tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הצבא הפרוסי היה גדול יחסית לגודלה של המדינה וכלל כ-200,000 חיילים.
החיילים קיבלו אימון טוב ובאופן כללי היו טובים למדי והציבו אתגר משמעתי לצבא הצרפתי.
חיל הפרשים הפרוסי היה אחד הטובים ביבשת וחיל הרגלים שלהם זכה למוניטין יוצא מהכלל עוד מתקופתו של פרידריך השני.
האימון המעולה של החי"ר הפרוסי הבטיח קצב אש רצחני והם גרמו לאבדות כבדות לצרפתים כשניצבו מולם בקרב.
הבעיה העיקרית של הצבא הפרוסי הייתה העדר חי"ר קל.
כתוצאה מכך, הפיקוד הפרוסי העדיף שדות פתוחים על פני יערות ושטחים אחרים, שבהם החי"ר הפרוסי יכול לקבל הגנה מתנאי השטח.
בעיה נוספת, שהייתה חמורה עוד יותר מהעדרו של החי"ר הקל הייתה הארטילריה המיושנת.
הכלים הפרוסים היו מסורבלים, כבדים ומשקל פגזיהם היה קטן יותר יחסית לזה של הצרפתים.
כתוצאה מכך, תותחניו של נפוליאון גברו פעם אחרי פעם על התותחנים הפרוסים ואשם עשה שמות במערכי הרגלים המוצקים של הפרוסים.
נפוליאון חישב בצורה מעולה את תזמון הגעת התגבורת הרוסית לעזרתה של אוסטריה.
הצבא הרוסי הענק נמצא במרחק של אלפי קילומטרים מזירת הקרבות העיקרית וגיוסו ארך זמן רב.
הוא שלח צבא בן 50,000 לוחמים לאיטליה בראשותו של מסנה על מנת לרתק את 100,000 האוסטרים בפיקודו של הארכידוכס קרל.
הפקודות של מסנה היו פשוטות - לא לאפשר לקרל לצאת מאיטליה בשום תנאי.
בינתיים הוא עצמו, עם עיקר הצבא, הזניח את החזיתות המשניות והסתער אל ליבה של אוסטריה דרך בוואריה.
בהתאם לתוכנית המקורית, הגרנד ארמה התחלק למספר קורפוסים, אך אחד מהם נאלץ לעבור בשטחה של פרוסיה על מנת לכתר את מאק באולם.
נפוליאון חשש שהפרוסים יגררו למלחמה נגדו וצבא פרוסי בן 200,000 חיילים יאיים על אגפו הימני.
הוא הצליח לרצות את הפרוסים והאחרונים לא נכנסו לקואליציה האנטי-צרפתית.
חלק מהצבא נשאר בצרפת להגן עליה מפני פשיטה בריטית אפשרית דרך תעלת למאנש.
הצי שהיה מפוזר בכמה נמלים, היה אמור לצאת לכיוון אמריקה על מנת להתאסף בים הקריבי ולחזור בכוחות מחוזקים לאחר מכן.
האוסטרים הניחו שנפוליאון יחזור על תמרונו הקודם בעת שהיה גנרל מטעם הרפובליקה בסוף שנות ה-90 של המאה ה-18 ויפלוש לאיטליה, ולכן שלחו לשם את מפקדם הטוב ביותר - הארכידוכס קרל.
בינתיים, גנרל מאק בראש כמה עשרות אלפי חיילים היה אמור להתבסס באולם אשר בבוואריה ולהמתין לתגבורת הרוסית.
בעלות הברית האחרות תכננו פעולות הסחה כגון נחיתה על החופים וכו'.
הצי הבריטי היה אמור להטיל מצור על הצי הצרפתי.
ובמידה שהאחרון יצא מנמליו - להשמידו.
ב-25 בספטמבר הצבא הצרפתי החל בצליחת הריין.
בהתחלה עיקר הצבא הצרפתי ביצע תנועה מעגלית רחבה לכיוון העיר דונאווורט שהייתה בין מינכן וצבאו של מאק.
במטרה לנתק את קו האספקה של הצבא האוסטרו–בווארי שעבר דרך מינכן.
בו זמנית עם האיגוף, הקורפוס השישי בראשותו של מרשל ניי התקדם לעבר האוסטרים על מנת לרתקם למקום.
מאק גילה את התמרון רק כעבור שבוע ב-3 באוקטובר ושלח כוחות לחסום את דרכו של נפוליאון.
הכוח האוסטרי פגש חלק מהקורפוס החמישי מתוגבר בפרשים של ז'ואקים מירא ונחל מפלה בקרב וורטינגן ב-8 באוקטובר.
למחרת התבוסה בוורטינגן, ניי הביס את האוסטרים ליד גשר גונצבורג וכתוצאה מכך הכוח האוסטרי איבד את רוב אפשרויות התמרון שלו.
נפוליאון הניח שמאק ירצה להתחמק מהמלכודת ולכן שלח כוח ניכר לעורפו של הצבא האוסטרי.
שליחת עיקר הצבא הצרפתי לעורפו של מאק דיללה את הכוחות הצרפתיים בחזיתו של מאק והוא ניסה לפרוץ את ההסדר בעזרת הסתערות חזיתית.
בינתיים ניי שלח את הדיוויזיה של דופון לגדה הימנית של הדנובה שבה התרכזו הכוחות האוסטרים על מנת להצר עוד יותר את צעדיהם.
בגלל חילוקי דעות בין ניי למירא, רוב הקורפוס השישי נשאר בגדה השמאלית של הנהר ודופון מצא את עצמו ניצב לבד לפני כל הצבא האוסטרי.
בקרב שהתחלל ב-11 באוקטובר בפרברי אולם וכפר יונגנן, הצרפתים ניצלו היטב את עליונתם בלוחמה בשטח בנוי.
אמנם חיל הפרשים הצרפתי הובס על ידי האוסטרים, אך בהקרבתו מנע את איגוף החי"ר.
הפרשים האוסטרים הסתערו לעבר הפרשים הצרפתי ובינתיים החי"ר הצרפתי עשה שמות בחי"ר האוסטרי.
למעשה מספר אבדותיהם היה גבוה פי חמישה יחסית לאבדות הצרפתיות.
למרות ההצלחה המסחררת, דופון חשש להתעמת עם הצבא האוסטרי שהיה גדול בהרבה מהדיוויזיה שלו ובלילה הסיג את כוחותיו לאחור.
מאק עדיין לא נסוג, למרות האיום על קו האספקה שלו חשב בטעות שעמדתו עדיפה.
בנוסף לכך טיפח מאק רעיונות על ניתוק קו האספקה הצרפתי ושבירת האגף השמאלי של צבאם בעזרת יתרון מספרי מקומי גדול שהיה לו היות שרוב הצבא הצרפתי בראשותו של נפוליאון ביצע את האיגוף.
על מנת לחזק את עמדתו הוא שלח כוח גדול ב-13 באוקטובר בפיקודו של גנרל ריש (Riesch) לכיוון אלכינגן (Elchingen) לאבטח גשר חשוב שהיה שם.
כוח גדול נוסף שכלל את כל הארטילריה הכבדה הוחש צפונה.
למחרת ניי כיתר את הכוח האוסטרי ובקרב עקוב מדם, הצליח להביסם למרות היתרונות שהיו לאוסטרים בעמדה – ניי הצטרך לחצות את הגשר תחת מטר פגזים והאוסטרים היו מבוצרים היטב.
על ניצחונו בקרב אלכינגן קיבל ניי את התואר "הדוכס מאלכינגן".
התבוסה בקרב אלכינגן גרמה לפילוג בפיקוד האוסטרי והארכידוכס פרדיננד החליט לסגת על דעת עצמו כשהוא לוקח איתו את הפרשים שנותרו מהקרבות האחרונים והפקיר את מאק לגורלו.
בינתיים, מירא איתר את הארטילריה האוסטרית והשמידה ב-16 בחודש.
ב-15 באוקטובר נפוליאון כיתר את האוסטרים.
נפוליאון פגש את האוסטרים ליד מיכברג (Michberg) שהיה נקודת המפתח למערך האוסטרי ולדעתו של מאק הייתה בלתי ניתנת לכיבוש בגלל ביצוריה האימתניים.
נפוליאון הורה לפתוח בהרעשה ארטילרית.
האוסטרים שנותרו ללא תותחים כבדים היו נתונים במשך חצי שעה לחסדי התותחנים הצרפתים.
הביצורים התבררו כחלשים מדי עבור האש המרוכזת והעמדה הבצורה ננטשה בלי מאבק.
עם איבודה של מיכברג מצבם של האוסטרים היה נואש.
משא ומתן לכניעה החל ב-17 באוקטובר והצבא האוסטרי הגדול נאלץ להיכנע.
המפלה הייתה צורבת ותוצאותיה לאוסטריה היו מרות.
מאק איבד 60,000 מתוך 72,000 חיילים שהיו לו והדרך לווינה הייתה פתוחה לפני הצרפתים.
בגלל איבוד צבאם, האוסטרים הפכו לשחקן משני ונאלצו להשליך את יהבם על התגבורת הרוסית שעדיין לא הגיעה בגלל המרחק הרב.
אחרי התבוסה הקשה באולם, אוסטריה נותרה למעשה ללא הגנה.
ארכידוכס קרל עשה מאמצים עילאים לצאת מהמגף האיטלקי, אך מסנה התקיף אותו ועל אף הנחיתות המספרית כפה עליו קרב התשה קשה שהסתיים ללא הכרעה.
הכוחות הרוסיים שהגיעו לעזרתם של האוסטרים היו חלוצו של הצבא הרוסי הענק וכללו רק כמה אלפי לוחמים.
קוטוזוב, מפקדו של הצבא הרוסי נחרד לשמוע שהצבא האוסטרי חדל למעשה להתקיים ולכן פקד על נסיגה לצפון מזרח במטרה לחבור לכוח העיקרי.
מירא הצליח לאבטח גשר חשוב מעל הדנובה ובעזרתו הגרנד ארמה צלח את הנהר.
בינתיים כונס הצבא הרוסי בפיקודו של הצאר אלכסנדר הראשון שהביא איתו גם את חיילי המשמר - ענקים בגובה של 185 ס"מ לפחות (בזמן ש-170 היה הגובה הממוצע באירופה).
הוא שלח את הקורפוס של דאבו שמנה כ-20,000 חיילים למשימה משנית וכך צבאו היה נראה חלש מכפי שהיה באמת.
נפוליאון החזיר את דאבו והשמיד למעשה את הצבא של בעלות הברית בקרב אוסטרליץ הניצחון היה שלם - רבע מהצבא הרוסי נהרג בקרב רבים אחרים פוזרו לכל עבר ורק קומץ לוחמים נשארו לרוסים על מנת להמשיך את המערכה.
מצבם של האוסטרים היה בכי רע.
צבאם נופץ לרסיסים והם ביקשו הפסקת אש.
נפוליאון הניח שגם הרוסים יעשו כן, אך הם רק נסוגו לכיוון פולין על מנת להתבסס ולגייס כוחות חדשים.
טליראן, שר החוץ של נפוליאון, יעץ לו להעניק תנאי שלום נוחים לאוסטרים ולא להשפילם על מנת לא לעורר בהם את הרצון לנקמה.
נפוליאון, אחרי ניצחונו הגדול, שריסק את אויביו בתוך שלושה חודשים, לא שמע ליועצו הערמומי.
תנאי הסכם השלום, שנקבעו בחוזה פרסבורג היו קשים מנשוא עבור האוסטרים.
הם שילמו סכום של 40 מיליון פרנק לכיסוי הוצאות המלחמה ונאלצו לוותר על שטחים שמהם קיבלו שישית מהכנסת המסים, ושני מיליון וחצי תושבים מתוך 24 שחיו באימפריה.
על ניצחונו המושלם של נפוליאון באוסטרליץ האפיל ניצחונו של הורציו נלסון בקרב טרפלגר שבו השמיד הצי הבריטי את הציים המאוחדים של ספרד וצרפת.
הניצחון הבטיח את יכולתה של בריטניה להמשיך במלחמה, מבלי חשש ממשי מפלישה צרפתית, ואילו נפוליאון מצדו דחה גישושי שלום מצד צ'ארלס ג'יימס פוקס, שר החוץ הבריטי.
הפרוסים, שאיחרו להצטרף לקואליציה השלישית, הקימו יחד עם הרוסים והבריטים את הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית, וכבר ב-1806 התחדשה המלחמה.
הקואליציה נוסדה על ידי שישה ארגונים בינלאומיים:
משרד קוויקר של האומות המאוחדות
האיחוד הבינלאומי לבני אדם בעולם
מאוחר יותר הצטרפו מספר ארגונים נוספים:
ארגוני אזוריים לא ממשלתיים ממרכז אמריקה, אפריקה, אסיה ומדינות האוקיינוס השקט.
הארגון מפרסם מדי שנה דוחות שנתיים המתעדים את השימוש הצבאי בילדים חיילים, תוך פנייה לארגונים רבים בבקשה לחדול ממנהג זה.
הקואליציה הבינלאומית נגד פרוות הוא שמו של ארגון שהקימה הישראלית ג'יין הלוי בשנת 2006, הפועל נגד תעשיית הפרוות בעולם.
הארגון פועל בשיתוף עם כארבעים ארגונים וקבוצות בעלי מטרה דומה.
בכמה מקרים יזם הארגון מחאות באותו זמן במדינות רבות הן בהפגנות ובהן בדרכי פעולה אחרות.
מאז הקמתה התמקדה הקואליציה בתעשיית הפרוות הסינית, שהיא הגדולה בעולם ומטרתה הייתה עד שנת 2008, שבה התקיימה האולימפיאדה בסין, לנסות להפסיק או לצמצם את פעילותה של תעשייה זו.
יו"ר הקואליציה הבינלאומית הוא אייל סלונים (ממנהיגי תנועת אוטופיה).
ב-13 בפברואר 2006 מפגינים בכ-40 מדינות הפגינו מול שגרירות סין ברחבי העולם.
בתל אביב עצמה מול שגרירות סין הפגינו כ-200 בני אדם.
ב-13 באפריל באותה שנה, הציפו פעילים את שגרירויות סין ברחבי העולם בהודעות דואר אלקטרוני.
הקובה (Hecuba וגם Hekábe; ביוונית: Ἑκάβη) הייתה מלכת טרויה, אשתו של פריאמוס.
הקובה הייתה בתו של הפריגי דימאס או של מלך התראקים, קיסאוס , השנייה בנשותיו של פריאמוס ואמם של הקטור, פאריס, קראוסה , לאודיקה , פוליקסנה , קסנדרה, דיפובוס , הלנוס , אנטיפוס , פולידורוס , טרוילוס ועוד.
לפני שילדה את פאריס, חלמה הקובה חלום מוזר שפורש לה בכך שהבן העומד להיוולד לה יביא להרס העיר.
הקובה תכננה לרצוח את בנה, אך חששה שהנבואה תתקיים למרות הכול, לכן נטשה את בנה על הר אידה .
פאריס הגיע לטרויה והנבואה התגשמה.
מרבית ילדי הקובה נפלו במלחמה להגנת טרויה.
לאחר נפילת טרויה הייתה הקובה חלק משלל המלחמה של אודיסאוס.
מוכת כאב וחסרת אונים ראתה הקובה איך מקריבים את בתה, פוליקסנה.
כאשר עלתה לספינתו של אודיסאוס, ראתה הקובה את גופתו של בנה, פולידורוס, שהגלים שטפוה אל החוף.
פולידורוס נרצח על ידי המלך פולימנסטור , כדי לשדוד אותו.
יחד עם נשים טרויאניות נוספות, מצאה הקובה שעת כושר כדי לנקום את מות בנה ונמלטה מחבריו של פולימנסטר בחזרה לספינה.
היא מצאה את מותה בגלי הים ולפי גרסה אחרת הפכה לכלבה.
האסטרואיד 108 Hecuba , שהתגלה ב-1869 על ידי רוברט לות'ר נקרא על שמה.
הקואופרציה במרחביה הייתה חווה קואפרטיבית יהודית-ציוניות שהוקמה בעמק יזרעאל בשנת 1911 (כ"ד בטבת ה'תרע"א - 24 בינואר 1911), על פי רעיונותיו של פרופסור פרנץ אופנהיימר.
היישוב התקיים חרף קשיים רבים כולל מחלות של התושבים ושל הבקר, מתקפות מצד ערבים, ארבה, גזרות של האימפריה העות'מאנית וקשיי היישוב היהודי בארץ ישראל בימי מלחמת העולם הראשונה.
הקואופרציה עצמה התקיימה עד שנת 1918, ולאחר מכן המשיך תפעול המקום בידי קבוצות פועלים יהודיות אחרות.
היישוב עצמו לא ננטש והפך בהמשך למושב (1924) ולקיבוץ (1929).
הקואופרציה במרחביה הייתה חלוצת היישובים העבריים בעמק יזרעאל והקואופרציה החקלאית הראשונה בארץ ישראל.
כיום זהו אתר לאומי בשטחו של קיבוץ מרחביה.
הקמת היישוב נועדה להתקיים כ"קואופרציה" על פי רעיונותיו של הכלכלן והסוציולוג היהודי-גרמני פרופ' פרנץ אופנהיימר.
ה"קואופרציה" על פי אופנהיימר הייתה אמורה להיות משק שיתופי שחבריו מקבלים שכר דיפרנציאלי, כל אחד על פי תרומתו.
אופנהיימר היה רופא כפרי שעבד בכפרים שונים אולם הוא הגיע למסקנה כי "על מנת לרפא את חוליי האדם צריך לרפא תחילה את חוליי החברה".
הוא חזר לברלין ושם למד כלכלה וסוציולוגיה.
אופנהיימר טען שמקור העוול החברתי הוא בהשתלטות בעלי אחוזות על שטחי קרקע נרחבים תוך נישול האוכלוסייה הכפרית מאדמתה.
החקלאים הזעירים, נאלצים לעבוד עבור בעלי הקרקעות בשכר זעום או להגר לעיר ולהציף אותה בפועלים נואשים לעבודה.
הפתרון שהציע הוא ביטול המונופול של בעלי האחוזות על הקרקע והתיישבות שיתופית של חקלאים על אדמה שהיא קניין הציבור.
היישוב השיתופי שתכנן יושתת על עקרונות של סוציאליזם ליברלי, שהוא דרך ביניים בין הקומוניזם לבין הקפיטליזם.
בקומוניזם, הדוגל בשוויון בשכר ראה אופנהיימר השקפת עולם הגורמת לירידה בפריון העבודה, בעוד הקפיטליזם בעיניו גורם לניצול הפועל והרעה בתנאי חייו.
בדרך הביניים של הסוציאליזם הליברלי יתוגמל העובד על פי יכולתו והישגיו בעבודה, וכך תתפתח יוזמה אישית ותחרות חופשית.
הסוציאליזם הליברלי ימנע פערים חברתיים קיצוניים מבלי להשתמש באמצעים קיצוניים כמו ביטול הרכוש הפרטי, שוויון בשכר העובד, או אף מהפכה.
אופנהיימר גרס שהפרט העובד למען עצמו ייטיב עם עצמו, יהפוך לנכס חיוני ולתמריץ בשחרור החברה ממונופולים.
בשנת 1901 החליטו צירי הקונגרס הציוני החמישי לקדם פעילות מעשית להבאת המוני היהודים לארץ ישראל והוקמה קרן קיימת לישראל.
בשנת 1902 פגש אופנהיימר לראשונה בתיאודור הרצל שהתרשם מרעיונותיו של אופנהיימר והמליץ ליישמם.
באותה שנה פרסם אופנהיימר בביטאון ההסתדרות הציונית די ולט סדרת מאמרים בדבר התיישבות יהודים בארץ ישראל על פי עקרונות קואופרטיביים.
בקונגרס הציוני השישי שהתקיים בבזל בשנת 1903, הציג אופנהיימר לראשונה את תוכנית הקואופרציה להתיישבות חקלאית בארץ ישראל.
למימוש תוכניתו הקים אופנהיימר את חברת "יסוד מושבות ליהודים בארצות המזרח" שבראשו עמד.
אופנהיימר שב והעלה את חשיבות תוכנית ההתיישבות שלו בארץ ישראל במהלך הקונגרס הציוני התשיעי שנערך בהמבורג ב-דצמבר 1909, והמשתתפים החליטו בחיוב על הקמת משק שיתופי בארץ ישראל.
הקונגרס החליט על הקמת יישוב עברי הראשון בעמק יזרעאל.
משתתפי הקונגרס גם הקצהו את הסכום הדרוש להקמת הקואופרציה.
הקונגרס הטיל על שלמה קפלנסקי לאסוף 100,000 פרנק לביצוע התוכנית.
הקואופרציה במרחביה הוקמה בסיועם של ארתור רופין, יהושע חנקין, בנק אנגלו-פלשתינה, אליהו בלומנפלד וכן יק"א, חברתו של הברון מוריס הירש.
אזור ההתיישבות היה מקום ישוב עתיק, סמוך לתל שונם השוכן על חלקו הצפוני מזרחי של הכפר סולם.
על תל נוסף ישבו שני כפרים זעירים בשם "פולה" ו"אל-פולה" שחיו בבקתות.
אדמות המקום היו שייכות לפאודל אליאס סורסוק.
משפחת סורסוק הייתה משפחת עשירה של תעשיינים יוונים אורתודוקסים שישבה בביירות וקנו מידי הטורקים כ-800,000 דונם בארץ ישראל בשנות 1870. האריסים שעיבדו את הקרקע ישבו בכפר זעיר בשם "אל-פולה" שמיקומו היה בלב השטח העירוני של עפולה כשזו נבנתה.
בשנת 1909, הצליחו יהושע חנקין וארתור רופין לרכוש כ-10,000 דונם מאדמות הכפר אל-פולה.
הייתה זו הצלחה ראשונה לקניית אדמות ממשפחת סורסוק לאחר שניסיונות קודמים משנת 1891, 1903 נכשלו בשל חוקי המקרקעין העות'מאנים ובשל תחרות בין ההסתדרות הציונית ובין יק"א.
הקושן על מכירת האדמה נחתם בתחילת אפריל 1910. לפי החוק הטורקי ניתן למכור את האדמה רק לפרטים שהם נתינים עות'מאנים ולא לקבוצות.
הקושן ציין את אפרים לביב גרוס (אפרים ליב קרואזוה) כקונה של האדמות.
אפרים קרואזוה היה מהנדס ומודד, אחיו של האגרונום אליהו קראוזה מנהל חוות סג'רה מטעם יק"א, ובעלה של אסתר שימקין שהייתה לימים הרופאה העברייה הראשונה בחיפה.
הכסף לקנייה הועבר על ידי "קרן קיימת לישראל" בשיתוף פעולה עם יק"א.
הקנייה עוררה חשש בקרב ערבים בישראל ובמצרים.
האריסים הערבים שחיו במקום פונו ממנו.
ב-1924 נרכשה ממשפחת סורסוק אדמת איל-פולה, שם גם הייתה וילה של המשפחה, ועל אדמה זאת הוקמה "עיר יזרעאל", היא עפולה.
המתח מול האריסים הערבים לא פסק והוביל לתקריות שונות ביניהן רציחות של יהודים ומשפט עפולה ב-1925.
שם היישוב לקוח מפסוק בספר תהילים: "מן המצר קראתי יה ענני במרחב יה".
בשנת 1910 עלתה למקום לראשונה "קבוצת כיבוש" מאנשי "השומר" ופועלים, אנשי העלייה השנייה.
לפועלים היו מספר סוסים ומחרשות והם קיימו חריש ראשון באותה שנה.
בראשית שנת 1911 נוסד היישוב כ"קואופרציה".
תחילה ישבו התושבים בבקתות שהיו שייכות במקור לאריסים שחיו במקום בעבר, על תל עתיק שהיה במקום.
הבקתות היו "חושות" עלובות, על בסיס בניית בוץ ובעלות מחלצות קש, ועם רצפת עפר, הן היו לוהטות בקיץ וקפואות בחורף ומלאות בפשפשים ועכרברושים.
החלונות היו פתוחים והדבר אפשר כניסה חופשית של יתושים, דבר שגרם למחלות בקדחת
המתיישבים היהודים רצו לגור בבתים טובים יותר אולם נאלצו להמתין לתוצאות משא ומתן על הקמת בתי אבן ראשונים, שקיים חנקין עם השלטונות.
לשם כך הקימו על הגבעה מספר צריפים.
השלטון הטורקי התנגד לכך, אולם לפי החוק הטורקי אסור היה להרוס מבנה שיש לו גג.
עם הקמת הצריף הראשון, הגיע למקום קצין משטרה מנצרת ודרש לראות רישיון להקמתו.
המתיישבים קיבלו אותו בסבר פנים יפות, במזון ובמשקה ובשיחה, עד אור הבוקר למחרת.
בינתיים עבדו יתר חברי הקבוצה על בניית גג לצריף.
באור הבוקר בדק הקצין ומצא כי לצריף יש גג ולכן הוא מבנה חוקי.
מתכנן "החצר הגדולה" בקואופרציה היה ידידו של פרופ' אופנהיימר, אלכסנדר ברוולד, אשר תכנן גם את הטכניון בחיפה ובניני ציבור רבים אחרים בארץ.
ברוולד גם הקים וניהל את הפקולטה לאדריכלות בטכניון.
החצר הגדולה תוכננה בהשראת חוות חקלאיות מבוצרות באירופה במאה ה-19, כחצר רבועה בעלות צלעות של מאה מטרים לכל צלע, ובעלת אלמנטים מזרחיים של קשתות מסוגננות.
בחלק הצפוני שכנו בנייני המשק (אורווה, רפת, מחלבה, מחסנים) שהיו בני שתי קומות.
באגף המזרח בנייני המגורים, במערב בתי המלאכה (נגרייה, מסגרייה, מאפייה, מטבח וחדר האוכל) ובדרום היה מורד תלול שנשאר כשטח פתוח להתרחבות עתידית.
לשם הקמת בתי אבן נדרשה עזרה של בנאים מקצועיים.
השלטון הטורקי היה עלול לגרש עובדים זמניים.
כדי למנוע אפשרות זו הובאו למקום פועלים יהודים ילידי הארץ מצפת, פקיעין וירושלים, שהיו גם נתינים עותמאנים כחוק.
הסתת הירושלמי יוצא תימן אברהם מדינה הופקד על ניהול בניית מבני האבן.
בינואר 1911, (כ"ד בטבת תרע"א) הגיעה לכפר קבוצה בת עשרים איש.
זמן מה לאחר מכן באה למקום עזרה חשובה – האגרונום שלמה דיק, ואיתו מספר מחניכיו, תלמידי חקלאות שקיבלו את הכשרה בבית הספר החקלאי של פיק"א בגרמניה.
המתיישבוים החלו מיד בעבודות חריש, שכן נותרו רק שבועות מספר עד עונת הזריעה.
העבודה הייתה קשה ביותר שכן האדמה לא נחרשה במשך שנים רבות, השטח היה מלא קוצים ושיחים דוקרניים בעלי שורשים עמוקים.
העובדים סבלו גם מעקיצות דבורים וצרעות שקיניהן נהרסו.
אופנהיימר מינה את האגרונום שלמה דיק, שהיה תלמידו וידידו לנהל את החווה.
זאת מתוך תפיסה שחלק מתנאי להצלחת חווה חקלאית היא ניהולה בידי איש הבקיא בחקלאות.
דיק הכניס למשק זנים וגידולים חדשים, הנהיג מחזור זרעים, נהל מלחמה במזיקים, הדריך והכשיר את החברים, קשר קשרים עם השכנים ועם הממשלה וקיים קשרים מקצועיים עם עמיתו למקצוע אהרן אהרנסון.
בהיותה היישוב העברי הראשון בעמק, עוררה מרחביה התנגדות חריפה מצד ערביי האזור, ובמיוחד ערביי חיפה, ונצרת.
שכרי אל-עסלי, מושל נצרת, הפיץ תעמולה נגד היישוב, והזהיר שהוא יביא להקמת יישובים רבים אחרים, דבר שאכן התממש.
הדבר גרם לסכסוכים רבים, בעיקר בין רועי היישוב לרועים הערבים מהאזור, וההתנגדות הביאה גם להתערבות הממשל העות'מאני.
הממשל דרש, בצעד שבבירור נועד להרוס את היישוב, שרק נתינים עות'מאנים יכולים להתיישב (בזמן שהמתיישבים, כאמור, היו עולים).
רק אחרי דין ודברים קשים, ביטל הממשל את הדרישה.
אם בגלל מתח על רקע לאומי ואם בגלל נוכחות של שודדים ערבים באזור היו מתקפות שונות על תושבי המקום.
ביישוב הייתה נוכחות רבה של שומרים עבריים.
סעדיה פז שהיה מראשוני החברים בארגונים בר גיורא (ארגון) והשומר ויד ימינו של יהושע חנקין בגאולת הקרקעות, התגורר במקום ונחשב ל"מוכתר" רחביה - כלומר לנציג היישוב בעיני השלטונות.
בט"ו בשבט תרע"א, 1911 נרצח השומר יחזקאל ניסנוב, בדרכו להביא ציוד מיבנאל למרחביה.
השומר מאיר חזנוביץ נרצח בידי ערבים בשדות מרחביה בי"ז אייר, תרע"ג, 1913. סעדיה פז המשיך לכהן כ"מוכתר הכפר" עד שיצא להקים את תל עדשים.
רבים מחברי הקואופרציה הושפעו מצורת ההתיישבות הקיבוצית של דגניה א' וקבוצת כנרת ודרשו שכר שווה לכל העובדים וניהול היישוב בידי המתיישבים עצמם, בניגוד לעקרונותיו של אופנהיימר.
היישוב המבודד נאלץ לעמוד בפני סכנות קיומיות רבות שכללו התנכלויות של השכנים ומחלות קשות.
מלחמת העולם הראשונה הוסיפה קשיים כלכליים.
בשנת 1913 יצאו שלמה דיק ומספר חברים ללבנון, שם קנו פרות טובות, להשבחת הגזע המקומי של הבקר.
תנובת החלב של היישוב עלתה מאד.
המתיישבים בנו מחלבה חדשה, שהייתה בשעתה הגדולה בארץ.
לצורך שיווק החלב נקשרו קשרים עם המושבה הגרמנית בחיפה וכן עם המתיישבים הגרמנים (שרידי ה"טמפלרים") לשם הקמת אגודה משותפת לשיווק החלב, בעיקר בחיפה.
עם זאת עדר הפרות סבל מבעיות שונות.
האקלים בעמק יזרעאל שונה מהאקלים ההררי בלבנון, ובנוסף חלו הפרות בקדחת וכן במחלת הפה והטלפיים.
התחלואה והתמותה של הפרות גרמו לכך שתנובת החלב עלתה וירדה בצורה דראסטית.
בשנת 1913 ביקר אופנהיימר במרחביה, דבר שעודד אותו ואת המתיישבים במקום.
בעת הביקור במקום היו בו כמה עשרות חברים כולל נשים, גברים וילדים.
בחורף 1913 הגיעה למרחביה משלחת של כמה רבנים מרכזיים בחיי הדת בארץ ישראל של אותה תקופה - הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב יוסף חיים זוננפלד והרב ידלר.
יוזם המסע היה הרב קוק, שהיה אז רבם של יפו ומושבות הדרום, אשר שם לו למטרה לגשר בין המחנה החרדי ובין עולי העלייה השנייה שהיו ברובם אתאיסטים.
עקב מצב בריאותו הגרוע יצא שלמה דיק בקיץ 1914 לחופשה בגרמניה, אך שובו לארץ נמנע בגלל פרוץ מלחמת העולם הראשונה והוא נשאר באירופה.
בשנת 1915 סבלה מרחביה ממכת ארבה קשה שהכתה בארץ ישראל.
תחילה הגיע ארבה מעופף, שאותו ניסו המתיישבים להבריח בעזרת הקשה נמרצת על פחים, צעקות.
אולם הדבר לא הועיל והמקום הוצף במיליוני חגבים שכיסו את הקרקע והסתירו את השמש.
החגבים כילו כל צמח ירוק ולאחר מכן הטילו את ביציהם בקרקע.
לאחר שבקעו הביצים - הציף גל של זחלים את פני האדמה, חדרו לכל פינה וכילו כל חומר אורגאני.
מן הזחלים בקעו חגבים נוספים, התושבים נפטרו ממכת הארבה רק כאשר צמחו לחגבים כנפיים ועפו לתחנה הבאה.
בשנים 1917-1916 היו שנות ברכה באופן יחסי לשנים הקודמות: השדות הניבו תנובתה בשפע, הגורן התמלאה, ומכונות הדיש פעלה ללא הספק.
דבר זה יצר בעיה חדשה, שכן השלטון הטורקי, במיוחד לאור המחסור האדיר שלו בזמן מלחמת העולם הראשונה, מיהר להחרים את כל התבואה מיד ביציאתה ממכונת-הדיש.
גרשון גפנר, שהיה מוכתר הכפר השני, "קלקל" את המכונה והתבואה הקצורה נשלחה בהסתר לדיש בישובי הסביבה.
באותו זמן הוכתה הרפת במרחביה במחלת דבר הבקר ומאז לא חזרה לאיתנה עד לפיזור הקואופרציה.
בשנים 1917–1918, התגוררו בקואופרציה קציני הטייסת הבווארית ה-304 (הטייסת שנשלחה כדי לסייע לעות'מאנים במלחמת העולם הראשונה), אשר גם צילמו, לראשונה, את מרבית ארץ ישראל מהאוויר.
נוכחות הטייסת במקום הקלה על התושבים מפני רדיפות השלטון ומפני התנכלות השכנים הערבים ונקשרו קשרי ידידות בין אנשי הטייסת לבין התושבים.
הקואופרציה התפרקה בשנת 1918 בשל נגישׂוֹת הטורקים, המחלות הקשות, וכן קשיים כלכליים וחברתיים שונים.
במקומה התקיימו מספר קבוצות להכשרה חקלאית.
ביניהן בלטה קבוצת משוחררי "הגדודים העבריים".
לקבוצה זו השתייכו גם מוריס וגולדה מאיר.
בשנת 1919 הוחלט על פירוקו הסופי של היישוב.
בשנת 1924 הוקם בסמוך למקום מושב מרחביה.
בשנת 1929 עלה למקום קיבוץ השומר הצעיר מרחביה, השומר ומטפח את מבני הקואופרציה עד היום.
בין היתר הוקם במקום מרכז מבקרים בשם "החצר הגדולה במרחביה" המספר את סיפור הקואופרציה בטקסט, תמונות, סרט הדרכה וכן באתר אינטרנט.
המקום נחשב מבנה לשימור של המועצה לשימור אתרים.
הקואליציה השנייה (1799 – 1802) הייתה איחוד כוחות של האימפריה הרוסית, האימפריה הרומית הקדושה (אוסטריה) והאימפריה הבריטית נגד הרפובליקה הצרפתית הראשונה במטרה לחסל או לכל הפחות להכיל את המהפכה הצרפתית.
האוסטרים והרוסים גייסו את צבאותיהם ופלשו לגרמניה ולאיטליה.
המלחמה הסתיימה בניצחון צרפתי ובחתימה על חוזי שלום שלא החזיקו מעמד זמן רב.
בהפוגה בין המלחמות ביסס נפוליאון את שליטתו בצרפת, פעל לכינונה של חוקה חדשה וביצע רפורמות בצבא.
אחרי חתימה על הסכם קמפו פורמיו בשנת 1797 שסיים את המלחמה בין האימפריה הרומית הקדושה לצרפת עברו על אירופה כמה שנות שקט.
צרפת נכנסה למערבולת פוליטית פנימית, נפוליון יצא למערכה הצרפתית במצרים ובארץ ישראל ורק האימפריה הבריטית (שלא היו לה כוחות יבשתיים משמעותיים) נותרה במצב מלחמה עם צרפת.
בקיץ 1798 יצא נפוליאון למסע למצרים ובזמן היעדרותו מהומות בשווייץ הובילו להתערבות צרפתית נגד הקונפדרציה השווייצרית הישנה.
אחרי שהממשלה השווייצרית בברן הופלה על ידי מהפכנים, פלש הצבא הצרפתי למדינה מתוך מטרה מוצהרת של תמיכה במהפכנים.
את הצבא הרוסי באיטליה הנהיג המצביא המהולל אלכסנדר סובורוב.
הוא הצליח לדחוק את הצבא הצרפתי מרוב אדמת איטליה תוך כדי הנחלת מספר תבוסות לגנרל ז'אן מורו, אך בהמשך נתקל בבעיות אספקה שלא אפשרו את המשך שהותו באיטליה ולכן נסוג דרך האלפים.
בגרמניה נחלו האוסטרים הצלחות נגד הגנרל הצרפתי ז'אן ז'ורדן וגירשו אותו מגרמניה.
הוא הוחלף באנדרה מסנה, שהוביל את צבאו לאלפים, שם נלחם באוסטרים בקרב ציריך הראשון וברוסים בקרב ציריך השני.
באותה עת היה קורסקוב בתנועה במטרה לחבור לסובורוב, אך מסנה הדביק אותו וניצחו בקרב ציריך השני.
סובורוב עזב את המערכה, מה שהביא לפרישת רוסיה מהקואליציה זמן קצר לאחר מכן.
נפוליאון בונפרטה חזר ממצרים, ביצע הפיכה ונטל את השלטון.
הוא שלח את מורו לגרמניה ובעצמו תפס את הפיקוד על הכוחות באיטליה ובאלפים.
עיקר המערכה הייתה נגד האוסטרים, להם היו שני צבאות: 100,000 באיטליה תחת מלאס צרים על ג'נובה ו-120,000 על הריין.
כוחו של נפוליאון: 120,000 בפיקוד מורו 40,000 נצורים בג'נובה על ידי האוסטרים ו-50,000 בעתודה בעיר דיז'ון.
נפוליאון רצה לבצע תנועת איגוף נגד הצבא האוסטרי על הריין אך לא הוציא את התוכנית לפועל בשל יחסיו הרעועים עם מורו אשר בלעדיו האיגוף לא התאפשר.
במקום זאת הוא ריכז את מאמציו באיטליה, לשם לקח את כוחות העתודה מדיז'ון.
הוא כבש את מילאנו ועל ידי כך איים על נתיב האספקה של מלאס.
הוא התבצר וחיכה שמלאס ינסה לחדש את נתיב האספקה ויבוא להתעמת איתו.
מסנה לא הצליח להחזיק מעמד בג'נובה והוא השיג הסכם לפינוי מרצון חזרה לצרפת.
נפוליאון התקדם במהירות לעבר הכוח האוסטרי לפני שזה הספיק לקבל אספקה ותגבורת מהצי הבריטי דרך ג'נובה, שכעת הייתה נטולת הגנה.
שני הצבאות התנגשו בקרב מרנגו.
בתחילה נראה שהכף נוטה לכיוון האוסטרים שמנצחים הודות לעדיפותם המספרית, אך בהמשך הצילה את המצב התקפת נגד צרפתית, שאותה הוביל גנרל לואי דסו.
נפוליאון שאל את דסו בקשר לסיכויי הקרב וזה השיב לו: "את הקרב הזה הפסדנו, אך היום עוד ארוך ויש זמן להתחיל קרב חדש" ויצא להוביל את המתקפה.
האוסטרים הפסידו בקרב וצבאם עזב את צפון איטליה.
מורו הביס את צבאות אוסטריה על הריין וצעד לעבר וינה מצפון, בעוד נפוליאון צועד אליה מדרום.
האוסטרים איבדו תקווה והחלו משא ומתן על הסכם שלום.
האנגלים, שהיו הכוח המשמעותי האחרון בקואליציה, תקפו את הצרפתים בים התיכון ואת הצי הדני בקרב קופנהגן.
ב-25 במרץ 1802 חתמו הבריטים על הסכם אמיין עם הצרפתים ובכך התפרקה סופית הקואליציה השנייה.
ב-25 ביוני של אותה שנה חתמו הצרפתים עם העות'מאנים על חוזה פריז.
הקואליציה לבריאות הציבור (קל"צ) הייתה עמותה שנסגרה בסוף שנת 2020, עם סיום ליווייה את המאבק לעצירת תוכנית הרחבת בז"ן.
הקל"צ פעלה להפחתת התחלואה מזיהום סביבתי וקידום המודעות לזיהום התעשייתי ולהשפעתו על בריאות הציבור, תחלואה ותמותה בישראל בכלל ובאזור מפרץ חיפה בפרט.
הקל"צ החלה דרכה כהתאגדות של 17 ארגוני סביבה וארגונים חברתיים שחברו יחד מתוך צורך משותף בגוף מקצועי שיעסוק בקשר בין סביבה ובריאות ויפעל למען בריאות הציבור.
בשנת 2001 יזמו ד"ר ג'אמס קריקון, שהיה מומחה לצמחים וד"ר סטיב גרנט, ד"ר להנדסת כימיה, קואליציה של ארגונים סביבתיים.
הם זיהו בעיה משותפת המיוחדת לאזור חיפה והצפון - תמותה ותחלואה ממחלות לב, שבץ מוחי וסרטן בשיעורים גבוהים במיוחד מהממוצע הארצי שנגרם לדעתם גם מזיהום סביבתי שהוא גבוה במיוחד באזור מפרץ חיפה והצפון.
הקואליציה לבריאות הציבור התאגדה כדין כעמותה ב-25 ספטמבר 2005. מטרות העמותה כפי שנרשמו אצל רשם העמותות:
מאבק למען הורדת התחלואה מזיהומים במפרץ חיפה והצפון
הגברת המודעות והידע לקשר שבין זיהום הסביבה ולבריאות הציבור בקרב הציבור הרחב, אנשי המקצועות הרלוונטיים ובקרב מקבלי ההחלטות
פעילות ממוקדת למען שינוי מדיניות במשרדי הממשלה בתחומי בריאות הציבור והסביבה
מאבק להפחתת סיכונים הנגרמים לתושבי מפרץ חיפה והצפון מחומרים מסוכנים.
בשנת 2013 זכתה העמותה בפרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים, ובשנת 2016 ביחד עם ארגוני סביבה נוספים הפעילים במפרץ חיפה, זכתה הקואליציה לבריאות הציבור בפרס הגלובוס הירוק.
בשנת 2019 זכתה הקואליציה בשיתוף עם ארגונים נוספים בפרס נחמה ריבלין לקיימות.
באספה הכללית של העמותה ב-2 ביולי 2013 הודיע הוועד המנהל על סגירת העמותה, בשל המשבר הכספי שפקד אותה.
יחד עם זאת, מספר פעילים החליטו להמשיך ולהפעיל את הארגון.
בשנתיים הבאות נעשו ניסיונות להפעיל את העמותה כארגון מתנדבים ללא שכר.
בפברואר 2015 נבחר לעמותה ועד מנהל חדש ולאחר פרישתה של המנכ"לית בהתנדבות, ליאורה אמיתי (מאי 2015), הוועד המנהל לא הצליח לקיים אספה כללית.
התגלו חילוקי דעות ביחס למאזן השנתי של שנת 2014, שלא יושבו במשך למעלה משנה.
כתוצאה מכך פרשו חברים מהוועד המנהל ומוועדת הביקורת.
העמותה המשיכה להתנהל כארגון מתנדבים ללא שכר ללא קבלת תרומות.
האספה הכללית האחרונה התקיימה ב-21 ביוני 2015. העמותה חדלה לתפקד על פי הוראות חוק העמותות, התש"ם-1980. במשך כשנה, עד לחודש מאי 2016 נעשו ניסיונות לסכם את פעילות שנת 2014 אך דבר זה לא נתאפשר.
כמה מפעילי העמותה המשיכו בפעילות כנגד אישור התוכנית להרחבת בז"ן, כנגד רבות מתוכניות נמל המפרץ, כנגד הפיכת מתחם בז"ן למועצה תעשייתית, כנגד הקלות בהיתרי פליטה למפעלים מזהמים במפרץ חיפה, למען אכיפה משמעותית כנגד מפעלים מזהמים, למען הקמת פארק מורד הקישון ופעילויות נוספות.
בנובמבר 2020 נסגרה פעילות הקואליציה באופן סופי וסיכום פעילותה הוטמע במצגת מפורטת שנכתבה בשיתוף עם התארגנות התושבים "מנקים את מפרץ חיפה", המציגה את חזונם לעתיד המפרץ, כמענה לקול הקורא של ועדת המנכ"לים הבין משרדית לפיתוח וקידום מפרץ חיפה, אשר מונתה מכח החלטת ממשלה 472.
הקואליציה לבריאות הציבור מאמינה שלכל תושב ותושבת בישראל הזכות לנשום אוויר נקי, לחיות בסביבה בריאה ולכל אחד ואחת יכולת להשפיע על המקום שבו הם בוחרים לחיות.
הקואליציה לבריאות הציבור העניקה לארגונים שחברו אליה, הכוונה, ייעוץ מקצועי ואסטרטגי, סיוע בניתוח נתונים ובהבנת ההשלכות הבריאותיות של הזיהום הסביבתי; זאת בזכות ידע מעמיק של פעיליה בנושאים כגון כימיה, פיזיקה, ביולוגיה, גאולוגיה, הנדסה, תכנון, תקשורת, מחשבים, מגדר ועוד.
בין דרכי הפעולה המרכזיות של הקואליציה ניתן למנות:
ריכוז והפצה של מידע מדעי רב תחומי הנוגע לזיהום הסביבה והשפעתו על בריאות הציבור.
לרבות הפקת דוחות ומחקרים בנושאים שונים כגון: זיהום אוויר ותחלואת ילדים, זיהום סביבתי ותחלואת נשים, נייר עמדה על מעבר לשימוש בגז טבעי במפרץ חיפה, מזהמים שנפלטים ממתקנים לעיבוד גז טבעי..
להנגשת המידע לציבור הוקם דוכן מידע
שיתוף פעולה עם חוקרים באקדמיה ואנשי מקצוע בארץ ובעולם ועריכת כנסים וימי עיון ועוד.
ארגון מאבקים כנגד מזהמים ולקידום מדיניות של זהירות מונעת ותקנים מתקדמים, כגון חקיקה, הפגנות, עצומות, פנייה לממשלה ועוד.
דיאלוג מתמיד עם אנשי מקצוע בתעשייה וברשויות השונות כגון המשרד להגנת הסביבה ומשרד הבריאות לקידום הטיפול במפגעי סביבה ובריאות.
הקואליציה פעלה החל משנת 2011 בשני תחומים עיקריים:
זיהום אוויר - איכות האוויר באזורי תעשייה, ובמיוחד בחיפה.
מאבק זה עלה לכותרות בשנת 2015.
חומרים מסוכנים - סכנה של פגיעה של חומרים מסוכנים באוכלוסייה.
בנוסף למאמציה הישירים להשגת מטרותיה עוסקת הקואליציה לבריאות הציבור בהסברה והעלאת מודעות, חינוך והפצת מידע בנושאים בהם היא מטפלת, והשתתפות במאמצים של כלל התנועה הסביבתית בישראל ליצירת דעת קהל ותמיכה במדיניות סביבתית.
באפריל 2009 יזמה הקואליציה לבריאות הציבור את אירוע "Green CT", פסטיבל סביבתי גדול שכלל דוכנים על מוצרים מתכלים ופאנלים סולאריים, הרצאות, הופעות והדגמות בנושאי שמירת סביבה ואנרגיות מתחדשות.
האירוע נערך בפארק הקישון, ובנוסף התקיימה בו תחרות צילום זיהום אוויר.
בשנת 2012 הקואליציה הובילה את המחאה נגד התרחבות בז"ן והחתימה אלפי תושבים על התנגדויות לתוכנית.
לאחר דיונים ארוכים בערכאות משפטיות שונות, בשנת 2018 החליט בית המשפט המחוזי בחיפה לאשר את תוכנית ההתרחבות של בז"ן על אף ההתנגדויות, באמרו כי רק טבעי הוא לאשר תוכנית שמסדירה את מה שכבר קיים; אולם הקואליציה, יחד עם עמותת אדם טבע ודין וארגון מגמה ירוקה, פנתה אל בית המשפט העליון.
טענת המתנגדות היא כי תוכנית ההתרחבות של קבוצת בז"ן איננה כוללת תכנון מפורט מספק על פי הוראות חוק התכנון והבנייה, בפרט לאור העובדה כי להוספת המתקנים החדשים המתוכננים תהיינה השפעות סביבתיות משמעותיות.
בשנת 2014 הקואליציה הובילה מאבק להקמת חדר מצב לחומרים מסוכנים במפרץ חיפה.
הקואליציה למאבק בפצצות מצרר היא קואליציה של כ-300 ארגונים לא ממשלתיים הפועלים בלמעלה מ-80 מדינות, שמטרתם המשותפת לאסור על ייצור, הפצה ושימוש בפצצות מצרר וסיוע לקורבנות השימוש בפצצות אלו.
חימוש מצרר נחשב לקטלני במיוחד באזורי מגורים, בשל טכניקה שבה יחידת חימוש אחת אוגדת בקרבה מספר רב של פצצות קטנות המכונות "פצצונות" ומתעתדת לפזרן במרחב אחד, מתוך כוונה לפגוע בכמה מטרות בו-זמנית.
הקואליציה נוסדה בנובמבר 2003 כרשת של ארגונים לא ממשלתיים, בהם אמנסטי אינטרנשיונל, Handicap International ו-Human Rights Watch, לצורך מאבק בפצצות המצרר באופן דומה להצלחת המאמץ העולמי לאיסור על השימוש במוקשים.
השימוש הנרחב שעשתה מדינת ישראל בפצצות מצרר במלחמת לבנון השנייה, בה ירתה מדינת ישראל יותר ממיליון פצצות מצרר לעבר לבנון, הביא לעלייה במודעות לנזקי השימוש בהם, לאחר ש-13 עובדי סיוע בינלאומי נהרגו במהלך העבודות לפינוי הנפלים.
עד סוף שנת 2007 נהרגו כ-30 בני אדם בפיצוץ נפלי פצצות מצרר בדרום לבנון ועשרות בני אדם נוספים נפצעו.
בנוסף ישראל השתמשה בפצצות מצרר מתוצרת ארצות הברית בניגוד להסכמים חשאיים בין שתי המדינות, שמגבילים את השימוש בנשק זה.
הסערה התקשורתית הבינלאומית סיפקה מומנטום למאמצים הבינלאומיים של הקואליציה.
בפברואר 2007 חתמו 46 מדינות על הצהרה משותפת, הקוראת לכינון מנגנון בינלאומי עד סוף 2008, שיאסור על שימוש וצבירת פצצות מצרר וסיוע לנפגעים מפצצות אלו.
במאי 2008 נערך כנס בעיר דבלין באירלנד במטרה לנסח אמנה בינלאומית בנושא, בהשתתפות נציגים של 111 מדינות.
הישגה המרכזי של הקואליציה הגיע בדצמבר 2008, עם החתימה על האמנה בדבר חימוש מצרר, על ידי 94 מדינות בכנס שנערך בעיר אוסלו.
אמנה זו אוסרת על פיתוח, ייצור, הפצה, מסחר, צבירה ושימוש בפצצות מצרר, האמנה אוסרת על המדינות החתומות לסייע לצד אחר לנקוט בפעולות הנ"ל ומחייבת כל מדינה חתומה לבנות מנגנוני סיוע לנפגעי הפצצות.
כניסתה לתוקף של אמנה הותנתה בכפוף לאשרורה על ידי 30 מדינות.
מדינת ישראל הודיעה שהיא מתנגדת לאמנה.
לאחר החתימה על האמנה התרכזו מאמצי הקואליציה בדחיפה לאשרור מהיר על ידי מדינות נוספות על מנת שתכנס לתוקף, בקידום יישום האמנה במדינות החתומות ובצעדים תואמים במדינות שטרם חתמו עליה והמשך המאמץ להעלאת המודעות לנזקי פצצות המצרר.
נכון לפברואר 2010 חתומות על האמנה 104 מדינות, ב-16 בפברואר אשררו את האמנה מולדובה ובורקינה פאסו ובכך הגיע מספר המדינות המאשררות ל-30, מזכ"ל האו"ם, באן קי-מון, הודיע כי האמנה תהפוך לחוק בינלאומי מחייב החל מ-1 באוגוסט 2010.
הקואליציה האנטי-צרפתית השישית (1814-1812) הייתה איחוד כוחות של האימפריה האוסטרית, פרוסיה, האימפריה הרוסית, שוודיה ובריטניה כנגד צרפת וגרורותיה במסגרת המלחמות הנפולאוניות.
ברית זו קמה לאחר 20 שנות מלחמה, עם הפסקות קצרות, בין קואליציות מתחלפות של מעצמות אירופה לבין צרפת, תחילה תחת השלטון המהפכני ולאחר מכן תחת שלטון נפוליאון, מערכות שהסתיימו כולן בניצחונות צרפתיים.
לאחר כישלונו של נפוליאון בפלישה לרוסיה, חברו המעצמות האירופאיות לרוסיה, לבריטניה ולמורדים בספרד ובממלכת פורטוגל.
באוקטובר 1813 ניצחו צבאות הקואליציה בקרב לייפציג וגירשו את כוחותיו של נפוליאון מגרמניה, ובשנת 1814 פלשו לצרפת והפילו אותו מכסאו.
הקרבות העיקריים במלחמת הקואליציה השישית כללו את קרב סמולנסק, קרב בורודינו, קרב ליצן, קרב באוצן, קרב דרזדן וקרב לייפציג.
בשנת 1812 פלש נפוליאון לרוסיה כדי לאלץ את אלכסנדר הראשון להישאר במערכת הקונטיננטלית (שמטרתה הייתה להטיל אמברגו על בריטניה).
הגרנד ארמה בפיקודו של נפוליאון אשר כלל כ-650,000 חיילים, מחציתם צרפתים, חצתה את נהר הניימן לתוך רוסיה ב-22 ביוני 1812. הכוחות הרוסיים, העדיפו לסגת לתוך רוסיה מאשר לנהל קרב השאירו אחריהם רק אדמה חרוכה.
ב-7 בספטמבר נפגשו שני הצבאות בקרב בורודינו, שהסתיים ללא תוצאות מכריעות.
לאחר הקרב נסוג הצבא הרוסי והשאיר את הדרך למוסקבה פתוחה.
ב-14 בספטמבר כבש הצבא הצרפתי ללא קרב את מוסקבה, שהייתה כמעט ריקה מאדם.
אלכסנדר הראשון סירב להיכנע, והעדיף לתת לצרפתים להישאר בעיר שבה נותר מעט מאוד אוכל ומקלט (חלקים גדולים ממוסקבה עלו באש בשרפות ענק).
בנסיבות אלו, וכשהחורף הקשה של רוסיה מגיע, בחר נפוליאון לסגת ממוסקבה.
כך החלה נסיגתו הארוכה של הצבא, שבמהלכה סבל קשות ממחסור חמור באוכל, עריקות, מזג אוויר קשה והתקפות של הצבא הרוסי בפיקודו של מיכאיל קוטוזוב.
הגרנד ארמה איבד כ-370,000 חיילים, 200,000 נלקחו בשבי ורק 27,000 הצליחו לחצות בשלום את נהר ברזינה.
נפוליאון עזב את צבאו וחזר לצרפת כדי לתכנן את ההגנה על פולין מפני הכוחות הרוסיים המתקדמים.
רוסיה, בריטניה ושוודיה יוצרות ברית
בתחילת 1812 בריטניה כבר הייתה במלחמה עם צרפת במשך שמונה שנים, ונלחמה לצד הפורטוגלים והספרדים במלחמת חצי האי במשך יותר משלוש שנים.
רוסיה ושוודיה, שהתנגדו לנפוליאון עד 1807 ו-1810 בהתאמה, נאלצו להצטרף למערכת היבשתית שלו נגד בריטניה, אך המשיכו לסחור עמה.
ב-9 בינואר 1812 כבשו הכוחות הצרפתים את פומרניה השוודית כדי לסיים את הסחר הבלתי חוקי עם בריטניה משוודיה, דבר שהפר את המערכת היבשתית.
אחוזות שוודיות הוחרמו וקצינים וחיילים שוודים נלקחו כשבויים.
בתגובה הכריזה שוודיה על נייטרליות וחתמה על האמנה הסודית של סנקט פטרבורג עם רוסיה נגד צרפת ודנמרק-נורווגיה ב-5 באפריל.
ב-18 ביולי, אמנת אורברו שמה קץ באופן רשמי למלחמות בין בריטניה ושוודיה ובריטניה ורוסיה, ועל יצירת ברית בין רוסיה, בריטניה ושוודיה.
כאשר צעד נפוליאון לעבר מוסקבה ביוני 1812, בריטניה ושוודיה לא הצליחו לתת תמיכה צבאית ישירה לרוסיה, אם כי באותו חודש התקדמו הצבאות הבריטים והספרדים למרכז ספרד, ניצחו את הצרפתים בסלמנקה וכבשו את מדריד, והכניעו צבא צרפתי המונה 230,000 איש.
אולם רוסיה נשאה בעול ההתקפה הצרפתית על שטחה בלבד.
לאחר שהגרנד ארמה הצרפתי נסוג ממוסקבה ב-18/19 באוקטובר 1812 וספג אבדות כבדות בגלל קור עז, מחסור במזון והתקפות רוסיות חוזרות ונשנות, נראה כי נפוליאון כבר אינו בלתי מנוצח כמו קודם לכן.
ב-14 בדצמבר עזבו החיילים הצרפתים האחרונים את אדמת רוסיה, ובעלות בריתה של פריז שקלו ברצינות את המרד והצטרפו לצידו של הצאר.
אמנת טאורוגן הייתה הפסקת אש שנחתמה ב-30 בדצמבר 1812 ב-Tauroggen (כיום Taurage, ליטא), בין גנרל-לויטננט לודוויג יורק פון וארטנבורג מטעם הצבא הפרוסי (שנאלץ להילחם לצד "הצבא הגדול" במהלך הפלישה לרוסיה), והגנרל הנס קרל פון דיביטש מהצבא הרוסי.
על פי הסכם טילזיט (9 ביולי 1807), פרוסיה נאלצה לתמוך בפלישת נפוליאון לרוסיה.
זה גרם לכך שכמה פרוסים עזבו את צבאם כדי להימנע מלשרת את הצרפתים, כמו קרל פון קלאוזביץ, שהצטרף לשירות הרוסי.
כאשר המרשל הצרפתי הקרוב אל יורק, מרשל מקדונלד, נסוג מפני צבאו של דיביטש, מצא עצמו יורק מבודד.
כחייל חובתו הייתה לפרוץ, אך כפטריוט פרוסי מעמדו היה קשה יותר.
היה עליו לשפוט אם הרגע נוח להתחלת מלחמת השחרור; ויהי אשר תהיה התלהבותם של קציני הצוות הזוטרים שלו, ליורק לא היו אשליות לגבי בטיחות ראשו שלו, וניהל משא ומתן עם קלאוזביץ.
אמנת שביתת הנשק בטאורוגגן, שנחתמה על ידי דיביטש ויורק, "ניטרלה" את הצבא הפרוסי ללא הסכמת מלכם.
החדשות התקבלו בהתלהבות פרועה ביותר בפרוסיה, אך בית המלוכה הפרוסי לא העז עדיין לזרוק את המסכה, ונשלחה הוראה להשהות את יורק מפיקודו ולשולחו לבית משפט צבאי.
דיביטש סירב לתת ליורק לעבור בקוויו, ולבסוף הושאר יורק בתפקידו, כאשר נחתם חוזה קאליש (28 בפברואר 1813) ובו נעה פרוסיה לצדם של בעלות הברית.
בינתיים, הברית של אוסטריה עם צרפת הסתיימה בפברואר 1813, ואוסטריה עברה לעמדת נייטרליות מזוינת.
היא לא הכריזה מלחמה על צרפת עד חצי שנה לאחר מכן, באוגוסט 1813.
ב-3 במרץ 1813, לאחר שבריטניה הסכימה לתביעות שוודיות על נורווגיה, שוודיה נכנסה לברית עם בריטניה והכריזה מלחמה נגד צרפת, ושחררה את פומרניה השוודית זמן קצר לאחר מכן.
ב-17 במרץ פרסם פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה קריאה לנתיניו לשאת נשק, והכריז מלחמה גם על צרפת.
העימות המזוין הראשון התרחש ב-5 באפריל בקרב על מוקרן, שם הביסו כוחות פרוסים-רוסיים משולבים.
בינתיים, נפוליאון משך כ-20,000 חיילים מהמלחמה בחצי האי המתמשכת כדי לחזק את מעמדו במרכז אירופה, מה שהותיר את כוחותיו האיבריים חלשים ופגיעים להתקפות אנגלו-ספרדית-פורטוגזית.
ב-17 במרץ 1813, אחיו מלך ספרד, ז'וזף בונפרטה, פרש ממדריד, סימן מובהק לאיבוד שליטה.
וולינגטון הוביל צבא של 123,000 לוחמים בצפון ספרד, כבש את בורגוס בסוף מאי, והנחיל תבוסה מכרעת לז'ורדן בקרב ויטוריה ב-21 ביוני.
מרשל סולט לא הצליח להפוך את הגאות בקרב הגדול שלו על הפירנאים (25 ביולי עד 2 באוגוסט).
ביוני נכנסה בריטניה באופן רשמי לקואליציה.
בתחילה, אוסטריה נשארה נאמנה לצרפת, ושר החוץ מטרניך כיוון לתווך בתום לב על שלום בין צרפת לאויביה היבשתיים, אך התברר כי המחיר יהיה פירוק הקונפדרציה של הריין, איחוד בשליטת נפוליאון של כל מדינות גרמניה מלבד פרוסיה ואוסטריה, והחזרה לגבולות טרום המהפכה של צרפת.
נפוליאון לא התעניין בשום פשרה שכזו שתסיים למעשה את האימפריה שלו, ולכן אוסטריה הצטרפה לבעלות הברית והכריזה מלחמה על צרפת באוגוסט 1813.
פרוסיה, שזיהתה הזדמנות לאחר מפלתו של נפוליאון ברוסיה, נכנסה מחדש למלחמה.
נפוליאון הקים מחדש את צבאו והגדיל את הצבא שלו מ-30,000 לוחמים ל-400,000. בקרבות שנערכו בליצן (2 במאי) ובבאוצן (20 - 21 במאי) שבגרמניה, ניצח נפוליאון את בעלות הברית והסב להם אבדות כבדות.
בשני הקרבות השתתפו למעלה מ-250,000 חיילים משני הצדדים, מה שהפך אותם לקרבות הגדולים ביותר עד כה במלחמה.
ב-4 ביוני 1813 הכריזו הצדדים על שביתת נשק, שנמשכה עד 13 באוגוסט, ובמהלכה הצליחו בעלות הברית לצרף את האימפריה האוסטרית לצידם.
שתי ארמיות אוסטריות על 300,000 חייליהם התפרשו בגרמניה, לרשות בעלות הברית עמדו כ-800,000 לוחמים, ועוד כ-350,000 כעתודה.
צבאו של נפוליאון המשיך לגדול גם הוא, עד כ-650,000 לוחמים במזרח (מתוכם כ-250,000 תחת פיקודו הישיר, 120,000 תחת פיקודו של ניקולא אודינו ו-30,000 תחת פיקודו של לואי ניקולא דאבו), שחלקם הגיעו מבעלי בריתו ממלכת סקסוניה וממלכת בוואריה.
בנוסף לכך, ממלכת נאפולי ואיטליה החזיקו בדרום כ-100,000 חיילים יחדיו.
בחזית המערבית לחמו כ-150,000 צרפתים נגד ספרד ובריטניה.
בסך הכל, כ-900,000 חיילים צרפתים ובעלי בריתם עמדו מול כ-1,000,000 חיילי בעלות הברית בכל החזיתות.
לאחר סיום שביתת הנשק, נטל נפוליאון את היוזמה וניצח בקרב דרזדן, שם הסב אבדות קשות לבעלות הברית, אך מחסור בפרשים מנע ממנו לרדוף אחרי הכוח המובס ולנצל את ניצחונו.
בקרב האומות שנערך בין 16 ל-19 באוקטובר 1813, עמד הצבא הצרפתי כשהוא מונה כ-191,000 חיילים, אל מול שלוש ארמיות של בעלות הברית עם יותר מ-330,000 חיילים.
לאחר תבוסתו בקרב לייפציג, נפוליאון החל לסגת מגרמניה לעבר צרפת.
הוא ניצח בקרב הנאו את כוחותיו הבווארים של קארל פון ורדה והותיר לעצמו ולצבאו דרך נסיגה נקיה עד לצרפת.
בינתיים, ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון הצליח לשבור את הכוחות הצרפתים בספרד, וגרם להם לסגת עד למעבר להרי הפירינאים ולתוך צרפת.
הכוחות האנגלו-פורטוגזים כבשו את העיר בורגוס בשלהי מאי, ובתוך כך איגפו את צבאו של ז'וזף בונפרטה, אחיו של נפוליאון, ואילצו אותו לסגת לעמק בנהר זאדורה.
בקרב ויטוריה שנערך ב-21 ביוני 1813, הפסיד ז'וזף בונפרטה ונסוג עם צבאו לסן סבסטיאן.
ולינגטון המשיך לרדוף אחרי הכוחות הצרפתיים והבריח אותם מסן סבסטיאן, שנשרפה ונבזזה על ידי הכוחות האנגלים והספרדים.
בחודש יולי 1813 הצרפתים כבר נסוגו אל הרי הפירינאים.
מרשל סולט קיבל את הפיקוד על הכוחות הצרפתים והחל במתקפת נגד מוצלחת נגד בעלות הברית, כשהוא מנחיל להם תבוסות בקרב מאיה ובקרב רונססבאייס.
למרות ניצחונותיו הוא איבד את המומנטום ונהדף על ידי הכוחות האנגלו-פורטוגזים, ולאחר קרב סוראורן ב-28 ביולי נמלט עם כוחותיו לעבר צרפת.
ב-7 באוקטובר, בעלות הברית נכנסו לתוך צרפת.
מיואש מהמצב הקשה, חתם נפוליאון ב-11 בדצמבר על הסכם ולנסי, הסכם נפרד עם ספרד, שבו נאלץ לשחרר ולהכיר בפרננדו השביעי כמלך ספרד בתמורה להפסקת אש.
למרות ההסכם, לספרדים לא הייתה כל כוונה לסמוך על נפוליאון והם הפרו את הפסקת האש.
לאחר נסיגתו מגרמניה, נפוליאון ניצח במספר קרבות את בעלות הברית המתקדמות לפריז.
למרות זאת הוא לא הצליח לאסוף תחת כוחו יותר מ-70,000 לוחמים, מול כחצי מיליון חיילי בעלות הברית.
ב-30 במרץ 1814, נכנסו בעלות הברית לפריז.
נפוליאון היה נחוש להמשיך להילחם, והוציא צו לגיוס 900,000 חיילים, אך רק מספר קטן בהרבה גויס לצבא הקיסרי.
נפוליאון, שידע שצבאו נחוש להמשיך להילחם, הציע לצעוד לעבר פריז, אך המרשלים וקציניו הבכירים סירבו.
ב-4 באפריל, התעמתו המרשלים והקצינים בהנהגת מישל נה עם נפוליאון, ואמרו לקיסר שהם מסרבים להמשיך להילחם.
נפוליאון העריך שצבאו ילך אחריו, ובתגובה ענה לו נה: "הצבא הולך אחרי הגנרל שלו".
ב-6 באפריל 1814 התפטר נפוליאון, וכעבור חמישה ימים נחתם חוזה פונטנבלו שבו הוסדרו תנאי הגלייתו לאי אלבה ומעמדם של בני משפחתו.
בצרפת הונהג בשנית המשטר המלוכני של בית בורבון, ועל כס המלכות עלה לואי השמונה עשר.
למרות זאת, קרבות קלים נמשכו בהולנד, ספרד ואיטליה, במשך חודשי הקיץ של 1814.
ב-30 במאי נחתם חוזה פריז בין נציגי מדינות הקואליציה לבין שארל מבית בורבון כנציג צרפת.
צרפת חזרה לגבולותיה מ-1792, בתוספת שטחים מסוימים, וכן ויתרה על כמה ממושבותיה.
הסכמות חוזה פריז היו חלק מעיצובה מחדש של מפת אירופה, שלשם השלמתו התכנסו נציגי המעצמות בקונגרס וינה (אוקטובר 1814 - יוני 1815).
בסוף פברואר 1815 נמלט נפוליאון ממקום גלותו, שב לצרפת ותפס מחדש את השלטון.
נדרשה מערכה נוספת, הקואליציה האנטי-צרפתית השביעית, כדי להכריעו באופן סופי.
הקואליציה הישראלית לטראומה היא עמותה המאגדת כ-58 ארגונים, עמותות ומשרדי ממשלה העוסקים בתחום המניעה וההתמודדות בחירום, הטיפול בטראומה נפשית ופוסט טראומה ופיתוח חוסן נפשי בקרב האוכלוסייה בישראל.
מנכ"לית הארגון היא טליה לבנון.
מרכז הארגון ממוקם במרכז התקשורת בנוה אילן.
הקואליציה הוקמה בפברואר 2001 על ידי פדרציית ניו יורק -והמרכז הישראלי לטיפול בפסיכוטראומה.
לעבודת הקואליציה שותפים כ-58 ארגונים, עמותות ומשרדי ממשלה העוסקים בתחום.
הוועד המנהל של הקואליציה כולל נציגים ממספר ארגונים מרכזיים השותפים לעבודתה, בהם ער"ן, סל"ע - מרכז סיוע לעולה במשבר (ע"ר), עמך, הדסה, מהות ישראל.
ביוני 2019 קיבלה הקואליציה מעמד מייעץ מיוחד למועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות.
הקואליציה מפתחת ומוציאה לפועל, יחד עם שותפים מהארץ ומהעולם, תוכניות לטיפול בזמן חירום ולאחריו, הכשרת אנשי מקצוע ומתנדבים מתחומים שונים ומתנדבים - בהיערכות לשעת חירום, בעבודה בזמן חירום ובשיקום לאחר אירועי חירום.
הקואליציה מספקת שירותים לאוכלוסייה בתחום הטראומה: מענה ישיר בתחומי החוסן הקהילתי, הכנות לקראת אירועי חירום, הכשרות והדרכות לצוותי התערבות.
מאז הקמתה סייעו ארגוני הקואליציה בקרב האוכלוסייה במהלך אירועי חירום שונים שהתרחשו באינתיפאדה השנייה, מלחמת לבנון השנייה, תוכנית ההתנתקות, והירי המתמשך על שדרות ויישובי עוטף עזה.
הקואליציה תומכת ופועלת עם רשויות מקומיות לאחר אירועי פיגועים קשים בעיבוד, למידה מהאירועים ושיקום צוותים ועובדים.
במבצעים מלחמתיים ובהסלמות השונות לאורך השנים - "עופרת יצוקה", "עמוד ענן", "צוק איתן", "שומר החומות", "חרבות ברזל" ועוד, הקואליציה הישראלית לטראומה פעלה בשיתוף משרדי הממשלה לתמיכה, קידום, עיבוד ושיקום הרשויות המקומיות, צוותי מוסדות במערכות הבריאות והרווחה.
הקואליציה פועלת ברמת הפרט, המשפחה והקהילה.
השירותים ניתנים באמצעות גורמים שונים במשרד החינוך, משרד הרווחה והשירותים החברתיים, משרד הבריאות וארגונים רבים, על פי הגישה וההכשרה שגובשו בקואליציה לטראומה.
המרכז מפתח שיטה להתערבות במצבי חירום ולמניעת טראומה בקרב תלמידים, כולל פעילויות להעברה בכיתות, ומכשיר את אנשי השירות הפסיכולוגי הייעוצי ואת כלל המורים ברשויות המקומיות הרלוונטיות לבצע התערבויות אלו בכיתות.
הקואליציה פועלת ביותר ממאה עשרים רשויות מקומיות.
ב-2007 הקימה הקואליציה הישראלית לטראומה בהובלת משרד הבריאות ובשותפות עם משרדי הממשלה את חמשת מרכזי החוסן של עוטף עזה - אשכול, שדרות, חוף אשקלון, שער הנגב, שדות נגב ואשכול
ב-2014 הקימה הקואליציה הישראלית לטראומה במיזם משותף עם משרד החקלאות את מרכז החוסן לחברה הבדואית.
מרכז שקיבל הכרה של הממשלה ב-2022 במסגרת החלטת הממשלה להקמת מרכזי חוסן בארץ על ידי הקואליציה הישראלית לטראומה
ב-2017 הוקמו 4 מרכזי החוסן של יהודה ושומרון - שומרון, יהודה, בנימין ועציון
מרכז חוסן אשקלון הוקם ב-2020 וב - 2022 מרכז החוסן אמ"ן (אופקים, מרחבים, נתיבות) הוקם ואושר על ידי הממשלה
מרכז חוסן ארצי הוקם ב 2023 בעקבות מלחמת חרבות ברזל
מרכז חוסן ערבי בואדי עארה הוקם בשנת 2024
הקואליציה מקיימת שיתופי פעולה עם ארגונים בינלאומיים העוסקים בתחום הסיוע והטראומה, בהם ארגוני האו"ם.
במהלך שנות פעילות הקואליציה הושיטו ארגוניה סיוע במספר אירועי חירום בעולם, בהם אירועי הטרור בצ'צ'ניה ובבסלאן, אסונות הטבע בסרי לנקה, בנהר המיסיסיפי ובהאיטי, והפיגועים בטולוז ובוסטון.
כמו כן הקימה הקואליציה הישראלית לטראומה מרכזי חוסן בעולם בניהם בשנים האחרונות באוקראינה.
הקואליציה עובדת בשיתוף פעולה עם האיחוד האירופי, מועצת אירופה ועוד
הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית הוא שמה של קואליציה שהתקיימה בשנים 1806-1807 ובה היו שותפות יריבותיה של הרפובליקה הצרפתית באירופה: בריטניה, רוסיה, פרוסיה, שוודיה וסקסוניה.
הקואליציה ייצגה מאמץ נוסף מבין שורה של מאבקים כנגד צרפת שלאחר המהפכה הצרפתית וכנגד מנהיגה נפוליאון בונפרטה.
הקואליציה היוותה המשך ישיר לקואליציה השלישית, שכן בריטניה ורוסיה כבר היו שרויות במצב מלחמה עם צרפת עוד מימי הקואליציה הקודמת.
מלחמתה של הקואליציה הרביעית החלה עם הצטרפותה של פרוסיה לצד בריטניה ורוסיה.
המלחמה הוכרעה במבצעי בזק של הצבא הצרפתי בראשותו של נפוליאון, כאשר הובס הצבא הפרוסי בקרב ינה-אאורשטדט והצבא הרוסי בקרבות אילאו ופרידלנד.
חוזה טילזיט, שסיים את המלחמה ושם קץ לקואליציה הרביעית, מייצג בעיני רבים את שיא גדולתו של נפוליאון.
השותפות לקואליציה, כמו שקרה לעיתים קרובות לאורך המלחמות הנפוליאוניות, התקשו לתאם את פעולותיהן, וכך הצליח נפוליאון באמצעות פעולה מהירה ונחרצת להתמודד ולגבור בנפרד על שני הצבאות של יריביו העיקריים ביבשת, הצבא הפרוסי והצבא הרוסי.
הבריטים לא הגיעו לעימות צבאי ישיר עם צרפת במהלך המערכה, והשוודים מילאו תפקיד שולי.
בשנת 1789 פרץ בצרפת מרד מהפכני, שבסופו בוצעה הפיכה והמלך לואי ה-16 הודח מתפקידו.
במקום המשטר המלוכני, כונן בצרפת משטר רפובליקני בשלטון העם.
מחשש להתפרצות רוח לאומית בכל רחבי אירופה אשר תדיח את בתי המלוכה משלטונם, החליטו מדינות אירופה להיאבק נגד השלטון החדש בצרפת.
למרות כישלונותיו של נפוליאון במזרח התיכון לא נתפס המסע ככישלון, ולאחר שחזר לפריז ב-1799 מונה נפוליאון למפקד הצבא.
זמן קצר לאחר מכן השתתף בהפיכת 18 בברימר בה קיבל חלק מרכזי בשלטון ונסללה דרכו לשלטון-יחיד.
מלבד כיבוש צפון-איטליה מידי האוסטרים (בשנית) בשנת 1800, ניצל נפוליאון את שנות שלטונו הראשונות לביסוס מעמדו בצרפת ולהחזרת היציבות למדינה.
הוא ביצע מספר רפורמות במערכת החינוך, המשפט, הפיננסים ומערכות השלטון.
רפורמות אלו היוו בסיס למערכות האזרחיות בצרפת לשנים רבות.
בשנים אלו נוצר גם "קוד נפוליאון" שריכז את הזכויות של אזרחי המדינה.
בשנת 1801 הגיע נפוליאון להסדר עם הכנסייה הקתולית והאפיפיור פיוס השביעי, שעמד בראשה.
כחלק מהסדר זה הוכרה הקתוליות כדת המדינה, אולם מינוי אנשי הכמורה הושאר בידי נפוליאון.
ב-2 בדצמבר 1804 הכתיר נפוליאון את עצמו כקיסר צרפת בברכת האפיפיור, כאשר במהלך הטקס הקפיד נפוליאון להניח את הכתר על ראשו בעצמו, כדי שלא ליצור מראית-עין של כפיפות לאפיפיור.
ז'וזפין הוכתרה אז כאשת הקיסר.
חצי שנה מאוחר יותר הוכתר נפוליאון במילאנו גם כמלך איטליה.
הקואליציה השלישית קמה בשנת 1805 וכללה את בריטניה, אוסטריה ורוסיה.
הכוחות האוסטרים ספגו מפלות חמורות בקרב אולם ובקרב אוסטרליץ, ובעקבות כך חתמו בדצמבר אותה שנה על חוזה פרסבורג.
עם סיום מלחמת הקואליציה השלישית והניצחון בקרב אוסטרליץ, חיפש נפוליאון דרך להשכין שלום באירופה, ובעיקר עם שתי המעצמות העוינות לו, רוסיה ובריטניה.
אולם, הסלמה ביחסיו עם פרוסיה גרמו לכך שבמקום הסכם שלום כלל-אירופאי הגיעה מלחמה נוספת.
לפני קרב אוסטרליץ, במטרה להפגין כח בפני אשתו, שלח פרידריך וילהלם השלישי את שר החוץ שלו האוגוויץ עם אולטימטום לנפוליאון, שדרש מצרפת להתנצל על פלישת קורפוס צרפתי לשטחי הנסיכות הפרוסית אנסבך בדרכו לקרב.
אולם, האוגוויץ הגיע אל נפוליאון יומיים לאחר קרב אוסטרליץ, ולכן שינה את הודעתו לנפוליאון, ובמקום לאיים עליו בירך אותו על ניצחונו בקרב.
נפוליאון ידע מה היה תוכנה של ההודעה המקורית שלשמה נשלח האוגוויץ, ולכן במקום לקבל את הברכות הוא השיב הודעה משפילה לפרוסיה, ובה הודיע שהנסיכויות אנסבך, קלווה, נוישאטל ווסל יעברו לשליטה צרפתית, וכפיצוי פרוסיה תקבל את הנובר מבריטניה.
אולם, כדי להגשים את מטרת השלום עם בריטניה נפוליאון היה מוכן להחזיר לה את הנובר, אותה הוא נתן.
דבר זה העלה את יחסי שתי המדינות על שרטון.
נוסף על סוגיית הנובר, בפרוסיה הייתה עוד סיבה משמעותית לטינה כלפי נפוליאון.
בעקבות מפלתה של האימפריה האוסטרית במלחמת הקואליציה השלישית, היא איבדה את אחיזתה הכוחנית במרכז אירופה.
יתר על כן, הוצב חיל מצב צרפתי בשטח הקונפדרציה, דבר שהיווה סכנה מיידית על גבולות פרוסיה.
לבסוף, עוד גורם בהרעת היחסים בין שתי המדינות היה אופיו החלש של הקיסר הפרוסי.
אשתו, לואיזה, שהייתה בעלת אופי חזק הרבה יותר ממנו, לחצה עליו לצאת למלחמה כנגד נפוליאון על מנת להפגין בפני העולם את כוחו של הצבא הפרוסי.
גם נפוליאון היה מעוניין במלחמה מסיבות שלו, שהיו בעיקרן מגולמניות.
לכן הוא נקט במדיניות כה אגרסיבית ומשפילה כלפי פרוסיה, במטרה להביא אותה להכרזת מלחמה בסופו של דבר.
באוגוסט 1806, לאחר שמונה חודשי שלום בלבד, ובעקבות ההסלמה ההדדית בין הצדדים, הכריז פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה מלחמה על צרפת.
בכך הצטרפה פרוסיה לרוסיה ולבריטניה, שכבר היו שרויות במלחמה עם צרפת.
בעקבות ההכרזה של פרוסיה, הכריזו מדינות נוספות מלחמה על צרפת, ובהן ממלכת שוודיה, ממלכת פורטוגל ונסיכות הבוחר מסקסוניה.
בכך פרצה מלחמת הקואליציה הרביעית.
נפוליאון אסף את כוחותיו ויצא לקראת עימות ישיר עם הפרוסים.
בשל חוסר הבנה בצד הפרוסי באשר למיקומם של הכוחות הצרפתיים, נשלח רק חלקו המשני של הכוח להתעמת עם עיקר הצבא הצרפתי בראשות נפוליאון, ואילו רוב הכוח הפרוסי נתקל בכוחות משנה צרפתיים בראשותו של דאבו.
לאחר שנפוליאון זכה בניצחון קל והשמיד את הכוח שנתקל בו, הוא חזר לאחור וגילה שעיקר הצבא הפרוסי הושמד בידי דאבו למרות חסרונו המספרי הגדול.
ב-24 באוקטובר 1806 עלה נפוליאון לקברו של פרידריך הגדול, אותו העריץ כגנרל וכתאורטיקן צבאי.
עם זאת, נפוליאון לקח את חרבו כשלל מלחמה.
ב-27 באוקטובר 1806 נכנס הצבא הצרפתי לברלין, הבירה השנייה שכבש נפוליאון במהלך מלחמותיו.
בהכרה שדאבו היה זה שהביס את עיקר הצבא הפרוסי באאורשטדט, נפוליאון נתן לו להיכנס בראש הצבא לברלין.
ב-21 בנובמבר נפוליאון פרסם את צווי ברלין, שעיקר מטרתם היה חרם כלכלי על בריטניה.
בצווים פורסם שעל בריטניה צריך לחול הסגר יבשתי, ועל כל נמלי אירופה להיות סגורים בפני סחורה בריטית.
בעקבות זאת, הכריזה בריטניה על מצור ימי על צרפת.