tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אוונסבורו היא העיר הרביעית בגודלה בקנטקי שבארצות הברית עם כ־60,183 תושבים (ו־116,506 במטרופולין כולו).
אוונסבורו ממוקמת כ־ דרום-מערבית ללואיוויל.
ישנן עדויות על התיישבות אינדיאנית באזור אוונסבורו מלפני כ-12,000 שנים.
האינדיאנים האחרונים עזבו את האזור עוד לפני סוף המאה ה-18. האדם האירופי הראשון שהתיישב באוונסבורו היה ויליאם סמית'רס בשנת 1797. ההתיישבות הרשמית הוקמה ב-1817, ונקראה Owensborough.
ב-1893 קוצר השם לזה הנוכחי.
ב-14 באוגוסט 1936 התרחשה במרכז אוונסבורו התלייה הציבורית האחרונה בארצות הברית.
גבר אפרו-אמריקאי בן 26, רייני בת'ה, הורשע באונס ורצח של לישה אדוארדס בת ה-70. זאת כאשר רק 37 ימים חלפו בין הפשע להוצאה להורג.
עוד לפני שבת'ה מת, הקהל כבר התחיל לקרוע את בגדיו ואפילו את גופתו בשביל מזכרות.
כתוצאה מהמבוכה, העצרת הכללית של קנטקי ביטלה את ההוצאות הפומביות להורג.
בסוף מלחמת העולם השנייה העיר צמחה במהירות והוקמו בה מפעלים ותשתיות רבות.
לפי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2010, היו באוונסבורו 58,083 נפשות ב-23,380 משקי בית.
בממוצע כל משק בית הכיל 2.29 נפשות וגודל המשפחה הממוצע היה 2.91 נפשות במשפחה.
צפיפות האוכלוסין היא כמעט 1,200 נפש לקילומטר רבוע.
ההכנסה החציונית למשק בית באוונסבורו היא 37,289 דולר, לעומת ההכנסה החציונית למשפחה שהיא 41,333 דולר.
לגברים הייתה הכנסה חציונית של 33,429 דולר לעומת 21,457 דולר לנשים.
ההכנסה הממוצעת לנפש בעיר היא 21,183 דולר.
ההרכב הגזעי של אוונסבורו היה:
2.5% משני גזעים או יותר
היספנים מכל גזע היו 3.2% מהאוכלוסייה.
הגיל החציוני הוא 37 שנים, ואילו ההרכב הגילי הכללי הוא:
אוור מביל הוא כדורגלן אוסטרלי המשחק בעמדת הקיצוני בגראסהופרס ציריך.
מביל נולד בקאקומה שבקניה להורים פליטים מדרום סודן ובגיל 10 עבר עם משפחתו לאדלייד שבאוסטרליה.
באדלייד התחיל לשחק כדורגל בקבוצות כדורגל מקומיות.
בשנת הצטרף לקמפבלטאון סיטי מהליגה השנייה.
כאשר היה בן 17 הצטרף למחלקת הנוער של הקבוצה הבכירה בעיר אדלייד יונייטד.
ב-11 בינואר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק הליגה נגד פרת' גלורי.
בהפסד 2-1 לוולינגטון פיניקס הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה.
ביולי מביל חתם במיטיולן מליגת העל הדנית תמורת 1.3 מיליון דולר אוסטרלי.
ב-16 באוקטובר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד ראנר.
ב-22 באוקטובר 2015 מביל ערך את הופעת הבכורה שלו בזירה האירופית במשחק נגד נאפולי במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית.
באוגוסט הושאל לאסביירג על מנת לצבור דקות משחק.
ביולי הושאל לפאסוש די פריירה מליגת העל הפורטוגלית.
ב-11 בנובמבר 2018 כבש צמד בניצחון 0-5 נגד ויילה בולדקלוב.
בפברואר סירב להאריך את חוזהו בקבוצה והושאל לקסימפאשה מליגת העל הטורקית.
בקיץ חתם לארבע עונות בקדיס מליגת העל הספרדית.
ב-4 בינואר 2023 הושאל לספרטה פראג מליגת העל הצ'כית עד לסיום העונה.
ב-21 באוגוסט 2023 מביל חתם בגראסהופרס ציריך מליגת העל השווייצרית.
במרץ מביל קיבל את האישור לשחק עבור אוסטרליה ושיחק בנבחרות הצעירות של המדינה.
ב-16 באוקטובר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת במשחק ידידות נגד וכבש את שער הבכורה שלו בנבחרת.
המשחק נגמר בניצחון 0-4 לאוסטרליה.
ב-13 ביוני 2022 כבש את הפנדל האחרון עבור אוסטרליה במשחק פלייאוף העלייה למונדיאל 2022 נגד .
מביל אף נכלל בסגל הנבחרת הסופי לקראת המונדיאל.
כדורגלן השנה בליגת הנוער האוסטרלית:
כדורגלן השנה בגביע אוסטרליה עד גיל 20:
אווסו קוואבנה הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת מכבי בני ריינה ובנבחרת גאנה.
קוואבנה גדל במחלקת הנוער של SC אקרה בגאנה, והחל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון.
בהמשך הושאל לטולדו מהליגה הספרדית השלישית, במדיה ערך 34 הופעות ליגה והבקיע שמונה שערים.
ב-23 באוגוסט 2017 חתם קוואבנה על חוזה לחמש שנים בלגנס מלה ליגה.
שמונה ימים לאחר מכן הושאל לריאל אוביידו מהליגה הספרדית השנייה, במדיה ערך שמונה הופעות ליגה.
בהמשך הושאל לקרטחנה, לסלמנקה ולקורדובה מהליגה הספרדית השלישית.
ב-23 בינואר 2020 חתם קוואבנה על חוזה לשלוש שנים וחצי בקרבאך מליגת העל האזרית.
ב-16 ביולי 2021 הושאל למשך עונה אחת לאנקרגוג'ו מליגת המשנה הטורקית, במדיה ערך 21 הופעות ליגה והבקיע שבעה שערים.
לקראת עונת חזר קוואבנה לקרבאך.ב-12 בספטמבר 2025 חתם במכבי בני ריינה.
ב-9 ביוני 2019 ערך קוואבנה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גאנה, בהפסד 0–1 לנבחרת נמיביה במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל נבחרת גאנה לטורניר גביע אפריקה לאומות 2019, וערך שלוש הופעות בטורניר.
אוורו הייתה יצרנית בריטית שעסקה בפיתוח וייצור כלי טיס.
חברת אוורו הייתה מחלוצות התעופה החשובות בהיסטוריה, עם פיתוחם של מספר דגמי מטוסים חדשניים ונפוצים בעיקר לשירות חיל האוויר המלכותי וזרוע האוויר של הצי המלכותי הבריטי.
האוורו 504 היה המטוס הנפוץ ביותר שיוצר במלחמת העולם הראשונה, עם כ-17,000 מטוסים.
במהלך מלחמת העולם השנייה נודעה אוורו בעיקר בזכות המפציצים אוורו אנסון ואוורו לנקסטר.
בתחילת המלחמה הקרה פותחו האוורו שקלטון הימי והמפציץ האסטרטגי אוורו וולקן.
אוורו הוקמה ב-1 בינואר 1910, במפעל בראונספילד במנצ'סטר.
אליוט ורדון רו, חלוץ בתחום התעופה ואחד מיצרני המטוסים הראשונים בעולם, ייסד את החברה יחד עם אחיו המפרי.
המטוס המוצלח הראשון של החברה היה האוורו 500, שיוצר בשנת 1912, ועל בסיסו פותח מטוס האימון המוצלח אוורו 504 בשנת 1913. במהלך מלחמת העולם הראשונה, אוורו ייצרה מטוסים רבים לשימוש צבאי, כולל אוורו 504, ששימש כמטוס אימון עד שנת 1933 ושימש בנוסף כמפציץ ומטוס סיור במספר צבאות.
בשנים שבין שתי מלחמות העולם המשיכה החברה לחדש, וייצרה מטוסים שונים, כמו מטוס האימון הדו-כנפי אוורו טיוטור, עבור חיל האוויר המלכותי.
התרומה המשמעותית ביותר של אוורו במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה פיתוח המפציץ אוורו לנקסטר.
יותר מ-7,000 מפציצים מסוג זה יוצרו, והם מילאו תפקיד מכריע במערכת ההפצצות של בעלות הברית.
החברה ייצרה גם את המפציצים אוורו מנצ'סטר ולינקולן בתקופה זו.
לאחר המלחמה המשיכה אוורו לחדש בתחום פיתוח המטוסים.
הפיתוח המוכר והמוצלח ביותר של החברה בתקופת המלחמה הקרה היה אוורו וולקן, מפציץ אסטרטגי סילוני בעל כנף דלתא שנכנס לשירות חיל האוויר המלכותי בשנת 1956. הוולקן היה חלק מכוח ההרתעה הגרעיני של בריטניה ונשאר בשירות עד שנת 1984.
אוורו מוזגה לתוך הוקר סידלי בשנת 1963, שמוזגה ב-1977 לתוך בריטיש אירוספייס, שמוזגה ב-1999 לתוך BAE סיסטמס.
עם זאת, השם אוורו המשיך לשמש עבור חלק מהמטוסים גם לאחר המיזוג.
העיצובים החדשניים של החברה ותרומתה לתעופה הבריטית השאירו חותם מתמשך בתעשייה.
כיום, מוזיאון המורשת של אוורו בווּדפורד, שליד מנצ'סטר, משמר את מורשת החברה.
אוורו 694 לינקולן היה מפציץ כבד ארוך-טווח דו מנועי, מתוצרת חברת אוורו הבריטית.
המטוס נכנס לשירות פיקוד המפציצים של חיל האוויר המלכותי באוגוסט 1945 כהכנה למערכה על יפן, אך סיום המלחמה צימצם משמעותית את מספר הלינקולנים שנבנו.
במהלך 1943, פיקוד המפציצים של חיל האוויר המלכותי החליט ומצוא יורש לאוורו לנקסטר המוצלח, עם דרישה לטווח ורום טיסה גדולים יותר.
אוורו הגישו הצעה שהתבססה על הלנקסטר וכונתה דגם B.IV, דגם שכלל מנוע רולס-רויס מרלין 85, מוטת כנפיים וגוף מטוס מוגדלים, שהציע טווח טיסה וגובה טיסה גדולים יותר; השינויים היו נרחבים כל כך שהוחלט להגדיר את הפיתוח כדגם נפרד תחת השם אוורו לינקולן.
אב הטיפוס טס לראשונה ב-9 ביוני 1944 בשדה התעופה רינגוויי לפני שנשלח למכון הניסויים למטוסים וחימוש ב-13 ביוני 1944 להמשך בדיקות.
אב טיפוס שני טס חמישה חודשים לאחר מכן, ב-13 בנובמבר 1944.
החימוש כלל שישה מקלעי בראונינג M2 מק"כ בקוטר 0.50 אינץ', שניים בכל צריחון הקדמי, העליון ובזנב (בחלק מהדגמים היו שני תותחי 20 מ"מ במקום מקלעים בצריח העליון).
הלינקולן III תוכנן כמטוס סיור ימי ולוחמה נגד צוללות ארוך טווח והפך בסופו של דבר לאוורו שקלטון, בעוד שהלינקולן IV היה לינקולן II שהונע על ידי מנועי רולס-רויס מרלין 85.
סך הכל 2,254 מטוסי לינקולן היו מתוכננים להיבנות במפעלים שונים ברחבי בריטניה, כאשר הטייסות הראשונות החלו לקבל מטוסים ראשונים החל מאוגוסט 1945. הם לא שימשו באופן מבצעי במהלך מלחמת העולם השנייה, הם נועדו לשמש כחלק מ"כוח הנמרים" של פיקוד המפציצים באוקיינוס השקט ולקחת חלק במערכה המתוכננת ביפן.
לאחר כניעת יפן במהלך ספטמבר 1945 והמלחמה הגיעה לסיומה, רק כרבע מהמטוסים המתוכננים נבנו.
אוורו לינקולן I: דגם הייצור הראשוני; מפציץ כבד ארוך-טווח.
אוורו לינקולן II: שדרוג המנועים לרולס רוילס מרלין 68, 68A, או 300.
אוורו לינקולן III: דגם שתוכנן לשימוש סיור ימי ולוחמה נגד צוללות; הוא פותח תחת השם אוורו שקלטון.
סימן 30: דגם מפציץ כבד ארוך-טווח עבור חיל האוויר המלכותי האוסטרלי.
סימן 31: דגם סיור ארוך-טווח בעל אף מאורך ומנועי מרלין 85.
אוורו 695 לינקולניאן: דגם תובלה.
2 X מקלעי בראונינג M2 מק"כ בצריחון קדמי
2 X תותחי 20 מ"מ היספאנו בצריחון עליון
2 X מקלעי בראונינג M2 מק"כ בצריחון אחורי
אֵוֶרְהַרְדוּס יוֹהַנֶס פּוֹטְחִיטֶר (בהולנדית: Everhardus Johannes Potgieter; ) היה סופר פרוזה ומשורר הולנדי, שנולד בזוולה שבאוברייסל.
הוא החל את דרכו המקצועית במשרד מסחרי באנטוורפן.
בשנת 1831 ערך מסע לשוודיה, שתואר בשני כרכים בשם Het Noorden in omtrekken en tafereelen ("הצפון בקווים כלליים ובתמונות"), אשר ראו אור באמסטרדם בשנים 1836–1840. זמן קצר לאחר מכן השתקע באמסטרדם ועסק במסחר באופן עצמאי, אך נטה יותר ויותר לעבר הספרות.
זהו ירחון שהפך לכתב העת המוביל בהולנד.
בו כתב פוטחיטר מספר רב של מאמרים ושירים, רובם תחת ראשי התיבות W.
המהדורה המקובצת הראשונה של שיריו (1832–1868) הופיעה בשני כרכים (הארלם, 1868–1875), כשקדמו לה חלק ממאמריו ב-De Gids, גם כן בשני כרכים (הארלם, 1864), ואחריהם שלושה כרכים של Studien en Schetsen ("מחקרים ומערכונים", הארלם, 1879).
זמן קצר לאחר מותו, פורסמה מהדורה מקיפה יותר של Verspreide en Nagelaten Werken ("יצירות שונות ועיזבון") בשמונה כרכים על ידי חברו והמוציא לפועל הספרותי שלו, יוהאן ק.
צימרמן (הארלם, 1875–1877), אשר פיקח גם על מהדורה שלמה יותר של כתבי פוטחיטר שהופיעה בהארלם בשנים 1885–1890 ב-19 כרכים.
המהדורה השלישית של ספרו Het Noorden in Omtrekken en Tafreelen יצאה לאור ב-1882, ומהדורה מהודרת של שיריו הופיעה בהארלם ב-1893. תחת הכותרת Personen en Onderwerpen ("אישים ונושאים") הופיעו במקובץ רבות מהמסות הביקורתיות של פוטחיטר בשלושה כרכים בהארלם ב-1885, עם הקדמה מאת .
המאסטר המועדף על פוטחיטר מבין הקלאסיקונים ההולנדים היה , שאת ייחודיות סגנונו ושפתו הוא העריץ וחיקה.
אותו הלך רוח של סלידה אלטרואיסטית, גם אם לעיתים מוגזמת ומוטה, ממוסכמות החיים הספרותיים, עובר כחוט השני בכל כתביו, ואף בהתכתבותו הפרטית עם הוט, שחלקים ממנה פורסמו.
פוטחיטר נותר עד מותו אויב בלתי מתפשר של דמות ה"יאן סאלי" (Jan Salie) ההולנדית, כינוי להולנדי שאינו מאמין בהתחדשות העם ההולנדי.
פוטחיטר הציג את ההולנדים של תור הזהב ההולנדי במאות ה-16 וה-17 כמודלים לחיקוי.
בהשקפות אלה הוא היה שונה מהותית מהוט.
עם זאת, שני החברים עבדו יחד בהרמוניה; וכשפוטחיטר ויתר בחוסר רצון על De Gids ב-1865, היה זה הוט שאותו בחר כיורשו.
השניים המשיכו אז לאיטליה, ונכחו בחגיגות דנטה בפירנצה, דבר שבמקרה של פוטחיטר הניב שיר בן עשרים בתים, Florence (הארלם, 1868).
על פי ביקורת בהמהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה השפעתו של פוטחיטר בהולנד הייתה ניכרת וחיובית מאוד; אך סגנונו האישי, של "אולטרה-טהרן", היה לעיתים מאולץ, מליצי במקצת ולא תמיד מובן בקלות.
אווריסט גלואה היה מתמטיקאי צרפתי, ממייסדי תורת החבורות ומייסדה של תורת גלואה.
גלואה פיתח שני תחומים מרכזיים אלה באלגברה מופשטת עוד בהיותו בשנות העשרה.
גלואה לא זכה בחייו להכרה על עבודתו, והוא נהרג בדו־קרב בשנתו ה־21.
הישג נוסף של גלואה היה פתרון בעיה שהטרידה את המתמטיקאים במשך מאות שנים – הוא הוכיח כי במקרה הכללי, לא ניתן לפתור משוואות פולינומיות ממעלה חמישית ומעלה באמצעות נוסחה שמערבת את ארבע פעולות החשבון והוצאת שורש בלבד, והראה מתי הדבר בכל זאת אפשרי.
אווריסט גלואה נולד בבור־לה־רן (Bourg-la-Reine), עיירה קטנה בעיבורה של פריז.
אימו, אדלייד־מארי, הייתה נצר למשפחת משפְטנים ידועה.
אביו, ניקולא־גבריאל גלואה, היה אדם משכיל, שנבחר לראש העיירה כשגלואה היה בן 4. חייו של גלואה התנהלו בצל התהפוכות הפוליטיות שפקדו את צרפת בחמישים השנים הראשונות שלאחר המהפכה הצרפתית.
עד גיל 12 למד גלואה בביתו, כשאימו משמשת לו כמורה.
לאחר מכן החל ללמוד בבית הספר "לואי הגדול" (Lycée Louis-le-Grand) בפריז – בית ספר נודע, שבין תלמידיו המפורסמים היו גם רובספייר וויקטור הוגו.
עד גיל זה נחשב לילד רגיש ומלא שמחה, שידע לחרוז שירים כאביו.
האווירה הקפואה במוסד, קשיחות המנהלים ובמיוחד אי ההבנות שהתפתחו בינו לבין מוריו גרמו לו לאבד את תכונותיו אלו.
באחד הימים היה עד לגירוש המוני של תלמידים מבית הספר לאחר שמחו נגד מה שתפסו כריאקציות.
גלואה הושפע מאירוע זה, שתרם לחוש הצדק המפותח שלו, תכונה שתהיה לו לרועץ במהלך חייו הקצרים.
בשנת לימודיו השנייה החל גלואה משתעמם בשיעורי הרטוריקה, אף שזכה לציונים לשבח במקצועות הלטינית והיוונית העתיקה, בזכות הידע שהעניקה לו אימו, אך כשגילה את קסם המתמטיקה זנח את כל המקצועות האחרים.
הוא למד את ספר הגאומטריה "Éléments de Géométrie" ("יסודות הגאומטריה") מאת לז'נדר, שהיווה חידוש בתוכנית הלימודים באותה תקופה, ואת ספריו של ז'וזף לואי לגראנז'.
קודם שהגיע לגיל 15 הספיק להשתלט על ספרי יסוד באלגברה שהיו מיועדים למתמטיקאים מקצועיים.
חייו של גלואה בבית הספר נעשו קשים מיום ליום, בכל המקצועות שאינם מתמטיים הוא סומן כעושה צרות, ונענש תדירות.
עד מהרה עלה הידע המתמטי שצבר על זה של מוריו, והשיעורים הפכו לקלים מדי עבורו, אולם יכולתו לפתור את הבעיות המסובכות ביותר לא נזקפה לזכותו אצל מוריו.
הם תבעו ממנו להסביר את פתרונותיו בפרטי פרטים, שהיו נטולי חשיבות לגביו, והדבר קומם אותו.
מוריו לגלגו עליו באומרם כי פקחותו היא אגדה שאין הם יכולים לאשרה.
בגיל 16, מבלי שידע על עבודתו המוקדמת של אַבֶּל, סבר גלואה שמצא פתרון כללי למשוואה ממעלה חמישית, אך טעה בו כשם שאבל טעה באופן דומה.
למשך זמן קצר האמין שחולל את הפלא, אך לבסוף הודה בטעותו.
הייתה זו רק אחת משורת תופעות דומות בחייהם של גלואה ואבל, המתמטיקאי הנורווגי הצעיר שמת חסר כול בגיל 26.
ורנייה, מורהו למתמטיקה, ניסה לשדלו לעבוד בצורה שיטתית ולהעלות את הפתרון על הכתב, אולם גלואה לא שעה לעצתו.
ב־1828 הוא ניגש לבחינות הכניסה ל־"אקול פוליטקניק" (École Polytechnique), שהיה באותה עת המוסד החשוב ביותר למתמטיקאים בצרפת, אך נכשל כיוון שלא התכונן באופן המקובל לבחינות אלה.
עד ניסיונו השני להתקבל למוסד, החל גלואה ללמוד במוסד נחות יחסית בהוראת המתמטיקה, École préparatoire, המכינה של אקול נורמל סופרייר.
אחד ממוריו, לואי פול אמיל רישאר, היה אחד הראשונים שזיהה את כישרונו הגדול של גלואה.
ניתן ללמוד על כישרונו של גלואה מאמירתו של רישאר כי "תלמיד זה פועל רק בעולמותיה הגבוהים של המתמטיקה", ומכך שרישאר תבע כי גלואה יתקבל לאקול פוליטקניק ללא מבחני כניסה.
באותה תקופה הגיע גלואה לכמה מהישגיו הבולטים באלגברה.
באפריל 1829 פרסם גלואה את מאמרו הראשון, שעסק בשברים משולבים.
במאמר זה סטה גלואה מתחום העניין העיקרי שלו – פתרון משוואות.
לאחר מכן כינס את כל תגליותיו בשני חיבורים ומסרם לאקדמיה הצרפתית למדעים.
החיבורים התקבלו אצל המתמטיקאי המפורסם אוגוסטן לואי קושי, אולם הדבר לא הניב תוצאות.
על פי מכתב של קושי, שהתגלה רק בשנת 1971 בארכיון האקדמיה, קושי אכן התרשם מכתבי היד ותכנן להציגם בפני האקדמיה, אך שלח אותם חזרה לגלואה עם דרישה שיסביר את תוצאותיו באופן בהיר ומפורט יותר, וכן שיאחד את שני החיבורים לאחד.
ב־28 ביולי 1829 התאבד אביו של גלואה, בעקבות ויכוח פוליטי מר עם כומר העיירה, שהתנגד לדעותיו הליברליות של האב והעליל עליו עלילות שווא.
בהלוויה התפתחה תגרה בין תומכי האב למתנגדיו.
האסון הותיר חותם עמוק על גלואה והשפיע על מהלך חייו.
בחינת הכניסה השנייה של גלואה לאקול פוליטקניק נערכה זמן קצר לאחר שאביו התאבד, בטרם הספיק להתאושש.
לא ידוע במדויק מה קרה בבחינה, אך נראה כי גלואה הותיר רושם רע על בוחניו בשל הרגלו לחשב את כל החישובים המתמטיים בראשו ולרשום על הלוח רק את התוצאה הסופית, וסבלנותו פקעה כשבוחניו דרשו שיסביר את חישוביו.
האגדה מספרת כי בתסכולו השליך גלואה את הסחבה ששימשה לניקוי הלוח על בוחניו.
כך בא הקץ לתקוותו להתקבל למוסד, שכן איש לא הורשה לגשת לבחינות הכניסה יותר מפעמיים.
לאחר הכישלון השני ניגש גלואה למבחני המכינה על מנת להמשיך לאקול נורמל סופרייר.
גלואה התקבל לאקול נורמל אף שהתקשה בבחינות שעסקו במדעי הרוח – הבוחן שלו בספרות אמר ש"הוא אינו יודע דבר.
סופר לי שלתלמיד הזה יש כישרון עצום במתמטיקה.
באותה שנה נתקל גלואה במאמר שחיבר אַבֶּל ופורסם לאחר מותו, ושעסק בנושא בו גלואה התעניין – פתרון משוואות אלגבריות.
בעקבות המאמר איחד גלואה את שני חיבוריו הקודמים למאמר אחד, ובפברואר 1830 הגיש אותו לתחרות שערכה האקדמיה למדעים, תחת הכותרת "על התנאים לפתרון משוואה באמצעות שורשים".
המאמר היווה פריצת דרך חשובה בתחומו וקושי התרשם מהמאמר, ואף העריך כי יזכה בתחרות.
אך מזכיר האקדמיה, ז'וזף פורייה, נטל את כתב היד לביתו ונפטר בטרם הגישו לוועדת הפרס.
בשל כך אבד המאמר וכלל לא הגיע לעיון בוועדה, והפרס הוענק לאבל ולקרל גוסטב יעקב יעקובי.
למרות אכזבתו הקשה, שערערה את אמונו בממסד המדעי, פרסם גלואה שלושה מאמרים באותה שנה.
בשניים מהמאמרים הניח את היסודות לתורת גלואה, והשלישי עסק בתורת המספרים והציג לראשונה את המושג שדה סופי.
גלואה היה רפובליקני בדעותיו והתנגד נחרצות למשטר המלוכני.
לאחר שמאמרו פורץ הדרך אבד בנבכי האקדמיה למדעים, חש גלואה כי הדבר נעשה במכוּון בשל דעותיו הפוליטיות הקיצוניות.
ממורמר מחוסר ההערכה כלפיו כמתמטיקאי, פנה גלואה להיאבק למען מטרות הרפובליקנים בצרפת.
בעת מהפכת יולי 1830 היה גלואה סטודנט באקול נורמל.
רבים מהסטודנטים היו שותפים לדעותיו הפוליטיות, אך לא כך מנהל המוסד, גואיניו, שהיה מלוכני בהשקפתו.
הואיל והיה מודע לדעותיהם של הסטודנטים במוסדו, סגר אותם גואיניו במעונות ונעל את שערי הקולג', במטרה למנוע מהם מלהשתתף בהפיכה.
גלואה ניסה לטפס על חומת המוסד, אך נכשל, ונאלץ לוותר, לתסכולו הרב, על השתתפות בהפיכה.
החיכוכים בין גלואה לבין הנהלת המוסד הלכו והחריפו, ובדצמבר 1830 פרסם גלואה בעיתון "Gazette des Écoles" מכתב שהוקיע את המוסד ואת מנהלו בשל צביעותם.
אף שהמכתב פורסם בשם "תלמיד באקול נורמל", נפל החשד מיד על גלואה, שהיה ידוע במוסד יותר כעושה צרות מאשר כמתמטיקאי מוכשר, והוא גורש מן המוסד.
עוד בטרם גורש גלואה מהאקול נורמל הוא התגייס לגדוד הארטילריה של המשמר הלאומי, אך זמן קצר לאחר שהצטרף פורק הגדוד, ב־31 בדצמבר 1830, וגלואה נותר ללא תעסוקה.
כדי להתפרנס, הוא פתח קורס פרטי לאלגברה, אך נחל הצלחה מועטה בשל דרישותיו הגבוהות מהתלמידים.
גם במתמטיקה נחל באותה תקופה אכזבה נוספת – הוא הגיש שוב תזכיר לאקדמיה שעסק בפתרון משוואות, אך לא זכה לתגובה כלשהי.
המתמטיקאית סופי ז'רמן תיארה במכתב את מצבו העגום של גלואה, וכתבה שהיא חוששת כי הוא עלול לצאת מדעתו.
באפריל 1831 הואשמו 19 מאנשי הארטילריה של המשמר הלאומי בקשר להפלת המשטר.
כולם זוכו, וב־9 במאי 1831 ערכו כמאתיים צעירים מתומכי הרפובליקה סעודה כדי לחגוג את האירוע.
בהם היה גם גלואה וכן הסופר הצרפתי המפורסם אלכסנדר דיומא, שתיעד מאוחר יותר את השתלשלות האירועים.
במהלך ארוחת הערב הֵרים גלואה את כוסו תוך שהוא אוחז בידו השנייה פגיון, וקרא "ללואי פיליפ!", קריאה שהתפרשה כאיום על חיי המלך.
גלואה נעצר למוחרת בבוקר והוחזק במעצר כחודש, עד שהועמד לדין ב־15 ביוני.
במשפט טען גלואה כי אמר "ללואי פיליפ, אם יבגוד", וכי המילים האחרונות לא נשמעו בשל שריקות הבוז שעורר שמו של לואי פיליפ.
גלואה זוּכה לאחר דיון קצר בן כחצי שעה.
התמרמרותו של גלואה הלכה וגברה.
ב־14 ביולי, יום הבסטיליה, הוא נעצר שנית במהלך הפגנה כשהוא לבוש במדי גדוד הארטילריה שפורק (לבישת המדים הייתה בלתי חוקית באותה עת) ונושא כלי נשק.
הוטל עליו עונש כבד יחסית של שישה חודשי מאסר, ואת זמנו בכלא בילה בעבודות מתמטיות.
מצבו הנפשי התערער, והוא החל לשתות לשוכרה לאחר ששותפיו למאסר הקניטו אותו.
הרדיפות הפוליטיות לא פסקו בהיותו במאסר – צלף ירה מעליית הגג לתוך תאו של גלואה, ופגע בשותפו לתא, אך גלואה היה משוכנע כי הכדור כוּון אליו.
בהיותו במאסר קיבל את תשובת האקדמיה לגבי המאמר שהגיש ב־17 בינואר 1831. התשובה נשלחה כבר בתחילת יולי, אך עקב מאסרו הגיעה אליו רק באוקטובר.
מצבו הנפשי הורע עוד יותר עקב החשש שיפגעו בחייו ועקב חוסר ההערכה לעבודתו המתמטית (שייחס לאפליה על רקע דעותיו הפוליטיות הקיצוניות), והוא ניסה לדקור את עצמו למוות בהיותו שתוי, אך ניצל הודות לשותפיו לכלא.
במרץ 1832, כחודש לפני תום מאסרו, פרצה מגפת כולרה בפריז וכל האסירים, ובהם גלואה, שוחררו.
מאוכזב מיחס האקדמיה למדעים לעבודתו, פרסם גלואה את מאמריו הבאים באופן פרטי באמצעות חברו אוגוסט שבלייה.
הרקע לדו־קרב שבו מצא גלואה את מותו אינו ברור באופן ודאי עד היום.
לפי גרסה אחת, ב־29 במאי 1832 הסתבך גלואה בקטטה עם יריב פוליטי והחל מעליבו לעיני כול.
זה שלף את חרבו כדי להגן על כבודו, וכך גם עשה גלואה.
על כן, הזמינו היריב לדו־קרב וגלואה, מפאת כבודו, הסכים, אף כי היה ברור לו כי לא ינצח בהתמודדות זו.
על פי גרסה אחרת, שהיא הגרסה המקובלת ביותר, נערך הדו־קרב על רקע רומנטי.
קיימות עדויות שגלואה היה מאוהב באישה מאורסת בשם סטפני פליס דו־מוטל, וכאשר ארוסה גילה זאת, הוא הזמין את גלואה לדו־קרב.
גרסה שלישית קושרת את המשטרה החשאית לדו־קרב, ולפיה אותה אישה נועדה לפתות את גלואה, ולגרום לו להיקלע לדו־קרב נגד שוטר חשאי שהתחזה לארוסה של האישה.
גם לגבי יריבו בדו־קרב קיימות השערות שונות.
אלכסנדר דיומא תיאר את היריב בשם פשה ד'ארבינוויל (Pescheux d'Herbinville), אחד מ־19 קציני הארטילריה שנעצרו ושוחררו במסגרת האירוע שבעקבותיו נעצר גלואה לראשונה.
אולם פרסומים בעיתוני פריז בימים שלאחר המוות הטרגי סותרים טענה זו, ורומזים לכיוונו של אחד מהשותפים לדעותיו הפוליטיות של גלואה, שאף היה כלוא איתו, ארנסט דושטלה (Ernest Duchatelet).
אין אישוש לגבי אף אחת מההשערות, כך שזהות האדם שנטל את חייו של גלואה, אבדה.
גלואה היה משוכנע כי ימות ביום המוחרת, ובשעותיו האחרונות כתב במהירות כמה מרעיונותיו המתמטיים, וכן מכתבים לאחדים מחבריו.
אריק טמפל בל, היסטוריון של המתמטיקה ובעל נטייה לרומנטיקה, מתאר בספרו הנודע "Men of Mathematics" (אנשי המתמטיקה), את הלילה שלפני הקרב:
תיאור זה של בל לוקה בדרמטיזציה יתרה, ועולה ממנו כאילו תורת החבורות נוצרה בין לילה.
אך האמת היא שגלואה השתמש במושג "חבורה" עוד כשהיה בן 17, הראשון שהשתמש במושג זה במשמעותו המודרנית, וחיבר במהלך השנים מאמרים אחדים בתחום זה.
באחד מן המכתבים שכתב ערב מותו לידידיו התנצל על כך שהוא עומד למות שלא למען המולדת, ובמכתב אחר ציין שהוא יוצא לדו־קרב בניגוד לרצונו.
במכתב לידידו שבלייה הוא מציין את פעילותו המתמטית:
גלואה המשיך ותיאר מאמר שנדחה על ידי פואסון, ומאמרים שחיבר לאחר מכן.
במהלך הלילה תיקן גלואה את המאמרים האלה, והוסיף להם הערות.
גלואה ויריבו התרחקו זה מזה 25 צעדים ושלפו אקדחים.
גלואה נפגע במעיו בירייה הראשונה ונפל ארצה.
בניגוד למקובל, השאירו יריבו מוטל בשדה למשך שעות אחדות.
לפי גרסה אחת נאסף גלואה על ידי איכר שעבר לידו במקרה, ולפי גרסה אחרת על ידי אחיו הצעיר אלפרד, שהוזעק למקום ולקח אותו לבית החולים קושן.
מילותיו האחרונות של גלואה לאחיו היו: "אל תבכה!
אני זקוק לכל עוז רוחי כדי להיפרד מן העולם בגיל עשרים".
גלואה סירב לראות כומר, וב־31 במאי בשעה 10 בבוקר נפטר בבית החולים.
הוא נקבר ב־2 ביוני מבלי שיסומן מקום קברו, ולכן מקום קבורתו המדויק אינו ידוע.
גלואה פרסם ארבעה מאמרים מתמטיים (שהוגדרו "מכובדים, אבל לא מהפכניים") לפני גיל 18. מאמרו החשוב הראשון התפרסם ביוני 1830, ובו הוא פיתח באופן מפורש את השדות הסופיים הקרויים על־שמו שדות גלואה.
בנייה זו הקדימה את ניסוח האקסיומות המגדירות את המבנה האלגברי הקרוי שדה ב־60 שנה.
עבודה אחרת, שנודעה כ־Second Memoire (משום שהתפרסמה אחרי ה־Premier Memoire) נכתבה – כטיוטה לא מעובדת – ביוני 1830, והציגה, לראשונה, את תורת החבורות.
את עבודתו העיקרית, "רשימות על התנאים לפתרון משוואה על ידי רדיקלים" (ידועה בשם Premier Memoire), הגיש גלואה לאקדמיה הלאומית למדעים של פריז בינואר 1831, אך המאמר נדחה והוחזר לגלואה ביולי באותה שנה.
משערים שמאמר זה הוא שחזור של עבודה דומה שגלואה הגיש לאקדמיה לשם קבלת ה־Grand Prix de Mathematiques, אחד־עשר חודשים קודם לכן, ואבדה.
במאמר הזה פיתח גלואה את היסודות של תורת השדות, המכונים היום תורת גלואה: הרחבות של שדות וחבורות גלואה של הרחבות אלו.
מופיעים שם בין השאר הפירוק של חבורה לקוסטים של תת־חבורה, ומושג התת־חבורה הנורמלית (גם אם לא המונח עצמו).
את זאת הוא עושה דרך ספירה של קוסטים, בלי להגדיר את מושג חבורת המנה, ובלי להוכיח גרסה של משפט ז'ורדן-הלדר הנחוצה להפעלה יעילה של הקריטריון.
בערב שלפני הדו־קרב הגורלי, כתב גלואה מכתב ארוך לידידו אוגוסט שבליה (Auguste Chevalier), ובו סיכם את עבודתו, לרבות רעיונות שטרם הספיק לפתח עד תום.
שבליה פרסם את המכתב כבר בספטמבר 1832, אבל את רשימותיו האחרות של גלואה הוא העתיק ומסר לעיונו של ז'וזף ליוביל רק ב־1843. ליוביל פרסם את עבודתו העיקרית של גלואה ב־1846.
שאר רשימותיו של גלואה שמורות ב־Institut de France בפריז.
חרף כל הסערות שפקדו אותו, המשיך גלואה בעבודתו המתמטית עד יומו האחרון.
עבודתו לא זכתה להכרה בחייו, ורק ב־1843, 11 שנים לאחר מותו, השקיע ז'וזף ליוביל חודשים אחדים בבדיקת כתבי היד שהותיר גלואה, והכיר בחשיבותם.
תרומתו העיקרית הייתה הוכחה כי במקרה הכללי משוואות פולינומיות ממעלה חמישית ומעלה אינן ניתנות לפתרון בנוסחה שמערבת רדיקלים, ואפיון התנאים שבהם הדבר כן ייתכן.
פאולו רופיני פרסם בשנת 1799 הוכחה חלקית לטענה.
נילס הנריק אבל פרסם עוד ב־1824 הוכחה ולפיה לא ניתן לפתור משוואות מהמעלה החמישית ומעלה באמצעות נוסחה כזו .
החידוש בשיטתו של גלואה הייתה קביעתו לגבי כל משוואה מסוג זה – האם היא פתירה באמצעות רדיקלים, ואם כן, כיצד.
על שמו של גלואה נקראים מונחים מתמטיים אחדים:
תורת גלואה – התורה המתמטית שראשיתה בעבודתו של גלואה, הקושרת הרחבות של שדות עם חבורות
שדה גלואה – כינוי לשדה סופי, מושג שאותו יצר גלואה
חבורת גלואה – חבורת האוטומורפיזמים של הרחבת שדות
הרחבת גלואה – הרחבה של שדות שהיא נורמלית וספרבילית
בעיית ההיפוך של תורת גלואה – הבעיה של מציאת הרחבה שחבורת גלואה שלה נתונה
התאמת גלואה – הכללה של הקשר בין תת־שדות לתת־חבורות בתורת גלואה
האֶווֶרֶסְט (בטיבטית: ཇོ་མོ་གླང་མ צ'וֹמוֹ לוּנְגְמַה, בנפאלית: सगरमाथा סאגרמטהה, בסינית: 珠穆朗玛 ז'ומולנגמא, באנגלית: Mount Everest) הוא ההר הגבוה בעולם (8,848.86 מטרים מעל פני הים), ומתנשא בחלקו המזרחי של רכס הרי ההימלאיה בגבול שבין נפאל לבין טיבט שבסין.
רוב שטחו מצוי במחוז האוטונומי הטיבטי שבשליטת סין, וחלקו הדרומי שוכן בתחומי הפארק הלאומי סגרמאטהה שבנפאל.
משמעות שמו הטיבטי של ההר הוא "אלת אם העולם" ומשמעות השם הנפאלי הוא "ראש הרקיע".
השם הנפוץ "אוורסט" הוא על שם המודד הבריטי סר ג'ורג' אוורסט (ההגייה הנכונה של שמו היא אִיוְרֶסְט, בניגוד לשם המקובל היום להר – אֶווֶרֶסְט), שהיה המודד הראשי של הודו והאחראי השני למיפוי הטריגונומטרי הגדול של הודו.
האוורסט הוא ההר הגבוה ביותר יחסית לגובה פני הים, אבל אם לוקחים בחשבון מדידת גובהו של הר גם מתחת לפני הים, הרי שההר מאונה קיאה שבהוואי עוקף את האוורסט, שכן גובהו המלא הוא 10,203 מטרים מעל קרקעית האוקיינוס השקט.
בכך מאונה קיאה הוא למעשה ההר הגבוה ביותר בעולם לפי צורת מדידה זו.
המיפוי שהתנהל בעזרת תאודוליטים גדולים החל מ-1802 מהקצה הדרומי של הודו לכיוון צפון, ונועד במקורו למדוד קשת לאורך המרידיאן ובכך לקבל מידע מדויק על עקמומיות כדור הארץ, הגיע אל מרגלות ההימאליה רק עם פרישתו של איוורסט וחזרתו לבריטניה.
ממשיכו בתפקיד, אנדרו וו (Andrew Waugh), שנכנס לתפקיד ב-1843, החל למדוד מתוך צפון הודו את גובהם של ההרים ברכס ההימלאיה.
את החישובים ביצע בכלכותה המתמטיקאי ההודי רד'נאת סידקאר שהיה "המחשב האנושי" של הפרויקט באותה עת.
כבר ב-1847 גילו השניים כי רבות מהפסגות בהימלאיה גבוהות יותר מפסגות הרי האנדים, שעד אז היו הגבוהות ביותר שנמדדו, אולם וו לא פרסם את הממצאים, והחליט לבדוק קודם האם קיימות פסגות גבוהות יותר, שטרם נצפו ונמדדו, במקבץ הפסגות הרחוק יותר על גבול נפאל וטיבט.
הפסגות נמדדו ממרחק של מאות קילומטרים, באותה שנה, ושוב ב-1849, ולאחר תהליכים של זיהוי הפסגות מהמקומות השונים שבהן נמדדו, והחישובים הטריגונומטריים של סידקאר, הגיעו (בשנת 1852) השניים למסקנה שהפסגה שלה הם קראו פסגה XV, היא הגבוהה ביותר, והיא כנראה הנקודה הגבוהה ביותר על פני כדור הארץ.
וו עדיין התמהמה בפרסום הממצאים, ורק ב-1856 דיווח על תוצאות המדידה, והודיע ש"פסגה XV" שבהימאליה הנפאלית גובהה הוא 29,002 רגל (8,840 מטר), ושזהו כפי הנראה ההר הגבוה ביותר בעולם.
על פי סיפור שמידת מהימנותו אינה ברורה, הגובה אליו אנשי הצוות הגיעו ממיצוע המדידות היה 29,000 רגל, ושני רגל הוספו על מנת להימנע מיצירת רושם בציבור כאילו מדובר בערך מקורב.
מאוחר יותר הציע וו לקרוא לפסגה (שלטענתו, לא מצא שיש לה שם מקומי) על שם קודמו, שהיה עוד בין החיים באותה עת.
איוורסט, שהקפיד כמודד הראשי של הודו להשתמש בשמות מקומיים, אם היו כאלה, השמיע התנגדות רפה למדי לכבוד שהוצע לו, ולמרות התנגדויות שנשמעו, החליטה החברה הגאוגרפית המלכותית הבריטית ב-1865, שנה לפני מותו של איוורסט, לקרוא להר על שמו.
איוורסט עצמו, לא רק שלא היה על ההר, גם ככל הנראה מעולם לא צפה בו.
ההתעלמות משמותיו המקומיים של ההר מעוררת כעס בטיבט, סין ונפאל ואף ישנם הדורשים להחזיר להר את שמו הטיבטי המקורי ולנטוש את השם אוורסט.
תנועה ציבורית, שמרכזה בהודו, דורשת לקרוא את ההר על שמו של סידקאר, שנטען שהיה הראשון שהבין שהמדובר בהר הגבוה בעולם.
גובהו המדויק של הר האוורסט שנוי במחלוקת.
שיטות מדידה שונות, כמו גם שינויים איטיים בגובהו של ההר בשל טקטוניקת הלוחות, מובילות לתוצאות שונות במקצת.
מיפוי הודי שנערך ב-1954, שהשתמש אף הוא בתאודוליטים שהוצבו ב-12 נקודות שונות מסביב להר, קבע את גובה האוורסט כ-8,848 מטר.
המדידות השונות נתנו ערכים בפיזור של כ-5 מטר, והגובה נקבע כממוצע בלתי משוקלל שלהן.
ערך זה הוא הגובה המוכר רשמית עד היום על ידי סין ונפאל.
ב-5 במאי 1999 העפילה לפסגת ההר משלחת אמריקנית מטעם החברה הלאומית לגאוגרפיה (נשיונל ג'יאוגרפיק) ומוזיאון המדע של בוסטון, כשהיא מצוידת במכשיר GPS.
המדידות שנעשו על ידי המשלחת קבעו שגובה ההר הוא 8,850 מטר.
לעומת זאת, מדידות שנעשו ב-2005 על ידי משלחת סינית קבעו, כי גובהו של ההר הוא 8,844.43 מטר (עם דיוק מדידה של 21 סנטימטרים).
בדצמבר 2020 הודיעו סין ונפאל במשותף, כי גובה ההר הוא 8,848.86 מטר.
מעקב לאורך זמן בעזרת מכשיר GPS שהוצב באוכף הדרומי של ההר מצביע על תזוזות זעירות של ההר, אם כי לא ניכר שינוי מהותי בגובהו.
כמו כן ניכרת תזוזה של כ-6 סנטימטרים לשנה לכיוון צפון-מזרח.
ההר הוא דמוי ארבעון המתנשא לגובה של כ-3,000 מטר מעל סביבתו.
מורדות ההר מכוסות בקרחונים הממלאים תפקיד משמעותי בתהליך הסחיפה (ארוזיה) של ההר.
סמוך למורדותיו משתרעים שלושה קרחוני ענק.
קרחון קומבו בבסיס המורדות הדרום מערביים בעמק הנוצר בין מורדות האוורסט לרכס להוטסה – נופטסה, קרחון קנגשונג בבסיס המורדות הדרום המזרחיים, קרחון רונגבוק וקרחון רונגבוק המזרחי בבסיס המורדות הצפוניים.
מצפון לפסגת ההר נימצאת פסגת צ'אנגטסה (7,543 מטר).
השלוחה הדרומית שלו מתלכדת עם השלוחה המתפצלת לצפון משלוחת האוורסט הצפון מזרחית.
האוכף הנוצר ביניהם מכונה "האוכף הצפוני".
מדרום לפסגת האוורסט נמצאת פסגת להוטסה (8,516 מטר).
השלוחה הצפונית שלו מתלכדת עם השלוחה הדרומית של האוורסט.
האוכף הנוצר ביניהם מכונה "האוכף הדרומי".
בחלק הסיני נמצאת שמורת הטבע הלאומית צ'ומולונגמה.
מגובה 8,000 מטר רמת החמצן יורדת לרמה שלא מאפשרת לשמר חיים אנושיים לאורך זמן.
ריכוז החמצן בגובה זה מגיע לכדי שליש מריכוזו בגובה פני הים.
בנוסף, הלחץ האטמוספירי הנמוך גורם לתחושה של כבדות עבור המטפסים.
לפיכך אין נוהגים להישאר יותר מ-48 שעות שם.
שני תנאים אלו גורמים לתחושת תשישות קשה, בלבול, עצלות, ומעמסה על האיברים.
זהו האזור המסוכן ביותר על ההר, ורבים ממקרי המוות קרו בו.
בעונת הטיפוס הנוכחית (2025) טיפסו על ההר 786 אנשים.
כך מאז הטיפוס הראשון ועד היום העפילו אל פסגת האוורסט בהצלחה (כלומר גם הצליחו לרדת בחיים) 8,055 בני אדם.
מאז סוף המאה ה-20 פזורים לאורך מסלולי הטיפוס לפסגה אביזרים, ציוד ופסולת שהשאירו המטפסים על ההר.
ננקטו צעדים נגד התופעה, בסיוע ממשלת נפאל וקרן אדמונד הילרי.
מאז שהחלו הניסיונות להעפיל לפסגה, ההר גבה כ-300 קורבנות.
בשל קשיי פינוי, סכנת מוות, ושיקולי תקציב, ישנן גופות מטפסים המושארות על ההר.
האזור מתחת לשלוחה הצפונית של האוורסט, מכונה "עמק הקשת" (rainbow valley), בשל מגוון הצבעים של המעילים שעל גופות המטפסים שאיבדו את חייהם על ההר.
ההתחממות הגלובלית הביאה למצב שחלק מהאזורים בדרך לפסגה מפשירים, מה שמוביל למציאת גופות.
בשנת 2020, בעקבות מגפת הקורונה, התמעטו המטפסים על ההר והדבר הביא לקיום מבצע ניקיון עליו.
משהתגלה כי הר האוורסט הוא הנקודה הגבוהה על פני כדור הארץ, איש לא העלה על הדעת את הרעיון של טיפוס עליו.
מסורת של טיפוס הרים כאלה לא הייתה קיימת, ושתי המדינות בהן שוכן ההר – נפאל וטיבט, היו סגורות בפני מערביים.
האיום הרוסי על ההגמוניה הבריטית באזור גרם לבריטים להתעניין באזור, למרות בדלנותן של נפאל וטיבט.
בתחילה נשלחו הודים מטעמם לרגל ולמפות את האזור, ובהמשך גם אנשי צבא בריטים הסתננו לאזור.
הרעיון לטיפוס על האוורסט הועלה לראשונה כנראה רק ב-1893, בשיחה שהתקיימה דווקא בקשמיר בין שניים מאנשי צבא אלה, פרנסיס יאנגהאסבנד (Younghusband) וצ'ארלס ברוס (Bruce).
טיבט החלה להיפתח לבריטים רק בעקבות פלישה ב-1904 של כוח בריטי בראשות יאנגהאסבנד שכבש את להסה בירתה, והפך את המדינה לארץ חסות בריטית.
אולם התהפוכות הפוליטיות העבירו את השליטה תחילה לסין, ולבסוף לעצמאות טיבטית.
ב-1913 ערך איש צבא אחר, ג'ורג' נואל, מסע חשאי אל מרגלות האוורסט מהכיוון הטיבטי, אולם לאחר שאזל המזון למשלחת, נחשפה זהותה והיא אולצה לחזור.
מלחמת העולם הראשונה קטעה את העניין באוורסט, ורק ב-1919 הציג נואל את מסעו בפני החברה הגאוגרפית המלכותית, שלראשותה נבחר באותה עת יאנגהאסבנד.
בעקבות כך החליטו הבריטים לנסות לכבוש את מה שכונה (אחרי כיבוש הקוטב הצפוני ב-1909 והקוטב הדרומי ב-1911) "הקוטב השלישי".
ב-1920 השיגו הבריטים אישור מטובטן גיאטסו, הדלאי לאמה, וב-1921 שלחו משלחת מחקר ששהתה באזור בין יוני לספטמבר כדי למצוא את הנתיב והעונה הטובים ביותר לניסיון העפלה מכיוון טיבט.
הם עצמם הגיעו לשיא גובה של כ-7,000 מטר, על האוכף הצפוני.
בעקבות משלחת זו יצאה במאי 1922 משלחת ראשונה בראשותו של צ'ארלס ברוס במטרה להעפיל אל הפסגה.
הם הקימו מחנה על האוכף הצפוני בגובה של 25,000 רגל (7,620 מטר) משם יצאו שלושה ניסיונות העפלה אל הפסגה, אך כולם נכשלו.
ב-1924 התארגנה משלחת המחקר הבריטית השלישית להר אוורסט.
ראש המשלחת היה סגן-אלוף אדוארד נורטון (Norton).
ג'ורג' מאלורי מונה להיות ראש צוות המטפסים.
אחרי כמה שבועות עכוב בשל תנאי מזג אוויר קשים, הוקמו כמה מחנות אספקה בגבהים שונים, בצדו הצפוני של האוורסט.
ב-4 ביוני 1924 ניסו אדוארד נורטון וחבר המשלחת סומרוול (Somervell) להעפיל לפסגה ללא בלוני חמצן.
סומרוול ויתר על ניסיונו בגובה 8,500 מטר בערך.
שיא גובה זה לא נשבר במשך 29 שנה עד ההעפלה לפסגה של אדמונד הילרי וטנזינג נורגיי ב-29 במאי 1953.
ב-8 ביוני 1924 ניסו ג'ורג' מאלורי ואנדרו אירווין (Irvine) להעפיל אל פסגת ההר.
הם היו מצוידים בבלוני חמצן משופרים.
ב-12:50 בצהרים נראו השניים בפעם האחרונה על ידי נואל אודל (Odell), מטפס תומך מהקבוצה שנמצא בגובה נמוך יותר.
אודל דיווח מאוחר יותר שהם נראו ליד "מדרגת טיפוס כבירה" (כנראה "מדרגת הטיפוס הראשונה") ובאיחור בלוח הזמנים.
עם זאת הם נראו לו במוכנות גבוהה.
מאלורי ואירווין לא נראו יותר בחיים.
משלחת הטיפוס של 1933 מצאה את גרזן הקרח של אירווין במדרונות הגבוהים של ההר, בגובה 8,440 מטר ו-250 מטר מזרחה מ"מדרגת הטיפוס הראשונה", מקום מוזר בהתחשב במסלול הטיפוס המתוכנן.
ב-1999 התארגנה "משלחת המחקר ע"ש מאלורי ואירווין" בראשותו של אריק סימונסון (Simonson).
המשלחת מצאה בלון חמצן השייך לשניים (אומת על ידי החברה שיצרה את הבלון) ליד "מדרגת הטיפוס הראשונה".
גופתו של מאלורי נתגלתה בגובה 8,150 מטר (26,750 רגל), היישר מתחת לגרזן הקרח שנמצא ב-1933. לא נמצאו הוכחות כי השניים הגיעו לפסגה, או טיפסו את "מדרגת הטיפוס השנייה", המפתח למסלול זה.
ישנה תאוריה האומרת כי אירווין נשאר מאחור, מתחת ל"מדרגת הטיפוס השנייה" ומאלורי המשיך לבדו לפסגה.
תאוריה זו נתמכת על ידי ראיות נסיבתיות בלבד, כגון העובדה שתמונתה של אשתו, שמאלורי הבטיח להטמין בפסגה, לא נמצאה בארנקו.
כמו כן המקום בו נמצאה גופתו של מאלורי מצביע על מסלול ירידה מההר.
אולם מומחים אחרים טוענים כי מאלורי לא יכול היה לטפס לבדו את "מדרגת הטיפוס השנייה" שהיא בדרגת קושי של 5.7–5.8, עם בלונים וציוד (מאלורי טיפס בסקוטלנד מדרגות בדרגת קושי של 5.8–5.9).
המצלמה שיכלה לשפוך אור על התעלומה לא נמצאה.
גם אם תימצא עדות ניצחת (כגון תמונות מהפסגה) שמאלורי אכן כבש את ההר ב-8 ביוני 1924, העפלה מוצלחת נחשבת רק אם הפסגה נכבשה והמטפסים שבו לבסיסם בשלום.
ההעפלה הראשונה אל פסגת האוורסט
ב-29 במאי 1953 הניו זילנדי אדמונד הילרי והשרפה טנזינג נורגיי ביצעו את ההעפלה המתועדת המוצלחת הראשונה לפסגת האוורסט דרך הרכס הדרומי-מזרחי.
אחרי כישלון הזוג הראשון, עלו ב-28 במאי 1953 הילרי וטנזינג, והם הצליחו להגיע אל "פסגת העולם" למחרת בשעה 11:30. הם שהו בפסגה כרבע שעה.
הילרי צילם את טנזינג מניף את דגלי האו"ם, בריטניה, נפאל והודו מעל הפסגה.
עם רדתם מההר זכו הילרי והאנט (אולם לא טנזינג) בתואר האצולה סר.
במשך שנים סירבו הילרי וטנזינג לומר מי היה הראשון שהגיע לפסגה.
באוטוביוגרפיה שפרסם הילרי אחרי מותו של טנזינג, הוא כתב שהוא היה זה שהניח את רגלו ראשון על הפסגה, בעוד שטנזינג היה מספר צעדים אחריו.
ישנם שני מחנות בסיס משני הצדדים של הר האוורסט.
מחנה הבסיס הדרומי ממוקם בנפאל בגובה של 5,364 מטר מעל פני הים (), ומחנה הבסיס הצפוני ממוקם בטיבט בגובה 5,150 מטרים מעל פני הים ().
שני מחנות הבסיס הם למעשה "כפרי" אוהלים גדולים, השוכנים בתוך סביבה מוגנת ממזג האוויר, ומשמשים בפועל כאתרי קמפינג עבור כל מטפסי ההרים שעושים דרכם לפסגה הגבוהה בעולם.
בעוד שאל מחנה הבסיס הדרומי ניתן להגיע רק בהליכה, אל מחנה הבסיס הצפוני שנמצא בצד הסיני של ההר יש גישה לרכבים מכביש המוביל אל מחנה הבסיס הצפוני.
הטרק אל מחנה הבסיס הדרומי הוא אחד הטרקים הפופולריים ביותר בהרי ההימלאיה ומבצעים אותו כאלף מטיילים מדי שנה.
מטפסי ההרים שמגיעים למחנות הבסיס של הר האוורסט נדרשים להישאר במחנות הבסיס כמה ימים על מנת להתאקלם לתנאים כדי לצמצם את ההשפעות של מחלת הגבהים אשר שכיחה במיוחד בעת טיפוס לגובה.
הישראלי הראשון שהעפיל לפסגת האוורסט היה דורון אראל, בשנת 1992, במסגרת משלחת בין-לאומית.
אראל טיפס מן הצד הדרומי, הנפאלי.
הוא המשיך, לאחר מכן, והיה לישראלי הראשון שהשלים את הטיפוס על שבע הפסגות הגבוהות בכל היבשות.
בשנת 2012 ניסה נדב בן-יהודה להעפיל לפסגה בעודו בן 24, ובכך להיות הישראלי הצעיר ביותר שעשה זאת.
כ-300 מטרים לפני הפסגה נתקל בן-יהודה במטפס טורקי מחוסר הכרה, זנח את מטרתו והחל לסייע לו, תוך שהוא מסכן את עצמו.
על מעשה זה הוענק לו אות מופת בטקס אות הנשיא למתנדב.
במאי 2021, הישראלית הראשונה דניאל וולפסון העפילה לפסגת האוורסט.
תאריכים משמעותיים בתולדות ההעפלה לאוורסט
זאת במסגרת משלחת נשים יפניות.5 באוגוסט 1978 פטר הדלר מאוסטריה וריינהולד מסנר מאיטליה טיפוס ראשון לפסגה ללא בלוני חמצן דרך הרכס הדרומי-מזרחי.20 באוגוסט 1980 ריינהולד מסנר מאיטליה הראשון שהגיע לפסגה בטיפוס סולו.
מסנר טיפס לבדו במשך שלשה ימים, החל ממחנה הבסיס בגובה 6,500 מטר, וללא שימוש בבלוני חמצן, וכבש את הפסגה דרך האוכף הצפוני.10 במאי 1990 פיטר הילרי כיבוש פסגה ראשון על ידי בן של מטפס כובש פסגה.
פיטר הילרי, בנו של סר אדמונד הילרי מניו זילנד.
21 במאי 1992 דורון אראל הישראלי הראשון שהעפיל לפסגת האוורסט במסגרת משלחת מטפסים רב לאומית.
הוא המשיך, לאחר מכן, והיה לישראלי הראשון שהשלים את הטיפוס על שבע הפסגות הגבוהות בכל היבשות.1995 ג'ורג' מאלורי הנכד של ג'ורג מאלורי, כובש את הפסגה.
10 במאי 1996 ראשי הקבוצות רוב הול וסקוט פישר ועוד שישה חברי צוות האסון באוורסט.
8 מטפסים נהרגים ביום אחד עקב סופה בלתי צפויה בפסגה, ביניהם שני המדריכים הנחשבים ביותר בעולם, רוב הול וסקוט פישר.
6 במאי 1999 השרפה באבו צ'ירי "מבלה" 21:30 שעות על פסגת האוורסט.
21 במאי 2004 השרפה פמבה דורג'י כובש את הפסגה בזמן שיא של 8:10 שעות.
הישג זה נחשב לאחד הכבירים ביותר בתולדות ספורט טיפוס ההרים.
פמבה דורג'י נשא את אשתו מוני מולפטי על פסגת האוורסט.25 במאי 2008 בהדור שרצ'אן מנפאל כבש את הפסגה בגיל 76, והיה לאדם המבוגר ביותר שכבש את האוורסט.22 במאי 2010 ג'ורדן אלכסנדר רומרו מקליפורניה כבש את הפסגה בגיל 13, והיה לאדם הצעיר ביותר שכבש את האוורסט.
11 במאי 2011 אפא שרפה כובש את פסגת האוורסט בפעם ה-21. שיא מספר הטיפוסים על ידי מטפס יחיד.
18 במאי 2014 מדריכי טיפוס נפאלים 16 מדריכים נהרגו ו-9 נפצעו במפולת שלגים .
25 באפריל 2015 20 מטפסים נהרגו ו-80 נפצעו במפולת שלגים שנגרמה כתוצאה מרעידת אדמה בעוצמה 7.5, מה שנחשב לאסון הגדול ביותר בתולדות ההר .19 במאי 2016 קונטל ג'וישר מהודוהטבעוני הראשון שכובש את הר האוורסטמאי 2019האישה האפריקאית השחורה הראשונה שכבשה את הר האוורסט (בניסיון רביעי).
שרי אף השלימה ב-2023 את הטיפוס על שבע הפסגות הגבוהות בכל יבשת.מאי 2021 דניאל וולפסוןהישראלית הראשונה שהעפילה לפסגת ההר.
באפריל 2024 השלימה את הטיפוס על שבע הפסגות הגבוהות בכל יבשת.
אווריסטוס , או אריסטוס, היה האפיפיור בין השנים 98 או 99 עד 105 או 108.
רק מעט ידוע על חייו.
לפי ספר האפיפיורים, הליבר פונטיפיקליס, הוא נולד בבית לחם לאב יהודי, אך נחשב כ"יווני מלידה".
הוא נבחר בתקופת שלטון הקיסר דומיטיאנוס, בתקופה בה התרחשה הרדיפה השנייה של הנוצרים.
אווריטוס הניח יסוד לקולגיום לקרדינלים, אשר לימים היה למועצה הבוחרת לכס הקדוש.
הוא נחשב על-פי המסורת הקתולית לקדוש מעונה שיום חגו הוא 26 באוקטובר, אף כי אין הוכחה היסטורית לטענה זו.
לפי המסורת, הוא קבור קרוב לקברו של פטרוס הקדוש שבקריית הוותיקן.
קרוב לוודאי שהשליח יוחנן מת בתחילת תקופת כהונתו של אווריסטוס.
אוורון הוא מחוז בדרום צרפת בחבל אוקסיטניה, הקרוי על שם נהר האוורון.
המחוז הוקם ב-4 במרץ 1790 והוא אחד מ-83 המחוזות המקוריים שנוצרו לאחר המהפכה הצרפתית.
ילד הפרא ויקטור מאוורון נמצא במחוז זה בסוף המאה ה-18.
1885 החפירה הראשונה באתר בראשותו של אדוארד נוויל.
1941–1942 שרות העתיקות המצרי - הארכאולוג המצרי לביב חבשי מציע לראשונה את זיהוי המקום עם אוואריס.
1951–1954 חפירות חלקיות באתר המתרכזות בשושלת ה-12 על ידי שחאתה אדם.
1966–1969, 1975 - היום, חפירות נרחבות שנערכות על ידי המכון האוסטרי לארכאולוגיה בקהיר בראשות מנפרד ביטאק (עד 2009) ואירן פורסטר-מולר.
שגם אישר שהעיר פר-רעמסס שכנה מצפונה ובצמוד לאווריס.
ב-2010 הצליחו לזהות בעזרת טכנולוגיית מיפוי במכ"ם את קווי המתאר של העיר, כולל רחובות, בתים, נמל, ואת זרוע הנילוס שחצה את העיר.
האתר בתל א-דבע, מכסה שטח של כ-2 קילומטרים רבועים.
האתר הרוס כיום, אך החפירות הראו שבעבר הוא היה מרכז מסחר מפותח עם נמל עמוס שיכול להכיל יותר מ-300 ספינות בעונת המסחר.
חפצים שנחפרו מתקופת החיקסוס זוהו כחפצי-יבוא מכל המרחב האיגאי הקדום.
במקדש היו אפילו ציורי קיר בסגנון מינואי.
קבר לבני-בוץ התגלה מערבית למקדש ובו נמצאו מנחות קבורה כגון חרב נחושת.
יסוד העיר ועלייתם של הכנענים
העיר נוסדה ככל הנראה בימי השושלת ה-10, בערך בשנת 2000 לפנה"ס, על גדות הזרוע המזרחית של הנילוס.
החל מהשושלת ה-12 (1900 לפנה"ס לערך) התחילה להתיישב בעיר אוכלוסייה שהגרה לשם מכנען ובעלת מאפיינים של תרבות הברונזה תיכונה II A.
המהגרים מכנען היו רועי צאן, חיילים, מלחים ובעלי מלאכה בשירותו של פרעה.
בקברי התקופה נמצאו חמורים, שייתכן ששמשו כמנחות קבורה.
בתקופת השושלת ה-13 (1770 לפנה"ס) טיפסו המהגרים מכנען בהיררכיה החברתית, וצברו עושר רב.
הוקם רובע מיוחד שבו על פי השקפת החוקרים ישבו המהגרים וריכזו בידיהם את הסחר של מצרים עם המזרח.
באותה תקופה נבנו בעיר מקדשים במאפיינים כנעניים, ובפתחו של אחד מהם נמצא שריד גזע עץ אלון, אשר שימש ככל הנראה לצורך פולחן האשרה.
ככל הנראה זוהתה האשרה עם האלה המצרית חתחור, ואילו הבעל זוהה עם האל המצרי סת.
בתקופת החיקסוס (1650 - 1550 לפנה"ס) העיר הגיעה לשטח של 2,500 דונם ושמשה כמרכז שלטונם במזרח הדלתא.
לקראת סוף התקופה נבנתה בעיר מצודה, ככל הנראה עקב ההידרדרות במצב הביטחוני, ועלייתן של השושלות ממצרים העליונה שישימו קץ לשלטונם של החיקסוס.
בעיר, פר-רעמסס, שתוקם על חורבות אווריס במאה ה-13 לפנה"ס, נתגלו פסלים מהממלכה התיכונה במצרים שהובאו מממפיס והוצע כי רעמסס השני רק הזיזם מתוך חורבות הבירה החיקסוסית שתושביה תקפו את מוף המצרית עם כיבושם את הדלתא ושדדו את הפסלים שהובאו משם לבירתם המתהווה.
בארמונו של חיאן הפרעה החיקסוסי מהשושלת ה-15 נתגלה בור שבו הוטמנו 16 כפות יד ימין כרותות, לא ברור של מי הכפות (מורדים מכנען או מצרים מהדרום העוין) אך לפי מנפרד ביטק זהו לא מנהג שהיה נפוץ כפי הנראה בתרבות החיקסוסית ומקורו בנוביה לפני שאומץ במצרים של הממלכה התיכונה.
לקראת סוף השושלת ה-17 (בערך שנת 1568 לפנה"ס) הטיל קאמוס, הפרעה האחרון של השושלת הזו מצור על אווריס אך לא הצליח להכניע את החיקסוס.
כ-18 שנים לאחר מכן, בערך בשנת 1550 לפנה"ס כבש אחיו יעחמס הראשון את אווריס ושם קץ לשלטון החיקסוס.
חלק גדול מהעיר ננטש, המצודה נהרסה, על חורבותיה קם מחנה צבאי ובסמוך לו נבנו מתקני אחסון (ממגורות) גדולים.
מאוחר יותר נבנו באתר המחנה הצבאי שני מקדשים בסגנון מינואי, ויחד עם העיר מדרום והנמל שנבנה במפרץ הנילוס היווה האתר חלק מפרעה-נפר - הבסיס המרכזי של הצבא המצרי כלפי מזרח וכלפי האימפריה החיתית, שהיה חלק מהעיר פר-רעמסס.
החל מהשושלות ה-20 - 21 החלק הדרומי של העיר פר-רעמסס הפך להיות מקור לחומרי בניין לבירות החדשות של מצרים ואנדרטאות ופסלים רבים הועברו משם לערים אחרות.
בהמשך שבו הפלחים המצרים לעבד את אדמות העיר, ומיקומה נשכח עד החפירות בראשותו של מנפרד ביטאק.
החל מהמאה ה-17 לפנה"ס התחילו קבוצות גדולות של מהגרים מאזור כנען להתיישב במזרח דלתת הנילוס.
קבוצות אלו נקראו על ידי המצרים החיקסוס, ואווריס הייתה מרכזם.
על פי הכהן וההיסטוריון המצרי מנתון היו החיקסוס אבותיהם של עם ישראל.
זיהוי זה מקובל היה גם על יוסף בן מתתיהו, וארץ גושן זוהתה כמזרח דלתת הנילוס.
שלטונם של החיקסוס באזור נמשך עד המאה ה-15 לפנה"ס, אז שבר את שלטונם פרעה יעחמס הראשון ובנו אמנחותפ הראשון כבש והחריב את אווריס.
על חורבותיה הוקם מחנה צבאי, ככל הנראה לצורך שליטה בתושבי האזור הכבוש.
בראש התל נבנו מתקני האחסנה המזכירים את "ערי המסכנות" שבמקרא, ואווריס הפכה לחלק מהעיר רעמסס המוזכרת בסיפורי השעבוד במצרים וכן מוזכר הנילוס (היאור) הזורם לא הרחק ממנה.
פרט לתרה וכרתים, שני האתרים היחידים, פרט לאווריס, בהם נמצאו חפצים של התרבות המינואית הם תל כברי בישראל ואללח' בטורקיה.
מנפרד ביטאק שיער שהיה קשר קרוב עם שליטי אווריס, ושהבניינים המפוארים המעוטרים בציורי קיר, איפשרו למינואים לקיים פולחנים במצרים.
הארכאולוג הצרפתי איב דואו הציע שהייתה קולוניה מינואית על אי בדלתא המצרית.
אוורטון דוס סנטוס לופס (בפורטוגזית: Éverton dos Santos Lopes; נולד ב-8 באוגוסט 1988 בסלבדור) הוא מתאגרף ברזילאי, אלוף העולם במשקל מעורב קל (עד 64 ק"ג) בשנת 2011.
בראשית דרכו התחרה לופס במשקל קל (עד 60 ק"ג).
הוא רשם את הישגו הראשון כשהיה בן 18, וזכה במדליית הכסף במשחקים הדרום אמריקאיים שנערכו בבואנוס איירס, לאחר שהפסיד בקרב הגמר לקולומביאני דארלי פרס.
באותה שנה ניצח באליפות אמריקה עד גיל 19, ובאליפות העולם לגילאים אלה הודח ברבע הגמר.
בשנת 2007 העפיל לגמר המשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בריו דה ז'ניירו, וזכה במדליית הכסף, לאחר שהפסיד לקובני יורדניס אוגאס.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) הודח לופס כבר בסיבוב הראשון, בידי הקירגיזי אסילבק טאלאסבאייב.
במשחקים הדרום אמריקאיים שנערכו במדיין ב-2010 זכה במדליית כסף, לאחר שהפסיד בקרב הגמר לקולומביאני ססאר ויארגה.
בשנת 2011 עבר לופס להתחרות במשקל מעורב-קל.
בתחרות המשמעותית הראשונה שלו בקטגוריית משקל זו, במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בגואדלחרה, הודח בחצי הגמר בידי הקובני רוניאל איגלסיאס, וזכה במדליית הארד.
באליפות העולם שנערכה באותה שנה בבאקו רשם את הישג השיא שלו כשהוכתר כאלוף העולם, לאחר שגבר על האוקראיני דניס ברינצ'יק.
באולימפיאדת לונדון (2012) הודח כבר בשמינית הגמר, לאחר שהפסיד פעם נוספת לרוניאל איגלסיאס.
אוורט ואן אאלסט (בהולנדית: Evert van Aelst; 1602 – 19 בפברואר 1657) היה צייר הולנדי שהתמחה בציורי טבע דומם.
ואן אאלסט נולד בדלפט שבהולנד.
ציוריו הושפעו מציורי פיטר קלאס.
ואן אאלסט שהה ארבע שנים בצרפת ושבע שנים באיטליה, בה שהה בחצרו של דוכס טוסקנה.
עם שובו להולנד התגורר בדלפט, ולימד ציור.
בין תלמידיו נמנו אחיינו, הצייר וילם ואן אאלסט וכן עמנואל דה ויט ויאקוב דניס.
אָוָרוּאָה (במאורית: Avarua – "שני נמלים") היא בירת איי קוק, השוכנת באי ררוטונגה שבקבוצת איי קוק הדרומיים, כ-3,400 ק"מ צפונית לניו זילנד.
העיירה שייכת מנהלית למחוז הנושא את אותו שם.
את העיירה משרתים נמל התעופה הבינלאומי של ררוטונגה ושתי יציאות ימיות: הנמל במרכז העיירה מספק גישה לסירות קטנות, ונמל מסחרי בנמל אבטיו, ממש ממזרח לשדה התעופה, מכיל ספינות גדולות יותר.
במרכז העיר ממוקם מרכז התרבות הלאומי סר ג'פרי הנרי, בו נמצאים משרדי ממשלה, המוזיאון הלאומי, הספרייה הלאומית והאודיטוריום הלאומי.
מוזיאון איי קוק מציג חפצים הכוללים עבודות יד של איי קוק ואת מכונת הדפוס הראשונה של האיים, שיובאה בשנות ה-30 של המאה העשרים.
שלוחת הרחבה של אוניברסיטת דרום האוקיינוס השקט מספק קורסים מקצועיים ותארים.
אוכלוסיית העיירה עומדת על 4,673 תושבים, נכון לשנת 2011.
אווריסט לוי פרובנסל היה פרופסור יהודי אלג'ראי למזרחנות, מדעי האסלאם והיסטוריה של חצי האי האיברי.
נחשב לאחד המזרחנים הבולטים בצרפת של זמנו.
אווריסט לוי פרובנסל נולד בקונסטנטין, אלג'יריה הצרפתית למשפחה יהודית.
שמו המקורי היה מכלוף אווריסט לוי, בעוד אווריסט לוי פרובנסל הוא שמו הצרפתי.
בנעוריו התחנך בגימנסיה צרפתית (Lycée) בקונסטנטין.
כמו אחרים מיהודי אלג'יריה, גויס לצבא הצרפתי בזמן מלחמת העולם הראשונה ואף נפצע בקרב בדרדנלים בשנת 1917. לאחר המלחמה חי ולימד במרוקו והצטרף למוסד המרוקאי למחקרים מתקדמים (Institut des Hautes Etudes Marocaines) שברבאט.
משנת 1926 החזיק במשרת פרופסור באוניברסיטת אלג'יר.
בתקופת מלחמת העולם השנייה פוטר ממשרתו בעקבות חוקי הגזע של משטר וישי ונסע בעקבות זאת לקהיר, אך עם תום המלחמה החל ללמד באוניברסיטת הסורבון בפריז, משרה בה החזיק עד פטירתו בשנת 1956.
במהלך הקריירה האקדמית שלו פרובנסל היה שותף בהקמתם או עריכתם של מספר כתבי עת אקדמאים, שימש כעורך של המהדורה השנייה של האנציקלופדיה של האסלאם, הפרסום החשוב ביותר בתחומו, והיה שותף בהקמת מספר מכוני מחקר לחקר מזרחנות בצרפת ואלג'יר.
לאורך חייו פרסם פרובנסל למעלה מ-20 ספרים ומאות פרסומים אחרים על האסלאם, ספרד המוסלמית, צפון אפריקה, בלשנות ערבית ועוד.
עבודתו המונומנטלית היא המחקר בן שלושה הכרכים "היסטוריה של ספרד המוסלמית" (Histoire de l'Espagne Musulmane, 1944-1953).
פרובנסל נחשב לאחד ממייסדי תחום לימודי איבריה המוסלמית בצרפת.
מלבד כתביו חשיבות רבה הייתה לעבודתו בקטלוג, ההדרה ופרסום של כתבי יד ערביים שהשתמרו מספרד ומרוקו בימי הביניים ובעיקר כרוניקות.
אוותַנדיל צ'קוּאסֵלי (בגאורגית: ავთანდილ ჭკუასელი, ברוסית: Автандил Ноевич Чкуасели; 31 בדצמבר 1931 - 12 בספטמבר 1994) היה כדורגלן גאורגי בתקופת ברית המועצות; הוא שיחק בעמדת חלוץ; אחרי סיום קריירת המשחק היה מנהל בוועד הספורט של גאורגיה הסובייטית, וכן מרצה ומנהל קתדרה במכון לחינוך גופני.
אוותנדיל צ'קואסלי נולד בשנת 1931 בטביליסי, בירת גאורגיה הסובייטית; בשנת 1946 הוא סיים את לימודיו בבית הספר לכדורגל מס' 35 של טביליסי.
בשנת 1949 צ'קואסלי החל לשחק בקבוצת דינמו טביליסי ונשאר בה עד סוף קריירת המשחק בשנת 1959; בשנים 1951 ו-1953 הוא זכה עם הקבוצה במדליית כסף על סגנות אליפות ברית המועצות.
בשנת 1952 צ'קואסלי הוכר כחלוץ שמאלי קיצוני השלישי בטיבו באותה עונת אליפות סובייטית (נכלל ברשימת 33 מצטייני העונה כסגן שני של החלוץ השמאלי הקיצוני שבין 11 המצטיינים); בסך הכול, צ'קואסלי הופיע במדי הקבוצה ב-84 משחקים והבקיע 29 שערים לזכותה.
ב-18 ביוני 1952 צ'קואסלי ערך את משחק הבכורה שלו במדי נבחרת ברית המועצות; היה זה במשחק ידידות מול נבחרת בולגריה, שהסתיים בתיקו 2:2; ב-22 ביולי הוא ערך את הופעתו השנייה והאחרונה בנבחרת - הפעם במשחק רשמי במסגרת אולימפיאדת הלסינקי, שבו הסובייטים נוצחו בתוצאה 3:1 על ידי נבחרת יוגוסלביה.
בשנת 1955, באמצע קריירת המשחק שלו בדינמו טביליסי, צ'קואסלי הושאל לקבוצת לוקומוטיב טביליסי; הוא הופיע במדי הקבוצה השנייה בשבעה משחקים והבקיע שער יחיד לזכותה.
בשנת 1956 צ'קואסלי זכה עם נבחרת הכדורגל של גאורגיה הסובייטית במדליית כסף בספַּרטַקיאדת עמֵי ברית המועצות (אליפות הנבחרות של הרפובליקות הסובייטיות).
עם סיום קריירת המשחק שלו בשנת 1959, צ'קואסלי פתח בקריירת ניהול, שבשיאה הגיע אל צמרת מִנהלת הכדורגל בוועד הספורט הממלכתי של גאורגיה הסובייטית - מאוקטובר 1974 עד מרץ 1976 שימש כסגן יו"ר המִנהלת, ואילו בהמשך עמד בראשה (בין אפריל 1976 לפברואר 1984, ושוב מפברואר 1987 עד נובמבר 1988).
בשנת 1976 צ'קואסלי זכה בתואר מאמן נכבד של גאורגיה הסובייטית.
בשנים 1984 - 1994 צ'קואסלי ניהל את הקתדרה לכדורגל במכון הממלכתי לחינוך גופני של גאורגיה הסובייטית, ושימש גם כמרצה (לא ברציפות).
אוותנדיל צ'קואסלי מת בשנת 1994 בטביליסי.
שתי מדליות כסף על סגנות אליפות ברית המועצות: 1951, 1953
שתי מדליות ארד על מקום שלישי באליפות ברית המועצות: 1950, 1959
אוורט היא בירת מחוז סנוהומיש במדינת וושינגטון בארצות הברית.
העיר שוכנת על חוף מפרץ פיוג'יט (Puget Sound) במערב וושינגטון, במרחק של 40 קילומטרים צפונית לעיר סיאטל.
ההתיישבות באזור החלה בשנות ה-60 של המאה ה-19 ועם השנים היא הלכה וגדלה.
בסביבות 1890 החל תכנון להקים עיר של ממש באזור והיא הוקמה באופן רשמי ב-4 במאי 1893. העיר נקראה על שמו של אוורט קולבי, שהיה בנו של אחד המשקיעים הגדולים בהקמת העיר, אדוארד קולבי.
ב-1916 ספינת קיטור בשם ורונה עליה היו מספר חברי IWW התקרבה ועמדה לעגון בעיר, אך השריף של אוורט הנהיג המון שירה בספינה.
במהלך ההיתקלות נהרגו כמה חברי IWW.
המעסיק הגדול ביותר בעיר הוא חברת בואינג, כשהמפעל שלה בעיר אחראי לייצור מטוסים מדגמי 747, 767, 777 ו-787. המפעל הוא אחד המבנים הגדולים ביותר בעולם מבחינת נפח.
העיר נמצאת על מסלול כביש בין-מדינתי 5, המקשר בין העיר סן דייגו במדינת קליפורניה ובין העיירה בליין בצפון וושינגטון.
היא גם משמשת התחנה הסופית לכביש המדינתי 2, החוצה את וושינגטון לרוחבה.
בעיר שוכנת המרינה הציבורית הגדולה ביותר בחופה המערבי של ארצות הברית.
אוורטון הנריקה דה סוזה (בפורטוגזית: Ewerthon Henrique de Souza, נולד ב-10 ביוני 1981 בסאו פאולו שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי באתלטיקו סורוקבה המתמודדת בטורנירי אליפות סאו פאולו בכדורגל.
אוורטון שיחק בעבר במספר מועדונים באירופה ובאמריקה הדרומית, כאשר העיקריים היו בורוסיה דורטמונד, עמה זכה באליפות הבונדסליגה, וריאל סרגוסה.
לאוורטון שבע הופעות במדי נבחרת ברזיל, עמה השתתף בקופה אמריקה 2001 ובגביע הזהב 2003.
אוורטון שיחק כנער בקורינתיאנס הברזילאית, ובשנת 1999 החל לשחק בבוגרים, כאשר על אף גילו הצעיר הוא היווה חלק חשוב בהתקפת הקבוצה, ושיחק בה ברציפות עד לשנת 2001, למעט תקופת השאלה קצרה למועדון הכדורגל ריו ברנקו.
בשתי העונות הראשונות שלו בקורינתיאנס, זכה אוורטון באליפות ליגת העל הברזילאית, ובשנת 2000 זכה עם הקבוצה באליפות העולם לקבוצות כדורגל לאחר ניצחון בבעיטות הכרעה על ואסקו דה גאמה.
בנוסף, זכה אוורטון עם קורינתיאנס בשתי אליפויות סאן פאולו ובגביע סאו פאולו אחד.