tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברק אובמה, הנשיא ה-44 של ארצות הברית, קיבל תמיכה רבה ממובילי דעת קהל וידוענים כמו אופרה ווינפרי בקמפייני הבחירות שלו, בעיקר לאור השתייכותו לקהילה האפרו-אמריקאית, והרצון לנשיא שחור, כמו להעלות את עניין האפליה כלפי אוכלוסייה זו ברמה המדינית כמו הגלובלית.
אופרה ווינפרי דיברה בגלוי על ההטרדות המיניות במשפחה אותם עברה בילדותה, ובכך גם העלתה נושאים אלו לסדר היום הציבורי.
ג'ניפר לופז מעלה בהשתייכותה לקהילה הלטינו-אמריקאית את עניין האפליה לקהילה זו בארצות הברית.
כמו שיחקה בסרט עד כאן שהעלה לסדר היום הציבורי בארצות הברית את בעיית האלימות במשפחה.
לאונרדו דיקפריו השתתף והוביל פרויקטים שקידמו שמירה על הסביבה ופעולות לשימור בעלי חיים.
קים קרדשיאן מעצם השתייכותה לאוכלוסייה הארמנית מעלה לסדר היום את רצח העם הארמני, כמו אי-הכרת ממשלת טורקיה בו.
בהיותה בתו של רוברט קרדשיאן גם מרבה לדבר על הטיות הדין במערכת המשפט האמריקאית לטובת בעלי הון ובפרט במשפט הרצח של או.
אביה המאמץ קייטלין ג'נר, בניתוח להתאמה מגדרית ובתוכנית הטלוויזיה "אני קייט" הציפה את עניין אפליה תעסוקתית כלפי הקהילה הלהט"בית בארצות הברית.
קניה וסט פעל לא פעם במסגרת תנועת Black Lives Matter ונגד אלימות משטרתית ואפיון גזעי נגד שחורים.
לאור הפערים הדוריים בתפיסת הסכסוך הישראלי-פלסטיני בארצות הברית, במשפחות כוכבנים קיימים פערים בתמיכה באחד מצידי המתרס, ואלו מעלים את הנושא לראש סדר היום הציבורי.
כמו אנג'לינה ג'ולי שנוטה לתמוך בצד הפלסטיני, בעוד אביה ג'ון ווייט פרו-ישראל.
תמכי ישראל נוספים הם: מדונה, מייקל דאגלס, ג'יימי לי קרטיס, אדם סנדלר, ג'רי סיינפלד, קים קרדשיאן, קיילי ג'נר, כריס פיין, לייב שרייבר, גל גדות, U2, שרה סילברמן, דוויין ג'ונסון, מים ביאליק, ברט גלמן, פלויד מייוות'ר, איימי שומר, נועה תשבי, דברה מסינג, אנטואן פוקואה, ג'ורג' לופז, זאקרי לוי, נת'ניאל בוזוליץ'.
ידוענים כמו אנג'לינה ג'ולי, שרון סטון, אמה ווטסון, אן האת'וויי, דון צ'ידל, אמיר ח'אן, ג'קי צ'אן, ליב טיילר, וון בין, קריסטין דייוויס, ויקטוריה בקהאם, קייט בלאנשט, סופיה לורן, עאדל אמאם פעילים למען קידום זכויות אדם, קהילות מוחלשות, ופליטים בעולם מתוקף הזמנתם להיות שגרירי רצון טוב באומות המאוחדות.
התפקיד כולל נאומים בתקשורת ובאו"ם, השתתפות בקמפיינים בינלאומיים ואף סיוע בפיתוח תוכניות סיוע לפליטים ונושאים אחרים.
ג'ורג' קלוני הוא בין הידוענים הבולטים שהקדישו ממרצם לקידום מטרות פוליטיות ובין היתר לפתרון בעיות זכויות האדם וקריאות לסיום סכסוכים גאופוליטיים בעולם.
ייסד את קרן "Not On Our Watch" שנועדה למנוע הרג אדם והשפעות משטרים דיקטטורים.
ג'ורג' קלוני נשוי לאמל קלוני מה שגם מעלה לסדר היום כל נושא בו היא פועלת.
אמנים ישראלים, כמו יהורם גאון, מרבים להופיע בהתנדבות כמו במטרה לעלות מורל מול חיילים ישראלים בשטח ובזמני שגרה.
ליאיר לפיד וליהיא לפיד ילד עם צרכים מיוחדים, השניים במעורבותם בתקשורת ובפוליטיקה הישראלית העלו את הנושא ואף קידמו אותו בחקיקה.
דנה אינטרנשיונל בזכייתה בתחרות הזמר של האירוויזיון, הביאה לקדמת הבמה בעולם את עניין זכויות הלהט"ב.
אחינועם ניני ואביב גפן היו למבקרים חריפים של מדיניות ישראל בשטחים.
עברי לידר ושוקי לוי לא פעם ביקרו את מדיניות הפוליטיקה של ממשלת ישראל בתקשורת, כמו בשיר "מזל טוב ישראל".
נטע ברזילי בראשית דרכה, כמו בזכייה בתחרות תחרות הזמר של האירוויזיון, הביאה לסדר היום הציבורי את רעיון טיפוח דימוי גוף חיובי.
פעולת מנוף הוא מנגנון לנשק בעל מנגנון טעינה חוזרת המופעל בידית דריכה ידנית ומשולב לעיתים קרובות כחלק אינטגרלי בשמורת ההדק.
היורה דוחף את הידית המסתובבת קדימה ולאחר מכן מושך לאחור, כדי להתחיל ולסיים מחזור ירי שלם.
הידית מניעה את הבריח באמצעות מחברים פנימיים, להזין כדור, בדרך כלל ממחסנית פנימית קבועה בגוף הנשק, לפלוט את התרמיל הריק אל מחוץ לבית הבליעה, ודורך את מנגנון פין הירי.
כלי נשק המשתמש במנגנון הפעלה זה מכונה גם רובה מנוף.
כלי נשק בעלי מנוף היו שלב חשוב במעבר מכלי נשק ליריה בודדת או כלי ירייה נטעני לוע לכלי ירייה מהירי ירי.
הפיתוח של מנגנון המנוף שיקף מגמה כללית בטכנולוגיית הנשק להפוך את הלוחם או הצייד ליעיל יותר, על ידי קיצור משך ההפסקות בין יריות ויכולת תגובה גבוהה יותר בתנאי שטח משתנים.
יתרון מרכזי של מנגנון המנוף הוא הפשטות המכנית היחסית בלי צורך מצד היורה בפעולות מסובכות או הורדת הקנה מהכתף.
בזמן שבו אפילו טעינת מכנס הייתה חידוש טכנולוגי, ורובים עם מחסנית היו נדירים, השילוב של טעינה מאחור עם מחסנית, יחד עם פעולה חוזרת, היה קפיצה טכנולוגית דרמטית.
הסבר נוסף היה מורכבות מכנית, עלויות ייצור גבוהות יחסית ובעיות תאימות מוגבלת של התחמושת לתחמושת צבאית.
בסופו של דבר, הבעיה הייתה כלכלית עד שהרובים בעלי מנגנון פעולת-מנוף הפכו למתאימים ותחרותיים מול רובי בריח, צבאות ברחבי העולם הכניסו לשימוש רובים בעלי פעולת-בריח.
רובים בעלי פעולת מנוף הצליחו יותר בשוק האזרחי וזכו לשימוש נרחב בתקופת המערב הישן של אמריקה שם זכו לתהילת עולם ככלי הנשק ש"כבשו את המערב".
עם כניסתם לשימוש נרחב של כלי נשק חצי אוטומטיים ואוטומטיים לאחר מלחמת העולם השנייה חלה ירידה משמעותית בדרישת השוק לכלי נשק מופעלי מנוף והחברות שייצרו אותן נקלעו לקשיים כספיים ונבלעו על ידי יצרני נשק אחרים.
למרות זאת כלי נשק פעולת מנוף נמכרו באלפים ועדיין ממשיכים להיות מיוצרים עד היום עם שינויים קלים בלבד, עדות ליעילותם המעשית ואמינותם.
הדגמים מהמאה ה-19 הולידו חיקויים, ויצרו רשת אספנים ענקית.
יתר על כן, כלי נשק אלו הפכו לסטנדרט התעשייה לקולנוע ולטלוויזיה, וכתוצאה מכך חשיפה לציבור הרחב בקנה מידה הרבה מעבר לזה של כל כלי נשק אחר.
כלי ירייה בעלי ירייה בודדת מוגבלים מעצם הגדרתם לירי של כדור אחד והצורך לטעון ידנית כדור נוסף, וכופים על היורה להפוך לחסר הגנה לפרק זמן מסוים כדי לטעון מחדש את נשקו.
מנגנון מצת חלמיש בתחילת המאה ה-18 שיפר במידה ניכרת את אמינותם ותפקודם היעיל של כלי הירייה, אך הטעינה והירי עדיין היו איטיים והושפעו גם מרוח ומזג אוויר.
למרות התקדמות בטכניקות הייצור, ההתקדמות הטכנולוגית בתעשיית כלי הירייה נבלמה על ידי חומר הנפץ ההודף היחיד שהיה זמין - אבק שריפה, תערובת כימית נפיצה באופן שסיכן גם את המשתמשים בנשק, בעלת תכונות היגרוסקופיות שעלולות לשלול מאבק השריפה את התכונות הנפיצות.
יתרה מכך, קצב בעירתו האיטי גורם למהירויות לוע נמוכות יחסית, ובנוסף לכך כתוצאה מהירי נוצר ענן עשן לבן שהקשה על כיוון בירייה הבאה ולעיתים כיסה את שדה הקרב.
בסוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18, כמה יצרני נשק הצליחו להתגבר על המכשולים המכניים וייצרו אקדחים בעלי תוף מסתובב שהסתמכו על מנגנוני צור.
שימוש במערכת התוף המסתובב העלה את משקל הנשק ושינה את חלוקתו ומגבלות המנגנון גרמו איבוד של גז מהרווח שבין התוף לבית הבליעה.
השלב הבא בפיתוח תחמושת מתאימה היה תרמיל הרימפייר הראשון ב-1845 שידוע ככדור ה"פלובר" על שם הממציא, הכדור בקוטר 6 מ"מ כלל מרעום הקשה בתרמיל מתכתי עם קליע מחובר לחלק העליון.
ההמצאה של שילוב של קליע עופרת כדורי קטן וקפסולת ההקשה לכדור אחד חוללה מהפכה בתכנון התחמושת והשימוש בכלי ירייה נשק ואפשרה מעבר ושימוש נרחב בכלי נשק בעלי מנגנון טעינה חוזרת.
כך נוצר הקליע המתכתי האינטגראלי שאפשר לתכנן מערכות יעילות שהיו מסוגלות להכיל מספר כדורים ולהזין אותם אל בית הבליעה באופן אמין דרך הפעולה המכנית של רובה ארוך קנה ובהמשך לפיתוח כלי נשק חצי אוטומטי.
רובים עם מנגנון פעולת מנוף
בשנות השלושים של המאה ה-17 רובה עם מנגנון טעינה חוזרת של כדורים המופעל על ידי מנוף פותח על ידי יצרן הנשק הדני פיטר קלטהוף ומוכר כ"קלטהוף ריפיטר" .
רובה זה יוצר החל מסביבות 1640 בגרמניה, דנמרק והולנד, על ידי בני משפחת קאלטהוף, והיה אחד הדגמים המוקדמים והמתוחכמים ביותר של רובה בעל מנגנון טעינה חוזרת.
בני המשפחה פיתחו מספר גרסאות שונות של המנגנון.
אך בסך הכול מספרם של הרובים שיוצר בסך הכול היה זעום.
רובה קלטהוף התבסס על מנגנון פנימי מורכב במיוחד, אשר כלל שני מחסניות נפרדות - אחת לאבק שריפה ואחת לכדורים שהוזנו ממגירות פנימיות אל תא הירי בעזרת מנוף יחיד שהפעיל את כל שלבי הטעינה: פתיחת בריח, הזנת כדור ואבק שריפה, דריכת הנוקר וסגירת הבריח.
כל הפעולה נעשתה בתנועה אחת של המנוף, לרוב מתחת לקת הרובה, מה שאפשר לחייל לירות בין 5 ל־10 יריות ברצף, בהתאם לקיבולת המחסנית.
יתרונו של הרובה היה בקצב אש חסר תקדים לתקופתו.
מבחינה היסטורית, רובה הקלטהוף נחשב לקדמון הטכנולוגי הישיר של רובים מודרניים עם פעולת מנוף.
לורנזוני ריפיטר שהופיע באמצע המאה ה-17 ייצג שיפור על מנגנון קלטהוף.
הרובה אפשר עד עשר יריות רצופות הניזונות ממחסניות נפרדות של אבק שריפה וכדורים המוסתרות בתוך הידית.
כדי לטעון את הנשק, האקדח או הרובה הוחזק עם לוע כלפי מטה וידית הפלדה בצד שמאל מסובבת כמאה ושמונים מעלות כדי לאפשר לאבק שריפה וכדור ליפול לשני תאים בבלוק סגירת פליז גלילי המותקן אנכית.
לאחר מכן הידית מסובבת בכיוון ההפוך למיקומה המקורי, על מנת להציב את הכדור והאבק שריפה בקו ישר עם הקנה ובמקביל נוצרה סגירה זמנית של הקנה, בשלב זה נפתח שסתום במנעול כדי לשחרר אבק שריפה לתוך הקערה והמנגנון המשיך לכסות את הקערה ולדרוך את הפטיש לאחור.
מערכת לורנזוני שימשה יצרני נשק ברחבי אירופה היבשתית ובריטניה הגדולה במשך יותר ממאה שנה לאחר המצאתה.
וזכתה לתחייה בבריטניה בסוף המאה השמונה עשרה.
אף על פי שהמנגנון נושא את שמו של לורנזוני, השאלה האם הוא הגה את העיצוב המקורי ממשיכה להיות נושא לדיון ידי חוקרים במשך עשרות שנים.
ההמצאה יוחסה לחלופין ליצרן הנשק האיטלקי ג'אקומו ברסלי מבולוניה ולאחר מכן מרומא, בין היתר.
לורנזוני ייצר גם אקדחים ארוכים וגם אקדחים המצוידים במנגנון בשלושה תת-סוגים שונים, כל אחד שונה במיקום מחסנית אבק השריפה ובהתקנת מערכות בטיחות נוספות.
רובה הקוקסון ריפיטר היה ניסיון נוסף ליצור רובה נטען לוע עם יכולת ירי חוזר.
הרובה השתמש במנגנון שפעל בשיטת טעינה מכנית באמצעות מחסנית פנימית, ויוצר בבריטניה ובקולוניות האמריקאיות בסביבות 1750–1760, ככל הנראה על בסיס לורנזוני ריפיטר.
בניגוד לרוב הרובים מהתקופה שדרשו טעינה ידנית איטית דרך לוע הקנה, רובה הקוקסון נועד לספק מספר יריות עוקבות במהירות יחסית, באמצעות מנגנון מסתובב פנימי.
המנגנון פעל בעזרת דיסק אופקי מסתובב שהיה מעוצב כתוף עם תאים שאליו הוזנו מראש גם כדורים וגם אבק שריפה.
בכל פעם שידית הצד הופעלה, הדיסק הסתובב כך התא הטעון התיישר מול הנוקר ואל הקנה, ואפשר ירי, סיבוב נוסף הביא את התא הבא למצב ירי.
אבק השריפה והכדור הוזנו ממאגרים נפרדים בגוף הקת, כל אחד עם קפיץ דחיפה פנימי, והמשתמש היה יכול לבצע מספר יריות ברצף, לפני שהיה צורך למלא את המחסניות מחדש.
היתרון המרכזי של רובה קוקסון ריפיטר היה קצב האש הגבוה יחסית.
עם זאת, המנגנון היה רגיש במיוחד, ובעיקר מסוכן לתפעול.
שילוב של אבק שריפה, מנגנון מסתובב לא אטום וחיכוך פנימי עלול היה לגרום לפיצוץ של כל מכל אבק השריפה בעת ההזנה.
הסכנה הזו, בשילוב עם עלות הייצור הגבוהה, המורכבות המכנית והתלות בהתאמה מושלמת של חלקים בעבודת יד, הפכו את הרובה לפריט יקר ונדיר מאוד, שלא נכנס לשימוש צבאי רחב.
למרות הכישלון המסחרי והטכני, רובה הקוקסון הוא עדות לניסיונות מוקדמים לפתח נשק עם קצב אש גבוה, ונחשב לנדבך חשוב בהיסטוריה של ההתפתחות לעבר רובים מופעלים במנגנון פעולת מנוף.
רובה המנוף הראשון בשימוש משמעותי היה רובה מנוף-טבעת שיוצרו על די חברת קולט בין השנים 1837 ל-1841 רובים אלו הכילו מספר כדורים בתוף והשתמשו במנגנון הצתה מסוג כיפת הקשה מנגנון המנוף-טבעת היה ממוקם מול ההדק.
כלי נשק אלו היו בין הניסיונות הראשונים בעולם לשלב בין מנגנון מנוף לבין ירי חוזר ברובה, והם מייצגים שלב חשוב בהתפתחות כלי הנשק האישיים במהלך המאה ה־19. ייחודם המרכזי של רובי הטבעת היה במנגנון הירי והטעינה שלהם.
במקום הדק רגיל, הייתה מתחת לקת טבעת גדולה, שבלחיצה עליה סובבה את התוף והכינה את הנשק לנקירה הבאה.
פעולת הנעילה לא הייתה מושלמת – המערכת לא כללה תפס צילינדר אמיתי, ולפיכך סבלה מחוסר דיוק ואף סיכון של ירי לא מכוון.
גם מנגנון הירי עצמו, ששילב הדק פנימי שפעל על פי תנועת הטבעת, התברר כרגיש ומורכב לתחזוקה.
עם זאת, קצב האש של הנשק – 6–8 יריות ללא טעינה חוזרת – היה מהפכני לעומת הרובים המתחרים.
הרובים היו זמינים בקליברים שונים, בדרך כלל .36 או .40, ונבנו במידות משתנות.
חלקם היו קצרים וקומפקטיים יותר ודמו לקרבין, בעוד אחרים היו רובים באורך מלא.
ייצורם נפסק לאחר כמה שנים בודדות, בין היתר בשל תקלות תפעוליות ותחזוקה מורכבת.
רובה קולט מודל 1855 היה ניסיון נוסף לישם את המנגנון מנוף- טבעת, רובה זה, שיוצר החל משנת 1856, התבסס על מנגנון "פטיש צד" ופעל בדומה לאקדחים המפורסמים של קולט, תוך שימוש בכיפות הקשה.
למרות היכולת לירות מספר קליעים במהירות יחסית לעומת רובי לוע טעינה בודדת, רובי רובים אלו התקשו לעמוד במבחן מול רובים בעלי מנגנון מנוף מודרניים עם תחמושת אחודה.
אחת הבעיות הבולטות הייתה הסיכון להצתת כל התחמישים בבת אחת, מצב שבו מספר תאים בצילינדר ניצתים בו-זמנית.
הרובים לא זכו לפופולריות רבה בקרב החיילים.
חלק מהבעיות נבעו מהיותם רגישים יחסית לשטח ומקשיי תיקון בשטח.
וקצה באש שלהם הוגבל על ידי מערכת פעולת מנוף שימש לפעולה אחת של סיבוב התוף בעוד טעינת הכדור הייתה פעולה נפרדת רב שלבית המאפיינת כלי נשק נטעני לוע.
בניגוד למערכות פעולת מנוף שבהם המנוף שימש לטעינה דריכה ופליטה של הכדור.
ברובה וולישן הכדורים אוחסנו במחסנית צינורית והרובה השתמש במערכת חדשנית לטעינה ודריכה טבעת הדק קדמית שהורידה מנשא, ואפשרה להזין אליו כדור מהמחסנית שמתחת לקנה.
משיכת טבעת שנייה הרימה את המנשא, הכניסה את הכדור לתא ודרכה את הפטיש.
הרובה היה מסורבל לשימוש וסבל מבעיות הזנה תכופות של הכדורים.
בעיות אלו ובנוסף לכך מגבלות תחמושת הרימפייר שהייתה בעלת עוצמה נמוכה יחסית - בערך מחצית מזו של כדור לונג רייפל מודרני גרמו לכך שהרובה לא זכה להצלחה מסחרית ונמכר בכמויות מוגבלות מאד.
עם זאת, היכולת של אדם להחזיק רובה שניתן לטעון ב-16 כדורים ולירות במהירות המוגבלת רק על ידי הפעולה המכנית הייתה חידוש משמעותי.
החברה של האנט החליפה ידיים ובסוף 1849 חרש נשק בשם לואיס ג'נינגס, עיצב מחדש ורשם פטנט על גרסתו שלו לרובה הוולישן.
שהיה שיפור ניכר על המקור.
לרובה החדש הייתה מחסנית צינורית ל-20 יריות מתחת לקנה והשתמש בסרט של פיקות .
בצורת סרט נייר או בד דק, שעליו הודבקו מנות קטנות של כספית רועמת במרווחים קבועים.
הרובה עדיין השתמש בפעולת מנוף טבעתית ייחודית אך בניגוד לעיצובו של האנט, שהסתמך על מערכת הפעלה מגושמת של שתי טבעות, הרובה של ג'נינגס הצליח לשלב את החילוץ והטעינה לתנועה זורמת אחת באמצעות טבעת אחת.
למרות זאת גם רובה זה היה כישלון מסחרי.
המציאות הייתה שהמנגנון המורכב דרש טיפול קפדני וסבל מסדרה של כשלים מכניים למרות השימוש בכדור משודרג עדיין לא היה לכדור מהירות לוע ועוצמת פגיעה מספקים כדי לאפשר לו להיות רובה ציד או כלי נשק הגנה עצמית.
הרובה היה ביצור על ידי חברת רובינס אנד לורנס (Robbins & Lawrence) עד שנת 1852. ו רק כ-1,000 יחידות יוצרו.
בעוד שהרובה עצמו לא היה הצלחה, הקונספט של פעולת מנוף החל לבסס את עצמו כדרך להשיג קצב אש מהיר ויעיל..:
שרטוטי פטנט אלו מציגים רובה בעל דמיון לרובה ג'נינגס, כולל המחסנית הצינורית מתחת לקנה והדק הטבעת.
עם זאת הוא לא נקט בצעדים כלשהם לייצור רובה על פי הפטנט שלו, וסביר להניח שהוראס סמית' מיצה את הונו ונאלץ לחפש משקיע אחר, אותו מצא בין השנים 1851 ל-1854 בדמותו של דניאל ב.
כלי הנשק יוצרו על ידי חברת "וולקניק ריפיטינג ארמס" שבעל המניות הגדול ביותר שלה היה אוליבר וינצ'סטר.
כלי הנשק זכו להצלחה מוגבלת בלבד ובסוף 1856 היא הפכה לחדלת פירעון.
אוליבר וינצ'סטר ושותפו ג'ון מ.
דייוויס רכשו את נכסי החברה שפשטה את הרגל מבעלי המניות הנותרים וארגנו אותה מחדש.
רובה זה הפך לרובה הנרי שיוצר על ידי חברת הנשק ניו הייבן והציג מספר שיפורים בראש וראשונה פטיש במיקום מרכזי שנדרך על ידי התנועה לאחור של בריח שנשלט על ידי המנוף.
מחסנית הרובה הייתה מתחת לקנה ולא בקת הנשק כמקובל בתכנונים קודמים.
לא רק שהיו כמה קליברים שונים בשימוש סטנדרטי עבור רובי נטעני-לוע, אלא גם וריאציות עבור קרביני פרשים, כמו גם שפע של תחמושת חדשה שהופיעה עבור רובי נטעני-מכנס החדשים ובנוסף התחמושת בעלת תרמיל מתכתי חדש הנדרש לרובים בעלי פעולת מנוף.
המכשול השני היה קצין החימוש הראשי עצמו, שהיה חשדן ומסויג כלפי כלי נשק בעלי מנגנון טעינה חוזרת הוא הצהיר בדו"ח כתוב למזכיר המלחמה בדצמבר 1861 כי:
עם זאת, הדרישה ההולכת וגדלה של צבא האיחוד לכלי נשק הייתה דחופה, שכן גודלו הוכפל, ואז שולש.
בדצמבר 1861 רובי הנרי וספנסר נבחנו אך אך על פי שרובה ההנרי הרשים את הנוכחים לא הוצאו חוזים לרכישתו .
אף על פי כן, בשל מחסור בנשק, גדודים רבים בחרו לצייד את עצמם על חשבונם ברובים לא תקניים, ככל שהמלחמה התקדמה, יחידות רבות, בעיקר מצבא הצפון, החלו לרכוש רובי הנרי על חשבונן.
החיילים הבינו את ערכם של כלי ירייה בעלי מנגנון מנוף, במיוחד חיילי קו ראשון וכוחות רכובים, הבעיה הייתה שבקניית רובים לא סטנדרטיים, יחידות אלה הפרו באופן בוטה את מדיניות משרד המלחמה.
אף על פי שרוב רובי הנרי סופקו ליחידות פרשים, גם חיילי רגלים רבים משני הצדדים נשאו אותם.
הצורך בכלי נשק היה כה גדול שבשנת 1863, למרות ההסתיגויות צבא הצפון החל לרכוש רובי הנרי אם כי בכמויות קטנות למדי.
אימוץ הרובה הוגבל על ידי בעיה מהותית שבתנאי שדה הרובה סבל מבעיות טעינה בנוסף, הייתה בעיה דומה שהשפיעה על החלק העליון הפתוח של הקנה, שכן לא תוכנן כיסוי שימנע נפילת לכלוך ופסולת לתוכו.
המכירות לשוק האזרחי היו טובות, כאשר כ-13,000 רובי הנרי נרכשו בין השנים 1862 ל-1866.
רובה הספנסר מודל 1860 היה אחד מכלי הנשק החלוציים והמשפיעים ביותר במאה ה־19, ובמיוחד בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית.
פיתוחו והשימוש הנרחב בו סימנו את המעבר מרובים עם טעינת לוע ליריה בודדת לרובים בעלי קצב אש גבוה ויכולת טעינה חוזרת מהירה.
המהנדס כריסטופר מינור ספנר רשם פטנט על הרובה בשנת 1860, אך הייצור הסדיר החל רק בשנת 1863, על ידי חברת ספנסר ריפיטינג ארמס קומפני (באנגלית : Spencer Repeating Rifle Company) לאחר ניסויים מוצלחים וניסיונות לשכנע את משרד המלחמה האמריקני.
הנשק עורר עניין רב משום שהיה קומפקטי, אמין וקל לתפעול, והשימוש בתחמושת רימפייר אחודה מסוג .56-56 Spencer.
הרובה איפשר טעינה מהירה ובטוחה יחסית לעומת שימוש באבק שריפה ובקליעים נפרדים.
המנגנון פעל באמצעות מנוף שהופעל משמורת ההדק.
פתיחת המנוף פלטה את התרמיל הריק, שלפה כדור חדש מתוך מחסנית קפיצית גלילית שישבה בקת הרובה, והעלתה אותו לבית הבליעה.
הרובה דרש דריכה ידנית של הפטיש לאחר כל ירי, ולא כלל מערכת דריכה אוטומטית.
מנגנון הירי של ספנסר נחשב אמין במיוחד.
רובה ספנסר היה הרובה פעולת-מנוף הראשון שהוזמן בכמויות גדולות על ידי צבא ארצות הברית, הוא נכנס לשימוש נרחב בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים, בעיקר אצל יחידות פרשים, מאחר שהדגם הקצר יותר מסוג קרבין ספנסר היה קל ונוח לשימיש וירי בעת הרכיבה.
לוחמים שצוידו ברובים אלו נהנו מיכולת ירי של עד 20–30 כדורים לדקה, לעומת 2–3 בלבד ברובים רגילים של אותה תקופה, כמו הרובים נטעני הלוע מדגם ספרינגפילד.
למרות זאת, הרובה לא הוזמן בכמויות גדולות בתחילת דרכו עקב שמרנות מוסדית, חשש מאספקת תחמושת תקנית ועלויות ייצור גבוהות.
בהמשך, ובעיקר לאחר לחץ מצד יחידות בשטח שהתרשמו מביצועי הנשק, הוזמנו למעלה מ־90,000 יחידות עד תום המלחמה.
לרובה ספנסר הייתה השפעה עמוקה על עולם הנשק.
הוא היה מבין הראשונים שהפגינו את יתרונות התחמושת האחודה והירי החוזר, והיווה שלב מקדים חשוב לרובים מתקדמים יותר כמו רמינגטון רולינג בלוק ווינצ'סטר 1866.
לאחר סיום מלחמת האזרחים ניסתה חברת ספנסר לשווק את הרובה לציבור האזרחי, בעיקר לציידים ומתיישבים במערב.
אף על פי שהרובה היה אמין, מדויק ובעל קצב אש גבוה, הוא לא הפך להצלחה מסחרית רחבת היקף בשוק האזרחי, בין היתר בשל תחרות גוברת מצד יצרנים אחרים כמו וינצ'סטר ומרלין שהציעו מנגנונים יעילים יותר, ותחמושת שהייתה זולה ונפוצה יותר.
החברה נקלעה לקשיים כלכליים וב־1869 נרכשה על ידי חברת וינצ'סטר, שמיהרה לגנוז את קו הייצור ולהתמקד בקידום הדגמים שלה ששילבו תחמושת חזקה יותר ומחסנית קדמית עם טעינה צידית נוחה.
למרות הכישלון המסחרי היחסי, רובה ספנסר נותר כסמל מוכר בתרבות האמריקנית בשל הקשר ההדוק שלו למלחמת האזרחים ולמערב הפרוע.
בעשרות סרטי קולנוע מהז'אנר של המערבון, במיוחד בשנות ה־40 וה־50 של המאה ה־20, הופיעו רובים הדומים לספנסר או מוצגים ככאלו, בין אם לשם דיוק היסטורי ובין אם כהתייחסות לסמל טכנולוגי של קידמה צבאית־אמריקנית.
חברת ווינצ'סטר ריפיטינג ארמס תופסת מקום ייחודי ובלתי מעורער בהיסטוריה האמריקאית והעולמית של כלי הנשק, והיא מזוהה באופן כמעט בלעדי עם רובים בעלי מנגנון פעולת מנוף זהות זו לא נוצרה במקרה היא תוצר של עשורים של אסטרטגיה עסקית מחושבת שבהן אוליבר ווינצ'סטר היה בעל מניות עיקרי.
החשיבות ההיסטורית של ווינצ'סטר טמונה ביכולתה לקחת רעיון של רובה טעינה חוזרת בעל מנגנון מנוף ולשכלל אותו לרמה של אמינות, יעילות וייצור המוני חסרות תקדים.
בעוד רובים כמו רובה ספנסר הציגו את קונספט הטעינה החוזרת, ווינצ'סטר שכללה את מנגנון המנוף והפכה אותו לסטנדרט.
ההשפעה של רובי ווינצ'סטר הייתה עצומה על התפשטותה של אמריקה מערבה, כאשר רובים כמו ה-1873, המכונה "הנשק שכבש את המערב", הפכו לכלי חיוני עבור מתיישבים, כוחות אכיפת חוק, ציידים ופורעי חוק כאחד.
זהותה של ווינצ'סטר שזורה כל כולה ברובי המנוף, לא רק בזכות ייצורם הנרחב, אלא גם בזכות שיתופי הפעולה האסטרטגיים שלה עם ממציאים פורצי דרך כמו ג'ון בראונינג.
רובי ווינצ'סטר לא היו רק כלי נשק, הם הפכו לחלק מהתרבות האמריקאית, סמלים של חלוציות, עצמאות וגבורה, והופיעו באינספור יצירות ספרותיות, קולנועיות וטלוויזיוניות.
בשנת 1866 חברת ווינצ'סטר השילה את העבר של חברת וולקניק וחברת ניו הייבן, שינתה את שמה והוציאה לשוק את רובה הווינצ'סטר מודל 1866, המכונה לעיתים קרובות "הנער הצהוב" מאחר שחלקי המתכת החצוניים היו עשויים ממתכת פליז צהובה.
רובה זה, שפותח על בסיס העיצוב של רובה הנרי נחשב לרובה הווינצ'סטר הראשון שייוצר באופן נרחב ובישר את עידן רובי המנוף האייקוניים של החברה.
הבולט שבהם היה תוספת דלת טעינה בצד ימין של הקולט , שהחליפה את שיטת הטעינה המסורבלת של רובה הנרי.
הווינצ'סטר מודל 1873, המכונה לעיתים קרובות "הרובה שכבש את המערב" ("The Gun That Won The West"), הוא אחד מהרובים האייקוניים והמשפיעים ביותר בהיסטוריה האמריקאית.
פיתוחו היווה קפיצת מדרגה משמעותית מרובה ווינצ'סטר מודל 1866 הפופולרי, כאשר השינוי המרכזי והמהותי ביותר היה היכולת לירות תחמושת סנטרפייר בקליבר .44-40 Winchester.
רובה ווינצ'סטר מודל 1894 נחשב לאחד מכלי הנשק המצליחים מסוג פעולת מנוף ולמעלה מ-7 מיליון יחידות נמכרו מאז השקתו בשנת 1894. רובה זה, שעוצב על ידי בראונינג, היה חלוץ בשימוש עם אבק שריפה ללא עשן, מה שהיווה קפיצת מדרגה משמעותית בביצועים הבליסטיים של כלי נשק.
השילוב שלו עם התחמושת וינצ'סטר 30-30 הפך אותו לפופולרי במיוחד.
אחד המאפיינים הבולטים של רובה מודל 1894 היה מנגנון הנעילה הכפול, שכלל נעילה בחלקו האחורי של הבריח וכן בתחתית המנגנון על מנת לאפשר לרובה להתמודד עם הלחצים המוגברים של תחמושת מודרנית.
בנוסף לשימוש צבאי רוסי, נעשה בו שימוש גם בידי ריינג'רים של טקסס ובידי תיאודור רוזוולט השתמש בדגם זה במסעות הציד שלו באפריקה, ורובה כזה נמצא גם באוסף של פרנקלין דלאנו רוזוולט.
רובה קולט ברג'ס היה רובה בעל מנגנון מנוף שהוצג על ידי חברת קולט בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19, במטרה להתחרות ברובי וינצ'סטר הפופולריים בשוק האזרחי והצבאי האמריקאי.
הרובה פותח על ידי המהנדס אנדרו ברג'ס, שהמציא מנגנון מנוף עם נעילה יציבה ומחסנית קבועה מתחת לקנה, ברג'ס מכר את הפטנט לחברת קולט.
הרובה יוצר בין השנים 1883 ל-1885, ובסך הכל יוצרו כ-6,400 יחידות בלבד, ברובן בקליבר .44-40 וינצ'סטר, כאשר אורך הקנה נע בין 20 אינץ' בקרבין ל-25.5 אינץ' ברובה, והמחסנית הייתה בעלת קיבולת של 12 כדורים בקרבין ו-15 כדורים ברובה.
הרובה התאפיין במנגנון פעולה חזק ומדויק, עם מערכת נעילה באמצעות "מפרק-כפיפה" (toggle-joint) שהעניקה יציבות רבה יותר לעומת מנגנוני נעילה אחרים.
בנוסף, הוא כלל פתח הזנה צדדי (sliding gate) במקום פתח הזנה נטוי, שהיה נפוץ ברובי וינצ'סטר.
הרובה היה קל יותר וקומפקטי יותר מרובי וינצ'סטר, והציע עיצוב מודרני ומתקדם.
למרות יתרונותיו הטכניים, הרובה לא הצליח להתחרות בהצלחה ברובי וינצ'סטר, וחברת קולט הפסיקה את ייצורו לאחר זמן קצר.
לאחר הפסקת ייצור הקולט ברג'ס חברת קולט לא חזרה לייצר רובים בעלי מנגנון מנוף.
ולמעשה יצאה כמעט לחלוטין מתחום ייצור הרובים עד לרובים ממשפחת ArmaLite AR בסוף שנות החמישים של המאה ה-20.לפי מקורות שונים רובה קולט מדגם 1883 בורג'ס כלל כמה שיפורים לדגם 1873 של וינצ'סטר, ומכיוון שאיכות מוצרי קולט התחרתה בזו של וינצ'סטר, האיום על מוצר הדגל שלהם היה עמוק ואמיתי.
במקרים קודמים בהם הופיעו מתחרים לכאורה, וינצ'סטר פשוט רכשה פטנטים או שיפורים לקו המוצרים שלה, אך קולט הייתה גדולה מכדי שוינצ'סטר תוכל להשתלט עליה.
על פי מקורות שונים נציגים מווינצ'סטר הגיעו לביקור אצל קולט והביאו איתם אב טיפוס לאקדחי תופי מתוצרת וינצ'סטר, כשהם רומזים למנהלי חברת קולט שהם שוקלים להיכנס לשוק האקדחים.
עם זאת, אם קולט תפסיק לייצר את רובה המנוף שלה, וינצ'סטר אולי תשקול מחדש השקעה יקרה כזו.
קולט החליטה שלא להתחרות בוינצ'סטר בשוק הרובים בעלי פעולת מנוף, ווינצ'סטר הפסיקה את פרויקט האקדחים.
אף על פי שפעולת מנוף מזוהה בדרך כלל עם רובים, במיוחד אלה של ווינצ'סטר, קיימים מספר סוגים של אקדחים עם פעולת מנוף.
הם מייצגים ניסיונות מוקדמים להגדיל את קצב האש.
אקדחים עם מנגנון פעולת מנוף לא עמדו בתחרות מול אקדחים תופיים שהציעו פשטות בייצור ובשימוש ואמינות, והיו קומפקטיים ונוחים יותר לנשיאה.
אקדחי מנוף הם בעיקר פריטי אספנות נדירים המייצגים שלב מוקדם בפיתוח כלי נשק טעינה חוזרת.
ישנן מספר סיבות מדוע אקדחי מנוף מעולם לא הפכו לנפוצים או לדומיננטיים כמו רובי המנוף או אקדחים תופיים וחצי-אוטומטיים:
מנגנון מנוף דורש מנוף ארוך יחסית לצורך הפעלה יעילה, מה שהופך את האקדח למסורבל ולא נוח לנשיאה או לשימוש מהיר ביד אחת.
בניית המנגנון גם מוסיפה למורכבות ולעלות.
רובי מנוף רבים משתמשים במחסנית מתחת לקנה.
שימוש במחסנית כזו באקדח מגביל מאוד את אורך הקנה, או שמחייב לבנות אקדח ארוך באופן לא מעשי.
קליעים אלה לא היו חזקים מספיק כדי להיות יעילים בשימושים מעשיים, ולכן הוולקניק, למרות החדשנות המכנית שלו, לא זכה להצלחה מסחרית.
אקדחי קולט המוקדמים, כמו דגם הקולט פטרסון וקולט ווקר , הציגו בפני היורה אתגרים שנבעו מטעינה איטית ומסורבלת, ונדרש כלי נפרד לדחיסת הקליעים אל תוך הצילינדר לאחר שפיכת אבק השריפה.
בהמשך, שולבו מנופי טעינה מתחת לקנה, אך הם היו לרוב מנגנונים פשוטים שהיו לא יעילים ולא נוחים לשימוש.
הצורך בטעינה מהירה, אמינה ויעילה יותר, במיוחד בשדה הקרב, הוביל את קולט לפתח ולשפר את מנגנון הטעינה שלו.
המנגנון המשופר, שהחל להופיע בדגמים כמו הקולט סייד-המר ו והגיע לשיאו באקדח קולט M1861 נייבי .
המנוף טעינה ה"זוחל" (creeping) או בעל מנגנון הראצ'ט באקדחי קולט היה מנגנון אינטגרלי, המותקן באופן קבוע מתחת לקנה האקדח, ומאפשר דחיסה יציבה ואחידה של הקליעים לתוך תאי התוף.
המנגנון מורכב בעיקרו ממוט דחיסה ארוך, המחובר באמצעות ציר למנוף טעינה .
המנוף עצמו ממוקם מתחת לקנה האקדח וניתן להטות אותו כלפי מטה.
בקצהו החיצוני של המנוף יש מעין ידית קטנה המאפשרת אחיזה נוחה.
כאשר המנוף מקופל כלפי מעלה, הוא יושב בצורה מאובטחת בתוך חריץ מתאים מתחת לקנה, ומוחזק לרוב על ידי תפס קטן.
עקרון ה"זחילה" מתייחס לתנועה המדורגת והמבוקרת של מוט הדחיסה.
בניגוד למנופים קודמים שנדחפו בתנועה חלקה ואחת, מנגנון זה תוכנן כך שמוט הדחיסה "יתפוס" ויחזיק את הקליע במקומו בכל שלב של הדחיסה.
כאשר המשתמש מוריד את המנוף, מוט הדחיסה נכנס לתוך תא התוף ומפעיל לחץ על הקליע.
המנגנון הפנימי של המנוף כולל מעין שיניים או בליטות קטנות המשתלבות עם חריצים מקבילים על המוט עצמו או בחלק המנוף, המונעים את חזרתו של המוט כלפי מעלה אם המשתמש ישחרר את ההאחיזה.
לבסוף היורה היה מניח כיפת הקשה על הפיטמה של אותו תא מאחורי התוף, והאקדח היה מוכן לירי.
המעבר לתחמושת מתכתית אחודה הביא לסיום השימוש והייצור של אקדחים עם מנגנון מנוף זה.
מקורו של ה"מארה'ס לג" היה רובה ווינצ'סטר מודל 1892 שקוצר באופן דרסטי הקנה שלו נחתך לאורך של 30 ס"מ והקת קוצצה כמעט לחלוטין, מה שהפך אותו לכלי נשק שאפשר להחזיק ולתפעל ביד אחת, כמו אקדח.
האגדה מספרת שמקווין עצמו טבע את השם "מארה'ס לג" לאחר שירה בכלי הנשק ואמר שהוא בועט כמו רגל של סוסה, בשל הרתע החזק שלו ללא קת לייצוב.
ה"מארה'ס לג" שילב את מהירות הפעולה של רובה מנוף עם הקומפקטיות היחסית של אקדח, ונתן לדמותו של רנדל יתרון ייחודי.
אף על פי שמבחינה מעשית, כלי נשק כזה לא היה נוח במיוחד לירי מדויק ולרוב נורה מהמותן הוא הפך לסמל ויזואלי חזק של המערבון.
הפרסום של לולאת רגל הסוסה התבסס בעקבות השימוש שעשה בה ג'ון ויין.
בסרט True Grit (1969), בו נשא ויין, הגיבור ה רכזי רובה ווינצ'סטר מדגם 1892 שבו ידית מנוף מוגדלת שאפשרה לו לבצע תנועות טעינה מהירות במעין סיבוב של הרובה, לעיתים תוך כדי רכיבה.
השימוש בלולאה הגדולה לא היה רק פונקציונלי אלא גם אסתטי היא שיוותה לדמותו של ויין שילוב של מיומנות, עוצמה ושליטה, והפכה את פעולת הטעינה עצמה לרגע דרמטי וחזותי משמעותי.
הדימוי של גבר חמוש, שליו אך נחוש, שמפעיל את רובה המנוף במהירות תוך שליטה מלאה – נצרב בדמיון הציבורי כאבטיפוס של גיבור המערבון.
כלי נשק נוספים עם פעולת מנוף
הווינצ'סטר מודל 1887, שתוכנן על ידי ג'ון מוזס בראונינג, היה רובה הציד הראשון בעל מנגנון הפעלה באמצעות מנוף.
כאשר המנוף הורד, הוא הפעיל מנגנון שפתח את הבריח, פלט את התרמיל הריק, וטען כדור חדש מתוך מחסנית הצינור שהייתה ממוקמת מתחת לקנה.
המודל 1887 יוצר בקליברים 10 ו-12 גייג' וזכה לפופולריות מסוימת.
המטרה הייתה להאריך את חיי הדגם ולשמור על הרלוונטיות שלו בשוק שהשתנה.
למרות השיפורים רובי צייד המבוססים על מנגנון משאבה היו מבוקשים יותר, והייצור של הרובה מדגם 1887/1901 הופסק ב-1920. שני הדגמים, ובמיוחד המודל 1887, הפכו לאייקונים תרבותיים, בין היתר בזכות הופעותיהם בסרטים ובמשחקי וידאו.
קולט M1895 היא מכונת ירייה שפותחה על ידי ג'ון בראונינג, ונחשבת למכונת הירייה המצליחה הראשונה שהופעלה באמצעות גז שנכנסה לשירות צבאי.
היא ידועה בכינויה " חופר תפוחי האדמה" בגלל מנגנון הפעולה הייחודי והמוזר שלה.
מה שהפך את ה-M1895 למפורסמת (ולא פעם גם לבעייתית) היה מנגנון ההפעלה שלה.
כאשר הקליע עבר בתוך הקנה, חלק קטן מהגזים נותב דרך פתח ייעודי בתחתית הקנה אל בוכנה.
בוכנה זו הייתה מחוברת למנוף ארוך שנע בקשת של 90 מעלות כלפי מטה.
תנועה זו של המנוף היא זו שנתנה למכונת הירייה את הכינוי "חופר תפוחי האדמה", כיוון שאם הנשק הוצב קרוב מדי לקרקע, המנוף היה עלול לחפור בור קטן באדמה בכל פעם שפעל, ואף לגרום לתקיעות.
כדי למנוע זאת, לרוב היה צורך לחפור שוחה קטנה מתחת למנוף או להרכיב את הנשק על חצובה גבוהה יותר.
תנועת המנוף כלפי מטה הפעילה מנגנון שהזיז את הבריח לאחור, חילץ את התרמיל הריק, דרך את הפטיש וטען כדור חדש לתוך בית הבליעה.
קפיץ היה מחזיר את המנוף והבריח למצבם הראשוני.
מכונת היריה M1895 נכנסה לשירות בשנת 1895. היא שימשה את חיל הנחתים האמריקאי, ובמיוחד זכתה לפרסום כששני מכונות ירייה מסוג זה נרכשו באופן פרטי על ידי לוטננט קולונל תאודור רוזוולט עבור יחידת ה"ראף ריידרס" שלו, ושימשו אותם בקרב גבעת סן חואן.
זכויות הייצור והמיכון נמכרו לחברת מרלין-רוקוול (Marlin-Rockwell).
רובי פעולת מנוף במאה ה-21
במהלך המאות ה־20 וה־21, כלי נשק בעלי פעולת מנוף איבדו את מקומם כנשק תקני לשימוש צבאי רחב היקף, אך נותרו בשימושים ייחודיים ובהקשרים ספציפיים.
רובים אלה שימשו בצבאות העולם בעיקר במחצית הראשונה של המאה ה־20, בטרם הוחלפו לחלוטין על ידי רובים חצי־אוטומטיים ואוטומטיים.
אחד המקרים הבולטים לשימוש צבאי מאוחר ברובים מסוג זה הוא רכישת כ־300,000 רובים מדגם וויצ'סטר מודל 1895 על ידי צבא האימפריה הרוסית בזמן מלחמת העולם הראשונה.
הרובים תוכננו במיוחד עבור קליבר ששימש את הצבא הרוסי והותאמו לצרכים מבצעיים, בעיקר עבור יחידות עורפיות ופרשים.
גם במלחמות קולוניאליות, נעשה שימוש ברובים בעלי מנוף בשל זמינותם, אמינותם וקלות התחזוקה בשטח ובייחוד בקרב כוחות בלתי סדירים או מיליציות, עם זאת, חסרונות כגון קיבולת מחסנית נמוכה, מגבלות טעינה בשכיבה ובקצב האש, הובילו לכך שבשלהי המאה ה־20 נזנח השימוש הקרבי במנגנון זה כמעט לחלוטין לטובת פתרונות מודרניים יותר.
בתחום הציד, לעומת זאת, כלי נשק בעלי מנגנון מנוף נותרו פופולריים מאוד, בעיקר בצפון אמריקה.
הדגם המפורסם ביותר בהקשר זה הוא ווינצ'סטר מודל 1894 השילוב בין גודל קומפקטי, מהירות ירי, קלות תפעול ודיוק מספק לטווחים בינוניים הפכו את הרובים הללו לכלי מועדף לציד איילים וחיות בינוניות אחרות ביערות ובסביבות הרריות.
חברות אחרות, כגון Marlin ו-Savage, המשיכו לפתח דגמים מתקדמים יותר המבוססים על אותו עקרון מכני, תוך התאמה לקליברים מודרניים ולתנאי שטח משתנים.
גם בשלהי המאה ה־20 ובמאה ה־21, רובים אלה נותרו רלוונטיים עבור קהלים המחפשים כלי נשק מהיר, אמין ופשוט לתחזוקה.
בתחום הספורטיבי, ובעיקר בענפי ירי כגון " ירי בסגנון בוקרים" , שומרים כלי נשק בעלי מנגנון מנוף על מעמד ייחודי.
תחרויות אלו, המתקיימות בארצות הברית ובמדינות נוספות, משחזרות מצבים ואירועים מתקופת המערב הפרוע, והמשתתפים משתמשים ברובים, אקדחים ורובים קצרים המייצגים את התקופה, כולל רובים מסוג Winchester, הנרי וספנסר רובים אלה נבחרים לא רק בזכות מראם ההיסטורי, אלא גם בשל קצב האש הגבוה יחסית וקלות השימוש.
החיבור הסנטימנטלי לתקופה ההיסטורית מונע את היעלמותם מהזירה התחרותית, חרף מגבלות טכניות לעומת מערכות מודרניות.
במישור המשטרתי והאזרחי, בתחילת המאה ה־20, שימש רובה הווינצ'סטר מודל 1894 במשימות שיטור בארצות הברית ובקנדה.
יחידות פרשים, סיירים של שירות היערות ואפילו אנשי רשות הדיג השתמשו ברובים אלה בזכות קלות הנשיאה והמהימנות.
במקרים מסוימים, גם שוטרים עירוניים החזיקו רובים כאלה בניידותיהם, בעיקר בטרם הפכו רובים חצי־אוטומטיים לסטנדרט.
במאה ה־21, כלי נשק אלה כמעט ואינם נמצאים בשימוש שוטף בכוחות ביטחון, אך הם ממשיכים להימכר בקרב אזרחים לצורך הגנה עצמית, במיוחד באזורים מרוחקים, וכן כאמצעי מסורתי או נוסטלגי.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 נרכשה חברת ווינצ'סטר על ידי התאגיד האמריקאי אולין .
עם זאת, הם פגעו קשות באיכות ובמוניטין של רובי ווינצ'סטר.
בתחילת שנות ה-90 נמכרה החברה לחברת הנשק הבלגית FN Herstal.
בשנת 2006 נסגר מפעל וינצ'סטר בניו הייבן, קונטיקט, בעקבות זאת, ייצור רובים תחת המותג וינצ'סטר פוסק בארצות הברית וחברת מירוקו היפנית החלה לייצר תחת רישיון רובים עבור המותג וינצ'סטר שעדיין בבעלות FN Herstal.
בשנת 1996 נוסדה חברת " הנרי" על ידי לואיס אימפרטו ובנו אנתוני אימפרטו, החברה רכשה את הזכויות על השם Henry Repeating Arms החברה החלה עם מתקני ייצור גם בניו ג'רזי וגם בוויסקונסין.
ונכון למרץ 2025, החברה הודיעה על תוכניות להעביר את כל פעילות הייצור שלה למדינת ויסקונסין.
החברה מייצרת עשרות דגמים של רובי פעולת מנוף במגוון רחב של קליברים, החל מקליברי רימפייר קטנים כמו .22LR ורובים המשתמשים בתחמושת סנטרפייר כגון .357 Magnum, .44 Magnum במספר סדרות:
רובה הסמית' ווסון מודל 1854 שהושק בשנת 2024, הוא מעיין סגירת מעגל היסטורית עבור חברת סמית' אנד וסון שהחלה את דרכה כיצרנית כלי נשק פעולת מנוף תחת השם "וולקניק" ושם הדגם הוא שנת הפטנט של הרובה המקורי.
הרובה מצויד במסילות פיקטיני מעל הקנה, המאפשרת הרכבה קלה של כוונות אופטיות, כגון רד-דוט או כוונת הגדלה.
חברת מרלין פיירארמס הייתה אחת מיצרניות הנשק האמריקאיות הוותיקות התמחתה בייצור רובים מבוססי מנגנון מנוף.
החברה נוסדה בשנת 1870 בניו הייבן, קונטיקט והייתה המתחרה הישירה ההיסטורית של חברת וינצ'סטר.
אחד הדגמים החשובים והמפורסמים ביותר של מרלין הוא Model 1893, שלימים הפך ל־Model 336, רובה שתוכנן כך שיהיה סגור לגמרי עם פליטה צידית של התרמילים – בניגוד לדגמי וינצ'סטר שהיו בעלי מסגרת פתוחה.
תכנון זה העניק לרובים של מרלין עמידות גבוהה יותר בפני אבק ולכלוך, ואפשר התקנת כוונות טלסקופיות בצורה יציבה על גב הרובה במהלך המאה ה־20 מרלין הרחיבה את קו המוצרים שלה לכלול גם רובים בריחיים, רובים חצי־אוטומטיים, ורובי אוויר, אך נשארה מזוהה בראש ובראשונה עם רובים בעלי מנגנון מנוף.
בשנת 2007 נרכשה מרלין על ידי נשקי רמינגטון אך בתקופה זו סבלה החברה מירידה חדה באיכות הייצור, בעיות התאמה בין חלקים ואובדן מוניטין.
בעקבות פשיטת הרגל של Remington בשנת 2020, נמכר המותג Marlin לחברת סטורם רוגר .
מאז 2021 חוזרת מרלין לשוק עם דגמים כגון Marlin 1895 SBL ו־Marlin 1895 Trapper, העשויים מנירוסטה, עם קתות סינתטיות, התאמה לכוונות מתקדמות, ולעיתים אף עם תושבת משתיק קול.
דגמים אלו מצטרפים לגל ההתחדשות של רובים מבוססי מנגנון מנוף שנועדו לשימוש טקטי, ציד, הגנה עצמית וירי תחרותי.
רובים בעלי מנגנון פעולת מנוף מיוצרים גם באיטליה על ידי מספר לא מבוטל של חברות:
Chiappa Firearms יצרנית איטלקית שמייצרת מגוון רחב של כלי נשק בעלי מנגנון מנוף, כולל שחזורים היסטוריים של דגמי וינצ'סטר (כגון מודל 1886 ומודל 1892 אך גם דגמים מודרניים יחסית שמיוצרים עם קת סינתטית וקנה מוכן למשתיק קול.
Uberti היא חברה אטלקית ותיקה ש שייכת לקבוצת ברטה המתמחה בשחזורים מדויקים של נשק מהמאה ה־19. היא מייצרת דגמי כלי נשק בעלי מנגנון מנוף קלאסיים Davide Pedersoli גם היא חברה איטלקית המתמחה בשחזורים מדויקים של כלי נשק מהמאה ה־19, כולל רובים בעלי מנגנון מנוף.
עם דגש על ירי ספורטיבי היסטורי
הסופר ריצ'רד סלוטקין, בספרו Gunfighter Nation, מציין כי המיתוס של המערב הפרוע, הכולל את דימוי הרובה, שימש כבסיס לבניית הזהות האמריקאית המושתתת על עקרונות של כוח, אלימות ממוסדת וצדק הנאכף גם על ידי האדם הבודד.
אף על פי שרובים עם מנגנון מנוף מזוהים עם תקופת המערב הפרוע, הם ממשיכים להופיע גם בקולנוע ובטלוויזיה בני זמננו, לעיתים בהקשרים שאינם מערבונים מסורתיים.
דוגמה מובהקת לכך מופיעה בסרט "רוחות קרות" משנת 2017 בו דמותו של הגיבור חמושה ברובה מרלין מדגם 1895 בקליבר .45-70 כלי נשק שמזוהה עם ציד של חיות גדולות.
הבחירה ברובה מייצגת את עולמו של הגיבור עולם של חוקים פשוטים, כבוד עמוק לטבע, ונכונות לפעול באלימות כשהצדק מחייב זאת.
הרובה משתלב בסביבה מושלגת ומנוכרת, ומייצר דימוי של גבר שעומד מול העולם, עם כלי המשקף את הערכים שהסרט מקדם.בסרט עולם היורה דמותו של אוון גריידי חמושה באותו דגם של מרלין בחירה שבלטה במיוחד משום שהסרט שייך לז'אנר של מדע בדיוני עתידני.
דווקא בתוך עולם שבו טכנולוגיה מתקדמת שולטת, הרובה עם מנגנון מנוף מבליט את הגיבור כדמות שנטועה במערכת של ערכים מסורתיים, פועלת בתחושת שליחות.
בכך ממשיך רובה המנוף למלא את תפקיד גשר בין עבר להווה, בין מיתולוגיה של כבוד אישי לבין גיבורי קולנוע עכשוויים שמבקשים לגלם אותן איכויות דווקא בתוך עולם מודרני, כאוטי ולעיתים מנוכר.
הופעת הרובה מרשימה במיוחד בסצנת המרדף המפורסמת לאורך נהר הבטון היבש, כאשר הטרמינטור רוכב על אופנוע ומתפעל את הרובה ביד אחת בלבד תוך כדי סיבוב דרמטי של המנוף בכל ירייה.
הפעולה, שהיא בלתי אפשרית כמעט במציאות עם שוטגאן כזה, היא הדגישה את על־אנושיותו של הטרמינטור, את הווירטואוזיות הקטלנית שלו, ואת השליטה המוחלטת שלו בכלי הנשק.
הבחירה ברובה מנוף ולא ברובה מודרני יותר או עתידני הייתה בחירה עיצובית מובהקת היא הציגה את הטרמינטור בדימוי של קאובוי טכנולוגי, עתידי הלובש את העור של המיתוס האמריקני הישן.
התוצאה הייתה כלי נשק שזכה לעדנה מחודשת, ומיוצר מחדש כדי לספק את הביקוש שנוצר סביב האיקונוגרפיה של הסרט.
בסדרת הטלוויזיה המדע הבדיוני פיירפליי המוגדרת כ"מערבון חלל" ומשלבת אסתטיקה של מערבון עם עולם דמיוני של כוכבים רחוקים, ניתן לראות רובים עם מנגנון מנוף לצד נשקי לייזר.
הדמות הראשית, קפטן מלקולם ריינולדס, נושא לעיתים רובה פעולת מנוף שמדגיש את זהותו כקאובוי בין־כוכבי, אדם הפועל בשוליים של חברה עתידנית אך מייצג ערכים "ישנים" של כבוד, חירות ואחריות.
הבחירה בכלי נשק שכזה יוצרת גשר בין דימוי של הגבול האמריקני לבין גבול הקיום בחלל, וממחישה כיצד המיתוס של המערב הפרוע ממשיך להתקיים גם כשהבמה משתנה.
רובים פעולת מנוף מופיעים גם במשחקי מחשב.
דווקא בהקשרים שבהם שולטות טכנולוגיות עתידניות, כלי נשק מהעבר מעניקים לדמויות עוצמה סמלית חיבור למיומנות, לעצמאות ולמסורת אנושית של שליטה בכלי פשוט אך קטלני.
הרובה עם המנוף משמש במקרים אלה לא כאנכרוניזם, אלא כהצהרה נרטיבית: הגיבור אינו נשען על קדמה טכנולוגית בלבד, אלא על כישרון, תחושת שליחות, וערכים שמושרשים עמוק.
במשחק Red Dead Redemption 2, שמתרחש בסוף המאה ה־19 ומשחזר באדיקות את עולמו של המערב האמריקני, רובים מדגמים כמו ווינצ'סטר 1866 ו־1894 מוצגים לא רק כאמצעי לחימה אלא גם כפריט בעל ערך סנטימנטלי ונרטיבי.
השחקן יכול לשדרג, לחרוט ולהתאים אישית את הרובה – פעולה שמעמיקה את הקשר הרגשי בינו לבין כלי הנשק.
בכך הופך הרובה לסוג של שלוחה של הזהות הדיגיטלית של הדמות, ומקבל תפקיד סמלי בדומה לייצוגיו הקולנועיים של גיבור המערבון הקלאסי.
הרובים מוצגים באופן מדויק אך זוכים לשמות שונים, כך נקרא רובה ההנרי "ליצ'פילד ריפיטר" (באנגלית Litchfield Repeater) ורובה הספנסר מופיע תחת השם "קרבין ריפיטר" אפילו במשחקים שאינם שייכים לז'אנר ההיסטורי, כמו סדרת Fallout הפוסט־אפוקליפטית ניתן למצוא רובים עם עיצוב של מנגנון מנוף לרוב כמחווה או כלי בעל תכונות ייחודיות.
שוב ושוב, הבחירה הזו מעידה על הנכונות של היוצרים להטעין את כלי הנשק לא רק ביכולת טכנית אלא במשמעות סיפורית.
הרובה פעולת מנוף הופך לאמצעי שמעיד על השחקן או הדמות.
פעילות חוץ-רכבית היא פעולה הנעשית על ידי טייס חלל מחוץ לכדור הארץ ומחוץ לחללית שלו.
המונח משמש בעיקר לתיאור פעילות חוץ-רכבית הנעשית מחוץ לחללית המקיפה את כדור הארץ ("הליכת חלל"), אך משמש גם לתיאור פעילות חוץ-רכבית על פני השטח של הירח ("הליכת ירח").
תוכנית החלל האמריקאית והרוסית מגדירות פעילות חוץ-רכבית בצורה שונה זו מזו, עקב שוני בדגמי החלליות הראשונות.
החלליות הרוסיות והסובייטיות כללו תמיד תא אטים לאוויר, ולכן הרוסים מגדירים פעילות חוץ-רכבית כהתרחשות שבה קוסמונאוט נמצא בוואקום.
החלליות הראשונות של ארצות הברית לא כללו תא אטים לאוויר אך במקום זאת התאימו את לחץ החללית הכולל.
כתוצאה מכך אסטרונאוט אמריקאי לא נחשב כמבצע פעילות חוץ-רכבית עד שלכל הפחות הוציא את ראשו אל מחוץ לחללית.
ישנן פעולות חוץ-רכביות המתבצעות כשהאסטרונאוט אינו מחובר לחללית, ובמקרה זה הוא זקוק למכשירים שיספקו לו כוח הנעה על מנת שיוכל לחזור לחללית, ומאגר מספיק של חמצן.
"פעילות חוץ-רכבית טבורית" (umbilical) היא פעילות חוץ-רכבית המתבצעת כשהאסטרונאוט מחובר לחללית ברצועה, אשר מבצעת תפקידים של תמיכה בחיים, כמו אספקת חמצן.
ציוני דרך של פעולות חוץ-רכביות
הפעילות החוץ-רכבית הראשונה נעשתה על ידי הקוסמונאוט הסובייטי אלכסיי ליאונוב ב-18 במרץ 1965 מהחללית ווסחוד 2. האישה הראשונה שעשתה פעולה חוץ-רכבית הייתה הקוסמונאוטית סבטלנה סביצקאיה ב-25 ביולי 1984 כאשר הייתה על תחנת החלל סליוט 7.
הפעילות החוץ-רכבית הראשונה שבוצעה על ידי אסטרונאוט אמריקאי נעשתה ב-3 ביוני 1965 על ידי אד וייט בעת משימת ג'מיני 4. האישה האמריקאית הראשונה שביצעה פעילות חוץ-רכבית היא קתרין ד.
סוליבן אשר ריחפה בחלל ב-11 באוקטובר 1984 בעת משימה STS-41-G של מעבורת החלל צ'לנג'ר.
הפעילות החוץ-רכבית הראשונה שבוצעה על ידי אסטרונאוט שאינו אמריקאי ואינו סובייטי בוצעה ב-9 בדצמבר 1988 על ידי ז'אן-לופ קרטיין (Jean-Loup Chrétien) הצרפתי, בעת ששהה 3 שבועות בתחנת החלל מיר.
הפעילות החוץ-רכבית הראשונה שהייתה הליכת ירח ולא הליכת חלל נעשתה על ידי האסטרונאוט האמריקאי ניל ארמסטרונג ב-20 ביולי 1969 כאשר נחתת הירח "נשר" של אפולו 11 נחתה על הירח.
יחד עמו היה גם חברו לצוות באז אולדרין, ופעילותם החוץ-רכבית נמשכה שעתיים ו-32 דקות.
האסטרונאוט ברוס מק'קנדלס ביצע ריחוף מחוץ למעבורת החלל ללא כבל מעגן, בזמן משימת מעבורת החלל STS-41-B, בשנת 1984.
מייקל לופז-אלגריה ביצע 10 פעילויות חוץ רכביות ומחזיק בשיא שהות מצטברת חוץ רכבית, שהיא 82 שעות ו-22 דקות.
נכון למאי 2017, פגי ויטסון מחזיקה בשיא לנשים, עם 10 הליכות חלל בשהות מצטברת של 60 שעות ו-21 דקות.
פעילות חוץ-רכבית מסוכנת מכמה סיבות.
הסיבה העיקרית היא התנגשות עם פסולת חלל.
מהירות ההקפה האופיינית למשימה של מעבורת חלל הנמצאת 300 ק"מ מעל כדור הארץ היא 7.7 ק"מ לשנייה, פי עשרה ממהירות של קליע, כך שהאנרגיה הקינטית של גרגיר קטן שווה לקליע שמסתו פי 100 גדולה יותר.
כל משימה בחלל יוצרת עוד זבל חללי, כך שהסכנה בביצוע פעילות חוץ-רכבית תמשיך לגדול.
סכנה נוספת היא קריעה של חליפת החלל, כתוצאה ממגע עם חפץ חד או חלק חד של רכב החלל לידו האסטרונאוט עובד.
בשני המקרים, קיימת סכנה של אובדן לחץ אוויר בתוך החליפה, שיוביל למוות מחנק.
פעימה אלקטרומגנטית נקראת גם לפעמים הפרעה אלקטרומגנטית, היא פרץ קצר אך חזק של אנרגיה אלקטרומגנטית.
פעימה כזו יכולה להיות טבעית או מעשה אדם ולהתרחש בצורה של שדה אלקטרומגנטי, שדה חשמלי, שדה מגנטי או זרם חשמלי, תלוי במקור.
פעימה אלקטרומגנטית בדרך כלל הרסנית או מזיקה לציוד אלקטרוני שנחשף אליה.
ההשפעה של פעימה אלקטרומגנטית היא נושא חשוב בהנדסת ציוד לתאימות אלקטרומגנטית (EMC).
בעקבות ההשפעה ההרסנית של פעימה אלקטרומגנטית בעוצמה גבוהה, נעשה בה שימוש ליצירת כלי נשק.
כלי נשק אלה מחולקים בדרך כלל למתקנים גרעיניים ומתקנים לא גרעיניים.
כלי נשק אלה, אמיתיים ובדיוניים מוכרים לציבור הרחב בעיקר בתרבות הפופולרית.
פעימה אלקטרומגנטית, היא פרץ קצר של אנרגיה אלקטרומגנטית.
בגלל הזמן הקצר היא תמיד תתפרס על פני מגוון רחב של תדרים.
סוג האנרגיה (שדה אלקטרומגנטי, שדה חשמלי, שדה מגנטי או זרם חשמלי).
הטווח או הספקטרום של התדרים.
גל הפעימה: צורה, משך ומשרעת.
כמו כל אות אלקטרומגנטי, גם פעימה אלקטרומגנטית יכולה להיות מועברת בכל אחת מארבע הצורות הבאות:
באופן כללי, רק השפעה של קרינה אלקטרומגנטית אינה דועכת על פני מרחקים גדולים, בעוד האחרים דועכים אחרי מרחק קצר.
ישנם כמה יוצאים מהכלל, כמו התפרצות סולרית.
פעימה אלקטרומגנטית מכילה בדרך כלל אנרגיה בתדרים מרובים החל מקרוב לאפס Hz לתדרים גבוהים יותר, תלוי במקור.
התדרים הגבוהים ביותר מופיעים בפעימה אלקטרומגנטית גרעינית.
צורת הגל של הפעימה מתארת את המשרעת משתנה עם הזמן.
לפעימות אין מאפיינים קבועים או אחידים (כתדרים מלאכותיים אחרים) ולכן לניתוחם נעשה שימוש לעיתים קרובות במודלים פשוטים.
מודל כזה מוצג כתרשים או משוואה.
לרוב הפעימות קצה עליון מוביל חד ביותר, המביא אותן במהירות לעוצמה המרבית שלהן.
המודל הקלאסי הוא עקומה מעריכית-כפולה אשר מטפסת בתלילות, מגיעה במהירות לשיא ולאחר מכן דועכת לאט יותר.
עם זאת, פעימה ממעגל מיתוג מבוקר תיצור צורה של פעימה "מרובעת".
בגל פעימות, כגון במעגל של שעון דיגיטלי, צורת הגל תחזור על עצמה באינטרוול קבוע.
אירועי פעימה אלקטרומגנטית קטנים, גורמים לרמות נמוכות של רעשים או הפרעות שיכולים להשפיע על פעולה של מכשירים רגישים.
לדוגמה, בעיה נפוצה באמצע המאה ה-20 הייתה ההפרעה שנוצרה על ידי מערכת ההצתה של מנועי בנזין, אשר גרמה למקלטי רדיו להשמיע קול פיצוח ולמקלטי טלוויזיה להראות פסים על המסך.
חוקים חייבו את יצרני המכוניות לבצע התאמות למניעת ההפרעות.
פעימה אלקטרומגנטית גדולה יכולה לגרום לזרמים ומתחים גבוהים, לפגיעה בציוד חשמלי או לשיבוש תפקודו.
אירוע פעימה אלקטרומגנטית גדול מאוד כמו מכת ברק יכול לפגוע ישירות בעצמים כמו עצים, בניינים ומטוסים.
הפגיעה יכולה להגרם על ידי חום או הפרעות של שדה מגנטי גדול מאוד שנוצר על ידי הזרם.
בבניית רוב המבנים והמערכות משולבת הגנה מסוימת מפני מכות ברק.
ההשפעות של פעימה אלקטרומגנטית גרמו ליצירת נשקי פעימה אלקטרומגנטית, החל מטיל בליסטי טקטי עם טווח השפעה קטן ועד פצצה גרעינית המכוונות לפעימה אלקטרומגנטית מרבית על פני אזור ענק.
קיימים סוגים שונים של פעימה אלקטרומגנטית: טבעית, מעשה אדם או בהשפעת נשק.
אירועים של פעימה אלקטרומגנטית טבעית כוללים:
המטען החשמלי הנפרק הוא גדול מאוד בתחילה, לפחות מגה-אמפר, ולאחריות מספר פעימות שנחלשות בעוצמתן בהדרגה.
פריקה אלקטרומגנטית, כתוצאה משני עצמים טעונים המתקרבים או נוגעים זה בזה.
שחרור של אנרגיה אלקטרומגנטית כתוצאה מפגיעת מטאורואיד בפני הקרקע או פיצוץ בעת הכניסה לאטמוספירה.
אירועים של פעימה אלקטרומגנטית (אזרחית) מעשה אדם כוללים:
פעולת מיתוג במעגל חשמלי, בין אם במטרה לבודד אותו ובין אם מדובר בפועלה מחזורית.
מנוע חשמלי יכול ליצור סדרת פעימות מחזורית.
נחשול יכול להיות בעוצמה של כמה קילו-וואט, מספיק כדי לפגוע בציוד אלקטרוני שלא מוגן.
אירועים של פעימה אלקטרומגנטית צבאית כוללים:
פעימה אלקטרומגנטית גרעינית, כתוצאה מפיצוץ גרעיני.
פעימה אלקטרומגנטית שאינה גרעינית, מכלי נשק.
פעימה אלקטרומגנטית לא גרעינית, הופיעה ב-1965 בסדרה כנפי הרעם.
בתחילת שנות ה-80, התפרסמו מספר מאמרים על פעימה אלקטרומגנטית, והביאו את המידע על הנושא לתרבות הפופולרית.
נעשה שימוש נרחב בפעימה אלקטרומגנטית במדע בדיוני ותחומים נוספים בתרבות הפופולרית.
הקולנוע ומדיות בידור אחרות, מתארים לעיתים קרובות את תופעות הפעימה האלקטרומגנטית באופן שגוי.
בעיה זו הפכה לכל כך חמורה עד שהדבר עלה בדו"ח למעבדה הלאומית Oak Ridge על ידי חברת Metatech.
בנוסף, מפקדת החלל של חיל האוויר של ארצות הברית נעזרה במדען ביל ניי כדי להקליט סרטון עבור החיל הנקרא "הוליווד נגד הפעימה האלקטרומגנטית", כדי שאנשים לא יתבלבלו עם מה שראו בסרטי מדע בדיוני.
פעילות נוער בהגנה היה שם כולל למגוון פעילויות והכשרה טרום צבאית שערך ארגון ההגנה בקרב בני נוער בגילאי 15–18 בתקופת המנדט הבריטי.
פעילות זו נועדה להכשיר את בני הנוער בנושאי שדאות, לחימה, פעילויות חינוכיות והכשרה לפיקוד בארגון.
בני הנוער עזרו בשמירות ובסיורים, בכיתות כוננות, בהורדת מעפילים לחופי הארץ ובעבודות שונות של הארגון.
עם זאת, החברה הציונית ביישובים היהודיים הקטנים בקיבוצים ובמושבים, אשר נבנתה סביב האידאולוגיה החלוצית שתפה את בניה הצעירים בעול ההתיישבות והשמירה עליה, אם מפאת הרצון החינוכי ואם מפאת המחסור בכח אדם.
ההגנה, אשר נוסדה בשנת 1920, קיימה גם היא פעילויות הכשרה לנוער בעיקר בתפקידי קישור, כלומר העברה של הודעות.
ההגנה גייסה לתפקידי קישור בעיקר תלמידי תיכון וחברי תנועות נוער.
בימי שגרה הארגון התקשה להחזיק נערים לשעת צורך, משום שהם לא ראו טעם בפעילותם, ולכן לא פעם מפקדים שלחו נערים ב"בהילות" להעביר חבילות ריקות על מנת להמשיך בהעסקתם.
ב-1924 החלו ב"הגנה" לאמן נוער באיתות ויזואלי (בדגלים, בהליוגרף או ראי ביום ובפנסים בלילה), אך באותה עת לא נמצאה אפשרות להעסיקם במקצועם החדש ולכן הנערים המשיכו לבצע תפקידי קישור.
ב-20 באוקטובר 1924 אושרה חוקת הארגון הראשונה של ההגנה.
בתחילה נקבע כי הגיל המינימלי שאושר לחברות בארגון הוא 17 שנה, ובהמשך עודכן ל-18 שנה לבנים ו-20 שנה לבנות.
כן נקבע שלכל קבוצה יהיה מקשר אחד ובכל עיר תעמוד לרשות המפקדה קבוצת מקשרים.
ההגנה יזמה הפעלת נערים בבתי ספר לראשונה ב-1926, עת הקמתו של סניף הגנה במקוה ישראל.
קשרים נדרשו למצוא את מקבלי ההודעות באופן המהיר ביותר ולפיכך, פעילותם חייבה היכרות עמוקה עם סודות הארגון-החברים בו, שיטות הפעולה, מחסני ציוד ומגורי המפקדים.
באופן טבעי, הנערים שבגרו הודרכו בנשק והגיעו לעמדות חשובות בארגון, בתפקידי פיקוד והדרכה.
בשלב זה, שיתוף הנערים היה מצומצם והורחב רק לאחר גלי האלימות הבאים.
במאי 1929 היו בירושלים, חיפה ותל אביב גם יחד 120 נערים חברי ארגון ההגנה.
בפרוץ מאורעות תרפ"ט, 160 נערים חניכי "לגיון הצופים של ירושלים" ו"חוג הנוער הלומד" היו במחנה קיץ בקריית ענבים.
הוריהם תבעו מהמשטרה הבריטית לחלצם ולהחזירם בשלום.
18 נערים בוגרים סירבו לנטוש את הנקודה והשתלבו בתפקידי סיור ושמירה לצד המבוגרים.
בלילות הם חדרו לכפרים הערביים הסמוכים ומסרו ידיעות על המצב למפקדם.
בתל אביב הגיעו בני נוער מקשרים לכל נקודות השמירה לאורך גבולות היישוב, גם בעת חילופי אש, והעבירו הודעות.
כאשר נודע להגנה כי המשטרה הבריטית מתכוננת לפשוט על אחת העמדות, נשלחו מקשרים באופניים לעכב את הבריטים באמצעות "קטטה" על הכביש המוביל לעמדה, כשבינתיים מאיישי העמדה והנשק שהיה בה פונו.
גם בחיפה היו לרשות ההגנה נערים רכובים על אופניים שהמתינו בסמוך למפקדה למקרי חירום.
במושבות הגליל התחתון היה נהוג כי כל נער המגיע לגיל 14–15 היה יוצא לשמירה ומתאמן.
בגוש עפולה הוקמה פלוגה נודדת שעברה במכונית בין כל נקודות האזור.
כל הנערים מגיל 15 השתתפו בשמירה לצד הגברים.
תלמידי מקוה ישראל יצאו באופן מרוכז לסיוע בהגנה על יישובי הגליל העליון- קבוצת התלמידים שהגיעה למחניים התבלטה במשמעת והסדר של חבריה שנבעו מחינוך שיטתי.
הקבוצה פעלה כיחידה "נודדת"-לרשותה עמדה מכונית משא שבה הוחבא נשק בין ערימות קש.
ביסוד המעלה, הקבוצה הנודדת רדפה אחרי הפורעים בשדות והרגה אחד מהם.
היה זה בגדר תקדים משום שעד אז תפיסת ההגנה הייתה מניעת חדירה של האויב ליישובים, ללא מרדף- הגנה מתוך היישוב ולא מחוץ לגדר.
הפקת לקחים ורעיונות לחינוך טרום צבאי
חודשים רבים חלפו עד שהחיים חזרו למסלולם התקין.
גילויי האלימות במאורעות חשפו לעיני היישוב את הסכנה שניצבת בפניו ואת ההכרח בקיומו של ארגון הגנה חזק.
במספר יישובים הארגון כשל במתן מענה מיידי להתקפות, ובמספר יישובים לא ניתן מענה כלל.
הארגון הבין שעליו לבצע רפורמות על מנת להשתפר ולהפוך לארגון ארצי יעיל-שינוי שיטות הפעולה, העמקת האימונים, הרחבת המסגרת והידוק הקשר בין הסניפים השונים.
המוסדות החלו להביע את התעניינותם בהגנה, והקפידו להטיל מרותם עליה.
גם יחס הנוער לארגון השתנה-פעילות ההגנה במאורעות הגבירה את רצון הנוער להצטרף לשורות ההגנה.
גם המפקדים בהגנה היו פתוחים יותר לשיתוף הנוער בפעילויות לא צבאיות.
אמנם חוקת הארגון מנעה חברות נערים בהגנה, אך באותן שנים היה מקובל לגייס בני נוער לתנועות נוער ואגודות ספורט ככיסוי לפעילות של הארגון.
עם זאת, ההגנה נמנעה מלהפעיל את תלמידי בתי הספר התיכוניים ולהקנות להם הכשרה טרום צבאית.
הדעה הרווחת ביישוב באותו זמן הייתה נגד חינוך טרום צבאי, אך למרות זאת היו מספר אנשי חינוך שזיהו את הפוטנציאל הטמון בבני הנוער ולא נרתעו מעיסוק בשאלת החינוך הטרום צבאי.
כך למשל יונה שורטפינגר, מורה בגימנסיה הרצליה בתל אביב, פנה ב-1931 אל אליהו גולומב ודב הוז בהצעה להנהיג חינוך טרום צבאי בבתי הספר.
מעטים ונבחרים שהתנדבו, אומנו בהפעלת כלי נשק קלים והשתלבו בפעילות שארגון ההגנה ייעד לנערים.
פעילות הפורשים כגורם דוחף להעמקת שיתוף הנוער בהגנה
בדומה לאנשי החינוך שהוזכרו, מפקדי סניפים שונים בהגנה הגיעו לאותן מסקנות-הרחבת גיוס הנוער תאפשר הרחבת הפעילות הלא צבאית שגם לה נזקקה ההגנה.
במיוחד בלטה בחסרונה מערכת קשר יעילה ומהירה בין נקודות מרוחקות בארץ ובין שכונות שונות בתוך הערים.
לכן הוגברו פעילויות הגיוס של ההגנה בקרב הנוער, אך לא מסיבה זו בלבד.
בהשוואה לתפקידי הקישור שההגנה הוועידה לנערים בעשור הראשון להקמתה, התנועה הרוויזיוניסטית, שנפרדה מההסתדרות הציונית והקימה הסתדרות ציונית אקטיביסטית, גילתה אמון רב יותר ביכולתו של הנוער.
הוקמו תנועת בית"ר והסתדרות הנוער העולמית, במרכזן עמדה ההכשרה לעלייה לא"י שכללה אימונים צבאיים, הכשרה מקצועית והכשרה אידאולוגית.
האימונים הצבאיים הבדילו בין בית"ר לתנועות אחרות-הציונית הממוסדת הייתה פציפיסטית והסתייגה מצבאיות מופגנת.
בוועידת הציונים הרוויזיוניסטים בארץ ישראל שנערכה בדצמבר 1926, הוצגה "תוכנית פעולה להסתדרות נוער חינוכית המעמידה במרכזה את ההכשרה הצבאית לשלושת חלקיה-ים, אוויר ויבשה".
בסניף הארץ-ישראלי של בית"ר הונהגו מדים צבאיים למחצה ובגדוד התל אביבי הוקמו קבוצת שיט ויחידה להכשרה אווירית.
עוד לפני מאורעות תרפ"ט שררו בקרב חברי הסניף הירושלמי של ההגנה תחושות אכזבה והתמרמרות כלפי הנהגת ההגנה וצמרת הסתדרות העובדים הכללית, שנבעו מההשקפה כי ההגנה נכשלה לנוכח מעשי אלימות מצד הערבים ונטישת יישובים יהודיים בעקבותם.
כמו כן באו בביקורת כלפי כמויות הנשק המעטות, כוננות הארגון הנמוכה ומדיניות ההבלגה.
בעקבות הדבקות במדיניות זו גם לאחר המאורעות, גברה הביקורת הפנימית.
באפריל 1931 פרשו מספר מפקדים מן ההגנה והקימו את ארגון ב', שבהמשך הפך ל"ארגון צבאי לאומי".
השם המחיש את אופיו האקטיביסטי של הארגון החדש וכן את שאיפתו להיות ארגון צבאי ולא "ארגון מיליציה" כדוגמת ההגנה במבנה שלה באותם ימים.