tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-11 בספטמבר 2000, כחודש וחצי לאחר כישלון הוועידה, פרסם איתמר מרכוס ממכון המחקר מבט לתקשורת פלסטינית מחקר על מסע האלימות המכוון של אמצעי התקשורת שבשליטת הרשות הפלסטינית והתריע שהרשות עוסקת ב"יצירת אווירה של ערב פרוץ מלחמה".
לטענת המחקר, אם בעבר הוקרנו שידורי אלימות אנטי ישראליים במשך 5 עד 15 דקות, פתאום החלה הטלוויזיה לשדר שידורי אלימות במשך שעה עד שעתיים ביום.
הסרטים ששודרו נשאו אופי אלים יותר מבעבר ולוו בקריאות להתקוממות.
סרטי ארכיון של האינתיפאדה הראשונה נערכו מחדש והוקרנו ברצף בלווית מוזיקה רגשנית, והדרשנים בשיעורי הדת חזרו ואמרו שהסכמי אוסלו הם זמניים ושהמלחמה נגד ישראל היא נצחית.
בעיתונים החלו להופיע קריאות להצטרף למאבק בכיבוש ולהשתתף בהפגנות, וברור היה שמדובר במדיניות חדשה המונחית על ידי ערפאת, כיוון שהתקשורת הפלסטינית לא נהנתה מחופש העיתונות.
כחודשיים לאחר כישלון הוועידה, ב-28 בספטמבר, עלו אריאל שרון ומספר דמויות פוליטיות מהליכוד להר הבית במטרה להפגין ולממש את זכות הישראלים לביקור בהר הבית.
למחרת, החלו ידויי אבנים של פלסטינים על אזרחים ועל כוחות הביטחון הישראליים ובעימותים שפרצו נהרגו שבעה פלסטינים מאש כוחות הביטחון הישראליים.
מנקודה זו החלה האינתיפאדה השנייה, אשר המשיכה עד 2005, תוך כדי עליות וירידות תקופתיות בהיקף וברמת האלימות שהופעלו על ידי הצדדים לסכסוך.
לפי טענתם של חלק מאנשי השמאל הישראלי עלייתו של שרון להר הבית הייתה הגורם לפריצת האינתיפאדה, אך לפי גרסת מכון המחקר מבט לתקשורת פלסטינית, ערפאת והרשות הפלסטינית תכננו את האינתיפאדה והחזרה למאבק המזוין עוד קודם לכן.
שנים אחר כך הסתבר, על סמך עדותו של דובר החמאס מחמוד א-זהאר, כי זמן קצר לאחר השיחות ערפאת אכן הורה לכל ארגוני הטרור הפלסטיניים לבצע פיגועים נגד ישראל.
בישראל החלה להשתרש תודעת ה"אין פרטנר", שבאמצעותה נימק אהוד ברק את כישלון הוועידה.
יועץ התקשורת של ברק באותה התקופה, גדי בלטיאנסקי, טען לימים כי מדובר ב"ספין" שאומץ לצרכים פוליטיים ובקלות ניתן היה לתאר את הוועידה כמפגש שבו הושגו פריצות דרך בנושאי גבולות וירושלים.
בעת הרצאה באוניברסיטת תל אביב ב-12 בינואר 2005 הסביר בלטיאנסקי שברק עצמו המשיך את המשא ומתן אחרי קמפ-דייוויד, ואף הציע הצעות חדשות וויתורים נוספים שסתרו את הספין לפיו "בקמפ דייוויד הצענו להם את הכל והם סרבו".
בניסיון אחרון להביא שלום לפני סיום כהונתו בינואר 2001, הציע הנשיא קלינטון לערפאת ולברק לחזור למשא ומתן לפי מתווה קלינטון.
ברק הסכים בהסתייגויות קלות, ואילו ערפאת, אחרי התחמקות, הסכים גם הוא, אך בהסתייגויות גדולות.
המעורבות של קלינטון הביאה לוועידת טאבה בינואר 2001, שעליה אמרו שני הצדדים כי "מעולם לא היינו קרובים יותר להשגת הסכם".
אולם, ברק השעה את השיחות בגלל הבחירות בישראל שמועדן התקרב.
האלימות בשטחים הובילה להיסחפות מהירה לעבר הצד הימני של המפה הפוליטית בישראל ואריאל שרון ניצח בבחירות והפך לראש הממשלה.
ההתנגדות הרבה לוועידה ולתכנים שנדונו בה, הקיפה חלקים גדולים בציבור הישראלי וביהדות התפוצות והובעה בעיקר על ידי הנֶגְדָּה, בראשות אריאל שרון, יו"ר הליכוד.
ההתנגדות הגיעה לשיאה בהפגנת ענק של ארגון "One Jerusalem", ב-8 בינואר 2001 שהִקהילה כ-300,000 מפגינים אל מול חומות עיר העתיקה להפגנה כנגד חלוקת ירושלים תחת הסיסמה: "ירושלים – אני נשבע".
הנואם הראשי בהפגנה היה נשיא בית המשפט העליון לשעבר השופט משה לנדוי והשתתף בה גם יו"ר ועידת הנשיאים של הארגונים היהודיים בארצות הברית, רון לאודר.
ועידת קזבלנקה נערכה בעיר קזבלנקה שבמרוקו ובמסגרתה נועדו נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט וראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל, יחד עם ראשי המטות שלהם ומנהיגי צרפת החופשית, כדי לתכנן ולתאם את האסטרטגיה של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, בעיקר בזירה האירופאית.
הוועידה נערכה בין ה-14 בינואר ל-24 בינואר 1943. שם הקוד שלה היה SYMBOL ולעיתים ANFA, על שם המלון שאירח את הנועדים.
הייתה זו הוועידה הראשונה של ראשי בעלי הברית במלחמה והמטרות שלשמן כונסה לא הוגדרו היטב.
בפועל דנו בה בצעדים שיש לנקוט לסיום המלחמה, כמו גם בסדרי העולם שלאחריה.
ועידת קזבלנקה הייתה אמורה להיות ועידת פסגה משולשת, כמו הוועידות שבאו אחריה.
אולם מנהיג ברית המועצות סטלין סירב לבוא, משום שלא רצה לעזוב את רוסיה הנאבקת במצור הגרמני המתמשך ובחורף הקשה.
ההחלטות העיקריות שנפלו בקזבלנקה הן:
תביעתן של בעלות הברית לכניעה ללא תנאי של מדינות הציר.
הוסכם על שתי פעולות צבאיות משמעותיות: הפלישה לסיציליה ומתקפת מפציצים משולבת ביום ובלילה על אדמת גרמניה, אשר נועדה להרוס את התשתית התעשייתית והצבאית הגרמנית ולפגוע במורל האזרחי.
הושטת סיוע ותמיכה בברית המועצות.
יישור ההדורים בין המנהיגים הצרפתים שארל דה גול ואנרי ז'ירו, גם אם ברמה שטחית והצהרתית בלבד, והסדרת השלטון בטריטוריות הצרפתיות המשוחררות בצפון אפריקה.
דה גול סירב בתחילה לבוא לוועידה, אך שינה את דעתו לאחר שצ'רצ'יל איים למשוך את תמיכתו בממשלה הגולה של דה גול בבריטניה.
על מנת לפייס את הרוסים התקבלה ההחלטה על תמיכה וסיוע שיוגש להם.
ייתכן שהשתתפות רוסית בוועידה הייתה מביאה להכרעה שונה ולפתיחת חזית שנייה באירופה כבר ב-1943.
מנקודת המבט הפנים-אמריקאית הייתה לוועידת קזבלנקה משמעות סמלית והיסטורית: לראשונה עזב נשיא מכהן את ארצות הברית בעת מלחמה, ולראשונה ביקר נשיא מכהן ביבשת אפריקה.
בהציגו לאומה האמריקאית את תוצאות הוועידה בנאום ברדיו ב-12 בפברואר 1943, הסיט רוזוולט את הדגש מהחזית האירופית לזו הפאסיפית, שלא עמדה במרכז הדיונים בוועידה.
הוא אמר כי "יש דרכים רבות המובילות ליפן", ככל הנראה כדי לפנות לדעת הקהל האמריקאי, שמטבע הדברים התעניין יותר בחזית שבה נלחמו האמריקאים מול יפן.
בכנס הופקה הצהרה על כך ש"בעלות הברית נחושות בהחלטתן להילחם עד כניעה ללא תנאי", כלומר שכוחות הברית ילחמו עד ל"כניעה ללא תנאי" של מעצמות הציר בכלל וגרמניה בפרט.
את הביטוי שאל רוזוולט מהגנרל יוליסס ס.
גרנט שהצהיר הצהרה דומה במלחמת האזרחים האמריקנית.
נוסח זה בא להחליף ניסוח קודם בו נאמר ש"בעלות הברית נחושות בהחלטתן להילחם עד הסוף".
ועידת קונסטנץ הייתה ועידה אקומנית של הכנסייה הקתולית שהתנהלה בעיר קונסטנץ בין השנים 1414–1418.
ועידת קונסטנץ כונסה על ידי זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, תומך של האנטי-אפיפיור יוחנן העשרים ושלושה שזה עתה נבחר בפיזה.
הוועידה קיבלה את פרישתו של האפיפיור גרגוריוס השנים עשר, דנה בפיצול שחל בכנסייה כתוצאה מבחירת יותר מאפיפיור אחד (באביניון נבחר האנטי-אפיפיור בנדיקטוס השלושה עשר), שפטה את יאן הוס, בחרה את האפיפיור מרטינוס החמישי, והדיחה את יתר האפיפיורים והטוענים לאפיפיורות – ובכך סיימה את הקרע המערבי.
ועכשיו למשהו שונה לגמרי הוא סרטם הראשון של חבורת מונטי פייתון שיצא לאקרנים בשנת 1971.
הסרט הוא אוסף של מיטב המערכונים מתוך שתי העונות הראשונות של סדרת הטלוויזיה המצליחה "הקרקס המעופף של מונטי פייתון".
המשפט "ועכשיו למשהו שונה לגמרי" הוא משפט מפתח שהופיע בסדרה כמה פעמים כמו גם במהלך הסרט בקטעי קישור בין מערכונים.
בקטעי קישור אלו הופיע ג'ון קליז כקריין של ה-BBC, לפעמים מאחורי ומעל לשולחן משרדי ובדרך כלל באמצע הטבע, כאשר הוא מכריז על המעבר.
בסרט הוא אומר משפט זה פעם אחת כאשר הוא משופד על מוט מעל מדורה ופעם נוספת כאשר הוא לובש ביקיני ורוד.
המשפט נוצר כתוצאה לדרישת הגוף המשדר לקונספט הייחודי של הסדרה והחלטת החבורה שהקונספט יהיה "אין קונספט", כלומר שלכל מערכון יהיה "קונספט" אחר.
המשפט נשאר בזיכרון האומה הבריטית כמזוהה עם החבורה ואף זכה לשימוש של מרגרט תאצ'ר בנאום המפורסם שלה בפרלמנט הבריטי שהיווה פרודיה על מערכון התוכי המת, שמפלגת לייבור היריבה הוצגה בדמותו.
הסרט כולל 90 דקות של מערכונים רצופים המקושרים בדרך כלל ביניהם בצורות שונות כדי לשמור על הרציפות ועל הקצב של הסרט.
בין המערכונים מופיעים גם קטעי אנימציה בהפקתו של טרי גיליאם שמשמשים קטעי קישור ומהווים קטעים קומיים מוצלחים בפני עצמם.
סוג רצף מיוחד זה, המאופיין באיגיון (nonsense) קיצוני והתקיים במידה רבה גם ב"קרקס המעופף", הוא החידוש העיקרי של מונטי פייתון ותרומתם המקורית להתפתחות ז'אנר הקומדיה.
את הסרט ביים איאן מקנוטון ואת התסריט כתבו כל ששת חברי מונטי פייתון: אריק איידל, טרי ג'ונס, טרי גיליאם, מייקל פאלין, גרהאם צ'אפמן וג'ון קליז.
כל השישה שיחקו בסרט יחד עם קרול קליבלנד (שותפה במערכונים רבים בקרקס המעופף), קוני בות' (ששיחקה עם בעלה, ג'ון קליז, בסדרה המלון של פולטי) והשחקנית לזלי ג'אד.
הסרט לא נחל הצלחה גדולה בקולנוע ביחס לסרטי מונטי פייתון המאוחרים יותר, בעיקר מפני שלא סיפק חומר חדש.
ועכשיו הוא שמו של אלבום הבכורה של הזמר הישראלי לירן נדל.
האלבום יצא לחנויות ב-2003 בחברת התקליטים "הד ארצי".
שיר הנושא הפך ללהיט גדול ואחריו יצאו לאור הסינגלים: "שיהיה לך טוב" ו"חצי חיים".
לשיר "חצי חיים" צולם וידאו קליפ.
ופא סולטאן היא פסיכיאטרית סורית-אמריקאית חילונית ממוצא עלווי.
התפרסמה כאשר השתתפה בדיונים פוליטיים בענייני המזרח התיכון עקב פיגועי 11 בספטמבר 2001, בכתיבת מאמרים שזכו לתפוצה רחבה, ובעיקר בהופעות ברשתות הטלוויזיה "אל-ג'זירה" ו-"CNN".
ופא סולטאן נולדה ב-1958 בעיר בניאס בצפון-מערב סוריה.
סולטאן ובעלה דייוויד היגרו לארצות הברית ב-1989. כיום היא מתגוררת בלוס אנג'לס שבקליפורניה (בארצות הברית).
ב-21 בפברואר 2006 השתתפה בתוכנית "הכיוון ההפוך" (الاتجاه المعاكس) של ערוץ החדשות הלווייני "אל-ג'זירה".
התוכנית, בהנחיית פייסל אל-קאסם, מעמתת בין אישים בעלי דעות מנוגדות.
סולטאן התעמתה עם ד"ר אבראהים אל-ח'ולי, מרצה באוניברסיטת אל-אזהר.
העימות נגע לתאוריית "התנגשות הציוויליזציות" המוצגת בספרו של סמואל הנטינגטון.
ב-4 במרץ 2008, השתתפה סולטאן בפעם השלישית בתוכנית "הכיוון ההפוך" ונתבקשה להגיב על פרסומן מחדש של הקריקטורות הדניות, וכן על פעולות ישראל בעזה ועל חירויות הביטוי והאמונה במערב.
מולה בתוכנית, מן האולפן בדוחה, ניצב טלעת רומייח, חוקר מצרי בעל נטיות אסלאמיסטיות.
במהרה, גלש הדיון לוויכוח אישי בין השניים כאשר רומייח מאשים את סולטאן כי היא פוגעת במכוון בקודשי האסלאם, בנביא ובקוראן ואת מגיש התוכנית, פייסל אל-קאסם, כי הוא אינו מציב לה גבולות ומהסה אותה.
לאחר התוכנית פרסם ערוץ "אל-ג'זירה" התנצלות רשמית בפני צופיו על העלבונות שנשמעו במהלך השידור על האסלאם והודיע כי לא ישדר את שני השידורים החוזרים ולא יעלה לאתר האינטרנט את תמליל המפגש.
סולטאן מתחה ביקורת חריפה על הממסד המוסלמי על שאינו מכיר בדתות האחרות ובהישגיהן, בעודו משתמש בעושרן ובטכנולוגיות שפיתחו.
דבריה הנוקבים זכו לתהודה רבה ולתפוצה רחבה באינטרנט, בין היתר בזכות העובדה שהם תורגמו לאנגלית בידי "ממר"י" (המוסד לחקר התקשורת במזרח-התיכון), והופצו על ידיו לרשתות שידור ישראליות ומערביות, ובאתרי אינטרנט.
העיתון "ניו-יורק טיימס" העריך שהסרטון נצפה לפחות מיליון פעם.
מחברת CastUP נמסר כי הסרטון נצפה ב-CastUP Network מעל 14,000,000 פעמים.
התזה שלה, לפיה אנו עדים ל"קרב בין מודרניזציה לברבריות שבו האסלאם עתיד להפסיד" הביאה לאיומים על חייה מחד, כמו גם למעריצים רבים מאידך.
הערותיה הביקורתיות, ובמיוחד זו שטענה כי "אף יהודי לא פוצץ עצמו במסעדה גרמנית", זיכו אותה בהזמנה לירושלים, מטעם הקונגרס היהודי האמריקאי.
סולטאן אמרה ל"ניו יורק טיימס" כי היא כותבת ספר שייקרא "האסיר הנמלט: כשאלוהים הוא מפלצת".
עוד סיפרה בריאיון כי הפכה חילונית בעקבות אירוע קשה ב-17 ביוני 1979, שבו רצחו פעילים של "האחים המוסלמים" את הפרופסור יוסף אל יוסף שלימד אותה באוניברסיטה, לנגד עיניה.
לדבריה: "הם ירו בו מאות כדורים וצעקו 'אללה אכבר'.
ברגע זה איבדתי את האמון באלוהים שלהם והתחלתי לחפש תשובות.
זו הייתה נקודת המפנה בחיי והיא הובילה אותי למקומי היום.
הייתי חייבת למצוא לי אלוהים אחר."
ב-2009 יצא ספרה "אלוהים ששונא".
תרגומו לעברית ראה אור ב-2010 בהוצאת "השראה הוצאה לאור".
ועידת קונסטנטינופול השלישית הייתה ועידה אקומנית של הכנסייה, אשר נערכה בשנים 680–681 תחת הקיסר הביזנטיני קונסטנטינוס הרביעי וגינתה את המינות המונותליטית.
המינות המונותליטית הוצעה בעשור הרביעי של המאה ה-7 כפשרה בין האורתודוקסיה הדיופיזיטית לקהילות המיאפיזיטיות אשר פרשו מהכנסייה בעקבות ועידת כלקדון על ידי הקיסר הרקליוס ופטריארך קונסטנטינופול סרגיוס הראשון.
היא התגלתה עד מהרה כסלע מחלוקת בין הקיסרות הביזנטית (אשר רצתה לבסס את המונותליטיות כדוקטרינה הרשמית בקיסרות) לבין הכנסייה המערבית, ובראשה האפיפיור.
הדברים הגיעו עד כדי כך, שהקיסר הביזנטיני קונסטנס השני צר על רומא, הדיח, כלא ולבסוף הגלה את האפיפיור מרטינוס הראשון, אחד המתנגדים החריפים של המונותליטיות.
על-מנת ליישב את הסכסוך ולהפיג את המתח בין קהילות המזרח לקהילות המערב, החליט הקיסר קונסטנטינוס הרביעי פוגונטוס לזמן כנס של הייררכים מקונסטנטינופול בנוכחות נציגים של הפטריארכיות האחרות.
הכנס נפתח ב-7 בנובמבר 680 בנוכחות הקיסר, ומיד הכריז על עצמו כעל הוועידה האקומנית השישית, הכרזה שהייתה מבחינה מסוימת חוקית, שכן בכנס נכחו נציגים של כל הפטריארכיות (רומא, קונסטנטינופול, אלכסנדריה, אנטיוכיה וירושלים).
בסך הכול היו בוועידה כ-200 בישופים, ועל החלטותיה חתומים 174.
ב-18 מושביה של הוועידה נדונה בעיקר הסוגיה המונותליטית.
לבסוף רוב הנוכחים בוועידה השתכנעו ממכתבו של האפיפיור דאז אגתו, והחליטו לדחות את הדוקטרינה המונותליטית כמינות, ולקבל תחתיה את הגישה הדיותליטית, דהיינו שלישו, על שני טבעיו, אלוהי ואנושי, היו שני רצונות (thelema) ושתי פעולות (energia), אלוהית ואנושית, אשר התקיימו בהסכמה מלאה זו לצד זו.
מקריוס פטריארך אנטיוכיה, אשר התמיד בתמיכתו במונותליטיות, הודח והוכרז אנאתמה.
כמו כן הוחלט להכריז אנאתמה על יוזמיה ותומכיה של המינות, כגון סרגיוס הראשון, קירוס האלכסנדרוני והאפיפיור הונוריוס, ומאידך לזכות את מגיני האורתודוקסיה אשר נרדפו על ידי הקיסרות קודם לכן, האפיפיור מרטינוס הראשון ומקסימוס המוודה.
הוועידה ננעלה ב-16 בספטמבר 681 בנוכחות הקיסר קונסטנטינוס, והחלטותיה אושרו על ידי האפיפיור החדש לאו השני (האפיפיור אגתו מת במהלך הוועידה).
וָפֶל או וַפְלָה או בַּפְלָה (כולן מילות סלנג.
בעברית: אפיפית) הוא מאפה, ביסקוויט או חטיף, העשוי עלי בצק דקיקים אפויים שביניהם מלית.
החטיף פריך, מתוק, יבש וצורתו לרוב כשל תיבה מאורכת, אם כי קיים גם בצורות נוספות, למשל קוביות.
לוופל מרקם ייחודי של שתי וערב בדומה למאפה ופל.
בישראל מיוצרים הוופלים במגוון מילויים, הוותיקים שבהם הם מילויי קרם שוקולד, וניל או לימון וכן בציפוי שוקולד.
הופל המצופה החל להימכר בשקם בשנות ה-50. מילויים וציפויים חדשים יותר הם קרם אגוזים, פירורי שוקולד, חלווה, עוגת גבינה, טראפל, סוכרייה ועוד.
ופלים משווקים באריזה אישית ובאריזה משפחתית.
וופלים מיוצרים על ידי מספר רב של חברות מזון ואף מיוצאים לשווקים בינלאומיים.
מערכון "המכונית המגויסת" של הגשש החיוור נפתח בניסיון לא מוצלח להשיג בפלה בשק"ם.
בשנת 2010 ערכה חברת עלית מסע פרסום בו נבחנה גישת הציבור בישראל לשאלה האם יש לקרוא ופלה או בפלה.
בהצבעה השתתפו מאות אלפים, ובעקבותיה שינתה החברה את שם המוצר לבפלה.
ועידת קונסטנטינופול השנייה הייתה ועידה אקומנית של הכנסייה, אשר נערכה בין 5 במאי ל-2 ביוני שנת 553. ביוזמתו של הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס.
בראשה עמד הפטריארך אוטיקיוס מקונסטנטינופול.
בוועידה השתתפו 152 בישופים שהגיעו בעיקר מהמזרח.
בין שישה עשר הבישופים שהגיעו מהמערב תשעה היו מאיליריה ושבעה מאפריקה.
בוועידה לא השתתף אף נציג מאיטליה.
יוסטיניאנוס כינס את הוועידה במטרה לקבל את אישור הכנסייה לגינוי עבודותיהם של שלושה בישופים מקורבים לאסכולת אנטיוכיה שנפטרו כמאה שנה לפני כן: תאודורוס ממופסואסטיה, תאודורֶט מקירוס וחיבה מאֶדֶסָה, עבודות הידועות בשם "שלושת הפרקים".
הגינוי בא להבהיר כי הכנסייה של רומה, שאימצה את החלטות ועידת כלקדון, התנגדה נחרצות לנֶסְטוֹרְיאניזם, כפי שנתמך על ידי אסכולת אנטיוכיה.
הוועידה גינתה גם את הגישה לפיה יש לראות במרים אך ורק את אימו של ישו האדם ואין לכנותה "אם האלוהים".
תחילה האפיפיור ורגיליוס סירב להצטרף לגינויים שפרסמה הוועדה, אך לאחר זמן מה הוא וממשיכו האפיפיור פלגיוס הראשון הסכימו.
למרות זאת, יוסטיניאנוס לא השיג את מטרתו הנוספת, להביא לפיוס בין מקבלי החלטות ועידת כלקדון למונופיזיטים בחלק המזרחי של האימפריה הרומית.
היפוכו של דבר – שני הפלגים, הכנסייה המערבית, שדבקה בהחלטות ועידת כלקדון והקהילה המונופיזיטית המזרחית הקשיחו את עמדותיהם.
החלטות הוועידה סוכמו באמצעות ארבעה עשר עקרונות המגדירים את אמיתות האמונה הנוצרית ואת המצבים בהם אדם ייחשב לכופר ויהיה ראוי להטלת חרם על ידי הכנסייה.
עקרונות אלה שמשו בסיס להתפתחות הכריסטולוגיה הביזנטית.
ועידת קלרמון הייתה סינוד שנערך בעיר קלרמון בחבל אוברן שבצרפת, בין 18 ל-28 בנובמבר 1095. בוועידה השתתפו מנהיגי הכנסייה הקתולית, ובראשם האפיפיור אורבנוס השני.
נאומו של אורבנוס ב-27 בנובמבר נחשב לנקודת הפתיחה של מסע הצלב הראשון ושל מסעי הצלב בכלל.
הוועידה התכנסה כהמשך לוועידת פיאצ'נצה, בה תיארו שליחיו של אלכסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, את תחושת האיום מפני הסלג'וקים.
ביום העשירי לוועידה נשא האפיפיור אורבנוס השני נאום בצרפתית (שפת אמו), ולא בלטינית.
בנאומו קרא לאצולת אירופה להילחם בצבאות הסלג'וקים שעמדו מול האימפריה הביזנטית, ולשחרר את ארץ הקודש, שהייתה כבושה בידי מוסלמים.
בנאומו הקביל את המאבק במוסלמים לכיבוש הארץ בידי יהושע בן נון, ותיאר את המוסלמים כ"בני עמלק".
לנאום הייתה תהודה נרחבת באירופה.
כוונתו של האפיפיור הייתה לסייע לכנסייה המזרחית ולחזק את הקשר עימה, בשאיפה לאחד את שתי הכנסיות תחת הנהגת רומא, אולם רבים בציבור פירשו את קריאת האפיפיור בראש ובראשונה כקריאה למסע לשחרור כנסיית הקבר בירושלים.
הוועידה, שהתנהלה על רקע הסכיזמה סביב מחלוקת המינויים הבישופיים, מסמלת גם את השסעים הפנימיים בתוך אירופה הנוצרית.
לצד הקריאה לצאת לעזרת האימפריה הביזנטית ולשחרור האתרים הקדושים, קיווה האפיפיור כי מסע צלב רחב יסייע לו לבסס את כוחו הפוליטי במסגרת מאבקי הכוח שניהל מול היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1095 האפיפיור אורבנוס השני ערך מסע נרחב בצרפת, ארץ הולדתו.
במהלך מסעו שנמשך כשנה, הוא כינס ועידות, קידש כנסיות, בירך ודרש.
מטרתו הייתה לחזק את אחיזתו וסמכותו בקהל מרעיו.
כאשר תכנן את ועידתו בעיר קלרמון, הוא קרא לבישופים ולאבות המנזרים מרחבי צרפת להביא אצילים מאזוריהם.
בוועידה נכחו כמאתיים אנשי כנסייה מכל הדרגות, וכן אצילים חילוניים מהאזור.
האפיפיור תכנן בקפידה את הוועידה בקלרמון, שכן הוא התכוון בוועידה זו לקרוא למאמיניו לצאת מסע הצלב הראשון.
דיווח מלא ורשמי של נאום האפיפיור בפרט, ושל הוועידה בכלל, לא שרד.
על כן אנו מסתמכים על תיאורים עקיפים שניתנו בידי אנשי הכנסייה שנכתבו בשנים שלאחר הוועידה.
תיאורים אלו מספקים בעיקר תיעוד בכותרות ובתמצית לדברי האפיפיור על מסע הצלב הקרב.
הכתבים שנשתמרו נכתבו בשנים שלאחר הנאום, וחלקם אף לאחר כיבוש ירושלים - הכיבוש שחתם את המסע הקשה - מה שצבע את התיאורים בגוונים שונים.
הוועידה התקיימה בין התאריכים ה-18–28 בנובמבר 1095. על פי עדי ראייה, הוועידה התקיימה בשדה הפתוח למרות הקור של תחילת החורף.
ישנן שתי סיבות להחלטה זו לקיים את הוועידה בחוץ.
הראשונה מעשית- כמות האנשים שהגיעו הייתה גדולה מאשר שיכלו להכיל בבניין.
אולם הסיבה השנייה היא רעיונית והיסטורית.
האפיפיור ידע כי בנאומו, יקרא לאצילים לצאת למלחמה.
על כן, החלטתו הייתה אסטרטגית.
אותם תיאורים של עדי ראייה מספרים על מחווה של תשואה והסכמה כללית לקריאת האפיפיור.
לפיהם, הנוכחים קראו "האל רוצה!" (Deus vult!), והצהירו על כוונותיהם לצאת לקרב.
אותם אצילים שהביעו נכונות לקרב סומנו בצלבים אדומים שנגזרו ונתפרו בחזית חולצותיהם.
שנים לאחר מכן, במאה ה-12, הופיע לראשונה המונח הלטיני crucesignati, "המסומנים בצלב", שמשמעו צלבנים.
על פי התוכנית המקורית של האפיפיור, היו אמורים לצאת רק גדודים של אבירים למקום המפגש בקונסטנטינופול.
אולם, בחודשים שבין הוועידה לבין התאריך המיועד, התאגדה תנועה עממית של איכרים וכמרים אחוזי להט דתי, שראו בשחרור המקומות הקדושים את תחילת הגאולה.
כל כפר ועיירה שלחו מבניהם נציגים שיצטרפו למסעות.
אווירה זו של התלהבות דתית אפשרה גושפנקא מסוימת לאותם שותפים למסע לפרוע ביהודים בצורה שלא נראתה לפני כן.
נותרו ארבע גרסאות עיקריות שנשתמרו מנאומו, שמתארים בצורה חלקית את עיקרי הדברים, לפי סדרי העדיפויות של כל כותב.
כל תיאור נכתב מנקודת מבט שונה וכן מספר שנים שונה לאחר הוועידה עצמה.
כיוון שכך, כל גרסה מתמקדת בנושאים שונים ומדגישה את מה שהכי מעניין את האוכלוסייה ממנה מגיע הכותב.
גרסה אחת היא של פולכר, כומר משרטר, יועץ של מלך ירושלים הצלבנית, שנכח בוועידה.
הוא כתב את תיעודו בין שנה לשנתיים אחרי סיום המסע, בחיבורו "ההיסטוריה הירושלמית" (Historia Hierosolymitana).
הוא מדגיש בכתביו את הצורך והחשיבות בעזרה לאחיו הנוצריים בהפיכת שודדים לחיילי המשיח.
גרסה אחרת היא של רוברט מריימס, שייתכן ונכח בוועידה.
הוא כתב את גרסתו בשנת 1107 בערך, בכרוניקה שלו "ההיסטוריה הירושלמית" (Historia Hierosolymitana).
הדגש העיקרי בתיאורו הוא על הצלת הקבר הקדוש של ישו וירושלים וכן בחשיבות שבהגנה על הכנסייה המזרחית ובהפיכת 'רוצחים' לאבירי המשיח.
לעומת זאת, גיבר מנוז'ן, בחיבורו "מעשי האל בידי הפרנקים" (Dei gesta per Francos), עסק בשחרור ירושלים, אסכטולוגיה, הגנה על צליינים משוד, ומיסוי.
הגרסאות הללו נכתבו זמן רב לאחר קיום הוועידה ובאים מאזורים שונים.
על כן, כל תיעוד שכזה נכתב לפי מסורות שונות של כתיבה ותיעוד, מה שיצר הבדלים משמעותיים בין הכתבים.
הכתבים המאוחרים יותר מעידים על גישת הכותבים למסעי הצלב ולא רק מציגים עובדות היסטוריות אובייקטיביות.
בנאומו, פירט האפיפיור אורבן ה-2 את כל הסיבות שיניעו לוחם נוצרי לצאת למסע לארץ הקודש.
לפי חלק מהתיאורים, בתחילה תיאר באופן קורע לב את הסכנות העומדות בפני האימפריה הביזנטית עקב התפשטות האסלאם, ולאחר מכן את הסבל שסובלים הנוצרים בארץ הקודש.
לבסוף, הזכיר לנוכחים, ובעיקר לאצילים שהצטרפו, את הקרבות הקודמים בהם השתתפו ואת גבורתם הרבה.
בתמורה ליציאתם למסע וכיבוש ארץ הקודש מיד הכופרים, הבטיח האפיפיור לשומעיו נחלה בארץ הקודש שהיא גן עדן עלי אדמות.
ליוצאים לקרבות הובטחה הגנה כנסייתית על ביתם ומשפחתם, ומתוקף סמכותו העליונה, אף הבטיח להם מחילת חטאים ומלכות שמיים.
גרסת פולכר משרטר בחיבורו "ההיסטוריה הירושלמית"
פולכר פותח את ציטוטו של האפיפיור בקריאה לבישופים לתקן את עצמם והתנהגותם.
הוא מזכיר שזהו הכרחי על מנת להיות מסוגלים לסייע לכפופים ולחברי הקהילה.
הוא מזהיר שוב מפני סימוניה וחילון הקהילה הכנסייתית.
הוא ממשיך ומחדד את החשיבות בשמירה על אנשי הכנסייה מפני רעות וחולות, גנבים ושותפים לעבירה.
לדבריו, יש חשיבות עליונה בהגנה ועזרה לכלל הנוצרים.
מתוך הנקודה הזו, הוא יוצא לאמירותיו ליתר האימפריה הביזנטית.
הוא קורא לכלל הנוצרים, העשירים עם העניים, האבירים עם הרגלים, לסייע בגירוש הטורקים מאדמות האימפריה הביזנטית.
"הו, מה רבה תהיה החרפה אם עם כה בזוי, מוות ועבד לשדים, יגבר על עם שחונן באמונת האל הכל יכול והזוהר בשמו של המשיח!".
הוא מזכיר שהמלחמה הזו של כל כלל הנוצרים, "יהיו נא עתה חיילי המשיח מי אשר עד כה היו שודדים".
פולכר לא מזכיר את ירושלים כלל, מה שתמוה כיוון שהוא המתעד שכתב הכי קרוב לאירוע עצמו מבין ארבע הגרסאות שנותרו.
מאחר שהוא המתעד היחיד שכתב כך, חלק מהחוקרים גורסים שזו הוכחה ניצחת שירושלים נתפשה תוך כדי המסע, שהרי כל הכותבים לאחר מכן ידעו שקמה ממלכה שבירתה ירושלים וסיפקו סיפור ניצחון ססגוני בהרבה.
גרסת בודרי מדול (או בורגיי)
גרסת בודרי מדול פותחת בתיאור הקשיים שחווים הנוצרים בירושלים ובמזרח, והזלזול שהנצרות כדת סופגת כאשר הכובשים הטורקים הופכים את הכנסיות לאורוות.
לפי בודרי, האפיפיור מייד עובר לדבר על ירושלים באווירה מפוחדת ומבויישת.
לדבריו, העיר "נרמסת עתה בטומאת עובדי האלילים, והיא [...] רחקה מפולחן האל".
הוא פונה לרגשות הנוכחים כדי להכין את בקשתו מהם, "אתם שהלכתם לשם וחזרתם, אילו פגישות פגעו בכם; אתם שהקדשתם את גופכם ודמכם לאל [...]".
הוא מביע ביקורת כלפי האצילים האירופאים שיוצאים למלחמות לא-להם בארצות רחוקות, כאשר הם מזניחים את מלחמות המשיח.
על כן, עליהם להצטרף למטרה ולהילחם למען המשיח ולא לעמוד בצד ולחזות בסבל.
בתיעודו את נאום האפיפיור, גיבר מנוז'ן פותח בחשיבות של ערים וכנסיות מסוימות לעומת אחרות.
הוא אומר לאבירים כי עליהם "להשתדל ככל האפשר" שתיטהר קדושת העיר ירושלים והקבר הקדוש, "אשר מחוללים שוב ושוב בנוכחות הגויים", וטוען: "אם בימי קדם זכו המכבים בשבח החסידות הגדולה ביותר, משום שנלחמו למען הטקסים והמקדש, הרי ניתן לכם בצדק, הו אבירים נוצרים, שתגנו בנשק בנחישות על חירות המולדת".
הוא אומר לאבירים כי עד כה נלחמו מלחמות מיותרות ולא צודקות ובזבזו את זיעתם לשווא.
אולם "עתה אנו מציעים לכם מלחמות שמצוי בהן הגמול המפואר של המרטיריון, אשר לו תהילת-עכשיו ותהילת עולם".
הוא מציע לאבירים את ירושלים.
הוא טוען כי גם אם ישו לא היה חי בירושלים מעולם, הרי שהעובדה "מציון תצא תורה ודבר ה' מירושלים" לבדה, חייבת הייתה לעורר את האבירים "לצאת לעזרת הארץ והעיר".
גיבר מתאר את "המעיין הירושלמי" שממנה נובעת כל התורה הנוצרית.
הוא מתאר את ירושלים בתור העיר החשובה ביותר לקתולים ואת הסכנה הטמונה באנטיכריסטוס, ולבסס מחדש את הנצרות בירושלים.
ואם לא די בכך למען הזכרת חשיבות העיר, הוא מזכיר את העולים לרגל העומדים בפני שודדים שקורעים את עקבי נעליהם למציאת כל דבר מוסתר, מכריחים לבלוע סם הגורם להקאה, ולבסוף גם משסעים את בטניהם.
על מנת למנוע את החילול וההרג הזה, יש לשלוח אבירים להגן על העיר.
גרסת רוברט מריימס (רוברט הנזיר)
רוברט פותח את תיאורו בקריאה לפרנקים, "העם הנבחר והאהוב על האל [...]; עם הנבדל מכלל האומות, הן במקומה של ארצכם, הן באמונתכם הקתולית [...]: אליכם מכוונת דרשתנו." מיד לאחר מכן, הוא מזכיר את ירושלים וחשיבותה העליונה.
הוא מספר על העוולות שעושים הפרסים, עם מנוכר לאל לחלוטין, לאחר שפלשו לארצות הנוצרים.
לדבריו, הפרסים הורסים את הכנסיות ומחללים מזבחות.
רוברט ממשיך בתיאוריו על האימפריה הביזנטית שנדחקת ומאבדת משטחה בידי האויב הפרסי.
"ועל מי מוטל הנטל להשיב שטח זה, אם לא עליכם, אשר לכם מעל לשאר העמים העניק האל תהילת נשק בולטת, גדולת נפש, כושר גופני וכוח להשפיל את קודקוד שערם של המתנגדים לכם?"
הוא מזכיר להם את הרקע ממנו הגיעו - את כיבושי קרל הגדול ובנו לואי החסיד, שהרסו ממלכות עובדי האלילים, במטרה לעוררם לקרב על הקבר הקדוש.
הוא מצטט פסוקים מהברית החדשה אשר מציבים את אהבת האל מעל אהבת המשפחה והחיבה לרכוש.
רוברט אף מציין כי היציאה למסע תסייע להם לזנוח את המריבות הקטנות שבינם לבין עצמם, ותכווין את כל האגרסיות החוצה כלפי האויב המשותף.
רוברט קורא לירושלים "טבור העולם, הארץ הפורייה מכולן, כעין גן עדן אחר של הנאות".
הוא מחזק את קדושתה וחשיבותה כדי להדגיש את גודל האסון שהיא שעבוד העיר לכובש זר ואכזר.
במאה ה-20 יצאו מחקרים אשר סקרו את הנסיבות העובדתיות שיכלו להוביל לנאומו של האפיפיור.
לפיהם, ביזנטיון אכן פנו למערב אך לא על מנת לשחרר את ירושלים, והן לא במטרה להקל על העולים לרגל.
לפי יהושע פראוור, הנוצרים לא נפגעו כלל בידי הסלג'וקים.
לגישתו, הקושי לא היה בין הנוצרים לסלג'וקים אלא בין הכנסייה הנוצרית לכנסיות של כיתות שונות.
במחצית השנייה של המאה האחת-עשרה, הכנסייה היוונית שאפה לאחדות בין כלל המסורות הנוצריות.
על כן, לא רק שהנוצרים בירושלים לא ראו בסלג'וקים אויבים, אלא אף ראו בהם גואלים מהשאיפות הכפייתיות של הממלכה הביזנטית.
ועידת שפרדסטאון הייתה ועידת שלום בין ישראל לסוריה בחסות הממשל האמריקאי, שכונסה בעיירה שפרדסטאון, מערב וירג'יניה, ארצות הברית.
הוועידה התקיימה בין 3 בינואר ל-11 בינואר 2000. בראש המשלחת הישראלית לשיחות עמד ראש הממשלה אהוד ברק, והיא כללה בין היתר את השרים דוד לוי ואמנון ליפקין-שחק ואת ראש אמ"ן לשעבר אורי שגיא.
בראש המשלחת הסורית עמד שר החוץ פארוק א-שרע.
הצד האמריקאי, שמילא את תפקיד המתווך, יוצג על ידי הנשיא ביל קלינטון, שנכח במעמד פתיחת הוועידה, ועל ידי מזכירת המדינה מדליין אולברייט.
ועידת שפרדסטאון הייתה חלק ממכלול מהלכים שנועדו להשיב את תהליך השלום שהחל עם הסכמי אוסלו בימי ממשלת רבין.
המגעים עם הסורים הופסקו אז על רקע גל של פיגועי התאבדות שפקד את הארץ בשנת 1996, עם התקדמות שיחות השלום בין ישראל לפלסטינים.
על פי תוכנית העבודה של מחלקת המדינה האמריקאית, היו אמורות לידון בוועידה סוגיות מרכזיות בנוגע להסדר שלום עתידי בין ישראל לסוריה.
הנחת העבודה האמריקאית הייתה כי הסורים ירצו להשיב לידיהם את הריבונות על רמת הגולן, שנחשבת לשטח בעל חשיבות אסטרטגית, להסיר את תחנות הבקרה הישראליות בחרמון, ולדון בסוגיות שקשורות למקורות המים.
לגבי הצד הישראלי, הנחת העבודה הייתה שיידרשו הסדרי ביטחון נאותים לשלב שלאחר הנסיגה, מתן מענה ל-17,000 תושבי רמת הגולן שייאלצו להתפנות מבתיהם, הסרת החסות הסורית מארגוני הטרור היושבים בדמשק, והסדרת הגישה למקורות המים בכלל ושל הכנרת בפרט.
השיחות התקיימו במלון "קלריון" שבשולי העיירה הקטנה שפרדסטאון.
תושביה, המונים כ-800 נפש, התרגלו במהרה לנוכחותם של קרוב ל-1,000 עיתונאים, צוותי חדשות ופקידי ממשל אמריקאים.
סמיכות מועד קיום השיחות לציון השנה האזרחית החדשה הביא לתפילה משולבת של נוצרים, יהודים ומוסלמים בכנסייה המקומית למען הצלחת השיחות.
בפועל, נקודת המחלוקת המרכזית נסבה על מיקום קו הגבול בין המדינות.
בעוד הסורים התעקשו על קו הגבול שהיה קיים עד פרוץ מלחמת ששת הימים, ישראל דרשה להסתמך על קו הגבול הבינלאומי.
חזרה לקווי הגבול של טרום מלחמת ששת הימים הייתה מאפשרת לסורים גישה ישירה למי הכנרת.
קו הגבול הבינלאומי, לעומת זאת, עובר כמה מאות מטרים מזרחית לכנרת.
עמדתם של הסורים הייתה שעל השיחות להתחיל מהנקודה שבה הופסקו בימי ממשלת רבין השנייה, שבה, לטענתם, הסכים ראש הממשלה יצחק רבין באופן עקרוני לסגת לקווי הגבול של טרום מלחמת ששת הימים.
הצד הישראלי שב וקשר את עומק הנסיגה לעומק השלום ולהסדרי הביטחון הנלווים.
למעשה, התעקשותה של סוריה להתחיל מהנקודה שבה הופסק המשא ומתן בסבב הקודם, מנעה את התקדמות השיחות.
התקווה של הצד הישראלי, ובעיקר של ראש הממשלה אהוד ברק, הייתה שהחסות הישירה של נשיא ארצות הברית והפגישות פנים אל פנים יצליחו להפשיר את הקיפאון המדיני ולקדם את התהליך.
נוסף על כך, עם תחילת כהונתו של ברק כראש הממשלה, הוא הבטיח לצאת מלבנון בתום שנת כהונתו הראשונה.
הגעה להבנות עם סוריה, שלה יש השפעה ישירה על הנעשה בלבנון, הייתה אף היא אמורה לקדם את המהלך.
חרף המאמצים והניסיונות של המתווכים האמריקאים, לא הביא סבב השיחות להתקדמות כלשהי, וב-11 בינואר הסתיימה הוועידה תוך הצהרה של שני הצדדים לשוב ולהיפגש.
אלא שפרוץ מהומות אוקטובר והאינתיפאדה השנייה כחצי שנה לאחר מכן סתמו את הגולל על המשך המגעים.
ועתה, הנוסע הוא סרט דרמה אמריקאי בבימויו של ארווין ראפר משנת 1942. תסריט הסרט נכתב על ידי קייסי רובינסון והוא מבוסס על ספר בעל שם זהה של אוליב האגיס פראוטי משנת 1941. בסרט משחקים בטי דייוויס, פאול הנרייד, קלוד ריינס וגלדיס קופר.
שם הסרט הובא מהפואמה "The Untold Want" של וולט ויטמן.
בשנת 2007, ארכיב הסרטים הלאומי של ארצות הברית בחר בסרט לשימור בידי ספריית הקונגרס בשל היותו "חשוב תרבותית, היסטורית או אסתטית".
הסרט דורג על ידי מכון הסרטים האמריקאי ברשימת "מאה שנים...
שארלוט וייל (בטי דייוויס) היא רווקה זקנה המתגוררת עם אמהּ, וונדיל וייל (גלדיס קופר), המשתייכת לשושלת של משפחה מכובדת מבוסטון.
וונדיל מתייחסת בחומרה לבתהּ והדבר מביא את שרלוט לסף התמוטטות עצבים.
בעקבות כך גיסתה של שרלוט, ליסה (אילקה צ'ייס), מפגישה אותה עם הפסיכיאטר ד"ר ג'אקוויב (קלוד ריינס) במטרה לעזור לה.
הוא ממליץ לשרלוט לשהות לזמן מה בסנטוריום.
בסנטוריום, רחוק מאמה, שארלוט מחלימה ומשתנית ללא היכר.
היא מחליטה בעצת ליסה לשוב הביתה אל אמה רק לאחר שיט תענוגות ארוך.
בשיט היא פוגשת את ג'רמיה "ג'רי" דובאקס דוראנס (פאול הנרייד) המטייל ביחד עם חבריו דב (לי פאטריק) ופרנק מקלינטיר (ג'יימס ראני).
מהם נודע לשארלוט על מסירותו של ג'רי לבתו, כריסטין "טינה", העוברת התעללות על ידי אמה הקנאית.
בנוסף מתברר לה שג'רי נטש את חיבתו למקצוע האדריכלות עקב אשתו.
שארלוט וג'רי מתיידדים, והולכים לטייל בהר הסוכר שבריו דה ז'ניירו.
הם מבלים יחדיו כמה ימים ואז שארלוט נאלצת לטוס לבואנוס איירס כדי לשוב לשיט.
אף על פי שהשניים מתאהבים הם מחליטים לא להיפגש שנית.
כששארלוט שבה לביתה, סביבתה הקרובה ומשפחתה מביעים תדהמה מהשינוי הקיצוני.
וונדיל מנסה שנית לשלוט בשארלוט, אך האחרונה נחושה לא לחזור על טעויות העבר.
במהלך שיקומה של שארלוט היא מתארסת עם אדם עשיר בשם אליוט ליווינגסטון (ג'ון לודר).
אולם לאחר מפגש חטוף עם ג'רי היא מבטלת את הנישואים עם אליוט.
כששארלוט מספרת זאת לאמה השתיים רבות, ווונדיל חוטפת התקף לב ומתה.
אכולת צער ונקיפות מצפון שארלוט חוזרת לסנטוריום.
כששארלוט חוזרת לסנטוריום היא פוגשת את טינה, בתו של ג'רי, הנמצאת במצב דומה למה שהיא עברה בעבר עם אמה.
שארלוט לוקחת תחת חסותה את טינה והשתיים מתיידדות במהירות.
לבסוף ג'רי ושארלוט נפגשים שנית אך הם מסכימים להשאיר את מערכת היחסים שלהם בצד לטובתה של טינה, ושרלוט מסכמת במשפט הנודע "או ג'רי, בוא לא נבקש את הירח.
בטי דייוויס - שארלוט וייל
פאול הנרייד - ג'רמיה "ג'רי" דובאקס דוראנס
קלוד ריינס - ד"ר ג'אקוויב
גלדיס קופר - גברת וונדיל וייל
אילקה צ'ייס - ליסה וייל
בוניטה גרנוויל - ג'ון וייל
ג'ון לודר - אליוט ליווינגסטון
לי פאטריק - דב מקלינטיר
ג'יימס ראני - פרנק מקלינטיר
זהו סרטו העצמאי הראשון של המפיק האל ואליס באולפני "האחים וורנר".
ווליס שקל ללהק את איירין דאן, נורמה שירר וג'ינג'ר רוג'רס לגלם את שארלוט וייל.
אולם כשבטי דייוויס שמעה על הסרט היא ניסתה והצליחה לקבל את התפקיד.
דייוויס, בניגוד לסרטיה הקודמים, הייתה עסוקה בלהתאים את עצמה לדמות של שארלוט.
היא קראה את הספר שעליו התבסס הסרט.
בנוסף היא בחרה בגדים מיוחדים לצדדיה השונים של שארלוט.
כשנערך לפאול הנרייד מבחן בד לתפקיד הגברי הראשי הוא היה לבוש ומאופר בצורה שלא התאימה לדייוויס שהתעקשה לערוך לו מבחן בד נוסף.
לבסוף הוא קיבל את התפקיד.
קלוד ריינס לוהק לסרט כד"ר ג'אקוויב.
בשנת 1987 דייוויס הזכירה את ריינס כשחקן העמית האהוב עליה ביותר ביומנה "This 'N That".
מקס שטיינר זכה בפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר.
בטי דייוויס וגלדיס קופר היו מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ולפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בהתאמה.
קטע הסיום של הסרט מופיע בסרט "הקיץ של 42'" משנת 1971.
מאה סרטים הגרסה המעודכנת - מועמדות
ועידת רבאט הייתה ועידת הפסגה השביעית של הליגה הערבית שהתרחשה באוקטובר 1974 ברבאט שבמרוקו.
הפעולה החשובה ביותר של הוועידה הייתה ההחלטה להעניק לאש"ף ייצוג בלעדי של העם הפלסטיני, על חשבונה של ממלכת ירדן.
הוויכוח בין ירדן לבין אש"ף על ייצוג הפלסטינים החל עם הקמת הארגון בידי אחמד שוקיירי במאי 1964. ירדן, ששלטה ביהודה ושומרון מאז סוף מלחמת העצמאות, העניקה אזרחות מלאיה לתושביה הפלסטינים ויצרה תהליך של אינטגרציה בין שתי גדות הירדן.
אש"ף, לעומת זאת, דרש לאומיות פלסטינית עצמאית, במנותק מן השלטון ההאשמי של המלך חוסיין.
קריאות לאומיות פלסטיניות התגברו לאחר מלחמת ששת הימים, שבה איבדה ירדן את יהודה ושומרון ואת עיקר האוכלוסייה הפלסטינית שברשותה.
המלך חוסיין הבין שתביעה מישראל לחזור לגבולות החלוקה אינה ראלית ולכן החליף את התביעה הירדנית מישראל, לחזרה לקווי 67. ארגונים פלסטינים מיליטנטיים הגבירו את כוחם בתוך ארגון אש"ף והארגון ראה בפשרה זו של המלך הירדני בגידה ברעיון הפלסטיני.
אחרי פעולת כראמה התחילו אנשי הארגונים הצבאיים הפלסטינים בירדן להסתובב כשהם חמושים והגבירו את פעילותם נגד ישראל, בתגובה תקפה ישראל את תעלת הע'ור המזרחית.
בפברואר 1969 מונה לראש אש"ף יאסר ערפאת, שהיה לפנים ראש הארגון הצבאי פת"ח.
הפלסטינים הקימו ישות מדינית פלסטינית עצמאית בצפון מדינת ירדן, הקימו מחסומי דרכים ומערכת שלטונית פנימית וגרמו למלך חוסיין לחשוש שהמשך קיום הממלכה נתון בסכנה, נקודת המשבר מבחינתו הייתה חטיפת המטוסים לשדה דוסון.
ההתנגשות בין הצדדים התרחשה בפברואר ובספטמבר 1970, כאשר הצבא הירדני הכה במעוזים הפלסטינים והרג כמה אלפי פלסטינים.
עד לקיץ 1971 חוסלה כמעט לחלוטין נוכחות הכוחות הצבאיים הפלסטינים בירדן.
האלימות של אירועי ספטמבר השחור הביאה לבידוד של ירדן בזירה הבין-ערבית ולהתחזקות הקריאות ללאומיות פלסטינית עצמאית, חרף היחלשותו של אש"ף שנמלט ללבנון.
במרץ 1972 פרסם המלך חוסיין תוכנית פדרטיבית שגרסה כי יהודה ושומרון יהוו מחוז אוטונומי בתוך הממלכה ההאשמית, אך התוכנית עוררה זעם בכל קצווי העולם הערבי ואף הביאה לניתוק היחסים של מצרים עם ירדן.
כוחו של אש"ף התגבר עוד יותר לאחר מלחמת יום הכיפורים, כאשר כל הסיעות הערביות ביקשו למנף את הארגון בשביל האינטרסים שלהן.
ירדן, שהצליחה לחזור לחיק העולם הערבי בזכות חלקה במלחמה, לא הייתה יכולה להרשות לעצמה פעילות אינטנסיבית כנגד ערפאת.
בפסגת הליגה הערבית בוועידת אלג'יר, שנערכה בסוף נובמבר 1973, הכירו מדינות ערב באש"ף כמייצג הפלסטינים, וביאסר ערפאת כדובר היחיד של עמדתם, דבר שגרם לזעם ואכזבה מצד חוסיין, מלך ירדן, שבאותה עת ראה בגדה המערבית חלק ממלכתו .
מכאן ועד לוועידת רבאט, כוחו של הארגון אך התחזק, כאשר עוד ועוד גופים בינלאומיים ומדינות מכירים בו.
פסגת הליגה הערבית השביעית נפתחה ברבאט שבמרוקו ב-26 באוקטובר 1974, בנוכחות של כ-20 ראשי מדינות ערבים, בכללם גם חוסיין, מלך ירדן וגם משלחת פלסטינית שייצגה את אש"ף.
בנאום ארוך שנשא בפתיחת הוועידה, הסביר חוסיין את הבעייתיות הטמונה בהענקת בלעדיות לאש"ף על זכויות הפלסטינים, תוך שהוא מנסה להפריד בין שאלת שחרור השטחים מידי ישראל לבין השאלה הפלסטינית הרחבה.
חרף ניסיונותיו של חוסיין, הפסגה הכירה פה אחד באש"ף כמייצג הבלעדי של הפלסטינים ונתנה לערפאת מנדט להקים מדינה פלסטינית עצמאית בכל שטח של פלסטין שישוחרר.
גם המלך חוסיין, שחשש מבידוד בינלאומי נוסף, הצביע בלית-ברירה בעד החלטת הוועידה.
כוחו של אש"ף התחזק באופן דרמטי בעקבות החלטת הוועידה.
אף שהארגון המשיך לקיים פעולות טרור, מדינות רבות הכירו בארגון והוא קיבל מעמד של משקיף בישיבות האו"ם.
לאחר נאומו של ערפאת באו"ם ב-14 בנובמבר 1974, הכירו האומות המאוחדות בהחלטות ועידת רבאט ובזכותו הבלעדית של אש"ף לייצוג הפלסטינים.
תוך מספר שנים נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר גם הוא הכיר באש"ף כמייצג הפלסטינים, ובצורך של הפלסטינים למולדת.
גם ממלכת ירדן הושפעה בצורה משמעותית מהחלטות הוועידה.
כדי למנוע בידוד בין-ערבי נוסף, חוסיין פעל, לפחות למראית עין, בהתאם להחלטות רבאט.
בנובמבר 1974 פיזר את הפרלמנט, שלפי חוקת ירדן מחצית המושבים בו היו מיועדים לפלסטינים מיהודה ושומרון, ולכן לא היה ניתן לערוך בחירות.
מימון המנהל ושירותי הדת ביהודה ושומרון וברצועת עזה נמשכו, תוך הסכמה שבשתיקה של אש"ף.
ניסיונותיו של חוסיין לשמור על הקשר עם יהודה ושומרון המשיכו לאורך שנות ה-70 וה-80. לעיתים, בייחוד כאשר כוחו של אש"ף נחלש, חוסיין נתפס כאלטרנטיבה ראויה לפתרון הבעיה הפלסטינית.
לא אחת נערכו שיחות בין ערפאת לחוסיין, כאלו שהולידו למשל את תוכנית הקונפדרציה בראשית 1983. אולם, בסופו של דבר חוסיין נאלץ להכריז על ניתוק הזיקה מיהודה ושומרון ביולי 1988 בעקבות פרוץ האינתיפאדה הראשונה.
בכך גם ירדן הכירה סופית בהחלטותיה של ועידת רבאט.
ועידת רבני אירופה הוא ארגון רבני אורתודוקסי באירופה.
בארגון חברים כ-700 רבנים של קהילות ובתי כנסת ביבשת.
ועידת רבני אירופה (CER-Conference of European Rabbis) נוסדה בשנת 1956 ביוזמתו של הרב הראשי לבריטניה סר ישראל ברודי, כדי להחיות את שארית הקהילות היהודיות ביבשת אירופה לאחר השואה.
הרב ברודי נתמך על ידי רבה הראשי של צרפת יעקב קפלן, הרב הראשי של הולנד והרב הספרדי הבכיר באנגליה חכם גאון.
הוועידה מתכנסת אחת לשנתיים באחת ממדינות אירופה.
הכנס הראשון התקיים בשנת 1957 באמסטרדם.
הכינוס הבא של הועידה אמור להתקיים בבאקו, אזרבייג'ן, בין התאריכים 3–6 בנובמבר 2025, לציון 70 שנה להקמת הארגון.
הארגון מנוהל על ידי ועדה מתמדת של 35 חברים שנפגשים פעמיים בשנה באחת מבירות אירופה.
המפגש כולל מלבד הדיונים הפנימיים, ביקור בקהילה היהודית המקומית ופגישות פוליטיות עם הממשלה של המדינה המארחת.
חברי הוועדה המתמדת הם הרבנים הראשיים והדיינים הבכירים של מדינות אירופה ועריה המרכזיות.
הכנס הכללי של הוועידה אליו מוזמנים הרבנים הראשיים וכלל רבני הקהילות, מתקיים אחת לשנתיים.
הוועידה נועדה להגן על זכותם של יהודים באירופה לקיים אורח חיים דתי ולהשמיע את קולה של יהדות אירופה.
הארגון היה מעורב בהגנה על זכויותיהם של יהודים לקיים שחיטה על פי ההלכה היהודית ולמול את בניהם על פי מסורת היהדות.
הוועידה משמשת גם כסמכות רבנית קולגיאלית ומספקת אישורי כשרות, פיקוח על הליכי גרות וגיטין, בירור מעמד ואישות והחלטות רבניות משפטיות המשפיעות על כלל הקהילה היהודית.
במשך השנים תמכה הוועידה בקהילות אירופה במגוון שאלות ואתגרים ועזרה בגיוס מועמדים להנהגה הדתית המתאימה.
הוועידה גם הקימה מחלקה לבניית ושיפוץ מקוואות.
ב-9 במאי 2023 קיבל נשיא מדינת בוואריה בגרמניה, ד"ר מרקוס סודר, את פרס יעקבוביץ מוועידת רבני אירופה.
זאת בעקבות ההחלטה שמינכן תקים בה את המטה החדש של ועידת רבני אירופה (CER).
הנשיא הנוכחי של ועידת רבני אירופה הוא הרב פנחס גולדשמידט, לשעבר הרב הראשי למוסקבה, שכיהן כיו"ר הוועדה המתמדת במשך יותר מעשר שנים.
הנשיא העמית הוא הרב הראשי לבריטניה הרב אפרים מירוויס (תפקיד זה אויש בעבר על ידי הרב הראשי לבריטניה הקודם, ד"ר יונתן זקס).
בתפקיד יו"ר הנשיאות כיהנו הרב יוסף סיטרוק והרב הלורד עמנואל יעקובוביץ, הרב הראשי לבריטניה.
מנכ"ל הוועידה מאז הקמתה היה הרב משה (מוריס) רוז, שהוחלף ב-2001 על ידי הרב אבא דונר, שנפטר בשנת 2011. מאז הארגון מתנהל בראשות נשיאו.
בתחילת שנות ה-2000 נוצר תפקיד חדש - המנהל הרבני, אותו מאייש מאז הרב משה לבל.
ראש לשכת הנשיא ומנכ"ל הקרן של הוועידה מאז 2018 הוא מר גדי גרוניך.
באותה שנה התמנה גם המזכ"ל הנוכחי הרב אהרן שמואל בסקין.
בית הדין הכלל אירופי הוקם לפני למעלה מ-15 שנה כיוזמה של הרב הראשי לבריטניה עמנואל יעקובוביץ' שהיה אז נשיא ועידת רבני אירופה, כמענה לצורכי קהילות באירופה שבהן לא תפקד בית דין רבני קבוע.
בראש בית דין אירופה עומד כיום הדיין פנחס גולדשמידט, נשיא הוועידה, הרב מנחם געללעי אב"ד לונדון והרב יחיא טובול אב"ד ליאון.
בנוסף בית דין אירופה מעסיק דיינים מבתי דין מכובדים וקבועים באירופה.
בית הדין מספק שירותים משפטיים יהודיים למגוון רחב של ערים אירופאיות.
משרדי בית הדין ממוקמים בבזל, שווייץ, אך הוא משרת יחידים וקהילות מהמדינות הבאות: גרמניה, פולין, בולגריה, צ'כיה, סלובקיה, אוסטריה, הונגריה, רומניה, טורקיה, נורווגיה, שוודיה, דנמרק ופינלנד.
השירותים כוללים: פיקוח על גט, פיקוח על אימוץ וגרות, בוררות וגישור ויישוב סכסוכים קהילתי.
ועד כשרות שהוקם על ידי ועידת רבני אירופה על מנת לספק פיקוח כשרות בתקן אחיד ולעזור לרבנים מקומיים בארגון ופיקוח על ייצור ואספקת אוכל כשר.
ארגון זה שומר על קשר רציף עם ארגוני ורשויות הכשרות ברחבי העולם כדי לספק כשרות מוכרת לצרכן ומוכר ברבנות הראשית לישראל כגוף המאושר להענקת כשרות למוצרים שמיובאים לישראל.
הארגון הוקם בשנת תשע"ד על מנת להחליף גוף קודם בעל מטרות זהות שפעל מסוף שנות ה-90 של המאה העשרים תחת השם EEK, ומנוהל על ידי הרב גדליה קולטאניוק.
ועד זה נחשב להכשר המקובל ביותר באירופה.
ארגון "חוליה" הוקם בשנת 2010 בלוקסמבורג על ידי יו"ר הוועדה המתמדת דאז הרב פנחס גולדשמידט, על מנת לסייע בהכשרת רבנים ובפיתוח קהילתי ולהעניק לרבנים כישורים עדכניים לעבודה בסביבה אירופאית מודרנית.
"חוליה" ממומן בעיקר על ידי "קרן מתנאל" מלוקסמבורג אשר משרדיה בלוקסמבורג.
ארגון "לא תשכח" האירופאי הוקם בשנת 2006 כפרויקט משותף של ועידת רבני אירופה והוועידה לתביעות יהודיות חומריות נגד גרמניה.
מטרתו להבטיח את שימורם של בתי קברות יהודים וקברי אחים ברחבי יבשת אירופה.
יוזמה זו התחילה עם הקמת מאגר מידע נגיש לציבור של כל הקבורה היהודית באירופה, אשר כולל כיום את הפרטים של מעל 9,000 בתי קברות וקברי אחים.
פרויקט "לא תשכח" גם מקבץ את מכלול החוקים הלאומיים והבינלאומיים השונים ואת ההחלטות המנהליות המשפיעות על אתרים אלה על מנת שישמשו בסיס להגנה טובה יותר על המורשת היהודית באירופה ולשימורה.
מטרה מרכזית של הפרויקט היא להפעיל אירופאים צעירים, להחיות את ההיסטוריה של אירופה ולעודד ולהטמיע ערכים של אחריות אזרחית וכבוד הדדי.
הפעילות בארגון מעניקה לצעירים יהודים תובנות חשובות לגבי תרבותם היהודית וכמו כן מביאה לגיוס אנשים צעירים אשר פועלים למען המורשת המשותפת שלהם.
הפרויקט הוא סביב בתי קברות יהודים, שהם עדות פיזית לקהילות פאר יהודיות מהעבר הלא רחוק, והפעילות המעשית היא חלק מלמידה חווייתית משמעותית על שואת קהילות אירופה לדור הצעיר.
קבוצות של אנשים צעירים שהוכשרו על ידי "לא תשכח" כבר החלו לבקר אלפי אתרי קבורה יהודים ברחבי אירופה.
קבוצות אלה אוספות מידע חיוני על היסטורית החיים היהודים המקומיים.
הם מצלמים ומתעדים כל בית קברות, מתוך מחויבות לשימור ולהגנה על אתרים חשובים אלה.
בעקבות המשבר ההונגרי של 1905, התמנתה בתחילת יוני 1906 באוסטריה ממשלה חדשה שבראשה עמד מקסימיליאן ולדימיר פון בק.
התעוררה תקווה לביטול שיטת הקוריות (הבטחת מעמד משוריין לקבוצות שונות) וליתר דמוקרטיזציה של המערכת הפוליטית, ולקראת הבחירות הכלליות של 1906 ציוני אוסטריה נערכו על ידי כינוס ועידה.
הוועידה הראשונה של כל החוגים הציוניים באוסטריה התקיימה בעיר אולומוץ (אולמיץ) שבמוראביה, ב-24–25 במרץ 1901. עיקר הדיונים וההחלטות היו בנושאים ארגוניים ושאלות כספיות.
כבר באספה זו עלתה המחלוקת בין "עבודת ההווה" לבין הגישה הציונית.
החלטה נוספת הייתה לכנס בלבוב ועידה ציונית ארצית של ציוני גליציה ב-16–17 ביוני 1901.
ב-18–19 במאי 1902 התקיים יום הציונים האוסטרים השני בביילסקו-ביאלה (ביליץ), שם בין היתר דנו בארגון התנועה הציונית בגליציה ובשיתוף פעולה עם גופים לא ציוניים.
הוועידה הרביעית של ציוני אוסטריה התכנסה בפראג ב-12–13 ביוני 1905 והחליטה שההסתדרות הציונית האוסטרית אינה מפלגה פוליטית באוסטריה ולפיכך כל ציוני רשאי להשתתף כרצונו בפעילות פוליטית שאינה סותרת מהותית את תוכנית בזל.
החיים העכשוויים עניינו את הציונים לפחות כמו הגשמת הרעיון הציוני, הסעיף השני של תוכנית בזל אמר: "ארגון וליכוד כל היהדות במוסדות מקומיים וכלליים בהתאם לחוקי המדינה" ונאמר גם שיש לפעול לארגון העם היהודי לפעולה לאומית וציונית.
מכאן מצאו מנהיגי הציונות באוסטריה היתר לפעול במישורים הפוליטיים המקומיים.
בראש צוות ההכנה לוועידת קרקוב של 1906 עמדו ד"ר מרדכי זאב ברוידא ואדולף ביהם (שהתמנה כמזכיר הוועידה), בין מארגני הוועידה היו אדולף שטאנד, היינריך גאבל, יהושע טהון וליאון רייך.
בוועידה הציונית הארצית בקרקוב השתתפו 135 נציגים.
כמו באסיפות דומות, הוויכוח העיקרי היה בין מצדדי "עבודה ההווה" לבין אלו שחשבו שהתנועה הציונית צריכה לפעול אך ורק בנושאי ארץ-ישראל.
ד"ר ברוידא היה הנואם הראשון והטיף לכך שהציונים יפעלו במישור הפוליטי על מנת להיות איזון למתבוללים (כולל הסוציאליסטים) בשכנוע המון העם בדרך הציונית.
לשם כך יש להתארגן, להקים בתי ספר, עמותות רווחה ולהכשיר את העם למקצועות יצרניים.
למען מימוש מטרה זו הציע להקים מפלגה שתתמוך בציונות אבל לא תוגדר כחלק מהתנועה הציונית וזאת על מנת שהציונים שמתנגדים לעבודת ההווה יוכלו להישאר בתנועה הציונית.
איזידור שליט, ראש ההסתדרות הציונית באוסטריה, דיבר על השפעת מהפכת 1905 ברוסיה, והשפעת הרדיפות והפרעות שבעקבותיה על השאלה היהודית, על יחס הציונים אל העבודה הפוליטית ועל כך שהצטרפות יהודים למפלגות פוליטיות המזוהות עם לאומים אחרים לא תרמה לציבור היהודי.
בכך הוכרע הוויכוח האם על הציונים להקים מפלגה או להצטרף למפלגות קיימות.
על מנת לשמור על הקשר עם ארץ ישראל ועל הגדרת התנועה כציונית נכתב בסעיף 2: "חשיבות כזו אפשר ליחס להקמת מפלגה על בסים יהודי לאומי מלא.
כיהודי לאומי נחשב רק זה שמכיר באחדות לאומית של עם ישראל בכל העולם ובקשר לא ניתן להנתק של העם היהודי עם מולדתו ההיסטורית – ארץ ישראל".
מרגליות ביקש להבטיח הפרדה בין התנועה הציונית עצמה לבין המפלגה העתידה לקום, כי ההסתדרות הציונית היא ארגון שאינו קשור למדינה אחת ולא ייתכן שחבר הארגון במדינה אחרת יהיה פעיל בפוליטיקה של אוסטריה, לכן, ובתמיכת יהושע טהון הוצעו הסעיפים הבאים:
"הוועידה מצפה שהמפלגה הפוליטית העומדת להיווסד תתנהל על ידי אישים שבתור נאמני ההסתדרות הציונית יבטיחו כוון יהודי־לאומי מלא".
"הועידה מצפה שתבנית המפלגה החדשה תכלול לא רק תביעות לאומיות אלא תהיה ברוח המסורת היהודית והציונית ובעלת צביון חברתי מתקדם וברוח אוסטרית, כי אחדות לאומית של יהודי כל העולם איננה עומדת בשום ניגוד לרעיון הממלכה (Staatsidee) ולענייני המדינה, שיהודים גרים בה, ואינה נוגעת גם בזכויות וחובות היהודים לגבי מדינתם".
"הועידה מצפה כי הפרוגרמה של המפלגה הפוליטית תתאים בכל פרטיה לאינטרסים ולצרכים של המוני העם היהודי ולפני כל חישובים אחרים תעמיד קודם בל את האינטרסים היהודיים הכלליים והיא מקווה שכל ציוני אוסטריה יצטרפו למפלגה החדשה גם כשלא תבליט בתוכניתה את האינטרסים הכלכליים שלהם, צורכיהם התרבותיים והשקפותיהם הפוליטיות".
זו הייתה הוועידה בה גישת "המדיניות הארצית" (עבודת ההווה) ניצחה והתנועה הציונית החלה לעסוק בפעילות פוליטית בארצות המושב של חברי התנועה וכך נמנע הצורך לבחור בין פעילות ארצית לבין פעילות ציונית.
במאי 1907 נערכו בחירות כלליות באוסטריה.
אנשי המפלגה הציונית החדשה הגישו מועמדות במספר אזורי בחירה ומיעוטם נבחרו.
ועכשיו לחלק האומנותי הוא אלבום ראפ והיפ הופ של הראפר וזמר הישראלי רביד פלוטניק.
האלבום כולל רצועה המורכבת מ-12 שירים, ואורכו עומד על 54 דקות ו-20 שניות.
זהו אלבום האולפן החמישי של הזמר, והוא הוקלט תחת חברת התקליטים "התו השמיני".
זהו האלבום הראשון בו פלוטניק אינו מזדהה בשם הבמה "נצ'י נצ'", איתו פרץ בסצנת הראפ וההיפ הופ הישראלית, אלא בשמו הפרטי ושם משפחתו האמיתיים.
במקביל ליציאתו לשווקים המסורתיים, האלבום עלה גם לאתרי ואפליקציות הזרמת המוזיקה.
לאלבום עצמו אין מפיק אחד ואותו הפיקו מפיקים וחברים בתעשייה (שקל, טונה, ניר דנן, ישי סוויסה, נמרוד בר, יאנג הפנר, איה כורם, עידו מימון, יאיא כהן אהרונוב ועמית שגיא).
האלבום כולל מספר רפרנסים לשירים של זמרים אחרים (בשיר הראשון - "חארבו דארב", האאוטרו הוא קטע מהשיר "נובמבר" של מירי מסיקה, בשיר השביעי "עולם ומלואו", מוזכר השיר "עד לפעם הבאה" של אהוד בנאי ובשיר השמיני - "נתראה בגלגול הבא", השיר "עולם משוגע" שלו ושל טונה).
"נתראה בגלגול הבא", השיר השמיני באלבום, נכתב לזכרה של גלי בללי, שנהרגה באסון בנחל צפית ב-26 באפריל 2018. בשיר הוא מעלה שאלות רבות לחלל הריק לגבי התמודדות עם האבל והמצב עצמו, ומזכיר גם את השירים שאהבה לכתוב.
"יום כיפור בכפר סירקין", השיר התשיעי באלבום, נכתב לאביו עוזי, ומספר על מערכת היחסים ביניהם, אבא ובן, ומספר על ההבדלים וקווי הדמיון שבחיים של שניהם ועל התנהגותם, שיחות ועצות שלהם ועוד.
ב־12 בדצמבר 2019 הוציא הראפר טונה אלבום בשם "ועכשיו לחלק האינטרגלקטי" אשר שמו ועטיפתו הם רפרנס ומחווה חברית לאלבום זה.
בנוסף, פלוטניק התארח בשיר "עב"מ" מתוך האלבום.
ב-25 במאי 2019 הודיע ברשתות החברתיות כי האלבום, החמישי במספר, יצא ב-30 ביוני 2019. אלבום זה הוא הראשון להציג את שמו - רביד פלוטניק, ולא את שם הבמה שלו - נצ'י נצ', על העטיפה, צעד של האמן בדרך להיפרד משם זה ולהשתמש בשמו האמיתי.
כחודש לפני יציאת האלבום פרסם פלוטניק את שני התאריכים למופע ההשקה של האלבום, שיתקיימו באמפי שוני (כמו קודמו - "שפל וגאות"), ב-24 וב-25 ביולי.
ב-27 ביוני הושמע לראשונה השיר הרביעי באלבום, "מדינת משטרה", בתוכנית הרדיו "עסק שחור".
בבוקר יום ראשון, 30 ביוני, האלבום הופץ במספר פלטפורמות לשמיעת מוזיקה באינטרנט: יוטיוב, טיידל, ספוטיפיי, בנדקמפ ואפל מיוזיק.
ב"מעריב" כתב דודי פטימר שנצ'י חוזר לשמו האמיתי - רביד פלוטניק, הוא משלים את הפיכתו לזמר לכולם שאת דרך זו התחיל באלבומו הקודם - "שפל וגאות", והתוצאה היא אלבום חדש ומעולה.
בהמשך הוא מברך ומחמיא על האיכויות והסגנונות השונים שהוא הביא ליצירה החדשה: "מצד אחד, בשירים כמו "חארבו דארב", "עולם ומלואו", "סמוראי" (עם ג'ימבו ג'יי) ו"סלח לי אבי כי חטאתי", הוא עושה ראפ מחתרתי מעולה, חד ובועט, כמו שהוא הכי יודע לעשות.
מצד שני, האלבום ניחן באקלקטיות מוזיקלית: הוא משלב רגאיי וסקא בשירים כמו "מדינת משטרה", "אלעד"; אלמנטים מזרחיים ב"אמונה עיוורת"; ופופ-רוק ב"נתראה בגלגול הבא".
ב"ישראל היום" כתב סער גמזו שהאלבום כולו מכיל הרבה כנות, רגישות, אמפתיה וכישרון כתיבה.
הוא כתב שבעזרת הדרך והצורה שבה הוא מספר על הקרובים אליו בשירים "אלעד" ו"יום כיפור בכפר סירקין", אפשר ללמוד הרבה על האישיות שלו - אמפתי, מצחיק, רגיש, צמא חיים ונטוע עם רגליו בקרקע בה גדל.
לעומת זאת, הוא "פידבק" בכך שלקח לו לא מעט זמן להתחיל לזמזם את האלבום ושלהיטים מקפצים להופעות ובכלל כמעט ואין בתוך האלבום.
הוא המשיך וכתב שהאלבום בכלליות די רגוע ושקט ומעורר מעין אווירת שיחה חברתית: .
+תאריךפורמטחברת תקליטיםמקור30 ביוני 2019הורדה דיגיטלית • הזרמת מוזיקהמאד מאן4 ביולי 2019תקליטורהתו השמיני
ועכשיו לחלק האינטרגלקטי הוא אלבום הסולו השלישי של הראפר הישראלי טונה.
האלבום יצא לאור ב-13 בדצמבר 2019 דרך חברת התקליטים "ועד הוייב".
מהאלבום יצא הסינגל "אנרגיה", שיצא לאור 6 חודשים לפני צאת האלבום בליווי וידאו קליפ.
כל שירי האלבום הופקו על ידי ניר דנן ויקיר בן טוב, המפיקים המוזיקליים הקבועים של טונה שהפיקו גם את אלבומיו הקודמים.
באלבום מתארחים רביד פלוטניק, לירון עמרם, פלד, מיכאל סוויסה, נורוז ואחשתיים.
את רוב שירי האלבום כתב טונה לבדו והלחין עם ניר דנן.
בשירים אחדים השתתפו אומנים אחרים במילים ובלחן.
השיר המסיים של האלבום, "שמבלה" מכיל דגימה מתוך שירם של להקת IS הופ "שמבולה", וחבריה קיבלו קרדיט באלבום בכתיבת השיר לצד טונה.
זהו אלבום טראפ, בניגוד לאלבומיו הקודמים של טונה.
במהלך כל האלבום נשמעים אפקטים של לייזר המסתנכרנים עם הקצב.
באלבום יש שימוש רב ב-"Gapless Playback" , מעברים מטראק לטראק, מה שיוצר שמיעה רציפה בלי שקט בין השירים.
במרבית שירי האלבום טונה מזכיר את שחרורו מחברת התקליטים עננה, שהוציאה את שני אלבומיו הקודמים.
שם האלבום ועטיפתו, שעוצבה על ידי המעצב חן מכבי, הם מחווה לאלבומו של הראפר הישראלי וחברו של טונה, רביד פלוטניק, "ועכשיו לחלק האומנותי".
רוב שירי האלבום מסתיימים בדגימות ממקורות שונים העוסקים בחלל החיצון ובחוצנים.
בין היתר שולבו בו הקלטות מדיווחי התקשורת על התרסקות הגשושית "בראשית", שהייתה הגשושית הישראלית הראשונה שיועדה לנחות בירח, מהרצאתו של ד"ר עמרי ונדל "החיים בעולמות רחוקים" ומסרטו של אילן שושן "Aliens".
מבקר המוזיקה בן שלו סקר את האלבום עבור עיתון הארץ וכתב .
מבקרת המוזיקה עינת אוליבייר כתבה במעריב
יוסי חרסונסקי סקר את האלבום בחיוב והעניק לו ציון של ארבעה כוכבי זהב מתוך חמישה.
ופיק ספא הוא איש ביטחון לבנוני ובכיר לשעבר בארגון הטרור והמיליציה חזבאללה.
היה מקורב למזכ"ל הארגון חסן נסראללה, ונשוי לאחותו.
הוא שימש כראש מנגנון ביטחון הפנים המרכזי ומפקד היחידה לקשרי חוץ, ולעיתים כונה "שר הביטחון" או "שר הפנים" של חזבאללה.
במסגרת תפקידו האחרון עד להתפטרותו בפברואר 2026, היה אחראי על ביטחון הפנים בארגון ועל הקישור והתיאום בין שירותי הביטחון הלבנונים לחזבאללה, וכן עסק מטעם הארגון בפרויקטים מיוחדים.
ספא נולד בלבנון בשנת 1960.
בשנת 1984 הוא הצטרף לשורות ארגון חזבאללה וטיפס בסולם הדרגות.
בשנת 1987 מזכ"ל הארגון חסן נסראללה מינה אותו לתפקיד ראש "ועדת הביטחון", שמאוחר יותר שונה שמה ל"יחידת הקישור והתיאום" של הארגון.
על-פי גורמים אמריקנים, ספא היה מעורב ברצח רפיק אל-חרירי בפברואר 2005. כמו כן, הוא עמד בראש ועדת המשא ומתן עם ישראל בנושא חילופי השבויים בין שני הצדדים והיה מעורב בעסקת החזרת גופותיהם של אלדד רגב ואהוד גולדווסר.
עלי מנטש, סוכן ישראלי שנתפס ב-25 באפריל 2009 בידי חזבאללה והועבר לחקירת כוחות הביטחון הלבנוניים, הואשם שנדרש לספק מידע אישי ומפורט על ספא בשנים שבהן החזיק הארגון בנעדרי צה"ל.
ביולי 2019 ארצות הברית הטילה עליו סנקציות ביחד ביחד עם שני חברי פרלמנט מטעם חזבאללה.
ב-6 בפברואר 2026 הודיע כי הוא מתפטר מכל תפקידיו בארגון.
ב-26 באפריל 2018 התפרסמו ידיעות כי ספא נעצר באשמת מעילה בסך של 350 מיליון דולר ובסחר בסמים ובהלבנת הון.
מאוחר יותר הכחישו בני משפחתו את הידיעה ורשת אל-מיאדין דיווחה כי "ספא מכחיש את עובדת מעצרו".