tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי מקורות לטיניים, בעיקר של ההיסטוריון אֶרנול (לטינית: Ernoul) בן התקופה שנכח בירושלים בעת המצור, כתב באליאן מכתב לצלאח א-דין בו התנצל על שהפר את הבטחתו וביקש את סליחת הסולטאן.
המקורות הנוצריים מוסיפים ומספרים כי נִדרו לסולטאן לא היה המחסום היחיד של באליאן בטרם קיבל עליו את משימת הגנת העיר - הוא חכך בדעתו, ומצוטט כמי שאמר: "הרי עלולה ליפול עלי אשמה גדולה על לא עוול בכפי, שהרי אם יפול דבר ולא אצליח במשימתי, רוב האשמה תבוא עלי!
וגם אם אצליח, יבוא אחר שידחק את רגלי, ולו יישארו הכנסות המקום".
מדברים אלו ניתן ללמוד על כוחו הדל של בית איבלין באותה התקופה, כמו גם על ידיעתו כי המלך גי דה ליזיניאן שרד את הקרב, אם כי בילה כעת בכלא המוסלמי.
עם הסכמתו לקחת על עצמו את הפיקוד על הגנת העיר, הוא מעמיד מספר תנאים המתמלאים מיידית: הוא דורש ומקבל הכרה כאדון העיר, הוא דורש ומקבל את שבועת הנאמנות המגיע לו במעמדו כסניור.
בעיר נמצאו שני אבירים נוספים, ובאליאן הסמיך לאבירים חמישים בני אצילים מתושבי העיר שהיו למעלה מגיל 16. בהמשך הסמיך מספר מתושבי העיר שאינם מן האצולה לתואר אצולה על מנת שיוכלו לפקד על הלוחמים לעת מצוא - אזרחי העיר, ולהוות גרעין עיקרי של כוח חיל המצב.
בסופו של דבר, על פי דרישת הפטריארך הלטיני היראקליוס שהתייעץ עם באליאן, וככל הנראה בלחץ האוכלוסייה האזרחית שרוחה נפלה בלחץ הקרבות, הוחלט להיכנס למשא ומתן על תנאי הכניעה עם צלאח א-דין.
הנוצרים ערכו מספר פגישות עם הסולטאן, שהביע אי נכונות להציע תנאי כניעה, אלא חזר על הצהרתו כי בדעתו לכבוש את העיר בכוח החרב ולהרוג בתושביה, כפי שנפל בגורל תושבי ירושלים המוסלמיים לאחר המצור הצלבני.
בסופו של דבר נקבע כי תמורת תשלום שייקבע מראש יפדו שבויי המלחמה את עצמם, ואכן, ב 2 באוקטובר נמסרו מפתחות העיר ירושלים לידי צלאח א-דין, והחלה יציאת הנוצרים מירושלים כאשר הם נספרים בעת צאתם משער יפו.
באליאן מאיבלין יצא את העיר בשיירה עם הפטריארך הלטיני בלווית פרשי המוסלמים, לצור, ומשם המשיך לטריפולי שם כבר המתינו אשתו מריה וארבעת ילדיו.
מסע הצלב השלישי, שגויס כתגובה לקרב קרני חיטין, הותיר את ממלכת ירושלים מפולגת ונתונה לחסדי ההכרעה הפוליטית של פיליפ השני מלך צרפת וריצ'רד הראשון ("לב הארי"), מלך אנגליה.
במהלך יולי 1190 נפטרו סיבילה ובנותיה במחנה הצלבני שלרגלי עכו, ומותה שמט הלכה למעשה את הבסיס לתביעתו של גי דה ליזיניאן לכתר; אך הוא נאחז בתואר, אף על פי שהשפעתו במחנה הצלבני הייתה מזערית.
את המצב ניצלו באליאן מאיבלין ומריה קומננה, שיחד עם האציל רב ההשפעה אנרי משמפאן חברו לקונרד ממונפראטו במטרה לתפוס את הכתר - שוב.
האירוע לא עבר ללא התנגדות מצד בעלה, אונפרוא דה טורון המופתע, אך הוא כרע תחת הלחץ שהופעל עליו מצד אצילי בית איבלין ובית שמפאן והסכים לביטול הנישואים, ובתמורה קיבל כנחלה את מבצר טורון והשטחים הסמוכים לו.
במקביל, מועצה של אצילים התכנסה באשקלון ושם הכריז המלך ריצ'רד על עזיבתו בעקבות חדשות על מרד באנגליה בידי אחיו, העוצר ג'ון "בלי ארץ", ונטישת הגדודים הצרפתיים.
המועצה החליטה כי גי דה ליזיניאן, איש אמונו של ריצ'רד, איננו ראוי לשאת את כתר ממלכת ירושלים, וכי הכתר יימסר לקונרד ממונפראטו.
אנרי רוזן שמפאן הודיע לקונרד על ההחלטה, וב-24 בנובמבר 1191 נישאו איזבל בת העשרים וקונרד, ותוכניותיהם של אצילי איבלין היו שוב נראות מבטיחות: בתה של מריה תמלוך, משפחת איבלין תשלוט מאחורי הקלעים ובאליאן יזכה לתפקיד בכיר.
אך ב-28 באפריל, בעוד צור מתכוננת להכתרת קונרד כמלך ירושלים, נדקר קונרד בעודו הולך ברחוב על ידי שני מתנקשים שכירים מכת החשישיון.
שוב נרמסו שאיפותיהם של האיבלינים, אך כעת הם לא ויתרו והשיאו בחטף את איזבל, שהייתה בהריון מתקדם מקונרד ועתידה ללדת את בתם המשותפת מריה ממונפראטו, לאנרי משמפאן; הנישואים נערכו ב-5 במאי.
אנרי, צלבן שהשתתף במסע הצלב השלישי, היה פתרון אידיאלי, מאחר שהיה מקורב הן למלך הצרפתי פיליפ השני והן לריצ'רד הראשון מלך אנגליה.
לא ידוע מי שלח את רוצחיו של קונרד – האם כת החשישיון עצמה, איתם הסתכסך קונרד, או שמא צלאח א-דין, או אפילו ריצ'רד לב הארי; מחקר מודרני מאת פטריק ויליאמס טוען כי אנרי משמפאן ביצע את הרצח, בהסכמתו אם לא בתמיכתו של ריצ'רד לב הארי.
כך הוכתר לבסוף אנרי משמפאן, דה ליזיניאן נדחק הצידה ובאליאן עצמו הפך לאציל המקורב לכיסא המלוכה ויועץ למלך.
נישואי אמלריך ואיזבל ומות באליאן
לפני עזיבתו של ריצ'רד, דאג המלך להסדרת ענייניו של גי דה ליזיניאן בן חסותו, והמליכו על קפריסין אותה כבש קודם לכן; אך להלכה היה גי תחת שלטונו של אנרי.
בשנת 1194 מת גי דה ליזיניאן מבלי להותיר אחריו יורש, ואחיו אמלריך, בעלה של אשיבה דה איבלין והקונטאבל לשעבר, עלה לכס ממלכת קפריסין הצלבנית כווסאל של האימפריה הרומית הקדושה; רק כך עלה בידו להיות בלתי כפוף לשלטונו של אנרי.
לאנרי נולדו רק בנות, ולכן קבע עם אמלריך שבנותיו של אנרי יתחתנו עם בניו של אמלריך, מתוך תקווה להשליט בעתיד שושלת צלבנית אחת בשתי המדינות.
אנרי נפטר ב-1197, ומותו החזיר לקדמת הבמה הפוליטית את שאלת השליטה בממלכת ירושלים; נציג הקיסר הגרמני דרש כי המלכה איזבל תבוא בברית הנישואים עם אמלריך מלך קפריסין, נישואים שהיו יכולים להועיל הן ליצירת חיבור בין שתי הממלכות הצלבניות והן לבסס טענה עתידית בנוגע לריבונותה של הקיסרות הקדושה בממלכת ירושלים.
הדרישה נענתה, ואיזבל נישאה בשלישית, אך אמלריך הודיע כי אין הנישואים מביאים לאיחוד הממלכות, הוסיף לשבת בקפריסין, נתכנה "אמלריך הראשון מלך קפריסין" ו"אמלריך השני מלך ירושלים", וקבע מערכת אדמיניסטרטיבית נפרדת בעכו לייצג אותו בממלכת ירושלים.
מאז הייתה עכו בירה למחצה לארץ הקודש, והיוותה בסיס חשוב לאותם שרצו לתפוס את שלטון הממלכה מאוחר יותר.
קודם לכן, בשנת 1192, נמסר מבצר קיימונט (מונס-קיין) הסמוך ליקנעם לידי באליאן דה איבלין, לאחר נפילתו בידי צלאח א-דין.
נראה שמאז היה המבצר ברשות המשפחה במשך עשרות שנים, עד שב-1262 הפך לחלק מנחלות מסדר אבירי היכל שלמה.
באליאן נפטר בשנת 1193, ואשתו מריה קומננה נפטרה בין השנים 1208 ל-1217; מריה גידלה את בתם של אנרי ואיזבל (קודם נישואיה לאמלריך), ששמה היה אליס משמפאן, ובהמשך נקשרו גם קורות חייה בתולדות המשפחה.
דמותו של באליאן, בגילומו של אורלנדו בלום, משמשת כדמות המרכזית בסרט "ממלכת גן העדן" משנת 2005, אם כי בסילוף המאורעות.
בסכסוך נחלות בטולוז ב-1217 נקטל סימון דה מונפור, כשחש לעזרת גי שנפצע מחץ, ועם מותו של גי במסע הצלב האלביגנזי ירש בנו פיליפ דה מונפורט את התארים והנחלות של אביו במדינה הצלבנית, ומאוחר יותר שימש כקונטאבל הממלכה וכתומך ראשי בבית איבלין.
בנו השני של באליאן היה ז'אן מאיבלין, אדון ביירות, המכונה הזקן מביירות (1179-1236), שקיבל בשנת 1198 את תפקיד הקונטאבל של הממלכה; והוא שעמד בראש בית איבלין בשנים הבאות.
בן נוסף שלו היה פיליפ מאיבלין, לימים עוצר ממלכת קפריסין ומי שביסס את שלטון בני איבלין בקפריסין.
יחוסם וקשריהם של הבנים עם המלכה איזבל, שהייתה אחותם מן האם, הפכו אותם לבעלי השפעה רבה בממלכת ירושלים.
רוזנות יפו ואשקלון חדלה מלהתקיים לאחר קרב קרני חיטין (בסוף 1187) ורק לאחר מסע הצלב השלישי (ב-1191) נכבשו מחדש הערים המרכזיות של הרוזנות, יפו ורמלה; משפחת איבלין המשיכה להחזיק שם את נחלותיה, אך כעת היה מוקדה העיקרי בביירות.
ז'אן מאיבלין אדון ביירות, עוצר ממלכת ירושלים
ביום 23 באוקטובר כבשו הצלבנים את ביירות, בפיקודו של המלך החדש אמלריך השני, והעיר נמסרה לז'אן דה איבלין המקורב למלכות.
העיר שנמסרה לידיו הייתה עיר פרזות חרבה לאחר כיבושה על ידי צלאח א-דין בשנת 1187, וז'אן מאיבלין הקדיש את עצמו לבנייה מחדש של העיר, ביצוריה ומעמדה.
הארמון היה מבוצר היטב, ובשנת 1291, בעת התפוררות ממלכת ירושלים, עמד הארמון בהתקפה אינטנסיבית של הצבא הממלוכי שנמשכה מספר חודשים.
בשנת 1207 התחתן ז'אן מאיבלין עם מליסנד מארסוף, צירף את העיר ארסוף לנכסיו והפך לאציל העשיר ביותר בממלכת ירושלים.
ז'אן מאיבלין, אחיה למחצה של איזבל ודודה של מריה, שימש עוצר בשמה בירושלים משנת 1205 עד 1210, ולמעשה הביא את האיבלינים לשליטה מוגמרת בממלכה.
היעדר מלך מממלכת ירושלים דרש פתרון, ואצילי הממלכה פנו, בהתאם למסורת, לפיליפ השני, מלך צרפת.
הוא הועיד לתפקיד אביר בשם ז'אן דה בריין, שעשה לעצמו שם כלוחם אמיץ.
בתם היחידה של ז'אן דה בריין ומריה ממונפראטו הייתה איזבל השנייה, מלכת ירושלים לעתיד, שנולדה בשנת 1212; מריה נפטרה זמן קצר לאחר הלידה, ככל הנראה מסיבוכים בלידה או מרעלת היריון.
עם מותה ירשה איזבל את הזכות לכיסא המלוכה של ממלכת ירושלים, ואביה ז'אן דה בריין מלך בשמה כעוצר.
ראשית בית איבלין בקפריסין ושליטת פיליפ מאיבלין
בית איבלין החל אז להתערב גם בפוליטיקה של ממלכת קפריסין, שכן ב-1205 נפטר אמלריך דה ליזיניאן, הוא אמלריך הראשון מקפריסין, ואחריו שלט הוגו הראשון, מלך קפריסין, בנם של אמלריך ואשיבה דה איבלין.
המלך הוגו נשא ב-1210 את אליס משמפאן, בתם של אנרי מירושלים ואיזבל (אשת אמלריך אביו); הנישואים נערכו על פי דרישת מריה קומננה, שהייתה סבתה של אליס.
לבני הזוג נולדו 2 בנות ובן, שהם מריה דה ליזיניאן, איזבל מאנטיוכיה (אימו לעתיד של הוגו השלישי מלך קפריסין), ואנרי הראשון, מלך קפריסין.
פיליפ וז'אן דה איבלין היו הן דודיה של אליס והן בני דודיה של אשיבה מאיבלין בת בלדווין דה איבלין, שהייתה אמו של המלך הוגו, בעלה של אליס, כך שהם היו גם דודי-רבא של המלך התינוק אנרי וגם בני דודיה של סבתו.
לסיכום, שמונה שנים לאחר שסיים ז'אן את תקופת שלטונו בממלכת ירושלים ב-1210, הפך אחיו פיליפ לעוצר בממלכת קפריסין.
אז החלו שנות שליטת בית איבלין בממלכת קפריסין הצלבנית, שהסתיימו רק בסביבות 1267, עם הכתרת הוגו השלישי, "הגדול".
כמה שנים לאחר מכן, בשנת 1221, נמסרה רוזנות יפו ואשקלון, פטרונית בית איבלין, לידיו של אציל צלבני ידוע-שם, גוטייה הרביעי מבריין, שהיה אחיינו של העוצר ז'אן דה בריין; שנה לאחר מכן נישא גוטייה למריה דה ליזיניאן, בתו של הוגו הראשון מקפריסין.
תחתיו הפכה הרוזנות למרכז אדמיניסטרטיבי שאיחד למעשה את כל דרום ארץ ישראל.
נסיונותיו של פרידריך השני לשלוט בממלכות הצלבנים
בשנת 1222, כמה שנים לאחר מכן, ניסה האפיפיור הונוריוס השלישי לארגן את מסע הצלב השישי, שהיה זקוק לגיבויו של קיסר הקיסרות הרומית הקדושה, פרידריך השני; פרידריך סירב, עד שהבטיח לו האפיפיור כתמורה אישור לזכאותו לכס מלכות ירושלים.
אז הפליג פרידריך לארץ ישראל ונשא את איזבל השנייה בת האחת עשרה, וכך הפכה ממלכת ירושלים לחלק מהקיסרות הקדושה; פרידריך השני דרש וקיבל את ויתורו של ז'אן דה בריין על תוארו כמלך ירושלים, ובהמשך דרש וקיבל את שבועת הנאמנות של אבירי הארץ.
שנתיים אחר כך, ביולי 1225, נישאה אליס לבוהמון החמישי, נסיך אנטיוכיה, וחזרה וניסתה לתפוס את מושכות השלטון בקפריסין; אך תמיכת האפיפיור הונוריוס בפיליפ מאיבלין שיבשה את תוכניתה.
עם מותו של פיליפ מאיבלין, שהותיר אחריו בן בשם ז'אן (נולד ב-1215), ניסתה אליס להסיר מעליה את חסותה הכפויה של משפחת איבלין, ולהעביר את השלטון לאצילי האי, אך לאחר מאבק עברה האפוטרופסות לידיו של ז'אן דה איבלין מביירות, שהפך לעוצר ממלכת קפריסין במקום אחיו.
פרידריך, שראה עצמו האדון הפיאודלי העליון של האי, קפץ על ההצעה, שכן ידע שזו הזדמנות להשתלט על האי ועושרו ואפשרות ליצירת בסיס ימי לאימפריה הרומית, כמו גם קרש קפיצה לממלכת ירושלים עצמה.
הקיסר האמין במודל של שלטון אבסולוטי, כאשר מועצות אצילים הן בעלות מעמד מייעץ בלבד, אך ממלכת ירושלים הייתה כזו אך ורק בתקופת שלטונם של מלכיה הראשונים, החל מגוטפריד מבויון וכלה בבלדווין השלישי; ממנו והלאה כבר היו האבירים והברונים – בראשות משפחת איבלין – כוח בעל השפעה רבה בממלכה.
לכן היה הקיסר צפוי להיתקל בהתנגדות בעלת כוח שלא ציפה לה.
ב-28 ביוני 1228 יצא פרידריך השני מנמל ברינדיזי ועימו צי קטן של כארבעים ספינות וכמה מאות חיילים, ומסע בן שלושה שבועות הביא את הצי אל נמל לימסול בקפריסין.
בספטמבר 1228 נערך העימות בין הקיסר לבית איבלין, כאשר בארוחת ערב בארמון משפחת איבלין בלימסול פנה הקיסר לז'אן דה איבלין בדרישה, בגיבוי כוח צבאי קיסרי חמוש, כי הלה יעביר לידיו את העיר ביירות והכנסות המדינה הצלבנית בקפריסין.
בניגוד לציפיותיו כי דרישותיו יתקבלו ללא ערעור ויוציאו את משפחת איבלין מהמשחק, מעצם משקלן הצבאי, נתקל הקיסר בהתנגדות מנומקת על פי החוק הצלבני ודרישה מצד ז'אן מאיבלין להעמיד את תביעת הקיסר למבחן בית משפט של ממלכת ירושלים.
העימות בין הכוח הקיסרי לבית איבלין ומלחמת האזרחים
המצב הגיע אל סף רתיחה והצדדים פרשו איש למחנהו.
בני משפחת איבלין העמידו את כוחותיהם באי בכוננות, אך לא היו מוכנים להיכנס לעימות צבאי מול הקיסר, שמצדו חשש לסכן את מעמדו המעורער בלאו הכי, בהיותו מוחרם על ידי הכנסייה.
המסדרים הצבאיים תיווכו שביתת נשק שסיכומה הוא העברת מבצרי האי לשליטת המלך הקטין, מינוי מפקדים למבצרים מטעם הקיסר, העברת הכנסות ממיסוי האי לידי הקיסר פרידריך השני והתחייבות של שני הצדדים לשיתוף פעולה בארץ ישראל.
ויותר מכך, נלקחו באליאן מביירות והוגו "החזק" - בניו של ז'אן הזקן - כבני ערובה על ידי הקיסר, עד לשחרורם שנה לאחר מכן.
הקיסר הפליג לירושלים, שם מתה אשתו איזבל השנייה ופרידריך שלט בארץ ישראל לבדו כעוצר של בנם הקטין קונרד השני, בעודו מוחרם על ידי הכנסייה ושנוא על ידי התושבים.
קונרד עצמו אפילו לא פקד מעולם את ממלכתו, לא את קפריסין ולא את ארץ הקודש; ופרידריך, ששב לגרמניה, מינה לעוצר קפריסין אביר מנאמניו בשם רִיקַארְדוֹ פִילַנְגִיֶארִי.
בית איבלין יצא לכאורה נפסד מההסכם, אך חרף הסיכומים הרשמיים הוסיף ז'אן להדק את שליטתו באי, עד שבסיומו של מסע הצלב השישי, ב-1229, החריף המצב ופרצה מלחמת אזרחים בין צבא מפלגת האצילים הוותיקים מממלכת ירושלים בראשות משפחת איבלין לבין נציגי הקיסר הלומברדים והאצילים הקפריסאיים.
פרידריך הפך בינתיים לשנוא ביותר בממלכת ירושלים, והאנטי-אימפריאליזם הטבוע בדמם של אצילי ירושלים הצלבניים הוביל אותם לבקש את אותם האינטרסים שייצגו מטרותיהם של בני איבלין.
המאבק, הידוע כ"מלחמת הלנגוברדים", השתולל הן בארץ ישראל והן בקפריסין, כאשר המסדרים הצבאיים והקומונות האיטלקיות מוסיפים עצים למדורה.
בני איבלין גייסו למערכה את כל כוחותיהם האדירים, וצירפו אליהם את אנשי הקומונה הגנואזית רבת העוצמה; הכנסייה התייצבה לצדם, ועמה כל מסדר הטמפלרים האימתני, וכן רוב אצילי ממלכת ירושלים בראש נסיכי הצפון - בוהמון השישי מאנטיוכיה ופיליפ ממונפורט, רוזן צידון ואדון צור ותיבנין (טורון), בנם של גי ד'מונפורט והאלביס ד'איבלין.
מנגד קם מולם המרשל פִילַנְגִיֶארִי בעוז, ועמו כל אצילי קפריסין וכן הקומונה הפיזאית, יריבתה מכבר של גנואה; וגם האבירים ההוספיטלרים והמסדר הטבטוני עמדו לצד הקיסרות הקדושה.
במהלכו של העימות לא הצליחו הצדדים להגיע לכלל הכרעה ברורה ומאזן הכוח התנדנד מצד לצד.
המלחמה הגיעה לשיאה במצור שערכו האיבלינים על מבצר דיידאמור (סנט הילריון), שנמשך מיולי 1229 עד מאי 1230, ובסופו נכנעו המגינים שהיו על סף רעב.
בהסכם בין הצדדים נמסרו מבצרי קפריסין והמלך הקטין לידי בית איבלין, ששלט כעת על האי כולו, וזכה לניצחון כולל במערכה.
בתגובה נשלח לאי בשנה שלאחר מכן צבא גדול על ידי פרידריך השני, שראה את קפריסין כחלק מהקיסרות ואת עצמו כצד בסכסוך, תחת פיקודו של פילנגיארי; הקיסר עצמו לא היה יכול לבוא, משום שהיה עסוק במלחמות נגד הכנסייה, שהתסיסה כנגדו כעת את אירופה כולה.
הניסיון לכבוש את קפריסין מחדש לא צלח, והמלחמה התפשטה אל שטחי ממלכת ירושלים, כאשר במהלך מפתיע נחת הצי הקיסרי בביירות - מרכז הכוח האיבליני לשעבר ונחלתו של ז'אן, שנותרה ללא חיל מצב; העיר נכבשה ונמסרה לידי נציג הקיסר, אך מצודת העיר וארמונו של ז'אן מאיבלין נותרו תחת מצור.
כאמור, הפער בדעות נבע בעיקר מההשקפות השונות של מלכי אירופה וממלכות הצלבנים.
כוחם הצבאי של תומכי ז'אן מאיבלין לא עמד לשחרר את הנצורים במצודת ביירות, והקרע בממלכת ירושלים מנע מהאיבלינים מלהשיג תמיכה גורפת לעמדתם; לכן ויתר ז'אן על ביירות, ופנה דרומה, לעיר עכו, שהייתה כזכור בירה למחצה של הממלכה.
אנשיו סיפחו לרשותם את העיר, הקימו שם "קומונה", והציבו את ז'אן מאיבלין כרוזן העיר עכו ומיור הקומונה.
הצלחה זו נמחקה חיש מהר כאשר נפגשו הצבאות בסמוך לאכזיב ביום 3 במאי 1232; הצבא הקיסרי הביס את האיבלינים, ובמהלך מהיר השתלט על קפריסין כולה.
קפריסין הייתה כעת ברשות תומכי בית איבלין והמלך אנרי, אבל ממלכת ירושלים עצמה נחלקה כעת לשניים: נציגי הקיסר שלטו בערים חשובות לאורך מישור החוף, ואילו משפחת איבלין החזיקה בעכו, "בירת החוף".
הקיסר היה אמנם השליט החוקי, אך צלבני ארץ ישראל תיעבו אותו וזכר בית איבלין נעור בהם במידה מספקת כדי לצדד בהם.
ניסיונות הפשרה, אותם הוביל כפי הנראה ז'אן ד'איבלין-ארסוף, נדחו על הסף, ובהיעדר שליט מוסכם החזיקו בית איבלין ולוחמי גנואה בעמדות הכוח בממלכה, בסיועו של פיליפ דה מונפורט ואצילי הממלכה.
ז'אן מאיבלין, בתגובה, השכיל לנצל את המצב, המריד את התושבים נגד השליח הכנסייתי ועורר מהומות בכל עכו, במהלכם אף הוצת הרובע הצפוני של העיר.
האפיפיור זעם, ונציגו הטיל האפיפיור נידוי על עכו ועל אדוניה, ז'אן מאיבלין, שנותר בראש הקומונה שלו.
ניצחון פירוס זה של ז'אן מאיבלין אכן חיזק את מעמדו, אך החליש את ממלכת ירושלים ורושש אותה מאמצעים; המאבק בין האיבלינים לבין הקיסר הזרים לוחמים ואנשי קומונות רבים נוספים לממלכת ירושלים, ובכך צבר תאוצה תהליך עליית כוחם של המסדרים הצבאיים והקומונות האיטלקיות, שהמאבקים ביניהם תרמו רבות לחורבן הממלכה בהמשך.
היה זה גם ניצחונו האחרון של ז'אן – הוא נפטר בשנת 1236 בעכו, בעודו אוחז בממלכה כולה.
המאבק האחרון על השלטון בממלכה
בינתיים ניסתה אליס משמפאן להילחם על זכויות ירושת אביה במחוז שמפאן, ורק בשנת 1236 חזרה לקפריסין, כשהיא מעודדת ממותו הסמוך של אויבה המושבע, דודה ז'אן.
אך המלך אנרי, בנה, סירב להעניק לה מקלט, והיא מצאה עצמה מנודה וחסרת כל מעמד במזרח.
אז נודע לה על הפילוג בממלכת ירושלים, ואליס הבינה שבני איבלין לא מצליחים להשתלט לחלוטין על הממלכה רק מפני שאינם יכולים למצוא לגיטימציה לשלטונם.
אליס ידעה שהיא מהווה לגיטימציה מספקת, בהיותה דודתה של אם המלך; לכן התחתנה אליס עם האציל ראול מסואסון בשנת 1241, חבְרה ליריביה לשעבר, בני איבלין, ועמם העלתה מחדש את תביעתה לכס ממלכת ירושלים.
ואכן, כעת צברו בני איבלין תומכים נוספים.
שלטון בית איבלין בממלכת ירושלים
למעשה, היו אליס ובעלה כלי שרת בלבד בידי האיבלינים, שכן בטרם התכנסה הוועידה גמרו בני משפחת איבלין ובני בריתם לקבל את דרישת אליס מקפריסין, אך בתמורה לקחת את השלטון בפועל כעוצרים.
אז החל בית איבלין, בראש מפלגת הברונים, לשלוט בממלכה, בתהליך ששלל מממלכת ירושלים שלטון מרכזי ואיפשר אנרכיה מוחלטת בחסות החוק.
בתפקידו זה עדיין היה כפוף לגוטייה הרביעי מבריין, רוזן יפו ואשקלון, שריכז בידו השפעה גדולה בקרב הצלבנים.
הצדדים הניצים על הכתר עצמו, קונרד ואליס, החזיקו בתואר שהוגדר על ידי היסטוריון של התקופה כתואר ש"אין בידו לא כוח ולא פיקוד, ואין הוא אלא צל"; שליטי הארץ האמיתיים היו הרוזנים והאבירים, ובראשם משפחת איבלין.
שלטונם היה אנרכיסטי לחלוטין, ומהומות אדירות שררו במזרח התיכון הנוצרי כולו.
פרידריך השני עצמו לא נטל צד בסכסוך – נציגיו נלחמו בעוז, אך הוא הוכרח הישאר באירופה ולעמוד שם בפני הכס הקדוש שסגר עליו במלוא עוצמתו, ותחת שלטון האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי הטיל את כל משאביו למערכה, הדיח את הקיסר מכסאו, הכריז על פרידריך ככופר, רודן ואנטיכריסט ולחם בו בחזיתות רבות.
קונרד השני, מלך ירושלים לשעבר, המשיך לרכז את כל מעייניו בגרמניה, שם לחם את מלחמתו של אביו; כמוהו גם בנו, שכונה "קונראדין" או קונראד הנער.
בסופו של דבר הגיע ראול מסואסון למסקנה כי מעמדו כמלך חסר כל השפעה ומעמד, והוא עזב את ארץ הקודש הסוערת תחת האיבלינים ואת אשתו אליס בשנת 1244, ושב לאירופה.
המלכה אליס נפטרה בעכו בשנת 1246, חסרת כל, בדיוק עשר שנים לאחר מותו של אויבה העיקרי, ז'אן ד'איבלין, שגזל ממנה את כל אשר היה לה.
בנה של אליס, אנרי הראשון מלך קפריסין, החזיק גם הוא בתואר חסר המשמעות "מלך ירושלים", בעוד שבשטח נתון הכוח לאצילים מחוללי האנרכיה.
פיליפ דה מונפורט היה מהאבירים הבודדים שהצליחו להימלט מהקרב בחיים; גוטייה הרביעי נלקח בשבי, והובל על ידי הח'וואריזמים, שלחמו לצד המצרים, אל מול חומות יפו עירו, שם איימו עליו כי יתלו אותו אם העיר לא תימסר לידם.
לאחר שגוטייה עצמו דרש כי העיר לא תיכנע, ובכך הציל אותה מהרס וטבח מוחלט, הוא עונה ונמסר למצרים.
בנו הוגו ד'בריין ניסה בהמשך לתבוע את כתר קפריסין ללא הצלחה מיד בנו של אנרי, המלך הוגו השני.
לאחר מותו של גוטייה בשבי, באותה השנה, נמסרה הרוזנות כולה לז'אן דה איבלין מארסוף, בנו של פיליפ ואחיינו של ז'אן הזקן מביירות; ז'אן היה כעת מנהיגה החדש של המשפחה, רוזן יפו ואשקלון ושליט רמלה, והחל מ-1251 גם קונטאבל ממלכת ירושלים, תפקיד חסר משמעות כיוון שהצבא הצלבני התפורר לחלוטין.
בירת הרוזנות הייתה כעת יבנה-איבלין.
בקיץ של שנת 1247 הושמה אשקלון תחת מצור משולב של צי מצרי בן 22 ספינות מלחמה מהים וגדודי פרשים מן היבשה.
בני איבלין גייסו את כוחותיהם למערכה, וצלבני עכו פרצו אל העיר הנצורה יחד עם אצילי קפריסין תומכי בית איבלין; אך התוקפים המצרים הצליחו לפרוץ לעיר בעזרת מכונות מצור ב-15 באוקטובר 1247, וטבחו בצלבנים שרק מעטים מהם הצליחו להימלט לעכו.
בכך בא הקץ על אשקלון הצלבנית, ורוזנות איבלין הצטמצמה לגבולותיה המקוריים מימי פולק מאנז'ו.
ביוני 1248 השתתף ז'אן ד'איבלין מיפו וארסוף בכיבוש דמיאט שבמסע הצלב השביעי, בהנהגתם של לואי התשיעי מלך צרפת, פיליפ ממונפורט ששימש אז גם כיועצו של לואי התשיעי, והרוזן שארל מאנז'ו (אחיו של המלך לואי) שהיה מלך סיציליה ונאפולי.
כאשר נחלו הצלבנים תבוסה לאחר מכן, קרוב לוודאי שבקרב פארסכור, נפל הרוזן ז'אן ד'איבלין בשבי המוסלמים; נפילה זו בשבי לא שללה את חירותו לזמן רב, ועד מהרה יצא ז'אן לחופשי, קרוב לוודאי שתמורת כופר הולם.
כתוצאה ממסע הצלב חוזקה יפו בחומה חדשה שהקיפה את כל שטח העיר, ובה 23 מגדלים, ומשני צדדיה, הפנימי והחיצוני, נחפר חפיר עמוק; בחומה נבנו שלושה מעוזים מבוצרים, שניים בידי לואי המלך הצרפתי ואחד בידי הפטריארך של ירושלים.
העבודה החלה בסוף חודש אפריל 1252, ונמשכה שנה - עד ליוני 1253.
ב-1253 נפטר אנרי מקפריסין, ואת מקומו תפס בנו התינוק הוגו השני, שאמנם יכול היה באפן רשמי למשול בקפריסין אך בנוסף לזאת ירש גם את תוארו של אביו, מלך ירושלים, כנכד של אליס משמפאן – תואר שכאמור היה חף מכל סמכות ממשית.
אי לכך, עוצרי שלטונו של המלך התינוק היו גם עוצרי ממלכת ירושלים, אך ריקים מכל כוח או סמכות ממשית בארץ ישראל עקב האנרכיה האיבלינית, וגם בקפריסין המפולגת והמשוסעת בקושי שלטו.
במהלך מחושב השיאו האיבלינים את באליאן השלישי מאיבלין, בנו של ז'אן ד'איבלין-ארסוף, לנסיכה פלזאנס מאנטיוכיה-פואטריי, אשתו של אנרי המנוח ואמו של הוגו התינוק; פלאזנס הייתה אחותו של בוהמון השישי, נסיך אנטיוכיה, מידידיהם הקרובים של בני איבלין, והוא שתיווך בין הצדדים.
כך יכלו בני איבלין לטעון לזכותם לכתר בבוא הזמן.
בינתיים, המלחמות הפנימיות בין הברונים והקומונות בתוך ממלכת ירושלים גלשו מחוץ לתחומי ארץ ישראל, בחזרה אל איטליה ושאר המאחזים של ערי הנמל האיטלקיות באגן הים התיכון.
בעכו עצמה השתוללו קרבות הרחוב בין הוונציאנים לגנואזים בעטיו של סכסוך נחלות שראשיתו עוד בבעלות על מנזר מר סבא, ופיליפ ממונפורט תמך בגנואזים, בעיקר משום חששו כי הוונציאנים יתבעו לעצמם חזרה את הנכסים שגזל מהם בסניורה שלו, בצור; ובני איבלין התייצבו לצידו.
על פי היסטוריוגרפים צלבנים בני התקופה, טובעו במהומות שבארץ הקודש 80 ספינות, נהרסו ביצורי העיר האיבלינית עכו וכן המצודות שבתוך העיר (מלבד אלו שבחזקת המסדר הצבאי הנוצריים) ונגרם לה נזק אדיר, ונהרגו אלפי אנשים.
בסיכומו של דבר הובסו בני בריתו האיטלקיים של פיליפ ממונפורט בקרב ימי גדול ב-24 ביוני 1258 והוא נאלץ לחזור לצור.
פרופסור יהושע פראוור כתב כי התקופה האחרונה של ממלכת ירושלים, תקופת שלטונם של משפחת איבלין והאבירים, "אינה אלא גסיסה ממושכת וחסרת תוחלת" של הממלכה.
הרובע הגנואזי בעיר נהרס עד היסוד והקומונה נסוגה לבסיס כוחה בצור, שם נהנתה מהגנת פיליפ ממונפורט שליט העיר.
הוגו מפואטריי, ששינה את שמו כעת להוגו דה ליזיניאן, הוכתר למלך ממלכות קפריסין וירושלים כהוגו השלישי מלך קפריסין והוגו הראשון מלך ירושלים ב-24 בדצמבר באותה השנה.
את מבצר ארסוף ואת תואר הקונטאבל ירש אחריו בנו, באליאן השלישי מאיבלין רוזן ארסוף, בעלה לשעבר של הנסיכה פלאזנס.
זמן לא רב לאחר מכן, בשנת 1268, נפלה יפו לידי הכובש הממלוכי הגדול בייברס, ובכך בא הקץ על הרוזנות.
תואר האצולה "רוזן יפו ואשקלון" המשיך להתקיים כתואר חסר משמעות שניתן לבני משפחות אצולה מקפריסין, עד לקריסת קפריסין במאה ה-15.
בירושלים עצמה לא היו אדישים לידיעות אלו, והיסטוריון בן התקופה מספר כי "[בירושלים] היו חגיגות אלה בעקבות מותו של זה שצריך להיות הסניור שלהם, ואולם החגיגה לא הייתה מתוך רוע לב, אלא מכיוון שהמלך שארל היה מגן הכנסייה, והשטאופים, לעומתו, היו רודפיה.
ורצון האלוהים היה לקחת את המלוכה מצאצאיו של פרידריך, שכולם מתו כשהם מנודים על ידי הכנסייה."
הוגו דה ליזיניאן, כעת המלך הוגו השלישי, ניצל את ההזדמנות ההיסטורית לאחד את כתר ממלכת ירושלים עם כתר ממלכת קפריסין, וביום 24 בספטמבר 1269 נערכה הכתרתו של הוגו השלישי כמלך ירושלים בקתדרלה של העיר צור.
על מנת לבסס את מעמדו בממלכת ירושלים היה הוגו זקוק לקשרים עם ראשי האבירים, הם בני איבלין ופיליפ ממונפורט, ולכן חיתן הוגו את אחותו מרגריטה מאנטיוכיה עם בנו של פיליפ, האציל ז'אן ד'מונפורט; ונשא את איזבלה לבית איבלין, בתו של גי ד'איבלין בנו של ז'אן הזקן מביירות.
להוגו השלישי ואיזבלה דה איבלין נולדו אחד עשר ילדים, והידועים שבהם הם ז'אן, אנרי וגי (השני) דה ליזיניאן.
יצוין, כי על אף חוסר שליטתו המופגן של הוגו בממלכת ירושלים, הרי שבממלכת קפריסין הוא אכן שלט במידת מה, הוא ויורשיו, ובכך שם קץ לשלטון הגלוי של בית איבלין בקפריסין.
שנה לאחר מכן, ב-1270, נרצח פיליפ ממונפורט על ידי מתנקש מכת החשישיון, על פי השמועה שליח של בייברס שניסה לנצל עוד יותר את אי הסדר בממלכה.
הוגו המשיך בנסיונותיו לבסס את שלטונו הרופף, אך בינתיים החל שארל מאנז'ו, שהוכר על ידי האפיפיור כשארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה, רואה עצמו כשליטה בזכות של ממלכת ירושלים - בה כבר ביקר במהלך מסע הצלב השביעי - כיוון שהחריב את בית המלכות של פרידריך השני וקטל את קונראדין.
שארל היה עסוק קודם לכן בתככים באירופה, אך כעת נתן דעתו על משרת מלך ירושלים.
שארל קיבל, בברכת האפיפיור, את תואר "מלך ירושלים", שהיה כבר בידי הוגו השלישי.
הוגו ניסה לבטל את רוע הגזירה, אך ללא הצלחה.
בשנת 1276 מת גריגוריוס העשירי ועימו התפוגגה תוכנית מסע הצלב והתקווה האחרונה להצלת ממלכת ירושלים; הארץ נשארה קרועה וחסרת הנהגה, אך מנגד הבין הוגו ששארל לא יוותר כעת על זכותו.
לכן, כשהוא יודע שאין לו עוד סיכויים לשלוט בירושלים, עזב הוגו את עכו באותה השנה, כשהוא ממנה בה עוצר ממשפחת איבלין, לשמחתם של האצילים, וקודם שובו לקפריסין כתב איגרות לאפיפיור ולמלכי אירופה בהן הוא מקונן על האנרכיה הליגאלית השוררת בממלכת ירושלים ומבקש את עזרתם בהצלת הממלכה.
אותה אנרכיה מנעה מאצילי הממלכה לגבש כוח מאוחד שיוכל לסייע למסעי צלב נוספים או לעצור את עלייתם המטאורית של הסולטנות הממלוכית ובייברס.
בקיץ 1277 הגיע לעכו נציב מטעם שארל מאנז'ו, רוג'ר מסַאנְסֶבֶרִינוֹ, ותפס את השלטון בעיר ובממלכת ירושלים כולה.
אולי נטתה משפחת איבלין לצד הוגו בשל היותם מקושרים בנישואי הוגו ואיזבלה דה איבלין, בת דודה מדרגה שנייה לבאליאן דה איבלין מארסוף.
אך המסדרים הצבאיים, שכוחם היה הכוח היחיד שיכול להכריע סכסוכים מעין אלו, עמדו מן הצד, ובחלוף ארבעה חודשים הודיעו אצילי קפריסין למלכם כי פקעה חובתם הפיאודלית לשרת את מלכם מחוץ לתחומי האי; להוגו לא נותרה ברירה, והוא חזר לקפריסין, מותיר את שארל ונציגיו כשליטים להלכה.
את מושכות השלטון תפס כעת אציל בשם אד פואלשיין, שאותו מינה שארל לסינישאל ממלכת ירושלים.
מעמדו של אד הצטמצם ככל הנראה לשליטה על מבצר עכו, והאנרכיה הליגאלית המשיכה להתנהל כסדרה; בנוסף, הלמו כעת הממלוכים שוב ושוב על גבולות הממלכה, והיא הלכה והתפוררה.
הוגו השלישי החליט לנצל את המצב החדש, ובאוגוסט 1283 נחת המלך העיקש בביירות בליווי צבא קפריסאי וצעד לכוון צור; אך גם ניסיון שלישי זה של מלך קפריסין נחל כישלון.
המלך לא הגיע לעכו, ומת ביום 24 במרץ 1284. בנו הבכור, ז'אן דה ליזיניאן, הוכתר בהמשך השנה בקתדרלה של ניקוסיה כז'אן הראשון, מלך קפריסין וז'אן השני, מלך ירושלים, בעוד התואר האחרון שוב ריק מכל תוכן, בדומה לתואר אותו נשא עדיין שארל מאנז'ו.
ז'אן, בניגוד לאביו, מעולם לא ניסה לממש את זכותו, והתואר עמד כאשר אין לו דורש, אות וסימן לשקיעתה של הממלכה.
המלך אנרי, בשונה מאחיו, פעל לממש את זכותו לכתר ממלכת ירושלים, וזמן מה לאחר הכתרתו שלח שליחים לשאת ולתת עם ראשי מסדר הטמפלרים, ככל הנראה בתיווך חברי מסדר ההוספיטלרים, על מנת שיעמדו לצדו ויסייעו לו ליטול את המלוכה.
ביוני 1286 הגיע הצבא הקפריסאי לנמל עכו, שם זכה לקבלת פנים נלהבת מצד האוכלוסייה – אולי כתוצאה מהיותו בן לבת משפחת איבלין, אך בעיקר מפני שהעם הנדכה קיווה ששוב יושלטו סדר והיררכיה בממלכה הרופסת.
הסינישאל אד פואלשיין סירב למסור את השלטון, והצית בכך קרבות עזים בין הקפריסאים לבין חיל המצב הצרפתי, עד להתערבות מפקדי המסדרים הצבאיים ששכנעו את פואלשיין למסור את המצודה תחת ההבטחה כי זכויות פיליפ הרביעי, מלך צרפת יישמרו, והמצודה תימסר לשליטת המסדרים הצבאיים.
האביר אד הסכים וויתר על זכויותיו, והמסדרים מסרו את מצודתו לאנרי השני ב-29 ביולי.
ביום 15 באוגוסט 1286 הוכתר אנרי השני למלך ירושלים בקתדרלה של צור - ההכתרה האחרונה של מלך צלבני בארץ הקודש אי פעם; על פי ההיסטוריונים הצלבניים היו חגיגות ההכתרה המפוארות ביותר שהעיר ראתה.
כששב אנרי לקפריסין, מינה את בני משפחתו לתפקידים נכבדים: את בלדווין מאיבלין (שכפי הנראה היה רוזן קוראקו שבקפריסין ונכדו של סינישאל קפריסין בלדווין בן ז'אן הזקן מביירות) מינה לקונטאבל הממלכה, ואת דודו פיליפ מאיבלין, אחיה של אמו איזבלה ונכדו של ז'אן מביירות, מינה לעוצר הממלכה במקומו.
למן הרגע בו עזב את ממלכת ירושלים החלו האיבלינים להתבסס שוב כשליטים גלויים בממלכה, האחדות קצרת הטווח תמה והקומונות הימיות של איטליה פרצו שוב בתגרות שעכו שימשה להן זירת קרב, כעת בין פיזה לגנואה.
אנרי השני, אחרון מלכי ממלכות ירושלים וקפריסין, נפטר חסר ילדים בניקוסיה ב-1324.
לאחר נפילת ממלכת ירושלים, הפכה קפריסין למרכז חשוב של הסחר האירופי עם אסיה ואפריקה, וכזו נותרה עד ל-1426, מאה שנה לאחר מכן, אז הפכו הממלוכים את האי למדינה וואסאלית ממלוכית, ומלכיה איבדו את כוחם.
עד אותו הזמן המשיכו מלכי קפריסין לשאת את התואר החלול "מלך ירושלים", ואף העניקו תוארי אצולה מדומים כגון אלו לאריסטוקרטים של האי; בית איבלין לא הושמד בחורבן ממלכת ירושלים, ועקר לקפריסין שם היו לו יסודות איתנים עוד קודם לכן, בראשות דוד המלך והסינישאל פיליפ מאיבלין.
באותן מאה שנים היו האיבלינים חלק בלתי נפרד מקפריסין, נשאו בה בכל המשרות הבכירות, שימשו כקונטאבלים, סינישאלים, נסיכים ועוצרים, והתרבו כל כך עד שקשה ביותר לעקוב אחרי קשרי המשפחה הפנימיים הסבוכים של אצילי קפריסין לבית איבלין בשנים ההם.
משפחת אדמס הוא סרט אנימציה ממוחשבת מסוגת דרמה-קומדיה שחורה, המבוסס על רצועות קומיקס באותו השם מאת צ'ארלס אדמס.
הסרט בוים על ידי קונארד ורנון וגרג טירנן, ומדבבים בו בגרסת המקור אוסקר אייזק, שרליז ת'רון, קלואי גרייס מורץ, פין וולפהארד, ניק קרול, בט מידלר ואליסון ג'ני.
הסרט הופץ על ידי חברת מטרו גולדווין מאייר והוא יצא לראשונה לאקרנים ב-11 באוקטובר 2019.
סרט המשך בשם "משפחת אדמס 2" עלה לאקרנים ב-8 באוקטובר 2021.
חייהם של משפחת אדמס עומדים למבחן כאשר הם מוצאים את עצמם פנים מול פנים מול מארחת תוכנית ריאליטי ערמומית ובו בזמן גם נאלצים להתכונן אל בואם של משפחתם המורחבת עבור חגיגה גדולה.
אוסקר אייזק/מתי אטלס - גומז אדמס, אב משפחת אדמס.
שרליז ת'רון/זוהר מידן - מורטישה אדמס, אם משפחת אדמס.
קלואי גרייס מורץ/מיה אלון - וונסדיי אדמס, הבת הבכורה למשפחת אדמס.
פין וולפהארד/שיר כהן - פאגסלי אדמס, הבן הצעיר למשפחת אדמס.
ניק קרול/צביקה פורמן - דוד פסטר, אחיו של גומז.
בט מידלר/מונה מור - סבתא, אמם של פסטר וגומז.
סנופ דוג - הדודן "זה", בן דודם של פסטר וגומז.
אליסון ג'ני/לירון אלידי - מרגו נידלר, מנחת תוכנית טלוויזיה.
אלזי פישר/ספיר דרמון - פרקר נידלר, בתה של מרגוקס.
מרטין שורט/גילן שחף - סבא פראמפ, אביה של פטרישה.
קתרין אוהרה/רונה בקרמן - סבתא פראמפ, אמה של פטרישה.
לאחר רכישת הזכויות על רצועות הקומיקס של "משפחת אדמס", הסרט נועד להיות מופק באולפני סרטי יוניברסל כסרט אנימציית סטופ-מושן תחת שרביט הבימוי של טים ברטון ולהיות מופק על ידי המפיק כריס מלדאנרי.
עם זאת, בשנת 2013, הוכרז כי חברת "מטרו גולדווין מאייר" תפיק סרט אנימציה שיתבסס על רצועות הקומיקס של "משפחת אדמס", עם תסריט מאת פמלה פטלר.
באוקטובר 2017, הוכרז כי הסרט יבוים ויופק על ידי קונארד ורנון, עם שותפות בהפקת הסרט לצידם של גייל ברמן ואלכס שוורץ, ושהתסריטאי מאט ליברמן יערוך תיקונים לתסריט, והסרט יופק על ידי אולפני "Cinesite Studios", עם המפקחת טבית'ה שיק שתפקח על הסרט עבור חברת "MGM".
בדצמבר 2017 פורסם כי השחקן אוסקר אייזק נמצא במגעים לדיבוב דמותו של גומז אדמס בסרט.
ביוני 2018, אייזק אישר שהוא ישתתף בסרט לצידם של שרליז ת'רון, אליסון ג'ני, בט מידלר, קלואי גרייס מורץ, פין וולפהרד וניק קרול.
ביולי 2018, איימי גרסיה הצטרפה לצוות המדבבים.
באוגוסט 2018, אלזי פישר הצטרפה לצוות המדבבים.
בנובמבר 2018, קתרין אוהרה ומרטין שורט הצטרפו לצוות המדבבים.
באוגוסט 2019, סנופ דוג, טיטוס בורגס וג'ניפר לואיס הצטרפו לרשימת המדבבים, כשמקביל אושר שסנופ דוג ידבב את הדודן "זה".
הסרט יצא לאקרנים ב-11 באוקטובר 2019, תחת הפצתם של חברת מטרו גולדווין מאייר.
את שיר הנושא של הסרט "Haunted Heart", שרה הזמרת-יוצרת האמריקאית כריסטינה אגילרה.
השיר יצא לאור ב-27 בספטמבר 2019, כסינגל הראשון מתוך פסקול הסרט.
את שיר הנושא השני של הסרט, שרה הזמרת הלטינית קרול ג'י, "My Family".
משפחת אדמס היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מונפשת המבוססת על דמויות שהופיעו ברצועות קומיקס באותו השם מאת צ'ארלס אדמס.
הסדרה הופקה על ידי חברת האנה-ברברה ושודרה ברשת "ABC" למשך שתי עונות מ-12 בספטמבר 1992 ועד ל-6 בנובמבר 1993. מפיקי הסדרה החליטו להפיק אותה בעקבות התחייה לה משפחת אדמס זכתה לאחר הצלחת הסרט משנת 1991. בסדרה בישראל שודרה בשנת 1998 בערוץ 2 בזכיינית קשת בשעות הבוקר המוקדמות.
מכיוון שהסדרה כוונה לטווח הגילאים הצעירים, מפיקי הסדרה ריככו את האופי והטון המקאברי של משפחת אדמס (בניגוד לעיבודים אחרים).
בניגוד לסדרת הלייב-אקשן ששודרה בשנות ה-60, דוד פסטר מוצג כאדם שאוהב ליצור לפוצץ דברים (ובכלל זה את עצמו).
לסדרה היה פרק פיילוט שלא שודר שכלל עלילה במהלכה נרקמת עלילה נגד דוד פסטר על ידי אחד מאויביו של נורמן נורמנמאייר, גנגסטר חסר פנים; עם זאת לסדרה שודר פרק ראשון חלופי ובפרקים לא היה הסבר מדוע לנורמן יש אויב שמופיע במהלך הסדרה.
שאר הסדרה הציגה את אויביה של משפחת אדמס, ואת משפחת נורמנמאייר הטיפוסית המתגוררת בשכנות למשפחת אדמס, והם אובססיביים ועם זאת מלאי שנאה ובוז כלפי אורח חייהם של משפחת אדמס, מלבד בנם נ.
פרקים שעסקו במשפחת בנורמנמאייר בדרך כלל כללו קווי עלילה במהלכם נורמן ובנורמינה ניסו להיפטר ממשפחת אדמס ולסלק אותם מהאפידייל הייטס או לחלופין, לרגל אחריהם; בזמן שבנם נ.
עבר הרפתקאה עם וונסדיי ופאגסלי, דבר שהוביל לקונפליקטים בין שתי המשפחות.
בחלק מהפרקים, כשהסכסוך נפתר, גומז בדרך כלל הציע ריקוד משפחתי.
ההצעה לרקוד בפעם הראשונה הוצעה בדרך כלל בעקבות דרישה מוזרה כלשהי, ודוד פסטר הוא זה שבדרך כלל מציין את הסיבה מדוע ההצעה אינה אמורה להתקבל, אם כי לפעמים גומז והדוד פסטר מצאו את עצמם בהיפוך תפקידים (כאשר הדוד פסטר הציע את ההצעה וגומז הצביע על הסיבה שלא לעשות זאת).
הפעם השנייה בה ההצעה הוצעה התקבלה, ובדרך כלל גם ההצעה השנייה הייתה דרישה לרקוד.
גומז אדמס (ג'ון אסטין) - אב משפחת אדמס ואחיו הצעיר של פסטר.
הוא אב אכפתי ונלהב שמאוד מאוהב באשתו, מורטישה, אותה הוא נוטה לכנות בשם "טיש".
בתור דמות שמשמשת כאתנחתא קומית מהלכת, גומז נוטה להתרגש ולהפוך לרומנטי כל עת שמורטישה (או הוא עצמו) מדברת בשפה זרה או מזכירה אלימות או סבל.
הוא בדרך כלל מבלה את זמנו עם פעילויות חריגות ומשונות ברחבי הבית, בעיקר יחד עם פסטר.
שלא כמו בעיבודים האחרים, לבושו של גומז מורכב בעיקר מחליפת פסים ורודה.
מורטישה פראמפ אדמס (ננסי לינרי) - אם המשפחה.
כמו בעלה, היא מאוד מעורבת מאוד בגידול ילדיה.
תחביביה של מורטישה כוללים אמנות וטיפול בצמחים.
הופעתה של מורטישה מתוארת לרוב בידי דמויות אחרות כערפדה והיא לרוב מופיעה לבושה שמלות גותיות שחורות.
ביטוי ששגור בפיה של מורטישה, במיוחד לאחר שבעלה מפגין כלפיה מחוות רומנטיות; הוא "הו, גומז".
ונסדיי אדמס (דבי דריברי) - הבת האינטליגנטית של גומז ומורטישה ואחותו הצעירה של פאגסלי.
וונסדיי לרוב לא מראה התלהבות כלל מפעילויות שונות, למעט עינוי אחיה הגדול באמצעות חפצים מסוכנים, אם כי באווירה ידידותית.
שלא כמו בעיבודים אחרים, וונסדי גבוהה יותר מפאגסלי, היא לובשת שמלה כחולה, ולעיתים קרובות נושאת את מארי, בובתה נטולת הראש (אותה היא מחשיבה כאחת מחברותיה הטובות ביותר).
בפרק הפיילוט, "Happyester Fester", הדמויות מתבלבלות ונוטות לחשוב ששמה של מארי הוא למעשה ג'ולייט.
פאגסלי אדמס (ג'ני אליאס) - בנם של גומז ומורטישה, ואחיה הגדול של וונסדיי.
פאגסלי הוא נער שמן, בעל שיער בלונדיני, ובעל הופעה משועממת.
יש לו קשר הדוק עם אחותו, אבל הוא נוטה להראות את חיבתו אליה באמצעות עינוייה (כפי שגם היא עושה).
פאגסלי לרוב מופיע בלבוש חולצה צהובה עם פסים ירוקים.
דוד פסטר (ריפ טיילור) - אחיו הבכור של גומז, בעל עור לבן, שמתעניין במיוחד בפיצוץ עצמים שונים (כולל את עצמו).
דוד פסטר בדרך כלל מצטרף לילדים עם התוכניות יוצאות הדופן שלהם, ולרוב גם נסחף בביצוע התוכניות עד קצה גבול היכולת, ובנוסף הוא גם נוטה לבלות הרבה זמן בהמצאת ויצירת נוסחאות שונות במעבדה במרתף.
לדוד פסטר יש גם אלטר-אגו בשם "פסטרמן", שהוא גיבור העל המגן של "האפידייל הייטס" בקומיקס שדוד פסטר כותב.
הביטוי השגור בפיו של הדוד פסטר הוא "אוי, לעזאזל".
לאורך הסדרה הדוד פסטר לא מאמין שלסבתא יש כוחות מנטליים.
סבתא פראמפ (קרול צ'אנינג) - אמה של מורטישה, חמותו של גומז, וסבתם של וונסדיי ופאגסלי.
סבתא היא מכשפה עם כוחות מנטליים, שבאים לידי ביטוי בעיקר באמצעות כדור הבדולח שלה, שבו היא משתמשת עבור עסק גילוי העתידות שלה.
סבתא תמיד מנסה למצוא בן זוג, אך ללא הצלחה, ובנוסף, היא אינה מסתדרת היטב עם פסטר.
לרץ' (ג'ים קאמינגס) - משרתם הענקי ובעל העור הכחול של משפחת אדמס.
לרץ' הוא אדם גבוה וחזק מאוד, שמפחיד את רוב האורחים, אף על פי שהוא למעשה מתוק ואינו מזיק כלל.
לרץ' כמעט ושאינו מדבר, ובדרך כלל הוא מגיב על ידי מלמול בקול עמוק.
הביטוי שלו הוא "אין תגובה", שנאמר כאשר הוא עד או הופך לחלק מההנגדה של שאר בני המשפחה מול דמויות אחרות.
לרץ' הוא אחד מחבריה הטובים ביותר של וונסדיי.
דבר - חיית המחמד של משפחת אדמס.
"דבר" הוא למעשה יד כרותה חסרת גוף.
"דבר" כל הזמן עוזר למשפחה להגיע אל אובייקטים שונים הרחוקים מהישג ידיהם, ולמרות שהוא חי בתוך קופסה, הוא יכול לצוץ בכל מקום בבית.
שלא כמו בעיבודים אחרים, ל"דבר" יש את היכולת לעוף בסדרה זו.
הדודן זה (פט פראליי) - בן דודם של גומז ופסטר; ל"זה" יש גוף המכוסה כולו בשיער, והוא מסוגל לדבר רק בג'יבריש בקול גבוה (אם כי דמויות אחרות יכולות איכשהו מסוגלות להבין אותו).
למרות שהוא נחשב לדמות ראשית, הדודן "זה" לא מופיע בכל הפרקים, בדומה לסדרת הטלוויזיה המקורית.
סנאפי - תנין ביישן שחי עם משפחת אדמס.
למרות שרוב קרוביהם של משפחת אדמס מוזכרים רק בשיחות בין בני המשפחה, כמו בסדרה המקורית, ישנם מספר קרובים שמופיעים בהופעות אורח במהלך הפרקים:
דודה נוגין - אישה דו ראשית; ראש אחד שלה הוא אפריקאי והשני הוא קווקזי.
דודה נוגין היא אחת מבני המשפחה הידידותיים יותר של משפחת אדמס, והיא לרוב מופיעה לבושה בשלמה ויקטוריאנית עתיקה.
דוד קליבר (רוב פאולסן) - קרוב משפחה המאופיין בהתנהגות עצבנית מתמדת.
יש לו שיער אדום והוא לובש מעיל גשם חום ארוך שבו הוא מסתיר סכינים.
דוד פרנקוס - ענק עם תכונות של חזיר.
פרנקוס הוא אחד מבני המשפחה שאינו אנושי.
חזותו של פרנקוס מאיימת לרוב בגלל גובהו ומזגו, והוא אינו מדבר לעיתים קרובות.
נורמן נורמנמאייר (רוב פאולסן) - בעלה של נורמינה ושכנם של משפחת אדמס.
נורמן מתואר כהיפוכם של משפחת אדמס כמעט בכל דרך אפשרית, ורוב הסדרה הוא מנסה לסכל את תוכניותיהם וחייהם השלווים של משפחת אדמס.
על אף שהוא בז לחייהם של משפחת אדמס, לנורמן יש אובססיה לא הגיונית הגובלת בחולניות לתחתונים, דבר העושה אותו דומה במקצת למשפחת אדמס שלא במודע.
נורמן הוא המנכ"ל של חברת הלבשה תחתונה בשם "נורמנוויר" ("Normanwear").
למרות שהוא מתעב את משפחת אדמס, הדוד פסטר מחבב אותו ומחשיב אותו לחברו הטוב ביותר ואף מכנה אותו בכינוי "נורם".
נורמן משמש גם בתפקיד בכיר במועצת העיר של האפידייל הייטס.
רוב הסדרה נורמן לובש חליפת עסקים כחולה.
נורמינה נורמנמאייר (אדי מק'לארג) - אשתו של נורמן.
כמו בעלה, רוב הסדרה נורמינה מנסה לחבל בחייהם של משפחת אדמס, ואף מנסה להגן על בנה מההשפעות "השליליות" שבידידותו עם וונסדיי ופאגסלי.
נורמינה ידועה בשל צרחותיה הקולניות.
ג'יי." נורמנמאייר ג'וניור (דיק בילס) - בנם של הזוג נורמנמאייר והיחיד ממשפחתם הנמצא בקשר טוב עם משפחת אדמס.
כשהוא לא מבלה את זמנו בבית משפחת אדמס או בבילויים עם וונסדיי ופאגסלי, נ.
מנסה לשכנע את הוריו לחבב את שכניהם ולהניח להם לנפשם.
נורמינה נוטה לכנות אותו "נורמי הקטן".
המרגלים התאומים (ג'ים קאמינגס) - פושעים תאומים ששמו את עיניהם על ההון של משפחת אדמס והם אויבים משותפים של הדודן "זה".
הם גבוהים ורזים, ובדרך כלל לובשים מעילים ארוכים עם כובעים תואמים.
המרגלים התאומים ידועים בהרגלם לסיים אחד לשני את המשפטים.
לתאום אחד הוא בעל שיער אדום והשני הוא בעל שיער חום.
מעריצים מושבעים של הסדרה מאמינים ששמותיהם של התאומים הם צ'וק ודאגר ("Choke and Dagger", חנק ופגיון), תאוריה המתבססת על שם הפרק בו הם הופיעו לראשונה.
(ג'ים קאמינגס) - הבעלים של חברת "RumpCo".
מר לימפ (ארנסט הראדה) - מפקח בריאות וידידו של מר נורמנמאייר המפותה על ידי סבתא.
גברת קוואינט (סוזן סילו) - אורחת ג'ינג'ית המתארחת בבית משפחת אדמס, ובהמשך מתברר שהיא פושעת המבוקשת בשמונה מדינות בשל פריצה לבתי מלון.
היא מנסה לגנוב את אוצרות המשפחה, אך תוכניתה מסוכלת והיא נעצרת על ידי השלטונות.
החברה של לרץ' - מקבילתו הנשית של לרץ'.
כמו לרץ', היא גבוהה מאוד וגדולה, ולכן מפחידה.
היא ורודת-עור ויש לה שיער כהה.
הארי פאלמר (ג'ים קאמינגס) - כוכב קולנוע שאצבעיות ידו הימנית הפסידו באודישן מול "דבר".
מאז, הארי פאלמר פיתח טינה נגד "דבר" ומנסה להיפטר ממנו ללא הרף.
המנהלת מקנמרה - המנהלת האפרו-אמריקאית של בית הספר היסודי בהאפידייל הייטס, בית הספר שבו לומדים וונסדיי, פאגסלי ונ.
ג'יי., וחברתם הטובה של הזוג נורמנמאייר.
שלה - תלמידה זרה בכיתתם של וונסדיי ופאגסלי שבשל האופי המתוק שלה הפכה לתלמידה אהובה בבית הספר.
פאגסלי מתאהב בה, אבל עד מהרה היא מגלה לו שהיא צריכה לחזור למולדתה.
מורטימר (פמלה אדלון) - בריון ג'ינג'י הסובל מעודף משקל שמתעלל בפאגסלי לעיתים קרובות.
גברת בלוסום (מרשה וואלאס) - מורתם של וונסדיי, פאגסלי ונ.
איאן ת'אנדרמיין (הקטור אליזונדו) - פושע בעל שיער מתכתי ואחד מאויביו של הדודן "זה".
להלן תיאור דמויות הזיכיון "משפחת אדמס".
גומז אדמס - אב המשפחה.
עורך דין במקצועו, אך היה בעל התואר המפוקפק "הסטודנט עם הסיכוי הכי נמוך להצליח אחרי הלימודים".
גומז מתואר כאדם קצת ילדותי, אופטימי, נלהב ובעל חוש הומור מקברי.
גומז מאוהב באשתו מאז הפעם הראשונה שנפגשו, ומערכת היחסים של הזוג מאופיינת בתשוקה.
מורטישה אדמס (משמעות השם "מורטישה" באנגלית - קברנית) - אם המשפחה.
שמה לפני הנישואים היה Frump (בתרגום מאנגלית - אישה מרושלת או לא מעודכנת בלבושה).
מורטישה היא אישה בעלת מראה גותי ומסתורי, עור חיוור וחיבה לשמלות שחורות צמודות.
מורטישה היא ההפך הגמור מבעלה (ומשאר בני המשפחה) מבחינת האופי - היא רגועה, עדינה ואריסטוקרטית.
מגדלת צמח טורף בשם קלאופטרה והרבה ורדים (בשביל הגבעולים הקוצניים בלבד - היא גוזמת את הפרחים וזורקת אותם).
דמותה עברה שינויים רבים במהלך השנים.
הדמות המקורית תוארה כילדה מופנמת וקצת פתטית שהתעניינה רק בעכבישים (אותם גידלה כחיות מחמד), אך במהלך העבודה על הסרט הראשון ("משפחת אדמס", 1991) הוסיפו לוונסדיי תחביבים נוספים, כמו ניסיונות בלתי פוסקים לחשמל את אחיה ועריפת ראשים של בובות בעזרת גיליוטינה קטנה.
גם דמותו של פאגסלי השתנתה במהלך השנים.
צ'ארלס אדמס תיאר את פאגסלי (שנקרא בתחילה פיוברט) בתור "הילד הרע של השכן".
בסדרת הטלוויזיה הוא הפך לילד פיקח שמתעניין בהמצאות מכניות.
בדרך לקולנוע איבדה דמותו של פאגסלי את אופייה הפיקח.
פאגסלי הפך לשותף נלהב למזימותיה של אחותו, אך חסר אישיות משל עצמו.
לפי יוצרי סדרת הטלוויזיה אודות המשפחה, המילה הראשונה שאמר פאגסלי הייתה "הצילו!" שנאמרה בתגובה לניסיון של אחותו לחסל אותו.
דוד פסטר - פסטר הוצג בסדרת הטלוויזיה משנות ה-90 כדוד של מורטישה.
אך גם בסדרת האנימציה וגם בסרטים, היה פסטר לאח הבכור של גומז, מה שהופך אותו לבן "חוקי" של המשפחה ולדודם של ונסדיי ופאגסלי.
פסטר אדמס תואר לעיתים כמדען מטורף בעל זרם חשמלי פנימי, כך שהיה מסוגל להדליק נורה על ידי הכנסתה לפיו.
סבתא - בסרטים ובסרטי האנימציה הסבתא הוצגה כאמא של מורטישה (לפעמים גם קוראים לה סבתא Frump).
בסדרה משנות ה-60 סבתא הוצגה כאמא של גומז ופסטר אדמס.
סבתא הייתה אחראית לבישולים מוזרים שהיו אהובים במשפחה.
כמו כן, עסקה בגילוי עתידות ובהכנת שיקויים.
איש גבוה מאוד (גובהו כ-2.40 מטר), בעל מראה דמוי-המפלצת של פרנקנשטיין וכישרוני בנגינה בצ'מבלו.
ע"פ הסרט "משפחת אדמס" שהה בבית משוגעים טרם שנדרס על ידי גומז ומורטישה שהפכו אותו למשרת שלהם.
על אף שלרץ' לא קשור למשפחת אדמס בקשרי דם, המשרת היה (יחד עם מורטישה) אחת הדמויות הראשונות שהופיעו באיורים של צ'ארלס אדמס.
"דבר" היה חבר של גומז עוד מילדותו, ויודע לבצע פקודות שונות (כמו להביא דואר או לפתוח דלת) ולתקשר עם בני המשפחה בשפת הסימנים.
פיוברט (משמעות השם באנגלית - בגרות מינית) - בן שלישי למשפחת אדמס.
מופיע רק בסרטי הקולנוע שנעשו על אודות המשפחה.
השם פיוברט הומצא על ידי צ'ארלס אדמס בשביל הילד השני, ששמו שונה בהמשך לפאגסלי.
אחרי שהשם הוחלף, יוצרי הסרט החליטו להשתמש בשם פיוברט כמחווה לאדמס.
אופליה - אחותה הבכורה של מורטישה.
באחד מהפרקים היא הוצגה כמי שהייתה אמורה להתחתן עם גומז (בשביל הכסף).
מהווה את ההפך הגמור ממורטישה: צעקנית, מאופרת בכבדות ולובשת בגדים צבעוניים.
דבי - אשתו לשעבר של הדוד פסטר בסרט החיים על פי משפחת אדמס.
בהתחלה היא מציגה את עצמה כאישה רגישה, נחמדה ואוהבת, אך אחרי זמן מה התגלתה כרוצחת סדרתית המכונה "האלמנה השחורה" שמתחתנת עם אנשים עשירים, אך אז הורגת אותם ולוקחת את כספם.
גודי אדמס - רחוקת משפחה של המשפחה, מופיעה לראשונה בסדרה ונסדיי והיא מוצגת בתור ילדה שנלחמת באפליה נגד ה"מנודים".
משפחת אדמס 2 הוא סרט קולנוע בהנפשה ממוחשבת, מסוגת דרמה-קומדיה שחורה, המבוסס על רצועות קומיקס באותו השם מאת צ'ארלס אדמס ומהווה המשכון לסרט "משפחת אדמס".
הסרט בוים על ידי גרג טירנן, ושבו אליו צוות המדבבים מהסרט הקודם – אוסקר אייזק, שרליז ת'רון, קלואי גרייס מורץ, ניק קרול, בט מידלר וסנופ דוג, כשאליהם הצטרפו ג'אבון וולטון וביל היידר.
הסרט הופק על ידי חברת מטרו גולדווין מאייר והוא הופץ על ידי אולפני "סרטי יוניברסל".
הסרט עלה לאקרנים ב-1 באוקטובר 2021. בישראל הסרט יצא לאקרנים ב-2 בדצמבר 2021.
אוסקר אייזק – גומז אדמס, בעלה של מורטישה ואב משפחת אדמס.
שרליז ת'רון – מורטישה אדמס (למשפחת פראמפ), אשתו של גומז ואם משפחת אדמס.
קלואי גרייס מורץ – וונסדיי אדמס, בתם של גומז ומורטישה.
ג'אבן וולטון – פאגסלי אדמס, בנם של גומז ומורטישה.
ניק קרול – הדוד פסטר, אחיו של גומז.
בט מידלר – סבתא אדמס, אמם של גומז ופסטר.
לרץ', משרתם של משפחת אדמס.
הכומר שהשיא את גומז ומורטישה.
הרוח הרודפת את בית משפחת אדמס.
ד"ר פלמבה, קרוב משפחה בעל מאפיינים שטניים של משפחת אדמס.
סנופ דוג – הדודן "זה", דודנם השעיר של גומז ופסטר.
ביל היידר – סיירוס, מדען אשר רוצה להוכיח שהוא האב הביולוגי של וונסדיי
וולאס שון – מר מוסטלה, עורך דינו של סיירוס
לאחר סוף השבוע הפותח המצליח של הסרט בקופות, ב-15 באוקטובר 2019 נודע כי סרט המשך נמצא בהליכי פיתוח והוא עתיד לצאת לאקרנים ב-22 באוקטובר 2021. בנוסף, גרג טירנן וקונארד ורנון התעתדו לחזור לביים את הסרט.
ב-8 באוקטובר 2020, הוכרז שהשחקנים ביל היידר וג'אבן וולטון יצטרפו לצוות השחקנים; היידר עתיד לדבב דמות חדשה בשם סיירוס, ואילו וולטון עתיד להחליף את השחקן פין וולפהארד בדיבוב דמותו של פאגסלי.
בנוסף, הוכרז שטירנן יהיה אמון לבדו על בימוי הסרט.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-1 באוקטובר 2021. במקור, הסרט התעתד לעלות לאקרנים ב-22 באוקטובר 2021.
משפחת אוקטובר היא סדרת טלוויזיה מסוגת דרמה על טבעית אמריקאית, שנוצרה על ידי דמיאן קינדלר, המבוססת על סדרת הקומיקס באותו השם מאת סטיב ניילס ודמיאן וורם.
הסדרה הוקרנה בבכורה בנטפליקס ב-23 בינואר 2020. בסדרה מככבים תמרה טיילור, ג'יי סי מקנזי, אורורה בורגהארט, גבריאל דארקו, וונדי קרוסון, מייגן פולווס וסטיבן מק'טי.
במרץ 2020, הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת.
עלילת הסדרה עוקבת אחר סיפורם של זוג ציידי מפלצות, פרד ודלוריס אלן, וילדיהם התאומים בגיל ההתבגרות, ג'וף וויו.
לאחר מותו של אביו של פרד, סמואל, המשפחה מחליטה לחזור לעיר הולדתה ברינגטון-און-הדסון כדי לארגן את ההלוויה.
רדוף זיכרונות ילדות על מות אחיו והוויכוחים הבלתי פוסקים עם הוריו על חוסר ההתאמה שלו ובחירתו בנשים, פרד נדחה על ידי ביתו.
עד מהרה הילדים מתחילים להראות נטיות על טבעיות.
במהלך סיאנס מאולתר לויו יש חזיונות של יצור עם שיער ארוך כבול לקרקעית הים הנאבק להשתחרר.
אחיה ג'וף חושף בטעות את הסוד העמוק והאפל ביותר של מורה על אשתו מול חבריו לכיתה.
שניהם זוכים ללעג על ידי הקליקים הפופולריים על היותם אאוטסיידרים.
פרד ודלוריס חוברים לפרסידיו, ארגון סודי שמוטל עליו להגן על האנושות מפני מפלצות.
עליהם להסתיר את זהותם מתושבי העיר ולהיראות כמי שחיים חיים נורמליים.
זה מתגלה כקשה מההתחלה כאשר דברים מוזרים מתחילים להתרחש בעיירה הקטנה והמנומנמת.
תמרה טיילור – דלריס אלן, ציידת על טבעית שהיא חלק מארגון סודי המכונה "פרסידיו"
ג'יי סי מקנזי – פרד אלן, בעלה של דלוריס וצייד על-טבעי של פרסידיו שהגיע ממשפחה של ציידים על-טבעיים של פרסידיו
אורורה בורגארט – ויו אלן, בתם המתבגרת של דלוריס ופרד
גבריאל דארקו – ג'וף אלן, בנם של דלוריס ופרד המתבגר והתאום של ויו
מקסים רוי – אליס הארלו, קוסמת שצדה את האלנס
סטיבן מקאטי – סמואל אלן, אביו של פרד שנחשב מת
וונדי קרוסון – מגי אלן, אמו של פרד וארכיונאית פרסידיו בדימוס
מייגן פולווס – אדית מורלנד, ראש ארגון פרסידיו
אנוון או'דריסקול – קאתי מקדונלד, חברתה של ויו
ניקולה קוריה-דמוד – ג'ינה פרננדס, השריף המקומי של ברינגטון-און-הדסון וחברה של דלוריס
שרה וייסגלס – מדיסון סנט קלייר, חברה לשעבר של ויו וקתי
פראנה אקילה – פיליפ מישרה, ספורטאי, ביריון בית הספר והומו בתוך הארון
מישל נולדן – האנה מרסר, סוכנת פרסידיו ופילגשו של פרד
רובין דאן – וודי מרקהאם, סגן השריף של ברינגטון און הדסון
צ'ארלס ונדרווארט – פרד הצעיר
טבטה שימנוביץ' – דלורי הצעירה
ב-28 בספטמבר 2018, פורסם כי נטפליקס הזמינה סדרה לעונה ראשונה המורכבת מעשרה פרקים.
דמיאן קינדלר, מייגן פולווס, מינה שום ודייוויד פרייזי ביימו כמה פרקים.
הסדרה נוצרה על ידי דמיאן קינדלר ששימש גם ככותב ומפיק בפועל.
מפיקים בפועל נוספים אמורים היו ג'יימס ת'ורפ, סטיב ניילס, תומאס וולדן, אריק בירנברג, ג'ורג' סטריטון ומליסה בלייק.
ב-30 במרץ 2020, נטפליקס ביטלה את הסדרה לאחר עונה אחת, אך במרץ 2021 חודשה לעונה שנייה.
זמן מה לאחר ההכרזה על הזמנת הסדרה, אושר שתמרה טיילור, ג'יי סי מקנזי, אורורה בורגהארט, גבריאל דארקו, וונדי קרוסון, מייגן פולווס וסטיבן מק'טי יככבו בסדרה.
באוקטובר 2018 לוהק מקסים רוי לתפקיד חוזר.
הצילומים לעונה הראשונה התקיימו בקיימברידג', אונטריו מספטמבר עד דצמבר 2018.
ב-8 בינואר 2020, נטפליקס פרסמה את הטריילר הרשמי של הסדרה.
באתר Rotten Tomatoes, הסדרה מחזיקה בדירוג של 33% עם דירוג ממוצע של 5.5/10, על סמך 6 ביקורות.
משפחת אלאטיני (באיטלקית: Allatini) היא משפחה יהודית-איטלקית, שהצמיחה מתוכה בנקאים, רופאים, אדריכלים, סוחרים ואישי ציבור.
אחת ממשפחות הפראנקוס העשירות והחשובות בסלוניקי, יוון.
יש סברה כי מוצאה הקדום של המשפחה מחצי האי האיברי.
בתחילת המאה ה-19 מהגרים חלק מבני המשפחה אל סלוניקי שביוון ונמנים שם על הפראנקוס, העלית החברתית והכלכלית של העיר.
שכבת העלית של הקהילה היהודית בסלוניקי כללה מספר משפחות יהודיות אריסטוקרטיות ממוצא איטלקי שבלטו בעושרן, ברמת החינוך הגבוהה שהעניקו לבניהן ובקשריהן הכלכליים.
בני משפחת אלאטיני השתלבו בפיתוח התעשייה ותרמו לפיתוחה של העיר בהקמת תשתית תאורה, ביצור ובהפצת גז טבעי, בפיתוח אמצעי תחבורה, טחנות מים שסייעו ליצור הטקסטיל, יסדו בתי חרושת, בתי חולים ובתי ספר, תקעו יתד בתעשיית הטבק ובקידום התיעוש והמודרניזציה של העיר.
בסוף המאה ה-19 הקימו בני המשפחה חברה בשם מודיאנו ואלאטיני ליבוא קמח ותבואות, לאחר זמן התרחבה החברה ושינתה את שמה לדארבלי מודיאנו ואלאטיני.
אחד מבני המשפחה, הגביר משה (מואיז) אלאטיני, התפרסם במיוחד בשל פעילותו כנדבן וכרופא.
מִשְׁפַּחַת אַבַּאזַה היא משפחה מצרית ממקור צ'רקסי בעלת השפעה רבה במצרים למן שלהי המאה ה-18.
לרבים מבני המשפחה ניתנו תוארי אצולה בתקופת שושלת מוחמד עלי, דוגמת התארים פאשא וביי, ורבים גם נבחרו לפרלמנט וכיהנו כשרים.
השיעור הגבוה של חברי הפרלמנט מקרב המשפחה, כמו גם מעורבותה הרבה בספרות ובתקשורת, והונה הכולל המוערך בכטריליון דולר אמריקאי, הביאו להתייחסות אליה כאל אחת המשפחות השולטות במדינה.
מקום מושבה העיקרי של משפחת אבאזה הוא במחוז א-שרקיה, ואף כמה כפרים בדלתת הנילוס נקראים על שם בני המשפחה ומרוכזים סביב העיירה כפר אבאזה.
במשך עשרות שנים היה למשפחה מונופול פוליטי על מספר מחוזות בחירה.
אף שלא בוצע מפקד בקרב האוכלוסייה הצ'רקסית במצרים, נאמד גודלה של המשפחה האבאזית המורחבת בכ-50 אלף נפש.
הגם שאוכלוסייה צ'רקסית מתועדת במצרים החל מהמאה ה-13, תחת שלטון הממלוכים, הגירה משמעותית של צ'רקסים ואבזים למצרים אירעה כחלק מגלות הצ'רקסים במחצית השנייה של המאה ה-19. עם זאת, מספר מקורות מציינים כי משפחת אבאזה כבר התבססה בדלתת הנילוס עוד בשלהי המאה ה-18.
ישנה אמונה בקרב בני משפחת אבאזה כי המשפחה נקראת על שם אחת מהאמהות המייסדות של המשפחה או על שם מקום הולדתה.
אותה אם מייסדת נישאה לצאצא השמיני באילן היוחסין של שבט אל-עאאד (العائد) עוד טרם עלייתו לשלטון של מוחמד עלי.
שבט אל-עאאד היה שבט בדואי מבוסס באזור מחוז א-שרקיה.
לאחר איחוד זה חל למעשה פיצול של המשפחה לשתי ענפים: בני אל-עאאד ובני אבאזה.
כמה מבני המשפחה בדורות הראשונים התברגו בממשל העות'מאני במצרים במאות ה-18 וה-19, ובתקופת ח'דיוות מצרים כבר היו פעילים פוליטית ברמה הארצית.
חלקם ישבו במג'לס (המועצה המייעצת) שכונן אבראהים פאשא.
שושלת מוחמד עלי גם העניקה למשפחה כפרים ואדמות שאפשרו למשפחה לשגשג.
חסן פאשה אבאזה, נחשב לרוב לאב המייסד של המשפחה.
הוא היה מפקח המחלקה (ناظر قسم) של ההיא (ههيا), וקיבל את התואר שייח' הערבים (شيخ العرب), תואר שניתן לראשי משפחות בעלות השפעה באותה תקופה.
עוד מימי שלטונו של מוחמד עלי בני המשפחה נשאו תפקידים ברמה המקומית והלאומית, ואף כיהנו כחברי פרלמנט, לעיתים עד כדי שלושה במקביל, וכשרים.
סלימאן אבאזה מילא תפקידי שלטון מקומי במהלך המאה ה-19, ועם עלייתו במעלה דרגות השלטון כיהן במועצה המייעצת וכמפקח מחלקת החינוך.
וגיה אבאזה היה מוֹשלם של מספר מחוזות וחבר פעיל בתנועת הקצינים החופשיים שהביאה לביטול המלוכה במצרים.
דמויות נוספות מבני המשפחה בפוליטיקה כוללות את: אבראהים דסוקי אבאזה, שכיהן במספר תפקידי שר, לרבות שר התחבורה וכהונה קצרה כשר החוץ; מאהר אבאזה, השר עם הכהונה הארוכה ביותר בהיסטוריה של מצרים, אשר היה שר החשמל והאנרגיה והיה אחראי לחיבור חלקים גדולים מן המרחב הכפרי לרשת החשמל.
בתחום הכלכלה היה פואד אבאזה איש עסקים, מנהל האגודה החקלאית המלכותית.
עם בני המשפחה שתרמו תרומה משמעותית למילה הכתובה במצרים ניתן למנות את עזיז אבאזה, ששירתו עסקה בפאן-ערביות, ופיכרי אבאזה, עיתונאי שכתב רבות נגד הכיבוש הבריטי במצרים ותמך בקידום נשים.