tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מקס פלייסיג Fleissig; 10 בנובמבר 1845 – אחרי 1913), שחמטאי יהודי-הונגרי-אוסטרי.
פלייסיג חלק מקום 7-8 בתחרות וינה 1873 (ניצחו: וילהלם שטייניץ וג'וזף הנרי בלקברן ).
הנה ניצחונו על אדולף שוורץ
, על ג'וזף הנרי בלקברן
פלייסיג צבר 5.5/12 בתחרות וינה 1875 (ניצח: פיליפ מייטנר) וחלק מקום 4-7 בתחרות וינה 1882 (ניצח: וינסנז חרובי).
בשנת 1913 התמודד עם עמנואל לסקר במשחק סימולטני וניצח.
גם בגיל 68 הווה יריב מסוכן.
שמו ניתן לגמביט פלייסיג בהגנה הסיציליאנית (1. ה4 ג5 2. ד4 ג:ד4 3. ג3).
פלייסיג היה אחיו הבכור של ברנהרד פלייסיג.
מקס פֵלְטְהַאוּס (בהולנדית: Max Velthuijs; האג, 22 במאי 1923 – 25 בינואר 2005), היה סופר ילדים ומאייר הולנדי.
פלטהאוס למד עיצוב גרפי באקדמיה לאומנויות יפות בארנהם, והועסק זמן ממושך בתחום הפרסום.
בשנת 1962 החל לאייר ספרי ילדים.
עבודתו המוקדמת זיכתה אותו פעמיים בפרס הספרותי "מכחול הזהב", (בהולנדית: Het Gouden Penseel), המוענק מדי שנה לספר הילדים המצטיין באיוריו.
הפרס הראשון הוענק לו בשנת 1977 עבור איוריו לספר "המפלצת החביבה והשודדים" (Het goedige monster en de rovers), ואיוריו לספר "אישון מוצא אושר" (Klein mannetje vindt het geluk) הקנו לו את הפרס בשנת 1986.
מקס פלטהאוס קנה את עולמו, הן במולדתו הולנד, והן מחוצה לה עם ספריו על "צפרדע" (Kikker).
ספרו הראשון על הדמות, "צפרדע מאוהב" (Kikker is verliefd), ראה אור בשנת 1989 ותורגם לשפות רבות.
לאחר מכן פרסם ספרים רבים נוספים על הרפתקאותיהם של צפרדע וחבריו.
אחדים מספרים אלה זיכו את פלטהאוס בפרסים ספרותיים נוספים.
בשנת 2004 הוענק לו פרס אנדרסן לספרות ילדים.
בשנת 2002 העלה תיאטרון הילדים ההולנדי טֶרָה (Theater Terra) מחזמר בכיכובו של צפרדע, ובשנת 2003 הפיק במאי הסרטים ההולנדי ארנו קרננבורך (Arno Kranenborg) את הסרט התיעודי "מקס פלטהאוס, נכון שהחיים יפים?" (Max Velthuijs, Is het leven niet prachtig?).
הסרט ליווה את פלטהאוס בתהליך התהוותו של ספרו האחרון "צפרדע עצוב" (Kikker is bedroefd).
צפרדע הוא צפרדע (מאנגלית: חנה לבנת), הוצאת מחברות לספרות, 2000.
צפרדע הוא גיבור (מאנגלית: חנה לבנת), הוצאת מחברות לספרות, 2000.
צפרדע ביום מיוחד מאוד (מאנגלית: חנה לבנת), הוצאת מחברות לספרות, 2000.
צפרדע פוחד (מאנגלית: חנה לבנת), הוצאת מחברות לספרות, 2000.
מקס קריצמן (1914 – 23 ביולי 2003) היה עורך-דין, ייצג את חברי האצ"ל ברבים מהמשפטים בתקופת המנדט.
קריצמן נולד בארצות הברית, עלה לארץ בשנת 1921, התחנך בבית הספר תחכמוני בתל- אביב והצטרף לתנועת הנוער בית"ר.
אחד המורים שהשפיעו על קריצמן במיוחד היה מרדכי רזיאל, אביו של דוד רזיאל, שרבים מחברי האצ"ל דיברו עליו בהערצה.
מורה נוסף שהשפיע עליו היה משה זילברג, לימים שופט בבית המשפט העליון.
בלימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים, התוודע לפרופ' יוסף קלאוזנר שהיה מקור השראה לתנועות הימין הציוני.
את השכלתו המשפטית רכש קריצמן בבריטניה, קיבל תואר אקדמי והוסמך כבאריסטר.
עם חזרתו לארץ הצטרף קריצמן למשרדו של מקס זליגמן מאחר שביקש להתמחות בפלילים, וזליגמן נחשב עורך דין בולט בתחום.
הבריטים זיהו את קריצמן כמקורב לאצ"ל, כפי שמופיע ברשימות המעצר שבאו בעקבות הלשנתו של יעקב חילביץ.
אמנם קריצמן לא הופיע כחבר האצ"ל ברשימת ההלשנה של חילביץ, אולם רשימת המעצר כללה לא רק את השמות שמסר חילביץ אלא גם שמות נוספים שהבריטים ראו בהם בעלי קשר לארגון.
מלבד מעצר זה במרץ 1944 לזמן קצר, נעצר בשנית בנובמבר 1944 בגל המעצרים שאחרי רצח הלורד מוין למשך כשישה חודשים, ובשלישית נעצר באוגוסט 1947 למשך כשלושה חודשים.
כמו זליגמן, גם קריצמן עשה את עבודתו זו לייצוג חברי האצ"ל בהתנדבות, ואף סייע בהעברת מידע מבין כותלי הכלא אל מפקדת הארגון.
קריצמן היה שותף לייצוג חברי הארגון בעוד משפטים רבים.
בשנת 1972 ייצג קריצמן את קוזו אוקמוטו, המחבל היפני שהיה שותף לטבח בנמל התעופה בלוד ב-30 במאי 1972 וטען שאינו שפוי.
מקס ראבה הוא שם הבמה של מתיאס אוטו (Matthias Otto), זמר גרמני המתמחה בביצוע שירים מתקופת רפובליקת ויימאר בגרמניה (שנות ה-20 ושנות ה-30 של המאה ה-20) כגון מוזיקת קברט, סטנדרטי ג'אז ושירים מסרטי קולנוע אמריקנים מאותה תקופה.
נולד בעיר לינן (Lünen) שבנורדריין-וסטפאליה.
למד באוניברסיטה לאמנויות בברלין והוכשר כזמר בריטון באופרה.
לאחר שנחשף לסרט תיעודי בטלוויזיה שעורר עניין מחודש במוזיקה של הקומדיאן הרמוניסטס (אנסמבל קולי גרמני שפעל בשנים 1928-1934) החל לגלות עניין בסוג מוזיקלי זה.
בשנת 1985 יצר יחד עם ארבעה מעמיתיו ללימודים את ההרכב "Palast Orchester".
ראבה מצא תקליטים ישנים בשוקי פשפשים וניסה לשחזר עם ההרכב את הסאונד והעיבוד המוזיקלי שלהם.
הרכב הלהקה השתנה והתרחב עם השנים, אך הוא כלל תמיד רק גברים ואישה אחת - נגנית כינור ואת ראבה כסולן ומנצח.
רוב הביצועים לשירי הקברט הישנים מבוצעים מתוך מבט אירוני.
בנוסף לביצוע גרסאות כיסוי לשירים ישנים, כותב ראבה גם עיבודים בנוסח שנות ה-20 ללהיטים מודרניים כגון שירים של בריטני ספירס, טום ג'ונס ועוד.
ראבה מופיע גם כזמר בסרטים בהם נדרש ביצוע שירים גרמניים מהתקופה כגון ב"מלאך הכחול" עם אוטה למפר ב"דודתו של צ'רלי" ובסרטו של ורנר הרצוג "בלתי מנוצחים" וכן בקולו בפסקולים.
ב-1999 כיכב בגרסת אופרה בגרוש לצד הזמרת נינה האגן.
בשנת 2005 הופיע לראשונה עם ה-"Palast Orchester" בקרנגי הול בניו יורק.
סיבוב ההופעות של הלהקה באותו אולם ב-2007 הוקלט וראה אור כתקליט Heute Nacht oder nie - Live In New York.
בשנת 2010 הופיע בישראל, מסע ההופעות שערך בישראל הוקלט וראה אור כסרט תיעודי.
ראבה נוהג לציין כי 90% מהשירים הישנים אותם הוא מבצע הולחנו על ידי מלחינים יהודים.
מקס פליישר היה אנימטור, ממציא, מפיק סרטים ובמאי יהודי אמריקאי, אשר היה חלוץ בפיתוחים סרטים מצוירים ועמד בראש "אולפני פליישר".
בסרטיו הופיעו דמויות מונפשות מפורסמות, כגון: בטי בופ ופופאי המלח, ויחד עם זה היה אחראי לכמה פיתוחים טכנולוגיים בתחום, כולל הרוטוסקופ.
נולד בשם מאייר פליישר (Majer Fleischer) למשפחה יהודית בקרקוב, אוסטרו-הונגריה (כיום בפולין).
הוא היה הילד השני מתוך שישה ילדים שהיו לחייט אהרון "ויליאם" פליישר.
משפחתו היגרה לארצות הברית ב-1887 והתמקמה בעיר ניו יורק, שם למד בבית ספר ציבורי.
את רוב שנותיו המעצבות העביר בשכונה ענייה בשם בראונסוויל, אשר ממוקמת ברובע ברוקלין בעיר, שם השתתף בלימודי ערב בתיכון, לפני שהחל לקבל הכשרה באומנות מסחרית במכללה הפרטית קופר יוניון.
עוד כשהיה נער, החל לעבוד כשליח בעיתון The Brooklyn Daily Eagle, ומאוחר יותר כקָרִיקָטוּרִיסט.
הוא נישא לאתל גולד ב-25 בדצמבר 1905. זמן קצר לאחר מכן הוא קיבל עבודה כמאייר לחברת קטלוגים בבוסטון.
ב-1912 הוא חזר לניו יורק כעורך האומנותי של המגזין מדע פופולרי, כמו כן כתב מספר ספרים.
פליישר המציא רעיון במטרה לפשט את התהליך של תנועות מונפשות.
הפטנט על הרוטוסקופ אושר ב-1915, אך כבר ב-1914 הוא ואחיו דייוויד פליישר יצרו את הסרט המונפש הראשון באמצעות שימוש במערכת.
פליישר הפיק סרטים עבור אולפני בריי עד 1921, באותה שנה הוא ואחיו דייוויד ולו הקימו את אולפני פליישר (Fleischer Studios).
בתחילה נקראו "מתוך סרטי אינקוול" (Out of the Inkwell Films) ויצרו אנימציה והנפשות קצרות.
האחים פליישר חברו גם ללי דה פורסט, אדווין מיילס והוגו ריזנפלד במטרה ליצור את Red Seal Pictures Corporation שהיו ברשותו 36 בתי קולנוע בחוף המזרחי.
פליישר המציא את הטכניקה "עקבו אחר הכדור המקפץ" לשירי שירה בציבור המונפשים שהחלו במאי 1924 עד תחילת 1927, רק כמה חודשים לפני תחילת עידן הקול.
בתחילת עידן הקול בסרטים, פליישר הפיק הרבה סרטי הנפשה מתקדמים טכנולוגית.
לכמה מסרטיו המצוירים היה פסקול של זמרי ג'אז מובילים באותה התקופה: קאב קאלוויי, לואי ארמסטרונג ודון רדמן.
ב-1928, כשאולפני הסרטים ביצעו את המעבר לקול, פליישר החיה מחדש את סדרת השירה בציבור המונפשת שלו באמצעות סרטי פרמאונט.
מתוך סרטי אינקוול בע"מ, אורגן מחדש בינואר 1929 לאולפני פליישר.
באוגוסט 1929 הופקו סרטוני סדרה "טלקארטון", שנה לאחר מכן בימבו הפך לכוכב הסדרה.
באוגוסט 1930, חברתו של בימבו בשם דייזי דישס עשתה את הופעת הבכורה של בסדרה, והפכה במהירות לכוכבת הגדולה של פליישר.
בשלב מאוחר יותר שמה יוחלף לבטי בופ.
באוגוסט 1932 הוחלף שם הסדרה מטלקארטון לבטי בופ קארטון.
בשלב הזה הפכה בטי ל"מלכת ההנפשה".
פליישר הפך לאחד משני מפיקי האנימציות המובילים, לצד וולט דיסני.
הדמויות המצוירות של פליישר היו שונות מאוד מאלה של דיסני, גם בתפיסה וגם בביצוע.
גישתו של פליישר הייתה מתוחכמת, בדגש על סוריאליזם, הומור שחור, אלמנטים פסיכולוגיים למבוגרים ומיניות.
הרקע היה מחוספס, יותר עירוני, לעיתים מלוכלכך, לרוב בדירת שיכון עם סדקים וריהוט מרופט.
גם פסקול הג'אז שיקף כך.
אך למרות ההצלחה של בטי בופ, אולפני פליישר לא היו קרובים להצלחה הבינלאומית העצומה של מיקי מאוס.
פליישר היה הכי קרוב להצלחה בהיקף של מיקי מאוס, באמצעות העסקה להבטחת הזכויות שלו ברצועת הקומיקס של פופאי.
פופאי החל כדמות משנית בשנת 1929 בעיתון וערך את הופעת הבכורה הקולנועית שלו ביולי 1933, כאשר הוצג בסרט קצר של בטי בופ בואו אתה ואותו נלחם.
פופאי הפך ללהיט מידי והמשיך להיות מופק עד 1957.
אולפני פליישר קיימו פעילות גדולה בניו יורק תחת חסותם של אולפני פרמאונט.
אך בתמורה לכספים שקיבל מהם, פליישר היה נתון לרחמים של הנהלת פרמאונט.
במהלך השפל הגדול, פרמאונט שינו את שם וביצעו ארגון מחדש ארבע פעמים בעקבות פשיטות רגל.
הארגונים מחדש השפיעו על תקציב הפיתוח של פליישר והציבו בפניו אתגרים.
כאשר שיטת הטכניקולור הפכה לזמינה, פרמאונט הטילו וטו על שימוש בשיטה, מחשש להוצאות שישפיעו על המאזן התקציבי, ובכך העניקו לדיסני בלעדיות על השיטה למשך ארבע שנים.
שנתיים לאחר מכן, פרמאונט אישרו לפליישר לבצע הפקות בצבע.
ב-1934 הפיק פליישר סדרה בצבע כמענה לדיסני.
בשנת 1934 הפופולריות של בטי בופ נפגעה באופן בלתי הפיך, כתוצאה מקוד הייז.
המיניות הגלויה שלה רוסנה, והלבוש החושפני שלה הוחלף בחצאית ארוכה.
בעוד ההפקה הפכה מעודנת יותר עם סיפורים יותר מובנים, רמת התוכן הייתה ילדותית יותר, והושפעה רבות מהמטה של פרמאונט, במטרה לכוון את הסרטים למשפחות.
בטי הפכה לאשת קריירה לא נשואה, "אזרחית טובה" במקום אוהבת הג'אז חסרת הדאגות שהייתה בעבר.
ב-1937 הפקת הסרטים באולפני פליישר נפגעה בעקבות שביתה בת חמישה חודשים, כתוצאה מכך לא הוקרנו סרטיו של פליישר בקולנוע במשך השנה, בלחץ אולפני סרטי פרמאונט נאלץ פליישר להתפשר.
במרץ 1938 עברו האולפנים מניו יורק למיאמי, הסיבות לכך היו רבות, החל מהימנעות ממהלכי איגוד עובדים נוספים ועד מקום גדול יותר להפקות עתידיות.
בצירוף מקרים עם המעבר, היחסים בין האחים מקס ודייוויד התדרדרו.
כאשר דייוויד היה בפרמאונט, הוא התבקש לשלב את דמות הקומיקס והרדיו הפופולרית סופרמן, בסדרה מונפשת.
למרות התקציב הגבוה שהושקע, פי שלושה מסדרות פופאי, סופרמן הפך לדמות המונפשת המוצלחת ביותר בתקופה המאוחרת יותר של האולפנים.
בעקבות ההצלחה פליישר רצה להפיק סרט באורך מלא והפיצו בחג המולד של 1939. במטרה לממן את הפעילות ולקבל הלוואה, ניהל פליישר משא ומתן עם פרמאונט שבסופו מושכנו נכסי אולפני פליישר לתקופה של 10 שנים.
בעוד ש"מסעות גוליבר" ב-1939 היה הצלחה מתונה בקופות, הוא לא הצליח להחזיר את כל ההשקעה מכיוון שהייתה חריגה של 500,000 דולר בתקציב בעקבות המעבר של האולפנים למיאמי, הכשרת עובדים חדשים והוצאות תחבורה.
באותו הזמן, היה ידוע גם על המלחמה המסלימה באירופה, שלושה חודשים לפני שפרמאונט הפסיקו את הפצת הסרטים בארצות זרות.
בנוסף, חזרתו של פופאי באותו הזמן גם לא נלקחה בחשבון כראוי.
הגורמים האלה תרמו למצב הכלכלי המדרדר של אולפני פליישר.
המכה האחרונה הייתה שחרור חסל מזל של סרט ב-1941, יומיים לפני המתקפה על פרל הארבור.
במאי 1941, פרמאונט השתלטו על אולפני פליישר.
מקס נשאר אחראי, אך הסכסוך הארוך עם אחיו דייוויד החמיר את המצב.
מעט אחרי השחרור של הסרט ב-1941, דייוויד עזב לקליפורניה במטרה לעמוד בראש יחידת ההנפשה של סרטי קולומביה, עד אפריל 1942, חודש אחד בלבד לפני חידוש החוזה של פליישר.
המעבר של דייוויד היווה הפרת חוזה מכיוון שעבר אצל המתחרים בעוד היה לו חוזה בפרמאונט.
הפרה זו, ביחד עם חוב גדול לפרמאונט, נתנה את הזכות לאולפן הגדול יותר לשלוט בקטן, ובכך לדחוק את מקס החוצה.
פרמאונט הביאה הנהלה חדשה, ביניהם חתנו של מקס.
ב-25 במאי 1942 הוחלף השם לאולפני פיימוס והועבר חזרה לניו יורק.
למרות האכזבה מביצועי הסרטים, סדרת סופרמן הצליחה היטב.
תשעה פרקים חדשים הופקו על ידי אולפני פליישר, כאשר שמונה מהם הופקו לאחר הארגון מחדש תחת השם של אולפני פיימוס.
כיום הדמות המונפשת של סופרמן נחשבת לשיא הצלחתו של מקס פליישר.
מקס רואו היה מנהל החברה היהודית ליישוב ארץ ישראל (פיק"א) ונשיאה הראשון של האוניברסיטה הפתוחה.
מקס רואו נולד בלייפציג שבגרמניה בשנת 1912. הוא רכש השכלה משפטית באנגליה, והחל להופיע בבית-המשפט בלונדון ב-1937. במלחמת העולם השנייה, שירת במשך ארבע שנים בחיל המודיעין הבריטי בדרגת רב-סרן, ועם תום המלחמה שב לפרקטיקה המשפטית שלו.
בשנת 1948 עלה רואו לישראל, הצטרף לקרן רוטשילד וכיהן בתפקיד מנהל "החברה היהודית ליישוב ארץ ישראל" (פיק"א).
ב-1966 נתמנה למנכ"ל קרן רוטשילד ושימש בתפקיד עד 1982. בשנת 1976 התמנה לנשיא האוניברסיטה הפתוחה, ושימש בתפקיד זה שנה אחת.
רואו נפטר ב-1985 ונקבר בבית הקברות חוף הכרמל.
רואו ראה חשיבות בקידומה של מערכת החינוך, וכחלק מן התשתיות הנדרשות לקידומה של המערכת יזם את הקמתם של האוניברסיטה הפתוחה, הטלוויזיה החינוכית והמרכז לטכנולוגיה חינוכית (מט"ח).
שלוש היוזמות הללו התאפיינו בשימוש מתקדם בטכנולוגיה ככלי לעבודה החינוכית, ושיקפו את דרכו של רואו בהנגשת חוכמה ודעת לציבור.
מפעלו האחרון של רואו טרם מותו היה "בית הספר לטכנולוגיה" של האוניברסיטה הפתוחה.
על תרומותיו הרבות בתחום החינוך, העניקה לו האוניברסיטה העברית בירושלים תואר דוקטור כבוד לפילוסופיה בשנת 1982.
את מחשבותיו אודות הדרכים לקדם את מערכת החינוך פרסם מקס רואו במסמך ששמו "ממערכת בתי-ספר למערכת למידה בישראל".
המסמך מציג את הצעדים הנדרשים להובלת מערכת למידה חדשנית, המבוססת על למידה יחידנית ועושה שימוש נרחב בטכנולוגיה מודרנית מתוך רצון ליצור שוויון הזדמנויות.
פרס רוטשילד ע"ש מקס רואו
בשנת 1987 החלה יד הנדיב להעניק את פרס רוטשילד לחינוך ע"ש מקס רואו לאנשי חינוך הפועלים מתוך הצטיינות, יוזמה וחדשנות במערכת החינוך בארץ.
ועדת הבחירה של הפרס כוללת נציגים של משרד החינוך, אקדמאים בתחום החינוך ואנשי ציבור.
מקס (מקסימיליאן) צווייג היה מחזאי יהודי ממוצא אוסטרי שחי רוב חייו בארץ ישראל.
צווייג נולד למשפחה משכילה, יהודית ציונית חילונית, בפרוסטיוב שבחבל מוראביה שהייתה תחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בן דודו המוכר יותר היה שטפן צווייג.
לאחר סיום לימודיו בגימנסיה למד משפטים וקיבל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת פראג.
לאחר מכן חי כסופר עצמאי בווינה ובברלין וכתב מחזות רבים שחלקם זכו להצלחה בתיאטראות בארצות הדוברות גרמנית, המחזה הראשון שלו שהוצג על במה מקצועית היה Ragen ב-1924. ידידיו היו לודוויג ויטגנשטיין ומכס ברוד.
עם עליית הנאצים לשלטון, החליט לעזוב לפראג ומשם בהזמנת הבימה הגיע ב-1938 לארץ ישראל, כאשר הסתיימה העסקתו ב"הבימה", כיבוש צ'כוסלובקיה על ידי הנאצים לא אפשר לו לחזור לפראג, לכן השתקע צוויג בתל אביב והתפרנס מערבי קריאה אליהם הגיעה אוכלוסיית הייקים ומתמלוגים שקיבל על יצירותיו.
הבימה תרגמה והעלתה כמה ממחזותיו התנ"כיים וכן את המחזה "האנוסים", לאחר מכן כתב מחזה המבוסס באופן חופשי על מאורעות תל חי.
בהגיעו לישראל התיידד עם פאול אנגלמן והם אף תקופת מה גרו כשותפים בדירה בתל אביב.
למרות שחי בישראל למעלה מ-50 שנה ושלט בעברית ברמה סבירה, לא כתב צווייג בעברית אלא בגרמנית בלבד וחש כל חייו כאילו הוא בגלות שלא מרצון.
לאחר מותה של אשתו הראשונה מרגרט, התחתן עם נגנית הנבל השווייצרית וילהלמינה ביכרר-צוייג (Wilhelmine Bucherer) שהתאהבה בו מקריאת מחזותיו ובאה אליו לישראל.
בשנות ה-70 קיבלה וילהלמינה עבודה כנבלנית בתזמורת ירושלים רשות השידור, ובני הזוג עברו לירושלים.
נפטר בירושלים בגיל 99, ונקבר בהר המנוחות.
ארכיונו האישי נמצא במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית
"האנוסים" - האנוס הצעיר בן המאה ה-15, דון כריסטובל (בהצגה המקורית בגילומו של השחקן שמעון פינקל, בתרגום אביגדור המאירי ובבימויו של צבי פרידלנד) הוא לוחם ומשורר אשר בז ליהודים אבל שומר שבת.
כאשר הוא מגלה מה עוללה האינקוויזיציה הספרדית הוא מחליט לחזור ליהדות.
"קבוצת דוידיה" (Kampf um Davidia) - מחזה המבוסס על מאורעות תל-חי.
צווייג הכניס בפי הרופא את השקפת עולמו הליברלית שהייה שונה מהאתוס המקובל, ולכן הבימה לא העלו את המחזה.
הוא עלה רק במסגרות חובבניות, וכן מחוץ לישראל.
"ירמיהו" - מבוסס על הדמות התנ"כית, הועלה בתיאטרון "אהל" בתרגום אביגדור המאירי ובבימויו של משה הלוי
"שאול" - עלה ב"הבימה" ב-1949 בתרגומו של יעקב הורוביץ
מחזות שלא תורגמו לעברית: ראגן, הטיסה של טולסטוי, המזכיר הראשי, תהום, ההתעוררות של פיאה קאמרון, ההחלטה של לורנצו מורנו, פרנציסקוס, המרד של הלב
"זיכרונות חיים" - ספר אוטוביוגרפי בשני כרכים
גנרל מקס פפר היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על דיוויזיה ועל קורפוס במלחמת העולם השנייה.
פפר נולד ב-12 ביוני 1883 בגלדרן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1902 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-22 (ווסטפאליה ה-2), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה, וב-24 בדצמבר 1918 הועלה לדרגת האופטמן.
על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר פפר ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בפברואר 1927 הועלה פפר לדרגת מיור, ומונה לקצין מטה בגדוד ה-2 של רגימנט הארטילריה ה-6 (הפרוסי).
ב-1 באוקטובר 1928 הועבר לאחר מכן למשרד המלחמה, וב-1 באפריל 1931 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-1 בספטמבר 1931 מונה למפקד הגדוד ה-2 של רגימנט הארטילריה ה-6 (הפרוסי), וב-1 באוקטובר 1933 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-16, וב-1 באוקטובר 1936 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-6 באוקטובר 1936 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-26, וב-12 באוקטובר 1937 מונה למפקד אגד הארטילריה ה-20. ב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד פיקוד הארטילריה ה-5, ב-1 באוגוסט 1939 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-26 באוגוסט 1939 מונה למפקד אגד הארטילריה ה-44.
על פעולותיו בקרבות קיבל פפר ב-4 בדצמבר 1941 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
במהלך מתקפת הקיץ הגרמנית בשנת 1942, לחם פפר עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-51, ולאחר מכן כחלק מקורפוס הפאנצר ה-24 במסגרת הארמייה השישית.
בספטמבר הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-4 שהיה חלק מארמיית הפאנצר הרביעית, והחל מדצמבר חלק מהארמייה השישית, ופפר לחם עם הדיוויזיה בקרב סטלינגרד.
ב-17 בינואר 1943 מונה פפר למפקד הקורפוס ה-4, במקום ארווין ינקה שנפצע בקרבות, וב-31 בינואר נכנע פפר יחד עם כל שרידי הכוחות שהיו בכיס הדרומי בסטלינגרד ונלקח לשבי.
פפר מת ב-31 בדצמבר 1955 במהלך שהותו בשבי במחנה וואיקובו, והוא בן 72 שנים.
מקס צונדק (1868–1933) היה רופא יהודי-גרמני, מנתח ופרופסור לכירורגיה ואורולוגיה.
מקס הוא בנם של שמואל וברטה צונדק, דודם של הרופאים הפרופסורים גאורג צונדק, הרמן צונדק וברנרד צונדק.
נולד ב-Wronke(), בפרובינציית פוזן שבגרמניה (כיום במערב פולין).
היה תלמידו של המנתח המפורסם היהודי בברלין, פרופ' ג'יימס ישראל.
צונדק היה מחברם של כמה ספרים ידועים בעולם בנושא של אורולוגיה, ביניהם: "הכירורגיה של השופכנים (אורטרים) (1905).
ב-1913 נתמנה לפרופסור לכירורגיה בברלין ושימש בזמנו כאחד המנתחים המפורסמים בעולם באורולוגיה.
אנציקלופדיה יהודית : מקס צונדק
ד"ר מקס קרמר היה מדען גרמני שעבד עבור תאגיד הפלדה והחימוש הגרמני Ruhrstahl AG.
הוא היה אחראי על תכנון ובניית פצצת ה-Fritz X ועל תכנון טיל ה-X-4 (בשנים 1943–1945) ונגזרתו ה-X-7 (לשימוש נגד טנקים).
מקס אוטו קרמר נולד בקלן, גרמניה.
הוא קיבל תואר בהנדסת אלקטרוניקה ב-1926, וקיבל דוקטורט באווירונאוטיקה ב-1931. כבר בשנות ה-30 המאוחרות, הוא היה אוטוריטה מובילה בתחום האווירודינמיקה, ועבד במכון הגרמני לאווירונאוטיקה בברלין.
נזקפים לזכותו פטנטים רבים בנוגע למטוסים ולתעופה, למשל ההצגה של מדפים לנחיתה (landing flaps).
ההתמחות שלו הייתה במידול זרימות אוויר מורכבות, במיוחד אלו הקשורות לדינמיקה של זרימה למינרית.
לקרמר היה מגוון רחב של תחומי עניין ועבודתו שילבה אוטומובילים, פצצות דואות, טילים אקוסטיים, וציפויים תת-מימיים.
הוא ידוע במיוחד בשל הפיתוח של פצצת ה-Fritz X, פצצה דואה נשלטת מרחוק אשר צלילתה ניתנת להתאמה.
בפצצה זו נעשה שימוש מספר פעמים ב-1943 ו-1944, והשיגה מספר הצלחות לפני שהעליונות האווירית ואמצעי הלוחמה האלקטרונית של בעלות הברית הפכו אותה ללא אפקטיבית.
קרמר המשיך לפתח את התכנון הבסיסי של פצצת ה-X-1 (ה-Fritz X ) במהלך המלחמה.
כיוון אחד של מחקר היה להגביר את היכולת של הנשק הזה לחדור את השריון הכבד של ספינות מערכה כגון הבריטית המלך ג'ורג' החמישי והאמריקנית צפון קרוליינה.
הוריאנטים X-2 ו-X-3 השיגו זאת באמצעות השגת מהירויות צלילה גבוהות יותר בתחום העבר קולי מבלי לאבד יציבות כיוונית.
תוכנית הפיתוח השאפתנית ביותר של קרמר במהלך המלחמה הייתה פרויקט טילי ה-X-4 וה-X-7. בשניהם לא נעשה שימוש מבצעי במהלך המלחמה, אך העיצוב, המבנה והעקרונות שבבסיסם התניעו מחקר רב על פיתוח טילי אוויר אוויר וטילים נגד טנקים בשנים הראשונות שלאחר המלחמה.
מקסימיליאן "מקס" קרוזה הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת החלוץ.
לקרוזה 14 הופעות וארבעה שערים בנבחרת גרמניה.
כישרונו של קרוזה כשחקן נוער במועדון פיר-אונד מרשלנדה התגלה על ידי הסקאוטים של ורדר ברמן, והוא חתם בקבוצה בשנת 2006, כאשר היה בן 18. כעבור שנה החל לשחק בקבוצת המילואים, שם נשאר עד לשנת 2009, ונכלל גם בסגל הקבוצה הבוגרת, ולא הצליח להיטמע בה.
בשנת 2009 עבר קרוזה לפ.צ.
קרוזה נשאר בסנט פאולי עד לעונת 2011/12. בעונה זו קרוזה הבקיע 13 שערים, והקבוצה סיימה במקום הרביעי, ולא הצליחה להתברג לפלייאוף העלייה לבונדסליגה בגין הפרש שערים נחות משל פורטונה דיסלדורף.
בסך הכל קרוזה הבקיע 22 שערים ב-96 הופעות במדי סנט פאולי, ובקיץ 2012 עבר לפרייבורג מליגת הבונדסליגה.
בעונת 2012/13 שיחק קרוזה בפרייבורג, אותה הוביל אל המקום החמישי המפתיע בבונדסליגה.
את הבכורה ערך במשחק הגביע הגרמני מול ויקטוריה המבורג, שהסתיים בניצחון של פרייבורג בתוצאה 1–2, כשקרוזה מבשל את שער הניצחון לסבסטיאן פרייש.
את הבכורה בליגה ערך במשחק נגד מיינץ 05 באוגוסט 2012, במשחק שהסתיים בתיקו 1-1, בו הבקיע קרוזה את השער של פרייבורג.
סך הכל קרוזה הבקיע 11 שערי ליגה בעונה אחת עבור פרייבורג, והקנה לה מקום במפעל הליגה האירופית בעונת 2013/14. הצלחתו בקבוצה גררה התעניינות ממועדונים גדולים, ובקיץ 2013 עזב את פרייבורג לאחר עונה אחת בלבד, וחתם בבורוסיה מנשנגלדבך על חוזה לארבע עונות.
את הופעת הבכורה בבורוסיה מנשנגלדבך ערך קרוזה באוגוסט 2013, בהפסד המפתיע לדארמשטאט 98, ששיחקה אז בליגה השלישית, בסיבוב הראשון של הגביע הגרמני.
בקיץ 2015 חתם קרוזה בוולפסבורג תמורת 12 מיליון אירו, בצוותא עם יוליאן דראקסלר שהגיע משאלקה 04, במטרה לחזק את ההתקפה של הקבוצה הכוללת את באס דוסט, אנדרה שורלה וניקולאס בנדטנר, וליצור קבוצה חזקה שתוכל להתחרות כראוי בבאיירן מינכן על התארים המקומיים.
את הופעת הבכורה בקבוצה ערך קרוזה במשחק הסופר קאפ הגרמני מול באיירן מינכן, כאשר נכנס בדקה ה-70 כמחליפו של באס דוסט.
משחק זה הסתיים בתיקו 1-1 והגיע לבעיטות הכרעה מהנקודה הלבנה.
קרוזה הבקיע את הבעיטה שלו, והקבוצה זכתה בטורניר הסופרקאפ.
באוגוסט 2015 הבקיע את שערו הראשון בקבוצה, במשחק הגביע הגרמני בו ניצחה וולפסבורג 1–4 את שטוטגרטר קיקרס.
עם זאת, וולפסבורג סיימה עונה מאכזבת על אף הציפיות הרבות.
ב-2 באוגוסט 2016 חזר לאחר שבע שנים לורדר ברמן.
בעונת החזרה שלו לקבוצה, 2016/17, הציג קרוזה מספרי הבקעה יפים, והבקיע מספר שערים חשובים, שסייעו לקבוצה להיחלץ מתחתית.
באפריל 2017 הבקיע קרוזה רביעייה בניצחון 2–4 על אינגולשטאדט 04, כאשר שלושה מהשערים הובקעו לאחר הדקה ה-80, אחרי שורדר ברמן פיגרה בתוצאה 1–2. קרוזה סיים את העונה עם 15 הבקעות, מרביתן במחצית השנייה של העונה.
ב-19 בנובמבר 2017 הבקיע קרוזה שלושער בניצחון 0–4 של ורדר ברמן על הנובר 96, שהיה ניצחון הבכורה של ברמן בעונת 2017/18, במחזור ה-12. קרוזה הבקיע בסך הכל שישה שערים בעונה זו.
לקראת עונת 2018/19 מונה קרוזה כקפטן הקבוצה.
בפברואר 2019 היה קרוזה שותף לעלייתה של ורדר ברמן לרבע גמר הגביע הגרמני לאחר ניצחון על בורוסיה דורטמונד בפנדלים לאחר 3-3 בתום 120 דקות.
קרוזה הבקיע את הפנדל המכריע לטובת ורדר ברמן.
את עונת 2018/19 סיים קרוזה עם 11 שערי ליגה ובמקום השמיני עם ורדר ברמן, אך הצהיר במאי 2019 כי לא יאריך את חוזהו בקבוצה.
ביוני 2019 חתם קרוזה בפנרבחצ'ה מליגת העל הטורקית על חוזה לשלוש שנים.
קרוזה שיחק עונה אחת בפנרבחצ'ה, והבקיע שבעה שערים ב-20 הופעות.
ביוני 2020 הודיע קרוזה כי הוא עוזב את פנרבחצ'ה כי לא קיבל את מלוא השכר שהובטח לו.
באוגוסט 2020 הודיע קרוזה כי הוא חוזר לבונדסליגה וחתם באוניון ברלין.
ב-2 באוקטובר כבש את שער הבכורה בקבוצה בניצחון 0–4 על מיינץ 05. קרוזה הבקיע בעונת הבכורה שלו בקבוצה, 2020/21, 11 שערי ליגה ב-22 הופעות.
אחד מהשערים היה שער חשוב ודרמטי במיוחד - במחזור האחרון של העונה, במשחק מול ר.ב.
לייפציג, הבקיע קרוזה שער בדקה ה-92, שבזכותו ניצחה אוניון ברלין בתוצאה 1–2, ועלתה למקום השישי שהקנה לה כרטיס למפעל הליגה האירופית בעונת 2021/22.
ב-30 בינואר 2022 חזר קרוזה לוולפסבורג וחתם לשנה וחצי.
ב-22 באפריל כבש שלושער במחצית אחת בניצחון 0–5 על מיינץ 05. בנובמבר 2022 שוחרר מהקבוצה
ב-30 ביוני 2023 חתם בפאדרבורן 07 מהבונדסליגה השנייה.
קרוזה ערך חמש הופעות בלבד במדי פאדרבורן, ובנובמבר 2023 הוחלט שהחוזה בין קרוזה ופאדרבורן יסתיים בהסכמה משותפת.
כעבור כחודש, קרוזה הודיע על פרישתו ממשחק פעיל.
קרוזה שיחק בכל נבחרות גרמניה הצעירות.
במאי 2013 ערך את הופעת הבכורה בנבחרת גרמניה הבוגרת, בניצחון 2–4 במשחק ידידות מול נבחרת אקוודור, בו בישל שער ללוקאס פודולסקי.
קרוזה זומן בשנת 2021 לסגל הגרמני לאולימפיאדת טוקיו 2020, ופתח בהרכב הגרמני בשלושת משחקי שלב הבתים, אך נבחרתו הודחה כבר בתום שלב זה.
נוסף על היותו כדורגלן, קרוזה הוא גם שחקן פוקר מקצועי המשתתף בטורנירים בינלאומיים במשחק הטקסס הולדם.
בנובמבר 2022 זכה בצמיד אליפות העולם בפוקר.
מקס קדושין היה רב והוגה דעות קונסרבטיבי.
פרופסור למדרש ולמחשבת ישראל בבית המדרש לרבנים באמריקה (JTS).
נולד במינסק והיגר עם הוריו לסיאטל בהיותו כבן שנתיים.
אביו התפרנס מחנות עבור מחפשי זהב בעת "הבהלה לזהב".
בשנת 1916 קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת ניו יורק וב-1932 הוסמך לרב קהילה ודוקטור על ידי בית המדרש לרבנים באמריקה.
בשנים 1926-1931 שהה בשיקגו עם רבו מרדכי קפלן, ונמנה עם ראשי התנועה הרקונסטרוקטיבית, אך לאחר מכן חזר בו ושב לתנועה הקונסרבטיבית.
בשנים 1931-1942 היה ראש ארגון הלל באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
בשנים 1942-1952 לימד בבית הספר התיכון היהודי של ניו יורק רבתי (Hebrew High School of Greater New York) וכיהן בהנהלת המוסד.
בין תלמידיו נמנים נורמן פודהורץ ויוחנן מופס.
לאחר מכן לימד באקדמיה ללימודים גבוהים ביהדות (Academy for Higher Jewish Learning in New York) ומשנת 1956 כיהן כדיקן המוסד.
ב-1960 התקבל כחבר סגל אקדמי בבית המדרש לרבנים באמריקה, שם היה פרופסור למדרש ולמחשבת ישראל במשך עשרים שנה.
קדושין טבע מספר מושגי מפתח ובהם "value-concepts" ("מושגי ערך").
לדבריו עסקו מדרשי חז"ל באיתור וזיקוק מושגי ערך מתוך המקרא (כגון קידוש השם, יראת שמים וכדומה שהמכנה המשותף לכולם הוא הפשטת הגשמיות כדרך להתרחקות מעבודת אלילים) ויצירת מציאות חיים יהודיים הטבועה במושגי ערך אלה בתודעה ובכל פעולה יומיומית ("ברכה, צדקה ודרך ארץ").
להוכחת טענתו קיבץ קדושין, פירש וניתח מאות מדרשים מכל ספרות חז"ל והראה אלו מושגי ערך עולים מהם וכיצד הם נטווים לתוך החיים היהודיים.
מושג נוסף אותו חידש קדושין הוא "normal mysticism" ("מיסטיציזם נורמלי") הבא להסביר את הנוכחות האלוהית בחיי היומיום היהודיים (בפרט בתפילה) בדמות אהבת האל לכלל העולם, ההשגחתו הפרטית על היחיד ויחסו לעם ישראל.
בשימושו במטבע לשון זו של 'מיסטיקה נורמלית' ביקש קדושין לטעון כי הקיום היהודי הוא קיום של חיי קדושה בכל רגע ורגע, זאת בניגוד לרעיון הפרוטסטנטי לפיו המגע עם הקדושה הוא באירועים מפעימים וחד-פעמיים.
ב-1923 נשא לאשה את אוולין גרפיאל (1900-1987), דוקטור לפסיכולוגיה, אשר לימדה באוניברסיטת שיקגו, אוניברסיטת ויסקונסין ובבית המדרש לרבנים באמריקה.
לזוג נולדו שני ילדים, פנחס (2004-1926), רב קהילה, רב בחיל האוויר האמריקאי במלחמת קוריאה וראש ארגון הלל באוניברסיטאות הרווארד וברנדייס והסוציולוג צ'ארלס קדושין (יליד 1933), ממייסדי תחום המחקר של רשתות חברתיות, איש אוניברסיטת ברנדייס.
The Theology of Seder Eliahu - 1932 - התאולוגיה של סדר אליהו, דיסרטציה לקבלת תואר דוקטור
1938 - Organic Thinking - עבודתו החשובה ביותר, בה גיבש את מושגי המפתח של הגותו וטבע את תוכנית מפעל חייו
1952 - The Rabbinic Mind - ליקוט ופרשנות מדרשים
1964 - Worship and Ethics - עבודה בחקר הקבלה והנכחתה בחיי המעשה היומיומיים לפי שיטתו
מקס פלדר הוא שחקן ומדבב גרמני.
פלדר נולד במינכן, ב-1999 הופיע לראשונה בסרט בהפקה של פצפונת ואנטון המבוססת על ספרו של אריך קסטנר, על תפקיד זה הוא זכה ב-Goldener Spatz, פרס גרמני עבור קולנוע וטלוויזיה לילדים בקטגוריית "השחקן הטוב ביותר".
ב-2002 שיחק בתפקיד הראשי בסדרה "טים טאלר" המבוססת על ספר ילדים גרמני.
ב-2009 שיחק בסרט "Factor 8" על טיסה המותקפת בנגיף מסתורי.
ב-2010 שיחק את הנסיך בסרט גרמני המהווה עיבוד לאגדה המפורסמת סינדרלה של האחים גרים.
ב-2009 ו-2013 התארח בשני פרקים של קומדיית המצבים המורה.
כמדבב הוא לקח חלק בדיבוב הסרט טרזן ב-1999 כטרזן הצעיר, הוא דיבב את השחקן רופרט גרינט כרון ויזלי בדיבוב הגרמני של סדרת סרטי הארי פוטר ובמספר סרטים נוספים, בנוסף הוא דיבב בגרמנית את טיילור לאוטנר בסדרת סרטי דמדומים ובסרטים כגון החטיפה.
מקס צ'רנובילסקי (שם מלא: מקס מרדכי צ'רנובילסקי; 1917 – 16 באפריל 1994) היה משפטן ושופט ישראלי.
בשנת 1949 ייסד את המחלקה למשפטים אזרחים ועמד בראשה בדרגת סגן פרקליט המחוז, כיהן כשופט שלום (1952–1958), שופט מחוזי (1958–1992) בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
נולד בשנת 1917 בקניגסברג (היום: "קלינינגרד"), גרמניה לסופי ויעקב צבי הכהן, אח בכור לברנרד.
בשנת 1936 סיים לימודי תיכון בקניגסברג.
בין השנים 1937–1938 למד בבית המדרש לרבנים בברסלאו.
בשנת 1939 עלה צ'רנובילסקי לארץ ישראל.
בשנת 1947 סיים לימודי תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים והחל להתמחות במשרד עורכי-דין.
בשנת 1948 שירת בצה"ל ובין היתר שירת במטה המשפטי של צה"ל, הופיע כסניגור צבאי וכיהן כאב בית-הדין הצבאי המחוזי בתל אביב.
בשנת 1949 ייסד צ'רנובילסקי את המחלקה למשפטים אזרחים ועמד בראשה בדרגת סגן פרקליט המחוז.
בשנת 1952 מונה צ'רנובילסקי לכהונת שופט בבית משפט השלום ב-תל אביב.
בשנת 1958 מונה לכהונת שופט בבית משפט המחוזי בתל אביב, כיהן בתפקיד במשך 34 שנים.
בנובמבר 1959 צ'רנובלסקי היה חבר בהרכב (עם השופטים מרדכי קנת ויצחק דולב) שהרשיע את המרגל לוי לוי שבמשך 33 שנה מאסרו נותר חסוי.
ב-1 בינואר 1992 פרש לגמלאות.
לאחר פרישתו לגמלאות עבד כעורך דין.
בשנות ה-90 המרכז הישראלי לניהול ערך משפט ציבורי על מינויים פוליטיים בחברות ציבוריות.
בראש הרכב השופטים ישב השופט (בדימוס) מקס צ'רנובילסקי.
ישבו לצידו פרופ' עמוס שפירא ופרופ' דוד קרצמר.
בין עדי התביעה היו ח"כ אברהם שוחט, יצחק ברמן, ואלוף (במיל.) יצחק חופי.
צ'רנובילסקי נפטר ב-16 באפריל 1994. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
על שמו של צ'רנובילסקי: המדרשה לעולים חדשים במסגרת לשכת עורכי הדין בישראל ומשרד הקליטה.
אחיו הוא הפתולוג הפרופ' ברנרד צ'רנובילסקי.
משפחת צ'רנובילסקי התגוררה בצפון תל אביב.
ד"ר מקס קולנשר (27 בספטמבר 1875 - 16 במרץ 1937) היה ממייסדי המפלגה הציונית בגרמניה ואחד מהאידאולוגים הראשיים שלה: התווה ויישם דרך לאומית וקהילתית בפוזן, ברלין וישראל, והקים את "בנק קולנשר לווינברג".
קולנשר נולד בפוזנן (ב) ליוליוס קולנשר, סוחר תבואה.
הוא התחנך בחינוך יהודי מסורתי.
ב-1898 סיים לימודי משפטים באוניברסיטאות ברלין, היידלברג וברסלאו.
הוא אמנם הוסמך לדוקטורט, אך נמנעה ממנו האפשרות להמשיך באקדמיה מאחר שליהודים לא הורשה להמשיך במסלול זה, ולכן עבר לשוק הפרטי.
אחרי קונגרס אוגנדה החל בפעילות ציונית והשתתף בכל הקונגרסים הציונים מאז.
ב-1905 ניסח, יחד עם קרל ירמיאס, רעיונות להקמת מפלגה בהסתדרות הציונית, בדומה לציוני ציון "המזרחית", שתחתור למדינה יהודית-ציונית ברוח הציונות המדינית של הרצל.
הדבר גרם להתנגשות עם "התאחדות ציוני גרמניה" ולכן השעו את הקמת המפלגה.
קולנשר ראה בפעילות קהילה את מוקד העשייה הציונית מחוץ לארץ ישראל, והגשים בפוזן ואחר כך בברלין את קריאתו של הרצל לציונים "לכבוש את הקהילות".
לדעתו על היהודים לקבל שוויון זכויות מלא, אך בכל זאת לא להשתלב באופן כללי באוכלוסייה על מנת לא לאבד את הזהות היהודית.
זאת בניגוד לגישת "היה יהודי בביתך וגרמני בצאתך".
ב-1918 עמד בראש "המועצה הלאומית של יהודי פוזנן" וכשליחה כנציג הקהילה היהודית בממשלה העצמאית של פוזנן.
היה בכך מעין תקדים של הכרה ביהודים כלאום.
פוזנן של אותם ימים הייתה מוקד לוויכוח היכן יעבור הגבול בין גרמניה לפולין וקולנשר שאף לנייטרליות, על אף שהיו קולות רבים בקרב היהודים לתמוך בצד הגרמני, וקולנשר הבין ששני הצדדים מחזקים את כלכלתם על חשבון היהודים.
ב-1920 עבר לברלין, שם שימש בחלק מהזמן מנהיג הקהילה היהודית.
ככזה המשיך בבניית "קהילת העם" כגורם נגד להתבוללות המקדם את הכשרת הנוער לידיעת השפה העברית ולעלייה לארץ ישראל.
כלומר הגדרת המטרה אינה רק איסוף תרומות למען אלו היושבים בארץ ישראל, אלא להיות חלק מהם.
במרץ-אפריל 1921 היה בין מייסדי פדרציה ציונית חדשה בשם "בניין הארץ" שטענה שההסתדרות הציונית סיימה את משימתה הפוליטית עם כינון המנדט הבריטי.
"בניין הארץ" גם התנגדה לרעיונות הסוציאליסטיים שפשו בקרב העולים לארץ ישראל.
בבחירות לקונגרס ה-12 התמודדה "בניין הארץ" ונחלה תבוסה ובעקבות הבחירות רק קולנשר נבחר.
קולנשר ואשתו בטי סיירו בארץ ישראל ב-1928 ואף רכשו אדמות בעין זיתים ובחיפה.
ב-1933 עלתה משפחת קולנשר לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב, על פי המלצתו של מנחם אוסישקין ידידו.
גם בתל אביב המשיך בפעילות ציבורית והקים את "איחוד" - קהילה דתית-לאומית של יוצאי גרמניה.
"איחוד" הקימה רשת שירותי דת אלטרנטיביים כחברה קדישא, בית כנסת וארגון חתונות ובר-מצוות.
ב-1934 הקים עם גאורג לווינברג את "בנק קולנשר לווינברג" (Kollenscher Lowenberg), שהיה חלק מתופעה רחבה של הקמת בנקים על ידי יוצאי גרמניה (כדוגמת בנקים גדולים כבנק יפת ובנקים קטנים כבנק היילברונר).
הבנק, בשדרות רוטשילד 13, עסק בשירותים בנקאיים בעיקר לעולי העלייה החמישית "היקים" כמו מימון הקמת חברת עסיס והקמת מאפיית "דגניה".
כמו גם טיפול בעניינים שנבעו מהסכם העברה שנחתם בין השלטון הנאצי למוסדות הציונים.
מקס קולנשר ואחיו ליאו נמנו עם הדמויות שדחפו להקמת מסגרת מסחר בניירות ערך בתל אביב.
ב-1935 סייע בהקמת "התאגדות ציונים אקדמאים בארץ ישראל".
אחרי מותו (ב-1937) פורק הבנק, וקהילת "איחוד" מוזגה עם קהילת "שיבת ציון" והוקם בית כנסת שפועל עד היום ברוח תפישתו של קולנשר.
מקס רוז הוא פוליטיקאי יהודי-אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית שכיהן כנציג המחוז ה-11 של מדינת ניו יורק בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 2021-2019. רוז הוא קצין בצבא ארצות הברית, שנפצע במהלך שירותו הצבאי במלחמת אפגניסטן.
רוז נולד בברוקלין בן למשפחה יהודייה.
ב-2008 סיים תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת וסליאן במהלך לימודיו היה מתמחה בלשכתו של ראש עיריית ניוארק קורי בוקר.
ב-2009 סיים תואר שני בפילוסופיה ומדיניות ציבורית מבית הספר לכלכלה של לונדון.
ב-2010 התגייס רוז לצבא ארצות הברית הוא שירת כקצין בדיוויזיית השריון הראשונה, במהלך הלחימה באפגניסטן נפצע ממטען צד.
הוא עוטר בלב הארגמן ובכוכב הארד.
הוא סיים הכשרה בבית הספר של הריינג'רס ומשרת כמפקד פלוגה בגדוד של המשמר הלאומי של ניו יורק.
לאחר שחרורו מהשירות הסדיר שירת במטה התובע המחוזי של ברוקלין וכמנהל במרפאות "Brightpoint Health".
בבחירות 2018 נבחר רוז כחבר המפלגה הדמוקרטית לנציג מחוז הקונגרס ה-11 של מדינת ניו יורק בבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא גבר על חבר הקונגרס המכהן מטעם המפלגה הרפובליקנית דן דונובן ברוב של 53%.
לאחר הפסדו בבחירות 2020, מונה רוז על ידי נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן לעוזר לענייני מגפת הקורונה של מזכיר ההגנה של ארצות הברית.
בבחירות 2022 הפסיד שוב בבחירות לניקול מליוטאקיס בבחירות לבית הנבחרים..
רוז מתגורר עם אשתו לי ובנם בסטטן איילנד.
מקס פלבסקי היה איש עסקים, אספן אמנות ופילנתרופ יהודי אמריקאי.
פלבסקי נולד בשיקגו, אילינוי, למשפחת מהגרים יהודית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, בין השנים 1946-1943 שירת פלבסקי בגיס האווירי של צבא ארצות הברית.
בתקופת הכשרתו נשלח ללימודי מתמטיקה באוניברסיטת שיקגו, וללימודי אלקטרוניקה באוניברסיטת ייל.
לאחר מכן נשלח אל גינאה החדשה, שם מוקם המרכז האלקטרוני המרכזי של הגיס באותה עת.
בשנת 1948 השלים פלבסקי תואר ראשון במתמטיקה ובפילוסופיה באוניברסיטת שיקגו.
את לימודי הדוקטורט שלו בפילוסופיה, עשה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
לאחר שנחשף להתפתחות המחשב, במסגרת הרצאה של ג'ון פון נוימן באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, החל להתעניין בתחום.
בתחילה עבד בנורת'רופ, שם עסק במסגרת פרויקט פיתוח המחשב "MADDIDA".
מאוחר יותר עבד על פיתוח המחשב "Bendix G-15" ועל מחשב מתוצרת תאגיד "Packard Bell".
בשנת 1961 ייסד פלבסקי בקליפורניה את חברת המחשבים "Scientific Data Systems".
בשנת 1969 מכר את החברה לחברת זירוקס תמורת 920 מיליון דולר.
לאחר המכירה הוא שימש בתפקיד יו"ר זירוקס עד לשנת 1972.
במקביל לפעילותו העסקית היה פלבסקי פעיל בתחומי התרבות השונים.
הוא החזיק באוסף אמנות גדול ותרם כספים למוסדות תרבות רבים.
ב-1970 רכש את רוב מניות המגזין "רולינג סטון" והפך לנשיא החברה.
בנוסף, היה מעורב בפעילות תיאטרון הבלט האמריקאי (American Ballet Theatre), הסינמטק האמריקאי (American Cinematheque) בקליפורניה, אוניברסיטת שיקגו ועוד.
בישראל תרם פלבסקי כספים לייסוד "פרס סנדברג" ואולם "ביתן פלבסקי לעיצוב".
פלבסקי היה נשוי 6 פעמים, והיו לו 5 ילדים.
הוא נפטר בשנת 2010 בבוורלי הילס.
ריצ'רד פול מקס פליישר היה צייר ו גרמני.
כבוטנאי, הוא זכור בזכות עבודתו עם טחבים.
הוא לקח שיעורי אמנות בורוצלב, והוסמך כמורה לאמנות בשנת 1881. הוא המשיך את לימודיו במינכן ובפריז, שם גבר העניין שלו במדעי הטבע.
לאחר מכן עבר לציריך בשנת 1892 על מנת ללמוד גאולוגיה.
לאחר מספר שנים הוזמן על ידי הבוטנאי מלכיאור טרוב לג'אווה כמאייר.
בג'אווה, יחד עם תפקידיו האמנותיים, הוא אסף דגימות בוטניות אזוריות וערך חקירות על טחבי האי.
במהלך שהותו בהודו המזרחית של הולנד, הוא למד גם את הטכניקה ליצירת הדפסי בטיק מצבעי ירקות.
לאחר מספר שנים בג'אווה הוא נסע לגינאה החדשה, ארכיפלג ביסמרק, אוסטרליה, ניו זילנד ודרום אמריקה, לפני שחזר לגרמניה בשנת 1903. בין השנים 1908–1913, הוא חזר לביקור בדרום מזרח אסיה הימית, שם אסף בעיקר טחבים אך גם סחלבים ופטריות.
בשנת 1914 החל לעבוד במוזיאון הבוטני בברלין ושלוש שנים לאחר מכן מונה לפרופסור לבוטניקה באוניברסיטת ברלין.
בשנת 1925 נסע לאיים הקנריים במטרה לצייר ולחקור את טחבי האזורים.
בשנה שלאחר מכן עבר להתגורר בהאג, ובשנת 1927 חזר לקנריים עם אשתו השנייה, פ.ג.
לאחר מותו בשנת 1930, אוספיו הפרטיים וספרייתו נרכשו על ידי חנות עתיקות בלייפציג.
מקס פריי היה צייר נוף, גרפיקאי ומאייר גרמני.
פריי היה בתחילה מורה ומשנת 1910 פרופסור באקדמיה לאמנויות יישומיות בדרזדן.
עבודתו האמנותית בשנות העשרים והשלושים מראה אלמנטים של סמליות ואובייקטיביות חדשה עם סממנים סוריאליסטיים של ריאליזם קסום.
מקס פריי נולד במולבורג ליד קרלסרוהה בשנת 1874. אביו היה איש העסקים היינריך פריי, ואמו הייתה לואיז פריי.
מקס פריי התגורר בקרלסרוהה עד 1904. תחילה למד בבית הספר לאומנויות ומלאכה בקרלסרוהה ולאחר מכן עבד באופן זמני כצייר תיאטרון בברלין ובמנהיים.
משנת 1895 עד 1903 הוא נרשם כסטודנט לאקדמיה לאמנות בקרלסרוהה אצל פרדיננד קלר, גוסטב שנלבר ולאופולד פון קלקרוית.
ב־24 במאי 1904 התחתן מקס פריי עם אנה לואיז אוטילי פאני אלשטאטר בקרלסרוהה, ילידת קרלסרוהה ב־8 בפברואר 1884, בתם של בעל המפעל רודולף אלשטאטר ואשתו ברטה.
בנישואין אלה נולדה בת בשנת 1920.
בין 1904 ל-1905 מקס פריי חי כצייר בפרנקפורט על המיין.
מרחב העבודה שלו היה בבניין החדש שנבנה משנת 1901 עד 1908, ושימש משנת 1906 כמרכז החדש של האקדמיה לאמנויות יישומיות בדרזדן.
ויליאם לוסוב שימש גם כמנהל האקדמיה לאמנות שימושית משנת 1906.
בשנת 1907 קיבל מקס פריי תפקיד הוראה באקדמיה לאמנויות יישומיות בדרזדן.
הוא הוביל את השיעור החדש שנפתח ל"אמנות גרפית ומלאכה" במחלקה לנשים בבית הספר.
נשים התקבלו ללימודים רק בבית הספר המלכותי לאמנויות יישומיות בדרזדן מאז 1907. בין התלמידות הראשונות במחלקה שזה עתה הוקמה היו בין השנים 1907–1911 מרגרט וונדט ומרגרט קון, שהקימו את חברת Wendt & Kühn בשנת 1915.
בשנת 1910 מונה פריי לפרופסור יחד עם אריך קליינמפל.
בשנת 1915 בוטלה המחלקה הנפרדת לנשים כשנכנס המנהל החדש קרל גרוס, ומאז ואילך לימדו את התלמידים יחד.
פריי לימד ציורי נוף, גרפיקה ואמנות שימושית.
תלמידיו כללו את מרגרט קון, אליזבת אהנרט, מרגרט נאומן המעצבים הגרפיים קורט הילשר גרטרוד ליסטיקוב, הנס גרונדיג, הנס תיאו ריכטר, אלפרד הס, ורנר הופמן ואוסקר כאהן.
מקס פריי הפך לחבר באיגוד האמנים הגרמני בשנת 1910. הוא היה חבר מייסד בקבוצת האמנים גרון-ווייס שנוצרה בסביבות 1910. קבוצת גרון-וייס הציגה את עבודותיה כקבוצה מתקדמת במסגרת קואופרטיב האמנות בדרזדן מ־29 באוקטובר 1910 בגלריית האמנות של אמיל ריכטר.
מקס פריי עיצב את הכרזה לתערוכה.
בפברואר 1914 הציג מקס פריי באותה גלריה כחבר בקבוצת האמנים דרזדן שהקים יוהאן וולטר-קוראו בשנת 1913. בשנת 1926 קיימו מקס פריי וג'ורג' סיברט תערוכה מיוחדת בגלריית רמלר בלייפציג.
הוצגו 29 עבודות של פריי.
מקס פריי גויס למלחמת העולם הראשונה.
אחר כך עבד באקדמיה לאמנויות יישומיות בדרזדן עד 1934 לפחות.
באוגוסט 1937 עבר לבאד הרצבורג.
נישואיו הראשונים הסתיימו בגרושים ב־24 בדצמבר 1938.
ב־17 בפברואר 1939 נישא לסטודנטית לשעבר אדיתה פון פרובל בבראונשווייג.
מקס פריי בילה את שנות חייו האחרונות עם משפחתו בבאד הרצבורג, שם נפטר ב־11 במרץ 1944.
אדיתה פריי נפטרה בשנת 1956. וולקר נפטר בשנת 2012 בהלמשטדט.
עבודתו של מקס פריי משלבת נטיות סמליות עם אלמנטים של אובייקטיביות חדשה בצורת ריאליזם קסום.
העבודות הגרפיות מושפעות מארט נובו.
עבודותיו המוקדמות הן בעיקר ציורי נוף, לפיהם המוקד לא היה פשוט בעיבוד הריאליסטי של הנוף, אלא לעיתים קרובות הייתה התפתחות נוספת של אפקטים של אור בעלי אופי רומנטי ולעיתים אגדי, למשל.
בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים עבודתו של פריי הפכה לסמלית יותר והכילה אלמנטים של ריאליזם קסום.
העבודות הגרפיות מראות את מקס פריי כנציג אמנות הרפורמה בהשפעת ארט נובו.
תרומתו האמנותית של פריי והייחודיות של יצירתו מורכבים בעיקר משילוב של אלמנטים של סמליות וריאליזם קסום.
הריאליזם הקסום היה הזרם השלישי עם אלמנטים סוריאליסטיים בנוסף לקלאסיציזם בתוך הציור הייצוגי החדש של רפובליקת וויימר עם נציגים כמו פרנץ רדזיוויל, פרנץ לנק, אוולד שנברג או פרנץ סדלאצ'ק.
העבודות משלב המאוחר של פריי הוצגו לעיתים נדירות בתערוכות של אז.
עבודתו של פריי נשכחה בתקופה שלאחר המלחמה.
נטיות ריאליזם פנטסטי, סוריאליסטי וקסום מהוות כיוון של אובייקטיביות חדשה שזכתה לתשומת לב מועטה עבור אנשי דרזדן.
[30] עבודתו של פריי מבוססת על מסורת האמנות הפנטסטית והחזונית של המאה ה -19, שהתגבשה כזרם בתוך הרומנטיקה כהתחמקות מהמציאות המיידית למחוזות דמיוניים ומיתיים.
האמנות הפנטסטית והחזונית של המאה ה -19 כוללת יצירות מאת ארנולד בוקלין, ויליאם בלייק וגוסטב מורו.
ציורים מאת מקס פריי ניתן למצוא באוספי האמנות של דרזדן.
דיוקן עצמי המציג את מקס פריי בתפקיד טיל אוילנשפיגל נמצא ברשות מוזיאון טיל אוילנשפיגל שוקנשטט.
פריי עיצב גם מוצרים שונים ביניהם שטיחים, רהיטים, גופי תאורה, תכשיטים ואפילו פסנתר ברוח הארט נובו.
מקס כמו כן עיצב איורים למגזין, לשבועון לאמנות ולשירה ולספרים [65] [66] [67].
הוא עיצב גרפיקה עבור גלויות וכרזות.
מקס זכרוביץ' פנסון היה צלם עיתונות וצלם יהודי-רוסי בברית המועצות, הידוע בצילומי אוזבקיסטן.
פנסון הוא אחד הנציגים הבולטים של הצילום מהתקופה הסובייטית, במיוחד האוונגרד הרוסי, הנערץ על ידי דמויות מפורסמות כמו סרגיי אייזנשטיין.
עבודותיו של פנסון הוצגו בתערוכות ברחבי העולם, בחסות אנשים כמו רומן אברמוביץ' והמוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
פנסון נולד למשפחה יהודית של כורך ספרים עני בשנת 1893 בעיירה הקטנה וליז' שבמחוז ויטבסק.
עד מהרה עבר לווילנה שם נרשם לבית הספר לאמנות.
בשנת 1914 הוא נאלץ כיהודי לעבור עם משפחתו לקוקאנד בטורקסטן.
לאחר המהפכה הרוסית של 1917 הוא ייסד בית ספר לאמנות בקוקאנד בניהולה של הוועדה המהפכנית של העיר.
הוא הפך למנהל ולימד ציור ל-350 ילדים אוזבקים בבית הספר.
בשנת 1921 חייו השתנו באופן דרמטי כשהשיג מצלמה.
הוא הפך לאחד הצלמים המקצועיים הבולטים של אוזבקיסטן ולמעשה בברית המועצות בתקופה 1920–1940, לכידת את אנשיה וההתקדמות הכלכלית של המדינה, וצילם למעלה מ-30,000 תצלומים עד 1940.
הוא עבר לטשקנט, בירת אוזבקיסטן ומ-1926 ועד 1949 עבד בעיתון הגדול ביותר במרכז אסיה, "פרבדה ווסטוקה" (אמת המזרח).
במהלך שנות ה-30 הוא היה פורה במיוחד בצילום עבודות ההנדסה הציבוריות באוזבקיסטן ובתיעוש סחר הכותנה במדינה.
תמונותיו של פנסון הופצו בהרחבה על ידי סוכנות הידיעות הסובייטית טאס ובשנת 1933 הוצגו צילומיו בכרך נרחב שהציג את ההתקדמות הכלכלית בברית המועצות "ברית המועצות: שלב הבנייה".
בשנת 1940 פגש פנסון את סרגיי אייזנשטיין שחלק שחים לעבודתו ולחשיבותה בתיעוד היסטורי.
ב-1948 העלייה באנטישמיות בלחץ יוסיף סטלין אילצה את פנסון לעזוב את תפקידו בן 25 השנים בעיתון "פרוודה ווסטוקה".
בנו, מירון פנסון, הפך לצלם קולנוע בולט בתקופת ברית המועצות.
נכדו, מקסים פנסון, הוא צלם מסחרי בולט, מוציא לאור, מעצב ויזם בטשקנט.
קרובי משפחתו של פנסון כוללים גם את רון ארד, מעצב, אמן ואדריכל ישראלי בולט, ואת עתר ארד, כנר ישראלי, בנוסף לבוריס פנסון, מסורב עליה סובייטי בולט.
מקס פנסון נפטר ב-1959 באוזבקיסטן.
אף שרבות מיצירותיו של פנסון נהרסו במהלך רעידת האדמה בטשקנט ב-1966, משפחתו הצליחה לשחזר חלק מרשים מיצירותיו.
מספר רב מיצירותיו של פנסון נמצאות בבית הצילום של מוסקבה.
בשנת 2006, המיליארדר הרוסי רומן אברמוביץ' נתן חסות לתערוכה של צילומי אוזבקיסטן של פנסון בהסכם עם בית הצילום של מוסקבה ב-29 בנובמבר 2006 באוסף גילברט בבית סומרסט בלונדון.
אברמוביץ' מימן בעבר את התערוכה "התנגדות שקטה: צילום רוסי 1900 – 1930" באותה גלריה ב-2005, שאורגנה גם היא על ידי בית הצילום במוסקבה.
התערוכות האחרונות של יצירותיו של פנסון היו במרכז התרבות הרוסי (לונדון) בין 30 בנובמבר ל-2 בדצמבר 2010 ובגלריה בניו יורק מ-5 באפריל עד 13 במאי 2011.
מקס קאסטר הוא מתאבק אמריקאי, המופיע בארגון ההיאבקות All Elite Wrestling (AEW).
קאסטר החל את הקריירה שלו בענף ההיאבקות המקצועית בשנת 2015 וחתם על חוזה בארגון ההיאבקות AEW בנובמבר 2020, כשהצטוות לשורות בואנס.
דמותו של קאסטר ניחנת בכישורי היפ הופ מאולתרים, לרוב כדיס על יריביו במהלך נעימת הכניסה שלו.
קאסטר התאמן תחת הדרכתם של בריאן מאיירס ופאט באק באקדמיית Create A Pro של האחרונים, כשערך את קרב הבכורה שלו בפברואר 2015 במסגרת מופע של בית ספר זה.
בחודש דצמבר של אותה השנה, הוא הפך לאלוף CAP.
כחלק מהופעותיו בזירות של ארגוני ההיאבקות העצמאיים, הוא התאבק ב-Combat Zone Wrestling (CZW).
בנוסף, הוא אף ערך הופעת אורח בפרק של התוכנית Raw של ארגון ההיאבקות WWE, כשהתחפש לאחת מאחיותיו (לפי העלילה) של בובי לאשלי.
קאסטר ערך את הופעת הבכורה שלו בארגון ההיאבקות All Elite Wrestling (AEW) ב-23 ביוני 2020 בפרק של התוכנית Dark, כשהצטוות לשורותיהם של המתאבקים לות'ר וסרפנטיקו בהפסדם לקבוצת ג'וראסיק אקספרס (ג'ונגל בוי, לוצ'סאורוס ומרקו סטאנט).
הוא שב להופיע ב-27 באוקטובר באותה התוכנית, כשחבר לאנתוני בואנס, שוב במסגרת הפסד, הפעם לצמד בסט פרנדס (צ'אק טיילור וטרנט).
בנובמבר 2020, הנשיא והמנכ"ל של AEW, טוני חאן, הודיע שקאסטר ביחד עם בואנס חתמו על חוזה לחמש שנים בארגון; עוד נודע שהשניים יהיו צמד שייקרא בשם The Acclaimed.
קאסטר ובואנס רשמו את הופעת הבכורה שלהם בתוכנית Dynamite ב-16 בדצמבר, כשגברו על SoCal Uncensored.
שבוע לאחר מכן, השניים איתגרו את היאנג באקס (מאט ג'קסון וניק ג'קסון) לקרב על אליפות הזוגות של AEW, לעומת זאת, הם הפסידו.
ב-3 במרץ 2021 בפרק של התוכנית Dynamite, קאסטר ניצח את פרסטון ואנס מקבוצת הדארק אורדר וכתוצאה מכך העפיל לקרב סולם פני המהפכה אשר קבע את הטוען לכתר לאליפות TNT של AEW באירוע Revolution.
לעומת זאת, באירוע זה, שנערך ב-7 במרץ, סקורפיו סקיי יצא עם ידו על העליונה.
באירוע Double or Nothing, שנערך ב-30 במאי, קאסטר השתתף בקרב הקזינו באטל רויאל, כשעל כף המאזניים הונחה ההזדמנות לקבל קרב עתידי על אליפות העולם של AEW.
קאסטר היה אחראי להדחתו של מאט סיידל, אך לבסוף הודח על ידי כריסטיאן קייג'.
ב-8 באוקטובר בפרק של התוכנית Rampage, The Acclaimed כשלו בניסיונם לזכות באליפות הזוגות של AEW, לאחר שהפסידו לאלופי הזוגות, הלוצ'ה בראדרס (פנטה אל זרו מיידו וריי פיניקס).
ב-3 באוגוסט 2022 בפרק של התוכנית Dynamite, בואנס וקאסטר גברו על גאן קלאב (אוסטין גאן וקולטן גאן) בקרב דאמפסטר (קרב שבו המנצח נקבע לאחר זריקת יריבו אל תוך פח אשפה וסגירתו).
ב-3 באוגוסט 2021 בפרק של התוכנית Dark, במהלך הכניסה שלו לזירה, קאסטר ביצע קטע ראפ, שגרם לסכסוך.
קאסטר כלל בקטע הראפ שלו את הבעיות הנפשיות של המתעמלת האולימפית, סימון ביילס, תוקפן של בדיקות הקורונה בנוסף לבדיחה מינית על המתאבקת בת ה-19 באותה התקופה, ג'וליה הארט.
נשיא AEW, טוני חאן הגדיר את קטע זה כ"נורא", כאחד שלא היה אמור להיות משודר כלל ואף אמר שמעתה ואילך הוא ייקח חלק בעריכת הקטעים המשודרים בתוכנית.
קאסטר הוסר ממספר אירועים של ארגוני היאבקות עצמאיים בעקבות מקרה זה בנוסף להמעטה בהופעותיו של קאסטר ב-AEW.
חרף המחלוקת, הוא חזר לארגון בהקלטות התוכנית Dark: Elevation של ה-1 בספטמבר.
אביו של מקס, ריץ' קאסטר הוא שחקן NFL לשעבר.
בעברו, קאסטר היה במערכת יחסים עם המתאבקת קריס סטטלנדר.
אליפות הזוגות של AEW (פעם אחת) - ביחד עם אנתוני בואנס
אליפות השלשות של AEW (פעם אחת) - ביחד עם אנתוני בואנס ובילי גאן
אליפות הזוגות של CAP (פעם אחת) - ביחד עם בובי אורלנדו וברייס דונובן
אליפות ויסטה של NWL (פעם אחת)
PWI דירג אותו במקום ה-295 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2021
מקס פרוידנטל היה רב רפורמי יהודי גרמני, היסטוריון של היהדות בבוואריה.
עבודתו ההיסטורית התמקדה בהיסטוריוגרפיה אזורית עם דגש על תולדות יהודי המקום, כך כתב את עבודותיו על משתתפיו היהודיים של יריד הסחר של לייפציג, על הקהילות היהודיות בנירנברג ובדסאו ועל משפחת גומפרץ (יחד עם דוד קאופמן).
מקס רבינוף איש עסקים, ומפיק של אופרות ובלט אמריקאי, יליד רוסיה ויועץ כלכלי בינלאומי.
מקסים רבינוף נולד לאברהם ורוזה לבית גוסיקוב במוגילב, אז חלק מן האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס).
הגיע בגיל 13 לארצות הברית ועבד בתלישת עלי טבק בשיקגו.
כשקיבל אזרחות אמריקאית ב-1898, הוא כבר הקים חברת יבוא-יצוא בינלאומית שהתמקדה בעידוד מסחר אמריקאי-רוסי.
עד 1908 הוא נכנס לתחום של קידום אמנויות הבמה, ועזר בארגון התזמורת הפילהרמונית של שיקגו וחברת האופרה של שיקגו (Chicago Grand Opera Company).
לאחר שלהקת האופרה של בוסטון (BOC) פשטה רגל ב-1915, הוא הקים את "להקת האופרה הגדולה של בוסטון", שפעלה שם בשנתיים לאחר מכן.
בזכותו התפרסמה בארצות הברית הבלרינה הרוסית אנה פבלובה ולהקת הבלט הרוסית שלה, שהביא לכמה סיבובי הופעות בשנים 1914-1917. הוא ראה אותה לראשונה בהופעה בגרמניה ב-1907 ומאוד התרשם.
בזכות העובדה ששלט במספר שפות פעל בהתנדבות במלחמת העולם הראשונה עבור הממשל האמריקני.
השתתף בוועידת השלום בפריז (1919) כיועץ כלכלי של המדינות החדשות שהוקמו: אסטוניה, גאורגיה, אזרבייג'ן ואוקראינה.
השתתף בוועידת ג'נובה של 1922, שימש כאיש קשר בין הרוסים והאמריקאים, ועזר בפיתוח בנק הייצוא-ייבוא של ארצות הברית.
ב-1924 הקים בסטוני פוינט (במחוז רוקלנד) ניו יורק מושבת אמנים.
המושבה כללה את בניין המכון (American Institute of Operatic art), מגורי אמנים וכן שטחים ירוקים.
רבינוף הגיע לארץ ישראל בשנת 1946 ואף שימש תקופה קצרה כמנהל האופרה הארצישראלית העממית, שסבלה אז מקשיים כספיים.
אולם, לאחר מספר חודשים עזב את תפקידו שם ואת הארץ ושב לארצות הברית.
רבינוף היה נשוי שלוש פעמים.
נישא במרץ 1910 לזמרת האופרה האמריקאית מריה ג'סי ריצ'מונד לסל (Marie Jessie Richmond La Salle), ילידת 1879 בארצות הברית.
היא למדה זמרה באיטליה והופיעה כסולנית בבתי האופרה במקסיקו, בשיקגו ובבוסטון.
היא הגיעה ללונדון ב-1912 להופעות, חלתה בדלקת הצפק, אושפזה בבית חולים שם ונפטרה במהלך ניתוח.
לאחר מותה, נישא להלן גובר (Helene Bluet Gaubert; ילידת 1891 בצרפת), במאי 1913. לשניים נולדה הבת אנה (1914).
בשנת 1928 התארחו בביתם של בני הזוג רבינוף רופא יהודי-רוסי בשם מארק שפטל ואשתו.
בין שפטל וגובר התפתח רומן, שבעקבותיו התגרשה גובר מרבינוף במחצית הראשונה של 1930, לאחר 16 שנות נישואים.
לאחר הגירושים הפליגה גובר עם מאהבה לברית המועצות, תוך שהיא מותירה את בתה מאחור.
בשנת 1935 נישא רבינוף לזמרת האופרה היהודיה-אמריקאית אדיס דה פיליפ (לימים, מייסדת האופרה הישראלית), כשנה לאחר שקיבל אותה כסולנית לקבוצת המטרופוליטן אופרה בניו יורק.
מקס רבינוף נפטר מהתקף לב ב-19 באפריל 1966 בעיר ניו יורק.
מַקְס קְלִינְגֶר היה אמן גרמני שתרם תרומה משמעותית בציור, פיסול, הדפסים וגרפיקה, וכן כתב מסה המבטא את רעיונותיו על אמנות ותפקידה של אמנות גרפית והדפסים ביחס לציור.
הוא מזוהה עם סימבוליזם, הזצסיון הווינאי, ויוגנדסטיל (סגנון נוער), ההתגלמות הגרמנית של אר נובו.
כיום הוא ידוע בעיקר בזכות ההדפסים הרבים שלו, במיוחד בסדרה שכותרתה "פרפרזה על מציאת כפפה" (Paraphrase über den Fund eines Handschuhs), ובמיצב הפיסולי המונומנטלי שלו במחווה לבטהובן בזצסיון הווינאי ב-1902.
קלינגר נולד בלייפציג שבגרמניה למשפחה עשירה וחשובה.
הוא נרשם לאקדמיה לאומנויות היפות בקרלסרוהה בשנת 1874, שם היה תלמידו של .
כשגוסו עזב את קרלסרוהה כדי להיות מנהל האקדמיה לאומנויות יפות בברלין, עבר קלינגר גם כן לברלין כדי להשלים את לימודיו שם.
קלינגר חלק סטודיו עם כריסטיאן קרוהג ולשניים חלקו גם הערצה הדדית לסופרים נטורליסטיים צרפתים כמו אמיל זולא וגוסטב פלובר, שחקרו את ההיבטים האפלים של החיים העירוניים ואת הצביעות של החברה והבורגנות ברומנים שלהם.
באותה תקופה היה הריאליזם הסגנון הרווח בגרמניה וארנולד בקלין היה אחד האומנים הבודדים שפעלו שם שקלינגר חש זיקה קרובה אליו.
קלינגר סיים את לימודיו באקדמיה בשנת 1877. הוא נמשך לתחריטים וההדפסים של רבי-אמנים רבים שהיו מתאימים יותר לרגישויותיו ולמד אותם, כולל דירר, רמברנדט, גויה, רונגה, מנצל ורופס.
הוא החל ללמוד חריטה אצל הרמן זגרט (Hermann Sagert) ועד מהרה הפך לחרט מיומן ומלא דמיון בזכות עצמו.
קלינגר ביקר זמן מה בבריסל ב-1879, ובשנה שלאחר מכן שהה במינכן.
הוא זכה למוניטין שלילי במקצת עקב רישומי העט והדיו וההדפסים שלו כאשר בשנת 1881 פרסם שתי מערכות תחריטים, כולל "פרפרזה על מציאת כפפה", שזכתה להצלחה מיידית וביססה את המוניטין שלו.
עם קהל שפתוח לרעיונות חדשים שהתפתח בפריז, שם המשורר ומבקר האמנות הצרפתי-אורוגוואי שיבח ותמך בהדפסים שלו, קלינגר עבר לפריז ב-1883, ובהם התגורר עד 1886 או 1887. קלינגר החל לפסל לראשונה בערך ב-1883, והפיסול אט אט השתלט על יצירתו בשנותיו האחרונות.
הוא הגה והחל לעבוד על פסלו "בטהובן" בעודו בפאריס, אך הוא לא הושלם אז, מה שקרה לבסוף ב-1902. בשנת 1889 הזמינה קבוצת האמנים הבלגים Les XX (העשרים) את קלינגר להציג את עבודתו בתערוכת החורף השנתית שלהם באותה שנה בבריסל.
הוא עבר לרומא ב-1889, שהה בה עד 1893, חקר את רבי האומנים הגדולים האיטלקיים, שם אומרים שאמני המאה ה-15 ויצירות מהעת העתיקה היו עבורו סוג של התגלות מסוימת.