tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסרט זכה בפרס עבור הנראטיב הטוב ביותר בפסטיבל South by Southwest, וכן סטנפילד עצמו היה מועמד לפרס על תפקידו כשחקן משנה מטעם אינדיפנדט ספירט.
בשנת 2014 שיחק סטנפילד בסרט "סלמה" את תפקידו של ג'ימי לי ג'קסון, ואף שיחק בסרט "הטיהור 2: לשרוד את הלילה".
בשנת 2015 שיחק בסרטים "ממוריה" (Memoria) ו"מיילס אהד" (Miles Ahead).
כמו כן, שיחק בסרט האימה "קינג ריפל" (King Ripple).
בנוסף, גילם את הראפר סנופ דוג בסרט "היישר מקומפטון", שעסק בסיפורה של להקת ההיפ הופ N.W.A.
החל משנת 2016, שיחק סטנפילד בסדרה "אטלנטה".
ב-2017, שיחק את L בעיבוד של נטפליקס לסדרה המבוססת על המאנגה היפנית מחברת המוות, וכן בקליפ מוזיקלי של הזמר מייקל קיוונוקה.
בשנת 2019 שיחק בסרט הפשע "יהלום לא מלוטש", בקומדיה הרומנטית "לילה בניו יורק" מבית נטפליקס ובמותחן "רצח כתוב היטב".
בשנת 2021 השתתף בסרט "יהודה איש קריות והמשיח השחור" בתפקיד ביל אוניל.
על התפקיד קיבל מועמדות לפרס אוסקר לשחקן משנה הטוב ביותר.
ביולי 2023 כיכב בסרט "טירה רדופה" של דיסני ובאוקטובר 2023, כיכב בסרט "סיפורו של קלרנס" .
באוקטובר 2024, פורסם כי סטנפילד יככב בסרט של בוטס ריילי בשם "I Love Boosters", בהפקת אולפני Neon.
שנהסדרהתפקידהערות2016–2022אטלנטהדריוס אפס25 פרקים2019–2020בוג'ק הורסמןגיאדיבוב; 7 פרקים2021–הווהיאסוקהיאטסוקהדיבוב; 6 פרקים
גם מפיק בפועל2023The Changelingאפולו קאגווהתפקיד ראשי; 8 פרקים
לקנמב (Lecanemab), הנמכרת תחת השם לקמבי (Leqembi), היא תרופה המבוססת על נוגדנים חד שבטיים נגד עמילואיד בטא לטיפול במחלת אלצהיימר הניתנת באמצעות עירוי תוך ורידי.
לקנמב אושרה לשימוש רפואי בארצות הברית בינואר 2023.
לקנמב מיועדת לטיפול במחלת אלצהיימר.
לקנמב עלול לגרום להפרעות הדמיה הקשורות לעמילואיד (AIRA).
לקנמב הוא נוגדן חד שבטי המורכב מגרסה מואנשת של נוגדן עכבר, mAb158, המזהה פרוטופיברילים ומונע שקיעת עמילואיד בטא במודלים של בעלי חיים של מחלת אלצהיימר.
בינואר 2023, ה-FDA העניק אישור מואץ לתרופה.
ה-FDA אישר את הבקשה למסלול מהיר של lecanemab לחברת התרופות Eisai.
האישור הומר לאישור רגיל ביולי 2023. ביולי 2024 קיבלה אישור FDA תרופה דומה, בשם דוננמב (קיסונלה).
לעומת זאת, סוכנות התרופות האירופית המליצה ביולי 2024 שלא לאשר שימוש בלקנמב עקב יחס נמוך מדי בין תועלת לנזק.
לקס פרידמן (ברוסית : Лекс Фридман, באנגלית: Lex Fridman; נולד ב-15 באוגוסט 1983) הוא מדען מחשבים רוסי-אמריקאי ממוצא יהודי, שדרן פודקאסט וחוקר בינה מלאכותית.
הוא מדען מחקר במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, ומנחה את הפודקאסט של לקס פרידמן, פודקאסט וסדרת יוטיוב.
פרידמן הוא יהודי ממוצא רוסי ונולד בצ'קלובסק, טג'יקיסטן.
אביו, פיזיקאי הפלזמה אלכסנדר פרידמן, נולד בקייב, אוקראינה ומשמש כפרופסור ומנהל מכון הפלזמה CJ Nyheim במכללה להנדסה של אוניברסיטת דרקסל.
סבתו מצד אמו נולדה וגדלה בחרקוב, וסבו מצד אמו נלחם בצבא האדום נגד הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה.
אחיו הוא גרגורי פרידמן, גם הוא חוקר בפיזיקה של פלזמה.
כשהיה כבן 11 עברה משפחתו של פרידמן מרוסיה לאזור שיקגו.
הוא למד בבית הספר התיכון נויקווה ואלי בנאפרוויל, אילינוי.
הקריירה של פרידמן החלה בגוגל, שם עבד על למידת מכונה.
כיום הוא מדען מחקר ב-MIT.
ב-2017 הוא עבד על ראייה ממוחשבת, למידה עמוקה ותכנון אלגוריתמים עבור כלי רכב חצי אוטונומיים.
ב-2019 הוא עזב את AgeLab ונהיה חוקר באוניברסיטה בעקבות מחלוקת סביב מחקר שנערך על Tesla Autopilot.
פרידמן החל את הפודקאסט שלו בשנת 2018, בתחילה כחלק מקורס MIT 6.S099 על בינה כללית מלאכותית.
הכותרת המקורית שלו הייתה הפודקאסט של בינה מלאכותית, ששונתה מאוחר יותר לפודקאסט של לקס פרידמן כדי לשקף את המגוון הרחב יותר של הנושאים שהוא יעסוק בו.
פרידמן משתמש בפודקאסט כדי לדון ב-"AI, מדע, טכנולוגיה, היסטוריה, פילוסופיה וטבעם של בינה, תודעה, אהבה וכוח".
הפודקאסט בנוי כתוכנית ראיונות אורך.
הראיונות נערכים באופן אישי, בדרך כלל באורך של שעתיים עד ארבע שעות.
בפודקאסט הופיעו המוזיקאי קניה ווסט, אלוף העולם ה-16 בשחמט מגנוס קרלסן, מנהל קרן הגידור ריי דליו, ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, ההיסטוריון יובל נח הררי, ואילי ההון והטכנולוגיה ג'ק דורסי, אילון מאסק, מארק צוקרברג,וג'ף בזוס.
פרידמן שילב גם את העניין שלו בג'יו-ג'יטסו ברזילאי וענפי התמודדות אחרים עם הפודקאסט שלו, כמו ראיון עם אלוף העולם ב-UFC, ז'ורז' סנט-פייר, הג'ודוקא האולימפי טראוויס סטיבנס, רוג'ר גרייסי, ג'ון דנהר, וקרייג ג'ונס.
הוא גם מתרגל ג'יו ג'יטסו ברזילאי ומחזיק בחגורה שחורה מדרגה ראשונה תחת ריק ופיל מיגליארזה.
הוא השתתף במספר תחרויות גראפלינג, בעיקר במשחק נגד גארי טונון ב-2013.
לקטור הוא מושג בלטינית שבמקורו, Lector, נועד לתאר אדם שקורא, בין אם בקול או בדממה.
בהשאלה משמש המושג לתאר אדם שמטרתו לברור טקסטים המיועדים לפרסום בהוצאות לאור או בעיתונים, או המיועדים להתקבל לשלבים שונים בתחרויות של יצירה ספרותית, פואטית או מדעית.
בשפות מודרניות לובש המושג תעתיקים שונים.
למשל, בצרפתית – lecteur, בפולנית – lektor וברוסית – лектор.
התואר לקטור עשוי לשמש לתיאור מרצים וחוקרים באוניברסיטאות מסוימות.
התואר lector jubilate הוא מקבילה לדוקטור לתאולוגיה.
בהשכלה הגבוהה בהולנד, התואר לקטור משמש לתיאור מנהיג קבוצת מחקר באוניברסיטה למדע יישומי.
ללקטור יש מערך דומה של משימות כמו לפרופסורים מן המניין, שנמצאים בדירוג גבוה יותר ממנו באוניברסיטה מחקרית, אם כי ברמה יישומית ולא בסיסית.
מרצה דתי מכונה לפעמים לקטור.
המרצה מכריז על קריאות כתבי הדת המשמשים בליטורגיה מתוך הספר הליטורגי הרשמי (lectionary).
בפולנית, המילה לקטור משמשת גם לתיאור "קורא מחוץ למסך" או "קריין קולי" (Voice-over).
לקטור הוא קורא המספק את הקול בתוכניות וסרטים בשפה זרה שבהם נעשה שימוש בטכניקת תרגום קולי.
זוהי טכניקת לוקליזציה סטנדרטית במדינות מסוימות, למשל בטלוויזיה הפולנית ואופציה בתקליטורי DVD רבים.
דיבוב מלא שמור בדרך כלל לחומר לילדים.
בקובה ניתן השם לקטורים לקוראים בבתי חרושת לסיגרים שבהם בידרו את העובדים על ידי הקראת ספרים או עיתונים בקול רם, לעיתים קרובות פרסומים סוציאליסטיים.
ההקראה הייתה בתשלום והמשלמים היו איגודי עובדים או עובדים שאספו כסף.
בארצות הברית המנהג היה נפוץ במפעלי הסיגרים של איבור סיטי (Ybor City) בטמפה שבפלורידה אך הוא הופסק לאחר שביתת יצרני הסיגרים בעיר ב-1931.
מקורו של הנוהג ככל הנראה בקובה.
לקטורים החלו לפעול בשנת 1865 כדי לחנך וכדי להפיג את השעמום בקרב עובדי תעשיית ייצור הסיגרים.
לקטורים, וחומר הקריאה שלהם, נבחרו על ידי עובדי מפעל הסיגרים.
לקטורים לקחו על עצמם לעיתים קרובות תפקידים חוץ-רשמיים ובעבר פעלו כמאיצי התנגדות לבעלי המפעלים.
החל משנת 2017, אונסק"ו שקל לשמר את המקצוע כסוג של "מורשת תרבותית בלתי מוחשית".
מותג הסיגרים מונטקריסטו נולד מהחיבה שהייתה ליצרני הסיגרים להאזין ללקטורים המקריאים את הספר הרוזן ממונטה כריסטו.
המחזאי הקובני-אמריקאי נילו קרוז (Nilo Cruz) הנציח את תרבות הלקטורה במפעלי הסיגרים במחזהו "אנה בחוג הטרופי" (Anna in the Tropics), שזכה בפרס פוליצר למחזאות בשנת 2003.
לקטולוז (באנגלית Lactulose) הוא דו-סוכר הנמצא בשימוש רפואי משנת 1957 לטיפול במחלות כגון עצירות כרונית, אנצפלופתיה כבדית ומחלת כליות כרונית.
מנגנון הפעולה מבוסס על תסיסת לקטולוז על ידי מיקרוביוטה של המעי.
התרופה מוכרת בישראל בשמות המסחריים אבילק (Avilac) ולבולק (Laevolac).
התרופה עצמה מכילה סוכרים נוספים כמו: פרוקטוז, גלקטוז ולקטוז.
שימוש ממושך בתרופה עלול להזיק.
מכיוון שלקטולוז היא תרופה הפועלת מקומית במעי ואינה נספגת לדם, היא בטוחה יותר מכמה משלשלים אחרים.
תופעות הלוואי העיקריות של לקטולוז כוללות כאבי בטן וגזים.
זמן תחילת ההשפעה של התרופה הוא בין 12 ל-48 שעות וכך גם משך ההשפעה שלה.
יוהנס ביכר, פרופסור לרפואה ולפרמקולוגיה קלינית בשווייץ, פרסם את הניסוי הראשון שלו עם לקטולוז ב-The Lancet ב-1966. למרות השפעה טובה של התרופה על עצירות, טיפול זה נתקל בספקנות.
לאחר ניסוי נוסף בשנת 1969, החברה המדעית והרפואית החלה לקבל את התרופה.
הרעיון של ביכר היה שלקטולוז אינו נספג במעי הדק ולכן מגיע למעי הגס.
שם לקטולוז מזין את צמיחת הלקטובצילים.
עליית החומציות במעי הגס תפחית את ספיגת האמוניה.
בכמה מחקרים נמצא שהפחתה באמוניה נמצאת בקורלציה עם ירידה ב-pH בצואה.
לפני כן, אינגלפינגר (רופא עמית של פרופסור יוהנס ביכר) הציע תפקיד עבור לקטולוז באנצפלופתיה כבדית לאחר שאחרים גילו שלקטובצילים משתמשים בלקטולוז ליצירת חומצה לקטית, ובכך יצרו מצב המקדם צמיחה על חשבון חיידקים אחרים.
ביכר לקח שני חולים עם פרופיל מחלתי של אנצפלופתיה כבדית אשר טופלו ברצף במספר טיפולים שהתחלפו מדי שבוע.
התרופות השונות שניתנו למטופלים היו ניומיצין, סורביטול ולקטולוז.
בשני החולים, לקטולוז שיפרה באופן משמעותי את הסימפטומים של מחלתם (אנצפלופתיה כבדית).
בנוסף הייתה היעלמות של "רעד מתנופף" (רעד גס של הידיים - סימן של המחלה).
אך נישאר סיכון להישנות (חזרה של המחלה) אנצלופתיה כבדית במידה והטיפול הראשוני היה סורביטול ולאחר מכן הוחלף בלקטולוז.
הלקטולוז שסיפקה פיליפס-קופר הייתה מכונה דופאלק (סירופ בטעם תפוז בשימוש רגיל לטיפול בעצירות).
רמות האמוניה במטופלים ירדו עם שיפור האנצפלופתיה הכבדית ולהפך.
העדויות ללקטולוז כטיפול ראשון הן במידה רבה מבוססות על ניסיון קליני.
נחשפה סקירה מערכתית שרוב המחקרים בוצעו בתחילת שנות ה-70 והיו באיכות נמוכה (לפי הסטנדרטים של תחילת המאה ה-21).
לקטולוז לא שיפר את התמותה במטופלים, וההשפעה בטווח הארוך לא הייתה מתמשכת.
לקטולוז ניתנת לרכישה ללא מרשם אך מקובל להשתמש בה במשך שבועיים לכל היותר.
במידה וסובלים מעצירות ממושכת או במידה והבעיה לא נפתרת אחרי שבועיים ניתן לפנות לרופא המטפל.
לקטולוז מתחילה לפעול תוך 12 עד 48 שעות לאחר הנטילה.
אופן נטילת התרופה הוא בסירופ או מתן רקטלי (לא נפוץ בישראל).
המינון השכיח לטיפול בעצירות הוא בין 15-30 מיליליטר פעם ביום.
לטיפול באנצלופתיה כבדית המינון המומלץ הוא 30–50 מיליליטר 3 פעמים ביום.
אפשר ליטול את התרופה יחד עם מזון או בין הארוחות, מומלץ להקפיד על שתייה מרובה של נוזלים בזמן שמטופלים בתרופה.
ניתן לתת את התרופה לחולה המרותק למיטה.
הטיפול מיועד גם לשימוש ארוך טווח, אם כי שימוש ממושך עלול לגרום לתלות בתכשירים משלשלים.
בילדים התרופה מיועדת רק לטיפול בעצירות.
התרופה תינתן רק בהמלצת רופא, והוא קובע את המינון.
להלן המינון המקובל בחלוקה לפי גילאים:
עד גיל שנה: עד 5 מיליליטר פעם ביום.
14 שנים ויותר: 15 או 30 מיליליטר פעם ביום.
לקטולוז הוא דו סוכר שמורכב מפרוקטוז וגלקטוז, ומהווה נגזרת סינתטית של מולקולת סוכר גדולה.
במעי הגס, הלקטולוז מפורק לחומצות אורגניות על ידי חיידקים המצויים במעיים.
התוצר של פירוק הלקטולוז מושך מים ומגביר תנועתיות מעיים.
בנוסף משתמשים בלקטולוז למניעת הפרעות מוחיות הנלוות להפרעה חמורה בתפקוד הכבד, עקב יכולתו של לקטולוז להפחית את רמת האמוניה בדם על ידי הוצאת אמוניה עודפת בצואה.
תרופות שמגבירות את הפרשת השתן - כגון פורוסמיד או הידרוכלורתיאזיד.
השילוב ביניהן לבין לקטולוז יכול להעלות את הסיכון להפרעות במלחים בדם ובמיוחד לגרום לירידה ברמות האשלגן בדם.
השילוב ביניהם לבין לקטולוז יכול להעלות את הסיכון להפרעות במלחים בדם ובמיוחד לגרום לירידה ברמות האשלגן בדם.
אמפוטריצין B - תרופה נגד פטריות שניתנת בבתי החולים.
השילוב בינה לבין גלוקולוז יכול לגרום לירידה ברמות האשלגן בדם, לכן מומלץ לנטר את רמות האשלגן בדם אם יש טיפול משולב.
תרופות משלשלות אחרות - השילוב איתן יכול לגרום לשלשול, אם סובלים מאנצלופתיה כבדית יש להימנע משילוב תרופות משלשלות אחרות עם לקטולוז.
דיגוקסין - מפני שלקטולוז יכולה לגרום לירידה ברמות האשלגן בדם בשילוב עם דיגוקסין מעלה את הסיכון להרעלת דיגוקסין (חוסר תיאבון, בחילות, הקאות, שינויים בראייה והפרעות קצב (כמו דופק גבוה או דופק לא סדיר)).
אפשר לשלב את התרופות יחד אבל צריך לנטר את רמות הדיגוקסין והאשלגן בדם.
תרופות לטיפול במחלות מעי דלקתיות (קרוהן וקוליטיס)-לקטולוז משפיע על רמת החומציות במעי הגס ולכן יכולה להוריד מיעילות התרופות לטיפול במחלות מעי דלקתיות.
תופעות לוואי נפוצות של לקטולוז שיכולות להופיע במהלך הטיפול הן: נפיחות מגזים, כאב בטן, שלשול, בחילה, והקאה.
בנוסף התרופה יכולה לגרום לתופעות לוואי לא נפוצות כמו בלבול, סחרחורת, התעלפות, פה יבש, ירידה במתן שתן, צמא מוגבר, דופק מהיר או לא סדיר, נרגנות, אובדן תיאבון, שינויים במצב הרוח, כאבי שרירים-התכווצויות או עוויתות, חוסר תחושה או עקצוץ בידיים, ברגליים ובשפתיים.
אי-שקט, שלשול חמור, נפיחות בכפות הרגליים, בעיית נשימה, עייפות או חולשה חריגים.
במקרה שתופעות לוואי אלו מופיעות מומלץ להתייעץ עם הרופא המטפל.
נטילת התרופה לא אמורה להשפיע על יכולת הנהיגה.
לא ידוע על השפעה כלשהי שיש לאלכוהול על התרופה, אמנם מטופלים הסובלים מאנצלופתיה כבדית מונחים להימנע משתיית אלכוהול.
אנשים הסובלים מסכרת ניתן ליטול את התרופה ללא חשש, מפני שהתרופה מכילה סוכר שלא נספג בדם ולא יעלה את רמת הסוכר בדם.
במינון גבוה יותר הניתן לאנשים הסובלים מאנצלופתיה כבדית יש צורך לעקוב אחרי איזון הסכרת.
אנשים הסובלים מאי-סבילות ללקטוז יכולים ליטול את התרופה, משום שכמות הלקטוז המתפרקת ממנה היא קטנה מכדי לגרום לתסמינים.
עם זאת, ייתכן שלאחר נטילת התרופה יהיו תופעות לוואי כמו כאב בטן, גזים, ונפיחות בבטן.
רגישות-יתר לאחד או ליותר ממרכיבי התרופה, מומלץ להימנע ממנה.
במידה של גלקטוזמיה (הפרעה גנטית חמורה שלא מאפשרת עיכול של גלקטוז) לא מומלץ להשתמש בתרופה.
חסימת מעיים וממחלות מעי דלקתיות וכן במקרה של חשש מנקב במעיים לא מומלץ להשתמש בתרופה.
שימוש ממושך בתרופה יכול לגרום להפרעות במלחים בדם, במיוחד בתינוקות, במבוגרים בני 65 ויותר ובחולים תשושים.
אנשים הסובלים מתסמונת מערכת עיכול-לב (תסמונת בה הפרעות במערכת העיכול יכולות לגרום להפרעות בקצב הלב) ונוטלים לקטולוז צריכים לדווח לרופא שלהם על כל החמרה בתסמיני המחלה, במיוחד אם מופיעים נפיחות בבטן או גזים.
נשים הרות שסובלות מעצירות יכולות ליטול את התרופה, כי קטגוריית הבטיחות בהריון של לקטולוז היא B
התרופה כמעט ואינה נספגת במעי, ולא עוברת לשליה כלל.
התרופה לא נספגת כלל בגוף האם, ולכן אינה מופרשת בחלב האם לתינוק היונק.
אין שום מניעה לקחת את התרופה במהלך הנקה.
בנצרות המערבית, "לקטיו דיווינה" היא שיטה של הגות ופרשנות לכתבי הקודש הנוצריים הנהוגה בעיקר במנזרים.
השיטה נועדה לחזק ולהעמיק את האמונה הנוצרית.
שיטת הלימוד "לקטיו דיווינה" כוללת ארבעה שלבים: קריאה איטית בכתבי הקודש, מדיטציה, תפילה והרהור.
תחילה קוראים קטע מכתבי הקודש, לאחר מכן מתעמקים במשמעותו באמצעות מדיטציה, ולאחר מכן מתקיימת תפילה והרהור על תוכן הכתובים, במטרה להגיע לתובנות רוחניות ולעבודה פנימית.
המטרה העיקרית בשיטת "לקטיו דיווינה" איננה פרשנות של כתבי הקודש אלא התבוננות והתעמקות במשמעותם לאור חיי ישו והעמקת האמונה הנוצרית.
לדוגמה, בספר הבשורה על פי יוחנן פרק י"ד פסוק כ"ז, ישו אומר: .
גישה פרשנית יכולה להתמקד בסיבה לאמירה זו במהלך הסעודה האחרונה, ובקשר שלה לסיפורים אחרים בברית החדשה.
לעומת זאת, בשיטת "לקטיו דיווינה" התלמיד קורא את הפסוק, ואז "נכנס לדמות" ומרגיש כאילו ישו מדבר אליו אישית ומברך אותו, במקום "לנתח" את דבריו.
על פי המסורת הנוצרית, שיטת לימוד זו מובילה להבנה טובה יותר של הברית החדשה ולהרגשת התקרבות לאל.
מזמורי תהילים מתאימים במיוחד לתרגול "לקטיו דיווינה" בזכות הלשון הלירית שלהם, ומאמינים רבים חשים כי הם שומעים את קולו של אלוהים כשהם קוראים בהם ומהרהרים בתוכנם.
המלומד הנוצרי אוריגנס פיתח את השיטה במאה ה-3, ולאחריו השתמשו בה גם אמברוזיוס ואוגוסטינוס.
תרגול "לקטיו דיווינה" אופייני לאורח החיים של המסדר הבנדיקטיני, שם הוא נהוג מאז המאה ה-6, בה קבע בנדיקטוס מנורסיה, מייסד המסדר, כי נזירי המסדר חייבים ללמוד את כתבי הקודש לפי שיטה זו במשך מספר שעות בכל יום, לצד זמנים שהוקצו לתפילה משותפת, לתפילה פרטית ולעבודה.
ארבעת השלבים הפורמליים הוגדרו במאה ה-12 על ידי מסדר הקרטוזיאנים.
האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר הדגיש את חשיבות השיטה בנאומיו ב-2005 ו-2007.
שיטת "לקטיו דיווינה" היא חלק מתוכנית הלימוד השנתית "תרגילים רוחניים".
במהלך השנים נכתבו מספר ספרים המסבירים כיצד להשתמש בשיטה, ובמאה ה-21 נפוצו גם יישומים המקלים על משתמשיה.
בבלשנות, לקסיגרמה הוא מונח מקביל למונח לקסמה, אך בעוד לקסמה משמש בתיאור שפות טבעיות, המונח לקסיגרמה משמש בתיאור סוג מסוים של שפות מתוכננות.
שני המונחים הללו קרובים למונח מילה.
לקסיגרמה היא בעצם סוג של לוגוגרמה.
מדובר בסמל המייצג מושג לשוני כלשהו, שבשפה מדוברת היה מבוטא באמצעות מילה.
בעוד לוגוגרמות עשויות להיות איקוניות, כלומר לשקף את המושג בצורה גרפית, לקסיגרמות הן תמיד שרירותיות, ולעולם אינן איקוניות.
מבחינה זאת לקסיגרמות דומות מאוד למילים בשפה מדוברת, או בכתב אלפביתי - כשם שאין קשר חזותי או קולי בין מילה לבין המושג שהיא מייצגת (ברוב המקרים מדובר ברצף צלילים או שרטוטים שאינם דומים לעצם או למושג שהם מתייחסים אליו), כך אין קשר חזותי בין הלקסיגרמה למושג שהיא מייצגת.
לקסיגרמות הן תמיד סמלים חזותיים - שרטוט או תמונה - ואין להן ביטוי קולי.
שפת לקסיגרמות פותחה באוניברסיטה של ג'ורג'יה (Georgia State University) בארצות הברית, כשפה מתוכננת (חיקוי של שפה טבעית).
המטרה הייתה ליצור שפה שתוכל לשמש את הבונובו - קוף אדם, שדומה מאוד לבן אדם, אך אינו מסוגל להפיק קולות האופייניים לשפה אנושית.
השפה פותחה במסגרת ניסוי בלשני שבו ניסו ללמד בונובו לדבר באמצעות מקלדת שעל כל מקש שלה הוטבעה לקסיגרמה.
הקשה על מקש שעליו מוטבעת לקסיגרמה מקביל להגיית מילה בשפה מדוברת.
סדר ההקשות כפוף לחוקים תחביריים הדומים לחוקי התחביר הקובעים את אופן צירוף המילים למשפטים בשפות המדוברות.
לקסינגטון , המכנה עצמה "בירת הסוסים העולמית", היא עיר במדינת קנטקי בארצות הברית.
העיר השנייה בגודלה במדינה אחרי לואיוויל וממוקמת במקום ה-70 ברשימת הערים הגדולות בארצות הברית, אוכלוסייתה מנתה 308,428 נפש בשנת 2013.
בין האתרים המרכזיים בעיר: פארק הסוסים של קנטקי (Kentucky Horse Park), מסלולי מרוצי הסוסים "קינלנד" ו"רד מייל"; מפעל חמאת הבוטנים "ג'יף" (המייצר יותר חמאת בוטנים מכל מפעל אחר בעולם), אוניברסיטת טרנסילבניה ואוניברסיטת קנטקי.
בכל שנה ביוני מתקיים בעיר פסטיבל מוזיקת בלוגראס.
בשנת 2010 נערכו משחקי הרכיבה העולמיים בלקסינגטון.
לקסינגטון הוקמה ביוני 1775 בווירג'יניה (17 שנים לפני שקנטקי הפכה למדינה).
קבוצה של חלוצים בראשות ויליאם מק'קונל חנתה ביובלי ערוץ האלקהורן (נקרא "הזרם העירוני" ומוטה תחת רח' ויין), באזור "מעיינות מק'קונל" על שמו.
לאחר ששמעו על ניצחונם של המתיישבים בקרבות לקסינגטון וקונקורד ב-19 באפריל 1775, הם קראו למחנה שלהם "לקסינגטון", על שם לקסינגטון, מסטוצ'סטס.
בגלל החשש ממתקפות אינדיאנים, התיישבות הקבע נדחתה בארבע שנים נוספות.
ב-1779 קולונל רוברט פטרסון ו-25 איש נוספים הגיעו מפורט הארוד והקימו מבני קבע.
העיר לקסינגטון הוקמה ב-6 במאי 1782, בהחלטה של המועצה הכללית של וירג'יניה.
העיר התפתחה וב-1820 כבר הייתה אחת הערים הגדולות והעשירות ממערב להרי האלגהני, וזכתה לכינוי "אתונה של המערב".
אחד מהתושבים המפורסמים של העיר באותן שנים היה ג'ון ווזלי האנט, שהפך למליונר הראשון ממערב להרי האלגהני.
הכלכלה הסתמכה על עבדות וב-1850 חמישית מתושבי המדינה היו עבדים ובלקסינגטון היה הריכוז הגבוה ביותר של עבדים בכל קנטקי.
המדינה ניסתה להפגין נייטרליות בתחילת מלחמת האזרחים האמריקנית.
גם אברהם לינקולן וגם ג'פרסון דייוויס נולדו בקנטקי (כשרק שנה אחת ו-100 מילין מפרידים ביניהם) ושניהם גם התגוררו תקופת מה בלקסינגטון: דייוויס למד באוניברסיטת טרנסילבניה ב-1824-1823. רעייתו של לינקולן, מרי טוד לינקולן נולדה וגדלה בעיר והזוג ביקר בעיר מספר פעמים לאחר נישואיהם ב-1842.
מרפאת הגמילה מסמים הראשונה בעולם, "המרכז למחקר התמכרויות", הוקמה ב-1935 בלקסינגטון; הבניין משמש ככלא פדרלי.
בעיר התקיים ב-1947 המפגש הראשון של מכורים אנונימיים.
בנוסף, מספר חברות גדולות מחזיקות מרכזים בלקסינגטון:
ACS (חברה המספקת שירותי מיקור חוץ בתחום המחשבים; אחת מ-500 החברות הגדולות בארצות הברית על פי כתב העת פורצ'ן (Fortune 500)
לקסמרק (יצרנית מדפסות ומוצרים אחרים לעיבוד חזותי)
אשלי ג'אד, שחקנית (נולדה בקליפורניה, גדלה בקנטקי)
ג'פרסון דייוויס, נשיא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, התגורר מספר שנים בעיר
סטיב זאן, שחקן (מתגורר בקנטקי)
מרי טוד לינקולן, רעייתו של הנשיא אברהם לינקולן (נולדה וגדלה בעיר)
ג'ורג' קלוני, שחקן (נולד וגדל בעיר)
בלקסינגטון גרים כ-2,500 יהודים, כ-1% מכלל תושבי העיר.
בעיר שני בתי כנסת - "אוהבי ציון" המשתייך ליהדות המסורתית (קונסרבטיבית) ו"טמפל עדת ישראל" הרפורמי.
רבת בית הכנסת הקונסרבטיבי, שרון כהן, היא הרבה הראשונה של התנועה בדרום ארצות הברית; בית הכנסת מחזיק גם חברותא.
בית הכנסת הרפורמי הוקם ב-1 בנובמבר 1903, והוא אחד הוותיקים בדרום ארצות הברית.
בנוסף, באוניברסיטת קנטקי פעיל ארגון הלל לסטודנטים יהודיים.
בבלשנות ובמדעים הקוגניטיביים של השפה, לקסיקון הוא מעין רשימה מנטלית במוחו של הדובר, הכוללת את כל המילים שהדובר מכיר, בשפות בהן הוא מדבר.
ברשימה מקודד כל המידע הרלוונטי לגבי אותה מילה (כגון: איך הוגים אותה, מה המשמעויות שלה, והאם היא שם עצם או פועל).
הלקסיקון הוא אחד המנגנונים של השפה, והוא מקיים ממשק עם מנגנונים אחרים כגון מנגנוני הסמנטיקה והתחביר.
לקסיקון (מיוונית: λεξικόν – מושג שמשמעותו הבסיסית היא "מילון") או מילון אנציקלופדי הוא אנציקלופדיה קומפקטית, כזו שמסתכמת בכרך אחד, אם כי לעיתים כרך עבה למדי.
לעיתים משמשת המילה כחלק משמה של אנציקלופדיה רחבת היקף.
בדומה למילון ולאנציקלופדיה, מתאפיין גם הלקסיקון במיון לקסיקוגרפי, כלומר הערכים מופיעים בו בסדר אלפביתי עולה.
ההחלטה באיזו מילת מפתח לבחור לשם הספר (מילון, לקסיקון או אנציקלופדיה), תלויה גם ביומרנותו של המו"ל.
בשנת 1704 הוציא לאור ג'ון האריס את "לקסיקון טכניקום" , שהיה לאנציקלופדיה הראשונה הערוכה בסדר אלפביתי.
"לקסיקון אישים" מאת דוד שחם (הוצאת ידיעות אחרונות, 2007): כרך עב כרס (1,005 עמודים), ובו יותר מ-8,000 ערכי אישים, בדרך כלל בני פסקה אחת, ובה תיאור תמציתי של האיש.
"סופר לקסיקון כרטא", בעריכת רימונה גרסון (הוצאת כרטא, 2005): כרך עב כרס (959 עמודים), ובו 12,000 ערכים, בדרך כלל בני פסקה אחת, בכל קשת הנושאים הנכללים באנציקלופדיה כללית.
ההקדמה ללקסיקון משקפת את תפיסת עולמו של יוצרו, באומרה שהלקסיקון "שקול לכרכים מודפסים רבים שאבד עליהם הכלח".
בהוצאת "דביר" יצאה סדרה של לקסיקונים, כל אחד מהם מוקדש לנושא מסוים, כגון "לקסיקון דביר לשיפור הלשון" מאת ראובן סיון, לקסיקון דביר - עולם הדתות, ו"לקסיקון דביר לכימיה".
לקסיקון אוֹפק לספרות ילדים הוא לקסיקון בשני כרכים הכולל כאלפיים ערכים, ונועד להביא בקיצור את תולדות מחברי ספרי הילדים ואת עיקרי יצירותיהם.
הוא נערך על ידי ד"ר אוריאל אופק ויצא בהוצאת זמורה ביתן, תל אביב, בשנת 1985.
הכרך הראשון כולל את הערכים מהאות א' עד כ', והכרך השני את שאר הערכים.
הלקסיקון נערך במשך עשרים שנה.
עורך הלקסיקון, אוריאל אופק, מבהיר במבוא לספר כי מקצוע ספרות ילדים הוא בעל השפעה עמוקה על גיבוש טעמנו ועיצוב אישיותנו, ובכך הוא מדגיש את חשיבות הלקסיקון.
בלקסיקון נכללים מחברים מהסוגים הבאים:
סופרים קדוּמים, כמו איסופוס היווני או ברכיה הנקדן.
סופרים למבוגרים הנקראים בעיקר על ידי ילדים ונוער, כמו דניאל דפו שחיבר את "רובינזון קרוזו".
סופרים הכותבים הן לצעירים והן למבוגרים, אך הדגש בכתיבתם הוא לצעירים.
הוגי דעות, מחנכים, מו"לים, עורכי עיתונים ואומנים העוסקים בספרות הילדים, כמו משה דפנא ומשה אהרון בייגל.
סופרים הכותבים בעיקר לצעירים, כמו עמוס בר ופוצ'ו, מרי מייפס דודג'.
בכל ערך יש פרטים על חיי הסופר, על ייחודו ועל יצירותיו וכן פירוט, עד כמה שניתן, של יצירותיו.
לקרוא את לוליטה בטהרן הוא ספר שחיברה הסופרת האיראנית, פרופסור אזאר נפיסי.
הספר יצא לאור בשנת 2003, היה ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס במשך מאה שבועות ותורגם ל-32 שפות, בהן עברית.
הספר מתאר קבוצת קריאה שאירחה נאפיסי בביתה שבטהראן אחרי שעזבה את משרתה כמרצה באוניברסיטה, כאשר לא יכלה עוד ללמד בתנאים הבלתי אפשריים של המהפכה האסלאמית.
בקבוצת הקריאה נטלו חלק שבע מהטובות בתלמידותיה של נאפיסי, שנפגשו בביתה מדי שבוע במשך שנתיים, בין 1995 ו-1997, כדי לשוחח על יצירות ספרותיות אסורות של סופרים מערביים: הנרי ג'יימס, ולדימיר נבוקוב, ג'יין אוסטן ואחרים.
במקביל, שוחחו רבות גם על המצב באיראן בתקופה שאחרי המהפכה האסלאמית, על האופן שבו ניפצה המהפכה את חלומותיהן ועל שלטון של דיכוי, הפחדה ואלימות שבו הפכו חייהן לסיוט מתמשך.
שני קווים מקשרים בין היצירות הספרותיות שעליהן דנות נאפיסי והסטודנטיות שלה לבין המצב באיראן: הדמיון בין המהפכה והחיים באיראן לחלק מהיצירות וההשראה שסיפקו חלק מהיצירות לנאפיסי ותלמידותיה לנסות ולשמור על עצמאותן ולמרוד, ולו רק במעט ובהיחבא, ברדיפה ובדיכוי של השלטונות.
עוד מספרת נאפיסי על חייה שלה שהפכו נסבלים פחות ופחות לאחר המהפכה, עד ליום שבו עזבה את איראן והיגרה לארצות הברית.
הסרט "לקרוא את לוליטה בטהראן", הוצג במאי 2023 לשיווק בשוק הסרטים בקאן.
הסרט מבוים על ידי הבמאי זוכה הפרסים ערן ריקליס ונכתב על ידי מרג'ורי דייוויד.
השחקניות הראשיות כוללות את גולשיפתה פאראהני , זאר אמיר-אברהימי ומינה כאוואני .
הסרט מהווה שיתוף פעולה איטלקי-ישראלי בהפקת מיכאל שרפשטיין, מריקה סטוקי, משה אדרי, סנטו ורסאצ'ה, ג'אנלוקה קורטי וריקליס.
אברהימי התמודדה עם ביקורת מצד עמיתיה הפלסטינים על שיתוף הפעולה עם במאים ישראלים, אך הדגישה שהפרויקט הוא ביטוי להתנגדות אמנותית למלחמות.
נפיסי ציינה שהסרט מתחבר למאבקים באיראן, במיוחד לאחר מותה של מהסא אמיני, והסלוגן "אישה, חיים, חירות".
נפיסי ציינה שהסרט נועד להעביר את המסר שהממשלות האיראנית והישראלית מובילות למלחמות לא רק בארצן אלא בכל האזור, והסרט מדגיש את המסר "ששנאה לא תעבוד".
ב-1 באוקטובר, כאשר איראן תקפה בטילים את ישראל, ריקליס היה בתל אביב ועסק בהכנות להקרנת הבכורה של הסרט בפסטיבל הסרטים ברומא.
ב-27 באוקטובר, יום לאחר תקיפה חוזרת של ישראל באיראן, זכה הסרט בפרס חביב הקהל ובפרס מיוחד מטעם חבר השופטים ברומא.
לקסיקון הספרות העברית החדשה הוא לקסיקון ביו-ביבליוגרפי מקוון הכולל ביוגרפיות וביבליוגרפיות של סופרים ישראלים ועבריים.
נכון ליולי 2021, כולל הלקסיקון כ-4000 ערכים, בהם מעל ל-3,400 סופרים, מתרגמים, משוררים ועורכים, וכן תוכן עניינים של כתריסר כתבי עת ספרותיים ומספר כתבי עת עם טקסט מלא (הו!, מטעם, מכאן) וכתבי עת חלקיים בתהליך (עתון 77, מאזנים ועוד).
הלקסיקון הוא פרי יוזמתו של פרופ' יוסף גלרון-גולדשלגר, המשמש כעורכו.
יוסף גלרון-גולדשלגר הוזמן בשנת 1988 על ידי אוניברסיטת המדינה של אוהיו בארצות הברית, לנהל את הספרייה למדעי היהדות, וכיום הלקסיקון פועל בחסותה.
הדגש בפרויקט הוא המידע הביבליוגרפי, כלומר מראי מקומות למאמרים ורשימות שנכתבו על היוצר ויצירתו ושפורסמו בכתבי-עת, עיתונים, מונוגרפיות ואנתולוגיות, וכן, בצורה סלקטיבית, באתרים ובבלוגים המצויים באינטרנט.
לקסיס נקסיס היא חברה המאפשרת חיפוש במאגרי נתונים אלקטרוניים של פסקי דין, עיתונות ומידע כלכלי.
בשנת 1994 החברה נרכשה על ידי חברת ריד אלסווייר ובשנות האלפיים, פועלת כחטיבה בתוכה.
החברה מאפשרת גישה וחיפוש ביותר משלושה מיליארד מסמכים מסוגים שונים, בהם קובצי חוקים ופסקי דין של מערכת המשפט האמריקאית, אלפי מהדורות יומיות של עיתונים וכן מידע כלכלי ממקורות שונים.
כמו כן במאגרי החברה מידע ממערכת המשפט הצרפתית, האוסטרלית, הקנדית, הדרום אפריקאית והבריטית.
במאגר Nexis ישנה אפשרות לחיפוש ביותר מ-20,000 עיתונים, מקורות חדשות, רשומות ציבוריות ומאגרי מידע אחרים.
החברה הוקמה כ-Lexis בשנת 1970 כניסוי של לשכת עורכי הדין של אוהיו במטרה לאפשר גישה לפסקי דין.
בשנת 1973 היא הושקה לציבור וניתן היה לחפש במאגרים משפטיים של ניו יורק ואוהיו.
בשנת 1980 אוחסנו בה פסקי דין של כל מדינות ארצות הברית.
באותה שנה נוסף גם שירות Nexis שאפשר לעיתונאים לחפש במאגר מידע של עיתונים סרוקים.
לקסיס נקסיס מיוצגת בישראל על ידי חברת ארד-אופיר בע"מ.
לקסיקון האישים של ארץ ישראל: 1799–1948 הוא לקסיקון בעריכתם של יעקב שביט, יעקב גולדשטיין וחיים באר, שראה אור בהוצאת עם עובד בשנת 1983. הלקסיקון נכתב על ידי היסטוריונים וחוקרים.
הוא מכיל מידע על כארבעת אלפים אישים שפעלו בארץ ישראל בין השנים 1799, שנת מסע נפוליאון בארץ ישראל, ו-1948, שנת הקמת מדינת ישראל.
לשם הכנתו של הלקסיקון נעשתה מלאכת חיפוש, מחקר ואיסוף מידע, ובה השתתפו ההיסטוריונים והחוקרים האלה: שולמית אליאש, גאולה בת-יהודה רפאל, עמנואל גיל, פסח גני, יפה וייסמן, גדעון טורי, יהודה כהן, תמר כץ-פריימן, עדאל מנאע, יוסף נבו, יעקב (יואל) עמרמי, ישראל פריידין, נירה צפריר, דוד קושניר, אלי שאלתיאל ודוד שביט.
השתתפו בכתיבת הערכים דן אלטבאואר, ישראל ברטל, רון ברטור, יובל דרור, שאול הון, מיכאל לוין, מנחם לוין, רזיאל ממט, צבי פרנק, בנימים צדקה, מחמוד עבאסי, פאיז עזאם, תום שגב, אבי שושני ואורי שטנדל.
בהקדמה ציינו עורכי הוצאת דביר, בין השאר, כי "הספר נועד להביא בפני הקורא תיאור מקיף, בהיר וססגוני של דתות העולם.
למן הקדומות שבדתות הנהוגות כיום", וכי החלק העוסק ביהדות "צומצם במהדורה העברית".הלקסיקון כולל שבעה שערים שנקבעו על פי תקופות ודתות, וכן מפתח אישים ומושגים.
הפרק הראשון, שנכתב על ידי דוגלס דייוויס עוסק בהישגי חקר הדת במספר דיציפלינות של מחקר אקדמי: אנתרופולוגיה, סוציולוגיה, פסיכולוגיה והיסטוריה.
ובמושגים והמונחים של מחקריהם: תאולוגיה, כתבי הקודש, מוסר ופולחן.
דייוויס מציין כי האנתרופולגים משתמשים בתורתו של צ'ארלס דרווין על התפתחות האדם והתרבות האנושית כבסיס להנחותיהם על היווצרותן של דתות.
וכי לאחר שנות החמישים של המאה ה-20 "החלו האנתרופולגים להפנות את תשומת-לבם יותר לתפקידה של הדת כביטוי למערכת המבנית של הרעיונות, הערכים והאמונות השוררים בחברה הנדונה".
במחקר השייך לתחומים: סוציולוגיה ופסיכולוגיה, בחנו החוקרים, כגון זיגמונד פרויד ואמיל דירקהיים ומקס ובר, את הדתות בהקשר של מושג "ההשלכה" (פרויקציה), ואת בתפקידיה החיובים לחברה של הדת.
הבלשנות ההשוואתית בחנה את שמות האלים השונים ואת מגוון שמות האלהים וניסתה להסיק מכך על מקומה של הדת בתרבות האנושית.
הפרק השני שכותרו "הדת בתקופות הפרהיסטוריות" סוקר את התפתחות הדת מאז העידן הפרהיסטורי, בתקופת האבן הקדומה לפני כשלושים אלף שנים, האדם, שנקרא "הומו ספינס", חי בחברות ציידים, ונמצא שהאמין בין השאר בהשארות הנפש לאחר המוות, ובאלה אם כגון ונוס.
המעבר לחקלאות מתוכננת, מאז 5000 לפנה"ס לערך, שינה את הריבוד החברתי ותרם להקמת מקדשים, ומבני קבורה מרשימים שכללו סימני מעמדות.
שער שני: דתות העולם העתיק
מתאר את מבחר דתות בעת העתיקה.
אלן מילרד מתאר בפרק שכותרו: "ערש התרבות: המזרח התיכון הקדום" כיצד "הגלגל והכתב הומצאו במזרח התיכון וכמוהם גם המצאות רבות אשר התרבות היוונית, הרומאית והמערבית בנויות עליהן".
כמו כן, השער עוסק בדת מצרים העתיקה דת זרטוסתרא פרס, הדתות והמיתוסים ביוון העתיקה וברומא, האמונות של ילידי מרכז ודרום אמריקה: האולמקים, הטולטקים, האצטקים, ובני אינקה בתקופה הבתר-קולמביאניתהג (לפני 1492), האמונות של נוודי הערבות בדרום רוסיה ושל השבטים הנורדים בצפון אירופה.
עוסק במבחר הדתות שהיו נפוצות אצל שבטים קדומים ביבשות אסיה, אוסטרליה, אפריקה ואמריקה.
ברברה בול מתארת בפרק על אסיה מבחר תצורות של אמונות קמאיות, בהן מספר פרקטיקות אופייניות.
האחת, העזרות בשמאנים - כוהני הדת, גברים או נשים, המתווכים בין בני שבטם לבין הרוחות על ידי מצב טרנס-אקסטטי, וכאשר השמאנים חוזרים להכרה הם מוסרים את דבר הרוחות לעדתם.
השנייה, טקסים ופולחנים הקשורים לעבודת האדמה כדי להבטיח את עזרתם של הרוחות, אלו נערכים בטרם בירוא יער או אף לפני עיבוד עונתי סדיר.
השלישית, קורבנות אדם כדי לרצות את אלת האדמה, פרקטיקה שנהגו למשל הקונדים בחבל אוריסה בהודו עד שנת 1835. הרביעית, איסורים וטקסים הנקראים טאבו, הננקטים כהתמודדות עם אירועי מצוקה גדולים כגון מגפה.
החמישית, קריאת אותות במופעי הטבע השונים, האמורים לבשר ולהורות על הנכון והעומד לקרות, למשל אצל הבונטוקים באיי הפיליפינים, האותות נקראים בתנועת החרקים, במעוף להקות ציפורים בקריאת התרנגול וכדומה.
השישית, טקס פולחן המלווה במזון רב, הכולל שתיית משקאות אלכוהולים; המזון מוגש לבני אדם חיים ולמתים או בתור קורבן לאלים, כאשר הטקס אמור לפתור מקרי מחלה ומצוקות אחרות.
השער כולל את הדתות המונותיאיסטיות: היהדות ואסלאם.
בפרק "העם הנבחר: יהדות", מציין דייוויד הרלי, כי "היהדות היא העתיקה בשלוש הדתות המונותיאסטיות הגדולות, אם הנצרות והאסלאם כאחד.
ביסודה מונחת האמונה שהאלוהים הוא אחד, אדון עולם ובוראו, נצחי, טרנסצנדנטלי, רואה-כול ויודע-כול, הוא שנתן את תורתו לעם היהודי ובחר לעשותו אור לגויים".
הרלי מונה את המושגים העיקריים ביהדות: "העם", "הארץ", "התורה", "בית הכנסת", "המועדים".
מרוין וילסון מתאר "תנועות וזרמים ביהדות" בפרקים: "היהדות האורתודוקסית - דבקות בתורה", "היהדות הרפורמית - תגובה לשינוי" על התנועה הרפורמית, היהדות הקונסרבטיבית - שמירת האומה" על התנועה הקונסרבטיבית, וזרמים נוספים.
בפרק: "דרך הנביא" מתאר מונטגומרי ואט את ראשית האסלאם, אשר "החל את דרכו במכה בשנת 610, הדת ששלטה אז בערב הייתה מעין אמונה שמית עתיקה, המקדשת במות מבמות שונות לאלים שונים ומשונים".
הוגה האסלאם מוחמד "החל מאמין שאלוהים מתגלה אליו וכי הוא מצווה להעביר את דבריו לבני-עירו.
גופי תורתו נתלקטו אחר-כך בקוראן".
עיקרי האסלאם הם עבודת האל על ידי הכנעה ותפילה, צדקה, צום בחודש הרמדאן, עלייה לרגל למכה, ואליהם צורפו מספר תקנות נוספות הנוגעות ליחסים בין המינים וענייני ירושה, שתיקן מוחמד.
האסלאם התפשט בעיקר בכוח החרב מזרחה בארצות דרום-מזרח אסיה, ומערבה אל צפון אפריקה ובחצי האי האיברי ובצרפת עד המאה ה-8. הזרמים העיקריים באסלאם הם השיעה, והסונה, שמשתייכים אליה כתשעים אחוז מן המוסלמים.
בשער זה פורטו עקרונות הנצרות, הזרמים העיקריים שבה ואורח החיים הדתי הנוצרי.
בפרק "ישו" הגדיר ריצ'רד פרנס את הנצרות: "מבוססת על האמונה כי ישו כריסטוס ("המשיח") הוא בן האלוהים - ההתגלות המיוחדת של אלוהים לבני אדם.
עם זאת נזכר ישו בנצרות גם כבשר-ודם, דמות היסטורית ממשית, לא רם יחס, שלא נודע בזמנו מחוץ" לגבולות ארץ ישראל שתחת השלטון הרומי.
בפרק "הכנסיות הנוצריות" הציג מיקל סדגורב את הזרמים העיקריים בנצרות מאז "הפילוג הגדול": כנסיות המזרח הן "הכנסיות האורתודוקסיות": היוונית, הרוסית, הסורית, הארמנית והקופטית; וכנסיות המערב שהן "הכנסייה הרומית הקתולית" ולאחר הרפורמציה בראשית העת החדשה, "הכנסיות הפרוטסטנטיות": הלותרנית, הפרסביטריאנית, הפנטקוסטלית, האנגליקנית, הבפטיסטית, המתודיסטית והכנסיות החופשיות.
שער שביעי: מילון אישים ומושגים
השער מהווה לקסיקון מפורט כשלעצמו של דמויות חשובות, מונחים ורעיונות הקשורים אל הדתות ואל יצירתן בתולדות האנושות.
"אמרות משפחה" (באיטלקית: "Lessico famigliare"; בתרגום קודם לעברית: "לקסיקון משפחתי") הוא רומן אוטוביוגרפי מאת הסופרת האיטלקית נטליה גינצבורג.
הספר, שיצא לאור ב-1963, נחשב כאחת מיצירותיה הבולטות של הסופרת וזכה ב-1963 בפרס סטרגה.
הספר מתאר את קורות חייהם של בני משפחת לוי, שמרכז חייה בטורינו, משנות ה-20 ועד שנות ה-50 על רקע תקופת השלטון הפשיסטי של שנות ה-30 באיטליה, מלחמת העולם השנייה והתקופה שלאחר המלחמה.
דמויות בני המשפחה משורטטות בנימה אירונית אך אוהדת, בסגנונה המאופק והחף מכל רגש של גינצבורג.
האב, ג'וזפה לוי, פרופסור לאנטומיה המקורב לחוגים הסוציאליסטים ואנטי-פשיסטים באיטליה - הדמות הדומיננטית במשפחה שלעולם אינו מרוצה מהתנהגות ילדיו ומדרכיהם.
האם, לידיה, המתוארת כדמות סקרנית וחברותית.
יש לה דעה פוליטית מגובשת ואהדה לסוציאליזם.
בחיי היום-יום היא נכנעת לאב המשפחה.
האח הבכור, ג'ינו, ההולך בדרך שהתווה לו אביו.
האחות פאולה, הדומה באופיה לאם ונישאת לאדריאנו אוליבטי, הבעלים הנמרץ של חברת אוליבטי.
האח מריו שהיה פעיל בתנועה האנטי-פשיסטית, נמלט לצרפת והשתקע בה.
האח אלברטו, שבנעוריו הדאיג את הוריו כמי שדעתו אינה נתונה ללימודים, ובהמשך הפך לרופא מצליח.
הספר כתוב ברצף ואינו מחולק לפרקים.
ראשיתו היא זו שמוקדשת ל"אמרות משפחה" - אותם ביטויים שהיו שגורים בבית המשפחה.
גינצבורג אמרה כי בתחילה התכוונה לכתוב סיפור קצר אודות אותה "שפה משפחתית", אולם בהמשך מצאה כי ברצונה לתאר גם את הרקע המשפחתי לצמיחת אותו "לקסיקון" וכך התרחב הסיפור והפך לרומן ארוך יותר.
וכך מסכמת המחברת את הנושא המרכזי בספר:
החוקר והעורך הישראלי מנחם פרי טוען כי מרסל פרוסט וספרו, "בעקבות הזמן האבוד", עומדים ברקע הספר.
לטענת פרי, הספר "הוא קריאת התיגר החריפה ביותר הידועה לי לנוכח 'הזיכרון' הפרוסטיאני האליטיסטי והמתפייט, שהוא מין זיכרון שרק פרוסט מסוגל לו.
מולו מעמידה גינצבורג זיכרון משפחתי ודמוקרטי, של אנשים של יום-יום, החוזר וקם לתחייה סביב ביטויים עליזים, ולא פחות סביב המלאות של פרטים צדדיים, סביב אותן סמיכויות אקראיות, שגם אצל פרוסט יוצרות את ההבדל בין זיכרון מת לזמן ששב ומתחיה.
אלא שהפרטים הצדדיים של גינצבורג שונים מאוד מאלה של פרוסט".
כל בני המשפחה הזדהו ברמה כזו או אחרת עם התנועה האנטי-פשיסטית וחלקם אף היו מעורבים בפעילות בתנועה הסוציאליסטית ובתנועה הקומוניסטית באיטליה.
בספר מתוארים מפגשים רבים של בני המשפחה עם דמויות מרכזיות בתחום הספרות והאידאולוגיה של תנועות אלו.
בין היתר, מספרת הסופרת על הסתרתו של פיליפו טוראטי , מייסד התנועה הסוציאליסטית האיטלקית, בבית המשפחה בעת היותה ילדה (כנראה ב-1926 בעת מנוסתו לצרפת).
בתרגום לעברית צירפה המתרגמת בסיום הספר "הערות" המפרטות את שמות כל האישים הנזכרים בספר בשמם ומציינות בקיצור את פועלם.
ברקע הספר מסופר גם סיפור הקמתה של הוצאת הספרים "אינאודי" שבה עבדה גינצבורג ובה גם הוציאה לאור את ספריה.
הספר מסתיים בסיפור התבססותה של הוצאת הספרים בתחילת שנות ה-50, בהתאבדותו של צ'זארה פבזה שעבד והוציא את ספריו ב"אינאודי" ובמעברה של גינצבורג עם בעלה החדש לרומא ב-1952.
הספר ראה אור בעברית ב-1988 בשם "לקסיקון משפחתי", בסדרת "ספריה לעם" של הוצאת עם עובד, בתרגומה של מרים שוסטרמן.
ב-2012 יצא בספריה החדשה תרגום מחודש לעברית, על ידי אותה מתרגמת, מרים שוסטרמן-פדובאנו, יחד עם מנחם פרי כמתרגם שותף, בשם "אמרות משפחה".
על המניע לתרגום חוזר מעיד מנחם פרי בגב התרגום החדש: "התרגום ההוא, בנוסף לשגיאות ולאי דיוקים שבו, היה רק הד קלוש ללשון הגינצבורגית שהתרגום החדש מנסה להתקרב אליה ככל יכולתו".
מבקרת הספרות שהם סמיט אינה משוכנעת שהתרגום החדש הצליח יותר במשימה זו:
לקסוס LFA היא מכונית-על יפנית מתוצרת לקסוס.
ל-LFA יש מנוע 10 צילינדרים קדמי בתצורת V בנפח 4.8 ליטר, מגיעה ל-560 כ"ס, גוף פולימרי מחוזק בסיבי פחמן, תיבת שישה הילוכים רובוטית והנעה אחורית.
והיא מאיצה מעמידה ל-100 קמ"ש בתוך 3.7 שניות.
ה-LFA נחשבת לאחת ממכונית העל הסדרתיות היקרות בעולם כאשר מחירה הוא 375 אלף דולר (1.4 מיליון שקלים לפני מיסים) ובהשוואה ללמבורגיני אוונטאדור שעולה 255 אלף יורו (1.2 מיליון שקלים לפני מיסים).
ה-LFA היא המכונית הכי מהירה של לקסוס והמכונית הסדרתית הכי מהירה בנורבורגרינג כאשר גרסת נורבורגרינג של ה-LFA מגיעה ל-562 כ"ס לעומת 552 בדגם הרגיל, ומחירה 445 אלף דולר (1.7 מיליון שקלים לפני מיסים) לעומת הדגם הרגיל שעולה 375 אלף דולר.
הלקסיקון של ימי הביניים הוא אנציקלופדיה מקיפה בגרמנית על ההיסטוריה והתרבות של ימי הביניים.
הלקסיקון נכתב בידי מחברים מכל רחבי העולם והוא כולל 36,000 מאמרים המכונסים ב-9 כרכים, ומקיפים את ציר הזמן שבין שלהי העת העתיקה לשנת 1500, בתחומי האימפריה הביזנטית והעולם הערבי.
ששת הכרכים הראשונים של הלקסיקון יצאו לאור בהוצאת ארטמיס (ובהמשך ארטמיס & וינקלר) במינכן ובציריך.
שלושת הכרכים האחרונים יצאו במינכן בהוצאת "LexMA" המפיקה את הלקסיקון.
בנפרד, פרסמה חברת ברפולס , גרסה דיגיטלית של הלקסיקון, המשווקת על גבי תקליטור.
לקסינגטון (CV-2) הייתה נושאת מטוסים של הצי האמריקני בזמן מלחמת העולם השנייה.
היא הייתה האונייה הראשונה בסדרת נושאות מטוסים מדגם "לקסינגטון" הקרוי על שמה.
היא תוכננה להיות סיירת מערכה, אך במהלך הבנייה הוסבה לייעודה החדש והייתה לאחת מנושאות המטוסים הראשונות שבנה הצי האמריקני.
לקסינגטון עשתה את כל תקופת שרותה באוקיינוס השקט, ביחד עם אוניית-האחות שלה סרטוגה, ובעת המתקפה על פרל הארבור היו נושאות המטוסים מחוץ לנמל, וכך ניצלו מפגיעה.
לאחר מכן פעלה לקסינגטון באוקיינוס השקט כנגד כוחות הצי הקיסרי היפני, עד קרב ים האלמוגים, בו ספגה נזק רב ולבסוף שקעה.
תכנון הלקסינגטון החל ב-1916, וכוונת המתכננים הייתה לבנות סדרה של סיירות מערכה, אך הפיתוח התעכב בגלל מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה, החלה בניית הלקסינגטון, והנחת השדרית החלה ב-8 בינואר 1921. כשנה לאחר מכן נעצרה בניית האונייה, ולאחר הוועידה הימית בוושינגטון שבה נאסרה בניית אניות מערכה וסיירות מערכה, שינו מתכנניה את יעודה לנושאת מטוסים.
ביולי 1922 חודשה בנייתה, הפעם כנושאת מטוסים.
לקסינגטון הושקה ב-3 באוקטובר 1925, ונכנסה לשירות ב-14 בדצמבר 1927.
אורך סיפון ההמראה של הלקסינגטון היה 264 מטרים, ושתי מעליות קישרו בינו לבין סיפון ההאנגרים, ששיטחו היה 3,114.9 מ"ר.
את האונייה הניעו ארבעה מדחפים, שכל אחד מהם הופעל על ידי מנוע חשמלי בהספק של 22,500 כוחות סוס.
את החשמל למנועים סיפקו ארבעה טורבו-גנרטורים של חברת ג'נרל מוטורס, ואת הקיטור לטורבינות סיפקו 16 דוודים.
בעת הבנייה, לא האמינו המתכננים שמטוסים יכולים לספק הגנה מספקת עבור נושאת המטוסים, ולכן התקינו עליה ארבע סוללות תותחים ימיים בקוטר 8 אינץ'.
בנוסף, ברחבי האונייה הותקנו תותחי נ"מ בקוטר 3 אינץ' וחמישה אינץ', ומאוחר יותר גם נוסף תותח אורליקון.
לאחר כניסתה לשירות, הפך נמל לוס אנג'לס לבסיס הבית של לקסינגטון.
בשנת 1929 הכתה את מדינת וושינגטון בצורת, שגרמה לירידת מפלס המים באגם קושמן, שהזין את תחנת הכוח ההידרואלקטרית שסיפקה חשמל לעיר טקומה.
לקסינגטון נשלחה לעיר, וכבלי חשמל חוברו לגנרטור שלה, והאונייה סיפקה לעיר חשמל במשך חודש שלם, מה-17 בדצמבר ועד ה-16 בינואר 1930.
ב-5 בדצמבר 1941, הורה מפקד צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית אדמירל האסבנד קימל, ל"כוח משימה 12", שכלל את לקסינגטון, שלוש סיירות כבדות וחמש משחתות, להפליג לאטול מידוויי כדי להביא לשם 18 מטוסי SB2U וינדיקטור של חיל הנחתים האמריקני.
בבוקר ה-7 בדצמבר, עם תחילת המתקפה על פרל הארבור, נמצא כוח משימה 12 500 מילים ימיים (930) ק"מ דרומית-מזרחית למידוויי.
מספר שעות לאחר מכן, קיבל מפקד כוח המשימה, אדמירל משנה ג'ון ניוטון, הוראה להפליג לנקודת מפגש 100 מילים ימיים מערבית לאי ניאיהאו, תוך כדי שהוא מחפש אחר נושאות המטוסים היפניות.
לאחר שלא התגלו עקבות היפנים, שב כוח משימה 12, ולקסינגטון, לפרל הארבור ב-13 בדצמבר.
בחודשיים לאחר מכן לקחה לקסינגטון חלק בסיורים של הצי האמריקני במרכז האוקיינוס השקט.
הבסיס היפני ברבאול, שמטוסיו חלשו על דרום מערב האוקיינוס השקט, ובכך סיכנו את קווי התקשורת בין ארצות הברית ואוסטרליה, היווה איום על בעלות הברית, שהחליטו לפשוט עליו באמצעות מטוסים מנושאות מטוסים.
לקסינגטון נשלחה, במרכזו של כוח משימה 11, כדי לערוך את הפשיטה, אך לאחר שנתגלה הכוח החליט מפקדו לסגת.
למרות זאת התפתח קרב אוויר, שבו ניצחו האמריקנים.
בתחילת מאי 1942 פתחו היפנים במבצע MO, שמטרתו הייתה כיבוש פורט מורסבי שבגינאה החדשה, וכוח משימה 17, בפיקודו של אדמירל פרנק ג'ק פלטצ'ר, שכלל את לקסינגטון ואת נושאת המטוסים יורקטאון נשלחו כדי לסכל את המבצע.
ב-3–4 במאי כבשו היפנים את טולאגי, על אף תקיפות חוזרות ונשנות מידי מטוסים מיורקטאון.
לאחר שלמדו על נוכחות נושאות המטוסים האמריקניות באזור, נעו נושאות מטוסים יפניות אל ים האלמוגים במטרה ליירט את הצי האמריקני ולהשמידו.
ב-7 במאי החלו נושאות המטוסים משני הצדדים להחליף מהלומות במשך מספר ימים.
ביום הראשון טיבעו מטוסים אמריקנים את נושאת המטוסים הקלה "שוהו", בעוד היפנים מטבעים את משחתת אחת ומסבים נזק כבד למכלית.
בשעה 10:55 ב-8 במאי, זיהה המכ"ם של לקסינגטון גל התקיפה יפני בטווח של 68 מילים ימיים, ופלטצ'ר הזניק תשעה מטוסי קרב ליירטו.
בשל אבדות המטוסים ביום הקודם, לא היו בגל התקיפה מספיק מפציצי טורפדו כדי לערוך מתקפה מלאה, ולכן את לקסינגטון תקפו 14 מפציצים, ואת יורקטאון תקפו ארבעה בלבד.
כל ארבעת הטורפדו החטיאו את יורקטאון, אך שני טורפדו פגעו בלקסינגטון בצידה הימני בשעה 11:20. הטורפדו הראשון גרם לזעזוע שסדק את מכלי דלק המטוסים, והביא להתפזרות אדי דלק בחלל האונייה.
הטורפדו השני גרם להשבתת מספר דוודים, אך הדבר לא השפיע על מהירות ההפלגה במידה רבה, אך האונייה נטתה 6–7 מעלות לצד שמאל.
דקות ספורות לאחר מכן פגעו בלקסינגטון שתי פצצות שהטילו מפציצי צלילה מסוג אאיצ'י D3A: הראשונה פגעה במאגר התחמושת של תותח נ"מ בצד שמאל של האונייה, וגרמה למותם של כל אנשי צוות התותח.
השנייה פגעה בארובה, אך לא הסבה נזק רב, מלבד הריגת חלק גדול מצוות נ"מ שהיה בסמוך.
פצצות נוספות נחתו בסמוך ללקסינגטון, ורסיסיהן חוררו את גוף האונייה וגרמו להצפות.
צוות בקרת הנזקים השתלט על השריפות שפרצו, והצפת מדורים נגדיים תיקנה את נטייתה האונייה, כך שלקסינגטון יכלה להנחית את מטוסיה כבר בשעה 11:39, ולשגרם חזרה לאוויר.
אולם, בשעה 12:47 אירע בלקסינגטון פיצוץ עז, שנגרם ככל הנראה מניצוץ ממנוע חשמלי שהצית את אדי הדלק שהתפזרו באונייה.
בפיצוץ נהרגו 25 אנשי צוות ושריפה עזה החלה להתלקח בחדר ההגאים.
עם זאת, פיצוץ זה עדיין לא נטל מלקסינגטון את יכולתה לשגר מטוסים, ומטוסי ויילדקט ומפציצי SBD דונטלס המשיכו להמריא מסיפונה.
בשעה 14:42 אירע פיצוץ עז נוסף, שהצית דלקות בסיפון ההאנגר והרס את המעלית הקדמית.
סדרה נוספת של פיצוצים זיעזעה את כל האונייה והאש יצאה מכלל שליטה, ובשעה 17:07 ניתנה הפקודה לנטוש את נושאת המטוסים.
לאחר שנמשו כ-2,735 ניצולים, שיגרה המשחתת "פלפס" חמישה טורפדו לכיוון לקסינגטון, ובשעה 19:52 שקעה נושאת המטוסים, יחד עם 216 מאנשי צוותה.
במרץ 2018 אותר גוף הספינה על ידי צוות בראשות היזם פול אלן, בים האלמוגים כ-800 ק"מ צפונית לאוסטרליה .
עם היוודע דבר אובדנה, הציעו פועלי מספנת קווינסי, בה נבנתה לקסינגטון עשרים ואחת שנים קודם לכן, למזכיר הצי של ארצות הברית פרנק נוקס לשנות את שמה של אחת מנושאות המטוסים מסדרת אסקס שנבנתה שם באותה עת מ"קאבוט" ללקסינגטון.
נוקס הסכים, ונושאת המטוסים לקסינגטון החדשה נכנסה לשירות ב-17 בפברואר 1943. לקסינגטון החדשה הייתה לאוניית הדגל של כוח משימה 58 בקרב ים הפיליפינים ביוני 1944, ונשארה בשירות פעיל עד 1991.
לקפוץ את הכריש הוא מושג בעולם הטלוויזיה המציין אירוע במהלך סדרת טלוויזיה המסמן את התדרדרותה הבלתי נמנעת בסקרי הצפייה.
אירוע כזה יכול להיות סטייה מעקרון תסריטאי יסודי של הסדרה, התפתחות מופרכת בקו עלילתי ביחס לעולמה הפנימי של הסדרה, שינוי ביחס לדמות מסוימת וכדומה.
אירוע זה גורם לאוהבי הסדרה לאבד אמון בה וביוצריה, עובדה הגורמת לצניחה בפופולריות, הגורמת בתורה לנטישת כוכבים וכותבים.
בהשאלה משמש המושג לתיאור הרגע בהתפתחות מותג כלשהו שממנו רק ילך וידרדר.
מקורו של הביטוי הוא בפרק הראשון של עונתה החמישית של הסדרה "ימים מאושרים", בו מבקרים פונזי (בגילומו של הנרי וינקלר) וחבורתו בלוס אנג'לס.
שם מסתכסך פונזי עם נער מקומי שמזמין אותו לתחרות סקי מים שבמהלכה הוא צריך לקפוץ מעל כריש.
האירועים בפרק סטו מהקו המקובל של הסדרה, התנהגותו של פונזי לא תאמה את דמותו והפרק אף סימן את מעברה של דמותו המשנית לקדמת הבמה ותחילת התמקדות הסדרה בו.
בראייה לאחור נחשב כי בנקודה זו החלה התדרדרות הסדרה, ולמרות שנמשכה עוד שש עונות, איבדה את רוב קהל הצופים הנאמן שלה.
בשנות התשעים הפך הביטוי פופולרי בשיחות קולג' בהן נדונו סדרות עבר.
העיתונאי ג'ון היין, שהיה סטודנט באותן שנים, יצר ב-1999 אתר אינטרנט בשם jumptheshark.com (שנמכר ל-TV Guide בשנת 2006) ובו פירט 200 רגעי "קפיצת כריש" של סדרות טלוויזיה אמריקאיות והפך בכך את הביטוי למקובל בדיווחים על תעשיית הבידור עד כדי הכללתו במילון אוקספורד.
לקרדה הוא בוניטו או מקרל כבוש, מקורו מהמטבח העות'מאני.
מקור השם ביוונית ביזנטית: lakerta (λακέρτα) ('מקרל'), מלטינית: lacerta ('מקרל' או 'טרכון').
יש הטוענים כי השם הוא עיוות של המילה 'La querida' בספרדית, כלומר "היקירה".
מוציאים מנתחי הבוניטו את העצמות, משרים אותם בתמלחת ואחר כך ממליחים אותם למשך שבוע.
אז הם מוכנים לאכילה, או לחלופין, לשימור בשמן זית.
במקום בדגי הבוניטו, ניתן להשתמש בדגי מקרל גדולים או בדגי טונה קטנים, בצורה דומה.
"לקסיקון יהודי הונגרי" (הופיע גם בשם "לקסיקון יהודי"; בהונגרית, Magyar zsidó lexikon) הוא לקסיקון בשפה ההונגרית, בעריכת פֵּטֶר אוּיוַוארִי (עד 1913 שם משפחתו היה גרוסמן), שיצא לאור בבודפשט בשנת 1929. הלקסיקון הודפס באותה השנה בשתי מהדורות, האחת בשם "לקסיקון יהודי הונגרי" והאחרת בשם "לקסיקון יהודי".
מספר העותקים במהדורות אינו ידוע.
המהדורה האינטרנטית (מקוונת) פורסמה בשנת 2006, ביום השנה ה-65 לתחילת שואת יהודי הונגריה, בעקבות מחקר מקיף שבוצע במסגרת המכללה להכשרת כמרים על שם יאַנוֹש וֶסְלִי, בפקולטה לתאולוגיה וכמורה.
היא פורסמה מאוחר יותר ובשנות האלפיים, נכללת ב"ספרייה האלקטרונית ההונגרית" (MEK) ובספרייה הלאומית על שם סצ'ני.
בעקבות הופעת הלקסיקונים הלאומיים הגדולים הופיעה בתחילת המאה ה-20 גם "האנציקלופדיה היהודית" באנגלית (ניו יורק 1902-1906), שבדומה לאנציקלופדיה בריטניקה מאותה התקופה, זמינים כיום בטקסט מלא באינטרנט.
בעקבותיהם הופיעו בין שתי מלחמות העולם, הלקסיקון היהודי בגרמנית ( Jüdisches Lexikon 1928-1927) והאנציקלופדיה יודאיקה (1928-1927).
בהונגריה, על אף הכמות הגדולה יחסית של ספרים הקשורים לחקר הקהילה הניאולוגית והאורתודוקסית היהודית-הונגרית, ספר מקיף שכזה לא הופק במשך זמן רב.
הלקסיקון היהודי הונגרי, העבודה בת ה-1029 עמודים שפורסמה בשנת 1929, הוא אחד מהישגי השיא של הוצאת לקסיקונים בהונגריה בין שתי מלחמות העולם.
את כותרותיו שבשימוש עד היום ניתן לחלק למספר קבוצות גדולות:
אלפי ביוגרפיות ואוספים שהושלמו בכל הנוגע לאינטלקטואליות הדתית היהודית ולארגון החברתי (רבנים, חכמי דת, ראשי קהילות גדולות), וייצוג נרחב ביותר של כמעט כל האינטלקטואלים (אמנים, רופאים, מדענים, עורכי דין).
מאמרים קהילתיים עם שמות רבים, נתונים היסטוריים חשובים על אנשים ומקומות.
מאמרים ביהדות ובחקר המקרא (שניתנים כיום לבדיקה ואימות מתוך ספרי לימוד מעודכנים ביותר).
אוספים נושאיים, הכוללים מצוינות יהודית לפי רשימת הדיסציפלינות באמנות ההונגרית והבינלאומית.
מערכת העריכה החלה לפעול בספטמבר 1927 והלקסיקון שוחרר בשנת 1929 בהשתתפותם של מיטב המלומדים היהודים ההונגרים והיא נתמכה על ידי החברה היהודית ההונגרית והמנהיגות הדתית.
הספר עב הכרס מתאר את חייהם ועבודתם של היהודים דוברי ההונגרית בהונגריה, טרנסילבניה, סלובניה, וויבדינה ובורגנלנד", כולל את אלה שעזבו את האזורים האלה עד כתיבת הלקסיקון.
הלקסיקון מתאר לא רק את אלה שפעלו במסגרת הקהילות היהודיות, כלומר יהודים, אלא גם את אלה שעזבו את הדת היהודית (התנצרו וכדומה).
השאלה "מיהו יהודי?", שהייתה כבר אז במחלוקת רבה, נפתרה על ידי הפתרון אינפורמטיבי שציין את המומרים בכוכבית.
בשום אופן לא התעסק הלקסיקון בשאלה האם האיש מאמין, רואה עצמו יהודי, או לא.
הלקסיקון היהודי ההונגרי היה אחד הפריטים הנדירים בשוק הספרים העתיקים בשנות השבעים והשמונים.
בשנת 1986 הופיע בדפוס חוזר.
גרסת האינטרנט היא לא פשוט reprint או טקסט מלא reissue, אלא עובדת כמסד נתונים.
לדוגמה, ניתן לחפש לא רק מאמרים עצמאיים, אלא גם שמות בטקסטים של המאמרים, לפי האינדיקטורים התעסוקתיים, לפי יישוב וכו'.
הפיתוח של שנת 2008 סיפק אפשרויות חיפוש נוספות, למשל, גם חיפוש טקסט חופשי אפשרי.
כתוצאה מהתפתחות בשנת 2010, נעשה שימוש אינטראקטיבי בלקסיקון, הערות על המאמרים והשלמות הלקסיקון.
בשנת 2011, החל הוצאה בדפוס (נייר) של האינדיקטורים החשובים ביותר.
ללקסיקון זה או אחר לא הייתה היסטוריה בהונגריה.
גם ההקדמה של העורכים הדגישה כי הם לא יכלו להסתמך על עבודה מסוג זה בהונגרית, ולכן לעבודתם עשויה להיות לוקה בחסר.
זמן קצר לאחר הופעת הלקסיקון נכתבה סקירת ביקורת מפורטת על הלקסיקון בכתב עת לספרות בשם "ההיסטוריה של הספרות".
כותב המאמר ציין: "אנו רואים כי העורך ועמיתיו עשו עבודה רבה וניתן רק להעריץ את איסוף ועריכת החומר העשיר בזמן כה קצר.
אנו נכתוב כאן בעתיד גם על חסרונותיו של הלקסיקון, אך אנו מכירים בכך שקובץ הנתונים של הכרך הגדול הוא בעל ערך רב גם עבור הלא יהודים, כדי לגלות עולם שלא היה ידוע להם.
לקראת שידור היא תוכנית טלוויזיה ישראלית ששודרה בערוץ הראשון של רשות השידור בשנים 1980–1991.
התוכנית שודרה בימי חמישי ואורכה היה כעשר דקות.
בתוכנית הציג המגיש מתוך האולפן קטעים מתוכניות העתידות להיות משודרות בערוץ הראשון, הערוץ היחיד דובר עברית באותה תקופה.
מגישי התוכנית לאורך השנים היו, דליה מזור, דן כנר, מנחם פרי ועדנה נוי.
בשנת 2016 שודר בערוץ הראשון הסרט לקראת שידור - קיצור תולדות הפרומו העוסק בתולדות הקדימונים בערוץ.
הסרט בהשתתפות דן כנר מתחיל בקטע מהתוכנית "לקראת שידור" משנת 1986, וממשיך 30 שנה אחרי.
לקסוס HS (ביפנית: レクサス・HS, באנגלית: Lexus HS, קרויה גם: Lexus HS 250h) היא מכונית סלון קומפקטית, והיברידית מסוג "הנעה היברידית" מתוצרת חטיבת רכבי היוקרה לקסוס, בבעלות יצרנית הרכב היפנית טויוטה אשר יוצרה מיולי 2009 – מרץ 2018 ביפן.
דגמי "לקסוס CT" יוצרו ברמות גימור מהודרות.
ב-2013 עבר הדגם מתיחת פנים.
דגמי "לקסוס HS" שווקו ביפן מיולי 2009, ובארצות הברית מאוגוסט 2009 (כמודל 2010).
מנוע קדמי הכולל מנוע בנזין ומנוע חשמלי המפיקים במשולב 193 כ"ס.
נפח תא מטען אחורי: 343 ליטר.
כדי לספק לקונים מודעות לסביבה, התכנון של "לקסוס HS" כלל שיקולים להפחתת טביעת רגל פחמנית.
בבניית חללי הרכב הפנימיים וחלל המטען שולבו חומרים ביופלסטים ממקורות צמחיים אשר כללו כללו סיבי קינף וזרעי קיקיון מצוי.
לדברי היצרן, 85 אחוז מהרכב היה ניתן למחזור מלא.
לקסוס SC היא מכונית ספורט בסגנון גראן טוריסמו מתוצרת חטיבת רכבי היוקרה לקסוס, בבעלות יצרנית הרכב היפנית טויוטה אשר יוצרה בין השנים 1991–2010 ביפן.
קיבולת מכל דלק - 78 ליטר.
תצורות: 2 דלתות קופה, 2 דלתות קבריולה, דגם.
לקסוס RC (ביפנית: レクサス・RC, באנגלית: Lexus RC) היא מכונית ספורט מפוארת בתצורת קופה מתוצרת חטיבת רכבי היוקרה לקסוס, בבעלות יצרנית הרכב היפנית טויוטה אשר מיוצרת מאוקטובר 2014.
קיבולת תא מטען אחורי - 360 ליטר.
קיבולת מכל דלק - 66 ליטר.
באוגוסט 2018 הוצגו דגמי "לקסוס RC" לאחר מתיחת פנים.
תאוצה בין 0–100 קמ"ש היא 8.6 שניות (דגם הנעה היברידית, מנוע בנזין 2,494 סמ"ק + מנוע חשמלי)
לקסיקון המחברים היהודים-גרמנים הוא אנציקלופדיה בת 20 כרכים בשפה הגרמנית, שעוסקת בתרומה היהודית לתרבות הגרמנית.
היא כוללת 1,300 ערכים ביוגרפיים וביבליוגרפיים.
"בנוסף למחברי ומחברות הספרות במובן הרחב ביותר", האישים שנכללים בלקסיקון הם, לדברי מחבריו, "נציגי מדעי הרוח ואישי ציבור אחרים אם לעבודתם הייתה השפעה על ההיסטוריה התרבותית בשפה הגרמנית מעבר לתחום העיסוק שלהם".
הלקסיקון הוא ספר היעץ המקיף ביותר בשפה הגרמנית בנושא זה.
כרכי הלקסיקון פורסמו בין 1992 ל-2012 ונערכו בידי "ארכיון ביבליוגרפיה יודאיקה" (Archiv Bibliographia Judaica).
הם הופיעו בהוצאת ולטר דה גרויטר, בניהולה של רנאטה הויר .
רנאטה הויר (עורכת), Lexikon deutsch-jüdischer Autoren, Archiv Bibliographia Judaica, 21 כרכים, הוצאת ולטר דה גרויטר, ברלין (עד כרך 16 בהוצאת זאור, מינכן), 1992–2013 (בתוספת כרך השלמות), .
לקסיקון הֶקְשֵׁרִים לספרות ישראלית - הוא המהדורה החדשה והדיגיטלית של לקסיקון הקשרים לסופרים ישראלים - המהדורה המודפסת, שראתה אור בשנת 2014.
הלקסיקון הוא מיזם של מכון הקשרים לחקר הספרות והתרבות היהודית והישראלית והמחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
המיזם מכיל את הספרות שנוצרה מאז הקמתה של מדינת ישראל ב-1948 ואילך, בידי בני כל הדורות הספרותיים, שהיו פעילים בטווח השנים האלה.
הלקסיקון אמור להתעדכן בהקדם ולכלול את כל הערכים הרלוונטיים עד השנה הנוכחית.
באתר הלקסיקון 1355 ערכים שמעודכנים ברובם, ולצד כל ערך רשום תאריך העדכון ושם העורך.
הערכים החדשים המתווספים לאתר מדי שבוע נכתבים על ידי חוקרי ספרות וחוקרות ספרות מובילים בישראל ומחוצה לה, שלהם/ן היכרות פרשנית אינטימית ומעמיקה עם מושא הכתיבה.
האתר מאפשר להוריד ערכים ושאילתות בשלל תצורות, והשימוש בו הוא חופשי.
התנאי היחיד להצגת המידע באתר הוא נתינת קרדיט הולם לאתר ולמחברי ומחברות הערכים.