tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העבודה על קידום ההיסטוריה של הצי זכתה להערכה רבה: בשנת 1975, על פי צו נשיאות הסובייט העליון של ברית המועצות, הוענק למוזיאון אות מסדר הכוכב האדום.
בשנת 2012 הסניפים הקיימים של המוזיאון קיבלו מעמד כחטיבות מבניות של המוזיאון.
אלה היו בעיקר מוזיאון הצי הבלטי (בעיר בלטייסק) וספינת התהילה הצבאית "מיכאיל קוטוזוב" (בעיר נובורוסייסק).
באפריל 2013 הושלמה העברת אוסף המוזיאונים למתחם המשוחזר של צריף קריוקוב.
בקיץ 2013 החל לפעול מתחם תצוגה המורכב משישה אולמות, תערוכה באטריום והשלב הראשון של התערוכה המרכזית, המורכבת משישה אולמות.
עד יום הצי הרוסי, ב-27 ביולי 2014, נערכה תערוכה המורכבת מ-19 חדרים שהייתה פתוחה לחלוטין לציבור.
באוסף המוזיאון החל מ-1 בינואר 2015 למעלה מ-719,000 פריטי מוזיאון, שאוחסנו בשמונה קרנות והוסבו ל-57 אוספי תערוכה, המגוונים ביותר מבחינת חומר הייצור, הגדלים והמידות.
קרן הספינות של המוזיאון מונה למעלה מאלפיים דגמים ייחודיים של ספינות, ואחת מתערוכות המוזיאון היקרות ביותר היא הסירה המפורסמת של פיוטר הגדול, המכונה לעיתים קרובות "סבו של הצי הרוסי".
הצוללת של המעצב סטפן קרלוביץ' דז'בצקי משנת 1881, דגמי ספינות בקנה מידה 1:12 ודגמי ספינות ייחודיים של פרויקטים לא ממומשים מהתקופה הסובייטית מעניינים גם הם.
אוסף הנשק הוא אוסף כלי נשק מתקופות שונות וממדינות שונות.
בין המוצגים היקרים ניתן למנות תותחים רוסיים עתיקים, שהופקו מנחושת על ידי סמיון צ'וגונקין בשנת 1618 והמאסטר יוסיף בלשביץ' בגלוכוב בשנת 1692, בין המוצגים יש גם כלי נשק אישיים של בני המשפחה הקיסרית ומפקדי חיל הים הרוסיים המפורסמים.
האוסף כולל גם יותר מ-62,000 עבודות ציור, גרפיקה ופיסול של אדונים מפורסמים כמו איוואן אייבזובסקי, פיוטר קלודט, אלכסנדר בריולוב, מארק אנטוקולסקי, מיכאיל מיקשין ואמנים ופסלים רוסים וזרים אחרים.
בנוסף לאוסף המדליות והדגלים, מדי המלחים של המאות 18–19, נשמרים כאן גם המדים המודרניים של הצי.
מוצג אוסף סמלים צבאיים, נומיסמטיקה, מטבעות ושטרות נדירים.
באוסף התיעוד ישנם מסמכים אותנטיים שעליהם חתמו קיסרי רוסיה, כולל פיוטר הראשון, וכן אמנת הצי משנת 1720 ומכתבי הכרת תודה של פיוטר, מסמכים מתקופת המלחמה הפטריוטית הגדולה וחומרים ייחודיים עליהם חתמו מפקדי חיל הים הרוסי.
אוסף קרן התצלומים מכיל תצלומים ואלבומי תמונות, גלויות ותשלילים מאמצע המאה ה-19 ועד ימינו.
זהו אוסף הצילום הימי הגדול ביותר ברוסיה (כ-280 אלף פריטים).
קרן השרטוט מכילה כ-18,000 רישומים של ספינות וכלי שיט, ספרים על ההיסטוריה של בניית ספינות, מסמכי עיצוב ספינות, רישומים של ספינות עם חתימות של פיוטר הגדול ודמויות בולטות נוספות של המדינה והצי.
הקרן המיוחדת היא אוסף פרסים, תכשיטים ומזכרות מחדרי הקצינים, העשויים מתכות יקרות ואבנים על ידי בעלי מלאכה מפורסמים כמו קרל פברז'ה ופאבל אובצ'ניקוב, אלכסנדר ליובאווין ותכשיטים אחרים.
האוסף מכיל הזמנות, מדליות ושלטי הנצחה, לוחות משובצים ועוד.
תערוכת המוזיאון מורכבת מתשעה עשר אולמות מרכזיים ומתחם תצוגה של תערוכות זמניות.
היכל התהילה של הצי הרוסי
הצי הקיסרי הרוסי בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20
מלחמת רוסיה-יפן בשנים 1904–1905 קרב סיירת "וריאג"
מלחמת רוסיה-יפן בשנים 1904–1905 הגנת פורט ארתור וולדיווסטוק
מלחמת רוסיה-יפן בשנים 1904–1905 קרב צושימה
הצי הבלטי במלחמת העולם הראשונה.
צי הים השחור ושייטת האוקיינוס הארקטי במלחמת העולם הראשונה
הצי במהלך מהפכת 1917, מלחמת האזרחים והתערבות זרה בשנים 1917–1922
הצי הסובייטי בתקופה שבין המלחמות.
בניית צי ברית המועצות והשלכות מלחמת העולם השנייה.
בניית צי מבוסס על המהפכה המדעית והטכנולוגית.
יצירת צי טילים גרעיניים שבברית המועצות.
חיל הים של הפדרציה הרוסית
המוזיאון הצ'רקסי (באדיגית: Адыгэ Музей) הוא מוזיאון שהוקם בשנת 2007 בכפר כמא שבגליל התחתון ומציג את המורשת, ההיסטוריה והתרבות של העם הצ'רקסי.
המוזיאון הוכר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ותוכנית ציוני דרך.
הצ'רקסים שלטו במשך אלפי שנים בהרים של צפון-מערב הקווקז, אך בעת החדשה מצאו את עצמם חיים בפזורה ברחבי העולם, כולל בישראל, והמוזיאון מספק הצצה לחייהם.
שני חברים, זוהיר תחאוחא וזכריא תחאוחא, הקימו בשנת 2007 אתר קטן שנקרא "מוזיאון כפר כמא", בתוך מבנה שכור, שעסק בשימור ובהפצת התרבות הצ'רקסית.
לאתר הובאו פריטים ישנים שנאספו על ידיהם במשך שנים והוצגו בפני המבקרים.
חזונם של השניים התבסס על שני עקרונות: הראשון, להחזיר את המודעות לשורשים הצ'רקסיים ולאפשר לדור הצעיר הצצה אל העבר הרחוק של העם הצ'רקסי, והשני הוא פתיחת מרכז הסברה לתושבי חוץ על מנת להציג בפניהם את העולם הצ'רקסי, מורשתו ותרבותו.
זוהיר תחאוחא הוא יליד 1973, תושב כפר כמא, בן למשפחה צ'רקסית ששורשיה בצפון קווקז שהגיעה למזרח התיכון במסגרת הגירה המונית של צ'רקסים שהוגלו מארצם ע"י צבאות הצאר הרוסי בשנת 1864. הוא עיצב את החללים והתצוגה, הכין מצגת, בנה מסלול הדרכה ושימש כמדריך הראשי במוזיאון אשר שילב גם סיורים מודרכים בכפר.
במקביל מכהן גם כמנהל המוזיאון.
בשנת 2019 החליטה המועצה המקומית שהיא תהיה המפעילה של המרכז למורשת הצ'רקסית, והציעה לזוהיר תחאוחא להמשיך ולשמש כמנהל המרכז מטעמה.
לאחר שסירב, החליט לעזוב את המבנה ששייך למועצה ולהעביר את המוזיאון על מוצגיו למבנה אחר שבבעלותו הפרטית – בית סבתו, אמינה, אותו ירש ממנה.
עוד החליט לא לדרוש בעלות על השם "המרכז למורשת הצ'רקסית" ולא להסיר את השלטים, וכך למעשה הפריד את המוזיאון מהמרכז עצמו, כאשר מרכז המורשת ממשיך להיות מתופעל על ידי המועצה, ואילו המוזיאון פועל כגוף נפרד.
הביקור במוזיאון כולל הרצאה מול מצגת וסיור מודרך בין המוצגים, חושף את המבקרים לתרבות הצ'רקסית ומנגיש את כפר כמא לקהל הרחב.
זוהיר תחאוחא גם מגיע להרצאות חיצוניות בהזמנת קהלים שונים ברחבי ישראל אודות ההיסטוריה הצ'רקסית ועל סיפור משפחתו המיוחד.
המוזיאון הצ'רקסי שוכן בבית ישן שנבנה בשלהי המאה ה-19 בלב השכונה העתיקה של כפר כמא, ברחוב רוג'וז'.
המבנה בנוי מאבני בזלת שחורה והגג מרעפי מרסיי כיאה לאותה התקופה.
בתחילה שימש כבית ספר פרטי של איש הדת ק'וצ'אסקו עבדאללה.
לימים, ולאחר פטירתו, רכש אחיינו את הבית וחי שם עם רעייתו ואימהּ (סבתו של זוהיר).
לטובת הסבתו למבנה שישמש את המוזיאון הצ'רקסי, בוצעו פעולות שימור ושיפוצים נדרשים, וחלק מהחצר משמש היום להתכנסות.
כל מרכיביו כבית צ'רקסי נשתמרו, ומשמשים היום להמחשה: המבואה, המטבח, חדר האורחים המיוחד, החדרים הפנימיים והחצר האחורית, שהתקיימה כחלק בלתי נפרד מכל בית צ'רקסי (כיום היא האגף המשמש כמרחב לתצוגות המוזיאון) וכן החומה סביב המבנה, הבנויה גם היא מאבני בזלת שחורה.
אגף התצוגות מכיל, בין היתר, פריטים נדירים שמקורם בהרי הקווקז, והאוסף הוא אחד הגדולים בכל הפזורה הצ'רקסית.
בין היתר מוצגים בו כלי הנשק המיוחדים של האביר הצ'רקסי, בגדיו ושלל הציוד ששימש אותו במוכנותו לקרב.
עוד מוצגים בגדיה הססגוניים של האישה הצ'רקסית ביחד עם פריטי לבוש נוספים, בדים עם רקמה מיוחדת וקישוטים מחרוזים, כלי הנגינה הצ'רקסיים ועוד.
בין הפריטים שניתן למצוא במוזיאון: אוכף הסוסים הצ'רקסי בן למעלה מ-200 שנה שנתרם על ידי משפחה צ'רקסית מטורקיה, חרבות צ'רקסיות (שאשקה) בנות למעלה מ-200 שנה, פריטי לבוש עתיקים ותכשיטים מכסף וזהב, עריסת התינוק הצ'רקסית וההליכון, ששימשו בעבר לגידול תינוקות ולהכנתם לעצמאות מגיל צעיר, כלי מטבח מיוחדים וכלי חקלאות.
חלק מהמוצגים נתרם על ידי תושבי הכפר וצ'רקסים בעולם, חלק אחר נרכש לאחר חיפושים קדחתניים ברשת וחלק נתרם על ידי המייסדים, שהחזיקו במוצגים כירושות מהמשפחה.
בשנת 2014 הוענק למייסד המוזיאון, זוהיר תחאוחא, אות שגריר מורשת בבנייני האו"ם מטעם הארגון הבינלאומי We Care for Humanity.
בשנת 2015 נבחר זוהיר לייצג את הקהילה הצ'רקסית בישיבות הארגון הבינלאומי הצ'רקסי МЧА, ובשנת 2016 נבחר כאחד מתוך 68 דמויות המייצגות את החברה הישראלית בתערוכת "העיניים של המדינה".
בשנים האחרונות חשף זוהיר את סיפור הצלת יהודים על ידי צ'רקסים במהלך מלחמת העולם השנייה באזור קווקז, ובמסגרת זו היה לישראלי הראשון שהגיע לכפר ביסלניי שתושביו הצילו 32 ילדים יהודים מלנינגרד.
כמו כן פגש את רוזה ברגמן, יהודייה החיה בישראל וגדלה כצ'רקסית מגיל שנה אצל משפחה צ'רקסית שהסתירה אותה.
מקרים אלה, ועוד רבים, הופיעו לימים בספרים "הבנאליות של החמלה "וה"אדישות הבנאלית" מאת פרופ' יאיר אורון שהתלווה אל זוהיר בנסיעותיו לקווקז, וכן בסרט "מעשה שהיה בביסלניי" בכיכובם של השניים.
המוזיאון ובית הילדות של מארק טוויין הוא מתחם מוזיאוני הממוקם בהיל סטריט 206–208 בהאניבל, מיזורי על הגדה המערבית של נהר המיסיסיפי בארצות הברית.
בית הילדות היה ביתו של סמואל לנגהורן קלמנס, הריהו הסופר מארק טוויין, משנת 1844 עד לשנת 1853. קלמנס מצא בבית ההשראה לרבים מסיפוריו, ובפרט בגדר הכלונסאות הלבנה שלו.
הבית פתוח לציבור כמוזיאון מאז שנת 1912, והוא הוגדר כנקודת ציון היסטורית לאומית ב-29 בדצמבר 1962.
בית הילדות הוא אחד מתשעה מבנים המרכיבים את המתחם הנוכחי של המוזיאון ובית הילדות של מארק טוויין.
הנכס מוקף בגדר הכלונסאות הלבנה המוזכרת בספר הרפתקאותיו של תום סויר.
במתחם קיימים בנייני מוזיאון נוספים: מרכז הפרשנויות, בית בקי תאצ'ר, בית האקלברי פין, משרד שופט השלום ג.מ.
קלמנס, חנות התרופות של גרנט, בניין מינהל קידום העבודות ובניין המכיל חנות מתנות.
המוזיאון רכש את בית "בקי תאצ'ר", ביתה של אהובת נעוריו של קלמנס, לורה הוקינס.
החלק החיצוני של בית הילדות שופץ ושוחזר ב-2010, ואילו הפנים נפתח מחדש ב-2016.
במהלך קיץ 2006, המוזיאון השלים את העבודה על העתק בית האקלברי פין, שהיה ביתו של טום בלנקנשיפ, הילד שעליו ביסס טוויין את דמותו של האקלברי פין.
תערוכות בבית האקלברי פין מתעמקות בהיסטוריית העבדות של העיר האניבל.
המוזיאון מתחזק את פסל תום והאקלברי למרגלות קרדיף היל.
הפסל הוקם בשנת 1926, והוא אחד הפסלים הידועים המוקדמים ביותר שהוקמו לכבוד דמויות בדיוניות.
נקודות עיקריות אחרות של נכסי המוזיאון כוללות את אזור הגן של בית הילדות, הגובל בחומת אבן גבוהה.
מערת מארק טוויין ושאר המקומות שהוזכרו ברומן של טוויין, וכן הקרבה לנהר המיסיסיפי המוזכר רבות בסיפוריו, מושכים אלפי מבקרים למוזיאון מדי שנה.
אוסף המוזיאון כולל מהדורות ראשונות רבות שכתב מארק טוויין.
כמו כן, הוא כולל פריטים אישיים רבים ביניהם גלימת אוניברסיטת אוקספורד שלו, מעיל החליפה הלבן היחיד הידוע ששרד, ומגוון עצום של מזכרות, כגון מסכת המת של בנו התינוק, וכן קופסת תכשיטים אשר טוויין גילף בעבודת יד באיטליה כמתנה לאשתו, אוליביה.
במוזיאון ישנן תערוכות אינטראקטיביות רבות, הכוללות העתקים של הכרכרה ושל רפסודת הנהר.
אלה מיצגים הקשורים לספרים ספציפיים מאת טוויין: הרפתקאותיו של תום סויר, הרפתקאותיו של האקלברי פין, מסע תענוגות לארץ הקודש, וינקי מקונטיקט בחצר המלך ארתור.
התערוכה מאפשרת למבקרים במקום להשמיע שריקת סירת קיטור אמיתית כשהם משקיפים על נהר המיסיסיפי.
המוזיאון מכיל גם את האוסף השני בגודלו של ציורים מקוריים של נורמן רוקוול, שהוזמנו כאיורים למהדורה מיוחדת של הרפתקאותיו של תום סויר והרפתקאות האקלברי פין.
בנוסף, מארח המוזיאון אומנות אזורית ותערוכות נוספות.
המוזיאון נותן חסות לאירועים רבים במהלך השנה, חלקם אירועי ילדים.
תוכניות ההסברה החינוכיות במקום כוללות סדנאות מורים, סדנאות סופרים, ואת פרס ההוראה היצירתית.
ב-15 במאי 2012, לציון יום השנה ה-100 למוזיאון, הכריז הדובר על הקמת "פרס מפעל חיים על שם מארק טוויין", שהזוכה הראשון בו היה האל הולברוק.
בשנת 2011 הוציא המוזיאון את התקליטור הכפול Mark Twain: Words & Music, המספר את חייו של טוויין במילה מדוברת ובשיר.
הפרויקט הופק על ידי זוכה פרס הגראמי קרל ג'קסון.
הוא מציג את ג'ימי באפט בתפקיד האקלברי פין, את גאריסון קילר בתפקיד המספר, את קלינט איסטווד בתפקיד מארק טוויין, ואת אנג'לה לאבל בתפקיד סוזי קלמנס.
בין הזמרים ניתן למצוא את אמילו האריס ושריל קרואו.
סינדי לאבל, מנכ"לית המוזיאון באותה תקופה כתבה את הנרטיב, ומספר שירים חדשים נכתבו עבור הפרויקט.
המוזיאון הוא יעדם של אלפי מבקרים.
העיירה האניבל חוגגת את יום תום סויר הלאומי ב-4 ביולי בכל שנה, עם תחרויות הלבנה ותחרויות קפיצות צפרדעים.
לכן, מרבים לבקר בו בקיץ, ובית הילדות מהווה מוקד מרכזי באירועים הללו.
המוזיאון לאמנויות שימושיות (בהונגרית: Iparművészeti Múzeum) הוא מוזיאון לאומי בבודפשט ברובע 9, בדרך אילאי 37-33. המוזיאון הוא מוסד של האוסף ושל מקום התצוגה מספר אחד לאמנות שימושית ועיצוב הונגרי ובינלאומי בהונגריה, הן ישן והן עכשווי כאחד.
האוסף העשיר שלו הופך אותו לאחד המוזיאונים החשובים ביותר של פרופיל זה באירופה, וחלק מאוספיו, כגון זכוכית אר נובו וקרמיקה, או אוסף השטיחים האיסלאמי-טורקי, הם ברמה עולמית.
המוזיאון משמר את האוצר היחיד ששרד של משפחת אצולה מהונגריה של ימי הביניים והתקופה המודרנית המוקדמת, של משפחת בית אסטרהאזי.
בנוסף לבניין הראשי בדרך אילאי, שתוכנן על ידי אדן לכנר ודיולה פארטוש, שהוא אחת הדוגמאות הטובות ביותר לארכיטקטורה הונגרית בסגנון אר נובו, מוזיאון פרנץ הופ לאמנות אסייתית, היה שייך בעבר לאמנויות שימושיות, עבר משנת 2014 למוזיאון לאמנות יפה.
הבניין בדרך אילאי שיכן כמה יחידות מוסדיות של אוניברסיטת מוהולי-נאג' לאמנות ועיצוב מאז הקמתו, וגם מערכת המגזין Applied Arts של הונגריה פועל משם.
המוזיאון לאמנויות שימושיות סגור עקב עבודות השחזור של הבניין, לפיכך משנת 2017. לא ניתן לבקר בו.
המוזיאון המלכותי ההונגרי לאמנויות שימושיות בבודפשט היה מהראשונים מסוגו באירופה ונוסד ב-1872, בעקבות הדוגמה של מקביליו בלונדון (1857) ובווינה (1864), ביוזמתם של רומר פלוריס ופרנץ פולסקי.
ליבת האוסף ההיסטורי היה "העתיקות האוניברסליות" שהועברו מהמוזיאון הלאומי של הונגריה, בעוד שהאוסף מאותה התקופה כלל רכישות בתערוכות העולמיות (1873, וינה; 1878, פריז ; 1885, אמסטרדם ; 1889, פריז) וחברות מקומיות ידועות (תעשיית החרסינה של הרנד, מפעל ז'ולנאי) ביססו אותו על ידי מתנותיהם.
האוסף נשמר במוזיאון הלאומי עד 1877, ולאחר מכן שוכן בגלריה הישנה של החברה לאמנויות יפות בשדרת אנדראשי.
האוסף שגדל בהדרגה הצריך עד מהרה בניין עצמאי.
בשנת 1890 פרסמה הממשלה מכרז לעיצוב המוזיאון לאמנויות שימושיות ובית הספר לאמנויות שימושיות.
הפרס הראשון הוגש על ידי אדן לכנר ושל דיולה פארטוש, אבל רק לאחר דיונים ארוכים, הם קיבלו את ברכת ועדת העיצוב ורק ב-1893. הבנייה החלה בסתיו באותה השנה, ובה גם חברות הונגריות וזרות שיחקו תפקיד.
המבנה נפתח לציבור שנה לאחר מכן, בסיום עבודות עיצוב הפנים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הצטמצם היקף האוסף של המוזיאון, ואז הוא גם איבד את עצמאותו הממסדית: בין 1934 לבין 1948 הוא פעל כחלק מאוניברסיטת האוספים הלאומית ההונגרית שהוקמה ב-1922, וכמוזיאון לאמנויות שימושיות של המוזיאון הלאומי של הונגריה.
עם זאת, הודות לאגודת ידידי המוזיאון הוא צמח בחפצים והרכבים חשובים גם בתקופה זו.
במהלך מלחמת העולם השנייה נגרם לבניין נזק חמור.
התקרה והרצפת של האולם נהרסו, הכיפה ברחוב Hőgyész והלובי הפתוח נפגעו מפגזים.
רוב הנזק תוקן עד 1949, אך לא בהכרח בצורתו המקורית.
גם במהלך המרד ההונגרי בשנת 1956 נפגע הבניין מפגזים.
לשנת ה-135 להקמת המוסד, בשנת 2006, נפתחה תערוכת הקבע המסודרת מחדש בשם "אספנים ואוצרות" שהמציגה, בניגוד למסורת, את 400 היצירות והתוספות החשובות ביותר באוסף, לא לפי טכנולוגיות או קטגוריות של אמנות שימושית, אלא היסטורית, כרונולוגית.
המוזיאון נסגר ב-3 בספטמבר 2017 עקב שיפוץ וחידוש.
לאחר המעבר, שתוכנן לשנה, העבודות היו אמורות להימשך שלוש שנים, והוקצתה שנה למעבר חזרה (בסך הכל סגירה של חמש שנים).
בנוסף לשיפוץ, נבנה גם אגף חדש (עיצוב ואמנות שימושית עכשווית) וחניון תת-קרקעי.
בסתיו 2021, כשהמעבר בחזרה תוכנן לביצוע, השיפוצים אפילו לא החלו, כך שהפתיחה המחודשת צפויה לכל המוקדם בסתיו 2027.
המוזיאון הלאומי לאמנויות יפות אודסה או המוזיאון הלאומי לאמנות אודסה (באוקראינית: Одеський національний художній музей) הוא אחת מגלריות האמנות העיקריות של העיר אודסה באוקראינה.
המוזיאון נוסד בשנת 1899. הוא שוכן בארמון פוטוצקי, בעצמו מיצג של אדריכלות של ראשית המאה ה-19. המוזיאון מכיל כיום יותר מ-10 אלף יצירות אמנות, כולל ציורים של כמה מהאמנים הרוסים והאוקראינים הידועים ביותר מסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. למוזיאון ניתן להיכנס בחינם בכל יום ראשון האחרון של החודש.
הארמון שבו שוכן כיום המוזיאון הוא אחד הארמונות העתיקים ביותר של אודסה.
הוא הוזמן על ידי סוורין פוטוצקי, חבר פרלמנט פולני לשעבר, שלאחר חלוקת פולין נשבע נאמנות לצאר רוסיה והפך בסופו של דבר לדיפלומט רוסי ידוע ולשגריר בממלכת נאפולי.
פוטוצקי היה גם בעל אדמות עשיר ואחד מנכסיו, הכפר סברינובקה על שמו הכיל מחצבה מאבן גיר בהירה, ממנה נבנו גם הארמון וגם רוב מבני הציבור של אודסה.
הבנייה החלה ב-1805, בפיקוחו של פרנצ'סקו בופו, אדריכל איטלקי ידוע ומחברם של ארמונות ומבני ציבור רבים באודסה ובחצי האי קרים.
בניית הבניין הראשי הייתה מוכנה כבר ב-1810, אם כי עקב מלחמות נפוליאון העבודות על העיצוב הפנימי לא החלו עד 1824 והסתיימו רק ב-1828.
הבניין הנאו-קלאסי הוא בית מגורים טיפוסי של התקופה, עם שתי קומות, אכסדרה גדולה עם טימפנון הנתמך בשישה עמודים קלאסיים.
הבניין הראשי מחובר לאגפים הצדדיים על ידי גלריות חצי עגולות, היוצרות חצר כבוד בחזית הארמון.
מאחוריו נוצר גן נוף קטן בסגנון אנגלי, עם מערה רומנטית.
עיצוב הפנים הוא בעיקר תערובת אקלקטית של סגנונות שונים שהיו פופולריים בתחילת המאה ה-19.
סוורין פוטוצקי, שמת ב-1829, לא ראה את הארמון השלם.
במקום זאת, הוא עבר בירושה לקרובתו הרחוקה, אולגה פוטוצ'קה, בתו של סטניסלב שצ'סני פוטוצקי.
למרות שהארמון נשאר רכושה האישי, לפעמים הוא מכונה בטעות ארמון נארישקין.
בשנת 1888 נמכר הבניין לראש עיריית אודסה, גריגוריוס מראסליס, אשר מכר אותו לאחר מכן בשנת 1892 לאגודת אודסה לאמנות.
לקח עוד 9 שנים להשלים את האוסף הראשון.
לבסוף, "מוזיאון אודסה לאמנויות" נפתח ב-6 בנובמבר 1899. ליבת האוסף הראשוני נוצרה על ידי ציורים שנתרמו למוזיאון על ידי האקדמיה הקיסרית לאמנויות סנקט פטרבורג.
בשנות ה-20 של המאה ה-20, שם המוזיאון שונה ל"מוזיאון האמנות העממית".
לאחר מלחמת העולם השנייה, הוא נפתח מחדש כ"גלריה לאמנות אודסה".
הוא קיבל את שמו הנוכחי בשנת 2021.
במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה, המוזיאון הכין את עצמו לפגיעה אפשרית בבניין ובאוספים.
בשנת 2022 נכלל המוזיאון ברשימת מוסדות התרבות שהפכו למשתתפים במוזיאון לשינוי, וקיבלו יחד מענק בסכום כולל של 98,000 דולר אמריקאי.
ב-5 בנובמבר 2023 נגרם לבניין המוזיאון נזק משמעותי בעקבות תקיפה אווירית רוסית.
תמונות מתוך המתקן הראו יצירות אמנות שנתלשו מקירות וחלונות שפוצצו בהפצצות מהאוויר.
המוזיאון, שחגג 124 שנים להיווסדו ביום הפיגוע, אמר שאף אחד מהאוספים שלו לא הושמד אך הוא ייסגר עד להודעה חדשה.
האוסף של המוזיאון הלאומי לאמנויות יפות אודסה מכסה את כל צורות האמנות: ציור, רישום, פיסול, אמנויות דקורטיביות ובממוצע יותר מ-10,000 יצירות.
בתערוכה, הממוקמת ב-26 אולמות, מוצגות עבודות צייר מהמאות ה-16–20 ודיוקנאות חילוניים מהמאה ה-17.
יש לציין יצירות רבות של איוואן אייווזובסקי וכמה ציורים מוקדמים של וסילי קנדינסקי.
יש גם אוסף גדול של תנועת הנודדים, כמו גם ציורים ויצירות אמנות אחרות מאת, בין היתר, איוואן קראמסקוי, אלכסיי סאווראסוב, יצחק לויתן, איוואן שישקין, ארכיפ קוינג'י, איליה רפין, וסילי סוריקוב, אלכסנדר בנואה, ולנטין סרוב, מיכאיל ורובל, ניקולאי רוריך, בוריס קוסטודייב, קונסטנטין סומוב.
המוזיאון מציג אוסף גדול של יצירות מאת בית הספר המקומי לציור – TURH (ברוסית ТЮРХ), שנציגיו העיקריים הם: קיריאק קוסטנדי, יבגני בוקובצקי, גראסים גולובקוב, טיט דבורניקוב, פטר גנסקי, גנאדי לדיז'נסקי, אלכסנדר סטיליאנודי, פיוטר נילוס וניקולאי קוזנצוב.
ב-30 בנובמבר 2022 תמכה מועצת העיר אודסה בהחלטה לפרק ולהעביר זמנית את האנדרטה למייסדי אודסה למוזיאון הלאומי לאמנויות יפות של אודסה.
מתחת למוזיאון הלאומי לאמנות מוקמו כמה מרתפים וגלריות חללים, באחד מהם נבנתה מערה תת-קרקעית מתחת לחלק המרכזי של הבניין.
ב-1960 של המאה הקודמת, מומחים של סדנאות שיקום אודסה המבוססות על מסמכים היסטוריים ביצעו שיקום יסודי של המערה.
כיום המערה נגישה לביקור והיא חלק מטיול המוקדש להיסטוריה של הארמון.
המוזיאון הספרותי פטפי (בהונגרית: Petőfi Irodalmi Múzeum) ממוקם בבודפשט והוא מוזיאון מיוחד עם אוסף לאומי, שתפקידו לאסוף, לשמר ולהציג זיכרונות מוחשיים מהספרות ההונגרית.
המקום כולל: חלל תצוגה במוזיאון, מכון מדעי, מרכז מחקר והוצאת ספרים.
הוא נוסד בשנת 1954, קודמו משנת 1909 היה בית פטפי (Petőfi-Ház) בית יוקאי (Jókai-Ház).
הוא פועל מאז 1957 במיקומו הנוכחי, בארמון קארואי במרכז העיר.
מאז 1 ביולי 2004 פועל כמוסד חבר במרכז האיסוף הציבורי של המוזיאון הלאומי של ההונגריה .
בשנת 1832, הארמון נבנה מחדש על סמך תוכניותיהם של AP Riegl ו-Jozsef Hofrichter.
ההיסטוריה של הבניין כוללת את העובדה שהסלון הספרותי הבולט של לאסלו בארטפאי פעל כאן בתקופת הרפורמה (1825–1848).
המקום היה מפורסם בשל הנשפים המפוארים שנערכו בארמון, שם ניגן פרנץ ליסט גם בפסנתר.
בשנים 1849–1850 זה היה מקום הלינה של יוסיפ ילאצ'יץ', ולאחר מכן של הגנרל יוליוס יאקוב פון היינאו.
ב-8 בינואר 1849 נעצר בארמון לאיוש בתיאני, ראש הממשלה של ממשלת הונגריה האחראית הראשונה.
בעשורים האחרונים של המאה ה-19, הארמון היה שוב מקום מפגש לעולם האצולה של פשט, וגם מלך הונגריה פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה הופיע באחד מהנשפים שלו.
במהלך מלחמת העולם השנייה, המבנה לא ניזוק קשות, אך ריהוט הפנים ואוצרות האמנות שלו פוזרו ונמכרו במכירה פומבית, גורלה של ספרייתו העשירה אינו ידוע.
הארכיון של משפחת קארואי הועבר לארכיון הלאומי ההונגרי.
ב-1954 ירש המוזיאון לספרות הונגרית את בית פטפי - יוקאי, שנוסד ב-1909. בשנתיים הראשונות, מיקום התערוכות שלו היה המוזיאון הלאומי של הונגריה.
בשנת 1955, הוא קיבל מבנה משלו,
לארגונו שייכים מספר סניפים (מוסדות סניפים):
משנת 2017 ועד סתיו 2021, המוזיאונים הבאים היו חלק מהמוזיאון הספרותי פטפי:
מורשתם של המשוררים, הסופרים וההיסטוריונים ההונגרים המפורסמים ביותר נשמרת כאן, כולל: מור יוקאי, ז'יגמונד מוריץ פרנץ קארינתי, טיבור דרי, ינה הלטאי, מילאן פישט, ג'רג' באלינט, אנטל סרב, גאבור דבצ'רי, אגנש נמש נאג, ג'רג' שומיו, ואחרים.
השיר הלאומי של שנדור פטפי והשירה הלאומית של אטילה יוז'ף הם בין הזכרונות הלאומיים היקרים ביותר במוזיאון.
בשנת 2009 זכה בפרס מוזיאון השנה (אגודת פולסקי)
בשנת 2015 הוענק לו פרס פרימה
המוזיאון לאמנויות היפות ביוסטון (MFAH) הוא מוזיאון אמנות השוכן ברובע המוזיאונים של יוסטון, טקסס.
לאחר השלמת פרויקט חידוש קמפוס שנמשך שמונה שנים, כולל פתיחת בניין ננסי וריץ' קינדר בשנת 2020, הפך המוזיאון לאחד מהמוזיאונים הגדולים בעולם מבחינת שטח גלריות התצוגה.
אוספי המוזיאון משתרעים על פני יותר מ-5,000 שנות היסטוריה וכוללים כ-80,000 יצירות משש יבשות.
בשנת 2023 ביקרו במוזיאון למעלה מ-900,000 איש, מה שהופך אותו לאחד מהמוזיאונים הפופולריים ביותר בארצות הברית.
בניין קרוליין וויס לאו – המבנה המקורי, בסגנון נאו-קלאסי, תוכנן בשלבים על ידי האדריכל ויליאם וורד ווטקין.
הבניין הוקם ב-1924, ואגפיו המזרחי והמערבי נוספו ב-1926. תוספות נוספות, שתוכננו על ידי קנת' פרנצהיים ולודוויג מיס ון דר רוהה, הושלמו בשנים 1953, 1958 ו-1974.
בניין אודרי ג'ונס בק – נפתח בשנת 2000, בתכנונו של האדריכל רפאל מונאו, ומוקדש לתערוכות אמנות אירופית ואמריקאית עד שנת 1900, כולל יצירות בסגנון האימפרסיוניזם.
בניין ננסי וריץ' קינדר – בתכנונו של סטיבן הול.
נפתח לציבור בנובמבר 2020, ומשמש לתצוגת יצירות אמנות מהמאה ה-20 וה-21. בנוסף לגלריות, הבניין כולל תיאטרון, מסעדה, בית קפה וגנים קטנים.
גן הפסלים לילי ויו רוי קאלן – תוכנן על ידי הפסל והאדריכל איסאמו נוגוצ'י בשנת 1986 ומכיל מעל 25 עבודות של אמנים מהמאה ה-19 עד ה-21.
בית הספר לאמנות גלאסל – נפתח ב-2014 במבנה בתכנונו של סטיבן הול, ומציע מגוון תוכניות לימוד לאמנים בכל הגילאים.
בניין המנהל המרכזי ובית הספר ג'וניור לאמנות גלאסל – נפתח ב-1994, בתכנונו של קרלוס חימנס, ומשמש כמרכז מנהלי וכבית ספר לאמנות לילדים.
מרכז השימור של קרן שרה קמפבל בלאפר – נבנה ב-2018 ומשמש לשימור ושיקום יצירות אמנות.
המרכז אינו פתוח לקהל הרחב.
אוסף וגני באיו בנד – בית היסטורי שתוכנן בשנת 1927 ושימש בעבר כבית מגוריה של התורמת איימה הוג.
כולל אוסף אמנות ודקורציה אמריקאית מהמאה ה-17 עד אמצע המאה ה-19.
רינצי – מוזיאון בית לאמנות דקורטיבית אירופית, שנתרם למוזיאון בשנת 1991.
מוזיאון האמנויות היפות ביוסטון הוא המוזיאון הוותיק ביותר בטקסס.
הוא נוסד בשנת 1917, וב-1924 נפתח מבנהו הראשון בתכנונו של ויליאם וורד ווטקין.
במשך השנים, המוזיאון גדל והתפתח הודות לתרומות של אספנים פרטיים וקרנות פילנתרופיות, כולל תרומות של יצירות רנסאנס, אמנות אימפרסיוניסטית, יצירות אפריקניות ואוקיאניות, אמנות קדם-קולומביאנית ועוד.
בשנות ה-70 וה-80 הוכפל מספר היצירות באוסף המוזיאון, תוך התמקדות באמנות אירופית, צילום, ופיסול מודרני.
בשנת 2001, המוזיאון הקים את המרכז הבין-לאומי לאמנויות של אמריקה הלטינית (ICAA), אשר מוביל מחקר על אמנות לטינו-אמריקאית מהמאה ה-20. המרכז תרם משמעותית להכרה באמנות לטינו-אמריקאית ולטינקסית בארצות הברית ובעולם.
המוזיאון מחזיק בכ-70,000 יצירות, עם דגש על ציור רנסאנס איטלקי, אימפרסיוניזם צרפתי, צילום, אמנות דקורטיבית אמריקאית ואירופית, זהב אפריקני וקדם-קולומביאני, אמנות אמריקאית, ופיסול מודרני.
אוספים נוספים כוללים אמנות אפרו-אמריקאית וציור טקסני.
המוזיאון משקיע גם בהרחבת אוספיו בתחומי אמנות אסייתית, אמנות איסלאמית, ואמנות לטינו-אמריקאית מודרנית ועכשווית.
בשנת 2021, קרן "Monuments Men" איתרה במוזיאון ציור מאת ברנרדו בלוטו בשם "כיכר השוק בפירנה", אשר נרכש ככל הנראה בתנאים מפוקפקים בתקופת השלטון הנאצי.
צאצאיו של הבעלים המקורי, מקס אמדן, תבעו את השבת הציור, אך המוזיאון טען כי הרכישה בוצעה באופן חוקי.
בשנת 2024, פסק בית המשפט לערעורים בארצות הברית לטובת המוזיאון, ודחה את תביעת ההשבה.
[הכול שמן על בד אלא אם צוין אחרת]
מוזיאון האמנויות היפות הוא מוזיאון אמנות בבוסטון, מסצ'וסטס.
זהו מוזיאון האמנות ה-20 בגודלו בעולם, במונחים של שטח הגלריה הציבורית.
הוא מחזיק ב-8,161 ציורים ויותר מ-450,000 יצירות אמנות, באחד האוספים המקיפים ביותר באמריקה.
המוזיאון נוסד בשנת 1870 בכיכר קופלי, ועבר למיקומו הנוכחי בפנוויי-קנמור בשנת 1909.
מוזיאון האמנויות היפות נוסד בשנת 1870 ושכן בתחילה בקומה העליונה של האתנאום של בוסטון.
מרבית האוסף הראשוני הגיע מגלריית האמנות של האתנאום.
בשנת 1876 עבר המוזיאון לבניין לבנים בסגנון התחייה הגותית, שתוכנן על ידי ג'ון האברד סטרג'יס וצ'ארלס בריגהאם.
הוא שכן בכיכר קופלי ברחובות דארטמות' וסנט ג'יימס.
הוא נבנה כמעט כולו מלבנים וטרקוטה שיובאו מאנגליה, עם מעט אבן סביב בסיסו.
בשנת 1907 הוגשו תוכניות לבניית משכן חדש למוזיאון בשדרת הנטינגטון בשכונת פנוויי-קנמור בבוסטון.
האדריכל גיא לואל יצר תוכנית למוזיאון שניתן לבנות אותו בשלבים, שכן באותה עת הושג מימון רק לחלק מהשלבים.
שנתיים לאחר מכן, הושלם החלק הראשון של העיצוב הנאו-קלאסי של לואל.
הוא כלל חזית גרניט באורך 150 מטרים ורוטנדה מפוארת.
המוזיאון עבר למיקומו החדש בשנת 1909.
בשלב השני של הבנייה נבנה אגף לאורך פארק הפנס כדי לאכלס גלריות ציור.
הוא נפתח בשנת 1915. בין השנים 1916 ל-1925, צייר האמן הנודע ג'ון סינגר סרג'נט את ציורי הקיר המעטרים את הרוטונדה ואת העמודים הנלווים אליה, תוך שימוש במודל שחור צעיר בשם תומאס מקלר, כהשראה לאפולו ולאלים היוונים האחרים המתוארים בציורי קיר אלה.
הגן היפני טנשין-אן, שעוצב על ידי קינסאקו נקאנה, נפתח בשנת 1988, וגן החצר והטרסה של נורמה ג'ין קלדרווד נפתחו בשנת 1997.
באמצע שנות ה-2000, המוזיאון החל במאמצים נרחבים לשיפוץ והרחבת מתקניו.
בקמפיין גיוס כספים בן שבע שנים שנערך בין השנים 2001 ו-2008 עבור אגף חדש, קרן הקדש והוצאות תפעול, הצליח המוזיאון לגייס למעלה מ-500 מיליון דולר, בנוסף לרכישת יצירות אמנות בשווי של למעלה מ-160 מיליון דולר.
בשנת 2007, הודיע המוזיאון על רכישת בניין סמוך, ששימש עד אז את מכון פורסיית', ארגון מחקר לרפואת שיניים, הממוקם ברחוב פנוויי 140. הבניין בסגנון האמנויות היפות המקורי מתוארך לסביבות שנת 1910, והורחב מאוחר יותר עם אגף ברוטליסטי.
השיפוץ כלל את בניית אגף אמנות האמריקות החדש, ובו יצירות אמנות מצפון, דרום ומרכז אמריקה.
בשנת 2006 התקיימו טקסי הנחת אבן הפינה.
האגף החדש וחצר שפירו הצמודה אליו תוכננו על ידי האדריכל נורמן פוסטר.
האגף נפתח ב-20 בנובמבר 2010, עם כניסה חופשית לקהל הרחב.
ראש העיר תומאס מנינו הכריז על יום הפתיחה כ"יום המוזיאון לאמנויות יפות", ויותר מ-13,500 מבקרים נכחו בו.
במרכז חצר הזכוכית הוצב פסל גבוה, שכותרתו "מגדל נטיפי הקרח הירוקים בצבע ליים", מאת דייל צ'יהולי.
בשנת 2014, אגף אמנות האמריקות זכה להכרה על איכויותיו האדריכליים הגבוהים על ידי הענקת מדליית הרלסטון פארקר, מטעם אגודת האדריכלים של בוסטון.
בשנת 2015, שיפץ המוזיאון את הגן היפני החיצוני שלו, טנשין-אן.
הגן, שנפתח במקור בשנת 1988, תוכנן על ידי הפרופסור היפני קינסאקו נאקאנה .
שער הכניסה בסגנון קבוקימון של הגן נבנה על ידי כריס הול ממסצ'וסטס, תוך שימוש בטכניקות נגרות יפניות מסורתיות.
במוזיאון לאמנויות יפות אוסף של חומרים ממגוון רחב של תנועות ותרבויות.
המוזיאון מתחזק גם מאגר נתונים מקוון גדול עם מידע על למעלה מ-346,000 פריטים מהאוסף שלו בליווי תמונות דיגיטליות.
המוזיאון מתחזק גם את האנציקלופדיה המקוונת לשימור וחומרי אמנות (CAMEO), מאגר נתונים אשר "אוסף, מגדיר ומפיץ מידע טכני על אוסף ייחודי של מונחים, חומרים וטכניקות המשמשים בתחומי שימור אמנות ושימור היסטורי".
ממצאים מצריים עתיקים, כולל פסלים, סרקופגים ותכשיטים המתוארכים לערך לתקופה שבין 6500 לפנה"ס ל-600 לספירה.
פריטים אלה הושגו בעיקר באמצעות חפירות שערך ג'ורג' א.
רייזנר במצרים ובסודן בין השנים 1905 ו-1942.
פריטים אמנות נוביים, כולל כלי חרס מקרמה, פסלים מלכותיים ענקיים של מלכי נפאטה, ועוד.
ציורים מתור הזהב ההולנדי, ביניהם ציורים של רמברנדט ועוד.
113 עבודות מתוכם נתרמו בשנת 2017 על ידי האספנים רוז-מארי ואייק ואן אוטרלו וסוזן ומתיו וות'רבי.
יצירות אימפרסיוניסטיות ופוסט-אימפרסיוניסטיות צרפתיות מאת אמנים כמו פול גוגן, אדואר מאנה, פייר-אוגוסט רנואר, אדגר דגה, קלוד מונה, קאמי פיסארו, וינסנט ואן גוך ופול סזאן
אמנות אמריקאית מהמאה ה-18 וה-19, כולל יצירות רבות של ג'ון סינגלטון קופלי, וינסלו הומר, ג'ון סינגר סרג'נט וגילברט סטיוארט
פסלו של סיירוס דאלין משנת 1908, "פנייה לרוח הגדולה", מוצג במקום בולט על הדשא בכניסה למוזיאון.
האוספים הסיניים כוללים מבחר של קרמיקה אימפריאלית, פסלי ברונזה עתיקים, פסלים בודהיסטיים מונומנטליים, ויצירות אמנות מהמאה ה-20 ומהאמנות העכשווית, המשתרעות על פני כמעט כל תקופה בהיסטוריה הסינית.
אוסף הציורים הסיניים ראוי לציון במיוחד, ובו יצירות מופת רבות משושלות סונג ויואן.
האוסף הגדול ביותר של יצירות אמנות יפניות תחת קורת גג אחת מחוץ ליפן.
אוסף רוטשילד, הכולל למעלה מ-130 פריטים מהענף האוסטרי של משפחת רוטשילד.
נתרם על ידי בטינה בר ויורשים נוספים
אוסף רוקפלר של עבודות אינדיאניות
אגף משפחת לינדה לאמנות עכשווית כולל עבודות של קתי באטרלי, מונה חאטום, ג'ני הולצר, קארן למונטה, מרטין פוריאר, דוריס סלסדו ואנדי וורהול.
אוסף של למעלה מ-1,100 כלי נגינה היסטוריים, עם פריטים נבחרים המוצגים בחדר מוזיקה ייעודי.
אוסף האמנות היפנית במוזיאון לאמנויות יפות הוא הגדול ביותר בעולם מחוץ ליפן.
האוסף כולל 4,000 ציורים יפניים, 5,000 יצירות קרמיקה ומעל 30,000 הדפסי אוקיו-אה.
האוסף כולל גם מספר פסלים בודהיסטיים.
בתקופת מייג'י המאוחרת של יפן, בסביבות תחילת המאה ה-20, מדיניות ממשלתית הדחיקה את הבודהיזם לטובת השינטואיזם ולחצים כלכליים על מקדשים הביאו למכירת מספר פסלים בודהיסטים לאספנים פרטיים.
אחדים מהם הגיעו לאוסף המוזיאון לאמנויות יפות.
פסלים אלה נמצאים תחת מאמצי שימור ושיקום, כאשר לעיתים פעולות אלו נעשו בפומבי בתערוכות מיוחדות.
באפריל 2024, תרם המוזיאון מספר שרידים בודהיסטיים מהמאה ה-14, שהיו באוסף שלו מאז 1939, למסדר ג'וגיה, כחלק מהסכם להשבת חפצים שנלקחו מקוריאה במהלך הכיבוש היפני.
השרידים יועברו למקדש הואאם ביאנגג'ו, דרום קוריאה, שם, ככל הנראה, מקורם.
המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק הוא מוזיאון לאמנות מודרנית, ששוכן באזור מידטאון של רובע מנהטן שבניו יורק ונחשב לאחד ממוזיאוני האמנות הטובים בעולם.
המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל המודרניסטי אדוארד דורל סטון ונפתח לציבור לראשונה ב-7 בנובמבר 1929. ב-21 במאי 2002 נסגר המוזיאון לצורך שיפוצים נרחבים, ונפתח מחדש ב-20 בנובמבר 2004 בבניין חדש, שתוכנן על ידי האדריכל היפני יושיו טאניגוצ'י.
במהלך השיפוצים הוצג חלק מאוסף המוזיאון במבנה ברובע קווינס, שכונה "מומה קווינס".
אוסף המוזיאון נחשב בקרב רבים כאוסף האמנות המודרנית הטוב בעולם.
אמנים אמריקאים בולטים שיצירותיהם מוצגות במוזיאון: ג'קסון פולוק, ג'ספר ג'ונס, אדוארד הופר, רוס בלקנר, אנדי וורהול, דון ואן וליט, צ'אק קולז, ראלף באסקי, רפאל אולבינסקי, אדוארד אבדיסיאן, מארק לומברדי ואנדרו וייאת'.
כמו כן, למוזיאון אוסף צילומים נרחב.
מאיר לאמנות האסלאם הוקם על ידי ורה ברייס סלומונס בשנת 1974 לזכרו של הפרופסור אריה לאון מאיר ומטרתו חקר אמנות האסלאם, והצגת מוצגים של אמנות האסלאם לציבור הרחב.
המוזיאון ממוקם בגבול השכונות טלביה, קריית שמואל וקטמון הישנה בירושלים, בצומת רחוב הפלמ"ח ורחוב הנשיא, בקרבת תיאטרון ירושלים ומשכן נשיאי ישראל.
המוזיאון רשום כעמותה משנת 1994.
המוזיאון מציג כלי חרס, טקסטיל, תכשיטים ומוצגים נוספים של אמנות אסלאמית מכל רחבי ארצות האסלאם - מספרד שבמערב ועד הודו שבמזרח.
במוזיאון תשע גלריות המרכזית בהם מציגה סקירה כללית על אמנות האסלאם מכל התקופות, חמש גלריות מסודרות לפי סדר כרונולוגי, שתי גלריות לתערוכות מתחלפות וגלריית השעונים.
מרבית מוצגי המוזיאון נרכשו על ידי מכספה של הגב' ורה סלומונס, וקומץ פריטים נתרמו מאוספו של הפרופסור א.
בין היתר מוצגים במוזיאון כלי משחק (שחמט, דומינו וקלפי משחק), כלי נשק (חרבות, קסדות), בדים ושטיחים, תכשיטים וחפצי זכוכית.
בקומה התחתונה של המוזיאון מוצג "אוסף השעונים של דויד ל.
סלמונס", אחד משלושת האוספים החשובים בעולם של שעונים עתיקים, שרבים מהם נבנו על ידי השען-האמן אברהם-לואי ברגה.
בנוסף לכך יש במוזיאון תצוגת קבע של עיצובי פייזלי.
מייסדת המוזיאון, ורה ברייס סלמונס, למדה בצעירותה אמנות ואף פרסמה מספר מחקרים בתחום, מצאה עניין רב בתרבות ובאמנות האסלאם.
ורה מתחילה ללמוד אצל הפרופסור מאיר אמנות אסלאמית, ומרחיבה את הידע שלה בתחום.
בשנות ה-60 ממנה ורה את הפרופסור ריצ'רד אטינגהאוזן, היסטוריון ומומחה עולמי לאמנות האסלאם, על מלאכת הקמת האוסף - שהפך לאחד האוספים החשובים והמשובחים לאמנות אסלאמית.
במקביל מינתה ורה את הפרופסור להקמת ספריה שהיוותה את הבסיס למכון חקר אמנות האסלאם על שם הפרופסור מאיר, בתקווה שלימוד הנושא והצגתו לציבור יביאו לקירוב בין יהודים לערבים במדינת ישראל (בשנת 2016 בישראל פורקה הספרייה, וחלקה הועבר לספריה הלאומית בירושלים).
הגב' סלומונס הקדישה את המוזיאון לחוקר ל.א.
אדריכל המוזיאון הוא ד"ר אלכסנדר פרידמן.
אחת הגלריות מציגה את אוסף השעונים של דייוויד סלומונס - מרביתם שעונים נדירים מהמאות ה-18 וה-19 ומקורם באירופה.
הנדירים שבין השעונים (ובהם שעון שנבנה עבור המלכה מארי אנטואנט ונקרא על שמה) נגנבו מהמוזיאון ב-1983, יחד עם פריטים נוספים.
חלק מהפריטים אותרו ב-2006 בכספות שונות ברחבי אירופה.
בשנת 2008 התגלה כי נעמן דילר, שנפטר בשנת 2004, היה הפורץ שגנב את השעונים.
מבין 106 הפריטים השונים שנגנבו מהמוזיאון, אותרו והוחזרו 96. הפורץ נפטר בלי שהרוויח כמעט דבר מהגנבה משום שהבין שאם ימכור את הפריטים, ייתפס.
הפריטים התגלו בעת שיורשיו ניסו למכור אותם.
האוסף הוצג מחדש, בתערוכה שנקראה "הזמן הגנוב".
רוב השעונים סבלו מפגעי זמן ולחות, חלקם פורקו על מנת שיהיה קל יותר להסתירם ולכן היה צריך להעביר אותם טיפול מיוחד, בנוסף לטיפולי ניקוי ושימון הנעשים דרך שגרה בשעונים.
המוזיאון לאומנות האסלאם העמיד למכירה בבית המכירות סותבי'ס 268 פריטים מאוסף המוזיאון.
המכירה תוכננה לאוקטובר 2020, ונדחתה לנובמבר באותה השנה.
המוזיאון לאמנות האסלאם טען כי הוא גוף פרטי ועל כן לא דיווח למשרד התרבות על כוונת המכירה.
הדבר נודע מראיון עיתונאי של גואל פינטו עם מנכ"ל המוזיאון נדים שיבאן.
בעקבות הראיון טען המוזיאון, שכל המוצגים שבחזקתו שייכים לקרן הרשומה בליכטשנטיין, ולה הועברה הבעלות עליהם במהלך שנות ה-90, כאשר העמותה שניהלה את המוזיאון פורקה.
הדברים חוללו סערה ציבורית וקריאות לחשיפת תנאי ההקדש שהותירה אחריה הנדבנית ורה סולומונס.
הפריטים שהוצעו למכירה כללו שעונים מהאוסף של דייוויד סלומונס, כתבי יד נדירים (וביניהם דפי קוראן), שטיחים, כלי נשק ועוד.
בעקבות הסערה הציבורית, שר התרבות, חילי טרופר והיועץ המשפטי לממשלה, מתחו ביקורת חריפה על הכוונה למכור את הפריטים.
הנשיא ראובן ריבלין קרא למצות את הכלים המשפטיים והבינלאומיים כדי לעצור את המכירה.
בית המכירה סותביס דרש 1.4 מיליון פאונד כפיצוי על ביטול המכירה.
כפשרה, סוכם עם משרד התרבות כי תתאפשר מכירה של מספר מצומצם של פריטים.
ב-18 בנובמבר 2020, עתרה עמותת השבה – הפורום לאיתור והשבת יצירות אמנות שנבזזו בשואה (בג"ץ 7847/20) נגד המכירה, בטענה, שרשות העתיקות והמוזיאון עברו על חוק העתיקות כשאפשרו את הוצאת הפריטים ממדינת ישראל והעברתם למכירה.
בית המשפט קיבל את העתירה, וביקש מהצדדים להגיע לפשרה.
לבסוף, הושג הסכם בחסות קרן אל-ת'אני, השייכת לבן דודו של אמיר קטר.
הקרן פיצתה את בית המכירות סותבי'ס על ביטול המכירה הפומבית של פריטים מהמוזיאון.
בתמורה, כד כסף, שמתוארך לסוף המאה ה-11 הושאל לתצוגה בתערוכה של אוסף הקרן בפריז.
מנהל המוזיאון, נדים שיבאן, פרש מתפקידו עם סיום הפרשה..
בחודש מרץ 2022 חזרו פרטי האוסף, שהועמדו למכירה, למוזיאון לאמנות האסלאם שבירושלים.
המוזיאון להיסטוריה של הטבע הוא אחד משלושת המוזיאונים המצויים בדרך התערוכות בדרום קנזינגטון ברובע קנזינגטון וצ'לסי בלונדון שבאנגליה (המוזיאונים האחרים הם מוזיאון המדע ומוזיאון ויקטוריה ואלברט).
חזית המוזיאון מצויה בדרך קרומוול.
המוזיאון מציג מוצגים הקשורים למדעי החיים ומדעי כדור הארץ, ובו כ-70 מיליון מוצגים שונים.
חמשת האוספים העיקריים הם בתחומי הבוטניקה אנטומולוגיה, מינרלוגיה, פלאונטולוגיה וזואולוגיה.
המוזיאון נודע במיוחד באוסף שלדי הדינוזאורים המאובנים שלו.
האוסף החל מתרומה של הרופא האירי סר האנס סלואן (1660–1753).
אוסף סלואן, שכלל צמחים מיובשים ושלדים של בני אדם ובעלי חיים הוצג בבית מונטג בבלומסבורי בשנת 1776 - משכנו של המוזיאון הבריטי.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-19, פרופסור ריצ'רד אוון, הממונה על מחלקת ההיסטוריה של הטבע במוזיאון הבריטי, הגיע למסקנה שבשל היקפם של האוספים - נדרש מבנה נפרד על מנת להציגם.
לצורך זה נרכשה אדמה בדרום קנזינגטון וב-1864 נערכה תחרות אדריכלים לתכנון המוזיאון החדש.
ההצעה הזוכה הייתה הצעתו של רב החובל פרנסיס פוק אשר נפטר זמן קצר לאחד זכייתו.
אלפרד ווטרהאוס נבחר להמשיך ולטפל בהצעה הזוכה (ואף שינה אותה) ותכנן מחדש את החזיתות בסגנון רומנסקי.
העבודות החלו בשנת 1873 והסתיימו בשנת 1880. המוזיאון נפתח לציבור בשנת 1881, אף שמעבר המוצגים מהמוזיאון הישן לא הושלם עד שנת 1883. רשמית, נותר המוזיאון אגף של המוזיאון הבריטי, והוא נקרא: "המוזיאון הבריטי (היסטוריה של הטבע)", באנגלית: ובקיצור: .
בשנת 1963 הפך המוזיאון למוזיאון נפרד, ובשנת 1986 צורפו אליו המוזיאון לגאולוגיה הסמוך.
בשנת 1992 שונה שם המוזיאון לשמו הנוכחי בעקבות חקיקה של הפרלמנט הבריטי.
בין השנים 1974–1988 הוצגה במוזיאון לגאולוגיה תערוכה פופולרית ביותר המציגה דגם של הר געש ומדמה רעידות אדמה.
גלריות המוזיאון שופצו בשנת 1998, והוקם "מרכז דרווין" (על שם צ'ארלס דרווין) ובו מוצגים מיליוני מוצגים הקשורים לבעלי חיים ולצמחים.
כחלק מאוסף זה מוצג ארצ'י התמנון הענקי - תמנון ענק שאורכו שמונה מטרים, וכן שרידי הלוויתן שעלה במעלה נהר התמזה ב-20 בינואר 2006.
במשך למעלה ממאה שנה ניצב בלובי הכניסה רפליקה של שלד של דיפלודוקוס קרנגי באורך כ-32 מטר, שכונה "דיפי".
ב-2017 הוצא הדיפלודוקוס והוחלף בשלד של לווייתן כחול בשם "הופ" (תקווה).
כיום שלד הדיפלודוקוס נמצא בתצוגה ניידת ברחבי בריטניה.
הן חזיתות המבנה והן בקירותיו הפנימיים נעשה שימוש רב בלבני טרה קוטה אדומות, שהפגינו עמידותו בפני זיהום האוויר הרב שהיה בלונדון בתקופה הוויקטוריאנית.
המבנה עוטר בתגליפים רבים של צמחים, בעלי חיים ומאובנים.
המבנה מקושר במנהרה לתחנת דרום קנזינגטון של הרכבת התחתית של לונדון.
המוזיאון מפורסם בין השאר באוסף שלדי הדינוזאורים המוצגים בו, בהם דיפלודוקוס (שהיה באולם הראשי עד ל-2017), טריצרטופס, איגואנודון, אלברטוזאורוס, דרומאוזאורוס ועוד.
בשנים האחרונות נוספו עוד שלדים לגלריית הדינוזאורים, מוצגים אינטראקטיביים וגשר מברזל העובר מעל השלדים והמוצגים ומגיע לדגם רובוטי של טירנוזאורוס רקס המשחזר כיצד נראה ונשמע כשהיה חי.
המוזיאון לגאולוגיה , שנקרא במקור "המוזיאון לגאולוגיה מעשית (באנגלית): The Museum of Practical Geology) הוא מוזיאון לגאולוגיה שהוקם בשנת 1835 בלונדון שבאנגליה, והיום הוא חלק מהמוזיאון להיסטוריה של הטבע בלונדון.
המוזיאון היה אחד המוזיאונים למדע הראשונים בעולם.
בשנת 1935 עבר המוזיאון מדרך ג'רמין למשכנו הרשמי בדרך התערוכות בדרום קנזינגטון (כיום ברובע קנזינגטון וצ'לסי), והפך פופולרי ביותר בשל הדיורמות הרבות בו, שהציגו הסברים על תופעות גאולוגיות ועל שיטות כרייה.
בשנת 1971 יצר המעצב ג'יימס גרדינר תצוגה בשם "סיפורו של כדור הארץ" (The Story of the Earth) שהייתה פופולרית ביותר, והפכה את המוזיאון לאחד המוזיאונים הגאולוגיים המפורסמים בעולם.
התערוכה נפתחה בנוכחות המלכה אליזבת השנייה.
צוות העיצוב של המוזיאון יצר מספר רב של תערוכות בין השנים 1974–1988 ובהם: "ימיה הראשונים של הגאולוגיה בבריטניה", "מסע אל הכוכבים", "הזהב השחור", "בריטניה לפני האדם", "מאובנים בבריטניה", "חלוקי נחל", "אוצרות כדור הארץ" והאחרונה שבהם הייתה "נפט וגז לחופי בריטניה".
התערוכה "אוצרות כדור הארץ" הייתה התערוכה הראשונה אי פעם שהשתמשה במחשבים כחלק מהתצוגה.
בשנת 1985 הפך המוזיאון לחלק מהמוזיאון להיסטוריה של הטבע.
המוזיאון לארכאולוגיה ואנתרופולוגיה של אוניברסיטת פנסילבניה שוכן בקמפוס אוניברסיטת פנסילבניה באזור המכונה "יוניברסיטי סיטי" בעיר פילדלפיה, במדינת פנסילבניה שבארצות הברית.
המוזיאון מכונה גם "מוזיאון פן" או "המוזיאון האוניברסיטאי" (University Museum).
המוזיאון נוסד בשנת 1887 כמוזיאון אוניברסיטאי.
במהלך ראשית שנות ה-20 שלח המוזיאון משלחות ארכאולוגיות ואנתרופולוגיות למצרים, לעיראק, לאפריקה, למזרח אסיה ולדרום אמריקה, ומוצגים שאספו המשלחות מוצגים במוזיאון.
המוזיאון שוכן במבנה בסגנון אדריכלות בוז-אר, שנחשב לאחד היפים בבנייני האוניברסיטה.
במהלך השנים הורחב המוזיאון מספר פעמים, אולם גם המבנה המורחב מהווה רק שליש ממבנה המוזיאון על פי תוכניתו המקורית השאפתנית, שנועדה להקים את המוזיאון הגדול ביותר בארצות הברית.
המבנה תוכנן על ידי צוות אדריכלים שלימדו בפקולטה לאדריכלות של האוניברסיטה, ובהם וילסום אייר ופרנק מיילס דיי.
המבנה הושלם בשנת 1899, ובו הוצגו הממצאים מהמשלחת הראשונה של המוזיאון שחפרה באזור ניפור.
בשנת 1915 הוקם מבנה הרטונדה ובו האודיטריום של המוזיאון, וכן אוספי הפפירוסים.
בשנת 1926 נחנך אגף קוקס בתכנונו של האדריכל צ'ארלס קלאודר ובו מוצגים כיום האוספים המצריים של המוזיאון, ובשנת 1929 הוקף אגף שארפ.
אוספים קטנים נוספים הם אוספי האמנות האפריקאית.
המוזיאון להיסטוריה של אמסטרדם (בהולנדית: Amsterdams Historisch Museum) הוא מוזיאון הממוקם במרכז אמסטרדם והמתאר את ההיסטוריה של העיר אמסטרדם מאז הקמתה ועד ימינו.
מאז שנת 1975 ממוקם המוזיאון בבית היתומים העירוני הישן בין רחוב קאלוור (Kalverstraat) וה-Nieuwezijds Voorburgwal.
המוזיאון ממוקם בחדרי בית היתומים העירוני שנוסד בשנת 1520 ברחוב קאלוור.
בשנת 1579 עבר המוסד למבנה מנזר שעמד במקום בו עומד המוזיאון הנוכחי.
באמצע המאה ה-17 נבנה מתחם חדש עבור בית היתומים, שנותר עד ימינו.
חדרי הנהלה של בית היתומים בהם נפגש חבר הנאמנים של בית היתומים בין השנים 1634–1960 נותרו עד ימינו, ובעת הפיכת המבנה למוזיאון שומרו חדרים אלה ושוחזרה תיקרתם המצוירת מהמאה ה-17. ריהוט החדר והתמונות על קירותיו שוחזרו באופן מדויק למצב בו היו בשנת 1879.
בין אוספי המוזיאון מוצגים פרטי ריהוט היסטוריים, שלטי חנויות, דגמים של העיר של מבנים בעיר וכן תצלומים וציורים מתקופות שונות.
המוזיאון להיסטוריה יהודית (בהולנדית: Joods Historisch Museum) הוא מוזיאון הממוקם באמסטרדם שבהולנד.
המוזיאון מציג את ההיסטוריה של היהדות בהולנד בפרט וברחבי העולם בכלל.
בשנת 1989 זכה המוזיאון בפרס מועצת אירופה בשל אוספיו הייחודיים ואופן הצגתם, וכן בשל ייחוד המבנה בו הוא נמצא.
המוזיאון נפתח ב-24 בפברואר 1932 והיה ממוקם בוואח (בית השקילה) שבכיכר ניומארקט.
בעקבות כיבוש הולנד על ידי גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה, נסגר המוזיאון ומרבית אוספיו אבדו.
המוזיאון נפתח מחדש בשנת 1955. בשנת 1971 הועבר למוזיאון אוסף של ציורי שרלוטה סלומון, ציירת יהודייה-גרמניה שנספתה בשואה.
בשנת 1987 עבר המוזיאון למבנה חדש בכיכר יונאס דניאל מאייר (Jonas Daniël Meijerplein), אשר שימש קודם למלחמת העולם השנייה כבית הכנסת הגדול של אמסטרדם.
המבנה נמצא בסמוך לבית הכנסת הפורטוגזי באמסטרדם.
אוספי המוזיאון כוללים כ-11,000 מוצגים בהם כלי קודש ויצירות אמנות.
רק כ-5% מאוספי המוזיאון מוצגים בכל עת.
במוזיאון שתי תצוגות קבועות, וכן תצוגות מתחלפות רבות.
בקומה הראשונה של המבנה מוצגים חפצי קודש ומוסברים מנהגים ומסורות יהודיות.
המוזיאון להיסטוריה של הונג קונג הוא מוזיאון המציג את ההיסטוריה של הונג קונג ואת המורשת התרבותית של הונג קונג.
המוזיאון ממוקם בצים שא צוי מזרח, בצמוד למוזיאון המדע של הונג קונג.
המוזיאון הוקם על ידי מועצת העיר הונג קונג בשנת 1975, עת שהוחלט לחלק את המוזיאון העירוני לשני מוזיאונים נפרדים: המוזיאון להיסטוריה ומוזיאון הונג קונג לאמנות.
בבסיסו של אוסף המוזיאון ניצבו המוצגים אשר הוצגו במוזיאון העירוני מאז שנת 1962 (מוזיאון אשר היה ממוקם בבניין העירייה של העיר שבאזור סנטרל.
בשנת 1983 עבר המוזיאון מבניין העירייה למבנה זמני (מבנה אשר בו ממוקם כיום מרכז המסורת של הונג קונג, בפארק קאולון).
בשנת 1988 הושלמה הקמת המבנה הנוכחי (הצמוד למוזיאון המדע) בדרך צ'טהאם שבאזור מזרח צים שא צוי.
המוזיאון מנוהל כיום על ידי מחלקת התרבות והפנאי של ממשלת הונג קונג.
אוספי המוזיאון מציגים את ההיסטוריה של הונג קונג, החל מהתקופה הפרה היסטורית באמצעות דיורמות ומוצגים ארכאולוגיים, דרך ההיסטוריה הקדומה (תערוכה המציגה שרידים שנתגלו בקברים באזור הונג קונג), תערוכה אתנוגרפית של תרבות בני ההאקה והתושבים המקומיים, וכן את ההיסטוריה של המושבה האנגלית והכיבוש היפני של הונג קונג.
למוזיאון שלושה סניפים נוספים: מוזיאון ההגנה החופית של הונג קונג הממוקם בשאו קיי ואן, מוזיאון קבר ליי צ'נג אוק מתקופת שושלת האן הממוקם בשאם שוי פו ומוזיאון לאו אוק בצ'אי ואן.
המוזיאון להגנת החופים של הונג קונג הוא מוזיאון להיסטוריה צבאית הנמצא באי הונג קונג, על גדת תעלת ליי יו מון בסמוך לשאו קיי ואן.
המוזיאון נמצא במצודה שהוקמה ב-1887 ,על מנת להגן על הגישה המזרחית לנמל ויקטוריה.
שטחו הכולל של המוזיאון הוא 34,200 מ"ר וכותרת תצוגתו "600 שנות הגנה חופית".
המוזיאון מציג את ההיסטוריה של ההגנה החופית מאז תקופת שושלת מינג, וכן מציג את מלחמת האופיום הראשונה והשנייה והקרב על הונג קונג.
המוזיאון סגור לשיפוץ עד 2020. מתוכנן שדרוג של מתקני המבקרים, והעשרת התערוכה הקבועה.
במהלך הסגירה מארגן המוזיאון מגוון של תוכניות הוצאה לאור, כמו תערוכות נודדות, הרצאות פומביות, סדנאות משפחתיות, ביקורי שטח באתרים צבאיים מקומיים וכן תוכניות מיוחדות לבתי ספר.
המצודה הוקמה בשנת 1887 על ידי הצי הבריטי במטרה להגן על נמל ויקטוריה ממזרח.
עמדת ירי הטורפדו נבנתה בין השנים 1892–1894.
ב-8 בדצמבר 1941 החל הקרב על הונג קונג.
במהרה נפלו הטריטוריות החדשות וקאולון נכבשה.
הכוחות הבריטיים התרכזו בהגנת האי הונג קונג והציבו כוחות במצודה על מנת להגן על האי מפני חציית תעלת ליי יו מון הצרה.
מגיני המצודה הצליחו להדוף מספר מתקפות יפניות אולם בשל הכוחות היפנים העודפים נכבשה המצודה ב-19 בדצמבר.
כיבוש זה הביא לדחיקת הכוחות הבריטיים לחלקו המערבי של האי הונג קונג, ולתפיסת מאגרי המים של האי - דבר שהביא לכניעתו פחות משבוע לאחר מכן.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה איבדה המצודה את חשיבותה הצבאית, והפכה למתקן אימונים של הצבא הבריטי.
בשנת 1987 פינה הצבא את המצודה והעבירה לידי השלטונות האזרחיים של העיר במטרה שתהפוך למוזיאון.
המוזיאון לאמנות המזרח הרחוק ע"ש יחיאל נהרי, רמת גן הוא מוזיאון אמנות שנפתח ב-1988 ברמת גן.
מטרת המוזיאון היא להציג יצירות שדרכן מתאפשרת למידה והיכרות של תרבות ואמנות המזרח הרחוק.
המוזיאון מבוסס על אוסף של הנדבן יחיאל נהרי, שמוצג בו באופן קבוע, לצד תערוכות מתחלפות בנושאים שונים הקשורים לתרבות ולאמנות המזרח הרחוק.
אוסף המוזיאון כולל פריטים מהמאה ה-13 עד המאה ה-20 מארצות מזרח אסיה.
מוצאם של מרבית הפריטים מסין ומיפן.
האוסף כולל כלי חרסינה בסגנונות שונים, כלי מתכת דקורטיביים, כלי לכה, פסלוני שנהב, עבודות אמייל, עבודות טקסטיל, כלי חרב, רהיטים, גילופי עץ ואבן, והדפסי עץ יפניים.
אופיו האקלקטי של האוסף משקף את טעמו של בעל האוסף, שלא היה איש מקצוע בתחום אמנות המזרח הרחוק, אלא אספן שרכש את חפציו בעת שביקר במזרח הרחוק.
החפצים שנרכשו היו בעלי ערך רב בעיני הסינים והיפנים אותם פגש נהרי, אך בעת שנרכשו, בשנות ה-40 ובתחילת שנות ה-50, היו אספנים בודדים במערב שגילו בהם עניין, וכיום הם נדירים יחסית.
ביוזמת קרל שוורץ הוצג אוסף נהרי בשנת 1953 במוזיאון תל אביב הישן.
נהרי קיווה שהאוסף יוצג באופן קבוע במוזיאון בישראל, אך לא זכה לכך בחייו.
לאחר מותו הפתאומי נודע כי ציווה לתרום את האוסף לעיר מגוריו, רמת גן.
בשנת 1974 הוצג האוסף לראשונה ברמת גן, אך רק לתקופה קצרה, שלאחריה הוחזר לארגזים ונשמר במחסני עיריית רמת גן.
בשנת 1988 מונה צוות מקצועי מיוחד כדי להעריך ולשקם את האוסף ולהכינו לקראת הצגתו במשכן של קבע.
בנובמבר 1988 נפתח רשמית המוזיאון לאמנות המזרח הרחוק ע"ש יחיאל נהרי במשכנו הקבוע.
יחיאל נהרי היה איש עסקים שהיה פעיל בעסקי העץ ברחבי העולם.
הוא נולד בעיירה ויינגרוב שבפולין, עלה לארץ ישראל בשנת 1938 ועיברת את שם משפחתו מינז'ירז'בסקי (שפירושו בפולנית נהר קטן) לנהרי.
לימים, עם התרחבות עסקיו, קבע את מקום מושבו במונטריאול.
לאחר מלחמת העולם השנייה נודע לו שכל משפחתו נספתה בשואה, והוא יצא לאירופה והחל לעזור לניצולי השואה; שם כונה הנדבן הגדול.
גם בישראל תרם לנזקקים בתקופת הצנע.
נהרי נסע בעולם והתאהב במזרח הרחוק, ובשלב מסוים החל לרכוש שם חפצי אמנות.
במקביל לעסקי העץ, פתח גם חנות עתיקות במונטריאול.
בגיל 49 נישא למזכירתו, יהודייה ילידת בולגריה, שניהלה את המשרדים שלו במונטריאול ובפריז.
בשנת 1961 חזר לישראל, עם אשתו ושתי בנותיו, והתגורר ברמת גן.
בשנת 1962 נפטר באופן פתאומי מהתקף לב, כשהיה באירופה.
אלמנתו ושתי בנותיה נשארו בארץ עד שנת 1974, ואז חזרו למונטריאול.
המוזיאון לאמנות רוסית הוקם ברמת גן בשנת 1996 והוא מוזיאון לאמנות המתמקד באמנות רוסית.
המוזיאון החל את דרכו מאוסף אמנותי אשר נתרם למדינת ישראל בשלהי שנות ה-50 על ידי מריה ומיכאיל צטלין.
סבו של צטלין היה קלונימוס זאב ויסוצקי, מייסדה של חברת תה ויסוצקי ומחובבי ארץ-ישראל הראשונים ברוסיה.
האוסף כלל במקור 95 יצירות והורכב בעיקר מעבודות של אמנים רוסים בולטים שפעלו בסוף המאה ה-19 ותחילת ה-20, ביניהם מיכאיל לריאונוב, אלכסנדר בנואה, ולנטין סרוב, ליאון באקסט, נטליה גונצ'רובה ואחרים.
האוסף כלל גם ארבעה תחריטים מקוריים של רמברנדט, ארבעה תחריטים של הצייר הצרפתי ז'אן-אונורה פרגונאר, שני רישומים של הצייר המקסיקני דייגו ריברה וציורים של פול סרוזייה.
בניגוד להבטחה מפורשת שנתן ראש העיר הראשון של רמת גן אברהם קריניצי לתורמת מריה צטלין במכתב ברוסית מ-1959, כי "רמת גן ניגשת לבניית מוזיאון", והתחייב "להקצות בו משכן מיוחד שישא את שם בעלה המנוח, מיכאיל צטלין", לא נבנה מוזיאון להצגת היצירות והם אוחסנו במחסן ללא תחזוקה נאותה.
לאחר שבע שנים במחסן לדשנים וכלי עבודה בפארק הלאומי, הן הועברו לספרייה העירונית, שם נתלו בתנאי תאורה ואקלים ירודים וללא השגחה ראויה.
היועץ האמנותי של העירייה טבע על פני כל אחת מהן, על היצירות עצמן, חותמת בעלות של העירייה.
באפריל 1984 חשף עיתונאי מעריב אהרון דולב כי האוסף הוזנח וחלקו נגנב כבר בשנות ה-70 ותחילת ה-80.
רק בשנת 1996, 37 שנים לאחר תרומת האוסף, מומשה הבטחתו של קריניצי לצטלין והוקם המוזיאון לאמנות רוסית.
בחלל הגדול ביותר מוצגות תערוכות מתחלפות של אמנים ממוצא רוסי ובחלל הנוסף מצטופפים אלה לצד אלה תחריטים ופסלים יפאניים וסיניים וכ-15 ציורים בלבד מתוך האוסף של צטלין.
יתר יצירות האוסף הוחזרו למחסנים.
"המונה ליזה של רמת גן"
באוקטובר 2014 חשפה העיתונאית אלה גברילוב באתר הישראלי בשפה הרוסית newsru.co.il כי עיריית רמת גן העמידה את אחת היצירות המרכזיות של האוסף למכירה בבית המכירות הפומביות כריסטי'ס, בלונדון.
הציור היה דיוקנה של בעלת האוסף, מריה צטלין.
עיריית רמת גן טענה שמטרתה של המכירה היה מימון שדרוג חלל התצוגה של המוזיאון והנגשתו לציבור הרחב.
הציור הופיע כפריט ראשי על שער הקטלוג של המכירה שהתבצע ב-24 בנובמבר 2014, תחת הקטגוריה "אמנות רוסית חשובה".
ביום המכירה אולם בית המכירות היה מלא בחובבי אמנות ואנשי עסקים, חלקם הגדול ממוצא רוסי.
הציור נמכר תוך דקות ספורות לאחר שמספר אנשים ביקשו לקנות את הציור, והמחיר זינק ל-14.5 מיליון דולר, לאחר שהוערך תחילה ב-2.5 מיליון דולר.
המוזיאון לאמנות רוסית ע"ש צטלין מציג תערוכות בעלות אופי מחקרי, החושפות נושאים לא ידועים הקשורים לתולדות האמנות הרוסית ובו זמנית בתולדות האמנות הישראלית.
במקביל המוזיאון מארח תערוכות אמנות עכשווית.
בהם מוצגים עבודתם של אמנים, צלמים, נציגי האסכולה האמנותית הרוסית, הפעילים בישראל.
יצירתם מייצגת תופעה מעניינת מבחינת השפה הפלסטית.
הם התגבשו כאמנים עוד ברוסיה, ובאותו זמן ניתן לראות איך ההקשר האמנותי החדש משפיעה על התפתחותם היצירתית.
ב-2013 נערכה במוזיאון תערוכה מקיפה על יצירתו התיאטרונית של האדריכל אריה אל-חנני שלוותה בקטלוג.
בדצמבר 2020, נערכה במוזיאון תערוכת רישומים של אהרן כהנא בשם "הפשטה ומיתוס".
המוזיאון לאמנות ולהיסטוריה של היהדות הוא מוזיאון יהודי הממוקד ביהדות צרפת, השוכן ברובע המארה במרכז פריז.
בשנת 1986 ייעד ז'אק שיראק, אז ראש עיריית פריז, מבנה ששימש בעבר כבית אחוזה פרטי מפואר, אוטל דה סנט אניין (Hôtel de Saint-Aignan) לטובת מוזיאון שיוקדש ליהדות צרפת.
בעיר פעל משנת 1948 מוזיאון לאמנות יהודית אשר העביר רבים מהאוספים שלו למוזיאון החדש.
בשנת 1998, לאחר סיום העבודות שהחלו כחמש שנים קודם לכן, נחנך המוזיאון.
במוזיאון מוצגים פריטים מההיסטוריה היהודית בצרפת ובאזורים קרובים באירופה, מימי הביניים ועד לשואה והקמת מדינת ישראל.
להציג את אלפיים שנות חייהן של הקהילות היהודיות בצרפת.
לשמר, לתעד, ללמד ולהפיץ יצירות הקשורות לאמנות ולהיסטוריה של היהודים.
לעצב וליישם פעולות חינוכיות להכרת תרבויות יהודיות.
לתצוגת המוזיאון שלושה מקורות עיקריים: אוסף היודאיקה של שטראוס-רוטשילד, אוספים שהועברו מהמוזיאון לאמנות יהודית בפריז לאחר סגירתו בשנת 1998 וכ-3,000 פריטים מגנזכו של אלפרד דרייפוס.
כתוצאה מכך קיימת במוזיאון התמקדות מיוחדת בפרשת דרייפוס.
במוזיאון מוצגות יצירות של אמנים יהודים חשובים, בהם: מארק שאגאל, אמדאו מודיליאני וחיים סוטין.
בשנת 2011 אירח המוזיאון תערוכה של מארק שאגאל.
ספרייה עם 20 אלף מסמכים ולמעלה מ-3,000 פריטים אורקוליים.
כמו כן, חנות ספרים על יהדות בתחומי האומנות, ההיסטוריה, הספרות, התרבות והפילוסופיה, ואולם הרצאות של כ-200 מקומות.
המוזיאון פתוח מדי יום, פרט לשבת.
המוזיאון שוכן ב-rue du Temple מספר 71, לא רחוק ממרכז פומפידו.
המוזיאון לארכאולוגיה של ירדן שוכן במצודת עמאן, בעמאן עיר הבירה של ירדן.
המוזיאון נבנה בשנת 1951 והוא מציג ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו בירדן מהתקופות הפרהיסטוריות ועד המאה ה-15.
המוזיאון הוקם בשנת 1951 על ידי מחלקת העתיקות הירדנית בראש ג'בל אל-קלעה ("גבעת המצודה") במרכזה של העיר בגובה של 850 מטר, וזהו המקום בו שכנה רבת עמון ההיסטורית.