tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טורקיה אמנם הצטרפה באופן רשמי ללחימה במהלך מלחמת העולם השנייה רק בפברואר 1945, חיל האוויר הטורקי היה דרוך ומוכן ללחימה כבר בשנת 1941 עם הגעת הכוחות הנאציים סמוך לגבול הטורקי.
בשנת 1950 נוסדה מפקדת בתי הספר הטכניים של חיל האוויר שארגון תחתיו את בתי הספר של החיל המיועדים לאנשי צוות שאינם טייסים.
באותה שנה החליט החיל גם לעבור תהליך שדרוג ובין היתר נרכשו מטוסי סילון וטייסים נשלחו להשתלמויות בארצות הברית.
טייסים טורקיים גם השתתפו במלחמת קוריאה וטורקיה עצמה הצטרפה לנאט"ו ב-1952, דבר אשר הגביר את תהליך המודרניזציה של החיל.
ב-1957 נוסדה המפקדה לחינוך תעופתי בעוד שחיל האוויר הטקטי נוסד ב-1962.
חיל האוויר הטורקי מילא תפקיד חשוב בפלישת טורקיה לקפריסין בה השתלטה טורקיה על חלקה הצפוני של קפריסין ב-1974.
בשנות ה-80 החל החיל לקלוט מטוסים מהדור השלישי, דבר אשר הביא לארגון מחדש של החיל.
ב-1984 נוסדה TAI - התעשייה האווירית הטורקית, וטורקיה החלה לייצר בשטחה מטוסים תחת רישיון, בין היתר מטוסי F-16 פייטינג פלקון (טורקיה היא אחת מחמש מדינות בעולם המייצרות את המטוס).
מפעלי TAI - TUSAS Aerospace Industries, הנמצאים בבעלות משותפת של טורקיה וארצות הברית, מייצרים את מטוסי ה- F-16 עבור חיל האוויר הטורקי וייצרו גם חלק מהמטוסים שנרכשו על ידי חיל האוויר המצרי.
המטוסים המיוצרים במפעלים חייבים לנחות (לפעמים נחיתה והמראה מהירה) בבסיס אמריקאי בטרם יועברו ליעדם הסופי.
המפעלים אינם יכולים למכור את המטוסים ללא היתר ממשלת ארצות הברית.
בשנת 1996, זכתה התעשייה האווירית לישראל בפרויקט לשדרוג של 54 ממטוסי ה-F-4 פנטום של החיל.
היקף העסקה היה 650 מיליון דולר.
בעקבות זכייה בפרויקט זה החליטה יוון שלא לשתף את התעשייה האווירית בהשבחת מטוסי הפנטום של חיל האוויר שלה.
המטוסים שהשבחו על ידי התעשייה האווירית שימשו אחר כך לפגיעה בבסיסי מפלגת הפועלים של כורדיסטן, בפעולות צבאיות שונות בצפון עיראק.
בשנת 1998 קונסורציום בהשתתפות התעשייה האווירית, חברת אלביט מערכות וחברת סינגפור איירוספייס, זכה במכרז להשבחת מערכות האוויוניקה ב-48 מטוסי הקרב מסוג אף-5 של חיל האוויר הטורקי.
בתחילת המאה ה-21, במסגרת שיתוף הפעולה הביטחוני בין טורקיה וישראל, שימוש השטח האווירי של טורקיה לאימוני חיל האוויר הישראלי, במשותף עם חיל האוויר הטורקי.
בתחילת 2005, לאחר שפרויקט השדרוג של מטוסי הפנטום הופסק, ישראל וטורקיה הסכימו על השבחת 48 מטוסים, אך ביוני 2010, בעקבות אירועי המשט לעזה (2010) הודיעה על הקפאה מוחלטת של החוזים הביטחוניים עם ישראל.
בשנת 2012 התקבלה טורקיה כאחת מתשע המדינות המשתתפות בייצור מטוס ה-F-35 שנחשב למטוס העתיד של חיל האוויר האמריקאי (תשע המדינות מחולקות לשלוש דרגות - טורקיה נמצאת בדרגה 3).
לטורקים הוגשה גם הצעה לרכישת 100 מטוסי יורופייטר טייפון (EuroFighter 2000 Typhoon) שגם כן נחשב לאחד המטוסים המתקדמים בעולם.
חיל האוויר הטורקי היה אמור לקלוט 100 מטוסי F-35 החל משנת 2015, אך בשל עיכוב הייצור המטוס האספקה נדחתה.
ב-22 ביוני 2012 הפילו מערכות הנ"מ של סוריה מטוס F-4 פנטום של חיל האוויר הטורקי שחדר למרחב האווירי של סוריה.
טורקיה הצהירה כי מטוס הסיור היה במרחב האווירי הבינלאומי כאשר הוא הופל, בעוד שלטונות סוריה הצהירו שהוא היה בתוך המרחב האווירי הסורי.
שר ההסברה הסורי אמר אחר כך, בראיון לערוץ חדשות טורקי, שהצבא הסורי הפיל את המטוס הטורקי משום שחשב שמדובר במטוס ישראלי.
ב-23 במרץ 2014 מטוס F-16 של חיל האוויר הטורקי הפיל מטוס מיג 23 של חיל האוויר הסורי.
בשנת 2018, הודיעה ארצות הברית כי היא עשויה להקפיא את מסירת מטוסי F-35 לטורקיה, לאחר שזו רכשה מערכות טילי S-400 נגד מטוסים מרוסיה.
אולם ביוני 2018 נמסרו שני המטוסים הראשונים, בהוראת הנשיא דונלד טראמפ, למרות התנגדות הקונגרס.
המשבר נמשך ב-2019, לאחר שטורקיה לא ביטלה את ההסכם עם רוסיה.
ביוני 2019 הודיעה הפנטגון על הקפאת מסירת המטוסים ואימון הטייסים הטורקים.
אחר כך רווח כי ארצות הברית תמכור ליוון את המטוסים שיועדו לטורקיה.
בשנת 2023, הוחלט על הקמת פיקוד החלל (Uzay Komutanlığı), כגוף צבאי האחראי למערך ההגנה האווירית, תפעול הלוויינים הצבאיים ושיגורי חלל לתועלת הצבא.
לקראת סוף העשור החיל צפוי לקבל מטוסי TF Kaan ראשונים.
חיל האוויר של הרפובליקה האסלאמית של איראן (בפרסית: نیروی هوایی ارتش جمهوری اسلامی ایران) הוא הזרוע האווירית של צבא איראן.
המידע הזמין על כוחו של החיל בימינו מועט.
שלטונות איראן מפריזים במקרים רבים ביכולות אמצעי הנשק שברשותם בעוד מקורות המידע המערביים מזלזלים ביכולתם.
במקביל אליו פועל כוח אווירי נוסף – חיל האוויר והחלל של משמרות המהפכה האסלאמית שאחראי גם על יחידת הטילים האסטרטגיים של איראן.
החיל נוצר תחילה תחת השם "חיל האוויר האימפריאלי של איראן" בשנת 1920 על ידי רזה שאה והפך למבצעי ב-1925 עם סיום אימוניהם של הטייסים הראשונים.
כבר מראשית הקמתו, ניהלה איראן קשרים צבאיים עם ארצות הברית.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 נעשה ניסיון לרכוש מטוסים אמריקאיים, צעד שנכשל בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
עד מלחמת העולם השנייה כלל החיל בעיקר מטוסים בריטיים וגרמניים.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה החלה איראן להעמיק את יחסיה עם ארצות הברית ואלה הגיעו לשיאם בשנות ה-70 של המאה ה-20 עם אספקת מטוסי F-14. בכך הייתה איראן למדינה היחידה בעולם מלבד ארצות הברית המתפעלת מטוסים אלו – שנחשבו בין המתקדמים בעולם.
איראן גם חתמה על הסכם לרכישת 150 מטוסי F-16 ב-1976, אך עסקה זו לא יצאה לפועל עקב עזיבתו של השאה ועליית ח'ומייני לשלטון.
עליית ח'ומייני לשלטון הביאה לסיום הקשר בין איראן לארצות הברית ולהטלת סנקציות מצד ארצות הברית.
פלישת עיראק ב-1980 ופרוץ מלחמת איראן–עיראק תפסו את החיל לא מוכן.
לאחר המהלומה הראשונית, הצליח החיל להתאושש ולמלא תפקיד חשוב בתקיפות הצבא האיראני.
ב-30 בספטמבר 1980 נערך מבצע חרב צרובה.
בתום המלחמה רכשה איראן מטוסי קרב מסין (מטוסי J-7 המבוססים על המיג 21) וניהלה משא ומתן עם רוסיה לרכישת מטוסים מתקדמים כדוגמת המיג 29 והסוחוי 24 במקביל לניסיונות לתחזק ולשדרג את המטוסים האמריקאיים שברשותה.
עם פרוץ מלחמת המפרץ ב-1991, ברחו מטוסים עיראקיים רבים לאיראן.
למרות ההתחייבות הראשונית להחזיר את המטוסים בתום המלחמה, החליטה איראן לצרפם לחיל האוויר שלה.
המטוסים כללו את הדגמים מיג 29, סוחוי 24, מיראז' F1, סוחוי 25, וכן מיג 23.
בשנות האלפיים ניסתה איראן לרכוש מטוסים מתקדמים מרוסיה.
הניסיונות לרכוש את מטוס הסוחוי 27 נתקלו בהתנגדות אמריקאית עזה.
ישנן טענות ששתי המדינות הצליחו לבצע עסקת נשק סודית במסגרתה רכשה איראן מטוסי סוחוי 25.
במבצע עם כלביא השיגה ישראל שליטה בשמי איראן, פגעה פגיעה קשה במערך ההגנה האווירית של איראן והשמידה מטוסים אחדים של חיל האוויר האיראני.
בתקיפות אלה לא נפגע אף מטוס מאויש ישראלי, והופלו כטב"מים מעטים.
לנוכח האמברגו על איראן שהטילו ארצות הברית ובעלות בריתה, נאלצה איראן לפתח תעשיית נשק מקומית.
המדענים המקומיים הצליחו לייצר חלקי חילוף, לבצע שדרוגים וכן להעתיק מערכות נשק.
איראן גם משתפת פעולה עם סין, ברזיל ואוקראינה בייצור מטוסים.
הבולט שבהם הוא מטוס התובלה איראן-140 המבוסס על האנטונוב 140.
לחיל האוויר של איראן עשרות בסיסים סה"כ, כולל 17 בסיסים טקטיים (TAB).
מרבית הבסיסים הטקטיים ממוקמים בחציה המערבי של איראן לכל האורך מצפון לדרום.
F-14 – ארצות הברית סיפקה לאיראן 79 מטוסים לפני נפילת שלטון השאה ב-1979. לאור האמברגו האמריקאי סביר כי מרביתם אינם כשירים לטיסה כיום, וההערכה היא כי כרגע אין לאיראן מטוסים כשירים מבצעית.
התעשייה האיראנית מנסה לתחזק ולשדרג את המטוסים אך הדבר כמעט בלתי אפשרי בעקבות חוסר בחלקי החילוף שמיוצרים רק על ידי ארצות הברית.
המטוסים הותאמו לנשיאת טילי הוק המשמשים במקור כטילי נ"מ.
איראן מנסה לפתח ולייצר מטוס המבוסס על ה-F-14. במהלך מבצע עם כלביא השמיד חיל האוויר הישראלי חמישה מטוסי F-14
F-4 פנטום – לפי ההערכות, ברשות החיל 65 מטוסים במידת תחזוקה לא ברורה.
מיג-29 – לפי ההערכות, 75 מטוסים מצויים בשירות ועברו שדרוגים משמעותיים.
מיג-23/מיג-27 – 24 מטוסים עיראקיים שברחו לשטחי איראן במהלך מלחמת המפרץ.
F-5 – כ-60 מטוסים עדיין מצויים בשירות.
איראן פיתחה שני דגמי מטוסים המבוססים על המטוס (ראה בהמשך).
סוחוי Su-24 – מטוס תקיפה רוסי, כ-30 מטוסים מצויים בשירות.
סוחוי Su-25 – מטוס המשמש לתקיפה קרקעית ולחיסול טנקים, המקבילה הרוסית למטוס ה-A-10 האמריקאי, בשירות נמצאים 13 מטוסים, מתוכם שבעה מטוסים עיראקיים ושישה שככל הנראה נרכשו מרוסיה.
מיראז' F1 – כ-24 מטוסים מדגם זה ברחו לשטחי איראן לאחר מלחמת המפרץ.
צ'נגדו J-7 – מטוס סיני המבוסס על המיג-21, 24 מטוסים מצויים בשירות.
שניאנג J-6 – מטוס סיני המבוסס על המיג-19, 18 מטוסים מצויים בשירות.
יאק 130 - מטוס אימון רוסי בעל יכולת לשמש כמטוס תקיפה קל
אזרח'ש – מטוס מתוצרת איראן המבוסס על ה-F-5.
"סאעקה" (Saeqeh) – מטוס מתוצרת איראן.
ישנה מחלוקת בנוגע למקור המטוס, האיראנים טוענים שהמטוס פותח ללא סיוע חיצוני, מומחים בעולם גורסים שככל הנראה מדובר בפיתוח של ה-F-5. המטוס מזכיר שילוב של ה-F-5 עם ה-F-18, וכן את מטוס ה-F-20 שפיתוחו בוטל.
שפק – מעט ידוע על המטוס שלפי גורמי צבא איראניים אמור להיות מטוס מתקדם עם יכולות התחמקות ממכ"ם.
עד כה פורסמו רק מספר תמונות ישנות של המטוס ללא מידע על יכולותיו.
על פי ההערכות, המטוס מצוי עדיין בשלבי פיתוח וככל הנראה מבוסס על תוכניות של מטוסים רוסיים שבוטלו.
F-313 "קהאר" – על-פי כל המחקרים ה"קהאר" אינו יכול להתרומם מהקרקע ואינו באמת מטוס אמיתי.
הרבין Y-12 – מטוס תובלה סיני
בואינג 707 – משמש גם לתדלוק אווירי
בואינג 747 – משמש גם לתדלוק אווירי
P-3 אוריון – מטוס סיור ימי
דאסו פלקון 50 – מטוס סיור ימי מסוקים
Panha Shbviz 2061 – העתק איראני של המסוק בל 206.
Panha Shabviz 2091 – העתק איראני של המסוק AH-1J קוברה.
חיל האוויר ההודי (בהינדית: भारतीय वायु सेना; באנגלית: The Indian Air Force; בראשי תיבות: IAF) הוא הזרוע האווירית של הכוחות המזוינים של הודו.
הוא נחשב לרביעי בגודלו בעולם.
בחיל האוויר ההודי משרתים כ־170,000 חיילים והוא מתפעל 1,130 כלי טיס.
החיל עבר בשנים האחרונות שדרוג משמעותי וקלט במקביל גם מספר גדול של מטוסי קרב מתקדמים בעיקר מתוצרת רוסית.
למרות זאת, הוא סובל מרמת תחזוקה נמוכה ובשלוש השנים האחרונות איבד החיל קרוב ל-30 מטוסים כתוצאה מתאונות שונות.
החיל נוסד ב־8 באוקטובר 1932 בהודו הבריטית כחיל עזר של חיל האוויר המלכותי.
ב-1 באפריל 1933, הוקמה הטייסת הראשונה (מס' 1) עם חמישה טייסים הודים (מוקמיים).
הטייסים ההודים אומנו על ידי קצין הטיסה של חיל האוויר המלכותי.
במהלך מלחמת העולם השנייה פעל חיל האוויר ההודי תחת פיקוד ה-חיל האוויר המלכותי מילא תפקיד מרכזי בבלימת התקדמות הצבא היפני בבורמה, שם בוצעה התקיפה האווירית הראשונה של חיל האוויר.
חיל האוויר היה מעורב בעיקר בהפצצה טקטית, סיוע אווירי קרוב, סיור אווירי, ליווי מפציצים ומשימות איתור נתיבים עבור מפציצים כבדים של חיל האוויר המלכותי וחיל האוויר של ארצות הברית.
טייסי חיל האוויר המלכותי והטייסים ההודים היו טיסים יחד עם מקבליהם האירופים כדי לצבור ניסיון קרבי ומיומנות תקשורת.
מלבד פעולות בבורמה השתתפו טייסי חיל האוויר במבצעים אוויריים בצפון אפריקה ובאירופה.
במהלך המלחמה חווה חיל האוויר שלב של התרחבות מתמדת.
מטוסים חדשים שנוספו לצי כללו את הדקוטה, הוקר הוריקן, סופרמרין ספיטפייר ווסטלנד ליסנדר.
בשנת 1945 כהוקרה על השירות האמיץ של חיל האוויר ההודי, המלך ג'ורג' השישי העניק את הקידומת "מלכותי" ושונה שמו לחיל האוויר המלכותי ההודי, רק אחרי כינון הרפובליקה ההודית ב־1950 החיל שב להשתמש בשמו המקורי - חיל האוויר ההודי.
לאחר שהפכה לעצמאית מהאימפריה הבריטית ב-1947, הודו הבריטית חולקה למדינות החדשות הודו ופקיסטן.
על פי החלוקה הגאוגרפית חולקו נכסי חיל האוויר בין המדינות החדשות.
חיל האוויר של הודו שמר על שמו של חיל האוויר המלכותי ההודי, אך שלוש מתוך עשר הטייסות והמתקנים המבצעיים, הממוקמים בגבולות פקיסטן, הועברו לחיל האוויר המלכותי של פקיסטן.
הרונדל שונה ל'צ'אקרה' ביניים שנגזר מצ'אקרה אשוקה.
ראפאל - לאחר מכרז גדול על מי היה המטוס הבא של החיל בו ב-2012 זכה הראפאל החליטה הודו לקנות 36 מטוסים.
סוחוי 30MKI - מטוס הקרב העיקרי של החיל.
מדובר בגרסה של הסוחוי 30 שנבנתה במיוחד לצורכי חיל האוויר ההודי.
מרבית המטוסים נבנו על ידי HAL - התעשייה האווירית ההודית.
מדובר באחד המטוסים המתקדמים בעולם ומיועד בעיקר להשגת עליונות אווירית.
מיג 29 - 65 מטוסים נמצאים בשירות.
חלק מהמטוסים מותאמים לתפעול מנושאת מטוסים (ברשות הודו נושאת מטוסים אחת, נושאת מטוסים שנייה נמצאת בתהליכי בנייה).
מיראז' 2000 -כ-50 מטוסים נמצאים בשירות מבצעי.
יגואר - 130 מטוסים בשירות מבצעי.
מיג-21 - כ-72 מטוסים מדגם משודרג נמצאים בתהליכי הוצאה משירות ולהחלפה במטוסי טג'אס.
טג'אס- כ-130 מטוסים בשירות מבצעי.
פרי פיתוחה של HAL פותח במיוחד בעבור חיל האוויר ההודי.
פאלקון - איליושין Il-76 - מטוס לבקרה והתראה מוקדמת מתוצרת התעשייה האווירית.
מיל מי 24 - מסוק קרב
HAL דרוב- מסוק אשר פותח בהודו
AH-64 - מסוק קרב חדיש מתוצרת בואינג
מטוס קרב קל (Light Combat Aircraft) שמפותח על ידי התעשייה האווירית ההודית (HAL) האמור להחליף את מטוסי המיג 21 ומיג 27. פיתוח המטוס החל עוד בשנות ה-80 וסובל בינתיים מבעיות רבות.
הודו מתכננת ייצור של 150 מטוסים.
מטוס נכנס לשירות ב-2015 ועד היום יוצרו 123 מטוסים.
הודו מתכננת גם לייצר גרסה של המטוס היכולה להיות מתופעלת מנושאות מטוסים.
התהדקות היחסים בין סין לפקיסטן אשר הביאה לפיתוח וייצור מטוס ה JF-17 וכן עסקאות הנשק שביצעה פקיסטן האיצו את רצונה של ממשלת הודו להגדיל ולשדרג את מעמדו של חיל האוויר ההודי.
לשם כך הקציבה הממשלה ההודית סכום של 12 מיליארד דולר לרכישת 126 מטוסי קרב מתקדמים במה שאמורה להיות עסקת המטוסים הגדולה ביותר מאז שנות ה-90, הפרויקט נקרא Medium Multi-Role Combat Aircחיל האוויר המלכותיt.
המדינות אשר התמודדו על המכרז הן:
רוסיה - רוסיה היא ספקית הנשק העיקרית של הודו.
הרוסים הציעו את מטוס המיג-35, שדרוג משמעותי של המיג 29. רוסיה נחשבה למובילה במכרז, ראש הממשלה ולדימיר פוטין אף ערך ביקור במדינה כדי לקדם את מועמדותה של רוסיה.
למרות זאת, במהלך השנים האחרונות יחסי שתי המדינות עברו עליות ומורדות בין היתר בשל הסכמתה של רוסיה לספק מנועים לפקיסטן והמועמדות האמריקאית בפרויקט.
ארצות הברית - בשנים האחרונות, חלה התקרבות ביחסי שתי המדינות.
בשל כך, ארצות הברית הציעה להודים שני מטוסים - מטוס ה F/A-18 סופר הורנט הגרסה החדשה והמתקדמת של המטוס, וכן את ה-F-16 בגרסה החדשה הנקראת (F-16 V) F-21
צרפת - הציעה שני מטוסים - הדאסו ראפאל .
שוודיה - הציעה את מטוס ה JAS-39 גריפן .
Eurofighter GmbH - חברה אירופאית בבעלות משותפת של בריטניה, גרמניה, צרפת, איטליה וספרד, החברה הציעה את מטוס היורופייטר 2000 טייפון.
ביוני 2012 נבחר מטוס הראפאל של חברת דאסו תעופה הצרפתית כזוכה.
כיום הוא פעיל בחיל האוויר ההודי.
אך חיל האוויר ההודי בוחן גם הפעלת F-21 (F-16v)
חיל האוויר הארגנטינאי (בספרדית: Fuerza Aérea Argentina; בקיצור FAA) הוא הזרוע האווירית של הכוחות המזוינים של ארגנטינה.
החיל הוא אחד החזקים בדרום אמריקה למרות הירידה במעמדו בשנים האחרונות בשל המצב הכלכלי הקשה שפקד את ארגנטינה.
ראשית הקמת החיל מתחיל ב־10 באוגוסט 1912 עם ייסוד בית הספר לתעופה.
ב־1927 נוסד הדירקטוריון הכללי לאירונאוטיקה שתפקידו היה תיאום וכיוון התעופה הצבאית במדינה.
במהלך אותה שנה נוסדה גם התעשייה האווירית הארגנטינאית - ה FMA (Fuerza Aérea Argentina) בעיר קורדובה.
בשנות ה-40 פעלו מספר יחידות אוויריות בצבא הארגנטינאי ובחיל הים הארגנטינאי.
ב־11 בפברואר 1944 נוסד הפיקוד האירונאוטיקלי ושנה מאוחר יותר, ב 4 בינואר 1945 הפך החיל לזרוע עצמאית.
במהלך שנות ה-70 עבר החיל תהליך חימוש נמרץ במסגרתו קלט מטוסי קרב צרפתיים (מטוסי מיראז' 3 ומיראז' 5), ישראליים (כפיר ונשר) ואמריקאיים (A-4 סקייהוק) וכן מטוסי קרב מתוצרת עצמית (הפוקרה).
חיל האוויר הארגנטינאי מילא תפקיד עיקרי בלחימה הארגנטינאית במהלך המלחמה.
למרות הנחיתות האיכותית וכן חוסר היכולת להשתמש במפציצים מדגם מיראז' 5 בשל היעדר יכולת תדלוק אווירי, הפגינו הטייסים הארגנטינאים אומץ ונועזות.
החיל ספג אבדות קשות ואיבד כ־60 מטוסים אך הצליח להטביע מספר ספינות בריטיות.
עם הסרת האמברגו הבריטי, עבר חיל האוויר הארגנטינאי תהליך שיקום.
החיל קלט 36 מטוסי סקייהוק משודרגים ובמקביל הפך להיות פעיל במשימות האומות המאוחדות.
בשנת 2005 התפוצצה פרשה גדולה אחרי שמספר קציני אוויר עסקו בסחר בסמים.
כיום מתעסק החיל במספר בעיות - תיאום הבקרה והשליטה האווירית, החלפת מערכות הנשק המיושנות וקליטת מערכות נשק חדישות.
החיל בוחן את האפשרות לרכישת מטוסים חדשים בהתאם לתקציבים המוגבלים בשל מצבה הכלכלי של המדינה.
על פי ההערכות, אמורה ארגנטינה להחליט בשנת 2008 על רכישת מטוסי קרב, ככל הנראה 12 מטוסי מיראז' 2000 משומשים מחיל האוויר הצרפתי כפי שעשה חיל האוויר הברזילאי.
ארגנטינה גם בחנה את האפשרות לרכוש מטוסי F-16 פייטינג פלקון וכן קיבלה הצעה לרכוש את הדאסו ראפאל הצרפתי אך תקציב הרכש אינו מסוגל להתמודד מול עלויות שני המטוסים.
מיראז' 3 - 12 מטוסים בשירות מבצעי, 12 מטוסים נוספים מאוחסנים.
מיראז' 5 - 7 מטוסים מאוחסנים.
פוקרה - מטוס קרב קל מתוצרת ארגנטינה, עבר שינויים במסגרתם ניתן לתדלקו בדלק שהופק מצמחים.
נשר - 13 מטוסים מאוחסנים ולא בשימוש.
A-4 סקייהוק - המטוס העיקרי של החיל המתפעל 34 מטוסים מדגם משופר המותאם לצורכי החיל.
בואינג 757 - מטוס אחד המשמש כמטוס הנשיאותי.
פוקר F27 - מתוצרת הולנד.
פוקר F28 - מתוצרת הולנד.
חיל האוויר הדרום אפריקאי הוא הזרוע האווירית של כוחות ההגנה של דרום אפריקה.
מפקדת החיל נמצאת בפרטוריה בירת דרום אפריקה.
החיל הוקם ב-1 בפברואר 1920. כוחות החיל לקחו חלק במלחמת העולם השנייה ובמלחמת קוריאה.
החל משנת 1966 היה מעורב החיל בסיוע לכוחות הקרקע במלחמה בעצימות נמוכה ("מלחמת הגבול") באנגולה, בדרום-מערב אפריקה (כיום נמיביה) וברודזיה.
עם התקדמות המלחמה נעשו פעולותיו של החיל תכופות יותר עד לסוף שנות השמונים ובוצעו משימות קרב כנגד כלי טיס של אנגולה כדי להשיג עליונות אווירית.
עם סיומה של המלחמה ב-1990, צומצם מספר כלי הטיס שבשירות החיל, עקב קשיים כלכליים וכן עקב סיום הסכסוך עם המדינות השכנות.
כיום לחיל האוויר הדרום אפריקאי יש כוח קרבי מוגבל ופעילותו מנותבת למשימות שמירת שלום אזוריות, סיוע באסונות טבע ולמשימות סיור ימיות.
מהקמת החיל ועד לסיום מלחמת העולם הראשונה
עם שובו מביקור באירופה בשנת 1912, שם נכח כמשקיף בתמרון גדול, הגיש בריגדיר גנרל באיירס (C.F.
Beyers), שהיה אז מפקד כוחות ההגנה, דוח לגנרל יאן סמאטס, שהיה אז שר ההגנה.
בדוח זה המליץ בחום על שימוש בכלי טיס לצרכים צבאיים.
סמאטס הגיע להסדר עם גורמי טייס פרטיים על הקמת בית ספר לטיסה באלכסנדרפונטיין (Alexandersfontein) ליד קימברלי, שהיה ידוע כ"בית הספר המאוחד לטיסה של פטרסון" (Paterson Aviation Syndicate School), ובו יוכשרו טייסים ל"גיס התעופה של דרום אפריקה" (South African Aviation Corps) שהקמתו עמדה אז על הפרק.
האימונים החלו ב-1913 וחניכים מצטיינים נשלחו ל"בית הספר המרכזי לטיסה" (Central Flying School) ליד אפבון (Upavon) שבבריטניה (כיום בית הספר המרכזי לטיסה של חיל האוויר המלכותי הבריטי), כדי שימשיכו בהכשרתם.
הטייס הדרום אפריקאי הראשון הוכשר ב-2 ביוני 1914.
ביוני 1915 היה כבר גיס התעופה פרוס בשדה המבצעי הראשון שלו בקריביב בדרום-מערב אפריקה הגרמנית ועסק בסיוע לכוחות הקרקע בפיקודו של גנרל לואי בותה, שהיה אז ראש ממשלת דרום אפריקה.
גיס התעופה עסק במשימות סיור ופיזור עלונים מקריביב ובהמשך גם מאומרורו, שמשם יצאו טייסים למשימות הפצצה מאולתרות (זריקת רימוני יד על ידי הטייסים).
ב-9 ביולי 1915 נכנעו הגרמנים במושבה ורוב הטייסים והמטוסים של גיס התעופה נשלחו לבריטניה כדי לסייע במאמץ המלחמתי של האימפריה הבריטית.
אף על פי שגיס התעופה נשאר פעיל, הוא התמקד בעיקר באימוני קרקע והטייסים שנשלחו לבריטניה צוותו לטייסת מס' 26 של "גיס התעופה המלכותי" (Royal Flying Corps – RFC) שב-8 באוקטובר 1915 הפכה לטייסת עצמאית.
בנוסף למטוסי הפרמן צוידה הטייסת במטוסי B.E.2 ונשלחה לקניה כדי לסייע במלחמה במזרח אפריקה הגרמנית.
הם נחתו במומבסה ב-31 בינואר 1916. הטייסת ביצעה טיסות סיור ובקרה במשך כל המערכה במזרח אפריקה עד פברואר 1918 ואז שבה לבריטניה דרך קייפטאון ב-8 ביולי 1918 ופורקה באותו היום.
במקביל לפעילותה של טייסת 26 במזרח אפריקה ולפעילותו של גיס התעופה בדרום מערב אפריקה, הצטרפו טייסים דרום אפריקאים רבים לגיס התעופה המלכותי הבריטי.
מספר הדרום אפריקאים ששירתו במסגרת זו הגיע בסופו של דבר לכמעט 3000 איש שמהם נפלו בקרבות 260 איש, בעיקר בקרב על הסום.
46 טייסים הוכתרו כאלופי הפלות.
עם סיומה של מלחמת העולם הראשונה, העניקה ממשלת בריטניה עודפי מטוסים וחלקי חילוף למטוסים כדי שיהוו את הגרעין לחילות האוויר של הדומיניונים שלה.
כחלק מתרומה זו, שהייתה ידועה בכינוי המתנה האימפריאלית (Imperial Gift), קיבלה דרום אפריקה 113 מטוסים מהממשלה הבריטית.
ב-1 בפברואר 1920 מונה קולונל פייר ון רינוולד (Pierre van Ryneveld) כמפקד שירות האוויר כשמשימתו הייתה להקים חיל אוויר.
מקובל לציין תאריך זה כיום הקמתו של "חיל האוויר הדרום אפריקאי" (South African Air Force – SAAF).
בדצמבר 1920 הוטבע דגל דרום אפריקה על המטוסים בפעם הראשונה.
רונדל בצבעים כתום, ירוק, אדום וכחול, הוטבע לניסיון על מטוס Avro 504K אך התברר שהצבעים הללו לא מתאימים ורונדל חדש בצבעים ירוק, אדום, לימון, צהוב וכחול, הונהג בדצמבר 1921. ב-1927 הוחלפו צבעי הרונדל לכתום, לבן וכחול.
משימתו המבצעית הראשונה של חיל האוויר הדרום אפריקאי הייתה דיכוי הפגנות, כאשר ב-1922 שביתת כורים במכרות הזהב של יוהנסבורג עברה לפסים אלימים ובעקבותיה הוכרז ממשל צבאי.
על טייסת מס' 1 הוטל לבצע משימות סיור ולהפציץ ריכוזי מפגינים.
הגיחות לסיוע לכוחות המשטרה הסתכמו ב-127 שעות טיסה בין ה-10 עד 15 במרץ והתחלה לא מזהירה זו בהיסטוריה של החיל הובילה לשני טייסים הרוגים, שניים פצועים ולשני מטוסים שהתרסקו ועלו באש.
החיל נקרא לדכא מרד נוסף בדרום מערב אפריקה בחודשים מאי-יולי 1922.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, לא היו ברשות דרום אפריקה כוחות צי ומפקדת כוחות ההגנה של האיחוד (UDF) ראתה כמשימה ראשונה והחשובה ביותר לאבטח את מימי החופים של דרום אפריקה ובעיקר את נתיבי השייט החשובים שעברו דרך כף התקווה הטובה.
כדי לבצע משימות סיור ימיות, גייס חיל האוויר את כל 29 המטוסים של חברת התעופה סאות' אפריקן איירווייז: 18 מטוסי יונקרס Ju 86 לביצוע משימות סיור ימי ו-11 מטוסי יונקרס Ju 52 למשימות תובלה.
טיסות הסיור הימיות החלו ב-21 בספטמבר 1939 כשטייסת מס' 16 הטיסה שלושה מטוסי יונקרס Ju 86 מוולביס ביי.
ב-1940 הוחלפו מטוסי היונקרס במטוסי אוורו אנסון והוקם "פיקוד החופים" של החיל (SAAF Coastal Command), שתחת פיקודו פעלו 7 טייסות.
בדצמבר 1939 שלח המשנה למלך שמשל מטעם איטליה באתיופיה, למוסוליני דוח על אי מוכנותם המתמשכת של בעלות הברית במזרח אפריקה.
נפילת צרפת ב-1940 עוררה את מוסוליני להצטרף למלחמה לצדה של גרמניה וכתוצאה מכך, הועברו כוחות של חיל האוויר האיטלקי לאתיופיה הכבושה כדי לבצע תקיפות על כוחות בעלות הברית לפני שהם יתוגברו.
תקיפות אלה זכו לתגובה של בעלות הברית וב-13 במאי 1940, נשלחו טייסים של טייסת מס' 1 של חיל האוויר הדרום אפריקאי לקהיר כדי לקבל משלוח של 18 מטוסי גלוסטר גלדיאטור ולהטיסם דרומה לקניה ושם לבצע פעולות במזרח אפריקה.
במהלך כל המערכה היו מעורבים מספר רב של מטוסי החיל בקרבות אוויר עם מטוסי חיל האוויר האיטלקי והגישו סיוע אווירי לכוחות הקרקע של צבא דרום אפריקה ושל בעלות הברית.
בדצמבר 1940 כבר הפעיל החיל במזרח אפריקה עשר טייסות ו-34 גפים שהפעילו 94 מטוסים.
במהלך המערכה במזרח אפריקה יצר החיל טייסת של 4 מטוסי גלדיאטור ו-4 מטוסי הארטביסט לסיוע קרוב לכוחות הקרקע בפיקודו של מפקד עצמאי.
כוח זה היה המבשר של חיל האוויר המדברי שפעל באופן אינטנסיבי בצפון אפריקה בשנים 1943 עד 1945. קרב האוויר האחרון בזירה התקיים ב-29 באוקטובר 1940 והכוחות האיטלקים נכנעו ב-27 בנובמבר.
כוח מוקטן של חיל האוויר הדרום אפריקאי היה מוצב במזרח אפריקה למטרות סיור חופים עד מאי 1943.
מטוסי ההפצצה הדרום אפריקאים של כנף מס' 223 של חיל האוויר המלכותי עזרו לחיל האוויר המדברי להשיג עליונות אווירית על חילות האוויר של הציר.
מאפריל 1941 ועד מאי 1943 11 הטייסות של חיל האוויר הדרום אפריקאי הטיסו 33,991 גיחות והשמידו 342 מטוסי אויב.
התנאים בזירה לא היו אידיאלים, והטייסים והצוותים נדרשו לפעול תחת תנאים קשים.
טייסים נשלחו לעיתים לחופשות בבית לאחר שצברו ניסיון, שבו מחופשתם לאחר כמה חודשים ונאלצו לצבור מחדש ניסיון בשימוש במטוסים שונים, בשיטות פעולה שונות ולפעול מבסיסים שונים.
היו מקרים בהם טייסי קרב מנוסים נשלחו בסיבוב השני שלהם למדבר המערבי כטייסי הפצצה ונאלצו לגשר על חוסר הניסיון ועל העדרה של ההמשכיות.
עם זאת, הטייסים הדרום אפריקאים רחשו כבוד ליריביהם, טייסי הלופטוואפה.
לטייסים הדרום אפריקאים היה את הכבוד להטיל את הפצצה הראשונה במערכה האווירית בכלל זירות המלחמה ביבשת אפריקה וכן את הפצצה האחרונה במערכה זו.
הראשונה הייתה ב-11 ביוני 1940 במויאלי (Moyale) באתיופיה והאחרונה הוטלה על כוחות הארמייה הראשונה של הצבא האיטלקי בתוניסיה.
הטייסים הדרום אפריקאים שהשתתפו במערכה בצפון אפריקה תפשו מקום של כבוד ברשימת אלופי ההפלות של החיל במלחמת העולם השנייה, בניהם ג'ון פרוסט (John Frost) ומרמדיוק פאטלה (Marmaduke Pattle).
עקב החשש מכיבוש יפני וכתוצאה מכך פעולות התקפיות באוקיינוס ההודי בקרבת נתיבי השייט לדרום אפריקה, האיץ יאן סמאטס את בעלות הברית לקיים פלישה מקדימה למדגסקר.
לאחר ויכוחים ממושכים ודרישות חוזרות ונשנות של הגנרל דה גול, שדחף לפעולה של כוחות צרפת החופשית כנגד מדגסקר, הסכימו צ'רצ'יל וראשי מטות הצבא שתתבצע פלישה באמצעות צי חזק וסיוע אווירי נאות.
במהלך התקיפה האמפיבית/אווירית המשולבת שבוצעה על ידי הצי המלכותי הבריטי וחיל האוויר המלכותי הבריטי ב-5 במאי, תקף חיל האוויר של צרפת של וישי את כוחות הצי הפולשים, אך הוא נוטרל על ידי מטוסי זרוע האוויר של הצי המלכותי שהמריאו משתי נושאות מטוסים.
המטוסים הצרפתים שלא הושמדו נסוגו וטסו לשדות תעופה בדרום האי.
כאשר שדה התעופה הראשי בדייגו-סוארז היה בטוח (ב-13 במאי 1942), טסו אליו 34 מטוסי חיל האוויר הדרום אפריקאי מלינדי.
בספטמבר 1942 לקחו כוחות הקרקע של צבא דרום אפריקה שהוקצו לפלישה, חלק בכיבוש חלקו הדרומי של האי בתמיכתו של חיל האוויר הדרום אפריקאי.
במהלך כל המבצע, שהסתיים ב-4 בנובמבר 1942, פעלו מטוסי החיל ב-401 גיחות כשטייס אחד נהרג בקרב, אחד נהרג בתאונה ואחד מת ממחלה.
שבעה מטוסים אבדו כאשר רק אחד מתוכם אבד כתוצאה מפעולה קרבית.
בסוף 1943 היו לחיל האוויר הדרום אפריקאי שתי כנפיים ו-16 טייסות במזרח התיכון ובצפון אפריקה שבהן שירתו 8000 איש.
עם סיומה של המערכה בצפון אפריקה השתנו תפקידיו של החיל והוא התמקד יותר במשימות הפצצה ומשימות קרב-הפצצה בשונה ממשימות הקרב שבהן לקח חלק במדבר.
עם סיום הפלישה הועברו עוד שלוש טייסות לאי וכל שמונה הטייסות הועסקו בסיוע בפלישה לאיטליה: טייסות מס' 12 ו-24 קיבלו את האחריות לבצע משימות הפצצה בינוניות ל"ריכוך" מטרות האויב טרם הפלישה וטייסת מס' 40 ביצעה משימות צילום.
טייסת מס' 1 ביצעה משימות קרב ביום הנחיתה ב-3 בספטמבר 1943 וטייסות מס ' 2 ו-4 טסו במשימות ליווי לכוחות הפצצה.
שתי טייסות ביצעו משימות סיור לאורך נתיבי השייט לחופי מערב אפריקה ומצר גיברלטר וכוח נוסף של החיל השתתף בפלישת בעלות הברית לדרום צרפת (מבצע דרגון בקיץ 1944).
לאחר סיום המלחמה, בשנת 1948 לקח החיל חלק ברכבת האווירית לברלין .
20 צוותי אוויר של החיל הטיסו מטוסי דקוטה של חיל האוויר המלכותי והעבירו אספקה במשקל 4133 טון ב-1240 טיסות.
עם פרוץ מלחמת קוריאה העבירה מועצת הביטחון של האו"ם החלטה הקוראת לנסיגת כוחות צבא קוריאה הצפונית.
הועברה גם פניה לעזרה לחברות האו"ם.
לאחר ישיבת קבינט ב-20 ביולי 1950 הודיעה ממשלת דרום אפריקה כי עקב המרחק גדול בין דרום אפריקה לקוריאה, משלוח כוחות קרקעיים יהיה בלתי מעשי, אך טייסת קרב של חיל האוויר תעמוד לרשות המאמץ הבינלאומי.
50 קצינים ו-157 בעלי דרגות אחרות של טייסת מס' 2 הפליגו מדרבן ב-26 בספטמבר.
הם נבחרו מבין 1426 אנשי קבע של החיל שהתנדבו למשימה.
הכוח הראשון שיצא לקוריאה כלל רבים מיוצאי הקרבות של מלחמת העולם השנייה.
הטייסת הועברה לבסיס חיל האוויר האמריקני (Johnson Air Base) ליד טוקיו לטובת אימוני הסבה למטוסי מוסטנג שסופקו על ידי חיל האוויר האמריקני.
בסיומם של אימוני ההסבה, נשלחה הטייסת כאחת מארבע הטייסות של כנף קרב-הפצצה מס' 18 של חיל האוויר האמריקני וב-16 בנובמבר 1950 כוח חלוץ של 34 איש עזב את יפן יחד עם הטייסים האמריקנים לבסיס חיל האוויר בפוסן כדי להסתגל לתנאי הקרב המקומיים בקוריאה.
בבוקרו של ה-19 בנובמבר המריאה הטיסה הראשונה למשימה בפיונגיאנג.
ב-30 בנובמבר הועברה הטייסת לבסיס אחר בחלק הדרומי של חצי האי עקב התקדמותם של הכוחות הצפון קוריאנים והסינים.
בהמשך הם הועברו עוד יותר דרומה לבסיס בדרום מזרח המדינה שהיה בסיסם הקבוע עד סיום השתתפותם במלחמה.
במשך כל התקופה ביצעה הטייסת 10,373 גיחות ואיבדה 74 מטוסים מתוך ה-95 שהוקצו.
12 טייסים נהרגו בקרבות, 30 הוכרזו כנעדרים ו-4 נפצעו
בינואר 1953 שבה הטייסת ליפן לצורך אימוני הסבה למטוסי קרב-הפצצה F-86 סייבר של חיל האוויר האמריקני.
המשימה הראשונה של מטוסים אלה המריאה ב-16 במרץ 1953 והייתה זו משימת הסילון הראשונה של חיל האוויר הדרום אפריקאי.
הטייסת ביצעה משימות קרב לאורך נהר יאלו (Yalu River) ונהר צ'ונג צ'ונג (Chong-Chong river) ומשימות סיוע אווירי.
הטייסת הוציאה 2032 גיחות של מטוסי הסייבר ואיבדה 4 מתוך 22 המטוסים.
המלחמה הסתיימה ב-27 ביולי 1953, כאשר נחתם הסכם שביתת הנשק.
במהלך השלב הראשון של המלחמה, במשימות ההפצצה של מטוסי המוסטנג, הייתה משימתה העיקרית של הטייסת פגיעה בנתיבי האספקה של האויב ואחוז ההצלחה שלהם עמד על כ-61% עם שיאים של כ-80% בתקופות מסוימות.
במשימות מסוג זה השתמשו המטוסים בפצצות נפלם ברקטות 127 מ"מ ובמקלעים.
מאוחר יותר, בתקופת הפעלתם של מטוסי הסייבר, פעלו הטייסים בקרבות אוויר כנגד מטוסי מיג-15, אך המשימה העיקרית נותרה פעולות מנע וסיוע אווירי קרוב.
בסיכומה של המלחמה נמנו 34 טייסים הרוגים, 8 שבויים (כולל מי שלימים שימש כמפקד החיל).
74 מטוסי מוסטנג ו-4 מטוסי סייבר הופלו.
לאנשי הטייסת הוענקו 797 עיטורים אמריקנים, כולל 2 עיטורי כוכב הכסף, 3 עיטורי לגיון ההצטיינות, 55 עיטורי מדליית השירות המצוין של חיל האוויר ו-40 עיטורי כוכב הארד.
כאות הערכה לפועלם של חברי הטייסת הוצאה הוראה מטעם מפקדת כנף מס' 18 של חיל האוויר האמריקני ש"בכל טקסי הסיום למלחמה ינוגן גם המנון דרום אפריקה ויש להתייחס אליו בכבוד כמו אל ההמנון שלנו"
עם סיום פעולות האיבה הוחזרו מטוסי הסייבר לארצות הברית והטייסת שבה לדרום אפריקה באוקטובר 1953. במהלך תקופה זו הפך חיל האוויר הדרום אפריקאי לזרוע עצמאית של כוחות ההגנה של האיחוד (UDF) וחיילי וטייסי החיל החלו ללבוש מדים כחולים במקום מדי החאקי של צבא דרום אפריקה.
בין השנים 1966 עד 1989 לקח חיל האוויר הדרום אפריקאי חלק במלחמת הגבול, שהתרחשה בחלקה הצפוני של דרום-מערב אפריקה (כיום נמיביה) ובאזורים הסמוכים.
בשלבים הראשונים הגיש החיל סיוע אווירי לפעולות המשטרה כנגד ארגון העם של דרום-מערב אפריקה (SWAPO), שנלחם לסיום השליטה הדרום אפריקאית בדרום מערב אפריקה.
תדירותן של הפעולות עלתה כאשר כוחות ההגנה של דרום אפריקה לקחו את האחריות לניהול המלחמה ב-1974.
ביולי 1964 חתמה דרום אפריקה עם חברת טומסון (Thomson-CSF) האמריקנית, על חוזה לאספקת טילי קרקע אוויר במקום הזמנה לאספקת טילי בלאדהאונד (Bristol Bloodhound) שממשלת בריטניה סירבה לשלוח.
היו אלה טילי הקרוטייל (Crotale) שהיו בשימושה של טייסת הנ"מ מס' 120 החל מ-1970 ועד לסוף שנות השמונים.
בין השנים 1978 עד 1993 ייצרה דרום אפריקה שישה כלי נשק גרעיניים לשיגור דרך האוויר.
האמברגו הבינלאומי על נשק שהוטל על משטר האפרטהייד גרם לכך שהחייל לא יכול היה לקבל מטוסי קרב מודרניים שיוכלו להתמודד עם מטוסי הקרב הסובייטים ובעיקר עם מטוסי המיג-23 הקובנים שנכנסו לזירה בשלב זה של מלחמת הגבול.
דרום אפריקה שיתפה פעולה עם ישראל, פיתחה את מטוסי ה"צ'יטה" על פי מטוסי הכפיר הישראלים ובהמשך קיבלה מטוסי כפיר שהוצאו משירות בחיל האוויר הישראלי.
מידע זה הוכחש בתוקף הן על ידי ישראל והן על ידי דרום אפריקה.
החל משנת 1990, כאשר האיום החיצוני נחלש, כוחו המבצעי של חיל האוויר הדרום אפריקאי צומצם.
בשלב הראשון הוצאו מהשירות כמה סוגי מטוסים כמו מסוקי הקנברה (Canberra B(1)12), הסופר פרלון והווסטלנד וואספ (Westland Wasp) ומטוסי הקודו (Kudu) ומטוסי ה-Piaggio P.166. צעדים נוספים להקטנת כוחות של החיל כללו את הקטנת פעילותו של הבסיס בפורט אליזבת ואת סגירתן של 8 טייסות.
אחרי הבחירות הרב-גזעיות הראשונות בדרום אפריקה שנערכו ב-1994, הפך חיל האוויר הדרום אפריקאי חלק מכוחות ההגנה הלאומיים של דרום אפריקה (SANDF).
החיל נחשב כיום לאחד מחילות האוויר האפקטיביים ביותר באפריקה שמדרום לסהרה, למרות הקיצוצים בגודלו שבוצעו בעקבות סיום מלחמת הגבול.
הקיצוצים התקציביים שבוצעו גרמו לכמה מגבלות מבצעיות שנבעו מאובדנם של צוותי אוויר מנוסים.
נעשה מאמץ להכניס לשירות כלי טיס חדישים כמו מטוסי הJAS-39 גריפן, מטוסי הוק, מסוקי רויפלק (Rooivalk), מסוקי A-109 ומסוקי הלינקס (Lynx).
ביטול הזמנתם מטוסי התובלה איירבוס A400M מנע את יכולת התובלה האווירית שנדרשת למבצעים בתחומי דרום אפריקה, במרחב וביבשת.
כיום מתמצה יכולת הקרב של החיל במטוסי הגריפן ובמסוקי הרויפלק.
שעות הטיסה של מטוסי הגריפן יקרות וכדי לחסוך בהם ולשמור על כשירותם של טייסי הגריפן, הם מבצעים טיסות אימון על מטוסי ההוק, ששעת הטיסה שלהם זולה יותר, כאשר תא הטייס שלהם הותאם למאפיינים של הגריפן.
מספרם של טייסי הגריפן הוא כעת סודי, עם זאת מטוסי הגריפן מוכנסים כעת לסבב אחסנה כדי לנצל את שעות הטיסה המוגבלות על פני כל צי המטוסים.
הקיצוצים התקציביים גרמו גם לקרקוע מסוקי ה-A-109.
בשנת 2002 שונו דרגות החיל לאחר שהיו מקבילות לאלה של הצבא.
השינוי בוצע כדי להתאים את סולם הדרגות לסטנדרטים הבינלאומיים של חילות אוויר.
נכון ל-31 במרץ 2012 מונה כוח האדם של חיל האוויר הדרום אפריקאי 11,245 איש בשירות קבע ו-831 איש בשירות מילואים.
כוחות המילואים של החיל הם מאגר של אנשי מילואים שלפי הצורך מתגברים את היחידות הסדירות כבודדים.
כל המקצועות מיוצגים בכוח המילואים, כולל טייסים.
שירות המילואים הטריטוריאלי של החיל (Air Force Territorial Reserve) מורכב מ-9 טייסות של כלי טיס פרטיים שמופעלים על ידי טייסים במילואים במסגרת החיל ומבצעים משימות תובלה קלות ומשימות תצפית.
טייסת מס' 80 (בית הספר לניווט אווירי) (Squadron 80 Navigation School)
יד הזיכרון של חיל האוויר הדרום אפריקאי (South African Air Force Memorial) הוא אתר זיכרון לטייסי ולחיילי החיל שנהרגו או מתו בעת שירותם בגיס התעופה הדרום אפריקאי (SAAC) ובחיל האוויר הדרום אפריקאי (SAAF) מאז 1915 ועד היום.
האתר ממוקם בסווארטרופ (Swartkop) ליד פרטוריה.
מוזיאון חיל האוויר הדרום אפריקאי (South African Air Force Museum) משמש אכסניה למוצגים הקשורים להיסטוריה של החיל.
הוא מתפרס בשלושה אתרים: בסווארטקופ (Swartkop), בקייפטאון ובפורט אליזבת.
האתר בסווארטקופ הוא הגדול משלושתם ובו נמצאים לפחות חמישה האנגרים ובהם כמה מטוסים צ'יטה וסימולטור טיסה של מטוס צ'יטה.
צוות האווירובטיקה של החייל (Silver Falcons) מתאמנים בבסיס החיל לאנגבאווג (Langebaanweg) ליד קייפטאון.
הצוות משתמש במטוסים פילטוס (Pilatus PC-7 Mk II Astra), מטוס האימון הבסיסי של החיל במבנה של 5 מטוסים.
מטרות התצוגות הם: שיפור תדמית החיל, עידוד מתגייסים והגברת הגאווה הלאומית בציבור.
חיל האוויר האיטלקי (באיטלקית: Aeronautica Militare – AM) הוא חיל האוויר של איטליה וזרוע אחת מארבע הזרועות של הכוחות המזוינים של איטליה.
החיל הוקם כחיל עצמאי ב-28 במרץ 1923 על ידי ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה כחיל האוויר המלכותי האיטלקי (Regia Aeronautica).
לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר הפכה איטליה לרפובליקה על ידי משאל עם, קיבל חיל האוויר המלכותי האיטלקי את שמו הנוכחי.
מאז הקמתו מילא החיל תפקיד משמעותי בהיסטוריה הצבאית המודרנית של איטליה.
שירות האוויר ומלחמת העולם הראשונה
איטליה הייתה אחת המדינות הראשונות שהשתמשה בכלי טיס למטרות צבאיות.
ההיסטוריה של הפעילות האווירית הצבאית של איטליה החלה בשנת 1884, כאשר הצבא המלכותי הקים את שירות האוויר (Servizio Aeronautico) שהפעיל כדורים פורחים ובסיסו הראשי היה ליד רומא.
ב-1911 היו גיחות סיור והפצצה במהלך המלחמה האיטלקית-עות'מאנית, שבוצעו על ידי שירות האוויר האיטלקי בלוב, הפעילות הצבאית האווירית הראשונה שהתקיימה בעולם.
לעות'מאנים, שלא היו ברשותם כלי נשק נגד-מטוסים, היה את ה"כבוד" לבצע את הפלת המטוס הראשונה בעולם על ידי רובים.
הקמת חיל האוויר המלכותי האיטלקי ומלחמת העולם השנייה
ב-28 במרץ 1923 הוקם חיל האוויר המלכותי האיטלקי על ידי ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה.
החיל לחם בכל המרחב שבין הערבות הקפואות של ברית המועצות ובין המדבריות של צפון אפריקה ואיבד מטוסים ואנשים רבים בקרבות.
ב-9 בספטמבר 1940 הפציץ חיל האוויר האיטלקי את תל אביב.
בהפצצה נהרגו מעל ל-100 אזרחים.
לאחר הסכם שביתת הנשק שנחתם ב-8 בספטמבר 1943 חולקה איטליה בין שני הצדדים הלוחמים ובאופן דומה חולק גם חיל האוויר המלכותי האיטלקי.
בדרום פעל חיל האוויר שהיה כפוף לממשלתו של פייטרו באדוליו (Aviazione Cobelligerante Italiana) ונלחם לצדן של בעלות הברית ובצפון פעל חיל האוויר הלאומי הרפובליקני (Aeronautica Nazionale Repubblicana) שנלחם עד לסוף המלחמה לצדן של מדינות הציר.
הקמת חיל האוויר האיטלקי והמלחמה הקרה
משאל עם, שנערך לאחר המלחמה ב-18 ביוני 1946, היווה את סופה של ממלכת איטליה ואת לידתה של הרפובליקה של איטליה.
לפיכך, איבד החיל את הקידומת המלכותית שלו ושמו שונה לחיל האוויר האיטלקי, שהוא שמו של החיל עד היום.
הסכם השלום שנחתם בפריז ב-1947 הטיל מגבלות חמורות בתחום הצבאי על איטליה.
אך זמן קצר לאחר מכן הוקמה נאט"ו וב-1949, כשאיטליה היא אחת מהמדינות המייסדות של הברית, היה הכרח לבצע תהליך התחדשות מקיף לכל זרועות הכוחות המזוינים של איטליה, כולל חיל האוויר.
במסגרת סיוע צבאי מארצות הברית, הגיעו מטוסי הבוכנה P-47 ת'נדרבולט ו-P-51 מוסטנג כמטוסי הקרב הראשונים של החיל המתחדש.
ב-1952 קיבל החיל את מטוסי הסילון הראשונים שלו בדמותם של מטוסי הF-84 ת'אנדרג'ט וה-F-86 סייבר.
בהמשך הצטרפו לצי המטוסים של החייל מטוסי ת'אנדרג'ט מתקדמים יותר ומטוסי תובלה C-119 Flying Boxcar.
התעשייה האווירית האיטלקית שנולדה בשני אלה מחדש, החלה במקביל לפתח ולייצר כמה דגמי מטוסים משל עצמה, כמו מטוסי ה-Fiat G.91, ה-Aermacchi MB-326, ה-Piaggio P.166 וסדרה של דגמי מסוקים מתוצרת Agusta-Bell.
מטוסי הסילון העל קוליים הראשונים ששירתו בחיל האוויר האיטלקי, היו מטוסי ה-F-104 סטארפייטר האמריקני.
בסוף שנות ה-60 רכש 67 מטוסי קרב-הפצצה מסוג פיאט G.91Y מייצור מקומי.
במהלך שנות השבעים קיבל החיל את מטוסי התובלה ה-Aeritalia G.222 האיטלקי ואת C-130 הרקולס האמריקני, שהם בעלי יכולת להטסת מטען וצנחנים.
כמו כן קיבל החיל את מטוסי הקרב מדגם Aeritalia F-104S למשימות תקיפת קרקע והגנה אווירית.
במרכז תהליך התקדמותה של התעשייה האווירית האיטלקית עמד פרויקט משותף לגרמניה המערבית ולבריטניה של פיתוח מטוסי קרב-ההפצצה ומטוסי הגנה אווירית מדגם טורנדו.
נכון לשנת 2012 מטוסי הטורנדו עדיין בשרות בחילות האוויר של שלוש המדינות ושל מדינות נוספות.
בנוסף, שיתפו פעולה חברות מטוסים איטלקיות עם חברת אמבראר הברזילאית בפיתוחו ובייצורו של מטוס התקיפה AMX International AMX.
מסיום המלחמה הקרה ועד היום
ב-1990, לאחר פלישתה של עיראק לכווית, הצטרפה איטליה לכוחות הקואליציה ובפעם הראשונה ב-45 שנים השתתפו טייסים איטלקים בפעילות קרבית.
עקב הצורך להחליף את מטוסי ה-F-104, השתתפה איטליה עם גרמניה, צרפת, ספרד ובריטניה בפיתוחו של מטוס ה-יורופייטר טייפון.
מאחר שנותרו עוד מספר שנים להכנסתו לשירות של הטייפון, חכרה איטליה מבריטניה ב-1994 24 מטוסי פנאוויה-טורנדו (Panavia Tornado) לתקופה של 10 שנים.
מטוסי הטורנדו שימשו כמטוסי יירוט כגיבוי ולאחר מכן כהחלפה למטוסי ה-F-104 המיושנים.
חיל האוויר האיטלקי השתתף בעימותים בסומליה ובמוזמביק וכן בחצי האי הבלקני, כמו במלחמות יוגוסלביה כחלק מכוחות נאט"ו.
אלה האחרונות התנהלו במרחק כמה דקות טיסה משטחה של איטליה ועקב כך ראו מפקדי החיל צורך לשפר את יכולות ההגנה של החיל.
על פי התוכנית היו אמורים מטוסי הטייפון להיכנס לשירות בראשית שנת 2000, אך חל עיכוב בלוח הזמנים.
מכאן החיל היה זקוק לתגבור ולאחר מכן לתחליף למטוסי הטורנדו שנחכרו מבריטניה.
חוזה חכירה זה עמד להסתיים ב-2004 וממשלת איטליה לא הייתה מעוניינת לעמוד בעלות הגבוהה של הארכתו.
בשל כך החליטה הממשלה לפנות לארצות הברית וחכרה ממנה 34 מטוסי F-16 פייטינג פלקון בחוזה לשנים רבות.
המטוס האחרון ממטוסים אלה הוחזר לארצות הברית ב-2012, בעקבות רכישת כמות מספקת של מטוסי טייפון במשך שנים אחדות.
מטוסי הטייפון יהוו את מטוסי הקו הראשון של החיל במקומם של מטוסי ה-F-104, הטורנדו וה-F-16.
יכולותיו של חיל האוויר בהובלה אווירית השתפרו עם רכישתם של 22 מטוסי הC-130J סופר הרקולס ושל 12 מטוסי Alenia C-27J Spartan, שהחליפו את מטוסי ה-G.222. ב-2003 הרחיב חיל האוויר האיטלקי את יכולות לוחמת היבשה שלו על ידי הקמתן של יחידות מיוחדות קטנות.
במסגרת זו הוקמה "כנף 17 למבצעים מיוחדים" (17º Stormo Incursori) שידועה גם כקבוצת הפשיטה של חיל האוויר (RIAM).
ייעודה העיקרי של יחידה זו הוא לבצע משימות פשיטה על בסיסי אוויר, להקים מרכזי שליטה אוויריים קדמיים ולבצע פעולות חילוץ והצלה.
נכון ל-2013 מפעיל החיל 470 כלי טיס מאוישים ו-6 כלי טיס בלתי מאוישים.
תמונה שם המטוס ארץ מוצא ייעוד דגם כמות בשירות הערות יורופייטר טייפון מטוס קרב EF2000 (F-2000A) EF2000T (TF-2000A) 60 11 25 נוספים בהזמנה AMX International מטוס קרב-הפצצה מטוס סיור AMX ACOL(A-11A) AMX-T (TA-11A) 42 10 פאנאביה טורנדו
הפיקוד הלוגיסטי (Comando Logistico) - רומא
פיקוד המבצעים האוויריים (Comando Operativo Delle Forze Aeree) – פוגיו רנאטיקו (Poggio Renatico), מחוז אמיליה-רומאניה
הפיקוד האווירי האזורי (צפון איטליה) הראשון (Comando 1 Regione Aerea) – מילאנו
הפיקוד האווירי האזורי (דרום איטליה) השלישי (Comando 3 Regione Aerea) - בארי
חיל האוויר החמישי של ארצות הברית הוא יחידה צבאית המשתייכת לכוחות האוויר של ארצות הברית בגזרת האוקיינוס השקט.
מפקדת החיל שוכנת בבסיס חיל האוויר ביוקוטה (Yokota Air Base) ביפן.
קיימים עוד שני בסיסים לחיל והם: בסיס קדנה ("Kadena") ובסיס מיסאווה ("Misawa").
החיל נוסד ב-16 באוגוסט 1941. מטרתו העיקרית של החיל הוא לחזק את שיתוף הפעולה הצבאי בין ארצות הברית ליפן.
בחיל קיימות חמש יחידות מרכזיות שכולן שוכנות ביפן.
מפקד חיל האוויר החמישי הוא גם מפקד פיקוד כוחות ארצות הברית ביפן.
חיל האוויר ה-11 של ארצות הברית הוא כוח אווירי המשתייך לכוחות האוויר של ארצות הברית בגזרת האוקיינוס השקט.
משימתו של חיל האוויר ה-11 היא להעמיד כוח אווירי זמין להגנת אלסקה, הוואי, גואם ואתרים אסטרטגיים נוספים מפני כל סוגי האיומים, לתמוך בפעילויות הפיקוד השונות, לספק תמיכה לרשויות הפדרליות ושל המדינות במצבי משבר אזרחיים, לבצע משימות חיפוש, הצלה ומלחמה בסמים.
מפקדתו ממוקמת בבסיס משותף אלמנדורף-ריצ'רדסון שבאנקורג' באלסקה.
החיל הוקם בשם "חיל האוויר של אלסקה" ב-15 בינואר 1942 במטרה לנהל את בניית כוחות חילות האוויר של צבא ארצות הברית באלסקה.
החיל השתתף בקרב על האיים האלאוטיים שנכבשו על ידי האימפריה היפנית.
במהלך הקרב ביצעו מטוסי החיל 297 גיחות והטילו כ-3,662 טון פצצות.
החיל השמיד 60 מטוסי אויב, משחתת אחת, צוללת אחת ושבע ספינות נושאות גייסות.
בהמשך המלחמה הפציץ החיל את מתקני הצבא היפניים באיים הקוריליים הצפוניים.
בתום המלחמה אורגן מחדש החיל כפיקוד האווירי של אלסקה ומפקדתו התמקמה בבסיס חיל האוויר אלמנדורף שבאנקורג'.
בתחילת המלחמה הקרה התעצם החיל במטוסי סילון חדישים ובמתקני גילוי והתרעה.
בסוף שנות החמישים ותחילת שנות השישים הופחתו מספר מטוסי הקרב המיירטים של החיל כתוצאה משינוי בדוקטרינת ההגנה האמריקאית, וכן פורקו תחנות הרדאר הרבות שהוצבו לאורך החוף הצפוני.
ב-1990 הועבר החיל לאחריות פיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית ושמו שונה שוב ל"חיל האוויר ה-11".
לאחר נפילת ברית המועצות, עברה התמקדות החיל מהגנה והרתעה מפני התקפה סובייטית לאימון והכשרת כוחות אוויריים זמינים למשימות ברחבי העולם.
יחידות עיקריות של חיל האוויר ה-11:
כנף 3 - ממוקמת בבסיס המשותף אלמנדרוף-ריצ'רדסון שבאלסקה
טייסת הקרב 90 - מפעילה מטוסי F-22 ראפטור
טייסת הקרב 525 - מפעילה מטוסי F-22 ראפטור
טייסת התובלה 517 - מפעילה מטוסי בואינג C-17 גלובמאסטר III וביצ'קראפט C-12 הורון
טייסת הבקרה האווירית 962 - מפעילה מטוסי בואינג E-3 סנטרי
כנף 36 - ממוקמת בבסיס אנדרסן בגואם
כנף הקרב 354 - ממוקמת בבסיס איליסטון שבאלסקה
טייסת ביום אויב 18 - מפעילה מטוסי F-16 פייטינג פלקון
מרכז המבצעים האוויריים והחלל 611 - ממוקם בבסיס המשותף אלמנדרוף-ריצ'רדסון שבאלסקה
מרכז התמיכה האזורי בכוחות האוויר של פיקוד האוקיינוס השקט - ממוקם בבסיס המשותף אלמנדרוף-ריצ'רדסון שבאלסקה
כנף בסיס האוויר 673 - ממוקמת בבסיס המשותף אלמנדרוף-ריצ'רדסון
להק התמיכה במשימה 673 - כולל כוחות תומכי לחימה, שירותים ואבטחה
חיל האוויר ה-12 של ארצות הברית הוא הכוח האווירי של פיקוד דרום של ארצות הברית (AFSOUTH).
מפקדת חיל האוויר ממוקמת בבסיס דייוויס מונת'ן שבאריזונה ולו שלוחות קדמיות בקוראסאו, בהונדורס, בפוארטו ריקו ובמפרץ גואנטנמו.
חיל האוויר ה-12 הוקם במטרה לסייע לכוחות בעלות הברית לקראת "מבצע לפיד", הפלישה לצפון-מערב אפריקה.
מפקדת החיל התמקמה בבאולינג פילד שבוושינגטון די.
מפקדו הראשון היה בריגדיר גנרל ג'יימס דוליטל ועד להעברת חיל האוויר לאנגליה הוא כפוף לחיל האוויר השמיני בפיקודו של מייג'ור גנרל קרל ספאץ.
בספטמבר 1942 עבר חיל האוויר לאנגליה והפך לעצמאי.
החיל השתתף במערכה בצפון אפריקה ובזירה האיטלקית ובדרום צרפת.
בתום המערכה באירופה, פורק החיל ב-31 באוגוסט 1945.
ב-17 במאי 1946 הוקם חיל האוויר מחדש כחלק מהפיקוד הטקטי האווירי.
החיל צויד במטוסי סילון מדגם לוקהיד F-80 שוטינג סטאר והתמקם בקליפורניה.
בדצמבר 1948 הועבר החיל לבסיס חיל האוויר ברוקס בטקסס תחת הפיקוד הקונטיננטלי של חיל האוויר והיה אחראי לכשירות כוחות המילואים של חיל האוויר בטקסס, ארקנסו, לואיזיאנה, אוקלהומה וניו מקסיקו.
בינואר 1951 הופעל חיל האוויר ה-12 מחדש, הפעם במסגרת פיקוד כוחות האוויר של ארצות הברית באירופה ונאט"ו בויסבאדן שבגרמניה המערבית.
באפריל 1953 עבר החיל לבסיס רמשטיין בגרמניה.
בינואר 1958 חזר החיל לארצות הברית ותחת אחריות הפיקוד הטקטי, והתמקם בבסיס חיל האוויר ג'יימס קונלי בטקסס.
בתקופת המשבר במצרי טאיוואן ב-1958 נשלחו כוחות חיל האוויר לפריסה מהירה באזור.
בתקופת מלחמת וייטנאם סיפק חיל האוויר ה-12 יחד עם חיל האוויר התשיעי את מרב הכוח האווירי הטקטי למבצעים בדרום-מזרח אסיה.
ב-1968 עבר החיל לבסיס ברגסטרום בטקסס.
ב-1983 השתתף חיל האוויר ב"מבצע זעם דחוף" (הפלישה לגרנדה).
בינואר 1987 קיבל החיל גם את המשימה להוות את הכוח האווירי של פיקוד דרום של ארצות הברית.
במסגרת זו נטל חלק בפלישה האמריקאית לפנמה.
ב-1992 עבר החיל לאחריות פיקוד הקרב ובאותה שנה עבר לבסיס חיל האוויר דייוויס-מונת'ן באריזונה.
ב-1994 השתתף בהתערבות הצבאית בהאיטי.
ב-2010 סייע החיל במאמצים ההומינטרים בעקבות רעידת האדמה בהאיטי.
משימות החיל כללו ארגון ואימון כוחות פיקוד הקרב במערב ארצות הברית.
באוגוסט 2020 עברו יחידות הפיקוד לאחריות חיל האוויר ה-15, וחיל האוויר ה-12 נותר כמפקדת הכוח האווירי של פיקוד הדרום.
חיל האוויר ה-18 של ארצות הברית הוא כוח אווירי המשתייך לפיקוד התובלה של חיל האוויר.
משימתו של חיל האוויר ה-18 היא להעמיד כוח אווירי שיאפשר הובלת כוחות ותדלוק אווירי ותמיכה בפיקודים הקרביים המאוחדים דרך פיקוד התובלה של ארצות הברית.
מפקדת החיל ממוקמת בבסיס חיל האוויר סקוט באילינוי.
חיל האוויר ה-18 הוקם ב-28 במרץ 1951 במסגרת פיקוד האוויר הטקטי.
משימתו הראשית הייתה הובלת כוחות ומיד לאחר הקמתו החל להוביל כוחות למלחמת קוריאה.
חיל האוויר מילא משימות התרעה אווירית מוקדמת ותמך במשימות האמריקאיות באנטארקטיקה ("מבצעי קיפאון עמוק" ).
בינואר 1958 פורק החיל וכל ציודו ואנשיו הוצבו מחדש בחיל האוויר ה-12 שעבר באותה עת לאחריות פיקוד האוויר הטקטי.
ב-2003 הוקם חיל האוויר ה-18 מחדש במטרה לתמוך בפעילות התובלה והתדלוק האווירי של ארצות הברית.
הוא מילא תפקיד חשוב במלחמת עיראק, במלחמת אפגניסטן, בסיוע לכוחות נאט"ו באכיפת אזור אסור לטיסה בלוב וכן במאמצי סיוע הומניטריים שונים בהם בעקבות רעידת האדמה בהאיטי (2010), רעידת האדמה בקשמיר (2005) ורעידת האדמה והצונמי בסנדאי (2011).
בחיל האוויר ה-18 משרתים כ-39,000 חיילים בשירות סדיר והוא מפעיל כ-1,200 מטוסי תובלה ותדלוק.
החיל מורכב ממרכז מבצעים, 11 כנפות ושני להקים.
כמו כן חיל האוויר אחראי לכוח המשימה 294 של הפיקוד האסטרטגי של ארצות הברית, כוח משימה זה כולל מטוסי תדלוק בואינג KC-135 לתמיכה במפציצים אסטרטגיים נושאי נשק גרעיני.
כנף ניידות אווירית 6 - ממוקמת בבסיס מקדיל בפלורידה
טייסת תדלוק אווירי 91 - מטוסי בואינג KC-135 סטרטוטנקר
טייסת תדלוק אווירי 99 - מטוסי בואינג KC-135 סטרטוטנקר
טייסת תדלוק אווירי 911 - מטוסי בואינג KC-135 סטרטוטנקר
טייסת תובלה 310 - מטוסי גאלפסטרים C-37A
כנף ניידות אווירית 60 - ממוקמת בבסיס חיל האוויר טרוויס בקליפורניה
טייסת תדלוק אווירי 6 - מטוסי מקדונל דאגלס KC-10 אקסטנדר
טייסת תדלוק אווירי 9 - מטוסי מקדונל דאגלס KC-10 אקסטנדר
טייסת תובלה 21 - מטוסי בואינג C-17 גלובמאסטר III
טייסת תובלה 22 - מטוסי C-5 גלקסי
כנף ניידות אווירית 305 - ממוקמת בבסיס המשותף מגוויר-דיקס-לייקהרסט בניו ג'רזי
טייסת תדלוק אווירי 2 - מטוסי מקדונל דאגלס KC-10 אקסטנדר
טייסת תדלוק אווירי 32 - מטוסי מקדונל דאגלס KC-10 אקסטנדר
טייסת תובלה 6 - מטוסי בואינג C-17 גלובמאסטר III
כנף ניידות אווירית 375 - ממוקמת בבסיס חיל האוויר סקוט באילינוי
טייסת תדלוק אווירי 906 - מטוסי בואינג KC-135 סטרטוטנקר
טייסת תובלה 54 - מטוסי בואינג C-40 קליפר
טייסת תובלה 457 - מטוסי לירג'ט C-21
טייסת תובלה 458 - מטוסי לירג'ט C-21
כנף התובלה 19 - ממוקמת בליטל רוק שבארקנסו
טייסת תובלה 41 - מטוסי לוקהיד מרטין C-130J סופר הרקולס
טייסת תובלה 52 - מטוסי לוקהיד C-130H3 הרקולס
טייסת תובלה 53 - מטוסי לוקהיד C-130H3 הרקולס
טייסת תובלה 61 - מטוסי לוקהיד C-130J הרקולס
כנף התובלה 62 - ממוקמת בבסיס משותף לואיס-מק'קורד במדינת וושינגטון
טייסת תובלה 4 - מטוסי בואינג C-17 גלובמאסטר III
טייסת תובלה 7 - מטוסי בואינג C-17 גלובמאסטר III
טייסת תובלה 8 - מטוסי בואינג C-17 גלובמאסטר III
כנף התובלה 89 - ממוקמת בבסיס המשותף אנדרוז במרילנד
טייסת תובלה 1 - מטוסי בואינג C-32 ובואינג C-40 קליפר
טייסת תובלה 99 - מטוסי גאלפסטרים C-20B, גאלפסטרים C-37A, גאלפסטרים C-37B
להק הובלת נשיא ארצות הברית - שני מטוסי בואינג VC-25 המשמשים לחלופין כאייר פורס 1
כנף התובלה 436 - ממוקמת בבסיס חיל האוויר דובר בדלאוור
טייסת תובלה 3 - מטוסי בואינג C-17 גלובמאסטר III
טייסת תובלה 9 - מטוסי C-5 גלקסי
כנף התובלה 437 - ממוקמת בבסיס המשותף צ'ארלסטון בקרוליינה הדרומית
טייסת תובלה 14 - מטוסי בואינג C-17 גלובמאסטר III
טייסת תובלה 15 - מטוסי בואינג C-17 גלובמאסטר III
טייסת תובלה 16 - מטוסי בואינג C-17 גלובמאסטר III
כנף תדלוק אווירי 22 - ממוקמת בבסיס חיל האוויר מקונול בקנזס
טייסת תדלוק אווירי 344 - מטוסי בואינג KC-135 סטרטוטנקר
טייסת תדלוק אווירי 349 - מטוסי בואינג KC-135 סטרטוטנקר
טייסת תדלוק אווירי 350 - מטוסי בואינג KC-135 סטרטוטנקר
כנף תדלוק אווירי 92 - ממוקמת בבסיס חיל האוויר פייצ'יילד במדינת וושינגטון
טייסת תדלוק אווירי 92 - מטוסי בואינג KC-135 סטרטוטנקר
טייסת תדלוק אווירי 93 - מטוסי בואינג KC-135 סטרטוטנקר
להק תובלה 317 - ממוקם בבסיס חיל האוויר דייס בטקסס
טייסת תובלה 39 - מטוסי לוקהיד C-130 הרקולס
טייסת תובלה 40 - מטוסי לוקהיד C-130 הרקולס
להק המשלוח האווירי 385 - ממקום במזרח התיכון
מרכז מבצעי האוויר והחלל 618 - ממוקם בבסיס חיל האוויר סקוט באילינוי, מרכז מבצעי התדלוק והתובלה של החיל
חיל האוויר ה-24 של ארצות הברית שימש פיקוד הסייבר של חיל האוויר של ארצות הברית (בקיצור: AFCYBER).
הפיקוד פעל תחת פיקוד החלל של חיל האוויר ומשרת את פיקוד הסייבר של ארצות הברית.
באוקטובר 2019 מוזג הפיקוד לתוך חיל האוויר ה-16 של ארצות הברית.
בדצמבר 2005 פרסמו מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית וראש מטה חיל האוויר של ארצות הברית עדכון למשימת חיל האוויר בה נכלל לראשונה תחום הסייברספייס.
המשימה על הקמת פיקוד סייבר הוטלה על חיל האוויר השמיני של ארצות הברית מתוך כוונה שיחל בפעילותו ב-2008. הפעלת הפיקוד הושהתה לאחר התפטרותם של מזכיר חיל האוויר וראש המטה במהלך 2008, וארגונו נבחן מחדש.
ב-2009 הוחלט על הקמת חיל נפרד: חיל האוויר ה-24 שישמש כפיקוד הסייבר ובסיסו נבחר להיות לקלנד שבטקסס.
מחיל האוויר השמיני הועברו היחידות הקשורות לתחום.
ב-18 באוגוסט אותה שנה נחנך החיל החדש וב-1 באוקטובר 2010 הוכרז כמבצעי באופן מלא.
בספטמבר 2019 הוחלט על מיזוג יכולות מחיל האוויר ה-24 עם חיל האוויר ה-25 ליצירת חיל האוויר ה-16 של ארצות הברית שיספק יכולות לוחמת מידע לפיקוד הקרביים.
המיזוג יצא לפועל באוקטובר 2019.
חיל האוויר ה-24 הורכב ממרכז מבצעים ושתי כנפות הממוקמים בבסיס משותף סן אנטוניו שבטקסס ולהק תקשורת קרבית הממוקם בבסיס חיל האוויר רובינס בג'ורג'יה.
בנוסף שויכו אליו עוד כ-11,000 אנשי כוחות מילואים.
כנף הסייברספייס 67 - אחראית לאספקת יכולות לוחמת רשת לחיל האוויר, כוחות משותפים והפיקודים הקרבים המאוחדים.
כמו כן אחראית להגנת סייבר לחיל האוויר וכוחות משותפים
כנף הסייברספייס 688 - אחראית למבצעי לוחמת מידע
להק התקשורת הקרבית 5 - תפקיד הלהק לאמן, להכשיר ולשלוח שירותי מידע, הנדסה, בקרה אווירית ושירותי מזג אוויר עבור נשיא ארצות הברית, מזכיר ההגנה של ארצות הברית, הפיקודים הקרבים המאוחדים וכוחות תקשורת קרביים.
חיל האוויר ה-25 של ארצות הברית שימש פיקוד מודיעין של חיל האוויר של ארצות הברית.
היחידה פעלה תחת פיקוד הקרב של חיל האוויר.
משימת החיל הייתה לתמוך במבצעי מודיעין ובפרט מודיעין אותות עבור חיל האוויר ולפקח על מימוש האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני מצד מדינות זרות.
בספטמבר 2019 הוחלט על מיזוג יכולות חיל האוויר ה-25 עם חיל האוויר ה-24 ליצירת חיל האוויר ה-16 של ארצות הברית שיספק יכולות לוחמת מידע לפיקוד הקרביים.
האיחוד יצא לפועל באוקטובר 2019.
בחיל האוויר ה-25 שירתו כ-26,000 אנשים, הפזורים ב-75 מתקנים ברחבי העולם.
כנף הסיור 9 - ממוקמת בבסיס חיל האוויר ביל בקליפורניה
טייסת הסיור הראשונה - מפעילה מטוסי ריגול לוקהיד U-2 וכלי טיס בלתי מאוישים RQ-4 גלובל הוק מבסיס ביל בקליפורניה
טייסת הסיור החמישית - מפעילה מטוסי ריגול לוקהיד U-2 מבסיס חיל האוויר באוסאן שבקוריאה הדרומית
טייסת הסיור 99 - מפעילה מטוסי ריגול לוקהיד U-2 מבסיס ביל בקליפורניה
טייסת הסיור התשיעית - מפעילה כלי טיס בלתי מאוישים MQ-1 פרדטור, ו-MQ-9 ריפר מבסיס קריץ' בנבדה
טייסת הסיור 12 - מפעילה כלי טיס בלתי מאוישים RQ-4 גלובל הוק מבסיס ביל בקליפורניה
טייסת הסיור 348 - מפעילה כלי טיס בלתי מאוישים RQ-4 גלובל הוק מבסיס חיל האוויר גרנד פורקס בדקוטה הצפונית
כנף 55 - ממוקמת בבסיס חיל האוויר אופוט בנברסקה
טייסת הסיור 38 - מפעילה מטוסי בואינג RC-135 מבסיס אופוט בנברסקה
טייסת הסיור 45 - מפעילה מטוסי WC-135 קונסטנט פיניקס, בואינג OC-135B ו-בואינג RC-135 מבסיס אופוט בנברסקה
טייסת הסיור 82 - מפעילה מטוסי בואינג RC-135 מבסיס קדינה ביפן
טייסת הסיור 95 - מפעילה מטוסי בואינג OC-135B ובואינג RC-135 מבסיס מידנהול באנגליה של חיל האוויר המלכותי ומכרתים
טייסת המודיעין 390 - פועלת מבסיס קדינה ביפן
טייסת המודיעין - פועלת מבסיס מידנהול באנגליה
כנף המודיעין, ריגול וסיור 70 - ממוקמת בפורט ג'ורג' מיד במרילנד, כוללת שישה להקים הממוקמים בארצות הברית, בזירת האוקיינוס השקט ובאירופה.
תפקידה לשלב את יכולות חיל האוויר במבצעי קריפטולוגיה גלובליים ולתמוך בפעילות הסוכנות לביטחון לאומי.
כנף המודיעין, ריגול וסיור 363 - ממוקמת בבסיס המשותף לנגלי-יוסטיס בווירג'יניה, כוללת שלושה להקים ומספקת מודיעין ליחידות קרביות טקטיות של חיל האוויר