tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מספר מומחים חוקתיים טוענים גם כיום כי הסעיף המקורי הוכנס לחוקה בהתייחסות למינויים אך ורק בפגרה הארוכה בין המושבים, משום שבאותה העת פגרה זו ארכה בין שישה לתשעה חודשים.
לטענת מומחים אלו, מנסחי החוקה ציפו כי כאשר מושב הסנאט פעיל, הנשיא יתייעץ עם המחוקקים ויקבל את אישורם למינוי.
הפירוש המקובל כיום מאפשר מינויים במהלך המושב, ובכך מאפשר לנשיא לעקוף את אישור הסנאט למינוייו.
מאז מלחמת העולם השנייה החלו הנשיאים למנות במינויי פגרה מועמדים שעוררו ביקורת בסנאט, בתקווה כי בשנה של שירות בתפקיד יוכיח המועמד את עצמו ויזכה לאישור הנחוץ מהסנאט להמשך תפקודו.
אולם בתקופה האחרונה, בה גדל הקיטוב בין המפלגה הדמוקרטית למפלגה הרפובליקנית, גדלה עמו ההתנגדות לממונה בפגרה, בשל תחושת עקיפת התהליך החוקתי לאישור המועמד.
נשיאים נזקקים למינויי פגרה במקרה של התנגדות פנימית בוועדה בסנאט המאשרת את המועמד לפני העברת האישור למועמד (כפי שהתרחש במקרה של השגריר לאומות המאוחדות ג'ון בולטון), במקרה שרוב הקונגרס הוא מהמפלגה היריבה לנשיא והמועמד בעל עמדות פוליטיות המזוהות מאוד עם הנשיא (למשל בתקופתו של קלינטון).
גם במקרה שהקונגרס נשלט על ידי מפלגת הנשיא, חברי הסנאט יכולים לעצור את המינוי בפיליבסטר; במקרה שלא ניתן לשבור את הפיליבסטר (יש צורך ב-60 סנאטורים), נשיאים ממנים בפגרה את המועמד מעורר המחלוקת.
מינויי פגרה התבצעו מימיה הראשונים של ארצות הברית, בין היתר על ידי הנשיא הראשון ג'ורג' וושינגטון.
דווייט אייזנהאואר מינה ב-1956 את ויליאם ברנן לשופט בבית המשפט העליון במינוי פגרה.
המינוי התבצע בין היתר בשל מאמציו של אייזנהאואר להיבחר מחדש לנשיאות ויועציו סברו כי מינוי קתולי מצפון-מזרח ארצות הברית (ברנאן היה מניו ג'רזי) תסייע לקמפיין הבחירות באזור זה.
הנשיא רונלד רייגן ביצע 243 מינויי פגרה במהלך כהונתו, הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש ביצע 77 מינויים כאלו בארבע שנות כהונתו.
הנשיא ביל קלינטון העניק 140 מינויי פגרה במהלך כהונתו.
בשש שנות כהונתו הראשונות, ביצע הנשיא ג'ורג' ווקר בוש 167 מינויי פגרה.
מינוטאור הוא רומן שכתב בנימין תמוז.
הספר יצא לאור בישראל בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 1980.
מינוטאור הוא סיפור על סוכן חשאי בשנות הארבעים לחייו האוהב אהבה נואשת צעירה שראה בנסיעה באוטובוס בלונדון.
הצעירה לא פגשה בו מימיה והקשר ביניהם הוא קשר של מכתבים שהסוכן כותב לה לביתה והיא כותבת לסניף הדואר למישהו בשם פרנץ קאפקא.
השניים מנהלים חליפת מכתבים מסועפת.
אלכס אברמוב, המתגלה כסוכן החשאי, חניך בית ספר חקלאי, לוחם פלמ"ח ואיש המוסד.
אלכסנדר בנו של יהודי ממוצא רוסי בעל חווה גדולה בשרון שהתחתן בגיל מבוגר עם אישה נוצרית ממוצא גרמני.
אלכסנדר עורך מסע ארוך של כיסופים אל הרומנטיקה האירופאית, ותיאה, הנערה האנגלייה, היא מחוז הכיסופים הללו, הרחוק מחייו החיצוניים כרחוק מזרח ממערב.
אלכסנדר נורה ונפצע על ידי מתנקש במדריד ופעם שנייה בבית הקפה בלונדון מול ביתה של תיאה שם הוא מרבה לשבת ולצפות באהובתו.
שתי היריות בבית הקפה בלונדון שמות קץ לחייו זמן קצר לפני שהוא מתכנן להציג עצמו, לאחר שנים של התכתבות, לפני תיאה אהובתו, תוך הבנה שבכך הוא מאבד את הקשר עם אשתו וילדיו בישראל וכנראה גם את ביתו ואת פרנסתו.
הספר כולל ארבעה פרקים המציגים את העלילה מנקודות ראייה שונות.
דמותו של הסוכן החשאי המופיע ללא שם בתחילת הספר נגלית לעין הקורא ומוצגת במפורט בפרק הרביעי.
פרקי הספר הם: סוכן חשאי, ג.ר., ניקוס טריאנדה, ואלכסנדר אברמוב.
וניקוס טריאנדה מחזרים כל אחד בזמנו אחרי תיאה ומתחרים בכך
אלכסנדר מחבל במכונית שלו, מתחרט מחזק חיבורים שרופף תחת מכסה המנוע אך כנראה לא הייטיב לתקן וגורם למותו של ג.ר.
אלכסנדר, כאיש ביטחון פוגש את המחזר השני של תיאה הוא ניקוס טריאנדה כשבא לבקר בישראל שנים לפני שהכיר את תיאה.
לימים, בלונדון הוא מזהה את האיש שפגש לפני שנים.
אלכסנדר נורה ותיאה נרדמת לעולמים.
לאחר שנורה, אלכסנדר אברמוב ראה את עצמו מהצד "וכמו בהנף יד-מכשפת החל משתנה לאטו עד שהפך להיות חיה גדולה, אילמת, שראשה ענקי, ראש פר או איל, שמכתפיו ולמטה הוא אדם לכל דבר.
כמו בתחריט של פיקאסו, מתוך הסוויט וולאר ...
ראה אלכסנדר כיצד התכופפה תיאה מן היציע וידה מגששת וקרבה
הרישום על עטיפת הספר הוא תחריט של פיקאסו מתוך "סוויט וולאר", 1933. המינוטאורוס היא דמות מפורסמת מהמיתולוגיה היוונית שחציה התחתון אדם וחציה העליון שוֹר.
פירוש המילה מינוטאורוס הוא השור של מינוס.
הוא נולד כשאשתו של מינוס שכבה עם פר לבן יפה שיצא מהים ומינוס הפר את הבטחתו לפוסידון להקריבו.
המינוטאורוס שכן בלבירינת - מבוך נרחב ומשוכלל שנבנה עבור מינוס מלך כרתים על ידי דיידלוס כדי לכלוא את המפלצת.
המינוטאורוס הומת על ידי הגיבור היווני תסאוס.
על בסיס הספר ביים בנו של המחבר, יונתן תמוז, סרט קולנוע בשנת 1997. בסרט מככבים מילי אביטל, דן תורג'מן וג'וש לוקאס.
בנימין תמוז, כותבת נורית גוברין, חד חידה לקוראיו ב"מינוטאור" שבו הוא משלב עלילת מתח ומסתורין בתיאוריות אידאולוגיות על הבנת העולם, האמנות ומשמעותו של הקיום הישראלי.
גיבור הספר, אלכסנדר אברמוב, הסוכן החשאי הישראלי, הוא אחד משלושה גברים, שכל אחד מהם הוא נציג של תרבות שונה, המתחרים על אהבתה של תיאה, נערה שנותרת בלתי מושגת ובלתי נכבשת.
כשמה, תיאה היא האלה, משאת הנפש, האידיאה הבלתי מושגת.
ג.ר מייצג את הטכניקה, העושר, העסקים ותחומי הכלכלה והמשפטים של תרבות המערב.
ניקוס טריאנדה הוא נציגה המובהק של התרבות הלבנטינית; תחיית עמי הים התיכון מפעמת בתוכו.
אלכסנדר אברמוב הגיבור המרכזי, בנם של יהודי ציוני וגרמניה נוצריה, הוא נציגו של היהודי הישראלי - פרי מיזוגן של תרבות אירופה ותרבות המערב.
לאברמוב היה מגע הדוק מילדותו עם הטבע, עם האדמה ועם הערבים.
עם זאת הוא נאלץ להרוג את הבדואי הקם עליו להורגו.
תמוז יונק השראה בספרו מהאידאולוגיה הכנענית שהיה שותף לרעיונותיה.
זוהי הגישה שקוראת למיזוג תרבויות בין זו היהודית הארץ ישראלית וזו הערבית, שהיא תרבותם של הערבים ילידי הארץ.
הכנענים ראו את התרבות כרצף היסטורי ישיר החל מתקופת המקרא ועד ההתיישבות החדשה בארץ ישראל, תוך כדי התעלמות מוחלטת מהתרבות של חז"ל ושל הגולה לדורותיה.
זו הרואה את הקיום הישראלי רק בהשתלבות בעמי האזור.
בסופו של דבר, איש מהמחזרים אינו זוכה להשיג את תיאה.
הספר בנוי מארבעה פרקים, המוקדשים כל אחד לגיבור אחר בשיטת הראשומון.
בשיטה זו מתואר כל אירוע מנקודת מבטו של גיבור אחר, ולכל גיבור גרסתו שלו.
תמוז, גורסת גוברין, מעגן את ספרו על שלושת המעגלים, כשתיאה היא במרכזם ושלושת המחזרים חגים סביבה במעגלים השונים, שמהווים גם מעין גרסה ארס פואטית של יצירת אמנות.
אבנר הולצמן מתאר את הספר כ"אידיאי-אלגורי יומרני במסווה של רומן בלשי, ובו רבדים רבדים של משמעות - החל בבחינה מחודשת של החזון הכנעני מול חזון אלטרנטיבי של זהות ים-תיכונית מאוחדת, וכלה בחתירה לפענח את חוקיות של העולם באמצעות האמנות, במיוחד בעזרת המוזיקה"
יוסף אורן כותב שהספר הקריא בעל העלילה המרתקת מפגין את מיטבו של תמוז, שהוא בעל כישרון סיפורי המיטיב לשלוט בחוטי העלילה, תוך כדי שהם "נשזרים בריקמה מסובכת ומרהיבה".
הספר, לדעתו של אורן, הוא בעצם משל למצב הישראלי החמור.
זהו, למעשה, פרק נוסף, המורד בזרם הדקאדנטי שכבש את הסיפורת הישראלית, המשדר את תחושת התבוסה שפשטה, כביכול, בעם לאחר מלחמת יום הכיפורים.
זהו רומן שבוחן את התרבות הישראלית העתיקה שהתפתתה לחדש את כוחות נעוריה באמצעות סוג של התיוונות והשתוות לחוקי ההתקיימות של ה"גויים" - מהלך שהתגלה, בסופו של דבר, כמוטעה ומנוון.
בנימין תמוז, מינוטאור, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1980.
מינוי פוליטי הוא מינוי בשירות הציבורי המבוסס על שיוכו המפלגתי או הפוליטי של הממונה או קרבתו לממנה, ולא על כישוריו של הממונה.
בניגוד למינוי שגרתי בשירות הציבורי, שנעשה בדרך של מכרז אליו ניגשים מועמדים אחדים ונבחנת עמידתם בתנאי הסף שנקבעו למשרה, מינוי פוליטי נעשה ללא מכרז וללא תנאי סף, אלא רק לפי שיקול דעתו של הממנה.
מבקר המדינה מגדיר מינוי פוליטי ככזה כאשר נתגלו בו פגמים פרוצדורלים וכשמכלול הנסיבות מעלה יסוד ממשי לחשד שהוא נעשה משיקולים פוליטיים.
מינויים שלא מטעמים ענייניים אלא מטעמים מפלגתיים, וקיום שיקולים זרים של קירבה פוליטית או אחרת לממנה.
הגישות השונות למידת המעורבות הפוליטית במינויים במגזר הציבורי, נמצאות בטווח שבין הגישה הבריטית לגישה האמריקאית.
על פי הגישה הבריטית, השירות הציבורי מאויש על ידי אנשי מקצוע הממונים בזכות כישוריהם ואינם מתחלפים עם התחלפות הדרג הפוליטי.
אנשי השירות הציבורי נדרשים ליישם את המדיניות שמכתיב הדרג הפוליטי, ללא קשר להשקפת עולמם.
עם זאת, גם בבריטניה חל שינוי בעשורים האחרונים ונוספו בה במקרים חריגים אפשרויות למינויים של שרים ללא צורך במכרז.
בשיטה האמריקאית הדרג הפוליטי ממנה את בעלי התפקידים הבכירים בשירות הציבורי ואלו מתחלפים עם התחלפות השלטון.
על פי השקפה זאת חשוב שבכירי השירות הציבורי יהיו אנשים שהדרג הפוליטי בוחר בהם כדי שיסייעו לו במימוש המדיניות שבשמה נבחר.
עם התחלפות הנשיא בארצות הברית, מתחלפים כ-3,000 נושאי משרות בשירות הציבורי.
עד להיבחרו של הנשיא אנדרו ג'קסון, הונהגה בארצות הברית שיטה זהה לשיטה הבריטית, אך עם היבחרו (1828), הוא קבע את הכלל: "המנצח זוכה בשלל", והוא מינה אנשים ממפלגתו בכל התפקידים הציבוריים, והשיטה המשיכה כך גם בנשיאים שבאו אחריו.
במסגרת שיטה זו נוצרה תרבות מינויים מושחתת ורקובה שהשפיעה לרעה על רמת המגזר הציבורי.
בעיצומה של התקופה הזאת, בשנת 1865, הצליח הנשיא אברהם לינקולן להעביר את התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית שהיה שיא העשייה הפוליטית שלו, הודות ל-20 קולות של המפלגה הדמוקרטית היריבה, אותם קנה באמצעות הבטחה למינויים ציבוריים לכל אחד מהם.
אבל המצב הגיע לשפל ב-1881, עת רצח צ'ארלס גיטו את הנשיא ג'יימס גרפילד, בטענה שהוא הבטיח לו מינוי ולא קיים את הבטחתו.
שנתיים אחר כך, ב-1883, נחקק החוק להגבלת המינויים הפוליטיים שהנשיא יכול לממש, ובמאה ה-21, מספר המינויים העומדים לרשות הנשיא הם כ-3,000, אשר מתוכם 600–800 טעונים אישור של הסנאט.
גישה שלישית, היא 'מודל הדמוקרטיה הקונטיננטלית' המקובלת במדינות כצרפת, שיטה זו מאפשרת לנבחרי הציבור למנות מנהלים ויועצים בכירים במשרדיהם מחוץ לשירות המדינה שיסייעו להם לגבש וליישם את מדיניותם, וכן מאפשרת למנותם מקרב אנשי שירות המדינה (שלרשותם היכרות עם המשרד).
בתום כהונתו של השר הממנה חוזרים הממונים מקרב שירות המדינה לתפקידיהם.
לתופעת מינוי מקורבים למשרות ציבוריות, מטעמים שאינם עניינים, ישנם שורשים עוד מימי הביניים; אז השתרשו המונחים נפוטיזם (מינוי בני משפחה ומקורבים] וסימוניה (קניית המשרה בכסף).
מכאן צמח גם העיקרון המשפטי המטיל אחריות על מינויים כושלים בשירות הציבורי על הגורם שבחר למנות אותם: Culpa in eligendo.
בישראל קרובה הגישה יותר לזו המקובלת בבריטניה.
לטענת תומכי השיטה הבריטית בישראל, השיטה המקובלת בבריטניה מתאימה יותר לשיטת הממשל בישראל בעיקר לנוכח ההגבלות המעטות יחסית על כוחה של הממשלה.
למשל, בישראל אין חוקה כתובה, כפיפות לבתי משפט ומוסדות פוליטיים בינלאומיים, או שיטה פדרלית.
לכן, לטענתם, חשוב שהדרג המקצועי הבכיר במשרדי הממשלה ישמש מעין איזון לשרים.
אחרים טוענים שיש להעדיף את השיטה האמריקאית, שתביא להגדלת המעורבות הפוליטית של האזרחים במפלגות ובכך תחזק את הדמוקרטיה.
פרופ' דויד דרי פרסם חוברת בהוצאת המכון הישראלי לדמוקרטיה בה התייחס למורכבות הנושא.
הוא הכיר בכך שמינויים אלו עלולים להוביל לתוצאות שליליות, אך גם הבין את הצורך של הממשלה למנות אנשים מטעמה.
הוא מציין כי כדי למזער את השפעותיהם השליליות של המינויים הפוליטיים חיוני לקיים תהליך מינויים הוגן ושקוף, תוך הקפדה על כישורים מקצועיים, מנגנוני פיקוח ובקרה, ושמירה על נאמנות העובדים למדינה.
ככלל, הדעה הרווחת בספרות המקצועית בנוגע לשירות הציבורי בישראל היא כי המינויים צריכים להיות מקצועיים ועצמאיים.
מקום המדינה ועד שנות ה-50 עשתה מפלגת מפא"י שימוש נרחב במינויים פוליטיים.
מאז שנות ה-50 של המאה ה-20, התפיסה הרווחת בישראל היא כי על עובדי שירות המדינה להיות א-פוליטיים.
תרמה לתפיסה זו הקמת מחלקת המנגנון בשנת 1950 (ב-1954 השתנה שמה לנציבות שירות המדינה), וחקיקת חוק שירות המדינה (מינויים) בשנת 1959. במהלך שנות ה-50 הייתה ביקורת על מינויים פוליטיים בשירות הממשלתי ובחברות ממשלתיות.
בשנת 1958 התפטרו הפרופ' אברהם פרנקל והשופט אלפרד ויתקון מוועדת הבחינות הציבורית שליד נציבות שירות המדינה במחאה על המשך המינויים הפוליטיים.
חברות ממשלתיות היו כר נרחב למינויים פוליטיים.
על מנת לאפשר ייצוג הולם לפעילים פוליטיים של המפלגות, בראשית שנות ה-60 היו לרבות מהחברות הממשלתיות מועצות מנהלים מנופחות של מעל 20 חברים.
החשב הכללי אמר שיש מינויים פוליטיים אבל שמשתדלים שיהיה להם זיקה לנושא שבו עוסקת החברה.
בראשית שנות ה-60 התלונן מבקר המדינה על המינויים הפוליטיים בחברת החשמל.
השופט רביבי אמר על דואר ישראל: "ממסכת הדברים עולה תמונה עגומה של רשות, אשר תופעת המינויים הפוליטיים פשתה בה תחת משטרו של כל שר".
מנחם בגין התנגד נחרצות למינויים פוליטיים, ובממשלת הליכוד שהקים בשנת 1977 היו מעט מאוד מינויים פוליטיים.
בשנות ה-80, בתקופה שלפני מלחמת לבנון הראשונה ובמהלכה, מעמדו של בגין בליכוד נחלש, והמרוץ הפנים-מפלגתי על ההנהגה אחריו סלל את הדרך למינויים פוליטיים.
בסוף שנות ה-80 "שיטת השביעיות" בה נבחרו מועמדי מפלגת הליכוד לכנסת על ידי מרכז המפלגה תרם אף הוא להתגברות תופעת המינויים הפוליטיים.
מסוף שנות ה-90 התגבר מספרם של המינויים הפוליטיים למרות ניסיונות שונים למתן אותה.
מספר גורמים השפיעו בבלימת המגמה, ובהם פעילות מבקרת המדינה מרים בן-פורת שהעלתה את הנושא לסדר היום הציבורי, המלצות גורמי מקצוע ובהם דו"ח ועדת קוברסקי משנת 1989 ודו"ח ועדת בן דרור משנת 1995 וניסיונו של נציב שירות המדינה לפעול על פיהן ופסק דין שנתקבל בבג"ץ שהדגיש את הצורך באי פוליטיזציה ובממלכתיות.
בשנת 2012 ועדת קוצ'יק המליצה על קביעת תנאי סף מקצועיים למשרות אמון במטה ראש הממשלה וצמצום מספר משרות האמון במטה.
ההמלצות יושמו באופן חלקי בלבד.
משנת 2016 גבר הלחץ של הפוליטיקאים כלפי הדרג המקצועי והניסיונות להחליש את עצמאותו.
מגמה זו גברה משנת 2018. במקביל גברה משנה זו מגמת העלייה במינויים פוליטיים.
מחקר שהתפרסם בשנת 2024 מצא כי יותר מרבע (26.5%) מהמשרות הבכירות בשירות המדינה מתמנות בפטור ממכרז, בהשוואה לכ-4% בשנת 2000, מגמה שהתחזקה מסוף דצמבר 2022.
נימוק מרכזי לתמיכה במינויים פוליטיים לתפקידים בכירים בשירות המדינה הוא שהדבר הכרחי להגשמת האג'נדה שבשמה העם בחר (באמצעות הכנסת) את נציגיו לממשלה.
נימוקים כנגד התופעה הם שכאשר עובדי ציבור מקבלים משרות ציבוריות על בסיס נאמנות פוליטית ולא על בסיס כישורים, הדבר יוצר מערכת בה טובות הנאה אישיות וקשרים פוליטיים גוברים על טובת הציבור.
בנוסף, מינויים פוליטיים מקשים על יישום רפורמות במערכת הציבורית.
זאת כיוון שהרפורמות עשויות לכלול שינויים במערכת המינויים, כגון מעבר למערכת מבוססת כישורים.
פוליטיקאים רבים יתנגדו לשינויים אלו, משום שיתקשו לוותר על הכוח וההשפעה שהם משיגים באמצעות המינויים הפוליטיים.
נימוק נוסף הוא כי מינוי מקורבים נתפס כחלוקת טובות הנאה למי שהשלטון חפץ ביקרו.
מינויים פוליטיים עלולים להוביל לשחיתות שלטונית, כאשר משרות ציבוריות מנוצלות לטובת אינטרסים אישיים או פוליטיים ולא לטובת הציבור.
מחקרים מראים שמינויים הנעשים על בסיס קשרים פוליטיים או אישיים ולא על בסיס כישורים מקצועיים, קשורים לרמות שחיתות גבוהות יותר.
כאשר עובדים מתקבלים לעבודה בשירות הציבורי על בסיס כישוריהם, יש להם יותר מחויבות לנורמות של יושר והם נוטים פחות להיות מושפעים מלחצים פוליטיים
נימוק נוסף הוא כי מינויים פוליטיים עלולים לפגוע באמון הציבור בשירות הציבורי ובמוסדות הדמוקרטיים, כאשר נתפשים כמשרות המחולקות למקורבים.
בנוסף קיים סיכון להידרדרות מקצועית בשל מינוי אישים חסרי רקע וכישורים מתאימים בגלל רקע מפלגתי.
כמו כן, המינויים הפוליטיים עלולים ליצור "ניפוח" מלאכותי של המערכת וליצור משרות לא נחוצות .
במחקר של דהן נמצא כי מינויים פוליטיים מפחיתים את האפקטיביות של הממשלה ואת יכולתה לספק שירותים ומענים לצורכי החברה והמדינה.
המאבק במינויים הפוליטיים וחריגים לכלל
בעקבות ביקורת ציבורית על המינויים הפוליטיים פעלו הכנסת, הממשלה, היועץ המשפטי לממשלה ובית המשפט העליון לצמצם את התופעה.
בשנת 1959 חוקק חוק שירות המדינה (מינויים), תשי"ט-1959 אשר קבע בסעיף 19 חובת מכרז למרבית המשרות בשירות הציבורי, לצד מסלול של "מינויים פוליטיים" בו נכללו, בין השאר, מנכ"לי משרדי ממשלה.
מסלול נוסף נקבע לאנשי המשטרה וצה"ל ונציב שירות המדינה.
כן נקבע בסעיף 4: "הממשלה רשאית, לאחר התייעצות עם ועדת העבודה של הכנסת ובהודעה שתפורסם ברשומות, לקבוע שירותים, מפעלים או יחידות שעל עובדיהם או על סוגי עובדיהם לא יחולו הוראות חוק זה או מקצתן".
בסוף שנות ה-60 קבע בג"ץ: "ממעמדה של הרשות הציבורית נגזרת חובתה להימנע ממינוי אך בשל השתייכותו הפוליטית של המועמד".
במקביל הטיל המחוקק מגבלות ואיסורים על פעילות פוליטית בקרב עובדי המדינה: עובדי מדינה בכירים אינם רשאים להתמודד בבחירות לכנסת, ונדרשים להשעות עצמם ממקום עבודתם אם נכללו ברשימת מועמדים לכנסת.
כל זאת, כדי להבטיח כי עובדי המדינה יהיו חפים משיקולים פוליטיים במילוי תפקידם.
השופטת טובה שטרסברג-כהן הסבירה בפסק דין בעתירה של ההסתדרות נגד מינויו של מנהל המינהל לבנייה כפרית במשרד הבינוי והשיכון את הנימוקים לגישה זאת:
בשנת 1993 תיקנה הכנסת את חוק החברות הממשלתיות באופן הדורש הקמת ועדה לבדיקת מינויים אשר תבחן מועמדים לכהונת דירקטור, יושב ראש דירקטוריון, או מנהל כללי בחברה ממשלתית ותוודא שהם כשירים לתפקיד.
התיקון לחוק דורש שכאשר יש למועמד זיקה אישית, עִיסקית או פוליטית לשר משרי הממשלה, הוועדה לא תמליץ על מועמדותו זולת אם מצאה כי יש לו כישורים מיוחדים בתחומי פעולתה של החברה, או שקיימים לגביו שיקולים של כשירות מיוחדת אחרת.
במספר חוקים הוחלו הוראות אלה גם על תפקידים אחרים.
בשנת 1999 דן בג"ץ בעתירת התנועה לאיכות השלטון נגד מינויו של מוריס ניסן למנכ"ל עמידר.
ניסן היה חבר מרכז הליכוד, ועל כן היה עליו להיות בעל "כשירות מיוחדת" כדי להתמנות לתפקיד.
השופט תיאודור אור קבע בפסק דינו כי בחוקקו את הסעיף בחוק החברות הממשלתיות, "ביטא המחוקק את עמדתו, שלפיה אין לסתום את הגולל לחלוטין על האפשרות כי מועמד שיש לו זיקה לשר, מאותן זיקות המנויות בחוק, יוכל להתמנות לתפקיד של נושא משרה בכירה.
בד בבד, קבע המחוקק איזון האמור לספק בלם מפני מינויים בלתי הולמים הנובעים מזיקות אלו לשר".
במקרה הקונקרטי, לא נדרש אור לשאלה האם היו לניסן הכישורים המיוחדים, משום שפסל את המינוי בעילה של חוסר סבירות, נוכח קביעתו כי ניסן הגיש תצהיר כוזב במטרה לזכות בטובת הנאה.
בעקבות פסיקה זו של בג"ץ, קיבלה הממשלה באתה שנה החלטה הקובעת דרכי מינוי לתפקידים בכירים בשירות הממשלתי.
בעקבות אותה החלטה נוצרו שלוש רמות מינוי:
מינויים המחויבים במכרז שוויוני בהם אין לשר אמירה ישירה במינוי
מינויים לתפקידים בכירים הפטורים ממכרז אך מחויבים בוועדת איתור.
ועדת האיתור רשאית לפנות אל מועמדים שלא פנו אליה, בניגוד לוועדת מכרזים.
כמו כן, ועדת איתור רשאית להציג בפני השר מספר מועמדים מהם הוא יבחר אחד.
מינויים למשרות אמון כמו הרמטכ"ל, נציב שירות המדינה ומנכ"לי משרדים ממשלתיים, אשר אין נוהג בהם ועדת איתור, אלא ועדת מינויים הבוחנת למפרע שהמינוי היה ראוי.
פרק 02.5 לתקנון שירות המדינה (תקשי"ר), עוסק בנושאי משרות אמון אישיות בלשכת ראש הממשלה, השרים וסגני השרים.
מדובר במנהל לשכה; מזכיר; עוזר (ובכלל זה עוזרים פוליטיים); יועץ; ונהג.
עובדים אלו מתחלפים בדרך כלל כאשר מתחלף השר.
הביקורת הציבורית על מינויים למשרות אמון נמשכה גם לאחר מכן, בדרישה להנהיג ועדות איתור גם להם.
במאי 2011 בג"ץ דחה עתירה שדרשה שנציב שירות המדינה ימונה דווקא על ידי ועדת איתור.
עם זאת, בעתירה אחרת לבג"ץ נקבע שאף שאין פסול בקשרים פוליטיים במינוי מנכ"ל משרד ממשלתי, אין למנות לתפקיד מנכ"ל משרד ממשלתי מקורב פוליטי שאינו כשיר לכהן בתפקיד.
במשרד החוץ, שבו היצע של תפקידים נחשקים בשגרירויות מעבר לים, היה לאורך השנים מאבק ממושך בין אנשי המקצוע של המשרד שראו בתפקידים יעד להתקדם אליו, לבין הדרגים הפוליטיים, ששאפו למנות אליהם אנשים המקורבים לעמדותיהם.
ב-10 במאי 1999 אימצה הממשלה פשרה בעניין, שקבעה כי 11 ממשרות ראשי הנציגויות הדיפלומטיות יהיו פטורות מתנאי השייכות לסגל הדיפלומטי של משרד החוץ.
מינואט הוא הרכב ג'אז ישראלי שהיה פעיל לאורך עשור, בין השנים 1988–1998, והתאחד מחדש בשנת 2016 ופעיל מאז.
התקליט הראשון של הלהקה "ריקוד ראשון", נמכר באופן חסר תקדים באלפי עותקים ועדיין נחשב כתקליט הג'אז הישראלי הנמכר ביותר בכל הזמנים.
חברי ההרכב הם איתי שימרון - בגיטרה בס, דורון רפאלי - תופים, ניצן עין-הבר - סקסופון וחליל ומנחם זיבצנר - גיטרה חשמלית ואקוסטית.
הלהקה יצרה מוזיקת ג'אז ישראלית מקורית ששילבה השפעות שונות, על פי נטיות חבריה שניהלו אותה כקולקטיב יצירתי.
רפאלי תרם מניסיונו כחבר בקולקטיב התופים של ניו יורק ומהופעותיו עם להקת אטרף, ניצן עין-הבר שילב ניחוחות מוזיקה מזרח תיכונית זיבצנר תרם את הצליל המיוחד שלו ושימרון תרם בס פרונטאלי וצליל רוק-פיוז'ן.
במהלך שנות פעילותו ההרכב הופיע רבות בכל הארץ בהופעות פתוחות, בפסטיבלי הג'אז באילת ובפסטיבל ישראל, אירח אומנים ישראלים רבים כגון אלון אולארצ'יק, נורית גלרון, בוסתן אברהם, גלעד עצמון, דוד ד'אור, אלברט בגר וכדומה.
הלהקה גם אירחה וניגנה נגנים מפורסמים מחו"ל בהופעות ברחבי הארץ כגון המתופף האגדי Kenwood Dennard ונגן כלי הנשיפה Jay Rodriguez.
המוזיקה של ההרכב נבחרה לאות תוכנית הרדיו "ציפורי לילה צעירות" במשך שנה והוא הוציא שלושה אלבומים לשוק.
בשנת 1997 עזב את ההרכב ניצן עין-הבר שניגן באופן קבוע בהרכב הליווי של שלמה ארצי.
הלהקה תפקדה בטריו בערך כשנה לאחר מכן ואירחה אומנים כגון אלברט בגר.
ניצן המשיך בקריירה עצמאית של נגן, מעבד ומלחין כשהוא מנגן עם תזמורות פלהרמוניות, בהופעות חיות, תיאטרון, קולנוע, תוכניות טלוויזיה ורדיו, פסטיבלים והפקות בישראל ומחוצה לה.
זיבצנר המשיך את עיסוקו כיזם עסקי בתחום ההיי טק, ניגן במספר אלבומים של אלברט בגר.
רפאלי הקים את קבוצת הקצב טררם, עדיין פועל כיזם הראשי שלה בהופעות בארץ ובחו"ל.
שיתף פעולה גם עם זיבצנר שהיה עורך ויוצר מוזיקלי ומנכ"ל לתקופה קצרה.
רפאלי חזר לפעול כנגן עצמאי בשנים האחרונות והקים בין היתר טריו מצליח שהוציא שני אלבומים.
שימרון ביצע הסבת מקצוע וכיום חי בארצות הברית, מוכר תוכנה לניהול אולפנים שפיתח ועובד כמהנדס תוכנה.
ההרכב חזר לפעילות בשנת 2016, הוציא אלבום הופעה חיה בשנת 2017, ומופיע באופן פעיל מאז ברחבי הארץ.
1989 - "First Dance" ב-MCI שהיה תקליט הג'אז הישראלי הנמכר ביותר
1993 - "Patricio's Story" בהפקת "מחשבה יוצרת" והפצת NMC
1996 - "הנהר הנצחי - The Eternal River", סיכום פרויקט ביוזמת מחלקת התרבות של עיריית תל אביב לעיבודים ג'אזיים ליצירות של מוחמד עבד אל-והאב
1998 - מינואט מארחת את Jay Rodriguez בפאב קמלוט, תל אביב, הופעה חיה
2017 - הופעה חיה בבית היוצר בתל אביב
מינוי הוא הצטרפות, פעמים רבות תמורת תשלום, לקבלת שירות מסוים, כגון קבלת עיתון, שאילת ספרים בספרייה, קבלת זכות גישה לאתר אינטרנט, קבלת זכות לשירות תיקונים, קבלת משלוח של לחמניות מדי בוקר וכדומה.
המינוי הוא לתקופה קצובה מראש או מתחדש מדי תקופה.
ניתן להבחין בין מינויים לפי משך הזמן של המינוי: מינוי יומי, מינוי שבועי, מינוי חודשי, מינוי חצי שנתי, מינוי שנתי, מינוי חודשי מתחדש, ומינוי לכל החיים.
מינוי חודשי מתחדש הוא מינוי בו מדי חודש נלקח כסף מחשבון הבנק של בעל המינוי, בהתאם להרשאה שניתנה מראש.
מינוי לכל החיים הוא המינוי הארוך ביותר ומחירו בדרך כלל הגבוה ביותר.
המינוי בנוי על מודל עסקי לפיו הלקוח מתחייב לשלם מינוי כדי לקבל גישה למוצר או שירות.
חלוצי המודל היו המגזינים והעיתונים, אולם השיטה התפתחה לתחומים רבים ולאתרי אינטרנט.
שירותים שונים, כגון קבלת עדכון יומי בדואר אלקטרוני או ב-RSS, ניתנים פעמים רבות חינם, אך דורשים הרשמה.
בדרך כלל מוצר או שירות הנמכר למנויים ניתן גם לרכישה בודדת, אך יש שירותים הניתנים למנויים בלבד.
מבחינת משווק המוצר, מכירה למנוי מבטיחה לו התחייבות רכישה לתקופה ארוכה (בהשוואה לרכישה בודדת), ולכן מאפשרת לו להציע מחיר נמוך יותר למינוי, מחיר ההולך ופוחת ככל שהתחייבות המינוי היא לטווח ארוך יותר.
מבחינת הצרכן, המחיר הנמוך הופך את רכישת המינוי לאטרקטיבית.
תעשיות המשתמשות במודל זה כוללות טלוויזיה בכבלים, ספקי טלוויזיה בלוויין עם ערוצי טלוויזיה בתשלום, רדיו בלוויין, חברות טלפון, חברות טלפונים סלולריים, ספקי אינטרנט, ספקי תוכנה, ספקי פתרונות עסקיים, חברות שירותים פיננסיים, מועדוני כושר, מגזינים וכתבי עת אקדמיים ועוד.
נולדה בשם מרים בן-גיגי, בקומונה אורסה (Orsay), 20 ק"מ דרומית-מערבית לפריז, למשפחה דתית, השנייה בין ארבעה ילדים, בת ללוסיאן-ז'יל בן-גיגי, יליד אלג'יריה, ואידה לבית סטופ, ילידת גליציה.
אביה הוא פרופסור אמריטוס לפיזיקה בטכניון ואמה הייתה בעלת תואר דוקטור ומורה לגאוגרפיה והיסטוריה.
מינו בן-גיגי עלתה לישראל עם משפחתה בשלהי 1969. למדה בתיכון דתי לבנות בחיפה, ושירתה בנח"ל.
לאחר נישואיה עברה להתגורר בגבעתיים.
למדה במדרשה לאמנות ברמת השרון, ולאחר מכן היסטוריה באוניברסיטה העברית.
ספרה אני, שלום בת שמואל יצא לאור בשנת 2003 בידיעות אחרונות - ספרי חמד, בעריכת לילי פרי.
זהו רומן המתרחש על רקע המרד הגדול נגד רומי.
שלום בת שמואל, צעירה ירושלמית בת אצולה, שוכלת את בעלה ושני ילדיה התינוקות בזמן נפילת ירושלים.
היא בורחת למדבר, שם היא חוברת לסיקריים, מאנשיו של אלעזר בן יאיר, שהיו בדרכם למצדה.
היא ניצלת מניסיון התנקשות ומגיעה לעין גדי הריקה.
שלום ממשיכה למצדה ונמצאת בה בזמן המצור הרומי.
היא מצליחה להימלט ממצדה יחד עם פליטים נוספים.
סילבה, המושל הרומי ומפקד המצור על מצדה, מחלץ אותם מארץ ישראל החרבה ולוקח אותם עמו לרומא, שם הופכת שלום לפילגשו וחיה חיי נוחות ורווחה.
בנה אליכין לומד בגימנסיון ומתחתן עם מירתה, פליטת מצדה, עמה גדל.
בערוב ימיה, שלום מעלה על הכתב את סיפור חייה.
הספר מסתיים לאחר מותה, כשבנה אליכין כותב מכתב ליוסף בן מתתיהו ומצרף אליו את סיפור חייה.
ספרה בראשית הייתה אהבה יצא לאור בשנת 2012 בהוצאת טוטם ספרים.
הספר מתאר את ארנו והאמן, זוג נאהבים, הבוראים יחדיו את העולם.
אלפונס דודה, מכתבים מן הטחנה, תמוז, 2004.
קרמיין "מינו" ראיולה (באיטלקית: Carmine "Mino" Raiola; 4 בנובמבר 1967 – 30 באפריל 2022) היה סוכן כדורגלנים איטלקי הולנדי, שנחשב לאחד מסוכני הכדורגל הבולטים בעולם.
בין מיוצגיו זלאטן איברהימוביץ', ארלינג הולאן, פול פוגבה, אדינסון קבאני, מריו באלוטלי, הנריך מחיתריאן, מתייס דה ליכט וג'אנלואיג'י דונארומה.
ראיולה נולד בעיר סלרנו בדרום איטליה.
בהיותו בן שנה עברה המשפחה להולנד, ואבי המשפחה פתח פיצרייה איטלקית שבה עבד ראיולה כמלצר.
בנעוריו שיחק מעט כדורגל חובבני אך לא הצליח להתמקצע בו.
בגיל 23, לאחר שסיים תואר במשפטים, החל להיות מעורב בניהול של קבוצת כדורגל חובבנית בשם HFC הארלם, והחל לייצג שחקנים מהאזור.
מספר שנים לאחר מכן פנה אליו סוכן השחקנים ההולנדי רוב יאנסן וביקש ממנו לסייע (בעיקר בתרגום) בהעברת דניס ברגקאמפ מאייאקס לאינטר.
לאחר שהעסקה הושלמה, ראיולה החל ללמוד את רזי המקצוע.
בשנת 1996 עשה את העסקה הרצינית הראשונה שלו, לאחר שתיווך בעסקה שהעבירה את הכדורגלן הצ'כי פאבל נדבד ללאציו ובהמשך ליובנטוס עבור 41 מיליון אירו.
השחקן שבזכותו ראיולה התפרסם הוא זלאטן איברהימוביץ' שחתם בסוכנות שלו בשנת 2000. הוא תיווך במעברים של איברהימוביץ' מאייאקס ליובנטוס ולאחריה לאינטר, לברצלונה, למילאן לפאריס סן ז'רמן ולמנצ'סטר יונייטד, כשעל כל מעבר הוא מרוויח עמלה.
ב-2016 תיווך בהעברתו של פול פוגבה מיובנטוס למנצ'סטר יונייטד תמורת 105 מיליון יורו, שבזמנו הייתה ההעברה הגבוה ביותר בכדורגל העולמי.
תמורת העברה בודדת זו הרוויח לפי פרסומים 27 מיליון יורו.
באותה שנה הוא רכש אחוזה מפוארת במיאמי, תמורת כעשרה מיליון יורו.
לפי פרסומים האחוזה הייתה שייכת בעבר לאל קפונה.
לפי פרסום בפורבס, ב-2018 ייצג ראיולה שחקנים החתומים על חוזים בשווי של מעל 600 מיליון דולרים.
הוא הרוויח מעמלות על עסקאות שתיווך כשישים מיליון דולרים.
לסוכנות השחקנים שלו קראו "מגווייר", על שם דמות סוכן השחקנים הממולח (טום קרוז) בסרט ג'רי מגווייר.
ראיולה היה ידוע בראיונות פרובוקטיביים בהם הוא תוקף שחקנים ומאמנים שלדעתו לא התייחסו כראוי למיוצגיו, סגנון לבושו מרושל לעיתים, אך הוא נחשב כסוחר ממולח.
היה דובר שבע שפות שסייעו לו לתקשר עם שחקנים שונים בשפתם.
מינוי הוא תהליך שיבוצו של אדם לתפקיד מסוים או למשרה מסוימת.
לעיתים נעשה המינוי בהחלטה של הממונה על תפקיד זה, ולעיתים משמש לכך מנגנון מורכב יותר, כגון מכרז או המלצה של ועדת איתור ואישור בשלבים אחדים.
לעיתים מינוי נכנס לתוקף סמוך להחלטה עליו, אך פעמים רבות, ובפרט כשמדובר בתפקיד בכיר, ההחלטה על המינוי מתקבלת חודשים אחדים טרם מימושה.
מינוי של אדם נעשה על פי כישוריו והתאמתו לתפקיד, אך במגזר הציבורי נהוגים גם, בגלוי או בסתר, מינויים פוליטיים, שבהם אדם ממונה לתפקיד בזכות שיוכו המפלגתי או הפוליטי.
ממלא מקום הוא אדם שקיבל מינוי למשרה מסוימת באופן זמני, אם משום שהאדם המאייש משרה זו באופן קבוע נעדר זמנית, ואם משום שלממלא המקום אין את הכישורים הדרושים לאיוש תקני של המשרה.
מכרז הוא שיטה לאיוש משרה פנויה.
בשיטה זו מפורסם תחילה מכרז פנימי, המזמין את עובדיו של אותו מקום עבודה להציע עצמם למשרה הפנויה, ואם המכרז הפנימי אינו מעלה מועמד מתאים יוצא המעסיק במכרז חיצוני, כלומר בהודעה המופנית לציבור כולו להציע מועמדות למשרה הפנויה.
בשירות הציבורי משמשת ועדת האיתור כפשרה בין שימוש במכרז לבין מינוי חופשי על ידי הממנה, תוך ביקורת של ועדת מינויים, שכל תפקידה לוודא שהמינוי היה תקין.
בשירות המדינה בישראל מוסדרים המינויים באמצעות חוק שירות המדינה (מינויים).
בשנת 1993 הוקמה הוועדה לבדיקת מינויים בחברות ממשלתיות, ובשנת 1999 הוקמה הוועדה המייעצת למינוי בכירים בשירות המדינה.
מינוי מלווה לעיתים בכתב מינוי המפרט את מטרת המינוי וסמכותו של הממונה.
בעת הקמת ועדת חקירה, כתב המינוי הניתן לחברי הוועדה קובע את מטרתה של הוועדה וגבולות סמכותה.
מינוניים (שם מדעי: Emmelichthyidae) היא משפחת דגים ימיים מסדרת הדקראים.
הם נפוצים באוקיינוסים טרופיים בעיקר סביב האזור האינדו-פסיפי, דרום האוקיינוס השקט ומערב האוקיינוס האטלנטי לרבות הים הקריבי בעומק 100-400 מטרים.
דגים אלה קטנים עד בינוניים באורך 8-72 סנטימטרים.
הם בעלי מפרש גבי גדול, סנפירי זנב קטנים ולסתות בשרניות וכמעט חסרות שיניים.
בעבר סוגים רבים שויכו למשפחה אך הם נחשבים לבעלי אבולוציה מתכנסת ואינם קרובים אליהם, לרבות הסוג מינון (Spicara) שמשויך כיום לספרוסיים.
מינוקס (Minox) היא יצרנית מצלמות גרמנית, נודעה בעיקר בשל המצלמות האולטרה-קטנות מתוצרתה.
המוצר הראשון שיוצר תחת המותג "מינוקס" הייתה מצלמה אולטרה-קטנה שפיתח ב-1922 הגרמני-בלטי ואלטר זאפ (1905–2003) ופיתוחה והפקתה הושלמו ב-1936. בין השנים 1937–1943 יוצרה המצלמה במפעל הלטבי VEF (ר"ת: Valsts elektrotehniskā fabrika) .
לאחר מלחמת העולם השנייה היא עוצבה מחדש וייצורה התחדש בגרמניה.
אף שבמקור תוכננה המינוקס כמצלמה לבעלי ידע בסיסי בלבד בצילום, בשל עלויות הייצור הגבוהות וסיבות אחרות הפכה המינוקס לפריט מותרות, והתפרסמה מאוד בעיקר כמצלמת ריגול.
מינוקס הרחיבה בשנות ה-70 של המאה ה-20 את מגוון המצלמות שייצרה, והיא פעילה גם כיום בייצור ובמיתוג ציוד צילום וציוד אופטי.
מינוקסידיל היא תרופה הנמכרת בישראל תחת השמות המסחריים מינוקסי ונוקסידיל ומשמשת לטיפול ביתר לחץ דם ובנשירת שיער.
התרופה פועלת במנגנון של הרחבת כלי דם וזמין כתרופה גנרית במרשם בטבליות דרך הפה וללא מרשם כנוזל מקומי או קצף.
מינוקסידיל נמצאת בעיקר בשימוש נרחב לטיפול עורי מקומי בנשירת שיער ויעילה בסיוע לצמיחת שיער אצל אנשים עם התקרחות אנדרוגנית ללא קשר למין.
בשימוש זה של התרופה יש להשתמש ללא הגבלת זמן לתמיכה מתמשכת בזקיקי השיער הקיימים ולתחזוקה של הצמיחה המחודשת של השיער.
השפעתה של התרופה על אנשים עם אלופציה אראטה אינה ברורה.
השימוש במינוקסידיל ללחץ דם הוא לרוב בחולי יתר לחץ דם חמור שאינם מגיבים ללפחות שתי תרופות אחרות ללחץ דם ולמשתן.
התרופה ניתנת בדרך כלל עם משתן לולאה כדי למנוע צבירה של נתרן ואשלגן ולעיתים יחד עם חוסם בטא על מנת למנוע טכיקרדיה רפלקסית.
המנגנון בו מינוקסידיל מעודד צמיחת שיער אינו מובן במלואו.
מינוקסידיל עובד במנגנון פתיחה של תעלות אשלגן רגישות ל-ATP, הגורמת להיפרפולריזציה של קרום התא.
באופן תאורטי, באמצעות הרחבת כלי דם ופתיחת תעלות אשלגן, הוא מאפשר ליותר חמצן, דם וחומרי הזנה להגיע לזקיקים.
יתר על כן, מינוקסידיל עשוי בחלקו מתחמוצת חנקן ועשוי לפעול כאגוניסט של תחמוצת החנקן.
התרופה עלולה לגרום לנשירת זקיקים בשלב הטלוגן, אשר מוחלפים לאחר מכן בשערות עבות יותר בשלב אנאגן חדש.
מינוקסידיל הניתן באופן מקומי לרוב לא כולל הופעת תופעות לוואי ותופעות הלוואי השכיחות כוללות גרד בעין, גירוד, אדמומיות או גירוי באזור הטיפול, וצמיחת שיער לא רצויה במקומות אחרים בגוף.
תופעות לוואי אחרות עשויות לכלול פריחה, גירוד, קשיי נשימה, נפיחות של הפה, הפנים, השפתיים או הלשון, כאבים בחזה, סחרחורת, התעלפות, טכיקרדיה, כאבי ראש, עלייה פתאומית ובלתי מוסברת במשקל, או נפיחות של הידיים והרגליים.
תופעות לוואי נדירות כוללות, מצב רוח דיכאוני, והפרעות עוריות.
נשירת שיער זמנית היא תופעת לוואי שכיחה של הטיפול.
מינואית היא שם מוסכם לשפה הנכחדת (אחת או יותר) ששימשה את התרבות המינואית העתיקה בכרתים, וכתובה בהירוגליפים של כרתים ומאוחר יותר בכתב ההברתי המכוּנה כתב קווי א'.
כיוון שההירוגליפים של כרתים לא פוענחו כלל ושהכתב הקווי א' פוענח רק חלקית, השפה המינואית אינה ידועה וטרם מוינה בוודאות למשפחת שפות כלשהי.
יתרה מכך, על פי העדויות הקיימות, אף לא ניתן להיות בטוחים שההירוגליפים והכתב ההברתי מתעדים את אותה שפה.
השפה האטיאוכרתית, המתועדת בכמה כתובות בכתב אלפביתי מכרתים 1,000 שנים מאוחר יותר, היא אולי צאצאית של מינואית, אבל גם היא טרם מוינה.
מינואית מוכרת בעיקר מהכתובות בכתב ליניארי א', שהן קריאות למדי יחסית לכתב ליניארי ב'.
ההירוגליפים של כרתים מתוארכים למחצית הראשונה של האלף השני לפנה"ס.
הטקסטים בכתב ליניארי א' רובם על לוחות חרס, פרוסים בכל רחבי האי כרתים ביותר מ-40 אתרים.
מהשושלת ה-18 של מצרים קיימים ארבעה טקסטים המכילים שמות ואִמְרות בשפת קפטיו .
כתמיד, כתיבת טקסטים שאינם מצריים באמצעות הירוגליפים מצריים, מאפשרת לשחזר את ההגייה של אותם שמות ואמרות.
פפירוס הקרוי Magic Papyrus Harris ; החל בשושלת ה-18: אִמרה בשפת קפטיו,
5647); תחילת השושלת ה-18: לוח כיתה עם שם בשפת קפטיו,
רשימה אגאית (גרמ'): רשימת מקומות בכרתים.
על בסיס הטקסטים האלה ניתן לשחזר עבור מינואית מערכת פונטית הכוללת את העיצורים הבאים:
+פונמות עיצורים דו-שפתיים שיניים מכתשיים חיכיים וילוניים ענבליים סדקיים אפיים m n סותמים p b t d ts k q חוככים s ʃ h רוטטים r מקורבים j w
מינואית היא שפה לא ממוינת, או אולי מקבץ של כמה שפות אשר במקרה כתובות באותו כתב ליניארי א'.
מינואית הושוותה – אך לא בהצלחה רבה – למשפחות השפות ההודו-אירופאיות, השמיות והטירסניות, והוצע שתהיה חברה במשפחת השפות הטרום-הודו-אירופיות .
ברנט דייוויס, בלשן וארכאולוג מאוניברסיטת מלבורן, הציע שסדר המילים הבסיסי של השפה הכתובה בכתב ליניארי א' עשוי להיות פועל-נושא-מושא (VSO), בהתבסס על המאפיינים של רצף רכיבים שחזר על עצמו בכתבי ליניארי א'.
מינוטאור (Minotaur) הוא סרט דרמה ישראלי משנת 1997 בבימויו של יונתן תמוז, עם דן תורג'מן ומילי אביטל בתפקידים הראשיים.
התסריט שנכתב על ידי דן תורג'מן ואירווינג ס.
וייט, מבוסס בחלקו על הרומן מינוטאור של בנימין תמוז משנת 1980. העלילה בסרט מתרחשת בניו יורק במקום בלונדון.
ענת עצמון שהייתה אז אשתו של תורג'מן משחקת בסרט בתור אימו אבל היא מופיעה רק במחשבתו על זכרונות מילדותו.
היא מסבירה לו על המינוטאורוס שהיה בעל גוף של אדם וראש של שור ונידון להיכלא ולהישאר בודד בתוך הלבירינת.
כך גם חייו של אלכס בהווה.
הוא חי בבדידות כסוכן מוסד ומפחד שייחשף.
מצד אחד הוא מחסל מחבלים ללא חמלה (השור) אך יש לו צד של חיפוש אהבה שאינו יכול לממש (האדם).
לאורך הסרט יש פלשבקים ובהם מופיעים אלכס הילד (גדי דורפמן) ואימו (ענת עצמון).
הסרט היה מועמד ל-8 פרסי אופיר: הסרט; השחקנית הראשית – מילי אביטל; הצילום – דוד גורפינקל; העריכה – זוהר סלע; המוזיקה המקורית – אמוץ פלסנר; העיצוב האומנותי – יורם שייר; עיצוב התלבושות – אפרת מירב; עיצוב הפסקול – ישראל דוד.
הסרט צולם ברובו בארצות הברית והופץ שם בשם "המוסד".
אלכס אברמוב (דן תורג'מן) הוא סוכן מוסד בניו יורק.
הוא מקבל הוראות לחסל מחבלים ממפקדו נמי (מייק בורשטיין).
הוא פועל לבד ושומר על בדידות לבל ייחשף.
מצד אחד הוא מחסל ללא עכבות ומצד שני הוא עורג לקשר אהבה עם אישה.
יום אחד הוא פוגש ברכבת בחורה צעירה שמוצאת חן בעיניו ועוקב אחריה עד לדירתה.
הבחורה היא תיאה (מילי אביטל), סטודנטית להיסטוריה באוניברסיטה ומנגנת בפסנתר את הנעימה שגם אימו נהגה לנגן – החלק השני של הקונצ'רטו לפסנתר ותזמורת של מוצרט, ק.
488 (נעימה זו מופיעה לאורך הסרט).
הוא מתחיל לשלוח לה מכתבים אנונימיים ובהם הוא שופך לפניה את ליבו והמכתבים האלה מוצאים חן בעיניה.
היא מחפשת מי בין הסטודנטים מתאים לכך ומחליטה שזה סטודנט שמכונה ג'י-אר ומתחילה לצאת אתו לשמחתו.
היא משתפת בהחלטותיה את חברת הקרובה קים (כריסטין קלנר).
אלכס מתגנב לנשף סטודנטים עטוי במסיכה רוקד עם תיאה ריקוד ספרדי ונעלם.
אחר כך הוא מתחבר עם ג'י-אר ושניהם נוסעים ברכב המהודר של הסטודנט.
סוכנים ערבים עוקבים אחריהם, אלכס יורד בדרך וג'י-אר מחוסל על ידי הערבים.
בינתיים אלכס ממשיך בחיסולים ונמי מזהיר אותו מחשיפת יתר.
הוא מפוצץ בשיחת טלפון את דירתו של ברודי ומתפנה לחסל את מסעודי.
הוא נפגש עם הפיזיקאי ד"ר קסלר (קונסטנטין אנטול) נותן לו כסף ומקבל צילומים והוראות על מקום הימצאו.
בניסיון החיסול הוא נפצע קשה ומסעודי ואנשיו מתחמקים.
תיאה השבורה מתחברת עם המרצה להיסטוריה ניקוס (ג'ורג' קוראפייס) והם מקיימים יחסים.
אלכס מועבר לישראל ועולה לקבר אימו (ענת עצמון) שהייתה פסנתרנית והתאבדה.
בניגוד להוראות מפקדו הוא פודה את חסכונותיו בבנק וחוזר לארצות הברית לדאבונם של נמי ושל ראש המוסד (אשר צרפתי).
הוא מחדש את שליחת המכתבים לתיאה ומחליט לבסוף להיפגש איתה.
תיאה מגיעה עם ניקוס לדירת אמה (כריסטין ג'ונס) ורואה את אלכס ברחוב.
ליבה אומר לה שזה הבחור ששלח לה את המכתבים.
היא יורדת למטה והם מתקרבים אבל באותו רגע מחוסל אלכס על ידי סוכנים ערבים ונופל הרוג ושטוף דם בזרועותיה של תיאה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותדן תורג'מןאלכס אברמובסוכן מוסדמילי אביטלתיאהסטודנטיתג'וש לוקאסג'י-ארסטודנטמייק בורשטייןנמימפקד במוסדענת עצמוןאמא של אלכסאשר צרפתיראש המוסדגדי דורפמןאלכס הילדקרול מרקוביץ'אברמובאבא של אלכסג'ורג' קוראפייסניקוסמרצה לספרותקונסטנטין אנטולקסלרפיזיקאיכריסטין ג'ונסאמא של תיאהגדעון גדיברודיטרוריסטכריסטין קלנרקיםחברה של תיאה
מינוי יהושע בן נון הוא סיפור מקראי שהתרחש לאחר ארבעים שנה בהם בני ישראל שהו במדבר ולפני הכניסה לארץ ישראל, כאשר משה נשאר בעבר הירדן ונדרש מנהיג חדש שיוביל את בני ישראל אחריו.
המינוי מתואר בחומש במדבר פרק כז, פסוקים יב-כג.
הפעם הראשונה שיהושע מופיע היא במלחמת עמלק, שם משה מצווה עליו לכנס צבא ולהילחם בעמלק שתקף את ישראל, בקרב בו יהושע ניצח את עמלק.
לאחר המלחמה, אומר ה' למשה שיכתוב זיכרון בספר וכן ישמיע ליהושע שעמלק ימחה מתחת השמים.
בהמשך, התורה מספרת שיהושע ליווה את משה להר סיני לקבל את התורה וחיכה לו למרגלות ההר לבדו עד שירד.
יהושע בן נון היה משרת משה כפי שמתואר בסיפור אלדד ומידד: .
התלמוד מספר שאלדד ומידד התנבאו שיהושע יכניס את עם ישראל לארץ.
לאחר מכן, בשליחת המרגלים, משה שולח את יהושע בתור נציג שבט אפרים ואף משנה את שמו מהושע ליהושע.
יהושע וכלב הם שני המרגלים הבודדים שלא הוציאו את דיבת הארץ רעה, אלא עמדו לצידם של משה ואהרון, עודדו את העם ואמרו לו כי הוא אכן ראוי להיכנס לארץ ולכובשה מהכנענים.
במדרש רבה מובא הסבר למינוי יהושע:
לאחר שה' אומר למשה לעלות אל הר העברים כדי למות שם, משה מבקש מהקב"ה למנות מנהיג לעם כדי שלא יהיו כצאן שאין להם רועה.
הקב"ה נענה לבקשה ומצווה את משה למנות את יהושע שהוא: , להאציל מהוד משה עליו כדי שיכירו במינוי כל העדה.
עוד מצווה הקב"ה שבשעה שיהושע יהיה נצרך לשאול את הקב"ה, ישאל באורים ותומים על ידי אלעזר הכהן.
משה עושה כאשר ציווה אותו ה', לוקח את יהושע ומעמיד אותו לפני העם.
שם הוא סומך את ידיו עליו ומצווה אותו בכל הדברים שציווה אותו ה'.
חכמים אמרו שפני משה זרחו כחמה ולאחר האצלת ההוד ממשה ליהושע גם פני יהושע זרחו אך כזוהר הלבנה.
התלמוד מספר שזקני אותו הדור אמרו "אוי לה לאותה בושה, אוי לה לאותה כלימה".
ישנם כמה הסברים לדברים אלו: רבי יהונתן אייבשיץ מסביר שהבושה הייתה מכיוון שכל הודו של יהושע היה מהאצלת משה עליו ולא היה לו אור עצמי, כמו שהירח רק מחזיר את אור השמש אך לא מאיר בפני עצמו.
הנצי"ב בהעמק דבר פירש שכמו שהירח יכול לזרוח רק כשהשמש שוקעת, כך יהושע היה יכול להתחיל להנהיג רק כשמשה ימות.
משה פונה לעם ואומר להם שיהושע יעבור לפניהם בכניסתם לארץ ומחזק אותם שלא יראו מפני העמים היושבים בארץ מכיוון שה' נמצא איתם.
כמו כן, פונה משה ליהושע ומחזק אותו שהוא יביא את העם לארץ וה' ילך לפניו ויהיה איתו.
כחלק מהמינוי יהושע שר עם משה את שירת האזינו.
אחרי שמת משה, ה' פונה ליהושע ומצווה אותו לעבור את הירדן כדי לרשת את הארץ, מבטיח לו שכמו שעם משה לא התייצב איש בפניהם כך גם איתו ומחזק אותו שהוא ינחיל את הארץ לבני ישראל.
כמו כן, ה' מחזק את יהושע לשמור את כל התורה שציווה משה ולא לסור ממנה כדי ללכת בדרכים חכמות וכדי להצליח את דרכו.
הקב"ה מסיים בחיזוק נוסף ליהושע שהוא עמו בכל אשר ילך.
לאחר מכן, יהושע מורה לשוטרי העם לעבור בקרב המחנה ולצוות את העם להכין צידה, מכיוון שעוד שלושה ימים יעברו את הירדן כדי לרשת את הארץ.
יהושע גם פונה לשבטי ראובן, גד וחצי שבט המנשה ומזכיר להם את ההבטחה שהבטיחו למשה - טפיהם, נשיהם ומקנם יישארו בעבר הירדן המזרחי והגברים יעברו בתור חלוצי צבא בכיבוש הארץ עד שכל השבטים ינחלו את נחלתם בעבר הירדן המערבי.
השבטים נענים ליהושע ומודיעים לו שיעשו את כל אשר ציווה אותם, וכמו ששמעו למשה ישמעו אליו וכל איש שלא ישמע אליו יומת.
גם השבטים מחזקים את יהושע ואומרים לו .
מינהלת הר הבית היא עמותה ייעודית למען עליית יהודים להר הבית.
המינהלת עוסקת במתן שירות, הדרכה וליווי של העולים להר, בתקשורת עם המשטרה, שיפור השירות והחוויה בעלייה להר, וכן בקידום ציבורי של העלייה ובקיום סיורים ופרויקטים חינוכיים בנושא הר הבית.
חברי ההנהלה שבראש המינהלת נבחרו בהליך בחירה פתוח לציבור, בו השתתפו כ-1200 פעילים ותומכים.
המינהלת הוכרה על ידי משטרת ישראל כגוף המייצג את העולים להר, ובהתאם לכך מתקיימות ישיבות סדירות בהשתתפות נציגי המשטרה והמינהלת, לצורך היערכות ושיפור ההתנהלות בהר.
מאז הקמת המינהלת חלו שינויים משמעותיים בכל הנוגע לעליית יהודים להר הבית, במדיניות, בתשתיות, ובמספרי העולים שצמחו במאות אחוזים.
המינהלת הוקמה על בסיס שיתוף פעולה בין תנועות שונות למען עליית יהודים להר הבית, שהתגבש במסגרת התאגדות לא רשמית של ארגונים ופעילים, שכונתה "המטה המשותף של תנועות הר הבית", על מנת לתאם בין התנועות השונות.
בעקבות ויכוח ציבורי בנוגע לקשר של העולים מול משטרת ישראל, שאיים על שלמות המטה, הוחלט על בחירת חברי הנהלה בהליך בחירה פתוח לציבור.
בנובמבר 2016 נערכו בחירות פתוחות לציבור, לאחר מפקד פתוח שבמסגרתו נרשמו כ-1,200 שוחרי הר הבית.
9 מושבים עמדו לבחירה, להם הוגשו למעלה מ-70 מועמדויות, חלקן ברשימות מאורגנות מטעם ארגונים כגון "נשים למען המקדש", "חוזרים להר" ו"סטודנטים למען הר הבית".
במוקד הבחירות עמדה סוגיית שיתוף הפעולה עם המשטרה על רקע פעילותו של "צוות ההיגוי", שקיים שיח עם המשטרה בנוגע לשינוי מוסכם בסדרי העלייה.
תוצאות ההצבעה שיקפו מתן רוב מוחלט למועמדים שצידדו בהידברות עם המשטרה והגעה להסכמות.
אנשי המינהלת עומדים בקשר יומי עם נציגי המשטרה לפתרון בעיות מקומיות, ונציגיה מגשרים בין העולים לשוטרים למניעת חיכוכים, ולשירותם של עולים שהסתבכו ומבקשים לחזור לעלות להר.
לצד העבודה מול המשטרה פועלת המינהלת גם מול ועדות הכנסת והמשרד לביטחון לאומי.
שיתוף הפעולה של המינהלת משקף את גישת אנשיה לפיה הידברות והסכמות עם הרשויות יאפשרו צמיחה בעלייה להר והקלות עבור העולים.
גישה זו סופגת לא פעם ביקורת מצד ארגונים השוללים את הגישה הממסדית.
המינהלת שדרגה את אזור ההמתנה בכניסה להר ומתחזקת אותו, כשבין השאר היא הציבה במקום גידור, ציליות, מתקני מים ושתייה חמה, וכן מפות, ספרות ודגם המקדש.
בנוסף היא מקיימת הדרכות שוטפות לעולים, מספקת הנעלה מתאימה הלכתית, מציעה כיבוד לפני ואחרי העלייה, וכן הציבה שלטי הכוונה והדרכה במקום.
המינהלת מפעילה הדרכות, סיורים ופרויקטים חינוכיים בהר ובסביבתו, מקיימת אירועים ציבוריים ותפילות, מסבסדת נסיעות מאורגנות להר, מארגנת עליות רבנים מרכזיות, יוזמת שיעורים והרצאות ועוסקת בפעילות דוברות ויח"צ של העלייה להר.
המינהלת מדפיסה חומרים מגוונים בעניין ההר והעלייה אליו, ביניהם מפות עם סימון המקומות המותרים לביקור, חוברות וספרונים על הלכות העלייה.
בשנת 2023 קיבלה מינהלת הר הבית בראשות הרב שמשון אלבוים את פרס ירושלים למורשת יהודית של קבוצת עיתון בשבע, על פעילותה למען העלייה להר הבית.
מינו דה פיאסול (באיטלקית: Mino da Fiesole ;אוגוסט 1429, ארצו – 11 ביולי 1484, פירנצה) היה פסל איטלקי מראשוני פסלי הדיוקנאות של הרנסאנס.
דה פיאסול תלמיד עמית של דזידריו דה סטיניאנו שהושפע מאנטוניו רוסלינו ועמית של הפסל מתיו סיוויטלי
באופן יוצא דופן מחבריו הפלורנטינים דה פיאסול שהה פעמיים ברומא בשנים 1459 עד 1464 ובשנים 1473/4 עד 1480.
ביוגרפיה של דה פיאסול נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר".
מינוטאור היא סדרת משגרים אמריקאים, שפותחה מהטילים הבליסטים הבין-יבשתים LGM-30 מיניטמן ו-LGM-118 Peacekeeper.
השיגור הראשון בוצע בשנת 1994. הסבה בוצע בנורת'רופ גראמן בהתאם לחוזה עם חיל האוויר של ארצות הברית.
בסך הכול פותחו 5 דגמים לשיגור לוויינים לטיסה תת-מסלולית, מסלול לווייני נמוך ו-מסלול מעבר למסלול גאוסטציונרי.
מספר שלבים משתנה בהתאם לדגם.
הדגם הראשון בסדרה יצאה בשם "טאורוס".
הוא פותח על בסיס טיל LGM-118 Peacekeeper.
לאחר השיגור הראשון בשנת 1994 היו מספר שיגורים כושלים ומשגר עבר מיתוג מחדש תחת שם "מינוטאור סי".
זה הדגם היחיד שניתן לשימוש לשיגורים מסחריים.
המשגר יכול להביא מטען במשקל 1,458 ק"ג למסלול לווייני נמוך או כ-1,000 ק"ג למסלול מסונכרן-שמש.
שיגורי "מינוטאור 1" החלו בשנת 2000. דגם זה פותח מטיל LGM-30 מיניטמן.
השיגורים מבוצעים מבסיס חיל האוויר ונדנברג ונמל החלל האזורי המרכז-אטלנטי בווירג'יניה.
המשגר יכול להביא מטען במשקל 580 ק"ג למסלול לווייני נמוך.
בסך הכול בוצעו 12 שיגורים.
שיגורי "מינוטאור 2" החלו בשנת 2000. דגם זה פותח מטיל LGM-118 Peacekeeper.
המשגר יכול להביא מטען במשקל 1,735 ק"ג לטיסה תת-מסלולית.
בסך הכול בוצעו 6 שיגורים.
פיתוח "מינוטאור 3" לא הסתיים.
דגם זה פותח מטיל LGM-30 מיניטמן.
השיגורים מתוכננים להתבצע מבסיס חיל האוויר ונדנברג.
המשגר יכול להביא מטען במשקל 3,000 ק"ג לטיסה תת-מסלולית.
הוחלט להפסיק את הפיתוח ולנצל לשיגוים תת-מסלוללים גרסת "מינוטאור 4 קל".
שיגורי "מינוטאור 4" החלו בשנת 2010. דגם זה פותח מטיל LGM-118 Peacekeeper.
השיגורים מבוצעים מבסיס חיל האוויר ונדנברג ונמל החלל הפסיפי - אלסקה.
המשגר יכול להביא מטען במשקל 400 ק"ג לטיסה תת-מסלולית.
שיגור "מינוטאור 5" בוצע בשנת 2013. דגם זה פותח על בסיס משגר "מינוטאור 4" תוך הוספת שלב רביעי.
השיגור בוצע מנמל החלל האזורי המרכז-אטלנטי עם לוויין LADEE.
המשגר יכול להביא מטען במשקל 342 ק"ג לתמרון מעבר ירחי.
מינוספייס (בסינית: 微纳星空; פין-יין: Wēinà Xīngkōng; באנגלית: MinoSpace) היא חברה מהעיר בייג'ינג, סין, הפועלת בתחום תעשיית החלל.
בשנת 2014 הממשל הסיני החליט לפתוח תחום תעשיית החלל לחברות לא ממשלתיות.
חברת "מינוספייס" הוקמה בשנת 2017 על ידי עובדים לשעבר של תאגיד הטכנולוגיה בתחום החלל של סין.
בשנת 2018 הלוויין הראשון של החברה שנבנה במתכונת קיובסאט שוגר לחלל בעזרת משגר מתוצרת חברה פרטית לנדספייס.
הלוויין לא הצליח להגיע למסלול המתוכן.
כעבור יומיים ב-29 באוקטובר לוויין אחר של החברה שוגר לחלל בהצלחה על גבי משגר צ'אנגג'נג 2C.
בעקבות הצלחה זו החברה השיגה מימון להמשך פעילותה.
כיום חברה מציע לוויים בגודל עד 6 קיובסאט לצורכי חישה מרחוק, תקשורת, ניווט ואינטרנט של הדברים.
כמו כן במפעלי החברה מיצור ציוד לתקשורת להתקנה בתחנות קרקע לבקרת פעילות לויינים ותקשורת.
נכון למחצית 2024 שוגרו לחלל כ-30 לוויינים מתוצרת החברה.
בנוסף לבניית לוויינים לפי הזמנה, החל משנת 2022 החברה החלה לשגר לוויינים מסדרה Taijing.
זה לווייני חישה מרחוק שנבנים בחברה ומופעלים על ידה.
תאריך שיגור לוויין אתר שיגור 27 בפברואר 2022 Taijing-3 01 Taijing-4 01 מרכז שיגור הלוויינים ונצ'אנגצ'אנגג'נג 8 9 באוגוסט 2022 Taijing-1 01 Taijing-1 02 מרכז שיגור הלוויינים ג'יוצ'ו'אןקרס 1 23 בינואר 2024 Taijing-1 03 Taijing-2 02 Taijing-2 04 Taijing-3 02Taijing-4 03 מרכז שיגור הלוויינים ג'יוצ'ו'אןקינטיקה 1
באלגברה ליניארית, מינור של מטריצה ריבועית נתונה הוא המטריצה המתקבלת ממחיקת שורות ועמודות במספר שווה.
את המטריצה המתקבלת ממחיקת השורה ה- והעמודה ה- ב-, מסמנים ב- או ב-.
לעיתים מעדיפים להגדיר מינור דווקא כדטרמיננטה של מטריצה זו.
המינור שווה למטריצה , או (לפי ההגדרה השנייה) שווה לסקלר .
אם השורות והעמודות הן בעלות אותם מספרים סידוריים, המינור הוא מינור ראשי, למשל עבור המטריצה המוזכרת לעיל, המינורים הראשיים (לפי ההגדרה הראשונה) שלה הם .
אחד השימושים העיקריים של מינורים הוא בנוסחת קרמר, המאפשרת לחשב את המטריצה ההפכית למטריצה נתונה, באופן הבא: (נוסחה זו מתקבלת גם מן המשפט המרכזי עבור המטריצה המצורפת).
שימוש נוסף הוא שיטת חישוב לדטרמיננטה הנקראת "פיתוח לפי מינורים".
בנצרות, כמו ביהדות, התפתחו סיעות שהתייחסו לחלק מעיקרי האמונה, ודחו חלק אחר.
כבר מראשית ימיה של הנצרות החלו להיווצר סיעות שדגלו בתורה מעט שונה מהמסורת המרכזית.
הנצרות האורתודוקסית דחתה מעליה כל גורם בעל השפעה שהוביל את דרך הנצרות לשביל אחר, וראתה בסיעות אלה משום "מינות".
המילה למינות ביוונית היא hairetikos, כלומר היכולת לבחור.
ההיסטוריה של כתות המינות בנצרות מתחילה עם הנצרות עצמה.
כיוון שעבר זמן ניכר מהיווסדה של הנצרות ועד לגיבוש כללי הדוֹגמה הנוצרית, הספיקו לצמוח כתות רבות שדרכן הייתה שונה במידה זו או אחרת מן הדרך השלטת.
המינים הראשונים היו אלו שתבעו להוסיף לחייב גויים שביקשו להתנצר בשמירת תורה ומצוות, בייחוד ברית מילה וכשרות; השליח פאולוס הוקיע אותם בחומרה.
צד אחר של המינות נעוץ בכתות הגנוסטיות, שקיבלו על עצמן את הנצרות אולם המשיכו להחזיק בדעות מיסטיות שהנצרות דחתה.
ימיה של הגנוסיס עתיקים מאלו של הנצרות.
הכתות הגנוסטיות חשבו שניתן לשלב בין השתיים, אך השקפה זו נדחתה על ידי אבות הנצרות.
האמונה בישו כבן האלוהים ובישועה על ידיו, הצמיחה אף היא כתות מינות רבות, שנבדלו זו מזו בגרסאות השונות שלהן לתאולוגיה הנוצרית, שעיקריה הונחו כמה מאות שנים לאחר מכן בוועידות האקומניות, בעיקר בוועידת כלקדון.
בנצרות הקדומה צמחו סיעות אחדות של מינות שחלקן נודע בימינו, בעיקר משום שקנו להן אחיזה באזורים מסוימים:
המינות הסבליאנית: פותחה על ידי סבליוס במאה ה-3; גרסה כי האל הוא למעשה אחד, ושלוש הפנים של השילוש הם רק צורות (modes) שונות שלו.
המינות האריאנית: נוסדה על ידי אריוס (בערך 256–336; Αρειος), שהיה תלמידו של לוקיאנוס מאנטיוכיה.
המינות הפלאגיאנית: נוסדה על ידי פלאגיוס, נזיר שהגיע מרומא לארץ ישראל ב-409.
המניכאיזם: נוסדה על ידי מַני, צאצא של בית המלוכה הפרתי, שנולד בבבל בשנת 216 ומת ב-276.
המינות הדונאטיסטית: נוסדה על ידי דונאטוס בישוף קרתגו (בערך 315), שכפר ביעילות הסקרמנטים הניתנים על ידי כמרים שהם עצמם שרויים בחטא.
המינות הנסטוריאנית: נוסדה על ידי נסטוריוס (350–428; Nestorius), תלמידו של תאודורוס ממופסואסטיה.
מינות זו ברחה לפרס ועד היום יש לה כנסיות.
המינות המונופיזיטית: נוסדה על ידי אויטיכס, ראש המנזר בקונסטנטינופול, שטען שלישו יש רק ישות אחת – אלוהית.
המונופיזיטים נפוצו במזרח האימפריה הרומית (ביזנטיון) ויש להם כנסיות שם.
המינות המונותליטית: פותחה במאה ה-7 ביוזמת הרקליוס קיסר ביזנטיון, בניסיון לאחות את הקרע שנוצר בקיסרות עקב המינות המונופיזיטית.
גרסה כי יחד עם שני טבעים, היה לישו רצון אחד בלבד – אלוהי.
בימי הביניים קמו כתות מיניות שמצען היה יותר חברתי מאשר דתי.
אנשי דת שמאסו בנזירים החיים על חשבון העניים, קראו לחזרה אל הנצרות הקדומה ואל המקורות שבכתבי הקודש.
במאה ה-12 ניבא נזיר ציסטרציאני בשם יהויקים מפיורה, כי יבוא עידן חדש לרוח ישו ותורתו משכה את הפרנציסקנים.
בהשראת חזיונותיו קמה תנועת הספיריטואליסטים.
הספיריטואליסטים, שסיעה מתוכם נודעה גם כ"אחים הזוטרים" או "הקטנים" (Fraticelli), הטיפו לעוני ואביונות.
תנועתם הוקעה כמינות ונרדפה על ידי האינקוויזיציה הקדושה.
היא פתחה עידן חדש של מינות שהתבססה על פשוטי העם, מאחר שקראה לחיות בעוני ולא להחזיק נכסים, משום שזו הייתה דרך האביונות של ישו – לדעתם.
האפיפיור יוהנס ה-22 ציווה לגרש את הספיריטואליסטים ולאסור את מנהיגיהם.
באותה תקופה צמחה כת מינות, שנקראה קתרים (=טהורים) או "אלביגנזיים" (על שם העיר אלבי, ממנה יצאו), שצצה על רקע מחאה חברתית והגיעה לידי אלימות ושפיכות דמים ורק בהתערבות כוחות מדיניים היא נבלמה.
הקתרים ניסו לענות על בעיית הרוע בעולם בעזרת פיתוח תורת שתי הרשויות - הטוב והרע (שהגיעה מבולגריה ללנגדוק).
היו ביניהם שהאמינו כי הרע הוא נצחי והוא שווה לכוח הטוב, אין בחירה חופשית והאדם יכול להיגמל רק בחסד האל וברחמיו.
היו ביניהם שהאמינו בנפילת המלאכים לארץ על ידי השטן, ולדעתם הרע אינו נצחי, אך שולט הוא בעולם ואילו הנשמות יכולות להושיע את עצמן (בחירה חופשית).
הקתרים הסתייגו מעולם החומר ומחיי המין.
היו ביניהם שהאמינו כי ישו נוצר מחומר שמיימי והופיע כתינוק בבית לחם, ולא נולד מרחמה של מרים.
האפיפיור אינוקנטיוס השלישי, יזם את מסע הצלב נגד האלביגנזים ולאחר מצור ממושך על העיר בזייה (בדרש בפי היהודים), נהרגו אלפי נצורים בשנת 1209. על רקע מאורעות אלו כתב אומברטו אקו את ספרו "שם הוורד".
המכשיר שהכנסייה הנוצרית השתמשה בו במלחמתה נגד המינות היה האינקוויזיציה.
במוסד זה חקרו את כל אלו שנחשדו בכפירה, עינו אותם ואף הוציאו אותם להורג.
האינקוויזיציה לא פעלה נגד דתות מונותאיסטיות אחרות, אלא רק כלפי מתנצרים שנחשדו בכך ששמרו אמונים לדתם הקודמת.
בתקופת הרפורמציה, נחשבה הנצרות הפרוטסטנטית למינות, אולם לאחר שנים ארוכות של מלחמות לא יכלה הכנסייה להדבירה ונאלצה להשלים עמה.
ביהדות, "מינות" (מהמילה "מין" במובן "סוג") הוא כינוי שניתן בספרות הרבנית למתנגדים לעקרונותיה.
בתחילה שימש לכל הקבוצות היהודיות שהתנגדו לחז"ל במאות הראשונות לספירה, כולל הנצרות הקדומה וכיתות יהודיות-גנוסטיות שקיומן משוער, ובתקופה מאוחרת יותר - לתנועת השבתאות.
לעיתים שימש המושג גם להתייחסות לאפיקורסים (כופרים).
הצנזורה הנוצרית התוודעה לטרמינולוגיה תלמודית זו בעזרת מומרים יהודים כניקולס דונין, והכריחה את המדפיסים של התלמוד בדפוס וילנא להחליף את המילה "מינים" במונח שאינו כולל את הנוצרים: "עובדי כוכבים ומזלות", או בראשי התיבות "עכו"ם".
כך הודפסה מהדורת ש"ס וילנא הנפוצה.
החלפת הביטויים הייתה לפעמים ללא כל הבנה, כך שבמקום שכתוב "מין קטניות" (במובן של סוג) בוצעה החלפה ל"עכו"ם קטניות" או יצרה בלבול בין מקרים בהם התלמוד מתכוון דווקא לעובדי עבודה זרה ולא למינים, לבין מקרים בהם הכוונה למינים.
במספר מהדורות דפוס חדשות שוחזר הנוסח המקורי.
חוקרים פירשו בחלק מהמקרים שכוונת חז"ל לנוצרים.
במקרים אחרים מפרשים החוקרים את הביטוי ביחס לצדוקים, כגון לגבי משנה ברכות פ"ט מ"ה, "משקלקלו המינים ואמרו אין עולם אלא אחד", משום שהצדוקים כפרו בעולם הבא.
אולם ככל הנראה חז"ל קראו כך גם לכתות אחרות.
במסכת סנהדרין פ"ד מ"ה הביטוי יכול להתייחס למעין גנוסטים שנטו לדואליזם: "אדם יחידי נברא; ומפני מה?
שלא יהו מינים אומרין: הרבה רשויות בשמים".
ריבוי הכתות בסוף תקופת בית שני הביא את רבי יוחנן לומר כי "לא גלו ישראל, עד שנעשו עשרים וארבע כיתות של מינים", כלומר השימוש במושג "מין" כאן הוא במובן של כת יהודית שכפרה.
חלק חוקרים שוללים לעיתים את הזיהוי בין נוצרים למינים