tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1942 החליף את שניהם כראש הש"י ישראל עמיר (אז זבלדובסקי).
תחת פיקודו הושלם האיחוד המלא בין הר"ן לבין הש"י וכל מטה הש"י למחלקותיו השונות רוכז במשרד אחד בתל אביב תחת הכיסוי של "הוועד למען החייל".
אחת המחלקות החשובות בש"י הייתה המחלקה הבריטית, שמשימתה העיקרית הייתה לשאוב מידע ממשרדיה ומארכיונה של הבולשת הבריטית, שנקראה "מחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט", ה-CID.
לרשות המחלקה הבריטית עמדו מאות שוטרים ופקידי ממשל יהודים, שנאמנותם הראשונה הייתה לארגון "ההגנה", והם השיגו עבור הש"י מידע רב ערך.
הש"י קיים שירות האזנה שיירט תשדורות סודיות של הבריטים ועסק בפענוח הצפנים הבריטיים.
במשך תקופה מסוימת הצליח הש"י לשים ידו על "הצופן האימפריאלי" שבו נשלחו המברקים המדיניים החשובים ביותר ללונדון.
בשנת 1944 הצטרף למטה הש"י איסר הראל (אז הלפרין), איש משמר החופים ומשטרת היישובים העבריים, תחילה כמזכיר המחלקה היהודית ולאחר מכן כראש המחלקה, ומשנת 1947 ועד לקום המדינה היה מפקד מחוז תל אביב.
בשנות המאבק בבריטים שלאחר סיום מלחמת העולם השנייה התרחב מאוד הש"י וכלל עשרות עובדים ומתנדבים רבים.
התוכנית על מאות עמודיה צולמה במשך לילה שלם באחד הקיבוצים, באמצעי הצילום הפשוטים של אותה תקופה, והושבה עם בוקר למקומה.
יחידות הפלמ"ח שימשו ככוחות המיוחדים של "ההגנה".
הפלמ"ח הוקם בשנת 1941, כאשר סכנת פלישה מסוריה ולבנון איימה על היישוב.
הקמתו הייתה בתיאום עם הבריטים שנזקקו לסיוע של היישוב היהודי בהגנת הארץ ולכוח גרילה מאומן שיופעל אם הארץ תיכבש.
הפלמ"ח ניהל פעילות מודיעין בכפיפות למטכ"ל ההגנה ולש"י ובהנחיית המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, שהייתה משרד החוץ של המדינה בדרך.
המידע שנאסף רוכז במטה הפלמ"ח והוזרם לש"י ולמחלקה המדינית.
משנת 1943 ועד תחילת מלחמת העצמאות, עסקו צוותים של הפלמ"ח בסיורים ברחבי הארץ במטרה להכין תיקים לכפרים ולישובים הערביים ולאתר יעדים ערביים ובריטיים לתקיפה.
לפלמ"ח הייתה מחלקה ערבית, שהייתה מחלקת מסתערבים שחדרה למטרות מודיעין ליישובי הערבים בארץ ובמדינות ערב השכנות.
בראשה עמד ירוחם כהן, ואחריו, בתקופת המאבק, שאול ביבר.
משנת 1946 הצטרפה לפעולת מודיעין זאת מחלקת הטיס של הפלמ"ח, שעסקה בצילומי אוויר של היעדים.
במקביל הופעלה המחלקה הערבית של הפלמ"ח באיסוף מידע למטרות לחימה ומבצעים מיוחדים.
בשלהי שנת 1946 מונה ירוחם כהן לקצין המודיעין הראשון של הפלמ"ח.
פעולות המודיעין של הפלמ"ח הביאו תועלת מבצעית רבה בימי תנועת המרי העברי ובקרבות מלחמת העצמאות.
באוגוסט 1948 הועברה המחלקה הערבית של הפלמ"ח בשלמותה לצה"ל כיחידה מיוחדת בחיל המודיעין, שנקרא באותה עת "שירות המודיעין".
לקראת הכרזת העצמאות הייתה משימת הש"י לעמוד על כוונותיהם של ערביי ארץ ישראל ושל מדינות ערב השכנות.
מחוז תל אביב של הש"י, בראשות איסר הראל, שעמד בחזית המודיעינית החשובה ביותר, מול יפו הערבית שהייתה המרכז המדיני והצבאי החשוב ביותר של הערבים, הצליח להשיג מידע רב ערך.
לקראת הכרזת המדינה הפעיל איסר הראל סוכן ערבי שיצא לעמאן כדי לעמוד על כוונות הירדנים ולבדוק האם הם עומדים לצאת למלחמה.
הסוכן הביא את הידיעה כי בכוונת הירדנים לצאת למלחמה ואיסר נחפז להודיע על כך לדוד בן-גוריון.
עם הקמת המדינה היה הש"י, על מנגנוניו ואנשיו, התשתית שעליה הוקמו המודיעין הצבאי ושירות הביטחון.
איסר בארי, שהיה ראש הש"י בפועל, נתמנה לראש מחלקת המודיעין הצבאי (לימים אגף המודיעין) ואיסר הראל נתמנה לראש שירות הביטחון (לימים שירות הביטחון הכללי).
לשניהם הוענקה דרגת סגן-אלוף, שהייתה בראשיתו של צה"ל דרגה בכירה ביותר, מיד מתחת לדרגת אלוף.
קהילת המודיעין של ישראל לא קמה יש מאין, היא קמה על היסודות שנוצקו על ידי הש"י במשך שנות קיומו.
עיריית תל אביב הציבה לוחית זיכרון במקום שהייתה בו מפקדת ש"י בתל אביב ברחוב מלצ'ט 19.
שם פרטיםשאול אביגור (מאירוב) ממנהיגי היישוב.
איש ביטחון, רכש, מודיעין, העפלה ועלייה.
במלחמת העצמאות שימש כסגן שר הביטחון.
לפני קום המדינה עמד בראש המוסד לעלייה ב' אשר ארגן את ההעפלה, ובשנות המדינה המשיך לעסוק בעלייה מארצות המצוקה, בעיקר מברית המועצות, כראש "נתיב".
יהודה ארזי חבר המטה הכללי של "ההגנה".
בשנים 1945–1947 עמד בראש השלוחה של המוסד לעלייה ב' באיטליה.
ישראל עמיר (זבלדובסקי) עמד בראש הש"י בתקופה שלפני קום המדינה.
לפני כן שימש בתפקידי פיקוד ב"הגנה" ועמד בראש התעשייה הצבאית.
לאחר קום המדינה היה לסגן-אלוף בצה"ל, שירת זמן קצר כמפקדו הראשון של חיל האוויר ולאחר מכן כראש אגף האפסנאות וראש אגף כוח האדם.
דוד שאלתיאל פיקד על הש"י עם היווסדו בשנת 1940, ביחד עם זאב שרף.
היה בעל רקע פיקודי בהיותו סרן בלגיון הזרים הצרפתי בראשית שנות ה-30. נשלח על ידי "ההגנה" לאירופה למטרות רכש ונתפש על ידי הנאצים ונכלא למשך 8 חודשים במחנה הריכוז דכאו.
חזר ארצה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה וחזר לפעילותו ב"הגנה" ולאחר היווסד הש"י נמנה עם מפקדיו.
לאחר קום המדינה היה לאלוף בצה"ל.
פיקד על המערכה הצבאית בירושלים במהלך מלחמת העצמאות.
פיקד על חיל הספר (גלגולו הראשון של משמר הגבול) ולאחר מכן שימש כנספח צה"ל בפריז ושגריר ישראל בברזיל, מקסיקו והולנד.
איסר הראל (הלפרין) עמד בראש המחלקה היהודית של הש"י ובראש מחוז תל אביב של הש"י עד לקום המדינה.
בראשית ימי המדינה נתמנה לראש השב"כ (הש"ב כפי שנקרא אז) ומ-1952 עד 1963 כיהן כראש "המוסד".
בנוסף לתפקידו כראש "המוסד" היה גם האחראי כלפי ראש הממשלה על פעולותיו של השב"כ וזכה לתואר "הממונה על שירותי הביטחון", תואר שבוטל עם פרישתו.
איסר בארי (בירנצוויג) שירת במטה הש"י החל מ-1947. בראשית שנת 1948 היה לראש הש"י בפועל.
עם קום המדינה נתמנה לראש המודיעין הצבאי בדרגת סגן-אלוף.
תוך זמן קצרה הסתבך בפרשיות של שימוש לרעה בסמכויותיו, בניסיון להפליל בבגידה את אבא חושי ובאחריות למותו של מודיע ערבי.
נשפט, הורד לדרגת טוראי וסולק מן הצבא.
עוד קודם לכן היה אב בית דין שדה שדן למוות את מאיר טוביאנסקי.
בעקבות חקירה שנערכה בשנת 1949, שהעלתה כי טוביאנסקי היה חף מפשע, הועמד בארי למשפט ונדון למאסר של יום אחד אך זכה לחנינה מנשיא המדינה.
בנימין גיבלי שירת במשטרת היישובים העבריים והיה פעיל בשירות הש"י.
עם קום המדינה מונה לקצין המודיעין של מחוז ירושלים.
היה אחד השופטים בבית דין השדה שדן למוות את מאיר טוביאנסקי.
היה מעורב בעסק הביש ובעקבות זאת הועבר מתפקידו ומונה לראש מטה פיקוד הצפון ולאחר מכן למפקד חטיבת גולני ולממלא מקום מפקד פיקוד המרכז.
דוד בן-גוריון סירב להעלותו לדרגת אלוף בגלל חלקו בעסק הביש.
סיים שירותו כנספח צה"ל בבריטניה ובסקנדינביה.
אפרים דקל (קרסנר) היה מפקד מחוז תל אביב של הש"י.
לאחר מלחמת העולם השנייה החלו הבריטים לחפשו, ואז עזב את תפקידו ויצא לאירופה לפעול במסגרת הבריחה, הארגון שעסק בהבאתם לארץ של ניצולי השואה במסגרת ההעפלה.
בתקופת המדינה כתב את ספרו "עלילות ש"י", ובו זיכרונותיו כמפקד בש"י.
יהושע (ג'וש) פלמון איש המחלקה הערבית של הש"י.
בשנת 1941, כאשר סוריה ולבנון היו תחת שלטון צרפת של וישי והבריטים התכוננו לפלוש אליהן מארץ ישראל, הוא פיקד על קבוצה של 12 מסתערבים שנשלחו לביירות ודמשק, לפעולות מודיעין וחבלה כהכנה לפלישה.
בתום מלחמת העצמאות השתתף בשיחות עם הסורים להשגת שביתת נשק והוא אחד משלושת החותמים בשם מדינת ישראל על הסכם שביתת הנשק בין ישראל לסוריה.
בראשית תקופת המדינה שימש כיועץ לענייני מיעוטים של ראש הממשלה.
עזרא דנין בטרם ייסוד הש"י עמד בראש שירות הידיעות האזורי של ארגון "ההגנה" במרכז הארץ ("גליל תיכון").
מאז ייסוד הש"י ועד למלחמת העצמאות עמד בראש המחלקה הערבית של הש"י.
היה ממקימי המחלקה הסורית של הפלמ"ח שכללה מסתערבים שחדרו לסוריה ולבנון שבשלטון וישי ב-1941, כהכנה לפלישה הבריטית.
נתלווה לגולדה מאיר (אז מאירסון) בפגישתה עם המלך עבדאללה הראשון בנהריים ערב מלחמת העצמאות.
לאחר קום המדינה היה יועץ למחלקת המזרח התיכון במשרד החוץ.
ירוחם כהן מראשוני המתנדבים לפלמ"ח.
הקים את המחלקה הערבית בפלמ"ח ועמד בראשה.
ב-1945 נשלח לארגן ולהבריח לארץ את הנוער היהודי בלבנון ובסוריה.
ב-1946 נתמנה למפקד מחלקת המודיעין של הפלמ"ח.
במלחמת העצמאות שירת כקצין מודיעין והיה קצין הקישור אל הכוחות המצריים הנצורים בכיס פלוג'ה, שם פגש בקולונל גמאל עבד אל נאצר, לימים נשיא מצרים, שנמנה עם הנצורים.
היה חבר בוועדת שביתת הנשק ישראל–מצרים.
לאחר קום המדינה היה שגריר ישראל בליבריה ובניגריה, ועסק גם בעיתונאות, כתיבה ומחקר (מספריו: "לאור היום ובמחשך").
ממייסדי קיבוץ כפר מנחם בדרום.
הפעיל סוכנים ומודיעים בקרב שבטי הבדואים בדרום.
במלחמת העצמאות שירת כקצין מודיעין.
היה אחד משלושת חברי בית דין השדה שדנו למוות את מאיר טוביאנסקי.
שירת כסגן-אלוף באמ"ן ולאחר מכן ב"מוסד".
זאב שרף פיקד על הש"י עם היווסדו ב-1940, ביחד עם דוד שאלתיאל.
בשנת 1945 נתמנה למזכיר המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
בשנת 1947 נתמנה למזכיר ועדת המצב, הוועדה שהתכוננה לקראת הכרזת המדינה והכינה את מנגנון המדינה.
לאחר קום המדינה כיהן כמזכיר הממשלה, הממונה על הכנסות המדינה, חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
שמואל דיבון עמד בראש המחלקה הערבית של הש"י לאחר עזרא דנין.
בימי המדינה שימש כראש מחלקת המזרח התיכון במשרד החוץ.
יוסף קריב (קרקובי) היה מנהל המחלקה היהודית של הש"י.
משנת 1945 היה בין מפעילי תחנת הרדיו של ההגנה "קול ישראל".
ב-1946 נכלא על ידי הבריטים בשבת השחורה ולאחר שחרורו נתמנה למפקד הש"י במחוז תל אביב.
לאחר קום המדינה היה ממנהלי רשות השידור.
משה בר-אילן עמד בראש המחלקה המדינית עם הקמת הש"י.
ב-1941 מונה למזכיר המטכ"ל של ההגנה, וב-1946 מונה לראש שירות ציוד והספקה, ומילא תפקיד זה בזמן מלחמת השחרור.
עם קום המדינה, הפך להיות מפקדו הראשון של חיל ההספקה של צה"ל, לימים חיל התחזוקה.
ברוך (בוריס) גוריאל עמד בראש המחלקה המדינית של הש"י, לאחר משה בר-אילן.
לאחר קום המדינה עמד בראש המחלקה המדינית של משרד החוץ.
פרש בשנת 1951 לקראת הקמת "המוסד", במחאה על כך ש"המוסד" עתיד לקבל את רוב הסמכויות בתחום המודיעין של המחלקה המדינית.
שאול ביבר היה מפקד המחלקה הערבית, לאחר ירוחם כהן, בתקופת המאבק.
בתקופת המדינה שירת כקצין חינוך בצה"ל, וכמארגן הלהקות הצבאיות.
לוי אברהמי היה מפקד השי"י בחיפה.
בשנים 1943–1946 היה במצרים כשליח ההגנה והש"י, למטרת רכש ומודיעין.
לאחר הקמת המדינה שימש עשר שנים כמפקד מחוז ירושלים של משטרת ישראל בדרגת ניצב.מרדכי אלמוגהקים את יחידת ההאזנה של הש"י.
ש"ס וילנא הוא הגרסה הנפוצה ביותר של התלמוד הבבלי, והיא נוצרה בדפוס האלמנה והאחים ראם (נהגה "רוֹם") שבעיר וילנה בשנים תר"ם–ה'תרמ"ו (1880–1886).
הדפסת המהדורה ארכה כשש שנים, החל בכרך של מסכת ברכות, שפורסם בי"ח באייר תר"ם, ועד הכרך של מסכת נידה, שיצא לאור בי"ג בניסן תרמ"ו.
באחרית הדבר שבסוף הכרך האחרון כתב מנהל בית הדפוס, שמואל שרגא פייגנזון ('שפ"ן הסופר'), כי נוסח הש"ס גובש בעזרת חשיפת מקורות שכמעט שאבדו ועל פי כתבי יד שונים של התלמוד.
הפרשנים שמופיעים לצד טקסט הגמרא גם הם הועתקו מכתבי יד ונעשתה עבודת בדיקת הנוסח.
על העבודה הופקדו יותר ממאה דפסים וארבעה עשר מגיהים.
בדיקת נוסח הדפוס מלמד שעל אף התיקונים וההגהות על פי רוב גוף הנוסח הועתק מדפוסים קודמים.
שער המסכתות הנפוץ, שבו רשימת מאה הפירושים שנלווים לתלמוד, הופיע בתחילה רק בפתח הכרך האחרון, ובהדפסות מאוחרות יותר התווסף לכל כרכי התלמוד.
גם מיקומן של הלכות הרי"ף השתנה: במהדורות הראשונות הודפס החיבור בכרכים נפרדים, שיצאו לאור במקביל לכרכי מסכתות הגמרא, ורק בשכפולים המאוחרים אוחדו הגמרא והרי"ף בכרך אחד.
בתארו את העבודה העצומה של הכנת המהדורה המודפסת של הש"ס, לא חוסך מנהל ההדפסה פייגנזון בתיאורים ציוריים.
המו"לים של המהדורה אכן הקדישו זמן רב וממון בחיפוש אחר נוסחאות מדויקות של התלמוד ושל מפרשיו הראשונים, ולאלה הוסיפו פירושים של האחרונים.
צוות עורכי המהדורה כלל דמויות מוכרות כרב שלמה הכהן מווילנה, שפירושו על הש"ס מופיע במהדורה זו, הרב אליעזר ליפמן פרינץ מאמסטרדם, והרב רפאל נתן נטע רבינוביץ, בעל דקדוקי סופרים.
הרב רבינוביץ נשלח לספריית הוותיקן ברומא על מנת להעתיק מכתב יד את פירוש רבינו חננאל, ובזכות המלצות מיוחדות שקיבל הורשה לעבוד שם גם בזמן שהספרייה סגורה.
ההוספות החדשות שנוספו בש"ס וילנא
מלבד הפירושים שהיו קיימים במהדורות קודמות של הש"ס, נוספו בש"ס זה עוד מאה פירושים על התלמוד, וארבעים פירושים על הרי"ף.
בתארו את הדפוסים שקדמו לו כותב שפ"ן הסופר שמאז הדפוסים הראשונים של הש"ס, לא הופיע שום חידוש משמעותי במהדורות הבאות, וכל חמישים המהדורות שנדפסו מאז ש"ס ונציה (למעשה 64 מהדורות, חלקן לא שלמות) לא היו אלא כ"מעשה קוף" ובנוסף "הוסיפו שיבושים חדשים על שלפניהם".
החידושים החשובים שנוספו בש"ס וילנא
פירוש רבינו חננאל בן חושיאל, שרק חלקו היה מוכר לפני כן – הועתק מכתב יד בספריית הוותיקן.
פירוש רבינו גרשום מאור הגולה – הועתק בבית המדרש בברלין על פי כתב יד שהועתק מכתב יד רומא.
תוספות ר"י הזקן – הועתק מכתב יד בספריית המוזיאון הבריטי
תוספות ר"ש משאנץ למסכת סוטה – הועתק מכתב יד מהספרייה הבודליאנית באוניברסיטת אוקספורד.
תוספות ישנים למסכת יבמות – הועתק מכתב יד בספרית המוזיאון הבריטי.
חידושי היעב"ץ, שיצאו לאור לראשונה – הועתקו מגיליונות הש"ס שעליהם כתב את הערותיו.
כמו כן הודפסו פירושים רבים ממהדורות עתיקות ונדירות של דפוסים ראשונים.
על אלה נוספו חידושים של חכמי אותה תקופה, בדגש על יהדות ליטא, בה נדפס הש"ס הזה.
מהדורה זו עמדה במוקד מאבק מו"לי מפורסם בינה ובין מהדורת הש"ס בדפוס סלאוויטא.
במחלוקת זו נתפסה כל מהדורה כמייצגת מחנה אחד בשוני הרעיוני והגאוגרפי שבין המרחב החסידי והליטאי.
כך למשל, במהלך בירור הדיון בין שני המו"לים הניצים בבית הדין הרבני, העלו מדפיסי ש"ס וילנה את הטענה כי אצלם, בניגוד לדפוס החסידי, יופיעו גם הגהותיו של הגאון מווילנה, נציגה המובהק של יהדות ליטא ושל המחנה המתנגד לחסידות.
ואכן, בייחוד נוספו 'הגהות' או 'חידושים' פרי עטם של רבנים מן העיר וילנה (בה נערכה ההדפסה המחודשת), כמו חידושי הרש"ש וכן הגהותיו של בנו, הרב מתתיהו שטראשון, וכך גם "הגהות חשק שלמה" - פרי עטו של הרב שלמה הכהן מווילנה, שהיה שותף בעריכת הש"ס.
אפשר שזו גם הסיבה להכתרת התוספות הפרשניות הללו (מאת רבני זמנם של המדפיסים) כ'הגהות', משום הקפדתם של המדפיסים על קיצור תמציתי וחסכני.
בסוף כל מסכת נדפס חיבורו של מגיה הש"ס מרדכי פלונגיאן, בשם "המתרגם", ובו ביאורי מילים לועזיות המופיעות בפירוש רש"י לתלמוד ובתוספות, בתרגום ליידיש ולעברית.
שמואל ישעיהו פּנוּאֵלי (פִּינֶלֶס), שנודע בשמו המקוצר ש"י פנואלי (17 בפברואר 1904 – 21 במרץ 1965) היה מחנך, מסאי וחוקר ספרות ישראלי, ממייסדי החוג לספרות באוניברסיטת תל אביב.
פנואלי נולד בשנת 1904 במיידאן (ליד ריישא) שבגליציה (אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית, לאחר המלחמה במדינת פולין), בן לסוחר מרדכי אהרן פינלס.
מגיל צעיר עסק בהוראה ובכתיבה ספרותית.
למד בבית המדרש העברי למורים בווילנה ולאחר סיום לימודיו הורה שם.
זמן קצר ערך עיתון מקומי בשם "העברי", ושם פרסם את יצירתו: שירים ודברי פרוזה בעברית וביידיש.
במהלך השנים עבר מכתיבת ספרות יפה לכתיבת ביקורות ומסות ספרותיות בשפה העברית.
הוא השתתף בקביעות בכתיבת מאמרים בעיתונות העברית בפולין, כמו: "הצפירה", "גלים", "זרמים", "הדרך"
בשנת 1933 יצא למסע במזרח הרחוק ופרסם רשימות רבות מחוויותיו.
ישב זמן קצר בחרבין שבסין, עד שעלה לארץ בשנת 1935 יחד עם הניה רעייתו.
במשך 9 שנים ניהל את בית הספר בנהלל.
ב-1945 עבר להתגורר בחולון והיה מורה ומנהל בסמינר ע"ש שיין בגבעת השלושה.
ב-1954 הצטרף לאוניברסיטת תל אביב המוקמת והולכת, ייסד בה את החוג לספרות עברית ועמד בראשו עד לפטירתו הפתאומית מהתקף לב בשנת 1965.
בנו אמיר פנואלי היה פרופסור למתמטיקה ומדעי המחשב, חתן פרס ישראל ופרס טיורינג.
בן נוסף, דוד, היה פרופסור להנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון.
במשך כשלושים שנה פרסם פנואלי בעיתונות ובכתבי העת הספרותיים בארץ מאות מסות ורשימות בנושאי ספרות וחינוך, מהם: "גזית", "גליונות", "זמנים", "דבר" "ומאזניים".
מאמריו של פנואלי הושפעו מהזרם הרומנטי של הספרות.
בעיניו הייתה יצירת הספרות ביטוי למעמקי נפשו של היוצר, וכך שילב בכתבות הדיוקן שלו בין דיון פסיכולוגי וספרותי.
לדעתו, הספרות העברית החדשה החליפה את הדת בעצם כיסופיה לקדושה וללשון תרבותית חדשה.
הכתיבה הביקורתית בעיניו נתפשה כיצירה ספרותית לשמה, המפעילה אינטואיציות אישיות רגשיות.
הוא לא נטה לעסוק בתיאוריות אנליטיות דייקניות, ועל כן גם הביקורות שכתב נצבעו בחותם הפיוטי והאסתטי.
במאמר שהספיד את פנואלי עם פטירתו הפתאומית כתב אדיר כהן: "בעיוניו בספרות מבקש פנואלי להעלות בפני הקורא את פשוטה של יצירה ולהתרחק מדרך הביקורת המקובלת היום בספרותינו [...] ביקורת המוציאה את היצירה מידי פשוטה על ידי פלפולי דרוש, שבעטיים מתקפחת היצירה גופה.
פנואלי מאמין כי 'האזנה לפשוטיהם של שיר וסיפור מכניסה את האדם בסודם וברמזיהם על דרך הקליטה האסתטית, שהיא דרך קליטת העולם של כל אמנות' "
גם הרצאותיו בחוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב, היו ערוכות בצורה אסתטית יותר מאשר אינטלקטואלית יבשה.
לעיתים קרובות היו המאזינים מתקשים למצוא בדבריו שהפליגו למחוזות אחרים, את ההקשר של הקורס הקונקרטי, עד שפנואלי חיבר את כל הקצוות והחזיר את הסטודנטים ליצירה הנדונה בקורס.
הרצאותיו, שהיו בנויות בצורה ייחודית, היו פופולריות מאוד בקרב הסטודנטים.
מבחר ממאמריו כונס בספריו: "דמויות בספרותנו החדשה" (1946), "חוליות בספרות העברית החדשה" (1953), "ספרות כפשוטה", (1963).
כמו כן, פרסם פנואלי ספרי מחקר שונים: "חיים הזז" (1953), "יצירתו של ש"י עגנון: מסת מחקר" (1960), "ברנר וגנסין בסיפור העברי של ראשית המאה העשרים (1965), "מסה על היפה שבאמנות הספרות" (1964)
בשנת 1980 יצא לזכרו הספר פלס, מחקרים בביקורת הספרות העברית, בעריכת נורית גוברין.
חיים נחמן ביאליק: צו זיין 60-יאָריקן יובילייאום, וילנה, ציוניסטישע ביבליאָטעק
דמויות בספרותנו החדשה: מסות, מ' ניומן בסיוע מוסד ביאליק, תש"ו
חוליות בספרות העברית החדשה, הוצאת דביר, 1953
ספרות בבתי הספר: שמונה עשר פרקים בהוראת הספרות, אורים, תשי"ג
יצירתו של ש"י עגנון: מסת מחקר, תרבות וחינוך, 1960
ספרות כפשוטה, אגודת הסופרים ליד דביר, תשכ"ג
מסה על היפה שבאמנות הספרות הוצאת אלף, 1964
ברנר וגנסין בסיפור העברי של ראשית המאה העשרים, אוניברסיטת תל אביב - מפעל השכפול, 1965
ש"ס ונציה הוא המהדורה המלאה הראשונה של התלמוד הבבלי, שנדפסה בוונציה על ידי דניאל בומברג בשנים ה'ר"פ–ה'רפ"ג (1520–1523).
בנוסף למשנה ולגמרא, כלולים במהדורה זו פירוש רש"י ותוספות.
במהדורה זו גם נקבעה חלוקת התלמוד לדפים המשמשת עד היום.
המהדורה נחשבת לנקייה יחסית משיבושי הצנזורה על ספרים עבריים.
עד המצאת הדפוס באמצע המאה ה-15 נפוץ התלמוד בכתבי יד בלבד.
ההדפסה החלקית הראשונה של התלמוד הודפסה בספרד בשנת 1482 ה'רמ"ב עם פירוש רש"י ובלי תוספות, אך בשל רדיפות האינקוויזיציה הספרדית ושריפת התלמוד באיטליה, נותרו ממנה רק שרידים.
בשנת ה'רמ"ד החלו האחים היהודים יהושע וגרשום בן משה שונצינו להדפיס באיטליה חלק ממסכתות התלמוד.
ארבעים שנה מאוחר יותר, בשנים ר"פ-רפ"ג (1520 - 1523), הוציא לראשונה דניאל בומברג, ברישיון האפיפיור לאו העשירי, מהדורה מלאה של התלמוד הבבלי.
בומברג היה מדפיס נוצרי שלא ידע עברית, אשר הקיף עצמו ביהודים מומרים ומלומדים שסייעו לו בהגהה ובהכנה לדפוס.
בניגוד למקובל מהדורת בומברג לא קבעה את עיצוב העמוד המקובל היום, שבו נוסח התלמוד במרכז העמוד, פירוש רש"י בצד הפנימי, ופירוש התוספות בצד החיצוני.
עיצוב זה היה קיים כבר במהדורת שונצינו, והסתמך על עיצוב מקובל בעולם הלטיני.
הייחוד של מהדורת בומברג היה בכך שבומברג הדפיס את כלל התלמוד ולא מסכתות בודדות, וכך התאפשר לו לתת מספרים לעמודים ולמעשה לקבוע מה יהיה בכל עמוד.
בנוסף קבע המדפיס לדורות את פירושי הפרשנים שהודפסו עם הש"ס, ובהם פירוש רבינו נסים, הרא"ש, ופירוש המשניות לרמב"ם.
גם בזאת התבסס בומברג על טפסים מדפוס האחים שונצינו, כך שצורת הדף ובחירת הפרשנים (חוץ מהרא"ש שהופיע רק בדפוס ונציה) הועתקו משם.
מדפיסי שונצינו אף האשימוהו בהעתקה מדפוסם: "והנה מדפיסי ויניציאה העתיקו מהדפוס שלי ובזולתם שמו מאשר מצאו".
לא ידוע מהו כתב היד (או כתבי היד) בו השתמשו מדפיסי ונציה להעתקת טקסט התלמוד.
מכיוון שהנוסח שונה מכל כתבי היד הידועים לנו כיום, מהווה דפוס ונציה עצמו "עד נוסח" לנוסח התלמוד.
הצלחתו של בומברג לממן לראשונה מפעל רחב היקף של הדפסת התלמוד בשלמותו, נובעת ככל הנראה מהאפשרויות הכלכליות שעמדו לרשותו ושהיו חסומות בפני מדפיסים יהודים כשונצינו.
בומברג הדפיס בחייו מהדורה שנייה ושלישית - שלוש הוצאות ב-20 שנה.
לאחר הופעת המהדורה לא הופיעו מהדורות עם חידושים משמעותיים לאורך מאות שנים, וכל 64 המהדורות שנדפסו (חלקן לא שלמות), עד הופעת ש"ס וילנא בסוף המאה ה-19, התבססו עליו, אך בחלקן שורבבו טעויות חדשות, וברובן היו השמטות הצנזורה.
כיום קיימים רק 14 סטים ידועים של מהדורה זו, אחד מהם נרכש בסוף 2015 בידי איש העסקים והאספן הניו יורקי לאון בלאק בסכום של למעלה מ-9 מיליון דולר
העתק של ש"ס ונציה יצא לאור בשנת ה'תש"ל ב"הוצאת המקור" בירושלים.
ש"ס נגד פינס היא עתירה שהוגשה ליושב ראש ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-16 ולראש הממשלה.
ההחלטה בעתירה ניתנה ב-30 בינואר 2001 במסגרת תיק בחירות מיוחדות שפתחה מפלגת ש"ס בבקשה שיוצא צו שימנע את ח"כ אופיר פינס-פז מלהתארח בצ'אט שהפעיל אתר האינטרנט של העיתון מעריב.
לטענת העותרים, ש"ס ונציג מטעמה בוועדת הבחירות המרכזית, השתתפותו של פינס בצ'אט מהווה הפרה של הוראות חוק הבחירות (דרכי תעמולה), המכונה "חוק התעמולה".
אתר האינטרנט מעריב online הושק באוקטובר 1999. האתר הפעיל מערכת צ'אטים.
ב-6 בפברואר 2001 נערכו בחירות מיוחדות לראשות הממשלה, בין מועמד הליכוד, אריאל שרון, ובין מועמד מפלגת העבודה וראש הממשלה המכהן, אהוד ברק.
במהלך חודש ינואר 2001, התארח חבר הכנסת מטעם הליכוד דני נוה בצ'אט שהפעיל מעריב online.
אתר האינטרנט החליט לארח את חבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה, אופיר פז-פינס.
חוק התעמולה נועד להסדיר את תעמולת הבחירות במהלך 90 הימים לפני הבחירות לכנסת.
המגבלות העיקריות שמציב החוק נוגעות בשימוש פסול בנכסי מדינה לטובת תעמולה, ואיסור על תעמולה ברדיו ובטלוויזיה חודשיים לפני יום הבחירות, מלבד במסגרת הסדרים מיוחדים שנקבעו.
סעיף 17ב לחוק התעמולה מסמיך את יושב ראש ועדת הבחירות לכנסת להוציא צו שימנע את הפרתו של החוק.
האם יש למנוע קיום צ'אט של חבר כנסת באינטרנט בתקופת בחירות?
האם תעמולת בחירות באינטרנט אסורה היא על פי חוק התעמולה, ומשכך יש לאסורה?
האם שימוש באינטרנט לצורכי תעמולת בחירות הוא בבחינת עבירה על חוק התעמולה?
האם נכון, ראוי ולגיטימי הוא לעשות היקש מן הרדיו והטלוויזיה לאינטרנט, ולקבוע כי הגבלות החלות על הרדיו והטלוויזיה תחולנה על האינטרנט אף-הוא?
השוני העצום בין המדיומים התקשורתיים של רדיו וטלוויזיה לבין רשת האינטרנט שולל את היכולת להקיש ביניהם.
השוני נובע בעיקרו מן ההבדל בין כמות הערוצים ברדיו ובטלוויזיה לבין כמות אתרי האינטרנט ובכן לאינטרנט אין כל רגולציה.
בשל כך, מגיע השופט חשין למסקנה כי חוק הבחירות (דרכי תעמולה) לא חל באופן ישיר על האינטרנט.
ולכן מגיע למסקנה כי ההשתתפות של ח"כ פינס אינה מהווה הפרה של חוק הבחירות (דרכי תעמולה).
הערה נוספת שמוסיף השופט חשין מדברת על הצורך בהתאמת החקיקה הקיימת לעידן האינטרנט באמירה: "אין הצדק כי נמשיך ונחזיק בהסדרים שאפשר היו יפים לזמנם אך לא בהכרח מתאימים הם לימנו".
החלטה זו מהווה כיום קו מנחה לכל דיון בנושא הצורך בדינים מיוחדים לתחומי המחשב.
הדעות בנושא מתחלקות לאלה שלדעתם אין צורך להתאים את החוקים לשינויי מרחב הסייבר, כדוגמת השופט האמריקאי פרנק איסטרברוק.
איסטרברוק טען במאמרו המצוטט למכביר שלהגדיר דיני מחשבים זה כמו להגדיר דיני סוסים.
אמנם עולות שאלות משפטיות הנוגעות לסוסים, אך המסגרות המושגיות המתאימות הן דיני נזיקין ודיני חוזים, כאשר כל אחת מהן מטפלת בסוגיות הנוגעות לסוסים מהפריזמה שלה.
באותו אופן, לא יהיה נכון להגדיר דיני מחשבים.
מנגד במשפט הישראלי מובילה כיום גישתו של חשין שעלתה מפסק הדין הנ"ל.
כיוון המחשב והאינטרנט הביא לשינוי כה מהותי, כזה המצדיק הגדרת ענף חדש.
לטענתו, השינוי למעשה שינה הגדרות בסיסיות והביא לחשיבה מחודשת.
במקרה שהובא בפני יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-19, השופט אליקים רובינשטיין החיל את סעיף 10(ב)(5) לחוק התעמולה על פרסומים באתר אינטרנט.
יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-20, השופט סלים ג'ובראן, הרחיב ופיתח את גישתו של השופט רובינשטיין, כאשר התייחס לפרסומים באינטרנט כחוסים תחת ההסדרים המצויים בחוקי תעמולת הבחירות.
שאול ישראל (ש"י) איש הוּרוויץ (Hurwitz, 15 בספטמבר 1861, יום כיפור תרכ"ב – 8 באוגוסט 1922) היה פובליציסט, היסטוריון, מו"ל, הוגה דעות ופעיל עברי וציוני.
הורוויץ נולד בעיירה אוברוביצ'י שבמחוז הומל, פלך מוהילוב שברוסיה הלבנה.
מצד אביו, בנימין פייביש, בנו של רבי יהושע, רבה של שקלוב היה קרוב משפחה של השל"ה הקדוש, צאצא למשפחת הורוויץ, משפחה מפורסמת וחשובה בפראג ממנה יצאו רבנים רבים ואמו, דבורה לבית היילגמן, הייתה דודתו של ההיסטוריון שמעון דובנוב.
אחיו הצעיר היה הפעיל הציוני לב גורביץ'.
משפחתו של הורוויץ שמרה על אורח חיים מסורתי, אך האב היה סוחר שנפגש עם רעיונות תנועת ההשכלה היהודית והיה הראשון בעיירה שהתלבש בלבוש אירופי מודרני.
בילדותו קיבל הורוויץ חינוך מסורתי ב'חדר' ואף נחשב לעילוי בעל זיכרון פנומנלי בלימוד המקרא, התלמוד והעברית.
בשנות העשרה המוקדמות שלו החל לקרוא בספרי השכלה ובגיל 15 עבר הורוויץ להתגורר וללמוד במסטיסלב אצל קרוביו, משפחת דובנוב.
בשנים הבאות למד בסנט פטרסבורג ובמוסקבה, שם פגש סטודנטים יהודים אחרים והיה בין מייסדי האגודה "בני ציון" ב-1881, מהארגונים הציוניים המוקדמים ביותר במזרח אירופה.
בנוסף, לצד לימודים אוטודידקטים של שפות זרות ולימודים כלליים, החל הורוויץ בתקופה זו בכתיבה עיתונאית בעברית וברוסית וכן בכתיבה היסטורית-הגותית בנושאים יהודיים שונים.
בשנת 1883 נשא הורוויץ לאישה את שרה תומרקין, בתה של דן תומרקין שהייתה משכילה בפני עצמה וגרושה, ואת ירח הדבש בילו השניים בברסלאו שבגרמניה.
תחילה התגורר הזוג אצל אביה של תומרקין בעיירה ראגאצ'וב, ובשנת 1887 עברה משפחת הורוויץ לעיירה גלוכוב (Gluchov), שם נכנס הורוויץ לעסקי העץ ובבעלותו היו יערות, מפעלים לעיבוד עץ ועוד, וכן היה מנהל סניף בנק מחוזי.
בשנת 1897 נבחר לנציג המחוז לקונגרס הציוני הראשון, התקרב לחוגי הציונות התרבותית מביתו של אחד העם, וחזר לעסוק בכתיבה לאחר הפוגה ארוכה.
בנובמבר 1905 היגרה משפחת הורוויץ לברלין, כשהורוויץ עצמו עבר בעקבותיה רק באמצע 1906, והמשיך בשנים הבאות לנסוע בחזרה להומל לטפל בעסקיו.
בברלין ייסד הורוויץ את "סיני - מוסד לאומי קולטורי לעם ישראל" ואחר כך היה בין מייסדי "ההסתדרות לשפה ולתרבות העברית".
במקביל ערך והוציא לאור את כתב העת העתיד, בו פרסם ממאמריו האקטואליים וההיסטוריים וכן, בשיתוף עם בן אביגדור, יעקב רמברג ופישל לחובר, את הגיליון היחיד של הקובץ הספרותי נתיבות.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה הורוויץ בהומל בענייני עסקיו, ונשאר לכוד באוקראינה בשנות המלחמה והמהפכה הרוסית שבעקבותיה, בעוד משפחתו שהתה בקופנהגן.
במשך זמן קצר לימד עברית ב'אוניברסיטה עממית יהודית' בקרקוב, ולאחר מכן, בהשתדלות שמעון דובנוב, לימד בעברית ב'אינסטיטוט הגבוה לחכמת ישראל' בפטרוגרד, עד שבפברואר 1921 חזר למשפחתו בברלין.
הצבא הרוסי החרים את עסקיו ב-1917 כך שלאחר המלחמה נאלץ לעבוד למחייתו ב"כלל", המחלקה העברית של הוצאת הספרים יודישער פרלאג, עד למותו ממחלת כליות ב-8 באוגוסט 1922.
הורוויץ גדל בסביבה מסורתית, התחנך לאור רעיונות ההשכלה ונחשף כאיש צעיר לציונות בראשית ימיה, כשהוא מושפע מרעיונות הציונות התרבותית שדגלה בתחייה לאומית על בסיס תיקון רוחני של היהדות, החייאת השפה העברית והקמת 'מרכז רוחני' ליהודים בארץ ישראל.
במשך השנים ביטאה כתיבתו את הרעיונות הללו, אף שעם חלוף הזמן הפכו רעיונותיו וכתיבתו לרדיקליים יותר ויותר.
ככלל, ניתן לבחין בין שני שלבים בכתיבתו.
בשלב הראשון, עסקה כתיבתו בלאומיות היהודית ובקיום ההיסטורי שלה, כפי שהתבטא בחיבורים ובאישים יהודיים בולטים: ב-1877 פרסם את "ציון לנפש קרוכמל", חיבור ביוגרפי אודות המשכיל העברי נחמן קרוכמל, שפתיח תאוריה היסטוריוסופית של העם היהודי.
בשנים 1888-1889 התפרסם בעיתון העברי "המגיד" תרגומו של הורוויץ לספרו של משה הס "רומא וירושלים", הנחשב לאחד החיבורים הלאומיים שהקדימו את התנועה הציונית.
ב-1891 התפרסם ספרו "העבריה והיהודיה", בו השווה את דיני האישות במקרא לאלו של התלמוד וניסה להראות כי ההלכה היהודית שאפה להביא לשוויון בין הגברים לנשים ובכך מתבטא המוסר היהודי.
בנוסף, בשנת 1882 הוציא לאור באופן חד פעמי את כתב העת בית עקד, שכלל ספרות ושירה עברית עם נטייה לאומית.
בשלב השני, עסקה כתיבתו של הורוויץ בנושאים אקטואליים מחד והיסטוריים מאידך, אף שבין השניים היה קשר הדוק ובשני המקרים עוררו דעותיו של הורוויץ, כמו גם כתיבתו (שהייתה לא פעם דרמטית ואף פרובוקטורית), ביקורת ציבורית נרחבת.
ב-1904 פרסם הורוויץ ב"השילוח" את מאמרו "לשאלת קיום היהדות", בו טען שהציונות נכשלה במשימתה להעניק ליהדות כיוון חדש ורלוונטי, שיספק ליהודים סיבה להמשיך ולדבוק ביהדותם במקום לבחור באפשרויות הרבות שמציעות התרבויות הזרות.
לפי הורוויץ, אם הציונות רוצה להבטיח את עתידם של היהודים, עליה ליצור תרבות לאומית ששורשיה במסורת ובהיסטוריה היהודית וביטויה הוא בשפה העברית.
המאמר עורר הד נרחב ושפע של תגובות בעיתונות העברית, רובן שליליות, והגדיר את הורוויץ ופעילותו בשנים הבאות בעיני הציבור ובעיני עצמו.
הביקורת שמתח הורוויץ במאמר זה ובמאמרי המשך ("שתי דרכים", "ספירטיזמוס לאומי") על הציונות התרבותית במזרח אירופה בכלל ואחד העם בפרט, הביאו אותו להגר לברלין, על אף שבאותה תקופה לא היה בה מרכז עברי משמעותי.
בברלין ייסד הורוויץ את "סיני - מוסד לאומי קולטורי לעם ישראל", ששם לו למטרה לקדם ולפתח את התרבות העברית, ועל ידי זה לקדם את חיפוש והחייאת הערכים הלאומיים המחודשים עבור הציונות והעתיד היהודי.
הפרויקט היומרני לא זכה להצלחה, אך ממנו נולדה (בשיתוף פעולה עם אגודת "עברייה") "ההסתדרות לשפה ולתרבות העברית".
ההסתדרות העברית ביקשה לקדם את העברית כשפה לאומית, כתגובה לשתי מגמות לאומיות בולטות: מחד, הציונות הממוסדת, שרק ב-1907 הכריזה על העברית כשפה הלאומית היהודית אך לא עשתה צעדים ממשיים לקידום ההצהרה הזו, ומאידך הפופולריות הגוברת של היידישיזם, שהכתיר את היידיש כשפה הלאומית היהודית ותמך בלאומיות יהודית לא-ציונית.
ההסתדרות קיימה שלוש ועידות - בברלין ב-1909, בקייב ב-1910 ובווינה ב-1913, בין השאר כתגובה לכנס היידיש בצ'רנוביץ' ב-1908, אך לא הצליחה להציג הישגים משמעותיים.
הורוויץ עצמו שימש כגזבר ההסתדרות בברלין עד להתפטרותו ב-1912.
במקביל לפעילותו בהסתדרות העברית, ייסד הורוויץ את העתיד - מאסף ספרותי-מדעי לבירור ענייני היהדות והיהודים.
כתב עת זה נועד לשמש במה למאמרים שיחקרו את ההיסטוריה היהודית בחיפוש אחר ערכים, רעיונות ודגמים לאומיים רלוונטיים שנזנחו בעבר ויוכלו לספק מענה לקיום הלאומי היהודי בעתיד: .
"העתיד" התפרסם חמש פעמים בין השנים 1908-1913, והגיליון השישי, שהתעכב עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התפרסם רק ב-1926, לאחר מותו של הורוויץ.
בכתב העת השתתפו, בין השאר, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, שמואל אבא הורודצקי, שמעון דובנוב, יעקב נפתלי שמחוני, יחזקאל קויפמן ובר-טוביה, ויוסף קלוזנר פרסם בו לראשונה פרקים מספרו "ישו הנוצרי".
המאמרים בכתב העת עסקו בחקר המקרא, התלמוד, החסידות, הפרנקיזם, יחסי היהדות והנצרות ועוד.
כמו כן נערך בו סימפוזיון "על היהדות ועל עתידותיה", בו התבקשו סופרים, הוגים דתיים ואנשי ציבור לחוות את דעתם על הגדרת היהדות בעבר ועל אופי קיומה בעתיד.
הורוויץ עצמו פרסם בהעתיד הן מאמרי מערכת בנושאים אקטואליים והן מאמרים היסטוריוגרפיים, שעסקו בהערכה מחודשת של אישים ותנועות יהודיות בולטות ועמדו לרוב בניגוד לדעה המקובלת בתקופתו.
במאמרו על רבי יהודה הלוי, למשל, התנגד לטענה שריה"ל היה בעל תפיסה לאומית וטען שהן תורתו הפילוסופית, הן טיעוניו הציוניים כביכול והן שיריו ביטאו השלמה עם מציאות הגלות ועם הגאולה הלאומית כעניין השייך לאחרית הימים.
ביקורת דומה השמיע הורוויץ במאמר "החסידות וההשכלה" כנגד החסידות, שלטענתו לא היה בה חידוש אמיתי אלא שימור של מציאותית גלותית וירודה, לעומת ההשכלה ש'יצאה מן הגטו' ופיתחה חשיבה רציונלית וכתיבה בעברית.
במאמר זה יצא הורוויץ גם נגד ה'ניאו חסידות', כלומר הנטייה הרומנטית של בני תקופתו (כדוגמת ברדיצ'בסקי, י"ל פרץ ומרטין בובר) אחרי החסידות כמייצגת עבר יהודי אותנטי אך לא מחייב.
בניגוד לחסידות, שיבח הורוויץ את השבתאות בשני מאמרים שהוקדשו לשבתאי צבי, שהיה בזמנו של הורוויץ שם נרדף למשיח שקר ולסכנה שיש באמונה בגאולה לאומית מיידית.
הורוויץ טען ששבתאי צבי אכן ניסה למשוך את היהדות לכיוון חדש ולתת לתחייה הלאומית משמעות רוחנית, וכי על הציונות ללמוד ממנו.
ההערכה שביטא הורוויץ לשבתאי צבי, לצד הביקורת החריפה על החסידות וכן כמה התייחסויות חיוביות לישו, עוררו פולמוסים ציבוריים סוערים בעיתונות העברית של התקופה.
שיאם של פולמוסים אלו היה 'משפט הכבוד' ב-1908, בו תבע הורוויץ את שמעון מנחם לאזר, עורך העיתון "המצפה", כיוון שהאחרון טען שהורוויץ הוא מיסיונר המבקש למשוך את קוראיו ואת הסופרים, בהם תמך כלכלית, לנצרות.
הרוויץ זכה במשפט והמשיך לעסוק בנושאים אלו בכתיבתו, אך זו המשיכה לעורר תגובות קשות.
לאחר הביקורת הנרחבת למאמרו הפסימי "הצער היהודי" ב-1913 החליט הורוויץ לוותר על כתיבתו האקטואלית ולהתמקד בנושאים היסטוריים וספרותיים.
במהלך 1914 קובצו מאמריו של הורוויץ בשני ספרים; הראשון, שקיבץ את מאמריו המוקדמים של הורוויץ, לא יצא לאור מעולם עקב המלחמה ואילו הקובץ השני הספיק להתפרסם ונקרא מאין ולאין.
באותה שנה, במסגרת הוצאת "אחיספר" ששיתפה פעולה עם הוצאת "תושיה" והוצאת "צנטרל" החל במפעל של פרסום קובצי מאמרים של מ"י ברדיצ'בסקי וש"א הורודצקי, וכן גיליון יחיד מנתיבות, שהיה אמור להיות כתב עת ספרותי מתמשך.
במהלך שנות המלחמה התחיל בחיבורו של ספר שעסק בחיבור "חובת הלבבות" והתפרסם ב-1922, בסמוך למותו.
ציון לנפש: רבנו נחמן הכהן קראחמאל: (במלאת מאה שנה ליום הלדת אותו), ורשה: דפס גינז 1887
העבריה והיהדיה: משפטי הנשים בישראל בחיי משפחה ובחיי החברה בתקופת כה"ק והתלמוד בשני חלקים: בקרת לסדר השתלשלות ההלכות בחלק "אבן העזר", ברידטשוב תרנ"א 1891
בית עקד: מאסף מאמרים, שירים וספורים, ברדיטשוב: דפוס ח"י שעפטיל תרנ"ב 1892
העתיד - מאסף ספרותי-מדעי לברור ענייני היהדות והיהודים (א-ו), ברלין: סיני, תרס"ח-תרפ"ו
קובץ מאמרים בענייני היהודים והיהדות, ברלין: אחיאסף, תרע"ד 1914
ספר תורת חובות הלבבות: בהרצאה תמציתית עם מבוא והערכה מאת ש"י איש הורוויץ, ברלין: יידישער פערלאג, תרפ"ב
ש"י עגנון – ש"ז שוקן: חילופי אגרות הוא קובץ מכתבים שיצא על ידי הוצאת שוקן בשנת 1991, הקובץ מכיל את חילופי המכתבים בין ש"י עגנון והמו"ל שלו שלמה זלמן שוקן בין השנים תרע"ו – תשי"ט, 1916 — 1959.
בשלהי 1915 הכיר מרטין בובר בין ש"ז שוקן לש"י עגנון, ומאז נוצרה ביניהם ידידות ארוכת שנים.
שוקן, שהיה אדם אמיד, סייע בידי עגנון ודאג לפוטרו מטרדות הפרנסה כדי שיוכל להתמסר ליצירתו האמנותית.
ב-1931 ייסד ש"ז שוקן בברלין הוצאת ספרים, שמטרתה העיקרית הייתה הוצאת ספריו של עגנון.
במשך כיובל שנים עגנון ושוקן החליפו מכתבים, בספר מקובצים מכתבים אלו.
המכתבים נותנים תמונה על יחסי שני האישים, על דמויות שפגשו, ביניהם מוזכרים אליעזר מאיר ליפשיץ, הרב קוק.
רעידת האדמה ב-1927 שבה נהרסה דירתו של עגנון
הספר כולל מבוא העוסק ביחסיהם של שני האישים.
А́н-ский; 1863, צ'שניק, מחוז ויטבסק, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) – 8 בנובמבר 1920, אוטבוצק, פולין) הוא כינויו הספרותי של שלמה זיינביל (זינוול) רפופורט Рапопорт), שהיה סופר, משורר ומחזאי ביידיש וברוסית, מחבר המחזה הנודע "הדיבוק" ("בין שני עולמות"), פולקלוריסט יהודי וסוציאליסט פעיל.
שלמה זינוול הכהן רפופורט נולד בצ'שניק שבמחוז ויטבסק של האימפריה הרוסית.
הוא גדל במשפחה חסידית והוריו, חנה ואהרן, הבטיחו שיזכה לחינוך דתי ועברי מסורתי.
בנעוריו נטש את הדת, למד לימודי חול וקרא את ספרות זמנו של הסופרים הרוסים הגדולים.
בבואו להחליף את שם משפחתו בחר בשם משפחה שיתבסס על שמה אמו, חנה (אנה).
בתחילה ביקש לבחור ב"אננסקי", אך הואיל ובסנקט פטרבורג כבר פעל עיתונאי יהודי בעל שם דומה, אנינסקי, בחר במקום זאת בשם אנ-סקי.
אנ-סקי הצטרף לתנועה הסוציאליסטית והיה בה פעיל ומארגן.
כדי להתפרנס וכן כדי להכיר מקרוב את חייהם של המוני העובדים ברוסיה, אנ-סקי עבד במלאכות שונות, בין היתר כנפח וככורך ספרים.
סיפוריו הראשונים נכתבו ברוסית, ונושאיהם היו מחיי יהודי רוסיה.
בשנת 1894 יצא לפריז, בה שהה עד שנת 1900. שימש כמזכירו של הפילוסוף-המהפכן הרוסי פיוטר לאברוב.
בשנת 1905 חזר לרוסיה, נטש את כתיבתו הרוסית והחל לכתוב ביידיש.
פרסם שירים ופזמונים, ובהם גם המנונה של תנועת "הבונד", "די שבֿועה" ("השבועה"; ).
כמה ממחזותיו תורגמו לעברית, ובהם "הדיבוק" – במקור "בין שני עולמות" – שתורגם בידי חיים נחמן ביאליק.
בשנות מלחמת העולם הראשונה התמסר אנ-סקי לסיוע והצלה של קהילות יהודיות שנפגעו ונהרסו במלחמה.
הוא היה מחלוצי המאספים והמלקטים של סיפורי העם, הניגונים והשירים היהודיים ברוסיה, ובשנים 1912–1914 עמד בראש משלחת מחקר במימון הברון גינצבורג יחד עם המלחין יואל אנגל.
חברי המשלחת היו תלמידי "האקדמיה היהודית" בפטרבורג, בהם שמואל שרירא, מגלה אגדת "הדיבוק" ועוזרו הקרוב של אנ-סקי (ע"פ יומנו של שרירא), שלמה יודובין, אברהם רכטמן, יצחק גור אריה ועוד.
רבים מסיפוריו ושיריו של אנ-סקי מבוססים על סיפורי העם, שירי הילדים, האגדות העממיות ומעשי הנפלאות של חסידים שליקטה המשלחת.
אנ-סקי מרוסיה ומהמהפכה, עבר לווילנה, ומשם המשיך לפולין, לוורשה, שבה שהה עד מותו בשנת 1920.
אנ-סקי נפטר בכ"ז בחשוון ה'תרפ"א, 8 בנובמבר 1920 ונקבר בוורשה.
בשנת פטירתו יצאה מהדורה מפוארת ביידיש של כל כתביו, שמנתה 15 כרכים.
אנ-סקי פרסם כ-25 כרכי סיפורים, שירים ומחזות ביידיש וברוסית.
לעברית תורגמו עד היום רק מקצת מיצירותיו.
הצחוק: מאגדות הבעש"ט (תרגם: יעקב רבינוביץ), אודסה: דפוס מוריה, תרע"ז-1917.
בין שני עולמות (הדיבוק): אגדה דרמטית בארבע מערכות (תרגם: ח"נ ביאליק, 1922, הוצאה מחודשת : הוצאת אור-עם, תל אביב, 1983).
חורבן היהודים בפולין, גליציה ובוקובינה (תרגם: ש"ל ציטרון), ברלין: הוצאת שטיבל, תרפ"ט-1929.
אמתחת הקמח: אגדת עם (תרגם: אברהם שלונסקי), תל אביב: אמנות, 1930.
מכתבים אל רוזה מונוסזון, תל אביב, תשכ"ד.
כל כתבי / ש' אנ-סקי (שלמה זנוויל רפופורט), בעריכת ש"ל ציטרון, וילנה–ורשה–ניו יורק, תרפ"א-1921.
שרון אפאתה מרקרסון היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית.
זכתה בפרס גלובוס הזהב ובפרס אמי לשנת 2005 על תפקידה בסרט של HBO, "בלוז בלקאוונה" (אנ').
מרקרסון נולדה בעיר סגינו שבמישיגן, הצעירה מבין חמישה אחים ואחיות.
אמה הייתה עיתונאית ואביה עבד במפעל תעשייתי, הוריה התגרשו כשהייתה בת שש.
למדה ב"תיכון קלולי" שבדטרויט ולאחר מכן ב"אוניברסיטת ווין סטייט" משם קיבלה תואר באומנויות.
לאחר לימודייה עברה מרקרסון להתגורר בניו יורק כדי להתחיל בקריירה מקצוענית על במה.
הייתה מועמדת ב-1990 לפרס הטוני על הופעתה במחזה "שיעור הפסנתר" וב-1992 זכתה בפרס אובי על תפקידה במחזה "אני לא טיפשה".
מרקרסון התפרסמה לראשונה בסרטו של ספייק לי "לא יכולה בלי זה" בתור ד"ר ג'יימיסון.
שיחקה לאחר מכן במותחן האקשן "יחידת אריות הים" ובמותחן הפסיכולוגי "חיים בצל סיוט" בו גילמה את אלסה.
ב-1991 שיחקה בסרט הפעולה שובר הקופות של ג'יימס קמרון "שליחות קטלנית 2: יום הדין" בתפקיד קטן בתור טריסה אשתו של מיילס בנט דייסון (ג'ו מורטון) האחראי על המצאת המערכת הממחושבת העתידה להשמיד את האנושות.
מרקרסון קיבלה את תפקידה הגדול ראשון בסדרה המשטרתית "חוק וסדר", שיחקה בסדרה במשך שבע עשרה שנים את מפקדת תחנת המשטרה אניטה ון-ביורן.
הופיעה ב-390 פרקים, יותר מכל דמות אחרת בסדרה.
ב-2003 שיחקה בדרמת הספורט "רדיו" בתור אמו של הנער המאותגר שכלית ג'יימס "רדיו" קנדי (קובה גודינג ג'וניור).
שנת 2006 הייתה השנה המוצלחת בקריירה של מרקרסון, שנה בה זכתה בפרס גלובוס הזהב בפרס אמי ובפרס גילדת שחקני המסך על הופעתה בסרט הטלוויזיה "בלוז בלקאוונה" (אנ') בתור רייצ'ל "נאני" קרוסבי.
השתתפה באותה שנה גם בדרמת הבלוז "אנחת הנחש השחור" וגילמה את הרוקחת אנג'לה המנהלת מערכת יחסים עם החקלאי לזארוס (סמואל ל.
בשנת 2008 הייתה מועמדת בפעם השנייה לפרס הטוני בתפקיד הראשי על הופעתה במחזה "Come Back, Little Sheba".
בשנת 2014 שיחקה בדרמת הטלוויזיה "סיפורה של גבי דאגלס" אודות חייה של גבי דאגלס.
בשנת 2023 שיחקה בסרט הדרמה "We Grown Now" בו גם לקחה חלק בהפקתו.
הייתה נשואה במשך 12 שנה לטוסאיינט ג'ונס.
מרקרסון מתגוררת כיום בהארלם ומלמדת משחק בניו יורק קולג'.
לצורך התפקיד שלה ב"חוק וסדר" מרקרסון חבשה פאה כדי להתאים לדמות.
בן ציון הוא שם העט שבו נודע שמחה בן ציון אַלתֶר גוטמן (7 בדצמבר 1870, י"ג בכסלו תרל"א – 2 ביוני 1932, כ"ז באייר תרצ"ב) היה סופר, מורה, עורך ומוציא לאור, ממייסדי תל אביב.
כתב גם תחת שם העט "בן עמרי".
שמחה אלתר גוטמן נולד בטֶלֶנְשְׁטי בפלך בסרביה שבאימפריה הרוסית (בימינו בתחומי מולדובה) ב-1870. בגיל שבע-עשרה נשא לאישה את רבקה.
היא ילדה לו חמישה ילדים.
הידוע שבהם היה הצייר נחום גוטמן.
רבקה חלתה בשנת 1910 במחלת השחפת.
רופאיה המליצו לה לעקור מביירות לטבריה בתקווה שהתנאים שם יטיבו עם מצבה, אך היא נפטרה למחרת הגעתה, ונטמנה בעיר על ידי ש"י עגנון, מזכירו של בן ציון באותם ימים.
מאוחר יותר התחתן בן ציון עם בת שבע יוניס גוטמן.
ניסיונו של בן ציון לעסוק במסחר לא עלה יפה, והוא פנה לכתיבה.
סיפורו הראשון, ביידיש, פורסם על ידי י"ל פרץ (ולימים תורגם לעברית בידי חיים נחמן ביאליק, תחת הכותרת "משי").
בשנותיו הראשונות פרסם סיפורים בכתבי העת "המליץ" ו"הצפירה" ובלוח אחיאסף.
היה ממורי העברית הראשונים באודסה (משנת 1899), ולימד בין השאר בבית ספר עממי מודרני (שנקרא "החדר המתוקן") ביחד עם ביאליק ורבניצקי.
ב-1901 הקים יחד עם ביאליק, רבניצקי ולוינסקי את הוצאת הספרים מוריה.
את הוצאת "אשכולות" הקים ביחד עם א"ז רבינוביץ' (אז"ר).
עלה לארץ מאודסה בשנת 1905 עם אשתו וילדיו כדי ללמד בבית הספר לבנות בנווה צדק.
סביב ביתו התפתח מרכז ספרותי, שבו נטלו חלק י"ח ברנר, ש"י עגנון, יהודה בורלא, אז"ר, ועוד.
היה הראשון שהוציא לאור קובץ ספרותי-מדעי בשם "העומר", שבו פרסם עגנון את סיפורו הראשון שפורסם בארץ ישראל, "עגונות".
משנת תרע"א, 1910 היה העורך הראשון של הירחון לבני הנעורים, "מולדת", בהוצאת אגודת המורים בארץ-ישראל.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ערך את המוסף הספרותי של "חדשות מהארץ" (אבי העיתון "הארץ").
גוטמן ומשפחתו היו בין שישים ושש המשפחות שהקימו את אחוזת בית, לימים - תל אביב, וביתו הראשון בה היה ברחוב הרצל מספר 3, שם רוכזה פעילותו הספרותית הענפה.
לאחר שנים בנה את ביתו החדש בשדרות רוטשילד.
הבית היה מהבתים היפים בעיר, וכונה "בית הטירה".
הוא התגורר בבית כשנה וחצי, עד שנפטר ב-1932 ונטמן בבית הקברות טרומפלדור.
על שמו קרויות שדרות בן ציון בתל אביב, רחוב בשכונת המסילה בחיפה, רחוב ברחובות ורחוב בראשון-לציון.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון על הבית בו התגורר ברחוב בוסתנאי 10 בנווה צדק בשנים 1904–1910.
בנו, נחום גוטמן, שנולד ב-1898, הוא המפורסם שבציירי תל אביב.
בצאת ישראל ממצרים: ספור־גבורות מימי קדם
הרמן ודורתיאה- תרגום לעברית של ספרו של יוהאן וולפגנג פון גתה
ארץ אשכנז, הגדה של סתו- תרגום לעברית לספרו של היינריך היינה
וילהלם טל, חיזיון- תרגום לעברית למחזה של פרידריך שילר
דברי נביאים: עם ציורים: פרקים מספרי הנביאים לנערים / מסודרים ומפורשים על ידי יהושע חנא רבניצקי, חיים נחמן ביאליק וש.
בן-ציון, מוציא לאור: מוריה, קראקוי, תרס"ו, 1906
חיי שלום יעקב אברמוביץ: < מנדלי מוכר ספרים > וספריו אשר כתב לישראל עד שנת השבעים וחמש להולדתו, יפו, המרכז של אגודת המורים בארץ-ישראל, תרע"א, 1910
דברי כתובים: עם ציורים: תהילים, משלי, ואיוב / מסודרים ומפורשים על ידי י.ח.
ספורי המקרא לילדים, נסדרו על ידי ש.
בן-ציון, חיים נחמן ביאליק, ויהושע חנא רבניצקי, התמונות מעשה ידי נחום גוטמן, הוצאת דביר, תל אביב, 1938
פרידריך שילר, וילהלם טל: חיזיון, מתורגם ומבואר: ש.
בן-ציון, הוצאת אמנות, פרנקפורט ע"נ מיין, נדפס בפרנקפורט ע"נ מיין
היינריך היינה, ארץ אשכנז: הגדה של סתו, הקדמה ובאורים: דב סדן, ציורים: נחום גוטמן, דבר, תל אביב, 1938
הורוביץ ושות' הוא משרד עורכי דין ישראלי שמרכזו בתל אביב.
המשרד נוסד בשנת 1921, והוא משרד עורכי הדין הוותיק בישראל.
המשרד נוסד בשנת 1921 בירושלים על ידי עורך הדין הארי סאקר.
שנה לאחר מכן הצטרף למשרד עורך הדין שלום הורוביץ, מיד עם עלייתו מאנגליה לארץ ישראל.
ב-1929 פרש סאקר מהמשרד וחזר לאנגליה.
בשנת 1933 הצטרף אברהם לוין כשותף במשרד, והמשרד קיבל את השם "ש.
רבים מהלקוחות הראשונים של "ש.
הורוביץ ושות'" היו חברות בריטיות שעסקו בפעילות עסקית בארץ ישראל שתחת המנדט הבריטי.
עם זאת, המשרד, שהיה ממוקם בסמוך לבית המשפט הישן במגרש הרוסים, נכנס במהירות לתהליך של הקמת תשתית למדינת ישראל העתידית.
שלום הורוביץ ייעץ למוסדות הבולטים במדינה, בהם האוניברסיטה העברית בירושלים, המרכז הרפואי הדסה, מכון ויצמן למדע, חברת החשמל והסוכנות היהודית.
עד מהרה עסק בפרויקטים הראשונים של משאבי הטבע, האנרגיה והתשתיות במדינה, כולל מפעלי ים המלח ותחנת הכוח נהריים.
במשא ומתן ראשון מבין רבים של המשרד עם מינהל מקרקעי ישראל, קיבל הורוביץ את האישור להחכיר את אדמות הביצות לשעבר של עמק החולה לשימוש חקלאי.
בשנת 1940 פתח המשרד סניף ראשון בתל אביב.
סמוך למועד זה פרש הורוביץ מהמשרד, וניהולו עבר לידי אברהם לוין.
בשנת 1965 הצטרף למשרד עורך הדין אמנון גולדנברג.
בשנת 1986 עבר המשרד לבניין משלו, ברחוב אחד העם 31 בתל אביב, שבו הוא שוכן עד היום, ומאז התרחב למבנים נוספים במרכז תל אביב.
במאי 2021 התמזג משרד אשר חלד, העוסק בדיני עבודה וביטחון סוציאלי עם משרד "ש.
המשרד נמנה עם עשרת המשרדים הגדולים בישראל, ומייצג מגוון רחב של לקוחות בכלל תחומי המשפט המסחרי.
באוקטובר 2022 מונו שלושה שותפים: עורכי הדין בני שפר, עמית שטיינמן וערן בצלאל, לעמוד בראש המשרד, במקומם של עורכי הדין שוקי חורש, אלקס הרטמן (ז"ל) וטל בנד, שעמדו בראש המשרד במשך שנים רבות.
באותה עת כלל המשרד כ־350 עובדים, בהם כ־200 עורכי דין.
עם עורכי הדין שעבדו במשרד נמנים נשיא בית המשפט העליון אשר גרוניס, שופטי בית המשפט העליון אלפרד ויתקון, צבי טל וענת ברון וראש לשכת עורכי הדין בישראל, עמית בכר.
עם המתמחים במשרד נמנים הפרופסורים דיויד גילה ואייל גרוס, העיתונאית ד"ר אילנה דיין וד"ר יורם טורבוביץ'.
שלום (שמו המלא: שלום יוסף שפירא; 19 בדצמבר 1904 – 2 במרץ 1990) היה משורר, סופר, מחזאי, מסאי, עורך, ומתרגם עברי.
חתן פרס ישראל לספרות יפה לשנת תשל"ג (1973).
שלום נולד בפרצ'ב שבפולין, ועלה לארץ ישראל בשנת 1922, כאשר סבו, האדמו"ר מדרוהוביץ חיים מאיר יחיאל שפירא, צאצאו של המגיד מקוז'ניץ ושל רבי ישראל פרידמן מרוז'ין, החליט לעלות עם כל משפחתו.
ב-1925 הצטרף עם אביו, האדמו"ר מדרוהוביץ' רבי אברהם יעקב שפירא, לקבוצת החסידים שייסדו את כפר חסידים בעמק זבולון, בראשות קרוב משפחתו האדמו"ר מקוז'ניץ והאדמו"ר מיבלונה.
את תיאור העלייה והטרגדיות שפקדו את הקבוצה תיאר בספרו "עליית חסידים".
עבד מספר שנים כמורה, אולם עקב מחלת לב החליט להפסיק להורות.
בשנת 1930 למד פנומנולוגיה בגרמניה אצל תלמיד של הוסרל.
נודע בעיקר כמשורר, וכמחבר משובח של סונטות.
חיבר דרמות ליריות, ביניהן "שבת עולם", "אדמה", "דן השומר".
דן השומר מבוסס על מחזהו "יריות על הקיבוץ"(1940).
הדרמה הולחנה כאופרה על ידי מרק לברי.
הסתופף בחוגו של המשורר יצחק למדן.
שיריו הראשונים שחוברו בווינה ובירושלים בעלי סגנון אקספרסיוניסטי מובהק.
באופן כללי בשירתו הלירית ניכרת זיקה למסורת השירה הסימבוליסטית – ה"אני" השירי שלו תוהה על מסתרי העולם שמסביבו ומנסה להגיע לאיחוד מיסטי עמו.
בשירתו מורגשת גם השפעת הסמלים והרעיונות של עולם הקבלה והחסידות.
כן כתב שירה לאומית, והרבה לתרגם משירת העולם; בין היתר, תרגם את כל הסונטות של שייקספיר מאנגלית, וזכה על תרגומו זה בפרס טשרניחובסקי לתרגום.
עזר לידידו מקס ברוד לעבד את מחזהו "שאול מלך ישראל" לעברית.
שלום תורגמו לכמה לשונות, בהן יידיש, אנגלית, גרמנית, ספרדית, צרפתית, וחלקם אף יצאו בקבצים.
בשנת 1949 זכה בפרס ברנר, בדצמבר 1956 זכה בפרס רופין וב-1973 זכה בפרס ישראל לשירה.
חיבר גם ספרי פרוזה, עם אלמנטים ביוגרפיים רומנטיים, שלא זכו להצלחה במיוחד.
אחיו היה המחנך יצחק שפירא, שהיה מנהל בית הספר הריאלי בחיפה בשנים 1955–1983.
בלב העולם (1927), במספר מצומצם
(1930), הו"ל על ידי ביאליק אשר שלח אותה אל בעל בית מסחר ספרים מוריה בת"א, סוכנה הראשי של דביר.
אדמה ושמי-שמים, פרקי מכורה, הוצאת עם עובד, (1949)
במתח הגבוה, תשעה סיפורים ומחזה, (1956)
מסות (1968), רשימות תגובות ודברים, הוצאת יבנה, ת"א
מחתרת השיר, שירים חדשים, (1971)
FRIEDMAN LTD) הייתה חברה ישראלית מובילה לייצור מוצרי חימום ומוצרי חשמל ביתיים (כגון: מקררים, תנורי אפייה, מכונות כביסה וכו') בין שנות ה-30 לראשית שנות ה-80 של המאה ה-20.
את החברה הקימו שמואל שמריהו פרידמן ובניו.
הם עלו לארץ ישראל מבודפשט, הונגריה, ובשנותיהם הראשונות בארץ התפרנסו מתיקון פרימוסים בבית מלאכה בנחלת שבעה בירושלים.
בהמשך החלו בייצור של פתיליות ופרימוסים (שחלקם נמצאים בשימוש עד היום).
פרידמן בע"מ" בגבעת שאול בירושלים, שבשנותיו הראשונות ייצור כלי קיבול מפח.
במהלך מלחמת העולם השנייה ייצר בעיקר עבור הצבא הבריטי.
בראשית שנות ה-40 העסיק המפעל בין 150 ל-400 פועלים בהתאם לכמות העבודה וזמינות חומרי הגלם.
באותה עת היה מפעל פרידמן המעסיק הגדול ביותר בירושלים ונאמר עליו "או שאתה עובד בפרידמן או שעבדת בפרידמן או שתעבוד בפרידמן".
בשנת 1944 הוחל בייצור תנורי חימום ופרימוסים במפעל.
לאחר פטירתו של שמואל פרידמן ירשו את המפעל בניו, פרי ולאיוש.
לאיוש עבד כמנהל הטכני והוגה הרעיונות של המפעל ופרי פעל כמנהל כספים, המפעל שגשג והיה בין המפעלים הגדולים בישראל בתחומו.
בשנות ה-70 נפטר פרי פרידמן וכעבור כמה שנים נפטר גם לאיוש פרידמן והמפעל סגר שעריו.
בין רעיונותיו המקוריים של לאיוש פרידמן:
האבטיפוס של ה"טוסטר אובן" של היום.
תהליך הייצור שלו היה יקר מדי ויוצרו רק פרטים בודדים ממנו, שנמצאים בבעלות המשפחה.
המקרר הראשון בעולם שבו המקפיא היה למטה והמקרר למעלה.
אך גם היצור שלו היה יקר מדי, בשל הצורך בשני מנועי קירור לתפעלו, ומעטים ממנו נמכרו.
לחברה הייתה במשך שנים רבות בלעדיות על יבוא של מותגים מובילים מהעולם, כגון Hotpoint ,Siltal ,Sanyo ו-Sauter, וכן פס ייצור רחב ביותר של תנורי חימום ואפיה, מכונות כביסה, מקררים וכו'.
תנורי החימום "פרידמן", שכונו "פיירסייד", היו מותג ישראלי שנפוץ כמעט בכל בית בישראל בשנות ה-60 וה-70. גוף החימום של התנור היה פתילה שבערה מאספקה של נפט במכל קבוע, ונתונה בתוך גליל קטן מכוסה בכיפת רשת מתכתית, שהתלהטה מחום הבעירה.
לוח מתכת קעור ומבריק שימש רפלקטור לאש והפיץ את החום בחדר.
תנור פרידמן הונצח ב"שיר הפטנטים" המפורסם של חיים חפר משנות ה-60 כאחת ההמצאות הישראליות המייחדות את הארץ (חפר החליף את השם "פרידמן" בכינוי "זלמן"): "כי זלמן הוא זלמן מה יש לדבר, כי זלמן תמיד הוא הטוב ביותר".
שפרה" הוא שם העט שבו נודעה שפרה שיפמן שמואלביץ (22 באפריל 1931 – 9 בפברואר 2012) הייתה משוררת, מתרגמת, סופרת וחוקרת ספרות ישראלית.
שפרה, החמישית בין שמונה ילדים, נולדה בתל אביב, גדלה בבני ברק למשפחה ירושלמית ותיקה; אביה היה מראשוני המורים בארץ ישראל.
היא למדה בגימנסיה תלפיות בתל אביב, וסיימה את מכללת לוינסקי לחינוך.
כמו כן, למדה קבלה, פילוסופיה יהודית, ספרות עברית, ובהמשך גם שומרית ואכדית.
שפרה הייתה חברת הנהלת "אמנות לעם" ויו"ר המדור לספרות; הקימה את "המרכז לספרות ילדים ערבית" בשיתוף עם המכללה למורים ערבים בחיפה ובניהולו של המשורר נעים עריידי.
עסקה שנים רבות בהוראה ופיתחה תוכניות לימודים ייחודיות בספרות.
מ-1998 עד 2006 לימדה באוניברסיטת תל אביב (כמורה מן החוץ) ובמכללת לוינסקי לחינוך.
בשנת 1964 נישאה למתי שמואלביץ.
שפרה שיפמן שמואלביץ נפטרה ב-9 בפברואר 2012, בגיל 80, לאחר מחלה ממושכת.
היא נקברה לצד בעלה בבית העלמין ירקון.
ארכיונה האישי נמצא בארכיון גנזים של אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב.
עבודתה הגדולה ביותר של ש.
שפרה, שאותה עשתה בצוותא עם פרופ' יעקב קליין, היא מפעל התרגום שהקדישה לו 15 שנים מחייה - האנתולוגיה "בימים הרחוקים ההם" משירת המזרח הקדום.
השניים תרגמו משפות המקור - שומרית ואכדית.
האנתולוגיה של השירה בת 4,500 השנים מחזיקה כ-670 עמודים, והיא מכילה אפוסים, מיתוסים ומחזורי שירים, כגון: עלילות גילגמש, אנומה אליש, מחזור שירי תמוז-אשתר, ועוד.
ערכו של תרגום זה הוא ייחודי, מאחר שמקור רוב התרגומים הקלאסיים לעברית הוא בתרבות המערב, ואילו תרגום זה נלקח מתרבות המזרח.
התרגום חושף את התשתית המשותפת של המיתולוגיה של המזרח הקדום ושל סיפורי הבריאה והמבול המקראיים, ומגלה קול נשי ייחודי ומלא עוצמה.
בשנותיה האחרונות פרסמה ספרי ילדים ונוער העוסקים גם הם במיתולוגיה השומרית-אכדית ובבלית.
דרך דמותו של סופר אשורי דמיוני קרדי-נרגל, המספר סיפורים למלך אשורבניפל, הציגה לקוראים הצעירים את סיפורי המיתולוגיה.
החוט המקשר בין עבודת התרגום שלה לרבות מעבודותיה האחרות הוא הקשר למקום (ארץ ישראל והמזרח התיכון).
על פי דבריה, הגיעה להתעניינות בספרות המזרח הקדום כתוצאה מהתעמקותה ביצירתו של נסים אלוני.
קשר זה היה מרכזי לאידאולוגיה של החבורה שכונתה הכנענים, וש.
שפרה הייתה מקורבת לחבריה, ובפרט ליונתן רטוש.
עליו העידה שערך את שיריה הראשונים, ושחלק מכתביו הוציאה לאור אחרי מותו, ולאהרן אמיר.
הייתה חברת מערכת בעמותת "קשת החדשה".
שפרה תורגמה לשפות שונות, ויצירתה המקורית ותרגומיה פורסמו בכתבי עת ובמוספי ספרות.
בימים הרחוקים ההם - אנתולוגיה משירת המזרח הקדום, מתורגמת מן השומרית והאכדית בהוצאת עם עובד והמפעל לתרגום ספרות מופת, 1996 בשיתוף עם פרופ' יעקב קליין.
קושי נוסף במלאכת התרגום עלה בדמות ניב מיוחד (אֶמֶסַל) המאפיין שירי אהבה וקינות מפי נשים.
כמו כן, דמיון האכדית לעברית, אשר מקל לכאורה את חיי המתרגם, עשוי להפילו בפח ולגרום לטעויות בהבנת הטקסט.
ההקלה היחידה בעבודת התרגום הייתה היעדר הצורך לשחזר את משקל השירה השומרית, מאחר שמיקומי ההטעמות אינם ידועים, ולכן ננקטה השיטה הטונית הטהורה.
נעשה ניסיון לשחזר את המנגינה של השירה השומרית ולכוון לאוזנו של הקורא.
נעשה שימוש בעברית מקראית מבחינת התחביר; לדוגמה, כינוי השעבוד המקראי "אשר" (ולא בכינוי המאוחר "ש"), וגם בכינויי היחס של העברית המקראית.
מאחר שאוצר המילים המקראי המצומצם לא ענה על כל הצרכים, היה צורך לעשות שימוש במילים מתקופות מאוחרות יותר.
במקרים מסוימים סייע המקרא בהשלמת מילים שחסרו במקור.
המילון האשורי של שיקגו, שהוא מילון אכדי-אנגלי בן 20 כרכים, הכולל מובאות מהיצירות, שימש כקונקורדנציה, וכן גם מילון אכדי-גרמני בן שלושה כרכים.
אמצעי עזר אלה סייעו להתחקות אחר משמעויותיהן של כל המילים ביצירה.
אחדים מתרגומיה מאכדית והשומרית פורסמו בעיתונות, בלוויית מבואות והערות.
"ייכמרו רחמייך, הרחיקי מצוקתי!" תחינה לאשתר לשלום המלך אשורנצירפל הראשון (מאכדית)
"מחרשה בת-מלך ומעדר בן-עוני" (ויכוח בין המעדר למחרשה) (משומרית)
לקראת סיום עלילותיו מתבונן גילגמש במוות מבעד לעיני אנכידו חברו ודורש ממנו לתאר לו את מראות השאול; אנכידו מסרב להיענות לבקשתו, כי הוא חס על רגשותיו:
שיר אשה, מחברות לספרות, 1962.
הצעד הבא, הוצאת מחברות לספרות, 1968.
שירי מדבר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1971.
חצבים נרות נשמה, הוצאת עם עובד, 1985.
אשה שמתאמנת בלחיות, הוצאת זמורה-ביתן, 2001.
משי לחשת לי, הוצאת זמורה-ביתן, 2007.
רחוב החול, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ידיעות אחרונות / ספרי חמד, 1994. סיפורים
עלילות גלגמש לילדים ולבני נוער, ציורים: בלהה ומנשה קדישמן, עם עובד 2000
עלילות אנזו הנשר הגדול, ציורים: כריסטינה קדמון, הוצאת עם עובד, 2009
עלילות איננה-אישתר בשאול, הוצאת עם עובד, 2012
אשה היא רק זירה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2012. קובץ סיפורים הכולל את סיפורי "רחוב החול" וסיפורים נוספים.
בין תנור לבריכה - מקרא בסיפורי נסים אלוני 1981, הוצאת פרוזה
מעלילות ראשית ועד מלכים ונביאים - מקורות חוץ לתוכנית הלימודים החדשה במקרא, הוצאת עם עובד 2003
המלים ככישוף והכישוף שבמלים – שיחות על ספרות המזרח הקדום - האוניברסיטה המשודרת, הוצאת משרד הביטחון
מאמרים שעסקו ביצירתם של נתן אלתרמן, יונתן רטוש, אסתר ראב, אמיל חביבי, ע.
הלל, חנוך ברטוב, אהרן אמיר, משה דור, נתן זך, יעקב שבתאי ואחרים, וכן מאמרים על ספרות המזרח הקדום.