tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אדוסינדה: בת זוגו של המלך סילו מאסטוריאס (שלט בשנים 774–783)
מאורגטו מאסטוריאס: ירש את סילו כמלך (שלט בשנים 783–789).
אלפונס קניג היה קצין גרמני בוורמאכט של גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה אשר עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות.
הוא נהרג ליד בוברויסק ב-8 ביולי 1944 במהלך מתקפת הקיץ הסובייטית, מבצע בגרטיון.
קניג נולד ב-29 בדצמבר 1898 במינכן.
במלחמת העולם הראשונה הוא התנדב לשרת בצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט כוחות הרריים, ולאחר המלחמה פרש מהצבא.
הוא התגייס מחדש לוורמאכט ב-1937, בדרגת לויטננט מילואים (כלומר בלי לסיים את לימודיו בבית ספר צבאי).
מאז 1939 שירת כמפקד פלוגת חי"ר בדרגת אובר-לויטננט.
הוא השתתף במערכה הפולנית והצרפתית, עוטר בעיטורי צלב הברזל בשתי הדרגות, ובדצמבר 1940 עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל.
מאז 22 ביוני 1941 השתתף במבצע ברברוסה בדרגת האופטמן ופיקד על גדוד של דיוויזיית הרגלים ה-57 (קרבות באוקראינה).
בפברואר 1943 הוענק לו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל עבור פעולותיו בקרב חרקוב השלישי.
בנובמבר 1943 מונה למפקד רגימנט הגרנדירים ה-199, והועלה לדרגת אוברסט-לויטננט.
ביוני 1944, הוענק לו תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל על פעולותיו בקרב דנייפר ובקרב קורסון-צ'רקאסי.
ב-8 ביולי 1944 נהרג קניג נהרג בפעולה בכיס בוברויסק במהלך מבצע בגרטיון, ולאחר מותו הועלה לדרגת אוברסט.
אלפונס הריברט אוגוסט מאיס הוא גנרל-לויטננט גרמני המשמש כמפקח כוחות היבשה של הבונדסוור (צבא גרמניה).
מאיס נולד בקובלנץ ב-24 באפריל 1962. הוא התגייס לבונדסוור ב-1981 ועבר הסמכה לקצונה בבית הספר לתעופה צבאית בבוקבורג.
בין 1982 ל-1985 הוא למד כלכלה ומדעי הארגון באוניברסיטת הכוחות המזוינים הפדרליים בהמבורג (כיום: אוניברסיטת הלמוט שמידט), ולאחר מכן הוכשר כטייס מסוקים בבוקבורג.
לאחר שסיים את הכשרתו כטייס איירוספסיאל אלואט II, הוא הועבר למחלקה האווירית ה-301 בנידרשטטן.
ב-1991 הוא מונה למפקד טייסת האספקה האווירית של הצבא בפסברג.
בין 1994–1996 למד באקדמיית המטה הכללי בהמבורג.
לאחר סיום לימודיו באקדמיית המטה הכללי, הוצב כעוזר בכיר במשרד ההגנה בבון.
בין השנים 2000–2002 הוא שימש כמפקד המחלקה האווירית ה-101 בפסבורג.
בין השנים 2002–2011 שימש כמרצה באקדמיה הפדרלית למדיניות ביטחון בברלין.
לאחר מכן נשלח לבריסל כחלק מהנציגות הגרמנית בוועדה הצבאית של האיחוד האירופי.
לאחר חזרתו מבריסל הועלה לדרגת בריגדה גנרל ומונה למפקד הבריגדה האווירית ה-1. ב-2013 הוא הועבר לפקד על בית הספר לתעופה צבאית.
ב-16 ביוני 2018 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט ומונה לראש מטה כוחות נאט"ו באפגניסטן.
ב-9 במאי 2019 הוא הועבר לפקד על הקורפוס הראשון הגרמני-הולנדי.
ב-13 בפברואר 2020 הוא מונה למפקח כוחות היבשה של הבונדסוור.
במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה, עורר מאיס סערה כאשר כתב בעמוד הלינקדאין שלו: "הבונדסוור, הצבא שמוטל עלי להנהיג, ריק פחות או יותר.
האפשרויות שלנו לתמיכה בברית [עם אוקראינה] הן מוגבלות ביותר".
לואיס אלפונסו אספינו גרסיה (בספרדית: Luis Alfonso Espino García; נולד ב-5 בינואר 1992 בסן ג'סינטו שבאורוגוואי), הידוע גם בשם פאצ'ה אספינו, הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת ראיו ואייקאנו מלה ליגה.
אספינו גדל במחלקות הנוער של דאנוביו, הורקאן בוקאו, מירמאר מיסיונס ונסיונל.
הוא ערך 132 הופעות ליגה בקבוצה הבוגרת של נסיונל במסגרת ליגת העל האורוגוואית, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-28 בינואר 2019 חתם אספינו על חוזה לשתי עונות וחצי בקדיס מהליגה הספרדית השנייה.
בתום עונת העפיל עם המועדון ללה ליגה.
ב-12 בספטמבר 2020 ערך אספינו את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה, בהפסד 0–2 לאוסאסונה.
ב-31 באוקטובר 2020 האריך אספינו את חוזהו עד תום עונת 2023.
ב-17 ביולי 2023, חתם אספינו על חוזה ל-3 שנים בראיו ואייקאנו גם כן מהלה ליגה.
אלפונס לגרוס היה צייר, תחריטאי, פסל ומדליסט צרפתי.
הוא עבר ללונדון ב-1863 ולאחר מכן קיבל אזרחות בריטית.
הוא היה חשוב כמורה בתחיית התחריט הבריטי.
לגרוס נולד בדיז'ון; אביו היה רואה חשבון, והגיע מהכפר השכן Véronnes.
בעודו צעיר, לגרוס ביקר בחווה של קרוביו, האיכרים והנופים של אותו חלק של צרפת היו הנושאים של יצירות רבות שצייר.
הוא נשלח לבית הספר לאמנות בדיז'ון במטרה להיכנס למקצוע, למד אצל מאטר ניקולרדו, מעצב בתים וצייר תמונות.
ב-1851 יצא לגרוס לפריז אבל כשעבר דרך ליון הוא נשאר שם שישה חודשים כצייר קירות אצל המעצב שקישט את הקפלה של הקרדינל בונלד בקתדרלה.
בפריז למד לגרוס אצל שארל-אנטואן קמבון, צייר תפאורות ומעצב בתיאטראות.
הוא גם למד בבית הספר לציור של Lecoq de Boisbaudran שם מצא את עצמו מזדהה עם ז'ול דאלו ואוגוסט רודן.
בשנת 1855, הוא השתתף בשיעורי הערב של בית הספר לאמנויות יפות.
לגרוס למד את אמנות התחריט בסביבות 1857, ולימד את עצמו הכנת מדליות.
לגרוס שלח שני דיוקנאות לסלון פריז של 1857: אחד נדחה, והיווה חלק מתערוכת המחאה שארגן פרנסואה בונווין בסטודיו שלו; השני, שהתקבל, היה דיוקן פרופיל של אביו.
עבודה זו הוצגה במוזיאון בטור כשחברו ז'אן-שארל קאזין היה אוצר התערוכה.
ב-1859 הוצג ל'אנג'לוס" של לגרוס, הראשון מבין ציורי פנים כנסייה שבזכותם הוא התפרסם.
שנתיים לאחר מכן הוצג במוזיאון בדיז'ון.
הוא עבר לאנגליה ב-1863 וב-1864 נישא לפרנסס רוזטה הודג'סון.
בתחילה חי על פי תפיסתו בציור.
לאחר מכן הוא הפך למורה לתחריט בבית הספר לאמנות דרום קנזינגטון, וב-1876 התמנה למורה ביוניברסיטי קולג' בלונדון.
בזמן שלימד בבית הספר סלייד, למדה אצלו קבוצה גדולה של נשים, שזכו לכינוי "בנות סלייד".
באמצעות תחום הפיסול שלו הוא עודד אותן לעיצוב מדליות המבוססות על סגנון הרנסאנס האיטלקי של דיוקן, שממחיש את הדמות, המקצוע או חייו של האדם המתואר.
דוגאלד מקקול היה בין תלמידיו.
"בנות סלייד" קיבלו עבודות ממגוון אגודות וארגונים בשל היופי והמיומנות של עבודתן.
בין התלמידות הבולטות ניתן למנות את האחיות קאסלה (אלה ונליה), ג'סי מאת'רסולה, פדורה גליכן, ליליאן סווינסון (לימים המילטון) ואלינור האל.
לגרוס התאזרח כבריטי בשנת 1881, ונשאר ללמד ביוניברסיטי קולג' במשך 17 שנים.
הוא היה מצייר או מצייר לתלמידים את פלג הגוף העליון או את הראש תוך שעה או פחות.
בבית הספר לציור הוא התעקש על קו מתאר טוב, שנשמר על ידי שפשוף דק של אומבר, ואז היה צריך לסיים את העבודה בציור אחד.
הוא ראה במסע המסורתי לאיטליה חלק חשוב מההכשרה האמנותית, ונתן חלק ממשכורתו כדי להגדיל את ההכנסה הזמינה לסטודנטים לנסיעה.
לאחר שלגרוס התפטר מההוראה שלו ב-1892, חזר לדרך חייו הראשונה - ציור נופים מלאי דמיון, טירות בספרד וחוות בבורגונדי, תחריטים שונים כגון סדרת "ניצחון המוות" והמזרקות המפוסלות לגנים של הדוכס מפורטלנד במנזר וולבק.
לגרוס נפטר ב-8 בדצמבר 1911 בווטפורד.
אלפונסו ארנה, באנגלית: Alfonso Arana (31 במרץ 1927 – 18 בנובמבר 2005) היה צייר ממוצא מקסיקני ופורטו ריקני שנולד בעיר ניו יורק.
בצעירותו, ארנה למד אמנות במקסיקו באטלייה דה ז'וזה ברדסנו, בבית הספר לאמנויות במנהטן בניו יורק, באקדמיה ז'וליאן בפריז, ועשה תואר שני באוניברסיטה האמריקאית בוושינגטון די.סי.
ארנה נולד בניו יורק ב-31 במרץ 1927 לאב מקסיקני ולאם פורטו-ריקנית.
כשהיה צעיר עברה המשפחה לסן סבסטיאן, פוארטו ריקו, שם בילה את נעוריו.
בגיל שש, ארנה צייר את התמונה הראשונה שלו והציג אותה לאמו.
אביו, איש עסקים, לא רצה שבנו יהפוך לאמן, מחלוקת שגרמה לקרע גדול בין אב ובנו.
ארנה למד אמנות במקסיקו באטלייה דה ז'וזה ברדסאנו, בבית הספר לאמנויות במנהטן בניו יורק, באקדמיה ז'וליאן בפריז, ועשה עבודה לתואר שני באוניברסיטה האמריקאית בוושינגטון הבירה.
ארנה נודע בציור עיניים בצורת שקדים, חלולות אך אקספרסיביות בפנים ללא גולגולת ועם גוף מעט גדול מדי.
הוא גם ידוע בזכות השימוש שלו בצבעים בהירים, מתוחכמים וכמעט שקופים.
ארנה עצמו הגדיר את סגנונו כאקספרסיוניזם ומנייריזם.
האמן הסביר פעם שלדמויות האנושיות החיות והאקספרסיביות שלו אין גולגולות משום ש"הן כלי קיבול של הדברים הפעילים בעולם כמו אלוהים, הטבע, החיים ".
יצירותיו המיוחדות, מטרידות לעיתים קרובות את המתבוננים בדמויותיו.
רוב הצופים בסגנונו עשויים למצוא בציוריו מיטרדים.
עם זאת, לאחר התבוננות ראשונית, הצופים בציוריו מוצאים לעיתים קרובות יופי בתוכן.
ארנה הציג את עבודותיו בטוקיו, פריז, ניו יורק, מקסיקו סיטי, פוארטו ריקו וספרד.
בשנת 1986, הוא הקים ארגון המוקדש לטיפוח אמנות.
פעם בשנה, הארגון מעניק לסטודנט מצטיין לאמנות מלגה לחיות וללמוד בפריז.
ארנה סבל ממחלת פרקינסון במשך לא מעט שנים ומת מסיבוכים נלווים ב-18 בנובמבר 2005 בביתו בפריז בחברת אשתו סימון כריסטוף ובתו רוזה מלנדז איבארה.
על האמנות שלו, ארנה אמר:
לדמויות שלי יש אלמנטים של חיים ואור.
האור פולש לגוף הוא הצד הרוחני של היצורים האלה ואני אוהב לצייר במרחב הרוחני הזה.
כל דמות מתעלה על החיים שמעבר לחיים האמיתיים ואני מרגיש שהישויות באות מתוכי ואני, בעצמי, הופך לחלק מעולמן.
הם אמיתיים עבורי, הם חברים שלי.
ארנה לימד את בתו, רוזה איבארה, שגם המשיכה ללמוד ולהציג אמנות בפריז, צרפת.
אלפונס ז'ורדן היה רוזן טריפולי (1105–1109), ויקונט רוארג , רוזן טולוז, מארקגראף פרובאנס ודוכס נרבון.
נולד בלבנון לרמון הרביעי, רוזן טולוז, במהלך מסע הצלב הראשון, עמד בראש המחנה הפרובאנסלי במסע הצלב השני ומת בארץ ישראל.
נולד לרמון הרביעי, רוזן טולוז (המוכר בכינויו רמון מסן-ז'יל) ולאשתו השלישית אלווירה מקסטיליה , במצודת טריפולי, כשנה אחרי כיבוש האתר במסע הצלב הראשון.
הוטבל בנהר הירדן ומכאן שמו.
בהיותו בן שנתיים מת אביו, והוא גדל בחסות גיום ז'ורדן רוזן סרדניה, שהשתתף במסע הצלב במחנהו של רוזן טולוז ונבחר על ידי חייליו למלא את תפקיד העוצר של רוזנות טריפולי.
אלפונס ז'ורדן הוחזר לאירופה בהגיעו לגיל חמש.
אחיו למחצה, ברטרן, רוזן טולוז , שירש מאביהם את רוזנות טריפולי ואת רוזנות טולוז, הלך לעולמו ב-1112, ואלפונס נחל את תואריו ואת נחלותיו.
חייו עברו עליו במאבקים על השליטה בנחלותיו.
ב-1114, בעודו נער כבן 11 שנים, פלש לגבולותיו דוכס אקוויטניה גיום התשיעי בטענה שרוזנות טולוז שייכת לו על פי זכות הירושה של אשתו פיליפה , בתו של רוזן טולוז גיום הרביעי .
אלפונס התגבר במידה רבה על הכיבוש הזה ב-1119, ואת השליטה המלאה ברוזנותו השיג ב-1123, אך נודה בידי האפיפיור קליקסטוס השני על גירוש אנשי מנזר סן-ז'יל , שתמכו ביריביו.
אלפונס נאבק על השליטה בפרובאנס מול ברנגר השלישי, רוזן ברצלונה , ובספטמבר 1125 הגיע עימו להסכמה על חלוקת הריבונות באזור.
רוזן טולוז קיבל את חלקהּ של פרובאנס שמצפון לנהר דורנס , ויתר על התביעה לתואר רוזן פרובאנס אך שמר על תוארו ומעמדו כמרקגראף של פרובאנס.
בשלב זה שלט אלפונס ז'ורדן בכל השטחים שבין הפירנאים לאלפים במזרח ובין אוברן לים התיכון.
אלפונס קיים קשרים הדוקים עם מלך לאון וקסטיליה, אלפונסו השביעי.
הוא נכח בהכתרתו ב-1126, ולפי המסופר ב- סייע לו בהשתלטות על מתנגדיו בעיר לאון.
במהלך העלייה לרגל לסנטיאגו דה קומפוסטלה ב-1141 פעל להשכנת שלום בין מלך לאון לבין גרסיה רמירז, מלך נווארה .
בשנה זו החל מסע לחצים מצד מלך צרפת, שתבע להעביר את רוזנות טולוז ליורשיה של פיליפה.
הלחצים לא הועילו, גם המצור על טולוז לא צלח, והרוזנות נותרה בידיו של אלפונס ז'ורדן שחתם את הסכסוך בחידוש שבועת האמונים למלכו.
ב-1144 שוב העלה עליו את חמתהּ של הכנסייה כשתמך בבורגרים של מונפלייה במאבקם באדונם, גיום השישי .
אלפונס ז'ורדן נחשד בתקופה זו באהדה לקתרים ושוב הוטל עליו נידוי.
בכנס הכנסייתי בווזלה , שנערך בפסחא 1146 בחסות לואי השביעי, מלך צרפת, לנוכח דרשתו של ברנאר מקלרבו וכדי להיחלץ מעונש הנידוי – התחייב לצאת למסע צלב בממלכת ירושלים.
בקיץ 1147 הפליג למזרח, ובדרכו שהה זמן-מה באיטליה וכן בקונסטנטינופול, שם התראה עם הקיסר הביזנטי מנואל הראשון.
באביב 1148 נחת בעכו הצלבנית.
סמוך להגעתו לארץ ישראל ביקש לעלות לרגל לירושלים.
בדרכו חנה בקיסריה ושם מת.
מותו היה פתאומי וגרר שמועות על הרעלה מכוונת.
ויליאם מצור מספר על כך, אך נזהר מלציין את החשודים במעשה.
אלפונס ז'ורדן נחשב כיריב לרמון השני, רוזן טריפולי , שכן זכותו לרוזנות טריפולי הייתה עדיפה.
ההאשמות במותו הופנו כלפי מליסנדה, מלכת ירושלים, שאחותה הודיירנה נישאה לרוזן טריפולי, וגם רוזן טריפולי עצמו נחשד בעניין זה.
אשתו של אלפונס ז'ורדן הייתה פיידידה מאוּזֶס (Faydide d'Uzès).
בנו של אלפונס ז'ורדן, ברטרן, שנלווה אליו למסע הצלב, נתפס בידי נור א-דין ב-1149 בכיבוש מצודת ערימה, שבה התבצרו ברטרן ואנשיו.
הם שוחררו רק ב-1159 בהתערבות מנואל הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית.
בתו של אלפונס ז'ורדן ואחותו של ברטרן, שנפלה אף היא בידי נור א-דין, נשארה בהרמונו בחלב.
בנו ויורשו של אלפונס ז'ורדן, רמון בן ה-14, נחל את רוזנות טולוז כרמון החמישי ומשל בה שנים ארוכות עד מותו ב-1194.
אלפונס קאן (14 במרץ 1870, וינה – 1948, לונדון) היה אספן אמנות צרפתי ממוצא יהודי.
בילדותו היה חברו למשחקים של הסופר מרסל פרוסט, שנותר חברו גם בבגרותם.
פרוסט שילב כמה מתכונותיו של קאן בדמותו של שארל סוואן ברומן בעקבות הזמן האבוד.
פריזאים נהגו לומר כי השם "קאן", הכתוב בשתי n (Kann), הוא "השיא של השיק".
קאן נודע בטעמו האנין ובאינסטינקט האספנות המחודד שלו.
בשנת 1927 הוא זעזע את עולם האמנות כשמכר את רוב אוסף ציורי האולד מאסטר שלו (שכלל יצירות מאת ברויגל, צ'ימבואה, פרגונאר, פולאיוולו, רובנס וטינטורטו) במכירה פומבית בבית המכירות האמריקאי American Art Association בעיר ניו יורק.
זאת, על מנת להתמקד ברכישת אמנות מהמאה ה-19 והמודרנית, אשר אותה אסף באינטנסיביות בעשור הבא.
ביזת האוסף על ידי הנאצים
בשנת 1938 עזב קאן את צרפת לאנגליה, מבלי לערוך רשימה מסודרת של אוסף האמנות האקלקטי שלו, אשר נותר באחוזתו שבסן-ז'רמן-אן-לה.
באוקטובר 1940 נבזז האוסף על ידי הכובשים הנאצים.
כחלק מהביזה נלקחו 1,400 ציורים, פסלים וחפצי אמנות, אשר הועברו תחילה למוזיאון הלובר ולאחר מכן לגלריה ז'ה דה פום.
שם הם תועדו על ידי יחידת הביזה הנאצית במבצע רוזנברג.
חלק מהפריטים הועברו מאוחר יותר לגרמניה או אוסטריה.
קאן הצליח להשיב לידיו רק חלק קטן מאוספו לפני מותו באנגליה בשנת 1948. אמנם הוא לא הספיק לראות זאת, אך הרשימה הנאצית של אוספו הגיעה לכדי 60 עמודים מודפסים.
עשרות שנים לאחר המלחמה, נמצאו כמה מציוריו של קאן במוזיאונים נחשבים ברחבי אירופה וארצות הברית.
כך למשל, בשנת 2008 הושב ליורשיו של קאן הציור Smoke Over Rooftops ("עשן מעל גגות"), שצויר בשנת 1911 על ידי פרנאן לז'ה.
הציור הוחזר לאחר חקירה שארכה 11 שנים על ידי מכון האמנויות של מיניאפוליס.
בשנות ה-90 התגלו שמונה כתבי יד עתיקים מאוספו של קאן בכספות בית המכירות וילדנשטיין ושות', כשעליהם מספרי קטלוג נאציים אופייניים ("KA 879" עד "KA 886", בעיפרון אדום), שנכתבו ככל הנראה על ידי ברונו לוזה בעת שהכין את קטלוג הביזה הנאצי בגלריה ז'ה דה פום.
גילוי כתבי היד האבודים הוביל לתביעה של יורשי קאן נגד בית המכירות וילדנשטיין ושות'.
אלפונסו מרטינס דה טולדו (בספרדית: Alfonso Martínez de Toledo; מכונה גם Arcipreste de Talavera, כלומר הכומר של טלברה 1398 – 1470) היה סופר ספרדי.
אלפונסו מרטינס נולד בטולדו שבספרד.
הוא התחנך בבית ספר נוצרי, ובשנים 1415–1436 שימש ככומר בקתדרלה שבטולדו.
בשנת 1436 התמנה לכהונה כנסייתית גבוהה בטאלורה.
יצירתו העיקרית היא "העורב, או דחיית האהבה החולנית", אשר את חיבורה סיים בשנת 1438, אך יצאה לאור רק בשנת 1498. החיבור מצטיין בראייה ריאליסטית ובסגנון עממי, ומסגרתו הכללית היא המסגרת האסקטית המסורתית.
שניים מבין ארבעת חלקיה הם מעין פרשנות סאטירית על החיים.
אלפונסו מרטינז כתב גם את "מצפה הכרוניקות", ועוד שני ספרי הגיוגרפיה על הקדושים אילדפונס ואיסידורוס.
אַלפוֹנסוֹ הראשון, מלך אראגון ("הלוחם") (1074/1073 – 8 בספטמבר 1134) היה מלך אראגון ונווארה בין השנים 1104 עד למותו בשנת 1134. בשנת 1109 הוא ירש מחמיו את התואר אימפראטור טוטיוס היספניאי (, "קיסר כל [ממלכות] ספרד").
הוא היה בנו השני של סנצ'ו הראשון ויורשו של אחיו הבכור, פרו הראשון.
הוא נודע במלחמותיו הרבות נגד המורים, ובראשן כיבוש סרגוסה ב-1118, שהביאו לסיפוח עמק אברו לממלכתו.
כן כבש את טודלה, טרסונה , קלטיוד ודארוקה .
הוא מת ב-1134 לאחר תבוסה בקרב נגד המורים במצור על העיר פראגה .
שנותיו הראשונות של אלפונסו הועברו במנזר סירסה , שם הוא למד קרוא וכתוב ואת אמנות הלחימה.
במהלך שלטונו של אחיו הוא השתתף בקרב על העיר וסקה, שהפכה לעיר הגדולה בממלכה ולבירה החדשה.
הוא גם השתתף במסעותיו של אל סיד לוולנסיה.
רצף של מיתות הובילו את אלפונסו אל כס השלטון, שכן ילדיו של אחיו, איזבל ופרו, מתו ב-1103 ו-1104 בהתאמה.
ב-1109 נישא אלפונסו לאוּרַקָה, שהייתה יורשת אביה, אלפונסו השישי, מלך לאון, בנישואים שנועדו לאחד את שתי המדינות הנוצריות החשובות באזור נגד המוראביטון תחת מנהיג צבאי מוכשר.
את אלפונסו הראשון, שהיה ידוע כלוחם מושבע וכרווק מושבע, אשר לא הביע עניין בנשים ונישא בגיל מבוגר, תיאר ההיסטוריון והמלומד אבן אל-את'יר כ"חייל שלא מתעייף לעולם, שיכול לישון בשריונו תחת כיפת השמיים.
כששאלו אותו מדוע לא פנה להנאות עם נשים, ענה כי אדם המסור למלחמה זקוק לרעוּת עם גברים ולא ליחסים עם נשים".
אלפונסו הרבה להתעמת עם אשתו, אורקה.
בהיותה אישה שאפתנית ונחושה בדעתה, שלא חונכה להיות כנועה ולא הרפתה מזכותה להיות מלכה בזכות עצמה.
נוסף על כך, לנישואיה עם אלפונסו היא הביאה עימה גם את שני ילדיה מנישואיה הראשונים שעל זכויותיהם כיורשיה נלחמה ללא פשרות.
אלפונסו ואורקה רבו בפומבי, והסכסוך הידרדר למלחמת אזרחים של ממש.
אלפונסו היה לוחם טוב יותר מאויביו אולם צבא אראגון לא היה גדול מספיק כדי לשמור על קסטיליה ולאון בתוך הממלכה.
בסופו של דבר בוטלו הנישואים על ידי האפיפיור מכוח העילה של קרבת דם.
ארבע שנות המלוכה הראשונות של אלפונסו הועברו במלחמה כמעט רצופה עם המורים, בה הוא כבש מידיהם שטחים רבים.
בשנים הבאות הוא היה עסוק עם מלחמתו נגד אשתו, והוא המשיך בכיבושיו רק ב-1117. בשנת 1118 מועצת טולוז הכריזה על כיבוש סרגוסה כעל מסע צלב, וצרפתים רבים הצטרפו לכוחותיו של אלפונסו.
בסוף מאי של אותה שנה הצבא החל במצור על העיר, שנמשך עד לנפילתה ב-18 בדצמבר.
אלפונסו המשיך במסע כיבושים אדיר באזורי קטלוניה ואנדלוסיה.
בפשיטה גדולה שנערכה בשנת 1125 על העיר המורית גרנדה הוא הצליח להוציא את רוב תושביה הנוצרים, ובשנת 1128 הוא חתם על הסכם שלום עם אלפונסו השביעי, מלך לאון, שביסס את הגבול בין שתי הממלכות.
במהלך המצור על העיר באיון שבמחוז אקיטן בשנת 1131, שלוש שנים לפני מותו, אלפונסו פרסם צוואה ובה הכריז כי הוא משאיר את ממלכתו לשלושה מסדרים דתיים עצמאיים שבסיסם בארץ הקודש: הטמפלרים, ההוספיטלרים ואבירי הקבר הקדוש .
צוואה זו הפליאה היסטוריונים רבים עד היום, שכן היא נראית כמחווה ביזארית של אדיקות דתית שלא התאימה לאופיו של אלפונסו, ושבעצם הרסה את מפעל חייו.
יש המאמינים כי אלפונסו התכוון לגרום לכך שהאפיפיור והאצולה האדוקה של קסטיליה יתייחסו ברצינות לצוואה המראה אדיקות רבה כל כך, ולכן ימנעו מאלפונסו השביעי, בנה של אורקה, אשתו לפנים ויריבתו המרה, לקחת לעצמו את ממלכת אראגון.
המבצע הצבאי האחרון של אלפונסו היה המצור על העיר פראגה , שם נלחם לצידו גארסיה רמירס , מלך נווארה העתידי.
אלפונסו נפצע בקרב, שהסתיים ב-17 ביולי 1134 במפלה, והוא מת חודשים ספורים לאחר מכן.
צוואתו לא כובדה: אצילי אראגון הוציאו את אחיו של אלפונסו, רמירו, מהמנזר שבו שהה, הכריזו עליו כמלך אראגון, וחיתנו אותו ללא הסכמת האפיפיור לאינֶס מפואטייה , בתו של דוכס אקיטן .
אצילי נווארה, לעומת זאת, הכריזו על עצמאותם בכך שהכריזו על גארסיה רמירס כמלך פמפלונה.
אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד (בספרדית: Alfonso XIII de España; 17 במאי 1886 – 28 בפברואר 1941) היה מלך ספרד בין השנים 1886–1931.
אלפונסו נולד במדריד, והוכרז כמלך ספרד ביום הולדתו, מאחר שאביו אלפונסו השנים-עשר מת ששה חודשים לפני כן.
אמו של אלפונסו, מריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של קרל פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה ואליזבת פרנציסקה, ארכידוכסית אוסטריה, שלטה בפועל כעוצרת עד 1902 (ולפני הולדת בנה, שימשה מושלת בשם בתה, מרסדס, נסיכת אסטוריאס).
ב-31 במאי 1906 התחתן אלפונסו עם הנסיכה הבריטית ויקטוריה אאוחניה פון באטנברג.
כשחזרו מחתונתם, מחבל אנרכיסט השליך לעברם פצצה שהוחבאה בזר פרחים.
אלפונסו ואשתו יצאו ללא פגע מניסיון ההתנקשות, אך 24 בני אדם נהרגו.
לזוג המלכותי היו שתי בנות וחמישה בנים (אחד מהם נולד מת).
כמו כן היו לאלפונסו שלושה ילדים מחוץ לנישואים.
במשך מלחמת העולם הראשונה, בהיותו ראש מדינה נייטרלית, ארגן יוזמה שאיפשרה להפגיש שבויי מלחמה משני המחנות עם בני משפחותיהם.
בשנת 1923 תפס הגנרל פרימו דה ריברה את השלטון בהפיכה צבאית והנהיג משטר דיקטטורי בספרד.
המלך אלפונסו הכיר בשלטונו ומינה אותו לראש ממשלה.
בסוף שלטונו של דה ריברה המדינה נקלעה למשבר כלכלי, והוא איבד את תמיכת הציבור, עד שפרש בינואר 1930. בעקבות כך נפגע קשה גם מעמדו של המלך אלפונסו.
ב-12 באפריל 1931 התקיימו בספרד בחירות מוניציפליות, בהן זכו הרפובליקנים בהישגים משמעותיים בערים המרכזיות.
באותה עת גם התקיימו בערים הגדולות הפגנות גדולות נגד המלך ובעד רפובליקה.
המלך אלפונסו, שאך בנס שרד ניסיונות קודמים להדיחו מכסאו, הרגיש שנשאר רק עם מעט תומכים ולפיכך, ברח אל מחוץ למדינה.
אלפונסו פרסם הודעה קצרה בה מסר שהוא מרגיש שבאופן זמני אינו זוכה לתמיכת בני עמו.
הוא הודיע שאינו מוותר על כסאו, שאינו רק שלו, אלא נובע מזכויות שהצטברו על פני ההיסטוריה, אשר עתידה לדרוש ממנו דין וחשבון, ולכן הוא רק משהה את השימוש בסמכויותיו.
הוא טען שהיה לו מספיק כח כדי להילחם במתנגדיו אבל העדיף לעזוב כדי למנוע שפיכות דמים של בני עמו.
ביום יציאתו לגלות ברומא, ה-14 באפריל 1931 ספרד הוכרזה כרפובליקה הספרדית השנייה.
בשנת 1936 מת אלפונסו קרלוס, דוכס סן חיימה, ואלפונסו הוכר על ידי הלגיטימיסטים הצרפתים כאלפונס הראשון, מלך צרפת ונווארה.
בנוסף, מיעוט מהתנועה הקרליסטית הכיר באלפונסו כראש התנועה.
לאחר ניצחונו של פרנסיסקו פרנקו במלחמת האזרחים בספרד הוכרזה ספרד באופן רשמי כממלכה, אולם למרות זאת פרנקו לא החזיר את אלפונסו לכסאו והעדיף לשלוט בספרד כעוצר.
אלפונסו נפטר במקום גלותו ברומא ונטמן שם.
לאחר מותו של פרנקו בשנת 1975, הוכתר למלך נכדו של אלפונסו, חואן קרלוס הראשון.
בשנת 1980 הועברה גופתו למנזר המלכותי של סן לורנצו הסמוך למדריד.
ב-31 במאי 1906 התחתן אלפונסו עם ויקטוריה אאוחניה, נסיכת בטנברג, בתם של הנרי, נסיך בטנברג וביאטריס, נסיכת הממלכה המאוחדת, בתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
באטריס, נסיכת ספרד (1909–2002), התחתנה עם אלסאנדרו טורלוניה, נסיך סיוויטלה-ססי החמישי
מריה כריסטינה, נסיכת ספרד (1911–1996), התחתנה עם אנריקו אאוגניו מארונה-סינצאנו, רוזן מארונה הראשון
חואן, רוזן ברצלונה (1913–1993), אביו של חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד
אלפחור (מספרדית: Alfajor, צורת רבים: אלפחורס) היא עוגייה שמורכבת מקורנפלור, ביצים וחמאה, ואופיינית לספרד ולמדינות דרום אמריקה – בעיקר ברזיל, ארגנטינה, צ'ילה, אורוגוואי ופרו.
אלפחור ארגנטינאי מסורתי עשוי לרוב ככריך משתי עוגיות שביניהן מרוחה ריבת חלב.
יש הנוהגים לקשט את דפנות האלפחור בקוקוס ואחרים מצפים את האלפחור כולו בשוקולד מריר או מרנג איטלקי.
במחוז קדיס שבאנדלוסיה (ספרד) נפוצה, בעיקר בזמן חג המולד, מרקחת – עשויה מקמח, דבש, שקדים ותבלינים (לרוב קינמון) – המכונה אף היא "אלפחור".
חלק מהחברות ממתגות את עוגיות האלפחור ומשווקות אותן ביחידות בודדות עטופות באריזה סגורה הרמטית.
מגוון סוגי האלפחור גדל אף הוא: במילוי מרנג, ריבת חבושים, רסק תפוחי עץ, שוקולד – וחלקם אף עשוי משלוש שכבות עוגייה ומילוי כפול.
מקור השם הספרדי אלפחור במילה הערבית אַל־פָאחִ'ר ׁ(الفَاخِر) שפירושה "המשובח".
באזורים מסוימים בספרד עוגייה זו נקראת אָלָחוּ ׁ(alajú).
לעיתים נתפסת בעברית צורת הרבים הספרדית, "אלפחורס" (Alfajores), כצורת היחיד (בדומה לבורקס), והיא מקבלת ריבוי כפול – "אלפחורסים".
אלפונסו קוארון אורוזקו (בספרדית: Alfonso Cuarón Orozco; נולד ב-28 בנובמבר 1961) הוא במאי קולנוע, תסריטאי ומפיק קולנוע מקסיקני זוכה פרס אוסקר, פרס גלובוס הזהב ופרס באפט"א לשנת 2013 על בימוי הסרט "כוח משיכה" ולשנת 2018 על בימוי הסרט "רומא".
הוא נודע בעיקר כבמאי הסרטים "ואת אמא שלך גם" ו"הארי פוטר והאסיר מאזקבאן".
הוא אחד משלושת הבמאים הידועים כ'שלושת האמיגוז' (יחד עם גיירמו דל טורו ואלחנדרו גונסלס איניאריטו).
קוארון הוא בנו של אלפרדו קוארון, פיזיקאי גרעין, שעבד בסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית במשך שנים רבות.
יליד מקסיקו סיטי, קוארון למד קולנוע ופילוסופיה ב"אוניברסיטה הריבונית הלאומית של מקסיקו".
לאחר שסיים את לימודיו החל לעבוד בטלוויזיה המקסיקנית, תחילה כטכנאי ואחר כך כבמאי, ואז החל לעבוד כעוזר במאי במספר הפקות קולנועיות באמריקה הלטינית.
כמו כן ביים כמה סרטים קצרים בשנות השמונים.
ב-1991 ביים את סרטו הראשון, "סיפור של אהבה והיסטריה", קומדיה שחורה על איש עסקים שנדבק באיידס.
הסרט זכה להצלחה רבה במקסיקו, והתקבל בהתלהבות ברחבי העולם.
ארבע שנים מאוחר יותר ביים את סרטו האמריקני הראשון, "נסיכה קטנה", שהיה עיבוד לרומן הקלאסי של פרנסס הודג'סון ברנט.
סרטו הבא, "תקוות גדולות", היה עיבוד מודרני לספרו של צ'ארלס דיקנס, שבו כיכבו אית'ן הוק, גווינת' פלטרו ורוברט דה נירו.
סרטו הבא החזיר אותו לשורשיו ולמולדתו, כשביים את הסרט המקסיקני עטור השבחים "ואת אמא שלך גם" (2001), שבו כיכבו גאל גרסיה ברנאל ודייגו לונה.
הסרט היה דרמת מסע פרובוקטיבית ושנויה במחלוקת, על שני צעירים אובססיביים למין, היוצאים לנסיעה ממושכת עם נערה מושכת.
הסרט זכה להצלחה קופתית ולתשבחות המבקרים, והיה מועמד לפרס האוסקר על התסריט, שאותו כתב יחד עם אחיו.
ב-2003 ביים את הסרט השלישי בסדרת סרטי "הארי פוטר": "הארי פוטר והאסיר מאזקבאן".
תקציב הסרט עמד על 130 מיליון דולרים, וקוארון ביים אותו על פי הפרשנות שלו לספר: הסרט היה קודר יותר משני קודמיו (שביים כריס קולומבוס), בזכות תאורה קודרת ועיצוב אפל.
כמו כן בחר קוארון להתעלם מחלקים מרכזיים בעלילה, והדבר עורר את חמת המעריצים.
למרות כל זאת זכה הסרט להצלחה רבה ברחבי העולם: הוא הכניס 789.4 מיליון דולרים ברחבי העולם והביקורות היו מצוינות.
ב-2006 ביים קוארון את הסרט "הילדים של מחר", דרמת מתח דיסטופית, שהתבססה באופן כללי על ספרה של פ.ד.
ג'יימס מ-1992 באותו השם שבה כיכבו קלייב אוון, ג'וליאן מור ומייקל קיין.
בשנת 2013 יצא לאקרנים סרטו "כוח משיכה" בכיכובם של סנדרה בולוק וג'ורג' קלוני, על פי תסריט שכתב יחד עם בנו, ג'ונאס.
בינואר 2014 זכה קוארון על בימוי הסרט בפרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר.
קוארון היה לבמאי המקסיקני הראשון שזוכה בפרס.
בפברואר 2014 זכה קוארון בפרס באפט"א לבמאי הטוב ביותר ובמרץ 2014 זכה גם בפרס אוסקר על בימוי הסרט.
בספטמבר 2018 זכה קוארון בפרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים של ונציה על הסרט "רומא", המבוסס על אירועי ילדותו.
הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר וקוארון בפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר, בפרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר, בפרס גילדת הבמאים ובפרס באפט"א לבמאי הטוב ביותר.
סיפור של אהבה והיסטריה (1991)
הארי פוטר והאסיר מאזקבאן (2004)
אלפונסו השנים עשר, מלך ספרד (בספרדית: Alfonso XII de España; 28 בנובמבר 1857 – 25 בנובמבר 1885), היה מלך ספרד מ-1875 ועד 1885, לאחר שהפיכה צבאית השיבה את המלוכה וסיימה את תקופת הרפובליקה הספרדית הראשונה.
אלפונסו נולד ב-28 בנובמבר 1857 במדריד, לפרנסיסקו דה אסיס, דוכס קאדיז ולאיזבלה השנייה, מלכת ספרד מבית בורבון.
להוריו נולדו שנים עשר ילדים אך כיוון שמניחים שפרנסיסקו דה אסיס היה הומוסקסואל לא ברור מי היה אביו הביולוגי של אלפונסו.
כאשר נאלצו איזבלה ובעלה לעזוב את ספרד אחרי ההפיכה של 1868 אלפונסו התלווה אליהם לפריז ומשם נשלח לאקדמיה הצבאית הטרזיאנית (Theresianum) בווינה להמשיך את לימודיו.
ב-25 ביוני 1870 נקרא לשוב לפריז, שם ויתרה אמו על הכתר לטובתו בנוכחות מספר אצילים ספרדיים.
אלפונסו עלה לשלטון בשם "אלפונסו השנים עשר" על-אף שאף מלך של ספרד המאוחדת לא נקרא בשם זה, שכן המלוכה נתפסה כממשיכתה של ממלכת קסטיליה ולאון, עליה מלכו אחד עשר מלכים בשם זה.
זמן קצר לאחר מכן עבר אלפונסו למכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט בבריטניה ומשם פרסם ב-1 בדצמבר 1874, בתגובה לברכת יום הולדת מתומכיו, הודעה בה הוא מצהיר על עצמו כעל הנציג היחיד של המלוכה הספרדית.
בסוף אותה שנה, כאשר עזב מרשל סראנו את מדריד על-מנת לתפוס פיקוד בחזית הצפון של המלחמה הקרליסטית, בריגדיר מרטינז קמפוס, שמזה זמן עבד עם המלך, נכנס בשמו של אלפונסו לוולנסיה.
ראש המועצה התפטר והאחריות הועברה ליועצו של המלך קנבוס דה קסטילו.
לאחר מספר ימים הגיע המלך למדריד, לאחר שעבר בברצלונה ובוולנסיה.
ב-1876, השתתף במערכה נגד הקרליסטים וניצח בה.
ב-23 בינואר 1878 נשא אלפונסו לאישה את בת דודתו, מרסדס, נסיכת אורליאן, בתם של אנטואן, דוכס מונפנסייה והאינפנטה לואיסה פרננדה, דוכסית מונפנסייה, אך היא נפטרה כעבור שישה חודשים.
לקראת סוף אותה שנה ירה פועל צעיר מטרגונה, חואן אוליבה מונקסי, לעבר המלך במדריד.
ב-29 בנובמבר 1879 התחתן אלפונסו עם קרובת משפחה רחוקה יותר, מריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה.
בזמן ירח הדבש ירה אופה בשם אוטרו לעבר הזוג המלכותי במדריד.
מנישואים אלו נולדו שלושה ילדים, ובהם מרסדס, נסיכת אסטוריאס.
הצעיר בהם נולד לאחר מות אביו ולכן הוכתר מרגע הוולדו בשם אלפונסו השלושה עשר.
אלפונסו השנים עשר נפטר ב-25 בנובמבר 1885 ממחלת השחפת.
בזמן מלכותו הקצרה של אלפונסו השנים עשר הושג שלום בית בספרד ומחוצה לה, וענייני הכספים של הממלכה נוהלו בצורה טובה.
מנישואיו למריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה נולדו לאלפונסו 3 ילדים:
אלפונסו ג'ין פורד היה כדורסלן אמריקאי.
פורד, ששיחק בעמדת הקלע, היה אחד מהקלעים הבולטים בהיסטוריה של כדורסל המכללות.
לאחר התיכון בעיר הולדתו גרינווד שבמיסיסיפי, הגיע פורד לאוניברסיטת מיסיסיפי ואלי סטייט, והיה הקלע המצטיין מבין שחקני השנה הראשונה ב-NCAA עם 29.9 נקודות למשחק.
בעונתו השנייה קלע 32.9 נקודות למשחק, ודורג שני מבין כל שחקני הליגה.
פורד היה לשחקן הראשון שקלע מעל 25 נקודות בממוצע למשחק בארבע שנים רצופות ב-NCAA ומדורג רביעי מבין קלעי כל הזמנים בליגה עם 3,165 נקודות.
פורד, שנבחר בדראפט ה-NBA של 1993 על ידי פילדלפיה 76', שיחק רק 11 משחקים בשתי עונותיו הראשונות ב-NBA: שישה משחקים במדי סיאטל סופרסוניקס וחמישה במדי פילדלפיה.
במהלך שתי העונות הללו (1993/94 ו-1994/95) שיחק פורד גם בליגת ה-CBA בשורות קבוצת טרי-סיטי צ'יינוק, שם באה לידי ביטוי יכולת הקליעה שלו והוא סיים את עונתו הראשונה עם ממוצע של 22.8 נקודות למשחק.
הופעותיו זיכו אותו בתואר רוקי השנה בליגה, קנו לו מקום בחמישיית העונה ובהשתתפות במשחק האולסטאר של הליגה.
בעונה השנייה קלע בממוצע 24 נקודות למשחק והשתתף שנית במשחק האולסטאר.
לאחר שלא הצליח למצוא את מקומו ב-NBA עבר פורד לנסות את מזלו באירופה, בקבוצת אואסקה הספרדית.
למרות שהציג יכולת טובה וסיים את עונת 1995/96 עם 25.1 נקודות בממוצע למשחק לא הצליח למנוע את ירידתה של הקבוצה לליגת המשנה.
לאחר מכן עבר לליגה היוונית, שם סיים כמלך הסלים עם 24.5 נקודות בממוצע למשחק והוביל את קבוצתו פאפאגאו למקום השביעי המכובד.
לפני פתיחתה של עונת 1997/98 אובחן פורד כחולה לוקמיה, מה שגרם לקבוצתו פאפאגאו להתיר את חוזהו.
למרות טיפולים מפרכים שעלו לו בכך שהחמיץ את עונת 1997/98 במלואה, היה נחוש פורד לחזור ולשחק.
הוא חתם על חוזה לעונה אחת עם קבוצת ספורטינג אתונה היוונית.
פורד, שדרך הכדורסל הצליח להילחם במחלה בצורה מעוררת כבוד, סיים יחד עם קבוצתו במקום ה-11.
פורד חתם לשנתיים בקבוצת פריסטרי, שהייתה גדולה יותר ובעלת ציפיות גבוהות יותר מאשר קבוצותיו הקודמות.
הוא הוביל את הקבוצה למקום החמישי עם 22.5 נקודות למשחק, והצליח להשאיר את חותמו במועדון.
בגביע קוראץ' הוא קלע 20.7 נקודות למשחק, עד אשר הודחה פריסטרי בשמינית הגמר על ידי אסטודיאנטס מדריד.
עונתו השנייה של פורד בפריסטרי (2000/01) סימנה את הפריצה שלו.
פורד, שנבחר לMVP של הליגה היוונית, הוביל את קבוצתו למקום השלישי בליגה.
באירופה הצליח פורד לככב במפעל החשוב ביותר באירופה, היורוליג, כשהוא מסיים כקלע המצטיין בטורניר עם 26 נקודות למשחק, כולל משחק שיא בו קלע 41 נקודות נגד טאו ויטוריה בשלב הטופ 16. בסיום אותה עונה נבחר פורד לחמישיית העונה ביורוליג.
בעונת 2001/02 עבר פורד לאולימפיאקוס, שהציעה לו חוזה לעונה אחת בשווי מיליון דולר.
פורד הובא על מנת להוביל את המועדון, שלא זכה בשום תואר מאז 1997, ולהחזיר אותו לצמרת הכדורסל היווני.
אולימפיאקוס זכתה בגביע היווני, כשפורד מצטיין בחצי הגמר נגד פנאתינייקוס ובגמר נגד מארוסי.
ביורוליג שוב סיים פורד כקלע המצטיין עם 24.8 נקודות למשחק, למרות שאולימפיאקוס הודחה בשלב הטופ 16, רחוקה משחק אחד בלבד מהעפלה לשלב הפיינל פור.
פורד נבחר הפעם לחמישייה השנייה של היורוליג.
בליגה הפסידה אולימפיאקוס בסדרת הגמר לאא"ק אתונה, כשפורד מחמיץ את שני המשחקים המכריעים בעקבות פציעה.
לאחר עונתו באולימפיאקוס קיצצו הקבוצות היוונית בתקציביהן לטובת שיפור המתקנים לקראת אולימפיאדת אתונה, וחוזהו של פורד לא חודש.
פורד חתם על חוזה בקבוצת מונטפסקי סיינה האיטלקית.
אמנם ממוצע הנקודות שלו ירד ל-17.9 למשחק, אך סיינה העפילה לפיינל פור של היורוליג ופורד נבחר לחמישיית הטורניר, בפעם השנייה.
בליגה האיטלקית סיימה סיינה במקום הרביעי.
בעונת 2003/04 שיחק פורד בסקאבוליני פזארו האיטלקית, וקלע בממוצע 22.2 נקודות למשחק למרות השלב המתקדם של מחלתו.
כתוצאה סיימה פזארו במקום הרביעי (המעניק השתתפות ביורוליג), וסיימה כסגנית מחזיקת הגביע.
בספטמבר 2004, פחות משבועיים לאחר שהכריז על פרישה מהיורוליג, נפטר פורד בממפיס שבטנסי כתוצאה ממחלתו.
הנהלת היורוליג החליטה להנציח את זכרו על ידי קריאת פרס הקלע המצטיין על שמו.
הראשון לזכות בפרס היה מחליפו של פורד בפזארו, צ'ארלס סמית'.
פורד הותיר אחריו אשה (פאולה) ושני ילדים: קארלדרק ואלפונסו ג'וניור.
זכייה בגביע היווני 2002 (במדי אולימפיאקוס)
2 הופעות במשחק האולסטאר של ליגת ה-CBA: ב-1994 וב-1995
מלך הסלים של הליגה היוונית בעונת 1996/97 (24.5 נקודות למשחק)
חבר בחמישייה השנייה של היורוליג 2001/02
מחזיק שיא ממוצע הנקודות למשחק ביורוליג: 22.2 נקודות
אלפונסו פרס מוניוס (בספרדית: Alfonso Pérez Muñoz; נולד ב-26 בספטמבר 1972 בחטאפה) הידוע בשם אלפונסו הוא כדורגלן עבר ספרדי, ששיחק בעמדת החלוץ.
אלפונסו שיחק במהלך הקריירה שלו גם בקבוצת ריאל מדריד וגם בברצלונה.
הוא הציג יכולת מעל הממוצע בנגיחות, אף על פי שגובהו היה פחות מ-1.80 מטר.
בשנת 1990, אלפונסו ערך את הופעת הבכורה שלו בקריירה המקצוענית בקבוצת ריאל מדריד.
אף על פי שמעולם לא הצליח לבסס את מעמדו בהרכב הפותח ושיחק לרוב כמחליף לאמיליו בוטרגניו ואיבן זמורנו, הוא סייע למדריד לזכות באליפות ליגת העל הספרדית בעונת .
בקיץ 1995, אלפונסו חתם בקבוצת ריאל בטיס.
בעונתו השנייה בה, , הוא כבש 25 שערים, שהיו מספר השערים הרב ביותר שהבקיע שחקן בעונה אחת בהיסטוריה של המועדון; וסייע לקבוצה לסיים במקום הרביעי.
הוא שיתף פעולה בחוד ההתקפה יחד עם פייר לואיחי צ'רובינו, ויחד הם הבקיעו 60 שערים בליגה הספרדית בין השנים 1995 ו-1997.
בעונת , אלפונסו הוחתם על ידי ברצלונה.
הוא התקשה בתקופתו בברצלונה והבקיע שני שערים בלבד בעונתו הראשונה בקבוצה.
הוא הושאל לקבוצת אולימפיק מרסיי מליגת העל הצרפתית בינואר 2002 (יחד עם אלברטו ריברה), אך שוב נכשל.
בעונת ברצלונה השאילה את אלפונסו לריאל בטיס, שהחתימה אותו באופן קבוע בסיום אותה עונה.
לאחר שתי עונות נוספות שבהם סבל מפציעות והחמיץ את רובן (עשרה משחקים בלבד ללא שערים בעונת ), אלפונסו פרש מכדורגל עם תום חוזהו ביוני 2005. מאוחר יותר הוא חזר לריאל מדריד, והצטרף לקבוצת הוותיקים שלה.
אלפונסו ערך 38 הופעות עבור הנבחרת הלאומית של ספרד, והבקיע 11 שערים.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ידידות נגד ב-9 בספטמבר 1992 בסנטנדר שבקנטבריה.
אחד מהשערים המפורסמים ביותר של אלפונסו במדי נבחרת ספרד היה בשלב הבתים של יורו 2000 נגד .
ספרד הייתה בפיגור 3-2 בתוספת הזמן, בעוד היא הייתה צריכה לנצח על מנת לעלות לשמינית הגמר.
גאיסקה מנדייטה הבקיע שער בעיטת עונשין בדקה ה-90, ובשניות הסיום של המשחק אלפונסו הבקיע שער נוסף, שהיה השני שלו במשחק, והוביל את נבחרתו לניצחון 3-4.
אלפונסו שיחק בכל המשחקים של ספרד, ביניהם משחק מול שבו הבקיע שער שוויון דקה אחת בלבד אחרי שנכנס.
הוא אף שיחק בשני משחקים במסגרת מונדיאל 1998.
בנוסף, אלפונסו היה חבר בנבחרת האולימפית של ספרד שזכתה במדליית הזהב בטורניר הכדורגל באולימפיאדת ברצלונה (1992).
אלפונסינה סְטוֹרְנִי (Alfonsina Storni; 22 או 29 במאי 1892 – 25 באוקטובר 1938) הייתה משוררת, מחזאית וכותבת מאמרים ארגנטינאית.
נחשבת לאחת המשוררות הלטינו-אמריקאיות החשובות של המאה ה-20. נושאיה העיקריים היו מעמד האישה בחברה הנשלטת על ידי הגברים, האהבה והמוות.
זכתה בפרסים הגבוהים ביותר בתחום הספרות בארגנטינה, והייתה בתקופתה מראשי האליטה הספרותית בבואנוס אירס.
אלפונסינה סטורני נולדה בעיירה סאלה קפריאסקה (Sala Capriasca) שבקנטון האיטלקי של שווייץ.
אביה היה יצרן בירה קטן משווייץ שהיגר לארגנטינה.
בארגנטינה פתח אביה בית קפה, שבו אלפונסינה, כנערה, עבדה כמלצרית.
האב היה אלכוהוליסט וסבל מהתקפי דיכאון, כך שבית הקפה פשט את הרגל במהרה.
אלפונסינה החלה עובדת כעוזרת בחווה חקלאית ומפרנסת ראשית של המשפחה.
כאשר נפטר אביה ב-1907 ואמה נישאה לגבר חדש, היא עזבה את הבית והצטרפה ללהקה נודדת של שחקני תיאטרון.
כעבור שנה היא נטשה את התיאטרון והחלה בלימודי הוראה, שאותם סיימה והחלה עובדת כמורה בעיר רוסריו.
בעיר זו הכירה גבר נשוי, התאהבה בו והרתה לו.
כדי למנוע פגיעה בגבר שאהבה, היא עברה לבואנוס איירס ושם גידלה כאם חד-הורית את בנה אלחנדרו אלפונסו.
באותה תקופה החלה כותבת את שיריה הראשונים בעיתוני נשים, שירים שכבר בולטת בהם רגישותה הפמיניסטית וביקורתה על תפקיד האישה בחברה.
ב-1914 פורסם הסיפור הראשון שלה, ושנתיים לאחר מכן, ב-1916, ספר השירים הראשון.
בשנות ה-20 היא התפרסמה כאחת המשוררות החשובות בדרום אמריקה.
שיריה והרצאותיה השפיעו על עבודתן של משוררות אחרות שהלכו בדרכיה, כגון דלמירה אגוסטיני (Delmira Agustini) וחואנה דה איברבורו, משוררות מפורסמות מאורוגוואי.
סטורני פרסמה גם מאמרים פמיניסטיים, ונודעה במאבקה למען מתן זכות בחירה לנשים.
סטורני הייתה המשוררת הראשונה שהתקבלה לחוג הספרותי רב היוקרה "אנקונדה", שם הכירה את הסופר הנודע מאורוגוואי אורסיו קירוגה (Horacio Quiroga).
בשנות ה-20 חיברה גם מחזות תיאטרון לילדים שהוצגו.
מ-1928 סבלה מהתקפים קשים של דיכאון, וב-1935 חלתה בסרטן השד.
כאשר נודע לה שמחלתה סופנית, התאבדה בטביעה בים של מאר דל פלאטה ב-25 אוקטובר 1938.
במשך שנות הקריירה שלה חלו התפתחויות רבות בכתיבתה של סטורני.
מההתחלה הושפעה מעובדת היותה אם חד-הורית, עצמאית ומתפרנסת בעיר הגדולה.
דבר לא מקובל בחברה הדרום אמריקאית של תקופתה.
על כן, נושא כמעט קבוע בעבודתה הוא מצבה של האישה בחברה לא-שוויונית הנשלטת על ידי גברים, כולל בתחומי האהבה הארוטיקה והמוות.
שיריה הראשונים נכתבו בסגנון טרדיציונלי מבחינת החריזה והמקצב לעומת עבודותיה המאוחרות, שם עברה לסגנונות ניסויים הכוללים חרוזים חופשיים או חוסר חריזה.
ספרה הראשון שזכה להצלחה היה La Inquietud Del Rosal ("חרדת שיח הוורדים") ב-1916, וזאת על אף שהמשוררת עצמה לא העריכה ספר ביכורים זה.
שלושת ספרי השירה הבאים שלה – El dulce daño ("הכאב המתוק") מ-1918, Irremediablemente ("ללא תקנה") מ-1919 ו-Languidez ("חולשה") מ-1920 – הפכו אותה לאחת המפורסמות במשוררות דרום אמריקה בתחילת המאה ה-20. בספרים אלו היא ממשיכה לדון בדיכוי האישה ובמאבק הקיים בקשר גבר-אישה.
היא מתייחסת בציניות לקשר הרומנטי בחברה המנוהלת על ידי הגבר, הדורש ארוטיות ומיניות מהאישה אך מצד שני גם דורש בתוליות.
ב-1925 פרסמה ספר נוסף – OCRE (צבע אוקר), שבו כבר ניתן לראות התרחקות אינטלקטואלית מעורבת באירוניה וציניות.
בשנים 1930 ו-1934 ביקרה סטורני בספרד ונפגשה רבות עם המשורר פדריקו גארסיה לורקה, ובעזרתו חדרה לחוגים האוונגרדיים בספרות הספרדית.
בהשפעה זו היא פרסמה ב-1934 את Mundo De Siete Pozos ("עולם שבע הבארות"), שבו ניכר מעבר בולט לסגנון שירה חדש, ניסיוני ומיוחד של חרוזים חופשיים ושפה סוריאליסטית, מקוטעת, דמוית חלום.
ספרה האחרון, שיצא לאור לאחר מותה, הוא Mascarilla y Trobol ("מסכה ותלתן").
בספר זה היא עורכת ניסוי בכתיבת שירה ללא חרוזים אך במבנה של סונטה קלאסית.
היא מכנה שירה זו כ"אנטי-סונטות הכתובות ברגעים של כמעט איבוד ההכרה".
שירים אלו הם באופן בולט מופשטים ובעלי תוכן תמאטי אפל, חרדתי ודמוי חלום.
למרות ההערכה העצומה וההצלחה שלה זכו יצירותיה, יש המבקרים את העיסוק הרב בנושאים הנחשבים היום לפמיניסטיים.
בזמנה גם ביקרו רבות את האירוטיות בשיריה המובאת על ידי אישה.
עם כל זאת, אין ספק שעבודותיה הן אמיצות ופורצות דרך בתחום הפמיניזם.
בנוסף, שיריה, אף שנכתבו בתקופת מעבר בין מודרניזם ופוסט-מודרניזם בשירה הדרום-אמריקאית, אינם שייכים לאף אחד מזרמים אלו.
למרות פרסומה הרב בדרום אמריקה, שיריה תורגמו לשפה אחרת (אנגלית) רק ב-1975, ואז החל גם פרסומה העולמי.
פרסום נוסף למשוררת נוצר עם פרסום השיר "אלפונסינה והים" בביצוע זמרים שונים, בהם מרסדס סוסה, חוה אלברשטיין, מתי כספי והפרברים, פבלו רוזנברג ויסמין לוי.
אלפונסו "פונצ'ו" הררה רודריגז (בספרדית: Alfonso "Poncho" Herrera Rodríguez; נולד ב-28 באוגוסט 1983; מקסיקו סיטי, מקסיקו) הוא שחקן מקסיקני.
אלפונסו הררה נולד במקסיקו סיטי.
הוא למד ב-"Edron" אקדמיה בריטית ברמה גבוהה, וסיים את לימודיו בשנת 2002. הררה רצה להיות טייס, ותכנן לעבור לסן אנטוניו, טקסס כדי להירשם ללימודי תעופה.
הוא שינה את דעתו והחליט להתקבל ל-"Centro Artistica Educacion" המופעל על ידי התקשורת באמריקה הלטינית, המפעילה את "Televisa".
לאחר ההשלמה שלו ב-"Centro Educacion Artistica", החל הררה עבודה מקצועית בתיאטרון.
בשנת 2002 הוא לוהק לסרט "Amar te duele", שבוים על ידי פרננדו סריניינה, ומשם הררה עבר לטלוויזיה.
הוא לוהק לטלנובלה "Clase 406" ומאוחר יותר הצטרף ללהקת "RBD".
בשנת 2004 הוא לוהק לטלנובלה "REBELDE", הגרסה המקסיקנית של המורדים, ושם שיחק בתור מיגל ארנגו, נער אשר עובר למקסיקו כדי לנקום על מות אביו.
בעקבות ההצלחה של המורדים, בשנת 2007, יצא לאור Televisa RBD: "לה פמילייה".
הסיטקום התבסס על חייהם הבדיוניים של חברי "RBD".
הדמויות בסיטקום לא התבססו על הדמויות של הלהקה, אך דומה לאישיות האמיתית של השחקנים.
בשנת 2007 החלו הצילומים לסרט "Volverte a ver" עם חימנה הררה, הוא עלה לאקרנים בדצמבר 2008. בשנת 2009 הוא החל לצלם את הסרט "Venezzia in Venezuela".
הסרט עלה לאקרנים ב-25 בספטמבר 2009. ב-21 במאי 2009 הודיעו כי הררה ישחק בתור סבסטיאן, פרופסור הגונב חפצי אמנות יקרים.
בשנת 2009 הוא השתתף באפיזודה בתור שחקן אורח ב-"Mujeres Assesinas", סולדד, קאוטינה.
בעקבות הצלחת המורדים, השיקה "RBD" עד כה 9 אלבומי אולפן, כולל אלבומים של ספרדית, פורטוגזית ואנגלית.
הם מכרו מעל 15 מיליון אלבומים ברחבי העולם, וערכו סיבובי הופעות ברחבי מקסיקו, דרום אמריקה, סרביה, רומניה, ארצות הברית וספרד.
ב -15 באוגוסט 2008, "RBD" פרסמה הודעה כי הם החליטו להיפרד.
הם יצאו לסיור האחרון, "Gira Del Adios", סיור עולמי שהסתיים בתחילת 2009.
בריאיון למגזין בנובמבר 2008 אמר הררה כי אין לו שום כוונה לקיים קריירת סולו אחרי "RBD", וכי הוא אינו רואה את עצמו כזמר.
להררה ולחברתו מ-"RBD", דולסה מריה, היו מערכות יחסים שוב ושוב במשך השנים 2002–2005, לאחר הפרידה הצמד לא דיברו במשך שנה.
בחודש מרץ 2006, גבר האשים את הררה בגנבת חפציו במקסיקו סיטי בשדה התעופה הבינלאומי, לבסוף לא הוגשה תלונה בגלל שהררה היה מבולבל, והוא לקח את החפצים בטעות.
הוא גם זכה בפרסים על ההצגה, עם להקתו "RBD".
בחודש אוקטובר 2008 היה שמועות שלהררה היה כביכול ילד בשם לוקה.
הוא דיבר עם עיתונאים מהעיתון "Mexican talk show En Los Expectaculos", ואמר כי אם היה לו ילד הוא לא היה מסתיר את זה, והאישה שמאשימה אותו היא רק מעריצה מטורפת.
|Clase 406| חואן דייוויד רודריגז פינדה
| Rebelde| מיגל ארנגו קרוורה
| תפקיד ראשי; 440 פרקים
| תפקיד ראשי; 13 פרקים
| rowspan="2" | תפקיד אורח
| תפקיד ראשי; 135 פרקים
| תפקיד ראשי; 8 פרקים
|דניאל "אל דנדי" בראצ'ו / חוזה "פפה" מונטנו
|צ'ה גווארה / אקווילס סארדן
|סדרת אמריקאית; 2 עונות; תפקיד ראשי
|תפקיד ראשי (עונה 3); 8 פרקים
|La Casa de los Espíritus''אסטבןסדרה עתידית של אמזון פריים וידאו
אלפונסו אנטוניו פורטיו קבררה (בספרדית: Alfonso Antonio Portillo Cabrera; נולד ב-24 בספטמבר 1951) הוא נשיא גואטמלה לשעבר.
אלפונסו פורטיו ניצח בבחירות לנשיאות בשנת 2000 לאחר שהבטיח לסייע לעניים ולחלק מחדש את התקציבים והמשאבים במדינה.
לאחר סיום כהונתו נמלט למקסיקו בשל האשמות נגדו.
בשנת 2008 הוא הוסגר לגואטמלה ושוחרר בערבות.
בתחילת 2010 נעצר על ידי משטרת גואטמלה לאחר שארצות הברית ביקשה להעמדו לדין באשמת הלבנת כספים ודרשה את הסגרתו.
בכתב האישום שהגיש בית המשפט הפדרלי בניו יורק נכתב שפורטיו מואשם במעילה של מיליוני דולרים מכספי ציבור במהלך תקופת נשיאותו בשנים 2000-2004, לפי כתב האישום הכספים שנגנבו הולבנו לאחר מכן באמצעות בנקים בגואטמלה ובארצות הברית.
בשנת 2013 הוסגר לארצות הברית.
במשפט הודה פורטיו בניסיון להלבין בארצות הברית 2.5 מיליון דולר.
את הכסף קיבל כשוחד מטאיוואן בתמורה להמשך ההכרה של גואטמלה במדינה זו.
בפברואר 2015 סיים את ריצוי עונשו בכלא בדנוור, וחזר למולדתו.
אלפונסו לופס מיקלסן (בספרדית: Alfonso López Michelsen; 30 ביוני 1913 – 11 ביולי 2007) היה נשיא קולומביה בשנים 1974–1978. הוא היה בנו של אלפונסו לופס פומארחו, שהיה בעבר פעמיים נשיא קולומביה (בשנים 1934–1938 ובשנים 1942–1945).
הוא התחנך בבוגוטה, פריז, לונדון ובריסל, בתוספת לימודי תואר ראשון באוניברסיטת ג'ורג'טאון ובאוניברסיטת צ'ילה.
כשחזר לקולומביה מגלות מרצון במקסיקו בשנת 1958, ארגן מפלגה חדשה של ליברלים מתנגדים, התנועה המהפכנית הליברלית (MRL), שתתנגד לחזית הלאומית.
לופס נבחר לנשיאות בבחירות ב-1974 מטעם המפלגה הליברלית לאחר שהביס את יריביו בהפרש גבוה.
לאחר סיום כהונתו בשנת 1978, נבחר שוב למנהיג המפלגה הליברלית.
הוא התמודד בשנית לנשיאות בבחירות של שנת 1982, אך הפסיד למועמד השמרני בליסריו בטנקור.
בשנת 1990 פרש מהחיים הפוליטיים והחל לכתוב טורים בעיתונים במדינה.
ב-2006 חזר לחיים הפוליטיים, בעקבות המשבר שפקד את המפלגה הליברלית לאחר הבחירות של אותה שנה.
"אלפונסינה והים" (בספרדית: "Alfonsina y el mar") הוא שיר ארגנטינאי, שפליקס לונה כתב את מילותיו ואריאל רמירס הלחין, בסגנון של סמבה ארגנטינאית (zamba).
השיר תורגם לעברית על ידי אהוד מנור וגם על ידי רמי סערי.
השיר נכלל בתקליט משנת 1969 בשם Mujeres argentinas (נשים ארגנטינאיות) של צמד היוצרים הנ"ל, שחיברו גם את המיסה קריאוז'ה, ואשר כל אחד מהשירים בו מוקדש לאישה אחרת מההיסטוריה או מהפולקלור העממי הארגנטינאים, וכולם הושרו על ידי מרסדס סוסה.
השיר מוקדש למשוררת אלפונסינה סטורני שהתאבדה בטביעה בחוף ימה של מאר דל פלטה, והוא מהווה קינה על אובדנה מהולה בתמהון על מניעיה.
אלפונסינה סטורני הייתה תלמידתו של סֶנון רמירס (Zenón Ramírez), אביו של אריאל רמירס.
אריאל לא הכיר אותה אישית, אך הוא שמע על כך ועל פרשת התאבדותה ממנו, ולימים חיבר את הלחן שפליקס לונה התאים לו מילים.
השיר נכתב בסגנון הסמבה, אך ביצועו המקורי בספרדית וכן הביצועים בעברית אינם ביצועים טיפוסיים של סמבה, נעדר מהם המקצב הסינקופי והדרמטי המאפיין אותה, ולהם אופי נוגה יותר.
יחד עם זאת אלו אינם הביצועים היחידים של השיר, הוא זכה לפופולריות רבה הן בארגנטינה והן מחוצה לה, כולל בארצות שאינן דוברות ספרדית, ויש לו מספר רב מאוד של ביצועים ועיבודים.
התרגום של אהוד מנור נאמן באופן כללי לרוח הטקסט המקורי.
הוא הוקלט לראשונה בשנת 1983 לתקליט "שיר לדרום אמריקה", ובו תרגומים של אהוד מנור לשירים דרום אמריקאיים, והתפרסם בביצועם של הפרברים עם מתי כספי.
גם חוה אלברשטיין ביצעה את השיר, והוא נכלל באלבומה "נמל בית", שיצא בשנת 1983. לימים שרה אותו חוה אלברשטיין יחד עם מרסדס סוסה באחד מביקוריה של סוסה בארץ, כשכל אחת שרה בשפתה.
רודיקה דן (עורכת), אני אשתגע!: שירים שעלו לארץ, עמ' 90, הוצאת י.
אלפונסו לינקולן ריביירו הוא שחקן, קומיקאי, רקדן, מנחה טלוויזיה ובמאי טלוויזיה אמריקאי.
הוא ידוע בשל תפקידו כ"קרלטון בנקס" בקומדיית המצבים האמריקאית "הנסיך המדליק מבל אייר".
אלפונסו ריביירו נולד בעיר ניו יורק, בשכונת ריברדייל שברובע הברונקס, למייקל וג'וי (דה לאון) ריביירו (שניהם ממוצא טרינדדי).
אלפונסו הוא הנכד של זמר הקליפסו "האריה השואג".
אלפונסו ריביירו החל את הקריירה שלו בגיל שמונה כששיחק בתפקיד ראשי במחזמר "The Tap Dance Kid" בשנת 1983. ריביירו זכה לביקורות חיוביות על הביצועים שלו והיה מועמד לפרס Outer Critics Circle.
בשנת 1984 הוא הופיע כרקדן באחת מהפרסומות הטלוויזיונית של מייקל ג'קסון עבור חברת פפסי.
באותה השנה ריביירו שיחק בסדרת הטלוויזיה "כפיות הכסף" (Silver Spoons) בתפקיד החבר הטוב ביותר של ריק שרודר.
בשנת 1985 הוא הופיע בפרסומת של MTV ושם פורסם ספרו של ריביירו שנקרא "Alfonso's Breakin' & Poppin' Book".
התפקיד הבולט ביותר של ריביירו הוא כששיחק בין השנים 1990–1996 את האיש העשיר והמפונק, קרלטון בנקס בקומדיית המצבים האמריקאית הנסיך המדליק מבל אייר והוא גם ביים כמה פרקים של הסדרה.
דמותו של ריביירו בסדרה הייתה ידועה כדמות שרוקדת בתדירות גבוהה לצלילי השיר "It's Not Unusual" של הזמר טום ג'ונס והשיר זכה בכינוי "הריקוד של קרלטון".
בשנת 2008 החל ריביירו להנחות את השעשועון "Catch 21" ברשת GSN.
ריביירו ביים כמה פרקים בסדרת הטלוויזיה "פגוש את הבראונים" וגם ביים את רוב עונה 2 של סדרת הטלוויזיה "?
Are We There Yet" (בתרגום חופשי: אנחנו כבר שם?).
בשנת 2014 ריביירו השתתף בעונה ה-19 של תוכנית הריאליטי האמריקאית רוקדים עם כוכבים יחד עם הרקדנית המקצועית ויטני קרסון.
ריביירו וויטני ניצחו בגמר התוכנית.
בשנת 2021 השתתף בסרט "החבובות: האחוזה הרדופה" שעלה בדיסני+.
בשנת 2022 החל להנחות את תוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים" בארצות הברית.
אלפונסו ריביירו התחתן עם הסופרת אנג'לה אנקריץ' ב-13 באוקטובר 2012, אחרי שהשניים התארסו ביולי 2012. השניים מתגוררים בלוס אנג'לס.
ריביירו היה נשוי בעבר לרובין סטפלר ב-2002. סטפלר וריביירו התגרשו ב-2006. הזוג לשעבר חולקים משמרת משותפת על בתם.
מימון אלפונסו צבע (טנג'יר, מרוקו 1917 – נתניה ישראל 2011), היה נשיא תנועת הנוער שארל נטר במרוקו, ציר בקונגרס הציוני העולמי, פעיל ציוני וחברתי, איש עסקים ופילנתרופ יהודי.
בשנת 1912 עברה מרוקו לשלטון פרוטקטורט צרפתי, כאשר חלקה עמד תחת חסות ספרדית.
תחת שלטון הפרוטקטורט הקהילה היהודית גדלה מאוד מבחינה דמוגרפית, והפכה לעירונית יותר.
תנועת 'כל ישראל חברים' פעלה במרוקו עוד לפני תקופת השלטון הצרפתי, בהקמת בתי ספר.
בתמיכת השלטונות הקימה תחת החסות הצרפתית מערך חינוכי עצום ורחב ממדים במרוקו, ששילב חינוך יהודי, הכשרה מקצועית וחיזוק הזיקה לתרבות הצרפתית.
העיר קזבלנקה, ששכנה על חוף הים, הייתה אחד מיעדי ההגירה הפנימית המרכזיים.
הגיעו אליה הגיעו משפחות מרובות ילדים רבות.
בשנים אלו החלה העיר להוות מרכז לתסיסה חינוכית ורעיונית.
אלפונסו צבע נולד למשפחה דתית בטנג'יר, שהייתה נתונה באותה עת תחת שלטון חסות ספרדי.
הוא רכש את השכלתו בבית הספר הצרפתי לכלכלה ומסחר בטנג'יר, ובבית הספר היהודי "מיימוניד" בפריז.
ב-1938 הגיע לעיר קזבלנקה, שהייתה נתונה אז תחת שלטון הפרוטקטורט הצרפתי.
באותן שנים גדלה הקהילה היהודית במרוקו באופן משמעותי, ונטתה לדפוסי מגורים אורבניים יותר.
בקזבלנקה פגש צבע מציאות נעדרת תנועות נוער מאורגנות משמעותיות זולת תנועת "שרל נטר", שעמדה אז בשלביה הראשונים.
תנועה זו, שפעלה בקזבלנקה, נוסדה ב-1929, לאחר שפרשה מה"איחוד האוניברסלי של הנוער היהודי" (.U.U.J.J), ארגון נוער שהוקם בפריז.
התנועה שמה דגש על חינוך יהודי ורכישת השפה העברית.
אלפונסו צבע השתלב בהנהגת התנועה ובהובלתה והפך לנשיאה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939, הפכה התנועה לבלתי לגאלית ופעלה למען ההעפלה לארץ ישראל, כאשר מבחינה פורמלית הוצגה כחלק מתנועת הצופים הצרפתית.
אלפונסו צבע סייע לרווחתם של פליטים יהודים מארצות אירופה שנשלחו למחנה מזאגאן, הסמוך לקזבלנקה.
במישור החינוכי, עבד מול גופים וארגונים שונים למען גיוס משאבים וקידום השיקום החברתי, הרפואי והחינוכי של השכבות החלשות במלאח, הרובע היהודי בעיר.
את רעייתו גלדיס, גם היא פעילה בתנועה, הכיר באותה התקופה.
אלפונסו צבע נבחר לציר בקונגרס הציוני עולמי, ועסק בפעילות ציבורית ענפה באגודות שונות.
במסגרת תנועת "שרל נטר", פעל לטיפוח מוסדות חינוכיים, לעידוד בני נוער יהודים עניים ממרוקו ללמוד בהם ולשליחתם להכשרה בקיבוצים דתיים בארץ ישראל.
צבע מונה לנציג המחלקה התורנית של ההסתדרות הציונית במרוקו, ובתפקיד זה פעל רבות לקידום חינוך יהודי תורני משמעותי.
ציר פעילות נוספת שלו היה קידום ההגנה העצמית ופיתוח כשירותם של צעירי מרוקו בתחום זה.בשנת 1950 ארגן קונגרס לדיון בשאלות חברתיות ביהדות מרוקו, שאליו הזמין אישי ציבור, מנהיגים ומחנכים.
באירועים כגון זה ובפעילות השוטפת הוביל צבע, במידה
רבה, את החינוך היהודי במרוקו.בתקופת העליות הגדולות שלאחר קום מדינת ישראל, פעל צבע מול השלטונות הישראליים למען הגברת היקף העלייה של יהדות מרוקו, אך תביעותיו לא נענו.
צבע ייצג עמדה כי יש לחנך לגישה ציונית דתית בקרב הנוער היהודי במרוקו, אך ללא אוריינטציה פוליטית המזוהה עם מפלגה מסוימת.
עם קבלת עצמאותה של מרוקו, ב-1958, עלה צבע עם בני משפחתו לישראל והתיישב בנתניה.
בארץ פעל בתחום הפיננסים, והיה בין אנשי העסקים הבולטים בקרב עולי ארצות האסלאם.
צבע מכר את חלקו ב"בנק ארץ ישראל לתועלת אשראי" וכך הוקם בנק כללי, בנק נוסף ועשרות חברות.
בארץ המשיך את פעילותו הציבורית, בתחומי עלייה וקליטה, חברה ורווחה.
לאחר אירועי ואדי סאליב, שימש כחבר הוועדה החוקרת מטעם הרב יצחק נסים, ובהמשך, תחת כהונת ראש הממשלה לוי אשכול, כיהן כיו"ר הוועדה למחקר סוציאלי, שעסקה במחקר מצבם של עולי צפון אפריקה בישראל.
צבע הקים את בית הילדים ע"ש צבע אלעזרקי, בית לילדים ממשפחות מוחלשות, מעונות וגני ילדים, בתי כנסת ומבני ציבור רבים.
בנוסף שימש בהנהגה של מוסדות ציבוריים רבים, ביניהם יד ושם, אוניברסיטת בר-אילן, המכללה האקדמית נתניה, ישיבת בני עקיבא בנתניה ואחרים.
כמו כן הקים אגודה למתן תמיכה לנזקקים, שהתפתחה בהמשך להיות "אגודת צבע", בשנות השישים הוצע לצבע לכהן כשר בממשלה, ושמו אף הועלה כמועמד לנשיאות.
הותיר אחריו שלושה בנים ובת.
אלפונסו השישי, מלך לאון (בספרדית: Alfonso VI de León; 1040 – 1 ביולי 1109) היה מלך לאון בין השנים 1065–1109, ומלך קסטיליה בין השנים 1072–1109, והמשיך כאביו לחזק את הכוח הנוצרי בצפון ספרד.
אלפונסו השישי נולד בשנת 1040 לפרננדו הראשון, מלך לאון וסאנצ'ה מלאון, בתם של אלפונסו החמישי, מלך לאון ואלווירה מננדס.
ב-24 בדצמבר 1065 מת פרננדו הראשון, ולאחר מותו פוצלה הממלכה בין בניו: סנצ'ו השני ירש את ממלכת קסטיליה, אלפונסו השישי ירש את ממלכת לאון, גרסיה ירש את ממלכת גליסיה, אוראקה ירשה את העיר סמורה ואלווירה ירשה את טורו (Toro).
בשנת 1069 כרת סנצ'ו השני, מלך קסטיליה ברית עם אלפונסו, ובשנת 1071 כבשו השניים את ממלכת גליסיה.
סנצ'ו, אשר לא היה מרוצה מכך שבבעלותו נמצאות ממלכת קסטיליה וחצי מממלכת גליסיה, תקף בשנת 1072 את אלפונסו השישי ופלש לממלכת לאון בעזרתו של אל סיד.
אחותו אוּרַאקַה נתנה לחלק הארי של הצבא הלאונזי למצוא מחסה בעיר שלה, סמורה.
סנצ'ו הטיל מצור על העיר, אך ב-7 באוקטובר 1072 נרצח על ידי בלידו דולפוס, אציל גליסיאני, דבר שהוביל לנסיגת הכוחות הקסטיליאנים מן העיר.
היה זה האיחוד השני בין קסטיליה ללאון, אם כי שתי הממלכות נשארו עדיין שתי ישויות נפרדות המאוחדת יחדיו רק באיחוד פרסונלי.
תחת שלטונו של אלפונסו, התקרבה ממלכת לאון לשאר הממלכות האירופיות ובמיוחד לממלכת צרפת.
אלפונסו השיא את בתו אוראקה לרמון מבורגונדיה, ואת בתו תרזה לאנרי מלורן.
בוועידת בורגוס בשנת 1080 הוחלף הפולחן המסורתי המוסערבי, בפולחן הרומי-קתולי.
אלפונסו לחם במוסלמים, ובשנת 1085 כבש את העיר טולדו.
לאחר מכן המשיך אלפונסו דרומה, וכבש את מרבית ספרד, תוך שהוא מגיע לשערי גרנדה.
בשנת 1086 הוזמן יוסוף בן תאשפין על ידי נסיכי ממלכות הטאיפה יורשי ח'ליפות קורדובה, להגן על נסיכויותיהם מפני הממלכות הנוצריות של צפון חצי האי האיברי – קסטיליה ולאון.
אבן תאשפין הביס את הקסטיליאנים בקרב א-זלאקה, אך נאלץ לשוב לאפריקה כדי לדכא מרידות שפרצו שם.