tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא מגדיר את עצמו כקתולי.
למד משפטים באוניברסיטה הקתולית אנדרס בלו והתמחה בדיני מיסים ובמשפט מסחרי.
בדצמבר 1998, בגיל 26 בלבד, נבחר לכהן בפרלמנט של ונצואלה ובכך הפך לחבר הצעיר ביותר שכיהן בפרלמנט זה אי פעם.
חודשים ספורים לאחר בחירתו, מונה על ידי חבריו למפלגת המרכז הנוצרית-סוציאליסטית למשרת סגן נשיא הפרלמנט, תפקיד בו כיהן עד פיזור הפרלמנט באוגוסט 1999.
ביולי 2000 נבחר מטעם מפלגת "Primero Justicia" (שהוקמה ב-1992 על ידי לאופולדו לופס) לראשות עיריית בארוטה המשתייכת למטרופולין של קראקס.
באוקטובר 2004 נבחר שוב למשרה כשהוא גורף כ-79% מהקולות.
ב-2008 הציג את מועמדותו לתפקיד מושל מדינת מירנדה ובבחירות שנערכו בנובמבר אותה שנה נבחר לתפקיד.
ב-12 בפברואר 2012 התקיימו פריימריז בין מועמדי האופוזיציה בוונצואלה.
בבחירות השתתפו כ-2.9 מיליון אזרחים, וקפרילס זכה בכ-62% מהקולות ונבחר למועמד האופוזיציה בבחירות לנשיאות ונצואלה שיתקיימו ב-7 באוקטובר 2012. בבחירות אלו הפסיד לצ'אווס, אך זכה לאחוזי תמיכה נרחבים ביותר ביחס לאנשי אופוזיציה שהתמודדו מול צ'אווס בעבר
באותה שנה של מערכת הבחירות בוונצואלה הוא הצהיר על כך שאם הוא יבחר לנשיאה של וונצואלה הוא יהיה מוכן לכונן יחסים עם מדינת ישראל וכן גם ארצות הברית לאחר הבחירות.
אנריקה פניה נייטו (בספרדית: Enrique Peña Nieto; נולד ב-20 ביולי 1966) הוא מדינאי מקסיקני, חבר המפלגה המהפכנית-המוסדית (PRI).
כיהן כנשיא מקסיקו ה-57 בין השנים 2012 ל-2018 וכמושל מדינת מקסיקו, המאוכלסת שבמדינות מקסיקו, בין 2005 ל-2011.
פניה נייטו נולד בעיר אטלקומולקו שבמדינת מקסיקו למשפחה מהמעמד הבינוני.
אביו היה מהנדס חשמל ואמו מורה, והוא היה הבכור מבין ארבעה אחים.
כשהיה בן 11, עברה המשפחה להתגורר בטולוקה.
פניה נייטו נחשף לפוליטיקה בגיל צעיר, שכן מושל מדינת מקסיקו בין 1975 ל-1981, חורחה חימנס קנטו, היה מיודד עם אביו, והוא לקח אותו עמו לעצרות הבחירות שלו.
המושל הבא, אלפרדו דל מאסו גונסאלס, היה בן דודו של אביו.
ב-1984 הצטרף פניה נייטו למפלגה המהפכנית-המוסדית (PRI), המפלגה ששלטה במקסיקו מאז 1929. באותה שנה החל ללמוד משפטים באוניברסיטה הפאנאמריקאית במקסיקו סיטי, ובהמשך השלים לימודי תואר שני במינהל עסקים במכון מונטריי לטכנולוגיה והשכלה גבוהה.
עם סיום לימודיו עסק בעבודות שונות: הוא שימש כנוטריון, עבד בחברה לייצור חלקי חילוף לכלי רכב ובמשרד עורכי דין.
במהלך שנות ה-90 הגביר את פעילותו הפוליטית ב-PRI, ובין 1993 ל-1998 מונה לראש הסגל של השר לפיתוח כלכלי בממשלת מדינת מקסיקו, מונטיאל רוחאס.
בשנת 2001 מונה לסגן שר הפנים של מדינת מקסיקו, ולאחר מכן מילא תפקידים נוספים במדינת מקסיקו: נשיא מועצת המנהלים של הביטוח הלאומי, נשיא המועצה לבריאות וסגן נשיא המערכת הלאומית לפיתוח המשפחה.
בשנת 2005 נבחר פניה נייטו למושל מדינת מקסיקו, המאוכלסת שבמדינות המרכיבות את מקסיקו.
במהלך קמפיין הבחירות שלו חתם פניה נייטו אצל נוטריון על מסמך בשם "608 ההתחייבויות", שכלל 608 תוכניות אותן התחייב ליישם במהלך כהונתו.
בין היתר, התחייב לסלול כבישים מהירים חדשים, להקים בתי חולים ולהקים מערכות חדשות להובלת מי שתייה.
עם סיום כהונתו, ועל רקע התמודדותו בבחירות לנשיאות מקסיקו בשנת 2012, הפכה שאלת מידת עמידתו בהתחייבויותיו אלו לסוגיה מרכזית בבחירות.
מפלגת PRI טענה כי פניה נייטו עמד בכל התחייבויותיו, ופרסמה נתונים על כך.
יריבתה הפוליטית, מפלגת הפעולה הלאומית (PAN) טענה כי הנתונים הוצגו באופן מגמתי וחלקי.
בין אם מילא אחר כל התחייבויותיו ובין אם לא, בתקופת כהונתו של פניה נייטו ניכרה השקעה רבה בתשתיות במדינת מקסיקו.
לצד הקמת כבישים מהירים חדשים, נחנכו גם מערכת אוטובוסים מהירה ורכבת פרוורית המקשרות בין ערי המדינה לבין מקסיקו סיטי, ומשרתות כ-300,000 נוסעים מדי יום.
196 בתי חולים ומרכזים רפואיים הוקמו ברחבי המדינה בתקופת כהונתו, ומספר הרופאים במדינה הגיע לראשונה לשיעור העונה על דרישות ארגון הבריאות העולמי - רופא ל-1,000 תושבים.
שיעורי התמותה במדינה ירדו משמעותית: מספר מקרי המוות כתוצאה ממחלות במערכת הנשימה ירד ב-55%, מקרי המוות מדיזנטריה ירדו ב-68% ושיעור התמותה כתוצאה מסרטן צוואר הרחם ירד ב-25%.
ב-2006 פרצו מהומות בעיירה סן סלוודור אטנקו, על רקע כוונת הממשלה הפדרלית לפנות תושבים מבתיהם לשם הקמת נמל תעופה.
שניים מהמפגינים נהרגו, חלק מהמפגינים ספגו אלימות קשה, וכמה מהעצורות אף הותקפו מינית בידי שוטרים.
ארגונים חברתיים וארגוני זכויות אדם מתחו ביקורת על פניה נייטו ועל השימוש המופרז בכוח נגד המפגינים.
פניה נייטו אמר כי אינו מצדיק את התנהגות השוטרים שחרגו מסמכותם, וכי כל התלונות יחקרו בשקיפות מלאה, אך גיבה את המשטרה, וציין כי לא התקבלה בפרחים כי אם בבקבוקי תבערה, ופעולותיה נדרשו לשם השבת הסדר על כנו.
ב-27 בנובמבר 2011 הכריז פניה נייטו על כוונתו להתמודד על תפקיד נשיא מקסיקו מטעם מפלגת PRI.
ימים ספורים קודם לכן הסיר הסנאטור מנילו פביו בלטרונס את מועמדותו, ובכך נסללה דרכו של פניה נייטו לקבל את המועמדות מטעם מפלגתו.
במהלך מערכת הבחירות פעלה נגד מועמדותו של פניה נייטו תנועת המחאה יו סוי 132 (Yo Soy 132).
חברי התנועה הביעו את התנגדותם למועמדותו בשל אירועי סן סלבדור אטנקו ב-2006. כן טענו חברי התנועה כי הסיקור התקשורתי במדינה במהלך הבחירות מוטה לטובתו של פניה נייטו.
בבחירות שנערכו ב-1 ביולי 2012 זכה פניה נייטו ב-38.2% מקולות הבוחרים, וגבר על יריביו אנדרס מנואל לופס אוברדור ממפלגת המהפכה הדמוקרטית הסוציאל-דמוקרטית (31.6%), חוספינה ואסקס מוטה ממפלגת הפעולה הלאומית הימנית (25.4%) וגבריאל קאדרי דה לה טורה ממפלגת הברית החדשה הליברלית (2.3%).
בהתאם לחוקת מקסיקו, די היה בכך כדי להכריז על פניה נייטו כנשיא, ולא נדרש סיבוב בחירות נוסף.
עם ניצחונו של פניה נייטו, שבה מפלגת ה-PRI לשלטון, לאחר 12 שנים באופוזיציה, ולאחר שהנהיגה את המדינה במשך 71 שנים ברציפות, בין 1929 ל-2000. המפלגה גם התחזקה בקונגרס: היא זכתה ב-241 מתוך 500 המושבים בבית הנבחרים (לעומת 106 בבחירות הקודמות) וב-52 מתוך 128 המושבים בסנאט.
לופס אוברדור טען לאי סדרים במהלך הבחירות, ודרש לספור מחדש את הקולות.
ועדת הבחירות הורתה על ספירה מחדש של למעלה ממחצית מהקלפיות, ואף שנמצאו אי התאמות מסוימות, לא היה בכך כדי לשנות את התוצאה הסופית, וב-6 ביולי הוכרז פניה נייטו כמנצח.
ב-12 ביולי עתר לופס אוברדור לטריבונל הבחירות הפדרלי, בטענה כי הופר סעיף 41 לחוקה המקסיקנית, הקובע כי הבחירות צריכות להיות חופשיות ושוויוניות.
לופס אוברדור טען כי התקשורת לא סיקרה את המועמדים השונים באופן הוגן, כי מפלגת PRI קנתה קולות והעבירה למצביעים פתקי הצבעה מסומנים מראש, וכן כי חרגה ב-1000% מתקציב הבחירות המותר.
כן האשים לופס אוברדור את פניה נייטו בהלבנת הון באמצעות קרנות שונות כדי לממן את קמפיין הבחירות שלו.
ב-30 באוגוסט דחה הטריבונל את העתירה, מחוסר ראיות מספיקות.
לופס אוברדור הודיע כי לא יכיר בניצחונו של פניה נייטו.
בסקרי דעת קהל שנערכו זמן קצר אחרי תחילת כהונתו נרשמה חוסר שביעות רצון כללית מהתנהלותו של נייטו, והחלה מחאה נגד המדיניות הכלכלית של הממשלה.
המחאות התגברו לאחר חטיפת הסטודנטים באיגואלה ב-2014.
פניה נייטו נישא ב-1993 למוניקה פרטליני, ולזוג נולדו שלושה ילדים.
פרטליני מתה בשנת 2007 מהתקף אפילפטי.
ב-2008 החל פניה נייטו במערכת יחסים עם השחקנית אנחליקה ריוורה.
השניים נישאו ב-2011. במהלך נישואיו הראשונים ניהל פניה נייטו מערכות יחסים עם לפחות שתי נשים.
כתוצאה ממערכות יחסים אלה נולדו לו שני ילדים נוספים.
אחד הילדים מת, וזהות אמו אינה ידועה.
פניה נייטו תומך כלכלית בילד השני, שנולד בשנת 2005, אך אינו בקשר עמו.
אנריקה רוטנברג (נולד ב-12 באוגוסט 1948) הוא מפיק קולנוע, במאי קולנוע ותסריטאי ישראלי.
אנריקה רוטנברג נולד בארגנטינה למשפחה שבבעלותה היה תיאטרון.
אמו נפטרה כשהיה בן 3, ובגיל 13, אחרי שאמו החורגת התאבדה, הוא עלה לישראל לבד, לכפר הנוער אלוני יצחק.
לאחר שירותו בצה"ל חזר לארגנטינה.
בעקבות אחיו הגדול שהיה פעיל במפלגה הקומוניסטית, הצטרף למפלגה ושימש כמנהל עסקיה.
לצורך מימון המפלגה היא עסקה במתן הלוואות בריבית.
בעקבות השלטת המשטר הצבאי בארגנטינה ב-1976 חזר לישראל.
כשחזר לישראל, נכנס לשותפות עם ברוך חבס בחברה קבלנית חדשה, ויחד עם חבריו סרג'יו דיזנהויז ודני דוד הקימו את חברת "סאדאב" (ראשי תיבות של סרג'יו, אנריקה, דני וברוך).
בשנות ה-80 של המאה ה-20 בנתה החברה אלפי דירות, בין השאר בקריית בן-גוריון בחולון בשותפות עם שמואל דנקנר, הקימה בניין משרדים באזור, והקימה את מרכז "קניותר" בנס ציונה, אחד הקניונים הראשונים שנבנו בישראל.
ב-2005 מכרו את הקניון לפי שווי נכס של 24 מיליון דולר.
רוטנברג נכנס גם לעסקי הנעליים, שרכש ב-1979 את הזכויות לייצור מותג הנעלים הצרפתי "קיקרס" (Kickers) בישראל, בשותפות עם חברת "המגפר" הם יוצרו במפעל בירושלים.
בעל חנות נעליים ברמת גן, שלו מכר את סחורתו, הציג בפניו את בנו, עמוס גוטמן, ורוטנברג החליט להשקיע בהפקת סרטו של הבן, "נגוע".
הסרט לא הצליח מסחרית, אך רוטנברג השקיע בסרט נוסף של גוטמן, "בר 51".
סרט שלישי שהפיק רוטנברג, ושכנע את גוטמן לביים אותו, הוא "חימו מלך ירושלים", על פי ספר מאת יורם קניוק.
הסרט הבא שהפיק היה "המיועד", בבימוי דניאל וקסמן שזכה להקרנת בכורה בפסטיבל הקולנוע בקאן.
בשנת 1992 כתב את התסריט של סרט הקולנוע המצליח "נקמתו של איציק פינקלשטיין" יחד עם אסטבן גוטפריד וגם ביים את הסרט, שבו שיחקו אסטבן גוטפריד, משה איבגי, דבורה קידר ושמיל בן ארי.
הסרט נחל הצלחה, ובטקס פרסי אופיר לאותה שנה גרף שבעה פרסים, בהם פרס הסרט הטוב ביותר, פרס הבמאי הטוב ביותר ופרס התסריט הטוב ביותר.
בשנת 1993 רוטנברג עבר להתגורר בקובה שם עסק בעסקי נדל"ן בשותפות עם איש המוסד לשעבר רפי איתן.
חברה של איתן בשם "GBM - GRUPO BM" בקובה עסקה בתחומים מגוונים, כולל: נדל"ן, חקלאות, תעשייה, מסחר והיי-טק.
GBM רכשה שטחים לגידול קני סוכר בקובה, אחר כך גם שטחי פרדסים, והסתייע בחברת אגרקסקו הישראלית כדי לשווק את הפרי לאירופה ולשבור את האמברגו האמריקאי על האי.
בסוף שנות ה-90 החלה להקים בשותפות עם הממשלה הקובנית ואיש העסקים הרצל חבס (בנו של ברוך חבס), את ה"מירמאר טרייד סנטר" - מרכז עסקי ומסחרי רחב היקף בהוואנה, הכולל 18 בניינים, בהשקעה של כ-200 מיליון דולר.
במהלך השנים נפוצו שמועות רבות על קשריו של רפי איתן עם פידל קסטרו, אך הוא הכחיש אותם.
אך במאי 2006, כשר בממשלת ישראל נפגש עמו בגלוי לראשונה.
בפברואר 2019, חשף רוטנברג, כי הם נפגשו עם קסטרו פעמים רבות, ולמעשה כל משא ומתן על עסקים במדינה התנהל איתו ישירות.
ולאחר שראול קסטרו מונה לנשיא, ממשלת קובה לא חידשה את החוזים עם חברת GBM והוא חזר לישראל.
בשנת 2013 פתח בתל אביב, לקראת חזרתו לישראל, סטודיו שבו מוצגים צילומי סטילס שלו.
"חימו מלך ירושלים", בבימוי עמוס גוטמן (1987)
"המיועד", בבימוי דניאל וקסמן (1989)
"נקמתו של איציק פינקלשטיין" (1993)
אנריקה קוֹיַאר מוֹנְטֶרוּבִאוֹ (בספרדית: Enrique Collar Monterrubio; 2 בנובמבר 1934 – 29 בדצמבר 2025) היה כדורגלן ספרדי, ששיחק בעמדות הקיצוני והחלוץ.
קויאר נחשב משחקניה הבולטים ביותר של קבוצת אתלטיקו מדריד בכל הזמנים.
קויאר שיחק במחלקת הנוער של "אימפריאל" המקומית, ולאחר מכן הצטרף למחלקת הנוער של הקבוצה ממדריד "פנייה נוריט".
לאחר שנצפה על ידי סקאוט של קבוצת אתלטיקו מדריד, בשנת 1949, הצטרף קויאר למחלקת הנוער של הקבוצה.
בשנת 1952, לאחר 3 עונות במחלקת הנוער, הושאל קויאר לעונה לקבוצת קדיס מהליגה השלישית, וסייע לה לסיים באותה עונה במקום ה-3 בליגה.
בשנת 1953 חזר קויאר לאתלטיקו.
קויאר ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה בתאריך ה-13 בספטמבר, בהפסד קבוצתו בתוצאה 1–3 נגד אספניול.
באותה עונה שיחק קויאר בסך הכל שלושה משחקי ליגה.
עם תחילת עונת 1954/1955 הושאל קויאר לקבוצת ריאל מורסיה, ששיחקה באותה העת בליגת המשנה.
הוא שיחק 11 משחקים בחצי עונה, ולאחר מכן חזר לאתלטיקו, בתקווה לקבל דקות משחק.
בעונה שלאחר מכן כבר הפך קויאר לשחקן מוביל בהרכב הקבוצה.
בעונת 1959/1960 זכה קויאר עם אתלטיקו בגביע המלך הספרדי, שהיה הגביע הראשון של הקבוצה.
בעונה שלאחר מכן זכתה הקבוצה פעם נוספת בתואר.
בעונת 1961/1962 זכתה אתלטיקו בתואר האירופי הראשון שלה, בגביע אירופה למחזיקות גביע.
קויאר זכה עם אתלטיקו בגביע פעם נוספת בעונת 1964/1965, ועונה לאחר מכן כבר זכה באליפות ספרד.
באתלטיקו שיחק קויאר 16 עונות, ולזכותו מספר ההופעות השני הגבוה ביותר בקבוצה בכל הזמנים, עם 470 הופעות בכל המסגרות, ביניהן 353 הופעות בליגה.
בנוסף הבקיע קויאר 105 שערים בכל המסגרות, ו-72 בליגה.
בתקופתו באתלטיקו נחשב קויאר לאחד השחקנים הטובים ביותר, והוביל יחד עם חואקין פיירו, שיצרו יחד את חוליית ההתקפה, בין הטובות ביותר שידעה הקבוצה.
בנוסף, יחד עם הקשרים מיגל ג'ונס ואדלרדו רודריגס, המשיך קויאר להיות שחקן משפיע במועדון עד לעזיבתו לולנסיה.
קויאר כבש את השער ה-9 במשחק של אתלטיקו נגד הרקולס אליקנטה בעונת 1955/1956. המשחק נגמר בניצחון 0–9 לאתלטיקו והיה הניצחון בהפרש הגבוה ביותר שניצחה אתלטיקו אי פעם.
בשנת 1969 עבר קויאר לולנסיה, ולאחר עונה אחת במדי הקבוצה פרש קויאר ממשחק פעיל.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל הצטרף קויאר לדירקטוריון במועדון אתלטיקו מדריד.
הופעת הבכורה של קויאר במדים הלאומיים הייתה ב-19 ביוני 1955, במשחק ידידות נגד .
במשחק זה הבקיע קויאר גם את שער הבכורה בנבחרת.
קויאר השתתף עם נבחרת ספרד במונדיאל 1962 בצ'ילה, כאשר המשחק היחיד בו לקח חלק היה המשחק נגד .
לזכות קויאר 16 הופעות ו-4 שערים במדים נבחרת ספרד.
אֶנְרִיקֵה סֵרֵסוֹ טוֹרֶס (נולד ב-27 בפברואר 1948 במדריד שבספרד) הוא נשיאהּ הנוכחי של אתלטיקו מדריד, מאז שנבחר לתפקיד בשנת 2003. בנוסף הוא גם מפיק סרטים ואיש עסקים, והבעלים של ערוץ הטלוויזיה 8מדריד.
משנת 1987, מרגע בחירתו של חסוס חיל לנשיאות אתלטיקו מדריד, נבחר סרסו לסגן הנשיא.
ב-30 במאי 2003, לאחר קנסות ודוחות רבים שצבר חיל, הוא הודיע על התפטרותו מהמועדון.
לאחר התפטרותו של חיל, נערכו בחירות לנשיאות המועדון.
בבחירות אלו ניצח סרסו ונבחר לנשיא אתלטיקו.
בתחילת כהונתו של סרסו נבחר בנו של חסוס חיל, מיגל אנחל חיל, למנכ"ל המועדון.
בחירה זו עוררה ביקורות רבות, בעיקר משום שמשפחתו של חיל היא בעלת המניות העיקרית במועדון.
בשנת 2007, לאחר שנים רבות שלא שיחקה הקבוצה בזירה האירופית, החליט סרסו על הוצאת כספים רבים בשביל לחזור לאירופה.
בשנת 2006 נרכש סרחיו אגוארו, ובשנת 2007, לאחר מכירתו של פרננדו טורס, קיבלה הקבוצה כספים רבים שאפשרו לה לרכוש שחקנים חדשים, ביניהם, דייגו פורלאן, סימאו וחוסה אנטוניו רייס.
בעונת , לאחר 10 שנים שלא שיחקה במפעל זה, העפילה אתלטיקו לליגת האלופות, בהדרכת המאמן חאבייר אגירה.
בעונת זכתה הקבוצה בליגה האירופית, לאחר שניצחה 1-2 את פולהאם בגמר.
זה היה התואר הראשון של המועדון מאז שנת .
לאחר הזכייה בליגה האירופית שיחקה הקבוצה נגד אינטר מילאנו במסגרת הסופר קאפ האירופי, בו ניצחה אתלטיקו 0-2, משערים של רייס ואגוארו.
בעונת זכתה אתלטיקו פעם נוספת בליגה האירופית, לאחר ניצחון 0-3 על אתלטיק בילבאו בגמר.
מי שסייע לקבוצה לזכות במפעל זה היה רדאמל פלקאו, שנרכש בעונה שלפניה ב-40 מיליון יורו, והוא השחקן היקר ביותר שנרכש על ידי המועדון.
לאחר זכייה זו שיחקה הקבוצה שוב בסופר קאפ האירופי, בו ניצחה 1-4 את צ'לסי.
בעונת , ניצחה אתלטיקו את ריאל מדריד 1-2 בגמר גביע המלך, במשחק מתוח, שיצאו בו 2 כרטיסים אדומים, אחד לכל קבוצה.
היה זה הניצחון הראשון של אתלטיקו על ריאל מזה 14 שנים.
בעונת זכה עם אתלטיקו באליפות ספרד ראשונה כנשיא.
כמו כן, העפילה הקבוצה לגמר ליגת האלופות בו הפסידה 4-1 ליריבתה העירונית ריאל.
תארים עם אתלטיקו מדריד כנשיא
הליגה האירופית - , ,
הסופר קאפ האירופי - ,
סרסו החל את הקריירה הקולנועית שלו בשנת 1971, כעוזר צלם בסרט הקולנועי "בוא לגרמניה, פפה".
שלוש שנים לאחר מכן ביים את סרטו היחיד כבמאי עד היום, "אלמריה".
החל משנות ה-90 החל סרסו להפיק סרטים שונים.
עד אז בעיקר היווה עוזר צלם בסטים של סרטים שונים.
החל משנת 1998 משמש סרסו כנשיא EGEDA, ארגון המפגיש יוצרי סרטים מספרד וממספר מדינות באמריקה הלטינית.
בחודש נובמבר 2010 זכה סרסו בפרס למפיק הסרט הטוב ביותר, בפסטיבל הסרטים בהואלבה, לסרט "נקמה של איירה נצלן" (בספרדית:"La venganza de Ira Vamp").
אנריקה אדריאנו בוס (בפורטוגזית: Henrique Adriano Buss; נולד ב-14 באוקטובר 1986 בפרנה שבברזיל) הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת הבלם.
אנריקה החל את הקריירה שלו בקוריטיבה.
בשנת 2008, לאחר דיווחים בתקשורת, הוא חתם בברצלונה.
ברצלונה הסכימה להחתים את אנריקה מפלמיירס עבור 8 מיליון €, עם תוספות בונוסים של 2 מיליון €, על חוזה של חמש שנים בחסות המועדון כאשר הוא יושאל לבאייר לברקוזן.
אנריקה ערך 27 הופעות בעונתו הראשונה והיחידה במדי לברקוזן, באותה עונה, הוא הגיע עמם לגמר הגביע הגרמני 2008-09. הוא חזר לברצלונה ביוני 2009 וקיבל את חולצתו בברצלונה עם המספר 23. ב-31 באוגוסט 2009, עוד לפני ששיחק משחק רשמי במדי ברצלונה, אנריקה הושאל לראסינג סנטנדר.
ההשאלה חודשה ב-26 ביולי 2010 לעוד עונה בראסינג.
ב-2 ביוני 2012 ברצלונה סיימה את החוזה עם אנריקה ששוחרר.
אנריקה התאחד מחדש עם פלמיירס ועבר לקבוצה לאחר העברה בעונת 2011-12. במהלך טורניר הגביע הברזילאי 2012, המאמן לואיס פליפה סקולארי שם את אנריקה בעמדת הקשר והשחקן פרח בעמדה החדשה, עם זכייתם של פלמיירס בגביע.
אנריקה גם הפך לקפטן השני בסגל הקבוצה אחרי מרקוס אסונסאו.
ב-30 בינואר 2014, אנריקה חתם רשמית בנאפולי מהסרייה א'.
הוא הועבר עבור 4 מיליון € לחוזה של שלוש וחצי שנים.
ב-3 במאי, הוא זכה עם נאפולי בגביע האיטלקי ושיחק את כל 90 הדקות במשחק הגמר שהסתיים בניצחון 3-1 נגד פיורנטינה.
ב-11 בינואר 2016 חתם לשנתיים בפלומיננסה.
ב-21 במרץ 2008, אנריקה קיבל את זימונו הראשון לנבחרתו הלאומית, לאחר שהמגן חואן הוצא מהסגל עקב פציעה בקרסולו.
ב-16 באפריל 2013, אנריקה זומן שוב, הפעם על ידי לואיס פליפה סקולארי, מאמנו הקודם בפלמיירס, למשחק ידידות נגד נבחרת צ'ילה ב-24 באפריל במינייראו, אך ב-19 באפריל במשחקם של פלמיירס נגד טיחואנה, אנריקה הוצא מהרשימה ובמקומו רודריגו מולדו זומן.
באותו היום, CONMEBOL הזיזה את משחקה של פלמיירס, ואנריקה זומן מחדש ומולדו נשאר ברשימה.
ב-7 במאי 2014, הוא נבחר להיות חלק מסגל נבחרת ברזיל למונדיאל 2014 שנערך בארץ מולדתו.
אנריקה ארנסטו "קיקה" וולף דוס סנטוס (בספרדית: Enrique Ernesto "Quique" Wolff Dos Santos; נולד ב-21 בפברואר 1949) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הבלם, וכיום עיתונאי ופרשן כדורגל ברשת ESPN.
וולף שיחק בליגות הבכירות בארגנטינה ובספרד, וייצג את נבחרת ארגנטינה בין היתר במונדיאל 1974.
וולף החל את הקריירה המקצוענית בגיל 18 במדי קבוצת ראסינג קלוב.
הוא רשם את הופעת הבכורה במדי הקבוצה ב-16 ביולי 1967, מול בוקה ג'וניורס.
וולף שיחק בקבוצה עד לשנת 1972, ורשם במדיה 165 הופעות ליגה, בהן כבש 31 שערים.
ב-1973 עבר וולף לריבר פלייט, ושיחק במדיה עד לקיץ 1974.
לקראת עונת הצטרף וולף לקבוצת לאס פאלמס מהליגה הספרדית.
הוא שיחק במדיה במשך שלוש עונות, בהן היה שחקן הרכב משמעותי תחת שלושה מאמנים שונים.
לקראת עונת , הצטרף וולף לריאל מדריד של המאמן לואיס מולוני.
הוא היה לבורג משמעותי בחוליית ההגנה, וזכה עם קבוצתו בשתי אליפויות רצופות.
בשנת 1979 חזר לארגנטינה, כשחתם במדי ארחנטינוס ג'וניורס, שם שיתף פעולה עם דייגו מראדונה.
וולף רשם רק שמונה הופעות ליגה במדי הקבוצה, עד שפרש באופן זמני מכדורגל.
הוא חזר למגרשים כעבור שנתיים, כשחתם במדי טיגרה מליגת המשנה הארגנטינאית.
לאחר שבע הופעות במדי הקבוצה, פרש באופן סופי ממשחק בגיל 32.
וולף החל את הקריירה הבינלאומית עם נבחרת ארגנטינה הצעירה, שזכתה באליפות אמריקה הדרומית עד גיל 20 בשנת 1967.
את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ארגנטינה רשם וולף בשנת 1972, ושנתיים אחר כך נכלל בסגל של ולדיסלאו קאפ למונדיאל 1974 בגרמניה המערבית.
הוא פתח בכל שלושת משחקיה של ארגנטינה בשלב הבתים הראשון, מול , ו.
בפתיחת שלב הבתים השני, פתח וולף בהרכב אך הוחלף במחצית, בדרך לתבוסה 4-0 ל.
הוא לא שותף בהפסד 2-1 ל, והוביל את ארגנטינה כקפטן למשחקה האחרון בטורניר, 1-1 עם .
וולף סיים באותה שנה את הקריירה הבינלאומית הקצרה שנמשכה שנתיים בלבד, ובה צבר 27 הופעות ושער אחד במדי ארגנטינה.
נבחרת ארגנטינה עד גיל 20
אנריקה פרננדס ויולה (בספרדית: Enrique Fernández Viola, 10 ביוני 1912 – 6 באוקטובר 1985) היה כדורגלן ומאמן אורוגוואי.
כשחקן, שיחק כחלוץ בקבוצות נסיונל, טאז'רס, אינדפנדיינטה וברצלונה.
בנוסף, זכה עם נבחרת אורוגוואי בקופה אמריקה 1935. כמאמן, זכה פעמיים באליפות אורוגוואי עם נסיונל ובאליפויות ספרד, אחת עם ברצלונה ושנייה עם ריאל מדריד.
הוא המאמן היחיד שזכה עם שתי קבוצות אלה באליפות ספרד.
פרננדס, ששיחק כחלוץ, החל את הקריירה שלו בנסיונל, קבוצה מעיר הולדתו, מונטווידאו.
ב-1931 עזב לתקופה קצרה כדי לשחק בארגנטינה, לפני שחזר לנסיונל ב-1932. בקדנציה השנייה שלו במועדון עזר לו לזכות פעמיים באליפות אורוגוואי.
בינואר 1935, בעודו שחקן של נסיונל, סייע לנבחרת אורוגוואי לזכות באליפות דרום אמריקה בכדורגל 1935. הוא פתח בשלושת משחקי הנבחרת בטורניר, בכולם ניצחה נבחרתו.
בהמשך השנה הצטרף פרננדס לברצלונה שבספרד.
תחילה תחת המאמן פרנץ פלאטקו ומאוחר יותר תחת המאמן פטריק אוקונל, שיחק לצד שחקנים כחואן חוסה נוגס וז'וזפ אסקולה.
את הופעת הבכורה בליגה הספרדית ערך פרננדס במחזור הראשון לעונת 1935/1936, בהפסד 1-0 לאספניול ב-10 בנובמבר 1935. במשחקו השני בליגה הבקיע שער בכורה בטורניר, בניצחון 5-1 על אתלטיקו מדריד.
בהמשך כבש שלושער לרשתה של אוססונה, בניצחון ברצלונה 5-0 ב-29 במרץ 1936, ובמחזור הבא הבקיע את שני שערי קבוצתו, שהפסידה 5-2 לאתלטיק בילבאו.
במשחקו האחרון בליגה הספרדית, ב-19 באפריל, הבקיע שער בתיקו 2-2 עם הרקולס.
בסך הכול הבקיע 8 פעמים ב-17 משחקי ליגה בהם שותף, וברצלונה הגיעה למקום ה-5. פרננדס לקח חלק בזכייתה של ברצלונה באליפות קטלוניה לאותה עונה.
הוא עזר לברצלונה להגיע לגמר הגביע הספרדי.
בגמר, שנערך ב-21 ביוני 1936, פתח בהרכב, וברצלונה הפסידה 2-1 לריאל מדריד.
במהלך תקופתו בברצלונה השתתף ב-3 משחקי ידידות של נבחרת קטלוניה, על אף שלא היה קטלאני.
במהלך קיץ 1936, בה הכדורגל בספרד היה בפגרה, שהה פרננדס במונטווידאו.
מלחמת האזרחים הספרדית פרצה במהלך זמן זה, והמועדון המליץ לו להישאר באורוגוואי.
משום כך, חזר פרננדס לנסיונל.
כעבור שנה, ב-1937, נאלץ לפרוש ממשחק לאחר שסבל מפציעה חמורה בברכו הימנית, כשהוא בן 24 בלבד.
ב-1946 החל פרננדס בקריירת אימון, עת התמנה לתפקיד המאמן בקבוצתו כשחקן, נסיונל.
כבר בעונתו הראשונה בקבוצה הדריך אותה לזכייה באליפות אורוגוואי.
ב-1947 שב לברצלונה כמאמן, במקומו של ז'וזפ סמיטייר שעזב בתום 3 עונות כמאמן.
בעונת 1947/1948 בלטו בקבוצתו השחקנים חואן ולסקו, ססאר, ז'אומה אליאס, קורטה ואסטניסלאו באזורה.
בתום העונה זכתה ברצלונה באליפות ספרד, כשהקבוצה סופגת את כמות השערים הקטנה ביותר וכובשת את כמות השערים הגבוהה ביותר מבין קבוצות הליגה.
בעונה הבאה נשמר השלד של הקבוצה, ופרננדס הצליח להדריך את המועדון לזכייה שנייה ברציפות באליפות, לראשונה בתולדותיו.
ססאר היה המוציא לפועל העיקרי של הקבוצה, ועם 27 שערים היה מלך השערים של הליגה הספרדית.
כמו כן זכתה הקבוצה בקופה אווה דוארטה לאחר שניצחה את סביליה בתוצאה 1-0. בקיץ 1949 זכה עם ברצלונה במהדורה הראשונה של הגביע הלטיני.
מנקודה זו הידרדר מצבה של ברצלונה.
בקופה אווה דוארטה הובסה על ידי ולנסיה בתוצאה 7-4. בעקבות שני הפסדים, הראשון בתוצאה 3-2 בקלאסיקו מול ריאל מדריד והשני בתוצאה 5-2 לסביליה ב-22 בינואר 1950, ירדה הקבוצה למקום ה-8, 6 נקודות מאחורי המקום הראשון, ופרננדס פוטר מתפקידו.
החליפו המאמן רמון ליורנס, שוער ברצלונה בעבר, שעזר לקבוצה לעלות למקום ה-5 בסוף העונה, 4 מאחורי האלופה אתלטיקו מדריד.
פרננדס חזר לאורוגוואי והתמנה למאמן נסיונל פעם נוספת, שם עבד בין 1950 ל-1952 וזכה פעם נוספת באליפות אורוגוואי.
לקראת עונת 1953/1954 החל לעבוד בריאל מדריד, יריבתה של ברצלונה בספרד.
עמו הצטרף לקבוצה אלפרדו די סטפנו, החלוץ הארגנטינאי המוכשר.
עם שחקנים בולטים נוספים כגון פרנסיסקו חנטו, מיגל מוניוס, רוקה אולסן ולואיס מולווני, זכתה ריאל מדריד באליפות ספרד לראשונה מזה 20 שנים, עם יתרון 4 נקודות על פני ברצלונה שסיימה במקום ה-2. די סטפנו היה מלך שערי הליגה עם 27 כיבושים.
פרננדס עזב את ריאל מדריד באמצע עונת 1954/1955, אף על פי שהקבוצה הובילה את הליגה הספרדית.
חוזהו הותר בהסכמה הדדית עם הנהלת המועדון בדצמבר 1954. חוסה ויילונגה תפס את מקומו והדריך את מדריד לזכייה באליפות שנייה ברציפות.
לאחר מכן עבר לאמן את קולו-קולו הצ'ילאנית, אותה הדריך לזכייה באליפות צ'ילה.
תוך שנה עבר פעם נוספת, לספורטינג ליסבון הפורטוגלית, שם עבד במשך שנתיים.
בתחילת עונת 1959/1960 הצטרף לריאל בטיס הספרדית, ששיחקה בליגה הראשונה.
הוא פוטר לאחר שבטיס הפסידה בדרבי העירוני לסביליה ב-15 בנובמבר 1959, הפסד שבעקבותיו ירדה הקבוצה למקום ה-13, שמוביל לפלייאוף לירידה לליגה השנייה.
הוא הוחלף על ידי סבינו ברינגה, שהצליח להרים את הקבוצה למקום ה-7.
תפקידו הבא היה בתור מאמן נבחרת אורוגוואי.
הוא אימן את הנבחרת במהלך שני משחקים במוקדמות מונדיאל 1962 נגד .
לאחר מכן אימן את חימנסיה לה פלאטה ואת ריבר פלייט הארגנטינאיות ואת פלסטינו לפרקים קצרים.
ב-1966 וב-1967 אימן בשתי הזדמנויות שונות וקצרות את חימנסיה לה פלאטה שוב.
בהמשך, לאחר קופה אמריקה 1967, שב לנבחרת אורוגוואי, עליה היה אחראי עד 1969, טרם החלו מוקדמות מונדיאל 1970.
פרננדס נפטר ב-6 באוקטובר 1985 במונטווידאו, עיר הולדתו.
אנריקו "ריקי" אלברטוסי (באיטלקית: Enrico Albertosi; נולד ב-2 בנובמבר 1939) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת השוער.
אלברטוסי שיחק במהלך הקריירה בקבוצות הסרייה א' פיורנטינה, קליארי ומילאן.
הוא הוביל את שלושתן לזכייה בתארים ושיחק מעל ל-100 הופעות ליגה בכל אחת מהקבוצות.
הוא היה שוערה של נבחרת איטליה בטורנירי מונדיאל 1966 ומונדיאל 1970, בו הגיעה למשחק הגמר.
הוא נכלל בסגל הנבחרת בשני טורנירי מונדיאל נוספים בהם לא שותף, כמו כן נכלל בסגל המנצח של איטליה ליורו 1968.
אלברטוסי החל את קריירת המשחק בקבוצת הנוער של ספציה.
הוא עלה לקבוצה הבוגרת בעונת , ורשם שש הופעות במדי הקבוצה בליגה הרביעית, בדרך להעפלה לליגה השלישית.
לאחר עונה אחת בלבד בספציה בליגות הנמוכות, עבר אלברטוסי לפיורנטינה מהסרייה א'.
הופעת הבכורה שלו הייתה במשחק החוץ מול רומא ב-18 בינואר 1959, והוא שמר על רשת נקייה במשחק שהסתיים בשוויון 0-0. בעונותיו הראשונות שימש כשוער מחליף בלבד לג'וליאנו סארטי, ובחמש העונות הראשונות שלו בקבוצה רשם, במצטבר, שלושים הופעות ליגה.
עם זאת, אלברטוסי היה שותף פעיל להצלחותיה של פיורנטינה במפעלי הגביע המקומיים והאירופים.
בעונת עמד בשערה של פיורנטינה ושמר על רשת נקייה בניצחון בגמר הקופה איטליה, 2-0 על לאציו.
באותה עונה זכתה פיורנטינה בטורניר הבכורה של גביע אירופה למחזיקות גביע, אליו העפילה בזכות השתתפותה בגמר עונה קודם לכן מול יובנטוס.
על אף שהפסידה בגמר, פיורנטינה ייצגה את איטליה במפעל בשל זכייתה של יובנטוס באליפות איטליה והשתתפותה בגביע אירופה לאלופות.
אלברטוסי ופיורנטינה העפילו עד למפגש הגמר הכפול מול גלאזגו ריינג'רס, שם גברו עליהם פעמיים, 2-0 בחוץ ו-1–2 בבית.
אלברטוסי פתח בשער פיורנטינה בשני המשחקים.
עונה אחר כך שוב העפילה פיורנטינה לגמר גביע אירופה למחזיקות.
במשחק הגמר הראשון שהסתיים בשוויון 1-1 עמד סארטי בשער הקבוצה, ובמשחק החוזר אלברטוסי פתח בשער במשחק בו הובסה פיורנטינה 0–3.
לקראת עונת , עם עזיבתו של סארטי לאינטר מילאנו, נבחר אלברטוסי להיות השוער הראשון של הקבוצה.
הוא נותר בקבוצה כשוער ראשון במשך חמש עונות נוספות, במהלכן זכה עמה פעם נוספת בגביע האיטלקי, לאחר ניצחון 1–2 בהארכה על קטנזארו בגמר של עונת .
בסך הכול שיחק אלברטוסי עשר עונות במדי פיורנטינה, במהלכן רשם 185 הופעות ליגה.
לקראת עונת עבר אלברטוסי לקליארי, בה כיכב באותה התקופה לואיג'י ריבה.
הוא החמיץ את הזכייה באליפות עם פיורנטינה באותה עונה, בה סיימה קליארי שנייה בטבלה.
אף על פי כן, עונה אחת אחר כך זכה אלברטוסי בתואר האליפות הראשון בקריירה, והראשון אי פעם בתולדות קליארי.
אלברטוסי, שפתח בכל שלושים משחקי הליגה של קבוצתו באותה עונה, קבע את השיא למספר הספיגות הנמוך ביותר באיטליה בעונה של 16 קבוצות, 11 שערי חובה בלבד בדרך לזכייה בתואר.
לאחר אותה עונה לא הצליחה קליארי לשחזר את הצלחתה.
אלברטוסי נותר השוער הבכיר בקבוצה במשך ארבע עונות נוספות, ובסך הכל היה השוער הראשון של הקבוצה במשך שש עונות, במהלכן החמיץ שלושה משחקי ליגה בלבד.
לאלברטוסי 177 הופעות ליגה במדי קליארי.
לקראת עונת נמכר אלברטוסי למילאן.
אלברטוסי היה השוער הבכיר בקבוצה, ובמשך חמש עונות רצופות לא החמיץ ולו משחק ליגה אחד.
במהלך תקופה זו זכה אבלרטוסי עם הקבוצה בגביע האיטלקי לעונת , לאחר ששמר על רשת נקייה בניצחון 0–2 בגמר על אינטר בדרבי של מילאנו, ובאליפות איטליה השנייה בקריירה שלו והעשירית בתולדות מילאן בעונת .
ב-1980 נחשפה פרשת הטיית משחקים בכדורגל האיטלקי.
בין הקבוצות המואשמות הייתה מילאן, ובין המואשמים עצמם היה אלברטוסי, שנמצא אשם והורחק לתקופה של ארבע שנים מכל פעילות.
לאחר זכייתה של בטורניר מונדיאל 1982, הוחלט להמתיק את עונשו של אלברטוסי ולאפשר לו לחזור למגרשים לאחר הרחקה בת שנתיים.
הוא הצטרף לקבוצת אלפידיינסה מהליגה הרביעית ושיחק במדיה במשך שתי עונות, בהן רשם 44 הופעות.
בסיום עונת פרש אלברטוסי ממשחק פעיל בגיל 44.
אלברטוסי ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת איטליה ב-15 ביוני 1961, במשחק ידידות ביתי בו ניצחה איטליה 1–4 את .
בהמשך זומן על ידי פאולו מאצה וג'ובאני פרארי לסגל איטליה לקראת מונדיאל 1962, בו שימש שוער שלישי אחרי לורנצו בופון וקרלו מטרל ולא רשם דקות משחק בטורניר.
הופעתו השנייה בנבחרת נערכה רק כארבע שנים לאחר הופעת הבכורה שלו, במרץ 1965, ואת הופעתו הראשונה במשחק רשמי במדיה ערך ב-7 בדצמבר של אותה שנה, בניצחון 0–3 על במסגרת מוקדמות מונדיאל 1966.
אלברטוסי זומן על ידי אדמונדו פאברי לסגל איטליה לקראת מונדיאל 1966 באנגליה.
אלברטוסי פתח בהרכב הנבחרת בכל משחקיה בשלב הבתים, בו ניצחה 0–2 את אך הפסידה פעמיים בתוצאה 0–1 ל ול בדרך להדחה מאכזבת כבר בסיום שלב הבתים.
במסגרת מוקדמות יורו 1968 נטל אלברטוסי חלק פעיל בקמפיין האיטלקי.
הוא פתח בארבעה מששת משחקי שלב הבתים, ובמשחק הראשון בשלב רבע הגמר בו נוצחה איטליה 2–3 על ידי .
בהיעדרו של אלברטוסי ניצחה איטליה בגומלין 0–2 והעפילה לטורניר עצמו, אותו נבחרה לארח.
אלברטוסי זומן על ידי פרוצ'ו ולקארג'י לסגל איטליה לקראת טורניר הגמר כמחליפו של דינו זוף, ולא שותף במהלך הטורניר בו זכתה לבסוף איטליה לראשונה בתולדותיה בתואר אלופת אירופה.
לאורך כל תקופת כהונתו של ולקארג'י הוסיפו אלברטוסי וזוף לשחק לסירוגין בשערה של הנבחרת.
אלברטוסי היה שוערה הראשון של איטליה במונדיאל 1970 במקסיקו, ופתח בכל ששת משחקיה של איטליה בטורניר.
אלברטוסי שמר על רשת נקייה לאורך כל שלב הבתים, בו גברה איטליה 0–1 על , וסיימה בשוויון 0-0 מול ומול .
הוא ספג לראשונה ברבע הגמר מול המארחת , שעלתה ליתרון במשחק מול איטליה כבר בדקה ה-13, אך איטליה השלימה מהפך וניצחה 1–4 בסיום.
בחצי הגמר, במשחק שזכה לתואר "משחק המאה", גברה איטליה 3–4 על לאחר הארכה.
על אף שספג שלושה שערים במשחק, זכה אלברטוסי לשבחים על הופעתו בזכות מספר הצלות מרהיבות שרשם במהלך ההתמודדות.
במשחק הגמר לא יכל אלברטוסי מול התקפתה הקטלנית של , שניצחה במשחק 1–4 וזכתה בתואר.
אלברטוסי הוסיף לקחת חלק פעיל גם במוקדמות יורו 1972, ופתח בשני משחקי רבע הגמר מול .
לאחר שוויון 0-0 במשחק הראשון, הפסידה איטליה 1–2 בגומלין בבריסל ולא העפילה לטורניר הגמר.
הופעתו האחרונה של אלברטוסי בנבחרת נערכה כחודש אחר כך, במשחק ידידות בסופיה מול בולגריה שהסתיים בשוויון 1-1. בהמשך הוא זומן על ידי ולקארג'י לסגל איטליה למונדיאל 1974 בגרמניה המערבית, אך שימש כמחליף בלבד לזוף ולא זכה לשחק במהלך הטורניר.
בסך הכול רשם אלברטוסי 34 הופעות במדי נבחרת איטליה.
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםספציההליגה האיטלקית הרביעית60פיורנטינהסרייה א'50001304080330340330300250קליאריסרייה א'300300290290290300מילאןסרייה א'300300300300300200אלפידיינסההליגה האיטלקית הרביעית320120סך הכול בקריירה5820
אנריקה הראשון נולד ב-14 באפריל 1204 לאלפונסו השמיני, מלך קסטיליה ואלינור מאנגליה, מלכת קסטיליה, בתם של הנרי השני, מלך אנגליה ואלינור, דוכסית אקוויטניה.
בשנת 1214 מת אביו אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה, ואנריקה עלה לשלטון במקומו.
מכיוון שהיה צעיר שלטה אחותו ברנגלה כעוצרת בשמו.
בשנת 1215 התארס אנריקה עם מפאלדה מפורטוגל, בתו של סנשו הראשון, מלך פורטוגל, אך האירוסים בוטלו.
בשנת 1216 התארס אנריקה עם בת דודו סאנצ'ה, נסיכת הכתר של לאון, בתו של אלפונסו התשיעי, מלך לאון, אך הנישואים בוטלו על ידי האפיפיור אינוקנטיוס השלישי.
ב-6 ביוני 1217 נהרג אנריקה הראשון בפאלנסיה מאריח שנפל מהגג, ואחותו ברנגלה, מלכת קסטיליה עלתה לשלטון במקומו, אך זמן קצר לאחר מכן מסרה את השלטון לבנה פרננדו השלישי, מלך קסטיליה.
אנריקה הרביעי, מלך קסטיליה (5 בינואר 1425 - 11 בדצמבר 1474), היה מלך קסטיליה בין השנים 1454–1474, ולאחר מותו פרצה מלחמת הירושה הקסטיליאנית.
אנריקה הרביעי נולד בוואיאדוליד ב-5 בינואר 1425, והיה בנם של חואן השני, מלך קסטיליה ומריה מאראגון, מלכת קסטיליה, בתם של פרננדו הראשון, מלך אראגון ולאונור אורקה מקסטיליה, רוזנת אלבורקרקה.
בשנת 1444 קיבל אנריקה את התואר נסיך חאאן, ובשנת 1445 הביס את האצולה הקסטיליאנית בקרב אולמדו הראשון.
ב-20 ביולי 1454 מת אביו חואן השני, מלך קסטיליה, ואנריקה עלה לשלטון במקומו.
עם עלותו לשלטון גירש אנריקה את אחותו איזבלה ושאר קרוביו מהממלכה.
בשנת 1455 התחתן אנריקה עם ז'ואנה, נסיכת פורטוגל, בתו של דוארטה, מלך פורטוגל ואחותו של אפונסו החמישי, מלך פורטוגל, ועל ידי כך כרת ברית עם ממלכת פורטוגל.
בשנת 1458 מת אלפונסו החמישי, מלך אראגון, ואחיו חואן השני, מלך אראגון עלה לשלטון במקומו.
אנריקה תמך באצולה שהתנגדה לחואן, ואף תמך בהמשך בקרלוס, נסיך ויאנה, אולם לבסוף כרת עם חואן הסכם שלום.
בשנת 1461 בהיות איזבלה אחותו בסביבות גיל 10, החזירה אנריקה לקסטיליה תחת פיקוחו ההדוק.
בשנת 1462 פרצה מלחמת האזרחים הקטלונית, ואנריקה טען לזכותו לכתר ממלכת אראגון, אולם בשנת 1463 הגיע אנריקה להסכם עם חואן השני, וויתר על זכויותיו לכתר אראגון.
בשנת 1468 ביקשו אצילים למרוד באנריקה ולמנות את איזבלה למלכה במקומו, אך היא סרבה והכירה במלכותו של אחיה.
בתמורה, הוכרה איזבלה על ידי אנריקה כיורשתו.
ב-11 בדצמבר 1474 מת אנריקה הרביעי, ואחותו איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה עלתה לשלטון במקומו.
אולם אצילי אקסטרמדורה התנגדו לשליטת איזבלה, ותמכו בחואנה, נסיכת קסטיליה בתו של אנריקה שהייתה נשואה לאפונסו החמישי, מלך פורטוגל, ובעקבות כך פרצה מלחמת הירושה הקסטיליאנית, שבסיומה תפסה איזבלה את השלטון.
בשנת 1440 התחתן אנריקה עם בלאנקה, נסיכת נווארה, אך בשנת 1453 בוטלו הנישואים, ללא שהיו לו ילדים ממנה.
בשנת 1455 התחתן אנריקה עם ז'ואנה, נסיכת פורטוגל, ממנה נולדה לו בת אחת:
אנריקה השלישי נולד בבורגוס ב-4 באוקטובר 1379, לחואן הראשון, מלך קסטיליה ולאונור מאראגון, מלכת קסטיליה, בתם של פדרו הרביעי, מלך אראגון ואלאונורה מסיציליה.
זמן קצר לאחר לידתו סוכם שאנריקה יתחתן עם ביאטריש, מלכת פורטוגל, אולם לבסוף אביו התחתן איתה, ובכך פרץ משבר 1383–1385, שבסיומו עלה לשלטון בפורטוגל ז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל.
ב-9 באוקטובר 1390 מת אביו חואן הראשון, מלך קסטיליה, ואנריקה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1391 פרצו פרעות קנ"א, ומכיוון שהשלטון היה בידי אפוטרופסים וכוחם היה חלש, לא נמנעו הפרעות ביהודים.
בשנת 1393 תפס אנריקה את השלטון, ומיד החל לחזק את כוחו על חשבון האצולה.
במהלך שלטונו, נחל הצי הקסטיליאני במספר ניצחונות נגד האנגלים; בשנת 1400 שלח אנריקה צי ימי כנגד בסיסי הפיראטים בצפון אפריקה, ובשנת 1402 כבש את האיים הקנריים.
בשנת 1396 הדף אנריקה פלישה פורטוגזית וב-15 באוגוסט 1402 חתם על הסכם שלום עם ז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל.
אנריקה תמך באנטי-אפיפיור בנדיקטוס השלושה עשר, וחידש את הקרבות עם אמירות גרנדה, אולם מותו המוקדם מנע ממנו לנצל את הצלחתו בקרבות.
ב-25 בדצמבר 1406 מת אנריקה השלישי, ובנו חואן השני, מלך קסטיליה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1388 התחתן אנריקה עם קתרין מלנקסטר, בתם של ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר וקונטסטנס מקסטיליה, דוכסית לנקסטר, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
אנריקו בומביירי (נולד ב-26 בנובמבר 1940 במילאנו, איטליה) הוא מתמטיקאי, ידוע בעבודתו בתורת המספרים האנליטית, גאומטריה אלגברית, פונקציות אוניולנטיות, אנליזה מרוכבת במספר משתנים, משוואות דיפרנציאליות חלקיות של משטחים מינימליים ותורת החבורות הסופיות.
הוא זכה במדליית פילדס ב-1974.
בומביירי פרסם את מאמרו המתמטי הראשון ב-1957, כשהיה בן 16. ב-1963, בגיל 22, קיבל תואר ראשון (Laurea) במתמטיקה מאוניברסיטת מילאנו תחת הנחייתו של ג'ובני ריקי, ולאחר מכן למד ב-טריניטי קולג' (קיימברידג') עם הרולד דוונפורט.
בומביירי היה פרופסור חבר (1963-1965) ולאחר מכן פרופסור מן המניין באוניברסיטת קליארי, באוניברסיטת פיזה ב-1966–1974 ובScuola Normale Superiore di Pisa ב-1974–1977. מפיזה היגר ב-1977 לארצות הברית ושם היה לפרופסור בבית הספר למתמטיקה במכון למחקר מתקדם בפרינסטון, ניו ג'רזי.
על מחקרו בתורת המספרים, גאומטריה אלגברית ואנליזה מתמטית, זכה בומביירי בפרסים בינלאומיים רבים - מדליית פילדס ב-1974 ופרס בלצן ב-1980. ב-2010 זכה בפרס המלך פייסל הבינלאומי (במשותף עם טרנס טאו).
כמו כן היה דובר מליאה בקונגרס המתמטיקאים הבינלאומי ב-1974 בוונקובר.
בומביירי הוא חבר, או חבר זר, בכמה אקדמיות נודעות, ביניהן האקדמיה הצרפתית למדעים (נבחר ב-1984), האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית) (נבחר ב-1996) וAccademia dei Lincei (נבחר ב-1976).
משפט בומביירי וינוגרדוב הוא אחד השימושים העיקריים של שיטת הנפה הגדולה.
אנריקה מקינג (בפורטוגזית: Henrique Mecking ; נולד ב-23 בינואר 1952 בסנטה קורז דה סול) הוא שחמטאי ברזילאי בדרגת רב-אמן.
היה בין השחמטאים החזקים בעולם בשנות ה-70 של המאה ה-20.
אנריקה מקינג זכה באליפות ברזיל בגיל 13, ושיחזר הישג זה בשנת 1967. הוא קיבל דרגת רב-אמן בשנת 1972. בשנת 1977 הוא הגיע למד כושר 2635, אז שלישי בעולם.
במחצית השנייה של שנות ה-70 של המאה ה-20 הוא העפיל פעמיים לפלייאוף של תחרות המועמדים להיפגש עם אלוף העולם.
הקריירה המוצלחת שלו נפסקה עקב מחלה קשה.
רק בשנת 1991 התאפשר לו לחזור להשתתף בתחרויות.
למרות ההצלחות לא הצליח לחזור ליכולתו בשנות ה-70 של המאה ה-20.
בין השנים 1968 ל-2004 השתתף אנריקה מקינג ב-4 אולימפיאדות שחמט:
אנריקו, דוכס פארמה (באיטלקית: Enrico di Borbone-Parma; 13 ביוני 1873 – 16 בנובמבר 1939), היה הטוען לכתר דוכסות פארמה בין השנים 1907–1939.
אנריקו נולד ב-13 ביוני 1873 ברורשאך, שווייץ, לרוברטו הראשון, דוכס פארמה ולרעייתו הראשונה מריה פיה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות, בתם של פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות ומריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה.
אנריקו ואחיו למדו לדבר איטלקית, צרפתית, גרמנית, ספרדית, פורטוגזית ואנגלית.
בשנת 1907 נפטר אביו ואנריקו ירש את תאריו, אולם מכיוון שהוא היה נכה שימש אחיו אליא כעוצר במקומו.
כתוצאה מכך הוחרמו נכסיו של אחיו אליא, אשר מלכתחילה קיבל את חלק הארי בירושה של אביהם.
ב-16 בנובמבר 1939 מת אנריקו בלוקה, ואחיו ג'וזפה, דוכס פארמה ירש את תאריו, אולם גם הוא היה נכה ובשל כך אליא נותר עוצר גם בשמו.
אנריקה בז'סטררו (בספרדית: Enrique Ballestrero; 18 בינואר 1905 – 11 באוקטובר 1969) היה כדורגלן אורוגוואי, ששיחק בעמדת השוער.
בז'סטררו נולד בקולוניה דל סקרמנטו שבאורוגוואי ב-18 בינואר 1905. במהלך תקופתו ברמפלה ג'וניורס הוא זכה עימה בליגה האורוגוואית ב-1927 וסיים במקום השני בשנים 1928 ו-1932. ב-1929 יצא איתה לסיבוב הופעות אירופי גדול בו השיגו ניצחונות משמעותיים נגד הקבוצות אייאקס אמסטרדם ואולימפיק מרסיי.
משנת 1935 עד 1937 בז'סטטרו שיחק בפניארול וזכה עימה בשלוש אליפויות רצופות.
בשנת 1939 הוא סיים את הקריירה שלו.
בז'סטררו זכה עם אורוגוואי במונדיאל 1930 אותו גם אירחה ושיחק בכל המשחקים בטורניר, כולל במשחק הגמר נגד ארגנטינה.
בסיום הטורניר זכה בתואר השוער המצטיין והיה גם לראשון לזכות בתואר זה ונבחר גם להיות בנבחרת המצטיינת.
בנוסף לזכייתו במונדיאל הוא גם זכה באליפות דרום אמריקה של 1935 שנערכה בפרו והגיעה במקום השלישי באותו הטורניר שנערך שנתיים אחר כך ב-1937.
השוער המצטיין בגביע העולם: 1930
הנבחרת המצטיינת בגביע העולם: 1930
אנריקה גואיטה (בספרדית: Enrique Guaita; 11 ביולי 1910 – 18 במאי 1959) היה כדורגלן ארגנטינאי-איטלקי, ששיחק בעמדת החלוץ.
גואיטה שיחק את רוב הקריירה שלו בקבוצות אסטודיאנטס וראסינג קלוב שבארגנטינה, אך גם שיחק בקבוצה רומא שבאיטליה.
גואיטה שיחק באסטודיאנטס דה לה פלאטה, שם היה חלק מההתקפה המפורסמת של לוס פרופסורס.
בשנת 1934 עבר לאיטליה, שם ככל הנראה שיחק באופן הטוב ביותר.
הוא שיחק בקבוצה רומא במשך שתי עונות, וזכה בתואר מלך השערים של הליגה האיטלקית בעונת 1934/1935 בה כבש 28 שערים.
הוא התפרסם אז בכינויו "איל קורסארו נרו".
בשנת 1936 חשש מגיוסו לצבא האיטלקי, וכתוצאה מכך חזר לארגנטינה, שם שיחק שוב באסטודיאנטס עד שפרש בשנת 1939.
גואיטה היה אחד מ-12 השחקנים הארגנטינאים ששיחקו גם בנבחרת ארגנטינה וגם בנבחרת איטליה, עד שנאסר החוק של לשחק עבור יותר מנבחרת אחת.
עם ארגנטינה זכה בקופה אמריקה 1937, בעוד שבאיטליה כבש את שער הניצחון בחצי גמר מונדיאל 1934 נגד אוסטריה, וזכה עימה בטורניר עם ניצחון 1–2 על צ'כוסלובקיה בגמר.
בסיום הטורניר נבחר גואיטה להיות בנבחרת המצטיינת.
מלך השערים של הליגה האיטלקית: 1934/35 (28 שערים)
נבחרת הטורניר של מונדיאל 1934
אנריקה מוּחִיקַה הרצוג (בספרדית: Enrique Múgica Herzog; 20 בפברואר 1932 – 10 באפריל 2020) היה פוליטיקאי ועורך דין ספרדי ממוצא בסקי-יהודי.
כיהן כחבר בקונגרס הנציגים (הבית התחתון של הקורטס חנרלס, הפרלמנט הספרדי) בשנים 1977–2000 מטעם מחוז גיפוסקואה, כשר המשפטים של ספרד בשנים 1988–1991 וכנציב תלונות הציבור של ספרד בשנים 2000–2010.
מוחיקה נולד בעיר סן סבסטיאן שבחבל הבסקים ב-20 בפברואר 1932. אביו היה כנר בסקי-נוצרי שנהרג במלחמת האזרחים בספרד ואמו הייתה יהודייה מצרפת ממוצא פולני.
אחיו פרננדו היה אף הוא פוליטיקאי ועורך דין שנרצח על ידי ארגון הטרור הבסקי אט"א ב-1996, ובעקבות כך מוחיקה הפך למבקר חריף של אט"א בפרט והתנועה הלאומנית הבסקית בכלל.
הוא היה פעיל מרכזי בקידומו של פליפה גונסאלס לעמדת המזכיר הכללי של המפלגה בקונגרס שערכה בסירן שבצרפת ב-1974, והיה חבר בגוף רב-מפלגתי שהתווה את המעבר של ספרד מדיקטטורה לדמוקרטיה מול אדולפו סוארס.
ב-1977, בבחירות הדמוקרטיות הראשונות בספרד, נבחר לקונגרס הנציגים מטעם גיפוסקואה, המחוז בו שוכנת עיר הולדתו סן סבסטיאן, וכיהן בו ברציפות עד שנת 2000. לאחר ניסיון ההפיכה בספרד ב-1981 הוא הואשם בכמה מקרים שהיה מקושר לגורמים הצבאיים המורדים, טענות שהכחיש נמרצות.
ב-1987 מונה לעמוד בראשות ועדה שחקרה עסקאות זהב שבוצעו מול הרייך השלישי כדי לאתר רכוש יהודי שנגזל ב.
בין יולי 1988 למרץ 1991 כיהן כשר משפטים בממשלתו של פליפה גונסאלס, ובכך היה למעשה היהודי הראשון בעל תפקיד בממשלת ספרד מאז ימות האינקוויזיציה הספרדית.
בתקופתו הועברו מספר רפורמות משמעותיות במערכת המשפט של ספרד.
בשנת 2000 הוא התפטר מהקונגרס ועזב את מפלגתו מבחינה רשמית לשם מינויו לנציב תלונות הציבור של ספרד , או כפי שהוא מכונה בספרדית "מגן העם" (Defensor del Pueblo).
ב-2005 הוא נבחר לכהונה שנייה, לראשונה בתולדות התפקיד, עד 2010. יחד עם זאת, מוחיקה עורר ביקורת מספר פעמים בשל התבטאויות פוליטיות שחרגו מתפקידו ומהלכים שנויים במחלוקת.
מוחיקה נפטר ב-10 באפריל 2020 ממחלת נגיף קורונה 2019.
מוחיקה הצהיר שיש לו שלוש אהבות: ספרד, חבל הבסקים וישראל.
יחד עם אחיו פרננדו, מוחיקה נמנה עם מייסדי אגודת הידידות ספרד–ישראל, שפעילותה האיצה את כינון היחסים הדיפלומטיים בין ספרד לישראל ב-1986. בשלב ראשוני אף נשקל שישמש כשגריר הראשון של ספרד בישראל.
ב-2004, בעודו משמש כנציב תלונות הציבור, הוא הביע תמיכה בהקמה של גדר ההפרדה על ידי ממשלת ישראל בעת ביקור במדינה, כנגד יוזמות בספרד שהתנגדו לגדר.
אנריקה פורטה (בספרדית: Enrique Porta; 17 בדצמבר 1944) הוא כדורגלן עבר ספרדי, ששיחק בעמדת החלוץ.
פורטה נולד בעירייה וילאנואבה גאז'גו שליד העיר סרגוסה.
הוא החל את הקריירה בקבוצות מקומיות כדי לעבור לקבוצת הנוער של ריאל סרגוסה.
בתחילת הדרך הרשמית עם וסקה בעונת 1967/68 כבש 34 שערים בסגונדה דיוויסון ב'.
לאחר אותו קמפיין חתם פורטה בגרנדה מהלה ליגה, חתימה שהייתה חשובה עבור וסקה מכיוון שבזכותה יכלה כלכלית לבצע עבודות במגרש הכדורגל הקרוב והחדש צ'רו דה סן חורחה.
בסופו של דבר יעלה שם בעתיד אצטדיונה הנוכחי של הקבוצה, האסטדיו אל אלקוראס.
פורטה התחיל ברגל שמאל את דרכו עם גרנדה כשבעונתו הראשונה נאלץ לשחק בהגנה ורק ב-5 משחקים.
בעונת 1969/70 המאמן נסטור רוסי העבירו לקבוצה השנייה, אף על פי שהיה כבר בן 26. עונה אחר כך חזר לראשונה אך עדיין לא שיחק בקביעות, וכל זה השתנה בעונת 1971/72 בה כבש 20 שערים בליגה וזכה בתואר הפיצ'יצ'י.
אף על פי שעורר עניין במועדונים הגדולים ריאל מדריד וברצלונה, פורטה נשאר בה עד 1975. לאחר מכן חזר למולדתו באראגון כדי לשחק בריאל סרגוסה לשתי עונות עד שפרש.
משנת 1997 אצטדיון הכדורגל העירוני של מקום הולדתו, וילאנואבה דה גאז'גו, נקרא על שמו.
מתחם זה הוחלף ב-2008 במבנה חדש, אם כי השם נשמר על אנריקה פורטה.
אנריקה ברון קרספו (בספרדית: Enrique Carlos Barón Crespo; נולדה ב-27 במרץ 1944 במדריד) הוא פוליטיקאי ספרדי, שהיה שר בממשלת ספרד ונשיא הפרלמנט האירופי.
אנריקה ברון קרספו נולד במדריד למשפחת פקיד.
הוא למד כלכלה ומשפטים במדריד ועבר השתלמות בפריז.
בשנים 1966–1970 הוא היה פרופסור לכלכלה באוניברסיטת מדריד.
בשנים 1970–1977 אנריקה ברון קרספו היה עורך דין במשפטים שקשורים עם הפרת זכויות האדם בספרד.
באותה תקופה הוא ייסד מפלגה סוציאליסטית שבשנת 1977 השתלבה במפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית שהקים פליפה גונזלס.
בשנת 1977 הוא נבחר לפרלמנט הספרדי.
בשנת 1982 אנריקה ברון קרספו מונה לשר התחבורה, תקשורת ותיירות.
הוא כיהן בתפקיד עד לשנת 1985. בשנת 1986 הוא נבחר לפרלמנט האירופי והיה חברו עד לשנת 2009. בשנת 1989 הוא ניצח בבחירות לנשיא הפרלמנט האירופי כבר בסיבוב הראשון עם 301 קולות מ-475. החל משנת 1992, עם סיום הכהונה הוא המשיך לעבור בפרלמנט בתפקידים שונים.
אנריקה ברון קרספו כתב מעל ל-20 ספרים בנושאי כלכלה ומשפטים שתורגמו לשפות שונות.
הוא היה נשוי לסופיה גנדריאס ולזוג נולדו שלוש בנות.
אנריקה הולך לאכול היא סדרת הנפשה ישראלית לפעוטות בגילאי 1–3. הסדרה עוקבת אחרי אנריקה, חתול חובש סומבררו, שבכל פרק הולך לאכול במסעדה של חורחה, אך במנה אותה הוא מזמין תמיד חסר מרכיב מרכזי ואנריקה הולך בעצמו למצוא את המרכיב.
בישראל משודרת הסדרה בערוץ בייבי.
בארצות דוברות אנגלית מכונה הסדרה בשם Hungry Henry.
כל פרק נפתח בהגעתו של אנריקה למסעדה, שם הוא פוגש את חורחה, אנריקה מתיישב ומעלעל בתפריט של המסעדה.
במנה אותה הוא מזמין תמיד חסר מרכיב.
חורחה מתנצל ומציע לאנריקה מנה אחרת, אך אנריקה שרוצה לאכול רק את אותה המנה מתנדב ללכת בעצמו למצוא את המרכיב.
בתחילה הוא הולך אל המרכול שם עובדת גבריאלה החנוונית, אך תמיד המרכיב לא יימצא שם.
גבריאלה שולחת את אנריקה אל השוק, שם עובד גרסייה, אבל גם בדוכן של גרסייה המרכיב לא יימצא.
גרסייה ישלח את אנריקה אל השדה, מטע או בית האריזה, שם יקבל אנריקה את המרכיב מידיה של איזבלה, יחזור אל המסעדה ואז חורחה יכין לו את המנה שרצה.
אנריקה - חתול גיבור הסדרה
חורחה - השף של המסעדה.
גרסייה - רוכל בשוק, בחלק מהפרקים הוא נהג משאית.
איזבלה - בעלת עסק אחר בכל פרק כמו לולנית או בעלת מטע פרי.
אנריקה ריקרדו מרסיאנו הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
הוא ידוע בתפקידו כסוכן ה-FBI דני טיילור בסדרת הדרמה של CBS "ללא עקבות" מ-2002 עד 2009.
מרסיאנו נולד וגדל במיאמי, פלורידה.
הוא למד באוניברסיטת טוליין בניו אורלינס, לואיזיאנה.
הוא למד במקור בבית הספר למשפטים של ניו אינגלנד בבוסטון, אבל בסופו של דבר פרש והחליט להמשיך בקריירת משחק.
הוא עבר ללוס אנג'לס, והחל את הקריירה שלו בהופעת הבכורה בסרט העלילתי בסרט הפעולה "ספיד 2" מ-1997, בו כיכבה סנדרה בולוק.
בשנת 2000 הופיע מרסיאנו בדרמת הפשע טראפיק.
בשנת 2001, הוא כיכב בתור פרנצ'סקו טורס באופרת הסבון קצרת הימים של MTV "Spyder Games".
באותה שנה, הוא הופיע בסרט המותחן המלחמתי בלאק הוק דאון.
שם הוא פגש את הבמאי ג'רי ברוקהיימר, מה שהוביל לכך שהוצע לו תפקיד בכיכובו של דני טיילור בדרמת המסתורין של CBS "ללא עקבות".
הסדרה שודרה במשך שבע עונות מ-26 בספטמבר 2002 עד 19 במאי 2009. תפקיד זה זיכה את מרסיאנו בשתי מועמדויות לפרס ALMA ב-2008 וב-2009.
בשנת 2005 הופיע בסרטי הקולנוע "איזו מין שוטרת 2" ו"קובה סיפור אהבה".
באוקטובר 2009 הופיע מרסיאנו בפרק 4 של העונה העשירית של דרמת הטלוויזיה של CBS, "Coup de Grace".
באפריל 2011, שיחק מרסיאנו בתפקיד חוזר בדרמת הטלוויזיה של CBS "NCIS", בתור סוכן ה-CIA ריי קרוז המופיע בעונה השמינית בפרק 20 שכותרתו "Dou-Faced" והסיום של העונה השמינית שכותרתו "פירמידה".
בינואר 2012, הוא הופיע בסדרה בעונה התשיעית בפרק 13.
באפריל 2012, חזר מרסיאנו לשחק בסדרת הטלוויזיה "CSI: חקירת זירת הפשע" וחזר על תפקידו כקרלוס מורנו, מופיע בעונה ה-12 בפרק 20 שכותרתו "Altered Stakes", סיום העונה השתים עשרה שכותרתו "Homecoming", הבכורה של העונה השלוש-עשרה שכותרתה "Karma to Burn" ועונה 13: פרק 3 שכותרתו "Wild Flowers".
באוקטובר 2012, למרסיאנו היה תפקיד חוזר בדרמת העל-טבעית / האימה קצרת-הימים "666 Park Avenue", בתור ד"ר סקוט אוונס, שהופיע בשלושה פרקים.
מרסיאנו כיכב כקמפ בסרט המדע הבדיוני התלת-ממדי "כוכב הקופים: השחר", סרט ההמשך לסרט "כוכב הקופים: המרד" משנת 2014. מ-2014 עד 2016, הוא שיחק את פליפה לובוס בסדרת הטלוויזיה "Power".
בשנת 2015, החל מרסיאנו לשחק בתפקיד חוזר בתור הבלש מרקו דיאז על סדרת המקור של נטפליקס "קשר דם".
בשנת 2017, למרסיאנו היה תפקיד משנה בסרט המקורי של נטפליקס בהיר כמנהיג כנופיה בשם "פויזן".
בפברואר 2022 לוהק מרסיאנו לתפקיד בסדרת הטלוויזיה "סוכן הלילה".
מרסיאנו הוא ממוצא קובני, ודובר ספרדית שוטפת.
בשנת 2006, מגזין "פיפל" דירג אותו במקום השביעי ברשימה השנתית של "הגברים הסקסיים ביותר בחיים".
שנה כותרת תפקיד הערות 1997 ספיד 2 אלחנדרו קרדיט כאנריקה מרסיאנו ג'וניור.
אנריקה השני, מלך קסטיליה (בספרדית: Enrique II de Castilla; 13 בינואר 1334 - 29 במאי 1379), הנקרא אנריקה מטראסטמארה או רוצח האח (el Fratricida), היה המלך הראשון של קסטיליה וליאון מבית טרסטמארה.
הוא הפך למלך בשנת 1369 על ידי שהביס את אחיו למחצה פדרו האכזר, לאחר מרידות וקרבות רבים.
כמלך הוא היה מעורב במלחמות פרננדין ובמלחמת מאה השנים.
אנריקה היה הרביעי מתוך עשרה ילדים בלתי חוקיים של אלפונסו ה-11 מקסטיליה ולאונור דה גוסמן, נינתו של אלפונסו התשיעי, מלך לאון.
הוא נולד כאח תאום לפדריקה אלפונסו, לורד הארו, והיה הילד הראשון שנולד לזוג ששרד עד לבגרותו.
עם לידתו, הוא אומץ על ידי רודריגו אלווארס דה לאס אסטוריאס.
רודריגו מת בשנה שלאחר מכן ואנריקה ירש את הלורדות של נורנייה.
מאוחר יותר הפך אותו אביו לרוזן של טראסטמארה וללורד של למוס וסאריה בגליסיה, והערים קבררה וריברה, שהיוו מורשת גדולה וחשובה בצפון מזרח חצי האי.
זה הפך אותו לראש שושלת טרסטמארה החדשה, הנובעת מהענף הראשי של בורגונדי-איבראה.
בזמן שאלפונסו האחד עשר חי, אהובתו לאונור העניקה הרבה מאוד תארים והרשאות לבניהם.
זה גרם לאי שביעות רצון בקרב רבים מהאצילים, ובמיוחד המלכה, מריה מפורטוגל, ובנה, פדרו.
נוצרה להם הזדמנות לנקום כאשר אלפונסו האחד עשר מת באופן בלתי צפוי מחום במצור על גיברלטר במרץ 1350. הם דחקו את לאונור, בניה ותומכיהם הצידה, ואנריקה ואחיו ברחו והתפזרו.
הם חששו ממה שאחיהם, המלך פדרו, יכול לעשות להם.
המלך המנוח אפילו לא נקבר.
למרות שלאונור ובניה הגיעו להסכמה עם פדרו לחיות בשלום בחצרו, המצב נותר לא יציב.
אנריקה ואחיו פדריקה, טלו וסנצ'ו ערכו מרידות רבות נגד המלך החדש.
כמו כן, כדי לחזק את מעמדו ולהשיג בני ברית, התחתן אנריקה עם חואנה מנואל, בתו של חואן מנואל, נסיך ויינה, ראש עיריית אדלנטדו של מורסיה ולורד וילנה, האציל המשגשג ביותר של הממלכה.
בשנת 1351, המלך קיבל ייעוץ מחואן אלפונסו דה אלבורק, יד ימינו של מריה מפורטוגל.
הוא השתכנע שאהובתו של אביו היא המעוררת של ההתקוממויות, אז הוא הורה לכלוא את לאונור ולבסוף להוציאה להורג בטלאברה דה לה ריינה.
לאחר מכן, אנריקה ברח לפורטוגל.
הוא קיבל חנינה על ידי פדרו וחזר לקסטיליה, ולאחר מכן מרד באסטוריאס ב-1352. הוא השלים עם אחיו, רק כדי למרוד בו שוב במלחמה ארוכה, לסירוגין, שהסתיימה במנוסתו של אנריקה לצרפת, שם הצטרף לשירותו של ז'אן השני, מלך צרפת.
זמן קצר לאחר מכן בילו אנריקה ואנשיו זמן בצבאו של פדרו הרביעי, מלך אראגון במלחמתם נגד קסטיליה (1358).
במהלך אותו סכסוך, הוא הובס והוחזק בשבי בנאחרה (1360).
הוא שוחרר (בין היתר בעזרת חואן רמירס דה ארלנו) והגלה את עצמו לצרפת פעם נוספת.
ואז פדרו הרביעי, מלך אראגון תקף שוב את קסטיליה.
אנריקה הסכים לעזור לו בתנאי שיעניק לו את תמיכתו להשמדת אחיו למחצה.
סכסוך זה הפך למלחמת האזרחים הקסטיליאנית.
המתקפה שילבה את בעלי בריתו הקסטיליאניים של אנרי, האראגונים והצרפתים (פלוגה של שכירי החרב של ברטרנד דו גסלין, שגורשה על ידי פדרו מקסטיליה, ומצאו מקלט בגיין).
אנריקה הוכרז כמלך בקאלהורה (1366).
בתמורה, הוא נאלץ לתגמל את בני בריתו בתארים ובעושר על העזרה שהם סיפקו.
זה הקנה לו את הכינוי אל דה לאס מרסדס ("מרסדס הוא הכינוי בספרדית עבור "רחמים").
פדרו מקסטיליה נמלט צפונה לבורדו, בירת השליטה האנגלים בצרפת, שם אדוארד, הנסיך השחור החזיק בחצר.
אדוארד הסכים לעזור לפדרו לשחזר את כסאו.
למרות העובדה שהצבא סבל כל כך מדיזנטריה עד שאומרים שאחד מכל חמישה אנגלים לא חזר הביתה, ב-3 באפריל 1367 צבא אנגלו-גסקוני, בראשות אדוארד ואחיו הצעיר, ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר, פגש את הכוחות הקסטיליאניים (נתמכים על ידי שכירי חרב צרפתים בפיקודו של ברטראן דו גסלין).
לאחר מכן הביס פדרו את אנריקה בקרב נגרה, אך אנריקה נמלט וחזר לצרפת בחסותו של שארל החמישי, מלך צרפת.
המלך פדרו והנסיך אדוארד נחלקו לגבי מימון המשלחת, והנסיך השחור חזר לבורדו, לאחר שחלה במשלחת זו, מחלה שתפגע בו עד מותו ב-1376.
הם ארגנו מחדש את צבאם בטירת פיירפרטוזה.
לאחר מכן, בעזרתם של מורדים קסטיליאנים רבים וצרפתים מכוחותיו של ברטראן דו גסלין, הם הביסו את פדרו בקרב מונטיאל ב-14 במרץ 1369. אנריקה הרג את "המלך האכזר", שהיה כעת שבוי, במו ידיו.
זה זיכה אותו באופן סופי בכס המלכות הקסטיליאני ובתואר אנריקה השני.
לפני שהתבסס בכסאו והצליח להעביר את השלטון לבנו חואן, אנריקה נאלץ להביס את פרננדו הראשון, מלך פורטוגל.
במהלך שלטונו הוא נלחם בשלוש מלחמות פרדיננד.
בעל בריתו העיקרי של פרדיננד במלחמות אלו היה ג'ון מגונט, בעלה של בתו של פדרו קונסטנס.
אנריקה היה בעל ברית של שארל החמישי, מלך צרפת.
הוא העמיד את הצי הקסטיליאני לרשותו של שארל והם מילאו חלק מרכזי במצור על לה רושל, ובקרב לה רושל שבו האדמירל אמברוסיו בוקנגרה הביס לחלוטין את הצד האנגלי.
אנריקה גמל לבעלי בריתו, אך עדיין היה עליו להגן על האינטרסים שלו בממלכת קסטיליה ולאון.
כתוצאה מכך, הוא שלל ממלך אראגון את השטחים שהבטיח לו בזמנים הקשים.
לאחר מכן יצא אנריקה למלחמה נגד פורטוגל ואנגליה במלחמת מאה השנים.
במשך רוב תקופת שלטונו הוא נאלץ להדוף את ניסיונותיו של ג'ון מגונט, בנו של אדוארד השלישי, מלך אנגליה, לתבוע את כס המלכות הקסטיליאני בשם אשתו קונסטנס.
במדיניות הפנים שלו הוא החל לבנות מחדש את הממלכה, האיץ את השינוי של הממשל המלכותי; והחזיק בבתי משפט רבים.
הוא גם הכפיף לכתר לצמיתות את הלורד של ביסקאיה לאחר מותו של אחיו טלו.
במדיניות החוץ, הוא העדיף את צרפת על פני אנגליה.
הוא מת ב-29 במאי 1379 בסנטו דומינגו דה לה קלזאדה.
בנו חואן הראשון, מלך קסטיליה ירש אותו על כס המלכות.
ב-27 ביולי 1350, התחתן אנריקה עם חואנה מנואל מקסטיליה, בתו של חואן מנואל, נסיך ויאנה, ראש ענף זוטר של בית המלוכה של קסטיליה.
לאונור (1361–1425), אשתו של שארל השלישי, מלך נווארה
היו לו כמה ילדים מחוץ לנישואים, שאת חלקם הזכיר בצוואתו מ-29 במאי 1374:
אלפונסו אנריקס, רוזן חיחון ונורנייה (1355–1400), בנו של אלווירה אינייגס, רוזן נורנייה וחיחון.
הוא התחתן עם איזבל מפורטוגל, הגברת מוויסאו.
לאונור דה קסטיליה, בתה של לאונור אלווארס, מדוניאס, פלנסיה.
חואנה דה קסטיליה (1367–¿?), בתה של אלווירה אינייגס.