tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחרונה החלו פילוסופים וחוקרים להעריך את פיכטה כפילוסוף חשוב בפני עצמו בשל התובנות המקוריות שלו לגבי טבעה של מודעות עצמית.
פיכטה היה גם הממציא של תזה–אנטיתזה–סינתזה, רעיון שמיוחס לעיתים קרובות בטעות להגל.
כמו דקארט וקאנט לפניו, פיכטה הונע מבעיית הסובייקטיביות והתודעה.
פיכטה כתב גם יצירות של פילוסופיה פוליטית; יש לו מוניטין של אחד מאבות הלאומיות הגרמנית.
פיכטה נולד בסקסוניה בשנת 1762. החל ללמוד בסמינר התאולוגי יינה בשנת 1780 אך הפסיק את לימודיו בשנת 1784 לפני קבלת התואר.
ברגמן את פרסומו של פיכטה וראשית לימודיו:
לאחר מכן עבד כמורה פרטי בציריך ובשנת 1790 התארס עם אחייניתו של המשורר הגרמני קלופשטוק.
בשנה זו החל להתעמק בכתבי קאנט ואף נפגש עמו בקניגסברג וביקש ממנו עזרה כספית.
בשנת 1792 פרסם את חיבורו הראשון בעילום שם, דבר שגרם לכך שרבים חשבו שהחיבור הוא של קאנט עצמו.
קאנט הודיע שהחיבור הוא של פיכטה ושיבח אותו.
פיכטה נתמנה לפרופסור באוניברסיטת יינה בתורינגיה בשנת 1794. בעקבות מחלוקת האתאיזם שפרצה סביבו, בסוף ימיו עבר ללמד באוניברסיטת הומבולדט בברלין.
פיכטה מת בגיל 51 ממחלת הטיפוס, ונקבר בבית הקברות דורותנשטאדטישר בברלין.
בנו, עמנואל הרמן פיכטה, הרים גם הוא תרומה לפילוסופיה.
במקום להגדיר את הדברים כך, גרס פיכטה כי עלינו לנטוש את הרעיון של עולם נואומנלי, או אמיתי, ולקבל את העובדה שאין להכרה כל בסיס לעולם "אמיתי".
פיכטה התפרסם בכך שטען כי ההכרה אינה מבוססת על דבר מלבד עצמה.
רעיון זה נהפך למאפיין המגדיר של האידיאליזם הגרמני, ומהותי להבנת הפילוסופיות של הגל ושופנהאואר, אף ששניהם דחו את דעתו של פיכטה כי ההכרה היא בסיס מספיק לחוויה, ולפיכך הם מניחים כי יש גם מציאות נוספת מוחלטת.
ב-1783 התנגד למתן זכויות ליהודים מכיוון שלדעתו הם אינם יכולים להשתנות, וכתב "לתת להם [ליהודים] זכויות אזרח – לזאת איני רואה כל אמצעי אחר, כי אם לכרות להם, לכולם, לילה אחד את ראשיהם ולשים במקומם ראשים אחרים, אשר לא יהיה בהם אף רעיון יהודי אחד".
לכך הוסיף: "אין דרך אחרת אלא לכבוש את ארצם המובטחת ולגרש לשם את כל היהודים".
ב-1793 הצהיר פיכטה כי "בחיקן של כל האומות באירופה מתפשטת אומה עוצמתית, מונעת בידי רגשות עוינים ומצויה במלחמה מתמדת עם כל השאר, ובמקומות מסוימים מדכאת באופן נוראי את האזרחים.
ב-1806, כשברלין הייתה בידיו של נפוליאון, פיכטה הרצה סדרה של "קריאות לעם הגרמני" שהיוו תמריץ ללאומיות הגרמנית.
בנאומים אלה, המשיך פיכטה את הטיעונים האנטישמיים שלו מחיבוריו הקודמים על דת ועל המהפכה הצרפתית.
ספרו "Die Bestimmung des Menschen" משנת 1800 הופיע בתרגום לעברית:
תעודת האדם, תרגם אברהם יערי, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, ירושלים: 1983.
הרצאות אחדות בנוגע לייעודו של המלומד – הרצאה ראשונה: על ייעודו של האדם כשלעצמו (תרגם מגרמנית והוסיף אחרית דבר: ידי אורן), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ו', 2016.
הנאום השמיני מתוך 'נאומים לאומה הגרמנית': מהו עם, במובן הגבוה של המילה, ומהי אהבת-מולדת?
(תרגם מגרמנית, העיר והוסיף אחרית-דבר: ידי אורן), 'דחק - כתב עת לספרות טובה', כרך ט', 2018.
יוהאן גוטליב נאומן היה מלחין, מנצח וקאפלמייסטר גרמני.
יוהאן גוטליב נאומן קיבל את ראשית השכלתו המוזיקלית ממורי בית הספר בעיר הולדתו, שלימדו אותו נגינה בפסנתר ובעוגב.
הוא המשיך את לימודיו בבית הספר של הכנסייה בדרזדן, שם גם השתתף במקהלה.
מורו לעוגב בדרזדן היה נגן העוגב ומנצח מקהלת בית הספר, גוטפריד אוגוסט הומיליוס, תלמידו של באך.
במאי 1757 נסע לאיטליה עם הכנר השוודי אנדרס וסטרום.
המלחין ג'וזפה טרטיני התוודע אל נאומן ואל יצירותיו בשנת 1762 וגילה בהן עניין.
בהמשך אותה שנה נודע לראשונה כמלחין אופרה בוונציה, בהצגת הבכורה של האופרה שלו, Il tesoro insidiato.
בעקבות הצלחת האופרה Li creduti spiriti בשנת 1764 נשכר נאומן כמלחין כנסייה שני בחצר של דרזדן, בהמלצת המלחין יוהאן אדולף האסה.
בשנת 1777, כתוצאה ממשא ומתן עם הדיפלומט השוודי הרוזן לוונהלם, נקרא נאומן להכניס שיפורים בתזמורת החצר של סטוקהולם ולסייע למלך גוסטב השלישי בתוכניותיו לייסוד אופרה.
עבודתו בשוודיה הגיעה לשיאה בשנת 1782, כשהפקת האופרה שלו, "קורה ואלונזו", חנכה את בית האופרה החדש בסטוקהולם ובהפקה משנת 1786 של "גוסטב ואזה", שהתבססה על רעיון של המלך לאופרה שוודית לאומית.
אחרי תקופה קצרה כמלחין אורח בקופנהגן (1785-6) חזר נאומן לדרזדן, שם התמנה לקאפלמייסטר ראשי.
בשנת 1792 נשא לאישה את קטרינה פון גרודטסשילינג, בתו של תת-אדמירל דני.
אורפיאוס ואאורידיקה (1786, דנית; 1787, גרמנית)
מיסה סולנה ב-לה במול מז'ור (1804)
איל פלגריני אל ספולקרו (1798)
שש רביעיות לצ'מבלו, חליל, כינור וקונטרבס
שש סונאטות לפסנתר או הרמוניקת זכוכית (1786 - 1792)
יוהאן ברנהרד פישר פון ארלך היה אדריכל ומתכנן ערים אוסטרי, הנחשב למשפיע ביותר על זרם אדריכלות הבארוק באוסטריה.
את חייו עד גיל 16 עבר פון ארלך בעיר גראץ שבאוסטריה, ועבד בחנותו של אביו האומן, אז עבר לגור בעיר רומא שבאיטליה, שם עבד עם עמיתו האומן האוסטרי יוהאן פאול שור ואף עם האומן הנודע ברניני, שנתן לו הזדמנות ללמוד פיסול ואדריכלות מודרניים ועתיקים.
אז עוד לא היה נקרא "פון ארלך", את תואר האצולה הזה קיבל רק בשנות ה-1690. לאחר מכן עבר לעיר נאפולי, שם התעשר מאוד כששירת את המשנה למלך הספרדי של העיר.
בשנת 1687 שב פון ארלך לאוסטריה, כאדריכל אופנתי וחדשני.
העבודה באוסטריה הייתה רבה, מאחר שהמלכים וגדולי האצילים שחרו לאדריכל טוב, שיתקן את הנזקים הרבים שהסבו העות'מאנים למדינה בשנת 1683, בעת קרב וינה.
בקיאותו של פון ארלך בסגנון הברוק העירוני נמצאה כטובה ביותר לקיסרים האוסטרים, מאחר שסגנון זה החל לקבל פופולריות במרכז אירופה, ומשום כך מאז בואו לאוסטריה עבד במשרת אדריכל החצר של הקיסר, משרה בה החזיק למשך תקופת שלטונם של שלושה קיסרים: לאופולד הראשון, יוזף הראשון וקרל השישי.
על פועלו תחת שלטונו של יוזף הראשון, עיינו בפסקה הבאה.
תחת שלטונו של יוזף הראשון
במשך שנות ה-1690, התקופה הנחשבת לפוריה ביותר אדריכלית בחייו, אימץ פון ארלך את סגנון הבארוק האיטלקי לצרכים מקומיים ומסורתיים.
בשנת 1690 זכה לשבחים רבים הודות לבנייה של שני שערי ניצחון זמניים בעיר וינה לרגל הכתרתו של יוזף הראשון לקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנים לאחר מכן שירת את הקיסר יוזף בענייני האדריכלות, בהצלחה רבה כל כך, שזכה בתואר האצולה "פון ארלך".
בבניינים שעיצב במאה ה-17 אימץ פון ארלך את עיקולי הקווים החזקים המאפיינים את ברניני, על מנת שישדרו תחושה של תנועה.
השראות מאוחרות יותר על יצירותיו הן בתי האחוזה של האדריכל הצרפתי פרנסואה מאנזאר והווילות הפלדיאניות, אליהן נחשף בעת ביקוריו בפרוסיה, הולנד ואנגליה בשנת 1704, ובוונציה בשנת 1707.
התנהלותו זו של פון ארלך בראשיתה של מהפכת אדריכלות הבארוק השפיעה לעשורים הבאים על מבני האצולה האוסטרית.
הבניין המסמל בעיקר את ההשפעה הזו של פון ארלך הוא ארמון החורף של הגנרל האוסטרי הנסיך אויגן מסבויה אשר נבנה בשנת 1695 בווינה.
מומחיותו של פישר בתכנון ערים ניכרת במבנים שעיצב בשביל הארכיבישוף של העיר זלצבורג.
שני הבניינים העיקריים בקטגוריה הזו הם הכנסיות דרייפאלטיגקייטסקירכה (נבנתה בשנים 1694–1702) וקולגינקירכה (1696–1707).
בנייניו של פון ארלך באותה תקופה מאופיינים בכיפות ומגדלים רבים וחזית קמורה, אלמנטים שעד היום מהווים את אחד הסמלים הבולטים של העיר זלצבורג.
מושבו של הארכיבישוף האזורי, ארמון קלסהיים שבזלצבורג (1700–1709), עוצב אף הוא בידי פון ארלך.
בשנת 1696 הזמין הקיסר לאופולד הראשון את פון ארלך לעצב ארמון בווינה.
בניית הארמון הסתיימה כעבור שלוש שנים, הוא ארמון שנברון.
בתקופת שלטונה של מריה תרזה, בוצעו שינויים נרחבים בארמון על ידי האדריכל ניקולו פקאסי, על מנת לעשותו בסגנון הרוקוקו, וזהו הארמון המוכר לנו כיום.
בשנת 1721 פרסם את ספרו "תוכנית של אדריכלות היסטורית ואזרחית", בו רשם את פעולות השחזור הנבחרות שביצע בבניינים עתיקים.
בשנת 1713 עיצב פון ארלך את ארמון קלאם-גאלאס בפראג.
הבניין מבליט את אהבתו של פון ארלך לסגנון הפלדיאני, אותו הרבה לבטא בבנייניו המאוחרים.
בשנת 1715 עיצב פון ארלך את כנסיית קרלסקירכה בווינה, שהייתה לאחד מבנייניו המרשימים והידועים ביותר.
במבנה הכנסייה שאף פון ארלך לייצר הרמוניה אשר תושפע ממבני פולחן רבים במהלך ההיסטוריה: מקדש שלמה בירושלים, כנסיית איה סופיה באיסטנבול, הפנתאון ובזיליקת פטרוס הקדוש ברומא, האינווליד בפריז וקתדרלת סנט פול בלונדון.
פון ארלך לא הספיק לסיים את המבנה בחייו, והוא הושלם על ידי בנו, יוזף עמנואל פישר פון ארלך.
פון ארלך נפטר ב-5 באפריל 1723 בווינה.
יוהאן גוטליב גראון היה מלחין וכנר גרמני משלהי תקופת הבארוק והתקופה הקלאסית.
יוהאן גוטליב גראון נולד בווארנבריק.
אחיו קרל היינריך גראון היה גם הוא מלחין וזמר.
גראון למד אצל יוהאן גיאורג פיזנדל בדרזדן ואצל הכנר ג'וזפה טרטיני בפראג.
בשנת 1726 התמנה לכנר ראשי במרסבורג והיה המורה לכינור של וילהלם פרידמן באך, בנו של יוהאן סבסטיאן באך ושל פרנץ בנדה, כנר ומלחין בוהמי ואחיו של המלחין גאורג בנדה.
בשנת 1732 הצטרף לחצרו של נסיך הכתר הפרוסי פרידריך השני, שהיה בהמשך למלך פרידריך הגדול.
בשנת 1740 היה לכנר הראשי בתזמורת האופרה של ברלין.
טריו סונטות לשני כנורות (או כנור וחליל, או שני חלילים) ובסו קונטינואו וכן סונטות לכנור ולבסו קונטינואו.
יוהאן גוטפריד הֶרְדֶר היה משורר, מתרגם, תאולוג ופילוסוף יליד פרוסיה, אחד מאנשי הרוח הבולטים בימי הקלאסיציזם של ויימאר שהשפיע רבות על תקופת הסער והפרץ והרומנטיקה המוקדמת, אחד הנציגים של ספרות הנאורות המאוחרת.
הרדר נולד בשנת 1744 בעיר מורונגן שבמזרח פרוסיה (כיום מורונג, ורמיה-מזוריה, פולין).
אביו היה מורה ומצליל פעמונים שהתפרנס בדוחק.
בגיל 18 הצליח הרדר בערמה להביא את שירו הראשון לדפוס, על ידי כך שצירף אותו בחשאי לשירים ששלח מעבידו להוצאה לאור.
כמה שנים לאחר מכן עבר ללמוד באוניברסיטת קניגסברג שם הכיר את הפילוסוף עמנואל קאנט והיה לתלמידו.
בקניגסברג התיידד גם עם יוהאן גיאורג האמאן, אותו רואה ישעיה ברלין כאחד מאבותיה של התנועה הרומנטית.
בשנת 1763 עבר לשמש בתפקיד מורה ודרשן בבית הספר של הקתדרלה שבעיר המסחר ריגה, בה ישב עד 1769. באמצע שנת 1769 יצא הרדר למסע ברחבי אירופה, שמטרותיו המקוריות אינן ברורות.
במהלך מסע זה כתב את יומן המסע שלו, בו ניתן למצוא ניצנים של השקפותיו המאוחרות יותר.
במהלך מסעותיו הגיע הרדר לעיר קיל, בה נפגש עם יורש העצר של נסיכות ליבק.
לבקשת אביו של זה, הפך הרדר להיות מחנך ובן לוויה לנסיך הצעיר.
בהמשך מסעותיו, שחלקם היו ביחד עם יורש העצר, פגש הרדר את אשתו לעתיד, קארולינה פלאכסלאנד, ובהגיעו לעיר שטראסבורג נפגש לראשונה עם גתה.
ב-1771 פעל הרדר כיועץ הקונסרבטוריון בחצר הרוזן של ביקבורג.
באותן השנים היה הרדר אחוז דיכאון לעיתים תכופות, ובמקביל, ואולי כתוצאה מכך, נתקרב ביותר לאורתודוקסיה.
ב-1776 נתמנה בזכותו של גתה למשרת המפקח הכללי על דוכסות ויימאר, בה החזיק עד יום מותו.
ב-1801 הוענק לו תואר אצילות בווארי.
כרבים מאנשי הרוח בגרמניה של דורו, גם הרדר היה איש אשכולות שעסק בכמה דיסציפלינות אינטלקטואליות שונות.
על פי מקצועו היה הרדר פילוסוף ותאולוג.
ככזה, היה מהראשונים שהעלו את הגותו של ברוך שפינוזה על נס.
בחיבוריו השונים, מהלל הרדר את תורת המידות של שפינוזה ודורש מהתיאלוגים הנוצרים ללמוד ממנו, ובחיבורו "על ההכרה וההרגש של נפש האדם" הוא אף מעז לכנות את שפינוזה "אלוהי".
בעניין זה התערב הרדר ב"פולמוס על הפאנתאיזם" שניטש בזמנו בין משה מנדלסון לבין פרידריך הינריך יעקובי.
בפולמוס זה, הסתייגו שני הצדדים, כל אחד בדרכו שלו, מדעתו של שפינוזה, בעוד הרדר צידד בה.
על אף שלמד אצל קאנט בצעירותו, הרדר לא קיבל את דעותיו החדשניות של קאנט ב'מהפכה הקופרניקאנית' שלו, והדבר גרם לפולמוס בין השניים.
בתחילה מצד קאנט שהוציא ב-1785 ביקורת בשני כרכים על ה"רעיונות" של הרדר.
ולאחר מכן מצד הרדר, שכתב ב-1799 את הספר "מטא ביקורת על ביקורת התבונה הטהורה." ולאחר מכן ביקר את תורתו של קאנט ביתר שאת בספרו "קאליגוני".
יש אומרים שביקורותיו של הרדר נבעו מחוסר הבנה את התאוריה החדשנית של קאנט, אולם עם זאת מודים כולם כי הרמה האומנותית של השגותיו מתעלה לעיתים לדרגת פרודיה נעלה ונוקבת.
על אף הפולמוס, שמר הרדר על קשרים טובים עם קאנט עד יום מותו.
הפולמוס העיב דווקא על קשריו עם חסידיו של קאנט – שילר, פיכטה, ולאחר מכן אפילו ידידו הטוב גתה, על אף שזה האחרון היה קרוב ביותר בהשקפותיו להרדר, ולא לקאנט.
בכתביו של הרדר בתחום הפילוסופיה של ההיסטוריה נוטים לייחס חשיבות רבה יותר דווקא לרעיונותיו על התפתחות הספרות והאמנות.
אולם צריך לזכור, שאף אם הישגיו של הרדר בתחום הפילוסופיה של ההיסטוריה מתגמדים לעומת תאוריות של הוגי הדור שאחריו, דוגמת פיכטה והגל, הרדר היה חלוץ של ממש בתחום זה, ויש שרואים בו את המייסד של התחום.
הרדר סירב לראות בהיסטוריה תהליך פשטני כמו שראוהו המשכילים הצרפתים בני דורו.
הוא התנגד לתאוריית הקדמה של ההשכלה, וכמו כן הסתייג מכתביו של וולטר המתארים את ההיסטוריה כשורה של מעשי איוולת ושקרים של כמרים.
הרדר השווה את ההיסטוריה לתהליך ההתבגרות שעובר על כל פרט, והטעים שבשל כך צריך להתייחס לייחודיותה של כל תקופה.
תקופת הקדמונים הייתה לפי הרדר "תור הזהב של האנושיות בילדותה" שאין לדון אותה לאור התפיסה הבלתי דתית של ימינו.
במצרים העתיקה ראה הרדר את תקופת הנערות, וביוון את תקופת העלמות.
כמו כן, ביחד עם כריסטוף מרטין וילנד היה הרדר מהראשונים שהאירו את ימי הביניים באור חיובי, מגמה שהשפיעה לאחר מכן על כל החשיבה הרומנטית במאה ה-19. להרדר נודעה חשיבות מכרעת גם בתרומה של המונח אמפתיה לחקר ההיסטוריה ותולדות האנושות.
לפי הרדר, צריך החוקר בעצמו "לצלול" אל תוך האווירה של התקופה אותה הוא חוקר, ועל ידי כך יהגה בה באופן בלתי אמצעי.
מונח זה נהיה בסיסי מאז ועד היום בלימודי היסטוריה, אנתרופולוגיה, אומנות ועוד.
במונח האמפתיה קשורה גם גישתו של הרדר ללאומיות.
על פי הרדר, לכל לאום יש התרבות שלו הנובעת מהאופי הייחודי שלו, משפתו, מהפולקלור ומן המסורות העתיקות שלו.
הניסיון של תנועת ההשכלה לטשטש את ההבדלים בין בני האדם, מונע מלאומים השונים למצות את היכולת ואת הייחודיות שלהם.
לפיכך צידד הרדר דווקא בהבלטת השונות שבין הלאומים, ובתחרות תרבותית ביניהם.
כתאולוג נודעה להרדר חשיבות רבה בעיקר בשל עיסוקו המתמיד בכתבי הקודש.
בניגוד למסורת הנוצרית המקובלת, נמנע הרדר מלנסות ולפרש את פסוקי המקרא כמוסבים על ישו.
תחת זאת, ביקש למצות את תכנם הנפשי, הלאומי והרעיוני של כתבי הקדש, באופן האותנטי ביותר שיכול.
בהתאם לדרישתו לאמפתיה, שאף הרדר להבין בצורה המרבית את עולמם הנפשי והתרבותי של בני ישראל בתקופת המקרא, ועל ידי כך, למעשה, להבין את המקרא עצמו.
בשיטה זו של מחקר, כמו גם בהערצתו את התרבות העברית הקדומה, השפיע הרדר על הפילוסוף הנודע פרידריך ניטשה.
בספרו הענק "על רוח השירה העברית" מפרש הרדר ומנתח את התנ"ך כולו, תוך הקבלה לסיפורי עם ולמיתולוגיה היוונית, וגם במתודה זו נראה שדרכו השפיעה על ביקורת המקרא שהתפתחה רק כמאה שנים אחריו.
את החיבור לא הספיק הרדר להשלים, אולם כרכים אחדים יצאו עוד בחייו.
את תחילת דרכו כאיש רוח התחיל הרדר כמשורר, אולם בהמשך דרכו הפכה השירה למשנית כלפיו, הן מבחינת הזמן שהשקיע בה והן מבחינת איכות יצירותיו.
טוענים כי מבחינה אמנותית אין שירתו של הרדר מתעלה לרמת השירה של בני דורו גתה ושילר, אולם עם זאת יש בה מורכבות ועוצמות רגשיות נדירות.
ובאלו יש המצביעים על השפעה מודעת ובלתי מודעת על יוצרים מאוחרים יותר כגון אדגר אלן פו, הלורד ביירון ואפילו שארל בודלר.
בנוסף, הרדר אסף ותירגם שירי עם רבים במהלך כל חייו.
בהתחלה שם דגש על עמי אירופה הגדולים – האנגלים, הצרפתים והגרמנים, אולם בסוף ימיו תרגם גם שירים פרואנים לאטווים ועוד.
מטרתו במלאכת איסוף זה הייתה "להביא לפני הקורא את קולה החי של האנושות כולה" כדבריו (ב"אדרסטאה", אוסף 5).
יצירתו החשובה של הרדר, "קטעים", היא מעין רשימות על תולדות הספרות.
ברשימות אלו מגלה הרדר הבנה דקה ביותר בבעיות הליריקה, ומביע במפורש את דעתו, כי יש לחזור לביטויי אדיוטיסטים (תמימים, גולמיים) בשירה, ולהינתק מהאופי הקלסיציסטי החמור שאפיין אותה עד לתקופתו.
מאוחר יותר עסק הרדר גם בחקר האומנות הפלסטית תוך פולמוס עם דעותיו של גוטהולד אפרים לסינג ואחרים מבני דורו.
בהמשך חקר הרדר גם את תולדות המוזיקה, ומשם הגיע לחקירה היסטוריוסופית של התרבות בכלל.
כיום נחשבים רוב כתביו של הרדר בנושאים אלו מיושנים ובלתי רלוונטיים, אבל בתקופתו נודעה להם חשיבות מכרעת.
על אף שלא כתב חיבור שיטתי בתחום, שיריו של הרדר עתירים בתיאורים פסיכולוגיים דקים ומדויקים, הכוללים בין השאר אינטרוספקציה וחקירת התת מודע.
בשיריו אלו הקדים הרדר את פרויד, ויש הטוענים כי השפיע על הוגים כמו אדוארד פון הרטמן ושופנהאואר.
הרדר העריך ביותר את שני הפילוסופים היהודים הגדולים, ברוך שפינוזה ומשה מנדלסון.
בנוסף, רחש הרדר חיבה יתרה עד לכדי הערצה לשפתו ולתרבותו של העם העברי הקדום.
עם זאת, ישנן עדויות לכך שיחסו כלפי העם היהודי בדורו, היה מסויג יותר.
ביחד עם כריסטוף מרטין וילנד, יוהאן וולפגנג פון גתה ופרידריך שילר היה הרדר אחד מ"הרביעייה של ויימאר".
מבין ארבעת אלה היה הרדר בעל המחשבה הפילוסופית והמופשטת ביותר, ותרומתו להלך הרוח בגרמניה של המאה התשע-עשרה היא מכרעת.
כל המושגים והרעיונות שדיבר עליהם – האמפתיה, האדיוטיסטיות (גולמיות), העדפת ההבעה על פני המבנה הקשוח, ההערצה לימי הביניים, רוח העם והלאומיות, כולם הפכו נכסי צאן ברזל, והיו למניפסט של הרוח הרומנטית.
בנוסף תרם הרדר לתחומי מחקר רבים, בהם אנתרופולוגיה, אסתטיקה וחקר הדתות.
הרדר השפיע רבות על רבים מאנשי הרוח בדורות שאחריו, ובמיוחד על הגרמנים שבהם.
ביניהם – שילר, פיכטה, הגל, שלינג, שופנהאואר, ואגנר, ניטשה ועוד.
יוהאן ברגר היה שחמטאי, תאורטיקן, מחבר אטיודים, סופר ועורך אוסטרי.
בשיאו מוקם במקום התשיעי בעולם
משנת 1899 היה מנהל האקדמיה לסחר של גראץ ומרצה לחשבונאות.
בספטמבר 1870 ניצח ברגר בתחרות הראשונה שהתקיימה באימפריה האוסטרו-הונגרית בעיר גראץ .
בשנת 1875 ניצח ברגר דו-קרב את אלכסנדר ויטק 14-4 בעיר גראץ, וסיים בתיקו דו-קרב עם פול ליפקה 3.5-3.5 באייזנבאך, בשנת 1896.
התחרות האחרונה בה השתתף הייתה בשנת 1931 בעיר ברנו.
ברגר היה האוסטרי הראשון שניצח תחרות שחמט בהתכתבות בינלאומית חשובה.
הוא עשה זאת בתוצאה המרשימה של 45 ניצחונות, ללא הפסד ועם שלוש תוצאות תיקו בתחרות של העיתון Monde Illustré שהתקיימה בין השנים 1889–1892.
במשחק שהתקיים בשנת 1888 בין יוהאן ברגר לבין פרוליך ניתן לזהות שני אירועים של מט לגל.
האחד התממש בסוף המשחק, והשני בהסתעפות שהשחור נמנע ממנה.
ברגר היה מחבר סיומים פורה, ופרסם למעלה מ-100 סיומים, רבים מהם תרמו תרומות חשובות לתאוריית הסיומים.
ספרו "תאוריה ופרקטיקה של הסיום" פורסם בשנת 1890, נערך מחדש בשנת 1922 והודפס מחדש עם תוספות זמן קצר לפני מותו בשנת 1933. זה היה הספר המודרני המקיף הראשון על סיומים פרקטיים ובמשך דורות היה הספר התקני לנושא.
ברגר דן בשיטה לקביעת מנצח בתחרות כאשר יש שני שחקנים או יותר בעלי אותה תוצאה בתחרות, אך הוא לא פיתח אותה.
השיטה נקראת על שמו, "שיטת ברגר".
יוהאן גוטפריד ולתר היה תאורטיקאי מוזיקה, נגן עוגב, מלחין ולקסיקוגרף גרמני של תקופת הבארוק.
תקופת חייו הקבילה כמעט במדויק לזו של יוהאן סבסטיאן באך, ויתר על כן, ולתר היה גם דודנו של המלחין המפורסם.
ולתר נודע בעיקר כמי שקיבץ וערך את "הלקסיקון המוזיקלי" , מילון ענקי למוזיקה ולמוזיקאים.
כמקור החשוב ביותר למילון השתמש ולתר בכתביו של יוהאן מאתזון, הנזכר יותר מ-200 פעמים.
מידע נוסף על ולתר אפשר למצוא בספר "Musica Poetica" מאת דיטריך בארטל.
בעמוד 22 מצטט בארטל את הגדרתו של ולתר ל"מוזיקה פואטיקה", או רטוריקה מוזיקלית:
ולתר היה מורו למוזיקה של הדוכס יוהאן ארנסט מזקסן-ויימאר.
הספר נותר בכתב יד עד להוצאתו לאור בידי פטר בנארי (לייפציג 1955).
כמלחין לעוגב התפרסם ולתר בעיבודיו לקונצ'רטי של מלחינים איטלקים וגרמנים בני תקופתו.
הוא ערך עיבודים לקונצ'רטי של אלבינוני, ג'נטילי, טאלייטי, טורלי, ויוואלדי וטלמן.
יצירות אלה שימשו את יוהאן סבסטיאן באך בבואו לכתוב את עיבודי ויוואלדי המפורסמים שלו.
בתפקידו כנגן העוגב של העיר ויימאר כתב ולתר 132 פרלודים לעוגב, המבוססים על מלודיות כוראליות לותרניות.
מורשתו כוללת גם מוזיקה חופשית לכלי מקלדת.
יוהאן ברוינל (בפלמית: Johan Bruyneel, נולד ב-23 באוגוסט 1964) היה המנהל הספורטיבי של קבוצת האופניים רדיושק, ורוכב עבר בלגי.
ברוינל, לשעבר מנהלה הספורטיבי של קבוצת רשות הדואר האמריקאית, פרש ממרוצים ב-1998, מונה לתפקיד המנהל הספורטיבי, ולזכותו נזקפים תשעה ניצחונות בטור דה פראנס עם לאנס ארמסטרונג ואלברטו קונטאדור כרוכביו העיקריים.
באוקטובר 2012 פרש מתפקידו כמנהל הספורטיבי של רדיושק-ניסאן-טרק בשל מעורבותו, לכאורה, בפרשת הסמים בה הואשם לאנס ארמסטרונג על ידי הרשות האמריקאית למלחמה בסמים.
ב-2012 הורחק מהספורט על ידי הרשות למלחמה בסמים למשך 10 שנים.
באוקטובר 2018 קבע בית הדין לבוררות בספורט כי הרחקתו מהספורט היא לצמיתות.
הצלחתו הגדולה ביותר כרוכב היא ניצחונו בשלב 7 של הטור דה פראנס בשנת 1995 אשר הסתיים בארץ הולדתו, בלגיה.
ברוינל זכה גם בפרס החולצה הצהובה לאחר שהצליח להצמד למיגל אינדוראין (זוכה המרוץ הכללי בסיום) שיצא לבריחה מפתיעה מהדבוקה באמצע השלב.
אינדוראין רכב בבריחה כאילו מדובר במרוץ נגד השעון, בניסיון לצבור פער זמן על יריביו העיקריים.
ברוינל, שבקושי עמד בקצב שהכתיב אינדוראין, ניצח אותו בספרינט הסיום.
ברוינל אמר כי חש אי נוחות ביחס לאופן שבו ניצח.
בעקבות הניצחון בשלב, זכה ברוינל לפגישה עם מלך בלגיה.
באותה שנה, סיים ברוינל שלישי בוואלטה אספניה.
בטור דה פראנס של 1996 שגה ברוינל בבחירת נתיב רכיבה והחליק מעבר לסיבוב בעת ירידה בקטע הררי, טיפס משפת הגיא, עלה על אופניו והמשיך לרכוב.
ספרו של ברוינל "We Might As Well Win", ראה אור ביוני 2008 ויצא לאור בעברית בשם "אולי אפילו ננצח", בהוצאת מודן, ב-2011.
ברוינל מונה בשנת 2007 למנהל הספורטיבי של קבוצת אסטנה והביא עמו את הרוכבים אלברטו קונטדור ולוי ליפהיימר.
לאחר שובו של לאנס ארמסטרונג לרכיבה ב-2009, נטען על ידי רבים כי בטור דה פראנס של 2009 העדיף ברוינל את לאנס ארמסטרונג על פני רוכב הקבוצה, אלברטו קונטדור, שהיה בעל סיכויים טובים יותר לניצחון.
ברוינל ענה לטענות אלו במשך המרוץ כי מטרת הקבוצה היא לנצח במרוץ; מטרה שאמנם הושגה כשקונטדור ניצח וארמסטרונג סיים שלישי.
לקראת סיום עונת 2009 עזבו ברוינל וארמסטרונג את אסטנה והקימו קבוצה חדשה, קבוצת רדיושק, אליה גם עברו רוב הרוכבים הבכירים של אסטנה, למעט אלברטו קונטדור ואלכסנדר וינוקורוב.
ניסיונה של קבוצת רדיושק להריץ את ארמסטרונג כמועמד לניצחון בטור דה פראנס 2010 נכשל והוא סיים במקום ה-23. כמו כן, נתקלה הקבוצה בהתייחסות עוינת של מארגני הג'ירו ד'איטליה והוואלטה אספניה ולא הוזמנה למרוצים אלו למרות הרכב הרוכבים החזק שהבטיחה להעמיד למרוצים.
ברוינל דובר שש שפות באופן שוטף: הולנדית, אנגלית, ספרדית, צרפתית, איטלקית וגרמנית.
יוהאן גוטליב גולדברג היה צ'מבליסט וירטואוז, נגן עוגב ומלחין בשלהי תקופת הבארוק ובראשית התקופה הקלאסית.
עיקר פרסומו בא לו ממתן שמו, כמבצע המקורי, ככל הידוע, של וריאציות גולדברג הנודעות מאת יוהאן סבסטיאן באך.
גולדברג היה ככל הנראה ממוצא גרמני, ונולד בגדנסק (דנציג) בפולין.
לא הרבה ידוע בוודאות על ילדותו, פרט לכך, שכישרונו יוצא הדופן בנגינה עורר את תשומת לבו של הרמן קרל פון קייזרלינג, השגריר הרוסי לסקסוניה, בסביבות 1737. ככל הידוע, למד גולדברג הן אצל יוהאן סבסטיאן באך והן אצל וילהלם פרידמן באך, בנו הבכור של י.
באך, אף כי תקופות לימודיו אינן ידועות; ייתכן, שגולדברג למד אצל באך האב כבר בשנת 1737, זמן קצר אחרי שקייזרלינג עמד על כישרונו בדנציג, ואצל באך הבן עשוי היה ללמוד בכל זמן שהוא לפני 1745, הואיל ווילהלם פרידמן באך שהה בדרזדן במשך כל תקופת כהונתו של קייזרלינג שם כשגריר.
החלק המפורסם ביותר בחיי גולדברג הוא הזמן, כנראה בשנת 1741, המופיע בכתבי הביוגרף של יוהאן סבסטיאן באך, יוהאן ניקולאוס פורקל, בקשר לחיבור סדרת הווריאציות של באך כאמצעי מרפא לנדודי השינה של הרוזן קייזרלינג.
צ'מבליסט הלשכה החביב על קייזרלינג היה גולדברג בן הארבע-עשרה, שהגיע להישגים טכניים מרשימים כל כך, שכבר בגילו הצעיר היה מסוגל לבצע יצירה יוצאת דופן ברמת הקושי שלה.
אין תיעוד לכך, אם הרוזן אכן נרדם בזמן ביצוע היצירה, אבל רשומה עדותו, כי היצירה של באך הייתה אהובה עליו ביותר, וכך כותב פורקל בשנת 1802, ששים שנה לאחר מעשה:
מידת הדיוק בסיפור כפי שמביא אותו פורקל הוטלה לא פעם בספק, וייתכן שהביוגרף הנלהב של באך תרם לה מהרהורי לבו.
(החוקר פיטר ויליאמס Peter) Williams) מזים את הסיפור, הקושר את היצירה אל גולדברג, ויליאמס טוען, שי.
באך כתב את הווריאציות כיצירת תצוגה לווילהלם פרידמן.) כך או כך, גולדברג היה מוכר כנגן וירטואוז בשנים ההן, היה בשירותו של קייזרלינג בזמן האמור, וסביר מאוד ששהה בלייפציג, על יסוד הדמיון בין הקנטטות שחיבר לאלה של באך; על יסוד הדמיון הזה בלבד הניחו חוקרים רבים יחסי מורה ותלמיד בין השניים.
גולדברג נשאר עם הרוזן קייזרלינג עד סביבות 1745 ונעלם מן הרשומות עד סביבות 1750, כשנכלל בקונצרט שמתאר וילהלם פרידמן באך במכתב משנת 1767. בשנת 1751 נשכר גולדברג לשירותו של הרוזן היינריך פון בריהל, ושם נשאר לשארית חייו הקצרים.
הוא מת משחפת בגיל 29 ונקבר בדרזדן ב-15 באפריל 1756.
יצירותיו של גולדברג, אף כי מפורסמות הרבה פחות מיצירתו של באך הנושאת את שמו, שונות מהן מאוד בסגנונן וניכרות בהן השפעותיהם של רוב האופנות המוזיקליות שהיו נפוצות בתקופת מעבר זו בתולדות המוזיקה.
יצירותיו המוקדמות דומות לאלה של יוהאן סבסטיאן באך ומרמזות לכך, שייתכן ויש אמת בסיפור על לימודיו אצל המלחין המפורסם; מיצירותיו המאוחרות יותר עולה, שהיה קשוב לטעמים הפופולריים של חצר דרזדן, בייחוד בשימוש שעשה בסגנון הגאלאנט.
כמה מיצירותיו האחרונות, בייחוד בקונצ'רטי, עושות שימוש בשפה הרמונית מתוחכמת, קרובה לזו של קרל פיליפ עמנואל באך, ואפשר להניח, שנכתבו לנגנים של היינריך פון בריהל.
סינקופות, כרומטיות ומלודיות במנעד רחב מאפיינות את היצירות האחרונות הללו.
מכלול יצירתו כולל קנטטות, שנכתבו כנראה בלייפציג בראשית שנות ה-40' של המאה ה-18; טריו סונאטות; מוזיקה למקלדת, הכוללת 24 פולונזים, לכל אחד מסולמות המז'ור והמינור;קונצ'רטי לצ'מבלו; וקובץ פרלודים כוראליים שאבד.
היה מלחין ונגן עוגב וצ'מבלו גרמני.
בשלושת העשורים האחרונים לחייו התיישב בליבוניה.
יחד עם קארל פיליפ עמנואל באך היה נציג של הסגנון הסער והפרץ באמנות ההלחנה.
עד כמה שידוע, היה הראשון שהשתמש במילה "פורטפיאנו" כלומר פסנתר, בפרסום של עבודה מוזיקלית, בכותרת הדואט שלו לשני קלאוויקורדים, לשני צ'מבלי או שני פורטפיאנו (1771), דבר ששיקף את העלייה בפופולריות של הפסנתר (פורטפיאנו) באותה תקופה.
יוהאן גוטפריד מיתל נולד במלן (Mölln), 30 ק"מ מדרום לעיר ליבק, בדוכסות לאונבורג, (כיום מחוז לאונבורג בשלזוויג-הולשטיין, גרמניה) כילד החמישי מבין תשעה ילדים.
אביו, כריסטיאן קספאר מיתל (1696 - 1764) היה נגן עוגב בכנסיית סט.
ניקולאי Nikolaikirche בליבק וידיד של המלחין טלמן.
למד מוזיקה אצל אביו ויותר מאוחר אצל יוהאן פאול קונצן בעיר ליבק.
בגיל 19, בשנת 1747 היה לנגן עוגב וצ'מבלו של חצר הדוכס כריסטיאן לודוויג השני (1683 - 1756) של מקלנבורג-שוורין, בעיר שוורין.
בשנת 1750 מיתל קיבל חופשה על מנת להשתלם אצל יוהאן סבסטיאן באך בלייפציג.
הוא היה לתלמידו האחרון של באך, שלשה חודשים לפני מות המוזיקאי הגדול.
באותם הימים הוא רשם כמה מהעבודות האחרונות של המורה שהתעוור, בהן פנטזיה כרומאטית וחלקים מהספרון לעוגב.
לפי הביוגרף של באך, פיליפ שפיטה, מיתל עמד על יד באך בעת ששכב על ערש דווי ומילא את מקום המנוח למשך תשעה שבועות.
לאחר מכן המשיך לימודיו בעיר נאומבורג, זאלה, אצל יוהאן כריסטיאן אלטיניקול, שהיה גם כן תלמידו של באך.
במסעותיו לאחר מכן הכיר מיתל גם אמנים אחרים, כמו יוהאן אדולף האסה בדרזדן, והחשוב מכולם - קארל פיליפ עמנואל באך, שחי באותה תקופה בחצרו של פרידריך הגדול בפוטסדם.
באך בקשר ידידות ומכתבים כל שאר חייו.
ב-1751 חזר לחצר הדוכס של מקלמנבורג-שוורין ונשאר שם עוד שנתיים, עד שהוחלף על ידי אחיו הצעיר.
בשנת 1753 התיישב בעיר ריגה, בליבוניה, (כיום חלק מלטביה), אז בשליטת האימפריה הרוסית, בעקבות אחד מאחיו שעבר לגור שם.
בריגה פרסם את עבודותיו הראשונות בשנת 1756. בעת חייו פרסם יצירות ספורות.
החל משנת 1755 עבד כמנצח (Kapellmeister) של תזמורת פרטית, ומאוחר יותר, בשנת 1767, מונה נגן העוגב של כנסיית פטר הקדוש בריגה, משרה שהחזיק עד מותו בשנת 1788.
נפטר בגיל 60 ביננהוף Bienenhof, על יד ריגה, כיום בישומויז'ה Bišumuiža בליבוניה, לטביה של היום, (אז בשליטת רוסיה).
פרסומו כווירטואוז של כלי המקלדת וכמלחין
למרות המרחק בין ריגה ובין שאר המרכזים המוזיקליים באירופה וחרף מיעוט יצירותיו, שמו של מיתל הלך לפניו במיוחד בגין אמנות נגינתו הווירטואוזית.
זכה להערכה רבה מצד היסטוריון המוזיקה האנגלי בן זמנו, צ'ארלס ברני ומצדו של המשורר ונגן העוגב כריסטיאן פרידריך דניאל שובארט שציין כי המבינים בדבר ששמעו את נגינתו לא יכלו שלא לשבח את הזריזות, הדיוק והקלילות שבהן התגבר על הרים של מכשולים".
יש סבורים שהייתה לו גם יכולת אלתור מרשימה בכלי המקלדת, כולל הצ'מבלו, שנראה כי היה הכלי המועדף בעיניו.
להערכתו של מלקולם בויד, חלק מיצירתו מושפעת על ידי באך, בעוד ביצירות אחרות הפגין "מקוריות כמעט רצונית",
מיתל זוכה לאזכור מיוחד בסיפור הקצר של הסופר האמריקאי ג'פרי יוג'נידס, "Early Music" - "מוזיקה עתיקה".
רוב יצירותיו של מיתל לא פורסמו בחייו ועדיין כמה מהן לא הוצאו לאור במהדורה רשמית.
אף יצירה שלו לעוגב, שהיה כלי נגינתו העיקרי, ואף אחת מעבודותיו לכלי נגינה שלא ממשפחת כלי המקלדת לא פורסמה בעת חייו
כוללות 7 קונצרטים, 9 סונאטות ועבודות קצרות רבות.
קונצרטו ב סי במול מז'ור - הוצא לאור ב 1767
קונצרטו לצ'מבלו ברה מינור - הוצא לאור ב-1767
סונאטה מס.1 בפה מז'ור - הוצאה לאור ב-1756
סונאטה מס.2 בסול מז'ור - הוצאה לאור ב-1756
סונאטה מס.3 בדו מז'ור - הוצאה לאור ב-1756
דואט לשני קלאוויקורדים, שני צ'מבלי או שני פסנתרים - הוצא לאור ב-1771
דואט במי במול מז'ור - הוצא לאור ב-1771
אריוזו עם 12 וריאציות, מס.1 בסול מז'ור - הוצא לאור ב-1756
אריוזו עם 12 וריאציות, מס.2 בדו מינור, - הוצא לאור ב-1756
טמפו די מינואטו קון וריאציוני
מבחר 45 אודות ולידר לפי משוררים שונים - פורסם ב 1759
קונצרטו לשני פאגוטים במי במול מז'ור
סונאטה ברה מז'ור לחליל ולבאסו קונטינואו
יוהאן גוטליב גאהן (בשוודית: Johan Gottlieb Gahn; 19 באוגוסט 1745 - 8 בדצמבר 1818) כימאי ומטלורג שוודי, מגלה המנגן.
יוהאן גוטליב גאהן נולד ב-1745 בעיירה ווקסנאברוק (Voxnabruk), שבפרובינציית הלזינגלנד (Hälsingland) בשוודיה.
הוריו היו הנס יקוב גאהן ואנה מריה שולצן.
למד פיזיקה וכימיה באוניברסיטת אופסלה בשנים 1762 עד 1770, שם הכיר את קרל וילהלם שלה המגלה הראשון של החמצן, היכרות שהובילה לשיתוף פעולה מדעי שנמשך שנים רבות.
משנת 1767 הועסק כאסיסטנט של הכימאי הנודע טורברן אולוף ברגמן.
עם תום לימודיו הוסמך כמהנדס מכרות, והתקבל לקולגיום המכרות השוודי (Bergskollegium), במסגרתו פעל כל ימיו.
פעילותו החלה במכרה הנחושת בעיירה פאלון, שבפרובינציית דלרנס.
בעקבות העסקתו בפאלון עבר להתגורר שם.
בפאלון היה שותף בהקמת מפעלים לייצור גופרית, חומצה גופרתית ו"הצבע האדום של פאלון" (צבע בגוון אדום כהה ששימש לצביעת בתי עץ ואסמים).
לפי אחד המקורות גילה ברצליוס את הסלניום במפעל החומצה הגופרתית של גאהן.
פעילותו המקצועית הראשונה הייתה הכנסת שיפורים טכנולוגיים משמעותיים בשיטות היתוך הנחושת, בעיקר בדרך השימוש במוצרי הלוואי של ההיתוך.
ביניהם: גופרית, סולפט הברזל ו"הצבע האדום של פאלון".
ב-1769 גילה, באמצעות אנליזת "צינור הנשיפה" (blowpipe), שעצמות מכילות זרחן
ב-1774 גילה את תגליתו המדעית החשובה.
גילוי יסוד מתכתי חדש, המנגן, על ידי חיזור של פירולוזיט (מנגן דו-חמצני) באמצעות פחמן.
נפטר בפאלון ב-8 בדצמבר 1818.
1780 - מדליית הזהב של קולגיום המכרות השוודי.
1782 - מלך שוודיה גוסטב השלישי העניק לו את תואר הכבוד של "המפקח על המכרות"
1784 - התמנה לחבר נספח של קולגיום המכרות השוודי.
1784 - נבחר לחבר האקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
המינרל גאהניט נקרא על שמו.
יוהאן בר היה סופר, תאורטיקאי מוזיקה, זמר, כנר ומלחין אוסטרי.
בר נולד בסנקט גאורגן אם אטרגאו, אוסטריה להורים פרוטסטנטים.
בשנת 1676 התקבל לשירותו של אוגוסטוס, דוכס סאקס-וייסנפלס כזמר קונטרה-טנור.
בשנת 1685 התמנה לכנר ראשי בתזמורת החצר בווייסנפלס.
חשיבותו של בר הייתה כנגן, כזמר וכתאורטיקאי מוזיקה.
כמלחין לא יצאו לו מוניטין.
ב-1700 מת בוייסנפלס, בן 45, כתוצאה מתאונת צייד.
כתביו הקומיים מזכירים את כתבי הסופר הגרמני הנס יאקוב כריסטופל פון גרימלסהאוזן (Hans Jakob Christoffel von Grimmelshausen) (1621-1676).
"לילות חורף גרמניים", נירנברג 1682
מיסה סנט מרצ'ליני לשמונה סולנים ומקהלה כפולה
יוהאן גאורג לאהנר נחשב לממציא "נקניקיית וינה".
יצר ויכוח בין העיר פרנקפורט לווינה לגבי הבעלות על ההמצאה.
לאהנר הגיע לווינה ופתח חנות בשר בה מכר נקניקיות להן קרא "נקניקיות פרנקפורט".
ידוע כי בעיר פרנקפורט סוג כזה של בשרים היה מוכר מימי הביניים, אך רק בנקניקיות הווינאיות נוספה התערובת של בשר בקר וחזיר הנמכרת ברחבי אירופה.
יוהאן גאורג גמלין היה חוקר טבע גרמני, בוטנאי גאוגרף, רופא, מנהל הגן הבוטני של אוניברסיטת טיבינגן, וחבר האקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
במאה ה-18 סייר יוהאן גאורג גמלין בסיביר.
בשנים 1733-1743 הוא לקח חלק במשלחת הצפונית הגדולה.
הוא היה הראשון אשר מדד וגילה כי פני המים בים הכספי נמוכים מאלה של הים התיכון.
הוא גם פרסם שתי עובדות מרכזיות במסעותיו בסיביר ויותר מ -500 מינים ידועים קודם לכן.
גמלין נולד בטובינגן לבנו של פרופסור מאוניברסיטת טובינגן.
הוא היה ילד מחונן והחל להשתתף בהרצאות באוניברסיטה זו בגיל 14. בהיותו בן 18, בשנת 1727, הוא סיים לימודי רפואה.
לאחר מכן הוא נסע לסנקט פטרבורג ובשנת 1728 קיבל מלגת לימודים באקדמיה הרוסית למדעים.
בשנת 1730 הוא החל להרצות באוניברסיטה, והתמנה בהמשך לפרופסור לכימיה וידיעת הטבע.
גמלין נבחר, מבין שלושה פרופסורים, להצטרף למשלחתו השנייה של ויטוס ברינג לקמצ'טקה (1733-1743).
בחלקו הראשון של המסע - לאחר שיצאו מסנקט פטרבורג באוגוסט - התלווה אליהם הסטודנט הצעיר סטפן קרשניניקוב.
יחד הם נסעו דרך הרי אורל ומערב סיביר ליניסייסק.
גמלין תיאר את תוואי נהר היניסיי כגבול בין אירופה לאסיה, וביניסייסק השתתף במדידת הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנרשמה עד לאותה עת.
הוא היה גם הראשון שגילה כי פני הים הכספי נמוכים יותר מאלה של הים התיכון.
בספטמבר 1736 הוא הגיע למטהו של ברינג ביקוטסק.
לרוע מזלו, בית מגוריו של גמלין נשרף ב-8 בנובמבר, ועימו נשרף אף אוסף הצמחים והרישומים שערך וכן חלקים מספרייתו.
בקיץ שלאחר מכן הוא ניסה לאסוף מחדש דגימות רבות ככל האפשר כדי להחליף את אלה שאבדו.
בין השנים 1747–1769 פרסם בארבעה כרכים את ספרו "הצומח בסיביר" (Flora Sibirica).
הספר מכיל תיאורים של 1178 מיני צמחים, 294 מתוכם מאוירים.
אחיינו שמואל גוטליב גמלין סייע לו לערוך את שני הכרכים האחרונים.
יוהאן גאורג רמזאואר היה מנהל עבודה במכרה אוסטרי בכפר האלשטאט וארכאולוג חובב.
בשנת 1846 הוא גילה בעיירת הולדתו את שדה הקברות המפורסם מתקופת הברזל ובעקבות זאת ניהל בו חפירות ראשונות בשנים 1863-1846.
רמזאואר נולד בהאלשטאט, כפר ציורי של כורי מלח בזאלצקמרגוט בדרום מערב אוסטריה, אז באימפריה הרומית הקדושה וכבר בגיל 13 נכנס לעבוד כחניך (Manipulationszögling) במכרה המלח.
בגיל 36 התמנה לתפקיד בכיר (Bergmeister) במכרה.
בנובמבר 1846, בעת פתיחת מחצבה חדשה התמזל מזלו לגלות שדה קברות לא ידוע עד אז, שהיווה תגלית חשובה בחקר ההיסטוריה הקדומה של אירופה; היה זה שריד של תרבות הלסטט מתקופת הברזל המוקדמת.
רמזאואר הצטיין בתיעוד המדוקדק של הממצאים יחד עם הכורה איזידור אנגל שרשם אותם בציורים וסקיצות.
ב-17 השנים הבאות נחפרו על ידו 980 קברים, שהכילו 19,497 פריטים.
בגלל מליחות הקרקע חפצי ברונזה וברזל רבים נשמרו בצורה טובה.
בגלל היותו חסר הסמכה מקצועית בתחום, לא זכה רמזאואר בזמנו להערכה על פועלו ופנייתו בשנת 1859 לקיסר פרנץ יוזף שבה ביקש לציין את תרומתו בפרוטוקולים של החפירות, נדחתה.
רמזאואר העניק בדרך כלל יותר תשומת לב לחפצי המתכת מאשר לשלדים ולכדים.
בסופו של דבר, קיבל הדרכה בהמשך החפירות מטעם מוזיאון פרנציסקו-קרולינום שבלינץ ואחר כך מה"קבינט למטבעות ועתיקות" בווינה, שגם כיסה את הוצאות החפירות.
יוהאן גאורג רמזאואר היה נשוי שלוש פעמים והיה אב ל-22 ילדים; ב-5 בנובמבר 1863 פרש לגמלאות והתיישב בעיר לינץ, בה נפטר בשנת 1874.
בשנת 1872 טבע ההיסטוריון השוודי האנס הילדברנד את המונח "תרבות האלשטאט" המציין את תקופת הברזל המוקדמת שממצאי שדה הקברות העתיק בהאלשטאט השתייכו אליה.
למרות שרמזאואר סבר כי החפירות במקום מוצו, עד שנת 1939 המשיכו להתגלות בו קברות רבים אחרים.
בשנת 1994 חודשו בו בהצלחה עבודות חפירה מטעם המוזיאון להיסטוריה של הטבע מווינה (Naturhistorisches Museum Wien).
יוהאן ברנהרד באזדוב היה מחדש בתחום החינוך, מראשי תנועת הפילנתרופיניסטים שדגלה בחינוך ילדים תוך גירוי החושים, לימוד מעשי ודוגמאות מוחשיות.
ייסד ועמד בראשו של בית הספר "פילנתרופינאום" בדסאו (Philanthropinum Dessau) וחיבר מקראה חלוצית בשם "ספר היסוד עם תמונות" (Elementarwerk mit Kupfern, 1774),, שזכתה לשבחיו של עמנואל קאנט כחומר הלימוד לחינוך הרצוי.
באזדוב נולד בהמבורג, בנו של יצרן פאות.
אביו (היינריך באזדוב) תואר כ"קשה כמעט עד ברוטלי", ואימו, אנה מריה לאונהרד, כסובלת מ"מלנכוליה כמעט עד טירוף", מה שהפך את ילדותו לפחות מאושרת.
תוכנן שיעסוק במקצועו של אביו, אך בגיל 14 הוא ברח מהבית ומצא עבודה כמשרת של רופא כפרי בהולשטיין.
מעסיקו זיהה את כישוריו האינטלקטואלים יוצאי הדופן של יוהאן ושלח אותו חזרה הביתה להוריו עם מכתב ששכנע אותם לאפשר לבנם ללמוד בבית הספר בהמבורג.
כאן, יוהאן נכנס להשפעתו של הרציונליסט הרמן סמואל ריימרוס (1694–1768), מחבר הספר המפורסם "Wolfenbütteler Fragmente", בהוצאת גוטהולד אפרים לסינג.
בשנת 1744, באזדוב החל ללמוד באוניברסיטת לייפציג כסטודנט לתאולוגיה, אך במקום זאת פנה ללימודי פילוסופיה, בהיותו מושפע במיוחד מ"פילוסופיית התבונה" של כריסטיאן וולף.
הספר גרם לו לבחון את אמונתו הנוצרית, והוא הגיע לעמדה שנמצאת "במרכז בין נצרות לנטורליזם".
לפיכך, הוא דחה את ייעודו הכנסייתי ופנה במקום זאת לרדיקליזם ולרפורמיזם.
בין 1749 ל-1753 שימש כמורה פרטי לבן אצילים מהולשטיין.
בתפקידו זה יצר שיטות לימוד המבוססות על אפיו האישי של הנער ודרך תפיסתו ועל משחק והתנסות מעשית בחומר הנלמד.
הוא הציג את שיטתו החדשה להוראת בני אצילים כעבודה לשם קבלת תואר דוקטור מאוניברסיטת קיל.
עיקרי תוכנית הלימודים שהציע היו מדעי הטבע, היסטוריה, גאוגרפיה, שפות וחינוך דתי ומוסרי.
חומר הלימוד, קבע, צריך להימסר בדרך חווייתית, מעניינת ורלוונטית, ובאופן התואם את רמת הקליטה של הילדים.
הנסיך לאופולד השלישי, דוכס אנהלט-דסאו הכיר את באזדוב באמצעות יוהאן וולפגנג פון גתה והסכים לכך שבאזדוב יפתח בזסאו בית ספר במימון ממשלתי.
בשנת 1774 פתח באזדוב את ה"פילנתרופינאום" (Philanthropinum Dessau שיועד לבני המעמד הבורגני.
בית ספר זה זכה להתעניינות ציבורית רבה ובין היתר ביקרו בו וציינו אותו לטובה הפילוסוף עמנואל קאנט והמחזאי גוטהולד אפרים לסינג.
בית הספר התפרסם והיווה דגם לבית ספר מתקדם, אנשי חינוך פילנתרופיניסטים הגיעו לעבוד בבית הספר מכל רחבי המרחב הגרמני (כולל שווייץ ורוסיה) ולאחר שלימדו בו תחת הנחייתו של באזדוב חזרו למקומותיהם וייסדו בהם בתי ספר דומים.
באותה שנה פרסם יחד עם המאייר שודווויקי (Daniel Chodowiecki) את "ספר היסוד עם תמונות" (Elementarwerk mit Kupfern).
הספר היה עשיר בהמחשות (כגון מפות ודיאגרמות) ותמונות (בעלי חיים, צמחים, מכשירים וכדומה) ועודד ניסויים ותצוגות בכיתה (ממדידה באמצעות מד זווית ועד תצפית בבעלי חיים).
באזדוב עזב את בית הספר לאחר חילוקי דעות ב-1778 ונפטר במגדבורג שנתיים מאוחר יותר.
יוהאן בנדיקט ליסטינג היה מתמטיקאי גרמני.
ליסטינג פרסם ב-1847 את הספר הראשון שהוקדש באופן בלעדי לטופולוגיה, ה-Vorstudien zur Topologie .
המונח "טופולוגיה", נטבע בספרו זה, כתחליף לשם המקובל לטופולוגיה באותה תקופה, analysis situs.
ספרו זה הציג לראשונה את המושג "קומפלקס", ועסק בהכללות של נוסחת אוילר לממדים גבוהים יותר.
אחד המוקדים המרכזיים של הספר הזה היה חקר הכיראליות של קשרים, נושא עמוק שליסטינג היה ראשון לדון בו.
ליסטינג הבחין שקשר השמונה ותמונת הראי שלו זהים.
ב-1861 הוא פרסם מאמר שבו הוא הציג לראשונה את טבעת מביוס המפורסמת, וכן חקר מרכיבים של משטחים ואת תכונות הקשירות.
מאוחר יותר הוא התקדם בחקירותיו וחקר רצועות מביוס מוכללות.
הוא גם גילה אינווריאנטים טופולוגיים ראשונים, שנקראים כיום מספרי ליסטינג.
הכשרתו של ליסטינג הייתה כפרופסור לפיזיקה, והוא היה גם אחד מהאבות המייסדים של האופתלמולוגיה שכן הוביל את חקר התכונות האופטיות של העין במאמרו Beitrag zur physiologischen optik מ-1845; מאוחר יותר הוא הסביר את התוצאות של המאמר הזה באופן תאורטי במאמר נוסף שעדיין נחשב מדויק למדי כיום.
הוא תרם גם תרומות אחרות בפיזיקה וכימיה: הוא חקר את צורת כדור הארץ, תרם למטאורולוגיה, מגנטיות ארצית וספקטרוסקופיה, כתב על הקביעה של כמות הסוכר בשתן של חולי סוכרת, ועוד.
יוהאן ברג גודמונדסון (באיסלנדית: Jóhann Berg Guðmundsson, נולד ב-27 באוקטובר 1990) הוא כדורגלן איסלנדי המשחק בקבוצת אל זפרה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות ובנבחרת איסלנד כקשר.
יוהאן החל לשחק כדורגל בקבוצת פרייד'פליק המקומית, אך נאלץ לעזוב את המועדון המקומי ולעבור לאנגליה בגיל צעיר בשל מעבר הוריו.
הוא בילה במחלקות הנוער של צ'לסי ופולהאם, תוך כדי שלמד בבית ספר בינלאומי לכדורגל בלונדון.
אחרי שלא הסתגל לחיים באנגליה, שב לאיסלנד ב-2008, והצטרף מחדש למועדון בו החל לשחק, פרייד'פליק.
זמן קצר לאחר חזרתו לאיסלנד, מצא עצמו משחק כבר בהרכב הראשון הבכיר של קבוצתו במסגרת ליגת העל האיסלנדית.
בסיום אותה העונה, זכה בתואר השחקן המצטיין של השליש האמצעי של העונה.
ב-30 בספטמבר 2008, מועדון הכדורגל הגרמני המבורג ניסה לרכוש את כרטיסו של יוהאן, אולם המעבר הסופי לא צלח.
ב-28 בנובמבר 2008, יצא שוב לאנגליה, כאשר נבחן במועדון הפוטבול ליג צ'מפיונשיפ קובנטרי סיטי, בסופו של דבר, לא חתם על חוזה בקבוצה בסיום מבחני הניסיון.
ב-28 בינואר 2009, פרייד'פליק הכריזה על הסכם מכירת שירותו של גודמונדסון למועדון הכדורגל ההולנדי א.ז.
יוהאן חתם בקבוצתו החדשה, על חוזה ל-5 שנים.
לאחר חמש שנים בהרכב אלקמאר, הוכרז ב-11 ביולי 2014, על מעברו של גודמונדסון לקבוצת צ'רלטון אתלטיק.
אחרי שכבש בעונתו הראשונה 11 שערים ב-37 משחקים, הוא נבחר למקום השני בהצבעת המועדון למצטיין העונה.
ב-22 ביולי 2015, גודמונדסון חתם על הארכת חוזה במועדון, לארבע שנים נוספות.
בסיום עונת 2015–2016, גודמונדסון ירד עם קבוצתו ליגה, כאשר צ'רלטון סיימה במקום ה-22 וירדה לליגת הפוטבול ליג הראשונה.
באוגוסט 2008, זמן קצר בלבד לאחר שערך את הופעתו בנבחרת איסלנד עד גיל 21, יוהאן זומן לסגל נבחרת איסלנד הבכירה, לקראת משחק ידידות מול נבחרת אזרבייג'ן בכדורגל.
יוהאן שותף במשחק, ואף בישל בו שער.
ב-6 בספטמבר 2013, יוהאן כבש שלושער עבור מולדתו משחק מוקדמות מונדיאל 2014 מול שווייץ, והיה לכדורגלן האיסלנדי הראשון מזה 13 שנים שכובש שלושער במדי הנבחרת.
שערו השלישי באותו המשחק, היה שער שיויון דרמטי בדקה ה-91, שקבע את תוצאת הסיום על 4-4. גודמונדסון נמנה עם סגל הנבחרת האיסלנדית לטורניר הגמר של יורו 2016 בצרפת.
יוהאן גאורג הרביעי, הנסיך הבוחר מסקסוניה (גרמנית: Johann Georg IV, Kurfürst von Sachsen; 18 באוקטובר 1668 - 27 באפריל 1694) היה נסיך בוחר של סקסוניה בין השנים 1691–1694.
יוהאן גאורג נולד ב-18 באוקטובר 1668 בדרזדן, ליוהאן גאורג השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה לבית וטין ולנסיכה אנה סופיה מדנמרק.
בשנת 1691 מת אביו יוהאן גאורג השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה, ויוהאן גאורג הרביעי עלה במקומו לשלטון.
בתחילת שלטונו ייעץ לו יועצו הראשי הנס אדם פון שנינג להתאחד עם נסיכות הבוחר מברנדנבורג נגד לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אולם לאחר מאבק קצר עם צבא הקיסר נשבה פון שנינג, ויוהאן גאורג חידש את כפיפותו המלאה לקיסר.
יוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה (גרמנית: Johann Georg I, Kurfürst von Sachsen; 5 במרץ 1585 - 8 באוקטובר 1656) היה נסיך בוחר של סקסוניה בין השנים 1611–1656.
יוהאן גאורג נולד ב-5 במרץ 1585 בדרזדן, לכריסטיאן הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה לבית וטין ולסופיה מברנדנבורג.
בשנת 1591 מת אביו כריסטיאן הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה, ואחיו כריסטיאן השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה עלה במקומו לשלטון.
בשנת 1611 מת אחיו כריסטיאן השני, ויוהאן גאורג הראשון עלה לשלטון במקומו.
על אף היותו של יוהאן גאורג לותרני, העמיד את שיקוליו הפוליטיים לפני אמונתו הדתית, ועל מנת לעצור את התחזקות בית הוהנצולרן בברנדנבורג ואת יוקרת בית ויטלסבאך בפפאלץ, תמך יוהאן גאורג אף בבית הבסבורג האוסטרי הקתולי.
באוגוסט 1619 תמך יוהאן גאורג בבחירתו של פרדיננד משטיריה, ארכידוכס אוסטריה לקיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובכך גרם לכישלונו של פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ להיבחר כקיסר.
לאחר מכן שמר יוהאן גאורג על נייטרליות, ובכך איפשר לפרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לדכא את המרד הבוהמי ללא מפריע.
בשנת 1631 פנה גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה אל יוהאן גאורג וניסה לכרות עמו ברית, על מנת שיאפשר לו לחצות את נהר האלבה, אך יוהאן גאורג המשיך לשמור על נייטרליות.
בהמשך אותה שנה החל יוהאן ט'סרקלס פון טילי לבזוז את האזור הכפרי של סקסוניה, ובשל כך הצטרף יוהאן גאורג לכוחות הפרוטסטנטים, אך נחל תבוסה בקרב ברייטנפלד.
לאחר מכן שלח יוהאן גאורג את צבאו אל תוך בוהמיה, ועד מהרה התקרבו כוחותיו לפראג.
אולם עד מהרה נהדפו כוחותיו על ידי אלברכט פון ולנשטיין, ויוהאן גאורג פתח במשא ומתן לשלום, ובשנת 1635 חתם עם פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על שלום פראג.
לאחר מכן לחם יוהאן גאורג נגד השוודים, אולם עד מהרה הובס בקרב ויטשטוק.
סקסוניה נבזזה על ידי שני הצדדים במהלך המלחמה, ולבסוף נאלץ יוהאן גאורג בספטמבר 1645 לחתום על הפסקת אש עם השוודים.
בשנת 1648 נחתם שלום וסטפאליה, ובו אושרו התנאים שסוכמו בהסכם פראג.
ב-8 באוקטובר 1656 מת יוהאן גאורג, ובנו יוהאן גאורג השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1604 התחתן יוהאן גאורג עם זיבילה אליזבת מווירטמברג, בתם של פרידריך הראשון, דוכס וירטמברג וזיבילה מאנהלט, אשר מתה בשנת 1606 כשילדה את בתה היחידה.
בשנת 1607 התחתן יוהאן גאורג עם מגדלנה זיבילה, דוכסית פרוסיה, בתם של אלברכט פרידריך, דוכס פרוסיה ומריה אלאונורה מקלווה, ממנה נולדו לו 10 ילדים:
יוהאן גאורג השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה (1613–1680)
כריסטיאן הראשון, דוכס סקסוניה-מרזבורג (1615–1691)
יוהאן גאורג השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה (גרמנית: Johann Georg II, Kurfürst von Sachsen; 31 במאי 1613 - 22 באוגוסט 1680) היה נסיך בוחר של סקסוניה בין השנים 1656–1680.
יוהאן גאורג נולד ב-31 במאי 1613 בדרזדן, ליוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה לבית וטין ולמגדלנה זיבילה, דוכסית פרוסיה, בתם של אלברכט פרידריך, דוכס פרוסיה ומריה אלאונורה מקלווה.
בשנת 1656 מת אביו יוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה, ויוהאן גאורג עלה במקומו לשלטון.
בשנת 1664 הגיע יוהאן גאורג להסכם עם לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ואף קיבל ממנו תמיכה כספית נכבדת, אך בעקבות התנגדות אנטי-צרפתית חזקה בנסיכות, כרת יוהאן גאורג גם ברית עם לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
יוהאן גאורג שחיבב מאוד מוזיקה ואמנות, הפך את דרזדן למרכז המוזיקה של גרמניה, ואף בנה בה את בית האופרה Opernhaus am Taschenberg.
אולם בעקבות ההוצאות הרבות שהוציא על אמנות, נאלץ יוהאן גאורג לבקש תמיכה מצרפת כדי להימנע מפשיטת רגל לאומית.
על מנת לשקם את המדינה מתוצאות מלחמת שלושים השנים, פיתח יוהאן גאורג את תעשיות הטקסקטיל, הפחם והזכוכית, ואף חידש את יריד לייפציג, על מנת להזרים כספים למדינה.
ב-22 באוגוסט 1680 מת יוהאן גאורג בפרייברג, ובנו יוהאן גאורג השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1638 התחתן יוהאן גאורג עם מגדלנה זיבילה מברנדנבורג-ביירוית, בתם של כריסטיאן, מרקיז ברנדנבורג-ביירוית ומריה מפרוסיה, מרקיזת ברנדנבורג-ביירוית, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
יוהאן גאורג השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה (1647–1691)
יוהאן גאורג השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה (גרמנית: Johann Georg III, Kurfürst von Sachsen; 20 ביוני 1647 - 12 בספטמבר 1691) היה נסיך בוחר של סקסוניה בין השנים 1680–1691.
יוהאן גאורג נולד ב-20 ביוני 1647 בדרזדן, ליוהאן גאורג השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה לבית וטין ולמגדלנה זיבילה מברנדנבורג-ביירוית, בתם של כריסטיאן, מרקיז ברנדנבורג-ביירוית ומריה מפרוסיה, מרקיזת ברנדנבורג-ביירוית.
יוהאן גאורג קיבל חינוך מעולה, שכלל תאולוגיה לותרנית, שפות, אמנות, ודרכי הלחימה.
בשנת 1680 מת אביו יוהאן גאורג השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה, ויוהאן גאורג עלה במקומו לשלטון.
עם עלותו לשלטון קיצץ יוהאן גאורג את גודל החצר, והקים צבא קבע של 12,000 חיילים, על פי המודל של צבא ברנדנבורג.
במדיניות החוץ היה יוהאן גאורג פחות הפכפך מאביו, הוא ניתק את קשריו עם ממלכת צרפת, וניסה להקים קואליציה של הנסיכים הגרמניים נגדה.
בשנת 1683 לחם יוהאן גאורג עם צבאו לצד לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בקרב וינה, וסייע בהסרת המצור על העיר.
בשנת 1686 לחם שוב יוהאן גאורג לצד הקיסר, והשתתף במלחמה הטורקית הגדולה.
יוהאן גאורג לא הצטרף בשנת 1686 לברית הגדולה, אך בשנת 1688 נסע באופן אישי להאג, על מנת להיפגש עם וילם השלישי, נסיך אורנז', פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג וגאורג וילהלם, דוכס בראונשווייג-לינבורג, על מנת לתכנן מהלכים שונים נגד לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
עם פרוץ מלחמת תשע השנים הצטרף יוהאן גאורג עם צבאו למלחמה נגד צרפת, ואף השתתף במצור על מיינץ.
בשנת 1690 מונה יוהאן גאורג למפקד צבא האימפריה הרומית הקדושה, אך לא הצליח בתפקידו עקב סכסוכים עם גנרל-פלדמרשל הנס אדם פון שנינג.
ב-12 בספטמבר 1691 מת יוהאן גאורג בטיבינגן כתוצאה מכולרה, ובנו יוהאן גאורג הרביעי, הנסיך הבוחר מסקסוניה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1666 התחתן יוהאן גאורג עם אנה סופיה מדנמרק, בתם של פרדריק השלישי, מלך דנמרק וסופיה אמליה מבראונשווייג-לינבורג, ממנה נולדו לו שני ילדים:
יוהאן גאורג, הנסיך הבוחר מברנדנבורג , היה הנסיך הבוחר של ברנדנבורג בין השנים 1571–1598.
יוהאן גאורג נולד ב-11 בספטמבר 1525 בקלן ליואכים השני, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, ולמגדלנה מסקסוניה, בתו של גאורג, דוכס סקסוניה.
בשנת 1545 התחתן יוהאן גאורג עם סופיה מלגניצה, בתם של פרדריק השני, דוכס לגניצה וסופיה מברנדנבורג-אנסבך-קולמבאך, ולאחר מותה התחתן בשנת 1548 עם סופיה מברנדנבורג-אנסבך, בתם של גאורג, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך והדוויג ממינסטרברג-אלס.
בשנת 1571 מת אביו יואכים השני, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, ויוהאן גאורג עלה במקומו לשלטון.
עם עלותו לשלטון הטיל יוהאן גאורג מס על התבואה, במגמה לכסות את הגירעון הגדול שהשאיר אביו.
זמן קצר לאחר שעלה לשלטון התרחש פוגרום בברלין כנגד יהודי העיר, ורוב בתיהם נבזזו.
יוהאן גאורג האשים את יהודי החצר של אביו ליפולד מפראג, שהיה מנהל המטבעה, שהוא גרם להרעלתו של אביו יואכים השני, והוציא אותו להורג.
בשנת 1573 גירש יוהאן גאורג את יהודי ברלין, והפעם "לעולמי עד".
בשנת 1577 התחתן יוהאן גאורג עם אליזבת מאנהלט-צרבסט, בתם של יואכים ארנסט, נסיך אנהלט ואגנס מבארבי, ובשנת 1582 סירב להתקין במדינה את הלוח הגרגוריאני, והשאיר בשימוש את הלוח היוליאני.
ב-8 בינואר 1598 מת יוהאן גאורג בקלן, ובמקומו עלה לשלטון בנו יואכים פרידריך.
בשנת 1545 התחתן יוהאן גאורג עם סופיה מלגניצה, בתם של פרדריק השני, דוכס לגניצה וסופיה מברנדנבורג-אנסבך-קולמבאך, ממנה נולד לו בן אחד:
יואכים השלישי פרידריך, הנסיך הבוחר מברנדנבורג (1546–1608)
בשנת 1548 התחתן יוהאן גאורג עם סופיה מברנדנבורג-אנסבך, בתם של גאורג, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך והדוויג ממינסטרברג-אלס, ממנה נולדו לו 11 ילדים:
ארדמונטה מברנדנבורג (1561–1623), התחתנה עם יוהאן פרידריך, דוכס פומרניה
אנה מריה מברנדנבורג (1567–1618), התחתנה עם ברנים העשירי, דוכס פומרניה
סופיה מברנדנבורג (1568–1622), התחתנה עם כריסטיאן הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה
בשנת 1577 התחתן יוהאן גאורג עם אליזבת מאנהלט-צרבסט, בתם של יואכים ארנסט, נסיך אנהלט ואגנס מבארבי, ממנה נולדו לו 11 ילדים:
מגדלנה מברנדנבורג (1582–1616), התחתנה עם לודוויג החמישי, רוזן הסן-דרמשטדט
יואכים ארנסט, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך (1583–1625)
אגנס מברנדנבורג, דוכסית פומרניה (1584–1629), התחתנה עם פיליפ יוליוס, דוכס פומרניה, ולאחריו התחתנה עם פרנץ קרל מסקסוניה-לאוונבורג
פרידריך התשיעי, מרקיז ברנדנבורג (1588–1611)
אליזבת סופיה מברנדנבורג (1589–1629), התחתנה עם יאנוש רדזיוויל, ולאחריו התחתנה עם יוליוס היינריך, דוכס סקסוניה-לאוונבורג
דורותיאה זיבילה מברנדנבורג (1590–1625), התחתנה עם יאן כריסטיאן מבז'ג
גאורג אלברכט השני, מרקיז ברנדנבורג (1591–1615)
יוהאן גאורג הראשון, דוכס סקסוניה-אייזנך , היה דוכס סקסוניה-מרקזהל בין השנים 1662–1686, ודוכס סקסוניה-אייזנך בין השנים 1671–1686.
יוהאן גאורג נולד ב-12 ביולי 1634 בויימאר שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-ויימאר, לוילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר, ולאלאונורה דורותיאה מאנהלט-דסאו, בתם של יוהאן גאורג הראשון, נסיך אנהלט-דסאו ודורותיאה, רוזנת פפאלץ-זימרן.
בשנת 1662 מת אביו וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר, ונחלתו חולקה בין ארבעת בניו; יוהאן ארנסט השני, דוכס סקסוניה-ויימאר, אדולף וילהלם, דוכס סקסוניה-אייזנך, ברנהרד, דוכס סקסוניה-ינה ויוהאן גאורג, דוכס סקסוניה-מרקזהל.
בשנת 1668 מת אחיו אדולף וילהלם, ויוהאן גאורג מונה לעוצר במקום אחיינו וילהלם אוגוסט, דוכס סקסוניה-אייזנך, ולאחר מותו של וילהלם אוגוסט בשנת 1671 ירש יוהאן גאורג את נחלותיו.
בשנת 1672 מת קרובו פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-אלטנבורג, ויוהאן גאורג ואחיו ברנהרד ירשו את חלק מנחלותיו של פרידריך.
ב-19 בספטמבר 1686 מת יוהאן גאורג בתאונת ציד במרקזהל, ובנו יוהאן גאורג השני, דוכס סקסוניה-אייזנך עלה לשלטון במקומו.
ב-23 במאי 1625 התחתן יוהאן גאורג עם יוהאנטה, נסיכת זיין-ויטגנשטיין, בתם של ארנסט, רוזן זיין-ויטגנשטיין ולואיזה יוליאנה, רוזנת ארבאך, ממנה היו לו 8 ילדים:
אלאונורה, נסיכת סקסוניה-אייזנך (1636–1696), התחתנה עם יוהאן פרידריך, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך, ולאחריו התחתנה עם יוהאן גאורג הרביעי, הנסיך הבוחר מסקסוניה.
פרידריך אוגוסט, נסיך הכתר של סקסוניה-אייזנך (1663–1684)
יוהאן גאורג השני, דוכס סקסוניה-אייזנך (1665–1698).
יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-אייזנך (1666–1729).
פרדריקה אליזבת מסקסוניה-אייזנך (1669–1730), התחתנה עם יוהאן גאורג, דוכס סקסוניה-וייסנפלס.
יוהאן גאורג השני, דוכס סקסוניה-אייזנך , היה דוכס סקסוניה-אייזנך בין השנים 1686–1698.
יוהאן גאורג נולד ב-24 ביולי 1665 בפרידוואלדה, ליוהאן גאורג הראשון, דוכס סקסוניה-אייזנך וליוהאנטה, נסיכת זיין-ויטגנשטיין, בתם של ארנסט, רוזן זיין-ויטגנשטיין ולואיזה יוליאנה, רוזנת ארבאך.
בשנת 1686 מת אביו יוהאן גאורג הראשון, דוכס סקסוניה-אייזנך, יוהאן גאורג עלה לשלטון במקומו.
ב-20 בספטמבר 1688 התחתן יוהאן גאורג עם סופיה שרלוטה מווירטמברג-שטוטגרט, בתם של אברהרד השלישי, דוכס וירטמברג ומריה דורותיאה סופיה, רוזנת אטינגן, אך לא היו לו ילדים ממנה.
בשנת 1690 מת בן דודו יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ינה ללא ילדים, ויוהאן גאורג חלק את דוכסות סקסוניה-ינה יחד עם בן דודו וילהלם ארנסט, דוכס סקסוניה-ויימאר.
ב-10 בנובמבר 1698 מת יוהאן גאורג באייזנך כתוצאה מאבעבועות שחורות ללא ילדים, ואחיו יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-אייזנך עלה לשלטון במקומו.
יוהאן גאורג השני, דוכס סקסוניה-אייזנך בית וטין נולד:24 ביולי 1665 מת:10 בנובמבר 1698 יוהאן גאורג הראשון, דוכס סקסוניה-אייזנך דוכסות סקסוניה-אייזנך 1686–1698 יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-אייזנך
יוהאן גאורג יעקבי היה משורר גרמני.
יוהאן גאורג הוא אחיו הבכור של הפילוסוף פרידריך היינריך יעקבי.
יעקבי למד תאולוגיה ומשפטים, ואף היה פרופסור לפילוסופיה.
בשנת 1776 הוא פגש את יוהאן וילהלם לודוויג גליים ועד מהרה נהיה לחברו.
גליים עזר ליעקבי להפוך למשורר מצליח ומוערך.
יעקבי נפטר ב 1814, ובהלוויתו נכחו אישים וקהל רב.