tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מרדכי ביבי (1 ביולי 1922 – 5 בפברואר 2023) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם אחדות העבודה - פועלי ציון והמערך.
ביבי נולד בשנת 1922 בבגדאד שבעיראק.
בסיום לימודיו התיכוניים היה ממייסדי המחתרת הציונית בעיראק, בראשה עמד בשנים 1942–1945. בשנה האחרונה להיותו בתפקיד, עד עלייתו שלו ארצה, עמד מטעם המוסד לעלייה ב' בראש ועדת העלייה מעיראק.
בישראל המשיך בפעילותו ולאחר קום המדינה היה ממארגני עליית יהודי עיראק במבצע עזרא ונחמיה.
ביבי למד משפטים באוניברסיטת תל אביב והוסמך כעורך דין.
בין השנים 1953–1959 עבד במשרד הביטחון.
בשנת 1959 נבחר לכנסת הרביעית מטעם אחדות העבודה - פועלי ציון.
היה חבר הוועדה למינוי קאדים בכנסת החמישית ובמהלך הכנסת השביעית היה חבר הוועדה לבחירת שופטים ושימש סגן יושב ראש הכנסת.
עם האיחוד בין מפלגתו למפא"י, היה לחבר המערך ומפלגת העבודה.
לקראת הבחירות לכנסת השמינית הודיע ביבי שלא יתמודד שוב על מקום בכנסת, על אף שפעילים מקרב עדות המזרח במפלגה דרשו את הצבתו במקום ריאלי.
ביבי היה מארגן המחלקה לעדות המזרח במפלגתו והרבה לדבר על הקיפוח של בני עדות המזרח, וטען שמפא"י משאירה את בני עדות המזרח במצב נחשל.
כן פעל להעלאת זכר הפעולות של המחתרת היהודית בעיראק.
ביבי גם תמך במדיניות ההתנחלות של הממשלה.
בשנת 1973 ניסה ללא הצלחה לקדם את הקמת ועדת המדע והטכנולוגיה.
לאחר פרישתו מהכנסת המשיך ביבי להיות פעיל במפלגתו, ובין השאר היה חבר ועדת החוקה של המפלגה ונציג לקונגרס הציוני.
כן שימש בורר במוסד לבוררות מוסכמת בשירות הציבורי.
ב-1991 הוענק לו תואר יקיר העיר רמת גן.
ביבי נפטר ב-5 בפברואר 2023, בגיל 100 והובא למנוחות בבית העלמין מנוחת עולם בנתניה.
נכדתו היא הזמרת והשחקנית ענבל ביבי.
הרב ד"ר מרדכי בורר היה רבן האחרון של קהילות גיילינגן וראנדג במדינת באדן שבדרום גרמניה, ורבהּ הבלתי רשמי של קהילת דיסנהופן שבשווייץ.
היה פעיל מרכזי באגודת ישראל בגרמניה, וחבר ב"קרן התורה" של אגודת ישראל.
הוריו, מאיר בורר ומרים לייסטינה, היגרו לגרמניה מפלך ז'שוב שבגליציה.
שם הנעורים של אמו היה לייסטינה.
מקורה של משפחת לייסטינה ממשפחת הרבנים רפפורט מקרקוב והם מיוחסים לדון יצחק אברבנאל.
משפחתו לא ניהלה אורח חיים דתי, אולם הוא החל בניהול אורח חיים דתי כבר בימי נעוריו.
הוא התמיד בדרכו ואף התחזק בה במות אביו, מאיר, בתאונת רכבת שהתרחשה ב-11 בינואר 1914.
בהיותו כבן 17 שנה עברו הוריו להתגורר במינכן, שם למד בגימנסיה המלכותית ההומאנית ע"ש וילהלם.
בד בבד למד תורה אצל רבהּ של הקהילה החרדית בעיר, הרב חנוך הכהן ארנטרוי.
לאחר סיום לימודיו בגימנסיה, פנה בורר ללימודים בסמינר לרבנים ע"ש הילדסהיימר בברלין.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, היה הרב בורר כבן 19 שנה, ועקב היותו מועמד לרבנות שוחרר משרות בצבא גרמניה.
ראש הסמינר לרבנים, הרב אברהם אליהו קפלן, חיבבו ויעץ לו להשתלם בתורה בישיבת טלז שבליטא.
בהמלצת הרב קפלן, התקבל בורר ללימודים במכינה של ישיבת טלז, והחל ללמוד עם צעירי התלמידים למרות גילו ומעמדו.
הוא שקד על תלמודו, עד שכונה בפי תלמידי הישיבה "המתמיד".
בזמן לימודיו בטלז התפרנס מהוראה בגימנסיה העברית לבנות "יבנה" בעיר.
בדרכו חזרה לבית הוריו במינכן סר לקניגסברג, שם הכיר את בת שבע [ז'ני] לאקס בת הרב חיים יצחק הכהן לאקס, מנכבדי הקהילה המקומית, והם נישאו ב-22 במאי 1924. לאחר סיום שלוש שנות לימוד בישיבה, עמד בורר בבחינות הגמר של בית-המדרש לרבנים בברלין, וקיבל סמיכה לרבנות.
על פי בקשת חותנו, המשיך בורר ללמוד בישיבת טלז שנתיים נוספות לאחר נישואיו.
הוא למד תורה גם אצל הרב ד"ר פסח יהודה יעקבלב, שניהל את תלמוד התורה בקניגסברג.
לאחר פטירתו של הרב יעקבלב, מילא בורר את מקומו בניהול תלמוד התורה המקומי, למשך תקופה מסוימת.
בורר התמחה בזיהוי קברים עתיקים.
הנושא היה קרוב לליבו, והוא עסק בו בעבודת הדוקטורט שלו.
על עבודתו קיבל תואר ד"ר מאוניברסיטת פרייבורג.
בראשית שנת תרפ"ז (1927) נתמנה בורר לכהן ברבנות קהילות גיילינגן וראנדג האורתודוקסיות, בגרמניה על גבול שווייץ.
על אף הרוח הליברלית שנשבה במועצת הקהילות העליונה של באדן.
באותה תקופה, מיאנו חברי הקהילות הללו לקבל את מרותו של רב ליברלי, ולאחר משא ומתן ממושך אישרה המועצה את מינויו של רב אורתודוקסי לקהילות גיילינגן וראנדג.
בורר עשה מאמצים רבים לטיפוח חיי הדת והרוח בכלל - ולחינוכם של בני הנוער בפרט, והצליח לקרב ליהדות גם את הרחוקים שבאנשי קהילותיו.
מיד עם עלות הנאצים לשלטון נסגר מעבר הגבול החופשי מגרמניה לשווייץ.
משום מיקומה הגאוגרפי של גיילינגן - מובלעת גרמנית בתוך שטח שווייצרי – מוקפת ביערות, - הפכה היא מקלט ארעי ליהודים רבים, מכל קצות גרמניה, יהודים שביקשו לחצות את הגבול לשווייץ שלא כחוק.
מספרם גדל במיוחד לאחר סיפוחה של אוסטריה לגרמניה.
פליטים יהודים, ובהם גם - יוצאי פולין, מצאו מחסה בביתו של בורר.
הוא צייד אותם בכסף, והסדיר את מעברם לשווייץ.
בחלק מן המקרים, בורר עצמו הדריך את הפליטים כיצד לעבור את הגבול בחשאי, על ידי טיולים, שערך עמם בחשכת ליל סמוך לאזורי הגבול.
בעקבות חשדם של השלטונות במעשיו, עקבו אחריו, חיפשו אמתלות שונות להתנכל לו, ולא פעם נחקר הרב על ידי הגסטפו והשלטונות המקומיים.
למחרת "ליל הבדולח" לקחו הנאצים את בורר ואת כל הגברים היהודים בכפר, למחנה הריכוז דכאו הסמוך למינכן.
גם שם המשיך בורר לעודד את רוח בני קהילתו ולחזקם.
ביום ח' בטבת ה'תרצ"ט (30 בדצמבר 1939), היום שבו היה צפוי להשתחרר, התמוטט בורר בעת מסדר הבוקר, אחרי שעמד שעות רבות בקור העז ששרר בחוץ.
גופתו שוחררה מהמחנה לקבורה בבית הקברות היהודי במינכן, הודות לבקשתו המיוחדת של יו"ר החברה קדישא במינכן, אשר הכיר את בורר אישית עוד מימי ילדותו.
גופתו נטמנה בבית הקברות היהודי החדש במינכן, ביום י' בטבת ה'תרצ"ט.
נכדיו של בורר הקימו לזכרו ולהנצחתו את "מכון זיכרון מרדכי", העוסק בתולדותיו ובקהילות ששימש בהן רב.
בשנת 2004 הוציאו, בסיוע קרן הזיכרון של יד ושם את הספר "למען הקהילה על קידוש השם – תולדות יהדות גיילינגן ורבהּ הרב מרדכי בורר".
מרדכי אַלְטְשוּלֶר (25 באוקטובר 1932 - 18 ביולי 2019) היה פרופסור במכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית וחתן פרס ביאליק לחכמת ישראל לשנת 1991.
מרדכי אלטשולר נולד בעיר סובלקי שבפולין למשפחה אמידה.
סבו, אליעזר מרדכי אלטשולר, שעל שמו הוא קרוי, ייסד את האגודה הראשונה של "חובבי ציון".
עם הפלישה הסובייטית לפולין ב-1939 הוא הוגלה ביחד עם הוריו ואחיו לצפון ברית המועצות, ואחותו הבכורה נרצחה בשואה.
הוריו עבדו שם בעקירת יערות, והוא הלך לכיתה א' בבית ספר רוסי בכפר סמוך.
בהתאם להסכם בין ברית המועצות וממשלת פולין הגולה בלונדון, משפחתו שוחררה ממאסר בצפון והם נדדו לאסיה התיכונה.
משם הגיע לקולחוזים במחוז סברדלובסק שבהרי אורל.
שם שוב למד בצורה בלתי סדירה בבתי ספר שבכפרים הסמוכים.
בעקבות ההסכם בין ברית המועצות והשלטונות הפולניים לאחר מלחמת העולם השנייה שבה המשפחה לפולין בראשית 1946, אולם בגלל האנטישמיות האלימה לא יכלה המשפחה לשוב לעיר מגוריה שלפני המלחמה, והיא התיישבה בעיר וורוצלב שבשלזיה התחתית וקיבלה דירה של גרמנים שגורשו ממנה.
כאן למד כשנתיים בבית ספר יידיש וסיים ארבע כתות של בית ספר יסודי.
הצטרף לתנועת נוער ציונית, ועם פירוק תנועות הנוער הציוניות בסוף 1948 התארגנה קבוצה של נערים ונערות תחת השם "נוער יהודי לעזרת הכפר הפולני", אשר חבריה עבדו בחקלאות, כהכשרה לעלייה לארץ ישראל, ובערבים שרו שירים עבריים ורקדו הורה.
אלטשולר יצא מפולין עם חבריו לתנועה בדצמבר 1949, והגיע לישראל בינואר 1950. הקבוצה הופנתה לקיבוץ נען, ושם שהתה במסגרת עליית הנוער עד לגיוס.
בשנים 1951–1953 שירת אלטשולר בצה"ל במסגרת הנח"ל לאחר מכן הצטרף כחבר בקיבוץ נווה אור שבעמק בית שאן.
כעבור זמן עזב את הקיבוץ ועבר לתל אביב, שם עבד בעבודות דחק.
במרבית השנים למד בהשכלה בכתב וב-1955 קיבל תעודת בגרות כאקסטרן.
בשנים 1956–1962 למד באוניברסיטה העברית לתואר הראשון בחוגים להיסטוריה כללית ולספרות עברית, שאותם סיים בהצלחה.
ב-1964 סיים את לימודיו לתואר השני בתולדות עם ישראל והתקבל למדריך בחוג ליהדות זמננו.
ב-1972 זכה לתואר דוקטור והועלה לדרגת מרצה במכון ליהדות זמננו.
ב-1986 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית, ויצא לגמלאות כפרופסור אמריטוס ב-2002. נפטר ב-18 ביולי 2019.
מרדכי אלטשולר היה נשוי ליונה שיבר, דוקטור לספרות מהאוניברסיטה העברית, שעבדה שנים רבות כמורה לספרות ולמקרא בבתי ספר תיכוניים, ולזוג שני ילדים.
בנו הבכור, איתי אלטשולר, הוא צייר, משורר ומייסד שיטת אלטשולר.
בשנים 1979-1972 שימש כעורך של כתב העת "בחינות – עיון ומחקר בבעיות יהודי ברית המועצות ומזרח אירופה", בהוצאת האוניברסיטה העברית.
בשנים 1998-1977 שימש אלטשולר כראש המדור ליהודי מזרח אירופה במכון ליהדות זמננו וארבע שנים (1985-1982) כיהן כראש המכון.
בשנים 1988–2001 הוא עמד בראש המרכז לחקר ולתיעוד יהדות מזרח אירופה באוניברסיטה העברית.
משנת 1998 ועד שנת 2007 הוא היה העורך הראשי של כתב העת האוניברסיטאי Jews in Eastern Europe שלאחר מכן הוסב שמו ל-Jews in Russia and Eastern Europe .
הוא גם משמש יועץ מדעי לפרויקטים מסוימים ביד ושם, מכון בן צבי ועוד.
ב-1990 היה עמית מחקר בכיר במכון ללימודים מתקדמים, באוניברסיטת קולומביה, בניו יורק.
שנה לאחר מכן עבד כחוקר בכיר במכון קנאן ללימודים רוסיים מתקדמים ובמרכז וודרו וילסון בוושינגטון.
ב-1995 כיהן כעמית מחקר בכיר במרכז אוקספורד ללימודי עברית ויהדות שבאוקספורד.
במסגרת עבודתו על מחקריו האחרונים הוא היה חוקר בכיר (1998-1997) במרכז המחקר הסלאבי שבאוניברסיטת הוקאידו, בסאפורו שביפן, ובשנים 2001–2002 במרכז ללימודי הדת העולמית, אוניברסיטת הרווארד, ובמכון טאובר לחקר יהדות אירופה, אוניברסיטת ברנדייס.
מאז 1989 עבד רבות בארכיונים הסובייטיים לשעבר במוסקבה, סנקט פטרבורג, קייב ועוד.
היבסקציה בברית-המועצות (1930-1918): בינלאומיות לקומוניזם
ספר זה הוא עיבוד של עבודת הדוקטור של אלטשולר ועוסק בתולדות הסקציה היהודית במפלגה הקומוניסטית ומגמותיה.
היבסקציה הייתה חלק מן המפלגה הקומוניסטית בברית המועצות שפעלה בעיקר ביידיש.
לדעתו של אלטשולר, בניגוד למה שמקובל במחקר הייתה זו תנועה לאומית יהודית, שפעיליה היו יידישיסטים שרצו שהמשך הקיום היהודי יהיה מבוסס על יידיש ועל תרבות יהודית חילונית תוך התאמה אנטי-ציונית והמשך קיום הקיבוץ היהודי כקיבוץ נפרד.
בהתחלה לא הייתה להם השפעה ברחוב היהודי, אחר כך הם היו פעילים גם בהתיישבות היהודית החקלאית שהייתה בקרים.
בשנים 38–1937 במסגרת הטיהורים נרצחו רוב חברי היבסקאציה, הנותרים שבהם, הסופרים, נרצחו ב-1952. המפלגה הקומוניסטית עודדה את קיום היבסקאציה על מנת ליצור סובייטיזציה של הציבור היהודי.
הפעילים לעומת זאת, שחלקם היו יוצאי הבונד וחלקם יוצאי פועלי ציון, חתרו לפיתוח בתי ספר יהודים בשפת היידיש במסגרת הצרה שהותרה להם.
הספר ראה אור בשנת 1980, בהוצאת מורשת וספרית פועלים.
בריוו פון יידישע סאוועטישע שרייבערס
הספר הוא אסופת מכתבים ביידיש של סופרים יידים (שרובם נרצחו בברית המועצות לאחר מכן), אל חבריהם הסופרים בארצות הברית.
אלטשולר הקדים מבוא נרחב על היחסים בין סופרי יידיש בברית המועצות לחבריהם לעט בארצות הברית והוסיף לאגרות הערות.
יהודי מזרח קווקז: תולדות היהודים ההרריים מראשית המאה התשע-עשרה
ספרו זה של אלטשולר ראה אור ב-1990 ועליו הוא זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל ובפרס יצחק בן-צבי.
זוהי ההיסטוריה הראשונה של שבט יהודי זה שגר במזרח הקווקז.
הספר מתאר את תולדותיהם מראשית המאה ה-19 עד שנות השבעים של המאה העשרים והוא עוסק בהיבטים שונים ובהם היסטוריה, דמוגרפיה, השפה והתרבות.
שפתם שייכת למשפחת השפות הפרסיות, נכתבה בעברית ואחר כך העבירו ללטינית.
הם היו יהודים השונים מהמקובל: רוכבים על סוסים עם נשק, מתחתנים עם נשים רבות.
על שמו של אחד מיוצאי העדה, רבי יעקב יצחקי, שעלה לארץ ישראל ב-1906 קרוי היישוב באר יעקב.
הקיבוץ היהודי בברית-המועצות בימינו: ניתוח סוציו-דמוגרפי
הספר מושתת על נתונים סטטיסטיים שפורסמו בברית המועצות משלהי שנות החמישים ועד סוף שנות השבעים.
נדונות בו בעיות כגון הקשיים לגבי קביעת גודלו של הקיבוץ היהודי בברית המועצות והתפלגותו בין האזורים השונים של המדינה.
תשומת לב מיוחדת מוקדשת בו לחלוקתה של האוכלוסייה היהודית בין המינים וההשלכות הדמוגרפיות הנובעות מכך.
פרק מיוחד מוקדש לרמת ההשכלה של יהודי ברית המועצות וכן לסטודנטים היהודיים במוסדות להשכלה גבוהה ובבתי ספר העל תיכוניים מקצועיים.
בספר זה נעשה גם הניסיון הרציני הראשון לנתח בצורה מעמיקה את הריבוד החברתי של יהודי ברית המועצות והמקצועות בהם הם מועסקים.
הספר בצורה מורחבת ומעודכנת הופיע באנגלית בשם Soviet Jewry Since the Second World War
מושתת על חומר סטטיסטי ודמוגרפי מארכיונים סובייטיים לשעבר מנתח אלטשולר בספר זה את התמורות שחלו בקיבוץ היהודי בברית המועצות מאמצע שנות העשרים ועד לערב מלחמת העולם השנייה.
בין היתר נדונים בספר זה חלקם של היהודים בצבא האדום, וכן בגולאג.
תשומת לב מיוחדת מוקדשת למשפחה היהודית – פריון, נשואי תערובת וכיוצא בזה.
מקום מיוחד מוקדש לתמורות שחלו בקיבוץ היהודי מבחינת האקולטורציה הלשונית והדת.
בצורה מפורטת ומעמיקה נדונים כאן חלקם של היהודים, באליטות התרבותיות והמנהליות, בשכבות המעמד הבינוני הסובייטי ובמעמד הפועלים.
במעל למאה עמודים של נספחים סטטיסטיים שפורסמו כאן לראשונה.
יהדות במכבש הסובייטי: בין דת לזהות יהודית בברית-המועצות 1964-1941
הספר ראה אור בהוצאת מרכז זלמן שזר בשנת 2007 והנוסח האנגלי המקוצר יראה אור ב-2010 באוניברסיטת ברנדייס בארצות הברית.
הוא מבוסס כמעט כולו על תיעוד מארכיונים במוסקבה, קייב, מינסק וילנה וגם של מחוזות שונים.
בספר זה דן המחבר על התמורות במדיניות הסובייטית כלפי הדת בתקופה הנדונה וגם בפעילות היהודית הנרחבת לקיומם של בתי כנסת.
בפעילות זו השתתפו לא רק שומרי מצוות, שהיו מעטים ביותר אלא שכבות רחבות של האוכלוסייה היהודית שלא היה להם שום קשר עם הדת ולגביהם שימשה פעילות זו ביטוי לזהותם הלאומית.
בספר זה נדונים בפעם הראשונה בתוך הספרות הרבה על הנושא עניינים כגון הרבנים הרשמיים והדילמות הסבוכות שאתן הם נאלצו להתמודד, לימודי קודש, שחיטה כשרה ומצות לפסח, שלהם נזקקו לפחות באופן סמלי גם רבים מהיהודים הלא דתיים.
כן הוקדשו בו פרקים מיוחדים לחגי ישראל בתחום המשפחה, למילה ומקוואות.
לא הוזנח גם ניסיון לניתוח יסודי למקורות המימון של הפעילות הדתית היהודית.
הספר מסתיים בסקירה נרחבת על הדת היהודית בברית המועצות ישראל ויהדות העולם.
בנספח מתאר אלטשולר מעל ל-280 יישובים שבהם הייתה פעילות יהודית לפתיחת בתי כנסת.
מחקר זה חושף בפני הקורא תחום פעילות יהודית בברית המועצות שלא היה מוכר עד עתה.
בשנים האחרונות עוסק אלטשולר במחקר מקיף על השפעת השואה על התודעה הלאומית של יהודים בברית המועצות.
במסגרת זו הוא פרסם לאחרונה שני מאמרים: האחד על תחושת יהודים בברית המועצות בימי הידידות בין רוסיה הסובייטית לגרמניה הנאצית, 1941-1939 (יד ושם – קובץ מחקרים,2009, כרך ל"ו) והשני התגובה של לוחמים יהודים בצבא האדום בפגישתם הבלתי אמצעית עם תוצאות השואה (דפים לחקר השואה, 2009, כרך כ"ג).
פרסומים רוסיים בברית המועצות על יהודים ויהדות, 1967-1917, הוצאת החברה ההיסטורית הישראלית, 1970 (כולל מבוא של כ-100 עמודים של העורך)
יהדות ברית המועצות באספקלריה של עיתונות יידיש בפולין – ביבליוגרפיה, 1945-1970, המכון ליהדות זמננו, 1975.
התיאטרון היהודי בברית המועצות : מחקרים – עיונים – תעודות, המרכז לחקר ולתיעוד יהדות מזרח אירופה, 1996 (קובץ המאמרים הופיע בהמשך לכנס בינלאומי על הנושא, שארגן אלטשולר ב-1990).
פרסם בערך מאה מאמרים בכתבי עת ובקבצים מדעיים בעברית, באנגלית, ביידיש וברוסית על היבטים שונים מחיי יהודי ברית המועצות בעבר ובהווה.
המאמרים מטפלים בצורות שונות של התארגנות יהודית, תרבות וספרות, דמוגרפיה, יחס הרשויות וכיוצא הזה.
בשנים האחרונות, מאז התפרקותה של ברית המועצות, פרסם חומר ארכיוני רב על יהודים שנשמר בגנזכים הסודיים.
הרב מרדכי אליפנט (ד' בתמוז ה'תר"צ, 30 ביוני 1930 - כ"א בחשון תש"ע, 8 בנובמבר 2009) היה מייסד וראש ישיבת איתרי ומקים מוסדות תורה וחינוך בישראל ובחוץ לארץ.
נולד בשנת 1930 בעיר ניו יורק למאיר וחיה מאטיל אליפנט, יהודים שמוצאם מהונגריה.
בילדותו למד תורה בישיבה לצעירים שעל יד ישיבת תורה ודעת, ובנוסף למד לימודים כלליים בבית הספר בשכונתו.
לאחר פגישה עם רבו לעתיד, הרב אריה לייב מאלין, החליט להקדיש את עצמו ללימודים תורניים בלבד, ועבר ללמוד בישיבת לייקווד, בראשותו של הרב אהרן קוטלר.
היה חבר חדר של הרב שלמה קרליבך.לפני לייקווד הוא למד בישיבת נר ישראל בבולטימור.
בשנת 1951 נישא לבלה גולדה הרמן, נכדתו של הרב יעקב יוסף הרמן.
לאחר נישואיו למד מספר שנים בכולל בית התלמוד בראשותו של הרב מאלין.
באותן שנים למד עם הרב מאלין בחברותא והפך לאחד מתלמידיו המובהקים.
בשנת 1956 עלה לישראל והתגורר תקופה קצרה בבני ברק, שם התקרב לרבנים יחזקאל לוינשטיין ואלעזר מנחם מן שך.
לאחר מכן עבר להתגורר בירושלים על מנת להגשים את המטרה העיקרית שלשמה עלה ארצה, להסתופף בצלו של הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק, אצלו למד עד לפטירתו בשנת תש"ך (1959).
בתחילת שנות השישים הקים הרב אליפנט כולל ללימוד תורה בישיבת קמניץ בירושלים, שבו עסקו בעיקר בסדר קדשים.
הכולל פעל מספר שנים והלימוד בו התקיים לאורך רוב שעות היממה.
לאחר מכן הקים את ישיבת "איתרי", ראשי תיבות באנגלית של Israel Torah Research Institute, "המכון הישראלי לחקר התורה".
בתחילת דרכה שכנה הישיבה בשכונת רוממה בירושלים, ותלמידיה הגיעו בחלקם מחו"ל.
עוד הקים הרב אליפנט בתקופה זו מפעל לתרגום כתביו הרפואיים של הרמב"ם לאנגלית.
באמצע שנות ה-60 יזם הרב אליפנט הקמת שכונה עבור עולים מארצות הברית בשם קריית איתרי, ליד קריית מטרסדורף.
קבוצה ראשונה של עולים הגיעה בשנת 1968 והשתכנה באופן זמני באוריינט האוס.
לאחר מכן השיג הרב אליפנט, תוך שימוש בקשריו עם שר הביטחון דאז משה דיין ועם ראש עיריית ירושלים טדי קולק, שטח אדמה נרחב בדרום מזרח העיר ליד הכפר בית צפפה, שבו שכן עד לפני המלחמה בית חולים בריטי, שם השתכנו העולים, משפחות וצעירים רווקים, עד המעבר לקריית איתרי.
המקום שימש לעולים כמרכז קליטה וכמקום לימודים.
מתחילת שנות ה-70 פועל המקום כישיבה.
בשנות השבעים הביא הרב אליפנט לכהן תחתיו כמה רבנים כראשי ישיבה, בהם הרב שמואל אוירבך והרב שלמה פישר, שמונה על ידו בתש"ס כראש ישיבה לצדו.
בשיאה מנתה הישיבה מאות תלמידים.
בנוסף הקים גני ילדים, מרכז קהילתי לנוער בעיר יפו ומבני מגורים במחירים מוזלים, וייסד קרנות לצורך הלוואה ללא ריבית.
חלק מהמוסדות שהקים נעשו עם הזמן למוסדות עצמאיים.
בסוף שנת 1979 נכנסו מוסדות איתרי לקשיים כלכליים ובתחילת 1980 קיבלו סיוע מיוחד מהמדינה.
בשנת תשמ"ה 1985 ביקש הרב אליפנט למנות את הרב אלעזר מנחם מן שך כראש מוסדות איתרי ולמסור לידיו את בעלותו הרוחנית עליהם, אולם לבסוף לא יצא הדבר לפועל.
בעשור האחרון לחייו סבל מבעיות בריאותיות שהביאו בהדרגה לצמצום פעילויותיו.
בכ"א בחשוון תש"ע, (8 בנובמבר 2009), נפטר בבית החולים שערי צדק בירושלים, ונטמן בבית הקברות בהר המנוחות.
לאחר פטירתו שונה שמה של ישיבת איתרי ונקראה על שמו "ישיבת זהב מרדכי - איתרי".
הרב אליפנט נודע בשנות ה-70 כמקורב לראשי השלטון בישראל.
הוא הרבה לעשות שימוש בקשרים שהיו לו עם אישי ציבור, בהם דוד בן-גוריון, משה דיין, פנחס ספיר, יצחק רבין ועזר ויצמן.
על אישי הציבור מארצות הברית שהכיר נמנים הארי טרומן, ג'רלד פורד וסגן הנשיא יוברט האמפרי.
כמו כן נפגש עם הנשיאים רונלד רייגן וג'ורג' בוש האב, עם ראשי ממשלת דרום אפריקה, עם מנהיג לוב מועמר קדאפי ועם האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
במסגרת יחסים אלו שימש הרב אליפנט פעמים רבות כמתווך במגעים דיפלומטיים, וכן בעסקאות שונות מהן הרוויח הון רב אותו העביר לבעלות העמותות והמוסדות שהקים.
סגנון לימודו היה בשיטת בריסק, כפי שקיבלה מהרב מאלין, תלמידו של הרב מבריסק באירופה לפני מלחמת העולם השנייה, ולאחר מכן מהרב מבריסק עצמו.
נודע כבקי בסוגיות סדר קדשים, והרב שלמה פישר הספידו בלווייתו ובהזדמנויות נוספות כבקי הגדול ביותר בדורנו בסדר זה.
רבים מחידושיו הופיעו בכרכי הספר "זהב מרדכי", היוצא לאור על ידי "התאחדות תלמידי ישיבת תפארת אברהם איתרי".
מרדכי בוקסבוים (כ"ח בתשרי ה'תרנ"ח; 24 באוקטובר 1897 – כ"ד באייר ה'תשי"ט 1 ביוני 1959) היה משפטן יהודי-הונגרי ואיש ציבור חרדי.
היה מעוזריו של בלה קון בהונגריה, ולאחר עלייתו לארץ ישראל שימש יועץ משפטי של אגודת ישראל וסגן ראש עיריית ירושלים.
מרדכי בוקסבוים נולד בעיר פאפה שבהונגריה לר' אריה לייב, מייסד ומנהל בתי ספר יהודיים ברחבי הונגריה ואסתר לבית רוזנברג.
למד בתלמוד תורה וישיבה בפאפה, וכן אצל דודו, אחי אביו, הרב יהושע בוקסבוים, בישיבת גלנטה.
לאחר מכן פנה ללימודים כלליים ובהם לימודי משפטים, אותם סיים בהצטיינות.
במלחמת העולם הראשונה שירת כקצין בצבא האוסטרו-הונגרי ונשלח לחזית הרוסית.
הוא התקדם בסולם הדרגות ובסיום המלחמה היה בעל מעמד בכיר בצבא האוסטרו-הונגרי.
לאחר המלחמה שב להונגריה ומצא עצמו בעיצומה של המהפכה הקומוניסטית שהשפיעה על השלטון.
באותם ימים שימש כמפקד מחוז והתמנה לארגן את הצבא הלאומי בטרנסדנוביה.
בשנת 1919 שימש בוקסבוים כאחד מעוזריו של בלה קון, בעת שעמד בראש הרפובליקה הסובייטית בהונגריה.
לאחר נפילת משטרו של בלה קון, נמלט בוקסבוים לצ'כוסלובקיה, שם הצטרף לתנועה הלאומית היהודית והתמנה למנהל משרדו של ד"ר רייס, ציר הפרלמנט של המפלגה היהודית בצ'כוסלובקיה.
באותה תקופה היה בוקסבוים פעיל בתנועה הציונית.
הוא עמד בראש תנועת 'מכבי' המקומית, צירף אותה להסתדרות הציונית, ואף נבחר מטעמה כחבר הוועד הפועל המצומצם של ההסתדרות הציונית.
המפנה האידאולוגי בחייו של בוקסבוים התחולל לאחר שעבר דרך גאלנטא שבסלובקיה, ונפגש עם ראש הישיבה, דודו הרב יהושע בוקסבוים.
הוא התעכב אצל דודו בגאלנטא למשך מספר חודשים, גידל את זקנו ועסק באינטנסיביות בלימוד תורה.
בשנת 1925 עלה בוקסבוים לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
הוא התגורר תחילה בבית ויטנברג שברובע המוסלמי שבעיר העתיקה, ולמרות גילו ומעמדו נכנס ללמוד בישיבת תורת חיים הסמוכה כתלמיד מן המניין.
כעבור כמה חודשי לימוד פנה לעסוק בתחום המשפטי וקיבל אישור רשמי לעסוק בעריכת דין.
הוא פתח משרד לעריכת דין במרכז ירושלים, ובתוך זמן קצר נעשה לבעל השפעה בחוגים המשפטיים בארץ ישראל ובחוגי השלטון.
במשך שנים היה בוקסבוים היועץ המשפטי והפרקליט הבכיר של היהדות החרדית בארץ ישראל וייצג אותה מול השלטונות.
לאחר מאורעות תרפ"ט ייצג בוקסבוים את הנהלת ישיבת חברון בטיפול בהשבת נכסיה ורכושה.
הוא היה מקורב לגדולי הרבנים ואישי הציבור בירושלים ובהם הרב יוסף חיים זוננפלד, הרב יוסף צבי דושינסקי, ד"ר משה וולך ואחרים, וכן לנכבדי העיר הלא יהודיים.
בוקסבוים גם הגן על חרדים שהואשמו באלימות על רקע דתי.
כן שותף בוקסבוים במשלחות של אגודת ישראל שנפגשו עם גורמי ממשל בכירים.
בנובמבר 1927 נישא בוקסבוים לרבקה, בתם של איש ציבור והמלונאי ירחמיאל אמדורסקי וטובה גיטל לבית אפשטיין (מראשי חסידי חב"ד בעיר חברון).
בסידור הקידושין התכבד הרב קוק ובאמירת הברכות הרב יוסף חיים זוננפלד.
בחתונה השתתפו רבים מגדולי הרבנים ואישי הציבור בירושלים וכן אישי ציבור ערבים שהיו בקשרי ידידות עם אמדורסקי, ובהם המופתי של ירושלים חג' אמין אל-חוסייני.
לימים ביקר במערת המכפלה האדמו"ר רבי אברהם מרדכי אלתר מגור בלוויית קבוצת חסידיו.
כמה מהם עברו את גבול "שבע המדרגות" המותרות, ובעקבות זאת התחוללה מהומה.
הרבי הוברח לירושלים, אולם כמה מחסידיו נעצרו.
בעקבות הוראת הרבי מגור טיפל בוקסבוים בשחרור העצורים, ולאחר שהוחלט להעמידם למשפט שימש כפרקליטם.
במהלך המשפט טען הקאדי כי מאז החל בתפקידו לא היה יהודי שהעז לעבור את שבע המדרגות.
אולם אז שלף בוקסבוים את האישור המיוחד שהוציא לו הקאדי לאחר חתונתו, ובכך דחה את טענתו.
בד בבד עם פעילותו המשפטית והציבורית, החל בוקסבוים בפעילות פוליטית במסגרת אגודת ישראל.
הוא שימש חבר הוועד הפועל העולמי של אגודת ישראל וחבר הנהלתה בארץ ישראל.
בכנסייה הגדולה שהתקיימה במרינבאד, בשנת 1937, נבחר בוקסבוים לציר וליושב-ראש הוועדה הפוליטית של הקונגרס.
זמן קצר לפני שובו לארץ ישראל, בעת שהותו במלון, נעצר בידי משטרת וינה.
סיבת מעצרו: צו מעצר שהוצא נגדו בהונגריה בשנת 1919, לאחר כישלון המהפכה הקומוניסטית בראשות בלה קון, שבוקסבוים נמנה עם עוזריו הקרובים.
התביעה הכללית בהונגריה חידשה מאז את צו המעצר נגדו, ועתה פנתה לשלטונות אוסטריה בדרישה לעוצרו.
בין אוסטריה להונגריה היה הסכם הסגרה ובוקסבוים עמד להיות מוסגר להונגריה.
בארץ ישראל החלה פעילות שתדלנית ענפה לשחרור בוקסבוים.
נטלו בה חלק רבנים, עסקני אגודת ישראל ואישי ציבור אחרים.
באותה תקופה עבד במשרדו כמתמחה חיים כהן, לימים שופט בית המשפט העליון.
כהן נסע ללונדון ופעל אצל אישי ממשל בכירים למנוע את הסגרתו.
בסופו של דבר דחה בית המשפט בווינה את בקשת ההסגרה של ממשל הונגריה ובוקסבוים שוחרר ושב לישראל.
בתחילת מאי 1948 שולב במועצת העירייה העברית של ירושלים, שהוקמה בעקבות התפוררות ההשפעה של עיריית ירושלים.
בדצמבר 1948 מונה לסגן ראש עיריית ירושלים.
בבחירות לכנסת הראשונה, בתחילת 1949, עמד בראש "רשימת היהדות המסורתית" שכללה גם את עמרם בלוי (בנו של הרב משה בלוי) ואוריאל צימר, שסירבו להשתתף עם אגודת ישראל בהחזית הדתית המאוחדת.
הרשימה זכתה למספר קולות זעום, ולא עברה את אחוז החסימה.
בוקסבוים היה מראשי אגודת ישראל בירושלים ועמד לרשותם של רבני ירושלים במאבקם מול רשויות השלטון.
עם קום המדינה שימש כחבר "ועדת המצב" של "ועד הקהילה", כנציג אגודת ישראל.
חלק ניכר מעיסוקו היה ניסוח תזכירים בינלאומיים הקשורים ליהדות החרדית.
בשנות החמישים מונה לתפקיד סגן ראש עיריית ירושלים מטעם אגודת ישראל.
לאחר קדנציה אחת פרש מן העירייה, אולם המשיך בפעילות משפטית וציבורית נרחבת.
בין השאר ייצג את עצורי הפגנות החרדים השונות, בעיקר הפגנות על רקע חילולי שבת.
בוקסבוים שהיה מקורב לחסידי ברסלב בירושלים מימן את הקמת בית הכנסת "ברסלב – אוהל אסתר" (שנקרא ע"ש אמו של בוקסבוים) בשכונת שערי חסד.
בשנת 1989 קראה עיריית ירושלים רחוב על שמו.
בשנת 1927 התחתן עם רבקה אמדורסקי.
לרבקה ומרדכי בוקסבוים שלוש בנות ובן.
בתו רות הייתה נשואה לשופט מנחם אלון עד למותו ב-2013 ולהם חמישה ילדים.
בנו הוא הרב יוסף בוקסבוים, חוקר ועורך, מייסד וראש מכון ירושלים וכן הבנות מלכה, אתי וציפורה, הנשואה למרדכי אנסבכר, המנהל הראשון של מוזיאון יד ושם.
בוקסבוים בנה בגבול שכונת רחביה-שערי חסד בירושלים בית רב-מידות שתוכנן על ידי האדריכל והצייר ליאופולד קרקאור, ובו התגורר.
בסוף שנות הארבעים, כאשר הגיע לישראל הרב דב בריש ווידנפלד, שיכנו בוקסבוים באחד מאגפי הבית.
במשך השנים התגוררו בבניין גם משפחות שלושת ילדיו ובהן משפחתו של בנו יוסף ומשפחת אלון.
מרדכי אלפרדו ראבילו (נולד ב-12 באוגוסט 1940 בבולוניה, איטליה) הוא משפטן ישראלי ופרופסור אמריטוס בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ובמכללה האקדמית צפת.
שימש עד שנת 2015 כראש בית הספר למשפטים במכללה.
הוא היה תלמידו של גד טדסקי, וכתב ספר בו נתן פרשנות לחוק המתנה.
במהלך שנות לימודיו היה פעיל בקהילה היהודית באיטליה ואף היה שליח לקונגרס הציוני בירושלים בשנת 1965, וכתב לעיתונות היהודית המקומית.
בשנת 1965 הוא עלה לישראל והחל ללמוד באוניברסיטה העברית.
כמו כן החל ללמוד תורה בישיבת מרכז הרב אצל הרב צבי יהודה קוק.
בשנת 1972 סיים את לימודי הדוקטורט.
בשנת 1972 החל לשמש כמרצה ובשנת 1983 מונה כפרופסור מן המניין.
בשנת 2003 יצא לגמלאות ונהיה פרופסור אמריטוס.
אחרי פרישתו לגמלאות לימד במכללה האקדמית צפת.
בשנת 1965 נישא לשושנה ליפשיץ.
הוא אב לארבעה ילדים ומתגורר בירושלים.
בנו הוא עורך הדין מיכאל ראבילו, מעורכי דינו של ראש הממשלה בנימין נתניהו.
בשנת 2007 הוענק לו אות של מסדר כוכב הסולידריות האיטלקי על ידי הנשיא ג'ורג'ו נפוליטנו.
מרדכי ביטון (בית-און) (1935 - 25 באוקטובר 2011) היה כדורגלן ישראלי אשר שיחק בעמדת הקשר בהפועל באר שבע.
ביטון נולד במרוקו ובשנות ה-50 עלה לישראל והחל לשחק בהפועל באר שבע.
ביטון שיחק בקישור והרבה לכבוש שערים, חלקם בבעיטות מ-11 מטר, והיה אחד משחקניה הבולטים של הקבוצה בשנותיה הראשונות.
הוא שימש כקפטן הקבוצה בעת ששיחקה בליגה א', עד אשר נפגע בתאונה ב-1963 ונאלץ לפרוש ממשחק.
לאחר פרישתו החל לאמן, ובין היתר שימש כמאמן הפועל ירוחם (בהדרכתו העפילה ליגה בשנים 1971, 1977 ו-1981), הפועל דימונה (בהדרכתו העפילה ליגה ב-1978) ובית"ר באר שבע.
כמו כן אימן במשך שלוש שנים את קבוצת הנוער של הפועל באר שבע, שהעפילה בהדרכתו לגמר גביע הנוער.
ביטון עבד במפעל חרסה במשך עשרות שנים.
רבי מרדכי אֶליאשברג (בכתיב המסורתי, שנהג בזמנו: עליאשבערג; ידוע גם בכינויו ר' מרדכי'לה בויסקר) (א' באדר תקע"ז, 17 בפברואר 1817, איישישוק, פלך קובנה, רוסיה (ליטא) - י"ח בכסלו תר"ן, 11 בדצמבר 1889, בויסק, רוסיה (לטביה) ) היה רב, אב"ד בויסק, מגדולי התורה בדורו ומראשי ופעילי חובבי ציון.
נחשב בין האבות הרוחניים של הציונות הדתית.
נולד בא' באדר תקע"ז בעיר צייקישוק שבפלך קובנה.
למד תורה מפי אביו הרב יוסף, שהיה מו"צ ברומשישטק.
בגיל שמונה החל ללמוד מפי ר' אליהו רגולר, תלמידו של ר' חיים מוולוז'ין, וממנו קיבל את דרך הלימוד שלו.
רבו העניק לו את הכינוי "העילוי מצייקישוק".
בגיל בר-מצווה נשא לאישה את בת הגביר ר' מארקיל קאדיסון מסלבודקה.
אזי, בעצת רבו, נסע ללמוד בישיבת וולוז'ין, שם היה אחד מבכירי תלמידיו של ר' יצחק מוולוז'ין (שעיסוקו בצורכי הציבור היה לו למופת) וחבר לנצי"ב.
כששב מוולוז'ין עסק במסחר בחנות שסידר לו חותנו בקובנה.
הוא נפגש עם משה מונטפיורי ב-1846 כשהלה ביקר בבית חותנו - ביקור שעשה עליו רושם רב.
בשנת תרי"ב קיבל, לבקשת חותנו, את רבנות העיר ז'ייז'מריאי, בה כיהן כרב שש שנים.
לרגל מחלת אשתו חזר לקובנה, וכשנתיים לאחר מותה נתמנה לרב העיר בויסק בשנת תרכ"ב.
מאז ועד יומו האחרון, במשך עשרים ושמונה שנים, שימש ברבנות זו.
הרב אליאשברג היה חביב על כל שדרות העם, אם חרדים אם רדיקלים, בין רבנים בין משכילים, בשל תמימותו ומסירות הנפש שלו למען האמת.
חיבר עשרים וחמישה ספרים בהלכה ובמחשבת ישראל.
הרב אליאשברג היה מקופל ומצומצם כולו בעולם התלמודי ובארבע אמות של הלכה, ודווקא מתוך תלמודו הגיע להכרה שצריכים ומחויבים לבנות את ארץ ישראל.
בפומבי החל לעסוק בנושא בשנת תרל"ט, אז החל לכתוב מאמרים בעיתונים המגיד, הלבנון והמליץ בענייני חיבת ציון, בהם ביסס את שיטתו הלאומית-דתית; ביניהם המאמר "העם הנבחר והארץ הנבחרת", והמאמר "מהו יישוב ארץ-ישראל, ומהו ההפרש בין היישוב החומרי לבין היישוב הרוחני?".
הוא היה הראשון בתקופתו שעורר בפומבי את השאלות האלו.
הרב אליאשברג השקיע עצמו בענייני חיבת ציון, ונסע תכופות להכיר חברים לדעה, ולצרפם לתנועה.
ב-1883 נתכנסה אספה מרכזית של "חובבי ציון" בביאליסטוק, והוא נבחר לוועד, המונה שישה אנשים, לארגון הפעילות.
יחד עמו נבחרו שמואל מוהילבר ורמ"ג יפה.
בוועידת קטוביץ לא השתתף עקב בריאותו הרופפת, בוועידת דרוזגניק נבחר, שלא בפניו, לאחד הגבאים-היועצים של חובבי ציון ברוסיה, עם הנצי"ב והרב שמואל מוהילבר.
סיכום מחשבותיו הציוניות נמצא בספר "שביל הזהב", שנכתב על ידו אך נדפס לאחר מותו.
רבי מרדכי עלישברג היה היותר מעמיק במחשבותיו על אודות התנועה הלאומית ודרכיה".
כתב הרב יהודה לייב הכהן פישמן: "הוא הבין והרגיש כי דווקא לטובת העבודה החומרית, כדי תהיה עבודה זו פורייה - דרושה לנו עבודה רוחנית גדולה ורחבה כדי לחנך את העם ולהכשירו לעבודת-בניין ענקית.
ויותר מכן: רבי מרדכי עלישברג הבין שאין להפריש הרוחניות מן הגשמיות, וכי שתיהן נבלעות זו בזו...
- כל זה אפשר רק בכח מוסרי ורוחני, כח המרגיש את ערכה ואת קדושתה של עבודת הבניין גם בשביל ההווה וגם בשביל העתיד".
הרב אליאשברג והרב אברהם יצחק הכהן קוק
הרב קוק, בהיותו רבה של זיימל, היה סר אל הרב אליאשברג בבויסק, ודן ומברר אתו בשאלות כלל ישראל וארץ ישראל.
בדיונם הם נחלקו על מהות הלאומיות הישראלית.
לדעת הרב אליאשברג, צריכה היא להיות לאומיות טבעית בעצמותה, כראוי ומוכרח לכל אדם לאהוב את אומתו לדבוק בה, אלא שבישראל היא ממילא נעשית מקושרת ומקודשת בכל קדושתן הא-להית של האמונה והתורה והמצוות ושמירתן וקיומן (כלומר, קומה כלל אנושית ומעליה קומה ישראלית).
לדעת הרב קוק, צריכה היא להיות בתחילת יסוד עצמותה ובכל מהות מיוחדת בתוכן קדושתה העליונה, ומתוך כך הכל (כלומר, ישראל בריה מיוחדת מראש ועד עקב).
לדעת הרב מרדכי אליאשברג, כל חוזק ותוקף לאומי לא ייחשב כמו האחדות, ולא מצא הקב"ה כלי מחזיק ברכה לישראל אלא השלום, והבריח התיכון אשר בכוחו לחבר את לבבות בני ישראל היא מצווה אחת כוללת ומשתתפת ויישוב ארץ-ישראל שמה.
השקפתו המעשית ליישוב ארץ-ישראל מסוכמת בשתי פסקאות מדבריו:
לדעת הרב אליאשברג, יישוב ארץ ישראל כולל שתי מצוות, הראשונה כגוף המצווה והשניה כנשמתה, ושתיהן כאחת מביאות את היישוב לשלמותו:
מצווה מעשית: קניית אדמה והתיישבותה.
יישוב ארץ ישראל כפשוטו ממש: לעשות את הארץ לארץ נושבת ככל הארצות, בעבודת האדמה, חרושת המעשה, בתי מלאכה ומסחר, תיקון דרכים, בניין מסילות ברזל, נמלים, ועוד.
והיה במשך הזמנים, לאחר שארצנו לנו תהיה, אולי יתרצה הסולטן (שבזמנו א"י נשלטה על ידו) לתת גם ממשלה קטנה ליושביה הישראלים בארצם...
מצווה רוחנית: לעשותה מקום לתורה ושמירת מצוות.
ראוי לכל המתיישבים להתנהל על דרך התורה והמצוות.
ובטל התחייה מאור תורתנו הכתובה והמסורה יחייה את העצמות היבשות, שעוד תמצאנה בישראל.
לקבוע סדר חיים מסודר בדעת ובהשכל: חיים צנועים ללא מותרות.
ראוי להתבונן לחזק האהבה והאחווה בין התושבים, וראוי לכל יראי ה' לשוב לאהוב את המשכילים...
על גדולי התורה ללכת בדרכי אהרן הכהן, לחזור על פתחי ישראל במקל נועם, באהבה ובהכנעה, וללמדם תורה ומצוות.
ולמשכילי ישראל, המתאווים ליום ה', לתת יד לאהבה את ה' ולרצות להתהלך בתורתו.
בצד בקיאותו ועומק הגיונו, היה בעל מידות תרומיות: ענו וצנוע בכל דרכיו, והאמת נר לרגליו.
הוא היה אומר שה"מוסר האמיתי" הוא "הצנע לכת", ולא "רעש" של מוסר.
לפיכך, אף על פי שרבי ישראל מסלנט היה חברו, לא מצא חפץ בשיטת תנועת המוסר, אם כי לא התנגד לעבודתו המוסרית של רבי ישראל בעצמו, אך לעבודה של תלמידיו של רבי ישראל "המוסריים" לא הגה חיבה יתירה.
קו מאופיו המוסרי בסיפור הבא.
פעם בא לעירו רבי ישראל נח שניאורסון, ולאחר שבילו יחד זמן רב, ברכו הרבי: "ה' יברך את כבוד תורתו ברוחניות ובגשמיות", ולאחר מכן דרש ממנו ברכה מפורשת.
אמר לו הרב אליאשברג: "ה' יברך אתכם ברוחניות".
כששאלו מדוע בירך אותו רק ברוחניות, ענה הרב: "מפני שכל ישראל לוקחים גשמיות ועושים ממנה רוחניות, מפרישים מכספם לתורה, לצדקה וכדומה, ואנו שנינו מוכרים את רוחניותנו ועושים ממנה גשמיות, ועל כן זקוקים אנו לרוחניות רבה, כדי שיהיה לנו מה למכור..."
בנו הרב יהונתן אליאשברג היה רב, אב"ד וולקוביסק ועסקן בחובבי ציון.
שו"ת תרומת יד, וילנה, תרל"ה
מבחר מאמריו, סידר, בצירוף מבוא בידי א.מ.
מרדכי אלישיב (פרידמן) (כ' בשבט תרנ"ח, 21 בפברואר 1898, פינסק – י"ג בטבת תשל"ח, 23 בדצמבר 1977, חולון) היה מחנך עברי בליטא ובארץ ישראל.
מנהלו הראשון של תיכון קוגל בחולון (1948–1965).
אלישיב נולד בשם מרדכי פרידמן בשנת תרנ"ח-1898 בעיירה פינסק שברוסיה (רוסיה הלבנה), בנם של שיינה לבית אלישיב מקובנה ושמריהו פרידמן.
סבו מצד אביו היה הרב דוד פרידמן (ר' דודל) מקרלין, מגדולי הפוסקים של יהדות ליטא בזמנו (ונכדו של רבי הלל ריבלין משקלוב, חתנו של העסקן והנדבן ר' שמריהו לוריא וגיסו של ר' יחיאל מיכל פינס).
אמו הייתה אחותם של ישראל איסידור אלישיב ("בעל-מחשבות"), פובליציסט, עורך, מתרגם ומבקר ספרות יידי ופעיל ציוני, ושל ד"ר אסתר אלישיב, סופרת, עורכת, מרצה לפילוסופיה ולביקורת ספרות ומחנכת.
בשנת 1903, כשהיה בן 5, עבר עם משפחתו לעיר קובנה (ליטא).
שם למד עד גיל תשע ב"תלמוד תורה" עברית, מקרא ותלמוד, ואחר-כך בבית ספר תיכון מסחרי רוסי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה המשיך בלימודיו: בשנת 1914 למד בווילנה ואחר-כך בעיר ריאזאן (לא הרחק ממוסקבה), שם סיים את חוק לימודיו ב-1916. יחד עם השכלתו הפורמלית, למד בשנים אלה מדי יום עברית ותלמוד אצל מורה פרטי.
בשנת 1916 החל ללמוד באוניברסיטת מוסקבה, תחילה כימיה ואחר-כך רפואה.
בשנים 1918–1920 המשיך ללימודי אגרונומיה באוניברסיטת חארקוב, ובשנים 1921–1924 למד באוניברסיטאות מערב אירופה, גיסן, וינה וברלין, שבה סיים את לימודיו באגרונומיה ובביולוגיה ב-1924. לאחר שהתמחה בגנטיקה וברירה טבעית במעבדות בווינה וברלין, עבד בתחנת ניסיונות בדנמרק, וב-1925 הוזמן לשוב לקובנה, להורות בגימנסיה הריאלית העברית שבהנהלת ד"ר צמח פלדשטיין.
בשנים 1925–1930 שימש מורה לביולוגיה וכימיה בגימנסיה, ולמתודיקה של מדעי הטבע וגאוגרפיה בבית המדרש למורים העברי של "תרבות" בקובנה.
בשנת 1926 נשא את גרטה (גרדה) גוטמן, בוגרת הגימנסיה הריאלית.
מנעוריו היה פעיל ב ושאף לעלות לארץ ישראל.
היה פעיל ב"צעירי ציון" ברוסיה, ובהמשך היה חבר מרכז המפלגה הציונית-סוציאליסטית (צ"ס) ו"החלוץ" בליטא.
כמו כן היה חבר נשיאות "אורט" בליטא ויו"ר מועצת קופת חולים הכללית בליטא.
בחודש ספטמבר 1930 עלה לארץ ישראל עם אשתו ובנו.
בארץ הוזמן לעבוד בבית הספר החקלאי בכפר הנוער בן שמן על ידי מנהלו, ד"ר זיגפריד להמן, שאותו הכיר עוד מימי פעולתו של להמן בבית הילדים היהודי בקובנה.
הוא עבד בכפר הנוער כמורה ומחנך נוער וחבר הנהלת בית הספר עד שנת 1943. היה חבר ומזכיר מועצת עובדי בן שמן.
מ-1943 עד 1945 כיהן כמנהל בית הספר המחוזי בקיבוץ יגור, ומ-1945 כמנהל בית הספר המחוזי בקיבוץ גבעת השלושה וכמורה בבית המדרש למורים ולגננות ע"ש שיין שם.
בשנת 1948 נפתח בית הספר התיכון בחולון (לימים תיכון קוגל), ואלישיב התמנה על ידי המרכז לחינוך למנהלו הראשון.
הוא כיהן בתפקיד זה עד שנת 1965.
חבר נשיאות איגוד בתי הספר התיכונים, חבר הוועדה לכימיה שליד משרד החינוך וחבר מועדון רוטרי בחולון.
בראשית שנות ה-60 שימש גם מרצה במתודיקה של כימיה לסטודנטים להוראה באוניברסיטת תל אביב.
פרסם את ספר הלימוד "חימיה אורגנית: לבתי-ספר תיכוניים, מקצועיים ולהשכלה עצמית" (תל אביב: יוסף שמעוני, תרצ"ט).
כמו כן הוציא חוברות לימוד ומדריכי מעבדה בכימיה כללית, כלכלה פוליטית, שיעורים בתורת הקרקע ומתודיקה של לימודי הטבע; תרגם ספרים ומאמרים מדעיים לעברית (בהם הספר "תורת הקרקע" לפרופ' י' יפה, שהתפרסם ב"השדה"); ופרסם מאמרים ב"הפועל הצעיר", "דבר", "השדה", "השדה לנוער" ועוד.
מרדכי אלישיב נפטר בדצמבר 1977, בגיל 79. נקבר בבית עלמין הדרום.
אלמנתו גרטה נפטרה ב-1989, ונקברה לצדו.
היה אב לבן, דוד, ולבת מאומצת, ורה אלישיב (עיתונאית; הייתה נשואה לעיתונאי חגי אשד).
אחיו הצעיר, ד"ר שמואל אלישיב, היה דיפלומט ישראלי שכיהן כשגריר ישראל בברית המועצות.
אחיו יוסף פרידמן היה מפעילי "פועלי ציון" ברוסיה ובליטא, ובהמשך כימאי בפריז.
מרדכי אליאב (28 בספטמבר 1920 – 20 בספטמבר 2016) היה היסטוריון של עם ישראל, חוקר תולדות היהודים בגרמניה, תולדות היישוב והציונות.
אליאב נולד בפולין, וב-1934 עלה לארץ ישראל מגרמניה.
היה מראשוני החוקרים במכון לחקר הציונות וישראל באוניברסיטת תל אביב, וב-1968 הועלה לדרגת פרופסור חבר באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1963 הצטרף לסגל אוניברסיטת בר-אילן, תחילה בבית הספר לחינוך, ואחר-כך במחלקה לתולדות ישראל, שגם עמד בראשה.
בשנת 1968 נתמנה לפרופסור חבר.
היה חבר מועצת המנהלים של הארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי.
נבחר כאחד משנים-עשר יקירי העיר ירושלים לשנת תשע"ו.
אליאב הוא אחיו של פנחס אליאב, שהיה דיפלומט ישראלי וחיבר ספרים על יחסי ישראל ומדינות העולם.
ספרו, הישוב היהודי בארץ-ישראל בראי המדיניות הגרמנית: מבחר תעודות מארכיון הקונסוליה הגרמנית בירושלים, 1842–1914, פורסם בשני כרכים על ידי אוניברסיטת תל אביב, בתשל"ג.
יחד עם יצחק לב ערך את ספר הזיכרון נר למתתיהו לזכרו של מתתיהו רוטנברג, בהוצאת ההנהלה הארצית של בני עקיבא, 1967.
מרדכי אפשטיין (3 ביולי 1924 – 11 בדצמבר 2006) היה מרצה בכיר למתמטיקה, מראשוני המרצים בבית הספר למתמטיקה באוניברסיטת תל אביב (אז עוד נקרא המחלקה למתמטיקה שימושית בפקולטה למדעי הטבע), שבו לימד כ-40 שנה.
נולד בעיירה קטנה בשם פודו אילואיי, ליד יאשי שברומניה.
אביו היה בחור ישיבה מטבריה שיצא בשאלה, הכיר את אשתו ברוסיה, ויחד הגרו לרומניה.
סיים תואר שני במתמטיקה באוניברסיטת יאשי ברומניה, בהצטיינות יתרה.
נתקל באנטישמיות רבה במהלך הקריירה האקדמית אשר מנעה את קידומו.
ב-1960 עלה לישראל עם אביו, לאחר שסולק מהפוליטכניקה של יאשי, כשסירב לחתום על הצהרה המגנה את ישראל.
מאז עלייתו ארצה ועד מותו התגורר ברחובות.
לימד באוניברסיטת תל אביב מגוון רחב של קורסים ברמות שונות, בהם חשבון דיפרנציאלי ואינטגרלי, משוואות דיפרנציאליות חלקיות ועוד.
בנוסף, היה מורה, מחנך ומרכז המתמטיקה במכינה של האוניברסיטה.
במשך יותר משלושה עשורים חינך לחשיבה מתמטית, לימד ונתן השראה לדורות של מתמטיקאים, חלקם המשיכו לקריירה כפרופסורים פעילים.
למרות פרישתו הרשמית ב-1992, המשיך ללמד ללא תשלום יותר מ-12 שנים.
כאות הוקרה קיבל ב-1993 את התואר מרצה בכיר אמריטוס.
מרדכי בלזר (14 באפריל 1931 - 23 באוגוסט 2012) היה סגן נשיא בית המשפט השלום בנתניה.
בין השנים 1991 - 1992 היה נשיא גדול של הלשכה הגדולה של מסדר הבונים החופשיים בישראל.
אביו, יצחק בלזר, היה בנו של שלמה בלזר ונכדו של הרב יצחק בלזר.
בשנות ה-20 היגר אביו מירושלים לברזיל, שם נישא ללאה גורסקי, ילידת סטולין שבבלארוס שהיגרה עם הוריה לברזיל.
במשך מספר שנים הוא שימש מורה לעברית בבתי ספר יהודיים במדינות דרום אמריקה.
בשנת 1936 עלתה המשפחה לישראל.
מרדכי בלזר למד בתלמוד תורה בירושלים, בבית ספר ברחובות, בבית הספר תחכמוני בתל אביב ובבית הספר חורב בירושלים.
סיים לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
במלחמת העצמאות לחם בחטיבת ירושלים.
לאחר הסמכתו כעורך דין שימש כתובע צבאי בפיקוד הדרום ובפיקוד המרכז.
בשנת 1952 נישא לרנה, בתו של צבי לבהרי, שהיה סגן יו"ר המועצה המקומית ברעננה במשך 40 שנה.
אחיה הוא הכלכלן פרופ' דוד לבהרי.
בין השנים 1955 – 1981 היה עורך דין עצמאי בתל אביב.
במשך כעשר שנים שימש כתובע בבית הדין המשמעתי של לשכת עורכי הדין במחוז תל אביב.
בשנת 1981 התמנה כשופט בבית המשפט השלום בנתניה, ולימים התמנה לסגן נשיא בית משפט זה.
עם מינויו לשופט התמנה גם כשופט צבאי ולאחר מכן שימש כאב בית דין בפיקוד מטכ"ל.
את שירותו הצבאי סיים בדרגת סגן-אלוף במילואים.
בשנים שלאחר מכן כיהן כיו"ר ועדת השחרורים של שירות בתי הסוהר, כיו"ר ועדת בוררות של סוכני הנסיעות בארץ וכבורר מטעם לשכת עורכי הדין.
מאז שנות ה-60 היה אח בכיר במסדר הבונים החופשיים בישראל.
בשנים 1991 – 1992 שימש בתפקיד הנשיא הגדול של מסדר הבונים החופשיים בישראל.
לשכות רבות של בונים חופשיים העניקו לו תואר של נשיא כבוד לכל חייו.
השתתף בכנסים של הבונים החופשיים ברחבי העולם.
הרב מרדכי אליעזר ובר (וועבער, "הרב מאדא", תקפ"ב, 1822 - כ"ז בתמוז תרנ"ב, 1892) היה רב חסידי- ארץ-ישראלי ממוצא הונגרי.
נולד לרבי דוד ולליבאל'ה מפטרוביסלה (אז בהונגריה תחת שלטון בית הבסבורג ובהמשך האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום סרביה), תלמידו של החתם סופר וצאצא ל"מגן אברהם".
אחיו נפטרו ממחלות שונות, והוא נשאר בן יחיד להוריו.
בבחרותו נסע למאקווא, ולמד 5 שנים אצל רבי שלמה זלמן אולמן ה"יריעות שלמה" שהסמיכו לרבנות.
בשנת תקצ"ט הספיק ללמוד חצי שנה אצל החתם סופר, טרם פטירתו.
לאחר מכן למד שלוש שנים בבוניהד אצל הרב יצחק משה פערלס, רבה של אייזנשטט, שהסמיכו אף הוא לרבנות.
כמו כן הוסמך על ידי הרב יחזקאל בנט רבה של נייטרא.
בשנת תר"ד נישא לשרה יהודית בתו של רבי פנחס לייב פרידן רבה של קומארום (קאמארן) (נפטרה בי"ז באב תרס"ב).
בהיותו בן 27 נרצח אביו על ידי פורעים סרבים, והוא עבר לגור בבאצ'קה.
בשנת תרי"ב התקבל לרב בעיר מולדתו פטרוביסלה ובשנת תרי"ג מונה גם לרבה של אדה, במקום הרב יעקב היילברון, שנרצח אף הוא על ידי פורעים.
תחת רבנותו היו גם היישובים הסמוכים בצ'ה, מול ופולדוואר.
הנהגתו ברבנות הייתה תקיפה וקנאית, ובשל כך הוא סבל מהתנגדות פנימית.
הוא עשה רפורמות בנושא השחיטה, דבר שעורר מחלוקות נגדו.
לאחר תקופה שראה שמצב השחיטה אינו שפיר, הפסיק לאכול בשר.
הוא עסק גם בלימוד ילדים, ולילדיו הביא מלמד מקרקוב, הרב משה יוסף יוקר, לימים רבה של ברזפניק.
בהשפעת המלמד שהיה חסיד צאנז, הוא החל לנסוע לרבי חיים מצאנז.
בעצת רבי חיים הוא למד את מלאכת השחיטה וכך יכל לחזור לאכול בשר.
רבי חיים חיבבו וכינהו "רב אדא בר אהבה" (רבה של אדא, בנה של ליבא, אהובה ביידיש), פרפרזה לאמורא רב אדא בר אהבה.
לפני פטירתו ציווהו אביו, שהיה חובב ארץ ישראל, והיה גבאי צדקה למעות ארץ ישראל, שיעלה ארצה.
לאורך השנים הוא חפץ לעלות אך אשתו סירבה לתת לו.
הוא שכל שלושה בנים, ותלה זאת בהתעכבותו מקיום צוואת אביו.
בשנת תר"ל נאותה אשתו לתת לו לעלות, והוא התפטר מרבנותו והחל בהכנות לעלייה.
לאחר שכבר יצא לדרכו, חזרה בה אשתו מהסכמתה.
הוא נע 17 שבועות מכפר לכפר, בחפשו מקום מגורים, עד שבהוראת רבו מצאנז, קיבל את רבנות וולווה הסמוכה לסיגט.
הוא התנה את קבלת הרבנות רק לשלוש שנים, כשלאחר מכן יעלה ארצה.
בתקופה זו נסע גם שלוש פעמים לרבי יצחק אייזיק מזידיטשוב.
לאחר פטירת חמיו בשנת תרל"ה, שלוש וחצי שנים לאחר קבלת הרבנות בוולווה, עלה ארצה עם בניו ר' דוד ור' בן ציון.
הוא החליט שלא לכהן ברבנות.
בשנתו הראשונה בארץ ישראל נסע להונגריה בשליחות כולל שומרי החומות, כשהוא מנצל את ההזדמנות לנסוע לרבו, רבי חיים מצאנז.
בהיותו בירושלים הצטרף למערכות על החינוך בראשות המהרי"ל דיסקין והרב יוסף חיים זוננפלד.
הוא הוציא ספר "נובל העלים" נגד לימוד שפות זרות.
עקב מלחמותיו ירדו מתנגדיו לחייו אך הוא המשיך בפעולותיו.
המהרי"ל דיסקין העריצו, והפעם היחידה שהשתתף בהספד, הייתה בהספדו של הרב זוננפלד על הרב ובר.
בתשרי תרנ"ב נכנס יחד עם ר' שמעון הויזמן (חברונער) למערת המכפלה לאחר ששיחדו את השייח' ששמר על המערה בכך שר' שמעון ויתר לו על חוב.
הם נכנסו כשהם מחופשים לנשים ערביות, אך שכחו ספר תהילים במערה והערבים שמצאוהו עוררו מהומה שכמעט וגרמה לרדיפות ופוגרומים.
למעשה הצליח ר' שמעון להשתיק את המהומה.
הרב ובר הלחין ניגון, אשר מפורסם כיום כ"ניגון פורים של תולדות אהרן".
התכתב בהלכה עם רבנים בולטים בהם רבו ה"יריעות שלמה", ה"דברי חיים", ה"שואל ומשיב" וה"בית יצחק".
הוא כתב ספרים רבים, בכל חלקי התורה אך מחוסר תקציב, נבצר ממנו להדפיסם.
נובל העלים, על איסור לימוד שפות זרות.
מלחמת חובה, דחיית השגות רבי שלמה גנצפריד על ה"דברי חיים".
אופל ובוחן, הבהרות על ספרו מלחמת חובה.
ערך דל ענף עץ עבות, על מסכתות ערכין, בכורות ותמורה.
עץ עבות על אגדתות מסכת ערכין פרקי אבות, תרמ"ה
עץ אבות על פרקי אבות עם הסכמת המהרי"ל דיסקין, תרמ"ז
תמורת תודה על מסכת תמורה, תרמ"ז
בכור דל על מסכת בכורות, תרמ"ט
זמרת הארץ והשמים על פרק שירה, תרמ"ט
כאמור הוא שכל שלושה בנים.
שני בניו הנוספים היו דוד (נפטר תר"צ), חתן רבי אהרן זליג ליפשיץ רבה של וישניצה; ובן ציון (תרכ"א תרע"ח).
בנו של האחרון היה שמואל אהרן שזורי.
הרב מרדכי אקאלר (מכונה מולא מוראד; ה'תר"י, 1850 – ה' בתמוז ה'תרצ"ו, 25 ביוני 1936) היה רבם של אנוסי משהד ומתרגם ספרות דתית.
נולד במשהד בשנת 1850 (ה'תר"י) לרפאל, עשרים שנה לאחר שבני הקהילה נאנסו להתאסלם.
למד מאביו תנ"ך בגיל צעיר והמשיך בכוחות עצמו בלימוד המשנה והגמרא.
את אשר למד, תרגם לשפת העדה ודרש בפני הקהל.
הרב היה עובר בלילות מבית לבית ללמד את הילדים האנוסים במשהד תורה ולחנכם במצוות.
בדור הראשון לאניסות הקימו הרב יוסף כהן ומולא כודאדאד בתי כנסת, כל אחד במרתפו.
הרב מרדכי שהיה רב הקהילה בדור השני לאניסות פתח בביתו בית כנסת נוסף וכך עשה גם רבי בנימין אמינוף.
בבית הכנסת שניהל במרתפו, לימד הרב מרדכי את הנערים המצטיינים דינים והלכות, תלמידים אלו הפיצו את מה שלמדו במרתפים ובבתי כנסת אחרים.
לבית הכנסת הקטן הגיע הציבור מדי שבת לשמוע את דרשת פרשת השבוע מפי הרב.
מונה על ידי הקהילה לרבם בשנת 1883. כרב העדה פסק עבור בני עדתו, סידר קידושין בסתר, מל את בני הקהילה ובהיותו שוחט ובודק גם הבטיח שחיטה כשרה, הרב לא לקח כסף מהקהילה על פעלותיו אלא התקיים מחנות פרוות ובדים שהקים.
פעילותו של הרב מרדכי יחד עם יתר רבני הקהילה והמלמדים שבה, עזרו לשימור היהדות במשהד.
רק יהודים בודדים קיבלו עליהם את האסלאם מרצון.
הרב התכתב עם רבני ירושלים ושלח להם עזרה כספית, וכך כתב לו הרב יעקב שאול אלישר:
בשנת ה'תרפ"ז (1927) עלה לארץ ישראל.
במסלול עבר במומבאי ובקראצ'י שם נפגש עם תלמידיו יוצאי הקהילה.
נפטר בירושלים בה' בתמוז התרצ"ו ונטמן בהר הזיתים.
בנו הרב רפאל אקאלר הנהיג את קהילת משהד לאחר עליית אביו ארצה.
הוא שמש כרב, שוחט, דרשן ומוהל.
בהנהגתו סייעו בני העדה לפליטי יהדות בוכארה שברחו מברית המועצות בראשית שנות השלושים לעלות ארצה.
עלה לארץ ישראל בשנת 1949 (התש"ט), ובכ"ט בניסן תש"י נפטר.
"עבודת התמיד" – סידור תפילה לימי החול כמנהג הספרדים ומתורגם בלשון הפרסית.
"עולת שבת" – סידור תפילה לימי השבת, כמנהג הספרדים ומתורגם בלשון הפרסית, תר"ע.
הסדורים יצאו לאור בהסכמת המרפ"א.
ובמהדורה שנייה - ה'תשל"ו בהסכמת הרב עובדיה יוסף.
"סדר סליחות" – סליחות לימי הרחמים וימים נוראים עם התרגום בלשון פרס.
מחזור ראש השנה ויום הכיפורים.
הגדה של פסח עם תפס'יר לפרסית.
רבי מרדכי כתב גם ביאור לכמה מספרי התנ"ך, ביאור המצוי בכתבי יד, ועוד כמה חיבורים שלא זכו לראות אור, ביאורו על התורה יצא לאור בתמוז תשפ"ד על ידי נינו מנשה ורדי (בן דוד) תחת השם מאמר מרדכי.
נולד בירושלים לדוד נחמן בלוי, מראשי החינוך העצמאי ומראשי ארגון צא"י, נכדו של משה בלוי וללאה לבית רוזנברג.
נישא לשולמית, בתו של האדמו"ר מבוטושאן, רבי מרדכי פרנקל.
בלוי הוא יושב ראש 'משמרת הקודש והחינוך', ואף הוביל כמה ממלחמות הממסד החרדי נגד תופעות תרבותיות וחברתיות שרווחו בקהילה החרדית, והייתה לו השפעה רבה על מהלכים במגזר החרדי.
הוא מרבה להתראיין ולהתבטא בעיתונות החרדית והכללית בנושאים הנוגעים לציבור החרדי כמו לימודי ליב"ה, הדרת נשים ואחרים.
כיו"ר משמרת הקודש והחינוך נודע גם בהתבטאויות בנושאים שהביאו לו חשיפה בתקשורת.
לדוגמה, לפני הבחירות לכנסת העשרים כתב בהקשר להקמת מפלגת ובזכותן, כי "כל אשה שתתקרב למפלגה שלא בהנהגת גדולי ישראל - ואסור ללמוד במוסדות החינוך שלה, וכן לרכוש ממנה כל מוצר, ומצווה להוציא את כל הצאצאים שלה מהמוסדות".
בעקבות כך הודיעה הפרקליטות שהיא שוקלת לפתוח בחקירה נגד בלוי.
במקרה אחר הזהיר נגד השתתפות במופע של מרדכי בן-דוד ויעקב שוואקי.
בריאיון לכתב בחדרי חרדים אמר כי "כל משתתפי האירוע הערב באצטדיון רמת גן יצולמו, בדרכים שונות ומשונות, והתמונות יובאו לידיעת הגורמים הרלוונטיים, אם זה ראשי ישיבות, מנהלי סמינרים או כל גורם אחר".
במקרה נוסף הביא לביטולו של מופע זמר חסידי בטענה שהאירוע מתקיים נגד דעתם של גדולי ישראל.
ב-2025 יזם הוצאת מכתב חתום בידי מנהיגי הציבור הליטאי שאוסר על השתתפות חרדים בהופעה שמיועדת לגברים ונשים, אף אם בישיבה נפרדת; בעקבותיו ביטל הזמר נפתלי קמפה את יציע הנשים בהופעתו שתוכננה להתקיים בבנייני האומה ובהמשך ביטל את המופע כולו, וכן ביטל הזמר שמוליק סוכות את הופעתו שתוכננה להתקיים בהיכל ארנה.
בנובמבר 2024 אמר שאין פתרון אמיתי לנושא גיוס חרדים לצה"ל מלבד דחיית שירות והכרה בשירות לאומי של מתנדבים חרדיים ואמר ש"חרדים לא יהיו בצה"ל, גם כאלו שלא לומדים.
בשנת 2018 נתבע בלוי בתביעת לשון הרע על ידי עורך הדין יואב ללום, ולאחר שהתנצל על האמירות שאמר כנגדו, פסק בית המשפט כנגדו פיצוי אותו שילם לעורך דין ללום.
לבלוי יש 7 ילדים, 3 בנות ו-4 בנים.
מרדכי (מקס) אנסבכר (ח' בשבט תרפ"ז, 11 בינואר 1927, וירצבורג, גרמניה – ט"ו באדר תשפ"א, 27 בפברואר 2021, ירושלים) היה ניצול שואה, קצין ולוחם בהגנה ובצה"ל, היסטוריון ומרצה.
שימש כמנהל הראשון של מוזיאון יד ושם, העורך המדעי של אנציקלופדיה יודאיקה ומרצה לתולדות ישראל באוניברסיטת היידלברג בגרמניה.
שימש כעד במשפט אייכמן, סייע בהקמתו מחדש של המוזיאון היהודי בברלין והיה ממייסדי עמותת ניצולי השואה "עמך".
מרדכי (מקס) אנסבכר נולד בווירצבורג שבצפון בוואריה, לר' שמחה (סימון) ומיכל (מינה) אנסבכר.
הוריו נמנו על קהילתו של הרב יצחק דב במברגר, רב העיר.
בילדותו התחנך בבית הספר היהודי בווירצבורג והיה חבר תנועת הנוער עזרא בעיר.
עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה ב-1933 החל מצבם של היהודים להידרדר.
בשנת 1936 הושלכה משפחת אנסבכר מביתה אשר הפך בן לילה לרכוש המפלגה הנאצית והמשפחה נאלצה לעבור לבית אחר.
במהלך אירועי פוגרום ליל הבדולח, בשנת 1938, פרצו מהומות אלימות ומתוזמנות בעיר שכללו את שריפת בית הכנסת, השחתה של חנויות ושל רכוש יהודי רב וכן פגיעות בנפש.
בעקבות האירועים הללו נשלח מרדכי הצעיר לקרובי משפחתו, הרב יהודה והרבנית בטי אנסבכר, שחיו בבריסל, בבלגיה.
בשנת 1942 חזר מרדכי לגרמניה בשל הרעב ששרר בבלגיה.
עם הגעתו לגרמניה נשלח לעבודות כפייה בגרמניה אך הצטרף למשפחתו בשל בריאותו הלקויה של אביו וזכה לראותו בפעם האחרונה ליד מיטת חוליו.
מאוחר יותר נשלח יחד עם אימו למחנה טרזינשטט, שם לראשונה חווה את זוועות הרעב והחולי שעתידות להיות מנת חלקו ולעצב את תפיסת עולמו בשנים הבאות.
ב-1944 נשלח בטרנספורט אל מחנה ההשמדה אושוויץ.
בעקבות מידע שקרי שהפיצו הגרמנים שלח לאימו פתק שתבוא אחריו.
האם אכן הגיעה לאושוויץ מאוחר יותר ושם נספתה מיד, יחד עם אחיו נפתלי.
מאושוויץ הועבר אנסבכר למחנה קאופרינג, אחד ממחנות הלווין של דכאו.
לאחר מכן הועבר למחנה הריכוז אלך.
אנסבכר שוחרר מן המחנה ב-30 באפריל 1945 על ידי יחידות של הדיוויזיה 42. בעת שחרורו היה אנסבכר במצב של תת-תזונה ושקל כ-37 ק"ג.
עם שחרורו עלה אנסבכר ארצה בקיץ 1945. הוא גויס להגנה, לגדוד מוריה (גדוד 61) בחטיבת עציוני, ולחם בקרבות בכפר עברי (נווה יעקב), עטרות, גוש עציון ועוד.
עם הקמת המדינה גויס לצה"ל והשתתף בקרבות בירושלים ובסביבתה.
בשנים שלאחר מלחמת העצמאות שימש אנסבכר כמפקד סוללות מרגמות כבדות בחיל התותחנים והגיע לדרגת רב-סרן.
אנסבכר השתתף בקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים ולאחר מכן המשיך עם יחידתו לבית לחם, גוש עציון וחברון, שם זכה לקבל מהשייח המקומי את המפתח לדלת התחתונה של מערת המכפלה.
בשנים 1945–1950 למד בישיבת קול תורה בירושלים, בה היה מתלמידיו של הרב שלמה זלמן אוירבך.
אנסבכר למד באוניברסיטה העברית תולדות עם ישראל ויחסים בינלאומיים.
עם תום לימודיו היה בין מייסדי יד ושם ושימש כמנהלו.
מנהל המוזיאון ביד ושם, איש עדות והיסטוריון
אנסבכר ניהל את המוזיאון של יד ושם מיום היווסדו ועמל על השגת תקציבים ותרומות, פתיחת שערי יד ושם למבקרים ולמשלחות דיפלומטיות רמות דרג (כמו ביקורו של נשיא גרמניה אדנאואר), הצגת תערוכות רבות בנושאים מגוונים ושיתופי פעולה פוריים עם מוזיאונים ובתי אוסף ברחבי העולם.
בשנת 1961 שימש אנסבכר כעד ראשי במשפט אייכמן.
מלבד עדותו האישית סיפק לתביעה חומרים שונים, בהם תמונות ורישומים של ציירים יהודים שצוירו בטרזינשטט בתקופת השואה.
בשנים 1968–1972, בעקבות הידע הנרחב שרכש בנושא של אמנות יהודית בכלל ובתקופת השואה בפרט, שימש כעורך מדעי באנציקלופדיה יודאיקה ופרסם למעלה ממאה מאמרים היסטוריים בשם: B.
בשנים 1981–1985 שימש כמרצה לתולדות עם ישראל באוניברסיטת היידלברג וסייע בהקמת המוזיאון היהודי בברלין.
אנסבכר היה בין מייסדי עמותת ניצולי השואה עמך והרצה בפורומים שונים רבים בישראל וברחבי העולם על מאורעות השואה.
הלך לעולמו בירושלים ב-27 בפברואר 2021.
בשנת 1998 הוענק לאנסבכר תואר "יקיר ירושלים".
בשנת 1950 נישא מרדכי אנסבכר לציפורה, בת למשפחות הירושלמיות בוקסבוים ואמדורסקי, אחות ומורה באולפן לעברית.
אחד מנכדיו הוא הסופר יאיר אנסבכר.
הרב מרדכי אצבאן היה פוסק ומקובל בן המאה ה-18 שפעל בעיר מקנס במרוקו והיה החכם הכולל בעיר חלב שבסוריה.
הרב מרדכי בן הרב יצחק אצבאן, חי ופעל בעיר מקנס שבמרוקו, שם הוא למד אצל הרב משה בירדוגו, מחבר הספר 'ראש משביר' על מסכתות התלמוד.
הרב אצבאן התכתב בידידות הרב שמואל חותה מהעיר צפרו שבמרוקו.
החיד"א כתב בספרו שם הגדולים כי הרב אצבאן: .
לאחר מספר שנים התמנה שם למשרת הרב הכולל בחלב.
בספר ביוגרפי על חכמי חלב נכתב כי הרב אצבאן נפטר בשנת ה'תק"י (1740)
זובח תודה - ביאור על מצוות התורה לפי נוסח הווידוי הגדול (קושטא תצ"ג).
ישא ברכה - בכתב יד.
חיבור על אבעה טורים - בכתב יד
הגהות על ספרי הרב חיים ויטאל - בכתב יד
ייחסו לו בטעות את הספר 'פרדס שושן', אך התברר שמדובר בחיבור מזויף.
מרדכי כמוס (אמייס) הכהן אברי"ש היה רב ודיין תוניסאי, שכיהן כרבה של ג'רבה, כאב בית הדין הגדול בתוניס וכרבה הראשי של יהדות תוניסיה.
נולד בג'רבה בשנת ה'תרמ"ו או ה'תרמ"ח לאמו עזיזה ולאביו רבי יצחק הכהן, צורף מצאצאי רבי שאול הכהן.
אחיו הם רבי יעקב הכהן הוא בעל הספר "בכור יעקב", ור' יוסף הכהן, רב בספקס.
למד מפי רבי יוסף ברבי, לצד הרבנים דוד הכהן יהונתן וכלפון משה הכהן (שהיה בן דודו).
אחיינו (בן אחותו) היה הרב רחמים חי חויתה הכהן.
בשנת ה'תרס"ג, כשהיה בן 16, נשא לאישה את בת אחיו מישונה.
לאחר נישואיו היה צועד מדי יום מרחק 7 ק"מ מביתו כדי ללמוד מפי הרב משה זקן מאזוז, ראב"ד ג'רבה.