tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקרקע שעליה הוקמה קבוצת גשר הייתה בבעלות פיק"א כבר מסוף המאה ה-19, אולם שלטונות המנדט הבריטי הטילו ספק בחוקיות העסקה שבה נרכשה מתושביה הערבים, בטענה שהאדמות היו בעת הרכישה במעמד "ג'יפתליק" (כלומר בבעלות הסולטאן).
במשך שנים עניין מעמד הקרקע היה בדיונים משפטיים ובמהלך אותן שנים פיק"א סירבה לאשר בניית מבני קבע במקום ועיכבה את מגמת הפיתוח.
לאחר משא ומתן ממושך עבר היישוב בין השנים 1933–1935 לאדמות דלהמיה שממזרח לנהר הירדן ומעל לירמוך הנשפך אליו.
בעקבות המעבר קיבל הקיבוץ בשנת 1938 את שמו החדש, אשדות יעקב: "אשדות" - על-שם אשדות הירמוך הסמוכים, "יעקב" על-שם ג'יימס יעקב דה רוטשילד בנו של אדמונד ג'יימס דה רוטשילד, שהיה בעלי האדמות של אשדות יעקב לפני שהועברו לקרן קיימת לישראל.
אשדות יעקב איחוד הוא אחד משני הקיבוצים אליהם התפלג קיבוץ אשדות יעקב, בשנת 1951, בעקבות הפילוג בתנועה הקיבוצית.
ניצני הפילוג בתנועה הקיבוצית החלו בשנת 1950 באשדות יעקב שהיה היישוב הראשון שהתפלג.
באפריל 1950 עלתה מחלוקת בנושא החינוך שנסובה סביב הרחקת החינוך מהפוליטיזציה.
רוב אנשי הקיבוץ השתייכו למפא"י ולקיבוץ הגיעו 19 מדריכי נוער שהשתייכו למפ"ם והיה קיים חשש שהמדריכים ישפיעו על בני הנוער מבחינה זו.
לאור זאת הוקמה ועדה ציבורית שנקראה ועדת בית הספר אשר הופקדה על גיוס החברים לעבודה החינוכית וההוראה ושבוע לאחר הקמתה התקיים דיון בנוגע לאישור חברות במשק של 45 מועמדים חברות וביניהם מדריכי הנוער וחברותם נדחתה עקב השתייכותם למפ"ם וחשש להיווצרות רוב לתומכיה בקיבוץ.
מזכירות הקיבוץ המאוחד התנגדה לדחיית קבלתם לחברות על רקע זה וחייבה את אשדות יעקב לקבלם לחברות והתפתח משבר בין תומכי מפא"י לתומכי מפ"ם בקיבוץ ובין אפריל לאוגוסט 1950 הסתמן תחילת הפילוג.
מועצת הקיבוץ המאוחד התכנסה בפתח תקווה באוגוסט 1950 והחליטה לאשר את חברותם של המועמדים בטענה שאי קבלתם סותרת את עקרונות הקיבוץ ואסרה על פילוג המשק וההמועצה שלחה ועדה לקיבוץ אך איסורה של המועצה וביקור הוועדה היו לשווא כיוון שתהליך הפילוג בקיבוץ כבר היה בעיצומו והחלו לצאת עלונים נפרדים.
בחודש ינואר 1951 הופיע היומן הראשון באשדות עם התוספת "יומן הרוב במשק".
באפריל 1951 החלה חלוקה במוסדות החינוך לפי השתייכות למפא"י או למפ"ם.
הפילוג גרם לקרע בין משפחות ונעשתה הפרדה מלאה במערכת החינוך בספטמבר 1951, עם תחילת שנת הלימודים תשי"ב.
בעת פילוג הקיבוץ היו תומכי מפא"י הרוב במשק, כ-246 חברים אשר נשארו באשדות יעקב ותומכי מפ"ם הקימו קיבוץ נוסף צפונית לאשדות יעקב שאליו עברו 231 החברים תומכי מפ"ם.
אדמות הקיבוץ, המים ומפעל הקיבוץ "אשד", חולקו באופן שווה.
תהליך הפילוג הסתיים בשנת 1954 כאשר כל קיבוץ נשא שם נפרד: "אשדות יעקב איחוד" המזוהה עם מפא"י (במיקום בו הוקם אשדות יעקב) ו"אשדות יעקב מאוחד" המזוהה עם אחדות העבודה (צפונית אליו) כאשר רק דרך עפר מפרידה בין שני המשקים.
כיום שני המשקים שייכים לתק"ם.
בתקופת הצנע סבל גם קיבוץ אשדות יעקב מהמצב הקשה.
בעקבות סגירת הגבולות עם סוריה נאלצו להוביל את הפירות והירקות במשאיות ממרכז הארץ, ההובלה הייתה ויקרה ולאור זאת מפעל אשד כבר לא היה רווחי כבעבר.
חברי הקיבוץ קיבלו באותה תקופה תלושי מזון, כמו כל אזרחי ישראל, התלושים היו מרוכזים במזכירות והקיבוץ קיבל את המכסה עבור החברים.
הקיבוץ גידל ירקות, תרנגולות ופרות ומכר את החלב, הביצים והירקות לתנובה.
מזכיר הקיבוץ בין השנים 1958–1960 היה ישעיהו פונדק.
לאחר מלחמת ששת הימים משנת 1968, התחוללה באזור מלחמת ההתשה.
ב-8 בפברואר 1968 עלתה עגלה נגררת של הקיבוץ, ובה עובדים בענף הבננות, על מוקש.
הפת"ח היה בירדן והפגיז בלילות את יישובי עמק הירדן, עמק בית שאן ובקעת הירדן.
אשדות יעקב היה בין המקומות המופגזים ביותר באותה תקופה.
חיי הילדים היו בסכנה, אחרי תקופה מסוימת בהם הורדו הילדים לילה לילה למקלט, הוחלט להשכיב אותם לישון מראשית הלילה במקלט.
החיים התנהלו בין אזעקה לשהייה ממושכת במקלטים אך החברים לא נטשו והמשיכו לחרוש את השדות.
רה"מ גולדה מאיר ואלוף הפיקוד דוד אלעזר ערכו באותה עת ביקור באשדות, ובשיחה עימם הועלה הצורך בחדרי ביטחון.
בתקופה זו נבנו חדרי הביטחון הצמודים לבתים.
בשנת 1970 התחיל חיל האוויר הישראלי להפגיז את מוקדי ריכוז הפת"ח בירדן ואת המקומות שמהם נורו הקטיושות.
המלך חוסיין הבין שהמצב החדש פוגע בירדן והוא גירש את המחבלים מירדן במסגרת ספטמבר השחור, עם בריחת המחבלים ללבנון הסתיימה מלחמת ההתשה באזור.
בשנת 1970, לקראת סוף מלחמת ההתשה, שמנעה מחברי אשדות לעבוד בשדות ובעיקר בקרבת הגבול עם ירדן, ועקב התבגרותה של האוכלוסייה ורצון למצוא מקומות תעסוקה נוספים, חיפש הקיבוץ מפעל.
החבר מאיר זקצר ז"ל החל בחיפוש אחר מפעל מתאים.
באפריל 1971 קנה הקיבוץ חברה בשם "פרקו-פלסט" שישבה בבני ברק.
קבוצה של חברים בתפקידים שונים בקיבוץ נסעה לבני ברק כדי ללמוד על הפעילות של המפעל.
באוגוסט 1971 הועבר המפעל, שכלל שתי מכונות ניפוח פלסטיק, לאשדות יעקב איחוד, והוא מוקם בבית החרושת למיצים ולפרי הדר "אשד" שנסגר בשנות ה-60. חבר הקיבוץ אורי ניב למד, הקים וניהל את מחלקת ההדפסה ואת המחסנים, המנהל הראשון של המפעל היה משה אריאלי ז"ל.
את השם שנבחר למפעל, "לוג", הציע יצחק ניב, במשמעות מידת נוזלים עתיקה המתייחסת לשמן זית ומופיעה מספר פעמים בויקרא פרק י"ד פסוק ט"ו, העוסק בדיני הטהרה בבית המקדש: "ולקח הכהן מלוג השמן ויצק על כף הכהן השמאלית".
המפעל ייצר לאורך השנים מוצרי פלסטיק ובהם: אריזות לתרופות לחברות כמו טבע, פריגו, האגיס, דקסון ועוד, מוצרים לחברות קוסמטיקה כמו ד"ר פישר, וולה, אריזות לחברות מזון, מילוי חם (פלסטיק שעומד בחום), לדטרגנטים, בקבוקי תינוקות ובקבוקי פרימור ושוקו יטבתה לשוק המקומי ולייצוא.
אשדות יעקב כיום הוא קיבוץ יציב מבחינה כלכלית.
ענפי המשק מתבססים על תעשייה באמצעות "מפעל לוג מוצרים פלסטיים", אירוח כפרי "נהרא" ועל חקלאות.
קיבוץ אשדות יעקב השכיל לנצל את תנאי השטח המיוחדים של שדותיו ופיתח עם השנים חקלאות ענפה ורווחית במספר ענפים: בננות, תמרים, גידולי שדה, אבוקדו, מנגו, עכוב, תרנגולי הודו.
כמו כן, לאשדות רפת משותפת הממוקמת בקיבוץ בית רימון.
בשנות ה-2000 הפסיק הקיבוץ את תהליך קליטת חברים חדשים למשך מספר שנים, והתנה קבלת מועמדים קיימים לחברות בכך שהכנסתם תהיה לפחות המשכורת הממוצעת במשק.
מדיניות הקיבוץ הייתה שבני הקיבוץ אינם זכאים לחברות באופן אוטומטי, אלא הם רשאים להתגורר בקיבוץ באופן זמני עד גיל 30 ועד אז הם נדרשים להתקבל על ידי אספת החברים.
מדיניות זאת של הקיבוץ אושרה על ידי בית המשפט.
בקיבוץ קיים בית כנסת פעיל המשותף לאשדות יעקב איחוד ואשדות יעקב מאוחד.
בשטח הקיבוץ ושדותיו הוקמה שכונת הרחבה ונעשה גל של קליטה נוספת.
החל משנת 2008, קיבוץ אשדות יעקב איחוד קלט 31 חברים וחברות חדשים, משנת 2015 ומאז ועד יוני 2016 נקלטו 19 חברים וחברות נוספים, והקיבוץ מבקש לקלוט משפחות נוספות.
אַשְדּוֹת יַעֲקֹב (מְאֻחָד) הוא קיבוץ בעמק הירדן, מדרום לים כנרת, משתייך לתנועה הקיבוצית.
בשנת 1924, בין ראש השנה לסוכות, אנשי קבוצת "אחדות", אשר רוב אנשיה הגיעו מלטביה היו אנשי העלייה השלישית ועלו לארץ ב-1920, עלו לקרקע לנקודה ששמה נקרא אז "גשר".
מראשית עלייתם לקרקע שאפו חברי גשר לגדול ולהתרחב.
הם גרו באוהלים והחלו לעבד את האדמה הצחיחה והשוממה.
מים להשקיית הזרעים הם שאבו ידנית מהירדן שהיה בסמוך.
בשנים 28–1927 הצטרפו לגשר שתי קבוצות: פלוגת "ג'ידרו" מחיפה ופלוגת "עין טבעון" מכפר יחזקאל.
אחריהן באו קבוצות של עולים מפולין, גרמניה ועוד.
המחסור בקרקעות הגביל את יכולת ההתפתחות של הקבוצה ובשנת 1934 הם פרצו מזרחה, לאדמות "דלהמיה", שאותן עיבדו מספר שנים לפני כן, והיו שייכות לחברת פיק"א.
התחלתו ב-1935 וסיומו ב-1938, אז נקרא שם הקיבוץ "אשדות יעקב" על שם אשדות הירדן והירמוך אשר מסביב (אשד = סוג של מפל קטן) ועל שם הברון ג'יימס (יעקב) רוטשילד, בנו של הברון אדמונד רוטשילד "אבי היישוב החדש בא"י".
אשדות יעקב החלה להבנות ולהתרחב, בתחילה הם התגוררו באוהלים ובבתי חמרה אך הקיבוץ נבנה בתנופה רבה: הוקם משק חקלאי מפותח, בית חרושת לשימורים (ביח"ר "אשד") ומלאכות שונות.
הוקמו שכונות בתים למגורי חברים וילדים, למוסדות חברה ולתרבות.
האוכלוסייה התרחבה על ידי גידול טבעי, קליטת עולים רבים מחו"ל, משפחות מהעיר, חברות נוער וגרעיני נח"ל.
בשנות האלפיים, שני המשקים שייכים לתק"ם.
בין מייסדי הקיבוץ היה דוד נמרי, שלאחר פטירתו הוקם לזכרו אולם תרבות.
את "בית דוידקה" תכנן האדריכל חנן הברון והוא נחנך ב-1973. כיום המבנה אינו פעיל.
בקיבוץ מספר ענפים חקלאיים ובהם רפת, בננות, גידולי שדה, תמרים ולולים.
בקיבוץ היה בעבר מפעל ספנקריט שנסגר, מפעל שפועל עם קיבוץ סאסא.
החל מתחילת שנת 2015 החלו עבודות בנייה ופיתוח של ההרחבה של הקיבוץ על ידי חברת גרופית ובמסגרתה יוקמו כ-166 יחידות דיור חדשות ויקלטו בקיבוץ כמאות בני אדם נוספים.
בשנת 1958 הוקם בקיבוץ "מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן" על שם האחים נחושתן שמתו בגיל צעיר בנסיבות טראגיות, אורי נהרג במלחמת השחרור בגיל 17.5, רמי נפטר מהכשת נחש בעת עבודה בשדה באותו גיל, האחים ניחנו ביכולות ציור מיוחדות.
במוזיאון מוצגות תערוכות מודרניות של מגוון אומנים ישראלים כולל שמעון שרון שהיה חבר קיבוץ בעצמו, ובכניסה למבנה מוצב פסל של יגאל תומרקין.
בשנת 1984 התקיימה במקום תערוכת יחיד של הצייר אבי שורץ.
ב-2015 נערכה במוזיאון התערוכה "עבודת צוות", תערוכת אדריכלות ראשונה שהייתה מחווה לאדריכלי בניין המוזיאון שולמית ומיכאל נדלר.
מרכז בריאות, חינוך, תרבות וספורט, ע"ש סגן שנפל בריחן שבלבנון ב-18 בספטמבר 1997. המרכז תוכנן בידי האדריכל דניאל בר קמא.
במרכז, אולם הרצאות, בריכת שחייה מקורה ומחוממת (25 מטר), שבה נערכו אליפויות ישראל בשחייה בחורף בשנים האחרונות עד לבניית מרכז השחייה הלאומי במכון וינגייט, בריכת פעוטות עם מתקני מים, בריכת מזרקות, בריכה הידרותרפית מחוממת עם ג'טים ומפל מים, טיפולי ספא, סאונות רטובה ויבשה, חדר כושר, מדשאות ומתקנים לילדים.
במרכז, נבנתה תצוגת הנצחה לכ-1,300 חללי צה"ל שנפלו בלבנון
קיבוץ אשדות יעקב הוקם בשנת 1924 בעמק הירדן, והיה הקיבוץ הראשון שהתפלג בשנת 1951 לאשדות יעקב איחוד ולאשדות יעקב מאוחד במסגרת הפילוג בקיבוץ המאוחד.
בספטמבר 1924 הקימה חבורת "אחדות", שמנתה 35 מחברי "החלוץ" יוצאי לטביה שהגיעו מירושלים, קבוצה באתר "גשר הישנה", ממזרח למקום שבו נמצא כיום קיבוץ גשר.
בסתיו תרפ"א (סוף שנת 1920), נעשה ניסיון התיישבות קודם במקום, כאשר קבוצת ה"בשקירים" - חבורה של משוחררי הגדוד העברי - ביקשה להקים בו מושב עובדים על קרקע בבעלות פיק"א.
באותה עת היה עמק הירדן בקעה עמוקה, מאובקת ולוהטת ללא עצים וירק, ורק נהר הירדן סימן את העתיד.
הניסיון להקים את המושב נכשל, ופיק"א התנתה את סיועה למתיישבים בכך שהיישוב יהיה קבוצה קטנה ולא מושב.
מרבית המתיישבים התנגדו לכך ועזבו, ומיעוטם נשארו במקום והצטרפו למתיישבים החדשים.
היישוב הקיבוצי החדש נקרא "גשר" והצטרף לארגון הארצי של קיבוץ עין חרוד, לימים הגרעין המייסד של הקיבוץ המאוחד.
באוגוסט 1926 הוסכם בין הקיבוץ ופיק"א שהקבוצה תקבל את אדמות גשר שכללו כמה מאות דונמים ועוד 1500 דונם במנחמיה.
מספר החברים בקיבוץ הגיע אז לכ-50.
בשנת 1927 הצטרפה לגרעין "אחדות" פלוגת ג'ידרו, שהורכבה מעולים מפולין בני העלייה הרביעית, וחלק מפלוגת עין טבעון.
בשנת תר"ץ מנה היישוב מעל 120 נפשות.
הקרקע שעליה הוקמה קבוצת גשר הייתה בבעלות פיק"א כבר מסוף המאה ה-19, אולם שלטונות המנדט הבריטי הטילו ספק בחוקיות העסקה שבה נרכשה מתושביה הערבים, בטענה שהאדמות היו במעמד "ג'פתליק" (כלומר, בבעלות הסולטאן) בעת הרכישה.
עניין מעמד הקרקע היה בדיונים משפטיים במשך שנים אחדות, שבהן סירבה פיק"א לאשר בניית מבני קבע במקום ועיכבה מגמות פיתוח.
לאחר משא ומתן ממושך, עבר היישוב בין השנים 1932–1935 לאדמות דלהמיה שממזרח לנהר הירדן ומעל לירמוך הנשפך אליו.
בעקבות המעבר קיבל הקיבוץ בשנת 1938 את שמו החדש, אשדות יעקב: "אשדות" - על-שם אשדות הירמוך הסמוכים, "יעקב" על-שם יעקב (ג'יימס) דה רוטשילד, בנו של אדמונד ג'יימס דה רוטשילד, שהיה בעל האדמות לפני שהועברו לקרן קיימת לישראל.
בשנת 1938 הוקמה על ידי קיבוץ אשדות יעקב אמת מים להובלת מים שנשאבו מהירמוך אל שדות הקיבוץ.
בין השנים 1942–1943 נבנתה אמת מים נוספת להובלת מים מהירמוך להשקיה, במסגרת מפעל המים מכון חמשת הקיבוצים.
גרעין החלוצים אשר התיישב במקום, ביקש ליצור חברה שיתופית, שוויונית וחופשית, חברה עובדת ובונה בארץ ישראל.
השהות בגשר הייתה זמנית, ונבעה מהיעדר קרקעות מספקות לחקלאות.
לכן הוחלט, לאחר מספר שנים, להעביר את הקיבוץ לאדמות של פיק"א בדלהמיה, אך בסופו של דבר הוחלט להשאירה במקומה, מחשש שהנקודה תיעזב.
לאחר עשר שנות מאבק במחלות ובחום הכבד, תוך חיפוש דרך ליצירת חברה חדשה וגדולה, עברו המתיישבים מגשר לנקודה חדשה, על אדמות דלהמיה, היא קיבוץ אשדות יעקב של היום.
בשנת 1925 נולד הילד הראשון במקום.
בשנת 1926 נעשה החריש העמוק הראשון וזריעה באדמת דלהמיה על ידי עשרה זוגות פרדות.
בשנת 1927 הוחל בבניית מפעל החשמל של פנחס רוטנברג בנהריים, וכעבור חמש שנים הסתיימו העבודות העיקריות במקום והחשמל החל לזרום.
בעקבות מאורעות תרפ"ט הופסקה העלייה אל היישוב.
בשנת 1932 ארעה תאונת דרכים קשה במעלה הכרמל, בה נהרגו שלושה מחברי הקיבוץ, בדרכם להביא מצרכים לילדי הקיבוץ ששהו בקיטנה באזור - מיכאל בן דוד, מנחם יפה ושמואל אוסקובסקי.
ארבע שנים לאחר האסון, הוקם לזכרם בית תרבות.
תכנון המבנה נמסר למהנדס יוסף אידלמן, שתכנן זמן קצר קודם לכן גם את התוכנית לקיבוץ כולו.
בתכנון המבנה נעזר אידלמן, שבשעתו היה חבר קיבוץ יגור, באדריכל שמואל ביקלס, בשעתו חבר קיבוץ תל יוסף ולימים מבכירי האדריכלים בתנועה הקיבוצית.
במבנה שולב תבליט המתאר שלושה רימונים שאותו יצר נחום גוטמן לזכרם של שלושת ההרוגים, שאחד מהם, מנחם יפה, היה אחי אמו (גוטמן גם תרם שתי יצירות לאוסף מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן).
עבודה נוספת ששולבה במבנה יצר אריק קורן.
לימים הוסב המבנה למחסנים ולארכיון הקיבוץ, וכיום (2021) מקודמת תוכנית לשימור המבנה והפיכתו חזרה לבית תרבות לקהילה המקומית, לצד המשך פעילות הארכיון.
בשנת 1934 נבנתה הרפת, שהייתה המבנה הראשון שנבנה בדלהמיה, ושנה לאחר מכן נבנה בית הילדים הראשון במקום, וחובר קו טלפון מצמח לגשר ולדלהמיה.
בשנת 1936 הגיעה חברת הנוער הראשונה מגרמניה.
במהלך המרד הערבי הגדול סבל הקיבוץ מהתקפות של ערבים.
ליומן של הקיבוץ נקבע השם "אשדות" ובשנה זו קבעה הנהלת רכבת העמק תחנה לאשדות יעקב.
רכבת העמק תחנת אשדות יעקב צילום: רודי ויסנשטין
באותה שנה רוב החברים והילדים עברו לאשדות יעקב ומספר חברים נשארו באדמת גשר לשמור על הנקודה.
במרץ 1938 הגיעה חברת הנוער השנייה ובמאי 1938 החלה אמת המים לפעול.
שנות טרום הקמת מדינת ישראל
בשנת 1938, בשל בעיות עבירות בכבישים ומאורעות ביטחוניים, לא ניתן היה לשלוח את הירקות לשוק והחלה תעשיית מיץ העגבניות בקיבוץ.
באוקטובר 1938 הוקם מפעל "אשד" שהפך לבית חרושת גדול ומצליח בו יצרו בעיקר מיצים, תרכיזים וריבות אשר סיפק לצבא הבריטי באגן הים התיכון את כל תצרוכת הריבה.
המפעל נסגר סופית בשנות ה-60 של המאה ה-20. לימים, בתקופת מלחמת ההתשה, שימש מבנה המפעל מקום אחסון לפלוגה של צה"ל שעסקה בפעילות ביטחון שוטף על הגבול עם ירדן ובהגנה על היישובים.
בדצמבר 1939 בנתה חברת אווירון שדה תעופה והאנגר מצפון לקיבוץ, ובמקום נפתח קורס הטיס הראשון בארץ ישראל.
הקמת ההאנגר נבעה מתוך מחשבה שהטייסים הצעירים יעזרו בהגנה על שמי הארץ.
לימים, הוקם במקום קיבוץ אשדות יעקב מאוחד וההאנגר שימש כבית הקולנוע של הקיבוץ.
מאוחר יותר פורק ההאנגר והועבר למוזיאון חיל האוויר בחצרים.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 הפך אשדות יעקב לאחד הקיבוצים הגדולים והחזקים בתנועה הקיבוצית.
חברים רבים הצטרפו אליו, ובשנת 1944 התקבלו בני הקיבוץ הראשונים לחברות.
בקיבוץ התחנכו גרעינים רבים של עליית הנוער יוצאי אירופה.
חלק מהגרעינים הקימו קיבוצים חדשים: בית הערבה, גשר, הגושרים, החותרים, רביבים, דברת, אייל, קדמה, נחשולים וצאלים.
בשנות הפריחה הגיע הקיבוץ ליותר מ-1,000 חברים.
באותן שנים שגשגה החקלאות, והתעשייה החלה להתפתח.
החקלאות כללה גן ירק, גן נוי עם משתלת ורדים, פלחה, עדר כבשים, כרם ובאותה תקופה נפתח המדגה.
ענף עזר שפרח היה אורוות סוסים גדולה שגידלה וטיפחה את הסוסים איתם עבדו.
לצורכי החקלאות הענפה היה צורך להעלות מים מהירמוך לשדות שמסביב לאשדות.
צינור ענק עם משאבה העלה את המים לבריכות אגירה ומהן זרמו המים באמת מים לשדות של כל הקיבוצים באזור שממזרח לירדן.
בשנת 1948, במהלך מלחמת העצמאות ופלישת צבאות ערב, כבשו הסורים את משטרת צמח, ואת הקיבוצים מסדה ושער הגולן הנמצאים בעמק הירדן.
באותה העת תקפו כוחות עיראק את קיבוץ גשר ואת תחנת המשטרה וניסו לכבוש את כוכב הירדן.
הילדים, הנשים והאוכלוסייה הבלתי לוחמת פונו לחיפה וליגור.
את הפרות במשק הובילו במשאיות לקיבוץ יגור, ובאשדות נשארו שלוש פרות כדי לספק חלב ללוחמים.
תחנת הכוח נהריים והגבול עם ירדן
תושבי אשדות יעקב סבלו ממסתננים שחדרו דרך הגדר המפרידה בין ישראל לממלכת ירדן.
בשנת 1994, עם חתימה על הסכם השלום עם ממלכת ירדן, חלה רגיעה בבול.
בתקופת מלחמת "חרבות ברזל" חלה עליה במספר המסתננים מהגבול הירדני.
בסמוך לאשדות יעקב ממוקמת תחנת הכוח נהריים הנמצאת על גדות נהר הירמוך ונהר הירדן ועל שטח חקלאי שעובד על ידי אשדות יעקב איחוד ונקרא "האי" בשל צורתו והנהר המקיף אותו.
ב-21 בספטמבר 1921 קיבל פנחס רוטנברג זיכיון ל-70 שנה, לניצול מי הירדן ומי הירמוך לשם הספקת חשמל בארץ ישראל ובעבר הירדן.
בשנת 1927 החלה להיבנות תחנת הכוח ההידרואלקטרית "נהריים", ביוזמת פנחס רוטנברג ובתמיכת השלטון הבריטי, במטרה לספק חשמל לפלשתינה.
ב-9 ביוני 1932 נחנך האתר באופן רשמי, בהשתתפות הנציב העליון של ארץ ישראל סר ארתור ווקופ, נציב בריטניה בעבר הירדן קולונל קוקס, האמיר עבדאללה ופנחס רוטנברג.
מפעל החשמל נקרא "ירדן א'", וההספק שלו היה כ-18 מגה ואט חשמל.
תחנה זו הייתה הראשונה משלוש-עשרה תחנות כוח הידרואלקטריות שתכנן רוטנברג להקים בארץ ישראל, מתוכן ארבע לאורך בקעת הירדן.
לאחר מלחמת העולם הראשונה השתייך האזור לאמירות של עבר הירדן, שהייתה מדינת חסות בריטית.
התחנה פעלה עד שנת 1948 ולצידה הוקם היישוב העברי תל אור, שהיה מקום המגורים של פועלי התחנה.
בראשית מלחמת העצמאות נכבש המקום על ידי כוחות ירדן, המפעל והיישוב תל אור נבזזו ונהרסו, ופעילותו של המפעל נפסקה.
בשנת 1949, במשא ומתן על הסכם שביתת הנשק בין ישראל וירדן, ביקשה ישראל שהמפעל בנהריים יישאר בתחומה, ויתאפשר לה להפעיל את תחנת הכוח.
אמנם במפות שנכללו בהסכם והועברו לאו"ם נכלל ה"אי" בשטח ישראל, אך תחנת הכוח נשארה בידי הירדנים, ותחנת הכוח נהריים חדלה לפעול.
בסוף אוגוסט 1950 נכנס צה"ל לשטח מובלעת נהריים, פינה אותו ממוקשים וחקלאים מקיבוצים סמוכים המשיכו לעבד אדמות בשטחו.
בהסכם השלום עם ירדן, שנחתם בשנת 1994 על ידי ראש ממשלת ישראל יצחק רבין והמלך חוסיין, נקבע כי הגבול הבינלאומי ייקבע בזיקה לגבול המנדטורי.
לפיכך תושבי אשדות יעקב איחוד נאלצו למסור לירדן את חלק השטח בנהריים שהיה בשליטת ישראל, והשטח עליו הוקמה תחנת הכוח נהריים הוגדר כשטח בריבונות ירדנית.
במסגרת הסכם השלום עם ממלכת ירדן, הוסכם על "משטר מיוחד", לפיו למשך 25 שנה יוכלו אזרחי ישראל להיכנס לאזור ה"אי" ולעבד אדמות בשטחו, ללא צורך בדרכונים או אשרות, וחוקי העבירות הפליליות והמכס הירדניים לא יחולו על הישראלים בשטח.
לצד זאת, נקבע שההסדר שנרשם בנספח Iב' להסכם השלום, יחודש אוטומטית בתום תקופה של 25 שנים למעט אם אחד הצדדים יתנגד לכך ובהתראה של שנה מראש.
לאור זאת קיבלו כל התושבים והילדים באשדות יעקב איחוד, תעודות היתר כניסה לשטח החקלאי, לטובת עיבוד האדמות ועיסוק בחקלאות.
בשנת 2018, כשנה לפני פקיעת ההסכם, הודיע עבדאללה השני, מלך ירדן, על התנגדות ממלכת ירדן לחידוש "המשטר המיוחד" באזור.
ישראל ביקשה לדחות בשישה חודשים את החזרת השטחים, אולם ירדן דחתה את הבקשה.
ביום 9 בנובמבר 2019 הועבר השטח לשליטה ירדנית.
שר החוץ של ירדן הציע כי ירדן תשלם פיצוי כספי לחקלאים הישראלים עבור התוצרת שנשארה בשדות.
רוב אנשי הקיבוץ השתייכו למפא"י ולקיבוץ הגיעה חברת נוער, שחלק מחבריה השתייכו למפ"ם והיה קיים חשש שחברי קבוצה זו ישפיעו על בני הנוער מבחינה פוליטית.
לאור זאת הוקמה ועדה ציבורית שנקראה ועדת בית הספר אשר הופקדה על גיוס החברים לעבודה החינוכית וההוראה.
שבוע לאחר הקמתה התקיים דיון בנוגע לאישור חברות במשק של 45 מועמדי חברות וביניהם מדריכי הנוער שהיו חברים בקבוצה זו.
חברותם נדחתה עקב השתייכותם למפ"ם והחשש להיווצרות רוב לתומכיה בקיבוץ.
מזכירות הקיבוץ המאוחד התנגדה לדחיית קבלתם לחברות על רקע זה, וחייבה את אשדות יעקב לקבלם לחברות.
התפתח משבר בין תומכי מפא"י לתומכי מפ"ם בקיבוץ, ובין אפריל לאוגוסט 1950 הסתמן תחילת הפילוג.
מועצת הקיבוץ המאוחד התכנסה בפתח תקווה באוגוסט 1950, והחליטה לאשר את חברותם של המועמדים בטענה שאי-קבלתם סותרת את עקרונות הקיבוץ.
המועצה אסרה על פילוג המשק, ואף שלחה ועדה לקיבוץ.
ואולם, איסורה של המועצה וביקור הוועדה היו לשווא, כיוון שתהליך הפילוג בקיבוץ כבר היה בעיצומו: כך למשל, שתי הקהילות הפוליטיות בקיבוץ החלו להוציא עלונים נפרדים, ובחודש ינואר 1951 הופיע היומן הראשון באשדות עם התוספת "יומן הרוב במשק".
הפילוג גרם לקרע בין משפחות.
בספטמבר 1951, עם תחילת שנת הלימודים תשי"ב, נעשתה הפרדה מלאה במערכת החינוך.
בעת פילוג הקיבוץ היו תומכי מפא"י הרוב במשק: כ-246 חברים וחברות, לעומת 231 חברים וחברות תומכי מפ"ם.
קבוצת הרוב שתמכה במפא"י נשארה באשדות יעקב, ואילו קבוצת המיעוט שתמכה במפ"ם הקימה קיבוץ נוסף צפונית לאשדות יעקב.
אדמות הקיבוץ, המים ומפעל הקיבוץ "אשד", חולקו באופן שווה בין שני הקיבוצים.
תהליך הפילוג הסתיים בשנת 1954, כאשר כל קיבוץ נשא שם נפרד: "אשדות יעקב איחוד" המזוהה עם מפא"י (במיקום בו הוקם אשדות יעקב במקור) ו"אשדות יעקב מאוחד" המזוהה עם אחדות העבודה (צפונית אליו), כאשר רק דרך עפר מפרידה בין שני המשקים.
ערב הפילוג בקיבוץ המאוחד היה אשדות יעקב אחד מגדולי הקיבוצים בתנועה הקיבוצית.
בפילוג היה בו רוב לאנשי מפא"י, בשנת 1951 הוקם קיבוץ אשדות יעקב איחוד ובשנת 1953 פרשו ממנו אנשי מפ"ם והקימו מצפון לו את אשדות יעקב מאוחד, בעוד הקיבוץ הוותיק הצטרף לאיחוד הקבוצות והקיבוצים ונקרא מאז אשדות יעקב איחוד.
אשדות נהר קאלי הוא מתקן המצוי בפארק השעשועים ממלכת החיות של דיסני בדיסניוורלד שבפלורידה.
זהו המתקן המרכזי באזור "אסיה" של הפארק יחד עם משלחת אוורסט, ובא לדמות מסע ברפסודה ביערות הגשם של הודו.
המבקרים במתקנים "נתקלים" בכורתי עצים לא-חוקיים הממלאים את הנהר בעצים כרותים והופכים את הנסיעה של המבקרים ברפסודה למהירה ומרטיבה במיוחד.
במקור היה המתקן אמור להיקרא בשם "אשדות נהר הנמר" (Tiger River Rapids).
מתכנני המתקן: וולט דיסני אימג'ינינג, אינטמין AG
קיבולת נוסעים: 12 נוסעים לרפסודה
אשה לאשה - מרכז פמיניסטי חיפה הוא ארגון פמיניסטי שנרשם כעמותה בשנת 1983. מטרת הארגון, כעולה מפרסומיו, היא למגר את האפליה, האלימות והדיכוי נגד נשים ולקדם שוויון בין המינים.
הארגון ממשיך את דרכן של הנשים הפמיניסטיות מחיפה שעסקו במאבקים דומים בשנות השבעים.
בשנת 2008 הוענק לעמותה פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים על "פעילות בשירות החברה והקהילה למניעת אלימות במשפחה".
הארגון עוסק בקידום וביצירת פרויקטים כגון מקלט חירום לנשים, מרכז מהות (בנושא תעסוקת נשים), קו חירום לנפגעות אלימות וקו חירום לנפגעות סחר בנשים.
כיום הארגון מפעיל ארבעה פרויקטים עיקריים: פרויקט מאבק בסחר בנשים ובזנות; שלום וביטחון; פרויקט כלכלי לנשים; ופרויקט נשים וטכנולוגיות רפואיות.
הארגון מפעיל ספרייה וארכיון הכולל בתוכו מסמכים היסטוריים מאז שנות ה-70 על הפעילות הפמיניסטית בארץ, אוסף קל"ף (קהילה לסבית פמיניסטית) וארגונים אחרים.
הספרייה והארכיון הפתוחים לציבור הרחב.
במקום מתקיימים מפגשים, הרצאות, כנסים וסמינרים.
ההחלטות ביחס לדרכי הפעולה של הארגון מתקבלות בידי קולקטיב הפתוח לכל הנשים החברות בו.
פגישות הקולקטיב מתקיימות פעם בחודש.
במוסדות הארגון מיושם "עקרון הרבעים": ייצוג שווה לפלסטיניות, ללסביות, למזרחיות ולאשכנזיות.
ב-2004 פרסם הארגון דו"ח של עו"ד דנה מירטנבאום מעמותת איתך בשם "עדות אילמת: נשים בסכסוך הישראלי פלסטיני".
בדו"ח נסקרו הפגיעות הייחודיות לציבור הנשים כתוצאה מהסכסוך, ונאמר כי במחקרים אחרים התייחסות כזו זוכה בדרך כלל להתעלמות.
עוד נכתב בדו"ח, כי צה"ל אינו עושה די כדי למנוע פגיעה בנשים הפלסטיניות במסגרת פעילותו הביטחונית.
חלקו האחרון של הדו"ח עוסק בכך שנשים בישראל מודרות ממוקדי קבלת ההחלטות בענייני חוץ וביטחון, וכי המדינה אינה מעודדת ואף מקשה על פעילותם של ארגוני נשים כדוגמת קואליציית נשים לשלום, נשים בשחור, מחסום ווטש ופרופיל חדש.
הארגון קיים בשנת 2006, בשיתוף עם "קואליציית נשים לשלום" כנס מקביל לכנס הרצליה בשם: "ביטחון וחוסן - למי?", אשר נועד לדברי המארגנות "לשנות את המשמעות של תפיסת הביטחון הצבאית-מילטנטית-גברית באמצעות דיון על ביטחון בהקשר פמיניסטי-אזרחי".
הכנס התקיים בתמיכה כספית של האיחוד האירופי והקרן החדשה לישראל.
עם תחילת מבצע עופרת יצוקה שלח הארגון ביחד עם ארגוני נשים נוספים מכתב לראש הממשלה אהוד אולמרט ולשרת החוץ, ציפי לבני, בו דרשו להפסיק באופן מיידי את הלחימה ברצועת עזה.
במכתבם ציינו כי "דרך ההרג והקטל הגברית חייבת להיפסק לטובת שפה ועשייה של נשים למען שלום והידברות בין העמים.
אנחנו רוצות ודורשות לדבר ולעשות בשפה אחרת".
בנוסף, קיבל הארגון החלטה על "פניה למועצת הביטחון לחקירת פשעי מלחמה".
לאחר אירועי המשט לעזה (2010) פרסמו נשות הארגון הודעה בה כתבו על הזדהותן עם הפעילות שלקחו חלק בארגון המשט: "אנו, נשות אשה לאשה...
מבקשות להביע את הזדהותנו עם פעילות השלום שביקשו לפעול לשבירת המצור המוטל באופן לא אנושי על נשים, ילדים וגברים, תוך מניעת חירויות אדם בסיסיות, שירותי בריאות ומצרכים חיוניים...
ומצאו עצמן תחת מתקפה צבאית שהייתה תוצר של מדיניות אלימה...
מתקפה על משט שלום תוקפת גם אותי, המצור על עזה פוגע בכולנו".
חברות הארגון סוברות כי לצד הפיתוחים המדעיים בתחומי הרפואה והפריון, יש לוודא כי ההשלכות החברתיות, הכלכליות והאתיות נלקחות בחשבון, כמו גם שמירה על מעמדן של נשים וזכויותיהן הבריאותיות.
בין הנושאים שבהם עוסק הפרויקט: תרומת ביציות והחשש כי בחסות זו מתבצע סחר באיברים וכן בחינת השימוש באמצעי מניעה, בהסכמי פונדקאות ובביצוע שיבוט.
הפרויקט כולל מחקר והוצאת פרסומים ומסעות פרסום.
במסגרת הפרויקט הוקם קו חירום הנותן מידע ותמיכה לנשים בנושאי פריון.
משנת 1997 פועל הארגון כחלק מקואליצייה של ארגונים נגד סחר בנשים בישראל.
בשנת 2002 החל להפעיל פרויקט עצמאי למאבק בנושא זה באזור חיפה והצפון.
מאז סייע הארגון, לפי נתוניו, ליותר מ-1600 נשים שנסחרו ונוצלו למטרות מין.
הירידה בהיקפי הנשים הנסחרות לישראל הביאה להרחבת הפרויקט במטרה לסייע לנשים לצאת ממעגל הזנות, תוך דאגה להבטחת זכויותיהן ושלומן בתהליך.
הפרויקט מבוסס על רצונה של האשה, והוא מספק תמיכה במידת האפשר וסיוע משפטי בעניין זכויותיהן בזמן שהותן בישראל וקבלת מסמכים דרושים לשם חזרה לבתיהן.
הארגון מסייע ביצירת קשר עם ארגוני סיוע במדינות מוצאן של הנשים אשר יכולים לקלוט אותן ולשקמן במדינותיהן.
לני רבין, חנה ספרן, נינה מזרחי, שרי אהרוני, חדוה איל, סלבה גרינברג, לילי טראובמן, ליאת לייזר ורונית פיסו שימשו בתפקיד רכזות כלליות של הארגון.
כיום מכהנת בתפקיד צמרת הרשקו.
הארגון נתמך בעיקר מקרנות מחוץ לארץ ועל ידי תורמים פרטיים, בהן האיחוד האירופי, קרן הדסה, קרן הפיתוח לנשים של האו"ם, קווינה טיל קווינה (אשה לאשה - שוודיה) ונתמך בעבר גם על ידי הקרן החדשה לישראל אשר ממשיכה לשמש להעברת תרומות פטורות ממס מארצות הברית.
אַשְׁדּוֹד יָם הייתה עיר נמל לחוף הים התיכון, שייסודה בתקופת הברזל.
שרידיה ממוקמים באתר ארכאולוגי גדול בחוף הים הדרומי של אשדוד המודרנית.
העיר מצויה כ-4 ק"מ מערבית לתל אשדוד, התל של אשדוד היבשתית – אחת מחמש ערי פלשתים.
בין שתי ערים אלה, היה קשר של עיר יבשתית ועיר הנמל שלה, וההיסטוריה שלהן הייתה שלובה זו בזו לאורך מאות שנים.
העדות הראשונה על אודות המקום היא מכתובתו של סרגון השני, מלך אשור, שביצר את היישוב במהלך המאה ה-8 לפנה"ס כדי שתשמש תחנת מסחר ונמל במחוז האשורי.
מאותה עת ועד לתקופה הביזנטית בארץ ישראל לא ידוע מה התרחש באשדוד-ים.
במאה ה-4 גדלה והייתה לעיר מסחר משגשגת עם נמל שנקראה בשם ההלניסטי אזוֹטוֹס פאראליוֹס , ותועדה במפת מידבא.
העיר המשיכה להתקיים בתקופה הערבית הקדומה, בין המאה ה-8 ל - התקופה ממנה נשמרו השרידים המרשימים של מצודת אשדוד-ים, המכונה בערבית מִנַאת אל-קַלַעַה (مِنَاة الْقَلَعَة, כלומר "נמל המבצר").
שרידי העיר עודם קבורים תחת חולות החוף הדרומי של אשדוד.
החל מ-2013 נמשכות באתר חפירות לסירוגין על ידי חוקרים וארכאולוגים מהארץ ומהעולם.
אשדוד העתיקה, נזכרת כבר במאה ה-17 לפנה"ס כעיר כנענית מבוצרת.
במאה ה-12 לפנה"ס פלשו למישור החוף הדרומי הפלשתים.
לאשדוד, שהפכה לאחת מחמש ערי המדינה הפלשתיות החשובות ביותר, הייתה עיר נמל תחת חסותה כבר מאמצע תקופת הברונזה המאוחרת בשפך נחל לכיש, לפי חפירות ארכאולוגיות שבוצעו בתל מור.
כלומר, טרם פלישת הפלשתים לחוף הדרומי.
הנמל ככל הנראה המשיך להתקיים במהלך התקופה הפלשתית, כאשר לפי תעודות שנמצאו בעיר הנמל אוגרית, אשדוד הייתה עיר מסחר משגשגת באותה תקופה.
במהלך המאה ה-10 לפנה"ס, נחרבה אשדוד.
חוקרים משערים כי נחרבה ככל הנראה על ידי פרעה סיאמון, או על ידי דוד המלך באחת ממלחמותיו בפלשתים.
במאה ה-9 לפנה"ס היא שוקמה עם חידוש ההתיישבות הפלשתית באזור, אך לא האריכה ימים ונחרבה שוב במאה ה-8 לפנה"ס על ידי עוזיהו, מלך יהודה.
בשנת 734 לפנה"ס נכבשה אשדוד על ידי תגלת פלאסר השלישי, מלך אשור, שכן מיקומה על דרך הים היווה יעד אסטרטגי חשוב לצבא האשורי ולאשור, שרצתה לשלוט כלכלית במסחר הימי בין פיניקיה, פלשת ומצרים.
בשנת 732 לפנה"ס השתעבדה אשדוד לאשור.
בכתובת שנכתבה בשנת 722 לפנה"ס על ידי סרגון השני, מלך אשור, ציין כי בעת מסעו לארץ ישראל הוא שיקם את הערים הפלשתיות אשדוד וגת, וכן גם את העיר "אסדודימו" (אשדוד-ים).
מאותה עת, העיר המתהווה שימשה כנמל החדש של אשדוד היבשתית.
אשדוד-ים נבנתה כמרכז מנהלי, והובאו אליה גולים מארצות אחרות בשליטת אשור.
תיאור של כיבוש חבל פלשת באחת מכתובות סרגון:
אשדוד, בראשותו של המלך ימני, מרדה באשור בשנת 712 לפנה"ס, בתמיכתה של מצרים.
סרגון השני דיכא את המרד וכבש את סביבותיה של אשדוד, החריב את העיר והגלה את תושביה.
סרגון הפך את האזור למרכז שלטון אשורי, וחלק מהחוקרים משערים כי העביר את תואר בירת המחוז אל אשדוד-ים.
בחפירות שנעשו על ידי הארכאולוג יעקב קפלן בתל אשדוד, נמצאו ביצורים, שלפי קפלן, נבנו על ידי ימני כהכנה לתקיפתו של הצבא האשורי בעקבות המרד.
לפי החוקר נדב נאמן, ייתכן והמרד נעשה מהחשש של אשדוד כי ההשתלטות האשורית על אשדוד-ים וביצורה על ידי סרגון, תאיים על אשדוד ותמנע ממנה גישה לים והכנסת כספים ממסחר ימי.
עם עלייתו לשלטון של סנחריב, בנו של סרגון, הוא יצא למסע כיבוש ברחבי ארץ ישראל, ומכתובותיו, ביניהן מנסרת סנחריב, מתברר כי אשדוד נשארה עיר-מדינה ולא הפכה למחוז אשורי.
אשדוד-ים המשיכה לתפקד כעיר הנמל שלה, ועדיין הייתה בעלת חשיבות גדולה יותר בעיני האשורים.
במאות השנים שלאחר מכן, נכבשה ונחרבה אשדוד שוב ושוב על ידי הבבלים, הפרסים, ההלניסטים והחשמונאים.
מהמאה ה-7 לפנה"ס ועד לתקופה הביזנטית בארץ ישראל לא קיים תיעוד היסטורי כתוב בנוגע למתרחש באשדוד-ים, אף על פי שנמצאו באתר ממצאים ארכאולוגיים אחדים מהתקופה הפרסית, מהתקופה ההלניסטית ומהתקופה הרומית, המעידים כי אשדוד-ים המשיכה לתפקד כעיר נמל.
באשדוד היבשתית, מנגד, ישנם תיעודים היסטוריים לאורך כל התקופה.
במאה ה-4 הייתה אשדוד-ים לעיר מסחר משגשגת וכונתה בשם היווני אָזוֹטוֹס פאראליוֹס (בעברית: "אשדוד שעל החוף"), ככל הנראה עוד מהתקופה ההלניסטית.
כך, גם שמה של אשדוד היבשתית - אָזוֹטוֹס מֵסוֹגֵיוֹס.
במהלך תקופה זו הייתה אשדוד-ים גדולה יותר מאשדוד היבשתית, שהחורבנות המרובים שלה הביאו ככל הנראה לדעיכה הדרגתית של חשיבותה.
עם זאת, שתיהן המשיכו להתקיים כישות מנהלית אחת.
תרשים של אשדוד-ים מובא במפת מידבא, בה היא מופיעה כעיר נמל גדולה עם מזח, בתים ומבני ציבור רבים, בהם מזרקה וכנסיות.
העיר אף יוצגה על ידי בישוף במועצת ירושלים של 536 - הרקליון מאזוטוס.
שרידים מתקופה זו, כולל כנסייה מהמאה ה-6, נמצאו כ-2 ק"מ מהאתר הנוכחי ונחפרו באופן חלקי.
במהלך המאה ה-7, עם הכיבוש הערבי של ארץ ישראל, ובסמוך לתחילת דרכו של הכפר הערבי איסְדוּד שהתהווה במורדות תל אשדוד, נבנתה בסמוך לשרידי אשדוד-ים מצודה גדולה על ידי הח'ליף עבד אל-מלכ.
המצודה נבנתה כחלק ממערכת של ביצורי הגנה לאורך מישור החוף הדרומי שנבנתה על ידי הערבים (כמו באשקלון וביבנה-ים), והורכבה מריבאטים (מצודות ומצדים) ומחראס'ים (מגדלים) כדי לאותת לבירת המחוז רמלה ולהזהיר מפני פלישה של אוניות ביזנטיות.
במהלך המאה ה-10, בתקופת השושלת הפאטמית, בוצרה והורחבה המצודה, וכונתה מִנַאת אל-קַלַעַה (בעברית: "נמל המבצר").
ברובע ט"ו בעיר אשדוד המודרנית, נמצאים שרידיו של מגדל איתות נוסף שפעל ביחד עם המצודה.
ב-1033 נפגעה המצודה מרעידת אדמה שהכתה ברחבי הארץ.
ב-1099, עם סיום מסע הצלב הראשון והקמת ממלכת ירושלים, בוצרה המצודה שוב ונקראה קָסטֶלוּם בֵּרוּאַר/בֵּרוּאַרדי (בעברית: 'מבצר בֵּרוּאַר'), על שמו של ניקולאס דה-ברואר, אביר ממסדר הלורד יו מרמלה.
המצודה ננטשה סופית עם נפילת הממלכה הצלבנית ב-1260 וכיבוש הממלוכים את ארץ ישראל, שימשה לאורך השנים נוודים, ונשמרה עד היום.
בסוף שנות ה-90 בוצעה במצודה חפירה מרוכזת, אשר חשפה לחלוטין את שרידיה.
שטחה המוערך היה 60 על גבי 45 מטרים בקירוב, ובחומה שלה עמדו שישה מגדלים עגולים בגובה משוער של כ-8 מטרים - ארבעה בצד המערבי שלה (שניים מתוכם תחמו את שער הים), ושניים נוספים בצד המזרחי שלה (שתחמו את השער היבשתי).
שני מגדלים רבועים נוספים היו בפינות הצד המזרחי.
בהשפעת רעידת האדמה שפגעה באתר והרוחות מן הים, ניכר הכרסום במבנים של מגדלי הכניסה.
מסביב למצודה ניכרים סימנים לחפיר, אשר הקיף את המצודה מכיוון היבשה, ומעליו גשר שהוביל לכניסה המזרחית.
המצודה שימשה כנראה כביתם של חיילים ששמרו על חוף הים מפני פלישות, כאשר מסביב לחצר המרכזית שלה עמדו חדרי מגורים, אורוות ומסגד.
שתי בארות אותרו מצפון ומדרום לחצר.
בצפון החצר נחשפו גם בית מרחץ, אמבטיות מטויחות ומתקן לחימום מים.
בספטמבר 2012, בוצעה חפירה נוספת בבאר שבאתר לטובת שחזור מפלס הים הקדום בחוף הארץ-ישראלי.
שרידיה של אשדוד-ים קבורים תחת דיונות חול ומפוזרים באתר שאורכו כק"מ בחוף הדרומי של אשדוד, ועומקו כמה מאות מטרים מקו החוף אל היבשה.
חפירות ארכאולוגיות מסודרות נערכו באתר על ידי הארכאולוג יעקב קפלן בשנים 1968-1965. בחפירות נתגלו כמה ממצאים וביניהם חרסים ומטבעות עתיקים מהתקופה הערבית בארץ ישראל.
לאורך השנים בוצעו גם מספר סקרים ארכאולוגיים תת-ימיים בחוף הסמוך לאתר, במהלכם נמצאו שרידים של רכס כורכר אשר ייתכן והיווה את הנמל הקדום, מטענים רבים של ספינות טרופות (בהם סרקופג שלם), עוגנים שונים וכלי חרס ומתכת רבים.
בחורף 2005, בעקבות סערה שפקדה את העיר, נחשפו מדרום למצודה ובסמוך לקו המים שרידי קירות של מבנים שונים וכן יסודות של מבנה רחב בן כ-100 מטרים, אשר ייתכן ושימש כחומה או טיילת בעיר.
בין דצמבר 2006 לינואר 2007 בוצעה באתר חפירת בדיקה על ידי רשות העתיקות לקראת הקמת אתר שאיבה.
בחפירה נמצאו מבני לבנים וחרסים מקפריסין, מצרים ומיקנה.
בפברואר 2012 נערכה חפירה בראשות הארכאולוג סער גנור מרשות העתיקות לקראת הקמת טיילת ספורט בדרום העיר.
במהלכה נמצאו שתי אחוזות קבר השייכות לבית הקברות של העיר אשדוד-ים מהמאה ה-4 עד המאה ה-6, בהן נקברו בני המעמד הגבוה מהתקופה הרומית ומהתקופה הביזנטית.
בינואר 2014 מתחם הקברים נפתח לציבור.
החל מ-2013, התחדשו החפירות באזור על ידי ארכאולוגים וחוקרים מאוניברסיטת תל אביב בראשות ד"ר אלכסנדר פאנטאלקין ומאוניברסיטת לייפציג בגרמניה.
בעונת החפירות הראשונה נחשפו שרידים של מערכת ביצורים הכוללת חלקלקות מהמאה ה-8 לפנה"ס אשר הקיפה מעין מעגן, וכן נמצאו מספר מבנים מהתקופה ההלניסטית.
בנובמבר 2017, נחשפה בין בתי רובע י"א שבאשדוד רצפת פסיפס שנוצרה ב-539, אשר הייתה חלק מכנסייה גאורגית-יוונית שפעלה בעיר במהלך התקופה הביזנטית.
אשה בורחת מבשורה הוא רומן מאת דויד גרוסמן, שיצא לאור בתחילת 2008 במסגרת "הספריה החדשה".
הרומן מספר על אורה, אם של חייל המשתתף במבצע צבאי, היוצאת לטיול ברחבי ישראל כדי "לברוח" מהבשורה האפשרית על מות בנה.
הספר נפתח בבית חולים בזמן מלחמת ששת הימים.
שלושה נערים בני 16 - אורה, אברם ואילן, נמצאים בבידוד, החולים היחידים.
שלושת הנערים סובלים מאוד בחיי היום-שלהם, כל אחד מסיבותיו שלו.
בתחילה נראה שאורה ואברם מפתחים רומן, אולם בסופו של דבר אורה דווקא מתאהבת באילן.
לאחר מכן הספר "קופץ" כמה עשורים קדימה.
אנו מגלים שאורה ואילן התחתנו, ויש להם שני בנים.
הבן הצעיר, עופר, יוצא למבצע צבאי גדול.
אורה מנסה בהתחלה לחכות לו בבית, אבל מפתחת חרדות מפני כניסתם של חיילי קצין העיר והודעתם על מות בנה.
היא מחליטה לצאת לטיול, כדי לא להיות בבית בזמן שהבשורה מגיעה, וכך "לברוח" ממנה.
היא מגדירה את עצמה כ"סרבנית־הבשורה הראשונה".
היא מחליטה לקחת איתה למסע את אברם, אביו של עופר (אשר התכחש כל השנים לכך שעופר הוא בנו).
לאורך שאר הספר השניים מטיילים בקטעו הצפוני של שביל ישראל, פוגשים אנשים, ואורה מספרת לאברם על חייה.
מטרת הטיול היא לדבר על עופר, אולם למעשה נפרשת תמונה של סיפור חייה של המשפחה ושל אברם.
אנו מגלים שאברם נפל בשבי המצרי במלחמת יום הכיפורים, בזמן שהיה חייל.
הוא עונה בשבי וכששוחרר, איבד את הרצון לחיות.
אנו שומעים את סיפור התבגרותם של שני הבנים של אורה ואילן.
אנו גם שומעים על חוויותיהם של אברם ואילן מהמלחמה והשבי.
אנו מגלים שהמשפחה של אורה ואילן נמצאת במשבר בנקודת הזמן שבו הסיפור מתרחש.
במהלך הטיול מתנתקים אורה ואברם מהציווילזציה כדי שהם לא ישמעו חדשות על המבצע.
מלבד הסיפורים הרבים, הספר גדוש בתיאורים של הטיול עצמו, אנשים שאורה ואברם פוגשים במהלך הדרך, וכדומה.
במהלך הטיול מתואר תהליך השיקום החלקי של אברם.
לכל אורך הספר עומדת באוויר השאלה שאורה שואלת את עצמה - האם עופר נפגע במהלך המבצע הצבאי?
יש בספר חמש דמויות מרכזיות.
הספר מספר על אישיותן וחייהן בפירוט יוצא דופן.
מלבד זאת יש עוד הרבה מאוד דמויות משניות.
אורה - הדמות הראשית בספר.
למדה עבודה סוציאלית ואז הפכה לפיזיותרפיסטית.
מתוארת כאישה רגישה ואינטליגנטית, הכי פחות "מחוספסת" במשפחה שלה.
אברם - אהוב נעוריה של אורה.
מתואר כנער אינטליגנטי ושנון באופן יוצא דופן, מלא יצירתיות וחן, ובעל השכלה ספרותית רחבה מאוד.
חולם להיות כותב תסכיתים כשיגדל.
לאחר שהוא נשבה במלחמה אברם מאבד את כל הקסם והחן שלו, והופך לשבר כלי.
במהלך הטיול הוא משתקם מעט.
אילן - בעלה של אורה.
לא מראה רגשות לעיתים קרובות.
בנעוריו היה חברו הטוב ביותר של אברם, והשניים חלמו לכתוב תסכיתים יחדיו.
במהלך המלחמה הוא מחליט שלא יעסוק יותר באומנות, ופונה לעסקים.
עופר - בנם של אורה ואברם.
מגודל על ידי אורה ואילן.
חלק ניכר מהספר סובב סביב התיאור שלו, של גדילתו ושל התבגרותו.
אדם - בנם של אורה ואילן.
כמו אביו, גם הוא ציני ומחוספס.
מלחמות ישראל השונות עוברות כחוט השני במהלך הספר, ומחוללות שינויים בחיי הדמויות.
אורה, אברם, ואילן מכירים בזמן מלחמת ששת הימים, בעודם בני נוער.
מלחמת יום הכיפורים מתרחשת בזמן שהשלושה משרתים בצבא, ובמהלכה אברם נשבה.
ייתכן שהמבצע המתנהל במהלך הספר הוא מבצע חומת מגן.
נושא שחוזר הרבה פעמים במהלך הספר הוא היחסים המורכבים בין אזרחי ישראל לסכסוך הישראלי פלסטיני.
גרוסמן עצמו היה נער בזמן מלחמת ששת הימים, חייל בזמן מלחמת יום הכיפורים, ואבא בזמן מלחמת לבנון השנייה.
גרוסמן החל את כתיבת הספר ב-2003, וסיים אותה לאחר נפילת בנו במלחמת לבנון השנייה.
בדף המופיע בסוף הספר הוא מספר לקוראיו על הקשר בין הספר והמציאות:
הספר תורגם לשפות שונות וזכה לביקורות נלהבות בארץ ובעולם.
בספטמבר 2009 הופץ בתרגום לגרמנית, התקבל בהתלהבות והוגדר על ידי המבקרים כ"יצירת מופת עולמית".
בתחילת שנת 2010 יצא בארצות הברית בתרגום לאנגלית בתרגומה של ג'סיקה כהן, ובחודש נובמבר באותה שנה נבחר למקום השמיני ברשימת 100 הספרים הטובים ביותר של שנת 2010 שפרסם אתר המכירות אמזון.
בשנת 2009 זכה דוד גרוסמן בפרס אלבטרוס הגרמני על כתיבת ספר זה.
בשנת 2016 העלו תיאטרון הקאמרי ותיאטרון הבימה קופרודוקציה של המחזה "אשה בורחת מבשורה", שהוא עיבוד לתיאטרון של הרומן.
את העיבוד יצר הבמאי חנן שניר, שגם ביים את המחזה.
בתפקידים הראשיים משחקים אפרת בן צור בתפקיד אורה, אמנון וולף בתפקיד אילן, דרור קרן בתפקיד אברם ודניאל סבג בתפקיד עופר.
את המוזיקה הלחין אורי וידיסלבסקי.
ביולי 2017, יותר מ–70 אנשי תרבות אמריקאים, אירופאים ופלסטינים, בהם הזמר רוג'ר ווטרס ובמאי הקולנוע קן לואץ', שיגרו מכתב מחאה להנהלת מרכז לינקולן בניו יורק, בדרישה לבטל את הצגת "אשה בורחת מבשורה" מישראל בפסטיבל שנערך במרכז, בטענה שהבימה והקאמרי נתמכים על ידי ממשלת ישראל ואף הופיעו בהתנחלויות בגדה.
אשדוד צ'יפס הוא מועדון הוקי קרח ישראלי מאשדוד שנוסד ב-1992 בבת ים.
קבוצת המועדון משחקת בליגת ההוקי קרח הישראלית וזכתה באליפות ישראל לראשונה בעונת 1994/95. היא זכתה 5 פעמים באליפות הליגה, והיא האלופה הנוכחית (2025)
קבוצת המועדון משחקת במדים בצבעים כחול, לבן ושחור.
בעונת 2015/16 זכתה קבוצת המועדון באליפות ישראל, 21 שנים לאחר הזכייה הראשונה.
בעונת 2017–2018, לאחר שמועדון הוקי בת ים סיימה ראשונה בטבלת הליגה הסדירה, השלימה מועדון הוקי בת ים זכייה נוספת לאחר ניצחון בגמר 2:5 מול קבוצת CIHS מטולה, במרכז קנדה .
הקבוצה עברה לאשדוד בעונת 2023/24 ומאז זכתה בשתי אליפויות נוספות ברציפות.
בהלכה היהודית, אִשּוֹ מִשּוּם חִצָּיו הוא עיקרון הלכתי שטבע האמורא רבי יוחנן, שמשמעותו היא שבראי ההלכה, פעולה של הצתת אש דומה לפעולה של יריית חץ, כלומר, התפשטות האש נחשבת לתוצאה ישירה מההצתה והיא ב הישירה של המצית.
בתלמוד נחלקו אמוראים בדין זה מאיזה טעם יש לחייב אדם על אש שייצר, האם חיוב הוא כדין חץ שאדם ירה והזיק (אשו משום חציו), או שיש לחייב מדין ממונו שהזיק (אשו משום ממונו):
כלומר, ריש לקיש סובר ש"אשו משום ממונו" כיוון שבשונה מחצים, האש יוצאת מכוחה-היא ולא בכוח האדם.
לעומתו טוען רבי יוחנן ש"אשו משום חציו", מאחר שלממון ממשות, בשונה מאש.
רבי יצחק נפחא לומד את המסקנה, ש"אשו משום חיציו", מן התורה.
הפסוק העוסק בנזקי אש – – פותח בנזקי ממונו של המזיק ("כי תצא אש"), ומסתיים בנזק המיוחס לאדם עצמו ("שלם ישלם המבעיר").
מכך הוא לומד ש"אשו משום חציו".
הרעיון העומד מאחורי קביעה זו הוא שכל שימוש בכוח טבע קיים (הנקרא בלשון התלמוד רוח מצויה) נחשב חלק ממעשה האדם וכשם שכאשר אדם השליך חפץ מראש הגג נחשיב את השבירה לפעולה ישירה שלו אף ש"השתמש" בכוח המשיכה, כן המדליק אש והאש התקדמה עם משב הרוח נחשב שהוא אחראי לכל השריפה.
העיקרון נאמר במקורו בהקשר של אב הנזיקין "אש" בהלכות נזיקין, והוא עומד בניגוד לדעת האמורא ריש לקיש הסובר ש"אִשׁוֹ משום ממונו", כלומר, התפשטות האש אינה אלא כנזקים שנעשו על ידי רכושו של האדם, כמו בעלי חיים שגרמו נזק או נזק שנגרם על ידי בור שחפר.
למסקנת התלמוד רבי יוחנן מודה בעיקרון של אשו משום ממונו וכל מחלוקתם היא במקום שאפשר לחייבו גם משום חציו האם יתחייב גם משום חיציו.
המשמעויות המעשיות של המחלוקת הן בעיקר בהלכות נזיקין, אך גם בשטחי הלכה אחרים.
אחד מהחידושים המפורסמים ביותר בסוגיה זו הוא חידושו של מחבר "נימוקי יוסף", רבי יוסף חביבא.
הוא מקשה, לפי היסוד שהצתת אש ופעולותיה נחשבות כפעולות ישירות של המצית וכאילו הוא עשאן, כיצד ניתן להדליק נרות שבת בערב שבת, בעוד שהם ממשיכים לדלוק במשך שעות השבת, ולמטרה זו הם מודלקים.
קושיה זו הייתה אחת המתקפות של הקראים על הרבנים בפולמוס על הדלקת נרות שבת.
כתוצאה מקושיה זו מסביר רבי יוסף חביבא שכל פעולת האש שנעשות לאחר-מכן מתייחסת למי שהדליק אותה כאילו עשה את הכל ברגע ההדלקה.
במבט ראשון נראה כי לדברי רבי יוחנן השורף מתחייב בזמן ההיזק, ומסביר בעל "נימוקי יוסף" כי מתייחסים לשעת ההדלקה בלבד.
אשה לא נשואה הוא סרט דרמה אמריקאי מ-1978. הסרט בוים ונכתב על ידי פול מזורסקי, ומככבת בו ג'יל קלייבורג.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ופרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר, וקלייבורג הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה הראשי בו.
החיים המאושרים של אריקה בנטון (ג'יל קלייבורג), עקרת בית עשירה ממנהטן, משתנים במהרה כאשר בעלה הברוקר מרטין (מייקל מרפי) עוזב אותה במפתיע לאחר 16 שנות נישואין לטובת אשה צעירה יותר.
אריקה נאלצת להתחיל להתמודד עם חייה כרווקה, כשהיא מפגינה בלבול, עצבות וזעם.
במהלך המסע הזה היא מחזקת קשרים עם חבריה, ומוצאת את עצמה שמחה ומשוחררת בחיי העצמאות החדשים שלה.
סיפורה מצטלב עם השחרור המיני הכללי שעבר על החברה מאז שנות ה-70. בסופו של דבר, אריקה מוצאת אהבה חדשה בדמותו של אמן בריטי מחוספס ורגיש בשם שאול (אלן בייטס).
דניאל זלצר - ד"ר ג'ייקובס
איוון קארפ - הרב רואן
חוץ מהמועמדויות לפרסי האוסקר, הסרט היה גם מועמד לפרס גלובוס זהב בקטגוריות: הסרט הטוב ביותר-דרמה, הבמאי הטוב ביותר - סרט קולנוע, השחקנית הטובה ביותר-סרט דרמה, התסריט הטוב ביותר והפסקול הטוב ביותר.
התסריט של מזורסקי זכה בפרסים מטעם איגודי מבקרי הקולנוע של ניו יורק ולוס אנג'לס.
ג'יל קלייבורג זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן (יחד עם איזבל הופר), והסרט עצמו היה מועמד לפרס דקל הזהב.
הסרט אומץ על ידי תנועות פמיניסטיות והתקבל כסרט שהציג פרספקטיבה חדשה על היחסים בין גברים לנשים, על עצמאותן של נשים וזהותן.
הופעתה של קלייבורג קצרה שבחים רבים וביססה אותה כשחקנית מובילה.
אַשְׁדֵי הנילוס היא סדרת אֲשָׁדִים של הנהר נילוס, שישה במספר, אשר נספרים מצפון אל דרום הנהר.
בלועזית הוגדר שמם כקאטארקטות ('נשפכים מטה' ביוונית) על אף שלא ניתן להגדיר אף אחד מהם כ'מפל'.
הם מאופיינים במים לבנים ואיונים בתחומם.
האשד הראשון () - ליד העיר אסואן.
מיקומו המקורי נבחר להיות מיקומו של סכר אסואן
האשד השני - הגדול () - כעת מתחת לאגם נאצר מאז 1960
האשד השלישי - () - ליד אתר ארכאולוגי טומבוס
האשד הרביעי - () - כעת מתחת להצפה שנגרמה על ידי סכר מרואה מאז 2008
האשד החמישי - () - בסמוך להצטרפות נהר עטברה לנילוס
האשד השישי - () - מקום חדירת נילוס סלע פלוטוני בסמוך למרואה
בתקופת מצרים העליונה לאחר התפרקות הממלכה המצרית החדשה השליטה של מצרים הוגבלה על האשד הראשון בלבד ושאר האשדים היו בשליטת ממלכת כוש.
בשנת 727 לפנה"ס עת השתלטה הממלכה על כל אגן הנילוס ונכנסה להיסטוריה כשושלת ה-25 של מצרים.
השליט האחרון ששלט בכל האשדים היה מלך אשור החדשה אשורבניפל.
מאז המאה ה-20 שולטת מצרים על האשד הראשון, ושאר האשדים נמצאים בשליטת סודאן.
אשה פשוטה, זלדה הוא סרט תיעודי על חייה של המשוררת זלדה, בבימויו של יאיר קדר.
הוקרן בבכורה עולמית בתחרות הרשמית של פסטיבל הקולנוע ירושלים, 2015. זהו הסרט הרביעי במסגרת פרויקט הָעִבְרִים.
הסרט נתמך על ידי הערוץ הראשון, קרן מקור, שירות הסרטים הישראלי, קרן אבי חי, קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, ועידת התביעות.
זוכה פרס החוויה היהודית, פסטיבל ירושלים 2015.
הסרט כולל קטעי ארכיון משנות ה-70, יומנים שלא פורסמו ושיחות עם ידידים קרובים של זלדה, שכינתה עצמה "אשה פשוטה".
בין המשתתפים בסרט: חוה אלברשטיין, הלית ישורון, יונדב קפלון, חמוטל בר יוסף ואחרים.
אשוב סולטאן (בטורקית עות'מאנית: آشوب سلطان; 1627 – 3 בינואר 1690) הייתה בת זוגו של הסולטאן העות'מאני אבראהים הראשון וה לבנם סולימאן השני.
היא הפכה לבת זוגו של אבראהים וב-15 באפריל 1642, ילדה את בנה היחיד שהזאדה סולימאן (סולימאן השני).
בתקופת שלטונו של אבראהים הקצבה שלה כללה 1,300 אקצ'ה ביום.
הוא גם העניק לה את הכנסות בולו סנג'ק.
היא תוארה כאישה פשוטת-לב בעלת אופי סורר.
לאחר הדחתו ומותו של הסולטאן אבראהים בשנת 1648, הומלך בנו הבכור, מהמט הרביעי, ולאחר מכן התיישבה אשוב ב"ארמון הישן".
זה הביא עליה שלושים ותשע שנות מאסר ב"ארמון הישן".
אשוב קיוותה שהסכסוך בין אמו של מהמט, טורהאן סולטאן, לבין חמותה, קסם סולטאן, ישנה את מזלה בכך שהיא תהפוך לולידה סולטאן בעצמה.
קסם תכננה להרוג את כלתה ולהדיח את נכדה סולטאן מהמט בעזרת כמה קצינים בכירים בחיל היניצ'רי ולהמליך במקומו את שהזאדה סולימאן.
עם זאת, מליקה האטון הזהירה את טורהאן וזו הצליחה להוציא להורג בחניקה את חמותה בעזרת הסריסים בהרמון בשנת 1651. אשוב עצמה ניצלה מההוצאה להורג מאחר שנחשדה במזימה נגד טורהאן ובנה הסולטאן.
בשנים 1673–1672 היא הקימה קרן באיסטנבול.
בשנת 1687 הודח מהמט הרביעי ואת כס המלוכה תפס סולימאן השני, בנה של אשוב והיא הפכה לולידה סולטאן הבאה.
ביולי 1688 היא עברה עם בנה לאדירנה.
אשוב נפטרה בארמון אדירנה ב-3 בינואר 1690, לאחר שהייתה חולה ומרותקת למיטה במשך שנה.
היא נקברה במאוזוליאום של סולימאן המפואר במסגד סולימאנייה, איסטנבול.
אשדוד נט הוא אתר חדשות מקומי ישראלי ועצמאי אשר הוקם בשנת 2009 על ידי אייל בן שמחון.
באתר אשדוד נט פעיל צוות של 12 אנשים, מתוכם שישה עיתונאים בעלי תעודות עיתונות ממשלתית.
לדף של אשדוד נט בפייסבוק יש למעלה מ-100 אלף עוקבים.
לאפליקציה של אשדוד נט יש למעלה מ־100 אלף הורדות – 86,000 באנדרואיד ו-21,000 באייפון.
לאשדוד נט למעלה ממיליון כניסות בחודש לאתר.
אשדוד נט מקימה מיזמים חברתיים בעיר ביניהם – חלוקת "אות אשדוד היפה" מדי שנה, לאנשים המתנדבים ולמי שעושים מעשי למען הקהילה בעיר.
בשנת 2016 פרסם אתר אשדוד נט תחקיר שממנו עלה כי החלטות התכנון משנת 1996 להפוך את רובע י"ד לשמורת טבע לא נכנסו לתוקף באופן רשמי.
בעקבות הגילוי התברר כי הקרקע נותרה זמינה לבנייה, ובעירייה ובמשרד השיכון החלו לקדם ברובע תוכניות לבניית כ־8,000 יחידות דיור ושטחי מסחר.
בינואר 2018, בפעם הראשונה מאז הקמת העיר, הודיעה עיריית אשדוד בעקבות חוק המרכולים כי תחל במתן דוחות לעסקים אשר ייפתחו במהלך יום שבת.
החלטה זו סוקרה בהרחבה במקומון, והסיקור עצמו הוביל למחאה מקומית אשר נקראה "מחאת השבת".
במסגרת המחאה התחלקה העיר אשדוד לשני מחנות ברורים – בעד ונגד פתיחת העסקים.
כמעט בכל שבוע התרחשו הפגנות של שני הצצדים ברחבי העיר, ישיבות מועצה הפכו לסוערות וטעונות לאחר כמעט שנה המחאה נעצרה לחלוטין בעקבות הצהרת ראש העירייה יחיאל לסרי כי לא ייתנו יותר קנסות על פתיחת העסקים בשבת.
בתקופה של שנה פורסמו באשדוד נט עשרות כתבות שסיקרו את המחאה.
רשת המקומונים "ישראל נט" הוקמה רשמית בשנת 2011 על ידי אייל בן שמחון בעקבות אתר "אשדוד נט".
הרשת החלה להתפתח לראשון לציון ויבנה ובהמשך התווסף גם המקומון "ירושלים נט".
"אשדודית באליטה" הוא סינגל של הזמרת הישראלית יובל דיין, שיצא לאור ב-16 ביוני 2022, כסינגל שלא מתוך אלבום, על ידי חברת התקליטים הליקון ארומה מיוזיק.
יובל דיין כתבה את השיר יחד עם רביד פלוטניק והלחינה אותו יחד עם ישי סוויסה.
בשיר מספרת דיין על חייה, ועל הדרך שעברה מילדותה באשדוד אל האליטה המוזיקלית של ישראל.
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב והעניק לו ארבעה כוכבי זהב מתוך חמישה.
אשדוד מטרו בס היא מערכת אוטובוסים מהירה בעיר אשדוד בת שני קווים; קו 1 הרוחבי הנע בשדרות מנחם בגין וקו 10 הנע בשדרות הרצל.
"אשדוד מטרו בס" הוקמה כחלק ממיזם לפיתוח העירוניות והתחבורה הציבורית באשדוד "Reway", והוא מהווה חלקו העיקרי.
במסגרת "Reway" פותחו בעיר תשתיות להולכי רגל ולרוכבי אופניים.
העבודות על המיזם החלו ב-2017 והסתיימו ברובו ב-2022, תחת כהונתו של ראש עיריית אשדוד יחיאל לסרי.
בינואר 2022 החלה ההפעלה המלאה של הקווים המהירים.
קווי "אשדוד מטרו בס", כמו שאר קווי האוטובוס באשדוד (מאז 2016) מופעלים מיום היווסדם על ידי חברת "אלקטרה-אפיקים".
עיר מודל לתחבורה בת קיימא
בנובמבר 2012 נבחרה אשדוד על ידי משרד התחבורה והבטיחות במיזם "עיר מודל לתחבורה בת קיימא".
בעקבות הבחירה הועברו לעיר מאות מיליוני שקלים בהשקעה רב-שנתית, בפיתוח התחבורה הציבורית בעיר, על ידי פתיחת נתיבי התחבורה הציבורית (נת"צ) בשדרות הראשיות של העיר, הפעלת מערכת אוטובוסים מהירה (BRT), הקמת תחנות אוטובוס אלקטרוניות, וסלילת שבילים לרוכבי אופניים ולהולכי רגל.
המודל שהציגה עיריית אשדוד, שהוביל לזכייתה בתחרות, תוכנן על ידי "אביב ניהול הנדסה ומערכות מידע בע"מ" (AVIV AMCG) בניהולו של דניאל רוזנברג.
המודל התבסס על שני עקרונות:
שימוש בטכנולוגיה זולה (בהשוואה לרכבת קלה או תחתית) – אוטובוסים רבי-קיבולת, עם נתיבים ייעודיים.
כמו כן, המודל בחן אפשרות ליצירת תמריצים שליליים לנהגים פרטיים.
באותה עת, העיר כללה כ-60,000 מקומות חנייה – כאשר רק 300 מתוכם הם בתשלום.
תוכנן להעלות את מספר החניות בתשלום ל-1,000. לפי אותו מחקר של עיריית אשדוד ו-"AVIV AMCG", תושבי אשדוד מגיעים למקומות העבודה בכמה אמצעים תחבורתיים, לפי ההתפלגות הבאה: רכב פרטי (45%), תחבורה ציבורית (21%), מונית (19%) ואחר (15%).
כמו כן, נמצא כי רק 26% מהתושבים משתמשים בתחבורה ציבורית כלל.
בנוסף, תוכנן מודל תיקוף דומה ל, שבו הנוסעים יוכלו לשלם על הנסיעה בתחנות ולתקף אותן באוטובוס, כדי למנוע התעכבות בתחנות.
בשונה מהרפורמה בתחבורה הציבורית בגוש דן (2011–2012), הוחלט שבאשדוד יופעל מודל משולב, של קווי אקספרס, וקווים משלימים שאינם מצריכים החלפה.
Rebus (אוטובוסים) – החלק העיקרי במיזם; חידוש תחנות האוטובוס, ציודן בעמדות כרטוס רב-קו, קיוסק מידע בעל ממשק מסך מגע לתכנון הנסיעה ובמצלמות אבטחה.
לימים, שונה שם הרפורמה ל-Ashdod Metro Bus, כמיתוג מחדש ל-Rebus.
Rebike (אופניים) – רשת שבילי אופניים דו-סטריים ייעודית בת 23 ק"מ בצבע כחול, שתתפרש מרובעי המגורים בעיר למוקדי העניין ולאזורי התעשייה; עמדות לשכירת אופניים חשמליים ולא-חשמליים.
Rewalk (הליכה) – שיפור ההליכתיות בעיר על ידי שתילת כ-1,000 עצים לאורך המדרכות ושבילי ההליכה בעיר; שדרוג שבילי ההליכה בעיר והפיכתם לרשת שבילים בת 13 ק"מ; סגירתו של מקטע מרחוב רוגוזין ברובע א' הוותיק לכניסת כלי רכב והפיכתו למדרחוב.
במסגרת המיזם, תוכננה רשת בת 4 צירי העדפה.
פורסם על כך דוח ביקורת ממבקר המדינה ב-24 ביוני 2019.
מערכת "אשדוד מטרו בס" כוללת שני קווים תדירים מסוג BRT – קו 1 וקו 10.
להלן טבלת נתונים אודות קווי המערכת:
השלב הראשון של הפרויקט הושלם באוגוסט 2019, עם פתיחת נת"צ בשדרות מנחם בגין ובשדרות הרצל.
ב-2022 הושלם השלב השני של הפרויקט בשדרות ז'בוטינסקי, והחלו לפעול באופן מלא מרכז הבקרה של נתיבי ההעדפה, וכן מסוף תחבורה ציבורית חדש בצומת שדרות בני ברית פינת מורדי הגטאות – מסוף בני ברית ומסוף ביג, בואכה תחנת הרכבת אשדוד – עד הלום ומרכז הקניות BIG Fashion.
במסגרת המיזם נסללו שבילי הליכה באורך 10 ק"מ, 5 ק"מ של שבילי אופניים, הותקנו 40 תחנות אוטובוס חכמות, וכן חודשו תשתיות מים, חשמל, אינטרנט וטלפוניה.
עם זאת, לא בוצעו חלקים מהותיים בו, ונעשו ליקויים רבים תחתיו – ביניהם ביטול הסבת כיכר אילן רמון לתחבורה ציבורית.
כמו כן, רחוב רוגוזין לא נהפך למדרחוב ולא הוקמו עמדות שכירת האופניים.
כמו כן, לא הוקם הציר המזרחי, המקביל להרצל, ברבעים ג', ו' ו-ח'.
כיכר אילן רמון הממוקמת במרכז שדרות מנחם בגין ברובע הקריה יועדה (לפי התכנון המקורי) להפוך למוקד תחבורה ציבורית במסגרת המיזם.
לפי התוכנית, הכיכר תשמש רק אוטובוס חשמליים, ואילו מכוניות לא תוכלנה לחצות את הכיכר – ונהגיהן יצטרכו לבצע מעקף ברחובות הפנימיים (הציונות והעצמאות).
כמו כן, תוכננו לקום שני מסופי אוטובוסים בסביבת הכיכר.
באוקטובר 2017 הודיעה עיריית אשדוד למשרד התחבורה כי היא משהה את המיזם שתוכנן בכיכר רמון ובסביבתה (המקטע היווה כ-25% מציר בגין).
ההקפאה נעשתה בלא קבלת החלטה רשמית במועצת העירייה – ובלא קיום התייעצות בנושא ההשלכות התקציביות והתחבורתיות שלה.
ההקפאה הגיעה לאחר שהוצגה לנציג הסוחרים בשדרה תוכנית המיזם בכיכר, שכללה את ביטול חניות הרכבים בצידי הכביש לטובת נת"צים, וצמצום מספר החניות התפעוליות לאחר התוכנית ל-4 עבור 130 בעלי עסקים – מה שהוביל אותם להתנגדות לפרויקט, באיום לפנייה לערכאות משפטיות בטענה שיגרום "מכת מוות" לעסקיהם.
משרד התחבורה קיבל את החלטת העירייה.
העירייה מצידה כינתה את המיזם בכיכר "מפגע תחבורתי", והוסיפה כי הבעיה טמונה בכיכר עצמה: .
ב-2021 לקראת תחילת העבודות, תושבים באזור התנגדו להסבת הכיכר לתחבורה ציבורית, בטענה שהדבר יביא לעומס תנועה של מכוניות שיוסטו מהכיכר לעקיפות ברחובות אחרים ברובע הקריה הצפוף.
כמו כן, התנגדו בעלי עסקים בשדרת החנויות של מרכז צימר מחשש שהסטת התנועה של הרכבים הפרטיים מהכיכר תרחיק את הלקוחות מעסקיהם.
השלמת ציר בגין בתחום כיכר רמון מתוכננת ל-2025–2027.
ב-10 בינואר 2022, מספר ימים לפני ההכרזה על סיום המיזם, ועדת התכנון והבנייה של מחוז הדרום החליטה במסגרת תוכנית המתאר המקומית הכוללנית לאשדוד ("אשדוד 2035" בעריכתו של האדריכל צביקה קורן), כי על יעד השימוש בקווי ה-BRT להתיישר עם היעד המטרופוליני, העומד על 60%.