tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מומחים בריטים הטילו ספק ביעילותה האפשרית של תחנת כוח זו, ולאחר הקמת המפעל על הירדן נתברר כי מבחינה עסקית בלבד, צדקו המומחים שפקפקו בערכו הכלכלי.
אולם הקמת התחנה שירתה מטרות נוספות.
בשלבי ההקמה שימש המפעל גורם ממריץ לחברה ולמשק בארץ ישראל, שהיו שרויים אז במצב כלכלי קשה ובייאוש.
מפעל זה היה אחד הגורמים החשובים בהצלת היישוב העברי שהיה אז במשבר קשה ורוטנברג סיפק באמצעותו מקור פרנסה לאלפי אנשים שאבטלה נרחבת איימה על הישארותם בארץ ישראל.
בשנת 1927 רכש רוטנברג משלטונות עבר הירדן שטח בגודל 6,000 דונמים, שדרוש היה, לטענתו, לביטחונו של מפעל הירדן.
בשנים 1928–1929 ביקש למכור חלק משטח זה להתיישבות יהודית, אולם השלטונות הבריטיים סיכלו את ניסיונותיו.
ב-13 בפברואר 1931 פרץ נחשול מים שנע במהירות, בספיקה של 1,200 מ"ק בשנייה, את הסכרים באפיק הירמוך, ותחנת הטרנספורמטורים נפגעה בשיטפון.
רוטנברג הסביר כי הסכרים לא נועדו לקלוט כמויות מים של מעל 1,000 מ"ק בשנייה, משום שהנתונים שבידיו הראו כי רק כ-500–600 מ"ק של מים שוטפים בשנייה את הירמוך בזמן שיטפון.
הפעלת התחנה התעכבה בשנה וב-9 ביוני 1932 נערך טקס הפתיחה הרשמי.
השתתפו בו, בין היתר, הנציב העליון ארתור ווקופ ואמיר עבר הירדן עבדאללה.
רוטנברג פתח את הטקס בנאום, בו התייחס ליחסים בין יהודים לערבים בארץ ישראל: "גורל שני העמים משולב עתה זה בזה על ידי כוחות העומדים מחוץ להשגחת אנוש.
רגשי כבוד ואהדה הדדיים, עבודה משותפת וידידותית של שני העמים...
בטקס לא נכח אף נציג רשמי של הסוכנות היהודית.
לאחר השלמת תחנת הירדן חידש את פעילותו הפוליטית.
בשנת 1932 נחנך מפעל תל אור לשימוש בחשמל, ואחרי זמן מה הקים רוטנברג את תחנות הכוח המנועיות "רדינג" בתל אביב ו"חיפה א" בחיפה.
בינואר 1935 העביר רוטנברג לידי חברת החשמל את הזכות להפעיל את הזיכיונות, תמורת 50,000 מניות מן ההנפקה ב ומענק בסך 20,000 ליש"ט במזומן.
ההסדר אושר בישיבת מועצת המנהלים של החברה, ממנה נעדרו נציגי מוסדות ההסתדרות הציונית.
הפרשה עוררה סערה, אולם הסוכנות היהודית לא יכלה לבטל את תוקף ההחלטה.
רוטנברג התעשר מעסקי החשמל ונעשה איש אמיד מאוד.
בתקופה זו בנה לעצמו בית במרומי הכרמל, שהיה חריג בנוף והעיד על מעמד בעליו.
רוטנברג רכש חיבה והערצה למוסד ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, בעיקר בשל העדפת האינטרס הלאומי, בדרך כלל, על האינטרס המעמדי של הפועל.
אולם על אף חיבתו זו, נאבק בהצלחה בכל ניסיונות העובדים במפעליו להתארגן וב-1935 העביר החלטה במועצת המנהלים של חברת החשמל בלונדון, האוסרת על פקידי החברה להצטרף להסתדרות הפקידים.
ב-1929 התנגד רוטנברג להקמתה של הסוכנות היהודית המורחבת.
הוא טען כי מוסד כזה יצטרך לעסוק במגוון רחב של עניינים ויתקשה להתמקד בעיקר, וכי היריבות המפלגתית בתוכו תפגע בשמירת החשאיות בנושאים שעליהם להישמר חשאיים.
רוטנברג סבר כי יש צורך באמצעי אחר לפיתוח הבית הלאומי: בשלב זה מטרת היישוב היהודי בארץ ישראל היא ליצור תנאים להעברת מספר רב ככל האפשר של יהודים לארץ ישראל, ולכן יש צורך בהקמת תאגיד (Corporation) שמטרותיו כלכליות בלבד.
תאגיד זה יהיה אחראי על כל הפעילות בארץ ישראל ויטפל במגעים עם השלטונות, וכארגון כלכלי, יצליח באופן טבעי לפתור את הבעיות שכעת אינן נפתרות משום שהן מטופלות מתוך גישה פוליטית ולא מעשית.
רוטנברג הציע לכונן תאגיד כלכלי (Holding Company), שיקלוט את כל הקרנות והכספים המיועדים לפעילות הכלכלית בארץ ישראל.
באביב ובקיץ 1929 הרבה לעסוק במגעים עם אישים שונים להקמת "התאגיד הגדול".
בתקופת מאורעות תרפ"ט ב-1929 שהה רוטנברג בלונדון, ובעקבות המשבר שב לארץ ישראל ב-18 באוגוסט.
כעבור שישה ימים, ב-24 באוגוסט, נבחר ליושב ראש הנהלת הוועד הלאומי, בתמיכת כל גוני הקשת הפוליטית.
בנובמבר 1929 קיבלו חברי הנהלת הוועד הלאומי את האולטימטום שהציב להם כי יתפטר מתפקידו, הסכימו לקצץ במספר חברי ההנהלה ולמנות גוף מנהלי מצומצם לפי ראות עיניו.
לקראת יום הכיפורים תר"ץ (באוקטובר 1929) נענה רוטנברג לפנייתו של הרב קוק והתערב ב"פרשת הכותל".
הוא נתבקש על ידי הנציב העליון ג'ון צ'נסלור ללחוץ על הרבנים הראשיים שיוותרו על מנהג תקיעת השופר בתפילת הנעילה, אולם סירב ללחוץ והסכים רק להעביר להם את הבקשה.
ב-20 בנובמבר 1929 הופיע לעדות סודית בפני ועדת שו, שחקרה את הסיבות שהובילו למאורעות תרפ"ט.
בעדותו דיבר על תרומתם של היהודים ביצירת בעיית הפלאחים הערבים שנותרו ללא קרקע ודרש מהממשלה להקשיח את הפיקוח על מכירת הקרקעות ולכפות על הקונים היהודים לדאוג להבטחת זכויות הקיום של מעבדי הקרקע.
בנוגע לסכסוך בכותל, טען כי אל לממשלה להתערב בענייני דת ופולחן, משום שרק הרבנים מוסמכים לפסוק בשאלות אלה, וכי אם הממשלה סבורה שתפילת יום הכיפורים בכותל מסכנת את מצב הביטחון, עליה לאסור אותה לחלוטין, ולא רק את התקיעה בשופר.
מיד לאחר פרעות תרפ"ט הוקם "ועד העזרה" ורוטנברג היה חבר בוועדת השלושה, שפיקחה על פעולותיו והופקדה על ניהול כספי "קרן העזרה".
עם כניסתו לוועד הלאומי דרש מההנהלה הציונית להקציב כסף לשיקום היישוב היהודי בחברון, שנהרס בפרעות, אולם נתקל בהתנגדות, בטענה כי אין טעם להשקיע כספים רבים בשיקומו של יישוב יהודי מבודד בתוך סביבה ערבית דומיננטית.
עקב מחלוקות על פעולתה של הקרן, התפטר רוטנברג מתפקידו זה ביולי 1930.
בתקופת כהונתו כנשיא הוועד הלאומי החריף רוטנברג, במודע, את המאבק בין נציגות היישוב היהודי בארץ ישראל לבין הנהגת התנועה הציונית, ששכנה מחוץ לארץ ישראל.
בדצמבר 1929 הגיע ללונדון והשתתף בישיבות ההנהלה של הסוכנות היהודית במעמד של משקיף ויועץ.
ב-22 בינואר 1930 נפגש עם שר המושבות לורד פאספילד והציג בפניו דרישות בשם היישוב היהודי על רקע פרעות תרפ"ט.
הייתה זו הפעם הראשונה שנציג הוועד הלאומי התקבל לשיחה עם שר בממשלת בריטניה.
במאי 1930 התנגד להצעת ויצמן להחרים את ג'ון הופ סימפסון בביקורו בארץ ישראל לצורך הכנת דו"ח מסקנות בעקבות פרעות תרפ"ט.
ב-1930 הקדיש רוטנברג את עיקר פעולתו הפוליטית להשגת הסכם יהודי–ערבי.
הוא האמין כי מדיניות הבית הלאומי היהודי אינה נוגדת את האינטרסים של האוכלוסייה הערבית וסבר כי משטר של הסכמה בין היהודים והערבים בארץ ישראל יביא לשיתוף פעולה ביניהם.
ב-12 במאי 1930 השתתף בפגישה בבית הנבחרים עם ראש ממשלת בריטניה רמזי מקדונלד, יחד עם ויצמן, לורד מלצ'ט, לורד רדינג וג'יימס דה רוטשילד.
גישתו של רוטנברג בנושא הקרקעות חרגה מהמדיניות הרשמית של הסוכנות היהודית, אולם היא עלתה בקנה אחד עם תוכניתו להקמת התאגיד הגדול, שאמור היה לדאוג לפיצוי הפלאחים שימכרו את קרקעותיהם ליהודים.
הסיוע הכספי לתשלום חובות הפלאחים נועד למתן את התסיסה בקרב הערבים.
רוטנברג היה משוכנע כי ההתקוממות האלימה של הערבים אינה משקפת את עמדת כלל האוכלוסייה הפלסטינית, וכי מיעוט קטן בתוכה מצליח להשתיק את הרוב הדומם, שמעוניין להשלים עם היישוב היהודי.
הוא סבר כי יצליח ליצור פילוג במשלחת הפלסטינית ללונדון לגבי ההצעות בתוכניתו.
בכל תקופת פעילותו בארץ ישראל האמין בכוחו של השוחד לחולל שינויים מדיניים.
ב-29 במאי השתתף בפגישה עם ראש הממשלה במשרד המושבות וכעבור יומיים שלח השר פאספילד שני מברקים לנציב העליון צ'נסלור, בהם נתבקש למסור את חוות דעתו על ההצעות של רוטנברג.
אולם צ'נסלור התנגד להן ובכך סתם את הגולל על יוזמת רוטנברג.
רוטנברג גם נכשל בשכנוע הנהלת הסוכנות לתמוך בגישתו בשאלת רכישת הקרקעות, ובכך נפגע מאוד מעמדו בקרב פקידי משרד המושבות.
לאחר בואו של צ'נסלור ביולי ללונדון השתנה יחסו של פאספילד כלפי רוטנברג עצמו לשלילה.
ב-9 בספטמבר 1930 שב רוטנברג לארץ ישראל.
הן בקרב חברי תנועת העבודה והן בחוגים הרוויזיוניסטים ניכרה תחושת אכזבה ממנהיגותו.
בחודשים אוקטובר–דצמבר התמקד במאבק חריף במדיניותו של ויצמן ובמאמץ לסכל את מדיניות הספר הלבן של פאספילד.
ב-23 באוקטובר הגיש לנציב העליון את מחאתו הרשמית של הוועד הלאומי על תוכן דו"ח הופ-סימפסון ועל מדיניות פאספילד.
בעקבות תשובתו של ראש הממשלה, כי אין הממשלה יכולה לחזור בה מפרסום המסמכים, החליט רוטנברג לנתק את היחסים עם הממשלה.
התנסותו הפוליטית של רוטנברג נחלה כישלון.
בינואר 1931 עזב את הנהלת הוועד הלאומי.
לאחר הבחירות לאספת הנבחרים נפרד ממנה ב-8 בפברואר בהודעת פרישה:
"מצבנו המדיני והכלכלי בארץ חמור מאוד.
כוחותינו קטנים ודלים לעומת אלה הקמים עלינו.
אויבנו המסוכן ביותר היא הדיסאורגניזציה הפנימית שלנו, העדר הנהגה וחוסר אדמיניסטרציה בריאה...
בלי ארגון מוצק של היישוב, ליכוד כוחותיו ופעילותו ובלי ההקרבה העצמית של היחיד נשקפת סכנה גם לכלל וגם ליחיד.
התגברות על עניינים מפלגתיים ואישיים...
לאחר עלייתו של אדולף היטלר לשלטון בגרמניה ב-1933 ביקש רוטנברג לממש את רעיון התאגיד הגדול שלו לטובת העלאת יהודי גרמניה לארץ ישראל.
ב-18 באפריל 1933 קיבלה הנהלת הוועד הלאומי החלטה, שקראה למוסדות הציוניים לאחד את מפעל העזרה של ויצמן עם תוכניתו הכלכלית של רוטנברג.
ויצמן, רוטנברג וחיים ארלוזורוב הסכימו לשתף פעולה, אולם המחלוקות שנתגלעו הביאו להתפטרותו של רוטנברג ממפעל ההצלה בספטמבר אותה שנה.
לאחר רצח ארלוזורוב ב-1933 חלה הרעה משמעותית ביחסים בין חלקים ביישוב, שבאה לידי ביטוי באופן בולט ביריבויות בתחום ארגון העבודה בין "הסתדרות העובדים הכללית" של מפלגות הפועלים ו"הסתדרות העובדים הלאומית" של הרוויזיוניסטים.
רוטנברג ניסה לפשר בין עמדותיהן המנוגדות של שתי ההסתדרויות.
מלבד המניע הלאומי, היה לו אינטרס עסקי ברור למציאת פתרון, משום שבהיותו אחד המעסיקים הגדולים בארץ ישראל, נפגע באופן ישיר ממחלוקת זו.
בערב יום הכיפורים תרצ"ה (1934), כינס בביתו בחיפה את נציגי שתי ההסתדרויות, אולם הדיון הסתיים ללא תוצאות.
בעקבות כישלון הפגישה וההתנצחות שהתנהלה לאחר מכן בעיתונות, החליט רוטנברג להפגיש בסודיות בין המנהיגים עצמם.
מיד לאחר יום הכיפורים הגיע ללונדון וב-10 באוקטובר 1934 ארגן בחדר מלונו פגישה בין דוד בן-גוריון וזאב ז'בוטינסקי.
פגישה זו הייתה הראשונה בסדרת פגישות בהן שימש כמתווך ובמהלכן נחתמו הסכמי בן-גוריון–ז'בוטינסקי, שלא אושרו בסופו של דבר על ידי ההסתדרות הכללית.
באפריל 1936 פרץ המרד הערבי הגדול בארץ ישראל.
על רקע המאורעות, החל רוטנברג באותו חודש בפעילות מאומצת לגיבוש הסכם יהודי-ערבי.
במאי אותה שנה היה שותף ליוזמת "החמישה" למשא ומתן עם נציגי האוכלוסייה הערבית (יחד עם יהודה לייב מאגנס, משה נובומייסקי, גד פרומקין ומשה סמילנסקי).
אחד ממניעיו העיקריים בהצטרפותו ליוזמה היה החשש שבעיית ארץ ישראל תופקד בידי גורמים חיצוניים, כגון ועדה בריטית שתכפה על הצדדים פתרון כראות עיניה.
הוא הציג את היוזמה בפני הנציב העליון ווקופ וחזר בשיחתם על דרישותיו מ-1930: מדיניות קשוחה נגד הפורעים, הענקת סמכויות חירום לבתי המשפט וצנזורה קשה על כל העיתונים הפועלים בארץ ישראל, גם העבריים.
אולם על אלו הוסיף את הצעתו העיקרית: הוא טען כי רק משא ומתן ישיר בין היהודים והערבים יוכל להביא ליציאה מן המשבר, וביקש ממנו להפעיל לחץ על נציגי היישוב היהודי לפתוח בהידברות עם נציגי הערבים.
החמישה נפגשו עם נציגים ערבים, ובהם מוסא אל-עלמי, וסברו כי בכוחם להשלים את המשא ומתן ולגבש הסכם שיובא לדיון בהנהלת הסוכנות.
תוכניתם התבססה על ההכרה כי הסכם בין שני העמים אפשרי רק אם היהודים יסכימו להגביל את ממדי העלייה לארץ ישראל.
הדיונים שניהלו עם אותם אישים ערבים הולידו מסמכים שדנו בסוגיות הבסיסיות של העימות, והחמישה הגישו להנהלת הסוכנות הצעה להסכם.
מסמך ההצעה הדגיש כי לבה של בעיית ארץ ישראל הוא שאלת העלייה היהודית וכי השלמת בניין הבית הלאומי היהודי יתאפשר רק בהסכמת הערבים.
רוטנברג ניהל בשם "החמישה" את המשא ומתן עם משה שרתוק, אליעזר קפלן, מנחם אוסישקין וברל כצנלסון, אולם השיחות הסתיימו כעבור חודש בלא כלום והיוזמה העצמאית נכשלה.
החמישה לא הצליחו להביא להסכם והנהלת הסוכנות היהודית התנגדה לעקרון הגבלת העלייה או התניית ממדיה בהסכמה פוליטית מצד הערבים, וכן לעצם הניסיון לכפות עליה מדיניות באמצעות גורם חיצוני.
החמישה האשימו את הנהלת הסוכנות בהכשלת היוזמה באמצעות השהיה ובחבלה בהזדמנות יוצאת דופן לחולל תפנית ביחסים בין שני העמים.
לאחר כישלון היוזמה החל רוטנברג למקד את פעולתו בסוגיה היהודית–ערבית מחוץ לארץ ישראל.
הוא חתר לגיבוש הסכם מקומי, ללא התערבות חיצונית, באמצעות פעילות חשאית.
הוא הקדיש לנושא זה את מרב זמנו ועסק בו עד יום מותו.
באוקטובר 1936 העלה רוטנברג בפני משרד המושבות יוזמה לפתרון הסכסוך היהודי-ערבי.
הצעתו הייתה דומה לזו שהציע ב-1930, וביסודה עמד עקרון ה"פאריטי" – שני מוסדות פרלמנטריים נפרדים ליהודים וערבים וזכות שווה של שני העמים, ללא התחשבות במספרם כעת.
אלא שרוטנברג הציע עתה אמות מידה פוליטיות לקביעת מכסות העלייה היהודית: הממשלה תדאג לכך שרק יהודים המסוגלים לתרום לרווחתם של יהודים וערבים בארץ ישראל יוכלו לעלות – תעשיינים, בעלי הון וצעירים.
בנושא הקרקעות, טען כי תפקיד הממשלה הוא לדאוג להגנת הפלאחים העניים ודרש שתאסור בחוק את נישולם מאדמותיהם ואף תאסור על בעלי קרקעות קטנות למכור קרקע הדרושה למחייתם.
הן שר המושבות ויליאם אורמסבי-גור והן הנציב העליון ווקופ תמכו בהצעה, אך הטילו ספק לגבי סיכויי הוצאתה אל הפועל.
עם בואה של ועדת פיל לארץ ישראל (בנובמבר 1936) חלה האטה במגעיו של רוטנברג עם הערבים.
בעת עבודת הוועדה הוא דחה את ההצעה להופיע בפניה, בין השאר משום שבתקופה זו היה בעיצומה של יוזמתו המדינית העצמאית ולא רצה להופיע כנציג רשמי של היישוב היהודי.
דו"ח הוועדה, שפורסם רשמית ביולי 1937, כלל מסקנות לגבי תוצאות הענקת הזיכיון הבלעדי לניצול המים של ארץ ישראל לידי רוטנברג.
חברי הוועדה ראו בחברת החשמל דוגמה מובהקת למדיניות אפליית הערבים.
הוועדה המליצה על חלוקת ארץ ישראל, ועל פי תוכניתה המוצעת הוצא מפעל הירדן משטח המדינה היהודית והוכלל בשטח המדינה הערבית.
בחודשים הבאים עסק רוטנברג במאבק נגד אפשרות זו.
ב-1937 השיג רוטנברג את אחד מהישגיו החשובים באיחוי הקרע בין התנועה הרוויזיוניסטית לתנועת העבודה, כאשר במהלך הקמת תחנת רדינג בתל אביב, הושג בלחצו ובהתערבותו הסכם להסדרת שאלות העבודה בתל אביב בין ההסתדרות הכללית להסתדרות העובדים הלאומית.
ב-1938 הסכים רוטנברג להצעת הנציב העליון הרולד מקמייקל להעיד בפני ועדת וודהד על בעיית הגבולות של המדינה היהודית המוצעת.
הסכמתו נבעה מהמאמץ לכלול את תחנת נהריים בשטח המדינה היהודית.
על אף מעמדו העצמאי, הקפיד הפעם שלא לסטות מהעמדה הציונית הרשמית ולהימנע מביקורת על מנהיגי היישוב.
בתקופה זו חלה התקרבות מצידו אל ההנהגה הרשמית של התנועה הציונית.
באוקטובר 1938 חידש את מעורבותו בתחום "הפוליטיקה הגבוהה".
ב-5 באוקטובר נפגש עם שר המושבות מלקולם מקדונלד.
הוא הציע לו לחזק את האופוזיציה להנהגת המופתי אמין אל-חוסייני ולאשר עלייה מיידית של 100,000 צעירים יהודים מאירופה, שיגויסו לצבא הבריטי ויהוו את הבסיס לכוח הצבאי האימפריאלי שיגן על המזרח התיכון.
כמו כן, דרש להשהות את ההכנות לכינוס ועידת השולחן העגול, אולם השר דחה את הדרישות להעלאת הלוחמים ולדחות את כינוס הוועידה.
בפגישה נוספת עם השר בנובמבר כרך את תוכניתו לפתרון שאלת ארץ ישראל עם תוכנית הקמת התאגיד הכלכלי הגדול והציע הקמת פדרציה ערבית גדולה שתורכב מארץ ישראל, עבר הירדן, סוריה, הלבנון ועיראק.
כספי התאגיד יושקעו בפיתוח כל האזורים הללו והקמת הפדרציה תמתן את התנגדות ערביי ארץ ישראל לטריטוריה יהודית נבדלת במסגרת זו.
אלא שיוזמתו של רוטנברג התמוטטה.
הוא נכשל בגיוס הכספים להון היסוד של התאגיד ותוכניתו לא זכתה להיענות מצד האמיר עבדאללה בפגישתם ב-28 בדצמבר.
לקראת כינוס ועידת השולחן העגול החל רוטנברג לנקוט בעמדה פוליטית בלתי מתפשרת, שתאפיין את שארית ימיו כאיש ציבור.
הוא סירב לניסיונות הנהלת הסוכנות היהודית לשלבו בפאנל שייצג את העמדה היהודית וגינה את עצם הסכמתה של הסוכנות להשתתף בוועידה.
הוא טען כי המחנה היהודי כולו צריך להתבצר בהתנגדות פסיבית ואי-שיתוף פעולה מוחלט עם ממשלת המנדט, ובתביעה לעלייה יהודית חופשית בשל מצב העם היהודי בעולם.
הוא דרש להחרים את הוועידה וטען כי החרמתה תביא בסופו של דבר לביטולה.
בהתנגדותו הפסיבית המוחלטת, דחק עצמו למצב של אי-עשייה והמתנה לסיום הוועידה, שנערכה לבסוף בלונדון בפברואר 1939. בשלב זה נואש ממגעיו המדיניים והחל למקד את פעילותו בתוך היישוב היהודי בארץ ישראל.
במרץ 1939 העביר לבן-גוריון מכתב מז'בוטינסקי ואף הביא את השניים להיפגש בלונדון, אולם בן-גוריון הסתייג מהמשך תיווכו.
לאחר מכן ניסה לגבש בלונדון הסכם בין המפלגה הרוויזיוניסטית לבין הוועד הלאומי.
הוא כינס את ז'בוטינסקי ואת בן-צבי במלונו, אולם פרסום הפגישה הסודית גרם להפסקת השיחות.
אף על פי כן, כבר התגבשו בהן התנאים להצטרפותם העתידית של הרוויזיוניסטים לוועד הלאומי.
ב-17 בספטמבר 1939 נבחר רוטנברג לכהן כנשיא הוועד הלאומי, ויושב ראש הוועד יצחק בן-צבי הוכפף למרותו.
רוטנברג דרש הקמת הנהלה מצומצמת ויעילה, אולם בעקבות הקריאות לאחדות לאומית, נבחרה הנהלה חדשה גדולה מאוד ובה 18 חברים, שניים מהם מהמפלגה הרוויזיוניסטית.
אחד מסעיפי הסדר הצטרפותו לוועד הלאומי קבע שיוזמן גם לישיבות הנהלת הסוכנות היהודית.
בישיבות הללו התבטא בעיקר בנושא המצוקה הכלכלית של היישוב וארגון הסיוע, ובהתאם להתחייבותו, נמנע מפוליטיקה עצמאית.
באמצעות מגעיו עם אנשי הממשלה והבולשת, הביא בסוף אוקטובר 1939 לשחרורם של אנשי אצ"ל העצורים בצריפין, ובראשם מפקד הארגון דוד רזיאל.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 ובמהלכה התנגד רוטנברג למאבק חזיתי בממשלת המנדט, והאמין כי רק באמצעות שיתוף פעולה ועשייה ניתן יהיה להתגבר על סעיפי הספר הלבן שפורסם במאי 1939. ב-28 בפברואר 1940 פורסם חוק הקרקעות, שאסר על יהודים לרכוש קרקעות באזורים מוגדרים בארץ ישראל.
הזעם ביישוב התפרץ בהפגנות אלימות בערי ארץ ישראל.
ב-2 במרץ נפגש רוטנברג עם המזכיר הראשי של הממשלה ג'ון מקפרסון והודיע לו כי על אף התנגדותו העקרונית לשביתות ולאלימות, כיהודי, הוא שמח על כך שהיו "מחאות אלימות".
למחרת פרסם בעיתוני ארץ ישראל גילוי דעת מטעם נשיא הוועד הלאומי, שגינה את ניסיונות ממשלת בריטניה להגביל את התפתחות היישוב העברי.
כחודש לאחר פרסום החוק התנגד בתוקף להצעת בן-גוריון להכריז על מרי אזרחי שיקיף את כל היישוב, בטענה כי אין לעשות דבר העלול להחליש את כוחה של בריטניה בזמן מלחמתה על "קיומה של הציוויליזציה" וכי צעד כזה יסכן מאוד את קיום היישוב.
כבר מתחילת כהונתו כנשיא הוועד הלאומי שאף רוטנברג לבטל את שיטת הזרמים במערכת החינוך היהודית, אך באפריל 1940 החליטה הנהלת הוועד כי יש לשמור בקפדנות את "יסוד הזרמים החינוכיים המוכרים והתפתחותם" – החלטה שהתפרשה ככישלון מוחלט לרוטנברג.
במאי 1940 יצא ללונדון ונפגש עם שר המושבות החדש, לורד לויד .
רוטנברג העלה בפני פקידי המשרד מספר הצעות, ובהן בניית מזח בחיפה לטיפול באוניות הצי המלכותי הבריטי והקמת חברת תעופה ארץ-ישראלית.
כמו כן, הציע להקים צבא יהודי שיסייע לבעלות הברית במלחמה וביקש סיוע בקבלת אשרת כניסה לארצות הברית לשם רכישת נשק למען צבא זה.
אולם כל בקשותיו נדחו על הסף ומסעו המדיני הסתיים בכישלון מוחלט.
בסוף יוני חזר לארץ ישראל וב-17 ביולי כינס מסיבת עיתונאים, בה הודיע כי הגיע להסכמה עם הנהלת הוועד הלאומי על צמצום מספר חבריה ל-11. אלא שלאחר מכן הפסיק להשתתף בישיבותיה.
באותו חודש התגלו סימנים ראשונים לגידול ממאיר בגרונו: מצבו הגופני החמיר והוא התקשה בדיבור.
ב-27 באוגוסט קרא בן-צבי בישיבת ההנהלה את מכתב ההתפטרות של רוטנברג, שהוסברה במצבו הבריאותי.
ב-7 בנובמבר 1940 כינס רוטנברג מסיבת עיתונאים גדולה במלון המלך דוד בירושלים, בה סיכם את 11 חודשי נשיאותו בוועד הלאומי.
בנאום קשה, שכותרתו "אל הישוב", קרא לבטל את משטר המפלגות וטען כי יש להפקיד את כל הסמכויות בידי אנשים מוכשרים ויעילים, במקום בידי עסקני המפלגות.
הוא גינה את העיסוק בריב מפלגות אפילו בתקופת חירום קשה זו (מלחמת העולם השנייה), מתח ביקורת על כל הפלגים ביישוב וקרא לאחדותו.
בסוף הנאום אמר: "הגיע הזמן, שגם אנו נתעורר ונשליך אחרי גוונו את הקטנות הבלתי־חשובות של חיינו, את 'האידאולוגיות' והאינטרסים הקטנים".
דבריו עוררו סערה ביישוב וגם בעולם היהודי והתגובות להם כללו הן תמיכה והן התנגדות.
הביקורת נשמעה מקרב חוגים רחבים, אולם רוטנברג נעלם מעיני הציבור עד יום מותו.
בכל שנות פעילותו הציבורית והכלכלית בארץ ישראל לא היה רוטנברג חבר באף מפלגה שפעלה ביישוב.
הוא נחשב לאישיות על-מפלגתית ועובדה זו הייתה אחד מגורמי השפעתו ביישוב.
הוא היה מקורב הן להנהגת הרוויזיוניסטים והן להנהגת תנועת העבודה, ובמהלך פעילותו הציבורית התהדקו קשריו עם זו האחרונה.
הוא מעולם לא הגדיר עצמו כציוני, במובנו הרשמי של המונח.
הוא לא היה חבר בהסתדרות הציונית ומעולם לא השתתף ב.
עד יום מותו האמין כי היישוב היהודי בארץ ישראל אינו בשל למדינה עצמאית.
רוטנברג השתמש בארץ ישראל ביידיש, בה דיבר עוד כשהיה נער צעיר.
עד סוף ימיו התקשה בדיבור עברי.
במשך תקופה ארוכה שכב רוטנברג חולה בביתו שבחיפה, וביולי 1941 הועבר לדירה בירושלים, כדי שיהיה קרוב לרופאיו בבית החולים הדסה.
הוא נפטר ביום שבת, 3 בינואר 1942. למחרת נערך מסע ההלוויה בירושלים המושלגת.
בהתאם לצוואתו, נטמן בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
על פי בקשתו, בטקס ההלוויה לא הושמעו הספדים ולא הונחו זרי פרחים על קברו.
שני בני אחיו אמרו עליו קדיש.
בצוואתו ביקש שלא יקראו אתרים ומוסדות על שמו.
את רכושו, כולל ביתו שבחיפה, הוריש ל"אוצר פנחס רוטנברג" לקידום חינוך הנוער בארץ, והסביר: "הנוער שלנו – תקוות עתידנו.
בחינוכו העברי הנכון – ביטחון קיומנו".
את זכויות הניהול בחברת החשמל הוא הוריש לאחיו, אברהם רוטנברג.
עוד בחייו זכתה דמותו של רוטנברג למעמד מיתולוגי, ועוד לפני שמלאו לו 50 כבר היה ידוע בכינוי "הזקן מנהריים".
ב-1934 כתב והלחין מרדכי זעירא – שעבד אז כפועל פשוט בחברת החשמל – את "שיר הרשת", העוסק ביוזמתו של רוטנברג, "הזקן מנהריים", בהקמת תחנת החשמל.
השיר התפשט בארץ כשיר עממי, בשינוי קל של המנגינה, ומילותיו זכו לגרסאות מקומיות רבות.
השיר סייע לקבע את כינויו ודימויו של רוטנברג בציבור.
בעקבות צוואתו של רוטנברג החלו לפעול יוזמות חינוך בבית רוטנברג שבחיפה.
בין השאר קיימו אנשי הבית את "סמינר רוטנברג", מוסד להכשרת מורים ומדריכים ולהשכלת מבוגרים, שפעל בסיוע הג'וינט בקרב העולים במחנות המעצר בקפריסין.
עוד בחייו של רוטנברג, בשנת 1939, פורסמה ביוגרפיה ראשונה שלו, שנכתבה על ידי יעקב יערי-פולסקין.
ב-1990 פורסמה ביוגרפיה פוליטית של רוטנברג בשני כרכים, שנכתבה על ידי ההיסטוריון אלי שאלתיאל.
ב-2003 יצא הסרט הישראלי "איש החשמל" בבימוי אלי כהן.
במרכז הסרט ניצבת דמותו של רוטנברג, אותה משחק מנשה נוי, והוא מתרחש ב-1931, בעת משבר בתחנת הכוח בנהריים.
למרות בקשתו בצוואה שלא לקרוא על שמו רחובות ומוסדות, קרויה תחנת הכוח באשקלון על שמו ועל שם אחיו אברהם, שהיה מנהל חברת החשמל אחריו, וכן קרויים על שמו של פנחס רוטנברג רחובות ברמת גן, בראשון לציון, בבאר שבע, בנתניה ובחיפה (יחד עם אחיו – על יד משרדי חברת החשמל).
אוספו האישי של רוטנברג, הכולל התכתבויות, תעודות אישיות ותצלומים, שמור ב.
פנחס בן-עמי (שם עט), תחיתו הלאומית של העם היהודי, תורגם מיידיש לעברית על ידי אהרן ראובני, נכתב בג'נובה ב-1915, יצא לאור בעברית בתש"ג.
קופל נולד בב' בשבט תרע"ח ליוחנן וצילה קופל בעיירה טורק (Turek) שבמרכז פולין.
הוא עלה עם הוריו לארץ ישראל בשנת 1924. כבר בגיל 15 התנדב ל"הגנה", שירת בחיל הנוטרים בדרגת רב-סמל במשימות שונות באזור טירת שלום ובאזור ראש פינה, שימש כמפקד במשמר הנע ואף שירת תחת פיקודו של וינגייט.
סיים את קורס מ"מים הראשון של ההגנה ב-1939, ולאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, בשנת 1941 התנדב לצבא הבריטי ושירת בחזיתות שונות.
בשנת 1946 השתחרר בדרגת רב-סמל והצטרף לקואופרטיב התחבורה "דן".
הוא המשיך להיות חבר ב"הגנה" ובשנת 1947 הצטרף למנגנון הקבע של "ההגנה" ושימש כמדריך.
במלחמת העצמאות היה מפקד שיירה במבצע נחשון.
הוא שירת בחטיבה 7 כסגן מפקד גדוד וכמפקד גדוד ולקח חלק בקרבות לטרון.
קופל השתחרר מצה"ל בשנת 1950, בדרגת רב-סרן ועבר לשירות הביטחון הכללי.
הוא שירת כמפקד מטה 10, מחלקת המבצעים המיוחדים.
בשנת 1953, עם הקמת משמר הגבול, מונה קופל למפקדו הראשון.
במאי 1964 קיבל את הפיקוד על משטרת ישראל ושימש בתפקיד המפקח הכללי של משטרת ישראל עד שנת 1972. לאחר סיום שירותו במשטרה, התיישב בכפר בן נון.
לאחר פרישתו מן המשטרה הוא שימש כיושב ראש ועדת החקירה שהוקמה לבירור נסיבות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן וכיו"ר הוועדה לבחינת מטרות המשמר האזרחי.
כמו כן שימש כנשיא ההתאחדות לכדורגל.
קופל נישא להדסה לבית פליקס ולזוג נולדו שתי בנות - מיכל וענת.
פנחס קופל נפטר בה' בחשוון ה'תשנ"ח ונקבר בחלקת המשטרה בהר הרצל בירושלים.
על שמו נקרא מרכז המורשת וההנצחה של משמר הגבול, בסמוך לקיבוץ ברקאי, ומטה משמר הגבול בלוד.
פנחס צברי (נולד ב-27 בדצמבר 1956) הוא איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-15 מטעם מפלגת ש"ס.
צברי נולד בשנת 1956 בישראל.
סיים את שירותו הצבאי בדרגת רב-סרן והוא בוגר תואר ראשון במנהל עסקים.
במהלך שנת השמיטה תשמ"ז (1946-1947) שימש כמנהל מחלקת השמיטה בכשרות הרב משה יהודה ליב לנדא מטעם עיריית בני ברק, ולאחר מכן מונה לאחראי על מחסני העירייה.
צברי נבחר למועצת עיריית בני ברק בבחירות לרשויות המקומיות ב־1993, מטעם מפלגת "הן" שזוהתה עם הרב מאיר מאזוז ראש ישיבת כיסא רחמים.
לאחר האיחוד עם מפלגת ש"ס המקומית הוא המשיך לכהן כחבר מטעם הרב מאזוז.
במועצת העיר שכיהנה בשנים 2003 - 2008 היה ראש אגף תשתיות ופיתוח ושימש ברוטציה בתפקיד סגן ראש העיר.
בקדנציה זו קידם תוכניות רבות בעיר כהקמת רמזורים, פיתוח גנים ציבוריים, ריבוד כבישים ומדרכות ועוד.
לאחר שנבחר בשנת 2008 במסגרת הרשימה המאוחדת שהוקמה בעיר, צברי כיהן כחבר הנהלת העירייה, ראש אגף פיקוח עירוני וחנייה, ויו"ר האיגוד לכיבוי אש.
צברי הוצב במקום ה־19 ברשימת ש"ס בבחירות לכנסת החמש עשרה, שקודם בפועל למקום ה־18 עקב הרשעת אריה דרעי קודם הבחירות.
המפלגה זכתה ב־17 מנדטים, וצברי נכנס לכנס בשלהי ימיה לאחר שדוד טל, שפעל כסיעת יחיד, התפטר בנובמבר 2002 על מנת להתמודד ברשימה אחרת.
צברי כיהן בשלושת חודשי כהונתה האחרונים של הכנסת ה-15. בבחירות לכנסת ה־16 הוצב במקום ה־13 ברשימת ש"ס, אך הסיעה קיבלה 11 מושבים בלבד.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-20 ברשימת ש"ס לכנסת.
בשנת 2008 נבחר לשמש ראש מינהל התפעול בעיריית לוד.
המינוי לא אושר על ידי משרד הפנים ונבדק על ידי מבקר המדינה מחשש לניגוד עניינים בהחלטה על המינוי.
באוגוסט 2010 מונה לסמנכ"ל תפעול בתאגיד המים מי ברק.
פנחס שטיינברג (נולד ב-13 בדצמבר 1945) הוא מנצח ישראלי המשמש כיום כמנצח הראשי של הפילהרמונית של בודפשט.
פנחס שטיינברג נולד בישראל, שם החל את לימודי המוזיקה שלו.
הוא המשיך להשתלם בכינור בארצות הברית ובקומפוזיציה בגרמניה, ביו מוריו היו ג'וזף גינגולד ויאשה חפץ.
הופעתו הראשונה כמנצח הייתה בברלין בשנת 1974 ומאז ניצח על רבות מן התזמורות הנודעות בעולם, ביניהן הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, תזמורת הגוונדהאוס בלייפציג, התזמורת הפילהרמונית הצ'כית, הפילהרמונית של מינכן, התזמורת הפילהרמונית המלכותית של סטוקהולם ועוד.
הוא ניצח גם בפסטיבל זלצבורג, פסטיבל ורונה ואחרים.
בשנים 1988 עד 1996 היה מנצח אורח קבוע באופרה של וינה.
כן ניצח על הפקות אופרה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, האופרה של סן פרנסיסקו ועוד.
בדצמבר 2001 ניצח לראשונה בארצות הברית, על התזמורת הסימפונית של דאלאס ועל תזמורת קליבלנד.
הצלחת ביקורו בקליבלנד הביאה להזמנתו לחזור ולנצח שם בעונות 2003, 2005, 2006 ו-2007.
פנחס עשת (מרקוביץ) (10 ביוני 1935 – 19 בנובמבר 2006) היה אמן, דפס פסל ומורה לפיסול ישראלי.
עשת נולד ביאשי שברומניה ועלה לישראל בשנת 1950 אחרי מלחמת העולם השנייה.
בשנותיו הראשונות בארץ התגורר בקיבוץ שדות ים שליד קיסריה.
שינה את שמו: לשם האמנותי "עשת", ככל הנראה מתוך רצון ליצור זהות אמנותית חדשה, כפי שנהגו אמנים רבים באותה תקופה.
בשנות ה-50 למד פיסול תחילה בישראל ואחר כך באיטליה, אצל מרינו מריני.
בשנת 1965 הושפע מהאמן רודי להמן בעין הוד.
נמנה עם מייסדי תנועת קבוצת+10, באמנות הישראלית.
יחד עם רפי לביא והציג מיצירותיו בתערוכות עם הקבוצה.
בשנת 1966 זכה בפרס דיזנגוף על יצירתו "במפורש 16".
בשנת 1968 זכה בפרס איקה לאמנות צעירה מטעם מוזיאון ישראל.
חומרים: עבד עם אבן, ברזל, עץ, קרמיקה, פוליאסטר, ניקל, ועוד – בהתאם לגישתו "לא פסל של חומר אחד".
רבות מיצירותיו הן פסלי מתכת גאומטריים בסגנון מופשט, אולם הוא פיסל גם בקרמיקה (קיר אמנותי בבית אסיה, תל אביב), שיש וחומרים אחרים.
עבודותיו מוצגות, בין היתר, במוזיאון ישראל ובמוזיאון תל אביב.
לימד בבצלאל, ועמד בראש מחלקת הפיסול בין השנים 1968–2000. נחשב לאחד מעמודי התווך של הפיסול הישראלי המודרני והאוונגרדי.
עשת היה פרופסור בבית הספר לאמנות בצלאל בירושלים וכן במכון אבני לאמנות.
כמו כן לימד במגמת פיסול ב ברמת השרון.
פנחס עשת נפטר ב-2006, בגיל 71, והובא לקבורה בבית הקברות תל רגב.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון על ביתו של פנחס עשת ברחוב צבי פרץ חיות 5 בתל אביב.
בשנת 2021 פורסם הספר "פנחס עשת - דיוקן" על ידי מוזיאון ינקו דאדא בעין הוד בעריכתה של אירית מלר.
תלמידתו ואסיסטנטית שלו הייתה דליה מאירי, שגם אצרה תערוכה לזכרו ב-2023.
פנחס צוקרמן (נולד ב-16 ביולי 1948) הוא כנר, ויולן ומנצח ישראלי נודע, אשר כיהן כמנהל המוזיקלי של תזמורת מרכז האמנויות הלאומי של קנדה (NAC) בין השנים 1998–2015.
צוקרמן נולד ב-1948 בתל אביב וגדל בחולון.
אביו, יהודה צוקרמן, יליד לודז' שבפולין, היה כנר וכליזמר, שעד המלחמה ניגן ככנר בתזמורת הפילהרמונית של לודז'.
האב שרד את מחנה אושוויץ, ושכל בשואה את אשתו הראשונה וילדיו.
צוקרמן הוא בנו היחיד מנישואיו השניים של יהודה, למרים, ילידת פולין אף היא.
הוא למד מוזיקה אצל אביו, ובהמשך אצל אילונה פהר.
בגיל 14 נשלח לארצות הברית בתמיכת אייזק שטרן, פבלו קזאלס, קרן התרבות אמריקה-ישראל וקרן הלנה רובינשטיין, כדי ללמוד בבית הספר ג'וליארד בניו יורק, שם השתלם בניצוח.
באותו זמן החל ללמוד לנגן על ויולה אצל ג'וזף גינגולד, שעליו אמר צוקרמן שהוא אדם שמופיע פעם במאה שנה ובהמשך תחת הנחייתו של איוון גלאמיאן.
על לימודיו באותה תקופה מסופר שהוא למד את המפתח של הוויולה בעשר דקות.
אחרי הופעת הבכורה שלו, שנערכה בניו יורק בשנת 1963, נכתב בביקורת ב"ניו יורק טיימס" כי הוא "פנומן" שניחן ביכולת וירטואוזית וביכולת ביטוי עזה.
בשנת 1967 זכה בתחרות לֶוֶונטריט (Leventritt) במקום הראשון (ביחד עם קיונג-וה צ'ונג הקוריאנית).
צוקרמן הוא ידיד קרוב של הפסנתרן והמנצח דניאל בארנבוים ושל הכנר יצחק פרלמן.
כבר בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 היה ידידם הקרוב של הזוג ברנבוים והצ'לנית ז'קלין די פרה והרבה לנגן, להופיע ולהקליט עמם.
בשנת 1979 הוזמן ביחד עם יצחק פרלמן כנציג של ישראל לנגן בסעודה חגיגית לכבוד חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים.
בין השנים 1980 ל-1987 היה המנהל המוזיקלי של תזמורת סיינט פול, תזמורת קאמרית במינסוטה.
צוקרמן הקליט יותר מ-100 יצירות והיה מועמד ל-21 פרסי גראמי, מהם זכה בשניים.
בשנת 1981 זכה ביחד עם יצחק פרלמן על מוזיקה לשני כינורות (מושקובסקי: סוויטה לשני כינורות/שוסטקוביץ':דואטים/פרוקופייב:סונאטה לשני כינורות), ובשנת 1982 זכה יחד עם זובין מהטה, יצחק פרלמן ואייזק שטרן על הופעה לכבוד שישים שנים לאייזק שטרן.
פרסים נוספים בהם זכה כוללים את פרס המלך שלמה של קרן התרבות אמריקה-ישראל, המדליה הנשיאותית לאומנויות שהוענקה לו על ידי רונלד רייגן בשנת 1983 ופרס אייזק שטרן על מצוינות אמנותית.
בעונת 2005–2006 הופיע צוקרמן בקונצרטים רבים ברחבי ארצות הברית.
הוא סייר עם יצחק פרלמן בוושינגטון, ניו יורק, בוסטון, פילדלפיה, אטלנטה, מיאמי ושיקגו.
כן הופיע, כמנצח או ככנר סולן, עם התזמורת הסימפונית של אינדיאנפוליס, התזמורת הסימפונית של שיקגו, תזמורת פיטסברג, התזמורת הסימפונית של דאלאס, תזמורת סינגפור, התזמורת הפילהרמונית הישראלית והתזמורת הממלכתית של ברלין.
צוקרמן יצא למסע קונצרטים בבלגיה וגרמניה עם התזמורת הלאומית של בלגיה ולסיור רסיטלים עם הפסנתרן מארק נייקרוג בלונדון, פריז, מוסקבה, מילאנו, מינכן וברמינגהאם.
באוקטובר 2006 הופיעו פנחס צוקרמן ואמנדה פורסייט עם תזמורת FM קלאסיק בסופיה, בולגריה, בניצוח מקסים אשכנזי.
צוקרמן נודע כמתנגד של ביצוע אותנטי ומצוטט כאומר שביצוע אותנטי הוא פארסה שאיש אינו מעוניין לשמוע.
נישואיו הראשונים של צוקרמן היו לחלילנית יוג'יניה צוקרמן (1968–1985).
שתי בנותיו מנישואים אלה הן זמרות: אדריאנה היא זמרת אופרה ונטליה שרה פולק-רוק.
לאחר מכן היה נשוי לשחקנית טיוזדיי ולד (1985–1998).
כיום הוא נשוי לאמנדה פורסיית', צ'לנית ראשונה של תזמורת NAC, ומתגורר באזור רוקליף פארק באוטווה שבקנדה.
פנחס קארטין (בפולנית: Pinkus Kartin) (ידוע גם בשמות המחתרת שלו: אנדז'יי שמידט ואליהו מוזס) (1912 - 20 או 30 במאי 1942), היה ממנהיגי המפלגה הקומוניסטית הפולנית במחתרת, המייסד והמפקד הראשון של ההתארגנות הצבאית היהודית בגטו ורשה, במסגרת הגוש האנטי-פאשיסטי, שלימים הפך לארגון היהודי הלוחם.
קארטין נולד ב-1912 בעיירה לוצק שהייתה אז בשטח פולין למשפחה יהודית.
בגיל צעיר הצטרף לנוער הקומוניסטי הפולני ולאחר מכן למפלגה הקומוניסטית הפולנית, תנועות שבאותה העת נרדפו על ידי המשטר הלאומני הפולני.
בינואר 1938 הצטרף לשורות הבריגדות הבינלאומיות שלחמו לצד הרפובליקנים במלחמת האזרחים בספרד והיה קצין במסגרת הבריגדה הבינלאומית הפולנית על שם דומברובסקי.
קרטין נפצע באחד הקרבות, אך סירב לעזוב את הלחימה.
בסוף 1938 הוצאו הבריגדות הבינלאומיות מספרד, והוא נכלא במחנה מעצר בצרפת.
קארטין ברח מהמחנה לפריז, שם יצר קשר עם המפלגה הקומוניסטית הצרפתית.
קארטין מונה לעורך הראשי של העיתון בפולנית של המפלגה הקומוניסטית הצרפתית (Dziennik ludowy).
בספטמבר 1939 הוצאה המפלגה הקומוניסטית הצרפתית אל מחוץ לחוק והעיתון נאסר, הוא הפך לפעיל מחתרת מרכזי, אך באותו הזמן אזור הולדתו עבר לידי ברית המועצות בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב והוא הפך לאזרח סובייטי ולכן אושר לו לעזוב לברית המועצות במסגרת הסכם חילופי אזרחים.
בברית המועצות הצטרף לקבוצה של קומוניסטים פולנים גולים ועבר קורס להכשרה צבאית וצניחה על ידי הצבא האדום.
בשנת 1941 נבחר להסתנן לפולין, להוביל את המחתרת הקומוניסטית בה ולארגן כוח חמוש שיגובה על ידי הסובייטים.
ב-27 בדצמבר 1941 צנח קארטין באזור ורשה כחלק מקבוצה של שישה צנחנים.
בגלל נראותו היהודית לא היה יכול להיראות בסביבה הפולנית ולכן התחבא זמן מסוים בביתו של סנדלר פולני.
בתקופה זו סבל ממחסור משמעותי בתזונה וביגוד מתאים לקור.
הוא הצליח להסתנן לגטו ושם פעל לגיבוש התנגדות של יהודי הגטו נגד הנאצים.
בתקופה זו קיבל החלטה לארגן את המפלגות והיחידות הלוחמות בגטו ונפגש בפברואר 1942, יחד עם קומוניסטים אחרים, עם מרדכי אנילביץ'.
היה פעיל מרכזי בהקמת הגוש האנטי פאשיסטי והפך להיות (תחת השם אנדז'יי שמידט) לאחד ממפקדיו של הגוש.
התוכנית הראשונית של הארגון הייתה להבריח לוחמים אל מחוץ לגטו על מנת לסייע לפרטיזנים ולצבא האדום, אך בהתעקשות אנליבץ' נותרו לוחמים בגטו על מנת לארגן התנגדות גם בתוכו.
באביב 1942 החלו הקומוניסטים לארגן קבוצה ראשונה של לוחמים שתסתנן מהגטו ותצטרף לפרטיזנים.
בעקבות גילוי הגסטפו את הפעילות של המחתרת, הוצאו להורג 52 יהודים בולטים בגטו ב-17 באפריל 1942. מנקודה זו, הגסטפו נהג במדיניות של הוצאות להורג באופן יום יומי, דבר שגרם לפאניקה בקרב היהודים והכשיל את התארגנותם תחת המחתרת.
במאי 1942, זמן קצר לפני התחלת האקציות ההמוניות מהגטו, נעצר קארטין יחד עם חברים נוספים במפלגה הקומוניסטית בזמן שניסו להיפגש עם חברי מפלגה מהצד הפולני.
לאחר מכן התברר הוסגר קארטין על ידי מסתנן למפלגה הקומוניסטית שהיה סוכן גסטפו.
המעצר הוביל לפגיעה קשה בהתארגנות ולפירוקה ביוני 1942.
קארטין נרצח על ידי הגסטפו בכלא פאוויק.
אחרי מותו התמנה מרדכי אנילביץ', שהיה סגנו לפני כן, למפקד ההתארגנות הצבאית שהפכה לארגון היהודי הלוחם (אי"ל).
חוקר השואה ישראל גוטמן טען לגבי הגוש האנטי-פשיסטי, כי למרות שמבחינה צבאית הוא כשל ולא הצליח להוביל לפעילות צבאית כנגד הגרמנים, הייתה לו משמעות גדולה בבניית הבסיס שהוביל להקמתו של הארגון היהודי הלוחם.
צינוביץ נולד בקיבוץ דפנה בגליל העליון ב-13 בספטמבר 1943. בוגר בצלאל (1967 - 1970), ב-1967 למד עיצוב גרפי באולפן בתל חי, ב-1989 זכה בפרס בנק דיסקונט לאמן ישראלי מטעם מוזיאון ישראל בירושלים, וב-2002 זכה בפרס שר התרבות לאמן ישראלי.
בשנת 1965, בזמן שירותו הצבאי נפגע קשה.
פציעתו השפיעה על דרך חיו ויצירתו, תוך כדי השיקום הגופני והנפשי חזר לצייר והחליט להפוך את התחביב למקצוע.
שלוש שנים אחר כך עבר להתגורר בקיבוץ צובה בהרי ירושלים והקים שם סטודיו לציור.
בין השנים 1972–1979 עסק בעיקר בתחריט והדפס אמנותי ובין השנים 1979 עד 1993 צייר בצבעי שמן על דיקט ובד ובצבעי מים על נייר.
צינוביץ השתתף והציג בתערוכות רבות בעיקר בארץ.
בין תערוכותיו החשובות: ב-1993 הציג תערוכת יחיד גדולה במוזיאון תל אביב, ב-2005 הציג את התערוכה "ציור בורא" במשכן לאמנות על שם חיים אתר בעין חרוד, וכן תערוכות רבות בגלריה שלוש בתל אביב, בגלריה בתל חי, בגלריה גבעת חביבה, בגלריה לאמנות תל אביב, ובגלריה בקיבוץ כברי.
ציוריו הם מסוג אקספרסיוניזם עדין ומופשט.
ציוריו היו מלאי המצאות וחידושים ציוריים.
נפטר ב-27 בפברואר 2007, והובא למנוחות בבית העלמין של קיבוץ צובה .
הרב פנחס קורח (נולד בתש"א, 1941) הוא רב מיוצאי תימן בישראל ורב בית המדרש "שערי הלכה" בבני ברק.
נולד בעיר צנעא שבתימן לרב יוסף קורח, דור חמישי לרבי חיים קורח.
בגיל 8 עלה לישראל בעליית מרבד הקסמים והתגורר עם אביו וסבו הרב שלום קורח בשכונת רמת עמידר שברמת גן.
למד בבית הספר השכונתי יסודי התורה ולאחר מכן שלחו אביו ללמוד בישיבת השרון אצל הרב יעקב אדלשטיין ברמת השרון, ובישיבת פוניבז' בבני ברק.
לאחר נישואיו המשיך ללמוד בכולל אברכים של ישיבת פוניבז'.
עוד בהיותו בחור בישיבת פוניבז' החל למסור שיעורים שבועיים בקריית אונו.
בשנת תשמ"ו הקים את בית המדרש "שערי הלכה" בעיר בני ברק, שבו הוא מוסר שיעורים מדי יום.
הוא מוסר שיעורים שבועיים מזה עשרות שנים בעיר בת ים.
מוסר שיעורים שבועיים בכולל נרות זכריה שבנשיאותו בקרית ספר שבמודיעין עילית.
בעבר שימש ראש ישיבה בישיבת "מקור חיים" לעדה התימנית בירושלים.
עין ולב - ביאור לסידור "התכלאל המבואר" לימות השנה (נוסח בלדי), 2006
"פירוש רבנו סעדיה בן דוד עדני" הלכות: תפילה וברכת כהנים, קריית שמע, וברכות.
אסופת מאמרים, אוסף ממאמריו במלאת לו שבעים שנה, בעריכת הרב צפניה שרעבי, קריית ספר תשע"א
ההדיר את התרגומים הארמיים למגילת אסתר, במהדורת "תורת חיים" של מוסד הרב קוק.
ההדרה כוללת הגהה, תרגום לעברית וציון מקורות מפורטים.
פנחס רשיש (1 ביולי 1895 – 20 ביוני 1978) היה פעיל ציוני וראש העיר הרביעי של פתח תקווה.
רשיש נולד בט' בתמוז תרנ"ה למאיר ליבס וגולדה (לבית צייפ) בקוניב, עיירה קטנה ליד אוסטראה (אוסטרוג) - היום באוקראינה, אז חלק מהאימפריה הרוסית.
בגיל 13 הצטרף לתנועה הציונית "צעירי ציון" באוסטרוה ושימש מאוחר יותר כמזכיר הסניף המקומי.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה גויס בשנת 1915 לשירות בצבא הרוסי.
הוא שוחרר מן השירות ב-1917.
לאחר שחרורו הצטרף אל הוריו שעברו לאודסה, סיים לימודים תיכוניים והחל לימודיו באוניברסיטת אודסה.
במקביל היה מזכיר סניף צעירי ציון באודסה, פעיל בארגון ההגנה היהודית ופעיל בתנועת "החלוץ".
בהמשך נבחר למרכז התנועה ברוסיה.
בשנים 1919-1922 עסק בהברחת צעירים ציונים מרוסיה לבסרביה שהייתה תחת שלטון רומניה.
ב-1922 חזר לפולין ונבחר שם לראש תנועת החלוץ בפולין.
ב-1924 עלה לארץ ישראל והצטרף לפלוגת עין-חרוד אשר ישבה יחד עם פלוגת "מעבר" בפתח תקווה וב-1 במאי 1925 התיישבה בגבעת השלושה.
כמו כן היה פעיל במועצת פועלי פתח תקווה.
משנת 1928 ועד לפרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 שהה באירופה בשליחות.
עקב פרוץ המלחמה שב ארצה ושימש כמזכיר מועצת פועלי פתח תקווה.
בבחירות הראשונות לעירייה בשנת 1940 מונה כסגן ראש העיר.
לאחר מלחמת העולם השנייה שוב יצא רשיש לפולין כראש משלחת היישוב.
במרץ 1946 מונה למפקד הבריחה בפולין.
בבחירות המקומיות בנובמבר 1950 זכתה רשימת ההסתדרות בראשותו בחמישה נציגים והוא הצליח לגבש קואליציה שכללה את שני הנציגים של מפ"ם, נציג הפועל המזרחי ונציג פועלי אגודת ישראל והוא נבחר לראשות עיריית פתח תקווה ב-3 בינואר 1951. הייתה זו הפעם הראשונה בה נבחר נציג מפלגת פועלים לראשות העיר.
אולם ב-10 בינואר 1951 הוציא בג"ץ צו על תנאי המעכב את כניסתו לתפקיד לאחר שנטען שנציג הפועל המזרחי, דוד נוימן, שהצביע עבורו, הוא תושב פג'ה וכלל לא התגורר בפתח תקווה ביום הבחירות.
ב-13 בפברואר 1951 קבע בג"ץ סופית שנוימן אינו רשאי להיות חבר מועצה וכהונתו של רשיש בוטלה.
ניסיון של רשיש להיבחר שוב לראשות העיר לא צלח, לאחר שבגלל לחץ מצד מועצת גדולי התורה נסוג נציג פועלי אגודת ישראל זמנית מתמיכה בו, בגלל שלא היה דתי, ובמקומו כיהן כראש העיר, מרדכי קראוסמן נציג הפועל המזרחי שנכנס למועצה במקום נוימן, ורשיש היה סגנו.
קראוסמן התפטר, רשיש נבחר לראשות העיר וקראוסמן ואידלסון היו לסגניו.
בעקבות טבח כפר קאסם ב-1956 התבקש למנות ועדה לבירור תביעות נפגעי הטבח.
הוא העמיד את "זקן השומרים" אברהם שפירא בראשה.
בשנת 1959 נסע רשיש לחוץ לארץ ללא שמינה ממלא מקום, דבר שהביא לאי שקט בקואליציה שלו והביא אותו להודיע על הקדמת חזרתו.
בדצמבר 1959 נבחר רשיש לכהונה שלישית בראשות העיר בראש קואליציה שכללה את מפא"י, אחדות העבודה, מפ"ם, מפד"ל, פועלי אגודת ישראל והפרוגרסיבים.
רשיש נבחר לכהונה רביעית בנובמבר 1965 אך התפטר שנה אחר כך על פי צו מפלגתו כדי לפנות מקום לסגנו איש מפלגתו ישראל פיינברג, על פי הסכמה שהושגה עוד לפני הבחירות.
במהלך כהונתו התפתחה העיר בתחומים הבאים: הרחבה משמעותית של שטח השיפוט העירוני, קליטת עולים רבים וגידול משמעותי באוכלוסייה, בניית בתי החולים "השרון" ו"בית רבקה", בניית בית העירייה, בית התלמיד ובית "יד לבנים" והקמת שכונת נווה עוז.
פנחס רשיש נפטר בט"ו בסיוון ה'תשל"ח (1978).
מנשואיו לאשתו הראשונה שרה נולד לו בן אחד ומאשתו השנייה חדווה לבית מורגנשטיין נולדו לו בן ובת.
אשתו חדווה נפטרה בשנת 1970 ושניהם טמונים בבית העלמין סגולה בפתח תקווה.
מספר מוסדות בעיר פתח תקווה קרויים על שמו:
"בית רשיש" בשכונת נווה עוז, המשמש כבית תרבות ומרכז אירועים;
חטיבת הביניים "רשיש" (החטיבה נסגרה בשנת 2021);
רחוב חדווה רשיש, הקרוי על שם אשתו השנייה, כהוקרה על פעולותיה כשליחה בקפריסין.
פנחס רובין (נולד ב-1949 בכפר גליקסון) הוא עורך דין ישראלי, העומד בראש משרד עורכי הדין גורניצקי ושות'.
רובין סיים לימודי משפטים באוניברסיטת תל אביב ועוסק בתחומי המשפט המסחרי, מיסוי, חברות, הגבלים עסקיים, בנקאות ופיננסים, תביעות ייצוגיות, תביעות צווארון לבן ושוק ההון.
בשנות עבודתו התמחה באינטראקציה שבין דיני המיסים, דיני החברות ודיני ניירות ערך ומקרקעין, ולעיתים גם בהשקה לתחום המשפט הפלילי.
בין לקוחותיו חברות ציבוריות רב-לאומיות, בנקים, חברות ביטוח, וכן ייצוג לקוחות צווארון לבן.
רובין מרצה במשך שנים רבות באוניברסיטת תל אביב בתחומי משפט שונים, בין היתר מיסוי ומשפט מסחרי, ופעיל במסגרות שונות, לרבות ראשות ועדת המיסים של לשכת עורכי הדין.
בנוסף הוא מונה על ידי שר האוצר כחבר ועדת רבינוביץ' לרפורמה במס הישיר, מונה על ידי שר המשפטים כחבר הוועדה לבדיקת מבנה בתי המשפט (ועדת אור), והיה חבר בצוות שניסח את פרק המיזוגים והפיצולים בפקודת מס הכנסה.
מדריכי דירוג בתחום עריכת דין ציינו את רובין מספר פעמים כעורך הדין מהמובילים בישראל בתחומי הפעילות שלו.
בשנת 2019 העניק לו מדריך הדירוג העולמי צ'יימברס פרס מפעל חיים.
ייצוג קבוצת אריסון וגרעין השליטה מחו"ל ברכישת השליטה בבנק הפועלים ובמכירת בנק אוף ניו-יורק אינטרמריטיים ז'נבה (ברוס רפפורט) לבנק.
ייצוג משפחת חכמי- בעלי השליטה בחברת הפניקס חברה לביטוח במכירת מניות לקבוצת שחר-קז.
מתן ליווי משפטי לפעילות העסקית של קובי מימון, לרבות ייעוץ להשקעות ברכישת גרעין השליטה בקבוצת אקוויטל, וטיפול משפטי בפרשת קווי אשראי לישראל.
מתן ליווי משפטי לפעילות העסקית של יצחק תשובה, לרבות ייעוץ להשקעות בצפון אמריקה, הנפקת איגרות חוב בשוק המוסדי וטיפול בהשקעות של קבוצת דלק.
ייצוג שרי אריסון מול רשות המיסים.
מינויו כמפרק של שתי החברות הציבוריות, רוגוזין ובולוס.
ניהול תיקי מס בעלי עניין ציבורי: זיכוי אלי הורוביץ בפרשת פרומדיקו, ייצוג חלק מנאשמי פרויקט בזל ובערעורי מס הכנסה בבית המשפט המחוזי ובית המשפט העליון, ניסקו, פועלים ליסינג ועוד.
טיפול ברכישת צים על ידי החברה לישראל.
טיפול במיזוג בין שטראוס גרופ ועלית ובהנפקתה.
טיפול ברכישת השליטה בבנק הבינלאומי הראשון על ידי קבוצת בינו-ליברמן.
ייצוג משרד האוצר והשר יורם ארידור בפני ועדת בייסקי שדנה בפרשת ויסות המניות הבנקאיות.
בשנת 2016 מונה רובין, יחד עם ירון אלכאוי, להיות כונס נכסים על נכסים ששעבדו חברות שהיו בשליטת אליעזר פישמן שהיה חייב לבנק הפועלים 1.1 מיליארד ש"ח.
בין היתר נמנו בבעלות פישמן מניות של ידיעות אחרונות, חברת הדלק טן, חברת אופיס טקסטיל ומניות כלכלית ירושלים.
נכסים אלו מומשו על ידי רובין ואלכאוי בשווי של למעלה מ-500 מיליון ש"ח.
מניות ידיעות אחרונות נמכרו ב-171 מיליון ש"ח, ובכך החזיר רובין לבנק 15% מהחוב של פישמן.
עסקה זו נחשבת לכושלת מפני שהיא הובילה רק להחזרת סכום זעום מערך החוב, ומפני שהיא פוגעת באינטרס הציבורי.
על אף זאת, כונסי הנכסים קיבלו עבור העסקה 1.8 מיליון שׁ"ח, ואף ביקשו תשלום נוסף של 2 מיליון ש"ח בגין "מאמץ מיוחד".
פנחס פרידמן (חוטין, בסרביה, 30 בדצמבר 1865 - תל אביב ,20 בדצמבר 1937) היה סוחר ופעיל ציוני, ממייסדי תל אביב.
פנחס פרידמן נולד לאברהם בעיירה חוטין שעל גבול בסרביה ורומניה.
את חינוכו קנה באודסה, שם התקרב לחוגי חובבי ציון ולפעילים הציונים יהודה לייב פינסקר ומשה לייב ליליינבלום.
הקים את אגודת "שערי ציון" והיה מראשוני המצטרפים לאגודת בני משה שארגן אחד העם.
כמו אחד העם, היה סוכן של חברת התה ויסוצקי, ובמסגרת זו ביקר לראשונה בארץ ישראל בשנת 1889 ופתח את סניף החברה ביפו.
בביקור זה ייסד יחד עם יחזקאל דנין (סוכובולסקי) את ספריית שער ציון.
פרידמן נשא לאישה באודסה את אלקה בת יצחק ברקנפלד ולזוג נולדו שלושה ילדים.
הוא עסק במסחר ובפעילות ציבורית ונסע הלוך ושוב בין רוסיה וארץ ישראל.
בשנת 1905 העביר את משפחתו לארץ ישראל, כדי שילדיו ילמדו בגימנסיה הרצליה, בנו הצעיר, הרצל, נפטר ממחלה.
פרידמן עצמו המשיך לנוע בין ביתו באודסה לבית משפחתו ביפו.
בשנת 1909 הייתה אלקה פרידמן בין 66 חברי אגודת אחוזת בית שנוסדה לשם בניית פרוור עברי צפונית ליפו ובהגרלת המגרשים לאחוזת בית הגרילה את המגרש בשדרות רוטשילד 4. בשנת 1912 השתקע פנחס פרידמן סופית בתל אביב.
במלחמת העולם הראשונה היה פעיל בוועד להקמת הגדודים העבריים.
בנו אברהם היה מראשוני המתנדבים לגדודים ולאחר המלחמה היה פעיל ציוני בארצות הברית.
בין השנים 1922 ו-1932 שהה גם פנחס פרידמן עצמו בארצות הברית מטעם חברת הכשרת היישוב.
הוא חבר ללואי ברנדייס והיה פעיל בגיוס כספים.
כמו כן היה פעיל בחוגי הציונים הכלליים.
נפטר בכ"ז בטבת תרצ"ח, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
שחר נולד בפולין, ובזמן מלחמת העולם השנייה והשואה, היגר לאזור אזרבייג'ן.
בסוף המלחמה חזר לפולין, ומשם עלה לארץ ישראל עם אחיו שבתאי ואחותו חנה.
הוא התגורר עם אחותו בקיבוץ דפנה.
הוא שירת בצה"ל בחטיבת גולני כמפקד כיתה, קצין ומפקד פלוגה.
שחר התגייס למשמר הגבול ב-1964, שירת כסגן ומפקד פלוגה ה', מפקד פלוגה י"ב ומפקד פלוגה י"ג, קצין המבצעים של מחט"ב 2, מפקד מג"ב איו"ש וסגן מפקד מג"ב בשנים 1978 עד 1983. במהלך שירותו במשמר הגבול קיבל פנחס את עיטור המופת על חילוץ פצוע תחת אש בקרב ליד איבטן.
ב-1983 קודם לדרגת ניצב, ומונה למפקד משמר הגבול, הוא שירת בתפקיד עד 1989. בשנים אלו בוטלו המרחבים הקיימים בארגון והוקמו שלוש מפקדות גזרתיות לאזורי צפון הארץ, דרום הארץ ויהודה ושומרון.
כמו כן הוקמו יחידות חדשות לאבטחת הר הבית, הועברה לחיל האחריות על אבטחת נציגויות דיפלומטיות והוקמה מפקדה לביטחון שוטף בירושלים.
בתגובה לפרוץ האינתיפאדה הראשונה, בשנת 1988 עם היציאה למבצע מחשבה תחילה קיבל משמר הגבול את אחריות האכיפה במזרח ירושלים ובשנת 1989 קיבל את השליטה על עזה עם אחריות כוללת על יחידות צה"ל בעיר.
פנחס קפרא (ט"ו באלול תרנ"א, ספטמבר 1891 – 1983) היה מראשי העדה התימנית בארץ ישראל ונציגם במוסדות הנבחרים ובהסתדרות.
קפרא נולד באל-הג'ר שבמחוז חידאן בתימן לרב דוד קפרא, שוחט ובודק, וקיבל חינוך מסורתי בחדר ובבית מדרש.
בשנת 1909 עלה לארץ ישראל והיה פועל חקלאי ברחובות, שם היה בין מייסדי שכונת שעריים.
זמן קצר אחרי עלייתו קיבל על עצמו את ניהול "בית העם" במועצה תמורת מגורים לו ולמשפחתו.
בשנת 1935 נבחר ליושב ראש ועד השכונה.
קפרא היה דמות בולטת בקרב העדה התימנית בארץ ישראל.
מלבד כהונתו באספת הנבחרים היה חבר "הוועדה לעזרת יהודי תימן" ומתוקף מעמדו בשכונת שעריים, בה שכנו רבים מיוצאי העדה, היה חבר מזכירות מועצת הפועלים ברחובות והופקד מטעמה על קליטת עולי תימן.
בשנת 1934 נבחר להנהגה המשותפת של המועצה הארצית של העובדים התימנים ובשנת 1942 נבחר לוועדה המרכזית לענייני התימנים שליד מזכירות הוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית.
נבחר לאספת הנבחרים השלישית מטעם "הרשימה המאוחדת לציוני ארץ ישראל" שהורכבה מיוצאי תימן והיה ממלא מקום בוועד הלאומי.
כן היה פעיל במפא"י וחבר מזכירות המפלגה וכיהן כציר בשישה קונגרסים ציוניים, היה ציר בוועידות הסתדרות הפועלים החקלאיים והיה ממלא מקום בוועד הפועל הציוני.
בשנת 1945 היה חבר נשיאות ועידת ההסתדרות.
בשנת תשל"ח הוציא את האוטוביוגרפיה "מני תימן ובשעריים".
בעיר רחובות נקרא על שמו רחוב והוקם בית תרבות על שמו: "בית פנחס".
מני תימן ובשעריים: רחובות, שבעים שנה (תרס"ז-תשל"ז 1907–1977) / בעריכת שמעון גרידי, רחובות: פ' קפרא, תשל"ח.
פנחס (אריך) רוזנבליט (Pinchas E.
Rosenblüth; 23 ביולי 1906 – 22 ביולי 1985) היה מראשוני הפעילים בעליית הנוער, מנהל הסקטור הדתי במקוה ישראל, פובליציסט ומרצה באוניברסיטת בר-אילן.
פנחס רוזנבליט נולד בברלין בשנת 1906, למשפחה אורתודוקסית ממוצא הונגרי, אשר הגיעה לברלין יחד עם הרב עזריאל הילדסהיימר בשנת 1869. בצעירותו למד בישיבת הרב ברויאר בפרנקפורט ובבית המדרש לרבנים בברלין, ובנוסף גם באוניברסיטאות של ברלין ולונדון.
בתחילת שנות השלושים החל לעסוק בפעילות ציונית בברלין והיה מראשי הפעילים בארגון עליית הנוער, שהוקם בברלין ב-1932 על ידי רחה פריאר.
במהלך פעילותו נפגש עם מרטין בובר ועם עקיבא ארנסט סימון למטרות איסוף כספים וארגון הנוער.
בשנת 1934 עלה ארצה עם מספר חברים בארגון והם הצטרפו לקבוצת רודגס (על יד פתח תקווה) אשר הוקמה בשנת 1929, ושלימים הפכה לקבוצת יבנה.
מאוחר יותר התמנה למנהל הסקטור הדתי בבית הספר החקלאי מקוה ישראל, בו למדו דתיים וחילוניים כאחד, ובתפקיד זה שימש במשך שנים רבות.
בנוסף לכך, שימש רוזנבליט כמרצה להיסטוריה באוניברסיטת בר-אילן.
מחקריו ומסותיו עסקו בעיקר בהיסטוריה של האידיאות ובמיוחד בעימות של היהדות עם המודרנה.
בין השאר הקדיש חלק מעבודתו למחקר על הרש"ר הירש, ובכך שילב בין העולם שבו גדל (יהדות גרמניה) ובין תפקידיו כמחנך, לבין עבודתו האקדמית.
בנוסף לכך, פרסם במשך השנים בעיתונות מאמרים רבים שעסקו בענייני השעה – במתרחש בעולם בכלל ובחברה הישראלית בפרט.
רוזנבליט נפטר ב-1985 ונקבר בבית הקברות סגולה.
לפנחס רוזנבליט נולדו שלושה ילדים: בנו משה מרוז הוא עורך דין פלילי, בנו דוד נופר הוא אדריכל ובת בשם חווה.
בן דודו היה שר המשפטים הראשון של מדינת ישראל, פנחס רוזן (רוזנבליט).
עליית הנוער: קורות המפעל - פרקי מקרא, דעת אישים, ירושלים: המחלקה לענייני הנוער והחלוץ - המחלקה לעליית ילדים ונוער, 1968 (על "קורות עליית הנוער" כתב פנחס רוזנבליט).
רעיון הברית בהגות היהודית המודרנית / פנחס רוזנבליט, רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן - המחלקה למדעי המדינה - הקתדרה על-שם סנטור נ.מ.
בישראל ובאדם: מבחר מאמרים / פנחס רוזנבליט (בירר, ערך והביא לדפוס: מאיר חובב), ירושלים: מכון ליאו בק, תשנ"ג-1992 (עמ 7–11: יעקב צור, "פנחס רוזנבליט, האיש ופועלו") – מבחר מכתביו וממאמריו שפורסמו בעיתונות, ולאחר פטירתו קובצו לספר על ידי ילדיו.
פנחס (אלוש) נוי (ניידיק) (20 באפריל 1935 – 18 בנובמבר 2016) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, בעל עיטור הגבורה על פועלו במבצע שומרון.
פנחס נוי נולד בעיר לודז' שבפולין ב-1935 בשם פנחס ניידיק.
בשנת 1936, בגיל שנה, עלה עם משפחתו לארץ ישראל, גדל ולמד בחיפה.
היה חבר בארגון הצופים העבריים והתגייס לנח"ל ב-1953. לאחר מכן התנדב לצנחנים.
ב-10 באוקטובר 1956 השתתף ב"מבצע שומרון", פעולת התגמול שמטרתה פיצוץ בניין משטרת קלקיליה בעקבות רצח שני פועלים יהודים מאבן יהודה.
נוי שהיה סגן מפקד פלוגה בגדוד 88, הנח"ל המוצנח, שימש במבצע כמפקד מחלקת החיפוי.
בעקבות לחימתו בפעולה זכה לעיטור הגבורה.
במלחמת סיני לחם עם חטיבת הצנחנים והשתתף בכיבוש מוצב ביר תמד ושארם א-שייח'.
לאחר מכן עבר לחטיבת גולני, שירת כקצין המודיעין של החטיבה במהלך מבצע סנונית ושימש סגן מפקד גדוד 12. ב-1963 מונה לנספח בצבא הבריטי במזרח אפריקה והשתתף במשך שנתיים באימון צבאות אוגנדה, קניה וטנזניה.
במלחמת ששת הימים פיקד על גדוד 13 של חטיבת גולני, נלחם בקרבות כיבוש רמת הגולן, היה הראשון שהניף את דגל ישראל בקוניטרה ובכוח הפושט על הר החרמון ומיקום מוצב החרמון הישראלי.
לאחר המלחמה עסק הגדוד בפיקודו בפינוי תחמושת סורית וספג 11 הרוגים באסון בית המכס העליון.
בספטמבר 1968 פיקד על פשיטה מוסקת על מחנה ארגון א-סאעקה בלבנון.
בשנים 1968–1969 שירת כסגן מפקד חטמ"ר 820 ברמת הגולן, לאחר מכן הדריך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
בספטמבר 1973 מונה למפקד חטיבה 275, החטיבה המרחבית הצפונית בסיני, שמפקדתה ישבה במחנה בלוזה.
בפרוץ מלחמת יום הכיפורים כללה החטיבה בפיקודו את גדוד 9 של חטיבה 14 בפיקודו של יום-טוב תמיר, וכוחות מגדוד חי"ר 68 של חטיבת ירושלים שאיישו את מעוזי קו בר-לב: "בודפשט", "אורקל", "לחצנית", "דרורה", "כתובה", "מילאנו" ו"מפרקת", גדוד התותחנים, פלגת חי"ר מוקטנת מגדוד 424
ומחלקת חרמ"ש על גבי 4 נגמ"שים.
במהלך הקרבות עבר הפיקוד על הגזרה לקלמן מגן.
לאחר המלחמה עבר הסבה לשריון.
ב-1975 מונה למפקד חטיבת עודד.
נוי השתחרר מצה"ל ב-1980 לאחר 27 שנות שירות בדרגת אלוף-משנה.
במלחמת לבנון הראשונה שירת במילואים כסגן מפקד אוגדה.
היה נשוי בשנית לשחקנית אביבה מרקס.
נפטר ב-18 בנובמבר 2016 בגיל 81, והובא למנוחות בבית העלמין הצבאי בקריית שאול.
פנחס (פיני) פישלר (נולד ב-10 ביוני 1955) הוא עורך דין ישראלי, לשעבר מנהל לשכת ראש הממשלה.
נולד בתל אביב לאביגדור וד"ר מרים (גרטן) פישלר.
שירת כקצין בגולני בגדוד 13 ובחטיבה והוא רס"ן (מיל').
בוגר ומוסמך אוניברסיטת תל אביב, בעל תואר ראשון במשפטים (בהצטיינות) בכלכלה ובמדע המדינה ותואר שני במשפטים (בהצטיינות) ובמנהל עסקים (בהצטיינות).
את התמחותו עשה אצל עו"ד נחמן גולדברג.
במשך תקופה שירת כקצין חקירות ביחידה הארצית לחקירות הונאה של משטרת ישראל.
בשנת 1996 כיהן במשך תקופה קצרה כמנהל לשכת ראש הממשלה בנימין נתניהו.
במהלך כהונתו טען העיתונאי אמנון אברמוביץ' לקיום "רישומים פליליים" (שלא היו ושלא נבראו) כאשר כיהן בתפקידו בלשכה.
מיד לאחר פרישתו הגיש פישלר תביעת לשון הרע אזרחית וקובלנה פלילית פרטית כנגד אמנון אברמוביץ' וכן תביעות כנגד עיתונאים אחרים.
בשנת 2000, לאחר כארבע שנים של מאבק משפטי שניהל פישלר, התנצל העיתונאי אמנון אברמוביץ' על דבריו בשידור בקול ישראל ובערוץ 1. גם העיתונים מעריב, ידיעות אחרונות, הארץ וגלובס וכן רדיו "קול ישראל" "רשת ב'" וערוץ 1 בטלוויזיה פרסמו התנצלות גורפת ובולטת על הפגיעה בשמו הטוב, ואף שילמו פיצוי כספי.
במהלך השנים כיהן בתפקידי ניהול שונים, ובהם: מנכ"ל קבוצת "יכין", מנכ"ל חברת "ביפאקול תקשורת", מנכ"ל חברת "גידרון תעשיות" מקבוצת "שופרסל", מנכ"ל חברת "פוני שיווק", מנהל השיווק של "גוטקס" בבעלות משפחת גוטליב, מנהל שיווק של "שמטן - דלקול" מקבוצת "דלק".
פישלר הוא חבר הפורום הפלילי של לשכת עורכי הדין בישראל.
היה חבר הנהלת אומ"ץ וחבר הצוות המשפטי, וכיהן כחבר המועצה הציבורית של אומ"ץ ועמד בראש הוועדה להגנה על חושפי שחיתות במגזר הציבורי.
בשנת 2011 קיבל עיטור כבוד מטעם תנועת אומ"ץ.
בחודש יוני 2015 קיבל עיטור הוקרה מתנועת אומ"ץ.
פישלר ידוע כ"מבקר המשטרה" והחוברת שהוא מפיק, מדי חודש בחודשו, זה שנים רבות, תחת השם "משטרת לואי דה פינס" מכילה ביקורת מקיפה, פרטנית יסודית ונוקבת על פעילות משטרת ישראל.
החוברת מחזיקה כיום אלפי עמודים והיא משמשת כ"כלי עבודה", גם סטודנטים באקדמיה ואנשי מחקר באקדמיה ללימוד, להרצאות ולהוראה, למאמרים ולמחקרים שונים וכן משמשת עיתונאים וציבור גדול של קוראים בישראל ומחוצה לה.
פישלר כיהן כחבר בית הדין למשמעת של מפלגת צומת.
כיהן גם כיו"ר ועדת המשטרה בלשכת עורכי הדין בישראל.
בחודש נובמבר 2018 ייצג, "פרו בונו", את רפי רותם, בפני וועדת גולדברג.