tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה שנה הצטרפה כאמור למפלגה הקומוניסטית של הונגריה, אך התנגדה לרעיון הצנטרליזם הדמוקרטי והנאמנות המוחלטת שנדרשה למפלגה ולהחלטותיה.
היא גורשה מהמפלגה ב-1949, השנה בה הוקמה הרפובליקה העממית ההונגרית.
ב-1953 פנתה ללימודי דוקטורט בהנחייתו של ג'רג' לוקאץ', וב-1955 החלה ללמד באוניברסיטת בודפשט.
ב-1958 פוטרה מהאוניברסיטה עקב סירובה לתמוך בהעמדה לדין של לוקאץ' כמשתף פעולה עם המרד ההונגרי.
היא שבה למשרה אקדמית ב-1963, כשהוזמנה להצטרף למכון הסוציולוגי באקדמיה ההונגרית.
לאחר מותו של לוקאץ' ב-1971 התגברו הרדיפות הפוליטיות, והצרת צעדיהם של הלר ושאר חברי אסכולת בודפשט.
בשנת 1977 עזבו הלר ובעלה השני, פרנץ פהר, את הונגריה והשתקעו באוסטרליה.
ב-1986 היגרה מאוסטרליה לארצות הברית, וקיבלה משרה בניו סקול בניו יורק, שם לימדה 25 שנים.
בעלה הראשון היה כאמור אישטוואן הרמן.
Renaissance Man (מתורגם מן המקור ההונגרי), 1978.
On Instincts (מתורגם מן המקור ההונגרי), 1979.
Everyday Life (מתורגם מן המקור ההונגרי), 1984.
מדליה לפעילות ציבורית מטעם המפלגה הסוציאליסטית ההונגרית (2011)
אגנס צימרמן הייתה פסנתרנית קונצרטים ומלחינה יהודייה-גרמנייה, שחיה באנגליה.
אגנס מריה יעקובינה צימרמן נולדה בקלן, גרמניה.
משפחתה היגרה לאנגליה ובגיל תשע נרשמה לאקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון, שם למדה אצל רג'ינלד סטגאל וצ'יפריאני פוטר.
בהמשך למדה אצל ארנסט פאואר וסר ג'ורג' מקפארן.
צימרמן קיבלה מלגת לימודים משנת 1860 עד 1862 והופעתה הפומבית הראשונה הייתה ב-1863 בקריסטל פאלאס, בנגינת הקונצ'רטו מס' 5 (הקיסר) של בטהובן.
לאחר סיום לימודיה, יצאה צימרמן למסע קונצרטים בגרמניה, ואחריו סיורים נוספים ב-1879, 1880, 1882 ו-1883. היא פרסמה הוצאות משלה לסונאטות של בטהובן ומוצרט וליצירות של שומאן
צימרמן עברה להתגורר עם הפמיניסטית לואיזה גולדסמיד אחרי מות בעלה של גולדסמיד ב-1878. נאמר על צימרמן שהעניקה שמונה-עשרה שנים של "תשומת-לב מסורה" לגולדסמיד ומשערים, שהייתה זו מערכת יחסים לסבית.
כמה מלחינים הקדישו לה יצירות, בהן "שלוש סונאטות" של ג'ורג' אלכסנדר מקפארן (1880) ו"בלדות" אופוס 59 (1907) של מישל אספוזיטו.
צימרמן מתה בלונדון בשנת 1925.
צימרמן חיברה מוזיקה לתזמורת קאמרית, סולו פסנתר וקטעים ווקאליים.
שלוש סונאטות לפסנתר וכינור, אופוסים 16, 21 ו-23
סונאטה לצ'לו אופוס 17 (פורסמה בשנת 1872 בהוצאת שוט)
שלישייה לפסנתר, כינור וצ'לו, אופוס 19
"פרסטו אלה טרנטלה", אופוס 15
אגנש לוקאץ' (במקור ליכטר, בהונגרית: Lukács Ágnes; 11 בנובמבר 1920, בודפשט – 12 בספטמבר 2016, בודפשט) הייתה ציירת, גרפיקאית ומורה בית ספר תיכון יהודייה-הונגרייה.
היא הייתה בתו של הצייר דיולה לוקאץ'.
לוקאץ' הייתה בת חמש כשהוצגו ציורי הילדים הראשונים שלה.
בתקופת נעוריה הופיעו כמה מציוריה בעיתונים יומיים ושבועיים שונים.
בין השנים 1939–1944 למדה אמנות וחינוך לאמנות באקדמיה לאמנויות בבודפשט בהנהלת חסיד אומות העולם אישטוואן סניי וגיולה קנדו.
היא סיימה את לימודיה כמורה לאמנות.
כדוברת גרמנית, אגנש לוקאץ' הצליחה לקבל עבודה במשרדי הרישום של המחנה בה נאלצה לעדכן רשימות של אוכלוסיית האסירים.
מדי פעם היא הכינה רישומים לאסירים מיוחסים ולאנשי אס אס בתמורה לפרוסת לחם נוספת.
מדצמבר 1944 ואילך היא הועברה למחנות משנה שונים של מחנות הריכוז גרוס-רוזן ונוינגמה ושוחררה לבסוף על ידי כוחות ארצות הברית בזלצוודל באפריל 1945.
היא חזרה לבודפשט ביולי 1945, שם פגשה את הוריה ששרדו את גטו בודפשט.
בתקווה לתנאים פוליטיים וחברתיים טובים יותר, לוקאץ' הצטרפה למפלגה הקומוניסטית בשנת 1945 ועבדה מעת לעת באיגוד המורים.
היא לימדה אמנות לסירוגין בשני בתי ספר.
בשנת 1955 היא למדה בבית הספר "אנדרה סגברי", בית ספר לדקדוק של האוניברסיטה.
בנוסף, היא איירה ציורים במשך שנים רבות למגזינים בינלאומיים.
בשנת 1977 פרשה לוקאץ' והתמסרה יותר לציור, דבר שהצליחה לעשות רק במשרה חלקית לפני כן.
היו לה תערוכות רבות בהונגריה ומחוצה לה.
ראיון שקיימה אגנס לוקאץ' כניצולת שואה נשמר בווידאו בארכיון ההיסטוריה החזותית של קרן שואה של אוניברסיטת דרום קליפורניה - המכון להיסטוריה חזותית וחינוך Shoah.
אגנש לוקאץ' נפטרה בשנת 2016 בבית אבות בבודפשט.
מברשת ועיפרון רישום תמיד ליוו את אגנש לוקאץ'.
היא יצרה יצירה אמנותית ענפה עם רישומים, קולאז'ים, גרפיקה וציורים.
היא ידועה במיוחד בעבודות בהן עיבדה את זיכרונותיה מחנות הריכוז.
בשנת 1946 פרסמה המפלגה הציונית הסוציאליסטית ICHUD את האלבום "Auschwitz Nöi Tábor" (מחנה הנשים אושוויץ).
התיאור הציורי הזה של ניצול השואה לוקאץ', שהתפרסם ביום השנה הראשון לשחרור גטו בודפשט, מתאר את קורותיו של לוקאץ' במחנה הנשים אושוויץ.
בתיקיה עם עשרים וארבעה איורים קודרים יש גם תיאור של קבוצת נשים קשורה זו לזו שמחבקת אחת את השנייה וכך נראה שהיא מחממות או מנחמות זו את זו.
העומדים בחוץ מנסים להתקרב ככל האפשר לאחרים.
הכותרת "Összebújva" (קרובות זו לזו) מדגישה את הצהרת הציור ומתייחסת לייצוג הסולידריות הנשית על רקע האלימות הקיצונית.
במחזור זה, אגנס לוקאץ' עשתה שימוש מרובה במוטיב של הקבוצה כמו גם באמצעי הפרט, ובכך מעבה את הנרטיבים החזותיים של עבודת כפייה, סלקציה, רעב, אלימות ומוות.
הרישומים הראשוניים שלה, שנעשו בסתיו 1945, אבדו, וכך גם האבנים שעליה ציירה.
המוטיב "Összebújva" ליווה את לוקאץ' לאורך כל חייה והיא פירשה את זה מחדש בעצמה בווריאציות רבות.
האמן בורקהארד שיטניי יצר בהשראת מוטיב זה בשנת 2019 לכבוד עבודתה מיצג וידאו "מחווה לאגנס לוקאץ'".
בעבודתה המאוחרת היא לא רק התייחסה לזוועות השואה, אלא גם התמסרה שוב ושוב לציורי נוף, טבע דומם ודיוקנאות.
עבודותיה הוצגו בהונגריה ומחוצה לה.
בשנת 1994 הציג המוזיאון היהודי בדרוסטה / וסטפאליה רישומים וציורים מעשה ידיה.
בשנת 1999 התקיימה תערוכה בבית ג'ני מארקס בזלצוודל ובמחנה הריכוז בנויואנגמה.
אגנס נויס גודסיר הייתה ציירת פורטרטים אוסטרלית, שהתגוררה בפריז בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים.
גודסיר נולדה בפורטלנד, ויקטוריה, אוסטרליה, אחת מאחד עשר הילדים שנולדו לדייוויד ג'יימס קוק גודסיר, נציב המכס במלבורן, ואליזבת ארצ'ר (לבית טומלינס).
הכשרתה המוקדמת לאמנות החלה עם ארתור ט' וודוורד בבית הספר בבנדיגו למכרות ותעשיות בשנים 1898–1899. בשנת 1899 מכרה חלק מיצירותיה בבנדיגו כדי לממן חלקית את לימודיה בפריז.
בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה יציאה של אמנים אוסטרלים רבים לפריז, שכל כוונתם הייתה להיות חלק מעולם האמנויות התוסס שהתרחש שם.
ציירים כמו רופרט באני, סטלה בואן ומקס מלדרום נמשכו לשם אל "הגדה השמאלית".
אחרים כמו מרגרט פרסטון וגרייס קראולי קיבלו השראה להתפתח לכיוונים חדשים על ידי האמנות הפריזאית שלאחר המלחמה.
גודסיר למדה באקדמיה דלקלוז ובאקדמיה ז'וליאן (אצל ז'אן פול לורנס) ולאחר מכן באקדמיה קולארוסי.
משנת 1912 בערך עברה בין לונדון לפריז, אך לבסוף התיישבה בפריז בשנת 1921.
במהלך שהותה בפריז גודסיר ציירה דיוקנאות של נשים קוסמופוליטיות, כולל בת זוגה, רייצ'ל דאן, שכונתה שרי, שצויר בסביבות 1924.
עבודתה זכתה לשבחים והוצגה בסלון החדש, בסלון דה אינדפנדנט ובתערוכות נוספות בפריז, וכן גם באקדמיה המלכותית ובמכון המלכותי בלונדון.
בביקור קצר באוסטרליה בשנת 1927 הציגה בגלריות מקווארי בסידני ובגלריה לאמנויות יפות במלבורן.
בשנת 1938 הוצגו ארבעה מציורי השמן שלה בתערוכה השנתית שנייה בגלריה לאמנות של ניו סאות' ויילס.
גודסיר נפטרה בפריז, צרפת בשנת 1939.
עבודתה של גודסיר הציגה יכולת משובחת בקומפוזיציה ובטכניקה.
היא העדיפה צבעי שמן על פני צבעי מים.
אף שציירה מספר רב של ציורי טבע דומם וחללי פנים, ההתמחות שלה הייתה בפורטרטים, בניהם קתרין גודסון, ליאו טולסטוי, אלן טרי, בנג'ו פטרסון, ברטראנד ראסל, דאם אדית ווקר, הרוזנת פינצ'י והמנהיג האיטלקי בניטו מוסוליני.
אגנס ג'בט טירופ הייתה אתלטית קנייתית.
פעמיים ברציפות זוכת מדליית ארד באליפות העולם (לונדון 2017 ודוחה 2019) בריצת 10000 מטר, רביעית ב (טוקיו 2020) בריצת 5000 מטר ושיאנית העולם בריצת 10 ק"מ (כביש) בריצת נשים בלבד.
טירופ נמצאה ללא רוח חיים בביתה באיטן שבקניה ב-13 באוקטובר 2021, כשעל גופה פצעי דקירה.
לפי ההודעה הראשונית של איגוד האתלטיקה הקנייתי, טירופ נדקרה לכאורה על-ידי בעלה, אך טענה זו לא אושרה על-ידי המשטרה.
אגנש בינט (בהונגרית: Binét Ágnes; בודפשט, 1 באוגוסט 1920 – בודפשט, 19 ביוני 1991) הייתה פסיכולוגית יהודיה הונגרית, פסיכולוגית ילדים קלינית, פסיכותרפיסטית, עורכת ספרים של סיפורי ילדים וספרי לימוד.
אגנש בינט הפכה למשכילה ביותר ובצורה יוצאת דופן כבר בנעוריה.
בזכות התעניינותה הרב-גונית, שאפתנותה וכישורי השפה המצוינים שלה היא הצליחה ללמוד מהגדולים במקצועה העתידי (ז'אן פיאז'ה, ליפוט סונדי, אימרה הרמן).
בזכות כישורי השפה המצוינים שלה למדה פסיכולוגיה בבודפשט ובשווייץ (גם בגרמנית ובצרפתית).
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה הייתה תלמידתו הישירה של פיאז'ה במכון ז'אן-ז'אק רוסו בז'נבה ולאחר מכן למדה אצל ליפוט סונדי בבודפשט.
בגלל מוצאם היהודי חלק מבני משפחתה גורשו למחנות ריכוז, אבל אגנש בינט שרדה את השואה.
אחרי המלחמה, בין 1945 לבין 1948 למדה מדעי הרוח באוניברסיטה ובינתיים, מ-1947, למדה במכון בודפשט לפסיכולוגית ילדים בראשות פרנץ מיראי, בין היתר, עם ליוויה נמש וורה פרסטר.
שם, במכון הלאומי לחינוך כשמו לאחר מכן, הכירה את בעלה, המתמטיקאי טמאש וארגה, ממנו נולדו לה שני ילדים: ז'וזה וארגה וג'רג' וארגה.
בשנות השישים עבדה כפסיכולוגית ילדים במכון לפסיכולוגיה של האקדמיה ההונגרית למדעים, ולאחר מכן לתקופה קצרה בבית יתומים ברחוב סל (Szél).
ב-1968 ייסדה רופאת הילדים יוליה ג'רג' את המכון המפורסם לפסיכואנליזה ופסיכותרפיה ברחוב פאלודי, בו טופלו ילדים בשיטות מורכבות, פסיכיאטריות, פסיכולוגיות ופדגוגיות, לפי הדפוס האנגלו-סכסי.
אגנש בינט עבדה שם כאנליטיקאית ילדים בשנות ה-70 ופרשה ב-1980. לאחר פרישתה, נתנה הרצאות, השתתפה בקונגרסים של האיגוד הפסיכואנליטי הבינלאומי (International Psychoanalitical Association – IPA) וטיפלה ולימדה מטופלים מבוגרים למשך כל שארית חייה.
היא הייתה חברה בוועדת הלימודים של האגודה הפסיכואנליטית ההונגרית.
יצירתו של אימרה הרמן השפיעה רבות על בינט, כפי שמעידה עבודתה על ההדפסה המחודשת של "האינסטינקטים הקדומים של האדם".
כמו כן, שמה של אגנש בינט מקושר גם למהדורת כרך האנתולוגיה של אליס הרמן "הילד מתבגר".
בינט סיימה את לימודיה כפסיכואנליטיקאית אצל אימרה הרמן.
עבודתו התאורטית של הרמן, בעיקר על "אינסטינקט ההיאחזות", נבחנה מחדש במחקרה, Attachment or Clinging, שראה אור גם מחוץ להונגריה.
בעבודה זו הוא משווה את תאוריית ההיקשרות של ג'ון בולבי לתאוריית "אינסטינקט ההיאחזות" או "יצר ההיצמדות" של הרמן.
הקריירה המקצועית שלה לא הצטמצמה לעבודתה כפסיכולוגית, היא הייתה גם העורכת של ספר שירים שיצא לאור בהוצאת Cserepfalvi ב-1943 ביחד עם אווה אסודי, ובשנות החמישים, כשהפסיכולוגיה נאסרה בהונגריה, היא ערכה ספרי לימוד וספרי סיפורי ילדים עבור הוצאת הספרים מורה.
ילד בגילאי 3–6. מקומו של הילד בביתו.
(מחברים שותפים: אנה טרדוש, דומוקוש וארגה, בודפשט, 1969)
פסיכולוגיית הילד (מחבר שותף: פרנץ מיראי, בודפשט, 1970)
לקסיקון ילדים עם תמונות (עם פרנץ מיראי, בודפשט, 1971, מהדורה מתוקנת, 1981)
יסודות פסיכולוגיים של חינוך II.
(ככותבת שותפה של אוסף הטקסטים, בודפשט, 1990)
קריאה וחברה (בשיתוף פרנץ גרבן ואטילה נאג', בודפשט, 1992)
תיאוריה ופרקטיקה של פסיכותרפיה לילדים 1–3. (ככותבת שותפה של אוסף הטקסטים, בודפשט, 1993)
למידה ופיתוח (ככותבת שותפה באוסף הטקסטים של 1994)
אגנס פיי מורגן הייתה כימאית ופרופסורית אמריקנית.
היא כלת מדליית גרוון לנשים בכימיה לשנת 1949, וכלת פרס בורדן לשנת 1954 על תרומתה למחקר בנושא תזונה.
נוסף על כך, פרס אגנס פיי מורגן למחקר נקרא על שמה.
זהו פרס הניתן לחוקרות צעירות על הצלחה משמעותית בתחומי מחקר בכימיה או בביולוגיה.
מחקרה העיקרי עסק בוויטמין B5, במסגרתו היא הוכיחה שמחסור בוויטמין זה גורם לשינויים בצבע העור והשיער.
אגנס פיי מורגן נולדה ב-1884 בפאוריה, אילינוי.
היא הילדה השלישית מתוך ארבעה ילדים.
היא נולדה למשפחה אירית - אביה פטריק ג'ון פיי, ואמה, אשתו השנייה, מארי פיי.
שני הוריה גדלו במשפחות עניות אך בעלות אדמות באירלנד, והיגרו בהמשך חייהם לארצות הברית.
עם הגעתם, אביה מצא עבודה כפועל.
על אף ששני אחיה לא למדו באוניברסיטה, מורגן זכתה למלגה מלאה על סמך הצטיינותה בלימודים בתיכון פאוריה המקומי.
היא התחילה ללמוד תואר בכימיה במכללת ואסר, אך במהרה עברה ללמוד באוניברסיטת שיקגו.
שם היא סיימה תואר ראשון בכימיה ב-1904. אחרי שסיימה את התואר השני שלה ב-1905, מורגן החלה ללמד כימיה באוניברסיטאות שונות.
ב-1905 היא הגיעה לאוניברסיטת הרדין-סימונס, ושם לימדה עד 1906. לאחר מכן, היא לימדה באוניברסיטת מונטאנה בין השנים 1907–1908, ובאוניברסיטת וושינגטון בין השנים 1910–1912. בהמשך חזרה לאוניברסיטת שיקגו, שם דוקטורט בכימיה, אותו השלימה ב-1914. הדבר היה יוצא דופן באותה התקופה, כיוון שרק 11% ממקבלי הדוקטורט היו נשים.
נוסף על כך, מורגן הייתה נשואה, דבר אשר ייחד אותה עוד יותר מיתר הנשים בעלות דוקטורט.
בשנת 1915 מורגן החלה לעבוד באוניברסיטת ברקלי בתור עוזרת פרופסור ביחידה לתזונה של מכללת החקלאות.
ב-1916 היא מונתה ליושבת ראש המחלקה לכלכלת בית יחד עם עמיתתה מארי פטרסון.
ב-1918 המחלקה פוצלה לשתי תתי-מחלקות: מדעי הבית, עם מורגן בתור יושבת הראש שלה, ואמנות הבית, עם מארי פטרסון בתור יושבת הראש.
ב-1919 הפכה לפרופסור חבר באוניברסיטה, וב-1923 מונתה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה.
תחת הנחייתה, המחלקה לכלכלת בית באוניברסיטה פרחה.
באותה התקופה, תזונה הייתה נושא חדש ולא מוכר, ומורגן לימדה את הקורס הראשון אי פעם באוניברסיטת ברקלי על מדעי התזונה האנושית.
הדרישות שלה מהסטודנטים היו גבוהות מאוד, והיא נהגה לשים דגש גדול על רקע בביולוגיה ופיזיולוגיה – דבר שמעט מאוד אוניברסיטאות במדינה עשו באותה התקופה.
סטודנטים להוראת כלכלת הבית שלמדו אצלה היו נכונים ללמד גם ביולוגיה וכימיה בתיכונים, לעומת נושאי הלימוד הרגילים של אותה התקופה, שעסקו בנושאים קלאסיים של כלכלת בית, כמו סריגה ובישול.
ב-1908, בזמן שמורגן לימדה באוניברסיטת מונטאנה, היא פגשה את ארתור איווסון מורגן, שהיה סטודנט שלה לכימיה.
ארתור נלחם כמה שנים קודם לכן במלחמת ארצות הברית-ספרד, ושם נפצע.
את לימודיו מימן בעזרת דמי פיצויים על הפציעה שלו.
לאחר שהשניים התחתנו, מורגן עברה בעקבות בעלה לסיאטל, ושם לימדה באוניברסיטת וושינגטון.
ב-1923 נולד בנה היחיד, ארתור איווסון ג'וניור.
מורגן שמרה על מעבדת מחקר פעילה.
מחקריה היו בתחומים מגוונים והיא פרסמה מעל ל-200 מאמרים בנושא תזונה.
רוב מחקריה עסקו בנושאים יום-יומיים בתזונה, כמו הערך התזונתי של סוגים שונים של מזון ויציבות של חלבונים בתהליכי עיבוד מזון, אכסון מזון והכנתו.
רוב המחקר המעשי שלה, והמשמעותי ביותר שלה, היה על הביוכימיה של וויטמינים.
אחד מהמחקרים מוכרים ביותר שלה עסק בקשר בין מחסור בוויטמין B5 והאפרה של שיער.
במחקרה היא בנתה דיאטה חסרת וויטמין B5, אך היו בה תחליפי תזונה לכל הצרכים שהוויטמין סיפק, חוץ משמירה על שיער מפני האפרה.
היא עשתה זאת כדי להוכיח שיש קשר ישיר בין המחסור בוויטמין ובין האפרת השיער, ללא קשר לשאר תפקידיו של הוויטמין.
היא העלתה את ההצעה בשימוש בדיאטה זו על שועלים, כדי לספק פרווה אפורה אשר הזכירה מאוד את צבעה של פרוותם של שועלים כסופי-פרווה, שהייתה בתקופה ההיא מאוד באופנה.
היא הצליחה לשכנע מגדל שועלים להאכיל חלק מהשועלים שלו לפי הדיאטה שלה, ומהפרווה האפורה שלהם היא הכינה בגד אשר הוכיח את טענתה.
את הבגד הזה היא לבשה לאירועים חשובים, כמו הצגת מחקרה ב-1939 מול האגודה האמריקנית לביולוגיה ניסיונית, וב-1949 כאשר היא זכתה במדליית גרוון של האגודה האמריקנית לכימיה.
מורגן זכתה בכמה פרסים לאורך חייה:
פרס גרוון של האגודה האמריקנית לכימיה ב-1949, עבור תוצאות מחקרה על הקשר בין וויטמין B5 והאפרה של שיער.
לאחר מכן, זכתה בפרס בורדן של האגודה האמריקנית לתזונה ב-1954, בשל תרומתה הניכרת למחקר בתזונה.
נוסף על שני הפרסים הללו, היא זכתה לכבוד רב בכמה דברים נוספים.
ב-1951 היא הייתה האישה הראשונה בהיסטוריה שמונתה למרצת מחקר פקולטה, שזהו כבוד השמור לחוקרים המובילים ביותר בפקולטה שלהם.
נוסף על כך, ב-1961, קראו לבניין כלכלת הבית של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי אולם אגנס פיי מורגן.
עד היום קיים פרס אגנס פיי מורגן למחקר על שמה, מטעם חברת – חברה הנועדה לכבד בפרסים נשים במדע.
מורגן הייתה ממקימיו, והפרס על שמה ניתן לנשים צעירות מובילות בתחומי מחקר הקשורים בכימיה או ביולוגיה על מחקרים משמעותיים.
אגנס דין אבאט, באנגלית: Agnes Dean Abbatt (23 ביוני 1847 - 1 בינואר 1917) מניו יורק הייתה ציירת טבע דומם, נופים וסצנות חוף.
היא הייתה האישה השנייה שנבחרה לאגודת צבעי המים האמריקאית.
אגנס דין אבאט נולדה ב-23 ביוני 1847 בניו יורק לוויליאם ד' ואגנס אליס (דין) אבאט.
משפחתה עזבה את אנגליה בסוף המאה ה-18 והתיישבה ב-Pleasant Valley, ניו יורק, שם נולד אביה.
אימה של אגנס הייתה הוגנוטית צרפתית.
סבתה של אגנס הייתה אמנית חובבת ועודדה את כל נכדיה בלימודי האמנות, אך אגנס הייתה הנכדה היחידה שעסקה באמנות כקריירה.
אגנס אבאט נכנסה לקופר יוניון ב-1873 וזכתה במדליה בשנה הראשונה על ציור ראש אייאקס.
הזכייה הובילה לקבלת לאקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק.
בסוף שנתה הראשונה נבחר לתערוכה רישום שלה באורך מלא .
אבאט החליטה שהיא לא רוצה להיות ציירת דמויות ועזבה את האקדמיה לאחר שנה כדי ללמוד ציור נוף.
היא למדה אצל אמני הנוף ג'יימס דייוויד סמילי ורוברט סוויין גיפורד.
ב-1875, שניים מציוריה הראשונים, לוחות צבעי מים של פרחים, הוצגו במועדון האמנות של ברוקלין, שם הם נרכשו.
היא המשיכה לצייר פרחים, והתקדמה לנופים ולנופי החוף של ניו יורק, מיין ומסצ'וסטס.
ב-1880 היא הציגה עבודה נוספת, "סתו" בתערוכת האגודה האמריקאית לצבעי מים בניו יורק.
באותה שנה, היא נבחרה להצטרף לאגודה - האישה השנייה אחרי קתרין ת'ארפ אלטוואטר.
בנוסף לקריירה שלה באמנות, אבאט לימדה בוושינגטון הבירה, טרויה, ניו ג'רזי ובניו הייבן.
בין תלמידיה הפרטיים הייתה קלוד ראגה הירסט ילידת סינסינטי, שהמשיכה להיות ציירת טבע דומם.
אבאט המשיכה ללמד בניו יורק ובמיין, והמשיכה לצייר עד מותה ב-1 בינואר 1917.
אגנס צ'או טינג (בסינית: 周庭, באנגלית: Agnes Chow) נולדה ב-3 בדצמבר 1996, היא אקטיביסטית חברתית ופוליטיקאית הפועלת למען קידום הדמוקרטיה בהונג קונג.
צ'או פעלה כדוברת של תנועת התלמידים "" ואחת ממובילי "".
ובשנת 2016 הייתה ממייסדי מפלגת הצעירים ""
אנגס צ'או נולדה וגדלה בהונג קונג.
מגיל 18 למדה במשך ארבע שנים תואר ראשון בממשל ויחסים בין לאומיים באוניברסיטת "bapitist" שבהונג קונג.
את שנתה האחרונה באוניברסיטה דחתה צ'או למען התמודדות לבחירות המועצה המחוקקת של הונג קונג המונה 70 חברים.
צ'או דוברת בצורה שוטפת סינית (קנטונזית), אנגלית ויפנית.
מה שעזר לה רבות במהלך הקריירה.
היא השתמשה רבות בדיבור השפה היפנית, מה שסייע לה ביצירת יחסים טובים עם יפן וזכייה באהדה רבה בקרב אזרחי יפן.
היא טוענת שלימדה את עצמה יפנית מצפייה בסדרות "אנימה".
צ'או מספרת שהתעניינה לראשונה בפוליטיקה בגיל 15, אך היא התחילה את דרכה הציבורית כפעילה חברתית בשנת 2014, כאשר הייתה בת 17, כדוברת של תנועת התלמידים "סצ'ולריזם"
תנועה זו היא תנועה פרו- דמוקרטית שהוקמה במאי 2011 ופעלה למען שינוי תוכנית הלימודים בהונג קונג.
"סצ'ולריזם" פעלה רבות גם בתוך "מחאת המטריות".
במחאה זו ייצגה והובילה צ'או את תנועת התלמידים.
המחאה החלה בספטמבר 2014 ונבעה מקבלתה של רפורמה חדשה על ידי ממשלת סין, המשפיעה על תהליך הבחירות בהונג קונג.
מחאה זו נמשכה 79 ימים והשתתפו בה עשרות אלפי אנשים.
לבסוף, "מחאת המטריות" לא הצליחה להשיג את מטרתה, שהייתה ביטול העברת החוק על ידי ממשלת סין.
ב 10 באפריל 2016, יחד עם ג'ושוע וונג ונתאל לו הקימה צ'או את מפלגת הצעירים דמוסיסטו (Demosisto).
השם נובע מחיבור של שתי מילים.
"Demos": מילה המגיעה מלטינית ויוונית עתיקה שמשמעותה "האנשים" ו-sisto מילה בלטינית, שמשמעותה "לעמוד זקוף" או "לעמוד איתן".
מפלגה זו תומכת בקידום הדמוקרטיה בהונג קונג.
בשנת 2018 ניסתה צ'או להתמודד לבחירות מקומיות מטעם מפלגה זו, אך נאסר עליה לרוץ לבחירות לאחר שפרסמה פוסט פרו- דמוקרטי מטעם המפלגה, הקורא להגדרה עצמית של הונג קונג.
"ההחרמה נגדי היא לא משהו אישי, היא מכוונת לדור שלם של אנשים צעירים עם דעה שונה מהממשלה" אמרה צ'או לעיתון "הגרדיאן"
ביוני 2020, ממשלת סין העבירה את "חוק הביטחון הלאומי", המוסיף הגבלות על הונג קונג.
חוק זה קובע בין היתר שהסטה לשנאה נגד ממשלת סין, אינה חוקית.
החוק הופך את עבודתם של פוליטיקאים פרו- דמוקרטיים לקשה ביותר.
בעקבות חוק זה צ'או, יחד עם ג'ושוע וונג הודיעו על התפטרותם ממפלגת דמוסיסטו.
נתנאל לו, גם הוא התפטר מתפקידו, אך בנוסף בחר לברוח מהונג קונג.
בעקבות הפגנה שנערכה ב-21 בינואר 2019 נעצרה צ'או, בחשד לארגון הפגנה בלתי חוקית והשתתפות ביודעין בהפגנה שאינה מאושרת.
כמה שעות לאחר מכן היא שוחררה בערבות.
יחד איתה נעצרו גם ג'ושוע וונג ואיבן לם תחת אותה ההפגנה.
מספר חודשים לאחר מכן במהלך המשפט הודתה צ'או באשמה והיא נידונה ל-10 חודשים בכלא.
אך בפועל ריצתה רק 7 חודשי מאסר.
בנוסף, בשנת 2020 נעצרה בחשד לשיתוף פעולה עם כוחות זרים, מה שלאחר כניסתו של "חוק הביטחון הלאומי" עלול לגרור לעונש כבד של עד מאסר עולם, אך לא הוגשו נגדה כתבי אישום בנושא.
תומכיה של צ'או כינו אותה כ"מולאן האמיתית" כהקבלה לדמות הסינית המצוירת אשר נלחמה למען מדינתה.
רבים גם קראו לה "אלת הדמוקרטיה".
בתגובה לכינויים אלה אמרה צ'או "אני לא חושבת שמגיע לי את הכינוי הזה, אבל זה לא דבר רע אם זה עוזר למשוך תשומת לב למצב בהונג קונג".
בנוסף, צ'או הצליחה לבסס יחסים טובים עם יפן במהלך השנים.
במגזין ה־Japanese times נכתב "אגנס צ'או מאוד מוכרת ביפן.
אם סין רוצה לשמר על יחסים ידידותיים עם יפן....
הם לא היו צריכים לעצור אותה"
צ'או נבחרה לאחת מ-100 הנשים המובילות של ה-BBC לשנת 2020. וכן, נכנסה לרשימת 50 האנשים המשפיעים ביותר ביפן במגזין "פורבס"
אגנס בינאגווהו (בספרדית: Agnes Binagwhao), נולדה ברואנדה שבאפריקה, היא רופאת ילדים, דוקטורית לרפואה שתחומה העיקרי הוא AIDS ו-HIV.
מכהנת כיום כסגנית נשיא האוניברסיטה של שיויון בריאות עולמי ברואנדה.
מחקריה עוסקים באיכות חיים, ביישום מחקרים, ובשיפור נתינת עזרה לאזרחי רואנדה ובעיקר לנשאי מחלות מועברות במין (STD).
בהגיעה לגיל שלוש, היא ומשפחתה עברו לבלגיה.
במהלך השנים 1984 – 1976 היא למדה רפואה כללית באוניברסיטה (Universite libre de Bruxelles), שבבלגיה.
במהלך השנים 1993 – 1989 היא עשתה תואר שני ברפואת ילדים באוניברסיטה (Universite de Bretagne Occidentale) שבצרפת.
בינאגווהו למדה רפואה באוניברסיטאות בבלגיה ובצרפת, היא התמחתה ברפואת ילדים ובטיפול באיידס(AIDS\HIV) בשנים 1993 – 1976. בין השנים 2001 – 2006 בינאגווהו הייתה יושבת ראש משותפת בוועדה שעיקר עיסוקה היה ילדים ו – .AIDS/HIV בנוסף היא לקחה חלק משמעותי בתפקידים הבריאותיים ברואנדה, מרצה באוניברסיטאות ופרסמה כמה מאות מאמרים.
רצח העם החל באפריל 1994 והסתיים באמצע יולי .1994, רצח העם בוצע על ידי הרוב בעל הדעה הקיצונית ברואנדה (בני הוטו), אלה תכננו להרוג את המיעוט (בני טוטסי), ואת כל אלה שהתנגדו לרצח העם.
לאחר המלחמה ההרס במדינה היה עצום, רצח העם גרם לפגיעות הן פיזיות והן נפשיות.
75,000 מבין השורדים היו יתומים ששני הוריהם מתו.
במהלך רצח העם, אונס היה אחד מכלי "הלחימה", לכן לאחר המלחמה המון נשים קיבלו AIDS בנוסף לפגיעות נפשיות.
במהלך המלחמה סיימה בינאגווהו את לימודיה ב־Universite de Bretagne Occidentale שבצרפת עד השנה 1995 וקיבלה 3 תעודות: תעודה ברפואת חירום, בטיפול בחולי HIV וברפואת חירום לילדים.
כאשר הסתיימה המלחמה החליטה בינאגווהו לחזור לרואנדה בכדי לטפל באנשים.
בשנת 1996 (שנתיים לאחר רצח העם ברואנדה) החליטה בינאגווהו לחזור לרואנדה, עיר מולדתה, בינאגווהו חזרה לרואנדה על מנת לטפל באזרחים החולים ולעזור לרואנדה להשתקם.
ברואנדה היא עבדה בבתי חולים ציבוריים למשך כ - 4 שנים, לאחר מכן היא עבדה במשך 16 שנים בתפקידי בריאות ממשלתיים, בתפקידה הראשון היא השתלטה ומיגרה את תופעת ה־HIV/AIDS.
בתפקידה השני היא עזרה לשר הבריאות לסדר תקציבים, לשנות ולסדר תוכניות בריאותיות.
בתפקידה השלישי בינאגווהו הייתה שרת הבריאות של רואנדה, במהלך תפקידה כשרת הבריאות ביאנגווהו פעלה למען צמצום מחלת הסרטן אשר התבטאה כמחלה נפוצה וקשה מאוד בקרב נשים.
בכדי להתמודד עם המחלה, בינאגווהו החלה בקמפיין חיסונים לנשים במדינה, ומעל ל־90% מהילדות בבתי הספר חוסנו נגד וירוס הפפילומה.
בינאגווהו עברה מתפקיד לתפקיד מכיוון שרצתה להשפיע יותר ולשנות את מערכת הבריאות ברואנדה.
כיום בינאגווהו מרצה באוניברסיטת הארוורד, מרצה קלינית בבית הספר לרפואה דארטמות' קולג', סגנית לשעבר של נשיא האוניברסיטה שיויון בריאות עולמי (Global Health Equity), עובדת באקדמיה הלאומית לרפואה של ארצות הברית, כיום היא פרסמה יותר מ – 220 מאמרים שעברו ביקורות עמיתים.
בשנים 2020 ו־2021 היא הייתה בין מאת הנשים האפריקאיות המשפיעות ביותר.
בנוסף, בשנת 2021 היא זכתה בפרס L'OREAL – UNESCO עבור תרומתה הניכרת לשיפור מערך הבריאות ברואנדה, היא גם זכתה באות "מובילת בריאות עולמית" (Global Health Leadership) על תפקודה כאשר הייתה יושבת ראש משותפת בוועדה שעיסוקה ילדים וAIDS/HIV .
בשנת 2022 היא הייתה בין 100 האקדמאים האפוליטיים המשפיעים ביותר בממשלה בתחום ההתמודדות עם הקורונה, והייתה בין הקולות הבולטים בנושא בריאות הציבור האפריקאית על "הזעקה" שלה לשיויון בריאות עולמי וצדק חברתי.
בשנת 2022 היא זכתה בפרס לוריאל-אונסק"ו לנשים במדע.
אגנש פדור (במקור תרזיה אסתר פישר, בהונגרית: Fedor Ágnes; אורושהאזה, 31 בדצמבר 1909 – בודפשט, 24 בדצמבר 1990), הייתה סופרת יהודייה-הונגרייה, עיתונאית, גרפיקאית, פסלת, קרמיקאית ובעלת פעילות אמנותית יוצאת דופן לאורך ששה עשורים.
תרזיה אסתר פישר נולדה במשפחה יהודיתה כבתם של שאנדור פישר, חוכר קרקעות, ושל אילונה באואר.
הייתה לה אחות מבוגרת יותר.
היא סיימה את בית הספר היסודי באורושהאזה ולאחר מכן קיבלה הסמכה של מורה לשפה הצרפתית בקורס השפה של "הנזירות מנוטרדאם דה שיון" בבודפשט (1928).
מאוחר יותר למדה גם בבית הספר לעיצוב תעשייתי ואמנות שימושית של יוז'ף רייקי באורושהאזה ובבית הספר לציור של אלמוש יאשיק בבודפשט (1932–1933).
בתחילת דרכה התכוננה להיות אמנית: למדה פיסול באורושהאזה ורישום ואיור בבודפשט.
בהשפעתו של מיקלוש ושלני (בעלה השני) היא עברה לצמיתות לבודפשט ובשנות השלושים פרסמו יומונים בורגניים ליברליים את כתביה בשם "דיווחים ליריים" ואת קול ביקורת התיאטרון הייחודי שלה.
בשל החוקים היהודיים (החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) היא פוטרה מעבודתה ולא הורשתה לפרסם דבר (משנת 1939), אם כי חלק מכתביה פורסמו בעילום שם בהתערבותו של הברון ושלני על ידי היומון מאדיאר נמזט, וגם חלק מסיפוריה פורסמו.
לאחר כניסת הוורמכט לממלכת הונגריה (מבצע מרגרטה) חילץ אותה ושלני מגטו אורושהאזה והסתיר אותה עד לבואם של הכוחות הסובייטים.
למעשה, הקריירה הספרותית שלה החלה רק ב-1945. בכרך "נרקיס צהוב" (1945) היא פרסמה שירים יפים ונוגעים ללב על השתייכותה ליהדות הונגריה.
לכרך מבנה מיוחד: מסוף שנות ה-30 ועד 1945 היא מעירה אירועים הקשורים לתולדות יהדות הונגריה בשירים ליריים בקול אינדיבידואלי.
הרומן הידוע ביותר שלה, הקרנבל המוזר (1947), שואב השראה מאוטוביוגרפיה שלה.
בהתבסס על יומנה, היא כתבה את סיפור אהבתה למיקלוש ושלני ותיארה בפירוט את האישים הידועים לשעבר של אורושהאזה, את שחקני מאבקי הכוחות המקומיים.
סגנונה הומוריסטי ומטורף, ציני לעיתים קרובות.
מבני המשפטים שלה רוויים ברגש, והתצפיות שלה חדות כתער.
בכתביה ובפרסומיה המאוחרים, הוא ציין לא פעם שלא תאוות הדם של הרודפים את היהודים הייתה המפחידה ביותר, אלא האדישות, חוסר העניין וחוסר החמלה של "האנשים ההגונים".
למרבה הצער, זה קרה לעיתים קרובות גם באורושהאזה.
הרומן שלה חשף את האחריות של בני דורה ביושר אכזרי, אין זה מקרי שפרסום היצירה עורר סערה גדולה במקום.
בעוד "הנרקיס הצהוב" ספר שירים, אחד התיאורים הליריים הראשונים, המוקדמים מאוד של רדיפות יהודים, הקרנבל המוזר הוא אחד הראשונים בספרות ההונגרית, לאחר 1945, על אחריותם של אנשי הכפרים והעיירות לגורלם של יהודי הונגריה שהושמדו.
בשנות ה-50 שוב נקטעה תקופת היצירה הקצרה והפרודוקטיבית של אגנש פדור.
הפעם היא הוכנסה לרשימת האסורים כאשת אצולה (בשל בעלה הברון).
בדיוק כמו בתחילת שנות ה-40, כמעט עשר שנים מאוחר יותר היא הייתה יכולה לכתוב בעיקר רומנים לצעירים, אגדות ו"סצנות עליצות".
בנוסף לשירים ויצירות פרוזה, כתבה גם כמה תסריטים, שירים ומחזות.
דרמת הטלוויזיה "בריחה לכלא" שנכתבה עם יהודית קובאץ', זכתה בגרנד פרי האירוויזיון (קאן, 1962).
גם ספרה כלות אלמנות בוימהלסרט על ידי ויקטור גרטלר (1964)
בעלה הראשון היה 1929–1932: ינה גרוסר, מנכ"ל בנק החיסכון אורושהאזה.
בן: פאל גסטי (1930–1988), היה עיתונאי, בעל טור תרבות של Magyar Hírlap
כלות אלמנות (ויקטור גרטלר ביים סרט באותו שם בשנת 1964 : כלות אלמנות)
ארבעה ילדים ואריה ; ציור אווה גאבור; אורורה, בודפשט, 1943
אגנש פדור-ז'וז'ה ראדו: אין לי מה ללבוש!
תורת נימוסי הלבוש ; Magyar Téka, בודפשט, 1947
אגנש פדור-אסתר טוט: משחקי אגדות שלום.
עבור שחקנים ובובנאים לילדים ; המועצה הלאומית לשלום, בודפשט, 1951
גן חיות ; בדיוני, בודפשט, 1956
רומן ; עיתון בודפשט, בודפשט, 1957 (רומנים של יום ראשון)
Ágnes Fedor–Judit Kovács–Katalin Osvát: נימוסים עליזים, למתחילים ומתקדמים ב-12 שיעורים ; Móra, בודפשט, 1958
Ágnes Fedor–Judit Kovács–Katalin Osvát: נימוסים מהנים, לתלמידים מתחילים ומתקדמים ב-12 שיעורים; 2; Móra, בודפשט, 1965
רומנים קצרים; ספרות יפה, בודפשט
תמונה מסכנת חיים של סבתא; ספרות יפה, בודפשט, 1985
אגנש ארדאי (במקור גלטר, בהונגרית: Erdélyi Ágnes; בודפשט, 23 במאי 1914 – אושוויץ, 3 ביוני 1944) הייתה משוררת מוכשרת יהודייה-הונגרייה וסופרת.
אחותו למחצה של המשורר מיקלוש רדנוטי שגם הוא נספה בשואת יהודי הונגריה.
אגנש גלטר נולדה במשפחה יהודית ולא הצליחה לסיים את לימודיה בתיכון.
הוא פרנסה את עצמה בעבודת כפיים ואז עבדה כפקידה בהוצאת ספרים.
ארדאי השתייכה לחוג אינטלקטואלים שמאלנים באוראדיה ובקלוז', והיה לה קשר ידידותי עם הצייר דיולה דרי-דהלאנו והשתלבה באופן פעיל בתנועת הפועלים.
הוא גורשה לאושוויץ ב-1944 ונספתה שם.
כתביה הראשונים פורסמו בטורים של "עיתון בראשוב" (Brassói Lapok) בשפה ההונגרית ובגונדולט (Gondolat) בבודפשט.
הרומן הקצר שלה,"הקובאצ'ים", פורסם ב"אוסף רומן המתנות" של Brasói Lapok ב-1935. הוא יצא לאור כחוברת חודשית מינואר 1935. הרומן מציג את הסחף של משפחת עובד רכבת הונגרי שנכשל במבחן השפה (כנראה הרומנית) במהלך שנות המשבר הכלכלי.
כרך השירה שלה: "מקהלה לשלושה קולות" (עם עטיפת פרי יצירתו של אנדראש קונוביץ', אוראדיה, 1935).
בקול של חוסר ודאות, היא מברכת את פני המקלט, את העיר הגדולה, ב"חרוזי בוקרשט".
(פורסם ב"עידן שלנו", 1937/7-8): הוא משמיעה קול כ"עורב יער והונגרי שהרוח נשא".
מכתבה האחרון פורסם לאחר מותה על ידי כתב העת "דרכנו" (1975/20).
הוצאת עיתונים וספרים, בראשוב, 1935 (אוסף רומן מתנות)
כתבים שנאספו ; בא ביחד., עורך, הקדמה, הערות.
שאנדור קורווין : כמה כותבי פרוזה טרנסילבניים צעירים.
מיקו ארווין : מקהלה לשלושה קולות.
אימרה רובוטוש : הנצחתה של אגנש ארדאי.
וירג'יל תאודורסקו: זכרה של אגנש ארדאי.
אנגס דה דמפייר הייתה גבירת בורבון ויורשת כל נחלות בורבון.
היא בתם של ארשמבו התשיעי מבורבון ויולנד הראשונה, רוזנת נבר.
היא נישאה לז'אן מבורגון (1231–1268), בנו של אוג הרביעי, דוכס בורגון.
בתם, ביאטריס מבורגון, גבירת בורבון, נישאה בשנת 1272 לרובר, רוזן קלרמון, ובנם הבכור לואי הראשון, דוכס בורבון נודע בכינויו "הצלוע" והיה לראשון דוכסי בורבון.
אַגָּס (שם מדעי: Pyrus) הוא סוג במשפחת הוורדיים שמקורו באזור איראן ובו 25 מיני עצים, חלקם מניבים פרי טוב למאכל אדם.
עונת פריחת האגס היא האביב – בה פורח פרח צחור בעל ריח מתקתק.
המאביקים הם חרקים אוספי אבקה וצוף, לרוב דבורים, הנמשכות לצבעם הבוהק של הפרחים ולריחם.
מועדי הבשלת הפרי – מן הקיץ עד הסתיו המאוחר.
פרי האגס דמוי-תפוח והוא מכונה פרי מדומה מכיוון שהחלק הנאכל בו הוא מצעית הפרח, ולא רק השחלה המופרית.
בישראל גדל בר מין אחד של אגס - המין אגס סורי, הגדל באזור החורש הים-תיכוני.
מטעים מסחריים של אגס תרבותי נפוצים מאוד בישראל.
המין העיקרי אותו מגדלים באופן תרבותי עבור פריו בעולם המערבי מכונה אגס תרבותי (Pyrus communis), ולו כ-5,000 זנים, שמתוכם ידועים בשמותיהם כ-1000 זנים נפרדים שבויתו באופן נפרד.
זהו עץ פרי גבוה ורחב-נוף שמסוגל להגיע לגובה של עד 17 מטרים בתנאי הגידול המתאימים.
זני האגס המרובים שונים זה מזה בתכונות רבות, שהעיקריות בהן הן: גודל הפרי וצורתו, טיב הציפה - יבשה או עסיסית, רכה או קשה, כמות הסוכר וכמות המינרלים והוויטמינים.
למרות זניו הרבים של האגס, גדל בישראל זן עיקרי אחד הנקרא ספדונה.
פריו בגודל בינוני, ירקרק, בעל ציפה דקה ועסיסית, מתמוססת ובעלת טעם טוב.
הקטיף - מאמצע יולי עד ראשית אוגוסט.
כושר השתמרותו טוב (באווירה מבוקרת אפשר לאחסנו אפילו עד אפריל).
ה"ספדונה" הובא לארץ ישראל בשנות ה-30 של המאה ה-20 מאיטליה, ביחד עם שני זני אגסים אחרים (ג'נטיל וקוסטיה), על ידי שמואל סבוראי מקיבוץ עין חרוד.
ביחד עם רעייתו, שרה יצקר הוא גידל אותם בחלקה נסיונית של עצי פרי בקיבוצו.
זנים אלו נקלטו היטב בישראל עקב היותם פחות רגישים להיעדר קרה בחורף.
לאגס התרבותי מספר מזיקים עיקריים: סס הנמר, כנימת הפרלטוריה, פילוקסרת האגס, עש התפוח, זבוב הפירות, גרב ומין מסוים של חיידק שקיבל את השם חירכון (Fire blight באנגלית) התוקף גם את האגס הסורי.
בשנים האחרונות (מסוף שנות ה-90) תוקף חיידק זה מטעים נוספים.
האגס עשיר בסיבים תזונתיים, משמש מקור טוב לוויטמין C ומכיל אשלגן ונוגדי חמצון.
מחקר שפורסם ב-2025 מצא שאגס מכיל תרכובות צמחיות טבעיות בשם פלבנולים המסייעות בהפחתת לחץ דם.
האגס איננו מוזכר בתנ"ך, אך בדברי חז"ל ידוע האגס ומדובר בו בהזדמנויות שונות כגון: בנושא כלאיים, הרכבה ושביעית.
בספרות חז"ל האגס מתואר כעץ הקרוב לקרוסטמלין לעניין כלאיים והרכבה: "ובאילן-האגסים והקרוסטמלין, הפרישין והעוזררין אינן כלאיים זה בזה"; "ר' יוסי בי ר' בון והתני אף הרוגייני' בשוקי של ציפורין היו מרכיבין קרוסטמלין על גבי אגס".
האגס מעוטר באמנות הרומית והביזנטית בציורי הקיר, בגילופי אבן ובפסיפסים מאיטליה, מטורקיה ומיוון.
לעיתים האגס מלווה במיני פרות אחרים בתיאורים של מחרוזות צומח במסגרות של תמונות, האגס משובץ בצנצנות זכוכית מלאות פרות נאים, או מונח על מדפי מטבח עמוסי מצרכים, פרות וירקות.
באמנות של ארץ ישראל מהתקופה הביזנטית, האגס מעוטר רק בפסיפסים איכותיים ובעיקר בווילות פרטיות ובכנסיות מארץ ישראל.
עיטורי האגס שכיחים בעיקר במבנים מאזורי יהודה, גליל והשומרון.
אזורים אלו מקבילים לאזורים בהם קיימת תפוצה טבעית של האגס הסורי, אשר שימש כפרי מאכל בפני עצמו וגם שימש ככנה להרכבת מינים מתורבתים.
גם כיום משמש עץ האגס הסורי ככנה לחקלאים מן המגזרים הערבי והדרוזי בגליל.
בנוסף לכך אזורי ההר מאפשרים גידול יציב ואיכותי של עצים ממשפחת הוורדיים הזקוקים למנות צינון בחורף.
האגסים עוצבו לראווה בפסיפסים כפרות בודדים במדליונים, הם הוצגו לראווה או להגשה בקערה או בצעיף וגם שולבו בתיאורים של עצים צעירים או בוגרים הנושאים עלווה עשירה ופרות גדולים, צבעוניים ומרשימים באיכותם.
אגסילאוס השני היה מלך ספרטה, מבית המלוכה האוריפונטידי, שעלה לשלטון ב-400 לפנה"ס לאחר שירש את אחיו החורג אגיס השני והוריש אותה לבנו ארכידאמוס השלישי.
אגסילאוס השני נולד למלך ספרטה ארכידמוס השני והמלכה אופוליה.
אחותו הייתה קיניסקה, שניצחה במרוץ המרכבות במשחקים האולימפיים ב-396 לפנה"ס וב-392 לפנה"ס.
אחיו החורג, שהיה בכור ממנו, היה המלך אגיס השני (אשר מלכותו החלה ב-426 לפני הספירה ותמה ב-400 לפני הספירה).
אגסילאוס ירש את אחיו לאחר שנפטר.
הוא לא היה היורש המיועד אלא בנו החורג של אגיס השני, לאוטיכידס.
האחרון נחשב לבנו הביולוגי של המדינאי האתונאי אלקיביאדס, אשר שהה בגלות בספרטה לאחר שחשבוהו לבוגד.
המאבק על הירושה לאחר מותו של אגיס השני הואץ כאשר שני המועמדים לכתר הטיחו זה בזה מילות דיבה.
אגסילאוס טען שלאוטיכידס הוא ממזר ושאינו ראוי למלוך על ספרטה; ואילו לאוטיכידס אמר שהוא נועץ עם האורקל מדלפי שהזהירה מפני "מלך כושל", ועל פי דבריה, טען לאוטיכידס שהכוונה היא לאגסילאוס.
המאבק על הירושה הוכרע על ידי מפקד הצבא הבכיר בספרטה, ליסנדרוס (שהיה חבר קרוב ואף מאהבו לשעבר של אגסילאוס), שטען כי האורקל התכוונה ללאוטיכידס באומרה "מלך כושל".
לאחר תמיכתו של ליסנדר הפך אגסילאוס למלך ספרטה.
כתשלום על תמיכתו של ליסנדר, נאלץ אגסילאוס להסכים לגישתו האגרסיבית של ליסנדרוס בכל הנוגע למדיניות החוץ הצבאית של ספרטה.
בשנה הראשונה למלכותו שלח אגסילאוס כוח צבאי, בפיקוד המצביא תיברון, לאסיה הקטנה, על מנת להגן על הערים היווניות באזור מפני ההתקפות הפרסיות ברשות האחשדרפן הפרסי טיספרנס.
לרשותו של תיברון עמדו 5,000 חיילים מהליגה הפלופונסית בראשות ספרטה, 300 חיילים אתונאים ו-6,000 שכירי חרב יוונים ששרדו את מלחמותיהם לצד הנסיך הפרסי כורש השלישי כאשר זה נאבק על הירושה הפרסית עם אחיו ארתחשסתא השני.
נוסף על כך, לאחר שחרורה של מצרים מהשלטון הפרסי, ובעקבות ברית צבאית בינה לבין ספרטה, שלחה מצרים חיילים מצרים לסייע לכוחותיו של תיברון.
המערכה הצבאית להגנת הערים היווניות התבררה ככישלון של תיברון ויורשו בתפקיד דרקילידס, אשר התעכבו בפריגיה ולא הספיקו לאחד את החילות שבפיקודם על מנת לתקוף את כוחות הסטרפים הפרסים במקום, כשלבסוף נדחקו הכוחות הספרטנים צפונה.
הפרסים והספרטנים החליטו להתפשר על הסכם הפוגה, דבר שיבטיח את חירותן של הערים היווניות באיוניה, אך מכיוון שהפרסים חיזקו את כוחותיהם בפיניקיה, אגסילאוס חשב שההסכם אינו אלא מרמה פרסית והחליט לפלוש לאסיה עם כוח של 8,000 חיילים.
בשנת 396 לפנה"ס יצא אגסילאוס לאסיה הקטנה עם כוח של 2,000 נאודמודים ו-6,000 חיילים יוונים מקרב בעלות הברית, על מנת להגן על הערים היווניות באסיה הקטנה מפני ההתקפה הפרסית.
בערב שלפני היציאה מנמל אוליס שבבויאוטיה, ביקש אגסילאוס להקריב קורבן כפי שעשה אגממנון לפני מלחמת טרויה, אך התבאים מנעו זאת, דבר שנתפס בעיניו כעלבון עליו לא סלח להם אגסילאוס.
אגסילאוס נפטר בדרך חזרה ממצרים והוא בן 84, לאחר 41 שנות שלטון.
אגף המבצעים (בראשי תיבות: אמ"ץ), בעבר "אגף המטה הכללי" (אג"ם), הוא אגף במטה הכללי של צה"ל.
אגף המבצעים נושא באחריות מטה לתכנון והפעלת כוחו המבצעי של צה"ל באמצעות מפקדות הפיקודים המרחביים, מפקדת זרוע האוויר, מפקדת זרוע הים, זרוע היבשה ואגפי המטכ"ל השונים.
ראש אמ"ץ הנוכחי הוא האלוף איציק כהן.
תפקידיו העיקריים של אגף המבצעים הם:
נשיאה באחריות המטה להכנת צה"ל למלחמה, למצבי חירום ולביטחון שוטף.
דהיינו תיאום ועריכה של תוכניות מבצעיות למלחמה, למצבי חירום ולביטחון שוטף.
נשיאה באחריות לגיבוש התפיסה המבצעית כנגזר, מתפיסת הביטחון הלאומי ובהתאם לתורת הלחימה.
תיאום עבודת המטה בתחום הפעלת הכוח עם זרועות הביטחון האחרות, וגיבוש המלצות צה"ל לאישור הדרג המדיני.
הוראת מפקדות הפיקודים המרחביים, מפקדת זרוע האוויר, מפקדת זרוע הים, מפקדת זרוע היבשה, אמ"ן, אגף האסטרטגיה ומעג"ש, אט"ל ואכ"א, בנוגע להפעלת הכוח ותיאומו.
מבנה אגף המבצעים הנוכחי מתבסס על מטה המורכב מחטיבות (בדומה ללהקים שבמטה זרוע האוויר והחלל והמספנים שבמטה זרוע הים) ויחידות עצמאיות אחרות.
המבנה ההיררכי של החטיבות, כנהוג ביחידות מטה בצה"ל, מורכב ממחלקות, ענפים ומדורים.
מפקד אגף המבצעים הוא ראש האגף, קצין בדרגת אלוף.
תחתיו נמצאות חטיבות, כאשר בראשות כל אחת מהן עומד תת-אלוף.
חטיבת המבצעים היא חטיבת הליבה של אגף המבצעים, חטיבת תורה והדרכה אמונה על תורת הלחימה, וחטיבת דובר צה"ל אחראית לדברר את הצבא.
יחידות אגף המבצעיםתגשםתפקידמפקדחטיבת המבצעיםחטיבת הליבה של אגף המבצעים.
אמונה על תיאום ועריכה של תוכניות מבצעיות למלחמה, למצבי חירום ולביטחון שוטף.
כמו כן אמונה החטיבה על תיאום עבודת המטה בתחום הפעלת הכוח עם זרועות הביטחון האחרות, וגיבוש המלצות צה"ל לאישור הדרג המדיני.תא"ל ישראל שומרחטיבת דובר צה"להגוף המשמש כדוברו של צה"ל, כאשר בכלל זה מתוקף תפקידו הוא המייצג את הצבא במגעיו עם הציבור ועם התקשורת.
האגף עוסק גם בחקר ההיסטוריה הצבאית, והוא אמון על הפקת לקחים וקביעת אמות מידה לאימונים ולהדרכה.תא"ל איתמר לסריחטיבת אמצעים מיוחדים תא"ל ג'
אגף המבצעים הוקם בסוף 1947 במקום "מחלקת תכנון" ו"מחלקה אופרטיבית" שפעלו במסגרת ארגון ההגנה.
ב־16 בנובמבר 1947 מונה יגאל ידין לראש האגף הראשון והחל בבנייתו.
על פי התקן הראשון כלל האגף חמש מחלקות עיקריות: מחלקה כללית לתכנון אסטרטגי, מחלקת מבצעים ("תמכון" – תכנון מבצעים שוטפים), מחלקת מודיעין, מחלקה טכנית ומחלקת מנהלה ותיאום עם השירותים הכפופים לאגף ועם אגפי המטכ"ל.
ביוני 1948 הוצאה מחלקת התכנון והפכה לאגף התכנון, אך לאחר שנה חזרה אליו כמחלקה.
בנוסף האגף היה אחראי גם לצנזורה הצבאית, יחידת הקשר לעיתונות והמחלקה לקישור לאו"ם.
בפברואר 1949 הוחלף שם האגף לאגף המטה הכללי, ב־1953 הוצאה ממנו מחלקת המודיעין והפכה לאגף המודיעין ומחלקת ההדרכה הפכה לאגף נפרד.
לאחר מלחמת יום הכיפורים כלל האגף את מחלקת המבצעים, מחלקת תכנון וארגון, מחלקת ההדרכה, מחלקת ממשל צבאי, מחלקת התיישבות והגנה מרחבית.
במהלך השנים היה אגף המטה הכללי ייחודי בכך שמלבד ראש האגף שירתו בו קצינים נוספים בדרגת אלוף, כך במשך תקופות מסוימות היה התקן של ראש מחלקת ההדרכה, של עוזר ראש אג"ם ושל מתאם הפעולות בשטחים.
קצינים אלו היו חברים בפורום מטכ"ל.
ב־1999 חל ארגון מחדש במטכ"ל, הוקם אגף המבצעים ובמקביל בוטל תפקיד עוזר ראש אג"ם.
תמונהשם תפקיד תקופת כהונה כראש האגף הערות יגאל ידין ראש אג"ם 16 בנובמבר 1947 – 9 בנובמבר 1949 מקים האגף.
האגף הוא הגלגול החמישי של אגף האפסנאות (אג"א), שהפך ב-1972 לאגף האספקה וב-1997 לאגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה (אט"ל).
בתחילת שנת 2006, במהלך הארגון-מחדש שהוביל הרמטכ"ל דאז דן חלוץ בצה"ל, הפך אט"ל לאגף הלוגיסטיקה, הרפואה והמרכזים (אלר"ם).
במהלך שנת 2008, כתוצאה מלקחי מלחמת לבנון השנייה בוטל הארגון, והוקם מחדש ושב לשמו הקודם - אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה (אט"ל).
ב-2016 הוכפף האגף לזרוע היבשה.
ראש אט"ל הנוכחי הוא האלוף רמי אבודרהם.
הקמתו של האגף (בשמו דאז: "אגף אפסנאות", או בקיצור: אג"א) הייתה בפברואר 1948. בתחילת דרכו של צה"ל השליטה על הלוגיסטיקה והאפסנאות הייתה ריכוזית מאוד ונשלטה כמעט לגמרי על ידי המטכ"ל, שהעמיד את המשאבים לרשות הגדודים והחטיבות כגון אמצעי תחבורה, דלק, חומרי בנייה, ומזון בקיצוב קפדני ביותר.
במהלך מלחמת העצמאות, עם התארגנות המערך הלוחם, התפתחה הלוגיסטיקה בהם, כדי לפתור את הבעיות הלוגיסטיות השונות שהתעוררו בהם.
אחריהם, בהדרגה, התפתח המערך האפסנאי המטכ"לי.
בשנותיו הראשונות, התבסס אגף האפסנאות על ידע שהביאו עימם חייליו הראשונים – יוצאי הצבא הבריטי ואנשי הבריגדה היהודית.
מבנהו של אגף האפסנאות, כמו גם של המערך הלוגיסטי כולו, הועתק באופן מדויק מן הדגם של הצבא הבריטי.
אף הטפסים והעגה נלקחו מן הצבא הבריטי.
בעשור הראשון של מדינת ישראל, צה"ל חווה שינויים והתעצמות רבה.
כך גם אגף האפסנאות, שאורגן במסגרת שתי מחלקות: מחלקת הארגון ומחלקת התחזוקה.
כל מחלקה כללה מספר ענפים.
מחלקת הארגון הייתה אחראית על קביעת תקנים ותוכניות הצטיידות, לביקורת ולקביעת נהלים ומערך ההדרכה.
מחלקת התחזוקה הייתה אחראית להפעלה של המערך הלוגיסטי באמצעות חיל ההספקה ולאחר מכן בשם חיל התחזוקה (כיום חיל הלוגיסטיקה), וכן בחיל החימוש והציוד וחיל הטכנאים.
ב-1950 פורק חיל חימוש וציוד וכל נושא הציוד הוﬠבר לחיל הספקה וכל נושא החימוש הוﬠבר לחיל טכנאים שהחליף את השם לחיל חימוש ב-1953. ב-1951 חיל הספקה ותובלה התפצל לחיל הספקה וחיל הובלה.
ב-1953 אחריות על מערך התובלה חזרה לחיל הספקה.
במסגרת צוות תכנון מטכ"לי מיוחד שהוקם בסוף 1952 והתבקש לבחון את מערך הכוחות של צה"ל ולגבש תוכנית לבניית סדר הכוחות הרצוי, התנהלו ויכוחים סוערים בדבר חלוקת האחריות והסמכויות בין אג"א והחילות הכפופים לו ובין אג"א ומשרד הביטחון.
היו שקראו לרכז את כל הרכש במשרד הביטחון.
לבסוף ניצחה התפישה ההפוכה, שעוצבה על ידי בן-גוריון לפיה צה"ל הוא זה שקובע את צרכיו ואת סדר העדיפויות שלו, ועל משרד הביטחון לספקם בהתאם למגבלות התקציביות.
ב-2016 הוחלט לאחד את אט"ל עם זרוע היבשה.
התג ששימש את האגף עד שנת 2016, עוצב במהלך השינוי שיזם הרמטכ"ל דני חלוץ, ונשאר לשמש כתג האגף עד איחוד האגף לזרוע היבשה.
תג זה הוא הראשון שעוצב על ידי חיילת בשירות, מיטל זילברמן, ששירתה כמעצבת גרפית ביחידה, ולא על ידי גוף חיצוני.
מבנה אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה הנוכחי מתבסס על מטה המורכב מחטיבות (בדומה ללהקים שבמטה זרוע האוויר והחלל והמספנים שבמטה זרוע הים), מפקדות קציני החיל הראשיים העוסקים בבניין-הכוח שבתחום מקצועיותם, מרכזים לוגיסטיים ויחידות עצמאיות אחרות.
מפקד אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה הוא ראש האגף, קצין בדרגת אלוף.
בראש מטה האגף עומד קצין בדרגת תת-אלוף, והוא מורכב מממספר מחלקות ומערכים.
בראש כל מחלקה קצין בדרגת אלוף-משנה.
מטה אט"ל אמון על בניין הכוח של האגף בין היתר בתחומי ניהול המשאבים וחלוקתם, כוח האדם וההכשרות בתחומי הלוגיסטיקה והטכנולוגיה.
חטיבת הלוגיסטיקה מאגדת מספר מחלקות, כאשר כל אחת מהן עוסקת בתחום ניהולי אחר, ויחדיו הן מפקחות, מבקרות ותומכות במרכזים הלוגיסטיים של אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה וזרוע היבשה.
בראשות כל מחלקה עומד קצין בדרגת אלוף-משנה.
במסגרת פרויקט המרה"ס (מרכז ההספקה המטכ"לי) אוחדו המרכזים הלוגיסטיים של צה"ל שהתעסקו במזון, דלק, תחמושת, וציוד רפואי.
המרה"ס מחולק למספר מחלקות שבהן ענפים העוסקים בעל תחום.
את המרה"ס מתפעלים החיילים המשרתים בחילות אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה: חיל הרפואה, חיל הטכנולוגיה והאחזקה וחיל הלוגיסטיקה.
בראשות כל אחד מחילות אלו עומד קצין בדרגת תת-אלוף.
+ יחידות אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה תג שם תפקיד מטהראש המטהמרכז את מטה האגף ומהווה סגן למפקד האגף.
במסגרת הקמת המרה"ס מוזגו המרכזים המשבירים: מרכז ציוד לחימה וחלפים, מרכז ציוד, מרכז דלק, מערך המזון ומרכז ציוד רפואי – למרכז אחד הכולל שישה בסיסי הספקה מרחביים ומפקדה אחת.חטיבת הלוגיסטיקה והטכנולוגיהמרכזת את מחלקת לוגיסטיקה ומבצעים, מרכז ההובלה ואת מחלקת שוה"ם ותשתיות.
חילות חיל הרפואה אחראי על כלל תחום הרפואה בצה"ל.
במסגרת זאת אנשי החיל מתפעלים את מרכז שרותי הרפואה והכשרות מקצועות הרפואה בצה"ל.
חיל הטכנולוגיה והאחזקה אחראי על כלל תחום החימוש וציוד הלחימה בצה"ל.
במסגרת זאת אנשי החיל מתפעלים את מרכז התחמושת, מרכז השיקום והאחזקה, וכן את מרכז ציוד לחימה וחלפים.
חיל הלוגיסטיקה אחראי על כלל תחום הלוגיסטיקה בצה"ל.
במסגרת זאת אנשי החיל אחראים על בניין הכוח ותכנון האמצעים.
אַגָּס סוּרִי (שם מדעי: Pyrus syriaca) הוא עץ נשיר בינוני ממשפחת הוורדיים, המין היחיד בסוג אגס הגדל בר בישראל.
האגס הסורי הוא צמח מוגן בישראל.
תפוצתו היא ים-תיכונית - אירנו-טורנית, והוא גדל בקרקעות שאינן מלוחות, בדרך כלל בחורש ים תיכוני, בגליל ובגולן.
בחודשים מרץ-אפריל העץ מתכסה בשפע של פרחים לבנים; הפירות מבשילים רק בסתיו, בחודשים ספטמבר-אוקטובר.
הפרי מתאים למאכל אדם אם כי נופל בטיבו מהאגס התרבותי, בעיקר בשל גופים דמויי-אבן, קשים ובלתי אכילים, המצויים בציפת הפרי.
הפרי הבשל נופל אל הקרקע, וריח הרקב שלו מושך אליו חזירי בר.
אלו ניזונים מהפירות וכך מפיצים את הזרעים למרחק.
תושבי הכפרים הערביים והדרוזיים בצפון הארץ משתמשים בעצי האגס הסורי בתור כנה להרכבה של ענפי אגס תרבותי.
העץ המתפתח בעקבות ההרכבה מניב פירות משובחים, כמו עצי האגס התרבותי.
אגנש קובאץ' (בהונגרית: Kovács Ágnes; נולדה ב-13 ביולי 1981) היא שחיינית עבר הונגרית.
אלופה אולימפית, פעמיים ברציפות אלופת עולם במשחה ל-200 מטר חזה ו-7 פעמים אלופת אירופה.
היא למדה בגימנסיה וורושמארטי מיהאי בשנים 1995–1999, לאחר מכן בשנת 2001 עברה לארצות הברית ללמוד באוניברסיטת אריזונה שיווק ותקשורת עד שנת 2005. היא סיימה תואר שני (MBA) בכלכלה וסוציולוגיה.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכתה קובאץ' במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:26.57 דקות, אחרי המנצחות פני היינס מדרום אפריקה (2:25.41 דקות) ואמנדה בירד מארצות הברית (2:25.75 דקות).
בנוסף, היא סיימה במקום ה-7 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:09.55 דקות אחרי המנצחת היינס (1:07.73 דקות) ובמקום ה-11 במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:10.92 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בסביליה, ספרד בשנת 1997 זכתה קובאץ' בשתי מדליות זהב.
במשחה ל-200 מטר חזה קבעה קובאץ' שיא אירופי חדש בתוצאה של 2:24.90 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1998 זכתה קובאץ' במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא תחרות חדש של 2:25.45 דקות, לפני השחייניות מארצות הברית קריסטי קוואל (2:26.19 דקות) וג'ינה סטריט (2:26.50 דקות).
היא סיימה במקום הרביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:08.68 דקות, שתי מאיות השנייה לאט יותר מלורן ואן אוסטן מקנדה (1:08.66 דקות).
קוואל הייתה ראשונה (1:08.42 דקות) והלן דנמן מאוסטרליה שנייה (1:08.51 דקות).
בנוסף, היא סיימה במקום החמישי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:11.41 דקות, אחרי המנצחות מארצות הברית (4:01.93 דקות).
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה קובאץ' במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:24.35 דקות, לפני השחייניות מארצות הברית קוואל (2:24.56 דקות) ובירד (2:25.35 דקות).
היא סיימה במקום החמישי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:08.09 דקות, אחרי המנצחת מגאן קוואן מארצות הברית (1:07.05 דקות).
בשלב חצי הגמר, היא קבעה את הזמן השני בטיבו (1:07.79 דקות).
בנוסף, היא סיימה במקום ה-13 במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:11.11 דקות.
בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה מהירה יותר של 1:08.02 דקות.
בנוסף, היא סיימה במקום ה-8 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 32.05 שניות.
בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה מהירה יותר של 31.88 שניות.
קובאץ' זכתה בתואר שחיינית השנה באירופה בשנים 1997 ו-1998.
קובאץ' זכתה ב-13 מדליות ב-5 אליפויות אירופה בשחייה, מתוכן 7 זהב, 2 כסף ו-4 ארד.
אגף החקירות והמודיעין (בראשי תיבות: אח"ם) של משטרת ישראל היא היחידה האחראית על גילוי, פענוח וסיכול מקרי פשיעה בישראל.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 הוחלט על הקמת מעבדה לזיהוי פלילי באגף.
לצורך כך גויס מאיר קפלן שהקים את היחידה וניהל אותה שנים רבות.
עד היום המעבדה נחשבת לבין המובילות בעולם.
החלטה ארגונית של מפקדי המשטרה ב-1998 הביאה להקמת אגף המודיעין, בנפרד מאגף החקירות.
ב-1 במאי 2005, השר לביטחון פנים בשיתוף עם מפכ"ל המשטרה החליט לאחד מחדש את אגף החקירות והמודיעין.
ראש האגף הנוכחי הוא ניצב בועז בלט.
חטיבת המודיעין שבאגף היא הגוף המרכזי במשטרה שאחראי לאיסוף מודיעין בתחומי לוחמה בטרור ופלילים, והיא חלק מקהילת המודיעין הישראלית.
הוקמה ב-1 בינואר 2008 כיחידת עילית למלחמה בפשע המאורגן ובשחיתות.
היחידה הארצית לחקירות הונאה (יאח"ה)
היחידה הארצית לחקירות בינלאומיות (יאחב"ל) - הוקמה ב-1978 כיאח"פ - היחידה הארצית לחקירת פשיעה חמורה.
הוקמה בעקבות מסקנות ועדת שימרון ללחימה בפשע המאורגן.
פשמ"א בינ"ל - פשע מאורגן בינלאומי
מפלג פשיעה חמורה וסחר בנשים
היחידה הארצית לחקירת סוהרים (יאח"ס)
היחידה הארצית לחקירות כלכליות (יאל"כ)
היחידה הארצית לאיתור גניבות כלי רכב (אתג"ר)
יחידה 33 - יחידת הגדעונים (חרב גדעון): היחידה הארצית לאיסוף מודיעין ולוחמה זעירה
הגוף המרכזי במשטרה שאחראי לאיסוף מודיעין בתחומי לוחמה בטרור ופלילים, והיא חלק מקהילת המודיעין הישראלית.
חטיבת הסיגינט - מודיעין אותות
חטיבת המעבדה לזיהוי פלילי (מז"פ)
אגף 6 (רוסית: Палата № 6; מוכר גם בשמות "אולם מספר 6" ו"חדר טיפולים מספר 6") הוא סיפור קצר מאת אנטון צ'כוב.
הסיפור עוסק ברופא הגר בעיר נידחת, ומואס בשגרת יומו המייגעת, המתיידד עם אחד ממטופליו באגף לחולי נפש, סטודנט לשעבר הסובל מפארנויה, ומגלה בו שותף שיחה מרתק.
בבסיסו של הסיפור הדיאלוג בין השניים, והצורה בה הקולגות של אותו רופא מקבלים את הדיאלוג.
ב-1890 בהיותו רופא במקצועו, נסע צ'כוב למזרח רוסיה, אל מושבת העונשין שבאי סחלין.
במהלך שהותו שם ניהל אלפי ראיונות עם האסירים במטרה לערוך מפקד אוכלוסין.
למסע מפרך זה, ולמראות הקשים שראה בסחלין, מייחסים את ההשראה העיקרית לכתיבת "אגף 6".
הסיפור נפתח בתיאור מפורט, כמעט קולנועי, של האגף המטונף, הנמצא בבית חולים מבודד המוקף ביער סרפדים, בעיירה נידחת.
אנחנו נכנסים אל האגף ופוגשים שם את ניקיטה, חייל בדימוס, הוא הסניטר המטפל בחולים ביד קשה ואלימה.
אחריו מוצגים החולים באגף 6, חמישה במספר: המשותק האדמוני, מוישל'ה היהודי (המטופל היחידי שמותר לו לצאת ולחזור אל האגף בצורה חופשית), איוואן דימיטריץ' גרומוב – סטודנט לשעבר הסובל מפארנויה, איכר שמן במצב קטטוני, ועירוני לבקן בעל פיקסציה למדליות ואותות כבוד וגבורה.
בהמשך מוצגת דמותו של הרופא הממונה על בית החולים, אנדריי יפימיץ' ראגין.
ד"ר ראגין חלם על קריירה רוחנית ככומר, אך חלומו נקטע כשאביו הודיע לו כי ינשל אותו אם יעשה זאת, ותחת זאת כיוון אותו אל המדעים המדויקים.
ד"ר ראגין עושה את עבודתו בחוסר חשק, ומזמן ויתר על ניסיון לשנות או לשפר את המוסד הרפואי בו הוא עובד – מוסד מושחת וחסר אמצעים.
הוא ממעט לבקר בו ככל האפשר, תחת זאת הוא מעדיף להישאר בביתו ולקרוא ספרים, או לשוחח עם ידידו מיכאל אוויריאניץ', "האיש היחיד שחברתו אינה מכבידה על ד"ר ראגין."
באחד מערבי האביב נקלע הד"ר לאגף 6, בעקבות צעקות שהוא שומע מבפנים.
בתוך האגף הוא נתקל באיוואן דימיטריץ' אשר צורח עליו ומאשים אותו בנוכלות וברמאות.
לאחר שהד"ר מצליח להרגיע אותו מעט, מתפתח ביניהם דיאלוג בו מגלה הד"ר שאיוואן דימיטריץ' הוא למעשה סטודנט לשעבר, וכי הוא למעשה אדם משכיל וחד מחשבה.
ראגין, שלא היה לו עד כה שותף שווה ערך לשיחות פילוסופיות מגלה את השותף הנכסף באגף לחולי הנפש.
מאז מתחיל לבקר הד"ר באגף 6 לעיתים קרובות, ומבלה שם שעות בשיחות עם איוואן דימיטריץ'.
סביבו, מתחילה חרושת של שמועות באשר למערכת היחסים התמוהה בין הרופא למטופלו הפאראנואיד.
ד"ר חובוטוב, רופא צעיר בבית החולים אשר חותר תחת ראגין, ומעוניין במשרתו, מארגן ועדה בעירייה אליה מוזמן ראגין בתואנת שווא, ובמהלכה מגלה שאותה ועדה מיועדת למעשה כדי לבחון את שפיותו שלו.
בערב מגיע ידידו מיכאל אוויריאניץ' ומפציר בו שיסע איתו לנופש במוסקבה ובוורשה.
ד"ר ראגין, שכל חייו חי באותו הבית ועם אותם ההרגלים לא שש לצאת להרפתקה, אך העלבון מן הקולגות שלו מדרבן אותו לצאת בכל זאת.
מיכאל אוויריאיץ' מתגלה בטיול כאדם בלתי נסבל, רועש, מתנשא ונפוח.
בוורשה הוא מפסיד במשחק קלפים 500 רובל (סכום עתק) ומבקש מן הד"ר להלוות לו את הסכום.
כשחוזרים השניים לעיר, נמכר ביתו של הד"ר והוא, בהיותו חסר כול, היות שידידו אינו מסוגל להחזיר את סכום העתק שלווה ממנו, נאלץ לעבור לדירה קטנה יותר.
בדיכאונו הוא שותה יותר ויותר.
יום אחד, מגיעים לבקרו מיכאל אוויריאניץ' וד"ר חובטוב.
הוא מתפרץ עליהם ועובר התמוטטות עצבים.
יום למחרת מקבל ד"ר ראגין בקשה להגיע אל בית החולים להתייעצות רפואית.
ד"ר ראגין, השמח שהתפרצותו מאמש נשכחה, מגיע ברצון, ומגלה כי מדובר במלכודת, וד"ר חובטוב למעשה מאשפז אותו בכפייה.
אחרי יומיים באגף 6 מת ד"ר ראגין.
הספר תורגם לעברית בשנת תשל"א בשם "האולם מספר 6" על ידי יהודה רכב וראה אור במשרד הביטחון – ההוצאה לאור בספריית תרמיל.
ב-1992 עלתה ההצגה "אולם מספר 6" בעיבודו של נוריאל טוביאס בתיאטרון חיפה.
ב-2009 יצא בהפקה רוסית סרט בבימויו של אלכסנדר גורנובסקי וקארן שקנאזארוב.
ב-2011 עלתה ההצגה "אגף 6" בתיאטרון הסימטה.
את ההצגה ביים יפים קוצר, שגם עיבד את הסיפור למחזה יחד עם עירד רובינשטיין.
בהצגה עשה קוצ'ר שימוש באומנות הקומדיה דל ארטה, ובמסיכות מסוגים שונים ככלי להמחשת הטירוף המשתלט על גיבורי המחזה.
ההצגה רצה כשלוש שנים ברציפות.
בהצגה השתתפו: גיא אלון/אייל היינה-גלי, אבי עדוי, אלון אורבך, ניר רווח/בר פלד, ועירד רובינשטיין.
ב-2012 זכו קוצ'ר ורובינשטיין בפרס "קיפוד הזהב" על עיבוד "אגף 6" לבמה.
אגסילאוס היה נואם ומדינאי ספרטני בולט, שהכשיל למעשה את הרפורמות שניסה ליזום אגיס הרביעי.
פלוטרכוס מתאר את אגסילאוס כ"נואם רב עוצמה אם כי נשי ורודף בצע בגלוי." אחותו נישאה למלך האוריפונטידי אאודומידס השני וילדה לו את אגיס הרביעי.
אגיס תכנן רפורמה מקיפה שנועדה לשנות לחלוטין את המצב בספרטה.
אגיס רצה לזכות בתמיכת אמו לשם כך, שכן היא הייתה אישה עשירה ורבת השפעה בספרטה.
אולם ידע שהיא לא תסכים לעשות זאת.
על כן הוא פנה אל אגסילאוס אחי אמו בבקשת עזרה.