tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בגרסה נוספת, מכינים את התערובת מבלי להכניסה אל תוך המעי, מה שגורם לה לספוח את הנוזלים בסיר ולהתנפח.
את הקישקע נהוג להכין ביום שישי ולהניחו בסיר החמין מעל קו הנוזלים, לבישול ארוך עד לאכילתו בסעודת יום שבת.
לפני הנחתו ובישולו מנוקב הקישקע קלות (על ידי מזלג או סיכה) על מנת למנוע התנפחות והתפוצצות.
קית' נואל אמרסון היה קלידן ומלחין בריטי.
הצלחתו הראשונה הייתה עם להקת דה נייס שהוקמה ב-1967 כלהקת הליווי של הזמרת פי.
לאחר שעזב את דה נייס ב-1970 הקים ביחד עם הבסיסט גרג לייק והמתופף קרל פאלמר את הסופרגרופ אמרסון, לייק ופאלמר (ELP).
בשתי הלהקות אמרסון שילב בין הלחנת יצירות מקוריות לבין עיבודים של מוזיקה קלאסית ומוזיקה עממית.
עם התפרקות הלהקה ב-1979 פתח בקריירת סולו והלחין פסקולים לסרטי קולנוע.
הוא הקים במהלך שנות ה-80 את הלהקות "אמרסון, לייק ופאוול" ו"3" ביחד עם חלק מחברי להקתו לשעבר.
ב-1991 ELP התאחדו והוציאו עוד שני אלבומים, אך התפרקו שוב ב-1999. דה נייס התאחדו לסיבוב ב-2002 ו-ELP התאחדו גם הם לסיבוב הופעות ב-2010. אלבומו האחרון, "פרויקט שלוש האמונות", יצא ב-2012. אמרסון התאבד בירייה ב-2016, לאחר שנים בהן סבל מדיכאון ומניוון עצבי בידו הימנית.
אמרסון נחשב לנגן וירטואוז ולאחד מהקלידנים הגדולים ביותר ברוק המתקדם.
סטיב יואי מאתר Allmusic תיאר את אמרסון כ"אולי הקלידן הגדול ביותר, עם הטכניקה הטובה ביותר בתולדות הרוק".
קית' אמרסון נולד בטודמורדן, מערב יורקשייר.
משפחתו פונתה לשם מהחוף הדרומי של אנגליה במלחמת העולם השנייה.
עם סיום המלחמה משפחתו עברה לוורת'ינג, מערב סאסקס.
אביו היה פסנתרן חובב ודודתו ניהלה סטודיו לריקוד.
בגיל שמונה החל ללמוד לנגן על פסנתר, את מורותיו הוא תיאר כ"גברות זקנות וקטנות מקומיות".
אביו חשב שבנו צריך, בניגוד אליו, ללמוד לקרוא תווים ולהיות מגוון בנגינתו.
לצד מוזיקה קלאסית, השפעותיו המוקדמות כללו בוגי ווגי, קאנטרי וג'אז.
בראיון מ-2015 הוא תיאר את ילדותו: .
בגיל 14 דחה הצעה ללמוד באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון.
אמרסון קנה את אורגן ההאמונד הראשון שלו, מדגם "L-100", בגיל 15 או 16. הוא עבד ברשם של בנק לוידס וניגן בפסנתר הבר בהפסקת הצהריים.
עוד לפני גיל 20 הקים את "שלישיית קית' אמרסון", שניגנה מוזיקת ג'אז והקליטה בסלון הוריו.
אמרסון היה חבר בלהקת הרית'ם אנד בלוז של גארי פאר הטי-בונז (T-Bones) ביחד עם הבסיסט לי ג'קסון.
לאחר התפרקותה עבר ללהקת ה-V.I.P.s.
במהלך הופעה עם הלהקה בצפון צרפת פרצה קטטה בקהל.
אמרסון השמיע קולות של פיצוצים ויריות מאורגן ההאמונד והקטטה הסתיימה.
בהופעתם הבאה חברי הלהקה ביקשו ממנו לעשות את זה שוב.
בשנת 1967 הקים את להקת דה נייס ביחד עם ג'קסון, המתופף איאן האג והגיטריסט דייוויד או'ליסט כלהקת הליווי של הזמרת האפרו-אמריקאית פי.
להקת דה נייס הוציאה מספר אלבומים וזכתה להצלחה רבה.
אמרסון היה מנהיגה הכריזמטי, ומשך אליו מעריצים רבים.
בשנת 1970 עזב אמרסון את הלהקה, וזו התפרקה בעקבות כך.
אמרסון פגש את גרג לייק, הבסיסט של להקת קינג קרימזון, בהופעה של הלהקה בסן פרנסיסקו, והשניים החליטו לעבוד יחד.
הם אף שקלו לצרף את הגיטריסט ג'ימי הנדריקס להרכב החדש זמן קצר לפני מותו של הנדריקס.
לאחר שבחנו מספר מתופפים להרכב החדש, החליטו אמרסון ולייק לצרף את קרל פאלמר, וכך עוצב הרכב הלהקה - אמרסון, לייק ופאלמר.
אמרסון ו-ELP החלו להופיע בשנת 1970, ומיד בתחילת דרכם שילבו רוק עם מוזיקה קלאסית, והכינו עיבודים ליצירות קלאסיות שונות.
כבר באלבום הבכורה של הלהקה השתמש אמרסון בסינתיסייזר מסוג "מוג", אותו המציא ד"ר רוברט מוג, וזאת למרות שהתקשה בתחילה להפעיל את הכלי החדש והמורכב הזה.
במשך כארבע שנים הוציאה הלהקה מספר רב של אלבומים, וזכתה לקהל מעריצים רחב ואוהד.
אך בסוף 1974 הפסיקה הלהקה לעבוד באינטנסיביות יחד.
אמרסון נקלע למשבר נפשי לאחר שפרצה דלקה בביתו ורכוש יקר נשרף, והוא החל להתמכר לאלכוהול ולסמים.
הלהקה המשיכה והוציאה את האלבומים Works Volume I, Works Volume II ו-Love Beach, אך התפרקה בשנת 1979.
לאחר שחיבר כמה פסקולים לסרטים, נעלם אמרסון מתודעת הציבור בשנות ה-80 המוקדמות.
בשנות ה-90 התאחדה הלהקה שוב והוציאה שני אלבומים חדשים.
אלא שאז התגלתה בעיה רפואית באצבעות ידו שחייבה ניתוח, וכושר נגינתו נפגם לתקופת מה.
בנוסף, עבר אמרסון תהליך גירושין קשה שגרם לו למשבר נפשי נוסף, שהחזיר אותו שוב להתמכרות לאלכוהול, ואף לטיפולים פסיכותרפיים.
אמרסון ולהקתו קיימו מספר רב של סיבובי הופעות במשך השנים, ובשנת 2005 אף תכנן להופיע בישראל, אך נאלץ לבטל את תוכניותיו עקב בעיות בריאות.
הוא התאבד בירייה ב-11 במרץ 2016 בביתו שבסנטה מוניקה, קליפורניה, וזאת לאחר שנים בהן סבל מדיכאון ומניוון עצבי בידו הימנית.
כמלחין וכיוצר, ידוע אמרסון בשילוביו הגסים בין מוזיקה קלאסית, רוק וג'אז.
שילוביו המוזיקליים היו בוטים, יצריים ופרועים - יותר מאשר של מלחינים בלהקות רוק מתקדם אחרות, מה שגרם ללהקתו להחשב כלהקה המושמצת ביותר ברוק המתקדם.
רבים התנגדו לה, אך רבים אחרים ראו בה פריצת דרך מוזיקלית ומילאו את אולמות המופעים של הלהקה.
אמרסון יצר עיבודים רבים ליצירות של מלחינים קלאסיים כמו באך, ברטוק, מוסורגסקי ואחרים, אותם עיבד לביצועים אלקטרונים של רוק סוער.
סגנון זה הכעיס הן את כוכבי הרוק האחרים והן את היוצרים הקלאסיים.
כוכבי הרוק כעסו על יומרנותו בשימוש במוזיקה הקלאסית, תוך שהוא "מערבב" אותה במוזיקה צעירה ומרדנית.
היוצרים הקלאסיים כעסו על השימוש הוולגרי, לטעמם, שהוא עושה במיטב היצירות הקלאסיות, ומוריד אותן ל"זנות" בפני "קהל של פראי אדם".
אך אמרסון לא ויתר, כמובן, על סגנונו האישי הייחודי בלחניו ובעיבודיו, מה שקנה לו וללהקתו קהל מעריצים רחב ונלהב.
אמרסון היה איש במה פרוע, כריזמטי ויחיד במינו.
הוא נהג ללבוש בהופעותיו לבוש נוצץ, כשהוא עומד ומנגן על שתי מקלדות בו-זמנית, ועובר כאחוז תזזית בין הסינתיסייזרים, אורגני האמונד, ופסנתרי הכנף למיניהם.
כבר בלהקת דה נייס נהג אמרסון להשתמש בגימיקים אלימים כגון תקיעת סכינים במקלדת על מנת להחזיק את הקלידים בצליל קבוע, כשבאותו זמן הוא רץ לנגן במקלדות אחרות.
מהר מאוד התפתח מנהג זה לנטייה כללית שלו "להתעלל" בכלי הנגינה שניגן בהם במהלך הופעותיו.
הגימיקים הללו, שתאמו את נפשו האישית והמוזיקלית הסוערת, עוררו גם את הקהל.
אמרסון הסביר שרק באמצעות ההתנהגות האלימה הזאת על הבמה הוא מצליח להירגע כאשר הוא יורד ממנה.
בהופעותיו בלהקת ELP התפרע אמרסון אף יותר: כדרך קבע היה מצית זיקוקים במהלך הופעותיו, ולעיתים אף ניגן על הפסנתר כאשר הפסנתר מהופך באוויר יחד איתו, ונטייתו "להתעלל" בכלי הנגינה שניגן בהם אף גברה.
קית' לוקהארט היה מנצחה ומנהלה המוזיקלי של תזמורת יוטה, שהתאחדה בשנת 2002 עם האופרה של יוטה.
לוקהארט, יליד ניו יורק, החליף בשנת 1995 את ג'ון ויליאמס בניהול תזמורת הטיילת של בוסטון ולפני משרה זו היה מנצח חבר של התזמורת הסימפונית של סינסינטי, השוכנת בסינסינטי שבאוהיו.
קית' לוקהארט משמש כמנצח אורח ראשי של תזמורת הקונצרטים של ה-BBC וזאת לאחר שהיה מנצח ראשי של התזמורת בין השנים 2010-2017.
במקביל הוא משמש כמנהל האמנותי של מרכז המוזיקה של ברווארד.
לוקהארט הוא בוגר אוניברסיטת פורמן בקרוליינה הדרומית ותואר שני מאוניברסיטת קרנגי מלון.
קית' ג'ארט הוא פסנתרן ומלחין ג'אז אמריקאי.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים, החל ג'ארט ללמוד במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון.
הוא עבר לניו יורק, שם ניגן במועדון הגאז' "הוילג' ואנגארד" (the Village Vangurad).
המתופף ארט בלייקי צירף אותו ללהקתו, שליחי הג'אז, ומאוחר יותר הצטרף ג'ארט לרביעייה של הסקסופוניסט צ'ארלס לויד; האלבום "Forest Flower" שהוציאה הרביעייה היה בין האלבומים המצליחים של שנות ה-60 המאוחרות.
בתקופה זו התחיל ג'ארט את דרכו כמנהיג הרכב, עת הקים שלישייה עם נגן הבס צ'ארלי היידן והמתופף פול מושן.
בהמשך הקריירה שלו ניגן ג'ארט עם מוזיקאים מפורסמים רבים נוספים, ביניהם מיילס דייוויס, יאן גרברק, ג'ון קריסטנסן ופאלה דניאלסון.
סגנונות הג'אז המאפיינים את יצירותיו ביותר - ג'אז רומנטי, בי בופ וסווינג.
ג'ארט ניגן גם מוזיקה קלאסית, והוציא תקליטים ובהם ביצועים ליצירות של באך, מוצרט, שוסטקוביץ', ואחרים; לדבריו, דווקא תוך נגינת מוזיקה קלאסית למד כי כישרונו מפותח יותר כמאלתר.
ב-1973 התחיל ג'ארט להופיע בקונצרטים ללא נגנים מלווים, וזכה להצלחה רבה.
תקליט הסולו שלו (משנת 1975) "קונצרט קלן" הוא אחד מתקליטי הג'אז הנמכרים ביותר בכל הזמנים.
ג'ארט מנגן גם בצ'מבלו, תופים, קלאוויקורד, סקסופון ואורגן, אולם הכלי עמו הוא מזוהה ביותר הוא הפסנתר.
שלישיית קית' ג'ארט המונה בנוסף אליו את המתופף ג'ק דז'ונט והבסיסט גארי פיקוק מתמחה בנגינת סטנדרטים וזוכה להצלחה גדולה בהקלטות והופעות.
בשנת 2018 לקה בשבץ מוחי, הוא נותר עם נזק מוחי, שפגע בצורה חמורה ביכולת הנגינה שלו.
קית' ג'ון מון היה המתופף של להקת הרוק The Who.
מון נחשב לאחד המתופפים המשפיעים בהיסטוריית הרוק.
מתופפים ונגני כלי-הקשה רבים בני ימינו יכולים להעיד שהוא השפיע עליהם רבות, ביניהם: ניל פירט, מיטש מיטשל וג'ון בונהם.
מון עצמו למד לתופף אצל אחד המתופפים הבולטים ביותר באותו הזמן, קרלו ליטל.
ב-1990, הוכנס להיכל התהילה של הרוקנ'רול, יחד עם שאר חברי להקת המי.
קית' ג'ון מון נולד בלונדון.
כילד היה היפראקטיבי בצורה קיצונית, חסר מנוחה ובעל דמיון מפותח.
הדבר היחיד שמשך אותו היה המוזיקה.
כבר מגיל צעיר זכה ממוריו לשבחים את הכישרון המוזיקלי שלו.
ב-1961, כשהיה בן 15, נכשל מון במבחן מעבר ועזב את בית הספר.
ב-17 במרץ 1966 נישא מון בחשאיות לחברתו שהייתה בהיריון, קים קריגן.
בתם, אמנדה, נולדה 4 חודשים מאוחר יותר, ב-12 ביולי.
ב-1973, קריגן עזבה את מון, ולקחה את אמנדה איתה.
מון ניגן בהתחלה בסגנון של מתופפים אמריקאים מז'אנר ה-Surf Rock ורית'ם אנד בלוז, תוך ניצול המקצבים והמוטיבים של אותם ז'אנרים, אך ניגן אותם באופן חזק ונוכח יותר.
הוא הושפע רבות אף ממתופף הג'אז וחברו להופעות, ג'ין קרופה.
מון התחיל לנגן על סטים בני 4-5 תופים, אך עבר לתופים מתוצרת חברה בריטית בעלת תוף בס כפול, בסוף שנת 1965. סיבת המעבר הייתה שיחה עם ג'ינג'ר בייקר, שסיפר למון כי הזמין מארצות הברית סט כפול של בס.
מון החליט לקחת שני תופי בס ולצרף אותם יחד, ובכך נעשה למתופף הרוק הראשון שהשתמש בסט כפול של תופי בס.
ציוד זה הרחיב את יכולות הנגינה של מון בצורה משמעותית - הוא נטש כמעט לחלוטין את מצילות ההיי-האט שלו, והתחיל לבסס את הקצב שלו יותר על נגינה חוזרת ונשנית של מקצבי שמונה שמיניות, ועל קירות של רעש לבן שנוצרו על ידי נגינה על מצילות הקראש או הרייד.
סגנון נגינה זה עתיד להפוך לסימנו המסחרי של מון, ויכול להשמע במיטבו באלבומים "Live at Leeds" ו-"Who's Next" של להקת המי.
מון החליף את המתופף דאג סנדום, שהיה חבר בלהקה למשך תקופה קצרה.
בתוך הלהקה, הגיטריסט פיט טאונסנד היה אחראי על חטיבת הקצב, מפיק צלילים קצביים וריפיים מהגיטרה, בזמן שמון ונגן הבס ג'ון אנטוויסל השתלבו באופן חופשי על בסיס זה.
מון בדרך כלל שיחק עם הקצב של קו השירה, במקום להינעל על קצב קבוע יחד עם גיטרת הבס (כמו שבדרך כלל מצופה ממתופפים).
יצירותיו של טאונסנד קיבלו בדרך כלל חיים חדשים משל עצמן אחרי שהוצגו למון ואנטוויסל, שהמירו אותן למשהו חדש ובלתי צפוי עם גישתם המיוחדת והשונה כלפי נגינה.
מכיוון שלא היה זמר מוצלח, מון לא נכח באולפן כאשר היה מקליטים את הקולות.
דבר זה הוביל למשחק מתמשך עם טאונסנד, שבו מון היה מנסה להתגנב לתוך החדר לשיר עם כולם.
בסוף השיר "Happy Jack" ניתן לשמוע את טאונסנד קורא: "ראיתי'תך!" בזמן שהוא מבחין במון מנסה להיכנס בגנבה פעם נוספת אל האולפן.
למרות זאת, אפשר לשמוע אותו שר במספר משירי הלהקה, ביניהם "Bell Boy" ו-"Barbara Ann" מהאלבום "Quadrophenia" משנת 1973.
בשנותיה המוקדמות של המי, הלהקה פיתחה את קונספט "השמדה עצמית", אשר הביא לפגיעה ניכרת בציוד שלהם.
מון גילה התלהבות יוצאת דופן לתחביב זה, ונהג לבעוט בפראות ולמחוץ את התופים שלו, עד כדי הרס מוחלט שלהם.
במהלך הופעה אצל האחים סמות'רס בטלוויזיה, מון מילא את תוף הסנר שלו בחומרי נפץ, אותם פוצץ בסיומו של השיר "My Generation", מה שגרם לפי האגדה לבעיות שמיעה קבועות לחבר הלהקה פיט טאונסנד ולבט דייוויס לאבד את הכרתו.
מון עצמו נפצע אחרי שחלק ממצילה פגע בזרועו.
בפעם אחרת, הוא מילא את התופים שלו לחלוטין במים, שם בתוכם דגי זהב - וכך ניגן עליהם בהופעה.
כאשר אדם מהקהל שאל אותו למה הוא עושה זאת, מון ענה: "אפילו המתופפים הטובים ביותר נעשים רעבים".
כל חבריו כינו אותו במהרה "Moon the Loon" (בתרגום חופשי: "מון המשוגע"), שם שהוא עצמו לא אהב.
מון צבר במהירות מוניטין כאדם הרסני וחסר גבולות - הוא היה ידוע בכך שהרס חדרים במלונות, בתים של חברים, ואפילו את ביתו שלו, כאשר נהג לזרוק לעיתים קרובות רהיטים מהחלונות ולפוצץ את הצנרת.
פעולות אלו נגרמו לעיתים קרובות עקב שימוש בסמים או אלכוהול.
אחת מהתקריות הידועות ביותר בהן היה מעורב, לכאורה, התרחשה בעת שהוא נהג במכונית רולס-רויס לתוך בריכת שחייה - סיפור שנוי במחלוקת אשר הביוגרף שלו, טוני פלצ'ר, מכחיש, ובמרוצת השנים, לא נמצא תימוכין לתקרית זו, לרבות עדויות או תיעודים.
ייתכן כי הסיפור הוא מיזוג של שני סיפורים נפרדים; בזמן שהותו בפלינט, מישיגן, קית' ערך מסיבה אחרי הופעה של המי; לאחר מכן, מנהל הלהקה בא אליו עם תלונות מאורחים אחרים.
כשהמנהל בא לחדרו של קית' וראה את האלכוהול והסיגריות, הוא דרש שהמסיבה תיעצר ושקית' יעזוב אותה.
עוד בטרם סיים לדבר, קית' לקח עוגה ומרח אותה על פניו, והמנהל זרק בתגובה את מון מהחדר.
כשהיה במצב של קהות חושים השתמש במטף לכיבוי אש על רכבים מזדמנים, ואז קפץ לתוך בריכת השחייה שהייתה ריקה ממים.
הוא שבר לחלוטין את אחת משיניו (והדביק אותה בחזרה מאוחר יותר).
הסיפור האחר הוא על ויכוח שניצת בין מון לאשתו בביתם, וכאשר הוויכוח התחמם מון איים בהתאבדות.
הוא נכנס עם הרולס-רויס אל תוך הבריכה הביתית שלהם, ויצא מהמים צוחק.
התנהגותו, אף על פי שהייתה לעיתים קרובות מזעזעת ושערורייתית, הייתה הומוריסטית יותר בחברתו של ידידו הטוב ויויאן סטאנשל, מלהקת כלבי הבונזו.
כשוויויאן קיבל לידיו את תוכנית הרדיו של ג'ון פיל לזמן מה, מון הופיע כלמי בסאגה המתמשכת של ויויאן על קולונל נאט, בדמות של בלש הרפתקן.
מון גם הפיק את הקאבר של ויויאן לשירו של אלביס פרסלי "Suspicion".
ב-1970, מון היה מעורב בתאונת דרכים מחוץ לפאב בלונדון שבה חברו הטוב ושומר ראשו, קורנליוס "ניל" בולנד, נדרס ונהרג.
אף שטענת הפתולוג הייתה שמותו של בולנד היה כתוצאה מתאונה, ולמון ניתן מאוחר יותר פטור מוחלט מאשמה אחרי שהואשם בנהיגה מסוכנת, אלו שהיו קרובים למון אמרו שהתאונה רדפה אותו למשך שארית חייו.
בתו של בולנד ניסתה מאוחר יותר לחקור את התאונה, ודווחה שלא יכול להיות שמון הוא זה שנהג.
החיבה של מון לחיים פרועים הזיקה לו, באופן טבעי, ופגעה ביכולתו לתופף ובאמינות שלו כחבר להקה.
הנגינה שלו התדרדרה ככל שחלפו השנים, ולעיתים קרובות הוא היה נדרש לשבועיים או שלושה כדי ללמוד איך "לנגן כמו קית' מון" שוב, בשל שימוש רב באלכוהול וסמים קשים.
על אף שהעבודה של מון עם להקת המי שלטה על הקריירה שלו, הוא השתתף במספר פרויקטים צדדיים שוליים.
ב-1966 הצטרף אל הגיטריסט ג'ף בק, ניקי הופקינס וחבריה לעתיד של לד זפלין ג'ימי פייג' וג'ון פול ג'ונס כדי להקליט קטע אינסטרומנטלי, Beck's Bolero, ששוחרר כסינגל מאוחר יותר באותה השנה.
ב-1971 נתן הופעת אורח בסרטו של פרנק זאפה 200 מוטלים.
הוא שיחק נזירה הפוחדת למות ממנת יתר של גלולות.
הוא גם הופיע כ"דוד ארני" בסרטו של קן ראסל מ-1975, "טומי", המבוסס על אלבומם של המי מ-1969. ב-1976, ביצע גרסת כיסוי לשירם של הביטלס "When I'm Sixty-Four", לסרט התיעודי כל זה ומלחמת העולם השנייה.
ב-1974 הוציא את אלבום הסולו היחיד שלו, אוסף של שירי פופ שכונו "שני הצדדים של המון" (על משקל הצד האפל של הירח - The Dark Side of The Moon, אלבום הקונספט המפורסם של פינק פלויד).
רוב התיפוף הושאר לאמנים אחרים, ביניהם רינגו סטאר.
הלילה האחרון של קית' מון היה כאורחו של פול מקרטני בסרט "סיפורו של באדי הולי", ב-7 בספטמבר 1978. אחרי שמון וחברתו, אניטה וולטר-לקס, סעדו עם פול ולינדה מקרטני, הם עזבו את המסיבה וחזרו לדירתם בארמון קורזון, אותה שכרו מהארי נילסון.
הוא נפטר בשנתו, בגיל 32, ממנת יתר של כלורמתיאזול, תרופה שלקח כחלק מהתוכנית לגמול אותו מאלכוהול.
כשהמשטרה חקרה את נסיבות מותו, היא קבעה שהיו בגופו 32 גלולות.
מותו של מון לא היה כתוצאה מהתאבדות, אלא "ביש-מזל מקרי", כאשר ההסבר הנפוץ הוא שמון היה לוקח את התרופה, נרדם, ומתעורר שוב לקחת את התרופה, כיוון ששכח שכבר לקח אותה.
קאס אליוט (מלהקת האמהות והאבות), מתה כמה שנים קודם לכן, באותה הדירה ובאותה המיטה ממש.
אחרי שאיבד חבר שני באותו הבניין, הארי נילסון היה מוטרד מכדי לחזור לשם, ומכר את הדירה לפיט טאונסנד.
שני חברי המי הנותרים, יחד עם ג'ון אנטוויסל, הצהירו בהזדמנויות נפרדות שהמי מתה ביחד עם מון.
אף על פי שהלהקה, כולל מון, הקליטו עם כלים רבים, הם תמיד הופיעו כרביעייה.
בעקבות מותו של מון, המי לא הסתפקו בהחלפתו על ידי המתופף של ה"פנים הקטנות", קני ג'ונס, אלא גם הוסיפו את הקלידן ג'ון בנדריק להופעות החיות של הלהקה.
באופן דומה, כשאנטוויסל נפטר, מקומו בהופעות נתפס על ידי נגן הבס פינו פאלאדינו, וכן התווסף נגן הגיטרה סימון טאונסנד.
עמדת המתופף של המי מאוישת כרגע בידי זאק סטארקי, בנו של רינגו סטאר.
כמחווה, אחד הברים בלונדון בשדרת המוזיקה "לונדון אסטוריה" קרוי "הבר של קית' מון".
ביוגרפיה נכתבה על מון על ידי טוני פלצ'ר, שנקראה "ילד יקר: החיים של קית' מון." "ילד יקר" היה משפט בו מון הרבה להשתמש כאשר היה מזמין משקאות.
בתחילת 2006, מערכת התופים האישית של מון 'תמונות של לילי' הונפקה מחדש תחת השם 'רוחה של לילי'.
מערכת זאת שילבה מאפיינים מודרניים, בניגוד למראה המיושן.
במשחק הפלייסטיישן מ-1997 Gex: Enter the Gecko, אפשר לשמוע את הדמות הראשית 'גקס' אומרת: "וזה בשביל קית' מון!"
ברצועת קומיקס של "Achewood" מאפריל 2006, הדמות 'ריי סמקלס' מוצאת את ראשו של קית' מון במכירה פומבית דמיונית באי ביי.
בסדרת הטלוויזיה "בניחוש חוקר" מציינת הדמות הראשית, שון, את אהבתו של מון להרס חדרים בבתי מלון.
בסדרת הטלוויזיה החבובות, דמותו של "חיה", יצור היפראקטיבי המנגן על תופים, מבוססת על דמותו של מון.
קית' הרינג היה אמן פופ ארט אמריקאי.
הרינג נולד ב-4 במאי 1958 בפנסילבניה והתעניין באומנות כבר מגיל צעיר.
בגיל 17 למד עיצוב גרפי למשך שנתיים בבית ספר לאמנות מקצועית, פרסומות ואמנויות יפות.
בגיל 19 הרינג יצא מהארון ועבר לניו יורק שם הושפע מאמנות הגראפיטי ולמד בבית ספר לאמנות חזותית.
הרינג השיג לראשונה תשומת לב מהציבור בעזרת ציורי הגיר שלו במעברים התת-קרקעיים בניו יורק, ותערוכתו צולמה על ידי הצלם צ'נג וונג צ'י.
באותה תקופה, ציורו "התינוק הזוהר" נהפך לסמלו.
בשנת 1980 ארגן תערוכות במקום הנקרא "מועדון 57".
הוא השתתף בתערוכה בכיכר טיימס, שם צייר בפעם הראשונה בעלי חיים ופנים אנושיות.
ב-1981 שרטט את ציור הגיר הראשון שלו על נייר שחור וצבע פלסטיק, מתכת וחומרים אחרים.
תערוכת יחיד שלו נערכה בשנת 1987 בהלסינקי ובאנטוורפן.
ביוני 1989 צייר על הקיר האחורי של המנזר של הכנסייה של סן אנטוניו בפיזה את ציורו האחרון שפרסם, ציור קיר בשם "טוטומונדו".
קרן קית' הרינג הוקמה בשנת 1989 והמשיכה את מורשתו של הרינג של נתינה לארגוני ילדים.
הרינג נפטר ב-16 בפברואר 1990 כתוצאה מסיבוכים רפואיים שנגרמו ממחלת האיידס, כשנתיים לאחר אבחון המחלה.
במרץ 2023 נפתחה בקניון ארנה הרצליה תערוכה בה הוצגו 200 מיצירותיו.
סגנונו של הרינג משויך לזרם באומנות העכשווית שתפס תאוצה והגיע לשיאו בשנות השמונים ונקרא "פופ ארט", ובין נציגיו הבולטים ניתן למנות את רוי ליכטנשטיין ואת אנדי וורהול.
יצירותיהם של האמנים בזרם זה מקיפות מגוון שלם של עצמים, אינה מתייחדת רק בתחומים "הקלאסיים" של האומנות כגון ציור ופיסול, ומקיימת דיאלוג ושואבת את השפעתה גם מהתרבות הפופולרית והצרכנית.
הרינג צייר בקווים עבים הומוריסטיים ובצבעים בולטים, תוך שימוש בקריקטורה ואמנות רחוב.
קית' מוריס אליסון הוא פוליטיקאי אמריקאי המכהן כתובע הכללי של מדינת מינסוטה.
אליסון הוא חבר במפלגת העבודה-דמוקרטית-החקלאית (ה-DFL), שהיא הנציגה במינסוטה של המפלגה הדמוקרטית הארצית.
אליסון היה למוסלמי הראשון שנבחר לקונגרס האמריקאי כאשר זכה ב-8 בנובמבר 2006 בבחירות המקומיות ומונה כאחד משמונת נציגי מדינת מינסוטה בבית הנבחרים.
אליסון ייצג את מחוז הבחירה החמישי של מינסוטה, הכולל את תושבי מיניאפוליס ומספר מחוזות אחרים.
בשנים 2017–2018 כיהן כסגן יו"ר הוועדה הדמוקרטית הלאומית (DNC).
אליסון נולד למשפחה בת חמישה ילדים בדטרויט.
בילדותו גדל כקתולי, אך עם לימודיו באוניברסיטה בגיל 19 המיר דתו לאסלאם.
ב-1987 התחתן ועבר למיניאפוליס, שם החל את לימודי המשפטים באוניברסיטת מינסוטה.
בעת לימודיו כתב אליסון מספר מאמרים תחת שם העט קית' א.
חַכּים עבור עיתון הסטודנטים של האוניברסיטה.
בין הדברים שכתב הגן על מנהיג אומת האסלאם, לואיס פרחאן, מהאשמות על אנטישמיות והציע להקים מדינה עבור אפרו-אמריקנים.
גם לאחר לימודיו היה פעיל באומת האסלאם, הוא התקרא בשם קית' אליסון-מוחמד, סייע לארגן את "צעדת המיליון" של התנועה ב-1995, המשיך להגן על פרחאן בהזדמנויות שונות, וכן הביע תמיכה באישים נוספים שהתבטאו באופן אנטישמי.
מאז התנער אליסון מדבריו, וב-2006 התנצל בפני הקהילה היהודית במינסוטה באומרו שהתבטאויותיו של פארחן עליהן הגן קודם היו אנטישמיות, ושהוא היה צריך להגיע למסקנה הזו מוקדם יותר.
בעקבות התנצלות זו הוא זכה לתמיכה של רבים בקהילה היהודית במינסוטה.
אליסון התמודד ללא הצלחה ב-1998 לבית הנבחרים של מינסוטה.
הוא נבחר לראשונה ב-2002 וב-2004 נבחר פעם נוספת.
לקראת הבחירות של 2006 החליט להתמודד על המושב בבית הנבחרים של ארצות הברית ממנו פרש חבר הקונגרס הדמוקרטי הוותיק מרטין סאבו.
בבחירות המקדימות גבר על מספר מועמדים, בהם ראש הצוות של סאבו, עם 41% מהקולות.
במהלך מסע הבחירות קרא אליסון ליציאה ארצות הברית מעיראק ולסיום המלחמה בה.
הוא התריס על אופן הטיפול של ממשלת ארצות הברית בנפגעי הוריקן קתרינה וכן על נסיונותיו של ממשל בוש לאסור הפלות מלאכותיות.
בבחירות הכלליות אליסון זכה ברוב של 56%.
עם כינוס הקונגרס הושבע אליסון על הקוראן בתרגום לאנגלית שהיה שייך לתומאס ג'פרסון והושאל על ידי ספריית הקונגרס.
בבית הנבחרים כיהן בוועדה לשירותים פיננסיים, בוועדת החוץ ובוועדת המשפט.
בבחירות המקדימות לנשיאות ב-2016 היה בין חברי הקונגרס הבודדים שתמכו במועמדותו של ברני סנדרס.
אחרי הבחירות בארצות הברית ב-2016 עלה שמו כמועמד ליו"ר הוועדה הדמוקרטית הלאומית (DNC), והוא זכה לתמיכה של סנדרס ואליזבת וורן מהאגף הפרוגרסיבי של המפלגה, וגם מצד אישים מהמנהיגות הדמוקרטית בסנאט כגון הארי ריד וצ'אק שומר.
בבחירות שהתקיימו בקרב חברי הוועדה ב-25 בפברואר 2017 הפסיד בבחירות לטום פרז, שכיהן כמזכיר העבודה של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ברק אובמה.
פרז מינה אותו דקות לאחר פרסום התוצאות לסגנו.
ב-7 בינואר 2019 נבחר לתובע הכללי של מדינת מינסוטה.
אליסון ביקר בישראל מספר פעמים.
ב-2007 הוא השתתף במשלחת של חברי בית הנבחרים בראשות יושבת הראש ננסי פלוסי למזרח התיכון, כולל לישראל.
במסגרת ביקור ב-2009 הוא ביקר יחד עם חבר קונגרס נוסף ברצועת עזה ובשדרות.
בביקור ב-2013 ביקר גם באתר הארכאולוגי בשילה.
במהלך מבצע צוק איתן פרסם אליסון מאמר בעיתון וושינגטון פוסט שבו קרא להסרת הסגר על עזה בטענה שרבים מהפלסטינים החיים ברצועה אינם תומכים בחמאס או בירי הרקטות שלו, אלא סובלים ממעשיו.
לצד זאת הוא ציין את זכותם של הישראלים לחיות ללא איום רקטות.
אליסון התנגד לתוספת חירום למימון מערכת כיפת ברזל שהועברה על ידי הממשל האמריקאי ונימק שמותם של יותר ישראלים יזרז את השלמת המשא ומתן בין ישראל לשלטונות עזה.
ב-1989 אליסון התחתן עם קים, מורה למתמטיקה בתיכון, ולזוג 4 ילדים.
אחד מבניו, נבחר למועצת העיר מיניאפוליס בשנת 2018.
תומאס קית' גלנן היה המנהל הראשון של סוכנות החלל הלאומית לאווירונאוטיקה וחלל של ארצות הברית, מ־19 באוגוסט 1958 עד 20 ביוני 1961.
קית' גלנן נולד באנדרלין שבדקוטה הצפונית, וב־1927 קיבל תואר בהנדסת חשמל בבית הספר המדעי שפילד של אוניברסיטת יל.
קית' הוא סרט עצמאי של טוד קסלר, אותו גם כתב יחד עם דוד זאבל, המבוסס על הסיפור הקצר שנכתב על ידי הסופר רון קארלסון.
בסרט מככבים השחקן וזמר הפופ ג'סי מק'קרטני, אליזבת הארנויס ומרגו הרשמן.
הסרט המלודרמטי סובב סביב הנערה בת ה-17, "נטלי", החושבת שיש לה חיים מעוצבים ומסודרים עד שהיא פוגשת את הסטודנט החדש, קית' זטרסטרום, אותו משחק ג'סי מק'קרטני.
נטלי חוששת מעט כאשר קית' מראה סימני התעניינות בה, אבל היא מגלה בסופו של דבר שקית' מסתיר סוד אפל, עם השלכות טראגיות.
הסרט צולם בסוף 2005, תחילת 2006, ובתחילה היה אמור לצאת לקולנוע בקיץ 2007 ובסופו של דבר יצא למסכים בספטמבר 2008.
2007: זכה: פסטיבל הסרטים "גיפוני"- על הסרט הטוב ביותר.
השיר, "We Can Go Anywhere", שבוצע על ידי השחקן והזמר ג'סי מק'קרטני, מופיע בסוף הסרט.
בנוסף, הוא מופיע באלבום החדש של מק'קרטני, Right Where You Want Me.
קית' קלאודיוס מיטשל הוא פוליטיקאי גרנדי שכיהן כראש ממשלת גרנדה בשנים 1995–2008 ובשנית בשנים 2013–2022.
מיטשל נולד בהאפי היל שבגרנדה והתחנך בבתי ספר קתולים מקומיים.
בנעוריו הוא שיחק קריקט והיה חבר נבחרת הקריקט הלאומית (1964–1966) וקפטן הנבחרת (1973).
מיטשל למד לימודי תואר ראשון במתמטיקה ובכימיה באוניברסיטת איי הודו המערבית (1967–1971), תואר שני במתמטיקה מאוניברסיטת הווארד (1973–1975) ודוקטורט במתמטיקה וסטטיסטיקה מהאוניברסיטה האמריקאית (1975–1979).
במקביל ללימודיו האקדמיים, בשנים 1972–1973 לימד מיטשל בבית ספר תיכון בגרנדה ובשנים 1977–1983 שימש פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת הווארד.
כמו כן, הוא עסק בייעוץ מדעי ומקצועי לחברות עסקיות ומשרדים ממשלתיים.
בשנת 1983 שב מיטשל לגרנדה וכעבור שנה נבחר לראשונה לבית הנבחרים.
כהונתו בבית הנבחרים נמשכת ברציפות מאז היבחרו ונכון לשנת 2008 הוא חבר הבית הוותיק ביותר.
בשנת 1988 הוא מונה לראשונה לחבר הממשלה וכיהן כשר לענייני תקשורת, עבודה, פיתוח, תשתיות, נשים ותעופה אזרחית.
כהונתו כשר נמשכה שנה אחת, לאחריה הוא נותר באופוזיציה עד לשנת 1995. בסמוך לסיום כהונתו בממשלה נבחר מיטשל ליושב ראש המפלגה הלאומית החדשה, בראשה עמד עת ניצחה בבחירות בשנת 1995.
משנת 1995 ועד 2008 עמד מיטשל בראשות ממשלת גרנדה, בעקבות ניצחונות נוספים בבחירות שנערכו בשנים 1999 ו-2003. בין השנים 1995–1999 הוא החזיק בתיקים שונים בממשלתו, ובהם: השר לביטחון לאומי, שר החוץ, שר האוצר, שר המסחר ותעשייה, שר לענייני הסברה והשר לענייני האיים קאריקו ופטיט מרטיניק.
ברבים מתפקידים אלו הוא נותר בכהונתו לאחר ניצחון המפלגה בשנת 1999 בכל 15 מחוזות הבחירה.
ניצחון סוחף זה היה היחיד מסוגו מאז עצמאותה של גרנדה והביא לראשונה בתולדות המדינה לבחירה מחדש של ראש ממשלה מכהן.
ב-2003 ניצחה שוב המפלגה הלאומית החדשה, אך הפעם ברוב דחוק של 8 מ-15 מחוזות בחירה.
בכהונתו השלישית בתפקיד הוסיף מיטשל לעמוד בראש מספר משרדים בממשלתו.
מלבד תפקידיו הממלכתיים, מיטשל נבחר במהלך השנים למגוון תפקידים ובשנים 1998 ו-2004 הוא נבחר ליושב ראש הקהילייה הקריבית.
במסגרת הארגון הוא משמש משנת 1995 כאחראי על תחומי המדע, הטכנולוגיה והפיתוח.
כמו כן הוא ייסד במסגרתו את ועדת המשנה לראשי ממשלה לקידום ספורט הקריקט, בראשה הוא עומד.
תפקידים נוספים בהם החזיק מיטשל כוללים את היותו יושב ראש מועצת השרים של איגוד המדינות הקריביות (1996–1997), יושב ראש מועצת המנהלים של הבנק הקריבי לפיתוח (1997–1998), וכן יושב ראש ארגון המדינות הקריביות המזרחיות (2000–2002).
בשנת 2004 מונה מיטשל למועצה המייעצת למלכת בריטניה.
בבחירות שנערכו ב-8 ביולי 2008 הובסה מפלגתו של מיטשל על ידי מפלגת האופוזיציה הראשית, המפלגה הלאומית-דמוקרטית, ולמחרת הוחלף בתפקידו כראש ממשלה על ידי טילמן תומאס.
מיטשל המשיך בתפקידו כמחוקק, ועמד בראש האופוזיציה.
ב-20 בפברואר 2013 שב מיטשל לכהן כראש ממשלה עד לסיום תפקידו ב-24 ביוני 2022, אז הוחלף בדיקון מיטשל.
קית' אדם ואן הורן הוא כדורסלן עבר אמריקאי, ששיחק בעמדות הסמול פורוורד והפאוור פורוורד בליגת ה-NBA.
ואן הורן נבחר בבחירה השנייה בדראפט 1997, ושיחק את רוב הקריירה שלו בקבוצה ניו ג'רזי נטס.
בעונת הבכורה שלו הוא נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה.
במהלך 9 שנות הקריירה שלו בליגת ה-NBA הוא קלע 9,026 נקודות.
ואן הורן שיחק כדורסל באוניברסיטת יוטה בין השנים 1993–1997. בין השנים 1994–1997 הוא נבחר לרשימת חמשת השחקנים הטובים באזור שלו, ובשלוש האחרונות הוא נבחר גם לשחקן המצטיין מתוך החמישייה.
בסיום הקריירה שלו ביוטה הוא נבחר לנבחרת המאה של האוניברסיטה.
מספרו, 44, הוצא משימוש בקבוצתו כאות כבוד.
אחרי שסיים את הקריירה באוניברסיטה התמודד ואן הורן על בחירתו בדראפט 1997 של ליגת ה-NBA.
ואן הורן אכן נבחר, בבחירה השנייה על ידי פילדלפיה 76'.
הוא הועבר מיד לניו ג'רזי נטס ביחד עם מייקל קייג', לוציוס האריס ודון מקליין בתמורה לטים תומאס, אנתוני פארקר, ג'ים ג'קסון ואריק מונטרוס.
בעונתו הראשונה בניו ג'רזי הוא השיג ממוצעים של 19.7 נקודות עם 6.6 ריבאונדים בממוצע למשחק, ונבחר לחמישיית הרוקיז של העונה ב-NBA.
עונתו ההבאה נחשבת לעונה הטובה ביותר בקריירה שלו.
בעונה זו הוא השיג ממוצעי שיא קריירה כשקלע 21.8 נקודות (חמישי בליגה) עם 8.5 ריבאונדים ו-1.3 חסימות בממוצע למשחק.
למרות זאת בעונה זו הוא שיחק 42 משחקים בלבד.
בשלוש העונות חלה ירידה בממוצע הנקודות שלו, כשמעונת השיא שלו בה קלע 21.8 הוא הידרדר בעונת 2001/2002 ל-14.8 בלבד.
בעונת 2000/2001 הוא לא פתח בחמישייה לראשונה (שיחק 49 משחקים ולא פתח בשניים).
בעונת 1999/2000 הוא השווה את ממוצע השיא שלו בריבאונדים וקבע שיא קריירה באסיסטים, 2.0 בממוצע למשחק, שיא שיושווה בעונה האחרונה שהוזכרה.
בפלייאוף 2002 ואן הורן היה חלק חשוב מהצלחת קבוצתו והגעתה לגמר.
הוא קלע שלשת ניצחון במשחק השישי בסדרת גמר המזרח נגד בוסטון סלטיקס ששלחה את הנטס לגמר נגד לוס אנג'לס לייקרס.
הנטס יפסידו בסוויפ, אך ואן הורן יוביל אותם בריבאונדים ויהיה שני בנקודות.
ואן הורן שיחק בנטס בין השנים 1997–2002 והפך לאחד השחקנים הטובים והיציבים בשנים האחרונות.
ב-6 באוגוסט 2002 הועבר ואן הורן בטרייד לפילדלפיה 76' שבחרה אותו בדראפט ביחד עם טוד מקולוץ' בתמורה לדיקמבה מוטומבו.
בעונת 2002/2003 הוא דורג שני בסיקסרס בריבאונדים ונקודות בממוצע, כשקלע 15.9 והוריד 7.1 למשחק.
אחרי שנה אחת בפילדלפיה נשלח ואן הורן לניו יורק ניקס בטרייד מרובע שכלל גם את הקבוצות אטלנטה הוקס ומינסוטה טימברוולבס.
ואן הורן בילה בניקס 47 משחקים בלבד (פתח בחמישייה בכולם) וקלע 16.4 נקודות עם 7.3 ריבאונדים בממוצע למשחק.
ב-16 בפברואר 2004 נשלח ואן הורן בטרייד למילווקי באקס.
ואן הורן שיחק בבאקס שני חצאי עונות, כשבחצי עונת 2004/2005 ממוצעיו צנחו לממוצעי שפל עד אז בקריירה שלו, 10.4 נקודות עם 5.0 ריבאונדים בממוצע למשחק.
כדי לפנות מקום בתקרת השכר ולאפשר את הארכת החוזה של הקלע מייקל רד שסיים את חוזהו בקיץ הקרוב, ב-24 בפברואר 2005 שלחו הבאקס את ואן הורן בטרייד לדאלאס מאבריקס בתמורה לאלן הנדרסון, קלווין בות' וכסף.
במאבריקס הוא שיחק את תפקיד השחקן השישי, ולמרות שהציג ממוצעים נמוכים יחסית לשאר הקריירה הוא עזר למאבריקס כמעט לזכות באליפות ה-NBA ב-2006, בה הם הפסידו בסופו של דבר למיאמי היט.
אחרי עונת 2005/2006 לקח ואן הורן חופש מהעונה הבאה כדי לבלות זמן עם משפחתו.
ב-19 בפברואר 2008 חתם ואן הורן במאבריקס בחזרה, ונשלח מיד לניו ג'רזי נטס ביחד עם דווין האריס בתמורה לג'ייסון קיד.
ואן הורן לא שיחק בנטס ושוחרר ב-23 באוקטובר באותה שנה.
לאחר מכן הוא פרש באופן רשמי ב-2008, למרות שלא שיחק כבר שנתיים כדורסל באופן מקצועי.
קית' רודני פארק היה מרשל אוויר ראשי בחיל האוויר המלכותי, אלוף הפלות במלחמת העולם הראשונה ומפקד בחיל האוויר המלכותי במהלך מלחמת העולם השנייה, במהלכה שימש בתפקידי פיקוד במהלך שתי מערכות אוויריות מכריעות בזירה האירופית - הקרב על בריטניה והקרב על מלטה.
בגרמניה נודע בכינוי "מגן לונדון".
הוענקו לו עיטורי מסדר האמבט, מסדר האימפריה הבריטית, הצלב הצבאי עם אות מערכה, צלב התעופה המצוינת ולגיון ההצטיינות.
אביו היה סקוטי שעבד כגאולוג בחברת מכרות.
כבר בצעירותו היה להוט אחר רכיבה על סוסים ורובים.
ב-1911 התגייס לחיל התותחנים בצבא ניו זילנד.
לאחר מכן השתחרר ועבד כגזבר על אוניות מטען ונוסעים, עבודה בעקבותיה זכה לכינוי "סקיפר".
עם פרוץ מלחמת העולם עזב את עסקי הספנות וחזר ליחידת התותחנים שלו, עמה השתתף באפריל 1915 בנחיתה בגליפולי במסגרת כוחות אנז"ק.
פארק קיבל דרגת קצונה (לוטננט שני) בזכות תפקודו במהלך מלחמת החפירות שהתנהלה בגליפולי.
באוגוסט 1915 פיקד על סוללת תותחנים בקרב סארי בייר , ובמלחמת החפירות שהתנהלה בעקבותיו.
במהלך תקופה זו החליט פארק החלטה לא רגילה - לעבור מצבא ניו זילנד לצבא בריטניה ולהצטרף לרגימנט המלכותי של הארטילריה הרכובה.
הרגימנט עזב את גליפולי בינואר 1916.
הקרבות בהם השתתף פארק בגליפולי הותירו בו את רישומיהם הפיזיים והמנטליים.
על אף שבהמשך חייו דיבר עליהם בנוסטלגיה, הייתה זו תקופה לא קלה.
פארק למד להעריך את מפקד אנז"ק ויליאם בירדווד, אשר סגנון מנהיגותו ותשומת לבו לפרטים היוו דוגמה לפארק בהמשך דרכו.
לאחר עוזבו את גליפולי, הוצב הרגימנט בצרפת, שם השתתף בקרב על הסום, במהלכו התוודע פארק לערכו של הסיור האווירי, כשנוכח כיצד מטוסי סיור גרמניים איתרו ריכוזי ארטילריה של בנות הברית וכיוונו את הארטילריה הגרמנית כנגדם.
כן זכה פארק לטעימה ראשונה של טיסה עת צורף לטיסה לצורך בדיקת ההסוואה של גדודו.
ב-21 באוקטובר 1916 הועף פארק מסוסו מפגיעת פגז גרמני.
פארק נפצע ופונה לאנגליה, שם נקבע כי אינו מתאים לשירות פעיל - קביעה שבפועל העידה על אי יכולתו לרכוב על סוס.
לאחר תקופת החלמה קצרה, הצטרף בדצמבר 1916 לזרוע האוויר של צבא בריטניה - ה־RFC.
בתחילת דרכו ב-RFC עסק פארק בתפקידי הדרכה.
בסוף יוני 1917 הוצב שוב לצרפת, שם צורף ב-7 ביולי לטייסת 48. פארק הטיס את מטוס היירוט החדיש מסוג בריסטול F.2, עליו זכה להצלחה ניכרת בקרבות מול מטוסים גרמניים.
ב-17 באוגוסט זכה בעיטור הצלב הצבאי בגין "גילוי אבירות ודבקות במשימה", לאחר שסיור אווירי בו השתתף התפתח לקרב קשה מול מטוסי אויב.
פארק, על אף ששני המטוסים שליוו אותו יצאו מכלל פעולה ונטשו את הקרב, המשיך להילחם במטוסי האויב, הפיל אחד מהם והביא להפלת ארבעה נוספים.
ב-11 בספטמבר קיבל פארק דרגת קפטן זמני.
ב-10 באפריל 1918 קיבל פארק את הפיקוד על טייסת 48. פארק היה מפקד קשוח והוגן, הקפיד על המשמעת והפגין מנהיגות ובקיאות רבה בכל הקשור בלוחמה אווירית.
תפקידו כמפקד טייסת היה מתיש, אך הישגיו כטייס ומפקד טייסת היו ניכרים.
עד לסוף המלחמה זכה פארק להוסיף אבזם לצלב הצבאי (המבטא הענקה נוספת), וכן עוטר בצלב התעופה המצוינת וצלב המלחמה הצרפתי.
בסך הכל הפיל פארק בקרבות אוויר 5 מטוסי אויב והביא להפלתם של 14 מטוסים נוספים.
כמו כן, הופל פארק עצמו פעמיים.
לאחר המלחמה קיבל פארק דרגת קפטן קבועה בחיל האוויר המלכותי, שעם שינוי שיטת הדרגות (1919) הומרה בדרגת סגן טיסה (flight lieutenant).
בשנים 1919–1920 שירת כמפקד טייסת 25 ולאחר מכן כמפקד טייסת בבית הספר לאימון טכני.
פארק התקדם בתפקידי הפיקוד בחיל האוויר המלכותי, ובשנת 1938, ערב מלחמת העולם השנייה, היה בתפקיד קצין סגל בכיר בפיקוד מטוסי הקרב, תחת פיקודו של יו דאודינג.
ב-20 באפריל 1940 קיבל פארק את הפיקוד על להק 11, אשר באחריותו הייתה ההגנה האווירית על לונדון בפרט, ודרום מזרח אנגליה בכלל.
מיד עם כניסתו לתפקיד ביצע הלהק שבפיקודו סיורים אוויריים מעל צרפת, והעניק את החיפוי האווירי למבצע דינמו - פינוי הכוחות הבריטיים מדנקירק.
עם התחלת הקרב על בריטניה נשא הלהק שבפיקודו בעיקר הנטל של הקרב מול הלופטוואפה.
פארק, ביחד עם מפקדו דאודינג, פיתחו אסטרטגיה של הימנעות מקרבות אוויר גדולים והתשת הלופטוואפה בקרבות קטנים ומתוכננים.
בסיכומו של דבר, הוכיחה דרך פעולה זו את עצמה.
במהלך הקרב על בריטניה פיקד פארק באופן אישי על כמה מקרבות האוויר הגדולים ביותר - קרב אדלרטאג ("יום הנשר") ב-13 באוגוסט, קרב היום הקשה ביותר ב-18 באוגוסט וקרב יום הקרב על בריטניה ב-15 בספטמבר.
בזכות פיקודו המוצלח על להק 11 זכה פארק להכרה כטקטיקן מבריק.
ארתור טדר, מפקד חיל האוויר המלכותי, אמר עליו לאחר המלחמה כי "אם היה אי פעם אדם יחיד שהביא לבריטניה את הניצחון בקרב, היה זה פארק"
הגישה השנייה, בה החזיקו סגן מפקד חה"א שולטו דגלס ומפקד להק 12 טראפורד לי-מלורי גרסה כי אין זה משנה מתי מתבצעת ההתקפה על מטוסי האויב, כל עוד היא מתבצעת במבנים גדולים מאוד התוקפים בבת אחת.
ויכוח זה הפך לעימות ממנו לא נעדרה טינה אישית, ועל אף שגישתו של פארק הוכיחה עצמה, הרי שמינסטריון חיל האוויר המלכותי אימץ דווקא את הגישה השנייה ומיד לאחר תום הקרב על בריטניה הועברו פארק ודאודינג מתפקידיהם, אשר נתפסו על ידי לי-מלורי ודאגלס.
הדחתו למעשה של פארק מהפיקוד על להק 11 הותירה בו מרירות בהמשך חייו.
פארק הועבר לפקד על להק 23 שהיה להק אימונים, ולאחר מכן הוצב במצרים.
ב-14 ביוני 1942 קיבל פארק את הפיקוד על האי מלטה.
היה זה לאחר שנתיים בהן סבל האי מהפצצות כבדות, שהגיעו לשיאן באפריל 1942 עם 8,788 גיחות.
פארק, לאחר הערכת מצב ראשונית, שינה את שיטת ההגנה האווירית וב-25 ביולי הוציא תוכנית קרב מפורטת שיושמה מיידית.
גם התוצאות היו מיידיות כאשר הסב ללופטוואפה שיעור אבדות של 5.8%.
בניתוח התוצאות שהציג ב-10 באוגוסט, התברר כי אבדות הבריטים צנחו משמעותית, וכן כמות הפצצות שנפלו על האי.
האבדות הכבדות שנגרמו מעתה למטוסים הגרמניים הובילו את הפיקוד הגרמני לצימצום מספר הגיחות, שמספרן בספטמבר צנח ל-391.
החל מאוגוסט התמקד פארק בהתקפת נמל טוברוק ששימש כנמלן העיקרי של מדינות הציר בצפון אפריקה, ובפועל הפך אותו לבלתי שמיש, כשבאוגוסט הטביעו מפציציו כ-20,000 טון אספקה, והצוללות הבריטיות שכעת יכלו לעגון במלטה כמעט ללא חשש הטביעו 35,000 טון נוספים.
בשל הפגיעות הקשות באספקה, פתח הלופטוואפה בחודש אוקטובר בניסיון אחרון לניטרול מלטה עם 2,842 גיחות, בהן הסבו מטוסי בריטניה בפיקוד פארק שיעור אבדות של 7.5%.
אבדות כבדות אלו הביאו להפסקת ההתקפות האוויריות על האי.
מעבר לניצחון על מדינות הציר בקרב על מלטה, שיתוק נמל טוברוק בידי מטוסיו של פארק הפך את כיבוש העיר על ידי רומל לחסר ערך, והיווה נדבך חשוב בניצחון הבריטי בקרב אל עלמיין.
לאחר הניצחון בקרב על מלטה פיקד פארק על מטוסיו בסיוע לכוחות בעלות הברית בצפון אפריקה, ובהמשך בנחיתות בסיציליה ובאיטליה.
בינואר 1944 מונה פארק למפקד פיקוד המזרח התיכון של חיל האוויר המלכותי.
בפברואר 1945 מונה למפקד הכוחות האוויריים של בעלות הברית בדרום מזרח אסיה, תפקיד בו נשא עד לתום המלחמה.
פארק פרש מהצבא והועלה לדרגת מרשל אוויר ראשי ב-20 בדצמבר 1946. הוא חזר לניו זילנד, ושם נשא במספר תפקידים ציבוריים, בין השאר נבחר למועצת העיר אוקלנד.
פארק נפטר בניו זילנד ב-6 בפברואר 1975, בגיל 82. פארק לא זכה להכרה ציבורית נרחבת לא בבריטניה ולא בניו זילנד מולדתו.
פארק היה אחד המפקדים הבולטים בהיסטוריה של הלוחמה האווירית.
ניצחונותיו הטקטיים ההחלטיים בקרב על בריטניה ושוב בקרב על מלטה לא רק שהפגינו את יכולותיו הפיקודיות והבנתו את הלוחמה האווירית, אלא היוו נקודות מפנה חשובות במהלך מלחמת העולם השנייה.
קית' פלויד היה שף ידוען, אישיות טלוויזיונית ומסעדן בריטי, שהנחה תוכניות בישול ברשת BBC ופרסם ספרים רבים שמשלבים בין בישול למסעות.
בטלוויזיה, סגנון ההגשה המיוחד שלו חיבב אותו על מיליוני צופים ברחבי תבל.
פלויד נולד בחוות פולי בסמוך לרדינג, ברקשייר ב-28 בדצמבר 1943. בן להורים ממעמד הפועלים, סידני ווינפרד פלויד.
הוא גדל בדיור ציבורי בכפר ויוליסקומב בסאמרסט.
הוריו התאמצו מאוד על מנת לאפשר לו ללמוד בבית הספר הפרטי ולינגטון בסאמרסט.
פלויד התמנה לכתב נוער עבור העיתון Bristol Evening Post ואחרי שצפה בסרט "זולו" החליט להצטרף לצבא הבריטי, הגיע לדרגה של סגן ברגימנט הטנקים המלכותי שם הוא נדנד לטבח של מועדון הצוות שיבשל ארוחות גורמה.
לאחר שלוש שנים, הוא נוכח לדעת שהוא והצבא "לא מתאימים זה לזה" ומצא תעסוקה במספר עבודות בעסקי ההסעדה בכלל זה מוזג, שוטף כלים ומקלף ירקות.
ב-1971, רכש פלויד שלוש מסעדות בבריסטול "פלויד ביסטרו" ברחוב הנסיכה ויקטוריה בקליפטון, "פלויד רסטורנט" בדרך אמה וייל ו"פלויד צ'ופ האוס" בדרך צ'נדוס, רדלנד, בריסטול.
כל שלוש המסעדות נקלעו למצוקה כספית.
פלויד מכר אותן ואת הזכויות על שמו "פלויד רסטורנט" ועבר לדרום צרפת, שם שוב פתח מסעדה באיל-סיר-ל-סורג בווקלוז.
אחרי שהוא שוב נקלע לקשיים פיננסיים, שב פלויד לאנגליה.
בעזרת הלוואה מחבריו, הוא פתח מסעדה אחרת בדרך צ'נדוס, מכיוון שלא יכול היה להשתמש בשמו, שאת הזכויות עליו מכר, הוא קרא למקום פשוט בשם "רסטורנט" (מסעדה).
המסעדה בדרך צ'נדוס הייתה מקום שהרבו לפקוד אותו שחקנים ואנשים אחרים בעלי השפעה מהטלוויזיה.
ספר הבישול הראשון של פלויד, Floyd's Food, שפורסם לפני שהיה ידוען טלוויזיוני, זכה להקדמה מפי לאונרד רוסיטר, כוכב הסיטקומים Rising Damp ו-The Fall and Rise of Reginald Perrin בטלוויזיה הבריטית.
תפקידו הראשון של פלויד בעסקי השעשועים היה כשף רדיו ברדיו וסט, תחנת רדיו עצמאית בבריסטול.
באותה שעה מפיק הטלוויזיה דייוויד פריצ'רד הציע לו פינה בתוכנית של ה-BBC אותה הגיש אנדי באטן פוסטר.
הדבר הוביל ב-1984, לכך שהוצע לו לעשות את סדרת הטלוויזיה הראשונה שלו עברו ה-BBC "פלויד על דגים" (Floyd on Fish) שהתחילה את נסיקתו המהירה לפופולריות לאומית.
פלויד מעולם לא החשיב את עצמו כשף, בגלל שלא הייתה לו השכלה בכך.
סגנונו המיוחד, לפעמים המפוזר של הגשה, חיבב אותו על מיליוני צופים בעולם כולו.
הוא היה ידוע בכך שהוא מבשל עם כוס יין ביד אחת, לפעמים באתרים בלתי שגרתיים כמו סירת דיג בים הגועש.
הוא נחשב כחלוץ בכך שהוציא את תוכניות הבישול אל מחוץ לאולפן.
השף המשיך והגיש את תוכניותיו באתרים שונים ברחבי תבל, בכללם צרפת, ספרד, איטליה, הודו, אוסטרליה וארצות הברית, בישל במקומות בסגנונו הכאוטי יוצא הדופן.
הוא קנה וניהל את "מלטסטרס ארמס" בטאקנהיי, דבונשייר בשלהי שנות השמונים.
כשהוא לא ניהל את המטבח, אחד השפים שהופקדו עליו היה ז'אן כריסטוף נובלי.
הוא נראה יותר באזור הבר מאשר במטבח.
כישלון מסעדת "מלטסטרס" הביאו לכדי פשיטת רגל.
חרף הצלחתו הטלוויזיונית, המשיך פלויד לסבול ממצוקה כספית ובעיות אישיות.
הוא הכריז על פשיטת רגל ב-1996. העיתון דיילי מירו טען שהדבר קרה אחרי שהוא ערב להזמנת משקאות בסך של 36,000 פאונד.
הוא התגורר בקינסייל במחוז קורק, אירלנד תקופה מסוימת בשנות התשעים.
באפריל 2008 הוא נסע לסינגפור ולתאילנד על-מנת לבדוק מיזמים עסקיים בדרום-מזרח אסיה.
עד למותו הוא לקח חלק פעיל במסעדת "פלויד'ס בראסרי" הממוקמת בחוף הנופש בורסארי באי התאילנדי פוקט.
הייתה זו מסעדת השף הידוען הראשונה מאז ומעולם באסיה ובאי פוקט והיא משכה מספר רב של מעריציו של פלויד שזכרו את סדרות הטלוויזיה וספרי הבישול הרבים שלו.
פלויד הרבה לנסוע על-מנת לבשל מנות מקומיות ולבדר אנשים מסביב לעולם.
בתוכניות הבישול שלו רואים אותו פעמים רבות שותה יין תוך כדי הכנת האוכל.
התוכנית "קית' פוגש את קית'" (Keith Meets Keith), שבה השחקן הקומיקאי קית' אלן ראיין את קית' פלויד, שודרה בערוץ 4 ב-14 בספטמבר 2009, וצפו בה קרוב למיליון אנשים.
בתוכנית פלויד הודה שמחוץ לאולפן הוא נהג לשתות מתוך בדידות.
מאוחר יותר התברר שפלויד התמוטט ונפטר מעט לפני שידור התוכנית.
פלויד השתתף במספר פרקים של סדרת הילדים "בלמורי" (Balamory), כשף בשיר המתוק של סוזי, "סוזי'ס קוקינג".
ב-2006, הוא הופיע בתוכנית Ant and Dec's Saturday Night Takeaway של רשת ITV, כשהוא הדגים לילדים כיצד לאפות עוגה לדודתם בעוד דק העמיד בפניהם משימה לקשט את העוגה, כתוצאה מכך דק ניצח במשימה.
הייתה מסעדת ביסטרו שנקראה על-שמו של פלויד באי קוסמוי, תאילנד (Floyd's Beach Bistro Restaurant).
היא שכנה במלון טונג סאי ביי.
פלויד ביקר בה כשצילם את הסדרה Far Flung Floyd בתאילנד ופיתח ידידות קרובה עם המשפחה שבבעלותה המסעדה.
כל ארבעת נישואיו של פלויד הסתיימו בגירושים.
הוא הותיר אחריו בן ושתי בנות.
3. שונה מאלט (התחתנו ב-1991 בטורביי דבונשייר; התגרשו ב-1994)
4. תרזה מארי סמית (נישאו ב-1995 בעיר וולינגפורד, אוקספורדשייר, התגרשו ב-2008.
פלויד שהה שנים רבות בצרפת.
בשנותיו האחרונות התגורר באביניון במחוז ווקלוז בדרום מזרח צרפת.
פלויד העריץ את להקת הרוק "החונקים": הקטע המוזיקלי "Waltzinblack", גרסה מעובדת של הסינגל "Peaches" והגרסה הכלית של "Viva Vlad" היוו בסיס למוזיקת נושא של רוב תוכניות הטלוויזיה שלו.
יו קורנוול, הגיטריסט והזמר לשעבר של "החונקים", נהג לנגן בגיטרה במסעדתו של פלויד בזמן היותו סטודנט בבריסטול והשניים נשארו חברים.
ב-2002 נמסר שפלויד, שהיה מעשן כבד ושתיין כבד, סבל משבץ קל, למרות שהוא הכחיש זאת באוטוביוגרפיה שלו.
בנובמבר 2004 נשלל רישיונו למשך 32 חודשים והוטל עליו קנס של 1,500 פאונד אחרי שהוא התנגש עם מכוניתו בכלי רכב, בזמן כשכמות האלכוהול בדמו הייתה פי שלושה וחצי מהמותר.
ב-2006 הוא אובחן כסובל מתת תזונה.
באוגוסט 2007 הוא אושפז בתאילנד אחרי שהתמוטט במסעדה.
הוא התמוטט בפאב בצ'סטרטון, סטפורדשייר ב-29 בינואר 2008 והובהל לבית החולים.
הוא שוחרר ב-22 בפברואר ונסע לביתו בצרפת על-מנת להחלים.
הוא הבריא לחלוטין ועמד על רגליו מעט אחרי-כן.
ב-14 בספטמבר 2008, בדיוק שנה לפני מותו, הוא נפל מהמיטה ולקה בזעזוע מוח.
פרמדיקים עמלו שלוש שעות בניסיונות להחיות אותו והוא אושפז למשך מספר ימים.
ב-29 ביולי 2009, דווח שפלויד אובחן כסובל מסרטן המעי הגס.
הוא עבר חמישה ניתוחים קשים, שהסירו תשעים אחוזים מהסרטן; לאחר מכן עבר סדרת טיפולים כימופרפיים בבית החולים בעיר נים.
למרות שהיה חולה ושתיין כבד, הכבד שלו עבד בקיבולת של מאה אחוז.
פלויד הלך לעולמו מהתקף לב, בגיל 65, ב-14 בספטמבר 2009,
בביתה של שותפתו סליה מרטין (שמה הקודם קונסטנדורוס,
נולדה ב-1944, היא אלמנתו של התסריטאי דייב מרטין).
ביום המחרת הגיבו על כך שפים בפני התקשורת.
אנתוני ווראל תומפסון אמר עליו: "אני חושב שכולנו, השפים של הטלוויזיה המודרנית, חייבים לו את מחייתנו, הוא היה אבינו מולידנו".
מרקו פייר וייט אמר בריאיון ל-BBC שפלויד "עורר השראה באומה".
פייר וייט גם אמר, "הדבר שמאוד עצוב הוא שחלק קטן מבריטניה מת היום ולעולם לא יהיה ניתן למצוא לו תחליף.
הוא היה אדם יפהפה, היכולת שלו לגרום לאנשים לבשל רק באמצעות מילותיו והדרך בה הוא עשה דברים היא מיוחדת.
אם אתה צופה בשפי הטלוויזיה כיום, אין להם את הקסם שלו.
היום מאוד מאוד מאוד עצוב לתעשייה שלי ושנית לאומה."
זה למרות שבתוכנית "קית' פוגש את קית'", פלויד ביקר קשות את השפים של הטלוויזיה המודרנית בגלל שהם מקדמים את עצמם יותר מאשר את האוכל.
הלווייתו ההומניסטית של פלויד נערכה ב-30 בספטמבר 2009 בבריסטול.
Capital Floyd (7 תוכניות, 4 בדצמבר 2000)
בישראל שודרו תוכניותיו ב"ערוץ החיים הטובים" וב"ערוץ האוכל".
בסדרה Balamory (הופעת קמאו במספר פרקים)
קית' לנגפורד הוא כדורסלן אמריקאי אשר שיחק לאחרונה בעמדת הגארד בא.א.ק.
לנגפורד החל את דרכו כשחקן בליגת הפיתוח של ה-NBA בשנת 2005. במהלך עונת 2007–2008 שיחק שני משחקים במדי קבוצת סן אנטוניו ספרס מליגת ה-NBA ולאחר מכן עזב לפלקנסטרו ביאלה מליגת העל האיטלקית.
בעונת 2008–2009 שיחק בשורות וירטוס בולוניה עימה זכה בגביע היורוצ'לנג', המפעל השלישי בחשיבותו בכדורסל האירופי, כשהוא נבחר כ-MVP של טורניר הפיינל פור.
אחרי ההצלחה באיטליה, הוחתם בקיץ 2009 על חוזה עתק בקבוצת חימקי מוסקבה, עימה שיחק ביורוליג בעונת 2010–2011 והעמיד ממוצעי קליעה מרשימים ואף האריך את חוזהו.
ואולם, בקיץ 2011 נחתך מהקבוצה לאור פציעות שבגינם נעדר לנגפורד מהמגרש לתקופה של כמה חודשים.
בסתיו 2011 חתם על חוזה לעונה אחת במכבי תל אביב.
לאחר שזכה עם הצהובים בארבעה תארים הכוללים את אליפות הליגה, גביע הליגה, גביע המדינה ואליפות הליגה האדריאטית, היה נראה כי לנגפורד בדרך להאריך את חוזהו בקבוצה לשנה נוספת, אך לבסוף חתם לשנתיים בארמאני מילאנו, בה שיתף פעולה עם שחקן נוסף ששיחק במכבי תל אביב, ריצ'רד הנדריקס.
בעונת 2013/14 הוביל לנגפורד את קבוצתו לשלב רבע הגמר של היורוליג, שם פגשה קבוצתו את מכבי תל אביב, קבוצתו לשעבר, לסדרה של הטוב מחמישה משחקים.
יתרון הביתיות בסדרה היה שייך למילאנו, שאירחה את שני המשחקים הראשונים.
במשחק הראשון, פיגרה מכבי קצת יותר משתי דקות לסיום ב-12 נקודות, אך הצליחה להשוות את התוצאה מספר שניות לסיום, כשאת הקאמבק מובילים טייריס רייס וריקי היקמן.
ללנגפורד הייתה הזדמנות להכריע את המשחק מקו העונשין, אך החטאה קריטית שלו בשניות הסיום שלחה את המשחק להארכה, בסיומה מכבי נצחה 99- 101 במשחק שהפך לאחד הגדולים בתולדות המועדון.
לנגפורד וקבוצתו ניצחו במשחק השני בביתם, אך הפסידו בשני המשחקים הבאים בתל אביב, למרות הופעת ענק של לנגפורד במשחק הרביעי (28 נקודות).
מכבי ניצחה בסדרה 1–3 והמשיכה לזכייה היסטורית ביורוליג.
לנגפורד סיים כמלך הסלים של היורוליג לעונה זו, כשקלע בממוצע 17.6 נקודות למשחק.
בעונה זו הוביל לנגפורד את קבוצתו לזכייה באליפות איטליה, לראשונה מאז עונת 1995/96. למרות זאת, ובעקבות ההדחה ברבע גמר היורוליג שמשמעותה החמצת הפיינל פור הביתי באותה עונה, החליטה מילאנו שלא להחתים את לנגפורד על חוזה חדש לעונות הבאות.
ב-4 ביולי 2014, חתם לנגפורד לשנתיים בקאזאן הרוסית.
ב-2015 היה חבר סגל נבחרת ארצות הברית בכדורסל שזכתה במדליית ארד במשחקים הפאן-אמריקאיים.
בעונת הוביל את קבוצתו לסגנות ליגת ה-VTB.
בעונת זכה לנגפורד שנית בפרס אלפונסו פורד, בהיותו מלך הסלים של העונה הסדירה ביורוליג, עם 21.8 נקודות בממוצע למשחק.
ב-17 ביולי 2017 חתם לנגפורד בשנג'ן לאופרדס הסינית, ושוחרר מהקבוצה כמה חודשים לאחר מכן.
ב-18 במרץ 2018 חתם במכבי ראשון לציון עד תום העונה.
ב-26 במרץ במשחק הבכורה שלו נגד בני הרצליה קלע לנגפורד 20 נקודות, מסר 5 אסיסטים ולקח 5 ריבאונדים.
ב-14 ביולי 2018, חתם לנגפורד לעונה אחת בפנאתינייקוס.
קית' מורי אמן חרס וארכיטקט יליד ניו זילנד, השתלם בארכיטקטורה, ובתחילת דרכו גם אייר כתבי עת בארכיטקטורה.
קית' עבד בעיצוב קרמיקה, זכוכית ומתכת.
נחשב אחד המעצבים המשפיעים ביותר על האר דקו.
מורי נולד באוקלנד שבניו זילנד, אביו, ג'ון מורי, נולד בסקוטלנד, ואמו, ליליאן, נולדה בנלסון שבניו זילנד.
משפחתו היגרה לאנגליה כשהיה בן 14. בשנת 1921 סיים מורי את בית הספר לארכיטקטורה של אגודת ארכיטקטים בלונדון, אך בגלל המחסור בעבודה, עבד מורי כמאייר מגזינים.
ביקוריו בתערוכות, כגון תערוכת 1925 בפריס ותערוכת 1931 באמנות תעשייה שוודית בלונדון, העניקו למורי השראה לחפש אפשרויות עבודה בעיצוב כדים וכלי שולחן לייצור מסחרי.
בגלל השפל הגדול של תחילת שנות השלושים, שהפחית את הביקוש לארכיטקטים, נהפך מורי למעצב במשרה מלאה.
בין 1931 ל-1932 הוציא מורי כ-1200 עיצובים שונים, רובם בכמויות שאינן עולות על 12. בשנת 1932 החל לעבוד 2-3 חודשים בשנה בבית הקדרות ווג'ווד.
עיצוביו במתכת נוצרו עבור החברה "Mappin & Webb".
רוב עבודותיו של מורי היו על כדים, קערות, ודברים דומים.
עיצוביו לרוב כללו חריטות עמוקות אך מינימליות בכלי או משיכות רכות של צבע.
רוב היצירה נעשתה באותו צבע בלי קישוטים נוספים.
ניתן לזהות את עבודותיו בכך שבכל עבודה, מעל הסמל של ווג'ווד, הוא השאיר את חתימתו.
בשנת 1936, מורי היה הארכיטקט הממונה על עיצוב בית המפעל של ווג'ווד בברלסטון סטפורדשייר.
לאחר המלחמה הוא עזב את מקצוע הקדרות והחל לעבוד בארכיטקטורה.
עבודותיו של מורי נמכרו בקלות, והן נעשו מבוקשות יותר ככל שעבר הזמן.
סר קית' ג'אקה הוליאוק היה מדינאי ניו זילנדי, שכיהן כראש ממשלת ניו זילנד ה-26 בשתי תקופות כהונה, הראשונה קצרה בשנת 1957 והשנייה בין השנים 1960 – 1972 וכמושל הכללי של ניו זילנד ה-13 בין השנים 1977 – 1980. הוא האדם היחיד שכיהן בשני התפקידים.
הוליאוק היה חבר במפלגה הלאומית של ניו זילנד.
עד היום תקופת כהונתו, שארכה כמעט 12 שנים, היא השלישית באורכה מבין תקופות כהונותיהם של כל ראשי ממשלת ניו זילנד לדורותיהם, כשלפניו ניצבים רק ריצ'רד סדון שכיהן 13 שנים וויליאם מאסי שכיהן כמעט 13 שנים.
הוליאוק גם היה הראשון מבין ראשי ממשלת ניו זילנד שנולד במאה ה-20. הוא היה ידוע בשל סגנונו הדיפלומטי וחיתוך הדיבור שלו שהיה אופייני לבני המעמדות הגבוהים האנגלים.
הוא גם כונה בחיבה (או בלעג) "קיווי קית'" (Kiwi Keith), כינוי שניתן לו בילדותו כדי להבדיל אותו מילד אוסטרלי שנקרא באותו שם.
קית' הוליאוק נולד ביישוב מנגמוטו שליד העיירה פהיאטואה, שבאזור וואירארפה, שבדרום-מזרח האי הצפוני, כבנם של הנרי ויקטור הוליאוק ושל אשתו אסתר איבס.
אבות המשפחה התיישבו באזור ב-1843 והם היו קרובים של הוגה הדעות הרדיקאלי בן המאה ה-19, ג'ורג' הוליאוק.
המשפחה ניהלה חנות כל בו קטנה וכתוצאה מכך נדדה לעיתים קרובות ברחבי ניו זילנד.
בסופו של דבר הם התיישבו ב-1913 ליד העיירה מוטואקה שבצפון האי הדרומי.
בהיותו בן 12, לאחר מות אביו, פרש הוליאוק מלימודיו בבית הספר ועבד בחווה לגידול הכשותנית והטבק של משפחתו.
אמו עבדה כמורה בבית ספר והמשיכה את חינוכו של בנה בבית.
לאחר שקיבל על עצמו את ניהול החווה, הוא נעשה מעורב במגוון של אגודות חקלאיות מקומיות וכך הוא החל לגלות עניין בפוליטיקה.
בבחירות הכלליות של 1931 הוצגה מועמדותו של הוליאוק מטעם המפלגה הרפורמיסטית, מפלגה שהיה לה בסיס תמיכה חזק במגזר החקלאי, במחוז הבחירה של מוטואקה.
חבר הפרלמנט שכיהן אז מטעם מחוז בחירה זה, ג'ורג' בלאק, הצליח לשמור על מושבו, אך בשנה שלאחר מכן הוא מת ובבחירות הביניים שהתקיימו עקב כך, הצליח הוליאוק להיבחר ולהיכנס כחבר בפרלמנט של ניו זילנד.
באותה עת הוא היה חבר הפרלמנט הצעיר ביותר, בן 28.
בבחירות הכלליות של 1935 שמר הוליאוק על מושבו בפרלמנט כשסיסמת מערכת הבחירות שלו הייתה "לכו אחר אנגליה והצביעו הוליאוק" (Follow England and Vote Holyoake), למרות תבוסה שנחלה הקואליציה של המפלגה הרפורמיסטית והמפלגה הלאומית.
לאחר מערכת בחירות זו, הוא מילא תפקיד חשוב בהפיכתה של הקואליציה למפלגה הלאומית של ניו זילנד כפי שהיא קיימת כיום.
עד מהרה זכה הוליאוק בכבוד מצד עמיתיו והוא נחשב ככוכב עולה במפלגה החדשה.
שינוי גבולות מחוזות הבחירה שבוצע ב-1937 השפיע לרעה על מעמדו הפוליטי וכאשר נערכו הבחירות ב-1938, הוא איבד את מושבו לטובת נציג מפלגת הלייבור, ג'רי סקינר.
בשעתו דובר על הוליאוק כיורש אפשרי למנהיג המפלגה הלאומית המסור אך חסר הזוהר, אדם המילטון, אך מבלי שהוא היה חבר בפרלמנט, ירדה אפשרות זו מעל הפרק.
ב-1943 נבחר הוליאוק מחדש לפרלמנט כנציג מחוז הבחירה של פהיאטואה.
ב-1946 הוא נבחר להיות סגן מנהיג המפלגה.
בבחירות הכלליות של 1949 ניצחה המפלגה הלאומית והרכיבה ממשלה חדשה.
ראש הממשלה, סידני הולנד, מינה את הוליאוק לתפקיד שר החקלאות.
הוליאוק היה במשך שנה גם האחראי על משרד המחקר המדעי והתעשייתי ושר השיווק, עד לביטולו של המשרד ב-1953. כשר החקלאות במשך 8 שנים, הוא קנה לעצמו שם של מנהלן טוב.
הוא עודד את מיכון החקלאות והושגה הדברה מוחלטת של מכת הארנבים.
הפיקוח על שיווק התוצרת בוטל כמעט לחלוטין.
הוליאוק נסע פעמיים ללונדון כדי לדון מחדש על רמות מחירי הבשר והצמר וב-1955 הוא השתתף בוועידת ארגון המזון והחקלאות ברומא.
בדרכו חזרה לניו זילנד, הוא ביקר בהודו ובברית המועצות כדי לתור אחר שווקים חלופיים לתוצרת הניו זילנדית, למרות שמסעו זה נחל הצלחה מועטה.
ב-1957 הוא הוביל משלחת שחיפשה להגן על נגישותה של ניו זילנד לשוק הבריטי, אך גם ללא הצלחה משמעותית.
כסגן מנהיג המפלגה הלאומית, כיהן הוליאוק כראש הממשלה בפועל, בכל עת שהולנד עשה בביקורים מעבר לים.
ב-1954 הוא מונה להיות חבר במועצה המלכותית ובאותה שנה הוא היה לאדם הראשון שמונה באופן רשמי לתפקיד סגן ראש ממשלת ניו זילנד.
קית' הוליאוק נבחר להיות ראש ממשלת ניו זילנד חודשיים לפני הבחירות הכלליות של 1957, כאשר ראש הממשלה היוצא, סידני הולנד, פרש עקב מצבו הבריאותי ובמקביל לקח על עצמו את תפקיד השר לענייני המאורים.
בבחירות נצחה מפלגת הלייבור בהנהגתו של וולטר נאש על חודו של מושב אחד בפרלמנט.
בשלוש השנים הבאות שימש הוליאוק כמנהיג האופוזיציה.
ב-1960 חזרה המפלגה הלאומית לשלטון והוליאוק הרכיב שוב ממשלה.
הניצחון יוחס למסע הבחירות המוצלח של הוליאוק, במיוחד התקפותיו על התקציב שהגיש שר האוצר, ארנולד נורדמאייר, שכלל מיסוי על דלק, סיגריות ומשקאות חריפים.
כהונתו השנייה של הוליאוק עמדה בסימן של תקופה ארוכה של שגשוג כלכלי.
יחד עם זאת, הרחבת ממדי הליברליזם החברתי והצעדים שנקטה בריטניה להתקרבות לשוק האירופי המשותף, יצרו אתגר לממשלת הוליאוק.
הממשלה ניסחה מחדש את חוקי העונשין.
אחד מהמאפיינים העיקריים של חקיקה זו הייתה ביטולו של עונש המוות, למרות שרק עשרה חברי פרלמנט מטעם המפלגה הלאומית הצביעו בעד הביטול.
ממשלת הוליאוק הנהיגה גם צורה של התאגדות מקצועית מרצון, אך רוב מקומות העבודה נותרו בלתי מאוגדים.
ב-1963 נבחרה ממשלת הוליאוק מחדש, לאחר שאיבדה שני מושבים בפרלמנט.