tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המחזור "פרדאיאן" הופיע במהדורות שונות בהוצאה לאור של שמס מטבאסי בשנות ה-1910, אחר כך הוצאו לאור על ידי Inkilap ve aka בשנות ה-1940, 1950, 1960, ועל ידי Baskan u Oluș בשנות ה-1970. אחרי 2000 הופיעו שני תרגומים חדשים.
L'Épopée d'Amour (אפופאיית האהבה) (1902/1907) אהבתו הגדולה של פרדאיאן
Le Fils de Pardaillan הבן של פרדאיאן (1914/1916) - פרדאיאן ובנו
Le Pont des soupirs גשר האנחות (כרך א) - Les Amants de Venise הנאהבים מוונציה (כרך ב) (1909) -גונדולת החלומות
Don Juan דון ז'ואן והקומנדור - ו-Le Roi amoureux המלך מאוהב (1916)
Le Pré aux Clercsהכמרים - ו Florinde la Belle פלורינדה היפה (1920- אחרי מות המחבר)
La Reine d'Argot מלכת ארגו (כרך א) ו-Primerose פרימרוז (כרך ב) (1922 - אחרי מות המחבר)
La Grande Aventure ההרפתקה הגדולה (כרך א) וLa Dame en blanc, La Dame en noir הגברת בלבן, הגברת בשחור (כרך ב) (1926 - אחרי מות המחבר)
Fleurs de Paris פרחי פריז (1921- אחרי מות המחבר)
נסיכת קרן זהב (נסיכת רייון ד'אור)
Déchéance הנפילה (1935 - אחרי מות המחבר)
בשנות ה-1960 רומנים היסטוריים רבים של זבאקו, תורגמו לעברית ופורסמו בהוצאה לאור מ.
המתרגמים היו מנחם בן אשר, זאב זמירי, יהושע קנז שתרגם ב-1963 את "הקפיטן".
מישל לוהאן גרישם היא פוליטיקאית אמריקאית חברת המפלגה הדמוקרטית המכהנת כמושלת ניו מקסיקו.
קודם לכן כיהנה כנציגת המחוז הראשון של ניו מקסיקו בבית הנבחרים של ארצות הברית.
בנובמבר 2018 נבחרה לתפקיד מושל ניו מקסיקו, ובראשית ינואר נכנסה לתפקידה.
נבחרה לכהונה שנייה בבחירות 2022.
לוהאן גרישם נולדה בלוס אלמוס שבניו מקסיקו, בתם של באדי וסוניה.
ב-1977 סיימה לימודי תיכון בסנטה פה.
אחותה של לוהאן גרישם מתה מגידול סרטני במוחה בגיל 21, מאבקה הרפואי הביא להתרוששות משפחתה ודחף את לוהאן גרישם לקריירה ציבורית.
ב-1981 היא סיימה תואר ראשון באוניברסיטת ניו מקסיקו וב-1987 סיימה לימודי תואר JD במשפטים מאוניברסיטת ניו מקסיקו.
לאחר הלימודים עבדה בלשכת עורכי הדין של ניו מקסיקו ועמדה בראש תוכנית הפניית קשישים לעורכי דין.
בשנים 1991–2002 עבדה כמנהלת הסוכנות לענייני הזדקנות של מדינת ניו מקסיקו.
בשנים 2002–2004 כיהנה כמזכירה לענייני הזדקנות ושירותים לטווח ארוך ובשנים 2004–2007 כיהנה כמזכירת הבריאות בקבינט של מושל ניו מקסיקו.
ב-2008 התמודדה בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לקראת הבחירות לקונגרס, אך סיימה במקום השלישי.
בשנים 2010–2012 כיהנה בראש מועצת מחוז ברנליאו שבניו מקסיקו.
ב-2012 ניצחה כמועמדת המפלגה הדמוקרטית בבחירות לנציגות המחוז הראשון של ניו מקסיקו בבית הנבחרים של ארצות הברית.
היא נכנסה לתפקידה בינואר 2013. מאז נבחרה לשתי תקופות כהונה נוספות.
מאז 2017 היא מכהנת כראש השדולה ההיספנית בקונגרס.
לוהאן גרישם התמודדה כנציגת המפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל ניו מקסיקו במסגרת הבחירות בארצות הברית ב-2018, וגברה בהן על מועמד המפלגה הרפובליקנית סטיב פירס עם 57% מקולות הבוחרים.
בבחירות 2022 נבחרה לכהונה שנייה, לאחר שניצחה את המועמד הרפובליקני, מארק רונצ'טי, עם 52% מהקולות.
לוהאן נישאה לגרגורי גרישם בשנת 1982. היא התאלמנה מגרגורי בשנת 2004, כאשר נפטר עקב מפרצת תוך-גולגולתית.
ב-2022 נישאה בשנית למנואל קורדובה, בעל עסק קטן מאלבקרקי, כאשר סגנית נשיא ארצות הברית, קמלה האריס, אישרה את נדריי הזוג.
מיכאל (מישל) טַרוֹנִי (נולד ב-13 ביולי 1984) הוא שחקן, מפתח גוף, אושיית רשת ופעיל זכויות בעלי חיים ישראלי.
טרוני נולד וגדל בפרדס כץ.
הוא קרוי על שם דודו, חלל צה"ל שנהרג במלחמת לבנון הראשונה.
סבתו התנגדה לקרוא לו על שם בנה שנפל, ועל כן בתעודת הזהות שמו "מיכאל".
במשך כל תקופת ילדותו ונעוריו סבל מהתעללות פיזית ונפשית מצד אביו שהתעלל בו ובאמו.
בגיל 16 החל לעסוק בפיתוח גוף, והשתמש בשריריו כדי להתמודד עם אביו האלים.
בעקבות עימות עם אביו, אביו עזב את הבית ואת אמו.
בגיל 24 זכה מישל לראשונה בתחרות "מר ישראל".
בהופעת אורח בתחרות מר ישראל 2011
שירת בצה"ל כחייל לוחם בגדוד שמשון.
תחילת פרסומו של טרוני ברשת הייתה סרטון קומי בשם "הדרך היחידה לצאת עם חיוך על הפנים ממפגש עם פקח".
ב-2017 העלה סרטון הדרכה היתולי איך להתמודד עם מחבל חמוש בסכין, שהועלה ברשתות חברתיות בעולם.
ב-2017 השתתף בקמפיין למען חיילים בודדים, וכן בתשדיר של צה"ל.
לטרוני מעל 160,000 עוקבים באינסטגרם, מעל 160,000, עוקבים ביוטיוב, ומעל 150,000 עוקבים בדף הרשמי בפייסבוק, נכון ל-2020. בסרטונים שלו הוא מרבה לשתף פעולה עם היוטיוברים סמיון גרפמן ודניס צ'רקוב, בסרטונים קומיים וסרטונים שבהם הם מותחים זה את זה.
טרוני השתתף עם שני חבריו גם במספר קמפיינים חברתיים, ביניהם המאבק לאי הפללה של צרכני קנאביס, וקמפיין נגד אלימות.
בינואר 2017 השניים מתחו את טרוני שידוע בחמלה שלו על בעלי חיים, והזעיקו אותו כביכול כדי לתפוס חתלתול במצוקה.
הסרטון נעשה ויראלי והגיע אל אתי אלטמן, המנכ"לית לשעבר של תנו לחיות לחיות.
היא פנתה לטרוני בבקשה לסייע לעמותה, ומאז טרוני משתתף בימי אימוץ של העמותה ובקמפיינים לגיוס כסף.
בין היתר שהה בתוך כלוב בדיזנגוף סנטר שבתל אביב במשך 56 שעות, כחלק ממסע התרמה למען העמותה.
ב-2019 השיק תוכנית אימונים בשם shapeUP.
טרוני השתתף ב"קמפיין הסלבריטאים" של חזית לשחרור בעלי חיים, שבו אנשים מפורסמים צפו בתחקיר מבית המטבחיים בחיפה.
בעקבות הצפייה בתחקיר עבר לצמחונות והשתתף בצעדה לבית מטבחיים זה שהתקיימה במרץ 2018.
באוקטובר 2020 פרסם אדם ברשת סרטון שבו הוא מכה באכזריות את כלבו.
פעילי בעלי חיים הפנו את תשומת ליבה של אתי אלטמן מתנו לחיות לחיות לסרטון, והיא הזעיקה לעזרה את טרוני.
התברר שהאדם גר בבת ים, ולעת ערב הגיעו לדירתו טרוני עם שניים מחבריו, איימו עליו ולקחו ממנו את הכלב.
חילוץ הכלב הועבר בשידור חי ברשתות החברתיות.
טרוני השתתף במספר סרטים וסדרות טלוויזיה בישראל, בדרך כלל כשרירן.
החל מ-2013 שיחק בכמה סרטים כמאבטח.
ב-2015 השתתף בסרט הקומדיה "מה כבר יכול לקרות?!", ובסרט הקומי "איביזה", בשני הסרטים בתפקיד של שרירן אימתני.
טרוני השתתף גם בסדרות הנוער והילדים "שכונה" ו"החממה" בתור שומר ראש ומאבטח.
בנוסף הופיע בסדרות חסמבה דור 3, רמזור, צומת מילר, ולהיות איתה.
ב-2017 השתתף בעונה השלישית של תוכנית הדוקו-ריאליטי "היחידה" על תקן סמל היחידה החדש.
ב-2019 השתתף בריאליטי "הישרדות VIP עונה 2" שברשת 13, בעונה התשיעית של התכנית.
ביום ה-20 לתחרות, פונה מהאי עקב מצבו הרפואי ולא שב למשחק והיה המודח השביעי.
תחקיר כאן 11 וגניזת תיק החקירה בעילת "חוסר אשמה"
ב-29 ביוני 2021 כאן חדשות שידרה סדרת כתבות על מעורבותו של טרוני ושותפו דניס צ'רקוב בהונאת פונזי בה לכאורה הונו השניים אנשים רבים, ביניהם חיילים משוחררים וחיילים בודדים, באמצעות חברה בשם "אמוזה" בשיתוף פעולה עם אריאל אהרוני.
במהלך התחקיר ביקרו כתבי התאגיד במשרדו והותקפו פיזית ומילולית על ידו ועל ידי שותפיו במקום.
טרוני, בסרטון שצולם לרשתות החברתיות, הכחיש כל קשר לעוקץ או הונאה.
ב-21 בדצמבר 2022, הוצא צו הרחקה ל-3 חודשים נגד מישל טרוני ושותפו, דניס צ'רקוב, בשל התקפות ואיומים מצידם כנגד כתב כאן 11, דניאל אלעזר, שהיה ממפרסמי התחקיר.
בתאריך 12 בדצמבר 2022 פורסם כי מחלק ההונאה במשטרת תל אביב גנז את תיק החקירה נגד טרוני, צ'רקוב וחברת אמוזה בעילה של "חוסר אשמה".
בחודש ינואר 2025, פסק בית משפט השלום בתל אביב כי חלקים מהכתבה שפורסמה אודות טרוני "לא היו אמת", לרבות הטענה כי חברת "אמוזה" נתנה שוחד לצדדים שלישיים - כפי שנטען בכתבה על ידי דניאל אלעזר.
בית המשפט חייב את אלעזר בפיצוי בסך 15,000 ש"ח
לטרוני בן בהורות משותפת עם ידידתו רותם ברגמן.
בשנות ה-20 של המאה ה-21, החל בתהליך חזרה בתשובה.
מישל ינקו (נולד ב-1 בספטמבר 1970) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף, שירת כראש אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה (אט"ל).
קודם לכן שירת כקצין חיל הטכנולוגיה והאחזקה הראשי (קטנא"ר), רמ"ח תוא"ם (תכנון, ארגון ומשאבי אנוש) במפקדת קצין חימוש ראשי, מטל"פ (מפקד טכנולוגיה ואחזקה פיקודי) בפיקוד המרכז וראש מטה אגף כוח אדם (רמ"ט אכ"א).
ינקו גדל והתחנך בנתניה, למד בתיכון אורט יד לבוביץ' נתניה.
התגייס לצה"ל ומילא שורת תפקידים, החל מחשמלאי טנקים.
בשנים 1997–1998 שירת כקצין חימוש של חטיבת קרייתי.
במהלך מלחמת לבנון השנייה שירת כקצין חימוש עוצבת המפץ.
ב-2006 מונה לקצין החימוש בעוצבת געש, ב-2008 מונה לראש ענף הכשרות מפקדים בבית הספר למקצועות חיל הטכנולוגיה והאחזקה בבסיס ההדרכה החילי, ב-2010 מונה לקצין חימוש בפיקוד המרכז, ולאחר מכן היה חניך במכללה לביטחון לאומי (מב"ל).
ב-2013 מונה לראש מחלקת התכנון, הארגון ומשאבי האנוש במפקדת קצין החימוש הראשי.
ב-27 בפברואר 2017 הועלה לדרגת תת-אלוף, ובמרץ 2017 החל לשרת כמפקד חיל הטכנולוגיה והאחזקה של צה"ל.
החל מחודש דצמבר 2017, קצין טכנולוגיה ואחזקה ראשי (קטנא"ר) הוא מפקד מערך האחזקה הצה"לי, ואחראי על מתן המענה האחזקתי להבטחת זמינות האמל"ח (אמצעי הלחימה).
ב-28 במרץ 2019 מונה לראש מטה אגף כוח אדם בצה"ל.
בנובמבר 2021 הועלה לדרגת אלוף ונכנס לתפקיד ראש אגף טכנולוגיה ולוגיסטיקה.
שירת בתפקיד זה במלחמת חרבות ברזל, וסיים תפקידו זה בספטמבר 2025.
ינקו הוא בוגר אוניברסיטת בר-אילן בכלכלה ולוגיסטיקה ומוסמך האוניברסיטה העברית בירושלים בצבא וביטחון לאומי ובמדעי החברה, וכן בעל תואר שני נוסף בביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה.
אחותו, דליה ינקו, התמנתה לתפקיד ראש האגף הביטחוני-חברתי במשרד הביטחון.
מישל איילין מקנמרה הייתה כותבת ובלוגרית אמריקאית שעסקה בכתיבה בנושא מקרי פשע אמיתיים.
מקנמרה גדלה באוק פארק, אילינוי, בת לתומס וריטה מקנמרה, ולה ארבע אחיות ואח.
כשהייתה בת 14 נרצחה צעירה תושבת העיירה, שהתגוררה לא הרחק מביתה.
הרוצח מעולם לא נתפס והמקרה עורר במקנמרה השראה ועניין בתחום.
בשנת 2005 נישאה לשחקן והקומיקאי פאטון אוסוולט ונולדה להם בת אחת.
כתלמידת תיכון כתבה והייתה עורכת בעיתון בית הספר.
ב-1992 סיימה לימודיה באוניברסיטת נוטרדאם, וקיבלה תואר שני בכתיבה יצירתית מאוניברסיטת מינסוטה.
באפריל 2016 מתה מקנמרה בשנתה מהתקף לב.
היא הייתה בת 46 במותה.
בשנת 1997, עם תום לימודיה, עברה ללוס אנג'לס במטרה לכתוב עבור תעשיית הסרטים והטלוויזיה.
בשנת 2006 השיקה מקנמרה את הבלוג "True crime Dairy" שעסק בחקר מקרי פשע קשים שלא פוענחו.
הבלוג עסק בפשעים שלא זכו לתהודה רבה בציבור ובניסיון לפענח אותם.
בשנים 2013–2014 כתבה בעיתון "לוס אנג'לס מגזין" מאמרים בנושא פרשת "הרוצח מגולדן סטייט".
מקנמרה הגתה את הכינוי "הרוצח מגולדן סטייט, עבור הפושע שאנס ורצח פעמים רבות בשנות השבעים והשמונים.
עד לשנת 2001 חשבו רשויות אכיפת החוק כי שני פושעים שונים ביצעו את זממם, האחד נודע כ"האנס מהאזור המזרחי" והשני כ"צייד הלילה המקורי".
רק ב-2001 נודע כי מדובר באותו אדם, שהוא "הרוצח מגולדן סטייט" כפי שהחל להיקרא בתקשורת ובציבור בעקבות מקנמרה.
מקנמרה חתמה על הסכם להוצאת ספר עם הוצאת הספרים הרפר קולינס ובשנת 2013 החלה לכתוב ספר על הפרשה.
הוא יצא לאור ב-27 בפברואר 2018, כשנתיים לאחר מותה וזמן קצר לפני ההודעה על מעצרו של ג'וזף ג'יימס דיאנג'לו, שדגימות ה-DNA שלו נמצאו תואמות לאלו של הרוצח מגולדן סטייט.
הספר הגיע למקום השני ברשימת רבי המכר השבועית של הניו יורק טיימס לספרי עיון, ולמקום הראשון ברשימת רבי מכר לספרי עיון של הניו יורק טיימס המורכבת מספרי עיון אלקטרונים ומודפסים.
באפריל 2018 נעצר ג'וזף ג'יימס דיאנג'לו ונמצאה התאמה בין ה-DNA שלו לבין ה-DNA של הרוצח מגולדן סטייט.
בשנת 2020 הוציאה רשת HBO סדרה תיעודית בשם "רוצח נעלם בחשיכה", העוסקת בפרשה מנקודת מבטה של מקנמרה ובשיתוף צילומים והקלטות שלה לפני מותה.
מישל לארוק היא שחקנית וקומיקאית צרפתייה.
לארוק נולדה בניס, היא בתם של רקדנית וכנרית רומנייה שברחה מרומניה לצרפת בתקופת שלטונו הקומוניסטי של גאורגה גאורגיו-דז' ושל איש נדל"ן.
היא למדה כלכלה ואנגלית באוניברסיטת ניס ובאותה תקופה גם לקחה שיעורי קומדיה באנטיב, לאחר מכן גם הלכה ללמוד באוסטין שבטקסס.
היא הופיעה לראשונה בטלוויזיה בתוכנית ההומוריסטית "La Classe" בערוץ France 3 ב-1988, ובשנה אחר כך הופיעה לראשונה בקולנוע בסרט "Suivez cet avion".
בסרט "Le Mari de la coiffeuse" מ-1990 שהיה מועמד לפרס באפט"א לקולנוע בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר שיחקה תפקיד קטן.
ב-1993 גילמה את הדוכסית אן ז'נבייב דה בורבון-קונדה בסרט "Louis, enfant roi" על חייו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
ב-1995 שיחקה בסרט נלי ומר ארנו.
ב-1996 שיחקה בסרט "Le Plus Beau Métier du monde" שהוצג בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי במוסקבה.
היא הייתה מועמדת פעמיים לפרס סזאר ב-1992 וב-1996.
ב-2002 דובבה את קפטן אמיליה בדיבוב הצרפתי של הסרט "כוכב המטמון".
ב-2019 שיחקה בתפקיד הראשי בקומדיה "תנו לפרוש בשקט".
בשנת 2025 שיחקה בסרט הקומדיה "ירח דבש עם אימא'לה" בתפקיד הראשי של לילי.
ביולי 2025 נטפליקס הודיעה על צירופה לעונה החמישית של "אמילי בפריז" בה תגלם את איבט, חברה ותיקה של סילבי גרטו.
לארוק הייתה נשואה לבמאי התיאטרון דומיניק דשאן ומנישואים אלה נולדה לה בת.
מישל מוראטורי (, נולד ב-13 בדצמבר 1983) הוא פוליטיקאי סן מרינזי.
מוראטורי היה הקפיטן העוצר של סן מרינו לחצי השני של שנת 2019 וביצע את תפקידו יחד עם ניקולה סלבה.
למוראטורי תואר מאוניברסיטת בולוניה במדעי החברה ומדעי המדינה, הוא המנהיג של מפלגת השמאל הסוציאליסטי הדמוקרטי בסן מרינו.
במקצועו מוראטורי הוא עובד ציבור.
מישל לריס היה אתנוגרף וסופר צרפתי.
לריס סיים לימודי פילוסופיה בשנת 1918. במשך תקופה מסוימת הוא התעניין בלימודי כימיה, אך מהר מאוד עזב את הלימודים.
בשנים 1921–1924 הוא התקרב למקס ז'אקוב ואנדרה מסון דרכו הפך להיות סוריאליסט וכתב מספר יצירות שפורסמו בירחון סוריאליסטי.
בשנת 1930 הוא השתתף במשלחת צרפתית לאפריקה, שחזרה רק כעבור ארבע שנים.
בעקבות התנסויותיו במהלך סיור זה, כתב ספר בשם L'Afrique fantôme.
עם חזרתו לפריז, הוא התחיל לעבוד במוזיאון האדם, שם עבד עד לשנת 1971. בהיותו עובד מוזיאון הוא התקרב לדבורה ליפשיץ ועזר לה גם כאשר היא פוטרה מהעבודה.
החל משנת 1937 הוא היה פעיל בחוג סוציולוגי שהוקם על ידי ז'ורז' בטאיי.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה השתתף לריס במשלחת נוספת למושבות צרפתיות באפריקה.
הוא התנגד לפעילות הצרפתית החל מתחילת הלחימה במלחמת העצמאות של אלג'יריה.
החל מ-1945 היה חבר מערכת כתב העת "זמנים מודרניים", שנוסד על ידי סימון דה בובואר, ז'אן-פול סארטר ומוריס מרלו-פונטי,
ב-1948 הביע תמיכה בציונות ובלח"י, "שנאבק באימפריאליזם האנגלי לא רק כאויב של העם היהודי, אלא גם כמדכא של העם הערבי".
בשנת 1977, ליריס חתם על עצומה שניסח מישל פוקו בנוגע לדה-קרימינליזציה של יחסי מין בהסכמה עם קטינים (מתחת לגיל 15 - גיל ההסכמה בצרפת).
בשנת 1992 פורסם ספר אוטוביוגרפי בו תיאר מספר רב של אמנים עמם נפגש במהלך חייו.
מישל טור היא זמרת צרפתייה.
ב-1962 זכתה בתחרות שירה ששרה שיר של אדית פיאף.
ב-1963 קיבלה חוזה עם חברת הקלטות והופיעה באולם הקונצרטים אולימפיה.
ב-1964 יצא האלבום שלה "Dans mes bras oublie ta peine" שכלל מספר שירים שהרבו להתנגן ברדיו, מלבד שירים מקוריים שלה האלבום הכיל מספר גרסאות בצרפתית של שירים באנגלית.
היא הוזמנה לייצג את לוקסמבורג באירוויזיון 1966 עם השיר "Ce soir je t'attendais" שדורג במקום ה-10.
ב-1970 הגישה שני שירים למיונים עבור ייצוג צרפת באירוויזיון אך הם לא נבחרו להשתתף בגמר הקדם הלאומי.
באירוויזיון 1977 היא ייצגה את מונקו עם השיר "Une petite française" והייתה במקום הרביעי.
ב-1980 אלבום מהופעתה החיה באולימפיה נמכר ב-200,000 עותקים.
ב-2008 הוציאה את האלבום "Ces années-là".
ב-2016 קיבלה את עיטור מסדר הכבוד מסדר האמנויות והספרות
היא הייתה בזוגיות עם הזמר כריסטוף ממנו יש לה בן.
מישל ז'אן פייר ורן היה סופר ועורך צרפתי ובנו של הסופר ז'ול ורן.
בגלל התנהגותו הוא נשלח על ידי אביו למושבת העונשין מטרי למשך שישה חודשים בשנת 1876. בגיל 19 הוא גרם לשערורייה כשברח עם שחקנית למרות התנגדויותיו של אביו המפורסם.
בשנת 1883 אביו התקרב אליו ומישל התחתן - אך לבסוף נטש את אשתו הטריה וברח עם ז'אן ריבול בת ה-16, עמה נולדו לו שני בנים (מישל וג'ורג') לפני סיום הגירושין ובן נוסף (ז'אן ז'אק) לאחר שנישאו.
נושאים אלה ואחרים גרמו למתח רב בין מישל לאביו, אולם עד שמת ז'ול ורן בשנת 1905 השתפרו היחסים ביניהם, והם שיתפו פעולה בכמה סיפורים.
מישל היה האחראי על פרסום רבים מכתבי היד האחרונים של אביו, ועל פי השמועה, ייתכן שמישל כתב חלק מהם בעצמו.
עבודות שיוחסו בעבר לז'ול ורן, אך נחשבות כעת לכאלה שנכתבו על ידי מישל, כוללות את המגדלור בסוף העולם, הר הגעש הזהוב וסוכנות הנסיעות תומפסון.
מישל ורן כתב בז'אנר דומה לאביו, ונחשב על ידי אביו לסופר טוב, אך יצירותיו נחשבות כיום לרוב כנחותות מאלה של אביו.
חלק מיצירותיו, כמו Un Express de L'Avenir והיצירה "בשנת 2889", בולטות בשימוש בשפופרות אוויר.
מישל לבלון היה כדורגלן צרפתי, ששיחק בעמדת הקשר.
כבש את השער הראשון בתולדות גמר ליגת האלופות.
לבלון נולד ב-10 במאי 1932 בריימס שבצרפת.
במשך כל שנות ה-50 של המאה ה-20 שיחק בסטאד ריימס שהייתה לתמונת הדגל של הכדורגל הצרפתי, עם הישגים בצרפת ובאירופה.
כבר בשנת 1950 נבחר לשחקן הצעיר הטוב ביותר במדינה, אך תפס את מקומו הקבוע בקבוצה רק מעונת 1953/54, אחרי שכבר זכה עימה בליגה ובגביע.
הוא מונה בשנת 1954 לראשונה לנבחרת צרפת הבוגרת, אחרי שכבר השתתף באולימפיאדת הלסינקי שנתיים קודם לכן.
במונדיאל 1954 שנערך בשווייץ היה חלק מהסגל אך לא זכה לשחק.
בעונת 1955/56 לבלון הגיע עם ריימס עד לגמר גביע האלופות הראשון, בו גם כבש בדקה ה-6' נגד ריאל מדריד.
קבוצתו הפסידה בסיום 4–3 ושלוש שנים לאחר מכן הפסידו שוב במעמד זה 2–0 לאותה קבוצה.
בשנת 1961 סיים את תקופתו הארוכה עם ריימס לאחר 271 הופעות ו-30 שערי ליגה.
בנוסף לכך זכה עימה ב-4 תוארי אליפות ובגביע אחד בסך הכל.
לבלון שיחק עבור שטרסבורג עד 1964, אז פרש מקריירת משחק.
כמו רבים מחבריו לקבוצת ריימס, גם לבלון הועסק על ידי רמון קופה בהקמת ארגון המכירות הצרפתי של יצרנית מוצרי הספורט אדידס.
בשנת 1964 הוא תפס את מקומו של ז'יסט פונטיין כמי שייצג אותם במזרח צרפת.
לבלון התגורר בסביבות ריימס עד למותו ב-17 בדצמבר 2009 בגיל 77.
מישל גוסטבה אדואר מאיור הוא אסטרופיזיקאי שווייצרי שזכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 2019 ביחד עם דידיה קלו "על גילוי כוכב לכת חוץ-שמשי".
מישל מאיור נולד ב-12 בינואר 1942 בלוזאן שבשווייץ.
למד באוניברסיטת לוזאן (1966) וסיים את הדוקטורט בז'נבה בשנת 1971. בשנה זו גם עבד באוניברסיטת קיימברידג'.
לאחר מכן עבד גם במצפה האירופי הדרומי ובאוניברסיטת הוואי.
בשנת 1984 הפך מאיור לפרופסור בז'נבה ובשנת 1988 הפך לפרופסור מן המניין.
בשנים 1985–1987 כיהן מאיור כנציג השווייצרי לסוכנות החלל האירופית.
בשנים 1988–1991 כיהן מאיור כנשיא האיגוד האסטרונומי הבינלאומי.
החל משנת 2003 הוא מכהן כעמית זר ב ובשנת 2010 הצטרף לאקדמיה הלאומית למדעים ולאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בשנת 2007 פרש מאיור מהאקדמיה, אך נשאר פעיל במצפה הכוכבים בז'נבה.
מדליית אלברט איינשטיין - 2004
מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה - 2015
תואר דוקטור לשם כבוד מהמוסדות: KU לוון, אוניברסיטת אופסלה, האוניברסיטה החופשית של בריסל ואוניברסיטת ז'וזף פורייה.
מישל לי קאלאווי היא מתאבקת עבר אמריקאית.
היא מוכרת בעיקר בשל תקופתה בארגון ההיאבקות World Wrestling Entertainment (WWE), שבו הייתה פעמיים אלופת הדיוות ופעמיים אלופת הנשים של ה-WWE.
מק'קול במקור עבדה כמורה בחטיבת ביניים של בית ספר מקומי בפלטקה, פלורידה.
היא הצטרפה ל-WWE בשנת 2004 לאחר שהשתתפה בתחרות חיפוש הדיווה של ה-WWE.
במהלך הופעותיה הראשונות על המרקע, היא ביססה את דמותה כמאמנת כושר, עד ששינתה אותה לדמות של מורה.
באירוע המסיבה האמריקאית הגדולה בשנת 2008, מק'קול הפכה לאלופת הדיוות הראשונה בתולדות הארגון.
שנה לאחר מכן, היא זכתה באליפות הנשים של ה-WWE במסגרת האירוע העוקב בסדרה; זכייה זו הפכה אותה למתאבקת הראשונה שמחזיקה בשתי האליפויות האלו.
באירוע לילה של אלופים 2010, היא איחדה את שתי האליפויות והפכה לאלופת הדיוות המאוחדת של ה-WWE.
מק'קול החזיקה באליפויות אלה פעם נוספת, כשהיא בסך הכל זכתה פעמיים בכל תואר.
בנובמבר 2010, מגזין ההיאבקות Pro Wrestling Illustrated PWI דירג אותה כמתאבקת הטובה בעולם.
שנה לאחר מכן, היא פרשה מפעילות.
מישל נולדה ב-25 בינואר 1980 בפלטקה, פלורידה.
אמא, ג'ני, עובדת כמורה ואביה, טרי, עובד כמפקח.
יש לה אח אחד בוגר ממנה, ששיחק פוטבול באוניברסיטת סינסינטי.
ההערצה לענף ההיאבקות הגיע כבר במהלך ילדותה.
לפני ובמהלך תקופתה בתיכון, היא שיחקה סופטבול, כדורסל וכדורעף.
היא סיימה תואר בחינוך מטעם אוניברסיטת המדינה של פלורידה ולאחר מכן הייתה מורה של כיתות ז' במשך ארבע שנים.
מישל הייתה נשואה לג'רמי לואיס אלכסנדר, עימו החלה לצאת במהלך התיכון.
השניים התגרשו בשנת 2006. היא נישאה בשנית ב-26 ביוני 2010 ביוסטון, טקסס למתאבק מארק קאלאווי, המוכר בשם הבמה, אנדרטייקר.
היא עברה מספר פציעות שנגרמו מהיאבקות הכוללות שבר באף במהלך מסע ההופעות של ה-WWE מחוץ למדינה לאחר מהלך קלוזליין של ויקטוריה.
היא אושפזה פעמיים, סבלה פעמיים משבר בצלעות ומשבר בעצם החזה.
לאחר שפרשה מהענף באופן רשמי, היא ציינה שהיא התאבקה במשך חודשיים עם פציעה בכף הרגל וקרע ברצועה הצידית.
בשנת 2016, היא אובחנה כחולה בסרטן העור ולאחר מכן עברה הליכי טיפול מוצלחים.
באפריל 2019, היא פרסמה באופן פומבי שהיא נאבקה עם אי-פוריות ואף חוותה מספר הפלות.
PWI דירג אותה במקום ה-1 מתוך 50 המתאבקות הטובות ביותר לשנת 2010
דורגה במקום ה-36 ברשימת "50 הצמדים הטובים ביותר בהיסטוריה של ה-WWE" מטעם האתר הרשמי של ה-WWE.com - עם ליילה
הרגע הטיפשי של השנה (2010) - ההפסד למאי יאנג בפרק הספיישל של התוכנית Old School Raw - עם ליילה
מישל חדד נולד בתוניסיה בשנת 1943. בשנת 1947 היגר לפריז, צרפת, עם משפחתו.
בנעוריו היה חבר בתנועת הנוער "הבונים" בפריז.
בשנת 1968 עלה לישראל עם רעייתו והתגורר בקיבוץ צאלים.
לאחר זמן קצר חזר לפריז, שם התגייס לשירות חובה צבאי.
לאחר ששוחרר מן השירות בעקבות סעיף פסיכיאטרי והתגרש מרעייתו, חזר לישראל והתיישב בירושלים.
מאוחר יותר אובחן חדד כסובל מסכיזופרניה.
בירושלים התגורר בצריף באזור תחנת הרכבת ההיסטורית של ירושלים והחל ללמוד במחלקה לאמנות בבצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב.
באתה עת אף היה קשור לקבוצת "מצפן".
לאחר סיום לימודיו שימש כאסיסטנט בבצלאל.
בשנת 1975 בקירוב היגר ללונדון, אנגליה.
שם התגורר בבית שפלש אליו.
בשנותיו האחרונות התגורר בירושלים ובפריז.
יצירתו המוקדמת של חדד, מתקופת לימודיו בבצלאל, עסקה במדיה אוונגרדית כמייצבים ומיצג, שהיו בעלי ממד פוליטי.
לאחר מכן התמקד חדד במדיום הרישום, בו יצר פנקסים וניירות מופשטים, שהושפעו מן הסוריאליזם ומן האוונגרד האירופי.
את עיקר תצוגות היחיד שלו עשה בשנות ה-70 בגלריה דבל בירושלים.
מישל פייר טלגרן הוא מתמטיקאי צרפתי.
הוא קיבל דוקטורט בשנת 1977 בהנחיית גוסטב שוקה.
הוא עובד כ"מנהל מחקר" ב בפריז מאז 1985. תחומי מחקרו הם אנליזה פונקציונלית, הסתברות ויישומיהם.
בשנת 2024 הוא קיבל את פרס אבל על תרומותיו לתחומים אלה ויישומיהם לפיזיקה מתמטית וסטטיסטיקה.
טלגרן ציין שהוא בחר במתמטיקה מכורח המציאות: בגיל 15 סבל ממספר מקרים של היפרדות רשתית, ובמשך עשר שנים חי בפחד להתעוור.
מישל טלגרן חוקר הסתברויות של תהליכים בעלי מבנה מינימלי, כדוגמת תנועה בראונית.
הוא פיתח שיטות חדשות לניתוח תהליכים סטוכסטיים ומצא חסמים עליונים ותחתונים עם אפיון מלא לתהליכים גאוסיאניים.
הוא מצא תוצאות חשובות של ריכוז המידה במרחבי מכפלה על ידי הוכחת אי-שוויון איזופרימטרי חדש.
פרס פקו-וימונט מהקולז' דה פראנס (1980)
הרצאה מוזמנת בקונגרס הבינלאומי של מתמטיקאים בקיוטו (1990)
הוזמן להרצות במליאת הקונגרס הבינלאומי של מתמטיקאים בברלין (1998)
חבר האקדמיה הצרפתית למדעים (2011)
מישל זלצמן , היא פוליטיקאית אמריקאית, חברת בית הנבחרים של פלורידה כנציגת המחוז הראשון של המדינה מטעם המפלגה הרפובליקנית.
זלצמן נולדה וגדלה בפנסקולה, פלורידה.
לאחר שסיימה את התיכון התגייסה לצבא, לטענה "כדי להימלט מבית מתעלל".
זלצמן סיפרה בעבר שאביה היה אלכוהוליסט מתעלל ואמה התמכרה לאופיואידים כשהייתה בחטיבת הביניים; לטענתה, שני הוריה מתו בגיל צעיר מהתמכרות לאופיואידים.
ב-16 בפברואר 2022, סיפרה זלצמן, במהלך דיון בתמיכה בהצעת חוק נגד הפלות, כי בילדותה, דודה התעלל מינית באופן קבוע בה ובאחותה.
לטענתה, גם כאשר שירתה כחלק מכוחות נאט"ו בבוסניה, היא נאנסה על ידי אחד ממפקדיה.
היא התחתנה בזמן שירותה הצבאי, אך התגרשה מבעלה לאחר שנולדו להם שני ילדים.
היא חזרה לפנסקולה שם הפכה לרקדנית אקזוטית.
היא למדה במכללה מקומית בפנסוקלה ומאוחר יותר קיבלה תואר הראשון שלה במנהל עסקים מאוניברסיטת מערב פלורידה.
זלצמן החלה את דרכה הפוליטית כיושבת ראש ועדת החינוך של צוות המעבר של ראש עיריית פנסקולה, גרובר רובינסון.
בשנת 2020 היא נבחרה לבית הנבחרים של פלורידה לאחר שניצחה את הרפובליקני המכהן מייק היל בפריימריז.
לאחר מכן היא נבחרה מחדש ב-2022, כאשר גברה שוב על היל.
במרץ 2021 זלצמן הואשמה על ידי הנציג עומרי הרדי בכינוי הנציג וובסטר ברנבי "הרפובליקני השחור הסמל" של הלשכה.
זלצמן הכחישה בתוקף את ההערה וטענה כי "מדובר בשקר מוחלט"
זלצמן גינתה את טבח שבעה באוקטובר והביעה את תמיכתה בישראל ובזכותה להגנה עצמית.
בשנת 2024 קיבלה זלצמן הודעה ממחלקת המדינה של פלורידה כי הוצאות הקמפיין שלה נבדקות בחשד לאי סדרים של כמה אלפי דולרים.
זלצמן היא אם לשלושה ילדים, שניים מנישואיה הראשונים ואחד מנישואיה השניים.
מישל זליגמן היה הרב הראשי הראשון של פריז (1809–1829), חבר הסנהדרין של פריז.
מישל זליגמן נולד בפאלסבורג, מחוז מוזל, חבל לורן, צרפת בשנת 1739.
הוא התחתן ב-17 בדצמבר 1775 במחוז הריין התחתון, חבל אלזס עם בבט לזרד (נולדה ב-1756).
פיליפ לנדאו (2009) מציין: "כבר בשנת 1796 היה לגרמנים (אשכנזים) רב אמיתי, זליגמן מישל".
מישל זליגמן היה הרב הראשי הראשון של פריז בשנים 1809 עד 1829.
הוא היה חבר בסנהדרין של פריז והיה מקורב לרב יוסף דוד זינצהיים.
הוא נפטר ב-7 באוקטובר 1829 בפריז בגיל 90.
פול-מישל פֿוּקוֹ היה פילוסוף צרפתי, אחד ההוגים החשובים של אסכולת הפוסט-סטרוקטורליזם ושל התאוריה הביקורתית, מאנשי הרוח הצרפתים המשפיעים ביותר במדעי הרוח והחברה מאז שנות השישים של המאה העשרים, ומי שנחשב כאב האידאולוגי של השמאל הפרוגרסיבי באירופה ובארצות הברית.
עבודתו השפיעה על מגוון רחב של שדות ידע.
התאוריות שלו מתייחסות בעיקר ליחסים בין כוח וידע, וכיצד הם משמשים כצורה של שליטה חברתית באמצעות מוסדות וארגונים חברתיים.
הוא ניסה לשלב בין פילוסופיה להיסטוריה, ולכונן תחום מחקר חדש הקרוי "היסטוריה של מערכות חשיבה".
פוקו נולד בפואטייה (Poitiers) במערב צרפת בשם פול-מישל פוּקוֹ, השני מבין שלושת ילדיהם של אן-מארי מלפרט ופול-אנדרה פוקו, שהיה מנתח בכיר, אמיד ומוכר בעירו.
פול-אנדרה פוקו ציפה שבנו ימשיך בדרכו וילמד רפואה, אך פול-מישל העדיף ללמוד היסטוריה ופילוסופיה.
בבית-הספר התיכון בעירו נחשב פוקו לתלמיד מצטיין בצרפתית, יוונית, לטינית והיסטוריה, אך לא במתמטיקה.
לאחר מלחמת העולם השנייה התקבל פול-מישל פוּקוֹ לבית הספר הפריזאי היוקרתי אקול נורמל סופרייר (École Normale Supérieure - rue d'Ulm), ושם התיידד עם הסוציולוגים ושותפיו לעתיד, פייר בורדייה וז'אן-קלוד פאסרון (Passeron), והתוודע למורו ולימים פטרונו וידידו הקרוב, היסטוריון המדע ז'ורז' קונגיים (Canguilhem).
פוקו קיבל שני תארים (Licence), בפילוסופיה ובפסיכולוגיה, אך לימודיו בבית הספר היו רצופי משברים אישיים, וכללו אף ניסיונות התאבדות שאירעו בשנת 1948. בעת לימודיו, במסגרת מחקרו, עבד פוקו בבתי-חולים פסיכיאטריים, שם התוודע לשיטות הטיפול שהיו נהוגות במתמודדי הנפש, ופיתח את ביקורתו על התאוריות הפסיכיאטריות בנוגע לשיגעון.
בהשפעת מורו באקול נורמל, לואי אלתוסר, הצטרף פוקו בשנת 1950 למפלגה הקומוניסטית הצרפתית, בדומה לאינטלקטואלים ואמנים צעירים רבים שחשו אכזבה מהפוליטיקה ומהסדר החברתי ששרר אחרי מלחמת העולם.
אף על פי שחברות במפלגה הייתה צו האופנה באותה עת בסביבתו, פרש ממנה פוקו ב-1953 עקב ביקורתו על הנעשה בברית המועצות תחת משטרו של סטלין.
לאחר פרישתו הרבה פוקו לבקר ולתקוף את האידאולוגיה הקומוניסטית והמרקסיסטית.
בגיל 23, בתחילת שנת 1950, עבר פוקו את מבחני הקבלה למשרת הוראה במערכת החינוך הציבורית בצרפת.
בשנים 1953–1954 לימד פסיכולוגיה באוניברסיטת ליל (Lille), שם פגש לראשונה במי שהפך לידידו, הפילוסוף ז'יל דלז.
בשנת 1954 פרסם את ספרו הראשון, מחלת נפש ואישיות (Maladie mentale et personnalité).
מרבית הספר מוקדשת לניתוח היבטים פסיכיאטריים בעבודתו של הפיזיולוג הרוסי איוואן פטרוביץ' פבלוב.
בספר קצר זה, שלאחר זמן התכחש לו, הציג פוקו ניתוח מטריאליסטי ואקזיסטנציאליסטי למחלות הנפש, ובחן את השפעת הסביבה על הנפש.
לאחר פרסום הספר שינה פוקו את תפיסתו את מחלות הנפש.
הוא ניסה לשכתב את הספר מספר פעמים, אך לבסוף העדיף שלא לפרסמו עוד וניסה למנוע את תרגומו לאנגלית (אך לא הצליח).
באותה שנה עזב פוקו את צרפת לשנים אחדות כדי לשמש נספח צרפת לתרבות באוניברסיטאות אירופה השונות.
תחילה שימש נספח באוניברסיטת אופסלה בשוודיה (1955–1958).
כאשר הסדיר את המינוי באופסלה, התוודע פוקו לז'ורז' דומזיל, חבר הקולז' דה פראנס, שהפך למורו, ידידו הקרוב ופטרונו.
ב-1958 כיהן כנספח תרבות צרפת באוניברסיטת ורשה בפולין, אך גורש ממנה לאחר זמן קצר עקב אפליה הומופובית.
כמו כן כיהן בשנים 1959–1960 באוניברסיטת המבורג בגרמניה.
בשנת 1960 שב פוקו לצרפת כדי להשלים את תזת הדוקטורט שלו, והחל ללמד פילוסופיה באוניברסיטת קלרמון-פראן (Clermont-Ferrand), שם הכיר את הסוציולוג דניאל דֵפֶר (Defert), עמו חי במסגרת רומנטית אך לא מונוגמית) עד מותו של פוקו מאיידס ב-1984.
בשנת 1961 קיבל פוקו תואר דוקטור (doctorat d'État).
הספר שתורגם לעברית בשם זה הוא גרסה מקוצרת של תזת דוקטורט זו.
התזה המשנית כללה תרגום וניתוח ה"אנתרופולוגיה" של קאנט (Anthropologie in pragmatischer Hinsicht , "אנתרופולוגיה מבחינה מעשית", 1798).
מאחר שחיבורו של פוקו על השיגעון לא נכלל בדיסציפלינה מוכרת, הוכר המחקר כתזה אקדמית רק לאחר שמורו מימי האקול נורמל, קונגיים, הסכים לשמש לה מנחה בדיעבד, ולכלול אותה תחת הדיסציפלינה "היסטוריה של המדע".
בעת שכתב את התזה שלו לא הכיר עדיין פוקו את מחקריו של קונגיים על הפרקטיקה המדעית ועל ההיסטוריה של הרפואה, אף שספרו של קונגיים, "הנורמאלי והפתולוגי" (Le Normal et le Pathologique, 1943), עסק, בדומה לפוקו, באיתור הגבול המפריד בין הסטייה והמחלה ובין הנורמליות.
קונגיים יצא נגד האופנה הפילוסופית האקזיסטנציאליסטית ששלטה בחוגים האינטלקטואליים הצרפתים באותם ימים.
כמו כן ניסה לערער בכתביו את תפיסת הקידמה, שעמדה בבסיס כתיבת ההיסטוריה של המדעים מאז המאה ה-19. בעבודתו ניסה להתוות שיח סוציולוגי-פסיכולוגי-פילוסופי-ותאורטי בעל אופי היסטורי-סטרוקטורליסטי, שהשפיע רבות על מחקריו העתידיים של פוקו.
את התזה הראשית שלו הוציא פוקו לאור באותה שנה כספר, אשר זכה לביקורות נלהבות ולהצלחה.
ב-1963 פרסם פוקו את מחקרו הולדת הקליניקה: ארכאולוגיה של המבט הרפואי.
"ספר זה", פותח פוקו, "הוא על מרחב, על שפה, ועל מוות; הוא עוסק בפעולת הראייה, בהתבוננות".
"הולדת הקליניקה" הוא המשך למחקרו על תולדות השיגעון, בהרחיבו את הניתוח של מושגי רפואת הנפש אל מושגי הרפואה בכלל, ובבחינתו כיצד ומתי הם הופיעו, ומה איפשר את הופעתם.
בניגוד לסקירה של תולדות השיגעון, שהשתרעה על-פני כמה מאות שנים, עוסק "הולדת הקליניקה" רק בתקופה שמתחילה בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19. בשנים אלו, טוען פוקו, עם הופעת האנטומיה הפתולוגית כשדה מחקר, זיהתה הרפואה את עצמה כפרקטיקה וכמדע.
ארגון מחדש של בתי-החולים, תהפוכות בהוראת הרפואה, עיסוק בתאוריות מדעיות וכלכליות, כל אלו הובילו לתפנית ולהגדרה מחדש של הרפואה.
נקודת המפנה התרחשה כאשר זוהתה התועלת בניתוח גופות לקידום הפרקטיקה הרפואית.
כדי לגלות סימפטומים בדרגה עמוקה, היה על הרופא לחפש את מקורם בתוך הגוף.
"פִּתחו כמה גופות", מצטט פוקו את האנטומיסט הצרפתי קסאוויה בישָה (Bichat), "ותְּגָרְשּׁוּ באחת את החשיכה, שההתבוננות לבדה לא יכלה לגרש"; "הלילה החי", מסיק פוקו, "מסולק לנוכח אורו הבהיר של המוות".
"הולדת הקליניקה" הוביל למחקריו המאוחרים יותר של פוקו, בכך שהדגים כיצד מוסדה האפשרות להשיג "ידע" על האינדיבידואל; "תהא זו ודאי עובדה מהותית בנוגע לתרבותנו", ממשיך פוקו, "שהשיח המדעי הראשון שבה, העוסק באינדיבידואל, היה צריך לעבור דרך שלב המוות הזה...
מחוויית השיגעון נולדה הפסיכולוגיה, עצם האפשרות של הפסיכולוגיה; ממיזוג המוות לתוך המחשבה הרפואית נולדה רפואה, הנתונה לנו כמדע האינדיבידואל".
במלאת לו 40, בשנת 1966, פרסם פוקו את ספרו המילים והדברים: ארכאולוגיה של מדעי האדם, שזכה להצלחה עצומה על-אף אורכו ומורכבותו, והעלה את מחברו לדרגת כוכב בשמי האקדמיה הצרפתית.
בספר, אשר נפתח בניתוח ציורו הידוע של ולסקס, לַאס מֶנינַאס, טוען פוקו כי בעידן הקלאסי, בו נעשה הציור, נותק קשר שהיה מרכזי בתפישת הידע של הרנסאנס: הקשר הישיר, הבלתי אמצעי, שבין ה"דברים" (או ה"מסומנים") שבעולם, ובין ה"מילים" (או ה"מסמנים") שמתארות אותם.
הקשר הישיר הזה, כשהתקיים, גרם למסמנים ולמסומנים להיות זהים, דומים ובני החלפה עד אין-סוף.
אולם, דמיון זה אבד במאה ה-17, והוחלף על ידי הייצוג.
דרך ניתוח ופירוק של מערכת המבטים, ההשתקפויות, הייצוגים והפערים שנוכחים בציורו של ולסקס, חושף פוקו את העדרו של אלמנט מרכזי בייצוג החדש – העדרו של המסומן.
פוקו מפתח מכאן את טיעונו הכללי, שלפיו לכל תקופה בהיסטוריה ישנם כמה תנאים בסיסיים לכינון אמת.
תנאים שקובעים מה יכנס ומה לא יוכל להיכנס לתוך שיח מסוים, למשל לשיח המדעי.
פוקו טען שתנאי השיח משתנים במשך הזמן, בתנודות עמוקות ופתאומיות בדרך כלל.
לאחר שבן זוגו, דניאל דֵפֶר, הוצב בתוניס במסגרת שירות צבאי, הצטרף אליו פוקו לשם בספטמבר 1966, השתקע בכפר בשם סידי בו סעיד ולימד פילוסופיה באוניברסיטת תוניס.
באותה תקופה כתב את הארכאולוגיה של הידע, (שיצא לאור בשנת 1969, עם שובו לצרפת) - רפלקסיה מתודולוגית על עיקר עבודתו עד אז, הכוללת ניתוח שיטתי של מושג השיח שבמרכזה, ושל אופי החקירה ההיסטורית שמושג זה מאפשר ומחייב.
פוקו החל לפעול בתחום הפוליטי רק בגיל 41 בשנת 1968, בעת שהותו בתוניס, כאשר פרצה שביתה כללית, במרץ 1968, נגד משטרו של חביב בורגיבה.
המחאה לוותה במהומות סוערות באוניברסיטה בה לימד.
פוקו התרשם מאוד מנכונותם של הסטודנטים להיאבק על חירותם, והזדעזע מהדיכוי האלים של מחאתם.
הוא מחה נגד מעצרם ועינויים של סטודנטים (בהם כמה מתלמידיו), ואף הסתיר בביתו כמה סטודנטים נמלטים, יחד עם מכונת השכפול שלהם, בעזרתה הפיצו עלונים.
עד אותה עת התרחק פוקו ממעורבות פוליטית, התרחקות שנבעה מגישתו הפסימית והסקפטית בנוגע ליכולתם של אינטלקטואלים לפעול ולהשפיע על מהלך ההיסטוריה.
אף על פי שהסתייג מהאופי המרקסיסטי של תנועת המחאה, חש פוקו שהוא "חייב להיכנס איכשהו לתוך המאבק הפוליטי".
בעקבות התייצבותו הפומבית נגד המשטר בתוניסיה, חש פוקו באיום ממשי על מעמדו ושלומו, ונאלץ לחזור לפריז לפני תום תקופת המינוי שלו, בשלהי 1968.
פוקו היה עדיין בתוניס כאשר פרץ בצרפת מרד הסטודנטים במאי 1968. אחרי אירועי מאי החליטה הממשלה הצרפתית על הקמת אוניברסיטה ניסיונית בוונסן (Centre universitaire expérimental de Vincennes).
פוקו היה שותף להקמת המחלקה לפילוסופיה, ובדצמבר 1968 מונה לעמוד בראשה.
יחד איתו הרצו במחלקה גם ז'יל דלז וז'אן פרנסואה ליוטר.
רוב המרצים והסטודנטים היו שייכים לארגוני השמאל הרדיקלי, והפרובוקציות הבלתי פוסקות שעוררו חדשות לבקרים מנעו מהלימודים להתקיים כסדרם.
כתוצאה מכך החליט משרד החינוך למנוע מהמחלקה להעניק תארים.
פוקו השתתף באופן פעיל במאבקים, בהפגנות, התעמת לא אחת עם שוטרים, ואף נעצר.
ב-23 בינואר 1969 חבר "רשמית" לשמאל הרדיקלי, כאשר הצטרף למחאה על הדיכוי האלים של הפגנת סטודנטים בסורבון, וסייע למרצים ולסטודנטים אשר כבשו את הקמפוס.
פוקו, המזוהה כיום כפילוסוף פוליטי מרכזי, שהגותו השפיעה על המחשבה הרדיקלית, לא זוהה כלל עד אותם ימים עם מחנה השמאל.
כחודש אחרי ההשתלטות על הקמפוס בוונסן הרצה פוקו בפני האגודה הצרפתית לפילוסופיה, בבניין הקולז' דה פראנס, על השאלה מהו מחבר?
בהרצאה בחן פוקו את תפקידיו של ה"מחבר" בתוך השיח, של הפונקציה הארגונית שלו כ"מסמן" ביחס לטקסטים: פוקו מראה עד כמה שברירית ונזילה מבחינה תאורטית וטכנית היא הקטגוריה של "מחבר" בתרבות המערבית.
הפנייה למחבר, הוא טוען, הנה יותר מהפנייה אל אינדיבידואל פרטי.
המחבר ממלא תפקיד ייחודי ביחס לטקסט - תפקיד מסווג.
האירועים הפוליטיים שטלטלו את צרפת באותה תקופה הביאו את הנוכחים לפתוח בדיון סוער על יכולתה של תאוריה בכלל, והתאוריה הסטרוקטורליסטית בפרט, לפעול בזירה הפוליטית.
כהונתו של פוקו בוונסן הייתה קצרת ימים, שכן ב-1970 הוא נבחר לכהן בקולז' דה פראנס, המוסד האקדמי היוקרתי ביותר בצרפת, שם קיבל את הקתדרה להיסטוריה של מערכות חשיבה.
המעורבות הפוליטית של פוקו גברה לאחר הצטרפותו של דפר לתנועות שמאל מאואיסטיות.
מעורבות זו חרגה מהשתתפות בהפגנות וחתימה על עצומות.
בעקבות שביתת רעב של כמה מיליטנטים מהקבוצה, בניסיון להשיג מידע על מצבם של אסירים פוליטיים שנעצרו במהלך פעילויות השמאל השונות, ייסד פוקו את "ארגון מידע על בתי-הסוהר" שמשימתו הייתה להשיג ולהפיץ מידע על מצוקת האסירים הקשה בבתי-הסוהר הצפופים של צרפת, ולהעמיד את הנושא במרכז סדר היום הציבורי.
פוקו ערך מסיבות עיתונאים, פרסם עלונים והודעות לציבור, ארגן הפגנות ופעולות מחאה וניסח שאלונים אותם חילק לבני משפחה של אסורים בשערי בתי סוהר בצרפת, כדי להשיג מידע על תנאי המאסר.
פוקו תרגם את התנסותו גם לתובנות הגותיות.
הוא הבין שהתאוריה החברתית שלו היא סוג של פעולה פוליטית כשלעצמה, באשר היא מערערת על הסדר הקיים, או לפחות חושפת את יסודותיו ומראה את נקודות התורפה שלו.
התנסותו הפוליטית הישירה תורגמה לחשיבה על מנגנוני הפיקוח והענישה בחברה המודרנית בכלל, אותה סיכם בספרו לפקח ולהעניש (Surveiller et punir) מ-1975. העניין שמצא בחקר מערכת הענישה והפיקוח היה דומה לעניין שמצא במחקריו על השיגעון.
כמו בשיגעון, הקו המפריד בין האדם ה"נורמאלי" לאדם הכלוא אינו ברור כפי שניתן לחשוב.
כמו בית המשוגעים והפסיכיאטריה, בית הכלא והקרימינולוגיה מפיקים ומגדירים - ולא רק תופסים וכולאים - את הסוטה והעבריין.
אקטיביזם פוליטי נעשה אפוא הניתוח הביקורתי של עימותים בתוך מגזרים חברתיים ספציפיים בלי להתיר לאינטלקטואל להתעסק בהרמנויטיקה אידאולוגית מגוחכת".
הביקורת של פוקו אינה מכוונת כלפי פתרון-על מסוים, באשר הוא שגוי ודורש תיקון, אלא כלפי הרעיון של פתרונות-על בכלל.
אי לכך אין ולא יהיה מצב אוטופי של שחרור או העלמות יחסי-כוח דכאניים בחברה, אלא רק מאבקים ספציפיים ותיקונים קמעוניים שישנו את מערך יחסי הכוחות בחברה נתונה.
מעבר לעיסוקו בבתי-הסוהר היה פוקו מעורב בעוד מספר עניינים פוליטיים; בנובמבר 1971, בעקבות רצח של צעיר אלג'יראי בשכונת "גוט דור" (Goutte d'Or), ברובע ה-18 בפריז, הקים פוקו, יחד עם הפילוסוף ז'יל דלז, הסופר ז'אן ז'נה, הסופר והעיתונאי קלוד מוֹריָאק (Mauriac) והסוציולוג ז'אן-קלוד פאסֵרון, את "ועדת ג'לאלי" (על שם הצעיר שנרצח).
אל פעולותיה חברו גם הפילוסוף ז'אן-פול סארטר, הזמר איב מונטאן וזוגתו השחקנית סימון סיניורה.
הוועדה עסקה בעיקר בהגנה על זכויות המהגרים, ומעבר לארגון הפגנות, פתחה משרד בשכונה לשם מתן סיוע משפטי ומנהלי לתושבים.
בדצמבר 1972, בעקבות מותו בנסיבות חשודות של פועל אלג'יראי בתחנת המשטרה, הצטרף פוקו להפגנה בלתי-חוקית יחד עם עוד כמה עשרות אנשים.
לאחר שהתעמת עם השוטרים נעצר פוקו ונלקח למסדר זיהוי בתחנת המשטרה.
ב-1973 השתתף בייסוד היומון "ליברסיון", העיתון החדש של השמאל.
בספטמבר 1975 טס פוקו למדריד, יחד עם איב מונטאן, הבמאי קוסטה גברס, קלוד מוריאק ואחרים, כדי למחות בפומבי נגד גזר-דין מוות שנגזר על אחד-עשר איש, תחת שלטונו העריץ של פרנקו, ללא משפט הוגן וללא מתן אפשרות לנידונים להגן על עצמם.
הקבוצה קיימה מסיבת עיתונאים בבית מלון במדריד, ובמהלכה התפרצו לחדר שוטרים בלבוש אזרחי שהורו למפגינים לא לזוז, אך לא עצרו אותם.
פוקו התעמת בכוח עם השוטרים וסירב למסור להם את עלוני המחאה שהיו בידו.
על העימות סיפר לאחר כמה ימים: "אני מניח שתפקיד השוטרים להשתמש בכוח פיזי.
אל למי שמתנגד לשוטרים להניח להם לשמור בצביעות על הסתרת הכוח הזה מאחורי צווים להם צריך מיד לציית.
עליהם להוציא אל הפועל את מה שהם מייצגים, להראות זאת עד הסוף".
העיתונאים שהיו נוכחים נעצרו לבסוף, אך החבורה הצרפתית הוסעה לשדה התעופה, ולאחר חיפוש מקיף גורשה חזרה לפריז.
מחלוקת פוליטית בין פוקו ובין ידידו ושותפו לעשייה הפילוסופית והפוליטית, ז'יל דלז, הובילה להתרחקות ולניתוק הקשרים בין השניים.
כאשר ביקש עורך הדין הגרמני של כנופיית באדר מיינהוף מקלט בצרפת ב-1977, לאחר שהואשם בארצו בשיתוף פעולה עם לקוחותיו, הגן פוקו על זכות ההגנה של עורך הדין והפגין נגד גירושו, אך סירב להגן על לקוחותיו, אותם ראה כטרוריסטים.
זאת בעוד שדלז גינה את מערב גרמניה בכלל על פעולותיה ה"דיקטטוריות" נגד חברי הכנופיה.
שני הפילוסופים כמעט ולא התראו עוד עד מותו של פוקו.
כשהיה על ערש דווי ביקש פוקו לראות שוב את דלז, בו ראה את הפילוסוף המבריק ביותר בצרפת, אך הם לא הספיקו להיפגש.
לא אחת נכווה פוקו בשל פעילותו הפוליטית, כאשר עמדותיו לכאורה התבררו כמוטעות.
במקרה אחד תמך במאבק שגוי נגד עורך דין ידוע שהואשם ברצח אכזרי של בת-פועלים ב-1972 (פרשת בּרוּיי-אַן-אַרְטוּאָה).
פוקו לא הסתייג בצורה נחרצת מהמסע המתלהם שניהלו קבוצות שמאל מאואיסטיות נגד עורך-הדין, בו ראו אויב מעמד הפועלים שביצע "פשע בורגני".
לבסוף דעך המאבק כשהתברר שעורך הדין חף מפשע.
המקרה הבולט ביותר שעליו הותקף פוקו לא אחת, היה תמיכתו הפומבית במהפכה האסלאמית האיראנית בשנת 1979. פוקו חתם מזה זמן רב על עצומות נגד הפרת זכויות האדם תחת שלטון השאה.
היומון האיטלקי Corriere della sera הציע לפוקו ב-1977 לכתוב טור על המתרחש באיראן, ופוקו נסע בשליחות העיתון מספר פעמים לטהראן.
קסמה לו האפשרות לצאת מהספריות ומהארכיונים אל המקום שבו מצטלבים אירועים ורעיונות.
רוב האנשים עמם נפגש טרם נסע היו מקבוצות ההתנגדות החילוניות-ליברליות, אך באיראן גילה את הכמיהה לממשלה אסלאמית, אותה זיהה כרצון בפוליטיקה רוחנית, מהסוג שבאירופה היה קשה לדמיין באותה תקופה; פוליטיקה שמצליחה לחרוג מקטגוריות הפוליטיקה המערבית.
ואולם, כאשר התברר כי המשטר הח'ומייניסטי העולה אכזרי ופוגע בזכויות האדם אף יותר מקודמו, הועלתה ביקורת נוקבת נגד פוקו.
הפילוסוף ניסה לענות להתקפות נגדו במספר מאמרי-תשובה, אך לבסוף הביקורת והסרקזם שהופנו נגדו בעניין זה גרמו לו להימנע ממעורבות פוליטית ומכתיבה עיתונאית למשך מספר שנים.
פוקו כיהן בקולז' דה פראנס משנת 1970 ועד מותו ב-1984. עם כניסתו ביקש לשנות את שם הקתדרה לפילוסופיה שקיבל ל"קתדרה להיסטוריה של מערכות חשיבה".
הרצאת הבכורה שלו בקולז', אותה נשא ב-2 בדצמבר תחת הכותרת סדר השיח (L'ordre du discours), הוקדשה למורו ופטרונו המנוח, ז'אן איפוליט (Hyppolite), שאת כיסאו בקולז' ירש.
איפוליט היה מי שדחף טרם מותו לבחירתו של פוקו לקולז', יחד עם הפרופסורים דומזיל, ז'ול וולמן (Vuillemin) ופרנאן ברודל.
הרצאה זו הפכה ל"טקסט מפתח" עבור פרשני פוקו, שכן הוא עוסק בה, בפעם הראשונה באופן מושגי ושיטתי, בשאלות של כוח ושליטה, ומנתח את הממד החומרי והפרקטי של השיח, ואת המבנה שלו כזירה של יחסי כוח; "מה כל כך מסוכן", שואל פוקו, "בעובדה שאנשים מדברים, ושדיבורם מתרבה במהירות?
אני מניח שבכל חברה ייצור השיח הנו בו בזמן נשלט, נבחר, מאורגן ומופץ בהתאם למספר מסוים של פרוצדורות, שתפקידן להסיט את כוחותיו וסכנותיו, להתמודד עם אירועים לא צפויים, לחמוק מחומריותו הכבדה והאימתנית".
באותה תקופה, מספר ידידו ההיסטוריון עמנואל לה רואה לדורי (Le Roy Ladurie), "היו שני פוקו; אחד הפגין ואחד שנכח בפגישות בקולז'".
מעורבותו הפוליטית של פוקו לא פגמה ברצינות פעילותו האקדמית ובחלקו בניהול המוסד בוועדותיו השונות.
למרות זאת, פרופסורים רבים הזדעזעו מפעילותו המיליטנטית, הרעשנית והרדיקלית של עמיתם לקולז'.
משנת 1970 (למעט שנת 1977) העביר פוקו סמינרים בקולז'.
הרצאותיו נערכו בימי רביעי, מינואר ועד סוף מרץ, בפני אולמות מלאים.
הנושאים בהם דן כללו דיונים על גזע, אבנורמליות, כלכלה מדינית, שיגעון, רפואה, מוסדות עונשין, משפט, פילוסופיה, ספרות הווידויים הכנסייתית וטכניקות הווידוי על ספת הפסיכואנליטיקן.
הרצאותיו של פוקו היוו את הבסיס למחקריו מאותה תקופה, אך למעט הרצאת הבכורה, סדר השיח, לא פרסם אותן פוקו בחייו.
בצוואתו הורה לא לפרסם כתבים שלא פרסם בחייו, אולם יורשיו החלו להוציא לאור את ההרצאות ב-1997 (ארבע מהן תורגמו לאנגלית.
בשנים הראשונות התמקד פוקו במשפט, חוק וענישה.
ב-1973 פרסם את הספר אני, פייר ריבייר, שעסק בצעיר שעמד למשפט בתחילת המאה התשע־עשרה על רצח אמו, אחותו ואחיו.
הספר עסק בקשר שבין פסיכיאטריה ומשפט פלילי.
המקרה של ריבייר נבחר כמקרה מבחן, על בסיס הודאתו הכתובה על פשעו, ובגלל החומר התיעודי הרב שנכתב אודותיו.
"מסמכים כאלו..." כותב פוקו בהקדמה, "מספקים חומר לבחינה מקיפה של האופנים בהם מעוצב ופועל ידע מסוג מסוים (כלומר, ידע רפואי, פסיכיאטרי, פסיכולוגי) ביחס למוסדות ולתפקודים החקוקים בהם (כלומר, החוק ביחס למומחה, לנאשם, לפושע המשוגע, וכדומה).
הם נותנים לנו מפתח ליחסי הכוח, השליטה, המאבק, שמתוכם מופיעים ופועלים שיחים (discourses), ובכך מספקים חומר לניתוח פוטנציאלי של שיח...שיכול להיות הן טקטי והן פוליטי, ולכן אסטרטגי".
לאחר שנתיים, ב-1975, פרסם פוקו את ספרו "לפקח ולהעניש" (Surveiller et punir: Naissance de la prison), שנחשב במידה רבה כספרו השלם והמשפיע ביותר.
בספר מתחקה פוקו אחר השינויים שהתחוללו בדרך בה חברות מענישות את מי שהן מגדירות כפושע.
עם זאת, מטרת הספר אינה נעוצה בעבר, הצהיר פוקו, אלא בעיקר בהווה; כיצד נוצרו התנאים שאפשרו את טכנולוגיות הכוח שמופעלות על הגוף בהווה?
כשנה וחצי לאחר מכן, ב-1976, פרסם פוקו את "הרצון לדעת" (La volonté de savoir) הכרך הראשון של "תולדות המיניות" (Histoire de la sexualité).
פוקו שאף לערוך מחקר מקיף על המיניות זמן רב לפני הפרסום, וכל העת אסף לשם כך חומרים.
על רקע מהומות הסטודנטים של 1968, ואידאולוגיות השחרור המיני שהבטיחו, קיבל המחקר משנה חשיבות.
תולדות המיניות, בדומה ל"לפקח ולהעניש", הוא מחקר על "כוח" ועל האופנים בהם הוא מופעל בחברה.
בעבודתו על בתי-הסוהר הראה פוקו כיצד חוצה הכוח את החברה כולה באמצעות תהליכים "דיסציפלינאריים" שממשמעים ומרסנים את הגוף.
במחקר הנוכחי חקר הפילוסוף את המתקנים והעזרים אשר קישרו את המיניות למנגנונים ולרשתות של כוח.
פוקו צירף לספר את תוכנית המחקר העתידית שלו: חמישה כרכים הדנים במגוון נושאים, מסטייה, דרך היסטריה ועד גזענות.
אף אחד מהכרכים הללו לא פורסם כמתוכנן.
הספר התקבל, לדעת פוקו, בקבלת פנים צוננת ובחוסר הבנה.
רק כשמונה שנים מאוחר יותר פרסם פוקו את ספריו הבאים - הכרך השני והשלישי של תולדות המיניות: "השימוש בתענוגות" ו"הדאגה לעצמי".
בשנת 2018 ראה אור בצרפת בהוצאת גאלימר הספר "וידויים של הבשר" מעזבונו של מישל פוקו.
זהו החלק הרביעי של "תולדות המיניות".
בעשור חייו האחרון הרבה פוקו לבקר בארצות הברית ולהרצות בה.
הוא הרצה בסטנפורד, ב-UCLA, בברקלי ובאוניברסיטאות נוספות, לעיתים בפני קהל של אלפים.
בברקלי פגש את הפרופסורים פול רבינו (Rabinow) ויוברט דרייפוס (Dreyfus) שכתבו על משנתו ספר, וכללו בו מספר ראיונות עמו.
בארצות הברית השתתף פוקו בחיי הקהילה ההומוסקסואלית והתנסה בסמים שונים.
ככל הנראה שם הוא נדבק באיידס.
לא ברור עד כמה היה פוקו מודע למחלת האיידס שפרצה בו, אך הוא חשד בקיומה.
בחורף האחרון לחייו סיפר לידידו דומזיל כי הוא חושב שיש לו איידס.
בחודשיו האחרונים עבד ללא לאות ותוך קשיים רבים על שני ספריו האחרונים בסדרת תולדות המיניות למרות הבחילות וכאבי הראש העזים שתקפו אותו.
ב-2 ביוני התעלף בדירתו ואושפז.
בבית-החולים עוד הספיק לראות את הביקורות הראשונות על הספרים שאך פרסם.
ב-25 ביוני מת כתוצאה "ממחלה הקשורה לאיידס", כפי שנכתב בתעודות הרפואיות.
ייתכן כי ידע או שיער שחלה באיידס, אך הסתיר את חששותיו ממקורביו.
לטענת בן זוגו, הידע המועט באותן שנים על המחלה, והשקרים הלבנים שסיפרו להם הרופאים על מצבו, גרמו להם לפסול את האפשרות הזו.
רק כאשר זומן לאחר מותו של פוקו למשרד הנהלת בית-החולים, הבחין דפר כי על המסמכים רשום "סיבת המוות: איידס"; "כך גיליתי זאת...
שם, בצורה כה אלימה, גיליתי את מציאות האיידס...
גיליתי את מרחב הפחד החברתי שהסתיר כל דיווח אמיתי".
למחרת מותו פרסם ידיד של הפילוסוף מאמר מחאה אנונימי בליברסיון נגד השמועה לפיה מת פוקו מאיידס: "אנו המומים מהשמועה הזדונית הזו...
האם חייב פוקו למות בבושה".
פוקו היה פרו-ישראלי באופן כללי.
במסגרת פעולותיו הפוליטיות עם מהגרים, ניסו פעילים ערבים להפנות לא אחת את המחאה נגד ישראל (רוב הפעילים הערבים ב"ועדת ג'לאלי" היו חברים גם בוועדות פלסטיניות).
נקודה זו היוותה קושי עבורו גם ביחס לתנועות מאואיסטיות פרו-פלסטיניות שעימן היה בקשר, וגם ביחסיו עם הסופר ז'אן ז'נה, שהיה פעיל מאוד למען הפלסטינים, משום שסירב להשתמש במאבקים אותם ניהל כדי לתקוף את ישראל.
בחודש מרץ 1979 השאיל פוקו את דירתו בפריז עבור קוֹלוֹקְוִיּוּם ישראלי-פלסטיני, שאורגן על ידי עיתונו של סארטר, "זמנים מודרניים" (Les Temps Modernes).
אף על פי שהפגישות נערכו בדירתו נעדר מהן פוקו במכוון, משום שלא רצה להשתתף בדיונים - דיונים אותם הגדירו משתתפי הכנס, סימון דה בובואר ואדוארד סעיד, כ"אסון".
אירוע אחר, הקשור בעקיפין לישראל, התרחש קודם לכן, בעת שהותו בתוניס; פוקו היה עד לגל הפגנות נגד המשטר ביוני 1967, שבמהלכו התרחשו פרעות בסוחרים יהודים בתגובה למלחמת ששת הימים, בהשתתפות סטודנטים מהשמאל.
על האירועים כתב פוקו לידידו קונגיים: "לפחות 50 הצתות.
150 או 200 חנויות שנבזזו - העניות ביותר, כמובן.
המחזה הנצחי של בית כנסת הרוס, שטיחים נגררים לכביש, מגולגלים, בוערים; אנשים רצים ברחובות, מוצאים מקלט בבניין שההמון מבקש להעלות באש.
ואחר כך שקט, התריסים מוגפים (...) לאומנות יחד עם גזענות מצטרפות יחד למשהו מרושע במיוחד.
ואם אתה מוסיף לכך את העובדה שבגלל השמאלנות שלהם, הסטודנטים נתנו לכל זה את ידם (וקצת יותר מיד), אתה חש צער עמוק, אתה שואל את עצמך מהי אותה עורמה (או טיפשות) של ההיסטוריה, שבזכותה יכול המרקסיזם לחולל את זה (ולספק לזה את אוצר המילים)".
באותו מכתב, אגב התמודדות על משרה אוניברסיטאית מול יהודי שהיה בעברו לוחם תנועת ההתנגדות הצרפתית, התוודה פוקו שאינו מסוגל להתנגד ליהודי אפילו אם ההתנגדות היא רק במסגרת המשחק האקדמי.
חוקרי פוקו מחלקים את תחומי העיסוק המרכזיים של הגותו לקטגוריות "כוח ומוסדות", "כוח/ידע", "שיח", "הגוף והמיניות" ו"חקירת הסובייקט".
פוקו ראה בכוח משהו שמבוצע, ולא משהו שאוחזים בו.
הכוח, על-פי פוקו, מתפקד בצורת שרשרת או רשת של יחסי כוחות הפזורים בחברה, ולא מערך יחסים של מדכא/מדוכא.
פוקו טען שיחסי כוח הם יחסים של כוח והתנגדות.
כלומר, במקום שאין בו התנגדות, אין למעשה יחסי כוח.
פוקו מבקר את מושג הכוח כפי שהוגדר בהגות המרקסיסטית, בעיקר בדרך מושגי ההגמוניה שניסח התאורטיקן הקומוניסטי אנטוניו גראמשי, ובמושג מנגנוני המדינה האידאולוגיים שניסח לואי אלתוסר.
המרקסיזם ראה במדינה גוף מדכא שנועד להביא לציות; עם זאת, המדינה המודרנית, כפי שהיא מצטיירת בהגות המרקסיסטית, אינה שולטת רק דרך מנגנוני השליטה (צבא, משטרה), אלא גם בעזרת מנגנונים "פרטיים" (משפחה, מערכת החינוך), ובאמצעותם מטמיע מעמד הבורגנות את כל החברה ברמה התרבותית והכלכלית שלו.
אלתוסר דרש להבחין בין מנגנוני הכוח הפיזי ובין מנגנוני האידאולוגיה, וטען שהכוח משמש את המדינה כדי להשיג את התנאים הפוליטיים להפעלת מנגנונים אידאולוגיים (תרבות, דת) שמבטיחים את שעתוק יחסי הייצור.
פוקו מרחיב את מחקרו של אלתוסר ומחפש את הצורות העלומות ביותר של יחסי-הכוח, את טכנולוגיית הכוח, אך לא רק בצורות השלטון הברורות, אלא בצורות המיקרו והמאקרו של השלטון, בעקרונות היסוד שמהם נובעות תצורות מיוחדות של הידע.
בתאוריה של אלתוסר, הכוח מתואר כפריבילגיה שיש "לתפוס" ואז "להפעיל", משהו נזיל שאפשר "ליצוק" לתוך מנגנוני המדינה, שהם כשלעצמם רק הכלים להשלטת האידאולוגיה.
לעומת זאת, בהגותו של פוקו הכוח אינו נמצא רק בחיים הפוליטיים, אלא מונח ביחסים הכי מוסתרים בגוף החברתי; הכוח מופעל על ידי אינדיבידואלים, ובכך הם אינם גורמים פאסיביים אל מול "המדינה" או "הממשלה" שמפעילה כוח בצורה חד סטרית.
פוקו ביקש בכך להימנע מלשים את הדגש על מרכזיותה של המדינה ביחסי הכוח.
לדידו יש בכך רדוקציה המצמצמת את המדינה לפונקציות מסוימות וקבועות, ובה בעת מתן חשיבות יתר למדינה.
הכוח נמצא בכול, הוא קבוע ושואף להתמיד במצבו, והוא "השם שמעניקים למצב אסטרטגי מורכב המתקיים בחברה נתונה".
הכוח מורכב מיחסי כוחות, מהדינמיקה המורכבת שלהם, ואף הסתירות שבתוכם.
הוא בא לידי ביטוי כמעט בכל דבר שנעשה, מהשיח ועד למנגנוני השלטון.
יחסי הכוחות מייצרים תמיד מצבי כוח, בשל אי שוויון שמצוי בבסיסם, ומאחר ויחסי הכוחות עצמם משתנים, בין היתר בשל השתנותו המתמדת של הכוח (אך לא היעלמותו, אלא רק הפנייתו לאפיקים אחרים), כך גם משנה הכוח את הפרקטיקות בהן הוא מגולם.
במחקריו השונים מדגים פוקו כיצד המשטר ממשמע את האזרחים בעזרת מגוון רחב של מנגנונים ופרקטיקות.
הוא בוחן סדרה של מוסדות, כגון בתי חולים ובתי ספר, ומראה כיצד הפרטים בחברה מפנימים את השליטה ומתחילים למשמע את עצמם.
הדבר מגיע לידי כך שהפרטים בחברה אינם חווים את נורמות המשמעת כתוצר של המוסדות אלא כטבעיות.
נראה לנו טבעי, לדוגמה, שמערכת החינוך וההורים יעקבו בצורה אדוקה אחר הילדים, וישלטו בצורה מוחלטת בהתנהגותם ובתגובותיהם הרגשיות.
פוקו התנגד להמשגת הכוח במונחים שליליים בלבד, כפי שהוא מנוסח ב"היפותזה הדכאנית" של המודל המרקסיסטי או בפמיניזם המוקדם; לטענתו, לכוח יש גם ביטויים חיוביים, יצרניים.
למשל, בתולדות המיניות - הרצון לדעת ובכוח/ידע הוא מתאר כיצד אוננות של נערים במאה ה-19 עוררה דאגה, והובילה לפרסום מדריכים רבים שמטרתם לייעץ כיצד למנוע או לרסן אותה.
פוקו מדגיש לא רק את המעקב אחרי הנערים, שיכול להיחשב לפרקטיקה דכאנית, אלא גם את התוצר הפרודקטיבי של יחסי הכוח, בדמות הכרה בגוף הנערי כגוף מיני, הפיכת היחסים הגופניים בין ההורים לנערים למיניים, והפיכת התחום המשפחתי למיני.
פוקו מסיק שיותר משהמיניות דוכאה על ידי הפעלת הכוח, המיניות יוצרה.
דוגמה נוספת, הוא טען שיש להיזהר מהמחשבה שמהפכה משחררת מדיכוי.
לטענתו מהפכה יכולה לשנות היבטים מסוימים באופן שבו החברה מתפקדת, אבל היא נוטה להחליף מערך יחסי כוח אחד באחר.
המהפכה נוטה למקם אנשים פחות או יותר היכן שהיו קודם לכן, מוציאה להורג אנשים החולקים על דעת מובילי המהפכה, מפעילה את מערכת המיסוי בצורות דומות, ומאלצת את האזרחים לשתף פעולה עם האג'נדה שלה.
ההיסטוריה, טען פוקו, אינה תהליך של שחרור מכוח, כי אם הפנייתו לאפיקים אחרים.
הכוח עבר מהשליט למדע, לחברה ולתקשורת המונים.
ישנה רשת קשרים בין הכוח לבין הידע לבין השיח.
הידע מייצר שיח שמפעיל עלינו כוח.
אנו חשים מה מותר לומר ומה לא, מה נכון ומה לא.
השיח (במשמעותו הרחבה ביותר) מורה לנו כיצד להתלבש ואף לנוע.
הוא מייצר מערכות סימון, שאנו פועלים בתוכן.
לטענת פוקו, השינוי בדרך הענישה לאורך השנים אינו מבשר על התקדמות או התפתחות, אלא על שינוי במנגנוני השליטה והענישה.
כך, למשל, אם בעבר האדם פחד מהדרך בה יענש (הוצאה להורג בצורה אלימה, הכאות וכיוצא בזה), היום האדם פוחד מהוודאות שיענש.
פוקו נתן כמה הגדרות, לעיתים סותרות, למונח שיח.
בספר הארכאולוגיה של הידע הוא אומר ששיח הוא "לפעמים התחום הכללי של כל ההיגדים" - הגדרה כללית המאגדת כל מה שנאמר ויש לו משמעות.
"לפעמים קבוצה של היגדים הניתנים לפירוט" - היגדים שיש ביניהם קשר.
למשל, שיח הגזענות או שיח הנשיות.
"לפעמים פרקטיקה מוסדרת המשקפת מספר מסוים של היגדים" - מערך כללים לא כתוב המייצר היגדים מסוימים.
השיח אינו שפה, אלא מערכת המבנה את המציאות.
כך, למשל, ההבחנות המילוניות של צבעים, השונות בכל תרבות ותרבות, הם תוצר של סדירויות הנכפות על ידי השיח על המציאות.
בכך השיח מגביל את המציאות שלנו, שכן אנחנו יכולים לחוות את המציאות רק באמצעות השיח והמבנים שהוא כופה על המחשבות שלנו.
גם חוויות פיזיות, כמו תחושת רעב ועייפות, מתווכות דרך השיח המבנה עבורנו את צורת ההתייחסות לתחושות אלו והדרך בה נתמודד איתן.
פוקו חוקר ומאתר את אופני ההסדרה של השיח, אותן הוא מתאר בהרצאתו סדר השיח; הדרכים בהן ייצור השיח עובר פיקוח, והדרך בה השיח מופץ לחברה כולה.
הוא מאתר שלוש הדרות חיצוניות וארבע פנימיות, לפיהן מוסדר כל שיח בחברה: שלוש ההדרות החיצוניות הן: 1. איסור (טאבו); על מה מותר לדבר (ועל מה אסור), למי מותר לדבר (ולמי אסור), היכן וכיצד יש לדבר.