tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במוקדמות לאליפות אירופה עד גיל 19 בשווייץ ביולי 2018, כבשה להמן את שער השוויון בדקה ה-80 במשחק נגד צרפת שהסתיים בתיקו 2–2. לאחר הפסד 2–0 לספרד, הבקיעה שוב בדקה ה-90 בניצחון 3–1 על נורווגיה.
להמן שיחקה בכל שלושת המשחקים המקדימים, ושווייץ יצאה מהמוקדמות עם ארבע נקודות.
להמן כבשה את שערה הראשון במדי נבחרת שווייץ הבוגרת ב-22 באוקטובר 2017 במשחק ידידות מול יפן, כשנכנסה בדקה ה-55 כמחליפה לשחקנית .
ב-2 במרץ 2018 במשחק בגביע קפריסין 2018, הבקיעה את שערה הבינלאומי הראשון בדקה ה-17 נגד פינלנד, שהפסידה 4–0. את משחקה הרשמי הראשון שיחקה ב-5 באפריל 2018 בחולצה 23 נגד סקוטלנד שהפסידה 1–0, ושווייץ עלתה לגביע העולם בכדורגל נשים 2019. במאי 2019 נפצעה בקרסול באימוני הנבחרת ועברה ניתוח.
ב-22 בספטמבר 2020 שיחקה להמן בנבחרת שהעפילה לאליפות אירופה בכדורגל נשים 2022, ובדקה ה-63 הבקיעה שער בניצחון 2–1 נגד בלגיה.
ב-13 באפריל 2021 במשחק האחרון של שווייץ נגד צ'כיה, שהסתיים בתיקו 1–1 לאחר 120 דקות, הבקיעה להמן שער בקרב הפנדלים, צ'כיה הפסידה 2–3 ושווייץ עלתה ליורו הנשים 2022. ביורו 2022 לא השתתפה להמן עקב חוסר מוכנות נפשית.
ב-3 ביולי 2023 נבחרה לשחק בנבחרת שווייץ בגביע העולם בכדורגל נשים 2023, והשתתפה בשניים מתוך שלושה משחקים בשלב הבתים, כשבשתי הפעמים נכנסה כמחליפה.
בשמינית הגמר הפסידה שווייץ 1–5 לספרד, שזכתה באליפות.
נכון ל-29 במרץ 2024, יש ללהמן 16.6 מיליון עוקבים באינסטגרם, והיא הכדורגלנית הנעקבת ביותר בעולם.
להמן היא ביסקסואלית מוצהרת, והייתה בזוגיות עם כדורגלנית נבחרת שווייץ, .
אחרי בכמן, הייתה במערכת יחסים עם דוגלאס לואיז, קשרה הברזילאי של יובנטוס, והם חזרו אחד לשנייה אחרי שנפרדו.
אֱלִישָׁע בֶּן אֲבוּיָה (או אֲבִייָּה) היה מגדולי התנאים ש"שנה ופירש".
אלישע חי בתקופת חורבן בית שני ובשלב מאוחר יותר של חייו "יצא לתרבות רעה", התחבר לרומאים.
בשל כך, הוא נזכר בספרות חז"ל בכינוי "אחר".
אמרות רבות של אלישע בן אבויה, לפני התפקרותו, פזורות ברחבי התלמוד, במסכת אבות ובאבות דרבי נתן.
לפי המסופר בתלמוד הירושלמי, אלישע נולד בירושלים ואבויה אביו היה "מגדולי ירושלם":
אלישע בן אבויה נחשב לפני כפירתו בתורה, לאחד מגדולי התנאים:
בשלב מסוים של חייו כפר אלישע בן אבויה בתורה ומאז ואילך הוא נקרא בספרות חז"ל "אחר" ואִמרותיו ופרשנויותיו משויכות לשם זה.
על מקור כינוי זה מסופר בתלמוד הבבלי: שכאשר חדל לקיים מצוות, הלך לזונה.
אמרה לו: וכי אינך אלישע בן אבויה?
עקר צנון מערוגתו בשבת (ובכך ביצע מלאכת קוצר וחילל את השבת) ונתן לה.
בתלמודים מובאות סברות רבות לגבי מניעיו של אלישע לכפור בדתו:
בתלמוד הבבלי, () מובא שהיה אחד מהארבעה שנכנסו לפרדס, (חכמות מיסטיות נשגבות), משראה בישיבה של מעלה את המלאך מטטרון יושב (בעוד כל המלאכים חייבים לעמוד) שיער בנפשו שמא קיימות שתי רשויות, וכתוצאה מכך "קיצץ בִּנטיעות" וחדל לקיים מצוות.
באותה סוגיא מובא שהקב"ה הורה בעקבות כך להעניש את המלאך מטטרון ולהכות אותו בשישים פולסא דנורא (מכות אש), כי היה עליו לעמוד ולא לגרום למכשול.
בסוגיא המקבילה בתלמוד הירושלמי () מצוטט אלישע עצמו כמספר על אביו שהקדישו לתורה ביום מילתו, מפני שהאמין בכוחה של לימוד התורה.
ומסכמת הגמרא: "לפי שלא הייתה כוונתו לשם שמים, לפיכך לא נתקיימו בו".
לפי סיפור המופיע בשני התלמודים (), הסיבה להפיכתו לכופר הייתה שראה אב אומר לבנו לטפס על עץ לצורך מצוות שילוח הקן.
הבן קיים את דברי אביו, נפל מן העץ ומת.
מכיוון שעל שתי מצוות אלו (מצוות שילוח הקן ומצוות כיבוד אב) נאמר בפירוש בתורה ששכרן אריכות ימים הגיב אלישע למראה עיניו בכפירה (הגמרא מוסיפה שבאמת יש לפרש שהכוונה לאריכות ימים לעולם הבא).
באותו מקום מסופר גם שכאשר ראה אלישע את לשונו של רבי חוצפית המתורגמן (או רבי יהודה הנחתום) אחד מעשרת הרוגי מלכות, מוטלת באשפה, אמר: "פה שהפיק מרגליות - ילחך עפר?".
חז"ל תלו את מצבו גם בעיסוק בחכמה יוונית ובספרי מינים (), ואף בכך שאמו עברה סמוך לבתי עבודה זרה בעת שהייתה מעוברת, והריחה מתקרובת העבודה הזרה.
סיפורים אחרים בתלמוד מתארים את מעשיו של אלישע בעקבות כפירתו.
בתלמוד הירושלמי מסופר כי לא רק זאת, אלא גם שרמס בפרהסיא ובמפגיע את מצוות התורה ברוכבו על סוסו ביום הכיפורים שחל להיות בשבת באזור הר הבית ("לפני בית קודש הקדשים").
למרות זאת, צעד לצדו תלמידו רבי מאיר, עד שאמר לו אלישע: לפי מספר צעדי סוסי, אני מבין שעד כאן מותר לך ללכת עמדי, מכאן ואילך תחום שבת.
רבי מאיר אמר לו: כה רבה חכמתך ואין אתה חוזר בך?
השיב לו אלישע כי שמע מאחורי הפרגוד שלכולם פתוחה דלת התשובה "חוץ מאחר" (או בלשון המקורית "שובו בנים שובבים חוץ מאחר").
התבטאות אחרת שנקשרה ברבי מאיר: "רבי מאיר רימון [אלישע בן אבויה] מצא.
תוכו [הידע הנרחב של אלישע בן אבויה בתורה] אכל, קליפתו [כפירתו] זרק".
כאשר גסס אלישע ממחלה בא אליו רבי מאיר וביקש ממנו שיחזור בתשובה.
אלישע אמר לו: "ועד כאן מקבלים?
[האם יקבלו תשובה של חוטא כמוני?]" אמר לו רבי מאיר: "תָּשֵׁב אֱנוֹשׁ עַד-דַּכָּא" – עד דכדוכה של הנפש.
אלישע התחיל לבכות עד שמת.
לאחר מכן שמח רבי מאיר ואמר: "דומה, שמתוך תשובה נסתלק רבי" (ירושלמי, חגיגה, פרק ב, הלכה א).
על פי המסופר ב שבתלמוד הבבלי, כשמת בן אבויה, בשמים אמרו כי לא ניתן להכניסו לעולם הבא, מפני שחטא ולא כפר בלבו בלבד; עם זאת גם לדון אותו ולהכניסו לגיהנום אי אפשר, בשל התורה שלמד.
משום כך אמר תלמידו רבי מאיר: "מתי אמות ואעלה עשן מקברו" [של אלישע, מפני שעדיף שיישפט וייענש זמן מסוים בגיהנום ואחר כך יעבור לעולם הבא].
לפי הגמרא, אמנם לאחר מותו עלה עשן מקברו של אלישע, אך רבי יוחנן טען שאין זה מספיק, שכֵּן "אחד היה בינינו, ואין אנו יכולים להצילו?!".
הוא הבטיח שיעלהו לעולם הבא, ואומנם כאשר מת רבי יוחנן, הסתלק העשן ונודע כי "אחר" נכנס לגן עדן.
השערה מאוחרת ויחידה גורסת כי קברו מצוי בכפר חיטים, על פי השערתו של יצחק גולדהאר בספרו "אדמת קודש": "בקבר הנקרא נבי-אללא-שייב אשר בעיר עת קצין Hattin קברו את אלישע בן אבויה שמת בעיר ההיא".
המקום שאליו התכוון הוא מתחם נבי שועייב, בו חוגגים הדרוזים את חג נבי שועייב.
בתלמוד הבבלי והירושלמי מסופר שבנותיו של "אחר" ביקשו מרבי לפרנסן.
בתחילה הוא הגיב אליהן בצורה קשה מאוד ("עדיין יש מזרעו בעולם?!") וסירב לבקשתן בגלל אביהן, אך בסוף חזר בו בגלל תורתו של אביהן ופרנסן.
רב יוסף אמר שרבי יעקב היה בן בִתו של "אחר", ואילו "אחר" היה דורש כנכדו שהשכר על המצוות הוא רק בעולם הבא - לא היה חוטא.
לכאורה, קשה להלום את שני המקורות הללו יחד, שכן, רבי יעקב היה רבו של רבי - ואיך הגיב בצורה קשה כל כך לזרעו של "אחר"?
יש שהציעו שיש טעות בגרסה בדברי רב יוסף, והיה צ"ל: "כרבי יעקב בר קרשי", ונוצר שיבוש ל"בר ברתיה".
לפי זה, ר' יעקב כלל אינו בנו של "אחר".
ויש שהציעו שרבי יעקב נכדו של "אחר" – איננו רבי יעקב בר קורשי רבו של רבי.
בספרו של איש תנועת ההשכלה היהודית בווילנה, קלמן שולמן, "שפה ברורה" (מהדורה ראשונה ב-1848, מהדורה שנייה ב-1864) נכלל הסיפור הקצר "אלישע בן אבויה".
אלישע בן אבויה הוא גיבור הרומן של מילטון שטיינברג, "As a Driven Leaf", שיצא לאור בשנת 1939, ותורגם לעברית, בשם "כעלה נידף", בשנת 1946 בידי יונתן רטוש (בשם העט יוסף לוז), ובשנת 2015 בידי יעל ענבר (עם מבוא מאת דב אלבוים).
בשנת 1947 פורסם סיפור קצר מאת משה שמיר "על סוסו בשבת", שנקודת המוצא שלו היא הסיפור התלמודי לפי אלישע בן אבויה רכב על סוס בשבת, ותלמידו רבי מאיר הלך לצדו.
גיבור הרומן "בחזרה מעמק רפאים" מאת חיים באר הוא אלישע מילגרוים, יהודי שהתנצר.
הזיקה בין אלישע מילגרוים לאלישע בן אבויה ניכרת לקורא, ואף מצוינת במפורש בתיאור קבורתו השנייה של אלישע מילגרוים.
במרץ 2024 יצא לאור בהוצאת כנרת זמורה דביר רומן היסטורי-פנטסטי מאת איל חיות־מן, "מסכת תהום", שבו אלישע בן אבויה הוא הפרוטגוניסט והמספר.
אלישמע הוא מושב באזור השרון ליד הערים הוד השרון וכפר סבא ושייך למועצה אזורית דרום השרון.
המושב נמצא באזור שהיה בנחלת שבט אפרים והוא נקרא על שם נשיא השבט אלישמע בן עמיהוד.
הוקם בשנת 1951 על ידי עולים מלוב מהעיר בנגאזי ומאזור קירנאיקה, שישבו קודם לכן במשך כשנתיים בבתי כפר סבא הערבית, וכונו ארגון "אל כרום" ו"כרמים".
היישוב הוקם על אדמות הכפר הערבי ביאר עדס שהוקצו למושב כנכסי נפקדים, לאחר שתושביו ברחו ממנו במהלך מלחמת העצמאות.
בסמוך ולאחר ההקמה (5 מאי 1951), רצחו מסתננים מירדן את אחד מתושבי המקום, עת שהה במחסן הנשק שביישוב.
בעת הקמתו הוקצו למושב 2,400 דונם, בהם עסקו בפלחה.
באוקטובר 1952 הושלמו בתי הקבע במושב, כולל חמישה מבני ציבור (גן ילדים, בית ספר, בית כנסת, מועדון נוער ומרפאה) ושמו של היישוב הוסב לאלישמע, על שמו של נשיא שבט אפרים, אלישמע בן עמיהוד.
ילדי המושב לומדים בבית הספר היסודי אהרונוביץ ובחטיבת הנעורים והתיכון בבית חינוך ירקון, בקריית המועצה האזורית הסמוכה למושב.
לפי המתואר בתנ"ך, אֱלִישָׁע בֶּן שָׁפָט היה נביא שפעל בממלכת ישראל במאה התשיעית והשמינית לפני הספירה, בתקופת שלטונם של המלכים אחזיה, יורם, יהוא, יהואחז ויואש.
הוא התפרסם כתלמידו של אליהו הנביא, כממשיך דרכו במלחמה למען אלוהי ישראל, וכעושה ניסים.
אלישע שפט את ישראל ששים ושש שנים.
בתנ"ך מוזכר אלישע כבן ל"שפט" בלי להזכיר לאיזה שבט היה שייך.
בתלמוד הבבלי מבואר ששפט אבי אלישע היה מבני שבט גד, כמובא בספר דברי הימים; .
על פי זה כתב רש"י שאלישע הוא בן שבט גד.
אולם לפי משמעות התנא דבי אליהו כפי שהבינו בעלי התוספות יש סוברים כי אלישע היה כהן וכן שפט אביו, ואילו ה"שפט" המוזכר בספר דברי הימים היה איש אחר בשם שפט.
ב מסופר כי אליהו הנביא ברח למדבר סיני, בחוששו לנפשו כיוון שאיזבל, אשתו של המלך אחאב, ביקשה להורגו.
בהיותו במדבר זכה אליהו להתגלות מפי אלוהי ישראל, שהטיל עליו שלוש משימות: למשוח את חזאל למלך על ארם, למשוח את יהוא בן נמשי למלך על ישראל, וכן למנות לו ממשיך - את אלישע בן שפט מאבל מחולה אשר בגלעד: .
אחר דברים אלו, הצפין אליהו לעבר דמשק, ובדרכו מצא את אלישע חורש את שדות משפחתו בשנים עשר צמדי בקר.
אליהו השליך לעברו את אדרת השיער שלו, שהיוותה את סימנו המזהה, ובזאת אימצו כבן וכשמש והפקיד בידיו את שליחות הנבואה: .
כשש שנים ליווה אלישע את מורו הרוחני ושימשו, עד לעלייתו של אליהו השמימה והשראת רוח הנבואה על הנביא המתלמד.
עם זאת, אין התנ"ך מספר כלל על פרק זמן זה.
אלישע דבק באליהו, והיה תלמידו הנאמן, וזאת אף על פי שהנביא היה אדם מתבודד ופעמים רבות נטש את חברת בני האדם לטובת מקומות שכוחי אל.
כיוון שכך, זכה אלישע לחזות בהסתלקותו הפתאומית והפלאית של אליהו במרכבת אש השמימה, ובטרם הלקחו אף זכה לשאול בקשה מאת אליהו: .
חז"ל הסבירו שאלישע ביקש כפלים ממה שהיה באליהו, וכן דרשו שנמצא אלישע ראוי "לעשות מעשי ניסים פי שנים ממספר הניסים שעשה אליהו".
לאחר עזיבתו של אליהו, נטל אלישע את אדרתו המושלכת ואיתה ביצע את מעשה הנס הראשון שלו: הוא חבט אותה על מי הירדן, והמים נחצו לשנים.
בני הנביאים הכירו בכך שנחה רוח אליהו על אלישע, והאחרון הפך למנהיגם.
מרגע זה ועד למותו כעבור כשישים שנה, לא פסק אלישע לחולל ניסים ולנבא נבואות.
בתקופות שונות הקיפו את אלישע 'בני נביאים' רבים, שסבבו את הנביא והשיגו דרכו רוח נבואה.
על פי המדרש גיחזי תלמידו של אלישע מנע בהתחלה מבני נביאים רבים לבוא ולשבת לפני הנביא, וכשאלישע סילק את גיחזי מעל פניו חזרו כל בני הנביאים אל אלישע במקומו על שפת הירדן.
סיפורי פלאות ומעשי ניסים רבים נקשרו בשמו של אלישע, ועיקר פרסומו עליהם.
בין היתר, אלישע ריפא את מי יריחו הרעים, על ידי כך שהשליך לתוכם מלח מתוך צלוחית חדשה.
הוא הציל אשה אלמנה ואת בניה היתומים מחיי עוני ועבדות בכך שחולל את נס אסוך השמן - הפיכת כד שמן בודד לקרן שופעת שמן.
כמו כן, אלישע נהנה מתמיכתה של אישה שונמית חשוכת בנים, ולאות תודה על טרחתה הרבה בשבילו הבטיח לה בן, ולאחר שהבן מת, הוא אף החיה אותו.
הוא השביע מאה איש מ, הציף גרזן ששקע במים ואף ריפא את צרעתו של נעמן, שר צבא ארם, בכך שהורה לו לרחוץ שבע פעמים בנהר הירדן.
בסיפורי ניסים אחדים מצטיירת דמותו של אלישע כדמות של אדם טוב לב, שלא מהסס להושיט יד לעניים, לחלשים ולמרי הגורל.
לעומת זאת, ניסים אחרים שבוצעו על ידי אלישע מעלים דמות אחרת, הנוקטת יד קשה ושיפוטיות על פי מידת הדין.
מעשה נס ידוע, המופיע ב, מספר שבהיות אלישע בדרכו לבית אל לאחר שריפא את מי יריחו הרעים, יצאו נערים קטנים מהעיר ולעגו לו על קרחותו (וזאת בניגוד לאליהו, שהיה "בעל שיער"), באומרם "עֲלֵה קֵרֵחַ, עֲלֵה קֵרֵחַ".
לפי הכתוב, אלישע קיללם בשם אלוהים, ושני דובים יצאו מהיער והרגו ארבעים ושניים ילדים.
הקושי שבהריגת הילדים בגלל לעגם נראה גם לחז"ל, שטבעו את הביטוי "לא דובים ולא יער" (ראה בהמשך).
באירוע אחר קילל אלישע את נערו גיחזי ואת זרעו בצרעת נעמן, כיוון שגיחזי חמד לעצמו את מתנותיו של נעמן לאלישע ועבר על דברי הנביא שסירב לקבלן.
באירוע אחר, בן הדד מלך ארם הטיל מצור כבד על העיר שומרון, שהביא לרעב איום בעיר הנצורה, אך אלישע, בסופו של דבר, ניבא על סיום המצור "כָּעֵת מחר", ואכן צבא ארם נס ונבואתו של אלישע התקיימה במלואה (-).
אלישע המשיך את פעולותיו של אליהו שנלחם בכל כוחו בעבודת הבעל שרווחה בממלכת ישראל ושעודדה על ידי בית המלוכה, ושלח אחד מבני הנביאים למשוח את יהוא בן נמשי למלך על ישראל.
יהוא, לאור הנסיבות החדשות, הכריז על מרד במלכות, הכרית את בית אחאב, הרג את איזבל ומחה את פולחן הבעל מישראל.
מסירת מידע מודיעיני למלך ישראל
ידוע שהנביאים בתנ"ך שימשו פעמים רבות כמודיעין צבאי, אמנם לא במובן של איסוף מידע על האויב וכדומה.
רוב הנביאים נתנו מעין מידע מודיעיני כאשר השופטים והמלכים היו שואלים אותם אם לצאת לקרבות, והם היו עונים רק 'כן' או 'לא', על פי החלטת ה'.
אך אלישע הגדיל לעשות יותר מכל הנביאים וסערת כוח נבואתו, מסר למלך ישראל מידע מודיעיני ממשי, בדבר מקומות מארב בהם הוצבו כוחות צבא ארם, כפי שניתן לראות ב:
לפי הטקסט בתנ"ך כפשוטו, לעגו מספר נערים לצורתו החיצונית של אלישע, באומרם: "עלה קרח, עלה קרח".
פרשנים מפרשים שהנערים קראו לו "עלה קרח, עלה קרח" כיוון שהוא הקריח מהם את פרנסתם כי הם התפרנסו מייבוא מים ממקורות מים טובים.
אירוע זה מופיע לאחר האירוע בו מטהר אלישע את מעיין אלישע (עין א-סולטאן) ביריחו.
ככל הנראה עד טיהור המעיין נאלצו תושבי יריחו לרכוש את מימיהם מהעיר נערן הסמוכה (ממעיין עין דויוק ועין נועמה).
בעקבות טיהור המעיין ביריחו הפסיקו תושבי יריחו לרכוש מים משכניהם, ונערי נערן הם שיצאו נגד הנביא.
תגובתו לכך הייתה קיצונית מאוד: "ויקללם בשם ה' ותצאנה שתים דובים מן היער ותבקענה מהם ארבעים ושני ילדים".
לכאורה, מעשה נורא זה של אלישע לא עולה בקנה אחד עם תפקידו כנביא, ואינו פרופורציונלי בחומרתו, כעונש, לחומרת מעשיהם של הנערים.
אכן, חז"ל לא חשו בנוח עם מעשהו זה של הנביא.
בתלמוד הבבלי מובאים כמה הסברים אפשריים, להריגת הנערים.
עם זאת מודה הגמרא כי אלישע אכן נכשל בתפקידו במספר מקרים במהלך חייו, ודן אותו לכף חובה:
"שלושה חלאין חלה אלישע: אחד שגירה דובים בתינוקות, ואחד שדחפו לגיחזי בשתי ידיים, ואחד שמת בו".
גם על סיפור גיחזי, שסולק בידי אלישע בשל חטאו, אומרת הגמרא ש"לעולם תהא שמאל דוחה וימין מקרבת, ולא כאלישע שדחפו לגיחזי בשתי ידיו".
עם זאת מביאה הגמרא על הפסוק "ויבא אלישע דמשק" שהנביא הלך עד לדמשק כדי לנסות להשיב את גיחזי מחטאיו.
חז"ל נדרשו להתמודדות לא פשוטה עם המתואר בסיפור זה, ולנסות להבין בכל זאת את מעשיו כנביא אלהים.
בגמרא מובאת מחלוקת כמה נסים היו בפרשה זו.
האם היה יער ואלישע הוציא ממנו את הדובים, או שמא אלישע יצר את היער וגם את הדובים, החכם הסובר את הדעה האחרונה קובע כי לא דובים היו ולא יער היה, ובעקבות דבריו נוצר הביטוי המפורסם לא דובים ולא יער.
חצה את מי הירדן לשניים.
ריפא את מי יריחו המלוחים או הנגועים על ידי השלכת מלח (כנראה מים המלח) למעיין (כיום נקרא המעין מעיין אלישע).
אלישע והדובים - על פי קללתו יצאו דובים מהיער והרגו את מלעיגיו.
הפך שממת מדבר לנהר מים חיים.
נס אסוך השמן - פירנס אישה אלמנה (המדרש מזהה אותה כאשת עובדיהו) על ידי כך שכד השמן שלה 'נבע' ויכלה למכור את השמן הרב.
כאות תודה לאשה השונמית בישר אותה אלישע בבן.
החיה את בן האשה השונמית.
מאה אנשים שבעו והותירו מעשרים לחם שעורים וכרמל.
ריפא את נעמן על ידי רחיצתו שבע פעמים בנהר הירדן.
קילל את גיחזי מכיוון שלקח בשמו מתנות מנעמן-חטא גיחזי, ובעקבות כך הפך גיחזי למצורע.
הציף גרזן ששקע במים על ידי זריקת עץ למים.
גילה למלך ישראל את המקומות בהם אורבים הארמים.
הכה בסנוורים את צבא מלך ארם.
לאחר מותו, הושלך לקברו איש מת.
כאשר גופת המת נגעה בעצמותיו של אלישע, חזר המת לחיים
שנים לאחר מכן, חלה אלישע "אֶת-חָלְיוֹ, אֲשֶׁר יָמוּת בּוֹ" (), ויואש מלך ישראל בא לחלוק לו כבוד אחרון, וקונן לו באותן מילים שבהן קונן אלישע לאליהו: "אָבִי אָבִי, רֶכֶב יִשְׂרָאֵל וּפָרָשָׁיו" (שם).
בשוכבו על ערש דווי חזה אלישע ליואש ניצחון מכריע של ממלכת ישראל על ממלכת ארם.
אלישע שפט ופרנס את ישראל 66 שנים (רבי יצחק אברבנאל על פי סדר עולם).
אלישע אף חולל ניסים לאחר מותו: כשנה לאחר קבורתו, הושלכה גופת בן אדם לקברו, ובנוגעה בעצמותיו שבה רוח החיים לאיש המת, שהחל מהלך על רגליו ().
במדרש מעם לועז מובא ששמו של האדם שהושלך בקברו של הנביא שלום בן תקוה ויש אומרים צדקיה בן כנענה ויש אומרים בנה של השונמית שהחיה.
מקום קברו של אלישע אינו מתואר בתנ"ך, אך על פי מסורת יהודית מראשית המאה ה-13, קברו שכן במערה בראש הר הכרמל מעל מערת אליהו, ב'מר אליאס', כיום המערה נמצאת בתחום מנזר הכרמליתים של סטלה מריס.
מסורת יהודית מאוחרת יותר, ממחצית המאה ה-19, מזהה את קברו באזור השומרון או בסביבתה.
במבואה, בתוך מבנה פולחני מתל רחוב, שתוארך למאה ה9-8 לפנה"ס, נמצאה כתובת [לא]לישע.
סמיכות האתר לאבל מחולה, מבנה הפולחן ועוד, הביאו את החופרים להשערה שייתכן ומדובר באלישע הנביא.
ניתן למצוא דוגמאות רבות לדמיון בין תיאורי מעשיו של ישו למעשיו של אלישע.
נושאמקור מקראימסורת נוצרית - הברית החדשה (בתרגום דליטש)קבלת הנבואה בירדןאלישע יורש את רוחו של אליהו (מלכים ב' ב')ישו מוטבל על ידי יוחנן בירדן (הבשורה על-פי יוחנן א 28)יג "וַיָּרֶם אֶת-אַדֶּרֶת אֵלִיָּהוּ אֲשֶׁר נָפְלָה מֵעָלָיו וַיָּשָׁב וַיַּעֲמֹד עַל-שְׂפַת הַיַּרְדֵּן.
על בסיס הדוגמאות הללו, רבים רואים באלישע כדמות ארכיטיפית לישו.
המחקר של לורנה זליק מצביע על דמיון לאלישע בתחום הטקסטואלי-לשוני בתיאורו של ישו.
במסגרת נס חציית הירדן - לאחר שאליהו נלקח בסערה השמים, במלכים ב' פרק ב' פסוק 13, אלישע חוצה את הירדן בהכאה על המים:
החוקר מראה כי בבשורת אגרטון, בשורה שהתגלתה במצרים בראשית המאה ה-20, מתואר נס של ישו על נהר הירדן שאין לו תקדים בספרי הבשורות.
את תשומת לב החוקרים תפס הביטוי היווני שהוא מקביל ללשון המקראית "שפת הירדן", והם הסיקו מכך שהתיאור רומז לתיאורו של אלישע במכוון.
בנוסף, בסיפור הצפת הגרזן, מלכים ב' ו' 7, בו אלישע מציף בחזרה גרזן ששקע, ישנו ביטוי אחר הנוגע לירדן - שליחת היד אשר גם כן נמצאת לו מקבילה יוונית בבשורה זו:
אלישע גלזר (22 באוקטובר 1912 - 22 ביולי 2004) היה סופר ישראלי, ספורטאי המכביה הראשונה ומראשוני רחובות.
נולד ברחובות כבן הזקונים למשפחה בת תשעה ילדים.
בגיל שלוש למד בחדר ואחרי כן למד בבית הספר העממי (סמילנסקי) עד שנת 1927.
עקב המצב הכלכלי הקשה ששרר בבית נאלץ לצאת לעבודה בגיל 15. גלזר עבד אצל גיסו, אשר אבסיאן, שגם הדריך ולימד אותו את עבודת המכונאות - השניים עבדו בהתקנת משאבות מים בבארות.
בעבודה זו נפצע גלזר - אצבע בידו השמאלית נכרתה לאחר שנפל עליה צינור מגובה 40 מטר אל תוך הבאר בה עבד.
אלישע היה ספורטאי מנעוריו, בתחומי אתלטיקה מגוונים: הדיפת כדור ברזל, זריקת דיסקוס, קפיצה במוט וריצות למרחקים קצרים (עד 400 מטר).
אלישע השתתף במכביה הראשונה, בה ייצג את "מכבי רחובות".
מצעירותו אהב גלזר לכתוב סיפורים והוציא לאור ספרי ילדים ומבוגרים, ביניהם הסדרה "הרפתקאות רפי בצוללת" ו-"קפטן דייוויס הבוקניר היהודי".
בשנת 1935 ביום הולדתו נשא לאישה את יהודית - ספורטאית חלוצה שעלתה לארץ ב-1934 מפולין במסגרת עליית גורדוניה.
נולדו להם בן ובת, עדה וארנון.
בתקופת שלטון הבריטים עבד במכונאות במחנות הצבא ואחר בתור מכבשן בכבישים.
לאחר מכן עבד עד ליציאתו לגמלאות בתור עובד צה"ל כמומחה בהתקנת גנרטורים בבונקרים.
אלישע המשיך לכתוב ספרים - בין השאר באמצעות מחשב, בו למד להשתמש כשהיה מעל לגיל 85. אלישע כתב עד יום חייו האחרון.
ספריו של אלישע גלזר - בעיקר ספרי המבוגרים ובמידה מסוימת גם ספרי הילדים - מתאפיינים בהתרחשות במקום ובזמן המובאים בפירוט רב בספרים - בעיקר לאורך המאה ה-20 וכן בימי בית ראשון ושני (זמנים בהיסטוריית העם היהודי בהם התעניין).
הרפתקאות רפי בצוללת מנוע (הרפתקאות)
הרפתקאות רפי באוקיינוס האטלנטי (הרפתקאות)
הרפתקאות רפי באוקיינוס השקט (הרפתקאות)
קפטן דייוויס הבוקניר היהודי (רומן היסטורי)
מסע הפלאים בין הכוכבים (מדע בדיוני)
דודו ודיקלה בשבי המיצרי (הרפתקאות)
הרב אלישע זושא הכהן אבינר (במקור: לָנְגֵנַאוָאר.
נולד בשנת תשי"ד - 1954) הוא ראש הכולל בישיבת ברכת משה במעלה אדומים ורב קהילת מצפה נבו בעיר.
נולד בצרפת בשם אלישע זושא לנגנאואר, לזאב הכהן ולדבורה לנגנאואר.
בגיל 14 בעקבות בקשת אחיו הרב שלמה אבינר עלה לישראל ולמד בישיבת נתיב מאיר.
מגיל 18 עד 28 למד בישיבת מרכז הרב אצל הרב צבי יהודה הכהן קוק.
בהיותו בישיבה היה עורכו העיקרי של הספר "מאמרי הראיה", שבו קובצו מאמרים של הראי"ה קוק שנדפסו, בעיקר בחייו, בכתבי עת שונים.
למד גם אצל הרב שאול ישראלי והרב אברהם שפירא.
משנת 1982 מלמד הרב אבינר בישיבת ברכת משה במעלה אדומים.
בתחילה לימד גמרא ולאחר מכן עבר ללמד לקראת מבחני סמיכה לרבנות.
הוא מעביר גם שיעורים בכתבי הראי"ה ושיחות כלליות.
הרב אבינר משמש גם כרב קהילת פני שמואל במעלה אדומים.
היה פעיל בעמותת צהר ובעבר היה אף חבר הנהלה בארגון.
במשך שנים לימד אמונה בישיבת מרכז הרב.
מלווה את פרויקט לימוד האמונה היומי "בשביל הנשמה".
הרב אלישע אבינר משמש כמנהלו החינוכי של "לב אבות", קו חם ואתר אינטרנט שנועדו לייעץ להורים בנושאי חינוך מתבגרים.
הוא כותב בקביעות מאמרים בנושא חינוך בעלון פרשת השבוע "באהבה ובאמונה" ומשדר תוכנית שבועית העוסקת בחינוך ברדיו גלי ישראל.
יזם את תפילת שחרית המרכזית המתקיימת בכותל המערבי ביום ירושלים בהשתתפות אלפים רבים מבני הישיבות בציונות הדתית, וכן רבים מרבניה.
נשוי לשרה לבית אטיק, מתגורר במעלה אדומים בסמוך לישיבה.
הרב אוריאל זאב - ראש ישיבה קטנה מורשה.
הרב יהודה - ר"מ בישיבת ההסדר בתקוע.
הרב משה מאיר - ראש כולל דיינות בישיבת בית אל.
הרב נריה - ר"מ בישיבה קטנה שלום בניך.
הרב ידידיה - ר"מ בישיבה התיכונית שפע מקור חיים.
הרב נחמיה - ר"מ בישיבה התיכונית בכפר הזיתים
אחיו, הרב שלמה אבינר, הוא נשיא ישיבת עטרת ירושלים.
מאמרי הראיה א (עריכה, בשיתוף עם הרב דוד לנדאו).
מאמרי הראיה ב (עריכה; יצא אחר כך בכרך משותף עם כרך א).
אמונת החינוך ארבעה כרכים, מעלה אדומים ה'תשפ"ב:
דור תהפוכות, מעלה אדומים התשפ"ג
אלישע אפרת (20 באפריל 1929 - 25 בדצמבר 2016) היה גאוגרף ישראלי פרופסור מן המניין בחוג לגאוגרפיה שבאוניברסיטת תל אביב וחתן פרס ישראל לחקר הגאוגרפיה לשנת 2007.
אלישע אפרת (במקור פרישר) נולד בדנציג.
כמה חודשים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, כנער בן 10, עלה עם אביו לארץ ישראל בעליה בלתי לגאלית באונית המעפילים "אסתיר", וזאת לאחר נדודים במשך ארבעה חודשים בין הים השחור ובאיי הים התיכון.
שוחרר עם אביו ממחנה המעצר "סרפנד" ב-2 ביולי 1939. שהה שנתיים באבן יהודה, ולאחר עליית אמו ואחותו, מניצולות אוניית המעפילים פַּטריה, לארץ, עבר עם משפחתו לירושלים.
שם סיים את לימודיו בבית הספר היסודי תחכמוני (1944) וכן את הלימודים העל-יסודיים בגימנסיה העברית רחביה (1948).
בשנות הארבעים היה מדריך ומרַכז של תנועת נוער ציונית בירושלים, היה חבר בהגנה ולאחר הקמת המדינה שירת שירות חובה של שנתיים בצה"ל כמדריך לעברית ולידיעת הארץ לחיילים עולים בפיקוד המרכז.
השתתף במלחמת סיני ובמלחמת ששת הימים.
נפצע במלחמה זו בהגנה על ירושלים בחזית מעבר מנדלבאום.
לימודיו באוניברסיטה העברית לקראת תואר ראשון היו חינוך וגאוגרפיה בשנים 1955-1952, ולקראת תואר שני בגאוגרפיה וסטטיסטיקה בשנים 1957-1955. בשנים 1963-1961 היה תלמיד מחקר באוניברסיטה העברית בירושלים וכתב את עבודת הדוקטור שלו בנושא: "השפעתם של גורמים גאוגרפיים על תכנונו הפיסי של פרוזדור ירושלים" בהדרכתו של פרופסור דוד עמירן.
בשנת 1964 השתלם במכון ללימודי חברה בהאג שבהולנד במסגרת לימודי בתר-דוקטור וזכה מטעמו בדיפלומה בתכנון פיסי מקיף.
בסוף 1970 הוציא ספר על תכנון יהודה ושומרון שכלל תוכנית להקמת עיר יהודית בבקעת הירדן.
בשנת 1967 היה מייסד-שותף עם פרופסור משה ברוור בהקמת החוג לגאוגרפיה באוניברסיטת תל אביב.
הוא נתמנה שם למרצה בכיר בגאוגרפיה בשנת 1968, לפרופסור-חבר בשנת 1972 ולפרופסור-מן-המניין בשנת 1983. בשנים 1973-1971 כיהן כראש החוג לגאוגרפיה.
משנת 1968 ועד לצאתו לגמלאות באוניברסיטת תל אביב בשנת 1997 שימש כחוקר וכמרצה בגאוגרפיה של ארץ ישראל, ביסודות הגאוגרפיה, בגאוגרפיה רגיונאלית, בגאוגרפיה עירונית, בגאוגרפיה שימושית, אקטואלית ותכנונית ובגאוגרפיה יישובית.
היה מרצה אורח באוניברסיטאות זיגן, בון, מנהיים ומינכן שבגרמניה, באוניברסיטאות סנט חוזה וסטנפורד שבקליפורניה ובאוניברסיטאות מילווקי ואקרון באוהיו שבארצות הברית.
ביולי 1956 התחתן עם פנינה לבית בוקששתר.
נפטר בשנת 2016 ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
בחקר הגאוגרפיה המשיך אלישע אפרת בראשית שנות השישים בעבודתו המקיפה על פרוזדור ירושלים כחבל ארץ יישובי בעייתי וחדש, שבו התווה לראשונה את הגישה הגאוגרפית-רגיונאלית-יישומית בתכנון חבלי פיתוח בישראל.
על רקע אינטנסיביות הבינוי והפיתוח שהתרחשה אז ברוב חלקי הארץ והסכנה להרס שרידי ההתיישבות ההיסטוריים, ביצע את החקר השיטתי הראשון על כ-400 שרידי ההתיישבות הציונית בישראל, והתווה בכך קווים לשימורם, פעולה הנעשית כיום הלכה למעשה על ידי החברה לשימור אתרים שליד החברה להגנת הטבע.
לאחר מלחמת ששת הימים ערך את המחקר הראשון על הגאוגרפיה של יהודה ושומרון, כבסיס של ידע לפיתוח האזור, שפורסם ב-1970 בספר: "יהודה ושומרון - קווים לתכנון פיסי-אזורי".
עם התגבשות ההתיישבות היהודית בישראל בשנות השבעים חקר את צורות ההתיישבות העירוניות, תכנונן ואכלוסן על רקע העליות לארץ, ונתן להם ביטוי בספריו על יסודות הגאוגרפיה העירונית ועל הערים והעיור בישראל, שהיוו פריצת דרך בחקר ובהבנת תהליכי העיור בארץ ישראל.
בשלב מאוחר יותר הוסיף חַקָר בתחום זה וגיבש את נושאי הגאוגרפיה היישובית העירונית והכפרית בשני ספרים נוספים המהווים כיום ספרי יסוד בתחום.
צמיחתן של עיירות הפיתוח, הישגיהן ומעמדן הארצי והאזורי הביאוהו לחקר של תופעת הערים החדשות, נושאים שמצאו את ביטויים בשניים מספריו שיצאו לאור בעברית ובאנגלית.
בשנות השבעים והשמונים נדרש אפרת אל חֵֶקֵר השפעתה של המדיניות הממשלתית על הגאוגרפיה היישובית בארץ, תוצאות מחקר שפרסם בשני ספרים על גאוגרפיה ופוליטיקה בישראל.
נוסף על אלה חידש בנושאים גאוגרפיים אקטואליים ועכשוויים של ארץ ישראל בממדי זמן ומקום תוך פיתוח ידע ארץ ישראלי עכשווי בצד מתודולוגיה מחקרית, שמצאה את ביטויה בראשונה בספרו "ישראל - גאוגרפיה בת זמננו".
במחקרים גאוגרפיים אחרים עסק גם באי-השוויון ההתיישבותי בישראל, בדגמים יישוביים קיימים ומוצעים, בהתיישבות ההיסטורית בארץ, ובראשית שנות התשעים חקר את תופעת והשפעתה על הגאוגרפיה היישובית בארץ ישראל.
בשנת 1996 גיבש חלק מתוצאות מחקריו הגאוגרפיים בספר כולל על הגאוגרפיה הפיזית, היישובית והאזורית של ארץ ישראל.
בשנת 2002 כתב מילון חדש למונחי ארץ ישראל, ידיעת הארץ ואיכות הסביבה, וב-2004 כתב ספר מסות גאוגרפיות כז'אנר חדש בדיסציפלינה הגאוגרפית של ארץ ישראל תחת הכותרת: "אדם וסביבה בישראל".
אפרת חקר את הגאוגרפיה הרגיונאלית של ארץ ישראל בשנת 1965 שבאה לידי ביטוי בעבודתו המקיפה על פרוזדור ירושלים כחבל ארץ יישובי בעייתי וחדש, שבו התווה לראשונה את הגישה הגאוגרפית-רגיונאלית-יישומית בתכנון חבלי פיתוח בישראל תחת הכותרת: "ירושלים והפרוזדור -גאוגרפיה של עיר והר".
עם התגבשות ההתיישבות היהודית במרחביה החדשים של ישראל בשנות השבעים חקר את צורות ההתיישבות העירוניות, תכנונן ואכלוסן על רקע העליות לארץ, ונתן להן ביטוי בספריו על יסודות הגאוגרפיה העירונית (1979) ועל הערים והעיור בישראל (1976), שהיוו פריצת דרך בחקר ובהבנת תהליכי העיור בארץ ישראל.
הוא תיאר וניתח בהם את התפתחות הערים בארץ, הישראליות והערביות כאחת, מתוך גישה גאוגרפית, כלכלית, חברתית ותכנונית.
בשלב מאוחר יותר הוסיף חִקֶר בתחום זה וגיבש את נושא הגאוגרפיה העירונית בספרו: "גאוגרפיה עירונית - יסודות" (1994), שעניינו התפתחות הערים והעיור בעולם מאז ראשית הציוויליזציה עד ימינו.
בספר זה דן בעשרות נושאים המתארים והמנתחים את התופעות העירוניות הפיזיות, הכלכליות והחברתיות בעולם מתעייר ואת חיי האוכלוסייה בערים השונות על צורותיהן.
עיירות הפיתוח, אי שוויון, עלייה והשטחים
צמיחתן של עיירות הפיתוח, הישגיהן ומעמדן הארצי והאזורי הביאו את אפרת לחקר של תופעת הערים החדשות, נושא שמצא את ביטויו בשניים מספריו שיצאו לאור בעברית ובאנגלית.
אפרת רואה את עיירות הפיתוח כתופעה הגאוגרפית והיישובית הבולטת והמשמעותית ביותר שנוצרה במדינת ישראל מאז הקמתה.
בספריו: "עיירות הפיתוח בישראל - עבר או עתיד?" (1987) וכן The New Towns of Israel 1948-1988 - a Reappraisal" (1989) ניתנת סקירה על רעיון ייסודן, בנייתן ומידת הצלחתן של העיירות, בפרספקטיבה של עשרות שנות קיומן, אכלוסן, כלכלתן מיקומן, תדמיתן בעיני הציבור ומעמדן כיום.
בשנות ה-70 וה-80 חקר אפרת את השפעתה של המדיניות הממשלתית על הגאוגרפיה היישובית בארץ, שהניבו שני ספרים אקטואליים על הגאוגרפיה הפוליטית בישראל.
בספריו "גאוגרפיה ופוליטיקה בישראל" (1984) ו-"Geography and Politics in Israel since 1967" מ-1988 עסק אפרת באירועים בעלי המשמעות הגאוגרפית ביהודה ושומרון, ברצועת עזה לשעבר, ברמת הגולן, במאבק היהודי-ערבי בגליל, בהתיישבות הספָר ובנושאים אחרים שהטביעו את חותמם על עיצוב המפה הפוליטית-יישובית החדשה של ישראל.
נוסף על אלה יצר תמונה של נושאים גאוגרפיים אקטואליים ועכשוויים של ארץ ישראל בממדי זמן ומקום תוך פיתוח יֶדע גאוגרפי עכשווי בצד מתודולוגיה מחקרית חדשנית, שמצאה את ביטויה בראשונה בספרו "ישראל - גאוגרפיה בתזמננו - עם היבטים לקראת המאה ה-21" (1993).
במחקרים גאוגרפיים אחרים בידע ארץ ישראל גם עסק בגאוגרפיה של רווחה, פער ואי-שוויון (1983) בעולם ובישראל, בתהליכים הפוליטיים והכלכליים המביאים לפער, לעוני, לקיפוח ולתת-פיתוח במדינות ובאזורים, בדגמים יישוביים קיימים ומוצעים, בהתיישבות ההיסטורית בארץ.
בראשית שנות ה-90 חקר את תופעת והשפעתה על הגאוגרפיה היישובית בארץ ישראל.
מאז שנת 2000 ערך אפרת מחקר גאוגרפי הממפה היבטים שונים של הכיבוש הישראלי ביהודה ושומרון ובחבל עזה לשעבר.
בספרו "גאוגרפיה של כיבוש" (2002) חולל פריצת דרך בתחום הדיסציפלינה הגאוגרפית בהעלאתו לראשונה את יחסי הגומלין בין אדם לסביבה בתנאים של כיבוש טריטוריאלי.
בספרו זה הוא דן במכלול נושאים אקטואליים כתכנון פיסי, התנחלויות, הפקעת קרקעות, מקורות מים, העיר ירושלים, דמוגרפיה, כבישים, מדינה פלסטינית עתידה, טרור, מיגון ועוד, נושאים המבוססים על מחקר רב-שנתי שביצע ומעקב מתמיד אחר האירועים בשטחים.
הרחבה מתודולוגית ותמאטית בנושא נתן בספרו "The West Bank and Gaza Strip a Geography of Occupation and Disengagement", שבו גם הוסיף את ההיבטים הגאוגרפיים של נסיגת ישראל מרצועת עזה באוגוסט 2005.
לאחר מלחמת ששת הימים ערך את המחקר הראשון על הגאוגרפיה של יהודה ושומרון בצורת תוכנית-אב כבסיס של יֶדע לפיתוח האזור, שפורסם ב-1970 בספר: "יהודה ושומרון - קווים לתכנון פיסי-אזורי".
חקר הגאוגרפיה היישומית-תכנונית ופיתוח שיטותיה הלכה למעשה הניבו בשנות ה-60 וה-70 את שלושת האטלסים הגאוגרפיים-תכנוניים הראשונים בעריכתו של אפרת, על הנגב הצפוני, על מרחב ירושלים-אשדוד ועל רצועת החוף של ישראל.
באטלס על תכנון הנגב הצפוני (1966) תיאר ותחם את הייעודים הפיזיים הקיימים והמוצעים באזור זה תוך כדי ציון מהותם, אופיים והרעיונות התכנוניים לפיתוחם וזאת על מנת לשמש מסמך מכוון ומדריך לפיתוח הנגב הצפוני לאור הנחיות של תכנון ממלכתי סדיר.
בשנת 1997 פרסם מחקר ממצה על הגאוגרפיה של האדם ועל יחסי הגומלין בינו לבין הנוף והשפעתו הדומיננטית על הגאוגרפיה היישובית והתרבותית על פני כדור הארץ.
כמו כן גיבש את תורתו הגאוגרפית-יישומית-תכנונית בספר: "תכנון לאומי ופיתוח בישראל בשנות האלפיים" (2003), שיצא לאור בהוצאת אוניברסיטת תל אביב.
דבורה קלן: חייה ומפעלה / נאמני הקרן להנצחת שמה של דבורה קלן על ידי מרכז ברנדייס, ירושלים, תשי"ט
לכסיקון גאוגרפי / בעריכת י.
אפרת; הכשיר לדפוס אליעזר פטקין; דבר-מסדה, רמת גן, 1959
מילון לגאוגרפיה ולידיעת הארץ / אלישע אפרת, חיים מסינג, הוצאת "מסדה" בע"מ, תשכ"א 1960
הגאוגרפיה של ארצנו: ספר-יסוד בידיעת ארץ-ישראל / אפרים ארני, אלישע אפרת; אחיאסף ,תל אביב, מהדורה ראשונה 1960, מהדורה שנייה 1964, מהדורה שלישית 1967, מהדורה רביעית 1972
ישראל - גאוגרפיה של ארץ: ספר יסוד בידיעת ארץ ישראל / אפרים ארני, אלישע אפרת; אחיאסף, תל אביב, תשמ"ו 1986
מלוא כל הארץ / אחיאסף, תל אביב, 1961
תוכנית-אב פיזית של הנגב הצפוני / אלישע אפרת, אהוד גבריאלי; משרד הפנים, אגף התכנון, ירושלים, תשכ"ו 1966
תוכנית-אב פיזית של מרחב ירושלים-אשדוד / משרד הפנים, אגף התכנון, ירושלים, תשכ"ז 1967
ירושלים והפרוזדור: גאוגרפיה של עיר והר / אחיאסף, ירושלים, תשכ"ז 1967
אתרי התיישבות בישראל / אלישע אפרת, אהוד גבריאלי; משרד הפנים, אגף התכנון, ירושלים, תשכ"ט 1969
יהודה ושומרון: קווים לתכנון פיסי אזורי / משרד הפנים, אגף התכנון, ירושלים, תשל"א 1970
תוכנית מיתאר ארצית לחופים / משרד הפנים, אגף התכנון, ירושלים, תשל"ד 1974
תכנון אזורי בגליל המערבי: קובץ מחקרים / משתתפים: אלישע אפרת ...
[ואחרים]: ערכו: אלישע אפרת, משה ידעיה; חיפה: החוג האזורי לידיעת הארץ, המועצות האזוריות "סולם צור" ו"געתון", 1975
ערים ועיור בישראל / אחיאסף, תל אביב, תשל"ו 1976, מהדורה מעודכנת ומורחבת תשמ"ח 1988
ישראל לקראת שנת 2000: היבטים מרחביים של תכנון ופיתוח / אחיאסף, תל אביב, תשל"ח 1978
יסודות הגאוגרפיה העירונית / אחיאסף, תל אביב, תשל"ט 1979
דגמים מרחביים להגשמת אוטונומיה ביהודה ושומרון / פרויקט המחקר על השלום של אוניברסיטת תל אביב, תל אביב, 1980
גאוגרפיה יישובית של ישראל / אחיאסף, תל אביב, 1981
גאוגרפיה של רווחה, פער ואי שוויון / אחיאסף, תל אביב, תשמ"ג 1983
מפת אי-השוויון של ישראל / החוג לגאוגרפיה, אוניברסיטת תל אביב, תל אביב, 1984
גאוגרפיה ופוליטיקה בישראל / אחיאסף, תל אביב, תשמ"ה 1984
הקמת עיירות הפיתוח בישראל ומעמדן / עוזר מחקר רם הרמלך; המרכז לפיתוח על-שם פנחס ספיר ליד אוניברסיטת תל אביב, תל אביב, 1987
עיירות הפיתוח בישראל: עבר או עתיד?
ישראל - גאוגרפיה בת-זמננו: עם היבטים לקראת המאה ה-21 / אחיאסף, תל אביב, תשנ"ד 1993
גאוגרפיה כפרית של ישראל / אחיאסף, תל אביב, תשנ"ד 1994
ארץ ישראל: גאוגרפיה פיזית, יישובית ואזורית / אחיאסף, תל אביב, תשנ"ו 1996
גאוגרפיה של האדם / אחיאסף, תל אביב, תשנ"ט 1998
מילון לגאוגרפיה, ידיעת הארץ ואיכות הסביבה / רמות - אוניברסיטת תל אביב, תל אביב, תשס"ג 2002
גאוגרפיה של כיבוש: יהודה, שומרון וחבל עזה / כרמל, ירושלים, תשס"ג 2002
גאוגרפיה עירונית: יסודות / מהדורה שלישית מעודכנת, אחיאסף, תל אביב, תשס"ב 2002
תכנון לאומי ופיתוח בישראל בשנות האלפיים / רמות - אוניברסיטת תל אביב, תל אביב, תשס"ג 2003
אדם וסביבה בישראל: מסות גאוגרפיות / רמות - אוניברסיטת תל אביב, תל אביב, תשס"ד 2004
שתי מדינות לשני עמים / אפי מלצר בע"מ, מודיעין, תשע"ב 2011
גאוגרפיה של מצור: היבטים מרחביים של מדינת ישראל מול שכנותיה / דפוס ABC, ירושלים, תשע"ב 2012
נטל ההתנחלויות: גאופוליטיקה יישובית בחבל ארץ כבוש / ספרי צמרת, חולון, תשע"ה 2014.
הרב אלישע בן אברהם היה רב פולני ופרשן המשנה.
פירושו "קב ונקי" נדפס עשרות פעמים והוא אחד מהפירושים הפופולריים על המשנה.
חי בגרודנה וככל הנראה שימש כרב העיר.
נולד בלונטשיץ, לאביו ר' אברהם שהיה רב ידוע בזמן ההוא כמי שהרביץ תורה שבעים שנה בלונטשיץ.
בצעירותו נסע לפרנקפורט ולמד אצל ר' יוסף שמואל מקראקא.
בשנת תנ"ז הוא מכונה בהסכמות לספרו "יניק וחכים", מה שמלמד על גילו הצעיר בשנה זו.
קַב וְנָקִי – פירוש על שישה סדרי משנה, נדפס בצעירותו של המחבר בשנת תנ"ז בעיר אמסטרדם, וזכה להסכמת ר' יעקב ששפורטש ור' יוסף שמואל מקראקא.
מקור שם הפירוש הוא בביטוי קב ונקי המתאר כמות קטנה (קב) באיכות גבוהה.
הפירוש הוא קצר ותמציתי ולכן תואם את הביטוי.
לשונו של הפירוש דומה לרוב לפירוש רבי עובדיה מברטנורא ומבוססת עליו.
פירוש "קב ונקי" נדפס כ-20 פעמים מאז שיצא, ונכלל גם במהדורה המודרנית "משנה סדורה".
פי שנים – פירוש הרא"ש לסדר זרעים בתוספת חידושים והגהות, נדפס באלטונה תצ"ה, זכה להסכמות מהרבנים: יחזקאל קצנלנבוגן, משה משוואבך והיעב"ץ.
אלישע בעל כנפיים הוא דמות המוזכרת בתלמוד הבבלי (מסכת שבת) בתקופת גזירות השמד של אדריאנוס.
במסגרת הגזירות נקבע כי המניח תפילין יוצא להורג.
למרות הגזירות, היה אלישע מניח את התפילין ויוצא לשוק.
חייל רומי ראה זאת ורדף אחריו.
כשתפסו שאל אותו מה יש בידו, ואלישע ענה "כנפי יונה"; להפתעתו ראה החייל כי בדרך נס, אכן בידיו של אלישע היו אלה כנפי יונה, ומאז הוא נקרא "אלישע בעל כנפיים".
אלישע בעל כנפיים הוא דמות אשר מייצגת את החכמים ששאפו לקיים את מצוות התורה בפומבי, למרות הגזירות הקשות שנגזרו על היהודים בארץ ישראל לאחר דיכוי מרד בר כוכבא.
אלישע בנאי (נולד ב-18 בנובמבר 1988) הוא זמר, מוזיקאי, פזמונאי, מלחין, מעבד מוזיקלי ושחקן ישראלי.
בנאי נולד, גדל והתחנך בתל אביב.
נצר למשפחת בנאי: הוא בנו של הזמר וסולן להקת משינה יובל בנאי ושל השחקנית אורלי זילברשץ.
האח הבכור של עמליה, סופי ואהרן.
נכדו של השחקן והזמר חתן פרס ישראל יוסי בנאי.
אלישע בנאי הוא מוזיקאי יוצר ושחקן קולנוע וטלוויזיה ישראלי.
עיקר פעילותו האמנותית היא בתחום המוזיקה, כזמר, כותב ומבצע הפועל בזירת הרוק הישראלי.
את דרכו החל באמצע שנות ה־2000 כחבר בהרכב הפאנק־רוקנרול Got No Shame, עמו הקליט אלבום אולפן ויצא לסיבוב הופעות בארצות הברית.
עם חזרתו לישראל החל לגבש סגנון אישי המתבסס על כתיבה בעברית, השפעות רוקנרול ונוכחות בימתית.
בשנת 2010 הקים את ההרכב אלישע בנאי וארבעים השודדים, שבו שימש כסולן וכיוצר המרכזי.
במסגרת פעילות ההרכב הוציא מספר אלבומים וזכה לחשיפה רחבה ברדיו ובהופעות חיות.
יצירתו בתקופה זו התאפיינה בשילוב בין רוק גיטרות לטקסטים אישיים.
במקביל לפעילותו המוזיקלית, פועל בנאי גם כשחקן קולנוע וטלוויזיה ומשתתף בהפקות טלוויזיוניות שונות.
בין היתר השתתף בתוכניות MKR המטבח המנצח (עונת ה־VIP) ובתוכנית רוקדים עם כוכבים, כחלק מפעילותו בזירה הטלוויזיונית והתרבותית בישראל.
לצד זאת, בשנים האחרונות הרחיב את יצירתו העצמאית והוציא חומרים מוזיקליים תחת שמו בלבד, המאופיינים בקו אישי ואינטימי יותר.
מ-2023 בנאי בזוגיות עם מאיה ברששת.
ב-16 בדצמבר 2025 השניים התארסו, ובינואר 2026 השניים נישאו.
2012 - אלישע בנאי וארבעים השודדים
2014 - אלישע בנאי וארבעים השודדים - מהירות האור
2019 - אלישע בנאי וארבעים השודדים - סמטת לאן
2022 - אלישע בנאי - ממשיך לרדוף אחרי החלומות
שנהפרויקטתפקידהערות2015תפוחים מן המדברדובימועמד לפרס שחקן המשנה הטוב ביותר בפרסי אופיר2019המחשמליםיותם2021אחד בלבמיכאלתמונת הניצחוןאליקים2022עצבני ומהיר: הסיפור של פאסט מיוזיק והפטיפוןסרט דוקו2025בלהיקי
שנהפרויקטתפקידהערות2013מקימיברנרשודר ב-HOT32016תאג"דרועישודר ב-Yes2017פולמוןאורןשודר ב-HOT בידור ישראלינבסוגלעדשודר ברשת2019נחמהדוידיתפקיד אורח; שודר ב-HOT2022אינפיניטיאסףערוץ ZOOM2023שישה אפסיםאדםשודר בכאן 11; מועמד לפרס שחקן המשנה הטוב ביותר לפרסי האקדמיה לטלוויזיה2024רוח צפוניתאמירשודר ב-HOT
2017 - ג'ינגל פרסומת לסמינר הקיבוצים.
2020 - ג'ינגל פרסומת לפרטנר.
אלישע הוא ספר מאת הסופרת רעיה בלטמן שיצא לאור בשנת 1989 ועוסק בסיפור חייו של אלישע בן-דוד, חייל בן 12 שנפל במלחמת העצמאות.
בנוסף לתיאור חייו ומותו של אלישע בן דוד, נותן הספר השקפה היסטורית על שנותיה הראשונות של מדינת ישראל.
הספר פותח בשאלה אותה שאל צבי, אביו של אלישע, את אלישע בנו: "מה אתה רוצה להיות כשתהיה גדול?
משאלה זו, משתלשלים האירועים לכדי חיי היומיום של ירושלים בשנת 1948, תוך שהסיפור מתמקד בתחביביו של אלישע, הנערה אותה אהב, ומעשי הקונדס שנהג לעשות.
אל מול כל אלו, מספר הספר על החיים הקשים בצל מלחמת העצמאות, לרבות צפירות האזעקה, העוצרים, ההפגזות על העיר העתיקה ועוד.
אלישע יוצא לסייע במלחמה והוא משמש כאיש קשר ותצפיתן, כמקובל לבני גילו.
מוסיף ומספר הספר על תפקודו והערצת חבריו אליו, עד ליום נופלו במלחמה.
פרקו האחרון של הספר נפתח בדיוק כמו הראשון, כאשר הוא מספר על הימים ללא אלישע.
הספר עוסק בבן הבכור למשפחת בן דוד, אלישע.
אמו של אלישע, אסתר בן דוד, נקראה בשם נעוריה אסתר זימן, והיא בת משפחתה של אמהּ של הסופרת, רעיה בלטמן.
בין השתיים קשר הדוק והן הרבו לשוחח בטלפון ולהיפגש רבות.
בעת המלחמה עבד אביו של אלישע, צבי, באזור ים המלח ולא ידע על מות בנו.
כאשר שמעה רעיה בלטמן על מותו של אלישע, מנעו ממנה מכרים מלדבר עם אסתר על הילד.
"אם תפגשי את אסתר, דברי איתה על כל דבר שבעולם, אבל את השם 'אלישע' אל תזכירי, כי הצער שלה הוא גדול מאד".
לעומת זאת, שנים ספורות לאחר המלחמה, ביקשה אסתר את הדבר מרעיה.
"תראי, עברו כבר כל כך הרבה שנים מזמן שהוא נהרג, ואיני יודעת היכן חבריו.
והימים עוברים ויש ימים שאפילו אני איני זוכרת כיצד הוא נראה ואני מוכרחה לרוץ לאלבום התמונות, ואני רוצה שיזכרו אותו", אמרה אסתר לרעיה.
בתגובה, חשבה רעיה שאסתר מבקשת שתכתוב עליו ספר זיכרון נוסח משרד הביטחון, אולם אסתר ביקשה ממנה שתכתוב עליו ספר קריאה, על מנת שיכירו אותו הדורות הבאים.
רעיה אספה מחברות זיכרון שכתבו חבריו לכיתה לאחר מותו, מהן כתבה את הספר הנושא את שמו של הילד, "אלישע".
לכתיבת הספר, נעזרה בלטמן ביואל פומרנס, חברו של אלישע.
חייו של אלישע בן דוד
אלישע בן דוד נולד ב-8 בינואר 1936 ונהרג ב-17 במאי 1948. הוא היה בנם הבכור של אסתר וצבי בן דוד.
נולד וגדל ברובע היהודי של העיר העתיקה בירושלים.
למד בבית הספר העממי ונחשב לבולטים והמצטיינים בכיתתו, בעיקר בשיעורי מתמטיקה, הנדסה ועברית.
בגיל 9 הצטרף לתנועת הנוער השומר הצעיר.
את מרבית זמנו החופשי בילה בתנועת הנוער, תוך הכנה להצטרפותו לצבא.
אלישע הצטרף לחיל הרגלים, לתפקיד קשר שהיה מותאם לבני גילו.
באפריל 1948 שמע על קריאות הצבא לכל בני גיל 14 ומעלה לסייע בעבודות הביצורים ברובע היהודי.
על אף שלא עמד בקריטריון הגיל, התעקש אלישע להצטרף לעבודות אלו, אותם עשה במקביל לתפקידו כקשר.
בתאריך 17 במאי 1948, בעודו עוזר בבניית ביצורים בעמדה של משמר העם, אלישע נפצע קשות מרסיסי פגז שפגעו בצווארו ונהרג במקום.
ב-18 במאי 1948 נקבר בבית העלמין בסנהדריה.
כארבע שנים מאוחר יותר, ב-24 באפריל 1952, הועברו עצמותיו לקבורה בבית העלמין הצבאי בהר הרצל בירושלים.
אלישע אַבַּס (נולד ב-10 בדצמבר 1971 בירושלים) הוא פסנתרן, מלחין וכדורגלן עבר ישראלי.
אבס הוא בנו של סופר הילדים שלמה אבס ובן-נינתו של המלחין והפסנתרן הרוסי אלכסנדר סקריאבין.
הוא נולד בירושלים וגילה כישרון נדיר למוזיקה - שר יצירות קלאסיות שלמות בעל פה.
בעקבות המלצת מורה למוזיקה שהכיר אותו החל בגיל 4 ללמוד נגינה בפסנתר בקונסרבטוריון בירושלים.
בגיל 6 עבר ללמוד אצל פנינה זלצמן - אשר ליוותה אותו לאורך כל הקריירה.
בגיל 11 הופיע בקרנגי הול יחד עם ליאונרד ברנשטיין בעוד אייזק שטרן "מזיל דמעות התרגשות באולם".
הוא הוגדר על ידי רבים כ"יחיד בדורו".
אבס גדל בהוד השרון ושילב נגינה בפסנתר עם משחק כדורגל.
בגיל 9 החל גם לשחק בקבוצות הילדים של הפועל פתח תקווה, תחת המאמן אברהם גרנט.
כאשר הרגיש שהקריירה הבינלאומית מעיקה עליו החליט להפסיק לנגן בגיל 14. כשהיה אבס בן 18 החל בקריירה מקצועית ככדורגלן.
הוא שיחק כמגן ימני ולאחר שעזב את הפועל פתח תקווה שיחק גם בהפועל כפר סבא, מכבי אחי נצרת, עירוני ראשון לציון והפועל חדרה.
במשך רוב הקריירה שיחק בליגה לאומית ובחלקה בליגת העל, ולאחר שנולדו ילדיו פרש ממשחק פעיל.
אחיו הצעיר, דניאל, גם כן שיחק כדורגל בהפועל פתח תקווה.
אבס עשה תואר ראשון במשפטים ובשלב מסוים החליט לחזור לנגינה בפסנתר.
הוא יצר קשר עם פנינה זלצמן וחזר לנגן.
לאחר מספר שנים החל בקריירה מחודשת ובמסגרתה אף חזר להופיע בקרנגי הול.
כיום הוא מתגורר לסירוגין בישראל ובארצות הברית ומופיע ברחבי העולם.
אלישע בנאי וארבעים השודדים, נקראת לעיתים "השודדים", היא להקת רוק ישראלית הפועלת משנת 2010. סולן הלהקה הוא אלישע בנאי, שמשמו נגזר שם הלהקה.
הלהקה החלה לפעול בשנת 2010 וכללה את אלישע בנאי (שירה וגיטרה), מתי גלעד (בס), ג'ו עומר נווה (גיטרה חשמלית) ועמרי גונדור (תופים).
במהלך הקלטת האלבום השתנה הרכב הלהקה, כאשר את המתופף החליף איתמר לוי, חבר בלהקה בום פם, ואת הגיטריסט החליף איתמר הכהן, שלקראת צאת האלבום הוחלף בנועם ורדי.
מתוך האלבום הראשון "אלישע בנאי וארבעים השודדים" שחררו מספר סינגלים אשר תרמו רבות לפרסום הלהקה.
הסינגל הראשון שהוציאו היה "ברצלונה", לאחריו יצאו "כמו כולם", "סן דייגו",, "חבר חדש" "הכל נשרף".
"סן דייגו" היה לאחד מעשרים השירים הכי מושמעים ברדיו לשנת 2012. "הכל נשרף" נבחר לשיר השנה על פי "ynet" והלהקה נבחרה ללהקת הרוק של השנה על פי "ynet".
ב-7 באוקטובר 2013 הוציאה הלהקה סינגל ראשון מתוך אלבומה השני.
השיר נקרא "נוגה מחפשת צדק".
ב-17 בנובמבר 2013 הוציאה הלהקה סינגל שני מתוך אלבומה השני.
האלבום השני של אלישע בנאי וארבעים השודדים יצא בינואר 2014.
ב־6 ביוני 2016 הוציאה הלהקה סינגל ראשון מתוך אלבומה השלישי ושמו "קם ורוצה ליפול".
ב-2018 הוציאה הלהקה עוד סינגל בשם "לב רעב".
ב-2019 הוציאה הלהקה סינגל בשיתוף גידי גוב בשם "גיבורה".
ב-12 במאי 2019 הלהקה הוציאה את אלבומה השלישי "סמטת לאן".
אלישע בנאי וארבעים השודדים (2012)
ממשיך לרדוף אחרי החלומות [EP] (2022)
"אלישע בנאי וארבעים השודדים" הוא אלבום הסטודיו הראשון של להקת הרוק הישראלית אלישע בנאי וארבעים השודדים.
האחרון זכה להשמעות מרובות בתחנות הרדיו בישראל.
את האלבום הפיק מוזיקלית אייל אבן צור, ובהקלטת האלבום השתתפו סולן וגיטריסט הלהקה אלישע בנאי, מתי גלעד על הבס, עומר ג'ו נווה על הגיטרות ועמרי גונדור על התופים.
אלישע בן אברהם קרשׂקשׂ הידוע בשמו הלועזי קרשׂקשׂ אברהם (בקטלאנית: Cresques Abraham) היה קרטוגרף יהודי-ספרדי חשוב בן המאה ה-14 שחי ועבד בסיוטאט דה מיורקה, כיום פלמה דה מיורקה.
תרומתו העיקרית של אברהם קרשׂקשׂ, ביחד עם בנו יהודה קרשקש, הוא "האטלס הקטלאני" של שנת 1375.
אלישע המכונה קרשׂקשׂ נולד ב-1325 במיורקה כבן לשושלת רבנים.
עיקר פרסומו היה בתחום הקרטוגרפיה, אך תואר על ידי כותב בן זמנו גם כאמן של בניית שעונים, מצפנים וכלי ניווט אחרים.
הוא היה חבר מוביל בבית הספר המיורקי לקרטוגרפיה, אשר היה פורץ דרך בתחומו.
שמו האמיתי הוא "קרשׂקשׂ בן אברהם", אך בספרות מאוחרת יותר שמו נזכר בעיקר בצורה המשובשת.
לפעמים הוא נזכר גם כ"קרשׂקשׂ היהודי".
בשנת 1375, קרשׂקשׂ ובנו יהודה קיבלו משימה מחואן הראשון מלך אראגון לחבר מספר מפות ניווט של העולם המוכר, עם פירוט רב יותר מהמפות המקובלות עד אותה תקופה.
המלך הורה לשניים לפרט במפות על כל "מזרח ומערב" ובפרט "על כל מה שקיים מערבה ממצרי גיברלטר".
בתמורה לכך לקרשׂקשׂ ובנו שולמו 150 מטבעות זהב אראגוני ו-60 פאונד מיורקי, על פי מסמכים מהמאה ה-14 שנכתבו על ידי המלך עצמו.
האב ובנו עבדו על המפות בביתם ברובע היהודי של פלמה דה מיורקה והשלימו אותן באותה שנה.
האטלס הקטלאני כולל לא רק מפות, אלא גם מידע באסטרונומיה ותיאורים של אזורים שונים בעולם כפי שהם נכתבו בספרי מסעות אירופאים, כולל אלה של מרקו פולו.
האטלס הקטלאני חיבר מידע ממקורות ישנים וחדשים, והיווה את "הניחוש הטוב ביותר של ימי הביניים למפה של העולם".
על מפות האטלס תוארו בצורה מדויקת למדי חופי הים התיכון וחופי האוקיינוס ההודי.
ערים נוצריות צוינו באטלס על ידי צלב.
הממלכה המונגולית הוצבה במיקומה הנכון במרכז אסיה, וניתן בו פירוט אף לגבי ערים מסוימות בסין.
עם זאת כמו מפות עולמיות אחרות בנות התקופה, גם באטלס הקטלאני ירושלים תוארה כיושבת במרכז העולם.
מלבד האטלס הקטלאני, ישנן מספר עבודות נוספות שמיוחסות לקרשׂקשׂ או לבנו, אך אין תמימות דעים בין החוקרים האם אכן הם חיברו אותן.
בין עבודות אלה ישנן מפות של איסטנבול, פריז, נפאל, ונציה וערים נוספות בעולם.
אלישע בן שמואל (מכונה "ראגב") היה משורר יהודי-פרסי בן המאה ה-17, יצירתו הגדולה ביותר היא "שאהזאדה וצופי" (בן המלך והצופי), עיבוד ליצירה "בן המלך והנזיר" של אברהם אבן חסדאי בן המאה ה-13.
אלישע בן שמואל חי ופעל בסמרקנד במאה ה-17. מלבד זאת לא ידועים כמעט פרטים אודות קורות חייו.
הוא עסק בשירה וקיבל השראה הן מהמשוררים היהודים-פרסים שקדמו לו, ובראשם מולאנא שאהין ועמראני, והן מגדולי שירת ימי הביניים של יהדות ספרד.
כמו כן בדומה לשאהין ועמראני, הוא הושפע מהתבניות ומסורות הכתיבה הספרותית הפרסית.
את שירתו הוא כתב בפרסית יהודית ובעברית.
יצירתו הגדולה ביותר היא "שאהזאדה וצופי" (בן המלך והצופי) (כ-1,600 בתי שיר) בפרסית יהודית שהושלמה בשנת 1684. היצירה היא מעין עיבוד יהודי-פרסי ליצירה "בן המלך והנזיר" של אברהם אבן חסדאי הספרדי בן המאה ה-13, שהיא בעצמה עיבוד לסיפור עממי עתיק על חייו של בודהה, מייסד הבודהיזם.
הגרסה הפרסית-יהודית של היצירה מעודדת עוד יותר מאחרות חיי פרישות, ושאיפה להתרחק מהגוף הארצי ולהתקרב מחדש למקור האלוהי.
על פי מספרם הרב של העתקים בכתבי יד שהשתמרו מהחיבור, עולה שהיצירה זכתה לפרסום ולתפוצה רבה ברחבי הקהילות היהודיות דוברות הפרסית לאורך הדורות.
בשנת תרס"ז (1907) החיבור נדפס לראשונה בירושלים על ידי הרב שמעון חכם, שכתב שבחר להדפיס אותו בזכות הפופולריות הרבה שהחיבור זכה לה בקרב הקהילות היהודיות דוברות הפרסית.
חיבור פואטי נוסף של אלישע בן שמואל הוא "חנוכה-נאמה", חיבור של שירה אפית על מאבק המכבים כנגד היוונים.
החיבור מהווה המשך למסורת שבה התחילו מולאנא שאהין ועמראני (שחיבר גם הוא אפוס שעוסק במרד המכבים), לכתוב שירה אפית כמיטב המסורת הפואטית הפרסית על סיפורים מהמסורת היהודית.
בנוסף על שני חיבוריו בפרסית יהודית, הוא גם חיבר שירה עברית על פי מסורות שירת ימי הביניים של יהדות ספרד.
בנוסף הוא כתב חיבור פרוזה קצר שעוסק בפרשנות של השיר "שטר עלי בעדים וקניין" של ר' שלמה אבן גבירול.
אלישמע הסופר היה שר וסופר המלך יהויקים .
אלישמע נזכר בספר ירמיה כשישב בלשכתו שבבית המלך יהויקים יחד עם שאר השרים והקשיב איתם לדברי מִכׇיְהוּ בן גמריהו בן שפן, אשר הודיע להם על דברי ברוך בן נריה, אשר קרא בבית המקדש את מגילת נבואות ירמיהו.
בהמשך התיאור המקראי באים השרים אל המלך יהויקים, ומשאירים את המגילה בלשכת אלישמע, אך המלך שולח את יהודי להביא את המגילה מהלשכה.
ייתכן שהוא זהה עם אלישמע בן יקמיה אשר, לפי ירושלמי הוריות ג ה, היה סבו של ישמעאל בן נתניה, רוצחו של גדליהו בן אחיקם.
רבי רחמים אלישע אפריאט (ה'תר"ה, 1845 (בערך), צפרו, מרוקו - ט"ו בשבט ה'תרפ"ט, 26 בינואר 1929, ירושלים) היה רב ודיין, מחכמי יהדות מרוקו ובסוף ימיו בירושלים.
נולד בסביבות שנת ה'תר"ה לרב יהושע אהרן, בעיר צפרו הסמוכה לפאס במרוקו.
הוא נקרא עם לידתו בשם "רחמים אלישע", אך רק שמו השני היה בשימוש בקרב מכיריו.
כבר בצעירותו התפרסם כצדיק ופרוש, ודבק בו התואר המליצי "קדיש דרבנן", במשמעות של חכם קדוש, ובשמו נקשרו גם סיפורי נסים ונפלאות.
במפנה המאות ה-19 וה-20 כיהן כדיין בבית דינו של הרב שלום אזולאי בצפרו, לצד הרבנים: ישמ"ח עובדיה, ורפאל עמרם מאמאן.
חתימתו מופיעה על כרוזים ותקנות שונות יחד עם חבריו.
בחודש סיוון ה'תרפ"ב (קיץ 1922), עלה לארץ ישראל בראש קהילתו, חמישים ושלוש משפחות.
יהודי אמיד בשם מרדכי צבע תמך בו כלכלית ובעזרתו התאפשרה עלייתו של הרב אפריאט לארץ ישראל.
הוא נפטר בט"ו בשבט ה'תרפ"ט, 26 בינואר 1929 בירושלים, והוא כבן 83. קברו בבית הקברות בהר הזיתים לצד קברו של מטיבו מרדכי צבע.
אֱלִישָׁע (שם הסדרה נהגה במלעיל) היא קומדיית מצבים ישראלית בכיכובו של יובל סמו, המתרחשת בבית הספר "הרצל" בפתח תקווה, והיא שודרה החל מ־11 באוקטובר 2015 בערוץ הילדים עד 20 במאי 2019. החל מ-22 במאי 2019 משודרת הסדרה בערוץ FOMO ובערוץ HOT באזז.
הסדרה זכתה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לשנת 2015 בקטגוריית "הסדרה הקומית לילדים ונוער הטובה ביותר" ובשנת 2016 זכתה בטקס נבחרי הילדים בקטגוריית "סיטקום השנה".
שתי העונות הראשונות שודרו גם ללקוחות yes החל מהעונה השלישית הפכה הסדרה לבלעדית ללקוחות HOT.
בעקבות סיום השידורים בערוץ הילדים ב-yes ו-HOT בשנים 2017–2018 (בהתאמה), נפתחה הסדרה עבור רשתות פרטנר TV וסלקום TV.
עם סיום שידורי ערוץ הילדים ב־HOT ב־1 בינואר 2018 הסדרה שודרה בלעדית ללקוחות סלקום TV ופרטנר TV בערוץ 66, אולם עונות 1–4 עדיין זמינות ב־VOD של HOT.
בשנת 2018 שודרה הסדרה בימי שבת בערוץ עשר עד שלימים התאחד עם ערוץ 13 של רשת.
העונה השלישית עלתה לשידור ב־15 בינואר 2017 והסתיימה ב־27 בפברואר 2017. העונה הרביעית, אשר צולמה במקביל לשלישית, עלתה לשידור ב־22 באוקטובר 2017 והסתיימה ב־4 בדצמבר באותה שנה.
בעונה זו משתתפים בתפקידי אורח גם מגי אזרזר, מריאנו אידלמן, גבי עמרני, אלון נוימן, ירון ברלד, אסף הראל עידן גיל, בת ציון רוזינסקי ויובל סגל.
לסדרה צולמה עונה חמישית ובהן באו להופיע בתפקידי אורח: רועי בר נתן, ערן זרחוביץ', ירדן ג'רבי, סטטיק ובן אל תבורי, גלעד אבנת ועוד.
העונה החמישית משודרת בערוץ HOT באזז ומשודרת בלעדית ללקוחות HOT.
כיום עונות 1–4 זמינות ב-VOD של yes ו-סלקום TV.
עונות 1–4 זמינות ב-VOD של HOT והעונה החמישית משודרת ב-HOT באזז.
כעת כל הפרקים בכול העונות משודרות בVOD של BIGI, סלקום tv ו-freeTV
בשנת 2018, כמה חודשים אחרי העונה הרביעית ולפני העונה החמישית, יצא ספר המבוסס על הסדרה.
אם לא יסיים את כיתה ו', כספי הירושה יועברו לעורך הדין זכאי.
על מנת לקבל את הירושה חוזר אלישע לכיתה ו' בבית־הספר "הרצל" בו למד בילדותו, ומתחיל בלימודיו אצל המורה שני קלצ'ינסקי (מלי לוי), חברת ילדותו אשר סולק בעת שלמד עימה בבית ספר.
בית הספר מנוהל כעת על ידי המנהלת החדשה אלה (עלמה זק) וסגניתה הוותיקה ציפי (רבקה מיכאלי) אשר נוטרת לאלישע טינה על ששחרר טפיר בבית הספר כשהיה ילד.
במהלך הלימודים מכיר אלישע מספר חברים הלומדים בכיתתו, ובהם שון, רומי סופרסטאר, עדי, תמר (בעונות 1–2), עמית, ונגה (בעונה 3–4) ויונתן (עונה 5), זכאי הקטן, הבן של זכאי הגדול (עונות 1–5) ולירון זכאי, אחותו של זכאי הקטן והבת של זכאי הגדול (עונה 5).
בדרך הוא עובר משימות קשות ומצחיקות על מנת לסיים את כיתה ו' בשלום ולקבל את עשרת מיליון השקלים.
בפרק האחרון של העונה השנייה אלישע נכשל במבחן בתושב"ע וחושב שהפסיד את הירושה אך מגלה שהוא יכול להתחיל פעם נוספת את כיתה ו'.
בתחילת העונה החמישית מקבל את הירושה החלקית אך מבזבז אותה בתוך חודשיים.
עורך הדין זכאי ואלישע מגלים על עוד עשרה מיליון שקלים שסבו של אלישע שמר עבורו.
אלישע צריך ללמוד בכיתה ו' כדי לזכות בשבעה מיליון שקלים (את השאר שמר סבו כדי לשחרר את אלישע מהכלא על פי דבריו).
אלישע קיז (לשעבר קיזלובסקי) (יובל סמו): גבר מובטל בן 40 ממוצא גרמני וצ'כי.
תלמיד לא פופולרי, לא חכם, לא מקובל, חסר כישרון, חסר טאקט, מתקשה בקריאת מילים מסובכות ומופרע.
מאוהב במורה שני והיא מאוהבת בו, אך השניים אינם מביעים זה בפני זה את רגשותיהם.
כשמתעצבנים עליו נוהג לומר: "בוא בוא בוא..." סובל מעיוורון צבעים.
גילה בסוף העונה הרביעית, דרך תודעתו, שהוא דמות בסדרה.
החבר הטוב ביותר של התלמידים נוגה, עדי, עמית, תמר, יונתן ויעלי.
בתחילת העונה החמישית זוכה בירושה ומבזבזה תוך כמה ימים.
שבר את שיא גינס בתור האדם שלמד הכי הרבה פעמים בכיתה ו'.
שני קלצ'ינסקי (מלי לוי): המורה של אלישע בהווה וחברתו של אלישע בעבר.
דעתנית ועדינה, כל התלמידים אוהבים אותה.
היא המורה היחידה בבית הספר שסיימה תיכון מצוות המורים בבית ספר הרצל.
אלישע מאוהב בה והיא מאוהבת בו, אך השניים אינם מביעים זה בפני זה את רגשותיהם.
ציפורה "ציפי" אכילס–קיזלובסקי (רבקה מיכאלי): סגנית המנהלת, נוקשה וקשוחה.
שונאת ילדים, שונאת גם תלמידים, ובמיוחד את אלישע.
אוהבת את התוכנית "היפים והאמיצים".
בפרק 14, בעקבות עבודת שורשים שהוטלה על אלישע התגלה שהיא אחותו למחצה מצד האב אבל שהמשפחות שלהם אויבות מימים עברו.
בעונה החמישית הופכת לאמו החורגת של אלישע ולבת זוגו של מוריס אביו.
אלה מאירי (עלמה זק): מנהלת בית הספר.
אובססיבית לכסף, שונאת ילדים, ואף לא מתעניינת בתלמידים.
קמצנית, אוהבת לעשות פרויקטים בבית־הספר בשביל כסף.
כשמסיימת שיחות עם אנשים נוהגת להגיד "תודה לך".מתחרה של בלה, מנהלת בית–הספר גנדי.
כתבה את תקנון בית הספר.