tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ז'בוטינסקי, כאתאיסט, העיד על עצמו כי הן בילדותו והן בשנותיו בגימנסיה לא ספג לקרבו ערכי יהדות ומסורת, וכמו חבריו הסטודנטים לא הוטרד משמעותית מאפליית היהודים.
באחת מאסיפות הסטודנטים נשא נאום שבו הגדיר עצמו כציוני, ואמר כי יש לפתור את שאלת היהודים בארץ ישראל, בטרם יגיע סופם בטבח בגולה.
בברן, בגיל 17, חיבר ברוסית את השיר "עיר שלום", שבו אמר:
בברן החל ללמוד משפטים באוניברסיטה.
ב"אודסקי ליסטוק" החל לכתוב בשם העט "אלטלנה".
בתקופתו בברן עדיין לא היה ז'בוטינסקי מעורב עמוקות ברעיון הציוני ולא נכנס לפולמוסים עם הסטודנטים הסוציאליסטים.
ז'בוטינסקי לא מצא את מקומו בברן, שהייתה שונה מאודסה החופשית, וגם לא התרכז בלימודיו האקדמיים.
בהמלצת אחד ממרצי האוניברסיטה, מונה ז'בוטינסקי לכתב עיתונו ברומא, ובסתיו 1898 עזב את ברן ועבר לרומא.
לימודי המשפטים ברומא לא סיפקו אותו, והוא פנה לתחומים נוספים, במיוחד אל הספרות והאמנות.
חיי הרוח, השירה והמוזיקה השפיעו עליו רבות.
באוניברסיטה היה זה הפרופסור אנטוניו לבריולה, אשר גישתו בלימודי ההיסטוריה עיצבה אצלו בהמשך את רעיונות "כל יחיד הוא מלך" ו"חד נס" בנושאי הציונות והאדם היחיד מול ההיסטוריה.
שם גם גובשה משנתו הכלכלית.
ז'בוטינסקי הושפע רבות מהמרד של גריבלדי ומג'וזפה מציני, והם סללו דרך לחזונו המדיני.
ב-1899 התפרסם שירו הראשון בשפה הרוסית, "עיר השלום", בירחון "ווסחוד" שיצא בסנקט פטרבורג, בפסידונים "Egal".
באותה שנה עבר לכתוב עבור העיתון הליברלי בעל ההשפעה "אודסקייֶה נובוסטי" (Одесские новости).
גם ב"נובוסטי" כתב תחת שם העט "אלטלנה".
כתבותיו נכתבו בסגנון שנון, קליל וקולע, והן כיסו בסקירתן את חיי התרבות באיטליה.
ב-1901 הגיע ז'בוטינסקי לביקור באודסה מתוך כוונה לחזור לרומא כדי לסיים שם את לימודיו ולהתמחות כעורך דין.
בביקור זה גילה כי יצא לו שם כסופר, ושם קיבל הצעה לכתוב טור קבוע ב"נובוסטי".
הוא החליט להישאר באודסה ולוותר על חזרה לאיטליה ועל קריירה כעורך דין.
פעמיים בשבוע היה מפרסם את רשימותיו ב"נובוסטי" תחת שם העט שלו, ועד מהרה ראו בו אנשי האינטליגנציה הרוסית את אחד הפיליטוניסטים המובילים של דרום רוסיה.
ב-1901 הועלה בתיאטרון העירוני של אודסה מחזהו "דם", מחזה פציפיסטי אנטי-בריטי העוסק במלחמת הבורים.
המחזה התקבל בהתלהבות על ידי הקהל והמבקרים, אך הורד לאחר שתי הצגות בלבד בפקודת שלטון הצאר.
ב-1902 הועלה באותו תיאטרון מחזה שני פרי עטו, "לאדנו", שעסק באינדיבידואליזם בהשראת הפילוסוף הגל, אך לא נחל הצלחה.
באפריל 1902 עצרו השלטונות את ז'בוטינסקי.
דעותיו על האינדיבידואליזם וכתיבתו לעיתון האיטלקי הסוציאליסטי "אוואנטי!" עוררו את החשד נגדו.
הוא ישב בבית הסוהר של אודסה כחמישים יום.
בכלא גילה כי מרבית העצורים הפוליטיים הם יהודים, ושם גם התוודע לנוער המהפכני והתרשם מערכי המוסר שלו.
באביב 1903 התחוללו פרעות בעיירה דוּבּוֹסַארִי שבפלך בסרביה (כיום ברפובליקת מולדובה).
כשהתגבר החשש באודסה מפני פרעות נוספות, התקומם ז'בוטינסקי נגד אזלת היד והתבוסתנות, שלדעתו אפיינו את מנהיגי היהודים.
הוא שלח מכתבים למנהיגי הקהילה, בהם הציע לארגן יחידות הגנה יהודיות, יחידות שעשויות היו להיתפס כביטוי לגאווה לאומית ואי-כניעה אף יותר מהיותן כוח ממשי, בארץ שבה שנאת היהודים נהנתה לעיתים מעידוד השלטון וכוחות המשטרה.
אז נודע לו כי ארגון הסטודנטים היהודים "ירושלים" כבר ארגן, לראשונה בתולדות יהדות רוסיה, יחידת הגנה עצמית כמו זו שהציע, וז'בוטינסקי מיהר להצטרף לשורותיה.
יחד עם מאיר דיזנגוף פעל להשגת סכומי כסף גדולים לרכישת נשק ליחידה.
בתחילת אפריל, בחג הפסח, התחוללו פרעות קישינב.
לאחר הפרעות, יצא ז'בוטינסקי לקישינב בשליחות עיתונו, "אודסקיה נובוסטי", ושם פגש לראשונה את חיים נחמן ביאליק והמנהיגים הציוניים מנחם מנדל אוסישקין וזאב ולדימיר טיומקין.
אל הזעזוע שעוררו הפרעות בקרב היהודים נלוו גם שינויים בתפיסת היהודים את כבודם העצמי ועמידתם נגד הדיכוי, מה שהתבטא בהקמת יחידות הגנה בערי תחום המושב.
ז'בוטינסקי הושפע גם הוא עד מאוד מן המאורעות ואלה גרמו לו לבסוף להיכנס לפעילות ציונית.
עם זאת, אמר על עצמו כי הפרעות לא המחישו לו את מצוקתו של היושב בארץ זרה, אלא הביאו אותו לחבור לאנשים שעסקו בפעילות ציונית.
ב-1904, בקישינב, תרגם לרוסית את הפואמה "משא נמירוב", השם הגלוי של "בעיר ההרגה", מאת חיים נחמן ביאליק.
ז'בוטינסקי הכניס בתרגום רגשות כה עזים, עד כי אנשי שירה ראו בתרגומו יצירה לירית העומדת בפני עצמה.
ז'בוטינסקי גם כתב שיר הקדמה לתרגום הפואמה, אשר הסתיים כך (בתרגומו של חנניה רייכמן):
בתקופה זו נרתם ז'בוטינסקי באופן נמרץ למפעל הציוני, והחל להוציא תחת ידו פרסומים ומאמרים רבים.
בזמן אותו כינה "תקופת נדודי", עבר בין הסניפים הציוניים ברוסיה והקים סניפים חדשים במקומות שבהם לא היו קיימים, כשהוא מפגין את כישרונות כתיבתו הקולחת ואת יכולת הנאום המשכנעת שלו.
לז'בוטינסקי הייתה היכרות מעמיקה מימי שהותו ברומא ובברן עם האידאולוגיה המרקסיסטית, והוא השתמש בה במאבקו נגד תנועת "הבונד" והתנועות הסוציאליסטיות.
גופים אלה צברו כוח והשפעה גדולים אצל יהודי רוסיה ופולין, ובייחוד אצל הנוער שמאס במשטר הדיכוי של רוסיה הצארית; אולם ז'בוטינסקי ראה בהם אויבים לרעיון הציוני.
הוא כתב את המחזה "אדמת נכר", שבו ניבא כי כוח הנוער היהודי במהפכה הסוציאליסטית יהיה בלתי רצוי ולא יביא לפתרון הבעיה היהודית.
ז'בוטינסקי נבחר כציר מטעם ציוני אודסה לקראת הקונגרס הציוני השישי שנערך בסוף אוגוסט 1903. זה היה הקונגרס האחרון שבו השתתף הרצל, ושם הייתה הפעם היחידה שבה שְמע אותו ז'בוטינסקי.
בהיכרות קצרה זו התרשם ז'בוטינסקי עמוקות מהרצל, והוא דבק בתורתו מאותו יום.
יתר על כן, ז'בוטינסקי ראה את דרכו ואת התנועה הפוליטית שבהמשך עמד בראשה כממשיכות דרכו של הרצל.
הוא כתב עליו, על מילות הסיכום שלו במושב הסיום ועל ההצבעה על תוכנית אוגנדה:
ז'בוטינסקי עזב את אולם הדיונים של הקונגרס יחד עם שוללי תוכנית אוגנדה.
ב-1903 פרסם ז'בוטינסקי את מאמרו הציוני הראשון, "לשונאי ציון", בעיתון "יוז'ניא זאפיסקי".
בשנים שלאחר מכן היה ז'בוטינסקי מראשי ההוגים והפובליציסטים של ציוני רוסיה.
הגשמת מטרתם, שכללה הקמת מוסדות חינוך והפצת רעיונות רחבה, הייתה צריכה לבוא בד בבד במאבק בנהירת הנוער אחרי הזרמים המהפכניים וההתבוללות בקרב היהודים.
בסוף 1903 עבר ז'בוטינסקי מאודסה לסנקט פטרבורג, שם הצטרף למערכת העיתון "ראזסוויט" (השחר).
מאמריו בעיתון שדנו הן בענייני היום והן בסיקור מאבקים לעצמאות לאומית באירופה, הציבו אותו כאחד מראשוני הכותבים הפוליטיים של יהדות רוסיה.
במאמריו ובנאומיו הסוחפים המשיך לצאת ישירות נגד ההתבוללות ונגד המהפכנים הליברלים הרוסים אשר לא האשימו את השלטונות על צעדיהם האנטישמיים – זאת כדי שלא "להיות מזוהים עם היהודים".
באותה שנה החל לעבוד גם בעיתונים הרוסיים "נאשה ז'יזן" ו"רוס".
ב-1905 ביקר באודסה, ולאחר שנשא נאום רדיקלי נאסר שנית בידי המשטרה.
באותה שנה פורסמה הפואמה שלו "שרלוטה האומללת" (על שארלוט קורדה, שרצחה את ז'אן-פול מארה), אולם סמוך להופעתה הוחרמה על ידי הצנזורה הרוסית.
הפואמה זכתה לתשבחות מבקרי ואנשי השירה הרוסית וז'בוטינסקי נכנס אל היכל 'המשוררים בעלי המעמד' של תקופתו.
הסופר מקסים גורקי חשש מפני החרמתה והשמדתה על ידי הצנזורה, ולכן הקדים לרכוש ולחלק את מרבית העותקים.
ב-1905 היה ז'בוטינסקי ממקימי "הליגה להשגת זכויות חוקיות ליהודי רוסיה".
הוא עמד בראש הזרם הציוני של הארגון ובנוסף יצא עם מצע ציוני לבחירות לדומה הראשונה, אך לא עלה בידיו להיכנס לפרלמנט.
באותה שנה פרסם את הספר "החינוך העברי", שבו קרא להשלטת העברית בבתי הספר היהודיים.
ב-1906 התקיימו כנסים של העיתונות היהודית ברוסיה, וז'בוטינסקי הוביל את ניסוח ההצעה לפיה יש להקנות ליהודי רוסיה מעמד לאומי עצמאי.
ז'בוטינסקי הוציא לאור סדרת מאמרים ובהם פתרונותיו לבעיית היהודים בתחומי רוסיה, ובכלל זה הצעה לאוטונומיה לאומית ועיגון זכויותיהם בחוק.
רעיונות אלה היו חלק משמעותי מהחלטת ועידת הלסינגפורס (הלסינקי) מסוף נובמבר של אותה שנה, לפיה יש להקנות זכויות לאוטונומיה לאומית למיעוטים.
עד 1907 התמודד ז'בוטינסקי פעמיים נוספות בבחירות לפרלמנט עם מצע רעיוני ציוני, אך בשתי הפעמים נכשל מול איחוד של המתבוללים, הליברלים הרוסים ו"הבונד".
באותה שנה נשא לאישה את המהנדסת לאגרונומיה יוענה (יוהנה, אניה) גלפרין (1884–1949).
ממכתביו עולה כי במשך כל שנותיו רחש לה אהבה רבה, גם כשהרבה במסעותיו ותקופות ארוכות התנתק ממשפחתו.
ב-1907, לאחר מערכת בחירות שלישית שבה נכשל, עבר ז'בוטינסקי לווינה, שם למד במשך יותר משנה.
בווינה התנהלו אז מאבקי מיעוטים למען השגת זכויות.
ז'בוטינסקי המשיך לשלוח אל עיתוני רוסיה חומרים פרי עטו, בכלל זה כתבות, מאמרים, ביקורות ותרגומי שירה ותיאטרון.
ב-1908 פורסם המחזה פרי עטו, "נכר" ("צ'וז'בינה"), שמיד הוחרם על ידי הצנזורה הרוסית.
באותה שנה התחוללה מהפכת הטורקים הצעירים, שהפיחה תקוות בלב ראשי הציונות כי שליטיה החדשים של האימפריה העות'מאנית יגלו יחס נוח יותר למטרות הציונות, ואולי אף יסייעו לה בהגשמת מטרותיה.
בשליחות עיתון רוסי בסנקט פטרבורג, נסע ז'בוטינסקי באותה שנה לקושטא (איסטנבול) ופרסם שם סדרת מאמרים, כחלק ממאמצי הסברה, שכולה בעד הציונות.
בסתיו 1908 ביקר לראשונה בארץ ישראל, ונאם בפני אספת פועלים בעין גנים, בפעם הראשונה בעברית.
בתחילת 1909 חזר מארץ ישראל לסנקט פטרבורג ופרסם בעיתון "ראזסוויט" סדרת מאמרים על המצב בטורקיה.
עם שובו לפטרבורג, ניגש לבחינת בגרות וקיבל תעודת בגרות.
בהמשך אותה שנה פנתה ההסתדרות הציונית לז'בוטינסקי בבקשה שיעמוד בראש מערכת ההסברה שהוקמה באימפריה העות'מאנית.
כך קמו להם מספר עיתוני הסברה ציוניים בשפות שונות, בהם "המבשר" בעברית ו-"Le Jeune Turc" ("הטורקי הצעיר") בצרפתית, וז'בוטינסקי פיקח עליהם והשתתף בעריכתם.
מעבר לכך הרבה ז'בוטינסקי בפעילות הסברתית ונפגש עם אנשי שלטון ומנהיגי מגזרי מיעוטים.
נציגי מדינות אירופה השונות העבירו דיווחים לממשלותיהם בדבר קידום העניין הציוני, שהחל צובר תאוצה.
ואולם לאחר תקופה מסוימת הגיע ז'בוטינסקי למסקנה כי המאמצים נופלים על אוזניים ערלות.
ב-1909 פרסם יעקובוס כהן, מראשי הוועד הציוני, ספר ובו דרישה ישירה לאוטונומיה יהודית בארץ ישראל.
ז'בוטינסקי חשב כי הצהרה יומרנית וקיצונית כזו תטרפד את מאמצי הציונים אצל הטורקים.
בנוסף הוא ראה בכך "הפקר" של העלאת דרכי פעולה לא מסודרות וללא תוכנית אם.
בדיעבד אמר על כך: "קיבלתי את הספר ונבהלתי...
בלב תמים דרש יעקובוס אוטונומיה וממשלה עברית...
והכל תיכף ומיד: צה"רי לפני מתן תורת הצה"ר!
זוהי האירוניה של הגורל: שדווקא אני ולא אחר, נבהלתי מהרעיונות האלה".
בעקבות פרסום הספר, הסתכסך ז'בוטינסקי בקיץ 1910 עם נשיא ההסתדרות הציונית, דוד וולפסון, ועזב בשל כך את איסטנבול וחזר לרוסיה.
ב-26 בדצמבר 1910 נולד בנו, ערי־תיאודור.
ב-1911 הקים ז'בוטינסקי עם אחד ממכריו הוצאת ספרים, שבמסגרתה הוצאו לאור יצירות מופת עולמיות מתורגמות לעברית.
ז'בוטינסקי תרגם בין היתר מיצירותיהם של פול ורלן, אדמון רוסטאן, את הרומן "אספרטקוס" ואת "העורב" של אדגר אלן פו (בהקדמה לקובץ תרגומיו כתב ז'בוטינסקי: "מי שתרגם את השירים האסופים בחוברת זו איננו משורר, אך דעתו היא, כי שפת שירתנו החדשה היא העברית הספרדית; ואם כי קלי-ערך הם חרוזיו, דעתו תנצח").
תרגומו לפואמה "העורב" הוא מתרגומיו המפורסמים ביותר.
ב-1912 נבחן ז'בוטינסקי בהצלחה באוניברסיטה היארוסלאבית וקיבל תואר במשפטים.
עד 1913 ריכז ז'בוטינסקי את מאמציו במאבק למען "עִברות" רשת החינוך היהודית, בניגוד למתבוללים, שניסו להקנות להם אופי רוסי.
בעשרות ערים עבר ז'בוטינסקי ונשא נאומים בזכות העברית.
אף-על-פי-כן, מנהיגי ההסתדרות הציונית סירבו לאשר את הצעותיו.
הוא הטיף ליהודים כי צרת האנטישמיות לא תיפתר בנימוקים מדעיים או הצטדקות, אלא רק על ידי הפתרונות שמציעה הציונות.
משפט בייליס, ועוד עלילות דם, שימשו אותו בטיעוניו.
ז'בוטינסקי החל לחוש כי נפער פער גדול בין חזונו לבין גישת מנהיגי ההסתדרות הציונית.
תקווה חדשה נזרעה בקרבו בקונגרס הציוני ה-11, באוגוסט 1913, שם הוחלט על הקמת אוניברסיטה עברית בירושלים שבה ייפתחו שתי פקולטות.
ז'בוטינסקי קיווה כי הדבר יביא להקמת מוסדות חינוך עבריים בגולה.
הוא התמנה לוועדה המכוננת והחל במסעות לאיסוף תרומות לבנייתה, וכן יצר קשרים עם אנשי מדע יהודים.
ז'בוטינסקי קידם רעיון לפיו יש להרחיב את האוניברסיטה למספר פקולטות שיקלטו בני נוער רבים מחו"ל, ברם התכנון המקורי של הוועדה נגנז בהשפעת ד"ר חיים ויצמן שתכנן להשיג תרומה נכבדת מהברון רוטשילד, והוחלט כי בירושלים יוקם מכון מחקר מדעי.
ז'בוטינסקי ניסה להיאבק בשינוי, אך ללא הצלחה.
הוויכוח פסק עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה נתמנה ז'בוטינסקי ביוזמתו ככתב חוץ של היומון המוסקבאי "רוסקייה ויידומוסטי" למערב אירופה, והוא עבר לפריז, עיר שבה שהה תקופות ארוכות בחייו.
כשהצטרפה האימפריה העות'מאנית למלחמה זנח את עמדתו הנייטרלית.
מהיכרותו את מבנה השלטון של האימפריה מימי שהותו בקושטא, סבר ז'בוטינסקי כי נפילתה היא עניין של זמן, ולאחר שתיפול יזכו העמים תחת שלטונה לעצמאות.
יתר על כן, הוא סבר כי ההתחשבות בדרישותיהם תנבע מהשתתפות עמים אלה במלחמה.
חששו הגדול היה כי תביעות היהודים לא תיענינה אם ישתתפו במלחמה כחיילים המפוזרים בין צבאות המדינות השונות, אלא רק אם יתארגנו ככוח יהודי מוסדר.
ז'בוטינסקי הציע ליומון לנסוע לצפון אפריקה באצטלה של פרסום הרוחות החדשות שרווחו בארצות המוסלמיות בעקבות כינוייה של המלחמה "מלחמת קודש" על ידי הסולטן הטורקי.
עם קבלת האישור מן המערכת נסע למרוקו, בהמשך ביקר באלג'יר, תוניס ומשם הגיע גם לרומא.
בדצמבר 1914 הגיע לאלכסנדריה שבמצרים.
ב-1915 נפגש עם המגורשים היהודים מארץ ישראל והשתתף בפעילות הוועד למען הפליטים שהוחזקו במחנה גאבארי בעיר.
הוא נרתם לארגון המחנה ונפגש לראשונה עם יוסף טרומפלדור בקהיר.
ז'בוטינסקי העלה בפניו ובפני בוגרי גימנסיה הרצליה שהוחזקו במקום את הרעיון להקמת יחידה צבאית יהודית.
בעקבות זאת הם יזמו פניות אל שלטונות הצבא הבריטי, ולאחר מגעים ארוכים הוקם גדוד נהגי הפרדות – גדוד יהודי במסגרת הצבא הבריטי.
זה הופקד על הובלת אספקה בקווי הלחימה הקדמיים של קרב גליפולי.
טרומפלדור עבר לפקד בגדוד, אך ז'בוטינסקי לא הסתפק בכך.
לדעתו צריך היה להקים יחידה יהודית לוחמת.
הוא הגיע לפריז וניסה לקדם את שאיפותיו בעזרת מכריו הרבים, כמו עורך העיתון גיוסטב ארז עורך העיתון "Victoire", וכן נפגש עם שר החוץ הצרפתי, אולם בכל השיחות נמנעו המדינאים מנקיטת עמדה ברורה.
בהמשך הגיע לקופנהגן, שם בין ה-10 ל-12 ביוני השתתף בישיבת הוועד הפועל הגדול הציוני ביחד עם צירים מן האימפריה הרוסית, האימפריה הגרמנית, בריטניה והולנד שם נדונו רעיונותיו.
בעקבות גירוש האינטלקטואלים הארמנים כחודש וחצי לפני כן, ואחרי שביפו אסרו חלק ממנהיגי היישוב, הטיל הוועד הפועל הציוני חרם מוחלט על יוזמת ז'בוטינסקי להקמת כוח יהודי צבאי, זאת מתוך חשש לגורל יהודי ארץ ישראל (תחת שלטון העות'מאנים) וגורל היהודים במעצמות המרכז.
בהמשך יצא לביקורו האחרון ברוסיה שם הגיע לסנקט פטרבורג, מוסקבה, קייב ואודסה.
בסנקט פטרבורג נפגש עם הסופר ש.
אנ-סקי וקיבל את תמיכתו לרעיון הגדוד.
באפריל 1915 נפגש בברינדיזי לראשונה עם פנחס רוטנברג באיטליה והשניים סיכמו על פעילות משותפת באיטליה, בריטניה וארצות הברית, למען הקמת הגדודים העבריים.
אז הגיע למסקנה כי רק לממשלת הוד מלכותה עשויים להיות אינטרסים המקבילים למטרות הציונות.
ז'בוטינסקי עבר לפעול למען הקמת הלגיון בבריטניה ועוד ב-1915 התיישב בלונדון בביתו של חיים ויצמן וגר אצלו כשלושה חודשים.
חרף החרם שהטיל עליו הוועד הפועל הציוני, נפגש ז'בוטינסקי עם ראש ממשלת בריטניה לויד ג'ורג' ושטח בפניו את הצעתו ויתרונותיה.
ב-1916 נפגש לראשונה עם ג'ון פטרסון, שעתיד היה לפקד על הגדוד העברי, ולראשונה גם עם שר הפנים הבריטי, הרברט סמואל (לימים הנציב העליון בארץ ישראל), ועם לאופולד אמרי.
ב-21 בינואר 1917 חתם ז'בוטינסקי על תזכיר רשמי לקבינט המלחמה הבריטי בעניין הקמת הגדוד העברי.
בהמשך פרסם את הספר "טורקיה והמלחמה", ובו בחינת מצבה של האימפריה העות'מאנית ומתיחת ביקורת על האסטרטגיה הבריטית במלחמה.
במקביל, ז'בוטינסקי התגייס לצבא הבריטי כמתנדב.
העיתון "העברי" דיווח על כך בראש חודש אדר תרע"ז (1917) תחת הכותרת: "ז'בוטינסקי מקשט את עצמו: התגייס לצבא האנגלי", ובהמשך הכתבה: "נאה מקיים - הציוני הידוע מר ז.
ז'בוטינסקי, השוהה כעת בלונדון, התנדב לעבוד בצבא האנגלי.
כידוע האדון ז'בוטינסקי מחולל הרעיון המשונה של הלגיון היהודי, שלא הצליח, כשבא ללונדון החל להטיף שוב לצעירי היהודים כי יתנדבו לעבוד בצבא הבריטי, לשם גאולת הארץ.
וכדי להסיר ממנו לזות-שפתים שהוא מקשט אחרים ואינו מקשט את עצמו, התנדב עתה לצבא האנגלי כדי להראות בזה מופת לאחרים".
כשהתברר כי קבינט המלחמה עתיד להכריז על הקמת הלגיון העברי, הצטרף ז'בוטינסקי, כמו רבים מגדוד נהגי הפרדות שפורק, אל הגדוד ה-20 הבריטי.
תוכניתם להיות גרעין ללגיון יצאה לפועל, והם סופחו אל הגדוד ה-38 של קלעי המלך החדש שהוקם.
בערב חג הפסח באותה שנה, הוזמן ז'בוטינסקי לפגישה עם שר המלחמה הבריטי, הלורד דרבי, שלאחריה הועלה לדרגת (המקבילה לדרגת סמל).
באוגוסט החל לקרוא להתגייסות לגדוד, מעל דפי ה"אונזער טריבונע".
הוא הוכשר בקורס סמלים וב-1918 הספיק לעלות לדרגת סגן (לוטננט), יומיים לפני יציאת הגדוד לארץ ישראל.
ב-2 בפברואר אותה שנה צעד עם חיילי הגדוד העברי ברובים מכודנים ברחובותיה הראשיים של לונדון.ב-1918 הגיע ז'בוטינסקי למצרים, שם נתמנה לצנזור של מכתבי החיילים העבריים.
לפני חג הפסח, הגיע עם הגדוד השני לארץ ישראל.
ברחובות השתתף בוועידה המונית למען גיוס הנוער העברי לגדודים העבריים.
ז'בוטינסקי מונה לקצין קישור במפקדת הגנרל אלנבי בסרפנד (צריפין), אך כשקיבל הגדוד פקודה להיכנס למערכה, התפטר מתפקידו זה.
בתחילת יוני יצא עם גדודו לחזית בהר אפרים.
ביולי חזר משם והשתתף באספה גדולה בירושלים, שבה נשא נאום נלהב על הצורך להתגייס.
נאומים חוצבי להבות הציתו רבים מאולמות ירושלים למשמע "הסופר העברי הראשון שיצא לחפש את הגבורה".
באמצע אוגוסט יצא ז'בוטינסקי לחזית הירדן.
הוא השתתף בהתקפת הגדוד בגשר אום אל-שרט וכיבושו מידי הטורקים.
ז'בוטינסקי הוביל בראש ופיקד על הפלוגה הראשונה, שהחזיקה את מעבר הירדן עד הגיעם של הכוחות האוסטרלים.
בסוף נובמבר 1918 הגיש לגנרל קלייטון דרישה להעברת הגדודים העבריים לארץ ישראל.
בפברואר 1919 השתתף ז'בוטינסקי בוועידת חיילי הגדוד הארץ-ישראלים בפתח תקווה, שדנה בעתיד הגדודים העבריים (הוועידה שבה הוקמה אחדות העבודה).באותה שנה שלח מכתב לשר המלחמה הבריטי, שבו הזכיר את הבטחתו לתת לגוף הלוחם היהודי שם וסמל עבריים.
ואכן, ההבטחה קוימה: שרידי שלושת הגדודים שהוקמו אוחדו לגדוד אחד בשם "הראשון ליהודה", וכסמל הגדוד נקבעה המנורה.
לאחר מכן שימש ז'בוטינסקי תקופה קצרה כקצין במטה הכללי בירושלים.
הוא היה עד למדיניות שלטונות הצבא, שלא התחשבה ברצונותיהם ובשאיפותיהם של המתנדבים היהודים.
על נושא זה הוא שלח מחאה כתובה אל אלנבי ואל ממשלת בריטניה, מעשה שלא היה מקובל מצידו של קצין זוטר.
באותה שנה הופיע ז'בוטינסקי כסנגור במשפט צבאי בקנטרה, כנגד חיילים עבריים שסירבו לצאת למצרים כדי להשתתף בדיכוי המרד המצרי.
הוא יצא לעזרתם של 54 חיילים שהביעו התמרמרות על כך שהצבא מייעד אותם לפעילות שאינה קשורה לשחרור ארץ ישראל מהשלטון העות'מאני והואשמו בהמרדה.
הוא עורר על עצמו זעם וקיבל הוראה להתייצב ב-2 בספטמבר בקנטרה לשם שחרורו מן הצבא.
אז שלח מחאה בעניין אל משרד החוץ.
שר החוץ קיבל את טענותיו והמליץ כי המלך יעניק לז'בוטינסקי את תו הכבוד של הקיסרות.
ז'בוטינסקי סירב לקבל את האות כדי לשמור על מחאתו.
עוד ב-1919 היה ז'בוטינסקי חבר מערכת בעיתון "חדשות הארץ" וחיבר את תוכניתו "ראשי פרקים לתוכנית שלטון ציוני בא"י".
חרף הניסיונות הקודמים להגנה עצמית של היהודים במזרח אירופה, והקמתם של ארגוני הגנה עצמית בארץ ישראל (בר גיורא, השומר וההגנה) ניתן לומר כי הקמתם של הגדודים הוסיפה ממד חדש שהתבטא בהשתתפותם של יהודים ביחידות נפרדות בצבאות אחרים, למען ההגנה על ההתיישבות בארץ ישראל.
בשנים 1918–1919 היה ז'בוטינסקי ראש המחלקה הפוליטית של ועד הצירים.
לקראת סוף 1919 החל מצב ביטחון היישובים היהודים באצבע הגליל להתדרדר.
לאחר נפילתו של אהרן שר התעורר ביישוב העברי ויכוח פנימי ביחס לדרכי ההגנה על ההתיישבות בגליל העליון.
תנועות הפועלים הכריזו על גיוס מתנדבים לעזרת תל-חי.
בג' באדר (1920) השתתף ז'בוטינסקי בישיבת הוועד הזמני והתנגד להגנת תל-חי.
הוא טען כי אין אפשרות לשלוח מספר מספיק של מגינים וכי שליחת מספר בלתי מספיק תפקיר את חייהם.
הוא טען כי התפקיד להגן על תל-חי מסור בידו של הכוח הקולוניאלי הבריטי וכי במקום ניסיונות נפל להגנה על תל-חי, על היישוב להפנות את מאמציו ללחץ על הבריטים כדי שהם יעשו זאת:
הקמת כוח מגן בירושלים ומאסרו 1920–1921
בתחילת אביב שנת תר"פ, יצא ז'בוטינסקי מהגדוד.
הוא עבר עם משפחתו לירושלים, ובאותה תקופה נהג לפרסם מאמרים בעיתון "הארץ".
לפי דעת ז'בוטינסקי, נקט הממשל הצבאי הבריטי מדיניות אנטי-ציונית ואנטישמית המעודדת את הערבים נגד היהודים, והוא מחה על כך.
בתחילת 1920 התריע ז'בוטינסקי כי לקראת חג נבי מוסא עלולות לפרוץ מהומות מצד הערבים.
ב-12 במרץ כתב מירושלים לויצמן: "הפוגרום כאן עלול לפרוץ כל יום".
כשראה כי התרעותיו נשלחות לשווא, ארגן עם פנחס רוטנברג 600 צעירים בני ירושלים ומשוחררי הגדוד העברי, שהיו ליחידת ההגנה העברית הראשונה בארץ ישראל.
אימון הקבוצה התבצע בגלוי, וז'בוטינסקי העביר למושל ירושלים הצעה לגייס את היהודים למשטרה.
ביום הראשון של חול המועד פסח תר"פ (אפריל 1920), פרצו פרעות בירושלים, וז'בוטינסקי התייצב בראש ההגנה על יהודי העיר.
לאחר שניסו להגן על תושבי הרובע היהודי, אסרו הבריטים ביום השלישי לפרעות את ז'בוטינסקי ו-19 חברים בכוח ההגנה באשמת ביזת רכוש, הפרת סדר ואונס.
בשבת שלאחר החג נפוצה שמועה כי הממשל מתכנן להעמיד את ז'בוטינסקי למשפט מהיר שעלול להסתיים בגזר דין מוות.
בהסתמך על חוות דעת של משפטנים, אשר הבהירה כי עונש מוות אפשרי במקרה זה, הגיעו הרבנים למסקנה כי עצומה מיידית תשפיע על שלטונות המנדט.
לפיכך, הרבנים, ובראשם הרב קוק, החליטו לאסוף חתימות של אלפי אנשים, המצהירים כי גם הם השתתפו בהגנת ירושלים ומבקשים לעמוד למשפט לצד ז'בוטינסקי וחבריו.
בסופו של דבר נדחה המשפט לשבוע שלאחר מכן ואיסוף החתימות התייתר.
בזמן שהותו במעצר הציבה אותו מפלגת אחדות העבודה בראש רשימת המועמדים שלה לבחירות לאספת הנבחרים.
בהליך משפטי מזורז של פחות משבוע ימים נידון ז'בוטינסקי ל-15 שנות עבודת פרך.
מספר ימים לאחר פסק הדין, בשבת ו' באייר (24 באפריל), נשלח לקנטרה, אולם כעבור כמה ימים, הוחזר לכלא עכו.
מכלאו ניהל ז'בוטינסקי מאבק שאותו ראה כפוליטי יותר מאשר כסוגיה משפטית.
כחלק מהמאבק אף שבת רעב אך חדל בעקבות בקשת הרב קוק.בזמן מאסרו תרגם חלקים מ"הקומדיה האלוהית" של דנטה.
גזר הדין החריף לגבי האדם, אשר הוכתר באותו זמן כ"גריבלדי העברי", עורר סערה בדעת הקהל בארץ ובעולם.
המשפט נפתח מחדש, ועונשו של ז'בוטינסקי הומר לשנת מאסר ועונשם של שאר המגינים לחצי שנה.
אז גם הוחלף הממשל הצבאי בארץ בממשל אזרחי, והרברט סמואל מונה כנציב העליון הראשון.
ז'בוטינסקי לא שקט למרות ההמתקה בשל האישום על הקמת כוח ההגנה.
הוא עמד לערער בפני המועצה הצבאית העליונה בלונדון, ובמטרה למנוע אותו מכך, חנן סמואל ב-12 ביולי הן את היהודים מגיני ירושלים והן את הפורעים הערבים.
הדבר רק דחף את ז'בוטינסקי עוד יותר לפנות למועצה.
הוא התנגד לחנינה ודרש זיכוי.
ביולי 1920 נתכנסה הוועידה הציונית בלונדון וז'בוטינסקי נבחר לציר על ידי כל המפלגות הציוניות, לאחר שהללו העמידו את שמו בראש רשימותיהן.
באוגוסט יצא ללונדון כדי להשתתף בעבודה הפוליטית והארגונית של ההסתדרות הציונית העולמית.
לאחר מכן נבחר לחבר ההנהלה הראשונה של קרן היסוד.
בספטמבר 1921 ביטלה המועצה הצבאית העליונה בלונדון את פסק הדין, למרות התנגדות אלנבי, וזיכתה לחלוטין את מגיני ירושלים.
בשהותו בלונדון ואחרי חזרתו ארצה המשיך ז'בוטינסקי במאמציו להקמת כוח צבאי יהודי בארץ ישראל.
כמפקדם של כוחות ההגנה הראשונים הוא לא ראה די בכך, אלא חפץ בהקמת כוח קבוע וגלוי כחלק ממאמצי הציונות ולנוכח הפרעות שהתחוללו בארץ.
בהיותו משוכנע כי ההסתדרות הציונית היא הגוף בעל ההשפעה המתאימה להקמת כוח כזה, קיים זבוטינסקי דיון בנושא עם ד"ר חיים ויצמן.
באוגוסט 1921 נבחר ז'בוטינסקי בקונגרס הציוני ה-12 (שנערך באזור קרלסבד בצ'כיה) להנהלה הציונית, וצורף למחלקה המדינית לצד ויצמן ונחום סוקולוב.
כחבר המחלקה הוביל ז'בוטינסקי את ההתנגדות להקמת כוח צבאי ערבי-יהודי לפי הצעת הבריטים.
מצד שני, ההסתדרות לא קיבלה את עמדתו בדבר הקמת יחידה צבאית יהודית גלויה, אלא נטתה להעדיף כוח מחתרתי או כזה שישמש להגנת יישובים בלבד.
טיעוני הנגד נבעו הן מהשקפות עולם פציפיסטיות וידידות עם הערבים והן לצורך הפניית כל כוחות היישוב לבנייה ועבודה ולא ל"חוסר יצרנות" של חיילים.
בזמן הקונגרס פנה אליו מקסים סלבינסקי, ראש משלחת דיפלומטית מטעם הממשלה האוקראינית הגולה של סימון פטליורה, שנחשב צורר היהודים ואחראי לפוגרומים באוקראינה (ולימים נרצח בידי שלום שוורצבארד כנקמה עליהם), וסיפר לו כי גדודי צבא אוקראינים בפולין העצמאית מתכננים לשוב ולהילחם בסובייטים ולכבוש את אוקראינה מהקומוניסטים בסיוע המערב.
השניים הגיעו לידי הסכם פרטי כי כל אחד מהם ינסה לפעול בגופים שאליהם השתייכו למען הקמת משטרה יהודית שתצטרף לצבא האוקראיני, שמטרתה הבטחת ביטחון היהודים באוקראינה, תוך התניה כי המשטרה לא תשתתף בפעולות נגד הקומוניסטים.
כל התוכנית לא יצאה לפועל, הן בשל זניחת המערב את ענייני אוקראינה והן בשל סירוב הממשלה האוקראינית הגולה.
ב-5 בנובמבר 1921 יצא ז'בוטינסקי לארצות הברית במשלחת הראשונה של קרן היסוד, כדי לקדם שם את ענייני הציונות ולערוך מגביות.
ז'בוטינסקי היה חבר ההנהלה הציונית, אך לא נשכח לו עניין קידום הגדוד העברי בניגוד לחרם שהוטל על העניין.
העוינות כלפיו גברה גם בעניין ההסכם האוקראיני עליו חתם: בקונגרס הציוני ה-12 הופנו כלפיו טענות כי בנוקטו צד לטובת מדינות ההסכמה הפך לשותף לצד ממשלת הצאר האנטישמית.
על כך ענה בתשובה שזכתה לתשואות "עמל אני למען ארץ ישראל גם אם אצטרך להתחבר עם השטן", על משקל דברים של ג'וזפה מציני.
ברם, הסכמתו של ז'בוטינסקי לדון עם ממשלת פטליורה עוררה זעזוע רב בקרב התנועה הציונית שהובילה בסופו של דבר להתפלגות התנועה הרוויזיוניסטית.
העניין הביא להתקפות חריפות מצד החוגים הסוציאליסטיים בציונות כי ז'בוטינסקי חותם על הסכמים עם גופים זרים ומביא להתערבות בעניינים פוליטיים וצבאיים.
ז'בוטינסקי השיב מארצות הברית כי הוחלט שסניפי התפוצות של התנועה הציונית יכולים לפעול בעניינים מדיניים על דעתם, וכי ההסכם אמור היה להיות עניין לדיון של הציונים ברוסיה ואוקראינה.
הסוציאליסטים הציוניים לחצו על הוועד הפועל לחקור את הפרשה, אך עוד לפני הקמת ועדת החקירה הודיע ז'בוטינסקי על התפטרותו ועזיבתו את ההסתדרות הציונית.
ואולם עניין מהותי מכך הביא להיפרדות ז'בוטינסקי מההסתדרות הציונית: ב-1921, כשבחן ז'בוטינסקי את מדיניותו של הרברט סמואל, סבר כי יש בה נזק רב למטרות הציונות וכי אין היא שונה מזו שנקט השלטון הצבאי של אלנבי.
כנגד הצד הערבי לא ננקטו שום צעדי מניעה לגבי פרעות חדשות, אלא אף להפך, ובשנת תרפ"א פרצו מאורעות חדשים.
בדומה לפרעות הקודמות, גם עתה הופסקה בעקבותן העלייה היהודית.
גם בעקבות פרעות אלה כונסה ועדת חקירה, ועדת הייקראפט, וזו הטילה את האחריות והאשמה על הצד היהודי.
בעקבות קריאת הדו"ח בארצות הברית דרש ז'בוטינסקי בתקיפות, במכתב מ-24 בנובמבר 1921, כי תבוצע ההחלטה שנתקבלה בקונגרס האחרון לשיגור משלחת אל הנציב העליון שתצהיר בפניו כי עליו לשנות את מדיניותו הגורמת נזק לציונות.
במהלך 1921, בעקבות החלטת הממשל הבולשביקי בברית המועצות על שלילת אזרחותם של אזרחי רוסיה הנמצאים מחוצה לה, הפך ז'בוטינסקי לאיש ללא אזרחות ועקב כך הוענק לו בהמשך דרכון ננסן.
באותה שנה ז'בוטינסקי חתם עם פטליורה על הסכם בשנת שבו יחידות של חיילים יהודים יעזרו לצבא האוקראיני וישמרו על האוכלוסייה היהודית מפני פוגרומים.
הסכם זה נבע גם משנאתו של ז'בוטינסקי לרוסיה וניסיונה להשתלט על אוקראינה.
באביב 1922, בתקופת שהותו בארצות הברית, ניהל ז'בוטינסקי, בשם ההסתדרות הציונית, את המגעים עם סיעת ברנדייס בנושא שיתוף הפעולה במפעלו של פנחס רוטנברג, והיה הבולט בתמיכתו בגיבוש מדיניות תומכת כלפי רוטנברג בהנהלה הציונית.
בתחילת קיץ 1922 חזר ללונדון.
ב-3 ביוני 1922 הגישו הבריטים את טיוטת הספר הלבן של צ'רצ'יל להנהלה הציונית בליווי דרישה תקיפה שתיתן לו את אישורה עד 18 ביוני, כדי לאפשר את אישור המנדט על ידי חבר הלאומים.
ז'בוטינסקי עזב בבהילות את לונדון, והספיק להגיע לארץ ישראל יום לפני מועד האישור.
ויצמן הודיעו כי לא יועיל כל מאמץ לשכנוע השלטונות הבריטיים וכי דחיית הספר עלולה להביא לקטסטרופה.
ויצמן הצביע בעד קבלת הספר, ז'בוטינסקי התנגד.
בסופו של דבר חתם גם ז'בוטינסקי על הספר הלבן, והוא התקבל על ידי ההנהלה הציונית.
ב-1 ביולי 1922 פורסם הספר הלבן, שהטיל הגבלות על התפתחות היישוב: העלייה היהודית לארץ ישראל הוגבלה למכסה אותה הייתה הארץ מסוגלת לקלוט מבחינה כלכלית, לדעת הבריטים; כמו כן הפרידו הבריטים בספר הלבן את שטח עבר הירדן המזרחי, וקבעו כי התחום עליו תחול הצהרת בלפור יהיה ממערב לירדן.
בספטמבר 1922 חזר ז'בוטינסקי לארץ ישראל, והוא ביקר אצל אמו החולה, נפגש באופן פרטי עם הרברט סמואל והשתתף במספר ישיבות של ההנהלה הציונית בירושלים.
בנובמבר 1922 יצא ללונדון והעלה את טענותיו בפני ההנהלה הציונית שם.
לפי עמדתו, המדיניות חסרת האחידות והחלשה כלפי השלטון והנציב הבריטי בארץ ישראל היא הסיבה למדיניות השלילית של הבריטים.
ז'בוטינסקי, כחבר ההנהלה, גם דרש לעיין במסמכי טיוטה של הבריטים בדבר הקמת מועצה מחוקקת וחוקה לארץ ישראל.
לפי ראייתו, הדבר עלול היה לסכן את הציונות בשל המדיניות הבריטית הפרו-ערבית שתשפיע על ניסוח החוקה והרכב המועצה הארצית.
ז'בוטינסקי נענה בתקיפות כי לא יקבל את הניירת וכי אין שהות להנהלה לחכות להסתייגויותיו, וההנהלה הודיעה כי אינה מתנגדת לתוכנית הבריטית.
לז'בוטינסקי נאמר במפורש כי ההנהלה חוששת לקומם את הבריטים אם לא תיענה להצעה.
ז'בוטינסקי ראה בחומרה את אי ההחלטיות בהנהלה הציונית בדבר תוואי פעולתה.
הוא דרש כי הוועד הפועל יחזור לייצג כראוי את התנועה הציונית בפני ממשלת הוד מלכותו, וכי יוצהרו בפומבי מטרות הציונות ומדיניותה.
עליה גם לעמוד על כך שהממשלה הבריטית תשנה את מדיניותה המזיקה קשות לציונות.
הצעת ההחלטה של ז'בוטינסקי נדחתה, והיחס כלפיו היה כאל "ילד חורג" ונון-קונפורמיסט.
בסוף 1922 הגיש ז'בוטינסקי את התפטרותו מההנהלה ומההסתדרות הציונית.
במהלך 1922 החל ז'בוטינסקי לעבוד בעיתון "ראזסווייט" (Рассвет, מרוסית: "השחר") הברלינאי, ופרסם בו את מאמריו הראשונים, ששימשו מעין יסוד לתורה הרוויזיוניסטית.
בסתיו 1923 שלח העיתון את ז'בוטינסקי למדינות הבלטיות למסע הרצאות.
הרצאותיו ונאומיו בפני סטודנטים ואגודות צעירים ציוניים הפגישו אותו עם תומכים רבים בפעולותיו ורעיונותיו בעניין הגדוד העברי ומדיניות ההסתדרות הציונית.
באותה שנה גם פרסם ז'בוטינסקי בעיתונו את המאמר "על קיר הברזל (אנחנו והערבים)".
במאמרו קובע ז'בוטינסקי כי ערביי ארץ ישראל הם "אומה חיה" וכי אין צל של סיכוי שייתנו את הסכמתם למהלכי הגשמת הציונות בארץ ישראל.
כדי להפיג כל תקווה מצידם "להיפטר" מהציונים ומהלכיהם יש לכונן את מה שכינה "קיר ברזל" – גדודים יהודיים בפיקוד בריטי כחלק מן הכוח הקולוניאלי הבריטי במזרח התיכון, אשר יהוו חזית מבוצרת מבחינת כוח צבאי ועמידה בלתי מתפשרת על עמדות הציונות.
מאמר זה היה חלק מהשקפתו של ז'בוטינסקי שאין תקומה לרעיון הציוני אלא כחלק מן האימפריאליזם הבריטי ונחשב לאחד מעמודי התווך של המחנה הז'בוטינסקאי המתהווה.
ב-27 בדצמבר 1923 נוסד בריגה, בהדרכתו ובהשפעתו של ז'בוטינסקי, ה"בית"ר" – "ברית על שם יוסף תרומפלדור".
במהלך השנים 1923–1924 ערך ז'בוטינסקי תעמולה פוליטית גדולה שדרשה "בחינה מחדש" ("רוויזיה") בכל מפעלי ההסתדרות הציונית העולמית, תוך מאבק נגד הסוכנות היהודית המורחבת.
ב-1924 השתקע ז'בוטינסקי בפריז והעביר לשם גם את העיתון "ראזסווייט", שהיה עתה לעורכו הראשי.
ב-19 בדצמבר אותה שנה הופיע הגיליון הראשון של העיתון הפריזאי בעריכתו.
כבר ב-30 במאי 1924 הנפיק דרכון מסע לגרמניה, צרפת וצ'כוסלובקיה, למפגשים עם תומכים ברעיון הרויזיוניסטי.
באפריל 1925, התרכזו בפריז נציגי קבוצות "תומכות ז'בוטינסקי", וכינו עצמן לראשונה "הציונים הרוויזיוניסטים", התארגנות שהתגבשה לידי "ברית הציונים הרוויזיוניסטים" (בקיצור: הצה"ר), שנוסדה באותה שנה בוועידת ייסוד עולמית שכינס ז'בוטינסקי בפריז.
הצה"ר הוגדרה כתנועה הפועלת במסגרת ההסתדרות הציונית, ובתור העומד בראשה, הוחזר ז'בוטינסקי אל שורות ההסתדרות הציונית כשהוא נבחר מטעם סיעתו החדשה.
באותה שנה נבחר בבחירות לקונגרס הציוני ה-14 לציר מטעם ארץ ישראל.
בעת שהותו בפריז, הצטרף ז'בוטינסקי כשותף אל ד"ר שמואל פרלמן (לימים עורכו של העיתון "הארץ"), בעל הוצאת ספרים בשם "הספר".
יחד פרסמו השניים, במסגרת ההוצאה, ספרי לימוד וספרות עזר בעברית לתלמידים.
שני פרסומים חדשניים לאותה עת היו האטלס העברי השני ב-1925, וה"כל בו" לתלמידים ב-1926, מעין יומן נוער שכלל נתונים מדעיים וגאוגרפיים, לצד ביוגרפיות של גדולי עם ישראל, מדריך להליכות ונימוסים, מדריך לכללי ההגייה הנכונה של העברית במבטא הספרדי, ומאמרים על הגדודים העבריים.
ההוצאה, שמקום מושבה היה בלונדון, הוציאה גם את ספרי "שרלוק הולמס" ואת ספרו של אנתוני הופ "השבוי מזֶנדָה" (The Prisoner of Zenda, תורגם כ"השבוי מצנדה"), אשר תורגמו לראשונה לעברית.
במשך שנותיו, האמין ז'בוטינסקי כי "גלגל המנוף בחיי הציבור – זהו הנוער!" (מתוך "הארץ", 3 בנובמבר 1926) ואל תנועת הנוער והצעירים "בית"ר" התייחס כ"בבת עיני" ואל חניכיה "בני חלומי וסברי".
צעירי בית"ר התחנכו על ברכי תורתו האידאולוגית של ז'בוטינסקי, שערכיה העיקריים היו "התמסרות לרעיון הממלכתי במקום הרעיון המעמדי" (כלומר שלילת העירוב בין סוציאליזם לציונות), ערך ההדר בכל דרכי התנהגותו ואורחות חייו של האדם, חינוך לחלוציות ולצבאיות.
נאמר על ז'בוטינסקי כי אם לתנועה הציונית ולמפלגה הרוויזיוניסטית נתן את אונו וכישרונו, הרי שלבית"ר נתן את נשמתו וכל אהבתו.
ניתן לציין גם כי תלמידיו ותומכיו של ז'בוטינסקי נהגו שלא לקרוא לו בשמו הפרטי או בשם משפחתו, אלא בתואר "ראש בית"ר", וכך גם נהגו לעשות שנים רבות לאחר מותו.
ז'בוטינסקי הגדיר את האידאולוגיה של תנועתו כ"חד־נס" (מוניזם): דגל אחד, לאומי, בניגוד לצירוף הציוני–סוציאליסטי של תנועת הפועלים.
הוא טען כי תפיסתה המעמדית של הציונות הסוציאליסטית מפלגת את העם היהודי ומעמידה את האינטרסים של מעמד חברתי אחד מעל האינטרסים של כלל האומה, ואילו הרוויזיוניזם, לעומתה, אינו מערב מטרות זרות במטרה הלאומית.
ב-1926 ערך ז'בוטינסקי מסע תעמולה בארצות אירופה.
בעזרתו של יושב ראש קרן קיימת לישראל מנחם אוסישקין, קיבל הזמנה מטעם הקרן להגיע באוקטובר לארץ ישראל לצורך הכנת סרט על חיי היישוב ("גַנצוֹרי").
תכונה רבה הורגשה בזמן ביקור זה, הן בקרב תומכיו הרוויזיוניסטים והן בקרב מתנגדי דרכו.
בירושלים, בחיפה ובתל אביב התמלאו האולמות כדי לשמוע את דבריו.
במהלך ביקורו, השתתף בוועידה הארצית הראשונה של הצה"ר בתל אביב, נפגש בפעם האחרונה עם אחד העם ופרש בפניו את משנתו, השתתף בישיבת הוועד הלאומי, שבה התקבלה בהשפעתו ההחלטה לדרוש ממשלת המנדט את הקמתה של יחידה צבאית עברית.
בדצמבר חזר לפריז וכינס את הוועידה השנייה של הצה"ר, שעל פי הצעתו החליטה להפוך את בית"ר ממרכז תעמולתי הממוקם בריגה להסתדרות עולמית של הנוער של צה"ר.
משם המשיך למסעות הסברה בארצות הברית ובארצות הבלקן, אשר הביאו להצטרפות חברים חדשים רבים להצה"ר.
בבחירות לקונגרס הציוני ה-15 ב-1927, גדלה סיעת הצה"ר.
ז'בוטינסקי עצמו עמד בראש רשימה מספר שלוש, שנבחרה ברוב קולות על ידי משלמי השקל ביהדות גאלאץ והתמנה לציר בקונגרס היהודי.
בשנים אלו היה המצב בארץ שפיר כלכלית וביטחונית.
אזהרותיו הקודרות של ז'בוטינסקי על הצורך בהגברת העלייה וההתיישבות לא התקבלו בציבור הרחב.
בתקופה זו התאמץ ז'בוטינסקי למצוא מקור פרנסה.
הוא הוחרם על ידי עיתוני הציונות, והעיתונות הרוויזיוניסטית לא יכלה לשלם לו שכר.
ב-1928 פרסם ז'בוטינסקי את הרומן "שמשון", שבו מתואר האדם היהודי החדש שאותו שאף ז'בוטינסקי לגבש.
מארצות הברית הגיעה אל ז'בוטינסקי הצעה מ"מסדר בני ציון" לנהל בארץ ישראל את חברת הביטוח "יהודה", וז'בוטינסקי נענה בחיוב.
בערב סוכות תרפ"ט הוא הגיע לארץ ישראל, כשמשפחתו עתידה להצטרף אליו.
בהגיעו הומטרו עליו חצי ביקורת נוקבת מצד החוגים הערביים וארגוני השמאל.
ז'בוטינסקי הביא לכינוס הוועד הלאומי באוקטובר 1928, נאם בפניו על אי-אמונו בהסתדרות הציונית והעלה הצעה להקים נציגות בעלת מעמד בלונדון; הדיון בהצעתו התמוסס.
אז עבר ז'בוטינסקי לערוך לתקופה קצרה את העיתון "דואר היום" וארגן בו מערכת בעלת הרכב רוויזיוניסטי.
בסוף השנה חזר לאירופה כדי להשתתף בוועידת הצה"ר השלישית בווינה.
ז'בוטינסקי חזר לארץ בינואר 1929.
באותה שנה ייסד את "אגודת הדומיניון העברי".
על רקע התנגדותו לסוכנות היהודית המורחבת, התערערו יחסיו עם השמאל.
באספת הנבחרים בתל אביב התנגד ז'בוטינסקי לבחירת צירים מטעם היישוב לוועידת הסוכנות היהודית המורחבת.
לאחר שנאם, פרץ ויכוח סוער, שהידרדר להתקפה פיזית עליו ועל כמה מצירי הצה"ר.
ביולי נסע לאירופה, מכורח היותו נציג סיעתו, כדי להשתתף בקונגרס הציוני ה-16 שהתכנס בתחילת אוגוסט בציריך.
בנאומו הדרמטי בקונגרס, קרא להקמת מדינה יהודית משני עברי הירדן, ודרש ממשלת בריטניה לבטל את הספר הלבן מ-1922, להתעלם מהתנגדות הערבים לשאיפות הציונות ולסייע באופן פעיל ביישומה של הצהרת בלפור.
כמו כן, תקף את התקוות שתלו בממשלתו של רמזי מקדונלד ואת היוזמה להרחבת הסוכנות היהודית על ידי צירוף לא-ציונים אליה.
בזמן הקונגרס, החלה הסתה נגדו מצד הערבים, אליה הצטרפו גם מספר חוגים יהודיים.
בנובמבר חזר לארץ לתקופה קצרה.
ז'בוטינסקי רצה להעיד בפני ועדת שו בעניין פרעות תרפ"ט, אך ההנהלה הציונית שללה זאת ממנו בנימוק שהאחריות על פריצתן נופלת על פעילי בית"ר.
בתל אביב נאם בפני 6,000 איש נאום ביקורת חריף נגד הוויתורים לערבים ומדיניות ההסתדרות הציונית.
לאחר מכן הודיעו לו כי הנציב העליון לא היה שבע רצון מנאומו.
מארץ ישראל יצא לדרום אפריקה לצורך תעמולה.
לאחר יציאתו, שללו ממנו הבריטים באותה שנה את אשרת הכניסה לארץ ישראל, והוא לא שב אליה עוד בחייו.
בשל האיסור על כניסתו לארץ, הוא העיד ב-24 בינואר 1930 בפני ועדת שו בישיבה סגורה בלונדון.
ב-1930 כינס ז'בוטינסקי בפראג את הוועידה העולמית הרביעית של הצה"ר.
בחודש מאי 1931 שוב הוביל את רשימה מספר 3 בבחירות לצירי הקונגרס, שנערכו בגאלאץ, רומניה ושוב זכה במקום הראשון.
באותה שנה הוא ערך מסע תעמולה גדול, ובקונגרס הציוני ה-17 שנערך ביולי 1931 בבזל, מנתה סיעת הצה"ר 52 צירים.
הרוויזיוניסטים תבעו שהקונגרס ינסח באופן מפורש את "המטרה הסופית" של הציונות: הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
אולם סיעת הפועלים הציעה שלא להעלות כלל להצבעה את נוסחתו זו של ז'בוטינסקי.
בעקבות מברק שנשלח ממפקדת "ההגנה", שהזהיר כי החלטה על מדינה עלולה להביא לחידוש המהומות בארץ ישראל, חזרו בהם צירי "הציונים הכלליים" ו"המזרחי" מתמיכתם בנוסחת ז'בוטינסקי והצטרפו להצעת הפועלים, שזכו ברוב של 121 נגד 57. בתגובה לכך, קם ז'בוטינסקי מכסאו וקרא "זה לא קונגרס ציוני!".
הוא על על כסא, קרע את כרטיס הציר שלו ופיזר את הגזרים באוויר.
כמה ממתנגדיו ניסו לפגוע בו, ותומכיו הגנו עליו.
הוא עזב את האולם, ואחריו עזבו גם כל צירי מפלגתו.
לאחר מכן חזרה סיעת הצה"ר לקונגרס והצביעה בעד נחום סוקולוב לנשיא ההסתדרות הציונית העולמית, במקום ויצמן, שפוטר.
לאחר חזרת הסיעה לקונגרס, חל קרע בין ז'בוטינסקי לסיעתו.
רוב הסיעה דרש להישאר בהסתדרות הציונית ואילו ז'בוטינסקי טען כי בעקבות הצבעתם של "הציונים הכלליים" ו"המזרחי", יש לעזוב את ההסתדרות הציונית ולייסד הסתדרות ציונית חדשה.
בעקבות חילוקי הדעות, הושעה ז'בוטינסקי מהנהגת הצה"ר, אולם בסוף 1931 התכנסה המועצה העולמית של מנהיגי הצה"ר בקאלה ואפשרה את חזרתו להנהגה.
באפריל 1931 פרש אברהם תהומי ועמו מפקדים מארגון "ההגנה", והקימו ארגון מחתרת צבאי מקביל, "הגנה ב'", שלימים יהיה האצ"ל.
בדצמבר הגיע תהומי להסכם עם ז'בוטינסקי, שלפיו יהיה הארגון כפוף לז'בוטינסקי.
ז'בוטינסקי הוא שמינה את מפקד האצ"ל וחברי המפקדה.
בפברואר 1932 פרסם ז'בוטינסקי מאמר בשם "על אוואנטוריזם" (הרפתקנות, ביצוע מעשה הכרוך בסיכון), שבו קרא לנוער לצפצף על חוקי ההגירה של השלטון הבריטי ולגנוב את הגבול לארץ ישראל.
בכך באה לידי ביטוי גם מחאתו נגד מדיניות התנועה הציונית והנהלת הסוכנות היהודית, שהתאימה עצמה לחוקים הבריטיים, ונגד שיטת חלוקת רישיונות העלייה על פי הייצוג בקונגרסים הציוניים.
ב-1932 התכנסה ועידת הצה"ר החמישית בווינה, שבה העביר ז'בוטינסקי מספר החלטות במגמת היפרדות מן ההסתדרות הציונית העולמית.
במספר שלבים הידרדרו העניינים עד ליציאת מספר אישים, בהם מאיר גרוסמן, מן הסיעה, והקמת מפלגה רוויזיוניסטית חדשה ב-1933, מפלגת המדינה העברית.
ב-1933 הפסיק ז'בוטינסקי את עבודתו בעיתון היומי "היינט" והחל לעבוד ב"מאמענט" (מומנט).
בעקבות הקרע בין עמדותיהם של ז'בוטינסקי וגרוסמן, נפתחה ב-19 במרץ 1933 מועצה מפלגתית עולמית בקאטוביץ, שנסתיימה כעבור יומיים ללא עמדה ברורה.
ב-22 במרץ יצא ז'בוטינסקי ללודז' ולמחרת הוציא מנשר לכל התנועה, שבו הודיע כי הוא מפזר את ההנהלה ונוטל לעצמו את סמכותה.
במשאל עם שקיים כעבור זמן קצר, הצביעו 31 אלף בעדו ואלפיים נגדו, ואחריו עמד בראש התנועה ופתח במסע הבחירות לקונגרס הציוני ה-18.
בשיחה פרטית עם נחום גולדמן בנובמבר 1934, הביע מוסוליני תמיכה בציונות ובז'בוטינסקי: "כדי שהציונות תצליח, צריך שתהיה מדינה יהודית עם דגל יהודי ושפה יהודית.
מי שמבין זאת הוא הפשיסט שלך, ז'בוטינסקי".
אזהרותיו ליהודים במחצית הראשונה של שנות ה-30
עוד באוקטובר 1932 הזהיר ז'בוטינסקי כי "אפשר שהמצב בגרמניה ישתפר...
בתחילת 1933 עלה אדולף היטלר לשלטון בגרמניה.
ז'בוטינסקי קבע אז כי תוכניותיו האנטי-יהודיות מהוות חלק אורגני מתורתו ועל כן הוא עלול להגשימה.
במאי אותה שנה היה כבר משוכנע כי גרמניה בראשות היטלר מהווה סכנה לעולם כולו:
ודוגמה נוספת מ-18 באוקטובר ב"חזית העם":
ז'בוטינסקי גינה את ההסכם, וראה בו "תקיעת סכין" בגב היהדות.
הוא הכריז כי "הסכם כזה הוא שפל, מחפיר וראוי לבוז".
ב-1935 כתב ש"עמדת הרייך השלישי כלפי היהודים מתבטאת במלחמת השמדה.
היא מתנהלת בשיטות החורגות מתחום האנושיות".
הבחירות לאחר רצח ארלוזורוב וההסכמים עם בן-גוריון 1933–1935 (הסכמי לונדון)
ביוני 1933 נרצח חיים ארלוזורוב, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
האווירה בארץ ישראל הייתה קשה עד מאוד בין מחנה הפועלים למחנה הרוויזיוניסטי .
ועדת חקירה של ההסתדרות מצאה שלושה מאנשי הצה"ר כאשמים ברצח, בהם אב"א אחימאיר.
ז'בוטינסקי היה משוכנע בחפותם ונרתם כולו לעניינם, ובהשפעתו ובהשפעת אישים חשובים אחרים ובראשם הרב הראשי אברהם יצחק הכהן קוק, התעוררה דעת קהל לטובתם.
ז'בוטינסקי דחה לשם משפטם טיפול בכל עניין אחר, כמו הסדרת הבעיה בין תנועתו להסתדרות הציונית.
במסע הבחירות להסתדרות הציונית ב-1933, נתקל ז'בוטינסקי בהמונים זועמים, שבין היתר, איימו עליו, השליכו אבנים על מכוניתו ופוצצו את אספותיו.
בקונגרס הציוני ה-18 בפראג באותה שנה, הופיע ז'בוטינסקי בראש סיעה בת 47 חברים.
עקב התקפות על נציגי הרוויזיוניסטים, סירב ז'בוטינסקי לנאום.
בזמן הקונגרס, הכריז ב"ועידת העיתונות" של העיתונות העולמית על חרם על כל סחורות גרמניה הנאצית.
ב-1934 זוכו הנאשמים במשפט רצח ארלוזורוב.
האווירה ביישוב הגיעה אותו זמן לסִפה של מלחמת אחים, וז'בוטינסקי פנה אל הוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית כדי להגיע להסכם על יחסים תקינים בינה לבין הסתדרות העובדים הלאומית.
ב-31 ביולי 1934 ניסח מכתב להנהגת מפא"י (שנחתם על ידי ש.
מרלין), ובו הציע לה לפתוח בשיחות ישירות, כדי לעקור את האלימות בין יהודים.
ז'בוטינסקי נועד בלונדון עם בן-גוריון, ולאחר משא ומתן ממושך הגיעו השניים לכדי הסכם שיכונן נורמליות בין שני הזרמים הציוניים.
ב-1935 כינס ז'בוטינסקי בקראקוב את ועידת הצה"ר העולמית השישית, שאישרה בהשפעתו את ההסכם, אך משאל חברי ההסתדרות הכללית דחה אותו.
בהמשך גם נדחתה יוזמת ז'בוטינסקי לכנס ועידה להסדרת היחסים.
כתוצאה מכך, הציע ז'בוטינסקי כי הצה"ר תצא מן ההסתדרות הציונית ותוקם הסתדרות ציונית חדשה, ובמשאל-עם שערך הצביעו 90% מחברי הצה"ר בעד היציאה.
בו בזמן ארגנה תנועתו עצומה – "תנועת עצומה" עולמית – שספגה ביקורת קשה מצד ההסתדרות הציונית, ובעקבות כך חוקקה ההסתדרות הציונית את "סעיף המשמעת", האוסר על פעילויות פוליטיות עצמאיות.
בתגובה לכך, הורה ז'בוטינסקי לחברי הצה"ר בוועד הפועל הציוני הגדול להכריז על יציאה מן ההסתדרות הציונית.
ב-7 בספטמבר 1935, כינס ז'בוטינסקי בווינה את קונגרס היסוד של ההסתדרות הציונית החדשה (הצ"ח), ובו נבחר לנשיאה.
לצורך כך, עבר להתגורר בלונדון ופתח שם משרד ראשי של הצ"ח.
לאחר שכבר ידע על פרישת הרוויזיוניסטים, כתב בן-גוריון לז'בוטינסקי: "פרק לונדון לא יימחה מלבי...
ואם נגזר עלינו להילחם – תדע, שבין 'אויביך' יש אדם המוקיר אותך וכואב את כאבך...
ז'בוטינסקי השיב על מכתב זה ב-2 במאי 1935: "בזמן האחרון, עוד יותר מקודם, התחלתי לשנוא את אופן חיי, קצה נפשי במרירות התמידית בלי־קץ גם מעבר לאופק.
אלא שבשנים הבאות חזרו השניים להטיל זה בזה האשמות ועלבונות.
באפריל 1936 פרצו מאורעות תרצ"ו, שנמשכו שלוש שנים.
ז'בוטינסקי היה בספק אם האימפריה הבריטית ראויה להחזיק במנדט על השטח שבו עתיד לקום הבית הלאומי ליהודים.
הוא זיהה מגמות בפולין ורומניה, אשר חוגי השפעה בהם היו מעוניינים בהגירת יהודים החוצה מארצם.
ביוני 1936 נתקבל ז'בוטינסקי בוורשה אצל קולונל יוזף בק, שר החוץ הפולני, והעלה בפניו את תוכנית האווקואציה ליישוב מיליון וחצי יהודים מיהודי אירופה בארץ ישראל משני עברי הירדן בתוך תקופה של 10 שנים, כאשר מחצית ממספר זה יבואו מפולין.
ז'בוטינסקי הדגיש כי העלייה תהיה וולונטרית וכי אין כל כוונה לכפותה על איש.
ז'בוטינסקי קיווה שאם תיווכח בריטניה כי היהודים נוקטים צעדים לסילוקה מהמנדט על ארץ ישראל לטובת ממשלות אחרות, יחול שינוי בפעולותיה.
ב-11 בפברואר 1937 הופיע בפני ועדת פיל, וטען בפניה כי על בריטניה להחזיר את המנדט לחבר הלאומים אם אינה עומדת בהתחייבויותיה.
אז יצא להרצאות בדרום אפריקה, וקיבל תמיכה מצד הממשלה שם לרעיון הקמת צבא עברי שיגן על הארץ ומזרח אפריקה.
הקבינט הבריטי דחה את ההצעה.
כשפרסמה ועדת פיל ביולי 1937 את הצעתה לחלוקת הארץ, ובה מדינה יהודית מצומקת, החל ז'בוטינסקי לפעול אצל אנשי ההסתדרות הציונית כדי להביא לדחייתה.
בהשפעת הסוכנות היהודית, תקפה העיתונות היהודית את תוכנית האווקואציה, בטענה כי ז'בוטינסקי בעצם הציע לממשלת פולין לגרש את היהודים מארצה.
בעקבות זאת, נאלץ ז'בוטינסקי ב-1937 להפסיק את עבודתו בעיתון "מאמענט".
באותה תקופה, הורה ז'בוטינסקי לאצ"ל לשמור על מדיניות ההבלגה שעליה החליטה ההנהלה הציונית.
אולם לאחר שהעלו הבריטים את שלמה בן-יוסף לגרדום (יוני 1938), הורה לאצ"ל לשבור את ההבלגה ולפתוח בפעולות נגד הערבים בארץ ישראל.
באותה עת גם נרקמה התוכנית לפלישה חמושה של אלפי אנשי בית"ר ואצ"ל מאירופה ומרד מזוין שיביא להפלת הבריטים .
בשנת 1938, בקונגרס של הצ"ח בפראג, נבחר ז'בוטינסקי שוב לראש ההסתדרות הציונית החדשה.
בסתיו אותה שנה, החל לפעול אצל ממשלות אירופה כדי לכנס קונגרס שידון בבעיה היהודית באירופה.
ביולי 1938 עמדו "ההגנה" והאצ"ל על סף התנגשות.
מפקד ההגנה, אליהו גולומב, טס ללונדון וניסה לשכנע את ז'בוטינסקי כי דרוש הסכם כדי למנוע מלחמת אחים, אולם ז'בוטינסקי ראה בכך איום על חייליו וסירב למשא ומתן.
אף על פי כן, התקיימו שיחות סודיות בין ראשי ההגנה ואצ"ל ובמחצית ספטמבר הסתמן הסכם, שקבע כי על פעולות תגובה לטרור הערבי יוחלט בוועדה שבה יהיה ייצוג שווה לשני הארגונים.
לובינסקי, מראשי האצ"ל, טס בדחיפות לוורשה ונפגש עם ז'בוטינסקי, שהחליט לאשר את ההסכם.
אולם בן-גוריון התנגד להסכם בחריפות ואיים בהתפטרות, ובסופו של דבר ההסכם לא נחתם.
ביולי 1939 הזמין ז'בוטינסקי את גולומב לפגישה בלונדון וביקש ממנו לפעול בדחיפות להשגת הסכם, משום שחשש ממלחמת אזרחים, אולם גם הפעם הכשיל בן-גוריון את התוכנית.
כשפורסם הספר הלבן של 1939, אשר הגביל את העלייה היהודית ל-75,000 נפש בלבד, הורה ז'בוטינסקי להגביר את קצב העלייה הבלתי-לגאלית שקיימה תנועתו, עליית אף על פי.
כל אותה עת חרד ז'בוטינסקי מפני קטסטרופה נוראה העומדת ליפול על היהודים באירופה:
בקיץ 1939 ביקר ז'בוטינסקי בפעם האחרונה בחייו את הגולה היהודית בפולין, ליטא, לטביה ואסטוניה.
לאחר סיום הקונגרס הציוני ה-21, באוגוסט 1939, נפגש ז'בוטינסקי בפריז עם ברל כצנלסון והזמין אותו אליו ללונדון.
ב-31 באוגוסט נפגשו השניים בביתו של ז'בוטינסקי בלונדון.
הפגישה נמשכה מהבוקר ועד הערב ולמחרת הגיע ז'בוטינסקי אל כצנלסון.
בסך הכל נערכו ארבע שיחות שנסתיימו ללא הסכם כלשהו.
בפברואר 1940, בזמן מלחמת העולם השנייה, יצא ז'בוטינסקי לארצות הברית במשלחת הסברה של הצ"ח למען הקמת צבא עברי.
אז ביקר במחנה קיץ של בית"ר סמוך לעיירה האנטר שבמדינת ניו יורק, ובמוצאי שבת, כ"ט בתמוז ת"ש, 3 באוגוסט 1940, לקה ז'בוטינסקי בהתקף לב ונפטר בשעה 22:45. הספרים מציינים בטעות את תאריך פטירתו כ-4 באוגוסט עקב המרה שגויה מהתאריך העברי כ"ט בתמוז (שנכנס לאחר השקיעה בטרם התחלף התאריך הלועזי).
במברק של סוכנות הידיעות היהודית, נכתב שהוא נפטר לפני חצות.
רק הוא עצמו ידע, בשנותיו האחרונות, על מחלה בלבו.
מותו הפתאומי הדהים את חסידיו ומתנגדיו; יגון קודר ירד על תומכיו ואנשי תנועותיו.
העיתון "הגה" דיווח על מותו: "נדם לבו הסוער של זאב ז'בוטינסקי, סוער ונסער בצבוריות היהודית כארבע עשרות שנים, סוער נסער ומסעיר".
לפי העיתון "דבר" מ-8 באוגוסט, משטרת ניו יורק דיווחה על מסע הלווייתו כי "הייתה זו ההלוויה הגדולה ביותר שראתה ניו יורק".
ז'בוטינסקי נקבר בבית הקברות ניו מונטיפיורי בלונג איילנד.
הלווייתו התקיימה ביום שלישי, 6 באוגוסט 1940, בארצות הברית.
סיקור מותו של ז'בוטינסקי בעיתונות העברית הצביע על הבדלים שורשיים ומהותיים ביחס התנועות הציוניות אליו.
מחד, הנרטיב הכללי של סיקור מותו של ז'בוטינסקי בעיתונים מפלגתיים-סוציאליסטיים, כגון 'דבר', היה, באופן מפתיע, מכובד ברובו.
שכן, ז'בוטינסקי הוצג כציר מרכזי ובעל-השפעה חיובית בתנועה הציונית.
מאידך, הוא הואשם בהסתה לרצח ארלוזורוב, ספג ביקורות והשמצות, זכה להיקף סיקור קצר בהרבה ממנהיגים שהלכו לעולמם לפניו ואף גונו עיתונים שבחרו להריע לו.
בשבועון 'המשקיף' הרוויזיוניסטי הובנתה תשתית מיתית של דמותו של ז'בוטינסקי כנפיל, אמיץ-לב, גיבור-עם ומנהיג ענק שהממסד ההגמוני לא השכיל להכיל.
בקשתו האחרונה, בצוואתו שנכתבה בנובמבר 1935, הייתה שלא להעלות את עצמותיו לארץ ישראל אלא "בפקודתה של הממשלה היהודית של ארץ זו לכשתקום".
ממשלת בן-גוריון לא נתנה יד לדבר בשנותיה הראשונות של המדינה.
בן-גוריון נימק סירובו בטענה ש"אין אנו זקוקים לעצמות", אף שהתיר העלאת עצמותיהם של מנהיגים אחרים.
רק ב-15 במרץ 1964 התיר ראש הממשלה לוי אשכול להעלות את עצמות זאב ורעייתו יוענה למנוחת עולם בארץ ישראל.
הארון הועלה לארץ ישראל דרך צרפת, שם קוימה עצרת בקרבת נמל התעופה אורלי בנוכחות אישי ציבור, ואחריה הושלמה העלאת הארונות לארץ.
בנחיתתם קיבל את הארונות בארץ יו"ר מפלגת חרות מנחם בגין כשהוא קורא: "אדוני ראש בית"ר, אבינו, מורנו ורבנו, שבת לארץ אבותיך ובניך".
ארונו הוצב בכיכר הרברט סמואל בתל אביב, ותור גדול השתרך מכיכר הרברט סמואל ועד כיכר המושבות כדי לעבור על פניו.
לאחר מכן הוצב ברמת גן על ידה של האנדרטה לזכרו של דב גרונר שם ניצב יממה שלמה כשמשמר כבוד מתחלף לצידו, שם עברו אלפים על פניו.
במסע ההלוויה השתתפו עשרות אלפי אנשים.
בני הזוג קבורים בחלקת משפחת ז'בוטינסקי בהר הרצל בירושלים, בסמוך לקברי בנו ואשתו ובסמוך אל קבר חוזה המדינה.
ביום השנה לפטירתו מתנהל טקס ממלכתי במקום.
במהלך שנות פעילותו יצא ז'בוטינסקי כנגד הזרם המרכזי בתנועה הציונית.
הוא התנגד לאופיה הסוציאליסטי של הציונות ושל ההתיישבות, למדיניותה הפשרנית מדי לטעמו במשא ומתן עם הבריטים ולמדיניות ההבלגה כנגד האלימות הערבית.
בניגוד לזרם המרכזי של התנועה הציונית, אשר הדגיש את ערכי ההתיישבות ופיתוח הארץ לצד קיום הגנה יהודית בארץ ישראל ובחו"ל (דוגמת ההגנה והבריגדה היהודית), ז'בוטינסקי הדגיש את הממד הצבאי וזכות היהודים להילחם בכוח על מולדתם.
ז'בוטינסקי ראה בחזונו צבא יהודי גלוי ועצמאי בארץ ישראל – חזון אשר לא זכה לראות את התגשמותו.
ז'בוטינסקי משך אליו בכוח אמונתו העזה תומכים ומעריצים; זרם שלם בציונות נבנה סביב רעיונותיו, כתביו ודמותו.
עם זאת, היו רבים שהתנגדו לו בעם היהודי ובקרב מנהיגי התנועה הציונית על שבחר פעמים רבות את עמדת האופוזיציה וההתרסה נגד עמדת התנועה הציונית הרשמית ומוסדות היישוב.
המחלוקת העזה בין ז'בוטינסקי ותומכיו לבין מנהיגים בהסתדרות הציונית הביאה אותו, על אף שהיה מההנהגה המובילה, לפרישה ממנה, ולהקמת הסתדרות ציונית אלטרנטיבית.
רבים בתנועת העבודה ראו בו ובתנועתו יריב רעיוני, והעוינות בין המחנות נשארה גם שנים לאחר מותו.
בשל חוסר פשרנותו המדינית, עמדתו התקיפה כנגד האלימות הערבית, התנגדותו לסוציאליזם והחשיבות הרבה שהעניק לצבא, נחשב ז'בוטינסקי לאחד מאבות מחנה הימין הישראלי, אשר היווה במשך שנים ארוכות את העמדה שכנגד לתנועת העבודה ושל מפלגת הליכוד בפרט.
בנוסף, גם מפלגות ישראל ביתנו ותקווה חדשה רואות עצמן כממשיכות דרכו.
בנוסף לפועלו הצבאי והמדיני, ז'בוטינסקי יצר נכס תרבותי עברי גדול: יצירות ספרותיות, תרגומים, נאומים ומאמרים בסגנון אומנותי ייחודי.
עקרונות שוויון הזכויות במדינה העתידית
בספרו "חזית-המלחמה של עם ישראל", תש"א, הגדיר ז'בוטינסקי את השקפותיו (בטיוטת החוקה אשר ניסח בספרו הנ"ל) ביחס לשוויון האזרחי במדינה שתוקם.
העקרונות הם: "1. יש להנהיג את עקרון שיווי הזכויות בשביל כל האזרחים מכל הגזעים, הדתות, השפות או המעמדות, ללא כל הגבלה, בכל שטחי החיים הצבוריים של הארץ.
2. בכל קאבינט, שבו ישמש יהודי כראש ממשלה, יהיה סגן ראש הממשלה — ערבי ; וכן להפך.
3. השתתפות פרופורציונלית של יהודים וערבים גם בחובות שמטילה המדינה וגם בטובת ההנאה שהיא מעניקה.
כלל זה — כחו יפה לגבי בחירות פרלמנטאריות, השרות האזרחי והצבאי וההענקות התקציביות.
4. הכלל הזה יהא נהוג גם לגבי עיריות או מועצות מחוזיות מעורבות."
בעניין השפה דגל ז'בוטינסקי בשוויון מלא בין השפה העברית לשפה הערבית:
"1. השפה העברית והשפה הערבית תהיינה שוות בזכויותיהן ובתוקף החוקי שלהן.
2. שום חוק מדיני, או מנשר, או פקודה ; שום מטבע או שטר כסף, או בול של המדינה!
שום הוצאה או כתובת, שנתפרסמה על חשבון המדינה, לא ייחשבו לבעלי תוקף חוקי, אלא אם יוצאו בשתי השפות במדה שוה — גם בעברית וגם בערבית.
3. אפשר יהיה להשתמש על יסוד חוקי שווה גם בערבית וגם בעברית — בפרלמנט, בבתי המשפט, בבתי הספר ובכל משרד או מוסד של המדינה, וכן בכל בתי הספר מכל הדרגות.
4. כל משרדי המדינה ייענו לכל דורש, שיפנה אליהם בעל פה או בכתב, בין אם שפת בקשתו תהיה עברית ובין אם תהיה ערבית."
נושאים נוספים שהציע ז'בוטינסקי בטיוטת החוקה היו:
1. אוטונומיה תרבותית – הקיבוציים הלאומיים, היהודי והערבי, יּוכּרו בתור גופי־ציבור אוטונומיים, בעלי מעמד שווה לפי החוק, מבחינת דת ומעמד אישי, חינוך ועוד.
2. קרקע – הקרקעות תימסרנה, בפיקוחו של בית דין ארצישראלי לענייני קרקעות (שיכלול, בין שאר חבריו, שופטים ומומחים חקלאיים משני הקיבוצים הלאומיים), למגישי בקשות יהודים וערבים ולקבוצות, ללא אפליה ביניהם.
תפיסתו הכלכלית והחברתית של ז'בוטינסקי מורכבת וחוקרים בולטים נחלקו לגביה.
פרופסור רפאלה בילסקי בן חור סברה כי ז'בוטינסקי תמך במדינת רווחה ואילו פרופסור יעקב שביט טען כי ז'בוטינסקי תמך במודל של "חברת מופת".
חוקרים נוספים מנסים להסביר את גישתו הכוללת כאיחוד של מרכיביה השונים.
בשנות נעוריו תמך ז'בוטינסקי בסוציאליזם הרדיקלי ובמרקסיזם, אך תוצאות המהפיכה הרוסית גרמו לו להתנגד בחריפות לעקרונות הסוציאלסטיים לרבות ה'שיתופיות' בכלל ולתפיסת "מלחמת המעמדות" בפרט.
כך הגדיר זאת ז'בוטינסקי עצמו: .
תפיסתו הבוגרת של ז'בוטינסקי כללה תפיסה ליברלית עם מרכיבים של חמלה כלפי השכבות החלשות.
גישתו הליברלית באה לידי ביטוי בהעדפתו להתערבות מינימלית של המדינה בענייני הפרט.
ז'בוטינסקי אכן הכיר בכך שנסיבות מיוחדות יצדיקו התערבות מוגברת של המדינה אך הדגיש שהתערבות כזו תהיה מוגבלת לתקופה קצרה.
במקביל, גישתו הליברלית התבטאה בסלידתו משביתות תכופות והצעתו לקביעת "בוררות לאומית" נייטרלית, בתמיכתו בבעלי מקצועות חופשיים (בניגוד לרבים בציונות שראו את ה'פועלים' בלבד כ'יצרניים') ואהדתו (שלא הייתה מקובלת בחוגים הציוניים בתקופתו) לשאיפה חברתית להשגת רמת חיים גבוהה שתתבטא ב"צמיחת ביקושים".