tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לואי החסיד מת בשנה שלאחר מכן, והאימפריה שלו חולקה בין בניו: אביו של לואי, לותאר, ודודו של לואי, לודוויג הגרמני, כמו גם אחיהם למחצה הצעיר, קרל הקירח.
לואי השני תבע מיד את זכויותיו של קיסר בעיר, טענה שנדחתה בהחלטיות; אך בשנת 850 הוא הוכתר כקיסר משותף ברומא על ידי האפיפיור לאו הרביעי, וזמן קצר לאחר מכן, בשנת 851, נישא לאנגלברגה וקיבל את ממשלת איטליה העצמאית.
הוא צעד לדרום איטליה בשנת הכתרתו כקיסר ואילץ את הדוכסים היריבים של בנוונטו, ראדלכיס הראשון וסיכונולף, לעשות שלום.
התיווך שלו פיצל את הדוכסות הלומברדית ונתן לראדלכיס את חלקו עם בנוונטו כבירתו, בעוד שסלרנו ניתנה לסיקונולף כנסיכות עצמאית.
לראדלכיס, שכעת חי בשלום, לא היה צורך בשכירי החרב האע'לבים שלו והוא הסגיר אותם בשמחה לקיסר.
לואי נפל עליהם והם נטבחו.
לאחר מכן הוא ביטל כמה האשמות נגד האפיפיור לאו וערך דיאטה בפאביה.
הוא אישר את פטר יורש העצר כנסיך סלרנו בדצמבר 853, ודחק את השושלת שהקים שם שלוש שנים קודם לכן.
עם מות אביו בספטמבר 855, הוא הפך לקיסר יחיד.
חלוקת נחלותיו של לותאר, שבאמצעותה לא השיג שום שטח מחוץ לאיטליה, עוררה את חוסר שביעות רצונו, ובשנת 857 הוא חבר עם לודוויג הגרמני נגד אחיו שלו לותאר השני, והמלך קרל הקירח.
אבל לאחר שלואי הבטיח את בחירתו של האפיפיור ניקולאוס הראשון בשנת 858, הוא השלים עם אחיו, וקיבל כמה אדמות מדרום להרי היורה בתמורה לסיוע שניתן ללותאר במאמציו להשיג גט מאשתו, טוטברגה.
בשנת 863, עם מותו של אחיו שארל, קיבל לואי את ממלכת פרובאנס, ובשנת 864 התנגש עם האפיפיור ניקולאוס הראשון בגלל גירושיו של אחיו.
הארכיבישופים, שהודחו על ידי ניקולאוס בגלל שהכריז על נישואים אלה כפסולים, קיבלו את תמיכת הקיסר, שהגיע לרומא עם צבא בפברואר 864; אך לאחר שחלה בקדחת, הוא עשה שלום עם האפיפיור ועזב את העיר.
במאמציו להחזיר את הסדר על כנו באיטליה, ראה לואי הצלחה ניכרת הן מול הנסיכים הסוערים של איטליה והן מול האע'לבים שהרסו את דרום איטליה.
בשנת 866, לאחר שפרסם קריאה לסיוע להילחם במוסלמים, הוא הדף את הפולשים הללו, אך לא יכול היה לעקוב אחר הצלחותיו בגלל היעדר צי.
אז בשנת 869 הוא כרת ברית עם קיסר האימפריה הרומית המזרחית, בסיליוס הראשון, ששלח לו ספינות לסייע בכיבוש בארי, בירת האמירות של בארי, שנכנעה בשנת 871.
בינתיים, אחיו לותאר מת בשנת 869, ובשל מעצרו בדרום איטליה, לואי לא הצליח למנוע את חלוקת לותרינגיה בין לודוויג הגרמני לקרל הקירח.
קנאה מסוימת בין לואי ובסיליוס באה בעקבות הניצחון בבארי, ובתגובה לעלבון של הקיסר המזרחי לואי ניסה להצדיק את זכותו לתואר "קיסר הרומאים".
הוא נסוג לבנוונטו כדי להתכונן למערכה נוספת כאשר הותקף בארמונו, נשדד ונכלא על ידי אדלכיס, נסיך בנוונטו, באוגוסט 871. על לכידתו של לואי קוננו בשיר קצר מאותה התקופה, ה-Rhythmus de captivitate Ludovici imperatoris.
הנחיתה של קבוצות טריות של אע'לבים אילצה את אדלכיס לשחרר את האסיר שלו חודש לאחר מכן, ולואי נאלץ להישבע שלא ינקום על הפציעה הזו, ולא ייכנס לעולם לבנוונטו עם צבא.
בשובו לרומא, הוא שוחרר משבועתו, והוכתר בפעם השנייה כקיסר על ידי האפיפיור אדריאנוס השני במאי 872.
לואי זכה להצלחות נוספות נגד האע'לבים, הוא שחרר את המצור על סלרנו והרחיק אותם מקפואה, אך ניסיונותיו של הקיסר להעניש את אדלכיס לא היו מוצלחים במיוחד.
בשובו לצפון איטליה, הוא מת, ליד Ghedi, במה שהוא כיום נפת ברשה, ב-12 באוגוסט 875, לאחר שמינה כיורשו באיטליה לבן דודו קרלומן, בנו של לואי הגרמני.
לואי נקבר בבזיליקת סנט אמברוג'יו במילאנו.
ב-5 באוקטובר 851 התחתן לואי עם אנגלברגה, בתו של אדלכיס הראשון מספולטו.
אדמירל הצי, הלורד לואי פרנסיס אלברט ויקטור ניקולאס ג'ורג' מאונטבאטן, הרוזן הראשון מבורמה, (Louis Francis Albert Victor Nicholas Mountbatten, 1st Earl Mountbatten of Burma; 25 ביוני 1900 - 27 באוגוסט 1979) היה מדינאי, אדמירל בריטי וראש מטה ההגנה של בריטניה, בן משפחת המלוכה (נינה של המלכה ויקטוריה).
לואי מאונטבאטן נולד בטירת וינדזור כבן השני למשפחת אצולה ולכן לא היה זכאי לרשת את התואר "המרקיז של מילפורד הייבן", שאותו נשא אביו, הנסיך לודוויג פון באטנברג.
פון באטנברג, אשר נולד באוסטריה, עבר לאנגליה לאחר נישואיו לנסיכה ויקטוריה, נכדתה של המלכה ויקטוריה.
בעת מלחמת העולם הראשונה החליף פון באטנברג את הסיומת הגרמנית "ברג" שבשם משפחתו לתחילית "מאונט" שמשמעותה זהה ("הר"), וכך הפך למאונטבאטן.
מבחינת ייחוסו המשפחתי, לואי מאונטבאטן היה נין של המלכה ויקטוריה, בן דוד בדרגה שלישית של ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת, אחיה של לואיזה, מלכת שוודיה, דודו (אחי אימו) של הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו (בעלה של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת) ואחיינה של אלכסנדרה פיודורובנה, אשתו של ניקולאי השני, קיסר רוסיה.
בתום לימודיו בבית הספר המכין Lockers Park עבר לואי בשנת 1914 ללמוד באקדמיה המלכותית של הצי.
בשנת 1916, במהלך מלחמת העולם הראשונה, הצטרף לואי מאונטבאטן כצוער לצי המלכותי הבריטי.
בתום המלחמה יצא ללימודים גבוהים באוניברסיטת קיימברידג' וחזר לשרת בצי.
בשנת 1922 ליווה את אדוארד, נסיך ויילס (דודנו מדרגה שלישית) במסעו המלכותי להודו, שם פגש לואי את אדווינה אשלי שהייתה ממוצא יהודי-פרוסי (סבה של אדווינה, סר ארנסט קאסל, היגר מפרוסיה לליברפול באמצע המאה התשע־עשרה וצבר הון רב) ונשא אותה לאישה עוד באותה שנה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה היה מפקד צי המשחתות הקטן החמישי.
המשחתת שלו HMS Kelly השתתפה בקרבות הימיים בנורווגיה כשפלשו אליה הגרמנים ב-1940. במאי 1940 הוביל שיירה דרך ערפל כבד שפינתה את כוחות בנות הברית שהשתתפו במבצע נמסוס.
ב-1941 הוטבעה המשחתת קלי בקרב ימי ליד חופי כרתים בעת הקרב על כרתים.
יותר ממחצית מאנשי ציוותה אבדו, והיתר, כולל מאונטבטן, חולצו והגיעו לאלכסנדריה.
באוגוסט 1941 נתמנה מאונטבאטן למפקד נושאת המטוסים אה"מ אילוסטריוס שהייתה בתיקונים בנמל נורפוק בווירג'יניה.
בתקופה זו של חוסר פעילות טס מאונטבאטן לפרל הארבור בהוואי וביקר בבסיס הצי האמריקאי שם.
הוא לא התרשם מהמוכנות של הצי למלחמה, מה שאכן התברר כנכון לאחר ההתקפה על פרל הארבור.
ב-27 באוקטובר 1941 התמנה מאונטבאטן לראש מטה מבצעים משולבים ויזם מבצעי קומנדו נועזים ובהם את הפשיטה על דייפ הרת האסון ב-19 באוגוסט 1942. מאונטבאטן טען כי הלקחים מכישלון זה נלמדו ויושמו בפלישה לנורמנדי, אך מספר היסטוריונים חולקים על כך שהפשיטה אכן הייתה נחוצה.
בקנדה, שמספר רב מבניה נפלו בפשיטה הכושלת, הפך מאונטבאטן לדמות דחויה ורבים סירבו להיפגש עמו גם מאוחר יותר בקריירה שלו.
בסוף 1942 מונה מאונטבאטן למנהל פרויקט חבקוק לבניית נושאת מטוסים עשויה מלבני קרח.
הפרויקט לא הגיע מעולם לידי סיום.
באוקטובר 1943 מונה מאונטבאטן לעמוד בראש פיקוד דרום-מזרח אסיה, וקבע את מפקדתו בארמון המלכותי בקאנדי שבציילון (כיום סרי לנקה).
במהלך תפקידו זה שוחררו בורמה וסינגפור מידי היפנים.
מאונטבאטן היה מושל הודו האנגלי האחרון ששלט בהודו.
בעת הענקת העצמאות להודו וחלוקתה לשתי מדינות, הודו ופקיסטן, היה האחראי מטעם הבריטים לסדרי העברת השלטון לשתי המדינות ונשא לאחר העצמאות בתואר "המושל הכללי של הודו".
בשנים 1952 עד 1955 שירת כמפקד העליון של הצי הבריטי במזרח התיכון.
בשנים 1959 עד 1965 כיהן כלורד הים הראשון, המפקד הראשי של הצי הבריטי.
בתקופה זו כיהן מאונטבאטן גם כראש מטה ההגנה.
כהונתו במשך שש שנים נחשבת עד היום הכהונה הארוכה ביותר בתפקיד זה.
בעת שנפש בטירת קלאסיבואן, מעון הנופש שלו ברפובליקה האירית, יצא למסע דיג בספינתו הפרטית בליווי רבים מבני משפחתו.
בעת שהספינה הפליגה התפוצץ מטען נפץ במשקל 23 ק"ג שהוטמן בה.
מאונטבאטן נפגע קשה בשתי רגליו ואיבד דם רב.
הוא נמשה מהספינה בעודו חי בידי דייגים שהיו בקרבת מקום, אך מת בדרך אל החוף.
בפיצוץ נהרגו גם שניים מנכדיו וסבתם, והאחרים נפצעו קשה.
המחתרת האירית נטלה את האחריות להטמנת הפצצה.
רצח הלורד שהיה בן 79 במותו ומזה שנים רבות שלא שימש בשום תפקיד רשמי, היה מכוון לפגוע באיש משפחת המלוכה שהפך לסמל בבריטניה.
באותו יום עצמו רצחה המחתרת האירית 18 חיילים בריטיים בצפון אירלנד, באירוע שכונה "אמבוש ווארנפוינט" .
אירועים אלה גרמו לזעזוע קשה ברפובליקה האירית ולמחוות הזדהות של ממשלתה.
איש המחתרת האירית בשם תומאס מקמהון הואשם בהשתתפות בהתנקשות ונדון למאסר עולם אולם הוא שוחרר בשנת 1998 במסגרת הסכם יום שישי הטוב.
בנם של ויליאם וקתרין נסיך ונסיכת ויילס, הנסיך לואי נקרא על שמו.
בארץ, ארגון קק"ל אנגליה נטע לזכרו יער במגדל העמק, סמוך ליער בלפור, בצמוד ליער אותו הקדיש הארגון בשנת 1961 לזכר רעייתו אדווינה מאונטבאטן.
דמותו של מאונטבטן מופיעה בתפקיד מרכזי בסדרה הכתר מהעונה הראשונה והשנייה (שנות החמישים והשישים - בגילומו של גרג וייז) ועד העונה השלישית ותחילת העונה הרביעית בה נרצח (משנות השישים עד סוף שנות השבעים - בגילומו של צ'ארלס דאנס).
אליעזר אריה [לואי] לֵבַנְדוֹבסקי (Louis Lewandowski; 3 באפריל 1821 – 3 בפברואר 1894) היה חזן, מלחין ומנצח מקהלה יהודי גרמני, עסק בעיקר בהלחנת מוזיקה דתית לקטעי תפילה יהודיים.
לבנדובסקי נולד במחוז ורשן (Wreschen) שבפלך פוזנן בפרוסיה.
בגיל 12 עבר לברלין, שם למד נגינה בפסנתר ופיתוח קול, ושר כסופרן בבית הכנסת.
לאחר מכן למד אצל א.
מרקס, ואף למד בבית הספר להלחנה באקדמיה הפרוסית לאמנויות ובאקדמיה לזמרה של ברלין.
לאחר סיום לימודיו בהצטיינות, התמנה למנצח המקהלה בבית הכנסת החדש בברלין.
כיהן כפרופסור למוזיקולוגיה בקונסרבטוריון בברלין, והיה היהודי הראשון שהתקבל לאקדמיה הפרוסית לאמנויות.
לבנדובסקי החל לכתוב מוזיקה לבתי הכנסת הליברליים בגרמניה, בתי כנסת בהם החלו לעשות שימוש בעוגב, והייתה נהוגה בהם גם שירת מקהלה.
לבנדובסקי התנגד לשילוב יסודות מוזיקליים פרוטסטנטיים, אם כי לא חשש לאמץ לחנים ממנגינות גרמניות עממיות, אך יחד עם זאת ביקש לדבוק באופיים ובייחודם של הסולמות המלודיים הישנים ולהעניק להם אצילות בדרך של הירמון.
הואיל ולחניו נועדו גם לשירה בציבור בבית הכנסת (כמו גם לבתי הכנסת בהם לא הותקן עוגב), וכן לא רק למקהלה לבדה, נעשו חיבוריו המוזיקליים נכס צאן ברזל בגרמניה, ובמהרה פשטו גם למדינות נוספות באירופה ומעבר לים, אל בתי הכנסת של המהגרים הגרמנים בארצות הברית.
כיום ניתן לשמוע את לחניו של לבנדובסקי בבתי הכנסת הרפורמיים כמו גם בבתי הכנסת האורתודוקסיים.
בתו של לבנדובסקי, מרתה, הייתה אשתו של הפילוסוף היהודי הרמן כהן.
שני הפרסומים החשובים והמוכרים ביותר הם האנתולוגיות לשירת בית הכנסת, לחזן ולמקהלה (עם או בלי עוגב):
כמו כן, לבנדובסקי הלחין עשרות פרקי תהלים וכתב יצירות סימפוניות, מקהלתיות ושירים.
לואי מארי מקסימיליאן דה קאפארלי די פלגה (Louis Caffarelli, בעברית נכתב גם כ"קפרלי" או "קפארלי"; 13 בפברואר 1756, שאטו די פְלַגה, מחוֹז אוט-גָארוֹן, צרפת – 27 באפריל 1799, עכו).
דה קאפארלי היה מהנדס צבאי במסע נפוליאון בארץ ישראל ב-1799 והחייל הצרפתי בעל הדרגה הגבוהה ביותר שנהרג בעת המצור על עכו.
קאפארלי נולד למשפחת אצולה ממוצא איטלקי, בדרום צרפת.
התחנך בבית הספר המלכותי להנדסה במזייר והיה לקצין הנדסה.
ומונה בשנת 1792 כקצין תותחנים בצבא של הריין.
באותה השנה בעקבות סירובו להכיר בהדחתו של המלך לואי ה-16, נאסר למשך 14 חודשים.
שב לצבא בשנת 1795 והיה למפקד גדוד ועסק בבניית ביצורים.
ב-17 בדצמבר 1795 הוא נפגע מפגז במעבר נאהה, אושפז לתקופה ארוכה ואיבד את רגלו השמאלית.
למרות זאת, הוא קודם לדרגת גנרל חטיבה, והצטרף לצבא הצרפתי שיצא למצרים, בפיקוד נפוליאון.
במצרים השתתף בשיפור הגנת קהיר, ובשיפור התחבורה בין אלכסנדריה לנילוס.
קאפארלי השתתף בקרבות בארץ ישראל, כולל כיבוש יפו.
ב-1799 הוא תכנן את הסוללות והעמדות ששימשו את הצרפתים במצור על עכו.
במהלך המצור הוא נפצע שוב מכדור של צלף טורקי, ונאלצו לקטוע את זרועו הימנית עד למרפק, אולם לאחר כשבועיים הוא נפטר מנמק.
קאפארלי היה בין הדמויות הציוריות בצבאו של נפוליאון.
בטרם הגיעו לעכו, איבד את רגלו באחד הקרבות של צבא צרפת באירופה.
במסע נפוליאון למצרים ולארץ ישראל, כונה "רגל של עץ" או "האבא של הקביים".
כאשר הצבא נקלע למצב רוח קודר, נהגו לומר: "הוא לא חושש - רגל אחת שלו באירופה".
במפת ז'אקוטן משנת 1799 מופיע מקום קברו באזור עכו, באזור בו שוכנים בשנות האלפיים המכללה האקדמית גליל מערבי וכפר הנוער מנוף.
דיכטר, אשר חקר את תולדות העיר עכו, אכן מצא בקצה שטחה של המכללה מספר קברים נטושים, שלא דמו לקברים מוסלמים.
הקברים היו ללא זיהוי, כנראה במטרה למנוע חבלה בהם.
במקום היה קבר בולט, והמסורת המוסלמית שהשתמרה במקום, זיהתה את המקום כ"קבר קאפארי".
באישור רשות העתיקות ומשרד הבריאות, ובנוכחות נציגי צרפת הוסרה המצבה מהקבר, והתגלה בו שלד ללא רגל שמאל וללא זרוע ימין.
ממשלת צרפת הציבה במקום אנדרטה המנציחה את קאפארלי.
על האנדרטה שהוקמה על קברו נכתב:
ובחלק התחתון התרגום לערבית ולעברית:
אחת לשנה, בתחילת נובמבר, מתקיים ברחבת הקברים טקס זיכרון צבאי, בנוכחות שגרירה של צרפת בארץ, הקונוסול שלה בחיפה ואישים נוספים.
הבמאי המצרי יוסוף שאהין, המרבה לעסוק בסרטיו בהיסטוריה של מצרים, נתן לדמותו של קאפארלי מקום מרכזי בסרטו "להתראות, בונפרטה".
בסרט, קאפארלי, בניגוד לנפוליאון, מתייחס בהבנה ובסובלנות למוסלמים המקומיים, ואינו מנסה "לתרבת" אותם.
קפיטן (סרן) לואי מיללי קצין צבא צרפתי יליד Vezzani שבקורסיקה ששירת בצבא צרפת במהלך מלחמת העולם השנייה וזכה מיד ושם בתואר חסיד אומות העולם.
בשנת 1943 היה לואי קצין בדיוויזיה 99 בחיל הרגלים של צבא צרפת והתגורר בעיר ליון.
הוא התגורר בשכנות למשפחה יהודית לה המציא תעודות מזויפות על מנת שיוכלו להימלט מצפורני הנאצים.
במעשהו סיכן את חייו ואת משפחתו.
ב-20 בנובמבר 2007 הוענק לו אות חסיד אומות העולם מיד ושם, ובכך היה לקורסיקאי היחיד בעל תואר זה.
לואי ג'ואל מורדל היה מתמטיקאי יהודי-בריטי.
ידוע בשל מחקרו החלוצי בתורת המספרים.
מורדל נולד בפילדלפיה, ארצות הברית, למשפחה יהודית בעל שורשים ליטאים.
בשנת 1906 הגיע לאוניברסיטת קיימברידג' כדי להיבחן לקבלת מלגה ללימודים בקולג' סנט ג'ונס, ועבר את המבחן בהצלחה.
לאחר שסיים את לימודי התואר הראשון, הוא החל במחקר עצמאי בתחום המשוואות הדיופנטיות.
המחקר התעמק בתחום משוואות ממעלה שלישית והוליד את משוואת מורדל , שהיא סוג מיוחד של עקום אליפטי.
מורדל הגיע לקולג' בירקבק באוניברסיטת לונדון בלונדון בשנת 1913. במהלך מלחמת העולם הראשונה היה מעורב במאמץ המלחמתי, אבל תקופה זו הניבה גם את אחת מתגליותיו החשובות ביותר, כאשר הוא הוכיח בשנת 1917 את תכונת הכפליות של פונקציית טאו של רמנוג'אן.
ההוכחה, באמצעות אופרטורי הקה, שעדיין לא נקראו בשם זה, הייתה אחד הצעדים החשובים בפיתוח התורה של תבניות מודולריות, שנחשבו עד אז למשפחה אחת מני רבות של פונקציות מרוכבות מיוחדות.
בשנת 1920 הוא החל להרצות בקולג' מנצ'סטר לטכנולוגיה, ומונה לראש המחלקה למתמטיקה עיונית באוניברסיטת ויקטוריה של מנצ'סטר בשנת 1922, ולפרופסור בשנת 1923. שם החל מורדל לעסוק בתחום אחר של תורת המספרים, גאומטריה של מספרים.
בשנים 1921-1922 הוא הוכיח את משפט מורדל (חבורת הנקודות הרציונליות על עקום אליפטי רציונלי נוצרת סופית; ראו גם משפט מורדל-וייל) והעלה את "השערת מורדל" (כעת "משפט פאלטינגס": לעקום אלגברי חלק בעל גנוס g>1 מעל הרציונליים יש מספר סופי של פתרונות).
בשנת 1929 קיבל מורדל אזרחות בריטית.
במנצ'סטר הרחיב את המחלקה למתמטיקה, והציע משרות לכמה מתמטיקאים מעולים, ביניהם כאלה שפוטרו מעבודתם בגרמניה עקב עליית הנאצים לשלטון.
הוא גייס לאוניברסיטה את ריינהולד בר, פאול ארדש, צ'או קו, קורט מהלר ואת בינימינו סגרה.
בנוסף הוא גייס למחלקה את ג'ון ארתור טוד, הרולד דוונפורט, ואירח מרצים רבים נוספים.
בשנת 1945 חזר לקיימברידג', בתור ראש המחלקה למתמטיקה ופרש באופן רשמי בשנת 1953. הייתה זאת התקופה היחידה שבו הנחה תלמידי מחקר באופן רשמי, וג'ון ויליאם קסלס היה אחד מהם.
ספרו "משוואת דיופנטיות" (1969) מתבסס על הרצאותיו, ונותן הרגשה של סגנונו העובר במהירות מנושא לנושא.
בשנת 1946 היה הראשון שזכה בפרס בריק לבוגר (Senior Berwick Prize) מטעם החברה הלונדונית למתמטיקה.
לואי להב (נולד ב-1949) הוא מעבד ומפיק מוזיקלי ישראלי, מהבולטים והמשפיעים ביותר.
מאז תחילת שנות ה-70 עבד להב עם החשובים והמצליחים באמני ישראל.
להב נולד בשם לואי שַׁארְפְסְשְוֶוארְת ב-1949 בלה פאס שבבוליביה, בן ליוצאי פולין.
בשנת 1962, בגיל 12, עלה עם אמו ואחיו לישראל דרך ארצות הברית (שם נותר אביו).
בנעוריו התגורר ביפו, למד בפנימייה בכפר הירוק ולאחר מכן בבית הספר לאמנויות רננים, שם החל להתעניין בצד הטכני של הפקת מוזיקה.
שם למד במגמת ציור לצד שיעורי גיטרה אצל אגון קרטן.
בצה"ל שירת בצוות הווי חטיבת הצנחנים ביחד עם דודו זכאי, אברהם זיגמן, אורי שבח ואסתי קוסוביצקי.
במהלך שירותו עברת את שמו בעצת זיגמן (שמו המקורי פירושו חרב חדה, להב).
להב למד ב-Institute of Audio Research שבניו יורק ועבד כטכנאי קול והקלטות ב (1972–1975).
בתקופה זו עבד בהפקות של מספר מוזיקאים אמריקאים ידועים, ואף השתתף בהפקת האלבומים הראשונים של ברוס ספרינגסטין כשאשתו אז, צרויה "סוקי" להב ניגנה בכינור והשתתפה כזמרת ליווי של ספרינגסטין במסגרת להקת ה"אי סטריט בנד".
ב-1975 חזר לישראל והשתתף בהפקת שירים של דורי בן זאב, אריק איינשטיין, ג'וזי כץ, שמוליק קראוס ודני ליטני.
עבודתו החשובה והבולטת באותה שנה הייתה הפקת האלבום "סוף עונת התפוזים" של להקת תמוז (שבו ניגנה זוגתו צרויה להב בכינור בשיר "לא יודע איך לומר לך").
בעקבות ההצלחה האמנותית האדירה של האלבום "סוף עונת התפוזים" הפך להב לאחד השמות הבולטים במוזיקה הישראלית.
בשנים הבאות הוא הקליט והפיק מוזיקלית את דורי בן-זאב, להקת שמיים, יגאל בשן, שלום חנוך, להקת חמסין, תיסלם ואסתר שמיר.
חלק מהפרויקטים רשמו הצלחה, אולם במקרים אחדים גישתו הבלתי מתפשרת של להב גרמה לחיכוכים עם האומנים.
כמו כן בחלק מהאלבומים נרשמו מקרים של כישלונות מסחריים, למשל האלבום "חתונה לבנה" של שלום חנוך, כנראה גם בשל הסאונד המאסיבי שלהב ניסה להכניס ושהקהל הישראלי לא היה רגיל לשמוע.
ב-1984 נדמה היה שחל שינוי בצליל האופייני של להב, שהפך פחות מאסיבי ויותר נינוח, אך עדיין עם ניחוח של רוק ועם חיבור לסגנונות אחרים.
צליל זה זכה להצלחה רבה בקרב הקהל הישראלי, בייחוד בעבודתו של להב עם דויד ברוזה ושלמה ארצי.
עם זאת, בעבודתו עם גידי גוב על האלבום "דרך ארץ" הפיק להב צליל מאסיבי.
צליל זה, ביחד עם השירה הצרודה, שינה את תדמיתו הרכה של גוב, וזכה להצלחה מפתיעה.
בשנים הבאות הפיק להב אלבומים ומופעים מצליחים רבים, המשיך לעבוד עם דויד ברוזה ושלמה ארצי, וכן עם אמנים רבים נוספים, כשלומית אהרון.
בתחילת שנות ה-90 נכנס להב לשותפות באולפן מאסטרינג בניהולו של טלי כץ, לימים הבעלים של Masterone.
בשנות האלפיים עבד עם יהודה פוליקר, קרן פלס, דנה ברגר, גיל כהן, איתי פרל ועוד.
בשנת 2010 הצטרף להפקת תוכנית הבידור המוזיקלית "כוכב נולד" בעונתה השמינית.
להב הדריך את המתמודדים בעבודה על הגשת השירים.
בשנת 2011 הפיק להב את אלבום הבכורה של נתן גושן.
בשנת 2012 הפיק את האלבום "אושר", של הזמרת דיאנה גולבי.
לאחר סיום שירותו הצבאי נישא לצרויה להב, חברתו ללהקה הצבאית.
השניים נסעו לארצות הברית, שם נולדה בתם טל, שנהרגה בתאונה בגיל שלוש וחצי.
לאחר גירושים, נישא בשנית לפסי, ממנה נולדו לו שני ילדים.
אחד מהם האמן-יוצר תום להב.
בשנות האלפיים חי להב עם בת זוגו השלישית, דודי.
השניים מתגוררים בהרצליה ולהם שתי בנות משותפות.
2020 - פרס לנדאו על מפעל חייו.
2023 - פרס מיוחד מטעם דירקטוריון אקו"ם על תרומה למוזיקה ולתרבות הישראלית.
לואי מרשאן היה מוזיקאי צרפתי, מלחין ווירטואוז בנגינת עוגב וצ'מבלו.
בגיל שלושים ואחת היה ל"נגן עוגב מלכותי".
מרשאן נודע בטבעו התוסס והססגוני, הן בחייו האישיים והן כמוזיקאי וכבש את פריז בסערה כשהגיע לשם מליון.
יצא לו שם של אדם קשה ובלתי מהימן, אך אף על פי כן נודע ברבים כ"מרשאן הגדול".
אנקדוטה אחת ששרדה מימיו מספרת עליו, כי בעת סיור בדרזדן ניאות לתחרות מוזיקלית עם יוהאן סבסטיאן באך, אך הסתלק מן העיר זמן קצר לפני המועד שנקבע לתחילת התחרות.
הדעה הכללית הייתה, שמרשאן נמלט מן העיר משום שחשש לנחול מפלה מידי באך, אבל אין הוכחה חותכת לכך.
תיאור מוסמך יותר של מרשאן נותר בכל זאת מן הימים ההם, והוא מעיד על עזות המצח שלו ובוטות הליכותיו.
אחרי שאשתו של מרשאן עזבה אותו (ישנם מקורות המדווחים כי הכה אותה), פקד עליו המלך להעביר לה מחצית משכרו.
כתוצאה מכך, קטע מרשאן אחוז החימה את אחד הקונצרטים שלו באמצע והודיע למלך, לפני כל אנשי החצר שהתכנסו לשמוע את נגינתו, שאם אשתו אמורה לקבל מחצית משכרו, מן הראוי שתבוא ותנגן את שארית הקונצרט.
על אף הצלחתו של מרשאן והפופולריות שזכה לה בשעתו, רק מספר קטן של יצירות פרי עטו - ספר לעוגב, כמה שירים וקנטטות ושתי סוויטות לצ'מבלו (1702) יצאו לאור.
ספר שלישי של קטעים לצ'מבלו, בסך הכל 14 במספר (12 בדו מינור, 2 בדו מז'ור), המיוחסים ברובם ללואי מרשאן, התגלה בפריז בשנת 2003.
לואי לה וו היה אדריכל צרפתי אשר כיהן בתפקיד האדריכל הראשי של המלך לואי ה-14, מלך צרפת.
לה וו נולד בעיר פריז בשנת 1612. הוא הועסק על ידי לואי ה-14, יחד עם אנדרה לה נוטרה ושארל לה ברון בתכנון ארמון ורסיי וטירת וו-לה-ויקונט.
כמו כן, תכנן לה וו מבנים רבים ברחבי צרפת ובהם:
מספר אגפים בארמון הלובר (יחד עם קלוד פרו).
אוטל למבר שבאיל סן לואי.
הקולז' דה קטרה ניסיון (המשמש כיום את מכון צרפת).
לה וו נפטר בפריז ב-11 באוקטובר 1670.
לואי (אריה ליב) ליפְּסקי (Louis Lipsky; 1876, תרל"ו – 27 במאי 1963, ד' בסיוון תשכ"ג) היה מנהיג ציוני, עיתונאי וסופר, מראשי התנועה הציונית בארצות הברית, ממייסדי קרן היסוד, הסוכנות היהודית והקונגרס היהודי העולמי, מהפעילים למען הכרזה על מדינה יהודית בארץ ישראל.
ליפסקי נולד בשנת 1876 בעיר רוצ'סטר שבמדינת ניו יורק למשפחת מהגרים יהודים מפולין.
יחד עם אחיו אברהם ערך עיתון מקומי בשם "שופר" אותו הקים בעיר הולדתו ואשר התקיים 13 חודשים.
פיליפ כהן, המו"ל של העיתון הניו יורקי "העברי האמריקאי" הביא את ליפסקי לניו יורק בשנת 1900, שם התמנה ליפסקי לעורך העיתון, בו עבד במשך 14 שנה.
בשנת 1901 התבקש על ידי ד"ר סטיבן וייז לערוך עיתון חדש בשם "המכבי" (לאחר מכן "פלשׁתינה החדשה"), שיצא מטעם "הפדרציה של הציונים האמריקאים" (שמו הקודם של ארגון ציוני אמריקה).
כתב בעיתונות היהודית והכללית בארצות הברית.
בשנת 1914 מונה לתפקיד מזכיר הפדרציה של הציונים האמריקאים ולאחר מכן יו"ר הפדרציה (אשר הפכה בשנת 1917 לארגון ציוני אמריקה).
היה ממייסדי קרן היסוד, היה פעיל במגבית המאוחדת למען ארץ ישראל (פלשׂתינה) (United Palestine Appeal) ובמועצה הציונית האמריקאית.
יזם את הקמת הקונגרס היהודי האמריקאי, היה אחד ממקימיו בשנת 1917 ולאחר מכן שימש סגן-נשיא ויו"ר הקונגרס.
בשנת 1920 תמך בחיים ויצמן במחלוקת שלו עם לואי ברנדייס.
בשנים 1922–1930 שימש כנשיא ארגון ציוני אמריקה.
בשנים 1930–1959 היה נשיא חברת הביטוח "איסטרן".
בשנת 1936 היה נואם מרכזי בכנס היסוד של הקונגרס היהודי העולמי, שהוא נמנה עם מייסדיו (ולאחר מכן כיהן כסגן נשיא, כיו"ר הוועדה האדמיניסטרטיבית וכיו"ר הוועד הפועל של הקונגרס).
בשנים 1934–1945 פעל להצלת יהודי אירופה במסגרת הקונגרס היהודי האמריקאי עם סטיבן שמואל וייז.
לאחר מלחמת העולם השנייה פעל למען הקמת מדינה יהודית ולמען תוכנית החלוקה.
בשנת 1950 פרש מפעילות ציבורית, למעט פעילותו למען מכון ויצמן.
כתב ספרים, סיפורים, מחזות ומאמרים רבים.
בשנת 1962 הוענק לו פרס הרצל של הסתדרות ציוני אמריקה על פועלו למען הציונות.
נפטר ב-27 במאי 1963 והובא למנוחות בבית הקברות "מאונט אררט".
נקראו רחובות על שמו בירושלים ובתל אביב.
דמויות בציונות (תורגם מאנגלית על ידי ראובן אבינועם), ירושלים: הספרייה הציונית על יד הנהלת ההסתדרות הציונית, תשי"ז.
הרצל, וויצמן והמדינה היהודית (תרגם מאנגלית: עמיקם גורביץ'), רחובות: יד חיים וויצמן, [תשי"ז].
לואי לגֶר היה צייר צרפתי שעבד בעיקר באנגליה.
לגר נולד בוורסאי ולמד באקדמיה של פריז תחת הדרכתו של שארל לה ברון.
ב-1684, לאחר תום לימודיו, הגיע לאנגליה ועבד במשך תקופה קצרה עם אנטוניו וריו לפני שהחל לעבוד לבדו.
הוא התמודד מול סר ג'יימס ת'ורנהיל בתחום הציור של סצנות היסטוריות, וקישט בעיקר את בתי משפחות האצולה.
ציורי הקיר שלו מצויים בארמון בלנהיים, בית מרלבורו, בית פטוורת' ובית צ'אטסוורת'.
אחד מהנושאים העיקריים של הציורים הללו היו הניצחונות האנגליים בשדה הקרב על צבאותיו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
לגר צייר אלמנטים דתיים בכנסיית סנט לורנס שבווייטצ'רץ', לונדון, וב-1731 כתב על כך המשורר אלכסנדר פופ:
השורות הללו מתוך שירו של פופ קשורות, ככל הנראה, לעבודתו של לגר עבור הדוכס הראשון מקאנדוס בכנסייה זו ובבית קאנונס הסמוך.
לגר כיהן גם כדירקטור באקדמיה לציור של לונדון, שהוקמה על ידי גודפרי נלר בסתיו 1711.
לואי אלפרד סִקֵיי הוא סטנדאפיסט, שחקן, במאי, תסריטאי ומפיק קולנוע אמריקאי.
יצר וכיכב בסדרת הטלוויזיה המוערכת "לואי" של רשת FX.
בפברואר 2017 הציב אותו מגזין הרולינג סטון במקום הרביעי ברשימת 50 הסטנדאפיסטים הגדולים בכל הזמנים.
אמו, מארי לואיס סקיי (לבית דייוויס), היא מהנדסת תוכנה נוצרייה-קתולית.
אביו, לואיס סקיי, הוא כלכלן יליד מקסיקו.
סבו מצד אביו היה יהודי מהונגריה שהיגר למקסיקו ונישא לאישה מקסיקנית קתולית.
כשהיה תינוק בן שנה, עברו הוריו עמו זמנית למקסיקו סיטי, שם הוא גדל עד גיל שבע.
לאחר מכן עברה משפחתו לבוסטון שם התגרשו הוריו.
אביו של לואי התגייר ונישא לאחר גירושיו לאישה יהודיה-אמריקנית אשר עמה הקים משפחה והפך ליהודי אורתודוקסי.
מהקומיקאים ביל קוסבי, ריצ'רד פריור וג'ורג' קרלין.
בשנת 1984 החל לראשונה להופיע במועדוני סטאנד-אפ.
הוא שימש כותב במספר תוכניות בידור, בהן אלו של קונאן או'בריאן, דייוויד לטרמן, דיינה קארווי, כריס רוק, כשבמהלך עבודתו לצד רוק זכה עם צוות כותבי הסדרה בפרס אמי לשנת 1999.
בשנת 1998 ביים, הפיק וכתב הסרט הקומי "מחר בלילה" (Tomorrow Night), בהשתתפותם של סטיב קארל וונדה סייקס.
בשנת 2001 ביים וכתב את הסרט "פוטי טאנג", בהשתתפותם של ג'ניפר קולידג' וכריס רוק.
בשנת 2006 כתב, ביים וכיכב בסדרת הסיטקום "לאקי לואי" ברשת HBO, אך הסדרה ירדה לאחר עונה אחת בלבד.
בשנת 2010 החל לכתוב, לערוך, לביים ולככב בתוכניתו "לואי", המשודרת ברשת FX האמריקאית.
כשחקן קולנוע הופיע בסרטים: "מודלים לחיקוי", "המצאת השקר", "יסמין הכחולה", "האיש הכי כועס בברוקלין", "חלום אמריקאי" ו"טרמבו".
ב-2016 דיבב את הדמות הראשית בסרט ההנפשה הממוחשבת "החיים הסודיים של חיות המחמד".
ב-30 בינואר 2016 הוציא בכוחות עצמו את סדרת הרשת החדשה "הוראס ופיט".
הוא כותב ומביים אותה ומככב בה לצד סטיב בושמי ואידי פאלקו.
אף על פי שהצפייה בסדרה היא באמצעות תשלום אונליין, הפקת הסדרה גררה את לואי לחוב של 2 מיליון דולר.
ב-2016 יצר עם פמלה אדלון עבור "FX Networks" את הסדרה הקומית "דברים טובים יותר" אשר שודרה במשך חמש עונות עד לסיומה ב-2022. באותה שנה יצר יחד עם זאק גאליפנאקיס את הסדרה "הליצן העצוב" בכיכובו של גאליפנאקיס אשר שודרה במשך ארבע עונות עד 2019.
ב-18 באוגוסט 2016 הגיע לישראל והופיע במופע הסטנדאפ שלו בהיכל ארנה בירושלים.
באפריל 2017 יצא לצפייה בנטפליקס מופע הסטנדאפ בשם "2017".
בספטמבר באותה שנה יצא סרט הקומדיה "אני אוהבת אותך אבא" שם הוא משחק בתפקיד ראשי לצד קלואי גרייס מורץ.
ב-4 באפריל 2020 יצא מופע הסאנדאפ בשם ".Sincerely Louis C.K".
שהוא המוצר הראשון של סי.
לאחר העדויות על ההטרדות המיניות.
המופע יצא אקסקלוסיבית לאתר של סי.
ב-18 בדצמבר 2021 יצא המופע החדש בשם "Sorry", גם הוא יצא רק לאתר של סי.
בשיתוף עם הקומיקאי ג'ו ליסט, סרט עצמאי בשם "Fourth of July".
הסרט קיבל ביקורות חיוביות מהקהל וביקורות שליליות מהמבקרים.
הסרט הוקרן למשך כחודש וחצי בבתי קולנוע בודדים ברחבי ארצות הברית וקנדה ולאחר מכן הועלה אל האתר של סי.
בשנים 1995–2008 היה נשוי לאמנית-ציירת אליקס ביילי.
סבו של לואי היה יהודי שהמיר את דתו לנצרות קתולית, כשברח מהונגריה הנאצית למקסיקו.
אביו של לואי חזר בתשובה כשלואי היה מבוגר.
ב-2016, במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית הוא מחה בצורה חריפה נגד טראמפ.
החל מ-2015 הופצו שמועות שלא הבשילו לכדי חקירה, על הטרדות מיניות של סי קיי כלפי נשים העובדות במחיצתו.
בנובמבר 2017 פורסמו ב"הניו יורק טיימס" עדויות של מספר קומיקאיות כי הטריד אותן מינית.
לאור דיווחים אלו, נדחתה הפרמיירה של סרטו של סי קיי שהיה אמור לצאת באותם ימים.
ב-10 בנובמבר 2017 הוציא הודעה לתקשורת, בה אמר כי המקרים שפורסמו בעיתון נכונים, ושהוא חש חרטה על מעשיו.
בעקבות הפרשה פסק מפעילות סטנדאפ למשך מספר חודשים ולאחר מכן חזר בהדרגה.
לואי מרשל היה מגדולי מנהיגי יהדות ארצות הברית.
בחייו היה פעיל תאגידי וחוקתי, עורך דין לזכויות אזרחיות ופוליטיות, ומגשר.
מרשל היה ראש הקהילה היהודית, ועבד על מנת להבטיח חופש דתי, פוליטי ותרבותי לכל קבוצות המיעוט.
הוא היה ממייסדי הוועד היהודי-אמריקני ופעל למען זכויות, ואף על פי שלא היה ציוני הוא תמך בהצהרת בלפור ובהקמת הסוכנות היהודית המורחבת.
מרשל האמין בתנועה לשימור הטבע (Conservation movement), והיה אחד מהיוזמים שהביאו להקמתה מחדש של מכללת היערנוּת של מדינת ניו יורק בסירקיוז.
מרשל נולד בסירקיוז, ניו יורק להורים מהגרים מגרמניה.
אביו הגיע ב-1849 מבוואריה, ואימו הגיעה מוירטמברג ב-1853. מרשל היה המבוגר מבין ששת הילדים.
היו לו אח אחד וארבע אחיות.
מגיל צעיר ידע מרשל גרמנית ודיבר עם אמו רק בשפה זו.
לאחר מכן למד אנגלית ולימד עצמו יידיש.
לאחר שסיים את לימודי המשפטים הצטרף מרשל לעורך הדין ויליאם רגר.
מאוחר יותר הוא החל לעבוד עם חברו לכיתה סמואל אונטרמאייר.
ב-6 במאי 1895, הוא נישא לפלורנס, בת דודתו של שותפו סמואל.
לזוג נולדו ארבעה ילדים: ג'יימס, רות, רוברט וג'ורג.
ב-1905, מונה מרשל ליושב ראש בית המדרש לרבנים באמריקה.
ב-1906, הוא הקים עם חבריו יעקב שיף וסירוס אדלר את הוועד היהודי-האמריקאי.
ב-1914, מרשל היה חלק מהצוות המשפטי שייצג את ליאו פרנק, שהואשם ברצח של נערה בת 14 בבית החרושת לעפרונות אותו ניהל.
הוא יזם את הערעור לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בנוסף הוא היה פעיל בתחום זכויות האזרח והגנה על מיעוטים מטעם ארגון NAACP.
בסוף מלחמת העולם הראשונה, השתתף מרשל בוועידת השלום בפריז (1919) כנשיא הוועד היהודי-האמריקאי וכסגן נשיא של הקונגרס היהודי האמריקאי.
הוא נלחם בהצעה של המרכז לסטטיסטיקה אמריקאית להגדיר את היהודים כגזע.
על אף שהיה חלוק בדעותיו עם פוליטיקאים ציונים, הוא סייע בהקמתה של מדינת ישראל.
לנוכח עליית כוחם של הנאצים בגרמניה בשנות ה-20, העריך מרשל ב-1924 שאין "שמץ של סיכוי שתוכניתם [של הנאצים] תתבצע אי פעם ולו במידה מועטה שבמועטה".
מרשל נפטר ב-1929, בעת שנכח בכנס ציוני בציריך, שווייץ, על אף שהגדיר עצמו אנטי-ציוני.
הוא הגיע לכנס על מנת לקיים את המפגש הראשון של הסוכנות היהודית שהוקמה על ידו ועל ידי חיים ויצמן.
הוא נטמן בבית הקברות היהודי בברוקלין "שדות שלם".
בערים סירקיוז ותל אביב, יש רחובות על שמו של מרשל, ובברוקלין יש בית ספר יסודי על שמו.
לואיס סילבי "לואי" זמפריני (Louis Silvie "Louie" Zamperini; 26 בינואר 1917 – 2 ביולי 2014) היה שבוי מלחמה אמריקאי ממלחמת העולם השנייה, מטיף נוצרי, ורץ למרחקים אולימפיים.
זמפריני ייצג את ארצות הברית באולימפיאדת ברלין שהתקיימה בשנת 1936 בריצת 5000 מטר וסיים במקום השמיני.
בשנת 1941 התגייס לחילות האוויר של צבא ארצות הברית ושימש כמטילן במטוס B-24 ליברייטור.
בעת שהיו זמפריני וצוותו במשימת חיפוש מטוס אמריקני שנעלם, התרסק מטוסם בעצמו.
לאחר שנסחף במימי האוקיינוס במשך 47 ימים, נחת על אחד מאיי מרשל שהיו בשליטה יפנית.
זמפריני נלקח למחנה שבויים ביפן שם עונה.
ביוגרפיה שכתבה לורה הילנברנד על זמפריני בשם בלתי שביר, בוימה על ידי אנג'לינה ג'ולי לסרט לא נשבר.
לואי נולד ב-26 בינואר 1917 באוליאן שבניו יורק לאנטוני זמפריני וללואיז דוסי, ילידי ורונה שבאיטליה.
אחיו הגדול פיט ואחיותיו הצעירות וירג'יניה וסילביה.
לאחר שחלה לואי בן השנתיים בדלקת ריאות, עקרה משפחת זמפריני בעצת רופא ילדים לקליפורניה, שבה מזג האוויר החמים היטיב עמו, והתיישבה בעיירה טורנס.
לואי ייצג את ארצות הברית במשחקים האולימפיים של-1936 בברלין שבגרמניה הנאצית.
הישג בולט שלו נרשם בריצת 5000 מטר כאשר סיים במקום השמיני.
לואי משך את תשומת לבו של היטלר בזכות הקפת הסיום המהירה שלו.
במלחמת העולם השנייה, התגייס לואי לחיל האוויר האמריקני שם היה למטילן.
באחת המשימות שאליו נשלח לחפש מטוס שאבד באוקיינוס ולחלץ את הצוות שהיה בו, מטוסו אף הוא התרסק בלב ים.
רק שלושה נצלו בהתרסקות ושהו במשך 47 ימים, ניזונים מדגים שתפסו וממי גשם ששתו.
אחד מחבריו לטיס נפטר, וסירת ההצלה נסחפה אל חופי איי מרשל שהיו בשליטה של האימפריה היפנית.
לואי וחברו ראסל אלן פיליפס ("פיל") נשלחו למחנה, בו עונו, ולאחר מכן הופרדו כאשר הגיעו לטוקיו.
לואי הגיע למחנה שבויים בטוקיו, שעליו פיקד רב-טוראי מוטסוהירו וטאנבה שכינויו היה "הציפור".
לאחר תקופה ממושכת, קודם מפקד המחנה ועזב למחנה אחר, לשם נשלח לאחר מכן גם לואי.
לואי הפגין כוח סיבולת יוצא דופן, ועמד בכל העינויים.
ב-1945 שוחרר לואי וחזר לארצות הברית אחרי המלחמה, שם זכה בעיטורים אחדים.
לאחר המלחמה התחתן לואיס עם בחירת ליבו סינתיה אפלווייט ונולדו להם בת ובן.
כמו כן הוא גם שמר על קשר טוב עם חברו פיליפס למשך זמן רב.
לואי הגשים לבסוף את חלומו לשוב ולרוץ באולימפיאדה ורץ עם הלפיד האולימפי בגיל 80 ביפן.
בנוסף הוא קיים את הבטחתו בעת שנסחף בלב ים עם סירתו, ולבסוף הפך לנוצרי אדוק.
לואיס נפטר כאשר הוא בן 97 בשנת 2014 בקליפורניה, והספיק לראות גרסה מוקדמת של הסרט "לא נשבר", המספר את קורות חייו, שביימה אנג'לינה ג'ולי.
לוּאַי טאהא הוא כדורגלן ערבי-ישראלי המשחק בעמדת הבלם בהפועל עכו מהליגה הלאומית.
טאהא נולד וגדל בעראבה שבישראל, למשפחה ערבית-מוסלמית.
כבכור מבין חמישה ילדים, לעבד אל כרים טאהא, מנהל בית ספר תיכון, ולזהרה לבית בדארנה.
טאהא החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל חיפה, וכשהיה בן 17 עבר לקבוצת הנוער של בני סכנין.
בקיץ הצטרף לאחווה עראבה מליגה ב', וב-6 באוקטובר 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 2–3 על מכבי עירוני טמרה במסגרת גביע המדינה.
בינואר 2008 הושאל להפועל כרמיאל מאותה הליגה, וב-1 באפריל הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בתיקו 2-2 עם מכבי סקציה מעלות תרשיחא.
בעונה שלאחר מכן חזר לאחווה עראבה והיה שותף לעלייה של הקבוצה לליגה הלאומית.
בקיץ חתם במועדון ספורט אשדוד מליגת העל.
ב-1 בינואר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בניצחון 1–3 על הפועל עכו.
הייתה זו הופעת הליגה היחידה של טאהא במועדון, ולאחר מכן הוא הושאל להפועל כפר סבא מהליגה הלאומית.
בקיץ חתם במכבי אום אל-פחם מהליגה הלאומית, ובסיום העונה שוחרר מאשדוד וחתם בהפועל רעננה מהליגה הלאומית.
ב-17 במאי 2013 הבקיע שער בניצחון 1–3 על הפועל ירושלים, במשחק שהבטיח את עלייתה של הפועל רעננה לליגת העל.
ב-20 בינואר 2015 חתם לארבע וחצי שנים בהפועל באר שבע.
ארבעה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשפתח בהרכב בהפסד 0–1 למכבי חיפה, ועד לסיום העונה ערך שמונה הופעות בליגה.
בתחילת עונת 2015/2016 מיעט לשחק, אך לאחר פציעתו של ויליאם סוארס תפס את מקומו, ובסיומה זכה עם הקבוצה באליפות.
ב-24 ביוני 2016 חתם על הארכת חוזהו בשלוש שנים נוספות, ובעונת 2016/2017 זכה עם הקבוצה באליפות שנייה ברציפות, וכן בגביע הטוטו ובתואר אלוף האלופים.
בעונת 2017/2018 זכה עם הקבוצה שוב בתואר אלוף האלופים, ובהמשך הפך לשחקן הרכב קבוע וזכה עם הקבוצה באליפות שלישית ברציפות.
ב-15 ביוני 2021 עזב טאהא את הפועל באר שבע לאחר שש שנים וחתם בהפועל חיפה מליגת העל, המועדון בו גדל.
הוא נפצע תוך זמן קצר, ועקב כך גם לא היה כשיר לכל עונת 2021/2022.
ב-3 ביולי 2023 חתם בהפועל עכו מהליגה הלאומית.
ב-24 במרץ 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל הבוגרת, כשפתח בהרכב במשחק ידידות מול , שהסתיים בניצחונה של רומניה בתוצאה 1–2.
לואי ניקולא דאבו היה גנרל צרפתי אשר שרת בגרנד ארמה, בשיאו של עידן נפוליאון בונפרטה.
הכישרון האסטרטגי שלו, כמו גם המוניטין שיצא לו כמי שמשליט משמעת חמורה, הקנו לו את התואר "מרשל הברזל".
הוא נחשב יחד עם אנדרה מסנה וז'אן לאן, לאחד המפקדים המוכשרים ביותר של נפוליאון, ונאמנותו לזה האחרון הייתה ללא עוררין.
הוא התחנך בבית ספר צבאי באוסר, וב-29 בספטמבר 1785 עבר לאקול מיליטר בפריז.
הוא סיים את לימודיו ב-19 בפברואר 1788 בדרגת לוטננט, ושרת ברגימנט הפרשים המלכותי "שמפיין" אשר הוצב בעיר האסדין.
כאשר פרצה המהפכה הצרפתית, הוא נטש במהרה את עמדותיו המלוכניות ונסחף אל עקרונות המהפכה.
הוא הצטרף לכוח הצבאי החדש שהוקם - צבא המהפכה הצרפתי.
הוא שימש כמפקד בטליון (גדוד) בקרבות מלחמות המהפכה הצרפתית של שנת 1792, והצטיין במיוחד בקרב נירווינדן באביב 1793. הוא קודם לדרגת "גנרל של בריגדה", אולם בשל העובדה שמוצא משפחתו היה מהאצולה, סולק מתפקיד זה.
למרות זאת, הוא המשיך להילחם בשירות המהפכה, ולקח חלק בקמפיינים על הריין.
הוא שרת יחד עם ידידו לואי דסי במהלך המערכה הצרפתית בסוריה ובמצרים, אולם בחזור מהמזרח התיכון לא נכח בקרב מרנגו שבמהלכו נהרג דסי.
במהלך שירותו בצבא המהפכה, נחשף אליו נפוליאון בונפרטה שהתרשם ממנו עמוקות.
נפוליאון ארגן את נישואיו של דאבו לאיימי לקלרק, אחותו של שארל לקלרק, וגיסתה של פולין בונפרטה, אחות נפוליאון.
בכך, הפך דאבו לחבר במשפחה המורחבת של נפוליאון.
כאשר נפוליאון הפך עצמו ל"קונסול של צרפת", קיבל דאבו תפקיד פיקודו במשמר הקונסולרי.
כאשר נפוליאון הפך עצמו לקיסר, קיבל דאבו דרגה של מרשל.
דאבו נחשב לאחד מהפחות מנוסים ויותר צעירים מבין המרשלים האחרים, מה שהקנה לו את עוינותם וקנאתם לאורך הקריירה שלו.
דאבו קיבל פיקוד על הקורפוס השלישי של הגרנד ארמה.
בקרב אוסטרליץ, הקורפוס שלו הוצב באגף הדרומי וכלל 6,300 חיילים ו-12 תותחים.
במהלך הקרב הקורפוס מילא בצורה טובה את תפקידו; ריתק את האויב וברגע הנכון עזר לקורפוס הרביעי לכתר את האויב.
במהלך קרב ינה-אאורשטדט בשנת 1806, עמדו תחת פיקודו 28,000 חיילים, אולם לצבא הפרוסי שמולו היו 63,000 חיילים.
הכוחות של נפוליאון, היו שקועים בלחימה באזור יינה, ודאבו מצא את עצמו מבודד באאורשטדט.
אמנם הכוחות של ברנדוט שחנו בקרבת מקום יכלו להושיעו, אולם ברנדוט שנודע כהססן, לא הצטרף לקרב.
ייתכן אף כי הדבר נבע מעוינות בין המרשלים, מפרשיית עבר בה ברנדוט נחשד בבגידה ודאבו נשלח לעקוב אחריו.
דאבו הצליח להתגבר על הפרוסים לבדו, למרות הנחיתות המספרית.
לאחר הקרב דאבו הזועם הזמין את ברנדוט לדו-קרב, שנמנע רק תודות להתערבותו של נפוליאון.
כפרס, נפוליאון נתן לדאבו ואנשיו להיכנס ראשונים לברלין במסגרת מצעד הניצחון ב-25 באוקטובר של אותה שנה.
דאבו המשיך ללחום בהצטיינות, והתבלט בקרב איילאו וקרב פרידלנד.
נפוליאון מינה אותו כמושל הצרפתי של דוכסות ורשה, ובעקבות הסכם טילזיט בשנת 1807 מינה אותו לדוכס אאורשטדט.
דאבו נטל חלק פעיל בקרבות הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית, והתבלט במיוחד בקרב וגראם בשנת 1809, שבמהלכו פיקד על האגף הימני של הגרנד ארמה.
לאחר מכן הטיל עליו נפוליאון את משימת הארגון של "חיל התצפית של האלבה", שבסופו של דבר הפך לצבא הענקי שבאמצעותו פלש נפוליאון לרוסיה בשנת 1812.
בתחילת הפלישה, פיקד דאבו על הקורפוס הראשון, אשר כלל למעלה מ-70,000 חיילים.
הוא הביס כוחות רוסיים באזור מוהילב, לפני שחבר לכוח העיקרי.
הוא השתתף בכל המסע הכושל עד הנסיגה.
במהלך הנסיגה, הוא פיקד על העורף.
אולם נפוליאון סבר שהוא אטי מדי והחליף אותו במישל נה.
הוא לא תפקד היטב בקרב ברזינה, ולא העז להיפגש עם הקיסר שוב עד שהגיעו אל האלבה.
לאחר התבוסה, נפוליאון מינה אותו כמושל הצבאי של העיר המבורג.
כוחות הקואליציה האנטי-צרפתית השישית תקפו אותו, והוא הגן על העיר באומץ.
העיר הייתה מבוצרת גרוע, והייתה לו רק מעט תחמושת ואספקה.
עם זאת, הוא החזיק מעמד, והסכים להיכנע רק באפריל 1814, כאשר לואי השמונה עשר, מלך צרפת, אשר החליף את נפוליאון שיצא לגלות, הורה לו להיכנע.
האופי האכזרי שלו, היה לו לרועץ, ולאחר כניעתו הוא נאלץ להתגונן מפני שלל האשמות שהוטחו עליו.
עם זאת, הוא היה איש בעל משמעת קפדנית, שדרש ציות ודיוק נוקשה מחייליו.
כתוצאה מכך, חייליו היו לרוב אמינים יותר בביצוע חובתם.
כמו כן, דאבו אסר על חייליו לבזוז כפרי אויב, והטיל עונש מוות על מי שהפר את הפקודה.
הוא עזב את הצבא, ופרש לחיים אזרחיים.
הוא לא הסתיר את עוינותו כלפי שלטונם של בני בורבון, וכאשר נפוליאון חזר מגלותו באי אלבה, דאבו מיהר להצטרף אליו.
נפוליאון מינה אותו לשר המלחמה, והוא נאלץ לארגן בחופזה צבא חדש כדי להיאבק בקואליציה האנטי-צרפתית השביעית.
הוא היה כה חיוני למחלקת המלחמה, עד שנפוליאון בחר להשאיר אותו בפריז בזמן קרב ווטרלו.
דאבו הנהיג הגנה אבירית, אך חסרת תועלת, של עיר הבירה פריז בפני כוחות הקואליציה.
תואריו נשללו ממנו, וכאשר חלק מפיקודיו נאסרו בעוון ביצוע פשעי מלחמה, הוא לקח אחריות על מעשיהם.
הוא ניסה לשווא להגן על חברו לנשק מישל נה.
בהדרגה נמוגה העוינות שלו כלפי הבורבונים, והוא השלים עם שלטונם.
בשנת 1817 הוחזרו לו הדרגות והתארים שלו, ובשנת 1819 הוא התקבל כחבר ב"לשכת פריז".
בשנת 1822 הוא מונה לראש העיר סביני-סור-אורז', תפקיד בו החזיק במשך שנה.
בנו, לואי נפוליאון, שימש גם הוא כראש העיר בין השנים 1843-1846. הוא מת בפריז ב-1 ביוני 1823 בגיל 53.
דאבו היה נשוי ללואיזה איימי ג'וליה דאבו, שהייתה אחותו של שארל לקלרק וגיסה של פאולין בונפרטה.
הוא נישא לה ב-1801, והיא נשארה עמו עד יום מותו.
חיי הנישואים שלהם היו מאושרים, ובני הזוג היו נאמנים זה לזה למרות התקופות הארוכות שבהן לא היו יחד.
היו להם שמונה ילדים, ארבעה מתוכם מתו בילדות.
לואי אז'ן פליקס נל (שם מלא בצרפתית: Louis Eugène Félix Néel; 22 בנובמבר 1904 – 17 בנובמבר 2000) היה פיזיקאי צרפתי, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1970.
הוא למד באוניברסיטת שטרסבורג והוסמך מטעמה כדוקטור למדעים.
בשנת 1966 הוענק לו לגיון הכבוד.
ב-1970 זכה בפרס נובל לפיזיקה על עבודה יסודית וגילויים הנוגעים לאנטי-פרומגנטיות ופרומגנטיות שהובילו ליישומים חשובים בפיזיקת מצב מוצק.
תרומותיו לפיזיקה של מצב מוצק מצאו יישומים שימושיים רבים, במיוחד בפיתוח של יחידות זיכרון מחשב.
מדליית לואי נל המעונת מדי שנה על ידי האגודה הגאופיזית האירופית נקראת על שמו.
נל נפטר בבריב לה גלרד, בגיל 95.
לטריה נולד בפריז בירת צרפת, בנם של במאי הקולנוע פרנסואה לטריה ומעצבת התלבושות קתרין לטרייר (לבית פאביוס).
הוא אחיינם של ראש ממשלת צרפת לשעבר, לורן פביוס והאנטיקוואר פרנסואה פאביוס.
על חינוכו לאמנות הופקדה אמו.
לפני שהחל להתנסות בבימוי סרטים קצרים, היה לטריה מתופף בהרכב מוזיקלי חובבנית.
בהגיעו לגיל 18, אחרי שהשתפשף בענף הפרסום, עזב לטריה את צרפת כדי ללמוד קולנוע בבית הספר "טיש" לאמנויות (Tisch School of the Arts) של אוניברסיטת ניו יורק.
ב-1997 התלמד לטריה אצל הבמאי ז'אן-פייר ז'נה באתר הצילומים של הנוסע השמיני 4: התחייה.
עם שובו לצרפת, הוא עבד עם לוק בסון על הפקת פרסומות עבור החברות "קלאב אינטרנט" ו"לוריאל".
מאוחר יותר בשנת 2002, לטריה ביים את הסרט הראשון בטרילוגיית המשלח, סרט פעולה בכיכובו של ג'ייסון סטיית'האם.
על אף שבארצות הברית נתפש לטריה כמנהל האמנותי של הסרט וכקורי יואן כבמאי, באירופה ניתן קרדיט הבימוי ללטריה.
ב-2008, כחלק ממגמה בה במאים צרפתים רבים מועסקים בהוליווד, ביים לטריה את הסרט ביקום הקולנועי של מארוול, "הענק הירוק".
הפרויקט הבא שלו, גרסה מחודשת של התנגשות הטיטאנים מ-1981, הופץ על ידי האחים וורנר ועלה לאקרנים ב-2 באפריל 2010.
ב-2013 ביים את הסרט המצליח "האשליה" בכיכובם של מארק רופאלו, איילה פישר, וודי הרלסון, דייב פרנקו, ג'סי אייזנברג ורבים אחרים.
ב-2016 ביים את הסרט "גרימסבי".
בשנת 2021 שוחררה להפצה סדרת הטלוויזיה "לופן" בהשראת ארסן לופן, שביים.
בשנת 2022 ביים את קומדיית הפעולה "רחוק מהבית" בכיכובו של עומאר סי.
בשנת 2023 ביים את הסרט "מהיר ועצבני 10"; העשירי בסדרת סרטי "מהיר ועצבני", לאחר שהחליף את ג'סטין לין בכס הבימוי והוא יביים גם את הסרט האחרון בסדרה, "מהיר ועצבני 11".
באותה שנה, הפיק את הסרט "דוגי סטייל".
לואי ויליאם טומלינסון הוא זמר וכותב שירים אנגלי.
ידוע בתור חבר בלהקת הבנים "וואן דיירקשן".
ב-2010 הפך לחבר בלהקת וואן דיירקשן לאחר שהודח מריאליטי השירה "אקס פקטור בריטניה" בתור מבצע סולו.
הלהקה הוציאה חמישה אלבומים מצליחים, יצאה לארבעה סיבובי הופעות עולמיים, וזכתה במספר פרסים.
טומלינסון הוא מכותבי השירים העיקריים של הלהקה.
בדצמבר 2016 הוציא טומלינסון את הסינגל הראשון שלו בתור זמר סולו, "Just Hold On", הסינגל הגיע למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי.
ב-2017, הוא הוציא את הסינגל "Back to You" עם הזמרת האמריקאית ביבי רקסה ואת הסינגל "Miss You"; הסינגלים יהיו כלולים באלבום הסטודיו הראשון שלו.
ב-31 בינואר 2020 הוציא את אלבומו הראשון "walls"
ב-2013 הוחתם טומלינסון בתור שחקן כדורגל בקבוצה דונקסטר רוברס של הפוטבול ליג צ'מפיונשיפ על בסיס ללא חוזה.
ב-2015 הוא הקים חברת הקלטות משלו, "טריפל סטרינגס", חברה-בת של חברת ההקלטות של וואן דיירקשן, "סייקו רקורדס".
ביולי 2020 הודיע טומלינסון על הפסקת ההתקשרות עם "סייקו רקורדס".
טומלינסון נולד בדונקסטר, דרום יורקשייר, לג'והאנה פולסטון וטרוי אוסטין.
הם נפרדו כאשר היה תינוק, ולואי ואביו הביולוגי לא שמרו על קשר.
לאחר מכן לואי אימץ לעצמו את שם משפחתו של אביו החורג, מארק טומלינסון.
אימו נפטרה לאחר מאבק בלוקמיה, בדצמבר 2016.
בבית הספר התיכון הופיע טומלינסון במספר מחזות זמר בבית הספר שבו למד, Hall Cross School.
בהיותו נער, עבד בבית קולנוע ובאצטדיון הכדורגל של דונקסטר רוברס בתור מלצר בסוויטות האירוח.
הוא הודה שהוא לא מימש את עצמו מבחינה אקדמית בבית הספר, אך הוא נהנה לבלות עם חבריו ולהיות מעורב במחזות הזמר בבית הספר.
הוא גילם את דמותו של דני זוקו במחזמר "גריז" בהפקת בית הספר, וסיפר שהדבר נתן לו מוטיבציה להיבחן לריאליטי השירה "אקס פקטור".
טומלינסון, ביחד עם שתי אחיותיו, שיחק בסדרה "Fat Friends".
לאחר מכן הוא למד בבית ספר למשחק בבארנסלי.
הוא שיחק בסרט הטלוויזיה "If I Had You" של ITV ובסדרה "Waterloo Road" של BBC.
ב-2010, טומלינסון נבחן לעונה השביעית של ריאליטי השירה אקס פקטור בריטניה.
אך לא הצליח להתקבל לקטגוריית הבנים בתחרות.
לאחר הצעה של השופטת האורחת ניקול שרזינגר, הוא צורף ללהקה ביחד עם ארבעה בנים נוספים שגם הם הודחו מהתחרות, מפני שהשופטים הרגישו שהם טובים מדי מכדי להיות מודחים מהתחרות.
לואי טומלינסון, הארי סטיילס, ליאם פיין, נייל הורן וזאין מאליק חוברו ללהקת בנים ובכך נכנסו לקטגוריית הלהקות והמשיכו בתחרות.
הארי סטיילס המציא את השם "וואן דיירקשן".
וואן דיירקשן סיימה את התוכנית במקום השלישי, וזמן קצר לאחר מכן החתים סיימון קאוול את הלהקה על חוזה הקלטות בשווי שני מיליון לירה שטרלינג בסייקו מיוזיק.
ב-17 ביולי 2018 הוכרז שטומלינסון יהיה שופט לצד רובי ויליאמס, איידה פילד וסיימון קאוול בעונה ה-15 של אקס פקטור הבריטי.
טומלינסון היה המנטור של קטגוריית הבנים, ובחר את המתמודדים דלטון האריס, ארמסטרונג מרטינס, ברנדן מוריי ואנטוני ראסל להופיע בשלב ההופעות החיות.
בגמר התוכנית, דלטון האריס זכה במקום הראשון ובכך הפך טומלינסון לשופט הראשון בתוכנית שהתחרה בה בעבר וניצח בתור מנטור.
בעקבות ההצלחה הבינלאומית של וואן דיירקשן, שני אלבומי הסטודיו הראשונים של הלהקה, "Up All Night" שיצא ב-2011 ו-"Take Me Home" שיצא ב-2012, שברו מספר שיאי מכירות, הגיעו לראשי המצעדים ויצרו להיטים כמו "What Makes You Beautiful" ו-"Live While We're Young".
טומלינסון כתב יותר שירים בוואן דיירקשן מאשר כל חבר אחר בלהקה, כולל הלהיטים "Perfect", "History" ו-"Fool's Gold".
ב-2015 השתתף טומלינסון ב"אקס פקטור" בתור שופט אורח לצד סיימון קאוול.
הוא הביע עניין להיות שופט קבוע ב"אקס פקטור" במהלך ההפסקה של וואן דיירקשן,
שתכננה להפסיק את פעילותה במרץ 2016 על מנת לאפשר לחברי הלהקה לעבוד על פרויקטים בנפרד.
במהלך ההפסקה תכנן טומלינסון להמשיך לכתוב שירים ביחד עם חבר הלהקה ליאם פיין.
הוא עסק גם בהדרכה והנהלה של להקת הבנות שייסד.
ב-10 בדצמבר 2016 הוציאו טומלינסון והדי ג'יי האמריקאי סטיב איוקי את הסינגל "Just Hold On", ימים ספורים לאחר מות אמו ממחלת הסרטן.
באותו היום הופיעו טומלינסון ואיוקי עם השיר בהופעה חיה בפעם הראשונה בגמר אקס פקטור הבריטי.
טומלינסון הקדיש את השיר ואת הופעתו לאימו המנוחה.
ביולי 2017 הוציא טומלינסון את הסינגל "Back to You" בשיתוף פעולה עם ביבי רקסה ו-Digital Farm Animals.
לאחר מכן חתם על חוזה הקלטות עם אפיק רקורדס.
ב-21 בפברואר 2019 פורסם כי חתם על חוזה הקלטות עם אריסטה רקורדס.
ב-27 בפברואר, טומלינסון הודיע ברשתות החברתיות שהסינגל שלו, "Two of Us", יצא ב-7 במרץ 2019.
לואי הוציא את האלבום הראשון שלו: "WALLS" ב-31 בינואר 2020. ביולי 2020 הודיע כי הוא עוזב את חברת התקליטים סייקו מיוזיק בה היה מיוצג מאז שנת 2011.
טומלינסון השתתף במשחק צדקה באצטדיון קיפמאוט בעיר הולדתו, דונקסטר על מנת לגייס כסף לעמותה Bluebell Wood Charity והוא קיבל הצעה ממועדון הכדורגל המקצועי דונקסטר רוברס להצטרף למועדון על תנאים ללא חוזה לאחר שהרשים את המועדון ביכולותיו בזמן המשחק.
העסקה הותאמה ללוח הזמנים של טומלינסון והוא שיחק רק במשחקים מתואמים מראש על מנת לא להפריע לקריירת המוזיקה שלו.
הוא קיבל את מספר הקבוצה 28 לעונה בין השנים 2013–2014. טומלינסון התרגש להיות בקבוצה וסיפר כי הוא היה מעריץ כדורגל מגיל צעיר והוא נהג ללכת לצפות במשחקים באצטדיון הקבוצה בדונקסטר כשהיה ילד.
ב-8 בספטמבר 2013 שיחק טומלינסון בקבוצה של מועדון הכדורגל סלטיק במשחק צדקה לכבוד סטיליאן פטרוב.
במהלך המשחק הוא נפצע לאחר שתוקל על ידי החלוץ האנגלי גבי אגבונלאהור והוחלף מיד לאחר מכן.
בעקבות זאת ספג אגבונלאהור נאצות ממעריצי וואן דיירקשן בחשבון הטוויטר שלו ולכן הוא התנצל בפני טומלינסון.
ב-26 במאי 2016 הוא השתתף במשחק הצדקה של חברו ללהקה נייל הורן באצטדיון קינג פאוור.
ב-7 בספטמבר 2014 חזר לסלטיק פארק על מנת להשתתף במשחק הצדקה "MAESTRIO Charity Match" לאחר שגויס לשחק בקבוצה שהרכיב ריו פרדיננד נגד הקבוצה שהרכיב פול מקסטיי.
בזמן היותו בוואן דיירקשן גייסה הלהקה כספים רבים לצדקה, וטומלינסון בעצמו היה מעורב גם בפעילות צדקה מחוצה לה.
טומלינסון, ביחד עם חברו ללהקה ליאם פיין, אירח נשף צדקה לכבוד "Believe in Magic", ארגון התומך בילדים שהם חולים סופניים.
טומלינסון ופיין נכנסו לקרב הצעות שבסופו טומלינסון תרם 10,000 לירות שטרלינג לצדקה כדי שיצבעו את הפנים של פיין.
טומלינסון תרם גם שני מיליון לירות שטרלינג לארגון "Believe in Magic", וביחד, הוא ופיין תרמו מעל חמישה מילון לירות שטרלינג לארגון.
חברי הלהקה האחרים, הארי סטיילס ונייל הורן, לא יכלו להגיע לאירוע, אך גם הם תרמו פריטים, שנמכרו במכירה הפומבית שערך הארגון.
טומלינסון מעורב בפעילויות צדקה כבר מספר שנים.
הוא מעורב לחלוטין בפעילויות של העמותה Bluebell Wood Children's Hospice והוא אחד מהתומכים שלה.
טומלינסון נוטה להשתמש ברשתות החברתיות על מנת להעלות את המודעות והתמיכה בפעילות הצדקה שלו.
לכבוד יום הולדתו ה-23, מעריצי להקת וואן דיירקשן גייסו כספים רבים ל־Bluebell Wood Children's Hospice.
טומלינסון וכמה מבני משפחתו פנו לרשתות החברתיות על מנת לפרסם את העמותה Niamh's Next Step.
מספר העוקבים בחשבון הטוויטר של העמותה עלה וכך גם המודעות למטרה של העמותה.
במהלך ההפסקה של וואן דיירקשן, טומלינסון רוצה להמשיך בתרומותיו לצדקה בזמנו הפנוי.
באפריל 2016 הודיע טומלינסון שהוא ישחק כדורגל באירוע הצדקה Soccer Aid, אשר מגייס כסף לארגון יוניס"ף.
הוא שיחק עם הנבחרת האנגלית לצד רובי ויליאמס, אולי מארס, פאדי מקגונס, ג'ק וויטהאל וסלבריטאים נוספים ב-5 ביוני 2016. הוא שיחק נגד חברו ללהקה נייל הורן, ששיחק בקבוצה הנגדית, שייצגה את שאר מדינות העולם.
הוריו של טומלינסון, טרוי אוסטין וג'והאנה פולסטון, נפרדו כשהיה פעוט.
טומלינסון לא שמר על קשר עם אביו.
יש לו ארבע אחיות למחצה מהנישואים השניים של אמו למארק טומלינסון: שרלוט "לוטי", פליסיטי "פיזי", והתאומות הזהות דייזי ופיבי.
מארק וג'והאנה התגרשו בזמן שטומלינסון התחרה באקס פקטור.
לטומלינסון יש אחות למחצה נוספת מהנישואים השניים של אביו.
באוקטובר 2013 הוכרז שאמו ג'והאנה מצפה לתאומים עם ארוסה, דניאל דיקין.
ב-12 בפברואר 2014, אימו ילדה תאומים לא זהים.
ג'והאנה נישאה לדיקין ב-20 ביולי 2014. ב-7 בדצמבר 2016, אמו נפטרה בגיל 43, לאחר שנלחמה בלוקמיה במשך יותר משנה.
ביולי 2015 דווח שטומלינסון מצפה לתינוק מבריאנה ג'נגווירת'.
ב-4 במרץ 2017 הוא נעצר לאחר שתקף צלם פפראצי בשדה התעופה בלוס אנג'לס.
לאחר מכן שוחרר בערבות של כ-20,000 דולר.
ב-15 במרץ 2019 פורסם שאחותו למחצה, פליסיטי, נפטרה ב-13 במרץ 2019, בגיל 18. בעקבות זאת ביטל טומלינסון את הופעתו ב"קומיק ריליף" שהייתה צפויה להתקיים ב-15 במרץ.
שנה שם תפקיד הערות 2006 If I Had You ילד שמוצא גופה סרט טלוויזיה 2012 iCarly עצמו פרק: "וואן דיירקשן" 2016 איש משפחה עצמו פרק: "רוץ, כריס, רוץ" 2018- אקס פקטור שופט עונה 15
לואי לאנגרה , הוא מנצח צרפתי.
הוא בנו של נגן העוגב ותאורטיקאי המוזיקה אלאן לאנגרה.
אחת מאחיותיו היא צ'לנית חובבת.
לאנגרה למד בקונסרבטוריון של שטרסבורג, אבל לא קיבל הדרכה אקדמית רשמית בניצוח.
הוא החל את הקריירה המוזיקלית שלו כמדריך לשירה ופיתוח קול ועוזר באופרה הלאומית של ליון, בשנים 1983 עד 1986. בשנים הבאות עבד כעוזר למנצח בפסטיבל אקס-אן-פרובאנס, ובמשרה מקבילה בפסטיבל ביירוית.
משנת 1989 עד 1992 היה עוזר מנצח בתזמורת פריז.
באירופה ובבריטניה כיהן לאנגרה כמנהל מוזיקלי של תזמורת פיקארדי (1998-1993), האופרה הלאומית של ליון (2000-1998), האופרה הנודדת של גליינדבורן (2003-1998), והתזמורת הפילהרמונית של ליאז' (2006-2001).
ביוני 2011 התמנה לאנגרה למנצח הראשי של קאמרטה אקדמיקה זלצבורג, החל בספטמבר 2011, בחוזה התחלתי לחמש עונות.
לאנגרה ניצח לראשונה בארצות הברית ב-1991 בפסטיבל המוזיקה של ספולטו באמריקה.
בדצמבר 2002 התמנה למנהל מוזיקלי של "פסטיבל בעיקר מוצרט" בלינקולן סנטר, ניו יורק., משרה בה החל לכהן באופן רשמי בקיץ 2003. במרץ 2005 הוארך החוזה ההתחלתי שלו עם "בעיקר מוצרט" עד 2008. באפריל 2017 הוארך החוזה שלו עד 2020. ביולי 2019 הודיע הפסטיבל על הארכת החוזה של לאנגרה עד 2023.
לאנגרה ניצח לראשונה כאורח על התזמורת הסימפונית של סינסינטי במרץ 2011. על יסוד הופעה זו, מנתה תזמורת סינסינטי את לאנגרה באפריל 2012 למנהל המוזיקלי ה-13 שלה, החל בעונת 2014-2013, בחוזה התחלתי לארבע שנים.
הוא נכנס לתפקידו כמנהל מוזיקלי בפועל מיד עם מינויו.
במרץ 2015 הודיעה תזמורת סינסינטי על הארכת החוזה של לאנגרה כמנהל מוזיקלי עד עונת 2020-2019. החוזה הוארך שוב בפברואר 2017 עד עונת 2022-2021. ביוני 2021, תזמורת סינסינטי הודיעה שלאנגרה יסיים את כהונתו כמנהל המוזיקלי שלה בתום עונת 2023-2024
לאנגרה הוציא כמה הקלטות בחברת וירג'ין קלאסיקס, עם תזמורת האופרה הלאומית של ליון, תזמורת עידן הנאורות, הקאמרטה של זלצבורג ולה קונסרט ד'אסטרי.
עם התזמורת הפילהרמונית של ליאז' הקליט ליוניברסל/אקורד סימפוניות של פרנק ושוסון, קונצ'רטי לפסנתר של ליסט, ראוול ושולהוף ולחברת סייפרס (סולנית קלייר-מארי גיי) יצירות לקלרינט ותזמורת מאת מוצרט, רוסיני וובר (סולן ז'אן-לוק ווטאנו).
כמה מהקלטותיו קיבלו פרסים, בהן "ויקטואר דה לה מוזיק" (MIDEM), פרס דיאפזון ד'אור, ופרסי גרמופון.
לאנגרי היה שותף לפרס ל"הישג מוזיקלי מצטיין" מאגודת הפילהרמונית המלכותית כמי שניצח על הפקת פסטיבל גליינדבורן של פידליו.
עם התזמורת הסימפונית של סינסינטי הקליט לאנגרי מוזיקה שהוזמנה בשביל התזמורת.
ללאנגרה ואשתו איימה קלארק לאנגרה, כתבת בטלוויזיה הצרפתית, יש שני ילדים.
ב-2006 עוטר לאנגרה בתואר אביר מסדר האמנויות והספרות.
לואי מאל היה שחקן, תסריטאי, במאי קולנוע ומפיק סרטים צרפתי-אמריקאי.
נחשב לאחד מאנשי הגל החדש הצרפתי, אם כי הסתייג משיוך זה.
הוא מהבמאים הבודדים שזכו פעמיים בפרס אריה הזהב.
מאל עבד הן בתעשיית הקולנוע הצרפתי והן בהוליווד, ויצר בצרפתית ובאנגלית.
סרטיו המפורסמים ביותר כוללים את סרט הפשע "מעלית לגרדום" (1958), דרמת מלחמת העולם השנייה "לקומב, לוסיאן" (1974), סרט הפשע הרומנטי "אטלנטיק סיטי" (1980), הדרמה הקומית "ארוחת הערב שלי עם אנדרה" (1981), וסרט השואה האוטוביוגרפי "להתראות ילדים" (1987).
מאל נולד למשפחת תעשיינים אמידה במחוז נור, בצפון צרפת, בנם של פרנסואזפייר מאל.
במהלך מלחמת העולם השנייה, מאל למד בפנימייה קתולית ליד פונטנבלו.
כבן 11 הוא היה עד לפשיטה של גסטפו על בית הספר, שבה רוכזו שלושה תלמידים יהודים, בהם חברו הקרוב, ומורה יהודייה וגורשו לאושוויץ.
מנהל בית הספר, פר ז'אק, נעצר על כך שאכסן אותם ונשלח למחנה הריכוז במאוטהאוזן.
מאוחר יותר יתייחס מאל לאירועים אלה בסרטו האוטוביוגרפי "להתראות ילדים".