tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-30 בינואר, וושינגטון, מסצ'וסטס ואינדיאנה נותקו מנושאות המטוסים כדי להפגיז את קווג'לין בליווי של ארבע משחתות.
לאחר שחזרו לנושאות המטוסים למחרת, אוניות המערכה חידשו את תפקיד השמירה בעוד נושאות המטוסים חידשו את התקיפות האוויריות שלהם.
בזמן שסיירה מחוץ לאי בשעות המוקדמות של 1 בפברואר, אינדיאנה חתכה מול וושינגטון כדי לתדלק קבוצת משחתות, מה שגרם לאחרונה לפגוע בראשונה ולגרום נזק משמעותי לשתי האוניות.
לאינדיאנה נקרע כ-200 רגל (61 מטר) של ציפוי חרטום מגופה, והחרטום של וושינגטון קרס.
שתי האוניות נסוגו למג'ורו לצורך תיקונים זמניים; החרטום המקומט של וושינגטון חוזק כדי לאפשר לה להפליג לפרל הארבור ב-11 בפברואר לתיקונים זמניים נוספים.
לאחר שהגיעה לשם, הותקן לה חרטום זמני לפני שהמשיכה למספנת הצי בפיוג'ט סאונד בברמרטון, וושינגטון, לתיקונים קבועים.
עוד סט מדחפים חדש הותקן ובאפריל, וושינגטון ערכה בדיקות רטט שחשפו פתרון חלקי: האונייה יכלה כעת להפליג במהירות גבוהה ללא בעיות משמעותיות, אך הרטט עדיין היה מוגזם במהירויות שבין .
לאחר סיום העבודה הצטרפה האונייה לפלגת אוניות המערכה ה-4 ולקחה קבוצה של 500 נוסעים לפני היציאה לפרל הארבור.
היא הגיעה לשם ב-13 במאי והורידה את הנוסעים והמשיכה חזרה לצי במג'ורו.
כשהגיעה ב-7 ביוני, היא חידשה את שירותה כאוניית הדגל של תת-אדמירל לי.
זמן קצר לאחר שהגיעה וושינגטון, הצי יצא לדרך כדי להתחיל בהסתערות על איי מריאנה; נושאות המטוסים תקפו מטרות בסאיפאן, טיניאן, גואם, רוטה ופגאן כדי להחליש את ההגנה היפנית לפני שכוחות היבשה עלו לחוף.
באותה עת היא שובצה ל-TG 58.7, שהורכבה משבע אוניות מערכה מהירות, וחולקה בין ארבע קבוצות המשימה המובילות.
ב-13 ביוני, וושינגטון וכמה אוניות מערכה אחרות נותקו כדי להפגיז את סאיפאן וטיניאן לפני שהוחלפו על ידי קבוצת ההפצצה של הכוח האמפיבי למחרת.
ב-15 ביוני, כוח המשימה של נושאות המטוסים המהירות יצא צפונה כדי לפגוע במטרות באיי בונין ווולקנו, כולל איוו ג'ימה, צ'יצ'י ג'ימה וההא ג'ימה.
במקביל הסתערו נחתים על החופים בסאיפאן; הנחיתה הייתה פריצה של היקף ההגנה הפנימי של יפן שהניעה את הצי היפני לשגר מתקפת נגד גדולה עם הצי הנייד הראשון, כוח הפגיעה העיקרי של נושאות המטוסים.
יציאתו של אוזאווה נצפתה על ידי הצוללת האמריקאית רדפין; צוללות אחרות, כולל פליינג פיש וקאוואלה, עקבו אחר הצי היפני כשהתקרב, והודיעו לאדמירל ריימונד ספרואנס, מפקד הצי החמישי, על תנועותיו.
כשהצי היפני התקרב, וושינגטון ושאר אוניות TF 58 הפליגו לפגוש אותו ב-18 ביוני, מה שהוביל לקרב ים הפיליפינים ב-19–20 ביוני.
וושינגטון ואוניות המערכה האחרות, עם ארבע סיירות ושלוש עשרה משחתות, נפרסו כ- ממערב לקבוצות נושאות המטוסים כדי לסייר את נתיב הגישה הסביר.
היפנים שיגרו תחילה את המטוסים שלהם, ובזמן שבדקו את ההגנות של הצי האמריקאי, וושינגטון וקרוליינה הצפונית היו אוניות המערכה הראשונות שפתחו באש על המטוסים היפנים התוקפים.
במהלך הפעולה, שבה נלחמו בעיקר נושאות המטוסים, הסב הצי האמריקני אבדות חמורות ליפנים, השמיד מאות מכלי הטיס שלהם והטביע שלוש נושאות מטוסים.
כשהצי הנייד הראשון הובס ונסוג, וושינגטון ושאר TF 58 חזרו לאיי מריאנה.
היא המשיכה לחפות על נושאות המטוסים במהלך קרב גואם עד 25 ביולי, כאשר וושינגטון הפליגה עם נושאות המטוסים של TG 58.4 לפשוט על איי פלאו.
ההתקפות נמשכו עד 6 באוגוסט, כאשר וושינגטון, אינדיאנה, אלבמה, הסיירת הקלה ברמינגהאם ומשחתות מלוות נותקו כ-TG 58.7 כדי להמשיך לאניווטוק.
לאחר שהגיעו לשם ב-11 באוגוסט, האוניות תדלקו ומילאו תחמושת ואספקה אחרת, ונשארו שם במשך רוב החודש.
ב-30 באוגוסט, קבוצת המשימה יצאה לדרך עם שאר כוח התקיפה של נושאות המטוסים המהירות, שעד כה הועבר לפיקוד הצי השלישי וסומן מחדש כ-TF 38. בשלב זה, וושינגטון שובצה ל-TG 38.3. האוניות הפליגו תחילה דרומה לאיי אדמירליות ולאחר מכן מערבה, חזרה לאיי פלאו.
שם החלו נושאות המטוסים בשורה של תקיפות מ-6 עד 8 בספטמבר על מטרות שונות בפלאו; וושינגטון תרמה את תותחיה הכבדים להפגזת פלליו ואנגאור לפני שהנחתים תקפו את שני האיים מאוחר יותר באותו החודש.
ב-9 וב-10 בספטמבר, קבוצות משימה 38.1, 38.2 ו-38.3 עזבו את איי פלאו כדי לפשוט על שדות תעופה יפניים על מינדנאו בדרום הפיליפינים, חלק מהנוהג המקובל לנטרל עמדות סמוכות שעלולות להפריע להתקפה הקרובה על איי פלאו.
לאחר שמצאו מעט כוחות יפניים על האי, עברו נושאות המטוסים צפונה לויסאיאס שבמרכז הפיליפינים בין 12 ל-14 בספטמבר.
לאחר מכן נסוגו קבוצות נושאות המטוסים כדי לתדלק בים לפני שחזרו לפיליפינים כדי לתקוף שדות תעופה בלוזון ב-21 ו-22 בספטמבר לפני שביצעו התקפות נוספות על מתקנים בוויסאיאס ב-24 בספטמבר.
לאחר מכן המשיכו קבוצות נושאות המטוסים צפונה לבצע סדרה של תקיפות על שדות תעופה באוקינאווה, פורמוסה ולוזון לקראת הפלישה הקרובה לפיליפינים.
אוניות TF 38 יצאו לפשיטות כדי לבודד את הפיליפינים ולדכא את יחידות הצי האווירי הראשון ב-6 באוקטובר; וושינגטון נותרה אוניית הדגל של לי, צמודה ל-TG 38.3. המבצע הראשון היה תקיפה גדולה על בסיסי אוויר יפנים באי אוקינאווה ב-10 באוקטובר.
למחרת, האוניות של TG 38.3 תדלק בים לפני שהצטרפו לשלוש קבוצות המשימה האחרות לפשיטות גדולות על פורמוסה שהתקיימו בין 12 ל-14 באוקטובר.
ב-17 באוקטובר, שתי קבוצות המשימה נסוגו דרומה כדי לכסות את הפלישה ללייטה עם שאר אוניות ה-TF.
38, באותו יום שבו עלו יחידות הארמייה השישית לחוף; הפשיטות על לוזון נמשכו ב-19 באוקטובר.
בשלב זה, וושינגטון הועברה מחדש ל-TG 38.4, חיפתה על אנטרפרייז, נושאת הצי פרנקלין, ונושאות המטוסים הקלות סן חסינטו ובלאו ווד.
ב-21 באוקטובר, אוניות TG 38.4 נסוגו כדי לתדלק, ובמהלכו הם גם חיפו על נסיגת האוניות שניזוקו במהלך פשיטת פורמוסה, שעדיין היו בדרכן לאוליטי.
TG 38.4 הוחזרה ללייטה למחרת.
וושינגטון הפליגה צפונה עם נושאות המטוסים, ובדרך הקים הולסי את TF 34, בפיקודו של לי, המורכב מוושינגטון וחמש אוניות מערכה מהירות נוספות, שבע סיירות ושמונה עשרה משחתות.
לאחר הקרב, יחידות TF 38 נסוגו לאוליטי כדי למלא דלק ותחמושת להמשך פעולות בפיליפינים.
כוחות המשימה של נושאות המטוסים יצאו לדרך שוב ב-2 בנובמבר לתקיפות נוספות בשדות התעופה בלוזון ובויסאיאס שנמשכו עד 14 בנובמבר, אז נסוגו שוב לאוליטי, והגיעו לשם שלושה ימים לאחר מכן.
ב-18 בנובמבר, לי החליף אוניות דגל עם אדמירל משנה אדוארד הנסון, מפקד פלגת אוניות המערכה ה-9, שהשתמש בדקוטה הדרומית כאוניית הדגל שלו.
במקביל, וושינגטון הועברה ל-TG 38.3, יחד עם דקוטה הדרומית וקרוליינה הצפונית.
האוניות יצאו ב-22 בנובמבר לאימון ירי בזמן שנושאות המטוסים ערכו תקיפות עצמאיות נגד מטרות בפיליפינים במהלך שלושת הימים הבאים.
היא חזרה לאוליטי ב-2 בדצמבר, שם הצוות ביצע תיקונים והעמיס תחמושת ואספקה לפעולות עתידיות.
היחידות של TF 38 יצאה לדרך שוב ב-11 בדצמבר להתקפות נוספות על לוזון כדי לדכא מטוסים יפניים בזמן שהכוח האמפיבי התכונן לנחיתה הבאה שלו באי מינדורו במערב הפיליפינים.
הפשיטה נמשכה בין 14 ל-16 בדצמבר, ובזמן שהצי נסוג לתדלוק ב-17 בדצמבר, סחף טייפון קוברה את האזור, פגע בצי והטביע שלוש משחתות.
הנזק שנגרם לצי עיכב את המשך התמיכה בחיילי הקרקע במשך יומיים ומזג האוויר הגרוע המתמשך הוביל את האלסי להפסיק את הפעולות; האוניות הגיעו חזרה לאוליטי ב-24 בדצמבר.
ב-30 בדצמבר יצאה השייטת לדרך לבצע הפגזות הכנה לקראת הנחיתה על לוזון; וושינגטון נשארה עם TG 38.3 עבור הפעולה.
נושאות המטוסים תקפו שוב את פורמוסה ב-3 וב-4 בינואר 1945; לאחר תדלוק בים ב-5 בינואר, נושאות המטוסים תקפו קמיקזות צפופות בשדות תעופה בלוזון ב-6 וב-7 בינואר כדי לנטרל אותם לפני הפלישה למפרץ לינגאיין.
התקפות נוספות על פורמוסה ואוקינאווה נערכו לאחר מכן ב-9 בינואר.
למחרת, קבוצות נושאות המטוסים נכנסו לים סין הדרומי, שם תדלקו ולאחר מכן תקפו מטרות בהודו-סין הצרפתית מתוך הנחה שנכחו כוחות ימיים יפנים משמעותיים, אך רק ספינות סוחר ומספר ספינות מלחמה קטנות נתפסו והוטבעו שם.
במהלך פשיטות אלו פלשו גורמים אחרים בצי בעלות הברית למפרץ לינגאיין לעבר לוזון.
בפברואר, היא ליוותה נושאות מטוסים במהלך התקפות על האי היפני הונשו כדי לשבש חילות אוויר יפנים שעלולים להפריע לפלישה המתוכננת לאיוו ג'ימה באיים הגעשיים.
הצי החמישי קיבל מחדש את הפיקוד על כוח המשימה של נושאות המטוסים המהירות עד שלב זה, ווושינגטון הייתה כעת חלק מ-TG 58.4. הצי יצא מאוליטי ב-10 בפברואר, ולאחר ביצוע אימונים מול טיניאן ב-12 בפברואר, תדלק בים ב-14 בפברואר והמשיך צפונה כדי להפעיל תקיפות באזור טוקיו יומיים לאחר מכן.
הפשיטות נמשכו עד 17 בפברואר ולמחרת, הצי נסוג לתדלק ו-TG 58.4 נשלח לפגוע באיים אחרים בשרשרת איי בונין כדי לבודד עוד יותר את איוו ג'ימה.
במהלך ההפגזה ההכנה לאותה מתקפה, וושינגטון, קרוליינה הצפונית והסיירת הכבדה אינדיאנפוליס נותקו מקבוצת המשימה לתגבור TF 54, כוח התקיפה לפלישה; היא נשארה על התחנה במהלך התקיפה הימית וסיפקה תמיכה באש בזמן שהם נלחמו על פני האי עד 22 בפברואר.
למחרת, קבוצות נושאות המטוסים התאספו מחדש ותדלקו ב-24 בפברואר לפעולות נוספות נגד היבשת היפנית.
לאחר שעזב את איוו ג'ימה, הצי חידש התקפות אוויריות על איי הבית כדי להתכונן למתקפה האמפיבית הבאה על אוקינאווה באיי ריוקיו.
הראשון שבהם, ב-25 וב-26 בפברואר, פגע במטרות באזור טוקיו, ולאחר מכן ערך התקפה נוספת על איוו ג'ימה למחרת.
הצי תדלק ב-28 בפברואר וב-1 במרץ פשט על אוקינאווה, ולאחר מכן חזר לאוליטי ב-4 במרץ.
בהיותו באוליטי, הצי אורגן מחדש ווושינגטון הועברה ל-TG 58.3. הצי התייצב ב-14 במרץ לצורך התקפות נוספות על יפן; האוניות תדלקו ב-16 במרץ בדרך והן שיגרו את מטוסיהן יומיים לאחר מכן כדי לפגוע במטרות בקיושו.
ההתקפות נמשכו גם למחרת, גרמו נזק משמעותי למתקנים יפניים באי וטבעו או גרמו נזק לספינות מלחמה רבות.
קבוצות המשימה נסוגו לתדלק ולהתארגן מחדש ב-22 במרץ, מכיוון שמספר נושאות נפגעו מקמיקזה והתקפות אוויריות.
ב-24 במרץ הפגיזה וושינגטון עמדות יפניות על אוקינאווה כשהצי המשיך לתקוף את ההגנות לפני הפלישה.
בשלב זה, וושינגטון הועברה ל-TG 58.2. פשיטות נושאות מטוסים על איי הבית ואיי ריוקיו נמשכו לאחר הנחיתה על אוקינאווה ב-1 באפריל.
בזמן פעילותה מחוץ לאי, הצי עבר התקפות קמיקזה כבדות וחוזרות, אחת הגדולות שבהן התרחשה ב-7 באפריל במקביל לגיחת אוניית המערכה יאמטו.
ואולם, וושינגטון לא נפגעה בהתקפות אלו, שהובסו ברובן על ידי סיורי אוויר קרביים של נושאות המטוסים.
ב-19 באפריל, אוניית המערכה שוב התקרבה לאוקינאווה כדי להפגיז עמדות יפניות בזמן שהנחתים נלחמו דרומה.
וושינגטון נשארה מחוץ לאי עד סוף מאי, אז היא נותקה לצורך שיפוץ.
היא המשיכה תחילה למפרץ סן פדרו, לייטה, והגיעה לשם ב-1 ביוני, לפני שיצאה לפיוג'ט סאונד ב-6 ביוני.
בזמן שחצתה את האוקיינוס השקט, היא עצרה בגואם ובפרל הארבור לפני שהגיעה לבסוף לברמרטון ב-23 ביוני.
השיפוץ שלה נמשך בספטמבר, אז נכנעה יפן ב-15 באוגוסט וסיימה את המלחמה באופן רשמי ב-2 בספטמבר.
לאחר שסיימה את השיפוץ שלה בספטמבר, וושינגטון ערכה ניסויים ימיים, ולאחר מכן תקופה קצרה של אימונים כשהיא מבוססת בסן פדרו, לוס אנג'לס.
לאחר מכן היא יצאה לדרך לתעלת פנמה וב-6 באוקטובר הצטרפה ל-TG 11.6 בדרך, לאחר מכן עברה בתעלה והפליגה צפונה למספנת הצי בפילדלפיה.
היא הגיעה לשם ב-17 באוקטובר והשתתפה בחגיגות יום הצי ב-27 באוקטובר.
בשל היותה מתוכננת להשתתף במבצע מרבד קסמים, מבצע הצי להחזרת אנשי שירות אמריקאים הביתה, וושינגטון נכנסה למספנה בפילדלפיה לשינויים על מנת לשאת כוח אדם נוסף.
מקום נוסף סופק על ידי צמצום משמעותי של הצוות, ל-84 קצינים ו-835 מלחים; עם סיום המלחמה, כלי הנשק של האונייה לא היו צריכים צוותי תותחים.
העבודה הסתיימה עד 15 בנובמבר, כאשר היא יצאה לדרך לעבר בריטניה.
היא הגיעה לסאות'המפטון ב-22 בנובמבר.
וושינגטון עלתה על קבוצה של אנשי צבא בסך 185 קצינים ו-1,479 חיילים ולאחר מכן חצתה מחדש את האוקיינוס האטלנטי לניו יורק, שם הוצאה משירות ב-27 ביוני 1947.
היא שובצה לצי העתודה האטלנטי, שבסיסו היה בניו יורק, שם נשארה עד שנות ה-50. החל משנת 1946, אישרה מועצת מאפייני הספינות להסיר חלק מתותחי ה-40 מ"מ מאוניות המערכה מסדרות קרוליינה הצפונית ודקוטה הדרומית שהוצאו משירות.
תותחים אלו הותקנו אז על סדרת איווה כאשר הם הופעלו מחדש עבור מלחמת קוריאה.
מוושינגטון ושאר אוניות המערכה סוללת תותחי ה-20 מ"מ הוסרו לחלוטין עד אוקטובר 1951. הצי שקל את המודרניזציה של וושינגטון וקרוליינה הצפונית במאי 1954, מה שהיה מספק סוללת נ"מ של 12 תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ) בצריחים תאומים.
המהירות האיטית של האוניות מנעה מהן לשרת ביעילות עם כוחות המשימה של נושאות המטוסים והצי קבע שמהירות של 31 קשרים (57 קמ"ש) תהיה הכרחית.
כדי להשיג זאת, תחנת הכוח תצטרך לספק 240,000 כוחות סוס (180,000 קילוואט) בהדחק הנוכחי; אפילו הסרת הצריח האחורי ושימוש בחלל מחסן התחמושת הזה לדוודים נוספים לא היו מייצרים את הכוח הדרוש.
על ידי הסרת כל חגורת השריון, האונייה הייתה דורשת רק 216,000 כוחות סוס (161,000 קילוואט) כדי להגיע למהירות הרצויה, אבל החלק האחורי של האונייה הייתה צריכה להיבנות מחדש באופן משמעותי כדי להכיל את המדחפים הגדולים יותר שנדרשו.
הצי שקל את האפשרות להסיר לחלוטין את מערכת ההנעה הנוכחית של האוניות ולהחליפה באותו הסוג שהיה בשימוש בסדרת איווה, שהיו מסוגלות להגיע למהירות של 35 קשרים (65 קמ"ש), אבל לא היה מספיק מקום כדי להתאים למערכת הגדולה יותר.
כדי להגיע לאותה מהירות, וושינגטון הייתה צריכה להסיר את כל שריון הצד ואת כל שלושת הצריחים בנוסף לתחנת כוח שמסוגלת להספק של 470,000 כוחות סוס (350,000 קילוואט).
עלות הפרויקט נאמדה בכ-40 מיליון דולר לכל אונייה, נחשב ליקר בצורה בלתי רגילה ולכן הפרויקט נזנח.
האונייה נשארה במלאי עד 1 ביוני 1960, אז נמחקה האונייה מרשימות הצי.
היא נמכרה לגרוטאות ב-24 במאי 1961. וושינגטון נגררה למחלקת ליפסט של האחים לוריא ופורקה לאחר מכן.
וושינגטון קוראן ויטהורן היה עורך דין בטנסי, פוליטיקאי דמוקרטי ולוטננט גנרל בצבא הקונפדרציה.
כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת טנסי וקודם לכן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
ויטהורן נולד ב-19 באפריל 1825 ליד פיטרסבורג, טנסי במחוז מרשל.
יום אחד כשוויטהורן היה צעיר ג'יימס ק.
פולק ראה כמה הוא מבריק ושאל, "מה אתה מתכוון לעשות מהילד הזה?" אביו ענה "אני הולך להפוך אותו לנשיא ארצות הברית".
לאחר מכן אמר להם פולק לשלוח את הילד לקולומביה והוא יהפוך אותו לעורך דין.
הוא למד באקדמיית קמפבל בלבנון, טנסי ולאחר מכן באיסט טנסי קולג' (השם שונה לאוניברסיטת טנסי) שם סיים את לימודיו ב-1843. לאחר מכן למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1845, כיהן בתפקידים ממשלתיים שונים, ועבד עבור ג'יימס ק.
פולק עד שנכנס למשרד פרטי בשנת 1848 בקולומביה, טנסי.
ב-4 ביולי 1848 נשא ויטהורן לאישה את מתילדה ג'יין קמפבל, בת דודתו של פולק.
הוא נבחר לכהן בסנאט של מדינת טנסי מ-1855 עד 1858. ויטהורן נבחר לאחר מכן ליושב ראש בית הנבחרים של טנסי מ-1859 עד 1861.
בשנת 1861 הוא מונה לשליש גנרל של טנסי עבור הקונפדרציה, וכיהן בתפקיד זה עד סוף מלחמת האזרחים.
הוא גם שירת במטה של הגנרלים רוברט אנדרסון, מרקוס ג'וזף רייט, סמואל פ.
לאחר שלי נכנע באפומטוקס, ויטהורן הוחזק כשבוי מלחמה בקולומביה כדי להיות מוגן מפני תביעה פדרלית.
הנשיא אנדרו ג'ונסון התערב, העניק לו חנינה נשיאותית והחזיר לו את זכויות האזרח.
בשנת 1870, ויטהורן החל במסע בחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא ניצח בבחירות וכיהן שש קדנציות רצופות בבית הנבחרים, ואף כיהן כיושב ראש ועדת בית הנבחרים לענייני הצי מ-1875 עד 1881.
עם התפטרותו של הסנאטור האוול ג'קסון, ויטהורן מונה לסנאט האמריקני על ידי מושל טנסי ויליאם ב.
בית הספר התיכון ויטהורן בקולומביה נקרא על שמו.
וושינגטון סקוור הוא יצירה אינסטרומנטלית פופולרית משנת 1963 של להקת הג'אז הניו יורקרית The Village Stompers.
היצירה נכתבה על ידי בוב גולדשטיין ודייוויד שייר.
שם היצירה נקרא על שם הפארק המפורסם בניו יורק.
"וושינגטון סקוור" היה להיט, שהגיע למקום השני במצעד בילבורד הוט 100 ב-23 בנובמבר 1963, מקום אחד לפני השיר "I'm Leaving It Up to You" של דייל וגרייס.
עם זאת, "וושינגטון סקוור" הגיעה למקום הראשון במצעד ה-Billboard Easy Listening במשך שלושה שבועות באותו נובמבר ונכנסה ל-30 הראשונים במצעד הבילבורד R&B.
בקנדה השיר היה מס' 5 במשך שבועיים.
בנוסף, היצירה הייתה מועמדת לפרס גראמי בקטגוריית הקטע האינסטרומנטלי הטוב ביותר.
אמנים אחרים יצרו גרסאות כיסוי ליצירה, לפעמים עם מילות שיר.
בין הגרסאות הללו ניתן למנות את:
האחים איימס 1963 (ללא אד איימס; שיא המצעד הלאומי האחרון שלהם)
סמי קיי והתזמורת שלו 1964
התזמורת של גלן מילר 1965
להקת הזמרות הדרום קוריאנית Lee Sisters פרסמה הקלטה של המנגינה הזו.
קבוצה דרום קוריאנית אחרת, בשם Key Boys, הוציאה גם היא הקלטה של המנגינה הזו תחת הכותרת "미소（微笑）(כיכר וושינגטון)" ב-1964.
אמן הקנטופופ מהונג קונג, סמואל הואי, פרסם גם הקלטה של המנגינה בקנטונזית, שכותרתה 學生哥 (hok6 saang1 go1) עבור הסרט ההונג קונגי "החוזה", עם מילים חדשות המעודדות בנים להיות קפדניים.
המנגינה הוצגה גם כקטע עלילה חשוב בדרמה של סטיבן קינג המשודרת ב-HBO "זר" משנת 2020.
וושינגטון: חיים הוא ספר ביוגרפיה על ג'ורג' וושינגטון, הנשיא הראשון של ארצות הברית, מאת ההיסטוריון והביוגרף האמריקאי רון צ'רנאו, שראתה אור ב־2010. הספר הוא "ביוגרפיה מקיפה בכרך אחד, מן העריסה ועד הקבר", המבקשת להציג דיוקן רענן של וושינגטון כ"אמיתי, אמין וכריזמטי – כפי שראו אותו בני דורו".
את השפעתו של צ'רנאו, עיתונאי כלכלי בעברו, לכתוב את הספר, קיבל בעת שחקר ביוגרפיה אחרת על עוזרו הבכיר רב השנים של וושינגטון, אלכסנדר המילטון.
השלמת וושינגטון: חיים (או ביוגרפיה) ארכה שש שנים ונעזרה באופן מקיף במקורות ארכיוניים.
הספר התקבל בשבחים רחבים, וחלק מן המבקרים כינוהו "הביוגרפיה הטובה ביותר" על וושינגטון.
בשנת 2011 זכה הספר בפרס פוליצר לביוגרפיה או אוטוביוגרפיה, וכן ב־American History Book Prize מטעם האגודה ההיסטורית של ניו יורק.
מחבר הספר רון צ'רנאו, עיתונאי כלכלי פרילנסר לשעבר, הגדיר עצמו לימים "היסטוריון שנעשה במו ידיו".
ספרו משנת 1990 על משפחת הבנקאים של ג'יי.
מורגן, The House of Morgan, זכה בפרס הספר הלאומי לעיון.
בשנת 2004 פרסם ביוגרפיה על אלכסנדר המילטון, שעליה זכה בפרס George Washington Book Prize (50,000 דולר).
בריאיון ל־NPR סיפר כי תמיד רצה לכתוב "סאגה רחבת־יריעה על מלחמת האזרחים ועל תקופת השיקום", והעיר כי אמריקאים רבים מכירים לפרטי פרטים את הקרבות אך מעט את תקופת השיקום.
במהלך עבודתו מצא תכתובות חדשות בפרויקט The Papers of George Washington של אוניברסיטת וירג'יניה, שהחל ב־1968, וכן מפות ותצלומים, ושילבם במחקרו.
ארבע השנים הראשונות הוקדשו למחקר בלבד; סמוך לסיום העבודה (יוני 2009) נפצע צ'רנאו בשבר בקרסול, וכעבור חודשים של קריאה שב לטיוטה "במבט רענן".
הפתיחה מעמידה הקבלה בין דיוקניו של וושינגטון מאת גילברט סטיוארט לבין ניסיונו של צ'רנאו לצייר דיוקן ביוגרפי חדש.
סטיוארט, טוען צ'רנאו, לא הוטעה בידי "הילה של קור רוח", אלא צייר דמות רגישה ומורכבת "הומת תשוקה", והוא מבקש לעשות כן בביו־דיוקן שלו.
פרקים אחדים עוסקים במורכבות יחסו לעבדות – תלותו בה מצד אחד, ובוזו לה מצד אחר – ובהוראתו לשחרר את עבדיו לאחר מותו, יוצא דופן בין בעלי העבדים מקרב האבות המייסדים.
נידונים גם מאונט ורנון, תחביביו, יחסיו המשפחתיים ו"דמויות־הבנים" שסבבו אותו (בהם המילטון והמרקיז דה לה פאייט).
ב־2011 זכה הספר בפרס פוליצר לביוגרפיה או אוטוביוגרפיה, בציון לשבח של חבר שופטים שכלל את אליזבת פרנק, ארתור הרמן וג'פרי וורד.
ב־הניו יורק טיימס שיבחו ג'נט מסלין ואנדרו קייטון את הצלחתו של צ'רנאו לשרטט צד אינטימי יותר של וושינגטון.
מסלין כתבה כי מוצג "אדם אנושי ונגיש יותר", וקייטון הוסיף כי "רבים יסיימו את הספר בתחושה שבילו זמן עם בני־אדם ממשיים".
ב־The Washington Times כתב אראם בקשיאן שהספר "עושה צדק מלא עם האיש הבלתי־נחוץ היחיד באמת בתולדות אומה זו".
סטיילס ב־הוושינגטון פוסט סברו שהספר ארוך מדי ובעל פרוזה בלתי־אחידה, אך שיבח את תיאור הקריירה הצבאית.
סיימון סבאג מונטיפיורי ב־הדיילי טלגרף וההיסטוריון רלף יובנקס ציינו שהגישה ל־The Papers of George Washington איפשרה "ניתוח רענן".
ווד, כתב ב־The New York Review of Books כי מדובר ב"הביוגרפיה המקיפה, המאוזנת והטובה ביותר בכרך אחד על וושינגטון שנכתבה".
גם מקס בירד ב־Salon כינה אותה "הביוגרפיה הטובה ביותר עד כה".
וזופרסין (Vasopressin) הוא הורמון סומטי המורכב מ-9 חומצות אמינו המכונה גם הורמון נוגד השתנה (הורמון אנטי-דיורטי) (ADH – Antidiuretic hormone) מסונתז על ידי ההיפותלמוס ומופרש מההיפופיזה (בלוטת יותרת המוח), משפיע על הכליות כשהוא מווסת את הפרשת השתן בהתאם לרמת המלחים בדם וכמות הנוזלים בגוף.
במינים שונים ישנן גרסאות שונות להורמון זה: בבני האדם זהו הArginine vasopressin או Argipressin בו חומצה אמינית מס' 8 היא ארגינין ואילו אצל החזירים זהו הLyspressin בו הארגינין מתחלף בליזין.
וזופרסין משמש גם מוליך עצבי ממשפחת הנוירופפטידים במערכת העצבים.
כאשר הגוף חש בירידת שיעור המים בדם (ובעליית שיעור המלחים) מופרש ההורמון מבלוטת יותרת המוח, ההיפופיזה, אל הדם ומגיע דרך מערכת ההובלה אל הכליות שם, באמצעות הגברת הספיגה החוזרת של מים מהנפרון שבכליה אל הדם, הוא מקטין את כמות המים אשר יגיעו לשלפוחית השתן.
כך ייווצר איזון בין אחוז המלחים בגוף ולבין אחוז המים בו, ותישמר כמות מתאימה של נוזלים בגוף.
ההורמון עושה זאת על ידי סטימולצית תאים המקיפים את הצינור המאסף ("Collecting duct"), בצינור זה נערך הסינון האחרון של השתן המופרש לפני ההגעה לשלפוחית השתן.
ADH מגרה תאים אלו לייצור ושחרור בועיות המכילות חלבונים הנקראים "אקוופורינים" (ובמקרה זה- AQP2).
חלבונים אלו משמשים תעלות להולכת מים.
הבועיות מתמזגות עם קרום התא הפונה אל הצינור המאסף וריכוז תעלות המים שבקרום עולה משמעותית.
בעקבות כך, מים יוצאים מהצינור המאסף אל תאים אלו ומשם בפעפוע אל מחזור הדם.
מצב בו קיים חסר בהפרשת ההורמון וזופרסין נקרא תפלת השתן (סוכרת תפלה), ובו מופרשות כמויות גדולות מאוד של שתן והחולה נמצא בסכנת התייבשות.
הטיפול במחלה הוא מתן ההורמון בזריקה.
עוד מצב בו יש ירידה ברמות הADH בגוף הוא שכרות.
אלכוהול גורם לדיכוי של הפרשת ADH, לכן כאשר אחוז האלכוהול בדם גבוה, רמת ייצור הADH נמוכה ומופרשות כמויות גבוהות באופן מופרז של מים בשתן (לכן השתן המופרש בעת שתייה מרובה חסר צבע), מה שגורם בסופו של דבר להתייבשות ולחמרמורת (הנג-אובר) המוכרת.
במינים רבים, ריכוז גבוה של ADH בדם גורם לעליה מרחבית בריכוז העורקיקים הגוררת עליה בלחץ הדם העורקי.
בבני אדם בריאים ADH משפיע באופן מזערי בלבד על לחץ הדם.
מקור ההורמון בגן הממוקם על כרומוזום 20. לגן 3 אקסונים שרק אחד מהם (אקסון A) קשור לרצף התרגום של הוואזופרסין, אולם לרצפים באקסונים נוספים יש גם חשיבות פיזיולוגית:
האקסון הראשון A מקודד את הרצף של ה- signal peptide, ומכיל גם את הרצף בעל 9 חומצות האמינו המהווה את ההורמון עצמו.
האקסון השני B מקודד לנוירופיזין 2, אשר קשור להורמון הווזופרסין.
האקסון השלישי C מקודד לגליקופפטיד נוסף בעל תפקיד לא ידוע, אשר קשור גם הוא לווזופרסין.
מבנה ההורמון דומה למבנה הורמון האוקסיטוצין (שתפקידו בעיקר בכיווץ שריר הרחם).
ההבדל ביניהם הוא שבמקום חומצת האמינו לאוצין יש ארגינין (בקצה הקרבוקסילי) ובמקום איזו לאוצין יש פניל אלנין.
הורמון ה- DDAVP שהוא הורמון סינתטי הניתן במקרים של תפלת השתן (סוכרת תפלה) כאשר יש מחסור בהורמון הווזופרסין, הוא הורמון בעל משך חיים ארוך יותר (שעות ולא דקות) ובעל שתי מודיפיקציות עיקריות המבדילות בינו לבין ה- ADH האנדוגני.
הורמון ה-ADH הוא פפטיד המורכב מתשע חומצות אמינו.
סדר החומצות האמיניות בפפטיד הוא: ציסטאין-טירוזין-פנילאלנין-גלוטמין-אספרגין-ציסטאין-פרולין-ארגינין-גליצין-אמיד.
הווזופרסין מיוצר בהיפותלמוס, תחת השפעתה של המערכת הסימפתטית והלוקוס צרוליוס.
בהיפותלמוס שני סוגי תאים נוירונלים הקשורים לייצורו:
תאים פרבי סלולריים (parvicellular): אלו הם תאי נוירון אשר נמצאים בגרעין הפרא-וונטריקולרי בהיפותלמוס.
הם מייצרים בעיקר את ההורמון CRH אולם יודעים לייצר גם את הווזופרסין (בי פונקציונליים).
תאים אלו משפיעים בעיקר על ההיפופיזה הקדמית- הוואזופרסין משתחרר אל ההיפופיזה הקדמית ומביא לשחרור של ההורמון ACTH.
תאים מגנו סלולריים (magnicellular): אלו הם תאי נוירון אשר נמצאים בגרעינים הסופרה-אופטיים שבהיפותלמוס.
האקסונים של תאים אלו מגיעים להיפופיזה האחורית ומפרישים שם את הוואזופרסין.
מלבד ההשפעה על ההיפופיזה האחורית, קצוות של אקסונים מאזור זה מגיעים למערכת הפורטלית המגיעה אל ההיפופיזה הקדמית, כך שהפרשת התאים המגנו סלולריים מתבצעת הן על ההיפופיזה האחורית והן על ההיפופיזה הקדמית.
גופי הרינג משמשים מאגר זמני של ADH עד לשחרורו.
בהיפותלמוס קיימים אוסמו-רצפטורים המופעלים על ידי שינוי בתכולה התוך תאית של מים.
רצפטורים אלו מכילים תעלות מים, אשר הופכות אותם לחדירים למים ומאפשרים למים תנועה חופשית לפי מפלי הריכוזים.
במצבים של התייבשות מים יעברו מתוך התא (המשמש כאוסמו- רצפטור) אל התווך החוץ תאי, וכתוצאה מכך נפח התא יצטמצם.
הקטנת נפח התא תביא להפעלת תעלות קטיוניות (stretch inactivated cation channels) ותחול דה-פולריזציה בתא, אשר תגרום לשחרורו של ההורמון ואזופרסין.
מצב של התייבשות, אשר מביא למעבר מים מתוך התא אל חוץ התא, מופעל בעיקר על ידי היפרנתרמיה (יתר נתרן בדם)- הרצפטורים כאמור לעיל חשים בשטף העודף של הנתרן וכתוצאה מכך מווסתים את ההפרשה של הוואזופרסין.
מכאן, שהנתרן הוא האוסמו-רגולטור העיקרי אשר קובע את מידת ההפרשה של ואזופרסין.
מבנה הרצפטורים הוא G פרוטאין רצפטור, עם 7 לולאות טרנסממברנליות.
רצפטור מסוג V1- רצפטור זה נמצא על כלי דם, בעיקר עורקים.
לאחר היקשרות הורמון הוואזופרסין לרצפטור זה, מתבצעת הפעלה של פוספוליפאז C אשר מפרק PIP2 לאינוזיטול תלת זרחתי(IP3).
כתוצאה מהגעתו של IP3 לרטיקולום האנדופלסמטי (ER), משתחרר סידן, ומתרחש כיווץ.
הפעלת הרצפטור בכליה מביאה גם לשחרור של פרוסטגלנדין.
short loop negative feedback effect: הפרשת ההורמון ואזופרסין מביאה להפרשה של פרוסטגלנדין ופרוסטציקלין.
חומרים אלו מפריעים לפעילותו של ההורמון בכליה וגם לפעילותו בכיווץ כלי דם.
כלומר, ההורמון מפעיל חומרים אשר מעכבים את פעילותו.
רצפטור מסוג V3- אלו רצפטורים הקשורים להשפעת ההורמון על ההיפופיזה הקדמית והפרשת ACTH.
רצפטור מסוג V2- אלו רצפטורים הקשורים בהשפעה הנוגדת למתן השתן של ההורמון: ההורמון מגיע אל הכליה וגורם לחדירה של מים בחזרה אל הגוף דרך תעלות מים מסוג aqua-porin 2, בדרך הבאה: ההורמון מגיע מכיוון הסירקולציה, נקשר לרצפטור מסוג V2 אשר נמצא בצד הבאזו-לטרלי של האבובית המאספת- collecting duct.
פעילותו של ההורמון גורמת לריכוז השתן- כדי לרכז את השתן יש צורך שהמדולה (ראה- כליה) תהיה היפרטונית- מרוכזת.
לעיתים, במצבים של שתייה מוגזמת, המדולה אינה היפרטונית מספיק והיכולת להגיב לווזופרסין נמוכה.
במצבים של מתן משתנים כגון פוסיד, הרה-אבסורפציה קטנה ויש שיבוש ביכולת לרכז שתן.
הר וֵזוּב (באיטלקית: Monte Vesuvio) הוא הר געש ממזרח לנאפולי הצופה על מפרץ נאפולי, אחד משלושת הרי הגעש הפעילים באיטליה, ומהאלימים ביותר על פני כדור הארץ.
התפרצות הווזוב בשנת 79 לספירה החריבה את הערים הרומיות פומפיי והרקולנאום.
הייתה זו ההתפרצות המתועדת הראשונה בהיסטוריה.
מאז התפרץ הווזוב פעמים רבות ונחשב לאחד מהרי הגעש המסוכנים בעולם עקב צפיפות האוכלוסין הגבוהה סביבו.
במקרה של התפרצות נמצאים כשלושה מיליון איש בטווח הסכנה.
וזוב הוא הר געש שכבתי המאופיין בפסגה תלולה ובהתפרצויות אלימות.
להר היסטוריה ארוכת שנים – הסלע העתיק ביותר שנדגם ממנו הוא בן כשלוש מאות אלף שנים והיה כנראה חלק מהר געש קדום יותר בשם סומה (Monte Somma).
התרוקנות תא המאגמה של סומה גרמה לקריסה של תקרת התא במהלך התפרצות געשית שהתרחשה לפני כ-18,300 שנים.
במרכז הקלדרה שנוצרה נותר החרוט הגעשי של וזוב.
שרידי סומה, ביחד עם וזוב, מרכיבים את המתחם הגעשי סומה-וזוב (Somma-Vesuvio).
שוליו התלולים של לוע סומה הקיפו את חרוט וזוב עד להתפרצות הגדולה בשנת 79, שהרסה חלק משולי הקלדרה.
כיום מוקף וזוב בשולי סומה רק מצפון וממזרח.
קוטרו של הר הגעש הוא 5 ק"מ.
מבנה ההר ממשיך להשתנות מהתפרצות להתפרצות.
נכון להיום (2008) גובה החרוט המרכזי הוא 1,281 מטרים, שולי סומה מגיעים לגובה 1,149 מטרים, כאשר ביניהם לבין החרוט הגעשי מפריד עמק אטריו-די-קאבאליו, 5 ק"מ אורכו.
הר וזוב הוא אחד מהרי הגעש הפעילים והאלימים ביותר על פני כדור הארץ.
מתוך חמש ההתפרצויות הגדולות ביותר באירופה בעשרת אלפים השנים האחרונות, שלוש היו של הווזוב – בסביבות השנים 5960 ו-3580 לפנה"ס.
וההתפרצות המפורסמת של שנת 79 לספירה שהחריבה את פומפיי.
מאז התפרץ ההר עוד כ-36 פעמים.
בשנת 203 תועדה התפרצות על ידי ההיסטוריון דיו קסיוס.
בשנת 472 התרחשה התפרצות עזה שגרמה לאפר שנפלט מההר להגיע עד קונסטנטינופול שבבלקן, ועוד חמש התפרצויות תועדו עד לשנת 1036. בסוף המאה ה-13 נכנס ההר לתקופה רדומה, אולם מחזור פעילות חדש החל בשנת 1631 בהתפרצות ענק שגבתה את חייהם של כ-3,500 איש.
מאז ועד היום נרשמו עוד 22 התפרצויות, אחת קטלנית במיוחד באפריל 1906 בה נהרגו 100 בני אדם, והאחרונה בשנת 1944 בזמן מלחמת העולם השנייה במהלכה נהרסו שלושה כפרים.
התפרצות וזוב בשנת 79 לספירה הייתה ההתפרצות הראשונה בהיסטוריה שתועדה לפרטיה.
פליניוס הצעיר שהיה עד לאירוע (ממרחק של כ-30 ק"מ מההר) תיעד את מאורעות אותו היום, 24 באוגוסט.
הוא רשם ותיאר את רעידות האדמה שקדמו להתפרצות, את עמוד העשן שהיתמר מלוע ההר (שהגיע לגובה של 33 ק"מ), את השפעת ההתפרצות על האנשים ואת הזרמים הפירוקלסטיים שגרמה ההתפוצצות וגלי הצונמי שהתלוו אליה.
בהתפרצות זו, שנמשכה כ-19 שעות, נפלטו מההר כארבעה ק"מ רבועים של אפר געשי שנשר על הערים פומפיי והרקולניאום.
הרקולניאום נקברה תחת כ-20 מטרים של חומרים געשיים שנגרמו על ידי ארבעה זרמים פירוקלסטיים תוך 24 שעות.
כ-5,000 איש התגוררו בה לפני ההתפרצות.
היא התגלתה ב-1710 בדרך מקרה.
פומפיי ותושביה נקברו תחת שכבה של אפר געשי בעובי ארבעה מטרים, מקומה נשכח והיא התגלתה במקרה בשנת 1748. מאז נחפרה העיר ביסודיות על ידי ארכאולוגים שחשפו את בתיה, מבני הציבור שבה וגם שלדי בני אדם ובעלי חיים ברגעיהם האחרונים ממש.
בסך הכול נהרגו בהתפרצות קטלנית זו 3,360 איש.
מאז ההתפרצות בשנת 1944, הר הווזוב שקט.
יחסית לתקופות שקט קודמות, אשר נעו בין שנה וחצי לשבע וחצי שנים, זו נחשבת לארוכה מזה 500 שנה.
עם זאת, מלמדים נתוני ההתפרצויות לאורך ההיסטוריה כי ככל שמתארכת תקופת השקט לפני התפרצות, כך גדלה עוצמתה וסכנתה.
בעזרת מחקרים על התפרצויות ההר בעבר והשפעותיהן, מפתחים וולקנולוגים כלים לפענוח נתונים מהשטח לכדי אזהרות מוקדמות דיין להיערכות מתאימה לפני התפרצות עתידית.
מכון תצפית מיוחד בנאפולי – "אוסרבטוריו וזוביו" – צופה על ההר ובוחן ללא הרף תנודות קרקע ושינויים בהרכב הכימי של הגזים הנפלטים באזור ההר העשויים להעיד על התקרבות המאגמה אל פני השטח לקראת התפרצות.
נכון לשנת 2001 לא נצפתה מאגמה בטווח 10 ק"מ תחת פני שטח ההר.
שיטות חיזוי אלה מאפשרות זמן התרעה ארוך דיו לפינוי אוכלוסייה.
לפי הערכות ניתן יהיה לדעת על התפרצות קרובה כשבועיים לפני שתתחולל, ואז יפונו מסביבות ההר כשש מאות אלף איש.
במקביל, נעשים מאמצים לדילול האוכלוסייה באזור המסוכן ביותר.
האזור סביב להר הוכרז כשמורת טבע ב-5 ביוני 1995. ב-1997 נכלל ההר (המהווה את לב ליבו של "הפארק הלאומי וזוב"), ביחד עם "מיליו ד'אורו" (Miglio d'Oro), ב"רשת העולמית של שמורות ביוספריות" (World Network of Biosphere Reserves) תחת "תוכנית האדם והביוספרה" (MAB) של אונסק"ו.
הפסגה פתוחה למבקרים ונסללו אליה שבילי גישה לנוחיות התיירים.
הטיפוס לפסגה בטוח – אין כיום (2017) סימנים לפעילות בהר וזוב.
על מדרונות הווזוב כרמים רבים, בשל פוריות אדמת האזור.
יין נאפוליטני מפורסם, המיוצר מענבים הגדלים באזור זה, נקרא "לקרימה כריסטי", לפי אגדה נוצרית, הגורסת כי ישו השקה בדמעותיו את מדרונות הווזוב ותרם בכך לפוריות האדמות.
על פי המיתוס הרומאי, הקנטאור וזוביוס התאהב בסירנה פרתנופה (Parthenope, ביוונית Παρθενόπη), והדבר היה למורת רוחו של יופיטר.
הוא הפך את הקנטאור להר הגעש וזוב, ואילו את הסירנה הפך לעיר, שבהמשך נקראה נאפוליס או נאפולי.
סובל בתשוקתו, זעמו של וזוביוס בא לידי ביטוי בהתפרצויותיו התכופות והאלימות של הר הגעש.
מזרקה מפורסמת בעיר נאפולי מתארת את פרתנופה, אשר משני שדיה קולחים המים כדי לשכך את זעמו של וזוביוס.
בניגוד לכך, המיתוס היווני הקדום יותר אכן קשר בין פרתנופה לבין שמה הקדום של נאפולי, אך באופן אחר ומבלי להתייחס לווזוב, אשר לא התפרץ כלל באותה תקופה.
על פי מיתוס זה, פרתנופה נמנתה על הסירנות אשר האודיסאה מספרת כי ניסו לפתות את אודיסאוס, וכאשר נכשלו בכך קפצו הימה והתאבדו.
גופתה של פרתנופה נסחפה לחופו של אי שנקרא אז מגארידה (Megaride) ושם נקברה; קברה על האי נקרא "מבנה הסירנות".
כאשר הגיעו המתיישבים היוונים הראשונים למקום במאה ה-9 לפנה"ס והקימו בו את עירם, קראו לה פרתנופה על שם הסירנה הקבורה במקום.
עיר זו הפכה בהמשך לנאפוליס / נאפולי.
וַזָ'ה פּשַבֶלָה (בגאורגית: ვაჟა ფშაველა; 14 ביולי 1861 – 27 ביוני 1915) הוא הפסבדונים של גדול משוררי גאורגיה, לוּקָה פָּבלֶסדזֶה רַזיקָשווילי (ლუკა პავლეს ძე რაზიკაშვილი).
נציג אסכולת המשוררים החדישה אשר בשיריו באים לידי ביטוי רגש מרומם, הבנה לרוחם של תושבי ההרים ואהבה לטבע.
פשבלה נולד, בן לכומר, בכפר קטן בשם צ'רגלי, כיום בנפת דושתי במחוז מצחתה מתיאנתי שבגאורגיה.
שכנה בעבר במחוז ההיסטורי פשאבי.
שם העט שלו בא משם המחוז פשאבי, וז'ה פשבלה פירושו "נער מפשאבי".
בשנים 1877–1879 למד בבית ספר להוראה, ומשנת 1879 הוא למד בסמינר הפדגוגי בגורי.
את חוק לימודיו בסמינר סיים בשנת 1882. ואז במשך שנתיים (1883-1884) היה סטודנט עצמאי אוניברסיטת סנקט פטרבורג.
עקב מחסור כלכלי, חזר לגאורגיה והחל לעבוד כמורה לשפה הגאורגית.
משנת 1888 חזר לכפר הולדתו צ'רגלי ועבד בחקלאות וציד כאחרים בכפר, שנמצא באזור הררי.
בימות החורף הארוכים בכפר החל לכתוב פואמות, סיפורים ושירים.
הוא נחשב גם למייצג מפורסם תנועת השחרור הלאומית של גאורגיה.
נפטר בטביליסי ב-27 ביוני 1915 וקבור בפנתאון מתאצמינדה.
וז'ה פשבלה היה הכותב של רבות מהקלסיקה הספרותית העולמית.
הוא ידע לחדור לעומק נפשו של האדם.
השירה המוקדמת שלו מראה השפעה של איליה צ'בצ'בדזה ורפאל אריסתווי, ובמיוחד הפואמה שלו משנת 1879 "מולדתו של חבסורלי" או בתרגום אחר "מכתב מחבסורתי".
אבל שירתו המאוחרת יותר חפה מכל השפעה כזו.
התרגום הראשון של ארקמן שאתריאני "גידול הפאודל", 1880,
השיר הראשון "האדם הלוחם", 1881,
הסיפור הראשון שלו "תמונה מחיי פשבלי", 1881,
"אלודה קטלאורי", פואמה עלילתית מרירה משנת 1888, שעוסקת בנושא של הקונפליקט בין המוסר האישי לבין הציווי המשותף,
"גוטור ואפשינה", פואמה עלילתית חצי קומית משנת 1887,
וַזַּּ֫אנִי הוא חלקו הצפוני של הכפר ע'ג'ר, שנמצא מחוץ לגבולותיה הרשמיים של ישראל, בשטח השייך דה-יורה לדרום לבנון, ומקבץ מעיינות בערוץ נחל שניר (החצבאני).
האזור נמצא דה-פקטו בשטח מדינת ישראל, ונמצא בצד שלה של גדר גבול ישראל–לבנון.
מעיינות הווזאני הם מקור המים הקבוע היחיד של נחל שניר (החצבאני) – אחד ממקורות הירדן.
עד לווזאני, נחל שניר הוא נחל אכזב, ורק החל מהווזאני קיימת בו זרימה קבועה כל ימות השנה.
בערבית קרוי נחל שניר (החצבאני) גם נהר אל-וזאני.
במרץ 2001 החלה לבנון לשאוב את מי הווזאני – לצריכת הכפר וזאני.
מדינת ישראל מחתה, אך הפרויקט המשיך, ובספטמבר 2002 הסתיים פרויקט להנחת צינורות להולכת מי מעיינות הווזאני אל כפרים נוספים בדרום לבנון.
פרויקט זה בוצע על ידי ממשלת לבנון בראשות רפיק אל-חרירי, ובחסות חזבאללה.
הכוונה הייתה להקים בהמשך מאגר למים, העתיד לגרוע 9–10 מיליון מ"ק בשנה ממי מעיינות הווזאני הזורמים לישראל.
בעקבות הפעולה הלבנונית הכריזה ממשלת ישראל כי תפעל להגן על זכויותיה, אולם ישראל פעלה במישור הדיפלומטי בלבד, ולא הצליחה למנוע את המשך השאיבה.
בשנת 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה, פגעה ישראל במתקני השאיבה של מי הווזאני.
וחטנג גוֹרגַסַלי (בגאורגית: ვახტანგ გორგასალი; 443 או 439 – 502 או 522) נקרא גם וחטנג הראשון מלך איבריה משושלת צ'וסרויד , היה מלך ממלכת איבריה, הידוע במקור ככארתלי (מזרח גאורגיה) במחצית השנייה של המאה ה-5 ותחילת המאה ה-6.
בתקופת שלטונו כרת וחטנג כושלת עם האימפריה הביזנטית, למאבק ממושך נגד ההגמוניה הפרסית סאסאנית , שהסתיים בתבוסה של וחטנג ובהחלשת ממלכת איבריה.
המסורת מייחסת לו גם ארגון מחדש של הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית וייסוד טביליסי, בירתה המודרנית של גאורגיה.
קיימת בעייתיות בקביעת תקופת שלטונו של וחטנג.
על פי איוונה ג'ווחישווילי תקופת שלטונו של וחטנג הייתה בין השנים 449–502 לערך.
ואילו על פי סיריל טומנוף תקופת שלטונו התקיימה בין השנים 447–522 לערך.
יתר על כן, טומנוף מזהה את וחטנג עם המלך האיברי גורגניס הידוע מ"מלחמות יוסטיניאנוס" של פרוקופיוס.
וחטנג הוא נושא של ויטה מהמאה ה-8 או ה-11 המיוחסת לג'וּאַנְשֶׁר ג'וּאַנְשֶׁרִיאנִיּ , המשלבת היסטוריה ואגדה לנרטיב אפי, המאדיר את האישיות והביוגרפיה של וחטנג.
יצירה ספרותית זו הייתה מקור עיקרי לדימוי של וחטנג כמלך-לוחם ומדינאי, שנשמר בזיכרון הפופולרי עד ימנו.
כבר בימי הביניים היה וחטנג אחת מהדמויות הפופולריות בהיסטוריה של גאורגיה.
הוא הוכרז כקדוש על ידי הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית בתואר המרטיר הגדול הקדוש המלך וחטנג.
ויום הזיכרון שלו נקבע ל-13 דצמבר.
על פי 'תולדות המלך וחטנג גורגסלי' (ג'וּאַנְשֶׁר ג'וּאַנְשֶׁרִיאנִיּ ), למלך ניתן בלידתו את השם הפרסי ואראז חוסרוטנג, שהפך בגאורגית לוחטנג או וכטנג.
ייתכן שהשם אכן נגזר מפרסית warx-tang (vahrka-tanū) - "גוף זאב", שמהווה השתקפות אפשרית של פולחן הזאבים שהיה מצוי בגאורגיה העתיקה.
החל מסוף המאה ה-13, נסיכים ומלכים גאורגים רבים נקראו בשם וחטנג.
טומנוף מציין שלשם וחטנג אין מקבילה קלאסית ומסיק שציון העובדה כי הכינוי של המלך - גוֹרגַסַל ניתן לווחטנג בגלל האופן בו חבש וחטנג את הקסדה.
למסקנה זו הגיע בעקבות דברי ההיסטוריון הרומי פרוקופיוס מהמאה ה-6 שזיהה את וחטנג כגורגנס (Γουργένης, אביו או אחיו של פרניוס מאיבריה ).
זיהויו של טומנוף של וחטנג עם גורגניס לא התקבל בקרב ההיסטוריונים באופן גורף.
בנוסף לחיבור 'תולדות המלך וחטנג גורגסלי', המקורות הגאורגים מימי הביניים מזכירים את וחטנג רק בקצרה, אך עם כבוד שניתן רק לעיתים רחוקות למלכים הגאורגים שקדמו לבגרטים.
על אף אופיו האפי האגדי למחצה, החיבור מספק פרטים חשובים רבים, אותם ניתן לשלב עם המקורות הקרובים יותר לתקופה המדוברת, כגון לזרוס פרפצי ופרוקופיוס.
בחיבור, נכתב כי וחטנג ירש את אביו, מיתרידטס החמישי או מִירְדָאט החמישי בגיל 7. אמו, סַגְדּוּחְט , פרסיה שהתנצרה, ביתו של פקיד פרסי רם דרג בשם ברזבוד .
לאחר מות בעלה היא קיבלה על עצמה את השלטון כעוצרת עקב גילו הצעיר של וחטנג.
ברזבוד היה זורואסטריסטי מבחינה דתית ותמך בהשלטת הגמוניה פרו-פרסית באזור.
הוא היה נגד הנצרות והפגין עוינות כלפי חתנו.
אולם מעורבותה של סגדוחט סייעה ביישוב ההדורים.
'תולדות המלך וחטנג גורגסלי' מתאר בהמשך את המצב החמור בו הייתה איבריה באותה תקופה, מוטרד ממאמצי הזורואסטריות של הסאסאנים ופשיטה הרסנית של האוסטים מהצפון עם אפשרות לפלישה אפשרית של ההונים או האלאנים דרך השערים הכספיים שהוזכרו בכתבי פריסקוס.
בחיבור נכתב כי בגיל 16, הוביל וחטנג מלחמת תגמול מנצחת נגד ה"אוסטים", זכה בקרב אחד לאחד נגד הלוחם הענק של האויב ושחרר את אחותו מירנדוחט מהשבי.
בגיל 19 התחתן וחטנג עם באלנדוחט , "בתו" של המלך הגדול הורמיזד (כנראה הורמיזד השלישי 457–459).
עד מהרה, על פי בקשתו של המלך הגדול, השתתף וחטנג במערכה ב"הודו", כנראה במשלחת הכושלת של פרוז נגד ההפתליטים בשנות ה-460, ונגד האימפריה הרומית ב-472, שבה דווח כי וחטנג השתלט על אגריסי (לאזיקה) ואבחזיה.
כשווחטנג חזר לאיבריה, הוא נקט בשורה של צעדים שמטרתם לחזק את סמכויות המלך.
הפלישות הפרסיות לממלכה הובילו את וחטנג לאוריינטציה פוליטית של התקרבות לממשלת רומא.
הוא התחתן עם הלנה, "בת" (אולי קרובת משפחה מסוג אחר) של הקיסר זנון, וקיבל אישור מקונסטנטינופול לקדם את ראש כנסיית איבריה, הבישוף של מצחתה , לדרגת קתוליקוס, שהפך את מעמדה של הכנסייה בממלכה לאוטוקפליה.
הוא שלח את הבישוף, יחד עם שנים עשר בישופים ממונים חדשים, בכדי שיקודשו באנטיוכיה.
הארגון מחדש לא עבר בצורה חלקה והמלך נאלץ להתגבר על התנגדות, במיוחד בדמותו של מיכאל, הבישוף המודח של מצחתה.
כחלק מהתמיכה במדיניות הפרו-רומית, הרחיק ממנו וחטנג עוד יותר את האצילים שלו, שביקשו תמיכה פרסית כנגד הפלישות של המלך לאוטונומיות שלהם.
בשנת 482, התקוממות גדולה נגד השלטון הפרסי .
הוא הרג את הווסאל המשפיע ביותר שלו, וַרְכְּסָן , הפיטיאשח של גוגארק מארמניה, שהמיר את דתו לזורואסטריות והיה בעל ההשפעה הרבה ביותר בקווקז בהפצת ההגמוניה הפרסית.
ורכסן הוציא להורג את אשתו הנוצרייה, שושניק, בתו של הנסיך הממיקוניאני הארמני ורטנן השני וגיבור של היצירה הקדומה ביותר ששרדה בספרות הגאורגית - 'מות הקדושים של שושניק הקדושה' .
וחטנג הציב את עצמו בעימות גלוי עם המושל הפאודלי הפרסי שלו.
וחטנג קרא לנסיכים הארמנים ולהונים לשתף פעולה עמו.
לאחר היסוס, הארמנים תחת אחיינו של ורטן (השני), ואהן הראשון ממיקוניאן , חברו לווחטנג.
בעלות הברית הוכרעו ואיבריה נהרסה על ידי משלחות עונשין פרסיות בשנים 483 ו-484, מה שאילץ את וחטנג לברוח ללאזיקה (מערב גאורגיה המודרנית) שהייתה בשליטת הרומאים.
לאחר מותו של פירוז במלחמה נגד ההפתליטים ב-484, יורשו באלאש השיב את השלום בקווקז.
וחטנג הצליח להחזיר את שלטונו באיבריה, אך לא בגד בקו הפרו-רומי שלו.
לאחר ששנות השלום בין פרס לרומא קרסו, ציווה קבאד הראשון, מלך האימפריה הסאסאנית על וחטנג להצטרף למערכה חדשה נגד רומא כווסאל.
וחטנג סירב, ובכך גרם לפלישה פרסית לממלכתו.
בהיותו בגיל 60 לערך, נאלץ וחטנג לבלות את שנות חייו האחרונות במלחמה ובגלות, פניותיו לסיוע רומאי לא נשאו פרי.
הכרונולוגיה של תקופה זו מבולבלת.
ידוע כי עד שנת 518 מונה לאיבריה משנה למלך פרסי בעיירה (דאז) האיברית טביליסי, שנוסדה - על פי המסורת הגאורגית - על ידי וחטנג ויועדה לבירה העתידית של הממלכה.
לפי החיבור 'תולדות המלך וחטנג גורגסלי', ברשומות הגאורגיות, וחטנג מת כשהוא נלחם בצבא פולש פרסי בידי עבדו העריק שירה בו דרך פגם בבית השחי בשריון שלו.
המלך הפצוע הועבר לטירתו באוּגַ'רְמָה שם הוא מת ונקבר בסווטיצחובלי.
על פי גַ'ווָחִישׁווִילִי תאריך מותו של וחטנג הוא 502 לערך.
אם זיהויו של טומנוף של גורגניס של פרוקופיוס לגבי וחטנג נכון, ייתכן שהמלך סיים את שלטונו בשנת 522 בכך שמצא מקלט בלאזיקה, וייתכן ששם נפטר בערך באותו זמן.
לבני משפחתו של גורגניס (וחטנג גורגסלי על פי טומנוף) - פרניוס האיברי , פכוריוס האיברי ופאזאס האיברי - היו קריירות בצבא הרומי.
לפי החיבור 'תולדות המלך וחטנג גורגסלי', ברשומות הגאורגיות, וחטנג הותיר אחריו שלושה בנים.
דאצ'י, בנו הבכור של וחטנג מנישואיו הראשונים לנסיכה הפרסית באלנדוחט (שמתה בלידה), ירש אותו כמלך איבריה ונאלץ לחסות תחת העול פרסי.
שני בנים צעירים יותר מנישואיו השניים של וחטנג לאלנה הרומית - ליאון ומִירְדָאט - קיבלו את המחוזות הדרום-מערביים של איבריה, קלארג'תי וג'אוואחתי.
צאצאיו של ליאון משושלת גּוּאָרָמִיאָנִי הלכו בעקבות המסורת המשפחתית שצידדה באוריינטציה פרו-רומית.
שני שושלות הללו שרדו באיבריה עד המאה ה-8, עד שהוחלפו על ידי בני דודיהם הנמרצים ממשפחת בגרט.
טומנוף הסיק ש-'סמאנזוס', שם של ה"מלך" האיברי שנמצא ברשימת השליטים של יואנס מלאלס בני זמנו של יוסטיניאנוס ודווח על ידי תאופנס המוודה וגאורגיוס קדרנוס שביקרו בקונסטנטינופול בשנת 535, עשוי היה להיות השחתה של מילים.
כלומר "אחיו של דאצ'י" ולכן מתייחס אולי למִירְדָאט.
לפני מותו, השאיר המלך הפצוע צוואה לבנו דאצ'י ולגאורגים:
הוא גם קרא לגאורגים לא לנטוש את הקשרים עם האימפריה הביזנטית:
פילולוג ישראלי-גאורגי, קונסטנטין לרנר, פרסם בכתב העת "Folklore" מאמר בשם 'נהר גן העדן והאגדה על העיר טביליסי: מקור ספרותי של האגדה'.
האגדה הגאורגית על העיר טביליסי מספרת שהמלך וחטנג יצא לציד פסיונים ביער.
באותה תקופה שטחה הנוכחי של טביליסי היה מכוסה יערות.
הבז שלו תפס פסיון (ממשפחת הפסיוניים) שנפל למעיין חם.
הפסיון יצא מהמעיין בריא ושלם ועף משם.
המלך הורה לגדוע את היער ולבנות עיר באותו המקום.
מאז קרא למקום תבּיליסי מהמילה "תבּילי" (თბილი).
שפירושה בגאורגית "חמים" ומכאן "תבּיליסי" - "מקום חמים".
הוא העתיק את בירת ממלכתו ממצחתה לטביליסי.
חוקרים מצאו קווי דמיון רבים בין אגדה זו לבין אגדה יהודית עתיקה על אלכסנדר הגדול.
באגדה היהודית, אלכסנדר הגדול יושב ליד מעיין מיוחד ואוכל לחם.
צייד של המלך שוטף ציפורים שניצודו במעיין, והן חוזרות לחיים ועפות משם.
המלך אלכסנדר מתרשם מהמעיין ומכריז שזהו בוודאי מעיין שנובע מגן עדן.
הדמיון בין האגדות מתבטא בכך שבשתיהן מופיעים מלך, צייד, ציפור ומעיין בעל תכונות מיוחדות.
החוקרים משערים שהאגדה היהודית הגיעה לגאורגיה דרך רומן עברי עתיק על אלכסנדר מוקדון.
ברומן זה, אזור גאורגיה נקרא "אפריקי וקרטֶיניה".
לכן, סביר להניח שהאגדה על המעיין עברה ממקורות יהודיים לתרבות הגאורגית והשפיעה על האגדה על ייסוד טביליסי.
קיימות גרסאות נוספות לאגדה על ייסוד טביליסי.
הקשר בין האגדה היהודית לאגדה הגאורגית הוא בגדר השערה בלבד.
וחטנג נכנס לפנתיאון גיבורי ההיסטוריה של גאורגיה כבר בימי הביניים.
דגל מלכותי של הבגרטים הגאורגים נודעה בשם "גורגסליאני", כלומר "של גורגסלי".
הוא דומה במידת מה לדגם הקדום ביותר של דגל חמשת הצלבים הגאורגי.
בזיכרון הפופולרי, דמותו קיבלה חזות אגדית ורומנטית.
וחטנג הוא נושא למספר שירים ואגדות עממיות, המשבחות את גדולתו הבלתי הנתפסת של המלך, כוחו הפיזי העצום, אומץ ליבו והדבקות בנצרות.
לווחטנג יוחסו יסוד מספר ערים, טירות ומנזרים ברחבי גאורגיה, כולל בירת המדינה טביליסי, שבה רחוב וכיכר הנושאים את שמו, ואנדרטה משנת 1967 של הפסל אֶלְגוּגָ'ה אַמָּשׁוּקֵלִי בראש צוק ברובע מטחי שבטביליסי.
בשלוש ערים בגאורגיה יש רחובות שנקראים על שמו.
וכן כיכר בטביליסי העתיקה נקרא על שמו.
וחטנג הוכרז כקדוש על ידי הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית.
יום הזיכרון שלו הוא ה-13 בדצמבר.
בתחילת שנות ה-90 נבנתה כנסייה לכבודו בעיר רוסתווי.
עיטור וחטנג גורגסלי , שהונהג בשנת 1992, הוא אחד העיטורים הצבאיים הגבוהים ביותר בגאורגיה .
וושינגטוניה חסונה (שם מדעי: Washingtonia robusta) הוא מין של דקל מסוג וושינגטוניה.
מוצאה של הוושינגטוניה החסונה הוא ממקסיקו.
גובהה 25 מטרים, ולעיתים נדירות תוכל להגיע ל-30 מטרים, אם כי יש מקור הקובע גובה מרבי של 40 מטר.
עלי הוושינגטוניה הם בעלי פּטוֹטֶרת שאורכה עד מטר, וטָרָף שאורכו אף הוא עד מטר.
אורכה של התפרחת הוא עד שלושה מטרים, ועליה מספר רב של פרחים קטנים שצבעם לבן-ורדרד בהיר שמדיפים ריח מתקתק.
הפרחים אהובים ביותר על דבורת הדבש ובעונת הפריחה הדקל הומה דבורים בכל שעות היום.
מבחינה זו אין לה מתחרה בכל צמחי ארצנו, פרט לעץ הקליסטמון.
הדקל פורח החל בחודש מאי וממשיך להוציא תפרחות בחודש יוני ואפילו יולי.
כ-15% מהדקלים פורחים בגל שני נוסף ומתון יותר בחודשים ספטמבר עד נובמבר.
הפירות מבשילים על הדקל עד אוגוסט-ספטמבר.
צורת הפרי עגולה, קוטרו כשישה עד שמונה מילימטרים, וצבעו שחרחר.
הפרי אכיל, אך הוא אינו בשרני.
טעמו מתוק ומזכיר מעט את טעם פרי התמר המצוי.
הפרי אהוב על עטלפי פירות ועל ציפורים כמו הבולבול לדוגמה, כמו גם על מכרסמים כמו חולדות ועכברים.
סיבה זו יחד עם פריים הטעים הופכת דקלים אלו למוקד משיכה עבור מכרסמים.
דבר זה עלול להפוך את הדקל למטרד גדול בסביבה מיושבת.
הדבר נכון גם לגבי תמר קנרי ומינים נוספים של דקלים שגזעם אינו חלק ואינו חשוף.
הפתרון לבעיית המכרסמים הוא גיזום יסודי או גילוף של העץ.
הגיזום מסיר מן הגזע את כל שאריות כפות הדקל המתות.
שאריות אלו נראות כמו "זקן" או "שמלה" (בלשון גוזמי העצים) שמכסה את הגזע.
הן מהוות מסתור מצוין למכרסמים, לטאות, תיקנים, נמלים ואפילו נחשים.
גיזום זה הוא חד פעמי והן אינן צומחות מחדש.
בעיר חיפה דורס הלילה לילית מצויה מקנן בכפות היבשות.
מין מוכר נוסף בסוג הוושינגטוניה היא הוושינגטוניה החוטית (Washingtonia filifera).
שני המינים יכולים ליצור בני כלאיים ביניהם.
השימוש העיקרי בוושינגטוניה הוא כצמח נוי.
כצמח נוי היא נפוצה ברחבי העולם.
על אף ששני מיני העצים דומים מאוד, הוושינגטוניה החסונה היא בעלת גזע מאוד צר (לעומת גזע עבה פי 3 בחוטית), המתרחב מאוד בבסיסו, וגדלה מאוד מהר.
בתנאים מיטביים היא מוסיפה עד מטר אחד בשנה.
קרובתה החוטית, לעומת זאת, מתאפיינת בקצב צמיחה בינוני.
הוושינגטוניה החסונה עמידה מעט פחות בפני קור מאשר קרובתה החוטית אבל חובבת רטיבות ואפילו מעט מליחות.
שלא כוושינגטוניה החוטית הנמצאת בארצות הברית בטווח שבין אוקלהומה בצפון ויוטה בדרום מזרח, הוושינגטוניה החסונה גדלה בעיקר בקליפורניה, באריזונה, בדרום נבדה ובדרום ניו מקסיקו.
לשני מיני הדקלים עמידות בתנאי סביבה קשים כמו יובש וחום ומבחינה זו הם בין החסונים שבדקלים הגדלים בישראל.
ברם, כדי לשגשג ולהיות במיטבם הם חייבים תנאים טובים של שמש, חום והשקיה מספקת.
גם בישראל נפוצה מאוד הוושינגטוניה החסונה כצמח נוי.
שדרות עצי וושינגטוניה חסונה בני 80 שנה או יותר נמצאות בשדרות ארלוזורוב בעפולה, בשדרת הוושינגטוניות (טירת צבי), ביער חולדה ובכביש הגישה ליישוב עתלית; זו האחרונה ניטעה על ידי אהרן אהרנסון.
זהו דקל חסון שקל להעתיק אותו ממקום למקום ועובדה זו מוסיפה לשכיחות השימוש בו.
על פי נתוני המשרד להגנת הסביבה, הוושינגטוניה הפכה למין פולש בישראל בשל הפצה רבה של זרעיה על ידי ציפורים הניזונות מפרי העץ.
וֶזֶר הוא נהר בצפון-מערב גרמניה הנשפך לים הצפוני, באזור העיר ברמרהאפן.
הוא הארוך שבנהרות גרמניה (למעט נהרות העוברים בה, כגון הריין).
הנהר מורכב משני יובלים, הזורמים ממדינת תורינגיה - הוורה והפולדה.
אורכו של הנהר החל מהשתלבות היובלים, סמוך לעיר האן-מונדן, הוא 452 ק"מ.
כולל יובליו, אורכו כ-744 ק"מ.
הנהר בחלקו הצפוני הוא רחב מאוד, ומאפשר לספינות הנושאות משקל של כ-1200 טונות לשוט בו.
הוא עובר בקרבת העיר הנובר, חוצה את העיר ברמן, ונשפך לים הצפוני כ-50 ק"מ צפונית לה, בנמל ברמרהאפן.
לשני הנהרות וזר וורה אותו מקור לשוני.
ההבדל נובע מהגבול הלשוני שבין גרמנית עליונה לגרמנית תחתית אשר עבר באזור האנוברש מונדן.
השם וזר מקביל לשמות של נהרות אחרים כגון נהר וור באנגליה ונהר הוויסלה בפולין.
מקור המילים נובע מהשורש וייס (weis) - לזרום.
וזוביאניט או גם אידוקראס – מינרל בגוונים של ירוק, חום, צהוב או כחול השייך לקבוצת המינרלים הסורוסיליקטיים - (סיליקטים במבנה של טטרהדרונים כפולים).
הווזוביאניט מופיע כגבישים טטרגונליים במרבצים בסלעי הסקארן ובאבני גיר שעברו התמרה של מגע.
הווזוביאניט נתגלה לראשונה בשנת 1795 כשהוא כלוא בתוך גושי סלע בסמוך לשפכי הלבה של הר הגעש וזוב שבמחוז קמפניה שבאיטליה ומכאן מקור שמו.
מבחינת תכונותיו האופטיות הווזוביאניט הוא חד-צירי, והוא ניחן בפלאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו) חלש בדגימות הצבעוניות.
סייפרין (cyprine) – סוג נדיר יחסית של וזוביאניט בעל גוון כחול חיוור.
מקור הצבע הוא בכמויות זעירות של נחושת הכלולות במינרל.
המינרל תואר לראשונה ב-1820 על ידי יונס יעקב ברצליוס על סמך דגימה שהגיעה ממחוז טלמרק בנורווגיה.
מקום נוסף בו נתגלה סייפרין הוא באתר המינרלים בפרנקלין בניו ג'רזי שבארצות הברית.
קליפורניט - (Californite) הוא כינוי לווזוביאניט דמוי ירקן, המינרל גם מכונה "ירקן-קליפורניה", "ירקן-אמריקני" או "ירקן-וזוביאניט".
קסנתיט - (Xanthite) הוא סוג עשיר במנגן.
וילואיט (Wiluite) סוג וזוביאניט מווילואי שבסיביר.
אידוקראס (Idocrase – מיוונית יוצר תערובת - בהתייחס לכך שהוא נראה כתערובת של מינרלים שונים) – כינוי קודם למינרל שבו נעשה שימוש לעיתים על מנת לתאר וזוביאניט באיכות של אבן חן.
ניתן למצוא גבישים מפותחים של וזוביאניט במקומות רבים בעולם.
באיטליה סביב הר וזוב והר סומה המקיף אותו בקמפניה, בוואל די פאסה (Val di Fassa) שבמחוז טרנטינו - אלטו אדיג'ה ובמקומות נוספים.
בסמוך לצרמט שבשווייץ, בארנדל שבנורווגיה, במכרה אחמטובסק שבהרי אורל שברוסיה, בבלוצ'יסטן בפקיסטן, במדינות ניו יורק, מיין, נבדה וקליפורניה שבארצות הברית, באסבטוס ובהר סנט-אילר שבקוויבק שבקנדה, ובמדינת צ'יוואווה שבמקסיקו.
וֶזֶן או δ בכלב גדול הוא הכוכב השלישי בבהירותו בקבוצת הכוכבים כלב גדול והוא אחד הכוכבים הבהירים בשמים.
למרות בהירותו הכוכב קיבל ציון באייר δ בלבד, ייתכן בשל מיקומו הדרומי שמקשה על הצפייה בו מאירופה, שם קרבתו אל האופק מעמעמת את בהירותו.
פרוש שמו של וזן הוא "משקולת" בערבית (وزن).
וזן הוא על-ענק צהוב בעל סיווג ספקטרלי F8 Ia, במרחק של כ-1,800 שנות אור כך שזהו אחד מהכוכבים הרחוקים ביותר שנראה מכדור הארץ ככוכב בהיר במיוחד.
בהירותו הגדולה על אף המרחק הגדול נובעת מכך שהכוכב מאיר בעוצמה של פי 50,000 מעוצמת ההארה של השמש.
רדיוס הכוכב הוא בערך פי 200 מרדיוס השמש, כלומר קרוב לרדיוס המסלול של כדור הארץ, ומסתו כ-17 מסות שמש.
טמפרטורת פניו היא כ-6,200 קלווין, מעט יותר מטמפרטורת השמש.
וזן נמצא בשלבי התפתחות אחרונים, לאחר ששלב היתוך המימן בליבתו הסתיים ועבר לשכבות חיצוניות יותר.
כתוצאה מכך הכוכב התנפח והפך לעל-ענק בדרכו להפוך לעל-ענק אדום.
בשל מסתו הגדולה צפוי וזן להתפוצץ בסופרנובה.
וזלין הוא שם המותג הפופולרי של חברת יוניליוור לחומר ג'ל פטרוליום (Petroleum jelly) או פרפין רך.
השימוש העיקרי בווזלין הוא כמשחה לטיפול והרגעה של גירוי בעור שאינה דורשת מרשם רופא.
הווזלין התגלה לראשונה בצורתו הגולמית כ"שעווה שחורה" בשנת 1859 בידי פועלים של מתקני קידוחי הנפט הראשונים, והוא שימש אותם לטיפול בחתכים וכוויות שסבלו מהם כתוצאה מעבודתם.
הכימאי רוברט צ'יזברו שעד לאותו הזמן עסק בהפקת שמן מלווייתנים, זיהה את המגמה העתידית ולפיה הנפט יתפוס את הבכורה בתחום עיסוקו, והחל לחקור את הפוטנציאל המסחרי של החומר החדש.
צ'יזברו גילה כי מזיקוק של החומר הגולמי השחור והשמנוני ניתן ליצור ג'ל בהיר בעל אותן תכונות של הקלה על גירוי בעור, ובשנת 1872 רשם אותו כפטנט.
מפעל הייצור הראשון למשחה נפתח ב-1870 ונבחר לו שם המותג "וזלין".
על מנת למכור את המוצר החדש שפיתח, החל צ'יזברו בתצוגות רחוב בניו יורק בהן יצר כוויות על עורו ולאחר מכן מרח אותן ב"משחת הפלאים", כפי שכינה אותה.
וזלין מורכב מתערובת דליקה של פחמימנים במרקם מוצק-חלקי (ג'ל) בעלי שרשרת פחמימנים הגבוהה בדרך כלל מ-25 אטומי פחמן.
החומר שקוף ובעל גוון שנע בין לבן לצהוב בהיר, חסר טעם וריח והכל בהתאם למידת הזיקוק של חומר הגלם.
נקודת ההתכה של החומר היא כ-75 מעלות צלזיוס, הוא אינו מתחמצן במגע עם האוויר ואינו פעיל מבחינה כימית.
החומר אינו מסיס במים אך ניתן להמיסו בעזרת ממסים אורגניים.
השימוש בג'ל פטרולאום נעשה לצורך הקלה על גירוי חיצוני בעור כגון כוויות; אך למעשה אין לו כל תכונות רפואיות או השפעה ישירה על תהליך ההחלמה והוא כלל אינו נספג בעור.
ההשפעה החיובית של מריחת הווזלין על פגע בעור נובעת מן האיטום שהוא יוצר על פני העור ובכך מונע יצירת מגע עם חיידקים ויצירת זיהום, ושומר על גמישות העור הפגוע.
יכול לעזור במקרים קלים של דלקת זווית הפה.
תכונותיו של הווזלין מאפשרות להשתמש בו גם לצרכים קוסמטיים של הגנת העור ושמירת גמישותו במקרים כגון שפתיים יבשות וסדוקות, פטרת הציפורניים, וכדי להסיר איפור.
ספורטאים הפועלים בתחרויות סיבולת ארוכות כגון משחים ארוכים או תחרויות מרתון של ריצה ואופניים, נוהגים למרוח וזלין לפני התחרות במקומות החיכוך של העור עם בגדי הספורט כאמצעי הגנה משפשוף וצריבה.
שימוש נוסף של החומר נמצא בהגנה על רהיטים מעץ ומעור ואף על חלקי מתכת ופלסטיק של מכוניות.
עם התפשטות השימוש בווזלין כ"משחת פלא", הופצו גם אזהרות לשימוש לא מומלץ או מסוכן בחומר.
כך למשל לא מומלץ למרוח ווזלין על כוויות טריות כיוון שתכונותיו של החומר כולאות את החום בתוך העור ומקשות על ההחלמה.
גם ביובש או גודש באף החומר עלול לחדור לדרכי הנשימה ולהוביל לדלקת ריאות מחשיפה לשמן (Lipid pneumonia).
השימוש בווזלין בעת קיום יחסי מין תוך שימוש בקונדום העשוי לטקס אינו מומלץ מכיוון שהוא עשוי לגרום לקונדום להיקרע.
וזאן נקראת גם וואזן או אוזהן, היא עיר בצפון מערב מרוקו ממוקמת מצפון לעיר פאס, בקצה הדרומי של הרי הריף.
היהודים שגרו בווזאן היו בעלי אוריינטציה ספרדית, בהשפעת הקרבה לספרד והמסחר עימה.
יהודי העיר התפרנסו מרוכלות ומסחר, והיו מביאים את הסחורות מטנג'יר שהיא עיר המסחר המשמעותית באזור.