tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היה הראשון שתיאר את האבנים בפירוט, והצביע בפרסום הראשון מסוגו, ב-1846, כי האבנים סותתו בכוונה על ידי האדם הקדמון, במטרה לייצר כלים.
כלי אבן אלו, שהם מהמוקדמים ביותר שנמצאו באירופה, סותתו משני הצדדים כדי ליצור קצה חד, היו ידועים כאבני יד של אבוויל או "דו-פנים".
השימוש במונח "התרבות האבווילית" הולך ונעלם מכיוון שהתגלו צורות קודמות יותר של כלי אבן, שלא נמצאות באירופה, למשל המקצץ של התרבות האולדובאית.
חלק מהחפצים הללו מוצגים במוזיאון בושה-דה-פרת.
גרסה מעודנת ומאוחרת יותר של ייצור אבני היד נמצאה ברובע נהר אבוויל/סום.
אבן היד המעודנת יותר נודעה בשם התרבות האשלית, על שם האתר , היום פרבר של אמיין.
לאתר הייתה חשיבות מסוימת בתקופת הברונזה.
אף על פי שהמחקר של ז'אק בושה דה פרת הדגיש את ההתיישבות באתר אבוויל (רובע מנשקור-לה-אבוויל) מתקופת התרבות האשלית, בתקופה הרומית היה האתר מקבץ של ביצות, בדומה לביצה של סן-ז'יל שנשארה בימינו.
צפונה יותר, כל הרמה בין הנהר לנהר סום הייתה מכוסה ביער ראשוני.
הרומאים נאלצו לפרוץ דרך המסיב המיוער הזה למעבר של הדרך מאמיין לכפר מצד אחד, ומצד שני מערבה בדרך המקשרת את הבובאיה (Beauvaisis) בבולון-סור-מר.
במאה ה-7, הנזירים הבנדיקטינים של , , , , ו פינו את היערות שהיו קרובים למנזרים שלהם.
המלך הפרנקי דגוברט הראשון העניק אז חלק מיער , ההרמיטאז' הפך ל: זהו הייתה הפעולה שייסדה את אבוויל.
השם אבוויל, מגיע מהלטינית ופירושו "עיר (או ליתר דיוק) שדה של אבות המנזר" (של סן-ריקייה).
האזכור ההיסטורי הראשון של אבוויל, בכרוניקה של הנזיר הארילוף (Hariulf d'Oudenbourg) מתוארך לשנת 831 לספירה.
זה היה אי קטן בסום, מיושב על ידי דייגים שמצאו בו מקלט עם סירותיהם וביצרו אותו מפני פלישות הברברים מצפון.
אב המנזר בנה טירה כדי להגן על האי הזה, שהיה תלוי במנזר סן-ריקייה.
זו הייתה עיר מבצר חשובה שהייתה אחראית על הגנת הסום.
בשנת 992, ביצר איג קאפה, מלך צרפת את העיר ונתן אותה לבתו, ג'יזל, לרגל נישואיה עם שהתגורר במונטריי.
מהמאה ה-12, יסד אב המנזר הוספיס לצרעת, ה-maladrerie des Frères du Val, שעבר ל במאה הבאה, לפני ההתפשטות העירונית.
אבוויל, שהייתה אליה גישה באמצעות ספינות הפכה לנמל של תעלת למאנש תחת חסותם של אבות מנזר סן-ריקייה.
הסחף שהצטבר במפרץ סום הרחיק את הים ב-12 קילומטרים, אך העיר המשיכה להיות נמל מסחר.
אבוויל הפכה לבירת והתפשטה במהירות על שתי גדות נהר הסום, מימין על מדרון הגבעות ומשמאל אל הביצות.
בשנת 1095 הקים את מנזר סן-פייר של אבוויל, וב-24 במאי 1098, הוענק לו תואר אביר על ידי לואי השישי, מלך צרפת.
בשל מסע הצלב הראשון הייתה אבוויל נקודת המפגש של חיילים רבים מהפרובינציות הצפוניות.
גוטפריד מבויון סקר אותם במיקומה הנוכחי של כנסיית הקבר הקדוש באבוויל.
עם ההתפתחות המהירה של סחר במלח (מ), ב (צמח שממנו הפיקו צבע כחול) ותעשיית בדי הצמר, הבורגנים גדלו במספרם ובחשיבותם הפוליטית: הם ביקשו צ'רטר חוקי שהוענק במהלך המאה ה-12 ואושר בשנת 1184 על ידי שמת בארץ ישראל.
כדי להנציח את האירוע, הם בנו מגדל פעמונים בשנת 1126. מאה שנה לאחר מכן, ז'אן דה דמרטן, (1220–1278), אפשרה לאדוקים בדתם להפוך חלק נוסף מהיערות לאדמות יבולים, מה שאיפשר את פיתוח הכלכלה המקומית, שנשלטה על ידי הרוזנים מפונטייה.
יחד עם אותו מחוז, היא הגיעה לבעלותם של דוכסי אלנסון ומשפחות צרפתיות אחרות, ולאחר מכן לזו של כתר קסטיליה.
בשנת 1214, מיליציית אבוויל השתתפה ב.
באמצע המאה ה-13 הייתה אבוויל "אחת הערים הטובות ביותר של מלכי צרפת".
הנמל שלה היה מהראשונים של הממלכה והמסחר בה היה משמעותי.
בשנת 1259 התכנסה אספת המעמדות באבוויל והנרי השלישי, מלך אנגליה נפגש עם לואי התשיעי, מלך צרפת כדי לחתום על חוזה פריז, שהכריע את שאלת הכיבושים של פיליפ השני, מלך צרפת.
בשנת 1272 עברה הבעלות על רוזנות פונטייה עם אבוויל למלכי אנגליה דרך נישואים, אך פיליפ החמישי, מלך צרפת השתלט על העיר, בטענה שאדוארד השני, מלך אנגליה לא מילא את חובתו כווסאל.
אדוארד השני עמד בחובתו לפי החוק הפיאודלי, ואבוויל חזרה לשלטון אנגלי.
עם זאת היו מחלוקות רבות בין הבורגנים לאדוניהם החדשים.
לאורך מלחמת מאה השנים, העיר נכבשה לסירוגין על ידי האנגלים והצרפתים ולתושבי העיירה נגרם סבל עצום.
הם סבלו ממיסים מופרזים ומגפות קשות.
במהלך עשרות השנים, האזור נהרס בשל ביזה, מגפות וזאבים.
העיר פנתה אפוא למלך צרפת פעמיים, ב-1406 וב-1415.
ב-1346 התנגדה אבוויל לצבא האנגלי שפלש בפיקודו של אדוארד השלישי, מלך אנגליה, ושימשה בסיס אם לפיראט ששלח אספקה כמה פעמים ל.
בשנת 1360, היא הועברה, עם מחוז פונטייה, שהייתה בירתו, לכתר האנגלי כתוצאה מהסכם ברטיני.
באותה שנה שהה בה ז'אן השני, מלך צרפת לאחר שחזר מהשבי.
בשנת 1361, אבוויל, שוב בידי האנגליים, קיבלה בברכה את אדוניה החדשים.
רינגואה (Ringois), בורגני מהעיר, שסירב להישבע את שבועת האמונים לאדוארד השלישי, מלך אנגליה, נלקח לאנגליה והושלך מראש מגדל בטירת דובר אל הים ב-1368.
בתקופה זו הובס מרד של ז'אקרי על ידי מיליציית אבוויל בסביבת סן-ריקייה.
חייליו של שארל החמישי, מלך צרפת כבשו את העיר בהפתעה, אך האנגלים כבשו אותה מחדש זמן קצר לאחר מכן והיא נשארה ברשותם עד 1385.
כמו ערים אחרות בפיקרדי, היא עברה אז תחת שלטון דוכסות בורגונדיה בתום קרב מונס-אן-וימיה בשנת 1421. בשנת 1430 התקבל הנרי השישי, מלך אנגליה באבוויל.
בשנת 1435 נמסרה העיר לפיליפ השלישי, דוכס בורגונדיה, בחוזה אראס.
לואי האחד עשר, מלך צרפת רכש את אבוויל מדוכס בורגונדי ב-1463 וביקר בעיר ב-27 בספטמבר של אותה שנה.
בדצמבר, על ידי מכתב הרשאות, הוא אישר את הפריבילגיות של העיר, שהוענקו על ידי קודמיו, אך בשנת 1465 כבש שארל הראשון, דוכס בורגונדיה את העיירה.
לואי ה-11 הובס לפני אבוויל ב-1471, אך השתלט על פיקרדי עם מותו של דוכס בורגונדיה ב-1477.
בשנת 1477 העיירה סופחה לממלכת צרפת על ידי לואי האחד עשר, מלך צרפת.
בשנת 1480, ואחר כך ב-1483, מגפת דבר עשתה שמות באבוויל.
שארל השמיני, מלך צרפת ביקר בעיירה ב-1493.
ב-3 באוקטובר 1514 נשא לואי השנים עשר, מלך צרפת לאישה את מרי טיודור, בתו של הנרי השביעי, מלך אנגליה באבוויל.
ב-23 ביוני 1517, הגיע פרנסואה הראשון, מלך צרפת לאבוויל עם המלכה ופגש את הקרדינל וולזי, שייצג את מלך אנגליה כדי להקים ליגה נגד קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-1523 הצטרפו האנגלים לבסוף לקרל החמישי במלחמות פרנסואה הראשון והעיירה סבלה מכיבושים תכופים.
באותה שנה פקדה את אבוויל התפרצות של מגפת דבר.
מגפת דבר נוספת פקדה את אבוויל ב-1582.
בשנת 1531 ערך פרנסואה הראשון סיור חדש בעיר.
המכות החמורות ביותר שניחתו על אבוויל היו סדרת הפשיטות האנגליות של הדוכס מסאפוק בשפך הנהר ב-1544, לאחר נפילת בולון ומונטריי.
המלך אנרי השני, מלך צרפת התקבל באבוויל ב-1550.
במהלך מלחמות הדת בצרפת, המושל, שהיה פרוטסטנטי נטבח עם משפחתו, על ידי ההמון.
בשנת 1568, פרנסואה קוקוויל (François Cocqueville), מצביא פרוטסטנטי, נכנס לפונטייה עם 3,000 חיילים.
הוא שדד ובזז את מנזר דומרטן, ערים, כנסיות וטירות של אזור אותי ואזור סן-ואלרי-סיר-סום.
נרדף על ידי , נלכד קוקוויל עם כמה מחייליו וראשם נערף בשוק של אבוויל.
טבח ליל ברתולומאוס הקדוש לא גרם לנפגעים באבוויל עקב המתינות של ומושל פיקרדי.
עם זאת, אבוויל אימצה את הליגה הקתולית וסבלה ממלחמות הדת בצרפת.
ב-18 בדצמבר 1594, ביקר אנרי הרביעי, מלך צרפת באבוויל.
בתחילת המאה ה-17 חוללה מגפת הדבר הרס.
יותר מ-8,000 בני אדם נספו, ובכך כמעט שלא נותרו תושבים באבוויל.
ב-21 בדצמבר 1620 ביקר בעיירה לואי השלושה עשר, מלך צרפת.
אחותו הנרייט מארי, נסיכת צרפת נסעה לשם מספר פעמים.
בשנים 1635 ו-1636 סבלה העיירה מהמלחמה נגד האימפריה הרומית הקדושה וספרד.
הקרדינל רישלייה שהה בעיר באוקטובר.
בשנת 1656 נחתו בצרפת 6,000 חיילים שהשתתפו במלחמת האזרחים האנגלית והתגוררו באבוויל משם עזבו כדי ללכת ולתגבר את צבא בדרך ל.
זמן קצר לאחר מכן, מכר בלתזאר פארג (Balthazard Fargues) את המקום ל ולאחר שקיבל את התשלום, הוא סירב למסור לו אותו, ופרס כוחות ברחבי פונטייה כדי לגבות כופר מהתושבים.
לבסוף נעצר, נשפט ונתלה בכיכר סן-פייר ב-17 במרץ 1665.
בשנת 1657 הגיע לואי הארבעה עשר, מלך צרפת פעמיים לאבוויל עם אימו, אן מאוסטריה.
עד אמצע המאה ה-16, המסחר בצמח שממנו הפיקו צבע כחול הצטמצם לאחר קידום הפסטל של Pays du Midi, והעיירה נדרשה לשינוי.
בעזרת ז'אן-בטיסט קולבר, שר האוצר של לואי ה-14, העיירה התפתחה כאשר משפחת ואן רובה (Van Robais), יצרני מצעים ושטיחי קיר מהולנד, הקימה בשנת 1665 את Manufacture royale des Rames (מפעל לייצור וילונות).
בשנת 1685 העיירה ספגה מכה קשה עם ביטול האדיקט של נאנט, הכנסייה הפרוטסטנטית נחרבה והפועלים הנרדפים שהיו רוב העובדים המיומנים עזבו את העיר, כולל אלה של ואן רובה.
האוכלוסייה הצטמצמה מאוד ומעולם לא התאוששה לחלוטין מבריחת המקצוענים.
בשנת 1693 הפך הפונטייה למקלט של מספר ניכר של ברטונים ונורמנים שעזבו את ארצם בגלל רעב כבד, אך כמעט כולם נספו.
לקראת סוף חייו של לואי ה-14, בתקופת מלחמת הירושה הספרדית (1701 – 1714), עברו חיילות משלוח רבים באזור.
בשנת 1708, לאחר לכידת ליל, החיילים של הדוכס ממרלבורו והנסיך אויגן מסבויה הגיעו תכופות לשערי אבוויל, ובזזו את החוות והכפרים בסביבה.
החורף של 1709 היה נורא; אנשים נספו מקור, רעב ואומללות.
בתקופה זו התעשייה התמוטטה לחלוטין והמדינה נדרשה לסייע ליצרני הבדם.
ב-1717 עבר פיוטר הגדול דרך אבוויל.
ביולי 1766 הואשם האציל בכך ששנה קודם לכן לא כיבד תהלוכה דתית של חג הלחם והיין הקדושים בכך שסירב להסיר את כובעו ושר שירים בלתי מוסריים.
הוא הוצא להורג על המוקד בפלאס דו גרנד-מארשה בגין חילול הקידוש.
במקום בו הוצא להורג יש מרצפת שעליה חרוט שמו ותאריך הוצאתו להורג, ליד בית העירייה.
מות הקדושים של דה לה בר שימשה כדגלו של וולטר במאבקו בקנאות דתית.
ב-2 בנובמבר 1773 התפוצץ מחסן תחמושת.
150 בני אדם נהרגו ונגרם נזק לכמעט 1,000 בתים.
לא היו פגיעות משמעותיות בתושבים בתקופות של המהפכה ושלטון הטרור.
ב-1793 נשרפו בכיכר סן-פייר רהיטי הכנסיות, יחד עם תמונות של השליטים הפיאודליים.
כנסיית סן-סולפרן הפכה למקדש התבונה (Temple de la Raison).
ב-8 ביוני 1794 נחגג פסטיבל לכבוד .
ב-5 בינואר 1795 נהרס בשריפה מלון גריטיז (Grutuze), שנבנה תחת שארל השביעי, מלך צרפת.
בשנת 1797 נוצרה אגודת החיקוי של אבוויל, אחת האגודות המדעיות הקדומות ביותר של צרפת.
בשנים 1798 ו-1799, החורף היה קשה וחלק מהעיר הוצף.
ב-18 בברוימר שנת X (9 בנובמבר 1801), הייתה סופה טרופית גדולה שגרמה נזק בשווי של יותר מ-1,300,000 פרנק ברובע.
ב-29 בפרריאל שנת XI (18 ביוני 1803) עבר נפוליאון בונפרטה בעיירה בפעם הראשונה.
במהלך ההכנות של המשלחת שתכנן נגד הממלכה המאוחדת, הקונסול הראשון שהה לעיתים קרובות באבוויל בדרכו למחנה הצבאי בבולון.
ב-1813, כחלק מהארגון מחדש של הפרשים שהושמדו ברוסיה, הציע הרובע לממשלה 43 אנשים רכובים ומצוידים.
בתחילת 1814, כשהפלישה הופכת קרובה יותר מדי יום, אורגן מחדש המשמר הלאומי העירוני ברחבי האימפריה כולה.
30 תותחים הוצבו על החומות, ולהשלמת מערכת ההגנה נכרתו עצים בסביבה ליצירת 30,000 גדרות ו-14,000 מגנים.
ב-20 בפברואר הגיע ל טור של פרשים שהיוו את החלוץ של הקורפוס השלישי של הצבא הפרוסי, בפיקודו של הברון דה גייסמאר, לפני שפנה לאבוויל.
בני אבוויל התחמשו, כש-800 רובים הועמדו לרשותם והתנגדות נמרצת החלה כאשר נודע לאוכלוסייה כי בחלוץ זה כביכול של הצבא הפרוסי יש בשורותיו יותר מ-1,500 עד 2,000 איש, גם קוזאקים וגם לאנסרים סקסונים, שבסופו של דבר עשו את דרכם לפריז.
בתחילת אפריל, לאחר הקרב על פריז והתפטרות נפוליאון, הגיעו לאזור 2,000 לאנסרים וקירסירים פרוסים בפיקודו של גנרל רודר (Friedrich Erhard von Röder) מפריז ובזזו בעיירה ובסביבתה במהלך שהותם.
ב-27 באפריל 1814 נכנס לואי השמונה עשר, מלך צרפת לעיירה והתקבל בפרץ של שמחה.
ב-21 במרץ 1815, המלך לואי השמונה עשר, שהיה בדרך לגלות, בילה לילה בעיירה.
ב-1815, לאחר קרב ווטרלו, העיר שוב נכנסה למגננה.
עם זאת, לאחר עריקות רבות, צומצם חיל המצב ל-400 איש.
המונרכיה של יולי, הרפובליקה השנייה והאימפריה השנייה
ויקטור הוגו הגיע לאבוויל שלוש פעמים כתייר: ב-1835 הוא שהה שם ברציפות מ-26 ביולי, ולאחר מכן ב-4 וב-5 באוגוסט (שהה ב-L'Hôtel d'Angleterre) .
באוגוסט וספטמבר 1837, הוא הגיע לאמיין לאחר ששט בסום באמצעות ספינת קיטור.
לבסוף, ב-11 בספטמבר 1849 הוא עזב את העיר תחת גשם .
בשנת 1847, הגיעה הרכבת לאבוויל עם פתיחת הקטע אמיין-אבוויל בקו של מסילת הרכבת לונגו-בולון.
בשנת 1856 נחנכה תחנת הרכבת אבוויל, שעדיין בשירות.
סוף המאה ה-19 והבל אפוק
אבוויל הייתה מקום הולדתו של אדמירל משנה (1827–1885), שניצחונותיו ביבשה ובים הפכו אותו לגיבור לאומי במהלך מלחמת סין-צרפת (אוגוסט 1884 עד אפריל 1885).
קורבה נפטר ביוני 1885, זמן קצר לאחר תום המלחמה, ב שבארכיפלג פנגחו, וגופתו הוחזרה לצרפת ונקברה באבוויל ב-1 בספטמבר 1885 לאחר הלוויה ממלכתית בהאינווליד כמה ימים קודם לכן.
שמה של "כיכר שוק החיטה" הישנה של אבוויל (Place du Marché-au-Blé) שונה ל"כיכר אדמירל קורבה" (Place de l'Amiral Courbet) ביולי 1885, זמן קצר לאחר שהידיעה על מותו של קורבה הגיעה לצרפת, ופסל בארוק אקסטרווגנטי של קורבה הוקם באמצע הכיכר בסוף המאה התשע עשרה.
הפסל ניזוק בהפצצה גרמנית הרסנית במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-1896 הגיע הסוציאליסט ז'יל גד להרצות באבוויל.
לאחר מכן, הוקמו סניף של ובית העם.
באותה שנה פעלו באבוויל טחנת קמח, בית חרושת למפות שולחן, בית חרושת לחבלים, בית חרושת למאזנים, שלושה כבשנים, מפעלי דוודים, מפעל למנעולים, מזקקה וכו'.
ב-7 ביולי 1907 נערכה חנוכת אנדרטת לה בר, בחנוכה השתתפו רפובליקנים רבים וצירים מקבוצות סוציאליסטיות.
מלחמת העולם הראשונה והוועידות של אבוויל
במהלך מלחמת העולם הראשונה, העיירה מעולם לא נכבשה על ידי החיילים הגרמנים (כפי שמעידה האנדרטה שנבנתה על הר קוּבֶּר (Mont de Caubert)).
ב-1916, במהלך הקרב על הסום, העיירה שימשה כבית חולים צבאי (בית החולים הכללי האוסטרלי השלישי).
בדומה לאמיין ולבוביה, העיירה נהרסה חלקית וקיימים שרידים משמעותיים של המלחמה בקרבת מקום, במיוחד בשל נפלי תחמושת שנמצאים באדמה.
בשנת 1918, זה היה מקום מושבם של שתי ועידות אנגלו-צרפתיות (ועידות אבוויל): זו של 25 במרץ, בין פילדמרשל דאגלס הייג והגנרלים הנרי יוז וילסון ופרדיננד פוש, שכינס את ועידת דולה.
במהלך הוועידה השנייה ב-2 במאי, דרש פוש לקבל פיקוד על החזית האיטלקית אך השיג רק תיאום.
זה היה בוועידת אבוויל (1 ו-2 במאי 1918), בזמן שהצבאות נחלשו, שפוש מול ז'ורז' קלמנסו ודייוויד לויד ג'ורג' שקל לסגת חזרה לכיוון דרום כדי להגן על הבירה.
במקרה שהצבאות הצרפתיים והבריטים ייפרדו, והם לא יוכלו עוד להגן על גם על הגישה לנמלי תעלת למאנש וגם על פריז, אז הצבא הבריטי יאלץ לסגת אל הסום, מה שנמנע הודות לעזרה האמריקנית.
ב-31 במאי 1918 היה משורר המלחמה האמריקאי לוטננט שני ב של ארצות הברית, שהורכבה ברובה מחיילים מ.
לוטננט ויית' וחבריו הוצבו ב הסמוכה, כאשר מטוסים גרמניים החלו בהפצצה על אבוויל.
בזמנו, התקפות אוויריות כאלה היו עניין לילי ואבוויל הייתה בתהליך פינוי.
לוטננט ויית' חרז מאוחר יותר את זיכרונותיו מהתקיפה האווירית בסונטה איפי.
ב-12 בספטמבר 1939 התקיימה באבוויל ועידה שבה החליטו צרפת ובריטניה לא להמשיך במתקפה על גרמניה, מה שהחמיר את המצב בחזית המזרחית.
ב-9 במאי 1940, השלטונות בבלגיה עצרו מספר פעילי ימין רדיקלי וגם שמאל רדיקלי והכניסו אותם למעצר ביחידה של צבא צרפת שהוצבה ליד אבוויל.
ב-20 במאי, כאשר הצבא הגרמני המתקדם קטע את האזור (ראה להלן), קבוצת חיילים צרפתים ביצעה טבח והרגה מספר פעילים מהמפלגה הרקסיסטית ומהמפלגה הקומוניסטית הבלגית.
בסך הכל נבחרו 22 חשודים במגוון תנועות פוליטיות והוצאו להורג ללא משפט.
בתחילת הקרב על צרפת ב-1940, עיקר הכוח הגרמני המשוריין, קבוצת הפאנצר פון קלייסט, תקפה דרך הגזרה הבלתי מוגנת יחסית של הארדנים והשיגה פריצת דרך בסדאן בסיוע אווירי קרוב.
הקבוצה דהרה לחוף תעלת למאנש באבוויל, ובכך בודדה (20 במאי 1940) את חיל המשלוח הבריטי, הצבא הבלגי וכמה דיוויזיות של הצבא הצרפתי בצפון צרפת.
שארל דה גול, אז קולונל, פתח במתקפת נגד (17–18 במאי 1940) באזור לאן עם 80 טנקים כדי להרוס את התקשורת של חיילי השריון הגרמניים.
הדיוויזיה הרביעית החדשה שלו הגיעה למונקורנה, וכתוצאה מכך התרחש קרב מונקורנה.
ללא תמיכה, נאלצה הדיוויזיה לסגת.
הטבח באבוויל התרחש ב-20 במאי 1940. אבוויל נכבשה על ידי הגרמנים מדיוויזיית הפאנצר השנייה של הגנרל-מיור רודולף וייל באותו יום.
הייתה התקפת נגד נוספת עם .
לאחר לאן (24 במאי), הועלה דה גול לגנרל זמני: "ב-28 במאי (...) הדיוויזיה הרביעית תקפה פעמיים כדי להשמיד כיס שנתפס על ידי האויב מדרום לסום ליד אבוויל.
המבצע הצליח, עם יותר מ-400 שבויים נלקחו והכיס כולו נמחק פרט לאבוויל (...) אך בהתקפה השנייה הדיוויזיה הרביעית לא הצליחה להשיג שליטה על העיר מול כוחות אויב רבים יותר." הגרמנים נאלצו לסגת כ-50 קילומטרים.
שימש את הלופטוואפה הגרמני במהלך רוב המלחמה.
לאחר חמש שנים, בספטמבר 1944, שוחררה אבוויל על ידי דיוויזיית השריון הפולנית הראשונה (שצורפה לארמייה הקנדית הראשונה) בפיקודו של גנרל סטניסלב מאצ'ק, שנכנסה לאבוויל דרך הפרבר של רוברואה.
מלחמת העולם השנייה גרמה לנזקים לחלק מהמבנים העתיקים של העיירה, הקתדרלה הגותית המפורסמת של סן ולפראן מהמאה ה-17 כמעט נהרסה.
היא, יחד עם בית העירייה עם המגדל שלו מהמאה ה-13 ניצלו, אם כי ניזוקו.
באביב 2001, העיר, כמו עמק הסום, סבלה משיטפונות.
אלה נמשכו מספר שבועות, בגלל הרוויה של מי התהום, תוצאה של שנה של משקעים יוצאי דופן.
תחנת הרכבת הפסיקה לפעול משום שהמסילות היו מכוסות בכמה סנטימטרים של מים.
העיירה הייתה ציורית מאוד עד לימים הראשונים של מלחמת העולם השנייה כאשר היא הופצצה בלילה אחד על ידי הגרמנים.
העיירה בסך הכל כיום ברובה מודרנית ונבנתה מחדש.
הכנסייה הקולגיאטית של סן וולפרן
הכנסייה הקולגיאטית של סן וולפרן (Collégiale Saint-Vulfran) נבנתה משנת 1488 ועד המאות ה-16 וה-17, אם כי התכנון המקורי לא הושלם.
בספינה יש רק שני מפרצים ובית המקהלה חסר חשיבות.
עם זאת, החזית היא יצירת מופת של אדריכלות גותית לוהבת, שהפכה את העיר למפורסמת, ולצדה שני מגדלים גותיים.
וולפרם, הקדוש הפטרון שלה שחגו ב-20 במרץ, נולד בסביבות שנת 650 לספירה, ב, והיה לורד בחצרו של כלותאר השלישי, אב המנזר מפונטנל, הארכיבישוף של סן בשנת 682, ומי שניצר את פריזיה.
הוא מת במנזר פונטנל בשנת 720. הבניין סווג כמונומנט היסטורי בשנת 1840.
התיאטרון, שנבנה בשנת 1911, הוא אחד הבודדים באזור שמתהדר בחדר איטלקי.
נרשם כאנדרטה היסטורית בשנת 2003.
מגדל הפעמונים הוגדר כאתר מורשת עולמית בשנת 2005 ונרשם כמונומנט היסטורי בשנת 1926, הוא אחד העתיקים בצרפת, שנבנה בשנת 1209. ב-20 במאי 1940, במהלך הפצצה, גגו ניזוק ורק ב-1986 הוא נבנה מחדש.
מגדל הפעמונים הוא אחד מחמישים ושישה הפעמונים של בלגיה וצרפת שנרשמו בשנת 2005 על ידי ועדת המורשת העולמית של אונסק"ו כהכרה מכך שהוא מעיד על עליית הכוח העירוני באזור והארכיטקטורה שלו.
המגדל הוא משכן של המוזיאון של העיר מאז 1954.
מוזיאון בושה-דה-פרת (Musée Boucher-de-Perthes) ממוקם בחלקו במגדל הפעמונים שאינו בשימוש כעת של המאה ה-13, אשר רשום ברשימת המורשת העולמית.
זוהי מחווה ל, שגם בית ספר תיכון על שמו.
המוזיאון מציג יצירות אמנות וחפצים מהמאה ה-16 ואילך, יחד עם תערוכות נוספות המשתנות מעת לעת.
דרומית-מזרחית לעיירה נמצא שאטו דה באגטל (Château de Bagatelle) מהמאה ה-18. מבנה הפולי נבנה בשנת 1752 על ידי ז'וס ואן רובה (Josse Van Robais).
המבנה נרשם כמונומנט היסטורי ב-1926. הפארק והגן הרגיל, כמונומנט היסטורי ב-1946.
סווג כמונומנט היסטורי בשנת 1986, המפעל מנפקטור דה ראם (Manufacture des Rames) התמחה בייצור בדי פשתן יוקרתיים.
הבניין נבנה בחלקו בשנת 1710.
כנסיית הקבר הקדוש (Église Saint-Sépulcre), הממוקמת בלב מרכז העיר העתיקה, היא כנסייה גותית קולגיאטית מהמאה ה-11. שלושים ואחד חלונות הוויטראז' עוצבו על ידי אלפרד מנסייה (Alfred Manessier; 1911–1993) ויוצרו בשארטר.
הכנסייה סווגה כמונומנט היסטורי בשנת 1907.
כנסיית סן-ז'יל (L'église Saint-Gilles) נרשמה כמונומנט היסטורי בשנת 1926.
המנזר של סן-פייר וסנט-פול של אבוויל (prieuré Saint-Pierre-et-Saint-Paul d'Abbeville) נרשם כמונומנט היסטורי בשנת 1993 (חזיתות וגגות).
כנסיית סן-ז'אן-בטיסט דה רוברואה (L'église Saint-Jean-Baptiste de Rouvroy) בנויה מלבנים, ויש לה מגדל פעמונים עם שעון .
כנסיית סן ז'אק (L'église Saint-Jacques), אשר נבנתה בסגנון התחייה הגותית על ידי האדריכל ויקטור דלפורטרי (Victor Delefortrie).
ב-7 בפברואר 2013 הצביעה מועצת העירייה בעד הריסתו בשל תחזוקה לקויה, למרות גל מחאה מסוים.[45] ההריסה הסתיימה במאי של אותה שנה.
חפירת קרפנטייה: אתר ארכאולוגי מהתקופה הפלאוליתית התחתונה, שסווגה כמונומנט היסטורי ב-1983.
חפירת: אתר ארכאולוגי מהתקופה הפלאוליתית התחתונה, שסווגה כמונומנט היסטורי ב-1983.
אנדרטת לה בר הוקמה בשנת 1907 במימון ציבורי, לזכר מות הקדושים של האציל .
ממוקמת ליד תחנת הרכבת, ליד הגשר על תעלת סום, אנדרטת לה בר היא נקודת מפגש שנתית, ביום ראשון הראשון של יולי, למגיני החילוניות והחושבים החופשיים.
אנדרטת מלחמת צרפת-פרוסיה, בתרומה של עשיר מאלזס, חאווייר ניסן, מייסד אגודת אנדרטאות המלחמה של צרפת, ה-Subenir français.
אנדרטת האדמירל קורבה, יצירתם של אלכסנדר פלגייר ואנטונין מרסיה.
אנדרטת מלחמת העולם הראשונה, הפסל הפטרולים (Les Patrouilleurs) מעשה ידיו של לואי-אנרי לקלבאר (Louis-Henri Leclabart).
הפסל עשוי אבן מ, ומתאר סצנה מהשוחות.
האנדרטה נחשפה בשנת 1923 על ידי מרשל פוש.
גן אמונוויל ( jardin d'Émonville) שבו נמצאת הספרייה העירונית רובר מאלה והשירות של הארכיון העירוני נקרא על שמו של אחד מבעליו ארתור פולקה ד'אמונוויל, בוטנאי חובב שקנה חלק מהמנזר של סן- פייר וסן-פול מאבוויל, כדי להקים גן ולבנות אחוזה.
הכניסה הראשית לגן היא שריד מהמנזר.
הפארק העירוני של בובאק (Le parc municipal de La Bouvaque) הוא משכן של עופות ישיבים ונודדים רבים וכן עצי ערבה, ערוגות קנה מצוי וכו'.
מלון רמבורה (L'hôtel de Rambures) מהמאה ה-18, נרשם כמונומנט היסטורי ב-1977.
מלון ביני (L'hôtel de Buigny) נרשם כמונומנט היסטורי בשנת 1933.
תחנת הרכבת של אבוויל (La gare d'Abbeville), בסגנון "אזור חוף הים" (balnéaire régional), בנויה סביב מסגרת מעץ עם חיפוי לבנים אדומות, שנרשמה כמונומנט היסטורי ב-1984.
בית המרחץ של אבוויל (Les bains-douches d'Abbeville), נבנה בשנים 1909–1910 על ידי בנק החסכון (Caisse d'Épargne) על פי תוכניות האדריכלים גרו ומרשן.
הפסלים הם של לואי-אנרי לקלבר (1876–1929), יוצר אנדרטת המלחמה של אבוויל ואצטדיון דליק.
נרשם כמונומנט היסטורי בשנת 2003.
במרכז העיירה, תריסר בתים עתיקים מהמאה ה-16, ה-17 וה-18 סווגו כמונומנטים היסטוריים או נרשמו כמונומנטים היסטוריים בין השנים 1924–1974.
בית העירייה (L'hôtel de ville), שנחנך ב-1960.
אבוד בחלל הוא סרט קומדיית מדע בדיוני אמריקאי משנת 2024 בבימויים של ג'וש גורדון וויל ספק עם תסריט מאת ספנסר כהן.
מככבים בו אנתוני ראמוס, נעמי סקוט וזאכרי קווינטו.
הוא צולם בעיצומה של מגפת COVID-19 בבודפשט, הונגריה.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-19 בינואר 2024 על ידי סרטי יוניברסל.
ספינת החלל של כורה האסטרואידים אנדי רמירז (אנתוני ראמוס) נפגעת ונוחתת בתאונה על כוכב לכת זר שם הוא מתמודד עם חליפת ההישרדות שלו המבוססת על בינה מלאכותית בשם לאונרד (זאכרי קווינטו).
הוא מאבד חמצן, ומתחבר עם חברת הצוות נעמי קאלווי (נעמי סקוט) באמצעות רדיו, שנלכדה בתוך תא המילוט שלה, מה שמוביל אותו ללכת לחפש ולחלץ אותה.
אודות הדמות הערות אנתוני ראמוס אנדי רמירז נעמי סקוט נעמי קאלווי זאכרי קווינטו לאונרד בינה מלאכותית בתוך חליפת ההישרדות של אנדי כריסטופר היביו דוויין
ב-21 בפברואר 2019 קנתה Amblin Partners את התסריט של ספנסר כהן.
באוגוסט 2019, דווח שג'וש גורדון וויל ספק יבימו את הסרט, עם בריאן קוואנו-ג'ונס, פרד ברגר ואנה הלברג צורפו כמפיקים.
בדצמבר 2019, אנתוני ראמוס הצטרף לצוות השחקנים.
רייצ'ל ברוסנהאן לוהקה בפברואר 2020, אך מאוחר יותר נשרה עקב בעיות לוח זמנים; היא הוחלפה על ידי נעמי סקוט באוגוסט 2020. הצילומים החלו בודפשט,הונגריה ב-21 בספטמבר 2020. כתוצאה ממגפת הקורונה, צוות השחקנים והצוות עקבו אחר מספר פרוטוקולי בטיחות, כולל נוהלי "חיטוי מקיפים", חבישת מסכות פנים והתרחקות חברתית.
באוקטובר 2020, דווח כי כריסטופר היביו יככב גם הוא.
הצילומים הסתיימו ב-13 בנובמבר 2020. במאי 2021, הסרט עדיין היה בפוסט-פרודקשן.
סטיבן פרייס הלחין את הפרטיטורה המוזיקלית לסרט.
ביולי 2021, זאכרי קווינטו אושר כחלק מהקאסט.
הסרט תוכנן לצאת לאקרנים בקולנוע על ידי סרטי יוניברסל.
השחרור תוכנן במקור ל-11 במרץ 2022, 16 בספטמבר 2022 ומאוחר יותר ל-27 בינואר 2023, לפני שנשלף בשקט מלוח הזמנים של השחרור של יוניברסל.
אבודים ביונקרס הוא מחזה דרמטי-קומי מאת המחזאי היהודי-אמריקאי ניל סיימון.
המחזה זכה בפרס פוליצר לדרמה ב-1991, עובד לסרט קולנוע והופק גם על-ידי תיאטראות בישראל.
לאחר מות אשתו נקלע אדי לחובות ונאלץ לעבוד כסוכן מכירות נוסע.
הוא שולח את שני בניו, ג'יי וארטי, לגור עם סבתם, איתה גם מתגוררת דודתם, בלה הסובלת מפיגור שכלי קל.
האחים מתקשים להסתגל לתנאי המשמעת של סבתם, המנהלת חנות ממתקים, והם מנסים להשיג כסף בכדי לאפשר לאביהם לחזור לביתם.
את בית סבתם פוקדים גם דודם לואי, המעורב בפשע, ודודתם גרט, המתקשה בדיבור.
המחזה, שבוים על-ידי ג'ין סאקס, הוצג לראשונה בוינסטון-סיילם בקרוליינה הצפונית ב-31 בדצמבר 1990. בפברואר 1991 המחזה עבר לתיאטרון ריצ'רד רוג'רס בברודוויי.
לאחר 11 הצגות הרצה המחזה הועלה 780 פעמים עד שירד בינואר 1993. מרסדס רוהל גילמה את בלה, קווין ספייסי גילם את אדי, איירין וורת' גילמה את הסבתא, מרק בלום גילם את אדי, דני ג'רארד גילם את ארטי, לורן קליין גילמה את גרט וג'יימי מארש גילם את ג'יי.
המחזה זכה בפרס פוליצר לדרמה.
בנוסף לכך זכה המחזה גם בפרס טוני וגם בפרס Drama Desk בארבע קטגוריות: פרס המחזה הטוב ביותר, פרס השחקנית הראשית עבור מרסדס רוהל, פרס שחקנית המשנה עבור איירין וורת' ופרס שחקן המשנה עבור קווין ספייסי.
בנוסף לכך היה המחזה מועמד לפרס Drama Desk עבור עיצוב התלבושות וג'ין סאקס היה מועמד לפרס טוני עבור בימוי.
סרט קולנוע המבוסס על המחזה, שבוים על-ידי מרת'ה קולידג', יצא לאקרנים במאי 1993. מרסדס רוהל ואיירין וורת' המשיכו לגלם את בלה ואת הסבתא.
ריצ'רד דרייפוס ודייוויד סטראתיירן גם כן משחקים בסרט.
המחזה הופק לראשונה בישראל ב-1991 על-ידי תיאטרון הקאמרי, בתרגומו של דן אלמגור ובבימויו של מייקל מונטל.
השתתפו בהצגה: אורנה פורת, עידית טפרסון, יונתן צ'רצ'י, אהובה יובל, יהויכין פרידלנדר, מיכאל הנגבי, לביא נוישטין, אדם נוישטין, דוד תירוש ויניב אדלמן.
תיאטרון בית ליסין העלה את המחזה ב-2004 בתרגומו של שמוליק לוי ובבימויו של רוני פינקוביץ'.
השתתפו בהצגה: זהרירה חריפאי, שרית וינו-אלעד, יורם טולדנו, אלי אליוביץ', גלית הרשקוביץ, ירדן אורון, ליאור חן, גיא צ'צ'קס ודביר מזי"א.
המחזה הופק על-ידי תיאטרון באר שבע ב-2016 בבימויו של מיכה לבניסון.
השתתפו בהצגה: אודי בן דוד, אדם שנל, יואב סעדיאן רוזנברג, ניר פרץ, ליאת גורן, שירי גדני, אורן כהן ואדוה אדני.
שירי גדני הייתה מועמדת לפרס התיאטרון הישראלי לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 2016.
אבודים באמריקה הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1985 בהפקה, כתיבה ובימוי של אלברט ברוקס, עם אלברט ברוקס וג'ולי הגרטי בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על זוג נשוי שמחליט להתפטר מעבודתם ולטייל ברחבי ארצות הברית במעונוע.
דייוויד הווארד (אלברט ברוקס) ואשתו לינדה (ג'ולי הגרטי) הם זוג יאפים שגרים בלוס אנג'לס ומשועממים מחייהם הבורגניים.
דייוויד עובד בחברת פרסום ומצפה לקידום ולינדה עובדת כפקידה בחנות כלבו.
דייוויד מוזמן לשיחה עם הבוס פול מורס (פיטר מרס) שמודיע לו שלא יקודם בלוס אנג'לס אלא יעבור לניו יורק ויקדם את הפרסום של חברת פורד.
דייוויד כועס, מטיח עלבונות כלפי הבוס ומפוטר מיד.
הוא רץ שמח ללינדה מודיע לה שהוא פוטר וכי גם עליה להתפטר והם ימכרו את הבית, יממשו את חסכונותיהם ויקנו מעונוע שבו יגורו ויסתובבו ברחבי המדינה כמו בסרט איזי ריידר.
הם נוסעים ללאס וגאס כדי לחגוג את חייהם החדשים בטקס נישואים חוזר בכנסייה.
בהגיעם עייפים הם מעדיפים לגור בלילה הראשון בבית מלון.
הם מתאכסנים בבית המלון דזרט אין שבו יש גם קזינו.
בלילה מתגנבת לינדה לקזינו ומפסידה במשחק את כל כספם.
דייוויד מגיע לקזינו מאוחר יותר ושופך את כל זעמו על אשתו.
הוא משוחח עם מנהל הקזינו (גארי מרשל) ומציע לו שיחזיר את כספו ובתמורה יפרסם את המלון כמוסד שיש לו רגשות חמלה.
המנהל מתייחס אליו בנימוס אבל דוחה את הצעתו.
הם ממשיכים לסכר הובר ורבים כל הזמן עד שלינדה תופסת טרמפ עם גבר (דונלד גיב) ומסתלקת.
דייוויד רודף אחריהם ומוצא אותם במסעדה.
הגבר הוא אסיר לשעבר והוא חובט בפניו של דייוויד ומסתלק.
הם ממשיכים וחונים בחניון קראוואנים.
דייוויד מוצא "עבודה" כמפקח במעבר חצייה ולינדה עובדת במסעדת שניצלים עם בוס שגילו מחצית מגילה.
לבסוף הם מבינים שנכשלו בניסיונם לחקות את איזי ריידר הם נוסעים לניו יורק שם מתקבל דייוויד שוב לחברה במשכורת מופחתת ולינדה מקבלת משרה בבלומינגדיילס והם מצפים לילד ראשון.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותאלברט ברוקסדייוויד הווארדג'ולי הגרטילינדה הווארדגארי מרשלמנהל קזינומייקל גריןפול דאןמנהל חברהדונלד גיבאסיר לשעבר
אבודרהם או פירוש הברכות והתפילות הוא ספר הלכה העוסק בהלכות ופירוש הברכות והתפילה שחיבר רבי דוד אבודרהם, מחכמי ספרד במאה ה-14.
בהקדמת לספר כותב המחבר שסיבת כתיבת ספרו, היא מפני שדיני התפילה רבים הם, ובמשך זמן הגלות וריבוי הצרות, השתנו מנהגי התפילה בין המדינות, והמון העם מתבלבלים בנוסח התפילה, אינם מבינים את מילותיה, ולא יודעים את הלכותיה.
תוכן הספר כולל ליקט מן התלמוד בבלי ומהתלמוד ירושלמי ודברי הגאונים בענייני ביאור התפילות, הלכות ומנהגי התפילה וביאור טעמיהם.
בראש הספר מפרט המחבר שלושה שערים עם דינים וביאורים שונים:
השער הראשון - ביאור מצות קריאת שמע ערבית ושחרית וזמניהם.
השער השני - ביאור תיקון התפילות וענייניהם.
השער השלישי - ביאור ברכת המצוות ודיניהם.
בנוסף מופיעים בו תשובת הר"י בן פלאט, דין מאה ברכות סדר קריאת שמע שעל המטה.
הבית יוסף מרבה לציין לספר זה.
חלק מהחיבור הוא ליקוט מהתלמוד בבלי, תלמוד ירושלמי וכן מכתבי הגאונים וראשוני הראשונים.
מהגאונים מביא את דברי רב סעדיה גאון, רב עמרם גאון, רב נטרונאי גאון, רב האי גאון, בה"ג, שאילתות ורב שמואל בן חפני.
מראשוני הראשונים הוא מזכיר את ר"י אבן גיאת, ר"י בן ברזילי וחבריהם.
לכתיבת פירוש התפלות השתמש בספר הערוך ובספרי רש"י ופירושיו וכן בפירושי אבן עזרא.
בספרות השו"ת השתמש בתשובות רב האי, תשובות הרי"ף, הרמב"ם והרא"ש ותשובות ר"מ מרוטנברג, כן מצטט מחכמי אשכנז, בהם רבי אלעזר מגרמייזא וכן מחכמי צרפת בהם רבינו תם ובעלי התוספות.
את כתיבת הספר סיים המחבר בשנת ה'ק'.
הספר נדפס לראשונה בליסבון, ה'ר"נ, (1489).
נדפס שוב בוונציה בשנת ה'שכ"ו (1566) ומאז לא נדפס זמן רב.
הספר חזר ונדפס שוב באמשטרדם בשנת ה'תפ"ו (1726) על ידי המדפיס הרב מנחם מן (בן הרב שלמה הלוי) במהדורה זו נוספה הסכמתו של רבה של אמשטרדם רבי אברהם בן יודא.
במהדורת פראג, ה'תקמ"ד (1784) נוספה הסכמה מאת הנודע ביהודה רבי יחזקאל לנדא.
בשנת ה'תשס"א (2001) יצאה לאור מהדורה מוערת עם הערות ומראי מקומות בשם תהילה לדוד, בעריכת הרב מנחם אברהם בראון, בהוצאת מכון אור הספר, ירושלים.
כתב יד מהספרייה הבריטית אוסף גסטר 759, OR 10727.
כתב יד אוקספורד בודלי HUNT.210
מהדורה ראשונה, ליסבון, ה'ר"נ (1489)
ירושלים, ה'תשכ"ג עם הערות מכתב יד שהיה בביתו של המקובל רבי שלום שרעבי
ירושלים, ה'תשס"א (2001) - בשם תהילה לדוד, הכולל הערות ומראי מקומו
מהדורת קרן רא"ם, 3 כרכים, בעריכת הרב אליהו גרינצייג, ירושלים: קרן רא"ם, ה'תשע"ה
"אבודים בסן פרנסיסקו (המסע המופלא הביתה 2)" הוא סרט משנת 1996 של חברת וולט דיסני המהווה המשך לסרט "המסע המופלא - הביתה" משנת 1993 בבימויו של דייוויד ר.
את הסרט מובילות שלושת חיות המחמד מהסרט הקודם, שאדו הגולדן רטריבר (בדיבוב של ראלף ווייט, שמחליף את דון אמיצ'י שדיבב אותו בסרט הקודם, עקב פטירתו ב-1993), סאסי החתולה ההימלאית (סאלי פילד) וצ'אנס הבולדוג האמריקאי (מייקל ג'יי.
בנוסף, בסרט זה מדבבים סינבד, קארלה גוג'ינו, טישה קמפבל, סטפן טובולובסקי, ג'ון פוליטו, אדם גולדברג, אל מייקלס, טומי לסורדה ובוב יוקר.
לצדם, משחקים בסרט רוברט הייז, קים גרייסט, ורוניקה לורן, קווין צ'באלייה ובנג' ת'אל שחוזרים על תפקידיהם מהסרט הקודם.
הסרט זכה לביקורות מעורבות, למרות שזכה לביקורות אוהדות יותר מטעם הקהל.
הסרט יצא להפצה בארצות הברית ב-8 במרץ 1996 ובישראל ב-6 בדצמבר 1996 והכניס מעל ל-32 מיליון דולר.
בניגוד לסרט הקודם - סרט זה עלה בארץ בגרסה אנגלית בלבד ולא דובב.
משפחת ברנפורד-סיבר, הבעלים של שאדו הגולדן רטריבר, סאסי החתולה ההימלאית וצ'אנס הבולדוג האמריקאי, יוצאת לחופשה משפחתית בקנדה ומחליטים להביא איתם את החיות שלהם, בכדי להימנע מאירוע זהה למה שקרה בסרט הקודם.
בנמל התעופה הבין-לאומי של סן פרנסיסקו, החיות נמלטות לאחר שצ'אנס נבהל תוך כדי טעות בהבנה, והוא חושב שעובדי שדה התעופה הם עובדי מכלאה, לאחר שמעשיו הקודמים הכעיסו את ג'יימי וגרמו לצ'אנס להאמין שג'יימי שולח אותו בחזרה למכלאה.
בטירוף, צ'אנס משתחרר מהכלוב שלו.
שאדו וסאסי הולכים בעקבותיו, ויחד, לאחר שחמקו מרשויות שדה התעופה, החיות מוצאות את עצמן בעיר סן פרנסיסקו.
כשביתם נמצא בצד השני של גשר שער הזהב, השלישייה יוצאת למסע נוסף למצוא את דרכם הביתה.
כשהמסע שלהם מתחיל, צ'אנס נתקל בלי כוונה בבוקסר ובחבר הבולמסטיף שלו; בשם אשן ופיט, בהתאמה.
בשטח השייך להם טריטוריאלית, אשן מסרב לתת להם לעבור.
בעוד שאדו מנסה להסביר להם שהם רק מחפשים למצוא את דרכם הביתה, אשן ופיט מאיימים שהם יאכלו את סאסי.
שאדו מתחיל להילחם באשן, בעוד שסאסי מתחבאה בבטחה גבוה על אדן החלון הסמוך.
קבוצה של חיות משוטטת הידועה ככנופיית ריילי, מצטרפת לעימות ועוזרת לגבור על אשן ופיט.
הכנופיה מסבירה לשלישייה שהעיר אינה מקום בטוח עבור חיות מחמד מבויתות.
בקטטה, צ'אנס רץ כדי להגן על עצמו.
הכנופיה שולחת חברת חבורה בשם דלילה למצוא אותו, שם היא מסבירה שהם לא מתכוונים לפגוע בו.
שאדו וסאסי עושים את דרכם במרכז העיר עם שאר כנופיית ריילי.
כאשר מופיע רכב המכונה "וואן אדום-מדם", ריילי מורה לכולם לתפוס מחסה ומסביר הרכב לוקח כלבים משוטטים מהרחובות למקום שנקרא "המעבדה".
עוד הוא מסביר כי הוא נמנע ממכוניות, בשל קישורן לבני אדם, והוא איננו סומך כלל על בני אדם.
מתוך הכרה בהבדלים ביניהם לגבי בני אדם, שאדו וסאסי מביעים את תודתם לכנופיה וממשיכים לעשות את דרכם לעבר גשר שער הזהב.
בעוד צ'אנס ודלילה עושים את דרכם בעיר, צ'אנס שואל על חוסר האמון של ריילי בבני אדם.
היא מסבירה שריילי ננטש על ידי בעליו כשהיה גור.
לאחר שנאלץ להסתגל כדי לשרוד ככלב רחוב, הוא יצר את הכנופיה שלו כדי להגן על כל בעלי החיים המשוטטים מבני אדם.
כשהם עושים את דרכם לפארק, צ'אנס מתחילה להתעניין באופן רומנטי בדלילה.
בעוד שאדו וסאסי ממשיכים בדרכם בעיר, אשן ופיט ממשיכים לעקוב אחריהם.
כשהזוג נתקל בשריפה בבית וכששמעו את הדיון בין הורים מבוהלים ומפקד גדוד מכבי האש של סן פרנסיסקו, הם מבינים שילד צעיר והחתלתול שלו עדיין נמצאים בבית.
שאדו ממהר לתוך הבית דרך חלון המרתף כדי לחלץ את הילד, בעוד שסאסי עוקבת אחריו בחיפוש אחר החתלתול.
שאדו יוצא כמה רגעים לאחר מכן עם הילד לצידו, כשהמרפסת קורסת בעקבות הלהבות.
סאסי מצטרפת עם החתלתול, לאחר מכן.
לאחר שהם עדים למעשיהם, ריילי וכנופייתו משבחים את מעשיהם ונחושים לעזור להם למצוא את צ'אנס לפני שהם חוזרים למחבוא הכנופיה.
כשהם מגיעים, הם מגלים שצ'אנס ודלילה כבר שם.
ריילי מתחיל להסביר לזוג המאוהב שהם שונים מדי אחד עבור השני, אבל הם לא מסכימים עם טענתו וישנים מחוץ למחבוא.
למחרת בבוקר, צ'אנס מתחיל ללעוס צמיג מבלי לשים לב שה-"וואן אדום-מדם" מתקרב.
הוא נתפס ונחטף על ידי הנהגים שלה, שמתכוונים לקחת אותו ל"מעבדה".
כשהרכב נוסע, כל החיות פועלות יחד כדי לעצור את המכונית ולשחרר את צ'אנס ואת יתר הכלבים בכלובים שלה.
כשהנהגים מנסים להתחמק מהחיות התוקפות, חבר בכנופיה בשם באנדו נכנס לטנדר, מכניס אותו להילוך אחורי, והדבר מטביע את הרכב בנהר.
באיחוד מחדש, החיות חוגגות את ניצחונן.
דלילה מתחילה להסביר לצ'אנס שאולי הם בכל זאת שונים מדי זה מזה, רק כדי שהוא יעזוב את הכנופיה.
ריילי מסכים ללוות ולעזור לשאדו ולסאסי להגיע לגשר שער הזהב.
רגע לפני חציית הגשר, הזוג שוב נקלע למארב על ידי אשן ופיט.
צ'אנס מצטרף למאבק, ומפחיד אותם.
יחד שוב, השלישייה חוצה את גשר שער הזהב ומוצאת את בעליהם.
המשפחה חוזרת הביתה עם שלוש חיות המחמד שלהם: צ'אנס, שאדו וסאסי; למרות שצ'אנס עדיין עצוב על האובדן הנתפס של דלילה.
זמן קצר לאחר מכן במהלך פיקניק משפחתי, דלילה מצטרפת אליהם לאחר שמצאה את דרכה לביתם.
בוב מסכים לאפשר להחזיק כלב נוסף במשפחה.
צ'אנס ודלילה מתאחדים מחדש, כשהמשפחה ממשיכה לאכול את הארוחה.
רוברט הייז - בוב סיבר.
קים גרייסט - לורה סיבר.
בנג' ת'אל - פיטר ברנפורד.
ורוניקה לורן - הופ ברנפורד.
קווין צ'באלייה - ג'יימי ברנפורד.
סנדרה פרנס - אמא של טאקר.
אנדרו אירלי - אבא של טאקר.
ויל סאסו - שליח פיצה.
פוקס - צ'אנס, בולדוג אמריקאי.
סאלי פילד - סאלי, חתולה הימלאית.
ראלף ווייט - שאדו, גולדן רטריבר.
אל מייקלס - ספארקי מייקלס, קולי גס-שיער.
טומי לסורדה - לאקי לסורדה, כלב הוואנז.
בוב יוקר - טריקסי יוקר, רועה גרמני.
טרזה מקניל - פודל צרפתי.
ג'ון פוליטו - אשן, בוקסר.
אדם גולדברג - פיט הבול מסטיף.
סינבד - ריילי הלברדור רטריבר המעורב.
קארלה גוג'ינו - דלילה, כלבת הקוואז.
טישה קמפבל - סלדג', כלבת רועים שלטלנדית מעורבת.
סטפן טובולובסקי - באנדו, בלוטיק קונהאונד.
רוס מלינגר - ספייק, הג'ק ראסל טרייר.
מייקל בל - סטוקי, הפודנגו הפורטוגזי.
ג'ף פישר - דמויות רקע.
הסרט זכה לביקורות מעורבות, ובעל ציון 56% מטעם המבקרים באתר Rotten Tomatoes, על בסיס 18 ביקורות, המעיד על מדרג נמוך מן הממוצע.
המבקר סטפן הולדן שיבח אלמנטים מן הסרט באומרו כי "המסע המופלא הביתה 2 אולי אינו נמנע לחלוטין מן הרגשנות והדביקות המאפיינים סרטי חיות מואנשות הוליוודיים, אך הוא עושה עבודה טובה מיתר בסרטי המשפחה בכך שמציד עולם מנקודת מבטו של ילד".
הקהל דירג את הסרט דירוג ממוצע של "B+" באתר CinemaScore, במדד של "A+" עד "F"
הסרט פתח את הקרנותיו ב-2,129 אולמות קולנוע ב-8 במרץ 1996 והרוויח $8,605,649, ובכך הגיע למקום השני ברשימת הסרטים המכניסים.
הקרנותיו בקולנוע המשיכו לעוד חמשה שבועות נוספים.
אבודים בחלל היא סדרת מדע בדיוני אמריקאית בת 83 פרקים שנוצרה והופקה על ידי ארווין אלן וששודרה במקור ברשת CBS בין ה-15 בספטמבר 1965 עד ל-6 במרץ 1968. הסדרה התבססה באופן רופף על בסיס הרומן "משפחת רובינסון השווייצרית" משנת 1812 מאת הסופר השווייצרי יוהאן דייוויד וויס.
עלילת הסדרה, אשר מתרחשת בעתיד הלא רחוק, מתמקדת בבני משפחת רובינסון אשר יוצאת למשימת חלל על סיפון החללית "יופיטר 2" במטרה להקים מושבת חלל במערכת הכוכבים אלפא קנטאורי.
צוות החללית כוללים את בני משפחת רובינסון - ד"ר ג'ון רובינסון, אשתו מורין, ושלושת ילדיהם, ג'ודי, פני ו-וויל - וכמו כן גם את טייס החלל דון ווסט והרובוט.
עם זאת, ד"ר זכארי סמית מצליח להסתנן אל החללית, לחבל בה ולגרום לה לסטות ממסלולה ולהיתקע בחלק לא מוכר של הגלקסיה.
כמו כן, הוא גם הופך לנוסע בעל-כורחו.
בעקבות כך משפחת רובינסון נאלצים להתמודד עם אתגרים רבים בעודם מנסים למצוא את הדרך לחזור לכדור הארץ.
גאי וויליאמס בתפקיד ד"ר ג'ון רובינסון
ג'ון לוקהרט בתפקיד מורין רובינסון
מרתה קריסטן בתפקיד ג'ודי רובינסון
אנג'לה קארטרייט בתפקיד פני רובינסון
ביל מומי בתפקיד וויל רובינסון
מארק גודארד בתפקיד טייס החלל דון ווסט
ג'ונתן האריס בתפקיד ד"ר זכארי סמית'
בעוד שהעונה הראשונה של הסדרה צולמה בשחור לבן, העונה השנייה והשלישית צולמו בצבע.
את הפתיח של הסדרה יצר ג'ון ויליאמס.
בשנת 1998 יצא לאקרנים הסרט "אבודים בחלל" בבימויו של סטיבן הופקינס ובכיכובם של ויליאם הרט, מימי רוג'רס וגארי אולדמן.
בין השנים 2018 עד 2021 נטפליקס הפיקה אתחול לסדרה המקורית.
בשנים 2004 עד 2005 שלוש העונות הראשונות יצאו לשווקים בתקליטורי DVD.
ב-2015 יצא לשווקים מארז בלו-ריי הכולל את כל פרק הסדרה.
אבודים בדרך הוא סרט דרמה קומית והרפתקאות ישראלי, מסוגת קולנוע חרדי משנת 2005, שביים והפיק יהודה גרובייס.
נוסעי טיסה מהודו לישראל מקבלים הודעה על דחייה של יממה בהמראה.
שמואל (שלמה סדן), פקיד ממשלה בכיר, מגיב בכעס נוכח הפגיעה בלוח הזמנים הקפדני שלו, בעוד אייל (רונן הרשקוביץ), שכנו למושב במטוס ומטייל ותיק שטייל שנה בהודו, מקבל את העיכוב ברוגע ובהשלמה.
לאחר שדרכוניהם של השניים נעלמים בטעות, הם נאלצים לשתף פעולה ולחצות יחד את הודו ונפאל בדרכם לשגרירות הקרובה, בתקווה להספיק לטוס לישראל לפני כניסת ראש השנה.
במהלך המסע הם נקלעים לשורה של תקלות בלתי צפויות, חיכוכים וטעויות המאיימות להשאירם בהודו לזמן בלתי מוגבל.
הסרט מציג דרמה קומית על שני אנשים מעולמות שונים, שנקשרים בעל כורחם ויוצאים למסע משותף כדי שיוכלו לחגוג את ראש השנה בבית.
לשם ביצוע הצילומים, סגר הבמאי יהודה גרובייס רחוב שלם והעמיד במקום אנשי צוות כדי למנוע מעבר של נשים בפריים, בהתאם לנורמות הנהוגות בסרטים המיועדים לקהל החרדי, שאינם כוללים הופעת נשים על המסך.
במהלך ההפקה נפצע השחקן שלמה סדן פעמיים: בפעם הראשונה הוא שבר עצם באפו, ובפעם השנייה ננשך בידו על־ידי קוף בזמן שהאכיל קבוצת קופים במקום הצילומים.
בעקבות הפציעה השנייה פונה סדן לקבלת טיפול רפואי.
לסרט תוכננה במקור דמות נוספת שוטר ישראלי יליד ארגנטינה, שקיבל מהמשטרה הישראלית פרס הצטיינות בדמות נסיעה להודו.
על פי העלילה המקורית, השוטר היה אמור לקבל משימה דחופה לאתר את שמואל טרשונסקי (שלמה סדן).
את הדמות יועד לגלם אריאל כהן.
עם זאת, לאחר שהסצנות הועברו לחדר העריכה נמצא כי אינן משתלבות היטב במבנה הסרט, והוחלט להסירן.
אף על פי כן, קטע קצר מהדמות מופיע בפרומו הרשמי של הסרט.
בשלב העריכה התמודדה ההפקה עם שתי בעיות מרכזיות: האחת נגעה לסצנת מטוס שנקלטה עם סאונד ירוד, ונדרשה דיבוב מחדש של השחקנים, השנייה הייתה תקלה חמורה שבה כל חומרי הגלם של הסרט נמחקו, ללא גיבוי.
רק בדיעבד התברר כי ערב לפני כן העביר גרובייס בטעות עותק מלא של הסרט לקלטת.
ההפקה החליטה להשתמש בעותק זה כדי להשלים את תהליך העריכה ולמנוע אובדן מוחלט של הסרט.
אבולוציה באמצעות ברירה טבעית היא תאוריה מדעית לפיה יש שינויים גנטיים באוכלוסייה לאורך פרק זמן נתון והם מאפשרים יצירה של תכונות חדשות בבעלי חיים וצמחים.
שינויים אלה גורמים לעיתים ליצירה של מינים חדשים אשר מסתגלים טוב יותר לתנאים המשתנים.
כשמוטציות גנטיות אקראיות מגדילות את סיכויי השרידות של תכונה מסוימת, התכונה הזו תעבור בתורשה לצאצאים רבים יותר של הפרט המחזיק בתכונה זו.
שכיחות הפרטים שאינם נושאים תכונות מקנות יתרון הישרדותי, תקטן ביחס לאוכלוסייה העמידה.
הצטברות שינויים גנטיים לאורך דורות מביאה ליצירת וריאנטים בתוך אותו מין (תהליך שמכונה לעיתים "מיקרו-אבולוציה", Microevolution ), או אף יצירת מינים חדשים בעלי תכונות חדשות, מינים השונים מאבותיהם (תהליך שמכונה לעיתים "מאקרו-אבולוציה" (Macroevolution) , אבולוציה בממדים גדולים).
תהליכים אלו נמשכים לרוב לאורך מיליוני שנים אך ניתן להיווכח בהם גם בפרקי זמן קצרים הרבה יותר ביצורים בעלי מחזור חיים קצר ומספר צאצאים רב כגון וירוסים וחיידקים.
לתאוריית האבולוציה יש תמיכה ראייתית בזיהוי המשותף לכל עולם האורגניזמים – מנגיפים וחיידקים דרך צמחים ופטריות ועד לבעלי חיים – על ידי זיהוי הדמיון ההומולוגי (הצורני) ביניהם, זיהוי הדמיון הגנטי ביניהם וזיהוי הדמיון בין מאובניהם.
תאוריית האבולוציה מכילה את תחומי הביולוגיה השונים בגוף ידע אחד, ומאפשרת לנצל ידיעות שנרכשו בחקר אורגניזם אחד לצורך העמקת המחקר וההבנה הביולוגית של אורגניזמים רבים אחרים.
תאוריית האבולוציה מסבירה את היווצרות מגוון היצורים החיים ואת השוני הרב הקיים בתכונותיהם המורפולוגיות, הפיזיולוגיות וההתנהגותיות.
כמו כן, היא מלמדת על מורכבותם של היצורים החיים ועל היווצרותם של מינים חדשים ומאפשרת להבין את המבנה של מערכות אקולוגיות.
הבנת עיקרי התהליך האבולוציוני תרמה למחקר הביולוגי, הרפואי והחקלאי, והביאה לפיתוחן של שיטות ייצור והפקה של מוצרים וחומרים מהטבע, לשימור טבע ולניהול מושכל של משאבי טבע.
חקר האבולוציה משפיעה גם על תפיסת המין האנושי את עצמו ויחסיו עם הטבע.
רעיונות קדומים ראו במין האנושי מין ייחודי ונפרד משאר המינים ובעל חשיבות עליונה, אך האבולוציה רואה במין האנושי מין ככל המינים שנוצר באופן זהה לשאר המינים בתהליך הברירה הטבעית.
מאחר שתאוריית האבולוציה של דרווין נוגדת באופן מובהק חלק ניכר מהמסורות של כתבי הקודש, התאוריה עוררה התנגדות עזה – בעיקר במישור החברתי, במישור המוסרי ובמישור התאולוגי .
המילה אבולוציה (מלטינית: Evolvere) שימשה ברומא העתיקה לתיאור פעולה של פרישת קלף מגולל.
במאה ה-12 היא קיבלה משמעות של מעבר זמן, ולאחר מכן הורחבה המשמעות למושגים הקשורים בהתפתחות.
במובנה הרחב, המילה "אבולוציה" משמשת בעת החדשה לתיאור כל תהליך של שינוי והתפתחות.
המילה אבולוציה לא הופיעה במהדורה הראשונה של "מוצא המינים" של דרווין.
היא נוספה רק במהדורות מאוחרות יותר, וגם אז הופיעה רק בפרק האחרון.
היא הוחדרה לביולוגיה בהשפעתו של הרברט ספנסר ונקלטה בשפה האנגלית כשם נרדף לקדמה.
דרווין התנגד בתחילה למילה זו, משום שתורתו לא כללה שום רעיון של התקדמות כוללנית כתוצאה צפויה מראש של מנגנון שינוי כלשהו.
דרווין השתמש בה לראשונה בספרו מוצא האדם, שראה אור ב-1871. הוא לא אהב את המונח אבולוציה, וניאות להשתמש בו רק משום שמטבע הלשון של ספנסר כבר נעשה נחלת הכלל.
תפיסות קודמות וחלופיות לתורת האבולוציה המודרנית
תורת האבולוציה התפתחה במשך ההיסטוריה.
צ'ארלס דרווין נחשב לאבי תורת האבולוציה המודרנית, והעיקרון המרכזי מתבסס על סלקציה של הפרטים המתאימים ביותר לסביבה מתוך מגוון פרטים השונים מעט זה מזה.
מנגנון זה ידוע בשם הברירה הטבעית.
העיקרון מתבסס על שני מרכיבים, מרכיב אקראי ומרכיב שאינו אקראי.
החלק האקראי מבוסס על הופעתן של מוטציות גנטיות שגורמות כתוצאה מכך לשונות מורפולוגית ופיזיולוגית בקרב אוכלוסייה של מין מסוים.
החלק השני בתהליך קורה כאשר הפרטים הנושאים את המטען הגנטי (אותו הם גם מעבירים בתורשה) המקנה להם יתרון תחרותי בסביבה בה חי המין, שורדים באחוזים גבוהים יותר.
להלן מספר דוגמאות להוגים שקדמו לדרווין ורעיונותיהם המרכזיים:
קדמות העולם/נצחיות המינים – הסבר שלפיו העולם, כולל מיני האורגניזמים שבו, היה תמיד כפי שהוא כיום.
אחד מתומכי הסבר זה היה הפילוסוף אריסטו, שרעיונותיו היו מקובלים עד ראשית העת החדשה.
אחרים שדגלו בכך היו ויליאם פיילי וצ'ארלס לייל בני המאה ה-18.
בריאתנות – גישה הגורסת כי החיים נבראו בדיוק (או כמעט בדיוק) על פי המתואר בספר בראשית, בקוראן או בספרי קודש אחרים.
הסבר זה בולט בקרב מתנגדי תורת האבולוציה בעשור הראשון של המאה ה-21. הסבר זה משתייך לקבוצת ההסברים המכונה תכנון תבוני.
טענת "התכנון התבוני" היא כי האורגניזמים מורכבים מאוד ולכן הופעתם היא תוצאה של הליך תכנון מכוון על ידי ישות תבונית ולא תוצאה של הליך ללא מתכנן.
רעיון הבריאתנות גם לא מתמודד עם השאלה הטריוויאלית בנוגע להיווצרותו של אותו מתכנן אן יוצר תבוני.
רעיון זה אינו נתמך על ידי ממצאים מדעיים והוא למעשה מיתוג מחדש לכתבי הקודש על מנת שיוכלו להילמד כתאוריות מדעיות בבתי ספר.
בריאתנות איננה תאוריה מדעית מאחר שאין שום דרך לשלול אותה.
תאוריית הבריאה הספונטנית – הסבר שלפיו אורגניזמים רבים נוצרים בחיי היום-יום מן הדומם, למשל: הלכלוך יוצר זבובים, טל הבוקר יוצר גחליליות.
מלומדים בני תקופות שונות ביטאו גם דעות הדומות יותר לרעיונות בסיסיים שונים בתורת האבולוציה.
הבולטים במלומדים אלה היו בני המאה ה-18. במאה זו חלה התפתחות רבה במחקר הביולוגיה ובמסגרתה פרסמו ז'אן-בטיסט דה לאמארק וקארולוס ליניאוס את רעיונותיהם.
ליניאוס יסד את תורת המיון – הסיסטמטיקה, המחלקת את האורגניזמים למינים, סוגים וכיוצא בזה.
בלא הסיסטמטיקה קשה לנסח את תורת האבולוציה המודרנית.
לאמארק שכנע את המלומדים כי יש שינוי באוכלוסייה מדור לדור, אולם הוא סבר שסיבת השינוי היא ניסיון החיים של ההורים ולא התייחס אל הברירה הטבעית.
תפישות עתיקות, הדומות לאבולוציה המודרנית
הפילוסוף היווני אמפדוקלס, איש אקראגאס בסיציליה ובן המאה ה-5 לפנה"ס, טען שלוש טענות:
אין כלל דבר ייחודי ביצורים חיים.
כלומר הם אינם נבדלים מעצמים אחרים, מבחינת ההרכב שלהם, אלא רק מבחינת יחסי הכמויות בלבד.
הוא פסל את הטענה שביצורים חיים ישנם מרכיבים נוספים מלבד החומריים, וכך היה הראשון בהיסטוריה המתועדת שפסל את קיום הנשמה.
אורגניזמים חיים לא נוצרו כצורתם כיום, אלא קדמו להם אורגניזמים פשוטים.
מתוכם נוצרו גרסאות שונות (מפותחות יותר) – מרביתן מפלצות שהסביבה דחתה, ומיעוטן יצורים מתקדמים ששרדו.
התפתחות האורגניזם היא תהליך אקראי, ואינו תלוי בתוצאה.
בכל דור נוצרים פיתוחים רבים של האורגניזם, ומה שמתרחש לאחר מכן אינו מושפע מתהליך השינוי באורגניזם.
מכאן שעקרונותיו של אמפדוקלס על התפתחות היצורים החיים הם:
הנחה שמוצא החיים הוא חומר דומם.
התפתחות האורגניזם מצורת המקור לצורה מורכבת יותר.
הנחה שהתפתחות האורגניזם היא תהליך מתמיד שמתרחש בתהליך אקראי.
הנחה שקיימים תהליכי הכחדה בלתי אקראיים של ה"דחויים".
למעשה אמפדוקלס הקדים את צ'ארלס דרווין ביותר מ-2,000 שנים.
אף על פי שהקדים את דרווין, אמפדוקלס לא סיפק תאוריה מדעית מוצקה, שגיבשה קהילה מדעית חוקרת, אלא תאוריה כללית שמתבססת על הנחות יסוד שבתקופתו לא היו האמצעים לבחון ולאושש.
הרעיון שהמינים משתנים היה מבוסס כמה עשרות שנים לפני זמנו של דרווין, ולמארק ניסח אותו כבר ב-1809. הרעיון נקרא "טרנספורמיזם", מלשון טרנספורם, השתנות, כשהכוונה הייתה למעבר מצורה אחת לאחרת.
חוקרים צרפתים ואנגלים אחרים קדמו לדרווין בהצעת תאוריה של מוצא המינים על ידי ברירה טבעית.
חלק מהם קדמו לו במאה שנה ויותר, בהם סבו, ארסמוס דרווין.
צ'ארלס דרווין נולד לאב רופא.
הוא קיבל תואר ראשון בתאולוגיה, והחל ללמוד ביולוגיה במסגרת אוניברסיטאית, אך זנח לימודים אלה.
תחילה למען סיורי הלימוד של חוקרי הגאולוגיה ולבסוף למען משרה בצי הסוחר.
במסגרת היותו חוקר טבע במסע של האוניה ביגל בשנים 1931–1936, הוא ניהל תצפיות על החי במקומות שונים שבהם ביקר, והגיע למסקנותיו על אודות הברירה הטבעית ותפקידה באבולוציה.
חלק חשוב מהמסקנות אליהן הגיע דרווין נובעות מביקורו באיי גלאפגוס, והתצפיות במיני הפרושים השונים החיים בהם.
מאחר שקבוצת האיים מרוחקת מהיבשה (כאלף קילומטרים) וגיל האיים יחסית צעיר (פחות מ-3.5 מיליון שנים), הניח דרווין שמוצא כל מיני הפרושים שבאיים מקורו במין יחיד שמקורו ביבשת אמריקה הדרומית שהשתנה ויצר את המינים הקיימים שם כיום.
מינים אלו עברו התאמה ולמרות הדמיון הרב ביניהם, ישנה שונות מורפולוגית במבנה הגוף והמקור שמאפשרת להם התאמה לסביבתם.
במשך עשרות שנים דרווין כתב ספרים ומאמרים על גאולוגיה ואבולוציה, סיכם את ממצאיו שלו, ואסף חומרים מחוקרים אחרים לשם גיבוש תורת האבולוציה.
בשנת 1858 הציגו דרווין ואלפרד ראסל וולאס את תורת האבולוציה, הפועלת על פי עקרונות הברירה הטבעית.
ב-1859 פרסם דרווין את החיבור "מוצא המינים", שחשף את תורת האבולוציה למדענים רבים בני-זמנו.
אנשי דת וכן תומכי רעיונות מדעיים סותרים, כמו הלאמארקיסטים, ביקרו בחומרה את "מוצא המינים" עם פרסומו.
אך בחלוף הזמן רעיונותיו של דרווין קיבלו חיזוקים רבים יותר מאשר הרעיונות האחרים במישור הניסויי, בעיקר במישור התצפיתי ועל כן הרעיונות האחרים ננטשו.
הביולוג ארנסט הקל התרשם כי בדרך-כלל, שלבי התפתחות העובר חוזרים על האבולוציה שעבר המין כולו, מהתא הראשון עד לצורתו הסופית.
את תצפיותיו בנושא הוא סיכם ב"חוק הביוגנטי".
החוק נתפס כראיה חזקה לתורת דרווין.
כיום ברור כי אין זה חוק טבע תקף, וגם במקרים שיש דמיון להתפתחות העובר, אין לצפות לחפיפה מושלמת עם ההתפתחות האבולוציונית.
לדוגמה, בעוברי האדם, כמו בכל עוברי בעלי החוליות, מופעים חריצי הזימים (אבל העובר אינו נושם דרכם) והזנב במהלך התפתחות העובר.
מאידך, הזדקפות האדם כהולך על שתיים בניגוד לאבותיו הקופים שנטייתם קדימה מקלה את אחיזת הידיים בענפי העצים, נעשתה בעזרת קיצור חלק משלבי ההתפתחות העוברית שבהריון ולא בעזרת הוספת שלב להתפתחות העוברית.
תורת דרווין קיבלה חיזוק נוסף עם התפתחות הגנטיקה בתחילת המאה ה-20, בעיקר עם הפרסום מחדש של כתביו של גרגור מנדל והפיתוח של מודל הארדי-ויינברג שהביאו מאוחר יותר להתפתחות הסינתזה האבולוציונית המודרנית.
בעזרת הגנטיקה של מנדל ניתן היה להסביר את מנגנון התורשה עליו פועלת הברירה הטבעית, דבר שנבצר מדרווין לעשות והיווה לו מכשול.
השתלבות תאוריית האבולוציה במדע המודרני
תורת האבולוציה המודרנית מעולם לא הייתה מבודדת משאר המחקר המדעי.
כבר בכתביו של דרווין הכילה תורת האבולוציה טיעונים מתחום הגאולוגיה (שוני במורפולוגיית המאובנים בשכבות קרקע שונות) והגאוגרפיה (ייחודו של אזור המחיה, ובידודו מאזורי מחיה אחרים, ממלאים תפקיד בהתפתחות החיים שבו) וכן אקולוגיה – התאמת היצורים החיים לסביבה הטבעית שבה הם חיים.
לאחר פרסום כתבי דרווין, משכה תורת האבולוציה בעיקר חוקרים שהשתמשו בה ככלי לפיתוח תורת הטקסונומיה (תורת מיון היצורים החיים).
בהמשך, לאחר שהתגבשה קהילת חוקרים שתורת האבולוציה עצמה הייתה מרכז עניינם, החלו חוקרי ביולוגיה רבים אחרים להתעניין בה.
הבולטים שבהם עסקו באנטומיה, באקולוגיה ובגנטיקה.
תורת האבולוציה אפשרה לחוקרים אלה למצוא משמעות בממצאיהם במקום להציגם כרשימת עובדות שרירותית.
בחלוף הזמן, גברה השפעת תורת האבולוציה על כלל ענפי הביולוגיה, ומאמרים מחקריים רבים בביולוגיה כוללים גם דיון במשמעות האבולוציונית של ממצאי המחקר.
הבסיס לתאוריית האבולוציה בתורת התורשה
תורשה היא העברת תכונות מהורה לצאצא בתהליך הרבייה.
המדע העוסק בתורשה קרוי גנטיקה.
הגנטיקה חוקרת את החומר התורשתי, דרך הורשתו והשפעתו על תכונות האורגניזם.
העובדה שתכונות מועברות בתורשה הייתה ידועה מאז ומעולם ושימשה להכלאת צמחים וחיות משק, אולם קודם למחקר בגנטיקה לא היה ידוע כיצד מורשות תכונות ומה הסיכוי שלהן לעבור בתורשה.
מסיבה זו, דרווין פרסם את כתביו על אבולוציה תוך התייחסות אל מנגנון התורשה כאל תעלומה.
התעלומה החלה להתבהר בניסויים שערך גרגור מנדל בהכלאות בין צמחי אפונה.
מנדל ניסח את חוקי התורשה עבור האפונה ופרסם אותם בשנת 1865. התברר שחוקים אלה חלים על כלל היצורים החיים.
מנדל טבע מושגים עבור גן – מידע תורשתי המקודד לתכונה אחת ועבור אָלֵל – גרסה מסוימת של הגן, מתוך מספר גרסאות אפשריות, המתבטאות בגרסאות שונות של אותה תכונה.
למשל, לגן לצבע פרח האפונה יש אלל לפרח לבן ואלל לפרח צהוב.
במהלך המאה העשרים הפכו מושגים אלה למושגי יסוד בתורשה ובאבולוציה.
הקהילה המדעית התוודעה אל פרסומי מנדל בסביבות שנת 1900. על פניו נראה כי תורתו של מנדל סותרת את תורתו של דרווין, כי דרווין שיער שהתורשה מתרחשת באמצעות יחידות הורשה שלהן קרא "גמולות".
אולם, בשנות ה-30 של המאה ה-20 יושבו הסתירות לכאורה בין התורות, ונוסחה תורת הסינתזה האבולוציונית המודרנית, המקובלת כיום.
בתורה זו משמשת תורת מנדל כהסבר למנגנון המבטא את השונות התורשתית, הנדרשת לקיום הברירה הטבעית, שעליה דיבר דרווין.
בשנות ה-40 של המאה העשרים גילה אוסוולד אוורי (Oswald Avery) כי החומר התורשתי הוא חומר שכונה DNA.
ג'יימס ווטסון ופרנסיס קריק גילו את מבנה ה-DNA ב-1953 ונתנו ביסוס פיזיקלי לתורת התורשה.
ה-DNA הוא מולקולה המהווה שרשרת ארוכה (פולימר) של ארבעה סוגי נוקלאוטידים.
הוא ארוז בכל תא, במבנים המכונים כרומוזומים.
סדר הנוקלאוטידים מקודד מידע הקובע את תכונותיו של הפרט.
הבדלים בקידוד זה, באתרים מסוימים של הכרומוזום, יוצרים הבדלים בתכונות ספציפיות בין פרטים שונים.
הסתבר שהמושג "גן" מתאר אזור ב-DNA המכיל מידע תורשתי.
כאשר קיימים הבדלים בין המופעים של גן מסוים (בדרך כלל, שני מופעים שנמצאים בזוג כרומוזומים, בהתאמה) – כל אחד מהמופעים מכונה אָלֵל.
מערך הגנים של פרט מסוים הוא הגֵּנוֹטִיפּ של הפרט.
מערך תכונות הפרט הנראה לעין (מבנה, פיזיולוגיה והתנהגות) נקרא הפֵנוֹטִיפּ של הפרט.
הפנוטיפ נובע מיחסי גומלין בין הגנוטיפ לבין הסביבה.
לדוגמה, צבע העור של בני האדם נובע הן מתכונותיהם התורשתיות והן ממידת חשיפתם לשמש.
מוטציה היא חוסר דיוק בהעתקה או בשמירה של המידע המקודד בחומר התורשתי.
מוטציה המתחוללת בביצית, בזרע, או בתאים המייצרים ביציות וזרעים, עשויה לעבור לדור הבא.
סוגי המוטציות ותדירות הופעתן תלויים בגורמים מגוונים.