tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קורט הילר היה סופר, מסאי, עיתונאי ופובליציסט פציפיסט יהודי-גרמני, שלחם כל חייו למען סוציאליזם, למען השלום ולמען מיעוטים מיניים.
הילר נולד בברלין למשפחה יהודית.
דוד אמו היה פאול זינגר שהיה חבר הרייכסטאג מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
לאחר שסיים לימודים בגימנסיה בברלין בשנת 1903 הוא למד משפטים ופילוסופיה באוניברסיטת ברלין ובין השאר למד אצל גאורג זימל.
הוא יקבל דוקטורט על עבודתו "המשמעות הפלילית של התאבדות".
מ-1904 היה הילר מיודד עם הסטודנט לרפואה ארתור קרונפלד שהכיר לו את הגותו של הפילוסוף לאונרד נלסון.
בשנת 1909 הוא יסד עם יעקב הנס דוידסון מועדון אקספרסיוניסטי בשם Der Neue Club, שאליה הצטרפו במהרה גאורג היים וארנסט בלאס.
הילר כתב בביטאונים שונים, בהם דר שטורם.
בשנת 1919 הקים בברלין ארגון של אנשי רוח שנקראו "אקטיביסטים".
בשנת 1926 השתתף בקונגרס הפאן אירופי שיזם ריכרד ניקולאוס פון קודנהובה-קלרגי.
ב-1929 ירש את מקומו של מגנוס הירשפלד כיו"ר הוועדה המדעית-הומניטרית.
בשנת 1931 כדי להאבק נגד הנאציזם, הציע הילר הקמת ועדים שיורכבו משליש סוציאליסטים, שליש קומוניסטים ושליש בלתי תלויים.
לאחר עליית הנאצים לשלטון פרצו נאצים לביתו ושרפו את אוסף ספרי הפילוסופיה שלו.
הוא נעצר על ידי הגסטפו שלוש פעמים בסוף שנת 1933 עד 1934 ושהה כתשעה חודשים במספר מחנות ריכוז (קולומביה האוס, מחנה הריכוז אורניינבורג) בגרמניה הנאצית, מאוחר יותר באותה שנה ברח לפראג.
ביוני 1935 נשללה אזרחותו הגרמנית ורכושו בגרמניה הוחרם וב-1938 עבר ללונדון.
ב-1955 שב לגרמניה, וחי וכתב בהמבורג עד מותו.
חיבוריו מתאפיינים בסגנון מקורי והוא תואר: "היודע לכתוב על הכל בחריפות ובבהירות".
פולמוסיו הלוחמניים הקימו עליו אויבים רבים וחזקים.
כסוציאליסט, הושפע עמוקות משופנהאואר, ותיעב את הפילוסופיה של הגל, ולכן לא היה פופולרי במיוחד בקרב המרקסיסטים.
בנוסף, הילר היה סופר בעל השפעה בתנועה לזכויות ההומוסקסואלים בגרמניה בשני העשורים הראשונים של המאה ה-20 וכתביו פורסמו בירחון המעגל.
הילר דרש מהאינטלקטואלים להיות מעורבים בפוליטיקה וכתב תוכנית מפורטת של לוגוקרטיה אפלטונית.
הוא האשים את אנשי הרוח שנמנעו מהתערבות בפוליטיקה בצרות של גרמניה.
את מגמת האקטיביזם תיאר הילר:
"רצוננו הוא, כי אנשי הרוח יהיו גם אנשי מדינה וכי אנשי המדינה יהיו גם אנשי רוח.
אין אנו נמנים עם שום מפלגה.
תומכים אנו בכל זאת בסוציאלים החופשים, עד כמה שהדבר נוגע בפוליטיקה.
רוצים אנו לסייע לכל התנועות הרדיקליות.
הננו בעד השלום המוחלט, מתנגדים אנו התנגדות קיצונית לכח הזרוע.
אנו מסכימים למועצות ולדיקטטורה של הפרולטריון.
מחזיקים אנו ברעיונות לנין, לאפוקי את שיטת הכפייה.
בתור תיקון בשיטת לנין הננו דורשים מלבד שלטון הפרולטריון גם את שלטון אנשי הרוח.
צריך ליסד על ידי הסובייטים בתים עליונים של אנשי רוח במקום בתי האצילים הקיימים.
הרי זה אחד מרעיונותיו המדיניים של אפלטון.
עיקרי וילסון הם גם עיקרינו."
בין הדברים שבקש הילר לשנות הוא מנה:
"תקון חוקי העונשים הגרמנים, תיקונים בבתי המאסר, ...
אל לחנוך להוסד על העבר בלבד, חוקי העבר אינם צריכים לשלוט בהוה."
אהרן צייטלין כתב על הילר:
"שני אנשי הלכה הראשיים של האקטיביזם בגרמניה היו ...
קורט הילר שיצר את הביטוי "אקטיוויזם" כתב בשמו ובשם חבריו: "התקופה הפסיכולוגית עברה, התחילה התקופה הפוליטית.
לא שירתיים אנו רוצים להיות, אלא מוסריים.
נואמים, מורים, מסעירים, מחוקקים, כוהנים, יוצרי דת אנו רוצים להיות"".
הילר שלל את הציונות וכתב: "אין טפשות גדולה מן הלאומיות היהודית.
חברות תרבותית מקשרת הרבה יהודים עם הרבה לא־יהודים.
יהודים בעלי יהדות לאומית קרובים לגרמנים־של־גויתה יותר מקרבת גרמנים של היטלר לגרמנים־של־גויתה".
קורט זאקס היה מוזיקולוג יהודי-גרמני, שחי רוב ימיו בארצות הברית.
זאקס היה אחד ממייסדי האורגנולוגיה המודרנית (חקר כלי נגינה), וכיום הוא זכור בעיקר, כפי הנראה, הודות ליצירת שיטת הורנבוסטל-זקס למיון של כלי נגינה, פרי עבודה משותפת עם עמיתו למחקר אריך מוריץ פון הורנבוסטל.
זאקס גדל בברלין ולמד שם נגינה בפסנתר, תאוריית המוזיקה והלחנה.
עם זאת, הדוקטורט שקיבל בשנת 1904 מאוניברסיטת ברלין (שם כיהן בהמשך כפרופסור למוזיקולוגיה) היה בתולדות האמנות - הדיסרטציה שלו עסקה בפיסול של ורוקיו.
זאקס החל בקריירה של היסטוריון אמנות, אך תוך זמן קצר גילה עניין גדל והולך במוזיקה ובסופו של דבר התמנה למנהל האוסף הממלכתי הגדול של כלי נגינה (Staatliche Instrumentensammlung) ושל מוזיאון כלי הנגינה ברלין.
הוא ארגן מחדש ושיפץ חלק גדול מן האוסף, ובכך נפתחה הקריירה שלו כאורגנולוג.
בשנת 1913 יצא לאור ספרו Real-Lexicon der Musikinstrumente, שהוא קרוב לוודאי הסקירה המקיפה ביותר של תולדות כלי המוזיקה ב-200 השנים האחרונות.
כעבור שנה פרסמו הוא ואריך מוריץ פון הורנבוסטל את העבודה, שבה בהם נודעים ביותר כיום, ב-Zeitschrift für Ethnologie (כתב העת לאתנולוגיה), שיטה חדשה של מיון וסיווג כלי נגינה, הנודעת כיום בשם שיטת זאקס-הורנבוסטל.
במהלך השנים עברה השיטה תיקונים ושינויים רבים והייתה מושא לביקורת, אך היא עודנה שיטת המיון המקובלת ביותר על אתנומוזיקולוגים ואורנולוגים.
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, וחקיקת החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי, פוטר זאקס היהודי ממשרותיו בגרמניה.
כתוצאה מכך היגר לפריז, שם עבד במוזיאון האתנולוגי (אז מוזיאון טרוקאדרו) ולימד בסורבון.
משם עבר בהמשך לארצות הברית והשתקע בניו יורק משנת 1937 עד 1953 לימד באוניברסיטת ניו יורק וכן עבד בספרייה הציבורית של ניו יורק.
ספריו הרבים כוללים עבודות מחקר על מקצב, מחול וכלי נגינה.
ספרו "תולדות כלי הנגינה" (1940), סקירה מקיפה של כלי נגינה בכל העולם במהלך ההיסטוריה, נחשב לאחד החשובים בתחום.
הקשר רב השנים שלו עם הוצאת המוזיקה ו.
נורטון ושות' החל עם "צמיחת המוזיקה בעולם העתיק" (1943).
אף כי במשך הזמן תפסו מחקרים חדשים יותר את מקום המחקרים האלה מכמה בחינות, הם נחשבים עדיין לטקסטים חיוניים בתחום.
זאקס מת ב-1959 בניו יורק.
האגודה האמריקאית לכלי נגינה מעניקה מדי שנה פרס על שם קורט זאקס לאנשים פרטיים על תרומותיהם לאורגנולוגיה.
קוּרט טוּכלֶר היה משפטן ושופט יהודי גרמני, ממנהיגי ציוני גרמניה ועסקן ציבור, ממייסדי ומנהיגי תנועת הנוער היהודי הגרמנית בלאוּ וייס (Blau Weiss; גרמנית: כחול-לבן).
כחבר ההנהלה של התאחדות ציוני גרמניה, נלווה אל ליאופולד פון מילדנשטיין, ראש המחלקה היהודית באס דה (שירות הביטחון הנאצי) בביקורו בארץ ישראל באביב 1933, זמן קצר לאחר עליית הנאצים לשלטון.
לאחר שעלה טוכלר לארץ בשנת 1936, היה ממייסדי בית ההשקעות "מוריץ את טוכלר".
קורט טוכלר נולד בעיר שְטוֹלְפ (Stolp) שבפומרניה, הקיסרות הגרמנית (כיום סלופסק (Słupsk), בפולין), בשנת 1894. בשנים 1913-1914 למד תורת המשפט וכלכלה באוניברסיטאות פרייבורג ומינכן וקיבל תואר שני.
המשיך ללימודי תואר שלישי, ובשנת 1920 קיבל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת האלה.
מאותה שנה כיהן טוכלר כשופט בברלין – תחילה כשופט שלום ואחר כך כשופט מחוזי – עד תום תקופת רפובליקת ויימאר, אז פוטר ממשרתו ב-1933 על פי החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי של גרמניה הנאצית.
כמו כן היה יו"ר מועצת הקהילה היהודית בברלין.
בשנת 1931 נישא לגרדה להמן (Gerda Lehmann), ולימים היו בני הזוג הורים לשתי בנות ובן.
ציוני בגרמניה בראשית התקופה הנאצית
בעת עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 היה טוכלר חבר בהנהלה של התאחדות ציוני גרמניה.
התנועה הציונית צברה פופולריות רבה בקרב יהודי גרמניה מאז עלה אדולף היטלר לשלטון, ונטתה לשתף פעולה עם השלטונות בקו שנקטו בו, בראשית תקופת שלטונם, של עידוד היהודים לעלות לארץ ישראל.
ב-7 באפריל 1933, ימים אחדים לאחר עליית הנאצים לשלטון, הכריז ה"יודישה רונדשאו" (Jüdische Rundschau), ביטאון התאחדות ציוני גרמניה, כי מכל חלקי האוכלוסייה היהודית עשויה רק התאחדות ציוני גרמניה ליצור קשר עם הנאצים בתום לב כ"שותפים כנים".
ההתאחדות הטילה על טוכלר, שהיה אחד מפעיליה וחבר הנהלתה, ליצור קשר עם תומכים אפשריים בציונות בקרב המפלגה הנאצית, במטרה להקל את עליית יהודי גרמניה לארץ ישראל.
טוכלר פנה לליאופולד פון מילדנשטיין, שהיה איש האס דה, שירות הביטחון של המפלגה הנאצית והאס אס, וביקש ממנו לכתוב משהו חיובי בעיתונות הנאצית על יישובם של היהודים בארץ ישראל.
הביקור עם פון מילדנשטיין בארץ ישראל
באביב של שנת 1933 יצאה מברלין לארץ ישראל קבוצה של שני זוגות, טוכלר עם אשתו גרדה, ומילדנשטיין עם אשתו.
לדבריו, גורמים מוסמכים בתנועה הציונית אישרו את יוזמתו.
מילדנשטיין קיים את הבטחתו לטוכלר, ולאחר שובו לגרמניה פרסם בשנת 1934 סדרה של שתים עשרה כתבות מצולמות אודות סיורו בארץ בעיתון הנאצי Der Angriff (גרמנית: "ההתקפה"), ביטאונו של יוזף גבלס, שנשאו את הכותרת "נאצי נוסע לפלשתינה".
הוא תיאר יהודים חורשים את האדמה, מייבשים ביצות ומגשימים את הרעיון הציוני.
לרגל סדרת הכתבות הוציא העיתון הנאצי מטבע מיוחדת עם צלב הקרס מצִדה האחד ומגן דוד מצִדה האחר, כאשר את מגן הדוד מקיף הכיתוב "נאצי נוסע לפלשתינה" ("Ein Nazi fährt nach Palästina").
טוכלר המשיך לשמור על קשריו עם מידלשטיין ומסר לו ידיעות מועילות.
כשהחמיר מצב היהודים בגרמניה, עלו קורט טוכלר, אשתו ובתם לארץ ישראל בשנת 1936. בשנת 1939 נסע לז'נבה להשתתף בפעם השנייה בקונגרס הציוני (הפעם הראשונה הייתה טרם עלייתו, ב-1935, בקונגרס הציוני ה-19 בלוצרן).
בארץ היה טוכלר ממייסדי חברת ההשקעות "מוריץ את טוכלר" (יחד עם מקס מוריץ אביו של יצחק מוריץ).
בני הזוג טוכלר גרו מאז עלייתם לארץ ועד יומם האחרון באותה דירה ברחוב גורדון בתל אביב, דירה בבניין באוהאוס שהייתה מעין מובלעת ברלינאית בתל אביב.
פון מילדנשטיין המשיך לשמור על קשריו עם משפחת טוכלר גם בהיותה בארץ.
אחת לשנה שלח להם ברכה לראש השנה בעברית.
קורט טוכלר ואשתו האריכו ימים: קורט טוכלר נפטר בשנת 1978, בן 83 שנים; גרדה טוכלר נפטרה בשנת 2006, בת 98 שנים.
שניהם נקברו בבית העלמין קריית שאול.
לאחר פטירתה של גרדה טוכלר באו בני המשפחה לפנות את חפציהם של בני הזוג מדירתם בתל אביב ומצאו ערימות של חפצים, תמונות, מכתבים ומסמכים וביניהם את המטבע.
ואז נודע להם על אודות הקשרים של בני הזוג טוכלר עם מילדנשטיין ועל ביקורם המשותף בארץ ישראל, שעליהם לא סיפרו בימי חייהם.
אז גם נתברר לבני המשפחה כי בני הזוג טוכלר המשיכו לקיים חליפת מכתבים ארוכה עם בני הזוג מילדנשטיין לאחר המלחמה ואף נסעו לגרמניה לבקרם פעמים רבות.
נכדם של קורט וגרדה טוכלר, במאי הקולנוע ארנון גולדפינגר, יצר על בסיס תגליות אלו סרט קולנוע תיעודי בשם "הדירה", שבו כלל גם ריאיון עם בתו של מילדנשטיין.
קורט היינריך זתה , היה אגיפטולוג ובלשן גרמני ידוע מברלין.
זתה נולד ב-1869 בברלין, אביו היה שופט בית משפט השלום.
הוא למד משפטים ולאחר מכן שפות קלאסיות ושפות שמיות, בעיקר אגיפטולוגיה באוניברסיטת טיבינגן.
את הדוקטורט שלו סיים בשנת 1892 אצל אדולף ארמן (Adolf Erman) בשנת 1900 מונה לפרופסור לאגיפטולוגיה באוניברסיטת גטינגן.
בשנת 1923 מונה למחליפו של ארמן בברלין.
בשנת 1919 מונה לחבר באקדמיה הבאוורית למדעים ומדעי הרוח (Bavarian Academy of Sciences and Humanities), ובשנת 1932
היה חבר חוץ באקדמיה למדעים של גטינגן (Göttingen Academy of Sciences), חבר במכון לארכאולוגיה גרמנית (German Archaeological Institute), חבר כבוד של החברה המזרחית האמריקאית (American Oriental Society).
ביחד עם ארמן והרמן גראפו (Hermann Grapow) היה מעורב ביצירת המילון לשפה מצרית.
בשנים 1904–1905 שהה במצרים, ואסף טקסטים עתיקים רבים וערך את הספר "Urkunden des ægyptischen Altertums", שמשמש קטלוג בסיסי של ספרות וטקסטים שמקורם במצרים העתיקה.
בין פרסומיו הידועים הוא פרסום בשנת 1926 של כתבי המארות הסדרה הראשונה שנכתבה על גבי שברי חרסים והמתוארכים למאה ה-20 לפנה"ס.
הוא נחשב למומחה במצרית התיכונה.
הוא היה הראשון שהציג תאוריה שיטתית של הפועל המצרי.
הוא פרסם את האתנולוגיה "Aegyptische Lesestuecke" שעדיין משמשת לומדים המתחילים בלימוד השפה המצרית.
בנוסף פרסם אפיגרפיה מקיפה של חקר כתובות מצרי שנקרא "Urkunden der Aegyptologie."
על תלמידיו של זתה נמנו האגיפטולוג הבריטי אלן גרדינר ויעקב פולוצקי שהיה פרופסור לאגיפטולוגיה ולשפות שמיות באוניברסיטה העברית.
זתה היה נשוי ונולדו לו בן ובת.
קורט וסטרגארד (בדנית: Kurt Westergaard; 13 ביולי 1935 – 14 ביולי 2021) היה קריקטוריסט דני, שקריקטורות פרי עטו התפרסמו בעשרות עיתונים.
קריקטורה אחת שלו נחשבת לגורם העיקרי לפרשת קריקטורות מוחמד, להפגנות הענק שאירעו בשנים 2005–2006 בכל העולם המוסלמי ובאירופה, בהן נהרגו לפחות 50 איש, ולערעור יחסי אירופה ובעיקר דנמרק עם העולם המוסלמי.
וסטרגארד נולד בכפר הקטן Døstrup, שבצפון מזרח חצי האי יוטלנד, בדנמרק.
הוא היה בנם הבכור של אנדרס פדרסן, בעל חנות המכולת של הכפר ומרי וסטרגארד פדרסן.
חלק גדול מתושבי הכפר היו נוצרים לותרנים אדוקים, אבל משפחתו של וסטרגארד הייתה חילונית יחסית והוא כמעט ולא התפלל בילדותו בכנסייה.
עם זאת, לבית הספר של יום א' הוא נאלץ להגיע מדי שבוע.
וסטרגארד נטש את הדת לחלוטין והפך לאתאיסט ולמתנגד לכל סוג של קנאות דתית, כבר בעת לימודיו בבית ספר תיכון.
למד פסיכולוגיה באוניברסיטת קופנהגן ועבד כמורה ולאחר מכן כמנהל בית ספר מיוחד לנכים.
החל לעבוד כעיתונאי עבור העיתון הנורווגי Demokraten ומ-1988 ועד למותו עבד כקריקטוריסט בעיתון הדני הפופולרי יילנדס פוסטן, עיתון בעל דעות מרכז - ימין בדרך כלל.
הקריקטורות פרי עטו התפרסמו בכלי תקשורת ב-48 מדינות ברחבי העולם.
וסטרגארד כתב ב-2010 אוטוביוגרפיה בשם "האיש שמאחורי הקו" (Manden bag stregen), שיצאה לאור בדנמרק ואשר ב-2012 גם תורגמה לאנגלית.
ב-30 בספטמבר 2005 פרסם "יילנדס פוסטן" הדני, 12 קריקטורות המתארות את נביא האסלאם מוחמד, במצבים מצחיקים או אף מעליבים שונים.
אחת הקריקטורות הייתה פרי עטו של וסטרגארד ותיארה את מוחמד חובש לראשו טורבן ובו חבוייה פצצה.
קריקטורה זו הייתה הקריקטורה שהכעיסה יותר מכל את המוסלמים ברחבי העולם.
הפרסום עורר תחילה הפגנות מועטות ועבר בדרך כלל בשלום, אולם בהמשך הועתקו הקריקטורות לעוד ועוד עיתונים עד שהגיעו גם למזרח התיכון.
בישראל הן פורסמו בג'רוזלם פוסט.
בראשית 2006 החלו המהומות הרציניות, שהתפשטו בכל העולם למעשה וכללו שריפת שגרירויות ועשרות הרוגים.
הדיווחים השונים סיפרו על 50 הרוגים לפחות, אף שהיו כאלה שהגיעו עד כדי 1000 הרוגים בכל רחבי הגלובוס.
הקריקטורה של וסטרגארד מופיעה פעמיים, הן בסצנת הפתיחה והן בסיום סרטו המפורסם של חרט וילדרס, פתנה, מ-2008.
ניסיונות הרצח והתגובה הדנית והגלובלית
ניסיון רצח ראשון - 2008
ב-12 בפברואר 2008 עצרה משטרת דנמרק שלושה מוסלמים, אחד מהם אזרח דנמרק ממוצא מרוקאי ושני האחרים אזרחי תוניסיה, בחשד שתכננו לרצוח את וסטרגארד.
בתגובה מיידית פרסמו כל חמשת עיתוניה הגדולים ביותר של דנמרק, למחרת היום, את הקריקטורה שיצר וסטרגארד, שהייתה הקריקטורה השנויה ביותר במחלוקת, כש-12 קריקטורות מוחמד ראו אור לראשונה, כשנתיים קודם לכן.
בהמשך, לא פחות מ-17 עיתונים דנים, אשר רובם סירבו בשעתו לפרסם את 12 קריקטורות מוחמד, פרסמו כעת לאות הזדהות עמו את הקריקטורה של וסטרגארד עצמו או את כל ה-12. מאמר מערכת בעיתון הליברלי רב ההשפעה "פוליטיקן" (Politiken) קבע כי "התוכניות לרצוח את קורט וסטרגארד...
הן לא רק התקפה על וסטרגארד אלא גם התקפה על התרבות הדמוקרטית שלנו".
עיתונו הקבוע של וסטרגארד "יילנדס פוסטן", גילה כי וסטרגארד בן ה-73 וגיטה אשתו בת ה-66 היו מאובטחים על ידי משטרת דנמרק כבר במשך שלושת החודשים שקדמו לתפישת החשודים, בשל מידע משטרתי מודיעיני על קיומן של תוכניות לרצוח את הקריקטוריסט.
וסטרגארד עצמו כתב בעיתונו: "בוודאי שאני חושש לחיי, כשהמודיעין המשטרתי טוען שמנסים לרצוח אותי" ואילו קרסטן ג'סט עורך ה"יילנדס פוסטן" אמר, שהוא וצוות העיתון התרגלו כבר למכתבי שטנה ולאיומי פצצות, אולם זו הייתה הפעם הראשונה בה דובר בתכנון מעשי וממשי לרצוח מי מהקריקטוריסטים או אנשי העיתון.
הפרסום המחודש של קריקטורות מוחמד, כולן או רק זו של וסטרגארד, חידש את גל המחאות המוסלמי כנגד דנמרק, ברחבי העולם, מרצועת עזה ועד אינדונזיה.
יו"ר הפרלמנט המצרי למשל, טען שדנמרק מפירה בפרסום זה את ההצהרה האוניברסלית בדבר זכויות האדם.
סודאן החליטה לאסור על יבוא סחורות מכל סוג שהוא מדנמרק ונשיאה עומר אל-בשיר אמר כי מעתה ולעולם לא תדרך כף רגלו של אזרח דני במדינה.
באפגניסטן עלתה מחדש הדרישה לניתוק היחסים הדיפלומטיים עם דנמרק ולסילוק הכוחות הדנים מקרב כוחות נאט"ו התומכים במשטר הנלחם שם בטליבאן.
שר החוץ הדני מצידו הגיב באומרו שאכן יקשה מאוד על דנמרק להמשיך ולסכן את חיי חייליה בהגנה על משטר התומך בהפרת זכויות האדם וחופש הדיבור, כמו המשטר האפגני.
בגרמניה, שר הפנים וולפגנג שוובלה, שהיה ידוע דווקא בשל נסיונותיו לפיוס עם המוסלמים, קרא לעיתוני אירופה כולם לחזור ולפרסם את הקריקטורות, ואף שחזר בו לאחר מכן, הותקף בשל כך קשות על ידי כלי תקשורת מוסלמיים.
ואילו וסטרגארד, ששהה מאז 2006 בבתים מוגנים שהתחלפו תדיר אמר לעיתון הניו יורק טיימס: "אני יודע שזה יימשך כך עד סוף ימי.
לעולם לא אוכל לצאת מזה.
אבל אני חש יותר זעם מאשר פחד.
כעס על כך שאני נרדף, לא בשל עוול כלשהו שעשיתי למישהו, אלא רק משום שמילאתי את תפקידי".
בפברואר 2010, שנתיים לאחר שפרסם את הקריקטורה שצייר וסטרגארד, בעקבות ניסיון ההתנקשות בחייו, התנצל ה"פוליטיקן" הדני בפני המוסלמים על הפרסום.
בתגובה לכך, ראש ממשלת דנמרק, לארס לקה ראסמוסן, כמו גם יושבת ראש האופוזיציה מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית הדנית הלה ת'ורנינג שמידט, יו"ר ארגון העיתונאים הדנים ורבים אחרים גינו את ההתנצלות וקראו לה כניעה למתנגדי חופש הדיבור וחופש העיתונות.
באוקטובר 2010 השמיד העיתון הנורווגי Adresseavisen מהדורה שלמה של המוסף השבועי שלו, משום שהסתבר, שאיכשהוא, "בניגוד למדיניות המערכת" השתרבב למוסף איור של קורט וסטרגארד מחזיק בקריקטורת מוחמד.
בישראל, העיתון "ידיעות אחרונות" פרסם, בעקבות ניסיון הרצח, את הקריקטורה של וסטרגארד, בהוסיפו כי המאייר, קורט וסטרגארד, מתקשה למצוא בדנמרק מלון שיסכים להסתיר אותו מפני קיצונים איסלאמיים שמאיימים על חייו.
בעקבות פרסום הקריקטורה, התקבלו במערכת העיתון תגובות מחאה מצדם של כ-100 קוראים מהמגזר הערבי.
חלק מהפונים איימו לבטל את המנויים שלהם לעיתון.
בעקבות זאת פרסם "ידיעות אחרונות" כתבה נרחבת במוסף היומי "24 שעות" על המחאה במגזר הערבי בעקבות פרסום הקריקטורה, ועורכו, שילה דה-בר שלח מכתב התנצלות לגורמים במגזר.
ב-2009, שנה לאחר הניסיון הראשון סוכל עוד ניסיון רצח, ונעצרו שני תושבי שיקגו בחשד שתכננו להתנקש בחייו של וסטרגארד ולפגוע בעיתונו.
ב-2 בינואר 2010 סוכל ניסיון מוסלמי נוסף, שלישי, לרצוח את וסטרגארד.
מחבל סומלי בשם מוחמד גלי, איש ארגון "אל שבאב", המקורב לאל-קאעידה ניפץ את דלת הזכוכית בכניסה לביתו בעיר אורוס שבדנמרק, וחדר פנימה כשהוא חמוש בגרזן ובסכין וצועק לדברי וסטרגארד, "נקמה" ו"דם".
וסטרגארד ונכדתו בת החמש, ששהתה אותה עת עמו בבית, הצליחו להסתגר בחדר מוגן ומשם הזעיקו את המשטרה.
אנשיה, המוצבים דרך קבע ליד ביתו של הקריקטוריסט מאז ניסיון הרצח הראשון הגיעו מיידית למקום, ירו במחבל, פצעו אותו ביד וברגל ועצרו אותו.
הוא נשפט בתחילת 2011 לתשע שנות מאסר וביהמ"ש העליון של דנמרק החמיר את עונשו ביוני 2011 לעשר שנים, אשר בסיומן יגורש מדנמרק.
בניגוד לניסיון ההתנקשות הקודם בווסטרגארד, הפעם שמרו אמצעי התקשורת על כיסוי מצומצם ככל האפשר לאירוע עצמו ולא פרסמו שוב את הקריקטורה שצייר וסטרגארד או את קריקטורות מוחמד בכלל, מתוך כוונה למנוע את הישנות אירועי 2006 ו-2008.
ביולי 2010 סוכל ניסיון התנקשות רביעי בחיי וסטרגארד.
משטרת נורווגיה עצרה שלושה מוסלמים - סיני, כורדי ואזרח נורווגי, חברי אל-קאעידה, בחשד שתכננו לרצוח את וסטרגארד ולשים פצצה במשרדי עיתונו.
ב-5 במרץ 2013, שני אנשים "בעלי חזות מזרח תיכונית", נושאים עימם מחבטי בייסבול ומה שנראה כאקדח, ירדו ממכוניתם, שהסתבר בהמשך שנשאה מספר מזויף, ואיימו על חייו של בעל גלריית אמנות דני, שהציג בגלריה שלו בארהוס, דנמרק, את קריקטורת מוחמד של וסטרגארד.
האתר הנורווגי HRS שהביא את הידיעה, צינזר את עצמו, כשהציג בצד הכתבה את הקריקטורה של וסטרגארד, כשדמות מוחמד מכוסה בחלקה, כך שלא רואים את הפצצה שבטורבן.
וסטרגארד קיבל את "פרס סאפפו", שמחלקת אגודת העיתונות החופשית (דנמרק) (Trykkefrihedsselskabet), לעיתונאי המשלב מצוינות בעבודתו עם אומץ לב וסירוב להתפשר.
ב-2010 קיבל וסטרגארד מידי קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל את "פרס התקשורת" (M100 - Medienpreis), בגין תרומתו לחופש הבעת הדעה.
הקנצלרית מרקל, שהייתה הנואמת העיקרית בטקס מתן הפרס אמרה בין השאר כי "האיש בו בחרתם השנה לחתן הפרס, הקריקטוריסט הדני קורט וסטרגארד, קשור באופן הדוק לחופש הבעת הדעה וחופש העיתונות.
השאלה העקרונית שעמדה במרכז מחלוקת הקריקטורות הייתה האם מותר או אסור לפרסם בחברה המערבית, בעלת הערכים המערביים את האיור שלו, בין אם אנחנו חושבים שמדובר בקריקטורה טובה, מועילה, והכרחית ובין אם לא.
הוא אחד מתוך הרבה קריקטוריסטים באירופה ואירופה היא מקום בו קריקטוריסט רשאי לצייר קריקטורות מעין אלה".
וסטרגארד נפטר בקופנהגן ב-14 ביולי 2021.
קורט ולדמר ("וילי") טאנק היה מהנדס אווירונאוטיקה גרמני, מומחה לתכנון מטוסי קרב.
בעבודתו כמהנדס הראשי של מפעלי פוקה-וולף וראש מחלקת התכנון של החברה, היה אחראי על תכנון מטסי הקרב פוקה-וולף Fw 190, פוקה-וולף Fw 200 ופוקה-וולף Ta 152 לפי הזמנת הלופטוואפה (חיל האוויר של גרמניה הנאצית).
לאחר מלחמת העולם השנייה עבד עבור תעשיות אוויריות בעולם השלישי, בעיקר בתעשייה האווירית ההודית בבנגלורו, בקורדובה שבארגנטינה ובחלואן שבמצרים.
נולד בברומברג (דאז בפוזנן שהייתה שייכת לפרוסיה, כיום בפולין).
במלחמת העולם הראשונה שירת, במצוות אביו, כקצין פרשים, למרות רצונו לשרת בשירות האוויר הגרמני וזכה לעיטורים.
ב-1923 סיים את המכון הטכנולוגי של ברלין (TUB) והתקבל לעבודה בחברת Rohrbach Metall-Flugzeugbau, מחלוצות בניית מטוסים בעלי שלד מתכת והיה חבר בצוות התכנון של ה-Rohrbach Roland.
לאחר מכן עבד כטייס ניסוי בחברת "אלבטרוס", שנרכשה ב-1931 על ידי פוקה-וולף.
בשנת 1934 הזמינה חברת התעופה Deutsche Luft Hansa מטוס נוסעים ארבע-מנועי לטווח ארוך (3,560 ק"מ).
טאנק עמד בראש חטיבת התכנון של המטוס שהושק ב-1937 כ-פוקה-וולף Fw 200 "קונדור".
המטוס שימש את הלופטוואפה כמפציץ, שאיים על שיירות האספקה האמריקאיות באוקיינוס האטלנטי.
ב-1939 הושלם תכנונו של ה-פוקה-וולף Fw 190 "חנקן" (Würger), מטוס קרב חד-מנועי וחד-מושבי.
המטוס שירת את הלופטוופה, חיל האוויר הגרמני, במהלך מלחמת העולם השנייה.
מעל 20,000 מטוסי Fw 190 יוצרו במהלך שנות המלחמה, מהם 6,000 מדגם הקרב/הפצצה.
המטוס הבא שתכנן עבור הלופטוואפה היה פוקה-וולף Ta 152, שקיבל את התחילית Ta לכבודו של המתכנן הראשי שלו, טאנק.
היה זה שיפור של דגם ה-190, שנכנס לשירות בינואר 1945. רק 43 מטוסים מסוג זה יוצרו.
ב-1943 מונה טאנק לפרופסור באוניברסיטה הטכנית של בראונשוויג.
לאחר המלחמה המשיך טאנק לעבוד בבראונשוויג תחת פיקוח בריטי (מדענים ומהנדסים גרמנים לא הורשו לעבוד בתעשיית התעופה) ובחן הצעות תעסוקה של ממשלת בריטניה וברית המועצות.
הוא נכלל ברשימות הCIA האמריקאי כ"מדען מבוקש" במסגרת מבצע פייפרקליפ, אך גויס על ידי ממשל חואן פרון הארגנטינאי, שהפעיל סוכנות לגיוס מדענים גרמנים בשוודיה.
ב-1947 עבר טאנק דרך דנמרק והגיע, יחד עם כמה מאנשי צוותו לשעבר לארגנטינה, שם עבד במפעלי Instituto Aerotécnico שבעיר קורדובה.
ב-1950 הושק מטוס הקרב הארגנטינאי הראשון, FMA IAe 33 Pulqui II ("חץ"), שהתבסס על תוכניותיו של טאנק עבור המטוס פוקה-וולף Ta 183, שהגיע לשלב אבטיפוס ראשוני ולא נבנה מעולם.
עם הדחתו של חואן פרון ב-1955 שב טאנק לגרמניה המערבית שם לא נשכר לעבודה והמשיך להודו.
במסגרת עבודתו בתעשייה האווירית ההודית תכנן ופיתח את מטוס הקרב ההודי הראשון, ה-HAL HF-24 Marut ("רוח סערה"), שהושק ב-1961. המטוס תוכנן על בסיס תוכניותיו של טאנק לייצור המטוס הארגנטיני IA 43 Pulqui III, שפיתוחו הופסק.
במקביל כיהן טאנק כראש המכון הטכנולוגי של מדרס.
בין תלמידיו היה עבדול קאלאם, "איש הטילים הגרעיניים" של הודו ונשיא המדינה.
ב-1964 חבר למהנדס הגרמני וילי מסרשמיט וסייע לממשל גמאל עבד אל נאצר לפתח בתעשיות חלואן במצרים את מטוס הקרב המצרי הראשון חלואן HA-300.
ב-1970 שב לגרמניה ועבד בחברת מסרשמיט־בולקוב־בלום.
קורט הַלבּריטר היה אמן רישום סאטירי, קריקטוריסט וסופר גרמני.
הלבריטר היה מתנגד חריף לנאציזם, ואף פרסם ספר עם קריקטורות שלועגות לנאציזם, ששמו כשם ספרו של היטלר, "מיין קאמפף".
בישראל התפרסם הלבריטר בעיקר הודות לשני ספרים שזכו להצלחה גדולה לאחר מותו: "מכפראש עד רגלאצבע" – ספר קריקטורות על בעלי חיים וצמחים, ו"משורצאבק עד צבתנק" – ספר דומה על כלי מלחמה היסטוריים שפיברק בהמון הומור.
ספר נוסף שלו שיצא בעברית, "הכל זה רק חצי", הוא ספר של משחקי חברה הומוריסטיים שנערך לאחר מותו.
כל ספריו בעברית תורגמו על ידי אהרון בר וראו אור בהוצאת תמוז שמיסודו.
מכפראש ועד רגלצבע: עולם החיות והצמחים של הלבריטר:...
איורים והמחשות ממכחול המחבר; עברית: אהרון בר, תל אביב: תמוז, 1976. (הופיע במהדורות נוספות)
משורצאבק עד צבתנק: מאגר כלי הזין של הלבריטר: קורס שמושי מזרז בדברי ימי המלחמה למן המבצרים המצריים המקומים ועד למכונות הטיס של המאה ה-19, בלוית שפע של איורים ...
הכל זה רק חצי: משחקי חברה של קורט הלבריטר; עברית: אהרון בר, תל אביב: תמוז, 1981.
קורט מארטי וליניוס (בפינית: Kurt Martti Wallenius; 25 ביולי 1893 – 5 במאי 1984) היה איש צבא פיני.
וליניוס נולד בקואופיו שבמחוז הדוכסות הגדולה של פינלנד (אז האימפריה הרוסית היום פינלנד).
הוא למד באוניברסיטת הלסינקי, אולם הצטרף כמו צעירים פינים רבים לצבא הקיסרות הגרמנית.
בתקווה לגרש מארצו את הכובש הרוסי השנוא, הוא לחם בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1918 חזר לפינלנד והצטרף אל תנועת "המשמרות הלבנים", ולקח חלק במלחמת האזרחים הפינית.
לאחריה הצטרף וליניוס לצבא פינלנד הטרי, ובשנת 1920 נישא לאנני יואנסו.
באותה שנה מונה לנספח הצבאי של שגרירות פינלנד בגרמניה.
בשנת 1930 הועלה לדרגת אלוף, אולם שמו הוכפש בשל חברותו בתנועת לפואה.
הייתה זו תנועה ימנית קיצונית שהתנגדה לקומוניזם ופעלה למען הוצאתו מהחוק בפינלנד.
הוא הואשם בשותפות בניסיון לחטוף את הנשיא לשעבר קרלו סטאלברג ואשתו, אולם זוכה מחוסר ראיות ברורות, אם כי סולק מהצבא.
סילוקו אפשר לו להקדיש את כל כולו לתנועת לפואה, והוא היה אחד המנהיגים של מרד מטסאלה שהנהיגה התנועה, המרד נכשל לבסוף וליניוס נכנע עוד לפני כן ובתמורה לא נעצר.
עם פרוץ מלחמת החורף התקבל חזרה לצבא למרות עברו הפלילי.
הוא קיבל פיקוד על קורפוס שהוצב מול הארמייה הארבע עשרה הרוסית באזור לפלנד.
אולם מאוחר יותר הועבר הקורפוס שלו לחזית קרליה שם ריכזו הרוסים ארבעים דיוויזיות.
שיטתו של וליניוס בקרבות הייתה לרוב הפצצה בזמן שבו הרוסים אכלו, ומטחי אש כאשר הדליקו מדורות.
"אנחנו לא נותנים להם לנוח, אנחנו לא נותנים להם לישון.
זוהי מלחמה של מספרים נגד מוחות" הוא התבטא.
הוא לקח חלק שולי למדי במלחמת ההמשך, ומאז התפרנס מפנסיה וכתיבת ספרים.
קורט האפי זומה (בצרפתית Kurt Happy Zouma; נולד ב-27 באוקטובר 1994 בליון, צרפת) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת צ'.פ.ר.
זומה החל לשחק כדורגל בגיל 9 בקבוצה מקומית, בגיל 15 עבר לסנט אטיין בה הוסט לעמדת הבלם לאחר ששיחק כחלוץ.
ב-31 באוגוסט 2011 ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בגיל 16 בניצחון 1–3 על בורדו בגביע הליגה.
ב-19 בנובמבר 2011 הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 0–2 על ניס.
בעונת 2013/2014 זכה עם הקבוצה בגביע הליגה הצרפתית.
ב-31 בינואר 2014 הודיעה צ'לסי על צירופו של זומה תמורת 12 מיליון פאונד.
את הופעת הבכורה שלו במדי המועדון ערך זומה במשחק ידידות נגד וייקומב וונדררס אז גם הבקיע שער בכורה בניצחון 2–1. ב-24 בספטמבר 2014 ערך את הופעתו הבכורה בצ'לסי בניצחון 1–2 על בולטון וונדררס בו הבקיע את שערו הראשון במסגרת הגביע האנגלי.
ב-21 ביולי 2017 הושאל זומה לסטוק סיטי לעונה אחת.
ב-10 באוגוסט 2018 הושאל לעונה אחת לאברטון.
ב-28 באוגוסט 2021 חתם זומה לארבע שנים בוסטהאם יונייטד.
באוגוסט 2024 הושאל זומה לאל-אורובה מהליגה הסעודית השנייה.
ב-7 בפברואר 2022 פורסם סרטון של זומה מתעלל בחתול שלו.
זומה הוקע על ידי הקבוצה שלו ועל ידי התאחדות ההגנה על בעלי חיים של הממלכה הבריטית (RSPCA).
לאחר מכן הקבוצה קנסה אותו בקנס המקסימלי האפשרי (250 אלף ליש"ט).
ב-8 בפברואר הוגשה תלונה במשטרה נגד זומה על התעללות בבעלי חיים, חתוליו הנפגעים נלקחו ממנו על ידי ראשויות הרווחה הבריטיות, ונפתחה נגדו חקירה פלילית במהלך היום על ידי משטרת אסקס.
ב-9 בפברואר הודיעה אדידס על ביטול הסכם הליווי שלו.
בהמשך הודיעה גם נותנת החסות של וסטהאם (הקבוצה שלו) Vitality על הפסקת החסות בגלל מעשיו הנפשעים של זומה וגם ספונסר נוסף.
גביע הליגה הצרפתית - 2013
גביע הפוטבול ליג - 2015
קורט יורגנס היה שחקן קולנוע ותיאטרון גרמני - אוסטרי.
נולד ליד מינכן בבאוואריה ובגיל צעיר החל לעבור כעיתונאי.
בהשפעת אשתו הראשונה שהייתה שחקנית החל לשחק והופיע במספר סרטים בגרמניה הנאצית.
בגלל ביקורתו על הנאציזם הוא נעצר ב-1944 ונכלא במחנה ריכוז בהונגריה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הפך לאזרח אוסטרי.
הוא שיחק בעשרות סרטי קולנוע וטלוויזיה.
בתחילה בסרטים דוברי גרמנית ואחרי המלחמה גם בסרטים דוברי אנגלית וצרפתית.
ב-1956 הופיע לצידה של בריג'יט ברדו בסרט "ואלוהים ברא את האישה" והחל להתפרסם מחוץ לארצות דוברות גרמנית.
באותה שנה השתתף בתפקיד ראשי בהפקה צרפתית של "מיכאל סטרוגוב".
גובהו, 1.92 מטרים, וחזותו המרשימה הקנו לו תפקידים של מפקד גרמני בסרטים דוברי אנגלית:
ב-1957 הופיע כמפקד צוללת גרמני בסרט "האויב מלמטה", מול רוברט מיצ'ם.
ב-1958 הופיע לצידה של אינגריד ברגמן בסרט "פונדק האושר השישי".
באותה שנה הופיע בסרט "אני והקולונל" (בארץ נקרא "יעקובובסקי והקולונל", כקצין פולני אנטישמי מול היהודי יעקובובסקי (דני קיי).
ב-1959 הופיע לצידה של מיי בריט כפרופסור עמנואל ראט בגרסה מחודשת ל"המלאך הכחול".
ב-1962 הופיע בסרט "היום הארוך ביותר", בתפקיד הגנרל הגרמני גינתר בלומנטריט.
ב- 1963 שיחק בסרט "נס הסוסים הלבנים" לצידו של רוברט טיילור.
ב-1965 הופיע בסרט "לורד ג'ים", בתפקיד קורנליוס.
ב-1969 הופיע בסרט "הקרב על נהר נרטבה" כגנרל גרמני הנלחם בפרטיזנים של טיטו ביוגוסלביה במלחמת העולם השנייה.
באותה שנה הופיע בסרט "הקרב על בריטניה" כשגריר גרמניה בשווייץ, האומר למקבילו הבריטי כי המלחמה שלהם נגד "המאסטרים של אירופה" היא חסרת סיכוי וכי כדאי כבר להתחיל לדון בתנאי השלום.
ב-1977 שיחק בסרט "המרגלת שאהבה אותי", את קרל סטרומברג, נבל הסרט.
יורגנס עבד גם בתיאטרון כשחקן ובמאי.
הוא מת מהתקף לב בגיל 67 ונקבר בבית הקברות המרכזי בווינה.
גנרל קורט יאהן היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
יאהן נולד ב-16 בפברואר 1892 בשמלקלדן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1910 התגייס יאהן לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-30 (באדן ה-2).
לאחר המלחמה הצטרף יאהן לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 במאי 1933 הועלה יאהן לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-5. ב-1 במאי 1935 הועלה לדרגת אוברסט, וב-6 באוקטובר 1936 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-35. ב-12 באוקטובר 1937 מונה למפקד אגד הארטילריה ה-35, ב-1 במרץ 1938 מונה למפקד בית-הספר לתותחנות בייטרבוג, וב-1 בינואר 1939 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-5 באוקטובר 1940 מונה יאהן למפקד הדיוויזיה ה-121, וב-1 בנובמבר 1940 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ב-25 במאי 1941 מונה יאהן למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-3, ובמהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-56 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית.
ב-14 באפריל 1944 מונה יאהן למפקד דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-18, וב-25 במאי 1944 מונה לזמן קצר למפקד הדיוויזיה ה-12. ב-8 ביולי 1944 מונה יאהן למפקד הקורפוס ה-87, וב-1 באוקטובר 1944 הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים.
יאהן פיקד על הכוח הגרמני-איטלקי בלומברדיה, וב-1 במאי 1945 נפל בשבי הבריטי.
בשנת 1948 השתחרר יאהן מהשבי.
לאחר שחרורו התגורר יאהן בעיר קובורג, עד למותו ב-7 בנובמבר 1966, והוא בן 74 שנים.
ד"ר קורט יעקב בל-כדורי (20 בינואר 1891 – 29 במאי 1976) היה משפטן וכלכלן יהודי - גרמני, חלוץ חוקרי תולדותיהם של יהודי גרמניה בימי המשטר הנאצי.
בשנת 1927 השתקע בברלין ועבד כעורך דין והתמחה בתחום המסים.
שימש כמרצה בבית הספר הגבוה למסחר בברלין בנושאי מיסים ואדמיניסטרציה.
בשנות ה-30 שימש כמרצה בתחום המיסים מטעם הנציגות העליונה של היהודים בגרמניה ופרסם מספר ספרים בתחום זה.
בדצמבר 1938 עלה לארץ ישראל.
מפעלו החלוצי הוא חקר גורל היהודים בגרמניה הנאצית.
ב-1943 החל לפעול באופן עצמאי לאיסוף חומר על יהדות גרמניה בתקופת השואה ואף ראיין בעצמו רבים מהם.
הוא התמקד בעיקר בפעילותם של הארגונים היהודיים המרכזיים ויחסיהם עם השלטון הנאצי ובהיערכות היהודים להגירה.
בשנת 1944 החליטה החברה הישראלית לגנאלוגיה, "אגודה לחקר התולדות", לפעול להשגת עדויות וזיכרונות על שואת יהודי גרמניה מזמן עלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון.
השם שניתן למפעל הנצחה זה הוא "מה שלא נרשם בכתב", ולמנהלו מונה ד"ר בל.
בשנת 1955 העביר ד"ר בל את האוסף המחקרי שלו על יהדות גרמניה בתקופת המלחמה ל"יד ושם".
הוא המשיך בפעילות איסוף החומר בנושא זה במסגרת "יד ושם" עד שנת 1960.
קורט וולטר טיד הוא אדמירל בדימוס בצי ארצות הברית, בתפקידו האחרון שירת כמפקד פיקוד דרום של ארצות הברית.
טיד הוא בנם של מרגרט ואמט טיד.
אביו היה תת-אדמירל בצי ארצות הברית ואחיו הגדול מרק שירת כאדמירל משנה ושימש הכומר הראשי של הצי.
ב-1974 סיים את לימודיו בתיכון בצ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית.
ב-1978 סיים תואר ראשון באקדמיה הימית של ארצות הברית, ב-1986 סיים תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת בורדו בצרפת והוא בוגר המכללה לפיקוד ומטה של המטות המשולבים.
בתום לימודי באקדמיית הצי התגייס לצי ארצות הברית.
הוא שירת כקצין קשר ומכונות במשחתת הטילים המונחים USS Semmes, כקצין מכונות בנושאת המטוסים USS America, סגן מפקד קבוצת המשחתות והסיירות 8, קצין מבצעים במשחתת USS Deyo, קצין מטה במשחתת USS Leftwich, בשנים 1997–1998 פיקד על המשחתת USS Arthur W.
בשנים 2004–2005 פיקד על פלגת המשחתות 50, על כוח המשימה 55 ועל המבצעים הימיים במפרץ הפרסי.
בשנים 2008–2009 פיקד על קבוצת התקיפה 8 כמפקד נושאת המטוסים דווייט אייזנהאואר.
בשנים 2011–2012 פיקד על הצי הרביעי של ארצות הברית ומפקדת כוחות הצי של פיקוד דרום.
תפקידי המטה שלו כללו שירות כמתכנן אסטרטגי בלשכת ראש המבצעים הימיים ובמפקדת נאט"ו, שירות בחטיבת התכנון והאסטרטגיה של הצי במחלקת ההגנה, אנליסט בלשכת מזכיר הצי של ארצות הברית, בשנים 1998–2001 שימש עוזר לענייני מבצעים במפקדת הצי בפיקוד מרכז של ארצות הברית והצי החמישי.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר ב-2001 היה סגן לענייני מבצעים בכוח התכנון "DEEP BLUE" למלחמה בטרור שהוקם במפקדת ראש המבצעים הימיים ושירת בתפקיד עד 2003. בשנים 2005–2007 שירת כראש תחום מלחמה בטרור וראש תחום מדיניות יכולות אסטרטגיות במטה המועצה לביטחון לאומי.
ביולי 2012 מונה לראש אגף מבצעים במטות המשולבים ובאוקטובר 2013 מונה לעוזר יושב ראש המטות המשולבים.
בינואר 2016 מונה למפקד פיקוד דרום של ארצות הברית.
שירת בתפקיד עד נובמבר 2018 ופרש משירות הקבע.
במהלך שירותו עוטר פעמיים במדליית השירות המצוין של מחלקת ההגנה, במדליית השירות המצוין של הצי, מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה וארבע פעמים באות לגיון ההצטיינות.
כמו כן עוטר באות לגיון הכבוד מממשלת צרפת.
מיוני 2015 ועד פרישתו נשא טיד בתואר "Old salt" כקצין הימי בעל הוותק הרב ביותר בצי.
לאחר שירותו משמש עמית בכיר באוניברסיטה לביטחון לאומי, חבר בוועדה המייעצת של ארגון "Spirit of America" ויושב ראש תוכנית המלגות אולמסטד.
קורט ויטריך (; נולד ב-4 באוקטובר 1938) הוא כימאי וביופיזיקאי שווייצרי, המתגורר בשאנגחאי שבסין, וידוע כזוכה פרס נובל לכימיה על שפיתח שיטה המשתמשת בתהודות מגנטיות גרעיניות כדי לחקור מקרומולקולות.
ויטריך נולד בארברג שבברן ב-4 אוקטובר 1938. בילדותו גר בליס , שהיה יישוב כפרי.
לאמו הייתה מסעדה ומאפייה, ואביו היה רואה חשבון.
התעניינותו בביולוגיה הושפעה מסבו שהיה חקלאי ובעל חווה, שהכילה צמחים ובעלי חיים.
בנוסף, ערך תצפיות בנהר על טרוטות שמהן למד על התנהגות של בעלי חיים מימיים והדבר השפיע על התעניינותו בבעלי חיים.
בנעוריו, ויטריך רצה להיות מהנדס יערות וכיום הוא מטפל ביער ששייך למשפחתו.
ויטריך התחיל את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת ברן שם למד כימיה, פיזיקה ומתמטיקה.
לאחר מכן המשיך לאוניברסיטת בזל שם עשה את הדוקטורט שלו בכימיה, בפיקוח של פרופסור סילביו פאלאב.
את ההכשרה הפוסט-דוקטורנטית שלו עשה באוניברסיטת בזל תחת השגחת פאלאב ובאוניברסיטת קליפורניה בברקלי תחת השגחת .
בתואר השני הוא חקר ספקטרוסקופיית תהודות מגנטיות אלקטרוניות ובפוסט-הדוקטורט חקר ספקטרוסקופיית תהודות מגנטיות גרעיניות.
ב-2008 הגיע ויטריך לאירוע הצדעה לשישים שנות מדע שהתקיים בטכניון לכבוד יום העצמאות ה-60 למדינת ישראל.
ויטריך גם שתל עץ בגן לוקי בטכניון, כנהוג אצל זוכי פרס נובל שביקרו בטכניון.
לאחר שסיים את ההכשרה הפוסט-דוקטורנטית, ויטריך עבד עם רוברט גרסון שולמן במעבדות נוקיה בל במארי שבניו ג'רזי מ-1967 עד 1969. עם סיום עבודתו, חזר ויטריך לשווייץ ושם עבד במכון הטכנולוגי של ציריך, ובשנת 1980 מונה לפרופסור לביופיזיקה.
ויטריך חבר ב-IUPAB (ראשי תיבות באנגלית: International Union of Pure and Applied Biohysics, האיגוד הבינלאומי לביופיזיקה טהורה ויישומית) ובמועצה הבינלאומית למדע ופועל כפרופסור אורח באוניברסיטת אדינבורו ובאוניברסיטה הסינית של הונג קונג .
בבעלותו מעבדות במכון הטכנולוגי של ציריך, במכון סקריפס למחקר ובמכון אייהומאן באוניברסיטת שנגחאיטק .
ב-2 באפריל 2018, ויטריך הפך לתושב קבע בסין.
ויטריך זכה ב-17 תוארי דוקטור לשם כבוד וב-30 פרסים, הבולט מביניהם הוא פרס נובל לכימיה לשנת 2002.
ויטריך פיתח את ניסויי התהודה המגנטית הגרעינית הדו-ממדיים הראשונים, והיה הראשון שהשתמש בתהודות מגנטיות גרעיניות חד-ממדיות בתור דרך נוחה למדוד מרחק בתוך מקרומולקולות.
המחקר הוביל, בין היתר, לפיתוח הקצאה מלאה של התהודות לחלבונים, שהקנה לויטריך את פרס נובל לכימיה לשנת 2002 ואת לשנת 1993.
קורט לוין (Kurt Lewin; 9 בספטמבר 1890 – 12 בפברואר 1947) היה פסיכולוג יהודי גרמני-אמריקאי, הידוע כאחד מהחלוצים בתחומי הפסיכולוגיה החברתית, הארגונית והיישומית.
לוין מוזכר לעיתים קרובות כמייסדה של הפסיכולוגיה החברתית והיה אחד הראשונים לחקור את התחומים של דינמיקה קבוצתית והתפתחות ארגונית.
לוין נולד בשנת 1890 למשפחה יהודית במוגילנו (Mogilno), עיירה באזור פוזנן, אז פרוסיה והיום פולין.
לוין קיבל בביתו חינוך יהודי-אורתודוקסי.
הוא היה אחד מבין ארבעה ילדים, ומשפחתו נמנתה עם המעמד הבינוני.
בשנת 1905 העתיקה המשפחה את מקום מגוריה לברלין במטרה לאפשר לילדיהם חינוך טוב יותר.
בשנת 1917 לוין נשא לאשה את ד"ר מריה לאנדסברג.
ב-1919 נולדה בתם הבכורה, אסתר-אגנס, וב-1922 נולד בנם פריץ-ראובן.
הזוג התגרש בסביבות שנת 1927, ומריה הגרה לארץ ישראל (אז פלשתינה) עם ילדיהם.
ב-1929 לוין נשא לאשה את גרטרוד וייס.
נולדו להם שני ילדים - מרים בשנת 1931 ודניאל ב-1933. לוין נפטר בפברואר 1947 בגיל 57 בעקבות התקף לב.
המקור לפרטים הביוגרפיים הוא מאמרה של בתו של קורט לוין, מרים לוין.
בשנים 1905 – 1908 למד לוין בגימנסיה על שם הקיסרית אוגוסטה, שם קיבל חינוך הומניסטי-קלאסי.
ב-1909 החל בלימודי רפואה באוניברסיטת פרייבורג, אך עבר בהמשך ללימודי פיזיקה, כימיה ופסיכולוגיה באוניברסיטת מינכן.
באפריל 1910 עבר לאוניברסיטה המלכותית על שם פרידריך וילהלם בברלין (כיום אוניברסיטת הומבולדט של ברלין, להלן אוניברסיטת ברלין), עדיין כסטודנט לרפואה, ולקראת 1911 החל להתעניין בפסיכולוגיה ופילוסופיה והחל בכתיבת עבודת התזה לקראת קבלת דוקטורט בהנחייתו של קארל שטומפף , פסיכולוג ופילוסוף.
ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התגייס לוין לצבא הגרמני ושירת בו עד 1918, אז שוחרר לאחר פציעה חמורה שבעקבותיה שהה בבית חולים במשך כ-8 חודשים.
לוין זכה במספר אותות גבורה בגין שירותו הצבאי, כולל אות צלב הברזל.
עוד בתחילת שירותו הצליח לחזור לאוניברסיטת ברלין לצורך בחינת הגמר וקיבל את תואר הדוקטור בשנת 1914. לאחר שחרורו מהצבא והחלמתו מפציעתו, הצטרף לוין למכון הפסיכולוגי של אוניברסיטת ברלין שם הרצה והנחה סמינרים בפסיכולוגיה ופילוסופיה.
בשנים 1926–1932 כיהן כפרופסור שלא מן המניין באוניברסיטת ברלין, ותוך כדי כך ערך ניסויים ומחקרים בתחומי הלמידה, המוטיבציה ומצבי דחק.
במהלך תקופה זו, בשנת 1930, שימש גם במשך שישה חודשים כמרצה אורח באוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית.
עם עלייתו של היטלר לשלטון בשנת 1933, לוין, שהיה כבר אז דמות ידועה, מוערכת ובעלת השפעה בתחום הפסיכולוגיה, הבין שלא יוכל להמשיך לחיות בגרמניה והחליט להגר לארצות הברית.
עם הגעתו הצטרף לאוניברסיטת קורנל ובהמשך לתחנה למחקר רווחת הילד באוניברסיטת אייווה (1935-1945).
ב-1945 ייסד את המרכז לחקר דינמיקה קבוצתית במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ועמד בראשו עד יום מותו.
בשנת 1946, במהלך עבודתו של לוין במרכז לחקר דינמיקה קבוצתית, קיבל פנייה מראש ועדה בין-גזעית במדינת קונטיקט, שביקש את עזרתו במציאת דרך אפקטיבית להתגבר על דעות קדומות דתיות וגזעיות.
לוין נענה לבקשה ובנה סדנה ניסויית שמטרתה הייתה לבחון את האפשרות לחולל שינוי.
סדנה זו שימשה יסוד למה שידוע כיום כ-Sensitivity Training – אימון להגברת המודעות העצמית, להבנת הדעות הקדומות המנהלות את האדם, והיכרות עם דינמיקה קבוצתית.
פעילות זו הביאה לייסוד "המכון למעבדות הלאומיות לאימון במדעי ההתנהגות היישומיים" (National Training Laboratories Institute for Applied Behavioral Science - NTLׂ) בבת'ל במדינת מיין.
מכון זה הפך לבעל השפעה מרכזית בתחום הפיתוח הארגוני.
המחקר במכון הביא לפיתוח המתודולוגיה של "קבוצות T" הנמצאת בשימוש עד היום.
בהמשך, לאחר מלחמת העולם השנייה, היה לוין מעורב, יחד עם דר' ג'ייקוב פיין מבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הארוורד, בשיקום פסיכולוגי של יוצאי מחנות העקורים.
לוין היה שותף לייסודו של כתב העת Human Relations יחד עם מכון טביסטוק ליחסי אנוש באנגליה, ושני מאמרים שלו פורסמו בגיליונו הראשון, שיצא לאור בשנת 1947.
תרומתו של לוין לפסיכולוגיה החברתית והארגונית
לוין הוא אחד הראשונים שפיתח תאוריות, כלים וטכניקות בתחום הפיתוח הארגוני, הנחשבים למרכזיים עד היום.
הוא יישם תאוריות וטכניקות פסיכולוגיות מתוך מחקרי תהליכים קבוצתיים שפותחו במעבדה בעבודה עם ארגונים בעולם האמיתי, במטרה לשנות התנהגויות ועמדות של בני אדם.
לאורך כל עבודתו פעל לוין מתוך מערכת ערכים דמוקרטית, והדגיש את החשיבות של שיתוף חברים בארגון, בקהילה או בקבוצה בתהליכי קבלת החלטות הקשורות לתפקודם.
מושגים וטכניקות שלוין פיתח בתחום השינוי הארגוני המתוכנן
השורשים של תורת השדה נובעים מתאוריית הגשטלט והיא מהווה חיבור של תובנות משלושה תחומי ידע שונים: טופולוגיה, פסיכולוגיה וסוציולוגיה.
על פי לוין התנהגות היא פונקציה של הסיטואציה הכוללת שהאדם נמצא בה – השדה שבו הוא פועל.
השדה מוגדר כצירוף הכולל של כל העובדות המתקיימות בעת ובעונה אחת ואשר יש ביניהן תלות הדדית.
כדי להבין התנהגות אנושית יש לבחון את כל השדה הפסיכולוגי, או מה שלוין כינה "מרחב החיים" (lifespace), שהאדם פועל בתוכו.
בני האדם פועלים בתוך מרחבי חיים שונים: משפחה, מקום עבודה, קהילה ועוד, כאשר בכל אחד מהם פועלים עליהם כוחות שונים.
כדי להבין התנהגות יש לבחון את השדה בכללותו, ולאחר מכן להפרידו למרכיביו השונים.
לוין טען כי ניתן לייצג את השדה שבו פועל האדם ואת הכוחות הפועלים עליו באופן מתמטי.
לוין השתמש במושג זה בפעם הראשונה במאמרו (Frontiers in Group Dynamics (1947 כדי לתאר את אופני ההתנהגות של קבוצות ושל יחידים בתוכן בנסיבות משתנות.
על פי לוין, לקבוצות יש תכונות משלהן, שאינן זהות לאלו של היחידים המרכיבים אותן או לאלו של תת-קבוצות בתוכן, תכונות הנקבעות על ידי היחסים בין הפרטים המרכיבים את הקבוצה.
כדי להבין מה שקורה בקבוצה יש לייצג אותה כ"שדה חברתי" – למקם בו את יחידי הקבוצה ולמפות את מיקומם היחסי, ואז ניתן יהיה להביא לשינוי או להתפתחות רצויים.
מודל מחקרי המדגיש את יחסי הגומלין בין תאוריה לפרקטיקה ומוחק את הגבולות הקיימים בפילוסופיה של המדע ביניהם.
מחקר פעולה משלב לימוד שיטתי וניסויי של בעיה חברתית במטרה לפתור אותה.
הדגש הוא בכך שלא כמו במחקר המדעי הרגיל, המחקר נערך לא רק במטרה ללמוד ולהבין את הבעיה, אלא החוקר מתערב באירוע או בסיטואציה הבעייתית הספציפית במטרה לפתור אותה..
בתחילת שנות ה-30 התקבלה החלטה באוניברסיטה העברית להקים מכון ללימוד פסיכולוגיה שהיה אמור להיות הראשון בארץ, ומאחר שלא נמצא בארץ מועמד בעל שיעור קומה מתאים, הוחלט להציע לקורט לוין לקחת על עצמו את המשימה.
המגעים איתו החלו בשנת 1933, עם עלייתו של היטלר לשלטון ולפני הגירתו לארצות הברית.
לוין הראה נכונות ושמחה על האפשרות שנפתחה, ואף ביקר בארץ בניסיון לבדוק היתכנות להקמת המכון.
באוגוסט 1934 הוצע לו פורמלית מינוי כראש הקתדרה לפסיכולוגיה, אולם האוניברסיטה לא יכלה לעמוד בדרישותיו האקדמיות והמחקריות שהיו תנאי להסכמתו, ובסופו של דבר הוא היגר לארצות הברית.
המגעים והניסיונות להגיע לעמק השווה נמשכו גם לאחר מכן אך ללא הצלחה, עד שנת 1939, אז מונה פרופסור אנצו יוסף בונבנטורה מאיטליה לתפקיד.
עם זאת, לוין המשיך לפעול להקמת מכון מחקר לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית גם לאחר מכן, במשך כל תקופת פעילותו במכוני מחקר שונים בארצות הברית.
ניתן לראות את הקשר שלוין חש כלפי האוניברסיטה העברית ומדינת ישראל בהקדשה של ספרו החשוב "עקרונות פסיכולוגיה טופולוגית" שפורסם בשנת 1936: "מוקדש למרכז מדעי צעיר, שנפגשים בו מזרח ומערב, מקום שאני מקווה כי יתפתחו בו קבוצות של אנשי מדע פוריים", וכן בכך שהוריש לה בצוואתו את אוסף ספריו..
פרופ' שמעון נחום הרמן היה בשנות ה-40 של המאה העשרים עוזר מחקר של לוין בארצות הברית.
לאחר שסיים את לימודיו לתואר שלישי, עלה לישראל בשנת 1949. משנת 1954 קיבל מינוי כמרצה לפסיכולוגיה חברתית במחלקה לפסיכולוגיה של האוניברסיטה העברית, והפיץ את התיאוריות והמושגים של לוין בקרב הסטודנטים בישראל.
קורט כריסטמן היה פושע מלחמה נאצי בתקופת גרמניה הנאצית, קצין בדרגת אובר-שטורמבאנפיהרר (ראש יחידת SS 10a Sonderkommand).
מהאחראים על השואה ברוסיה, מארגן הוצאות להורג המוניות בערים טגאנרוג, רוסטוב על הדון, קרסנודר, ייסק, נובורוסייסק ומאזיר.
הוא אחראי באופן אישי למותם של עשרות אלפי יהודי אירופה במהלך השואה.
קורט כריסטמן נולד ב-1 ביוני 1907 במינכן במשפחתו של פקח מינהלי.
בתאריכים 8–9 בנובמבר 1923 במינכן, הוא השתתף בפוטש במרתף הבירה.
בשנת 1933 הצטרף למפלגה הנאצית.
בשנת 1934 קיבל דוקטורט למשפטים וגם נכנס לספורט והפך לאלוף גרמניה בקאנו.
עם שחר ה-22 ביוני 1941 תקפה גרמניה את בעלת בריתה לשעבר, ברית המועצות ופתחה במבצע פלישה נרחב.
על פי דברי הפיהרר אדולף היטלר, המלחמה נגד ברית המועצות פירושה מלחמת השמדה אידאולוגית והיה צורך לחסל את "האינטליגנציה היהודית-בולשביקית".בעקבות הצבאות הגרמנים המתקדמים, צעדו אנשי איינזצגרופן, שמטרתם לרצוח יהודים, צוענים, פרטיזנים, יריבים פוליטיים ואנשים אחרים שנחשבו לאיום על ביטחון הרייך השלישי.
בנוגע לרציחתם ההמונית של יהודים, רק גברים נרצחו בתחילה, אך באוגוסט 1941 הורה רייכספהרר אס אס היינריך הימלר כי על הרצח ההמוני לכלול גם נשים וילדים ובין יוני לדצמבר 1941 נרצחו בין 500,000 ל-800,000 גברים, נשים וילדים יהודים.
תחת מסגרת זו, ב-13 ביולי 1942 מונה כריסטמן לראש יחידת Sonderkommando SS 10a.
ב-24 ביולי 1942 נשלח לרוסטוב-על-דון והיה מעורב בהשמדת יהודים ושבויי מלחמה, כאשר Einsatzgruppe "D" בפיקודו של וולטר בירקאמפ הייתה אחראית לביצוע הפתרון הסופי כשמארגן ההוצאה להורג היה קורט כריסטמן עצמו.
הוא גם הוביל את ההוצאות להורג בזמיובסקאיה באלקה.
מאז אוגוסט 1942, עמד בראש "איינזאצקומנדו 10a" בקרסנודאר הכבושה והשתתף בהוצאות להורג של פרטיזנים ובני משפחותיהם (כולל ילדים).
ידוע כי לאחר כיבוש העיר על ידי הנאצים ב-12 באוגוסט 1942 הגיע כריסטמן לעיר וב-21 באוגוסט וב-22 למחרת נאספו כ-13,000 גברים, נשים ויהודים ליער פרבומאיסק הסמוך ונרצחו, כשרובם המכריע היו יהודים.
בפרט, בין דצמבר 1942 לתחילת פברואר 1943, הוא פיקח באופן אישי על השמדת אזרחים בחצר משרד המפקד, באמצעות משאיות גז ובקרב הקורבנות התמימים היו לפחות שני ילדים מתחת לגיל עשר.
הוא ירה באופן אישי באנשים חפים מפשע, כולל אמהות עם ילדים קטנים, כדי "לשמש דוגמה טובה לכפופים".
בשנים 1943–1944 שימש כראש הגסטאפו של קלגנפורט.
בשנים 1944 - 1945 עבד כראש הגסטאפו של העיר קובלנץ.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה נתפס כריסטמן ונכלא במרכז מעצר בדכאו, אך הוא נמלט משם בשנת 1946. לאחר מכן, הוא הסתתר ועבד תחת שם העט ד"ר רונדה וברח מרומא לארגנטינה.
בארגנטינה, הוא המשיך לתמוך בנאצים על ידי השתתפות בארגון "קמרדנבורק".
משנת 1956 התגורר בגרמניה והיה אדם עשיר מאוד (מהעשירים במינכן).
בשנת 1962 החליט בית משפט גרמני במינכן לפתוח בחקירת מעשי הזוועה של קורט כריסטמן.
כאשר ניסה להערים על התביעה ולהימנע מצדק, הציג כריסטמן לבית המשפט מסמך כוזב על מחלתו הקשה לכאורה.
ב-19 בדצמבר 1980 גזר עליו בית המשפט בגרמניה 10 שנות מאסר בגין השתתפות בפשעי מלחמה שבוצעו בקרסנודאר.
ב-11 בנובמבר 1982 גזר הדין אושר על ידי בית המשפט העליון הפדרלי בגרמניה.
קורטיס (קורט) מייקל הניג , הידוע בכינוי "מיסטר פרפקט" (בתרגום לעברית: "מר מושלם") היה מתאבק אמריקאי, שהתאבק בין היתר בארגונים WWF ו-WCW.
כמו כן, זכה פעמיים באליפות הבין יבשתית של ה-WWF והוא חבר בהיכל התהילה של ה-WWE.
הניג הופיע לראשונה בשנת 1980 וזכה במספר אליפויות הן בהיאבקות פסיפיק נורת'ווסט (PNW) והן ב-AWA במהלך העשור.
הוא זכה לתשומת לב מיוחדת כאשר ניצח את ניק בוקווינקל באליפות העולם במשקל כבד של AWA בשנת 1987, כאשר 373 ימי שלטונו היו השביעיים באורכם בהיסטוריה.
במהלך תקופה במועצת ההיאבקות העולמית (WWC) בשנת 2000, הוא זכה באליפות העולמית במשקל כבד של WWC.
הניג חזר ל-WWF/E לתקופה קצרה ב-2002, והיה אחד משלושת האנשים האחרונים שנותרו ברויאל ראמבל באותה שנה.
הניג נכנס להיכל התהילה של ה-WWE לאחר מותו בשנת 2007 על ידי שחקן הבייסבול לשעבר וחברו הוותיק ווייד בוגס.
אביו הוא המתאבק לארי "הגרזן" הניג ובנו הוא קורטיס אקסל.
הוא למד בבית ספר תיכון ברובינסדייל, ביחד עם טום זנק, בריידי בון, ניקיטה קולוף, ריק רוד, ג'ון נורד ובארי דארסו, אשר הפכו למתאבקים מקצועיים.
בין השנים 1980 התאבק הניג במספר ארגוני היאבקות שונים כמו ה-AWA וה-NWA שם זכה בתואר אליפות מרכזי ובאליפות הזוגות.
בשנת 1988 הצטרף הניג ל-WWF, ולראשונה גילם את דמותו של "מיסטר פרפקט".
בשנת 1990, האלוף הבין יבשתי האולטימט ווריור ויתר על התואר לאחר זכייתו בתואר אליפות העולם, וכתוצאה מכך התקיים טורניר של שמונה מתאבקים כדי לקבוע את האלוף הבין יבשתי החדש.
בגמר ניצח פרפקט את טיטו סנטנה והפך לאלוף הבין יבשתי החדש.
כאלוף, הגן פרפקט על התואר נגד סנטנה וברוטוס ביפקייק.
לקראת סאמרסלאם 1990, קרי ואן אריק, המתאבק החדש של ה-WWF ואלוף העולם של ה-NWA לשעבר, איתגר את פרפקט לקרב על האליפות, והדהים את האוהדים, כשניצח בקרב שארך 5 דקות.
העימות בין השניים נמשך, ובחודש נובמבר נערך קרב חוזר במהלכו ניצח פרפקט בסיועו של טד דיביאסי, כשהשיב לעצמו את התואר.
פרפקט החזיק בתואר כתשעה חודשים וגבר על מספר מתחרים וביניהם רודי פייפר ודייבי בוי סמית'.
לבסוף, איבד את התואר לברט הארט בסאמרסלאם 1991, שהתקיים במדיסון סקוור גארדן, בקרב שנחשב לאחד הקרבות הטובים באותן שנים.
לאחר מכן, השתתף בקרב נוסף מול הארט במלך הזירה 1993.
במהלך השנים, סבל הניג מפציעות רבות שבעטיין נאלץ להופיע כשדרן.
בשנת 1996 עזב הניג את ה-WWF לטובת הארגון המתחרה, ה-WCW, שבו היה חלק מהסטייבל ארבעת הפרשים ובשנת 1997 זכה באליפות ארצות הברית, ולאחר מכן הצטרף לסטייבל nWo.
בקיץ 2000 עזב הניג את ה-WCW.
לאחר שהופיע במספר הופעות אורח בארגונים קטנים, בשנת 2002 חזר הניג ל-WWF באירוע רויאל ראמבל שוב בדמותו של מיסטר פרפקט.
במאי 2002, הוא שוחרר מהארגון לאחר שהיה מעורב בעימות פיזי עם ברוק לסנר במהלך טיסה מסחרית במטוס מלא נוסעים.
בשנת 2007, נבחר הניג להיכל התהילה של ה-WWE.
הניג היה נשוי ללאוניס לאונרד.
נולדו להם ארבעה ילדים: ג'וזף, איימי, קייטה ויחזקאל.
ג'וזף ואיימי הם מתאבקים מקצועיים.
בנוסף לאשתו וארבעת ילדיו, הניג הותיר אחריו הורים, לארי ואיירין; שני אחים, רנדי וג'סי; ושתי אחיות, סנדרה וסוזן.
ב-10 בפברואר 2003, הניג נמצא מת בחדר מלון בברנדון, פלורידה בגיל 44, שישה שבועות לפני יום הולדתו ה-45. משרד הבוחן הרפואי של מחוז הילסבורו הכריז על הרעלת קוקאין חריפה כסיבת מותו.
אביו הצהיר כי סטרואידים ומשככי כאבים תרמו גם הם למותו.
גרשון (קורט) וינד (1887–1951) היה אדריכל ישראלי, מראשוני המתכננים של העיר רמת גן, חבר בית הדין של סניף תנועת החרות ברמת-גן והשתתף בפעילות תנועת בני ברית ברמת-גן.
וינד נולד ב־1887 בעיר רטיבור במחוז שלזיה (כיום חלק מפולין).
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת כקצין בצבא הגרמני.
בשנת 1919 סיים בהצטיינות לימודי אדריכלות בברלין.
לאחר סיום לימודיו עבד כאדריכל וכבר בגרמניה הוציא לפועל פרויקטים גדולים.
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 עזב את גרמניה והגיע לארץ ישראל כתייר.
הצליח להישאר בארץ על אף שהוגדר כשוהה בלתי חוקי על ידי שלטון המנדט הבריטי.
עם עלייתו לארץ הוא הצטרף לתנועה הז'בוטינסקאית.
עם קום מדינת ישראל בשנת 1948 קמה תנועת החירות, מונה לחבר בית הדין של סניף התנועה ברמת גן.
בנוסף, היה חבר בארגון בני ברית ברמת גן.
לפני שעלה לארץ תכנן מספר פרויקטים בגרמניה.
לאחר עלייתו, בארץ עסק בעיקר בפרויקטים בתחום המגורים.
הוא תכנן בתים וילות בעיר רמת גן וסביבתה.
את התכנון של חלק מהפרויקטים של האדריכל ברמת גן עשה בשיתוף פעולה עם האדריכל הרברט טוכלר.
במסגרת שיתוף הפעולה בין האדריכלים, תכננו מבנים בסגנון הבינלאומי.
וינד למד עם עלייתו לארץ עברית, וסירב לכתוב ולדבר בשפה אחרת.
אף על פי שלא היה חלק בתנועה הציונית בנעוריו בגרמניה, עם הגיעו לארץ, הוא הצטרף לתנועה הז'בוטינסקאית והפך לתומך נלהב שלה עד יום מותו.
נפטר ב-30 בספטמבר 1951 ונקבר בבית הקברות קריית שאול.
ביאליק 38 פינת צומת לבבי 2, תכנן יחד עם אינג' ע.
גינזבורג: בית אלברסון וזרח מרושק, שנת 1934.
השוטרת 4: בית גיטל ואשר-אוסקר גולדבלט, שנת 1939.
שפירא 4 פינת עיר גנים: בית מאשה ושמחה קרסיק, שנת 1939.
ביאליק 58 א': בית מיכאל ודינה דוחוביץ', שנת 1942.
במסגרת השותפות עם הרברט טוכלר
ביאליק 59 פינת נורדאו 1: בית החנויות והדירות של פינקוס, שנת 1934.
מעג"ל 45: בית הדירות של משה וצפורה מנדלסון, שנת 1935.
הרצל 68: בית מנדלסון-שמואלביץ, 1935.
נחלת יוסף 4: בית יאהר-בלקינד, שנת 1936.
הוגו קורט הרמן היה צייר אימפרסיוניסטי ונאו-אימפרסיוניסטי גרמני.
אביו היה מנהל חברת ביטוח.
כשהיה בן שש עשרה עברה משפחתו לברלין.
שלוש שנים מאוחר יותר הוא עזב את הלימודים ומצא תפקיד בסטודיו של קרל שטפק.
אף שהתעניין בעיקר בציור פורטרטים, הוא בילה זמן מה גם עם צייר ההיסטוריה וילהלם פון לינדנשמיט באקדמיה לאמנויות יפות במינכן.
בשנת 1885 התמקם כצייר פורטרטים במינכן והתיידד עם מבקר האמנות ריכרד מוטר .
בשנת 1893 חזר לברלין, שם פתח בית ספר לציור לנשים.
ארבע שנים אחר כך הוא התחתן עם סופי הרץ (1872–1931), אחת מתלמידותיו.
בירח הדבש בפריז הוא פגש והתיידד עם אנרי ון דה ולדה, שהכיר לו את הנאו-אימפרסיוניזם ומאוחר יותר עיצב את דירתו בברלין.
בשנת 1898 הוא הפך לאחד החברים המייסדים של הזצסיון הברלינאי וישב בוועד הארגון.
הוא הפעיל את בית ספרו לסירוגין עד 1903, אז הצטרף "לאגודת האמנים הגרמניים" (Deutscher Künstlerbund).
בגרמניה הוא שמר על קשר עם פול סיניאק, תיאו ואן ריסלברגה ומוריס דניס, ובשנת 1902 הוא היה דמות מפתח בשכנועו של פאול קסירר להציג אותם בגלריה שלו.
ארבע שנים מאוחר יותר, הוא ארגן תערוכה של אמנים צרפתיים מודרניים בברלין.
בזמן התפלגות קבוצת הזצסיון הברלינאי בשנת 1914, הוא הצטרף לקבוצת הזצסיון החדשה ושימש כנשיא שלה עד שנת 1918. הוא פעל גם לקידום אמנים צעירים יותר, כמו ארתור סגל, אלכסיי פון יוולנסקי, אדולף ארבסלה ואחרים הקשורים לקבוצת "דה ברוקה" (הגַשֵׁר).
הוא מונה לפרופסור באקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1917.
לאחר המלחמה הוא נטש את ברלין והתגורר בבית אחוזה בפרצפלד שהיה בבעלות חמותו.
עבודתו הפכה מופשטת יותר ויותר, ובשנת 1923 הוא נקלע לדיכאון עמוק וויתר על הציור.
בשנה שלאחר מכן, לבקשתו של היסטוריון האמנות ריצ'רד המן, הוענק לו דוקטורט לשם כבוד מטעם אוניברסיטת מרבורג.
הוא ערך ביקורים טיפוליים בארלנגן ונפטר שם בשנת 1929.