tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברוך אגדתי (קאושנסקי; 18 בפברואר 1895 – 18 בינואר 1976) היה צייר ורקדן ישראלי, מאבות תעשיית הקולנוע והמחול בארץ ישראל ומאנשי הרוח הבולטים בתל אביב של שנות ה-20 וה-30. תרם רבות לפיתוח התרבות בישראל.
אגדתי נולד בכ"ד בשבט תרנ"ה בעיר בנדרי שבבסרביה, האימפריה הרוסית, בנם של אריה קאושנסקי-אגדתי, סוחר, ובתיה בת אריה דוד.
למד בחדר ובבית ספר וכבר מילדותו נמשך לריקוד הקלאסי.
הוא עבר עם משפחתו לאודסה והתקבל שם לבית הספר לבלט, על אף התנגדות אביו.
בשנת 1910, בגיל 15, עלה לארץ ישראל לבדו, החל ללמוד בבית הספר לאמנות "בצלאל" ועבד למחייתו בפרדסים בפתח תקווה וכמורה לריקודים סלוניים.
בפתח תקווה פגש בעולים תימנים שסיפקו לו מאוחר יותר השראה לריקודים שיצר.
בקיץ 1914 החליט לצאת ולבקר את משפחתו ברוסיה, כשהגיע לשם פרצה מלחמת העולם הראשונה והוא נאלץ להישאר שם והחליט ללמוד בלט.
מאוחר יותר הצטרף לאופרה של אודסה כרקדן.
ב-1919, לאחר תום המלחמה חזר לארץ ישראל באונייה "רוסלאן" יחד.
על סיפון האונייה פגש באנשי הרוח הציירים יוסף זריצקי, פנחס ליטבינובסקי ופרופ' יוסף קלויזנר, שאף הם הפרו את נפשו היצירתית.
הוריו עלו אף הם ארצה עם אחיו הצעיר, יצחק, ואחותו, שושנה, שנה לאחר מכן.
בשנת 1920 רקד את יצירת המחול שלו "אקסטזה תימנית" ברסיטל המחול הראשון בארץ ישראל באולם קולנוע עדן בתל אביב.
לאחר מאורעות תרפ"א העניקה לו העירייה, בעקבות התערבותו של מאיר דיזנגוף, צריף ברחוב יצחק אלחנן שבשכונת ברנר.
בצריף זה התגורר עד יומו האחרון.
אגדתי הגה בתל אביב את נשפי פורים ההמוניים בהשראת נשף המסכות הנהוג בוונציה.
הנשף הראשון במתכונת נשף ריקודים פשוט, ללא מסכות, נערך בבית הספר לבנות בנוה צדק.
בעקבות הצלחת הנשף ארגן את נשף המסיכות הראשון ובו נטלו חלק כשלושת אלפים איש ואשה.
בין הבאים במסכות היו גם אוסישקין וביאליק.
בנוסף ייסד את תהלוכת הפורים בהשראת הקרנבל במסורת הנוצרית.
מן התהלוכה התפתח רעיון העדלאידע.
בעקבות הצלחת התהלוכה פרשה העירייה את חסותה על מפעל הפורים ועם הזמן הפיקה אף "עתון רשמי" מיוחד לרגל החג.
בעקבות הצלחתו של אגדתי החלה גם חבר'ה טראסק לארגן נשפי פורים ואף השמיצה בכרוזים את אגדתי שהוא מתעשר מן הנשפים.
עקב כך תבע אגדתי את הקבוצה על הוצאת דיבה.
למשפט הוזמן אף ביאליק להעיד.
השופט האנגלי פסק לטובת אגדתי וחייב את המשמיצים לשבועיים מאסר או לתשלום קנס.
כיוון שאגדתי ביקש מהשופט לבטל את העונש, הסכים השופט בתנאי שאגדתי ישלם את הקנס במקומם.
כמו כן יזם אגדתי את תחרות היופי הראשונה בארץ ישראל, "מלכת אסתר".
אגדתי עִברת את שמו לברוך בן-יהודה, אך את השם "אגדתי" אימץ לעצמו לאחר שהוצג על ידי המשורר יעקב פיכמן בפני חיים נחמן ביאליק במילים: "זה ברוך האגדתי".
בשנת 1929 החל לעסוק בקולנוע.
את הסרט הראשון, "יומן תל אביבי", הפיק עם אחיו יצחק והוא הוצג בקולנוע מוגרבי.
בשנת 1931 יצר את סרט ההנפשה העברי הראשון הרפתקאותיו של גדי בן סוסי.
הסרט התיעודי-למחצה זאת היא הארץ משנת 1935 היה הסרט הראשון בעל פסקול עברי.
בשנותיו האחרונות חזר לעסוק בציור.
בשנת 1976 הוענק לו התואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
אגדתי נפטר בתל אביב בט"ז בשבט תשל"ו ונקבר בבית הקברות טרומפלדור שבעיר.
בשנת 1985 נערכה תערוכה לזכרו בבית ראובן בתל אביב.
בשכונת צהלה בתל אביב נקרא רחוב על שמו.
הרפתקאותיו של גדי בן סוסי
יומני אגא - יומני חדשות
ברוך אדלר (1 באוגוסט 1926 – 30 בנובמבר 2005, כ"א באב ה'תרפ"ו - כ"ט בחשוון ה'תשס"ו) היה עיתונאי, עורך לילה וכתב בעיתון "הצופה".
אדלר כתב גם ב"הארץ", ב"ידיעות אחרונות", ב"שערים" וב"מבט".
נולד בטרנבה שבצ'כוסלובקיה, ונקרא על שמו של רבי ברוך הגר, האדמו"ר השני לבית חסידות ויז'ניץ.
ב-1936 עלה ארצה עם משפחתו ממניעים ציוניים, הורים ושבעה ילדים, חלקם נשואים, ובהם גיסו יהודה שפיגל.
אביו, מנחם מנדל אדלר, היה מראשוני חסידי ויז'ניץ בארץ ישראל.
המשפחה לקחה איתה ארצה מכונות סריגה ופתחה עסק משפחתי של ייצור סוודרים ומוצרי סריגה בתל אביב.
לאחר תום לימודיו בישיבת היישוב בתל אביב הצטרף לאגודת אליצור, בה עסק בפעילות ציונית דתית.
כמו כן, היה חבר בהגנה.
במלחמת העצמאות נלחם עם חטיבת אלכסנדרוני באזורים שונים ובהם כיבוש מחנה תל ליטוינסקי, כיבוש לוד ורמלה במבצע דני ועוד.
במילואים שירת בתותחנים וכקצין הגנה מרחבית.
ב-1956 נישא לרחל לוי, ועבר להתגורר בשכונת יד אליהו בתל אביב.
בשל מצבה הדחוק של משפחתו לא זכה להשכלה על-תיכונית.
עבד תחילה כמורה לחינוך גופני.
ב-1954 החל לעבוד כעיתונאי במערכת העיתון הציוני דתי הצופה, שם עבד במשך 46 שנים.
תחום הכתיבה העיקרי שלו היה בנושאים כלכליים, אך הוא שימש גם ככתב צבאי, כתב לענייני תחבורה ותעופה וכתב לענייני תיירות.
גם לאחר שחלה בפרקינסון, והתקשה בכתיבה, הוא המשיך להכתיב את כתבותיו למזכירותיו במערכת.
בנוסף לעבודתו ב"הצופה" עבד כפרילנסר, בעיקר בתחום הכלכלי, בעיתונים נוספים כדוגמת "הארץ", והעיתונים הכלכליים "מבט" ו"שערים".
בעבודתו ב"הצופה" קידם נושאים שהיו חשובים בעיניו, בעיקר בהובלת מאבקים סוציאליים לטובת עמיתיו בעיתון.
נפטר בכ"ט בחשוון ה'תשס"ו ונקבר בבית העלמין ירקון.
הותיר אחריו אישה, רחל אדלר, מפקחת בחינוך הממלכתי-דתי במשרד החינוך, שלושה בנים ובת.
צעיר הבנים הוא הזמר-יוצר אורי אדלר.
התגורר בבית מגורי העיתונאים, שני בנייני מגורים בשכונת יד אליהו בתל אביב בהם התגוררו כמה עיתונאים מרכזיים, ובהם יוסף לפיד, יגאל לב, שבתי דון-יחייא, לוי יצחק הירושלמי, יצחק בראט ונפתלי קראוס.
ברוזה באסקט במברג היא קבוצת כדורסל גרמנית מהעיר במברג שבמדינת בוואריה, המתמודדת בבונדסליגה.
המועדון נוסד ב-1955 והשתתף ברציפות בליגה הראשונה בגרמניה החל מעונת .
היריבות העיקריות שלה בליגה הגרמנית הן: סקיליינרס פרנקפורט ואלבה ברלין.
במסגרת התחרויות האירופיות, הקבוצה העפילה לשלב ה"טופ 16" של היורוליג בעונת ובעונת השתתפה אך לא עברה את שלב הבתים הראשון.
ברוזה במברג השתתפה ביורוליג בעונת , וסיימה במקום החמישי בשלב הבתים עם מאזן של 3 ניצחונות ו-7 הפסדים.
לפני עונת צורפה באמברג ליורוליג במתכונתה החדשה, כאלופת גרמניה.
בעונה שלאחר מכן זכתה שוב באליפות והבטיחה את מקומה במפעל גם לעונת .
הבּרוּטִיים היו עם קדום, שישב בקצה הדרומי של איטליה, מגבולות לוקאניה ועד מצרי מסינה וכף לאוקופטרה, בשטח החופף בערך את קלבריה של ימינו.
ברוטוס (באיטלקית: Brutus) הוא פֶּסֶל שיצר הפסל מיכלאנג'לו בואונרוטי בשנת 1539–1540. הפסל הוא דיוקן של מרקוס יוניוס ברוטוס, פוליטיקאי רומאי בן המאה הראשונה לפנה"ס שהיה מראשי הקשר לרציחתו של הדיקטטור יוליוס קיסר.
הפסל היה ראשון הפסלים שהחלו נוצרים באיטליה בשנות הארבעים של המאה השש עשרה ועוצבו על פי הדגמים של הפיסול הרומאי העתיק.
בניגוד לפסלים שנוצרו בעבר, הפסלים בסגנון הרומאי מוצבים על בסיס, הגימור של הטורסו הוא יותר מעודן כאשר הפסל לא נחתך אלא מגומר בצורה מעגלית והם חלולים בחלקם האחורי.
הפסל מציג את ברוטוס לבוש בטוגה וראשו מופנה לצידו.
לפי ג'ורג'ו וזארי הפסל נוצר על ידי מיכלאנג'לו בהשראת תחריט אבן חן של ברוטוס, שנוצר במהלך העת העתיקה.
חוקרים מודרניים פקפקו בהסבר של וזארי תוך שהם מציינים ששום תחריט כזה של ברוטוס לא נמצא והם הגיעו למסקנה, על סמך הדמיון בין הפסל של מיכלאנג'לו לפסליו של קרקלה, שפסלי קיסרי השושלת הסוורית היוו את ההשראה לפסל של ברוטוס.
הדיוקן של ברוטוס מבוסס על הדיוקנאות שמופיעים על מטבעותיו של ברוטוס, המטבעות הללו נטבעו בין השנים 44-42 לפנה"ס בשעה שברוטוס שהה בפרובינקיות המזרחיות והכין את צבאו לקראת ההתמודדות בקרב כנגד הטריומווירט השני.
רוב החוקרים מחשיבים את התיאור של ברוטוס המופיע על המטבעות הללו כריאליסטי וכנאמן ביותר למראהו של ברוטוס האמיתי.
ברוטוס (באנגלית ובולשית: Brutus) הוא דמות אגדית המוזכרת בפולקלור הבריטי והולשי כמייסד בריטניה.
על פי המסופר באותן אגדות היה ברוטוס צאצאו של איניאס גיבור טרויה, אשר הגיע אל האי בריטניה וייסד את הממלכה הראשונה בה.
אגדה זו מופיעה לראשונה ב"היסטוריה בריטונום" (Historia Britonum) שנכתב על ידיו נניוס במאה התשיעית ומאוזכרת מאוחר יותר בכרוניקה שנכתבה על ידי ג'פרי ממונמות' במאה ה-12: "ההיסטוריה של מלכי בריטניה" (Historia Regum Britanniae).
ההיסטוריה בריטונום מציין כי מקור שמו של האי "בריטניה" בשמו של ברוטוס, קונסול רומאי אשר כבש את ספרד ואת בריטניה.
על פי גרסה אחרת, הכיבוש התבצע לפני ייסוד רומא על ידי נכדו של איניאס.
גרסה זו מתבססת על מקורות רומיים כמו ליוויוס וורגיליוס המספרים על ייסוד רומא על ידי איניאס לאחר מלחמת טרויה.
האגדה מספרת כי נכדו של איניאס, ברוטוס, הרג בטעות את אביו בחץ ועל כן גורש מאיטליה, ונדד דרך גאליה (בה ייסד את העיר טור), ולבסוף הגיע לבריטניה וקרא לה על שמו.
ההיסטוריה בריטונום מתארך את הגעתו לבריטניה לתקופת כהונתו של הכהן הגדול עלי.
גרסה אחרת של ההיסטוריה בריטונום טוענת כי ברוטוס הוא בנו של סילוויוס בנו השני של איניאס (במקום אסכניוס), ועוקבת אחר הגניאולוגיה שלו עד חם (ולפי גרסה אחרת ליפת) בנו של נח.
ג'פרי ממונמות' מספר בספרו סיפור דומה, אולם מוסיף פרטים רבים.
בגרסת ה"היסטוריה רגום בריטניה" ברוטוס הוא נכדו של אסקאניוס ולא בנו.
בדומה ל"היסטוריה בריטניום" גם בגרסה זו מגורש ברוטוס מאיטליה לאחר שהרג את אביו, אולם הוא מגיע ליוון, פוגש קבוצת עבדים ניצולי טרויה, משחרר אותם והופך למנהיגם, ויחד עם צבא זה מפליג מערבה.
הם מגיעים לאי בודד ומגלים בו מקדש לאלה דיאנה.
לאחר שהם מקריבים לה קורבנות רואה ברוטוס מול פסל האלה חיזיון המלמד אותו אודות קיומו של אי באוקיינוס בו מתגוררים רק ענקים.
ברוטוס וצבאו מפליגים מערבה, נלחמים בסירנות, ומגיעים לגאליה שם נלחם ברוטוס בגופאריוס פיקטוס, מלך אקיטן.
במהלך הקרבות נהרג אחיינו של ברוטוס, טורונוס, ובמקום קבורתו מייסד ברוטוס את העיר טור הקרויה על שמו.
מגאליה מפליג ברוטוס לאלביון (הוא האי בריטניה) שם מביס ברוטוס את הענקים, קורא לאי על שמו שלו, והופך למלך הראשון של האי.
כמו כן ברוטוס מייסד עיר על נהר התמזה וקורא לה "טרויה נובה" (טרויה החדשה) - הממוקמת במקום בו מצוי כיום בניין הגילדהול בסיטי של לונדון, וקתדרלת סנט פול.
על פי ההיסטוריה רגום, נקבר ברוטוס בגבעת מצודת לונדון, ולאחר מותו חולקה הממלכה בן שלושת בניו לוקרינוס (מלך אנגליה), אלבאנאקטוס (מלך סקוטלנד) וקאמבר (מלך ויילס).
ברוטוס ירוק המגן היה מלך בריטניה, על פי ספרו של ג'פרי ממונמות' "ההיסטוריה של מלכי בריטניה".
אין כל תיעוד היסטוריה לקיומו של ברוטוס, והוא נחשב לאחד המלכים האגדיים של בריטניה.
ג'פרי מציין כי ברוטוס היה בנו של אבראוקוס, קודמו, וכונה "ירוק המגן".
ברוטוס היה הבכור מבין 20 בניו של אבראוקוס, והיחיד שנותר בבריטניה בעת מותו של אבראוקוס (יתר הבנים יצאו במסע לגרמניה במטרה להקים שם ממלכה).
ברוטוס מלך 20 שנה, ולאחר מותו עלה לשלטון בנו, לייל.
ברוטו, נטו וטרה הם שלושה מושגים הבאים להבדיל בין חלקו העיקרי, המועיל, של חפץ, ובין חלקים הנספחים אליו.
מתקיים: ברוטו = נטו + טרה.
מקורן של שלוש המילים הוא באיטלקית:
משקל ברוטו של מוצר הוא המשקל כולל האריזה, משקל נטו הוא המשקל של המוצר עצמו (הוא החלק המביא תועלת לצרכן), ומשקל טרה הוא משקל האריזה.
בקופסאות שימורים, המשקל טרה כולל גם את הנוזל שבתוכו נמצא המזון המשומר, כך שהמשקל נטו הוא משקל המזון הנאכל.
משקל נטו קרוי גם משקל נקי.
בכלי רכב, המשקל ברוטו הוא משקלו העצמי של הרכב והמשא שהוא נושא, המשקל נטו הוא משקלו של המשא בלבד (הוא החלק המביא תועלת לצרכן), והמשקל טרה הוא משקלו של כלי הרכב.
שכר ברוטו הוא השכר הכולל שמשלם המעביד.
שכר נטו הוא השכר המגיע לכיסו של העובד, לאחר שמהשכר ברוטו נוכו ניכויים שעל המעביד לנכות, כגון מס הכנסה ודמי ביטוח לאומי.
בהשקעת כסף בשוק ההון, התשואה ברוטו היא התשואה שהושגה בהשקעה זו, והתשואה נטו היא זו שהגיעה לכיסו של המשקיע, לאחר ניכוי מיסים, עמלות ודמי ניהול.
בנדל"ן מתקיימת הבחנה בין שטח ברוטו לשטח נטו.
שטח נטו הוא השטח שנמצא בין קירותיה ומשמש את דייריה.
בשטח ברוטו נכלל בנוסף חלקה של הדירה ברכוש המשותף, כגון חדר מדרגות, לובי ומקלט.
קבלני בניין נוהגים לציין שטח ברוטו בתיאור הדירה שהם מוכרים, אך הקונה מתעניין יותר בשטח נטו.
בניהול קופת גמל, הצבירה נטו של הקופה בתקופה מסוימת היא סך כל הסכומים שהופקדו בקופה בתקופה זו, פחות סך כל הסכומים שנמשכו ממנה.
ברוך אביבי (ווֹליבֶלֶר) (בכתיב יידי: וואליוועלער; י"ד בכסלו תרע"א, 15 בדצמבר 1910, קובל, ווהלין – י' באדר תשס"ב, 22 בפברואר 2002, תל אביב) היה עיתונאי, סופר ומחנך ישראלי.
בוגר הגימנסיה העברית "תרבות" ותנועת "השומר הצעיר" בעירו.
רכש חינוך מסורתי, למד בסמינר למורים ובמכון הגבוה ללימודי היהדות בוורשה.
חזר לעיר הולדתו קובל ושימש מורה לעברית ותנ"ך בשנים 1930–1931 בבתי הספר העבריים מרשת "תרבות" ואף שימש כמנהל בית הספר העממי-עברי ע"ש ד"ר קלומל שבקובל.
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל ובה המשיך לעסוק בהוראה וניהול.
שימש סגן מנהל האגף לחינוך בעיריית תל אביב, ובשנת 1969 החליף את ד"ר שאול לוין כמנהל האגף.
את ראשית פרסומו בעברית החל עוד בפולין בכתב העת "בדרך" ומאז עלייתו ארצה השתתף בעיתונות העברית.
יצירתו המקורית כוללת בעיקר פרוזה – סיפורים קצרים וקצרצרים.
הוא נחשב כממשיך המסורת של הסופר גרשום שופמן.
כמו כן, ערך ספרים ופרסם עשרות ספרי לימוד ואנתולוגיות לבתי הספר בתחומים מגוונים.
אביבי קיבל את פרס לעובדים בתחום החינוך העברי מטעם עיריית תל אביב (1977) ופרס "רוטרי" הבינלאומי.
נישא ליהודית ואב לבת ובן.
ברוך אביבי נפטר ב-22 בפברואר 2002 בתל אביב.
כנפי רוח; רישומים מאת אביגדור לואיזאדא, תל אביב: נ.
הכמהים לאהבה; רישומים מאת אביגדור לואיזאדא, תל אביב: מסדה, תשט"ז.
זה קרה לשניהם, תל אביב: מסדה, תשכ"א.
עץ בודד זועק, גבעתיים: מסדה, 1967.
אני ואת: סיפורי אהבה, רמת גן: מסדה, 1972.
הקומה הששית: סיפורי אהבה, גבעתיים: מסדה, 1981.
שנינו ביחד: סיפורי אהבה, גבעתיים: מסדה, 1984.
אולי מחר-מחרתיים: סיפורי אהבה, תל אביב: יבנה, תשמ"ז 1986.
מפגשים לרגלי הגבעה, גבעתיים: מסדה, 1991.
הקרקס הזה: סיפורי אהבה, תל אביב: י' גולן, 1995.
חיים צויגל וברוך אביבי-ווליבלר, דברו עברית: לבוגרים מתחילים, 2 כרכים (כרך ב כולל: מלון עברי-יידיש-פולני-גרמני-אנגלי, לפי שעורי הספר דברו עברית; סִדר: א[ברהם] בן אורי), ורשה: חנוך חדש, תרצ"ה.
(מהדורה ב: הציורים מאת ב' מיכתם; תרצ"ו)
ספר הילד: מחזור ספרי למוד ומקרא לבתי הספר העממיים, 6 כרכים, ורשה: חנוך חדש, תרצ"ה–תרצ"ט:
כרך א: חיים צויגל וחיה קושלן, בהשתתפות ישראל שליטא, אלף: לשנת הלמודים הראשונה, תרצ"ה;
כרך ב: צבי זהר וברוך אביבי-ווליבלר, בכתה: לשנת הלמודים השניה, תרצ"ה;
כרך ג: צבי זהר וברוך אביב-ווליבלר, בסביבה: לשנת הלמודים השלישית, תרצ"ה;
כרך ד: צבי זהר וברוך אביבי-ווליבלר, בגולה ובארץ: לשנת הלמודים הרביעית, תרצ"ו;
כרך ה: צבי זהר וברוך אביבי-ווליבלר, בעולם הרחב: לשנת הלמודים החמישית, תרצ"ז;
צבי זהר וברוך אביבי-ווליבלר, אֻמה ותרבות: לשנות הלמודים הששית והשביעית, תרצ"ט.
צבי זהר וברוך אביבי-ווליבלר, בימי החפש: חוברת לעבודה ...
שי לילדים שעלו לכתה, 2 כרכים, ורשה: חנוך לאֻמי, תרצ"ח.
ברוך אביבי-ווליבלר ואלחנן אינדלמן, במולדת העברית: ספר-למוד לגאוגרפיה של ארץ-ישראל לשנת-הלמודים הרביעית; המפות והציורים: ה.
גולדברג, ורשה – תל אביב: חנוך לאֻמי, תרצ"ט 1938.
תורה לילד, עם נחום גבריאלי
נביאים ראשונים לילד, עם נחום גבריאלי
ספרי החדש, עם נחום גבריאלי
ב' אביבי, נ[תן] פרסקי, תולדות עמנו, חלק א, תל אביב: יבנה, תש"ז 1946. (התוכן: חלק א: מגלות בבל עד כבוש ארץ-ישראל על ידי רומי) ("מהדורה זאת של ספר זה נדפסה ...
בשביל ילדי ישראל, שארית הפליטה במחנות אירופה ...
הסוכנות היהודית - לשכת עלית הנוער - מינכן")
ברוך אביבי, נתן פרסקי, תולדות ישראל (ומדברי העמים): לשנת הלמודים ו–ח, בהתאם לתוכנית הלמודים החדשה, 6 כרכים, תל אביב: יבנה, תשט"ו–תשכ"ט.
ברוזה ארנה הוא מתקן ספורט רב-תכליתי שנבנה בשנת 2001 בעיר במברג שבמדינת בוואריה, גרמניה, והוא נחשב לשלישי בגודלו בבוואריה אחרי ההיכל האולימפי של מינכן ונירנברג ארנה .
לאולם קיבולת מושבים של 6,249 איש במשחקי כדורסל והוא משמש כאולמה הביתי של קבוצת הכדורסל המקומית ברוזה באסקט, המשחקת בבונדסליגה וביורוליג.
המתקן משמש לאירועי ספורט מקומיים ובינלאומיים שונים, כגון אירועי כדורסל, כדורעף וטניס, וכן כאולם קונצרטים.
בעונת 2010/2009 שיחק בו מועדון הכדורעף פרנקן במסגרת הבונדסליגה.
ב-10–12 בפברואר 2012, אירחה הארנה את משחקי גביע דייוויס של נבחרת גרמניה נגד נבחרת גביע דייוויס של ארגנטינה (נסתיים 1:4 לטובת האורחים).
לאולם הקונצרטים קיבולת מושבים של 8,000 איש.
בנוסף אוניברסיטת במברג מקיימת במתקן בחינות.
בשמה הנוכחי נקראת מאז 1 באוקטובר 2013 על שם ספקית הרכיבים לתעשיית הרכב "".
בתוך כך שופרה האקוסטיקה, הותקן מסך קובייה חדש עם טכנולוגיית LED חדישה והוחלפו המושבים.
דבתרה ברוך אדהנן (1850 – 1936) היה ליקה כהנת בביתא ישראל, אחיו התאום של דניאל אדהנן.
אבא ברוך נולד בכפר בלנגב, במחוז דמביה הנמצא בנפת בגמדר, באתיופיה.
מקטנותו התעניין בלימודי דת ובשל כך עזב את בית הוריו בגיל צעיר מאוד והחל להתבודד וללמוד תורה אצל נזירי ביתא ישראל במנזר יהודי בגורגרה שבאזור אגם טאנה, שבמהלכם הוסמך לדבתרה.
בשנת 1862 קטע את לימודיו כדי להצטרף לניסיון העלייה לארץ ישראל, שארגן אבא מהרי.
לפי המסורת, ניסיון עלייה זה הוביל העולים עד לחוף ים סוף, שם נעצרו אנשי הדת וקהל העם להתפלל לקריעת הים.
הכהנים אף היטו את מטותיהם למים, אך לשווא.
אחר ניסיונות כושלים אלו קפצו שנים עשר כהנים למים והתחילו לשחות, בהם אבא ברוך.
כשראו שהמים אינם נבקעים גם אחרי מעשה "הנחשונים", ניסתה הקבוצה לשכור ספינות גדולות וחזקות שיוכלו לצלוח את הים, ומשגם זה לא עלה בידם פנו אחור והחלו לעשות דרכם חזרה לבתיהם.
בין השורדים המעטים של מסע הירואי זה, שנמשך כשלוש שנים, היה גם דבתרה ברוך.
.בתקופת המסע ולאחריה התגורר זמן מה באיזור עדי יבוא שבתיגראי ועסק באריגה למחייתו.
בשנת 1865, עם שובו מהמסע, החליט אבא ברוך לחזור ולהתבודד בהרים ולהקדיש את עצמו לדת.
על פי המסורת, באחד הלילות חלם אבא ברוך חלום אשר הורה לו לשוב אל חברת הקהילה ולהינשא, ושמזרעו יקומו מנהיגים גדולים.
הדבר המשיך להופיע בחלומו עוד מספר פעמים והוא החליט לפנות אל מדריכיו הנזירים, שאמרו לו שאין יעודו להיות נזיר והורו לו לשוב אל חיי החברה.
אחרי תקופה ארוכה של התבודדות, חזר אבא ברוך לכפרו ונשא את אנקוייהוש איתמר ועמה הקים משפחה ענפה.
בהמשך מונה כליקה כהנת, תפקיד אותו מילא עד יום מותו.
במסגרת תפקידו כליקה כהנת, נדד אבא ברוך מכפר לכפר כדי לחזק את הקהילות שחיו באזורים מרוחקים.
הוא לימד דת והקים בתי לימוד לשם כך.
בעת שהותו בכפר וולקה, הוא הקים בית הספר, שלימים למד בו יונה בוגלה.
אבא ברוך נשא תפילות בעד בני הקהילה והמבקשים מרפא ותבואה, הקים מפעלי חסד ליתומים ואלמנות, הנהיג טקסים דתיים רבים, שימש כבורר וכדיין במקרי הצורך, הכשיר תלמידים וכהנים ונלחם במסיון.
דבתרה ברוך נדד לכפר הקהילה שבוולקה, שם פגש לראשונה את ידידו ד"ר יעקב פייטלוביץ', שהחל בשנת 1904 לבקר באתיופיה בעיקר באזור תיגראי ובהמשך סייר במחוז לסתה ואף הגיע לבגמדר.
, נפגש לראשונה עמו המנהיג הגדול יחד עם המנהיגים הרוחניים אבא אריני ,אבא טיים והסופר דבטרא טקה .
פייטלוביץ' הגיע עם תמונת אחיו ,דניאל אדהנן, מה שלמעשה הפיג את החשד.
אבא ברוך ייעץ לחוקר האירופאי לדבר על ירושלים ומתוך כך יקנה את אמון יהודי אתיופיה.
למעשה הייתה זו הפעם הראשונה בה נפגש עם אישיות דתית מקרב קהילת ביתא ישראל באזור גונדר אשר במסעו הראשון במחוז זה רבים מהם חשדוהו כמסיונר ולכן רבים נמנעו מלשתף עימו פעולה.
יחסו החם והאוהד של אבא ברוך ,של פייטלוביץ', ומפגשו במסעו השני בשנת 1908 עם אבא קינדה שהגיע במיוחד מהמנזר היהודי בסימיין כדי לשוחח עימו הפיגה את חשדנותם של בני הקהילה כלפי הד"ר, ובכך נסללה אט אט דרכו של פייטלוביץ' להשפעה ושיתוף פעולה עם ביתא ישראל.
בהמשך מסעו של פייטלוביץ' נפגשו הוא ואבא ברוך מספר פעמים ונרקמו ביניהם קשרי ידידות קרובים.במהלך מסעותיו הרבים ברבות השנים, לן פייטלוביץ' בביתו של אבא ברוך, שם התקבל בכבוד רב.ביטוי להערכה הרבה שרחש יעקב פייטלוביץ' כלפי אבא ברוך, מהווה תמונת דיוקנו המתנוססת על כריכת ספרו מסע אל הפלשים.
פייטלוביץ' מזכיר בספר זה את אבא ברוך, כחלק מתאורו את טקס הלנגתא סנבת (השבת השביעית) מן הסבב השלישי - השבת העשרים ואחת מתחילת השנה, היא השבת השלישית של חודש אב, המכונה זרבבו סנבת.
בשבת זו נהוג לומר תפילות מיוחדות ולקרוא פרקים מסוימים מספר שמות, כמו גם את מזמור קי"ט מספר תהילים וקטעים מספר התלמידים (אראדת):
בשנת 1935, זמן קצר לפני מותו של אבא ברוך, פנו אליו ראשי הכהנים, וביניהם הכהנים המכובדים יעקב זרו, דניאל מהרי ונגוסה אליאס, כדי שיתאר להם את עליית ביתא ישראל העתידית לארץ ישראל.
אבא ברוך שירטט בצורה מופלאה את שלבי כל אחת מן העליות ואת האופן שבו יתבצעו.
כמו גם את האתגרים עימם תתמודד הקהילה בארץ ישראל:
דבתרה אבא ברוך נפטר בשנת 1936. בין בניו, ממשיכי דרכו, נמצאים הכהנים צגהון ברוך וליקה כהנת ברהן ברוך.
הרב ברוך אברהם טולידאנו (תר"ן, 1890 – תשמ"ב, 1981) היה דיין ופוסק הלכה בעיר מקנס במאה העשרים.
נולד במקנס שבמרוקו לרבי אברהם בנו של רבי שמואל, נצר למשפחת טולידאנו, משפחת רבנים ותלמידי חכמים ממגורשי ספרד, שמקורה בטולדו.
בני המשפחה התיישבו בעיר מקנס.
בילדותו למד תורה והתחנך אצל הרב חיים בירדוגו, ראש ישיבת עץ חיים, והרב חיים משאש (אביו של הרב יוסף משאש) מגדולי החכמים בעיר מקנס.
ב-20 בדצמבר 1911 (כ"ט כסלו ה'תרע"ב), נישא לג'מילה בת הרב פנחס אזוגי, ולאחר החתונה החל ללמוד בישיבת בית אל ועץ חיים במקנס, הישיבה הייתה בראשות רבי חיים בירדוגו ובניהולו של יוזם הישיבה הרב זאב וולף הלפרין.
בשנת 1940 (ה'תש"א) נתמנה לדיין בבית הדין של מקנס במקומו של הרב יהושע ברדוגו, וכיהן במשרה זו עם קרובו רבי רפאל ברוך טולדנו ועם רבי יוסף משאש.
בזקנותו עלה לישראל, וקבע את מקום משכנו בעיר חיפה, שם המשיך בפעילותו ובכתיבתו התורנית, עד פטירתו ב-30 בנובמבר 1981 (ד' כסלו ה'תשמ"ב).
שו"ת "שאלו לברוך" – מעל 600 שאלות ותשובות על ארבעת חלקי השלחן-ערוך, חלק א על או"ח ויו"ד; חלקים ב-ה על חו"מ ואה"ע.
"ברוך טעם" – חידושים על התורה וחידושים לפרשות השבוע, שני כרכים.
"ויקרא ברוך" - חידושים על הנ"ך (נספח לספר ברוך טעם)
"ויעש ברוך" - דרושים שדרש בקהילתו על חיי האדם ופטירתו.
"ויעש ברוך" חלק ב – קינות ושירים.
"רינה ותפילה" - קיצור שולחן ערוך חלק אורח-חיים בחריזה ונוספו לחלק זה כל הלכות שחיטה בחריזה.
"ואלה המצות" – חיבור שירי על תרי"ג מצות לרמב"ם (נספח לספר ויעש ברוך ח"א).
"גילו ברעדה" – קיצור שולחן ערוך חלק אבן-העזר.
"ויקרא ברוך" – חידושים על התלמוד, הספר אבד ואין לו זכר כעת.
"אמרי ברוך" – דרשות על התנ"ך ופרקי אבות.
"ויאמר ברוך" - דרושים על הימים הנוראים.
"אור הטוב" – פירוש וביאור להגדה של פסח.
"אמרי ברוך" - פירוש על התורה.
שנים רבות שימש מלמד תינוקות והעמיד תלמידים רבים, ביניהם:
הרב שלום משאש, ראב"ד ירושלים.
בנו הרב פנחס טולידאנו - רב ואב"ד קהילת הספרדים בלונדון.
הרב שמואל בן עמרם – מחבר סדרת ילקוט שב"ע
הרב יוסף טולדנו (חתן רבי רפאל ברוך טולדנו ואביהם של הרבנים נסים ועמנואל טולדנו)
מר רפאל בן שמחון - חוקר יהדות מרוקו
ברוטש V2 היא מכונית מיקרו, גוף הרכב בנוי מפוליאסטר מחוזק עם פיברגלס, תצורת קבריולה, (רודסטר), 4 גלגלים, אשר יוצרה על ידי חברת "ברוטש" הגרמנית, (Egon Brütsch Fahrzeugbau) בין השנים 1956–1958.
סך הכל יוצרו 12 יחידות.
הרכב יועד ל-2 נוסעים (נהג+נוסע).
חברת Egon Brütsch Fahrzeugbau התמחתה ביצירת מכונית מיקרו עשויות מפיברגלס.
קבריולה, מנוע 1 צילינדר 98 סמ"ק (2 מושבים)
קבריולה, מנוע 1 צילינדר 247 סמ"ק (2 מושבים)
ברוטש מופטה היא מכונית מיקרו.
גוף הרכב בנוי מפיברגלס בתצורת קבריולה (רודסטר), חסר דלת, ובעל 3 גלגלים (בדומה לתלת אופן).
המכונית יוצרה על ידי חברת "ברוטש" הגרמנית (Egon Brütsch Fahrzeugbau) בין השנים 1956–1958.
סך הכל יוצרו 14 יחידות, ומתוכן שרדו רק 5. הרכב יועד לנוסע יחיד, והיה לרכב הקטן ביותר שתוכנן על ידי אגון ברוטש.
הגה הרכב היה בצורת כידון, והמהירות המקסימלית אליה הגיעה המכונית היא 35 קמ"ש.
קיימת רפליקה מודרנית של המכונית בעלת מנוע הונדה אוטומטי.
ברוטיזולאם (Brotizolam) היא תרופה היפנוטית ממשפחת הבנזודיאזפינים.
התרופה משווקת בישראל תחת השם בונדורמין מאז 1989, על ידי חברת מעבדות רפא, ובשם ברוטיזולאם טבע על ידי טבע תעשיות פרמצבטיות.
ברוטיזולאם הוא חומר פוטנטי ביותר, ולכן הוא ניתן בדרך כלל במינונים הנמוכים מחצי מיליגרם.
זמן מחצית החיים של הברוטיזולאם הוא בין 3 ל-6 שעות.
הספיגה של התרופה בגוף מהירה מאוד, ולאחריה היא מפורקת בכבד לשני מטבוליטים עיקריים שאינם בעלי השפעה פרמקולוגית משמעותית בבני אדם.
לברוטיזולאם השפעה היפנוטית, מרדימה, מרפת שרירים, נוגדת-פרכוס ובמידה פחותה גם נוגדת-חרדה.
התרופה משמשת בעיקר לטיפול קצר-טווח (2–4 שבועות) בנדודי שינה חמורים ובהפרעות שינה נוספות, בדרך כלל במינון התחלתי של 0.25 מ"ג או פחות ליום.
לתרופה השפעה קצרה יחסית שלא נמשכת בדרך כלל בבוקר שלאחר השימוש, ולכן היא נחשבת עדיפה לטיפול בנדודי שינה על פני תרופות אחרות.
במקרים נדירים יותר התרופה משמשת לטיפול בתסמיני חרדה ולהרפיית שרירים והרגעה טרום-ניתוחית.
תופעות הלוואי העיקריות של התרופה מקורן בדיכוי מערכת העצבים המרכזית, במנגנון הדומה לפעולת האלכוהול במוח: קשירה לקולטן GABA מסוג A.
תופעות לוואי שכיחות כוללות כאב ראש, תחושות סחרור, הפרעות במערכת העיכול.
תופעות לוואי שאינן שכיחות כוללות:
תגובות פרדוקסאליות כגון: חוסר מנוחה, אי שקט, עצבנות, זעם, תוקפנות, הגברת נדודי השינה, סיוטים, הזיות,
תופעות לוואי נדירות כוללות בלבול, חוסר מנוחה, ירידה בערנות ובדריכות.
בדומה לשאר התרופות ממשפחת הבנזודיאזפינים, שימוש לא-נכון, ארוך-טווח או בלתי-מבוקר בברוטיזולאם עלול להוביל לפיתוח סבילות ולהתמכרות לחומר.
מסיבה זו לא מומלץ להשתמש בברוטיזולאם כטיפול ארוך-טווח והוא ניתן בדרך כלל כטיפול קצר טווח ותחת פיקוח רפואי.
אם התרופה תינתן לטיפול ארוך טווח יהיה זה בדרך כלל במינון מינימלי בלבד או לצד תרופה אחרת לזמנים קצובים.
התרופה יכולה לגרום לתלות יותר מבנזודיאזפינים אחרים.
ברוך (ברונו) אוסטרובסקי (1891 – 29 בינואר 1971) היה רופא ילדים ישראלי יליד גרמניה, מראשוני רופאי הילדים בחיפה ומייסד שרות טיפת חלב בעיר תל אביב.
ניהל את מחלקת הילדים בבית חולים הדסה בחיפה (לימים בני ציון), וכיהן כיושב ראש האיגוד לרפואת ילדים בישראל בשנים 1960–1964.
אוסטרובסקי נולד בברלין בשנת 1891 למשפחה מתבוללת של סוחרים בתחום הריהוט, אשר נהגה, למשל, לציין חגים נוצריים כגון חג המולד.
את לימודי הרפואה החל בברלין אך השלים בקלן שם התגוררה משפחת דודו.
בהשפעתם חיזק את זהותו היהודית והפך לחבר באיגוד הסטודנטים היהודים שם (Vereins jüdischer Studenten).
ב-1919, סיים את לימודי הרפואה בפרנקפורט.
בעזרת משפחת אשתו, מניה (מרים), התקבל לסטאז' ללא שכר במחלקת הילדים של בית החולים שאריטה בברלין אצל פרופסור אדלברט צ'רני .
שם פגש לראשונה את יואכים כספרי, איתו נשאר בידידות לכל החיים.
במקביל לעבודתו הקלינית בבית החולים עבד ברפואה מונעת במרפאות טיפת החלב של בית החולים וגם עסק במחקר.
עם סיום ההתמחות עבר לדנציג (גדנסק) שם התבסס כרופא ילדים פרטי במקביל לעבודתו במרפאות בריאות הציבור.
בשנת 1924 נסע לארץ ישראל לראשונה וניסה להתקבל לעבודה בבית החולים הדסה הר הצופים בירושלים ללא הצלחה.
הוא עשה ניסיון שני באביב 1925, הפעם כעולה עם אשרה ובעיר תל אביב.
לאחר שהות של חודשיים הוא שב לגדנסק וחזר לארץ עם אשתו ומשפחתה באוגוסט 1926.
משפחת אוסטרובסקי התיישבה בתל אביב ואוסטרובסקי פתח מרפאה פרטית במקביל להקמת טיפת החלב העירונית.
קשיי הפרנסה גרמו לו לעבור בינואר 1927 לחיפה בהזמנת ידידו, כספרי, ולקבל עבודה בבית החולים הדסה הר הצופים בחיפה, כיום בית חולים בני ציון.
בתפקיד זה צמצם רבות את תמותת הילדים בעיר.
במקביל הצטרף לארגון ההגנה ועבד במגן דוד אדום בעיר.
המצוקה הכלכלית והעבודה הקשה גרמו לו לצאת לאירופה ביולי 1930 לבדוק התכנות לחזור.
בהגיעו לברלין, לאור התגברות שלטון הפשיזם, הבין כי אין עתיד בגרמניה ושב לישראל.
במקביל לעבודותיו השתלב בסניף חיפה בארגון הרופאים, היה ליו"ר אגוד רופאי הילדים החיפאים.
בשנת 1957 פרש לגמלאות, אך הקדיש זמנו ומרצו לפעילות באיגוד ונבחר ליושב ראש האיגוד הארצי בשנים 1960–1964.
ברונו אוסטרובסקי נפטר בחיפה בשנת 1971. עיריית חיפה קראה רחוב על שמו.
ברויצרטופס (שם מדעי: Breviceratops; מילולית: "פרצוף מקורנן קצר") הוא סוג של דינוזאור צמחוני מקבוצת הצרטופסים שהתקיים בקרטיקון העליון במשך הקמפן של מונגוליה לפני 83 עד 71 מיליון שנה מזמננו.
הסוג כלל מין אחד - Breviceratops kozlowskii, אשר התגלה בתצורות ברון גויוט שבמדבר גובי במונגוליה והוא תואר ב-1990 בידי החוקר הרוסי סרגיי קורזנוב .
שם המין ניתן לכבוד החוקר הפולני רומן קוזלובסקי .
הברויצרטופס היה דומה לפרוטוצרטופס ועל פי חוקרים רבים שניהם משתייכים למשפחת הפרוטוצרטופסיים, אך כמה מסוגי המשפחה הועברו למשפחה אחרת - בגצרטופסיים (Bagaceratopidae).
מינים אלה היו כנראה דו-רגליים בעלי ראש גדול ומקור דומה למקור תוכי אך בניגוד לצרטופסיים היו חסרי קרניים על אפם ומצחם אך היו לו זיזים בולטים מעל העטרה.
דינוזאור זה הגיע לאורך של 1 מטר וניזון עם שיניו החזקות ומקורו העבה מצמחייה של שרכים, ציקסיים ומחטניים ואולי ניזון גם מבעלי פרחים מוקדמים.
הוא התקיים לצד קרובו הבגצרטופס (Bagaceratops) במדבר גובי לצד פאונה של דינוזאורים שונים.
עקב גודלו הקטן היה טרף לטורפים רבים כמו הטרבוזאורוס ונראה שהוא נמלט מהם בזריזות, מאחר שהיה חסר קרניים.
ברוטוס גוזר מוות על בניו הוא ציור שמן על קנבס מאת האמן הנאו־קלאסי גיום לטייר , שנוצר בשנת 1788 בעת שהותו באקדמיה הצרפתית ברומא.
היצירה שמורה כיום באוסף הקבע של מכון קלארק לאמנות בעיר ויליאמסטאון, מסצ'וסטס.
הציור נוצר בשנת 1788 על ידי גיום לטייר בעת שהותו באקדמיה הצרפתית ברומא, זמן קצר לפני פרוץ המהפכה הצרפתית.
היצירה מתבססת על סיפור מן ההיסטוריה הרומית, שבו לוקיוס יוניוס ברוטוס גוזר מוות על בניו לאחר שנמצאו אשמים בקשר להשבת המלוכה.
לטייר, יליד גוואדלופ ממוצא מעורב, היה אמן צעיר שהושפע מן המסורת הנאו־קלאסית ופעל בצלו של ז'אק־לואי דויד.
זוהי אחת מיצירותיו המוקדמות החשובות, והיא סימנה את פריצת דרכו המקצועית.
הציור הנאו־קלאסי מתאר את לוקיוס יוניוס ברוטוס כשהוא צופה באיפוק בהוצאת בניו להורג, לאחר שנמצאו אשמים בקשר להשבת המלוכה.
אחד הבנים כבר נערף, ודמותו של התליין נראית כשהיא מניפה את ראשו הכרות בפני ההמון.
הסצנה כוללת ייצוג חזותי מפורש של מעשה ההוצאה להורג, והיא מתוארת כאחד הרגעים הדרמטיים ביצירה.
גיום לטייר השלים את הציור בשנת 1788, בעת לימודיו באקדמיה הצרפתית ברומא.
בשנה שלאחר מכן הציג ז'אק-לואי דויד את ציורו הליקטורים מביאים לברוטוס את גופות בניו משנת 1789. שני האמנים תיארו את אותו סיפור מן ההיסטוריה הרומית, אך בחרו ברגעים שונים: דויד הציג את הרגע שאחר ההוצאה להורג, בעוד לטייר תיאר את מעשה ההוצאה עצמה.
פון האלהם, שביקר בסטודיו של דויד בשנת 1790, השווה בין שני הציורים וכתב כי "לטייר...
הראה את הראש המדמם של אחד הבנים.
אך אנו נרתעים מדם, וחשים אימה כפולה שמא דמו של הבן השני עוד יישפך...
דויד עשה את הבחירה הטובה ביותר.
הוא בחר ברגע שלאחר ההוצאה להורג, ובכך חסך מאיתנו את מראה זירת ההוצאה להורג.
הציור הוצג לראשונה בפני הציבור בסלון של פריז בשנת 1795 (מס' 353), ולאחר מכן שוב בסלון של שנת 1801 (מס' 229).
בשתי הפעמים עורר תגובות שליליות מצד המבקרים, בשל האופן הישיר שבו תוארה עריפת ראשו של אחד הבנים, לרבות הנפתו בפני ההמון.
קודם לכן, במכתב מיום 24 בספטמבר 1788, שיבח מנהל האקדמיה הצרפתית ברומא, ז'וזף־מארי מנהז'ו, את סקיצת הציור על יופייה והבעת הרגש שבה, אך לא ידוע אם היצירה עצמה הוצגה בפומבי באותה תקופה.
לאחר הצגתה הרשמית בראשית המאה ה־19, לא הוצגה היצירה במשך קרוב למאתיים שנה.
היא הושאלה לתערוכה בפואנט־א־פיטר, גוואדלופ, בדצמבר 1991, ולאחר מכן הוצגה פעמיים נוספות במוזיאון למהפכה הצרפתית בוויזיל, בשנים 1992 ו־1996. בסך הכול, עד לרכישתה בידי מכון קלארק, הוצגה היצירה בציבור במשך כשישה חודשים בלבד מאז יצירתה.
ברוך בן-יהודה (לייבוביץ; כ"ט באדר ה'תרנ"ד – כ"ז בתמוז ה'תש"ן; 6 באפריל 1894 – 20 ביולי 1990) היה איש חינוך שפעל בשדה החינוך העברי במשך עשרות שנים.
בן-יהודה היה מורה בבית הספר בראש-פינה, מורה בגימנסיה הרצליה ומנהלה שנים רבות.
בן-יהודה כיהן כראש אגף החינוך והתרבות של הוועד הלאומי בארץ ישראל, ולאחר קום המדינה מנכ"ל משרד החינוך והתרבות הראשון, ראש מועצת המורים למען הקרן הקיימת לישראל ונשיא החברה לחקר המקרא בתל אביב.
חתן פרס ישראל לחינוך לשנת תשל"ט (1979).
ברוך בן יהודה נולד במריאמפולה שבליטא לזיסל ויעקב ליבוביץ, סופר, מורה הוראה ושו"ב.
למד ב"חדר מתוקן" ובישיבה מודרנית לנערים.
מגיל 10 כבר היה בן-יהודה פעיל בתנועת הנוער הציונית "תקוות ציון".
בן-יהודה עלה לארץ ישראל בגפו בשנת 1910, כאחד מארבעים הנערים הראשונים שהגיעו ללא הורים ללימודים בגימנסיה הרצליה והיה בוגר המחזור השני.
במקביל עבד בכרמי רחובות עבור שכר לימוד ולמד ניצוח ומוזיקה ונגינה בפסנתר, קונצרטינה ומנדולינה אצל מורה הגימנסיה חנינא קרצ'בסקי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הקים עם חבריו אליהו גולומב, משה שרת ודב הוז את "הסתדרות הדור הצעיר" ("הגימנזיסטים") שהועידו את עצמם לשירות לאומי בחינוך עברי לילדים.
בהמשך נשלח לדגניה ושימש כמורה לעברית לחברי הקבוצה ומדריך תרבותי.
על דמותו החלוצית המגנה על ערכים ועקרונות, כתב נתן אלתרמן את המחזה "כנרת כנרת".
ב-1916 לאחר שחלה בקדחת נאלץ לעבור לראש פינה, שם לימד עברית ומוזיקה בבית הספר המקומי שבהנהלת שמחה וילקומיץ.
הקים את ארגון "ראש פינה הצעירה" לחיזוק ההתיישבות, ונשא לאישה את יפה טורקניץ, בתו של המורה אהרן טורקניץ, שלימים לאחר מותו של וילקומיץ ממגפת הטיפוס (1919) התמנה למנהל בית הספר.
ב-1920 קיבל מלגה מטעם הברון רוטשילד ללימודי מתמטיקה ופיזיקה בבריסל, ולאחר שסיים את לימודיו בהצטיינות לתואר דוקטור במתודיקה של הוראת המתמטיקה, שב לארץ ולימד בגימנסיה הרצליה.
בנוסף לימד בגימנסיה את המקצועות תלמוד, תנ"ך, תולדות הציונות כמקצוע חובה בתעודת הבגרות ומוזיקה.
בן-יהודה חיבר ספרי לימוד רבים במתמטיקה, חשבון דיפרנציאלי, גאומטריה אנליטית, לוח השנה העברי, הנבואה בישראל, התודעה היהודית ותולדות הציונות, והיה שותף לעריכת ספרים רבים ביניהם: "מילון למוזיקה", "מילון כיס צרפתי-עברי".
כמו כן היה בצוות עורכי "אנציקלופדיה נעורים" וערך את ספר "הגימנסיה".
הוא כתב גם ספר "כולם אהובים" על זיכרונותיו כמחנך.
הקים את שבט הצופים בגימנסיה הרצליה ועמד בראשו.
תנועת "צופי הגימנסיה" הוציאה הכשרות מגויסות לפלמ"ח והשתתפה בהקמת קיבוצים ברחבי הארץ.
במהלך שנות מלחמת העולם השנייה (1940-1944), עמד ד"ר ברוך בן יהודה בראש ועדת הביצוע להוצאת תלמידי בתי הספר התיכוניים למחנות עבודה בקיץ, לעזרת המשקים.
בתחילת שנת הלימודים תש"ח, ב-2 באוקטובר 1947, נבחר ד"ר בן-יהודה כמנהל מחלקת החינוך של הוועד הלאומי.
לאחר הקמת משרד החינוך והתרבות כיהן כמנכ"ל המשרד עד שנת 1952.
שימש יושב-ראש חבר השופטים בחידוני התנ"ך למבוגרים ונחשב לשופט מחמיר שזוהה עם המשפטים "הבא אחריו!" ו"זמנך עבר!".
לימים הפכו חידונים אלו לבסיס למערכון בסרט "לול", בו מגלם אורי זוהר את דמותו באינטונציה ובמימיקה מדויקת.
ייסד את מועצת המורים למען הקרן הקיימת לישראל ועמד שנים רבות בראשה.
זכורה הופעתו בתוכנית "שרתי לך ארצי" (תוכנית בטלוויזיה הישראלית של דן אלמגור ואליהו הכהן), בה ניגן בקונצרטינה את השיר "פה בארץ חמדת אבות", וסיפר את סיפור צמיחתו של השיר בגימנסיה ואיך נתפרסם בכל הארץ הודות לטיול שערכה הגימנסיה.
בן-יהודה נשאר בתודעה הציבורית כבעל בקיאות מופלגת בתנ"ך ובתלמוד, בלשון העברית הדקדוק והניקוד, בתורות המוזיקה ונגן וירטואוז בקונצרטינה, והיה קפדן ושמרן בדעותיו.
כשהוצע לו ב-1948 להיות שר החינוך, הוא עמד על כך שיכהן כמנכ"ל בלבד, שכן כאיש חינוך אל לו להיות מעורב בפוליטיקה, וסירב להתפקד למפלגת מפא"י.
הוא כיהן כמנכ"ל בדרגת שר עד 1952, אז חזר לנהל את גימנסיה הרצליה, העביר אותה למשכנה החדש ברחוב ז'בוטינסקי בתל אביב ולאחר מכן נבחר לנשיאה.
היה אב לשלוש בנות: עודדה 'דדי' בן יהודה, שנפטרה ב-22 במרס 2024 והובאה למנוחת עולמים במושב כליל בגליל; צלילה אורגד, עיתונאית ומבקרת אמנות, שהייתה נשואה למוזיקאי בן-ציון אורגד; ונתיבה בן-יהודה, לוחמת הפלמ"ח, לשונאית וחוקרת זמר.
בשנת 1976 זכה להכרה כיקיר העיר תל אביב-יפו.
בשנת 1979 זכה בפרס ישראל על מפעל חייו בחינוך.
כולם אהובים - רומן פדגוגי, דביר, 1977
בצל הסהר: תולדות ארץ ישראל בתקופת השלטון המוסלמי, 1974
המאבק על דמות הבית הלאומי, מסדה 1973
פרקי השתלמות במתמטיקה: מתורת הקבוצות ומתורת המספרים, מסדה 1971
ספורה של הגמנסיה "הרצליה, הגמנסיה הרצליה, 1970 (שותף בעריכה אוריאל אופק)
גאומטריה אנליטית של המישור, מסדה 1969
טעמי המקרא, לבתי הספר, מסדה 1968 (יחד עם בן-ציון אורגד)
למהותה של המתמטיקה, הוצאת הסתדרות המורים בישראל, 1966
מתמטיקה בכיתה ז' בלימוד מוגבר, המזכירות הפדגוגית, 1963
מתמטיקה בכיתה ח בלימוד מוגבר, המזכירות הפדגוגית, 1963
קול החנוך הציוני : סדרת שיחות.
סדרת שיחות למחנכים ששודרו ב"קול ציון לגולה", הקרן הקימת לישראל 1955
עלילת דריפוס: חומר לבתי-הספר לשנת הרצל, מועצת המורים למען הקרן הקימת לישראל 1955
הקרן המחנכת, הקרן הקיימת לישראל 1952
יסודות ודרכים לחנוך הציוני בבית-הספר : סדרת הרצאות, הקרן הקימת לישראל 1952
פילוסופיה של הפוליטיקה, דפוס עזריאל, 1947
משה שרת: אדם ומנהיג, הוצאת משרד החינוך
תולדות הציונות: תנועת התחיה והגאולה בישראל מסדה, 1942
אנציקלופדיה נעורים: ספר המדעים לילד, לנער ולעם (בשישה כרכים), מסדה 1941–1943
הלכות מדינה לפי מקורות ישראל, הקרן הקיימת לישראל
פרקי תלמוד; ספר לימוד, עם עובד
בן-ציון לוריא (עורך), ספר ד"ר ברוך בן-יהודה: מחקרים במקרא ובמחשבת ישראל, תל אביב: החברה לחקר המקרא בישראל, תשמ"א 1981.
הרב ברוך דוב בֶּר (בער) ליבוביץ (תרכ"ו, 1866 - ה' בכסלו ת"ש, 1939) היה ראש ישיבת כנסת בית יצחק, מחבר ספר ברכת שמואל וממנחילי דרך הלימוד בעולם הישיבות.
נולד בפולדובצה, פרבר של סלוצק, שם למד ונודע כעילוי.
בבחרותו הלך ללמוד בישיבת וולוז'ין, שם הפך לתלמידו המובהק של רבי חיים סולובייצ'יק מבריסק.
נשא לאשה את פייגא, בתו של הרב אברהם יצחק צימרמן, אב"ד הלוסק.
אחר שחותנו עבר לקרמנצ'וג תפס את מקומו ופתח שם ישיבה.
בשנת תרס"ד התמנה לראש ישיבת כנסת בית יצחק בסלובודקה.
בשנת תרפ"א העביר את הישיבה יחד עם חתנו, הרב ראובן גרוזובסקי לווילנה, ובתרפ"ו לקמניץ.
נסע לארצות הברית למשך מספר שנים כדי לגייס כספים לישיבתו.
על פטירתו סיפרו שני תלמידיו המקורבים, הרב נח שימנוביץ והרב מאיר פנטל שהיו לידו בשעת חוליו: שכשעתיים לפני מותו אמר "הרבי בא" וביקש לומר להם דבר תורה ששמע מרבו, רבי חיים סולובייצ'יק מבריסק.
התאמץ לעמוד על רגליו נפל על המיטה ובעוד פיו ממלמל את דברי רבו, נפטר.
במקום להדגיש תירוץ קושיות או סתירת תירוצים, הדגיש דרך הלימוד שכללה איך להקשות קושיה, כיצד לתרץ תירוץ ואיך להטיל ספק.
הוא הדגיש תמיד כי התורה אינה נקנית על פי כללי הלוגיקה של השכל האנושי, אלא את התורה צריכים ללמוד על פי כללי ודרכי התורה, ולכן יש לפתח את השכל על פי התורה ולא את התורה על פי שכלו של האדם.
כשהיה מזכיר שם של אחד האמוראים או הראשונים היה מזכירו בחרדה אומר "דער היילגער (הקדוש) רבא" "דער היילגער (הקדוש) רשב"א", וכן הלאה.
היה תלמידו של רבי חיים סולובייצ'יק בכל נפשו ומהותו, התבטל בפניו לחלוטין ובספריו עוסק רבות בביאור דבריו.
הקפיד מאוד על לימוד מפי רב, היה אומר כי אינו יכול להבין איך יכול אדם לחיות ללא רב, וראה את האושר הכי גדול לאדם שזכה לרב.
הוא ראה ברב את המשכיות התורה מדור לדור מרב לרב עד משה רבנו.
הקפיד על בחורים שהקשו באמצע השיעור, ופעם אחת אמר: (עדות תלמידו הרב ישראל בארי בהקדמת ספרו משנת ראשונים חלק א')
בנו הרב לייב שנפטר בחיי אביו, והשאיר בת רבקה, ובן ישעיה, שנספו בשואה.
בנו הרב יעקב משה ליבוביץ, נתמנה על ידי אביו כר"מ בישיבת כנסת בית יצחק, בתש"א עלה לארץ וייסד את ישיבת קמניץ בירושלים וכיהן בראשה.
נכדו הרב חיים שלמה ליבוביץ היה ממשיך אביו הרב יעקב משה ליבוביץ בישיבת קמניץ וכיהן כראש ישיבת פונוביז' עד לפטירתו.
חתנו הרב יצחק טורעץ, רבה של שכונת בת גלים בחיפה.
משנת 1947 התגורר בארצות הברית כ-20 שנה, שם עסק בקירוב נוער יהודי, ובסוף ימיו התגורר בבני ברק.
בתו רחל שפיר, יוצרת וכותבת ספרי ילדים (נפטרה בפברואר 2025)..
בנה הוא איציק שפיר, מנכ"ל עמותת 'נחלת שי' במודיעין, המפעילה בנות שירות לאומי במגוון תחומים.
בנו של איציק, הוא נרצח ב.
חתנו הרב ישראל בן שלום, היה ראש ישיבת פוניבז' לצעירים.
חתנו הרב אברהם מרדכי לידר, כיהן כאב"ד בבאר שבע.
נכדו רבי מרדכי טורעץ, (בן בנו הרב שמואל דוד), היה מחשובי משפיעי חסידות ברסלב בישראל.
חתנו הרב ראובן גרוזובסקי, ראש ישיבת תורה ודעת, ובית מדרש עליון בארצות הברית
הרב דן אונגרישר, ראש ישיבת בית מדרש עליון בארצות הברית, חתן הרב ראובן גרוזובסקי.
הרב לוי קרופני ראש ישיבת קמניץ בארצות הברית, חתן הרב ראובן גרוזובסקי.
בנו של הרב דן אונגרישר, הרב ירחמיאל אונגרישר ראש ישיבת בית מדרש עליון בבני ברק.
נכדו של הרב ראובן גרוזובסקי (חתן בנו הרב חיים) הרב יצחק ליכטנשטיין ראש ישיבת תורה ודעת במונסי.
חתנו הרב משה ברנשטיין, ר"מ בישיבת כנסת בית יצחק ומייסד וראש ישיבת קמניץ בירושלים
חתן הרב משה ברנשטיין, הרב אשר ליכטשטיין, ממשיכו בראשות ישיבת קמניץ בירושלים.
חתן הרב משה ברנשטיין, הרב יצחק שיינר, ממשיכו בראשות ישיבת קמניץ, וחבר מועצת גדולי התורה.
ברכת שמואל - 4 חלקים, פירוש על סוגיות שונות בש"ס.ברכת שמואל הוא בין הספרים הנלמדים בעיון בישיבות.
בעוד שבעל פה היה רבי ברוך בער אומן ההסברה, הרי שסגנונו הכתוב קשה לפעמים להבנה.
מתוך כך מקובל להשתמש ברשימות שונות שרשמו תלמידיו ושהתפרסמו מאוחר יותר.
כתבי ברכת שמואל על מסכת שבת חידושים על מסכת שבת, יצא לאור בחשוון תשע"ח על ידי נכדו הרב עוזיאל ליבוביץ.
ספרי שיעוריו שנכתבו על ידי תלמידים
שעורי הרב ברוך בער ליבוביץ על הש"ס - על מסכת נדרים, גיטין, בבא בתרא, תשי"ב.
חידושי ושיעורי מרן רבי ברוך בער - על מסכתות כתובות, בבא קמא, בבא בתרא, תשמ"ח.
שעורי הרה"ג ר' ברוך בער ליבוביץ - על מסכתות בבא קמא, בבא מציעא, חולין, יבמות, כתובות, קידושין, נדרים, גיטין, בבא בתרא, תש"מ, תש"נ, תשנ"א.
שעורי הגרב"ד - על מסכתות יבמות, נדרים, גיטין, קידושין, בבא מציעא, מתוך כתבי תלמידיו, מהדורת ידידיה הלוי פרנקל, תשנ"א.
עדות ליוסף - שיעורי רבי ברוך דב ליבוביץ על מסכתות יבמות, גיטין, בבא קמא, בבא מציעא ובבא בתרא, מרשימות תלמידו הרב יוסף ליס, תשס"ז.
הרב ליבוביץ הלחין ניגונים רבים.
בעת מלחמת העולם הראשונה שהה עם ישיבתו במינסק.
ברצונו לעודד את הבחורים, החל ללמדם משיריו, באישורו של רבו רבי חיים סולובייצ'יק, ששהה אף הוא במינסק.
רבי חיים אף נהג לבקר את ניגוניו.
ניגוניו השתמרו על ידי משפחתו, וכן על ידי הרב משה שמואל שפירא ששמע ממנו בעת חתונת בנו רבי יעקב משה, שנערכה בברנוביץ', שם למד הרב שפירא.
בין ניגוניו: "קול דודי", "שים שלום" ו"צור ישראל-ועתה בנים"
חלק מניגוניו יצאו בדיסק "ניגוני רבי ברוך בר ליבוביץ'", תשע"ד, על ידי ה"מגיד מישרים" הרב לוי יצחק שושן.
בָּרוּךְ בֶּן נֵרִיָּה הכהן, היה סופרו ותלמידו של ירמיהו הנביא.
על פי המסורת הרבנית מת בשנת ג'תי"ג לבריאת העולם.
ברוך נזכר בתנ"ך בספר ירמיהו, ובחז"ל מצוין כי היה רבו של עזרא הסופר.
ברוך בן נריה הוא אחד האישים הבודדים בתנ"ך שחפץ אישי שלו נתגלה בחפירה ארכאולוגית.
לברוך בן נריה מיוחסים שלושה מן הספרים החיצוניים: ספר ברוך, חזון ברוך א' וחזון ברוך ב'.
ברוך בן-נריה בן-מחסיה בן-חלקיה, סופרו של הנביא ירמיהו, חי ב, בתקופת שלטונו של המלך צדקיהו, ונמנה במדרש הגדול בין שמונת הכהנים שהיו גם נביאים שעמדו מצאצאי רחב הזונה.
יוסף בן מתתיהו מספר שברוך היה "מצאצאי בית מיוחס מאוד" בממלכת יהודה; קביעה זו מאוששת על ידי בולות עתיקות שעליהן חקוקים השמות "ברכיהו בן נריהו הסופר" ו"רמליהו בן נריהו", ועל ידי הידיעות במקרא אודות אחיו של ברוך, שריה בן נריה, הנזכר אף הוא בספר ירמיהו.
שריה כיהן בתפקיד שר בחצר המלוכה והצטרף למשלחת שיצאה לבבל בראשות המלך צדקיהו, בשנה הרביעית למלכו, על-מנת לחדש את שבועת-הכניעה לנבוכדנצר עקב היוודע דבר תוכניתם של מלכי הסביבה למרוד בבבל, תוכנית אותה ריכז מלך יהודה בירושלים ואשר ירמיהו יצא נגדה בחריפות.
ברוך נשא תואר רשמי של "סופר".
הסופר, בימי המקרא, ידע קרוא וכתוב ותפקידו היה לרשום את מסמכי הממלכה ולקרוא אותם באוזני העם.
קרוב לוודאי שקיבל חינוך דומה לזה של סופרי מסופוטמיה ופרס, המתועד בכתובות שנתגלו.
ברוך הסופר היה "בעל ידיעות יוצאות מן הכלל בלשון עמו", לדברי יוסף בן מתתיהו.
בספר ירמיהו מסופר שכתב כמה מגילות נבואה מפיו של ירמיהו.
מכאן יש המשערים שכל ספר ירמיהו מורכב מן המגילות שכתב ברוך, דהיינו שברוך הוא כותב הספר.
בני משפחת נריהו היו, כפי הנראה, מתומכי הסיעה הפרו-בבלית ביהודה.
השתתפותו של שריה בן-נריה במשלחת-הפיוס לבבל רומזת לכך, לכן אהדו כנראה את ירמיהו שנרדף בשל עמדותיו נגד המרד בבבל.
החל מהשנה הרביעית ליהויקים (605/4 לפני הספירה), עת החל ירמיהו להתנבא, היה ברוך בן נריה לסופרו הפרטי ולאיש-סודו של ירמיהו.
יש חוקרים הסבורים כי ייתכן שבהמשך פרש ברוך מתפקידו המלכותי וחבר לירמיהו במאבקו הדתי-פוליטי נגד מדיניותם של שליטי הממלכה, שהובילה לחורבן יהודה, ירושלים ובית המקדש.
ברוך הלך אחרי ירמיהו ומלא את כל אשר ביקש.
הוא ציית לו תמיד והשמיע את דברי מגילות הנבואות, אשר רשם מפי ירמיהו הכלוא, באוזני העם ולאחר-מכן באוזני השרים, למרות הסכנה הרבה שהייתה כרוכה בכך.
ואמנם, משנודע תוכן המגילה למלך יהויקים, שרף אותה באש ופקד על ירחמאל בן המלך (שהבולה שלו נמצאה לצד הבולה של ברוך: "לירחמאל בן המלך") לתפוס את הסופר ואת הנביא כאחד.
בימי המצור הבבלי על ירושלים, שהה ברוך בכלא חצר המטרה לצדו של ירמיהו, הוסיף לעבוד למענו ועבר עמו את מוראות המצור והחורבן.
לאחר נפילת צדקיהו ובעקבות רצח הנציב מטעם הבבלים, גדליהו בן-אחיקם, החליטו ברוך וירמיהו לחבור לקבוצת פליטים בהנהגת יוחנן בן קרח, שנמלטה למצרים.
מאז לא נזכר עוד ברוך בתנ"ך.
במסורת שנשתמרה אצל יוספוס ובספרות התלמודית, הוצא ברוך (יחד עם ירמיהו) ממצרים, הובל לבבל ופעל שם בקרב גולי יהודה שנים רבות.
לברוך בן נריה מוקדשת נבואה מיוחדת ב.
נבואה זו נאמרה לו בשנה הרביעית למלכות יהויקים בן יאשיהו, כאשר רשם הסופר את דברי נביאו "על ישראל ועל יהודה ועל כל הגוים".
למשמע הפורענויות הקשות ניבא בצער ובהתרגשות: הנבואה מגיעה לפי חז"ל עקב בקשת ברוך לקבל נבואה, שעל זה עונה לו הנביא מפי ה' שאין זה הזמן לבקש גדולות כי עכשיו זמן חורבן ואת "אשר בניתי אני הורס".
מדובר בבולה – טביעת חותם עברית על גבי לוח טין – שנמצאה באוסף בולות שהתגלה כנראה בדרום מערב הרי יהודה (המקום המדויק אינו ידוע), ועליה מופיעה כתובת באלפבית עברי עתיק, בשלוש שורות: (="הסופר", בכתיב חסר).
העובדה ששמו של נריה מופיע במקרא גם כנריהו, מאששת את ההערכה שמדובר בברוך עצמו.
האספן הישראלי שקנה את החותם התיר לפרופסור נחמן אביגד לפרסם את הממצא בשנת 1979. כיום נמצאת הבולה במוזיאון ישראל.
בולה נוספת ועליה כתובת זהה התגלתה בשנת 1996, וככל הנראה אותו חותם מוטבע בשתי הבולות.
בבולה זו נמצאה גם טביעת אצבע, והרשל שנקס (ארכאולוג חובב אמריקאי של תקופת המקרא) העלה את ההשערה שזו טביעת אצבעו של ברוך בן נריה עצמו.
מאידך, היו שערערו על האותנטיות של התגלית.
בנוסף, בחפירות העופל בירושלים נמצאה חותמת ועליה כתוב , ולפי סגנונה וכתיבה היא מימי מלכי יהודה האחרונים.
ייתכן מאוד כי רמליהו היה גם הוא אחי ברוך, בדומה לאח שריה בן נריה, המוזכר במקרא כשר בחצר צדקיהו.
האם היה ברוך סופר בשירות הממלכה?
גילוי טביעת-החותם של ברוך בן נריהו בין אלה של פקידי ממלכת יהודה מביא לידי מחשבה, כי ברוך שימש כסופר בשירות הממלכה, בדומה לגמריהו בן שפן ולאלישמע, סופרים בני תקופתו.
על מעמדו הרשמי של ברוך רומזים גם שני קטעים בספר ירמיהו: ב כתוב: .
מכאן למדים אנו כי ברוך היה מוכר לשרי המלך, יותר מירמיהו.
גם מכאן משתמע כי ברוך היה אישיות ציבורית ידועה.
הפסוק "יגעתי באנחתי ומנוחה לא מצאתי" שאותו אמר ברוך נתפס אצל פרשנינו הקדמונים כתרעומת של ברוך לפני ה' על אי זכייתו לחזון נבואה משלו, בדומה לפרחי-נבואה בדורות עברו: "מה נשתניתי אני מכל תלמידי הנביאים?
יהושע שימש משה, ושרתה עליו רוח-הקודש, אלישע שימש אליהו ושרתה עליו רוח-הקודש, מה נשתניתי אני מכל תלמידי הנביאים?".
הרמב"ם במורה נבוכים דן בשאלה נבואת ברוך בן נריה ומעלה את האפשרות שבקשת הנבואה על ידי אדם צריכה להיענות על ידי הקב"ה גם אם האדם הגיע מבחינת המידות למידת הנבואה.
מאידך, דעת התלמוד הבבלי היא שברוך, אביו נריה ואחיו שריה זכו כולם לכהונה ולנבואה.
ברוך נזכר בתלמוד כמורו הישיש של עזרא הסופר.
עזרא, לפי חז"ל, לא עלה ליהודה מאחר שצריך היה ללמוד מברוך, שלא היה יכול לעלות ליהודה בעצמו מאחר שכבר היה "אדם גדול וישיש, ואפילו בגלקטיקא (=בעגלה) לא יכול להיטען".
במשנה של מסכת סנהדרין מופיעה המסורת: "יחזקאל עיבר בחוצה לארץ.
ברוך בן נריה עיבר בחוצה לארץ" - כלומר, שברוך בן נריה היה בעל מעמד תורני וסמכות לעיבור השנה בקרב גולי בבל.
ברוך בן נריה נחשב חלק משושלת העברת המסורה של התורה ממשה דרך יהושע, הנביאים ועד לחכמי התלמוד.
ברוך אוֹסְטְרוֹבְסקי (16 בנובמבר 1889 – 16 ביולי 1960, כ"א בתמוז תש"ך) היה מחנך ועסקן ציבור יהודי-אמריקאי-ישראלי, ראש המועצה הראשון של רעננה, ועמד בראשה במשך 28 שנים.
ברוך אוסטרובסקי נולד בשנת 1890 בעיירה רוגצ'וב שבפלך ווהלין של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), לרב והשו"ב שמואל ליב אוסטרובסקי.
מילדותו נהה אחר השכלה, לימודים וציונות.
בשנת 1912 עלה לארץ ישראל בגפו, עבד עם חלוצי העלייה השנייה והצטרף לארגון "השומר".
בסוף אותה שנה נסע לארצות הברית כדי להתחתן עם ארוסתו שהגיעה מאוקראינה.
הזוג תכנן להינשא ולשוב לארץ, אך אז פרצה מלחמת העולם הראשונה ונבצר מהם לעלות ארצה.
בשנת 1913 השתתף בייסודה של חברת "אחוזה א' ניו-יורק", ששמה לה למטרה לרכוש קרקעות בארץ ישראל במטרה להקים מושבה עברית שבה יוכלו חבריה להתיישב ולעבוד את אדמתם.
בארצות הברית עסק אוסטרובסקי בהוראה, ונודע כמורה וכמנהל דגול בעל ידיעות רבות והשכלה רחבה.
הוא לימד מגוון רחב של מקצועות, ובהם היסטוריה, עברית, תנ"ך ויידיש.
הוא שימש בתפקיד מנהל הסמינר למורים והמפקח על בתי הספר היהודיים "אַרבעטער־רינג" (The Workmen's Circle ), ושימש דמות חינוכית מוערכת.
בד בבד עם עבודתו החינוכית היה פעיל בארגון העבודה של התנועה הציונית "פועלי ציון", שעמה נמנו באותה תקופה בין היתר חבריו דוד בן-גוריון, דב בורוכוב ויצחק בן-צבי.
אוסטרובסקי היה אז ממנהיגיהן של תנועות הנוער היהודיות הציוניות בארצות הברית, וערך עיתונים שיצאו לאור במסגרתן.
בשנת 1930 הגשים אוסטרובסקי הלכה למעשה את הרעיון הציוני, נטש את חיי הרווחה בארצות הברית ועלה עם אשתו ושני ילדיו הצעירים לארץ ישראל, לרעננה.
ברעננה ראה אוסטרובסקי את מפעל חייו, וכראש מועצה הקדיש את כל כולו לבניית המושבה ולפיתוחה.
את תפקידו הציבורי עשה ללא שכר, בנמקו כי "איני מוכן להרוויח יותר מכל פועל עברי".
הוא האמין בתרומה ובעזרה לזולת, דאג לפועלים, ובין היתר הקים בכספי משכורתו את "הקרן לסיוע לנזקקים"; תושבים רבים עשו את צעדיהם הראשונים ברעננה בסיועו.
סיסמתו הייתה איחוד הכוחות – הקמת לשכת עבודה משותפת, ארגון עבודה עברית, הקמת קופת חולים משותפת לכל התושבים, איחוד בנק הלוואה וחיסכון חקלאי ואיחוד אספקת המים לכל תושבי המושבה.
אוסטרובסקי היה אחד מן הלוחמים העיקריים בעד עבודה עברית מאורגנת, ועשה לו שם של לוחם ללא פשרות להקניית זכות בחירה לפועלי רעננה בשעה שבמושבות אחרות נשללה זכותם על ידי מערכת חוקים בעזרת ממשלת המנדט.
בתקופתו התפרסמה המושבה רעננה כמעוז של עבודה עברית.
דגל בחיים צנועים, ודעתו הייתה כי אין לחיות במותרות בשעה שחלק מהתושבים חיים בתנאים קשים.
אוסטרובסקי טיפח יחסי שכנות טובים עם התושבים הערבים מכפרי הסביבה, במיוחד עם אנשי ח'רבת עזון.
חותמו בהפיכת רעננה למושבה ירוקה, הדוגלת בשוויון ומקדמת את חינוך ילדיה, ניכר עד היום.
בימיו הוקמו מוסדות ציבור רבים ובהם מוסדות חינוך.
באמצע שנות השלושים הניח את היסודות והתשתית להכנסת בתי חרושת למושבה רעננה.
בדצמבר 1949 יזם את הקמת אזור התעשייה ופעל רבות לבניית מפעלי התעשייה הראשונים, כחלק מהמגמה של יצירת מקומות תעסוקה לעולים החדשים ולתושבי המושבה:
הספרייה שבביתו הכילה יותר מ-4,000 ספרים בתחומים רבים: תולדות התנועה הציונית, חקר ארץ ישראל ומדינת ישראל, ספרי היסטוריה, פילוסופיה, אנציקלופדיות וספרות יפה.
ספרים אלו שימשו לא רק בני משפחתו, אלא גם את תושבי רעננה, אשר נהגו לפקוד את ביתו.
בביקורים אלה נהגו התושבים לעיין בספרים בהדרכתו האישית של אוסטרובסקי, להיעזר בו בענייני חינוך, להתייעץ עמו בענייני דיומא ולשאול ספרים.
הגה ותכנן את הקמת בית ספר התיכון הראשון במושבה, אך לא זכה לראותו בהקמתו.
תיכון זה נקרא בהמשך על שמו (תיכון אוסטרובסקי).
אוסטרובסקי נפטר ב-16 ביולי 1960 בבית החולים בילינסון ונקבר בבית העלמין הישן ברעננה.
ברוך בנאסרף (ספרדית: Baruj Benacerraf; 29 באוקטובר 1920 – 2 באוגוסט 2011) היה אימונולוג יהודי-אמריקאי יליד ונצואלה, זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1980 על "תגלית גנים המקודדים מולקולות על פני התא החשובות להבחנה של מערכת החיסון בין עצמי ולא-עצמי" (Major Histocompatibility Complex - MHC).
בנאסרף נולד בשנת 1920 בקראקס, ונצואלה להורים יהודים ילידי צפון אפריקה (אביו נולד במרוקו ואמו הייתה ילידת אלג'יריה).
בעודו ילד בן 5, היגר עם משפחתו לפריז.
בשנת 1938 היגר לארצות הברית ובשנת 1943 זכה לאזרחות אמריקאית.
הוא סיים תואר ראשון במדעים באוניברסיטת קולומביה בשנתיים בלבד.
לאחר שניסה ללא הצלחה להתקבל למספר רב של בתי ספר לרפואה, הוא התקבל ללימודים בקולג' לרפואה של וירג'יניה, בזכות עזרה מידיד משפחה.
בין השנים 1948-1945 שהה בהתמחות ברפואה במסגרת שירותו בצבא ארצות הברית.
בשנת 1948 התמנה לחוקר בקולג' לרפואה של אוניברסיטת קולומביה, שם שהה עד לשנת 1950. בין השנים 1956-1950 ביצע מחקר בפריז ואחריו שב לאוניברסיטת ניו יורק, שם עבד עד לשנת 1968. בין השנים 1968-1970 חקר במסגרת המכונים הלאומיים לבריאות.
בשנת 1970 החל לעבוד באוניברסיטת הרווארד, שם היה עד לשנת 1991.
בשנת 1990 הוענקה לבנאסרף המדליה הלאומית למדעים של ארצות הברית על תרומותיו לעולם הרפואה.
אחיו הצעיר פרופ' פול בנאסרף הוא פילוסוף של המתמטיקה, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת פרינסטון וחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בנאסרף עסק באימונולוגיה והחל משנת 1963 התמחה בבקרה גנטית של התגובה החיסונית, תוך שביצע ניסויים בחזירי ים ועכברים.
אשתו אנט הייתה נכדתו של לאון צדוק-כהן.
לזוג הייתה בת בריל, פרופסור לגינקולוגיה.
ברוך אזניה (אייזנשטדט; 19 בספטמבר 1905 – 6 ביולי 1994) היה עסקן ציבורי וחבר הכנסת.
נולד בפינסק שהייתה אז תחת שלטון האימפריה הרוסית, למד משפטים בקניגסברג בירת פרוסיה המזרחית ולאחר סיום לימודיו עבד כעורך דין בדנציג.
במקביל, החל את פעילותו הציונית בתנועת הבונים וב-1929 מונה כמזכיר הוועד המרכזי של פועלי ציון, הציונים-סוציאליסטים בגרמניה.
ביוני 1931 נבחר כנציג דנציג לקונגרס הציוני, בעת היותו חבר פועלי ציון ימין.
אזניה עלה לארץ ישראל ב-1933 והצטרף ל"קיבוץ ג" (גבעת חיים), שם עבד כמורה.
הוא היה מדריך של קבוצת עליית הנוער בתל יוסף, בשנת 1935. לקראת סוף 1935 יצא לקונגרס הציוני בלוצרן ונשאר בשליחות התנועה בגרמניה עד 1937. בדצמבר 1935 נעצר על ידי הנאצים בעת היותו בברלין, במסגרת מעצר של חברי החלוץ.
היה מפעילי הקיבוץ המאוחד ואחרי הפילוג ב-1952 השתייך לפלג שהקים את גבעת חיים איחוד והיה פעיל באיחוד הקבוצות והקיבוצים.
בשלהי הכנסת הראשונה, אחרי התפטרותם של השל פרומקין ואבא חושי מהכנסת, היה אזניה הבא בתור ברשימת מפא"י והושבע כח"כ בשלהי כהונת הכנסת הראשונה.
מאז כיהן עד תום כהונת הכנסת השישית.
ברוך אזניה לימד בבית הספר התיכון ע"ש רופין (נקרא כעת "קריית החינוך ע"ש בן-גוריון") במועצה אזורית עמק חפר במגמה הכלכלית-אזרחית.
נקבר בקיבוצו, גבעת חיים איחוד.
ברוך ארנסבורג (נולד ב-1934) הוא פרופסור לאנטומיה אשר שימש כמרצה בבית הספר לרפואה על שם סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
הוא נולד בעיר סנטיאגו בצ'ילה, ועלה לישראל בשנת 1959. הוא עסק באנתרופולוגיה פיזית, והתמחה בתחום אוכלוסיות היסטוריות ופרהיסטוריות באזור הלבנט.
את השכלתו בתחומי אנטומיה השוואתית ואנתרופולוגיה פיזית רכש ארנסבורג באוניברסיטת סורבון בפריז.
באוניברסיטה העברית הוא למד גאוגרפיה, ארכאולוגיה וזואולוגיה.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה באוכלוסיית ארץ ישראל מהתקופה הפלאוליתית ועד ימינו.