tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תושבי המקום טוענים כי מקור מימיו של נהר גלומה הוא מוסטונינה, אגם זעיר המרוחק כ-30 קילומטרים צפונית לאורסונדן.
אהז הוא צמד מוזיקלי צרפתי שמקורם בברטאן.
הצמד נבחר, ביחד עם אלוון, לייצג את צרפת באירוויזיון 2022 בטורינו עם השיר "Fulenn".
חברי הלהקה, הרואים עצמם זמרים בסגנון המסורתי, הם סטרן דירידולו, סטרן לה גויו ומארין לאווין.
שלושתם מגיעים מאזור ברטאן הצרפתי, כאשר המיתולוגיה הקלטית מעוררת השראה במוזיקה שלהם.
כך הם מפרשים סיפורים עכשוויים המעורבים במיתוסים של אזורם.
הלהקה סיימה, יחד עם אלוון, במקום ה-24.
כמקובל, בשלב חצי-הגמר הראשון של התחרות הוצג השיר כחלק מהשירים שהעפילו אוטומטית לגמר.
בריאיון קצר שנערך אז עם מבצעי השיר, הם סיפרו שברטונית היא שפת אימם ולכן חשוב היה להם לשיר בה באירוויזיון.
היא ממוקמת באזור אוסטרובוטניה הדרומית.
בעיר יש 5,261 תושבים והיא משתרעת על שטח של 910 קילומטרים רבועים מתוכם 105 קמ"ר של מים.
השפה המדוברת בעיר היא פינית.
אהטרי ידועה בגן החיות שלה ובמלון Mesikämmen שנמצא בה.
המלון תוכנן על ידי טימו וטואומו סוומלאינן, שאחראים לתכנון כנסיית טמפליאוקיו בהלסינקי ונבנה בחלקו בתוך הסלע.
האגם הגדול ביותר בסביבתה הוא Ähtärinjärvi.
יש גם טחנת רוח עתיקה וקטנה יחסית בשם Vääräkosken Pahvi.
אהמט נג'דט סזר (בטורקית: Ahmet Necdet Sezer; נולד ב-13 בספטמבר 1941) הוא משפטן טורקי שכיהן בעבר כשופט בית המשפט לחוקה וכנשיא טורקיה העשירי.
סזר נולד באפיונקראהיסר וסיים את לימודיו התיכוניים בעיר ב-1958. הוא הוסמך במשפטים בפקולטה למשפטים באוניברסיטת אנקרה ב-1962, והחל את הקריירה שלו כשופט באנקרה.
סזר כיהן כמשקיף בבית המשפט העליון לערעורים באנקרה.
ב-1978 קיבל תואר LL.M במשפט אזרחי מטעם אוניברסיטת אנקרה.
ב-7 במרץ 1983 נבחר לתפקיד שופט בבית המשפט העליון לערעורים, לאחר שזכה להמלצתם של שלושה מחברי ועדת התכנון של בית המשפט העליון.
ב-1988 נבחר לתפקיד חבר בית המשפט לחוקה של טורקיה על ידי הוועדה, וב-6 בינואר 1998 נבחר לשופט העליון של בית המשפט לחוקה.
בשנת 2000 בחרה בו האספה הלאומית הגדולה של טורקיה לנשיאהּ העשירי של טורקיה במקום סוליימאן דמירל, אשר כיהן בתפקיד במשך שבע שנים.
סזר נכנס לתפקידו ב-16 במאי 2000 וסיימו ב-16 במאי 2007. לאחר מכן שימש בתפקיד עד לבחירתו של עבדוללה גול לנשיא האחד-עשר של טורקיה, ב-28 באוגוסט 2007.
סזר ידוע כתומך בחילון טורקיה ובכניסת טורקיה לאיחוד האירופי בהתאם להשקפת הממשלה.
מאז כניסתו לתפקיד היו מקרים שבהם הביע השקפה החולקת על זו של ראש הממשלה, רג'פ טאיפ ארדואן.
"אהלן וסהלן" הם זוג דמויות בדיוניות אשר הומצאו על ידי דודו גבע וקובי ניב בסדרת ספרי הקומיקס "מגוחך" ובטורי העיתונות שיצרו השניים בשנות ה-80, אותם כתב ניב ואייר גבע.
אהלן וסהלן הם זוג בלשים ירושלמים חובבנים.
כמו שאר דמויותיהם של גבע ושל ניב (יוסף, האביר זיק והברווז), גם אהלן וסהלן לא מצליחים למלא את תפקידם כהלכה, ומצליחים להסתבך בפרשות משעשעות והומוריסטיות.
המאפיין המייחד את זוג הבלשים הוא ה"ירושלמיות" שלהם - האהבה לחומוס, הזיקה ל"חבר'ה" מהשכונה והפשטות והתמימות שגילו הדמויות.
עוד דבר שהבליט את צמד הדמויות משאר דמויותיהם הם הציטוטים והביטויים הרבים שאותם אימצו מעריציהם הרבים, והמפורסמים שבהם הם: "זה חשוד מאוד" (נאמר על ידי סהלן) ו"זה נראה מודבק" (נאמר על ידי אהלן); כחלק מהמגוחכות של חקירותיהם.
מבנה סיפוריהם של זוג הדמויות, שמאוירים בסגנון הקומיקס, הוא מבנה ה"סיפור בהמשכים" השכיח בעלילות חוקרים, דבר המבליט את חוסר ההצלחה של השניים, שבסוף כל פרק מצליחים להסתבך עוד יותר ולהקלע למצבים משעשעים עוד יותר.
לטור הקומיקס הרוחבי הוספו בסופו שתי דמויות נוספות - החתולים - שדיברו ביניהם, תוך הבאת הערות מלאות הומור ציני.
מבנה הסיפורים של אהלן וסהלן דומה דמיון רב למבנה עלילות "יוסף ואחיו" שיצרו גם הצמד גבע וניב: קומיקס רוחבי, ללא צבע, עם הערות שוליים של צמד דמויות שונות מעלילת הסיפור (במקרה של "יוסף" אלה הקקטוס והמנורה המואנשים).
כמו כן, שני הטורים פורסמו ברשת שוקן, בעוד שיוסף התל אביבי הופיע ב"העיר", המקומון של תל אביב, הופיעו השניים במקבילו הירושלמי - "כל העיר".
בשנת 1984 התנהל סכסוך קטן בין גבע לניב וזה הוביל לחתימת הסכם משפטי על זכויות יוצרים משותפות.
בשנת 1979 החלו שני היוצרים ביצירת עלילות "אהלן וסהלן בפרשת הפנדל המפוקשש" שהתפרסמו, כאמור, במקומון הירושלמי "כל העיר".
עלילות אלה התפרשו, בנוסף ל"חדשות", על פני סדרת ספרי "מגוחך" שיצרו השניים - "ספר מגוחך" (1981), "בנו של מגוחך" (1983) ו"מגוחך בעורף האויב" (1985).
לאחר הוצאת הסדרה, פרסמו השניים את הספר-חוברת "אהלן וסהלן במערב הפרוע" (1985), המתארת את עלילותיהם של צמד הבלשים במערב הפרוע, בסגנון של סרט מערבון.
ארבעת ספרים אלה זכו להצלחה גדולה ולקהל מעריצים רחב.
בית־הספר התיכון העירוני "אהל־שם" (יד לישראל ארצי) הוא בית־ספר תיכון עיוני ארבע־שנתי ברמת־גן.
בית־הספר נמצא בשיכון ותיקים שבצפון רמת גן, סמוך לגדה הדרומית של נחל הירקון, בשטח נרחב שבין הרחובות רוקח וסמדר.
בית־הספר נוסד כמוסד פרטי בשנת 1934 בעיר רמת־גן על ידי ד"ר אלכסנדר קולר, ששלוש שנים קודם לכן הקים בתל אביב את הגימנסיה הריאלית בלפור.
בשנה הראשונה שלו שכן בית הספר במבנה קטן על גבעה ברחוב ביאליק, ולמדו בו ארבעה עשר תלמידים.
בתחילה, כלל המוסד גם את כיתות בית־הספר היסודי.
ד"ר קולר ניהל את בית־הספר כחמש שנים.
מנהלו השני של אהל־שם היה ד"ר אלימלך רימלט, לימים חבר־כנסת ושר.
בתקופתו, בשנת הלימודים תש"ב – 1941–1942, סיים מחזור בוגריו הראשון את לימודיו.
בשנת הלימודים תש"ד – 1943–1944 עבר בית הספר לבניינו השישי (בבנין הישן נותר בית ספר יסודי, ברחוב ביאליק מול עיריית רמת־גן.
באותה שנה גם חל שינוי במבנה בית־הספר: כיתות היסוד א'–ח' עברו לרשותה של המועצה המקומית כבית־ספר יסודי ואילו בגימנסיה "אהל־שם" נותרו כיתות התיכון ט'–י"ב.
בשנת הלימודים תש"ז – 1946–1947 עבר גם בית־הספר התיכון לרשות המועצה המקומית רמת־גן.
במאי 1992 קיים בית הספר כנס יובל לכינון הגימנסיה "אהל־שם", בו השתתפו רבים מחמשת אלפים בוגריו עד אותה עת, ביניהם חברי כנסת, אנשי תקשורת ואקדמיה.
בשנת 1996 נחנכה ספריית בית־הספר הכוללת פינות מחשבים ופינת שמע.
אשכול הפיס למדעים ולאמנויות נחנך בשנת 1998 ומשמש כמעבדות למקצועות מדעיים של התיכון וכמרכז קהילתי בשעות אחר הצהריים שבו מועברים סדנאות וקורסים.
בשנת 2009 נחנך היכל ספורט רב תכליתי חדש הכולל חדרי ספח ומגרש עם כ־700 מקומות ישיבה.
במהלך חופשת הפסח של שנת הלימודים תשע"ד (2013) החלה בנייתו של אגף מעבדות חדש בחלל שבין שני בנייני כיתות הלימוד הישנים יותר.
האגף כולל מעבדת מחשבים ופיזיקה בחדרים ממוגנים שישמשו כמרחבים מוגנים בשעת הצורך.
בנייתו של האגף הסתיימה בנובמבר 2014.
בשנת הלימודים תשס"ז – 2006–2007 הוחלט לראשונה כי הכיתות יהיו 4 שנתיות.
כלומר, התלמידים לומדים באותה כיתת אם מכיתה ט' ועד י"ב, ללא חלוקה מחדש לפי מגמות בכיתה י"א, כפי שהיה נהוג עד אז.
החל משנת 1993, מפרסם "אהל־שם" שתיים עד שלוש מהדורות בשנה של עיתון בית הספר, "דוגרי".
כל גיליון מכיל כעשרים עמודים.
העיתון נכתב, מעוצב ונערך לשונית על ידי התלמידים בלבד.
בבית הספר ישנם מקצועות לימוד מגוונים, הן ריאליים והן הומניים, כגון: פיזיקה, ביולוגיה, גאוגרפיה, תנ"ך, ערבית, צרפתית, רוסית, ספרדית, ספרות, מדעי המחשב, טכ"מ (טכנולוגיות מידע), ביוטכנולוגיה, רובוטיקה, סייבר, משפט עברי ועוד.
בנוסף, קיימים שישה מסלולי לימוד ארבע־שנתיים: מסלול כיתה מדעית־נחשון, מסלול עתודה מדעית־טכנולוגית, תיאטרון, מוזיקה, מחוננים וניהול עסקי (חינוך מיוחד).
בשנת 2005 תלמיד בית־הספר רון נוימן זכה באסטרואיד אשר יקרא על שמו בתחרות מחקר עולמית שארגנה נאס"א.
בית־הספר משתתף משנת 2007 במודל האו"ם וזוכה להשגים רבים, ובהם 6 מתוך 7 הפרסים בוועידת האו"ם לנוער של 2010 ופרס "שרה ג'יין שפירא" לבית־הספר המצטיין בשנת 2011 ו־2012.
צוות המורים של בית־הספר זכה בפרס רוטשילד לפרויקט אורייני־בינתחומי בשנת 2009.
בוועידת האו"ם לנוער של שנת 2011 בניו יורק זכתה משלחת בית־הספר בפרס על הסרט הקצר הטוב ביותר.
בשנת 2012 זכה תלמיד בית־הספר מאיר בקשי במקום הראשון בתחרות הארצית "מקנה דעת" של חיל המודיעין בנושאי ערבית ומזרח תיכון.
בשנת 2012 ובשנת 2013 זכה התיכון במקום הראשון באליפות הארץ לדיבייט תיכונים, שאורגנה על ידי "המרכז הישראלי להעצמת האזרח".
בשנים 2024-2025 זכתה נבחרת התיכון באליפויות ישראל בשחמט לקבוצות תיכונים.
אהלן וסהלן במערב הפרוע היא חוברת קומיקס שהוציאו דודו גבע וקובי ניב ב-1985. היא מתארת את הרפתקאותיהם של צמד "לא יוצלחים" ירושלמים, אהלן וסהלן, במערב הפרוע הדמיוני.
החוברת מכילה, על פי עדותם של המחברים, "48 עמודים בשחור לבן!!!
מתח בלתי נסבל!" ומוגדרת כ"מאוד מאוד מומלצת על ידי משרד החינוך!".
על הכריכה הפנימית מודפסת, כביכול, פרסומת שהדפסת הצבע בה זזה ל"חזית הפלדה הפלסטית מתוצרת 'פלסטיקון' מקיבוץ הנופלים" עם פתקה מחיה לעזרא בנוגע לפרסומת, ופתקית תשובה מעזרא: "חיה, חבל על הנייר.
נשתמש בו לעטיפה של המערב הפרוע."
בתוך החוברת, בנוסף לסיפורם של הצמד הירושלמי, מופיעים עמודי פרסומות מזויפות ("עם פאות לחיים, תזיין שבעתיים!") וסיפורו של "סופרנחמן מברדצלב בפרשת 'ויקרע'", על נכדו של אביעזר צדרבוים, שעסק בתורת הקבלה, כפקיד קבלה במלון בירנבאום, וירש ממנו את סיסמת הסופרנחמן השימושית: "כהכגצמוללך!".
סיפורם של אהלן וסהלן מתחיל כאשר הם נשלחים במצוות אייבי נתן לינקולן להעביר ידיעה כלשהי.
הם יוצאים לדרכם במרכבה, תחת השם הבדוי סמית א' וסמית ב', בלוויית הכומר ג'ונסון, האיש הרע שתפקידו לחשוף אותם, בנקאי עשיר ואשתו, הזונה המהירה ביותר במערב.
במפתיע, מותקפת השיירה על-ידי אינדיאנים, המחסלים את הכומר המנדנד ואת הרכבים, כשהבנקאי נמלט על גבה של אשתו, המצדיקה את שמה כזונה המהירה ביותר במערב.
אהלן וסהלן ממונים לתפקיד הקומפוט בחתונת בת הצ'יף, אך למזלם מתאהבת באהלן הבת והשלושה נמלטים דרך שער האריות, כשבת הצ'יף רכובה על אהלן וסהלן.
בצירוף מקרים מופלא, לוקחים אהלן וסהלן את הסיבוב מהר מדי, נופלים לתהום ומחסלים את מר בן זונה, מחסל התוכים הנודע.
כפרס, הם ממונים לתפקיד השריף, אך כאשר הם רושמים דוח חניה למר סמי וקוקי, שכל העיירה בבעלותו, הם נידונים לתלייה.
למזלם, ברגע האחרון נופלת הבורסה, תושבי העיירה חשים למכור את הדולרים, העץ נשבר והצמד נמלט ומתגייס לעבודה במסילת הברזל "חוצה שומרון".
למרות העבודה השקדנית עד הרגע האחרון, מתמוטטת המסילה ברגע האמת והצמד יוצא כשרק 6.5 דולר בכיסו.
במעות הדלים, קונה הזוג 6.5 מ"ר ומתחיל לחפור.
כשהם מתייאשים מופיע במקום מר יואינג, לו הם מוכרים את השטח תמורת מכנסי ג'ינס, כיוון שסהלן הבטיח לבת אחיו שיביא לה ג'ינס.
אף על פי שיואינג מגלה נפט במקום, בטוחים השניים כי עשו עסקה טובה, שכן ידוע ש"הישראלים איפה שאתה לא מפיל אותם תמיד נופלים טוב."
כאיור לחכמת דורות זו, פוגשים השניים זמן קצר אחרי כן במשה, ידידם הירושלמי, ובזכות קשריו המצוינים עם צ'ארלי בן אחותו רחל, מקבלים עבודה בבית הזונות התנ"כי אדם וחווה.
במסגרת עבודתם המסורה במקום, פוגשים השניים בזונת הצמרת, הכבשה לולה, ובהמלצתה מתקבלים לעבודה אצל בן דודה רונלד ב"חוות החיות."
זמן קצר לאחר בואם לחווה, היא מותקפת על ידי "החזירים הקומוניסטים" וכל החיות, כולל החמורים, הסוסים ואהלן וסהלן, נדרשות להטיל חמש ביצים ליום.
כדי להימלט מההטלה הבלתי נלאית, מתחזים אהלן וסהלן לחולים במגפת ניו-קאסל, מתחפשים לחזירים ונמלטים מהחווה.
בדרכם הם פוגשים בהיפי שנתקע במדבר משנות השישים ובהשפעת החשיש שהוא מעשן מתחילים לרחף עם המשאית בעזרתה הם נוסעים אל החלל החיצון.
בדרך נכנס בהם מאחור סופרמן ולאחר דין ודברים ממושך ("חזירים!
הרסתם לי את הבלורית") הם באים איתו להסכם ומקבלים ממנו מאתיים דולר, שכן הוא נכנס בהם מאחור.
בכסף, מחליטים השניים לקנות רדיו-שעון בניו יורק, אך כאשר הם עוברים בלאס וגאס הם מחליטים להמר מעט ומפסידים את כל כספם, מוכרים את המשאית, וממש בסנט האחרון זוכים בכל הקופה, מיליוני דולרים.
בכסף משתמשים השניים בתבונה, ומשקיעים אותו בהפקת הענק "קופיקו בניו יורק", בהשתתפות מרלון בנדו וקינג קונג.
הסרט גורף הון, וכמוהו גם סרטם הבא, "האימפריה מכה את הג'דיי" בכיכובם של אורסולה אנדרס, פופאי וצחי נוי.
עייפים מההצלחות הבלתי פוסקות, מחליטים השניים לביים סרט אמנותי, בו המוות משחק "מונופול" עם בריג'יט בארדו הערומה, אך כאן עולה ההצלחה על כל הציפיות.
הם ראו הכול ועשו הכול.
למזלם, מציעה להם המפלגה הרפובליקנית להיות נשיאי ארצות הברית, תחת השם הכובש "או'אהלן ואו'סהלן." יריבם בבחירות הוא הנשיא רייגן הקשוח, שמכריז בעימות ביניהם "אני מקווה שהציבור ייתן לנו להמשיך.
השתתפנו בעשרות מערבונים ותמיד ניצחנו באורח דמוקרטי," אך הצמד הערמומי טומן לנשיא הפתעה: "סליחה, אדוני הנשיא," הם אומרים, "החנות שלך פתוחה." התרגיל המתוחכם מצליח, והזוג נבחר לנשיאות ארצות הברית.
בכהונתם, הם מחסלים את העוני (באמצעות הפצצת רובעי העניים), מחליפים את הדולר בדונלד, נוחתים על המאדים, אך גם פותחים במלחמה אטומית ("סך הכול רציתי להפעיל את האייר-קונדישן").
"אהלן וסהלן במערב הפרוע" הציג את גבע וניב במיטבם הפרוע.
לעלילה רק חשיבות מעטה, כהזדמנות להתגולל בהומור על תופעות שונות ששעשעו או הטרידו את השניים, אך הסיפור כולל, לצד התחכמויות לשוניות אופייניות, גם מספר אבחנות חדות לגבי התרבות הישראלית והאמריקנית, וכן כמה פרודיות משעשעות, שבולטת בתוכן זו בחוות החיות שבשליטת החזירים הקומוניסטים.
אָהֳלִיאָב בֶּן אֲחִיסָמָךְ היה דמות תנ"כית משבט דן אשר היה שותפו של בצלאל בן אורי במלאכת בניית המשכן וכליו.
המושב אֲחִיסָמָךְ באזור השפלה נקרא על שם אביו.
על פי המסופר ב, בשנה הראשונה ליציאת מצרים פנה אלוהים אל משה בסיום הציווי על הכנת המשכן, וציווה למנות את בצלאל, יחד עם אהליאב בן אחיסמך משבט דן, לבצע את מלאכת המשכן וכליו:
בחז"ל מוסברת בחירתו של אהליאב על רקע היות בצלאל משבט יהודה, אשר נחשב לשבט החשוב, נושא דגל המלכוּת:
ניתן לראות את בחירתו של בצלאל כשותף של אהליאב כהצהרה על שוויון השבטים בפני ה' - עבודתו של אהליאב משבט דן (שנחשב לשבט לא דומיננטי בתחום ההנהגה) היא כעבודתו של בצלאל, ושניהם נבחרו לבנות יחד את המשכן לשכִינה.
בספר מלכים-א (ז, יג) מסופר כי חירם מצור, שאמו הייתה אלמנה משבט נפתלי, סייע לשלמה לבנות את בית המקדש בירושלים.
בספר דברי הימים-ב (ב, י-יג) נכתב כי אמו של חירם הייתה משבט דן:
בתלמוד מובאת מסורת שקושרת את שמו של אהליאב עם חירם הצורי, אמן משבט נפתלי שסייע בבניית בית המקדש של שלמה:
קיימת מסורת המראה את קברו בכפר סוג'וד בדרום לבנון.
על פי המסורת, הכפר נקרא כך משום שסוג'וד פירושו בארמית להשתחוות (מלשון 'סגידה') והעצים במקום השתחוו בעת קבורתו, מעל המקום בו שכן בעבר מוצב ריחן של צה"ל וצד"ל.
יהודי צידון היו רגילים לפקוד קבר זה בעבר.
אהל משה היא אחת מהשכונות הראשונות אשר הוקמו מחוץ לחומות העיר העתיקה בירושלים.
כיום מהווה חלק משכונת נחלאות.
שכונת אוהל משה נוסדה בשנת 1882 מכספי קרן מזכרת משה - קרן שהוקמה בשנת 1874 על מנת להנציח את זכרו של משה מונטיפיורי על ידי הקמת מפעלי התיישבות בארץ ישראל.
בהמשך בנתה הקרן שכונות נוספות בירושלים כולן מכילות בשמן את השם "משה" ימין משה, זיכרון משה וקריית משה.
על ריבוי השכונות בהן מופיע השם משה כתב שמואל יוסף עגנון בספרו "תמול שלשום":
במקביל, נוסדה שכונה צמודה לה מזכרת משה.
במקור תוכננה אוהל משה להבנות כשכונה ספרדית, ומזכרת משה - כאשכנזית.
רחובה הראשי של השכונה נושא את השם "אוהל משה" ובמקביל לו נמצא רחוב "מזכרת משה" .
מספר הסופר הירושלמי שמואל יוסף עגנון בספרו "תמול שלשום":
אגודת המתיישבים פרסמה עם יסוד השכונה את "ספר תקנות חברת אהל משה".
על פי הרשום בספר זה "כל עוד אין לאדם בית ואחוזה, נחלה ומנוח, הרי הוא כנוד הקנה במים ואין מעמד, וכנוע עצי היער מפני רוח מצויה".
ספר תקנות זה המסדיר את היחסים בין חברי האגודה מציין בפרטי פרטים את הסדר תשלום ההלוואה שנלקחה לרכישת הקרקע ובנית הבתים.
ומצביע על הכרה ואמונה שלמה כי ייסוד השכונה איננו מעשה המכוון לגריפת תועלת עצמית גרידא אלא מחזיק בחובו רעיון בעל היקף גדול יותר – בניית ירושלים והחזרת עטרתה כבודה וגדולתה.
ומציין ספר התקנות: "בני ציון היקרים על אדמת הקודש הנם נידחים ומטולטלים מבית לבית ומחצר לחצר בכל זמן ועידן ולא מצאה היונה מנוח...".
העיתון "הלבנון" ציין בינואר 1882 כי תוקם שכונה מחוץ לחומות העיר העתיקה ובה מאתיים בתי דירות.
על פי העיתון תקציב הפרויקט הוא 5,000 לירות שטרלינג.
הבתים נבנו על ידי הלוואה ללא ריבית לתקופה של חמש עשרה שנים שנתנה הקרן לחברי האגודה.
הבתים נרשמו לביטחון בספרי מרשם המקרקעין על שם מחברי הקרן ועם תום תשלום החוב הועברו הנכסים על שם החברים.
בקיץ 1882 החלה הבניה ובשנת 1885 סיפר עיתון "הצבי" על סיום הבניה בשכונות אהל משה ומזכרת משה כדלקמן:
העיתון ממשיך ומתאר את השכונה כדלקמן:
לפי פרופסור יהושע בן אריה כבר בשנת 1890 היו רוב בתי השכונה בנויים וככל הנראה התגוררו בשכונה לפחות שמונים משפחות יהודיות.
ניהול ענייני השכונה הופקד בידי ועד נבחר של בעלי הדירות ובידיו הופקדו נושאי שרותי התושבים בשכונה כגון אספקת מים, נושאי שרותי דת ביטחון וכיוצא בכך.
לוועד היה תקציב עצמאי והבחירות נערכו לעיתים רחוקות.
המשפחות הראשונות שהתיישבו בשכונה היו יוצאי העיר העתיקה.
אך ייתכן כי הדשא של השכן נראה ירוק יותר ועיתון המליץ מדווח בחודש מאי 1887 כי תושבי השכונה הראשוני מתחו ביקורת על היזמים:
מעל הכניסה לשכונה מרחוב אגריפס הוצבה כתובת זיכרון למשה מונטיפיורי.
ועליה חרוט כדלקמן באנגלית: "Sir Moses Montifiori Testimonial" ובעברית:
מבנה השכונות הוא מבנה ריבועי, בו מסודרים הבתים סביב חצר מרכזית בה נמצאים בורות המים לאגירת מי הגשמים - מגגות הבתים היו מוזרמים המים לבורות לשימוש התושבים.
שורות הבתים בנויים בצפיפות מסביב לחצר מרכזית אליה פונים חזיתות הבתים.
חלקו האחורי של הבית פונה אל מחוץ לחצר וכך נוצר אזור מוגדר ומגודר ששערים קבועים בכניסה לסמטאות המובילות לתוך המתחם.
שערי הכניסה היו ננעלים בשעות הלילה על מנת להגן על תושבי השכונה.
הצמתים בתוך השכונה נבנו בתצורת T על מנת למנוע יצירת צורת הצלב.
בשכונה פעלו מוסדות משותפים לכלל התושבים כגון מאפיה, מקווה, בית כנסת אהל משה הגדול ותלמוד תורה.
בשכונה הוקם בית הכנסת הספרדי הגדול "אוהל משה" שבמשך תקופה ארוכה היה בית הכנסת הספרדי המרכזי מחוץ לעיר העתיקה.
בית הכנסת נפגע ברעידת האדמה בשנת 1927, הנזקים תוקנו בעלות של 350 לירות ארץ ישראליות.
שכונת "אהל משה" תוכננה ופעלה כמו שכונות שהוקמו באותה תקופה בירושלים, אגודות על בסיס של עזרה הדדית ושכונה שהיא יחידה אורבאנית אורגנית המנהלת מארג חיים בעל צביון ייחודי.
בהמשך נבנו שני בתי כנסת נוספים.
בית הכנסת "בית אברהם ואהל שרה" בנוסח קהילת יהודי יאנינה - קהילה עתיקת יומין מתקופת גירוש רומי הנמנית עם הקהילות הקרויות רומניוטים.
ביהכ"נ פעיל היום וממשיך במסורת אבות.
בית הכנסת נמצא בקומה השנייה ברחוב הגלבוע ליד גן התות.
בית כנסת נוסף הוא בית הכנסת טוראנטו סמוך לרחוב הגלבוע ליד פתח השכונה המוביל לשכונת זיכרון טוביה בית כנסת בן חדר אחד שעזרת הנשים היא למעשה בסימטא על ספסלים ליד הפתח.
בשכונה נמצא מתנ"ס "לב העיר", השוכן בבית משפחת יעקובזון ששנים רבות היה נטוש ועמד שומם, המבנה שופץ על ידי קרן היסוד וכיום הוא מרכז לפעילות תרבותית בשכונות נחלאות ומרכז העיר.
ב"לב העיר" פועלת משנת 2002 קבוצת המשוררים הירושלמית כתובת העורכת ערבי קריאה, תערוכות וסדנאות.
על פי אתר האינטרנט של הקבוצה מטרת פעילותם היא לקדם את פעילות כתיבת והשמעת שירה בירושלים ולהיות כתובת למשוררים בירושלים.
השכונה וסיפורי החיים שמה שימשו לבסיס והשראה למחזה "בוסתן ספרדי".
זהו אוסף סיפורים, מערכונים ואגדות ממורשת יהדות ספרד שנכתבו על ידי הנשיא לשעבר יצחק נבון והשירים נלקחו מאוסף שירי הלדינו של החוקר יצחק לוי.
כל הקטעים בהצגה מתארים את הווי סמטאות השכונה בשנות העשרים של המאה העשרים, דרך תיאור חייה של משפחה ירושלמית ספרדית.
להצגה הייתה מאז השפעה אמיתית על השכונה, גן שנמצא בשכונה והיה ידוע כגן התות קיבל ביולי 2005 רשמית את השם גן הבוסתן הספרדי על שם ספרו המפורסם של הנשיא "יצחק נבון".
המחזה בוסתן ספרדי זכה בפרס כינור דוד בשנת 1970. נכון לינואר 2007 העלה תיאטרון הבימה את ההצגה ה-1,000 של המחזה.
הגן מככב בשיר "גן התות" באלבום "לזוז" של להקת הדג נחש ומתוארת בו האוכלוסייה המגוונת שעוברת בו.
בנוסף, העצים בגן מוזכרים בשיריו של יוסי בנאי.
Ahmet; טורקית עות'מאנית احمد اول, 18 באפריל 1590 – 22 בנובמבר 1617) היה הסולטאן הארבעה-עשר של האימפריה העות'מאנית, ושלט בה מ-1603 ועד יום מותו.
אהמט הראשון נולד ב-18 באפריל 1590 למהמט השלישי ולהאנדאן סולטאן.
בשנת 1603 מת אביו, ואהמט עלה לשלטון בגיל 13 בלבד ובניגוד לקודמיו חס על חיי אחיו.
שנות שלטונו הראשונות התאפיינו בתבוסה בקרבות בהונגריה, דבר שהביא לביטול תשלומי המס האוסטרים שנהגו מאז 1568, ומול הפרסים, להם איבד את השליטה בגאורגיה ואזרבייג'ן.
אהמט הראשון נודע בכישוריו בסייף וברכיבה, בכתיבת שירה ובהיותו דובר מספר שפות.
הוא היה מוסלמי אדוק והוציא חלק ניכר מעושרו למטרות דתיות.
בין היתר השיב את האיסור על צריכת אלכוהול וניסה לכפות השתתפות בתפילות יום שישי ומתן צדקה לעניים.
הוא מת מטיפוס הבהרות ב-22 בנובמבר 1617, ונקבר במאוזוליאום סמוך למסגד הכחול באיסטנבול, אשר נבנה בהוראתו ונקרא על שמו - "סולטאנאהמט" (Sultanahmet Camii).
במאוזוליאום קבורה גם אשתו קסם סולטאן.
במקומו עלה לשלטון אחיו מוסטפא הראשון, ואחרי כן שלושה מבניו של אהמט הראשון - עות'מאן השני, מוראט הרביעי, ואבראהים הראשון.
Ahmet; בטורקית עות'מאנית احمد ثانى,
25 בפברואר 1643 – 6 בפברואר 1695) היה הסולטאן העשרים-ואחד של האימפריה העות'מאנית, ושלט בה מ-22 ביוני 1691 ועד מותו.
שלטונו נמשך ארבע שנים בלבד וענייני הממלכה נוהלו בעיקר בידי הווזיר הגדול.
בתקופתו איבדה האימפריה את אחיזתה בהונגריה, וונציה כבשה מידיה את האי כיוס בים האגאי.
אהמט השני נולד ב-25 בפברואר 1643 או ב-1 באוגוסט 1642 (לפי גרסאות שונות), כבנו של הסולטאן איברהים הראשון.
אהמט השני היה בנו של הסולטאן איברהים הראשון ואחיהם של שני הסולטאנים הקודמים לו מהמט הרביעי וסולימאן השני.
אמו, אווה, הייתה יהודיה מפולין.
היה זה מנהג מצד סולטאנים עות'מאנים להוליד ילדים עם שפחות ממזרח אירופה, וכך עשה גם אביו הסולטאן איברהים.
רעייתו נקרא רבייה וככל הנראה מתה באיזיד, איסטנבול, ב-14 בינואר 1712, וקבורה במסגד סולימנייה.
לזוג נולדו תאומים-איברהים וסלים, ובת נוספת בשם אסיה.
איברהים הפך לנסיך הכתר ב-22 באוגוסט 1703.
במהלך שלטונו, הקדיש הסולטן אהמט השני את עיקר תשומת ליבו למלחמות נגד ההבסבורגים ולנושאי חוץ, נושאים ממשלתיים וכלכליים הקשורים אליהם.
החשובים ביותר היו רפורמות המס והכנסת מערכת חוות המס לכל החיים.
בין המאפיינים החשובים ביותר בתקופת שלטונו הייתה תמיכתו בקופרולוזה פאזיל מוסטפא פשה.
הוא אף מינה אותו כווזיר גדול.
פאזיל מוסטפא פשה הצליח בתפקידו.
ניצחונו בקרב בבלגרד היה הישג צבאי מרכזי שהעניק לעות'מאנים תקווה שההידרדרות הצבאית של שנות ה-1680 - שהובילה לאובדן הונגריה וטרנסילבניה - היא בת תיקון.
עם זאת, ההצלחה העות'מאנית הייתה ארעית.
ב-19 באוגוסט 1691 ספג פאזיל מוסטפא פאשה תבוסה בקרב סלנקמן מאת לודוויג וילהלם פון באדן, מפקד הכוח ההבסבורגי הראשי ההונגרי, שכונה "טורקנלואה" (לואי הטורקי) בזכות ניצחונותיו נגד העות'מאנים.
בקרב, ספגו העות'מאנים הפסדים כבדים: 20,000 איש נהרגו, כולל הווזיר הגדול.
כך נחל הסולטן תבוסה מוחצת.
גם תחת יורשיו של פאזיל מוסטפא פאשה, העות'מאנים ספגו תבוסות נוספות.
ביוני 1692 כבשו ההבסבורגים את ורד (אוראדיה, רומניה), שלפני כן הייתה תחת שלטון עות'מאני.
בשנת 1694 ניסו העות'מאנים לכבוש את ורד מחדש, אך נחלו תבוסה.
ב-12 בינואר 1695 הם נכנעו בקרב על גיולה, מרכז סנג'ק, תת-פרובינציה עות'מאנית מאז שנת 1566. עם נפילת גיולה, השטח היחיד שעדיין היה בידי העות'מאנים בהונגריה היה שטח קטן ממזרח לנהר טיסה.
כעבור שלושה שבועות, ב-6 בפברואר 1695, אהמט השני נפטר בארמון אדירנה.
Ahmet; טורקית עות'מאנית احمد ثالث, 30 בדצמבר 1673 – 1 ביולי 1736) היה הסולטאן העשרים-ושלושה של האימפריה העות'מאנית, ושלט בה מ-22 באוגוסט 1703 עד 1 באוקטובר 1730. הוא היה בנו של הסולטאן מהמט הרביעי ועלה לשלטון לאחר שאחיו מוסטפא השני ויתר עליו.
בתקופתו שררו יחסים טובים בין האימפריה העות'מאנית לאנגליה ואהמט השלישי העניק מקלט מדיני למלך שוודיה קרל השנים עשר, לאחר שזה הובס ב-1709 על ידי פיוטר הגדול במלחמה הצפונית הגדולה.
קרל שכנע את אהמט השלישי לצאת למלחמה נגד האימפריה הרוסית, ובמלחמה שנפתחה כתוצאה מכך ניצחו העות'מאנים בקרב פרוט במולדובה.
תוצאות המלחמה שהיו הישג פוליטי וצבאי עצום, הביאו את הרוסים להשיב את אזוב לטורקים, לחדול מהתערבותם בענייני האיחוד הפולני-ליטאי ולהרוס מספר מצודות.
לו רצה אהמט השלישי, יכול היה להמשיך את התקדמותו לתוככי רוסיה במצב שנוצר, אך שמועות על פלישה פרסית במזרח הביאו אותו להסב את תשומת לבו לחזית זו שגם בה הגיע להישגים טריטוריאליים.
מלחמה נוספת שהתרחשה בזמנו הייתה נגד אוסטריה, בשנים 1716 עד 1718, במהלכה הובסו הטורקים ואיבדו את השליטה בבלגרד.
ב-21 ביולי 1718 נחתם שלום פוז'ארוואץ עם אוסטריה וונציה, אשר הסדיר את הדרישות הטריטוריאליות של שלוש המדינות.
למרות שהאימפריה הפסידה שטחים בצפון הבלקן, היא השיבה לעצמה את פלופונסוס ואת כרתים, וההסכם הביא לכך שהשנים שלאחר מכן היו שקטות.
התקופה שבין 1718 ל-1730 ידועה כ"תקופת הצבעונים" (Lâle Devri) וזכתה לשמה בשל כך שצבעונים היו חביבים על הסולטאן ושלטו באופנה באימפריה, ולמעשה באירופה כולה ("שיגעון הצבעונים").
אהמט השלישי השקיע מאמצים בשיפור מצבה של המדינה - הוא הורה על הורדת מיסים, אִפשר השקעה פרטית ושיפר את ביצוריהן של ערי הבלקן.
עם זאת, שליטתה של האימפריה במחוזותיה הייתה מוגבלת, ומספר אזורים כמו מצרים ואלג'יריה תפקדו כישויות ריבוניות לכל דבר, למעט שמותיהם.
לקראת סוף תקופת שלטונו פחתה האהדה הציבורית כלפיו בשל אורח חייו הראוותני והבזבזני.
מרד של חיל היניצ'רים אשר לווה בתמיכה אזרחית אילץ אותו לוותר על השלטון ולהמליך תחתיו את אחיינו מהמוט הראשון.
הוא הסתגר בארמון ומת לאחר שש שנים.
אהל שם הוא מרכז תרבות יהודית-עברית ברחוב בלפור 30 בתל אביב, שנוסד על ידי הנדבן שמואל בלום.
ב-1924 עבר המשורר חיים נחמן ביאליק לגור דרך קבע בתל אביב, ותרם להפיכתה למרכז התרבותי והספרותי של היישוב.
ב-1926 החלה בעידודו מסורת "עונג שבת", מפגשי תרבות בשבת אחר הצהריים, במסגרתם הועברו הרצאות בקשת רחבה של נושאים, ובהם ספרות, היסטוריה, יהדות והגות, על ידי טובי המרצים והמלומדים, באופן שכוון לקהל הרחב והמשכיל.
עם התגברות ההתעניינות הציבורית התעורר הצורך במשכן קבע להתכנסויות אלה.
התעשיין והנדבן הציוני שמואל בלום הרים את הכפפה והחליט להקים בית תרבות עברית כתרומה לקהילה, ולכבוד יובל השישים של ביאליק.
בלום תרם את המגרש הגדול שבבעלותו שנרכש מיחיאל זליקובסקי, ברחוב בלפור ואת עלות בניית הבניין (הבנייה נוהלה בידי הקבלן סם וילסון).
בל"ג בעומר תרפ"ח (1928) הונחה אבן הפינה, וב-9 במאי 1929 נחנך בניין "אהל שם" ובמרכזו אולם המכיל 1,000 מקומות ישיבה.
בשנותיו הראשונות שימש אולם "אהל שם" למטרות "עונג שבת" וגם כבית כנסת בערבי שבתות ובחגים.
בין המרצים המשתתפים במפגשי "עונג שבת" נמנו השופט פרופ' משה זילברג, הרב פרופ' בנימין זאב בנדיקט, הסופר שמואל נבון, הסופר שמואל טשרנוביץ, המשורר יצחק ליב ברוך, המוזיקאים מנשה רבינא ויריב אזרחי, והחזנים שלמה רביץ ויוסף רוזנבלט.
מסוף שנות ה-30 עד להקמת היכל התרבות ב-1957 היה אולם "אהל שם" משכנה הקבוע של התזמורת הפילהרמונית הארץ-ישראלית ואחר כך התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בין המוזיקאים שהופיעו בו היו הפסנתרן ארתור רובינשטיין והכנרים יהודי מנוחין, ברוניסלב הוברמן ויאשה חפץ.
באפריל 1948, כשבועיים לפני הכרזת העצמאות, הוקלט באולם המנון "התקווה" בביצוע התזמורת הפילהרמונית הארץ-ישראלית, הקלטה שבוצעה על ידי חברת "צליל" ואשר שימשה במשך שנים רבות את "קול ישראל", במיוחד כאות סיום יום השידורים בחצות, ואת שגרירויות ישראל ברחבי העולם.
בשנים הבאות שימש האולם להצגות יידיש ולהצגות ילדים, כבית קולנוע ולעיתים הושכר למופעי סוף שנה של בתי ספר.
תקופה מסוימת הוצגו במקום הצגות של תיאטרון "הבימה".
בשנת 1953 הועלתה באולם ההצגה "יוסף ואחיו" של המחזאי יצחק חכימי בשפה הפרסית.
מאמצע שנות החמישים הירבו להופיע ב"אהל שם" דז'יגאן ושומאכר, ולאחר פירוק הצמד המשיך להופיע לבדו שמעון דז'יגאן.
בשנת 1960 הופיע הזמר חוזליטו ב"אהל שם".
בשנת 1963 הותקן מיזוג אוויר באולם, אירוע בולט בתל אביב דאז.
עד 65), שהוקלטה בו באופן פומבי אחת לשבועיים.
התוכנית שודרה בקביעות ב"גל הקל" של אותן שנים (בהמשך רשת ב').
משתתפת קבועה בתוכניות אלה הייתה תזמורת הבידור של קול ישראל שנוסדה בשנת 1960 בידי משה וילנסקי, והוכשרה לשמש תזמורת קלה בידי המנצח והמעבד ההולנדי הנודע דולף ואן דר לינדן.
על התזמורת ניצחו בין השאר: משה וילנסקי, משה עצמון, לאסלו רוט, אדי הלפרן, אלי רובינשטיין ואחרים.
אחת למספר חודשים שודרה התוכנית בשידור חי מאולם "אהל שם".
כל תוכנית החלה ב"אות התוכנית", שהולחן בידי משה וילנסקי.
מנחי התוכנית היו עפרה סמואל ועזריה רפופורט.
בדרך כלל הם הינחו את התוכנית לסירוגין ולעיתים יחדיו.
בתוכנית הופיעו אמנים ישראלים כשושנה דמארי, חנה אהרוני, רחל אטאס, רבקה רז, אריק איינשטיין, רביעיית מועדון התיאטרון ורבים אחרים.
התארחו גם זמרים והרכבים מחוץ לארץ, כגון לוס פרגוואיוס, לוס מצ'וקמבוס ועוד.
ב"אהל שם" אף הוקלטו "הקלטות הגיבוי" של התוכנית, כלומר אותם קטעים מוזיקליים שאמורים להחליף את הקטעים המוקלטים פומבית, אם משהו ישתבש או יימחק.
בין השנים 1992–1995 הופיעה ב"אהל שם" התזמורת הסימפונית תל אביב, שם גם שכנו משרדיה.
ב-2010 הקצתה עיריית תל אביב-יפו את הבניין לתיאטרון אורנה פורת.
בשנת 2021, בעקבות פסק דין של בית המשפט, נאלץ תיאטרון אורנה פורת להתפנות מהמקום, ובמקומו פועל במבנה "המקום - מרכז תרבות ורוח" של עמותת "חברותא — המרכז למודעות יהודית".
אַהמֶט דָבוּטאוֹלוּ (; נולד ב-26 בפברואר 1959, בקוניה, טורקיה) הוא פרופסור למדעי המדינה אשר כיהן כראש ממשלת טורקיה בין אוגוסט 2014 למאי 2016. ב-5 במאי 2016 הודיע על התפטרותו מראשות הממשלה, על רקע עימותים עם הנשיא רג'פ טאיפ ארדואן.
לפני מינויו לראשות הממשלה כיהן כשר החוץ של טורקיה (מאז 1 במאי 2009 עד אוגוסט 2014) וכיועץ ראשי לראש ממשלת טורקיה ארדואן.
דבוטאולו סיים את בית הספר התיכון הבינלאומי "איסטנבול ארקק ליססי" (İstanbul Erkek Lisesi) והוסמך בכלכלה ובמדעי המדינה מטעם אוניברסיטת הבוספורוס (Boğaziçi Üniversitesi) שבאיסטנבול.
יש לו תואר שני במינהל ציבורי ודוקטורט במדעי המדינה ויחסים בינלאומיים, גם הם מאוניברסיטה זו.
בין השנים 1993–1999 הוא עבד באוניברסיטת מרמרה שבאיסטנבול והיה בה לפרופסור מרצה בשנת 1999. בנוסף, כיהן גם כראש המחלקה ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת בייקנט שבאיסטנבול.
הוא זכה לתואר "שגריר", בהחלטה משותפת של נשיא טורקיה אהמט נג'דט סזר וראש ממשלתה עבדוללה גול, ב-17 בינואר 2003. הוא היה אחד השחקנים המובילים מטעם ממשלת טורקיה ב"דיפלומטיית הדילוגים" במהלך מבצע עופרת יצוקה בשנת 2008.
באוגוסט 2014 מפלגת השלטון בטורקיה, מפלגת הצדק והפיתוח (AKP), הודיעה על תמיכתה בשר החוץ דבוטאולו כמועמד המפלגה לראשות הממשלה תחת הנשיא ארדואן, ובסופו של דבר הוא מונה לראש הממשלה הראשון תחת נשיאותו של ארדואן.
בינואר 2015 האשים דבוטאולו את ישראל ואת ראש ממשלתה, בנימין נתניהו, בטרור בהתייחסו להשתלטות על המרמרה, בפשעים נגד האנושות במהלך צוק איתן, ובתוקפנות באל-אקצה.
הוא הוסיף כי פתרון הבעיה הפלסטינית הכרחי לשם השכנת שלום במזרח התיכון ומיגור הכוחות הקיצוניים.
הוא דובר טורקית, אנגלית, גרמנית, ערבית ומלאית.
אהמט מוחתאר פאשא (בטורקית: Ahmet Muhtar Paşa; 1 בנובמבר 1839, בורסה, האימפריה העות'מאנית – 21 בינואר 1919, איסטנבול) היה גנרל, מפקד הכוחות העות'מאניים באזור הקווקז בעת המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), ומדינאי אשר לתקופה קצרה בשנת 1912 כיהן כווזיר הגדול, מורה ומחנך.
מוחתאר פאשא נולד בעיר בורסה, התחנך באקדמיה הצבאית באיסטנבול, מונה לתפקידי הוראה באקדמיה ולבסוף ניהל אותה.
ב-1856, במהלך מלחמת קרים, שירת בתפקידי שלישות, ב-1862 שימש כקצין מטה בעת המלחמה במונטנגרו, ובשנים 1870–1871 השתתף בדיכוי המרידה בתימן.
ב-1873, הוא הועלה לדרגת גנרל, מונה לפאשא וקיבל פיקוד על הקורפוס השני העות'מאני.
ב-1875 הוא פיקד על הכוחות העות'מאניים בעת ההתקוממות בבוסניה והרצגובינה, ובפרוץ המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הוצב לפקד על חזית ארזורום.
אמנם עם תום הקרבות נוצחו העות'מאנים, אולם סדרת הניצחונות שלו בתחילת הקרבות זיכתה אותו בתואר "ראזי", תואר כבוד של "לוחם קודש", הניתן ללוחמים עתירי ניסיון שהוכיחו את גבורתם בקרב.
ב-1879 מונה מוחתאר פאשא למפקד החזית היוונית וב-1885 לנציב העליון העות'מאני במצרים, אף על פי שרשמית, עוד ב-1882 הכריזו הבריטים על מצרים כמושבה בריטית.
ביולי 1912 מונה לווזיר הגדול של האימפריה הדועכת.
ב-8 באוקטובר 1912 פרצה מלחמת הבלקן הראשונה, העות'מאנים ספגו תבוסות קשות ונתפסו לא מוכנים ברמת הפיקוד והמטה וברמת החיילות.
האחריות לכישלונות הוטלה על מוחתאר פאשא והוא התפטר מתפקידו ב-29 באוקטובר של אותה השנה.
מוחתאר פאשא הלך לעולמו באיסטנבול בראשית 1919.
בתם של משה הלוי, במאי ומיסד תיאטרון "האהל" (שעל שמו היא קרויה) ולאה דגנית, שחקנית בתיאטרון.
כיוון שהוריה הופיעו שניהם בתיאטרון, נשלחה הלוי כילדת חוץ לקיבוץ משמר העמק והתחנכה במוסד החינוכי שומריה.
לאחר תום לימודיה התיכוניים היא התקבלה ללהקת הצ'יזבטרון שהייתה אז תחת פיקודו של חיים חפר, בין השאר הייתה הראשונה ששרה את "הפרוטה והירח".
ב-21 באוגוסט 1948, בתום סיבוב הופעות במשקים מול החזית המצרית במהלך מלחמת העצמאות, נפגעה משאית שהסיעה את חברי הצ'יזבטרון ממוקש נגד טנקים בדרך עפר בין הקיבוצים בארי ובארות יצחק בצפון הנגב.
היה זה סיבוב ההופעות הראשון שבה השתתפה אוהלה, שאר הנוסעים ברכב נפגעו קל ואולם היא נפגעה קשה בברך שמאל.
היא אבדה את האפשרות לכופף את רגלה השמאלית.
הרגל התקצרה לאחר ניתוחים והיא הזדקקה לנעליים אורתופדיות מיוחדות.
לאחר הפגיעה היא המשיכה לשיר ולהופיע בארץ, בפריז ובניו יורק עד שנותיה האחרונות.
היא נישאה לשחקן שייקה אופיר שאותו הכירה בלהקת הצ'יזבטרון, והם היו הורים לאלעד (עליו נכתב השיר "אלעד ירד אל הירדן" של אברהם זיגמן) ועתליה.
נישואים אלה הסתיימו בגירושין ב-1961.
בשנת 1970 יצאה עם אמה למסע הופעות משותף בישראל ומחוצה לה.
היא שרה שירים בעברית וביידיש ואמה העלתה קטעי משחק מתפקידיה ב"אהל".
ספרה האוטוביוגרפי, "ניצחתי את הגורל", בעריכת עדנה שבתאי, יצא לאור בהוצאת קווים.
נטמנה בבית העלמין קריית שאול.
ניצחתי את הגורל: סיפורה של אהלה הלוי; כתבה וערכה: עדנה שבתאי, תל אביב: "קווים אישיים", 2008.
אהמט עריף (בטורקית: Ahmed Arif; 21 באפריל 1927 – 2 ביוני 1991) היה משורר טורקי ממוצא כורדי.
את לימודי התיכון עשה בדיארבקיר, שם נולד, ואחר כך למד פילוסופיה באוניברסיטת אנקרה.
באותה תקופה נעצר פעמיים (1952–1953) על רקע פוליטי.
הוא פרסם שירים בכתבי עת שונים בין השנים 1940 ל-1955 וזכה להצלחה.
שירו "33 כדורים" שנכתב לזכרם של 33 אזרחים כורדים שהוצאו להורג ביולי 1943 בהוראת הגנרל מוסטפא מולאלי, נהפך לאחד מהמנונים של התנועה הכורדית.
אָהֳלִיבָמָה בַת עֲנָה היא דמות מקראית, אשת עשו ממשפחת שעיר החורי.
לפי רשימת היחס של בני שעיר, ענה בן צבעון הוא אבי משפחה חורית, ולו בת בשם אהליבמה.
מסיבה זו סוברים חוקרים שונים, שהמלה החוי המופיעה בבראשית ל"ו, ב', אינה אלא טעות המעתיק, והצורה הנכונה היא החרי.
רוב החוקרים סוברים שכל הבטויים "חיוי" במקרא הם שיבוש של השם "חורי", מאחר שאהליבמה מוצגת הן כחורית והן כחיווית, מאחר שאין בארכאולוגיה אזכור לעם בשם חיווים אך יש אזכורים רבים לחורים.
מאחר שישנם אזכורים רבים למגורי חורים בארץ כנען,בדומה לחיוי שנחשב לאחד משבעת עממי כנען.
ומאחר שלחיווים, בדומה לחורים, אין מלכים אלא זקנים ואלופים, לפי המתואר במקרא.
ב (פסוקים ו) לפי נוסח המסורה נזכרת כ"אָהֳלִיבָמָה בַת עֲנָה בַּת צִבְעוֹן", אך ענה ידוע ממקומות אחרים במקרא כזכר, ואכן, בתרגום השבעים מוזכרת כ־"Ελιβεμας θυγατρὸς Ανα τοῦ υἱοῦ Σεβεγων" – "אהליבמה בת ענה בן צבעון".
שלושת האלופים יעוש (יעיש), יעלם וקרח נחשבו לבני עשיו מאשתו אהליבמה.
הוראת השם אהליבמה איננה ברורה.
יש המפרשים "האהל של הבמה", אולם זהו פירוש לא מבוסס.
אפשר להניח שהשם מבוסס על המילה אהל שהוא גם היסוד בשם אהליבה ושניהם עשויים להיות הרחבות של שם ממקור חורי (בחורית אל, אלי = בעלת, אלה) שלבש במשך הזמן צורה עברית אדומית .
לפי המדרש היא יהודית בת בארי המוזכרת כאשת עשו - .
אהמט ארטגון (בטורקית: Ahmet Ertegün; 31 ביולי (לפי הלוח היוליאני 18 ביולי ) 1923 - 14 בדצמבר 2006) היה מפיק מוזיקלי, מייסד חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס ונשיאהּ.
אחת מהדמויות רבות ההשפעה ביותר בתעשיית התקליטים.
זיהה את כישרונם של אמנים רבים בתחום הרית'ם אנד בלוז ובהם אריק קלפטון, פיל קולינס, הרולינג סטונז, לד זפלין, קרוסבי, סטילס, נאש ויאנג, אריתה פרנקלין, ריי צ'ארלס, Yes ועוד וכיהן כיו"ר היכל התהילה של הרוק אנד רול.
יחד עם אחיו נשוהי יסד את מועדון הכדורגל (האירופי) המוביל בארצות הברית, ניו יורק קוסמוס.
נולד באיסטנבול, טורקיה ועבר עם משפחתו לוושינגטון די.
ב-1935, כאשר אביו, מוניר התמנה לשגריר ארצו בארצות הברית.
יחד עם אחיו נשוהי הרבה לבקר ברבעי האפרו-אמריקאים בעיר ובמועדוני המוזיקה, כך הכיר אמני ג'אז כלנה הורן, ג'לי רול מורטון, קאב קאלוויי, סידני בשה, לסטר יאנג ועוד.
כמוסלמים במדינה נוצרית לבנה חשו האחים ארטגון קרבה לאפרו-אמריקאים כמו גם ליהודים, המרכז הקהילתי היהודי היה אחד המקומות הבודדים בו יכלו לצפות יחד בהופעה שחורים ולבנים.
ב-1944 נפטר האב מוניר והמשפחה שבה לטורקיה, למעט שני האחים שהחליטו להישאר בארצות הברית.
בעוד נשוהי עבר ללוס אנג'לס, נשאר אהמט בוושינגטון.
ב-1946 הקים ארטגון יחד עם הרב אברמסון את חברת "אטלנטיק רקורדס".
בשנות החמישים הצטרפו לצוות המוביל של החברה גם ג'רי וקסלר ונשוהי אטגון והיא הייתה למובילה בתחום הרית'ם אנד בלוז.
אהמט התמחה בזיהוי כישרונות והחתים לחברה אמנים כריי צ'ארלס, ביג ג'ו טרנר והדריפטרס.
יחד עם חברת סטקס רקורדס מממפיס גיבש ארטגון קבוצת מוזיקת נשמה שכללה אמנים כבן אי קינג, סולומון בורק, אוטיס רדינג, פרסי סלדג', וילסון פיקט ואריתה פרנקלין.
ארטגון אף כתב מספר קטעי בלוז בהם "Chains of Love" ו-"Sweet Sixteen", בפסבדונים A.
Nugetre (היפוך אותיות שמו) ואת להיטו של ריי צ'ארלס "Mess Around".
כאשר הגיעו לארטגון הקלטות דמו מבריטניה של אריק קלפטון, לד זפלין והרולינג סטונס החתים אותם להפצה בארצות הברית.
כן שכנע את שלישיית קרוסבי, סטילס ונאש לצרף אליהם את ניל יאנג.
ב-1967 מכר את אטלנטיק רקורדס לוורנר מיוזיק גרופ, אך נשאר לייעץ לחברה בנושאי אמנים ורפרטואר.
ב-1971 ניצלו האחים ארטגון, שהתגעגעו למשחק הכדורגל, את כספי מכירת אטלנטיק לשם הקמת קבוצת הכדורגל ניו יורק קוסמוס ולהחתמתם של כמה מגדולי הכדורגלנים של המאה ה-20 בהם פלה, קרלוס אלברטו ופרנץ בקנבאואר.
ב-1987 נכלל ארטגון בהיכל התהילה של הרוק אנד רול, שהיה בין מייסדיו.
ב-1991 קיבת תואר דוקטור לשם כבוד ממכללת ברקלי למוזיקה.
ב-1993 קיבל פרס גראמי למפעל חיים.
בשנת 2000 קבעה ספריית הקונגרס שארטגון הוא "אגדה חיה".
ב-29 באוקטובר 2006, בגיל 83, היה חבר כבוד בקונצרט של הרולינג סטונס (שצולם על ידי רוברט אלטמן לסרט Shine a Light) לכבוד קרן קלינטון במעמד הנשיא לשעבר, ביל קלינטון ומכובדים רבים נוספים.
במהלך קבלת פנים מאחורי הקלעים מעד ארטגון וראשו נחבט.
מצבו התדרדר עד מהרה לתרדמת, מספר שבועות מאוחר יותר, ב-14 בדצמבר, נפטר.
סרטו של אלטמן הוקדש לזכרו.
ב-2007 חגגה חברת אטלנטיק רקורדס 60 שנים להקמתה עם שידור הסרט התיעודי מסדרת "American Masters" שנקרא "תקליטי אטלנטיק: הבית שאהמט בנה" ועל ידי הפצת הדיסק "חגיגות 60 שנה לאטלנטיק: קלאסיקות רית'ם ובלוז שנבחרו על ידי אהמט ארטגון".
ב-10 בדצמבר 2007 התאחדה להקת לד זפלין למופע יחיד בO2 ארנה בלונדון שהוקדש לזכרו במלאת שנה למותו ולגיוס כסף להקמת קרן ללימודי מוזיקה על שמו.
בנו של פרנק זאפה, נקרא אהמט, על שמו.
אָהֳלָה ואָהֳלִיבָה הן שתי דמויות סמליות המתארות את ממלכת ישראל וממלכת יהודה בנבואת יחזקאל בפרק כ"ג, ואחר כך גם ביצירות ספרותיות נוספות.
ה' מספר ליחזקאל על שתי אחיות שגדלו במצרים וכביכול נישאו לה'.
בתחילה זנתה אהלה והעדיפה את אשור ומצרים ולכן ה' נתנה ביד אשור שהרגו אותה ולקחו לעבדים את בניה ובנותיה.
לאחר מכן, ראתה אהליבה אחותה ועשתה כאהלה.
גם היא העדיפה את אשור וכשדים.
לכן ה' אומר לאהליבה שכל מאהביה - עמי בבל ואשור - יבואו וישפטוה, יפילו אותה בחרב, וייקחו את בניה ובנותיה לגלות וכך היא לא תוכל לזנות יותר.
בנוסף הנביא אומר שכך כל הנשים תלמדנה לא לעשות כמעשיהם.
אהלה היא ממלכת ישראל שיש לה את האוהל (=המקדש) שלה, ואהליבה היא ממלכת יהודה שנמצא בה אהלו של ה' (=בית המקדש).
ה' הוציא את שתיהן ממצרים ובחר בהן.
תחילה, ממלכת ישראל בראשות ירבעם התחילה לעבוד לעגלים, ולאחר מכן, בהנהגת אחאב, גם לבעל.
הנביא מזכיר גם עבירות נוספות כמו חילול שבת, שחיטת בנים ועבודה זרה בתוך המקדש שמחללת את קדושתו.
לכן הנביא אומר שבבל ואשור ישפטו את ממלכת יהודה כדין נואפים ורוצחים (הריגת ילדיהם ושריפת בתיהם), ויחריבו את יהודה.
כתוצאה מכך, כל העמים בעולם ידעו לא לחטוא יותר.
ככלל, המשלת עם ישראל או ממלכת יהודה לאישה והמשלת עבודה זרה לזנות של אותה אישה, היא מוטיב נפוץ בנבואות של יחזקאל ונביאים אחרים (בעיקר הושע).
הכינויים אהלה ואהליבה משמשים בפי הפייטנים ככינויים לממלכת ישראל ויהודה או אף לעם ישראל סתם.
לא כל שימוש כזה הוא גם שימוש במשל של יחזקאל או האנשת הדמויות, ולעיתים מדובר בכינוי סתם.
כך למשל בפיוט המפורסם "אל נורא עלילה" שחיבר רבי משה אבן עזרא לתפילת נעילה ביום כיפור.
אולם, פיוטים אחרים משתמשים בכינויים אלו כהאנשה של ממלכת ישראל וממלכת יהודה, בעקבות נבואת יחזקאל.
דוגמה מפורסמת לכך היא הקינה "שומרון קול תתן" שחיבר רבי שלמה אבן גבירול, המתארת "ויכוח" בין אהלה לאהליבה.
ויכוח דומה, קדום יותר, מתואר בקינה של רבי אלעזר בירבי קליר המופיעה בנוסח איטליה.
אהל שרה מרכז לחינוך ולשיקום הילד המיוחד היא עמותה ישראלית המפעילה רצף שירותי חינוך, תעסוקה, דיור ופנאי לילדים ובוגרים עם מוגבלות שכלית התפתחותית מגיל 6 ועד שיבה.
אהל שרה הוקמה בשנות ה-70 על ידי הרבנית רבקה גינזבורג ובעלה הרב גרשון שמואל מבני ברק.
אף על פי שלא היה לה רקע נרחב בטיפול או בחינוך מיוחד, זיהתה גינזבורג את הצורך במסגרות עבור אוכלוסייה זאת.
בעלי צרכים מיוחדים אלו שהו בביתם חסרי מעש ומשפחתם התקשתה לטפל בהם.
הזוג גינזבורג שכרו עבורם כיתות, מורים ומטפלים וכן החלו להפעיל עבורם מסגרת חינוכית ותעסוקתית.
עם השנים גייסה גינזבורג כספים ואישורים והתרחבה הפעילות.
הוקמו בתי ספר, הוסטלים ומערך דיור ותעסוקה.
מייסדי העמותה נפטרו בשנת 2004. ב-2005 מונתה גב' מלכה וינברג למנכלי"ת והגדילה משמעותית את פעילות העמותה.
נשיא אהל שרה הוא הרב אברהם גינזבורג בנם של המייסדים.
את העמותה מלווה הנהלה שבראשה עמד הרב אברהם פולק משגיח ישיבת סלבודקה..
אהל שרה עוסקת במתן שירותי חינוך שיקום ורווחה לאוכלוסיות עם מוגבלות שכלית התפתחותית מגיל 6 ועד שיבה.
העמותה מפעילה 4 בתי ספר בבני ברק לפי הנחיות משרד החינוך, לתלמידים מכל רחבי הארץ, מרכזי תעסוקה לבוגרות ולבוגרים לפי הנחיות משרד הרווחה הכוללים תעסוקה נתמכת ומוגנת לצד הכשרה וליווי לתעסוקה בשוק החופשי, וכן הוסטלים ומערך דיור לפי רמות תפקוד שונות.
ב-2024 מנתה אהל שרה כ-650 תלמידים, חניכים ודיירים.
העמותה עוסקת גם בייעוץ ליווי ותמיכה למשפחות עם בן/בת עם מוגבלות שכלית התפתחותית.
בנוסף, הקים הארגון את מיזם 'בלב אחד' העוסק בהכשרת נשים וגברים עם צרכים מיוחדים לקראת נישואין, ומספק ליווי, הכנה ותמיכה בכל תחומי החיים הנדרשים לזוגות מיוחדים.
בניין המטה המרכזי של העמותה בבני ברק, הושלם ב-2015 ונקרא "באר בת שבע" על שם הרבנית בת-שבע קניבסקי.
ב-2019 נבחר בית הספר של העמותה "גשרים" מכלל בתי הספר לחינוך מיוחד בישראל, וזכה בפרס החינוך למצוינות ולמקצועיות.
ב-2020 קיבלה העמותה אות נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות מטעם משרד המשפטים, על הפקת והפצת סדרת הספרונים 'השלושה מרחוב השלושה' - מיזם לשינוי תפיסות חברתיות לקבלה ושילוב אנשים עם מוגבלויות בקרב ילדים במגזר החרדי.
אהל קדושים או אהל הקדושים (מכונה בקיצור: האוהל; בשמו הרשמי: אוהל קדושים לזיכרון יהדות ליטא) הוא מבנה מונומנטלי בקריית ישיבת פוניבז' בבני ברק.
במקורו נועד לשמש כבית כנסת גדול שיכיל מפעל הנצחה מוזיאלי לשואת יהדות ליטא.
מראשית המאה ה־21 משמש משכן לכולל פוניבז'.
המבנה, הבנוי בסגנון הברוטליזם ובהשראת אוהל יזכור הוא אחד המבנים הבולטים בבני ברק.
בשבתות ומועדי ישראל משמש היכל האוהל כהיכל תפילה עבור בחורי הישיבה.
חדרי הספח של המבנה משמשים חדרי הרצאות לשיעורי הישיבה היומיים.
באולם שמתחת להיכל המרכזי מתקיימות תפילות רק בימים הנוראים בשל הצפיפות בשאר אולמות התפילה של הישיבה.
בגרסתה הראשונית של תוכנית המתחם, היה האוהל אמור להיות בית כנסת גדול ובו 700 מקומות ישיבה, כשעל כל אחד מעמודי התפילה תונצח קהילה אחת מ-700 קהילות ליטא שנכחדו בשואה.
על התוכנית הכריז הרב כהנמן במסיבת עיתונאים מיוחדת שכינס עם פתיחת "ירחי כלה" באוגוסט 1960.
לבניית המבנה הוקצה שטח של חמישה דונם למרגלות בנין הישיבה, על מורדותיה המערביים של גבעת הישיבה.
על תכנונו הופקד משרד נוי־פרדו, ועלותו הוערכה לפני תחילת העבודות ב־750,000 ל"י.
ההיכל נבנה בהשראת אוהל יזכור שבמוזיאון יד ושם, בסגנון הברוטליזם.
חזית הבניין כוללת קיר משובץ אבן גיר לא מעובדת וסדרת קשתות א־סימטריות מבטון, בהן קבועה עבודת ויטראז' של האמן ג'רמי לנגפורד, ובה משובצות שמות רבות מקהילות יהדות ליטא.
מעל הבניין מתנשא גג בטון חשוף, מנותק מהמסה המרכזית של הבניין.
פנים הבניין תוכנן כאולם התייחדות ותפילה נטול כל אביזרים או חפצים למעט מצבות האבן ונרות הזיכרון.
בפועל, החלה הישיבה בהנחת מאות מצבות אבן בהיכל ההנצחה המרכזי, מצבה לכל קהילה שנכחדה בשואה, ועל המצבות צוין תאריך חורבנה העיקרי של הקהילה.
בנוסף היו אמורים לפי התכנון להיות מוצבים במשכן דפי־עד שיתעדו את כל הנספים בשואה מקרב יהדות ליטא.
במקביל החלו להדפיס ספרי יזכור ופנקסי קהילות לכל קהילה שהתקיימה בליטא ערב השואה, בשיתוף פעולה עם הסופר משה צינוביץ.
בשנתיים הראשונות (1965–1966) נדפסו שתי חוברות: "פנקס בירז'" ו"פנקס אמדור".
ספרים אלו יחד עם ספרי קהילות ששרדו את המלחמה היו אמורים להיות מוצגים במערה מיוחדת אליה הובילו מדרגות מאחורי ארון הקודש שתוכנן להיבנות בכותל המזרח של ההיכל ובו תכנן הרב מפוניבז' לאחסן ספרי תורה ששרדו את השואה והובאו לישראל.
אבן הפינה הונחה בסתיו 1961 לציון עשרים שנה לפלישת הנאצים לליטא.
חמש שנים לאחר מכן, לרגל חצי יובל לפלישה נערכה באולם הלא־גמור של ההיכל עצרת התייחדות עם קדושי ליטא ולטביה שנספו בשואה, בהשתתפות ראש העיר ראובן אהרונוביץ' ורבנים מרחבי הארץ.
מאז נקבע יארצייט קבוע במוסדות ישיבת פוניבז' לקדושי ליטא־לטביה בתאריך כ"ז בסיוון.
בעת חפירת היסודות להקמת המבנה, התמוטט חלק מגבעת הכורכר עליה ניצבת הישיבה לתוך אתר הבנייה, ובאסון נהרגו שני פועלים: שמעון כהן מקרית אונו ואחמד אבן מוסא ממועוויה.
בעקבות המקרה התעכבו עבודות הפיתוח ונבנה קיר בטון תומך בצדו המזרחי של המתחם.
עם פטירת הרב מפוניבז' ב־1969 נעצר פיתוח הקומפלקס, נותר גוש בטון לא־גמור, והכניסות אליו נחסמו מטעמי בטיחות.
מאז הקמתו ועד שנות ה־90 של המאה ה־20 עמד ה'אהל' בשיממונו.
בשנת 1994 בשל צפיפות בבתי המדרש של הישיבה, נפתח ההיכל המרכזי באוהל כבית מדרש נוסף, הוצבו בו ספסלים וספרי לימוד וחלק מבחורי הישיבה החלו ללמוד בו.
החל מראשית המאה ה־21 משמש ההיכל המרכזי של המבנה כמשכנו של כולל פוניבז', לאחר עשור שבו היכל הכולל הישן (בית המדרש ע"ש פרלמן) היה צר מלהכיל את מאות האברכים, ורבים מהם נפוצו לבתי מדרש רבים בסביבת קריית ישיבת פוניבז'.
עם החרפת מאבק השליטה על הישיבה, פיצל הרב גרשון אדלשטיין את הישיבה והורה לתלמידים הנשמעים לו לקיים את תפילות השבת והחגים בהיכל ה"כולל".
בעקבות זאת הוקם בהיכל ארון קודש מפואר.
חדרי הספח של המבנה משמשים כחדרי שיעורים, כן נבנה יציע בתוך ההיכל המרכזי הגבוה של המבנה עבור עזרת הנשים, כשבימות החול משמש אף הוא כאולם לימודים נוסף עבור בחורי הישיבה.
אולם לימוד נוסף - היכל הגרח"ש
כמו כן בקומת הקרקע של המבנה קיים אולם לימוד נוסף עבור תלמידי הישיבה, האולם המכיל כיום כחמש מאות מקומות ישיבה נפתח עבור הבחורים בזמן אלול תשע"ו כשבאותו זמן הכיל המקום כמאתים וחמישים מקומות בלבד ולאחר שלוש שנים הוצרכו להרחיב את האולם ולהכפיל את מקומות הישיבה,
האולם נפתח עבור תלמידי הישיבה עקב מצוקת מקום חריפה ולאחר שבשאר אולמות הלימוד לא נשארו מקומות פנויים בעקבות הגידול החד שחל במספר תלמידי הישיבה בשנים האחרונות.
שם האולם נקרא "היכל הגרח"ש" על שם ראש הישיבה הרב חיים שלמה ליבוביץ, שנפטר חודשים ספורים קודם פתיחת האולם.
מכון "אהלי שם - ליובאוויטש" הוא מכון מחקר תורני ובית הוצאה לאור, העוסק בחקר תולדות חסידות חב"ד ובההדרתם והוצאתם לאור של ספרי אדמו"רי חב"ד ותלמידיהם.
המכון הוקם על ידי הרב אליהו יוחנן גוראריה בשנת ה'תשמ"ח בשנת ה'תשמ"ט לעילוי נשמת הרבנית חיה מושקא שניאורסון, ושוכן בהוראתו של הרבי מליובאוויטש במתחם בית הספר בית רבקה בכפר חב"ד ב.
אחרי שנת ה'תשנ"ד המכון עבר לחולון שם מכהן הרב גוראריה בתקפקיד רב העיר.
המכון הוציא מגזין מחקר בשם כרם חב"ד העוסק בעיון וחקר במשנת חב"ד ותולדות החסידות, בעריכת חוקר החסידות הרב יהושע מונדשיין, יצא לאור בין השנים תשמ"ז לתשנ"ב ומצוטט רבות על ידי חוקרי חסידות חב"ד מחוץ לחסידות חב"ד.
כמו כן הוציא המכון מגזין מחקר לתולדות חב"ד בשם אהלי ליובאוויטש (יצא לאור בין השנים ה'תשנ"ה-ה'תשנ"ו).
מגזין נוסף שיצא לאור בידי המכון, מגזין הלכתי בשם 'אהלי שם' (יצא לאור בין השנים תשמ"ט לתשנ"ג).
אחד ממפעליו העיקריים של המכון הוא ליקוט חידושי הצמח צדק - ליקוט מדברי רבי מנחם מנדל שניאורסון מחבר ה"צמח צדק" על מסכתות הש"ס לפי סדר המסכתות; על מסכת בבא בתרא, בעריכת הרב ברוך בליז'ינסקי.
על מסכת סנהדרין, בעריכת משה חפר.
על מסכת מכות, בעריכת מנחם מנדל חפר.
המכון הוציא ספרים רבים לחקר תולדות רבני וחסידי חב"ד.
אהלי אל ח'ליל היא קבוצת כדורגל מהעיר חברון, המשחקת בליגת העל הפלסטינית.
אהלי אל ח'ליל הוקמה בשנת 1974 וקרויה של שם קבוצת אל-אהלי המצרית.
כאשר הוקמה ליגת העל הפלסטינית על ידי הרשות הפלסטינית בשנת 1998 הצטרפה לליגה.
אל-אהלי הוא המועדון הראשון בליגת העל הפלסטינית שהעסיק מאמן אירופאי, בשנת 2014 אימן את הקבוצה סטפנו קוזין האיטלקי.
בעונת 2014/2015 הקבוצה זכתה לראשונה בגביע פלסטין, לאחר שזכתה בגביע הגדה והתמודדה בגמר נגד מחזיקת גביע מחוז עזה, אל איתיחאד שג'עיה וניצחה אותה בסיכום שני המשחקים 2:1. בעונת 2015/2016 שוב זכתה הקבוצה בגביע פלסטין לאחר שניצחה את שבאב ח'אן יונס מחזיקת הגביע במחוז עזה 2:1 בסיכום שני המשחקים.
בעונת 2016/2017 הצטרף לקבוצה כמאמן סלמאן עמר, קפטן הפועל ירושלים לשעבר.
הקבוצה זכתה בגביע הגדה המערבית לאחר ניצחון על שבאב אל-ח'ליל בפנדלים אך הפסידה בגמר גביע פלסטין לשבאב רפיח.
בינואר 2016 חתם באהלי שאדי שעבאן, לשעבר שחקן מכבי חיפה.
הקבוצה משחקת באצטדיון אל-חוסיין אבן אל-עלי.
השתתפות במפעלים הקבוצתיים של ההתאחדות לכדורגל של אסיה
ליגת העל הפלסטינית מסונפת להתאחדות לכדורגל של אסיה .
אהלי אל-ח'ליל השתתפה בתחרות גביע AFC של ההתאחדות בשנת 2017.
"אהלן" הוא סינגל הבכורה של הזמרת הישראלית טיילור מלכוב.
השיר יצא לאור ב-8 בפברואר 2021, על ידי חברת התקליטים "NMC", כסינגל שלא מתוך אלבום.
השיר נכתב והולחן על ידי אלי חולי ורובי פאייר, אשר גם הפיק את השיר.
בין השנים 2017–2020, מלכוב שרה עם הזמר בן זיני כחלק מהצמד "בן זיני וטיילור".
בראיון לאתר "מאקו", מלכוב אמרה כי היא "התגעגעה לשיר, ואין מתרגשת ממנה להוציא היום את הסינגל הראשון שלה".
מבקר המוזיקה הישראלי יוסי חרסונסקי תיאר את השיר כ"קיטש מצועצע מהוקצע שקורץ לחו"ל", והעניק לשיר 3.5 כוכבי זהב מתוך חמישה.
אָהֳלִי אֲשֶׁר תָּאַבְתָּ היא קינה לתשעה באב מאת רבי אלעזר בירבי קליר, שנקלטה בסדר הקינות לתשעה באב לפי מנהגי אשכנז.
הקינה עוסקת בחשיבותו של בית המקדש כמקום השראת השכינה, ובאובדן מקומו של ה' לשכון בעולם עם חורבן בית המקדש.
הקינה בנויה בעיקר בשימוש במילות קבע: השורה הראשונה בכל מחרוזת פותחת במילה "אהלי"; כל שורה שנייה פותחת ב"למה לנצח"; וכל שורה שלישית פותחת ב"ונהיית כ".
כל מחרוזת מסתיימת בקטע פסוק או ברמז לפסוק הכולל את המילה "פה", וכך כל הקינה מאורגנת סביב הצליל "פה", באופן שיוצר אליטרציה.
בנוסף לכך, הקינה כתובה באקרוסטיכון אלפביתי הפוך (תשר"ק).
מבנה זה מארגן את התוכן בכל מחרוזת באופן קבוע.
השורה הראשונה פותחת בחשיבותו של בית המקדש; השורה השנייה מתארת את מצבו החרב של המקדש המתמשך לאורך שנים (למה לנצח); והשורה השלישית את העובדה שבעקבות החורבן ה' כבר אינו משרה את שכינתו בעולם.
בסוף הקינה נוסף קטע סיום: .
ככל הנראה קטע זה נועד לשרשר את הקינה הזו עם הקינה איכה את אשר כבר עשוהו.
סיום הקטע "איכה יעיב באפו" הוא תחילת , שסביבו בנויה הקינה "איכה את אשר".
קינה זו היא אכן הקינה הבאה אחרי "אהלי אשר תאבת" בסדר הקינות לפי מנהג אשכנז המערבי, אך במנהג אשכנז המזרחי השתנה הסדר ולכן השרשור לא נשמר.
גם בסוף הקינה הקודמת, היא קינת איכה אלי קוננו, מופיע במחזורי מנהג אשכנז המזרחי קטע סיום, החתום באקרוסטיכון "אלעזר", ומשרשר את הקינה הקודמת עם תחילת הקינה שלפנינו.
כאמור, תוכן הקינה סובב סביב חשיבותו של בית המקדש כמקום השראת השכינה.
הקינה מדגישה חשיבות זו כשהיא מציינת, למשל את דברי חז"ל שבית המקדש תוכנן עוד לפני בריאת העולם; וכשהיא מספרת כי מתן תורה בהר סיני נועד להיות הכנה להקמת המשכן והשראת השכינה.
כהמשך לכך, הקינה משתמשת במילים "למה לנצח", כדי להבליט את התמשכותו של החורבן, שבגינו מקום שכינתו של ה' בעולם אינו קיים וה' אינו שוכן בעולם עוד.
הקינה מתארת מצב זה כשהיא אומרת שה' נהיה "כלא יוכל להושיע", "כטס בחלל", "כגר בארץ", או "כאורח במלון".
בסוף כח מחרוזת מושם בפי ה' פסוק או שבר פסוק המדגיש שמקומו איננו עוד "פה" בעולם.
כאמור, הקינה נכנסה לסדר הקינות של נוסח אשכנז לענפיו, וכך שרדה והמשיכה להאמר במשך מאות שנים, עד ימינו.
בנוסף, אופיר מינץ-מנור מצא כי הקינה "אהלי אשר תאבת" השפיעה על שירו של אמיר גלבע "גבישיך להלך".
הספר אהלי שם הוא של רבני קהילות ישראל בארץ ישראל ובתפוצות.
הספר סודר על ידי ר' שמואל נח גוטליב.
ר' שמואל נח גוטליב, בן דוב בער, התגורר בפינסק, ושימש שם כראש השוחטים ובודקים.
היה בעל השפעה על הרב דוד פרידמן, ועמד לימינו בעבודתו בעסקנות הציבורית.
יש הטוענים שהוא הגורם להתנגדות הרב דוד פרידמן.
הספר הודפס בשנת 1912 בפינסק, בבית הדפוס של מ.מ.
בהוצאתו הראשונה הוא קיבל הסכמות מהרב דוד פרידמן, מהרב חיים הלוי סולובייצ'יק ומהרב חיים עוזר גרודזנסקי.
מהדורת צילום יצאה בבני ברק בשנת תשמ"ו (1986) בהוצאת 'תפוצה'.
אהמט יילמאז צ'אליק (בטורקית: Ahmet Yılmaz Çalık; 26 בפברואר 1994 – 11 בינואר 2022) היה כדורגלן טורקי ששיחק בעמדת הבלם בקבוצות גנצ'לרבירלי, גלאטסראיי וקוניאספור ובנבחרת טורקיה.
צ'אליק גדל במחלקת הנוער של גנצ'לרבירלי.
בסך הכל שיחק בקבוצה הראשונה של המועדון במשך ארבע עונות וחצי, בהן ערך 109 הופעות בליגת העל הטורקית והבקיע ארבעה שערים.
ב-13 בינואר 2017 חתם צ'אליק בגלאטסראיי מליגת העל הטורקית.
ב-14 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשהחליף את וסלי סניידר בניצחון 1-0 על קוניאספור במסגרת המחזור ה-17 בליגה לעונת .
ב-1 במאי הבקיע את שערו היחיד בליגת העל הטורקית במדי גלאטסראיי, בניצחון 5-0 על בורסאספור במסגרת המחזור ה-29. בסך הכל שיחק צ'אליק במועדון במשך שלוש עונות וחצי, בהן ערך 36 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
ב-4 באוקטובר 2020 חתם בקוניאספור מליגת העל הטורקית.
ב-17 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד מלאטיספור במסגרת המחזור החמישי בליגה לעונת .
ב-2 במאי 2021 הבקיע את שערו היחיד במועדון, בניצחון 5-1 על פתיח קארגומרוק במסגרת המחזור ה-39 באותה העונה.
כבר בעונתו הראשונה במועדון הפך צ'אליק לשחקן מפתח במועדון, וערך 29 הופעות ליגה.
בעונת , עד למותו, ערך צ'אליק 18 הופעות ליגה, כולן בהרכב הפותח.
ב-9 בינואר 2022, יומיים בלבד לפני מותו, ערך את הופעתו האחרונה, בהפסד 1-0 לסיוואספור במסגרת המחזור ה-20 בליגה.
צ'אליק שיחק בנבחרות הצעירות של טורקיה.
ב-17 בנובמבר 2015 ערך צ'אליק את הופעת הבכורה שלו בנבחרת טורקיה, בתיקו 0-0 נגד נבחרת טורקיה במשחק ידידות.