tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מיד עם חזרת הסטי"לים לבסיס חיפה ניתנה פקודה לשוט לכיוון פורט סעיד לתקיפת כוח מצרי ימי שהיה צפוי לנוע מפורט סעיד מערבה אל נמל אלכסנדריה לאחר שסביבתו תותקף על ידי חיל האוויר הישראלי.
תוך 25 דקות החלו שמונה סטי"לים לנוע דרומה אף על פי שלא הספיקו להשלים את ההתארגנות.
הספינות נעו במהירות של 30 קשר וכעבור חמש שעות הגיעו לאזור פורט סעיד, שם הן חברו למפקד שייטת ספינות הטילים אל"ם מיכאל (יומי) ברקאי ולשתי ספינות נוספות.
לאחר החבירה הכוח הישראלי כלל עשרה סטי"לים:
אח"י סופה מדגם סער 3 בפיקוד רס"ן שמיר (סירצקי) יצחק
אח"י חרב מדגם סער 3 בפיקוד שמואל פרס.
אח"י אילת מדגם סער 2 בפיקוד אילן שדה.
אח"י משגב מדגם סער 1, היחידה שאינה חמושה בטילים בפיקוד סרן פנחס מילוא
אח"י קשת מדגם סער 4 בפיקוד דוד הרפזי.
אח"י רשף מדגם סער 4 בפיקוד רס"ן מיכה רם
אח"י געש מדגם סער 3 בפיקוד אריה שפר.
אח"י חיפה (סער 2) בפיקוד שמואל שריג
אח"י מזנק מדגם סער 2 שעליה מפקד שייטת הסטי"לים אל"ם מיכאל ברקאי
אח"י חץ מדגם סער 3 בפיקוד משה אורון
משהגיעו לאזור היעד הסתבר כי מתקפת הנגד היבשתית נכשלה, תקיפת חיל האוויר בוטלה והספינות המצריות שצפויות היו לנוע מערבה לא יצאו מהנמל.
בשעה 16:00 לערך החליטו ברקאי ומפקד חיל הים, האלוף בנימין תלם, "למשוך" את הספינות המצריות החוצה מהנמל על ידי הפגזת מטרות חוף באזור הדלתא של הנילוס.
בשעה 18:45 נעו הסטי"לים אח"י סופה ואח"י חרב סמוך לחוף.
בשעה 20:12 נקבלה ידיעה על יציאת ארבעה סטי"לים מצריים מדגם אוסה מנמל אלכסנדריה.
בשעה 21:10 תוך תנועה מערבה, התגלו במכ"ם שתי מטרות כחמישה מיל צפונית לבלטים.
הכוח הישראלי שחשב שהמטרות הן אותם הסטי"לים המצריים שעליהם דווח קודם לכן.
לאור אירועי הלילה הראשון החליט ברקאי שלא לבקש סיוע מחיל האוויר.
הספינות הסתערו בשורה חזיתית כנגד המטרות במהירות גבוהה של 40 קשר, אך לאחר חצי שעה של מרדף התברר שאלה היו צללים אלקטרוניים על מסכי המכ"ם שהוחזרו מעננים או ממצופים.
התחזית של יציאת כלי שיט מצריים מפורט סעיד התבדתה ולדעת ברקאי לא היה צורך בכל הסטי"לים בזירה המצרית.
ברקאי שהחליט להחזיר חלק מהספינות קבע את הקריטריון לפי מצב הדלק.
מפקדי הספינות נתבקשו לדווח על מצב הדלק והתחמושת.
אח"י מזנק, עליה נמצא ברקאי, ושלושה סטי"לים נוספים: אח"י געש, אח"י חיפה ואח"י חץ, שלא הספיקו לתדלק בנמל עקב היציאה החפוזה, סבלו ממחסור בדלק.
למעשה גם לאח"י סופה היה פחות דלק מהקריטריון שנקבע אך מפקדה רס"ן יצחק שמיר, לוחם ותיק משייטת 13, חש את הקרב הצפוי והחליט שהדלק מספיק להמשיך באותו הלילה.
בשעה 22:10 נשלחו ארבע הספינות הקצרות בדלק בחזרה לנמל חיפה, בפיקוד מפל"ג 32 סא"ל יעקב ניצן.
המש"ט מיכאל ברקאי עצמו עבר לאח"י חרב.
מפקד הפלגה סא"ל גדעון רז נשאר באח"י סופה.
בשעה 23:30 התקרב ברקאי עם אח"י חרב ואח"י סופה לחוף דמיאט ונערך להפגזה במגמה למשוך על ידי כך כלי שיט מצריים החוצה מנמל פורט סעיד.
תוך כדי היערכות הכוח להפגזה נקלטו במכ"ם הזוג הצפוני החזרים של מטרות ממערב.
ברקאי חשש שחוזרת התופעה של הפרעות מכ"ם ופקד על אלי רהב מפקד הזוג הצפוני לפזר מטרות הטעיה לכיוון צפון כדי לגרות את המצרים לתגובה.
אכן המטרות היו ארבע ספינות מדגם אוסה שיצאו מאלכסנדריה.
המצרים הוכיחו את קיומם בשיגור מיידי של 8 טילי סטיקס על מטרות ההטעיה.
כאשר הטילים המצריים באוויר הסטי"לים הישראלים לא חיכו להוראה, פעלו לפי תורת הקרב, והסתערו על הסטי"לים המצריים במלוא המהירות.
הכוח הישראלי ביצע את נוהל ההתגוננות המשולב בהסתערות לעבר האויב.
במקביל פתחו הסטי"לים בירי נ"מ לעבר חלק מהטילים.
הסטי"לים המצריים המשיכו בתנועתם מזרחה והטווח אליהם הצטמצם במהירות.
המצרים ירו תוך כדי תנועה שלושה מטחים נוספים בעשר הדקות הבאות, טיליהם כוונו בעיקר לאזור המוץ שפוזר על ידי זוג הסטי"לים הישראלי הצפוני קודם לכן.
הסטי"לים הישראלים הפעילו אמצעים כנגד מכ"ם הביות של הטילים שנפלו בים.
בינתיים נסגר הטווח בין הכוחות לכ-30 ק"מ.
לאחר ששיגרו את טיליהם האחרונים פנו המצרים במהירות בחזרה מערבה לכיוון אלכסנדריה.
מאחר שטווח טילי הגבריאל הישראליים היה 20 ק"מ בלבד עטו הסטי"לים בכוח הישראלי בכל המהירות כדי להגיע לטווח ירי אפקטיבי.
ברקאי הורה למפקדי הספינות לקחת בחשבון את מהירות הסטי"לים המצריים ולהמתין עם ירי הטילים עד להשגת טווח של 17 ק"מ.
לנוכח כישלון ירי טיל גבריאל בטעות מטווח 24 ק"מ באח"י מזנק יומיים קודם לכן בקרב לטקיה.
בשעה 00:52 לאחר מרדף של 25 דקות, הגיעה אח"י קשת ראשונה לטווח הירי, למרות מהירותה הפחותה ב-5 קשר ביחס לשאר הסטי"לים, שיגרה טיל גבריאל ראשון לעבר האוסה הקרובה ופגעה בה.
באותו הזמן החל חדר המכונות של "אח"י קשת" להתמלא במים מצינור שהתפוצץ.
כאשר נעצרה שוגר ממנה טיל שני שפגע גם הוא באותה המטרה.
אלי רהב – מפל"ג סער 4, העריך שכל הספינות נעלו על המטרה הקרובה שכבר נפגעה, לכן הודיע בקשר למיכה לצרוס – מפלג 31 באח"י אילת (סער 2) ולמיכה רם מפקד אח"י רשף, לעזוב את המטרה הקרובה לעבור למטרות הרחוקות הבורחות.
אך בלהט הקרב לא שמעו את ההוראה.
אח"י רשף וגם אח"י אילת (סער 2) שיגרו טילים למטרה הראשונה שכבר הייתה פגועה.
זו ספגה מהכוח 5 טילים, שלושה טילים יותר מהנדרש שהיו חסרים בהמשך הקרב.
בהמשך תקפו הרשף והאילת את האוסה השנייה ופגעו בה.
"אח"י משגב" שלא הייתה חמושה בטילי גבריאל סגרה את הטווח אל האוסות שנפגעו והפגיזה אותן בתותחי 40 מ"מ.
זוג האוסות הדרומי התפצל, ספינה אחת נפגעה והשנייה המשיכה לכיוון החוף.
הספינה שנפגעה נעצרה אך לא שקעה, אח"י חרב (סער 3) ואח"י סופה (סער 3) ירו עליה בתותחי 76 מ"מ עד שהסתבר שהיא נתקעה על גחונה במים רדודים.
האוסה נראתה בוערת בשל הירי הרב עליה.
בינתיים האוסה הרביעית התחמקה לכיוון אלכסנדריה ו"אח"י רשף" המשיכה לרדוף אחריה.
אח"י רשף הגיעה לאזור עם 4 טילים בלבד.
מפקד הספינה מיכה רם המשיך במרדף בתקווה להגיע לטווח ירי בתותח 76 מ"מ, אך מהירותו לא הספיקה ולא הצליח לסגור לטווח ירי.
הקרב כולו נמשך כ-45 דקות, בקרבת הבסיס המצרי באלכסנדריה.
מפקד חיל הים, בנימין תלם, החליט להסתפק בהישג והורה לברקאי לנתק מגע ולשוב מהקרב.
המטרה הראשונה ספגה יותר טילים מהדרוש ובכוח לא היו יותר טילים.
אח"י רשף הייתה הקרובה ביותר לסטי"ל המצרי הבורח, מפקדה, מיכה רם לא הסכים לוותר וביקש להמשיך במרדף עם תותח אוטו מלרה 76 מ"מ.
גם התותח הקדמי שלו נתקע אך הצליח לחדש את הירי.
עד שהמש"ט ברקאי הורה לו לנתק מגע.
תוך מחאה חברה אח"י רשף לשאר הכוח שהתפנה לכיוון צפון על מנת לאפשר למצרים לחפש ניצולים.
בשעה 1:33 החל הכוח לשוט בחזרה לחיפה.
בקרב דמיאט נורו על ידי הכוח הישראלי 12 טילי גבריאל וכ-15 טילי סטיקס על ידי הכוח המצרי.
שלוש ספינות טילים מצריות מדגם "אוסה" טובעו ואחת נמלטה בחזרה לנמל אלכסנדריה.
הכוח הישראלי שב לבסיסו ללא נפגעים.
כשישים קצינים ומלחים מצרים נהרגו בקרב.
כמה ניצולים ובהם מפקדי ספינות, שחו במימי הים התיכון כ-14 שעות בטרם חולצו.
כתוצאה מהפעלה מוצלחת של לוחמה אלקטרונית ישראלית כנגד המכמ"ים המצריים, סברו המצרים שהכוח הישראלי גדול ושהשתתפו בקרב גם מסוקים.
לאחר הקרב הסתגרו המצרים בנמליהם ולא יזמו פעולות התקפיות בהמשך המלחמה.
מפגש של ישראלים עם ניצולי הקרב
בעת ביקורו של סאדאת בחיפה, ערך חיל הים ערב משותף עם אנשי חיל הים המצרי שליוו אותו, ביניהם היה קצין מצרי בדרגת סא"ל שסיפר כי פיקד על הספינה שנתקעה בחוף.
הקצין סיפר כי הוא ועוד שניים או שלושה אנשי צוות שרדו את הפיצוץ והצליחו לשחות לחוף.
לימים נפגש מיכה רם עם קצין מצרי בשם צדיק ממדוח במסגרת קורס פיקוד בכיר בצי ארצות הברית, אשר סיפר כי גם הוא היה בין הניצולים.
קרב גרניקוס היה קרב בין הצבא היווני-מוקדוני, בפיקודו של אלכסנדר הגדול, לבין הצבא הפרסי.
הוא היה הקרב הראשון שנערך על אדמת האימפריה הפרסית לאחר פלישתו של אלכסנדר הגדול לשטחיה.
המצביאים הפרסים ניסו לבלום את התקדמותו של הצבא הפולש על גדות הנהר גרניקוס בצפון-מערב אסיה הקטנה, אך כשלו בכך.
היה זה הניצחון המשמעותי הראשון של אלכסנדר על צבאות האימפריה הפרסית.
קרב גרניקוס היה הקטן מבין שלושת הקרבות הסדורים שנערכו בין אלכסנדר לכוחותיה של האימפריה הפרסית (השניים האחרים היו קרב איסוס וקרב גאוגמלה).
המקורות העתיקים מאפשרים רק שחזור חלקי של הקרב, ופעולותיהן של יחידות רבות אינן ידועות.
הקרב מפורסם בעיקר בזכות הצלת חייו של אלכסנדר בידי קלייטוס השחור.
הניצחון בקרב שימש לתעמולה ביוון ובמוקדון למען אלכסנדר ומסע המלחמה שלו לפרס.
לאחר תבוסת הצבא הפרסי, כבש אלכסנדר הגדול את מרבית שטחה של אסיה הקטנה ללא מאמץ רב, למעט הליקרנסוס, שכיבושה דרש מצור של ממש.
הפרסים ניסו להחזיר לעצמם את השליטה על אסיה הקטנה בהתקפת נגד בחורף 333 - 332, אך ללא הצלחה.
הלחימה באסיה הקטנה החלה עוד לפני פלישת אלכסנדר אליה, ואף לפני עלייתו למלוכה.
כבר בשנת 336 לפנה"ס שלח אביו פיליפוס את פרמניון בראש צבא בן 10,000 חיילים לבסס ראש גשר באזור.
הצלחתו של פרמניון הייתה חלקית, וממנון, גנרל יווני בשירות הפרסים, הצליח להביסו בקרב מגנסיה על המאינאדרוס ולבלום את התקדמותו לפנים היבשת.
למרות כישלונות אלה הצליח פרמניון במשימתו העיקרית לבסס ראש גשר קטן שהבטיח את הנחיתה העתידה לבוא.
סביר שצבאו של פרמניון חזר למוקדון בעקבות רציחת פיליפוס.
פעולתו היעילה של פרמניון מנעה, ככל הנראה חוף ידידותי מהפרסים, ובכך הייתה עיקר הצלחתו.
אוניות קרב עתיקות לא יכלו להישאר בים יותר מיממה או שתיים לכל היותר כי לא הייתה להן אפשרות לקחת איתן מים.
לכן, חוף ידידותי היה חיוני ביותר לפעילות ימית כלשהי.
הנמל הידידותי הקרוב ביותר היה בלמפסקוס (Lampsacus) וזה היה רחוק מדי.
אלכסנדר הגדול, שירש את אביו בשנת 336 לפנה"ס, עסק בשנתיים הראשונות לשלטונו בדיכוי התקוממויות בבלקן וביוון.
בשנת 334 לפנה"ס חש בטוח דיו לממש את חזון אביו ולפלוש לאימפריה הפרסית.
כשנודע לארסיטס, הסטרפ של פריגיה הלספונטינית, על דבר הפלישה, ביקש עזרה מהסטרפים הנוספים של אסיה הקטנה.
הגייסות הפרסיים התכנסו בזליה והמפקדים הפרסים הבכירים קיימו מועצת מלחמה במקום.
ממנון יעץ לנקוט באסטרטגיה של אדמה חרוכה: להשמיד יבולים, לשרוף כפרים ולהימנע מקרב סדור.
עצתו התבססה על ידיעות מודיעיניות שמצבו הכלכלי של אלכסנדר בכי רע והוא סובל מהיעדר אספקה, כך שיתקשה להמשיך בפלישה אם לא יצליח לכפות קרב מהיר על הפרסים.
לפי עצת ממנון, בעוד אלכסנדר מסתבך בלחימה חסרת תועלת על אדמת אסיה הקטנה, יגייסו הפרסים את ציים החזק ויפלשו ליוון גופא.
ואולם הסטרפים וארסיטס בראשם, שאת הטריטוריה שלהם הציע ממנון להשמיד, סירבו לעצתו בטענה שמדובר בפחדנות, ודחו את הסבריו.
במקום זאת הם העדיפו לצאת לקראת אלכסנדר בקרב סדור.
כדי ליישם את החלטתם, החליטו הפרסים לבחור בשדה קרב שיתאים באופן הטוב ביותר לצבאם.
הם ידעו שאלכסנדר נהנה מיתרון בחיל רגלים כבד, ולכן העדיפו להילחם באזור קשה למעבר, שבו יתקשה הפלנקס המוקדוני המסורבל לתמרן.
כך נפלה בחירתם להילחם על גדות הנהר גרניקוס.
פרטי הקצינים המוקדונים הבכירים שהשתתפו במערכה שם הקצין תעתיק יווני ביוגרפיה מקוצרת פרמניון Παρμενίων (400 - 330 לפנה"ס) מצביא מוערך ששירת עוד אצל פיליפוס השני אביו של אלכסנדר.
הוצא להורג על ידי אלכסנדר בעקבות חשיפת הקשר של בנו, פילוטאס.קאלאסΚάλαςככל הנראה קרוב משפחתו של הרפאלוס הגזבר.
מוזכר במערכה המוקדמת באסיה הקטנה שהחל בה פיליפוס.
לאחר קרב גרניקוס היה לסטרפ פריגיה הלספוטינית.אגאתון, בנו של טירימאסἈγάθωνהיה קצין מוקדוני שפיקד על חיל הפרשים התרקי בין השנים 334 - 330 לפנה"ס.מלאגרוסMελεαγροςגנרל ככל הנראה ממוצא אפריוטי (היחיד בצבאו של אלכסנדר).
לאחר מותו של אלכסנדר תמך בפיליפוס ארהידאוס, אך כשל במאמציו ואיבד את חייו במלחמות הדיאדוכים.פיליפוס בנו של בלקרוסΦιλιππoςמעט ידוע אודות הגנרל הזה.
פיקד על חטיבת פלנקס בקרב גרניקוס ולאחר מכן על חטיבת פלנקס של אמינטס בנו של אנדרומנס בזמן היעדרותו של האחרון.
לא ידוע שום דבר נוסף אודותיו.פיליפוס בנו של מנלאוסΦιλιππoςגנרל פרשים; פיקד על פרשי בעלות הברית מהפלופונסוס בקרב גרניקוס.
ייתכן שהיה סטרפ באקטריה וסגדיאנה לאחר כיבושי אלכסנדר הגדול באסיה התיכונה.אמינטס בנו של אנדרומנסἈμύνταςמפקד חטיבת פלנקס, עוד בתקופת המערכה נגד תבאי (335 לפנה"ס).
השתתף בקרבות גרניקוס, איסוס, מצור צור ומצור עזה.
לאחר מצור עזה נשלח ליוון לגייס תגבורות והצטרף לאלכסנדר בסביבות אקבטנה עם תגבורות ניכרות.
לאחר מכן השתתף במסעות מלחמה באסיה התיכונה ובהודו, בה נהרג בעת מצור על עיר קטנה.קרטרוסΚρατερόςקרטרוס (370 - 321 לפנה"ס) פיקד על חטיבת פלנקס בקרב גרניקוס.
נהרג בקרב נגד אאומנסקוינוסKoῖνοςפיקד עם חטיבת פלנקס בקרבות גרניקוס, איסוס וגאומגלה.
השתתף במצור צור ובקרבות נוספים.
בסוגדיאנה עזר לסטרפ, אמינטס בנו של ניקולאוס, להדביר מרד של ספיטמנס ומסגטאי והסב להם אבדות כבדות.
מת ממחלה בשנת 326 לפנה"ס.פרדיקסΠερδίκκαςהתחיל את דרכו הצבאית בחיל ההיפספיסטים עם עלייתו של אלכסנדר לשלטון, קודם למפקד חטיבת פלנקס.
נרצח על ידי הגנרלים שלו בעת מסע נגד סטרפים מורדים שביקשו לקרוע את האימפריה של אלכסנדר הגדול לעצמם.ניקנורNικάνωρניקנור (365 - 330 לפנה"ס), בנו של פרמניון היה מפקד ההיפספיסטים וקיבל תפקידים חשובים נוספים כגון פיקוד על הפלנקס במערכה נגד הגטים (335 לפנה"ס).
נפטר ממחלה בסביבות העיר אריאה באזור באקטריה פרק זמן קצר לפני חשיפת הקשר של אחיו, פילוטאספילוטאסΦιλώταςבנו של פרמניון, נולד ככל הנראה בסוף העשור 360-370 לפנה"ס.
בעקבות חשיפת הקשר נרצח אביו, פרמניון, בהוראתו של אלכסנדר ללא משפט.אמינטס בנו של ארהבאוסἈμύνταςגנרל ותיק שגורלו לא נודע.
פיקד על חלקים גדולים בצבא, אך נעלם מן המקורות בתחילת המסע.
לא סביר שנפטר ממחלה או נהרג והיעלמותו היא חידה בפני החוקרים.
לאלכסנדר הגדול היה צבא של 30,000 עד 43,000 רגלים ו-4,000 עד 5,500 פרשים, אם כי סביר להניח שמספר הרגלים לא עלה בהרבה על 30,000 כי כאמור, סביר להניח שצבאו של פרמניון חזר ליוון לסייע לאלכסנדר לבסס את שלטונו לאחר רציחתו של אביו וחיילים אלה כלולים כבר במניין 30,000 הרגלים.
הצבא שהשתתף בקרב גרניקוס היה במידה רבה יצירתו של פיליפוס השני, אביו של אלכסנדר, ולא של אלכסנדר עצמו.
כתוצאה מכך הוא היה אופייני לצבאות מוקדוניים מהתקופה המאוחרת של שלטון אביו.
מלבד הדרג המתמרן, שהורכב מפרשים ומרגלים, כלל הצבא חלקים נוספים, דוגמת חיל הנדסה שתפקידו היה הטלת מצור והרכבת כלי מצור, לוגיסטיקה, רפואה וכדומה.
חלקים אלה לא לקחו, בדרך כלל, חלק בקרבות בשדה הפתוח.
פרמניון, בדומה לקרב איסוס וקרב גאוגמלה, פיקד על האגף השמאלי.
חיל רגלים שכיר וחיל רגלים של בעלות הברית היווניות לא השתתפו בקרב.
פרטי הקצינים הפרסים שהשתתפו במערכה שם הקצין תעתיק לטיני תפקידו בקרב והערות גורלו בקרב או אחריו (אם שרד) ארבופאלסArbupales נכדו של ארתחששתא השני.
נהרגארסמס, בפרסית: ארשמהArsamesסטרפ קיליקיה; נלחם בקרב באגף שמאל יחד עם ממנוןלאחר הקרב נס לבירת הסטרפיה שלו, טרסוס, אך לא הצליח למנוע את נפילתה לאלכסנדר.
נהרג בקרב איסוסארסיטסArsitesסטרפ פריגיה הלספונטינית.
בשנת 340 לפנה"ס שלח כוח של שכירי חרב להגנת פרינתוס נגד כוחות של פיליפוס השני.
במועצת המלחמה בזליה התנגד להצעתו של ממנון לנקוט אסטרטגיית האדמה החרוכה.
הסטרפיה שלו כללה את פפלגוניה ובקרב פיקד על פרשים אלה.
נשלח על ידי דריווש השלישי להתעמת עם פרמניון בעת פלישתו לשטח האימפריה הפרסית לפי הוראתו של פיליפוס.שרד את הקרב וקיבל פיקוד על כל הכוחות הפרסיים באסיה הקטנה כדי להמשיך את ההתנגדות הפרסית באסיה הקטנה לאלכסנדר.
בקרב פיקד על הפרשים הבאקטרים באגף הימני.
סביר שמקור הפרשים האלה במתיישבים צבאיים שהושיבו המלכים הפרסיים כדי לחזק את אחיזתם באסיה הקטנה.שרד את הקרב, אך נהרג בקרב איסוסרואסקספרנססRhoesacesאחיו של ספיתרידטסנהרגספיתרידטסSpithridatesאריסטוקרט פרסי חשוב, חתנו של דריווש השלישי, ניהל מספר סטרפיות (איוניה ולידיה).
הוביל את הסתערות הפרשים הפרסים על אלכסנדר.נהרג
המקורות המתארים ששרדו עד היום הם יווניים ורומיים.
לכן המידע אודות הצבא הפרסי הוא כללי ולא ידוע בוודאות אילו יחידות השתתפו בקרב.
יודעים רק את המוצא של חלק מהיחידות הפרסיות שהשתתפו בקרב זה.
בקרב גרניקוס כלל הצבא הפרסי שלושה חלקים עיקריים.
החלק החשוב ביותר היו הפרשים, הזרוע החזקה של הצבא הפרסי.
חימושם כלל שתי חניתות: אחת להטלה והשנייה לדקירה, חרב קצרה וכלי נשק אחרים.
מיגונם היה בדרך כלל קל מזה של ההיטיירוי.
קשתים רכובים שמקורם בחלקים המזרחיים של האימפריה הפרסית לא לקחו חלק בקרב.
המרכיב השני היה חיל הרגלים הכבד שהורכב מהופליטים יוונים שכירים.
תופעת שכירי החרב הייתה נפוצה מאוד בתקופה זו ושכירי חרב רבים שירתו בצבא הפרסי עוד מאמצע המאה החמישית לפנה"ס וביתר שאת מקרב קונקסה (401 לפנה"ס).
הם היו חיל הרגלים הטוב ביותר של הצבא הפרסי.
המקורות העתיקים מזכירים מספרים גדולים של שכירי חרב, אך ככל הנראה בקרב זה השתתפו כ-5,000 עד 6,000 שכירי חרב.
המרכיב השלישי של הצבא הפרסי היו הרגלים הקלים.
מספרם בשדה הקרב אינו ידוע, אך בהתחשב בכך שהצבא הפרסי מנה כ-30,000 לוחמים, מספרם עמד כנראה על כ-10,000 עד 15,000. המקורות העתיקים לא מוסרים לנו איזה תפקיד, אם בכלל, הם מילאו במהלך הקרב ומה עלה בגורלם אחריו.
יש אפשרות שהם כלל לא השתתפו בקרב.
קיימת מחלוקת במחקר לגבי זהות המפקד הפרסי.
המקורות לא נוקבים בשמו של מפקד עליון כלשהו, אך ניתן להעריך, שארסיטס היה המפקד העליון משום שהקרב התנהל בשטח הסטרפיה שלו, והוא לקח על עצמו את האחריות לתבוסת הצבא הפרסי, והתאבד לאחר הקרב.
כך או כך מדובר בספקולציה וייתכן שהפיקוד היה משותף בין הסטרפים וממנון.
גרניקוס (כיום ביגה צ'אי) הוא נהר באורך של כ-80 ק"מ שמתחיל בהר אידה במערב טורקיה של היום ונשפך לים השיש.
זיהוי הנהר התאפשר הודות לסטרבון שתיאר בפירוט את הגאוגרפיה של האזור.
הטופוגרפיה של האזור היא שטוחה, עם גבעות קטנות שגובהם עד 50 מטר.
בקרבת הנהר היה אגם קטן (שיובש בזמנים מודרניים והפך למרעה לבקר).
הנהר עצמו אינו עמוק ואפשר לחצות אותו בקלות.
ייתכן שנתיב הנהר היה שונה מעט בעת העתיקה וגם ייתכן שהקרב נערך על גדותיו של נהר אחר.
חוקר טורקי טוען שמצא את המקום המדויק של הקרב על גדת הנהר.
הקרב נערך בחודש מאי, שמתאפיין בטמפרטורה נוחה וזרימה חלשה בנהר, אך המקורות מתארים זרם חזק וגדות תלולות במקומות אחדים בעת הקרב.
עם זאת, ככל הנראה מדובר בתוספות שבאות לפאר את גודל הניצחון ואין להן אחיזה במציאות.
אלכסנדר פרס את צבאו בהתאם למקובל: פרשים וכוחות קלים באגפים, ופלנקס במרכז.
אלכסנדר עצמו הוצב יחד עם ההטיירוי באגף הימני היוקרתי ואילו פרמניון והפרשים התסלים באגף השמאלי.
הפרסים פרסו את צבאם באופן שונה.
הם הציבו את פרשיהם סמוך לגדת הנהר ואת חיל הרגלים הכבד (שכירי החרב היוונים) מיקמו מאחרי הפרשים.
המיקום של הרגלים הפרסים הקלים אינו ידוע.
בדיעבד נמתחה ביקורת על דרך הפריסה של הצבא הפרסי, משום שהיא הגבילה את יכולת התמרון של הפרשים, וגרמה לכך שכוחות החי"ר, הניידים פחות, לא מילאו תפקיד פעיל במהלך הקרב.
יחד עם זאת, הפריסה הפרסית לא הייתה שגויה בהכרח, בהתחשב ביתרון המספרי הגדול של הפרשים הפרסים על יריביהם בצד המוקדוני.
המקורות חלוקים בעדויותיהם לגבי המהלך הבא של אלכסנדר.
לפי אריאנוס, פרמניון הציע לדחות את הקרב בגלל תנאי השטח הנחותים.
משלא עזרו טיעוניו הלוגיים גייס לטובתו אף את הפן הדתי בציינו שהמוקדונים לא נוהגים להילחם בחודש דאיסוס (מאי).
אלכסנדר קבע חוק אד הוק שחודש דאיסוס חל במועד אחר ובחר להסתער מיד.
דיודורוס לעומתו טוען כי אלכסנדר שמע לעצתו של פרמניון, הקים מחנה למשך הלילה ותקף רק למחרת.
הגרסה של אריאנוס, שנתמכת גם על ידי פלוטרכוס נחשבת באופן כללי לאמינה יותר ואילו לדיודורוס לא יצא מוניטין טוב כהיסטוריון.
לכן, העמדה המקובלת יותר במחקר היא של אריאנוס.
החוקר פיטר גרין טוען, שההבדלים בתיאור הקרב במקורות העתיקים לא נובעים מבלבול של דיודורוס, אלא ייתכן שקרב גרניקוס ארך למעשה יומיים, ובמסגרתו התנהלו שני קרבות שונים.
לפי התיאוריה שלו, ביום הראשון נכשל הניסיון של צבאו של אלכסנדר לחצות את הנהר, ורק למחרת עם שחר הצליח אלכסנדר לצלוח את הנהר בנקודה אחרת ולהפתיע את הפרסים.
הפיקוד הפרסי נאלץ לשלוח בחופזה את הפרשים שלו קדימה, כדי לבלום את צליחת הנהר השנייה על ידי כוחותיו של אלכסנדר, וזה מסביר מדוע דווקא הפרשים הוצבו בחזית ואילו חיל הרגלים (כולל שכירי החרב היווניים) הושאר בעורף, ולא מילא תפקיד משמעותי במהלך הקרב.
היה הרבה יותר הגיוני מצד הפרסים להציב את הרגלים הכבדים שלהם בחזית, כדי למנוע את צליחת הנהר על ידי הצבא המוקדוני.
יש לציין, שהתאוריה של גרין איננה מקובלת על מרבית החוקרים, שמעדיפים להסתמך על תיאור הקרב אצל אריאנוס.
הקרב החל בהמתנה על גדות הנהר, כשאף צד לא רצה לקחת את היוזמה, לחצות את הנהר ולתקוף את הגדה הנגדית התלולה.
בסופו של דבר, הורה אלכסנדר לאמינטס בנו של ארהבאוס, שפיקד על הכוחות הקלים בצירוף יחידת פרשים כבדים באגפו הימני (הדרומי) לתקוף את הפרסים.
הפרסים נכנסו לנהר לקבל את פניהם והתפתח קרב קשה.
בקרב זה ספגו פרשיו הקלים של אמינטס אבדות משמעותיות מהפרסים שהיו חמושים טוב יותר וגם קיבלו תגבורות מיחידות שכנות.
גם קרקעית הנהר החלקה הפריעה לכוחות המוקדונים בהתקפתם.
ההתקפה נבלמה לחלוטין והיחידות המוקדוניות היו במצב קשה.
יחד עם זאת, קורבנם לא היה לשווא.
יחידות הפרשים הפרסיות באגף השמאלי של צבאם נשאבו לקרב, ובכך פינו מקום להתקפה העיקרית, שהונחתה על ידי הפרשים הכבדים המקדוניים בפיקודו של אלכסנדר.
בשלב זה, כשהפרשים הפרסיים היו עסוקים בהדיפת התקפתו של אמינטס ושורותיהם התבלבלו, הוביל אלכסנדר את עיקר כוח ההטיירוי להתקפה על הפרסים.
הפרשים הפרסים הגיבו בהתקפת נגד וספיתרידטס יחד עם כ-40 אצילים פרסיים בכירים ופרשים נוספים התנגשו בעוצמה רבה בכוחו של אלכסנדר.
התפתח קרב קשה שבמהלכו הפרסים ניסו להרוג את אלכסנדר, שבלט בגלל קסדתו המעוטרת בנוצות לבנות גדולות.
לפי דיודורוס ספיתרידטס, מפקד הפרשים מהירקניה, הטיל על אלכסנדר כידון שלא חדר את שריונו, ואלכסנדר הרג אותו עם רומחו, אך אחיו, רוסאקס, הצליח להנחית מכה חזקה על קסדתו.
רוסאקס הרים את ידו כמו להנחית עליו את מכת המוות, אך קלייטוס השחור הצליח לגדוע אותה בטרם הספיק לפגוע באלכסנדר.
לפי אריאנוס מיתרידטס, סטראפ איוניה, הוא שהטיל את הכידון באלכסנדר ואילו ספיתרידטס הוא שביקע את קסדתו.
לפי פלוטרכוס, ספיתרידטס הוא זה שהלם בקסדתו של אלכסנדר ואילו רוסאקס ניסה להרוג אותו, לפני שקלייטוס הרג אותו.
חרף מותו של מיתרידטס, יחידתו נערכה בצורת טריז וניסתה להדוף את הפרשים המוקדונים.
גם יחידות הפרשים האחרות המשיכו במאבק עיקש, אך החימוש הטוב יותר של הפרשים המוקדונים, שריונם הכבד ובעיקר רומחיהם הארוכים הכריעו את הכף לטובתם, והפרשים באגף השמאלי (הדרומי) של הצבא הפרסי החלו לסגת.
מותם של רבים מהמפקדים הבכירים של הפרשים, חלקם בהתקפה על אלכסנדר, וחלקם בלחימה נגד יחידות הפרשים האחרות של צבאו, פגע אף הוא בלכידות הכוחות הפרסיים ובמוראל לוחמיהם.
בסופו של דבר החל האגף הפרסי השמאלי להתמוטט.
בינתיים נכנס הפלנקס המוקדוני לנהר והחל לחצות אותו.
הפרשים הפרסיים במרכז ניסו לעכב אותו עם מטר כידונים וחצים, אך לא הצליחו לבלום את התקדמותו.
כשהפלנקס הגיע לגדה השנייה, לא נותרה לפרשים ברירה והם נאלצו לסגת מפניו.
תיאורי הלחימה בחלק הצפוני של שדה הקרב לוקים בחסר.
ידוע שהייתה לחימה באגף זה, אך אין פרטים מדויקים אודותיה.
ההתמוטטות האגף הפרסי השמאלי ונסיגת הפרשים במרכז השפיעה גם על הפרשים באגף הימני (הצפוני) וכל הפרשים הפרסיים שנותרו בחיים החלו לסגת, כשהם מותירים את שכירי החרב היוונים חשופים להתקפה משולבת של חיל רגלים ופרשים מוקדונים.
שכירי החרב היוונים מצאו עצמם במצב חסר תקווה, ולכן ביקשו להיכנע והציעו לעבור לשירותו של אלכסנדר במקום לשרת את המלך הפרסי, מנהג שהיה מקובל למדי בעת העתיקה, אך אלכסנדר סירב לקבל את הצעת שכירי החרב והורה להסתער עליהם.
יש לזכור, שהפלישה לאימפריה הפרסית הוצגה כמלחמת קודש פאן הלנית נגד פרס, שנועדה לנקום בפרסים על פלישתם ליוון 150 שנה קודם לכן ועל החרבת אתונה ודלפי.
אלכסנדר ביקש להעביר מסר ברור, שהוא רואה בכל היוונים הנלחמים לצד הפרסים בוגדים, ובכוונתו להתייחס אליהם בהתאם.
שכירי החרב נסוגו לקרקע גבוהה, כדי להיטיב להתגונן, אך גורלם נחרץ.
פלנקס מוקדוני תקף אותם מחזיתם, והפרשים תקפו אותם מהאגפים ומהעורף.
למרות זאת, המשיכו שכירי החרב להילחם בעוז, והסבו אבדות ניכרות לצבאו של אלכסנדר לפני שהתנגדותם נשברה.
רק כ-2,000 מתוך 5,000 או 6,000 שכירי החרב נותרו בחיים בתום הקרב, והם נשלחו לשרת כעבדים במכרות הכסף של מוקדון בתראקיה.
לפי המקורות היווניים, אבדות הצבא הפרסי כללו בין 1,000 ל-2,500פרשים הרוגים, 20-10 אחוז מהמספר הכולל של הפרשים הפרסים שהשתתפו בקרב.
בהתחשב בעובדה שהפרשים הפרסיים הצליחו לסגת משדה הקרב, ולא התקיים מרדף אחריהם, ייתכן שאבדותיהם היו קלות יותר.
עם זאת, אין מחלוקת על כך, שהקצונה הבכירה של הצבא הפרסי ספגה אבדות כבדות מאוד במהלך הקרב.
תשעה מתוך 14 הקצינים הבכירים, שהשתתפו בקרב הפרשים, נהרגו וככל הנראה היה זה אחד הגורמים לתבוסה הפרסית.
בהתחשב בעובדה שהם כותרו ולא יכלו להימלט משדה הקרב, המספר הזה נראה סביר.
אין מידע לגבי אבדות חיל הרגלים הפרסי הקל.
האבדות שספג צבאו של אלכסנדר היו קלות בהשוואה לאבדות הצד הפרסי.
אריאנוס שהסתמך על תלמי מדבר על 25 היטיירוי, 60 פרשים נוספים ו-30 רגלים הרוגים.
פלוטרכוס, שהסתמך על אריסטובולוס מקסנדריה, הזכיר רק 25 פרשים (ככל הנראה הוא התייחס רק לאבדות ההטיירוי) ו-9 רגלים הרוגים, ואילו יוסטינוס חזר על המספר, שמסר פלוטרכוס לגבי אבדות יחידות הרגלים המקדוניים (9 הרוגים), אך נקב במספר גבוה בהרבה של הרוגים בקרב הפרשים המקדוניים, 120 הרוגים.
קשה להעריך במדויק את האבדות הפרסיות, אם כי ככל הנראה כל שכירי החרב היווניים שהשתתפו בקרב נהרגו או נפלו בשבי.
לגבי האבדות המוקדוניות יש לחוקרים הערכה יותר מדויקת.
ניקולס האמונד, אחד החוקרים החשובים של התקופה, תמך במאמרו משנת 1989 במספרים שציין אריאנוס, שנחשב בדרך כלל למקור אמין, ביחס לאבדות צבאו של אלכסנדר.
האמונד טען שתלמי (אחד המקורות של אריאנוס) הסתמך על יומן המלך, ולכן המספרים בהם הוא נקב מדויקים.
יתרה מכך, האמונד טען, שהחימוש והציוד העדיף של החיילים בצבאו של אלכסנדר, הקנה להם יתרון ברור על יריביהם ,הפרסיים שהיו מוגנים בשריון קל יותר וכלי נשקם היו פחות יעילים.
לכן, הוא הסיק שהפער הגדול בין אבדות הצדדים היריבים הוא סביר.
בנוסף, יצירת פסלים להטיירוי שנהרגו בקרב, מחזקת את הטענה שמספר האבדות המצוין במקורות היווניים לא הוקטן בכוונה.
יחד עם זאת, אין להוציא מכלל אפשרות, שיחס האבדות בין הצדדים היריבים היה נמוך יותר ממה שמופיע במקורות הקונטמפורניים.
אף על פי שקרב גרניקוס היה באחד הקרבות הקטנים, בהם לחם אלכסנדר בשטח האימפריה הפרסית, נעשה מאמץ תעמולתי גדול מצידו לפאר את גודל הניצחון בו זכה צבאו.
במסגרת זו נקט אלכסנדר לאחר הקרב במספר יוזמות ייחודיות שנועדו לפאר את ניצחונו הראשון על אדמת האימפריה הפרסית.
הוא שלח 300 מערכות נשק פרסיות -שכללו שריונות, מגינים, חרבות, חניתות וכו' - לפרתנון באתונה עם ההקדשה הבאה : "Ἀλέξανδρος Φιλίππου καὶ οἱ Ἕλληνες, πλὴν Λακεδαιμονίων, ἀπὸ τῶν βαρβάρων τῶν τὴν Ἀσίαν κατοικούντων" (מאלכסנדר, בנו של פיליפוס, והיוונים, למעט הלאקדמונים [ספרטנים] מברברים דרי אסיה).
בנוסף הורה אלכסנדר להקים 25 פסלי ארד בדיון, מוקדון (כיום ביוון) לכבוד 25 פרשי ההטיירוי שנהרגו בקרב.
הוא גם הוסיף פסל בדמותו כדי לציין את תפקידו בקרב.
אלכסנדר לא חזר על מעשה זה אחרי ניצחונות אחרים, גדולים בהרבה, שלו במערכה נגד האימפריה הפרסית.
החיילים היווניים שנפצעו בקרב זכו לטיפול נאה, ומשפחות ההרוגים קיבלו פטור ממסים ופטור משירות צבאי.
גם הפרסים ההרוגים זכו להלוויה מכובדת.
שלל שכלל בדים יקרי ערך, גביעי שתייה יקרים וכיוצא באלה, נשלח לאולימפיאס, אמו של אלכסנדר.
קרב דיר'וֹמי (בגאורגית: დიღომის ბრძოლა) היה חלק מהמסע שערך המלך הגאורגי סימון הראשון מלך כארתלי , לשחרור העיר טביליסי מידי הפרסים הספווים בשנת 1567. הקרב הסתיים בניצחון גאורגי.
ב-29 במאי 1555 נחתם הסכם אמסיה , הסכם שלום בין האימפריה הספווית לבין האימפריה העות'מאנית, במסגרתו חילקו הפרסים והטורקים את גאורגיה וארמניה לשני חלקים שווים.
בהמשך לאותו הסכם כבשו הפרסים את מזרח גאורגיה מידי ממלכת גאורגיה ובכללם את הבירה טביליסי וגרמו למעשה לחלוקתה של גאורגיה לממלכה מזרחית (ממלכת כארתלי) וממלכה מערבית (ממלכת אימרתי).
הגאורגים לא הוכרעו לגמרי, העבירו את בירתם לגורי וניסו להשיב לעצמם את השליטה על הממלכה.
קרב דיר'ומי היה השני מבין הקרבות שנערכו במסעו של סימון.
הקרב הראשון היה קרב גאריסי בראשות אביו של סימון, לוארסב הראשון, מלך כארתלי , שנהרג באותו קרב.
כוחות המלך סימון הקימו את המחנה שלהם במישור דיר'ומי , שליד טביליסי של אותם ימים (כיום חלק מטביליסי) והחלו בהכנות למצור.
על העיר הגן דוד האחת עשרה - דאוד חאן , שליט גאורגי שמונה על ידי השאה הפרסי שאה תהמאספ הראשון.
כוחותיו של סימון ניצחו בקרב ודאוד חאן החל ביציאה מטביליסי עם כוחות פרסיים.
הוא נחסם על ידי פרשיו של סימון ומצא מחסה בתוך חומות טביליסי.
כוחות ממלכת כארתלי כיתרו את המצודה שבה התבצר דאוד, אולם לא הצליחו לכבוש אותה.
ידוע גם בשם קרב טַנֶּנברג) היה קרב חשוב שנערך ב-15 ביולי 1410 כחלק מהמלחמה הפולנית-ליטאית-טווטונית.
הקרב הסתיים בניצחון מכריע של הצבא המאוחד של ממלכת פולין והדוכסות הגדולה של ליטא, בפיקוד המלך ולדיסלב השני יגיילו והדוכס הגדול ויטאוטאס, על צבא מדינת המסדר הטווטוני בפיקודו של המגיסטר אולריך פון יוגינגן, ובהשמדה כמעט מוחלטת של הצבא הטווטוני, שמרבית מפקדיו נהרגו או נלקחו בשבי.
המחלוקות הטריטוריאליות בין הטווטונים לברית הפולנית-ליטאית נמשכו עד חתימת הסכם מלנו ב-1422. המסדר הטווטוני לא הצליח מעולם להתאושש מהמכה הצבאית, שספג בקרב גרונוולד, והעול הכלכלי, כתוצאה מהפיצויים שנאלץ לשלם בעקבות תבוסתו במלחמה, החליש עוד יותר את כוחו.
בעקבות המפלה נאלצו הטווטונים בסופו של דבר לוותר על מדינתם העצמאית ולהתמזג בנסיכות הבוחר מברנדנבורג.
קרב גרונוולד היה אחד הקרבות הגדולים ביותר שנערכו באירופה של ימי הביניים: יש לו מקום מרכזי באתוס הלאומי של הפולנים ושל הליטאים והוא שימש להם סמל למאבק לאומי חסר פשרות נגד הפולשים הגרמנים.
הוא נחשב לניצחון הצבאי החשוב ביותר בהיסטוריה של פולין וליטא.
בעיני הגרמנים הפך הקרב לסמל של היאחזותם ההרואית במזרח אירופה, ולכן תפס מקום מרכזי הן בתעמולה הגרמנית בתקופת מלחמת העולם הראשונה ועוד יותר מכך בתעמולה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
הקרב נערך בטריטוריה של מדינת המסדר הטווטוני, במישורים שבין ארבעה כפרים (כיום בפולין): גרונפלד (גרונוולד) במערב, טננברג (סטבארק) בצפון-מערב, לודוויגסדורף (לודוויגוו) בדרום-מערב, ופאולאן (אלונויו) בדרום-מזרח.
כותבי כרוניקות פולנים פירשו את המילה "Grunenvelt" בתור גרונוולד, שפירושה יער ירוק בגרמנית.
הליטאים תרגמו את המילה לז'לגיריס.
הגרמנים קראו לקרב על שם הכפר טננברג ("גבעת אשוח" בגרמנית).
מסע הצלב הליטאי והאיחוד הפולני ליטאי
בשנת 1230 עברו האבירים הטווטונים, מסדר צבאי נוצרי, לקולמרלנד ופתחו במסע הצלב הפרוסי כנגד השבטים הפגאניים הפרוסיים, תוך שהם זוכים לתמיכת ההאפיפיור והאימפריה הרומית הקדושה.
עד 1280 כבשו הטווטונים והמירו את הפרוסים לנצרות, ולאחר מכן העבירו את תשומת לבם לדוכסות הגדולה של ליטא הפגאנית.
ב-1385 הסכים יוגאילה, הדוכס הגדול של ליטא, להינשא לידוויגה, מלכת פולין באיחוד של קרבו.
ההמרה הרשמית של הליטאים לנצרות הסירה בעצם את העילה לפעילות המסדר הטווטוני באזור.
המגיסטר של המסדר הטווטוני, קונרד זולנר פון רותנשטיין, בתמיכת זיגמונד מלך הונגריה, העלו ספקות בקשר לאמינות ההמרה של יוגאילה בבית הדין של האפיפיורות.
הוויכוח הטריטוריאלי על סמוגיטיה שהייתה בידי האבירים מאז חוזה השלום ב-1404 נמשך.
לפולין היו גם תביעות טריטוריאליות על דובז'ין ודנציג (כיום גדנסק) שהיו בשליטת האבירים, אך הצדדים היו במצב של שלום לאחר חוזה קליסז (1343).
ליטא תמכה בהתקוממות, ובתגובה איים המסדר הטווטוני לפלוש לשטחה.
הסמגוטים תקפו את קלייפדה, אולם אף אחד מהצדדים לא היה ערוך למלחמה כללית.
ונצל, מלך גרמניה, הסכים לתווך בסכסוך.
ב-8 באוקטובר 1409 נחתמה הפסקת אש עד ל-24 ביוני 1410. הצדדים ניצלו את ההפוגה להכנות לקראת מלחמה, כשהם מגייסים חיילים ומתחילים בתמרונים דיפלומטיים.
בנוסף לכך, שלחו הצדדים מכתבים ומשלחות שהאשימו זה את זה בשלל עוולות וסכנות לנצרות.
ונצל, שקיבל במתנה 60,000 פלורין איטלקי מהטווטונים, הכריז כי סמגוטיה כשייכת להם וכי רק על אדמות דובז'ן לחזור לפולין.
הטווטונים שיחדו גם את זיגמונד, מלך הונגריה, ששאף לספח את נסיכות מולדובה לממלכתו, בעזרת 300,000 דוקאטים ששילמו לו.
האחרון ניסה לפגוע בברית הפולנית-ליטאית בהציעו לוויטאוטאס להכריז על עצמו כמלך.
הסכמה של ויטאוטאס להצעה זו הייתה מפרה את הסכם אסטרבה, ויוצרת סכסוך בין הפולנים לליטאים.
במקביל הצליח הדוכס הגדול ויטאוטאס להשיג הפסקת אש עם המסדר הליבוני.
בדצמבר 1409 הגיעו יוגאילה וויטאוטאס להסכמה בדבר אסטרטגיה משותפת: צבאותיהם היו אמורים להתאחד, וליצור צבא גדול שיצעד לעבר מריאנבורג, בירת המסדר הטווטוני, ויכבוש אותה.
הטווטונים לא ציפו להתקפה משולבת כזו.
הם היו ערוכים להדיפת פלישה כפולה לשטחם – מצד הצבא הפולני לאורך נהר הוויסלה לעבר דנציג, ושל הליטאים לאורך נהר הנימן.
אולריך פון יוגינגן ריכז את כוחותיו באזור העיירה שווטץ, שנמצאה בעמדה מרכזית ממנה ניתן היה להגיב במהירות לפלישה משני הכיוונים.
חילות מצב גדולים נשארו בטירות בגבול המזרחי.
כדי להשאיר בסוד את תוכניתם ולהטעות את הטווטונים, ארגנו יוגאילה וויטאוטאס מספר פשיטות על מחוזות בגבולות, ובכך ריתקו חלק מהכוחות הטווטונים למקומם.
קיים קושי לספק אומדן מדויק של מספר החיילים שהשתתפו בקרב.
לפי הכרוניקה שכתב ההיסטוריון הפולני יאן דלוגוש (1415–1480), השתתפו בקרב 51 יחידות פרשים של הצבא הטווטוני, 50 יחידות פרשים פולניות, ו-40 יחידות ליטאיות.
כל יחידה כזאת נקראה "דגל" (Banner).
ה"דגל" שימש כיחידה הצבאית האורגנית בחילות הפרשים של התקופה, הוא גויס בדרך כלל על בסיס טריטוריאלי (ממחוז/אזור מסוים) וכלל כמה מאות פרשים, אולם לא ברור כמה פרשים נכללו בכל "דגל", והאם יחידות הפרשים בצבאות השונים שהשתתפו בקרב, היו בגודל אחיד.
המבנה והמספר של יחידות הרגלים (רמחים וקשתים) והארטילריה, שהשתתפו בקרב, איננו ידוע.
אומדנים של גודל הצבאות היריבים, שסופקו על ידי היסטוריונים שונים, היו מוטים במקרים רבים מסיבות פוליטיות ולאומיות.
היסטוריונים גרמניים נטו לנקוב באומדן נמוך של מספר החיילים בצבא הטווטוני, ולעומתם ההיסטוריונים הפולנים נטו לספק אומדנים גבוהים בהרבה ביחס לגודלו של הצבא הטווטוני.
האומדן שנתן ההיסטוריון הפולני סטפן קוז'ינסקי ביחס לגודל הצבאות היריבים – 39,000 לוחמים פולנים-ליטאים ו-27,000 לוחמים טווטונים – מצוטט על ידי רוב הספרים והמחקרים העוסקים בקרב.
אף על פי שנמצא בנחיתות מספרית, נהנה הצבא הטווטוני ממספר יתרונות משמעותיים, כולל רמה גבוהה יחסית של משמעת ואימונים צבאיים, וציוד צבאי עדיף.
האבירים הטווטונים היו לוחמים מקצועיים בעלי ניסיון קרבי עשיר, שנרכש בשנים רבות של לחימה באזורי הגבול, והארטילריה הטווטונית צוידה בתותחים מתקדמים לזמנה, שיכלו לירות קליעים מעופרת או מאבן.
שני הצבאות היו מורכבים מחיילים שהגיעו מאזורים רבים באירופה, וכללו גם שכירי חרב רבים, שחלקם, כמו שכירי החרב מבוהמיה לדוגמה, לחמו בשורות שני הצדדים.
הצבא הטווטוני כלל גם מספר רב של מתנדבים ושכירי חרב צלבנים, שהתגייסו לשורותיו בתואנה שהליטאים הם עובדי אלילים, ולכן המלחמה נגדם (ונגד בני בריתם הפולנים) היא מלחמת קודש (מסע צלב).
לוחמים מ-22 מחוזות שונים, רובם ממוצא גרמני, הצטרפו לצבא הטווטוני, כולל חיילים שהגיעו מווסטפאליה, פריזיה, שוואביה, אוסטריה ושצ'צ'ין.
שני אצילים הונגריים – מיקלוש השני גאראי ו – הביאו עמם כ-200 חיילים להילחם לצדם של הטווטונים, אולם הסיוע הצבאי ששלח זיגמונד מלך הונגריה לצבא הטווטוני היה מאכזב, יחסית לציפיות.
בשורות הצבא הפולני לחמו שכירי חרב ממוראביה ומבוהמיה, וכוחות צבא ממזוביה, נסיכות מולדובה וולאכיה.
הצ'כים שלחו למערכה שתי יחידות בפיקודו של יאן סוקול מלמברט.
אלכסנדרו הטוב שליט נסיכות מולדובה הוביל את הכוח המולדובי, שסייע לפולנים.
הדוכס הגדול ויטאוטאס גייס חיילים בעיקר מליטא ומרותניה (כיום בשטח בלארוס ואוקראינה), וצבאו כלל גם שלוש יחידות פרשים רוסים מסמולנסק, תחת פיקוד אחיו של יוגאילה, וכוח פרשים טטרי מאורדת הזהב, תחת פיקודו של הח'אן הגולה ג'לאל אד-דין.
המפקד הראשי של הכוח הפולני-ליטאי היה המלך יוגיילה, אך הוא לא פיקד באופן ישיר על הצבא הפולני במהלך הקרב, אלא הותיר את הפיקוד עליו בידי זביגנייב לנקורונסקי, מרשל הכתר ומושל קראקוב.
בניגוד ליוגיילה, השתתף הדוכס הגדול ויטאוטאס, שהיה סגנו בפיקוד על הצבא, באופן פעיל בקרב, ופיקד באופן ישיר על הצבא הליטאי ועל האגף הימני של הצבא הפולני-ליטאי.
פלישת הצבא הפולני-ליטאי לשטח פרוסיה
השלב הראשון לקראת פלישת הצבא הפולני והליטאי לשטח פרוסיה היה לרכז את הכוחות הפולנים והליטאים באזור העיירה צ'רבינסק, כ-80 קילומטרים מהגבול הפרוסי, שם חצה הצבא המאוחד את נהר הוויסלה על גבי גשר סירות.
תמרון זה, שדרש תכנון מדוקדק ומידה רבה של תיאום בין כוחות צבאיים ממספר לאומים, הסתיים עד 30 ביוני 1410. הצבא הפולני התרכז בשתי נקודות מפגש – בפוזנן ובוולבוז' – ומשם צעד לצ'רבינסק.
הצבא הליטאי החל במסעו מווילנה ב-3 ביוני וחבר לכוח הרותני בגרודנו.
כוחותיו של הדוכס ויטאוטאס הגיעו לצ'רבינסק באותו יום בו החלו הפולנים לחצות את נהר הוויסלה.
כוח צבאי ממזוביה חבר לצבא הפולני-ליטאי לאחר חציית הנהר.
ב-3 ביולי החל הכוח המאוחד לצעוד לכיוון מריאנבורג, בירת פרוסיה, וב-9 בחודש חדר לשטח שבשליטת המסדר הטווטוני (פרוסיה).
הטווטונים לא ידעו על חציית הוויסלה על ידי הצבא המאוחד, עד שקיבלו דיווח על כך ממשלחת הונגרית, שהגיעה לראש המסדר הטווטוני.
ברגע שהבין מהו היעד של הצבא הפולני-ליטאי, נע פון יוגינגן עם עיקר צבאו משווטץ מזרחה, לכיוון נהר דרוונצה, שם קיווה לחסום את התקדמות הצבא המאוחד.
ב-2 ביולי הגיע הצבא הטווטוני לנקודת החציה של הנהר סמוך לקאיורניק, והחל לבצר אותה באמצעות חומת כלונסאות עץ מחודדות.
כאשר הגיע הצבא הפולני-ליטאי לקאיורניק ב-10 ביולי, הוא מצא את הצבא הטווטוני ממתין לו במחנהו המבוצר.
למחרת, לאחר שנפגש עם שמונת חברי מועצת המלחמה שלו, החליט יוגיילה לא לנסות לחצות את הנהר, אלא לחזור על עקבותיו, לפנות מזרחה, היכן שלא היו נהרות גדולים שהפרידו בין צבאו לבין מריאנבורג, ולעקוף אותו.
הצבא הפולני-ליטאי צעד לכיוון דרום-מזרח לעבר העיירה סולדאו, אולם לא ניסה לכבוש אותה.
הצבא הטווטוני צעד לאורך נהר דרוונצה צפונה וחצה אותו, כשהוא נע מזרחה במקביל לצבא הפולני-ליטאי.
לאחר שהצבא המאוחד כבש והחריב את גילגנברג (דברווונו) ב-13 ביולי, נמלא פון יוגינגן זעם ונשבע להביס את הפולשים.
בשעות הבוקר של 15 בחודש נפגשו לבסוף הצבאות היריבים במרחק קצר מגילגנברג, במישור בין הכפרים פאולאן, טננברג, גרונוולד ולודויגסדורף.
פני השטח באזור בו נערך הקרב התאפיינו בתערובת של שטחים פתוחים, ביצות ואזורים מיוערים.
הצבא הטווטוני בחר שדה קרב, שהתאים לניהול קרב מגננה נגד יריב עדיף מספרית.
הוא נערך בין הכפרים טננברג (בצפון) ולודוויגסדורף/לודוויגאו (בדרום), כאשר אגפו השמאלי מוגן על ידי ביצות, ואגפו הימני נשען על יערות עבותים, כך שלא ניתן היה לאגף אותו.
המחנה הטווטוני עם שיירת המטען מוקמו סמוך לכפר גרונוולד מאחרי מרכז הקו הטווטוני.
פון יוגינגן הציב את חיל הרגלים (6,000–11,000 אלף חיילים) ואת הארטילריה שלו (כ-100 תותחים) בקו הראשון, והורה להם לבצר את חזיתם באמצעות חפירת שוחות ונעיצת מוטות מחודדים בקרקע לפני עמדותיהם, כדי להכשיל התקפת פרשים.
הפרשים הטווטונים נערכו בשני דרגים מאחרי עמדות הרגלים, כאשר פרידריך פון וולנרוד פיקד על האגף השמאלי והמרשל קונרד פון ליכטנשטיין פיקד על האגף הימני.
פון יוגינגן עצמו עם כוח עתודה חזק, שכלל 16 יחידות פרשים, התמקם מאחרי מרכז הקו, סמוך לגרונוולד.
תוכנית הקרב שלו הייתה למשוך את הצבא הפולני-ליטאי לתקוף את המערך המבוצר של צבאו, כדי להתיש את כוחות האויב ולגרום להם אבדות, ובשלב שני לעבור להתקפת נגד עם הפרשים הכבדים הטווטונים, ולהכריע באמצעותם את הקרב.
הצבא הפולני-ליטאי נערך ממזרח לעמדות הצבא הטווטוני, ממערב ומדרום-מערב לאגם לוביאן (Lubien), באזור מיוער ביותר, שכלל גם הרבה שטחים ביצתיים סביב הנהרות, שנשפכו אל האגם.
חיל הפרשים הליטאי הקל נערך באגף הימני של הצבא המאוחד, כאשר הפרשים הטטרים הוצבו באגפו הימני הקיצוני, והפרשים הרוסים מסמולנסק באגפו השמאלי, בנקודת החיבור בין הליטאים והצבא הפולני.
הפרשים הפולנים נערכו באגף השמאלי של הצבא המאוחד בשניים או שלושה דרגים, ואילו שכירי החרב מבוהמיה וממוראביה ביחד עם חיל המשלוח ממולדובה תפסו את מרכז הקו של הצבא המאוחד.
מספר ניכר של יחידות פרשים פולנים יחד עם חיל הרגלים הפולני (שמספרו היה קטן יחסית) נשמרו בעתודה, ביערות ממערב לאגם לוביאן.
המלך יוגיילה מיקם את עמדת הפיקוד שלו בקרבת כוחות העתודה, על גבעה הצופה על שדה הקרב, יחד עם יחידת משמר הראש שלו.
לפי מאמר של חוקר ליטאי העוסק בקרב, שימש הצבא הליטאי למעשה כמשמר קדמי של הצבא המאוחד, ולכן הגיע לשדה הקרב זמן ניכר לפני הצבא הפולני.
כאשר החל הקרב, והצבא הליטאי (כולל יחידות הפרשים הטטריות והרוסיות, וייתכן גם יחידת שכירי חרב צ'כיים) תקף את הצבא הטווטוני, עדיין לא הגיע הצבא הפולני לשדה הקרב, וכוחותיו המתינו ביערות מדרום-מערב לאגם לוביאן, סמוך לכפר פאולאן.
הטווטונים היו הראשונים לפרוס את צבאם בשדה הקרב, והיו מוכנים לפתוח בקרב מיד לאחר עלות השחר.
הם ניסו להתגרות בכוחות הפולנים-ליטאים, כדי למשוך אותם לתקוף ראשונים, בהתאם לתוכנית הקרב שלהם.
אך המלך יוגיילה, המפקד העליון של הצבא הפולני-ליטאי, לא מיהר להיענות לאתגר.
צבאו נמצא עדיין ברובו ביערות ממערב לאגם לוביאן, שם היה מוגן מחום השמש, ואילו האבירים הטווטונים, שעטו שריון כבד על גופם, נאלצו להמתין במשך שעות בחום הכבד של יולי במערך קרבי, כשהשמש העולה בעיניהם.
לפי הכרוניקות הפולניות העוסקות בקרב, הורה המלך יוגיילה לערוך טקס מיסה חגיגי לצבאו לפני הקרב, ותוך כדי הטקס הגיעו אליו ידיעות על התקרבות הצבא הטווטוני.
הוא שלח שליחים לדוכס ויטאוטאס (שלא נכח במיסה) להכין את כוחותיו לקרב, אך התעקש להמשיך בתפילת המיסה עד לסיומה, ורק אז יצא לשדה הקרב, כדי לסקור את פריסת צבאו.
לאחר שפון יוגינגן הבין, שיוגיילה מעכב בכוונה את פתיחת הקרב, הוא ניסה לאלץ אותו להכניס את צבאו לקרב, באמצעות פגיעה מכוונת בכבודו.
הוא שלח אליו שליחים עם שתי חרבות.
השליחים נשאו עמם מסר מעליב, לפיו החרבות נועדו ליוגיילה ולוויטאוטאס, כדי לסייע להם לעזור אומץ לפתוח בקרב.
אם הם מפחדים לצאת לקרב נגד הטווטונים, וכוחותיהם "מסתתרים ביערות", פון יונינגן מוכן לאפשר להם לבחור בעצמם את שדה הקרב, ואף להסיג את צבאו לאחור, כדי לתת להם מספיק מקום לפרוס את צבאם במישור.
לפי הכרוניקה של יאן דולגוש, במקביל להגעת השליחים ליוגיילה, אכן נסוג הצבא הטווטוני מרחק קצר לאחור, כדי להוכיח את רצינותו של פון יונינגן.
לא ברור איזו השפעה, אם בכלל, הייתה לאקט הסמלי הזה.
בכל מקרה, בערך סביב השעה 9:00 בבוקר התנגשו לבסוף הצבאות היריבים, והקרב החל.
הקרב נפתח בהתקפה של האגף הימני של הצבא הפולני-ליטאי המאוחד, שכלל את הצבא הליטאי ביחד עם יחידות פרשים טטריות ורוסיות, בפיקוד הדוכס הגדול של ליטא, ויטאוטאס, על האגף הטווטוני השמאלי.
בשלב הראשון של המתקפה, הצליחו הפרשים הקלים הליטאים והטטרים לגבור ללא קושי על התנגדות הרגלים הטווטונים, שניצבו בקו הראשון, ולשטוף את עמדותיהם ואת הארטילריה המסייעת שלהם.
לפי מספר מקורות, הספיקו התותחים הטווטונים לירות רק שני מטחים של פגזים לפני שהושתקו, אם כי לא ברור אם כתוצאה ממהירות ההסתערות של הפרשים הליטאים, או מגשם שירד לפני הקרב ובמהלכו, והרטיב את אבק השרפה.
הטווטונים הטילו לקרב את הדרג הראשון של הפרשים הכבדים שלהם, כדי לייצב מחדש את חזיתם, ולפי חלק מהמקורות, רמסו האבירים הטווטונים בדרכם את הרגלים שלהם, שניסו להימלט משדה הקרב, וגרמו להם אבדות כבדות.
שרידי הרגלים נמלטו לעבר המחנה הטווטוני, סמוך לכפר גרונוולד, ולא מילאו תפקיד משמעותי בהמשך הקרב.
הפרשים הכבדים באגף השמאלי של הצבא הטווטוני היו עדיפים בהרבה, במיגון ובחימוש, על הפרשים הקלים הליטאים שניצבו מולם, ולכן החליט פון יוגינגן לתגבר את כוחותיו של פון וולנרוד, והטיל לקרב יחידות פרשים רעננות מהדרג השני של צבאו, כדי להכריע את הליטאים.
לפי אחד המקורות הפולניים, הותקף הצבא הליטאי על ידי "החלק הגדול יותר של הצבא הטווטוני", שכלל גם את היחידות המובחרות ביותר.
האבירים הטווטונים החלו לדחוק לאחור את הפרשים הליטאים והטטרים, ובשלב כלשהו נשברו הפרשים הטאטרים, שלחמו באגף הימני של הצבא הליטאי, ונמלטו משדה הקרב, כשכוח פרשים טווטוני דולק אחריהם.
הדוכס הגדול ויטאוטאס הטיל את עתודותיו לקרב, כדי לייצב את חזיתו, אך לאחר יותר משעה של לחימה קשה, פתחו גם הפרשים הליטאים בנסיגה מלאה/במנוסה.
לפי הכרוניקן הפולני יאן דלוגוש, פתחו הפרשים הטווטונים במרדף נמרץ אחרי הליטאים הנמלטים, כשהם אוספים בדרכם שלל ושבויים רבים, ולאחר מכן חזרו לשדה הקרב העיקרי, כדי להצטרף ללחימה מול הפולנים.
על פי דלוגוש, נמלט הצבא הליטאי בבהלה משדה הקרב, התפזר ביערות ובביצות סביב אגם לוביאן, וחדל למלא תפקיד בשלבים המאוחרים יותר של הקרב.
מספר חוקרים מודרניים ערערו על תיאור הקרב אצל דלוגוש, וטענו שהנסיגה הליטאית הייתה מתוכננת ומסודרת, והייתה למעשה תמרון טקטי ("נסיגה מדומה"), שהליטאים העתיקו מהטאטרים של אורדת הזהב, אשר נועד לגרום לפרשים הטווטונים לצאת למרדף ולשבש את הסדר והארגון של יחידותיהם.
הטאטרים השתמשו בהצלחה בתמרון דומה בקרב על נהר וורסקלה ב-1399, שבו ספג הצבא הליטאי מפלה קשה, וויטאוטאס עצמו ניצל בעור שיניו.
תאוריה זו נתמכת על ידי מכתב שהתגלה על ידי ההיסטוריון השוודי סוון אקדהל (החוקר המודרני המוביל של הקרב) בארכיון המסדר הטווטוני ב-1963. זהותו של כותב המכתב אינה ידועה, אך ידוע שבעת כתיבת המכתב הוא שהה במצודת שלוכאו (Schlochau) שבמערב פרוסיה, וייתכן שהיה מפקד המצודה באותה העת.
הנמען של המכתב הוא היינריך פון פלאואן (Heinrich von Plauen), שירש את מקומו של פון יונגינגן בראשות המסדר הטווטוני לאחר קרב גרונוולד.
פון פלאואן הודח מראשות המסדר ב-1413, ולכן סביר להניח שהמכתב נשלח אליו לפני שנה זו, זמן קצר יחסית לאחר הקרב.
אחת העצות שכותב המכתב השיא לראש המסדר הטווטוני הייתה, שעליו לשמור בכל מחיר על מערך מסודר של היחידות הטווטוניות בשדה הקרב, ולא להניח להם להתפזר, על מנת שמה שקרה בקרב גרונוולד לא יחזור על עצמו.
בין השאר הוא כתב לו: "אם אויביכם יגרמו למבנה אחד או שניים של הכוחות הטווטוניים להתפזר, הדבר יהיה במכוון, כיוון שהם יקוו שיצליחו לפרוץ את המערך המסודר ולנתקו".
הכותב גם הסביר כיצד יגרמו האויבים לכוחות הטווטוניים להתפזר: הם יעמידו פני נסוגים, כדי לפתות את הלוחמים הטווטונים לרדוף אחריהם, וכך יגרמו לשבירת המבנה הצבאי המסודר שלהם.
ייתכן שהמכתב, שנשלח לפון פלאואן, מתייחס לאירוע המוזכר בכרוניקה הפולנית "Cronica conflictus Wladislai regis Poloniae cum Cruciferis anno Christi 1410", העוסקת בקרב.
לפי מקור זה, מספר יחידות של פרשים טווטונים, שלא הורכבו מאבירים חברי המסדר הטווטוני, אלא ממתנדבים זרים ("צלבנים"), שלחמו בשורות הצבא הטווטוני (והיו פחות ממושמעים מהאבירים חברי המסדר), נסחפו בלהט המרדף אחרי הליטאים, והתרחקו מאוד מהגוף העיקרי של הצבא הטווטוני.
כאשר יחידות אלו ניסו לחזור מהמרדף, הן הותקפו מאגפם על ידי יחידות עתודה של פרשים פולניים, שהמתינו במארב ביערות ממערב לאגם לוביאן, והושמדו כמעט לחלוטין.
ייתכן, אף על פי שהדבר לא נכתב בכרוניקה, שהפרשים הטווטונים הותקפו במקביל גם על ידי פרשים ליטאים, שהתארגנו מחדש במחסה היערות.
מהמקורות הראשוניים קשה להבין כמה יחידות פרשים טווטונים הושמדו במסגרת קרב זה, ואיזה חלק מכוח הפרשים הטווטוני, שהשתתף במרדף אחרי הליטאים, חזר בשלום לשדה הקרב העיקרי, והצטרף לאחר מכן למתקפה על האגף הימני של הצבא הפולני.
ההיסטוריון הבריטי סטפן טורנבול, לא מקבל את תאוריית הנסיגה המדומה, ומעריך כי הנסיגה הליטאית לא הייתה מתוכננת, או מסודרת.
הוא טוען שאילו היה מדובר בתרגיל נסיגה מדומה, היה רק חלק קטן מהצבא הליטאי נמלט משדה הקרב, ולא כמעט כל הצבא.
בנוסף, זמן קצר לאחר שהצד השני היה פותח במרדף אחרי הכוחות הנמלטים, אמורה הייתה לבוא מתקפת נגד, שתנצל את חוסר הסדר בשורות הכוחות הרודפים, בעוד שבמציאות חזרו הכוחות הליטאים לשדה הקרב רק מספר שעות לאחר שנמלטו ממנו.
מהמקורות הראשוניים קשה להבין מתי בדיוק נכנס גם הצבא הפולני לקרב נגד הטווטונים.
לפי כל המקורות הראשוניים, היו הליטאים הראשונים שנכנסו לקרב, ותקפו את הצבא הטווטוני.
מתיאור הקרב בכרוניקות הפולניות ניתן להבין, שהצבא הפולני הצטרף אף הוא לקרב זמן קצר לאחר המתקפה הליטאית, אולם המקורות הליטאיים העוסקים בקרב נותנים תיאור שונה לחלוטין של מהלך המאורעות.
לפי המקורות הליטאיים, נאלץ הצבא הליטאי להילחם לבדו כנגד רוב הצבא הטווטוני במשך פרק זמן ממושך, וכתוצאה מכך ספג אבדות כבדות מאוד.
הפולנים סירבו להענות לכל הפניות של הליטאים לבוא לעזרתם, והצבא הפולני המשיך להמתין ביערות, ולא הצטרף לצבא הליטאי בשדה לקרב.
רק לאחר שהדוכס ויטאוטאס רכב באופן אישי אל המלך יוגיילה, ודרש ממנו באופן בוטה להורות לצבאו להצטרף למערכה, הסכים האחרון להורות לחלק מצבאו לבוא לעזרת הליטאים הלחוצים, אך הוא עצמו התעקש להישאר במקומו, כדי לסיים את תפילת המיסה, שערכו הכמרים לצבאו לפני הקרב.
בכל מקרה, לפי הכרוניקות הפולניות, כאשר הצטרף הצבא הפולני לבסוף לקרב, התנגשו גושי הפרשים הכבדים הפולנים והטווטונים בעוצמה בעמק שהפריד בין שני הצבאות, ולאחר ההיתקלות הראשונית ביניהם התפתח קרב פנים אל פנים צפוף בין שני הצדדים, כשאף אחד מהם לא מצליח להשיג יתרון משמעותי על יריבו.
המתקפה הטווטונית על הצבא הפולני
נסיגת/מנוסת הצבא הליטאי משדה הקרב, יצרה מצב מסוכן עבור הצבא הפולני, משום שהיא חשפה את אגפו הימני.
המפקדים הטווטונים זיהו את ההזדמנות שנקרתה בפניהם להכריע את הקרב, וחלק מיחידות הפרשים באגף הטווטוני הימני, בפיקוד קונו פון ליכטנשטיין, הועברו לתגבר את הכוחות הטווטונים באגף השמאלי, ותקפו את האגף הימני של הצבא הפולני.
שש מיחידות הפרשים של פון וולנרוד, שלא השתתפו במרדף אחרי הליטאים, הצטרפו להתקפה.
רק עמידת גבורה של שלוש יחידות פרשים רוסיים מסמולנסק (שאחת מהן הושמדה במהלך הלחימה), ושל מספר יחידות פרשים באגף השמאלי של הצבא הליטאי, שלא הצטרפו למנוסה הכללית, מנעה מהטווטונים לאגף ולכתר את הצבא הפולני, ובלמה אותם עד להגעת כוחות העתודה הפולניים.
יחידות אלו, בסיוע שכירי החרב מבוהמיה, נסוגו באיטיות תוך כדי לחימה, בתנועה של דלת מסתובבת, ואיפשרו לפולנים לייצב את אגפם הימני וליצור קו הגנה חדש, בניצב לקו החזית המקורי שלהם.
המלך יוגיילה שלח חלק מהדרג השני של פרשיו, כדי להדוף את המתקפה הטווטונית על אגפו הימני, ובמקביל שלח כוחות עתודה נוספים לסייע למתקפה, שערך האגף השמאלי של צבאו על האגף הטווטוני הימני.
בשלב מסוים של הקרב זיהו הפרשים הטווטונים את הדגל הגדול של קראקוב, אשר נשא את סמל הנשר הלבן (סמל בית המלוכה הפולני), והוחזק על ידי נושא הדגל של מושל קראקוב, מרשל הכתר הפולני.
הם תקפו את נושא הדגל, בחושבם שמדובר במלך הפולני, פצעו אותו והצליחו להשתלט באופן זמני על הדגל.
היה זה רגע משבר בקרב, משום שנפילת הדגל סימלה בדרך כלל את תבוסת האויב ואת סיום הקרב, וסיפקה זריקת עידוד ליחידות התוקפות, שחשבו שהקרב הוכרע, אך הפרשים הפולנים תקפו את הכוח הטווטוני שתפס את הדגל, השמידו אותו והחזירו את הדגל לידיהם.
כוחות העתודה הפולניים החלו לדחוק לאחור את האבירים הטווטונים, אך אז הצטרפו לכוח הטווטוני מספר יחידות פרשים מהכוח של פון וולנרוד, שחזרו מהמרדף שניהלו אחרי הצבא הליטאי ואחרי הפרשים הטאטרים, וחידשו את תנופת המתקפה.
המלך הפולני הטיל למערכה יחידות עתודה נוספות, שהצליחו לבלום שוב את המתקפה הטווטונית על אגפו הימני.
בשלב זה של הקרב, החליט המגיסטר פון יוגינגן להטיל את כוח העתודה שלו למערכה, במאמץ להכריע את הקרב, והוביל באופן אישי 16 יחידות פרשים (כשליש מכלל כוח הפרשים שלו) בתנועת איגוף רחבה להצטרף למתקפה על האגף הפולני הימני.
תנועת האיגוף של היחידות הטווטוניות החדשות יצרה איום על המלך יוגיילה עצמו, שהתמקם על גבעה שצפתה על שדה הקרב עם יחידה קטנה של משמר ראשו.
האבירים הפולנים שהקיפו את המלך, ניסו להסתיר את מיקומו באמצעות הורדת הדגל האישי שלו, שהיה גרסה מוקטנת של הדגל הגדול של קראקוב, אך אחת מיחידות הפרשים הטווטוניות פנתה לעברו, ובשלב מסוים הסתער אחד האבירים הטווטונים ישירות על יוגיילה.
זביגנייב אולסניקי, מזכירו של המלך, התנגש באביר התוקף והצליח להפיל אותו מסוסו, ולאחר מכן נהרג התוקף על ידי שומרי הראש של המלך (לפי גרסה אחרת על ידי המלך עצמו).
בעקבות מעשה הגבורה שלו, מונה אולסניקי לבישוף של קראקוב, והפך לאחד האישים רבי ההשפעה בפולין.
המלך יוגיילה שלח את שארית יחידות העתודה שלו למערכה, והם הצליחו לבלום את המתקפה הטווטונית המחודשת על אגפו הימני.
במקום התפתח קרב פנים אל פנים ממושך, ללא הכרעה.
במקביל ללחימה העזה באגף הפולני הימני, תקפו המרכז והאגף השמאלי של הצבא הפולני את היחידות הטווטוניות שניצבו מולם (שנחלשו עקב העברת חלק מכוחן לתגבור האגף הטווטוני השמאלי), הפעילו עליהם לחץ חזק ואילצו אותם לסגת בהדרגה לכיוון צפון-מערב, אל מעבר ללודויגסדורף לכיוון הכפר גרונוולד.
בשעות אחר הצהריים, לאחר מספר שעות של לחימה קשה ללא הכרעה, חזר הצבא הליטאי (או לפחות חלקו הגדול) לשדה הקרב, לאחר שהתארגן מחדש במחסה היערות, ותקף את האגף השמאלי של הצבא הטווטוני מעורפו.
הפרשים הטווטונים, שעדיין היו עסוקים במאמץ לשבור את התנגדות האגף הפולני הימני, הופתעו.
הם הותקפו במקביל מחזיתם ומעורפם, כותרו כמעט לחלוטין על ידי כוחות פולנים וליטאים, ומצאו עצמם בנחיתות מספרית גדולה.
בשלב זה הורה המלך יוגאילה גם לחיל הרגלים שלו, שנשמר עד אז בעתודה, להצטרף למתקפה על האגף הטווטוני השמאלי.
הפרשים הכבדים הטווטונים, שלא יכלו לתמרן עקב הצפיפות הרבה ששררה בשדה הקרב, התקשו להתגונן ביעילות, והרגלים הפולנים הפילו אותם מסוסיהם וטבחו בהם.
פון יוגינגן נהרג במהלך ניסיון להוביל מתקפה על טבעת הכיתור, ולפרוץ דרך שורות הליטאים, והכוח הטווטוני שבפיקודו הושמד.
במקביל, הלחץ המתמיד שהפעילו הפולנים על המרכז והאגף הימני של הצבא הטווטוני נשא פרי.
המערך הטווטוני החל להישבר, והפולנים פרצו דרך המרכז, וכיתרו את שארית כוחו של הצבא הטווטוני.
כשהם מוקפים וללא מפקדם שנהרג, ניסו שרידי הצבא הטווטוני להימלט משדה הקרב.
חלק מהיחידות נסוגו בחזרה למחנה שלהם, וניסו להיערך להגנה היקפית עליו, אולם הפולנים הצליחו לפרוץ לתוך המחנה לאחר זמן קצר, והכוחות שמצאו בו מחסה הושמדו או נפלו בשבי.
לפי "Cronica conflictus", אחת הכרוניקות החשובות שתיארו את מהלכי הקרב, נהרגו יותר חיילים בתוך המחנה הטווטוני מאשר בשדה הקרב.
הקרב היה ממושך ולפי מקור אחד ארך כעשר שעות, והסתיים כשעה לפני רדת החשיכה.
הטווטונים תלו את ההפסד בבגידה של מפקד הכוחות מחלמנו, ניקולאוס פון רניס, וראשו נערף ללא משפט.
פון רניס היה ממייסדי מסדר הלטאה ("Lizard Union"), קבוצת אבירים עם זיקה לפולין.
לטענת האבירים, הנמיך פון רניס את דגל יחידתו, דבר שנתפס כסימן לכניעה והוביל לנסיגה המבוהלת.
האגדה לפיה תקעו לאבירים סכין בגב עמדה ברקע של אגדת תקיעת הסכין בגב שלאחר מלחמת העולם הראשונה, והעסיקה היסטוריונים של הקרב עד שנת 1945.
ניתוח הקרב והמחלוקת ההיסטוריוגרפית סביב תיאור הקרב
עד המחצית השנייה של המאה ה-20 אימצו מרבית החוקרים של קרב גרונוולד את תיאור הקרב, שנכתב על ידי הכרוניקאי הפולני יאן דולגוש, שהכרוניקה שלו היא המקור הראשוני המפורט ביותר של הקרב, שהגיע לידינו.
לפי תיאורו של דולגוש, נמלט הצבא הליטאי בבהלה משדה הקרב לאחר כשעה של לחימה, וכתוצאה מכך חדל למלא תפקיד משמעותי במסגרת הקרב, והצבא הפולני הוא שהכריע, כמעט ללא סיוע, את הצבא הטווטוני, והביס אותו.
לפי דולגוש, התפזרו הליטאים ביערות ובביצות ממזרח לשדה הקרב, וחלקם אף ברחו עד לליטא, שם הפיצו סיפורים על התבוסה בקרב ועל מותו של הדוכס הגדול ויטאוטוס.
הפרשים הטווטונים, שניהלו את המרדף אחרי הליטאים המובסים, חזרו למחנה הטווטוני עם שלל ושבויים רבים, ולאחר מכן הצטרפו למתקפה על האגף הימני של הצבא הפולני.
רק במחצית השנייה של המאה ה-20 החלו מספר חוקרים לערער על תיאור הקרב על ידי דולגוש, ובראשם פרופסור סוון אקדאל מאוניברסיטת גוטנברג שבשוודיה.
לטענת חוקרים אלה, לא נמלטו הליטאים והפרשים הטטרים שלחמו לצדם בבהלה משדה הקרב, אלא ניהלו קרב נסיגה מסודר ומתוכנן, שנועד לפתות את הטווטונים לפתוח במרדף אחריהם, ובכך לשבש את מערכם ולהכניס אותם למלכודת.
הטווטונים אכן פתחו במרדף, שערער לחלוטין את המבנה הצבאי המסודר שלהם, ובכך איפשרו לליטאים לעבור למתקפת נגד ולהביס את הכוחות שרדפו אחריהם.