tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סיבה משמעותית לשימוש הכפול הזה במונח היא התמיכה הכספית שמקבלים אתרים כאלו מארבאב רוסתאם גואיב, שהעדיף את המינוח האיראני.
מבחינה פונקציונלית, מקדשי האש בנויים כדי לשרת את האש בתוכם, ובהתאם לכך הם מסווגים בהתאם לסוג האש השוכנת בתוכם.
שלוש דרגות קדושת האש (בסדר עולה) הן: אטאש דאדגה, אטאש אדאראן ואטאש בהראם.
"אטאש דאדגה" הוא הדרגה הנמוכה ביותר של אש קדושה, והיא יכולה להיות מקודשת (תהליך בו הופכים אש "רגילה" לאש קדושה) בתוך כמה שעות על ידי שני כהנים, אשר מדקלמים לסירוגין את 72 הפרקים של היאסנה - חלק מהליטורגיה הזורואסטרית.
התהליך יכול לכלול גם דקלום של הונידאד, אבל מדובר בחלק שהוא אופציונלי ולא הכרחי.
בזמן שבו לא מתקיימים טקסים, גם אדם שאינו כהן דת יכול להשגיח על האש.
המונח "אטאש דאדגה" משמש גם בעבור אִשִּׁים שאינן קדושות, כמו אש של אח ואש במנורות שמן, שנמצאות בבתים זורואסטריים רבים.
הדרגה הבאה בקדושה היא אטאש אדאראן, ה"אש של האִשִּׁים".
הדלקת האש דורשת איסוף של אש אח מבתים של ארבע "הקבוצות החברתיות" (קבוצות ששימשו במערכת הפיאודלית): הכהנים; הלוחמים ועובדי המדינה; החקלאים; והפועלים ובעלי המלאכה.
הקידוש של אטאש אדאראן לוקח בין שבועיים לשלושה, ומבוצע על ידי שמונה כהנים.
הדרגה הגבוהה ביותר של אש קדושה היא אטאש בהראם, "אש מנצחת", ותהליכי הדלקתה וקידוה הם המורכבים ביותר מבין אלו של שלושת סוגי האִשִּׁים הקדושות.
התהליך כולל איסוף של 16 "סוגים של אש", כלומר אש ממקורות שונים, ביניהם אש כתוצאה ממכת ברק, אש מעסקים בהם דולק תנור, וכמו כן גם את ארבעת סוגי האש של הקבוצות החברתיות, כמו שנהוג באטאש אדאראן.
כל אחד מ-16 סוגי האש נדרש לעבור תהליך טיהור לפני שהוא מצטרף לשאר הסוגים.
תהליך הקידוש של אטאש בהראם מערב 32 כהנים, ושנה שלמה יכולה לעבור על להשלמת התהליך.
מקדש בו נמצאת אטאש בהראם או אטאש אדאראן, מכיל גם אטאש דאדגה אחת לפחות.
בניגוד לאטאש בהראם ואטאש אדאראן, רק אטאש דאדגה משמשת את הכהנים לצורך ביצוע טקסי הדת.
בנוסף, הציבור הזורואסטרי הרחב נוהג לבקש באטאש דאדגה ברכות עבור אדם מסוים, משפחה או אירוע.
ההערצה של שני סוגי האִשִּׁים האחרים מופנית רק לאש עצמה (בניגוד לאטאש דאדגה, בה מעריצים גם את הטקסים) - כלומר, לאחר קידוש האִשִּׁים הללו, רק ה"אטאש נייאשס", תפילת האש, נקראת בפניהן.
נכון ל-2022 קיימים 9 מקדשי אש אשר נמצאת בהם אטאש בהראם:
שם המקדשמיקוםשנת הקמהאיראנשאה אטאש בהראםאודוואדה, הודו1742דסאי אטאש בהראםנאווסארי, הודו1765דאדיסת' אטאש בהראםמומבאי, הודו1783וואקיל אטאש בהראםסוראט, הודו1823מודי אטאש בהראםסוראט, הודו1823וואדיה אטאש בהראםמומבאי, הודו1830באנאג'י אטאש בהראםמומבאי, הודו1845אנג'ומן אטאש בהראםמומבאי, הודו1897יזד אטאש בהראםיאזד, איראן1937
החזית החיצונית של מקדש אש זורואסטרי היא כמעט תמיד לא מקושטת, בכוונה.
עובדה זו עשויה לשקף מסורת עתיקה (שנתמכת בטבע הפרוזאי של המינוח הטכני למקדשי אש) שקובעת כי מטרת מקדש האש היא לשכן בתוכו אש קדושה, ולא לפאר את המבנה הפיזי עצמו.
המבנה הבסיסי של מקדשי האש בימינו הוא זהה, תמיד.
אין מקורות זורואסטריים ראשוניים שעתיקים יותר מהמאה ה-19 לגבי המבנה של מקדשי אש, ואפשר שיש השפעה הודית משמעותית על המקדשים בני ימינו.
בכניסה ממוקם חלל (פתוח או מקורה) בו מתקיימות אסיפות, דתיות ושאינן דתיות.
בצד החלל הזה (או לפעמים בקומה שמעל או מתחת לחלל) המאמינים נכנסים לחדר המתנה קטן יותר מאשר החלל בו עברו קודם לכן.
לחדר הזה מחובר קודש הקודשים הזורואסטרי, ה"אטאשגאה", מילולית "מקום האש" שבו עומד מזבח האש (המהווה מתחם בפני עצמו).
יש לציין כי קודש הקודשים סמוי מעיני הנוכחים באולם הכניסה.
מקדש אש בו מבוצעים טקסי יאסנה יכיל תמיד באר, נחל, או מקור מים "טבעי" אחר.
זוהי דרישה הכרחית של ה"אב-זוהר", שיאו של טקס היאסנה.
האש במזבח האש מוזנת על ידי עץ בלבד.
רק כהנים המשרתים במקדש אש יכולים לגשת למזבח האש עצמו (שאר המאמינים צופים בו ממרחק של כמה מטרים), שמוקף בגדר לפחות מצד אחד, ומעליו יש גג הבנוי מכיפה כפולה (שתי כיפות, אחת על השנייה).
לכיפה הכפולה יש פתחי אוורור המאפשרים לעשן לצאת, אך פתחי האוורור של הכיפה החיצונית נפרדים מאלה של הכיפה הפנימית, וכך מונעים מפסולת או גשם לחדור למזבח האש.
המזבח מופרד מחדר קודש הקודשים על ידי מחיצות (או קירות עם פתחים גדולים מאוד), והוא מורם מעט ביחס לרצפה.
קירות אלו עשויים כמעט תמיד מרעפים או משיש.
בקודש הקודשים אין מקורות אור נוספים חוץ מהאש עצמה.
במסורת ההודית-זורואסטרית, מקדשי האש מעוצבים כך שאור שמש ישיר לא יכול להיכנס לקודש הקודשים.
בפינה אחת של קודש הקודשים תלוי פעמון, שמצלצלים בו חמש פעמים ביום, במהלך טקס ה"בואי" - מילולית "ריח (טוב)", המציין את תחילתה של כל גאה (אחת מחמש תקופות היום, בדומה לזמני היום ביהדות).
כלים לשמירה על האש - תלויים על הקיר, או מאוחסנים בחדר שהגישה אליו אפשרית רק דרך המזבח (כלומר לכהנים בלבד).
בהודו ובקהילות הודיות-זורואסטריות מחוץ להודו, קיים איסור חמור על כאלה שאינם זורואסטרים להיכנס לכל מקום ממנו ניתן לראות את האש הקדושה.
אמנם האיסור הזה אינו דוקטריני (כלומר כזה שכתוב באווסטה או במסמכי פהלאווי), אך הוא התפתח כמסורת.
עם זאת, הוא נזכר באיגרת מספרת 65 באוסף אגרות הריוואיאת (אוסף התכתבויות בין הזורואסטרים בהודו לבין אלו שבאיראן).
בנוסף, הכניסה לכל חלק של המקדש מותרת לעיתים עבור זורואסטרים בלבד.
כאשר איסור זה חל, הוא מונע את שימושו של אולם הכניסה לצרכים שאינם דתיים.
הזורואסטרים טוענים שהגבלות אלה לא נועדו לפגוע בלא-זורוסטרים ומצביעים על מנהגים דומים בדתות אחרות.
על פי המסורת בהודו, אישה זורואסטרית לא רשאית להיכנס למקדשי אש או למגדלי שתיקה אם התחתנה עם גבר לא-זורואסטרי.
אישה זורואסטרית שכניסתה למוסדות זורואסטרים נמנעה, עתרה לבית המשפט העליון של הודו בשל כך.
כאשר המאמין נכנס לקודש הקודשים, הוא או היא "יקריבו" לאש זרדי אַלְגֹּם יבשים.
זאת בהתאם לחוקים הדוקטריניים שמופיעים בוונידאד (18.26-27), שבנוסף לציון סוגי הדלק המותרים באש הקדושה, חוזר על ציווי היאסנה והיאשט המפרטים אילו סוגי דלקים אסורים (בפרט, כל מה שאינו עץ).
במסורת הזורואסטרית של ימינו, הקורבן לא נעשה ישירות (שהרי לציבור המאמינים הכללי אסור לגשת למזבח), אלא ניתן לכהן אשר עוטה מסכת בד על הנחיריים והפה כדי למנוע את זיהום האש כתוצאה מנשימתו והבל פיו.
הכהן משתמש במלקחיים עשויים כסף כדי להניח את הזרדים בתוך האש.
לאחר שהזרדים נשרפו, הכהן ישתמש במצקת מיוחדת כדי לתת את האפר הקדוש לאדם שנתן לו את הזרדים, אשר בתורו מורח את האפר על מצחו ועפעפיו, וכן יכול לקחת את האפר לביתו, כדי לשתמש בו אחרי טקס הקושטי.
כהנים זורואסטריים אינם מטיפים או נושאים דרשות, אלא רק מטפלים באש ומבצעים את הטקסים.
המאמינים פוקדים את מקדשי האש בעיקר בחגים העונתיים (גאהאמבאר), ובמיוחד בראש השנה (נורוז).
לכהנים במקדשי האש יש שלוש דרגות.
הכהן הראשי של כל מקדש נושא בתואר "דאסטור".
קדושת הדרגה הזו פוטרת אותו מביצוע טקסי טהרה אחרי אירועי חיים מסוימים, טקסים שכהנים בדרגות נמוכות יותר נדרשים לבצע.
הכהנים הרגילים נושאים בתואר "מובאד", והם רשאים לנהל את הפולחן הקהילתי, וטקסים מזדמנים כמו חתונות.
מובאד חייב להיות בן, נכד או נין של מובאד אחר.
בעלי דרגת הכהונה הנמוכה ביותר נושאים בתואר "הרבאד" (או "ארווארד"), ומסייעים לביצוע הטקסים העיקריים.
מקדש בְּרִיהָאדִיסְוָוארָאר (בהינדי: बृहदीश्वर मन्दिर) הוא מקדש הינדי הממוקם במדינת טאמיל נאדו שבהודו, אשר מוקדש לאל ההינדי שיווה.
ביחד עם עוד מקדשים היסטוריים מתקופת שושלת צ'ולה, המקדש הוכרז ב-1987 כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו בשם המקדשים החיים הגדולים של צ'ולה.
המקדש הוא מבין הגדולים ביותר בדרום הודו.
ארולמוז'יווארמן, קיסר טמילי אשר נודע כרג'ארג'ה צ'ולה הראשון, הניח את היסודות של מקדש בריהאדיסוואראר בשנת 1002 לספירה.
זה היה הראשון בין פרויקטי בנייה אחרים של קיסרות צ'ולה בהיסטוריה של טאמיל נאדו.
גאומטריה סימטרית וצירית שולטת בפריסת המקדש הנ"ל.
מקדשים מאותה תקופה ומאתיים השנים הבאות הם משמשים כביטויים של כוח האדריכלות של צ'ולה, והיא מייצגת מומחיות אמנותית ועושר.
עמודים רב גוניים יחד עם סמלים מוקרנים של כותרות מרובעות ועוד מסמנים את תחילתה של אדריכלות חדשה.
מקדש בריהדסווארר לפי אדריכלים מערבים מודרניים "מעיד על הישגיה המבריקים של צ'ולה באדריכלות, ציור, יציקת ארד ופיסול."
מקדש בריהאדיסוואראר הושלם בסביבות 1010 בחלק הדרום-מזרחי של הבירה החדשה של צ'ולה שנבנתה באגן הנהר .
מקדש זה נודע גם כמקדש רג'אראשארה על שם הקיסר שהורה לבנות את המקדש כאמור.
זהו אחד משני המקדשים הגדולים ביותר מתקופת שושלת צ'ולה יחד עם מקדש גנגאיקונדה שנבנה בבירה הבאה, גנגאיקונדה צ'ולפורם, על ידי יורשו .
על פי הכתבים, מקדש בריהאדסוואראר הוקם בתוך שבע שנים בלבד.
מתחמיו מוקפים במנזרים המשתרעים על שטח של 120 מטר על 240 מטר, והם מוקפים גם מחוץ עם קירות לבנים כבדים לאורכי שטח של 350 מטר מרובע.
אף על פי שהם מעוטרים בפסלים, הם נמוכים בהרבה משערי מקדשים מאוחרים יותר שנבנו בדרום הודו.
ישנם מספר מקדשים מסביב לחומות, אך ישנו מקדש ראשי בכניסה הראשית ומקדש מרכזי בקצה האחורי של החומות.
מקדש בריהאדיסוואראר בגנגאיקונדה צ'ולאפורם (בטמילית: கங்கைகொண்ட சோழீசுவரர் கோயில்) הוא מקדש הינדי המוקדש לאל שיווה בכפר גנגאיקונדה צ'ולאפורם הממוקם במחוז במדינת טאמיל נאדו שבדרום הודו.
בניית המקדש הושלמה בשנת 1035 לספירה על ידי כחלק מבירתו החדשה.
מקדש זה של שושלת צ'ולה דומה בעיצובו, ויש לו שם דומה למקדש בריהאדיסוואראר העתיק יותר (נבנה במאה ה-11) השוכן כ-70 קילומטרים מדרום-מערב ב.
מקדש גנגאיקונדה צ'ולאפורם קטן ומעודן יותר ממקדש תנג'אבור.
שניהם הם בין מקדשי שיווה הגדולים ביותר בדרום הודו ודוגמאות למקדשים בסגנון .
המקדש הראשי, המבוסס על תוכנית ריבועית, מוקדש לאל שיווה, אך מוצגים בו כמקובל בהינדואיזם אלוהויות הינדיות אחרות כמו וישנו, דורגה, סוריה, , ואחרים.
הפתח שלו פונה אל הזריחה וקודש הקודשים, כמו גם המנדאפות, מכוונים על ציר מזרח-מערב.
בנוסף למקדש הראשי, יש במתחם המקדש מספר מקדשים קטנים יותר, מבני ומונומנטים אחרים, כאשר חלקם נהרסו חלקית או שוחזרו במאות מאוחרות יותר.
המקדש התפרסם בפסלי הברונזה שלו, יצירות האמנות על קירותיו, דמותו של השור המיתולוגי והמגדל הנישא שלו, כמו גם חשיבותו מכך שנבנה על ידי רג'נדרה הראשון, והכתובות החקוקות הרבות שבו, אם כי אף אחת מהן איננה של הקיסר.
פרט למקדש זה, העיר העתיקה גנגאיקונדה צ'ולאפורם, בירת אימפריה אסייתית חזקה מסביבות 900 לספירה ועד 1215 לספירה, כלומר למעלה משלוש מאות שנים, נחרבה לחלוטין יחד עם שאר המקדשים ההינדים העיקריים של תקופת שושלת צ'ולה, והותירה מקום שומם.
מקדש גנגאיקונדה צ'ולאפורם נשאר מקדש פעיל.
ארבעה טקסים יומיים, ופסטיבלים שנתיים רבים מתקיימים שם, מתוכם הבולטים ביותר מהא שיוורטרי בחודש מאסי הטאמילי (פברואר – מרץ), אייפסי פורנמי במהלך חודש אייפסי (אוקטובר - נובמבר) ותירובדיראי במהלך חודש מרגאזי (דצמבר – ינואר).
הסקר הארכאולוגי של הודו (בראשי תיבות ASI) מנהל את המקדש כמונומנט מורשת מוגן.
ארגון אונסק"ו הכריז עליו כאתר מורשת עולמית בשנת 2004, יחד עם מקדש איראווטסווארה בדראסורם.
שני מקדשים אלו הם הרחבה של אתר המורשת העולמית "המקדשים החיים הגדולים של צ'ולה" שהוכרז ב-1987 וכלל אז רק את מקדש בריהאדיסוואראר בתנג'אבור.
מקדש בריהאדיסוואראר שוכן בכפר גנגאיקונדה צ'ולאפורם, כ-280 קילומטרים מדרום-מערב לצ'נאי וכ-50 קילומטרים מהעיר .
ב, כ-70 קילומטרים דרומית-מערבית, שוכן מקדש בעל שם זהה, מקדש בריהאדיסוואראר, ומקדש נוסף, מקדש איראווטסווארה, נמצא כ-30 קילומטרים דרומית-מערבית.
שלושתם הוקמו בתקופת שושלת צ'ולה ושלושתם אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו.
המקדש נמצא על כביש 81 המחבר בין טירוצ'יראפאלי לבין צ'ידמבארם.
העיר הסמוכה צ'ידמבארם מחוברת לערים מרכזיות אחרות ברכבות יומיות ברשת הרכבות ההודית, בשירותי האוטובוסים של טאמיל נאדו ובכבישים הלאומיים 36, 81 ו-245. נמל התעופה הקרוב ביותר עם שירותים סדירים הוא (קוד IATA: TRZ), כ-120 קילומטרים משם.
אף על פי שהמקדש שוכן בפנים הארץ, המקדש נמצא ליד הנהר , בתוך הדלתה של הנהר עם גישה למפרץ בנגל ודרכו לאוקיינוס ההודי.
מקדש גנגאיקונדה צ'ולאפורם בנוי בסגנון עם תוכנית ריבועית.
החצר המקורית היא שני ריבועים צמודים, כול המנדאפות, ה"אופאפיתם" (upapitham, הבימה עליה נבנה המקדש), תוכניות המקדש, "קודש הקודשים" (, garbha-griya, מילולית "בית הרחם") והאלמנטים של המגדל כולם בצורת ריבוע ומשלבים עיגולים ועקרונות של סימטריה גאומטרית.
האלמנטים המבניים דומים למקדש בריהאדיסוואראר הגדול בתנג'אבור.
שניהם כוללים חצר שהכניסה אליה דרך מספר שערים ו קטן יחסית.
בפנים מקדשים שרובם מכוונים על ציר מזרח-מערב; כמה מאונכים לציר זה.
מתחם המקדש כולל את האולמות "ננדי מנדאפה", "אלנקר מנדאפה", "מהא מנדאפה", "מוקהא מנדאפה" ו"ארדה מנדאפה".
חלק מאלה נוספו ושוחזרו על ידי ממלכות הינדיות לאחר המאה ה-14 או על ידי פקידי שימור אמנות בהודו הבריטית במאה ה-19.
אורך האופאפיתם הגלוי הוא 103.63 מטרים ורוחבו 30.48 מטרים עם ציר מזרח-מערב, אך חלק ממנו כנראה חסר, כשהיסודות ששרדו מכוסים באדמה ועם משטח משוחזר לתיירות.
על החלק הגלוי, קובע בלסוברהמניאם, אורך הגרבה-גרייה (קודש הקודשים) הוא 30.48 מטרים, אורך מהא מנדאפה (האולם הגדול) הוא 53.34 מטרים, ואורך ארדה מנדאפה (אולם חלקי) הוא 19.81 מטרים.
ארדה מנדאפה שצורתו ריבועית מחבר בין קודש הקודשים לבין האולם הגדול.
המקדש הוא אחד הראשונים שבהם היו אולמות עם עמודים, שהפכו למאפיין נפוץ במקדשים הבאים.
המקדש הראשי בנוי על מבנה מוגבה עם החצר באורך 170 מטרים וברוחב 98 מטרים.
שטח קודש הקודשים הוא 9.3 מטרים רבועים ונכנסים אליו דרך הארדה מנדאפה.
על הפתח של קודש הקודשים מגינים דווראפאלה (רוחות שומרי הסף), בגובה של 1.8 מטר.
קודש הקודשים מכיל את בריהאדיסוואראר (שיווה) בצורה של לינגאם.
לינגאם זה גובהו 4 מטרים והיקף בסיסו 18 מטרים.
יש פסל עשוי משברי אבנים וטיח של השור המיתולוגי רובץ בחצר, 200 מטרים מול קודש הקודשים.
שור זה כנראה אינו הפסל המקורי שהיה מונוליתי.
ישנם חמישה מקדשים סביב קודש הקודשים ובאר אריה, שנוספה במהלך המאה ה-19. באתר המקדש יש פיסול מונוליתי של , תשעת האלים הפלנטריים.
גובה ה (מגדל המקדש) הוא 55 מטרים, נמוך ב-3 מטרים ממקדש תנג'אבור.
היסטוריונים מאמינים כי גובה המקדש נקבע בכוונה נמוך בממדיו בהשוואה למקדש תנג'אבור מתוך כבוד שחלק הקיסר רג'נדרה צ'ולה הראשון ליצירת המופת של אביו.
בהשוואה למקדש תנג'אבור, שלמגדל שלו יש קווי מתאר ישרים, למגדל במקדש זה קווי מתאר מפותלים, קעורים מעט כלפי מעלה.
המגדל מתחיל כמבנה ריבועי אנכי בגובה של 10.67 מטר מעל האופאפיתם (בימה).
חלק זה בנוי משתי רצועות אופקיות עם קרניז מסיבי שנכרך סביבו.
בכל רצועה חמש גומחות בודדות בצד הדרומי, המערבי והמזרחי עם פילסטרים בין הגומחות.
גומחות הקצה ריבועיות, שלוש האחרות מלבניות.
הגומחה המרכזית בכל הקבוצה של חמש הגומחות היא הרחבה ביותר.
מכל צד גילופים על הקיר עם ארבע שורות אופקיות של אפריזים.
אלה מספרים אגדות הינדיות ומיתולוגיות מה, מהמסורות של שיווה, וישנויזם והשאקטיזם.
בכל קומה יש בליטות אופקיות (כרכובים) עם מוטיבים פרחוניים בצורת קשת ().
לדברי בלסוברהמניאם, משולבים בגילופים יצורים מיתיים בצורת , והאנטבלטורה מעוטרת במוטיבים בצורת מחרוזת לצוואר.
בסרי-וימאנה של המקדש יש תשע קומות (talas, טלאס) כולל אלה במפלסים הנמוכים יותר, בניגוד לשלוש עשרה הקומות בתנג'אבור.
לכל קומה יצירות אמנות בצורת ריבוע-מעגל-מלבן.
המפלסים העליונים חוזרים על עיצוב המפלס התחתון בתבנית התכווצות קצבית.
עקרונות הסימטריה נאכפים בקפידה, אך קצב ההתכווצות אינו ליניארי עם הגובה.
הקומות התחתונות מתכווצות מהר יותר מהקומות העליונות.
זה נותן לווימאנה צורה פרבולית יוצאת דופן.
הגריבה (griva, הצוואר) מכוונת לארבע רוחות השמיים, וכמו מקדש תנג'אבור, שוורים של ננדי רובצים על פינותיו העליונות.
מעל הגריבה נמצאים ה, ואז לוטוס פתוח סימטרי.
המגדל מכוסה בקלאסה, שהכתובת עליו הייתה בעבר מצופה זהב; הזהב נעלם מזמן.
מעל הקלאסה ניצן לוטוס המברך את השמים.
סביב חומות קודש הקודשים קיימים כחמישים תבליטים פיסוליים, שלושה מהם – נטאראג'ה,, סראסווטי ושיווה המעטר מאמין בזר פרחים - הם הבולטים ביותר.
יש מקדש ל, קדוש והמלומד של שיווה (אחד משישים ושלושה ה).
ישנן גומחות אחרות סביב קירות המקדש המתארות צורות שונות של שיווה, האלה דורגה ווישנו.
במקדש ישנם פסלי ברונזה רבים המציגים את מהמאה ה-11, כאשר דיוקנו של סקאנדה (אל המלחמה ובנו של שיווה) הוא המוכר ביותר.
תבליט אחד כולל דיוקן יוצא דופן ביותר של השליט ההינדי שבנה את המקדש.
שיווה, עם פרוואטי לצידו, שמסמן את ניצחונו בכך שהוא מעטר בזר פרחים דמות יושבת זעירה של .
המקדש נבנה בשנת 1035 לספירה על ידי (1014–44 לספירה), בנו של המלך משושלת צ'ולה, שבנה את מקדש בריהאדיסוואראר בתנג'אבור.
ישנם מומחים הסבורים כי המקדש נבנה בשנת 1020 לספירה, במהלך שנת שלטונו השישית של רג'נדרה, אך הכתובות מציינות את שנת השלטון ה-20, שהיא 1035 לספירה.
רג'נדרה רצה לחקות את המקדש שבנה אביו לאחר ניצחונו במערכה ברחבי הודו שבטקסטים של תקופת הצ'ולה כללו את קרנאטקה, אנדרה פרדש, אודישה ובנגל.
לאחר ניצחונו, הוא דרש מהממלכות המובסות לשלוח כדים עם מי נהר הגנגס ולשפוך אותם לבאר המקדש.
הבאר נקראה במקור צ'ולאגנגם (Cholagangam) מכיוון שהיא התמלאה במים מהגנגס.
רג'נדרה הראשון, כמסורת הטאמילית, קיבל אז את השם גנגאיקונדה צ'ולאן, כלומר זה שכבש את הגנגס.
הוא הקים את גנגאיקונדה צ'ולאפורם כבירתו במקום תנג'אבור בירת צ'ולה הקודמת.
גנגאיקונדה צ'ולאפורם נשארה בירת צ'ולה במשך 250 השנים הבאות.
רג'נדרה הראשון בנה את כל הבירה עם כמה מקדשים תוך שימוש בתוכניות ותשתיות המומלצות בטקסטים "טאמיל ואסטו" (Tamil Vastu) ואגמה שסטרה (Agama Sastra).
אלה כללו את המקדשים לדהרמה ססטה, וישנו ומקדשים אחרים.
עם זאת, מבנים אלה נהרסו בשלהי המאה ה-13 ובמאה ה-14 למעט מקדש זה.
שאר המבנים של תקופת צ'ולה, קיימים כיום כתלוליות מכוסות אדמה, גדמי עמודים ושברי קירות לבנים, הנמצאים על פני שטח גדול בקרבת מקום.
הדיווח המוקדם ביותר שמזכיר את העיר הזו בשמה מתוארך לשנת 1029, ואילו ההתייחסות המוקדמת ביותר לחיל המשלוח של רג'נדרה הראשון לעבר נהר הגנגס בצפון היא מ-1023. המנחה הראשונה למקדש גנגאיקונדה צ'ולאפורם שזה עתה הסתיימה בנייתו היא מ-1035.
רג'נדרה הראשון, קובע דהג'יה (Dehejia), בוודאי העסיק אותם בעלי מלאכה ששימשו את אביו והעביר אותם מתנג'אבור.
מרבית או כול הקיסרים משושלת צ'ולה החל מרג'נדרה הראשון הוכתרו בגנגאיקונדה צ'ולאפורם.
בחפירות ארכאולוגיות נחשפו חומות מבצר ושרידי ארמון כמה קילומטרים ממקדש זה.
משערים שהקיסר , יורשו של רג'נדרה, בנה ביצורים סביב העיר.
הסיבות להרס העיר אינן ברורות.
לדברי וסאנתי, מלכי שהביסו את הקיסרים משושלת צ'ולה בשלהי של המאה ה-13 "אולי הרסו את העיר עד היסוד" כפעולת נקמה על התבוסות הקודמות שלהם.
עם זאת, לא ברור מדוע מקדשים אחרים נהרסו ומקדש זה נשאר, ומדוע, יש כעשרים כתובות מאוחרות יותר שמקורם באימפריות צ'ולה, פנדיה ואימפריית ויג'איאנגר המעידות על מתנות שונות ומענקים למקדש זה, אם בעבר הרסו את המקום הזה.
אימפריית ויג'איאנגר הביסה את סולטנות מדוראי בשנת 1378, ומקדש זה, יחד עם מקדשים אחרים מתקופת צ'ולה, חזרו אז לשליטתם של מלכים הינדים שתיקנו ושיקמו רבים מהם.
המקדש התווסף לרשימת המקדשים החיים הגדולים של צ'ולה בשנת 2004. כל שלושת המקדשים נבנו על ידי קיסרי שושלת צ'ולה בין המאות העשירית וה-12 לספירה ויש להם קווי דמיון רבים.
הסקר הארכאולוגי של הודו (ASI) הוסיף בשנת 2009 את האטרקציות למבקרים במקדש שכללו מוזיאון, מסעדה, חנויות ושירותים בחסות מועצת הדתות וההקדשים ההינדיים של ממשלת טאמיל נאדו.
המקדשים מסווגים כ"המקדשים החיים הגדולים של צ'ולה" שכן הם עדיין מבקרים בהם, סוגדים בהם והם משמשים כפי שהיו בעת בנייתם.
חגיגת האלף של הכתרתו של רג'נדרה צ'ולה הראשון נחגגה במקדש במשך יומיים במהלך יולי 2014.
אף על פי שהוא מנוהל על ידי ה-ASI כמומנט, נוהלי הפולחן דומים לאלו שבמקדשי שיווה אחרים בטאמיל נאדו.
המקדש מיישם את המסורת של השיוויזם וכוהני המקדש מבצעים את הפוג'ה (טקסים) במהלך פסטיבלים וביומיום.
טקסי המקדש נערכים ארבע פעמים ביום: קלסנתי בשעה 8:30 בבוקר, אוצ'יקלאם בשעה 12:30, סאיאראקשי בשעה 18:00, וארת'אג'אם בין השעות 19:30–20:00. לכל טקס שלושה שלבים: אלנגרם (קישוט), ניוואתנאם (מנחת אוכל) ודיפה ארדנאי (נפנוף בפנסים).
מתקיימים במקדש טקסים שבועיים, דו-שבועיים וחודשיים.
במקדש מתקיימים פסטיבלים רבים בלוח השנה שלו, כשהבולטים ביותר הם מהא שיוורטרי בחודש מאסי הטאמילי (פברואר – מרץ), אייפסי פורנמי במהלך חודש אייפסי (אוקטובר – נובמבר) ותירובדיראי במהלך חודש מרגאזי (דצמבר – ינואר).
טיהור האלוהות המכהנת עם אורז מבושל מבוצעת במהלך פסטיבל אייפסי.
יש במקדש תבליטים ופסלים רבים.
מקדש איראווטסווארה (בטמילית: கங்கைகொண்ட சோழீசுவரர் கோயில்) הוא מקדש הינדי בסגנון , המוקדש לאל שיווה בעיירה שבמחוז במדינת טאמיל נאדו שבדרום הודו.
המקדש נבנה במאה ה-12 על ידי , והוא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, יחד עם מקדש בריהאדיסוואראר ב, ומקדש גנגאיקונדה בגנגאיקונדה צ'ולפורם המכונים יחדיו "המקדשים החיים הגדולים של צ'ולה".
מקדש איראווטסווארה הוא אחד מתוך מקבץ של שמונה-עשר מקדשים הינדים גדולים מימי הביניים באזור העיר , שבמחוז תנג'אבור.
לבת זוגו של שיווה יש מקדש ייעודי שנקרא מקדש פרייה נייאקי אמאן.
זהו מקדש מנותק שנמצא מצפון למקדש איראווטסווארה.
ייתכן שהיה חלק מהמקדש הראשי כשהחצרות החיצוניות היו שלמות.
נכון לעכשיו, חלקים מהמקדש כמו ה הרוסים, והמקדש הראשי והמקדשים הנלווים, שהיו פעם חלק ממכלול אחד, הם כיום נפרדים.
יש במקדש שני שעוני שמש: שעון שמש של הבוקר ושעון שמש של הערב המפוסלים כגלגלי מרכבה.
המקדש ממשיך למשוך כינוסים גדולים של עולי רגל הינדים מדי שנה במהלך חודש , כשחלק מהפסלים, כמו אלה של האלה דורגה ושיווה, הם חלק מפוג'ות (טקסים הינדיים) מיוחדות.
מקדש איראווטסווארה שוכן בעיירה , כ-4 קילומטרים דרומית-מערבית לעיר , כ-310 קילומטרים מדרום-מערב לצ'נאי וכ-90 קילומטרים מהעיר .
ב, כ-40 קילומטרים צפונית-מזרחית, שוכן מקדש בריהאדיסוואראר, ומקדש נוסף, מקדש גנגאיקונדה, נמצא כ-30 קילומטרים דרומית-מערבית ממנו.
המקדש נמצא על כביש 22 המחבר לטירוצ'יראפאלי, וכביש 36 המחבר לתנג'אבור.
העיר הסמוכה צ'ידמבארם מחוברת לערים מרכזיות אחרות ברכבות יומיות ברשת הרכבות ההודית, בשירותי האוטובוסים של טאמיל נאדו ובכבישים הלאומיים 36, 81 ו-245. נמל התעופה הקרוב ביותר עם שירותים סדירים הוא (קוד IATA: TRZ), כ-90 קילומטרים משם.
במקדש איראווטסווארה יש מכל מים.
למכל זה יש תעלה המביאה את מימיו של הנהר קאוורי, שם מתאספים הינדים מדי שנה לטבילה.
המיתולוגיה המקומית מספרת כיצד הפך עורו של , הפיל הלבן שעליו רוכב אינדרה, לבן ונקי לאחר שטבל במכל זה.
אגדה זו מגולפת באבן במקדש הפנימי, והפיל של אינדרה העניק למקדש זה את שמו.
קיסרי שושלת צ'ולה בנו מאות מקדשים הינדים ברחבי האימפריה שלהם.
מביניהם ארבעה היו מתחמים עצומים עם בנויות מאבן.
מקדש איראווטסווארה הוא אחד מארבעת אלה.
שלושת האחרים הם המקדש ב שנבנה על ידי רג'ארג'ה הראשון, המקדש שבנה רג'נדרה הראשון בגנגאיקונדה צ'ולפורם, והמקדש ב שנבנה על ידי הקיסר קולוטונגה השני משושלת צ'ולה בתקופה מאוחרת יותר.
מקדש איראווטסווארה הוא מבנה ריבועי נוסף שהושלם בשנת 1166. החצר הפנימית ששרדה היא כמעט שישה ריבועים צמודים בצלע של 35 מטר, ובסך הכל כ-107 מטרים על 70 מטרים.
ה"ננדי מנדאפה" וה נמצאים מחוץ לחצר המקדש הראשית הזו והם מיושרים עם ציר המזרח-מערב של המקדש הראשי.
המקדש מסווג כ"קראקויל" (Karakkoil), מקדש שעוצב בדמות מרכבות המקדש ששימשו בתהלוכות סביב המקדש במהלך פסטיבלים.
קודש הקודשים הוא ריבוע שאורך צלעו 12 מטרים, עם קירות עבים שעליהם מבנה העל של הווימאנה (מגדל המקדש) מתנשא לגובה של 24 מטרים.
שביל ההקפה המקובל בהינדואיזם לא הוכן סביב קודש הקודשים, כפי שנמצא במקדש הגדול של תנג'אבור ובמקדש גנגאיקונדה.
במקום זאת, שביל זה נמצא בחצר.
קודש הקודשים (, garbha-griya, מילולית "בית הרחם") מחובר למוקה-מנדאפה דרך הארדה-מנדאפה (סוגי אולמות במקדש ההינדי) הנתמכת על עמודים, ומוקף על ידי שני דווראפאלות (רוחות שומרי הסף) מסיביות.
המהא-מנדאפה הוא מלבן שמידותיו 24 על 79 מטרים, עם שש שורות של עמודים בצד ימין (ארבעים ושמונה סה"כ).
אלו כוללים תבליטים וגילופים מורכבים.
לכיוון מזרח למהא-מנדאפה נמצאת האגרה-מנדאפה המכונה גם רג'אגמבהירן-טירו-מנדפאם על שם הקיסר.
אולם זה מעוצב כמו מרכבה על גלגלים עשויים אבן, הנמשכת על ידי סוסי אבן.
העיצוב דומה למקדש נריטה-סבהא (אולם ריקודים קהילתי) של מקדש צ'ידמבארם ומקדש השמש בקונארק ליד פורי, במדינת אודישה.
לאגרה מנדאפה יש מרפסת ריבועית צמודה של 7 מטר.
יש בה מדרגות מגולפות מעוטרות שכיוונם ממזרח למערב.
למדרגות יש מעקות מגולפות בצורה מורכבת.
כאשר צועדים או דורכים עליהן, הן מייצרות תו מוזיקלי.
לכן הן מכונות "המדרגות המזמרות".
במקדש זה יש כמה גילופי אבן מעולים.
אף על פי שמקדש זה קטן בהרבה ממקדש בריהאדיסוואראר או ממקדש גנגאיקונדה, הוא מעודן יותר.
הגובה והפרופורציות של כל היחידות אלגנטיות כשהפסלים השולטים בארכיטקטורה.
הכן של באליפיתה צמוד למקדש קטן המכיל את דמותו של גנש.
התבליטים לאורך בסיס המקדש הראשי מספרים את סיפוריהם של שישים ושלושה ה, קדושי תנועת הבהקטי של השיוויזם.
על הקירות החיצוניים של המקדש הראשי גומחות פיסול, חמש מכל צד, כשהאמצעית גדולה יותר מהאחרות.
בגומחות מוצגות דמויותיהם של אלים הינדים שונים, כאשר הגומחה האמצעית בכל צד מראה את שיווה בהיבטים שונים.
בפינה הדרומית-מערבית של החצר נמצאת מנדאפה ובה ארבעה מקדשים.
באחד מהם מוצגת דמותו של יאמה (אל השאול).
צמוד למקדש זה לוחות אבן גדולים המפוסלים בדמויותיהן של שבע האימהות.
הקמת מקדש נפרד לדווי (לקשמי), מעט מאוחר יותר מהמקדש הראשי, מעידה על הופעתו של מקדש אמאן כמרכיב חיוני במתחם המקדש בדרום הודו.
המקדש נבנה על ידי רג'ארג'ה השני, קיסר צ'ולה.
הוא שלט באימפריה של צ'ולה בין השנים 1146 ל-1172. בירת האימפריה, שהוקמה על ידי קודמיו, הייתה גנגאפורי, המכונה בכתובים מסוימים גם בשם גנגאיקונדה צ'ולפורם, על שם הנהר גנגס הקדוש והאלה המייצגת אותו.
רג'ארג'ה השני, לעומת זאת, בילה את מרבית זמנו בעיר הבירה המשנית אייראטלי (Ayirattali), המכונה גם פזהייאריי (Pazhaiyarai) ורג'ארג'אפורי (Rajarajapuri).
מתחם עירוני זה כלל את דראסורם, אתר מקדש איראווטסווארה.
הוא היה פטרון הספרות הטמילית ומימן הקמת מקדשים הינדים חדשים באימפריה, במקום שיפורים והרחבות כפי שנהגו אביו וסבו.
המקדש באייראטלי, אשר זכה לכינוי מקדש איראווטסווארה בכתובים הוא אחד ממקדשים אלו.
הסיבות להרס זה אינן ברורות.
לדברי וסאנתי, לדברי וסאנתי, מלכי שהביסו את הקיסרים משושלת צ'ולה בשלהי של המאה ה-13 "אולי הרסו את העיר גנגאיקונדה צ'ולפורם עד היסוד" כפעולת נקמה על התבוסות הקודמות שלהם.
מקדש בראן הוא מקדש סבאי ליד מאריב, תימן, המכונה גם "כס בילקיס", ששימש כאתר פולחן למלכת שבא ולאל אלמקה.
ב-2023 המקדש ואתרים נוספים באזור הקשורים לממלכת סבא הוכרזו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
המקדש ממוקם ממערב למקדש אוואם, המוקדש גם הוא לאל אלמקה.
המאפיינים העיקריים של המבנה הם ששת העמודים בחזיתו והבאר באמצע החצר.
בעבר היה ידוע כי קיימים רק חמישה עמודים, עד גילויו של עמוד שישי בשנת 1988. המקדש נחשב למבנה הקדם-אסלאמי הגדול ביותר בתימן.
האתר נחפר בחלקו על ידי משלחתו של ונדל פיליפס בשנים 1951–1952. בנוסף לתפקידיו הדתיים שימש המתחם כארכיון, לפי הכתובות המתארות אירועים היסטוריים בממלכת סבא שהתגלו על קירות המקדש.
המקדש היה פעיל במשך 1400 שנה בין 800 לפנה"ס ועד 600 לספירה.
מקדש אוואם - "מקדש מלכת שבא") הם שרידי מקדש סבאי שהיה מוקדש לאלוהות העיקרית של סבא, אלמקה (המכונה לעיתים קרובות "אדון אוואם"), ליד העיר מאריב, בתימן של ימינו.
המקדש ממוקם 7 קילומטרים דרומית-מזרחית למאריב העתיקה, והוא נבנה בפאתי העיר.
אף על פי שבדרך כלל מקומות קדושים מרכזיים של ממלכת סבא מוקמו מחוץ למרכזים עירוניים, מיקומו נקבע כנראה מסיבות של פרטיות דתית, וכדי להקל על ניהול הטקסים על ידי הגעת צליינים מאזורים מרוחקים בשטחי ממלכת סבא.
דפוסים כאלה נצפים במספר מקדשים באל-ג'וף ובחצרמוות.
בתקופה הפרה-אסלאמית התאספו צליינים רבים בעיר מאריב ופנו אל מקדש אלמקה של חרנום שבעיר כדי לבצע את הטקסים הפולחניים שלהם, והמשיכו אל מקדש אוואם בדרך התהלוכה.
ב-2023 הוכרזו המקדש ואתרים נוספים באזור הקשורים לממלכת סבא כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בסיכון.
הכתובת העתיקה ביותר שנמצאה במתחם הייתה בהתייחסות לבניין המתחם האדיר של המקדש הידוע בשם "החומה הגדולה של אוואם" מאת מוקריב ידעיל דריה הראשון באמצע המאה ה-7 לפנה"ס.
מציין תקופה מוקדמת בהרבה של בניית המקדש.
הכתובת של ידא'יל נחרתה מחוץ לקיר, ויש בה את הנוסח הבא:
החלק הגדול ביותר של המקדש תפוס על ידי חצר בלתי מוגנת המוקפת בחומת אבן שצורתה סגלגלה לא אחידה.
על הקיר הפנימי של האולם היו כמה עשרות כתובות חשובות ביותר משלהי התקופה של ממלכת סבא.
המקדש מוקם באתר מבודד ותפקד בעיקר כאזור קדוש דתי.
הסיומת של שם המקום, 'אומ (מקום מקלט), מסמלת את אותה קדושה המשויכת למקדש.
קיימת אפשרות שהמקדש התפתח ממקדש קטן למתחם עצום הכולל מבנים רבים הקשורים למקדש, כלומר בתים לכוהנים, חדרי עזר, בתי מלאכה לעובדי מתכת, בית קברות המחובר למקדש, ואזור מגורים המהווים את המובלעת המוגנת.
מחקרים גאומורפולוגיים הראו כי מקדש אוואם הוקם על במה טבעית גבוהה, מה שהופך אותו למרשים עוד יותר עבור הצופים.
הגישה למתחם נשלטה על ידי דלתות המובילות לסדרות היררכיות של חצרות ואולמות ששימשו אזורי מעבר.
המקדש עצמו היה מכוון לשמש העולה (צפון-מזרח) והורכב משמונה עמודי פרופיליאום המסמנים את הכניסה, ואחריהם אולם פריסטילי גדול מלבני, ומתחם מוקף חומה מסיבי בצורת אליפסה עם מבנים חיצוניים מקושרים אחרים (בית קברות סמוך).
עמודים הם המאפיין הארכיטקטוני הנרחב ביותר בשימוש במבנים דתיים עתיקים בדרום חצי האי ערב.
ייתכן שאולם הפריסטיל שיקף את הפרופיליאום בעל 8 העמודים.
יש בו 32 עמודים (4 × 8) בתוך אולם הפריסטיל, ו-64 חלונות עיוורים (חלונות מדומים) שקועים (8 × 8).
פסלים של שוורים, סוסים ובני אדם מברונזה היו מחוברים לשערי הכניסה של המקדש.
היבטים רבים של העיטור: ציורים גאומטריים וציורים של דמויות, פסלים, אבנים גדולות ומסותתות במדויק, כתובות חרותות בדיוק צבועות באדום ואפריזים קישוטיים יפהפיים בחלק החיצוני של הקיר, נועדו להרשים את המבקרים ולמלא אותם ביראת כבוד בנוכחות האל.
לאולם יש צורה מלבנית למחצה, עם כניסה של פרופיליאום מונוליתי בן 8 עמודים, שבראשם מגרעת מרובעת שנועדה לתמוך בארכיטרב.
היקפו של אולם הפריסטיל כ-42 מטרים × 19 מטרים ולצדו קצה המתחם בצורת אליפסה בקירותיו החיצוניים המערביים והמזרחיים.
פנים המבנה מכיל ספרייה גדולה של גושי אבן חרותים ו-64 חלונות עיוורים כפולים אנכיים עם 32 עמודים עשויים מונולית בודד למעט שניים שפעם תמכו בקורות אבן.
נראה שהמספר 8 משקף מספר קדוש, שכן הוא משמש בכניסה, בעמודים פנימיים (8×4) ובחלונות העיוורים (8×8).
נראה כי מבנים עתיקים מדרום חצי האי ערב, כולל אולם הפריסטיל של מקדש אוואם, תוכננו מראש על פי מערכת של מידות שנקבעו במקום ניצול מלא של החלל.
חפירת AFSM בחצר המרוצפת חשפה מספר כתובות בכתב דרום-ערבי עתיק, קבוצה של כותרות עמודים שבורות, לוחות ברונזה, מזבחות ופסלי חרס רבים, יחד עם חרסים המתוארכים בערך ל-1500–1200 לפני הספירה.
המבקרים במקדש היו מחויבים לעבור דרך הנספח, ואז דרך שער של שלוש כניסות לאולם הפריסטיל.
ניתן היה לסגור את השער במידת הצורך.
תעלת מים גלויה עשויה בהט עברה דרך האולם ואל אגן ברונזה (69 × 200 סנטימטרים) שהוצב בחדר לצורכי טיהור.
המים נפלו על הרצפה כמו מזרקה, והם נפלו כל כך הרבה זמן ובעוצמה כזו שבסופו של דבר חצבו דרכם דרך אגן נחושת שהונח מתחת ולאחר מכן לתוך האבן עצמה.
המתחם היה מתוחם על ידי חומה מסיבית בצורת אליפסה שמאגף את אולם הפריסטיל מאגפיו המערבי והמזרחי, החומה הייתה באורך של כ-757 מטרים וגובה 13 מטרים בערך, אולם לא ניתן לקבוע את הגובה המקורי בוודאות, וקשה להעריך את היקפה המלא.
במקדש ובסמוך אליו התגלו מאות כתובות, רק מעטות העוסקות ישירות בבניית המקדש.
אחד המונחים ששימשו לכינוי המקדש היה "גובן"; מקדש האורקל.
המקדש כולל במה מוגבהת בתוך השטח המקודש של המקדש המייצג תל קדמון, מה שהופך אותו למרשים יותר במבט מרחוק.
מחקירה ארכאולוגית נראה כי נבנה מקום פולחני סביב מעיין בתוך הקודש.
המקדש הסגלגל נגיש משני שערים, או דרך השער הצפון-מערבי, או מאולם הפריסטיל, שהאחרון היה הכניסה הראשית, ואילו הראשון נבנה אך ורק עבור כוהנים.
שער שלישי התגלה על ידי AFSM, אך זה הוגבל לשימוש בטקסי קבורה מכיוון שהוא היה הכניסה לבית הקברות, וניתן היה לגשת אליו רק מחלקו הפנימי של המקדש הסגלגל.
מתחם המקדש הסגלגל היה החלק העיקרי והקדוש של מקדש אוואם.
זה היה שטח פתוח המכיל כמה מבנים, חצרות ומעיינות.
רוב הטקסים נערכו במקדש הסגלגל, ולפי כתובות שבאיות, היה ביתו של אלמקה.
קדושה זו מתבטאת בקיומם של שלושה מקומות לטהרה ולביצוע טיהור לפני הכניסה למרחבים המקודשים, בעיקר בית המקדש הסגלגל (בית המגורים של אלמקה).
הניקיון מודגש על ידי הכתובות שהתגלו העוסקות בטוהר הגשמי והרוחני של המתפללים.
מספר כתובות מעידות שאדם שנכנס למקדש מבלי לבצע טקסי טהרה, יסבול מהשלכות קשות.
אם כי לא מוזכר מידע מפורט לגבי פעולת הטהרה בכתובות השבאיות.
בית הקברות מהמאה ה-7 לפנה"ס צמוד למקדש הסגלגל, וכנראה הגישה אליו הייתה רק ממנו.
מעריכים שבית הקברות כולל כ-20,000 קברים במהלך תקופת השימוש הארוכה שלו.
אותה תקופה ארוכה יצרה יישוב מתים גדול, שבו מעברים ורחובות מחלקים את הקברים.
קברי בית הקברות היו מבנים רבי קומות (עד ארבע) שנבנו באמצעות גושי אבן גיר מלוטשים ומסותתים להפליא.
הקירות החיצוניים היו מעוטרים לעיתים באפריזים ותבליטים נמוכים של פני המת.
על פי כתובות בכתב דרום-ערבי עתיק בית הקברות נודע בשם "מחרם גנזטן" (מובלעת קדושה של בית הקברות).
למרות קדושת בית הקברות, לא נמצאו במתחם עודפי שרידים אפיגרפיים לטקסים הפולחניים.
ככל הנראה הטקסים נערכו במתחם המקדש הסגלגל, ואז היו נכנסים לבית הקברות שבו התקיימו טקסים נוספים לפני הקבורה.
זכרם של המתים נשמר על ידי הצבת ייצוגים פיסוליים שלהם על קבריהם, תוך רישום נפוץ של שמותיהם.
מקדש אשמון (בפיניקית 𐤁𐤕 𐤀𐤔𐤌𐤍 – "בית (כלומר מקדש) אשמון") הוא מקדש פיניקי לאשמון – אל הרפואה והפטרון של צידון.
המקדש הוקם ב על גדות נהר אל-אוואלי מצפון לצידון והיה פעיל עד למאה השמינית לספירה, כשבמאה השישית לספירה נהרסו חלקים ממנו ברעידת אדמה.
לאחר שננטש שימשו אבני המקדש לבניית מבנים אחרים בסמוך לו.
המקדש נחשף מחדש בתחילת המאה ה-20 והחל מ-1963 מתבצעות בו חפירות ארכאולוגיות כשרוב הממצאים הועברו למוזיאון הארכאולוגיה של לבנון בביירות.
המקדש נחשב לאתר הפיניקי השמור ביותר בלבנון והוא פתוח לביקורי תיירים.
הוכנס לרשימת אתרי המורשת העולמית (בסטטוס "על תנאי").
הפיניקים היו עם כנעני שראשיתו במזרח הים התיכון (בעיקר באזור המזוהה כיום עם לבנון) ובשיאם שלטו במושבות חוף רבות לאורך חופי הים התיכון.
הפיניקים, שהיו פגנים, האמינו במספר רב של אלים כמו אל, אשרה, בעל, ענת, עשתרת, מלקרת, אשמון, תנת, בעל חמון, רשף, ירח ועוד.
אחד מהאלים החשובים היה אשמון שנחשב לאל הבריאות, הרפואה, התחדשות החיים והאביב וכן היה הפטרון של צידון.
האל היווני אסקלפיוס מזוהה עם האל הפיניקי אשמון, בין השאר על פי ממצאים אפיגרפיים, עדויות סופרים קדומים, והחורשה שמקיפה את המקדש וקרויה "חורשת אסקלפיוס".
לפי האמונה הפיניקית היה אשמון בן זוגה של האלה הפיניקית עשתרת לכן זוהו במקדשים של השניים אתרי תפילה גם לבן הזוג.
להערכת הארכאולוגים מקום המקדש הפך למקום פולחן פשוט כבר בימי שלטונו של מלך צידון הפיניקי אשמונעזר הראשון , אבל רק בימי שלטונו של נכדו, אשמונעזר השני , החלה הקמת המקדש המפואר במקום.
אישוש לסברה זו נמצאה בכתובת שנחרתה על ארון קבורת אשמונעזר השני ובה נאמר (שורות 16–17): "...ואנחנו אשר בנינו בית לאשמון שר קודש בעין־ידלל בהר...".
היכולת של אשמונעזר השני לבנות מקדש מפואר לאשמון (כמו גם מקדשים נוספים) התאפשרה כשתוגמל על ידי חשיארש הראשון, מלך פרס (בשנים 485–465 לפסה"נ), לאחר שסייע לו עם הצי הפיניקי שלו במהלך מלחמות יוון–פרס.
המקדש הוקדש לאל הרפואה הפיניקי והפטרון של צידון אשמון ולתפארת העושר של העיר.
המלך בדעשתרת הגדיל במידה ניכרת את מתחם המקדש הזה, כך שמקור המים המקומי של "ידלל" (שם המקום) כנראה לא סיפק עוד את צורכי המים המוגברים שלו; לכן בנה המלך תעלה מנהר האוואלי (כפי שמתואר בכתובת תעלת המים של בדעשתרת).
המקדש שופר והורחב בידי שליטי העיר הבאים וביניהם יתנמלך ושליטים מאוחרים יותר.
ב נפגע המקדש מרעידת אדמה שהרסה את מבנה השיש בראש הבמה אך המקדש המשיך לפעול כמקום פולחן ואף נוספו לו קפלות ומקדשי משנה.
המקום המשיך לפעול כמרכז רוחני לאשמון גם בראשיתה של האימפריה הרומית אולם עם התחזקות הנצרות ברומא החלה רדיפה של עובדי אלילים ברחבי האימפריה ויצא צו האוסר קיום טקסים לאשמון.
במסגרת רדיפה זו הוקמה במקום כנסייה נוצרית.
ב נוספה למקדש אכסדרה ולהערכת הארכאולוגים היא נבנתה בתקופת הקיסר ספטימיוס סוורוס.
בערך באותה תקופה נבנו באתר גם אגני רחצה, נימפאיום ומיזרקות מים.
ב-570 פקדה את צידון רעידת אדמה שהרסה חלקים גדולים מהמקדש.
להערכת הארכאולוגים, על אף ההרס המשיכו הטקסים במקדש להתקיים עד המאה השמינית אז ננטש המקום ונזנחו הטקסים לכבודו של אשמון.
ב שימשו אבני המקדש לבניית מבנים אחרים (בין השאר לבניית גשר על נהר האוולי).
מטיילים שביקרו בצידון במהלך המאה ה-18 והמאה ה-19 דווחו על חורבות המקדש וכן זיהו שהגשר על האוולי בנוי מאבנים מעוצבות יוצאות דופן שנלקחו מהמקדש.
תהליך הבנייה הארוך של המקדש משתקף במגוון סגנונות אדריכליים שגילו הארכאולוגים במבנה.
המקדש מורכב מטיילת וחצר מפוארת ובסופה קיר גדול מאבן גיר התומך בבמה שבראשה מקדש אשמון העשוי שיש בסגנון יווני-פרסי.
במקדש מספר אגני שטיפה פולחניים שהוזנו מתעלות מים שמקורם מנהר אל-אוואלי וכן ממעיין קרוב בשם "עין ידלל" שנחשב קדוש.
מים אלו שימשו למטרות טיפוליות וטיהור המאפיינות את פולחן האל אשמון.
בתחומו של המקדש נבנו מספר קפלות לאפשר תפילה לאלים אחרים כשבין השאר נבנתה במקום קפלה שהוקדשה לבת זוגו של אשמון, האלה עשתרת.
מספר מקורות מאששים את הנחת הארכאולוגים על המיקום של מקדש אשמון לחופי האוולי:
בכתובת שנחרתה על ארון קבורת אשמונעזר השני נאמר: "...ואנחנו אשר בנינו בית לאשמון שר קודש בעין־ידלל בהר..." (שורות 16–17).
הנוסע מהמאה השנייה, דיוניסיוס פרייגטס דווח על ביקורו במקדש אשמון לחופי נהר בוסטרנוס (Bostrenos River) המזוהה כשמו העתיק של האוולי.
הצליין האיטלקי Antonin de Plaisance עבר במקום ב וזיהה את המקדש לחופי נהר אסקלפיוס Asclepius המזוהה כשמו העתיק של האוולי.
בכתביו של סטראבון מאוזכר המקדש והחורשה שסביבו.
המקדש התגלה ב-1900 על ידי מחפשי אוצרות מקומיים שגילו במקום ממצאים ואבנים עם כתובות פיניקיות.
לאחר שהבוזזים מכרו את התגליות שלהם לסוחרי עתיקות בביירות עלה הנושא לכותרות.
מייד לאחר פרסום הגילוי נשלח למקום תיאודור מקרידי , האוצר של המוזיאונים לארכאולוגיה של איסטנבול, שאסף ממצאים במקום והביאם למוזיאון.
ב-1903 פעל במקום הארכאולוג Wilhelm Von Landau וב-1920 הגיע למקום הארכאולוג Gaston Contenau עם צוות חוקרים שבדק את המקום.
ב-1963 הגיעה למקום משלחת ארכאולוגים, בראשות מוריס דונאן , שחפרה במקום עד פרוץ מלחמת האזרחים בלבנון ב-1975. עם פרוץ המלחמה הועברו כ-2,000 ממצאים מצידון למרתף בטירת ביבלוס אך ב-1981 פרצו שודדי עתיקות למרתף, גנבו כ-600 פריטים היסטוריים והבריחו אותם מחוץ ללבנון.
ב-2000, לאחר יציאת צה"ל מלבנון, חודש מהלך השיקום של המקדש.
בחפירות שנערכו באתר המקדש נמצאו חפצים רבים בעלי ערך, כולל אבנים ועליהן כ-30 כתובות פיניקיות, כמו כתובות בדעשתרת וכתובת אשמון .
כתובות אלו מתארות את שלבי העבודה כמו למשל כתובות בדעשתרת לפיהן בנה המלך בדעשתרת את הבמה ואת התעלה שהיטתה מים מנהר האוולי למקדש.
כמו כן נתגלו באתר שרידים לבמת המקדש, גרמי מדרגות, אגני רחצה ומערכת הובלת המים לאגנים, הנימפאיום, בסיסי העמודים של האכסדרה הרומית, שרידי וילה רומית וחלקי פסיפס.
הממצאים הכבדים שנחפרו במקום הושארו באתר בעוד שהממצאים הקטנים הועברו ברובם לתצוגה במוזיאון ביירות וכן למוזיאון הלובר.
ממצאים אחרים שמורים בארכיונים של מנהל העתיקות של לבנון.
אחד הממצאים הבולטים באתר הוא כס עשתרת – כס עם כרובים משני צדדיו, שסימל במקרים שונים אלוהות או מלכות.
כיסאות דומים ודגמים מוקטנים של כיסאות נמצאו באתרים כנעניים־פיניקיים אחרים כמו צור, חמון, גבל, מגידו, קרתגו, סרדיניה ועוד.
לכל הכיסאות מאפיינים דומים הכוללים חריתות של כנפיים וגופים של אריות.
האתר רשום מ-1996 כאתרי המורשת העולמית בסטטוס "על תנאי" והוא פתוח למבקרים ונחשב לאתר הפיניקי השמור ביותר בלבנון.
מקדש הויסלשוורה (בקאנדה: ಹೊಯ್ಸಳೇಶ್ವರ ದೇವಸ್ಥಾನ) הוא מקדש הינדי מהמאה ה-12 המוקדש לאל שיווה, השוכן ב במדינת קרנאטקה שבהודו.
המקדש הוא המונומנט הגדול ביותר בעיירה , בירתה לשעבר של .
המקדש נבנה על גדות אגם גדול מלאכותי, ובחסות המלך של אימפריית הויסלה.
בנייתו החלה בסביבות שנת 1121 לספירה והסתיימה בשנת 1160 לספירה.
במהלך תחילת המאה ה-14, הלבידו נשדדה ונבזזה פעמיים על ידי הצבאות המוסלמיים של סולטנות דלהי מצפון הודו, והמקדש והבירה הידרדרו למצב של חורבן והזנחה.
המקדש שוכן במרחק של 30 קילומטרים מהעיר , וכ-210 קילומטרים מבנגלורו.
מקדש הויסלשוורה הוא מונומנט של מסורת השיוויזם, אך כולל בהערצה נושאים רבים מווישנויזם ושאקטיזם של ההינדואיזם, כמו גם פסלים מדת הג'ייניזם.
מקדש הויסלשוורה הוא מקדש כפול המוקדש להויסלשוורה ולסנטאלשוורה שיווה לינגאם, הקרויים על שם ההיבטים הגבריים והנשיים, שניהם שווים ומצטרפים במעבר ביניהם.
יש לו שני מקדשי בחוץ, כאשר כל ננדי יושב פונה אל השיווה לינגאם בהתאמה בפנים.
המקדש כולל קודש קודשים קטן יותר לאל השמש ההינדי סוריה.
פעם היו מעל המקדש מגדלים, אבל הם לא קיימים עוד והמקדש נראה שטוח.
המקדש פונה מזרחה, אם כי כיום מבקרים במונומנט מהצד הצפוני.
הן המקדשים הראשיים והן מקדשי ננדי מבוססים על תוכנית ריבועית.
הוא בולט בזכות הפסלים שלו, התבליטים המורכבים, האפריזים המפורטים שלו, כמו גם ההיסטוריה, האיקונוגרפיה, והכתובות בכתב של צפון הודו ובכתב של דרום הודו.
יצירות האמנות של המקדש פותחות צוהר ציורי לחיים ולתרבות בדרום הודו של המאה ה-12. כ-340 תבליטים גדולים מתארים את התאולוגיה ההינדית ואגדות נלוות.
אפריזים קטנים רבים מספרים טקסטים הינדיים כמו הראמאיאנה, המהאבהארטה והבהאגווטה פוראנה.
כמה אפריזים מתחת לתבליטים גדולים מציגים את האפיזודות הסיפוריות שלהם.
כמה מיצירות האמנות במקדש הויסלשוורה ניזוקו, אך ברובן הן שלמות.
במרחק של כמה קילומטרים מהמקדש יש חורבות רבות של אדריכלות הויסלה.
בשל האדריכלות יוצאת דופן, הפסלים ההיפר-ריאליסטיים וגילופי אבן, נוסף מקדש זה, יחד עם מקדש צ'נאקשווה ב ומקדש קשווה ב, לרשימת המורשת העולמית של אונסק"ו, בשם "מכלולי ההויסלה הקדושים", ב-17 בספטמבר 2023 במהלך המושב ה-45 של ועדת המורשת העולמית בריאד בערב הסעודית.
מקדש הויסלשוורה נמצא ב, עיירה ב במדינת קרנאטקה.
היא נמצאת כ-30 קילומטרים מצפון-מערב ל.
המקדש נמצא במרחק של כ-16 ק"מ ממקדשי .
שדה תעופה הקרוב ביותר נמצא במרחק של כ-210 קילומטרים ממערב לבנגלורו, כ-4 שעות נסיעה דרך בן ארבעה נתיבים דרך האסן.
הלבידו מחוברת באמצעות רשת רכבות בהאסן לערים הגדולות של קרנאטקה.
תקופת הויסלה בהיסטוריה של דרום הודו החלה בערך בשנת 1000 לספירה ונמשכה עד 1346 לספירה.
בתקופה זו הם בנו כ-1,500 מקדשים ב-958 מרכזים.
הלבידו נקראה במקור דוראסמודרה בכתובות של אז, אולי נגזרה מדבאראסמודרה (מילים בסנסקריט "דווארה" (שער, דלת) וסמודרה (אוקיינוס, ים, גוף מים גדול)).
הבירה הייתה בעבר , קרנאטקה, אך דוראסמודרה הפכה לבירה המבוססת תחת המלך ושימשה כבירת אימפריית הויסלה במשך כמעט 300 שנה.
בניגוד למקדשי הויסלה אחרים ששרדו עד לעידן המודרני, ולמרות כתובות רבות בשטח המקדש, אין במקדש הויסלשוורה כתובת הקדשה.
סביר להניח שהיא אבודה, יחד עם המאפיינים הרבים האחרים של המקדש המקורי.
כתובת שנמצאה כחמישה קילומטרים מאתר המקדש, בסמוך להריסות המקדש של קלשווארה בגאטאדאהלי, מציינת כי קטאמאלה - קצין בשירותו של המלך וישנווארדהנה בנה את המקדש הזה.
היא גם מציינת שהמלך העניק קרקעות לתמיכה בבנייה, בהפעלה ובתחזוקה של מקדש שיווה בשנת 1043 לפי , כלומר שנת 1121. זה לא היה המקדש היחיד שנבנה באותה תקופה.
מהכתובות עולה כי הבירה מורכבת ממספר רב של מקדשים אחרים, הן מהמסורת ההינדואיסטית והן מהמסורת של הג'ייניזם, יחד עם , ומנדאפות בסביבת אגם דוראסמודרה הגדול.
זהו המקדש הגדול ביותר שנבנה על ידי שמוקדש לאל ההינדי שיווה בדרום הודו.
צבאות סולטנות דלהי של עלאא א-דין אל-ח'לג'י פלשו לאימפריית הויסלה ובירתה דוראסמודרה נשדדה והושמדה בתחילת המאה ה-14.] בלור והלבידו הפכו ליעד לביזה והרס בשנת 1326 לספירה על ידי צבא אחר של סולטנות דלהי בראשות הסולטאן מוחמד אבן טוגלאק.
על השטח השתלטה בהמשך אימפריית ויג'איאנגר.
סגנון הויסלה, קבע ג'יימס ס.
Harle), הגיע לסיומו באמצע המאה ה-14, כאשר מלך הויסלה נהרג במלחמה עם המוסלמית וזמן קצר אחריו נהרג גם בנו ויורשו ובכך הגיע הקץ לשושלת הויסלה.
דוראסמודרה ומקדשיה הפכו להריסות, הבירה ננטשה והאתר נודע בשם "הלבידו" (מילולית, "מחנה ישן או בירה").
כ-300 ממקדשי האימפריה המקורית של הויסלה הפזורים ברחבי קרנאטקה שרדו במצבי נזק שונים.
מתוכם, קובע הרדי, כ-70 מהם נחקרו בדרגות שונות של פירוט עד 1995.
עם תבוסתו של טיפו סולטן ב-1799, עברה מייסור (ששלטה אז בשטח שבו המקדש) להשפעת השלטון הקולוניאלי הבריטית.
הריסות מקדש הויסלשוורה היו מהמוקדמות ביותר שנסקרו, ובין המוקדמות ביותר שצולמו בשנות ה-50 של המאה ה-19, ועברו מספר סבבים של תיקונים ושיקום שלא כללו תיעוד יסודי.
לוחות מחורבות של מקדשים אחרים שימשו כאן כדי לכסות את המנדאפה של ננדי, וחלקי אפריזים ששימשו לתיקון המסד.
לפיכך, מקדש הויסלשוורה כפי שהוא שרד בימינו הוא שילוב של האדריכלות והעיצוב של המקדש ההינדי המקורי שהיה פתוח, שאליו נוספו מסכי אבן עם קירות ודלתות חיצוניות במאה ה-14, שהמגדלים שעיטרו אותו () אבדו, ואשר הריסותיו תוקנו ושוחזרו פעמים רבות במאה ה-19 וה-20.
מקדש הויסלשוורה הוא מקדש כפול, או דוויקוטה (תוכנית עם שני מקדשים ושני מבני-על).
שני המקדשים זהים בגודלם, ומקדשיהם נפתחים מזרחה, מול הזריחה.
בשני קודש הקודשים, הראשון של ה"הויסלשוורה" (המלך) והשני של "שנטלסשוורה" (המלכה, שנטלה דווי) שיווה לינגאם.
בחוץ בצד המזרחי של המקדשים הראשיים שני מקדשים קטנים יותר, בכל אחד מהם ננדי יושב.
ממזרח למקדש ננדי הדרומי נמצא מקדש לאל השמש ההינדי סוריה קטן יותר, שבו יש פסל סוריה בגובה 2.1 מטרים הפונה אל הננדי וקודש הקודשים.
היסטוריונים כגון אדם הארדי קובעים כי במקדש הויסלשוורה יש עדויות על קיומם של מקדשים אחרים אך אלה אינם כעת, אבדו בערפילי ההיסטוריה.
מתחם המקדש בכללותו ממוקם על (מילולית, במה עולמית).
רוחבה של הבמה היא 5 מטרים סביב הקירות החיצוניים של המקדש, שנועדה למבקר ללכת ולצפות ביצירות האמנות עם כיוון השעון תוך השלמת ההקפה של שני קודש הקודשים.
המקדשים הקטנים יותר חולקים אותו ג'אגאטי כמו המקדש הראשי, ומחוברים במדרגות אבן.
שני קודש הקודשים צמודים זה לזה במערך צפון–דרום, שניהם פונים מזרחה, ולכל אחד מהם יש מנדאפה.
שתי המנדאפות מחוברות ומעניקות נוף של נבארנגה גדול ופתוח למפגשים משפחתיים וציבוריים.
למקדש היו מגדלים על גבי כל אחד מקודש הקודשים, אך כעת הם אינם.
לפי פוקמה (Foekema), מגדלים אלה בוודאי חיקו את צורת הכוכבים של המקדש, כי למקדשי הויסלה שהשתמרו טוב יותר יש אותם.
חסר גם מבנה העל מעל הפרוזדור המחבר את המקדש למנדאפה, הנקרא סוקנאסי (מגדל נמוך שנראה כמו הרחבה של המגדל הראשי).
בדומה לשורת הגגות המיניאטוריים המעוטרים, הקירות ההיקפיים המזרחיים ומקדשים אחרים עם המקדש הראשי נעלמו כולם.
המקדש נבנה משיסט כלוריטי, הידוע יותר בשם אבן סבון.
הוא רך בעת חציבה ומאפשר לאומנים לגלף פרטים בקלות רבה יותר.
הקירות החיצוניים של המקדש מגולפים בצורה מורכבת.
השכבות הנמוכות ביותר שלו מורכבות מרצועות עם אפריזים המורכבים (מלמטה עד למעלה) מפילים, אריות, מגילות עם רקדנים בטבע ורקדניות מיניאטוריות, סוסים, מגילות, סצנות מטקסטים הינדיים, חיות מיתולוגיות (מקארות) וברבורים.
לדברי , היצירה מציגה פרטים ייחודיים, למשל "אין שני אריות זהים בכל התחום שמכסה יותר מ-200 מטר)", האמנים "מתארים את הראמאיאנה, המהאבהארטה, ואת הפרקים העיקריים של הבהאגווטה".
הקיר החיצוני של המקדש הוא תיאור ציורי של אפוסים הינדיים, ובחלקו האמצעי יש פאנלים גדולים שבהם "מוצג כל הפנתיאון של האלוהויות ההינדיות, זה מדריך לאיקונוגרפיה הינדית", קובע סטאר.
לדברי פויקמה והיסטוריונים אחרים של אמנות, האיכות והכמות של האפריזים הקשורים לאפוסים "מדהימים", אבל סדרת הפאנלים לא משלימה את הסיפור ברצף, אלא לאחר מתיחה, טקסט אחר מתערבב.
הקירות החיצוניים של המקדשים במתחם מקדש הויסלשוורה כוללים 340 תבליטים גדולים.
האפריזים ותבליטי הקיר על הקיר החיצוני מספרים בעיקר את סיפורי הראמאיאנה, המהאבהארטה, הבהאגווטה פוראנה, שאר הפוראנות הגדולות של וישנו ושיווה.
חלק מהמיצגים העיקריים כוללים (בכיוון השעון):
בקיר החיצוני הצפון-מזרחי של מקדש שיווה הצפוני: סצנת חצר, בהיראווה (אווטאר של שיווה), בהראווי (משורר הודי מהמאה ה-6), סמודרה מנטאנה (אפיזודה בהינדואיזם), נגנים עם כלי נגינה מהמאה ה-12, סוקראצ'ריה (דמות מהמהאבהארטה), אגדת קצ'ה-דוויאני, לקשמי, אוממאשוורה (שיווה ופראווטי), אגדת ואמנה-באלי-טריוויקרמה, אגדת אינדרה, ויראבהדרה (שיווה כנוקם) ושיווה ביוגה.
על הקיר החיצוני הדרום-מזרחי של מקדש שיווה הצפוני: רקדנים, בהיראווה, בהראווי, אאוממאשוורה.
על הקיר החיצוני הדרום-מזרחי של מקדש שיווה הדרומי: בהיסמה פרווה ודרונה פרווה של המהאבהארטה; וישנו עומד, רקדנים ומוזיקאים חוגגים את ניצחון ארג'ונה על דרונה.
על הקיר החיצוני הצפון-מערבי של מקדש שיווה הצפוני: נטארג'ה בריקוד טנדבה; דורגה והספטאמטריקה; אגדות אבהימניו, דרונה, קרישנה עם ארג'ונה במהאבהראטה; נטארג'ה; שמונה צורות של רודרה; מוהיני רוקדת; בהראווי; סראסווטי רוקד, ריקודי שיווה וגנש, נרסימהה כועס, צורות שונות של וישנו, גנש רוקד עם שיווה; קאריטייקה; פרוואטי; רקדנים ומוזיקאים.
זו המשמשת בדרך כלל את המבקרים ככניסה ראשית בימינו היא הכניסה הצפונית הקרובה לחניון.
יש כניסה אחת בצד הדרומי ושתיים בצד המזרחי, מול שני ביתנים פתוחים ומנותקים, שתקרתם נתמכת על ידי עמודים שעוצבו במחרטה.
למקדש הייתה במקור נבארנגה פתוחה, שבה ביתני המנדאפה נראו ממקדשים מבחוץ והחוץ נראה לאלה שהיו במנדאפה.
בתקופתו של מלך הויסלה נרסימהה הראשון, המנדאפה נסגרה, נוספו דלתות והוצבו מסכי אבן מחוררים, על פי כתובת שנמצאה במקדש.
יחד עם ארבע הדלתות, האומנים המאוחרים הוסיפו דוורפאלות ועיטורים כדלהלן:
כניסה דרומית: דוורפאלות בגובה שני מטר העונדות תכשיטים משני צידי הפתח.
לכל אחת יש ארבע ידיים (שתיים שבורות, אחרות פגומות), עונדות ג'טמאקוטה (תכשיט בצורת כתר מלבני), יש להן עין שלישית וניבים, ועומדות בתנוחת טריבהאנגה בצורת S.
הן מחזיקות בסמלים של שיווה כמו דמארו, קוברה, טריסולה ואחרים.
נעשו ניסיונות במאה ה-20 לקצץ, לשחזר וללטש מחדש את פני הדוורפאלה, אך זה יצר מראה מלאכותי לא פרופורציונלי.
מעל משקוף הדלת, יש יצירות אמנות המציגות נטארג'ה (טנדווה) יחד עם ננדי, רקדנים ומוזיקאים אחרים.
כניסה דרומית-מזרחית: בדומה לכניסה דרומית, שתי ידיים שבורות אך הפנים נשמרו טוב יותר.
מעל משקוף הדלת, הכניסה עם הגילוף השמור ביותר נטארג'ה עם עשר ידיים (אחת פגומה), מלווה משמאל על ידי נרסימהה, סראסווטי, ברהמה, גנש, פראווטי, אלוהות אחת פגומה ולא ברורה ושיווה, בעוד שבצד ימין יש תבליטים של שיווה, פראווטי, אינדראני, קשווה וסוריה.
כניסה צפון-מזרחית: הפתח פגום ודוורפאלות חסרות אף על פי שהכן והפנלים נותרו.
הגילופים מעל משקוף הדלת הושחתו.
כניסה צפונית: משמשת את התיירים של ימינו.
הדוורפאלות המקוריות אבדו, ושתי דוורפאלות חלופיות לא תואמות נמצאו מהריסות האזור לתיירים.
גם הסצנה מעל משקוף הדלת פגומה וביצועה נחות.
מחוץ לפתח הדרומי, בפארק, ניצבים פסלים גדולים, אחד של גנש.
הפסל היה בין אלה שהיו במקור רחוק יותר בשער החיצוני של שטח המקדש, אך ניזוקו ונאספו מהריסות שם.
הם שופצו והונחו קרוב למקדש.
הנבארנגה כולל שתי גומחות קטנות הניצבות זו מול זו בין שני המקדשים היכן שהם מחוברים בטרנספט.
אלה כוללים גילופים ויצירות אמנות, אבל הפסלים בתוך כל אחד חסרים.
ליד הגומחה המערבית יש לוח אבן עם כתובת סנסקריט גדולה בכתב צפון הודי ודרום הודי.
הקירות הפנימיים של המקדש פשוטים למדי בהשוואה לקיר החיצוני, למעט העמודים המגולפים במחרטה בשורות בין הכניסה הצפונית לדרומית.
ארבעת העמודים שלפני כל מקדש הם המעוטרים ביותר והיחידים שבהם יש פסלי מדנאקאי.
המנדאפה המאוחדת כוללת שורה של עמודים המיושרים לאורך הציר הצפון-מערבי.
בנבארנגה המרכזית של המנדאפה של כל מקדש ישנם ארבעה עמודים ותקרה מוגבהת המגולפת בצורה מורכבת.
לכל אחד מארבעת העמודים של הנבארנגה המרכזית הזו היו ארבעה פסלי מדנאקאי.
(בעיקר נשיות), או בסך הכל 16 דמויות לכל מקדש.
מתוך 32 הדמויות על העמודים המרכזיים של שני המקדשים, נותרו 11. רק 6 פגומים שרדו במקדש הצפוני ו-5 במקדש הדרומי.
בחינה מדוקדקת יותר של כותרת העמוד מעלה כי על כל עמוד בשורה המזרחית הייתה דמות הפונה לזריחת השמש, אך כל אלה מראים סימני הרס ואף אחד מהפסלים הללו לא שרד.
בעמוד הסמוך לדלת המזרחית השנייה יש שני מדנאקאי פגומים, אך השמורים יותר הם אלו שבנבארנגה המרכזית.
למקדש הכפול יש שני קודש קודשים (), שניהם עם לינגאם של שיווה.
קודש קודשים אחד מוקדש ל"הויסלשוורה" שיווה (המלך) והשני ל"שנטלשוורה" שיווה (המלכה, שנטלה).
כל קודש קודשים הוא ריבוע עם דרסנה דבארה (פתח לנוף) במזרח.
משני צדי כל פתח מוצבות דוורפאלות.
כל אחד מוביל לסוקנאסי (חדר פרוזדור).
ישנו גילוף מסובך מעל המשקוף בין הדוורפאלות, המציג את שיווה עם פרוואטי, יחד עם דאוות ודוויס אחרים, כמו גם שתי מקארות גדולות (יצורי ים סינקרטיים מיתולוגיים).
על המקארות רוכבים וארונה ואשתו וארוני.
משקופי הדלתות מעוטרים בפורנגהאטה (כלי שפע).
לקודש הקודשים היה במקור מגדל () מעל המתנשא לכיוון השמים כדי להשלים את מבנה העל של הווימנה, אך המגדלים אבדו והמקדש נראה שטוח.
קירות קודש הקודשים פשוטים, מונעים הסחת דעת מהמאמינים וממקדים את תשומת הלב של המבקר בסמל הרוחני.
במקדש יש מקדשי משנה קטנים יותר עם קודש קודשים משלהם.
לדוגמה, מקדשי הננדי מציגים ננדי בקודש הקודשים שלו, בעוד שבמקדש סוריה מופיע אל השמש ההינדי.
מתחם מקדש הויסלשוורה כולל מוזיאון המנוהל על ידי הסקר הארכאולוגי של הודו.
הוא מכיל ממצאים רבים של חורבות ויצירות אמנות של המקדש שחולצו מהאתר לצורך בחינה תלת־ממדית מדוקדקת יותר.
בחצרי המקדש יש גם את מה שנקרא גארודה סטמב (עמוד גארודה) מדרום למקדש.
גם הוא פגום, כשהחלק העליון שלו נעלם.
הוא מכיל כתובת שהופסקה באמצע המשפט.
החלק שניתן לקרוא קובע כי גנרל לקשמנה, אשתו ומאמיניו הקריבו את חייהם לאחר מותו של בלאלה השני.
באמצע העמוד שמונה דמויות גברים, ארבע מהן מוצגות כשהן משתמשות בחרבותיהן כדי להתאבד.
אחד מהמתאבדים מוצג יושב בתנוחת נמסטה מתכונן לקורבן, בעוד שאחרים מוצגים בתהליך ההקרבה.
התמונות מייצגות את מסירותם של אלה למנהיגם ואת נחישותם למות איתו.
בחצרות המקדש ניתן לראות עדות למקדשים אחרים.
בדיוק כמו המונומנט לסוריה (השמש) שנמצא ממזרח לננדי אחד, היה מונומנט ל (ירח) מחובר לננדי האחר.
בחפירות בצד הדרום-מערבי של המקדש נחשפו שרידי מקדש הרוס.
לוחות של יצירות אמנות רבים של המקדש מכילים חתימות או הצהרות של האומנים או הגילדה אליה השתייכו, ואלה בדרך כלל נמצאים בכן של היצירה או מתחתיה.
השמות החוזרים ביותר של אמנים שנמצאו במקדש הויסלשוורה כוללים מאניבאלאקי, מבאלה, בלאנה, בוצ'אנה, קטנה, במה, בלאקי ורבוג'ה.
ניתן לזהות את הגילדות על ידי סמל הארגון המסומן ושמות רשומים כגון אגני-אינדרה, ונדרה, פדוקה (מערב) ופאדוואלה-בדאגה (צפון-מערב).
מקדש בכחוס הוא אתר ארכאולוגי שנבנה בבעלבכ, בקאע (לבנון) לפני או ב לספירה (תקופת האימפריה הרומית) ונקרא על שמו של האל בכחוס.
המקדש הוא חלק ממתחם מקדשים שנמצא בחלק ההיסטורי של העיר והוגדר ב-1984, על ידי אונסק"ו, כאתר מורשת עולמית
הערכת הארכאולוגים היא שהמקדש נבנה בתקופת שלטונו של קיסר רומא אנטונינוס פיוס.
המקדש היה חלק ממתחם שהכיל מספר מקדשים שהוקדשו לאלים יוונים/רומים וביניהם יופיטר, ונוס, בכחוס והמוזות.
חקירת העיטורים על ידי ארכאולוגים קישר אותם לתקופת המאה השנייה.
המידע ההיסטורי הקדום ביותר על המקדש הוא מהמאה הרביעית לספירה בתקופה בה הלבנט היה תחת שלטון יווני.