tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1853 הופיע חיבורו המונומנטלי "Grammatica Celtica" (הדקדוק הקלטי), שהביא לו פרסום.
שנתיים לאחר מכן יצא לחופשה כדי להחלים, אך מת בקרונאך בשנה שלאחר מכן.
צויס היה מלומד בעל בקיאות רבה, ששילב ידע בפילולוגיה עם היסטוריה ואתנולוגיה.
לימודיו הגרמאניים לימדו אותו את הצורך בהכרת השפות הקלטיות, והוא ניגש לחקור תחום מוזנח זה.
כדי להגיע למקורות, כתבי היד העתיקים, במיוחד אלה ב, הוא נסע לקרלסרוהה, וירצבורג, סנט גאלן, מילאנו, לונדון ואוקספורד, ובכל מקום הכין תקצירים או העתקים.
ניבים עתיקים ומודרניים כאחד זכו לתשומת ליבו.
ה-"Grammatica Celtica" שלו הוכיח מעל לכל ספק כי השפות הקלטיות הן קבוצה במשפחה ההודו-אירופית, מה שהעמיד את הפילולוגיה הקלטית על בסיס מדעי איתן.
לאחר מות המחבר, העבודה עברה רוויזיה ונערכה מחדש על ידי (ברלין, 1871).
דה בארה (2018, עמ' 26) כותב שצויס "הביא מתודולוגיות מדעיות קפדניות ותחושה של כובד ראש אקדמי לחקר השפות הילידיות של בריטניה ואירלנד...
משהו שהיה חסר בתחום קודם לכן...
בעקבותיו הקדישו אוניברסיטאות בבריטניה ובאירופה משאבים רבים יותר לחקר עניינים קלטיים".
יוהה סיפילה (בפינית: Juha Sipilä; נולד ב-25 באפריל 1961) הוא איש ציבור פיני שכיהן כראש הממשלה ה-44 של פינלנד בשנים 2015–2019.
סיפילה נולד בעיירה בשם וטלי.
הוא למד באוניברסיטה באואולו וקיבל תואר אקדמי בהנדסה.
והצטרף לראשונה לפוליטיקה כאשר הצטרף למפלגת המרכז כסטודנט.
סיפילה, איש עסקים פיני, בעיקר בתחום התקשורת, סרן במילואים בצבא הפיני ובעל תואר שני בהנדסה.
נבחר לפרלמנט הפיני (אדוסקונטה) בשנת 2011, וב-2012 נבחר לכהן כיושב ראש מפלגת המרכז הפינית.
בבחירות הכלליות באפריל 2015 זכתה מפלגת המרכז בראשותו ב-49 מתוך 200 מושבי הפרלמנט, והוא הרכיב את הממשלה.
הקואליציה כללה את מפלגת הימין, מפלגת הפינים, ומפלגת הקואליציה הלאומית.
חודש טרם הבחירות הכלליות בפינלנד ב-2019 התפטר מתפקידו ופיזר את הפרלמנט.
בהודעת ההתפטרות הכריז כי "רפורמת הרווחה והבריאות הייתה אחת היעדים החשובים ביותר של ממשלתנו [...] תמונת המצב שקיבלתי מהפרלמנט חייבה אותי לבדוק אם יש אפשרות להמשיך בתהליך הרפורמה.
מסקנתי הייתה שממשלתי חייבת למסור את הודעת ההתפטרות שלנו", הוסיף.
יוהאנה האוס היא דוגמנית ומגישת טלוויזיה אמריקאית, זוכת העונה השנייה של "הטופ מודל הבאה".
האוס נולדה בפלורידה ואביה היה רופא.
היא סיפרה שמאז ומתמיד היא התעניינה באופנה ובהוט קוטור אך לא הייתה מבין הילדות שהוריהם מגיל צעיר שלחו אותם לתחרויות יופי.
היא למדה באוניברסיטת צפון קרוליינה יחסים בינלאומיים ולימודי אסיה.
-2004 היא ניגשה לאודישנים של העונה השנייה של התוכנית "הטופ מודל הבאה" ושם זכתה במקום הראשון.
כפרס על זכייתה היא קיבלה חוזה בסוכנות דוגמנות ועבדה כדוגמנית מסלול בתצוגות רבות ועבדה גם עבור מספר מעצבי אופנה.
ב-2005 החלה להנחות בטלוויזיה את תוכנית האופנה "The Look for Less".
ב-2006 החלה לשמש כדוגמנית הבית של חברת הקוסמטיקה הישראלית "קרליין", ב-2008 החלה להנחות תוכנית ריאליטי לבנות נוער.
יוהאנה מריה רכינגר היא מנכ"לית הספרייה הלאומית של אוסטריה.
רכינגר נולדה במחוז רוהרבאך באוסטריה.
לאחר סיום הבית ספר תיכון היא למדה דרמה וגרמנית באוניברסיטת וינה.
בשנת 1986 היא סיימה את הדוקטורט שלה שעסק בתיאטרון במאה ה-19. לאחר סיום לימודיה היא עבדה כעורכת בהוצאה לאור "Frauenverlag" בווינה.
מ-1988 ועד 1992 ניהלה מרכז לייעוץ לספריות בזלצבורג.
בשנת 2001 התמנתה למנהלת הספרייה הלאומית של אוסטריה, כמנהלת הספרייה הובילה בין היתר פרויקט של סריקת ספרים.
בשנת 2003 קיבלה את פרס האישה של וינה.
מ-2004 ועד 2009 הייתה חברה במועצת המדע של וינה.
ב-2010 זכתה בפרס בטקס אנשי השנה של אוסטריה, שאורגן על ידי רשת השידור הממלכתית האוסטרית בקטגוריה של ניהול תרבותי.
יוהאנה ראוניו (בפינית: Johanna Raunio; נולדה ב-5 בנובמבר 1954) היא שחקנית פינית.
לאחר התיכון היא למדה שפות באוניברסיטת טורקו ותכננה להיות מורה.
ב-1973 זכתה בתחרות יופי הנקראת "מיס קולנוע אירופה".
בתחרות מיס תבל 1974 הייתה במקום השלישי.
היא השתתפה באותה שנה גם בתחרויות מיס אינטרנשיונל ומיס אירופה, שגם שם הייתה במקום השלישי.
ב-1976 הופיעה בסרט האמריקאי "Hustler Squad" המתרחש בזמן מלחמת העולם השנייה.
ב-1986 הופיעה בסרט הספורט הקנדי "The Last Season".
ב-1988 שיחקה במיני סדרה "Painajainen", העוסקת בסופר שקם מתרדמת בה שהה מספר שנים.
ב-1989 גילמה את שלגיה במופע בתיאטרון בטורקו.
ב-1990 שיחקה בסרט "Juudaspeli" המבוסס על רומן מאת סופר הפשע הארי ניוקאנן (Harri Nykänen).
ב-1994 הוציאה אלבום כזמרת הנקרא על שמה "יוהאנה ראוניו".
ב-1995 שיחקה בסרט הקומדיה Kummeli Stories שזכה להצלחה בפינלנד.
ב-2000 שיחקה בארבעה פרקים של סדרת ההרפתקאות "Postimiehen varjo".
ב-2001 שיחקה בסרט "Young Love" (אהבה צעירה), העוסק בסיפור התבגרות של נער המתאהב בבחורה מבוגרת ממנו הרוצה להיות דוגמנית.
מ-2005 ועד 2009 שיחקה באופרת הסבון "Salatut elämät".
היא נשואה ולה שתי בנות ומתגוררת בכפר "Vääksy" בדרום פינלנד.
יוהאנה שופנהאואר הייתה סופרת גרמנייה, בין הראשונות שפרסמו ספרים תחת שמה בלי שימוש בשם עט.
יוהאנה שופנהאואר נולדה בדנציג, אז חלק של האיחוד הפולני-ליטאי למשפחה של סוחר בעל שורשים מהולנד.
כבר בגיל צעיר היא גילתה כישורים לאמנות ובגיל 10 שלטה בגרמנית, פולנית, צרפתית ואנגלית.
בגיל 18 היא התחתנה עם סוחר אמיד שהיה 20 שנים מבוגר ממנה.
מנישואין אלו נולדו ילדים - ארתור שופנהאואר ואחותו אדל.
בשנת 1793 העיר סופחה לממלכת פרוסיה ומשפחה עברה להמבורג.
בשנת 1805 בעלה נפטר ויוהאנה שופנהאואר עם הילדים עברו לויימר.
ארתור החל להתגורר בנפרד ובשנת 1809 עזב את ויימר והתחיל ללמוד באוניברסיטה במהלך הלחימה עם כוחות של נפולאון, ביתה נתן מחסה לחיילים גרמנים הפצועים ולתושבי ויימר שנותרו ללא בית.
כתוצאה מכך דמותה הייתה פופולרית בעיר.
לאחר סיום המלחמה היא הקימה סלון ספרותי בין המבקרים היה כריסטוף מרטין וילנד, אוגוסט וילהלם פון שלגל, פרידריך שלגל, לודוויג טיק ובמרכזו היה יוהאן וולפגנג פון גתה.
יוהאנה שופנהאואר התכתבה באופן קבוע עם בנה ארתור.
בשנת 1819 חיסכונות של יוהאנה שופנהאואר נעלמו בעקות פשיטת רגל של הבנק.
ארתור שופנהאואר סירב לתמוך במשפחתו ויחסים בין האם לבנו התקררו.
בהיותה בווימר יוהנה שופנהאואר פרסמה מספר ספרים ונמנתה עם הסופרים הידועים בארצות דוברי גרמנית.
הספר הראשון פורסם בשנת 1810 וזה היה ביוגרפיה של קרל פרבו.
בהמשך היא כתבה מספר ספרים על הנסיעות שהיא ערכה ומספר ספרים של נובלות שכתבה.
בשנת 1831 יצאה אוסף ספריה ב-21 כרכים.
במחצית שנות ה-30 של המאה ה-19 יוהנה שופנהאואר עברה לבון.
מצבה כלכלי היה לא טוב והיא ביקשה לקבל מלגה.
לאחר קבלת מלגה היא עברה ליינה בה נפטרה כעבור שנה.
יוהאנה אוצ'יאנג אומולו הוא כדורגלן קנייתי המשחק בעמדת הקשר.
אומולו התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל של קואסט סטארס ובגיל 18 הצטרף לוויסה הבלגית.
בקיץ אומולו חתם בפולה אש מליגת העל הלוקסמבורגית.
כעבור שנתיים חזר לבלגיה, כאשר חתם בבירסחוט מליגת העל הבלגית.
בבירסחוט, אומולו מיעט לשחק ורשם רק 5 הופעות במדי הקבוצה.
לפני עונת הושאל ללומל מהליגה הבלגית השנייה בכדורגל, ובסיום העונה חתם בקבוצה.
ב-18 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו בבלגיה בניצחון 0-2 נגד הייסט.
בעונתו הראשונה במועדון היה שחקן הרכב בקבוצה והיה שותף לעלייה של המועדון לליגת העל הבלגית.
אולם בשנתיים וחצי שלאחר מכן מעמדו התערער.
ב-13 בינואר 2021 עזב את בלגיה וחתם בארזורומספור מליגת העל הטורקית.
ב-4 באוגוסט חתם בקוג'אליספור מהליגה השנייה.
באוקטובר חזר לקדנציה שנייה בוויסה.
בספטמבר אומולו זומן לראשונה לסגל נבחרת קניה.
ב-9 בפברואר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 2-0 ל.
ב-18 במאי 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-1 נגד .
יוהאנס ניקולאוס ברונסטד (בדנית: Johannes Nicolaus Brønsted; 22 בפברואר 1879 – 17 בדצמבר 1947) היה כימאי פיזיקלי דני.
פיתח את תאוריית ברונסטד–לאורי בו-זמנית עם מרטין לאורי ובאופן עצמאי.
הוא לימד בפרופסור לכימיה פזיקליתולכימיה אנורוגנית באוניברסיטת קופנהגן.
בתחילת הקריירה שלו, ברונסטד למד תרמודינמיקה כימית ומאוחר יותר למד פתרונות אלקטרוליטים וביצע סדרה נרחבת של מדידות מסיסות.
מדידות אלו הובילו אותו לקבוע חוקים כלליים אשר אושרו מאוחר יותר כאשר הוצעה תאוריית דביי–היקל.
ברונסטד ידוע בעיקר בזכות עבודתו על קינטיקה של תגובות, במיוחד תגובות חומצה-בסיס.
ב-1923, הוא זיהה שתגובות חומצה-בסיס כוללות העברה של פרוטון, מהחומצה (תורם פרוטונים) לבסיס (מקבל פרוטון).
כמעט בו-זמנית ובאופן עצמאי, הכימאי הבריטי מרטין לאורי הגיע לאותה מסקנה, ובכך השם תאוריית ברונסטד–לאורי.
לואיס הציע תאוריה אלקטרונית של תגובות חומצה-בסיס, אך שתי התיאוריות נותרו בשימוש נפוץ.
בהמשך הקריירה שלו, ברונסטד המשיך ללמוד את נושא הקינטיקה של תגובות, עם התמקדות מיוחדת בתגובות המתרחשות בתמיסות לא מימיות.
הוא גם פיתח עבודה מסוימת על השפעת הגודל המולקולרי על התכונות התרמודינמיות של פחמימנים, פולימרים וקולואידים.
הוא גם עבד עם זוכה פרס נובל ג'ורג' דה הוושי על הפרדת איזוטופים על ידי זיקוק חלקי.
1928 - מדליית ארסטד מטעם החברה הדנית למדעי הטבע
1929 - חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
1947 - דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת לונדון
1947 - חבר זר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית
יוהה פנטיקיינן (בפינית: Juha Pentikäinen; נולד ב-26 בפברואר 1940) הוא פרופסור אמריטוס מהמחלקה ללימודי דת באוניברסיטת הלסינקי ופרופסור לאתנוגרפיה צפונית באוניברסיטת לפלנד ובמכון לתרבות הצפון בהלסינקי.
מחקרו מתמקד בעיקר בהיסטוריה של שפות, דתות ותרבויות.
פנטיקיינן חוקר ומנתח את ההשפעה הפסיכולוגית והחברתית של מסורות שמאניסטיות בתרבות הפינית על אנשים.
לפנטיקיינן קריירה פעילה שכללה 30 ספרים, 250 מאמרים וכן 15 סרטים.
עם זאת, הוא נודע בתחום כמחבר הספר "Kalevala Mythology" (מיתולוגיית הקאלוואלה).
הספר מגיש ניתוח מעמיק של האפוס הלאומי של פינלנד, הקאלוואלה, מאת אליאס לנרוט.
הוא מנתח בין היתר את חייו והקריירה של לנרוט.
כמו כן את הכתבים עצמם ומציג את הגישות והמשלים שבהם.
אביו של פנטיקיינן, וייקו פנטיקיינן (1909–1992) היה כומר לותרני מוכר.
דודו, ויהו פנטיקיינן היה סגן בצבא פינלנד.
ב-1933 הואשם בריגול עבור ברית המועצות.
הדוד ברח לברית המועצות, ולאחר מכן שירת כקצין סובייטי בספרד במהלך מלחמת האזרחים בספרד ובלנינגרד ובאסטוניה במהלך מלחמת החורף.
בתגובה לחקירה של פנטיקיינן ב-2007, קבע שירות הביון הרוסי FSB שדודו מת מרעב במחנה מאסר במרץ 1942, עקב הרשעה בריגול למען פינלנד; עם זאת, כמה חוקרים מאמינים שהוא המשיך לשרת במודיעין הצבאי הסובייטי ומת ב-1967.
יוהאנס רינגק היה מלחין ועוגבר גרמני.
רינגק נולד בפרנקהיין, במדינת תורינגיה של היום, ולמד נגינה בעוגב אצל יוהאן פטר קלנר בגרפנרודה ואצל גוטפריד היינריך שטלצל בגותה.
משנת 1740 היה מורה למוזיקה בברלין, ובשנת 1754 התמנה לעוגבר של כנסיית מריינקירכה, שם נשאר עד מותו.
בני תקופתו העריכו מאוד את נגינתו בעוגב ואת יכולתו באלתור פוגלי.
רינגק חיבר יצירות לעוגב, קונצ'רטי ואולי אופרה, אבל כיום הוא זכור בעיקר במספר הרב של העתקים שיצר, לפעמים היחידים ששרדו, ליצירות מאת מלחינים נודעים יותר.
בין העתקים אלה בכתב ידו הקנטטה "Weichet nur, betrübte Schatten, BWV 202" מאת יוהאן סבסטיאן באך והעותק העתיק ביותר של הטוקטה ופוגה ברה מינור, רי"ב 565. ייתכן שההעתקים נעשו מגרסאות באוסף של קלנר, שהיה תלמיד של באך.
העותקים באוסף של קלנר, שנוצרו בסביבות 1725, נחשבים כיום למקורות החשובים ביותר של יצירות באך.
יוהאנס רוזוולט , הידוע בשם ג'ון רוזוולט, היה איש עסקים ופוליטיקאי בניו יורק ואב קדמון של הענף של משפחת רוזוולט של שבלונג איילנד, כולל תאודור ואלינור רוזוולט.
יוהאנס רוזוולט הוטבל ב-27 בפברואר 1689 ב, ליד , יישוב הולנד מוקדם בהולנד החדשה, בזמן שאביו ניקולס רוזוולט (1658–1742) ואימו, היילטייה יאנס קונסט (1664–1730), חיו שם.
ניקולס, יליד אמסטרדם החדשה, היה בנו של קלאס מרטנסן ואן רוזנפלט (Claes Maartenszen van Rosenvelt) (בערך 1626–1659), האב הקדמון המהגר של משפחת רוזוולט באמריקה.
ניקולס החזיר את משפחתו לניו יורק, שם נולד, בסביבות 1690.
בשנת 1730, יוהנס הפך לבן חורין (כלומר קיבל זכות הצבעה).
על פי תיאור היסטורי אחד, "הוא הצליח בחקלאות וביזמות עסקיות, והיה לו עניין רב ביצירות אמנות, מה שנראה לחבריו תענוג מוזר וראוותני.
אומרים שהוא היה מהראשונים לייבא ציורים, רהיטים משובחים, וכלי מתכת אמנותיים מהולנד.
הוא עשה זאת בקנה מידה כה נרחב עד שביתו נתפס כארץ פלאות על ידי חבריו הפחות יוזמים".
יוהאנס רוזוולט נשא לאישה את היילטייה שיורטס (Heyltje Sjoerts; 1688–1752) ב-25 בספטמבר 1708, בכנסייה ההולנדית הרפורמית של ניו יורק.
היא הייתה בתו של אולברט שיורטס (1661–1710), שנולד בהולנד והיגר להולנד החדשה.
ליוהאנס ולהיילטייה היו אחד-עשר ילדים.
אחד הילדים, יאקובוס ג'יימס רוזוולט, היה אבי הסבא-רבא של הנשיא לעתיד תאודור רוזוולט.
עבדו של יוהאנס רוזוולט, קוואק (Quack), היה אחד הקושרים הנאשמים ב לכאורה שהטיל אימה על העיר ניו יורק בשנת 1741. הוא הורשע בהצתת והוצא להורג על ידי העלאה על המוקד.
יוהה טיאיינן (בפינית: Juha Tiainen; 5 בדצמבר 1955 – 27 באפריל 2003) היה אתלט פיני, אלוף אולימפי (לוס אנג'לס 1984) ביידוי פטיש.
באליפות אירופה שנערכה באתונה, יוון בספטמבר סיים במקום 12 ביידוי פטיש בתוצאה של 72.12 מטר.
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי, פינלנד באוגוסט סיים במקום תשיעי ביידוי פטיש בתוצאה של 75.60 מטר.
באולימפיאדת לוס אנג'לס שנערכה באוגוסט זכה במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 78.08 מטר, לפני קרל-הנס רים (77.98 מטר) וקלאוס פלוגהאוס (76.68 מטר), שניהם מגרמניה המערבית.
באליפות אירופה שנערכה בשטוטגרט, גרמניה המערבית באוגוסט סיים במקום 18 ביידוי פטיש בתוצאה של 71.16 מטר.
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה באוגוסט-ספטמבר סיים במקום 13 ביידוי פטיש בתוצאה של 75.10 מטר.
באולימפיאדת סיאול שנערכה בספטמבר סיים במקום 16 ביידוי פטיש בתוצאה של 73.74 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בספליט, יוגוסלביה באוגוסט סיים במקום תשיעי ביידוי פטיש בתוצאה של 73.70 מטר.
ב-27 באפריל 2003, בגיל 47, מת טיאיינן בלאפנראנטה, פינלנד מדלקת ריאות.
יוהאנס אלפונס יוסף טילן ומריה יוהאנה אלדגונדה (טילן) (בהולנדית: Johannes Alfons Josef Tielen; נולד ב-10 ביוני 1906; Maria Johanna Aldegonda Tielen; נולדה ב-10 בדצמבר 1907) הם אח ואחות מהולנד שהסתירו יהודים בזמן השואה והוכרו כחסידי אומות העולם.
מריה ויוהאנס גרו עם אביהם האלמן, כריסטיאן טילן ושלושת אחיהם בחווה חקלאית בכפר הקטן והקתולי-רומי הדוק אמריקה במחוז לימבורג בהולנד אמריקה לימבורג, הולנד.
יוהאנס היה הבן הבכור של המשפחה והאחראי הראשי על כל הפעולות המחתרתיות בחווה בקשר להסתרת היהודים שגרו איתם.
הוא ואחותו מריה היו המנהלים של החווה המשפחתית.
בשנת 1942 הם קיבלו לביתם את הזוג, הילדה ולאונרד מרקוס מהעיר זוולה כדי להסתירם.
בני הזוג הפכו לחלק מהמשפחה וקיבלו יחס טוב.
בהתחלה המרקוסים תרמו 65 גילדן בחודש להשתתפות בהוצאות הבית אך לאחר זמן קצר משפחת טילן סירבה לקבל מהם עוד כסף בטענה שזוהי חובתם האנושית והדתית לסייע לאנשים ללא כל גמול כספי.
עשרה חודשים לאחר הגעתם לבית משפחת טילן, בני הזוג מרקוס החליטו לעזוב ולנסות להצטרף לארבע בנותיהם שהוסתרו בכתובות שונות ברחבי פריסלנד.
ב-14 בספטמבר 1943 הגיעה לחווה של הטילנים נערה יהודיה בשם קיטי גראנט, הם סיפרו לילדיהם שהיא נערה רעבה מאמסטרדם.
הטילנים נתנו לה זהות בדויה ואפילו לקחו אותה איתם לכנסייה על מנת לא לעורר חשד.
יוהאנס ומריה טילן הוכרו כחסידי אומות העולם ב-3 בינואר 1979, ושמם הונצח בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם ירושלים.
יוהו קוסטי פאסיקיבי (בפינית: Juho Kusti Paasikivi, 27 בנובמבר 1870 – 14 בדצמבר 1956) היה פוליטיקאי ומדינאי פיני, הנשיא השביעי של פינלנד בשנים 1956-1946. כנציג של המפלגה הפינית ומפלגת הקואליציה הלאומית, שימש גם כראש ממשלת פינלנד בשנים 1918 ו-1946-1944. אישיותו השפיעה על הכלכלה והפוליטיקה הפינית לאורך מעל חמישים שנה.
פאסיקיבי נחשב לאדריכלה של מדיניות החוץ של פינלנד אחרי מלחמת העולם השנייה.
רקע משפחתי, ילדות ושנות לימודיו
נולד בשם יוהאן גוסטף הלסטן (בשוודית: Johan Gustaf Hellsten) בשנת 1870 בעיירה המנקוסקי (Hämeenkoski או Koski Hl), באזור פייט-המה (Päijät-Häme) (או בשוודית, פייאנה טאבסטיה) בדרום פינלנד, שהייתה אז חלק מהדוכסות הגדולה של פינלנד במסגרת האימפריה הרוסית.
אביו היה יוהאן אוגוסט הלסטן, סוחר מטמפרה, ואמו - קרולינה וילהלמינה לבית סלין.
בני הזוג נזדמנו במקום בעקבות עיסוקי המסחר של האב.
טמפרה, העיר שבה התגוררו, נרשמה כמקום הלידה.
לאב הייתה גם בת יותר גדולה, קרולינה, שנולדה מקשר מחוץ לנישואים.
בגיל 4 בעקבות מות האם במאי 1875, עבר הילד יחד עם אביו, עם אחותו למחצה קרולינה ועם דודתו, האחות הגדולה של האם, קטרינה "קייסה" האגמן, לעיר הולולה על יד להטי.
במקום החדש פתח האב חנות לבגדים והילד התקבל לבית ספר יסודי.
עקב האטה כלכלית, בשנת 1882 העסק של האב הידרדר, ובכל זאת החליט לשלוח את הבן לגימנסיה בשפה הפינית בהמנלינה Hämeenlinna Normaalilyseo, בית ספר ברמה גבוהה, שהוקם על ידי התנועה הפנומאנית.
הילד שהיה מיומן באתלטיקה והתעמלות, נודע גם כקורא בלתי נלאה של ספרים.
במהרה הצטיין בלימודים והיה לכוכב של המחזור.
בגיל 14 התייתם הנער גם מאביו, שהשאיר חובות בשווי 4000 מארקים של זהב.
דודתו הקשישה הייתה לאפוטרופסית עליו.
להערכת אחד הביוגרפים שלו, טואומו פולבינן, נסיבות אלה של חייו תרמו להתפתחות אופיו כצעיר עצמאי ואפילו עיקש.
מאוחר יותר בחייו בלטו באישיותו הריאליזם הפרגמטי, הזהירות ומידה של פסימיזם.
בסתיו 1887 בגיל 17 שינה את שמו לפי כללי השפה הפינית - ליוהו קוסטי פאסיקיבי, כששם המשפחה "פאסיקיבי" הוא תרגום של שם המשפחה השוודי "הלסטן" ("אבן גדולה").
בשנת 1890 התקבל עם ציונים מצוינים בבחינות הכניסה לאוניברסיטה על שם הקיסר אלכסנדר הראשון בהלסינקי.
בהתחלה למד היסטוריה והשפה הרוסית.
מתוך עניין בחברה ובתרבות הרוסית ערך בשנת 1891 טיול לימודים בעיר נובגורוד.
בסופו של דבר בשנת 1892 עבר ללימודי משפטים שנראו מבטיחים יותר מבחינה כלכלית, אותם סיים עם תואר שני בשנת 1897. באותה שנה התחתן עם סטודנטית ממוצא פינית-שוודית בשם אנה פורסמן.
לזוג נולדו בהמשך ארבעה ילדים.
מהאקדמיה אל המינהל, הפוליטיקה והבנקאות
במקביל לעבודות שונות המשיך להשתלם בתחום המשפטים בסטוקהולם ובלייפציג.
בשנת 1901 סיים את הדוקטורט במשפטים והתקבל כמרצה למשפט מנהלי באוניברסיטת הלסינקי, שבה למד.
אולם בשנת 1903 התמנה למנהל האוצר הממלכתי של פינלנד וכיהן במשרה זו עד 1914.
פאסיקיבי היה פעיל פוליטית במפלגה הפינית, בעלת צביון לאומי שמרני, שהתארגנה סביב העיתון "אוסי סואמטאר" (Uusi Suometar).
עוד מימי לימודיו באוניברסיטה אימץ פאסיקיבי את ההשקפה ברוחו של הגל וסנלמן על תפקיד השפה והלאום בהיסטוריה.
מאוחר יותר הושפע מאוד מהגותו של ההיסטוריון בן ארצו, דניאלסון-קלמרי, פרופסור להיסטוריה כללית, שדגל במדיניות
של פייסנות עם השלטון האימפריאלי הרוסי לטובת שמירת האוטונומיה וקידום רפורמות חברתיות בזירה הפינית.
מדיניות זו אפיינה את קו המפלגה הפינית "הישנה" (vanhasuomalaiset), גם בתקופות של הגברת הדיכוי שבשנים 1905-1899 ושוב ב-1913-1908.
פאסיקיבי תמך בהגברת האוטונומיה של פינלנד ובהקמת ממשלה אוטונומית והתנגד למגמה להפוך את השפה הרוסית לשפה רשמית יחידה בכל מקום באימפריה הרוסית.
אולם התנגד לצעדים רדיקליים, העלולים להתפרש כמתגרים בהגמוניה הרוסית.
הוא ראה כמשימה חשובה ביותר את גיוס כל הקבוצות בתוך החברה, בלי הבדל של לשון או מעמד חברתי, לשם הגנת האוטונומיה של פינלנד.
תמך בין השאר ברפורמה אלקטורלית ברמה לאומית ומקומית.
היה פעיל במסגרת חברת הקואופרטיבים של פינלנד "פלרבו" (Pellervo-seura) שנוסדה בשנת 1899 וכתב מאמרים בעיתון "אוסי סואומטאר".
בשנים 1907–1914 ישב פאסיקיבי שתי קדנציות בפרלמנט המקומי בהלסינגפורס.
בפעילותו הפרלמנטרית כנציג המפלגה הפינית הגן על האריסים ועל האיכרים חסרי האדמה.
אולם אחרי פריצת מלחמת העולם הראשונה איבד את האמון בתבונה שבמדיניות הפייסנית כלפי השלטון הרוסי.
התפטר מן הפרלמנט ומן המשרה שלו בראש האוצר.
התמנה למנכ"ל הבנק קנסאליס-אוסאקה -פאנקי (Kansallis-Osake-Pankki), תפקיד שבו כיהן עד שנת 1934. בשנים 1918-1915 שימש גם כחבר במועצת העיר הלסינקי.
אחרי מהפכת פברואר 1917 ברוסיה, נבחר פאסיקיבי לוועדה שהייתה אמורה לנסח חקיקה חדשה לדוכסות הגדולה של פינלנד בגרסה מודרנית יותר.
בהתחלה הוא תמך בחיזוק האוטונומיה במסגרת האימפריה הרוסית, בניגוד לסוציאל-דמוקרטים שבקואליציה-סנאט, שדגלו לשווא באוטונומיה הרבה יותר רחבה.
אולם אחרי מהפכת אוקטובר תמך כבר בעצמאות מלאה, אפילו בצורת מונרכיה חוקתית.
בימי מלחמת האזרחים בארצו, עמד פאסיקיבי איתן לצד הממשלה ה"לבנה".
כראש ממשלה במאי-נובמבר 1918 שאף להשכנת מונרכיה חוקתית ולהכתרתו של פרידריך קארל פון הסן, תוך הבטחת גיבוי גרמני במאבק נגד רוסיה הסובייטית.
אך כשגרמניה הפסידה במלחמת העולם הראשונה תוכנית המונרכיה נפלה לטובת רפובליקה שהלמה יותר את טעמי מעצמות ההסכמה המנצחות.
פאסיקיבי התפטר מן הסנאט וחזר לניהול הבנק KOP.
כבעל דעות פוליטיות שמרניות, פאסיקיבי התנגד בנחישות לסוציאל-דמוקרטית במסגרת הממשלה ולקומוניסטים בזירת הפרלמנט.
פלירטט זמנן-מה עם תנועת לאפואה החצי-פאשיסטית שדרשה לקיחת אמצעים רדיקליים נגד השמאל.
בסופו של דבר, נוכח ההקצנתה, שהביאה אף לתקיפה של הנשיא הליברלי לשעבר, סטולברג, פאסיקיבי ואוהדים אחרים התרחקו מתנועה ימנית זאת.
בשנת 1934 הוא נבחר ליושב ראש מפלגת קוקומוס(Kokoomus) השמרנית, עם מצע דמוקרטי מובהק, והשלים את טיהור תדמית המפלגה מכתמי ההתקרבות לתנועת לאפואה וההפיכה הכושלת שידועה כמרד מנטסלה.(Mäntsälä)
אחרי מות אשתו הראשונה בשנת 1931 נשא פאסיקיבי לאשה את אלינה (אלי) ואלבה (1960-1879) והחליט לפרוש מן החיים הפוליטיים.
אך לבסוף, אחרי שכנועים, הסכים לקבל את תפקיד השגריר בשוודיה, בשגרירות הפינית שנחשבה הראשונה בחשיבותה.
באותה תקופה פינלנד ראתה עצמה מבודדת על ידי עליית משטרים טוטליטריים בגרמניה, פולין ואסטוניה ומאוימת על ידי ברית המועצות.
אחרי התפוררותה ההדרגתית של חבר הלאומים ומשהסתבר כי צרפת ובריטניה הן אדישות, שוודיה הייתה המדינה היחידה שנראתה מסוגלת להעניק לפינלנד תמיכה כלשהי.
מאז כישלון ההפיכה של חברי לאפואה, פאסיקיבי ומנרהיים השתייכו לאותם חוגים שמרניים שדנו באפשרות הזאת.
כשגריר שאף פאסיקיבי להשיג משוודיה ערבויות לביטחונה, או ברית הגנה או איחוד לצורכי הגנה.
מאז מלחמת האזרחים היחסים בין שני העמים היו קרירים.
הרוח המהפכנית שבתום מלחמת העולם הראשונה הביאה לשוודיה את חיזוק הדמוקרטיה הפרלמנטרית ואת ההגמוניה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
פינלנד, לעומת זאת, עברה מלחמת אזרחים הרסנית ותבוסה מוחלטת של המחנה הסוציאליסטי.
בדיוק בשעה שפאסיקיבי הגיע לסטוקהולם, נודע כי נשיא פינלנד סבינהופבוד גילה רתיעה מהפלמנטריזם ואחרי לחצים מצד המפלגה השמרנית של פאסיקיבי, סירב למנות ממשלה שתכלול שרים סוציאל-דמוקרטיים.
גישה זו לא שיפרה את תדמיתו של השגריר החדש בעיני הסוציאל-דמוקרטים השוודים ששלטו בממשלה בסטוקהולם.
חשדנותם ניזונה, בין השאר, מהשאיפה המונרכיסטית משנת 1918 ומההפיכה הכושלת של תנועות לאפואה משנת 1932
הודות למאמציו של פאסיקיבי, אך גם לבחירת נשיא פינלנד חדש - קיוסטי קאליו, מצב הדברים השתפר.
כנשיא תמך קאליו בפרלמנטריזם ומינה שרים סוציאל-דמוקרטים בממשלה.
עם זאת החשדנות ביחסים בין שתי המדינות נותר חזקה למדי:במהלך מלחמת החורף, תמיכת שוודיה בפינלנד הייתה אמנם משמעותית, אך חסר בה היבט קריטי אחד: שוודיה לא הכריזה מלחמה על רוסיה ואף לא שיגרה כוחות צבאיים להגנת פינלנד.
משום כך בעיני פינים רבים, כולל פאסיקיבי עצמו, שליחותו בסטוקהולם נכשלה.
בתקופה שקדמה למלחמת החורף, התמנה פאסיקיבי לנציג פינלנד במשא ומתן, עם ברית המועצות במוסקבה.
בראותו שסטלין לא התכוון לשנות את מדיניותו, תמך פאסיקיבי בכמה ויתורים לסובייטים.
כשפרצה המלחמה נתבקש פאסיקיבי להיכנס לממשלה של ריסטו ריטי כשר בלי תיק כשתפקידו המעשי היה לשמש ליועץ מדיני.
הוא הפך לצלע שלישית בשלישייה המובילה של הממשלה, לצד ראש הממשלה ריטי ושר החוץ ויינו טאנר, מנהיג הסוציאל-דמוקרטים.
הוא ניהל את המו"ם להשגת שביתת נשק והסכם שלום וחזר להיות שגריר במוסקבה.
בעת שהותו בבירה הסובייטית הורחק מהסודות הכי כמוסים של ראשי המדינה וכשגילה כי אלו מתכוונים ליזום תגובת נקם בסיועה של גרמניה הנאצית, התפטר מתפקידו.
בקיץ 1941 כשפרצה מלחמת ההמשך, התמסר פאסיקיבי לכתיבת זכרונותיו.
ב-1943 נכח לדעת כי גרמניה הלכה לאבד את המלחמה ושפינלנד עמדה בפני סכנה גדולה.
אולם התנגדותו מלכתחילה לברית עם גרמניה בשנים 1941-1940 הייתה כל כך ידועה שהפלדמרשל מנרהיים וריסטו ריטי, שהפך בינתיים לנשיא, לא ששו לתמוך ביוזמותיו הראשונות למו"ם להשגת שלום.
מיד עם סיום המלחמה, בשנת 1944 מינה אותו מנרהיים לראש ממשלה.
לראשונה נכנס לקבינט גם שר קומוניסטי, איריו ליינו.
מדיניותו של פאסיקיבי הייתה ריאליסטית אך לגמרי שונה מזו שבעשרים וחמש השנים האחרונות.
הפעם מאמצו העיקרי היה להוכיח שפינלנד אינה מהווה איום לברית המועצות וכי שתי המדינות עשויות להרוויח מיחסי אמון ושלום.
הוא נאלץ לבוא לקראת הסובייטים בכמה מישורים, כולל דרישתם לשפיטת פושעי המלחמה.
עם התפטרותו של מנרהיים, הפרלמנט בחר בפאסיקיבי ליורשו בתפקיד של נשיא הרפובליקה.
הוא היה אז בן שבעים וחמש.
עד להגיעו למעמד רם הזה הלך פאסיקיבי דרך ארוכה מאז כשבצעירותו תמך בשמרנות הקלאסית.
הפעם היה מוכן לשתף פעולה באופן שוטף עם הסוציאל-דמוקרטים, ואם צריך, אפילו עם הקומוניסטים, כל עוד פועלים באופן דמוקרטי.
רק בהזדמנות אחת הסכים עם השתתפות מפלגתו, השמרנים, לממשלה, וזאת לאורך שישה חדשים בלבד, ונחשב יותר ל"ראש ממשלה עובד ציבור" מאשר למנהיג של ממשלה פרלמנטרית רגילה.
בשנת 1946 מינה לראש ממשלה את מאונו פקאלה, מנהיג הליגה הדמוקרטית עממית שכללה קומוניסטים.
עם זאת סובלנותו וגמישותו הפוליטית פגו כשבאביב 1948 נודע לו שהקומוניסטים מכינים הפיכה.
פאסיקיבי קרא ליחידות אחדות של צבא היבשה ושל חיל הים לבוא להגן על עיר הבירה מפני מתקפה קומוניסטית אפשרית.
למעשה כל ניסיון של הקומוניסטים להשתלט על השלטון נכשל עוד בחיתוליו והם נחלו כישלון בבחירות הבאות לפרלמנט.
רוב ההיסטוריונים הפינים המודרניים שוללים קיומו של קשר קומוניסטי אלים, במיוחד בהיעדר תמיכה סובייטית.
מאוחר יותר באביב, הצביע שהפרלמנט אי אמון בשר הפנים הקומוניסטי ליינו, בגלל המחלוקת סביב השבויים, רובם מהגרים רוסים לבנים, שמסר לידי ברית המועצות.
ישליינו סירב להתפטר מרצון, פאסיקיבי פיטר אותו.
אחרי שבבחירות לפרלמנט ב-1948 ירדה המפלגה הקומוניסטית מהמקום הראשון ולמקום השלישי בין מפלגות המדינה, סירב פאסיקיבי להכניסם לממשלה והקומוניסטים נותרו על ספסלי האופוזיציה עד לשנת 1966.
כנשיא, העניק פאסיקיבי ליחסי החוץ של פינלנד מעמד בכורה, תוך נדיון להבטיח שלום יציב וחופש פעולה רחב ככל האפשר.
הוא הסיק כי, מעבר לכל הסיסמאות היפות, על פינלנד להתאים עצמה למדיניות המעצמה השכנה וחתום איתה על הסכמים על מנת למנוע תסריט גרוע יותר.
מדיניותו זו כונתה במשך עשורים "קו פאסיקיבי-קקונן" (גם לפי שמו של אורהו קקונן שהמשיך בו) ובשנות השבעים "פינלנדיזציה".
ידיעתו את השפה והתרבות הרוסית סייעה לו בקשריו עם המנהיגים הסובייטים והוא לעיתים הוא לא נעזר במתורגמנים בשיחות איתם.
בשנת 1950 נבחר פאסיקיבי לקדנציה שנייה כנשיאה של פינלנד עם 171 מתוך 300 קולות של קולגיומים אלקטורליים.
בניגוד לעבר, בכהונתו השנייה הוא שם דגש על מדיניות הפנים.
עזר לכך גם מותו של סטלין בשנת 1953. כשוחר ספורט מנעוריו, אתלט ומתעמל לשעבר, נהנה מאוד לפתוח בקיץ 1952 את המשחקים האולימפיים שהתקיימו בהלסינקי.
עד לסוף הקדנציה השנייה בת שש השנים של נשיאותו, הצליחה פינלנד לפתור את הבעיות הדחופות ביותר שנותרו כירושה מהמלחמה האבודה.
הפליטים מקרליה יושבו מחדש, פיצויי המלחמה שולמו, הסתיימה הקצבת המזון, ובינואר 1956 הסיגה ברית המועצות את כוחותיה מהנמל פורקאלה שליד הלסינקי.
בגיל 85 בתום כהונתו השנייה ב-1 במרץ 1956 לא חיפש פאסיקיבי בכל מחיר להיבחר מחדש.
היה מוכן לכהן כנשיא לעוד שנתיים אם רוב גדול של פוליטיקאים היו מבקשים זאת ממנו.
ב-15 בפברואר 1956 הועלתה אחרי שקיבל מסר שלא הובן נכון מכמה פוליטיקאים שמרנים, כי יש לו כביכול תמיכה מהמפלגה האגררית והסוציאל-דמוקרטים, הועלתה מועמדותו בטעות.
משראה עצמו נכשל, הרגיש עצמו נבגד על ידי אותם הפוליטיקאים שביקשו ממנו להציג את מועמדותו.
הוא אף שלל כי נתן את הסכמה בהצהרה פומבית למהלך הזה.
פאסיקיבי נפטר בדצמבר 1956, לפני שסיים לכתוב את זיכרונותיו.
תמונתו הופיעה בשטרות פינים שונים, בדומה לנשיאים סטולברג וקקונן.
עיטור הצלב הגדול של מסדר הורד הלבן של פינלנד
עיטור הצלב הגדול של מסדר האריה של פולין
עיטור הצלב הגדול של מסדר צלב החירות
תואר אביר מסדר השרפים של שוודיה
יוהוי צ'וי (Yuhui Choe) היא רקדנית בלט קוריאנית, סולנית ראשונה בבלט המלכותי בלונדון מאז שנת 2014.
צ'וי נולדה בפוקואוקה, יפן בשנת 1986 לאם רקדנית מחול קוריאני מסורתי.
צ'וי החלה ללמוד ריקוד בגיל חמש בבית ספר לבלט ביפן בו היא למדה עד גיל 14. לאחר מכן המשיכה את לימודיה בפריז.
בגיל 16 זכתה צ'וי במדליית כסף בתחרות בינלאומית למחול של פריז.
בתחרות השווייצרית "Prix de Lausanne" בשנת 2002, זכתה צ'וי בשני הפרסים - בפרס המקום הראשון ובפרס למחול עכשווי.
לאחר הצטרפותה לבלט המלכותי בלונדון, ביצעה את תפקיד הסולו הראשון שלה, בבלט היפהפייה הנרדמת בתפקיד "הנסיכה פלורין".
צ'וי שאפה להצטרף לבלט המלכותי על מנת לרקוד תחת הנחייתם של הכוריאוגרפים פרדריק אשטון וקנת' מקמילאן.
בשנת 2008 קודמה צ'וי לדרגת סולנית ראשונה, רקדה את תפקיד פיית שזיף הסוכר בבלט "מפצח האגוזים", והייתה אחת משש הרקדניות בבלט "אינפרה" של ויין מקגרגור, ללחנו של מקס ריכטר.
בשנת 2009 הוסיף העיתון הבריטי הגרדיאן את צ'וי ל"רשימה החמה" של "הכוכבים העולים שכדאי לצפות בהם", והוסיף ציטוט של הבלרינה לורן קות'ברטסון: "אני לא יכולה להוריד ממנה את העיניים.
היא משדרת שמחה באופן הטהור ביותר".
בשנת 2014 החליפה צ'וי בהתראה קצרה את הבלרינה המפורסמת נטליה אוסיפובה בתפקיד הנסיכה אורורה - לראשונה בתפקיד ראשי - בבלט "היפהפייה הנרדמת".
הגרדיאן ציין בביקורת על ההופעה: "צ'וי נראתה שלווה למול האתגר, ראוי שתקודם כעת לדרגת רקדנית ראשית".
נהר יוהו הוא יובל של נהר קיקינג הורס, המצוי כולו בשטח הפארק הלאומי יוהו, בהרי הרוקי הקנדיים, בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
מוצאו של הנהר בקרחון יוהו, בקצהו הצפונית של הפארק הלאומי יוהו, והוא זורם דרומה עד שהוא נשפך אל נהר קיקינג הורס, צפונית מזרחית לעיירה פילד.
ב-5.8 הקילומטרים הראשונים של מהלכו זורמים אל נהר יוהו היובלים: נחל וייבס (Waves Creek), נחל טווין פולז (Twin Falls Creek - נחל המפלים התאומים), נחל פיירי (Fairy Creek) ונהר יוהו הקטן.
נהר יוהו זורם דרומה 4.4 קילומטרים ואז מתאחד עם הנחל הזורם ממפלי טאקאקו.
ממפגש זה זורם נהר יוהו דרומה 7.8 קילומטרים נוספים, ונשפך אל נהר קיקינג הורס, בנקודה שגובהה 1,325 מטרים מעל פני הים; נקודה זו נקראת "נקודת מפגש הנהרות".
נהר יוהו הקטן הוא נהר קצר בהרי הרוקי הקנדיים בשטח הפארק הלאומי יוהו, בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
הנהר נמצא בשטח מחוז קוטניי.
לאורך מהלך הנהר עובר מסלול טיול, המתחבר למסלול הטיול בעמק יוהו.
מוצאו של הנהר באגם קיווטינוק (Kiwetinok) והוא נשפך אל נהר יוהו בנקודה הנמצאת 4.4 קילומטרים במעלה הנהר, ממפגשו של נהר יוהו עם מימי הנחל אליו זורמים מימי מפלי טאקאקו.
יוהל איקנאל הייתה שליטת עיר המאיה פלנקה מ-23 בדצמבר 583 עד מותה ב-4 בנובמבר 604.
היא עלתה לשלטון בנסיבות לא ידועות כשנה לאחר מותו של קאן באהלם הראשון.
ייתכן שהייתה בתו או אחותו, אם כי אין כל עדות לכך.
היא הייתה השליטה הראשונה הידועה בתולדות המאיה, ואחת משתי הנשים היחידות שאי פעם שלטו בפלנקה.
ידוע רק על שני אירועים מתקופת שלטונה: ב-20 באוגוסט 593 התקיימו חגיגות גדולות לרגל סיום תקופה בלוח השנה.
ב-23 באפריל 599 ספג צבאה מכה קשה מידי צבא העיר היריבה קלקמול, אשר חדר עד מרכז פלנקה וגרם נזק רב.
המקורות מציינים ששלושת האלים של פלנקה "הושלכו לארץ".
בעקבות התבוסה פלנקה שמרה על עצמאותה, אך נראה כי יוהל איקנאל ויורשיה היו מחויבים לחלוק כבוד לשליט קלקמול.
לאחר מותה עלה לשלטון יוהל מאט.
בתקופת שלטונו, היה ג'נהב פאקאל דמות משפיעה מאוד בפלנקה, כך שכנראה הוא היה בעלה של יוהל איקנאל, או בן נוסף שלה.
יוהו ריינבאל (בפינית: Juho Reinvall; נולד ב-24 באוגוסט 1988) הוא ג'ודוקא פיני אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג.
הוא התחרה באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו 2016 והודח בסיבוב השני לאחר שהפסיד לצנד-אוצ'ירין צוגטבאטר המונגולי.
יוהו להטנמקי (בפינית: Juho Lähteenmäki; נולד ב-15 ביוני 2006 באיליירבי שבפינלנד) הוא כדורגלן פיני המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת נורשלן מליגת העל הדנית ובנבחרת פינלנד.
להטנמקי גדל במחלקות הנוער של אילוירבן אילבס ואילבס טמפרה.
בשנת 2022 הצטרף למחלקת הנוער של נורשלן.
ב-11 בדצמבר 2024 חתם על חוזה מקצועני חדש בנורשלן עד לחודש יוני 2028. ב-23 בפברואר 2025 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 2–3 על סונאוסקה פובולד במסגרת המחזור ה-19 בליגת העל הדנית לעונת .
להטנמקי שיחק בנבחרות הצעירות של פינלנד.
ב-9 באוקטובר 2025 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת של פינלנד, בניצחון 1–2 על נבחרת ליטא במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026.
יוהנה ספירי הייתה סופרת שווייצרית, שנודעה בזכות ספרה "היידי בת ההרים".
דמותה של היידי הפכה עם הזמן סמל לאהבת הטבע.
המשפטנית אמילי קמפין-ספירי הייתה אחייניתה.
יוהנה נולדה בשנת 1827 בכפר הירצל שבשווייץ בשם יוהנה לוּאיזֶה הוֹיסֶר כבת לרופא כפרי.
ב-1852 נישאה לעורך דין בשם ברנרד ספירי, וחיה עמו בציריך.
דווקא בעיר, כתבה על חיי הכפר והטבע.
כתביה נחשפו לציבור בשנות הארבעים לחייה.
הראשון מביניהם פורסם ב-1873, נקרא "עלה על קברה של ורוני", ועוסק בזוגיות אלימה.
בשנת 1881 יצא לאור ספרה "היידי בת ההרים", שזכה להערכה רבה.
בשנת 1884 הספר אמנם תורגם לאנגלית והצלחתו נסקה, אך גם נפטרו בעלה ובנה היחיד.
עם זאת, ספירי המשיכה ליצור וכתבה עשרות ספרים נוספים, עד מותה שלה בגיל 74.
"היידי בת ההרים", כאמור, זכה להצלחה מיידית בגרמניה ובשוויץ, אחר כך בכל אירופה ולבסוף גם בארצות הברית.
את הכנסותיה מספריה תרמה לחיילים שנפצעו במלחמת צרפת–פרוסיה.
באפריל 2010, גילה האקדמאי השווייצרי פטר ביטנר ספר משנת 1830 בשם "אדלהייד, ילדת האלפים", פרי עטו של הסופר הגרמני הרמן אדם פון-קאמפ.
אמנם יש הבדלים ניכרים בין הסיפורים, אך בשל קווי הדמיון, רגינה שינדלר , הביוגרפית של ספירי, ציינה כי זו גדלה בבית ספרותי ובהחלט ייתכן כי שאבה השראה מפון-קאמפ.
היא האישה הראשונה שעמדה אי פעם בראשות ממשלת איסלנד, וגם הלסבית המוצהרת הראשונה שעמדה בראשות ממשלה כלשהי בעולם.
יוהנה נולדה ברייקיאוויק ולמדה במכללה למסחר, בית ספר גבוה המופעל על ידי הלשכה למסחר באיסלנד.
לאחר סיום לימודיה בשנת 1960 עבדה כדיילת אוויר.
בחייה המקצועיים הייתה פעילה בארגוני עובדים, ומאוחר יותר הייתה חברה במפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
בשנת 1978 נבחרה לאלת'ינגי, הפרלמנט האיסלנדי, כנציגה של אזור רייקיאוויק.
היא שימשה כסגנית יו"ר הפרלמנט בשנת 1979 ובשנים 1983 ו-1984. ב-1984 נבחרה לסגנית יושב ראש מפלגתה, תפקיד בו כיהנה עד שנת 1993.
בין השנים 1987 - 1994 כיהנה יוהנה בארבע קדנציות שונות כשרה לענייני חברה ורווחה.
ב-1994 לאחר שהפסידה במרוץ לראשות המפלגה, פרשה ממנה והקימה מפלגה חדשה בשם "התעוררות לאומית".
שתי המפלגות התאחדו בשנת 2000 למפלגה אחת בשם: "הברית הסוציאל-דמוקרטית".
הצהרתה של יוהנה לאחר שהפסידה במרוץ לראשות המפלגה ב-1994, "Minn tími mun koma!" ("הזמן שלי עוד יגיע"), הפכה לביטוי סמלי ורווח בשפה האיסלנדית.
מ-1994 ועד 2003 הייתה יוהנה חברת פרלמנט פעילה באופוזיציה וכיהנה במספר ועדות פרלמנטריות.
לאחר הבחירות לפרלמנט ב-2003, כשהיא מייצגת את אזור דרום רייקיאוויק (לאחר התפצלותן של דרום וצפון רייקיאוויק לאזורי בחירה נפרדים), נבחרה בפעם השנייה לכהונת סגנית יו"ר הפרלמנט.
הארדה הודיע כי לא ימתין עד לבחירות כיוון שלקה בסרטן הגרון ועליו להיאבק במחלה.
יוהנה נבחרה להחליף את הארדה הודות לפופולריות הגבוהה שלה בסקרי דעת קהל בנוגע לתפקודה בממשלה והודות לקשרים הטובים שלה עם מפלגת השמאל הירוקה.
היא כיהנה כראש ממשלה בפועל עד לבחירות לפרלמנט ב-25 באפריל 2009, אז זכו הגוש הסוציאל-דמוקרטי והירוקים לרוב באלת'ינגי, ויוהנה מונתה לראשת ממשלת איסלנד.
בת זוגה לחיים היא יונינה ליאוסדוטיר, סופרת ידועה באיסלנד, לה נישאה בטקס אזרחי בשנת 2002 ולהן שלושה ילדים בוגרים: שני ילדים ביולוגיים מנישואיה הקודמים של יוהנה עם בנקאי בשם טורבלדור יוהנסון, וילד שלישי שהוא בנה הביולוגי של בת זוגה.
יוהנה שאלר-קליר היא אתלטית מזרח גרמניה בעבר, אלופה אולימפית (מונטריאול 1976) ואלופת אירופה בריצת 100 מטר משוכות.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכתה שאלר-קליר במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.77 שניות, לפני טטיאנה אניסימובה (12.78 שניות) ונטליה לבדבה (12.80 שניות), שתיהן מברית המועצות.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה במילאנו, איטליה במרץ 1978 זכתה שאלר-קליר במדליית זהב בריצת 60 מטר משוכות בשיא תחרות חדש של 7.94 שניות.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה בספטמבר אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בשיא תחרות חדש של 12.62 שניות ובמדליית ארד בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 43.07 שניות.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכתה שאלר-קליר במדליית כסף בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.63 שניות, אחרי ורה קומיסובה מברית המועצות שקבעה שיא אולימפי חדש של 12.56 שניות ולפני לוצינה לנגר מפולין (12.65 שניות) ולא הצליחה להגן על תוארה.
יוּהָני אָהוֹ (בפינית: Juhani Aho; בשמו האמיתי יוהנס ברופלט - Johannes Brofeldt; 11 בספטמבר 1861, לפינלהטי – 8 באוגוסט 1921 הלסינקי) היה סופר, עיתונאי ומתרגם פיני.
בזכות הרומנים והסיפורים שכתב, נחשב יוהני אהו לאחד מחשובי הסופרים הריאליסטים של ארצו.
הוא הושפע גם מזרמים חדשים מן הספרות הצרפתית, כמו הנטורליזם ולקראת סוף חייו גילה נטייה לפנות אחורה לכיוון הרומנטיזם.
הפרוזה של אהו מצטיינת בחדות ההסתכלות ובהבעה נוקבת.
ברבים מסיפוריו משתקפים הקונפליקטים בין הטבע לבין התרבות.
כסופר וכעיתונאי היה מעורב בדיונים סביב נושאים פוליטיים וחברתיים שהעסיקו את החברה בת זמנו.
היה ממייסדי העיתון Päivälehti שהפך מאוחר יותר ל-Helsingin Sanomat.
יוהני אהו, שנקרא בהולדתו יוהנס ברונפלט, נולד בשנת 1861 בלפינלהטי בחלקו המזרחי של מרכז פינלנד, במחוז צפון-סבוניה.
הוא היה הבן הבכור בין עשרת הילדים של הפסטור הלותרני הנריק גוסטף תאודור ברופלט ושל קרולינה פרדריקה אמלי לבית סנלמן.
אימו הייתה בת למשפחה פייטיסטית.
האב נחשב למטיף בחסד אך נודע בצניעותו וברתיעתו מכבוד ומעמדות שליטה גם במישור הכנסייתי וגם בזירה הציבורית.
בשנת 1884 המשפחה עברה לגור בויירמה, שם התמנה האב לכומר העיר איסאלמי.
בילדותו כתב יוהנס שירים בשוודית בהשפעת רונברג, אך מאוחר יותר החל לכתוב בפינית.
בשנים 1872–1880 למד בבית הספר התיכון של קואופיו, עיר שנהגו לכנותה "מבצר התרבות הפינית", כי השפעת התרבות השוודית בה הייתה פחותה בהרבה מזו שבאזורים אחרים של פינלנד.
כבר באותה תקופה נהג לכתוב תחת שם העט "יוהני אהו".
"אהו" היא מילה שמשמעותה בפינית הוא "אחו" וייתכן שמקורה ב"קאלוואלה או ב"קנטלטאר", אוסף שירת עם מאת אליאס לנרוט, בעל ניחוח רומנטי.
בשנים 1880–1884 למד שפות קלאסיות, היסטוריה וספרות באוניברסיטת הלסינקי.
כתלמיד הצטרף יוהני אהו לחוג הספרותי של ארוויד יירנפלט.
הוא התאהב באשת יירנפלט, אליזבט, שהייתה 22 שנה מבוגרת ממנו והתכתבה איתו.
היא עודדה אותו להמשיך בכתיבה יצירתית ולפתח את כישוריו.
כבר סיפוריו המוקדמים הצטיינו בשפתם העשירה ובשליטה מצוינת בגוונים השונים של השפה המדוברת.
כדי להקדיש את עצמו לכתיבה הפסיק אהו ללמוד לפני שהשיג תואר אקדמי.
הוא כתב בעיתונים פיניים אחדים ובשנת 1886 הוציא לאור יחד עם אחיו פקה ברופלט את העיתון "קסקי סואומי", בשנים 1887–1889 כתב בעיתון "סאבו" בקואופיו ובשנת 1889 הצטרף למייסדי העיתון "פייוולהטי" (Päivälehti), שופר הקבוצה הליברלית "פינלנד הצעירה" (Nuori Suomi).
התנגד לשמרנות החוגים הדתיים וכאחד החברים החשובים בקבוצת "פינלנד הצעירה" לקח חלק במאבקים הפוליטיים והחברתיים בני זמנו, תוך התנגדות לכיבוש הרוסי וחתירה לקידום השפה הפינית.
בשנת 1884 פרסם את "המסילה", רומן בעל מאפיינים הומוריסטיים ואחת היצירות הטובות ביותר שכתב.
הסופרת מינה קאנט שקראה את כתב היד התלהבה כל כך שהשוותה את אהו עם גוגול ואמיל זולא.
בספריו "בת הכומר" (1885) ו"אשת הכומר" פיתח אהו פילוסופיה אישית של החופש תוך ביטויים של מרד נגד מגבלות המחויבויות של חיי היום יום.
באותה שנה, 1885, כתב הסופר את המאמר "כמה רישומים על הספרות הריאליסטית" (Realistisesta kirjallisuudesta sananen), שבו קרא לאובייקטיביות בתיאורים של המציאות.
לדבריו, ספרות ריאליסטית צריכה לשקף את יתרונות המציאות ואת חסרונותיה במידה שווה ועליה להתבסס
על "התנאים הריאליים" תוך הימנעות מצביעתם בוורוד.
בשם הספרות הריאליסטית קם אהו נגד הספרות האידיאליסטית
ברומן משנת 1889, "Helsinkiin " תיאר יוהני אהו את ימיו של סטודנט שעבר מעיירה קטנה לכרך הגדול ואת היסחפותו אחרי חיי התענוגות החדשים והמחלוקות הלשוניות שהסעירו את החוגים האינטלקטואליים.
שהות בפריז בשנים 1889 ו-1890 ככתב בתערוכה העולמית העמיקה את היכרותו עם הספרות הצרפתית, במיוחד עם הזרם הריאליסטי והנטורליסטי.
הפרוזה שלו הושפעה מביירנסטרנה ביירנסון, הנריק איבסן, לב טולסטוי ואמיל זולא
ובקובצי הסיפורים הקצרים שלו - "לסטויה" ("שבבים") מזהים את השפעתו של אלפונס דודה ב"מכתבים מהטחנה" (1869).
סיפורים אלו נסבו סביב נושאים מגוונים - מאלגוריות פוליטיות ועד קטעים מחיי היום יום.
ראשון הסיפורים הקצרים והידוע שבהם היה "כאשר אבא הביא הביתה מנורה" (Siihen aikaan kun isa lampun osti), שתיאר את ההד שעוררה ההמצאה בקרב אנשי הכפר.
בימינו הפכה כותרת הסיפור הזה לאמרה שמשתמשים בה כשמכניסים טכנולוגיה חדשה כלשהי.
בפריז כתב יוהני אהו ב-1890 את הסיפור "Yksin" (לבד), רומן מפתח שהכה בהלם את קהל הקוראים הפינים.
המחבר סיפר בו על לילה שבילה עם זונה.
בנוסף, הסיפור הרס את חג המולד של המלחין סיבליוס שזיהה באשה שבה התאהב נואשות המספר, את ארוסתו שלו, אַיינו יירנפלט.
אולם סיבליוס שכח מהר את הכעס ואת הקנאה שהתעוררו בו בעקבות קריאת הרומן ומאוחר יותר, הוא ואהו היו ידידים טובים ושכנים בירוונפה, בה בנה המלחין וילה בשם "איינולה" (ממלכתה של איינו).
בספרים מאוחרים יותר כמו הרומנים Kevät ja takatalvi, Panu'''' וJuha ניכרת מגמה נאו-רומנטית.
עלילת הרומן ההיסטורי "פאנו" (1897) מתרחשת בקרליה הרוסית שם ביקר הסופר יחד עם אשתו בשנת 1892. גיבור הספר הוא השמאן פאנו, חסיד אחרון של הפגאניות בקרליה של המאה ה-17. נגדו נאבק הכומר המקומי שדתו המונותאיסטית אינה חפה מצלילים מושחתים.
הרומן "יוהה" על משולש אהבה נחשב לפסגה של כתיבתו ועובד מאוחר יותר לארבעה סרטים.
בשנים 1893–1903 היה אהו חבר במערכת העיתון Uusi Kuvalehti.
בשנת 1897 בני הזוג אהו וסולדן-ברופלט התיישבו בירוונפה, וייסדו שם מושבת האמנים "טוסולה" אליה הצטרפו אחדים מחשובי תור הזהב של התרבות הפינית, כמו פקה הלונן וז'אן סיבליוס, י.ה.
שם נהנה אהו מטיולים בחיק הטבע, טיפוס על ההרים, סקי, ציד ובמיוחד דיג.
בשנת 1907 הסופר שינה רשמית את שמו ל"יוהני אהו".
החל משנת 1906 הוענקה לו קצבה מלכותית לכל שנות חייו.
אחרי מלחמת האזרחים הפינית (1918-1917) שמר אהו על עמדה צנטריסטית ליברלית שהתנגדה לבולשביזם ואולם גם לשמרנות ה"לבנים" שניצחו במלחמה.
אהו היה נשוי לציירת ונדלה אירנה סולדן-ברופלט (1945-1863), הקרויה וני, בתו של המנהל הראשון של המטבעה של פינלנד, אוגוסט פרדריק סולדן.
לזוג נולדו שני ילדים: הייקי טאווטי אהו (1961-1895), במאי קולנוע ותסריטאי, ואנטי יוהני אהו (1900–1960).
יחד עם אשתו כתב אהו בשנת 1894 את "הספר הפיני המאויר לילדים ולנוער".
מקשר עם אחותה של אשתו, מטילדה, נולד לסופר עוד בן בשם נילס ביירן סולדן (1953-1902) במאי קולנוע.
יוהני חלה בשנת 1921 בדיפתריה ונפטר בהלסינקי בגיל 59.
1961 הונפק על ידי הדואר הפיני בול עם דיוקנו במלאת מאה שנה להולדתו
2011 - המטבעה הלאומית של פינלנד הנפיקה מטבע לרגל מלאת 150 שנה להולדתו של הסופר
(שבבי עץ) - הכרך ד זכה בפרס הלאומי לספרות בשנת 1901
1897 – Panu, רומן היסטורי - זכה בפרס הלאומי לספרות בשנת 1899
1906 - Kevät ja takatalvi (אביב וחורף חוזר) - זכה בפרס הלאומי לספרות בשנת 1907Juha, 1911 (יוהה) - זכה בפרס הלאומי לספרות בשנת 1914
1915 - Omatunto (מצפון)- רומן, זכה בפרס הלאוי לספרות בשנת 1915
יוהני אהו תרגם מצרפתית - מספרי גי דה מופאסאן, אלפונס דודה, אמיל זולא - ומשוודית - מספרי סלמה לגרלף.
1921 - "יוהאן" - סרט שוודי בבימוי מאוריץ סטילר
1937 - יוהה - סרט פיני בבימוי נירקי טרפיווארה, לפי תסריט מאת בנו של הסופר, הייקי אהו
1999 - יוהה - סרט בבימויו של אקי קאוריסמקי, שבו העלילה מוקמה במציאות מודרנית
הרומן "יוּהָה" תורגם לעברית בידי רמי סערי וראה אור בסדרת "צפון" של הוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 2012.
הרומן "מסילת הברזל" תורגם לעברית בידי רמי סערי וראה אור בהוצאת כרמל בשנת 2021.
יוהנה ווֹקלק היא שחקנית קולנוע ותיאטרון גרמניה.
כתלמידה למשחק של קלאוס מריה ברנדאואר, קיבלה ווקלק ביקורות חיוביות על משחקה בהצגה "רוז ברנד", ובנוסף ידועה היא ממשחקה בסרטים הגרמניים "באדר מיינהוף קומפלקס", "Hierankl", "Barfuss" ובתפקיד ראשי בסרט "האפיפיורית יוהנה" משנת 2009.
ווקלק נולדה בעיר פרייבורג שבגרמניה לאב פרופסור לדרמתולוגיה, ולאחר שהתקבלה לגמנסיית פרדריק שבפרייבורג החלה בתיאטרון חובבים בשנת 1991.
עם תום לימודיה בשנת 1994, הגישה ווקלק שלוש בקשות לבתי ספר למשחק, ולבסוף התקבלה ל"מקס ריינהרדט סמינר" שבווינה, ומשנת 1995 החלה את לימודיה כתלמידתו של קלאוס מריה ברנדאואר.
את הופעתה הראשונה עשתה ווקלק בשנת 1996 בפסטיבל וינה, עת ששיחקה במחזה "עלמה" של המחזאי הישראלי יהושע סובול, שבויים על ידי הבמאי פאולוס מנקרס.
זמן מה לאחר מכן שיחקה במחזה המוזיקלי אופרה בגרוש, אשר הוצג ב"בורגתיאטר", התיאטרון הלאומי האוסטרי שבווינה.
בשנת 1997 השתתפה ווקלק בסרטה הראשון "אמייה אונד ג'אגואר", סרטו של מקס פרברבוק.
עם הזמן קיבלה ווקלק תפקידים שונים בסרטים גרמניים כגון "באדר-מיינהוף קומפלקס", "Hierankl", "Barfuss" ואת התפקיד ראשי בסרט "האפיפיורית יוהנה" משנת 2009.
בשנת 2010 שיחקה בתפקיד של ססיליה קופר בסרט הדרמה הגרמני "The Coming Days" לצד דניאל בריהל.
בשנת 2012 שיחקה את התפקיד הראשי של טיפאני בסרט הדרמה-קומי "Anleitung zum Unglücklichsein".
בשנת 2019 שיחקה לצד לואיס הופמן בסרט "השיעור בגרמנית" המבוסס על הרומן באותו השם מאת זיגפריד לנץ.
באותה השנה השתתפה בדרמת המסתורין הדנית "Selvmordsturisten" לצד השחקן ניקולאי קוסטר-ולדאו.
יוהנה פּרֶנֶר (23 בינואר 1938 – 30 באוקטובר 2005) הייתה אשת טלוויזיה ישראלית, מחלוצות הטלוויזיה בישראל, שנמנתה עם ראשי הטלוויזיה החינוכית, ערוץ 2 וערוץ 10.
יוהנה רומנה פרנר נולדה בשנת 1938 בוורשה שבפולין, לד"ר דוד פייגנברג, עורך דין ומפעילי הציונים הרוויזיוניסטים בפולין, ולדיאנה פייגנברג.
אביה, שהיה מקורב לזאב ז'בוטינסקי, קרא לבתו על שם אשתו של ז'בוטינסקי.
ב-1941, כשהייתה בת 3, עלתה המשפחה לארץ ישראל והתגוררה בתל אביב.
על השפעת ימי ילדותה על חייה העידה לימים:
מי שבביתו מדברים שפה שהיא לא שפת הרחוב, הופך ברבות הימים להיות בעצמו רגיש למינוריטיס (מיעוטים).
אין ספק שבאישיותי יש פן של פליטים: ההורים שלי עלו מפולין והיו צריכים להתחיל הכל מאלף.
לאבי היה דוקטורט במשפטים, לאימי מסטר בספרות וכשבאו לכאן נאלצו כמובן להתחיל הכל מהתחלה.
שניהם מאוד אהבו את הארץ והיו אסירי תודה שכן בבואנו ארצה ניצלנו.
אבל זרות מסוימת תמיד הייתה.
לאחר התיכון בתל אביב נסעה ללמוד קדם רפואה בקולג' ווסט-מרילנד (כיום קולג' מקדניאל), ליד בולטימור.
בפרוץ מלחמת סיני קטעה פרנר את לימודיה בקולג' וחזרה לארץ במטרה להתגייס.
היא עברה טירונות ומיד המשיכה במסלול פיקוד וסיימה קורס קצינות.
לאחר שירותה הצבאי למדה באוניברסיטת תל אביב מדעי הטבע, ולאחר שהשלימה תואר שני ותעודת הוראה, החלה ללמד ביולוגיה בגימנסיה הרצליה.
בשנת 1966 הצטרפה לצוות המורים של הטלוויזיה החינוכית שהחלה לשדר במרץ אותה שנה, והגישה שם שיעורי ביולוגיה מצולמים.
לאחר מכן הייתה למפיקה באותה תחנה ובמשך עשרים שנה שימשה כמנהלת התוכניות של החינוכית.
במסגרת זו הייתה אחראית ליצירת תוכניות מצליחות כמו "זהו זה!", "קרובים קרובים" ו"ערב חדש".
בתחילת שנות ה-90 עברה לשוק התקשורת המסחרית.
היא נמנתה עם צוות ההקמה של רדיו קול הים האדום ובשנים 1994–2000 הייתה הממונה על שידורי הדרמה בשידורי קשת בערוץ 2, שם הייתה אחראית על יצירת הסדרות "בת ים ניו יורק", "שמש" "הפוך" ו"הבורגנים".
בשנת 2000 נמנתה עם קבוצת "ישראל 10" שזכתה במכרז על הפעלת ערוץ 10, ושימשה מנכ"לית הערוץ בשנתו הראשונה, יחד עם רוני אלגרנטי.
לאחר מכן עברה לעבוד בחברת תקשורת שבבעלותה.
פרנר נפטרה בשנת 2005, בגיל 67, בתום התמודדות של שנתיים עם מחלת הסרטן שבה לקתה.
לאחר מותה ייסדו בני משפחתה בשיתוף עם אורי שנער קרן לקידום היצירה על שמה, "קרן יוהנה".
הקרן מתמקדת בטיפוח יוצרים בטלוויזיה ובניו מדיה.
הייתה נשואה במשך כ-45 שנה לאמנון (נפטר ב-2011), אם לבן ובת, וסבתא לנכדים.בתה, דפנה פרנר, הייתה בעבר מנהלת הפרוגרמינג והאסטרטגיה של ערוץ 10, וכיום היא אחראית התוכן והקריאייטיב בחברת הפקות.
יוהנה אק , הייתה מתנגדת הנאצים וחסידת אומות העולם מגרמניה.
יוהנה אק נולדה בברלין לבית אופיץ (Opitz) הייתה אחות בהכשרתה.
בעלה נהרג בשרתו בשורות צבא הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה.
משנת 1942 ועד סוף מלחמת העולם השנייה הסתירה אק ארבעה נרדפי הנאצים זה אחר זה.
שניים מהמסתתרים היו יהודים, ובהם היינץ גוטמן (Guttmann), בנו של יעקב גוטמן, חברו של אביה של אק מתקופת שירותם המשותף בצבא הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה.
יעקב גוטמן וכל משפחתו גורשו למחנות ההשמדה במזרח אירופה ונרצחו.
רק היינץ שרד והסתובב ברחובות ללא מקלט וללא כרטיסי קיצוב מזון.
כל האנשים אליהם פנה סירבו להסתירו מחשש לחייהם, עקב עונש המוות שאיים על כל מי שסייע ליהודים.
אק קלטה אותו בביתה וחלקה את קצבת המזון שלה עמו.
היא ניסתה להשיג מנות מזון נוספות עבורו מידידים.
בנובמבר 1943 נהרס ביתה בהפצצות בעלות הברית.
אק מצאה עבור גוטמן מקום מסתור חלופי, השיגה עבורו כרטיסי קיצוב מזון, ונשארה עמו בקשר גם בעודו במחבוא.
בינתיים השיגה אק דירת חדר.
בדצמבר 1943 הסתירה בדירה זו יהודייה נוספת, אלפרידה גוטמן (Guttmann – אין קשר משפחתי להיינץ גוטמן).
אלפרידה גוטמן נמלטה מבית המסתור הקודם שלה מיד לאחר סריקה של הגסטפו, בה לא התגלתה.
מאוחר יותר נפגשה אלפרידה עם חברתה מהלימודים, וזו נתנה לה תעודת עובד עם פרטי זהות מזויפים שלפיהם השתייכה אלפרידה לגזע הארי.
בינואר 1944, לאחר שהפצצות בעלות הברית זרעו בלבול במרכז רישום האוכלוסין בברלין וברישומי האוכלוסין, מסרה אק לרשויות כי ביתה ומסמכיה של אלפרידה נשרפו בהפצצה.
כך הצליחה לרשום את אלפרידה בשם אלפרידה הרטמן, בזהות של נוצרייה.
כך יכלה לרשום את אלפרידה כדיירת חוקית בדירתה וכן לקבל עבורה תלושי מזון.
גוטמן שרדה את השואה, אך נפטרה ממחלה ביוני 1946, ערב הגירתה המתוכננת לארצות הברית.
אק ישבה ליד מיטתה בבית החולים עד שנפטרה.
לאחר מכן חקרה אק אודות קרוביה של גוטמן ומצאה שכולם נספו בשואה.
היא הנציחה את שמותיהם על אבן מצבה שהקימה על חשבונה בבית הקברות היהודי בווייסנזה שבברלין.
בשנת 1973 הכיר יד ושם באק כחסידת אומות העולם.
משנת 2014 נקרא על שמה בית ספר ברובע טמפלהוף-שנברג בברלין.
יוהנה סופיה מבוואריה (; 1373 - 15 בנובמבר 1410), הייתה בתו של אלברכט הראשון, דוכס בוואריה ואשתו של אלברכט הרביעי, דוכס אוסטריה.
יוהנה סופיה נולדה בשנת 1374, לאלברכט הראשון, דוכס בוואריה ולמרגרטה מבריג, בתם של לודוויג הראשון, דוכס בריג ואגנס מזאגן.
ב-24 באפריל 1390 התחתנה יוהנה סופיה עם אלברכט הרביעי, דוכס אוסטריה, בנישואים שאורגנו על מנת לסיים את הסכסוך בין אביה אלברכט הראשון, דוכס בוואריה לחמיה אלברכט השלישי, דוכס אוסטריה.
בעלה היה מסוכסך עם משפחתה, עקב תמיכתו בונצל, מלך גרמניה ובאחיו זיגמונד, מלך הונגריה, שהיו עוינים את בית ויטלסבאך.
לאחר מותו של אלברכט בשנת 1404 חיתנה יוהנה סופיה את בתה מרגרטה עם היינריך השישה עשר, דוכס בוואריה, ואילו בנה אלברכט החמישי, דוכס אוסטריה התחתן עם אליזבת מלוקסמבורג, ולימים הוכתר כמלך הרומאים, וכן כמלך הונגריה ובוהמיה.
ב-15 בנובמבר 1410 מתה יוהנה סופיה בביתה בווינה.
ב-24 באפריל 1390 התחתנה יוהנה סופיה עם אלברכט הרביעי, דוכס אוסטריה, ממנו נולדו לה שני ילדים:
יוהאנה, ארכידוכסית אוסטריה (24 בינואר 1547 – 11 באפריל 1578), הייתה בתו של פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואשתו של פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה.
יוהאנה נולדה ב-24 בינואר 1547 בפראג, לפרדיננד הראשון, מלך בוהמיה והונגריה, ולאנה, נסיכת בוהמיה והונגריה בתו של אולסלו השני, מלך בוהמיה והונגריה ואן דה פואה.
זמן קצר לאחר לידתה מתה אמה אנה, נסיכת בוהמיה והונגריה, ואילו אחותה הגדולה אליזבת, מלכת פולין מתה שנתיים קודם לידתה.
ב-18 בדצמבר 1565 התחתנה יוהאנה בפירנצה עם פרנצ'סקו דה מדיצ'י, נסיך פירנצה, בטקס מרשים וחגיגות גדולות.
אולם הנישואים לא היו מוצלחים, ובעלה פרנצ'סקו התעלם ממנה בדרך כלל, ואילו אזרחי פירנצה שנאו אותה עקב מוצאה האוסטרי.
חמיה קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה התחשב בה, ונתן לה אגף בפאלאצו וקיו.
ליוהאנה נולדו במהלך השנים שבעה ילדים, שש בנות, מהן רק שתיים הגיעו לבגרות ואחת, אנה, שנפטרה בגיל 15, ובן, פיליפו, שסבל מפגיעה מוחית מולדת (הידרוצפלוס) ומת בגיל חמש.
מכיוון שלא היה לה בן זכר שימשיך את השושלת, העדיף בעלה פרנצ'סקו את פילגשו ביאנקה קאפלו, שילדה לו בשנת 1576 בן - אנטוניו.
ב-10 באפריל 1578 בעת שהייתה בהריון שמיני, נפלה יוהאנה במדרגות וילדה בן מת, ולמחרת מתה כתוצאה מהנפילה.
לאחר מותה התחתן פרנצ'סקו עם ביאנקה קאפלו, ולאחר מותו ירש אותו אחיו פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה.
ב-18 בדצמבר 1565 התחתנה יוהאנה עם פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, ממנו היו לה 7 ילדים:
אלאונורה דה מדיצ'י (1567–1611), התחתנה עם וינצ'נצו הראשון גונזאגה, דוכס מנטובה
מארי דה מדיצ'י (1575–1642), התחתנה עם אנרי הרביעי, מלך צרפת
פיליפו דה מדיצ'י (1577–1582), סבל מהידרוצפלוס ומת בילדותו
יוהנה אליזבת, נסיכת הולשטיין-גוטורפ , הייתה אמה של יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה.
יוהנה אליזבת נולדה ב-24 באוקטובר 1712 בטירת גוטורפ, לכריסטיאן אוגוסט מהולשטיין-גוטורפ, נסיך אויטין ולאלברטינה פרדריקה, מרקיזת באדן-דורלאך, בתם של פרידריך השביעי, מרקיז באדן-דורלאך ואוגוסטה מריה מהולשטיין-גוטורפ.
ב-8 בנובמבר 1727 התחתנה יוהנה אליזבת עם כריסטיאן אוגוסט, נסיך אנהלט-צרבסט, שהיה גנרל בצבא הפרוסי, ושירת תחת פרידריך ולהלם הראשון, מלך בפרוסיה.
לאחר נישואיהם התגוררו השניים בשטטין, ונולדו להם 5 ילדים.
בשנת 1744 נסעה יוהנה אליזבת עם בתה סופיה אוגוסטה פרדריקה, נסיכת אנהלט-צרבסט לרוסיה, על פי הזמנתה של יליזבטה, קיסרית רוסיה, וב-21 באוגוסט 1745 התחתנה בתה עם קרל פטר אולריך, דוכס הולשטיין-גוטורפ, אחיינה של יליזבטה.
לאחר הנישואים הואשמה יוהנה אליזבת בקשירת קשר נגד הקיסרית, עקב קשריה עם הרוזן בקי, ומשום כך נאלצה לחזור לגרמניה.
בשנת 1747 מת בעלה כריסטיאן אוגוסט, נסיך אנהלט-צרבסט, ויוהנה אליזבת מונתה לעוצרת בשם בנה פרידריך אוגוסט, נסיך אנהלט-צרבסט.
בשנת 1750 עברה יוהנה אליזבת להתגורר בארמון דורנבורג על האלבה, ובשנת 1751 הוכתר אחיה אדולף פרידריך למלך שוודיה.
בשנת 1758 ברחה יוהנה אליזבת עם משפחתה לצרפת בעקבות מלחמת שבע השנים, וב-30 במאי 1760 מתה יוהנה אליזבת בפריז.
ב-8 בנובמבר 1727 התחתנה יוהנה אליזבת עם כריסטיאן אוגוסט, נסיך אנהלט-צרבסט, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה (1729–1796)
פרידריך אוגוסט, נסיך אנהלט-צרבסט (1734–1793)
יוהנה בורמן הייתה פושעת מלחמה נאצית ילידת פרוסיה המזרחית, ששירתה כסוהרת במספר מחנות ריכוז החל מ-1938. ב-1945 הוצאה להורג במשפט בהמלין, סקסוניה התחתונה, בגין ביצוע פשעי מלחמה.
ב-1938 הצטרפה בורמן לאס אס.
מאוחר יותר, במהלך משפטה, היא נימקה את הצטרפותה בכך שרצתה "להרוויח יותר כסף".
מקום השירות הראשון שלה היה במחנה הריכוז ליכטנבורג בסקסוניה תחת מפקדת האס אס גיין ברניגאו, יחד עם עוד 49 נשות אס אס.