tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הולצר מציינת כי גרומאך צפה בעצמו בחיילים סובייטים מחרימים אוסף ספרים זמן קצר לאחר כיבוש ברלין.
אם כן, ניתן לראות בבחירתו של גרומאך בסופו של יום לסייע לארגונים המייצגים את הקהילות היהודיות הזרות כבחירה ברע במיעוטו, כפי שהוא ראה אותו, ביחס לגורל אוצרות התרבות היהודיים.
בסופו של דבר אוצרות התרבות היהודית חולקו כך: 40% לארצות הברית, 40% לפלשתינה המנדטורית (לאחר מכן מדינת ישראל) ו-20 אחוז למדינות אחרות.
הולצר מציינת כי שיתוף הפעולה של גרומאך עם הארגונים היהודיים היווה "תרומה אדירה בהצלת המורשת הגרמנית-יהודית."
בניגוד לרוב היהודים שורדי המלחמה בברלין, גרומאך בחר שלא להגר מגרמניה לאחר סוף המלחמה.
ייתכן שאכזבתו מהארגונים היהודיים הזרים תרמה להחלטה זו.
אף על פי שהבחין בכך שגרמניה בכלל וקהילת יהודי גרמניה בפרט, השתנו ללא הכר, גרומאך עצמו נשאר נאמן לתרבות אליה השתייך בימים שלפני המלחמה.
בעוד שעתיד היהדות עבר יחד עם אוצרות התרבות היהודיים למרכזים היהודיים החדשים, גרומאך נשאר בגרמניה.
קיימת עמימות עובדתית ביחס לשאלה האם חיפש משרה אקדמית מחוץ לגרמניה ואם בכלל קיבל הצעה כזו.
מפרוטוקול שהשתמר בארכיון האוניברסיטה העברית בירושלים עולה כי מועמדותו של גרומאך נדונה לפחות באופן בלתי פורמלי, אך ממילא גרומאך לא התעניין בהגירה לארץ ישראל.
במכתב מחודש ינואר 1946, הסביר גרומאך את החלטתו להישאר בגרמניה כך:
"אני לא יודע אם אני יכול להסביר מה אני רוצה לומר לאמריקני אוהב-שלום, ולפעמים אני בספק האם אני יכול להסביר את עצמי למישהו שלא עבר את הדברים האלה.
[...] אני יודע שיש סיבות טובות לעבור לאנגליה או אמריקה, ואני יודע שמעל הכל הילדה תרוויח מתנאי חיים טובים יותר, כי מרכז אירופה עומד להיות מקום די עצוב בשנים הקרובות.
למרות זאת, אני לא יודע עדיין האם הלבבות שלנו יוכלו לעזוב את המקום הזה, ויתרה מכך, אני לא יודע אם אי פעם אוכל להתרגל שוב לתנאי חיים אחרים ושלווים יותר."
הרבט שטראוס, תלמידו לשעבר וחברו של גרומאך שהצליח לברוח מגרמניה במהלך המלחמה, כותב ביחס לבחירתו של גרומאך שלא להגר מגרמניה:
"ארנסט גרומאך ואני החלפנו מכתבים למשך זמן מסוים לאחר המלחמה.
קריירה אקדמית בגרמניה המזרחית: 1949–1959
ביוני 1946 הגיש גרומאך את מועמדתו לאוניברסיטת הומבולדט של ברלין שהשתייכה לחלק בגרמניה שהוחזק תחת כיבוש סובייטי ולאחר מכן לגרמניה המזרחית.
באותו מכתב לפול מאס כתב על עתידה של האוכלוסייה הגרמנית והקהילה היהודית: "[לא צריכים להיות] לא פוליטיקה, לא מפלגות, לא שיח, [רק] הסתגלות מחדש לעבודה בדרכי שלום, בונה וסבלנית ולערכים הפנימיים הישנים והטובים, לפחות למשך חמישים שנים, עד שדור חדש יגדל."
בשנת 1949 אושרה מועמדתו של גרומאך לאוניברסיטת הומבולדט כפרופסור לפילולוגיה קלאסית ופילוסופיה עתיקה.
במקביל החל לעבוד באקדמיה המזרח גרמנית למדעים (Deutsche Akademie der Wissenschaften) כראש קבוצת המחקר שאחראית להוצאת מהדורה חדשה של כל כתבי גתה.
שטראוס כותב כי מדובר היה באותה תקופה ב"מינוי מזהיר" עבור גרומאך.
לצורך שתי המשרות נעזר גרומאך בהמלצתו של וולפגנג שדוולדט , קולגה שלו מאוניברסיטת קניגסברג.
גרומאך המשיך להתגורר בחלק המערבי של ברלין אף שעבד באוניברסיטה במזרח ברלין.
זמן קצר לאחר מינויו פרסם גרומאך את ספרו הראשון, "גתה והתקופה הקלאסית" (Goethe und die Antike), שבו עסק בנושאים ואזכורים של התקופה הקלאסית בכתביו של גתה.
גתה היה תחום עניין משמעותי של גרומאך במשך שנים רבות והוא המשיך לעסוק בו גם בשנות המלחמה.
על כן, ספרו כבר היה כמעט מוכן לפני מינויו לתפקידים באקדמיה המזרח גרמנית.
"[ראה ב]הזמנה להוביל מהדורה אחרונה 'סטנדרטית' של כתביו של גתה כהזדמנות מחקרית ייחודית שהייתה מעביר להישג יד בתנאים רגילים, בהינתן שהוא לא הוכשר כ'גרמניסט' [...] אני מניח שההזדמנות היחידה במינה לעסוק בתחום העניין התחביבי שלו בגתה ברמה מקצועית הייתה כזו שלא ניתן לעמוד בפניה בעוד שצרכי הקריירה שלו דחקו בו."
מעבר להזדמנות לקידום הקריירה האקדמית שלו, ניתן להסביר את בחירתו של גרומאך לעסוק במחקר של גתה באוניברסיטה בגרמניה על רקע שאיפותיו לחזור ולהשיב את ערכיה של גרמניה שלפני המשטר הנאצי, שבה התבגר.
על פי הולצר ניתן לראות בבחירתו של גרומאך בדיוק כבחירה בעבודה שקטה וסבלנית ובהתמקדות בערכים פנימיים ישנים, כמו שהציע בחזונו לגרמניה הנזכר במכתבו לפול מאס.
זאת בייחוד, בהינתן שבמשך דורות גתה ייצג עבור יהדות גרמניה תרבות של נאורות ואוניברסליזם שבה יהודי גרמניה המלומדים השתתפו.
את מיקודו של גרומאך בגתה באותה תקופה יש לראות גם על רקע האקלים התרבותי והפוליטי בגרמניה המזרחית באותה תקופה.
בעוד שהמשטר הנאצי שאף במשך תקופתו להציג את הנאציזם כהתפתחות ישירה וטבעית של התרבות הגרמנית, המשטר הסוציאליסטי במזרח גרמניה שם דגש רב על דה-נאציזציה של התרבות והמורשת הגרמנית.
זאת, בייחוד ביחס לתרבות במאה ה-19 וה-20 במסגרת רפובליקת ויימאר שקדמה למפלגה הנאצית: "המזרח גרמנים יצאו לדרך במטרה להוקיר את הסופרים הקלאסיים שלהם החופשיים מהקשר הנאצי הזה.
הם יכלו למצוא בגתה, בשילר ובהרדר אנשים עם רעיונות הומניסטיים שיכלו בהגינות להיחשב לפחות 'פרה-סוציאליסטיים'."
בשנות ה-50 המשיך גרומאך לעבוד באוניברסיטת הומבולדט והאקדמיה הגרמנית למדעים.
בנוסף להרצאותיו ולהובלת הפרויקט של כתבי גתה, שימש כעורך להוצאה מחודשת של כתבי אריסטו בגרמנית וכן של סטפנוס מביזנטיון.
במקביל המשיך לחקור את הכתבים המינואים.
גרומאך מיעט לדבר על עברו ועל תקופת המלחמה.
אחד מתלמידיו באוניברסיטת הומבולדט ציין שכמעט אף אחד לא ידע שגרומאך לימד בעבר באוניברסיטת קניגסברג וכי התלמידים הופתעו לגלות שגרומאך יהודי.
עם זאת, התכתובת שניהל גרומאך מעידה כי המשיך לסייע במאמצים לאיתור והצלת אוצרות התרבות היהודיים לאורך שנות ה-50.
חנה ארנדט הגיעה לברלין לראשונה לאחר המלחמה בשנת 1949 ומספר פעמים נוספות בשנים שלאחר מכן, כחלק ממאמציה לאתר אוצרות תרבות יהודיים שנבזזו, בתפקידה מטעם ארגון "Jewish Cultural Reconstruction" .
גרומאך פגש את ארנדט בכל אחד מביקוריה בעיר ולפי גרוננברג במהלך ביקורים אלה "גרומאך עוזר באופן משמעותי במשימתה למצוא ולהציל אוצרות תרבות יהודיים גנובים ]...[ הוא צבר ידע נרחב לגבי נכסי תרבות יהודיים גנובים והפך למומחה מבוקש בתהליכי ההשבה שלאחר 1945."
במשך שנים הצליח גרומאך לשמר את הקריירה האקדמית שלו, על אף שנמנע מהתערבות בפוליטיקה של גרמניה המזרחית.
הוא חי במעגל חברתי מצומצם ועם זאת, מאמציו לשמור על נייטרליות פוליטית התקבלו בחשדנות מצד השלטון המזרח גרמני.
בשנת 1953 נחקר על ידי פקידי המשטר המזרחי גרמני בנוגע לחשד לקשרים לארגונים ציוניים.
החקירה הסתיימה במסקנה כי גרומאך "תמיד היה אנטי-ציוני ותמיד ביטא [עמדה זו]."
בסוף שנת 1956 הודיע גרומאך באופן מפתיע על התפטרות מתפקידו באוניברסיטת הומבולדט.
במכתב ההתפטרות ציין כי הוא עוזב עקב בעיות בריאותיות ועומס עבודה.
אולם ניתן להטיל ספק בהסבר זה עקב כך שגרומאך לא האט את קצב עבודתו לאחר מכן.
ניתן לשער שהתפטרותו הייתה קשורה לאקלים הפוליטי שיצר השלטון הסמכותני בגרמניה המזרחית, כפי שמעידים גם מאורעות נוספים בשנים הבאות בחייו.
בנובמבר 1957 הצטרף גרומאך לוועדה האקדמית המייעצת למהדורה המחודשת של כל יצירתו של ברטולט ברכט.
גרומאך דאג גם לצירופו לוועדה של חברו, פרידריך בייסנר , איש אקדמיה מגרמניה המערבית.
תוך זמן קצר התגלעו חילוקי דעות משמעותיים בין גרומאך ובייסנר לבין שאר צוות הפרויקט.
גרומאך ביקש להימנע מהכנסת ממד פוליטי למהדורה המחודשת וסבר כי על העורכים להתמקד ביצירת בסיס פילולוגי לכתיבתו של ברכט.
לאחר תקופה ממושכת של חילוקי דעות נדחתה עמדתו של גרומאך והוא ביקש ששמו לא יופיע על המהדורה החדשה.
גרומאך נשאר מעורב בפרויקט עד לחודש אפריל 1959.
במקביל, לקראת סוף שנות ה-50, החל גרומאך להגביר מחדש את עיסוקו בתרבויות המוקדמות באי כרתים.
בתחילת שנת 1959 הגיש בקשה לתקן בנושא באקדמיה למדעים וכן בקשה להקים מחלקה חדשה בנושא כרתים באקדמיה למדעים, אך שתיהן נדחו.
גרומאך סבר שבקשותיו נדחו עקב התערבות של מרצים המקורבים לשלטון המזרח גרמני, אך לא ניתן לבסס בדיעבד את סברתו.
בחודש יולי 1959 עזב גרומאך באופן פתאומי את משרתו באקדמיה למדעים.
ללא כל הודעה, גרומאך סיים כרגיל את יום העבודה במשרדו במזרח ברלין, חזר לביתו במערב ברלין ומאז לא חזר יותר למזרח ברלין.
היעלמותו של גרומאך הובילה לחקירה מצד האקדמיה למדעים.
מעדות שמסרה שכנתו של גרומאך לסגן הנשיא באקדמיה למדעים, עולה כי הסיבה לעזיבה הפתאומית הייתה תחקור של גרומאך על ידי פקיד בשלטון המזרח גרמני ביחס לעבודות הכפייה שביצע בספריית הרסה"א בזמן השלטון הנאצי.
כך כתב סגן הנשיא של האקדמיה למדעים את העדות שמסרה לו שכנתו של גרומאך:
"בתחילת יולי, מר גרומאך ביקר אותה מאוחר באחד הערבים בדירתה ואמר לה, די נסער, שהוא תוחקר על ידי אדון מהאקדמיה באופן כזה שהוא הרגיש חם וקר בכל גופו.
האדון שאל אותו לגבי פעילותו בזמן התקופה הנאצית, בייחוד כספרן, ושאל אותו: 'כנראה היה לך מערכת יחסים טובה מאוד עם האס-אס?' השיחה נוהלה בטון של חקירה צולבת, והוא חשב שהוא לא מסוגל יותר לחזור לאקדמיה לאחר התקרית הזו.
הוא לא רצה להיות נתון לשיטות כאלה שוב."
באופן דומה, שטראוס כותב בספר זכרונותיו ביחס לעזיבתו של גרומאך:
"הוא ויתר על משרתו באוניברסיטה המזרחית גרמנית ב-1957, על משרתו באקדמיה ב-1959, תקופה של התעצמות הרה-סטניליזציה לאחר סטלין במזרח גרמניה הקומוניסטית.
ישנה שמועה עיקשת שקולגות, מנהלנים, או פונקציונרים קומוניסטיים במערכת החינוך ברפובליקה הגרמנית הדמוקרטית גילו את דבר עבודות הכפייה שלו בתקופת המלחמה בסידור הספריות היהודיות הבזוזות שהוחזקו על ידי רוזנברג בברלין, ושהוא עזב כדי להימנע מעוד רדיפה חסרת דעת."
ייתכן ששטראוס מבלבל בין הספרים היהודים הבזוזים שהוחזקו תחת ניהולו של אלפרד רוזנברג במכון לחקר השאלה היהודית בפרנקפורט על המיין, לבין ספריית הרסה"א בברלין שהיוותה מוסד מתחרה למכון של רוזנברג.
קריירה אקדמית בגרמניה המערבית עד לפטירתו: 1959–1967
בקיץ 1959 קיבל גרומאך עבודה במכון מחקר בגרמניה המערבית, כחוקר אפיגרפיה כרתית.
זמן קצר לאחר מכן, בסתיו, נסע לראשונה בחייו לאי כרתים, לאחר שחלם לבקר בו במשך עשרות שנים.
במכתב לחנה ארנדט מאותה תקופה הוא כתב:
"בסתיו אהיה באופן אישי בכרתים, והפעם זה הכרחי במיוחד, חלקית כדי להמשיך עבודה דחופה וחלקית כדי לצאת מפה לשם שינוי ולא לשמוע על 'קונפליקט המזרח-מערב' במשך כמה שבועות.
גרטל [אשתו של גרומאך] בוודאי סיפרה לך שוויתרתי על משרתי באקדמיה בקיץ, החלטה מאוד קשה עקב המהדורה של גתה, אבל למרות זאת היא הייתה בלתי נמנעת.
בינתיים, קיבלתי עבודת מחקר לטווח ארוך על אפיגרפיה כרתית במכון מערב גרמני, בדיוק מה שתמיד חלמתי עליו, אז עכשיו אוכל להתרכז בשקט בענייני ללא אחריות מקצועית או לימודית וללא לחץ פוליטי מתמיד."
משנת 1959 ועד לפטירתו בשנת 1967 המשיך גרומאך במחקרו במרץ.
הוא פרסם מעט פרסומים נוספים בנושא גתה, אך בעיקר התמקד מחדש בכתבים הכרתים העתיקים.
הוא המשיך להתגורר במערב ברלין, אך נהג לנסוע תכופות לבריטניה ולכרתים לצורכי מחקר.
בשנת 1962 הקים את כתב העת קדמוס בנושא אפיגרפיה של כתבים אגאיים מוקדמים, יחד עם קולגות וחברים נוספים מתחום מחקרו (Kadmos - Zeitschrift für vor- und frühgriechische Epigraphik).
בכתב העת פורסמו מאמרים בגרמנית, באנגלית ובצרפתית.
גרומאך שימש כעורך ראשי של כתב העת במשך שש שנים, עד לפטירתו.
כתב העת ממשיך להתפרסם עד היום.
ב-5 באוקטובר 1967 נפטר גרומאך בלונדון עקב התקף לב, בשעה שערך סדרת הרצאות בנושא אפיגרפיה כרתית.
במאמר הספד לגרומאך שפורסם בקדמוס לאחר פטירתו נכתב:
"[...] עולם המחקר המינואי חייב לו ללא ספק חוב עבור המאמצים שהשקיע בייסוד קדמוס והובלתו במזג ברור וחדור מטרה במשך שש שנותיו הראשונות.
הוא [כתב העת קדמוס] הפך למה שהוא [גרומאך] ייעד, כתב עת בינלאומי מוצהר, פורום בו אין הכרה נפרדת בסיעות, ובו כל דעה רצינית מתקבלת בברכה.
ניתן לראות בהישג הזה כפסגה של עבודת חייו בתחום המינואי, הוא [ההישג] נבע והתבסס על המעלות הגדולות ביותר באופיו [של גרומאך].
זאת מפני שהוא היה מלומד מאיר פנים.
הוא הציע את חברותו ושיתוף הפעולה שלו בחופשיות וללא סייג, רוחב הלב שלו לא ידע מחסומים של גיל או לאום.
הוא היה לחלוטין איתן וגלוי בדעותיו, אבל עשה מאמצים גדולים כדי להימנע מלפגוע, וכדי לעודד ולכבד ביטוי מלא של דעות מנוגדות לשלו."
באופן דומה, במאמר הספד שפורסם ביום 17 באוקטובר 1967 בעיתון "הטיימס" נכתב: "במקביל, הוא עמל, לא ללא הצלחה, להביא אווירה של כבוד וסובלנות למחלוקת בה לעיתים קרובות הרגשות התעצמו" (ביחס למחלוקת בנוגע לפענוח של הכתב הליניארי ב').
לאחר מותו פורסם בשנת 1967 ספר יובל (Festschrift) תחת השם "אירופה – ספר יובל ארנסט גרומאך" בתחום תרבויות אגאיות עתיקות.
הספר צפוי היה להתפרסם בחודש נובמבר 1967 כמתנה לכבוד יום הולדתו השישים וחמש.
הספר כלל מאמרים שנכתבו על ידי שלושים וארבעה חברים וקולגות של גרומאך, שידע באופן לא פורמלי על ההכנות להדפסת הספר.
גרומאך חקר כמה תרבויות עתיקות באזור הים התיכון ובעיקר בתקופת הברונזה.
הוא התמקד במיוחד ב ובשפה המיקנית.
הוא עסק בניתוח התגליות החדשות והקיימות בנושאים אלה ובפענוח צורות הכתב שהשתמרו מתקופה זו.
בהמשך לחפירות הארכאולוגיות של ארתור אוונס בקנוסוס בכרתים, פרסם מייקל ונטריס בשנת 1952 פענוח של הכתב הליניארי ב'.
הפענוח של ונטריס התקבל על ידי רבים כפענוח נכון וכהוכחה שמדובר בגרסה המוקדמת ביותר של יוונית עתיקה.
גרומאך היה ביקורתי בנוגע לפרשנות הן של אוונס והן של ונטריס של הממצאים הארכאולוגיים.
הוא הביע את עמדותיו בחלק שכתב במסגרת דו"ח שפרסם ונטריס בשנת 1950 (אשר עלו בקנה אחד עם עמדותיו כפי שהביע אותן במאמר שפרסם בשנת 1931 בנושא מערכת הכתב האגאי העתיק).
הוא המשיך בגישתו זו בפרסומים רבים.
לשיטתו של שטראוס, חוט השני שעבר בין תחומי העניין והמחקר הרבים של גרומאך, היה עיסוקו באיחוד בין תרבויות והאופן שבו תרבויות שונות בעולם העתיק השפיעו זו על זו.
גרומאך שאף לנתח את כל המידע הרלוונטי הנוגע לתרבויות המינואית (הכרתית) והמיקנית (ששייכת ליוון היבשתית), לרבות מערכות הכתב שהשתמרו.
אוונס וכן ונטריס סידרו את הכתבים שנחשפו בסדר כרונולוגי של התפתחות תרבותית ושפתית; גרומאך סבר שהכתבים השונים שייכים לאותה מערכת כתב כללית, אך ההבדלים ביניהם לא נובעים מהבדלים בזמן, אלא הבדלים במרחב, בתרבות וביכולות הטכניות של התרבויות שהשתמשו בהם.
הוא ביצע ניתוח דקדקני של סימני הכתב שהתגלו וערער על הנחת המוצא שהייתה מקובלת בתקופתו, לפיה באותו סימן יכולים היו לעשות שימושים שונים באותה שפה.
הוא נזהר מלהציע פרשנות או תרגום לסימני הכתב שחקר, אך הביע ביטחון בכך שהם נכתבו בהקשר של כיתות דתיות.
מעבר לפרסומיו האישיים של גרומאך בנושא, הוא השקיע חלק ניכר מזמנו בהרחבת תחום המחקר כולו.
בנוסף להקמת כתב העת קדמוס שמר על קשרים חבריים גם עם חוקרים שחלק על דעתם באופן נחרץ ועקבי.
במאמר הספד שפורסם לזכרו של גרומאך כותב ברייס
בשנת 1963 פרסם גרומאך ביבליוגרפיה מקיפה של הפרסומים בתחום האפיגרפיה המינואית והמיקנית (Bibliographie der kretisch-mykenischen Epigraphik).
המחלוקת המחקרית לגבי פענוח הכתבים המינואים הפכה ממחלוקת בלשנית בלבד למחלוקת שמקיפה את ההיסטוריה של מזרח הים התיכון.
מחלוקת זו על הנסיבות ההיסטוריות שהובילו ליצירת ההתרבות ההלניסטית, שנתפסת כשורש התרבות האירופית המערבית, שילבה תחומי מחקר רבים כגון בלשנות, ארכאולוגיה, היסטוריה, חקר הדת וחקר של דמוגרפיות והגירה בעת העתיקה.
ייתכן שבשל תחומי המחקר הרחבים שלו מצא גרומאך עניין רב בתחום זה.
דבריו של גרומאך במאמרו "בואם של היוונים" (The Coming of the Greeks) שהתפרסם לאחר מותו על בסיס הרצאות שנתן באנגליה בשנת 1966, מדגימים את השימוש שעשה בגישה רב-תחומית במחקר המינואי.
בניגוד לגישה הרווחת בתקופתו, סבר גרומאך שהשבטים הראשונים שדברו יוונית הגיעו ליוון רק לקראת סוף תקופת הברונזה ושבבואם הם החריבו את התרבות המיקנית המקומית שהייתה מתקדמת בהרבה מהם מבחינה טכנולוגית.
כדי לבסס את טענותיו, התבסס גרומאך על שלושה מקורות מתחומי מחקר שונים.
כך הוא הציג את תוכניתו בראשית הדברים:
"בעמודים הבאים אנסה ליצור מעין סינתזה של התוצאות שהושגו מתחומי מחקר שונים.
חיבורו העיקרי של גרומאך בתחום הפילוסופיה הקלאסית הוא עבודת הדוקטורט שלו שהוגשה בשנת 1929, פורסמה בשנת 1932 ופורסמה מחדש בשנת 1966. נושא העבודה היה המושגים טבע וטוב בפילוסופיה הסטואית הישנה (Physis und Agathon in der Alten Stoa).
על פי שטראוס, גרומאך תמך בסברה שפילוסופיה זו שאבה השראה מהפילוסופיה הפרה-סוקרטית.
חלק מהחוקרים סברו כי קיימת סתירה פנימית בין הפילוסופיה הסטואית המתייחסת לחיי היומיום, לבין סטואה העוסקת במידות הטובה (arete, virtue) ובמידה הרעה (vice).
צקוראקיס סבר שגרומאך משתייך לקבוצת מלומדים הסוברים כי לא מדובר בקרע בין התאוריות וכי מדובר בשני שלבים של אותו תהליך.
כמו כן, במסגרת עבודתו גרומאך תרגם מושגים שפרשנותם שנויה במחלוקת בחקר הפילוסופיה הסטואית ובפרט באתיקה הסטואית.
על פי שטראוס, קיים קשר בין עניינו של גרומאך בתרבות ההלניסטית לבין חוסר העניין שהביע בדת היהודית.
לגישתו של גרומאך, התרבות היהודית והתרבות היוונית היו יכולות ואף צריכות לעבור מיזוג תרבותי בתקופות מוקדמות יותר.
גרומאך הצביע על מרד החשמונאים בשנים 164-168 לפנה"ס כאירוע ההיסטורי שקטע את מסלול ההתקרבות בין שתי התרבויות.
גרומאך יחס אחריות דומה גם למעשיהם של הפרושים סביב חורבן בית שני.
אירועים אלה, לדעתו של גרומאך, הרחיקו את היהדות ממיזוג תרבותי והחלו אלפיים שנים של סבל ואנטישמיות עבור היהודים.
שטראוס מציין: "כפי שאני הבנתי את גישתו, היהדות איבדה את סיבת קיומה [raison d'être] כשהיא נפגשה עם השורשים הקלאסיים של הציוויליזציה האוניברסלית, היוונים וההלניזם" (ההטיה במקור).
גם בימי חייו בגרמניה, החזיק גרומאך בגישה שעל היהודים להתמזג אל תוך התרבות האירופית הכללית ששורשיה בתרבות היוונית-רומית הקלאסית.
בין פרסומיו של גרומאך בחקר כתביו של גתה בולטים במיוחד ספרו "גתה והתקופה הקלאסית" (Goethe und die Antike) ועריכת המהדורה המחודשת של כתביו של גתה מטעם האקדמיה למדעים בגרמניה המזרחית.
הספר "גתה והתקופה הקלאסית" פורסם בשנת 1949. ביצירה אנציקלופדית זו הציג גרומאך ודן בדקדקנות בכל המוטיבים והסמלים מהתקופה הקלאסית בכתביו של גתה.
הנקל מציין כי מחקרו של גרומאך:
"[...] תרם רבות להארה של שאלות מסוג זה.
אף על פי שכתב היד של התוכנית [לפאוסט] לא קיים יותר, ההקשר של מסמכי פאוסט כפי ששרדו מצביע לרעיון אפשרי של גתה מימיו בשטרסבורג: האדם החדש [the new Adam].
גרומאך כתב 'פאוסט נועד להיות מחזה על הפיתוי החדש של אדם, על ההתקפה ההרסנית האחרונה של לוציפר נגד האדם, שניצל על ידי ישו'."
ארנסט ג'ייקוב האלר היה צלם קולנוע אמריקאי.
בלט בעיקר בזכות צילום הסרט "חלף עם הרוח" ובקשריו המקצועיים והקרובים עם שחקניות בולטות בנות התקופה, כמו בטי דייוויס, ג'ואן קרופורד ואינגריד ברגמן.
האלר היה מועמד שבע פעמים לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר עבור צילום הסרטים "איזבל", ", "מילדרד פירס", "" ו"מה קרה לבייבי ג'יין?", וזכה במועמדות אחת: על הסרט "חלף עם הרוח".
הוא נהרג בתאונת דרכים בגיל 74.
ארנסט וולוובר , מדינאי מזרח גרמני ויו"ר השטאזי בין השנים 1953–1957.
ארנסט וולוובר נולד בהאן-מינדן בשם פריץ קארל וולוובר.
הוא התגייס לחיל הים ובמלחמת העולם הראשונה שירת ביחידת הצוללות.
ב-1918 השתתף במרד מלחים בקיל בזמן המהפכה הגרמנית.
בשנת 1919 הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית של גרמניה.
הוא התקדם במהירות בשורותיה של המפלגה וב-1921 כבר היה חבר בוועד המרכזי של המפלגה והמזכיר הפוליטי שלה בהסה-ולדק.
שנתיים לאחר מכן התמנה למפקד הזרוע הצבאית של המפלגה בהסה-ולדק, תורינגיה ושלזיה.
פעילותיו הובילו למעצרו ב-1924 ולהאשמתו בבגידה.
הוא שוחרר בשנת 1926 וב-1928 נבחר כציר בפרלמנט של מדינת פרוסיה, תפקיד בו החזיק עד 1932; ב-1929 הוא גם נבחר כציר בפרלמנט של שלזיה התחתונה.
בשנת 1931 נבחר למנהיגות האיחוד הבינלאומי של אנשי הים ועובדי הנמלים (ISH) ובין 1932–1933 היה חבר ברייכסטאג, הפרלמנט הגרמני.
לאחר שריפת הרייכסטאג בפברואר 1933, והתגברות התנכלות השלטונות הנאציים למפלגה הקומוניסטית של גרמניה נאלץ וולוובר לברוח לקופנהגן ולאחר מכן ללנינגרד.
בשנת 1936 התמנה לעמוד בראש "הארגון נגד הפשיזם ובעד ברית המועצות", שנודע בשם "ליגת וולוובר".
ארגון קומוניסטי זה ביצע חבלות בספינות של מדינות פשיסטיות.
ככל הידוע ביצעה "ליגת וולוובר" לפחות 21 פעולות חבלה בספינות פשיסטיות (בעיקר בנמלים בצפון אירופה).
וולובר שימש גם כספק נשק לצד הרפובליקאי במלחמת האזרחים הספרדית.
וולוובר, שברח ממקומות שונים בעולם, נתפס לבסוף בשוודיה ב-1940 שם הוא כמעט גורש לגרמניה הנאצית.
במקום זאת הוא נשלח למאסר בכלא למשך שלוש שנים.
היות שהחזיק באזרחות סובייטית נכנעו השלטונות השוודיים ללחץ הסובייטי ושחררוהו לברית המועצות בשנת 1944.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזר ארנסט וולוובר לסקטור הסובייטי של גרמניה שהיה לגרמניה המזרחית והצטרף למפלגה הקומוניסטית השלטת, מפלגת האיחוד הסוציאליסטי, בשנת 1946. שנה לאחר מכן מונה למנהיג ההנהלה המרכזית לספנות וב-1950 מונה לסגן שר התחבורה של גרמניה המזרחית.
באותה תקופה הייתה שמועה בעולם שהוא הקים ארגון חדש בדומה ל"ליגת וולוובר" שהיה אמור לאמן קומוניסטים באומנות החבלה.
ואולם, אין כל ראיה לנכונות השמועות האלה.
ביולי 1953 מונה ארנסט וולוובר ליו"ר השטאזי - שירות הביטחון והמשטרה החשאית של גרמניה המזרחית, לאחר הדחתו של וילהלם צייסר.
הוא ניסה לחזק את השטאזי בין השאר בעזרת חיפוש של מה שראה כהסתננות של ארגוני מודיעין מערביים לגרמניה המזרחית.
גישה זו הביאה למתיחות בינו לבין בכירים במפלגת האיחוד הסוציאליסטי ובראשם המזכיר הכללי של המפלגה ולטר אולבריכט וסגנו אריך הונקר.
ב-1954 נבחר לחבר בפולקסקאמר, הפרלמנט המזרח-גרמני, וקיבל מקום בוועד המרכזי של המפלגה, אך ב-1956 החלה להיחלש השפעתו כאשר הוא התווכח עם אולבריכט והונקר על נושאים כמו מדיניות החוץ של גרמניה המזרחית כלפי פולין והערכות של היקף הפעילות האנטי-קומוניסטית בגרמניה המזרחית.
ב-1957 הוכרח להתפטר מתפקיד רב עוצמה זה, וסגנו אריך מילקה ירש אותו.
ב-1958 הואשם וולוובר בפעילות נגד מפלגת האיחוד הסוציאליסטי והודח מהוועד המרכזי ומהפרלמנט.
הוא חי באלמוניות עד מותו בברלין המזרחית בשנת 1967.
ארנסט וילהלם בוהלה היה ראש ארגון החוץ של המפלגה הנאצית במשך כל שנות קיומו של הרייך השלישי - מ-1933 ועד 1945.
בוהלה נולד באנגליה וגדל בדרום אפריקה.
את לימודיו סיים בברלין, וב-1932 הצטרף למפלגה הנאצית.
בספטמבר 1933 הצטרף כחבר באס אס, שם עלה בסולם הדרגות עד לדרגת גנרל.
בוהלה היה בין שאר תפקידיו גם נציג מחוז וירטמברג ברייכסטאג, וחבר בכיר בצוות של רודולף הס.
בוהלה היה האחראי על חברי המפלגה מחוץ לשטחי הרייך הגרמני כראש ארגון החוץ של המפלגה הנאצית, ולפי עדותו שמסר במשפט: "המסר והעיקרון היה לשמור על החוקים של המדינה שבהם אתם אורחים, השאירו את ענייני הפנים של המדינה בה אתם חיים בידי התושבים המקומיים, אל תתערבו בענייני פנים אפילו לא בשיחה".
עם סיום המלחמה הועמד לדין במשפט השגרירים במסגרת משפטי נירנברג הנוספים, שם הואשם בשלושה סעיפים – פשעים נגד השלום, פשעי מלחמה כנגד אוכלוסייה אזרחית, וחברות בארגון פשע - האס אס.
על סעיף זה הודה, הורשע, ונידון לחמש שנות מאסר באפריל 1949. לאחר 8 חודשי מאסר קיבל חנינה ועבר להתגורר בהמבורג.
ארנסט אלפרד תומפסון ווליס באדג' (27 ביולי 1857 – 23 בנובמבר 1934) היה חוקר, היסטוריון ופילולוג בריטי, שעבד עבור המוזיאון הבריטי ופרסם עבודות רבות על המזרח הקדום.
ואליס באדג' נולד בבודמין, קורנוול לאב לא ידוע ועזב בגיל צעיר להתגורר בלונדון עם סבתו ודודתו.
הוא החל להתעניין בשפות לפני גיל עשר, אך כיוון שעזב את הלימודים בגיל 12 כדי לעבוד כפקיד בחברת W.H.
Smith, למד בזמנו החופשי עברית וסורית, בעזרת מורה מתנדב בשם צ'ארלס סיגר.
באדג' החל להתעניין בשפה האשורית ב-1872, בזמן ששהה במוזיאון הבריטי.
באדג' נחשב לאחד מחשובי האגיפטולוגים בכל הזמנים.
כתב ספרים רבים על מסעותיו וגילויו במצרים בשליחות המוזיאון הבריטי שבלונדון.
בין השאר, גילה את האתר הארכאולוגי אל-עמארנה במצרים ועסק בפיענוח כמה לוחות חימר עתיקים שנמצאו בו, תרגם במלואו את הספר העתיק "כברה נגסת" על קיסרי אתיופיה, רכש עותק עתיק של הספר "מדינת האתונאים" המיוחס לאריסטו, ועוד.
באדג' נודע בעיקר בזכות חשיפת "ספר המתים" השלם - הפפירוס של אני, אותו גילה בשנת 1888 בעת מסע ארכאולוגי ללוקסור, בסיוע שודדי קברים וסוחרי עתיקות מקומיים לא חוקיים.
הוא נעצר על ידי הרשויות המצריות, אך ברח מהכלא המצרי והצליח להבריח את הספר למוזיאון הבריטי, שם הוא נמצא עד היום.
מעשיו של באדג' היו שנויים במחלוקת כל ימיו, וגם לאחר מותו.
כיום מתייחסים אליו רוב החוקרים באמביוולנטיות.
מצד אחד, היה אחראי באופן ישיר לכך שרבים מאוצרותיה הארכאולוגיים של מצרים נשארו שלמים, ולא נהרסו ברבות הימים על ידי רשות העתיקות המצרית, שבתקופות מסוימות לא שמרה על שלמות המוצגים כראוי ולא פעלה למציאת תגליות חדשות.
מנגד, באדג' נתפס כאחד מגדולי שודדי האמנות, ולעיתים לא בחל בדרכים לא חוקיות כדי להשיג מוצג כלשהו ולהעבירו לידי המוזיאון הבריטי ששלח אותו.
כמו כן, ייתכן והשחית לנצח כמה מהמוצגים כדי להעבירם.
את הפפירוס של אני, לדוגמה, שהיה באורך 24 מטר, גזר לקטעים כדי להעבירו לבריטניה, ובכך פגע בשלמותו.
ארנסט קלארק ויליאמסון היה שוער כדורגל אנגלי.
ויליאמסון נולד בכפר מרטון שבמחוז דרהאם, והחל את הקריירה שלו במועדונים מקומיים לפני שעבר ללונדון ב-1913 והצטרף לקרוידון קומון.
בזמן מלחמת העולם הראשונה הוא שירת בגדודי השירות של הצבא המלכותי, והשתתף כשחקן אורח במספר מועדונים כולל למעלה מ-120 משחקים עבור ארסנל.
לאחר תום המלחמה הוא חתם בארסנל באופן רשמי.
בעונת 1919/1920 הוא חלק את אפודת השוער עם סטיבן דאן, אך בעונה שלאחר מכן (1920/1921) הפך לשוער הראשון והשתתף ב-42 משחקים.
בעונה שלאחר מכן הוא החמיץ משחק אחד בלבד.
יכולתו במדי ארסנל משכה את תשומת לבם של בוחרי השחקנים לנבחרת אנגליה, והוא היה לשחקן הראשון של ארסנל בתקופה שלאחר המלחמה שזומן לנבחרת.
הוא השתתף בשני משחקי החוץ מול נבחרת שוודיה ב-21 במאי וב-24 במאי 1923. אולם, הקריירה שלו בארסנל התקרבה לקיצה; לאחר שספג 14 שערים בחמישה משחקי ליגה בעונת 1922/1923 הוא הודח מההרכב לטובת דאן, ומאוחר יותר לטובת ג'וק רובסון.
ביוני 1923 הוא עבר לנוריץ' סיטי בהעברה חופשית.
הוא השתתף ב-113 משחקים רשמיים במדי ארסנל, בנוסף למשחקים הלא רשמיים בזמן המלחמה.
הוא פרש מכדורגל ב-1925, לאחר ששיחק במועדון מהליגה השלישית הדרומית במשך שתי עונות.
ארנסט יוהנס ויגפורס (בשוודית: Ernst Johannes Wigforss; 24 בינואר 1881 – 2 בינואר 1977) היה פוליטיקאי שוודי, שנמנה עם החברים המרכזיים במפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה, בתקופה שזו ביססה את שליטתה בשוודיה ויצרה את מודל מדינת הרווחה השוודית.
ויגפורס, ששימש במשך מספר שנים כשר האוצר השוודי, היה אחד מהתאורטיקנים החשובים בביסוס המודל הסוציאל-דמוקרטי השוודי, והושפע מהמרקסיזם הרוויזיוניסטי של אדוארד ברנשטיין אך בה במידה מליברלים שמאליים בריטים כלאונרד הובהאוס, ר.
הגותו הפוליטית והכלכלית של ויגפורס התייחסה למספר תחומים כדמוקרטיה תעשייתית וניהול עצמי של העובדים.
ויגפורס נולד בעיר הלמסטד שבמחוז הלנד שבדרום-מערב שוודיה.
הוא החל ללמוד בלשנות באוניברסיטת לונד בשנת 1899 ובשנת 1913 השלים דוקטורט.
עד 1914 שימש כמורה בבית ספר תיכון וכמרצה לשפות סקנדינביות באוניברסיטה.
ויגפורס פרסם מאמרים על נושאים פוליטיים עוד בתקופת לימודיו, והיה מזוהה עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
בשנת 1919 נבחר כחבר הבית העליון של הפרלמנט השוודי.
בשנת 1924 כיהן לראשונה כשר בממשלתו קצרת-הימים של ילמאר ברנטין.
לאחר פרישתם של ברנטין ושל שר האוצר שלו פרדריק תורסון, מונה ויגפורס בינואר 1925 כשר האוצר בממשלתו של ריקארד סנדלר, שהחזיקה מעמד עד ליוני 1926.
בתקופה זו היה ויגפורס מראשי התאורטיקנים הכלכליים של הסוציאל-דמוקרטים השוודים, לצידו של נילס קרלבי.
ויגפורס ראה עצמו כמרכסיסט רפורמיסט, אך בה בעת היה מושפע מאנשי שמאל ליברלים באנגליה כהובהאוס, הובסון וטאוני.
כברנטין, הוא סבר כי הדרך להשגת הסוציאליזם היא דרך רפורמות שיביאו לשיפור במצב העובדים.
לטענתו, את המשבר הכלכלי של השפל הגדול ניתן לפתור באמצעות תוכנית יזומה ליצירת מקומות עבודה, והעלאת כוח הקנייה של הפועלים, וזאת כאשר הקפיטליזם מאפשר בזבוז של משאבים כלכליים ומוריד באופן מלאכותי את רמת החיים של רוב האנשים.
במאמר משנת 1932 שכותרתו "האם אנו יכולים להרשות לעצמנו לעבוד?" (Har vi råd att arbeta) טען כי תוכנית יצירת מקומות העבודה הממשלתית, והעלייה בכוח הקניה שתיווצר כתוצאה מכך, הן הדרך היחידה להחזיר את הכלכלה על רגליה, ולעג לאמירה הליברלית כי קיצוצים בתקציב הם הדרך להתגבר על משבר כלכלי.
מאמר זה שהופץ כעלון בחירות נחשב אחד הגורמים לניצחונה של מפלגתו בבחירות של שנת 1932, ניצחון שהוביל לעשרות שנים של הגמוניה של מפלגתו בפוליטיקה השוודית, וליישום תוכנית שהובילה ליצירת מדינת הרווחה השוודית.
במידה מרובה היו אלו רעיונות הדומים לאלו של ג'ון מיינרד קיינס, ונראה כי ויגפורס אף קדם לקיינס ברעיונות אלו.
ויגפורס הושפע מהכלכלן השוודי קנוט ויקסל והשפיע על דור שלם של כלכלנים שוודים כגונאר מירדל ואנשי אסכולת סטוקהולם.
ג'ון קנת גלבריית כתב בספרו "היסטוריה של הכלכלה: עבר ועתיד" כי "הוגן יותר לדבר על 'המהפכה השוודית' ולא על 'המהפכה הקיינסיאנית' בכלכלה, וויגפורס היה הראשון בטרנספורמציה זו של החשיבה הכלכלית והמעשה הכלכלי".
עם פרישתו בשנת 1949, ועד למותו בשנת 1977, המשיך ויגפורס בכתיבה ופעילות ציבורית, ונחשב אחד החדשנים והמעזים שבפוליטיקאים הסוציאל-דמוקרטיים.
כך, למשל, היה ממנהיגי התנועה לפירוז גרעיני בשנות החמישים, ונחשב אחד האחראים להחלטה על הפסקת תוכנית הגרעין השוודית בשנת 1962.
בפברואר 2009 חשף העיתון דגנס ניהטר כי בכספות משרד האוצר השוודי נמצא מסמך בחתימתו של ויגפורס, בו ויגפורס מאשר מתן אשראי מבנק שוודי למספר מספנות גרמניות בשנת 1941, דבר שהיה בו כדי תרומה של ממש למאמץ המלחמתי הגרמני.
ארנסט ורנר פון סימנס היה ממציא, מהנדס וטייקון מהפכני גרמני.
שמו של סימנס אומץ כיחידת SI של מוליכות חשמלית, סימנס, והוא גם מייסד חברת האלקטרוניקה והתקשורת סימנס.
ורנר פון סימנס נולד בלנתה (Lenthe), שהיא כיום חלק מגרדן (Gehrden), עיירה הסמוכה להנובר שבגרמניה.
סימנס היה הילד הרביעי מתוך ארבעה־עשר של איכר אריס והוא אחיהם של היזם קרל היינריך פון סימנס ושל המהנדס קרל וילהלם סימנס.
סימנס עזב את בית הספר מבלי לסיים את לימודיו, אך התגייס לצבא הפרוסי כדי לעבור הכשרה בהנדסה, שעזרה לו באופן ניכר.
במסגרת הכשרתו למד במכללה הצבאית פיזיקה, מתמטיקה, כימיה, הנדסה וייצור אמצעי ירייה.
סימנס היה חייל מצטיין, שקיבל מדליות שונות.
הוא ידוע ברחבי העולם בפיתוחים טכנולוגיים שונים, ובהתמקדותו בשכלול טכנולוגיות קיימות.
סימנס המציא טלגרפיה, בעת שהתחבר למהנדס המכונות גאורג הלסקה, שהשתמשה במחט כדי להצביע על האות הנכונה, כתחליף לקוד מורס.
פיתוח זה שכלל את הטלגרף החשמלי של צ'ארלס ויטסטון, והיווה חלק חשוב בפיענוח ההודעות המועברות.
בהתבסס על המצאתם, סימנס והלסקה ייסדו יחדיו את החברה "מפעל לבניית טלגרפים של סימנס והלסקה" (Telegraphen-Bauanstalt von Siemens & Halske) ב־1 באוקטובר 1847, שהחלה לפעול ב־12 באוקטובר.
חברה זו יצרה גם כבלי נחושת, פעמוני אזעקה לרכבות ומדי מים.
החברה נעשתה לבינלאומית זמן לא רב לאחר שהוקמה.
אחיו, קרל וילהלם, ייצג אותו באנגליה (שם מכר את זכויות השימוש בפטנט ליצרנים בריטיים) ואח אחר, קרל היינריך, בסנקט פטרבורג שברוסיה, כשכל אחד מהם זכה להכרה נפרדת בזכות עצמו.
ב־1848 הניחו סימנס ואחיו קו טלגרף בין ברלין לפרנקפורט, שהיה באורך של כ-500 קילומטרים, הארוך ביותר באירופה באותה תקופה.
ב־1850 התגלע סכסוך שכמעט וגרם לקריסת החברה, עם ממשלת פרוסיה.
לאורך השנים חתם סימנס הסכמים עם ממשלות שונות לבניית קווי טלגרף, ששברו שיאים זה אחר זה: עבור רוסיה הוא הניח קו טלגרף באורך של כ-10,000 ק"מ, מפינלנד, לחצי האי קרים, דרך רוסיה.
הפרויקט המהפכני הבא היה בניית כבל טלגרף תת-ימי, באורך של כ-11 אלף קילומטרים, בין אנגליה לקולקטה שבהודו.
באמצעות כבל זה, הודעה טלגרפית בין הודו לאנגליה הועברה בזמן שיא של כ-28 דקות.
המצאתו הבאה של סימנס הייתה הגנרטור החשמלי, שהיוותה מפתח עבורו לתחילת הפיתוחים בתחום הנדסת החשמל, עמה אפשר הזרמת אנרגיה מקומית חסכנית.
בשנת 1875 סיים סימנס להרכיב את הכבל התת-ימי הארוך בעולם, בין אירופה לאמריקה.
ב-29 באפריל 1882 הציג סימנס את ה-טרוליבוס הראשון בעולם שפיתח אשר היה קרוי אלקטרומוטה.
סימנס זכה בתואר אצולה ב־1888. הוא התפטר מהחברה שייסד ב־1890 ונפטר ב־1892 בברלין.
החברה, המוכרת בשם סימנס והלסקה אה.גה.
(Siemens & Halske AG) או סימנס-שוקרט (Siemens-Schuckert) והחל מ־1966 רק סימנס, נוהלה לאחר מותו בידיו אחיו, בניו (ארנולד, וילהלם וקרל פרידריך) ואחייניו (הרמן, ארנסט ופטר).
כיום, סימנס היא עדיין אחת מחברות האלקטרוניקה והתקשורת הגדולות בעולם.
מלבד הטלגרף שהמציא, סימנס תרם תרומה ניכרת לפיתוח הנדסת החשמל ועל כן הוא ידוע כאחד האבות המייסדים של הדיסציפלינה בגרמניה.
הוא בנה את המעלית החשמלית הראשונה בעולם ב־1880. חברת סימנס יצרה את השפופרות איתן חקר וילהלם רנטגן את קרני הרנטגן.
כשנתיים לאחר פטירתה שאירעה ב־1 ביולי 1867, נישא לקרובת משפחתו אנתוני סימנס (1840-1900).
1860 - דוקטור כבוד של הפקולטה לפילוסופיה של אוניברסיטת ברלין
1867 - אות לגיון הכבוד של צרפת בדרגת אביר, לרגל השתתפותו בתערוכה העולמית של פריז עם הגנרטור הדינמו-חשמלי
1873 - אות המסדר פרנץ יוזף בדרגת מפקד
1874 - חבר באקדמיה הפרוסית למדעים
1874 - חבר כבוד של איגוד המהנדסים הגרמנים
1878 - אות מסדר הכתר של פרוסיה, דרגה ב (מפקד)
1880 - חבר המועצה החשאית של ממשל גרמניה (כחבר שלא מן המניין של לשכת הפטנטים)
18 בינואר 1886 - אות מסדר ההצטיינות במדעים ובאמנויות של גרמניה (Pour le Mérite)
1887 - חבר האקדמיה לאופולדינה
1892 - אות המסדר מיכאל הקדוש
חבר החברה הברלינאית לאנתרופולוגיה, אתנולוגיה ופרהיסטוריה
לאות הוקרה על תרומתו לתחומי המדע והחברה החליט פרידריך השלישי, קיסר גרמניה להנציח את שמו על יחידת SI (מערכת היחידות הבין-לאומית) של מוליכות חשמלית, בשם סימנס.
ד"ר ארנסט וייס היה סופר, משורר, מחזאי ופובליציסט יהודי-אוסטרי-צ'כי, שכתב בגרמנית.
הרומן האחרון שלו היה "עד ראייה" (1938), העוסק באדולף היטלר הצעיר, שלקה בעיוורון היסטרי.
הרומן יצא לאור גם בעברית, ב-2020, בהוצאת כרמל (המתרגמת: מורג סגל).
וייס נולד בברנו שבמוראביה, אז באימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בצ'כיה), למשפחה אמידה של סוחר בדים יהודי.
כשהיה בן ארבע מת אביו והוא חונך על ידי אמו, ברטה לבית ויינברג, אשר הובילה אותו אל האמנות.
לאחר השלמת השכלתו התיכונית בברנו, הוא הגיע לפראג כדי ללמוד רפואה.
בשנת 1908 סיים את לימודיו בווינה ועבד כמנתח בברן, וינה, וברלין.
וייס סבל משחפת ובשנת 1912 ניסה להתאושש בעבודה כרופא אונייה בנסיעה להודו ויפן.
בשנת 1913 פגש את רחל סנזרה (Sanzara), רקדנית ושחקנית.
מערכת היחסים שלהם נמשכה עד מותה מסרטן בשנת 1936. באותה שנה פגש את פרנץ קפקא, והשניים היו לחברים קרובים.
בין השאר וייס תיווך בין קפקא לבין אהובתו פליציה באואר.
וייס היה בקשר גם עם סופרים אחרים של חוג פראג כגון פרנץ ורפל ומקס ברוד.
בשנת 1914 חזר וייס לאוסטריה כדי להתחיל קריירה כרופא צבאי.
הוא שירת במשך מלחמת העולם הראשונה בחזית המזרחית, ובסופה עוטר בצלב זהב על אומץ לב.
לאחר המלחמה הוא חי בפראג, אז בירת צ'כוסלובקיה וב-1920, כשסיים לעבוד בבית החולים בפראג הוא ויתר על הקריירה הרפואית.
בשנת 1921 הוא עבר לברלין, ושם החלה התקופה הפורה ביותר שלו בכתיבה, שבמהלכה פרסם רומן כמעט כל שנה.
אחד מהם אף זכה במדליית כסף באולימפיאדת אמסטרדם (1928), האולימפיאדה היחידה בה חולקו מדליות גם לאמנויות ולא רק לספורט.
תקופה זו הגיעה לסיומה בשנת 1933, כאשר חזר לפראג כדי לטפל באמו הגוססת.
הוא לא יכול היה לשוב לגרמניה הנאצית, עקב יהדותו ועל כן נסע בשנת 1934 לפריז, בה הוא חי חיי דוחק והיה תלוי בעזרתם של סופרים כתומאס מאן ושטפן צווייג עד יום מותו.
הרומן האחרון של וייס, "עד ראייה" (Der Augenzeuge), נכתב בשנת 1938. הוא עוסק בפרטים אפלים שנכתבו כמעט בזמן אמת, על חייו של A.H.
ברומן מסופר על מטופל צעיר שמגיע לבית חולים פסיכיאטרי עם תום מלחמת העולם הראשונה.
היטלר מתאשפז כדי לטפל בתסמונת ה"עיוורון העצבי" כתוצאה מתבוסתה של גרמניה במלחמה.
המטופל עובר תהליך של היפנוזה משולבת בתרפיה (וייס היה בקיא בטכניקות של זיגמונד פרויד ואף הכירו אישית), ובזכות התרפיה, הפיהרר לעתיד חוזר לעצמו וביטחונו העצמי מתחזק.
המטופל מחלים, אוזר כוחות ומוצא את ייעודו המשיחי.
תחילה הוא משתלט בכישוריו הרטוריים על הרופא, ולאחר מכן – על העם הגרמני כולו.
עלילת הספר היא מזיגה של מיטב הכתיבה הנקייה השנונה והצינית של גרמניה באותה תקופה, יחד עם נגיעות של אקספרסיוניזם מודרני, וכל זאת בהישענות על יסודות של רומן חניכה על דמות מרכזית – דוקטור פורסטר – הרופא שתפקידו להציל את אדולף היטלר.
לא ברור כמה הדמות שתוארה בספרו של וייס היא בדיונית.
הסופר הגרמני ואלטר מהרינג טען שלווייס הייתה גישה לתיק הרפואי מהטיפול הפסיכיאטרי שקיבל היטלר, לאחר המלחמה.
עם כניסת הצבא הנאצי לפריז ב-14 ביוני 1940 התאבד וייס בבליעת רעל במלונו.
ארנסט וייס חיבר סך הכל 14 רומנים, כולם בגרמנית.
הם תורגמו לשפות רבות; לעברית תורגם עד 2020 רק אחד מספריו, האחרון שבהם.
בנוסף תורגם לעברית גם אחד מסיפורי המלחמה שלו, שהתפרסם בכתב העת "מטעם", ב-2011.
ארנְסט אמיל הרצפלד (בגרמנית Ernst Emil Herzfeld; 23 ביולי 1879 - 20 בינואר 1948) היה ארכאולוג גרמני ממוצא יהודי, איראנולוג (מומחה לתולדות איראן).
הרצפלד נולד ב-1879 בפרובינציית הנובר שבממלכת פרוסיה, הקיסרות הגרמנית.
הוא למד אדריכלות במינכן ובברלין, ולקח גם שיעורים באשורולוגיה, בהיסטוריה של העת העתיקה ותולדות האמנות.
בין השנים 1903–1905 הוא היה עוזרו של ואלטר אנדראה (Andrae) בחפירותיו באשור, ומאוחר יותר ערך מסעות רבים בעיראק ובאיראן בתחילת המאה העשרים.
הוא סקר ותיעד אתרים היסטוריים רבים בטורקיה, סוריה, פרס ובייחוד בעיראק (למשל בגדאד, קטסיפון), תרקה וסאמרא.
הוא הראשון שזיהה בסאמרא תרבות חדשה שנקראת תרבות סאמרא על שם האתר.
בשנים 1911–1913 הוא ביצע בסאמרא את החפירות הראשונות של אתרים מהתקופה האיסלאמית.
לאחר שירות צבאי במלחמת העולם הראשונה, הרצפלד התמנה לפרופסור מן המניין ל"Landes- und Altertumskunde des Orients" בברלין בשנת 1920. הוא היה הפרופסור הראשון לארכאולוגיה של המזרח הקרוב בעולם.
בשנים 1923–1925 הוא ערך מחקרים בפרס ותיאר בפעם הראשונה רבים מהשרידים החשובים ביותר של המדינה ביניהם נקש-י רוסתם.
בשנת 1925 הוא עבר לטהראן ונשאר שם עד 1934. הוא היה שותף ביצירת חוק העתיקות הפרסי, וחפר בערי הבירה של הממלכה האחמנית: בפסארגאדה ובפרספוליס.
בסוף 1934 הוא עזב את איראן ללונדון, במחשבה לעזוב לשנה אחת בלבד, אך לא חזר יותר לאיראן.
בשנת 1935 הוא נאלץ, על רקע המשטר הנאצי, לעזוב את תפקידיו בגרמניה, והיה לחבר בסגל המכון למחקר מתקדם האמריקאי, בשנים 1936–1944. הרצפלד מת בבזל, (שווייץ) בשנת 1948.
חלק הארי של מסמכיו של ארנסט הרצפלד נמצאים בארכיונים של גלריית פריר וגלריית ארתור מ.
הארכיון מכיל כ-30,000 מסמכים הכוללים רשימות שלו מהשטח, תצלומים, שרטוטים ורשימות מצאי מפורטות מחפירותיו בסאמרא, בפרספוליס, בפסארגאדה ובמקומות אחרים באיראן, עיראק, טורקיה וסוריה.
הרב ד"ר ארנסט נתן וייל היה הרב הראשי של קולמר והקונסיסטוריה של מחוז או-רן.
וייל גדל והתחנך בעיירת מולדתו ברגישהיים שבחבל אלזס, למד בבית המדרש לרבנים בברלין של הרב עזריאל הילדסהיימר והיה בעל דוקטורט.
הוא קיבל את מינויו הראשון כרב קהילה בפגרשהיים () בשנת 1891, תפקיד אותו מילא במשך שש שנים.
לאחר מכן הוא מונה לרב הקהילה של בוקסוילר.
בזמן כהונתו כרב הראשי הוא יזם את הוצאתו לאור של שבועון יהודי בשם Das jüdische Blatt (העיתון היהודי) וערך אותו.
עם שובם של "המחוזות האבודים" (אלזס-לורן) לצרפת במלחמת העולם הראשונה, הוא נבחר בשנת 1919 לכהן כרב הראשי של קולמר ואו-רן על ידי הקונסיסטוריה של או-רן.
הרב וייל קיבל את אות אביר לגיון הכבוד ביולי 1929. בשנת 1932 הוא הקים את ישיבת חכמי צרפת, ישיבה גבוהה בניודורף שליד שטרסבורג, תחילה בראשות הרב שמחה וסרמן, ומשנת 1938 בראשות הרב חיים יצחק חייקין.
בשנת 1945 הוא עבר לאקס לה בן והקים שם מחדש, יחד עם הרב חייקין, את ישיבת חכמי צרפת שנסגרה בשנות המלחמה.
הוא נפטר בשנת 1947, בגיל 82 שנה, בתאונה.
הוא סירב להיקבר בקולמר ובמקום זאת קבור בשטרסבורג, לצד אשתו, בבית הקברות של בית הכנסת האורתודוקסי לא-קונסיסטוריאלי "קהילת עץ חיים".
במהלך חייו הרב וייל פרסם מספר עבודות בתחומי היהדות, בהן תרגום של פרקי אבות לצרפתית בשנת 1928 וקיצור לשולחן ערוך בתחילת שנות ה-30.
לארנסט וייל שני בנים, אלי ויוסף , שניהם רופאים מפורסמים.
יוסף נודע עבור פועלו כאיש מחתרת בזמן מלחמת העולם השנייה, פעיל בארגון להצלת הילדים וראש הקונסיסטוריה או רן אחרי מלחמת העולם השנייה.
בנוסף היו לו שתי בנות, שרה רוטשילד ולוסי סמואל.
הרב וייל למד במכינה לרבנים בקולמר בניהול הרב ד"ר זכריה וולף והיה מבין שלושת יהודי אלזס הראשונים שלמדו בבית המדרש לרבנים בברלין של הרב עזריאל הילדסהיימר, לצד ארמנד בלוך (Armand Bloch) ויוסף זיוי (Joseph Zivi).
בשנת 1891 הוסמך לרבנות על ידי הרב הילדסהיימר, ובאותה שנה קיבל דוקטורט מאוניברסיטת שטרסבורג מידי המזרחן תיאודור נלדקה.
התזה של וייל, "פירוש המשניות לרמב"ם, מסכת ברכות", כוללת את הפירוש המקורי (בערבית), תרגומו לעברית והערות בגרמנית.
הרב וייל יזם עם הרב פנחס קוהן () מאנסבך את הוצאתו לאור של שבועון יהודי בשם Das jüdische Blatt (העיתון היהודי) וערך אותו משנת 1910 עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
העיתון שימש כבמה ליהודים דתיים ושמרניים אל מול פעילותם של גורמים יהודים ליברלים וחילונים בקרב הקהילה שהוציאו לאור עיתון מתחרה.
בנוסף, הוא היה מבין הרבנים הפעילים לאיסוף כספים עבור קרן התורה, יחד עם הרב מאיר שפירא, הרב יעקב רוזנהיים, הרב משה מרדכי אפשטיין, הרב אברהם יצחק הכהן קוק ועוד.
בשנת 1922 הוא הקים את "האגודה למסורת יהודית" במטרה להפיץ ולשמור על ערכי המסורת היהודית.
תוך שנתיים האגודה מנתה 600 חברים.
בשנת 1932 הוא הגשים את חלומו ארוך הימים וייסד את הישיבה הגבוהה הראשונה בצרפת של העידן המודרני בשכונת נוידורף בשטרסבורג.
הישיבה הייתה מוסד חינוך יהודי דתי גם למי שלא התכוון להפוך לרב והיה ממוסדות החינוך הרבניים החשובים בצרפת אחרי בית המדרש לרבנים בפריז.
בשנות מלחמת העולם השנייה פעילות הישיבה נפסקה, אך היא התחדשה לאחריה באקס לה בן, בראשות הרב חיים יצחק חייקין.
גליונותיו הראשונים של הספר הופיעו בשנת 1929 בקולמר.
הוא מהווה חידוש בעת ההיא.
הוא הראשון מסוגו: ספר הלכה בצרפתית, המתמקד בחיי היום-יום של היהודי הפשוט בלבד, הכולל התייחסות לשאלות בנות זמנו באופן ברור ופסקני, תוך הכללת המנהגים הייחודיים לחבל אלזס.
הספר כולל גם מספר פרקי מוסר ומחשבה יהודית.
הספר מסתמך בעיקר על ערוך השולחן, משנה ברורה, הרש"ר הירש והרב דוד הופמן.
הוא כולל גם תרגום של פרקים ממסילת ישרים ולבוש של הרב מרדכי יפה.
הרב וייל לא הספיק להשלים את עבודתו עד שנפטר בעקבות תאונה.
הרב יוסף בלוך, מידידיו של הרב וייל, הוציא לאור כספר בשנת 1948 את הפרקים שנכתבו.
הרב אלכסי בלום () הוציא בשנת 1992 מהדורה מחודשת של הספר, הכוללת השלמה המתייחסת לשאלות ההלכה העיקריות שנוספו מאז המהדורה הראשונה.
ההשלמה מתבססת על הפוסקים המקובלים ביותר, כגון הרב עובדיה יוסף, הרב שלמה זלמן אוירבך, הרב משה פיינשטיין, הספר שמירת שבת כהלכתה ועוד.
ד"ר משה רוטשילד, מייסד בית החולים מעייני הישועה בבני ברק.
הרבנית ימימה מזרחי, דרשנית מפורסמת.
קיצור שולחן ערוך (בצרפתית), שטרסבורג: הוצאת חברי המסורת היהודית, 1948
רבי עקיבא (בצרפתית), תרגום הרומן ההיסטורי בגרמנית של הרב מאיר להמן
ארנסט וסלסטין הוא סרט דרמה קומית בהנפשה קלאסית מ-2012. הסרט בוים על ידי סטפן אוביאר, וינסן פאטאר ובנז'מן רנה, הופק על ידי דידייה ברונר, אנרי מגלון ווינסן טבייה, ונכתב על ידי דניאל פנק, בהתבסס על סדרת ספרים בעלת שם זהה.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים של קנזס, ב-23 במאי 2012, ולאחר מכן הוא הופץ להקרנות מסחריות בצרפת ובבלגיה, ב-12 בדצמבר 2012 וב-19 בדצמבר 2012, בהתאמה.
בישראל הסרט לא הופץ להקרנות מסחריות, ושודר בערוץ "Yes 5" של חברת הכבלים Yes, שש פעמים בלבד.
סלסטין היא עכברה יתומה צעירה שחולמת להיות ציירת, אם כי הסובבים אותה מעוניינים שהיא תהיה רופאת שיניים, המקצוע אותו מרבית העכברים לומדים.
בלילות, אחת מהאומנות בבית היתומים מספרת לעכברים על דובים, על כך שהם גדולים ורעים ורוצים לאכול את כל העכברים.
יום אחד, יוצאת סלסטין ללקט שיני חלב של דובים הפזורים ביער עבור המרפאה שלה, והיא פוגשת בארנסט, דב גדול ממדים שנראה מפחיד, אם כי הוא למעשה נחמד מאוד.
ארנסט מספר לסלסטין כי הדובים פוחדים מעכברים, וארנסט מספר לה כי כך גם ההפך.
בין ארנסט וסלסטין מתפתחת חברות מיוחדת, אותה הם מנסים להסתיר מהסובבים אותם, מכיוון שאלו פוחדים מאלו.
דמות מדבב/ת בצרפתית מדבב/ת באנגלית ארנסט לאמבר וילסון פורסט ויטאקר סלסטין פולין ברונר מקנזי פוי האפור האחד אן-מארי לופ לורן באקול השופט העכבר פייר באטון פול ג'יאמטי רופא השיניים דומיניק קוליגיון-מורין ויליאם ה' מייסי לוסיין בריג'יט וירטוד מייגן מולאלי ז'ורז' פטריק מלנק ניק אופרמן השופט הדב פאודור אטקין ג'פרי רייט
"ארנסט וסלסטין" זכה לביקורות חיוביות מצד מבקרים.
באתר "Rotten Tomatoes" קיבל הסרט ציון של 97 מתוך 100, בהתבסס על 75 ביקורות (73 "טריות" ו-2 "רקובות").
באתר "Metacritic" קיבל הסרט ציון של 86 מתוך 100, בהתבסס על 22 ביקורות (21 חיוביות ואחת שלילית).
אנדרו צ'אן מקהילת מבקרי הקולנוע של אוסטרליה ביקר את הסרט לחיוב, וכתב עליו כי הוא .
גלן קני מפורטל האינטרנט "msn" ביקר את הסרט לחיוב גם הוא, נתן לו ½3 כוכבים מתוך 4, שיבח אותו למסרים החיוביים על ידידות שהעביר, וכתב עליו כי הוא .
בנוסף לביקורות החיוביות לו הסרט זכה, הוא גם הועמד לזכייה בפרסים רבים.
הסרט הועמד לפרס הסרט המונפש ביותר בטקס פרסי האוסקר ה-86, אך הפסיד ל"לשבור את הקרח".
בנוסף, בטקס פרסי אנני ה-41 הסרט הועמד לפרס הסרט הטוב ביותר, פרס התסריט הטוב ביותר ולעוד כמה, אך לא זכה באף אחד מהם.
הסרט גם הועמד לפרס הסרט הטוב ביותר במפסטיבל סרטי ההנפשה הבינלאומי אנסי, אך גם שם לא זכה.
ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה היה דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד בין השנים 1806–1826, ודוכס סקסוניה-קובורג-גותה בין השנים 1826–1844.
ארנסט נולד ב-2 בינואר 1784 בקובורג שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד, לפרנץ, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד, ולאוגוסטה, נסיכת רויס-אברסדורף, בתו של היינריך העשרים וארבעה, רוזן רויס-אברסדורף.
ארנסט היה הבן הבכור, ואחיו של לאופולד הראשון, מלך בלגיה.
ב-10 במאי 1803 חלה פרנץ, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד באורח אנוש, וארנסט מילא את מקומו של אביו.
ב-9 בדצמבר 1806 מת פרנץ, וארנסט עלה במקומו לשלטון.
אולם, ארנסט לא היה יכול לתפוס את השליטה בפועל בדוכסות, מכיוון שהיא הייתה כבושה על ידי צבא צרפת.
לאחר שלום טילזיט הוחזרה לארנסט השליטה בדוכסות, בעקבות לחץ רוסי שנעשה עקב נישואי אחותו של ארנסט יוליאנה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד לקונסטנטין פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה אחיו של אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה.
ארנסט היה גנרל בצבא הפרוסי, ולחם נגד נפוליאון בקרב ליצן ובקרב לייפציג.
בקונגרס וינה קיבל ארנסט את נסיכות ליכטנברג, שאותה מכר לפרוסיה בשנת 1834.
לאחר מותו של פרידריך הרביעי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג ללא יורשים, התעוררה מחלוקת ירושה בין הדוכסויות השונות בתורינגיה: ארנסט היה זכאי לרשת את הדוכסות מכוח נישואיו ללואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג, שהייתה אחייניתו של הדוכס האחרון, אך מכיוון שהיה בהליכי גירושין ממנה, התנגדה המשפחה להעברת דוכסות גותה לחזקתו.
ב-1826 התקבלה פשרה שלפיה יחולקו מחדש הדוכסויות; ארנסט ויתר על זאלפלד שהייתה ברשותו קודם לכן והועברה לדוכסות סקסוניה-מיינינגן, וקיבל את גותה בלבד, ללא אלטנבורג, שהועברה לפרידריך, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, שנאלץ להעביר את נחלותיו לדוכסות סקסוניה-מיינינגן.
בעקבות כך הפך ארנסט לדוכס סקסוניה-קובורג-גותה.
ב-29 בינואר 1844 מת ארנסט בעיר גותה, ובמקומו עלה לשלטון בנו ארנסט השני, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה.
ב-3 ביולי 1817 התחתן ארנסט עם לואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג, בתם של אוגוסט, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג ולואיזה שרלוטה, דוכסית מקלנבורג-שוורין.
ממנה היו לו 2 ילדים:
ארנסט השני, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה (21 ביוני 1818 - 22 באוגוסט 1893), שהתחתן עם אלכסנדרינה, נסיכת באדן.
אלברט, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה (26 באוגוסט 1819 - 14 בדצמבר 1861), שהתחתן עם ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
הנישואים לא היו מוצלחים בשל בגידותיו הרבות של ארנסט, והזוג נפרד בשנת 1824 לאחר שבע שנות נישואים.
לואיזה נשלחה לגור בסנקט ונדל במערב גרמניה, הרחק מהעיר קובורג בה נאלצה להשאיר את שני בניה עם סבתם מצד אביהם אוגוסטה, נסיכת רויס-אברסדורף.
בשל היותה בת יחידה היא ירשה מאביה את דוכסות גותה, אולם אדמותיה הועברו מיד לחזקתו של בעלה שהפך לדוכס סקסוניה-קובורג-גותה.
ב-31 במרץ 1826 התגרשו רשמית בני הזוג ושבעה חודשים לאחר מכן לואיזה נישאה בסודיות למאהבה אלכסנדר פון הנשטיין.
הזוג חי חיים מאושרים יחדיו אולם בפברואר 1831 סוד נישואיהם התגלה בפומבי ולואיזה איבדה כל חזקה על ילדיה.
ב-23 בדצמבר 1832 התחתן ארנסט עם אחייניתו מריה, דוכסית וירטמברג, בתם של אלכסנדר, דוכס וירטמברג ואנטוינטה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד, אך לא היו לו ילדים ממנה.
ארנסט השני, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה היה דוכס סקסוניה-קובורג-גותה בין השנים 1844–1893.
ארנסט נולד ב-21 ביוני 1818 בקובורג שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד, לארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה וללואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג, בתו של אוגוסט, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג.
ארנסט היה הבן הבכור, ואחיו של אלברט, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה.
ארנסט ואחיו הצעיר, אלברט, בילו את ילדותם זה בחברת זה בצל חיי הנישואים המעורערים של הוריהם ובסופו של דבר בצל הגירושין שלהם.
כמו נסיכים גרמנים רבים למד ארנסט באוניברסיטת בון.
ב-29 בינואר 1844 מת ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה, וארנסט עלה לשלטון במקומו.
בינואר 1848 ביקר ארנסט את אחיו אלברט בבריטניה, ובשובו קידמו אותו הפגנות ודרישה לרפורמות פוליטיות.
בנוסף עלו דרישות להלאים את רכושו של ארנסט עקב חובותיו הרבים, ואלברט אחיו נחלץ לעזרתו.
במלחמת שלזוויג הראשונה, שלח ארנסט כוח של 8,000 חיילים לסייע לקונפדרציה הגרמנית נגד דנמרק, ואף פיקד על כוח בקרב אקנפורדה.
ארנסט התנגד בחריפות לנישואי אחיינו הנסיך אלברט אדוארד לאלכסנדרה, נסיכת דנמרק, וניסה בכל יכולתו לטרפד את הנישואים, אך ללא הצלחה.
לאחר הדחתו של אותון, מלך יוון בשנת 1862, נבחר אחיינו אלפרד באמצעות משאל עם כמלך החדש של יוון (קיבל 95% מהקולות), אולם ממשלת בריטניה מנעה ממנו מלתפוס את השלטון, והתפקיד הוצע לארנסט.
אולם, לבסוף המינוי לא יצא אל הפועל, מכיוון שלארנסט לא היו ילדים, ובמקומו הוכתר וילהלם, נסיך דנמרק.
ארנסט היה בעד מדינה גרמנית חזקה ומאוחדת, ובתחילה תמך באוסטריה לשם כך, אולם, בהמשך שינה את דעתו והחל לתמוך בפרוסיה.
עם פרוץ מלחמת אוסטריה–פרוסיה העמיד ארנסט את צבאו לצד פרוסיה, ובתמורה לכך רכב בראש צבאו במצעד הניצחון.
לאחר הניצחון על צרפת במלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1871, צירף ארנסט את הדוכסות לאימפריה הגרמנית.
ארנסט היה ביחסים טובים מאוד עם גיסתו ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ועל אף חילוקי דעות רבים שהיו להם, עדיין נפגשו מדי פעם ושמרו על קשר.
ב-22 באוגוסט 1893 מת ארנסט לאחר מחלה קצרה ללא ילדים, ובמקומו עלה לשלטון אחיינו אלפרד, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה.
ללוייה הגיעו אלפי אנשים, ובכללם וילהלם השני, קיסר גרמניה ואלברט אדוארד, נסיך ויילס.
ארנסט היה מועמד לשאת את קלמנטין, נסיכת אורליאן, אך מכיוון שהיה צריך להמיר את דתו לקתולית, לא יצאו הנישואים אל הפועל, והיא נישאה לבן דודו אוגוסט, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה.
כמו כן, היה מועמד לשאת את איזבלה השנייה, מלכת ספרד ואת אוגוסטה, נסיכת קיימברידג'.
לבסוף התחתן ארנסט ב-3 במאי 1842 עם אלכסנדרינה, נסיכת באדן, בתם של לאופולד, הדוכס הגדול של באדן וסופיה, נסיכת שוודיה, בתו של גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה.
אך לבני הזוג לא היו ילדים.
ארנסט לא שמר על אמונים לאשתו, והחל משנת 1859 אף לא התעניין בה עוד, אך אשתו שמרה על אמונים לארנסט, מכיוון שהרגישה רגשות אשמה על עקרותה.
ארנסט השני, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג היה דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג בין השנים 1772–1804.
ארנסט נולד ב-30 בינואר 1745 בגותה שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-גותה-אלטנבורג, לפרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, וללואיזה דורותיאה, דוכסית סקסוניה-מיינינגן, בתו של ארנסט לודוויג הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן.
אמו דאגה מאוד לחינוכו יחד עם אחיו הצעיר אוגוסט, נסיך סקסוניה-גותה-אלטנבורג, ודאגה להם למורים מצוינים.
בשנים 1768–1769 יצאו שני הנסיכים לטיול בהולנד, באנגליה ובצרפת.
ב-10 במרץ 1772 מת אביו פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, וארנסט עלה לשלטון במקומו.
ארנסט היה שליט ליברלי ונאור, שהתעניין באמנויות ובמדעים והשתמש בשלטונו כדי לקדם אותם.
הוא קידם מאוד את מערכת החינוך והכלכלה במדינה, וכן דאג לתיאטרון, לאוספי אמנות ולספריות.
ארנסט התעניין במיוחד באסטרונומיה ובפיזיקה, ואף הקים את מצפה הכוכבים של גותה שהתפתחה למרכז אירופאי לאסטרונומיה.
בשנת 1774 הצטרף ארנסט לבונים החופשיים, ובשנת 1783 הצטרף ארנסט לאילומינטי בבוואריה.
ב-20 באפריל 1804 מת ארנסט, ובנו אוגוסט, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג עלה לשלטון במקומו.
ב-21 במרץ 1769 התחתן ארנסט עם שרלוטה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן, בתו של אנטון אולריך, דוכס סקסוניה-מיינינגן.
ממנה היו לו 4 ילדים:
אוגוסט (23 בנובמבר 1772 - 17 במאי 1822), התחתן עם לואיזה שרלוטה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, ואחריה עם קרולינה אמליה, נסיכת הסן-קאסל.
ארנסט וינברגר (וורמש; 1 באפריל 1916 – 14 בינואר 2000) היה כדורגלן ומאמן כדורגל יהודי הונגרי-ישראלי, אשר שיחק בנבחרת ישראל בכדורגל ומזוהה בעיקר עם קבוצת בית"ר תל אביב.
וינברגר נולד בשנת 1916 בבודפשט שבהונגריה, ומצעירותו שיחק כדורגל.
בין השנים 1936–1938 שיחק בקבוצה המקומית בוודאי 11 ולאחר מכן שיחק בקבוצת לבסקי סופיה בשנת 1939. בסוף שנה זו עלה לארץ ישראל והצטרף לקבוצת בית"ר תל אביב שם שיחק בתפקיד החלוץ והיה קפטן הקבוצה.
בין השנים 1948–1949 זומן וינברגר לנבחרת ישראל והיה הקפטן במשחקי ידידות ובמשחקי מוקדמות מונדיאל 1950 נגד נבחרת יוגוסלביה שהסתיימו בתבוסה לישראל.
בסך הכל ערך ארבע הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש שני שערים.
ב-1959 חזר וינברגר לאמן את בית"ר תל אביב, לאחר שתי עונות פרש מכדורגל ופתח חנות תכשיטים.
וינברגר נפטר בשנת 2000, בגיל 83, ונקבר בבית העלמין ירקון.
ארנסט זאגביל (; ) היה אדריכל גרמני אשר שימש כאדריכל הראשי של משרד התעופה של הרייך השלישי.
נציג בולט של האדריכלות הנאצית שתכנן מבנים עצומי ממדים.
נולד בבראונשווייג, אביו היה פסל.
למד אדריכלות באוניברסיטה הטכנית של בראונשווייג, לימודים שנקטעו עקב שירותו במלחמת העולם הראשונה, בה נפל בשבי ושהה במחנה שבויים עד 1920. זאגביל סיים את לימודיו ב-1922 ובהמשך עבד ולמד בבון ובקלן.
בשנת 1926 קיבל תואר דוקטור.
ב-1929 התקבל כמנהלו הבכיר של משרד האדריכלים של אריך מנדלסון בברלין (מנדלסון היה יהודי, אחד מחשובי האדריכלים של האקספרסיוניזם והפונקציונליזם, שעלה לארץ ישראל מיד לאחר עליית הנאצים לשלטון) במסגרת זו תכנן זאגביל את בניין קולומבוס (Columbushaus), חנות כלבו גדולה בברלין.
זאגביל הצטרף כחבר למפלגה הנאצית במאי 1933 וביולי אותה שנה הצטרף לשורות ה-אס אה.
בדצמבר אותה שנה עבר למוסד שנקרא "בית הספר הגרמני לתעופה" (Deutsche Verkehrsfliegerschule), אשר היה למעשה ארגון לבניית הכוח האווירי הצבאי והאזרחי של הרייך (במסגרת חוזה ורסאי שסיים את מלחמת העולם הראשונה הוגבלה גרמניה ונאסר עליה לפתח כוח אווירי משמעותי ולכן נעשה הדבר בחשאי, בשלבים הראשונים של השלטון הנאצי).
זאגביל היה ראש מחלקת התכנון של הארגון ותכנן את בסיסי הלופטוואפה (חיל האוויר הגרמני).
בין השנים 1934–1935 תכנן את אחד מהמבנים הסמליים ביותר של האדריכלות הנאצית, מטה משרד התעופה, בית דטלף-רובדר, תחת פיקוחו הישיר של שר התעופה, הרמן גרינג.
המבנה בעל שבע קומות, בנוי משלד של בטון מזוין ומכוסה בצפוי של אבן גיר ושיש, משתרע לאורך יותר מ-250 מטרים ושטחו הכולל 112,000 מטר רבוע ובתוכו נמתחים מסדרונות באורך שבעה קילומטרים.
היה זה המבנה הראשון שהוקם בסגנון האדריכלי הנאצי, עצום הממדים.
עם זאת, סגנונו של זאגביל הוא קלאסי יותר ומודרניסטי פחות מזה של אלברט שפר.