tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא התחנכה באקדמיה לאמנות בברלין וקיבלה עידוד מדמויות בולטות בעולם האמנות כמו קתה קולביץ ומקס סלבוגט.
בשנות ה-20 למדה ציור בסטודיו של לודוויג מיידנר, לימים בעלה.
ב-1927 נישאה ללודוויג מיידנר, וב-1929 נולד בנם, דוד.
עם עליית הנאצים לשלטון, נאסר על אלזה להציג את עבודותיה בפני קהל שאינו יהודי.
בעקבות כך עברה המשפחה לקלן, שם לימד לודוויג בבית ספר יהודי.
באוגוסט 1939, זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, היגרה המשפחה ללונדון.
בתקופת המלחמה, בזמן שלודוויג נאסר כאזרח מדינת אויב, עבדה אלזה כמשרתת.
חיי הנישואין של בני הזוג ידעו שפל, וב-1953 חזר לודוויג לגרמניה לבדו.
אלזה נשארה באנגליה, שם קיבלה אזרחות בריטית וסירבה לשוב לגרמניה.
ב-1963 ביקרה את בעלה החולה, אך שבה ללונדון, שם חיה עד מותה.
אלזה מיידנר פיתחה שפה אמנותית עצמאית וייחודית שהתמקדה בדיוקנאות, נופים ודימויים סמליים בעלי אופי טראגי ומלנכולי.
היא תיארה את עצמה כאוטודידקטית, וטענה כי לעולם לא צייתה להנחיות מוריה.
אחד ממאפייני יצירתה היה המתח בין דמות הצופה לנושא הציור.
בשנות ה-20 זכתה להכרה ראשונית: בשנת 1928 זכתה בפרס בתחרות גרפית של קבוצת האמנים "די שאפנדן" על תחריט דיוקן של הסופר אלפרד דבלין.
ב-1932 קיימה תערוכת יחיד בגלריה היוקרתית "יורי-פרייה" בברלין, וזכתה לשבחי הביקורת.
לאחר המלחמה הציגה בגלריות שונות באנגליה ובגרמניה, בהן גלריית בן אורי בלונדון, גלריה האנה בקר פון ראט בפרנקפורט, גלריית מת'יסן, Beaux Arts והגלריה לסטר.
החל מאמצע שנות ה-60 חדלה מיידנר לעסוק באמנות, ככל הנראה בשל בריאותה הירודה ותחושת אכזבה מחוסר ההכרה.
1932 – תערוכת יחיד ב"יורי-פרייה", ברלין
שנות ה-50–60 – תערוכות בגלריה בן אורי, לונדון
שנות ה-60 – תערוכות בגלריה האנה בקר פון ראט, פרנקפורט
חלק מיצירותיה שמורות בארכיון לודוויג מיידנר שבמוזיאון היהודי בפרנקפורט, גרמניה.
לאחר מותה, התעוררה מחדש ההתעניינות ביצירתה, בעיקר בהקשרים של חקר אמניות יהודיות ומודרניזם נשי באירופה.
אלזה איינשטיין (18 בינואר 1876 – 20 בדצמבר 1936) הייתה אשת חברה, אשתו השנייה ובת דודתו של אלברט איינשטיין.
אמהותיהן היו אחיות, מה שהפך אותם לבני דודים מדרגה ראשונה מצד האם.
בני הזוג היו גם בני דודים מדרגה שנייה מצד אבותיהם (כלומר, אבותיהם היו בני דודים מדרגה ראשונה).
אלזה, שנולדה כאיינשטיין, ויתרה על השם כשקיבלה את שם משפחתו של בעלה הראשון, מקס לוונטל; היא ובנותיה חזרו לשם נעוריה לאחר גירושיה של אלזה ולוונטל בשנת 1908.
נישואיה לאיינשטיין התרחשו עם גירושיו מאשתו הראשונה, מילבה מאריץ' ב-1919 ועד למותה ב-1936 ממחלה בארצות הברית.
אלזה, בתם של רודולף איינשטיין ופאני איינשטיין (לבית קוך), נולדה בהכינגן ב-18 בינואר 1876.  היו לה שתי אחיות: פאולה (1878–1955) והרמין (1872–1942).
אביה רודולף היה יצרן טקסטיל בהכינגן.
במהלך הביקורים הקבועים אצל המשפחה במינכן, היא שיחקה לעיתים קרובות עם בן דודה אלברט.
בניב השוואבי שלה, היא קראה לו "אלברטל".
דרכיהם נפרדו בשנת 1894, כאשר אלברט עזב את גרמניה כדי ללכת בעקבות משפחתו למילאנו.
בשנת 1902, מקס לוונטל מצא עבודה בברלין.
היא התגרשה ממקס ב-11 במאי 1908, ועברה עם שתי בנותיה לגור בדירה מעל הוריה ברחוב האברלנדשטראסה 5, בברלין.
היא ובנותיה חזרו לשם נעוריה, איינשטיין, לאחר גירושיה בשנת 1908.
מערכת היחסים בין איינשטיין, בן ה-33, הנשוי, לבין בת דודתו הגרושה אלזה, שהייתה מבוגרת ממנו בשלוש שנים, החלה בסביבות שנת 1912. אלברט עדיין היה נשוי לאשתו הראשונה, הפיזיקאית והמתמטיקאית מילבה מאריץ'.
הוא נפרד ממילבה ביולי 1914, ושלח אותה ואת שני בניהם בחזרה לציריך גירושיהם הושלמו ב-10 בפברואר 1919. איינשטיין רצה בתחילה להתחתן עם אילזה ביתה, אך היא סירבה ואלזה נישאה לו שלושה וחצי חודשים לאחר מכן, ב-2 ביוני 1919.
אף על פי שלאלברט ולאלזה לא היו ילדים משותפים, אלברט התייחס לאילזה ולמרגו כאילו היו בנותיו.
הם גרו באזור ברלין ובשנת 1929 רכשו בית קיץ בקפוט שבפוטסדאם הסמוכה.
אילזה שימשה גם כמזכירתו של איינשטיין לתקופה קצרה.
אלזה בילתה את רוב נישואיה עם אלברט כשומרת הסף שלו, והגנה עליו מפני מבקרים לא רצויים ושרלטנים.
בשנת 1933, עם עלייתו של היטלר לשלטון, היגרו אלברט ואלזה איינשטיין לפרינסטון, ניו ג'רזי, ארצות הברית.
בשנת 1934, בתה של אלזה, אילזה, חלתה במחלה קשה.
באמצע מאי של אותה שנה, איינשטיין ליווה את אלזה לנמל ניו יורק, אך השאיר אותה לנסוע לבדה לאירופה.
היא יכלה רק לשהות לצד בתה אשר נפטרה בפריז.
בעלה של אילזה, רודולף קייזר, פרסם ביוגרפיה של חותנו אלברט תחת שם בדוי בשנת 1930; הוא היגר לארצות הברית בשנת 1935.
בסתיו 1935 הם עברו לבית ברחוב מרסר 112 אך זמן קצר לאחר מכן היא אובחנה עם בעיות לב וכליות.
כאשר אלזה אובחנה, איינשטיין החליט להקדיש חלק ניכר מזמנו ללימודיו.
כך ניסה איינשטיין להימלט מצרותיו על ידי התמקדות בעבודה שתסיח את דעתו ממותה של אלזה.
אלזה נפטרה לאחר מחלה קשה ב-20 בדצמבר 1936, בבית ברחוב מרסר בארצות הברית.
אלזה פנטה ברגמן (בצ'כית: Elza Fantová; ה-28 ביולי 1886 - 15 בינואר 1969) הייתה רוקחת, אשת תרבות ופעילה ציונית, מן הנשים הראשונות שלמדו רוקחות באוניברסיטת קארל בפראג.
נולדה בפראג (אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית) למשפחה יהודית.
לימים ציינה בצער כי משפחתה לא הקפידה במיוחד על שמירת המסורת היהודית.
אמה, ברטה פנטה (לבית זור), בעלת סלון ספרותי, שבו התארחו אנשי רוח ואינטלקטואלים, בהם פרנץ קפקא, אלברט איינשטיין ורודולף שטיינר.
אביה, מקס פנטה , היה בעל בית מרקחת בכיכר השוק הישן של פראג.
אחיה הצעיר, אוטו פנטה , פעל כגרפולוג בווינה.
את לימודיה התיכוניים סיימה בשנת 1904 בתיכון הגרמני לבנות בפראג.
לאחר מכן החלה ללמוד רוקחות באוניברסיטת קארל בפראג.
עד תקופתה נשים הורשו להשתתף בהרצאות בלבד, ללא מעמד של סטודנטיות מן המניין, אך בעקבות חקיקה משנת 1900 הותר להן להיבחן לאורך תקופת הלימודים.
פנטה סיימה את לימודיה בהצלחה בשנת 1908, והייתה האישה הראשונה שהוסמכה כרוקחת באוניברסיטה זו, וכן הרוקחת הראשונה בממלכת בוהמיה.
בשנת 1908 נישאה לפילוסוף שמואל הוגו ברגמן, שהיה אורח קבוע בסלון התרבותי של אמה והיה החתן המועדף עליה עבור בתה.
אלזה ברגמן ובעלה אימצו את רעיון הציונות והתקרבו יחד ליהדות.
בשנת 1913 ייסדה בפראג את "אגודת הנשים והנערות היהודיות", וכיהנה כיושבת הראש הראשונה שלה, אך פרשה מתפקידה כעבור שנה בשל מחלה.
היא הייתה בקשרי ידידות ונהגה להתכתב עם פרנץ קפקא, מקס ברוד ואנשי רוח נוספים מבאי בית הוריה, והושפעה, בדומה לאמה, מן האנתרופוסופיה של רודולף שטיינר.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס ברגמן לצבא האוסטרו־הונגרי, ואביה של אלזה שירת זמנית כסניטר רפואי בווינה.
אמה נפטרה משבץ מוחי בשנת 1918, רגע לפני עלייתם המשותפת ארצה.
בשנת 1919 עברה עם ילדיה ללונדון בעקבות בעלה, ובשנת 1920 השתקעה המשפחה בירושלים שבארץ ישראל.
שמואל הוגו ברגמן שימש מייסדה ומנהלה הראשון של הספרייה הלאומית והאוניברסיטאית (1920–1938), ובהמשך היה מרצה ופרופסור לפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים, וכן כיהן כרקטור הראשון של האוניברסיטה.
השניים נישאו ב־1908. לזוג היו 3 ילדים, הבכור מרטין (שלמה) ברגמן (1913 - 2014) פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת ניו יורק, בתם ד"ר חוה שורט ובנם ד"ר אורי ברגמן.
שלושת ילדיהם עברו להתגורר בארצות הברית.
נכדה הוא הסופר והבמאי מיכאל ברגמן .
נישואי בני הזוג עלו על שרטון, והם התגרשו בשנת 1936. אלזה ברגמן נותרה להתגורר בירושלים עד פטירתה בשנת 1969. נקברה בבית העלמין בחולון.
רק טקסטים ספרותיים ספורים מאת אלזה ברגמן שרדו.
החשובים שבהם הם זיכרונותיה המפורטים על משפחתה, שהם בין המקורות החשובים ביותר על הסלון הספרותי והפילוסופי המפורסם של אמה, וכן שני שירים על פרנץ קפקא.
כתב יד, תל אביב, סוף שנות ה-40, מודפס חלקית בתוך: אלברט ליכטבלאו (עורך): Als hätten wir dazugehört .
סיפור שכתבה אלזה פנטה ברגמן ונכלל באסופת סיפורים מאת סופרות גרמניות מבוהמיה וממורביה: Dieter Sudhoff (Ed.), Holunderblüten Arco, Wuppertal 2005
ככל הנראה פרסמה מאמרים במגזינים יהודיים בפראג כמו Selbstwehr
שיר על פרנץ קפקא (תרגום חופשי):
אך רק פעם אחת פגשתי קרקע שמימית
בזמן החולף של החיים האלה.
זו הייתה נשימה, בקושי נשיקה;
קרן אור וזהובה פגעה בליבי.
אַלְזַס היה אחד מחבלי צרפת, בין 1972 לסוף שנת 2015, הנמצא בגבול המזרחי של המדינה, על הגדה המערבית של נהר הריין, וגובל בגרמניה ובשווייץ.
בירת החבל היא העיר שטרסבורג.
אלזס הייתה פעם חלק מהאימפריה הרומית הקדושה ועברה בין צרפת לגרמניה פעמים רבות בין המאה ה-17 למאה ה-20.
במשך רוב ההיסטוריה דיברו תושבי אלזס בניבים גרמאניים.
כיום רוב האלזסים מדברים צרפתית.
כ-25 אחוז מהאוכלוסייה דוברים אלזסית כשפת אם או גרמנית כשפה שנייה.
התרבות האלזסית מאופיינת בשילוב של השפעות גרמניות וצרפתיות.
שטח אלזס 8,280 קמ"ר – והוא הקטן בחבלי צרפת.
אורכו של החבל גדול כמעט פי ארבעה מרוחבו משום שהוא תופס את השטח שבין נהר הריין במזרח להרי הווז' במערב.
הוא גובל בגרמניה בגבולו המזרחי והצפוני, בשווייץ ובחבל פראנש-קונטה בגבולו הדרומי ובחבל לורן בגבולו המערבי.
או-רן (Haut-Rhin) (או ריין עליון)
בא-רן (Bas-Rhin) (או ריין תחתון)
האזור מיוער ברובו, בעיקר באזור הרי הווז' ובריין התחתון.
הנקודה הגבוהה ביותר בחבל היא גרון בלו, שגובהה 1,426 מטרים.
האקלים באלזס הוא אקלים יבשתי למחצה עם חורפים קרים ויבשים וקייצים חמים.
באזור משקעים מועטים בשל הרי הווז' המגינים עליו במערב.
העיר קולמאר היא השנייה הכי יבשה בצרפת עם כמות משקעים של 550 מילימטרים גשם בשנה, אקלים העושה אותה אידיאלית לגידול היין האלזסי הידוע.
בתקופה הפרה-היסטורית התגוררו באזור ציידים נוודים.
החל משנת 1500 לפני הספירה החלו להתיישב באזור שבטים קלטים, אשר החלו לפתח באזור חקלאות.
בשנת 58 לפני הספירה כבשו הרומאים את האזור והפכו אותו למרכז ייצור יין חשוב.
כדי להגן על התעשייה החשובה הזו הרומאים בנו באזור ביצורים ומחנות צבאיים שהתפתחו לקהילות המיושבות עד היום.
בתקופה הרומאית אלזס נחשב לחלק מגרמניה עילית.
לאחר נפילת האימפריה הרומית התגוררו באזור האלמאנים.
שבט זה היה שבט חקלאי ושפתו הייתה הבסיס לניב האלזסי המודרני.
הפרנקים, תחת הנהגתו של כלוביס, גירשו את האלמנים מהאזור במאה ה-5, במערכה ששיאה היה קרב טולביאק.
אלזס הפכה לחלק מממלכת אוסטרזיה שהייתה תחת שלטון המרובינגים וכל תושביה התנצרו.
אלזס נותרה תחת שלטון הפרנקים עד חלוקת האימפריה בהסכם ורדן בשנת 843. את ארצות השפלה, אלזס ולורן, שקיבלו יחד את השם פרנקיה התיכונה, קיבל לותאר הראשון.
לאחר מותו של לותאר חולקה ממלכתו לשלושה חלקים: לותארינגיה (שכללה את אלזס ולורן) ניתנה לבנו של לותאר, בעוד שאר השטח חולק בין פרנקיה המזרחית לפרנקיה המערבית.
ממלכת לותארינגיה לא שרדה זמן רב והאזור בו היום נמצאת אלזס נפל לידי האימפריה הרומית הקדושה כחלק מדוכסות שוואביה בשנת 870.
באותה התקופה האזור כולו החל להתפצל לאזורים פאודלים קטנים יותר.
במאות ה-12 וה-13 אלזס חוותה תקופה של שגשוג רב תחת הקיסרים משושלת הוהנשטאופן.
פרידריך הראשון הפך את אלזס למחוז הנשלט על ידי מיניסטריאלים (עובדי מדינה שלא מהאצולה), ואילו הממשל המחוזי ישב בעיר אגנו.
פרידריך השני הכריז על הבישופ של שטרסבורג כמושל אלזס, אולם שלטון זה עורער על ידי בית הבסבורג.
שטרסבורג התפתחה לעיר החשובה והמאוכלסת ביותר בכל האזור ובשנת 1262, לאחר מאבק ארוך על השלטון היא הוכרה כעיר קיסרית חופשית, זאת אומרת, שנשלטה ישירות על ידי הקיסר.
שטרסבורג הייתה עצירה חשובה בדרך המסחר בין פריז, וינה והמזרח, וכן נמל חשוב על נהר הריין שקישר בין דרום גרמניה ושווייץ להולנד, אנגליה וסקנדינביה, ולכן הפכה למרכז הפוליטי והכלכלי של האזור.
גם ערים אחרות כמו קולמאר ואגנו החלו להתפתח כלכלית והן קיבלו אוטונומיה מסוימת.
השגשוג של אלזס נפסק במאה ה-14 לאחר רצף של חורפים קשים וכן בשל המוות השחור.
היהודים הואשמו בגרימת הקשיים הללו והאשמות אלו הובילו לפוגרומים של שנת 1336 ו-1339. אסון נוסף שהחריב את האזור הייתה רעידת האדמה בעמק הריין.
באותה התקופה השלטון המרכזי הגרמני החל להתפורר והכוח הראשי באירופה עבר לאט לאט לצרפת, שהחלה להתרחב מזרחה.
בשנת 1299 הצרפתים הציעו נישואים בין אחותו של פיליפ הרביעי, מלך צרפת לבנו של אלברכט הראשון, מלך גרמניה, עם אלזס כנדוניה; אולם הנישואים לא יצאו לפועל.
במהלך המאה ה-14 הצבא הצרפתי כמעט ונהרס בעקבות מלחמת מאה השנים, ולכן צרפת הייתה צריכה לנטוש את שאיפותיה במזרח.
לאחר סיום המלחמה צרפת הייתה שוב חופשייה להתקדם לעבר הריין וב-1444 הצבא הצרפתי תקף את אלזס ולורן.
ב-1469 נמכרה אלזס העליונה לשארל הראשון דוכס בורגונדיה, על אף שהמסים המשיכו להיות משולמים לקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הקיסר פרידריך השלישי ניצל את הקשר הזה לאזור כדי לקחת בחזרה שליטה מוחלטת באלזס העליונה ב-1477. אלזס כעת הייתה תחת שלטון בית הבסבורג בעוד העיר מילוז הצטרפה לקונפדרציה השווייצרית, שם היא נשארה עד 1798.
בתקופת הרפורמציה הפרוטסטנטית במאה ה-16 שטרסבורג הייתה שוב קהילה משגשגת ותושביה קיבלו על עצמם את הפרוטסטנטיות ב-1523. אולם השליטים ההבסבורגים הקתולים ניסו להילחם ב"כפירה" באלזס וכך הפך האזור לפסיפס של שטחים קתולים ופרוטסטנטים.
ב-1639 כבשה צרפת את רוב אלזס כדי למנוע מהאזור ליפול בידי ספרד ההבסבורגית, ששאפה ליצור דרך רציפה לארצות השפלה הספרדיות.
כיבוש זה נעשה בזמן מלחמת שלושים השנים, וההבסבורגים, שהיו עסוקים בלחימה בהונגריה, מכרו ב-1646 את אלזס לכובשים הצרפתיים.
כך, שכשנגמרה לבסוף המלחמה עם שלום וסטפאליה רוב אלזס נשארה בידי צרפת חוץ ממספר עיירות שנשארו עצמאיות.
התנאים שנקבעו בהסכם לגבי אלזס היו לא ברורים ומבלבלים, כנראה כדי למנוע הן מהמלך הצרפתי והן מהקיסר הגרמני שלטון הדוק באזור ולהבטיח לאלזס מידה מסוימת של עצמאות.
העברה זו של אלזס לצרפת סימנה את התחלת המאבק בין פרוסיה לצרפת על אלזס ולורן.
צרפת חיזקה את שליטתה באזור ב-1679 עם הסכמי ניימכן שהכניס גם את הערים החופשיות באלזס לשליטתה.
אולם אף על פי שאלזס הייתה שייכת טכנית לצרפת, היה לה מעמד מיוחד בתוך הממלכה הצרפתית.
השפה המדוברת והמלומדת הייתה עדיין גרמנית אלזסית וסטודנטים מגרמניה המשיכו ללמוד באוניברסיטת שטרסבורג הלותרנית.
הביטול של צו נאנט ב-1685, שביטל את החוקיות של הפרוטסטנטיות בצרפת, לא הוחל על אלזס.
בניגוד לשאר המדינה באלזס הייתה סובלנות דתית יחסית, למרות ניסיון הממשל הצרפתי לעודד קתוליות באזור.
בהרי ווז' היה גבול מכס שהפריד בין אלזס לשאר צרפת, על אף שלא היה שום גבול כזה בצד הגרמני של אלזס.
מהסיבות הללו אלזס נשארה גרמנית מבחינה תרבותית וכלכלית עד המהפכה הצרפתית.
ב-1789 חולקה אלזס לראשונה לשני מחוזות, או-רן (ריין עליון) ובא-רן (ריין תחתון).
תושבי אלזס שיחקו תפקיד חשוב במהפכה הצרפתית בכך שב-21 ביולי 1789, לאחר שהגיעו לאזור החדשות על כיבוש הבסטיליה, המון רב הסתער על בית העירייה של שטרסבורג, הכריח את מנהיגי העיר לברוח ובכך שם קץ לשיטה הפאודלית באלזס.
ב-1792 חובר בשטרסבורג המרסייז שהפך מאוחר יותר להמנון הצרפתי.
באותו הזמן היו גם אלזסים שהתנגדו ליעקובינים ותמכו בכוחות הפולשים של אוסטריה ופרוסיה.
כשהצבא הצרפתי של אזור הריין יצא מהקרבות מנצח עשרות אלפי תושבים ברחו מזרחה לפניו.
כשהם הורשו לחזור רבים מהם גילו כי אדמותיהם ובתיהם הוחרמו.
תנאים אלו הובילו להגירה של מאות משפחות לאימפריה הרוסית בתחילת המאה ה-19. האפוס הרמן ודורותיאה של גתה מספר על קשייהם של הפליטים שגתה עצמו נמנה בתוכם.
לאחר שובו של נפוליאון מגלות ב-1815 כבשו כוחות זרים את אלזס והציבו 280,000 חיילי חי"ר ו-90,000 פרשים באזור הריין התחתון בלבד.
לכך הייתה השפעה חמורה מאוד על המסחר והכלכלה של האזור שכן דרכי המסחר הועברו לנמלים החדשים שעל הים התיכון והאוקיינוס האטלנטי.
האוכלוסייה באזור החלה לגדול במהירות, מ-800,000 תושבים ב-1814 ל-914,000 ב-1830 ו-1,067,000 ב-1846. גידול זו בשילוב עם הדעיכה הכלכלית גרמו לרעב, חוסר במקומות מגורים ואבטלה.
כתוצאה מכך היגרו תושבים רבים בעיקר לפריז, שם נוצרה קהילת אלזסים גדולה (הברון האוסמן אחד מהם), אולם גם מזרחה לרוסיה ואוסטריה, שם נפתחו הזדמנויות חדשות לאחר שהאימפריה האוסטרו-הונגרית כבשה שטחים רבים מהאימפריה העות'מאנית.
אלזסים רבים הפליגו גם לארצות הברית כדי לעבוד בשדות הכותנה.
צרפת הובסה במלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1871 ואוטו פון ביסמרק סיפח את אלזס וצפון לורן לאימפריה הגרמנית החדשה, כחלק מאיחוד גרמניה.
הטריטוריה הקיסרית של אלזס-לורן נשלטה ישירות על ידי הממשלה בברלין עד שבשנת 1911 היא קיבלה מידה מסוימת של אוטונומיה.
בין 100,000 ל-130,000 אלזסים (כעשירית מהאוכלוסייה) בחרו להישאר אזרחים צרפתיים והיגרו לצרפת.
רבים מהם התיישבו באלג'יריה הצרפתית.
אלזס נשארה חלק מגרמניה עד לסוף מלחמת העולם הראשונה, אז ויתרה גרמניה על האזור לטובת צרפת תחת הסכם ורסאי.
הגם שלפי ההסכם לחבל היה אמור להיות שלטון עצמאי צרפת לא קיבלה זאת, שכן היא התעקשה שהאלזסים הם תושבים צרפתיים ששוחררו מכיבוש גרמני.
ממשלת אלזס-לורן, שלא הוכרה על ידי צרפת, הכריזה על עצמאות האזור כ"רפובליקת אלזס-לורן" אך כוחות צבא צרפתיים נכנסו לאלזס פחות משבוע לאחר מכן.
בראותם את הקהל האלזסי מקבל בתרועות את הצבא הצרפתי ויתרו מנהיגי העולם על הדרישה לממשל עצמי בחבל.
לאחר המלחמה החלו הצרפתים במחיקת השפעות התרבות הגרמנית באלזס.
גרמנים שהתיישבו באזור מאז 1871 גורשו והוכנסו תקנות שאסרו על השימוש בגרמנית ודרשו שימוש בצרפתית בלבד.
אולם כדי לא לגרום לעוינות בקרב האלזסים על החבל לא הוחלו חלק מהחוקים שנחקקו בצרפת בין 1871 ל-1919, כמו החוק להפרדת הדת מהמדינה.
החבל סופח שוב לגרמניה ב-1940 בזמן מלחמת העולם השנייה.
הגם שהסיפוח הפסיק את האפליה האנטי-גרמנית בחבל, הוא גם שם אותו תחת דיקטטורה נאצית אכזרית, לה התנגדו רוב התושבים.
צרפת כבשה מחדש את האזור ב-1944 וחידשה במרץ את מדיניות עידוד השפה הצרפתית.
בין השנים 1945 ל-1984, לדוגמה, היה אסור לעיתונים להשתמש בגרמנית ביותר מ-25 אחוז משטח העיתון.
בשנים האחרונות הרגשות הלאומניות באזור שככו וכיום הרשויות מעודדות את השימוש בשפה האלזסית כאלמנט של זהות החבל.
בתי הספר באלזס מלמדים כיום את הניב המקומי כאחת השפות המקומיות של צרפת, וגם הגרמנית נלמדת כשפה זרה.
בתחילת 2016 החבל אוחד עם החבלים לורן ושמפאן-ארדן במסגרת רפורמה מנהלית שעברה צרפת המטרופוליטנית החבל המאוחד נקרא גראנד אסט ובירתו שטרסבורג.
אלזס הוא החבל השמרני בדעותיו בצרפת, והוא אחד משני חבלים בהם זכה הימין בבחירות של שנת 2004.
התנודות במעמדו של החבל במהלך ההיסטוריה השאירו את חותמן בפוליטיקה המקומית; בחבל יש עניין מיוחד בענייני זהות לאומית.
אלזס הוא גם אחד החבלים הצרפתיים שהכי תומכים באיחוד האירופי; זהו אחד החבלים היחידים שהצביעו "כן" במשאל העם שנערך ב-2005 בנוגע לחוקה האירופאית.
התוצר הגולמי לנפש של אלזס הוא 24,804 אירו, והתמ"ג של החבל בשנת 2002 היה 44.3 מיליארד אירו, דבר הממקם את האזור במקום שני מבין חבלי צרפת.
68% מהאוכלוסייה עוסקת במתן שירותים ו-25% בתעשייה, עובדה ההופכת את אלזס לאחד החבלים המתועשים ביותר בצרפת.
ענפי התעשייה החשובים ביותר באלזס הם גידול גפנים ויצירת יין, בישול בירה (חצי מהבירה בצרפת נוצר באלזס), יערנות, תעשיית רכב, מדעי החיים, כריית פוספאטים ותיירות.
צפיפות האוכלוסין באלזס היא 209 נפשות לקמ"ר – והוא החבל השלישי בצפיפותו בצרפת.
רוב תושבי אלזס נוצרים קתוליים אולם ישנו מיעוט פרוטסטנטי גדול בשל ההשפעה הגרמנית הרבה באזור.
בניגוד לשאר חבלי צרפת, החוק באזור אלזס עודנו קונקרדט 1801 שנחקק על ידי נפוליאון ולפיו ניתנות סובסידיות לכנסיות הקתוליות, הלותרניות, והקלויניסטיות, וכן לבתי כנסת יהודיים.
בשנת 1905, כאשר נחקק החוק הצרפתי המפריד בין דת ומדינה היה חבל אלזס תחת שליטה גרמנית, ולכן לא שונה החוק בחבל.
עד היום ישנה מחלוקת לגבי החוק הזה וכן לגבי הכללתו רק על דתות מסוימות.
לאחר הרפורמציה הפרוטסטנטית נוצר גיוון דתי רב ברמות של צפון אלזס.
בעלי אדמות, להם הייתה הזכות להחליט מה תהיה דתם של כל תושבי אדמותיהם, שאפו למשוך אליהם מתיישבים מהשפלה.
כך רבים מהם קיבלו ללא אפליה קתולים, לותרנים, קלוויניסטים, יהודים ואנאבפטיסטים.
כפרים רבי-דתות הפכו לדבר שבשגרה ובחבל התפתחה אחת הקהילות היהודיות המשגשגות ביותר בצרפת.
זרם האמיש נוסד באלזס ולואי הארבעה עשר, שהיה קתולי אדוק, ניסה לשווא לגרש אותם מהאזור.
רק כאשר נפוליאון כפה גיוס כללי מבלי יוצאים מן הכלל עברה רוב הקהילה לאמריקה.
מאז שנת 2004 הולך ונבנה בשטרסבורג מסגד גדול וחדש לשימוש האוכלוסייה המוסלמית של האזור ובמימון בנייתו משתתפת באופן חלקי גם העירייה.
בירת החבל, שטרסבורג, היא מקום משכנה של קתדרלת שטרסבורג, אחת הקתדרלות הגותיות החשובות והידועות באירופה.
כתוצאה ממעברה בין צרפת לגרמניה פעמים רבות כל כך במהלך ההיסטוריה, לאלזס תרבות מגוונת ועשירה.
השפה המדוברת באלזס היא צרפתית, על אף שבמשך תקופות ארוכות בהיסטוריה הגרמנית הייתה השפה הרשמית של האזור.
השפה המסורתית של החבל היא אלזסית, ניב אלמאני של גרמנית הקרוב לגרמנית שווייצרית והושפעה גם מהיידיש.
באלזס מדוברים גם מספר ניבים פרנקים של גרמאנית מערבית עילית.
לא לאלזסית ולא לניבים הפרנקים יש סטטוס רשמי כלשהו, כמו שאר השפות המקומיות האחרות בצרפת, אף על פי שהן מוכרות כשפות צרפתיות וניתן ללמוד אותן בבתי הספר.
מאז שנת 1945 גברה הצרפתית על העגה הגרמנית עד שהפכה לשפה המדוברת באזור.
הגם שמקובל להניח שהחבל הוא דו-לשוני, כמעט כל תושבי החבל מדברים צרפתית כשפת אם, אף ש-70% מהתושבים יודעים אלזסית.
מבין האוכלוסייה מתחת לגיל 30 מספר דוברי האלזסית נמוך ביותר, והם יודעים רק צרפתית.
מסיבה זו החלו בבתי הספר ללמד את בני הנוער אלזסית כשפה שנייה, אולם מספר הדוברים יורד משנה לשנה (בעוד מספר גדל של תושבים מדברים גרמנית מודרנית כשפה שנייה).
המטבח האלזסי הושפע רבות מהמטבח הגרמני, ומשתמש בעיקר בצורות שונות של בשר חזיר.
אחת המנות האלזסיות המפורסמות ביותר היא השוקרוט, מנה של כרוב חמוץ ונקניקיות.
הקהילה היהודית באלזס פיתחה גרסה כשרה למתכון, בו חלקי בשר אווז מחליפים את בשר החזיר.
על בסיס גרסה זו נפוצה מנה בשם "שוקרוט יהודי".
בחבל אלזס מגדלים את עינבי הריזלינג אשר משמשים ליצור יינות אלזס היבשים (vins d'Alsace), הלבנים, הנחשבים לבין הטובים בעולם.
זנים של ענבי יין אדום בחבל אינם מניבים איכות גבוהה, ובצרפת קיימת חלוקה בין חבליה לגבי ההיתר לגידולי גפנים של סוגי יינות, בהתאם לרמתם, כך שכל אזור ייצר וישווק רק יינות ברמה גבוהה בהתאם לתנאי הגידול של המקום.
על כן, באלזס מותרים לשיווק יינות לבנים בעוד שאזורים אחרים בצרפת מייצרים יינות אדומים.
אולם, באזורים מסוימים באלזס קיימים סוג קרקע ותנאי מזג אוויר אשר מניבים ענבים המאפשרים סוג של יין אדום ברמה גבוהה, ומותר לייצור ולשיווק גם סוג אחד כזה של יין, אך גם הוא אינו משווק ומפורסם כמו היינות הלבנים של החבל.
אלזס הוא החבל הצרפתי המייצר את כמויות וסוגי הבירה הגדולים ביותר, ובהם בירה קרוננבורג, פישר, היינקן, מטאור וקאנטרבראו.
אלזס-לורן היא כיום שני חבלים בצרפת.
בעבר הייתה אלזס-לורן חלק מהקיסרות הגרמנית: במלחמת צרפת–פרוסיה שהתקיימה בין 1870 ל-1871 עברו רוב אלזס וחלקים מלורן לשלטון גרמני, ואלזס-לורן הפכה לישות טריטוריאלית בקיסרות הגרמנית שקמה בשנת 1871.
האזור הפך לחלק מפרנקיה המזרחית בשנת 921, במהלך שלטונו של לואי הגרמני ומאוחר יותר הפך לחלק מהאימפריה הרומית הקדושה.
האזור סופח בהדרגה על ידי ממלכת צרפת לאחר שלום וסטפאליה ב-1648, ומאז עבר בין גרמניה לצרפת פעמים רבות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוכרזה בחבל עצמאות שהחזיקה מעמד זמן קצר מאוד, עד שהכוחות הצרפתיים נכנסו לאזור, בעידוד רוב התושבים, וסיפחו אותו בחזרה לצרפת.
גרמניה הנאצית כבשה את החבל ב-1940 אך הוא חזר לידיים צרפתיות ב-1945 ונשאר חלק מצרפת מאז ועד היום.
הטריטוריה הורכבה מ-93% משטח אלזס ומ-26% משטח לורן.
מסיבות היסטוריות לא חלים על השטח, הנקרא כיום אלזס-מוזל, חלק מהחוקים הקיימים בשאר צרפת.
האיחוד האירופי, שבו חברות גם צרפת וגם גרמניה, החליט להקים את אחד ממושבי הפרלמנט האירופי של הקהילה המתאחדת בהדרגה דווקא באזור זה, בעיר שטרסבורג, כדי להפוך סמל של מחלוקת לסמל של איחוד.
משום קרבתו לנהר הריין שימש החבל תמיד כאזור גבול, והייתה לו חשיבות רבה.
הוא נכבש לראשונה על ידי יוליוס קיסר במאה הראשונה לפני הספירה ונשאר חלק מהפרובינקיה הרומאית "גרמניה עילית", במשך שש מאות השנים הבאות.
לאחר נפילת האימפריה הרומית כבשו האלמאנים את האזור ובשנת 496 השתלט על החבל כלוביס הראשון, מלך הפרנקים, והכניס אליו את הנצרות הקתולית.
במאה ה-9 הפך האזור למרכז האימפריה הקרולינגית של קרל הגדול.
פרידריך הראשון הפך את אלזס למחוז הנמשל על ידי מיניסטריאלים (עובדי מדינה שלא מהאצולה), כאשר הממשל המחוזי ישב בעיר אגנו.
שטרסבורג התפתחה לעיר החשובה והמאוכלסת ביותר בכל האזור ובשנת 1262, לאחר מאבק ארוך על השלטון, היא הוכרה כעיר קיסרית חופשית, כלומר עיר שנשלטת ישירות על ידי הקיסר.
שטרסבורג הייתה נקודה חשובה בדרך המסחר בין פריז, וינה והמזרח, וכן נמל חשוב על נהר הריין שקישר בין דרום גרמניה ושווייץ להולנד, לאנגליה ולסקנדינביה, ולכן הפכה למרכז הפוליטי והכלכלי של האזור.
גם ערים אחרות, כמו קולמאר ואגנו, החלו להתפתח כלכלית והן קיבלו אוטונומיה מסוימת.
באותה התקופה החל השלטון המרכזי הגרמני להתפורר והכוח הראשי באירופה עבר בהדרגה לצרפת, שהחלה להתרחב מזרחה.
במהלך המאה ה-14 כמעט התמוטט הצבא הצרפתי בעקבות מלחמת מאה השנים, ולכן היה על צרפת לנטוש את שאיפותיה במזרח.
לאחר סיום המלחמה הייתה צרפת חופשייה שוב להתקדם לעבר הריין, וב-1444 תקף הצבא הצרפתי את אלזס ולורן.
ממלחמת מאה השנים ועד למלחמת צרפת–פרוסיה
ב-1469 נמכרה אלזס העליונה לשארל הראשון, דוכס בורגונדיה, אף על פי שהמסים המשיכו להיות משולמים לקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הקיסר פרידריך השלישי ניצל את הקשר הזה לאזור כדי לקחת בחזרה שליטה מוחלטת באלזס העליונה ב-1477. אלזס הייתה כעת תחת שלטון בית הבסבורג בעוד העיר מילוז הצטרפה לקונפדרציה השווייצרית, שם נשארה עד 1798.
בתקופת הרפורמציה הפרוטסטנטית במאה ה-15 הייתה שטרסבורג שוב קהילה משגשגת ותושביה קיבלו על עצמם את הפרוטסטנטיות ב-1523. אולם השליטים ההבסבורגים הקתולים ניסו להילחם ב"כפירה" באלזס וכך הפך האזור לפסיפס של שטחים קתולים ופרוטסטנטים.
כך, שכשנגמרה לבסוף המלחמה עם שלום וסטפאליה נשארה רוב אלזס בידי צרפת, חוץ ממספר עיירות שנשארו עצמאיות.
מלחמת שלושים השנים הייתה אחת התקופות הקשות בהיסטוריה של אלזס ושל חלקים אחרים בדרום גרמניה.
היא גרמה לירידה דרסטית באוכלוסייה בגלל מוות או הגירה, ולאחר 1648 הגיעו לאזור מהגרים רבים משווייץ, מגרמניה, מאוסטריה, מלורן, מסבויה ועוד.
בין 1671 ל-1711 הגיעו משווייץ פליטים אנאבפטיסטים רבים ושטרסבורג הפכה למרכז התנועה האנאבפטיסטית המוקדמת.
צרפת חיזקה את שליטתה באזור ב-1679 עם הסכמי ניימכן, שהכניס גם את הערים החופשיות באלזס לשליטתה.
אולם על אף שאלזס הייתה שייכת טכנית לצרפת, היה לה מעמד מיוחד בתוך הממלכה הצרפתית.
השפה המדוברת והמלומדת הייתה עדיין גרמנית וסטודנטים מגרמניה המשיכו ללמוד באוניברסיטת שטרסבורג הלותרנית.
ביטול צו נאנט ב-1685, שביטל את החוקיות של הפרוטסטנטיות בצרפת, לא הוחל על אלזס.
בניגוד לשאר המדינה, הייתה באלזס סובלנות דתית יחסית, למרות ניסיון הממשל הצרפתי לעודד קתוליות באזור.
בהרי ווז' היה גבול מכס שהפריד בין אלזס לשאר צרפת, אף שלא היה שום גבול כזה בצד הגרמני של אלזס.
מהסיבות הללו נשארה אלזס גרמנית מבחינה תרבותית וכלכלית עד המהפכה הצרפתית.
תושבי אלזס מילאו תפקיד חשוב במהפכה הצרפתית בכך שב-21 ביולי 1789, לאחר שהגיעו לאזור החדשות על כיבוש הבסטיליה, הסתער המון רב על בית העירייה של שטרסבורג, הכריח את מנהיגי העיר לברוח ובכך שם קץ לשיטה הפאודלית באלזס.
ב-1792 חובר בשטרסבורג המרסייז, שהפך מאוחר יותר להמנון הצרפתי.
לאחר שניצח הצבא הצרפתי של אזור הריין בקרבות, ברחו מפניו עשרות אלפי תושבים מזרחה.
כשהורשו לחזור גילו רבים מהם כי אדמותיהם ובתיהם הוחרמו.
תנאים אלו הובילו להגירה של מאות משפחות לאימפריה הרוסית בתחילת המאה ה-19. האפוס "הרמן ודורותיאה" של גתה מספר על קשייהם של הפליטים שגתה עצמו נמנה עמם.
לאחר שובו של נפוליאון מגלות ב-1815, כבשו כוחות זרים את אלזס והציבו 280,000 חיילים ו-90,000 סוסים באזור הריין התחתון בלבד.
לכך הייתה השפעה חמורה מאוד על המסחר ועל הכלכלה באזור, שכן דרכי המסחר הועברו לנמלים החדשים שעל הים התיכון והאוקיינוס האטלנטי.
כתוצאה מכך היגרו תושבים רבים בעיקר לפריז, שם נוצרה קהילת אלזסים גדולה (אחד מהם היה מתכננה מחדש של פריז, הברון אוסמן, ששמו הגרמני הוא האוסמן), אולם גם מזרחה לרוסיה ואוסטריה, שם נפתחו הזדמנויות חדשות לאחר שהאימפריה האוסטרו-הונגרית כבשה שטחים רבים מהאימפריה העות'מאנית.
הדרישה המחודשת של הקיסרות הגרמנית לטריטוריות מצרפת לאחר ניצחונה במלחמה לא הייתה סתם אמצעי ענישה.
הסיפוח היה שנוי במחלוקת גם בתוך גרמניה; אוטו פון ביסמרק עמד בפני אופוזיציה חזקה שהתנגדה לסיפוח שטחים שיעורר טינה צרפתית עתידית כלפי האימפריה החדשה.
אולם בסופו של דבר הסכים הקיסר וילהלם הראשון עם הגנרלים שטענו כי העברת הגבול הגרמני-צרפתי מערבה הייתה נדרשת מכמה סיבות: מנקודת מבט לאומנית, ההעברה נראתה מוצדקת משום שרוב השטח היה מאוכלס בתושבים שדיברו בשפות גרמאניות; מנקודת מבט צבאית, הרחקת הגבול מהריין תיתן לגרמנים יתרון אסטרטגי על הצרפתים.
מלחמות נפוליאון היו עדיין זיכרון טרי בשנות השבעים של המאה ה-19. עד מלחמת צרפת–פרוסיה הייתה לצרפתים שאיפה עתיקת-יומין לבסס את כל הגבול המזרחי שלהם על הריין, ולכן ראו אותם רוב הגרמנים במאה ה-19 כעם אגרסיבי ומחרחר מלחמות.
לפני 1870 חששו הגרמנים מהצרפתים הרבה יותר מאשר הצרפתים חששו מהגרמנים, ולכן שאפו לגבול בר-הגנה ככל האפשר.
השטח המסופח כלל את צפון לורן וכמעט את כל אלזס.
העיר בלפור (הנמצאת כיום במחוז הצרפתי טריטוריית בלפור) לא סופחה, משום שתושביה היו ממוצא צרפתי, שלא כמו בשאר אלזס.
הגבול החדש עקב ברובו אחר המחיצה הלשונית בין הניבים הגרמאניים לרומאניים, חוץ ממספר עמקים בצד האלזסי של הרי הווז', מהעיר מץ ומאזור שאטו-סלאן, שסופחו לגרמניה אף על פי שתושביהם דיברו צרפתית.
ב-1900 דיברו 11.6 אחוז מהאוכלוסייה של אלזס-לורן צרפתית כשפת אם.
עובדה זו נוצלה בצרפת כדי לגנות את הגבול החדש כצבוע, משום שגרמניה הצדיקה אותו בעזרת השפה והתרבות של תושבי האזור.
אולם הממשל הגרמני היה סובלני לגבי השימוש בשפה הצרפתית והרשה את השימוש בה כשפה רשמית וכשפת לימוד בבתי הספר באזורים שבהם היא דוברה על ידי הרוב.
לפי הסכם פרנקפורט יכלו התושבים להחליט עד 1 באוקטובר 1872 אם ברצונם להגר לצרפת או להישאר באזור ולהחליף את אזרחותם לגרמנית.
תחת הקיסרות הגרמנית נשלט האזור ישירות על ידי הממשלה בברלין והייתה לו מידה מסוימת של עצמאות.
מלחמת העולם הראשונה והרפובליקה הסובייטית של אלזס
במהלך מלחמת העולם הראשונה נשלחו החיילים הגרמנים שבאו מאלזס-לורן לחזית המזרחית או לצי, כדי למנוע עימותים ביניהם לבין קרוביהם בצרפת.
בסוף המלחמה החליטו הממשלה האזרחית וההנהגה הצבאית, שסבבה סביב אריך לודנדורף, להסכים לתנאי הפסקת האש.
אולם באוקטובר 1918 נשלח הצי הגרמני הקיסרי, שעגן בנמלים כמעט ברציפות מאז קרב יוטלנד, להילחם בצי הבריטי, כדי להחליש אותו לקראת סוף המלחמה.
פקודה זו הובילה למרד מלחים בקיל.
המלחים השתלטו על הנמל ובמהרה הצטרפו אליהם גם אזרחים רבים.
המרד התפשט במהירות ברחבי גרמניה והפיל את המונרכיה תוך מספר ימים.
מועצות פועלים, שדמו לסובייטים, לקחו את השלטון ברחבי המדינה.
באותה התקופה שירתו בצי הגרמני כ-15,000 מלחים מאלזס-לורן.
רבים מהם הצטרפו למרד הגרמני ואף נסעו חזרה לביתם ועודדו את המרד נגד הקיסר גם שם.
הם הגיעו לחבל ב-9 בנובמבר 1918, יום אחד בלבד לאחר שההכרזה על הרפובליקה הסובייטית הבווארית שודרה בשטרסבורג.
באותו היום התפטר הקיסר וילהלם ופיליפ שיידמן הכריז על הקמתה של הרפובליקה הגרמנית בנאום מהרייכסטאג.
משום שאלזס-לורן נשלטה ישירות מברלין ולא היה בה שלטון מקומי כמו שאר המדינות הגרמניות, נשאר בה חלל גדול של כוח.
בדומה לשאר גרמניה, החיילים שחזרו התקבלו בתרועות בכיכר המרכזית של העיר, ייסדו מועצת פועלים וחיילים והשתלטו על העיר יום לאחר מכן.
דגלים אדומים הונפו ברחבי העיר וכן על הצריח של קתדרלת שטרסבורג.
ב-11 בנובמבר נחתם הסכם הפסקת האש עם גרמניה, שסיים סופית את המלחמה.
באותו היום הכריז הסובייט של שטרסבורג על הרפובליקה העצמאית של אלזס-לורן.
הפרלמנט המקומי הכריז על עצמו כ"מועצה הלאומית של אלזס-לורן" וכרשות המשפטית היחידה בחבל.
יום לאחר מכן הכריזה המועצה על ריבונותה של אלזס-לורן.
משטרסבורג התפשט המרד ברחבי אלזס-לורן וסובייטים נוספים הוקמו באגנו, במץ, בקולמאר ועוד.
חופש עיתונות וחנינה כללית הוכרזו בכל האזור.
עובדי מפעלים יצאו לשביתה בדרישה לשכר גבוה יותר, והסובייטים העלו את השכר באמצעות צו נגד בעלי המפעלים.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית חששה שהמצב יידרדר ויהפוך לטרגי ולכן מנהיגם בשטרסבורג, ז'אק פרוט, ביקש ממפקדי הצבא הצרפתי לשלוח כוחות כדי להחזיר את הסדר לכנו.
הכוחות הצרפתיים נכנסו לעיר ב-22 בנובמבר 1918, 11 ימים בלבד לאחר הכרזת העצמאות של אלזס-לורן.
החבל איבד את עצמאותו הקצרה והוכנס בחזרה לשלטון הצרפתי המרכזי.
כל הצווים שפורסמו על ידי הסובייט של שטרסבורג בוטלו מיידית, השביתות הופסקו בכוח ונעצרו מפריעים.
רחוב "ה-22 בנובמבר" בשטרסבורג מנציח את יום כניסת הצרפתים לאלזס.
למרות זאת, עד היום נהנה האזור מחוקים ייחודיים השונים מאשר בשאר צרפת.
לדוגמה, האזור עדיין מקבל סובסידיות לכנסיות ולבתי כנסת יהודיים, משום שבשנת 1905, כאשר נחקק החוק הצרפתי המפריד בין דת ומדינה, היה האזור תחת שליטה גרמנית, ולכן לא שונה החוק בחבל.
עד היום ישנה מחלוקת לגבי החוק הזה וכן לגבי החלתו רק על דתות מסוימות.
הממשלה הצרפתית החלה מיד בתהליך "מחיקת" כל ההשפעות הגרמניות באזור; גרמנים שהתיישבו באזור מאז 1871 גורשו, והוכנסו תקנות שאסרו על השימוש בגרמנית ודרשו שימוש בצרפתית בלבד.
לאחר תבוסת צרפת באביב 1940 סופחו אלזס ולורן לרייך הגרמני עד 1944, אז נכבש האזור על ידי בעלות הברית והוחזר לשליטה צרפתית.
במהלך הכיבוש גויסו לצבא הגרמני כל התושבים בגיל המתאים ואף נדרשו ללחום נגד הצרפתים.
צעירים רבים מהאזור גם גויסו או התנדבו לוורמאכט או לוואפן אס אס, דבר שגרם לבעיות ולהאשמות רבות לאחר המלחמה.
הקהילה הצרפתית-יהודית העתיקה במחוז נפגעה קשות וחלק ממנה נשלח למחנות ההשמדה.
כשחזרו אלזס ולורן לצרפת לאחר מלחמת העולם השנייה גרמה העובדה שתושבים רבים שלהם שירתו ואף התנדבו לצבא הגרמני וליחידות המובחרות שלו למתח רב בין שני החבלים לבין שאר חלקי צרפת.
הממשלה הצרפתית חידשה את המבצע לדיכוי השפה הגרמנית וכן הניבים המקומיים, ובפעם הראשונה בהיסטוריה נאסר השימוש בניב האלזסי.
בעיקר בשל כך אלזס ולורן הן מאוד צרפתיות כיום בשפה ובתרבות.
מעט מאוד תושבים צעירים יודעים היום אלזסית, ורובם המכריע של התושבים מדברים צרפתית כשפת אם.
בתקופה האחרונה החלו יוזמות שונות להיפוך התהליך ולשימור המסורת והשפה של האזור.
עקב מעמדו הגאופוליטי המשתנה של האזור, נוצר ייחוד בחוק המקומי (צרפתית: droit local) בחבל זה.
החוק המקומי פועל במקביל לחוק הצרפתי, כחלק מהמערכת המשפטית המקומית, והוא ייחודי בכך בצרפת.
זהו חוק מקומי הפעיל בתחומים שונים כגון דת, חברה, עבודה וכספים.
ההבדל הבולט ביותר בין צרפת לאלזס-מוזל הוא היעדר אפיונים של חקיקה חילונית והפרדה נוקשה בין דת למדינה, הקיימת בחוק הצרפתי.
אלזס-מוזל עדיין נשלטת לפי החוק שפעל לפני 1905, המספק, במימון המדינה, את התמיכה הציבורית בקהילה הקתולית והלותרנית, בכנסיות הקלוויניסטים ובקהילה היהודית.
אֶלַח דם הוא מצב רפואי מסכן חיים, הנגרם כתוצאה מתגובה חיסונית לזיהום חמור.
אלח דם מאופיין בנוכחות של מיקרואורגניזם פתוגני ו/או רעלני במחזור הדם או ברקמת תאים כלשהי בגוף.
בהקשר זה חשוב להבחין בין שני מונחים קרובים - "אלח דם" ו"הרעלת דם".
הרעלת דם (Septicemia) היא מצב שמתאפיין בנוכחות פיזית של מיקרואורגניזם כלשהו ו/או רעלניו בזרם הדם, ואילו אלח דם הוא, כאמור, מצב המתאר תגובה חיסונית של הגוף לנוכחות זיהום חמור.
את המונח הרעלת דם ניתן לסווג על סמך סוג המיקרואורגניזם שנמצא בדם: בקטרמיה (Bacteremia) - נוכחות חיידקים בדם, וירמיה (Viremia) - נוכחות נגיפים בדם, פונגמיה (Fungemia) - נוכחות פטריות בדם ופרזיטמיה (Parasitemia) - נוכחות טפילים (פרזיטים) בדם.
כיום הורחב השימוש במונח "אלח דם" גם לתיאור נוכחות מיקרואורגניזם כלשהו ו/או רעלניו במחזור הדם וכמעט שאין משתמשים במונח "הרעלת דם" יותר.
בארצות הברית, אלח דם הוא סיבת המוות המובילה בחולים המאושפזים בטיפול נמרץ שאינם סובלים מפקקת בעורק הכלילי, וסיבת המוות העשירית בדירוג הכללי לפי המידע משנת 2000 מהמרכז לבקרת מחלות ומניעתן (CDC).
בדו"ח האחרון של הCDC לשנת 2021 אלח דם אינו מופיע בין עשר סיבות המוות מפני שהקורונה נוספה לרשימה.
אלח דם נפוץ וקטלני יותר בקשישים, אנשים עם פגיעה במערכת החיסון, וחולים במצב קריטי.
הוא מתרחש בשיעור של 1-2% מכל האשפוזים ואחראי לתפוסה של כ-25% מהמיטות ביחידות הטיפול הנמרץ.
אלח דם הוא סיבת מוות עיקרית ברוב יחידות הטיפול הנמרץ בעולם, עם שיעורי תמותה הנמדדים בכ-20% בגין אלח דם רגיל, כ-40% בגין אלח דם חמור וביותר מ-60% בגין הלם זיהומי (ספטי).
התסמינים של אלח דם מקושרים בדרך כלל לבסיס של תהליך ההדבקה כשההדבקה עוברת למצב של אלח דם.
הסימפטומים שמופיעים הם טכיקרדיה, טכיפנאה, חום ו/או ירידה במתן שתן.
התגובה החיסונית שגורם אלח דם היא דלקת מערכתית הגורמת להפעלה נרחבת של מסלולי דלקת וקרישה.
תגובה זו יכולה לגרום לאי תפקוד של מערכת כלי הדם ההיקפיים, ולפעמים אפילו בתנאים של טיפול מיטבי, עשוי להסתיים בכשל רב מערכתי ובסופו של דבר במוות.
קיומו של אלח דם מאושר אם יש חשד או הוכחה לקיומו של זיהום בדם, והוכח כי שניים או יותר מהקריטריונים של תגובה דלקתית מערכתית (Systemic Inflammatory Response Syndrome – SIRS) מתקיימים:
דופק הגבוה מ-90 פעימות לדקה.
חום הגוף מתחת ל-36 מעלות צלזיוס או מעל 38 מעלות צלזיוס.
נשימת יתר (היפרוונטילציה), למעלה מ-20 נשימות לדקה, או לחץ פחמן דו-חמצני הנמוך מ-32mmHg בבדיקת גזים בדם.
מספר כדוריות דם לבנות קטן מ-4,000 תאים לכל מ"מ מעוקב של דם, או גדול מ-12,000 לאותה יחידת נפח, או מהווה למעלה מעשירית ממספר תאי מסילת הנבט (תאי דם לבנים לא בשלים).
ההגדרות המוסכמות ממשיכות להתפתח עם ההרחבות האחרונות של תסמיני התופעה, המשקפות את התפתחות הניסיון הקליני.
תתי-הקבוצה החמורים יותר של אלח דם הם אלח דם חמור (אלח דם עם אי תפקוד איברים חמור) והלם ספטי (אלח דם עם נפילת לחץ בעורקים הכליליים).
באופן שונה, ייתכן כי שניים או יותר מהקריטריונים של תגובה דלקתית מערכתית מתקיימים ללא כל עדות על זיהום, וחולים מאובחנים בטעות כלוקים ב-SIRS.
חולה הלוקה ב-SIRS וכשל איברים חמור מוגדר כסובל מ-"SIRS חמור".
חולים מוגדרים כסובלים מ"אלח דם חמור" אם יש להם אלח דם בנוסף לסימנים של היפופרפוזיה מערכתית (זרימת דם נמוכה למערכות הגוף), המסתיים בכשל של האיבר או בעליית ריכוז לקטאט בפלזמת הדם מעל 4 ננו-מול לכל דציליטר (עשירית ליטר) דם.
חולה מוגדר כסובל מ"הלם ספטי" אם יש לו אלח דם ולחץ דם נמוך גם לאחר מתן עירוי נוזלים מתאים.
הקריטריונים לאבחון מבוגרים באלח דם אינם ישימים לתינוקות שגילם פחות מחודש ימים.
בתינוקות אלה האבחון של אלח דם נעשה באמצעות וידוא נוכחותו של זיהום בנוסף ל"אוסף" של סימנים ותסמינים עקביים עם תגובה מערכתית להדבקה.
הטיפול באלח דם נשען על אנטיביוטיקה, ניקוז כירורגי של מוגלות, עירוי נוזלים ותמיכה מתאימה באיברים הכושלים.
טיפול זה יכול לכלול המודיאליזה במקרה של כשל בכליות, הנשמה מלאכותית במקרה של כשל ריאתי, עירוי של מוצרי דם, וטיפול נוזלי ותרופתי במקרה של כשל היקפי.
הבטחת תזונה מתאימה, במידת הצורך על ידי צינורית הזנה, חשובה במהלך מחלה ארוכה.
הבעיה בהתאמת הטיפול לחולים באלח דם היוותה עיכוב במתן טיפול לאחר זיהוי אלח הדם.
מחקרים שפורסמו הראו שעבור כל שעה של עיכוב במתן הטיפול האנטיביוטי הנכון יש עלייה של 7% בשיעור התמותה.
התפתח שיתוף פעולה בינלאומי שמטרתו ללמד אנשים על אלח דם ולשפר את תוצאות ההתמודדות של חולים עם אלח דם, שנקרא "הקמפיין לשרידת אלח דם".
הקמפיין פרסם סקירה המבוססת על עדויות של אסטרטגיות טיפול עבור חולים באלח דם חמור, עם כוונה לפרסם סדרה שלמה של קווים מנחים בשנים שיבואו.
כיום קיים הגוף Sepsis Alliance שהוקם בשנת 2007, המחנך להעלאת את מודעות בציבור למקרי ספסיס במטרה למנוע תחלואה קשה על ידי תשומת לב לתסמינים מוקדמים.
שיטת EGDT, שפותחה בבית החולים ע"ש הנרי פורד על ידי ד"ר א.
ריברס, היא גישה מערכתית להחייאה שקיבלה תוקף בטיפול של אלח דם חמור והלם ספטי.
בשיטה זו משתמשים בגישת השלבים החכמים.
משמעות הדבר היא סיוע לחולה בהשגת יעדים פיזיולוגיים, לשפר את קדם המעמס הלבבי, הבתר מעמס הלבבי וכוויצות הלב, ובכך להשיג אופטימיזציה של העברת החמצן לרקמות.
בשיטת EDGT, ניתנים נוזלים עד שהלחץ בוריד החלול (CVP), כפי שהוא נמדד על ידי קתטר המוחדר אליו, מגיע לרמה של 8-12cmH2O (או 10–15 בחולים המונשמים מלאכותית).
אם לחץ הדם הממוצע הוא פחות מ-65mmHg או גבוה מאשר 90mmHg, ניתנים חומרים מרחיבי כלי דם או מצרי כלי דם על מנת להשיג את המטרה.
ברגע שהושגה רווית הוריד המרכזי (ScvO2), כלומר, רווית החמצן של דם ורידי כשהוא חוזר ללב כפי שנמדד בוריד החלול העליון, יש שיפור במצב.
אם ScvO2 הוא פחות מ-70%, ניתן עירוי דם כדי להגיע לריכוז המוגלובין של 10g/dl ואז מוסיפים אינוטרופים עד ש-ScvO2 מגיעה לאופטימום.
צינרור מבוצע על מנת להפחית את דרישת החמצן אם ScvO2 נשאר נמוך למרות האופטימיזציה של ההמודינמיקה.
מתן שתן מנוטר גם כן, עם מטרה של 0.5ml/kg/h.
בניסוי המקורי, התמותה ירדה מ-46.5% בקבוצת הבקרה ל-30.5% בקבוצת הניסוי.
הקווים המנחים של ממליצים על "הקמפיין לשרידת אלח דם" EGDT כטיפול החייאתי ראשוני לחולים עם עדויות לאלח דם ברמה B.
רוב הטיפולים המכוונים כלפי התהליך הדלקתי עצמו נכשלו בשיפור התוצאות, אולם שימוש בדרוטרקוגין אלפא (גורם מפעיל של חלבון C שהוא אחד מחלבוני הקרישה) הראה הפחתה בתמותה משיעור של בערך 31% לשיעור של כ-25% באלח דם חמור.
על מנת לקבל דרוטרקוגין אלפא, לחולה צריך להיות אלח דם חמור או הלם ספטי עם תוצאה של 25 או יותר במבחן APACHE II וסיכון נמוך של דימום.
טיפול במינון נמוך של הידרוקורטיזון הראה סימנים מבטיחים עבור חולים בהלם ספטי עם אי ספיקה של בלוטת האדרן כפי שהיא מוגדרת על ידי מבחן הגירוי של ACTH.
טיפול תקני של תינוקות עם חשד לאלח דם מורכב מטיפול תומך, שמירת איזון נוזלים עם עירוי נוזלים, והשילוב של אנטיביוטיקה בטא-לקטמית (כגון אמפיצילין) עם אמינוגליקוזיד כגון גנטמיצין.
אלח דם המאובחן בשלב מוקדם, טרם שהתרחשה פגיעה באיברים חיוניים, ניתן לעיתים לטיפול בעזרת טבליות אנטיביוטיקה, אף ללא צורך באשפוז בבית החולים.
מרבית הלוקים באלח דם פשוט יחלימו לגמרי.
לעומת זאת אלח דם חמור עלול לגרום לתחלואה קשה ולמוות, עקב הפגיעה באיברים חיוניים ובמערכות הגוף.
לפיכך, אלח דם חמור והלם זיהומי הם מצבי חירום רפואיים הדורשים אשפוז ביחידה לטיפול נמרץ בבית החולים.
היחידות לטיפול נמרץ ערוכות לניטור קפדני ולתמיכה במערכות הגוף תוך כדי הטיפול בזיהום.
זיהום הוא פלישה של פתוגן מיקרובי לרקמה מארחת סטרילית.
בקטרמיה הוא נוכחות של חיידקים בדם.
בקטרמיה יכולה להתרחש באלח דם ובמחלות חמורות אחרות כגון דלקת ריאות ודלקת קרום המח.
אולם, היא עשויה להיות מצב חולף ולא מזיק.
אלח במפרק הוא זיהום של מפרק; הוא קשור לבקטרמיה וטראומה.
קרישה תוך-כלית מפושטת (DIC) יכולה להיות תוצאה של אלח דם.
נקרוזה צינורית חמורה (ATN) המובילה לכשל כליות חמור, יכולה להיות תוצאה של היפופרפוזיה של הכליות באלח דם (כלומר, לא מגיע מספיק דם לכליות והן מפסיקות לעבור כראוי).
הפרעת קצב לב; יכולה להיות תוצאה של אלח דם.
אילאוס, או דלקת איסכמית של המעי הגס יכולה להיות התוצאה (היפופרפוזיה) או הגורם של אלח דם.
תסמונת כשל מערכתית יכולה להיות תוצאה של אלח דם.
דלקת קרום המוח, זיהום של רקמה המכסה את המח ועמוד השדרה, יכולה להיות סיבוך או סיבה של אלח דם.
דלקת עצם היא הדבקה של העצם; היא יכולה להיות הסיבה או התוצאה של אלח דם.
דלקת פנים הלב, הדבקה של פני השטח הפנימיים של הלב הנמצאים במגע עם הדם, יכולה להיות גם כן סיבוך או סיבה של אלח דם.
מיגוּל דם (פיאמיה - Pyaemia) – יכולה לגרום למורסה.
אלחוטן אוויר היה איש צוות מטוס שהיה אחראי על תפעול מכשירי קשר במטוס.
עם התפתחות התחבורה הימית והאווירית בתחילת המאה ה-20, התעורר גם הצורך בקיום קשר ארוך טווח למרכזי שליטה הן בכלי השיט והן במטוסים.
למטרה זו שימשו אנשים בתפקיד "מפעיל רדיו" או "קצין רדיו" (בכלי שיט).
אנשי מקצוע אלו הוכשרו במיוחד לתפקידם ועברו מבחני תקשורת ואלקטרוניקה סטנדרטיים על מנת לקבל רישיון.
בתחום התעופה האזרחית בוטל התפקיד בשנת 1960. תפעול מערכות הקשר במטוסים הועבר לתחום אחריותו של הנווט.
כאשר הוקם חיל האוויר הישראלי שירתו בו אלחוטני אוויר בעלי ניסיון אותו רכשו בצבאות זרים, ביניהם גם אלחוטני אוויר שלחמו במלחמת העולם השנייה.
במהלך השנים הוכשרו בחיל האוויר עשרות בודדות של בעלי מקצוע זה.
ההכשרה המקצועית לתפקיד ארכה כשנתיים והתקיימה בבית הספר לטיסה, במסגרת טייסת נמ"א (נווטים, מקלענים\מטילנים, אלחוטנים).
בסיום הקורס קיבלו החניכים דרגת סג"ם וכנפי טיסה שבמרכזן - ברק.
אלחוטן אוויר או אלחוטן מוטס, היה מקצוע של אנשי צוות אוויר.
באחראיות האלחוטן היה לשמור על קשר רדיו ארוך טווח עם מפקדות הקרקע, קיום קשר באנגלית וצרפתית עם פקחי הטיסה, קליטת תשדורות מורס של תחזיות מטאורולוגיות מתחנות הקרקע וניהול תקשורת מצוקה בערוץ הבינלאומי הן באותות מורס והן בדיבור.
בחיל האוויר, אלחוטני אוויר שירתו במערך התובלה וטסו על מטוסי B-17 פליינג פורטרס, דקוטה, נורד, קטלינה, אנסון וסטרטוקרוזר.
עמדת האלחוטן הייתה ממוקמת לרוב מאחורי הטייסים וכללה מקלט-משדר (מקמ"ש) לתחום התדרים הגבוהים (HF), שליטה על אנטנה נגררת בזנב המטוס (שהופעלה בעת הצורך), הפעלת פנס אלדיס בראדום (זרקור ששימש לקשר עין עם מגדל הפיקוח בהיעדר קשר רדיו) וציוד רזרבי.
התפקיד בוטל בחיל האוויר בשנת 1972, כאשר החל השימוש בטכנולוגיות תקשורת מתקדמות יותר.
לאחר מכן חלק מאלחוטני אוויר עברו הסבה לנווטים.
נהר האלַזַני (בגאורגית: ალაზანი, באזרית: Qanıx) הוא נהר שזורם לרוחב הרי הקווקז.
האלזני הוא היובל העיקרי של נהר הקורה שבמערב גאורגיה, ונמשך לאורך 351 ק"מ.
חלק מנתיבו מהווה את קו הגבול בין גאורגיה לאזרבייג'ן, לפני שהוא נפגש עם נהר הקורה במאגר מינגצ'וויר שליד העיר מינגצ'וויר שבאזרבייג'ן.
מקור הנהר בהרי הקווקז הגדול בהתמזגות שבין שני נהרות קטנים מדרום לרכס ההרים המרכזי של הקווקז.
בתחילה הוא זורם מנפת אחמטה דרומה, לאחר מכן דרך עמק אלזני הפורה שבמחוז קאחתי לכיוון דרום-מזרח.
זהו גם מרכז תעשיית יין גאורגית.
לאחר מכן עובר במישור גארה-קאחתי, ולאחר מכן כובר ברכס ההרים ציווי גומבורי שבגאורגיה.
במשך מאות בשנים, זה היה השער העיקרי לפולשים הפרסים.
בצידו האזרי נמצא את אפיק אלזני, כאשר בחלק אחד הוא עובר בשפלת אלזני-אוריצ'אי ובחלק האחרון במדרונות הדרומיים של הרי הקווקז הגדול.
האלזני מתייבש במשך החורף, אבל בסוף האביב, שלג שנמס על ההרים זורם לנהר, זרימה שגורמת בדרך כלל לשיטפון.
מימי הנהר משמשים להשקיה ולשתייה בעיקר.
בשנות ה-90, משקיעים סינים בנו תחנת כוח הידרואלקטרית, שהשתמשו בזרימה החזקה של האלזני.
הנהר הוא גם אתר תיירות פופולרי בקרב שוחרי הרפטינג.
זיהום קל של הנהר נובע מחומר ביולוגי של שפכים מערי האזור, וכן גם מהאזורים החקלאיים.
בנפות: ע'וורלי ולגודחי, איכות המים נחשבת לנמוכה.
אלחי לויט (נולד ב-3 במרץ 1965) הוא שחקן ומדבב ישראלי.
נולד וגדל ביפו, בסאכנה דרוויש.
בגיל 14 עבר להתגורר בקיבוץ הזורע כילד חוץ, עד גיל 22.
לויט למד תיאטרון בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב ובסדנת משחק מול מצלמה של רות דייכס.
לויט היה חבר בלהקת הדראג "בנות פסיה".
לויט השתתף במחזות אמא קוראז' בתיאטרון הקאמרי, מראה מעל הגשר בתיאטרון הבימה, ברנשים וחתיכות בתיאטרון בית ליסין, אירמה לה דוס בתיאטרון חיפה, אסקוריאל ובהשמשים מאת חנוך לוין בתיאטרון הסימטה.
כמו כן שיחק בהערב רוקדים של תיאטרון מקומי, חבר באנסמבל עיתים של רנה ירושלמי והתיאטרון הקאמרי, במסגרתו השתתף בחלום ליל קיץ (בתפקיד תזאוס), בהדיבוק ובפרויקט הרצל.
כמו כן שיחק בהצגה קפיצה לחו"ל מאת שלומי מוסקוביץ' בעמי ותמי (בתפקיד אבא של עמי ותמי) בהפקת ציפי מייזלר הפקות.
ב"הכל אגדה" (בתפקיד המלכה מלכה) בהפקת טלית הפקות.
בתיאטרון תמונע וב"הביתה" מאת הרולד פינטר בהפקת תיאטרון הנגב בתפקיד טדי.
כמו כן השתתף לויט כשחקן אורח בסדרות "שובו של השריף", "20 פלוס", "100 בתנ"ך", "האי", "רמזור", "אני ביאליק", ו"צומת מילר".
בנוסף להיותו שחקן, לויט דיבב במספר הפקות, ביניהן "מוצאים את דורי" בתור מר ריי, "החיים הסודיים של חיות המחמד", "היפה והחיה" בתור מוריס, "פדינגטון 2" בתור הנרי בראון ו"משפחת סופר-על 2" בתור עדנה מודה.
אלחובו (בבולגרית: Елхово) היא עיר בדרום מזרחה של בולגריה, השנייה בגודלה מבחינת כמות האוכלוסין במחוז ימבול וממוקמת כ-339 ק"מ מהבירה סופיה, 38 ק"מ מבירת המחוז ימבול ושוכנת על גדות הנהר טונדז'ה.
ראשית התיישבות אנושית פזורה באזור מתוארכת לתקופת האבן החדשה.
התיישבות מאורגנת מתוארכת למאה ה-5 לפנה"ס, עידן הממלכה התראקית.
ב-72 לפנה"ס נכבש האזור על ידי הרפובליקה הרומית ובסמוך למיקומה המודרני של העיר הוקם יישוב בשם אוֹרוּדִיקָה אָד בּוּרְגוּם.
לאחר הפיצול באימפריה הרומית עבר היישוב לשליטת האימפריה הביזנטית ובמהלך המאה ה-7 התיישבו באזור שבטים סלאבים אשר הקימו כפר במקום והעניקו לו את השם יאניצה.
בתקופת שלטונו של החאן קרום עבר היישוב לשליטת האימפריה הבולגרית הראשונה.
ב-1373 נכבש האזור על ידי צבא האימפריה העות'מאנית והוא נותר באחיזתה עד ה-21 בינואר 1878, עת נכבש בידי צבא האימפריה הרוסית, באחד מקרבות המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
לאחר המלחמה ומתוקף סיכומי קונגרס ברלין צורף היישוב למחוז העות'מאני האוטונומי רומליה המזרחית וב-1885 אוחד עם נסיכות בולגריה.
העיר ממוקמת בסמיכות למרבץ הליגניט השני בגודלו בבולגריה אשר עתודותיו מוערכים בכ-600 מיליון טונות וחלק מבני העיר מועסקים בכרייתו.
באלחובו מספר מחלבות אשר מוצרי החלב המיוצרים בהן נודעים ברחבי המדינה.
לאחר פתיחת מעבר גבול נוסף למעבר סחורות בין בולגריה לטורקיה ליד הכפר לסובו הסמוך, חוברה העיר לכביש המהיר "חוצה תראקיה".
באלחובו תחנת רכבת אחת המשמשת לתעבורת סחורות לעיר ימבול.
מ-2002 הופסקה תעבורת הנוסעים ברכבות והיא מתבצעת בתחבורה ציבורית, בעיקר בקווי אוטובוס.
באלחובו שורר אקלים ממוזג מתון.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 12oc וערכי הקיצון הממוצעים נעים מ-0oc בינואר ועד 23oc ביולי.
כמות המשקעים השנתית נעה בין 500 – 750 מילימטרים והחודש הגשום בשנה הוא יוני.
אלזסית היא ניב של השפה האלמאנית המדובר בחבל אלזס שבצרפת, שעבר משליטה צרפתית לשליטה גרמנית פעמים רבות.
אלזסית קרובה לניבים אלמאניים אחרים כמו גרמנית שווייצרית ושוואבית.
החוקה של הרפובליקה הצרפתית החמישית קובעת כי השפה הצרפתית בלבד היא השפה הרשמית של הרפובליקה, ועם זאת השפה האלזסית מוכרת על ידי הממשלה הצרפתית ברשימה הרשמית של שפות צרפת.
בסקר שנערך בשנת 1999 נמצא כי 548,000 בוגרים דוברים את השפה בצרפת, ובכך היא למעשה השפה האזורית השנייה בגודלה לפי מספר דוברים אחרי האוקסיטנית.
אלזרנוג–אבו קוידר הוא כפר ערבי בדואי לא מוכר בצפון הנגב, הממוקם כ־14 ק"מ מדרום־מזרח לבאר שבע בסמוך לכביש 25 המחבר בין באר שבע לדימונה.
אל־זרנוג ישוב על תערובת של אדמות מדינה, אדמות בבעלות בדואים שאינם משבט אבו קוידר, וכן שטח של כ–650 דונם שנקנו בשנות ה–30 של המאה הקודמת על ידי יהודים.
החלק בבעלות יהודית הוא 12.5% מכלל שטחי אדמות הכפר.
בכפר גובלים מספר כפרים לא מוכרים: ביר אל-משאש ממזרח, הכפר ח'שם זנה ממערב, ביר אל-חמאם מצפון והכפר אבו תלול מדרום.
מקור השם בוואדי אלזרנוג הממוקם מצפון לכפר (קרוב לוואדי באר שבע) ומשמעות המילה אלזרנוג בערבית היא "נהר קטן".
לפי אומדנים לא רשמיים, גרים בכפר כ-5,000 תושבים אוכלוסיית אלזרנוג-אבו קוידר מורכבת ממספר משפחות: ממשפחת אבו קוידר, אל-אעסם, אל-ראפאייעה, אבו מאדי ומשפחות נוספות.
משפחת אבו קוידר היא המשפחה הגדולה ביותר ומונה כ-3,000 נפשות ומשום כך הכפר מוכר גם כן בשם אבו קוידר.
תושבי הכפר מתפרנסים בעיקר מעבודות בנייה, תשתיות, נהיגה על משאיות, רעיית צאן וחקלאות.
אלזרנוג–אבו קוידר אינו ישוב מוכר על ידי רשויות המדינה, תושבי הכפר אינם זכאים לשירותים בסיסיים כתחבורה, בריאות חינוך, חיבור למערכת ביוב וחשמל.
החשמל בכפר מבוסס על אמצעי ייצור סולאריים.
לאחר מאבק ממושך של תושבי הכפר ועתירה לבג"ץ, בשנת 2000 נוסד בית ספר יסודי, בשם "נווה מדבר" .
בשנת 2004 הוקמה בכפר מרפאה במבנים זמניים המשרתת את תושבי הכפר ותושבים מהכפרים הסמוכים, ובשנת 2019 נבנה בכפר בית ספר תיכון.
בעקבות בניית התיכון נבנה כביש המחבר בין כביש 25 לבין בית הספר התיכון.
מעבר לכך, אין מערכת כבישים סלולה בכפר.
בכפר פועל מועדון לאמנויות לחימה בשם "גיבורי המדבר" אשר נוסד בשנת 2004 והשתתף בתחרויות מקומיות ובינלאומיות.
בכפר מסגד ותיק שנבנה בשנת 1979 ונחשב למסגד הראשון שנבנה בכפרים הבלתי מוכרים.
הסכסוך סביב הבעלות על אדמות הכפר
מדינת ישראל החליטה להעביר את תושבי אלזרנוג–אבו קוידר לרהט.
תושבי אלזרנוג–אבו קוידר ועיריית רהט תנגדו למהלך.
התוכנית שנדונה בוועדה המחוזית לתכנון ובניית דרום בתאריך 29 בינואר 2017 ביקשה לאשר את תוכנית מתחם 11, המבקשת להעביר את תושבי הכפר למתחם 11 בעיר רהט.
התוכנית נתקלה בהנגדויות מצד המועצה האזורית בני שמעון הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה רהט ותושבי הכפר.
עיריית רהט התנגדה לתוכנית וטענה שהיא תגביר את מצוקת הדיור בעיר וכי לרהט אין את אפשרות לקלוט כפר שלם.
תושבי אלזרנוג הגישו, יחד עם עמותת במקום, התנגדות לתוכנית וטענו כי הכפר, על אף השירותים הציבורים הדלים בו, הוא קהילה אורגנית של משפחת אבו קוידר, המבקשת להמשיך להתגורר בכפר ולשמור על אורח חיים כפרי-חקלאי.
התושבים ביקשו להכיר אלזרנוג כישוב קבע.
כן, תוכנית מטרופולין באר שבע ייעדה את מרחב הכפר אלזרנוג לאזור שניתן להסדיר בו יישובים בדואים.
הוועדה המחוזית קיימה חמישה דיונים בהתנגדויות, והורתה ל"רשות להתיישבות הבדואים" להגיע להסכמות עם עיריית רהט בעניינים שונים.
ב-27 בנובמבר 2017 קיימה הוועדה המחוזית דיון בתוכנית, שבו התברר כי הושגו הסכמות בכמה נושאים, אולם הנושאים העיקריים בהתנגדות עיריית רהט נותרו שנויים במחלוקת.
בכפר אירעו כמה מקרים של הריסות בתים בשל בנייה בלתי חוקית.
במסגרת תוכנית פראוור, עתידו של הכפר אינו ברור.
תביעה נוספת הוגשה ב-2012 על ידי בעל הקרקע היהודי בסיוע תנועת רגבים בדרישה מהמדינה לפנות את מבני בית הספר אותו בנתה בשטחו.
בתשובת משרד הפנים נמסר כי המדינה הודיעה לבית המשפט שבסוף שנת הלימודים הנוכחית יועתקו המבנים לשטח שבבעלות המדינה.
אלחואלה (בספרדית: Alajuela) היא בירת מחוז אלחואלה בקוסטה ריקה.
העיר ממוקמת בעמק המרכזי בקוסטה ריקה, במרחק של כ-19 קילומטרים מבירת קוסטה ריקה סן חוסה.
אלחואלה הוקמה על ידי תושבים מהאזור שרצו להקים קהילה חדשה.
העיר השתתפה במלחמת האזרחים בקוסטה ריקה ב-1823 לצד הרפובליקנים שניצחו בסופו של דבר.
העיר שירתה בתקופה קצרה בין 1834 ל-1835 כעיר הבירה של קוסטה ריקה.
בסיום תקופה קצרה זו פרצה מלחמת אזרחים שנייה, מלחמת הליגה, בה העיר וערים אחרות נלחמו נגד סן חוסה והובסו כעבור חודש.
כלכלת האזור מבוססת בעיקר על ייצוא קפה, קנה סוכר, תירס, הדרים ויבולים נוספים.
במרחק של כ-3 קילומטרים ממרכז אלחואלה נמצא נמל התעופה הבינלאומי חואן סנטמריה, שקרוי על שם הגיבור הקוסטריקני חואן סנטמריה.
הנמל משרת גם את בירת קוסטה ריקה סן חוסה והוא הנמל השני בעומסו במרכז אמריקה.
באלחאולה משחקות שתי קבוצות כדורגל מליגת העל של קוסטה ריקה: אלחואלנסה, אחת הקבוצות הגדולות בליגה שזכתה בעשרות אליפויות מקומיות והגיעה פעם אחת לגמר גביע אינטראמריקנה, וקרמליטה שזכתה פעם אחת באליפות המקומית.
אלחוטאי (גם אלחוטן וקַשָׁר) הוא אדם שתפקידו הוא תפעול של מכשירי קשר רדיו.
תפקידי אלחוטאי מתקיימים בהיקף נרחב בפעילות צבאית, לשם שמירת קשר בין הכוחות הלוחמים לבין עצמם ובינם לבין המטה.
לשם כך מצויד האלחוטאי במכשיר קשר אחד או במכשירי קשר אחדים.
קַשָׁר: חייל בכוחות היבשה העוסק בתפעול ציוד קשר.
קשרים פועלים בכל הרמות, החל מיחידה קטנה, כגון טנק או רכב פיקוד, וכלה במטה הכללי.
בטנקים מודרניים יש בדרך כלל ארבעה אנשי צוות: מפקד טנק, תותחן, טען-קשר ונהג.
אלחוטן אוויר או אלחוטן מוטס, היה מקצוע של אנשי צוות אוויר בחיל האוויר הישראלי עד לשנת 1972. אלחוטני אוויר שירתו במערך התובלה וטסו על מטוסי B-17 פליינג פורטרס, דקוטה, נורד, קטלינה, אנסון וסטרטוקרוזר.
אלחוטן ימי: קצין אלחוט באוניית צי הסוחר.
בחיל הים -איש צוות בספינה, הפועל במסגרת מחלקת גנ"ק בה.
אלחוטן מורס: מפעיל ציוד לקשר בקוד מורס.
תפקידי אלחוטאי קיימים גם בפעילות אזרחית, למשל באוניות.