tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הופעת הבכורה שלו הייתה בסרט הקצר "חבר למשחק" (1942) ולאחר מכן בסרט "כלב הצלה" (1947), שניהם לצידו של פלוטו.
שנה לאחר מכן הופיע בסרט בכיכובו של מיקי "מיקי וכלב הים".
הופעות אחרונות שלו הן בסדרות "יצירות מיקי מאוס" (1999), "בית העכבר" (2002) וב"מועדון החברים של מיקי מאוס" בפרקים "החבר של פלוטו" (2009) ו"סיפור הדגים של מיקי" (2011).
פומה מסוג פומת הרים המופיע מדי פעם כהאנטגוניסט של גופי ודונלד.
בדרך כלל הוא מוצג בסרטים הקצרים של דונלד דאק וגופי, שבהם הוא רודף אחר הדמויות הראשיות בניסיון לאכול אותן.
בניגוד לרוב הדמויות המצוירות של דיסני, לואי אינו מדבר, אלא משמיע קולות נהמה או נהימה המייצגים סיפוק, אי הסכמה או חרדה.
הוא גם נראה כאחד שאכפת לו מאוד מאוכל והוא אינטליגנטי למדי בכל הנוגע לתכנון תוכניות להשגת דברים שהוא רוצה, אם כי ניסיונותיו להוציאם לפועל מסתיימים לעיתים קרובות בכישלונות קומיים.
הופעתו הראשונה הייתה בשנת 1950. באחד מהסרטים מתגלה שיש לו בן.
הוא הופיע גם בסדרות "יחידת ההצלה של צ'יפ ודייל" "יצירות מיקי מאוס" ו"בית העכבר".
לואי נתקל בדונלד בסרט "גראנד קניונסקופ" (1954) כשמתגלה שהוא בן 90 לפחות (לאחר שנראה בגרנד קניון במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית), בסרט זה הוא משמש כנבל.
ניתן לחלוק על סיווגו כדמות לא מואנשת מאחר שהוא כן מדבר בקומיקסים מסוימים.
גורילה ממין זכר שהופיע לראשונה בסרט הקצר "תעלומת הגורילה" (1930), שם הוא בורח מגן החיות וחוטף את מיני, לבסוף מיקי מחלץ אותה ויחד הם לוכדים אותו.
הוא הופיע שוב בסרט הקצר "האיש המכני של מיקי" (1933) בתור "קונגו הרוצח", שם הוא נאבק מול האיש המכני שמיקי יצר, בדו-קרב אגרוף.
הופעתו השלישית והאחרונה הייתה בסרט "חנות חיות המחמד" (1933), כגורילה בחנות לחיות מחמד שחוטף, שוב, את מיני הפעם בסגנון קינג קונג.
בשנת 2010 הוא הופיע במשחק הווידאו "Epic Mickey", נלחם בזירת אגרוף נגד האיש המכני בדיוק כמו ב"האיש המכני של מיקי".
בשנת 2019 דמותו שבה להופיעה במשחק "Kingdom Hearts III", כהאויב במיני-משחק "האיש המכני של מיקי", המבוסס על אותו הסרט.
פילון אשר הופיע כחיית מחמד של מיקי מאוס לפחות בשני סיפורים.
הוא הופיע לראשונה בקו עלילה הנושא את שמו ברצועת הקומיקס של מיקי מאוס.
ההופעה השנייה שלו הייתה בסרט "הפיל של מיקי" (1936) שם הוא ניתן למיקי על ידי הראג'ה מגהבון.
דיסני תכנן להפוך את בובו לדמות חוזרת, אבל שום דבר לא יצא מהרעיון.
הופעה מונפשת נוספת והיחידה שלו מאז הייתה כקמאו בפרק "כיף בספארי" מתוך הסדרה "מיקי מאוס".
היא הופיעה לראשונה בסרט הקצר "צרת הנמר" (1945), שימשה כחיית הרכיבה של גופי במהלך ציד נמרים.
היא הופיעה בפעם השנייה ב"הרחצה הגדולה" (1948), כפילת קרקס שגופי מנסה לרחוץ.
הופעתה השלישית והאחרונה בסרט קצר הייתה ב"עובדים בחינם" (1953), בתור פילה בגן חיות שממנה צ'יפ ודייל מנסים לגנוב את הבוטנים שלה, ודונלד, שמתפקד כמטפל שלה, מנסה לעצור את צמד הטמיאסים.
אייאקס (Ajax), המכונה לפעמים תאגיד אייאקס, הוא שם מותג שמופיע במספר פעמים ביקום מיקי מאוס.
דוגמה משנים קודמות היא בסרט "רוחות בודדות" (1937) שם מיקי, דונלד וגופי עובדים עבור אייאקס משמידי רוחות.
דוגמאות נוספות כוללות את אייאקס מנעולנים, אייאקס מתקני דלתות, אייאקס מכירת קשתות לשיער ואייאקס אבדות ומציאות.
השם תאגיד אייאקס מופיע רבות בסדרות הטלוויזיה "יצירות מיקי מאוס" ו"בית העכבר".
זה די זהה למותג אקמי של האחים וורנר.
אין לו קשר לא לחברת אייאקס האמיתית, יצרנית של ציוד בלמים לקרונות רכבת, ולא לאייאקס, קו הייצור של מוצרי ניקוי ביתיים המיוצרים ומשווקים על ידי חברת קולגייט-פלמוליב, והוא אפילו קדם להצגת חומר הניקוי של קולגייט-פלמוליב ב-1947.
בסרט "פרנק דאק מחזיר אותם חיים" (1946), דונלד עובד עבור אייאקס קרקס.
בסרט "הקול החלומי של דונלד" (1948), דונלד לוקח את גלולות קול של אייאקס.
הסרט "הבית הקטן" (1952) מציג חברה בשם אייאקס הריסה – פינוי.
בפרק "ברווז להשכרה" (1957), מתוך הסדרה "עולמו המופלא של דיסני", דונלד מבקר בסוכנות השמה של אייאקס.
במקרה, המותג אייאקס שימש גם בסרט הקצר של טום וג'רי "עכבר בבית!" (1947) עבור זוג אקדחים ששימשו בדו-קרב בין טום ובוץ'.
קויוטי משתמש באוכל לציפורים של אייאקס יחד עם כדורי ברזל של אקמי בסצנה מתוך הסרט הקצר "Zip 'N Snort" של האחים וורנר.
רבי יקותיאל אשר זלמן ענזיל צוזמיר (בכתיב ישן: צאזמיר, ~ה'תק"ן, 1790, רוזדול – כ"א ניסן ה'תרי"ח, 5 באפריל 1858) היה אב"ד פשמישל וסטרי.
היה תלמיד מובהק של רבי אריה ליב הלר, הגיה והוציא את החלק השני של ספרו אבני מילואים.
ר' יקותיאל אשר זלמן נולד לאביו ר' מנחם נחום צוזמיר בשנת ה'תק"ן (1790) בערך ברוזדול.
למד אצל ר' אריה לייב הלר עד פטירתו בתקע"ג (1813) והיה לתלמידו המובהק.
נשא את ביתו של ר' יוסף אשר ארנברג אב"ד פשמישל.
בשנת תקע"ה התקבל לרב המחוז בסטרי ושימש ברבנותה במשך כ-40 שנה מבלי לקבל שכר ולאחר פטירת חמיו ירש את התואר של אב"ד פשמישל אך כרב העיר בפועל שימש ר' שמואל זנוויל הלר והרב ענזיל רק ביקר בעיר פעם בשנה לרגל עסקיו.
הוא עסק במסחר והיה עשיר גדול, כמו כן נודע בתקיפותו נגד המשכילים והחסידים.
בהיותו מתנגד לחסידות ניסה לפעול על השלטונות שיגרשו את האדמו"רים מסטרטין וזידיטשוב, אך חזר בו לאחר שיחות עם ר' מרדכי זיסקינד לנדא ראב"ד סטרי ור' מרדכי לטנר מדרוהוביץ'.
לאחר חזרתו בו הרבה להיפגש ללא חשש עם גדולי החסידים.
נפטר בשביעי של פסח, כ"א ניסן ה'תרי"ח, 5 באפריל 1858, נקבר בבית הקברות בסטרי, שם נקברו גם בעל הקצות, בעל הנתיבות ועוד מחכמי העיר.
אבי אביו ר' נחום, שימש כרב בעיר צוזמיר ועל שמו נקראת המשפחה.
הוא היה צאצא של המהרש"ל, הב"ח והט"ז, נפטר בגיל 25 ובנו שנולד ביום קבורתו נקרא על שמו- מנחם נחום.
מנחם נחום נשא לאישה את סירקא מסטרי, צאצאית של ר' שאול וואהל, עסק במסחר והתעשר.
ר' יקותיאל זלמן עצמו נשא לאישה את בתו של ר' יוסף אשר עהרנברג אב"ד פשמישל ובנישואים שניים את בתו של ר' שלמה יהודה הלברטל אב"ד ברסטיצקה.
על בניו לא ידוע מלבד שהיה לו בן שנספה במגפה בתקצ"א.
כמו כן היה לו נכד משכיל בסטרי בשם מנדוחוביץ' שחיבר ספר בשם אספקלריא המאירה.
נחמה - נישאה לר' אברהם הלפרין, הגביר היהודי הגדול ביותר בגליציה.
בת שנישאה לר' מנחם פנחס הורוויץ, נכדו של ר' אפרים זלמן מרגליות.
עלקא - נישאה לר' אליהו מאיר הכהן רוזנבלום שמילא את מקומו ברבנות סטרי.
בת שנישאה לר' ליבוש נתנזון מבראד, נזכר בתשובותיו סימנים ה; פח.
בת שנישאה לר' צבי הירש פרנקל, ממקורביו של ר' שלמה קלוגר.
כתב לספר אבני מילואים הקדמה העוסקת בענייני לימוד תורה.
הדפיס בזולקווא תקע"ו את החלק השני של הספר אבני מילואים בצירוף עם החיבורים משובב נתיבות ושו"ת אבני מילואים, הוא כתב גם הגהות על הספר אך היו שחששו ללמוד בהגהותיו מפני שחשדו שהם נכתבו על ידי שלמה יהודה רפופורט שכתב על החלק הראשון של הספר.
חלק מפסיקותיו היו מקוריות והתפרסמו עקב אקטואליותם בימינו עקב התנהלות המשפט שלא על פי התורה או האוטונומיה שהייתה לקהילות היהודיות באירופה ולבית דיניהן.
הכלל "דינא דמלכותא דינא" חל רק כאשר המלך בעצמו ניסח את החוק, אך אם השופטים נתנו פרשנות לחוק או הסיקו ממנו מסקנות אין "דינא דמלכותא".
מה שאין להעביר אדם ממשרתו משום שזה יעורר עליו חשד, זה רק בעלי שררה כמו רב ודיין, אבל מינוי שהוא משום אומנות כגון חזן ושוחט מותר.
במקרה של ירושת הבת, בית הדין שואל אותה אם היא מוכנה לחתום בלשון הגויים שהיא מוותרת על הירושה.
אם היא מוכנה לוותר אפילו תמורת משהו- מקבלים.
אם לא- אומרים לה שבית הדין יעיד בפני בית המשפט שהיא חתמה על ויתור, ובית המשפט יאמין לבית הדין ולא לה ולכן אין לה לסרב (ואם תסרב, תפסיד במשפט ותשלם את הוצאותיו).
לעזרת נשים אין דין בית כנסת (שו"ת מהריא"ז ענזיל סימן ע.), בניגוד לדעת ר' שלמה קלוגר והצור יעקב.
שומר מתחייב בפשיעה גם אם רק קיבל עליו שמירה ולא עשה קניין, בניגוד לדעת קצוה"ח, נתיה"מ ואבנ"ז.
לפי הרב צבי יהודה הכהן קוק היה מהריא"ז ענזיל, ללא ספק על דעת רבו בעל קצות החושן, ממעבירי המסורת לפיה לימוד ספר הכוזרי חיוני.
אגדה יהודית ידועה מספרת שפעם המהריא"ז ענזיל שמכונה "רב הנזיל גביר" הגיע לבית המרחץ בערב שבת שם פגש עני נודד.
מששאל את העני היכן יאכל בשבת ענה לו העני בזלזול: "אצל הנזיל או גנזיל אחד" תוך כדי זלזול בוטה ברב הנזיל ובכל העשירים, כמובן מבלי לדעת מול מי הוא עומד.
"רב הנזיל גביר" סיפר לו כי אותו "הנזיל גביר" הוא קמצן גדול וכל מה שהוא מוציא לאורחים זה חלה ורוטב, על כן, בערב שבת, כשהעני יגיע לביתו של הגביר, שיאכל כמה חלה שהוא רק מצליח.
אכן, כאשר הגיעה הסעודה והעני התלווה לרב הנזיל מבלי לזהות אותו מהמרחץ, חטף העני חלה ככל יכלתו ואכל...
בהמשך הגיעו לשלחן כל מעדני המלכים אך העני לא יכל לאכול למרות "הפצרותיו" של בעל הבית.
לבסוף גילה לו רב הנזיל שהוא "ההוא מהמרחץ", ולימד אותו לקח.
האגדה מובאת כסיפור ביניים בסיפורו של ש"י עגנון "והיה העקוב למישור" בתור "מעשה ר' ענזיל גביר והקבצן הגרגרן" וכן ב"ספר השירות והבלדות" של שמשון מלצר בתור "ר' הנזיל גביר והקבצן".
שניהם קיבלו את הסיפור ממקורות שונים.
יְקוּמוֹת היא סדרת קומדיה דרמטית שנוצרה על ידי רועי כפרי וגון בן ארי.
הסדרה עלתה לשידור ב-25 בנובמבר 2025 בכאן דיגיטל, וב-26 בנובמבר בכאן 11. היא כוללת 10 פרקים (כולל הפיילוטים).
כל פרק בנוי ממערכונים בנושא מסוים.
הסדרה משלבת בין אבסורד עד פנטזיה, לבין נושאים קודרים כמו אבל או חרדה קיומית.
ראשיתה של הסדרה בשני סרטונים בשם "יקומות" שיצרו כפרי ובן ארי עבור כאן דיגיטל בשנת 2025, כל אחד באורך כ-5 דקות.
הסרטונים שולבו בהמשך בעלילות הפרקים "אבוקסיטה חלק א'" ו"שקרנים" בהתאמה.
השיר "איורו" (Y lloro, בשמו הרשמי "בוכה אל הקירות") של דויד ברוזה מוזכר בכל אחד מפרקי הסדרה.
מספר פרקשם הפרק1שרה ואהרון2אזכרה3אהבה4אבוקסיטה-חלק א'5אבוקסיטה-חלק ב'6שקרנים7סקאווט-מן חלק א'8סקאווט-מן חלק ב'
סמדר שילוני מויינט תיארה את הסדרה כ"טירוף מזוקק" שדורש מסוג הצופה "הסכמה לאבד שליטה" כדי להנות מההומור הבלתי מובן שלה; .
היא מציינת כי הסדרה, שיצרו רועי כפרי וגון בן ארי ומשודרת בכאן דיגיטל, משקפת זרם תודעה עקלקל ומכוונת לקהל נישה, עם משחק שמטריד ונוגע ללב בו-זמנית, אך שלא בהכרח יתחבר אליו הצופה הממוצע.
רועי אבן ממאקו מציג פרשנות מעורבת-חיובית: הוא מכיר בכישרונו הוורסטילי של כפרי וביצירת מערכונים מקוריים שמציעים גישה שונה מהזרם המרכזי, אך גם רומז שהיצירה נשענת על כספי ציבור ותוכן מוזר-נישתי שלא מדבר בהכרח לקהל רחב.
אך הביקורת גם מרמזת ומשערת על כך שהסדרה לא בטוח תהפוך ללהיט מיינסטרימי.
אבישי סלע מטיים אאוט מתאר את היצירה של רועי כפרי כסדרה שמשלבת הומור אבסורדי עם עומק רגשי של ממש, המעמת את הקומדיה המסורתית עם תחושות כואבות ואמיתיות.
הוא טוען שהסדרה מצליחה , ומציג אותה כיצירה חדשנית שמייצגת דור חדש של קומדיה בטלוויזיה הישראלית, גם אם לא ברור עד כמה היא תפנה לקהל רחב.
רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם מצאנז-קלויזנבורג (מכונה ע"ש ספריו שפע חיים ודברי יציב; ד' בשבט ה'תרס"ה – ט' בתמוז ה'תשנ"ד, 10 בינואר 1905 – 18 ביוני 1994) היה האדמו"ר הראשון של חסידות צאנז-קלויזנבורג, חסידות שמקורה בחסידות צאנז.
עמד בראש החסידות משנת 1946 ועד לפטירתו בשנת 1994. מייסד קריית צאנז בנתניה ובית חולים לניאדו.
נולד ברודניק לרבי צבי הירש הלברשטאם שהיה אב"ד העיר, ולחיה מינדל.
הוא נין לרב חיים הלברשטאם (בעל ה"דברי חיים") מצד אביו, ובן נינתו של הרב צבי אלימלך שפירא מדינוב (ה"בני יששכר") מצד אמו.
באותה שנה הוסמך להוראה בידי רבי מאיר אריק ואחרים.
בבחרותו למד בעיקר אצל הרב דוד צבי (טאבלי) זעהמאן מדוקלא, מחבר הספרים "קב זהב" ו"מנחת סולת", שגם הוא הסמיכו.
למד גם אצל רבי איציקל, ראש ישיבה בקליינווארדיין, אצל רבי משה צבי לנדא, ואצל רבי משה חיים סגל ליטש רוזנבוים, ראב"ד פרשבורג.
בהמשך נסע לפולין ללמוד אצל רבנים נוספים, בהם רבי מאיר יחיאל מאוסטרובצה.
הוא נסע לחצרותיהם של אדמו"רי בית צאנז, בפרט רבי חנה מקאלשיץ ורבי ישעיה מטשחיוב, וכן לחצרות אדמו"רים אחרים בפולין, גליציה והונגריה.
כבן 18 התחתן עם קרובת משפחתו פסיה (פעסיל) טייטלבוים, בת האדמו"ר מסיגט הרב חיים צבי טייטלבוים, ונולדו להם אחד עשר ילדים.
בשנת ה'תרפ"ו, בגיל 21 נתמנה לרב "הקהילה הספרדית" (דהיינו חסידית) בקלויזנבורג ועמד שם בראש הישיבה.
קהילה זו הורכבה מחסידי העיר, בעיקר חסידי סיגט, שהתפלגו מהקהילה האורתודוקסית של הרב משה שמואל גלזנר, בין היתר על רקע תמיכתו של האחרון בציונות.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית להונגריה ב-1944, הוא גויס באייר ה'תש"ד לשירות העבודה ושהה במחנה בנאדבאניה, בעוד אשתו וילדיו נותרו בגטו קלויזנבורג.
התעקש שלא לנטוש את חסידיו.
באוקטובר, הביאה הפיכת צלב החץ לגירושו עם משפחתו לאושוויץ.
הוא שרד את צעדת המוות, אך אשתו ותשעה מילדיו נרצחו שם.
שני בניו הנותרים מתו אף הם בהמשך ממחלת הטיפוס.
אחר השואה הוא שהה במחנה העקורים פרנוואלד בגרמניה, והחל בהקמת מוסדות תורה וחינוך בשם "שארית הפליטה" במחנות העקורים.
הוא הקים מטבחים וחדרי אוכל כשרים, טיפל ביתומים והשיא זוגות.
בדרשה שנשא בערב יום כיפור הראשון לאחר השחרור נכחו אלפי ניצולים, והתארח אף הגנרל דווייט אייזנהאואר.
כחלק מפעילותו דחף להקמת 'אגודת הרבנים בגרמניה', וביקש מידידו הקרוב, הרב אברהם אליקים שיף לעמוד בראשה, והלה נעתר לבקשתו.
בתקופה זו פעלו השנים לחיזוק היהדות, וקשריהם הקרובים נמשכו גם בישראל, בין היתר בהקמת בית החולים לניאדו.
ב-1946 הגיע לארצות הברית לגייס כספים לעזרה לניצולי השואה והקים במקסיקו ובניו יורק מוסדות תורה שיועדו לניצולי השואה שהיגרו לארצות הברית.
הקים גם בישראל תלמודי תורה בשם "שארית הפליטה" בצפת, בבאר שבע, בכפר אז"ר ובכפר הניצחון.
הוא פתח ישיבה בוויליאמסבורג ועמד בראשה, וכן ישיבה במונטריאול בראשה העמיד את הרב שמואל אונסדורפר (לימים מחותנו).
בארצות הברית הקים משפחה חדשה עם חיה נחמה, בתו של הרב שמואל דוד אונגר – אב בית דין נייטרא, ונולדו להם שבעה ילדים.
היה גיסו של הרב חיים מיכאל דב ויסמנדל מנישואין אלה.
הוא עסק רבות בזיכרון השואה וקהילות אירופה שנחרבו.
לאחר השואה הוא גילה יחס מתון כלפי מדינת ישראל, בשונה מהשקפת דוד אשתו הראשונה רבי יואל טייטלבוים.
על רקע זה נוצרו ביניהם חיכוכים.
בשנת ה'תשט"ו (1955) ביקר לראשונה בארץ ישראל והחליט להקים קריה חסידית בנתניה.
בליל ח"י באדר ה'תשט"ז (29 בפברואר 1956) הגיע האדמו"ר לארץ עבור הנחת אבן הפינה להקמת קריית צאנז, בה ייסד מוסדות חינוך וישיבה גדולה שבראשם עמד, ואת מפעל הש"ס.
הוא ייסד גם את בית חולים לניאדו בנתניה בעקבות נדר שנדר בתקופת השואה, שאם יינצל מהתופת ינסה תמיד להציל יהודים.
בי"ט בכסלו ה'תש"ך עלה לישראל והתיישב בנתניה, וראה במהלך זה כחזרה בתשובה: "כי אני לא עשיתי די למען ארץ ישראל, ועתה הקב"ה נותן לי אפשרות לתקן את דרכי, ולכן חייב אני להיכנס בעניין זה בכל כוחותי, להקים יד ושם [להרוגי השואה] בארץ ישראל".
בשנת ה'תשכ"ג פתח ישיבה לצעירים המיועדת לבחורים ספרדים, והעמיד בראשה את הרב יעקב בן שושן.
הישיבה התקיימה במשך 10 שנים.
בשנת תשכ"ד הוא הודיע על כוונתו לחזור לארצות הברית.
לדבריו הוא התאכזב מיחסה של המדינה ליהדות ולשמירת תורה ומצוות, ומכך שישנו "קומץ קטן של מתנכרים מטילים חתתם ומוראם על כל העם היושב בציון ומועדדים לשמד ולהתחתן ולהתערב בין הגויים".
שלמה זלמן שרגאי ושר הדתות זרח ורהפטיג, חששו שמהלך זה יפגע בהתיישבות בארץ ויגביר את כוחו של 'אותו קומץ'.
הם פעלו רבות כדי לשכנעו לחזור בו מכוונתו, גם חסידיו הפעילו עליו לחץ שלא יעזוב.
בפועל התוכנית נדחתה בכמה שנים, ורק בשנת ה'תשל"ב חזר לארצות הברית והתגורר ביוניון סיטי.
בשנת ה'תשמ"ו יזם את הקמת ה"מועצה להגנה משפטית על ערכי היהדות", גוף שמטרתו לנקוט באמצעים משפטיים נגד פגיעה בערכים מקודשים ביהדות.
בראשותה עמד שופט בית המשפט העליון יצחק קיסטר, ובין חבריה היו בין היתר הרב שמחה קוק, שופט בית המשפט העליון בן ציון שרשבסקי, וכן פרופסור זאב לב.
נפטר בשבת ט' בתמוז ה'תשנ"ד, והובא למנוחות בבית העלמין בשיכון ותיקים בנתניה.
שני בניו מונו לאדמו"רים לאחר מותו (אחד בישראל והשני בארצות הברית), ואחד מחתניו בארצות הברית כאדמו"ר מצאנז זוועהיל.
הוא עמד בראשות הישיבות בארצות הברית ובהמשך בישראל.
מדי שבוע הוא מסר 3 שיעורים בגמרא, 3 שיעורים ביורה דעה ושיעור לקבוצת בחורים בחושן משפט.
הוא דיבר רבות על השאיפה לדעת את כל הש"ס, ואמר שעיקר החסידות היא ללמוד גמרא, ובתקופות מסוימות אף סירב שהבחורים ישתתפו בטיש.
הוא לקח כחתנים לבנותיו את הבחורים ה"עילויים" מהישיבה, אף שלא היו בעלי ייחוס.
הוא כתב תשובות רבות בארבעת חלקי השולחן ערוך אשר לימים יצאו בספרי "שו"ת דברי יציב".
הרב הלברשטאם יזם שני מפעלים לעידוד לימוד זה: מפעל הש"ס העולמי וכוללי אברכים שבהם הנהיג תוכנית של עשר שנות לימוד.
הוא דרש למקד את הלימוד בצמידות לטקסט ויצא נגד ההפשטה וההמשגה בעולם הישיבות הליטאי.
הוא ייעץ ללומדים לשמור את הקושיות שלהם לעתיד וטען שאלו יתבררו מאליהן מתוך המשך הלימוד.
הוא נהג למסור שיעור חומש עם פירוש רש"י מדי ליל שישי.
השיעור החל בפרשנות הפסוקים ועבר לנושאי חסידות, השקפה ואקטואליה.
שיעור זה משך אליו שומעים רבים.
בטיש בליל שבת ובהזדמנויות נוספות הוא נהג למסור פלפול למדני ארוך, כמנהג אדמו"רי גליציה.
רבי יקותיאל יהודה נהג להתפלל בשעות מאוחרות.
בעוד שטרם השואה היה אנטי-ציוני מובהק, הוא שינה את טעמו והפגין גישה פרגמטית כלפי מדינת ישראל.
הוא אף כתב שההימנעות מעלייה לפני המלחמה הייתה טעות.
לצד הפרגמטיות לא נטה בשום אופן לציונות, עם זאת הוא טען כי רעיונו של הרצל אמנם העלה מעט את ההתבוללות אך שיפר בהחלט את מצבו של העם היהודי בארץ ובעולם ונהג לשמור על שיח פתוח עם רבני הציונות הדתית.
המפורסמים שהיה בקשר אישי אתם היו הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא והרב עדין אבן-ישראל (שטיינזלץ) (היה מהרבנים החרדים היחידים שתמכו ברעיון הוצאת תלמוד שטיינזלץ); את הקמת מוסדותיו וקהילתו בשטח המדינה ראה לא כאימוץ רעיונות התנועה, אלא כתיקון נזקיה וצמצום פגעיה.
הרב הלברשטאם התנגד בחריפות למסירת שטחים לערבים, ובעת פינוי סיני הספיד בדמעות ואמר שזהו יום אבל.
בשל מנהג אדמור"י צאנז לא להדפיס ספרים בחייהם, נמנע מהדפסת ספריו במשך רוב חייו.
בשלהי ימיו, לאחר שהפסיק לדרוש עקב חולשתו, נדפסו כמה מספריו.
רבים מספריו יצאו בשם שפע חיים.
2 כרכי מועדים, על חנוכה וראש השנה.
עץ חיים – על ט"ו בשבט
יציב פתגם – תמצית פלפולים ארבעה כרכים
שו"ת דברי יציב – שבעה כרכים
אוצרות דברי יציב – על הש"ס (שני כרכים, ברכות ושבת)
אמרי יציב – שיעורים שמסר לבנות בית ספר "בית חנה"
שפע טהרה – על הלכות נידה
מנחת יהודה וירושלים – שיחות
ישראל סבא – לקט עלונים שקובצו בספר
דרך חיים – שיעורים שערך לבנות בית ספר "בית חנה" על דרך החסידות בכלל ודרך צדיקים בפרט (ונמסרו על ידי בתו)
הליכות חיים – חמישה כרכים הלכות והליכות ליום יום ושבת מועדי השנה
אות יציב – על הלכות סת"ם מיוסד על הספר קסת הסופר, ביתר עילית ה'תש"ע
בית יציב – על הלכות מזוזה, דירה חדשה, וספר תורה, ביתר עילית ה'תש"ע
רחוב "שפע חיים" בשכונת קריית צאנז בירושלים מנציח את זכרו.
רבי צבי אלימלך הלברשטאם - האדמו"ר מצאנז, בישראל.
רבי שמואל דוד הלברשטאם - האדמו"ר מצאנז בארצות הברית.
לאה - אלמנת רבי שלמה גולדמן מיוניון סיטי (בניו ג'רזי), אדמו"ר מזוועהיל-צאנז.
חיה מינדל - אשת הרב דב וייס, רבה של קריית צאנז בירושלים וראש ישיבת תורת חיים.
הינדא - אשת הרב אפרים פישל מוטצען, רבה של קריית הבעל שם טוב בהדר גנים, פתח תקווה.
יהודית - אשת רבי שאול יהודה פריזנט, רב הקהילה ביוניון סיטי, והאדמו"ר מצאנז-זוועהיל (לאחר פטירת רבי שלמה גולדמן).
בנו הוא הרב ברוך פריזנט שליח חב"ד בבני ברק.
אסתר באשא - אשת הרב אליעזר דוד שפירא, רב חסידי צאנז בעיר בני ברק וראש ישיבת תורה לשמה.
הרב שלום אייזנברגר רב ומו"ץ קריית צאנז ירושלים - ומחבר סדרת הספרים "פרי שלום"
הרב יוסף מנחם דייטש, ראש רשת כוללי צאנז קלויזענבורג בארצות הברית
הרב מאיר הלברשטאם, האדמו"ר מטשאקווא, בני ברק
הרב אפרים פישל הרשקוביץ, אב בית דין האליין וחבר בד"צ צאנז קלויזענבורג בארצות הברית
הרב אשר וייס – ראש ישיבה ופוסק
הרב משה דב וולנר – הרב של אשקלון
הרב ישראל אריה זלמנוביץ, כיהן לאחר השואה כרב של מחנה העקורים ברגן-בלזן ולאחר מכן רבה של יבנה ועכו
הרב יוסף דוד טייטלבוים, האדמו"ר מסאסוב, קריית ישמח משה, גני תקוה
הרב שמואל אהרן פלדמן, אב בית הדין הרבני בתל אביב
הרב מנשה קליין, מחבר שו"ת משנה הלכות
אפרים רייך – איש עסקים ועסקן בולט בתחומי בריאות הנפש ותעסוקת הנשים בציבור החרדי
הרב משה טוביה וייסברגר גאב''ד בודפשט
הרב יצחק שמואל שכטר, ראש הכוללים בקרית צאנז נתניה, ראש כולל מפעל הש"ס ומחבר שו"ת "ישיב יצחק"
הרב אליהו שמרלר, שהיה ראש ישיבת צאנז ומחבר סדרת הספרים "דברי אליהו"
מחותנו הרב חיים צבי שפירא, ראש ישיבת בעלזא בבני ברק וחבר בד"ץ בעלזא
שמות אלה מתאימים לעמים שחיו בדרום חצי האי ערב, בעיקר באזור תימן.
העמים החבשים מייחסים עצמם כצאצאים של יקטן, דרך שבא בנו.
על פי מדרש בראשית רבה (נח, פרשה לז, ז), פירוש שמו של יקטן הוא משום "שהיה מקטין את עצמו ואת עסקיו", ובכך מרמז הכתוב שאם הקטן מקטין את עסקיו וזוכה להעמיד 13 משפחות, גדול שמקטין את עסקיו על אחת כמה וכמה.
הפירוש על תרגום יונתן מוצא בשמות בניו של יקטן לשון נופל על לשון, ומדגים זאת על השמות אלמודד – שמדד הארץ בחבלים (אלמודד מלשון מדידה), ושלף – שמשך מי הנהרות ודקדק בשמן.
כמו כן, הוא מוזכר בדברי הימים א' א', יט-כג.
הרב יקותיאל יהודה טייטלבוים (מכונה: זלמן לייב, ונודע גם בכינוי: מהרי"י; נולד בכ"ד בכסלו תשי"ב, 23 בדצמבר 1951), הוא האדמו"ר של פלג חסידות סאטמר בוויליאמסבורג, אחד משני הפלגים של החסידות.
הרב יקותיאל יהודה הוא בנו השלישי של האדמו"ר הקודם מסאטמר, רבי משה טייטלבוים, המכונה גם "ברך משה".
הוא נישא לחיה שרה שפיץ, בתו של הרב משה שפיץ אב"ד ביסטריץ.
היה מגיד שיעור בישיבת סאטמאר לצעירים ורב בית הכנסת סיגעט והתגורר בבורו פארק.
עד לשנת 1999 נחשב אחיו הבכור, הרב אהרן טייטלבוים, ליורש המיועד של אביו.
הרב זלמן לייב מונה לרב קהילת סאטמאר בירושלים.
באותה שנה השתנתה חדות הפוליטיקה הפנימית בחסידות, בנסיבות שאינן ברורות כל צרכן.
ה"ברך משה" עורר התנגדות מרגע עלייתו לכס האדמו"רות, בשל סגנון הנהגתו הריכוזי והחמור שהזכיר יותר אדמו"רים מזרח-אירופאים רגילים מאשר את דודו ה"ויואל משה", ורדיפתו את גורמי האופוזיציה שהתרכזו סביב הרבנית האלמנה אלטא פייגא טייטלבוים.
בנו הבכור, שהשליט את מרותו על קריית יואל ורדף את ה"בני יואל", נאמני האלמנה, עורר חשש בקרב קנאים גם בשל נישואיו לבת הרבי מוויז'ניץ, מראשי אגודת ישראל.
גורם מכריע היה היחלשותו של "הברך משה" בסוף שנות ה-90, שפתחה את הדרך לבנו הבכור למשול בפועל – ועקב כך להיקלע לסכסוך עם הגבאי הראשי משה פרידמן, אחד הכוחות החזקים בחצר.
בשנת 1999 נקרא הרב זלמן לייב במפתיע לשוב לארצות הברית, שם הוכתר כרב בויליאמסבורג.
מאוחר יותר, בצוואה שכתב בשנת 2002, ציווה האב למנות את הרב יקותיאל יהודה לאדמו"ר אחריו.
מסוף שנות ה-90 התפלגה למעשה החסידות, בין תומכי הרב אהרן ותומכי הרב יקותיאל יהודה.
החסידים התומכים באח הצעיר (המכונים "זַאלי'ס" או "זלונים" בז'רגון הסאטמרי) טוענים כי מעשי האב בחייו וכן צוואתו תומכים בו כיורש.
הפלג האחר (המכונים "אהרונים") טוען כי האדמו"ר הקודם חלה במחלת אלצהיימר, ולמעשה נשלט על ידי בני ביתו ומשמשיו, ובעיקר הגבאי הראשי משה פרידמן.
בנוסף לכך, טוענים ה"אהרונים" כי קיימת צוואה משנת 1996 שבה מינה האב את הבכור ליורש והודיע כי זהו רצונו הסופי.
ה"זאלי'ס" מרוכזים בעיקר בשכונת ויליאמסבורג בברוקלין שבניו-יורק, בעוד שה"אהרונים" יושבים בעיקר בקריית יואל שבמונרו.
שני הפלגים מנהלים מאבק ממושך על השליטה בנכסי החסידות.
בשבט תשע"ג, לראשונה מאז מינויו לאדמו"ר, ביקר בארץ ישראל לרגל נישואי נכדתו.
במהלך ביקורו נפגש עם רבנים ואדמו"רים, ואף אגודאים, ובהם הרב שמואל אוירבך, הרב חיים קניבסקי והאדמו"ר מגור.
בביקור חילק האדמו"ר סכומי כסף ניכרים למוסדות שמתנזרים מתמיכה כספית של מוסדות המדינה, וזאת כחלק ממיזם "שקל הטהור" שמפעילה החסידות בראשותו.
הרב טייטלבוים תומך ב"פלג הירושלמי" המתנגד להתייצבות השנתית של חרדים בלשכות הגיוס בישראל, ומעניק להם סיוע כספי ועידוד מוסרי.
עם זאת, הרב מתנגד לפעילות נטורי קרתא ויצא נגדם בפומבי מספר פעמים.
לאחר נתק של שנים בין חסידות צאנז-קלויזנבורג לחסידות סאטמר, התפייס הרב טייטלבוים עם הרב שמואל דוד הלברשטאם מחסידות צאנז-קלויזנבורג בארצות הברית, אך לא התפייס עם הרב צבי אלימלך הלברשטאם מחסידות צאנז בישראל.
בנובמבר 2019 ביקר האדמו"ר בישראל.
ונערכו לכבודו מעמד קבלת פנים גדול בירושלים, בבני ברק ובבית שמש שם השתתף בטקס הנחת אבן הפינה לבית מדרש של חסידות סאטמר.
גיסיו הם רבי מאיר, חתנו של יוסף אשכנזי ואב"ד ביסטריץ; רבי אהרן טוביה, חתנו של רבי אליעזר הגר, האדמו"ר מסערט ויז'ניץ; הרב חיים אריה שפיץ, חתנו של הרב חיד"א וייס, ראש ישיבת עץ חיים ווילרייק; והרב שמואל שלמה ר"מ בישיבת סאטמר בקווינס.
רבי חיים צבי, רבה של קהילת סאטמר בירושלים, נשוי לבת דודו, בת רבי אפרים למברגר אב"ד מאקווא בורו פארק.
רחל אסתר נשואה לרב יצחק רוזנברגר, רב שכונת לי גארדנס בניו יורק, בנו של הרב יהושע רוזנברגר, דיין בעדה החרדית.
רבי יעקב דב, אב"ד סיגט בבורו פארק.
חתנו של הרב צבי הירש מייזליש, אב"ד שאפראן ויליאמסבורג.
ברכה סימא, נשואה לרב אלתר יעקב גלאנץ, ר"מ בישיבת סאטמאר בקווינס.
רויזא, נשואה לרב אלעזר טייטלבוים, ראש כולל בווליאמסבורג ובנו של הרב ליפא טייטלבוים.
חנה, נשואה ליואל שמעון פריעדמאן, נכד הרב ישראל חיים מנשה פרידמן ראב"ד סאטמאר.
חנניה יום טוב ליפא, חתן רבי ברוך נתן הלברשטאם, אב"ד סאטמאר לאנדאן.
יואל, חתן רבי אנשיל אשכנזי, אב"ד חוות דעת סי-געיט.
אהרן, אב"ד קרית ייטב לב בבלומינגבורג.
חתן רבי אלעזר מנחם מייזליש, אב"ד ניימארק.
הענדל, נשואה לאלחנן חיים פילאפף, בן הרב זלמן לייב פילאפף, חבר בד"ץ סאטמאר.
יקטרינה הראשונה , שהייתה אשתו השנייה של פיוטר הגדול, שלטה כקיסרית רוסיה מ-1725 לתקופה בת שנתיים בלבד, עד מותה ב-1727. ב-1724 שלטה באימפריה בשיתוף עם בעלה עד מותו בחלוף שנה.
לאורך תקופת כהונתה כקיסרית יחידה העבירה את רוב סמכויות השלטון לידי המועצה הסודית העליונה בראשות הנסיך אלכסנדר מנשיקוב.
יקטרינה הייתה אמה של יליזבטה, קיסרית רוסיה ואנה פטרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (אמו של פיוטר השלישי, קיסר רוסיה).
במותה ירש אותה פיוטר השני, קיסר רוסיה, שהיה בנו של אלכסיי פטרוביץ', הצארביץ' של רוסיה ונכדו של פיוטר הגדול דרך אשתו הראשונה, יבדוקיה לופוחינה.
אין מסמכים או תיעוד רשמי שיכולים לאשר בוודאות את הביוגרפיה של יקטרינה, אולם היא נולדה ברינגן, השייכת כיום לאסטוניה ב-15 באפריל 1684. שמה הראשון היה מרטה סקאברונסקה, בת לאיכר ליטאי ממוצא פולני ודתה המקורית הייתה נצרות קתולית.
שמה השני, סקאברונסקה (Skowronska), נובע מהמילה הפולנית של ערפדית.
על פי השמועות, הוריה הם צמיתים בורחים ואביה היה קברן.
כשאביה נפטר מהתפרצות מגפה, עברה אמה לליבוניה (כיום שטח לטביה ודרום אסטוניה) ושם גם היא נפטרה במהרה בטרם עת מאותה מחלה, והותירה אחריה ארבעה ילדים.
יתומה בגיל שלוש, מרתה סקאברונסקה התגוררה תחילה עם דודתה, מריה וסילבסקאיה, ולאחר מכן נשלחה לביתו של כומר בשם דאוט, ומאוחר יותר, במריאנבורג (אלוקסנה של ימינו, לטביה) לביתו של כומר לותרני אחר, ארנסט גלוק.
ארנסט גלוק היה מטיף ומחנך פרוטסטנטי, שהיה הראשון שתרגם את התנ"ך ללטבית, במאריינבורג.
בגיל 17 היא נישאה לפרש שוודי.
באותם ימים הרוסים כבשו את מאריינבורג מידי השוודים, וכתוצאה מכך 'סופחה' גם מרטה למדינה החדשה, שם עבדה במכבסה.
מרתה עבדה במשק ביתו של פילדמרשל שרמטב.
לא ידוע אם היא הייתה פילגשו, או שפשוט הייתה עקרת בית, אך שרמטב מסר אותה לידי הרוזן אלכסנדר מנשיקוב, יועץ קרוב של פיוטר הראשון.
ייתכן והשניים היו מאהבים, אך מנשיקוב כבר היה מאורס לאשתו לעתיד בעת פגש במרתה.
בביתו של מנשיקוב בסתיו 1705 ראה הקיסר הרוסי פיוטר בפעם הראשונה את מרתה והתאהב בה.
אין עוררין על כך שמנשיקוב ומרתה נותרו חברים קרובים לכל חייהם, וייתכן שמנשיקוב ניסה לשמר את מעמדו בראי פיוטר בכך שהציג בפניו את מרתה.
זמן קצר לאחר מכן מרטה ופיוטר הפכו לאוהבים ומרתה הובאה להתגורר בחצר המלוכה עם פיוטר.
שנה לאחר שנפגשו מרתה ילדה ילד שקראו לו פיוטר, ולאחר שנה נוספת ילדה ילד אחר, פאבל.
שני הילדים לא שרדו יותר משנה.
לקיסר פיוטר ומרתה נולדו בסך הכל 12 ילדים, שניים מהם שלטו בסופו של דבר ברוסיה.
ב-1705 הפכה לאורתודוקסית, שינתה את שמה ליקטרינה אלכסיבנה ונישאה לבסוף לפיוטר בפברואר 1712. ב-28 בדצמבר 1706 מעמדה של יקטרינה בחצר המלוכה התחזק עם לידת בתה הראשונה מנישואיה עם פיוטר.
בינתיים, אנשים וחיילים מן השורה הביעו את חוסר שביעות רצונם מחיבתו של פיוטר לנערה הלא יודעת קרוא וכתוב, שהאמינו כי משפיעה על הקיסר באופן יוצא דופן.
ואכן, "קטרינושקה" כפי שכינה אותה פיוטר, נהנתה באופן יוצא דופן מחסדיו של פיוטר.
אפילו במהלך מפלות צבאיות במלחמה הצפונית הגדולה, פיוטר הורה על העברת כספים רבים מהאוצר הלאומי לידי יקטרינה ובתם.
פעולה זו נגדה את טבעו של פיוטר, שכן היה לו מוניטין של חסכן.
הוא בנוסף נהג להביע אהבה ודאגה לה במכתביו.
פיוטר העביר את מושב הבירה ממוסקבה לסנקט פטרבורג בשנת 1703. בזמן שהעיר נבנתה הוא גר בבקתת עץ בת שלושה חדרים יחד עם יקטרינה, שם בישלה וטיפלה בילדים והוא עבד בגינתם כאילו היו זוג פשוט.
יש מספר רב של מכתבים המעידים על החיבה העזה בין יקטרינה ופיוטר.
פיוטר העניק ליקטרינה את כל המתנות האפשריות.
לאחר שכבש את אסטוניה בשנת 1711, החל פיוטר לתכנן את פארק קאדריורג בטאלין וארמון במרכזו כמתנה ליקטרינה - ומכאן שמו של הפארק, קאדריורג, שפירושו באסטונית "עמק יקטרינה".
יקטרינה נהגה להצטרף לפיוטר בסעודות רבות ובמקביל הייתה לה השפעה חיובית עליו ועל התנהלותו.
היא הצליחה להרגיע את פיוטר במהלך התקפי הזעם התכופים שלו, ולהפיג את כאביו בהתקפי האפילפסיה שלו.
שלא כמו קודמתה האכזרית והשאפתנית, אנה מונס האהובה על פיוטר, יקטרינה מעולם לא השתמשה בכוחו של פיטר כדי לעזור לאף אחד או לתת דחיפה לקריירה של אחרים.
היא לא הייתה מעורבת בפוליטיקה אך תמיד הייתה מסוגלת להתמיד בידיעתה במתרחש בעת שיחות.
בניגוד לאנשים אימפריאליים אחרים היה לה חדר שינה קטן ונוח, במקום תאי מלוכה מרווחים.
היא ידעה שמאז ילדותו סבל פיוטר מפחד לא מודע לישון בחדרים גדולים - בעיקר בגלל מספר ניסיונות רצח שהתעמת איתם.
פיוטר נהנה להישאר בחדר השינה הקטן של קתרין.
יקטרינה, אף שהייתה בלתי משכילה, הצליחה להזדהות עם פיוטר.
לעיתים פיוטר התייחס אליה כחברה טובה ובת סוד.
הוא נהנה לחלוק איתה חדשות פוליטיות ולדון עמה על מחשבותיו.
בני הזוג נישאו בשנת 1707 אך הנישואים נשמרו בסוד במשך מספר שנים גם לאחר שילדה מספר ילדים.
יקטרינה ליוותה את פיוטר במסעותיו כולל במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1710–1711).
הכוחות הרוסיים היו מוקפים ועל סף תבוסה, והיו מכותרים בידי כוחות צבא האימפריה העות'מאנית, שעלו על הרוסים במספרם.
יקטרינה הציעה לפני כניעה אפשרית, להשתמש בתכשיטים שלה ושל נשים אחרות במאמץ לשחד את הווזיר הגדול בלטג'י כדי לאפשר נסיגה.
בלטג'י איפשר את הנסיגה, אך לא ברור אם הונע על ידי השוחד או משיקולי מסחר ודיפלומטיה.
פיוטר חשש לשבור את מסורות אבותיו אך לבסוף נישא ליקטרינה באופן רשמי ב-9 בפברואר 1712. ב-19 בפברואר יקטרינה ופיוטר העניקו לגיטימציה לבנותיהם, אנה פטרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, נולדה בשנת 1708 ויליזבטה, לימים גם כן קיסרית רוסיה, נולדה ב-1709. הם הוכרו רשמית כנסיכות.
יקטרינה ליוותה תמיד את פיוטר במסעות החוץ שלו, כולל מלחמת רוסיה–פרס (1722–1723).
ב-7 במאי 1724 הוכתרה יקטרינה כקיסרית רוסיה בקתדרלת אוספנסקי בקרמלין במוסקבה.
מנקודת הכתרה הלאה השניים משלו ברוסיה עד למותו.
לאחר ההכתרה החלה יקטרינה להתקרב לוויליאם מונס (אחיה של פילגשו לשעבר של פיוטר ומזכירה של יקטרינה).
ויליאם מונס ואחותו החלו לספסר בהשפעה שלהם על יקטרינה ובאמצעותה על פיוטר ובכך הקשו על מאבקו הממושך של פיוטר בשחיתות השלטונית.
יקטרינה, שאהבה את האח והאחות לבית מונס, העלימה עין מהשחיתות שלהם.
פיוטר שכבר היה חולה ישיש שגיבש את צוואתו, וקרא ליקטרינה יורשתו וקיסרית האימפריה הרוסית, אך ביטל זאת בצוואתו כשהגיעו לאוזניו שמועות על רומן של אשתו עם ויליאם מונס (אין בנמצא ראיות שמוכיחות זאת).
פיוטר גם הורה על הוצאתו של מונס, שהואשם בקבלת שוחד, להורג.
ראשו של מונס נערף בהוראת הקיסר פיוטר ב-16 בנובמבר 1724 ואחותו הוגלתה.
יקטרינה לא הפגינה אבלות ודווח שהייתה במצב רוח מרומם באותו היום.
פיוטר יצא איתה במכוון לטיול שבמהלכו חלפו על פני אתר ההוצאה להורג של מונס, היא שמרה על קור רוח, הסתכלה למטה ואמרה בפשטות: "חבל שלמשרתים יש כל כך הרבה רשעות".
פיוטר ויקטרינה לא דיברו בחודשים שלאחר מכן, שהיו החודשים שקדמו למותו של פיוטר, אך זמן קצר לפני מותו הם הגיעו לפיוס.
פיוטר מת כעבור שנה להכרזתו על יקטרינה כקיסרית וכשליטה שותפה לצידו, מבלי שיכריז על יורש, עובדה אשר עודדה את אנשי משמר המלוכה להכריז על יקטרינה כקיסרית רוסיה.
החידוש האדמיניסטרטיבי הגדול של יקטרינה היה הקמת המועצה הסודית העליונה של רוסיה הקיסרית ב-8 בפברואר 1726. היא מינתה שישה מיועציו לשעבר של פיוטר כחבריה של המועצה והעבירה למעשה את השליטה בענייני הממשלה לגוף החדש, ובכך ערערה את סמכות הסנאט והקולגות, שהיו לכלים הניהוליים העיקריים של פיוטר.
במקור כללה המועצה שישה חברים - אלכסנדר מנשיקוב (שהיה לקול רב ההשפעה ביותר), פיודור אפרקסין, גבריאיל גולובקין, אנדריי אוסטרמן, פיוטר טולסטוי ודמיטרי גוליצין.
מספר חודשים לאחר מכן הצטרף למועצה חתנו של יקטרינה קרל פרידריך, דוכס הולשטיין-גוטורפ, בעלה של אנה פטרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
בתקופת שלטונה של יקטרינה נשלטה המועצה על ידי הנסיך מנשיקוב, שהיה בפועל לשליט רוסיה.
הסנאט איבד את חשיבותו וכל ענייני המדינה היו בפיקוח יועציה של יקטרינה שקיבלו גם הם את כל החלטות הליבה.
רוב פעילותו הרפורמיסטית של פיוטר אבדה ושוחד ומעילות הפכו לנפוצות בממשל.
לצד זאת יקטרינה עדיין נהנתה מתמיכתם של רוב תושבי רוסיה - שלהם הוצגה כטובת לב ונדיבה.
היא העניקה כספים לעניים, הפכה לסנדקית לילדי איכרים ונתנה בנדיבות כספים לכלות אלמנות.
אך פעילותה בתחום מדיניות החוץ הוגבלה לפעילות צבאית משנית בקווקז ולמכתבים דיפלומטיים בהם הציגה תמיכה באינטרסים של חתנה קרל פרידריך, דוכס הולשטיין-גוטורפ.
שלטונה הקצר של יקטרינה נכנס להיסטוריה כתקופה נטולת כל סכסוכים צבאיים גדולים עבור רוסיה.
מכיוון שהאומה הייתה שלווה, יקטרינה הייתה נחושה לצמצם את ההוצאות הצבאיות והיא הצליחה בכך.
היא הורידה מנטל המיסים הכבד על האיכרים, מהלך שתרם למוניטין שלה כשליטה צודקת והוגנת.
עם זאת, בגלל תמיכתה של יקטרינה בקרל פרידריך, רוסיה מצאה את עצמה במהלך מול ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה עקב המאבק על נחלות נסיכות הבוחר מהנובר בשלזוויג-הולשטיין.
המאבק הגיע לכדי הסלמה, עד שבאביב 1726 נשלחה שייטת בריטית לים הבלטי והטילה עוגן לפני העיירה רבל.
הקיסרית הפגינה בחריפות והצי הבלטי הרוסי יצא לפעול נגד השייטת, אך במהרה קידמו דיפלומטים הסדר.
בסופו של דבר הצטרפה הקיסרות הרוסית בהנהגתה אל ברית עם ספרד הבורבונית ומלוכת הבסבורג נגד ממלכת בריטניה הגדולה בכדי להגן על האינטרסים של קרל פרידריך בחבל הולשטיין.
לא מעט אנשי אצולה תמכו בכך שפיוטר, נכדו של פיוטר הגדול, יהיה היורש, אך זה לא התאים לאלכסנדר מנשיקוב, פיוטר טולסטוי וגבריאיל גולובקין, מקורבי יקטרינה שחששו למעמדם בחצר אם בן של אלכסיי רומנוב יהיה לקיסר.
בתאום איתה הם הביאו קציני צבא לישיבת הסנאט והקצינים דרשו שיקטרינה תוכרז כיורשת.
בלחץ הקצינים הסנט הצביע בעד יקטרינה.
זה הייתה הפעם הראשונה ברוסיה שהשלטון הועבר לאישה, אך השלטון עבר ללא מהומות.
יקטרינה עצמה לא התערבה בניהול ענייני המדינה, למעט בפיתוח הצי.
יקטרינה נפטרה במאי 1727 בגיל 43 כתוצאה ממחלת השחפת, ונקברה במבצר פטרופבלובסקיה לצד בעלה.
ב-9 בפברואר 1712 התחתנה יקטרינה עם פיוטר הגדול, ממנו נולדו להם 11 ילדים, אולם רק שתי בנות הגיעו לבגרות:
פיוטר פטרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1704)
פאבל פטרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1705)
קתרינה פטרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (1706–1708)
אנה פטרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (1708–1728)
מריה פטרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (1713–1715)
מרגריטה פטרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (1714–1715)
פיוטר פטרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1715–1719)
פאבל פטרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1717)
נטליה פטרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (1718–1725)
פיוטר פטרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1723)
פאבל פטרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1724)
יקטרינבורג היא עיר ברוסיה בהרי אורל, במרכז מחוז סברדלובסק, והמחוז הפדרלי של אורל.
העיר נמצאת באורל המרכזית במורדות המזרחיים על גדות הנהר איסט, יובלו של הנהר טובול, שהוא יובלו של אירטיש.
אוכלוסיית העיר מונה כ-1,400,000 תושבים (2010), והיא הרביעית באוכלוסייתה ברוסיה (אחרי הערים מוסקבה, סנקט פטרבורג ונובוסיבירסק).
דרך העיר עוברת הרכבת הטרנס-סיבירית.
בעיר נמצאת נציגות של האקדמיה הרוסית למדעים, והעיר נחשבת כמרכז הרביעי בחשיבותו ברוסיה לפיתוח המדע.
העיר נוסדה ב-1723 על ידי וסילי טטישצ'ב לפי צו של פיוטר הגדול לבניית בית חרושת להפקת ברזל בהרי אורל.
את שמה קיבלה העיר מיקטרינה הראשונה, אשתו ויורשתו של פיוטר הגדול.
העיר נבנתה לפי תוכניתו של האדריכל קוטוזוב, חניך בית הספר לארטילריה בסנקט פטרבורג.
היא נבנתה במטרה להוות חלון ליבשת אסיה, כפי שסנקט פטרבורג היא חלון לאירופה.
מבנה העיר מעיד שלתוכנית המתאר שלה השתמשו בתוכניות המתאר המשוכללות ביותר של התקופה, מגרמניה, הולנד וצרפת.
ב-1781, בתקופת יקטרינה השנייה, קיבלה יקטרינבורג מעמד של עיר .
באותה שנה נסלל דרך העיר הכביש הראשי ממוסקבה לסיביר.
ב-1807 ניתנו לעיר זכויות מיוחדות כעיר ל"תעשייה הררית" היחידה ברוסיה.
לאחר המהפכה הבולשביקית הוגלה ליקטרינבורג הצאר ניקולאי השני, עם בני משפחתו, ובה הוצאו להורג ללא משפט ב-1918 בבית איפטייב.
ב-1924 הוסב שם העיר לסברדלובסק, על-שם המנהיג הבולשביקי יעקב סברדלוב.
בוריס ילצין עמד בראש מחוז סברדלובסק מ-1976 עד 1985. ב-1977, לפי החלטת הפוליטביורו, נהרס בית איפטייב.
ב-1990 במקום שעמד הבית התחילה בניית כנסייה אורתודוקסית.
שמה הקודם של העיר הוחזר ב-1991, בהוראת נשיא רוסיה ילצין.
ב-2 באפריל 1979 ארעה תקלה במפעל לייצור נשק ביולוגי בעיר, ונבגים של אנתרקס נפלטו לאוויר הפתוח.
בשנת 1986 החלה הקמה של מגדל הטלוויזיה של יקטרינבורג שלא הסתיימה בעקבות חוסר תקציב.
בבחירות שנערכו בספטמבר 2013 נבחר לראשונה לראשות העיר נציג מפלגת האופוזיציה הרוסית ולא חבר מפלגת השלטון, הפעיל החברתי יבגני רויזמן שגבר על יריבו ממפלגת רוסיה המאוחדת.
ב-15 בפברואר 2013 התפוצץ מטאור באוויר בסמוך לעיר וגרם לפציעתם של כ-1,200 תושבים בכל האזור.
בשנת 2015 הסתיימה בניית מגדל איזט, הבניין הגבוה בעיר.
העיר מנוהלת על ידי ראש העיר העומד גם בראש הדומה העירונית, העירייה ולשכת החשבון העירונית
בשנים 2012–2018 ראש העיר היה נבחר בבחירות כלליות על ידי תושבי העיר.
ב-14 בספטמבר 2013 נבחר פעיל אופוזיציה, לראש העיר, הפעיל החברתי יבגני רויזמן שנבחר ברוב קולות והחליף את ראש העיר, יבגני פרונוב, שבתורו החליף את ארקדי צ'רנצקי, שכיהן בתפקיד מאז 30 בינואר 1992 ועד ה-2 בנובמבר 2010. ממאי ועד ספטמבר 2018 כיהן ויקטור טסטוב כממלא מקום ראש העיר.
מאז דצמבר 2020, מכהן אלכסיי אורלוב כראש העיר (במקומו של אלכסנדר ויסוקינסקי שכיהן מ־2018 ובעבר שימש כסגן מושל מחוז סברדלובסק).
הדומה העירונית של יקטרינבורג הוא הגוף המחוקק העירוני ובו 36 חברים הנבחרים לתקופת כהונה בת 5 שנים, הבחירות האחרונות נערכו ב-24 בספטמבר 2013. מאז 2018 האספה המחוקקת של מחוז סברדלובסק החליטה כי ראש העיר ייבחר מעתה והלאה בהצבעה חשאית של חברי הדומה העירונית, אחת לארבע שנים.
ב-25 בספטמבר 2018 נציגי הדומה העירונית בחרו בהצבעה חשאית את סגן מושל מחוז סברדלובסק, אלכסנדר ויסוקינסקי לתפקיד ראש העיר, מטעם מפלגת רוסיה המאוחדת.
מולו התמודדו יושב ראש הדומה ויקטור מסלאקוב והפרקליטה נאדז'דה אבאקומובה.
בעיר נמצאים גם גופי השלטון של מחוז סברדלובסק ולכן בעיר שוכן מעון מושל מחוז סברדלובסק בית האספה המחוקקת של מחוז סברדלובסק ובית ממשלת מחוז סברדלובסק השוכן בגורד שחקים המכונה "הבית הלבן".
יקטרינבורג נחשבת למרכז המחוז הפדרלי המרכזי ובה גם שוכן מעונו של הנציג הנשיאותי במחוז.
ביקטרינבורג נמצא גם מטה הפיקוד של המחוז הצבאי המרכזי ונציגויות של 30 גופים פדרליים של הממשלה הפדרלית.
ביקטרינבורג ממוקמת אחת משתי הקונסוליות של שגרירות ארצות הברית במוסקבה.
את העיר משרת נמל התעופה קולצובו, אחד מנמלי התעופה העמוסים במדינה שנמצא במרחק של כ-16 קילומטרים דרום-מערבית לעיר.
בעיר עצמה פועלות מספר מערכות תחבורה ציבורית, בהן מערכת חשמליות והרכבת התחתית של יקטרינבורג הכוללת קו אחד.
בעיר פועלות כמה קבוצות ספורט גדולות שמשחקות בליגות הבכירות ברוסיה, כמו:
קבוצת הכדורסל לנשים אוגמ"ק יקטרינבורג
קבוצת ההוקי קרח אבטומוביליסט יקטרינבורג.
יקטרינבורג היא אחת הערים שאירחו משחקים במונדיאל 2018 ולצורך כך שופץ האצטדיון המרכזי בעיר.
משחקי אוניברסיאדה של שנת 2023 היו צפויים להתרחש בעיר, אך הועברו ללייק פלסיד בעקבות פלישת רוסיה לאוקראינה.
אזור אורל אינו חלק מתחום המושב, לפיכך לא ידוע על התיישבות יהודית בעיר בתקופת שלטון הצאר ברוסיה.
כיום קיימת בעיר קהילה יהודית פעילה המונה מעל חמישה עשר אלף חברים.
לקהילה בניין מרכזי רחב ידיים ומודרני המכיל בנוסף לבית כנסת גם בית ספר יסודי ובית ספר תיכון.
רב הקהילה הוא הרב זליג אשכנזי (בן הרב מרדכי שמואל אשכנזי), המשמש גם כשליח חב"ד בעיר, הוא משמש גם כרב הראשי של כל מחוז סברדלובסק.
הקהילה מקיימת שיעורי ערב לקהל מבוגר וכן מארגנת אירועים לכבוד חגי ישראל.
לפי מרשם האוכלוסין משנת 2010 התגוררו בסמרה 4,339 יהודים (0.35% מכלל האוכלוסייה).
ליקטרינבורג יש תשע ערים תאומות:
יקטרינה גאמובה היא שחקנית כדורעף רוסייה.
היא הייתה חברת נבחרת הכדורעף הלאומית של רוסיה, שזכתה במדליה זהב ב-2006 באליפות העולם לכדורעף לנשים, וזוכת מדליית כסף במשחקים האולימפיים הן של אולימפיאדת אתונה (2004) והן של אולימפיאדת סידני (2000).
היא מתנשאת לגובה של שני מטרים ושישה סנטימטרים והיא אחת הספורטאיות הגבוהות בעולם.
המועדון הנוכחי בו היא משחקת הוא דינמו (קאזאן).
בשנת 2011 היא זכתה עם קבוצתה גם באליפות רוסיה וגם בגביע רוסיה.
בשנת 2012 גאמובה התחתנה עם מיכאיל מוקסיי, צלם קולנוע בהכשרתו (בנה של השחקנית והבמאית סבטלנה דרוז'ינינה).
לבני הזוג שני ילדים - מקסים ואליזבטה.
1999 - מקום חמישי באליפות BCV.
1999 - זוכת מדליית הזהב בגראנד פרי העולמי.
1999 - זוכת מדליית זהב באליפות העולם לנוער.
2004 - החוסמת והמנחיתה הטובה ביותר באליפות הכדורעף האולימפית לנשים.
2004 - השחקנית הטובה ביותר.
2006 - זוכת מדליית הזהב באליפות העולם לכדורעף
2007 - המגישה הטובה ביותר בליגת האלופות האירופית לעונת 2006/07.
2010 - אלופת העולם וזכייה בפרס השחקן המוצלח של האליפות
2010 - פרס ספורטאית השנה ברוסיה.
הוובקומיקס Achewood מאזכר את גאמובה כמושא חיבתה של הדמות קורנליוס הדוב.
הרב יקותיאל עזריאלי (קושלבסקי; י"א באדר ב' ה'תר"ס, 12 במרץ 1900 – י"ג בטבת ה'תשנ"ג, 6 בינואר 1993) היה רבה של זכרון יעקב במשך כ-63 שנה, מניצולי פרעות תרפ"ט, ואישיות בולטת בציונות הדתית.
נולד באוגוסטוב שבפלך סובלק, פולין, לרב עזריאל זליג נח קושלבסקי, רבה של העיר, ולשרה, בת יהודה גילדה.
בצעירותו למד אצל אביו, שהיה תלמיד חכם ידוע וחיבר סדרת ספרים על הש"ס ("עין צופים", "ממעונות אריות" ו"לבוש עדנים").
לאחר מכן למד בישיבת סלבודקה בקובנה.
עלייתו לארץ ישראל וישיבת חברון
בחנוכה תרפ"ה (נובמבר 1924) עלה לארץ ישראל עם קבוצת בחורי ישיבה מישיבת סלבודקה, שהיוו את גרעין היסוד של ישיבת חברון בעיר חברון.
בבוקר יום שבת, י"ח באב תרפ"ט, בעת שהיה עדיין בחור ישיבת חברון, שהה בביתו של אליעזר דן סלונים — מנהל סניף בנק אפ"ק בחברון וממנהיגי הציבור היהודי בעיר.
בביתו התאספו עשרות מיהודי חברון, ובהם גם בחורים מישיבת חברון, בניסיון למצוא מקלט מהפורעים הערבים.
בין המתארחים נמנו גם הורי אשתו של סלונים: רבה של זכרון יעקב, הרב אברהם יעקב אורלנסקי, ורעייתו, וכן בתם מינה חיה.
במהלך תפילת שחרית פרצו פורעים ערבים אל הבית וטבחו ביושביו.
בין הנרצחים היו הרב אורלנסקי, רעייתו, בתם חנה, חתנם אליעזר דן סלונים, ונכדם הקטן אהרון סלונים, ביתם מינה חיה, אשתו לעתיד, ניצלה בזכות כך שהתחבאה בחדר צדדי.
הוא עצמו נפצע ברגלו מפגיון, אך שרד והחלים.
לאחר הקמתה מחדש של ישיבת חברון בירושלים המשיך הרב קושלבסקי ללמוד בה.
באדר תרצ"א (1931) נשא לאישה את מינה חיה אורלנסקי (נפטרה בי"ט באדר א' תשמ"ו).
לאחר מכן למד בהיכל התלמוד בתל אביב, ובהמלצת הראי"ה קוק התמנה לרבה של זכרון יעקב, כממלא מקום חותנו שנרצח בפרעות.
הוא היה חבר המועצה של מרכז חינוך התורה בארץ ישראל שפעל בתל אביב ואיגד את מוסדות החינוך הדתיים בארץ ישראל.
הרב קושלבסקי כיהן כרבה של זכרון יעקב במשך כשישים שנה, והיה אחראי על הקמת תשתית שירותי הדת במושבה.
בין השאר היה אחראי על כשרות היקב בזכרון יעקב.
כמו כן היה חבר הנהלת מדרשית נעם בפרדס חנה הסמוכה.
במהלך כהונתו עיברת את שמו מקושלבסקי לעזריאלי, על שם אביו עזריאל.
בשנת 1955 נסע לאנגליה בשליחותו של הרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג לגיוס עזרה ותמיכה למוסדות הדת בארץ ישראל.
לאחר פטירתו מונה לרב העיר הרב מרדכי אברמובסקי, שהיה ממקורביו.
בנו יהודה אריה עזריאלי היה עיתונאי בעיתון הצופה וחבר מועצת העיר חיפה מטעם המפד"ל.
בסוף ימיו התגורר בשכונת רחביה בירושלים.
בנו עו"ד ישראל זאב עזריאלי מתגורר ברחובות.
נכדו אילון שמואל קושלבסקי (עזריאלי), בן בנו ישראל זאב, שב להתגורר בזכרון יעקב והוא מאברכי הקהילה החרדית במקום.
קרן נולד ב-1909 ועלה לארץ ישראל ב-1922 היה ממתנדבי היישוב לצבא הבריטי בתקופת מלחמת העולם השנייה ושירת כקצין ומפקד סדנה בפלוגת הובלה 179, כולל במהלך הלחימה בצפון אפריקה.
כמו כן היה פעיל ההעפלה והברחת אמצעי לחימה לארץ ישראל.
לאחר שחרורו שימש עוזרו של ישראל ברנע שהיה מפקדו בפלוגה 179 והיה ממקימי שירות התחבורה של ההגנה.
קרן היה ממייסדי המשטרה בישראל ושימש בה אחד משלושת ראשי האגפים בארגון בדרגת סגן המפקח הכללי.
בין היתר פיקד על סידורי המשטרה במשפט אייכמן.
קרן היה נשוי לעמליה שושני, בתם של מנחם שושני (אחיו של סעדיה שושני) ודבורה קלוזנר (אחייניתו של יוסף קלוזנר).
קרן נפטר ב-1997 ונקבר בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
הרב ד"ר יקותיאל יעקב נויבואר (נכתב לעיתים נויבאואר, וכדרך היידיש: נויבויר (נויבויער); בגרמנית: Jakob Neubauer; תרנ"ה, 1895 – ח' בניסן תש"ה, 22 במרץ 1945) היה מורה בבית המדרש למורים בווירצבורג שבמחוז בוואריה בגרמניה, שייסד הרב יצחק דב במברגר, ורקטור בית המדרש לרבנים באמסטרדם שבהולנד.
נולד בלייפציג להרמן, סוחר יהלומים מתבולל ששב למקורות והפך לחסיד בלז.
למרות השתייכותו לחסידות בלז היה אביו ציוני ותמך בתנועת המזרחי.
יקותיאל היה הבכור בין תשעה ילדים ואח לשמונה אחיות.
בגיל 17 השתדך עם רצי לבית דים מפשבורסק שבגליציה המזרחית.
הוא הוסמך לרבנות בגיל 18 מאת גדולי גליציה, הרב אליהו בומבאך, ראב"ד אושפיצין (השם היהודי של אושוויינצ'ים), והרב שבתאי הכהן רפפורט, ראב"ד קרקוב, שניהם נספו בשואה.
הזוג התחתן בתרע"ד (1914), בהיותו בן 19, כאשר לפי דרישת חותנו, הייתה בידו תעודת בגרות.
לאחר נישואיו נשאר בעיר לייפציג ולמד באוניברסיטת לייפציג בעיקר תורת המשפטים אך גם שפות שמיות.
נויבואר השלים תואר שלישי בהצטיינות בגיל 23 וחבר בשנת 1918 עבודת דוקטורט בגרמנית בשם "תולדות דיני הנישואין במקרא ובתלמוד" בהנחיית פרופסור פאול קושקר, שיצאה לאור בשני חלקים בתר"פ (1920) בחסות אגודה אקדמית מפורסמת.
פרסום עבודה זו, של המלומד צעיר בן העשרים ושלוש, עשה רושם כביר בעולם המחקר וזכה לבקורת חיובית ביותר בעיתונות המקצועית.
אולם, נויבואר אשר מחקרו פתח לו דלתות רבות בעולם האוניברסיטאי, בחר להקדיש את כוחותיו לתורה ולחקר ההלכה.
בשנת 1917 הוציא ספר נגד ביקורת המקרא לאור הפולמוס שהתרחש בנושא זה.
אחרי מלחמת העולם הראשונה עברה כל המשפחה לחוות הרמנסברג ליד רגנסבורג שבמחוז בוואריה בגרמניה.
את החווה קנה הרמן כדי להקים ישיבה בראשה יעמוד בנו הרב יעקב יקותיאל.
החווה שימשה כחוות הכשרה המשלבת בין לימודי קודש והכשרה חקלאית כהכנה לעלייתם של צעירים אלו לארץ ישראל.
בחווה זו נולדה בתו חנה, הרביעית בילדיו ולימים פסלית הקרמיקה חנה יצחקי.
שם החל להתעסק יותר במחקר ולימוד אחרים.
בהכשרה התאסף חוג של תלמידים שלמדו תורה מפיו, וביניהם משה אונא.
לצד הוראת התורה לאנשי ההכשרה, החל לעסוק במחקר והעמקת ידיעותיו, שם הגיע לידי הכרה כי כל התחומים יונקים זה מזה - הלכה ואגדה, מדרש ופילוסופיה, היסטוריה ופוסקים.
עקב שאיפתו של הזוג הצעיר לעצמאות ולא לחיות בחסות האב, ורצונו של הרב הד"ר הצעיר להגביר ביתר שאת את עיסוקו במחקר ובלימוד, השיגה רצי בעבור בעלה משרת מרצה בבית המדרש למורים בווירצבורג, ולשם עברו בתרפ"ג (1923).
הרב ד"ר נויבואר היה שם מהמרצים הבולטים והשפיע רבות על תלמידיו שהגיעו מישיבות נודעות, מבתי מדרש לרבנים ומאוניברסיטאות.
בנוסף לעיסוקו העיקרי, הרצה גם בכנסי סטודנטים ומורים.
ביתו נעשה מרכז חדש לסטודנטים היהודיים בעיר, דתיים ולא דתיים שהושפעו מגישתו ותפישת עולמו כבעל רמה תורנית ומדעית.
ווירצבורג נעשתה על ידו שוב למרכז תורה ותלמידים מבתי מדרשות לרבנים נשלחו אליו לשם השתלמות.
יכולותיו בהוראה ואישיותו הקורנת התפרסמו ברבים וכאשר התפנתה בשנת 1930 משרת רקטור בית המדרש לרבנים באמסטרדם הוצע לו תפקיד זה.
רק עם התגברות האנטישמיות בגרמניה בתרצ"ג (1933) הסכים נויבואר לקבל את המשרה באמסטרדם, ובגינה דחה משרת מרצה באוניברסיטה העברית.
בין תלמידיו הרבים: הרב אהרן שוסטר, ראב"ד אמסטרדם, ופרופ' בנימין דה פריס.
מחקריו עסקו גם בחקר המקרא, אך בעיקר עסק בחקר התלמוד, חקר ההלכה והמשפט העברי מתוך מבט רחב עם הקשרים למקצועות היהדות השונים, כמו היסטוריה ואגדה.
הרצאותיו ומחקריו שילבו בקיאות רחבה ביותר והבנה מעמיקה מאוד הן במקצועות היהדות והן במדע.
מעט ידוע על קורות הרב ד"ר נויבואר בשואה.
ישנן ידיעות על כך שבתש"א (1941) נשאל בעניין גט על תנאי, נושא שהעסיק רבים עקב חוסר הוודאות בשנים ההן.
כמו כן, שמואל עמנואל, ניצול מחנה ברגן בלזן, מספר שהרב ד"ר נויבואר העביר שיעור גמרא במסכת בבא מציעא בתוך המחנה, בתנאים קשים ביותר.
בזמן פלישת הנאצים להולנד בב' באייר ת"ש (10 במאי 1940), התגורר באמסטרדם וממנה גורש לברגן-בלזן יחד עם אשתו, רצי ובן הזקונים, יהושע.
נפטר בברגן-בלזן בח' ניסן תש"ה (22 במרץ 1945) סמוך לשחרור המחנה על ידי מעצמות הברית.
לקראת תום מלחמת העולם השנייה, נשלחה אשתו, רצי, אשר עברה את כל המלחמה בברגן-בלזן, ברכבת מערבה.
עם השחרור, עלתה רצי לארץ ישראל שם הייתה ממקימי בית הכנסת אוהל נחמה בירושלים.
רצי רקמה לזכרו של בעלה פרוכת לארון קודש בקיבוצו של בנה יוסף נויבואר טירת צבי.
על הפרוכת רקמה פסוק מתהילים ס"ה, "לך דומיה תהילה".
על פרוכת זו שנתלתה בימים הנוראים כתבה המשוררת זלדה את שירה "ריח טוב של מרחקים".
בתם לאה נישאה לפרופ' שמעון גיטר.
בתם חנה יצחקי הייתה אמנית קרמיקה.
תולדות דיני הנישואין במקרא ובתלמוד - תרגום לעברית של עבודת הדוקטורט, יצא לאור פעמיים בידי הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, הוצאת הספרים של האוניברסיטה העברית בירושלים: לראשונה בתשנ"ד, ובשנית בתשנ"ט בשם תולדות דיני הנישואין במקרא ובתלמוד: מחקר היסטורי משווה.
הרמב"ם על דברי סופרים: שיטתו ושיטת מפרשיו - גם הוא יצא לאור פעמיים, בהוצאת מוסד הרב קוק בירושלים, בתש"ז (1947) ותשי"ז (1957), כשבהדפסה השנייה הודפס גם המאמר הלכה ומדרש הלכה שהובא לראשונה בסיני כ"ב (תש"ח).
טעויות של חוקרי המקרא - ספרו הראשון שאותו חיבר בגיל 20, ומטרתו היא עימות עם איש הדת הנוצרי-פרוטסטנטי רודולף קיטל.
הספר זכה למאמר ראשי בכתב העת החרדי "ישורון".
יקטרינה ברשקובסקיה (נולדה בשם יקטרינה קונסטנטינובה ברשקו-ברשקובסקיה, ברוסית: Екатерина Константиновна Брешко-Брешковская; נולדה ב-25 בינואר 1844 לפי הלוח הגרגוריאני או ב-13 בינואר על פי הלוח היוליאני, ונפטרה ב-12 בספטמבר 1934) הייתה דמות בולטת בתנועת הסוציאליזם הרוסית, נרודניקית ואחר כך ממייסדות המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית הרוסית.
ריצתה למעלה מארבעה עשורים מחייה בכלא ובגלות בסיביר בגין התנגדותה למשטר הצאר הרוסי, שנעשתה בדרכי שלום - ורכשה בשל כך מעמד בתודעה הבינלאומית כאסירה פוליטית.
כונתה על ידי רבים בתואר בבושקה (бабушка) - הסבתא של המהפכה הרוסית.
נולדה בכפר איבנובו במחוז נבלסקי שבפלך ויטבסק.
בגיל 26 עזבה את ביתה והצטרפה לחבורה שנתאספה סביב מיכאל באקונין בקייב.
ב-1874 נאסרה כ'מהפכנית נרודניקית', ונשלחה למחנה כפייה ואחר כך לגלות בסיביר ב-1878. עונשה הוחמר בשל התעקשותה לסרב להכיר בסמכותו של בית הדין הצארי.
במהלך גלותה רואיינה על ידי עיתונאי מגזין The Century ג'ורג' קנן, ואמרה "כל הסטנדרטים שלי לאומץ, נחישות, והקרבה עצמית בגבורה, נישאו לנצח, ובידי אישה".
לאחר שחרורה ב-1896 הקימה קבוצה מהפכנית שהייתה שותפה להקמת המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית ב-1901. ב-1900 ברחה מהמשטר הצארי לשווייץ, וב-1905 כששבה לרוסיה, נתפסה ונשלחה בשנית לגלות בסיביר.
היא שוחררה עם יתר האסירים הפוליטיים לאחר מהפכת פברואר ב-1917, וקיבלה תפקיד בממשלת המעבר בראשות אלכסנדר קרנסקי, אולם לאחר המהפכה הבולשביקית של אוקטובר אותה שנה - ועל רקע רדיפת אנשי המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית, נאלצה לברוח שוב לגלות - לארצות הברית ואחר כך ליפן ולבסוף ב-1924 לצ'כוסלובקיה.
המשיכה להיאבק מן הגלות במשטר הבולשביקי עד יום מותה בהוואלי-פוכארניצה, ליד פראג.
בנה ניקולאי ברשקו-ברשקובסקי היה סופר שעבד בסוף ימיו במשרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם וכתב בעיתון פרו נאצי לגולים לבנים.
יקטרינה קונסטנטינובה ברשקו-ברשקובסקיה נולדה למשפחה מיוחסת בכפר איבנובו במחוז נבלסקי שבפלך ויטבסק, ב-1844, 17 שנים לפני ביטול הצמיתות בידי אלכסנדר השני, קיסר רוסיה.
בצעירותה חייה והתחנכה בבית הוריה, התעניינה רבות במצבם של עובדי הקרקעות של משפחתה ונהגה לשחק עם ילדיהם.
ברשובסקיה התחנכה ללמוד מחייהם של קדושים נוצרים (לפי הכנסייה האורתודוקסית הרוסית) ולאמץ ערכי מוסר מהם.
לאחר הרפורמה ששחררה את הצמיתים ב-1861, ברשובסקיה, ביחד עם אביה ועם בעלה, נשבעה לתרום חייה לחברה והחלה לעבוד במועצה המקומית: "זמסטבו" (земства).
זמן קצר מאוחר יותר, פקודה קיסרית מסנקט פטרבורג הובילה לסגירת כלל מוסדות החינוך העצמאיים שברשקובסקיה ובני משפחתה פעלו לקדם.
בעוד אביה ובעלה קיבלו את מרות החקיקה הקיסרית, ברשקובסקיה החליטה ב-1874 לנטוש את מעורבותה ב"זמסטבו" והחלה להצטרף למעגלים חברתיים מהפכניים.
סטודנטים מהפכניים שונים החלו לפנות ולפעול בקרב עובדי הקרקעות קשיי היום במטרה להתסיס ביניהם את הרגש המהפכני.
בתגובה החלו הרשויות במעצרם של "נרודניקים" וברשקובסקיה ביניהם.
היא נשלחה למעצר, ובהמשך לגלות בסיביר ועבודות כפייה.
לאחר שניסתה לברוח חזרה למערב רוסיה נתפסה בשנית ונשלחה הרחק אל המזרח הרחוק הרוסי, בקירוב לגבול עם הקיסרות הסינית.
ב-1896, לאחר 22 שנות גלות ממושכת, הותר לברשקובסקיה לשוב למערב רוסיה, שם חזרה לפעילותה המהפכנית המחתרתית.
בעוד האוכרנה (המשטרה החשאית הפוליטית) נעה אחר עקבותיה, ברשקובסקיה עברה במסגרת פעילותה ברחבי רוסיה והצליחה להימנע ממעצר.
ב-1902 היא הייתה בין מקימי המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית שחרתה על דגלה הענקת קרקעות עבור איכרים קשיי יום.
ב-1903 יצאה ברשקובסקיה למסע תעמולה בן שנתיים במהלכו ביקרה בארצות הברית ופעלה להשיג תרומות עבור המאבק ל"שחרור רוסיה".
נוכח אירועי מהפכת 1905 ברוסיה שבה ברשקובסקיה לפעילותה המחתרתית ברוסיה וקידמה את ניסיון ההפיכה השלטונית הכושל.
התמיכה העממית בהפיכה דעכה ברובה לאחר פרסום מנשר אוקטובר בידי ניקולאי השני, קיסר רוסיה.
דרך זרוע 'הארגון הלוחם' הייתה המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית מעורבת בפיגועי טרור, חבלות והתנקשויות פוליטיות.
מדיניות זאת של שימוש בטרור עבור המאבק, נתמכה במיוחד על ידי חברים שונים במפלגה, כגון ויקטור צ'רנוב.
בין ההתנקשויות המוצלחות של 'הארגון הלוחם' נרצחו אנשי ממשל כגון דמיטרי סיפיאגין, ויאצ'סלב פלבה, סרגיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה וב-1911, חבר המפלגה, דמיטרי בוגרוב, הוציא לפועל באופן עצמאי את רצח ראש הממשלה פיוטר סטוליפין.
ב-1907, בסראטוב, הטרוריסט הסוציאל-רבולוציונרי יונה אזף, שהיה מקורב לברשקובסקיה, בגד בה ובתנועה המהפכנית והתגלה למעשה כסוכן כפול ומרגל מטעם האוכרנה.
ברשקובסקיה וחבריה נתפסו ונעצרו בידי האוכרנה והובאו למשפט.
כאשר נשאלה במהלך המשפט לגבי המקצוע שלה, השיבה ברשקובסקיה בת ה-66 בפליאה "מהפכה".
בסיום המשפט אמרה כי אינה מתנצלת על מעשיה ופעילותה.
ברשקובסקיה הורשעה ונשלחה לגלות, הפעם לכל חייה, בסיביר.
היא נשלחה לעיירה המבודדת קירנסק, על גדות נהר הלנה.
ב-1912 פגש בה אלכסנדר קרנסקי (לימים מנהיג המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית), עת היה בדרכו לחקור טבח כורי זהב.