tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא נקרא על שמו של המלך פהד בן עבדול עזיז אל סעוד, שליט ערב הסעודית דאז.
האי הוא חלק מדרך המלך פהד.
בתחנת הגבול הנמצאת באי הוקמו בנייני רשות גשר המלך פהד ומנהלות ממשלתיות אחרות, כמו גם שני מסגדים, שני מגדלי משמר חופים ושני מגדלים בגובה של כ-65 מטרים ובראשם מסעדות.
באי אף מוקצה שטח נרחב לגנים.
תחנת הגבול מורכבת למעשה משני איים המחוברים על ידי מצר יבשה, כאשר הצד המערבי סעודי והמזרחי בחרייני.
התושבים היחידים הגרים באי הם עובדי רשות גשר המלך פהד, שלנים בבניין הסגל במרכזו של האי.
אי הדנובה הוא אי ארוך וצר במרכז וינה, בירת אוסטריה, השוכן בין הדנובה ובין הערוץ שנחפר במקביל ומכונה "דנובה החדשה".
האי הוא באורך 21.1 קילומטרים וברוחב 70 עד 210 מטרים.
רוב המבקרים מכירים את האי כאזור בילוי עם ברים, מסעדות ומועדוני לילה.
יש בו גם הזדמנויות ספורטיביות מגלגיליות, רכיבה על אופניים ושחייה ועד לשייט בקאנו.
יש חוף אחד, שכונה "הקופה קגרנה" כרמז הומוריסטי לקופקבנה של ריו דה ז'ניירו – "קגרן" הוא החלק של רובע ה-22 בווינה ליד אותו חוף.
בחלקים הדרומיים והצפוניים של האי ישנם חופי נודיסטים נרחבים.
פסטיבל אי הדנובה הוא פסטיבל שנתי בינלאומי באוויר הפתוח, והאירוע הגדול ביותר מסוג זה באירופה, עם למעלה מ -3 מיליון מבקרים.
הפסטיבל מתקיים בסוף יוני (שישי עד ראשון) – ב-2008 (5–7 בספטמבר) לא התקיים, משום שאוסטריה ושווייץ אירחו את אליפות אירופה בכדורגל.
ב-23 בספטמבר 2008, מדונה נתנה שם את הקונצרט הראשון שלה באוסטריה מול 57,000 צופים.
המטרה העיקרית של האי היא להיות חלק ממערכת ההגנה מתוחכמת של וינה מפני שיטפונות.
כאשר נהר הדנובה חצה את העיר (לפני הרחבות עיקריות: עבר בקרבת מקום), הנושא היה דאגה מתמדת במשך מאות שנים.
הסרט שודר לראשונה בארצות הברית בערוץ ניקלודיאון ב-10 בנובמבר 2002. בישראל הסרט הופץ לראשונה בשנת 2014 בדיבוב לעברית.
אורך הסרט הוא כ-80 דקות, ושפת המקור שלו היא אנגלית.
הסרט עוקב אחר ארבעה בני נוער, אלכס, מרגרט, ליאו וג'קי, אשר משתתפים בתוכנית טלוויזיה הדומה ל"הישרדות".
התוכנית מתרחשת באי באמריקה הדרומית בו מאוכלסים דינוזאורים, ביניהם סטגוזאורוס, טריצרטופס, ולוצירפטור, טירנוזאורוס רקס ופטרוזאורים.
כמו כן מאוכלס באי הומו הביליס שגורם לנערים לקושי.
במהלך הסרט הנערים מנסים לברוח מהאי, בעוד שהוא בסגנון תוכנית ריאלטי.
הסרט בדיבוב העברי בוים על ידי טליה ברקאי, והופק על ידי יעל אללוף ודן שצברג.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתאלכספיליפ צ'ןג'ן פריימןמרגרטהילרי ויליאמסמייה קדושליאורונל טיפלרקובי ליקורמןג'קיאנדליה לאמאסטליה ברקאי
בנוסף דיבבו בדיבוב העברי גדי לוי ודן שצברג.
אי המלחמה הגדול (בסרבית: Велико ратно острво) הוא אי באפיק הדנובה, באזור בלגרד, בסרביה.
האי נוצל במהלך מלחמות רבות ומכאן שמו.
האי ממוקם במפגש הסאווה עם הדנובה.
בקיץ מציבים גשר זמני שמחבר את האי לאחת משכונות בלגרד.
מרבית האי מכוסה ביערות ויש מקומות בלתי עבירים.
במרכז האי יש אגם מוארך.
באי יש צמחים רפואיים רבים והמקום משמש תחנה עבור 200 זני ציפורים.
אי המטמון הוא סרט הרפתקאות מונפש אמריקאי משנת 1973 בבימויו של האל סאתרלנד, בהפקה של Filmation, ויצא לאקרנים על ידי האחים וורנר.
בעיבוד הזה לרומן באותו שם של רוברט לואיס סטיבנסון משנת 1883, ג'ים הוקינס (בדיבובו של דייווי ג'ונס) נוסע עם חברו היקאפ העכבר.
ב-1980 שודרה ברשת NBC גרסה ערוכה של הסרט כספיישל טלוויזיוני.
מוקסמים מהרעיון לאתר אוצר שנקבר על ידי קפטן פלינט, באמצעות מפה שנלקחה על ידי אחד הפיראטים של פלינט לפונדק של משפחת הוקינס, סקוור טרלווני (האדמירל), ד"ר לייבסי (הרופא) וג'ים הוקינס יוצאים למסע הפלגה לאיים הקאריביים בספינה היספניולה כדי לאתר אותו.
לרוע המזל, חלק מצוות הפיראטים הוותיק של פלינט נמצאים על סיפון הספינה, כולל לונג ג'ון סילבר עם הרגל האחת והתוכי.
לילה לפני ההגעה לאי, הוקינס מאזין במקרה לשיחה בין סילבר לאחד המלחים המורדים וחושף את התוכנית, בעקבות כך מחליטים טרילוני ולייבסי לנקוט טקטיקה מחוכמת.
הוקינס נשלח עם המלחים לאי כדי לרגל ביניהם, והוא צופה בסילבר רוצח את אחד המלחים שסירב להצטרף למרד.
במקביל, האדמירל וצוותו מוצאים מכלאה ישנה באי ומחליטים להתבצר בה.
בינתיים הוקינס פוגש את בן גן, פיראט נוסף מהצוות של פלינט שננטש באי על ידי פלינט, אך הוא נמלט אחרי ששמע שסילבר נמצא על האי.
הוקינס מגיע למכלאה ושותף לקרב עם המורדים, בו נהרגים שני מלחים נאמנים לאדמירל והאדמירל עצמו נפצע קלות, אך גם רבים מהמורדים נהרגים ונפצעים.
בלילה הוקינס יוצא לעבר הספינה, ומנצל מאבק בין שני המלחים המורדים שנותרו לשמור עליה כדי להשתלט עליה ולהסיט אותה למעגן שונה.
הוא חוזר למכלאה ושם נלכד על ידי סילבר וקומץ המלחים שנותרו אתו.
הוא משוחח עם הרופא שמגיע לטפל בפצועים, וניצל מהרג על ידי המורדים בחסותו של סילבר, שגם חושף בפניהם את מפת האוצר.
כשהמורדים מגיעים למקום הם מוצאים מטבע בודד שנשאר, מתקוממים נגד סילבר, אבל ברגע האחרון מגיע הרופא עם בן גן ומבריחים אותם.
מתברר שבן גן העביר את המטמון למחבוא אחר, וכעת הצוות אוסף אותו וחוזר לאנגליה, כשסילבר מקבל חנינה ומצטרף אליהם להפלגה.
ריצ'רד דוסון בתור לונג ג'ון סילבר
דייווי ג'ונס בתפקיד ג'ים הוקינס
דאל מקנון בתור קפטן פלינט, בן גאן
לארי סטורץ' בתור קפטן סמולט
ג'יין ווב בתור גברת הוקינס
לו שיימר בתור מלח מזוקן, פיראט (ללא קרדיט)
הסרט היה חלק מסדרת Family Classics, סדרת סרטים שהוכרזה על הפקה באמצע ינואר 1972, המבוססת על מושגים בנחלת רשות הציבור בהזמנת האחים וורנר.
הפקת הסרט ולאוליבר טוויסט הסתיימה בסוף 1973. תקציב הסרט הסתכם ב-1,050,000 דולר, כאשר המיליון נתנו על ידי האחים וורנר, והשאר הוכנס על ידי האולפן עצמו.
אי המטמון שודר לראשונה כספיישל NBC Treat Special ב-29 באפריל 1980, עם מחצית מזמן ההרצה של הסרט.
את הספיישל אירחה כוכבת אורחת מיוחדת, מליסה סו אנדרסון .
הסרט שוחרר לראשונה ב-VHS ב-30 בספטמבר 1997, כחלק מסדרת הסיפורים הקלאסיים של האחים וורנר.
הוא שוחרר לראשונה ב-DVD ב-3 בספטמבר 2002, על ידי Warner Home Video, דרך Warner Bros.
אי האהבה היא תוכנית מציאות היכרויות שמקורה בבריטניה בשנת 2005 בשם "אי האהבה - מפורסמים" (Celebrity Love Island) .
הפורמט נוצר על ידי אולפני ITV, הוא הוליד גרסה בריטית שנייה בשנת 2015, כמו גם כמה גרסאות בינלאומיות.
התוכנית מציגה קבוצה של מתמודדים "רווקים", המכונים "תושבי האי" שמקורם בסוכנויות שונות, הם גרים יחד בוילה שנבנתה במיוחד לצורך צילומי הסדרה ומבודדת מהעולם החיצון, בניסיון "למצוא אהבה".
תושבי האי נמצאים במעקב תמידי במהלך שהותם בבית על ידי מצלמות טלוויזיה בשידור חי וכן מיקרופונים אודיו אישיים.
לאורך כל הסדרה, כל מתמודד נדרש לעצמו "חבר" כדי להימנע מהדחה, משתמש שנותר "רווק" מודח מהווילה.
בנוסף, קהל הצופים יכול להצביע עבור תושבי האי האהובים עליהם, על מנת שיישארו בסדרה.
כשתושבי האי הישנים מודחים, תושבי האי החדשים נכנסים לווילה.
בסוף העונה, הקהל מצביע בפעם האחרונה כדי לקבוע את הזוג המנצח.
ב-2024 עלתה לשידור ב-FreeTV גרסה ישראלית.
ב-11 בספטמבר 2017 עלתה לראשונה גרסה גרמנית של "אי האהבה" ב-RTL II.
גרסה אוסטרלית הוזמנה על ידי רשת Nine עבור הערוץ המשני שלה 9Go!
ובעולם היא משודרת ב־ITVBe ו-3e עם סטרימינג בינלאומי זמין ב-Hulu ו־ITVX.
ב-8 באוגוסט 2018, CBS הזמינה גרסה אמריקאית של התוכנית.
הגרסה ההולנדית-פלמית בוטלה לאחר עונה אחת ב-2019, לצד "אי הפיתוי" (Temptation Island אנ') ו"גן עדן אהבה חינם" (Free Love Paradise), כתוצאה משערורייה באחת מסדרות הריאליטי האחרות של רשת RTL - "הווילה" (De Villa).
ב-21 בספטמבר 2020, הוכרז על ידי אולפני ITV כי גרסה ספרדית של התוכנית וגרסה ניגרית של התוכנית, היו שניהם בשלב קדם-הפקה.
הגרסה הניגרית הוזמנה על ידי Digital Play Networks ושודרה ב-TVC וב-9 Vision Media בניגריה.
הגרסה הספרדית הוזמנה על ידי Atresmedia ושודרה ב־Neox בספרד.
ב-6 בנובמבר 2020, רשת הטלוויזיה הדרום אפריקאית M-Net הזמינה גרסה דרום אפריקאית של התוכנית שהוצגה לראשונה ב-28 בפברואר 2021.
ב-2023. עלתה עונה מיוחדת בשם "משחקי אי האהבה" (Love Island Games).
העונה היוותה איחוד של כל המתמודדים הקודמים של "אי האהבה", להם ניתנה הזדמנות שנייה לאהבה וזכייה בפרס של מאה אלף דולר.
הפרק הראשון שוחרר ב-1 בנובמבר 2023.
מדינה/אזורכּוֹתֶרֶתרֶשֶׁתעונות ומנצחיםמגיש/יםקריין (ים)אוסטרליהLove Island אוסטרליה נוֹכְחִי
Nine Network (2–3) עונה 1, 2018 : גרנט קראפ וטיילה דמיר
עונה 3, 2021 : מיץ' היברד וטינה פרוביס
עונה 4, 2022 : אוסטן בוג'ה וקלאודיה בוניפאציו
עונה 5, 2023 : קייל רוברטס וטיירה יוהנס
עונה 6, 2024: העונה הקרובהסופי מונק נוֹכְחִי
סטיבן מולן (3)איטליהאהבת האי איטליהDiscovery+ עונה 1, 2021: רבקה די פיליפו וולף יבהןג'וליה דה לליסאלבניהאהבת האי אלבניהקלאן טלוויזיה עונה 1, 2023: Arlind Gashi & Ueda Ndrecaj
עונה 3, 2021 : קורי גנדי ואוליביה קייזר
עונה 4, 2022 : טימי פנדולפי וזטה מוריסון
עונה 5, 2023 : האנה רייט ומרקו דונאטלי
עונה 6, 2024 : קורדל בקהאם וסרינה פייג'
מתיו הופמן (1–3)משחקי אי אהבה (אנ')Peacock עונה 1, 2023: ג'ק פאולר וג'סטין נדיבה
עונה 2, 2025: העונה הקרובה [ 10 ]מאיה ג'מהאיאן סטירלינגבריטניהאי אהבה מפורסמים (אנ') ITV עונה 1, 2005 : פראן קוסגרייב וג'יין מידלמיס
עונה 2, 2016 : קארה דה לה הויד ונתן מאסי
עונה 7, 2021 : מילי קורט וליאם רירדון
עונה 9, חורף 2023 : קאי פאגן וסאנאם חריננן
לורה ויטמור (6–8)איאן סטירלינגאי האהבה: כל הכוכבים
עונה 2, 2025: העונה הקרובה מאיה ג'מהגרמניהאי האהבה – Heiße Flirts & wahre LiebeRTL Zwei עונה 1, 2017: אלנה מיראס ויאן סוקולובסקי
עונה 2, 2018: מרצ'לינו "לינו" קרמרס וטרייסי קנדלה
עונה 3, 2019: סידני וולף וויויאן מיכלה
עונה 4, 2020: מלינה הוך וטים קוהנל
עונה 5, אביב 2021: ביאנקה ג'ול ופאקו הארב
עונה 6, סתיו 2021: איזבל קרמר ורובין Wii
עונה 7, 2022: ניקו איינפך וג'ניפר איגלסיאס
כריסטוף קרוגר (1–2)דנמרקאי אהבה נוֹכְחִי
לְשֶׁעָבַרדרום אפריקהאי אהבה דרום אפריקהM-Netעונה 1, 2021: Libho Geza & Thimna Shootoלינדי דו ראנדט [ 4 ] [ 5 ]הולנדLove Island Nederland & Belgium
VIER (1–2) עונה 1, 2019: אלכסנדרה יעקובצ'יק ודנזל סלאגר
עונה 2, 2024: קלינטון קינג וטמיקה רוס
עונה 3, 2025: העונה הקרובהיזמין הלדיצ'אקי ברטולונורווגיהאי האהבה נוֹכְחִי
עונה 2, 2020: יוהנס קלמפ ונורה האוקלנד
עונה 3, 2024: אליזבת הנריקסן והנריק פוסדל
רסמוס וולד (1)ניגריהאי האהבה ניגריה TVC
9 Vision Mediaעונה 1, TBA: סדרה חדשהTBATBAניו זילנדLove Island NZ [ 3 ]Three עונה 1, TBA: סדרה חדשהTBATBAספרדאי אהבה אספנייהNeox עונה 1, 2021: סיליה זנון ומיגל לופז
עונה 2, 2022: לואיס טיטאנס ויאיזה קבלוטכריסטינה פדרושהפוליןאי אהבה.
עונה 2, 2020: דומיניק גרוט וג'וליה נובאקובסקה
עונה 3, 2021: קרוליין ג'וצ'נייביץ' ומטאוש זכרצ'וק
עונה 6, 2022: אלכסנדר מוז'יקו ואנג'לינה זייצ'נקו
עונה 7, 2023: אגטה פאז' והוברט וויכר
עונה 8, 2023: ארמין פאולק ולורה גולשבסקה
קשישטוף אנרוג (1)פינלנדאי אהבה Suomi Sub
סלובקיהאי האהבה צ'סקו וסלובנסקו טלוויזיה נובה
טלוויזיה מרקיזה עונה 1, 2021: מרטין קולהאנק ולורה צ'רבטובה
ניקול מורבקובה (1)ואצלצרפת [ 2 ]אי האהבה צרפת פריים וידאו צרפת (1)
עונה 2, 2023: סינדי מירנדה ואדגר אולריך נבילה בנטייה (1)
דלפין וספייזר (2) קוונטין תבאולט (1)
מהדי בוסיידאן (1–2)רומניהאי האהבה רומניהPro TV
Voyoעונה 1, 2023 : אדריאן בוטושינה ואן-מארי דןאלינה סוסאןDragoș Răduțăשוודיהאהבת האי שוודיהTV4 עונה 1, 2018: ג'ייקוב אולסון וויקטוריה אקלנד גוסטפסון
עונה 2, 2019: סיימון דנרט וסופיה ג'נקס
עונה 3, 2023: אדריאן פודה וסלין אקסמן
"אי החלומות" היא סדרת טלוויזיה אמריקאית שנוצרה על ידי ג'ין לויט והופקה על ידי אהרון ספלינג.
הסדרה שודרה במקור בארצות הברית ברשת ABC בין השנים 1977 עד 1984.
עלילת הסדרה מתרחשת באתר נופש אשר באי טרופי נידח ואקזוטי בו מבקרים בכל פרק אורחים שונים אשר מגיעים אל האי באמצעות מטוס פרטי.
בכל פרק מר רורק האניגמטי (ריקרדו מונטלבן), אשר ניחן בכוחות על, מגשים משאלות שונות לאורחים באי, כמו לאפשר לאורח עיוור לראות שוב באופן זמני, או לאורח חירש לשמוע שוב באופן זמני, או לאפשר לאורח אחר לחזור בזמן, וכו'.
כל פרק כלל בדרך כלל שני קווי עלילה המתמקדים באורחים שונים.
מר רורק (ריקרדו מונטלבן) - המארח האניגמטי והכריזמטי של אי החלומות אשר לו יש יכולות על טבעיות המאפשרות לו להגשים את כל המשאלות של האנשים שמבקרים באי החלומות.
טאטו (הרוו וילצ'ז) - העוזר של מר רורק.
ג'ולי (וונדי שאאל) - הופיעה בעונות המאוחרות יותר של הסדרה.
שימשה כעוזרת השנייה של מר רורק לאחר שטאטו לא הופיע יותר בסדרה.
הסדרה צולמה בעיקר בברבנק שבקליפורניה, בעוד שהסצנות בפתיח של הסדרה צולמו בקו החוף של האי קוואי אשר בהוואי.
הפופולריות של הסדרה המקורית הובילה להפקה של מספר עיבודים נוספים שהתבססו על הסדרה המקורית:
בשנת 1998 הופקה גרסה מחודשת לסדרה ששודרה במשך עונה אחת בלבד.
בשנת 2020 יצא לאקרנים סרט פריקוול לסדרה זו בז'אנר האימה.
ב-2021 שודרה ברשת פוקס סדרת אתחול לסדרה המקורית בה רוזלין סאנצ'ז גילמה את אלנה רורק שהייתה צאצאית של מר רורק מהסדרה המקורית.
"אי הגולים" הוא רומן בלשי מאת איי ג'יי פארקר שפורסם בשנת 2007. הסיפור עוקב אחר סוגווארה אקיטדה, שנשכר על ידי שני פקידים אפלוליים כדי לחקור את ההרעלה הקטלנית של הנסיך הגולה והידוע לשמצה, אוקיסאדה, במושבת עונשין באי סאדו.
החשוד הוא בנו של המושל המקומי, אך הגורמים הרשמיים חשבו שייתכן שהוא הופלל כחלק ממזימת בגידה.
אקיטדה נאלץ לבצע חקירה סמויה, ומתחזה לאסיר שנידון לגלות באי.
המשימה נעשית מסוכנת, שכן האסירים באי זוכים ליחס מזלזל, כיאה לעבדים זולים שעובדים במכרות.
Sadoshima (佐渡島): האי סאדו בים יפן.
Sawata (佐和田): עיירה במפרץ סאוואטה (佐和田湾).
Mano (真野): עיר הנמל המרכזית ובירת המחוז במפרץ סאוואטה.
Minato: כפר שנמצא בין אגם קאמו (加茂湖, Kamo Ko) לבין החוף הצפון מזרחי.
Tsukahara (塚原): כפר שממוקם ליד הנהר אוגורה, ליד ההרים הדרומיים, המקום בו נמצא משכנו של הנסיך אוקיסאדה.
מקדש הלוטוס האמיתי: מקדש בודהיסטי ומנזר, כקילומטר וחצי במעלה ההר מצוקהרה.
Echigo: המחוז הצפוני ביפן, בניגאטה המודרנית, ידוע גם כ"ארץ השלג".
הנסיך אוקיסאדה - אחיו הבכור של הקיסר הנוכחי.
הוגלה לאי לאחר שלא הצליח להפיל את השליט המכהן.
טאירה טקמונה - מורהו הפרטי המסור של הנסיך אוקיסאדה, אשר הלך אחריו לגלות.
פרופסור סאקמוטו - פרופסור בדימוס ללימודים קלאסיים.
עבר לאי סאדו כדי לכתוב את ההיסטוריה של האי.
מוטובה טושיקאטה - מושל האי סאדו.
מוטובה טושיטו - בנו של המושל.
שונסיי - נזיר בודהיסטי צעיר במנזר מקדש הלוטוס האמיתי, ומאהב של הנסיך.
יושימין טאקצונה - גולה חדש שהגיע לאי סאדו.
ג'יסיי - אסיר ששוחרר מחפירת "בורות גיריות".
האסאו - אסיר שתקן עם גב מצולק.
אוגאטה - רופא אלכוהוליסט וחוקר מקרי מוות.
יאמאדה - מפקחת בית הסוהר ו"משרד חפצי הערך".
מסאקו - בתה של יאמאדה, אהובת נעוריו של טושיטו (בן המושל).
שיג'ו יוקאטה - ראש ארכיון המחוז.
ריבטה - נזירה מסתורית בעלת עבר סודי.
קומו סנטומו - בעל אדמות מקומי ושוטר בכיר באי סאדו.
קיטה - מנהל העבודה של מכרות קומו.
טאקאו - בעלת הבית של פונדק מינאטו שמשכה את תשומת ליבו של אוסאווה.
הארו - בעלת מסעד על גדות האגם בשם במבו גרוב, מפורסמת בתבשילים שהיא מבשלת מהשלל הטרי שבעלה דג.
נקטומי - רופאו של הנסיך.
אויושי - אחותה של טיימאי, בעלת אכסניה ואם לילדים רבים.
פרח קטן - עובדת בתעשיית המין עם גדילה מעוכבת.
איקוגורו - סמל המשטרה של וואדה.
אִי הַפַּסְחָא (בשפת הרפה נוי, שהיא שפת האי, הוא נקרא: רַפַּה נוּי; בספרדית: Isla de Pascua) הוא אי בדרום-מזרח האוקיינוס השקט.
זהו האי המיושב המבודד ביותר בעולם.
נקודת היישוב הקרובה אליו ביותר הוא האי פיטקרן במרחק של 2,072 קילומטרים, והנקודה היבשתית הקרובה ביותר שוכנת בחוף אמריקה הדרומית במרכז צ'ילה במרחק של 3,658 קילומטרים.
האי נודע במאות פסלי האבן הגדולים שבו, המכונים מואי (Moai), שנחצבו בידי תושביו הפולינזים לצורכי פולחן, ככל הנראה בין המאה ה-13 ל.
התושבים הפולינזים שהתיישבו באי הפסחא בין שנת 800 לשנת 1200 יצרו תרבות משגשגת כפי שמעידים פסלי המואי, פטרוגליפים, ממצאים ארכאולוגיים נוספים, וכתב ייחודי המכונה רונגו רונגו.
כשהאירופאים הראשונים הגיעו לאי ב-1722 התגוררו באי בין 2,000 ל-3,000 תושבים.
מחלות שהביאו לאי מלחים אירופאים ופשיטה של סוחרי עבדים מפרו באמצע המאה ה-19 הקטינו את אוכלוסיית האי ל-111 תושבים בלבד ב-1877.
האי הוא טריטוריה במעמד מיוחד של צ'ילה, שסיפחה את המקום ב-1888. מנהלית האי שייך למחוז ולפראיסו (Región de Valparaíso), וליתר דיוק הוא הקומונה היחידה בפרובינציה אי הפסחא (Isla de Pascua).
במפקד האוכלוסין של 2017 נמנו באי כ-7,750 תושבים, כ-45% מהם ממוצא פולינזי.
ב-1935 נקבע חלק גדול משטח האי כפארק לאומי בשם הפארק הלאומי רפה נוי (Parque Nacional Rapa Nui), וב-1995 הכריז ארגון אונסק"ו על הפארק כאתר מורשת עולמית.
במשך שנים רבות, מאז שהתגלה על ידי האירופאים, עורר האי את סקרנותם של חוקרים בשל כמה סוגיות שהתקשו להסבירן: מה מקור תושביו הראשונים של האי, המרוחק אלפי קילומטרים ממקומות מיושבים אחרים?
כיצד נוצרו פסלי המואי הענקיים שמשקלם עשרות טונות?
כיצד הובלו הפסלים הכבדים למרחק של קילומטרים רבים מהאתר המרכזי שבו נחצבו, ואיך הוצבו על הבמות המיוחדות המכונות "אהו"?
ולאחר שהוצבו, כיצד הצליחו התושבים להציב על ראשי הפסלים גוש אבן גדול נוסף שאף הוא שוקל מספר טונות?
הדבר מפתיע במיוחד לאור העובדה שהטכנולוגיה שעמדה לרשות התושבים הייתה פרימיטיבית ביותר, ולא היו להם כלי עבודה ממתכת.
תעלומה נוספת מהווה העובדה שאי קטן ומבודד הוא המקום היחיד בכל פולינזיה שבו נוצר כתב (שהחוקרים טרם הצליחו לפענח).
השם "אי הפסחא" ניתן לאי על ידי האירופאי הראשון שביקר בו, מגלה הארצות ההולנדי יאקוב רוחבן, משום שהוא גילה את האי בחג הפסחא (5 באפריל 1722), שעה שחיפש את האי אותו תיאר הבוקניר אדוארד דייוויס (Edward Davis) ב-1687. רוחבן קרא לאי Paasch-Eyland, שפירושו, בהולנדית של המאה ה-18, "אי הפסחא".
גם שם האי בספרדית, אחת משתי השפות הרשמיות של האי, Isla de Pascua, פירושו "אי הפסחא".
הילידים מכנים את האי "רַפַּה נוּי" (Rapa Nui), שפירושו "רַפַּה הגדול".
השם "רפה נוי" הוא גם השם שבו מכנה האוכלוסייה המקומית את עצמה ואת הניב של השפה הפולינזית שאותו היא דוברת.
קיימת מחלוקת על מקור שם זה.
הדעה המקובלת היא ששם זה נקבע בשנות ה-60 של המאה ה-19 בעת שהתושבים שנחטפו לעבדות בפרו החלו לחזור דרך טהיטי.
הצרפתים שדאגו לשחרר אותם לא ידעו מה שם האי שממנו באו.
על מנת להבדיל בינם לבין ילידים נוספים שהוחזרו שהגיעו מהאי רפה בקבוצת איי באס שבארכיפלג של איי אוסטרל, הם החלו לכנות את האי רפה בשם רפה איטי (רפה הקטן) ואת אי הפסחא בשם רפה הגדול.
דעה אחרת היא של האתנוגרף הנורווגי תור היירדאל שטען כי השם רפה נואי היה השם המקורי של האי, והשערה נוספת היא שמלחים פולינזים מודרניים כינו את האי בשם זה אחרי ששמו לב שלאי יש צורה של משוט גדול (בפולינזית רפה נואי).
טענה מקובלת נוספת היא שבטרם קיבל האי את כינויו הנוכחי כינו הילידים את האי בשם "טֶה פּיטוֹ אוֹ טֶה הֵנוֹאָה" (Te Pito O Te Henua), שפירושו "טבור העולם".
כינוי זה הופיע בספרו של האתנוגרף הצרפתי אלפונס פינאר (Alphonse Pinart; 1911-1852) "מסע לאי הפסחא" (Voyage à l'Île de Pâques), שיצא לאור ב-1877, ובספרים נוספים.
הוא לא הצליח לגלות שם פולינזי לאי, והגיע למסקנה שכנראה לא היה לאי שם.
עם זאת, יש בשפת רפה נואי שתי מילים המבוטאות כ"פיטו", האחת שפירושה "סוף" והשנייה פירושה "טבור", ובכך משמעות הביטוי יכולה להיות "טבור העולם".
שם פולינזי נוסף לאי הוא "מאטה קי טה ראנגי" (Mata ki te rangi) פירושו "עיניים צופות לשמיים", שיש הקושרים אותו לאגמים בלועות של הרי הגעש המשקפים את השמים, ויש הקושרים אותו לכך שחלק מעיני הפסלים מביטות לשמיים.
אי הפסחא מהווה את קודקוד הבסיס המזרחי של המשולש הפולינזי, כשקודקוד הבסיס המערבי הוא האיים של ניו זילנד וקודקוד הראש הוא הארכיפלג של איי הוואי.
האי שוכן בדרום-מזרח האוקיינוס השקט דרומית לחוג הגדי, בנקודת המפגש בין קו הרוחב '9 27° דרום לקו האורך '26 109° מערב.
זהו אחד מהאיים המיושבים המבודדים ביותר על פני כדור הארץ.
היישוב האנושי הקרוב אליו ביותר ובו פחות מ-100 תושבים שוכן על האי פיטקרן, 2,075 קילומטרים מערבית לאי הפסחא.
האי הקרוב ביותר הוא סאלס אי גומס (Isla Salas y Gómez), אי בלתי מיושב הבנוי משני איונים המחוברים במצר יבשה צר בשטח של 150 דונם, כ-391 קילומטרים מזרחית לאי הפסחא.
היבשת הקרובה ביותר היא אמריקה הדרומית, והנקודה היבשתית הקרובה אליו ביותר היא במרכז צ'ילה, סמוך לקונספסיון במרחק של 3,512 ק"מ מזרחית לאי.
האי נמצא על הלוח הטקטוני לוח נסקה (Nazca) בנקודה חמה מבחינה געשית.
אי הפסחא הוא אי קטן בצורת משולש, שבשלושת קודקודיו הרי געש כבויים.
אורכו המרבי 24.6 ק"מ ורוחבו המקסימלי 12.3 ק"מ.
הנוף מורכב בעיקר מגבעות בעלות שיפועים מתונים, שנקטע מדי פעם על ידי חרוטים געשיים ומישורי לבה מכוסים בצפיפות בגושי סלע רופפים.
הנקודה הגבוהה ביותר היא הר הגעש הכבוי מאונגה טרוואקה (Maunga Terevaka) המתנשא לגובה של 507 מטר מעל פני הים.
אין באי נהרות או נחלי איתן, לכל היותר זורמים פלגים עונתיים מפסגת הר הגעש הכבוי "מאונגה טרוואקה".
אגמי מים מתוקים מצויים בלועות (אגמי לוע) של שלושה הרי געש כבויים: "ראנו רארקו" (Rano Raraku), "ראנו ארוי" (Rano Aroi), בסמוך לפסגת מאונגה טרוואקה, ו"ראנו קאו" שבלועו שוכן האגם הגדול שבהם, בקוטר של 1.5 ק"מ.
לאורך החוף מצויים אלמוגים, אך לא קיימת שונית אלמוגים רצופה שתוכל להגן על קו החוף, ולכן חתרו גלי הים בסלע ויצרו צוקים מבותרים מסביבו.
קרקעית הים סביב האי צונחת במהירות לעומק של 3,000 מטרים.
צוקים גבוהים יותר נוצרו בקטעי חוף הבנויים מסלעים שמורכבים מאפר געשי, ונמוכים יותר אם מקורם של הסלעים הוא בזרימת לבה.
צינורות לבה ומערות געשיות הן מהמאפיינים המיוחדים לאי.
החופים החוליים היחידים נמצאים בשני אתרים בצפון האי.
בקצה הדרום מערבי של האי, כמו גם במזרח, בכף המזרחי שמהווה הר הגעש הכבוי פויקה, מתנשאים הצוקים לגובה של 300 מטרים מעל פני הים.
סביב האי ישנם כמה איונים קטנים בלתי מיושבים.
אי הפסחא הוא אי גבוה טיפוסי לאוקיינוס השקט, אי געשי הבנוי בעיקר משלושה הרי געש כבויים שהתמזגו: מאונגה טרוואקה, פויקה וראנו קאו.
טרוואקה, הפסגה הגבוהה ביותר באי הפסחא (כאמור, 507 מטרים מעל פני הים), מהווה את עיקר המסה של האי, בעוד ששני הרי הגעש הנוספים יוצרים את הכפים המזרחי והדרומי ומעצבים את צורתו המשולשת של האי.
פויקה וראנו קאו מתוארכים לפליסטוקן, בעוד שטרוואקה, מתוארך לתקופה שבין הפליוקן לפליסטוקן.
על פי תיארוך אשלגן/ארגון, הר פויקה הוא בן שלושה מיליון שנים, הר הגעש טרוואקה הוא בן 300,000 שנים, וראנו קאו – אף שלא תוארך – נוצר בין שניהם.
סחיפה ימית ממושכת צמצמה את שטח הר פויקה לחצי אי באורך 5 קילומטרים ממזרח למערב וברוחב 3.5 קילומטרים מצפון לדרום.
פסגת ההר בגובה 370 מטרים היא לוע רדוד.
צוקים בגובה 100 מטרים מקיפים את חצי האי.
הצוקים בחלק הצפוני הם בזלת או הוואיט פורפיריים המשובצים בשפע פנוקריסטים של פלגיוקלז, בעוד שהרכב הלבה של הצוקים הדרום-מזרחיים אחיד.
על המדרון הצפוני של הר פויקה יש שלוש כיפות טפילות הבנויות טרכיט לבן.
פויקה היה פעם אי נפרד עד שהלבה שזרמה מטרוואקה חיברה אותו לאי המרכזי.
בדומה לפויקה גם ההר ראנו קאו עבר סחיפה משמעותית מכל צדדיו, למעט צדו הצפוני, ומה שנותר ממנו הוא צוק רחב באורך ארבעה קילומטרים לאורך חלקו הדרומי-מערבי של אי הפסחא.
הצוקים באורונגו בצד הדרומי הם בגובה 300 מטרים מעל לים – שכמעט ופרץ אל תוך הלוע הרחב.
קוטר הלוע 1.5 קילומטרים, ובתחתיתו אגם שנתן את השם להר (ראנו קאו בשפת רפה נוי פירושו: "אגם עצום").
לפי סימנים שונים היה פעם החרוט גבוה הרבה יותר, וככל הנראה חלה שקיעה והלוע הרחב בצורתו הנוכחית הוא בעצם קלדרה.
בנוסף לשלושת הרי הגעש המרכזיים פזורים באי עוד כ-70 חרוטים געשיים קטנים יותר ומבנים געשיים אחרים, כולל הלוע ראנו רארקו (Rano Raraku), חרוט האפר פונה פאו (Puna Pau), מערות געשיות רבות וצינורות לבה.
המרכיב הבולט במסלע של האי הוא קילוחי בזלת והוואיט העשירים בברזל, הקרובים בהרכבם הכימי לסלעי היסוד של איי גלאפגוס.
אי הפסחא והאיונים המקיפים אותו, כגון מוטו נואי (Motu Nui) ומוטו איטי (Motu Iti), מהווים פסגה של הר געשי גדול המתרומם לגובה של יותר מ-2,000 מטרים מעל לקרקעית הים.
ההר הוא חלק מרכס סאלס אי גומס (Salas y Gomez Ridge), הקרוי גם רכס סאלה אי גומס (Sala y Gomez Ridge) – רכס הרי געש (שרובו תת-ימי) הכולל עשרות הרי מצולה, שנוצר על ידי הנקודה החמה של אי הפסחא.
הרכס מתחיל בהר המצולה פוקאו ואחריו הר המצולה מואי – שניהם ממערב לאי הפסחא – והוא נמשך לאורך 2,700 קילומטרים מזרחית עד לרכס נסקה.
הרכס נוצר כאשר לוח נסקה, לוח טקטוני ימי, עבר מעל לנקודה החמה של אי הפסחא.
התנועה של לוח נסקה ולוח פרלון – לוח טקטוני היסטורי – מעל לנקודה החמה של אי הפסחא, יצרה רכס תת-מימי ארוך שקצהו המזרחי עובר הפחתה מתחת לפרו.
רק באי הפסחא והאיונים סביבו ובאי הקטן סאלס אי גומס בולט רכס סאלס אי גומס מעל פני המים.
פוקאו, מואי ואי הפסחא נוצרו ב-750,000 השנים האחרונות, והם ההרים הצעירים ביותר ברכס.
ההתפרצות האחרונה ביותר התרחשה לפני מעט יותר מ-100,000 שנים.
הפעילות הגעשית האחרונה באי התרחשה לפני כ-2,000 שנים, בפליטת קילוח הלבה בהיווה-היווה (Hiva-Hiva).
עם זאת, במחצית הראשונה של המאה ה-20 דווח על פליטת קיטור מקיר הלוע של ראנו קאו.
קרקע האי היא בעיקר חרסית עשירה ברקבובית.
סחף קרקע מהווה בעיה, בין השאר עקב בירוא היער הקדמון.
אחד המקורות הגאולוגיים החשובים ביותר לתרבות האי הוא הר הגעש "ראנו רארקו" (Rano Raraku) – לוע געשי של אפר דחוס או טוף, שממנו נחצבו הפסלים המונוליתיים הקרויים "מואי".
אתר גאולוגי חשוב נוסף הוא הר הגעש "ראנו קאו" שממנו שאבו ילידי האי מים אל כפריהם.
על פי שיטת קפן מוגדר האקלים באי הפסחא כאקלים סובטרופי גשום (Cfa) על גבול אקלים טרופי לח (Af - משקעים בכל עונות השנה).
השפעת זרם הומבולדט הקר ממתנת את אקלים האי, והטמפרטורה השנתית הממוצעת היא C° 20.6. החודש החם ביותר הוא פברואר שבו הטמפרטורה המקסימלית הממוצעת מגיעה ל-C° 28, שיא הקיץ בחצי הכדור הדרומי, והחודשים הקרים ביותר הם יולי ואוגוסט שבהם הטמפרטורה הממוצעת היא C° 18, שיא החורף בחצי הכדור הדרומי.
אקלים האי לח, וגשמים יורדים באי 140 ימים בשנה בממוצע.
כמות הגשמים השנתית הממוצעת היא 1,147 מילימטרים.
החודשים הגשומים ביותר הם מרץ עד יוני, כשאוגוסט עד דצמבר נחשבים כחודשים היבשים ביותר, אם כי גשם כבד יכול לרדת כל השנה (לרוב בלילה).
ערפל הוא תופעה נפוצה, וגשם קל יורד לעיתים קרובות.
בלילות חסרי גשם נוצר בדרך כלל טל רב.
באי נושבות רוחות דרך קבע, כשבין אוקטובר לאפריל נושבות בעיקר רוחות הסחר הדרום מערביות.
מכיוון שהאי שוכן בסמוך לאזור לחץ האוויר הגבוה הקרוי באנגלית South Pacific High, ומחוץ לטווח של אזור ההתכנסות הבין-טרופי, לא מתחוללים באזור אי הפסחא ציקלונים או הוריקנים.
הטמפרטורה הממוצעת של מי הים שסביב האי היא C° 18.
ההערכה המקובלת היא שבתקופה שבה שגשגה תרבות אי הפסחא במאות ה-16 וה-17 התגוררו באי כ-10,000 תושבים.
כתוצאה מהאסון האקולוגי שנגרם ככל הנראה כתוצאה מפעילות אנושית מוגברת, מחסור במזון ועימותים מזוינים, הצטמצם מספר זה לבין 2,000 ל-3,000 תושבים לפני שהאירופאים הגיעו לראשונה לאי.
חטיפת תושבים על ידי סוחרי עבדים מפרו צמצמה את האוכלוסייה לכ-900 תושבים ב-1868, והמחלות שהביאו החטופים כשהוחזרו צמצמו את האוכלוסייה עוד יותר.
ניצול האי למרעה כבשים על ידי קונצרן אירופאי והגבלת שטח המגורים של התושבים עקב כך, גרמו לקבוצה בת 168 תושבים להגר מהאי בעזרת מיסיונרים.
ב-1877 דווח שבאי נותרו 111 תושבים בלבד.
במשך השנים הבאות האוכלוסייה התאוששה באיטיות, וב-1888, השנה בה סופח האי לצ'ילה, התגוררו באי 178 תושבים.
בתחילת המאה ה-20 שרר רצון נרחב, בייחוד בקרב הצעירים, לעזוב את האי.
עם זאת, המשטר הצבאי הצ'יליאני עצר ניסיונות אלו.
רק בשנות ה-50 של המאה ה-20 השתפרו תנאי המחיה, והאוכלוסייה גדלה.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2017 התגוררו באי 7,750 תושבים, צפיפות אוכלוסייה של 47.3 תושבים לקילומטר רבוע.
הגידול באוכלוסייה בין 2002 ל-2017 היה 104%, בין הגבוהים בצ'ילה.
הגידול המשמעותי במשך שנים אלו נבע בעיקר עקב הגירה מצ'ילה.
כתוצאה מכך ההרכב הדמוגרפי של אוכלוסיית אי הפסחא השתנה ומשקלם של הילידים הפולינזיים באוכלוסייה הפך לקטן יותר.
ב-2002 תושבים ילידים אלו היוו 60% מכלל אוכלוסיית האי מול 39% תושבים ממוצא אירופאי (רבים מהם תושבים זמניים, כדוגמת פקידי ממשל, אנשי צבא, מדענים ובני משפחותיהם) ו-1% של צ'יליאנים ממוצא אינדיאני.
על פי המפקד של 2017, הפכו הילידים הפולינזיים של אי הפסחא למיעוט (כ-45%) במולדתם.
המגמה בעשורים האחרונים הייתה לא רק של הגירה אל האי אלא גם הגירה ממנו.
במפקד של 2002 נמצא כי בתחומי צ'ילה גופא מתגוררים 2,269 ילידים שמוצאם מאי הפסחא.
באמצע המאה ה-19 היו באי שישה יישובים מרכזים: אנקנה, טונגריקי, ואיהו (Vaihu), וינאפו, מאטאוורי והאנגה רואה.
כיום התושבים מרוכזים סביב היישובים האנגה רואה ומאטאוורי בדרום מערב, שגדלו עד שכיום ניתן להתייחס אליהם כאל יישוב אחד.
באזורים הנותרים של האי מתקיימים מעט מקומות יישוב קטנים.
השפה הרשמית באי היא ספרדית, שפתה הרשמית של צ'ילה.
עם זאת, בחיי היום יום מדברים התושבים ניבים שונים של השפה לאחר שאלמנטים מהספרדית חדרו לשפה הילידית (הקרויה שפת רפה נוי), במקביל לכך שאלמנטים משפת רפה נוי חדרו לספרדית המדוברת באי.
כיום רוב האי הוא ערבות דשא, אך בעבר, לפני שהתיישב בו האדם, היה אי הפסחא ברובו מיוער.
שינוי זה מיוחס לפעילות הרסנית של המתיישבים, שכרתו את עצי היער מסיבות שונות.
מעבר לאובדן המקור לעץ, גרמה פעולת הכריתה הרחבה לאובדן ההגנה שהעניקו העצים ואדמת האי נחשפה לסחיפת קרקע נרחבת.
אי הפסחא הוא אחד האיים העניים ביותר במיני צמחייה בפולינזיה.
באי יש כיום פחות מ-30 מינים מקוריים של צמחי זרע (Spermatophyta).
עובדה זו נובעת ממיקומו המבודד, האי לא היה מחובר אף פעם ליבשת.
המרחק הגדול מאיים אחרים או מהיבשת הקרובה ביותר הגביל את השפעת הגורמים הקלאסיים להפצת זרעים: עופות, רוחות וזרמי ים.
הגורם הראשי בהפצת צמחייה לאי הוא לכן האדם.
המתיישבים הראשונים הביאו צמחים מבויתים, כפי שמספרת האגדה על הוטו מאטואה.
צמחים מבויתים רבים היו על האי בטרם הגיעו האירופאים לראשונה לאי, כפי שמעידים הדיווחים המפורטים של חוקרי הארצות הראשונים, כדוגמת יאקוב רוחבן.
קרוב לוודאי שהמתיישבים הביאו איתם מינים נוספים שלא התאימו לאקלים הקר יחסית של האי ולכן לא צלחו דוגמת דקל הקוקוס ועץ הלחם.
האירופאים הביאו לאי מינים רבים נוספים של צמחים, לדוגמה מינים שונים של עשב שנועד לשמש למרעה של צאן ובקר.
על פי מחקר מ-1991 יש באי 150 מיני צמחים שמתוכם 45 מינים נחשבים מקוריים.
הצמחייה השלטת כיום באי אינה הצמחייה המקורית, אלא תוצאה של התערבות אנושית מסיבית במערכת האקולוגית.
אי הפסחא, יחד עם שכנו הקרוב, האי הזעיר והבלתי מיושב, סאלס אי גומס, 391 קילומטרים מזרחית לאי הפסחא, מוכרים על ידי אקולוגים כאזור אקולוגי (ecoregion) המכונה "היערות הסובטרופיים של עצים רחבי עלים של רפה נוי" (Rapa Nui subtropical broadleaf forests).
היערות הסובטרופיים הלחים של עצים רחבי עלים ששגשגו פעם באי הפסחא אינם עוד, אבל מחקרים פלאובוטניים של אבקה מאובנת ושל תבניות עצים שנשארו חקוקות בזרמי לבה, מעידים כי האי היה מיוער בצפיפות בעבר, והיה בו מגוון רחב של עצים, שיחים, שרכים ועשבים.
על פי מחקרם של אנדריאס מיית (Andreas Mieth) והאנס רודולף בורק (Hans-Rudolf Bork) גדלו באי למעלה מ-16 מיליון דקלים ממין זה.
על סמך העדויות, בעיקר אבקה מאובנת ואגוזים ריקים, אבל גם יציקות של גזעי עצים שנקברו בלבה של הר טרוואקה, וסימני השורשים, משערים כי קוטר גזע העץ עלה על שני מטרים ובזמן שהיה קיים היה הדקל הגדול בעולם.
קרובו, עץ הדקל הצ'יליאני, נזקק לקרוב למאה שנה של צמיחה על מנת להגיע לגובהו המקסימלי, בין 25 ל-30 מטרים כשקוטר הגזע עד 180 סנטימטרים.
ייתכן גם שהדקלים היו מקור חשוב למזון, שכן הדקל מצ'ילה מניב אגוזים אכילים והגזע מפיק שרף מתוק שאפשר להתסיסו ליין, או להכין סוכר, סירופ ותחליף דבש.
על פי המחקר הועלו השערות שונות מה גרם להיעלמות העץ.
טענה נפוצה היא שהחולדה הפולינזית שהובאה לאי יחד עם המתיישבים הראשונים מנעה צמיחה מחודשת בכך שכרסמה את האגוזים המכילים את הזרע.
אבל בדיקה מדוקדקת של המאובנים מעלה שעל פחות מ-10% מהאגוזים יש סימני שיניים של החולדה, ומלבד זאת ביערות המקבילים בצ'ילה של דקל היין הצ'יליאני חיים העצים והחולדות בשווי משקל אקולוגי.
שרידים של גזעי דקלים מהתקופה בין 1250 ל-1500 במקומות שונים מוכיחים שבני אדם הפילו את העצים משום שבמקומות רבים הגדמים של העצים מראים חיתוך מכוון.
הועלו כמה השערות מדוע כרתו התושבים את העצים: לפנות מקום ליישובים ולשדות, להגיע אל לב הדקל האכיל בתקופה של מחסור במזון, לבנות סירות למטרת דיג או שהגזעים שימשו כגלילים שעליהם הסיעו את פסלי המואי למקומם.
הארכאולוגית הצרפתייה קתרין אורליאק (Catherine Orliac) זיהתה באמצעות רסיסי עץ מפוחמים שנלקחו מתנורים ומגלי אשפה באי הפסחא 16 מיני עצים נוספים הקרובים או זהים למיני עצים נפוצים במזרח פולינזיה כיום.
Alphitonia zizyphoides ממשפחת האשחריים, עץ המגיע לגובה של עד 25 מטרים
Psydrax odorata ממשפחת הפואתיים, עץ בעל גזע ישר המגיע לגובה של עד תשעה מטרים.
Syzygium malaccense ממשפחת ההדסיים, עץ נושא פרי ראוי למאכל המכונה "תפוח מלאי"
Thespesia populnea ממשפחת החלמיתיים – עץ בעל עצה קשה במיוחד המגיע לגובה של עשרה מטרים
אובדן יערות הדקלים שהגנו על היבולים מפני הרוח הנושבת באופן קבוע, ומפני יובש, גרמה לסחיפת קרקע נרחבת, שככל הנראה גרמה לפגיעה משמעותית בייצור המזון ולהתמוטטות מהירה של האוכלוסייה באי.
הטורומירו (Sophora toromiro) (שם מדעי: Sophora toromiro) – עץ (לעיתים שיח) ממשפחת הקטניות שהיה אנדמי מהפרהיסטוריה לאי הפסחא, נכחד מהאי בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 וקיים כיום רק במספר גנים בוטניים בעולם.
עצי הטורומירו נוצלו על יד התושבים להסקה, לבניין, ליצירת כלי בית ולבניית סירות (אך לא, כפי שטענה המסורת המקובלת, ליצירת לוחיות העץ עליהם חקקו את הכתובות בכתב הייחודי לאי הפסחא, הרונגו-רונגו).
גני קיו בלונדון והגן הבוטני בגטבורג בגטבורג בשוודיה, שאליהם הובאו זרעים מהעץ האחרון בטרם נכרת על ידי התושבים, עושים מאמץ להחזיר את העץ לאי מחדש.
אגמי הלוע ראנו רארקו וראנו קאו מכוסים במרבדים גדולים של צמח מים שהילידים מכנים בשם "אנגאטו" (Nga'atu).
צמח זה מוכר יותר כטוטורה (Totora), כינוי מקובל באמריקה הדרומית לאותו המין הגדל גם על גדות אגם טיטיקקה בהרי האנדים בגבול שבין פרו לבוליביה וממנו בונים את האיים הצפים של בני האורו.
שמו המדעי של המין היה בעבר Scirpus riparius, אלא שמחקרים פילוגנטיים משייכים אותו כיום לסוג Schoenoplectus וכיום הוא מכונה Schoenoplectus californicus.
ילידי אי הפסחא השתמשו בצמח כסכך לבתים בצורת סירות ("הארה פאנגה").
תור היירדאל טען כי קיומו של צמח זה באי הפסחא מעידה על כך שהמתיישבים הקדומים של האי הגיעו מאמריקה הדרומית והביאו את הצמח איתם, אבל מחקרים פלאובוטניים מוכיחים שהצמח גדל באי לפני למעלה מ-30,000 שנים, הרבה לפני שכף רגלו של האדם הראשון דרכה על אדמת האי.
מספר מיני השרכים באי קטן.
מספר זה קטן מאוד בהשוואה לאיים אחרים בדרום האוקיינוס השקט (למשל איי מרקיז שבהם 27 משפחות של שרכים, הכוללות 55 סוגים ובהם 117 מינים).
נוף אי הפסחא כיום מאופיין במשטחי עשב נרחבים.
משפחות הצמחים הנפוצים ביותר הם דגניים וגמאיים (Cyperaceae), שמהם רק ארבעה מינים היו באי במקור, ובהם Axonopus paschalis, Danthonia pascahlis ו-Paspalum forsterianum.
משפחת צמחים נפוצה נוספת היא מורכבים, שכיום כל המינים השייכים לה הובאו לאי בידי האדם.
בדרום מערב האי יש שטחים גדולים של גויאבה.
כמו כן בשנת ה-40 וה-50 של המאה ה-20 ניטעו באי שטחים נרחבים של אקליפטוס, ובחוף אנקנה ניטע מטע של דקלי קוקוס.
החקלאים מגדלים בטטות, בננות, אננס, טארו, יאם, קנה סוכר, דלעת, פלפלת ופירות סובטרופיים.
החוקרים האירופאים הראשונים שהגיעו לאי דיווחו כי גידול היבולים התבצע בחלקות מטופחות היטב.
ז'אן-פרנסואה לה פרוז, שביקר באי ב-1787, העריך שכעשירית משטח האי, בייחוד באזורים הנמוכים הקרובים לחופים היו מעובדים.
שטח זה, המוערך בכ-20 קילומטרים רבועים, הספיק על מנת לכלכל אוכלוסייה בת כמה אלפי נפשות.
האדמה ממוצא געשי של אי הפסחא הצטברה בתוך מספר צינורות לבה.
כתוצאה מהסחיפה התמוטטה התקרה של צינור הלבה ונוצר צוהר שהתמלא בהדרגה בהומוס.
מכיוון שהרוחות הנושבות בקביעות פוגעות באפשרות לגדל יבולים גבוהים, השתמשו החקלאים בשקעים מוגנים מרוח אלו, המכונים מנאוואי (Manavai), לשם גידול צמחים גדולים, בעיקר בננות.
חלק משקעים אלו עדיין בשימוש, למשל בקרבת וינאפו (הרחבה על המנאוואי ושיטות החקלאות העתיקות בפרק ההיסטוריה).
להתערבות האנושית הייתה השפעה מכרעת על הפאונה של אי הפסחא.
חפירות ארכאולוגיות לפני יישובים פולינזים איתרו 25 מינים מקוריים של עופות ים בהם: אלבטרוסים, סולות, פרגטות, יסעורים, שחפיות ופתונים ושישה מינים מקוריים של עופות יבשה: מין של אנפה, שתי רליות, שני תוכיים ותנשמת.
על האי עצמו (להוציא האיונים הקטנים סביבו) מקננים שלושה מינים של עופות ים וארבעה מינים של עופות יבשה, אף אחד מהמינים אינו מקורי או אנדמי.
לא היו באי קודם לבוא האדם יונקים, אבל היו בו חרקים (מין חדש אנדמי נתגלה במערה רק ב-2010), ולפחות סוג אחד של זוחלים.
כל היונקים באי כיום הם חיות מחמד וחיות משק מיובאות: סוסים, כבשים, בקר וחזירים.
חלק מהסוסים הפכו לסוסי פרא ומהווים כיום מטרד.
הם עוזרים להפיץ את שיח הגויאבה באמצעות אכילת פירותיו והפרשת הזרעים בגללים במקום אחר.
הם גם נוהגים להתחכך בפסלים הנטושים וגורמים לבלייה מהירה יותר.
החולדה הפולינזית (Rattus exulans), שקרוב לוודאי הובאה לאי בידי המתיישבים הראשונים כמקור מזון נכחדה או שנעלמה כשהגיעה לאי החולדה המצויה הגדולה והתוקפנית.
אין באי הפסחא חיות מסוכנות לאדם או הנושאות מחלות מידבקות.
שמו בשפת רפה נוי מוקו אורי אורי (moko uri uri).
הלטאה החומה זהובה באורך כ-12 סנטימטרים זכתה ככל הנראה למעמד דתי משום שיש כמה פסלונים שלה מעץ טורומירו מגולפים בפרוטרוט כצלמיות בעלות מאפיינים אנושיים.
צלמיות אלו שימשו כחפצים פולחניים וחלקם מוצגים במוזיאונים (דוגמת המוזיאונים המלכותיים לאמנות והיסטוריה - Musées d'Art et d'Histoire Royaux בבריסל).
האיונים הקטנים (מוטו) שממערב לאי משמשים אתר קינון לעופות ים כולל: פרגטה, יסעור, סולה, שחפית כהה ושחפית הפיה.
על צוקי הלבה לא נוצרו שונית אלמוגים, אבל קיימים בחופיו שישה סוגים של אלמוגים, מהם שניים אנדמיים (כלומר קיימים רק באי הפסחא).
אלמוגים שובצו בפסלי המואי בתור עיניים.
משום שלא נוצרה שונית אלמוגים גם לא יכולה הייתה להיווצר המערכת האקולוגית העשירה בבעלי חיים של ים האלמוגים.
עם זאת נתגלו ב-1970 במימי האי שני מיני דגים אנדמיים השייכים למשפחת הפיתיונאיים (Antennariidae), חלק מסדרת החכאים: Antennarius randalli ו-Antennarius moai.
בקרבת אי הפסחא נמנו 164 מיני דגים, כולל 107 מינים של דגי חוף.
יחסית זהו מספר נמוך מאוד.
בים שסביב איי פיג'י חיים מעל ל-1,000 מיני דגים.
ג'יימס קוק, שביקר באי במרץ 1774, כתב ביומנו:
העוני היחסי במיני הדגים יכול להיות אחד הגורמים להצטמצמות האוכלוסייה ולנסיגה בתרבות של אי הפסחא.
לעיתים נדירות ניתן לצפות מהאי בלווייתנים מהמין ראשתן גדול-ראש.
כמו כן משערים שבמעמקים שוכן דיונון ענק.
בים העמוק יש את הריכוז הגדול ביותר של מעשנות שחורות (סוג של נביעות הידרותרמיות), נביעות געשיות פעילות שמהם נפלטים מים לוהטים מבעבעים עשירים במינרלים שסביבם נוצרו חבורות בעלי חיים יוצאי דופן.
ב-2005 נתגלה במרחק של 1,500 קילומטרים מדרום לאי הפסחא ובעומק של 2,200 מטרים מין סרטן חדש שקיבל את הכינוי סרטן היטי.
מין אנדמי של חלזון ימי ששמו המדעי Erosaria englerti על שם האב אנגלרט, שוכן רק בסמוך לאי הפסחא ולאי הבלתי מיושב סאלס אי גומס, כ-391 קילומטרים מזרחית לאי הפסחא.
ב-1975 התגלה בדגימת אדמת האי, שנאספה כעשר שנים קודם לכן, חיידק בשם Streptomyces hygroscopius, המפיק את התרופה רפמיצין, הקרויה על שם אי הפסחא.
התרופה נחשבה תחילה לאנטי-פטרייתית בלבד; לאחר מכן היא התגלתה גם כמסייעת למניעת דחיית שתלים בהשתלת איברים.
בהמשך הסתבר שהיא פועלת גם נגד סוגי סרטן מסוימים ונגד סוכרת ועוד מחלות קשות אחרות, ולאחרונה, לפי מחקר מ-2009, הוכחה כתרופה המסוגלת להאריך את תוחלת החיים המרבית של יצור חי, באופן משמעותי ביותר.
מהפעם הראשונה שאירופאים הגיעו לאי הפסחא ב-5 באפריל 1722 התעורר עניין רב בהיסטוריה של האי.
הגורם לכך היה בעיקר התעלומה כיצד חברה פרימיטיבית קטנה ומבודדת הצליחה לגלף פסלי ענק, להוביל אותם מרחק רב, ולהעמידם על במות מוגבהות, וכל זאת מבלי שהיו בידיה לכאורה הכלים הנדרשים למשימה כבירה זו.
העניין בהיסטוריה גבר משהתגלה שהאי ככל הנראה חווה אסון אקולוגי מהגדולים ביותר בהיסטוריה האנושית, ובכל זאת תושביו שרדו, ואף הצליחו לפתח כתב, המקום היחיד בכל רחבי פולינזיה.
ראשית המחקר באי תועד על ידי המשלחות הראשונות שהגיעו אליו, החל מהמשלחת ההולנדית בראשות יאקוב רוחבן (1722), דרך המשלחת הספרדית (1770), ומשלחותיהם של הקפטן הבריטי ג'יימס קוק (1774) והרוזן הצרפתי ז'אן-פרנסואה לה פרוז (1786).
כל אלו השאירו תיעוד חשוב על האתנולוגיה, הביולוגיה והארכיטקטורה של האי.
המחקרים הארכאולוגים הראשונים באי נערכו על ידי הגרמנים.
בספטמבר 1882 הגיעה לאי ספינת התותחים היינה (SMS Hyäne).
בהוראת מפקדת הצי הקיסרית ערך הסגן וילהלם גייזלר (Wilhelm Geiseler) מחקר מדעי עבור מחלקת האתנוגרפיה במוזיאון הפרוסי המלכותי בברלין.
גייסלר הכין תיאורים מפורטים של המנהגים, השפה והכתב של אי הפסחא, והכין שרטוטים של מואי, של מבני המגורים ושל אתר הפולחן באורונגו.
ארבע שנים אחר-כך, ב-1886, הגיע לאי הסלופ המלחמתי האמריקני מוהיקן (USS Mohican).
בשהות בת אחד עשר הימים של הסלופ באי ערך ויליאם תומסון (William Thomson), קצין האפסנאות והשלם של הספינה, סיור מקיף באי והכין תיעוד מקיף על הביולוגיה והארכאולוגיה של האי.
הוא גם צילם לראשונה את פסלי המואי.
במרץ 1914 הגיעו לאי קתרין רטלג' (Katherine Routledge) ובעלה ויליאם על סיפון הסקונר מנה (Mana) בשליחות המוזיאון הבריטי על מנת לתעד את הארכאולוגיה והמסורות של התושבים.
השניים שהו באי במשך שנה וחצי.
הם סקרו אתרים ארכאולוגיים ורשמו סיפורים מפיהם של תושבי האי.
בשל המחקר המעמיק נחשבת רטלג' לחוקרת החשובה הראשונה של הפרהיסטוריה והאתנולוגיה של האי.
ב-1919 פרסמה רטלג' את אחד הספרים החשובים ביותר להבנת ההיסטוריה של האי, "המסתורין של אי הפסחא".
האתנולוג השווייצרי אלפרד מטרו הגיע לאי הפסחא כחלק מהמשלחת הצרפתית-בלגית בין השנים 1934–1935. מטרו קיבץ אגדות, מסורות ומיתוסים ומידע על האמנות השימושית של התושבים, ובמקביל ביצע הארכאולוג הבלגי אנרי לוושרי (Henry Lavachery) חפירות.
ספריו של מטרו הפכו למקור תקני על ההיסטוריה של האי.
ב-1935 הגיע לאי הכומר הגרמני סבסטיאן אנגלרט (Sebastian Englert) ממסדר הקפוצ'ינים.
אנגלרט חי באי עד מותו ב-1969 ונקבר בו.
אנגלרט לא הסתפק בתפקידו כרועה רוחני אלא גם עסק בנושאים חברתיים, שירותי בריאות וחינוך.
במקביל הוא אסף ממצאים בתחום הארכאולוגיה, הבלשנות, התרבות, ההיסטוריה והביולוגיה.
אוסף המוצגים השיטתי שלו היווה את הבסיס למוזיאון על שמו באי.
בשנים 1955–1956 פעלה באי משלחת ארכאולוגית נורווגית בראשות האתנולוג תור היירדאל.
היירדאל סיכם את מחקריה בספר אקו אקו (יצא לאור בעברית בהוצאת הדר).
אף שהיירדאל הגיע נחוש להוכיח את תיאורית ההתיישבות של פולינזיה על ידי ילידים מאמריקה הדרומית, ותוך כדי כך נהג להתעלם מעובדות שסתרו תאוריה זו, יש למשלחת שעמד בראשה חשיבות גדולה בהגדלת המודעות בעולם לאי הפסחא, בחשיפת ממצאים, בהדגמת תהליך חציבת הפסלים ובהעמדתם ובהצלת עץ הטורומירו.
בין חברי המשלחת הנורווגית היה גם האנתרופולוג האמריקני ויליאם מולוי.
באי הוא פגש את סבסטיאן אנגלרט ותרגם את ההרצאות שהאב אנגלרט נשא בספרדית על הפרהיסטוריה של האי והוציא אותן כספר "אי במרכז העולם" (Island at the Center of the World).
הוא שב לאי פעמים רבות, ותוך שיתוף פעולה עם חוקרים מילידי האי עזר לשחזר כמה מהאתרים הידועים ביותר, כדוגמת אהו אקיווי.
מולוי מת בטרם עת ב-1978 ונקבר לפי בקשתו באתר אהו טאהאי באי הפסחא.
לקראת סוף המאה ה-20 בוצעו מחקרים מגוונים שחשפו צדדים שונים בפרהיסטוריה של האי.
Hunt) והארכאולוג קארל ליפו (Carl Lipo) שחפרו באי בשנים 2004–2005 והגיעו לתוצאות שונות מקודמיהם בנוגע לתיארוך ההתיישבות הראשונה, ולגבי ההערכה שבאי היה אסון אנושי.
את ההיסטוריה הקדומה של אי הפסחא קשה לשחזר, כיוון שעדויות בכתב לא קיימות מתקופה זו.
עקב כך קיימות דעות והשערות שונות לגבי מועד ההתיישבות, מקור התושבים, גודל האוכלוסייה, אשמתה בבירוא יער עצי הדקל הגדול שהיה באי בטרם בואם, והאם היה אסון אקולוגי שגרם למחסור במזון ועקב כך לרעב, מלחמות פנימיות, ואף לקניבליזם.
קיימות כמה השערות לגבי השאלה מתי יושב אי הפסחא לראשונה.
ההשערה המדעית הראשונה נקבעה על ידי הארכאולוג האמריקני ויליאם מולוי שהגיע לאי כחלק מהמשלחת הארכאולוגית שארגן האתנוגרף הנורווגי תור היירדאל ב-1955. מולוי קבע שמועד ההתיישבות הראשונה באי היה בשנת 400 לספירה.
זו גם ההשערה הנפוצה ביותר בספרות הפופולרית על האי (שלעיתים מקדימים אותה למועד כלשהו בין שנת 300 לשנת 400 לספירה).
השערה זו הסתמכה על גלוטוכרונולוגיה, חישוב ההבדלים בין הניב הפולינזי המדובר באי הפסחא לבין הניב המדובר במנגארווה, נקודת היציאה המשוערת לאי הפסחא.
כמו כן הסתמכה השערה זו על תיארוך פחמן-14 משלושה מקומות: פחמי עץ מאהו טה פאו, מהחפירה בפויקה, וממשקעי אגם.
מרבית החוקרים המודרניים של תולדות האי חולקים על השערה זו.
ראשית, ידוע שהאיים המזרחיים ביותר בפולינזיה השוכנים מערבית לאי הפסחא יושבו בין 600 ל-800 לספירה.
מועדים אלו עומדים בסתירה להשערה על יישוב אי הפסחא מוקדם יותר, בהנחה שגל ההגירה של תושבי פולינזיה היה ממערב למזרח.
שנית, המומחים מטילים ספק בחישובים הגלוטוכרונולוגיים, משום שהן שפת אי הפסחא והן השפה המדוברת כיום במנגארווה עברו שינויים שנבעו ממפגש והתיישבות עם מתיישבים אחרים, ושלישית, התיארוכים באמצעות פחמן-14 נעשו בשיטות מיושנות.
הפלאונטולוג דייוויד סטדמן והארכאולוגים קלאודיו קריסטינו ופטריסיה ורגס ערכו ב-1994 חפירות בתעלה לפני האהו בחוף אנקנה.
הם חשפו בשכבות הארכאולוגיות הקדומות ביותר שבהן הייתה עדות לנוכחות אדם פחמי עץ ועצמות, בעיקר עצמות דולפינים, עצמות עופות יבשה, עצמות של החולדה הפולינזית, כמו גם מעט עצמות דגים ותרנגולות.
תיארוך פחמי העץ נע בין שנת 660 לספירה לשנת 900 לספירה.
חוף אנקנה הוא המקום הכמעט יחיד שניתן להנחית עליו סירות באי הפסחא, וסביר ששימש כנקודת ההתיישבות הראשונה באי.
לעומת זאת, תיארוך הממצאים בחפירות שביצעו האנתרופולוג טרי האנט מאוניברסיטת הוואי והארכאולוג קארל ליפו מאוניברסיטת המדינה של קליפורניה ב-2004, גם הן בחוף אנקנה, מגלה תאריך אפילו מאוחר עוד יותר, 1200 לספירה.
"תיארוך באמצעות פחמן של השכבות הסטרטיגרפיות המוקדמות ביותר באנקנה באי הפסחא וניתוח של תיארוכים קודמים באמצעות פחמן-14 מרמזים שהאי יושב מאוחר יותר, בערך בשנת 1200 לספירה.
ההשפעות האקולוגיות המשמעותיות וההשקעות התרבותיות הראשיות בארכיטקטורה המונומנטלית ובפסלים החלה אם כן מיד לאחר תחילת ההתיישבות".
תאריך זה מקביל למועד התיישבות הראשונה של פולינזים באיי הוואי.
גם לגבי השאלה מניין הגיעו התושבים הראשונים, והאם היה גל הגירה אחד לאי או כמה גלי הגירה קיימת מחלוקת.
השערה אחת, שנושא דגלה היה האתנוגרף הנורווגי תור היירדאל, היא שהיו כמה גלי הגירה לאי, ושחלק מהתושבים הגיעו מיבשת אמריקה הדרומית.
עשרים שנים קודם לבואו לראשונה לאי הפסחא התגורר תור היירדאל במשך כשנה באי פאטו היווא בקבוצת איי מרקיז לאחר שסיים את לימודיו בזואולוגיה.
מפי הילידים באי שמע את הטענה שאבות אבותיהם הגיעו ממזרח, כלומר מיבשת אמריקה הדרומית.
היירדאל ניסה להוכיח כי מסע כזה אפשרי בכך ששחזר ב-1947 מסע מפרו לפולינזיה על רפסודת בלזה, אותה כינה קון-טיקי.
כחלק נוסף מהניסיון להוכיח שתושבי פולינזיה הגיעו מאמריקה הדרומית ארגן היירדאל משלחת ארכאולוגית לאי הפסחא בשנים 1956-1955. חברי המשלחת, ובהם הארכאולוג האמריקני ויליאם מולוי, ערכו מחקר ארכאולוגי מעמיק באי.
בסופו הגיע היירדאל למסקנות הבאות:
האי אוכלס בשני גלים של הגירה.
ראשונים הגיעו על גבי רפסודות, ילידים מאמריקה הדרומית שנהגו להאריך את תנוכי אוזניהם על ידי משקולות וכונו לפיכך "ארוכי האוזניים".
אחריהם הגיעו מפולינזיה בסירות ילידים שכונו "קצרי האוזניים".
"ארוכי האוזניים" שיעבדו את "קצרי האוזניים" והכריחו אותם לבנות את הפסלים.
בסוף המאה ה-17 מרדו "קצרי האוזניים" והרגו את כל "ארוכי האוזניים" למעט אחד, שצאצאיו חיים עד היום.
כחלק מהמרידה הפילו "קצרי האוזניים" את כל הפסלים שהוכרחו לבנות.
העובדות עליהם הסתמך היירדאל לתמיכה בתאוריה זו היו:
הממצאים הארכאולוגיים, בין אלו שנתגלו בחפירות שביצעה המשלחת בראשותו, או שהגיעו לידיו מהתושבים.
קיומם של כמה צמחים באי, שאין ספק שמקורם ביבשת אמריקה הדרומית (הבטטה והטוטורה, צמח המים הגדל באגמי הלוע)
אגדות הילידים ששמע בעצמו או כפי שנאספו קודם לכן במסע המחקר של קתרין רטלג' באי הפסחא בשנים 1915-1914
התיאור של ההולנדי, יאקוב רוחבן, שהיה האירופאי הראשון שהגיע לאי, ותיאר כי פגש באי כמה קבוצות ילידים שונות במאפייניהם הפיזיים, וכי ראה ילידים שהאריכו את תנוכי אוזניהם.
במשך שנים רבות הייתה השערה זו התאוריה המקובלת.
כך למשל מופיעה תאוריה זו כעובדות היסטוריות בערך על אי הפסחא באנציקלופדיה תרבות משנות ה-60 של המאה ה-20, אבל מרבית החוקרים בנושא כיום דוחים תאוריה זו.
ההשערה הנוכחית היא כי המתיישבים המקוריים היו פולינזים.
כבר כאשר מגלה ארצות האנגלי ג'יימס קוק ביקר באי ב-1774 הצליח אחד מאנשי צוותו, פולינזי שנולד בבורה בורה לשוחח עם הילידים בפולינזית.
קרסי הדיג, גרזני האבן ושאר הכלים בהם השתמשו הילידים היו פולינזיים טיפוסיים, הצמחים אותם גידלו התושבים הם גידולים פולינזיים טיפוסים וגם בעלי החיים שהביאו עמם, התרנגולת והחולדה הפולינזית מקורם בפולינזיה.
המסורת שעברה בעל פה בין הילידים מספרת על המנהיג "הוטו מאטואה" (Hotu Matu'a) שהוביל את קבוצת המתיישבים הראשונה מקבוצת האיים האגדתית "היבא" (Hiva), ככל הנראה קבוצת איי מרקיז, בהם סיומת שמות שלושה איים היא היבא.
משערים לכן שהתושבים המקוריים הגיעו בגל הגירה אחד באמצעות סירות קאנו או קטמרן ממנגארווה בקבוצת איי גמבייה במרחק של 2,600 קילומטרים מאי הפסחא או מקבוצת איי מרקיז במרחק 3,200 קילומטרים מאי הפסחא.
מחקר השפה מגלה שהשפה הקרובה ביותר לשפתם של ילידי אי הפסחא היא הפולינזית המדוברת במנגארווה, כשבערך כ-80% מאוצר המילים של שתי השפות זהה.
מסע ממנגארווה לאי הפסחא על סירה פולינזית משוחזרת ב-1999 ארך 19 יום.
אף שהתאוריה של היירדאל על הגירה מאמריקה הדרומית אל האי נדחתה על ידי החוקרים הסתבר בעשור הראשון של המאה ה-21, שיש בה גרעין של אמת.
ראשית, כל החוקרים מסכימים כי מקורה של הבטטה, ירק מאכל פופולרי במשך מאות שנים בקרב הפולינזים, הוא באמריקה הדרומית.
שנית, בחפירה ארכאולוגית שבוצעה באתר אל ארנל בצ'ילה (El Arenal) ב-2007 נתגלו עצמות תרנגולת שתוארכו בין 1321 ל-1407, למעלה ממאה וחמישים שנים לפני שהספרדים, שעד תגלית זו נחשבו כמי שהביאו לראשונה את התרנגולת לאמריקה, הגיעו לאזור.
חפירות באי מוצ'ה הסמוך לחופי צ'ילה חשפו עצמות תרנגולת וגולגולות בעלות מאפיינים פולינזיים, ושלישית, במחקר גנטי של 27 ילידים באי הפסחא נתגלה כי אף שמרבית מקור ה-DNA הוא פולינזי (כ-75%), יש בו גם מקור אירופאי (כ-15%), ודרום אמריקאי (כ-10%).
האחרון מקוטע מאוד וסטטיסטית הוא הצטרף למאגר הגנים לפני 19 עד 23 דורות, מה שהוביל למסקנה שהיחסים בין שתי האוכלוסיות התרחשו בין 1280 ל-1495. המקור האירופי לפי המחקר הוא מהתקופה שבין 1850 ל-1895, שהוא מתאם מושלם לעובדות ההיסטוריות הידועות.
המסקנה המתבקשת מעובדות אלו שהיה קשר בין פולינזיה לאמריקה הדרומית, אבל הפוך לתאוריה של היירדאל.
לא אינדיאנים הגיעו לפולינזיה, אלא בני פולינזיה הגיעו לאמריקה הדרומית, השאירו שם תרנגולות, ולקחו עמם את הבטטה ונשים מקומיות.
מחקר שהתפרסם ב-29 בספטמבר 2017 בכתב העת Current Biology ובדק DNA של תושבים קדומים באי הפסחא לא גילה שום מקור מלבד פולינזיה, ובכך סתר לכאורה את המחקר הקודם.
המחקר מיצה DNA מצלעות של חמישה שלדים המתוארכים בין השנים 1445–1945, שנחפרו באי בשנות ה-80 של המאה ה-20 ונשמרו במוזיאון קון-טיקי באוסלו, ולא מצא בו מקור אירופאי או דרום-אמריקאי.
עם זאת, מבקרי מחקר זה מציינים שהדגימה (חמישה פרטים) קטנה מכדי להוות הוכחה.
מהמסורות שנמסרו בעל פה למיסיונרים בשנות ה-60 של המאה ה-19 ומהחפירות הארכאולוגיות עולה כי החברה הקדומה חולקה בצורה חדה למעמדות חברתיים.
האי חולק ל-11 או 12 טריטוריות בבעלות שבט או משפחה מורחבת.
לכל טריטוריה היה קטע חוף וכל השטח מהחוף ועד לב האי.
בראש כל טריטוריה עמד ראש שבט, ותחתיו היו משפחות מכובדות שהתגוררו בבתים המפוארים יותר המכונים "הארה פאנגה" (hare paenga), ופשוטי העם שהתגוררו בבתים פשוטים המכונים "הארה אוקה" (hare oka).
בראש האי עמד צ'יף המכונה אריקי (ariki), שלמרותו סרו כל ראשי השבטים.
תפקיד זה עבר בירושה לבכור מבין הצאצאים הישירים של הוטו מאטואה, המייסד האגדי של ההתיישבות באי.
לכל שבט היו במות ועליהן פסלי מואי, וככל הנראה התחרו השבטים ביניהם ביצירת פסלים גדולים יותר ויותר.
עם זאת, התחרות לא נשאה אופי אלים, להפך.
מעצם העובדה שהמחצבה לפסלים נמצאה בשטח טריטוריה אחת, ועם זאת הפסלים הגיעו לכל חלקי האי, ובדרך אל יעדם הסופי הם חייבים לחצות שטחים של טריטוריות אחרות, למדים שהיה שיתוף פעולה בין כל הטריטוריות.
בדומה הפאות שהושמו על ראש הפסלים נחצבו בשטח טריטוריה אחרת וגם הן הגיעו לכל חלקי האי.
משערים כי המואי ייצגו אבות קדומים שהועלו לדרגת אלים.
כפי שנכתב ב-National Geographic: "מרבית החוקרים משערים שהמואי נוצרו על מנת לחלוק כבוד לאבות הקדומים, ראשי השבטים או דמויות חשובות אחרות, עם זאת, אין לאי היסטוריה כתובה וההיסטוריה שהועברה בעל פה מועטה, כך שבלתי ניתן לאמת זאת".
משערים גם שהתושבים האמינו שבינם לבין אבותיהם הקדמונים המתים יש יחסים סימביוטיים.
המתים העניקו לחיים כל מה שהם נזקקו לו (בריאות, פוריות ומזל), והחיים העניקו למתים מקום טוב יותר בעולם הרוחות באמצעות מנחות.
לשם כך הוקמו פסלי הענק המכונים מואי שייצגו את האבות הקדמונים שהועלו לדרגת אלים.
פסלי אבות אלו הועמדו כשפניהם כלפי צאצאיהם וגבם לעולם הרוחות שבים.
לא ניתן לתארך במישרין את מועד יצירת הפסלים או הבמות עליהם ניצבו, אבל באמצעות תיארוך האלמוגים ששימשו כעיניים של הפסלים ושל פחמי העץ שנמצאו בבימות משערים כי הפסלים הראשונים נוצרו במאה ה-12 והאחרונים בתחילת המאה ה-17, וניתן לזהות שיפור מתמיד באיכות הפיסול ובמקביל הפסלים נעשו גדולים יותר ויותר.
הפסל המכונה פארו שהיה הפסל הגדול ביותר שהוצב על במה ושקל כ-75 טון היה בין האחרונים.
כשהגיעו המתיישבים הראשונים לאי הוא היה מכוסה ביער עבות מגוון.
מחקרים באמצעות פלינולוגיה של קידוחים באגמי הלוע, וניתוח רסיסי עץ מפוחמים שנלקחו מתנורים ומגלי אשפה באי הפסחא הוכיחו כי באי גדלו בעבר לפחות 21 מינים של עצים שנכחדו מהאי.
העץ העיקרי היה מין דקל גדול (Paschalococos disperta) שמשערים כי היה קרוב משפחה של דקל היין הצ'יליאני (Jubaea chilensis).
על פי הערכה גדלו על האי 16 מיליון עצים ממין זה.
משערים שהדקלים היו מקור חשוב למזון, שכן הדקל מצ'ילה מניב אגוזים אכילים והגזע מפיק שרף מתוק, כמו כן כפות הדקלים יכולים לשמש לסכך, ולקליעת סלים ומחצלות.
גם המינים האחרים שנעלמו היו שימושיים: מהגזעים של ה-Alphitonia zizyphoides וה-Elaeocarpus rarotongensis אפשר להכין סירות קאנו לדיג, מה-Psydrax odorata אפשר להכין תרנים לסירות או צלצלים, הפירות של ה-Syzygium malaccense אכילים, והעצה הקשה של ה-Thespesia populnea שימשה לגילוף.
בנוסף לצמחייה השופעת קיננו באי גם שפע עופות.
הזואוארכאולוג דייוויד סטדמן גילה בגלי האשפה עצמות של לפחות שישה מינים של עופות יבשה: מין של אנפה, שני מינים של רליות, שני מינים של תוכיים ומין של תנשמת, ו-25 מינים של עופות ימיים: אלבטרוסים, סולות, פרגטות, יסעורים, שחפיות ופתונים.
במאה ה-18 כשהגיעו האירופאים לאי לא היה זכר לעצים, כל שטח האי היה ערבת עשב זרועה בסלעים, והעופות היחידים היו התרנגולות שהמתיישבים הביאו איתם.
על השאלה מה גרם להכחדת העצים והעופות אין הסכמה בין החוקרים.
מרביתם מסכימים כי לאסון האקולוגי אחראים התושבים.