tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אוויר יבש החליש את הציקלון ב-29 באפריל אולם לאחר שהחלה לנוע מזרחה התחזק הציקלון בשנית והגיע למהירויות של לפחות 165 קמ"ש ולחץ ברומטרי של 962 מיליבר ב-2 במאי.
נארגיס פגעה בחוף באזור מחוז אייארוודי (Ayeyarwady) שבמיאנמר בעודה בשיא עוצמתה, חלפה בסמוך ליאנגון, העיר הגדולה במדינה, ואזי נחלשה בהדרגה עד שהתפוגגה בסמוך לגבול מיאנמר-תאילנד.
נארגיס פגעה קשות במיאנמר והותירה אחריה, לפי המניין הרשמי הנוכחי, כ-78,000 הרוגים וכ-56,000 נעדרים.
מקורות האו"ם והצלב האדום העריכו כי מספר ההרוגים עולה על 100,000 בני-אדם.
ארגוני סיוע הביעו את חששם לחייהם של כמיליון וחצי בני אדם בשל מחלות אם לא יסופקו מים ומוצרי והיגיינה בסיסיים בהקדם.
על הקשיים האופייניים לאסונות טבע גדולים היתווספו המכשולים שהעמידה החונטה השלטת במיאנמר בפני משלחות סיוע מרחבי העולם.
כניסתם של אנשי משלחות סיוע מטעם מדינות זרות לא אושרה, וגם אנשי ארגוני סיוע ואנשי האו"ם התקשו לקבל היתרי כניסה ופעילותם בתוך המדינה נתונה למגבלות קשות.
ציקלובוטדיאן היא תרכובת אורגנית פחמימנית שנוסחתה הכימית C4H4.
ציקלובוטדיאן היא תרכובת לא יציבה, ובמצב חופשי אורך חייה קטן מ-5 שניות.
צורתה היא של מלבן על פי מחקרי אינפרא אדום.
ציקלודקסטרינים (Cyclodextrins) הם משפחה של אוליגו-סכרידים המחוברים יחד בטבעת (מכאן ציקלו - טבעת).
ציקלודקסטרין מופק מעמילן בריאקציות אנזימטיות, ונעשה בו שימוש נרחב במזון, רוקחות, חקלאות ותעשייה כימית, כגון השימוש התעשייתי שנעשה בו לייצור חומרים סופחי ריחות רעים.
למולקולה זו ישנה היכולת ליצור קומפלקסים עם חומרים אי אורגניים והידרופוביים, ובכך משמשת, למשל, ל'לכידה' של מתכות כבדות.
ציקדה 3301 הוא כינוי שניתן לארגון אשר בשלושה מקרים פרסם סדרה של אתגרים, חידות ומשחקי מציאות חלופית על מנת לאתר בציבור מועמדים לגיוס עבור תפקידי ניתוח צפנים.
האתגר האינטרנטי הראשון החל ב-5 בינואר 2012 ונמשך כחודש.
הסיבוב השני החל בדיוק לאחר שנה, ב-5 בינואר 2013, והשלישי החל ב-5 בינואר 2014. המטרה המוצהרת הייתה לאתר "אנשים אינטליגנטיים" על ידי הצגת חידות הצריכות להיפתר כל אחת בתורה על מנת למצוא את החידה הבאה.
החידות מתמקדות בעיקר באבטחת מידע, קריפטוגרפיה וסטגנוגרפיה.
הארגון מפיץ הודעות באינטרנט, ולעיתים משאיר רמזים במקומות ברחבי העולם.
ניתן למנות מדינות כארצות הברית, קוריאה, פולין, רוסיה, יפן, צרפת וספרד.
כמו כן, רמזים אחרים נמצאים במדיומים תקשורתיים שונים: אינטרנט, טלפון, מוזיקה, תקליטורי לינוקס שונים, נייר פיזי ועוד.
לאחר שרשויות צ'ילה טענו כי ציקדה 3301 הוא ארגון האקרים ועוסק בפעילויות בלתי חוקיות, הארגון הגיב בהודעה, חתומת PGP, כי הם מכחישים כל עיסוק בפעילות לא חוקית.
כמו כן, צי ארצות הברית פרסם בשנת 2014 אתגר הצפנה המבוסס על חידות הארגון.
ציקלוסירין נמכר תחת שם המותג סרומיצין, היא אנטיביוטיקה המשמשת לטיפול בשחפת.באופן ספציפי הוא משמש יחד עם תרופות אחרות נגד שחפת, עבור שחפת פעילה.התרופה ניתנת דרך הפה.
תופעות לוואי שכיחות כוללות תגובות אלרגיות, התקפים, ישנוניות, חוסר יציבות וחוסר תחושה.
זה לא מומלץ אצל אנשים עם אי ספיקת כליות, אפילפסיה, דיכאון או אלכוהוליסטים.
לא ברור אם השימוש בזמן הריון בטוח לתינוק.
ציקלוסירין דומה במבנה לחומצת האמינו ד-אלנין, וגורם להפרעה בהיווצרות דופן התא של החיידק.
ציקלוסירין התגלה בשנת 1954 מסוג של סטרפטומיציס.
התרופה כלולה ברשימה של ארגון הבריאות העולמי של תרופות חיוניות, התרופות היעילות ביותר ובטוחות במערכת הבריאות.
עלות הסיטונאי בעולם המתפתח הוא כ - 29.70-51.30 דולר לחודש.
לטיפול בשחפת, ציקלוסירין מסווג כתרופה משנית, כלומר השימוש בו נחשב רק אם אחד או יותר מהתרופות הראשוניות לא ניתנים לשימוש.
לפיכך, ציקלוסירין מוגבל לשימוש רק נגד מספר רב של עמידות לתרופות ועמידות לתרופות של מ 'שחפת.
סיבה נוספת לשימוש מוגבל בתרופה זו היא תופעות הלוואי הנוירולוגיות שהיא גורמת, מכיוון שהיא מסוגלת לחדור למערכת העצבים המרכזית ולגרום לכאבי ראש, נמנום, דיכאון, סחרחורת, בלבול, פרסטיזיה, דיסארטריה, פסיכוזה, עוויתות ורעד (רעידות).
מנת יתר של ציקלוסירין עלולה לגרום פרזיס, התקפים, ו תרדמת, בעוד צריכת אלכוהול עלולה להגביר את הסיכון של התקפים.
הטיפול המקביל בפירידוקסין יכול להפחית את ההיארעות של חלק מתופעות הלוואי של מערכת העצבים המרכזית (למשל עוויתות) הנגרמות על ידי ציקלוסירין.
בסקירה של "קוקרן" שהתבצעה ב 2015,, לא נמצאה כל עדות לתועלת בהפרעות חרדה.
בדיקה נוספת מצאה ראיות ראשוניות לתועלת.
עדויות לשימוש בהתמכרות הן מהוססות, אך גם לא ברורות.
ציקלוסירין עובד כמו אנטיביוטיקה המעכבת את הביו סינתזה של דופן התא בחיידק.כמו אנלוגיה טבעתית של ד- אלנין, ציקלוסירין פועל נגד שני אנזימים מכריעים החשובים בשלבים הציטוסוליים של סינתזת הפפטידוגליקאן: אלנין רסמאז ו ד-אלנין: ד-אלנינן ליגאז.
האנזים הראשון הוא אנזים פירידוקסאל תלויי פוספט, הממיר את ל-אלנין לצורת ד-אלנין.
האנזים השני מעורב בהצטרפותם של שניים משאריות ד-אלנין אלה יחד על ידי הקטליזציה של יצירת אדנוזין טרי פוספט תלוי הקשר הדו פפטידי ד-אלנין-ד-אלנין, בין המולקולות ד-אלנין שהתקבלו.
אם שני האנזימים האלה מעוכבים, אזי שאריות ד-אלנין לא יכולות להיווצר ואינן יכולות להיות מחוברות יחד.
זה מוביל למעשה לעיכוב של סינתזת הפפטידוגליקאן.
תחת תנאים מעט חומציים, ההידרוליזה של ציקלוסירין נותנת הידרוקסילאמין וד-סירין.ניתן לחשוב על גרסה טבעתית של סירין, עם הפסד חמצוני של דיהידרוגן כדי ליצור את הקשר חנקן חמצן.
ציקלוסירין יציב בתנאים בסיסיים, עם היציבות הגדולה ביותר בדרגת חמצון 17.5.
התרכובת בודדה לראשונה כמעט בו זמנית על ידי שתי קבוצות.
עובדים ב"מירק" בודדו את התרכובת, שאותה כינו אוקסמיצין, ממין של סטרפטומיס.אותו צוות הכין את המולקולה באופן סינתטי.עובדים ב"אלי לילי" בודדו את התרכובת מזנים של סטרפטומיאצ'ס אורצ'ידאסוס.
יש כמה ראיות ניסיוניות המציעות כי ד-ציקלוסירין עוזרת בלמידה על ידי יצירת קשרים עצביים חזקים.הוא נחקר כסיוע על מנת להקל על טיפול בחשיפה באנשים עם הפרעה פוסט-טראומטית והפרעות חרדהוכן טיפול בסכיזופרניה.
ציקלוספורין (בלועזית: Cyclosporine) היא תרופה מדכאת חיסון.
היא משמשת לטיפול במחלות ומצבים בהם נדרש דיכוי חיסוני, כמו מחלות אוטו-אימוניות או לאחר השתלות איברים, כדי למנוע את דחיית השתל.
בנוסף היא משמשת כטיפול בתסמונת העין היבשה במתן תוך-עיני בטיפות.
תופעות הלוואי השכיחות של תרופה זו הן לחץ דם גבוה, כאבי ראש, בעיות בכליה, ריבוי שיער גוף והקאות.
תופעות לוואי נוספות כוללות סיכון מוגבר לזיהומים, עקב האפקט מדכא החיסון של התרופה, בעיות כבד ועלייה בסיכון ללימפומה.
בשל תופעות הלוואי והשלכותיהן מנוטרת רמת התרופה באופן שגרתי בחולים הנוטלים אותה.
שימוש בזמן ההריון עלול לגרום ללידה טרם המועד ומשקל לידה נמוך, אך לא מומים מולדים.
הדיכוי החיסוני של התרופה מושג על ידי הפחתת פעילות לימפוציטים.
הציקלוספורין נקשר לציקלופילין, קולטן הנמצא בתוך נוזל התא, פעולה זו מונעת אקטיבציה של חלבון בשם קלצינורין ובכך נמנע ייצור של ציטוקינים דלקתיים על ידי לימפוציטים מסוג T.
החומר בודד לראשונה ב-1971 מהפטרייה Tolypocladium inflatum ונכנס לשימוש רפואי בשנת 1983. התרופה נמצאת ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי.
ציקלוספורין אושרה על ידי ה-FDA לטיפול במחלת השתל נגד המאכסן המתרחשת בהשתלת מח עצם וכדי למנוע דחיית איברים במקרים של השתלת כליה, לב או כבד.
היא משמשת לטיפול גם בדלקת מפרקים שיגרונית ופסוריאזיס ובמחלת בלוטות המיבומיאן ותסמונת שגרן.
בנוסף להתוויות אלו משמשת התרופה לטיפול בדלקת עור אטופית, דלקת קרנית ולחמית אטופית (אטופיק קרטוקוניונקטיביטיס), מחלת קימורה, פיודרמה גנגרנוסום, סרפדת כרונית, מסטוציטוזיס מערכתית, כיבים שנובעים מדלקת אינטרסטיציאלית של שלפוחית השתן, ובטיפול בדלקת הענבייה ממקור לא זיהומי.
ציקלוספורין גורם לעלייה בלחץ דם משום שהוא גורם להיצרות כלי דם כלייתיים ועלייה בספיגה החוזרת של נתרן.
מתן התרופה למושתלי כליה קשורה בהיפראוריצמיה, ובמקרים מסוימים - לשיגדון.
ציקלוספורין מופיע בקבוצה 1 של חומרים מסרטנים של הסוכנות הבינלאומית לחקר הסרטן.
המשמעות היא שחשיפה לחומר עלולה להוביל להתפתחות סרטן, ובייחוד קרצינומת תאי קשקש של העור ולימפומה שאינה הודג'קין.
ציקלון אידָאְי היא סופת ציקלון טרופית חזקה שהכתה במוזמביק מ-4 במרץ 2019 עד ל-21 במרץ 2019. ציקלון אידאי נחשב לאחת מסופות הציקלון הקשות ביותר שעברו באזור אפריקה וחצי הכדור הדרומי.
הסערה גרמה לנזק קטסטרופלי במדינות רבות, וגרמה למותם של מעל ל-700 בני אדם ולמאות נעדרים.
ציקלון אידאי הביא רוחות חזקות, הצפות חמורות במדגסקר, מוזמביק, מלאווי וזימבבואה.
הוא גרם למותם של 359 בני אדם במוזמביק, 259 בני אדם בזימבבואה, 56 בני אדם במלאווי ואדם אחד במדגסקר.
נזקים קטסטרופליים נגרמו באזור דרום מוזמביק.
נשיא מוזמביק הצהיר שמעל לאלף בני אדם מתו בסערה.
משבר הומניטרי גדול התפתח בעקבות הסופה, כאשר מאות אלפי אנשים נזדקקו לעזרה דחופה במוזמביק ובזימבבווה.
במוזמביק היו מקרים בהם כוחות ההצלה נאלצו לתת לאנשים למות, על מנת להתמקד בהצלה של אחרים.
ציקלון אידאי הוא הסופה העשירית במספר בעונות הסופות הטרופיות בדרום-מערב האוקיינוס ההודי בשנת 19–2018. עונה זו כללה (עד מרץ 2019) תשע סופות חזקות במיוחד.
כמות זו של סופות חזקות היא הגבוה ביותר מאז החלו המדידות האמינות באמצעות לוויין בשנת 1967, והיא עברה את השיא הקודם שנקבע בעונת הסופות 2006-07.
ב-4 במרץ החל ציקלון אידאי להתפתח משקע טרופי במזרח חוף מוזמביק.
הסופה הגיעה ליבשה באותו יום ונשארה בקטגוריה ציקלון טרופי במהלך שהותה ביבשה.
ב-9 במרץ השקע הופיע מחדש בתעלת מוזמביק ועוצמת הסופה עלתה לסופה טרופית בינונית ביום למחרת.
בשלב זה החלה הסופה להתעצם במהירות, והגיע לשיא זמני בקטגוריה סופת ציקלון טרופית חזקה, עם רוחות של 175 קמ"ש.
בשלב זה החלה הסופה להחלש בגלל שינויים מבניים בליבת הסערה.
הסופה נשארה בדרגה זו של סופת ציקלון במשך יום שלם ואז החלה להתחזק שוב.
ב-14 במרץ הגיע הסופה לשיא חדש עם רוחות ממשוכות של 195 קמ"ש ועם לחץ אטמוספירי מרכזי מינמלי של 940 קילו-פסקל.
בשלב זה החלה החלה הסופה להחלש כאשר התקרבה לחוף מוזמביק.
ב-15 במרץ הסופה עלתה שוב על היבשה, בקרבת Beira, העיר הרביעית בגודלה במוזמביק, כסופת ציקלון אינטנסיבית, והיא נחלשה עוד ב-16 במרץ, ב-19 במרץ הסופה הופיע שוב בתעלת מוזמביק, והתפוגגה ב-21 במרץ.
משלחת מטעם ארגון ישראייד הגיעה למוזמביק בעקבות האסון על מנת להעניק סיוע רפואי, פסיכולוגי ולוגיסטי.
ציקלה (שם מדעי: Cichla) הוא סוג של דגי גרם ממשפחת האמנוניים שהם דגים גדולים יחסית למשפחתם וכוללים את המינים הגדולים ביותר (לצד המין אמנון קיסרי מימת טנגניקה).
דגים אלה חיים באמריקה הדרומית בנהרות, ביצות ואגמים בברזיל, ונצואלה וגיאנה.
דגי סוג זה יכולים להגיע לאורך של 1 מטר ולמשקל 13 ק"ג אצל המין אמנון טווסי מנומר.
הם בעלי צבעים ראוותנים של ירוק בהיר-צהוב עם צידיים בעלי פסים אופקיים כהים.
ראשם גדול ועבה ומזכיר ראש של דגי בס בעלי שפתיים משורבבות ומצח רחב.
דגים אלה יטרפו דגים קטנים מהם ומגוונים גם ברכיכות וחרקים.
חלקם מהווים דגי מאכל או דגי ספורט לתושבי האמזונאס, האורינוקו ויובלים קטנים לאורך תפוצתם, לעיתים גם במים כהים עמוסי טאנין.
כמה מהמינים הופצו הרחק מחיותם הטבעית שם הם פוגעים במינים הטבעיים.
אמנון טווסי מנומר (Cichla temensis)
ציקלון ציקלונט היה רכב פתוח בתצורת תלת אופן מתוצרת יצרנית כלי הרכב (אופנועים, תלת-אופן ומכוניות 4 גלגלים) הגרמנית Cyklon (שם רשמי: Cyklon Maschinenfabrik GmbH) אשר יוצר בין השנים 1902–1923.
ה-"ציקלון ציקלונט" בעל שלושה גלגלים.
בחזית גלגל אחד כדי לנווט, ולספק הנעה ממנוע 1 צילינדרים 450 סמ"ק המפיק 3.5 כ"ס, רכוב ישירות, בדגמים הראשונים.
המנוע מוקם מעל הגלגל הקדמי, והיה בעל הנעה קדמית.
ה-"ציקלון ציקלונט" נבנה עם 2 מושבים במקביל.
הדגם נבנה ללא תיבת הילוכים, היה מונע על ידי חגורה, מאוחר יותר על שרשרת מתוצרת "רולר", שהניעה את הגלגל הקדמי.
מנוף ארוך עם כבל מצערת והתאמת הצתה שימש כדי לנווט את הרכב.
דגמים מאוחרים יותר היו מצוידים במנוע 2 צילינדרים, 750-1,290 סמ"ק שהפיקו 10 כ"ס.
יוצרו דגמים שונים עם שניים או ארבעה מושבים, 2-4 דלתות.
משנת 1920 ייצר היצרן דגמים בעלי 4 גלגלים.
ציקו (בהונגרית: Cikó בגרמנית: Zickau) הוא כפר בהונגריה במחוז טולנה, נפת בונהאד.
היישוב ממוקם שישה קילומטרים דרומית מזרחית לבונהאד, בעמק סיפלקי.
ציקו הוא יישוב ללא מוצא והוא נגיש לכניסה וליציאה רק מכביש אחד מספר 5603 שמסתעף בדרום מזרח בונהאד מכביש 56 וכביש צדדי 102.
ניתן להגיע ברכבת מספר 50 של MAV דומבובאר–באטאסק, אשר עוצרת ביישוב.
תחנת ציקו ממוקמת בין תחנת הרכבת הידאש-בונהאד לתחנת מצ'ני והיא נמצאת פיזית בקצה הצפוני של האזור הפנימי של הכפר.
על פי עדויות ארכאולוגיות, המקום כבר היה מיושב בתקופות פרהיסטוריות.
היישוב התרוקן לחלוטין מאוכלוסייה במשך כל תקופת הכיבוש הטורקי במאה ה-16 ובמאה ה-17 ואז החל להתפתח שוב בעקבות יישובם של גרמנים במקום.
בתחילת המאה העשרים הפך לכפר הקטן והמשמעותי ביותר במחוז שהיה מיושב גרמנים.
ב-30 באפריל 1939 קיים כאן הפולקסבונד ((Volksbund, השם המלא Volksbund der Deutschen in Ungarn, כלומר התאחדות הגרמנים בהונגריה) שהיה ארגון של המיעוט הגרמני בהונגריה)) את אספתו הלאומית והארגון המקומי הראשון שלו הוקם כאן.
אחרי מלחמת העולם השנייה גורשו כמאתיים מתושבי הכפר לעבודות כפייה בשל שיתוף הפעולה שלהם עם גרמניה הנאצית ונעקרה מרבית האוכלוסייה הגרמנית.
עד 1950 נותרו בכפר כשלושים משפחות מהאוכלוסייה הגרמנית הוותיקה.
מאותה שנה היא הפכה למועצה עצמאית בנפת בונהאד.
חורבות הכנסייה במריאסיפלק - חורבות כנסייה דו-מגדלתית, בעלת שלוש-ספינות בסגנון רומנסקי מתקופתו של גזה השני, מלך הונגריה.
חורבות כנסיית אסתרפוסטה - הכנסייה בפאתי הכפר, במקום היישוב לשעבר שנקרא Östör, נבנתה בסגנון האמנות הגותית במאה ה-15.
כנסיית השילוש הקדוש - נבנתה בין השנים 1767 - 1784 בסגנון בארוק.
טור הזיכרון בחצר הכנסייה מנציח את קורבנות מלחמות העולם הראשטינה והשנייה, ואת הגירושים.
קפלת רוכוס הקדוש - ההנחה היא שנבנתה בשנת 1746 על יסודותיה של כנסייה מימי הביניים.
פסל יוחנן הקדוש מנפומוק - הפסל בכיכר המרכזית של הכפר מהמאה ה-18 בסגנון בארוק.
מאייר קראוס (1809 - בודפשט, 1894) היה סוחר יהודי-הונגרי תעשיין.
ציקלובוטאן (Cyclobutane) הוא ציקלואלקאן שנוסחתו C4H8. המולקולה היא טבעת של 4 אטומי פחמן הקשורים זה לזה בקשר בודד וכל אחד קשור ל 2 אטומי מימן.
החומר סונטז לראשונה בשנת 1907 בידי ריכרד וילשטֶטר באמצעות הידרוגנציה של ציקלובוטן בקטליזה של ניקל.
זווית הקשר בין הפחמנים סוטה משמעותית מהזווית הטטראדרלית ולכן אנרגיית הקשר פחמן-פחמן נמוכה מאשר באלקאנים דוגמת בוטאן והמולקולה אינה יציבה מעל טמפרטורה של 500°C.
המולקולה אינה מישורית, אחד מאטומי הפחמן נמצא בזווית של 25° למישור בו נמצאים שלושת אטומי הפחמן האחרים בקונפורמציה המכונה "פרפר".
כך זווית הקשר קטנה מ90° ובאופן זה אטומי המימן על פחמנים סמוכים אינם בקונפורמציה סכוכה (אקליפס).
ציקלון היה משגר לוויינים וחלליות רב־שלבי בעל שלושה שלבים, אשר שימש את ברית המועצות ורוסיה לשיגור חלליות.
תכנון המשגר החל במהלך בשנות ה-60 במשרד תכנון של מיכאיל יאנגל שהיה ממקום בעיר דניפרו שבאוקראינה הסובייטית.
התכנון היה מבוסס על טיל בליסטי R-36. באוגוסט 1967 בוצעו 8 שיגורים וכולם היו מוצלחים.
למרות זאת הוחלט לעבור לדגם מתקדם "ציקלון 2".
השיגור הראשון של "ציקלון 2" בוצע בשנת 1969. עד לשנת 2006 בוצעו 106 שיגורים ולמעט שיגור בודד כולם היו מוצלחים.
בשנות ה-70 החל פיתוח דגם משופר "ציקלון 3".
השיגור הראשון בוצע בשנת 1977. עד לשנת 2009 בוצעו 112 שיגורים, 115 היו מוצלחים.
לאחר התפרקות ברית המועצות ייצור המשגרים נמשך במפעל המקורי בשטח אוקראינה.
בתחילת המאה ה-21 סוכם עם ברזיל על פיתוח דגם חדש "ציקלון 4".
לאחר מספר דחיות הפרויקט בוטל.
בשנת 2017 החל בתכנון משגר דו-שלבי "ציקלון 4M" תוך שיתוף פעולה עם חברה קנדית Maritime Launch Services.
השיגור הראשון תוכנן לשנת 2023 עם קצב של 8 שיגורים שנתיים.
ציקלון הייתה מערכת ניווט לוויינית שפותחה בברית המועצות והחלה לפעול בשנת 1971. היא פעלה במשך כמה עשרות שנים עד להפעלת מערכת גלונאס.
בנוסף על לוויינים היא התבססה על מערכות שהותקנו באוניות הצי הסובייטי ובקרקע לאורך החוף.
פיתוח מערכת ניווט לוויינית החל במכון למחקר של הצי הסובייטי.
בשנת 1956 הוקמה יחידה לקידום הנושא.
עם הזמן לפרויקט הצטרפו מדענים מיחידות נוספות של משרד ההגנה ואקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1961 מתנגדי הרעיון הצליחו לקצץ שתקציבים להמשך הפיתוח.
בשנת 1964 לשלטונות ברית המועצות נודע על הפעלת מערכת "טרנזיט" בארצות הברית.
בעקבות כך הוחלט על חידוש הפרויקט והקצאת משאבים לרבות יכולת מחשוב.
הוחלט שלוויין בנוסף למערכות ניווט תהווה גם לוויין תקשורת תוכל לספק נתוני מיקום ותקשורת לאוניות הצי כולל צוללות.
תכנון הלווין הועבר למערכות המידע הלווייניות רשטניוב.
הלוויין הראשון בשם "קוסמוס 192" שוגר ב-23 בנובמבר 1967. לוויין נוסף "קוסמוס 220" שוגר בשנת 1968. הניסוי הראשון הסתיים עם שגיאה של 3 ק"מ אך סוכם להמשיך הפיתוח.
בשנת 1971 אוניית הצי ביצע מסע ימי באורך כ-48 אלף ק"מ במהלכה בוצעו 554 בדיקות מיקום.
תוצאות חיוביות של הניסויים אפשרו בשנת 1972 להתחיל בניצול המערכת בשלב ניסוני.
המערכת התבססה על 4 לוויינים בגובה של כ-1,000 ק"מ.
השיגורים בוצעו מקוסמודרום פלסצק וקפוסטין יאר תוך שימוש במשגר מדגם קוסמוס.
כל הלוויינים שוגרו תחת השם "קוסמוס".
בשנת 1976 המערכת החלה לפעול על בסיס לוויינים של הדור השני במבוסס על לווייני "פארוס".
באותה שנה החלה לפעול מערכת ניווט לצורכי הצי המסחרי בשם "ציקדה".
המערכות נתנו נתוני מיקום בדיוק של 80–100 מ'.
על פיתוח המערכת מפתחים קיבלו פרס לנין ופרס ברית המועצות.
לווייני המערכת פעלו במסלול לווייני נמוך.
לוויני ציקלון היו הדור הראשון של לוויני המערכת.
השיגורים בוצעו בשנים 1968–1978 והסדרה כללה 31 לוויינים.
משקל הלוויין היה 800 ק"ג.
בשנת 1967 החל פיתוח לוויינים של הדור השני.
השיגור הראשון בוצע בשנת 1974 והוא נכנס לשימוש מבצעי בשנת 1976. משקל הלוויין היה 825 ק"ג.
המערכת התבססה על 6 לוויינים פעילים עם אורך חיים 18–24 חודשים.
לוויינים סיפקו גם שירותי תקשורת.
כול השיגורים בוצעו מקוסמודרום פלסצק תוך שימוש במשגר מדגם קוסמוס.
בסך הכול בוצעו 99 שיגורים, רק שיגור בודד נכשל.
השיגורים נמשכו עד לשנת 2010.
ציקדה הייתה מערכת ניווט לוויינית שפותחה בברית המועצות והחלה לפעול בשנת 1979. המערכת הייתה גרסה אזרחית של מערכת ציקלון שהופעלה לצרכים צבאיים.
המערכת נוצלה לצורכי צי הסוחר.
היא פעלה במשך כמה עשרות שנים עד להפעלת מערכת גלונאס.
לשימוש במערכת על אוניות הצי הותקנה מערכת קליטה/שידור.
מערכת הייתה יכולה לתת מיקום האונייה בדיוק של כ-100 מ'.
עקב מאפייני מסלול הלוויינים ציון מיקום היה ניתן לעדכן משך 5–6 דקות עם קבלת אפשרות לעדכון נוסף בעוד שעה-שעה וחצי.
כמו מערכת "ציקלון" המערכת התבססה תחילה על 4 לוויינים מדגם זה פעילים עם אורך חיים 18–24 חודשים.
הלוויינים נבנו במשרד תכנון "מערכות המידע הלווייניות רשטניוב".
בהמשך מספר לוויינים לשימוש המערכת גדל ל-6. חלק מהלוויינים היו בשימוש של שמערכת ציקלון בלבד.
הלוויינים שוגרו תחת שם "קוסמוס".
בשנת 1982 החל שימוש בלווייני "נדז'דה".
הם נבנו באותו משרד אך אורך חיים הוגדל לשנתיים.
מדגם זה שוגרו 10 לוויינים.
הלוויין האחרון שוגר שנת 2002. כול השיגורים בוצעו מקוסמודרום פלסצק תוך שימוש במשגר מדגם קוסמוס.
על הלוויינים הותקנו מכשירים של מערכת הצלה בין לאומית COSPAS-SARSAT ולכן בנוסף לשם קוסמוס/נדז'דה הם קיבלו שם COSPAS עם מספר מתאים.
ציקודיה , המכונה לעיתים קרובות גם ראקי בחלק המזרחי של כרתים, הוא משקה אלכוהולי, ברנדי ריחני על בסיס ענבים ממקור האי כרתים המכיל 40% עד 65% אלכוהול בנפח המשקה.
צקודיה מיוצרת על ידי זיקוק של פומאס, כלומר מה שנשאר מהענבים שנכבשו בייצור יין.
הפומאס תוסס במשך כשישה שבועות בחבית אטומה היטב, ולאחר מכן מזוקק.
המשקה דומה לציפורו מיבשת יוון, ממשפחת ראקי, כמו גם לראקיה האלבני, האוחורו הספרדי, הגראפה האיטלקי, הצ'אצ'ה הגיאורגי, הטרקיי ההונגרי וכך הלאה.
בחלק המזרחי של כרתים נהוג לכנות את ציקודיה כראקי, אך ככל הנראה היא נקראת בשם זה פחות במערב האי.
היא מיוצרת לעיתים קרובות בבית בכפרים ברחבי כרתים, ולכן תכולת האלכוהול משתנה לפי יצרן.
בדרך כלל בכל כפר בכרתים יש תושב אחד או שניים בעלי רישיון לזקק, וציקודיה מיוצרת ברציפות במשך שבועיים עד שלושה בסוף אוקטובר ותחילת נובמבר.
ציקודיה מוגשת לפעמים קרה מבקבוק השמור במקפיא.
היא מוצעת בדרך כלל כדיז'סטיף לאחר ארוחת הערב, וברוב הטברנות בכרתים מוצעת כדיז'סטיף חינם עם פירות וממתקים לאחר הארוחה.
ניתן לתבל אותה באמצעות קליפת לימון, רוזמרין או דבש (רקומלו).
צבי (ציקי) אבישר (נולד ב-16 בספטמבר 1978, י"ד באלול ה'תשל"ח) הוא מנהל ופוליטיקאי ישראלי, המשמש ראש עיריית קריית מוצקין.
אבישר נולד בירושלים לאתי, שעלתה לישראל מרבאט, ולחיים אבישר, ולו אח ואחות.
הוא גדל בבירה עד גיל 10, עת עברה משפחתו להתגורר באילת.
בעודו נער הקים בעיר סניפים של "נוער הליכוד" ושל תנועת הנוער "בית"ר".
באותה עת שימש גם כתב ועורך בתחנת הרדיו "קול הים האדום".
שירת בצה"ל בחיל הים כלוחם, ובהמשך כסגן מפקד ספינות דבורה ודבור בזירת ים סוף ומול עזה וחופי לבנון.
הוא אף שירת שירות קבע.
לאחר שחרורו מצה"ל, עסק, בשנים 2001–2004, בבניית אגף המודיעין של משמר בתי המשפט, ושימש קצין המודיעין הראשון של בית המשפט העליון.
לאחר מכן הקים את בית התוכנה "SkyTech" שעסק בתוכן מקוון, ובמסגרת זאת, עד 2009, היה יועץ מקצועי של השרים במשרדי ביטחון הפנים, הקליטה, האוצר והתמ"ת.
במקביל, ב-2005, הצטרף לצוות הבחירות של מפלגת הליכוד כיועץ לקמפיין של ראש הממשלה אריאל שרון.
במרץ 2011 יצא לאור ספרו "שרון – חמש שנים קדימה", הסוקר את מורשתו של שרון.
באותה שנה גם ייסד את "האקדמיה הצעירה", מרכז ארצי להוראת מדעים מדויקים לבני נוער.
בשנת 2011 נבחר על ידי ראש עיריית קריית מוצקין, חיים צורי, להקים ולנהל את האגף לתקשוב, דוברות ויחסי הציבור בעירייה.
לשם כך עבר אבישר להתגורר בעיר.
בשנת 2014 ייסד אבישר את "מעבר לקשת - התנועה הציונית", תאגיד ציוני פילנתרופי הפועל ב-14 מדינות ומיוצג ב.
התאגיד מחזק קהילות יהודיות ונאבק בארגוני ה-BDS ובגילויי אנטישמיות בתפוצות.
אבישר ארגן באירופה הפגנות תמיכה למען ישראל.
בשנת 2016 הקים אבישר את תנועת "רוח חדשה במוצקין".
זאת, לאחר שראש העירייה חיים צורי ביטל את תוכנית "משימת החלל", פרויקט העשרה בו השתתפו מאות מילדי קריית מוצקין, ושאותו הוביל אבישר בהתנדבות.
בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו באוקטובר 2018 התמודד על ראשות העיר והפסיד לחיים צורי כשקיבל 35% מהקולות.
רשימת "רוח חדשה במוצקין" זכתה ב-5 מנדטים, ואבישר שימש כראש האופוזיציה במשך חמש שנים.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2024 התמודד בשנית על ראשות העיר מול צורי, וניצח אותו בהפרש של 194 קולות.
סיעת "רוח חדשה במוצקין" זכתה ב-7 מנדטים במועצת העיר.
אבישר בוגר האוניברסיטה העברית בגאוגרפיה עירונית ומוסמך במנהל עסקים מהמכללה למינהל.
בנוסף, הוא מחזיק ברישיון טיס אזרחי.
אבישר נשוי לאיילת ואב לארבעה.
משגר ציקלון 2 היה משגר שפותח בשנות ה-60 של המאה ה-20 בברית המועצות ושיגורים נמשכו ברוסיה.
המשגר פותח על בסיס טיל בליסטי מדגם R-36 במפעל מפעל יוז'ני לבניית מכונות שנמצא כיום באוקראינה כחלק של סדרת משגרים "ציקלון".
הפיתוח החל בשנות ה-60 של המאה ה-20 במפעל יוז'ני לבניית מכונות שבאוקראינה הסובייטית במטרה לפתח סדרת משגרים קלים ציקלון.הבסיס לתכנון היה טיל בליסטי R-36. המשגר היה דו-שלבי.
השיגור הראשון בוצע מקוסמודרום בייקונור בשנת 1966. בסך כול בוצעו 106 שיגורים, כולם מאותו אתר.
השיגורים נמשכו אחרי התפרקות ברית המועצות כאשר אוקראינה סיפקה את המשגר לרוסקוסמוס.
השיגורים הופסקו בשנת 2006 כאשר המשך היה משגר תלת שלבי ציקלון 3.
ציקלון 3 היה משגר שפותח בשנות ה-70 של המאה ה-20 בברית המועצות ושיגורים נמשכו ברוסיה.
המשגר פותח על בסיס טיל בליסטי מדגם R-36 במפעל מפעל יוז'ני לבניית מכונות שנמצא כיום באוקראינה כחלק של סדרת משגרים "ציקלון.
זה היה המשך פיתוח של משגר ציקלון 2 תוך הוספת השלב השלישי.
הפיתוח החל בשנות ה-70 של המאה ה-20 במפעל יוז'ני לבניית מכונות שבאוקראינה הסובייטית במטרה לפתח סדרת משגרים קלים ציקלון.
הבסיס לתכנון היה טיל בליסטי R-36. המשגר היה תלת-שלבי.
כמו כן לעומת משגר ציקלון 2 בוצע החלפת מנועים שתרמה בין היתר להגדלת יכולת המשגר.
השיגור הראשון בוצע מקוסמודרום פלסצק בשנת 1977. בסך כול בוצעו 122 שיגורים, כולם מאותו אתר.
השיגורים הופסקו בשנת 2009 כאשר רוסיה החליטה לפתח משגר חדש מסדרת "אנגרה" שהיה אמור להחליף את המשגרים מתוצרת אוקראינה.
ציקי אייזנברג (נולד ב-3 בינואר 1977) הוא אמן ישראלי העוסק בצילום.
ציקי אייזנברג נולד בכפר סבא, יוצר בתל אביב ובכפר סבא.
בעבודתו חוקר אייזנברג את הצילום על היביטיו הרחבים.
לצורך כך הוא משתמש בטכניקות סטודיו שונות כגון קולאז', פיסול, פרוטאז' ועוד.
דרך המשחק בין שטיחות לעומק, מציאות לדמיון, אייזנברג מהרהר על הנוף התרבותי הישראלי, על המיתולוגיות והחרדות שלו.
בשנותיו הראשונות התמקד אייזנברג בעבודות שהתבססו על צילום פרגמנטים מן המציאות, תוך פירוקם לחלקים וניסיון ליצור סדר באי־הסדר של המציאות.
בין השאר הציג בתקופה זו במוזיאון רמת גן את התערוכה "זיעת חורף".
בהמשך החל לפתח גישה של צילום פיסולי - עריכת משחקי הצבה באובייקטים וחומרי רדי מייד המייצרים טשטוש בין מדיומים ומעניקים לצילום היבטים פיסוליים וציוריים.
עבודתו של אייזנברג מתמקדת בנושאים של זהות, מקום וזיכרון, תוך העמקת הקשר בין הצילום לפיסול והאופן שבו הם משפיעים זה על זה.
יצירותיו משלבות בניית קולאז'ים מורכבים ויצירת אובייקטים מצולמים ופיסוליים בחלל.
כותבת הדסה כהן, אוצרת תערוכת היחיד של אייזנברג בגלריה חנינא, "פרוק רגליים", שלוותה גם בהוצאת ספר אמן (2020): "בשעת סטודיו, ציקי אייזנברג משחק: הוא בורא סצנות ספקולטיביות ומרכיב דיורמות מתעתעות המשלבות בתוכן צעצועים, גזרי עיתון, שאריות של חומרים תעשייתיים או תצלומים ישנים.
את חלקם הוא שובר, מדביק או צובע, אך מכולם הוא מבקש לעמוד יפה מול המצלמה".
בשנת 2024 הציג אייזנברג בגלריה קו 16 את התערוכה "פאטריה".
שמה של התערוכה מתייחס אל אסון הפאטריה, בו טבעו למוות למעלה מ-208 מעפילים.
במקרה של אייזנברג, שאביו שנפטר היה היסטוריון, הלאומי והאישי התכנסו.
בתערוכה זו, הוצגו לראשונה, לצד סדרת צילומים, גם המיצבים הפיסוליים שהוא מקים לעבודת הצילום שלו.
כך, הוא חושף בפני הצופה את שיטת העבודה שלו והופך אותה לנושא התערוכה: קומפוזיציות צבעוניות המורכבות מחפצים עזובים שחוברו יחדיו ואנחנו כצופים מוזמנים לשוטט ביניהם.
אייזנברג עצמו סיפר בראיון: "אני מוצא את עצמי מתעסק ב"סיפורים גדולים" ...
סיפורים גדולים של התרסקות והתפוררות הם כלי מטאפורי, לדבר דרכם על המקומי על העכשווי, על האישי".
בהמשך להתייחסותו ל"אירועים גדולים", הציג בשנת 2025 את תערוכת היחיד "חיטין" בגלריה ת(א)עשייה בסדנאות האמנים בירושלים.
התערוכה עוסקת בקרב חיטין שסיים את ממלכת הצלבנים בשנת 1187 לספירה.
אייזנברג יוצר בתערוכה דיאלוג בין דימויים היסטוריים ואישיים, ומשתמש בתהליכי יצירה המזכירים שיטות ארכאולוגיות.
כותב על התערוכה דוד גורביץ' במגזין "ערב רב": "לב העניין הוא החרדה הישראלית, הממשית והמתמשכת, המלווה את המיתוס בחילופי העיתים.
חרדה זו נובעת מהידיעה שממלכות נופלות, גם אם הן נראות איתנות ושורדות כ־200 שנה, כפי ששרדה ממלכת הצלבנים".
לאורך השנים הציג אייזנברג בתערוכות יחיד וקבוצתיות בישראל ומחוצה לה, במוזיאון נחום גוטמן, מוזיאון חיפה לאמנות, סטודיו האמנים בירושלים, גלריה C&G הונג קונג, ועוד.
משנת 2011, חבר בגלריה השיתופית חנינא בתל אביב, בה גם אצר מספר תערוכות קבוצתיות ואישיות לאמנים כמו צוקי גבריאן ויגאל פליקס.
זוכה פרס אמן-מורה ממשרד התרבות (2005–2007), ומענק יצירה מקרן רבינוביץ לאמנויות (2019).
2025 - חיטין - גלריה ת (א)עשייה, סדנאות האמנים, ירושלים.
2022 - חלק רביעי - תערוכה זוגית עם יונתן הירשפלד, גלריה חנינא, תל אביב.
2020 - פרוק רגליים - גלריה חנינא, תל אביב.
2019 - קונפטי - תערוכה זוגית עם אלנה צ'רטי שטיין, גלריה תיאטרון החנות, תל אביב.
2017 - דווקא עכשיו - תערוכה זוגית עם ורה קורמן, גלריה אלפרד, תל אביב.
2009 - זיעת חורף - מוזיאון רמת גן לאמנות ישראלית.
2007 - נוף עם פחד בעין - גלריה ע"ש בלאנש ורומי שפירא, המח' לצילום, בצלאל, ירושלים.
אוצרות: מילנה גיצין אדירם, שחר בן נון, מעיין שלף
2022 - למה אני לא מציירת ירקות - גלריה עירונית כפר סבא.
2020 - איש אינו יכול לשאת שני אבטיחים ביד אחת ושלושה לא כל שכן - בית הגפן, חיפה.
2019 - באהבתנו גוף הופך מקום - שוק תלפיות, חיפה.
2019 - סטייקיישן - גילוי של המוכר - מוזיאון נחום גוטמן.
2014 - בבואה - הערה על יחסי ציור-צילום באמנות ישראלית עכשווית, גלריה חנינא, תל אביב.
2013 - המקומי שאינו מקומי כלל - גלריה ע"ש מורל דרפלר, בית הספר לצילום מוסררה, ירושלים.
2013 - עושים בית ספר - מוזיאון חיפה לאמנות, אגף החינוך.
2012 - חיפה-ירושלים-תל אביב - מוזאון חיפה לאומנות.
2012 - שלוש ציפורים במרתף - תערוכה משותפת עם גסטבו סגורסקי ואיילה לנדאו, גלריה חנינא, תל אביב.
2011 - הקיסר האחרון - פרויקט משותף לחברי קבוצת חנינא עם יגאל תומרקין, גלריה חזי כהן.
2009 - ארכאולוגיה של בנייה - במסגרת פרויקט 'מנופים', ירושלים.
2008 - רוח נעורים - הגלריה החברתית, בית הספר לצילום מוסררה.
2025 - חממת האמניות והאמנים למצוינות ע"ש ג'ק, ג'וזף ומורטון מנדל.
בי"ס לאמנות ולחברה מוסררה, ירושלים
2019 - קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות, תמיכה בהפקת תערוכה
צִיקוּטָה (שם מדעי: Cicuta; מוכר גם בכינוי "Water Hemlock", כלומר "רוֹשׁ מים") הוא סוג של צמחים עשבוניים רב־שנתיים ורעילים ביותר ממשפחת הסוככיים (Apiaceae).
הסוג כולל ארבעה מינים בלבד: שלושה מהם נפוצים באזורים הממוזגים של אמריקה הצפונית, ואילו ציקוטה מצויה (Cicuta virosa) תפוצתה הטבעית משתרעת באזורים תת־ארקטיים והממוזגים של חצי הכדור הצפוני – באירואסיה ובצפון אמריקה.
צמחים אלו נחשבים בין הצמחים הרעילים ביותר בצפון אמריקה ובאירופה, ואחראים למספר רב של מקרי הרעלה קטלניים בבני אדם ובבעלי חיים.
לפי משרד החקלאות של ארצות הברית (USDA), מיני הציקוטה (Water Hemlock) הם "הצמחים הרעילים ביותר הגדלים בצפון אמריקה".
ככל הנראה משום שמקרי הרעלה מתרחשים לעיתים קרובות בקרב חותרי קאנו, שייטים, מטיילים ומחנאים.
הסוג ציקוטה משתייך למשפחת הסוככיים (Apiaceae), המכילה גם צמחים אכילים רבים כמו גזר, פטרוזיליה וסלרי.
הדמיון המורפולוגי לצמחים אכילים אלו הוא אחד הגורמים המרכזיים להרעלות בבני אדם.
ארבעת המינים המוכרים של ציקוטה:
Cicuta maculata - ציקוטה מנומרת (Spotted water hemlock), המין הנפוץ ביותר בצפון אמריקה
Cicuta douglasii - ציקוטה מערבית (Western water hemlock), נפוץ בצפון-מערב ארצות הברית ובמערב קנדה
צמחי הציקוטה הם עשבים דו-שנתיים הגדלים לגובה של עד 2.5 מטר, עם גבעול חלול וזקוף.
השורש מורכב ממערכת שורשים מסועפת עם פקעות בצורת גזר, המכילות תאים פנימיים מרובים הנראים בבירור כאשר חותכים את השורש לאורכו.
העלים ארוכים (עד 40 ס"מ) ומורכבים באופן כפול או משולש מעלונים מחודדים ומשוננים.
כל עלון נע בין 2–10 ס"מ באורך.
מאפיין ייחודי של הציקוטה הוא שעורקי העלים מסתיימים בחריצים שבין קצות העלון, ולא בקצה העלון עצמו - מאפיין זה ייחודי לציקוטה במשפחת הסוככיים ומסייע בזיהוי.
התפרחת מורכבת מאַגָּד מורכבת של פרחים לבנים קטנים, המסודרים בצורת מטריה אופיינית למשפחת הסוככיים.
הפירות הם קפסולות יבשות בצבע חום-שזוף באורך מספר מילימטרים.
צמחי הציקוטה גדלים באזורים לחים, בדרך כלל לאורך בריכות ונחלים, בביצות, באזורים ביצתיים או באזורים שהם ביצתיים לפחות חלק מהשנה.
הם נפוצים ליד גדות מים ובתעלות ניקוז.
המרכיב הרעיל העיקרי בציקוטה הוא ציקוטוקסין (Cicutoxin), אלכוהול אליפטי בלתי רווי ארוך שרשרת עם הנוסחה הכימית C₁₇H₂₂O₂.
ציקוטוקסין נמצא בכל חלקי הצמח, אך ריכוזו הגבוה ביותר נמצא בשורשים, במיוחד בתחילת האביב.
בנוסף לציקוטוקסין, הצמח מכיל גם תרכובות פוליאצטילן נוספות כמו ציקוטול (cicutol), ציקודיול (cicudiol) ואיזוציקוטוקסין (isocicutoxin).
ציקוטוקסין פועל כאנטגוניסט לא-תחרותי (non-competitive antagonist) של קולטני GABA_A (gamma-aminobutyric acid) במערכת העצבים המרכזית.
GABA הוא הנוירוטרנסמיטר המעכב העיקרי במוח, והוא אחראי להפחתת עוררות עצבית.
חסימת תעלות הכלוריד: ציקוטוקסין נקשר לאזור הבטא של קולטן GABA_A, ובכך חוסם את פתיחת תעלות הכלוריד.
דפולריזציה מתמשכת: בנוכחות ציקוטוקסין, התהליך של דפולריזציה של תאי העצב נמשך ללא הפסקה, מה שגורם להיפראקטיביות של תאי המוח.
התקפים אפילפטיים: ההיפראקטיביות הזו מובילה להתקפים ולעוויתות.
המנגנון דומה לזה של פיקרוטוקסין (picrotoxin), אנטגוניסט ידוע של GABA.
ה-LD₅₀ (המינון הקטלני ל-50% מהאוכלוסייה) בעכברים הוא 2.8 מ"ג/ק"ג משקל גוף בהזרקה תוך-צפקית, בהשוואה ל-5.9 מ"ג/ק"ג עבור ציאניד אשלגן ו-46.2 מ"ג/ק"ג עבור ארסן.
זה הופך את הציקוטוקסין לרעיל יותר מארסן ולמעט פחות רעיל מציאניד.
בבני אדם, המינון הרעיל המדויק אינו ידוע, אך נחשב כי צריכת ציקוטה בכל כמות יכולה לגרום להרעלה, וכמויות קטנות מאוד עלולות להוביל למוות.
דיווחים מצביעים על כך שנגיסה אחת מהשורש יכולה להיות קטלנית.
הערכות מדעיות מצביעות על כך שכ-2 גרם של פקעת לכל קילוגרם משקל גוף יכולים להיות קטלניים.
אמנזיה רטרוגרדית (אובדן זיכרון) בחולים ששרדו
השלב הקטלני הנפוץ הוא פעילות התקפים ולאחריה דום לב.
כ-30% ממקרי ההרעלה בציקוטה מסתיימים במוות.
אין תרופת נוגד ספציפית לציקוטוקסין.
הטיפול הוא תומך ומכוון לשליטה בתסמינים:
פחם פעיל - מתן תוך 30 דקות מהבליעה כדי להפחית ספיגה
שמירה על דרכי נשימה פתוחות - למניעת חנק
טיפול בהתייבשות - עקב הקאות
נוגדי עוויתות - בנזודיאזפינים (כגון דיאזפאם) או ברביטורטים, הפועלים כאגוניסטים של GABA ומגבירים את השפעתו
טיפול תומך - ניטור לבבי וטיפול אינטנסיבי
הדיווח הראשון על רעילות הקשורה לצמחי ציקוטה פורסם ב-1679 בספרו של Johann Jakob Wepfer בשם Cicutae Aquaticae Historia Et Noxae.
השם "ציקוטוקסין" נטבע על ידי Boehm בשנת 1876 עבור התרכובת הרעילה של Cicuta virosa.
סקירה שפורסמה ב-1911 בדקה 27 מקרים של הרעלת ציקוטוקסין, מתוכם 21 הסתיימו במוות.
המקרה הראשון של הרעלה בארצות הברית דווח על ידי Stockbridge ב-1814.
בסקירה של מקרי מוות שדווחו למרכזי רעלים בין השנים 1986–1996, מיני ציקוטה היו אחראים ליותר מקרי מוות מכל צמח אחר.
ציקוטה דומה במראה לצמחים אכילים רבים, מה שגורם להרעלות תכופות:
הבדל חשוב בין ציקוטה לפרסניפ מים:
פרסניפ מים - עלים מורכבים פעם אחת
ציקוטה - עלים מורכבים פעמיים או שלוש
ציקוטה - נפיחות גדולה בבסיס הגבעול, שאין לפרסניפ מים
קיים גם בלבול אפשרי עם רוש עקוד (Conium maculatum, Poison hemlock), שהוא גם רעיל אך בעל מבנה שורש שונה:
ציקוטה - שורשים מסועפים עם תאים רוחביים
רוש עקוד - שורש ראשי בודד (tap root)
ציקוטה רעילה לכל מיני בעלי החיים ויונקים.
בקר אוכל לעיתים קרובות צמחים צעירים של ציקוטה בתחילת האביב.
מקרי הרעלה בבקר מדווחים באופן תדיר, והמוות הוא התוצאה השכיחה אלא אם כן הטיפול ניתן מיד.
הפרשה תכופה של שתן וצואה
ניוון של שרירי השלד והלב
מעניין לציין שבמחקר שפורסם ב-2010 נמצא שגם זרעים לא בשלים של ציקוטה הם רעילים ביותר וגרמו למות של תשע פרות בעדר.
זה היה המקרה הראשון שבו זרעים לא בשלים היו מעורבים בהרעלת בעלי חיים.
מחקרים עדכניים באמצעות תאי WSS-1 אישרו את החסימה הלא-תחרותית של קולטני GABA_A על ידי תמצית מימית של פקעות ציקוטה.
המחקר הראה שטרום-טיפול במידזולם (midazolam, בנזודיאזפין) יכול למתן את פעולת התמצית.
מחקרים על עכברים הדגימו את ההשפעות ההתנהגותיות והעצבמוטוריות של הרעלת ציקוטה, כולל הפרעות בפעילות מוטורית ותיאום.
המחקרים בדקו גם את הרעילות היחסית של חלקי צמח שונים ואת ההשפעה של גיל הצמח על רמת הרעילות.
מחקרים כימיים מודרניים זיהו את המבנה המדויק של ציקוטוקסין ותרכובות קשורות.
מחקר משנת 2018 תיאר סינתזה מהירה של רעלני ציקוטה פוליאצטילניים ואת השפעותיהם על איזופורמים עיקריים של קולטני GABA_A.
אף על פי שהסוג כולו אינו בסכנת הכחדה, זן מסוים - Cicuta maculata var.
victorinii (ציקוטה של ויקטורין) - רשום כמין בסיכון לפי החוק הקנדי למינים בסכנה.
זן זה, האנדמי לשפך נהר סנט לורנס, צומח באזורים ביצתיים עם חשיפה למים מליחים למחצה, ועשוי להיחשב בקרוב כמין מאוים אם לא יטופלו האיומים עליו.
הציקלון בולה בשנת 1970 היה הציקלון הטרופי הקטלני ביותר המתועד, ואחד מאסונות האדם החמורים ביותר שנרשמו.
הוא פגע במזרח פקיסטן (בנגלדש) ובמערב בנגל שבהודו ב־12 בנובמבר 1970. לפחות 300,000 בני אדם נספו בסופה, ואולי אף עד 500,000, בעיקר עקב נחשול הים שהציף חלק נרחב מן האיים הנמוכים בדלתת הגנגס.
ציקלון בולה היה הסופה השישית והחזקה ביותר בעונת הציקלונים של צפון האוקיינוס ההודי בשנת 1970.
הציקלון נוצר מעל מרכז מפרץ בנגל ב־8 בנובמבר והתקדם צפונה תוך שהוא מתחזק.
הוא הגיע לשיא עוצמתו ב־10 בנובמבר, עם רוחות במהירות של 185 קמ"ש, ופגע בחוף מזרח פקיסטן אחר הצהריים שלמחרת.
נחשול הסערה החריב איים רבים הסמוכים לחוף, מחק כפרים והשמיד יבולים ברחבי האזור.
בתת־המחוז טזומודין, שנפגע באופן הקשה ביותר, נהרגו בסערה למעלה מ־45% מכלל האוכלוסייה שמנתה 167,000 נפש.
ממשלת פקיסטן, בראשות שליט החונטה הגנרל יחיא חאן, ספגה ביקורת על הטיפול המאוחר שלה בפעולות הסיוע בעקבות הסופה – הן מצד מנהיגים פוליטיים מקומיים במזרח פקיסטן והן מצד התקשורת הבין־לאומית.
התגובה האיטית מצד ממשלת מערב פקיסטן הגבירה את תחושת האכזבה והניכור בקרב תושבי מזרח פקיסטן, ואפשרה לליגת האוואמית לזכות בניצחון סוחף במחוז בבחירות שהתקיימו חודש לאחר מכן, וכן למלא תפקיד מרכזי במלחמת העצמאות של בנגלדש שבעה חודשים מאוחר יותר.
ב־1 בנובמבר התפתחה הסופה הטרופית "נורה" מעל ים סין הדרומי, באוקיינוס השקט המערבי.
המערכת נמשכה במשך ארבעה ימים, לפני שהתנוונה לשקע רדוד מעל מפרץ תאילנד ב־4 בנובמבר, ולאחר מכן עברה מערבה מעל חצי האי המלאי ביום שלמחרת.
השרידים של מערכת זו תרמו להתפתחותו של שקע חדש במרכז מפרץ בנגל בבוקר ה־8 בנובמבר.
השקע העמיק ככל שנע באיטיות צפונה, והסוכנות המטאורולוגית ההודית דרגה אותו כסופה ציקלונית ביום שלאחר מכן.
אף מדינה באזור לא נתנה שמות לציקלונים טרופיים באותה תקופה, ולכן לא ניתן לו שם חדש.
הסופה נעצרה כמעט לחלוטין באותו ערב בסמוך לנקודת ציון 14.5° צפון 87° מזרח, אך החלה להאיץ צפונה ב־10 בנובמבר.
הסופה התחזקה עוד יותר לסופה ציקלונית חמורה ב־11 בנובמבר והחלה לפנות לכיוון צפון־מזרח כאשר התקרבה לצפון המפרץ.
היא פיתחה עין ברורה והגיעה לשיא עוצמתה מאוחר יותר באותו יום, עם רוחות מתמשכות בעוצמה של 185 קמ"ש, כולל משבים בעוצמה של 240 קמ"ש, ולחץ ברומטרי נמוך במרכז המערכת בגובה של 960 מיליבר.
הציקלון פקד את קו החוף של מזרח פקיסטן בערב ה־12 בנובמבר, בערך בזמן הגאות המקומית.
עם הפגיעה ביבשה (landfall) החלה המערכת להיחלש; ב־13 בנובמבר הידרדרה הסופה לסופה ציקלונית, כאשר הייתה כ־100 ק"מ מדרום־דרום־מזרח לאגרטלה.
לאחר מכן נחלשה הסופה במהירות לשקע שיורי מעל מדינת אסאם הדרומית באותו ערב.
יש ספק עד כמה מן המידע על הציקלון שהועבר לרשויות מזג האוויר ההודיות הועבר גם לרשויות מזרח פקיסטן.
זאת משום ששירותי מזג האוויר של הודו ומזרח פקיסטן, לא היו מתואמים בשל המתחים בין הודו לפאקיסטן באותה תקופה, לכן לא שיתפו מידע כראוי.
חלק ניכר מהאוכלוסייה, לפי הדיווחים, הופתעה מן הסופה.
היו סימנים לכך שמערכת האזהרה הסופתית במזרח פקיסטן לא פעלה כיאות.
השירות המטאורולוגי של פקיסטן פרסם דיווח שקרא ל"דריכות סכנה" באזורים החופיים הפגיעים במהלך יום ה־12 בנובמבר.
כאשר הסופה התקרבה לחוף, שודר ב־Radio Pakistan "אות סכנת־חמורה".
ניצולים מאוחר יותר סיפרו שזה לא עורר בהם תחושת דחיפות רבה, אך זיהו את אות הסכנה מס′ 1 כייצוג של האיום החמור ביותר.
בעקבות שתי סופות ציקלוניות הרסניות באוקטובר 1960, שבהן נספו לפחות 16,000 בני אדם במזרח פקיסטן, הממשלה המרכזית של פקיסטן פנתה לממשלת ארצות הברית בבקשה לסיוע בפיתוח מערכת למניעת אסונות עתידיים.
גורדון דאן, שבאותה עת כיהן כמנהל המרכז הלאומי לסופות הוריקן, ערך מחקר מפורט והגיש את הדוח שלו ב־1961. עם זאת, הממשלה המרכזית הפקיסטנית לא יישמה את כל ההמלצות שדאן ציין בדוח.
אף על פי שצפון האוקיינוס ההודי הוא מאגר המים הפעיל פחות מבחינת סופות טרופיות, מאידך חוף מפרץ בנגל פגיע במיוחד להשפעות של ציקלונים.
מספר הקורבנות המדויק של ציקלון בולה אינו ידוע, אך לפחות 300,000 מקרי מוות היו קשורים לסופה, ואולי אף יותר עד 500,000.
ציקלון בולה הוא הציקלון הטרופי הקטלני ביותר שתועד אי-פעם, וכן אחד מאסונות הטבע הקשה ביותר בהיסטוריה המודרנית.
מספר ההרוגים המשוער (300,000–500,000) שווה בקירוב למספר המתים ברעידת האדמה בטנגשאן ב־1976, ברעידת האדמה באוקיינוס ההודי ב־2004 וברעידת האדמה בהאיטי ב־2010, אך בשל חוסר ודאות בפילוח הנתונים בכל ארבעת האסונות ייתכן שלעולם לא נדע מהו האסון הקטלני ביותר.
התחנה המטאורולוגית בצ'יטגונג, שנמצאת במרחק של כ־95 ק"מ מזרחית לנקודת הפגיעה של הסופה ביבשה, תיעדה רוחות בעוצמה של 144 קמ"ש לפני שהאנמומטר שלה נפגע סביב השעה 22:00 UTC ב־12 בנובמבר.
ספינה העוגנת בנמל באותו אזור דיווחה על רוח במהירות של 222 קמ"ש כ־45 דקות לאחר מכן.
בזמן שהסופה פגעה ביבשה, נגרם נחשול סערה בגובה של כ־10 מטרים בדלתת הגנגס.
בנמל בצ'יטגונג, גובה הגאות הגיע לכ־4 מטרים מעל מפלס פני הים הממוצע, מתוכם כ־1.2 מטרים מיוחסים לנחשול הסערה.
רדיו פקיסטן דיווח כי לא נמצאו ניצולים ב־13 האיים הסמוכים לצ'יטגונג.
טיסה מעל האזור חשפה שההרס היה מוחלט בחצי הדרומי של האי בולה, וששדות האורז באי בולה, באי האטיה ובקו החוף הסמוך נהרסו.
מספר כלי שיט בנמלים של צ'יטגונג ומונגלה דווחו כנזוקים, ושדות התעופה בצ'יטגונג ובקוֹקסּ בָּזָאר היו מוצפים במים בגובה של כ־1 מ' למשך מספר שעות.
יותר מ־3.6 מיליון בני אדם הושפעו ישירות מהציקלון, והנזק הכולל מהסופה הוערך בכ־86.4 מיליון דולר אמריקאי (כ־701 מיליון דולר במונחי 2024).
ניצולים דיווחו שכ־85% מהבתים באזור נהרסו או ניזוקו באופן חמור, כאשר ההרס הרב ביותר התרחש לאורך החוף.
תשעים אחוזים מהדייגים באזור ספגו הפסדים כבדים, כולל הרס של 9,000 ספינות דיג.
מבין 77,000 הדייגים, 46,000 נספו כתוצאה מהציקלון, וכ־40% מהניצולים נפגעו באופן חמור.
בסך הכול נהרסו כ־65% מכושר הדיג של האזור, אזור שבו כ־80% מהחלבון הנצרך מגיע מדגים.
הנזקים החקלאיים היו חמורים לא פחות, כולל אובדן תבואה בשווי של כ־63 מיליון דולר ו־280,000 ראשי בקר.
שלושה חודשים לאחר הסופה, 75% מהאוכלוסייה קיבלה מזון מעובדי סיוע, ומעל 150,000 אנשים הסתמכו על עזרה חיצונית למחצית ממזונם.
ציקלון בולה גרם גם לעלייה במקרי כולרה וקדחת הטיפוס באזור, כתוצאה מזיהום מקורות המים במהלך הסופה.
ניסיונות רבים לשליחת סיוע לאזור סוכלו עקב התפשטות הכולרה, ובשל כך עיכוב הסיוע הרפואי היה משמעותי.
הציקלון הביא עמו גשמים נרחבים לאיי אנדמן וניקובר, וב־8–9 בנובמבר ירדו באזורים מסוימים משקעים כבדים במיוחד.
בפורט בלייר נמדדו 130 מ"מ גשם ב־8 בנובמבר, וברחבי האיים נרשמו מספר אירועי הצפות.
אוניית המשא MV Mahajagmitra, במשקל 5,500 טון שהפליגה מקלקטה לכווית, טבעה בסופה ב־12 בנובמבר וכל חמישים אנשי צוותה נספו.
לפני טביעתה שידרה האונייה אות מצוקה ודיווחה על רוחות בעוצמת הוריקן.
גשמים נרחבים ירדו גם בבנגל המערבית ובדרום אסאם.
הגשמים גרמו לנזק לבתי מגורים וליבולים בשתי המדינות, כשהנזק הכבד ביותר נרשם במחוזות הדרומיים.
שני סקרים רפואיים לבדיקת הסיוע בוצעו בידי מעבדת המחקר לכולרה של פקיסטן– SEATO סיאט"ו (Pakistan–SEATO Cholera Research Laboratory): הראשון החל בנובמבר והשני התקיים בפברואר–מרץ.
מטרת הסקר הראשון הייתה לקבוע את הצרכים הרפואיים המיידיים באזורי האסון, ואילו הסקר השני, המפורט יותר, נועד לשמש בסיס לתכנון ארוך־טווח של פעולות הסיוע והשיקום.
במסגרת הסקר השני נבדקו כ־1.4% מאוכלוסיית האזור.
בסקר הראשון נמצא כי מי־השתיה ברוב האזורים הפגועים הכילו רמת מליחות דומה למי הבארות, למעט באזור סודאראם, שם המים היו כמעט בלתי ראויים לשתייה — עם ריכוז מלח של עד 0.5%.
התחלואה שקשורה לציקלון הייתה בעיקר פציעות קלות, אך נצפתה תופעה שנקראת "תסמונת הציקלון" — פציעות קשות בחזה ובגפיים שנגרמו לניצולים שנצמדו לעצים כדי להחזיק מעמד מול נחשול הסערה.
בתחילה היה חשש מהתפרצות של כולרה או טיפוס בשבועות שלאחר הסופה, אך הסקר לא מצא עדות למגפת כולרה, אבעבועות רוח או מחלות אחרות באזור הפגוע.
ממצאי הסקר השני היו ככל הנראה נמוכים משמעותית מן המציאות, משום שמספר קבוצות אוכלוסייה לא נכללו בו — כ־100,000 עובדים ניידים שעסקו באיסוף יבול האורז, משפחות שנכחדו לחלוטין בסופה, וכן תושבים שעזבו את האזור בשלושת החודשים שחלפו מאז האסון.
אי־הכללת קבוצות אלו נועדה לצמצם את הסיכון לשמועות ולהפרזות.
הסקר הסיק כי מספר ההרוגים הכולל עמד, לכל הפחות, על 224,000 בני אדם.
הפגיעה הקשה ביותר נרשמה באזור תזומודין, שבו הגיע שיעור התמותה ל־46.3% — המקביל לכ־80,000 הרוגים בתאונה אחת בלבד.
שיעור התמותה הממוצע בכל האזור שנפגע מהציקלון עמד על 16.5%.
תוצאות הסקר הראו כי שיעור ההישרדות הגבוה ביותר נרשם בקרב גברים בוגרים בגילי 15–49, בעוד שלמעלה ממחצית מההרוגים היו ילדים מתחת לגיל עשר — אף שאלה היוו רק שליש מאוכלוסיית האזור לפני הסופה.
הדבר מצביע על כך שהצעירים מאוד, הקשישים והחולים היו קבוצות הסיכון הגבוהות ביותר לאובדן חיים בסופה ובנחשול.
בחודשים שלאחר האסון, שיעורי התמותה בקרב בני גיל העמידה באזור הפגיעה היו נמוכים יותר מאשר באזור הביקורת סמוך לדאקה — תוצאה המשקפת את העובדה שהסופה גבתה את חייהם של אנשים שהיו מלכתחילה בעלי מצב בריאותי ירוד יותר.
בימים שלאחר פגיעת הסופה בחוף, הפליגו שלוש ספינות סער פקיסטניות ואוניית בית־חולים שנשאה צוות רפואי וציוד מצ'יטגונג אל איי האטיה, סנדוויפ וקוטובדיה.
יחידות של הצבא הפקיסטני הגיעו לאזורים רבים שנפגעו בתוך יומיים לאחר שהציקלון הגיע לחוף.
הנשיא יחיא חאן ביקר במזרח פקיסטן בדרכו חזרה מביקור בסין.
במסיבת עיתונאים בדאקה הודה חאן כי הממשלה עשתה כמה "מחדלים" ו"שגיאות" במאמצי הסיוע לנפגעי הציקלון במזרח פקיסטן (בנגלדש), אך הדגיש כי "הכול נעשה במסגרת גבולות סמכותה של הממשלה." לאחר מכן שב לרוואלפינדי.
אף מנהיג פוליטי ממערב פקיסטן לא ביקר במזרח פקיסטן לאחר הסופה.
בעשרת הימים שלאחר הציקלון, שלחה ממשלת פקיסטן המרכזית מטוס תובלה צבאי ושלושה מטוסי ריסוס לסיוע.
הממשלה המרכזית טענה כי אינה יכולה להעביר מסוקי צבא ממערב פקיסטן מכיוון שממשלת הודו לא העניקה אישור לחצות את השטח ההודי — טענה שממשלת הודו הכחישה.
עד 24 בנובמבר, הקצתה הממשלה המרכזית סכום של 116 מיליון דולר אמריקאי למימון פעולות הסיוע באזור האסון.
חאן הגיע לדאקה כדי לנהל את פעולות הסיוע ב־24 בנובמבר.
הנציב של מזרח פקיסטן, סגן־האדמירל ס.
אחסן, הכחיש את הטענות שהכוחות המזוינים לא פעלו במהירות מספקת, ואמר שהאספקה מגיעה לכל חלקי אזור האסון, למעט מספר אזורים קטנים.
הנשיא חאן אמר שיש חוסר הבנה לגבי היקף האסון.
הוא גם הצהיר שהבחירות הכלליות שנקבעו ל־7 בדצמבר 1970 יתקיימו כמתוכנן, אם כי שמונה או תשעה מהמחוזות שנפגעו קשות עלולים לחוות עיכובים — תוך שהוא הכחיש שמועות שהבחירות יידחו.
במרץ 1971, כשחריפה המתיחות בין מזרח למערב פקיסטן, נסגרו לשבועיים המשרדים בעיר דאקה של שני הארגונים הממשלתיים שהיו מעורבים ישירות בפעולות הסיוע — ראשית בעקבות שביתה כללית, ואחר־כך בעקבות צו שהטילה ליגת אוואמי, שאסר על קיום עבודות ממשלתיות במזרח פקיסטן.
פעולות הסיוע בשטח נמשכו, אולם התכנון ארוך-הטווח קוצץ משמעותית.
הודו הייתה אחת המדינות הראשונות שהציעו סיוע לפקיסטן, למרות היחסים המתוחים בדרך כלל בין שתי המדינות, ועד סוף נובמבר התחייבה לספק סיוע בהיקף 1.3 מיליון דולר (כ-8.7 מיליון דולר במונחי 2020) למאמצי הסיוע.
ממשלת פקיסטן המרכזית סירבה לאפשר להודים לשלוח אספקה לפקיסטן המזרחית בדרך האוויר, מה שאילץ את הודו להעביר את הציוד לאט יותר בדרכים יבשתיות.
ממשלת הודו גם מסרה כי הפקיסטנים סירבו להצעה לשלוח מטוסים צבאיים, מסוקים וסירות ממערב בנגל כדי לסייע בפעולת ההצלה.
נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון הקצה מענק של 10 מיליון דולר (81 מיליון דולר במונחי 2024) לאספקת מזון וסיוע חיוני אחר לניצולי הסופה, ושגריר ארצות הברית בפקיסטן התחייב לסייע לממשלת פקיסטן המזרחית "בכל דרך אפשרית".
ארצות הברית שלחה כמות של שמיכות, אוהלים וציוד אחר לפקיסטן המזרחית.
נשלחו גם שישה מסוקים – שני מסוקים ממשימת סיוע בנפאל וארבעה מארצות הברית.
כ-200,000 טון חיטה נשלחו מארצות הברית לאזור שנפגע.
עד סוף נובמבר פעלו באזור האסון 38 מסוקים, מתוכם עשרה בריטיים ועשרה אמריקניים.
האמריקנים סיפקו כ-50 סירות קטנות והבריטים 70 לחלוקת אספקה.
ארגון הסיוע CARE עצר את משלוחי הסיוע למזרח פקיסטן בשבוע שלאחר שפגעה הסופה, בשל חוסר רצון להניח לממשלה המרכזית של פקיסטן לנהל את חלוקת הסיוע.
אולם, בינואר 1971 הגיעו להסכם לבניית 24,000 בתים מבטון ולבנים בעלות של כ־1.2 מיליון דולר (שהם 9 מיליון דולרים בערכי שנת 2024).
חשש אמריקאי לגבי עיכובים בממשלה המרכזית בקביעת השימוש בסיוע הביאו לכך שכ־7.5 מיליון דולר מתוך הסיוע שאושר על־ידי הקונגרס של ארצות הברית לא הועבר במרץ.
רוב הכסף הוקצה לבניית מקלטים מציקלונים ולשיקום בתי מגורים.
חברי חיל השלום Peace Corps האמריקני הציעו לשלוח מתנדבים, אך הממשלה המרכזית דחתה אותם.
כוח משימה של הצי המלכותי הבריטי, שבמרכזו סביב אניית הנחיתה HMS Intrepid ונושאת המטוסים HMS Triumph, יצא מסינגפור למפרץ בנגל כדי לסייע בפעולות הסיוע.
הם נשאו שמונה מסוקים ושמונה נחתות, וכן צוותי חילוץ ואספקה.
חמישים חיילים ושני מסוקים הוטסו מהספינות מראש כדי לסקור את אזור האסון ולבצע פעולות סיוע.
כוח המשימה הגיע לחופי מזרח פקיסטן ב־24 בנובמבר, ו-650 החיילים שעל הספינות החלו מיד להשתמש בכלי הנחיתה כדי להעביר אספקה אל האיים.
קריאה של ועדת החירום הבריטית לאסונות British Disasters Emergency Committee גייסה סכום של כ־1.5 מיליון לירות שטרלינג לסיוע באסון במזרח פקיסטן.
ממשלת קנדה התחייבה למתן סיוע של C$2 מיליון דולר קנדי.
צרפת ומערב־גרמניה שלחו מסוקים ומגוון אספקה בשווי כ־US$1.3 מיליון דולר אמריקאי.
האפיפיור פאולוס השישי הכריז כי יבקר בדאקה במהלך מסע למזרח הרחוק וקרא לאנשים להתפלל למען קורבנות האסון.
לאחר מכן הוותיקן תרם כ־US$100,000 למאמצי הסיוע.
בתחילת 1971, ארבעה מסוקים סובייטיים פעלו באזור והעבירו אספקה חיונית לאזורים שנפגעו קשות.
המטוסים הסובייטיים, החליפו את המסוקים הבריטיים והאמריקאים שפעלו מיד לאחר הציקלון.
גורמי ממשל בסינגפור שלחו משלחת רפואית צבאית למזרח פקיסטן, שהגיעה לצ'יטגונג ב־1 בדצמבר.
אנשי המשלחת נשלחו לאחר מכן לאזור סנדוויפ, שם טיפלו בכ־27,000 איש וביצעו מבצע חיסון נגד אבעבועות שחורות.
המשלחת שבה לסינגפור ב־22 בדצמבר, לאחר שהביאה עמה ציוד רפואי בשווי כ־50,000 דולר וחמש־עשרה טונות של מזון עבור נפגעי הסופה.
הקבינט יפני אישר בדצמבר סיוע בהיקף של 1.65 מיליון דולר.
ממשלת יפן ספגה קודם לכן ביקורת על כך שתרומתה לעבודות הסיוע הייתה זעומה.
משלוח הסיוע הראשון מסין כלל 500,000 מנות חיסון כנגד כולרה – אספקה שלא הייתה נחוצה, מאחר שבפקיסטן היו מלאים מספיקים.
ממשלת סין תרמה בנוסף 1.2 מיליון דולר במזומן לפקיסטן.
מוחמד רזא שאה פהלווי הכריז כי האסון הוא גם "אסון איראני" ושלח בתוך ימים ספורים שני מטוסי אספקה עמוסי ציוד.
מדינות אסייתיות קטנות ועניות יותר תרמו גם הן כמויות סיוע סמליות.
האו"ם תרם סכום של 2.1 מיליון דולרים אמריקאים במזון ובמזומנים, בעוד שיוניצ"ף UNICEF פתחה בקמפיין לגיוס מיליון דולר נוספים.
לאחר הסופה, UNICEF סייעה לשקם את אספקת המים: היא שיקמה מעל 11,000 בארות בחודשים שלאחר האסון.
מזכ"ל האו"ם, או תאנט U Thant, פנה בקריאת עזרה לקורבנות הציקלון ולמלחמת האזרחים באוגוסט, בשתי תוכניות סיוע נפרדות, והצהיר שרק כ־4 מיליון דולרים אמריקאים נתרמו לצרכים המיידיים — הרבה מתחת ליעד של 29.2 מיליון דולר.
עד סוף נובמבר, הפדרציה הבינלאומית של ארגוני הצלב האדום והסהר האדום אספה כ־3.5 מיליון דולרים כדי לספק סיוע לקורבנות האסון.
הבנק העולמי העריך כי העלות המשוערת לשיקום האזורים שנהרסו בעקבות הסופה עומדת על כ־185 מיליון דולרים אמריקאים.
התוכנית, שהוכנה על ידי גורמי הממשל של מזרח פקיסטן בסיוע אנשי הבנק כללה, שיקום הדיור, אספקת מים ותשתיות למצבם שלפני הסופה, במטרה לשלב זאת בתוכנית רחבה יותר לשליטה בשיטפונות ופיתוח אזורי.
עיקרי התוכנית: תיקון ושיקום סוללות חוף ומתקני מים, שיקום תשתיות תחבורה (כ-322 קילומטרים של כבישים ראשיים ועוד כ-950 קילומטרים של כבישים משניים), תיקון גשרים ומעברים ויצירת ועדת שיקום תחת היושב ראש מושל מזרח פקיסטן בשיתוף נציגים מהממשל המרכזי והפרובינציאלי.
בעבודת השיקום נדרשו עד 40,000 פועלים, ולתיקון סוללות החוף הוקצבו כ-54 מיליון רופי.
בנוסף, הבנק העניק קו אשראי של 25 מיליון דולרים אמריקאים כדי לסייע בשיקום כלכלת מזרח פקיסטן ובניית מקלטי ציקלון, במסגרת מימון דרך IDA.
זוהי הפעם הראשונה שבה הארגון לפיתוח בינלאומי (IDA - International Development Association) העניק אשראי לשיקום אירוע אסון בממדים גדולים.
עד תחילת דצמבר, גויסו כמעט 40 מיליון דולרים אמריקאים למאמצי הסיוע על ידי ממשלות של 41 מדינות, ארגונים וגורמים פרטיים.
בדצמבר 1970 ניסחה הפדרציה הבינלאומית של ארגוני הצלב האדום והסהר האדום תוכנית להפעלה מיידית במקרה שאירוע דומה יכה במדינות נוספות ה"מועדות לאסונות".
גורם רשמי בצלב האדום ציין כי חלק מעובדי הסיוע שנשלחו למזרח פקיסטן היו בעלי הכשרה חלקית בלבד, ולכן הארגון יערוך רשימה מסודרת של מומחים מקצועיים לשיגור מהיר בשעת הצורך.
העצרת הכללית של האומות המאוחדות אימצה באותה עת הצעה לחיזוק יכולתו של הארגון להעניק סיוע למדינות מוכות אסון ולשפר את מערך המענה הבינלאומי למצבי חירום.
בשנת 1966, ארגון הצלב-האדום החל לתמוך בפיתוח מערכת אזהרה מפני ציקלונים, שהפכה בשנת 1972 לתוכנית מוכנות לציקלונים (CPP), המנוהלת בשיתוף ממשלת בנגלדש והסהר האדום של בנגלדש (Bangladesh Red Crescent Society).
מטרות התוכנית כוללות הגברת המודעות בקרב הציבור לסכנות הציקלונים והכשרת צוותי חירום באזורים החופיים של בנגלדש.
בשלושת העשורים שלאחר ציקלון 1970 נבנו למעלה מ־200 מקלטי ציקלונים באזורי החוף של בנגלדש.
כאשר הציקלון ההרסני הבא התקרב למדינה בשנת 1991, מתנדבי תוכנית המוכנות לציקלונים (CPP) הזהירו את האוכלוסייה בין יומיים לשלושה ימים לפני עליית הסופה לחוף.
יותר מ־350,000 בני אדם עזבו את בתיהם ופנו למקלטים ולמבנים בנויים בלבנים, ואחרים עלו לנקודות גובה.
אף שהציקלון של 1991 גבּה את חייהם של יותר מ־138,000 בני אדם, מדובר במספר נמוך משמעותית מהציקלון של 1970 — בחלקו הודות לאזהרות שפרסמה תוכנית המוכנות.
עם זאת, פגיעת הציקלון של 1991 הייתה הרסנית בהרבה, וגרמה לנזקים של כ־1.5 מיליארד דולר (כ־3.1 מיליארד דולר בערכי 2024), לעומת 0.086 מיליארד דולר בציקלון 1970 (כ־0.54 מיליארד דולר בערכי 2024).
קטעי וידאו מהאירוע הופיעו בסרט "ימי הזעם " (1979), בבימויו של פרד ורשהופסקי ובהנחייתו של וינסנט פרייס .
בכימיה אורגנית, ציקלואלקן הוא סוג של אלקן המכיל טבעת סגורה של אטומי פחמן וקשר כפול אחד או יותר כחלק מן הטבעת, ואין לו אופי ארומטי.
ציקלואלקנים מסוימים, כגון ציקלובוטן וציקלופנטן, יכולים לשמש כמונומרים לייצור שרשראות פולימריות.
עקב שיקולים גאומטריים, ציקלואלקנים בעלי מספר קטן של פחמנים בטבעת הם כמעט תמיד בעלי איזומריית ציס, והמונח ציס מושמט לעיתים משמותיהם.
ציקלואלקנים דורשים חפיפה ניכרת של אורביטלי p בצורת גשר בין הפחמנים בקשר הכפול פחמן-פחמן.
עם זאת, אין הדבר אפשרי במולקולות קטנות יותר עקב העלייה במתח הקשר שעלול לפרק את המולקולה.
טרנס-ציקלואלקנים עם 7 אטומי פחמן או פחות בטבעת לא ייווצרו בתנאים רגילים בגלל המתח הטבעתי הגדול.
בטבעות גדולות יותר (8 אטומים או יותר), עשויה להתרחש איזומריית ציס - טרנס של הקשר הכפול.
דפוס יציבות זה מהווה חלק ממקור כלל ברדט, הצופה שאלקנים אינם נוצרים בראש הגשר של סוגים רבים של מערכות טבעות מגושרות מכיוון שהאלקן חייב להיות בקונפיגורציית טרנס באחת הטבעות המגושרות.
לציקלואלקנים מערכת מינוח דומה לזו של האלקנים, אך הפחמנים ממוספרים החל מפחמן על הקשר הכפול, דרך הקשר הכפול וסביב הטבעת, זאת כדי לשמור על אינדקסים קטנים.
לציקלואלקנים קטני-טבעת יש מאמץ-זווית-קשר גדול בכ-20° מאשר לציקלואלקאן בעל אותו מספר של פחמנים.