tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפיכות לא משנות בהכרח את המדיניות החברתית והכלכלית הבסיסית של אומה, והן גם לא בהכרח מביאות לחלוקה מחדש של הכוח בין קבוצות פוליטיות מתחרות.
הפיכה מצומצמת במיוחד היא הפיכת חצר, שבה נמנה השליט החדש עם הקבוצה השלטת עוד בטרם היותו לשליט.
שני מונחים לועזיים המתארים הפיכה הפכו בין-לאומיים – המונח הצרפתי "coup d'état" ובקיצור "coup": "קוּ דֵטָה", "קוּ"; והמונח הגרמני Putsch: "פּוּטְשׁ".
הפיכה צבאית היא הפיכה שבה משתלט הצבא על מרכזי הכוח במדינה, לרוב תוך מינוי חלק מראשיו לתפקידי ההנהגה הבכירים (כינון שלטון של כת צבאית או "חונטה").
הפיכות צבאיות מתרחשות בעידן המודרני בעיקר במדינות עולם שלישי, שבהן הצבא הוא אחד ממייצבי המשטר הבולטים, ומעורב בחיים האזרחיים.
על מנת להפחית את האיום בהפיכה צבאית, מקפידות ממשלות רבות להצר את צעדי הצבא בתחומים האזרחיים, ולעיתים גם מחליפות את מפקדי הצבא הבכירים בקצב גבוה כך שלא יוכלו לצבור כוח רב.
"הפיכה עצמית" או "הפיכה מלמעלה" מתבצעת על ידי גורמים בממשל ומביאה לשינוי שיטת המשטר.
לעיתים חורגת השפעתה של הפיכה מגבולותיה של המדינה שבה אירעה, ומשנה את פני כלל התרבות והחברה האנושית; במקרה זה היא נקראת מהפכה.
דוגמה לכך היא מהפכת אוקטובר, שהחלה כהפיכה ברוסיה, וייצאה את הקומוניזם לרחבי העולם.
דוגמה אחרת היא המהפכה הצרפתית ששינתה לעד את שיטת הממשל בצרפת.
לפעמים משתמשים במושג "מהפכה" לתיאור הפיכה שבה לא נעשה שינוי מהותי בסוג המשטר, לרוב מסיבות של נקודת מבט לאומית מצומצמת, ובעיקר מסיבות של רטוריקה ותעמולה.
לעיתים מזומנות מחלחל השיח התעמולתי גם להיסטוריוגרפיה, על אף שהדבר אינו מדויק מבחינה מושגית.
ההפיכה של רזא ח'אן פהלווי באיראן בשנת 1921
ההפיכה של פולחנסיו בטיסטה בקובה בשנת 1933
ההפיכה של חוסני א-זעים בסוריה בשנת 1949
ההפיכה של אדיב שישכלי בסוריה בשנת 1951
טעות נפוצה היא לחשוב כי המצעד על רומא של בניטו מוסוליני בשנת 1922 היה הפיכה, אך למעשה מוסוליני קיבל את כוחו באופן חוקתי לגמרי.
ניסיון ההפיכה הצבאית בטורקיה (2016)
הֶפַייסְטוֹס (ביוונית עתיקה: Ἥφαιστος) הוא אל הנפחות והאש במיתולוגיה היוונית.
בנם של זאוס והרה, ולפי גרסאות אחדות - בעלה של אפרודיטה.
נחשב לאל "טוב" ורודף שלום, אהוב בשמיים ובארץ, המשען והסמל של חיי תרבות ואפוטרופוס של הנפחים.
מקבילו במיתולוגיה הרומית הוא וולקן.
הפייסטוס היה בן האלמוות היחיד שהיה מכוער ופיסח, כפות רגליו היו הפוכות: אצבעות לאחור ועקבים לפנים.
מסופר שאמו הרה חסרת הבושה השליכה אותו מהאולימפוס כי לא אהבה את התינוק הפגום.
כשפגע הפייסטוס בקרקע נשברו שתי רגליו.
למזלו מצאה אותו תטיס, נימפת ים טובת לב שריפאה את פצעיו, וגידלה אותו כבנה.
כשבגר והיה לנער מסרה אותו תטיס לידי משפחת קיקלופים, שגידלוהו ולימדו אותו את מלאכת הנפחות.
גרסה אחרת של האירועים טוענת שהיה זה זאוס שהשליך את הפייסטוס הקטן מהאולימפוס לאחר שזה צידד באמו, באחת מהמריבות התכופות בינו להרה.
הפייסטוס נפל במשך תשעה ימים ותשעה לילות עד שנחת באי למנוס.
תושבי האי סיפקו לו את כל צרכיו וגידלוהו כבנם ושם הוא בנה את ארמונו ואת סדנת הנפחות שלו בתחתיתו של הר געש.
יום אחד הגיע זאוס למקום עבודתו של הפייסטוס והתפעל מאוד מעבודתו היפה והזמין אותו להעביר את הנפחייה שלו אל האולימפוס.
הפייסטוס בנה כיסאות מלכות לזאוס, האדס, ולפוסידון ועוד כיסא זהב אחד יפה ומעוטר מכל האחרים הכין בשביל אמו הרה.
כשביקשה הרה לשבת בכיסאה התרומם הכיסא, רגליו ניתקו מן הקרקע, ושרשרות זהב עבות וחזקות כבלו אליו את המלכה, שלא יכלה להניע איבר.
כל האלים התחננו בפני הפייסטוס שישחרר את אמו.
אך הפייסטוס רצה לנקום באמו שלא רצתה בו ואף הגדילה את נכותו כשזרקה אותו מהשמיים.
לבסוף הסכים לשחררה אבל התנה תנאי: הוא ביקש את אפרודיטה היפה מכולן לאישה ומקום באולימפוס.
ההבטחה ניתנה וזאוס שהגיע אחר כך נאלץ להסכים לה גם הוא.
כך הייתה אלת האהבה היפה לאשתו של אל האש, המכוער והצולע.
עם זאת מסופר גם שאפרודיטה בגדה בו בסופו של דבר עם ארס אל המלחמה יפה התואר.
הפייסטוס שגילה זאת, יצר לשניים מלכודת שהפילה עליהם רשת בעת שתינו אהבים, ואז קרא לכל שאר האלים שיבואו לצפות במחזה על מנת לספר להם על דבר הרומן שהתרחש מאחורי גבו.
במיתוסים אחרים הפייסטוס דווקא קרוב מאוד להרה: פעם אחת זאוס השליכו מהאולימפוס כיוון שהגן עליה, ועל פי המסופר ב"איליאדה" הרה נעזרה בו במהלך מלחמת טרויה - הפייסטוס הציל את אכילס מנהר הסקמנדר שאיים להטביעו.
יש המתארים את הפייסטוס כשוכן האולימפוס, נפח וחרש ברזל אצל האלים שהתייחסו אליו בכבוד ויקר (אם כי אצל הומרוס ב"איליאדה" הם מקימים "צחוק אשר עוד לא נשמע" למראה הליכתו הצולעת).
בין העבודות המיוחסות לו ניתן למצוא את תיבת פנדורה ואת פנדורה עצמה, את חרבו של פרסאוס, את רעשן הנחושת באמצעותו הניס הרקולס ציפורים אוכלות אדם במטלתו השישית, את חציו של אפולו וגם את גביע היין של גנימדס שהיה מוזג הנקטר של האלים.
יצירתו של הברק הראשון של זאוס מיוחסת גם היא להפייסטוס.
יש משוררים האומרים שנפחייתו של הפייסטוס נמצאת תחת הר געש וגורמת להתפרצותו.
הפייסטוס אומץ לפנתיאון הרומי ונקרא שם בשם "וולקן".
על שמו קרוי האי הגעשי וולקנו שם שהפך מילה נרדפת להר געש בשפות אירופיות רבות.
"הפייטה הפלורנטינית" או "פייטת בנדיני" (באיטלקית: Bandini Pietà), המכונה גם "ההורדה מהצלב" או "פייטה עם ניקודמוס", הוא פסל שיצר הפסל מיכלאנג'לו.
העבודה על הפייטה, שנותרה במצב לא גמור, נמשכה בין השנים 1547 ל־1555, בשנות חייו המאוחרות של מיכלאנג'לו.
הפסל מוצג כיום במוזיאון הדואומו (Museo dell'Opera del Duomo) בפירנצה.
בשנים 2019–2020 נערכה לפסל רסטורציה (Artnet), במסגרתה נוקה הפסל.
הפסל שנושאו הוא הורדת ישו מהצלב לאחר מותו.
הפסל שייך לקבוצת ארבעת פסלי הפייטה של מיכלאנג'לו, ונחשב לשלישי שבהם.
את יצירת ה"פייטה" המוקדמת שלו, המוצבת בעיר רומא, הוא יצר בגיל 24, כ־60 שנה קודם.
פייטה נוספת – "פייטת רודניני" (Rondanini Pietà) – נוצרה במקביל החל משנת 1552.
הפסל עשוי משיש שנחצב בקרארה ומתנשא לגובה 226 ס"מ.
ייתכן כי היה זה אחד מגושי השיש שנועדו למצבתו של יוליוס השני.
דמותו של ישו המת ניצב במרכז העבודה.
משני עבריו מוצגות שתי נשים התומכות בגופו.
אלו הן מרים, אם ישו ומרים המגדלית.
מאחוריו נמצא דמותו של ניקודמוס, אחד מתלמידיו של ישו, שפניו מהווים דיוקן עצמי של מיכלאנג'לו.
על פי המסורת הנוצרית, ניקודמוס, יחד עם יוסף הרמתי, לקחו את גופתו של ישוע לאחר הצליבה לקבורה.
בניגוד לפייטה המוקדמת יותר של מיכלאנג'לו, שם אוחזת המדונה בגופתו הרזה והקלילה של בנה המת, הרי שבפסל זה, גופו של ישו הוא כבד ביותר, עד כי דומה כי שלוש הדמויות מתקשות להחזיק בו והוא קורס מחמת העייפות או המשקל הרב.
הקומפוזיציה הכללית של הפסל היא משולשת, אולם הדמויות השונות ניצבות בתנוחות אלכסוניות זו לזו, מנסות לתמוך בגופו של ישו, הנופלת בכבדות.
רגליו וידיו של ישו מוארכות ומעצימות אפקט זה.
על פי ג'ורג'ו וזארי, האמן לא סיים את העבודה על הפסל בגלל פגמים בגוש השיש.
עם זאת, ניתן להניח כי בעיות בקומפוזיציה, ובעיקר ברגלו השמאלית של ישו, שאיננה מסוימת, תרמו לנטישתו.
הדבר בולט גם בדמות מרים, שבגדה נמצא במצב גולמי, לעומת הליטוש של דמותו של ישו.
האמן ניפץ בהתקף תסכול את ידו ורגלו השמאלית של ישו.
את הפסל נתן מיכלאנג'לו לאיש עסקים אמיד בשם פרנצ'סקו בנדיני (Francesco Bandini), אשר שכר את טיבריו קאלקאניי (Tiberio Calcagni), אחד מעוזריו של מיכלאנג'לו, לתקן את הפסל.
בנוסף, קאלקאניי גם השלים את דמותה של מריה מגדלנה.
בשנת 1671 מכרה משפחת בנדיני את הפסל לקוזימו השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה.
במאה ה־19 נוצר העתק של הפסל שנעשה ביציקה מן הפסל המקורי.
בשנים 2019–2020 נערכה לפסל רסטורציה, במסגרתה נוקה הפסל.
הפיכת 1964 בברזיל הייתה הפיכה צבאית שהתרחשה בברזיל ב-1964.
ההפיכה התרחשה ב-31 במרץ 1964, ובמהלכה הופל הנשיא הפופוליסט ז'ואאו גולאר (João Goulart) מהרפובליקה החדשה (או השנייה).
ההפיכה הונעה בידי אזרחים אשר חששו כי הנשיא גולאר משמש כבובה של גיסו אשר נמנה עם השמאל הרדיקלי, לאונל בריזולה (Leonel Brizola).
הצבא האשים את גולאר באינפלציה הגבוהה שהחלה בתקופת קודמו בתפקיד, ובכך שתוכניתו לחלק את העושר על מנת לשים קץ למשבר הכלכלי במדינה הייתה חלק מתוכנית קומוניסטית לבצר את מעמדו כדיקטטור.
כמו כן, חברי קונגרס רבים התרעמו על אובדן כוחם ועל הלחץ שהופעל עליהם בידי הנשיא.
גולאר נמלט לריו גראנדה דו סול, משם ניסה להתמודד עם ההפיכה.
אולם תוך זמן קצר הודח מתפקידו בידי הסנטור Auro de Moura Andrade והוגלה לאורוגוואי.
ההפיכה הצבאית לא הייתה אלימה, אבל כתוצאה מההפיכה כוננה בברזיל דיקטטורה צבאית שנמשכה כמעט 21 שנה, והייתה אחד המשטרים האלימים ביותר ביבשת.
במסגרת הדיכוי בוטלו זכויות וחירויות רבות של העם הברזילאי.
המפלגות הרבות בברזיל הוחלפו בשתיים, מפלגת הצבא - "מפלגת חידוש הברית הלאומית" ומפלגת האופוזיציה "התנועה הדמוקרטית הברזילאית".
השלטון הצבאי לא בחל באמצעים להבטיח את מעמדו ובין היתר נהג להעלים, לענות ולהגלות פוליטיקאים, סטודנטים, סופרים, זמרים, ציירים, יוצרי סרטים ואמנים אחרים.
בין קורבנות המשטר נמנים פאולו פריירה, קייטנו ולוסו, שיקו בוארקי ופעיל השמאל קרלוס מריגלה.
הנשיאה לשעבר דילמה רוסף לקחה חלק בתנועת ההתנגדות למשטר, נכלאה בידי המשטר ועונתה במשך יותר משלוש שנים.
חוק מספר 5 קיבע בברזיל שלטון דיקטטורי שבו הקונגרס הוחלש אבל המשיך לפעול.
הגנרלים אשר הנהיגו את ברזיל נבחרו בקונגרס מדי מספר שנים.
החוק קבע כמטרה סופית להחזיר את השלטון במדינה לאזרחים אולם רק כאשר האיום השמאלני ידוכא.
במקומו של הנשיא גולאר עלה לשלטון אומברטו דה אלנסר קסטלו ברנקו.
המשטר הצבאי התקיים בברזיל תקופה ארוכה עד אשר בין השנים 1979 ו-1989 התקיים מעבר הדרגתי של השלטון מהצבא לאזרחים.
שגריר ארצות הברית בברזיל תיאר את ההפיכה כ"מרד דמוקרטי" על אף האופי הרודני והאלים שלו.
השגריר כינה את ברזיל "סין של שנות ה-60".
מסמכים מסווגים ששוחררו לאחרונה של סוכנות הביון המרכזית האמריקאית (CIA) מגלים כי המהפכה נתמכה בידי ארצות הברית, אשר הציבה ספינות קרב אל מול חופי ברזיל, שהיו מוכנות לסייע לצבא לתפוס את השלטון במדינה, במידת הצורך.
הצורך לא עלה מאחר שהצבא לא נתקל בקושי להדיח את הנשיא גולאר.
המבצע האמריקאי נקרא "מבצע האח סם".
הפיכת 18 בברימר הייתה הפיכה צבאית שאירעה בצרפת, שיזמה צמרת השלטון ברפובליקה יחד עם נפוליאון בונפרטה לתפיסת השלטון במדינה.
ההפיכה הסתיימה ללא שפיכות דמים ובסופה הועברו מושכות השלטון מהדירקטוריון ובית המחוקקים לשלושה קונסולים.
נפוליאון היה לקונסול הראשון ובתפקידו זה היה, למעשה, שליט יחיד לאחר ההפיכה.
שמו של האירוע נובע מהתאריך בלוח השנה המהפכני בצרפת.
התאריך בלוח הגרגוריאני הוא 9 בנובמבר 1799.
תפיסת השלטון התאפשרה בשל התבוסות שנחל הצבא הצרפתי מידי הקואליציה האנטי צרפתית השנייה, שאיימה בפלישה לתוך צרפת.
באותה עת מבנה השלטון בצרפת היה מורכב מפרלמנט בן 500 צירים שנקרא "מועצת ה-500" ומסנאט בן 250 חברים שנקרא "מועצת הזקנים".
לפרלמנט היו סמכויות חקיקה, בעוד שהסנאט שימש מעין רשות שופטת בעלת סמכויות ביטול או אישור החוקים של הפרלמנט.
הרשות המבצעת הורכבה מחמישה דירקטורים: עמנואל-ז'וזף סיאייס, רוז'ה דוקו, פול בראס, ז'רום לואי גוייה וז'אן פרנסואה מולה.
שניים מחמשת הדירקטורים, סיאס ודוקו, תכננו לתפוס את השלטון בעזרתו של נפוליאון וחייליו.
בסופו של דבר נותרו שני הדירקטורים חסרי כוח והיו לנמרים של נייר, בעוד נפוליאון הפך לשליט יחיד.
בבוקר 18 בברימר קיבלו חברי הסנאט הודעה שזימנה אותם לתדרוך עקב מרד של היעקובינים.
בשעה שמונה התקיים התדרוך, במהלכו הסכימו חברי הסנאט לתת לנפוליאון את השליטה המלאה בכוחות הצבא השוהים בפריז, ונקבעה פגישה משותפת עם הסנאט למחרת כדי לשקול צעדים נוספים.
ב-19 בברימר נפגשו ועדת ה-500 והסנאט במליאה של סן קלו, ובכך נפלו למלכודת של נפוליאון.
האזור כותר על ידי כוחות הצבא, ונפוליאון נכנס פנימה לשאת נאום.
נפוליאון הותקף במליאה ונאלץ להימלט החוצה בחסות חייליו.
הוא הכריז בפניהם כי נעשה ניסיון להתנקש בחייו, ונכנס מלווה בכוח צבאי מלא.
לעיני כל מחוקקי פריז הכריז נפוליאון על סיאס, דוקו ועל עצמו כקונסולים.
מהלך זה סיים את שלטונה של הרפובליקה הצרפתית הראשונה על צרפת והתחיל את עידן המלחמות הנפוליאוניות.
"18 בברימר" הפך לכינוי לפעולת השתלטות של רודן על מדינה.
קרל מרקס כתב ב-1852 מסה בשם "השמונה עשר בברימר של לואי בונאפארט", שעסקה בהשתלטותו של נפוליאון השלישי על צרפת ופיזור האספה הלאומית על ידו ללא כל סמכות, תוך השוואתו לפעולת נפוליאון בונפרטה ב-18 בברימר.
במאמר מופיעה האמרה המפורסמת כי "ההיסטוריה חוזרת על עצמה פעמיים, פעם כטרגדיה ופעם כפארסה".
הפילוסוף היווני אריסטו (384 - 322 לפנה"ס) פיתח תאוריות רבות על הטבע והאופן בו הוא פועל.
לאלו קרא אריסטו בשם "פיזיקה" אף על פי שהיום הרבה מן ההסברים הללו יכללו במדע הביולוגיה.
אריסטו סבר כי הטבע הוא תכליתי, כלומר שההסבר הטוב לפעילות או אירוע הוא במונחי המטרה שלשמה הוא נעשה.
בכך המדע האריסטוטלי נבדל מהמדע המודרני המתאר את הפעילויות והאירועים על ידי סיבות קודמות בזמן.
כך לדוגמה צמיחה של עץ תוסבר אצל אריסטו באמצעות התכלית שהצמח ממלא בצמיחה שלו.
תכלית זו היא להיות עץ בוגר.
באותו אופן גדילה של תינוק תוסבר באמצעות התכלית שהילד ממלא בגדילה שלו - הוא הופך לאדם בוגר.
אריסטו אימץ מקודמיו הפילוסופים את תאוריית "ארבעת היסודות" המאפשרת להסביר בצורה תכליתית גם שינויים חומריים.
העקרונות העיקריים בפיזיקה האריסטוטלית הם:
כל יסוד "שואף" להיות במיקום שונה יחסית למרכז הארץ, שהוא גם מרכז היקום (מודל גאוצנטרי).
החפץ נע בכיוון המקום אליו הוא שואף על מנת להגיע אליו.
תנועה בתגובה לכוח זה מבוצעת בקו ישר ובמהירות קבועה.
מהירות התנועה היא ביחס הפוך לצפיפות של התווך.
משום שמהירות התנועה בריק היא לפי הכלל הקודם אין סופית.
כל הנקודות בחלל מלאות בחומר.
לחלל לא יכולים להיות גבולות.
בין אטומים יש ריק, לכן חומר לא יכול להיות אטומי.
חפצים מחוץ לארץ אינם עשויים מחומר ארצי.
הקוסמוס הנצחי והבלתי ניתן להשחתה.
השמש וכוכבי הלכת הם כדורים מושלמים, ואינם משתנים.
כוכבי הלכת נעים בתנועה מעגלית מושלמת.
העקרונות של אריסטו אינם נכונים.
אנשי מדע אחרים בניי זמנו כדוגמת דמוקריטוס, אריסטרכוס מסמוס וארכימדס דחו עקרונות אלו ותמכו בעקרונות האסכולה האטומיסטית ובמודל ההליוצנטרי, אך רעיונותיהם לא זכו לתמיכה נרחבת.
נדרשו מאות שנים, להפרכת רעיונותיו בין היתר בזכות המהפכה הקופרניקאית.
אריסטו טען שהיסודות הקלאסיים שמהם מורכבת הארץ שונים מאלו המצויים בשמים או בחלל.
הוא גם טען שדינמיקה נקבעת בעיקר על פי המאפיינים והטבע של החומרים שמהם מורכב הגוף הנע.
אריסטו האמין כי קיימים ארבעה יסודות עיקריים או תרכובות מהם בנויה הארץ.
הוא גם האמין שהשמים וכל חלקיק של חומר ביקום נוצר מיסוד חמישי שלו הוא קרא אתר שהיה חסר משקל כביכול, ושלא ניתן להשמידו.
אתר היה ידוע גם בשם "קווינטאסנס" – מילולית "חומר חמישי".
היסודות הכבדים כדוגמת ברזל ומתכות אחרות נחשבו כמורכבים בעיקר מהיסוד אדמה, עם כמות מצומצמת של חומר מהיסודות האחרים.
חפצים אחרים, כבדים פחות או דחוסים פחות נחשבים כמכילים פחות מיסוד האדמה, ומורכבים מתערובת גדולה יותר של יסודות אחרים.
בני האדם עוצבו עם כל החומרים, למעט אתר, אבל הכמות היחסית של כל יסוד הייתה ייחודית לכל אדם, ואין כמות תקנית מכל אחד בגוף האדם.
אריסטו האמין שכל אחד מארבעת היסודות הארציים שואף לחפש את היסודות האחרים ולחבור עימם, ושחיפוש זה של יסודות דומים חייב להיבלם או להיעצר, שכן הדבר טבעי כמו ששני מגנטים דוחים האחד את השני, או כמו גשם היורד מהעננים.
למשל, מכיוון שעשן הוא בעיקר אוויר הוא עולה על מנת לפגוש באוויר שבשמים.
הוא גם טען שחפצים וחומר יכולים לנוע רק כל עוד צורה כלשהי של אנרגיה דוחפת אותם בכיוון מסוים.
בשל כך, אם יסולקו כל הכוחות המופעלים על פני הארץ, כדוגמת השלכת אבנים, דבר לא יזוז.
ברעיון זה יש פגמים שניתן היה להבחין בהם, אפילו כבר בתקופה שבה נוסחה התפיסה.
רבים שאלו כיצד חפץ כגון חץ ממשיך לנוע קדימה גם אחרי שהכוח המקורי שהניע אותו, המיתר ששוחרר, נשאר מאחור.
אריסטו העלה את ההשערה שחיצים מייצרים סוג של ריק מאחוריהם שמאלץ אותם לנוע קדימה, השערה שעלתה בקנה אחד עם ההסבר שלו לתנועה כפעולת גומלין בין החפץ הנע לתווך שבתוכו הוא נע.
מכיוון שתנועת האוויר הסוערת מסביב לחץ הנע מסובכת מאוד, ועדיין איננה מובנת במלואה, כל אי התאמה בין ההשערה לתצפית טואטאה מתחת לשטיח.
מכיוון שאריסטו מיקם את התווך במרכז תאוריית התנועה שלו, הוא לא היה מוכן לקבל את רעיון החלל הריק שהיה לב התורה האטומיסטית של דמוקריטוס.
חלל הוא מקום ריק מחומר, ומכיוון שאריסטו עמד על דעתו שתנועה דורשת תווך, הוא הגיע למסקנה שרעיון החלל אינו מתקבל על הדעת.
אריסטו האמין שיש יחס הפוך בין מהירות התנועה של גוף לבין צפיפות התווך בו הוא נע.
ככל שהתווך קלוש יותר כך התנועה בו מהירה יותר.
אריסטו הסיק מכך שאם גוף נע בריק, הוא ינוע במהירות אינסופית, ולכן ימלא מידית כל חלל ריק מיד ברגע שהריק נוצר.
התאוריה של אריסטו לגבי כבידה גרסה שכל הגופים נעים לעבר מקומם הטבעי.
לטענת אריסטו המקום הטבעי של גופים מסוימים הוא מרכז הארץ, ולכן הם נופלים כלפיו.
ההנחה הייתה כי מהירות תנועה זו היא יחסית למסה של הגוף.
במהלך ימי הביניים היה הפילוסוף היווני יואנס פילופונוס (Ιωάννης ὁ Φιλόπονος 570-490) הראשון שמתח ביקורת על תאורית הכבידה של אריסטו וניסה לתקנה.
אחריו הגיע הפיזיקאי המוסלמי ג'עפר מוחמד אבן מוסה אבן שאכיר (أحمد بن موسى بن شاكر 873-803) מקבוצת בנו מוסה (بنو موسى, כינויים של שלושה פיזיקאים מוסלמים) שכתב את "התנועה האסטרלית" ו"כוח המשיכה", בהם גילה כי קיים כוח של משיכה בין גרמי השמים, ובכך קדם לחוק ניוטון על הכבידה האוניברסלית.
גם איבן אל-היית'ם (1039-965) דן בתאוריה של משיכה בין מסות, ונראה כי היה ער לסדר הגודל של התאוצה בשל כבידה.
הוא גילה כי גרמי השמים "פועלים על פי חוקי הפיזיקה".
אבו ריהאן בירוני (ابوریحان محمد بن احمد بیرونی, 973-1048) היה הראשון שהבין שתאוצה קשורה לתנועה בלתי אחידה, חלק מהחוק השני של ניוטון.
במהלך הוויכוח שניהל עם אבן סינא, מתח בירוני ביקורת על התורה האריסטוטלית על הכבידה משום שכפרה בקיומם של תופעות ציפה או כבידה בכיפת השמים ובשל הרעיון שהתנועה המעגלית היא תכונת יסוד של גרמי השמים.
ב-1121 הציע עבד אל-רחמן אל-חזיני (عبدالرحمن الخزيني, מת ב-1130) בספרו "ספר האיזון של החוכמה" כי כבידה והאנרגיה הפוטנציאלית של הכבידה של גוף משתנים בהתאם למרחק הגוף ממרכז הארץ.
אבו אל-ברכאת היבת אללה אבן מלכא אל-בגדאדי (1165-1080) כתב מסה ביקורתית על הפיזיקה האריסטוטלית שכותרתה "אל-מוטאבר", שבה הוא שלל את הרעיון של אריסטו על פיו כוח קבוע יוצר תנועה אחידה, כיוון שקלט שכוח המופעל באופן רציף מייצר תאוצה, חוק יסודי של המכניקה הקלאסית שהקדים את החוק השני של ניוטון.
כמו ניוטון, הוא תיאר תאוצה כקצב השינוי במהירות.
במאה ה-14 פיתח ז'אן בורידן את תורת האימפטוס המבוסס על תורת ה"מאייל" של אבן סינא והעבודה של יואנס פילופונוס כתחליף לתורת התנועה של אריסטו.
תורת האימפטוס הייתה חלוצה בפיתוח המושגים התמדה ותנע של המכניקה הקלאסית.
במאה ה-16 דן אל-בירנג'נדי (מת 1528) באפשרות שכדור הארץ סובב סביב צירו.
בניתוח שערך בשאלה מה עשוי להתרחש אם כדור הארץ מסתובב סביב צירו, הוא פיתח השערה דומה לרעיון של גלילאו גליליי של "התמדה מעגלית" שאותה תיאר בניסוי הבא:
חייה ומותה של הפיזיקה של אריסטו
הרעיונות של הפיזיקה האריסטוטלית שלטו בכיפה קרוב לאלפיים שנים, והיו ההשערות הראשונות הידועות של הפיזיקה.
לאחר עבודותיהם של איבן אל-היית'ם, אבן סינא, אבן באג'ה, היבאט אללה אבול ברכת אל-בגדדי, ז'אן בורידן, קופרניקוס, גלילאו, דקארט, אייזק ניוטון ורבים אחרים, לא נחשבו עקרונות הפיזיקה האריסטוטלית כנכונים או בני קיימא.
למרות זאת, המשיכה תורת הפיזיקה של אריסטו להתקיים עד סוף המאה השבע עשרה וייתכן שאף מאוחר יותר, כיוון שעקרונותיה עדיין נלמדו באוניברסיטאות בתקופה זו.
מודל הפיזיקה של אריסטו היה המחסום האקדמי העיקרי ליצירת מדע הפיזיקה זמן רב לאחר מותו של אריסטו.
אחד המערערים הראשונים על ההסברים של אריסטו היה החוקר הפולני ניקולאוס קופרניקוס, שפרסם ב-1514 קומנטריולוס וב-1543 את עבודתו המפורסמת יותר על הקפות כיפות השמיים.
לפי פרופסור צבי מזא"ה, קופרנירוס ניסה להתאים את המודל של תלמי לשני עקרונות יסוד שתיאר אריסטו - תנועה בקצב קבוע של גרמי השמיים וכן תנועה מסביב למרכז קבוע.
ובכך בעצם סלל את הדרך לתאוריות והסברים שהרסו את המודל הגאוצנרטי של אריסטו.
כמו כן התאוריות של קופרניקוס וממשיכי דרכו גרמו בהמשך לדחיית היבטים נוספים בתאוריות של אריסטו כמו הפיזיקה האריסטורטלית ושיטת ההנמקות שלו ביחס למדע.
קומנטריולוס היא מהפכנית ומציעה לראשונה 6 עקרונות חדשים:
הארץ אינה עומדת במרכז העולם - מודל הליוצנטרי
מרכז העולם נמצא קרוב לשמש
המרחק לשמש הוא קטן מאד ביחס למרחק אל כוכבי השבת
הסיבוב היומי של השמש והכוכבים הוא אשליה אופטית הנובעת מסיבוב יומי של כדור הארץ סביב צירו.
התנועה השנתית של השמש בשמי כדור הארץ, נובעות ממסלולה של הארץ מסביב לשמש.
רעיונות אלה נתקלו בהתנגדויות שונות, כמו השאלה מדוע אם כדור הארץ מסתובב על צירו במהירות גדולה, איננו מרגישים בסיבוב זה?
המענה להתנגדיות אלה גרר פיתוח רעיונות נוספים שהובילו גם הם לערעור על הפיזקיה של אריסטו.
לדוגמה לפי אריסטו דברים נטו ליפול אל מרכז היקום.
אם כדור הארץ אינו מרכז היקום היה צריך לחפש הסבר חדש לשאלה מהי כבידה.
כמו כן התאוריה של קופרניקוס ובהמשך של ניוטון, הפריכו את הרעיון לפיו יש חלוקה בין החוקים המושלים בגופים ארציים מתחת לירח, וגופים שמיימים בירח ומעבר לו.
ניוטון הראה כי חוקי הפיזיקה הם אחידים בכל היקום הן בכדור הארץ והן מחוצה לו.
באירופה נפסלה תורת אריסטו באופן משכנע על ידי העבודה של גליליאו גליליי שהמשיך את עבודתם של קופרניקוס ויוהנס קפלר.
תוך שימוש בטלסקופ הבחין גליליאו שפני הירח אינם חלקים, אלא שיש עליהם מכתשים והרים, סתירה לרעיון האריסטוטלי על ירח ככדור מושלם שפניו חלקים לחלוטין.
גליליאו ביקר רעיון זה גם מבחינה תאורטית.
ירח שהוא כדור מושלם היה משקף את האור באופן בלתי אחיד כמו כדור ביליארד מבריק, כל שלקצוות העיגול של הירח תהיה בהירות שונה מאשר הנקודה שבה המישור המשיק משקף את אור השמש ישירות לעין.
ירח שפניו מחוספסים משקף את האור בכל הכיוונים באופן שווה, ולכן לעיגול הירח תהיה בהירות שווה כפי שהתצפיות מראות.
תודות לטלסקופ גליליאו גם הבחין שסביב כוכב הלכת צדק מסותבבים הירחים הגליליאניים, גרמי שמיים שהסתובבו סביב גוף שלא היה כדור הארץ - דבר שנגד את התאוריה לפיה כל הגופים ביקום מסתובבים סביב כדור הארץ.
הוא גם ציין את השינויים שחלים במשך הזמן בנוגה, ולכן נוגה, ובהשלכה גם כוכב חמה, סובבים סביב השמש, ולא סביב כדור הארץ.
לפי האגדה, בניסוי מגדל פיזה של גלילאו הפיל גלילאו כדורים מחומרים בעלי צפיפויות שונות ממגדל פיזה, ומצא שהכדורים הקלים נפלו באותה מהירות כמו הכדורים הכבדים.
למעשה הוא ערך ניסויים כמותיים עם כדורים המתגלגלים במורד מישור משופע, שהוא סוג של נפילה איטית מספיק שניתן למדוד את משכה בלא ציוד מתקדם.
מכיוון שאריסטו לא האמין שניתן לתאר תנועה בלא התווך האופף אותה, הוא לא היה מסוגל להתייחס להתנגדות האוויר כאל גורם מקשה.
גוף כבד יותר צולל מהר יותר מגוף קל יותר בעל אותה צורה בתווך דחוס כמו מים.
דבר זה הוביל את אריסטו להעלות השערה שקצב הנפילה נמצא ביחס ישר למסה וביחס הפוך לצפיפות של התווך.
מהניסויים שערך בגופים הצוללים במים, הוא הגיע למסקנה שהצפיפות של המים גדולה פי עשרה בערך מצפיפות האוויר.
על ידי שקילה של אוויר דחוס, הראה גלילאו שהערכה זו הפריזה פי ארבעים בצפיפות האוויר.
מניסיונותיו במישור משופע, הגיע גלילאו למסקנה שכל הגופים נופלים באותו קצב אם מתעלמים מהחיכוך.
גלילאו הציג גם טיעון תאורטי התומך במסקנה שלו.
מה יקרה, שאל גלילאו, אם נחבר בחוט שני גופים בעלי מסה שונה, ולכן על פי התאוריה של אריסטו בעלי קצב נפילה שונה?
האם המערכת המשולבת תיפול מהר יותר כיוון שיש לה כעת מסה גדולה יותר, או האם הגוף הקל יותר יאט את הנפילה של הגוף הכבד יותר?
התשובה המשכנעת היחידה היא לא זה ולא זה.
כל המערכות נופלות באותו קצב.
התומכים בתורת אריסטו היו מודעים לכך שהתנועה של גופים נופלים אינה אחידה, אלא מואצת עם הזמן.
מכיוון שזמן הוא מושג מופשט שיערו תלמידיו של אריסטו מהאסכולה הפריפתטית שמהירות יחסית למרחק.
גלילאו הוכיח בניסוי שמהירות יחסית לזמן, אבל הוא גם העלה נימוק תאורטי מדוע מהירות אינה יכולה להיות ביחס ישר למרחק.
במונחים מודרניים המשוואה הדיפרנציאלית עבור המרחק y שעבר גוף בזמן t היא:
גלילאו הראה שמערכת זו תישאר ב- כל הזמן.
אם הפרעה כלשהי תגרום למערכת לנוע הגוף יגביר מהירות בקצב מעריכי ולא ריבועי.
על פני הירח חזר האסטרונאוט דייוויד סקוט על הניסוי של גלילאו, כששמט מיד אחת פטיש ומיד שנייה נוצה בעת ובעונה אחת.
בהיעדר אטמוספירה משמעותית, נפלו שני החפצים ופגעו בפני הירח באותו רגע.
באמצעות חוק ניוטון על הכבידה האוניברסלית היה אייזק ניוטון שניסח את חוק הכבידה, כל מסה נמשכת למסה אחרת על ידי כוח הקטן בריבוע המרחק שביניהן.
ב-1915 עברה תורת ניוטון שינוי, אך לא נפסלה, על ידי אלברט איינשטיין, שפיתח תמונה חדשה של הכבידה, במסגרת תורת היחסות הכללית.
ראו את הערך כבידה לדיון מפורט יותר בנושא.
הפיזיקאים הוא מחזה סאטירי מאת המחזאי השווייצרי פרידריך דירנמאט, שנכתב בשפה הגרמנית בשנת 1961, פורסם והוצג לראשונה בציריך בשנת 1962, בכיכובה של תרזה גיזה.
המחזה נחשב למחזה המרשים ביותר ועדיין הקל ביותר להבנה מבין מחזותיו של דירנמט.
המחזה תורגם לעברית על ידי זאב ורדי והוצא לאור בהוצאות אור עם בשנת 1988.
דירנמאט הגדיר את המחזה כגרוטסקי ופרדוקסלי.
המחזה נכתב בהשפעת מלחמת העולם השנייה והחידושים הטכנולוגיים ההרסנים שהתגלו במהלכה, כגון פצצת האטום, ועל כן הוא עוסק בשאלות המוסריות והאתיות של התקדמות הטכנולוגיה וביכולת של האנושות להתמודד עם התוצאות ההרסניות של התקדמות זאת.
גברת דוקטור מתילדה פון צאהנד - רופאה לחולי נפש ומנהלת בית החולים לחולי נפש "לה סריזיה" (עץ הדובדבן בצרפתית), מתילדה היא בת למשפחת אצולה.
הרברט גיאורג בויטלר - מטופל במוסד המאמין כי הוא אייזק ניוטון.
ארנסט היינריך ארנסטי - מטופל במוסד המאמין כי הוא אלברט איינשטיין.
יוהאן וילהלם מביוס - מטופל במוסד המאמין כי שלמה המלך מתגלה אליו.
מרתה בול - אחות ראשית ב"לה סריזיה", ומרימת משקולות.
מוניקה שטטלר - אחות במוסד.
דורותיאה מוזר - אחות במוסד ומתאבקת.
אירנה שטראוב - אחות במוסד אלופת ג'ודו
אובי סיוורס - אח ראשי במוסד.
לינה רוזה - אשתו לשעבר של מביוס, כעת נשואה לאוסקר רוזה.
אדולף פרידריך, וילפריד קספר, יורג לוקאס - בניו של מביוס מנישואיו ללינה רוזה.
ריכרד פוס - מפקח המשטרה.
המחזה מתרחש כולו במוסד לחולי נפש במרכז אירופה.
דירנמאט שומר על אחדות המקום הזמן והעלילה ועל כן העלילה מתרחשת אף במקום מצומצם יותר: הסלון של המוסד וחדרי המטופלים.
הסלון של המוסד מחובר לשלושה חדרים כאשר לכל מטופל יש חדר בנפרד.
המוסד נקרא "לה סריזיה" (עץ הדובדבן בצרפתית), ושימש בעבר כבית משפחת פון צאהנד, אך כעת מתילדה הפכה אותו לבית משוגעים כאשר מטופלים בו בני החברה הגבוהה כמו סופרים מדענים פוליטיקאים וכו' ועל כן למוסד ולמתילדה יש שם עולמי.
בעקבות פתיחת אגף חדש כל המטופלים הועברו לאגף החדש ובאחוזת פון צאנהד נותרו שלושת הפיזיקאים.
כאשר מטפלות בהם אחיות בלבד ושלוש מהן חזקות במיוחד.
דירנמאט מדריך את המבצע של המחזה לערוך את הסלון באווירה קלאסית.
המחזה הוא מחזה בעל שתי מערכות שכוללות בעיקר דיאלוגים בין הדמויות.
המערכה מתחילה עם חקירתו של מפקח המשטרה ריכרד פוס, אשר הגיע לבית המשוגעים כדי לחקור את הרצח של האחות אירנה שטראוב.
האחות נרצחה על ידי המטופל ארנסט היינריך ארנסטי, המכונה איינשטיין.
המפקח מדבר עם האחות הראשית ומתגלה לנו כי לפני שלושה חודשים היה עוד רצח במוסד בו המטופל הרברט גיאורג בויטלר, המכונה ניוטון, רצח את האחות דורתיאה מוזר.
האחות הראשית מסבירה למפקח כי המטופל איינשטיין צריך להירגע ואז יוכל לדבר, אנו מבינים כי המפקח לא יכול לאסור את המטופלים בגלל מצבם.
לאחר השיחה עם האחות מתנהלת שיחה בין המפקח לבין המטופל "ניוטון" במהלכה עולות שלוש נקודות חשובות:
ניוטון טוען כי הוא אלברט איינשטיין האמיתי אך הוא מסתיר את זהותו על מנת לא להרגיז את ארנסטי הטוען כי הוא איינשטיין.
ניוטון מעלה את הוויכוח על האחריות של המדען לגבי השימוש בהמצאותיו
שלישית הוא מסביר כי רצח האחות נגרם בשל וידוי האהבה שלה כלפיו, כמובן לאחר שקיבלה את האישור של אחראית המוסד הגברת דוקטור פון צאהנד.
השיחה האחרונה של המפקח במערכה הראשונה נערכת עם הגברת דוקטור צאהנד, בעלת המוסד, במהלך השיחה שניהם מזלזלים בחוקי המקום ומעשנים בסלון המוסד.
המפקח דורש מהגברת דוקטור שתעשה שינויי ביטחון לאור הרציחות: החלפת האחיות באחים (דרישה אבסורדית הרי האחיות היו חזקות במיוחד), הגברת דוקטור נעתרת לבקשות ומעלה נקודה מעניינת: שכפי שחולי נפש מסוכנים ויכולים לרצוח בכל עת כך גם השפויים מסוגלים, ובכך מאירה את הדרישה באור שלילי.
בחלק האחרון של המערכה מגיעה הגברת רוזה, אשתו לשעבר של המטופל מביוס, יחד עם שלושת בניו של מביוס ובעלה החדש המיסיונר רוזה.
הגברת דוקטור פוגשת בגברת רוזה וזו מספרת לגברת דוקטור כי היא התחתנה עם המיסיונר והם עוזבים לאיי מריאנה אשר באוקיינוס השקט.
מטרת הביקור של משפחת רוזה היא להיפרד ממביוס.
בעקבות מידע זה הגברת דוקטור מחליטה לפטור את הגברת רוזה מתשלום עבור האשפוז של מביוס ומפגינה "רוחב לב" שיתגלה בהמשך כהפך המוחלט.
הפיות מקוטינגלי היא סדרה של 5 תצלומים שצולמו בשנים 1917 עד שנת 1921 בידי אלסי רייט, שהייתה בת 16 בעת צילום התמונות הראשונות, ודודניתה פרנסיס גריפינס, שהייתה אז בת 10. התמונות צולמו בכפר קוטינגלי ליד ברדפורד שבאנגליה.
בתמונות מוצגות אלסי ופרנסיס ביחד עם פיות.
אלסי ופרנסיס רצו להוכיח כי פיות אכן קיימות ותמונות אלה היוו אסמכתה לדבר במשך שנים, לרבות אמונתו של ארתור קונאן דויל באמיתותן, למרות שרבים האמינו שהתמונות מזויפות.
ברבות השנים הפכו התמונות לסמל תרבות.
אלסי ופרנסיס גדלו, התחתנו ועברו לגור מחוץ לאנגליה.
בתחילת שנות ה-80 התקשורת שבה להתעניין בתמונות ובשנת 1983, 66 שנים לאחר שהתמונה הראשונה צולמה, הודו אלסי ופרנסיס בריאיון לעיתון "The Unexplained" כי התמונות היו מזויפות וכי הן גזרו תמונות של פיות מספר ילדים פופולרי של תקופת ילדותן.
התמונות מוצגות כיום במוזיאון המדע והתקשורת הלאומי בברדפורד.
הפיזיקה של הבלתי אפשרי: מסע מדעי לעולמם של הפייזרים, שדות-הכוח, הטלפורטציה והמסע בזמן הוא ספר מדע פופולרי שנכתב על ידי הפיזיקאי פרופסור מיצ'יו קאקו, ממייסדיה של תורת המיתרים, העוסק בבחינת הבסיס המדעי של המדע הבדיוני.
בספר נבחנות פנטזיות פופולריות כגון מסע במהירות הגבוהה ממהירות האור, קריאת מחשבות ורבות אחרות, בשאלה האם כל אותן פנטזיות הן בגדר מדע בדיוני בלבד או ניתנות למימוש.
על פי קאקו, מטרת הספר היא לבדוק אילו טכנולוגיות נחשבות כיום כ"בלתי אפשריות" אך יכולות להיות שכיחות בעתיד הרחוק.
הספר זכה לפופולריות רבה והיה לרב-מכר.
מיצ'יו קאקו יוצא מתוך נקודת הנחה שהבלתי אפשרי יחסי, וטוען שאנו מסתכנים כשאנו מתעלמים מהבלתי אפשרי.
הוא מציג באופן שיטתי עוד ועוד דוגמאות על דברים שהוכרזו כבלתי אפשריים, לכאורה, והופרכו.
קאקו אף מציין שבאופן אירוני חקר הבלתי אפשרי קידם את המדע.
קו מנחה בספרו היא אמרתו של ט"ה וויט: כל מה שאינו אסור חייב להתקיים.
כלומר, כל עוד אין חוק פיזיקלי האוסר תופעה כלשהי, הרי שייתכן שנגלה שהיא אכן קיימת.
קאקו גם מצטט את אלברט איינשטיין: "אם רעיון לא נשמע מגוחך בפעם הראשונה ששומעים עליו - אין לו סיכוי.
3 קבוצות של בלתי אפשרי
בקבוצה זו נכללים דברים שאמנם אינם בני השגה כיום, אך קאקו מעריך כי יושגו תוך כמה עשרות שנים לכל היותר.
שדה כוח- שדה אנרגטי העוטף עצם כלשהו ואמור להגן עליו מפגיעות מכניות או פגיעות מנשק, שמיש בעיקר ככוח הגנה לספינות חלל.
קאקו טוען כי אחת הדרכים לשדה כוח היא באמצעות פלזמה (טכנולוגיה הקיימת כבר כיום), שניתנת לעיצוב צורה בטמפרטורות מסוימות.
בנוסף, ישנה האפשרות של שדה מגנטי כשדה כוח שיעזור גם לספינה להתגבר על כוח המשיכה של כדור הארץ.
אי-נראות- היכולת של עצם להיעלם משדה הראיה של הצופה בו.
קאקו מדבר על "חומר על" כמפתח לאי נראות- החומר, שמורכב למעשה ממתכת ובה שתלים שונים- קרמיים, סיביים או מתכתיים, מאלץ את קרני האור לנוע בצורה שונה ומצמצם את נראות הצל שלהם וכך הם נעשים, למעשה, בלתי נראים לאותו סוג קרינה.
הספר מציין כי עד כה הניסוי נעשה בהצלחה רק על אור אדום.
בכל מקרה, הטכנולוגיה מצריכה עבודה ברמה האטומית ועל כן דורשת שימוש בננוטכנולוגיה.
פייזרים וכוכבי מוות- בחלק זה נטען כי הדרך להשגת נשק אלומה, קרי אקדחי לייזר ידועה - יש לרכז קרן לייזר ולהחדיר בה כמות אנרגיה כרצוננו (אין מגבלה לכמות האנרגיה שניתן לדחוס בקרן לייזר) והדבר אף אפשרי היום באמצעות תחנות כוח חזקות מספיק.
הבעיה היחידה (והגורלית) היא היעדר מקור אנרגיה נייד.
אין עדיין דרך בימינו לדחוס אנרגיה של תחנת כוח שלמה לתוך אקדח או נשק כלשהו אך כיוון שיסודות הדבר כבר מונחים הדבר יושג, ככל הנראה, תוך מאה אחת וגם המפתח לדבר הוא ננוטכנולוגיה.
כך גם לגבי חרבות האור מסאגת מלחמת הכוכבים - אור אינו יכול להיעצר באמצע ואמור להימשך עד לאינסוף, על כן מציע קאקו שימוש בצינור הפולט פלזמה מחוממת לטמפרטורות גבוהות כך שתוכל לחתוך הכל - אפילו פלדה.
אך גם כאן מתעוררת בעיית אספקת האנרגיה הניידת.
בעניין כוכב מוות, קאקו מציע מגוון דרכים ביניהן: היתוך מגנטי, שימוש בקרני X או שימוש בכוכבים גוססים או מתפרצי גמא לפני מותם הסופי כתחנות קרב טבעיות - זהו דבר בלתי אפשרי מרמה 2.
טלפורטציה- טלפורטציה תעבוד עקב עקרון האי-ודאות לפיו אין לדעת היכן נמצא אלקטרון בזמן נתון וכך הן לגבי אטומים ברזולוציות קוונטיות.
בניסויים הוכח שכאשר אטומים נעים בקוהרנטיות מוחלטת ניתן להעביר מידע בין מרכיבי האטומים מהר ממהירות האור.
כך, באופן תאורטי, יהיה ניתן ליישם זאת גם על גופים גדולים, כגון גוף האדם.
טלפתיה- כבר כיום קיימת הטכנולוגיה להבנת מחשבות- נעשה מיפוי כמעט מלא של נוירוני המוח והתגלו בעזרת מכשיר MRI אילו חלקים במוח שולטים על פעולות שונות שלנו.
כך ניתן לפענח על מחשבותינו וכך ניתן להעביר אותן לאחרים, באמצעות מחשב מתוחכם מספיק.
רובוטים- הפרק הזה עוסק בהתפתחות תחום הבינה המלאכותית בזמן האחרון ומראה על מגמת עליה בתחכום הרובוטים ואף כאלה שצלחו את מבחן טיורינג.
אחת השאלות שנידונות היא האם יצליחו לתת לרובוטים חשיבה אנושית?
כלומר זו שנשענת על הבנת הסובב אותך, מודעות ויצירתיות ולא רק זו שמסתמכת על זיכרון מחשב גדול ואלגוריתמים מסובכים?
ושאלה גורלית אף יותר: האם הרובוטים יכולים להוות סכנה להגמוניה של בני האדם?
על פי קאקו, התשובה היא כן.
אם רובוט יגיע לרמת חשיבה כזו שיוכל לרקום מזימה מעצמו, זה ייתכן.
אך כיוון שהאדם, בסופו של דבר, הוא מתכנן הרובוט, ניתן להשתיל ברובוט מגוון כלים שיעצרו אותו מבעוד מועד.
חוצנים ועב"מים- בפרק מסופר על מספר דרכים שבהן ניסו למצוא סימן לחיים חוצניים תבוניים מחוץ לכדור הארץ והחשוב ביניהם הוא פרויקט סט"י לחיפוש אחר חיים אינטילגטיים חוץ ארציים.
קאקו משער כי קיימים חיים פרימיטיביים, כגון חיידקים, אולי אף במערכת השמש שלנו, אך אינו יודע לומר בוודאות לגבי חיים תבוניים ומביא לשם חישוב ההסתברות למציאת חיים כאלו את נוסחת דרייק.
לשם הבנה בתרבויות חוצניות, קאקו מציג את סולם קרדשב ודן באפשרות כי תרבות חוצנית עלולה להתברר כבעלת כוונות עוינות.
ספינת חלל- הפרק דן באמצעים חדשים להנעת ספינות חלל על מנת לגמוא מרחקים אסטרונומיים כדוגמת הינע גרעיני, מבוסס פלזמה או יונים, מפרש שמש, שימוש באפקט הקלע וכו'.
יתר על כך, מדובר באפשרות של בניית מעלית חלל.
אנטי-חומר ואנטי יקומים- קאקו מדבר על טבעו של האנטי חומר ועל האפשרות של יקום מקביל לשלנו הבנוי מאנטי חומר ודן בשאלת האנטי כבידה, תכונותיה ומשמעויותיה.
מעבר למהירות האור- מסע בין-כוכבי, גם במהירות האור, יצריך עשרות, מאות ואף אלפי שנות מסע, הרבה מעבר לתוחלת החיים הממוצעת של האדם.
על כן, האפשרות היחידה למימוש שאיפה זו הוא התגברות על מחסום מהירות האור, כפי שניתן לראות בסרטי מדע בדיוני רבים, ביניהם מלחמת הכוכבים ומסע בין כוכבים.
חוקי הפיזיקה אינם סותרים את האפשרות כי ניתן לפרוץ את מחסום מהירות האור, אם כי הדבר נמצא בקצה הבנתנו את הטבע, אין האנושות חסרה את הידע הנדרש לבניית טכנולוגיה כזו.
אפשרויות שהועלו בפרק הן הינע הדחס - מנוע שדוחס ומעוות באופן קיצוני את מרחב-הזמן וגורם לו לנוע אל כלי הטיס שנשאר במקומו, כמו מנוע עיוות במסע בין כוכבים.
עוד אפשרות היא יצירת חור תולעת ושימוש באנרגיה שלילית (ההודפת דברים) כדי לעבור בו וכך להתגבר על מכשול המרחק.
מסע בזמן- הפרק דן בעובדה כי לכאורה לא קיימת סתירה בין מסע בזמן לבין חוקי הפיזקה הידועים לנו.
ניתן "לקפוץ" לעתיד כשהזמן מאט במהירויות גבוהות, דבר זה כבר אירע בעבר.
עם זאת, מעט מאוד ידוע לגבי מסע בזמן אל העבר, כיוון שהדבר נוגד את עיקרון הסיבתיות.
יקומים מקבילים - הפרק דן בשערה לפיה יקום יכול לצוץ מנקודה וירטואלית במרחב זמן, בכל זמן נתון, בהינתן תנאים מסוימים ולהתפתח ליקום משל עצמו.
כך שאולי, למעשה, אנו רק חלק מיקום-על הכולל מספר עצום של יקומים מקבילים, שאולי חוקי הטבע שונים בהם.
מדובר על אופי היקומים המקבילים, תאוריית העל-מיתר ואפשרות של מסע בין יקומים.
מכונת תנועה מתמדת - הפרק דן במכונת תנועה מתמדת, הקרויה בלטינית פרפטואום מובילה (Perpetuum Mobile), מכונה המייצרת את אותה כמות אנרגיה שמושקעת בה, כלומר, בעלת נצילות של 100%, חסרת אנטרופיה לחלוטין.
במכונה מעין זו יש בה מן הסתירה של החוק השני של התרמודינמיקה.
ויש אף שהגדילו לעשות ודיברו על מכונה המייצרת אנרגיה בעודף- יותר ממה שמושקע בה - דבר הסותר בצורה בוטה את חוק שימור האנרגיה והמסה.
כלומר, או שהדבר באמת אינו אפשרי או שעלינו לשנות את הבנתנו את הפיזיקה.
ראיית הנולד - בפרק דן ביכולת חיזוי העתיד, האופיינית לנביאים ואשר מוכרת במיוחד מכתבי הקודש של דתות רבות בעולם, אך למרות זאת, איננה נראית סבירה לאור סתירתו את עיקרון סיבתיות.
הפרק דן גם בטבעו של האנטי חומר שהוא, למעשה, חומר רגיל שנע אחורה בזמן, אך כאמור יש בדבר מן הסתירה של עיקרון הסיבתיות.
על כן, קאקו טוען כי דבר זה אינו אפשרי כלל ואם יוכח אחרת, זה יגרום לזעזוע עמוק בעולם הפיזיקה.
לסיווג זה חשיבות רבה כיוון שגם שהרבה מן הטכנולוגיות שמדענים בימינו סבורים שהן בלתי אפשריות, הן למעשה בלתי אפשריות רק לתרבויות לא מפותחות מספיק.
כך, לדוגמה, אם מדענים טוענים שביקור של חוצנים אינו אפשרי משום שהמרחקים בין הכוכבים עצומים, לדעתו, ייתכן וציוויליזציה מתקדמת תוכל לקיים דבר כזה בעתיד.
קאקו חוזה כי בסופו של עניין נשיג את הדברים הללו.
"הפיות" היא אופרה בשלוש מערכות מאת המלחין הגרמני ריכרד וגנר שכתב גם את הליברית.
עלילת האופרה מבוססת על מחזה מאת האיטלקי קרלו גוצי בשם "אשת הנחש" (La Donna Serpente).
הלחן מושפע מיצירתו של קרל מריה פון ובר ומלחינים נוספים בני התקופה אך ניכרים בו סממנים של הקומפוזיציה המאפיינת את יצירתו המאוחרת יותר של וגנר.
הפיות היא האופרה הראשונה שהשלים וגנר אך היא לא הושמעה עד לאחר מותו, ומעולם לא נחשבה לחלק אינטגלי ממכלול יצירתו של המלחין.
וגנר כתב את הפיות בשנת 1833 כשהוא בן 20. הוא אפיין את עבודתו כ"אופרה רומנטית גדולה".
כתיבת האופרה החלה שנה לאחר שהפסיק לפתח אופרה אחרת (החתונה - Die Hochzeit), בעיקר עקב קשיי התאמה בין הלחן לליברית בשפה הגרמנית (שגרם לו לקבל את ההחלטה לכתוב גם את הליברית בעצמו), אך גם עקב חשש השלטונות בגרמניה ובאוסטריה כי ביצוע אופרה בשפה הגרמנית עלול להצית תגובות לאומניות ומהפכניות.
אף על פי שהתבסס בכתיבת העלילה על מחזהו של גוצי, הרי שאת שתי הדמויות הראשיות ביסס על דמויות שפיתח עבור האופרה הקודמת - "החתונה" ושילב אותן בפנטזיה מקורית משלו.
וגנר העניק את כתב היד המקורי של האופרה ללודוויג השני, מלך בוואריה.
בהמשך התגלגל כתב היד גם לידיו של אדולף היטלר, מעריץ מושבע של המלחין, והוא אבד בשלהי מלחמת העולם השנייה עם שריפת האופרה הגרמנית.
האופרה הושמעה לראשונה ב-29 ביוני 1888. היא מעולם לא הוקלטה לצורכי שידור בטלוויזיה או להפצה בווידאו.
ארינדל מלך תרמונד מאבד את דרכו ביער במהלך מסע ציד.
איילה מוליכה אותו לבית ממלכתן של הפיות.
ארנדל מתאהב וחי באושר במשך שמונה שנים עם הפיה אדה שהיא בת אנוש ופיה בת אלמוות למחצה.
ארנדל נדרש שלא לחקור אודות מקורותיה וחייה של אדה.
לאחר זמן, וככל בן אנוש, נכנע ארנדל לפיתוי ושואל את אדה אודות הוריה.
הוא מגורש ממלכת הפיות אך אדה מצטרפת אליו.
ארינדל מאבד את האמון באשתו אדה והיא הופכת לאבן למשך 100 שנים.
למרות זאת הוא אינו מוותר ומצליח לשחרר אותה באמצעות מוזיקה, קסמים והקרבה עצמית.
ארינדל מוותר על ממלכתו הארצית והם שבים יחד לממלכת הפיות.
הפיכת 2 במאי 1864 התרחשה בנסיכויות הרומניות המאוחדות, כשהדומניטור, אלכסנדרו יואן קוזה לא הצליח להעביר באספה המחוקקת את הרפורמות שחשב לנחוצות ופיזר, בתאריך הנקוב, את האספה המחוקקת בעזרת אנשי צבא ופרסם את המעמד המתפתח של הסכמת פריז.
עם עלייתו של קוזה לשלטון חתר הוא לביצוע רפורמות ובעיקר רפורמה אגרארית, שבמסגרתה יבוטל מעמד הצמיתים-אריסים ויחולקו קרקעות לאיכרים העניים.
לפני הפיכה סערו הרוחות בין עניי הארץ והיו מרידות איכרים מרובות.
לשם ביצוע הרפורמות נדרשה הסכמת האספה המחוקקת, שרבים מחבריה היו בויארים בעלי קרקעות, שהתנגדו לרפורמות ולא אפשרו את ביצוען.
הפיכת 23 באוגוסט 1944 בוצעה ברומניה והובילה ליציאת רומניה מהברית עם מדינות הציר ולהצטרפות צבאה לכוחות שלחמו נגד גרמניה ובנות בריתה.
הפיכה זו הביאה לשינוי מידי של השלטון, הדחתו של ה"קונדוקטור" (מנהיג) יון אנטונסקו וממשלתו והקמת ממשלה חדשה.
בסוף שנות השלושים של המאה העשרים מצאה עצמה ממלכת רומניה, בת בריתן המסורתית של צרפת ושל בריטניה, מנותקת מבנות בריתה הגדולות וגם מבנות בריתה הקטנות יותר (ההסכמה הקטנה, ברית ההגנה הפולנית-רומנית), צ'כוסלובקיה, פולין ויוגוסלביה פורקו מכוחן הצבאי וגם פורקו טריטוריאלית.
בנסיבות אלה נאלצה רומניה לציית לתכתיב וינה ולהסכם קראיובה במסגרתם רומניה העבירה להונגריה ובולגריה, את הריבונות על חבלים רומנים.
בהמשך, בהתבסס על הסכם ריבנטרופ מולוטוב, ברית המועצות הגישה לרומניה אולטימטום בו תבעה נסיגת רומניה בסרביה וצפון בוקובינה, רומניה נאלצה להיענות גם לאולטימטום וברית המועצות סיפחה אותן לשטחה.
אובדן חלקים גדולים ממולדתם, ללא קרב, יצר תסיסה קשה מאוד ברומניה, תסיסה שהופניתה חלקית כלפי יהודי רומניה, אך גם כלפי השלטון ובראשו קרול השני, מלך רומניה.
המשבר אילץ את המלך, שהחזיק בשלטון דיקטטורי, לבטל את חוקת רומניה 1938, שנתנה לו את הסמכויות של שליט אבסולוטי ולהזמין את הגנרל יון אנטונסקו להרכיב ממשלה חדשה.
יון אנטונסקו נענה לקריאה, קיבל את השלטון ואילץ את המלך להתפטר ולהעביר את הכתר לבנו, מיכאי הראשון, מלך רומניה.
יון אנטונסקו, שיצר ברית עם התנועה הלגיונרית שלט ברומניה ללא מצרים, דיכה את המפלגות המסורתיות, רדף את האוכלוסייה היהודית והמלך הצעיר היה בחזקת חותמת גומי להחלטותיו של אנטונסקו.
לאחר מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט אנטונסקו ניפץ את התנועה הלגיונרית ונשאר שליט יחיד, ללא מתחרים.
הוא החליט להתקרב למעצמות הציר וב-23 בנובמבר 1940 רומניה הצטרפה להסכם התלת-צדדי.
ב-22 ביוני 1941 הצבא הרומני, בתיאום עם הורמאכט, תקף את ברית המועצות ופלש לתוך בסרביה ובוקובינה כחלק ממבצע ברברוסה הנאצי.
כל עוד כוחות הציר התקדמו בתחומי ברית המועצות וגם בחזיתות אחרות, לא היו חולקים על דרכו של יון אנטונסקו ועל הנהגתו, אך כשנראה היה שיש שינוי במערכה הצבאית, החלו גורמים שונים בצמרת הרומנית לחפש דרכים לחילוץ רומניה מהמלחמה.
הרומנים יצרו מגעים עם נציג בריטי באנקרה ובעקבות המלצת הבריטי עם דיפלומט סובייטי בקהיר.
אנטונסקו עצמו ניסה לקיים מגעים עם דיפלומטים סובייטים בסטוקהולם, אך כל הניסיונות עלו בתוהו.
לאחר קרב סטלינגרד הצבא הסובייטי התקדם וחדר לתחומי רומניה והגיע עד יאשי, העיר השנייה בגודלה ברומניה.
באותה תקופה נפתחה החזית השנייה בצרפת ומנהיגי רומניה היו מודאגים.
בשיחות גישוש הגיב אנטונסקו לפונים אליו בסירוב מוחלט לעשות שלום נפרד תוך הצגת הטיעון ש"נתן את מילתו להיטלר" והוא לא יפר הבטחה.
אנטונסקו עמד לפגוש את היטלר ב-5 באוגוסט והבטיח למלך רומניה להעלות בפני היטלר את האפשרות שרומניה תפרוש מהמלחמה.
המלך העלה בפניו את החשש שאם אנטונסקו יגיד זאת להיטלר, הוא לא יחזור לרומניה.
בשובו אמר אנטונסקו למלך, שלא מצא את הכוח להעלות את הנושא בפני היטלר.
לפני שאנטונסקו נפרד מהיטלר, היטלר ייעץ לו על בסיס הניסיון באיטליה, שיתרחק מארמון המלך.
בגישושים השונים לקחו חלק מדינאים מכל המפלגות הרומניות הגדולות, כולל המפלגה הקומוניסטית הרומנית הלא חוקית, שנציגיה למגעים היו לוקרציו פטרשקנו ואמיל בודנראש, קציני צבא בכירים וביניהם הגנרלים קונסטנטין סנטסקו, אאורל אידאה ויון נגולסקו וחוגי מלך רומניה.
צירוף הקומוניסטים למגעים נועד, בין היתר, להבטיח את תמיכת הפועלים המאורגנים (בודנראש הצהיר במהלך המגעים על קיומם של 12,000 פועלים מוכנים לפעולה, הצהרה חסרת כיסוי של ממש), שהיו אמורים לספק את כוח האדם להפיכה.
הם התקשו למצוא את המועד הנכון למעשה, כי ברומניה שהו יחידות צבאיות גרמניות והיה חשש מתגובתן.
לאחר שלצורכי המלחמה הוציא המטה הגרמני מרומניה דיוויזיה משוריינת, החליטו הקושרים לפעול ב-26 באוגוסט והמלך הזמין לתאריך זה את יון אנטונסקו לארוחה חגיגית בארמון המלך.
מעצר אנטונסקו והקמת הממשלה החדשה
ב-22 באוגוסט נודע לאחד אחד הקושרים שאנטונסקו מודאג מהמצב בחזית, לכן הוא יסע לשם ב-24 באוגוסט ומכאן שהוא לא יהיה בבוקרשט ביום שנועד להפיכה.
הקושרים שינו את התוכנית, אך לא הספיקו להודיע על כך לכולם.
ב-23 באוגוסט 1944 זימן המלך מיכאי הראשון את יון אנטונסקו להתייעצות של מועצת המלך.
יון אנטונסקו הגיע בליווי סגנו מיכאי אנטונסקו, שהיה גם שר החוץ.
בהתייעצות שב אנטונסקו והסביר שאין לקבל תנאי כניעה, כי זה כרוך במחירים גבוהים מדי לרומניה.
בסיום דברי אנטונסקו הודיע לו המלך שהוא מפטר אותו מתפקידו כראש ממשלת רומניה ומנהיגה (קונדוקטורול) ועל פי סימן של קולונל אמיליאן יונסקו נכנסו לאולם שלושה סגני קצינים מזוינים, שעל פי הוראת המלך עצרו את יון אנטונסקו ומיכאי אנטונסקו והובילו אותם לחדר משוריין, שם נכלאו.
מאוחר יותר נמסרו העצורים למשמר של קומוניסטים רומנים בראשות אמיל בודנראש.
הקושרים, שנכחו במקום, החליטו להטיל על הגנרל קונסטנטין סנטסקו, שנהנה מיחס של כבוד מצד אנשי הצבא, את הרכבת הממשלה והמלך עשה זאת.
בממשלה החדשה היה סנטסקו ראש ממשלה.
מספר גנרלים נוספים החזיקו בתיקי המלחמה, החינוך, הבריאות, התקשורת והעבודות הציבוריות, האוצר והפנים.
ראשי המפלגות היו שרים ללא תיק, פרט לנציג הקומוניסטים, לוקרציו פטרשקנו, שביקש וקיבל את משרד המשפטים.
בשעה 20:00 קיבל המלך נוסח הודעה לעם, אותה ניסח עבורו פטרשקנו, ובה יבשר על החלפת הממשלה והחלפת הצדדים במלחמה.
בשעה 21:00 הגיע לארמון השגריר הגרמני, שנהנה ממודיעין טוב.
כדי להרוויח זמן המלך סיפר לשגריר שאנטונסקו חופשי וזה יצא לחפש אותו.
בשעה 22:00 שודרה ברדיו ההודעה לעם.
למחרת הפציצו הגרמנים את בוקרשט והרסו חלק מארמון המלך, אך המלך ואימו כבר היו במקום מבטחים באולטניה.
נציגות של הממשלה החדשה, בראשות פטרשקנו, החלה משא ומתן עם הנציגים הסובייטים על הסכם הפסקת האש, הסכם שהושג ב-12 בספטמבר.
הצבא האדום נכנס לבוקרשט ב-31 באוגוסט וקיבל לידיו את אנטונסקו.
המלך הרומני קיבל מברית המועצות את אות מסדר הניצחון.
הצבא הרומני ציית לממשלה החדשה, הפסיק את מלחמתו בחזית עם ברית המועצות ובהמשך לקח חלק במלחמה נגד כוחות הציר, בעיקר בטרנסילבניה ובהונגריה.
מרסא אל-מראח' הוא מפרצון בצפון מפרץ אילת המכונה על ידי התיירים "הפיורד".
המפרצון נמצא בחוף המערבי של מפרץ אילת כ-15 קילומטרים דרומית-מערבית לטאבה וכ-6 קילומטרים דרומית מערבית לג'זירת פרעון.
הוא נמצא במחוז דרום סיני שבמצרים וזכה לשמו בשל ההרים המקיפים את לשון הים - בדומה לפיורדים בנורווגיה.
בשנים בהן שלטה ישראל באזור (1982-1967) היה הפיורד אתר עצירה פופולרי לתיירים הישראלים בדרכם מאילת לכיוון נואיבה, דהב ושארם א-שייח'.
בדומה לאתרים אחרים לאורך חוף סיני המזרחי, גם ליד הפיורד מצויה שונית אלמוגים.
בין היתר, מצוי בה "חור" (בדומה ל"חור הכחול" בדהב) המהווה אתר צלילה לנופש.
כחצי קילומטר מדרום למפרץ, מעבר להר הבולט אל תוך הים, נמצאת סמוך לחוף בריכת שמש טבעית.
שכבות המים בבריכה אינן מתערבבות בגלל ריכוז המלחים הגבוה שבשכבה התחתונה והבדלי הצפיפות שבין שכבות המים.
תופעה זו גורמת לכך שהשכבה העליונה של המים היא קרירה בעוד שהשכבה התחתונה חמה מאוד ומסוכנת לרחצה.
הפייטן הייתה תוכנית מציאות ישראלית, ששודרה במהלך קיץ 2015 בערוץ 20.
במרכז התוכנית תחרות שירת פיוטים בין גברים.
התוכנית תוארה בעיתונות כתוכנית המציאות המסורתית הראשונה בישראל.
בערוץ 20 שהוא ערוץ מורשת, החליטו לבסס תוכנית מציאות מוזיקלית המיועדת לפייטני בית הכנסת ושירת הפיוטים בלבד.
לשירה זו יש מאפיינים בפני עצמה.
את התוכנית הגה ויצר עודד מנשה ששימש אף כמנחה התוכנית.
32 מתמודדים התמודדו על התואר הפייטן של המדינה, בשיטת הדו-קרב, מול השופטים.
כשתוכניות רבע הגמר, חצי הגמר והגמר היו מול קהל רב.
לגמר עלו ארבעה מתמודדים: למקום השלישי והרביעי הגיעו אחיעד חודפי ואופיר סולמון, למקום השני הגיע גיל ישראלוב, ולמקום הראשון הגיע המנצח שזכה בתואר "הפייטן של המדינה" - אליה והב.
התוכנית זכתה לרייטניג גבוה יחסית ושודרה גם באתרים; ynet, ערוץ 7. באתרי החדשות זכתה התוכנית לביקורות חיוביות.
קובי אפללו אמר בריאיון עיתונאי שהוא הרגיש כמו שיר שעלה לגל"צ, כל מקום שאליו בא דיברו איתו על התוכנית.
לשופטים נבחרו פייטנים וזמרים בעלי שם:
הפיינליסימה היא תחרות רשמית משותפת לאופ"א וקונמבול המפגישה בין אלופת אירופה ואלופת דרום אמריקה.
התחרות החלה להתקיים מחדש החל משנת 2022, לאחר שבעבר התקיימה פעמיים תחת השם גביע ארטמיו פרנקי ב-1985 ו-1993. הייתה זו המקבילה הרשמית למשחק הגביע הבין-יבשתי, שהפגיש בין הזוכה בגביע אירופה לאלופות לזוכה בגביע ליברטדורס.
התחרות אורגנה על ידי התאחדויות הכדורגל של שתי היבשות, אופ"א האירופית ו-CONMEBOL מאמריקה הדרומית.
המפעל הוא מעין מהדורה מוקדמת לגביע המלך פהד ששוחק לראשונה ב-1992, ושינה את שמו לגביע הקונפדרציות כשפיפ"א החלה לארגן אותו בשנת 1997. המפעל קרוי על שמו של ארטמיו פרנקי, נשיא אופ"א בין השנים 1972 ל-1983, שנהרג בתאונת דרכים.
ב-2022 חודשה התחרות לאחר שלושה עשורים כמעט שלא התקיימה.
הקבוצות שהשתתפו היו ארגנטינה, אלופת דרום אמריקה ב-2021, ואיטליה, אלופת אירופה ב-2020. ארגנטינה ניצחה 0–3.
המשחק הבא, עתיד להתרחש במרץ 2026, בין ארגנטינה, שזכתה בקופה 2024, לבין ספרד שזכתה ביורו 2024.
המפעל שוחק לראשונה בשנת 1985, והפגיש בין שזכתה ביורו 1984 לבין שזכתה בקופה אמריקה 1983. המשחק התקיים באצטדיונה הביתי של אלופת אירופה, הפארק דה פראנס בפריז, ב-21 באוגוסט 1985.
המהדורה השנייה של הטורניר הפגישה בין , מחזיקת קופה אמריקה 1991, לבין , שהפתיעה וזכתה ביורו 1992. המשחק נערך באצטדיון חוסה מריה מינלה שבמאר דל פלאטה, ארגנטינה ב-24 בפברואר 1993. שופט המשחק, סאנדור פול ההונגרי, נבחר לשמש כשופט בגמר מונדיאל 1994, כשנה וחצי מאוחר יותר.
הפיזיקה של העתיד: כיצד ישנה המדע את גורל האנושות ואת חיי היום-יום שלנו עד שנת 2100 הוא ספר מאת הפיזיקאי התאורטי מיצ'יו קאקו שיצא בשנת 2011 באנגלית, ובשנת 2012 בעברית.
הספר משער את האפשרויות של פיתוח טכנולוגי עתידי במהלך 100 השנים הבאות.
בעזרת ראיונות עם מדענים בולטים בתחום המחקר קאקו פורס את החזון שלו להתפתחויות הקרובות ברפואה, מחשבים, בינה מלאכותית, ננוטכנולוגיה ואנרגיה.
קאקו כותב כי הוא מקווה שתחזיותיו לשנת 2100 יהיו מוצלחות כמו תחזיותיו של סופר המדע בדיוני ז'ול ורן.
קאקו משווה את ראיית הנולד של ורן לזו של מנהל הדואר הכללי של ארצות הברית ג'ון וונמאקר, שטען בשנת 1893 שגם בעוד מאה שנה יעבירו את הדואר עם סוסים, ושל יו"ר IBM תומאס ווטסון, שטען בשנת 1943 כי "אני חושב שיש שוק עולמי אולי לחמישה מחשבים".
קאקו מצביע על היסטוריה ארוכה של תחזיות כושלות כדי להדגיש את הרעיון שלו ש"זה מסוכן להמר נגד העתיד".
הספר היה ברשימת רבי-המכר של "הניו יורק טיימס" במשך חמישה שבועות.
כל פרק מחולק לשלושה חלקים: העתיד הקרוב (ההווה עד שנת 2030), אמצע המאה (2030 עד 2070) והעתיד הרחוק (2070 עד 2100), קאקו מציין כי פרקי הזמן הם קירובים גסים שרק מראים את מסגרת הזמן הכללית למגמות שונות.
עתיד המחשב: הרוח על החומר
קאקו מתחיל עם חוק מור, ומשווה שבב שמנגן "יום הולדת שמח" עם כוח המחשוב של בעלות הברית בשנת 1945, וקובע כי השבב מכיל הרבה יותר כוח מחשוב, וכי "היטלר, צ'רצ'יל, או רוזוולט היו הורגים כדי לקבל את השבב".
הוא צופה כי כוח המחשוב יגדל עד לנקודה שבה מחשבים, בדומה לחשמל, נייר ומים "יטמעו במרקם חיינו, ושבבי מחשב יחוברו לקירות".
בנוסף לכך הוא צופה כי משקפיים ועדשות מגע יהיו מחוברים לאינטרנט, תוך שימוש בטכנולוגיה הדומה למציאות וירטואלית.
מכוניות ללא נהג יעבדו בעזרת מערכת ה-GPS.
תחזית זו נתמכת בידי מרוץ האתגר הגדול של דארפ"א.
הטכנולוגיה תאפשר לבני אדם לשלוט במחשבים עם חיישני מוח זעירים ו"כמו קוסמים, נוכל להזיז חפצים מסביבנו בעוצמת מוחנו."
עתיד הבינה המלאכותית: עליית המכונות
קאקו דן בחלקי גוף רובוטיים, רובוטים מודולריים, אבטלה טכנולוגית הנגרמת על ידי רובוטים, תחליפים ואוואטרים, והנדסה של המוח.
קאקו דן בשלושת חוקי הרובוטיקה ובסתירות שלהם.
הוא תומך ב"שבב במוח הרובוטים אשר יכבה אותם אוטומטית אם יש להם מחשבות רצחניות", ומאמין כי התרחיש הסביר ביותר הוא שרובוטים יהיו חופשיים לזרוע הרס וחורבן, אך יהיו מתוכנתים לחסד ורצון טוב.
עתיד הרפואה: להיות מושלם ויותר מזה
קאקו מאמין כי בעתיד, תכנות מחדש של אחד הגנים יוכל להעשות על ידי שימוש בווירוס המתוכנת במיוחד לכך, ויפעיל גנים המאיטים את תהליך ההזדקנות.
ננו-חיישנים בחדר יבדקו אם יש לנו סרטן או מחלות שונות וננורובוטים יכולו להזריק תרופות לתאים חולים.
בנוסף לכך ההתקדמות בחילוץ תאי הגזע תאפשר גידול של איברים חדשים.
לפי דעתו, הרעיון של החייאת מינים נכחדים הוא אפשרי ביולוגית.
קאקו דן בחומר מתוכנת, מחשבים קוונטיים, ננו-צינורית פחמן, וכן באפשרות של משכפלים.
הוא גם מצפה שמגוון של ננוטכנולוגיה יחפשו וישמידו תאי סרטן בצורה נקייה, תוך השארת תאים רגילים ללא פגע.
קאקו דן בהתרוקנות השמן על פני כדור הארץ ומצביע על עקומת הוברט, והבעיה של מהגרים שרוצים לחיות את החלום האמריקאי הבזבזני מבחינת אנרגיה.
הוא צופה כי אנרגיה ממימן ואנרגיה סולארית יהיו האנרגיות העתידיות, ומציין כיצד הנרי פורד ותומאס אדיסון הימרו מה ישלוט: נפט או חשמל.
הוא מתאר את תהליכי ההיתוך עם לייזר ועם שדות מגנטיים, ומבטל את ההיתוך הקר כ"מבוי סתום".
קאקו טוען כי מדינות אינן ששות להתמודד עם ההתחממות הגלובלית בגלל הפזרנות שלהן בשימוש בנפט, שמהווה מקור אנרגיה זול, ומעודד את הצמיחה הכלכלית.
קאקו טוען כי בעתיד מוליכי-על בטמפרטורת החדר יובילו לעידן של מכוניות המרחפות על מגנטים.
עתיד המסע בחלל: אל הכוכבים
קאקו דן בכמה אפשרויות של מסע בחלל.
מפרש שמש היא אחת האפשרויות.
בניגוד לרקטות כימיות קונבנציונליות המשתמשות בחוקי התנועה של ניוטון, מפרשי שמש מנצלים את לחץ הקרינה מהכוכבים.
קאקו מאמין כי אפשר להתקין לייזרים על הירח ולאחר שליחת מפרש השמש הלייזרים ירו בו ויתנו לו תנופה.
חלופה אחרת היא לשלוח אלפי ננו-ספינות, כאשר רק מעטות מגיעות ליעד.
קאקו טוען כי"ברגע שהן מגיעות ליעד, הן יכולות ליצור מפעל שיוצר עותקים במספר בלתי מוגבל של עצמן".
ננו-ספינות ידרשו רק דלק מועט כדי להאיץ.
בנוסף לכך הן יכולות לבקר בכוכבים אחרים על ידי שיט בשדות המגנטיים של כוכבים אחרים.
קאקו מסביר כיצד הרובוטים של חוק מור ישפיעו על עתיד הקפיטליזם, אילו אומות ישרדו ויגדלו, ואיך ארצות הברית גורמת ל"בריחת מוחות" בגלל חוקי הכלכלה שלהם.
קאקו מדרג את הציוויליזציות של העתיד, עם סיווג על פי סולם קרדשב, אנטרופיה ועיבוד מידע.
קאקו מציין כי עם הצמיחה הכלכלית הממוצעת האנושות תשיג מעמד של תרבות פלנטרית תוך כ-100 שנה, ומציין ש"אלמלא אסון טבע או מעשה הרה אסון של איוולת, התהוות התרחיש הזה בהיסטוריה הקולקטיבית שלנו הוא בלתי נמנע".
הפיכת 10 באוגוסט 1792 הייתה תפיסת השלטון בפריז על ידי כוחות השמאל הרדיקלי בבירה, שתבעו להדיח את המלך לואי השישה עשר לאחר שהואשם בשיתוף-פעולה עם האויב במהלך מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה.
ההפיכה הייתה אבן דרך במהפכה הצרפתית והביאה לבסוף לביטול המלוכה ולכינון הרפובליקה הצרפתית הראשונה.
מתחילת המהפכה הצרפתית תבעו כוחות השמאל, כמו היעקובינים והקורדליירים, זכות בחירה לכל ושינויים קיצוניים בסדרי המדינה.
הם עיינו את המלך ועוד ב-1789 קראו קיצונים כמו קאמי דמולן להדיחו, על אף שהיו אלה קולות שוליים.