tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יוסף בן מתתיהו מצטט את סיפורו של מנסיאס מתוך ספרו של אפיון, כאשר במילה היוונית לאליל היהודי יש נימה מזלזלת, משום שהיא אינה המילה הרגילה "onos" (חמור) אלא "kanthōn" (חמור משא), ויוספוס מדגיש זאת כשהוא מעיר: "ככה כתב אפיון בחמדו לו לצון".
תגובת יוסף בן מתתיהו על דברי אפיון
יוסף בן מתתיהו תקף בספרו את אפיון ואמר שבדברי השקר שלו על פסל החמור, התגלה כ"נבער וחסר תבונה מכל האנשים" או שפשוט החל לספר משהו ולא היה מסוגל להשלימו.
הוא תהה האם "המדקדק הזה" (אפיון) לא קיבל על עצמו כאיש מדע להציע תיאור היסטורי אמיתי, שהרי הוא לא חקר את כל הדברים האלה אלא רק "הגיש דברי בדים אשר לא יאָמנו כי יסופרו".
יוסף הדגיש כי מעמדם של החמורים אצל היהודים זהה למעמדם "אצל כל האנשים הנבונים" והם משמשים כמשרתים מועילים בעבודת האדמה.
הוא טען כי אנטיוכוס שדד את המקדש מתוך אהבת בצע, ובניגוד לדברי הסופרים שיצאו להגן על כבודו, עלילת הדם על קרבן האדם היווני בהיכל לא מנקה אותו מאשמת חילול הקודש, שהרי לא ידע מראש את מה שגילה רק לאחר שנכנס למקדש.
יוסף טען שאפיון לעג ליהודים כש"הוסיף על שקריו את דברי מנסיאַס" על גנבת ראש החמור הגדול (חמור המשא), והוסיף על אפיון ש"החמור הגדול היה הוא ולא אחר".
הוא לגלג על אמינות הסיפור והביע כמה תהיות סרקסטיות:
מדוע מאשים אפיון את היהודים שאין להם אלים משותפים עם עמים אחרים, אם אמנם אבותיהם התפתו בקלות להביא אליהם את אפולו והאמינו כי ראו אותו מהלך על האדמה?
האם אותו נוכל הביא אותו בחזרה, או שמא היה זה אפיון עצמו שהחזיר אותו לשם, כדי שיוכל גם אנטיוכוס למצוא אותו בהתאם לסיפור השקר הקודם של אפיון?
הרקע ההיסטורי של הסיפור האדומי
שמו של גיבור הסיפור, "זבידוס" (זביד), הוא ארמי־ערבי־נבטי טיפוסי, שהיה רווח ברחבי המזרח במהלך האלף הראשון לפנה"ס, היה נפוץ בקרב האדומים ואף מופיע בגרסאות שונות במקרא.
סיפורו של מנסיאס מעיד על קיומה של עלילת החמור בתקופה שקדמה לעימות הגדול בין היהודים והעולם ההלניסטי, שהחל במשבר ביחסים בין היהודים לבין אנטיוכוס אפיפנס, והוחמר אחר כך עם מרד החשמונאים, ההתפשטות הטריטוריאלית של ממלכת החשמונאים וההסלמה בעימות בין היהודים והיוונים במצרים החל מסוף המאה ה-2 לפנה"ס.
נראה כי הסיפור הומצא באמצע המאה ה-3 לפנה"ס, כאשר שני העמים נאבקו על שטח מחיה לקיומם והיהודים דחפו את האדומים באזור הר חברון ודרום השפלה.
המאבק הוביל להתפתחות שנאה עמוקה שיש לה עדויות בספרות אותה התקופה.
מאחר שישנן עדויות על אדומים שחיו במצרים כבר במאה ה-3 לפנה"ס (עדויות שהופכות נרחבות יותר במאה ה-2 לפנה"ס), ניתן לשער שהמאבק המשיך על אדמת מצרים ונראה כי המהגרים היהודים והאדומים במצרים המשיכו את העוינות ההדדית הארוכה ביניהם.
ניתן להניח כי הלחץ הגובר של ההתנחלות היהודית המתרחבת בהר חברון היא זו שהניעה את ההגירה האדומית למצרים.
המקור האדומי-מצרי של האגדה ניצל את ההכפשה שהתפתחה במצרים, שעיקרה היה שהיהודים סגדו לחמור, והוסיף לה סיפור מסגרת.
החמור במורשת היוונית של ארץ מולדתו של מנסיאס
אלא שבניגוד לכוונתו של המספר האדומי שישב במצרים, להציג את היהודים כפתאים וללעוג להם על אמונתם ולבזות אותה, נראה כי מנסיאס רק רצה לבדר את הקורא באמצעות סיפור פנטסטי, אחד מתוך מעשיות רבות אחרות בחיבורו.
מתוך מקורות שונים, ידוע דווקא על התייחסות חיובית ואף יחס של קדושה לחמור בתקופה הקלאסית במרחב היווני שהשתרע על פני אנטוליה, העולם האגאי וארצות הבלקן.
אצל פינדארוס, קאלימאכוס וסימיאס איש רודוס , ישנם תיאורים של החמור כחיה המקודשת לאפולון.
בין הצורות שאל זה לבש ופשט הייתה גם דמותו של החמור.
מתוך דברי סטראבון על מקדש אפולון Κιλλαΐος (פירוש הצירוף: "אפולון בעל דמות חמור", המילה κίλλος בדיאלקט הדורי פירושה "חמור") במיסיה (וגם בטרואס ובלסבוס), משתמע שהפסל המרכזי שהוצג בו היה בדמות חמור.
לכמה אלים באסיה הקטנה, סאטירים ודמונים , הייתה ידועה זיקה לחמור: הוא היה מקודש להם, חמורים היו מוקרבים להם או שהחמור שימש להם אמצעי תעבורה.
כמה מהם אף תוארו בדמות חמור: דיוניסוס, מידאס, מארסיאס, סילנוס ופריאפוס.
פאוסניאס מוסר כי תושבי אמברקיה בצפון-מערב יוון הציבו פסל ברונזה של חמור במקדש אפולון בדלפי כאות תודה לחמור שהציל בנערתו ממארב לילי.
ב"קטסטריסמוי" של ארטוסתנס מסופר על דיוניסוס שהציב חמורים בשמיים ככוכבים בקבוצת סרטן.
מנסיאס, כבן העיר פאטרה, שנודעה כמקום הולדתו של אפולון (לצד דלוס), הכיר בוודאי את המסורות הללו שנקשרו לשמו.
השימוש שלו בהן נועד לעורר אצל הקורא אסוציאציות מהמורשת המיתולוגית וכך להעצים את הנאתו.
ניתוח המקורות המזכירים את פסל החמור
בסיפור של מנסיאס חסר תיאור של הפסל שעמד בבית המקדש.
בגרסתו זו ניתן לקבל את הרושם שהפסל היה של ראש החמור בלבד, משום שזה מה שזאבידוס האדומי גונב ולוקח אתו.
אולם נראה כי הסיפור המקורי תיאר פסל שלם של חמור, כיוון שנאמר כי זאבידוס "הסיר" את הראש של החמור, כלומר, תלש אותו מגוף החמור.
על פי ההיגיון הפנימי של הסיפור, זאבידוס לא יכול היה לסחוב את הפסל כולו ולקחת אותו לדורא.
ייתכן והשימוש בביטוי "חמור משא" במקום פשוט "חמור", הוא שריד של גרסה שבה החמור היה נשא משא כלשהו, את משה למשל, כפי שמתואר בגרסה המופיעה אצל דיודורוס.
הדיווח על פסל של משה רוכב על חמור שנשמר אצל דיודורוס, מקורו ב"היסטוריות" של פוסידוניוס (בדומה לכל התוכן בספרים 33–37 ב"ביבליותקה היסטוריקה" של דיודורוס).
פוסידוניוס כלל בחיבורו את הסיפור על ביקור אנטיוכוס הרביעי במקדש וגילויו את הפסל, משום שהוא הופיע בדיווח של המקור שלו על המצור של אנטיוכוס השביעי.
פוסידוניוס השתמש ככל הנראה בכתבי טימוכארס, היסטוריון חצר של בית המלוכה הסלאוקי מהמחצית השנייה של המאה ה-2 לפנה"ס שכתב ביוגרפיה על אנטיוכוס השביעי, ומקורו של טימוכארס היה ככל הנראה היסטוריון חצר שקדם לו מהדור של מרד החשמונאים.
בחינה פילולוגית של האזכורים של משה מצביעה על כך שלגרסת משה רכוב על חמור יש גם מקור מצרי, מאחר שבסיפור הזה אצל דיודורוס יש שימוש בצורה המצרית Moyses במקום בצורה היוונית הרגילה Moses.
דיודורוס עצמו משתמש בצורה היוונית כשהוא מצטט את האקסקורסוס על היהודים של הקטאיוס איש אבדרה, המבוסס על מקורותיו היהודיים, אך לעומת זאת משתמש בצורה המצרית באתנוגרפיה המצרית שלו, כשהוא מתבסס על המקורות המצריים של הקטאיוס.
פוסידוניוס השמיט ככל הנראה את עלילת הדם, שהייתה המרכיב המרכזי בגרסה שקיבל ממקורו, ומשום כך גם לא הופיעה אצל דיודורוס.
הגרסה שהגיעה אל דיודורוס היא הרבה יותר רכה מזו שהשתמש בה המספר האדומי, מאחר שהחמור אינו מייצג בה את האל היהודי אלא רק משמש כאמצעי התחבורה של משה.
ניתן להתייחס אל הפסל המורכב של משה והחמור כביטוי של פולחן למייסד או מנהיג, הנפוץ מאוד במקומות אחרים בתקופה ההלניסטית.
הסופרים הסלאוקים ניצלו את הגרסה הזאת ולא את גרסת ראש החמור, או משום שגרסת ראש החמור לא הייתה ידועה להם, או משום שגרסת משה והחמור הייתה אמינה יותר ומתאימה יותר לצורכי הסיפור שרקמו על כניסת אנטיוכוס לבית המקדש, מאחר שהלעגת היהודים על ידי הצגת אלוהיהם כחמור לא הייתה תורמת למטרתם.
שנית, הפסל מתאר את משה כשהוא מחזיק את ספר החוקים של היהודים - "החוקים הקסנופוביים" הסותרים את הנורמות המקובלות של האנושות.
בסיפור המקורי, תיאור זה בא מיד לאחר עלילת הדם, שבה אנטיוכוס מגלה את היווני השבוי שהיהודים מתכוונים להקריב לאלוהיהם ולטעום מבשרו.
עלילה זו הדגימה היטב את אופי החוקים בספרו של משה, כאשר המנהג האכזרי של קורבן אדם וקניבליזם חייב את התערבותו התקיפה של אנטיוכוס, ובכך הצדיק הדיווח הסלאוקי את מעשיו נגד הדת היהודית וסמליה.
מנסיאס הוא אמנם הסופר הראשון הידוע לנו שהזכיר את פולחן החמור של היהודים, אך עם זאת, אין מקום להניח שמנסיאס היה המקור לסופרים המאוחרים יותר שקישרו את היהודים עם פולחן-חמור.
הסיפור של מנסיאס אמנם צוטט על ידי אפיון, ואפיון עצמו אף כלל את גרסת ראש החמור מזהב של מנסיאס בסיפורו על ביקור אנטיוכוס במקדש, אולם אפיון טען שמצא את הסיפור על אנטיוכוס אצל ההיסטוריון היווני פוסידוניוס ואצל הרטוריקן היווני אפולוניוס מולון.
אלא שפוסידוניוס לא יכול היה להיות המקור של אפיון, מאחר שהדיווח אצל אפיון כולל את עלילת הדם ומדבר על פסל של ראש חמור בלבד, ואילו הדיווח שנשמר אצל דיודורוס נלקח מפוסידוניוס, וזה השמיט את עלילת הדם ודיווחו דיבר על פסל של משה רוכב על חמור.
שלילת פוסידוניוס כמקורו של אפיון משאירה את אפולוניוס מולון כמקור הישיר לדיווח שלו.
סביר להניח כי גם הדיווח אצל מולון כלל את "הגרסה הרכה" של משה רוכב על חמור, מכיוון שמולון גם האשים את היהודים באתאיזם, והדבר לא יכול להתאים לגרסה "הקשה" של סגידה לראש של חמור.
בגרסה "הרכה" הפסל לא מסמל אלוהות אלא משקף פולחן של "מייסד".
משה וחוקיו עמדו במרכז דבריו של מולון על אופיו של העם היהודי, והגרסה "הרכה" של פסל משה עם ספר החוקים שלו הייתה יכולה להדגיש את ההערצה והצייתנות העיוורת של היהודים למשה.
יוסף בן מתתיהו לא היה צריך להזכיר או לתקוף את הגרסה "הרכה" של אפולוניוס מולון, כי ממילא הפריך את גרסתו "הקשה" של אפיון.
לדעת בצלאל בר כוכבא, גרסת ראש החמור מזהב היא שינוי מקורי של אפיון, בהשראת הזיהוי המצרי של אלוהי היהודים עם חמור ובהשראת הסיפור של מנסיאס, בו מדובר על גנבת הראש בלבד ללא התייחסות לגוף החמור.
נראה כי שינוי זה נעשה בכוונה כדי להעצים את הנלעגות והאבסורד של האמונה היהודית.
בהתחשב בבוז המצרי כלפי חמורים, עיבוד קיצוני זה התאים מאוד למטרת אפיון ללעוג לדת היהודית, מכיוון שלא היה מצליח להשיג את אותו רושם על בני דורו המצרים ההלניסטים, שהיו מורגלים לפולחנים סביב מנהיג, מלך או מייסד, אם היה משתמש בגרסה על משה הרוכב על חמור.
הדחף החזק של אפיון ללעוג ליהודים, שהתבטא בכך שנזקק לסיפור נוסף (של מנסיאס) על החמור במקדש היהודי, נבע מן הסתם מהאירועים של זמנו: הצו של קליגולה להציב את פסלו במקדש היהודי, המחאה היהודית, והמשלחות לרומא שהוא עצמו היה חלק מהן (40 לספירה) לאחר המהומות העדתיות באלכסנדריה.
לא היה יכול להיות טיעון יעיל יותר להפרכת הטענה היהודית שאלוהיהם אוסר על הצבת פסלים ותמונות במקדשו ובכך לחשוף את חוסר נאמנותם לקיסר.
ההיסטוריון בצלאל בר כוכבא הציע השתלשלות אפשרית של תהליך מסירת עלילת החמור.
בתהליך זה היו קיימות שתי מסורות שונות, שהחלו את דרכן במצרים ועברו במקביל.
מסורת אחת לפיה משה יושב על חמור ומסורת שנייה לפיה האל היהודי בצורת חמור.
המסורות התבססו על האגדות על סת-טיפון, שהשתמש בחמור כאמצעי התחבורה שלו, כאשר האל היהודי ומשה מזוהים בהן עם סת.
ייתכן שתחילתן כבר בתקופת השלטון הפרסי, אך בכל מקרה, הסיפור האדומי של מנסיאס וההימנעות בתרגום השבעים משימוש במילה הרגילה לחמור כאשר היא קשורה במשה, מראים ששתי הגרסאות של העלילה - העלילה על האל היהודי בצורת חמור והאגדה על משה רוכב על חמור - כבר היו ידועות במאה ה-3 לפנה"ס במצרים.
ביקור אנטיוכוס הרביעי בבית המקדש תואר על ידי סופר חצר סלאוקי בסוריה סביב שנת 163 לפנה"ס.
תיאור זה כלל אגדה על גילוי פסל חמור במקדש, שהוכנסה על ידו באופן מלאכותי והתבססה על מסורת זו.
טימוכארס, היסטוריון חצר של בית המלוכה הסלאוקי, כלל את האגדה הזו כשכתב באנטיוכיה סביב שנת 129 לפנה"ס על המצור של אנטיוכוס השביעי על ירושלים.
פוסידוניוס ואפולוניוס מולון (רודוס, המאה ה-1 לפנה"ס) כתבו את גרסאותיהם לאגדה.
דיודורוס (רומא, המאה ה-1 לפנה"ס) נסמך על פוסידוניוס.
בגרסת דיודורוס מדובר על פסל של משה יושב על חמור.
אפיון (אלכסנדריה, המאה ה-1 לספירה) נסמך על אפולוניוס מולון.
בגרסת אפיון מדובר על פסל של ראש חמור בלבד, כמו באגדה של מנסיאס.
דמוקריטוס (המאה ה-1 לספירה) התבסס על גרסתו של אפיון.
האגדה האדומית עשתה שימוש במסורת זו במצרים בסביבות 250 לפנה"ס.
מנסיאס העלה אגדה זו על הכתב באלכסנדריה סביב 200 לפנה"ס.
אפיון ציטט את האגדה מתוך חיבורו של מנסיאס.
בגרסת אפיון מדובר על פסל חמור שראשו הוסר ממנו.
נראה כי הגרסה בה משה יושב על חמור-משא היא הקדומה ביותר והיא קבלה את השראתה מהזיהוי המצרי של משה עם טיפון.
בשלב מסוים, לא אחרי אמצע המאה ה-3 לפנה"ס, משה "הוּרד" מחמור-המשא, שזוהה עתה בעצמו כאל היהודי, בהשראת ההשוואה של האל היהודי עם טיפון.
גרסה זו הופיעה באגדה האדומית המקורית שאומצה על ידי מנסיאס.
עם הזמן, הפך "חמור-המשא" ל"חמור".
גרסה שלישית, של ראש-חמור, צצה מתוך עיבוד רשלני של הסיפור האדומי-מצרי על ידי מנסיאס, שבהתייחסות ללקיחת הראש הבין כי ראש החמור לבדו ייצג את האל היהודי.
התועמלן הסלאוקי שיצר במאה ה-2 לפנה"ס את הסיפור על ביקור אנטיוכוס במקדש, העדיף את גרסת משה על החמור, כי היא שירתה את מטרותיו.
גרסה זו הגיעה אל פוסידוניוס ואפולוניוס מולון, ואפיון החליף אותה בגרסת ראש-החמור שהייתה ידועה לו ממנסיאס, כי התאימה למטרותיו.
טקיטוס ופלוטרכוס, לעומת זאת, שהתייחסו לחמור ולא לראש של חמור, השתמשו במקורות שהסתמכו על הגרסה שקדמה למנסיאס.
ההסבר העוין של טקיטוס למוצא היהודים משקף את הגרסה היוונית־מצרית העתיקה ליציאת מצרים, שדרך טקיטוס הפכה לנחלת הכלל של הציוויליזציה המערבית.
גרסה זו כללה את עלילת המצורעים, וגם טקיטוס התבסס עליה, כשכתב שאבות היהודים היו מצרים שהושחתו על ידי נגע ממאיר וגורשו ממצרים:
על פי טקיטוס, "התקין משה פולחנות חדשים הסותרים את פולחנותיהם של שאר בני־תמוּתה", כאשר בראש רשימת הפולחנות הללו של היהודים עומד החמור:
לדעת בר כוכבא, החמור אינו מתואר כאן כאל היהודי, אלא כתרומת-קודש של נדר, המציינת את אירוע הצלתם מצמא של משה והיהודים בזמן נדודיהם במדבר.
דיווח זה מספק הסבר אטיולוגי, שצורף בשלב כלשהו לשמועה על קיומו של חמור בבית המקדש.
זוהי דוגמה לאטיולוגיה מן הסוג של "הכוונה והצלה באמצעות בעלי חיים", המהווה מוטיב פופולרי במדע האטיולוגי של העת העתיקה.
אותו הסבר נזכר גם אצל פלוטרכוס, בן-זמנו של טקיטוס, כאשר בתוך סימפוזיון שהוא מצטט עולה שאלה לגבי יחס היהודים לחזיר ואחד מאנשי השיח, קליסטראטוס, טוען שהיהודים "חולקים כבוד לחמור שהיה הראשון להובילם למעיין מים", בעוד איש שיח אחר, למפריאס, מציין גם הוא את הסברה הזו.
גרסת פלוטרכוס מייצגת את הצורך של חוגי משכילים בחברה הרומית לתת הסברים פסאודו-מדעיים לתופעות מוזרות ולא ברורות להם, אלא שהסברים אלה נעשו באופן שלילי, לגלגני ועוין את היהודים ואמונתם.
גרסת טקיטוס נועדה לתת צידוק לאסונו של העם היהודי עם חורבן הבית השני, באמצעות נספח ספרותי-אתנוגרפי על מוצא היהודים.
לעומת זאת, בפרק הבא בספרו סתר טקיטוס את דבריו הקודמים:
בהמשך הוא הפריך באופן ברור את הסברה הנפוצה לגבי פסל החמור, שהוא עצמו חזר עליה מוקדם יותר, כשהוא קבע שהאמת נתגלתה עם כניסתו של פומפיוס אל בית המקדש בשנת 63 לפנה"ס:
בסתירה זו, החושפת את השקר, הבחין כבר טרטוליאנוס, מאבות הכנסייה (סביב 200 לספירה), שהכחיש את קיומו של פולחן חמור אצל היהודים וגם אצל הנוצרים.
עלילת החמור נקשרה מאוחר יותר גם בנוצרים.
היא נזכרת בכתביהם של אבות הכנסייה טרטוליאנוס ומינוקיוס פליקס (200 לספירה בערך).
בחיבור "אוקטביוס" של מינוקיוס, הערוך בצורת ויכוח בין קייקיליוס הפגני לבין אוקטביוס הנוצרי, משמיע הפגני שורה של האשמות כבדות נגד הנצרות ובהן גם העלילה על מושא פולחנם: .
טרטוליאנוס מדווח על אמונה רווחת שהנוצרים סוגדים לראש של חמור, ומספר גם על יהודי מומר שהסתובב בעיר קרתגו עם קריקטורה של דמות נוצרי בעל אוזני חמור ופרסה על אחת מרגליו, לבוש טוגה ואוחז בספר, תחת הכיתוב: .
קריקטורה בעלת אופי דומה מופיעה בצלב הלעג הפאלאטיני, "גרפיטי אלכסמנוס" - הממצא הארכאולוגי המוקדם ביותר של קישור עלילת פולחן החמור לנוצרים (בין סוף המאה ה-1 לסוף המאה ה-3 לספירה).
זוהי כתובת שנמצאה חרוטה על קיר ליד גבעת הפאלאטיום ברומא בשנת 1856, הכוללת ציור של דמות אדם עם ראש חמור הקבועה על צלב, משמאלו דמותו של צעיר ומתחת לצלב כתוב ביוונית: "אלכסמנוס סוגד לאלוהיו".
בניגוד לטרטוליאנוס, שהכחיש את קיומו של פולחן חמור בדת היהודית, אפיפניוס מסלמיס, גם הוא מאבות הכנסייה (במאה ה-4), הביא מסורת שגרסה כי .
הסמיכות בין חמור לחזיר בהקשר אחד הולמת את המסורת של פלוטרכוס ובעיקר מלמדת על הלעג והבוז לאמונת ישראל.
הסופר האנגלי רוברט גרייבס שילב את העלילה על פולחן החמור ברומן ההיסטורי שלו, "קלאודיוס האל" (1935), אלא שאת אזכור העלילה שם דווקא בפיו של המלך היהודי אגריפס הראשון.
בשיאה של פרשת הצלם בהיכל, לאחר שהכריז על עצמו הקיסר קליגולה כאל וציווה להציב את פסלו בכל המקדשים באימפריה הרומית, נפגש איתו אגריפס ברומא ומבקש ממנו לבטל את הצו המורה על הצבת פסלו בבית המקדש בירושלים, תוך הצגת הביטול ככזה שייעשה לטובתו האישית של הקיסר.
בהתבססו על עלילת החמור הרווחת, מספר אגריפס לקליגולה שבקודש הקודשים של המקדש היהודי קיים אמנם פסל, אלא שהפולחנים סביבו בימי החגים הם מבזים, וסירוב היהודים להחלפתו בפסלו של בקיסר נעשה מתוך רצון שלא לפגוע ברוממותו:
אגריפס מספר לקליגולה כי מדובר בטקס סודי, סגור בפני מי שאינו יהודי והיהודים עצמם מתביישים בו ואינם רשאים לדבר עליו, אחרת תוטל עליהם קללה, וזה מה שמונע מהם להסביר לפטרוניוס, הנציב הרומי בסוריה, את סירובם.
הוא מסביר לו כי מנהיגי היהודים חוששים שמתוך דבקות דתית, פשוטי העם ימיטו על פסל הקיסר חרפה, מתוך מחשבה שמרוב אדיקותם הם מעתירים על הקיסר כבוד.
על פי גרייבס, תחבולתו של אגריפס הביאה את קליגולה לבטל את הצו במכתב שכתב לפטרוניוס: "הגעתי למסקנה שהמקדש דנן הוא מקום בלתי־הולם לחלוטין להקים בו את פסלי המקודש".
עלילת קורבן האדם הייתה עלילת שווא שהופצה נגד היהודים בעת העתיקה ולפיה היהודים מקריבים קורבנות אדם, ובפרט בבית המקדש שלהם, ונוהגים בקניבליזם.
העלילה נחשבת בעיני החוקרים לאחת משלוש ההאשמות המבזות ביותר שהופנו נגד היהודים בעת העתיקה (שתי האחרות היו עלילת החמור ועלילת המצורעים).
המקורות הידועים לעלילה זו הם אפיון ודמוקריטוס.
בספרו הפולמוסי נגד אפיון, הנועד לשמש ככתב הגנה על היהדות, מספר יוסף בן מתתיהו על עלילת דם שהופצה על ידי אפיון במחצית הראשונה של המאה ה-1 לספירה, בעקבות פוסידוניוס ואפולוניוס מולון.
לפי עלילה זו, בשעה שאנטיוכוס הרביעי נכנס לבית המקדש הוא מצא שם איש יווני ששכב על ספה בטמטום חושים כאשר לפניו הוצע שפע של מטעמים מכל טוב.
כאשר אותו אדם ראה את המלך הוא נפל אפיים לפניו והתחנן שישלח אותו לחופשי.
כששאל אותו המלך מי הוא ומה פשר מעשיו ופשר פיטומו, האיש בבכיות ואנחות סיפר לו, שהוא איש יווני שנפל בשבי בני עם נכרי בשעה שביקר ביהודה לרגל עסקיו, נלקח לבית המקדש שם הפך לאסיר ופוטם במאכלים שונים, ובתחילה הוא הוטעה לחשוב ששפר גורלו.
וכשניסה לברר על פשר הדברים, הוא הצליח לשמוע ולהבין שאחד מהחוקים היהודיים קובע שעל היהודים לתפוס איש יווני הבא מארץ זרה, לפטם אותו שנה שלמה ואז במועד קבוע לקחת אותו לחורשה.
שם הם הורגים אותו ומקריבים אותו כקורבן על פי המנהגים שלהם, וטועמים מבשרו, ותוך כדי הקרבתו נשבעים שבועה ידועה להיות שונאים ליוונים, ואת שאריותיו זורקים לבור.
והאיש אמר לאנטיוכוס שנותרו לו ימים מעטים לחיות, ולכן הוא מתחנן לפניו כמי שמכבד את האלים היוונים שיצילהו.
ולכן כותב אפיון שבעקבות סיפור מזעזע ואיום זה, החליט אנטיוכוס לרדוף את היהודים, ולחלל את מקדשם.
העובדה שיוספוס ראה לנכון להפריך את עלילת הדם, מעידה על תפוצתה הגבוהה בעולם היווני-רומאי, ועל כך שהיא נחשבה אמינה.
ההיסטוריון בצלאל בר כוכבא מעיר שאת הקטע האחרון, על החלטתו של אנטיוכוס, החליט יוספוס לצנזר.
בעוד שאצל דמוקריטוס לא מתואר מעשה של קניבליזם אצל אפיון נקודה זו בולטת.
על פי פלוסר, המוטיב השני הוא ידוע ביותר, והוא מוטיב של ברית נפשעת שמחזקים אותה על ידי שבועה ואכילת בשר אדם או שתיית דמו שנהגו לספר על קושרי קשר.
כאשר העבירו אותו על היהודים, הצביעו בכך על היהודים כחבורת קושרים מיזנתרופים שקשרו קשר שנאה נגד האנושות.
על פי בר כוכבא, סיפור זה היה המקור לסיפור שאצל דמוקריטוס, על אף השינויים שיש בו.
פסקאות 52–113 בספר השני של "נגד אפיון" (בתוך פרקים ה–ט) שרדו רק בתרגום הלטיני מהמאה ה-6, המכונה "תרגום קסיודורוס".
לדברי בר כוכבא, ניתן להניח כי הדפים המכילים את עלילת קורבן האדם ועלילת החמור הושמדו בשלב כלשהו של המסירה, בהתאם לדחייה המוחלטת שלהן על ידי פוטיוס ואולי גם על ידי אישים ביזנטיים אחרים בעלי סמכות.
טעות בהבנת המיסה, בה שותים יין המסמל את דמו של ישו (טרנסובסטנציאציה) הובילה להאשמה ולעלילות דם.
על פי מאמרו של אליהו ביקרמן, "רצח פולחני ופולחן החמור" (1927), נראה שסיפורו של אפיון הוא למעשה הכלאה של שני סיפורים.
הגרסה הראשונה מסווגת למנהגי "מלך הסאטורנליה".
בחגיגות אלו נהוג להכתיר אדם כלשהו למשך תקופת החג, ולהרעיף עליו כל מיני מאכלים ומשקאות כיד המלך, ולהוציאו להורג עם תום החג.
הגרסה השנייה שאותה מכנה ביקרמן ה"סעודה הקניבלית" קשורה לסיפורי הקושרים: קושרים שנאספים בחשאי, מבצעים ביחד מעשה פשע, שמחזק את הזיקה ביניהם וכובל אותם בקשרי סודיות ונאמנות.
הוא גם קיבל את דעתו של יוספוס, שהעלילה נועדה להכשיר את מעשיו יוצאי הדופן של אנטיוכוס בשוד בית המקדש וחילולו.
מעשים שזכו לגינוי נרחב מפני אנשי תרבות רבים.
ולכן נראה שהעלילה הומצאה על ידי סופר חצר סלאוקי, שבאמצעות עשייה של דה-לגיטימציה ליהודים, וחשיפת שנאתם ליוונים, ביקש להצדיק את אנטיוכוס.
פרופסור בר כוכבא, מקבל את תפיסתו של ביקרמן שמדובר בשני סיפורים שונים שמוכלאים ביחד, אך אינו מקבל את הניתוח של ביקרמן, ומציג גרסה משלו למקור שני הסיפורים.
הוא טוען שהמספר שזר שני סיפורים, תוך שהוא לוקח מכל אחד מהם את הפרטים הקשים ביותר.
לדעתו, המאפיינים של "מלך הסאטורנליה" שונים מאוד מהסיפור הזה, בפרטים מהותיים ולכן אינם המקור לסיפור.
בר כוכבא סובר שהמקור לסיפור הקושרים דווקא קשור לסיפור של הריגת אוסיריס בידי סת-טיפון, שזוהה עם האל היהודי, כבר בידי המצרים עצמם.
גם הסיפור של קרבן האדם יש לו מקור בענייני סת, ומדובר בהענשתו הסמלית של סת-טיפון עצמו, כאשר רוב הפרטים דומים.
לדעתו מקור העלילה הוא במצרים ולא באירופה, והיא הומצאה ככל הנראה בתקופה הפרסית, על ידי סופר החצר הסלאוקי שמיזג את שני הסיפורים ביחד, והכניס את סיפור הרקע של אנטיוכוס במקדש, ואז הסיפור הגיע אל אפיון באמצעות מקור ביניים.
היסטוריון לא-ידוע בשם דמוקריטוס (המאה הראשונה לספירה), שכתביו אבדו והוא ידוע לנו רק מהסודא, הלקסיקון הביזנטי מסוף המאה ה-10, מצוטט באופן הבא שם:
בדבריו יש דמיון לאפיון שטען שהיהודים נהגו לבצע רצח פולחני של נוכרים, אולם הוא נבדל ממנו בפרטים: בזמן שאפיון מדגיש שהקורבן הוא יווני והטקס מתרחש בכל שנה, דמוקריטוס מתייחס לנוכרי באופן כללי ושהטקס מתרחש בכל 7 שנים.
יש הטוענים כי הדבר רומז שלא הייתה תלות הדדית קרובה בין שני הסופרים, ויש הטוענים כי השינויים אינם מהותיים.
ייתכן וציון המחזוריות של 7 שנים קשור לשנת השמיטה היהודית (ואולי לשבת), שהייתה ידועה לכמה סופרים פגאניים.
השלטון הרומי אסר קורבן אדם ברומא, וראה חובה לחסל את המנהג בקרב עמים אחרים שנפלו תחת שלטון רומא, בעיקר בקרב הגאלים.
על פי דוד פלוסר, בעלילה זו יש מתקפה כפולה, הן כלפי העם היהודי והן כלפי בית המקדש שלו.
צורת הפולחן של קריעת בשרו של האדם איננה מקרית, ונראה שהיא לקוחה מהפולחן של דיוניסוס, אל כתוני שגילם את מחזור הטבע והפריון, והיה קשור לחיי הוללות, שכרות, אקסטזה ושגעון.
בחגיגות האביב והיין שלו עסקו בפעילות מינית, איבוד חושים והשתוללות.
לעיתים שיאה היה קריעה לגזרים של שור המסמל את דיוניסוס ואכילת הבשר חי, ולעיתים בקריעת בשרו של אדם.
רצח פולחני אכזר לכבוד דיוניסוס הוא נושא של טרגדיה אחת של המשורר היווני הדגול אוריפידס, בה אם קורעת את בנה לגזרים, מתוך שיגעון, כשתפס אותה בשעת פולחן דיוניסוס.
על פי פלוסר, לדמוקריטוס הייתה סיבה נוספת לתאר את קרבן האדם של היהודים במתכונת קרבנות האדם לכבוד דיוניסוס, כיוון שהיו כאלו שזיהו בעת העתיקה את אל היהודים עם האליל דיוניסוס, דווקא באופן פרדוקסלי מתוך הזדהות ורגשות אהדה.
יש הטוענים שבדומה לעלילה זו, הרומאים הפיצו עלילת דם כנגד הבככאנטים, וטענו נגדם שהם עורכים טקסים הכוללים הקרבת אדם, אכילה טקסית של בשרו, וכל זאת תוך כדי אורגיה, ולמעשה לא מדובר באמת היסטורית אלא בעלילה.
נאומו של קיקרו נגד קאטילינה כלל שארית של עלילת הדם נגד הבככאנטים הרוצים להרוג קונסול.
בפרגמנט מתוך "על החסידות" של תיאופרסטוס (371–287 לפנה"ס), פילוסוף יווני, תלמידו ויורשו של אריסטו באסכולה הפריפטטית, כפי שהוא מובא בספרו של פורפיריוס "על ההימנעות [מבשר] בעלי חיים", מתוארים דרכי הקרבת הקורבנות של היהודים.
שם הוא מתאר שהיהודים מקריבים קורבנות חיים (ללא הריגתם לפני כן), שאותם הם שורפים כליל דווקא בליל באין רואה, והם נוסכים עליהם דבש ויין, כדי להשמידם במהירות, כדי שמעשיהם הנוראים לא יראו לעין השמש.
בעוד שהיוונים נמנעים ממעשים כעין אלו, אף אם מישהו היה פוקד עליהם לעשות דבר כזה.
הוא עוד מוסיף שבאשר היהודים פילוסופים על פי טבעם, הם משוחחים אחד עם השני אודות האלוהות, עורכים בלילה תצפית כוכבים, וקוראים לאל באמצעות תפילות.
ובשורת המחץ הוא מבליע שהיהודים היו הראשונים שהנהיגו קרבנות של בעלי חיים ושל אדם, ולבסוף הוא מנסה לסנגר שהם עשו זאת לא בשל תשוקה רעה אלא בשל הכרח.
בצלאל בר כוכבא קובע כי דבריו של תיאופרסטוס שהושפעו ממקור יווני-מצרי, שהיו האזכור הראשון והמפורש של יהודים בספרות יוון, הפכו להיות אוטוריטיביים בשל מעמדו הפילוסופי הרם, בעיני הסופרים היוונים שבאו אחריו.
הוא גם מעיר שאין בדבריו של תיאופרסטוס על הפילוסופיה של היהודים שבח גדול, כיוון שהוא מבחין בין פילוסוף שרק משנן את הפילוסופיה, לבין פילוסוף אמיתי שהוא גם אדם אתי שמממש את עקרונות הפילוסופיה בחייו.
בדת הזורואסטרית קיים תיעוד מהמאה התשיעית לעלילת קורבן האדם.
בתקופה זו נכתב ספר הדין-כרד (מילולית: מעשי הדת), המשמש כעין אנציקלופדיה והוא היצירה הארוכה והחשובה ביותר מבחינה דתית בכל הספרות הפהלווית מתחילת ימי הביניים.
לפי אגדה המובאת בספר, מי שכתב את עשרת הדיברות התנכ"יות היה דמות/ישות מיתולוגית בשם צ'חאק (בפרסית: ضحاک) המוזכרת כבר באווסטה ומזוהה עם אהרימן וכוחות הרשע.
בין היתר, הוא מייחס לעשרת הדיברות את ההוראה להקריב קורבן אדם.
חוקרים שיערו שאולי מדובר בהוצאה מהקשר של סיפור בת יפתח המקראי.
אך ברוב ההוראות האחרות לא נמצאו הקשרים מתקבלים על הדעת למצוות ביהדות.
על פי פלוסר, עלילות אלו היו בסיס לעלילות הדם של ימי הביניים והעת החדשה.
שמקורה היה בכך, "שהיהודים מתרחקים מאומות העולם ואינם חיים אתם בשותפות ועל כן הואשמו בשנאת זרים".
עליסה בארץ הפלאות הוא סרט פנטזיה מונפש אוסטרלי לילדים משנת 1988, המבוסס על הספר "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" שכתב לואיס קרול.
הסרט בוים על ידי ריצ'רד טרואבלוד, נכתב על ידי פול לידון והופק על ידי רוז פיליפס, כאשר הפקת הסרט נעשתה באולפני ההנפשה ברבנק.
הסרט הופץ לראשונה באוסטרליה בשנת 1988 בדיבוב אנגלי.
בישראל הסרט הופץ לראשונה בדיבוב לעברית בשנת 1990, ובפעם נוספת בדיבוב שונה בשנת 1997. אורך הסרט הוא כ-51 דקות, ושפת המקור שלו היא אנגלית (הסרט דובב לשפות נוספות, ביניהן עברית ואיטלקית).
בשונה מסרטים אחרים של אולפני ההנפשה ברבנק, בסרט היה רק שיר נושא מקורי אחד, אותו הלחין מארק איסקס.
שנה לפני הפצת הסרט, חברת ההפקה הפיצה את הסרט "אליס מבעד למראה", אשר מבוסס על הספר "מבעד למראה ומה אליס מצאה שם" המשמש כספר המשך ל"הרפתקאות אליס בארץ הפלאות".
זכויות היוצרים של הסרט כיום נמצאות בבעלות Pulse Distribution and Entertainment, ומנוהלות על ידי חברת NuTech Digital.
הסרט מספר על עליסה, ילדה היושבת לבד ליד הנהר וקוראת ספר עד שהיא מחליטה שהיא לא מסוגלת לקרוא עוד ומפסיקה.
שהיא מפסיקה לקרוא היא משתעממת ומרגישה שנאה למקום בו היא נמצאת.
פתאום, מופיע ארנב לבן שמחזיק שעון כיס, עליסה ראתה אותו ורצה אחריו.
עליסה רצה בסקרנות אחרי הארנב הלבן, ומוצאת את עצמה נופלת לתוך בור.
אחרי נפילה ארוכה, עליסה הגיעה לארץ הפלאות, ארץ בה יש הרבה דברים שונים.
בארץ הפלאות עליסה פוגשת אנשים רבים, ועוברת חוויות שונות ומשונות.
מויה או'סאליבן - מלכת הלבבות
קית סקוט - הכובען המטורף
דיבוב זה בוים על ידי ניקו בר, והופק על ידי שרון מלמד.
שרון מלמד - עליסה / דמויות שונות
אבי פניני - השפן הלבן / הזחל / ארנב האביב / הכובען המטורף / מלכת הלבבות / ביל / דמויות שונות
דיבוב זה בוים על ידי יסמין גמליאל, והופק על ידי עוזי פוקס, סאלי אמיגה וענבר שטגר עזרא.
יואב בר-לב - קולות רקע
גיורא קנת - קולות רקע
יסמין גמליאל - קולות רקע
מיכה אוזין סליאן - קולות רקע
עלינה סטרניצקה (נציץ; 1900 לערך - 16 ביוני 1986) הייתה שחקנית, קומיקאית וזמרת ישראלית.
מוותיקות הבמה הקלה והתיאטרון המסחרי בישראל.
למדה בבתי ספר למשחק ולקולנוע, ביניהם הסטודיו היהודי לדרמה בוורשה.
הופעותיה הראשונות על הבמה היו בהצגות "הלהקה הווילנאית" ("הווילנער טרופע"), עת שהתה בבוקרשט.
עם עלייתה ארצה באוקטובר 1930, בגיל 29, הצטרפה לתיאטרון "המטאטא" ושיחקה בו במשך שש שנים.
ביצעה שניים מהלהיטים הגדולים של "המטאטא": "דודה הגידי לנו כן" ("פנלופה וחתניה" – לצד שמואל רודנסקי, יעקב טימן ויוסף גולנד), מהתכנית "המנון לתוצרת הארץ" (1933) ו"שיר התימניות" (שיר פועלות הניקיון של בית העירייה בתל אביב, השרות "הסמרטוט הוא תימני והבוץ – שיכנוזי", לצד יהודית פרקל), מתוך התכנית "הכל בסדר" (1934)
משנת 1936 ואילך, שימשה סטרניצקה נדבך בתשתית הבמה הזעירה והתיאטרון המסחרי.
היא הופיעה בתפקידים מרכזיים על בימות סאטיריות ומוזיקליות שונות, רובן בעלות אופי קברטי, ביניהן: "כל הרוחות", "לילית", "זיקית", "לי-לה-לו", "דו רה מי",, התיאטרון המוזיקלי.
השתתפה בסרט העלילתי הראשון שנעשה בארץ ישראל, "ויהי בימי" (1932), הייתה חברה בלהקת הנוטרים וממייסדי קפה-קברט "סמדר" (1938).
בשנת 1946, נכללה ברשימת האומנים בספר "האמנות והאמנים בארץ ישראל" – "ניסיון ראשון במתן סקירה על האמנים היוצרים החיים פה בארץ.
התכנסו בו: שחקנים המופיעים על בימות ארצנו, וכן קריינים העורכים נשפי מקרא, מוזיקאים, אמני ריקוד, ציירים ופסלים".
בראשית שנות השישים, הייתה חברה בלהקת "צימוקים ושקדים", שמטרתה הייתה לקרב את הצופים להווי העיירה היהודית.
ההרכב, בבימויו של מנחם גולן, כלל בין היתר את השחקן יעקב טימן והזמרת שולמית לבנת.
הרפרטואר התבסס על קלאסיקות הבמה והבד האידיים, מתורגמים לעברית, כ"צימוקים ושקדים" ו"אידל מיטן פידל".
ב-1965, לאחר תקופה ארוכה שבה לא הועסקה, נבחרה סטרניצקה לגלם את ינטה השדכנית בהפקה הישראלית של "כנר על הגג", בתיאטרון גיורא גודיק, בעברית וביידיש.
בביקורתו "טוביה החולף", משבח בן עמי פיינגולד את תפקידה של סטרניצקה, שבאותה העת מלאו לה 65 שנה.
פיינגולד מצר על כך שהשחקנית, ששמה כבר הלך לפניה גם בתור קומיקאית ותיקה, אינה זוכה למעמד ולייחס הראויים לה אף על פי כישוריה הבולטים:
אחת מהופעותיה האחרונות הייתה במסגרת סרט פרסומת לבית הספר הטכני של חיל האוויר ("זה ספיטפייר, מה פתאום זה F-15 מניין את יודעת?").
שמה של סטרניצקה, צוין במהלך השנים בוורסיות שונות: אלינה, הלינה ועליזה.
הלכה לעולמה בשנת 1986. נטמנה בבית העלמין הדרום בחולון.
"חלום ליל כנען" (1936) תוכנית למלאת 8 שניים לקיום המטאטא (1936)
"אביב בתל אביב" (1953)"התיאטרון המוזיקלי"
"כנר על הגג" (בעברית וביידיש, 1965)
הפקות פרטיות, נשפים ומופעים חד פעמיים
"נשף פרידה ממתתיהו רוזין" (1949)
עליצות באקפולקו הוא סרט רומנטי אמריקאי משנת 1963 בבימויו של ריצ'רד ת'ורפ, עם אלביס פרסלי ואורסולה אנדרס בתפקידים הראשיים.
אלביס שר בסרט כמה מלהיטיו במקצב לטיני כמו "מרגריטה", "בוסה נובה בייבי" ו"גוורדלחרה" (שאותו שר בספרדית).
הסרט צולם באקפולקו ובאולפני סרטי פרמאונט.
הסצנה הסופית צולמה במצוק La Quebrada באקפולקו ממנו קופצים שחיינים מאומנים, קפיצות מסוכנות מגובה רב לים.
מייק וינגדרן (אלביס פרסלי) עובד על יאכטה של מיליונר באקפולקו.
לאחר שבת המיליונר, ג'ני (טרי הופ) מנסה להתחיל אתו והוא מסרב, היא גורמת לפיטוריו.
מייק נכנס למועדון בעיר ונתקל בלוחמת שוורים יפהפייה בשם דולורס גומס (אלסה קרדנס).
הוא נתקל ברחוב בילד בשם ראול (לארי דומאסין) שמבטיח לסדר לו עבודה במלון אותו מנהל בן דודו.
מייק מתקבל לעבודה בתור מציל בבריכה וזמר בלילה.
הוא מכיר במלון את מרגריטה דופין (אורסולה אנדרס) עובדת במלון שאביה מקסימיליאן (פול לוקאס) הוא שף המלון.
בבריכה הוא מכיר את השחיין מורנו (אלחנדרו ריי) ושניהם מתחרים על אהבתה של דולורס לדאבון ליבה של מרגריטה.
מייק מצליח בהופעותיו במלון וראול מארגן לו הופעות במועדונים חשובים בעיר.
מורנו שם לב שמייק מתרחק מהמקפצה.
הוא מגלה כתבה בעיתון כי מייק היה אמן טרפז שהופיע עם הוריו ואחיו ובאחת ההופעות מייק טעה ואחיו צנח אל מותו.
מאז סובל מייק מפוסט טראומה ומתרחק ממקפצות וממקומות גבוהים.
הוא מטיח זאת בפני מייק בפומבי ומכנה אותו "פחדן".
הם מתקוטטים ומייק פוגע בזרועו.
כעת מורנו לא יכול לקפוץ מהצוק המסוכן לעיני אורחי המלון.
מייק מתגבר על פחדו, מטפס על הצוק הגבוה וקופץ מגובה רב למים, קפיצה מושלמת למחיאות הכפיים של כל אנשי המלון.
הוא חוזר למלון ומסיים בשיר "גוודלחרה" בספרדית.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותאלביס פרסלימייק וינדגרןאורסולה אנדרסמרגריטה דופיןפול לוקאסמקסימיליאן דופיןשף במלוןאלסה קרדנסדולורס גומסלוחמת שווריםלארי דומאסיןראולילדאלחנדרו ריימורנושחייןטרי הופג'ניבת מיליונר
עלירזא ג'האנבח'ש ג'ירנדה (בפרסית: علیرضا جهانبخش جیرنده; נולד ב-11 באוגוסט 1993) הוא כדורגלן איראני המשחק בעמדת הקיצוני בדנדר מליגת העל הבלגית ובנבחרת איראן, בה הוא גם משמש כקפטן.
ג'האנבח'ש התחיל את הקריירה שלו בקבוצות נוער שונות ובשנת , הצטרף לקבוצה הבוגרת של דאמאש טהראן.
ב-15 בינואר 2012, ג'האנבאחש כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–0 נגד פאג'ר.
ב-26 במאי 2013, ג'האנבח'ש חתם לשלוש שנים בניימכן מליגת העל ההולנדית.
ב-3 באוגוסט, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד חרונינגן.
ב-1 בדצמבר, ג'הנבחאש כבש צמד בניצחון 0–8 נגד הארקמייס בויס במסגרת הגביע ההולנדי.
במשחק האחרון של העונה, ג'הנבחאש כבש צמד בתיקו 2-2 נגד אייאקס שהציל את ניימכן מירידה אוטומטית, אך בכל זאת ירדה ל לאחר שהפסידה בפלייאוף.
בעונת , נבחר לכדורגלן השנה של העונה, בה כבש 12 שערים ורשם 8 בישולים, שסייעו לקבוצתו לחזור לליגה הראשונה.
ב-3 באוגוסט 2015, ג'הנבחאש חתם לחמש שנים באלקמאר.
ב-12 בספטמבר 2015, ג'הנבחאש ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 3–1 נגד דה חראפסחאפ.
ב-1 באוקטובר 2015, ג'הנבאבש ערך את הופעת הבכורה האירופית שלו בניצחון 1–2 נגד אתלטיק בילבאו במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית.
ב-16 בפברואר 2017, ג'הנבחאש כבש את השער האירופי הראשון שלו בקריירה בהפסד 1–4 לאולימפיק ליון במסגרת 32 האחרונות בליגה האירופית.
ב-25 ביולי 2018, ג'הנבאבש חתם לחמש שנים בברייטון אנד הוב אלביון מהפרמייר ליג.
ב-11 באוגוסט, ערך א הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד ווטפורד.
בתחילת עונת 2019/2020, ג'הנבחאש לא נכלל בסגל הקבוצה, עד שב-8 בדצמבר, נכנס כמחליף במשחק הליגה נגד וולברהמפטון וונדררס.
ב-23 בדצמבר 2019, ג'הנבחאש הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד בורנמות', בו גם פתח בהרכב לראשונה בעונה זו.
ב-17 ביולי 2021 חזר ג'הנבאחש להולנד וחתם לשלוש שנים בפיינורד.
ב-6 בנובמבר 2024 חתם בהירנפיין.
ב-4 בנובמבר 2025 חתם בדנדר מליגת העל הבלגית.
בצעירותו, ג'הנבחאש שיחק בנבחרות הצעירות של איראן.
ב-5 באוקטובר 2013, ג'הנבחאש זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת לקראת המשחק נגד במסגר מוקדמות גביע אסיה בכדורגל 2015, בו גם ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-82. במשחקו השני בנבחרת, שנערך ב-15 בנובמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 3–0, גם נגד .
ג'הנבחאש, נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2014, גביע אסיה בכדורגל 2015, מונדיאל 2018 וגביע אסיה בכדורגל 2019
מלך שערי אליפות אסיה בכדורגל עד גיל 19: (4 שערים)
כדורגלן העונה של ליגת המשנה ההולנדית:
מלך שערי ליגת העל ההולנדית: (21 שערים)
כדורגלן החודש מהפרמייר ליג: ינואר
עלילת הדם בנוריץ' שבמזרח אנגליה היא עלילת הדם המפורסמת הראשונה באירופה.
העלילה הופצה והתפרסמה בספרו של הנזיר תומאס ממונמות' , "החיים והפסיון של ויליאם הקדוש" שחובר בין השנים 1150–1172, המתעד אירוע שהתרחש בשנת 1144. תומאס סיפר כי גופתו של ילד קטן (בן 12), ויליאם שמו, התגלתה ביום שישי, 23 במרץ 1144 ביער ת'ורפ .
הנרי מספרוסטון (Sprouston) היה שומר יערות אשר גילה את גופת הילד הערומה והמעונה.
אולם, בשל חגיגות הפסחא הקרבות, לא טיפל בגופה במשך שלושה ימים, ואז חזר למקום וקבר אותה.
גבירה בשם לדגארדה (Ledgarda) זיהתה את הקבר בשל קרני אור שבקעו ממנו.
דודו של הנער, גודווין סטראט (Strut), יצא לחפש אחריו וזיהה אותו.
בסינוד הפסחא, שהתכנס באותה עת בנוכחות בישוף נוריץ' ונכבדי כנסייה, גולל סטראט את העלילה לפיה נרצח הילד כחלק מפולחן יהודי.
הקהילה היהודית הואשמה ברצח לצרכים דתיים.
ראש מנזר נוריץ' התכוון בכך לעורר עלייה לרגל למנזר שלו, שבו נתרחשו כביכול מעשי נסים, וזאת במטרה לשפר את מצבו של המנזר.
ההכרעה בדין מה יעשה ליהודים הייתה בסמכותו של השריף של נוריץ' - נציג חוק המלך.
הוא נתן ליהודי העיר מחסה בטירת נוריץ' והגן עליהם מפני זעם ההמון.
אולם, בחודשים שלאחר מכן מספר יהודים נרצחו ועונו, כולל היהודי אלעזר, שבביתו כביכול נרצח ועונה הילד.
תומאס אסף כמה עדויות כביכול לכך שיד היהודים הייתה במעל: משרתת בבֵית אחד מנכבדי היהודים סיפרה שראתה שם ילד צלוב.
היהודים לא הואשמו מבחינה שלטונית רשמית.
אולם ההאשמות שפרסם תומאס חלחלו לתודעה העממית באזור.
עלינא אשבל (נולדה ב-1948) היא בובנאית ובמאית תיאטרון ישראלית, ממייסדי תיאטרון הקרון.
אשבל, בוגרת החוג לתולדות האמנות באוניברסיטה העברית, הקימה ב-1978 עם סמדר תירוש ורחל ברקמן את תיאטרון בו-בדים וההצגה "משפכים".
ב-1981 חברה למייקל שוסטר, הדס עפרת ומריו קוטליאר בהקמת תיאטרון הקרון, והייתה ממעצבי התיאטרון בעשור הראשון לקיומו.
בין היתר סייעה בהפקת פסטיבל תיאטרון הבובות הבינלאומי הראשון בירושלים בשנת 1984.
לימדה ומלמדת חוגים, קורסים והשתלמויות במוסדות שונים ברחבי הארץ, ביניהם מוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב, בית הספר לתיאטרון חזותי, סמינר הקיבוצים ובית 9.
ב-1994 נבחרה אשבל להחליף את הדס עפרת בתפקיד יו"ר אונימ"ה-ישראל.
היא שימשה בתפקיד במשך 5 שנים ובשנת 1999 החליף אותה אילן סביר.
בשנת 2000 השיקה את מיזם "מטריית החלומות" עם עדנה פינצ'ובר מנהלת בית הספר לילדים מאושפזים בבית החולים הדסה עין כרם, במסגרתו היא יוצרת הצגות אינטימיות לילדים המאושפזים בבית החולים.
כל יצירה מיועדת לילד אחד בלבד, ומשלבת בין אמנות תיאטרון הבובות וצרכי הילדים המאושפזים.
ב־2012 התרחב המזים גם לבית החולים שערי צדק ומאז לוקחים בו חלק כל בתי החולים הגדולים בישראל.
קשרים, סיפור מצמר - תיאטרון בובות המשולב עם אומנות הטקסטיל (מוזיאון ישראל, 1981)
נדודים - סיפור והדגמות של 4 מסורות של תיאטרוני בובות נודדים (מוזיאון ישראל, 1982)
הרפתקה בירושלים (מוזיאון תל אביב, 1983)
פילים - על יחסים בין פיל ופילה, ביל ובלהה (תיאטרון הקרון, 1986-1993)
משחקי מלחמה - 13 תמונות מלחמה בעולם עשוי פח (בית הספר לתיאטרון חזותי, 1988-1990)
הזמיר - עיבוד לתיאטרון בובות לאגדת זמירו של קיסר סין (תיאטרון הקרון, 1992-2021)
ילדה בתוך עציץ - מופע על פי שירי שלומית כהן-אסיף (הקרון, 1999-2015)
המלך שלמה והדוכיפת (הקרון, 2001)
הקרקס של לולו - רצף קטעים לולייניים בביצוע בובות (הקרון, 2014)
גברת כלום - עיבוד חדשני של רינת שטרנברג לאגדת הדייג ודג הזהב (הקרון, 2014)
מעבר לים - מופע לילדים המבוסס על שירי ביאליק (הקרון, 2019)
אדונית התבלינים - במסגרת פסטיבל הקרון הבינלאומי ה-31, 2022
אשבל מתגוררת בשכונת בקעה בירושלים.
מתרגלת טאי צ'י וצ'י קונג ומוסמכת להוראת צ'י קונג בשיטת שנג ז'ן גונג.
עלים אדומים הוא סרט דרמה ישראלי משנת 2014 בכתיבתו ובימויו של בזי גטה, עם דבבה אשטו, מאיר דסה וסולומון מרשה בתפקידים הראשיים.
הסרט דובר ברובו אמהרית והעלילה מתארת התנגשות בין התרבות והערכים האתיופים עליהם שומר ראש המשפחה באדיקות, אל מול המציאות שטופחת על פניו.
הסרט זכה בפרס "נמר הזהב" לשחקן ראשי (דבבה אשטו) בפסטיבל הקולנוע והטלוויזיה הבינלאומי בקנדה.
אשטו הוא שחקן ידוע באתיופיה והוטס לישראל לתפקיד הראשי בסרט הזה מכיוון שלא נמצא בישראל שחקן אתיופי בגיל מבוגר.
הסרט הופק בתמיכה ומימון של: קרן הקולנוע הישראלי; מועצת הכבלים והלוויין; קרן גשר לקולנוע רב תרבותי; קרן אבי חי; yes; ומפעל הפיס.
בזי גטי זכה בפרס הפדרציה הבינלאומית של מבקרי הקולנוע (FIPRESCI) במסגרת פסטיבל הקולנוע ירושלים 2014 ובפרס ע"ש ענת פרחי לסרט הביכורים הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים, 2014.
מסגניו טדלה (דבבה אשטו), הוא אלמן קשיש שעלה לפני שנים מאתיופיה לישראל עם אשתו ושלושת ילדיו - ברוך (מאיר דסה), משה (סולומון מרשה) ובוסנה (רותי אסרסאי).
הסרט מתחיל בטקס גילוי המצבה לסוף השלושים לזכר אם המשפחה ובארוחה המשפחתית שבסופה מודיע מסגניו כי החליט למכור את הבית תמורת מיליון שקל ולגור אצל ברוך ומשה.
המשפחה מתנגדת לכך בחריפות אך ללא הועיל.
מסגניו נוסע לבנו ברוך במגדל העמק ומתקבל על ידי כלתו זהבה (חנה היילה) ונכדתו לי (אורית ואסה).
בסעודת ליל שבת הוא מתרעם על הנכדים שמדברים בטלפון בשבת.
בסעודת נוכחת גם בתו בוסנה (רותי אסרסאי) שהוא מתנגד לקשריה עם בן זוגה ורוצה לכפות עליה את רצונו כמו שנהוג היה בחברה הפטריארכית באתיופיה.
בוסנה מסרבת והוא מכנה אותה "זונה" וגורם לה לברוח מהדירה.
הוא הולך לבקר אצל אחיו אצ'נפ (מולא מנגיסטו) שיש לו חוות עזים כמו באתיופיה ונהנה שם.
בשובו לדירה הוא שומע את זהבה משוחחת בטלפון עם חברתה ומספרת לה על התנהגות מסגניו ועל רצונה שימות.
הוא מגלה זאת לברוך שפוקד על זהבה שתבקש סליחה ותנשק את ברכיו של מסגניו.
היא מסרבת בתחילה אבל לבסוף מסכימה כדי לשמור על שלום בית.
מסגניו מסב לחרטה שלא באה מהלב ועוזב לביתו של בנו משה.
משה נשוי לאורלי (שולה מולא) ולהם בן, מתן (דוד גתהון).
תוך זמן קצר מגלה מסגניו שמשה בוגד באשתו והוא נאלץ להתערב בסכסוך של הזוג שגולש לעימות מילולי בצעקות.
לבסוף מציעים ברוך ומשה לאביהם, מעבר לדיור מוגן.
מסגניו נעלב עד עמקי נשמתו, צועק על בניו, בורח לרחובות העיר, נתקל בנערים שיכורים שחובטים בו ונעצר על ידי שוטר ושוטרת ממשטרת ההגירה.
נלקחת ממנו טביעת אצבעות והוא מצולם.
בבוקר הוא משוחרר אך איש לא בא לקחתו והוא ממשיך בנדידה ברחובות לקראת עתיד לא ברור.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותדבבה אשטומסגניו טדלהראש המשפחהמאיר דסהברוך טדלהחנה היילהזהבה טדלהאורית ואסהלי טדלהעדיאל זמרוטייטו טדלהבנו של ברוךסולומון מרשהמשה טדלהשולה מולאאורלי טדסהדוד גתהוןמתן טדלהבמ של משהרותי אסרסאיבוסנה טדלהמולא מנגיסטואצ'נפ טדלהאחיו של מסגניו
עלים עבדאללה (1982 – 9 באוקטובר 2023) היה קצין צה"ל בדרגת סגן אלוף, ששימש בתפקידו האחרון כסגן מפקד חטיבה 300 של אוגדה 91. נהרג בחזית הלבנונית בחילופי אש בגבול ישראל–לבנון, במהלך מלחמת חרבות ברזל.
עבדאללה נולד ב-1982 ביאנוח-ג'ת למשפחה דרוזית-ישראלית.
ב-2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה, היה סגן מפקד פלוגה.
לאחר מכן היה לקצין אג"ם של הגדוד.
לאחר השלמת לימודיו, התמנה לסגן מפקד גדוד 33 בקרקל.
בהמשך שירת כקצין אג"ם של חטיבת פארן, מפקד גדוד מילואים 299 וראש ענף אימונים של פיקוד הצפון.
בחטיבה 300 מילא מספר תפקידים בכירים, ובהם קצין מבצעים חטיבתי, קצין בטיחות חטיבתי וסגן מפקד החטיבה.
ב-9 באוקטובר 2023 נהרג בגליל המערבי ליד אדמית במהלך חילופי אש עם מחבלים שחדרו משטח לבנון כחלק מהלחימה בזירת לבנון במלחמת חרבות ברזל.
הובא למנוחות בחלקה הצבאית ביאנוח-ג'ת.
עליצות פריזאית הוא בלט שליאוניד מאסין יצר לו בשנת 1938 כוריאוגרפיה למוזיקה מאת ז'אק אופנבאך, בעיבוד ותזמור שעשה עשרות שנים לאחר כתיבתה מנואל רוזנטל בשיתוף פעולה עם ז'אק ברינדז'ונק-אופנבך, אחיינו של המלחין.
הבלט, עם לברית ותפאורה של הרוזן אטיין דה בומון ותלבושות בעיצוב ברברה קרינקה, הוצג לראשונה בביצוע בלט רוס דה מונטה קרלו בתיאטרון מונטה קרלו ב-5 באפריל 1938.
הבלט הוא בן מערכה אחת ואין לו סיפור עלילה כמקובל.
תחת זאת, הוא מתאר את מעשי עגבים קלילים, ריקודים מלאי חיים ועליצות עולה על גדותיה של קבוצת אנשים שונים ומגוונים, שנפגשים ערב אחד בקפה פריזאי אופנתי בתקופת האימפריה הצרפתית השנייה (1879-1851).
בין המשתתפים נציגי מעמדות חברתיים שונים.
עם פתיחת המסך, ארבעה מלצרים וארבע מנקות מכינים את האולם לשעשועי הערב.
הם רוקדים ריקוד עליז לפני שהדלתות נפתחות לקהל.
הראשונה להגיע היא נערת פרחים יפה, שבאה למכור את פרחיה ללקוחות.
היא רוקדת בשמחה עם המלצרים, תוך נפנוף חצאיות ותחתוניות, כשהמנקות יוצאות לדרכן.
עתה מגיעה קבוצה של שש "קוקודוטה", צעירות קלות-דעת בעלות מוסר מפוקפק, ובני לווייתן, שלושה שחקני ביליארד.
הקבוצה מחוללת סביב האולם במזורקה משלהבת.
בסיופ המזורקה, מופיעה מוכרת כפפות זוהרת בפתח הדלת, עושה את דרכה בצעדי ולס אל תוך האולם ומקסימה את כל הנוכחים.
שינוי במוזיקה מבשר את בואו של תייר פרואני עשיר, שנכנס אל האולם אחוז התרגשות עזה.
הורא נושא עמו שני תרמילים, שבקוצר רוחו להצטרף לחיי הלילה הפריזאיים לא התעכב להפקיד אותם למשמרת.
חבורת הצעירות המפוקפקות מתעניינת בו ובעושרו הגלוי לעין, אבל הוא נמשך אל מוכרת הכפפות.
עתה, לצלילי ולס גובר והולך,, נכנס ברון יפה-תואר.
נער, הפרחים מקבילה את פניו, אך הוא הולך מיד שבי אחר מוכרת הכפפות.
כשהם רוקדים יחדיו, נראה שהם מתואמים בשלמות.
הלמות תופים ומוזיקה של שיר לכת מכריזה על בואם של קצין ומחלקת חיילים.
אלה, המעוניינים בחברת נערות, סוחפים את חבורת הצעירות ואת נערת הפרחים בעוד מחול.
לפתע מגיעה אשת חברה אופנתית, קורטיזנה יפהפייה הידועה בשם "לה ליון", עם בן-לווייתה, דוכס, ובת-לוויה, "הגברת בירוק".
האולם מלא עתה באנשים, המבקשים ערב של שעשועים, בידור וגם, אולי, הרפתקת אהבהבים.
בעצת נדיה בולאנז'ה, הנחה מאסין את הבחירה של רוזנטל מבין הקטעים של אופנבאך.
לאחר השלמת הפרטיטורה, פקפק מאסין בסיכויי הצלחתה ונטה לדחות אותה.
רוזנטל הציע אפוא לפנות אל איגור סטרווינסקי, שישמש כבורר בשאלה אם לקבל את הפרטיטורה, ומאסין הסכים להצעה.
לאחר ששמע את המוזיקה, המליץ סטרווינסקי בכל לב למאסין לקבל את העיבוד של רוזנטל.
אף על פי כן, מחמת היחסים המעורערים בין מאסין לרוזנטל, לא רוזנטל ניצח על הביצוע הראשון של הבלט, אלא אפרם קורץ, שניצח על הצגת הבכורה.
בארצות הברית הוצג הבלט "עליצות פריזאית" לראשונה בביצוע בלט רוס דה מונטה קרלו בבית המטרופוליטן אופרה בניו יורק, ב-12 באוקטובר 1938, עם אלכסנדרה דנילובה בתפקיד "מוכרת הכפפות" ודלארובה, לורט, פרנקלין, יאוסקביץ' ומאסין באותם תפקידים שרקדו בהצגת הבכורה במונטה קרלו.
במופע פתיחת העונה של הלהקה בשנת 1941 בניו יורק, כשדנילובה יצאה לראשונה לבמה, היא התקבלה בתשואות ספונטניות, שעצרו את ההצגה.
תשואות עוצרות-הצגה כאלה היו מאז ואילך למסורת בכל פתיחת עונה בהצגת "עליצות" עם דנילובה.
התפקיד המלבב של "נערת הפרחים" נותר במיוחד להתאים לכשרונותיה ויכולותיה של יבגניה דלארובה, אשתו השנייה של מאסין, והיא התאימה להפליא לליריות שופעת החדווה שלו.
פרדריק פרנקלין, צעיר, בלונדי ויפה-תואר, היה מושלם בתפקיד הברון ונודע במשך שנים בתפקיד זה.
ז'אנט לורט, רקדנית עתירת חיטובים שעיניה נוצצות, זכתה גם היא להתפעלות בתפקיד "לה ליון", שאותו ביצעה פעמים רבות.
אחרי שמאסין עזב את בלט רוס דה מונטה קרלו בשנת 1943, קיבל לאון דניאליאן את תפקיד הפרואני והיה מזוהה עמו.
במשך הזמן, הכניס שינויים בכוריאוגרפיה המקורית כדי להתאימה לסגנונו האישי, וזכה להתפעלות רבה בתפקידו זה.
עוד הפקות של "עליצות פריזאית" של מאסין עלו בביצוע הבלט המלכותי השוודי
לורקה מאסין חידש את הבלט שיצר אביו, וביים אותו בשביל תיאטרון הבלט האמריקאי בשנת 1988, עם תפאורות בסגנון סרטי הנפשה מאת זאק בראון ותלבושות מקושטות וססגוניות בהפרזה מאת מעצב האופנה הצרפתי כריסטיאן לקרואה.
ההפקה לא נחלה הצלחה ועלתה רק פה ושם עד 1999, אז הושמטה מן הרפרטואר.
היא חזרה לחמספר הופעות ב-2014, בעונת הלהקה בניו יורק, וגם הפעם נתקלה בתגובה פושרת מצד הקהל והמבקרים.
אוברטורה (מתוך האופרטה "עליצות פריזאית")
אלגרו מודרטו (מתוך מאדאם דה לה האל")
פולקה (מתוך (מתוך האופרטה "Le voyage dans la lune")
פרלוד ל"קאן-קאן (מתוך "אורפיאוס בשאול")
קאן-קאן תמונה 1 (מתוך "אורפיאוס בשאול", רובינזון קרוזו)
קאן-קאן סצנה 2 פולקה (מתוך "אורפיאוס בשאול")
קאן-קאן סצנה 3 (מבחר קטעים)
עַלְמָה הוא מושב דתי לאומי באזור הצפון בגליל העליון, השייך למועצה אזורית מרום הגליל ולארגון המושבים של הפועל המזרחי.
המושב נמצא בסמוך ליישוב ריחאניה, כ-8 ק"מ מצפון לצפת.
ממערב למושב עובר כביש 886.
באזור שבו נמצא המושב התקיים היישוב היהודי עלמא, שהתקיים מהתקופה הרומית ולאחריה בתקופה הצלבנית ועד התקופה העות'מאנית.
השם עלמה מוזכר לראשונה בתקופה הצלבנית; קהילה יהודית רציפה התקיימה במקום עד המאה ה-17. בנימין מטודלה מציין שבזמן ביקורו, מצא כ-50 משפחות יהודיות שמתגוררות במקום.
למרגלות המושב ממזרח מצויים שרידיהם של שני בתי כנסת קדומים - בחורבת קציון ובחורבת מרות.
סמוך למושב נמצא ציונו של התנא רבי אלעזר בן ערך.
המושב הוקם באוגוסט 1949 על ידי איגוד המושבים של הסתדרות הפועל המזרחי עם תכנון לאכלוס 125 משפחות.
היישוב הוקם בסמוך לכפר הערבי עלמא, שחרב במלחמת העצמאות.
בתחילה התיישבו בו כ-125 משפחות עולים מא-זאווייה ומטריפולי שבלוב.
בשנת 1950 הגיעה למקום קבוצה של גרים מעיירה באיטליה בשם סן ניקנדרו אשר עם הזמן עזבו את היישוב למושבים אחרים באזור.
לאחר שעזבו האיטלקים הגיעו למקום ב-1954 משער העלייה 39 משפחות עולים מקוצ'ין אשר בהודו.
ביוני 1954 התפתח עימות חריף בין הטריפולטנים להודים על רקע סירובם של ההודים לקחת חלק בשביתה נגד המוסדות המיישבים.
לבסוף, עולי קוצ'ין עזבו את היישוב, באופן רשמי בגלל הקור, ועברו לגבעת כ"ח ואביעזר.
במהלך שנות ה-70 סבל המושב מעימות בין בעלי עדרי בקר לבין בעלי מטעים שטענו לנזקים למטעים מידי עדרי הבקר.
במסגרת הסכסוך, אחד מבעלי המטעים הניח רעל שהרג עשר פרות.
כן הושחת בית במושב כדי שלא יימסר לאחד מבני הקבוצה היריבה.
הסכסוך הגיע לשיאו ביולי 1976 כאשר המשטרה עצרה מספר חברים במושב שנחשדו בקשירת קשר לרצוח את יושב ראש ועד המושב, בן-ציון סופר.
מעל המושב נמצא הר עלמון הקרוי על שמו.
עלמה זק (נולדה ב-21 בנובמבר 1970) היא שחקנית וקומיקאית ישראלית, זוכת שני פרסי האקדמיה הישראלית לטלוויזיה.
זק נולדה בתל אביב וגדלה בשכונת רמת אביב.
היא בתם של הזמרת עדי עציון-זק והמוזיקאי יונתן זק.
אחיה התאום הוא הבמאי יורם זק.
את שנות התיכון עשתה בגימנסיה הרצליה.
שירתה בצה"ל כמאבחנת פסיכוטכנית ולאחר מכן למדה משחק באוניברסיטת תל אביב.
זק שיחקה במספר הצגות ומופעים.
בשנת 1998 שיחקה בסדרות "החרצופים" בערוץ 2 ו"שמש" ובמיני-סדרה "ארץ קטנה איש גדול" ב-HOT.
בשנת 2001 השתתפה בתוכנית הטלוויזיה "המצב" ככתבת שטח לצד אברי גלעד ובתפקידי אורח בסדרות "החיים זה לא הכול", "שבתות וחגים" וכן בסרט "חוכמת הבייגלה".
הופיעה בסדרה "8 דקות ביום" של הבמאי עוזי וייל.
החל משנת 2003 היא משתתפת בתוכנית הבידור הסאטירית "ארץ נהדרת" של "שידורי קשת".
בתוכנית זו גילמה מספר רב של דמויות, בהן חיקויים של מאיה בוסקילה ("מאיה בומבילה"), דליה איציק, יונית לוי, ציפי שביט, אבירמה גולן, זהבה גלאון, חנין זועבי, שרה נתניהו, מרב מיכאלי, נינט טייב ומספר רב של דמויות בדיוניות.
בשנת 2004 הנחתה יחד עם איל קיציס את התוכנית "האקדמיה לצחוק", שיחקה בסדרה הקומית "מה שלמה?" בערוץ לוגי, ושיחקה בסרט הטלוויזיה "להשתחרר מסוזי" ששודר ב-HOT3.
בשנת 2005 שיחקה בסדרת הדרמה "בטיפול" ששודרה בערוץ הוט 3 לצד אסי דיין ורמי הויברגר.
בשנת 2006 הנחתה יחד עם רבקה מיכאלי את "פסטיבל השירים של ישראל" וגם שרה עם להקת "טיפקס" את השיר "פרח השכונות".
בשנת 2007 הופיעה בתפקיד אורח בסדרה "מסודרים" כחברתו לשעבר של גיא, המגולם על ידי אסף הראל והשתתפה בסרט "נימפות בערפל".
ב-2008 הצטרפה לצוות השחקנים בעונה השנייה של הסדרה "לא הבטחתי לך" של חברת yes.
באותה שנה החלה להופיע בסדרת הדרמה "עד החתונה" בערוץ 2, וכן המשיכה לעונה השנייה של "בטיפול" בהוט 3.
בשנת 2010 שיחקה בסרט של חבורת "ארץ נהדרת" "זוהי סדום", והחלה לשחק בתפקיד ראשי לצד יוסי מרשק ויהודה ברקן בסדרת הדרמה "פלפלים צהובים" שיצרה קרן מרגלית.
בשנת 2011 שיחקה בתפקיד משני בסרט "הערת שוליים", לצד ליאור אשכנזי ושלמה בראבא.
בשנים 2010–2012 הייתה הפרזנטורית של בנק הפועלים לצד ארז טל.
בשנת 2015 החלה לשחק בקומדיית המצבים של ערוץ הילדים "אלישע".
השתתפה בסדרה "האחיות המוצלחות שלי" בתפקיד נילי, החל מהעונה השנייה שעלתה במרץ 2018, כמו כן שיחקה באותה שנה בסדרה "להעיר את הדב".
ב-2019 השתתפה בסדרה "אמא מביכה".
בשנת 2022 השתתפה בעונה הרביעית של סדרה הילדים והנוער "אבא מטפלת" המשודרת בערוץ טין ניק בתפקיד אורנה.
בשנת 2023 חזרה לתפקיד זה בעונה החמישית, אך בעונה השישית לא השתתפה.
בשנת 2022 שיחקה גם בסדרה "שעת אפס" של כאן 11, בתפקיד תמר, ובסדרת הנוער "מדרסה" בתפקיד אמא של תלמידה.
בשנים 2004–2023 הייתה בזוגיות עם השחקן אלון נוימן ולהם שתי בנות.
משנת 2024 בזוגיות עם איתן מעוז.
מגזין "עלמה" היה מגזין נשים מבית ידיעות אחרונות.
"עלמה", שיצא לאור לראשונה בנובמבר 2005, נחשב כ"אחות הקטנה" של מגזין הגברים "בלייזר".
את הירחון הקימה דריה שועלי, ולאחר פרישתה ערכו אותו עינב פלק ויפית פרץ.
פרץ עזבה את תפקיד העורכת בתחילת שנת 2007, ופלק המשיכה בתפקיד עד סגירת המגזין.
העיתון נסגר בפברואר 2007, כאשר גיליון מס' 15 שיצא ב-1 בפברואר היה האחרון שראה אור.
עלמא, בית לתרבות עברית בתל אביב, היא עמותה לחקר ולהוראה של התרבות והמסורת היהודית.
העמותה נוסדה ב-1996 על ידי ד"ר רות קלדרון.
הלימודים בעלמא עוסקים בתרבות העברית ונסובים על שאלת הזהות היהודית.
המושג "תרבות עברית" מובן בעלמא כנקודת המפגש בין התרבות הכללית, התרבות היהודית והמצב הישראלי.
בעלמא כקהילת לימוד מושם דגש על דיאלוג בין מורים מתחומי דעת שונים ועל קשר אישי בין מורה לתלמידים ובכיתות לימוד אינטימיות.
במקום פועל בית-ספר לתרבות עברית במספר מסלולים:
תוכנית עמיתי עלמא 'מתנאל': תוכנית עמיתי עלמא היא מסגרת ייחודית של אמנים, פעילים חברתיים, אנשי חינוך ואנשי רוח, העוסקת בלימוד מעמיק של התרבות העברית, בביקורתה ובעיצובה.
תוכנית העמיתים של עלמא נועדה לאפשר לבוגרי תואר ראשון (או תעודה מקבילה) להקדיש מזמנם ללימודים לקראת פעילות יוצרת בשדה התרבות העברית.
הלימודים בתוכנית מתקיימים בבית עלמא בהיקף של 12 שעות שבועיות במהלך סמסטר.
מסלול הלימודים כולל לימודי מקורות בבית מדרש, לימודי ליבה בספרות, מדעי היהדות, היסטוריה, פילוסופיה ותרבות.
תרבות עברית לפרחי הוראה (בשיתוף מכללת סמינר הקיבוצים): שיתוף פעולה בתוכנית לקראת הוראה בבית הספר העל-יסודי בתחומי המקרא או הספרות.
התוכנית מקנה תעודת הוראה מסמינר הקיבוצים.
קורסים סמסטריאליים: מגוון שיעורים בתחומי דעת, רוח ותרבות עברית.
בית מדרש: מפגשים בני ארבע שעות הכוללים פרקי למידה בחברותא.
"בית מדרש יוצרים", הפונה ליוצרים מתחומים שונים שבעבודתם מעצבים את הספרה הציבורית הישראלית.
ההשתתפות בבית המדרש אפשרה התנסות "יחפה" – כלומר חפה מכל אידאולוגיה או עמדה דתית, בלימוד טקסטים יהודיים וישראליים כמקור להשראה.
שיטת הלימוד אפשרה דיון מזוויות בלתי שגרתיות ויציקת פרשנויות חדשות לטקסטים הקלאסיים.
התוכנית זכתה להצלחה רבה בקרב קבוצות של יוצרים מתחום הקולנוע והטלוויזיה, המוזיקה, האמנות הפלסטית ואנשי תקשורת.
בעבר התקיימו בעלמא קורסים קצרים באנגלית, בתחומי דעת שונים.
ערבי תרבות סביב מועדים בלוח השנה העברי: הישראלי והאוניברסלי.
המפגשים עוסקים בסוגיות העולות ממועדי לוח השנה בהקשרים ספרותיים, היסטוריים, פילוסופיים ופוליטיים.
ערבי העיון יוצרים נקודת מפגש בין התרבות היהודית והכללית למציאות הישראלית.
בין האירועים: סליחות, חנוכה, משתה פורים, תיקון ליל שבועות, ט"ו בשבט, ט' באב.
סלון אבינעם (לזכרו של אבינעם ניסנוב), משחזר את תפקידו המסורתי של הסלון התרבותי כמקום מפגש מסעיר בין המרחב הביתי לציבורי.
הסלון מבקש להפגיש קולות משמעותיים מתוך המרחב התרבותי ללימוד שיחה ודיון.
לעלמא הייתה שותפה לשתי סדרות ספרים:
סדרת טקסי חיים בשיתוף הוצאת ידיעות אחרונות.
הסדרה כוללת שלשה ספרים: "בת מצווה ובר מצווה", "לקראת כלולות" ו"קבלת פנים" (שמחת הבת וברית מילה).
סדרת עלמא - עם עובד היא סדרת ספרים בשיתוף הוצאת עם עובד בה יצאו לאור עד כה שמונה כותרים, מפרי עטם של אריאל הירשפלד, יוסף שורץ, תמר רוס, חיים סולובייצ'יק, ברוך קימרלינג, ישראל יעקב יובל ומלילה הלנר-אשד.
טְרַקְלִין האמנות הוא חלל לתערוכות אמנות השוכן בתוך בית עלמא.
הטרקלין, חדר האירוח של המבנה המקורי אשר מצוי סמוך לכניסה ופונה אל שד' רוטשילד, הוסב לגלריה ומשמש לתערוכות אמנות מתחלפות, בעיקר של אמנות ישראלית עכשווית.
הטרקלין נוסד בשנת 2021 על ידי האוצר רון ברטוש המשמש בו כאוצר יחד עם האמן ציבי גבע.
עלמא או עלמא אלשעב היה יישוב בגליל העליון שהתקיים ככל הנראה מהתקופה הרומית בארץ ישראל, ועד לתקופה העות'מאנית.
במקום נמצאו ממצאים המעידים על פולחן יהודי במקום בתקופת המשנה, ועל משפחות יהודיות שגרו ביישוב בתקופות מאוחרות יותר, לצד משפחות מוסלמיות.