tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוועד הערבי העליון, כמו גם מדינות הליגה הערבית, החליטו לדחות את החלטת החלוקה עוד לפני שהתקבלה.
מזכיר הליגה, עבד א-רחמן עזאם אמר בהקשר זה:
עזאם גם איים כי אם תקום מדינה יהודית, פלישה של צבאות ערב לישראל תהפוך למלחמת השמדה: "אני עצמי מקווה שהיהודים לא יכפו עלינו את המלחמה, מפני שזאת תהיה מלחמת השמד וזה יהיה טבח מסוכן, שיירשם בהיסטוריה כפי שנרשמו הטבח המונגולי ומלחמות מסעי הצלב".
אנשי הנהגת היישוב והתנועה הציונית קיבלו את תוכנית החלוקה ואף פעלו נמרצות לאישורה באו"ם, זאת על אף הסתייגויות ממנה (שבאו בעיקר מהתנועה הרוויזיוניסטית.
השומר הצעיר, אשר שאף למדינה דו-לאומית, קיבל בדיעבד את החלטת החלוקה).
בסמוך להחלטת האו"ם החלה התארגנות של הנהגת היישוב היהודי לקראת סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל.
חלק גדול מאותה התארגנות התמקד בחיזוק הכוח הצבאי של היישוב, על בסיס ההנחה, שמייד לאחר עזיבת הבריטים צפויה פלישה של צבאות מדינות ערב השכנות לשטח ארץ ישראל.
מאמצים אחרים הופנו – ובהצלחה רבה – להעברה "חלקה" ככל האפשר של מוסדות ממשלת המנדט השונים, ושל התשתיות האזרחיות.
ההתארגנות הצבאית התמקדה במספר תחומים – גיוס כוח אדם והכשרתו, המשך ההעפלה, רכישת נשק בחוץ לארץ והברחתו לארץ, ייצור נשק ותחמושת בתנאי מחתרת – ונעשתה עדיין על בסיס התנדבותי.
הערבים, לעומת זאת, לא עשו כל מאמץ לקבל לידיהם את השלטון, או לבנות תשתית למדינה, אפילו בחלקים אשר הוקצו להם.
לאחר שמנהיגי ערביי ארץ ישראל קראו לסיכול תוכנית החלוקה בכוח, החלו כוחות מזוינים בלתי סדירים מקרב הערבים יושבי הארץ (שהצד היהודי נהג לכנות בשם "כנופיות") לפעול ברוח זאת.
הם תקפו יהודים בדרכים, בערים המעורבות וביישובים מבודדים כבר ב-30 בנובמבר 1947, למחרת ההצבעה בעצרת האו"ם, אשר נערכה ב-29 בנובמבר 1947 (י"ז כסלו תש"ח).
תאריך זה מקובל על רוב ההיסטוריונים כתאריך הפתיחה של המלחמה.
נכון ליום החלטת החלוקה, היו בארץ ישראל 279 יישובים יהודיים.
הצדדים הלוחמים עד הכרזת המדינה
כוח המגן העברי היה מורכב משלושה ארגונים שפעלו בתנאי מחתרת וכן ממספר מצומצם של מגויסים לגליים.
ארגון ההגנה היה הגדול והדומיננטי שבהם, והיה מזוהה עם "היישוב המאורגן", זה שנתון למרות המוסדות הלאומיים.
כבר בקיץ 1947 נעשו מספר מהלכים ארגוניים להסבת "ההגנה" לצבא סדיר: במאי 1947 הוקמו אגף המבצעים ואגף כוח אדם.
מספר ימים לפני "החלטת החלוקה" נעשו הכנות לגיוס כללי, ולשם כך הוקם ב-19 בנובמבר "מרכז המפקד לשירות העם".
סמוך לאותו מועד הוציאה "ההגנה" את "פקודת המבנה הארצי", כשלב חשוב לקראת היערכותה למלחמה, הן מבחינת חלוקת הארץ לאזורים והן מבחינת ארגון כוח האדם הלוחם ביחידות.
באותו שלב ארגון "ההגנה" כלל כ-30,000 אנשי החי"ם (חיל משמר), מיליציה שאנשיה קיבלו לרוב אימון בסיסי, שנועדה להגנת היישובים על ידי תושביהם.
כן כללה "ההגנה" כ-10,000 אנשי החי"ש (חיל שדה), כוח צבאי מאומן-למחצה של צעירים בגילאי 18 עד 25, שנועד לפעול מחוץ ליישובים, וכ-3,000 אנשי הפלמ"ח (פלוגות המחץ) – הזרוע המגויסת (ברובה) של "ההגנה", המאומנים אימון קרבי.
כיוון שארגון "ההגנה" היה מחתרתי, פגע הדבר קשות ביכולתו לאמן את חבריו.
ארגונים קטנים יותר היו האצ"ל שכלל כ-3,000 חברים, מהם כמה מאות לוחמים, והלח"י שלו מאות אחדות של חברים, מהם כמה עשרות לוחמים.
ללוחמי האצ"ל והלח"י היה ניסיון בלוחמה זעירה, בעיקר לוחמת גרילה עירונית, אך הם חסרו אימון בלוחמה בשדה ובמסגרות גדולות.
כיוון שהיו שרויים במחתרת עמוקה יותר, אפשרויות האימון של אלה היו מצומצמות עוד יותר מאשר של חברי "ההגנה".
כ-25,000 מתושבי "היישוב" היו יוצאי הצבא הבריטי, וכמה אלפים נוספים היו יוצאי צבאות אחרים של בעלות הברית.
אם כי רק מיעוטם רכשו הכשרה או ניסיון קרביים של ממש, הדבר סייע במידת מה להתגבר על הבעייתיות שביכולת האימון של ארגוני המחתרת, ובעיקר הקל במידה משמעותית על המעבר מארגוני מחתרת לצבא סדיר.
עוד כמה אלפים קיבלו הכשרת מה במסגרות הנוטרות.
אלה האחרונות הלכו והצטמצמו בימי המאבק בבריטים, ובפתיחת המלחמה מנו כ-1,800 איש.
יחידות הרגלים היוו את עיקר הכוח הלוחם של "היישוב".
בעת פרוץ המלחמה היו ל"הגנה", נוסף לעשרות אלפי אנשי החי"ם, שלרוב לא היו מאומנים ללוחמת שדה, והיו מוגבלים ללחימה באזורי מגוריהם, ארבע חטיבות חי"ש: לבנוני, אלכסנדרוני, גבעתי ועציוני.
עד מהרה הפכו אלה לשש, כאשר חטיבת לבנוני התפצלה בסוף פברואר 1948 לגולני ולכרמלי, וקרייתי התפצלה מחטיבת גבעתי.
גדודי הפלמ"ח, שמספרם גדל, התגבשו בחודשים הבאים לשלוש חטיבות: הראל, יפתח והנגב.
בחודשים הראשונים של 1948 החל ארגון "ההגנה" בהקמת יחידות מקצועיות כמו "שירות המשוריינים" (שמ"ש), קודמו של חיל השריון, בפברואר, ו"שירות התותחנים", קודמו של חיל התותחנים, במרץ.
לאחר "החלטת החלוקה" החל האצ"ל במאמץ מזורז להקים יחידות שדה לוחמות.
מאמץ זה הגיע עד לכדי הקמת גדוד לא-אורגני.
כהכנה למלחמה צפויה הוקם ב-10 בנובמבר 1947 "שירות האוויר".
ל"יישוב" היו באותה העת מספר מטוסים קלים, שאינם צבאיים, וכמה עשרות טייסים, מהם כ-25 יוצאי ה-RAF.
כן היו ב"יישוב" כמה מאות בעלי מקצועות תעופתיים שאינם צוותי אוויר.
מצבת המטוסים גדלה מאוד עת "שירות האוויר" רכש כגרוטאות, בתחילת 1948, כ-20 מטוסים קלים מן הבריטים העוזבים.
כן נרכשו בארצות הברית כעשרה מטוסי תובלה, ואלה הוברחו מאמריקה לז'אטץ שבצ'כוסלובקיה, עד שניתן יהיה להעבירם ארצה.
ל"יישוב" לא היו כלל כלי שיט צבאיים, ומספר בעלי הניסיון הימי בקרבו היה מועט.
זאת כיוון שהן הצי המסחרי והן צי הדיג לא היו מפותחים ביותר בקרבו.
גם מספר יוצאי הצי המלכותי היה מועט יחסית, ומעטים מאוד מאלה שירתו על כלי שיט.
עוד לפני פרוץ המלחמה נעשו מאמצים מודעים להתגבר על ליקוי זה, על ידי אגודות ימיות שונות להכשרת בני נוער.
כן ערך הפלמ"ח אימונים ימיים לכמה מאות מחבריו, ביניהם בלטו אנשי הפלי"ם.
עם זאת, ל"יישוב" היה ידע וניסיון לא מבוטלים בחבלה ימית, מתקופת המאבק בבריטים.
גיוס חוץ לארץ (גח"ל) הוא השם שניתן לחיילים משארית הפליטה באירופה לאחר השואה, ממחנות המעפילים בקפריסין ומצפון אפריקה, שעלו ארצה להילחם במלחמת העצמאות.
מספרם היה כ-20,000 אך רובם יכולים היו להגיע רק עם תום המנדט.
בזמן המתנתם לעלייה הם קיבלו בדרך כלל אימון טרום-צבאי על ידי שליחי "ההגנה" ובהמשך, גם על ידי עולים שהוכשרו כמדריכים.
מתנדבי חוץ לארץ (מח"ל) היו כ-3,000 מתנדבים אזרחי מדינות שונות שחשו להתנדב להגנת המדינה עם הקמתה (ומיעוטם – עוד קודם להכרזת המדינה), חלקם הקטן לא יהודים, ותיקי צבאות זרים לצד חסרי ניסיון צבאי, אמריקנים, בריטים ומדינות חבר העמים הבריטי וגם יוצאי מדינות מערב אירופה ואמריקה הלטינית.
תרומתם ניכרה במיוחד בחילות המקצועיים, חילות האוויר, הים, הרפואה, התותחנים והשריון.
רוב אנשי צוות אוויר של הטייסות הראשונות של חיל האוויר היו מאנשי המח"ל.
עקב מחסור חמור באמצעי לחימה, ניסו "ההגנה", כמו גם יתר ארגוני המחתרת, ולאחריהם צה"ל, להשיג נשק מכל מקום אפשרי.
הם רכשו נשק מכל הבא ליד, כולל, בדרכים שונות, מן הבריטים ואף מערבים, וכן ייצרו באמצעות התע"ש נשק קל, מרגמות, רימוני יד, חומרי נפץ ותחמושת.
בימים שלפני פרוץ הלחימה הייתה מצבת החימוש של "ההגנה" כדלהלן: מרגמות 3 אינץ' – 102, מרגמות 2 אינץ' – 596, רובי נ"ט – 19, מקלעים בינוניים – כ-200, מקלעים קלים – כ-700, רובים – כ-6,600 ותת-מקלעים – כ-3,600. לאלה ניתן להוסיף כמויות נשק אשר הוחזקו ביישובים ולא נרשמו.
בשל האופי האקלקטי של צבירתו, מגוון הסוגים והדגמים של כלי הנשק הקלים היה גדול יחסית לכמות הכלים, דבר שהקשה מאוד על אחזקתם ועל השגת התחמושת הדרושה.
תחמושת הייתה מגבלה חשובה לא פחות מכלי הירי.
כדי לנסות לתת מענה לדבר זה הקימה ההגנה בשנת 1945 את מכון איילון שייצר עד הקמת המדינה כ-2.25 מיליון כדורי 9 מ"מ, דבר שהיה חיוני לכוחות הלוחמים בשלב הראשון של המלחמה.
בתחילת המלחמה לא עמדו לרשות ה"יישוב" כלי נשק כבדים, כגון תותחים, טנקים, מטוסים או ספינות מלחמה.
במהלך חודשי המלחמה הראשונים הוגדלה מאוד מצבת כלי הנשק, הן באמצעות הברחה מסיבית בדרכים שונות לארץ ישראל, והן באמצעות ייצור עצמי במפעלים מחתרתיים.
מספר רב יחסית של כלי נשק קלים (בעיקר רובים ומקלעים) הגיעו מצ'כוסלובקיה, ומספר תותחים קלים הוברחו בשבועות האחרונים לפני תום המנדט הבריטי.
כן יוצרו משוריינים מאולתרים, כגון משוריין סנדביץ' ומשוריין פרפר.
אלה שימשו בעיקר במסגרת המלחמה על הדרכים.
על הכוחות הערביים נמנו אנשי צבא ההצלה, אלה כללו מתנדבים מטעם הליגה הערבית, רובם מארצות ערב הסמוכות ומיעוטם מקרב ערביי ארץ ישראל, אשר התארגנו בסוריה קודם כניסתם לארץ.
אלה מנו כ-3,000 עד 4,000 לוחמים וחדרו לארץ ישראל, על ציודם, אשר כלל גם משוריינים ותותחים, בתחילת 1948, תוך עצימת עיניים של הבריטים.
צבא ההצלה פעל בצפון הארץ ובמרכזה.
הג'יהאד הקדוש התארגן בקרב ערביי ארץ ישראל.
לוחמיו פעלו בעיקר במרכז הארץ.
חטיבה אחת, לא אורגנית, באזור ירושלים, בפיקודו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני, וחטיבה אחרת, אף היא לא אורגנית, בשפלה, בפיקודו של חסן סלאמה.
כוח נוסף של הג'יהאד הקדוש, בגודל פלוגה מוגברת, פעל בנצרת ובסביבתה.
אלה היו מצוידים בנשק קל ובמשוריינים, שמקורם היה בריטי, או שלל יהודי שנפל בידיהם.
לאלה נוספו מתנדבים של האחים המוסלמים ממצרים שפעלו בדרום.
"האחים", שאורגנו על ידי הצבא המצרי עוד בטרם פלישתו, מנו במקובץ כמה גדודים.
לכוחות שתוארו נוסף מספר בלתי קבוע של אנשי מיליציה, או תושבים ערביים חמושים בלתי מאורגנים, או מאורגנים למחצה, ביישובים הערביים השונים, אשר עסקו בעיקר בתפקידי משמר, או שהוזעקו להגנת יישובם בעתות חירום.
אלה הוזעקו לעיתים גם לצורך התקפה באזורים סמוכים, שאליהם הגיעו או נקלעו כוחות יהודיים ("פאזעה").
כמה אלפים מבין ערבי הארץ התנדבו לצבא הבריטי בימי מלחמת העולם השנייה, וכך קיבלו אימון צבאי בסיסי.
לחלק מן המבוגרים יותר שבין הלוחמים הערבים היה ניסיון צבאי בלוחמה זעירה מימי המרד הערבי הגדול.
עם ראשית מלחמת העצמאות ופרוץ מעשי האיבה בין הערבים ליהודים לאחר "החלטת החלוקה", המשיכו הבריטים למנוע כניסת יהודים לארץ, מעבר לכמות הסרטיפיקטים, והמשיכו להילחם במפעל ההעפלה.
הפיקוח היעיל על דרכי הים שיבש באופן חמור את יכולתם של היהודים להתחמש.
לעומת זאת, ערבים, כולל כוחות צבאיים בלתי סדירים וסדירים למחצה, על נשקם, יכלו להיכנס לארץ באופן חופשי כמעט דרך גבולותיה היבשתיים הפרוצים.
עם זאת, הבריטים הבהירו בתקיפות שלא יאפשרו כניסת צבאות סדירים לארץ, כל עוד המנדט בתוקפו.
הידלדלות כוחותיהם גרמה לכך שמעורבותם של הבריטים בשמירת הסדר פחתה והלכה.
כך למשל, כוחות צבא ההצלה ערכו ניסיונות לכיבוש טירת צבי בפברואר 1948 ומשמר העמק באפריל, האחרון תוך שימוש בתותחים.
מצד שני, לא מנעו הבריטים את כיבוש הערים המעורבות: טבריה, צפת וחיפה וכן את כיבושם של כפרים ערביים רבים, בידי היהודים, והתערבו רק ביפו (עד שהערבים עצמם נכנעו).
למעשה, הם התרכזו יותר ויותר בשמירת צירי הפינוי, והתערבו רק כאשר אלה עמדו בסכנה, לדעתם.
בכל זאת, לעיתים מצאו עצמם הבריטים מעורבים בתקריות אש שונות משני הצדדים, שאף שאפו להצטייד בנשק רב ככל האפשר ממחסני הצבא המתפנה.
כך, בחודשים ינואר–מאי 1948 נהרגו 144 בריטים.
כוחות הלגיון הערבי, אשר כל עוד שרר שלטון המנדט נחשבו לחלק מן הכוחות הבריטיים, התערבו מספר פעמים לטובת הערבים.
הבריטים החליטו לסיים את המנדט בשעת חצות שבין 14 במאי ל-15 בו.
גם לאחר סיומו הרשמי של המנדט המשיכו הבריטים להחזיק במובלעת צבאית סביב חיפה, שכללה מחנות באזור א-טירה (טירת כרמל), קריית מוצקין, מחנה המעצר בעתלית, בסיס רמת דוד, שדה התעופה חיפה ונמל חיפה.
אחרוני החיילים הבריטים עזבו את המובלעת שבצפון הארץ ב-30 ביוני 1948. כן פינו הבריטים ציוד וחיילים למחנות באזור רפיח, על גבול ארץ ישראל ומצרים, אותם סיימו לפנות עד 26 ביולי.
מקובל לחלק את מלחמת העצמאות למספר שלבים עיקריים:
(30 בנובמבר 1947 – 3 באפריל 1948; 4 חודשים ו-4 ימים): שלב זה התאפיין במאבק על השליטה בדרכים ובערים המעורבות.
העימות הצבאי בין היישוב היהודי והערבים היה מוגבל בהיקפו והשתתפו בו כוחות קטנים יחסית, המצוידים בעיקר בנשק קל.
הערבים ריכזו את התקפותיהם בעיקר על צירי התנועה שהובילו ליישובים יהודיים מבודדים (כולל ירושלים המערבית) במידה רבה של הצלחה, ואילו כוחות ההגנה נקטו בדרך כלל באסטרטגיה הגנתית, והסתפקו בפעולות תגמול נקודתיות.
תוכנית ד' (3 באפריל 1948 – 14 במאי 1948; חודש, שבוע ו-6 ימים): בשלב זה היוזמה עברה לידי הכוח הצבאי של "היישוב", שפתח בשורת מתקפות בכוחות גדולים יחסית (סדר כוחות חטיבתי) במספר אזורים בארץ ישראל, בהתאם לקווי המתאר של תוכנית ד'.
הכוחות הצבאיים של ערביי ארץ ישראל וכוחות המתנדבים הערביים שסייעו בידם הובסו ברובם.
כוחות "ההגנה" השתלטו על שטחים נרחבים באזור שפלת החוף, בגליל המזרחי והמערבי ובפרוזדור ירושלים וכבשו את מרבית הערים המעורבות ומספר ערים ערביות.
כתוצאה מכך גם החלה מנוסה המונית של האוכלוסייה הערבית מהאזורים שנכבשו על ידי הצד היהודי.
פלישת צבאות ערב (14 במאי 1948 – 11 ביוני 1948; 4 שבועות): בשבועיים הראשונים של הפלישה היוזמה הייתה בידי הצבאות הפולשים והכוחות הישראלים התמקדו בבלימת התקדמותם.
החל מסוף מאי החלו כוחות צה"ל לבצע שורת התקפות נגד (שרובן הסתיימו בכישלון) על הכוחות הפולשים.
ההפוגה הראשונה (11 ביוני 1948 – 9 ביולי 1948; 4 שבועות): פסק הזמן נוצל על ידי שני הצדדים להתארגנות מחדש לקראת חידוש הלחימה ולהתעצמות צבאית.
בתקופה זו התרחשה פרשת אלטלנה.
קרבות עשרת הימים (9 ביולי 1948 – 18 ביולי 1948; שבוע ו-3 ימים): בשלב זה היוזמה עברה לידי צה"ל, שביצע מספר מתקפות נגד חיילות המשלוח הערביים וכוחות צבא ההצלה, במהלכן השתלט על שטחים נרחבים בגליל התחתון, בשפלה ובפרוזדור ירושלים.
ההפוגה השנייה (18 ביולי 1948 – 15 באוקטובר 1948; 2 חודשים, 6 שבועות ו-3 ימים): ההפוגה השנייה הפסיקה בפועל, למעט מספר קרבות מוגבלים בהיקפם, את הלחימה בין ישראל לעבר הירדן, לסוריה ולעיראק, אך הלחימה בין ישראל למצרים ולצבא ההצלה התחדשה מאוחר יותר.
שלב זה של המלחמה התאפיין בפסקי זמן ארוכים בין פרקי הלחימה הקצרים, ובקיום קשר הדוק בין המבצעים הצבאיים של הצבא הישראלי, למאבקים שניהלה ישראל בזירה המדינית.
החל מסיום מבצע חורב ב-8 בינואר 1949, ועד להשלמת החתימה על הסכמי שביתת הנשק עם המדינות הערביות השכנות, לא התנהלה לחימה בהיקף נרחב בין הצדדים היריבים בארץ ישראל.
כיריית הפתיחה במלחמה זו נחשבת ההתקפה על אוטובוס 2094 של אגד, ב-30 בנובמבר 1947, שבה נהרגו חמישה יהודים מנוסעיו.
שלב זה במלחמה התנהל במקביל לפינוי הצבא הבריטי מארץ ישראל.
בחודשים הראשונים של מהלך הפינוי הבריטי פיקוד "ההגנה" אימץ גישה הגנתית בעיקרה, והסתפק בדרך כלל בפעולות תגמול נקודתיות כנגד הערבים הפלסטינים, ללא ניסיון להשתלט על שטחים.
פעולות תגמול אלה כללו, למשל, מארבים לפגיעה בתחבורה הערבית, או פשיטות לשכונות (בלד א-שייח', למשל) או כפרים ערביים (אל-ח'יסאס שבאצבע הגליל, או סעסע למשל).
לעומת האיפוק בלחימה, הנהגת "היישוב" ניצלה את אותם חודשים ראשונים למלחמה לצבירת כוח: מכ-10,000 מגויסים בינואר 1948, לכ-16,000 ב-1 במרץ, וכן לארגונם ולאימונם.
כן לבשה "ההגנה", יותר ויותר, צורה של צבא סדיר.
כך, החל מפברואר החל "היישוב" לגייס חיילים גיוס מלא (כלומר, מגורים במחנה צבאי).
כן החל תהליך התמקצעות: באותו חודש הוקם "שירות המשוריינים", קמו מחלקה משפטית, שירותי דת, משטרה צבאית, "שירות התותחנים", "השירות הימי", "שירות המהנדסים", וחלק מאלה הפכו בחודשים הבאים לחילות של ממש.
במהלך הלחימה הבלתי סדירה התמקדו הקרבות בשלושה סוגי אזורים עיקריים:
לחימה בערים המעורבות: לחימה בערים כדוגמת ירושלים, טבריה, צפת, חיפה וגבול תל אביב-יפו, שבהן חייתה אוכלוסייה יהודית וערבית.
הלחימה הייתה סטטית בעיקרה: לצד התקפות ערביות מעטות יחסית (למשל, על ימין משה ומקור חיים בירושלים, או שכונת התקווה בתל אביב).
עיקר הלחימה התבטא בעיקר בצליפות ולעיתים בהחדרת מטעני נפץ.
לחימה זו שיבשה, במידה זו או אחרת, את המסחר, החינוך והחיים התקינים בערים אלו.
השיבוש ניכר יותר בצד הערבי, והגיע לעיתים לכדי התפוררות.
לחימה ביישובים היהודיים: מן הצד הערבי, הלחימה התבטאה בהטרדות שונות, כגון ירי וחבלות, ולעיתים, גם בהתקפות לצורך כיבוש.
מנקודת המבט היהודית, לחימה זו נועדה בעיקר להגן על היישובים היהודיים באזורים שבשליטה ערבית, כדוגמת גוש עציון, יחיעם, בן שמן ויישובים בנגב.
עם זאת, הותקפו גם יישובים שאינם מבודדים, כמו טירת צבי, קיבוץ אפעל, דן או כפר יעבץ.
יישובים יהודיים הפכו עד מהרה למוצבים צבאיים, והושקעו מאמצים ואמצעים רבים בהגנתם ובהובלת שיירות ציוד ואספקה אליהם.
לחימה על צירי התנועה: כמעט כל הדרכים שמחוץ ליישובים היהודיים, ואף חלק מצירי התנועה בתוך אותם יישובים, עברו בקרבת, ולעיתים בתוך, יישובים ערביים, עד כדי טווח של נשק קל.
כך למשל, הדרך לירושלים נפרצה ונחסמה לסירוגין ונשלחו שיירות אל העיר.
מספר שיירות, כשיירת הדסה, שיירת הל"ה, שיירת חולדה, שיירת נבי דניאל, ושיירת יחיעם, הושמדו כולן או חלקן (השלוש האחרונות הותקפו בשבוע אחד בסוף מרץ).
בשלב זה של המלחמה ספג הצד היהודי כישלון מדיני, כאשר נציג ארצות הברית באו"ם, וורן אוסטין, העלה הצעה ב-17 במרץ 1948 במועצת הביטחון, להקפיא את תוכנית החלוקה ולכונן בארץ ישראל משטר נאמנות של האו"ם.
ב-10 במרץ 1948 הוציא מטכ"ל "ההגנה" פקודת-אב למבצעים צבאיים, שנקראה בשם תוכנית ד', אשר הייתה התוכנית האסטרטגית הראשונה של פיקוד "ההגנה" במלחמת העצמאות.
לראשונה הוחלט על השתלטות קבועה על השטחים שיכבשו.
המבצע הגדול הראשון, שנערך במסגרת המעבר של הכוח הצבאי של היישוב היהודי ממגננה למתקפה, היה מבצע נחשון אשר נערך בתחילת אפריל.
מטרת המבצע הייתה פריצת הדרך לירושלים על ידי השתלטות על הדרכים המובילות אליה.
הוא נערך בכוח של מספר גדודים שפעלו תחת מסגרת חטיבתית לא-אורגנית.
במהלך המבצע הועברו מספר שיירות מזון ואספקה לירושלים, אם כי הדרך לעיר נחסמה שוב, תוך זמן קצר.
מבצע נחשון היה נקודת המפנה לטובת היישוב היהודי במלחמתו נגד ערביי ארץ ישראל והכוחות שסייעו להם.
בעקבותיו באו מבצע הראל, להעברת שיירה של מאות משאיות לירושלים ערב פסח תש"ח, ומבצע מכבי להעברת שיירות נוספות ולהשתלטות על חלקים גדלים והולכים של הדרך לירושלים.
כן הרחיבה "ההגנה" מאוד את השטח שבשליטת היהודים בירושלים במבצע יבוסי ואחר כך במבצע קלשון.
בה בעת נהדפו התקפות צבא ההצלה על קיבוץ משמר העמק, ושל גדוד דרוזי על קיבוץ רמת יוחנן.
בעקבות התקפה זו הסכימו הדרוזים להצטרף כלוחמים לצד כוחות "ההגנה".
עד להכרזת המדינה נכבשו סביבת העיר יפו (מבצע חמץ), החלקים הערביים של טבריה, חיפה וצפת, וכן עשרות כפרים ערביים בסביבת אותן ערים.
כמו כן גברה מאוד מנוסה המונית של ערביי ארץ ישראל, וזו נחשבת כראשיתה של בעיית הפליטים הפלסטינים.
בתחילת מאי נכבשו רוב הכפרים הערביים באזורי רחובות וגדרה (מבצע ברק), ובאמצע מאי נכבשו גם כפר סאבא (כפר סבא הערבית, מבצע מדינה), ביסאן (מבצע גדעון) ועכו.
הצלחתה של תוכנית ד' העמידה את היישוב במצב אסטרטגי משופר לקראת הכרזת המדינה ופלישת צבאות ערב, הן הודות לשטח שנכבש, הן כיוון שהתרחקות החזית מחיפה ומתל אביב אפשרה להפנות תשומת לב וכוחות לגזרות אחרות.
הכרזת המדינה ופלישת צבאות ערב
ב-12 במאי 1948 התכנסה מנהלת העם לדון בהצעתו של מזכיר המדינה האמריקאי, הגנרל ג'ורג' מרשל, (שנדחתה כבר על ידי הוועד הערבי העליון) לדחות את ההכרזה על הקמת המדינה ולהכריז על הפוגה של שלושה חודשים במלחמה.
ההכרעה על הכרזת המדינה במועד שנקבע מראש, עם תום המנדט הבריטי ב־15 במאי, נתקבלה בהצבעה.
ביום שישי, ה' באייר תש"ח, 14 במאי 1948, הכריז דוד בן-גוריון על הקמת מדינת ישראל.
מיום המחרת פלשו צבאות של מדינות ערב: סוריה, ירדן, עיראק, ומצרים (אשר נעזרה בכוחות סעודיים וסודניים), ותקפו את המדינה שזה עתה קמה.
לבנון לא פלשה בפועל, אך הכריזה על עצמה כצד לוחם, וסייעה לצבאות ערב ול"צבא ההצלה".
בשבועיים הראשונים של הפלישה הערבית התמקדו כוחות הצבא הישראלי בעיקר במגננה, אך החל מהשבוע האחרון של מאי 1948, הם עברו לבצע שורת התקפות נגד חטיבתיות במספר חזיתות.
התקפות אלו אומנם נכשלו, וכוחות צה"ל ספגו במהלכן אבדות כבדות, אך הייתה להן השפעה פסיכולוגית מרתיעה על הפיקוד של חילות המשלוח הערביים.
בלימת המתקפה הערבית על המדינה היהודית הצעירה במהלך החודש שחלף מיום הפלישה ועד לתחילת ההפוגה הראשונה הייתה הישג חשוב, שאפשר לצבא הישראלי להתארגן מחדש ולקבל תגבורות בכוח אדם ובציוד צבאי (שנרכש ממדינות זרות והחל להגיע בכמויות גדולות לישראל), כולל ציוד כבד (מטוסים, כלי ארטילריה וטנקים), שאיזנו את יחסי הכוחות הצבאיים.
בשלב זה של המלחמה הוקמו שלוש חטיבות חדשות.
במאי 1948 הוקמו חטיבה 7, הממוכנת בחלקה, וחטיבה 8, המשוריינת בחלקה.
בתחילת יוני, מעט לאחר הקמת צה"ל , הוקמה חטיבת עודד (חטיבה 9).
חלק חשוב בבלימה נטלו היישובים ששכנו בקו החזית, בהם דגניה א', דגניה ב', משמר הירדן, גשר, נגבה, כפר דרום ויד מרדכי.
עם זאת, בעוד שעד אמצע מאי לא נפל או פונה אף יישוב יהודי, הרי בשלב הפלישה נפלו מספר יישובים בידי הערבים.
חלק מהיישובים, כמו הר טוב, בית הערבה, קליה, נווה יעקב ועטרות ננטשו, וזמן מה אחריהם, גם יד מרדכי.
יישובים נוספים, כמו גוש עציון (ממש ערב הפלישה), משמר הירדן, ניצנים או הרובע היהודי בירושלים, נכבשו בידי צבאות ערב.
יישובים אחדים נכבשו על ידי הערבים אך חזרו לידי ישראל לאחר זמן קצר, כמו גזר, רמת רחל, גאולים וכן שער הגולן ומסדה.
רוב מדינות ערב היו נחשלות מבחינה חברתית וטכנולוגית, עובדה שהשפיעה על הרמה והאיכות של צבאותיהם הסדירים.
רובן זכו בעצמאות זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העצמאות, וצבאותיהן (למעט הלגיון העבר-ירדני) סבלו מרמה נמוכה של אימון, פיקוד ומקצועיות צבאית.
אולם גם כוח המגן העברי היה רחוק מלהיות מוכן לנהל מלחמה, וסבל ממחסור חמור בכלי נשק קלים ובתחמושת (ציוד צבאי כבד כמעט לא היה בנמצא).
עם פרוץ המלחמה, רק כוחות הפלמ"ח, שכללו בשלב זה כ-3,000 איש, היו בעלי אימון צבאי מספק, לפחות ללחימה במסגרות קטנות.
הכוחות הצבאיים של היישוב, נדרשו להילחם בערביי ארץ ישראל ובצבא ההצלה שבא לעזרתם בשלב הראשון של מלחמת העצמאות ובשלב השני, שבמהלכו הוקם הצבא הישראלי הסדיר (צה"ל), להדוף מתקפה בו-זמנית של חמישה צבאות סדירים, מצוידים בשריון ובארטילריה, נעזרים בחילות האוויר של מצרים, עיראק וסוריה ובחיל הים של מצרים.
היה זה אתגר קשה למדינה היהודית הצעירה ולצבאה.
ישנן דעות סותרות בין ההיסטוריונים באשר ליחסי הכוחות הצבאיים בין הצדדים היריבים ומצבת הכוחות הצבאיים שלהם, בעיקר בין אפריל ליוני 1948. הוויכוח חורג מדיון אקדמי גרידא, מאחר שהוא קשור לאתוס של מלחמת "מעטים מול רבים", אחד האתוסים הישראליים המרכזיים הקשורים למלחמת העצמאות.
באופן כללי ניתן לומר, שבמהלך המלחמה מספר החיילים שגויסו לצבא הישראלי, עלה באופן משמעותי על מספר הלוחמים הכולל בצד הערבי, כולל החיילים ששירתו בחיילות המשלוח הערביים שלחמו בארץ ישראל, והלוחמים הבלתי סדירים מקרב הערבים תושבי הארץ, "צבא ההצלה" של קאוקג'י, ו"האחים המוסלמים", שסייעו להם.
ערב הפלישה, חיילות המשלוח הערביים נהנו מיתרון גדול על הכוחות הצבאיים הישראליים בכמות ובאיכות הנשק הכבד והנשק המסייע, שעמד לרשותם.
ב-15 במאי היו לערבים כ-40 טנקים, עשרות שריוניות (חלקן מצוידות בתותחים) כ-300 תותחים ו-47 מטוסי קרב.
בחודש שקדם לכניסת ההפוגה הראשונה במלחמה בארץ ישראל, התקיים פער עצום בכל אלה לטובת הצד הערבי.
מאביב 1948 ועד לסיום מלחמת העצמאות נערכו עשרות הפלגות רכש שבהן הובאו לישראל כמויות גדולות של נשק תוך עקיפת האמברגו הבין-לאומי.
כך, בהמשך המלחמה הושג איזון בין הצדדים היריבים בכמות הנשק הכבד והמסייע בעקבות סדרת עסקאות רכש גדולות, שהידועה בהן הייתה עם צ'כוסלובקיה, שכללו רכישת מטוסי קרב, הברחת מפציצים מארצות הברית וקניית כלי שריון ותותחים ממקורות שונים.
לאיזון תרמה גם השמדת ציוד צבאי ערבי, ולקיחת חלק ממנו כשלל.
יתרון משמעותי של הכוחות הישראליים היה, שהם לחמו לאורך "קווים פנימיים" מהעמדה המרכזית שבה החזיקו בשטח ארץ ישראל, מה שהקל עליהם להניע כוחות במהירות מגזרה לגזרה בהתאם לצרכים הצבאיים.
כך למשל (כל הדוגמאות הן מחודש הפלישה), חטיבת יפתח לחמה כנגד "צבא ההצלה" ונגד הסורים בצפון ולאחר כמה ימים הועברה לחזית הלגיון העבר-ירדני במרכז הארץ.
באותה תקופה חטיבת כרמלי השלימה את כיבוש עכו, לחמה כנגד העיראקים באזור ג'נין ונגד הסורים בגזרת משמר הירדן.
גדוד מחטיבת אלכסנדרוני הופנה מן השרון לגזרת לטרון וחזרה ועוד.
גם לאחר תום ההפוגה הראשונה צה"ל ניצל לא פעם יתרון זה כדי לרכז עדיפות כוחות מקומית מכריעה בגזרות החזית, שבהן בחר להנחית את המתקפות הגדולות שלו (למשל מבצע דני, מבצע יואב, מבצע חירם ומבצע חורב, שבכל אחד מהם הופעלו כארבע חטיבות ישראליות).
חֵילות המשלוח הערביים, לעומת זאת, לחמו לאורך "קווים חיצוניים", ולמעט הלגיון העבר-ירדני והצבא העיראקי, כמעט לא התקיים ביניהם תיאום ושיתוף פעולה צבאי.
לצבא לבנון לא היה חלק גדול במלחמת העצמאות.
הצבא הלבנוני סייע בכיבוש מלכיה.
בנוסף, הצבא הלבנוני ניסה להתקדם על ציר החוף באזור ראש הנקרה.
פרט לכך, הלבנונים הסתפקו בסיוע ארטילרי ולוגיסטי ל"צבא ההצלה" ושטחם שימש לעיתים כבסיס היערכות לסורים.
כוחות "צבא ההצלה", שלחמו בגליל ובמרכז עוד לפני הכרזת המדינה, עזבו ברובם עם הפלישה את גבולות הארץ, לצורך התארגנות.
בקרבות מלכיה הם חזרו, ונטלו חלק פעיל מאוד (ומוצלח בעיניים ערביות).
לאחר מכן הם תפסו משלטים ב ובתחתון, וערכו התקפות עזות באזור סג'רה, שבו הם נבלמו.
בימים הראשונים שלאחר הפלישה, צבא סוריה התקדם לעבר עמק הירדן, כבש את משטרת צמח, שער הגולן ומסדה, והחל בתקיפה של הקיבוצים דגניה א' ודגניה ב' בכוחות שריון ובסיוע אווירי וארטילרי.
בבלימת הפולש הסורי נטל חלק לראשונה כוח ארטילריה של צה"ל – שני תותחי שדה ("נפוליונצ'יקים"), שירו פגזים מרכס פוריה לעמק.
העיראקים פלשו לארץ מדרום לציר הפלישה הסורי ומצפון לזה של הלגיון.
ניסיונותיהם לכבוש את הקיבוץ, ואת משטרת גשר הסמוכה, עלו בתוהו.
בהמשך הם נהדפו גם משטחים שולטים בסביבתו.
כיוון שכך, פנו העיראקים לגזרת השומרון, מאזור ראש העין בדרום ועד לגלבוע בצפון.
היערכותם החדשה לא נתקלה בהתנגדות כיוון שהמדובר היה באזור ערבי טהור.
ב-28 במאי העיראקים כבשו את גאולים שבשרון, אך נהדפו לבסוף מן היישוב.
בסוף מאי הותקף טור עיראקי, שניסה להתקדם מטולכרם מערבה, על ידי מטוסי אוויה של חיל האוויר, ונבלם.
בתחילת יוני תקפה חטיבת כרמלי בסיוע חטיבת גולני את העיראקים בג'נין (מבצע יצחק), ואף הצליחה לכבוש את רובה של העיירה.
אלא שהעיראקים הצליחו לבסוף להדוף את ההתקפה, וכוחות צה"ל נסוגו תוך ספיגת אבדות כבדות.
כמו כן, כוח עיראקי כבש את ראש העין מידי כוח אצ"ל שכבש קודם לכן את המקום.
מעבר לכך, לא חלו בתקופה האמורה (כמו גם כל משך המלחמה) שינויים רבים בקו החזית, בגזרות אשר העיראקים תפסו.
למחרת הם סייעו לכוחות ערביים מקומיים לתקוף את מבואותיו המזרחיים של גוש דן, מצריפין בדרום ועד יהודייה (עבאסייה) וכפר עאנה (אור יהודה) בצפון.
החל מהשעה 6 בבוקר עברו שישה גלי מטוסים מעל תל אביב, והפציצו את נמל תל אביב ואת נמל התעופה דב הוז.
בדרום נע הצבא המצרי בשני טורים, הטור המערבי, העיקרי, נע מעזה צפונה לאורך כביש החוף.
הטור המזרחי נע דרך באר שבע לחברון ולירושלים, כאשר חלק ניכר מטור זה מורכב ממתנדבי "האחים המוסלמים".
אלה נטלו חלק בקרבות רמת רחל (ר' למעלה).
ב-28 במאי התקדם הטור המערבי צפונה לאיסדוד (סמוך לאשדוד של היום) ונעצר כשלושה ק"מ אחרי איסדוד ליד ג'סר איסדוד שפוצץ על ידי חטיבת גבעתי (מאז נקרא הגשר "עד הלום").
המצרים השתלטו על כביש מג'דל–אל-פאלוג'ה וניתקו את יישובי הנגב שמדרום לו, ולדבר הייתה חשיבות אסטרטגית מכרעת בהמשך המלחמה.
מטוסי חיל האוויר הישראלי התקיפו ב-29 במאי את הטור המערבי (ר' להלן), וצה"ל ערך התקפה קרקעית על ראש הטור ב-2–3 ביוני, במסגרת מבצע פלשת.
ההתקפה הקרקעית נכשלה, תוך אבדות כבדות לתוקפים, אך המצרים לא התקדמו הלאה צפונה, אלא פנו לתקיפת היישובים והמשלטים הסמוכים לציר התקדמותם בנגב.
קיבוץ ניצנים נפל בידי המצרים, אך נגבה ושאר היישובים החזיקו מעמד.
בליל 10–11 ביוני כבשה חטיבת הנגב את ביר עסלוג' ובכך שיבשה, אך לא חסמה, את ציר האספקה המצרי לבאר שבע.
בימים הראשונים שלאחר הפלישה הייתה לחילות האוויר הערביים עליונות, והם אכן ניצלו אותה לתקיפות בקווי החזית ובעומק הארץ, כמעט ללא התנגדות.
חיל האוויר המצרי הפציץ את תל אביב מיום הכרזת המדינה, ועד ההפוגה הראשונה, וכן בגל הפצצות שני בזמן קרבות עשרת הימים ביולי 1948. הפצצות אלה, שפגעו גם במספר ערים סמוכות, גרמו למותם של מעל 150 איש, רובם הגדול היו אזרחים.
לנוכח עליונות זו נאלצו מטוסי חיל האוויר הישראלי לפעול בעיקר בלילות.
רק לאחר כשבועיים חל שינוי במצב.
מטוסי Avia S-199 של חיל האוויר הישראלי, שהגיעו לארץ מפורקים לחלקים והורכבו במהירות, הוזנקו ב-29 במאי לעבר הטור המצרי שעשה דרכו צפונה במקביל לחוף הים התיכון.
הנזק שגרמו לא היה רב, כאמור, אך המצרים לא המשיכו צפונה.
למחרת תקפו מטוסי חיל האוויר טור עיראקי שעשה דרכו מערבה באזור "המותניים הצרים" של ישראל בשרון.
גם כאן נעצרה התקדמות הערבים.
מספר ימים אחר כך רשמו מטוסי חיל האוויר הפלות ראשונות, וכן הפציצו לראשונה עיר בירה ערבית – עמאן.
עם זאת, גם בימים הראשונים של יוני עדיין נהנו הערבים מעליונות אווירית.
חיל האוויר רשם הצלחה רבה בתחום התובלה והאספקה, ובעיקר מבצע בלק להטסת ציוד לחימה מצ'כוסלובקיה.
חיל הים, אשר עיקר כלי השיט שלו היו ספינות מעפילים מוסבות, לא השפיע רבות על הלחימה בשלב זה.
ב-4 ביוני קרבו שתי ספינות מצריות אל חופי תל אביב.
חיל האוויר וחיל הים חשו למקום ותקפו את הספינות, ואם כי סבלו אבדות ולא השיגו פגיעות משמעותיות במצרים, סבו הספינות המצריות על עקבותיהן, ובלא שנתבררה כוונתן.
תוך כדי הקרבות פורסמה על ידי הממשלה הזמנית, בראשות דוד בן-גוריון, "פקודת צבא ההגנה לישראל" ב-26 במאי 1948. בפקודת היום שהוציא ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון ב-31 במאי נאמר בין היתר:
צה"ל הושתת רובו ככולו על ארגון "ההגנה": רמטכ"ל "ההגנה" וחברי מטכ"ל "ההגנה" הוסיפו לשמש בתפקידיהם, חטיבות "ההגנה" הפכו לחטיבות צה"ל, והשירותים השונים של "ההגנה" הפכו לחילות צה"ל.
עוד קודם לכן הוכרז גיוס חובה ובו גויסו גם מי שלא היו חברי ארגוני המחתרת השונים.
ארגון הלח"י נתבטל בתחומי מדינת ישראל עוד קודם לכן ואנשיו התגייסו לצה"ל.
עם זאת, בירושלים המשיכו האצ"ל והלח"י להתקיים כיחידות עצמאיות ולא כחלק מצה"ל.
האנשים הבאים היו המפקדים הבולטים של "ההגנה" ואחר כך צה"ל בזמן המלחמה:
בתפקיד הרמטכ"ל שימש יעקב דורי.
עקב מחלה התקשה דורי לפקד על הצבא ומי ששימש רמטכ"ל בפועל היה ראש אגף המבצעים יגאל ידין.
אלוף צבי איילון, סגן הרמטכ"ל.
פיקד על חזית המרכז אשר תחום עיסוקה העיקרי היה הקרבות בירושלים.
תחתיו שרתו יצחק רבין, מפקד חטיבת הראל, ודוד שאלתיאל ואחריו משה דיין מפקדי חטיבת עציוני.
אלוף יגאל אלון, מפקד הפלמ"ח, פיקד על רוב המבצעים הגדולים של צה"ל בכל החזיתות, כמו מבצע יפתח בצפון, מבצע יורם ומבצע דני, לכיבוש לוד ורמלה, במרכז.
מונה בהמשך למפקד חזית הדרום, אשר הייתה חזית הלחימה העיקרית עד לסוף המלחמה.
אלוף דוד מרכוס (מיקי סטון) סייע להטמיע את תורת הלחימה ברמות של גדודים וחטיבות בקרב המפקדים הבכירים בצה"ל.
כמו כן היה מפקד חזית ירושלים עד שנהרג.
אלוף משה כרמל היה בתחילה מפקד חטיבת כרמלי ובהמשך מפקד חזית הצפון.
פיקד על המבצעים לכיבוש החלק הערבי של חיפה ולשחרור הגליל.
בין אלה: מבצע בן עמי, מבצע יצחק, מבצע דקל, מבצע ברוש ולבסוף מבצע חירם.
תחתיו שרתו משה מן, מישאל שחם ונחום גולן, מפקדי חטיבת גולני, וכן מפקדה השני של חטיבת כרמלי מרדכי מקלף.
בהמשך נוספו תחת פיקודו חטיבה 7 בפיקודו של בן דונקלמן וחטיבת עודד בפיקודו של אורי יפה ואחריו יצחק פונדק.
אלוף דן אבן היה בתחילה מפקד חטיבת אלכסנדרוני (חטיבה 3) שהופקדה על הגנת מרכז הארץ – מהירקון בדרום ועד זכרון יעקב בצפון.
באוגוסט 1948 הוא התמנה למפקד חזית המזרח, אך נאלץ לעזוב בסוף אותה שנה עקב מצב בריאותו.
אלוף יצחק שדה, ממייסדי הפלמ"ח ומפקדו הראשון.
במלחמת העצמאות פיקד בהצלחה על קרבות משמר העמק, ובהצלחה פחותה, על מבצע יבוסי.
יזם את הקמת חטיבת השריון הראשונה של צה"ל – חטיבה 8 ופיקד עליה בכיבוש לוד ורמלה.
כן נטלה החטיבה בפיקודו חלק במבצע יואב.
בנובמבר 1948, לאחר שבעה ניסיונות כושלים לכיבוש משטרת עיראק סווידאן פיקד שדה על הניסיון השמיני והמוצלח.
החטיבה נטלה חלק במבצע אסף ובמבצע חורב.
סגן-אלוף נחום שריג פיקד על חטיבת הנגב.
מפקד חיל האוויר היה אלוף אהרן רמז.
קדם לו, לזמן קצר, ישראל עמיר, ובימי שירות האוויר, פיקד על השירות יהושע אשל.
מפקד חיל הים בפועל היה אלוף פול שולמן שפעל פורמלית תחת גרשון זק.
מפקדי צה"ל במלחמת העצמאות שם דרגה תפקיד הערות יעקב דורי רמטכ"ל ראש המטה הכללי של ארגון ההגנה וצה"ל (לאחר הקמתו).
בעת ההפוגה השנייה מונה למפקד חזית הדרום משה כרמל אלוף מפקד חזית הצפון פיקד על המבצעים לכיבוש החלק הערבי של חיפה ולשחרור הגליל דוד מרכוס (מיקי סטון) אלוף מפקד חזית ירושלים קצין יהודי אמריקאי בוגר ווסט פוינט, ששירת בצבא ארצות הברית באירופה בעת מלחמת העולם השנייה והגיע לדרגת קולונל.
הגיע לארץ בראשית המלחמה כאיש מח"ל (מתנדבי חוץ לארץ).
ב-28 במאי 1948 נתמנה למפקד חזית ירושלים, וב-11 ביוני 1948 נורה בשגגה על ידי זקיף ישראלי.
מונה בנובמבר 1948 למפקד הראשון של חיל הים.
עד אז עמד בראש חיל הים גרשון זק, אזרח ללא עבר צבאי אשר שימש כראש השירות הימי עוד בתקופת "ההגנה" ותפקידו היה לארגן את החיל.
פול שולמן היה הימאי הראשון שנקרא לעמוד בראש החיל כמפקדו.
לאחר שירותו בחיל הים שימש כיועץ לשר הביטחון דוד בן-גוריון.
הגיע ארצה ב-1948. משה דיין סגן-אלוף מפקד גדוד הסיור של חטיבה 8, מפקד חטיבת עציוני ואזור ירושלים כמפקד הגדוד פרץ ללוד ולרמלה.
ב-10 ביוני 1948 הסכימו הצדדים להצעת המתווך מטעם האו"ם, הרוזן פולקה ברנדוט, להפסיק את האש.
למחרת היום נכנסה לתוקפה הפוגה בת ארבעה שבועות.
הקרבות עם הצבאות הסדירים של מדינות ערב פסקו, אולם "צבא ההצלה" לא ראה עצמו כפוף להחלטות האו"ם, ותפס משלטים בגליל התחתון.
צה"ל אכן ניצל את ההפוגה להתעצמות ולהתארגנות, כמו גם להפקת לקחים לנוכח התנסותו לראשונה בלחימה כנגד צבאות סדירים.
כפי שהתברר בהמשך, ההפוגה היטיבה עם צה"ל יותר מאשר עם הערבים.
ב-26 ביוני תקפו המצרים שיירה ישראלית שיצאה לנגב באישור המתווך הרוזן ברנדוט.
בכל זאת ממשלת ישראל החליטה שלא לפתוח במערכה חדשה.
ב-30 ביוני 1948 השלימו הכוחות הבריטים את פינוי אזור חיפה.
ההפוגה נוצלה, בין היתר, לעריכת טקס השבעה כללי לכל חיילי צה"ל ב-29 ביוני 1948.
פרשת אלטלנה ופירוק יחידות האצ"ל
בעיצומה של ההפוגה, ב-22 ביוני, התרחשה פרשת אלטלנה.
באונייה אלטלנה, שרכש האצ"ל בצרפת, הייתה כמות גדולה של נשק וכן כ-900 עולים.
לקראת הגעתה לחופי ישראל החל משא ומתן קדחתני בין הממשלה לבין הנהגת האצ"ל בתיווכו של ישראל גלילי.
מנהיג האצ"ל, מנחם בגין, ביקש להעביר 20% מהנשק ללוחמי אצ"ל שבירושלים.
לעומת זאת, ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון דרש שכל הנשק יועבר לידי צה"ל.
האצ"ל החליט לפרוק את הנשק בחוף כפר ויתקין, וזאת כדי לבצע את הפריקה הרחק מעיניהם של פקחי האו"ם.
צה"ל הציג אולטימטום של 10 דקות, ובו דרש לקבל לידיו את כל הנשק, אך מפקדי האצ"ל סירבו וניסו לפרוץ את המצור בכוח.
החלו חילופי אש בין הצדדים שבהם נהרגו שישה אנשי אצ"ל ושני חיילי צה"ל.
האצ"ל הפסיק את פריקת הנשק, והאונייה, ועליה בגין, עשתה דרכה לחוף תל אביב, שם פרץ עימות נוסף בין צה"ל לאנשי אצ"ל שעזבו את יחידות צה"ל.
בתגובה הורה בן-גוריון להפגיז את הספינה והיא עלתה באש.
הטיעון הרשמי של בן-גוריון לצעד זה היה הצורך בהקמת צבא ממלכתי, ומניעת היווצרותו של צבא משנה עצמאי במסגרת צה"ל, מדיניות שבה נקט באופן עקבי, לדוגמה עם פירוק הפלמ"ח.
בקרב על חוף תל אביב ובכניסות לעיר, שם הציב צה"ל מחסומים, נהרגו עשרה חברי אצ"ל וחייל צה"ל.
בעקבות הפרשה פורקו לחלוטין יחידות האצ"ל (פרט לירושלים) ופוזרו בצה"ל.
כמו כן נעצרו כ-200 מאנשי אצ"ל (שוחררו ברובם לאחר מספר שבועות), וחלק מבכירי הארגון נעצרו עד סוף אוגוסט.
מנחם בגין, שהכריז בתחילה על ביטול ההסכם וביטל את פקודתו לאנשיו להתגייס לצה"ל, חזר בו כעבור מספר ימים וביטל את הוראתו.
בתחילת חודש יולי, בהתקרב מועד סיום ההפוגה, עשה האו"ם מאמצים רבים למנוע את חידוש הקרבות, אך מאמציו היו לשווא.
במשך עשרה ימים, 9 עד 19 ביולי, התנהלה לחימה עזה בכל החזיתות, כשהיוזמה בעיקרה בידי צה"ל.
קרבות אלה קיבלו את הכינוי "קרבות עשרת הימים".
בצפון הארץ פתח צה"ל במבצע דקל לשחרור הגליל התחתון מידי "צבא ההצלה".
כוחות אלה פתחו בהתקפה נוספת על סג'רה, אך נהדפו לאחר קרבות קשים מאוד, בהם נשא בעיקר גדוד 12 של חטיבת גולני.
צה"ל כבש את רוב שטח הגליל המערבי והגליל התחתון, כולל שפרעם, ספוריה (ציפורי) והעיר נצרת.
לעומת זאת, מבצע ברוש, בו ניסה צה"ל לכבוש את ראש הגשר הסורי במשמר הירדן, לא עלה יפה.
צפונה משם, צה"ל השתלט על תל עזזיאת שבסמוך לכפר סאלד, אך בשורה של התקפות, עלה בידי הסורים, בסיכומו של קרב תל עזזיאת (1948), לכבוש חזרה את התל.
בסיבוב קרבות זה זכו העיראקים להצלחה מסוימת כשהדפו מעט את כוחות צה"ל באזור הגלבוע.
ב-9 ביולי פתח צה"ל במבצע דני בהתקפה רבתי בסיוע טנקים ומשוריינים, שמטרתה הייתה להרחיק את הכוחות הערביים מתל אביב ולהקל את הלחץ מעל ירושלים.
במסגרת המבצע כבש צה"ל את נמל התעופה לוד, שחרר את בן שמן מהמצור וכבש את לוד ואת רמלה.
צפון מערבה משם כבש צה"ל את מג'דל יאבא ואת ראש העין מידי העיראקים והתקרב ללטרון מכיוון מערב.
ניסיון נוסף לכבוש את לטרון – נכשל.
בגזרת ירושלים פתח צה"ל בהתקפות על עמדות הלגיון הערבי ועל המתנדבים המצרים דרומית מירושלים וכבש את עין כרם.
כן הרחיב צה"ל במידה משמעותית את פרוזדור ירושלים, בדרך כלל לנוכח התנגדות קלה.
בהתקרב מועד ההפוגה השנייה נערכו התקפות במאמץ לכבוש את העיר העתיקה (מבצע קדם).
צה"ל תקף מכיוון הר ציון, אצ"ל ולח"י תקפו מכיוון השער החדש.
ההתקפות נהדפו על ידי הכוחות הערביים.
בבוקר 8 ביולי, טרם סיומה הרשמי של ההפוגה הראשונה, החל הצבא המצרי בהתקפה על כפר דרום.
לאחר הפגזה ארטילרית נכנס כוח רגלים מצרי למקום וגילה כי היישוב ננטש באותו הלילה.
הצבא המצרי פתח בהתקפה, האחרונה בשרשרת הקרבות על בית דראס, ונהדף.
מרים במיוחד היו הקרבות על משלט עיבדיס שמצפון לנגבה, ואף בהם נהדפו המצרים.
כן התקיף הצבא המצרי את ג'וליס, אך נהדף גם משם.
נוסף לזאת המצרים ערכו את ההתקפה החזקה ביותר באותה מלחמה על נגבה.
כוחות צה"ל ערכו פשיטה על הכוח המצרי שתקף את קיבוץ נגבה, וסייעו בכך להדיפתו, אולם התקפה על משטרת עיראק סווידאן נכשלה.
המצרים ניסו לכבוש נקודות יישוב יהודיות, תקפו את בארות יצחק ואת גלאון ונהדפו.
צה"ל יצא להתקפות יזומות משלו, כמו מבצע אנ-פאר ומבצע מוות לפולש, כאשר באחרון אף השתלט על קטע מכביש מג'דל–פאלוג'ה, אך הדרך לנגב נשארה חסומה.
בחזית האווירית ערך חיל האוויר הישראלי, במהלך עשרת הימים, גיחות רבות, כולל גיחות הפצצה ממפציצים כבדים מסוג B-17 ("מבצר מעופף"), שזה עתה הובאו ארצה.
חיל האוויר הישראלי הפציץ אף את בירות ערב קהיר ודמשק ואת אל-עריש, בתגובה להפצצות חיל האוויר המצרי מטרות אזרחיות בתל אביב שגרמו ל-150 הרוגים.
בשלב זה של הלחימה החלה העליונות האווירית לנטות יותר ויותר לכיוון ישראל.
לאחר קום המדינה הובאו עולים מאירופה וממחנות המעצר בקפריסין, ובנוסף, צורכי החימוש של צה"ל הגיעו באוניות רכש.
אף אחת מספינות הנוסעים או הרכש לא הופרעה על ידי הערבים.
במבצע שודד בוצעה פעולה מתואמת של חבלה ימית בנמל בארי באיטליה בה נחסם משלוח נשק לסוריה.
לאחר שהנשק נמשה והועבר לספינה אחרת היא נתפסה בלב ים והנשק הועבר לצה"ל.
כלי השיט של חיל הים ששוקמו מתוך צי הצללים של אוניות המעפילים חמושות בנשק מינימלי שהוברח ממדינה זרה לא היו יריב ראוי לצי המצרי.
עם זאת הצליח חיל הים הישראלי לשמור נתיבי ים פתוחים ולמנוע פגיעה בחופי המדינה.
יחידות מהצי המצרי שניסו להפגיז בנהריה, בקיסריה, בתל אביב ובאשקלון הונסו.
על אף החולשה הבסיסית נטל חיל הים חלק במתקפה והפגיז מן הים את נמל צור ומטרות בחוף עזה.
יחידת לוחמים של בסיס חיל הים בחיפה, השתתפה בקרבות כיבוש הכפרים הערביים בחוף הכרמל.
פלוגת נחיתה מחיל הים השתתפה בלחימה הקרקעית, וספגה אבדות כבדות – למעשה אלה היו כמעט כל אבדותיו של חיל הים במלחמה – בעת ניסיון שנכשל לכיבוש הכפר בית עפה, במסגרת מבצע "מוות לפולש".
במשך עשרת ימי הקרבות הוסיפה מועצת הביטחון של האו"ם לדרוש את חידוש ההפוגה, עד שנקטה בדרך של איום בסנקציות על הצדדים אם לא יפסיקו את האש.
צה"ל לא רצה בהפסקת האש בעוד כוחותיו נמצאים בתנופת ההתקפה ובעמדת יתרון, אולם ממשלת ישראל החליטה להסכים להפוגה עוד בטרם הערבים הסכימו לה.
ב-19 ביולי נפסקו הקרבות מבלי שנקבע מועד לגמר ההפוגה.
ב-26 ביולי הושלמה נסיגת הבריטים מארץ ישראל, עם פינוי מחנותיהם באזור רפיח.
ימים מספר לאחר תחילת ההפוגה פתח צה"ל במבצע שוטר, שמטרתו הייתה להסיר את ה"פקק" שיצרו מספר כפרים ערביים מצפון לזכרון יעקב, בכביש תל אביב–חיפה (כביש 4).
בנוסף, בהפוגה זו התחוללו לא מעט קרבות בין צה"ל ל"צבא ההצלה".
לאחר שנכשל בפתיחת הדרך לנגב במבצע גי"ס, צה"ל פעל לחיזוק כוחו הצבאי ועמידותו של הנגב המנותק: במבצע אבק הוחלפה חטיבת הנגב השחוקה בחטיבת יפתח הרעננה יותר, והועברה לנגב כמות גדולה של אספקה.
כן נוצלה ההפוגה השנייה להתארגנות חטיבות וחיילות צה"ל ואגפי המטכ"ל, ולגיוס המוני של צעירים מבין הגל הגדול של העולים שהגיעו ארצה עם פתיחת שערי הארץ.
גויסו כ-30,000 איש בנוסף לכ-60,000 החיילים שהיו כבר מגויסים בתום ההפוגה הראשונה.
כן הונהגו לראשונה במהלך ההפוגה דרגות צה"ל שהוענקו לקציניו ולחייליו.
התארגנות משמעותית אחרת, אשר התבצעה באוגוסט, הייתה הקמת דרג ה"חזית", צפון, מזרח, מרכז ודרום, בין המטכ"ל לחטיבות.
הוא הציג תוכנית, שכללה בין היתר את החזרת הפליטים הערבים ובינאום ירושלים (כלומר הפיכתה למתחם בשליטה בין-לאומית מתמדת).
תוכנית ברנדוט נפלה עקב דחייתה על ידי ישראל מחד וסירוב מדינות ערב לפתוח במשא ומתן ישיר לשלום מאידך.
בתגובה הוציאה הממשלה את פקודת מניעת טרור, וחיסלה את קיומם הנפרד של האצ"ל והלח"י בירושלים.
ימים אחדים לאחר רצח ברנדוט התפרסם הדו"ח שהכין טרם מותו עבור מושב עצרת האו"ם שעמד להתכנס בפריז.
הדו"ח הכיר, אומנם, במדינת ישראל כעובדה קיימת, אך קרא למסירת הנגב לערבים, להחזרת הפליטים ולבינאום ירושלים.
עצרת האו"ם, שהתכנסה בפריז, החליטה שלא לדון בינתיים בשאלת ארץ ישראל, ככל הנראה עקב רצון האמריקאים לדחות את הדיון לחודש נובמבר לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית.
במהלך ההפוגה השנייה הפרו המצרים פעמים רבות את הפסקת האש, הפגיזו בתותחים והפציצו מן האוויר את יישובי הנגב.
ב-15 באוקטובר 1948 שלח צה"ל, לאחר מתן הודעה מוקדמת למשקיפי האו"ם, שיירה לנגב.
המצרים התקיפו את השיירה והיא חזרה על עקבותיה.
צה"ל פתח במבצע יואב, לפתיחת הדרך לנגב, ולאחר קרבות קשים הצליח לכבוש את משלטי הצומת (בימינו צומת גבעתי) ומשלטי חוליקאת, ששלטו על הדרך ליישובי הנגב.
צה"ל המשיך בתנופה וכבש את באר שבע (מבצע משה) וכפרים באזור בית גוברין.
מבצע יואב הסתיים ב-22 באוקטובר לאחר שהושגו רוב מטרותיו.
בעקבות מבצע יואב נותק הקשר בין המצרים שבאזור החוף לבין החטיבה המצרית המזרחית יותר, שכותרה באזור קריית גת של ימינו.
המובלעת המצרית כונתה "כיס פלוג'ה".
כן נכבש טריז מצפון לעזה ותפיסתו אילצה את המצרים לפנות בהמשך את איסדוד ומג'דל (היום אשקלון), וכתוצאת לוואי, גם את יד מרדכי וניצנים.
חיל האוויר הישראלי ביצע במסגרת מבצע יואב שורה של גיחות הפצצה (מבצע אגרוף).
בשל מחסור במפציצים ייעודיים, חיל האוויר השתמש להפצצה גם במטוסי תובלה.
במסגרת המבצע הופצצו עזה, מג'דל, אל-עריש, ג'באליה, בית לאהיא, אל-פאלוג'ה, עיראק אל-מנשייה, בית ג'וברין וג'אביה.
כן יכול היה חיל האוויר לראשונה לשלוח מטוסי קרב לפטרל מעל זירת הלחימה.
ב-21 באוקטובר 1948 נחל חיל הים הצלחה משמעותית שהשפיעה על מבצע יואב, כאשר תקף בסירות נפץ והטביע מול חוף עזה את ספינת הדגל של הצי המצרי, "אל-אמיר פארוק", שהביאה תגבורת לחוף עזה, ופגע קשות בשולת המוקשים שאבטחה אותה, והוציא אותה משימוש.
בתום ההפוגה השנייה התחדשו גם הקרבות בגזרת ירושלים במסגרת מבצע ההר ומבצע יקב.
במהלך מבצע ההר, אשר ערכה חטיבת הראל, הורחב השטח שבשליטה ישראלית מדרום ומדרום מערב לירושלים, והורחקו הכוחות המצריים הבלתי סדירים.
לעומת זאת, מבצע יקב, אשר ערכה חטיבת עציוני, ונועד לכבוש את רכס בית ג'אלא ולפריצת הדרך לגוש עציון ולהר חברון, נכשל ברובו.
מסיבות מדיניות הופסקו שני מבצעים אלה עם תום מבצע יואב.
בלילה, אור ל-22 באוקטובר, תקפו וכבשו יחידות "צבא ההצלה" את משלט שייח' עאבד (קבר רב אשי) אשר ליד קיבוץ מנרה, ובפועל ניתקו את הדרך למנרה ולישובים הסמוכים.
מבצע יעל, אשר נועד לכבוש חזרה את המשלט, נכשל, כמו גם מאמצי האו"ם להחזיר את המצב לקדמותו.
כיוון שכך, פתח צה"ל ב-28 באוקטובר 1948 במבצע חירם שבו כבש את הגליל המרכזי ואת הגליל העליון: תרשיחא, הר מירון, ג'יש וסעסע.
צה"ל המשיך בתנופה לתוך לבנון וכבש 14 כפרים ברכס רמים.
"צבא ההצלה" חמק ברובו מתחומי ישראל ונסוג ללבנון.
בתום מבצע חירם תמו למעשה הקרבות בצפון.
ב-7 בנובמבר בוצע פירוק מטה הפלמ"ח, על פי הוראתו של בן-גוריון, ומכאן ואילך הוכפפו חטיבותיו ישירות למטכ"ל צה"ל.
ב-8 בנובמבר נכבשה משטרת עיראק סווידאן על ידי כוחות חטיבה 8, וזאת לאחר ניסיונות רבים קודמים שעלו בתוהו.
בהמשך החודש נערך מבצע לוט ובו נפתחה דרך היבשה לסדום מכיוון הנגב.
בזאת הסתיים הניתוק של סדום במלחמת העצמאות, לאחר כחצי שנה, תקופה שבה הקשר עימה היה אווירי בלבד.
בגזרת ירושלים התנהלו שיחות בין משה דיין, מפקד חטיבת עציוני, לבין מפקד הלגיון הערבי בירושלים.
הוסכם על הפסקת אש שתיכנס לתוקף ב-1 בדצמבר.
כמו כן הושג הסכם בין הצדדים שניתן לו הכינוי "הסכם מפקדים" להפסקת כל פעולה צבאית, לרבות בניית ביצורים, צליפות והפגזות.
הושג הסדר של מעבר שיירות אספקה לאזור הר הצופים ולהחלפת משמרות השוטרים היהודים (למעשה היו אלו חיילי צה"ל במדי משטרה) שנמצאו בהר.
בתחילת דצמבר ערך צה"ל את מבצע אסף, ובו הרחיק את הצבא המצרי מן השטח אשר מדרום מזרח לעזה.
ב-22 בדצמבר פתחו כוחות צה"ל במבצע חורב, מתקפה רבתי שמטרתה לגרש את הכוחות המצריים שנותרו בנגב, ברצועה צרה שבין עוג'ה אל-חפיר לביר אל עסלוג'.
צה"ל תקף בכוח רב, והשיג את מטרות המבצע ברובן.
במסגרת המבצע חדר טור ישראלי אל תחומי חצי האי סיני והגיע עד אל-עריש, כמהלך עוקף שמטרתו להוציא את המערך המצרי משיווי משקלו.
הדבר גרם להתערבות נמרצת של בריטניה, אשר שלחה מטוסים לסייר מעל זירת הקרבות, ושל ארצות הברית, עד שבן-גוריון הורה למפקד המבצע, יגאל אלון, להחזיר את כוחות צה"ל אל הנגב.
במקביל נעשה ניסיון לחסל את "כיס פלוג'ה" (מבצע חיסול), אך צה"ל נכשל וספג אבדות כבדות.
ניסיון לנתק את הצבא המצרי תוך הצבת טריז באזור רפיח לא מוצה בטרם פסקה הלחימה.
מועצת הביטחון קראה להפסקת הקרבות, ומצרים הסכימה לשיחות לצורך הסדרי שביתת נשק.
עם סיום מבצע חורב ב-7 בינואר 1949 נמצא הנגב כולו בשליטת צה"ל, מלבד "כיס פלוג'ה" שנותר במצור.
כן נותרה למצרים רצועה לאורך מישור החוף הדרומי, מבית חנון לרפיח (רצועת עזה).
זמן קצר בטרם הפסקת האש אירעה תקרית האוויר הישראלית-בריטית, שבמסגרתה הופלו חמישה מטוסים בריטיים במהלך גיחות סיור וצילום סמוך לגבול ישראל–מצרים.
לאחר מבצע חורב הסתיימה למעשה הלחימה בקנה מידה גדול במלחמת העצמאות, אם כי הפעילות הצבאית עדיין המשיכה.
סיום המלחמה והסכמי שביתת הנשק
לאחר מבצע חירם לשחרור הגליל, חתימת "הסכם המפקדים" בגזרת ירושלים וגירוש המצרים מן הנגב במבצע חורב, נותרו על אדמת ישראל כוחות צבא ערביים במספר מקומות; כוחות מצריים ב"כיס פלוג'ה", כוחות סוריים במשמר הירדן שנכבשה, כוחות ירדניים באזור הערבה וכוחות לבנון בראש הנקרה.
מאידך נשארה מובלעת ישראלית בתחום לבנון עד נהר הליטני, שבתוכה פונו חמישה כפרים כבר בינואר 1949.
ב-24 בפברואר 1949 נחתם הסכם שביתת הנשק עם מצרים וב-26 בפברואר יצא צבא מצרים מ"כיס פלוג'ה" וחזר לתחום מצרים.
ב-5 במרץ 1949 פתח צה"ל במבצע עובדה, שהיה מסע להשתלטות על הערבה ואום רשראש (אילת) שנכללו בתחום מדינת ישראל.
המסע עבר כמעט ללא קרב וללא נפגעים ישראלים.
במקביל השתלטו כוחות צה"ל, ללא קרב, במסגרת מבצע ייצוב על אזור עין גדי.
ב-10 במרץ הגיעו כוחות צה"ל למפרץ אילת.
מבצע עובדה סיים את הפעילות הקרבית במלחמת העצמאות ובסופו שיגרו הלוחמים מברק לממשלה:
ב-23 במרץ 1949 נחתם הסכם שביתת הנשק עם לבנון.
צבא לבנון פינה את ראש הנקרה וצה"ל פינה את המובלעת בשטח שתפס בלבנון עד נהר הליטני כולל 12 כפרים.
ב-3 באפריל 1949 נחתם הסכם שביתת הנשק עם ירדן, לאחר שקודם לכן, במסגרת מבצע עובדה, לא גילתה ירדן התנגדות למהלך השתלטות ישראל על גזרת ים המלח, הערבה ואילת.
לאחר חתימת ההסכם נותרו בשליטת ממלכת ירדן הרובע היהודי בעיר העתיקה, גוש עציון מדרום לירושלים ונווה יעקב ועטרות מצפון לה.
ב-20 במאי 1949 נכנסו כוחות צה"ל לאום אל-פחם ויישובי ואדי עארה, שבהסכם עם ירדן נמסרו לשליטת ישראל.
העיראקים, שהחזיקו בשטחים אלה, נסוגו מהם, ופינו את השומרון ללא הסכם כלשהו עם ישראל, והסכם שיסיים את מלחמת העצמאות, בין עיראק וישראל, לא נחתם מעולם.
במסגרת ההסכמה שקווי הפסקת האש יהיו לקווי שביתת הנשק, איבדה ישראל את השליטה בעיר העתיקה בירושלים, בגוש עציון שמדרום לירושלים, בעטרות ובנווה יעקב שמצפון לירושלים, בבית הערבה שלחוף ים המלח ובכפר דרום שברצועת עזה.
בהסכמי שביתת הנשק נקבע מנגנון פיקוח על הפסקת האש של משקיפי או"ם, באמצעות ארבע ועדות שביתת נשק מעורבות של נציגי ישראל ונציגי כל אחת מארבע המדינות שחתמו עימה על ההסכמים.
הסכמי שביתת הנשק לא הביאו בעקבותיהם הסכמי שלום.
במערכה על עצמאות ישראל מיום החלטת עצרת האו"ם ועד כריתת הסכמי שביתת הנשק, נפלו בצד היהודי כ-6,000 גברים ונשים, מתוכם כ-2,400 אזרחים, מתוך אוכלוסייה יהודית שמנתה בעת הכרזת המדינה כ-650,000 איש, כלומר כמעט כאחוז מכלל היהודים בארץ.
בין ההרוגים היו גם 1,462 ניצולי השואה, בהם בין 129 ל-152 שהיו נצר אחרון למשפחותיהם (שלהם הוקמה אנדרטה בהר הרצל).
מספרים מדויקים על מספר הקורבנות בקרב הערבים אינם ידועים, וההערכות שונות במידה ניכרת זו מזו.
לפי הערכתו של עארף אל-עארף, אשר נראית סבירה לנוכח הידוע על מהלך הקרבות, המספר הכולל של הקורבנות בקרב הערבים הוא כ-17,000, לפי הפירוט הבא:
מתנדבים מארצות ערב: 1,295 חיילים
יהושפט הרכבי, שהביא נתונים אלה לקורא העברי, העיר: "אין להתייחס למספריו של עארף אל-עארף כמספרים מדויקים ובדוקים אלא כמורים על סדר גודל בלבד".
נתונים שהביא בני מוריס: לפי פרסום רשמי מיוני 1950, אבדות המצרים הסתכמו בכ-1,400 הרוגים; לצבאות ירדן, עיראק וסוריה היו כמה מאות הרוגים כל אחד; ללבנונים היו כמה עשרות הרוגים במהלך כמה פשיטות של צה"ל לתוך לבנון; בשנות ה-50 טען אמין אל-חוסייני כי במהלך המלחמה נהרגו בקירוב 12,000 פלסטינים.
מטוסים שהופלו: הרוורד סורי אחד, 2 מטוסי דקוטה מצריים, 3 ספיטפיירים מצריים, 3 מטוסי מצריים, ראפיד, 3 ספיטפיירים ופיאט לא מזוהים.
שטח ואוכלוסייה בהשוואה לתוכנית החלוקה
כ-20 יישובים יהודיים פונו או נכבשו על ידי הערבים במהלך המלחמה, בערך מחציתם נכבשו חזרה, וישוב אחד (משמר הירדן) הוחזר בהסכמי הפסקת האש.
"הקו הירוק" נקבע כגבול הפסקת אש (בהסכמי רודוס) והפך בהדרגה לגבולה של מדינת ישראל דה פקטו.
גבולות שביתת הנשק כללו כמעט את כל השטח שהוקצה למדינה היהודית במסגרת "החלטת החלוקה", מלבד שטח קטן בדרום עמק בית שאן, וכן כללו חלק ניכר מהשטח שהוקצה למדינה הערבית בארץ ישראל במסגרת החלטת האו"ם.
כן היו אזורים קטנים שנכללו הן בקו הירוק, הן בחלק היהודי על פי החלטת החלוקה, אך ישראל לא הצליחה להחיל עליהם את ריבונותה (חמת גדר, אזור קטן ממזרח לקיבוץ דן, הכולל את שניר של ימינו, חופה הצפון מזרחי של הכנרת).
ישראל מעולם לא הכירה באופן רשמי בגבולות הקו הירוק כגבולה המדיני, אך מרבית מדינות העולם קיבלו אותם כגבול הבין-לאומי המוכר של ישראל.
סך הכול נוספו למדינה היהודית כ-5,700 קמ"ר שהם כ-21% משטחה של ארץ ישראל המנדטורית (כ-27,000 קמ"ר).
לפני קבלת החלטת החלוקה, רק כ-6% משטח ארץ ישראל המנדטורית, היו קרקעות בבעלות יהודית, כולל שטחים שהיו רכוש לאומי בהיותם שייכים לקרן הקיימת לישראל.
השטח שנוסף הוא שטח איכותי ועתיר יחסית במשקעים, תוספת זו הכפילה למעשה את השטחים המתאימים לחקלאות לעומת השטחים בתוכנית החלוקה שכללו כ-9,600 קמ"ר של הנגב הדרומי במדינה היהודית.
בתום המלחמה היה שטחה של מדינת ישראל 20,770 קמ"ר שהם כ-77% משטחה של ארץ ישראל המנדטורית (כ-27,000 קמ"ר).
האוכלוסייה היהודית הגיעה לכ-1,000,000 נפש, לאחר שמאות אלפי עולים הגיעו לארץ ישראל בתקופה שבין 30 בנובמבר 1947 ועד גמר חתימת הסכמי שביתת הנשק ביולי 1949. האוכלוסייה הלא יהודית שנשארה בשטח מדינת ישראל מנתה כ-156,000 נפש.
ירושלים, שעל פי תוכנית החלוקה הייתה אמורה להיות עיר בין-לאומית, נחלקה לשניים כאשר ישראל התבססה בחלקה המערבי (המודרני), היהודי ברובו טרום המלחמה, וירדן כבשה את החלק המזרחי, שכלל את העיר העתיקה, הר הבית והכותל המערבי.
גדר גבול ומעברי גבול הוקמו באמצע העיר.
הר הצופים, על האוניברסיטה העברית ובית הקברות שבו, נשאר מובלעת בשליטת ישראל בתוך העיר המזרחית.
ישראל הכריזה על ירושלים כבירתה, והעבירה אל ירושלים המערבית את מוסדות השלטון.
המדינה הערבית שהייתה אמורה לקום ממערב לירדן, על-פי תוכנית החלוקה, לא קמה.
בנוסף, תושביה הערבים של ארץ ישראל לא עשו מאמץ כלשהו להקים מדינה בחלק אשר הוקצה להם.
על חלק משטחה המיועד השתלטה ישראל, את החלק ההררי של יהודה ושומרון (הגדה המערבית) סיפחה ממלכת ירדן, ועל החלק הדרומי-מערבי של שפלת יהודה (רצועת עזה) השתלטה מצרים.
עם זאת, ההנהגה הערבית – שסירבה לקבל את תוכנית החלוקה ולבנות מדינה ערבית בשטחים שזו ייעדה לה – פעלה להקמת ממשלה חילופית שהתיימרה לשלוט בארץ כולה, ללא הגבולות שבתוכנית החלוקה.
ב-1 באוקטובר 1948, בעקבות כישלון יוזמה של הליגה הערבית להקים "מנהל אזרחי פלסטיני זמני", הכריזה "המועצה הלאומית הפלסטינית" (אל-מג'לס אל-וטני אל-פלסטיני), שהורכבה מתומכי אמין אל-חוסייני ומתנגדי המלך עבדאללה, שנאספו בבית הספר אל-פלאח בעזה, על הקמת ישות פוליטית בשם ממשלת כל פלסטין (חוכומת עומום פלסטין).
הבחירה בשם נועדה לאותת על התנגדותם לתוכנית החלוקה ועל כוונתם להשתלט על שטחי המנדט הבריטי עם סיום המלחמה.
אל-חוסייני עצמו נמנע מליטול תפקיד מרכזי ביוזמה זו בגלל החשש מתגובת המלך עבדאללה ומצרים.
כראש הממשלה נבחר אחמד חלמי עבד אל-באקי.
על פי הערכות, התגוררו בשטח המנדט ערב הקמת מדינת ישראל כ-1,300,000 ערבים.
על פי נתוני האו"ם, כ-280 אלף מהם נשארו בשטחים שנתפסו על ידי צבא ירדן (מרבית יהודה ושומרון – הגדה המערבית) וסופחו לממלכת ירדן בתום המלחמה.
כ-190 אלף נותרו ברצועת עזה שנתפסה בידי צבא מצרים.
מספרם של הפליטים שמצאו מקלט בירדן, בסוריה ובלבנון מוערך ב-245 אלף.
הפליטים שנשארו בגדה המערבית או הגיעו לירדן זכו לאזרחות ירדנית בתום המלחמה.
יתר הפליטים נותרו חסרי אזרחות, כיוון שהמנדט הבריטי כבר לא התקיים, והמדינות שאליהן נמלטו סירבו להעניק להם אזרחות.
במקומות פזורתם השתכנו חלק מן הפליטים במחנות פליטים.
לקראת סיום המלחמה אישרה העצרת הכללית של האו"ם את החלטה 194 הקוראת להקמת ועדת פיוס שבה שני הצדדים יגיעו להסכמה ביניהם על כל הנושאים הנמצאים במחלוקת.
מתוקף החלטה זו גם הוקם אונר"א – ארגון הפועל לסייע לפליטים הפלסטינים, אך המנדט שלו לא מאפשר לו לפתור את בעייתם על ידי יישובם במקומות הימצאם.
קיימות מספר גישות בנוגע למעמדה של החלטה זו והמשמעויות הנגזרות ממנה.
הפליטות היהודית לאורכה של המלחמה הקיפה את כל הארץ ואת כל סוגי היישובים והסתכמה בכ-60,000 נפש לפחות מתוך אוכלוסייה של כ-650,000 נפש.
נראה שיש לראות בנתונים אלה מספרי מינימום משום שהם משקפים רק את הפליטים שהיו בטיפולן של הרשויות.
עם הכרזת העצמאות, הגיעו אל המדינה הצעירה רבים מניצולי השואה מאירופה, חלקם ממחנות המעצר בקפריסין ופליטים יהודים ממדינות ערב.
עלייה זו הביאה לגידול עצום באוכלוסיית המדינה, כאשר תוך 18 חודשים בלבד הוכפלה האוכלוסייה היהודית במדינה מכ-650,000 לכ-1,300,000 תושבים.
כ-296,000 יהודים עלו ממדינות ערב, חלקם ברחו בעקבות גל פרעות שנפתח נגדם בעקבות המאורעות שנלוו להקמת מדינת ישראל.
רוב העולים הגיעו לארץ בתחילת שנות ה-50 במהלך העלייה ההמונית ונקלטו במעברות.
ישראל התחילה בקליטת עלייה בתנאים קשים, תוך הנהגת מדיניות של כור היתוך וצנע כלכלי.
הערכת תוצאות מלחמת העצמאות הייתה לנושא מחלוקת בין אישים ישראליים שלקחו חלק בניהול הלחימה.
ב-6 במרץ 1964 צוטט דוד בן-גוריון כאומר ש"אילו עמד משה דיין בראש המטה הכללי של צה"ל בראשית מלחמת הקוממיות ייתכן שגבולות המדינה היו שונים והיינו מגיעים להישגים צבאיים גדולים יותר".
על דברים אלו הגיב יגאל ידין, ששימש כרמטכ"ל בפועל בימי מלחמת העצמאות בגלל מחלתו של הרמטכ"ל יעקב דורי, שלחלק מהכישלונות אחראי דוד בן-גוריון שהתערב בנושאים טקטיים לא לו וכי בחלק מהמקרים נקבעו הגבולות לא בגלל בעיות צבאיות אלא משיקולים מדיניים.