tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברוכי קיבל את מרותו של האדמו"ר בשמחה גדולה, אף שהיה צעיר ממנו בשנים רבות.
האדמו"ר אף ביקר בביתו פעם אחת וכן היה סנדק בברית-מילה של נכדו.
לאחר פטירתו של ברוכי, חלק לו האדמו"ר כבוד והיה בין המלווים הרבים שליווהו למנוחת-עולמים בהר המנוחות בירושלים.
במשך השנים, היה ברוכי בקשר עם הרבה מאדמו"רי וצאצאי חסידות רוז'ין בארץ.
שושבינו בחתונתו היה הרב ברוך פרידמן מחיפה, נכד אדמו"רי סדיגורא, שהיה גם אחד מהעדים החתומים על הכתובה.
כמו כן עמד ברוכי בקשר מיוחד עם רבי שלמה-חיים (ר' שלמה'ניו) מסדיגורא שהיה אדמו"ר חשוב וחבר בפועל-המזרחי.
בנוסף, היה קשור לכל אדמו"רי רוז'ין בארץ.
יהושע ברוכי נפטר בירושלים בכ"ט בתשרי תשנ"ג (1992) ונקבר בהר-המנוחות בירושלים, לצד אשתו שרה.
מספר שנים מאוחר יותר נקרא על שמו רחוב בשכונת גילה בעיר.
מספר שנים לאחר פטירתו, הפיק הבמאי אלי ברמן את הסרט "וצו את יהושע" על תולדות חייו.
בשלהי שנת תשע"ו, 23 שנים לאחר פטירתו, הוציא בנו נחום ברוכי את הספר "חיים של שליחות", אשר מתאר את קורות חייו באופן מעמיק, ומבוסס על מכתבים, קטעי ארכיון וראיונות רבים שנערכו במהלך השנים עם אנשים שונים שעבדו עם יהושע בתפקידיו השונים.
יהושע בראנד (בלועזית: Joshua or Yehoshua Brand; י"ז בסיון תרס"ח, 16 ביוני 1908 – י"ח באדר תשל"ה, 1 במרץ 1975) היה רב, פובליציסט, מורה, חוקר והיסטוריון של תקופת בית שני, תקופת המשנה ותקופת התלמוד.
מחבר הספר 'כלי החרס בספרות התלמוד'.
יהושע בראנד בן שלום ודבורה נולד בשנת 1908, בכפר זָפָּלוב (Zapałów) שעל־יד יארוסלאב (Jarosław), בגליציה המרכזית.
תחילה למד גמרא עם מלמד פרטי ומשם המשיך ללמוד בסאנוק, בישיבה של רבי מאיר שפירא.
אחר כך למד ב"מתיבתא" בוורשה, שם נודע בכינוי "החריף הגליצאי".
כבר מגיל צעיר נהג להחליף דעות בקשר לחידושי תורה עם בוגרים ממנו, הן בעל פה והן בכתב.
בשנת תרפ"ט, כאשר היה בן 21 בלבד, חיבר חוברת בשם: "טל אורות", חידושים על התורה, ושלחהּ לרב צבי יחזקאל מיכלסון ("פלונסקער רב").
לאחר שהוסמך להיות רב, החליט ללמוד לבחינות הבגרות הממשלתיות של פולין.
הוא עשה זאת בכוחות עצמו, תוך שהוא שוקד על החומר לבחינות בספרייה של "תקוות ציון" שבלבוב.
את הבחינות סיים בהצטיינות, על אף שלא היה בקיא בשפה הפולנית.
בשנת תרצ"ב עלה לישראל והחל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, תלמוד, היסטוריה עתיקה וארכאולוגיה של ארץ ישראל.
בנוסף למד ידיעת הארץ, לטינית, יוונית וגאולוגיה.
למחייתו עבד יום בשבוע בבניין ובחופשות הקיץ בחקלאות.
לאחר קבלת התואר השני, בשנת 1940, החל בלימודי תואר דוקטור.
הדיסרטציה שלו עסקה בנושא כלי החרס בספרות התלמוד והוא הגישהּ לסנאט האוניברסיטה העברית בשנת תש"ו.
הוא המשיך לחקור נושא זה והרחיב את עבודתו לספר, שיצא לאור בשנת תשי"ג.
בשל ההערכה לה זכה על מחקריו המדעיים וידיעותיו בהיסטוריה ובארכאולוגיה, הוא מוּנה למפקח מדעי בבית העתיקות שהוקם על הר ציון על ידי משרד הדתות.
על אף האמור לעיל ולמרות הפרסום לו זכה עת יצא לאור ספרו על כלי החרס בספרות התלמוד, לא עלה בידו לקבל משרת מרצה באוניברסיטה העברית.
סביר שתרמו לכך שתי סיבות עיקריות: העובדה שנהג לבקר חוקרים אחרים ללא חשש ומשוא פנים ולהתפלמס עמם – הן בשיעוריהם, כאשר היה תלמידם, והן במאמרי ביקורת שנהג לכתוב על מחקרים חדשים בנושאים הקרובים לליבו; וכן בשל הקושי שלו לבטא מילים באופן ברור.
בניגוד מוחלט לסגנון כתיבתו הרהוט והעשיר, היה דיבורו של בראנד מחוספס ולא תמיד מובן.
מה גם שפעמים רבות היה נוהג להפסיק משפט באמצעו ועובר למשפט הבא.
עם זאת, לאחר הקמת אוניברסיטת תל אביב, בשנת 1956, הוצעה לו משרת מרצה בחוג לתלמוד, על ידי ראש החוג פרופ' בנימין דה פריס.
בראנד לימד שם כחמש עשרה שנה קורס מבוא לארכאולוגיה תלמודית וכן סמינריונים על מסכתות כלים, שבת, עירובין, בבא בתרא, מידות ופסחים.
בצעירותו חי בראנד בצמצום ובעוני ורק לאחר שהחל לעבוד באוניברסיטת תל אביב השתפר במעט מצבו הכלכלי.
הוא נפטר בשנת 1975 ונקבר בכפר סבא.
בראנד ראה בתלמוד את המקור החשוב ביותר לחקר תולדות עם ישראל ולקוממיותו בארץ ישראל, ובהקשר לכך אמר פעמים רבות:
הוא פרסם ספר אחד בימי חייו וספר נוסף שלו פורסם לאחר מותו.
כמו כן, הוא פרסם מאמרים רבים בתחום הריאליה, הארכאולוגיה וההיסטוריה של תקופת המשנה והתלמוד.
במקביל נהג לפרסם מאמרי ביקורת על ספרים ומחקרים שיצאו לאור בתחום מחקריו וכן פרסם מאמרים פובליציסטיים בעיקר בתחום החינוך, כמפורט להלן:
פרסומו הגדול של בראנד בא לו, כפי שצוין כבר לעיל, ממחקרו על כלי החרס בספרות התלמוד אותו הרחיב לספר מונומנטלי בן כ־670 עמודים.
את רוב העבודה עשה במסגרת מוסד הרב קוק, אשר דאג גם להוציאו לאור, בשנת תשי"ג.
ראשיתו בעבודת דוקטורט, בהדרכתם של פרופ' יעקב נחום אפשטיין ופרופ' אלעזר ליפא סוקניק.
הוא החל בכתיבת העבודה בשנת ת"ש, והגישהּ לאוניברסיטה העברית לאחר שש שנים, בשנת תש"ו.
הספר עצמו אמור היה לצאת לאור כבר בשנת תש"ח, אולם בשל פיצוץ מכונית תופת ברחוב בן יהודה בירושלים, נהרס בית הדפוס, שהיה באותו הרחוב, ושאמור היה להדפיס את הספר.
כתוצאה מהפיצוץ גם אבד חלק מכתב היד ובראנד נאלץ לכותבו מחדש.
אלא שגם אז נאלץ לכתת רגליו לספריות פרטיות, בשל הקושי להגיע באותה העת לספרייה הלאומית, שהייתה אז בהר הצופים או לספריות הארכאולוגיות של מוזיאון רוקפלר ובית הספר האמריקאי לחקר המזרח בירושלים.
נדרשו חמש שנים נוספות עד שיצא הספר לאור.
שתי מטרות הוא הציב לעצמו בחיבור הספר: המטרה הראשונה הייתה זיהוי כלי החרס שבספרות התלמוד.
ואכן, הספר כולל תיאור מפורט של 126 כלי חרס מתקופת התלמוד והוא נשען על כעשרים אלף מקורות, בעיקר מן התלמוד הבבלי והירושלמי וחלקי כלים שנתגלו בחפירות ארכאולוגיות; והמטרה השנייה, שִחזור ותיאור של החיים בכל התקופה הנדונה.
גם מטרה זו הושגה במלואה, לאחר שהצליח לא רק לזהות את הכלים, אלא גם לתארך אותם ולקבוע את יעודם.
הספר זכה לבקורות חיוביות מחוקרים חשובים באותו הזמן, ביניהם פרופ' אהרן צייטלין, פרופ' ויזינגר ופרופ' שאול ליברמן, והוא נחשב לאחד הספרים החשובים בתחום.
הוא מצוטט גם כיום במחקרים רבים, לרבות בספרות התורנית.
בראנד היה אמור לזכות בפרס הרב קוק לספרות תורנית בקטגוריית ספרות מחקר וספרי עזר לשנת 1954 אך הזכייה בוטלה אחרי שהרב שלמה יוסף זוין ביטל את חתימתו על הצעת ההחלטה לתת את הפרס לבראנד כיוון שמצא בספרו דברי כפירה בעיקרי האמונה.
כלי זכוכית בספרות התלמוד הוא ספרו השני של בראנד עליו עבד רק לסירוגין, מאחר שאת רוב זמנו הקדיש עתה להוראה באוניברסיטה ולהכנת מערכי שיעורים.
במחקר על כלי הזכוכית הוא הסתייע באליהו דובקין, שמלבד פעילותו הפוליטית היה גם אספן כלי זכוכית.
בראנד הספיק אומנם לאסוף את כל החומר בנושא אך לא זכה לסיימו.
לפיכך, כאשר יצא לאור הספר בשנת 1978, שלוש שנים לאחר מותו, הוא חוּלק לשני חלקים:
החלק הראשון בלבד של הספר עוסק בכלי זכוכית בספרות התלמוד, והוא מכיל עשרה פרקים כדלקמן: הפרק הראשון כולל דיון בשאלת מקור הזכוכית, האם בפניקיה, מצרים או בארם נהרים.
על סמך מקורות עתיקים ומחקרים בנושא, מגיע בראנד למסקנה כי ראשית הזכוכית היא בארם נהרים ולא במצרים, או בפיניקיה, כפי שמקובל לחשוב.
בחלק השני של הספר רוכזו מחקרים ומאמרים חשובים של בראנד בתחומים הנוספים בהם הרבה לעסוק: בתחום הריאליה (נרות חרס, תלבושת מתקופת התלמוד ועוד), הנַבָּטִים, מרד בר כוכבא ואישיותו וכן היסטוריה של תקופת בית שני, בפרט ראשית התקופה.
לסוף החלק השני צורפו מאמר על בראנד ופועלו, מאת ד"ר נח עמינח תלמידו, וכן רשימה ביבליוגרפית חלקית של מאמריו.
כמו כן כולל הספר מבוא מאת יצחק רפאל.
מחקרים בתחומים אחרים ומאמרי ביקורת
מחוץ לספריו הנ"ל פרסם במשך השנים מאמרים ומחקרים רבים בתחום הריאליה, הארכאולוגיה וההיסטוריה של תקופת המשנה והתלמוד.
המאמרים התפרסמו בכתבי העת המדעיים והתורניים שיצאו לאור בזמנו, בין היתר ההד, לשוננו, יבנה, סיני, מחניים, מאזנים, תרביץ וטורי ישורון.
כמו כן נהג לפרסם מאמרי ביקורת על מחקרים חדשים שיצאו לאור במדעי היהדות, בפרט בתחום מחקריו.
מאמרי הביקורת התפרסמו בעיתונות היומית, כגון הארץ, הצופה, הדאר ועוד.
במאמרים אלה, היה בראנד לא פעם מעמיד את החוקרים האחרים על טעותם, ולא חשש לעשות כן, גם כאשר הציג עמדה המנוגדת לעמדות המקובלות בעולם האקדמי.
בתחום הריאליה הוא ביקש להקים מכון לחקר הריאליה התלמודית, שיאסוף ויסדר את כל החומר בנושא הכלול בספרות התלמודית, בספרות הקלאסית מאותו הזמן, הקשורה לארץ ישראל, וכן את החומר מהממצאים הארכאולוגיים בנושא.
על אף שקיבל סיוע ממספר חוקרים וסופרים, לא הצליח להוציא לפועל תוכנית זאת.
בחקר ההיסטוריה של תקופת המשנה והתלמוד, עסקו עיקר מחקריו בשאלת היסודות ההלכתיים בראשית תקופת בית שני, במרד בר כוכבא ואישיותו וכן בנבטים.
בדומה לגישתו בחקר הריאליה, גם כאשר חקר נושאים אלה, הוא נהג לבדוק את כל המקורות הספרותיים הרלוונטיים המצויים בתנ"ך, במשנה, בתלמוד, בספרים החיצוניים ובמגילות מדבר יהודה ולשלב ממצאים אלה עם הממצאים הארכאולוגיים הקיימים, הספרות הקלאסית ומחקריו האחרים.
הוא סבר כי חוקר טוב חייב להיות בקיא באופן מוחלט במקורות בהם הוא עוסק; אולם אין די בכך, והוא נדרש גם להארה פנימית; להבנת החיים והתקופה אותם הוא חוקר, וזאת במנותק מהמציאות בה החוקר חי; ולא לחשוש להעלות השערות.
הוא התייחס לכל מקור בכובד ראש, גם אם מדובר היה באגדה שעל פניה נראית דמיונית.
מאידך, התנגד למשקל היתר שניתן, בתקופתו ובדור הקודם לו, לענף המדעי של ביקורת כתבי יד (בפרט כתבי היד התלמודיים), והעדיף את הנוסח המודפס שהוגה על ידי חכמי תלמוד רבים במהלך השנים.
בשל גישה זו, היה מגיע לעיתים לממצאים שונים מהממצאים המקובלים בתחומים אותם חקר.
במקום להציע בפני תלמידיו את ממצאי מחקריו, הוא נהג לשתף את תלמידיו בלבטיו בקשר לבעיות והסתירות שמצא בין מקורות תלמודיים שונים, כאשר חקר נושא כלשהו.
הוא היה מפנה אותם לקריאת ספרים בנושא, ומעודד אותם לנהל דיונים וויכוחים על כך, עד שהיו מגיעים ברוב המקרים למסקנות ולפתרונות אליהם הוא עצמו הגיע.
פובליציסטיקה והביקורת על אנשי חכמת ישראל
במקביל למחקריו המדעיים, נהג בראנד לפרסם גם מאמרים פובליצסטיים על ענייני השעה, בעיקר בקשר לחינוך הדור הצעיר, מדעי היהדות וחכמת ישראל.
במספר מאמרים תקף בראנד את אנשי המדע וחכמת ישראל, בעיקר בדור שלפניו, וטען כי הם למדו ממורים גויים ותאולוגים נוצרים שלא לסמוך על המקורות התלמודיים בענייני היסטוריה וריאליה, אלא במחקר בענייני הלכה בלבד.
במקום להבין את המציאות הריאלית שהייתה הרקע למקורות הספרותיים, הוא טען, הם שמים דגש רב מדי על חקר כתבי היד השונים ותורת הפילולוגיה, ועל בסיס ממצאיהם אלה מסיקים מסקנות שגויות.
לאור זאת, הוא סבר כי הם אינם מוסמכים להכריע בנושא משום שאינם מבינים לעומק את הספרות התלמודית, והאשימם כי בדרך זו הם גרמו למשבר בחכמת ישראל, בפרט אצל הדור הצעיר.
דעתו הייתה כי אסור לחוקרי מחשבת ישראל להתכחש לעברם.
הוא ראה בהם כנושאי הדגל, כמי שאמורים – באמצעות מחקר היסטורי – להחיות את המשפט העברי, השפה העברית, הארכיטקטורה והחקלאות במדינת ישראל.
במאמרים אחרים הוא הציע לבצע רפורמות יסודיות בחינוך.
אחת מהן כללה ביטול תוכנית הלימודים הנהוגה כיום בבתי הספר והנהגת לימוד של שלושה מקצועות בלבד: תלמוד, מתמטיקה ופיזיקה.
השנייה, הייתה רפורמה בדרך הכשרת הרבנים, על ידי יצירת מסלולי התמחות במקצועות ספציפיים של ההלכה.
המסלולים ותוכנית הלימודים בכל מסלול יקבעו על ידי ועדה מיוחדת שתהיה מורכבת מגדולי התורה, אנשי חינוך וחוקרים בתחום המדעים.
החצב הנר והחבית: שלשה פרקים מתוך החיבור 'כלי החרס בספרות התלמודית', הוגש לסנאט של האוניברסיטה העברית לשם קבלת התואר "דוקטור לפילוסופיה" (דיסרטציה, תש"ו), ירושלים: דפוס ווייס, תש"ז.
כלי החרס בספרות התלמוד, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשי"ג.
כלי זכוכית בספרות התלמוד, בצירוף מחקרים ומאמרים, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשל"ח-1978 (יצא לאור לאחר מותו).
"גליל – גולה", תדפיס מההד, חוברת ה', תרצ"ו.
"קרבן פסח אחר חורבן בית שני", תדפיס מההד, חוברת ז', תרצ"ז.
"קרבן פסח" (אחר חורבן בית שני), תדפיס מההד, תרצ"ח.
"ערך ההלכה במדע", תדפיס מאמנה, תרצ"ט.
לפרשת בית חוניו, תדפיס מיבנה א', תרצ"ט.
"יש סדר במשנה", תדפיס מיבנה ב', ת"ש.
"מלבן של מטה ושל עריסה" (לחקר הארכאולוגיה התלמודית), תדפיס מיבנה ג', תש"ב.
"בית הבד" (לחקר הארכאולוגיה התלמודית), תדפיס מסיני י"ב, תש"ג.
"לתולדות בעיית המרובע הארכאולוגי ופתרונה, תדפיס מסיני י"ג, תש"ג.
"על מכון לריאליה תלמודית", תדפיס מסיני כ"ה, תש"ט.
"על המשבר בחכמת ישראל בארץ", תדפיס מסיני מ"ב, תשי"ח.
"קווים לתולדות היהודים בתקופת הבית השני בראשיתה", תדפיס מספר זר כבוד, תשכ"ח, עמ' 82–114.
"לזהויים של כלי זכוכית" (עמל, עמלה, בן העמל, עמד, עמדה, בן העמד), תדפיס מסיני ס"ה, תשכ"ט, עמ' 3–8.
חתן פרס ירושלים לחכמת ישראל (1959) ופרס ביאליק לחכמת ישראל (1963).
גוטמן נולד בשמחת תורה תרנ"א (1890) בעיירה צ'אשניקי שבפלך ויטבסק של האימפריה הרוסית (ברוסיה הלבנה, ב"תחום המושב" היהודי).
אביו, נתן לייב גוטמן, היה בעל מלאכה בעיירה.
למד בישיבת סלובודקה, אחר-כך ב"הישיבה הגדולה" של חיים טשרנוביץ ("רב צעיר") שבעיר אודסה וב"קורסים למדעי המזרח" (כלומר, מדעי היהדות) מיסודו של הברון דוד גינצבורג בסנקט פטרבורג.
(בשני המוסדות האחרונים היה חברו ללימודים של צבי וויסלבסקי, ובאחרון – של זלמן שזר.
כן הכיר במהלך לימודיו את יחזקאל קויפמן, והיה לידידו הקרוב עד מותו).
כן למד באוניברסיטאות סנקט פטרבורג וברלין, שבה למד אצל אדוארד נוֹרְדן, אולריך פון וילָאמוֹביץ-מֶלֶנדוֹרְף (Wilamowitz-Moellendorff) ואדוארד מאייר.
את הדיסרטציה, שלא פורסמה, כתב על קיסר רומא דיוקלטיאנוס באגדה הפגאנית, היהודית והנוצרית.
בשנת 1921 התמנה כמנהל הסמינר למורים של רשת "תרבות" שנוסד באותה שנה ליד הגימנסיה העברית בעיר וילנה (כעת בתחומי פולין), עם ד"ר שלום יונה טשרנא.
ב-1923, זמן קצר לפני תום שנת הלימודים, נשלל רישיון מגוריו, בהיותו אזרח רוסי, והוא נאלץ לעזוב והתיישב בברלין.
ב-1925 הצטרף בברלין למערכת אנציקלופדיה יודאיקה שראה אור בהוצאת אשכול, וכתב עבורן מאות ערכים במדעי היהדות.
כמו כן היה מרצה בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות בעיר.
בארץ היה תחילה למורה בבית הספר הריאלי בחיפה, ולאחר מכן כיהן כמנהל בית המדרש העברי למורים ע"ש דוד ילין בבית הכרם, עד 1949.
משנת 1942 ועד 1953 כיהן במערכת האנציקלופדיה מקראית, ומ-1946 עד 1961 היה עורך מקצועות מדעי היהדות באנציקלופדיה העברית.
ב-1954 ייסד עם משה שְוָובֶּה את כתב העת ללימודים קלאסיים "אשכולות", ולאחר פטירתו של הלה ב-1956 היה לעורכו היחיד.
בשנת 1950 התמנה כמרצה באוניברסיטה העברית בירושלים, וב-1958 היה לפרופסור לתולדות עם ישראל בתקופה ההלניסטית.
לימד את הספרות ההלניסטית היהודית באוניברסיטה עד פרישתו ב-1961.
עבודתו המרכזית רוכזה בספרו "הספרות היהודית ההלניסטית" (1958, 1963), הדן בראשיתה של ספרות זו.
החוקר משה דוד הר מציין כי "למדנותו הרחבה של גוטמן הן במדעי היהדות והן בלימודים הקלאסיים אפשרה לו להרים תרומה משמעותית להבנתה של התקופה ההלניסטית בתולדות עם ישראל ובספרותו.
הוא הציע תובנות מקוריות בנוגע לעניינם של הפילוסופים היוונים ביהדות, שהיה מרכיב חשוב בהתפתחותה של ההלניסטיות היהודית".
בדצמבר 1958 העניק לגוטמן פאולוס מלך יוון את אות גאורגיוס הראשון, על תרומתו בחקר התרבות היוונית ובקשריה עם התרבות היהודית.
כיהן כנשיא אגודת "ישראל–יוון" מראשיתה.
בשנת תשי"ט-1959 זכה בפרס ירושלים לחכמת ישראל, על החלק הראשון של ספרו "הספרות היהודית ההלניסטית": "היהדות וההלניות לפני תקופת החשמונאים".
נפטר בבית החולים הדסה בירושלים בנובמבר 1963, לאחר מחלה קצרה.
הותיר אישה, בטינה (1907, ברלין – 2001, ירושלים), ושני בנים, יאיר ונתנאל.
כחודש לאחר פטירתו קיבלה אלמנתו בשמו את פרס ביאליק, על החלק השני של ספרו "הספרות היהודית ההלניסטית" – "היהדות וההלניות בראשית תקופת החשמונאים".
תולדות ישראל, תקופת הבית השני: קובץ הרצאות, ירושלים: מפעל השכפול, תשי"ד.
הספרות היהודית ההלניסטית, ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"ח–תשכ"ג.
כרך א: היהדות וההלניות לפני תקופת החשמונאים, תשי"ח.
כרך ב: היהדות וההלניות בראשית תקופת החשמונאים, תשכ"ג.
פרקי הלכה: חוברת א: הלכות מלוה ולוה; ערוך ומבואר על ידי יהושע גוטמן, חיפה: בית הספר הריאלי העברי, תרצ"ח.
מדרש בראשית רבא; מבחר ערוך ומבואר בידי יהושע גוטמן וד"ר יוסף שכטר, תל אביב: שוקן (ספרי מופת לבתי ספר), תש"ב.
משה שובה ויהושע גוטמן (עורכים), ספר יוחנן לוי: מחקרים בהלניסמוס יהודי לזכרו של יוחנן לוי ז"ל (תרס"א–תש"ה), מרצה לשפה ולספרות רומית באוניברסיטה העברית, ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס – האוניברסיטה העברית; תיאסוס חברה עברית למדעים קלסיים בירושלים, תש"ט.
יצחק בער, יהושע גוטמן, משה שובה (עורכים), ספר דינבורג: קבץ דברי עיון ומחקר מוגש לבן-ציון דינבורג על ידי ידידיו וחבריו, למלאת שלשים שנה לעבודתו המדעית ועשרים וחמש שנים לעבודתו הפדגוגית, ירושלים: הוצאת בית-המדרש למורים העברי בירושלם על ידי קרית-ספר, תש"ט.
הומירוס, אודיסיה; תרגם מיונית שאול טשרניחובסקי; קיצור והערות מאת יהושע גוטמן, מהדורה ג, ירושלים: שוקן (ספרי מופת לבתי ספר (בית הספר הראלי העברי בחיפה)), תשי"א 1951.
מ"ד קאסוטו, יוסף קלוזנר, יהושע גוטמן (עורכים), ספר אסף: קובץ מאמרי מחקר לכבוד הרב שמחה אסף למלאת לו ששים שנה, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשי"ג.
יהושע גֶלבּפַארב-גלעדי (ביידיש: געלבפארב; בכתב לטיני: Joshua Gelbfarb-Giladi; ג' בכסלו תרס"ד, 22 בנובמבר 1903, ורשה – ד' באלול תשכ"ג, 24 באוגוסט 1963, ניו יורק) היה מחנך, סופר ועורך עברי-יידי פולני-קנדי.
יהושע גלבפארב נולד בנובמבר 1903 בעיר ורשה שפולין הרוסית (בעקבות המלחמה בירת הרפובליקה הפולנית), בנם של טעמע בת בן-ציון ושמואל צבי ב"ר פסח גלבפארב (נספו בשואת יהודי פולין ב-1942).
היה חבר "צעירי המזרחי" וחבר הוועד של אגודת "חלוצי ציון" בוורשה.
ב-1920 סיים את לימודיו בסמינר העברי למורים בוורשה, והיה מורה בבית ספר עברי בעיר עד הגירתו.
בשנת תרצ"ו-1936 היגר לקנדה, ומאז ועד מותו היה מורה ומנהל בתי ספר דתיים ותלמודי תורה בוונקובר, במונטריאול ולבסוף בישיבת רמז (Ramaz School) שבמנהטן, ניו יורק.
את דרכו הספרותית החל בפולין.
פרסם מאמרים על חינוך ומסות בנושאי פדגוגיה וספרות ביומון היידי "היינט" וביומון העברי "הצפירה".
כמה מהן כונסו לימים בספרו "ווי אזוי דערציען קינדער: וועגווייזער פאר עלטערן און דערציער" ('יידיש: איך לחנך ילדים: מדריך להורים ולמחנך'), שראה אור בוורשה ב-1934.
בקנדה כתב בעיתון יהדות קנדה "קענעדער אדלער" (מונטריאול), וכן בעיתונים "דאס אידישע ווארט" (ויניפג) ו"דאס ווארט" (ונקובר).
כן ערך את הירחון לילדים "קינדערלאנד" (קינדֶרלַנד, 'ארץ הילדים') שהופיע בהוואנה בירת קובה.
פרסם ספר סיפורים בשם "סיפורי הדוד" (ונקובר 1947).
כן פרסם ספרי לימוד וחוברות עבודה, אשר שימשו בבתי הספר היהודיים: הספר "פון תורה אוצר" ('מאוצר התורה') (מונטריאול 1949), שבו לקט מארון הספרים היהודי, וחוברת עבודה ללימוד עברית, בשני כרכים, עם ציוריו של בצלאל מלחי (מונטריאול 1951–1952).
יהושע גלבפארב נפטר בניו יורק בסוף קיץ 1963, בשנה ה-60 לחייו.
יהושע געלבפארב, ווי אזוי דערציען קינדער: וועגווייזער פאר עלטערן און דערציער, ורשה: דערציונג, 1934. (יידיש: איך לחנך ילדים: מדריך להורים ולמחנך)
יהושע גלעדי (גלבפארב), סִפורי הדוֹד, ונקובר: Vancouver Talmud Torah Association, 1947.
גלעדי, חוברת עבודה ללמוד הלשון הדקדוק והכתיב; מצֻיר עי"ד ב.
מלחי, 2 כרכים, מונטריאול: י.
גלעדי; בסיוע אגוד בתי הספר העבריים בקנדה, קרן התרבות העברית בקנדה, 1951–1952.
יהושע בר-דיין (1 בינואר 1933 - 10 במאי 2020) היה סופר, יליד עפולה, שכתב את הספר "יומנו של חייל", שזכה לפרסום רב בשנים שלאחר מלחמת ששת הימים.
בר דיין נולד בעפולה והתחנך בבתי ספר בכפר סבא, בדגניה א' ובבית הספר החקלאי מקוה ישראל.
הוא התמחה בגידול הדרים, פרחים ודבורים.
בשירותו הצבאי שירת בנח"ל בשנים 1951–1954, ובשנים 1952–1966 עלה עם גרעין הנח"ל להתיישבות בקיבוץ ארז בצפון הנגב.
עסק כ-25 שנים בגידול ושיווק פרי הדר בישראל ומחוצה לה מטעם המועצה לשיווק פרי הדר.
במהלך מלחמת ששת הימים שירת בר דיין כנהג בחטיבה 7, החטיבה הסדירה היחידה בצה"ל באותם ימים, המורכבת כולה מחיילי חובה.
ב-17 במאי 1967, בתקופת הכוננות, שירת כחייל מילואים בגדוד 79 של חטיבה 7 בפיקודו של אל"ם שמואל גורודיש.
באותם ימים היה בן 34, מן החיילים המבוגרים בחטיבה 7.
במהלך תקופת ההמתנה היה בר-דיין נהג ברכב בעל הנעה קדמית, שגויס במתכונת גיוס רכב אזרחי לעת חירום.
הוא צויד במכשיר קשר ובחוליית חיילי חימוש שתפקידם לטפל בטנקים בעת קרב.
ברכב שבו נהג, מצא יומן שנתי קטן.
מאחר שהיה אב לילד בן שנתיים, חש שעליו לתעד את הקורות למען הדורות הבאים.
במהלך כל ימי ההמתנה והמלחמה תיאר ותיעד ביומן שמצא את קורות המלחמה מנקודת המבט של חייל בין הקרבות.
לאחר תום המלחמה העביר בר-דיין את היומן לעורך שבועון "הארץ", נתן דונביץ.
החל מה- 10 במאי 1968, כשנה לאחר המלחמה, פורסם היומן במשך שלושה שבועות בתפוצה רחבה במוסף סוף השבוע של עיתון "הארץ" וזכה לתהודה רבה.
אהרן מגד, (לימים חתן פרס ישראל), עורך "משא", העורך הספרותי של עיתון "למרחב", הגיב על פרסום היומן וכתב:
לאחר פרסום היומן בשבועון הארץ, יצא היומן לאור כספר "יומנו של חייל" בשנת 1968 בשלוש מהדורות.
לימים, הספר תורגם לאנגלית והופץ על ידי משרד החוץ בשגרירויות ישראל ברחבי העולם.
בהמשך, הספר תורגם לרוסית על ידי סוכנות "נתיב" במשרד ראש הממשלה והופץ על ידי תיירים יהודים שהורשו לבקר בברית המועצות בימים ההם.
עותקים רבים עשו את דרכם ליהודי ברית המועצות בימי המלחמה הקרה.
החלק השלישי של הספר "1967 - והארץ שינתה את פניה" של ההיסטוריון תום שגב נקרא "ארבעים הימים של טוראי יהושע בר דיין".
שגב השתמש ביומן המקורי כחומר היסטורי אותנטי לתיאור ימי ההמתנה וראשית הקרב.
בספר זה שגב כתב "אני חייב תודה עמוקה ומיוחדת ליהושע בר-דיין שהתיר לי להשתמש ביומן המלחמה שלו, מסמך יוצא דופן בעוצמתו; קולו הוא קול האדם במלחמה".
היה נשוי לגילה בר-דיין לבית סמסונוב, אב לשלושה ילדים וסב ל-9 נכדים.
יהושע גרוסברד (1900 – 23 ביוני 1992) היה צייר ישראלי יליד פולין.
יהושע גרוסברד נולד בשנת 1902 בסרוצק (סרוצ'ן) שבפולין הרוסית.
בשנת 1911 עבר לעיירה צ'חנוב, שם למד בישיבה ועבד ביחד עם אביו בבנייה, צביעה ועיטור של בתי כנסת.
בשנות ה-20 למד אמנות בווילנה ובוורשה והצטרף לאגודת הציירים היהודים בפולין.
בשנת 1939 עלה לארץ ישראל כמעפיל, שם הצטרף אל רעייתו, הציירת בתיה גרוסברד, והתיישב בחיפה.
בשנת 1945 הצטרף לאגודת הציירים והפסלים בארץ ישראל.
הוא הצטרף כחבר למפלגת מק"י.
בשנת 1953 היה ממקימי כפר האמנים בעין הוד.
בשנת 1955 שהה כחצי שנה בפריז בירת צרפת.
בשנת 1990 עבר להתגורר בפרדס חנה.
יצירותיו המוקדמות של גרוסברד, מתקופת שהותו בפולין, כמעט ולא נשתמרה.
לאחר עלייתו לארץ ישראל יצר בעיקר ציורי שמן קטני ממדים.
יצירותיו תיארו את הנוף העירוני של חיפה.
הם מאופיינים בהדגשה של ממד האור והצבע, בהשפעת האמנות הפוסט-אימפרסיוניסטית.
בשנות ה-60 החל ליצור גם מגזרות נייר ובהם מוטיבים עממיים או כאלו הלקוחים מן הספרות היהודית.
1926 ציור, אצל פרופ' מזנק, גימנסיה, צ'חנוב, פולין
הפקולטה לאמנויות, אוניברסיטת וילנה, פולין
1928 המכון לציור ע"ש וויצ'ך גרסון , ורשה, פולין
פרס הרמן שטרוק, אגודת האמנים של חיפה והצפון, עיריית חיפה, על ציור השמן "סמטאות חיפה – 3 מרפסות".
מגזרות נייר: מוטיבים מסורתיים; מבוא: גיזה פרנקל, הוצאת המחבר, תש"ל.
(בשנות ה-80 הופיע כרך שני)
יהושע גילוץ (18 במאי 1917 – 26 בינואר 2016) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, ממקימי שירות האוויר וחיל האוויר.
נולד בפתח תקווה, אחד מחמישה ילדיהם של דבורה ומנחם גילוץ ממייסדי תל אביב.
בשנים 1936–1940 למד הנדסת מכונות במכללה הטכנית נורת'האמפטון שבבריטניה.
במלחמת העולם השנייה התנדב לחיל האוויר המלכותי, עבר קורס קצינים ושירת כקצין ומהנדס בפיקוד התובלה, שימש מפקד שלוחת מסלול בסקוטלנד, אחראי על השבחת מטוסים בלהק 41, נשלח לבומביי ושימש אחראי לנושאים טכניים בשדות תעופה במזרח הרחוק, השתתף במערכה בזירה הדרום-מזרח אסייתית והיה שותף לתכנון הפלישה ליפן.
בתום המלחמה הוצב כקצין טכני במפקדת כנף תובלה בשדה התעופה חבניה בעיראק.
השתחרר מהשירות בדרגת סקוודרון-לידר (המקבילה למייג'ור).
ב-1946 חזר לארץ ישראל ועבד במחלקת העבודות הציבוריות של ממשלת המנדט הבריטי.
ב-1943 שהה בחופשה בארץ ישראל והתבקש על ידי ראשי ההגנה לחבר תוכנית להקמת כוח אווירי עברי במחתרת, הוצע לו לעמוד בראש הכוח שיוקם אך הוא סירב וציין כי ראוי שטייס יעמוד בראשותו.
לאחר שחרורו מהצבא הבריטי סייע בהקמת שירות האוויר, שימש קצין לענייני מודיעין, ונשלח לאירופה לרכוש מטוסים.
לאחר הקמת המדינה מונה למפקד בסיס רמת דוד שפינו הבריטים ופיקד עליו במהלך מלחמת העצמאות.
לאחר שחרורו חזר לעבוד במע"צ.
ב-1951 התגייס שוב לצה"ל ומונה לראש אגף ציוד במטה חיל האוויר ולאחר מכן שימש ראש אגף אפסנאות במטה החיל.
ב-1956 השתחרר, עבד בחברת יצהר, במפעל אמקור, בחברת הנפט הלאומית, וב-1961 ניהל את הקמת מלון הילטון תל אביב.
שהיה רב הקומות הראשון בישראל.
הקים מפעלים בבוליביה, בפיליפינים ובאיראן.
היה חבר הנהלת אגודת החי בר בערבה, ושותף פעיל בהקמת אגף הנצחה למתנדבי הצבא הבריטי במוזיאון "בית הגדודים" באביחיל.
גילוץ היה נשוי לרותי אפרתי-סוקולוביץ, בתם של טניה ואריה סוקולוביץ שנרצחה בטבח בנמל התעופה לוד (1972).
נפטר בינואר 2016 ונקבר בבית העלמין בזכרון יעקב.
חתנו, יורם בר-סיני, היה האדריכל של קיבוץ בארי.
הוא נרצח בטבח שבעה באוקטובר.
יהושע גורדון (נובמבר 1885, תרמ"ו – 7 בנובמבר 1943, ט' בחשוון ה'תש"ד) היה איש מנהל בתקופת היישוב.
מנכ"ל החברה לתערוכות וירידים, מייסד הקואופרטיב פלאו"ג - מגדלי פרי הדר ארץ ישראל.
היה פעיל בתחום הלשון העברית.
נולד במוסקבה, בנו של איש חובבי ציון אברהם זאב גורדון ונכדו של הנדיב שרגא פייבל יעקבזון.
בשנת 1891, בהיותו בן שש, עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
תחילה התיישבה המשפחה במושבה רחובות, ובשנת 1893 עברה לראשון לציון.
בעשור הראשון של המאה ה-20 נסע לאנגליה ללימודי כימיה וכלכלה.
בתקופת שהותו שם עסק בפעילות ציונית.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה שהה במצרים וסייע בהעברת הפליטים היהודים למצרים.
ייסד בפורט סעיד בית ספר עברי בשם "הרצליה" ולימד בו עברית.
לאחר המלחמה שב לארץ ישראל והתמנה לקצין קישור בין היישוב העברי לממשל הצבאי הבריטי ופעל לשילוב עובדים עבריים בפקידות של הממשל המנדטורי.
תרם להחדרת השפה העברית למסמכים רשמיים של הממשל.
בשנת 1920 ייסד חברה לניווט יפו–לונדון וצירף אליה אישי ציבור ובהם מאיר דיזנגוף.
בשנים 1920–1922 כיהן כמפקח לצד מושל המחוז, ובהמשך כסגן מנהל משרד המסחר והתעשייה בירושלים.
ערך את ירחון המשרד בשפה העברית.
ארגן את התערוכה הראשונה של תוצרת הארץ בתל אביב בשנת 1924. כיהן כמנהל הכללי של החברה לתערוכות וירידים של המזרח הקרוב.
הוא קבע את דגלה וסמלה: דגל בצבע תפוז, וסמל המורכב מעוגן שבמרכזו צבי, המציין את השאיפה לעם שחי על חופי הים התיכון וסוחר עם ארצות העולם.
בשנים 1932 – 1936 ערך סיורים באירופה ובארצות סקנדינביה וקשר קשרי מסחר לשיווק פרי הדר.
התמסר להפצת תוצרת הארץ למדינות העולם.
ייסד את הקואופרטיב פלאו"ג – מגדלי פרי הדר ארץ ישראל.
בסוף ימיו הכין מילון אנגלי–עברי למונחי מסחר.
יהושע בנג'יו הוא פרופסור יהודי קנדי במחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת מונטריאול, מחלוצי תחום הבינה המלאכותית, למידה עמוקה ורשת עצבית מלאכותית.
חתן פרס טיורינג לשנת 2018. בנג'יו הוא מדען המחשב המצוטט ביותר בתחומו בעולם, וכן המדען המצוטט ביותר בעולם בכל התחומים המדעיים.
יהושע בנג'יו, בן להורים יהודים ספרדים ממרוקו שהיגרו לצרפת ומשם לקנדה באמצע שנות ה-70. אחיו הוא סמואל בנג'יו, מדען מחשב בכיר באפל.
האחים בנג'יו חיו במרוקו במשך שנה במהלך שירותו הצבאי של אביהם שם.
אביהם, קרלו בנג'יו, היה כימאי-רוקח ומחזאי; הוא ניהל קבוצת תיאטרון ספרדית במונטריאול שהציגה מחזות בערבית יהודית.
אמם, צליה מורנו, הייתה שחקנית בשנות ה-70 בסצנת התיאטרון המרוקאית.
היא למדה כלכלה בפריז, ולאחר מכן הקימה במונטריאול ב-1980 להקת תיאטרון מולטימדית.
הוא סיים את התואר הראשון בהנדסת חשמל בהצטיינות בשנת 1986 באוניברסיטת מקגיל.
את התואר השני על זיהוי דיבור בשיטות סטטיסטיות (1988) ואת התואר השלישי על רשתות נוירונים ומודלים מרקוביים ב-1991, באותה אוניברסיטה.
את הפוסט-דוקטורט עשה בנג'יו ב-MIT ובמעבדות בל AT&T בשנים 1991–1993.
בשנת 1993 הצטרף למחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת מונטריאול כחוקר, ומונה לפרופסור חבר ב-1997 ולפרופ' מן המניין ב-2002. בהמשך הקים את Montreal Institute for Learning Algorithms (MILA) והוא משמש מנהלו המדעי.
בשנת 2016 היה בין מקימי חברת הבינה המלאכותית ElementAI, שבסיסה במונטריאול.
ב-2018, בהכרזה על זכייתו בפרס טיורינג (יחד עם עמיתיו פרופ' ג'פרי הינטון ופרופ' יאן לקון) כתבה ה-ACM, האגודה המעניקה את הפרס, כי בנג'יו ושני עמיתיו הם אבות המהפכה בתחום הלמידה העמוקה.
על פי הודעת ה-ACM, הם זכו בפרס "על התרומה הקונספטואלית וההנדסית לפריצות הדרך שהפכו את רשתות הנוירונים העמוקות למרכיב חיוני בעולם המחשוב".
בשנת 2018 פורסם כי בנג'יו הוא מדען מדעי המחשב המצוטט ביותר בעולם לאותה שנה
ב-2022 הוענק לו פרס נסיך אסטוריאס.
בנג'יו פרסם שלושה ספרים ומעל 350 מאמרים, ועל שמו רשומים ארבעה פטנטים.
בשנת 2018 היה בנג'יו החוקר המצוטט ביותר בתחום מדעי המחשב.
יהושע גורדון (28 במאי 1889 – 16 באוקטובר 1941) היה פעיל ציוני בארצות הברית ולאחר מכן בארץ ישראל.
בתקופת המרד הערבי הגדול היה מנהל מחלקת הביטחון במחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
הוא יזם את הקמתה ופעל לארגונה ולמיסודה של משטרת היישובים העבריים, ותואר כאבי מפעל הנוטרות.
גורדון נולד בקובנה שבליטא, בנו של אליעזר גורדון, סוחר ואיש תנועת המוסר.
הוא למד לימודים תורניים, ולאחר מכן סיים את הגימנסיה בסנקט פטרבורג.
גורדון הצטרף, כנער, למפלגה הסוציאל-רבולוציונרית.
בעקבות מהפכת 1905 נאסר לשלושה חודשים.
אחרי שחרורו עזב את רוסיה ולמד משפטים בגרמניה, באוניברסיטאות ברלין, מינכן והיידלברג.
כמו כן השתלם בספרות, אמנות, מוזיקה ותיאטרון.
שיחק בהתנדבות בתיאטרון של מכס ריינהרדט.
באותה תקופה הצטרף לתנועה הציונית.
היה יושב-ראש איגוד הסטודנטים היהודיים יוצאי מזרח אירופה בגרמניה.
בשנת 1911 היה נשיא הקונגרס של הסטודנטים היהודים בציריך.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה יצא לארצות הברית, למד באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, והוסמך במדעי הרוח.
בארצות הברית הרחיב את פעילותו הציונית.
היה חבר "פועלי ציון", חבר הוועד הפועל של "אגודת פועלים עברית לאומית" ("אידישער נאציונאל ארבייטער פארבאנד").
כמו כן היה חבר ועדת הארגון של הקונגרס היהודי האמריקאי.
באותה שנה היה מנהל המשרד הניו-יורקי לארגון הגדוד העברי.
השתתף ביסוד מגן דוד אדום בניו יורק והיה יושב הראש שלו.
גורדון השתתף ביסודם של השבועון "העברי" והירחון "התורן".
כן השתתף בעריכת העיתון הספרותי היידי "ליטעראטור און לעבן".
ארגן וערך הצגות תיאטרון ביידיש.
בשנת 1919 הגיע גורדון לארץ ישראל כחייל בגדוד 39 של קלעי המלך ושירת בו בדרגת סרג'נט.
אחרי פירוק הגדודים נשאר בארץ ישראל ועבד בהנהלה הציונית כמנהל לשכת העלייה ביפו ותל אביב, ובהמשך, בשנים 1923–1926, כסגן מנהל מחלקת העלייה.
גורדון ניהל את מערך העובדים של חברת החשמל בהקמת תחנת הכוח בנהריים.
לאחר מכן שב לעבוד בסוכנות היהודית, תחילה כאיש הקשר בינה ובין שלטונות הצבא והמשטרה בחיפה.
בשנת 1931 התמנה גורדון לעוזר ראשי במחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
בשנותיו האחרונות כיהן כמנהל מחלקת הביטחון (במסגרת המחלקה המדינית).
הוא פעל רבות לארגון משטרת היישובים העבריים בתקופת המרד הערבי הגדול, ואחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה עסק בגיוס לצבא הבריטי.
גורדון נפטר באוקטובר 1941 בעת ששהה בתל אביב לרגל עבודתו, והובא לקבורה בירושלים.
אחרי מותו של גורדון הקימה הסוכנות היהודית ועדה להנצחת שמו.
הוועדה יצרה פרס שנתי על שמו לאמני התיאטרון העברי, שהוענק ביום השנה לפטירתו, החל משנת 1944. בין זוכי הפרסים היו תיאטרון "הבימה", חנה רובינא, מאיר מרגלית, משה הלוי ושמעון פינקל.
הוועדה פעלה גם להקמת מפעל הבראה לנוטרים ולמגויסים על שמו של יהושע גורדון.
ב-1953 נקרא על שמו בית ההבראה לשוטרים בראש הנקרה.
גביע נודד לזכרו של יהושע גורדון הוענק לקבוצות המנצחות בימי הספורט השנתיים של הנוטרים.
גוטליב נולד בפינסק למשפחה מחסידות קרלין.
בצעירותו עבר עם אביו לוורשה בה הצטרף לארגון "פרחי ציון".
לאחר שסיים לימודים תיכוניים בוורשה נסע לברן ללמוד משפטים והוכתר בתואר ד"ר על ידי אוניברסיטת ברן.
בסיום לימודיו שב לוורשה והחל לעבוד בעיתונות היהודית בעיר.
במהרה עבר ללודז', ונהיה עורך של ה"לאדזער מורנינג צייטונג".
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שב לוורשה ולאחר שהעיר נכבשה על ידי הגרמנים, והפעילות הציונית הותרה בגלוי, הוא היה ממקימי ההסתדרות הציונית בפולין.
הוא האמין בציונות מעשית, פעל למען קרן היסוד והיה חבר בסיעת "עת לבנות".
גוטליב היה פעיל בסינדיקט העיתונאים בפולין.
בשנת 1935 התמודד בוורשה על מקום בסיים, אך בגלל סכסוכים פנימיים בתוך המחנה היהודי הוא הפסיד למועמד האנטישמי שהתמודד מולו.
בתחילת 1936 נדון ערעור שלו על תוצאות הבחירות ובעקבות זאת הוא נכנס לסיים.
בסיים הוא שיתף פעולה עם הצירים היהודים האחרים, בין השאר במאבק למנוע פגיעה בשחיטה הכשרה.
בבחירות שהתקיימו בסוף 1938 לא הצליח גוטליב להיבחר מחדש.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט לפינסק שנכבשה על ידי ברית המועצות.
בתחילת 1940 הוא נאסר על ידי שלטונות ברית המועצות.
בהצופה פורסם שנאסר בניסיון לברוח לליטא.
לאחר זמן שוחרר, אך נעצר שוב יחד עם אשתו ובתו שגורשו לסיביר.
בשנת 1941 פורסם שמת ולאחר מכן שנטען שהתקבל ממנו אות חיים, אך פרטים מדויקים על נסיבות מותו לא נודעו.
באוקטובר 1942 פורסם ששלטונות ברית המועצות הודיעו שהוא מת מדלקת ריאות.
יהושע גתי (רחובות, 2 באוקטובר 1938) הוא מורה, מרצה וחוקר ישראלי בתחום המקרא והרטוריקה.
עבודתו המדעית מחברת מתודולוגיות מתחומים שונים למחקר בין־תחומי מקיף המכיל אנתרופולוגיה, פילוסופיה, תורת הספרות, רטוריקה, בלשנות וחקר הדתות.
גתי נולד ברחובות לשרה לבית קצנלסון (ילידת ליטא) ויוסף (יליד בסרביה).
בגיל צעיר עברה משפחתו לאזור הצפון בעקבות המשבר בענף הפרדסנות, שהחל בתקופת מאורעות 39–1936 והחריף עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
תחילה התגוררה המשפחה בקריית חיים, אחר כך בהדר הכרמל בחיפה ובהמשך בשכונת קריית אליעזר שנבנתה אז.
גתי למד בבית חינוך תיכון (שנודע לימים כ"תיכון חדש").
עם סיום התיכון הצטרף כחניך בתנועת המחנות העולים להכשרה בקיבוץ מנרה.
בשירותו בצה"ל היה מדריך בבסיס ההדרכה של חיל הקשר, ועבודתו כמדריך שכנעה אותו שפניו להוראה.
לפיכך, במקביל לשירותו, למד בשעות הערב בהכשרה מיוחדת שנפתחה בסמינר לוינסקי (וזכתה לכינוי סמינר צה"ל), שבמסגרתה הוכשרו חיילים למקצועות ההוראה, כדי למלא את המחסור במורים שנוצר בעקבות העלייה הגדולה לישראל בשנותיה הראשונות של המדינה.
עם שחרורו משירות חובה החל לעבוד כמורה, ומאז ההוראה תופסת מקום מרכזי בחייו של גתי.
תחילה עבד בבית הספר היסודי הראשון בנצרת עילית, שהייתה אז בראשוניותה, ולפיכך זו הייתה תקופה מיוחדת של עבודה עם משפחות עולים והבנת צורכיהם המיוחדים.
בהמשך לימד גתי בבית ספר תיכון בחיפה (תיכון עירוני ה'), תקופה שהטביעה בו את חותמה, ולבסוף הגיע גתי להוראה באקדמיה, שלה הקדיש את מרבית שנות עבודתו.
עבודתו זו הייתה בשלוש מדינות: ישראל, ארצות הברית ודרום אפריקה.
גתי למד לתואר בוגר ומוסמך ב בחוג למקרא ובחוג להיסטוריה של עם ישראל בתקופה העתיקה.
את לימודי הדוקטורט עשה באוניברסיטת אמורי בארצות הברית בחקר המקרא ובהתמחות ברטוריקה ותיאוריות של חקר הספרות.
לאחר סיום הדוקטורט השתלם בפוסט־דוקטורט ברטוריקה קלאסית עם פרופ' ג'ורג' א' קנדי באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל ובאוניברסיטת דיוק, שם התמחה ב עם פרופ' חיים פרלמן, אבי הדיסציפלינה, שפעל אז במרכז ההומניסטי שבאוניברסיטה.
במקביל להוראה האקדמית התמקד גתי במחקר, שהניב שורה ארוכה של פרסומים, כשישים מאמרים אקדמאיים וכחמישה־עשר ספרים.
פעילותו האקדמית של גתי התמקדה בשני תחומים עיקריים:
חקר המקרא תוך הבנה שהמקרא הוא ספר פולמוסי־אידאולוגי שמחבריו פונים לקהל חי.
לפיכך עסק גתי בחשיפת התשתית התקשורתית והפולמוסית שבין הסופרים המקראיים לקהליהם, וזאת בשאיפה להציג את התנ"ך כספר דינמי פולמוסי המדבר אל מאזיניו וחותר לשכנעם באמירותיו.
יישומו את חקר הרטוריקה הארגומנטטיבית לחקר המקרא זכה להכרה בינלאומית, ופרסומיו בנושא הם חלוציים בתחום.
בשל רגישותו לשיח תקשורתי – דהיינו, היחס שבין המחבר או הנואם או בני שיח לבין קהל השומעים או הקוראים – התמקד גתי בניתוחים רטוריים פרגמטיים של השיח הישראלי, בשאיפה להמיר את השיח האגרסיבי־אמוציונלי המאפיין את השיח הזה כיום בשיח טיעוני־רציונלי נטול אלימות מילולית.
גתי מרבה לעסוק בתרבות הנאום הפוליטי בישראל, ומצביע על פגעיה הנובעים מחוסר הבנה של טיעון מהו, ואיך משכנעים ללא שימוש באלימות מילולית.
לשיטתו רק כך אפשר להקשיב לזולת ולפתור בעיות שאחרת השיח התוקפני המאפיין את החברה הישראלית מעלימן תוך זריעת מתחים, ואגב כך יוצר שבטיות וחוסר הבנה פלורליסטית.
רגישויות אלה באות לידי ביטוי בספרים שכתב.
לדוגמה, בספרו שלושה יוצרים נמר: רטוריקת הפופוליזם – המאבק על ההגמוניה (שפורסם ב־2019) חקר גתי – על פי מודלים רטוריים פרי הבלשנות הקוגניטיבית בהשראת ג'ורג' לייקוף – את סוד הצלחת הימין בבחירות נוכח כישלון השמאל הליברלי.
גתי מראה שדבקות השמאל בשיח רציונלי, תקני וענייני מותירה אותו עם שיח אליטיסטי החסום בפני שכבות הציבור הרחבות, בעוד השיח השמרני הימני הלאומני הוא שיח אגרסיבי ופופוליסטי, שהוא המכריע במישור הציבורי.
גתי התמחה בתיאוריות ספרותיות עם פרופ' ג'פרי הרטמן ופרופ' הרולד בלום באוניברסיטת ייל.
במרוצת שנים אלה פרסם את ספרו Prophecy and Persuasion ("נבואה ושכנוע") וכן שורת מאמרים בכתבי עת מקצועיים, ושימש גם כראש קבוצת המקרא וחקר השירה בחברה האמריקאית לחקר המקרא .
במהלך השנים לימד גתי בכמה אוניברסיטאות בארצות הברית.
תחילה באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, שבה לימד בתקופה שעשה הפוסט־דוקטורט, ולאחר מכן לימד באוניברסיטת וסליאן שבקונטיקט.
כמו כן לימד במחלקה לדתות באוניברסיטת קולומביה בניו יורק ובסמינר התאולוגי היהודי של אמריקה שנמצא אף הוא בניו יורק.
עם שחרורה של דרום אפריקה מעול האפרטהייד הוזמן גתי לאוניברסיטת קייפטאון והיה שותף בהקמת המרכז לחקר הרטוריקה שם, וכן היה בעל הקתדרה בלימודי השפה והספרות העברית.
את נאום ההכתרה כפרופסור באוניברסיטה הקדיש לנושא מלחמה ושלום ביהדות.
אוניברסיטת קייפטאון הכתירה אותו בתואר האקדמאי הגבוה ביותר המוענק באוניברסיטה "פרופסור לחיים".
עם תום האפרטהייד בדרום אפריקה, עת רבו המחלוקות בפרלמנט השסוע בשנאה הדדית, ארגן גתי בקרב חברי הפרלמנט סדנאות בתורת הנאום והטיעון הפוליטי.
גתי גם הוזמן להורות בבית הספר לתאולוגיה של אוניברסיטת סטלנבוש הנמצאת אף היא בדרום אפריקה, שם מונה לפרופסור מצטיין.
בשנת 2004 יצא לכבודו ספר הוקרה, שבו הופיעו מאמרים של אנשי השורה הראשונה בחקר המקרא.
עיסוקו ברטוריקה הביא למינויו כחבר בוועדה המכוננת של החברה הבינלאומית לחקר הרטוריקה (The International Society of Rhetoric).
עם היציאה לגמלאות מאוניברסיטת קייפטאון כפרופסור אמריטוס חזר גתי ארצה, לבאר שבע.
בארץ לימד רטוריקה באוניברסיטאות (אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת חיפה ואוניברסיטת בן-גוריון) ובמכללות (המכללה האקדמית בית ברל, מכללת עמק יזרעאל, מכללת ספיר ומכללת אוהלו), וכן לימד שנים במחלקה ליישוב סכסוכים באוניברסיטת תל אביב בהתמקדות בשיח הדתי־חילוני.
בעקבות הוראתו את מקצוע המקרא לסטודנטים המכשירים את עצמם להוראה במכללה האקדמית בית ברל, פרסם את ספרו חוזרים לתנ"ך: פרשת השבוע של כולנו והוראת המקרא, שבו קרא להכשרה ערכית של מורי המקרא כחלופה להכשרה הטכנית מקצועית המקובלת.
המגעים הקרובים עם מרצים ערבים במכללה האקדמית בית ברל הביאו אותו ליזום עם ד"ר עבד אלרחמן מרעי את פרסום כתב העת "מפגשי תרבות", כתב עת שנועד לשמש במה של ספרות ותרבות לשלוש הדתות, לעידוד ההבנה ההדדית.
גתי מרבה להרצות במסגרות חינוכיות א־פורמליות בנושאי יהדות כתרבות, היסטוריית המאבק החילוני־דתי והפיתוח הפילוסופי של תפיסת השלום.
בין השאר הרצה בבינ"ה – התנועה ליהדות חברתית, בבית הכנסת הקונסרבטיבי אשל אברהם בבאר שבע, ובבית הספר לגמלאים "תרשיש" הפועל במכללת קיי בבאר שבע.
במשך כמה שנים לימד גתי בהתנדבות בבית הספר היסודי "בארי" בבאר שבע, במטרה לתהות על דרכי הטיעון של התלמידים.
בשנים 2011 עד 2016 ניהל גתי יחד עם אורלי רביד ונדיר צור בלוג בשם "נאומים פוליטיים חשובים", שבו הוצגו ניתוחים רטוריים של נאומים מרכזיים.
גתי היה נשוי לד"ר צפירה גתי לבית זרחי (בִּתו של שלמה זרחי, שהיה סופר "דבר" בחיפה), שלימדה תולדות האמנות באוניברסיטת בן-גוריון, במכללת ספיר ובאוניברסיטת קייפטאון, ונפטרה בשנת 2023.
בנו, זֶמֶר גתי, שנולד בארצות הברית, הוא פרופסור מן המניין למיקרוביולוגיה באוניברסיטת פרינסטון.
מודל לדיאלוג חילוני-דתי, חיפה: מרכז פוזנר, אוניברסיטת חיפה, 2005.
מילה בסלע—המילה וכוחה (עורך), מכללת עמק יזרעאל, 2009.
השיח הישראלי: רציונליות מול אגרסיביות, חיפה: פרדס, 2010.
אמנות הרטוריקה: מיוון העתיקה עד אובמה (במסגרת האוניברסיטה המשודרת – גלי צה"ל), מושב בן שמן: מודן, 2013.
חוזרים לתנ"ך: פרשת השבוע של כולנו והוראת המקרא, ירושלים: ראובן מס, 2013.
שלושה יוצרים: נמר: רטוריקת הפופוליזם—המאבק על ההגמוניה (בהשתתפות דולי לוי וארנה בן מאיר), תל אביב: אסיף, 2019 .
רטוריקה כיצד: אסטרטגיות הפעולה וכוח הלשון מעשים נעשים במילים, ספר מקוון, 2021. אפשר להוריד גרסת PDF (מאתר אקדמיה) או גרסת וורד
מפנקסו של שוחר שלום, הוצאת ביטאון לשירה, 2023.
גולדברג היה רב, קפטן בצי ארצות הברית, ומעוטר אות לגיון ההצטיינות.
גולדברג נולד ב-1896 בבוברויסק שבבלארוס, באימפריה הרוסית.
בצעירותו למד בגימנסיה הרצליה וב-1912 כשקמה קבוצת הכדורגל בבית הספר, הצטרף כשחקן הקבוצה.
ב-1913 עזב את הקבוצה והצטרף למכבי תל אביב ואף היה קפטן הקבוצה.
ב-1914 במהלך לימודי התואר באוניברסיטת אודסה, גויס לצבא האימפריה הרוסית ושירת שם כשנתיים, עד שברח לארצות הברית.
ב-1917 התגייס לצבא ארצות הברית ושירת שם עד 1920. במהלך שירותו השתתף כלוחם במלחמת העולם הראשונה וקיבל 5 מדליות עיטור על השתתפותו בקרבות.
אחרי שהשתחרר למד עד 1926 כאשר הוסמך לרב.
ב-8 בינואר 1942 התגייס גולדברג לצי ארצות הברית כקצין, וכיהן כרב הראשון בצי האמריקאי במהלך מלחמת העולם השנייה ואחריה, וב-1 ביולי 1952 עלה לדרגת קפטן.
ב-1 בינואר 1960 פרש משירותו בצי.
ב-1956 הוענק לגולדברג אות ארבעת קציני הדת, ואות "שיתוף הפעולה הבינלאומי" מממשלת צרפת והוענק לו תואר קצין של כבוד בצבא צרפת.
ב-1958 העניק לו עומר בראדלי את אות לגיון ההצטיינות עם הערות לציון של מזכיר הצי של ארצות הברית צ'ארלס תומאס.
ב-24 בדצמבר 1994 הלך לעולמו בוסט פאלם ביץ' שבפלורידה, ארצות הברית, וב-6 בינואר 1995 נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
ב-10 בפברואר 1995 נקראה על שמו קפלת זיכרון במוזיאון הלאומי של ההיסטוריה הצבאית של יהודי אמריקה בוושינגטון די.
יהושע גל (נולד ב-5 ביולי 1951) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הקשר במכבי נתניה בשנות ה-70 של המאה ה-20.
גל שיחק במחלקת הנוער של מכבי נתניה ועלה לקבוצה הבוגרת ב-1970. כבר בעונתו הראשונה היה שחקן הרכב זכה עם הקבוצה באליפות הראשונה שלה, והקליט עם הקבוצה את שיר האליפות "מה מה מה נה נה נה".
ב-1971 זכה עם נבחרת הנוער באליפות אסיה, כולל השתתפות במשחק הגמר בו ישראל ניצחה את דרום קוריאה 0-1. בעונת 1971/1972 זכה עם הקבוצה באלוף האלופים.
ב-1973 עבר גל למכבי חיפה וירד עם הקבוצה לליגה השנייה.
עם תחילת עונת 1974/1975 סירב להגיע לאימוני הקבוצה, והוחלט להחזירו למכבי נתניה.
לגל שתי הופעות במדי נבחרת ישראל.
הופעתו הראשונה הייתה ב-11 בנובמבר 1971 במשחק ידידות נגד נבחרת אוסטרליה, וב-1976 הופיע במשחק אחד במסגרת אולימפיאדת מונטריאול נגד נבחרת גוואטמלה.
יהושע (שיקה) גרבר (1905 – 21 באוקטובר 1990) היה בין המתנדבים שיצאו מא"י-פלשתינה והצטרפו ל, שתמכו בכוחות הרפובליקה הספרדית מול המתקוממים הלאומנים בהנהגת פרנסיסקו פרנקו במלחמת האזרחים בספרד.
יהושע גרבר נולד בברדיצ'ב ב-15 באוקטובר 1905, לבן ישראל ואודל גרבר.
בהיותו בן 17 עברה המשפחה לביאליסטוק.
בנעוריו היה פעיל בתנועת השומר הצעיר.
עלה לארץ ב-1929 והצטרף לקבוצת בוגרי השומר הצעיר מפולין שהתקבצה בחדרה, והקימה את קיבוץ עין החורש ב-1931.
גרבר העיד על עצמו שלא היה קומוניסט, אך למרות זאת נחשד בקומוניזם על ידי חלק מחברי הקיבוץ, ונאלץ לעזוב ב-1932. במשך כארבע שנים עבד גרבר כפועל בניין.
עם פרוץ המרד הערבי ב-1936 נענה לקריאת אגודת פועלי הבניין לצאת לשמירה על יישובים יהודיים, ושמר על קיבוץ עין החורש ואדמותיו.
כשנודע לגרבר על פרוץ מלחמת האזרחים בספרד, הוא החליט להתנדב למלחמה על מנת להילחם בפשיזם ובנאציזם, ששניהם היוו איום על חייהם של יהודים באירופה.
מספר המתנדבים שיצאו מפלשתינה למלחמה מוערך ב-150–200, רובם המוחלט יהודים קומוניסטים.
יהושע, שלא היה קומוניסט, היה אחד הבודדים שיצא כשאין ארגון מאחוריו, לא בפלשתינה ולא בצרפת.
הוא הפסיק את לימודי הערב בבית הספר הפוליטכני הרץ בתל אביב, ונסע על חשבונו לצרפת עם ספרי הלימוד.
על פי החלטת הממשלה הבריטית, באשרה שקיבל משלטונות המנדט נרשם 'לכל הארצות פרט לספרד'.
בפריז פגש בני משפחה וידידים מפולין, ומכיוון שלא היה קומוניסט נעזר באיגודים המקצועיים הצרפתיים על מנת להגיע לספרד.
עם רבים אחרים, רובם קומוניסטים, נסע ברכבת לגבול הספרדי.
הוא עבר ברגל את הגבול במנהרה, המשיך דרך ברצלונה המופצצת והגיע לאלבסטה, ששימשה כבסיס לבריגדות הבין-לאומיות.
כפועל בניין הוצב בפלוגת הנדסה, שממנה הועבר ליחידת קשר בשל ידיעת השפות שלו.
במאי 1937 התחוללה בברצלונה מעין מלחמת אזרחים בתוך מלחמת האזרחים, בה הקומוניסטים דכאו את האנרכיסטים והטרוצקיסטים.
גרבר נפקד מיחידתו כשחשב שתישלח לברצלונה, ומשלא נשלחה, חזר אליה.
מאחר ששלט במספר שפות, ובכלל זה רוסית, גרמנית וצרפתית, הופנה לבי"ס מיוחד למתורגמנים במטרה לסייע לסגל הסובייטי.
גרבר סירב להפוך למתורגמן ונשלח לחזית קורדובה כקשר.
הקומוניסטים הפעילו צנזורה פוליטית, והוא הוזהר על ידי מכר ארץ-ישראלי כי מכתביו הביתה בהם ביקר את המפלגות בספרד מעוררים חשד לחוסר נאמנות.
גרבר חלה במחלה קשה, אושפז בבית חולים של הבריגדה בספרד ומשם הועבר לבית החולים של הבריגדה בצרפת, ליד פריז.
כאשר הבריא, הועמד בפני ועדה רפואית שרוב חבריה היו יהודים, ואלה נעתרו לבקשתו לחזור לפלשתינה-א"י ולא לספרד.
מצרפת נסע לבקר את הוריו בפולין וחזר לפלשתינה בתחילת 1938.
כעבור שנתיים התנדב לצבא הבריטי ושירת ביחידת תובלה במצרים.
משם הועבר לחזית איטליה שבה נשאר עד לתום המלחמה.
הוא שוחרר ב-1946. במלחמת העצמאות (1948) התגייס לצה"ל, וכך שירת במשך כעשרים שנה בשלושה צבאות שונים.
לאחר שחרורו מצה"ל עבד כפועל בניין.
בהמשך הועסק בחברת מקורות, עד שהגיע לגיל פרישה.
נפטר בישראל ב-21 באוקטובר 1990 ונקבר בבית העלמין הדרום.
יהושע (שייע) בר-מסדה (1934 - 15 בינואר 2023) היה תת-אלוף בצה"ל, ששימש במשך כ-50 שנה, מהן 32 בשירות קבע, במגוון תפקידי מודיעין.
בין היתר שימש כקצין המודיעין של פיקוד הצפון לקראת מלחמת יום הכיפורים, ולאחר המלחמה התמנה לנספח צבאי באיטליה.
בר-מסדה נולד בשדה יעקב כבן שני למשפחה חקלאית דתית, להורים שעלו מבלארוס.
כשהיה בן מספר שבועות, עברה המשפחה להתגורר בכפר חסידים, שהיה מושב ייחודי שבו התגוררו בצוותא דתיים לאומיים, חרדים וחילונים.
אביו, צבי לבית צ'וכמן, עיברת את שם משפחתו לשם בר-מסדה לאחר סיור עם זאב וילנאי בעתיקות מצדה, ששמה המקובל אז בספרות היה מסדה.
אמו הייתה הדסה לבית קבקוב.
משפחתו ומשפחה נוספת היו הרוויזיוניסטים היחידים בכפר, ואביו החזיק סליק של האצ"ל בחצר ביתם.
בר-מסדה למד בבית ספר דתי והצטרף לתנועת בני עקיבא.
בתום לימודיו בבית הספר היסודי, נשאר לעבוד במשק המשפחתי, ואת לימודיו התיכוניים והאקדמאיים השלים מאוחר יותר בלימודים אקסטרניים במהלך שירותו הצבאי.
בגיל 14–15 החל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער של בית"ר חיפה, ואז החל גם לנסוע למשחקים בשבת והוריד את הכיפה ללא זעזועים משפחתיים.
עם גיוסו לצה"ל ב-1952, התנדב בר-מסדה לצנחנים ולחם בפעולות התגמול.
גדוד 890 בפיקוד יהודה הררי לא היה אז אלא פלוגה אחת בפיקודו של מרסל טוביאס, ופלוגתו של אהרון דוידי הייתה בשלב שהיא הולכת ונאספת במשך כחצי שנה עד הגיע מספר המתנדבים למצבה הדרושה לתחילת הטירונות.
באוקטובר 1953 השתתף בר-מסדה כסמל בפעולת קיביה ושם הכיר את אריק שרון.
במרץ 1954 השתתף במבצע נחלין, בה לוחם שלצידו נפגע, ובפינויו ללא אלונקה וללא טיפול חובש נפטר הנפגע מפצעיו.
לימים סיפר בר-מסדה שהוא זוכר את קול חבטת הקליע בגוף בזמן הפגיעה.
לקורס הקצינים התקבל על תנאי, כי הקורס, שהיה קורס ראשון ארוך בן 8 חודשים, היה כבר בעיצומו מזה מספר חודשים.
לאחר הסמכתו לקצין הוצב בגדוד הצנחנים 890, שהיה כבר בפיקודו של אריק שרון.
מפקד הפלוגה היה "סופפו", סעדיה אלקיים, שהקים פלוגת מכ"ים ראשונה בצנחנים ובה אנשי כיתתו של בר-מסדה - דוביק תמרי ואורי שמחוני.
לקראת תום שירות החובה של בר-מסדה, כשלא חתם על התחייבות לשירות קבע, אריק שרון הדיח אותו מהצנחנים.
בשירות המילואים היה מפקד מחלקת סיור של חטיבה 5 (או חטיבה 45), שב-1956 לא השתתפה בלחימה במבצע קדש.
מחלקת הסיירים שלו איבטחה מעבר סוכנים של יחידה המודיעין 154 (לימים יחידה 504) במעברות הירדן.
קורס קציני מודיעין מתקדם שעבר במילואים זירז את החלטתו לחזור לצבא, ומשנת 1958 היה בשיוך לחיל המודיעין.
לאחר תפקידי הדרכה במודיעין השדה, כאשר היה כבר מדריך בקורס קציני מודיעין, הושאל כקמ"ן אוגדתי לתרגיל אוגדתי ראשון עם גייסות בפיקודו של מפקד גייסות השריון אז, דוד אלעזר (דדו), כשבעצם לא היו עדיין בצה"ל אוגדות סדירות.
תפקידו הבא אחרי ההדרכה בקורס קמ"נים היה קמ"ן (קצין המודיעין) של חטיבת גולני.
תפקיד זה מילא בשנים 1964–1965 ובו נחשף לראשונה למחלקת מודיעין פיקודית מבפנים וקיבל את כל הסיוע נדרש לו.
במלחמת ששת הימים הדריך בר-מסדה במכללה לפיקוד ומטה והיה לו מינוי משנה של קמ"ן חטיבה 11, איתה השתתף בכיבוש רצועת עזה.
אחרי המלחמה היה מפקד קורס הקמ"נים הראשון במחנה חורון (חווארה) ליד שכם.
חברו מהמכללה לפיקוד ומטה, יהודה שיראי, שהיה מיועד להיות סגן קצין המודיעין של פיקוד הצפון, הציע לו לבוא למודיעין פיקוד הצפון כעוזרו, ולכששיראי יהפוך לקצין המודיעין של פיקוד הצפון, יהיה בר-מסדה הסגן.
כך החלה ב-1968 תקופה של כחמש שנים שבה היה בר-מסדה בתפקיד במחלקת המודיעין של פיקוד הצפון, מעוזרו של הסגן ועד קצין המודיעין של הפיקוד עד אוגוסט 1973, פחות מחודשיים לפני מלחמת יום הכיפורים.
בחמש השנים האלה נדרשה בניית המודיעין מחדש, עם מרחב קרקעי חדש שנדרש לניתוח ועם צבא סורי אחר ממה שהיה קודם לכן.
האירועים בשטח חייבו אספקת מידע לכוחות המבצעיים בצפון ירדן, בחזית הסורית ובחזית הלבנונית, בה נוצר המושג "פתחלנד", תחילה במרחב החרמון ומול הר דוב ולאחר מכן לאורך קו החוף הלבנוני ובבקאע.
בזמנו של בר-מסדה משתכללות התצפיות הקרקעיות עם קליטת ציוד אופטי ואלקטרו-אופטי חדיש, והן עולות ברמתן להיות "תצפיות ארוכות טווח".
לקראת מלחמת יום הכיפורים ובמהלכה
בחודשים שקדמו למלחמת יום הכיפורים שירת בר-מסדה כקמ"ן פיקוד הצפון.
לתמונת מצב האויב של הקמ"ן היוצא, אשר הועברה במלוא חומרתה הן לאלוף הפיקוד וקציני המטה והן לאמ"ן מחקר, נוספו סימני שאלה שגם להם לא נמצאו הסברים או תשובות מספקות.
בזמן "כוננות כחול לבן" הציג בר-מסדה למטכ"ל את כל קשת האפשרויות - "הדפ"אות" (דפ"א – דרכי פעולה אפשריות לאויב), כולל זו "המקסימלית", שתתברר להיות זו שהייתה תוכנית ההתקפה הסורית במלחמת יום הכיפורים כמעט כלשונה.
באביב-קיץ 1973, הובחן שהסורים מוציאים מהקו הקדמי יחידות לשטחי האימונים לצורך אימון והתארגנות, ודווקא לקראת החורף, בחודש ספטמבר, הולך ונבנה מערך כוחות חריג בהיקפו.
במקביל ועוד קודם לכן, כבר בחודש יולי, נצפו ופוענחו מצילומי אוויר שינויים קרקעיים שכללו הכנת עמדות לארטילריה כבדה ובניית מערכים לקליטת טילי קרקע-אוויר מדרום לדמשק, לאורך ציר דמשק דרעא.
לדברי חגי מן, היו אלה הבהובים ראשוניים של זרקורי האזהרה.
מסתבר, שסימנים ראשוניים אף יותר מאלה הסתמנו כבר קודם לכן וגרמו לכך שהערכות המצב שנעשו במפקדת הפיקוד בתחילת שנת 1973 הביאו לשינויים משמעותיים בפריסת חטיבות המילואים במרחב הפיקוד, שעיקרם היו קידום עוצבות הטנקים של כוחות המילואים ליחידות מחסני החירום (ימ"חים) שנבנו במחנה "יפתח" ובמחנה "פילון" הסמוכים לראש פינה.
בר-מסדה טען שבעת כוננות "כחול לבן" במאי 1973, היו לאורך החזית בצד הסורי למעלה מ-100 עמדות קדומניות שהוכנו לקליטת סוללות ארטילריה ארוכות טווח, אך הסורים לא איישו אותן.
בספרי תורת הלחימה הסובייטית שאומצה על ידי הצבא הסורי, אשר נבדקו ביוזמת בר-מסדה, נאמר, כי אחד מצעדי ההכנה הראשונים למלחמה הוא "לחפור עמדות קדומניות לארטילריה ארוכת הטווח, במרחק שיהיה מחוץ לטווח הנשק שטוח המסלול של האויב".
בדיוק כך נעשה גם באוגוסט 1973, פחות מחודשיים לפני המלחמה.
לדעתו של בר-מסדה היו בעיקר שני גורמים לכשל המודיעיני: האחד - מידור הפיקודים ממיידעים, במקרה זה בין פיקוד הדרום לפיקוד הצפון; והשני - אי נקיטת מהלכים ואמצעים בעקבות הצגת המודיעין שהציג בכוננות כחול לבן.
במלאת 40 שנה למלחמה, סיפר בר-מסדה: כבר בקיץ 1971 הבחינו מפענחי התצ"א וחוקרי השטח של מודיעין פיקוד הצפון בתופעה חריגה: הסורים החלו לחפור עמדות לארטילריה ארוכת טווח (תותחי 130 מ"מ) בגזרת תל פארס, במרחק של כ-4 קילומטרים מהגבול, מהלך שאינו תואם שום דוקטרינה של מיקום ארטילריה בהגנה.
בנוסף לכך החלו הסורים לבנות מעברים בקבוצה של שישיות על ערוץ נחל א-רקאד, לפני קו הביצורים הקדמי שלהם, וזוהי פעולה נוספת שלא תואמת מערך המיועד להגנה.
מפענחים ואנשי מחקר שטח חיפשו את ההיגיון המבצעי לתופעה, והם מצאו בספר הדוקטרינה הסורית הנחיות להכנת התשתית הקרקעית הנדרשת למבצעי התקפה.
בהנחיות נאמר בפירוש שיש לחפור עמדות קדמיות לארטילריה ארוכת הטווח מחוץ לטווח הטנקים של האויב, וזאת כדי לאפשר תקיפה בעומק של עתודות האויב בדרכן לתגבור או להתקפת נגד.
עוד נכתב כי יש להכין מעברים על פני המכשולים הטבעיים והמלאכותיים שיאפשרו את היציאה להתקפה (שישה מעברים הם בדיוק מה שדרוש לשני גדודי הדרג החטיבתי הראשון).
בנוסף צוין כי יש להכין מוצבי פיקוד קדמיים בכל גזרה חטיבתית.
ואכן, זמן קצר לאחר מכן ניתן היה לראות את העבודות על החפ"קים הקדמיים.
המידע, ובכלל זה צילומים ומפות, נמסר על ידי בר מסדה לאלוף הפיקוד מוטה גור, שהיה רגיש במיוחד לכל פעילות סורית חריגה בשנת 1971, שהוגדרה על ידי נשיא מצרים סאדאת כ"שנת ההכרעה".
אלוף הפיקוד הציג את המידע בדיון מטכ"ל, והרמטכ"ל דדו חתם חלק זה בדיון בהנחיה חד משמעית למודיעין לעקוב אחר התקדמות העבודות ולדווח עליה באופן שוטף.
עוד קבע, שכאשר הסורים ישלימו את הכנת התשתית ויתחילו לאייש את העמדות יהיה זה מבחינתו חציית "קו אדום" ומעבר למתקפה סורית.
מודיעין פיקוד הצפון עקב ודיווח מדי שבוע על התקדמות העבודות.
במהלך שנת 1972 ובקיץ 1973 התשתית הושלמה אך לא אוישה.
בצהרי יום הכיפורים, אחרי שבר-מסדה סיים את תפקידו כקצין המודיעין של פיקוד הצפון והוחלף על ידי חגי מן וכמדריך בפו"ם קיבל מינוי משנה כקמ"ן אוגדה 210 שהייתה בהקמה, הוא הוזעק לאוגדה.
טרם יציאתו התקשר לחגי מן כדי להתעדכן ובין היתר שאל אותו מה עם התשתית הזאת והאם אוישה.
מן השיב: " מה אתה יודע!
מזה שבוע הכול מאויש, כולל ערומי תחמושת בעמדות!" כך נוכח לדעת ש"הקו האדום" של הרמטכ"ל משנת 1971 נשכח.
במלחמת יום הכיפורים שירת בר-מסדה כקמ"ן אוגדה 210 של דן לנר שאך זה הוקמה.
לאחר שאוגדה 210 השתחררה, שב בר-מסדה להצבתו כמדריך במכללה לפיקוד ומטה.
ראש אמ"ן אלי זעירא הציע לו את תפקיד קצין המודיעין של פיקוד הדרום ובר-מסדה דחה את ההצעה.
השבר שלאחר מחדל מלחמת יום הכיפורים לווה בזעזוע פסיכולוגי עמוק באגף המודיעין.
המגמה הייתה לנסות ולמצוא במודיעין השדה אנשים שנחשבו ל"לא נגועים" בטראומת כישלון ההתרעה על מלחמת יום הכיפורים, מתוך כוונה לרענן את שורות חטיבת המחקר.
במסגרת שינויים אלה מונה בר-מסדה לראש הזירה המערבית, שהייתה מופקדת, בין היתר, על מצרים.
לאחר תפקידים שמילא בחטיבת המחקר, מונה לסגן קצין מודיעין ראשי (קמנ"ר).
הוא מונה לנספח הצבאי למודיעין באיטליה.
במהלך כהונתו בתפקיד זה, נאלץ להיות מאובטח שנה בעקבות מבצע חיסול של בכיר פלסטיני.
לאחר שחרור מצה"ל, בנה והקים את תורת המטרות בצה"ל.
בעקבות פרויקט זה הועלה לדרגת תת-אלוף במסגרת שירות המילואים.
בשנת 2022 קיבל בר-מסדה את אות "יקיר קריית טבעון" על פעילויות התנדבותיות:
גן לאומי בית שערים – משנת 2000 עד 2020 שימש בר-מסדה כמדריך מתנדב במסגרת פרויקט "גן-קהילה", בשותפות של מועצת קריית טבעון עם רשות הטבע והגנים.
הפרויקט נועד לעודד קשר בין תושבי הסביבה לגן הלאומי.