.
חיפה), "הכבש ה-16" (יהונתן גפן ומיקי גורביץ'- בימוי: מיקי גורביץ' - ת.
הקאמרי), "המורדים" (עדנה מזי"א- בימוי: עמרי ניצן- ת.
הקאמרי) "ספור משפחתי" (עדנה מזי"א - בימוי: עמרי ניצן ב"קאמרי" ובויימאר וינה ובון).
"עוץ לי גוץ לי" (אברהם שלונסקי - בימוי: רוני פינקוביץ' - ת.
הקאמרי), "חברון" (תמיר גרינברג - בימוי: עודד קוטלר - ת.
הבימה) ו"מסילה לדמשק" (הלל מיטלפונקט - בימוי: אילן רונן - בת.
עבדה רבות עם חנוך לוין ועיצבה תפאורה ותלבושות לרבים ממחזותיו.
רות, החלה לעבוד עם לוין כבר בהצגה הראשונה שכתב וגם ביים בתיאטרון ("יעקובי ולידנטל" בתיאטרון הקאמרי) ועוד קודם לכן, עבדה על מחזה שלו שביים עודד קוטלר על במת התיאטרון החיפאי, והייתה ההצגה הראשונה של מחזה שלו שהועלתה על במת התיאטרון הממסדי ("חפץ").
לאחר "יעקובי וליידנטל, המשיכה לעבוד עם חנוך לוין על 11 הצגות של מחזותיו שאותן גם ביים, במהלך תקופה ארוכה ומשמעותית בחיי התיאטרון בארץ, שבה יצרו את הסגנון הייחודי, המזוהה כל כך עם הצגותיו של חנוך לוין.
כך, עבדו אפוא ביחד בהעלאת חלק הארי של כלל הצגותיו על במות התיאטרון בארץ, וחלקן אף הוצגו בפסטיבלים, ובתיאטרונים במקומות שונים בעולם.
"אורזי מזוודות" (בימוי: אודי בן-משה, ב-2011).
הבימה: "מלאכת החיים" (בימוי: מיכאל גורביץ' ב- תיאטרון "בית-לסין": "מלאכת החיים" ( בימוי: רוני פינקוביץ' ב־2012).
על עבודתה המשותפת עם חנוך לוין כתבה רות דר בספר "ברדש ושחש תולים כביסה", שיצא לאור בהוצאת עם עובד ב-2015.
בין המחזות המוזיקליים שעיצבה : "יוסף וכתונת הפסים המשגעת" (לויד וובר-טים רייס - בימוי: פיטר ג'יימס על בימת " הקאמרי" ובפארק הירקון), "עלובי החיים" (אלאן בובליל וקלוד-מישל שונברג - בימוי: סטיבן פימלוט בת.
הקאמרי), "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" (סמי גרונמן - בימוי: אילן רונן בת.
לאופרה הישראלית עיצבה תפאורה ותלבושות ל"שיקוי אהבה " (דוניצטי - בימוי: עמרי ניצן) (הוצגה גם בפסטיבל האופרה בסבולינה בפינלנד, וב-דויטשה אופרה בברלין), "איטלקייה באלג'יר " (רוסיני - בימוי: עמרי ניצן), "מסע אל תום האלף " (א.ב.
יהושע ויוסף ברדנשווילי - בימוי: עמרי ניצן) (הוצגה גם על בימת בית האופרה ברומא).
"מחבואים" – תסריט ובימוי: דני וולמן
"הקרב על הוועד" – תסריט: אסי דיין.
"פרנהיים" תסריט (על פי סיפור של עגנון) ובימוי: יוסי יזרעאלי (הטלוויזיה הישראלית)
עיצוב תפאורה לספיישל "תוכנית של אריק איינשטיין".
במאי: אבי כהן (הטלוויזיה הישראלית)
"סיפורה של באשה" (בימוי ותסריט: דני וולמן על פי בשביס זינגר)
"גימפל תם" (בימוי ותסריט: דני וולמן, על פי בשביס זינגר)
"שירי איציק מאנגר" (בהשראת ציורי יוסל ברגנר) בהפקת דליה גוטמן
עיצוב תפאורה ותלבושות (רשימה כרונולוגית)
שנה מחזה/אופרה/טלוויזיה מחזאי במאי תפאורה תלבושות תאורה תיאטרון1969פנטסטיתום ג'ונסמרג'ורי סיגלידן רייזינגררות דרמיכאל ליברמןתיאטרון הבימה1970חתונת הדמיםלורקהיוסף מילואאריה נבוןרות דרי.
יהושעעודד קוטלררות דררות דרתיאטרון חיפה1974השחףצ'כובלאופולד לינדטברגאריה נבוןרות דרתיאטרון הקאמרי1974נמר חברבורותיעקב שבתאיעודד קוטלררות דררות דריחיאל אורגלתיאטרון חיפה1974משפחת טוטא.
וויטמורמיכה לבינסוןרות דררות דרתיאטרון הקאמרי1989הדלפהמתי גולןעודד קוטלררות דררות דרתיאטרון הקאמרי1989מלאכת החייםחנוך לויןמיקי גורביץ'רות דררות דרמיכאל ליברמןתיאטרון הבימה1989גם הוא באציליםמולייראילן רונןרות דררות דרתיאטרון הקאמרי1990רחם פונדקאישולמית לפידאילן רונןרות דררות דרתיאטרון הקאמרי1990יחסים מסוכניםדה קלו (עיבוד: ר.
המפטון)סיימון סטוקסרות דררות דרתיאטרון הקאמרי1990גם הוא באציליםמולייראילן רונןרות דררות דרת.
"מאלי", מוסקבה1990הערב מחזמרלקטעמרי ניצןרות דררות דר ויובל כספיןתיאטרון הקאמרי1991כטוב בעיניכםשייקספירעמרי ניצןרות דררות דרפליס רוסתיאטרון באר שבע1991הכבש ה-16יהונתן גפן ומיקי גורביץ'מיקי גורביץ'רות דררות דרתיאטרון הקאמרי1992ריצ'רד השלישישייקספירעמרי ניצןרות דררות דרבריאן האריסתיאטרון הקאמרי1992בית העלים הכחוליםג'.
זכתה בפרס מרגלית, בפרס מפעל חיים ע"ש משה שטרנפלד, פרס רוזנבלום למפעל חיים מטעם עיריית תל אביב, ופרס מפעל חיים ע"ש אריה נבון מ"אמבי" - איגוד מעצבי הבמה בישראל.
נבחרה לאחת מ-23 מעצבי הבמה המובילים בעולם שכובדו על ידי ה-OISTAT בקואדרינלה של פראג ב-2007.
זכתה עשר פעמים בפרס התיאטרון הישראלי (אותו אף עיצבה) לעיצוב תפאורה ותלבושות:
1995- על עיצוב תפאורה ל"ביקור הגברת הזקנה" (דירנמאט) בת.
1996- על עיצוב תלבושות ל"תאומים בוונציה" (גולדוני) ת.
הקאמרי ועיצוב תלבושות ל-"שידוכין" (גוגול) ת' הקאמרי.
2002/2001- על עיצוב התפאורה והתלבושות ל-"כטוב בעיניכם" (שקספיר) בת.
2003 - על עיצוב התלבושות ל"עוץ לי גוץ לי" (אברהם שלונסקי) ת.
2004- על עיצוב התלבושות ל"קוויאר ועדשים", ת.
2005- על עיצוב התלבושות ל"שלמה המלך ושלמי הסנדלר", ת.
2009- על עיצוב התלבושות ל"אמדאוס", ת.
רות דר, "ברדש ושחש תולים כביסה" (סיפורים בהשראת העבודה עם חנוך לוין), הוצאת "עם עובד", 2015.
רות דרייפוס , היא פוליטיקאית יהודיה שווייצרית.
כיהנה כחברה במועצה הפדרלית של שווייץ, שרת הפנים, וכנשיאת שווייץ (1999).
נבחרה למועצה הפדרלית של שווייץ ב-10 במרץ 1993 כחברה ה-100 שנבחרה מאז הקמת המדינה הפדרלית, האישה השנייה שנבחרה למועצה, וחברת המועצה היחידה עם רקע יהודי עד כה.
היא הייתה נשיאת הקונפדרציה ב-1999, האישה הראשונה והיהודייה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה.
דרייפוס נולדה ב-1940, בעיר סנט גאלן שבסנט גאלן (קנטון) במזרח שווייץ, לאחת המשפחות היהודיות הוותיקות בשווייץ.
אביה, זיגי דרייפוס (1899 - 1956) הגיע לשם מאנדינגן שבקנטון ארגאו בצפון המדינה, שם חיה משפחתו מאז המאה ה-17. אנדינגן הייתה אחת משתי עיירות בלבד, בהן הורשו יהודים לחיות בשווייץ עד האמנסיפציה של 1866 (העיירה השנייה הייתה לנגנאו).
אמה של דרייפוס, ג'ין דרייפוס (לבית ריקרד) (1905 - 1962) נולדה בסנט גאלן, למשפחה שהיגרה מאלזס בעקבות סיפוח אלזס על ידי אוטו פון ביסמרק, לגרמניה, ב-1871. אחיה הבכור של דרייפוס, ז'אן ז'אק דרייפוס (יליד 1936) היה פרופסור לפיזיולוגיה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת ז'נבה.
ב-1942, כשהייתה דרייפוס בת שנתיים, עברה המשפחה לברן ולאחר המלחמה לז'נבה, שם גדלה דרייפוס והתחנכה.
ב-1958 היא סיימה את לימודי התיכון בבית הספר הגבוה למסחר בז'נבה והחלה לעבוד כמזכירה במלון בטיצ'ינו (קנטון).
בשנים 1961–1964 עבדה כעיתונאית וסגנית עורך בשבועון קואופרסיון בבזל.
בהמשך הצטרפה לאחיה והחלה ללמוד כלכלה באוניברסיטת ז'נבה, עד לקבלת תואר שני ב-1970. במקביל ללימודיה היא גם עבדה כאסיסטנטית בחוג לפסיכולוגיה וסוציולוגיה.
מ-1970 עד 1972 הייתה חלק מסגל האוניברסיטה והירצתה בחוג לכלכלה.
ב-1972 עזבה את האוניברסיטה ועבדה עד 1981 כמומחית מדעית בסוכנות השווייצרית הפדרלית לפיתוח ושיתוף פעולה, שבמסגרת משרד החוץ.
דרייפוס הצטרפה לשורות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית השווייצרית ב-1965, בהיותה עדיין סטודנטית טריה באוניברסיטת ז'נבה.
באותה תקופה עדיין לא הייתה לנשות שווייץ זכות הצבעה בבחירות.
הן קיבלו זכות זו רק ב-1971. היא התקדמה בשורות ארגון העובדים ומשנת 1981 עד 1993 כיהנה בתפקיד מזכ"ל הסתדרות העובדים של שווייץ, האישה הראשונה בתפקיד זה.
ב-1989 נבחרה לפרלמנט של העיר ברן מטעם המפלגה וכיהנה כחברה בו עד 1992, במקביל לתפקידה בארגון העובדים.
ב-10 במרץ 1993 נבחרה לראשונה על ידי הפרלמנט השווייצרי - אספת הברית, למועצת הברית של שווייץ, דהיינו אחת משבעת השרים בממשלת שווייץ, במקומו של רנה פלבה.
בכך הייתה לאשה השנייה שכיהנה כשרה בשווייץ והיהודיה הראשונה בתפקיד זה.
ב-1 באפריל 1993 נכנסה דרייפוס לתפקידה כשרת הפנים של שווייץ, תפקיד בו כיהנה במשך כעשר שנים כמעט, עד 31 בדצמבר 2002. ב-1 בינואר 1998 היא נבחרה על ידי הפרלמנט השווייצרי לתפקיד סגנית נשיא שווייץ, תפקיד בו כיהנה במשך שנה, כמקובל בשווייץ.
לקראת השנה שלאחר מכן היא נבחרה וכיהנה במשך שנת 1999 כנשיאת המדינה.
האשה הראשונה והיהודיה הראשונה בתפקיד זה.
דרייפוס זכתה במספר משאלי עם, ביניהם עדכון הצעת חוק ביטוח בריאות, העדכון ה-10 של מערכת הביטוח הלאומי, מדיניות לטיפול בסמים המבוססת על מניעה, טיפול, עזרה ושיקום, וחוק חדש לגבי תעשיית הקולנוע ופיתוחה.
מדיניות ארבעת העמודים נועדה גם לצמצם את התפשטות מגפת האיידס, במיוחד בגישה חדשה לגבי אספקת מזרקים נקיים.
עם בחירתה התחייבה דרייפוס לפתור את בעיית פיקדונות היהודים בשווייץ בתקופת השואה.
היא גם התייחסה להיסטוריה של שווייץ באותה תקופה (סגירת גבולותיה לכ-30,000 עד 40,000 פליטים יהודים, שנרצחו עקב כך על ידי הנאצים) ואמרה כי "מדיניות גירוש הפליטים היהודים נבעה ממניעים אנטישמיים".
בפעילותה זו היא נעזרה רבות גם בלחץ האמריקאי שהופעל על שווייץ בעניין זה, בעיקר על ידי שגרירת ארצות הברית בשווייץ מדלן קונין, יהודייה אף היא, שהייתה בשעתה האישה המושלת הראשונה של ורמונט והאישה היהודייה הראשונה שכיהנה כמושלת באחת ממדינות ארצות הברית.
ב-7 ביוני 1999 קיבלה דרייפוס תואר דוקטור לפילוסופיה לשם כבוד מאוניברסיטת חיפה, בגין פועלה למען הציבור בכלל ולמען נשים בפרט ובגין ידידותה למדינת ישראל.
שנה לאחר מכן קיבלה תואר דומה גם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-31 בדצמבר 2002 התפטרה דרייפוס מתפקידיה כשרה בממשלת שווייץ, אך המשיכה גם לאחר פרישתה בפעילויותיה חובקות העולם.
היא עוסקת כיום בפעילות בינלאומית למען נשים, וכן בפעילות בינלאומית למען עובדים.
ב-2005, למשל, היא עמדה בראש משלחת ארגון העבודה הבינלאומי לבדיקת מצב העובדים במיאנמר (בורמה לשעבר), משלחת שחזרה עם מסקנות מזעזעות על המשך עבודות הכפייה במדינה זו.
בנוסף, היא עסוקה עד היום גם בפעילות בינלאומית בתחומים רבים אחרים.
בשנים 2004–2005, למשל, היא עמדה בראש ועדה מיוחדת לענייני קניין רוחני ובריאות הציבור, שהקים ארגון הבריאות העולמי; ביוני 2011 היא השתתפה בוועדה גלובלית לקביעת מדיניות בינלאומית בנושא הסמים, שיצאה עם מסקנות מהפכניות בעניין זה, ועוד.
רות (רותי) דייכס (Dytches) היא במאית ישראלית ומורה למשחק מול מצלמה.
נולדה במינכן (שם התרכזה שארית הפליטה) שבגרמניה.
בתם של מוסיה (מרים) דייכס, ילדת הפלא מווילנה, ושל ארנולד יודלצ'יק.
כשהייתה בת שנתיים עברה לארצות הברית וגדלה בניו ג'רזי.
אחרי שסיימה את בית הספר התיכון נסעה לניו יורק, למדה באקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה.
הייתה שחקנית ודוגמנית ושיחקה באוף-ברודוויי, שיחקה באופרת הסבון "כל ילדיי" ששודרה ברשת ABC בטלוויזיה האמריקאית.
דייכס עבדה עם ברברה סטרייסנד וג'ורג' סיגל בסרטם "הינשוף והחתלתולה" (1970) ועבדה ביחד עם וודי אלן על סרטו "בננות" (1971) כעוזרת במאי שנייה.
דייכס ביקרה לראשונה בישראל ביחד עם אמה בתקופת מלחמת ששת הימים, היא התנדבה במגן דוד אדום ובקטיף בקיבוצים.
לאחר שבעלה נפטר עלתה לישראל ב-1984.
מייד אחרי שעלתה לישראל החלה דייכס ללמד משחק מול מצלמה בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, משרה בה עבדה במשך שמונה עשרה שנה.
היא גם לימדה בבית הספר סם שפיגל וקיבלה את פרס המורה הטוב ביותר.
מאז שעלתה לישראל החלה רות דייכס ללמד במאים איך לעבוד עם שחקנים מול מצלמה.
אחר-כך החלה ללמד שחקנים משחק מול מצלמה והיא הראשונה שלימדה בישראל נושא זה.
רות דייכס מלמדת כל מה שקשור באיך להופיע בטלוויזיה, טוק-שואו, חדשות, סרטים וסדרות, כיצד לקרוא טלפרומפטר ועם פוליטיקאים, איך להופיע בפני קהל, כלי תקשורת וכיצד להתראיין.
כיום כמה מתלמידיה מלמדים זאת גם כן, בהם ליאת ביין, ניב רז ואריק לובובסקי.
קורס דומה ניתן גם בבית הספר "סדנאות הבמה".
רות דייכס כתבה וביימה ביחד עם תלמידיה שלוש הצגות יחיד.
ההצגה הראשונה היא "אבא די" של עמיקם לוי.
היא הועלתה לראשונה ב-1994 בעיקר בפאבים, ומבוססת על חייו של לוי כהומוסקסואל.
ההצגה השנייה היא "טאץ' ווד", אותה יצרה ביחד עם שמוליק קלדרון, ובה קלדרון מספר על חוויותיו ממלחמת יום הכיפורים והיא הוצגה לראשונה ב-2002 בעיקר בצוותא.
ההצגה השלישית היא מחזמר בשם "הכול יפה" ועוסקת אף היא בהומוסקסואלים.
היא נכתבה ביחד עם זמר האופרה עדי צ'זרה שמשחק ושר בה.
את הספר "משחק מול מצלמה על-פי רותי דייכס" כתבה רותי דייכס ביחד עם תלמידתה לשעבר מישל שטיין טיר.
זהו הספר היחידי על נושא זה שנכתב במקור בעברית והתפרסם בישראל.
הספר ראה אור לראשונה בהוצאת רמות של אוניברסיטת תל אביב בשנת תשס"ג 2003, הוא יצא לאור בפעם השנייה בהוצאת דייכס טיר בשנת תשס"ט 2009, במהדורה החדשה נוסף לו פרק המוקדש לתוכניות המציאות.
דייכס משמשת כיועצת האמנותית בבית-הספר הדרך שהוקם על ידי איל כהן.
זהו בית הספר הראשון בישראל בו מלמדים תיאטרון וקולנוע גם יחד.
בשנתיים הראשונות לומדים תיאטרון ובשנה השלישית לומדים קולנוע.
בשנות ה-80 הייתה נשואה לשחקן אמיר אוריין.
אחיה התאום, הארי, עובד באלביט מערכות.
דייכס מעמודי התווך של הקולנוע והטלוויזיה הישראלית קיבלה פרס הוקרה מטעם האקדמיה לקולנוע וטלוויזיה בטקס פרסי אופיר 6 באוקטובר 2021.
רות דולורס וייס (נולדה ב־23 בפברואר 1978) היא זמרת-יוצרת ישראלית.
וייס נולדה באשקלון, להורים שעלו מאוקראינה ב־1973. היא חיה מספר שנים באוסטין שבטקסס.
בהיותה נערה נטלה לעצמה את השם האמצעי "דולורס" שמשמעותו בלאדינו עצבות ואומללות.
למדה בתיכון הישראלי למדעים ולאמנויות בירושלים.
הדמות ממנה שאבה השראה הייתה הזמר טום וייטס, שהתוודעה אליו דרך האלבום "Bone Machine", שקיבלה ליום הולדתה החמישה עשר.
ב־1997, בגיל 19, עברה מאשקלון לתל אביב והקימה להקה בשם "B-Blond".
ב־2003 הקימה את להקת "River Styx" ("נהר סטיקס") עם חבר הלהקה, שי לוינשטיין, עם סתו נחום ועם נגן הקונטרבס יהוא ירון.
תקליטה הראשון "(Come See (Raw Versions" יצא לאור באוגוסט 2004, ובו שרה באנגלית בלבד בליווי פסנתר.
תקליטה השני "בעברית", שיצא באוגוסט 2008 כלל שירים בעברית.
במרץ 2014 יצא אלבומה "בשפת בני האדם".
בנובמבר 2014 הופיעה עם שלמה יידוב.
לווייס קול עמוק וייחודי, בעל צרידות ומנעד רחב.
סגנונה משלב בין ג'אז, בלוז, מוזיקת נשמה, פולק ומוזיקת רוק.
הביצוע שלה לשיר "משירי ארץ אהבתי", למשל, מתואר על ידי מבקר המוזיקה של עיתון הארץ, בן שלו במילים "כדור שלג מתגלגל של רגש חשוף, שמאיים לקבור תחתיו את הזמרת עצמה".
בפברואר 2012 כתב שלו: "רות דולורס וייס היא הזמרת הכי טובה שעלתה על במת המוזיקה הישראלית בשנים האחרונות".
ב-2020, הביצוע שלה ל"שירי ארץ אהבתי" זכה לחשיפה מחודשת עקב שימושו בסדרה "שעת נעילה".
רות גורדון ג'ונס הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ותסריטאית אמריקאית.
זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ושני פרסי גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידיה בסרטים "תינוקה של רוזמרי" ו"דייזי" (Inside Daisy Clover), וזוכת פרס אמי על תפקיד אורח בסיטקום "טקסי".
גורדון נולדה בעיר קווינסי, מסצ'וסטס שבארצות הברית, למשפחה נוצרית-אפיסקופלית.
בתם היחידה של אנני טפליי (לבית זיגלר) ושל קלינטון ג'ונס.
נכנסה לתחום המשחק לאחר שנרשמה בגיל 18 לאקדמיה האמריקאית לאומנויות דרמה.
גורדון החלה את דרכה כשחקנית בפרסומות ובסרט שקט.
גורדון התפרסמה בפעם הראשונה בשנת 1940 בדרמות "אייב לינקולן באילינוי" בתפקיד הגברת הראשונה מרי טוד לינקולן ו"כדור הקסם של ד"ר ארליך" בתפקיד הדוויג אשתו של הפיזיקאי הגרמני פאול ארליך (אדוארד ג'י רובינסון).
לאחר מכן השתתפה בסרטי המלחמה "אקשן בצפון אטלנטי" בתפקיד שרה אשתו של קצין צי הים סטיב ג'רוויס ו"קצה האפלה".
בשנת 1956 הייתה גורדון מועמדת כשחקנית תיאטרון לפרס טוני על הופעתה כגברת דולי לוי במחזה "The Matchmaker".
גורדון זכתה בשנת 1965 ב פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בדרמה "דייזי" בתפקיד אמה הדומיננטית של הנערה דייזי קלובר (נטלי ווד).
על הופעתה זו הייתה גורדון מועמדת גם לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר אך הפסידה אותו לשלי וינטרס.
כשלוש שנים לאחר מכן זכתה גורדון בת ה-72 בפרס האוסקר לתפקיד משנה ובפרס גלובוס הזהב על תפקידה בתור הקשישה התימהונית מיני קאסטבט בסרט האימה של רומן פולנסקי "תינוקה של רוזמרי".
ב-1971 הייתה גורדון מועמדת בפעם השלישית לפרס גלובוס הזהב, לתפקיד הטוב ביותר לשחקנית קומית/מוזיקלית על הופעתה בקומדיה השחורה של האל אשבי "הרולד ומוד" בה שיחקה בתפקיד הקשישה בעלת הנפש החופשייה מריג'ו מוד צ'ארדין.
ב-1978 השתתפה בקומדיית ההרפתקאות "מחפש צרות" בכיכובו של קלינט איסטווד בתפקיד אימו של אורוויל בוגס עליו חזרה גם בשנת 1980 בסרט ההמשך "צרות בצרורות".
בשנת 1979 זכתה גורדון בפרס אמי על הופעתה בסיטקום "טקסי" לצידו של ג'אד הירש.
את הופעותייה האחרונות עשתה גורדון בפנטזיה "מקסי" בתפקיד גברת לווין ובסרטו טוני ביל "שומר הראש שלי".
במקביל לקריירת המשחק הפורייה שלה עסקה גורדון בהצלחה יתרה גם בכתיבת תסריטים.
גורדון הועמדה שלוש פעמים לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר ביחד עם בן זוגה התסריטאי המצליח גארסון קאנין על התסריטים שכתבו ביחד לסרטיו של ג'ורג' קיוקור "חיים כפולים", "צלע האדם" ו"פאט ומייק".
בנוסף כתבה לבדה את התסריט לסרטו של קיוקור "השחקנית".
גורדון התחתנה בשנת 1918 עם השחקן האמריקאי, גרגורי קלי, לו נשארה נשואה במשך 9 שנים עד למותו.
בשנת 1942 נישאה בפעם השנייה בחייה, לעמיתה לעבודה בכתיבה, התסריטאי האמריקאי-יהודי, גארסון קאנין, הזוג נשאר נשוי עד למותה של גורדון.
לגורדון נולד ילד אחד מחוץ לנישואים ממערכת יחסים קצרה שניהלה עם מפיק התיאטרון האמריקאי-יהודי, ג'ד האריס.
ב-28 באוגוסט 1985 גורדון מתה משבץ בעיירה אדרגטאון, מסצ'וסטס, בת 88 במותה.
רות הילמן (פרידמן-לבוב) (3 בנובמבר 1917 – יוני 2010) הייתה פסנתרנית ומורה למוזיקה ישראלית, מייסדת ומנהלת הקונסרבטוריון העירוני באר שבע.
רות פרידמן-לבוב נולדה בנובמבר 1917 במוסקבה שלאחר מהפכת אוקטובר, בתם של שרה ואריה פרידמן-לבוב, זמר אופרה ושירי עם יהודיים.
אביה היה זמר, מורה לזמרה בבתי ספר, מנצח מקהלות נוער ופועלים בעיר, מנחה שירה בציבור, ממייסדי המכון למוזיקה בחיפה וסגן המנהלת שלו וכיהן כיו"ר אגודת האמנים והמורים למוזיקה בחיפה, ובית המשפחה שברחוב ארלוזורוב 26 בשכונת הדר הכרמל בחיפה היה מוקד של פעילות מוזיקלית ובית ועד לחוג שוחרי המוזיקה בעיר.
בנעוריה למדה במכון למוזיקה שניהל אביה.
מיד עם סיום לימודיה התיכוניים נסעה ללמוד נגינה בפסנתר באקדמיה למוזיקה בווינה, ולאחר שסיימה שבה ב-1938 ארצה ולימדה בשנים 1938–1941 נגינה בפסנתר ותאוריה במכון למוזיקה בחיפה.
בחודש ספטמבר 1940 נישאה לישראל הילמן (יליד 1915), תעשיין ומנהל (בנו של התעשיין הלל הילמן).
המשפחה השתקעה ברמת גן, ובני הזוג היו הורים לבן ובת, איתן הילמן ועירית פיין.
מ-1941 לימדה במשך עשרים שנה במקביל בנתניה וברמת גן.
באוגוסט 1961 הגיעה לבאר שבע בעקבות בעלה שנתמנה למזכיר חברת מפעלי ים המלח, ייסדה וניהלה את הקונסרבטוריון העירוני בבאר שבע, במשך עשרות שנים.
נסים אלשיך, שהיה שותף לייסוד הקונסרבטוריון וכיהן כשנים רבות כסגן המנהלת, החליף אותה כמנהלו.
הייתה חברת המועדון הישראלי למוזיקה קאמרית.
כיהנה כראש מחלקת התרבות בויצו רמת גן.
בהמשך כיהנה כסגנית-נשיאת מועדון הסורופטימיסט בבאר שבע.
בבאר שבע התגוררה ברחוב סוקולוב 8. בשנים האחרונות לחייה התגוררה בגני עומר שבעומר.
נפטרה בקיץ 2010 בגיל 92, והובאה למנוחות בבית העלמין בעומר.
בשנת 1983 זכתה הילמן בפרס "תמר הזהב".
בשנת 1988 בתואר יקירת העיר באר שבע.
אולם הקונצרטים המרכזי של הקונסרבטוריון העירוני באר שבע נקרא על שמה.
בבאר שבע נקרא רחוב על שמה.
רות גלר-אשכר (שמה המקורי: רות קוכמן; נולדה ב-16 באוקטובר 1923) היא שחקנית, מוזיקאית ומורה למשחק ישראלית, כלת פרס אמ"י.
רות גלר (במקור: קוכמן) נולדה בקמניץ שברפובליקת ויימאר (כיום גרמניה) ב-1923, ועלתה לארץ ישראל ב-1935, בילדותה, לאחר עליית הנאצים לשלטון.
היא למדה נגינה בפסנתר מהמורים פרנק פלג ורבקה בורשטיין-ארבר.
במהלך מלחמת העצמאות שירתה בלהקה הצבאית הארצית ("המרכזית") יחד עם שמואל סגל, שרגא פרידמן ואחרים.
לאחר מכן נסעה לפריז ולמדה משחק אצל ז'אן-לואי בארו; עם שובה ארצה קיבלה תעודת הוראה לדרמה ממשרד החינוך.
גלר היא בעלת תואר ראשון בהיסטוריה וספרות מהאוניברסיטה הפתוחה, ותואר שני בהיסטוריה של עם ישראל מאוניברסיטת תל אביב.
ב-1950 החלה להופיע בתיאטרון הקאמרי.
בשלב זה עוד נודעה כמוזיקאית לא פחות משחקנית: מבקר "מעריב" אורי קיסרי כתב על השתתפותה במחזה "מאז גן עדן" מאת ג'יי.
פריסטלי: "רות גלר הוכיחה, שגם פסנתרניות טובות עלולות לפעמים לבצע בכשרון תפקיד שאינו לירי אלא דרמטי." מיכאל משה רנדל, מבקר "חרות", ציין בטורו על העלאת "הילולת רפאים" מאת נואל קאוורד בקאמרי: "לעומת זאת, גרמה לי נחת-רוח השחקנית הצעירה - הגברת רות גלר, שהבטיחה גדולות...
עכשו נתנה הגברת גלר דמות בולטת ובימתית - במובן הטוב של מלה זו".
ב-1951 הופיעה לראשונה בקולנוע בתפקיד קטן בסרט "תולדות כפר אחד", שהופק מטעם ויצו.
באמצע שנות החמישים החלה לשחק גם בתיאטרון זירה, בין היתר במחזות "הזמרת הקרחת" ו"הפינג'אן".
באותן שנים השתתפה גם בהכנת תסכיתי רדיו.
בשנות השישים הייתה חברה באנסמבל תיאטרון זווית.
ב-1965 הופיעה בהצגה "מי יציל את הפלח" בבימת השחקנים - תיאטרון שהיה מסונף להבימה.
בראשית 1966 שיחקה ב"הבימה" לראשונה, כשגילמה את גברת סורברי, אשת הקברן, במחזמר "אוליבר" שהתבסס על "אוליבר טוויסט".
בנוסף, שיחקה במועדון צוותא באותה תקופה.
בשנים הבאות היא המשיכה להופיע בשלושת המוסדות.
באוקטובר 1968 גילמה את רות במחזה "הצילו" שהועלה בידי תיאטרון קליבן ונאסר על ידי הצנזורה לאחר שלוש הופעות.
ב-1971 הופיעה ב"בית ברנרדה אלבה" מאת פדריקו גרסיה לורקה בהפקת תיאטרון החאן.
ב-1972 שיחקה את הברונית ב"השפן לשלטון" של ברוך ברקין, שהועלה בתיאטרון המרתף.
היא השתתפה בעשרות הצגות לאורך השנים.
ב-1977 השתתפה בהצגה "הנפש הטובה מסצ"ואן" לפי ברטולט ברכט, לצד מוסקו אלקלעי ולבנה פינקלשטיין.
ב-1978 שיחקה בהצגה "המטבח" בבימויו של עמרי ניצן לצד יונה אליאן קשת ורפי תבור.
ב-1999 השתתפה בהצגה "ציד המכשפות" מאת ארתור מילר בבימויו של שמואל הספרי בתיאטרון הלאומי הבימה.
ב-2001 השתתפה בהצגת "בית ברנרדה אלבה" בפעם השנייה, בהפקת הבימה לצד גילה אלמגור וליא קניג.
גלר שיחקה את גברת פירס בשתי ההפקות של "גבירתי הנאווה", ב-1969 עם רבקה רז וב-1986 עם ריטה.
ב-2010 זכתה גלר בפרס הבמה לילדים ונוער לשחקנית הראשית הטובה ביותר על השתתפותה ב"דור 3.5" של תיאטרון הנפש.
ב-2017 זכתה גלר בפרס מפעל חיים מטעם אמ"י.
בנוסף לקריירה שלה על הבמה, הרבתה גלר לשחק בקולנוע ובטלוויזיה: היא הופיעה בסרטו של ג'ורג' עובדיה "רחוב 60" מ-1976, בסרטו של מנחם גולן "מבצע יונתן" מ-1977, שיחקה בסרטיו של דניאל וקסמן "טרנזיט" משנת 1979 ו"חמסין" מ-1982".
אליאב לילטי1998קפה פריזזלדה שניHOT3אמנון רובינשטיין1995איצ'הקלרהערוץ 2שירילי דשא1994משפט קסטנרקטרינה סזנסהערוץ הראשוןאורי ברבש1988משחקים בחורףגב' שטרקמןהערוץ הראשוןרם לוי
רות גרובר הייתה עיתונאית, סופרת, צלמת, הומניטרית יהודיה-אמריקאית ונציגה רשמית של הממשל האמריקני.
גרובר נולדה ברובע ברוקלין בניו יורק לדייוויד וגוסי גרובר, מהגרים רוסים-יהודים, למשפחה בת שבע נפשות.
חלומה היה להיות סופרת והוריה עודדו אותה לרכוש השכלה גבוהה.
היא נרשמה לאוניברסיטת ניו יורק בגיל 15. בגיל 18 היא זכתה להיות עמיתה באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
ב-1931 היא זכתה להיות עמיתה במכון לחינוך בינלאומי בקלן שבגרמניה לתואר שני.
גרובר קיבלה את תואר הדוקטורט שלה בגרמנית, פילוסופיה, ספרות אנגלית מודרנית והיסטוריה של האמנות מאוניברסיטת קלן, והייתה האדם הצעיר בעולם שקיבל תואר דוקטורט.
במשך הזמן הזה, גרובר פגשה בווירג'יניה וולף והיו לה קשרים נרחבים עימה.
גרובר חזתה במצעדים נאצים ועוררה מודעות לעליית הנאציזם באמריקה.
קריירת הכתיבה של גרובר החלה ב-1932. ב-1935 נתבקשה על ידי הניו יורק הראלד לכתוב סדרת כתבות על נשים תחת משטרים פאשיסטים וקומוניסטים.
גרובר הפכה לזרה הראשונה שמונתה לכתבת חוץ בסיביר הסובייטית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, מינה שר הפנים הרולד איקס את גרובר להיות עוזרתו המיוחדת.
בתפקיד זה, היא הוציאה אל הפועל מחקר כיצד ניתן ליישב את אלסקה.
ב-1944 היא יצאה למשימה סודית באירופה כדי לקלוט 1,000 פליטים יהודים וחיילים אמריקנים פצועים מאיטליה ולהעבירם למקלט החירום לפליטים בפורט אונטריו בארצות הברית.
גרובר התאימה לתפקיד בגלל יהדותה ושליטתה בשפה הגרמנית ויידיש.
איקיס מינה אותה לגנרלית אד הוק למקרה שתיפול בשבי, כדי שלא תוצא להורג על ידי הנאצים כמרגלת, אלא תישאר בחיים על פי אמנת ז'נבה.
במהלך המסע, נושאת הגייסות הנרי גיבינס ניצודה על ידי מטוסים ימיים וצוללות גרמניות.
גרובר כתבה ספר על סמך עדויות של הפליטים.
מאחר שהקונגרס האמריקני סירב להסיר את קביעת מכסות הגירה על מהגרים יהודים מאירופה, הוציא נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, צו מנהלי והזמין את 1,000 הפליטים לארצות הברית.
הפליטים היו אורחיו של הנשיא, וכשהגיעו לניו יורק הם הועברו למחסה הפליטים בפורט אונטריו שהיה בעבר מחנה צבאי באוסוויגו.
בשל כך היו שעריו נעולים והיה מוקף חומה המעוטרת בגדרות תיל.
בעוד שמוסדות הממשלה ניהלו ויכוח האם יש לאפשר לפליטים להישאר לאחר תום המלחמה, פעלה גרובר להשאירם בארצות הברית.
בינואר 1946 נפלה ההחלטה שיש לאפשר להם להגיש בקשה לאשרת תושבות.
מקרה זה היה היחיד בו ממשלת ארצות הברית סייעה להשכנת פליטים במהלך המלחמה.
ב-2001 צולם הסרט מקום מפלט המבוסס על ספרה, בכיכובה של נטשה ריצ'רדסון שגילמה את גרובר.
ב-1946 נטלה גרובר הפסקה מן השירות הפדרלי ועסקה בעיתונאות.
בעיתון ניו יורק פוסט ביקשו ממנה לסקר את פועלה של ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל הוועדה עמדה לחרוץ את גורלם של שארית הפליטה שחיו במחנות עקורים.
הארי טרומן לחץ על הבריטים לפתוח את שערי פלשתינה.
12 חברי הוועדה שמנתה 6 חברים אמריקנים ו-6 חברים בריטים החליטו פה אחד שעל בריטניה לפתוח את שערי פלשתינה להגירה יהודית למטרת התיישבות.
שר החוץ הבריטי ארנסט בווין דחה את מסקנות הוועדה.
לבסוף, עניין העקורים הוצג באו"ם שמינה את ועדת אונסקו"פ.
גרובר התלוותה לוועדת אונסקו"פ ככתבת מטעם הניו יורק הראלד.
בזמן שהותה בפלשתינה, חזתה גרובר באוניית המעפילים הבלתי לגאלית אקסודוס נכנסת לנמל חיפה, לאחר שנתפסה על ידי הצי המלכותי הבריטי בניסיון להכניס כ-4,500 פליטים יהודים.
אמנם בתחילה נשלחו הפליטים למחנות המעצר בקפריסין, וגרובר טסה לשם כדי לפגוש בהם, אך הבריטים התעקשו לפעול על פי החוק ושלחו את האונייה בחזרה לנמל ממנו הפליגה.
כך הגיעה האונייה לפורט דה-בוק בצרפת.
גרובר שמה פעמיה גם לשם.
הבריטים דרשו מן הצרפתים להוריד בכוח את הפליטים מן האונייה, אך ממשלת צרפת סרבה.
לאחר שהפליטים התבצרו במשך יותר מחודש על סיפון האונייה, החליטו הבריטים לשלוח את העקורים לגרמניה.
עיתונאים רבים תיעדו את ההתרחשויות, אך רק גרובר הורשתה להצטרף אל הפליטים במסעם על גבי אוניית בית כלא.
גרובר צילמה את הפליטים כלואים בתאים ומוקפים גדרות תיל ומניפים בהתרסה את דגל הממלכה המאוחדת עליו צויר צלב קרס.
גרובר צילמה זאת, והתמונה הפכה לתמונת השבוע של מגזין לייף.
בתגובה לתנאים בהם חיו המהגרים מארצות ערב, כתבה גרובר לדוד בן-גוריון: "האדישות של הציבור מדהימה.
החברה הציונית לחמה לאורך המנדט הבריטי על הזכות להגר וזכתה בה, אולם עתה אף איש אינו נותן את תשומת לבו לתושבי המחנה, והמעטים שלהם תחושת אשמה אומרים: גם לנו היה קשה כשבאנו לראשונה, אז שהם יסבלו גם כן."
גרובר קיבלה פרסים רבים על פועלה ההומניטרי כולל פרס נעמת על שם גולדה מאיר לזכויות אגם ופרס מוזיאון הסובלנות ממרכז שמעון ויזנטל.
ב-1991 פרסמה גרובר את האוטוביוגרפיה שלה: "הקדימה את זמנה: שנותי המוקדמות ככתבת חוץ".
ב-21 באוקטובר 2008 קיבלה גרובר אות הערכה מן הקואליציה נגד צנזורה על פועלה לשימור חופש הביטוי.
ב-12 בספטמבר 2009 יצא הסרט התיעודי "הקדימה את זמנה" המתאר את חייה של רות גרובר.
ב-1951, נישאה גרובר לפיליפ מייקלס - מנהיג קהילתי בדרום הברונקס שנפטר ב-1968. לזוג נולדו שני ילדים.
גרובר המשיכה במסעותיה העיתונאיים והייתה בעלת טור שנקרא "יומנה של עקרת בית אמריקנית" במגזין ההסתדרות הציונית הדסה.
לאחר מותו של בעלה, ב-1974 נישאה גרובר בשנית להנרי רוזנר - מנהל השירותים הסוציאליים בעיריית ניו יורק.
בשנת 1978 חייתה גרובר בישראל למשך שנה בזמן שכתבה את ספרה רחלה - אודות רחלה פריבס שהייתה אחות שעבדה במחנות המעצר הבריטים ובבית חולים בבאר שבע.
הספר זכה בפרס הספר הטוב בישראל לשנת 1979.
ב-1985 בהיותה בת 74, ביקרה גרובר בכפר יהודי מבודד באתיופיה והתלוותה אל העולים במבצע משה.
רות בֶּרמן (נולדה ב-2 ביוני 1935) היא בלשנית ישראלית, פרופסור אמריטה באוניברסיטת תל אביב, שבה הייתה מופקדת הקתדרה "הלשון לאורך החיים", חברת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 2013, כלת פרס ישראל לבלשנות ה'תשפ"ב (2022) וכלת פרס א.מ.ת לבלשנות (2012).
מחקרה נסב על מורפולוגיה, תחביר ולקסיקון של העברית החדשה, רכישת שפת אם במבט בין-לשוני, התפתחות שפה מאוחרת בשנות בית הספר, התפתחות יכולת השיח הנרטיבי וכישורי הפקת טקסטים מן הילדות לאורך ההתבגרות.
רות אהרונסון נולדה וגדלה בקייפטאון שבדרום אפריקה.
סיימה את לימודי התואר הראשון בשפות ובספרות באוניברסיטת קייפטאון, סיימה תואר שני בבלשנות כללית ושימושית באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק בשנת 1964 ואת עבודת הדוקטורט בתחביר העברית החדשה הגישה באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1973.
ברמן עלתה לישראל בשנת 1954. בשנות ה-50 וה-60 התמקדה בהוראת האנגלית כשפה שנייה, תחילה כמורה בבית הספר התיכון הראשון בבאר שבע ובהמשך כמדריכת מורים לאנגלית בנגב ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
את לימודי הבלשנות החלה באוניברסיטת אדינבורו על יסוד מענק מטעם המועצה הבריטית (1959-1958), לימודים אשר מצאו את ביטויים בעריכת מחקר רחב-היקף בנושא הוראת האנגלית בישראל באוניברסיטה העברית בהנחיית פרופ' גינה אורטר.
בשנת 1965, עברה לאוניברסיטת תל אביב, בה ריכזה חיבור סדרת ספרי לימוד "אנגלית לדוברי עברית" על יסוד עקרונות הבלשנות הקונטרסטיבית עברית-אנגלית.
פרויקט זה נערך במסגרת החוג לאנגלית, שבה הקימה את המגמה ללימודי לשון בהשראת הבלשנות האמריקנית החדשה.
לימים הפכה מגמה זו לחוג עצמאי - החוג לבלשנות.
משנות ה-70 עבר מוקד עיסוקה האקדמי לחקר העברית החדשה – במורפולוגיה, בתחביר ובלקסיקון.
בעבודת הדוקטורט חקרה את מגוון השמות הפעליים מנקודת מבט מבנית צרופה.
עבודה זו שימשה יסוד לספר בשפה האנגלית על מבנה העברית החדשה (1978) המשמש עד היום מקור חשוב לחוקרים בתחום.
כן פרסמה שורה של מאמרים בעברית ובאנגלית על היבטים שונים של העברית החדשה.
עיסוק זה בשפה העברית קיבל תפנית בשנות ה-80, עת החלה לעסוק בחקר רכישת העברית כשפת אם, תחום שייסדה כענף מחקר בישראל ומחוצה לה.
במסגרת זו חקרה את יסודות הדקדוק והלקסיקון המתפתחים בפי פעוטות דוברי עברית כשפת אם, עבודה שאת יסודותיה פרסמה במונוגרפיה שראתה אור ב-1985. מחקר זה הוביל לפרויקטים בין-לשוניים המשווים את רכישת העברית והתפתחותה למגמות מקבילות בקרב ילדים דוברי שפות אחרות במדינות שונות בעולם.
כך, לדוגמה ערכה סדרת השוואות בין רכישת הלקסיקון בעברית ובאנגלית (עם פרופ' איב קלארק מאוניברסיטת סטנפורד).
כן ערכה מחקר רחב-היקף בשיתוף עם הפסיכו-בלשן דן סלובין מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, במסגרתו חקרו כיצד ילדים דוברי שפות שונות, לרבות העברית, מספרים סיפור על סמך ספרון תמונות (1994).
עבודה זו שימשה יסוד לבדיקת יכולות הנרטיב כענף מחקר חדש ומרכזי עבור רות ברמן.
בהמשך שימשה חוקרת ראשית של פרויקט בינלאומי במימון קרן ספנסר (בשיקגו), ובו נחקרו יכולת הפקת טקסטים סיפוריים ועיוניים בכתב ובע"פ של תלמידים מגיל בית הספר היסודי ועד לתיכון בשבע ארצות שונות.
פרויקט זה שימש בסיס לפיתוח המחקר ב"התפתחות שפה מאוחרת" מנקודת מבט פסיכו-בלשנית צרופה.
מגמה זו מצאה ביטוי גם בעריכת ספר בנושא זה בסדרת "טילר" (Trends in Language Acquisition Research) בשנת 2004. בהמשך שקדה ברמן על עריכת אוסף נוסף בסדרה זו שהוקדש כולו לרכישת העברית כשפת אם לאורך שנות הילדות וההתבגרות.
בשנת 1983 הועלתה לדרגת פרופסור חבר, וב-1989 התמנתה לפרופסור מן המניין.
ב-2004 פרשה לגמלאות כפרופסור אמריטה.
ברמן הייתה נשואה ליצחק ברמן ממושב בית חרות עד מותו, וכיום היא מתגוררת בתל אביב עם בן-זוגה האדריכל יעקב יער, חתן פרס ישראל ופרס א.מ.ת.
היא אם לבת, שלי התגוררת בארצות הברית.
2013 – חברת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
2013 – דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת חיפה
2022 – פרס ישראל לבלשנות
חברת כבוד באגודה האמריקנית לבלשנות (ׂLSA).
חברת כבוד באגודה הספרדית לרכישת שפה.
1993-1996 נשיאת האגודה הבינלאומית לחקר לשון הילדים ( IASCL).
רות אלכסנדרה אליזבת ג'ונס היא שחקנית ותסריטאית ולשית.
היא כיכבה בסדרה הקומית זוכת הפרסים "גאווין וסטייסי" (2007–2010) וגם הייתה שותפה לכתיבת התסריט.
רות ג'ונס נולדה בברידג'אנד שבדרום ויילס, ולמדה בבית הספר המקיף פורת'קאול.
אביה עבד עבור חברת "British Steel" ואמה הייתה פסיכיאטרית ילדים.
יש לה שני אחים מבוגרים ממנה ואחות צעירה אחת.
אחרי שסיימה את התואר באנגלית ותיאטרון מאוניברסיטת ווריק, למדה שנה בקולג' המלכותי של ויילס למוזיקה ודרמה בקארדיף.
אחרי קבלת התואר התקשתה ג'ונס למצוא עבודה במשחק, וחשבה להיות עורכת דין.
אבל אז קבלה את עבודה בפנטומימה בקארדיף.
היא נעזרה גם ברוב בריידון, שהזמין אותה להצטרף לקבוצת אלתור בבאת'.
בין השחקנים בקבוצה הייתה גם ג'וליה דייוויס שאיתה הופיעה ג'ונס מאוחר יותר ב-"Nighty Night".
בתחילת הקריירה שלה עבדה ג'ונס בתוכניות קומיות בטלוויזיה וברדיו עבור BBC ויילס.
בעקבות הופעתה בסרט המצליח "מזרח הוא מזרח" קיבלה תפקידים בתיאטרון הלהקה השייקספירית המלכותית ובתיאטרון המלכותי הלאומי.
לאחר שג'ונס הופיעה בסדרה "Fat Friends" של ITV במשך ארבע עונות, היא פגשה את ג'יימס קורדן, לעתיד השותף שלה לכתיבת הסיטקום "גאווין וסטייסי".
היא גם השתתפה במספר קומדיות של ה-BBC בהם בתפקיד מייפאנווי ב"הממלכה הקטנה", בתפקיד מאגס ב"סקסונדייל" וכלינדה ב"נומי נומי".
ג'ונס זכתה להצלחה בשנת 2008 בסיטקום של ה-BBC "גאווין וסטייסי" שאותו כתבה יחד עם ג'יימס קורדן, וכמו כן השתתפה בסדרה בתפקיד נסה ג'נקינס.
התוכנית הייתה ללהיט ב-BBC 3 והועברה ל- BBC 1. הסדרה זכתה במספר פרסים בהם שני פרסי באפט"א וארבעה פרסי הקומדיה הבריטית.
ג'ונס ורוב בריידון, שאף הוא מככב בסדרה, הקליטו יחד את השיר "איים בזרם" (בביצוע הדמויות שלהם בסדרה) עבור הקומיק ריליף של 2009. השיר הגיע למקום ראשון במצעד.
ב-2008 הייתה ג'ונס הקריינית בסרט "Chaos at the Zoo" על גן החיות "Manor House Wildlife Park" של אנה ריידר ריצ'רדסון.
עוד ב-2008 השתתפה בשתי דרמות תקופתיות ששודרו ב-BBC One, "טס לבית דרברוויל" ו"דוריט הקטנה" כמו גם בשני פרקים בסדרה "The Street".
ב-2010 כיכבה בקומדיה "The Great Outdoors" לצדו של מארק היפ, ובדצמבר אותה שנה הגישה תוכנית אירוח חד פעמית בערוץ BBC Two בשם "Ruth Jones' Christmas Cracker".
בינואר 2011 גילמה ג'ונס את דמותה של השחקנית הטי ג'ייקס בדרמה "הטי", העוסקת בפרשת אהבים של ג'ייקס עם הנהג הצעיר שלה, ג'ון סקופילד, בעת שהייתה נשואה לשחקן ג'ון לה מז'רר .
ב-2008 הקימה ג'ונס יחד עם המפיק דייוויד פיט את חברת ההפקות "Tidy Productions".
החברה הפיקה את התוכניות " Ruth Jones' Sunday Brunch" ברדיו ה-BBC של ויילס אותן הגישה ג'ונס בשנים 2008 ו-2009. ב-2010 הפיקה החברה תוכניות בידור וקומדיות בערוצי "BBC Two" ו-"BBC Three".
עוד הפיקה החברה תוכנית דרמה קומית עבור ערוץ 4 הוולשי (S4C) ותוכניות בידור עבור BBC ויילס.
עבור Sky TV הפיקה החברה של ג'ונס את סדרת הטלוויזיה "סטלה" שהעונה הראשונה שלה שודרה ב-2012. זה היה הפרויקט הגדול הראשון שלה מאז הסדרה "גאווין וסטייסי" בנוסף להיותה מפיקה ויצירת הסדרה, היא גם כיכבה בתפקיד הראשי וכתבה את התסריט לארבעה פרקים.
ג'ונס הייתה מודאגת מההשוואה בין "סטלה" לסדרה "גאווין וסטייסי" ששתיהן מתרחשות בוויילס, והחליטה להעביר את מקום ההתרחשות של הסדרה לעמקים במקום בחוף שבדרום ויילס.
העונה השנייה של "סטלה" הופקה בקיץ 2012 ושודרה ב-2013.
ג'ונס מתגוררת בקארדיף עם בעלה דייוויד פיט.
השניים הכירו בתחילת שנות התשעים כשעבדו יחד על פיילוט לקומדיה.
ב-2013 קיבלה ג'ונס תואר דוקטור כבוד מאוניברסיטת ווריק.
ב-2014 הוענק לג'ונס תואר חבר מסדר האימפריה הבריטית (MBE) על תרומתה לתחום הבידור.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2002 הארטלנדס Heartlands מנדי 1999 מזרח הוא מזרח East Is East פגי 1998 על כנפי האושר The Theory of Flight 1996 אמה Emma המשרתת בבית משפחת בייטס
רות גופר (נולדה ב-1958) היא פעילה חברתית ישראלית, מייסדת ומנכ"לית של שתי עמותות וחברה עסקית לקידום רווחתם ואיכות חייהם של אנשים עם צרכים מיוחדים: "מרכז כוכב", "כוכב הצפון" ו"קפה מארג בע"מ".
היא מכהנת כמנכ"לית בשלשת הארגונים משנת 1997. גופר יצרה מודלים שיקומיים וטיפוליים חדשניים בתחום הצרכים המיוחדים.
היא זכתה בפרסים ואותות הוקרה על פעילותה: פרס קרן שלם, פרס אות החסד ופרס רוטרי העולמי על פועלה למען אוכלוסיות חלשות בחברה.
נולדה בכפר אחים להורים ניצולי שואה ממייסדי המושב.
בוגרת תואר ראשון ושני בעבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב (M.S.W), ותואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת חיפה (M.B.A).
עד 1995 עסקה בעבודה סוציאלית טיפולית וקהילתית במקומות שונים ברחבי הארץ.
בשנת 1997, עם שובה לארץ לאחר שהות בת שנתיים בחו"ל, נחשפה לעולמם של אנשים בעלי צרכים מיוחדים וקיבלה על עצמה את ניהול "מרכז כוכב" לטיפול ותמיכה באנשים עם נכויות במעלות שהיה מיזם יחיד מסוגו בארץ.
במהלך שנות פעילותה פיתחה רצף של שירותים, מסגרות, ותוכניות לאנשים בעלי צרכים מיוחדים בגלילובגולן.
הרעיון העיקרי במיזמים אלו הוא להעניק לאנשים בעלי מוגבלויות ערך ומשמעות לחיים; המרכזים מהווים עבורם מקום עבודה, מקום ליצירת קשרים חברתיים, מקום לביטוי אומנותי ויצירתי ומקום להבעת דעה ויכולת להשפיע.
גופר חברה בחבר הנאמנים של המכללה האקדמית גליל מערבי, חברה בצוות היגוי לפרס האיכות ומצוינות ע"ש דני רוזוליו, מרצה אורחת במכללות ואוניברסיטאות בנושאי יזמות וחדשנות במגזר השלישי והרביעי וחברת ועד מנהל בעמותת יעדים לצפון.
גופר נשואה ואם לשלושה ילדים.
גופר זכתה בפרסים ואותות הוקרה על פעילותה למען קידום רווחתם ואיכות חייהם של אנשים בעלי צרכים מיוחדים בחברה:
2000 - פרס קרן שלם על מצוינות בניהול
2004 - פרס אות החסד ע"ש טראמפ (קרן טראמפ) מבית איזי שפירא
2005 - אחת מ-3 הפיינליסטים של תחרות היזם השנתי של קרן "שוואב" ועיתון גלובס
2011, 2012 ,2013 - 5 כוכבי איכות ומצוינות (לארגון) מטעם האיגוד הישראלי לאיכות
2015 - פרס פול האריס מטעם ארגון רוטרי העולמי
רות דוד (נולדה ב־14 בדצמבר 1952, נקראת גם רות דוד-בלום ורות בלום-דוד) היא עורכת דין ישראלית, לשעבר פרקליטת מחוז תל אביב (פלילי) בפרקליטות המדינה.
נולדה להורים ניצולי השואה, למדה משפטים באוניברסיטת תל אביב, ואת התמחותה עשתה בפרקליטות מחוז תל אביב ובבית המשפט המחוזי בתל אביב.
בשנת 1977 החלה לעבוד כעורכת דין במחוז תל אביב של פרקליטות המדינה.
במהלך תפקידה שימשה דוד בראשית שנות ה־90 כתובעת במשפט שנוהל כנגד יעקב אלפרון ובני משפחתו, שהסתיים בהרשעתם.
במהלך עבודת ועדת שמגר לחקירת רצח יצחק רבין, כשהתבקש היועץ המשפטי לממשלה להופיע בוועדה הוא נעזר בה.
שימשה תובעת במשפטו של שר המשפטים יעקב נאמן ב-1997 שנחשד בעברות שונות, משפט בו זוכה לבסוף נאמן.
ב-2002 נבחרה לכהונת פרקליטת מחוז תל אביב (פלילי), לאחר שגברה בהתמודדות על עורכת הדין פנינה גיא.
עמדה בראש צוות החקירה כנגד השר אברהם הירשזון, שהורשע בגנבה מהסתדרות העובדים הלאומית, והחליטה על סגירת תיק שעסק בחשדות לשחיתות של בכירים ברשות המיסים.
ב־2017 מתח נציב תלונות הציבור על מייצגי המדינה בערכאות השופט דוד רוזן ביקורת חריפה על דוד בקשר לסגירת תיק זה, שנעשתה בחיפזון ותוך חשש כבד לטיוח.
ב־2004 חתמה דוד על הסכם עד מדינה עם האחים דדוש, שהעניק להם הטבות רבות בעבור עדותם כנגד זאב רוזנשטיין.
המתווך להשגת ההסכם היה רונאל פישר.
דוד הייתה מעורבת בחקירת השר חיים רמון בחשד לעבירת מעשה מגונה ללא הסכמה.
חקירה זו כללה האזנות סתר, שחלקן לא הועברו כחוק לידי רמון.
קיום ההאזנות הוכחש על ידי דוד ורק דרישה חוזרת ונשנית וגילוי קיומן על ידי מקור אנונימי הביאו להודאה של דוד לגבי עצם קיום חומר חקירה שנאסף בהאזנות ולהעברתו לסניגורי רמון.
בית המשפט בפרשת רמון הודיע שרק בשל הבטחת ראש אגף החקירות ניצב יוחנן דנינו שהעניין ייחקר, בית המשפט לא יקבע בפסק דינו שהסתרת תוצרי ההאזנות הייתה בזדון, אלא בגין רשלנות ממשית.
על תפקודה של דוד בפרשה נמתחה ביקורת של מבקר המדינה, שקרא לשקול צעדים אישיים נגדה.
למרות זאת, פרקליט המדינה משה לדור סירב לפעול לפי המלצות מבקר המדינה והגן על דוד בתוקף ולאורך זמן.
בשלהי 2010 סיימה את כהונתה.
במרץ 2011 מונתה כדירקטורית בחברת ב.
מינוי זה עורר תמיהה, על רקע מידע מודיעיני שעלה בפרשת המעילה בבנק למסחר שאותה ניהלה דוד, ועל פיו כספים שנגנבו מהבנק למסחר הושקעו בחברת ב.
לאחר תקופת צינון קצרה פתחה דוד משרד עורכי דין פרטי, ובהמשך הצטרפה כשותפה למשרד עורכי דין של רונאל פישר.
בראיון איתה הציגה את תפקידה כסניגורית בדגש על המניעה וייצוג בשלבים מוקדמים של הליכים משפטיים.
בראשית 2014 פרשה במפתיע מתפקידה כדירקטור בב.
דוד נשואה לאילן ואם לשלושה, מתגוררת בהרצליה.
ב-2015 נעצרה במסגרת פרשת רונאל פישר, בחשד שיחד עם רונאל פישר פעלה להדלפת מידע פנימי מחקירות לנחקרים תמורת שוחד (ששולם בחלקו לקצין המשטרה ערן מלכה), וכן תדרכה נאשמים לקראת חקירתם על בסיס מידע פנימי, וזאת בתקופה שלאחר סיום תפקידה כפרקליטת מחוז.
במאי 2015 הוגש נגדה כתב אישום, ובהמשך עודכן כתב האישום ונוסף בו אישום לפיו פעלה דוד יחד עם פישר להחלפת התובע בתיק כנגד יאיר ביטון (בעליה של חברת ב.
יאיר), על ידי הצעה שניתנה לתובע למינוי כיועץ המשפטי של חברת נתיבי ישראל.
במסגרת החקירה נגדה ונגד פישר גויסו קצין המשטרה לשעבר ערן מלכה ועוזרתו של פישר כעדי מדינה.
בשל מעורבותם של קצין משטרה לשעבר ופרקליטת מחוז לשעבר, התיק מתנהל על ידי המחלקה לחקירת שוטרים ופרקליטות מחוז תל אביב (מיסוי וכלכלה) בבית המשפט המחוזי בירושלים.
בעקבות החשדות נחקרה דוד בנוגע להתנהלותה בתקופה זו.
רק באביב 2015 הסכים למברגר להעביר את החומר לנציבות, אך אז נמנע מהנציבות העיסוק בנושא עקב פתיחת חקירה משטרתית בנושא.
בנוסף, טענה קבוצת חוקרים מרשות המיסים כי דוד מנעה חקירה בפרשות שחיתות שנחשפו על ידם ברשות המיסים.
בין התיקים שגנזה רות דוד נמנה גם פרשת המכולה המוברחת, שבה מקור מודיעיני העיד בדבר שחרור שלא כדין של מכולה שנתפסה בניסיון להתחמק ממכס, לאחר שנעשתה פנייה בעניין ללשכת שר האוצר בנימין נתניהו.
לאחר תקופה נמצאה גופתו של המקור המודיעיני במלון דן פנורמה בתל אביב, כששקית פלסטיק מהודקת סביב צווארו, ועלו חשדות על המלצות שנתנו לסגירת תיקים משיקולים לא-מקצועיים.
במרץ 2016 החליט היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט לסגור את תיק החקירה כלפי דוד בנושא תפקודה בעת שירותה בפרקליטות, בהיעדר ראיות מספיקות להרשעה פלילית.
בנובמבר 2017 קבע דו"ח של נציב הביקורת על התביעה, דוד רוזן, כי נסיבות גניזת תיקי חקירה על ידי רות דוד שנפתחו עקב 15 תלונות שונות של חוקרים ברשות המיסים "תמוהות".
עוד אמר "מסיבות עלומות, כדי לא לומר מוזרות ותמוהות, יחד עם התיק נעלם אף התיעוד שהוביל להחלטה לביעור התיק".
באופן דומה, ב-26 בדצמבר רוזן דרש משי ניצן לבחון את התנהלות דוד בחקירת חשדות לשחיתות של בכירי קופת חולים מאוחדת שהסתיימה בהגשת כתב אישום כלפי חושף השחיתות בקופה.
ביולי 2018, חודשה החקירה על טיוח התלונות ברשות המיסים על ידי רות דוד.
בינואר 2019 הגישה הפרקליטות אישום נוסף, רביעי במספר, נגד רות דוד, על שיבוש הליכי משפט בכך שהנחתה חשוד לברוח מישראל.
רות גולן (נולדה בתל אביב ב-16 במאי 1953) היא פסיכולוגית קלינית, פסיכואנליטיקאית ומשוררת.
גולן היא בתם של הבמאי והמפיק מנחם גולן ושל רחל גולן, ולה שתי אחיות.
למדה בתיכון אליאנס בתל אביב.
את שירותה הצבאי עשתה כבקרת טיסה בחיל האוויר, בין היתר במהלך מלחמת יום כיפור.
בילדותה השתתפה בהצגות בתיאטרון הילדים "תילון" ושיחקה בשני סרטים: "שמונה בעקבות אחד" ו"פורטונה".
עוסקת בפסיכואנליזה בדרכו של ז'אק לאקאן.
הייתה שותפה להקמת הקבוצה הלאקאניאנית בארץ, החברה הישראלית לפסיכואנליזה (GIEP) באסכולה הלאקאניאנית החדשה, שם גם לימדה.
ב-1991 הקימה יחד עם עוד שלושה חברים את "המקום הפרוידיאני ביפו", שעסק בעיקר במפגש בין הפסיכואנליזה לתחומי תרבות אחרים, במטרה להכניס את השיח הפסיכואנליטי לתרבות הישראלית.
חברי המקום ערכו מדעית תרגום לעברית של קובץ המאמרים של פרויד, מיניות ואהבה (2002).
לרות גולן תארים ראשון ושני בפסיכולוגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
גולן מלמדת במסגרות שונות, מעבירה סדנאות ומפגשי שיח.
נוסף על כך, היא חברה ב"פסיכואקטיב" - קבוצה של אנשי מקצוע מתחום בריאות הנפש, הרווחה והחינוך, המעורבת בפעילות חברתית-פוליטית בכלל, ובנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני בפרט.
ערפל, שירים, ספרית פועלים, 1991
צל, שירים, הקיבוץ המאוחד, 1996
ציפורי המילניום, שירים, הקיבוץ המאוחד, 1999
שיטפון, שירים, הקיבוץ המאוחד, סדרת ריתמוס, 2003
ערוצים, שירים, הקיבוץ המאוחד, 2012
שפת הענפים, שירים, הקיבוץ המאוחד, 2017
תיקונים והשלמות, שירים, כרמל, 2020
אהבת הפסיכואנליזה: מבטים בתרבות עם פרויד ולאקאן, רסלינג, 2002
נושאי התודעה – כשהפסיכואנליזה פוגשת את התפתחות הרוח, רסלינג, 2009
הרוח הלא- מודעת: השפעת הקבלה על הפסיכואנליזה על פי אייגן רסלינג 2017
והיית לי ככנרת לגולן: מנחם גולן, פרקים ראשונים סרטי נוח 2018
חלל חלום חלון: פסיכואנליזה וחוויית האמנות רסלינג 2019
אהבה בתענוגים: ארוס, אהבה וידע בפסיכואנליזה רסלינג 2021
על דעת המקום: מסעות כתיבה בארץ ישראל רסלינג 2023
זיגמונד פרויד, מיניות ואהבה, הוצאת עם עובד 2002
דילן אוונס, מילון מבואי לפסיכואנליזה לאקאניאנית, רסלינג 2005
רות ג'בט היא אתלטית ממוצא קנייתי המתחרה עבור בחריין, האלופה האולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016) ושיאנית עולם בריצת 3000 מטר מכשולים.
ג'בט, ילידת קניה, החלה להתחרות עבור בחריין בגיל 16. באפריל 2013 זכתה באליפות התיכונים בקניה בריצות ל-3,000 מטרים ו-5,000 מטרים.
אליפות מדינות ערב באתלטיקה שהתקיימה בקטר הייתה אירוע הבכורה בו ייצגה את בחריין.
היא סיימה במקום השני בריצת 3,000 מטרים מכשולים בזמן של 9:52.47 דקות, שיא בחרייני חדש.
באליפות אסיה באתלטיקה, שהתקיימה ביולי אותה שנה, היא שיפרה את שיאה האישי וקבעה שיא אליפות חדש כשסיימה את הריצה בזמן של 9:40.84 דקות וזכתה במדליית הזהב.
ביולי 2014 זכתה באליפות העולם לנוער באתלטיקה שהתקיימה ביוג'ין, אורגון תוך שהיא קובעת שיא אישי חדש 9:20.55, שיא אסייתי חדש ורחוק רק 13 מאיות משיא האליפות.
באולימפיאדת ריו זכתה במדליית הזהב עם זמן של 8:59.75, הזמן השני בטיבו בכל הזמנים.
ב-2018 דיווחה התאחדות האתלטיקה הבינלאומית על איתור אריתרופויאטין (EPO) בבדיקות שנערכו לג'בט, והפנייתה להעמדה לדין משמעתי.
רות אליזבת דייווידסון היא פוליטיקאית סקוטית המכהנת כחברת בית הלורדים.
קודם לכן כיהנה נציגת מחוז מרכז אדינבורו בפרלמנט הסקוטי ובשנים 2011–2019 כיהנה כמנהיגת המפלגה השמרנית הסקוטית ומנהיגת סיעת המיעוט בפרלמנט.
דייווידסון נולדה באדינבורו שבסקוטלנד וגדלה בפייף להורים בני מעמד הפועלים.
אביה עבד במכרות ובמזקקת ויסקי.
סיימה תואר שני בספרות אנגלית באוניברסיטת אדינבורו.
לאחר לימודיה עבדה ככתבת בעיתון ובתחנות רדיו מקומיות ובשנים 2002 עד 2009 בתחנת הרדיו BBC סקוטלנד.
היא שירתה מספר שנים בכוחות המילואים כאלחוטנית, אך נאלצה לפרוש לאחר תאונת אימונים במהלכה שברה את גבה.
ב-2009 הצטרפה למפלגה השמרנית, היא התמודדה בבחירות המיוחדות למושב מחוז צפון מזרח גלאזגו בפרלמנט הבריטי אך סיימה שלישית ולא נבחרה.
בבחירות הכלליות ב-2010 התמודדה שוב למושב זה אך הפסידה פעם נוספת, במקביל שימשה ראש המטה של מנהיגת המפלגה השמרנית הסקוטית אנבל גולדי.
במאי 2011 נבחרה לפרלמנט הסקוטי כנציגת גלאזגו.
לאחר היבחרה שימשה דוברת המפלגה השמרנית הסקוטית לנושאי יחסי חוץ, אירופה ותרבות.
בנובמבר 2011 נבחרה למנהיגת המפלגה בעקבות התפטרותה של גולדי.
בבחירות לפרלמנט הסקוטי ב-2016 התמודדה ונבחרה למושב מחוז מרכז אדינבורו בפרלמנט.
בבחירות אלו הובילה את המפלגה לגידול משמעותי בכוחה מ-15 מושבים ל-31 ולהיותה המפלגה השנייה בגודלה בפרלמנט לאחר המפלגה הלאומית הסקוטית על חשבון מפלגת הלייבור.
ביולי 2016 מונתה לחברה במועצה המלכותית.
בבחירות הכלליות בבריטניה ב-2017 הובילה את המפלגה השמרנית לזכייה ב-13 מושבים במחוזות סקוטלנד, לעומת מושב אחד בבחירות הקודמות, ההישג הטוב ביותר של המפלגה מאז 1983. בספטמבר 2019 התפטרה מכהונתה כמנהיגת המפלגה.
ב-2021 מונתה לברונית והיא מכהנת בבית הלורדים.
דייווידסון מאורסת לבת זוגה ג'ן וילסון.
רות גמל היא שחקנית אנגלייה הידועה מהופעתה בתפקיד ראשי בסדרה "בריג'רטון" וגם בסרט "קדחת המגרש".
עוד מוכרת גמל מהופעתה בתפקיד ג'ן דאגדייל בסדרת הטלוויזיה "אוטופיה".
רות גמל נולדה בבריסטול וגדלה במחוז דרהאם שבאנגליה.
היא למדה בבית ספר לבנות "פולאם הול סקול" בדרלינגטון.
הוריה התגרשו כשהייתה ילדה, והיא עברה עם אמה מברנרד קאסל לדרלינגטון.
אחר כך עברה ללונדון לחיות עם אביה ובמטרה להגשים את החלום להיות שחקנית.
גמל הופיעה במגוון תפקידים בעיקר בתיאטרון ובטלוויזיה.
היא שיחקה בתפקיד הנשי הראשי בסרט "קדחת המגרש", המבוסס על הספר באותו שם מאת ניק הורנבי, בכיכובו של קולין פירת'.
ב-2006 שיחקה בתפקיד ראשי בדרמה הקומית "January 2nd".
ב-2004 כיכבה גמל בסרט "Tracy Beaker's Movie of Me" בתפקיד אמה של הדמות הראשית, שנטשה אותה כשהייתה תינוקת, והילדה נאלצה לגדול בבית יתומים.
גמל שיחקה בסדרת הטלוויזיה הוותיקה "עדות אילמת" בתפקיד הבלשית קרי קוקס.
ב-1996 הופיעה בשמונה פרקים של הסדרה בדמות קוקס, אחר כך השתתפה שוב בסדרה בדמויות אחרות, ב-2006 בתפקיד בת' אשדאון וב-2014 בדמות אלי ברוק.
בשנים 2004 / 2005 שיחקה גמל במחזות "מקבת'" ו"המלך ליר" עבור הלהקה השייקספירית המלכותית.
בינואר 2009 החלה לשחק בתפקיד דברה דין באופרת הסבון "איסטאנדרס".
בדומה לתפקיד שגילמה בסרט "Tracy Beaker's Movie of Me" גם כאן שיחקה בתפקיד שנוטשת את בתה התינוקת.
באוגוסט 2009 כיכבה בתפקיד רבקה סנדס בשני פרקים של הסדרה המשטרתית "The Bill".
גמל הופיעה שלוש פעמים בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "להעיר את המתים" בשני תפקידים שונים.
ב-2002 שיחקה בפרק "Special Relationships" בתפקיד מפקחת בילוש ג'ס וורל, אהובתו בעבר של פקד בילוש בויד.
ב-2008 הופיעה בפרק "Sins of seventh" בדמות לינדה קאמינגס, רוצחת סדרתית אינטליגנטית ביותר.
היא חזרה וגילמה את לינדה קאמינגס בפרק "Endgame" בעונה השמינית של הסדרה.
בפרק זה קאמינגס מתמרנת את בויד ומגלה שהשותף שלה היה אחראי לכך שבנו של בויד נהרג ממנת יתר של סמים.
בנובמבר 2010 כיכבה גמל בפרק בסדרת הדרמה "Moving On" של ג'ימי מקגוורן בתפקיד ג'ואן.
בנובמבר 2011 שיחקה גמל בתפקיד ליידי שונגון בעיבוד הרדיופוני של "The Pillow Book" מאת רוברט פורסט בתוכנית "Woman's Hour".
ב-2013 הופיעה בסדרת הדרמה "אוטופיה" של ערוץ 4 בתפקיד ג'ן אשתו של עובד המדינה מייקל דאגדייל.
ב-2014 שיחקה גמל בתפקיד אורח בדמות מוניקה דרלינג בסדרה "חדר מיון".
ב-2015 השתתפקה בפרק "A Vintage Murder" בסדרה הבלשית "רציחות במידסומר".
עוד ב-2015 שיחקה גמל בחמישה פרקים בסדרת הטלוויזיה "פני דרדפול" בתפקיד אוקטביה פאטני.
גמל ידועה גם מהופעתה בתפקיד ראשי בסדרה "Home Fires" של רשת ITV בתפקיד שרה קולינגבורן, אשת הכומר.
היא השתתפה בכל פרקי הסדרה.
החל משנת 2020 גמל משחקת בתפקיד הראשי בסדרה התקופתית "ברידג'רטון" בתפקיד ליידי ויולט ברידג'רטון.
ב-1997 נישאה גמל לשחקן ריי סטיבנסון בווסטמינסטר שבלונדון.
השניים נפגשו ב-1995 בזמן צילומי סדרת הטלוויזיה "Band of Gold".
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1997 קדחת המגרש Fever Pitch שרה יוז 2006 January 2nd קלייר 2008 Good אליזבת' 2010 F שרה בלהאם 2012 Offender קאסי 2019 צוקי החופש Cliffs of Freedom ורוורה וקרינוס2025סיכון גבוה (אנ')Cleaner יומי
רות גְּוִילי (נולדה ב-1974) היא מאיירת ישראלית.
גוילי למדה אמנות פלסטית בתיכון תלמה ילין, ובהמשך למדה במחלקה לתקשורת חזותית ב"בצלאל" (1998).
לימים למדה גם תואר מוסמך בבימוי תיאטרון.
החלה לעבוד כמאיירת טור ביקורת הטלוויזיה של רוגל אלפר בעיתון "הארץ".
לאורך השנים התפרסמו איוריה במרבית העיתונים היומיים בישראל, וכן בפרסומים בחו"ל, בהם מגזין ה"ניו יורקר" ו"הניו יורק טיימס".
בנוסף, היא מאיירת עטיפות ספרים, ומלווה כמאיירת את להקת המחול של ניב שינפלד ואורן לאור.
בשנת 2015, איירה מהדורה חדשה של "סומכי", סיפור לילדים מאת עמוס עוז (ראה אור במקור בשנת 1978).
רות ברנהארד הייתה צלמת גרמנייה-אמריקאית.
ברנהארד ידועה בעיקר בזכות עבודותיה המופשטות בשחור לבן, המתמקדות בגוף הנשי ובהרמוניה שבעירום.
ברנהארד נולדה ב-14 באוקטובר 1905 בעיר ורדר הסמוכה לברלין שבגרמניה.
אביה, לוסיאן ברנהארד , היה יוצר פוסטרים מצליח.
הוריה התגרשו כשהייתה בת שנתיים ואמה עזבה את הבית.
לאחר מכן ברנהארד נפגשה איתה כפעמיים נוספות בלבד במהלך חייה.
ברוב ימי השבוע הופקדה ברנהארד לידי שתי מורות אחיות בהמבורג.
מאוחר יותר אף עברה לבית ספר פרטי.
עקב עיסוקו של אביה והמעבר לבית ספר פרטי, חוותה מחסור בתשומת לב אנושית במהלך ילדותה.
ברנהארד מעידה כי בילתה את רוב השנים המוקדמות של חייה בחיק הטבע, עם ספרים ושירה.
ברנהארד התקשתה בניהול מערכות יחסים במהלך נעוריה.
מערכת היחסים הראשונה שלה הייתה עם המנחה שלה, האומן גוסטב אדולף שרייבר, גבר נשוי כבן שלושים ושבע.
ברנהארד החלה ללמוד טיפוגרפיה ותולדות האמנות בבאקדמיה לאמנות בברלין בשנת 1925. לאחר ביקור בסטודיו של אביה, החליטה ברנהארד לעבור כמוהו לארצות הברית ב-1927.
עבודתה הראשונה ב-1929 הייתה כסייעת בפיתוח תמונות עבור הצלם האמריקאי ראלף סטיינר .
אולם עקב חוסר עניין בעבודה הוא פיטר אותה, והיא ניצלה את המשכורת האחרונה לקנות ציוד צילום ולהתחיל לצלם באופן עצמאי.
לאחר שעברה למנהטן השתלבה ברנהארד בתרבות הלסבית בניו יורק והתחברה עם הצלמת ברניס אבוט בנוסף למאהבת שלה באותה תקופה, אליזבת מק'קוזלנד.
בשנת 1939 פגשה רות ברנהארד את האומנית אוולין פימיסטר (Eveline Phimister) בניו יורק.
השתיים עברו לגור בדירה משותפת וחיו יחדיו בניו יורק, סן פרנסיסקו ולוס אנג'לס במשך עשר שנים.
בשנת 1943 שירתה ברנהארד לתקופה קצרה בצבא כחלק ממלחמת העולם השנייה.
בשנות השבעים המוקדמות, החלה ברנהארד לחוש כי היכולות הקוגניטיביות שלה דועכות.
לאחר סריקה מוחית שעברה בשנת 1976, התגלתה הרעלת פחמן חד-חמצני בגופה.
התברר לה כי היא חיה עם מחמם מים פגום בביתה שגרם לה להרעלה.
הדבר מנע ממנה לפתח תמונות חדשות.
בשנת 1967 פגשה בקולונל רייס פרייס מחיל האוויר האמריקאי, עימו הייתה בקשר רומנטי עד למותו בשנת 1999.
כאשר הייתה ברנהארד בשנות התשעים לחייה, חברה לביוגרפית מרגרטה קולת'או מיטשל על מנת לכתוב את הספר "רות ברנהארד: בין אומנות לחיים" שיצא לאור בשנת 2000.
בין השנים 1930–1935 עבדה ברנהארד ב"ניו יורק טיימס", במגזין לאומנות הפרסום, ברשת החנויות מייסיס ואצל חברים רבים של אביה.
בשנת 1934 אף פרסמה את תצלומי העירום הראשונים שלה, "עובר" ו"בתוך העיגול" בקטלוג הראשון של המוזיאון לאמנות מודרנית (אותו הפיקה).
לתמונה זו דגמנה חברתה הקרובה, שבמקרה נכחה בסטודיו הצילום.
סדרת התמונות צברה לברנהארד פרסום קל.
ב-1935 ביקרה בקליפורניה, שם פגשה על החוף את אדוארד וסטון, צלם אמריקני המצלם בפורמט 8 10x אינץ' (בדומה לברנהארד).
עבודותיו של וסטון השפיעו על ברנהארד נפשית ואומנותית והוא הפך למנטור עבורה.
השימוש בעירום תוך שמירה על טוהר ותמימות על פניהן של הדוגמניות היה דבר המנוגד לגישתה של החברה האמריקנית הכללית באותה תקופה אשר ראתה עירום כמשהו מיני ורע מטבעו.
ברנהארד גילתה בעזרת וסטון את הפוטנציאל האומנותי שבצילום.
לאחר הפגישה החלה לקחת את האומנות שלה ברצינות המרבית, עברה לגור בקליפורניה (שם גר וסטון) והפכה לצלמת עצמאית עד שנת 1953.