tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במוזיאון ניתן לבקר בביתם המשוחזר של העולים ולפגוש בעלי מלאכה ותעשייה זעירה שהובאה עמם מצפון אפריקה.
החל משנת 2002 מתקיים בעיר בחופש הגדול "פסטיבל התנ"ך".
בפסטיבל – מספרי סיפורים, דוכני יצירה, הצגות ומופעים.
בשנותיו הראשונות עסק הפסטיבל בחומשי התורה ולאחר מכן בנושאים שונים כמו המים בתנ"ך, חמש מגילות וארץ ישראל.
בשנת 2011 נחנך בעיר היכל תרבות ובאוגוסט 2012 נפתח קניון.
מעלית חלל היא אמצעי שינוע תאורטי מפני השטח של כוכב לכת כלשהו אל החלל.
מעלית חלל על פני כדור הארץ תאפשר שליחת עצמים ואסטרונאוטים לחלל.
מספר סוגים של מעלית כזו הוצעו בעבר ומוצעים גם כיום.
לכולן אותה המטרה, והיא להחליף את השיגור הרקטי על ידי מבנה מכני יציב החוצה את האטמוספירה.
ההצעה המבנית הרווחת עבור מעלית החלל היא של רצועה או של כבל הנמתח מפני השטח אל נקודה כלשהי הנמצאת מעבר למסלול הגאוסטציונרי.
סיבוב הפלנטה גורם לאינרציה בכבל כשבצדו השני עצם כלשהו המשמש כמשקל נגד ושומר על הכבל מתוח תוך "ביטול" כוח המשיכה של כדור הארץ.
כך יכולים עצמים לעלות בכבל ולהתגבר על כוח הכובד של כדור הארץ ללא שימוש בכוח הנעה רקטי.
מבנה תאורטי זה יכול לאפשר העברת ציוד ובני אדם למסלול בחלל בעלויות נמוכות בהרבה משיטות היציאה לחלל כיום.
בניית מעלית חלל תהיה מורכבת ויקרה.
המעלית תצטרך להיבנות מחומר שיוכל לסבול לחץ גדול מאוד ולהיות קל משקל, זול וקל לייצור.
כדי שחזון מעלית החלל יתממש יצטרכו לפתור מספר בעיות הנדסיות קשות.
ההצעות האחרונות למעלית חלל משלבות ננו-צינוריות פחמן בתכנון הכבל עליו תנוע המעלית, כך רעיון המעלית משלב בין חקר החלל לננוטכנולוגיה.
הרעיון של מעלית חלל הופיע לראשונה ב-1895 כאשר מדען רוסי בשם קונסטנטין ציולקובסקי בהשראת מגדל אייפל בפריז חשב על מגדל שמגיע כל הדרך לחלל.
הוא דמיין מצודה שמיימית בסופו של הכבל הדק הנעה סביב כדור הארץ במסלול גיאוסטציונרי.
המגדל יבנה מהאדמה לגובה של 35,800 קילומטרים (מסלול גיאוסטציונרי).
הערות מניקולה טסלה רומזות שגם הוא הגה את רעיון המגדל והערותיו נשלחו אחרי תקופת מסך הברזל לאחר מותו.
מגדלו של ציולקובסקי יהיה מסוגל לשלוח עצמים למסלול ללא צורך בשיגור רקטי.
מהרגע שבו המעלית תשיג מהירות מסלולית כאשר תנוע על-גבי הכבל, עצם שישוחרר מראש המגדל יהיה גם הוא בעל מהירות מסלולית הנדרשת כדי להישאר במסלול גיאוסטציונרי.
בנייה מהקרקע מעלה הוכחה כמשימה בלתי אפשרית: אין חומר קיים בעל כוח דחוס מספיק כדי לתמוך במשקלו תחת תנאים כאלו.
לקח עד 1957 בשביל עוד מדען רוסי, יורי נ.
ארטסוטאנוב, כדי להגות תוכנית ישימה יותר לבניית מגדל חלל.
ארטסוטאנוב הציע להשתמש בלוויין גיאוסטציונרי כבסיס ממנו יבנה המגדל.
באמצעות שימוש במשקל נגד, כבל יורד ממסלול גיאוסטציונרי לפני השטח של כדור הארץ בעת שמשקל הנגד משתרע מהלוויין אל מחוץ לכדור הארץ ומרכז המסה של הכבל ישמר ללא תנועה ביחס לכדור הארץ.
ארטסוטאנוב פרסם את הרעיון שלו במוסף יום ראשון של קומסומולסקאיה פרבדה ב-1960.
עשיית כבל באורך של למעלה מ-35,000 קילומטרים זאת משימה קשה.
ב-1966 ארבעה מהנדסים אמריקאיים החליטו לקבוע איזה סוג של חומר יהיה נדרש כדי לבנות מעלית חלל, בהנחה שזה יהיה כבל ישר ללא שוני בקטע ההצטלבות שלו.
הם מצאו שהכוח הנדרש הוא כפול פי שניים מהכוח של כל חומר קיים, כולל גרפיט, קוורץ ויהלום.
ב-1975 מדען אמריקני נוסף, ג'ירום פירסון, תכנן קטע הצטלבות מתחדד שיתאים יותר לבניית המגדל.
הכבל המוכן יהיה עבה במרכז המסה שלו, היכן שהמתיחות היא עצומה, ויהיה צר יותר בקצות כדי לצמצם את המשקל הכולל שהמרכז צריך לתמוך בו.
בספרו מסוגת המדע הבדיוני משנת 1997, "3001: האודיסאה הסופית", מתאר ארתור סי.
קלארק ארבע מעליות חלל כאלו שמגיעות אל טבעת במסלול הגאוסטציונרי (שהוא עצמו הביא לעין הציבור, אגב, בשנת 1945) שמשמשת כתחנת חלל מאסיבית.
לאחר פיתוח ננו-צינוריות הפחמן בשנות ה-90, דייוויד סמיתרמן, מהנדס של נאס"א, הבין שחוזקם של החומרים הללו עשוי להתאים, ושרעיון מעלית החלל בר ביצוע.
בעקבות כך הוא פתח קורס במרכז מרשל, זימן מדענים ומהנדסים שדנו ברעיונות חדשים ותכנונים מודרניים של המעלית כדי להפוך את הרעיון למציאות.
הוא פרסם את המאמר "מעליות חלל: תשתית מתקדמת בין ארץ לחלל במילניום החדש"", (Space Elevators: An Advanced Earth-Space Infrastructure for the New Millennium) שכלל מידע על עבודתו ורעיונותיו כדי להשיג תרומות ומימון לפיתוח הטכנולוגיות שהגה.
באותו זמן, מדען אמריקני נוסף בשם בראדלי אדוארדס, הגה רעיון ליצור רצועה באורך 100,000 ק"מ העשויה גם כן מננו צינוריות פחמן מרוכבות.
השוני ברעיונות היה שבעוד סמיתרמן מציע כבל עגול, האחרון הציע כבל בעל מבנה של רצועה (פס) בטענה שצורה זו יעילה ועמידה יותר בפגיעות מטאוריטים.
בתמיכת המוסד לרעיונות מתקדמים של נאס"א (NASA Institute for Advanced Concepts), המשיך בראדלי לפתח את רעיונו ולעצב את תא המעלית, מערכת ההנעה הראשית, הימנעות מהתנגשות בפסולת חלל, מערכת עגינה, מערכת חמצן, הימנעות מפגיעות ברקים וסופות הוריקן על ידי הצבת תחנת הבסיס באזור קו המשווה במערב האוקיינוס השקט.
בנוסף לכך אמד את עלות הבנייה, תכנן את לוחות הזמנים לתכנון וביצוע הפרויקט כולו והתחשב בגורמי סיכון סביבתיים.
העיכוב הארוך ביותר לרעיונו של אדוארדס נגרם ממגבלות הטכנולוגיה ליצור הרצועה עליה ינוע תא המעלית.
חישוביו הסתמכו על סיבים מרוכבים של ננו צינוריות פחמן אפוקסי בעלי כושר מתיחה מינימלי של 130 ג'יגהפסקל (בחישוביו לקח מקדם ביטחון של 2).
אולם, ניסויים שונים ורבים הצליחו להניב חומר בעל כושר מתיחה של עד 63 ג'יגהפסקל.
כדי לזרז את מימוש הרעיון של מעליות החלל, תומכי הרעיון מארגנים מספר תחרויות, בדומה ל-X-Prize, של פיתוח טכנולוגיות ועיצובים חדשים.
ביניהן תחרות Elevator:2010 לעיצוב תא המעלית.
ישנן תחרויות נוספות כמו Robolympics Space Elevator Ribbon Climbing competition ו-Centennial Challenges במימון נאס"א וגופים אחרים בהן המתחרים מעצבים ומפתחים את מערכות ההנעה הראשיות, ופיתוח של שיטות ייצור מתקדמות של הכבל וכו'.
במרץ 2005, הוכרז על שותפה לחברת Spaceward Foundation (המפעילה של תחרות Elevator:2010), בעקבות כך עלה סכום כלל הפרסים ל-400,000 דולר.
ב-2005, קבוצת ליפטפורט הודיעה שתבנה קטע ניסיוני של הכבל במפעלה בניו ג'רזי.
למרות הצהרתה של ליפטפורט היא תוכל לייצר כבל באורך 100,000 ק"מ רק לאחר שתגייס מימון לניהול המחקר ופיתוח שיטות ייצור מתקדמות.
ב-13 בפברואר 2006, קבוצת ליפטפורט הודיעה שבתחילת אותו חודש היא ייצרה מייל אחד ניסיוני מהכבל העשוי מסיבי פחמן מרוכבים ופיברגלס ברוחב 5 ס"מ ובעובי מ"מ אחד והועלתה לאוויר בעזרת בלונים.
בשנת 2007, Elevator:2010 כללה שתי תחרויות ששווי הפרס בכל אחת 500,000 דולר (מיליון דולר סה"כ) וכן פרס נוסף בסך 4 מיליון דולר לחמש שנים הבאות עבור פיתוחים טכנולוגיים הקשורים למעלית החלל.
אף קבוצה לא ניצחה בתחרות עד כה, אך הקבוצה המייצגת את המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס הכניסה לתחרות מקטע מכבל פרי פיתוחה העשוי כולו מננו צינוריות פחמן.
בנובמבר 2008, התקיימה ועידה ביפן כדי לקבוע לוחות זמנים עבור בניית מעלית החלל.
ב-2008, פורסם ביפנית הספר "עוזבים את הפלנטה במעלית חלל" ("Leaving the Planet by Space Elevator") על ידי דוקטור בראד אדוארדס ופיליפ רגן, ונכנס לרשימת רבי המכר ביפן.
פרסום הספר הוביל להצהרה יפנית שכוונתה לבנות ולממש את רעיון מעלית החלל בעלות כוללת של 5 מיליארד דולר.
בדיווחו של ליאו לואיס, כתב של עיתון הטיימס הבריטי, הוצגו התוכניות שנחשפו על ידי סואיצ'י אונו (Shuichi Ono), יו"ר אגודת מעלית החלל היפנית.
ישנם מספר תכנונים עבור תצורת מעלית החלל ואופן פעולתה.
המשותף לכולם הוא תחנת הבסיס, הנמצאת על פני השטח של כוכב הלכת, כבל עליו נע תא הנוסעים ומסה המהווה משקל נגד בקצה הכבל.
בסיס המעלית יוקם כנראה על אי מלאכותי באוקיינוס, או על יבשת גדולה.
לוויינים עלולים להתנגש במעלית וכך לגרום להריסתה ונפילתה של המעלית.
מטאורידים עלולים להתנגש במעלית ולגרום לריסוקה.
הכבל שקושר את המעלית עם הכוכב עלול להיקרע, ואז המעלית (יחד עם הנוסעים) תיפול מטה ותתרסק.
היא גם עלולה להיהרס בזמן הנפילה בגלל החיכוך והחום הרב.
בגלל הקרינה המסוכנת של כוכבי לכת רבים, המעלית תקלוט קרינה רבה ותהפוך למסוכנת עד למאוד.
בעת פגמים במעלית יהיה כמעט בלתי אפשרי לשפץ את המעלית.
בעת מזג אוויר סוער המעלית עלולה להיפגע.
גורמים עוינים עלולים לחבל במעלית ולגרום לנפילתה על כדור הארץ.
אם המעלית ניתקת בנקודת העוגן שלה על פני כדור הארץ, כוח חיצוני המופעל על ידי משקל הנגד יגרום למעלית לעלות כלפי מעלה למסלול לא יציב בחלל.
הגובה הסופי של הקצה התחתון של הכבל המנותק תלוי בהתפלגות המסה של המעלית.
בתאוריה, אפשר יהיה לחבר את המעלית שוב לנקודת העוגן שלה על פני כדור הארץ, אך עם זאת זה יהיה מבצע מסובך ביותר, שידרוש התאמה של מרכז הכובד של הכבל במטרה להביא אותו בחזרה אל פני השטח במיקום הנכון.
במצב כזה עשוי להיות קל יותר לבנות מערכת חדשה.
קרעים בגבהים של 25,000 ק"מ ומעלה
אם ניתוק הכבל יתרחש בנקודה גבוהה יותר, מעל 25,000 ק"מ, החלק התחתון של המעלית ירד לכדור הארץ כשהוא עוטף את עצמו לאורך קו המשווה, ואילו החלק העליון יעלה למסלול גבוה יותר בחלל .
בכל אופן, ברוב התכנונים, החלק העליון של הכבל שייפול לכדור הארץ יישרף באטמוספירה.
בנוסף, בגלל שלכבלים המוצעים יש מסה נמוכה מאוד (בערך 1 ק"ג לקילומטר), והם שטוחים, קרוב לוודאי שהחלק התחתון של הכבל יונחת על כדור הארץ עם פחות כוח מפיסת נייר, בשל התנגדות האוויר בדרך למטה.
אם המעלית תעצור באמצע המסלול (בגלל תקלה למשל) יהיה כמעט בלתי אפשרי לחלץ את הנוסעים מהמעלית.
החילוץ יהיה מבצע מסובך ביותר ויעלה מיליארדי דולרים.
מַעֲלֵי-גֵּרָה (שם מדעי: Ruminantia) היא תת-סדרה של מכפילי פרסה שמשותפת להם מערכת עיכול המתאימה לעיכול תאית (צלולוז) באמצעות תהליך הנקרא העלאת גירה.
משפחה פרוטוצרטיים (Protoceratidae) - נכחדה
משפחה פלאומרכיים (Palaeomerycidae) - נכחדה
לבעלי חיים מעלי גירה יש מאפיינים פיזיולוגיים שונים המאפשרים להם לשרוד בטבע.
תכונה אחת של מעלי גירה היא צמיחת שיניים מתמדת.
במהלך העלאת הגירה, תכולת הסיליקה במספוא גורמת לשחיקה של השיניים.
כדי לפצות על כך השיניים של מעלי הגירה ממשיכות לצמוח לאורך כל חייהם, בניגוד לבני אדם או בעלי חיים אחרים שאינם מעלים גירה, שצמיחת השיניים שלהם נעצרת לאחר גיל מסוים.
לרוב מעלי הגירה אין שיניים חותכות עליונות; במקום זאת, יש להם כרית שיניים עבה ללעיסה יסודית של מזון צמחי.
מאפיין נוסף של מעלי גירה הוא קיבולת אחסון קיבתית גדולה המעניקה להם את היכולת לצרוך מזון במהירות ולהשלים את תהליך הלעיסה מאוחר יותר.
תהליך זה ידוע בשם העלאת גירה, המורכב מהעלאת המזון מהקיבה, לעיסה מחדש, הוספת רוק, ובליעה מחדש.
העלאת הגירה מצמצמת את גודל חלקיקי המזון, דבר שמשפר את התפקוד המיקרוביאלי ומאפשר למזון הנעכל לעבור בקלות רבה יותר דרך מערכת העיכול.
מתאן מיוצר על ידי סוג של ארכאונים הנקראים "מתאנוגנים", הנוצרים בתוך קיבת מעלי הגירה, ומשתחרר לאטמוספירה.
מתאן הוא גז חממה חזק עם פוטנציאל התחממות גלובלית של 86 בהשוואה לפחמן דו-חמצני בתקופה של 20 שנה.
כתוצר לוואי של צריכת תאית, הבקר מוציא מתאן, ובכך מחזיר את הפחמן שאספו הצמחים בחזרה לאטמוספירה.
לאחר כ-10 עד 12 שנים, המתאן הזה מתפרק ומומר בחזרה לפחמן דו-חמצני.
לאחר ההמרה ל-CO2, צמחים יכולים לבצע שוב פוטוסינתזה ולקבע את הפחמן בחזרה לתאית.
מכאן, הבקר יכול לאכול את הצמחים והמחזור מתחיל שוב.
למעשה, המתאן שמקורו בבקר אינו מוסיף פחמן חדש לאטמוספירה, אלא הוא חלק מהמחזור הטבעי של פחמן באמצעות מחזור הפחמן הביוגני.
בשנת 2010, התסיסה התוך קיבתית היוותה 43% מסך פליטות גזי החממה מכלל הפעילות החקלאית בעולם, 26% מסך פליטות גזי החממה מפעילות חקלאית בארצות הברית, ו-22% מכלל פליטות מתאן בארצות הברית.
לבשר מגידול מבוית יש טביעת רגל פחמנית גבוהה יותר ביחס לבשרים אחרים או מקורות צמחוניים לחלבון, בהתבסס על מטא-אנליזה גלובלית של מחקרי הערכת מחזור חיים.
ייצור מתאן על ידי חיות המגודלות לשימוש כמזון, בעיקר מעלי גירה, מוערך ב-15%-20% מסך הייצור העולמי של מתאן, אלא אם כן החיות ניצודו בטבע.
אוכלוסיית הבקר המגודלת לשימוש בתעשיות הבקר והחלב בארצות הברית היא כ-90 מיליון ראש, כ-50% יותר משיא אוכלוסיית הבר של ביזונים אמריקאים שמנתה כ-60 מיליון ראש בתחילת המאה ה-18, ששטח המחיה שלהם התפרס ברובו בצפון אמריקה באזור בו שוכנת כיום ארצות הברית.
העלאת גירה היא אחד משני הסימנים הדרושים בבהמה כדי שתיחשב כשרה על פי התורה (הסימן האחר הוא נוכחות פרסה שסועה).
מַעֲלִית היא מתקן תעבורה שנועד להעביר אנשים, ציוד וסחורה בצורה אנכית.
המעליות כיום מורכבות מתא שסביבו חלל סגור הנקרא פּיר.
מעליות קדומות, שפעלו בעזרת חבלים והונעו בכוח אדם, היו קיימות בעולם העתיק.
ישנה עדות על מעליות שנבנו על ידי ארכימדס בשנת 216 לפני הספירה.
המהפכה התעשייתית האיצה את פיתוח המעליות.
בשנת 1845 בנה ויליאם ארמסטרונג מעלית שהופעלה בכוח הידראולי.
בשנת 1853 הציג אלישע אוטיס מעלית בטוחה שצוידה בהתקן המונע את נפילת התא במקרים בהם נקרע החבל.
מבנה המעלית, בקצה של בוכנה ארוכה אשר נעה בתוך גלגל היו משאבות שהחדירו שמן לתוך הגלגל, ובלחץ השמן עלתה הבוכנה שבתוך הגלגל ודחפה את המעלית כלפי מעלה.
שחרור של השמן מתוך הגלגל גרם לבוכנה לרדת והמעלית ירדה.
בסוג אחר של מעליות הידראוליות, הבוכנה הייתה מושכת בחבל שהיה מחובר לגלגלים.
החבל משך את המעלית כלפי מעלה או כלפי מטה.
האדם היה מפעיל מנוף שהיה מותקן בתוך המעלית.
גם כיום ישנם בתים גדולים ובתי מלון אשר משתמשים במעליות שמופעלות ביד לצורך העברת מצרכים מקומה לקומה.
המעליות קשורות לחבל שעובר על גלגלים ומחובר בקצה למשקולת.
משיכה בחבל מעלה את המעלית והמעלית יורדת למטה בכוח משקלה.
ב-23 במרץ 1857 הותקנה מעלית אוטיס הראשונה בניו יורק.
פיר המעלית הראשון קדם לה בארבע שנים.
הוא נבנה בבניין שבעליו, פטר קופר, המתין להמצאת המעלית הבטוחה.
הפיר היה עגול ומאוחר יותר נבנתה עבורו מעלית מיוחדת.
המצאת המעלית במאה ה-19 הייתה אחד הגורמים המשפיעים ביותר להתפתחות גורדי השחקים.
מסוף המאה ה-19 החלו להיבנות גורדי שחקים רבים בערים אמריקאיות (בעיקר שיקגו וניו יורק), דבר שלא יכול היה להתאפשר ללא המצאה זו.
המעלית הראשונה בארץ ישראל נבנתה בבניין הפסג' ברחוב הרצל בתל אביב, ונקראה בתחילה "מעליה".
מעלית חשמלית (נקראת גם מעלית חיכוך, Traction Elevator), מונעת על ידי גל חיכוך.
החיכוך נוצר בין כבלי התלוי של המעלית לגל החיכוך המונע על ידי מנוע חשמלי.
המעלית החשמלית הראשונה הומצאה ונבנתה בשנת 1880 על ידי המהנדס הגרמני ורנר פון סימנס (Werner von Siemens).
פעולתה מבוססת של מתקן-הרמה הנקרא כננת, המונע על ידי מנוע חשמלי.
לכננת יש תוף, שעליו כרוכים (מלופפים) הכבלים; בצדם האחד תלוי תא המעלית, ובצדם השני תלויה משקולת-נגד.
הכננת מותקנת בראש פיר המעלית.
בטיחותן ומהירותן של המעליות החשמליות שופרו במידה ניכרת על ידי פרנק ספרגו.
מעלית הידראולית, היא מעלית הפועלת בעזרת לחץ שמן.
המעלית ההידראולית הומצאה על ידי המהנדס הצרפתי אדו בשנת 1867. פעולתה של מעלית זו מבוססת על בוכנה גדולה המופעלת על ידי לחץ שמן, המעלה את תא המעלית לגובה.
את המעלית ההידראולית אפשר עדיין לראות בבתים ישנים נושנים, או במוסכים, שם היא משמשת להרמת הרכב לשם סיכה ותיקונים.
כמו כן מותקנות מעליות הידראוליות בבניינים, בעיקר בתוספת לבתים קיימים, על ידי חברות קטנות.
כיום ישנן מספר חברות מצומצם אשר הפסיקו לייצר מעליות הידראוליות כגון יצרנית המעליות הפינית KONE.
ישנן מעליות בהן מותקנת דלת אוטומטית.
אם אדם נוגע בה בעודה נסגרת, היא נפתחת בצורה אוטומטית שוב.
במעליות חדשניות יותר מצויה עין אלקטרונית, השולחת קרן אור לעבר פוטורזיסטור.
אדם או חפץ כלשהו העוברים בפתח המעלית וקוטעים את קרן האור, יגרמו לדלתות להישאר פתוחות.
בשנת 2020, בעקבות מגפת הקורונה, הומצאו שיפורים במספר אלמנטים שמונעים מגע יד אדם.
ב-1992 החלו להתקין "בקרת יעד" בבניינים בעלי מספר מעליות.
בבקרה מסוג זה בחירת קומת היעד נעשית בלוח הבקרה של הקומה לפני הכניסה למעלית.
המעליות מופעלות על ידי מחשב, המבצע אופטימיזציה ובוחר את המעלית שתבצע נסיעה זו, ומציין לנוסע את הבחירה באמצעות לוח הבקרה.
שיטת בקרה זו מצריכה שינוי הרגלי המשתמש, אולם יתרונה הוא בפעולת מערכת יותר יעילה בדרך כלל מאשר בקרה "מסורתית" באמצעות כפתורי בחירה בתוך המעלית.
בישראל אחזקת מעליות מוסדרת על־פי תקן ת"י 2481 של מכון התקנים הישראלי, המחייב תחזוקה שוטפת וביצוע בדיקות תקופתיות.
לפני הפעלתה של מעלית חדשה נדרשת בדיקה ראשונית על־ידי בודק מוסמך מטעם מכון התקנים, ורק לאחר אישורו ניתן להתחיל בהפעלתה.
במהלך חיי המעלית קיימת חובה על חברת התחזוקה לבצע טיפולים מונעים, תיקונים של מערכות החשמל, המנוע, הדלתות וחלקי החילוף, תוך שימוש בחלקים העומדים בדרישות התקן.
בנוסף נדרשת הצגת סימון במעלית המפרט את מועד הבדיקה האחרון, וכן שמירה על פנקס תחזוקה שבו נרשמות כל הפעולות שבוצעו.
חברות התחזוקה מחויבות לספק שירות לתיקונים מיידיים ולתת מענה במקרי תקלה או היתקעות של נוסעים בכל שעות היממה.
תחזוקה סדירה בהתאם לתקן מאריכה את חיי המעלית, מפחיתה תקלות ותורמת לבטיחות המשתמשים.
לצורך שומרי שבת ישנן מעליות שבהן מנגנון מיוחד, המכונה "פיקוד שבת" הגורם להן לעצור אוטומטית בכל קומה וקומה כך שניתן להשתמש בהן ללא חילול שבת.
כמה פוסקים דנו בשאלה האם קיים איסור ייחוד בעליה של איש ואשה במעלית.
דיון הלכתי נוסף הוא לגבי חיוב המעלית במזוזה.
מעלת רנקין היא יחידת מידה לטמפרטורה המשתמשת בסולם רנקין (Rankine).
היא קרויה על שמו של המהנדס והפיזיקאי הסקוטי ויליאם ג'ון מקורן רנקין אשר הציע אותה בשנת 1859. יחידת מידה זו אינה נפוצה ביום יום.
המעלה מסומנת ב־R° (או ב־Ra° אם יש צורך להבחין אותה מסולמות ראומיר (Réaumur) ורמר (Rømer).
בדומה לקלווין (המסומן: K), האפס בסולם רנקין הוא האפס המוחלט, אולם מעלת רנקין אחת שקולה למעלת פרנהייט אחת ולא למעלת צלזיוס אחת כפי שמתקיים בסולם קלווין.
אם כן, המרה ממעלות צלזיוס למעלות רנקין תתבצע לפי:
מספר תחומים הנדסיים בארצות הברית העוסקים בטמפרטורה משתמשים בסולם רנקין.
עם זאת ברחבי העולם המדעי, שבו נהוג להשתמש במערכת היחידות הבין-לאומית (יחידות SI), טמפרטורה תרמודינמית נמדדת בקלווין.
בטבלה הבאה מוצגים קשרים של מספר סולמות טמפרטורה בולטים עם סולם רנקין.
מעליות הקומה ה-13 הייתה להקת רוק פסיכדלי שנוסדה באוסטין שבטקסס בשנת 1965 והוציאה ארבעה אלבומים עד שהתפרקה בשנת 1969. ללהקה לא היה מנהיג מוגדר, אולם הבולט שבחבריה היה הסולן והגיטריסט רוקי (רוג'ר) אריקסון (Roky Erickson) שכתב כמעט ממחצית החומר של הלהקה.
הלהקה הצליחה מבחינה מסחרית והיו לה כמה להיטים שמושמעים ברשתות הרדיו האמריקניות עד היום כגון "You're Gonna Miss Me".
יש המתייחסים אל הלהקה כאל בעלת השפעה גדולה בתחום הרוק הפסיכדלי והגראז' רוק, אולם בישראל החומר של הלהקה כמעט ולא הופץ.
פירוק הלהקה נבע בעיקר מירידת התפקוד הנפשי של אריקסון שאיבד את כושר עבודתו.
אריקסון בא מרקע משפחתי קשה ולאחר שהלהקה התנסתה בסמים קשים הוא החל להפגין כושר שיפוט לא סביר.
אריקסון נידון למאסר אך בהתערבות עורך דינו הוא נלקח להסתכלות, אובחן כלוקה בסכיזופרניה ואושפז בבית חולים פסיכיאטרי.
אשתו השנייה סייעה לו לברוח מהאשפוז מספר פעמים ובעקבות זה הוא הועבר לאשפוז במחלקה סגורה לחולים פסיכיאטרים המסוכנים לציבור.
אריקסון היה פעיל מוזיקלית גם במאסרו ואפילו הוציא תקליט עם להקה שהקים בבית החולים הפסיכיאטרי.
אולם, בעקבות התערבות עורך דינו הוצא אריקסון מהאשפוז אל חסותה של אמו שבודדה אותו מכל חברה ואסרה עליו לראות אפילו את בנו.
בחסותה של אמו הפסיק אריקסון את פעילותו המוזיקלית.
שאר חברי הלהקה המשיכו לעסוק במוזיקה, אולם הם לא זכו להצלחה מסחרית מחוץ למסגרת הלהקה.
בשנת 2010 חזר אריקסון להיות פעיל והוציא לאור אלבום חדש.
חברים שונים מהלהקה נתנו הסברים רבים ושונים למשמעות שמה.
הסבר צפוי הוא התייחסות לאמונה הטפלה בתרבויות מערביות שהמספר 13 מהווה מזל רע, ולכן ארכיטקטים רבים תכננו בניינים גבוהים ללא הקומה ה-13. כמו כן ניתן הסבר שהשם נבחר בגלל שהאות "M", האות ה-13 באלפבית האנגלי היא האות הראשונה במילה מריחואנה.
מעלות דפנה היא שכונה בצפון ירושלים, הוקמה כחלק משכונות הבריח בשנות ה־70; גובלת בשכונת רמת אשכול וסנהדריה מצפון, שכונת שמואל הנביא ממערב, וגבעת התחמושת ממזרח.
גבולה הדרומי של השכונה מוגדר על ידי רחוב שמעון הצדיק ושדרות בר-לב.
שכונת מעלות דפנה נבנתה החל מסוף שנת 1971 כחלק ממערך שכונות הבריח שנבנו בצפון מזרח העיר מיד לאחר מלחמת ששת הימים, כדי ליצור רצף התיישבות עברי בין ירושלים המערבית לבין הר הצופים.
השכונה הוקמה על שטח ההפקר שהיה חלק מהקו העירוני.
השם "מעלות דפנה" ניתן לשכונה על שם השיפוע בו היא בנויה ועל שם צמח הער אציל, ובדרך עקיפה זו חוגג השם את איחוד העיר בשנת 1967, מאחר שהיוונים והרומאים נהגו לקשט בעלי ער אציל (עלי דפנה) את ראשיהם של הקיסרים המנצחים כמעשה האל היווני אפולו.
בחלקה הדרומי של השכונה ממוקם מתחם הידוע בשם "ארזי הבירה", על שם החברה שבנתה אותו.
במתחם הוקמו שיכונים לעולים חדשים, בחלקם על קרקע פרטית שהופקעה בשנת 1968.
מעלות דפנה תוכננה כשכונה קטנה לכ-4,000 תושבים וכמעט ללא רזרבות קרקע לבנייה עתידית.
לשכונה אפיונים ארכיטקטוניים ייחודיים, הכוללים שימוש באלמנטים חיצוניים צורניים על המבנים כגון קשתות, זוויות, בליטות החורגות מקו הבניין ושיפועים, וזאת על מנת ליצור דו-שיח ארכיטקטוני עם מסורת הבנייה הירושלמית בכלל, וזו של העיר העתיקה בפרט.
פרטים תכנוניים ייחודיים (לתקופת התכנון) כוללים שטחים ציבוריים נרחבים, מרכז מסחרי אינטגרלי במבני המגורים של השכונה, כנהוג בשכונות ותיקות, חצרות פנימיות לשימוש התושבים ולמעבר נוח בין בתי השכונה ולהולכי הרגל, ומשטחי דשא למשחקי ילדים.
כן נבנו שני גשרים להולכי רגל ומגרשי החניה הוקמו בריחוק מה מהבניינים, על מנת למנוע תנועת כלי רכב ממונעים בתוך השכונה.
תכנון ייחודי זה, הנוגד את התכנון של שכונות סמוכות (ובניגוד לרמת אשכול הסמוכה), זיכה את המתכננים בפרס רכטר.
בעשור הראשון של המאה ה-21, במסגרת מגמה הניכרת בשכונות רבות בצפון ירושלים, התרחשה תחלופת אוכלוסייה במסגרת התחרדות.
במקום התושבים שאכלסו את השכונה עם הקמתה - חילוניים ובעלי מקצועות חופשיים, נכנסה אוכלוסייה חרדית, חלקם משפרי דיור מהשכונות הסמוכות שמואל הנביא, בית ישראל ושכונת הבוכרים וחלקם עולים חדשים מארצות הברית.
גן וי רובינס - ברחוב קרל (יעקב שארל) נטר, הגן גדול ורחב ומשתרע ומתחבר לרחוב ארץ חפץ הסמוך לו.
גן מחל - ברחוב מחל פינת רחוב קרל נטר בתחילת רחוב מח"ל.
ישיבת אור שמח – ישיבה לחוזרים בתשובה שבסיסה בירושלים, עם סניפים במקומות רבים בעולם.
מהרעיון להקמת הישיבה נהגה בידי הרב נח וינברג, שהיה גם ממקימי ישיבת התפוצות ובהמשך גם ישיבת אש התורה.
הישיבה נוסדה בשנת 1970 בשם "שמע ישראל".
בית הספר רנה קסין – בית הספר התיכון השש-שנתי על שם רנה קסין, מיסודה של חברת אליאנס (כי"ח), פועל ברוח ההומניזם שייצג פרופ' קסין.
בית הספר נחנך בספטמבר 1974 בנוכחות פרופ' קסין.
במקום לומדים תלמידים יהודים חילונים וערבים מהשכונות הצפוניות של ירושלים.
מתוך עמדה כי האדם נמצא במרכז, וכי לכל אדם הזכות לשוויון הזדמנויות, בית הספר אינו מסנן תלמידים ואין בו הנשרה עד לסיום הלימודים.
בית הספר בית מרגלית – בית ספר יסודי לכיתות א' עד ח'.
בית הספר שייך לחינוך העצמאי בירושלים, נוסד בשנת 1999. נקרא "בית מרגלית", על שמה של הרבנית מרגלית יוסף, רעייתו של נשיא מועצת חכמי התורה מרן הרב עובדיה יוסף.
בסמוך לבית הספר רנה קסין שוכנת ספרייה עירונית על שם יוסף מאירהוף.
בית הכנסת "משאת בנימין" – בית כנסת הקרוי על שם ספרו של רב העיר פודהייצה רבי בנימין אהרן סלניק שמקורות משפחתו מיהדות סלוניקי.
התפילות הם בנוסח אשכנז, בית הכנסת מנציח את עולי הגרדום פעילי המחתרות האצ"ל והלח"י ואת קהילת פודהייצה באוקראינה שנספתה בשואה, רב בית הכנסת בעבר היה הרב דוד לאו, והרב חיים אהרן קופמן, כיום רב בית הכנסת הוא הרב לוי יצחק ליבסקינד.
בית הכנסת "יד שלום" – נוסח הספרדים ועדות המזרח, המנציח את ר' שלום צדיק ואשתו בתיה צדיק.
שלום צדיק עלה לארץ ישראל מאיראן והיה התורם העיקרי לבניית בית הכנסת.
ולזכרו נקרא בית הכנסת "יד שלום".
בית הכנסת "נחלת שמעון" – בית הכנסת הוותיק של הקהילה האמריקאית אשר הוקם בשנת 1989 ושוכן במקלט אחד הבתים (עם השלמת בית הכנסת "משכן יחיאל" המקום כבר אינו משמש לתפילות).
בית הכנסת "גן מח"ל" – קרואן המשמש בית הכנסת המוצב בגן מח"ל, ומשמש מתפללים מהקהילה האמריקאית בשכונה.
בית הכנסת "משכן יחיאל" – בית כנסת של הקהילה האמריקאית שנחנך בשנת 2022 תשפ"ב, רב בית הכנסת הוא הרב נחום אייזנשטין ממקורבי הרב אלישיב.
המבנה כולל אולם תפילה גדול, שני חדרי תפילה קטנים, עזרת נשים בקומה נפרדת ואולם אירועים בקומת המרתף.
בית מרים גיטל – מרכז תורני בשלבי סיום הבניה.
התורם העיקרי לבניית בית הכנסת הוא הרב יעקב ווינרעב מניו יורק אשר הנציח את חמותו הרבנית מרים גיטל שטרנבוך.
זהו בית מדרש לכלל מקהלות האשכנזים, הכולל בית מדרש כמנהג הישיבות, ובית מדרש חסידי כמנהג קהילות החסידים.
רב בית הכנסת הוא הרב משה וייס.
בית הכנסת טעמעשווער – בית כנסת חסידי.
נוסח התפילה כמהרי"ץ דושינסקי או חסידי.
ישיבת אור שמח – המשתייך לקהילת החרדים מודרניים אמריקאים בעיקר עבור בחורי ישיבה צעירים.
בית ספר לשוטרים – נמצא בצמוד לשכונה נמצא ומשנות האלפיים, משמש כמטה אדמיניסטרטיבי של סוכנות האומות המאוחדות לפליטים אונר"א (UNRWA - United Nations Relief and Works Agency for Palestine Refugees in the Near East).
גבעת התחמושת – בצמוד לשכונה, שוכן אתר הנצחה לנופלים בקרבות מלחמת ששת הימים בירושלים בכלל ובגבעת התחמושת בפרט.
האתר הוקם בשנת 1975, והמוצב הירדני שהיה במקום שולב בו כמוזיאון פתוח, על קיר המוזיאון חקוקים שמות 182 הנופלים במערכה על ירושלים במלחמת ששת הימים, ובמקום ניטעו 182 עצי זית לזכר הנופלים על הקרב בירושלים.
בסמוך לגבעת התחמושת נמצא שבט "העֹמר" של תנועת הצופים.
השכונה גובלת בשני קווי רכבת קלה: הקו האדום מצידה הדרום מזרחי, העובר לאורך רחוב בר לב; והקו הירוק, הנמצא בשלבי סלילה והקמה ועובר ברחובות שרגאי ושדרות אשכול.
מעליות הסירות בקנאל דו סנטר הן ארבע מעליות הידראוליות לכלי שיט הנמצאות בסמוך לעיר לה לובייר (La Louvière) במחוז אנו, בתעלה שמקשרת בין אגני הניקוז של נהרות המז והסכלדה.
בקטע הסמוך לעיר לה לובייר, שאורכו כשבעה קילומטרים, ההבדלים בגובה הטופוגרפי לאורך התעלה הם של 66.2 מטר.
המעלית הראשונה על התעלה הוקמה בשנת 1888 ושלוש האחרות נבנו ב-1917. בשנת 1998 הוכרזו ארבע המעליות כאתר מורשת עולמית.
מאז שנתגלו מרבצי פחם במחוז אינו בסוף המאה ה-12, נעשו מאמצים לשפר את דרכי התעבורה באזור.
הרעיון לחפור תעלה שתקשר את אזור העיר מונס עם נהר הסכלדה, הועלה לראשונה על ידי הצרפתים שקבלו את החזקה באזור בשנת 1655, אך התוכניות לא יצאו אל הפועל עד תחילת המאה ה-19, עת נחפרו מספר תעלות ברחבי בלגיה, ואשר חיברו את מונס דרומה לפריז, ואת שרלרואה צפונה אל בריסל.
הקטע החסר היחיד ברשת תעלות זו היה זה שבין מונס לשרלרואה.
חפירתו קטע תעלה זה, שנודע לימים כ"קנאל דו סנטר" (Canal du Centre - "תעלת המרכז") אושרה על ידי נפוליאון בשנת 1810, ועקב כך נפתחו דיונים ארוכים בין מהנדסים בלגים, הולנדים וצרפתים על הנתיב הרצוי והשיטות המועדפות להקמת המיזם.
שתי הבעיות העיקריות שניצבו בפני המתכננים היו כמות המים הזמינה הקטנה והפרש גבהים של 89.46 מטרים בין שתי הערים, הפרש שעיקרו היה בחלקה העליון של התעלה סמוך למונס.
ברי היה שבקטע זה יהיה צורך בהקמת מעליות.
ב-1871 התערבה ממשלת בלגיה במיזם והחליטה לממנו, וסמוך לאחר מכן הוחלט להקים ארבע מעליות מדגם בריטי שנודעו בחסכנותן במים.
מהנדסים בלגים נשלחו לאנגליה כדי ללמוד את השיטה שיושמה לראשונה בתעלת טרנט ומרזי (Trent and Mersey Canal), שהוקמה בין השנים 1872-1875, וב-1884 הוחלט באופן סופי על חפירתה של קנאל דו סנטר.
התעלה הקיימת שבה שוכנות ארבע המעליות, ושהסירות הגדולות ביותר שהיו יכולות לנוע בה היו במשקל כולל של עד 300 טון, הפכה לכאורה למיותרת.
הרשויות שקלו את הריסת התעלה כולה או חלקים ממנה, ולבסוף, מסיבות כלכליות הוחלט להותירה במצבה, והיא תוחזקה על בסיס קבוע כאתר נופש ותיור.
עם זאת רק קטע של כשבעה קילומטרים מהתעלה פתוח כיום לתנועת סירות.
הקטע המוכרז של התעלה באורך של שבעה קילומטרים משתרע בין מעלית מס' 4 בטייה למעלית מס' 1 באודן-גני הנמצאת בפאתי לה לובייה.
המים לתעלה מגיעים מנחל סמוך, אך הספיקה היומית היא של 12,000 מטר מעוקב בלבד.
רוחבה של התעלה בקטעיה הישרים הוא 10.55 מטר, ובעיקולים היא רחבה יותר.
עומקה הוא בדרך כלל 2.4 מטר.
הסירות העושות בה שימוש אינן חורגות ממשקל של 360 טון, מאורך כולל של 40.5 מטר ומשקיעה של עד 2.1 מטר.
העיצוב הסביבתי של גדות התעלה החל בשנת 1911 עם נטיעת עצים ממינים מסוימים לאורכה, וממינים אחרים בסמוך למעליות.
רוב העצים כיום הם עצי אלון ואדר.
בעבר שכנו שישה גשרי הרמה מעל לתעלה.
ארבעה מהם שרדו כיום ושניים שוכנים באזור המוכרז.
הם עשויים ממשטחים נעים המאוזנים על ידי משקולות.
עוד שוכנים בשטח המוכרז שני גשרים מסתובבים, לוקר נוסף סמוך לטייה, המבנים המאחסנים את המערכות ההידראוליות ומבנים המשמשים את עובדי התעלה.
המעליות בנויות מזוגות של תאים המחוברים זה לזה באופן הידראולי, כך שכשהאחד עולה מעלה, יורד האחר מטה, והם מאזנים זה את זה.
התאים עשויים מלוחות פלדה ונתמכים על ידי קונסטרוציות.
בכל אחד מצדדיהם מותקנים שערי פלדה אטומים בעזרת גומי.
המים בכל תא שוקלים 598 טון כאשר המפלס בהם הוא המפלס בתעלה (2.4 מטר).
כאשר לאלה נוסף משקל הסירה הממוצעת (296 טון) ושכבת מים נוספת בגובה של 30 ס"מ, השוקלת 74 טון המוזרמת אל התא העליון, הוא יחל לשקוע וירים בה בעת את התא התחתון.
כדי לספק אנרגיה למיכון ההידראולי ולהפעלת השערים, הותקנו זוג טורבינות בכל מעלית, ואלה מונעות על ידי זרימת המים הבאים ממעלה התעלה.
ארבע המעליות ומאפיינהן הם כדלקמן:
מפהשם (צרפתית)שם (עברית)מיקוםהפרש גבהים1Houdeng-Goegniesאודג-גני15.40 מטר2Houdeng-Aimeriesאודג-אמרי16.93 מטר3Strépy-Bracquegniesסטרפי-ברקני16.93 מטר4Thieuטייה16.93 מטר
מעלות רמר (Rømer) הן יחידות מדידה לטמפרטורה שנקבעו בשנת 1701 על ידי האסטרונום הדני אולה רמר ומסומנות באמצעות Rø°.
בסולם רמר, נקבע האפס כנקודת הקיפאון של מי מלח בריכוז רוויה, ו־60 מעלות נקבעו כנקודת הרתיחה של המים.
לאחר שהבחין כי נקודת הקיפאון של מים מזוקקים היא בערך ב־1/8 הדרך בין שתי הנקודות הללו, קיבע רמר מחדש את נקודת קפיאת המים ל־7.5 מעלות.
שינוי זה שינה אך במעט את הסולם, אך פישט את הגדרת הטמפרטורה תוך התייחסות למים מזוקקים.
סימלן של מעלות רמר הוא R°, אך מאז שהומצאו מעלות רנקין, ניתן למעלות רמר הסימול Rø°.
מערכת זו שימשה כהשראה לדניאל פרנהייט כשהמציא את מערכת מעלות פרנהייט בשנת 1724.
מעלת ניוטון היא יחידת מידה לטמפרטורה המשתמשת בסולם ניוטון (Newton).
היא קרויה על שמו של אייזק ניוטון אשר פיתח אותה סביב 1700 וככל הנראה זהו הניסיון הראשון להגדיר יחידת מידה לטמפרטורה.
יחידה זו לא זכתה מעולם לפופולריות ואינה בשימוש.
ניוטון חקר את נושא החום וניסה להגדיר סולם טמפרטורות שנע מ"אוויר קר בחורף" ועד ל"גחלים לוחשות בתנור המטבח", אך לא היה מרוצה מחוסר הדיוק של הסולם.
מהכרותו עם התכווצות והתפשטות של גופים עם שינוי הטמפרטורה הוא מדד את הנפח של כמות מדודה של שמן פשתן בנקודות שונות בסולם שהגדיר, בין השאר בשלג מפשיר ובמים רותחים.
לאחר מדידות אלו בחר ניוטון להגדיר את הטמפרטורה על פי נפח השמן, כאשר הטמפרטורה שבה מפשיר השלג נקבעה כנקודת האפס של הסולם וטמפרטורת הרתיחה של מים נקבעה כ־33 מעלות.
המעלה מסומנת ב־N° והמרה ממעלות צלזיוס למעלות ניוטון מתבצעת לפי:
בשל נקודת הרתיחה הנמוכה יחסית לא היה ניתן להשתמש במד החום לניסויים מדעיים הכרוכים בחימום ולכן העדיפו רוב מדעני התקופה את השימוש בכספית.
במדי חום על בסיס כספית לא היה הגיון בקביעת R° 80 המקורית, ולכן הוחלט ש־R° 80 תהיה נקודת הרתיחה של מים.
מכאן שמעלת ראומיר שונה לחלוטין מהמעלה המקורית שהוגדרה על ידי ראומיר עצמו ומשותף להן רק השם ונקודת הקפיאה של מים שמוגדרת בשני הסולמות כ־R° 0.
מעלות ראומיר זכו לפופולריות באירופה במהלך המאה ה־18, בעיקר בצרפת, בגרמניה וברוסיה, אך בשנת 1790 אמצה צרפת את סולם צלזיוס כחלק מהשיטה המטרית והשימוש במעלות ראומיר הלך ודעך.
עם זאת לאורך המאה ה־19 נעשה שימוש במדי חום בעלי סולם כפול - צלזיוס וראומיר.
כיום נעשה שימוש מועט במעלות ראומיר במחלבות מסוימות בצפון איטליה המייצרות פרמזן.
מעבר בין מעלות צלזיוס ומעלות ראומיר
מעלון הוא מעלית קטנה ופתוחה, המיועדת להרמה של אנשים עם לקות תנועה, כגון משתמשי כיסאות גלגלים והרמת אנשים שדוחפים עגלת תינוק או משא.
מקובל להשתמש במעלון כדי לעבור בין מפלסים שהפרש הגובה ביניהם קטן מקומה אחת, בין אם בתוך בניין ובין אם ממפלס הרחוב אל כלי רכב, במקומות בהם אין שטח רצפה מספיק כדי להתקין רמפה.
המחסור בשטח רצפה עבור רמפה לכיסא גלגלים נובע מהעובדה שהמתלול המרבי לרמפה נגישה הוא שמונה מעלות.
אחת הסיבות לתקנה הדורשת שטח רב יותר עבור מקום חניה לנכים מאשר עבור ממקום חנייה רגיל היא הצורך לשמירת מקום לתפעול מעלון צד לרכב ואן המשרת משתמשי כיסאות גלגלים ממונעים.
ממשק המשתמש של טיפוס מקובל של מעלון כולל קטע רצפה, שעליו ניצב אדם בכיסא גלגלים או אדם הדוחף עגלה.
סוג מעלון זה מכיל לרוב גם מעקה בטיחות.
טיפוס אחר מכיל ממשק משתמש בעל משטח קטן יותר, שמתחבר אל תחתית שלדת כיסא הגלגלים או העגלה.
טיפוס שלישי כולל מושב, שעליו יושב אדם כבד הליכה; טיפוס זה אינו יכול לשאת כיסאות גלגלים ועגלות.
מתגי השליטה במעלון עשויים להיות בתחום המעלון עצמו - כפי שמקובל במעליות רגילות, מחוץ למעלון, או בשני המקומות גם יחד.
מתגי בקרה המצויים בתוך המעלון מאפשרים שליטה במעלון על ידי המשתמש ומתגים המצויים מחוצה לו מאפשרים שליטה על ידי אדם המסייע לו או על ידי אדם בעל סמכות (כגון נהג אוטובוס).
מעבר לזאת, ניתן לסדר לחלק מהמעלונים הפעלה אוטומטית בדומה למעלית שבת.
מעלין בקודש ואין מורידין הוא כלל הלכתי המבהיר את הסדר בעניינים שבקדושה.
כלל זה מתייחס לסדר קיומן ולדירוגן של מצוות, לדרגת הקדושה של מי שמקיים אותן ולדרגת חשיבותם של תשמישי קדושה.
תפילין של יד ותפילין של ראש
הדוגמה המוכרת היא סדר הנחת תפילין, שמניחים קודם תפילה של יד, ורק לאחריה תפילה של ראש.
דבר זה נלמד אמנם לפי הסדר בפסוק שכתוב: "וְהָיָה לְךָ לְאוֹת עַל-יָדְךָ, וּלְזִכָּרוֹן בֵּין עֵינֶיךָ", אך האחרונים מבהירים כי הסיבה לסדר זה היא, שקדושתה של תפילה של ראש גדולה משל יד, ומכיוון שמעלין בקודש ולא מורידין, מניחים קודם את התפילה שקדושתה פחותה, ורק לאחריה את התפילה שקדושתה רבה יותר.
כלל זה חל רק בתשמיש קדושה, אך לא בתשמיש מצווה.
בני העיר שמכרו רחובה של עיר - לוקחין בדמיו בית הכנסת
בנושא תשמישי קדושה - כספי ציבור שנתקבלו כתוצאה ממכירתו של נכס ציבורי, לא ניתן לעשות בהם כל שימוש העולה בדעתם של פרנסיו.
המשנה במסכת מגילה מלמדת אותנו איזה נכס ציבורי, מותר לרכוש מתמורת מכירתו של נכס אחר:
רש"י בגמרא נותן טעם להלכה זאת, שתמורה של מכירתו של תשמיש קדושה ציבורי אחד, יכולה לשמש רק לקניית תשמיש אחר הקדוש ממנו, "הואיל ומעלין בקודש ולא מורידין".
דירוג מצוות על פי חשיבותן
מחלוקת בית שמאי ובית הלל.
בית שמאי ובית הלל, חלוקים ביניהם בנושא סדר הדלקת נרות חנוכה לשיטת המהדרין מן המהדרין.
בית שמאי אומרים ביום הראשון מדליק שמונה נרות, ומכאן ואילך פוחת והולך.
בית הלל אומרים ביום הראשון מדליק נר אחד, ומכאן ואילך מוסיף והולך, כל אחד ונימוקיו עמו.
טעמם של בית שמאי - כנגד פָּרֵי הֶחָג, הדלקת הנרות מקבילה להקרבת הפרים בסוכות, שבסוכות מקריבים ביום הראשון שלושה עשר פרים, ובכל יום פר אחד פחות, עד היום האחרון בו מקריבים שבעה פרים [בשמיני עצרת מקריבים פר אחד]
טעמם של בית הלל - מעלין בקודש ואין מורידים בקודש.
שבכל יום ניתן להרבות בחשיבותה של המצווה, אך לא להפחית.
אך לא רק לגבי תשמיש הקדושה חל הכלל של "מעלין בקודש ואין מורידין", אלא גם על האדם המקיים מצווה בתשמיש הקדושה.
הסבר: האדם המתחיל את יומו בקיומן של מצוות, מתעלה בעצמו עם קיומה של כל אחת מהן.
כך הוא מתעלה בשלב ראשון, בהתעטפות בטלית וכיסוי עצמו בבגד של מצווה, אך השלב הבא, הוא שלב נעלה יותר של התעוררות וחיבור עצמי אל הקב"ה, המתבצע באמצעות קשר התפילין.
הדחת רבן גמליאל מנשיאותו, והשבתו על כנו
דוגמה נוספת לאדם שהגיע לדרגה גבוהה של קדושה, שאין מורידים אותו ממנה.
מקרה מיוחד גרם לחכמי יבנה להדיח את רבן גמליאל מהנשיאות ולמנות במקומו את רבי אלעזר בן עזריה.
לאחר זמן קצר הוחזר רבן גמליאל לכס הנשיאות ור' אלעזר ירד מן הנשיאות.
שכן הנשיא היה דורש בפני הציבור מידי שבת, ואיך לא ידרוש רבי אלעזר, שהרי מעלין בקודש ואין מורידין?
בסופו של נקבע כי רבי אלעזר ידרוש כל שבת רביעית.
כאשר כהן גדול אינו ראוי לשמש ככהן גדול מסיבה זמנית, ממנים כהן אחר לשמש תחתיו ככהן גדול.
לאחר שהכהן הראשון ראוי לחזור לעבודתו וחוזר, עדיין נחשב הכהן השני, ששימש כממלא מקום, כ"כהן גדול", וזאת על פי הכלל מעלין בקודש ואין מורידין.
על כך נאמר במשנה: .
בזאת פוסקת המשנה כרבי מאיר, לעומת זאת רבי יוסי חלוק על הדבר וסובר שכהן גדול הוא אינו - מכיוון שאינו משמש בתפקיד בפועל,אך גם כהן הדיוט אינו.
גם לרבי מאיר לשיטתו שממלא המקום נשאר בגדר כהן גדול, וגם לרבי יוסי שכהן גדול אין הוא, אך גם כהן הדיוט אינו, הסיבה היא משום שמעלין בקודש ואין מורידין.
שכונת מעלות דוד היא שכונה יהודית בשטח של כ־11 דונם בבעלות יהודית, המצויה בדרום רכס הר הזיתים בירושלים, וממוקמת בסמוך לדרך יריחו הישנה, לשכונה היהודית מעלה הזיתים, לשכונה המוסלמית ראס אל עמוד, צופה על הר הבית והעיר העתיקה.
בתקופה העות'מאנית רכש "ועד העדה הבוכרית" את האזור כולו.
במלחמת העצמאות כבש הלגיון הירדני את השטח, והאדמות נוהלו על ידי "הממונה הירדני על רכוש אויב".
אחרי מלחמת ששת הימים עברו האדמות לידי האפוטרופוס הכללי בישראל.
כבר ב-1967 נמסר השטח לידי משטרת מחוז ש"י, שהקימה שם את משרדיה הראשיים.
ביולי 2005 נחתם הסכם בין משטרת ישראל לבין "ועד העדה הבוכרית" שהחזיק בבעלות על השטח.
על פי ההסכם הוועד ידאג להקצאת שטח במבשרת אדומים מהמינהל האזרחי - האחראי על קרקעות בגדה עבור הקמת משרדים חדשים למחוז ש"י, ובנוסף יממן את התכנון ואת עבודות הפיתוח.
בתמורה המשטרה תפנה את שטח "מעלה דוד", ותמסור אותו לידי הוועד שיקים במקום שכונה יהודית.
המימון לפרויקט ניתן על ידי איל ההון היהודי-אמריקאי ארווין מוסקוביץ'.
בשנת 2007 עזבה את המקום משטרת מחוז ש"י, שעברה למשכנה החדש במבשרת אדומים.
על פי ההסכם, השטח הוחזר לרשות "ועד העדה הבוכרית".
בשנת 2009 הוגשה לאישור הוועדה המקומית של העירייה תוכנית כוללת הקמת 104 יחידות דיור בשכונה.
לפי התוכנית השכונה תחובר לשכונה היהודית מעלה הזיתים.
התוכנית מנוהלת על ידי עמותת אלע"ד.
בפברואר 2011 אישרה ועדת הרישוי של עיריית ירושלים למפרע, בניית 14 יחידות דיור בשכונה.
בכ"א באייר ה'תשע"א (5 במאי 2011), נחנכה השכונה בהשתתפות שרים וחברי כנסת.
ב-20 בדצמבר 2011, אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה, הקמת "מתחם תחנת הדלק" במקום, שיכלול 23 יחידות דיור נוספות ומרכז מסחרי במקום.
במאי 2018 החלה בניית מתחם דיור נוסף בשכונה.
המתחם החדש צפוי לכלול 17 יחידות דיור.
מעלית סקי היא כלי תחבורה מונע באמצעות כבל, בדומה לרכבל או פוניקולר.
כלי זה מיועד להעלות נופשים וספורטאים במעלה מדרון המשמש לסקי באתרי סקי.
ההסעה היא לרוב בכיוון אחד - במעלה המדרון, כאשר במורדו מבוצעת הגלישה.
בשונה מרכבל, המעלית אינה כוללת תא, ולרוב פתוחה (מאחר שהנוסעים לרוב כבר מצוידים במגלשיים).
השם "מעלית סקי" מתייחס לסוגים שונים של מתקנים.
כך למשל ברכבל מושבים (chairlift), הנוסעים יושבים על מושב המוסע בגובה של מטרים בודדים מעל המדרון באמצעות כבל בין שתי התחנות.
קיימים גם אמצעים המושכים גולשים על גבי המדרון (surface lift).
לעיתים רחוקות מדובר באמצעי נייד כגון מסוק או חתול שלג.
מערך מעליות הסקי משתנה מאתר סקי אחד למשנהו, בהתאם לטופוגרפיה של האתר ולמדרונות ההחלקה שבו.
לעיתים המעלית מובילה את הגולשים לנקודה אחת בפסגת ההר, ולעיתים מספר מעליות יוצאות מנקודה אחת לאתרים שונים בפסגה, או מעלית אחת מביאה את הגולשים לנקודה ממנה הם נדרשים לעלות על מעליות אחרות על מנת להגיע למדרון ההחלקה.
בישראל מספר מעליות סקי באתר הגלישה בחרמון.
מעלית הזכוכית הוא כינוי לטענה בדבר קידומם המהיר של גברים במקצועות הנחשבים לנשיים.
תופעה זו סמויה ולעיתים בלתי נראית, שכן אין מדובר במדיניות מוצהרת של הפליה.
ניתן לאמוד אותה בהשוואה בין אחוז הגברים שעוסקים במקצוע לבין שיעורם בעמדות הבכירות.
זהו מונח משלים למונח תקרת הזכוכית המתאר את החסמים שעומדים בפני קידומן של נשים.
חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה בישראל וחוקים דומים במדינות נוספות, אוסרים על הפליה מחמת מינו של עובד, על כן לכאורה גברים ונשים הם בעלי סיכויים שווים להגיע לעמדות ניהול ולתפקידים בכירים.
בפועל, שיעורם של גברים בעמדות ניהוליות ובכירות גבוה בהשוואה לנשים, וקידומם מהיר יותר.
כשדפוס זה מתקיים במקצועות שנחשבים באופן מסורתי לנשיים (כגון עבודה סוציאלית, חינוך וסיעוד) הוא מכונה "מעלית הזכוכית".
הסברים אפשריים לתופעת מעלית הזכוכית
סטריאוטיפים מגדריים - דעות קדומות המייחסות לגברים כישורי ניהול טובים יותר בהשוואה לנשים.
תעסוקה ומשפחה - נשים נתפסות כאחראיות העיקריות לגידול הילדים.
גברים עובדים בממוצע שעות רבות יותר, וקידומם מופרע פחות מלידת ילדים
בולטות - גברים המועסקים במקצועות צווארון ורוד הם לעיתים עובדים מבוקשים יותר משום היותם מיעוט.
למשל בעבודה טיפולית עם גברים ועם נערים, או בנשיאה פיזית של מטופלים כבדים.
האם אכן קיימת מעלית זכוכית?
הטענה על קיומה של 'מעלית זכוכית' אינה מוסכמת, ויש מחקרים לכאן ולכאן.
המצב שבו נשים מקודמות יותר מגברים אך יחד עם זאת נמצאות פחות בעמדות בכירות הוא דוגמה לפרדוקס סימפסון, ונגרם כתוצאה מהייצוג הנמוך של נשים בקבוצות המתאפיינות בשיעורי קידום גבוהים ומהיקפי שעות העבודה של הנשים.
מעלולה היא עיירה הממוקמת במחוז ריף דמשק שבסוריה.
היא נמצאת כ-40 ק"מ צפונית לדמשק, מתחת לצלע הר קלמון בגובה של למעלה מ-1,500 מטרים.
עד לפרוץ מלחמת האזרחים בסוריה, השפה המדוברת בעיירה הייתה ארמית.
מעלולה או מעלולא, משמעותו בארמית: מקום גבוה.
הכפר נמצא כ-40 ק"מ צפונית-צפונית מזרחית לדמשק, וידוע כי קיים כבר מהמאה העשירית לפני הספירה.
הכפר שוכן בפתחו של עמק צר, בין קירות סלע תלולים אשר סייעו להגן על היישוב מפני פולשים.
אף שרשמית, השפה המדוברת היא ערבית, כבשאר סוריה, מרבית התושבים היו דוברי ארמית מערבית חדשה; טרם מלחמת האזרחים בסוריה, היא הייתה אחד משלושת היישובים האחרונים שבהם שפה זו עדיין דוברה, יחד עם הכפרים הסמוכים אל-צארח'ה , שהיה מוכר בשמו הארמי בַּכְעָא (ܒܟܥܐ), וגֻּפַּעוֹד (ܓܦܥܘܕ).
שלושת רבעי מתושבי הכפר היו יוונים-קתולים.
בשנות השבעים של המאה העשרים הוקמו בכפר ובקרבתו מחנות אימונים של מספר ארגוני טרור, שפעלו נגד ישראל.
כך למשל פעל במקום מחנה של "החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין" המחנה נקרא על שם השהיד תייסיר אבו סנינה (تيسير أبو سنينة).
המחנות נועדו ללוחמים בודדים וננקט בהם מידור מלא.
כל לוחם הגיע עם כינוי ואף מאמן, אן מתאמן אחר לא הכיר את הפרטים האישיים.
היזמה לשימור השפה הארמית במעלולה
בשנת 2007 הקימה ממשלת סוריה פרויקט לשימור השפה הארמית, במעלולה.
עד לפרוץ מלחמת האזרחים בסוריה היו בכפר כעשרים כנסיות, מסגד אחד ו-2 מנזרים (מנזר סנט מאר סארקיס ומנזר מאר טקלה).
ב-4 בספטמבר 2013 פרץ קרב מעלולה, בין כוחות המורדים (בעיקר אנשי חזית א-נוסרה) שתקפו את העיירה לבין חיילי צבא סוריה שהיו מוצבים בכניסה לעיירה.
ארגון חזית א-נוסרה המקושר לאל-קאעידה התמקמו בגבעות הסובבות את הכפר כבר במרץ 2013 ומאז הטרידו את האוכלוסייה הנוצרית של הכפר.
באותו היום משאית תופת שהונהגה בידי מחבל ממוצא ירדני התפוצצה בעמדת ביקורת של הצבא הסורי בכניסה למעלולה, והיוותה את תחילתה של מתקפה על הכפר מצד לוחמי חזית א-נוסרה.
הלוחמים השתלטו על נקודת הביקורת בעודם הורגים שמונה חיילים ומנטרלים 2 טנקים.
חיל האוויר הסורי ערך שלוש פשיטות.
עד לסוף היום המורדים השתלטו על מרבית העיירה.
ב-6 בספטמבר הצבא הסורי שלח תגבורות, לרבות טנקים ורכבים קרביים משוריינים, על מנת לכבוש מחדש חלקים מהעיירה.
התגבורת הצבאית השתלטה מחדש על עמדת הביקורת בכניסה לעיירה וב-7 בספטמבר הלחימה התחדשה משהצבא הסורי תקף מחנות של חזית א-נוסרה בגבעות הסובבות את העיירה.
ב-8 בספטמבר דווח כי כוחות חזית א-נוסרה השתלטו על כל מעלולה, לאחר שלוחמים נוספים הצטרפו אליהם ואילצו את הצבא הסורי לסגת.
במהלך היום נהרגו 18 לוחמים ומאה נפצעו.
תושביה הנוצריים של העיירה התלוננו כי הותקפו וכי אנשי א-נוסרה הרגו כמה נוצרים שסירבו להתאסלם.
בנוסף, דווח כי כנסייה אחת הועלתה באש וכי נוצרים רבים קיבלו איומים על חייהם אם לא יתאסלמו.
בשלב זה, רבים מתושבי העיירה נמלטו ממנה מחשש לחייהם.
ב-9 בספטמבר כוחות הצבא הסורי תקפו מחדש את עמדות אנשי חזית א-נוסרה בגבעות המקיפות את העיירה.
בינתיים דווח כי מתוך 3,300 מתושבי העיירה נותרו 50 בלבד, לאחר שמרבית תושבי העיירה נמלטו.
כנסייה נוספת הובערה באש בחלק המערבי של הכפר.
ב-10 בספטמבר, כוחות חזית א-נוסרה הכריזו כי ייסוגו מהעיירה בתנאי כי צבא סורי לא ייכנס לעיירה.
ביום המחרת המורדים טרם נסוגו ובתוככי העיירה נמשכו קרבות בין הצבא הסורי למתנגדיו.
ב-11 בספטמבר התקשורת הממשלתית בסוריה דיווחה כי צבא סוריה השתלטו על חלק גדול מהעיירה וב-15 בספטמבר 2013 השלטונות הסוריים דיווחו רשמית כי מעלולה בטוחה.
ב-3 בדצמבר דווח כי הכפר נכבש מחדש בידי כוחות האופוזיציה, שבמהלך הכיבוש נטלו בשבי 12 נזירות מהמנזר האורתודוקסי היווני במקום.
הן שוחררו לבסוף במרץ 2014, אך ארגוני האסלאם הקיצוני המשיכו לשלוט בכפר תוך מאמץ להכחדת השפה הארמית שהייתה מדוברת בכפר.
בשנת 2019 דֻווח ש"80% מתושבי מעלולה כבר אינם דוברי ארמית, ו-20% הנותרים הם בני יותר מ-60.
מעלית גונדולה (gondola lift) היא סוג של רכבל.
הרכבל מורכב מקרוניות, המכונות גונדולות, התלויות על כבל פלדה, ומקובעות אליו בשעת הנסיעה.
כבל הפלדה הוא בצורת לולאה, הנמתחת בין שתי תחנות.
בנקודות הקצה, הלולאה כרוכה סביב גלגל המונע באמצעות מנוע, בדרך כלל מנוע חשמלי.
סיבוב הגלגל מניע את הכבל, הקרוניות נאחזות בכבל הפלדה ונעות עם תנועתו.
בדרך כלל ישנם עמודי תמיכה בין התחנות.
ולעיתים המערכת מורכבת ממספר לולאות.
בין הלולאות ישנה תחנת מעבר בה עוברת הגונדולה מכבל אחד למשנהו וממשיכה לתחנת הסיום.
הקיבולת, העלות, והפונקציונליות של מעלית הגונדולה שונות באופן משמעותי ממקום למקום לפי תנאי השטח.
להבדיל מרכבל מסוג "מסילה אווירית" (Aerial tramway) בו הקרוניות תלויות על כבל מקובע הנמתח בין שתי נקודות, וכבל נוסף מושך את הקרוניות ומניע אותם על גבי הכבל הראשי.
מעלית הגונדולה מורכבת מכבל בודד שנע באופן רציף והקרוניות נתפסות בו זו אחר זו.
עקב התפשטות מערכות אלה בהרי האלפים באירופה שם מקובלת המילה הצרפתית טלקאבין (Télécabine) נכנסה מילה זו לשימוש אף בשפה האנגלית.
קרון גונדולה יכול להכיל בין 2 ל-16 נוסעים והוא מחובר לכבל באמצעות קפיץ המאפשר לנתק את הקרון מהכבל בעת המעבר בתחנות כדי להאט את הקצב ולאפשר לנוסעים עלייה וירידה בטוחה יותר.
הדלתות בדרך כלל הן אוטומטיות ונשלטות על ידי מנוף המותקן על הגג או על ידי בליטה בדלת שנדחפת כלפי מעלה או מטה בעת הכניסה לתחנה.
קווי גונדולה עבור העברת סחורות נמצאים בדרך כלל באזורי מכרות ויכולים להיות ארוכים באופן ניכר לעומת קווי הנוסעים.
הגונדולה שיוצאת מהעיר מואנדה (Moanda) בגבון ומגיעה לעיר מבינדה (Mbinda) שברפובליקה של קונגו היא באורך 75 קילומטר, והגונדולה בעיר נורסיו (Norsjö) בשוודיה הגיעה לשיא של 96 קילומטר.
גם באתיופיה נבנה על ידי האיטלקים קו גונדולה עבור סחורות באורך של 75 קילומטר.
מעליות הסחורות יכולות להיות מופעלות באנרגיה חשמלית ולפעמים אף על ידי כוח המשיכה או הכבידה בלבד.
29 בינואר 1983 - שבעה בני אדם נהרגו בסינגפור כאשר שני קרונות צללו לתוך הים לאחר שנפגעו מנגררת אסדת קידוח.
5 בספטמבר 2005 - תשעה בני אדם נהרגו ועשרה נפצעו כאשר לבנת בטון במשקל 750 קילוגרם הושלכה בטעות על ידי מסוק בנייה בזולדן, אוסטריה.
13 ביולי 2006 - חמישה בני אדם, ביניהם ילדה בת שלוש, נפצעו לאחר ששני קרונות התנגשו ואחד התרסק אל הקרקע.
התאונה התרחשה בצפון מערב סקוטלנד.
לא היו הרוגים והגונדולה נחשבה כבטוחה לפעולה זמן קצר לאחר התאונה.
18 בפברואר 2007 - קרון גונדולה ירד מהכבל באתר הסקי סקי אפצ'י (Ski Apache) בניו מקסיקו התגלגל לאחור ופגע בקרון אחר, שמונה בני אדם היו מעורבים בהתרסקות, אך רק שתיים סבלו מפציעות קלות.
2 במרץ 2008 - גבר נפל מגונדולה בשאמוני ומת, כנראה אחרי שהוא ואחד מחבריו נשענו ושברו את החלון.
16 בדצמבר 2008 - עשרה בני אדם נפצעו ורבים אחרים נתקעו לזמן רב לאחר שמגדל התמיכה במעלית גונדולה התמוטט באתר הסקי וויסטלר בלאקקומב (Whistler Blackcomb) בקנדה.
31 בינואר 2011 - ילד בן 10 נפל 10–15 מטרים מגונדולה בעיר האפג'ל (Hafjell) שבנורווגיה.
הוא סבל מפציעות קלות בלבד.
מעלית ברקה היא מעלית חיצונית בגובה של 58 מטרים או כ-20 קומות, המחברת בין רציפי הנוסעים של הנמל הגדול בוולטה, בירת מלטה וקו המעבורת המגיע אליה מבירגו, אל גני ברקה העליונים והלאה אל שער העיר ולמרכזה של העיר.
פיר המעלית הוקם בחפיר הדרום-מזרחי של העיר, סמוך לחומות העיר מהמאה ה-16. בשנת 2010 ניתן אישור ההקמה ומגדל המעליות נחנך ב-15 בדצמבר 2012 בידי ראש ממשלת מלטה לורנס גונצי.
עלות ההקמה בסך 2.5 מילין אירו מומנה בעיקר בידי האיחוד האירופי.
בפיר שניצב באופן עצמאי הותקנו שתי מעליות בקיבולת של 21 איש בכל אחת, ובהספק של 800 נוסעים לשעה, וכן גרם מדרגות.
המגדל עשוי מבטון מזוין ומוקף במעטפת אלומיניום בגוון דבש, על מנת שישתלב בקיר הביצורים שמשמש לו רקע.
המיזם הוזמן על ידי "החברה לחידוש הנמל הגדול בע"מ" (Grand Harbour Regeneration Corporation plc), ותוכנן בידי Architecture Project, AP, כחלק ממתיחת הפנים שעוברת העיר לקראת מינויה של מלטה לנשיאה התורנית של מועצת האיחוד האירופי בשנת 2017, ולקראת הכרזתה כאחת משתי בירות התרבות של אירופה לשנת 2018.
בעבר קישרה מעלית קודמות בין הנמל לעיר.
במגדל מעליות זה שהתנשא לגובה של 60 מטרים פעלו שתי מעליות שהגיעו לרום של 52 מטרים מבסיסו, והתחברו לגשר מאוזן באורך של שבעה מטרים, אשר הוביל לגנים.
בכל מעלית היה מקום ל-12 איש.
המגדל שקל 75 טון ועלות הקמתו הסתכמה ב-5,000 ליש"ט.
המגדל הוקם עבור החברה האנגלית אשר הניחה את פסי החשמלית ברחבי מלטה, ונחנך בשנת 1905. למעט בשנים 1917–1919, פעלו המעליות ברציפות עד 2 בפברואר 1973, אך בעשור האחרון לפעולתן הן לא היו כלכליות.
מעלין בקודש - ביטאון לעניין המקדש וקדשיו, הוא כתב עת שעוסק בהלכות הנוגעות לבית המקדש, סדרי עבודתו, והלכות טומאה וטהרה הקשורות אליו.
כתב העת נוסד בשנת תשנ"ט (1999) ויוצא לאור מאז באופן סדיר מדי חצי שנה, בחודשים אדר ואלול.
מו"ל כתב העת הוא כולל 'בית הבחירה' ביישוב כרמי צור, בראשות הרב צבי שלוה, המשמש גם כחבר מערכת הביטאון מיום היווסדו.
כתב העת מאגד תלמידי חכמים ואנשי אקדמיה, וסגנון המאמרים מגוון: בירורים מעשיים וריאליה הלכתית, למדנות, תנ"ך, מחשבת ישראל וביקורת ספרים.
מדי עשרה גיליונות מתפרסם מפתח מפורט של המאמרים ומחבריהם.
אחד הנושאים המרכזיים שנידונו בכתב העת לאור השנים, הוא איתור מקום המקדש בהר הבית.
בשנת תשפ"ב יצא לאור על ידי כולל בית הבחירה, הספר 'איה מקום כבודו', המאגד מאמרים שפורסמו בביטאון ועוסקים בנושא זה.
בין הכותבים הבולטים: הרבנים ישראל אריאל, זלמן נחמיה גולדברג, יהודה זולדן, אהרן ליכטנשטיין, זלמן קורן, עזריה אריאל, אברהם סתיו, אליקים קרומביין, יהודה שביב, צבי שלוה, והפרופסורים זהר עמר ואשר זליג קאופמן.
מעלית הזמן היא אטרקציה תיירותית הממוקמת בשכונת ממילא בירושלים, שהוקמה בשנת 1988 בידי היזם אורי ירדני.
במקום מוצגים מספר מיצגי מולטימדיה העוסקים בהיסטוריה של ירושלים, בגוף האדם ובאסטרונומיה.
האולם בו מוקרנים המיצגים כולל 250 מ"ר של מסכי לד היקפיים המציגים לקהל מידע ב-180 מעלות, מערכות שמע ותאורה, 104 מושבים, 98 מהם נעים על 6 צירי תנועה ו- 6 מהם נייחים.
במהלך התצוגות קיים שימוש במערכות סימולציה, הקרנה וקול חזקים ורוב המושבים במוזיאון נעים לאורך המיצג, ולכן לא מתאימים לחולי לב, נשים בהריון, הסובלים מבעיות גב, תנועה וסחרחורות.
אלה מתבקשים להשתמש במושבים הקבועים שאינם נעים במהלך הפעילות.
מעלית הזמן - מסע המעלית מתחיל במעמקי האדמה של ירושלים התנכ"ית, ועולה דרך 3,000 שנות ההיסטוריה של ירושלים וכל אירועיה החשובים.
אני ירושלים - מיצג מולטימדיה המשלב את מראות העיר, צליליה ואף הריחות המזוהים ביותר עם ירושלים.
מסע ביקום - סיור במערכת השמש שלנו, כדור הארץ, הירח והפלנטות השכנות לנו.
מסע בגוף האדם - מיצג הכולל הדמיות תלת-ממדיות של גוף האדם.
מעלית הכותל היא מעלית שעתידה לחבר בין מפלס הרובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים למפלס רחבת הכותל המערבי.
מטרת היוזמה היא הנגשת רחבת הכותל המערבי לעשרות אלפי מבקרים, שנאלצים להגיע במעלות רבי יהודה הלוי או בדרכים אחרות.
בסך הכל ייבנו באתר שתי מעליות בגובה כ-22 מטר ואולם מבואה, בעלות 55 מיליון שקלים ובמשך כשלוש שנים.
הרובע היהודי כבר הונגש ברובו לבעלי מוגבלויות לפני כמה שנים.
עם זאת, לאור המורכבות הרבה בחפירה בתוך אדמת העיר העתיקה, לא נפתרה בעיית חיבור מפלס הרובע היהודי, הבנוי על גבי הגבעה המערבית, למפלס רחבת הכותל, בגיא המרכזי.
על מנת לפתור את הבעיה תיבנה מעלית שתרד מרחוב משגב לדך עד גובה הכותל, משם תוביל מנהרה אופקית באורך 65 מטר עד ליציאה.
במתחם ייבנו חדרי שירותים, פינות ישיבה, חדרי חשמל ואוורור וכן שדרת חנויות.
היוזמה הוצעה לראשונה בשנת 2001 על ידי ברוך קליין, איש עסקים בינלאומי המתגורר ברובע היהודי.
בשנת 2008 חתמו ניסים ארזי, מנכ"ל החברה לשיקום ופיתוח הרובע היהודי, ומר ברוך קליין, על תרומה של מר קליין בגובה של כעשרה מיליון ש"ח ליוזמה.
במאי 2017 התקבלה החלטת ממשלה על ביצוע ומימון היוזמה.
היא תמומן על ידי גופים שונים, וכוללת שיתוף פעולה מורכב בין כולם.
מבין הגופים ניתן למנות את עיריית ירושלים, החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי, משרד ירושלים ומורשת, משרד התיירות, משרד הבינוי והשיכון ועוד.
ביוני 2020 פורסם שנחתם הסכם בין עיריית ירושלים לחברה לשיקום ולפיתוח ברובע היהודי לתחילת העבודות.
העלות סופית מגיעה ל-55 מיליון ש"ח והבנייה צפויה להסתיים תוך כשלוש שנים.
בספטמבר 2024 החלו עבודות הבנייה של המנהרה, שעל פי התכנון, יסתיימו עד 2026.
בחפירות ההצלה במקום התגלה מקווה טהרה מתקופת בית שני.
ייחודו של המקווה מתבטא במיקומו, על המדרון המזרחי של הגבעה המערבית, באזור שבין העיר העליונה לעיר התחתונה.
תופעה לא מוכרת שמצריכה מחקר נוסף היא שהמקווה נחצב תחת אמת המים התחתונה, ונראה שהיא הייתה מקור המים המרכזי שלו.
ייתכן שהמקווה שימש חלק מבית מפואר ברובע ההרודיאני שסביר להניח שגרו בו משפחת כהנים.
בנוסף נמצאו אמת מים מימי בית המקדש השני, בריכת מים שנבנתה על ידי חיילי הלגיון העשירי פרטנסיס ובור מים ובו כ-40 סירי בישול מתקופה זו.
החפירות נערכו בניהולם של מיכל הבר וד"ר אורן גוטפלד, מטעם האוניברסיטה העברית ובמימון משרד ירושלים ומורשת.
בשיתוף עם ד"ר עמית ראם הוחלט לשמר את המקווה ולשלב אותו ואת שאר הממצאים בבניית אולם המבואה של המעלית.
מעלית הסירות של נידרפינוב (גרמנית: Schiffshebewerk Niederfinow) היא מעלית סירות הפועלת בגרמניה, ושוכנת על תעלת אודר-האוול ליד העיירה נידרפינוב בברנדנבורג.
הפרש הגובה בין שני צידי המעלית הוא 36 מטר.
ב-17 ביוני 1914 נפתחה תעלת השיט הגדולה בין ברלין לשטטין אשר על חוף הים הבלטי.
כדי להתגבר על הפרש הגובה ליד נידרפינוב, נבנו ארבעה תאי שיט ושרידיהם נמצאים עדיין שם.
בשל הביקוש הגובר לשימוש בתאי השיט, נבנתה מעלית סירות, אשר מעלה או מורידה תיבה בהדחק של 1,000 טון.
זמן מסע - חמש דקות לעומת המעבר דרך ארבעה תאי השיט שארך מספר שעות.
בשנתה הראשונה נעו בה 2,832,000 טונות של כלי שיט ומטענים.
המעלית עברה שיפוץ כללי ב-1980 וכבלי ההרמה חודשו בשנים 1984/85.כיום תיבת המעלית קצרה מדי לכלי שיט הנעים כשהם רתומים זה לזה (דוברות נגררות למשל) וכן, המעלית מתקרבת לקצה הקיבולת עם כ-11,000 סירות שעוברות בה בכל שנה.
בשנת 1997 התקבלה החלטה לבנות מעלית חדשה וגדולה יותר באותו אתר.
מעלית נידרפינוב היא יעד תיירותי פופולרי בו מבקרים כ-500,000 איש בשנה.
המעלית נבנתה מ-14,000 טון של מסבך פלדה.
תעלת אודר-האבל העליונה מתחברת למעלית באמת מים עם קורות פלדה במשקל 4,000 טון.
תיבת המעלית שוקלת 4,290 טון כשהיא מלאה והיא תלויה על 256 כבלי פלדה המובלים על גבי גלילים שבצידם השני 192 משקלות שנועדו לאזן את התיבה.
קוטר גלגלי ההנחיה של המעלית הוא 3.5 מטר.
למעלית 4 מנועי מתח ישר מבוקרים המאפשרים הנעה סימטרית באמצעות גיר פינים.
לכל מנוע הספק של 55 קילוואט, וביחד 220 קילוואט.