tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרצח ההמוני שעליו כתב ב-1937 לא התייחס ליהודים אלא ללא-יהודים שימצאו את מותם במלחמה הצפויה.
אך דעותיו הפשיסטיות באו על ביטוין בספרו "בית ספר לגוויות" שבו קרא ליצירת ברית בין צרפת וגרמניה נגד המשטרה החשאית הבריטית שלדעתו עשתה יד אחת עם "הקנוניה היהודית הבינלאומית".
בשלהי 2017 הודיעה אלמנתו, שהייתה אז בת 105 והחזיקה בזכויות הפרסום לכתביו, שהיא מתירה להוצאת גלימאר להוציא לאור ספר שיכלול את כתביו הפוליטיים המכילים אמירות אנטישמיות של סלין, במסגרת של ספר עיון שיכלול פתח דבר והערות שוליים שיבארו את השקרים שטווה סלין בדבריו.
גורמים יהודיים וממלכתיים בצרפת הביעו התנגדות נחרצת לפרסום, דבר שהוביל את ההוצאה להודיע בינואר 2018 על השעיית פרסום הספר.
מסע אל קצה הלילה, הוצאת עם עובד, 1994, תרגמה אילנה המרמן
זמֶֶלְווייס - האיש שזעק אמת, ספרית פועלים, 2021, תרגמה והוסיפה אחרית דבר רמה איילון
לואי פיליפ, רוזן סגור היה היסטוריון ודיפלומט צרפתי.
לואי פיליפ נולד בפריז לפיליפ אנרי, מרקיז סגור.
ב-1769 התגייס לצבא הצרפתי וב-1781 השתתף בתפקיד קולונל במלחמת העצמאות של ארצות הברית בקרב יורקטאון תחת פיקודו של הרוזן דה רושאמבו.
ב-1784 נשלח כשגריר לסנקט פטרבורג, התקבל בחוגיה של קטרינה הגדולה וכתב מספר קומדיות בעבור התיאטרון שלה.
ב-1787 חתם על הסכם מסחרי עם רוסיה שהביא לצרפת יתרונות רבים.
הוא שב לפריז ב-1789, אהד את המהפכה הצרפתית וניסה להשפיע על אונורה מירבו לכרות ברית עם ספרד נגד אנגליה.
ב-1791 נשלח לברלין אך נתקל שם ביחס עוין.
הוא פרש מכל תפקידיו אל העיר סו שבחבל איל-דה-פראנס ושם הקדיש את זמנו לכתיבה של ספרים היסטוריים ואחרים.
ב-1801 התמנה על ידי הסנט הצרפתי לחבר האספה המחוקקת על פי פקודתו של נפוליון בונפרטה, וב- 1803 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית.
ב-1813 שימש כסנאטור וכחבר מועצת המדינה, אך ב- 1814 הצביע בעד הדחתו של נפוליון בונפרטה והפך לאחד מאצילי חצרו של המלך לואי השמונה עשר.
ב-1815 הודח מכל תפקידיו בגלל שלקח חלק בשובו של נפוליון לשלטון במשך מאה הימים (1 במרץ - 18 ביוני 1815).
הוא רצה לצאת לגלות עם נפוליון לאי סנט הלנה, אך בקשתו זו נדחתה.
ב-1819 הושבו לו כל תפקידיו.
בין 1822 ו-1825 היה חבר המועצה העליונה של תנועת הבונים החופשיים הצרפתית וגילה דעות מתקדמות.
הוא תמך במהפכת יולי 1830 ובלואי פיליפ, מלך צרפת, אך באותה שנה מת בפריז.
הוא השאיר אחריו שני בנים ובת מאשתו אנטואנט ד'אגסו.
אחד מבניו היה הגנרל וההיסטוריון פיליפ פול, רוזן סגור.
אוסף של ספריו יצא לאור ב-34 כרכים החל מ-1824.
לואי סעדי היה טרוריסט פלסטיני ומפקד ארגון הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני בצפון יהודה ושומרון.
סעדי נעצר ב-1999 ושוחרר ב-2004 במסגרת עסקת טננבאום עם חזבאללה, הוגדר כ"המשוחרר הבכיר ביותר בעסקת טננבאום".
סעדי היה אחראי לפיגוע במועדון הסטייג' בתל אביב במהלכו נרצחו חמישה אזרחים ונפצעו עשרות אחרים, לפיגוע בקניון השרון בנתניה שבו נרצחו חמישה אזרחים ונפצעו עשרות, לפיגוע הירי בחרמש בו נרצח אזרח, ולשיגור מכונית התופת לשבי שומרון.
בערב ה-23 באוקטובר 2005 נכנסו כוחות דובדבן, נחשון ונח"ל למחנה הפליטים נור א-שמס הסמוך לטולכרם, בעקבות מידע על פגישה בין פעילי טרור באזור, שתכננו על פי החשד פיגוע בתחומי ישראל.
בעת הגעת הכוח הסמוי למחנה זוהה המבוקש ברכב, במהלך ניסיון החטיפה מהרכב פתח פלסטיני חמוש באש לעבר הכוח וממנה נפגעו באורח קל לוחם וקצין מהכוח הסמוי.
הכוח השיב אש והרג את היורה, בכיר בארגון הפת"ח.
במהלך הפעילות נורתה אש על הכוח מאחת הסמטאות במחנה, הכוח השיב אש והרג גם את היורה השני.
לאחר שהכוח הבחין בחמוש שניסה לברוח במכונית פתח עליו הכוח באש והרג גם אותו.
כאשר הכוח חיפש את גופת המחבל בסמטה הוא לא מצא אותה, אולם מאוחר יותר כאשר הכוח החל להרוס בית אשר בו הסתתרו חמושים, נמצאה בבית גופתו של לואי סעדי.
בפעולה נהרג גם עוזרו מאג'ד אלאשקר, גם הוא פעיל בג'יהאד האיסלמי.
לאחר האירוע התבטא מפקד חטיבת אפרים, אלוף-משנה אהרון חליוה: "הכוח של דובדבן שפעל הלילה הפגין אומץ לב יוצא דופן.
גם החייל שנפצע פעל בצורה יוצאת דופן".
על המבצע המורכב והחתירה המהירה למגע של הלוחם שנפצע קיבלה הפלגה המבצעת מיחידת דובדבן הצטיינות מאת אלוף פיקוד מרכז.
לואי פיליפ, מלך הצרפתים היה מלך צרפת מבית אורליאן, בין השנים 1830–1848. תקופת שלטונו קרויה המונרכיה של יולי, והייתה תקופת ביניים בין הרסטורציה של מלכי בית בורבון שהתרחשה לאחר תקופתו של נפוליאון בונפרטה, ובין הרפובליקה השנייה, והדיקטטורה של נפוליאון השלישי.
לואי פיליפ נולד ב-6 באוקטובר 1773 בדרו, ללואיז מארי אדלייד דה בורבון, דוכסית אורליאן וללואי פיליפ השני, דוכס אורליאן, אשר כונה "Philippe Égalité" (פיליפ "שוויון"), וזאת בשל העמדה שנקט בעת המהפכה הצרפתית למרות היותו צאצא ישיר למלך לואי השלושה עשר.
בתקופת המהפכה הצרפתית, שרת לואי פיליפ בצבא הצפון במהלך מלחמת הקואליציה הראשונה.
הוא קודם לדרגת לויטננט גנרל באוקטובר 1792, בגיל תשע עשרה בלבד.
באפריל 1793 חצה את הקווים אל הצד האוסטרי, יחד עם מפקדו, שארל פרנסואה דומורייה.
מאז, ועד סוף התקופה הנפוליאונית, שהה לואי פיליפ מחוץ לגבולות צרפת, ובמיוחד בארצות הברית.
הוא גר בפילדלפיה במשך ארבע שנים, ואחותו נישאה שם לאזרח אמריקני.
בשנת 1809 התחתן לואי פיליפ עם הנסיכה מריה אמליה מנאפולי וסיציליה, בתו של פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות.
לאחר נפילתו של נפוליאון, שב לואי פיליפ לגור בצרפת, מתוך "אהדה לתושביה המשוחררים של צרפת".
במשטר הבורבוני הכושל, של בן דודו, לואי ה-18, ולאחר מכן של שארל העשירי, גברה האהדה ללואי פיליפ בקרב העם.
בחודש יולי 1830 הדיח ההמון הפריזאי את מלך בורבון הכושל, שארל העשירי.
בתחילה ניסה שארל להמליך את נכדו (נער זה יבלה את ימיו כשהוא "הטוען לכתר מבית בורבון" ומכנה עצמו "אנרי החמישי".
ניסיון זה לא צלח, ולואי פיליפ, שהיה ידוע כאדם מתון ובעל נטייה רפובליקנית לעומת בני בורבון אשר "לא שכחו דבר, ולא למדו דבר", הוכרז על ידי הממשלה החדשה, נציגת המעמד הבינוני, כמלך.
אירוע זה ידוע בדברי הימים כמהפכת יולי 1830. על אף שלאחר המהפכה נותר המשטר בצרפת מונרכיה, רבים הרואים במהפכה זו משום מעבר בין "המשטר הישן", משטרו של בית בורבון, ובין צורה מרוככת יותר של מונרכיה המכונה המונרכיה של יולי.
פיליפ היה באופן מוצהר שונה מקודמיו הבורבונים.
לא היה זה שינוי סמאנטי בלבד, כי אם צעד קדימה בדרך מן המלוכה האבסולוטית של בית בורבון (אף בגרסתה המרוככת בתקופת הרסטורציה), אל עבר משטר מתקדם, המבוסס על הסכמה עממית.
סגנון המלוכה של לואי פיליפ היה מאופק, ולא הייתה בו את הראוותנות של קודמיו, אשר היוותה זרז עיקרי לנפילתם.
בסיס כוחו היה במעמד הבינוני, אשר אהב אותו וכינה אותו "המלך האזרח".
ראויות לציון התקוממות פועלי תעשיית המשי בעיר ליון ב-1831 אשר דוכאה ביד רמה, וניפצה את התקוות כי הממשל החדש יהיה אף מתקדם מבחינה סוציאלית, והתקוממות שיזם המהפכן לואי אוגוסט בלאנקי ב-1839, אשר דוכאה לאחר שכבר נכבש בית העירייה על ידי ההמון, והוכרזה רפובליקה.
בתקופתו של לואי פיליפ גדלו פערי ההכנסות והפערים החברתיים.
הממשל של המונרכיה של יולי, אשר התבסס על תמיכתו של המעמד הבינוני, לא הצליח להעלות את רמת החיים של המעמדות הנמוכים, ואלה צברו טינה כלפיו.
בשנת 1832 השיא לואי פיליפ את בתו לואיז מרי תרז שרלוט איזבל ללאופולד הראשון, מלך הבלגים, והיא הייתה למלכתה הראשונה של בלגיה.
כאשר ביטלה הממשלה נשף שנועד לחגוג את הישגיה של האופוזיציה בבחירות ב-22 בפברואר, יצאו התושבים והפגינו ברחובות.
עד מהרה איבדה המשטרה שליטה בהמון, והחלה יורה על המפגינים.
כעבור יומיים, ב-24 בפברואר 1848, כאשר פנה המשמר הלאומי כנגד המלך, נאלץ המלך להודיע על ויתור על כיסאו.
בתחילה ניסה להעביר את השלטון לנכדו (בנו של בנו הבכור פרדיננד שנהרג בתאונה מספר שנים לפני כן).
לאחר שראה כי העם פונה נגדו, וחשש שגורלו יהיה כשל לואי ה-16, התחפש לאדם פשוט, ונמלט מפריז במונית כשהוא מכנה עצמו "מר סמית'".
בתחילה היה בדעת האספה הלאומית להכריז על נכדו של לואי פיליפ כמלך, אך מחשבה נוספת הביאה אותם להכריז על רפובליקה ועל דיפון דה ל'אור כנשיא.
לואי פיליפ חי באנגליה למשך שנתיים נוספות.
הוא נקבר בצרפת, ב"שאפל רויאל", אחוזת קבר שנבנתה למשפחתו בעיר דרו, צרפת.
לאחר מותו של לואי פיליפ, נותרו שני טוענים לכתר "מלך צרפת".
"אנרי החמישי", נכדו של שארל העשירי לבית בורבון, המכונה אף רוזן שמבור, ונכדו של לואי פיליפ, הנסיך פיליפ, רוזן פריז.
לאחר נפילת הקיסרות השנייה בשנת 1870 הציעה האספה הלאומית את הכתר לרוזן שמבור, ומכיוון שזה היה חסר ילדים, סוכם בין המלוכנים כי כתרו יעבור לאחר מותו אל רוזן פריז, נציג בית אורליאן, וכך תיפתר המחלוקת בין שני בתי המלוכה המתחרים.
אך להפתעת המלוכנים סירב שמבור לקבל את המלוכה אלא אם כן תזנח צרפת את דגל הטריקולור, ותחליפו בדגלה של צרפת שלפני המהפכה.
תנאי זה לא התקבל על דעת האספה הלאומית, וסוכם על הקמת הרפובליקה הצרפתית השלישית כרפובליקה זמנית עד למותו של שמבור, שאז יוכל הרוזן מפריז לקבל את המלוכה, מבלי להעלות תנאים מסוג זה.
אך לאחר מותו של שמבור, בשנת 1883 הייתה כבר הרפובליקה מבוססת, והעם סירב להחליפה במלוכה.
בשנת 1809 התחתן לואי פיליפ עם מריה אמליה מנאפולי וסיציליה, בתם של פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה קרולינה מאוסטריה, ממנה נולדו לו 10 ילדים:
פרדיננד פיליפ, דוכס אורליאן (1810–1842), התחתן עם הלנה, דוכסית מקלנבורג-שוורין.
לואיז, נסיכת אורליאן (1812–1850), התחתנה עם לאופולד הראשון, מלך הבלגים.
מארי, נסיכת אורליאן (1813–1839), התחתנה עם אלכסנדר, דוכס וירטמברג.
לואי, דוכס נמור (1814–1896), התחתן עם ויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה.
קלמנטין, נסיכת אורליאן (1817–1907), התחתנה עם אוגוסט, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה.
פרנסואה, נסיך ז'ואנוויל (1818–1900), התחתן עם פרנסיסקה, נסיכת ברזיל.
אנרי, דוכס אומאל (1822–1897), התחתן עם מריה קרולינה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות.
אנטואן, דוכס מונפנסייה (1824–1890), התחתן עם האינפנטה לואיסה פרננדה, דוכסית מונפנסייה.
לואי סטפן (אטיין) סן-לורן היה ראש ממשלת קנדה ה-12, כיהן בין 15 בנובמבר 1948 ועד 21 ביוני 1957. בתקופתו זכתה קנדה ל"תור זהב" של שגשוג, צמיחה, אחדות פנימית והשפעה בינלאומית.
סן לורן נולד בקוויבק למשפחה דו-לשונית (אנגלית וצרפתית), אביו היה ממוצא צרפתי ואמו ממוצא אירי.
הוא למד משפטים באוניברסיטת לאוול בקוויבק וב-1905 הושבע כעורך דין.
הוצעה לו מלגת רודז ללימודים באוניברסיטת אוקספורד, אך הוא סירב.
ב-1908 נשא לאישה את ג'יין רנו (Jeanne Renault; 1886–1966), לזוג נולדו שני בנים ושלוש בנות.
הוא שירת כעורך דין פרטי עד 1941. ב-1914 התמנה לפרופסור למשפטים באוניברסיטת לאוואל.
בין השנים 1930–1932 כיהן כיו"ר לשכת עורכי הדין של קנדה.
מבחינת דעותיו ומורשתו המשפחתית היה מקורב למפלגה הליברלית של קנדה, אך לא היה חבר מפלגה.
עם זאת הוצעו לו תפקיד של שר בממשלת מיין ב-1926 וכהונת שופט בבית המשפט העליון, אך הוא סירב.
ב-1941 נפטר שר המשפטים בממשלת מקנזי קינג, שהיה ממוצא קוויבקי.
לקינג היה חשוב לחזק את הצד הקוויבקי בממשלתו לקראת הכרזה על גיוס חובה והצורך לקבל את ההחלטה באחדות.
הוא קרא לסן לורן "אל הדגל" בהבטיחו שיוכל לחזור לקוויבק עם תום המלחמה.
כך נכנס סן לורן לפוליטיקה והתמנה לשר משפטים ותובע כללי.
ב-1945 התמנה סן לורן לשר חוץ בממשלת קינג, תוך שהאחרון מסמן אותו כנאמנו וממשיך-דרכו.
במסגרת זו עסק בעיצוב ארגון האומות המאוחדות ונאט"ו.
עם פרישתו של קינג ב-1948, נכנס סן-לורן לנעליו באופן טבעי.
כלכלת המדינה הייתה מהחזקות בעולם באותה עת משום שלא נפגעה כלל במלחמה וסן-לורן ניצל זאת על מנת לפתח את תשתיות המדינה (האוטוסטרדה חוצת-קנדה (Trans-Canada Highway, 1949), נתיב המים סנט לורנס (St.
במהלך מסע הבחירות של 1949 הוכיח פתיחות וגישה חופשית וישירה לעם, עובדה שזיכתה אותו במאמר שכותרתו "!Uncle Louis' can't lose" ("דוד לואי לא יכול להפסיד!") ובכינוי Uncle Louis ("דוד לואי").
בבחירות זכתה מפלגתו בניצחון סוחף וברוב הגדול ביותר עד אותה עת (והגדול ביותר עבור המפלגה הליברלית עד היום).
סן לורן נודע בריכוזיותו ובכך שידע פעמים רבות על אודות פרטי המשרדים השונים יותר משריו.
הוא פעל לחיזוק האחדות הפנימית של הפדרציה ובעיקר לאיחוד בין דוברי צרפתית לדוברי אנגלית, אותו מימש בעצם אישיותו.
כמו כן פעל לצירוף ניופאונדלנד ולברדור לאיחוד הקנדי.
מדיניות החוץ שלו, אשר מומשה על ידי שר החוץ שלו, לסטר פירסון, הייתה להפוך את קנדה לכוח מתווך בזירה הבינלאומית.
הדבר בא לידי ביטוי בהכנסת כוח או"ם לפתרון משבר סואץ ב-1956 ביזמת קנדה, שזיכתה את פירסון בפרס נובל לשלום.
כחבר בחבר העמים הבריטי המליץ בפני ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת לפתוח את החבר למדינות "לא לבנות".
ב-1952 מינה את וינסנט מאסי למשרת המושל הכללי של קנדה, והוא היה האדם הראשון שכיהן במשרה זו שנולד בקנדה.
בבחירות של 1957 לא הצליח להשיג רוב דרוש להקמת ממשלה ויריבו מן המפלגה השמרנית-פרוגרסיבית, ג'ון דיפנבייקר, הצליח להקים ממשלת מיעוט.
עקב חוסר ההצלחה פרש סן-לורן בן ה-75 מראשות המפלגה ובמקומו נבחר לסטר פירסון.
בשנת 1967, כחלק מחגיגות מאה שנה לקנדה, זכה לעיטור "שותף" במסדר קנדה (אות הכבוד הגבוה ביותר לאזרח קנדי) והוא בן 85. חמש שנים מאוחר יותר נפטר ונקבר בקוויבק סיטי.
לואי פרנסואה, דוכס בופלר, רוזן קאני היה מרשל צרפת.
הוא התגייס לצבא ב-1663, נטל חלק במצור על מרסל והתמנה לקולונל של הדרגונים ב-1669. בכיבוש דוכסות לוריין הוא שירת תחת מרשל פרנסואה דה קרקי.
בארצות השפלה הוא שירת תחת אנרי דה לה טור ד'אוברן, ויקומט טורן, והתבלט בזכות כישוריו ואומץ לבו בשדה הקרב; לאחר שטורן נהרג מפגיעת תותח ב-1675 הוא פיקד על נסיגת כוחות החיפוי של צבא צרפת.
בתקופה זו החזיק בדרגת בריגדיר, וב-1677 קיבל דרגת מרשל דה קאמפ, השלישית בחשיבותה בהיררכיית הדרגות.
בופלר שירת במערכות השונות באותה תקופה בהצטיינות רבה, וב-1681 קיבל דרגת לוטננט גנרל.
הוא פיקד על הצבא הצרפתי במוזל, שפתח את מלחמת הברית הגדולה בשורה של ניצחונות.
ב-15 באוקטובר 1688 הוא קיבל את הפיקוד על המבצר של מיינץ עם 20,000 חיילים, והוביל גיס לכיוון נהר הסאמברה, שם תגבר את כוחותיו של פרנסואה אנרי דה מונמורנסי-בוטוויל, דוכס לוקסמבורג, ערב קרב פלורוס.
ב-1691 הוא כיהן כלוטננט גנרל תחת פיקודו הישיר של המלך, ובמהלך כיתור העיר מונס נפצע בקרב.
הוא נטל חלק ביחד עם המלך במצור על נאמור ב-1692, ונטל חלק גם בניצחון בקרב סטינקרק.
כהוקרה על שירותיו הוא הועלה באותה שנה לדרגת מרשל של צרפת, וב-1694 הוענק לו תואר דוכס.
ב-1694 הוא מונה למושל פלנדריה הצרפתית והעיירה ליל.
כשפיקד על נאמור ב-1695 הוא היה נתון למצור קשה, ונכנע רק לאחר שרוב אנשיו נהרגו.
הוא היה אחד מהנציגים הצרפתיים בוועידות שהסתיימו בשלום רייסווייק.
במהלך המלחמה הבאה, מלחמת הירושה הספרדית, הייתה ליל תחת איום כוחותיהם של הדוכס הראשון ממרלבורו והנסיך אויגן מסבויה, ובופלר מונה לפקד על הגנת העיר, והצליח לעמוד מולם במשך שלושה חודשים.
לואי ה-14 גמל לבופלר על הגנת ליל כאילו זכה שם בניצחון, בין השאר כיוון שגרם ליריביו להתיר לו להכתיב את תנאי הכניעה.
ב-1708 הוא הפך לחלק מהאצולה של צרפת.
ב-1709 הייתה צרפת תחת איום גדול מאוד, ובופלר הציע לשרת תחת תלמידו לשעבר קלוד-לואי-הקטור דה וילאר, והיה ביחד איתו בקרב מלפלקה שנערך ב-11 בספטמבר.
בקרב זה הוא הפגין את שיא כישוריו, ולאחר פציעתו של וילאר פיקד על נסיגת צבא צרפת ללא איבוד של תותחים או אסירים.
הוא מת בפונטנבלו ב-22 באוגוסט 1711.
לואי פראנשה ד'אספרה היה מרשל צרפתי, מפקד קורפוס, ארמייה וקבוצת ארמיות אשר לחמו בחזית המערבית.
ד'אספרה כיהן כמפקד כוחות מדינות ההסכמה בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה בעת הניצחון על צבא ממלכת בולגריה.
ד'אספרה נולד לקצין פרשים אשר שירת בגיס הפרשים הקלים "האפריקני" של הצבא הצרפתי באלג'יריה, כך שהכיר את חיי הצבא משחר נעוריו.
ב-1876 סיים ד'אספרה בהצלחה את האקדמיה הצבאית סן-סיר והוצב בגדוד רגלים בדרגת סגן.
בין 1876–1881 הוצב באלג'יריה ודרום תוניסיה וב-1882 נשלח לאקדמית המטה הכללי הצרפתי, שם למד את מקצועות הפיקוד והמטה.
בין 1885–1887 נשלח לאזור מפרץ טונקין שם לחם כנגד שודדי הים שחורי הדגל.
לאחר חזרתו לצרפת הוצב לתפקידי מטה וב-1899 הועלה לדרגת לוטננט קולונל ומונה לסגן המדריך הראשי באקדמית סן סיר.
ב-1900 השתתף ד'אספרה במסע הצבאי לדיכוי מרד הבוקסרים בסין ובהמשך כיהן כמושל הצבאי של אזור השליטה הצרפתי, שמרכזו בייג'ינג.
ב-1903 הועלה לדרגת קולונל והתמנה למפקד חטיבת הרגלים ה-77, ב-1908 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל וב-1912 לדרגת גנרל ומונה למפקד הדיוויזיה ה-28 שהוצבה במערב מרוקו.
ב-אוגוסט 1914 פיקד ד'אספרה על הקורפוס ה-1 של הארמייה החמישית ולאחר קרב שרלרואה הצליח לארגן את כוחותיו לכדי נסיגה מאורגנת, תוך שהוא מנהל קרב מאסף נגד הגרמנים ומעכב את התקדמותם.
ב-5 בספטמבר מונה ד'אספרה לפקד על הארמייה החמישית במקומו של הגנרל שארל לנרזאק ויכולתו הפיקודית תרמה משמעותית להישגים בקרב הראשון על המארן.
ב-1916 מונה ד'אספרה לפקד על קבוצת הארמיות המזרחית של הצבא הצרפתי בחזית המערבית.
בדצמבר 1916 מונה הגנרל ז'וזף ז'ופר לתפקיד מרשל, עניין שאפשר את העברתו המכובדת מתפקיד מפקד החזית של הצבא הצרפתי.
ד'אספרה היה מועמד טבעי להחליפו, אך היותו קתולי אדוק הפריעה לחוגים מסוימים בצבא ולתפקיד מונה הגנרל רובר ניוול.
בראשית 1917 הועבר ד'אספרה לפקד על קבוצת הארמיות הצפונית שחנתה באזור שמפן.
ד'אספרה היה חסיד של מדיניות צבאית התקפית ולא אחת פעולותיו לא עלו בקנה אחד עם הנחיות הפיקוד הצרפתי להישאר במגננה.
במאי 1918 נחלו כוחותיו תבוסה בקרב השלישי על האן, ד'אספרה הואשם אישית בתבוסה והועבר מתפקידו.
ביוני 1918 הוזעק הגנרל אדולף גיומא מהחזית המקדונית ומונה למושל הצבאי של פריז וד'אספרה החליפו כמפקד הזירה מטעם מדינות ההסכמה.
ד'אספרה הצליח להעלות את מורל הכוחות, לארגנם מחדש והובילם למתקפה לאורך עמק הווארדאר.
באמצע ספטמבר 1918 הגיע הכוח הצבאי בחזית זו לשיא עוצמתו ומנה 9 דיוויזיות מצבא יוון, 6 דיוויזיות סרביות, 6 דיוויזיות צרפתיות, 4 דיוויזיות בריטיות ודיוויזיה איטלקית.
ב-15 בספטמבר לאחר הניצחון המוחץ בקרב דוברו פולה, נפרצו הקווים הבולגרים וב-29 בספטמבר נחתם הסכם הפסקת האש, לאחר שהבולגרים ביקשו לסיים את הקרבות ולהיכנע.
מסיום המלחמה ועד לשלהי 1920 פיקד ד'אספרה על כוחות בעלות הברית באיסטנבול.
ב-19 בפברואר 1921 הועלה לדרגת מרשל ומונה לפקד על כוחות הצבא הצרפתי בצפון אפריקה, תפקיד אותו מילא עד 1933. בתקופה זו ניהל את פרויקט הקמת מסילת הרכבת הטרנס-סהרית, וב-29 במרץ 1933 נפצע קשה בתאונת דרכים.
ד'אספרה פרש מתפקידו והתמסר לכתיבת זכרונותיו.
בנובמבר 1934 נבחר לכהן באקדמיה הצרפתית.
ב-1940 פרש סופית מכל פעילות ציבורית ועבר להתגורר באחוזתו אשר בחבל טארן, שם הלך לעולמו ב-1942. ד'אספרה נקבר בכנסיית לואי הקדוש שבאינווליד בפריז.
לואי פרדיננד ויקטור אדוארד מיכאל הוברטוס אדלברט, נסיך פרוסיה היה בנו השני של וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה, וזכה בתואר ראש בית הוהנצולרן לאחר שאחיו הבכור וילהלם, נסיך פרוסיה ויתר עליו.
לואי פרדיננד נולד ב-9 בנובמבר 1907 כבנם השני של וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה וצציליה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, בתם של פרידריך פרנץ השלישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ואנסטסיה מיכאילובנה, הדוכסית הגדולה של רוסיה.
סבו היה וילהלם השני, קיסר גרמניה, וכבר בגיל עשר הוענק לו אות מסדר העיט השחור מאת סבו.
לאחר המהפכה הגרמנית גלה אביו להולנד, אולם לואי פרדיננד נשאר עם אמו ואחיו בפוטסדאם.
אחיו וילהלם, נסיך פרוסיה התאהב במהלך לימודיו באוניברסיטת בון בדורותיאה פון סלוויאטי, אולם סבו וילהלם השני לא אישר את הנישואים, משום שמוצאה לא הלם את תנאי הנישואים של בית הוהנצולרן, ובשל כך ויתר וילהלם על התואר ראש בית הוהנצולרן ללואי פרדיננד.
לואי פרדיננד לא היה מעורב בקשר העשרים ביולי להתנקשות באדולף היטלר בשנת 1944 אבל נחקר על ידי הגסטפו מייד לאחר הקשר ונכלא במחנה הריכוז דכאו.
לואי פרדיננד מת ב-26 בספטמבר 1994, ונכדו גאורג פרידריך, נסיך פרוסיה - בנו של בנו החמישי שנקרא אף הוא לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה הפך לראש בית הוהנצולרן, והוא ראש בית הוהנצולרן הנוכחי.
בשנת 1938 התחתן לואי פרדיננד עם קירה קירילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה וויקטוריה מליטה, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
מארי ססיל, נסיכת פרוסיה (נולדה ב-1942)
כריסטיאן-זיגיסמונד, נסיך פרוסיה (נולד ב-1946)
לואי סַלָאדן היה מלחין שפעל במאה ה-17 בפרובאנס, צרפת.
סלדאן כתב סגנון הבארוק והוא זכור בעיקר הודות לקשריו עם הקהילה היהודית בפרובאנס והיצירות שהלחין לפי הזמנת בני הקהילה.
יצירתו "קנטיקום הבראיקום", שאותה גילה מחדש המוזיקולוג הישראלי ישראל אדלר, היא יצירתו המוכרת ביותר בימינו.
היא הוזמנה לכבוד ברית המילה של בן אחד מנגידי הקהילה וייתכן שנכתבה במטרה לרצות את האורחים לא-יהודים שהוזמנו לטקס היהודי.
לואי פִּילוֹ (לוקסמבורגית: Louis Pilot; 11 בנובמבר 1940 - 16 באפריל 2016) היה שחקן כדורגל ומאמן כדורגל ממוצא לוקסמבורגי.
פילו החל את קריירת הכדורגל שלו בקבוצת פוֹלָה אֶש מלוקסמבורג.
בגיל 20 חתם בסטנדרד לייז' הבלגית, ובמהלך 7 שנותיו במועדון זכה ב-4 אליפויות ו-2 גביעים, וכבש 38 שערים ב-264 משחקים.
הוא נחשב לכדורגלן הלוקסמבורגי המצליח בהיסטוריה.
לזכותו של פילו 49 הופעות בנבחרת לוקסמבורג, במהלכן כבש 7 שערים.
בשנת 1978 פרש מכדורגל, ומונה למאמן הנבחרת הלאומית של לוקסמבורג.
בשנת 1984 מונה למאמן סטנדרד לייז', בה אימן במשך עונה אחת.
בשנת 1985 מונה למאמן אטזלה אטלברוק.
בשנת 2003 נבחר לייצג את לוקסמבורג במסגרת כדורגלן היובל של אופ"א, תחרות המציינת 50 שנה לאופ"א.
לואי פאבר היה כומר קתולי וחסיד אומות העולם מצרפת שנרצח על ידי הגרמנים.
אביו של פאבר נהרג בשנת 1917, במלחמת העולם הראשונה.
פאבר למד בבלוו, עיירת הולדתו, ולאחר מכן בז'ובנה (Juvénat) , בית ספר קתולי בכפר ויל-לה-גרן שבמזרח צרפת, ליד אנמס (Annemasse) שבאזור הגבול עם שווייץ וכן בקהילת המיסיונרים של סן פרנסואה דה סאל .
פאבר שירת בצבא הצרפתי בין אוקטובר 1932 לאוקטובר 1933 ושוחרר בדרגת רב-טוראי.
הוא שב ללימודיו בפריבור ובשנת 1934 נשבע את שבועותיו הדתיות .
פאבר הוסמך לכמורה בשנת 1936 ושירת בקהילה בשווייץ (מוסד פלורימון - Institut Florimont - שליד ז'נבה) וכן בקהילות באזור מזרח צרפת, ליד הגבול עם שווייץ.
הוא היה אוהד כדורגל ותיאטרון, כתב מחזות והעלה אותם עם תלמידיו הצעירים על במת התיאטרון שפעל בבית הספר בפלורימון.
בשנת 1939 החל פאבר לעבוד בתור מורה בבית הספר בו למד כנער, ז'ובנה.
בספטמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, שב פאבר והתגייס לצבא הצרפתי.
באוגוסט 1940, לאחר פלישת גרמניה לצרפת וכניעת צרפת, שב פאבר לכפרו ויל-לה-גרן והמשיך להורות בבית הספר.
בשנת 1941 שב לתקופה קצרה להורות במוסד פלורימון בשווייץ.
באפריל 1942 שב פאבר לצרפת והיה חבר במספר תאי מחתרת נגד הגרמנים ונגד שלטונות משטר וישי ששיתפו עמם פעולה.
הוא סיפק מידע מודיעיני לקבוצות מחתרת באזור וכן לאנשי מודיעין של בעלות הברית שהיו ממוקמים מעבר לגבול, בשווייץ.
לאחר המעצרים ההמוניים של קיץ 1942 באזור הכבוש הבריח האב פאבר יהודים רבים מצרפת אל מעבר לגבול שווייץ, בשיתוף פעולה עם אנשי צוות נוספים בבית הספר, בהם האב ז'ילבר פרנו ורמון בוקאר (Raymond Boccard) שלימים הוכרו גם הם בתור חסידי אומות העולם.
בין המבקשים להימלט היו גם חברי תנועת ההתנגדות הצרפתית, טייסי בעלות הברית שמטוסיהם הופלו וכן צעירים נוצרים רבים שביקשו לברוח משירות החובה של הצרפתים בגרמניה הנאצית , אליו גויסו בכפייה למעלה מ-100,000 צעירים צרפתים בשנות מלחמת העולם השנייה.
מאות פליטים עברו את הגבול באזור פעילותם של פאבר וחבריו, ובסיועם.
בפברואר 1944 פשטו הגרמנים על בית הספר בו לימד האב פאבר, עצרו חלק מחברי הסגל החינוכי, חקרו אותם וסגרו את בית הספר.
פאבר נמלט והסתתר, אך כששמע שחבריו נחקרים באלימות, הסגיר את עצמו כדי למנוע את המשך סבלם.
רוב חבריו שוחררו אך פאבר נחקר באלימות ולאחר מספר חודשים במעצר, במספר בתי כלא, הוצא להורג בסנו , ליד ויל-לה-גרן, עם שבעה אסירים נוספים.
הוא סירב להצעות של חבריו למחתרת להיות מוברח מבית הכלא, שכן חשש שהגרמנים ינקמו בחבריו שייוותרו בכלא.
לאחר המלחמה הוענקו לפאבר, לאחר מותו, אות צלב המלחמה, מדליית ההתנגדות, אות לגיון הכבוד הצרפתי וצלב מלחמת העולם השנייה .
בכניסה לבית הקברות באנמס קיימת אנדרטה לזכר פאבר ושלושה מחבריו למחתרת שנרצחו על ידי הגרמנים.
כתביו של פאבר שמורים בארכיון בז'נבה.
בשנת 1986 הוכר פאבר על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
לואי פאש היה אחד מחברי "חברת המדריכים של שאמוני" (Compagnie des guides de Chamonix) וחסיד אומות העולם מצרפת.
בתקופת מלחמת העולם השנייה חי פאש עם אשתו פראנסלין וילדיהם בלה בואה (Le Buet) שבסבואה עילית, על גבול שווייץ, ליד ההר בואה .
בשנת 1940, לאחר כניעת צרפת לגרמניה, בעידודו של הכומר אנדרה פאיו (André Payot), לימים חסיד אומות העולם, החל פאש, שהכיר היטב את שבילי האזור, להעביר יהודים ומתנגדי המשטר הנאצי אל מעבר לגבול עם שווייץ.
זאת עשה למרות הסכנה שנשקפה לו מהמשמרות הגרמניים באזור וכן ממשתפי פעולה עם הנאצים שהיו מסגירים לידי השלטונות יהודים, מתנגדי משטר ואת המסייעים להם.
בסתיו 1942 רבו נסיונותיהם של השווייצרים להחזיר לצרפת, לידי הגרמנים, יהודים שניסו לעבור את הגבול.
הכומר פאיו ניסה לגלות שביל חדש שיוביל את הבורחים לשווייץ בלי להיתפס על ידי המשטרה ומשמר הגבול השווייצריים, ופאש השתמש בנתיב זה.
פאיו נעצר על ידי הגרמנים והוחזק במאסר למשך מספר חודשים, אך לבסוף שוחרר.
פאש לא נתפס והמשיך בפעילותו, בה העביר אל שווייץ עשרות יהודים מצרפת, וכן מתנגדי המשטר הנאצי, עד שחרור האזור על ידי בעלות הברית.
בשנת 1979 הוכר פאש על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
לואי פרדיננד אוסקר כריסטיאן, נסיך פרוסיה היה בנו של לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה, ואביו של גאורג פרידריך, נסיך פרוסיה - ראש בית הוהנצולרן כיום.
לואי פרדיננד נולד ב-25 באוגוסט 1944 בגולצו, ללואי פרדיננד, נסיך פרוסיה וקירה קירילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה וויקטוריה מליטה, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה.
בשנת 1967 התגייס לואי פרדיננד לבונדסוור, ובשנת 1972 החל לעבוד כפקיד בבנק, תוך שהוא ממשיך בשירות מילואים בצבא.
בשנת 1977 במהלך תמרונים צבאיים, נקלע לואי פרדיננד לתאונה חמורה בין שני כלי רכב, ושתי רגליו נקטעו.
לואי פרדיננד לא התאושש מהתאונה, וכעבור כמה שבועות ב-11 ביולי 1977 מת בעיר ברמן.
בנו גאורג פרידריך, נסיך פרוסיה הפך לראש בית הוהנצולרן לאחר מיתת אביו - לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה בשנת 1994, והוא ראש בית הוהנצולרן הנוכחי.
ב-24 במאי 1975 התחתן לואי פרדיננד עם דונאטה, רוזנת קסטל-רידנהאוזן, בתם של זיגפריד, נסיך קסטל-רידנהאוזן הרביעי ואירנה, רוזנת זולמס-לאובך, ממנה נולדו לו שני ילדים:
גאורג פרידריך, נסיך פרוסיה (נולד ב-1976)
קורנליה צציליה, נסיכת פרוסיה (נולדה ב-1978)
לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה , היה נסיך פרוסי שנהרג במהלך קרב זאלפלד.
לואי פרדיננד נולד ב-18 בנובמבר 1772 לאוגוסט פרדיננד, נסיך פרוסיה ואליזבת לואיזה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט, בתם של פרידריך וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט וסופיה דורותיאה, נסיכת פרוסיה, והיה אחיינו של פרידריך השני, מלך פרוסיה.
לואי פרדיננד היה מוזיקאי ומלחין מוכשר, ואף נחשב לפסנתרן מעולה.
בצעירותו התגייס לואי פרדיננד לצבא הפרוסי, ואף לחם במלחמות נגד צרפת המהפכנית.
במהלך המצור על מיינץ בשנת 1793 לחם לואי פרדיננד תחת פיקודו של קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל, ואף נפצע במהלך הקרב.
בשנת 1806 היה לואי פרדיננד מהתומכים בחידוש המלחמה נגד צרפת, ובהצטרפות לקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית.
ב-10 באוקטובר 1806 פיקד לואי פרדיננד על כוח שמנה 8,300 לוחמים, והתקדם כנגד הקורפוס הצרפתי ה-5 בפיקודו של ז'אן לאן.
בקרב שהתפתח הובס כוחו של לואי פרדיננד על ידי הכוח הצרפתי שהיה יותר גדול, ובנוסף החזיק בעמדות גבוהות יותר.
לואי פרדיננד ניסה לחזק את רוח לוחמיו, ואף סירב להצעת כניעה שהוצעה לו על ידי הצרפתים.
לבסוף נהרג לואי פרדיננד על ידי כוח פרשים צרפתי, מה שזעזע את בית המלוכה הפרוסי, ואף היווה אחד מן הגורמים שהביאו למפלת הפרוסים בקרב ינה-אאורשטדט 4 ימים מאוחר יותר.
לואי פיליפ השני, דוכס אורליאן , המכונה "פיליפ אגליטה", היה דוכס אורליאן ואביו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים, אשר הוצא להורג במהלך המהפכה הצרפתית.
לואי פיליפ נולד ב-13 באפריל 1747 בשאטו דה סן-קלו, ללואי פיליפ הראשון, דוכס שארטר, וללואיז הנרייט דה בורבון, בתם של לואי ארמנד השני, נסיך קונטי ולואיז אליזבת דה בורבון, ועם לידתו קיבל את התואר "דוכס ממונפנסייה".
בשנת 1752 מת סבו לואי ד'אורליאן, דוכס אורליאן, ובעקבות כך קיבל לואי פיליפ את התואר דוכס משארטר.
ב-6 ביוני 1769 התחתן לואי פיליפ עם לואיז מארי אדלייד דה בורבון בקפלה של ארמון ורסאי.
היא הייתה בתו של דודנו, לואי ז'אן מארי דה בורבון, דוכס פנתייבר, שהיה אחד האנשים העשירים ביותר בצרפת.
מאחר שהיה בטוח שאשתו תהפוך לאישה העשירה ביותר בצרפת עם מותו של אביה, היה לואי פיליפ מסוגל למלא תפקיד חשוב בחצר המלוכה השווה לזו של סבו-רבא שלו פיליפ השני, דוכס אורליאן, שהיה העוצר של צרפת בשם לואי החמישה עשר, מלך צרפת עד לבגרותו.
לואיז מארי אדלייד הביאה עמה נדוניה של 6 מיליון ליגרים, והכנסה שנתית של 240,000 ליברות (מאוחר יותר היא גדלה ל-400,000 ליברות), כמו גם קרקעות, תארים, מגורים ורהיטים.
בחודשים הראשונים לנישואיהם חיו בני הזוג ביחד, אך עד מהרה חזר לואי פיליפ לחיי הליברטיניזם שנהג בהם לפני נישואיו.
הוא היה רודף נשים ידוע, כמו כמה מאבותיו, כגון לואי הארבעה עשר ופיליפ השני, דוכס אורליאן, והיו לו כמה ילדים לא חוקיים.
במהלך הקיץ של 1772, הדוכס החל את הקשר הסודי שלו עם אחת מבנות הלוויה של אשתו, סטפני פליציט, רוזנת דה ז'אנליס, אחייניתה של מאדאם דה מונטסון, אשתו המורגנטית של אביו של לואי פיליפ.
בתחילה הקשר ביניהם היה מלא התלהבות, אולם הקשר התקרר בתוך כמה חודשים, ובאביב 1773 דווח על ניתוק הקשר ביניהם.
לאחר שהפרשה הרומנטית ביניהם הסתיימה, מאדאם דה-ז'אנליס נותרה בשירותה של אשתו מארי-אדלייד בפאלה-רויאל, ונותרה ידידה נאמנה לדוכס ולדוכסית.
שניהם העריכו את האינטליגנציה שלה, ובשנת 1779 היא הפכה לאומנת הבנות התאומות של בני הזוג.
במהלך המאה ה-18 בצרפת, היה נפוץ מאוד עבור הנסיכים לקבל עמדות גבוהות בצבא.
מגיל צעיר, פיליפ גילה את התעניינותו בים, והוא הצטרף לצי המלכותי הצרפתי.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית כשל פיליפ במהלך אחד הקרבות הימיים נגד הצי המלכותי, ולכשנודע הדבר נאלץ להתפטר מתפקידו בצי.
בשנת 1785 מת אביו לואי פיליפ הראשון, דוכס אורליאן, ולואי פיליפ ירש את התואר דוכס אורליאן ואת נחלותיו של אביו.
לואי פיליפ היה חבר בסיעה היעקובינית, וכמו רוב היעקובינים בתקופת המהפכה הצרפתית, הוא דבק בעקרונות ז'אן-ז'אק רוסו והתעניין בהקמת צורה יותר מוסרית ודמוקרטית של השלטון בצרפת.
ככל שהתעניין יותר ויותר ברעיונותיו של רוסו, הוא החל לקדם רעיונות ליברליים, כגון הפרדת הכנסייה והמדינה ומונרכיה מוגבלת, כמו כן הוא גם התנגד לפיאודליזם והעבדות.
בנוסף להיותו יעקוביני, פיליפ היה גם המגיסטר הגדול של הבונים החופשיים בצרפת, בין השנים 1771–1793, אולם בינואר 1793 פרש מתפקיד זה.
לואי פיליפ גם העריץ מאוד את המלוכה החוקתית הבריטית, ודגל בתוקף באימוץ מונרכיה חוקתית בצרפת, ולבטל את המלוכה האבסולוטית שהייתה אז בצרפת.
בשל אי יכולתה של המשטרה הפריזאית להיכנס לביתו של לואי פיליפ, הפך ביתו למוקד לפעילות בלתי חוקית, כגון סחר בסחורות גנובות, עסקאות חשודות והצגת רעיונות מהפכניים.
למעשה, ביתו היה מקום נפוץ עבור יעקובינים להיפגש ולדון בתוכניות שלהם וברעיונות שלהם.
בין פעילותיו להתססת דעת הקהל כנגד לואי ה-16 ומארי אנטואנט מימן לואי פיליפ הפצת פרסומים הטוענים על אופיו החלש של המלך ופריצותה המינית של המלכה.
במהלך אספת המעמדות של 1789 היה לואי פיליפ מנציגי האצולה, ולאחר מכן הוא היה מהראשונים שהצטרפו לאספה הלאומית, בעקבות שבועת מגרש הטניס ב-20 ביוני.
לואי פיליפ הואשם בארגון צעדת הנשים על ורסאי, ובעקבות כך גורש מצרפת, והוא עבר להתגורר בבריטניה.
בשנת 1790 הוא זוכה מהאשמות, בין השאר כתוצאה מסיועו של אונורה-גבריאל ריקטי, הרוזן ממירבו, ובאוקטובר אותה שנה הוא חזר לצרפת.
לואי פיליפ לא היה ביחסים טובים עם דודנו לואי השישה עשר, מלך צרפת, והיו שטענו שהוא רוצה לקחת את הכתר לעצמו.
מעשיו של לואי פיליפ לאורך כל שנות המהפיכה ואף לפני שהחלה, הוכיחו כי הוא בוגד במלכות.
בינואר 1793 הצביע לואי פיליפ בעד הוצאתו להורג של לואי השישה עשר, מה שהיווה הפתעה גדולה ואכזבה עבור המלך, אשר למרות כל מעשיו כנגדו וכנגד מארי אנטואנט לא האמין לואי ה-16 כי לואי פיליפ יבגוד בו כך.
כמו כן, טוענים כי הוא זה שעמד מאחורי זיוף המכתב שלכאורה נכתב ממארי אנטואנט לחברתה הקרובה הנסיכה מארי תרז לואיז דה סבואה-קריניאן המבקש ממנה לחזור לפריז, שם מצאה את מותה בלינץ המוני.
המניע היה לקבל לרשותו את הונה של הנסיכה אשר במותה עבר לאשתו של לואי פיליפ, גיסתה של הנסיכה.
באפריל 1793 ערק בנו של לואי פיליפ - לואי פיליפ, הדוכס משארטר יחד עם גנרל דומורייה לצבא האוסטרי, ובעקבות כך נעצר לואי פיליפ יחד עם שאר בני משפחתו שהיו בצרפת.
בתחילה הוא נכלא במרסיי, ולאחר מכן הוא הועבר לפריז.
ב-2 בנובמבר 1793 נערך משפטו של לואי פיליפ שבו הוא הואשם בבגידה, ולאחר שנמצא אשם, הוא הוצא להורג ב-6 בנובמבר.
ב-6 ביוני 1769 התחתן לואי פיליפ עם לואיז מארי אדלייד דה בורבון, דוכסית אורליאן, בתם של לואי ז'אן מארי דה בורבון, דוכס פנתייבר ומריה תרזה פליסיטס ד'אסטה, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
לואי פיליפ, מלך הצרפתים (1773–1850), התחתן עם מריה אמליה מנאפולי וסיציליה.
לואי פיליפ הראשון, דוכס אורליאן , היה דוכס אורליאן וסבו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים.
לואי פיליפ נולד ב-12 במאי 1725 בארמון ורסאי, ללואי, דוכס אורליאן ולאוגוסטה, מרקיזת באדן-באדן, בתם של לודוויג וילהלם, מרקיז באדן-באדן וזיבילה, דוכסית סקסוניה-לאוונבורג, ועם לידתו קיבל את התואר דוכס שארטר.
בשנת 1740 התאהב לואי פיליפ בהנרייט, נסיכת צרפת, בתם של לואי החמישה עשר, מלך צרפת ומריה לשצ'ינסקה, נסיכת פולין, אולם אביה סירב לנישואין הללו, משום שהיו מביאים את לואי פיליפ מדי קרוב לכס המלוכה.
ב-17 בדצמבר 1743 התחתן לואי פיליפ עם לואיז הנרייט דה בורבון, בתם של לואי ארמנד השני, נסיך קונטי ולואיז אליזבת דה בורבון, בנישואין שנועדו להביא לפיוס בין בית אורליאן לבית קונטי, ממנה נולדו לו 3 ילדים.
בתחילה היו היחסים ביניהם מעולים, אולם עד מהרה החלה לואיז הנרייט לבגוד בו ולנהל חיים שערורייתיים, מה שגרם לאביו לסרב להכיר בילדיו כילדים חוקיים.
במהלך מלחמת הירושה האוסטרית שירת לואי פיליפ בצבא הצרפתי, ובשנת 1752 מת אביו ולואי פיליפ ירש את התואר דוכס אורליאן.
לאחר מות אשתו בשנת 1759 לקח לואי פיליפ את אטינט לה מרקיז, רקדנית לשעבר שאותה הכיר בתיאטרון המלכותי, לפילגש, וממנה היו לו 3 ילדים.
בהמשך ניהל לואי פיליפ קשרים רומנטיים עם כמה נשים, ובשנת 1766 התאהב בשרלוט ז'אן ברוד דה לה איי דה ריו.
בשנת 1772 קיבל לואי פיליפ אישור מלואי החמישה עשר לשאת אותה לאישה, בתנאי שלא תירש אף פעם את תוארי בית אורליאן, וב-23 באפריל 1773 התחתנו השניים בנישואים מורגנטיים.
בשנת 1780 העניק לואי פיליפ את פאלה רויאל לבנו לואי פיליפ, דוכס שארטר כאות לפיוס ביניהם, ובפברואר 1785 מכר את שאטו דה סן-קלו למלכה מארי אנטואנט.
ב-18 בנובמבר 1785 מת לואי פיליפ בטירתו בסן-פור, ובנו לואי פיליפ השני, דוכס אורליאן ירש את תאריו.
ב-17 בדצמבר 1743 התחתן לואי פיליפ עם לואיז הנרייט דה בורבון, בתם של לואי ארמנד השני, נסיך קונטי ולואיז אליזבת דה בורבון, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
לואי פיליפ השני, דוכס אורליאן (1747–1793), התחתן עם לואיז מארי אדלייד דה בורבון, דוכסית אורליאן.
בתילד ד'אורליאן (1750–1822), התחתנה עם לואי אנרי השני, נסיך קונדה.
מפילגשו אטינט לה מרקיז נולדו לו 3 ילדים:
מארי אטינט פרין ד'אווילייה (1761–לא ידוע), התחתנה עם פרנסואה-קונסטנטין, רוזן ברוסאר.
לואי פרנסואה דה בורבון, נסיך קונטי , היה אציל צרפתי, אשר החזיק בתואר נסיך קונטי, וכחבר בבית בורבון, הוא היה נסיך הדם.
לואי פרנסואה נולד ב-13 באוגוסט 1717 בפריז, ללואי ארמנד השני, נסיך קונטי וללואיז אליזבת דה בורבון, בתם של לואי, נסיך קונדה ולואיז פרנסואז דה בורבון, דוכסית בורבון.
בשנת 1727 מת אביו, שהיה אדם גס והתעלל רבות באמו, ולואי פרנסואה ירש את תאריו.
ב-1731 הוא התחתן עם לואיז דיאן ד'אורליאן, בת הזקונים של פיליפ השני, דוכס אורליאן (העוצר של צרפת במהלך ילדותו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת) ופרנסואז מארי דה בורבון, בתם של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ומאדאם דה מונטספאן.
הנישואים שלו אורגנו על ידי אמו, לואיז אליזבת דה בורבון, וחותנתו לעתיד פרנסואז מארי דה בורבון.
עם זאת, אשתו מתה בלידת תינוק שנולד מת בשנת 1736, והוא נשאר לגור בשאטו דה ל'איל-אדם, ליד פריז.
ללואי פרנסואה הייתה קריירה צבאית, כאשר מלחמת הירושה האוסטרית פרצה בשנת 1741, הוא מלווה את דוכס בל-איסל לבוהמיה.
שירותיו שם העניקו לו את הפיקוד על הצבא באיטליה, שם הוא ניצח בקרב וילפרנקה ובקרב קוני בשנת 1744.
ב-1745, הוא נשלח להילחם נגד האוסטרים בגרמניה.
ב-1746, הוא הועבר להולנד, שם סכסוכים עם מוריס דה סאקס הובילו לפרישתו בשנת 1747 לשאטו דה ל'איל-אדם.
בשנת 1760, הוא קנה את הכרם הבורגונדי המפורסם, אשר באותו זמן נשא את שמו של לה רומאנה, במחיר גבוה.
לאחר הרכישה, הוא הוסיף את שמו ליקב, אשר מאז כבר ידוע בתור רומאנה קונטי.
היינות של היקב הזה הם מהיקרים ביותר בעולם.
באותה שנה, סיעת אצילים פולנים הציע את קונטי לכס המלכות של פולין, שבו המלך אוגוסט השלישי היה צפוי למות בקרוב.
קונטי הצליח לקבל את התמיכה האישית של לואי החמישה עשר, מלך צרפת למועמדותו.
עם זאת, המדיניות של שרי המלך הייתה לכונן את בית וטין מסקסוניה על כס המלוכה בפולין, מאחר שכלתו של לואי החמישה עשר, מריה יוזפה, נסיכת סקסוניה, הייתה בתו של המלך החולה אוגוסט.
כתוצאה מהסכסוך הזה, לואי החמישה עשר, החל בתקשורת חשאית עם שגריריו בבתי מלוכה זרים בעלי השפעה מסוימת, אשר עמדו בסתירה ישירה לתקשורת הרשמית שנשלחה לאותם השגרירים על ידי השרים.
מערכת של שליחים ששימשו להעברת מסריו החשאיים של המלך, התפתחו מאוחר יותר לתוך רשת ריגול, המכונה סוד המלך.
למרות שנסיך קונטי לא ירש את כס המלוכה בפולין, המלכות, הוא נשאר איש אמונו של המלך עד 1755, כאשר ההשפעה שלו נהרסה על ידי התככים של פילגש המלך, מאדאם דה פומפדור.
מערכת היחסים שלו עם לואי החמישה עשר התדרדרה כל כך, עד שכאשר פרצה מלחמת שבע השנים בשנת 1756, קונטי דחה את הפיקוד על צבא הריין.
בשל כעסו, הוא החל להתנגד לשלטון המלכותי, דבר אשר גרם ללואי לכנות אותו כ"בן דודי, "הפרקליט".
בשנת 1771, קונטי הוביל את ההתנגדות לראש ממשלת צרפת, מופו.
הוא נתמך על ידי הפרלמנט נגד הממשלה, ובמיוחד היה עוין לטורגו.
בשל הרגשות האינטנסיביים שלו נגד הממשלה, הוא היה חשוד בסיוע למרד שהתקיים בדיז'ון ב-1775.
הוא הורחק מחצר המלוכה, בעקבות מעורבות עם פרונדיסטים בשיתוף עם הפרוטסטנטים וגם עם העניינים של הפרלמנט, והוא מונה לגרנד מאסטר של המסדר הריבוני הצבאי של מלטה, והתגורר בארמון הטמפל בהמארה.
קונטי המשיך לצבור אוסף אצום וחגיגי של אמנות, אשר שוכן בגלריה מיוחדת בגלריה, בעיקר כאלו שנאספו במהלך עשרים השנים האחרונות של חייו.
זו פוזרה על ידי מכירה פומבית שנערכה בין אפריל ליוני 1777, מכירה אשר שמרה על השפעה על בשוק האמנות הפריזאי במשך העשור שלאחר מכן.
קונטי ירש טעם ספרותי מאביו, היה גנרל אמיץ ומיומן, ותלמיד חרוץ של ההיסטוריה הצבאית.
פילגשו, הרוזנת בופלר, ניהלה סלון ספרותי בביתו בפריז, אשר משך הרבה סופרים.
דרך המאהבת שלו, הוא הפך להיות פטרון של ז'אן-ז'אק רוסו.
ב-2 באוגוסט 1776 מת לואי פרנסואה בפריז, ובנו לואי פרנסואה ז'וזף, נסיך קונטי ירש את תאריו, והיה האחרון שנשא את התואר נסיך קונטי.
בשנת 1731 התחתן לואי פרנסואה עם לואיז דיאן ד'אורליאן, בתם של פיליפ השני, דוכס אורליאן ופרנסואז מארי דה בורבון, ממנה נולדו לו שני ילדים:
לואי פרימה (בכתיב צרפתי-אמריקאי: Louis Prima; 7 בדצמבר 1910 ניו אורלינס, לואיזיאנה – 24 באוגוסט 1978 ניו אורלינס) היה זמר, זמר יוצר, חצוצרן ואמריקאי סיציליאני של מוזיקת ג'אז, סווינג וג'אמפ בלוז.
נודע כבעל אישיות מוזיקלית שופעת חיים וכונה "מלך הסווינגרס".
כשחקן ומדבב השתתף פרימה בסרטים של וולט דיסני (קולו של לואי, מלך הקופים).
במהלך השנים סיגל לעצמו את האופנות המשתנות במוזיקה הקלה האמריקאית, בשנות ה-1920 השתלב בהרכב של מוזיקת דיקסילנד ג'אז ("ג'אז של ניו אורלינס") בן שבעה מוזיקאים בעיר הולדתו, אחר כך בשנות ה-1930 בהרכב "קומבו סווינג", בהמשך היה חבר בביג בנד משנות ה-1940, בשנות ה-1950 במוזיקת לאונג' בלאס וגאס.
משנות ה-1950 ועד העשור השביעי של המאה ה-20 הרפרטואר שלו כלל גם מוזיקת ריתם אנד בלוז, רוק אנד רול, בוגי-ווגי ואף שירים וריקודים איטלקיים כמו טרנטלה.
הצטיין באישיותו המוזיקלית שופעת החיים.
עם להיטיו נמנו "Sing Sing Sing" שנודע גם בביצועו הכלי של בני גודמן, "רק ג'יגולו" (של ליונלו קזו'צי Just a gigolo)
לואי פרימה נולד בשנת 1910 ברובע הצרפתי של ניו אורלינס כבן למשפחת מוזיקאים איטלקים ממוצא סיציליאני שהיגרו לארצות הברית אחרי שהות קצרה בארגנטינה.
אחיו הבכור לאון פרימה נודע כמנצח.
בילדות למד פרימה כינור וזכה בפרס ראשון בתחרות לכנרים חובבים.
בגיל 12 התחיל להתמחות בנגינה בחצוצרה.
פרימה ניהל קריירה וחיים אישיים מלאי תהפוכות.
החליף תכופות מקום, אישה וחברת הקלטות.
פרימה ניגן באולם בניו אורלינס אך פוטר.
הושפע בסגנון נגינתו וזמרתו על ידי לואי ארמסטרונג וקינג אוליבר.
בשנת 1932 עבר לקליבלנד, אוהיו יחד עם אשתו הראשונה, לואיז פוליצי, אחר כך בשנת 1933 /שהה בשיקגו והקליט בה עם שלישייה שנקראה "הוצ'ה טריו" את תקליטיו הראשונים - Chinatown ו-Dinah בחברת בלוברד.
ב-1934 יחד עם נגן הקורנית רד ניקולס עבר לניו יורק בה הקים את השביעייה Louis Prima & his New Orleans Gang.
משך בניו יורק את הערכתו של גאי לומברדו.
הם הקליטו עבור חברת ברונסוויק והופיעו במועדוני הג'אז היוקרתיים ביותר של רחוב 52 במנהטן, בעיקר "Street Club".
באותה תקופה נסע גם ללוס אנג'לס והופיע כאורח במספר סרטים, בין היתר במערבון "Rythm on the Range" בכיכובו של בינג קרוסבי (1936).
בפברואר 1936 הלחין את אחת היצירות החשובות ששלו: Sing, Sing, Sing שהתפרסמה בביצועו הכלי של בני גודמן.
שב לניו יורק על מנת להקליט בחברת דקא "Decca records".
לואי פדרב או בשמו המלא: לואי לאון סזאר פדרב היה גנרל
מנהל כללי וקולוניאלי ופוליטיקאי צרפתי.
הוא יצר את חיל הקלעים של סנגל כשהיה מושל סנגל.
הוא פיקד את הארמייה הצפונית בימי מלחמת צרפת-פרוסיה בשנים 1870–1871. אחרי שנת 1871 נבחר לחבר בית הנבחרים ואחר כך כסנטור.
פדרב נולד למשפחה ממעמד הביניים הנמוך בעיר ליל.
הוא היה הילד החמישי של לואי סזאר ז'וזף פדרב, ואשתו סופי מונייר.
אביו נפטר בשנת 1826 כשהיה בן שבע והוא חונך על ידי אמו.
הוא קיבל את השכלתו הצבאית באקול פוליטקניק ואחר כך בבית ספר בעיר מץ.
בשנת 1852 הוא הועבר לסנגל כסגן מנהל של יחידת הנדסה ובשנת 1854 הועלה לדרגת ראש הגדוד ומונה למושל המושבה ב־16 בדצמבר 1861. הוא מילא תפקיד עד יולי 1865.
העבודה שעשה במערב אפריקה הצרפתית היא מורשתו החשובה ביותר.
באותה תקופה צרפת שלטה בסנגל בעיקר בשטח מצומצם, שבמרכזו הייתה העיירה סן- לואי ורצועת החוף.
עם זאת, חוקרים צרפתיים גילו את שפע האפשרויות לאורך נהר הניז'ר, ופדרב יצר את המסגרת הפוליטית והצבאית להוספת שטחים אלה לחסות צרפת.
הוא אפילו חלם ליצור אימפריה צרפתית אפריקאית המשתרעת מסנגל לים סוף.
כאשר התפטר מתפקידו, כבר הוקמה על ידו התשתית לשלטון צרפתי מסודר.
חמישים השנים הראשונות של הקולוניאליזם הצרפתי בסנגל לא ייצר שליטה פוליטית איתנה ולא רווחים כלכליים.
עם זאת, היא קבעה את העקרונות הבסיסיים לעתיד.
סנגל הפכה לבסיס הצרפתי העיקרי במערב אפריקה, ולא גינאה.
ההתרחבות הצרפתית כוונה אל פנים הארץ, בהתאם לחזונו של פדרב לאימפריה הצרפתית.
מעשיו של פדרב לא היו רעיונות מקוריים שלו, אלא היו יישום של "התוכנית משנת 1854".
התוכנית הייתה שורה של הוראות שניתנו למושל של סנגל, שנוצרו למעשה בחברת הספנות מורל בבורדו, שהיו לה אינטרסים גדולים בסחר הימי דרך סן-לואי.
התוכנית פירטה הקמת מבצרים לאורך נהר סנגל לשם הפסקת השליטה האפריקאית בסחר גומי האקציאה מתוך הארץ.
פדרב דחף לבנות ביצורים נוספים, עובדה שגרמה לחיכוכים עם המושל הצרפתי דאז.
בסופו של דבר, החליף אותו פדרב.
בתוך שלושה חודשים ממינויו למושל, החלו לעבוד על הקמת המבצר הראשון בסדרת המבצרים היבשתיים במעלה נהר סנגל ליד מפלי פילו (1855).
בשנת 1860 בנה פדרב סדרה נוספת של מבצרים בין מדינֶה לסן-לואי, כשהוא עורך מבצעים צבאיים נגד שבטים מוריים צפונית לנהר סנגל, שגבו בעבר מיסים על סחורות שהגיעו לסן-לואי מתוך הארץ.
באותה העת, התעמתו כוחות הצבא הצרפתי עם שליטים מקומיים, לאורך נהר הניז'ר.
באמצעות שליחים יצר פדרב קשר עם המדינות המקומיות והצליח לחתום על אמנות חסות עם חלק מהן, בעיקר עם המדינות החלשות יותר באזור צפון סנגל.
להשלמת משימתו, לפחות בחלקה הראשון, הוא היה צריך להתגבר על התנגדויות במיוחד של אל חאג' עומר טאל, השליט המוסלמי של מדינות מרכז נהר הניז'ר.
על ידי הקמת המאחזים הצרפתים בחלק העליון של נהר הסנגל ובמיוחד על ידי שבירת המצור של עומר טאל על פורט מדינה, פדרב עצר את השפעת השליטים המוסלמים.
הוא השיג יתרון על עומר בשנת 1860 והביא את הצרפתים למגע עם נהר הניז'ר.
הוא גם הכניס תחת חסות צרפת את השטח השוכן בין נהר סנגל לנהר גמביה.
מלחמה עם אנשי עם הסרר
בקרב לוגנדם (18 במאי 1859), פדרב פתח במלחמה נגד אנשי שבט סרר.
לאחר ניצחונו, הוא נתן את ההוראה לשרוף את כפרי אחת הפרובינציות.
ממשלת צרפת בפריז מתחה עליו ביקורת על ביצוע מערכה צבאית ללא קבלת אישור.
כדי לענות על הביקורת הוא טען כי הוא כבש שטחים שהיו שייכים לצרפת מאז 1679. היסטוריונים כמו מרטין א.
קליין מציינים כי פדרב רק שיחק במילים וקיבל החלטות פוליטיות בסנגל בלי שום סמכות כלשהי.
ממלכת סן ואף אחת ממחוזותיה מעולם לא הייתה שייכת לצרפת.
סן-לואי הועמדה תחת שלטון צבאי רשמי, והוקם משם קשר טלגרפי וחיבור למושבות צרפת האחרות באי גורה וברופיסק.
בשנת 1857 צרפת הטילה מצור על האזור, ושיבצה מחדש את בירתו כעיר קולוניאלית החדשה שקבלה את השם דקר.
לאחר מכן החלו העבודות בהקמת מסילת הברזל דקר - סן-לואי, לאורך נהר סנגל אל תוך פנים הארץ.
הפרויקטים הגדולים של פדרב כללו בניית גשרים ומציאת מים מתוקים.
ייעודה של סן-לואי כפתח לסחר של צרפת אל פנים אפריקה החל לדעוך עם התרחבות השלטון הקולוניאלי הישיר.
הגישה לנמל של סן-לואי הפכה לחשובה יותר בעידן ספינות הקיטור והשלמת מסילת הרכבת דקר-סן-לואי בשנת 1885. כלומר המדינה השכירה את הנמל שלה.
חברות צרפתיות גדולות מהעיר בורדו, השתלטו על רשתות הסחר של פנים אפריקה, ונעזרו באנשי הביניים בסחר במעלה הזרם.
פדרב פיתח את השליטה הצרפתית על עיבוד אדמה עונתי בקנה מידה גדול בסמוך למבצרים ולאחר מכן לאורך קווי הרכבת.
מערכת זו פותחה לראשונה בקאיור, ואז התפשטה לאורך מסילות הברזל.
כך נוצרה תבנית הגירה של כוח עבודה עונתי ברחבי מערב ומרכז אפריקה עד למאה העשרים.
לאחר התבוסה של נפוליאון השלישי וצבאו הקיסרי הצרפתי בידי הצבא הפרוסי בקיץ 1870, קראו מחדש לשירות בצרפת לקצינים ותיקים שיחליפו את אלה שנפלו בקרבות.
פדרב התגייס וקיבל לפקד על חטיבה שהיו בה חיילים צעירים וחסרי ניסיון.
הם סבלו מחורף קשה וממורל נמוך בשנת 1870/1. הכוחות שלו לא עמדו מול ההתקפות הגרמניות.
הוא קיבל הוראה לתקוף את הפרוסים, אך לא יכול היה להתגבר עליהם.
הוא נסוג ובסופו של דבר כוחותיו הושמדו.
זמן קצר לאחר הגעתו לסן-לואי פדרב לקח לעצמו פילגש, סדיבה, נערה סרקולית בת חמש עשרה.
הוא עזר לה ללמוד לקרוא ולכתוב ב־15 בפברואר 1857 היא ילדה את בנה, לואי לאון פדרב.
בשנת 1858, כשפדרב היה בן 40, התחתן עם אחייניתו בת ה-18, אנז'לה-אמילי מארי סופי פדרב.
היא הייתה בתו של אחיו הגדול, רומן, שנפטר שמונה שנים קודם לכן.
מנישואין אלה נולדו שלושה ילדים: גסטון, מתילד ווילם.
אנז'לה עזרה גם לטפל בלואי, בנה של סדיבה.
פדרב מונה כמועמד לבית המחוקקים בבחירות של 8 בפברואר 1871 ונבחר.
הוא החליט לא לקבל את בחירתו תוך שמירה על תפקידו הצבאי.
לאחר שהתפטר מהצבא הוא נבחר מחדש ב־2 ביולי 1871 כנציג פא-דה-קאלה, אך התפטר לאחר כמה חודשים.
בין אוקטובר 1871 למאי 1872 לקח פדרב משלחת מדעית למצרים העילית שם סקר את האנדרטאות והכתובות.
באותו מסע הוא ביקר בירושלים ובאיטליה.
פדרב היה גאוגרף, היסטוריון, פילולוג וארכאולוג חובב.
הוא כתב עבודות רבות, כולל אוסף רשומות נומריות (1870), מסע הצבא הצפוני (1871), אפיגרפיה פיניקית (1873), הוא כתב גם על הגאוגרפיה וההיסטוריה של סנגל וסהרה.
פסלים ומונומנטים לזכרו הוקמו בליל, באפום, סן-קנטן בצרפת ובסן-לואי, סנגל.
רחובות רבים נקראים על שמו, וגם תחנת הרכבת התחתית בפריס (פדרב-שאליני).
לואי פאן (באנגלית, Louis Fan; נולד כפאן שויי ומכונה גם לואיג'י פאן; 13 ביוני 1682 - 28 בפברואר 1753) היה האדם הסיני הידוע הראשון שנסע לאירופה, חזר וכתב דיווח ממסעותיו.
עם זאת, קדמו לו מייקל שן פו-טונג, ארקדיו הואנג ורבן בר צומה, אבל כולם מתו בניכר במקום לחזור לסין.
פאן נולד בפינגיאו, שאנשי, בשנת 1682. מעט ידוע על חייו ומשפחתו המוקדמים, אך נראה כי בשלב מסוים הוא פגש את המיסיונר הישועי של פיימונטה, אנטוניו פרנצ'סקו ג'וזפה פרובנה, שהמיר אותו לנצרות הקתולית הרומי והטביל אותו כ"לואיג'י" או "לואי".
באותה תקופה, המסדרים הקתוליים השונים בסין היו מעורבים במחלוקת על הלגיטימיות של הפולחן הקונפוציוניזם או פולחן האבות.
בינואר 1707 הציג נציג האפיפיור צ'ארלס-תומאס מילארד דה טורנון את הצו של האפיפיור קלמנט ה-X, "סם דעוס אופטימוס" ...
לקיסר קנגקסי, האוסר על מתנצרים קתולים להשתתף בטקסים כאלה.
הקיסר הורה לישועים להרכיב משלחת שנייה לנסות לשנות את דעתו של האפיפיור בנושא.
פאן ליווה שלושה ישועים: פרובנה, חוסה ראמון ארקסו ופרנסואה נואל, האחרון שבהם השתתף במשלחת הראשונה שלא הצליחה.
הם עזבו את מקאו על סיפונה של הספינה הפורטוגזית "בום ישו דה מזאגאו דה ברוטאס" ב־14 בינואר 1708. המסע אפשר לפאן להתבונן בבטביה באיי הודו המזרחית ההולנדית (ג'קרטה, אינדונזיה) ובאהיה בברזיל, מה שהפך אותו ככל הנראה לאדם הסיני הראשון שחזר וכתב על אמריקה.
הם הגיעו לליסבון בספטמבר 1708, ופאן פגש את המלך ז'ואאו החמישי מפורטוגל זמן קצר אחר כך.
נואל אולי נסע הלאה, אבל פרובנה ופאן נשארו בפורטוגל במשך חודשים ארוכים, והגיעו לרומא רק בפברואר של השנה שלאחר מכן.
הוא לא הצליח לשנות את דעתו של קלמנט בנושא הטקסים הסיניים.
פאן סייר באיטליה, למד לטינית ותאולוגיה, והצליח לערוך תצפיות רבות ממקור ראשון על היבטים של אירופה מהמאה ה-18, שרק מעט אסייתים קיבלו הזדמנות לעשות לפניו.
בשנת 1718 החליט האפיפיור קלמנט ה-XI להחזיר את פרובנה לסין, ולכן ב־19 במאי 1719 עלו פרובנה ופאן ל"פרנסיסקו חאבייר" בליסבון והפליגו שוב.
פרובנה נפטר במהלך ההפלגה, ופאן חזר למקאו לבדו.
ממקאו הוא נסע צפונה לבייג'ינג להפגש עם הקיסר קנגשי, פגישה שנערכה ב־11 באוקטובר 1720. שום דיווח על פגישתו עם הקיסר לא שרד, אך פאן כתב דיווח קצר על חוויותיו באירופה, אשר אולי נוצר כדי להשלים את המידע שהעביר לקיסר באופן אישי.
עד סוף ימיו עבד פאן ככומר ומיסיונר בסין, וכנראה כמתורגמן עבור הקיסר; המיסיונר האיטלקי מתאו ריפה מזכיר 'לואי פאן' בספר שפרסם על חוויותיו בסין.
פאן נפטר בבייג'ינג ב־28 בפברואר 1753.
לוּאַי עלי הוא זמר ושחקן דרוזי-ישראלי.
עלי נולד וגדל במע'אר שבצפון, ביחד עם אחיו ואחותו.
הוא בנו של העיתונאי ריאד עלי.
עלי שירת בצה"ל כלוחם בגדוד חרב.
בגיל 24 החל להופיע בחתונות והופעות.
בשנת 2016 השתתף בעונה הרביעית של תוכנית המציאות "אייל גולן קורא לך" והגיע עד שלב רבע הגמר.
בשנת 2018 היה חלק מהמופע בטקס הדלקת המשואות ברחבת הר הרצל, כששר בין היתר, את המנון "התקווה".
הוא הדרוזי-הישראלי הראשון לעשות זאת מאז קום המדינה.
בנובמבר 2018 יצא לאור סינגל הבכורה שלו, "נעים מאוד, לואי".
באפריל 2019 השתתף במחזמר "זה אני", ובמאי 2019 הופיע בחלק האמנותי של אירוויזיון 2019 ביחד עם עידן רייכל.
ביוני 2019, היה לדרוזי הראשון שהופיע בבמה המרכזית של מצעד הגאווה בתל אביב.
בהמשך השנה השתתף בעונה השביעית של "הכוכב הבא לאירוויזיון", והגיע עד שלב רבע הגמר.
בינואר 2020 הוציא גרסה בשפה הערבית לשירו של עומר אדם "שני משוגעים" בשם "מג'נין".
מוקדם יותר, הופיע עם הגרסה בשלב הדו-קרב הרביעי ב"כוכב הבא לאירוויזיון" 2020.
בנובמבר 2021 נודע שישתתף בעונה הרביעית של הסדרה "פאודה".
ב-6 בינואר 2022 השתתף בדואט של הסינגל "גנגסטאר", עם הזמר הטוגולזי-ישראלי, סטפן לגר.
באפריל 2022 הוציא גרסת קאבר בעברית וערבית לשיר "כאב של לוחמים" של עידן עמדי לזכרם של חבריו רב-סמל מתקדם האיל סתואי ורב-סמל מתקדם כמיל שנאן שנרצחו בפיגוע בהר הבית בשנת 2017.
בשנת 2023 השתתף בסדרת הטלוויזיה "משמר הגבול".
עלי נשוי לבושרה גועה ומתגוררים ברחובות.
בדצמבר 2021 נולדה לזוג בת.
לואי פֶּרְגוֹ היה סופר צרפתי.
ידוע בעיקר בזכות ספרו "מלחמת הכפתורים", ובזכות אוסף סיפורים קצרים שעל כתיבתם זכה בשנת 1906 בפרס גונקור.
לואי פרגו נולד בעיירה קטנה בבורגון-פראנש-קונטה במזרח צרפת.
אביו היה מנהל בית ספר מקומי.
בעקבותיו לאוי פרגו בחר בקריירה של מורה.
הוא התחיל ללמד באזור מגוריו, אך כרפובליקאי שתמך בהפרדת הדת מהמדינה וכאתיאיסט שלא הלך למיסה, לא התקבל היטב בסביבה הכפרית.
לאחר שנה גויס לצבא והתחתן ובשנת 1907 עבר לפריז.
את יצירותיו הראשונות פרגו פרסם בשנת 1904. על אוסף סיפורים קצרים שפורסם בשנת 1910, פרגו קיבל פרס גונקור.
בשנת 1912 הוא פרסם את ספרו "מלחמת הכפתורים", המספר על קרבות בין שתי כנופיות ילדים מכפרים יריבים על רקע הקמת הרפובליקה הצרפתית השלישית וגיבוש הלאומיות בצרפת, ומבוסס על הכירותו עם ילדים משנות ההוראה שלו.
הרומן מתחיל בהומור, אך הופך להיות אלים יותר ככל שההבחנות בין משחק לאלימות אמיתית בקרב הבנים מיטשטשת.
הוא תואר כרומאן אנטי מלחמתי העוסק בנושאים כמו חברת ילדים שמתנהלת בסמוך לעולם המבוגרים אך בנפרד ממנו, מעבר מילדות לבגרות, וכבעל "מגע של בעל זבוב מאת וויליאם גולדינג בטון שלו (אם כי הוא הקדים אותו בשנים רבות).
הספר זכה להצלחה גדולה ופורסם בכ-30 מהדורות.
בשנת 1962 על בסיסו צולם סרט מלחמת הכפתורים, ובסך הכל צולמו חמישה סרטים על בסיס הספר.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה הוצב פרגו הוצב ביחידת מילואים.
הוא השתתף בקרב לורן ובקרבות נוספים.
ב-7 באפריל 1915, במהלך מתקפה צרפתית, הוא נתפס בגדר תיל.
לאחר כמה שעות הוא שוחרר מהתיל על ידי חיילים גרמנים והועבר לבית חולים.
בבוקר 8 באפריל הפציצו את האזור תותחים צרפתים ולואי פרגו נהרג.
L'Herbe d'avril, 1908 (עשב אפריל) קובץ שירים.
De Goupil à Margot, histoires de bêtes (מגופיל למרגו, סיפורי חיות) זכה לפרס גונקור
La Revanche du corbeau, nouvelles histoires de bêtes 1911 (נקמת העורב, סיפורים חדשים על חיות).מהדורה חדשה ב-1925 עם איורים על אבן מאת רוז'ה רבוסן
''מהדורה חוזרת ב-1964 עם ליתוגרפיות מקוריות מאת רוז'ה רבוסן
1913 - פרסום עם מקדמה של שירי המשורר לאון דבל Régner אחרי מותו
עם מבוא מאת לוסיין דקאב
1923 - Lebrac bûcheron, roman inachevé (לבראק קצב, רומן בלתי גמור) עם מבוא מאת אדמון רושה
2011 - Carnet de guerre - פנקס מלחמה - פורסם על ידי פרנסואז מורי
לואי פול בון (בפלמית: Louis Paul Boon; 15 במרץ 1912, אאלסט – 10 במאי 1979) היה סופר ועיתונאי בלגי שכתב בהולנדית.
לואי פול בון נולד בשנת 1912 למשפחת פועלים.
בגיל 16 הוא עזב את בית הספר והצטרף לאביו בעבודתו.
בשנת 1936 הוא התחתן וכעבור שנה נולד בנו הבכור.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה, הוא גויס לצבא, נפל לשבי ולאחר מספר שבועות במחנה שבויים חזר הביתה.
את ספרו הראשון פורסם בשנת 1942 ובשנת 1944 הוא פרסם את ספרו השני.
לאחר סיום המלחמה, בון עבד בעיתון קומוניסטי.
בשנת 1947 הוא סיים את ספרו הרביעי My Little War על אירועי המלחמה.
בשנת 1953 לואי פול בון פרסם את ספרו המפורסם ביותר Chapel Road שכתיבתו הוא החל עוד בשנת 1943.
את הספריו הראשונים בון פורסם תחילה בהולנד ורק כעבור מספר שנים בבלגיה.
בשנות ה-50 ספריו תורגמו לגרמנית זכו להצלחה במספר מדינות אירופה.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 הוא היה מועמד לקבלת פרס נובל לספרות, אך בסופו של דבר הפרס לא הוענק לו.
לבון הוענקו מספר פרסי ספרות בלגים, הראשון בשנת 1942 ואחרון בשנת 1972.
בשנת 2020 על בסיס ספרו 'הכנופיה של יאן דה ליכטה' משנת 1957, צולמה סדרת טלוויזיה "הגנבים מהיער".