tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אזור זה של סנט לואיס היה אתר שבו:
התנהל קרב סנט לואיס, הקרב היחיד שהתנהל מערבית למיסיסיפי במלחמת העצמאות של ארצות הברית
הוקמה הבירה הראשונה של לואיזיאנה עילית עבור ארצות הברית, רכישת לואיזיאנה צפונית לקו הרוחב 33 שהייתה ב-1803 טריטוריית לואיזיאנה.
טקס יום שלושת הדגלים (Three Flags Day) ב-1804 שבו העבירה ספרד רשמית את לואיזיאנה לצרפת, פחות מ-24 שעות לפני שצרפת העבירה רשמית אותה לארצות הברית.
טקס זה השלים את רכישת לואיזיאנה, ופינה את הדרך לויליאם קלארק ומריווד'ר לואיס להתחיל באופן חוקי את משלחת המחקר שלהם של מערב היבשת, שספרד אסרה על ביצועה.
כמעט כל המבנים ההיסטוריים הקשורים לתקופה זו הוחלפו בבניינים חדשים יותר.
הרעיון של סמית היה להרוס את כל הבניינים באזור המקורי של סנט לואיס ולהחליף אותם בפארק עם "מאפיין מרכזי, פיר, בניין, קשת או משהו שיסמל את התרבות והציוויליזציה האמריקאית".
סמית הציע את הרעיון לברנרד דיקמן, ראש עיריית סנט לואיס, אשר כינס בזריזות פגישה של ראשי התושבים של סנט לואיס ב-15 בדצמבר 1933 במלון ג'פרסון.
הם אימצו את התוכנית, וסמית הפך ליושב הראש של מה שעתידה להיות האגודה הלאומית להנצחת ההתרחבות על שם ג'פרסון (תפקיד שבו החזיק עד 1949, למעט חריגה של שנה אחת).
לאחר מכן הגדירה הוועדה את גבולות השטח, קיבלה הערכת עלויות של 30 מיליון דולר כדי לקנות את הקרקע, לפנות את המבנים ולהקים פארק ואנדרטה.
הממשל הפדרלי הבטיח להשתתף במימון (באמצעות ועדת הנצחת ההתרחבות הטריטוריאלית של ארצות הברית (United States Territorial Expansion Memorial Commission)) אם העיר סנט לואיס תוכל לגייס כסף.
השטח שהיה אמור להיכלל בפארק גבל בגשר אידס / שדרת וושינגטון מצפון, רחוב פופלר (Poplar Street) מדרום, הנהר מיסיסיפי ממזרח ורחוב תירד (Third Street) (כיום כביש בין-מדינתי 44) ממערב.
בית המשפט הישן, ששכן מערבית לרחוב תירד, נוסף ב-1940.
המבנה היחיד באזור שלא נכלל היה הקתדרלה הישנה או בשמה הרשמי "הבזיליקה של לואי הקדוש, מלך צרפת" (Basilica of St.
Louis, King of France), השוכנת באתר של הכנסייה הראשונה של סנט לואיס מול ביתו של מייסד סנט לואיס אוגיסט שוטו.
מייסדי העיר היו קבורים בבית הקברות של הקתדרלה, אבל קברותיהם הועתקו ב-1849 לבית הקברות בלפונטיין (Bellefontaine Cemetery) כאשר פרצה בעיר מגפת כולרה.
פינוי של 40 גושי בניינים במרכז סנט לואיס גרם להתנגדות מרה של כמה גורמים, בייחוד העיתון St.
ב-10 בספטמבר 1935 אישרו המצביעים של סנט לואיס מכירת איגרות חוב בסכום של 7.5 מיליון דולרים על מנת לקנות את הרכוש.
אדריכל מקומי בשם לואי לה בום (Louis Le Beaume) סיפק הצעת תכנון מקדמית לאתר שכללה כמה מוזיאונים, מזרקות ואובליסקים.
המבנים באתר נרכשו בסכום של 7 מיליון דולרים על ידי הממשלה הפדרלית באמצעות הפקעה שהייתה נושא לדיונים משפטיים ארוכים, אבל לבסוף הם נרכשו בעלות של 132% מאומדן שוויים.
רוזוולט בחן את אזור אתר ההנצחה ב-14 באוקטובר 1936 כשהגיע לעיר להשתתף בחנוכת אנדרטת החיילים של סנט לואיס.
בחבורתו נכלל גם הסנאטור הארי טרומן.
השטח פונה מבניינים עד 1942. בין הבניינים שנהרסו היה "Old Rock House" שנבנה ב-1818 עבור סוחר הפרוות מנואל ליסה (Manuel Lisa, כיום המדרגות בצד הצפוני של הקשת) והבית מ-1819 של ז'אן פייר שוטו (Jean Pierre Chouteau), אחד מהחלוצים של סנט לואיס, במפגש הרחובות וושינגטון ופירסט.
תחרות האדריכלות למונומנט נדחתה בשל מלחמת העולם השנייה.
העניין במונומנט התגבר אחרי המלחמה כיוון שהיה עתיד להיות המונומנט הגדול הראשון בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
האומדן המשוער של עלות התחרות היה 225,000 דולרים וסמית תרם באופן אישי 40,000 דולרים.
ראשי התושבים ערכו את התחרות הכלל ארצית ב-1947 לבחור עיצוב לחלק המרכזי בשטח המונומנט.
האדריכל אירו סארינן זכה בתחרות עם תוכניות לקשת קו השרשרת בגובה 180 מטרים שתוקם על גדת המיסיסיפי.
עם זאת, תוכניות אלו שונו במהלך 15 השנים שבאו אחר-כך, כשהקשת הועתקה למקום גבוה יותר, הוגבהה והורחבה ב-12 מטרים נוספים.
המאפיין האדריכלי המרכזי הנשקף מבסיס הקשת היה בית המשפט הישן, שהיה פעם המבנה הגבוה ביותר במיזורי, ויש לו כיפה דומה לכיפת הקפיטול, שהוצבה על הבניין בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית באותה תקופה שבה הוצבה הכיפה על הקפיטול.
סארינן פיתח את צורת הקשת בעזרת הקונסטְרוּקְטור האנסקארל באנדל (Hannskarl Bandel).
הקשת אינה קו השרשרת הפוך טהורה.
סארינן העדיף צורה שהייתה מאורכת מעט ודקה יותר כלפי ראש הקשת, צורה שיצרה אפקט מעודן של ריחוף, ומעתיקה יותר ממשקל המבנה מטה מאשר החוצה בבסיס.
כאשר סארינן זכה בתחרות, האישור הרשמי נשלח ל"א.
סארינן", משום שהוועדה חשבה שהזוכה הוא אביו של האדריכל, אליאל סארינן, שגם הוא שלח תוכנית במסגרת התחרות.
המשפחה חגגה על בקבוק שמפנייה, ושעתיים אחר-כך התקשר פקיד נבוך על מנת לבשר שהזוכה הוא למעשה סארינן הבן.
סארינן האב פתח בקבוק שמפנייה שני כדי לחגוג את הצלחת בנו.
בין חמשת הפיינליסטים היה גם האריס ארמסטרונג (Harris Armstrong) אדריכל מקומי מסנט לואיס.
השטח לאנדרטה הוקדש רשמית ב-10 ביוני 1950 על ידי הנשיא הארי טרומן.
עם זאת הפרויקט הוקפא משום שפרצה מלחמת קוריאה.
ב-23 ביוני 1959 החלה העבודה לכסות את פסי מסילת הברזל שחצתה את שטח אתר ההנצחה.
ב-11 בפברואר 1961 התחילה החפירה וב-1 בספטמבר סארינן נפטר.
ב-12 בפברואר 1963 הוצב משולש פלדת אל-חלד שיצר את החוליה הראשונה בקשת על הרגל הדרומית.
ב-28 באוקטובר 1965 הושלמה הקשת, שעלות בנייתה הייתה כ-15 מיליון דולרים.
הפארק הסמוך תוכנן על ידי אדריכל הנוף דן קילי (Dan Kiley).
יחד עם כל האזורים ההיסטוריים של שירות הפארקים הלאומיים נכלל אתר ההנצחה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (National Register of Historic Places) ב-15 באוקטובר 1966. סגן נשיא ארצות הברית יוברט האמפרי ומזכיר הפנים של ארצות הברית סטיוארט יודול (Stewart Udall) חנכו את הקשת ב-25 במאי 1968.
ב-1984 אישר הקונגרס את הרחבת האנדרטה על מנת לכלול עד 400 דונם על הגדה המזרחית של נהר המיסיסיפי ב-סנט לואיס מזרח באילינוי (East St.
כספים הוקצבו להתחיל את רכישת הקרקע, אך הקונגרס הקפיא רכישות קרקעות על ידי שירות הפארקים בשנת הכספים 1998. ההקפאה המשיכה לתוך המאה ה-21, כשההרחבה הופכת פחות ופחות סבירה בגלל השקת ספינת קזינו במזח מהגדה המזרחית ומתקנים הנלווים אליה.
במהלך השיטפון הגדול של 1993 הגיעו מי השיטפון של המיסיסיפי לאמצע הדרך בגרם המדרגות הגדול במזרח.
ב-1999 שופץ אזור ההמתנה לקרוניות בעלות של כ-2 מיליון דולרים.
בנוסף הועבר האתר ההיסטורי הלאומי יוליסס ס.
גרנט, כ-16 קילומטרים דרומית-מערבית לסנט לואיס, לניהולו של המפקח על אתר ההנצחה.
בשנת 2007 ביקשו ראש עיריית סנט לואיס פרנסיס סליי (Francis Slay) והסנאטור ממיזורי לשעבר ג'ון דנפורת' משירות הפארקים הלאומיים ליצור שימוש "פעיל" יותר בשטח ההנצחה תוך התבססות על המודל של פארק המילניום בשיקגו כולל את האפשרות של מסעדות, מזרקות, החלקה על הקרח, שחייה, ופעילויות אחרות.
שירות הפארקים הלאומיים לא תמך בתוכנית, כשהוא מציין שלחצי פיתוח הגלויים האחרים היחידים על רכוש של שירות הפארקים היו בשדה התעופה ג'קסון הול בפארק הלאומי גרנד טיטון.
למשך מרבית זמן קיומו היה אתר ההנצחה מופרד מהמרכז של סנט לואיס על ידי החלק השקוע של כביש בין-מדינתי 70 (כיום בין-מדינתי 44 כאשר כביש בין-מדינתי 70 הוזז לכביש חדש), אבל ב-2014, הכביש כוסה ומאז יש קשר בין מרכז העיר לאתר ההנצחה.
בנובמבר 2015 הבשילה התוכנית המקורית של סארינן.
בניית החלק המקשר בין קשת השער ובית המשפט הישן הושלמה.
עיצוב זה ורכיבי עיצוב אחרים הם פרי התכנון של חברת שותפות מייקל ואן ואלקנבורג (Michael Van Valkenburgh) שזכתה בתחרות העיצוב ל"תכנן מחדש את חוויית הביקור".
הפרויקט, שתוכנן במקור להסתיים ב-2015 על מנת לחפוף עם חגיגות השנה ה-50 לפתיחת הקשת, הסתיים בקיץ 2018. הפרויקט כולל:
החלפת החניון התת-קרקעי הצפוני באמפיתיאטרון פתוח, גן החוקרים עבור ילדים ותוספת גינון של 30 דונם.
כיכר מרוצפת באבן בין הקשת לנהר
מסלולי הליכה מוגבהים בצד אילינוי של הנהר, המגיעים לגובה של 11 מטרים ומתפתלים דרך שמורת עופות חדשה (הקונגרס אישר את רכישת השטח בצד אילינוי)
מוזיאון מורחב מתחת לקשת השער שהכניסה החדשה אליו תהיה כמעט גוש בניינים קרוב יותר למרכז העיר מאשר הכניסה הקודמת
הפרויקט כולו הסתיים ב-2018, כאשר השיפוצים בכיכר קינר (Kiener Plaza, חלק מהמול של סנט לואיס) הסתיימו במאי 2017, והמוזיאון החדש והשיפוצים בבית המשפט הישן הסתיימו במהלך קיץ 2018. עלות הפרויקט הכוללת היא 380 מיליון דולר והוא מומן מתרומות פרטיות ומימון ציבורי.
המימון הציבורי בסך 159 מיליון דולר הגיע מהגדלת מס הקניה (Proposition P), ושאר ה-221 מיליון דולר הובטחו באמצעות מאמצי גיוס הכספים של קרן פארק קשת השער (Gateway Arch Park foundation).
הקונגרס של ארצות הברית אישר את הכרזת פארק לאומי באתר קשת השער בתחילת 2018 תוך שינוי שם האתר מ"אתר ההנצחה להתרחבות מערבה על שם ג'פרסון" ל"הפארק הלאומי קשת השער".
נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ הפך את הצעת החוק לחוק בחתימתו ב-22 בפברואר 2018.
מספר המבקרים בפארק נמצא מזה שנים אחדות בירידה.
ב-2016 ביקרו באתר 1.2 מיליון תיירים המספר הנמוך ביותר מאז שהאתר נפתח למבקרים בשנת 1967, כאשר בסוף המאה ה-20 היה מספר המבקרים קרוב ל-4 מיליון בשנה.
השיפוצים אשר הסתיימו בקיץ 2018 וההכרזה על האתר כפארק לאומי אמורים להגדיל את מספר המבקרים.
הפארק מציע את הפעילויות הבאות:
עליה לקצה הקשת באמצעות הקרוניות המיוחדות ותצפית על מרכז העיר או על הנהר.
צפייה בסרט הקצר "אנדרטה לחלום" המתאר את בניית הקשת
טיסת תצפית ממסוק באזור הקשת
ביקור בבית המשפט הישן שבו מוצגים זמנית המוצגים מהמוזיאון על הקמת סנט לואיס, על ההתפשטות מערבה ועל ההתנגשויות עם תרבויות האינדיאנים של המישורים הגדולים
הפארק הפרובינציאלי עמק בואו הוא פארק פרובינציאלי בפרובינציית אלברטה שבקנדה שהוקם ב-27 ביולי 1959.
שטחו של הפארק 33 קמ"ר.
הפארק מנוהל על ידי מחלקת התרבות והתיירות של ממשלת אלברטה.
הפארק הוקם על מנת להגן על עמק הנהר בואו, כחלק ממערכת אזור קאנאנאסקיס של פארקים לאומיים ואזוריים, המגינים על השטחים לאורך הנהר בואו).
הפארק הפרובינציאלי עמק בואו הוקם בעמק הנהר הזורם ממזרח להרי הרוקי הקנדיים.
חלקו של הנהר הזורם דרך הרי הרוקי הקנדיים ממערב לפארק הפרובינציאלי, נמצא בשטח הפארק הלאומי באנף.
שטח העמק שממזרח לפארק הפרובינציאלי, עד העיירה קנמור, מוגן במסגרת הפארק הפרובינציאלי המרכז הנורדי קנמור.
הפארק כולל מסלולי טיול בעמק המצוי לרגלי מדרונות הרי הרוקי הקנדיים וכן אתרי דיג (דגי טרוטה).
שטח הבר הפרובינציאלי עמק בואו
סביבו של הפארק מוכרז כאזור מוגן שטח רחב ידיים (575 קמ"ר) - שנקרא שטח הבר הפרובינציאלי עמק בואו (Bow Valley Wildland Provincial Park).
שטח זה מגן על המערכת האקולוגית התת-אלפינית שלרגלי הרי הרוקי.
פעילויות פנאי בשטח הפארק הפרובינציאלי
בשטח הפארק פעילויות פנאי רבות:
גלישת רוח (על אגם בארייר ועל אגם לאק דז אר)
צפייה בציפורים (עיט, ניצים, עיט זהוב)
צפייה בבעלי חיים (איילי הרי הרוקי, צביים, כבשים גדולי קרניים, בונים קנדיים, נברן; דובים, פומות, זאבים)
הפארק הלאומי שער הגיהנום הוא פארק לאומי שנמצא מדרום לאגם נאיוואשה בקניה ו-90 ק"מ מצפון-מערב לניירובי, בירת קניה.
הפארק ידוע בשל חיות הבר והנופים הפראיים שבו וגם על שם העמודים הנישאים ויש בו מרכז תרבות חשוב לבני שבט המסאי.
את שמו הוא קיבל עקב מעבר צר בין הצוקים הנישאים, שבעבר היה יובל של אגם פרהיסטורי, ממנו חיו אנשים קדומים ועקב הר הגעש לונגונוט (Mount Longonot) הפעיל (הניצב לאורך הבקע הסורי-אפריקני) שסביבתו מכוסה באפר ובמים מבעבעים חמים ביותר.
הר הגעש והגייזרים והמעיינות החמים מייצרים כוח ל-3 תחנות חשמל גיאותרמית גדולות.
הפארק משתרע על יותר מ-68 קמ"ר, גודל קטן ביחס לפארקים לאומיים באפריקה, וגובהו 1,900 מ' מעל פני הים.
הוא מצוי מדרום לאגם נאיוואשה.
בתוך הפארק 2 הרי געש כבויים: אולקריה והובלי.
בצפון ישנם צוקים אדומים המכילים שני שקעים וולקנים ושקע מעבר נוסף המוביל דרומה לסביבת מעיינות חמים ביותר.
האקלים בפארק חם ויבש ובעל נופי סוואנה עם עצי שיטה רבים.
בפארק זה ישנם חיות רבות אך האוכלוסיות שלהם קטנות, דבר שנכון בעיקר על הטורפים הגדולים כמו האריות, הנמרים והברדלסים.
בפארק ישנם אוכלוסיות של שפנים, חזירי יבלות, תאואים, זברות, איילנדים, בובאלים אייליים, צבאי תומסון וצבאיים נוספים וחתולי סרוואל וכן להקות צבועים וחבורות בבונים.
הפארק הוא גם ביתו של צבי הסלעים ושל צבי סוף ההרים מתת-המין Redunca fulvorufula chanleri.
בפארק ישנם יותר מ-103 מיני עופות ביניהם נשרים, עקבים (כמו עקב אוגור ועקב תני) ועיטים שחורים וכן עופות קטנים יותר.
הפארק היה בעבר בית חשוב לאוכלוסיית הפרסים.
הפארק הוא אתר פופולרי לתיירות עקב קרבתו היחסית לעיר הבירה ניירובי ועקב מחיר הכניסה הנמוך שלו.
בפארק ישנם אפשרויות של רכיבת אופניים, אופנועים, טיולי הליכה ואפילו קמפינג - אחד משני הפארקים בקניה בהם הדבר מותר.
ישנם חוויות טיפוס על הצוקים בפארק ושיט באגם נאיוואשה.
כמו כן ישנו מרכז חינוך על תרבות בני המסאי.
הפארק ידוע כאתר ההשראה לסרטו המצליח של וולט דיסני מ-1994, "מלך האריות".
כמה מיוצרי הסרט הגיעו לפארק במטרה לאייר מקרוב את נופיו המרשימים ואת החיות שבו.
מרבית הנופים בסרט שאבו השראה מנופי הפארק, למעט "צוק התקווה".
בפארק גם צולם הסרט "טומב ריידר 2: סוד החיים" משנת 2003.
"הפארק השלישי" הוא שמה של חברת תחבורה רוסית המפעילה קווי תחבורה ציבורית בסנקט פטרבורג ובפרבריה, בייחוד אוטובוסים ומוניות שירות ומהווה לאחת מחברות התחבורה הפרטיות הגדולות ברוסיה.
החברה מעסיקה 4,831 עובדים ומפעילה צי של אוטובוסים, שמשרתים מאות קווים עירוניים ובינעירוניים.
החברה מתאפיינת בהפעלת אוטובוסים קטנים ומיניבוסים.
הפארק הלאומי שעאנבי הוא פארק לאומי במחוז קסרין בתוניסיה.
הוא מגן על החי והצומח שמסביב להר שעאנבי, פסגת ההר הגבוהה ביותר (1,544 מטרים מעל פני הים) בתוניסיה.
הפארק הוא חלק ממקשת היער מונט דה טבסה המשתרעת על האזור מקסרין לגבול אלג'יריה.
בפארקים אין נהרות או נחלים, אבל הוא אחד המקלטים האחרונים המגנים מפני הכחדת צבי הקיווייה וביתם של עבדקן הרעמה.
הפארק הוא גם אתר של צמחים בולטים (אלון גלעין, אורן ירושלים, וסטיפה טנקסימה) ועופות (בין היתר צלוב-מקור, רחם, עיט ניצי ובז נודד).
בשנת 1977 הוגדר הפארק וסביבתו כשמורת ביוספרה של אונסק"ו.
האתר הוכרז כפארק לאומי בשנת 1980.
הפארק הלאומי של ראוניון הוא הממוקם באי ראוניון, מחוז צרפתי מעבר לים במערב האוקיינוס ההודי.
הפארק, שהוקם ב-5 במרץ 2007, מגן על המערכות האקולוגיות האנדמיות של "לה אוט" (Les Hauts), האזור הפנימי ההררי של ראוניון, ומשתרע על כ-42% משטח האי.
מינים אנדמיים בולטים כוללים את חנקן הקוקייה של ראוניון (Lalage newtoni) ואת מין השממית Phelsuma borbonica.
התוכניות להקמת הפארק החלו בשנת 1985, ובסקר פומבי בשנת 2004 אישרו הקומונות של ראוניון את הקמתו של פארק לאומי.
הוא קם רשמית בשנת 2007. הנוף הגעשי של הפארק, כולל פיטון דה לה פורנז, הר געש פעיל, הוגדר כאתר מורשת עולמית בשנת 2010, בשם "פיטונים, קרקסים וסוללות באי ראוניון" (Pitons, cirques and remparts of Reunion Island).
השם מתייחס לכינויים המקומיים לפסגות (פיטונים), לקלדרות (קרקסים) ולמתלולים (סוללות).
המטרה של הפארק, מלבד שמירה על הנוף והמגוון הביולוגי, היא לחלוק ידע ולקבל את פני המבקרים ולעבוד יחד עם קומונות מקומיות.
זהו יעד פופולרי לטיולים רגליים וטיפוס הרים.
מחלוקות נוצרו סביב הפיתוח הכלכלי בפארק, בעיקר ניצול אנרגיה גאותרמית.
בשנת 2016, המועצה האזורית של ראוניון תכננה להוריד בדרגה את הפארק הלאומי ל כדי להקל על התפתחות התיירות.
לכך התנגדו רשויות הפארק ופוליטיקאים באופוזיציה.
ההצעות להקמת פארק הועלו לראשונה החל משנת 1985. אמנת הסביבה של ראוניון ותוכנית הפיתוח האזורית קבעו באופן רשמי את העיקרון לפיו יש ליצור פארק ב"לה אוט" (Les Hauts), האזור הפנימי ההררי של ראוניון.
לצורך כך התייעצו רשמית גם עם משרד האקולוגיה של צרפת בדבר הקמת פארק לאומי.
בשנים 2000–2003, התבצע תהליך התייעצות, שבמהלכו הסכימו המדינה, האזור, המחוז ואיגוד ראשי הערים על פרוטוקול והקימו ועדת היגוי.
27 מתוך 29 מוסדות אישרו את תוכנית הקמת הפארק הלאומי, וב-29 במרץ 2003 חתם ראש ממשלת צרפת על צו המאשר את הפרויקט.
הדיונים והמשא ומתן על גבולותיו ויעדיו של הפארק הלאומי העתידי התעצמו.
בין אוגוסט לספטמבר 2004, הייתה התוכנית נושא לסקר ציבורי, שארגן המושל ב-24 הקומונות של האי.
הקומונות הגיבו בחיוב לפרויקט והוסיפו כמה המלצות.
הפארק קם רשמית ב-5 במרץ 2007 באמצעות צו שניתן לאחר התייעצות של מועצת המדינה של צרפת.
באפריל 2007 החלה לפעול מועצת המנהל.
בשנים 2007–2009 נשכרו אנשי צוות והוקמו מתקנים באתר.
בשנת 2008 החלה העבודה על אמנת הפארק הלאומי.
ב-1 באוגוסט 2010, הכירה הוועדה למורשת עולמית של אונסק"ו בערכם של אתרי הטבע בפארק הלאומי של ראוניון, וכללה אותם ברשימת אתרי המורשת העולמית בשם "פיטונים, קרקסים וסוללות באי ראוניון" (Pitons, cirques and remparts of Reunion Island).
באמנתו, הפארק הלאומי מזהה ארבעה יעדים עיקריים: ראשית, לשמר את מגוון הנופים וללוות את התפתחותם.
שנית, לעצור את אובדן המגוון הביולוגי.
שלישית, לשמר ולהוסיף ערך לתרבות של הרמות ולהבטיח את העברת ערכיה.
רביעית, לטפח פיתוח כלכלי עבור הרמה.:3
הליבה של הפארק הלאומי ראוניון משתרעת על פני 1,053.84 קילומטרים רבועים בחלקו הפנימי של האי, המקביל ל-42% משטחו ומשתרעת על פני שטחן של 23 קומונות.
אזור ליבה זה כולל גם אדמה מיושבת ומעובדת.
סמוך לליבה נמצא אזור של מחויבות מרצון (aire d'adhésion, אזור חיץ) המשתרע על 876.96 קילומטרים רבועים בשטחן של כל 24 הקומונות באי.
בסך הכל, הפארק משתרע על יותר מ-75% משטח מהאי.:12 האי ראוניון הוא געשי במקורו ויושב מעל נקודה חמה.
שני הרי געש מהווים את עמוד השדרה שלה: , שגובהו מעל 3,000 מטרים, ופיטון דה לה פורנז הפעיל עדיין.
ארבעה אזורים עיקריים מהווים את לב הפארק הלאומי, שהוא גם אתר מורשת עולמית:
מאר לונג (Mare Longue) – יער בקומונה , הכולל כמה מהשרידים השמורים ביותר של יער טרופי בגובה נמוך, (בצרפתית Forêt de bois de couleurs des Bas).
סירק דה סילאו (Cirque de Cilaos) עם תצורות הסלע "פן דה סוקרה" (Pain de Sucre, "לחם הסוכר") ו"לה שאפל" (La chapelle), בקניון הצר של נהר ברא רוז' (Bras Rouge), ותא מאגמה נגיש בן 100,000 שנה.
סירק דה סלאזי (Cirque de Salazie) עם "פיטון ד'אנשן" (Piton d'Anchaing, "פסגת העוגן"), מסיב בולט בגובה 1,356 מטרים.
לה גרנד שלופ (La Grande Chaloupe) בין סן דני ו, אחד מהשרידים האחרונים של יער נשיר למחצה שהיה פעם נפוץ במערב האי, השתמר ושוקם כאן.
ראוניון חולקת היסטוריה משותפת של הטבע עם שאר האיים בארכיפלג של איי מאסקרן , מאוריציוס ורודריג.
כל שלושת האיים לא היו מיושבים לפני תחילת המאה ה-17. הגעת האדם הובילה להכחדה מאסיבית והכניסה מינים, כדוגמת חילזון אפריקאי ענק לראוניון, שאיימו על בתי גידול ומינים מקומיים.
פחות מ-25% מראוניון נחשבים מכוסים בצמחייה המקורית לטענת הקרן העולמית לשימור חיות הבר (WWF), והיא בעיקר מוגבלת לגבהים גבוהים יותר.
יערות ראוניון ושני האיים האחרים סווגו על ידי ה-WWF כאזור אקולוגי: "יערות מסקרן", במצב שימור של "בסכנת הכחדה".
הארגון כולל את ראוניון בנקודה חמה של מגוון ביולוגי "מדגסקר והאוקיינוס ההודי", אזור עדיפות לשימור.
האי המבודד ומגוון בתי הגידול וה שלו היוו תנאים ליצירת מגוון צמחייה אנדמית מאוד: מתוך 850 מיני הצמחים המקומיים הידועים, 230 הם אנדמיים ומחציתם מינים בסכנת הכחדה.
צמחייה מקומית זו נמצאת בגבהים שונים.
830 מינים של צמחים זרים, כמעט כמו כמות המינים המקומיים, התבססו באי, ו-50 מהם נחשבים למינים פולשים, המאיימים על הצמחייה ובתי הגידול מקומיים.
בעלי החיים של הפארק כוללים בעיקר כמה מיני עופות אנדמיים, כמו Pterodroma baraui (באנגלית Barau's petrel), זרון ראוניון (Circus maillardi), וחנקן הקוקייה של ראוניון (Lalage newtoni).
בסך הכל יש בראוניון 18 מיני עופות, מחציתם אנדמיים.
לפחות 22 מיני עופות כבר נכחדו מאז ההתיישבות האנושית.
איום גדול על הפאונה של העופות הם חתולים וחולדות שהובאו לאי בידי האדם.
מבין היונקים, מין העטלף שועל-מעופף של מאוריציוס (Pteropus niger) הושב לראוניון לאחר שכבר נכחד מהאי.
מיני פרפרים בולטים כוללים את Papilio phorbanta ואת Salamis augustina, וזוחל אנדמי הוא מין השממית Phelsuma borbonica.
הפארק הלאומי מהווה את אחת האטרקציות המרכזיות של ראוניון.
ההרים שבו הם יעד פופולרי לטיולים רגליים וטיפוס הרים.
ישנם יותר מ-900 קילומטרים של שבילים מסומנים החוצים נופים שונים כמו יערות גשם, מטעי קני סוכר ושדות געשיים.
הם כוללים שלושה שאושרו על ידי התאחדות הטיולים הצרפתית (Fédération Française de la Randonnée Pédestre), עם בקתות הרים לאורך השביל.
למעלה מ-400,000 איש מבקרים מדי שנה בהר הגעש פיטון דה לה פורנז, שבשבילו הוכן שביל מיוחד.
מרכז המבקרים של הפארק, "בית הפארק" (La Maison du Parc) בקומונה , נחנך ב-21 באוגוסט 2014 על ידי נשיא צרפת פרנסואה הולנד.
הפארק מנוהל על ידי מועצה מנהלית (Conseil d'Administration, בראשי תיבות CA) המורכבת מ-88 חברים, רובם נציגים מקומיים.
הוא נבחר לתקופה של 6 שנים.
ועדת ביצוע בת 15 חברים (Bureau du Parc national) הוקמה במהלך כהונתה של המועצה המנהלית הראשונה ופועלת מטעמה.
מועצה מדעית (Conseil Scientifique, בראשי תיבות CS), המונה 18 חברים מתחומים שונים ו-11 מומחים חיצוניים, מייעצת למועצה המנהלית ולמנהל הפארק.
יתר על כן, קיימת מועצה כלכלית, חברתית ותרבותית (Conseil économique, social et culturel, בראשי תיבות CESC) המורכבת מאנשי ציבור ונציגים ממוסדות ועמותות מקומיות.
תקנות הפארק, בעיקר לגבי ליבת האזור, נקבעו באמנתו.:142-170
מאז הקמת הפארק הלאומי התעוררו ויכוחים על דרך ניהולו וההשפעות על אוכלוסיית הרמות.
תושבי האזור מתחו ביקורת על ההנהלה על כך שלא כיבדה את ההיסטוריה והמסורת שלהם, והביאו כדוגמה פעילויות חקלאיות שנאסרו בכמה הזדמנויות.
פקידי הפארק טענו כי כל פעילות אפשרית בתנאים מסוימים.
הסביבה הגעשית טומנת בחובה פוטנציאל לייצור אנרגיה מתחדשת מאנרגיה גאותרמית.
עם זאת, יישום זה מתנגש עם ייעודו של הפארק הלאומי לשימור הנוף הטבעי והתרבותי.:23 נכון לשנת 2016 בוצעו מחקרי ניסיון לשתי תחנות כוח גאותרמיות בהספק של 5 מגה-ואט, למרגלות הפיטון דה נז' ועל "מישור החולות" (Plaine des Sables), שעליו כבר תוכנן פרויקט שננטש מאוחר יותר.
שני האתרים שוכנים באזור החיץ, שמחוץ לאזור הליבה של הפארק, אך הועלו הצעות גם לאתרים בגבול אתר המורשת העולמית.
בפברואר 2016, החליט הרוב השמרני במועצה האזורית של ראוניון עם הנשיא דידייה רובר (Didier Robert) על תוכניות להפוך את הפארק הלאומי ל.
כמניע הובאו כללים מגבילים מדי, שהפריעו להתפתחות התיירות.
פארק טבע אזורי, בשונה מפארק לאומי, פועל על בסיס הסכמים הדדיים ואין בכוחו לקבוע תקנות משלו.
רשויות הפארק ופוליטיקאים באופוזיציה דחו את התוכנית ואמרו שהיא מאיימת על המגוון הביולוגי של האי, על ההגדרה של אתר מורשת עולמית ועל הגישה הקריטית למימון המדינה.
זה היה המקרה הראשון של הורדה בדרגה של פארק לאומי בצרפת.
בספטמבר 2016, הודיעה מנהלת הפארק הלאומי, מרילינה אואראו (Marylène Hoarau), על פרישתה לאחר לחץ מצד שרת האקולוגיה, סגולן רויאל.
זה הביא את נשיא הפארק, דניאל גונתייה (Daniel Gonthier), לחשוד בהתערבות פוליטית; אואראו מתחה ביקורת על רובר על פתיחת דיון בהצעות בנושא עתידו של הפארק.
בראיון הכחיש רובר את המעורבות בעזיבת אואראו וביקר את השרה על החלטתה.
הפארקים הלאומיים של הממלכה המאוחדת כוללים 14 פארקים לאומיים רשמיים באנגליה, ויילס וסקוטלנד.
בממלכה המאוחדת הפארקים הלאומיים אינם מוגדרים באופן דומה לנהוג ברוב שאר המדינות.
על פי הגדרות השימור של האיגוד הבין-לאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN) פארקים לאומיים הם גופים המנוהלים על ידי המדינה ומגבילים מאוד פעילות פיתוח אנושית בשטחי הפארקים במטרה להגן על החי, הצומח והנוף בהם.
לעומת זאת, בממלכה המאוחדת הפארקים מנוהלים על ידי ארגונים מקומיים ובשטחיהם ממשיכה להתרחש פעילות פיתוח כגון בנייה, חקלאות ותעשייה בנוסף לפעילות עידוד תנועת מבקרים בפארקים כחלק מעידוד הכלכלה בשטחיהם.
היחס לפארקים הלאומיים בבריטניה מדגיש את הנוף ואורח החיים הייחודי בהם לצד שימור הטבע, מה שמאפשר הרבה פחות הגבלות על הנעשה בשטחיהם בכל הנוגע לשימור הטבע.
לצד הפארקים הלאומיים פרוסים ברחבי בריטניה גם 46 "אזורי יופי טבעי יוצא דופן" (AONB) שמוגדרים באופן דומה כשמורות טבע בעלת נוף ייחודי, אך מנוהלות ומוחזקות בתוך המחוז ולרוב כוללות פחות פעילות לתיירים ומטיילים.
רשימת הפארקים הלאומיים ברחבי הממלכה המאוחדת לפי סדר היווסדם:
קיימים עוד שני פארקים, הנמצאים במבחן ועדין לא הוגדרו רשמית כפארקים לאומיים: גבעות מורן (Mourne) בצפון אירלנד (שכיום אין בה פארקים לאומיים) והרי הפניין הדרומיים הצמודים לפארק אזור הפסגות באנגליה.
הפארק הפרובינציאלי רייטינג-און-סטון שוכן כ-100 קילומטרים דרומית-מזרחית לעיר לת'ברידג', בפרובינציית אלברטה בקנדה, או 44 קילומטרים מזרחית לעיירה , כשהנהר (שהעיירה על שמו) חוצה את הפארק.
זהו אחד האזורים הגדולים ביותר של פרריה מוגנת במערכת הפארקים של אלברטה, והוא משמש גם כשמורת טבע וגם להגנה על גילופי סלע וציורים רבים של האומות הראשונות (הילידים).
הפארק קדוש לבני הבלאקפוט ולשבטים קַדְמוֹנָאִים רבים אחרים.
ב-6 ביולי 2019, נרשם "רייטינג-און-סטון/אייסינאיפי" (Writing-on-Stone / Áísínai'pi) כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
הפניה לאונסק"ו להכיר בפארק כאתר מורשת עולמית נעשתה במקור בשם "אייסינאיפי" (Áísínaiappi), מילה ב שמשמעותה "זה מצויר/כתוב".
הפארק הפרובינציאלי הוא שם נרדף ל"האתר ההיסטורי הלאומי אייסינאיפי של קנדה" (Áísínaiʼpi National Historic Site of Canada).
פארק רייטינג-און-סטון מכיל את הריכוז הגדול ביותר של אמנות סלע במישורים הגדולים של אמריקה הצפונית.
ישנם למעלה מ-50 אתרי פטרוגליפים ואלפי יצירות.
הפארק כולל גם מוצב של (NWMP) ששוחזר באתרו המקורי.
המוצב המקורי נשרף על ידי אלמונים לאחר שנסגר ב-1918.
הפארק כולל מרכז מבקרים, אתרי מחנאות, אזורי פיקניק, אזורים לשימוש קבוצתי ומסלולי הליכה, כמו גם שייט בקאנו ובקיאקים על הנהר מילק.
הפארק משתרע על שטח של 17.80 קילומטרים רבועים של בית גידול של עמקי נהרות ופרריה, והוא משכן למגוון רחב של צמחים ובעלי חיים.
מיני עופות כוללים בז ערבות, אוח וירג'יניה, ינשוף שדות, בז אמריקאי ו-Petrochelidon pyrrhonota (באנגלית American cliff swallow), כמו גם פסיון מצוי וחוגלית אפורה.
הפרריה המקיפה את הפארק היא בית גידול טוב לאנטילוקפרה אמריקנית.
בעלי חיים אחרים שנמצאו באזור הפארק כוללים אייל פרדי שחור-זנב, סנאי כיס צפוני (Thomomys talpoides), בואש מפוספס, דביבון מצוי, מרמיטה זהובת-בטן ושונר מצוי.
זוחלים כוללים נחש בירית, נחש גופר ועכסן הערבות (Crotalus viridis).
בפארק גדלים גם כמה מהמינים הצפוניים ביותר של צבריים, כולל מהסוגים צבר (Opuntia) ו-''
מחשופי אבן החול בפארק שייכים ל, שהושקעה בשולי ים יבשתי גדול לפני כ-84 מיליון שנים בתקופת קרטיקון עליון.
מים מהפשרת הקרחונים הנסוגים בסוף עידן הקרח האחרון חצבו את עמק הנהר מילק הנוכחי, ומים, קרח ורוח סחפו את אבן החול כדי לייצר את העמודונים (באנגלית hoodoos) והצוקים שהם חלק מהפארק כיום.
יש עדויות לכך שעמק הנהר מילק היה מיושב על ידי בני האומות הראשונות כבר לפני 9,000 שנה.
שבטי האומות הראשונות כמו הבלאקפוט יצרו כנראה רבים מהגילופים בסלע (פטרוגליפים) והציורים (פיקטוגרפים).
קבוצות אומות ראשונות אחרות כמו ה עברו גם הן בעמק ואולי גם יצרו חלק מהאמנות.
גילופים וציורים אלה מספרים על חייהם ומסעותיהם של מי שיצר אותם, ועל הרוחות שמצאו כאן.
לצוקים המתנשאים והעמודונים הייתה השפעה חזקה על המבקרים הילידים, שהאמינו שמדובר במשכן של רוחות עוצמתיות.
המחסה של העמקים ושפע הציד ופירות היער הפכו את האזור שהוא כיום הפארק למקום מצוין עבור האנשים הנוודים הללו לעצור בנדידות העונתיות שלהם.
בעוד שהשימוש הגדול ביותר בשטח נעשה על ידי הנוודים, ישנן עדויות מסוימות, כולל ו, שהיו כאן יישובי קבע.
החל מ-1730 בערך, החלו להופיע במישורים המערביים מספר רב של סוסים, מוצרי מתכת ורובים.
אלו לא רק סימנו שינוי באורח החיים של האומות הראשונות, אלא שינוי בתוכן אמנות הסלע.
הילידים החלו ליצור תמונות של ציידים רכובים על סוסים ולוחמים ללא מגני גוף.
בשנת 1887 הוקם ברייטינג-און-סטון מחנה של (NWMP) (שקדמה למשטרה הרכובה המלכותית של קנדה) כדי לנסות לצמצם את הברחת הוויסקי מעבר לגבול, שפגעה קשה באוכלוסייה המקומית, ולעצור את חבורות הפשיטה על סוסים של האומות הראשונות.
אבל למעשה אף אחת מהבעיות מעולם לא הפכה רצינית במוצב הזה, וה-NWMP בילו את רוב זמנם בלחימה בשריפות עשב בקיץ, ניהוג בקר אמריקאי תועה בחזרה אל מעבר לגבול, ורכיבה מאות קילומטרים נטולי אירועים לאורך הגבול.
בתקופה שקדמה למלחמת העולם הראשונה, החלו להגיע לאזור מתיישבים, מה שעזר להפיג חלק מהשעמום והבידוד שעמם התמודדו שוטרי ה-NWMP.
ב-1918, נסגר המוצב, מכיוון שהרשויות הקנדיות חשו אפשרות מועטה לפעילות פלילית לאורך הגבול, וזמן קצר לאחר מכן, המוצב הוצת על ידי אלמונים.
הפארק נוצר בשנת 1957 והוגדר כשמורה ארכאולוגית בשנת 1977. כחלק מחגיגות המאה של ה-NWMP, שוחזר המוצב בין 1973 ל-1975, וכיום הוא אחת האטרקציות בפארק.
ארכאולוגים ממחלקת הפארקים הפרובינציאליים של אלברטה סקרו וקטלגו אתרי פטרוגליפים ופיקטוגרפים רבים בתוך הפארק בשנת 1973. בשנת 1981, חלק מהפארק הוכרז כמשאב היסטורי פרובינציאלי כדי להגן על אמנות הסלע הזו מהשפעה גוברת של ונדליזם וגרפיטי.
האזורים הרגישים ביותר מיועדים לסיורים מודרכים בלבד.
בשנת 1977, הפארק שימר את הארכאולוגיה של הפיקטוגרפים והפטרוגליפים.
הגנה זו הופכת את הפארק לאחד הריכוזים הגדולים ביותר של אמנות הסלע במישורים באמריקה הצפונית.
בשנת 2004 הוסיפה רשות הפארקים של קנדה את הפארק לרשימה של קנדה של אתרי מורשת עולמית מועמדים.
בבקשה צוין שבני הבלאקפוט היו רוצים שגם של מונטנה ייכללו כחלק מאתר המורשת העולמית.
במרץ 2005 הוגדר הפארק כ.
ב-20 ביוני 2007 נפתח רשמית מרכז המבקרים החדש של הפארק, עם נוף לעמק מהגדה הצפונית.
ב-6 ביולי 2019, נרשם חלק מהפארק ) כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם "רייטינג-און-סטון/אייסינאיפי" (Writing-on-Stone / Áísínai'pi).
בדברי ההסבר לבחירה באתר נכתב:
הפארק הסולארי ראטסטי (ברומנית: Rătești Solar Park) הוא מערכת חשמל פוטו-וולטאית גדולה, הבנויה על 1.7 קילומטרים הממוקם בעיר ראטסטי ברומניה.
הפארק מכיל כ-135,000 פאנלים סולריים חדישים בעלי טכנולוגיה מתקדמת.
קיבולת החשמל הכוללת של המתקן עומדת על 155 מגה-וואט, והוא הושלם באוקטובר 2023. הפארק הסולארי מסוגל לספק חשמל לכ-100,000 בתים, ועלות ההקמה שלו הסתכמה ביותר מ-100 מיליון אירו.
הפגנה היא יציאה אל הרחובות תוך הכרזת ססמאות והנפת שלטים.
זוהי דרך של קבוצת אנשים להביע באופן פומבי את דעתה, ובפרט את מחאתה, בנושא מסוים.
ההפגנה מהווה מימוש של חופש הביטוי וחופש ההתארגנות.
תיתכן גם הפגנה של אדם אחד שאז היא נקראת "הפגנת יחיד".
הפגנות נערכות פעמים רבות בכיכרות מרכזיות או במקומות בעלי משמעות סמלית.
הערכות של מספר המשתתפים בהפגנה מציגות תוצאות שונות לעיתים קרובות.
מקור להערכת כמות המשתתפים הוא הערכת המארגנים, אך ישנם הטוענים שאלו מעדיפים להודיע על מספר רב יותר של משתתפים מזה שהיה בפועל.
מקור נוסף הוא הערכת המשטרה, אך גם על הנתונים שהיא מספקת יש המערערים.
בשל המשמעות הפוליטית המיוחסת למספר המשתתפים, המשטרה חדלה מלפרסם הערכות למספר המשתתפים.
את המפגינים משמשות דרכים אחדות לשם העברת המסר שאותו הם רוצים להעביר, לדוגמה:
שלטים שמניפים המפגינים ובהם סיסמאות המציגות את המסרים.
קריאות קצובות של המון המפגינים.
לעיתים המפגינים משתמשים באלימות כמו הפגנות הכוללות ונדליזם, הצתות, יידוי אבנים ותקיפת עוברי אורח.
במקרים כאלה מכונות ההפגנות "התפרעות" או "הפרת סדר".
החוק מגביל בדרך כלל את הפעולות שניתן לנקוט בהן במסגרת הפגנות ומאפשר במקרים מסוימים לכוחות המשטרה להשתמש בכוח כדי לפזר אותן.
במדינות דמוקרטיות מעדיפים בדרך כלל אמצעים לפיזור הפגנות שאינם קטלניים.
אחד במאי – בתאריך זו נערכות כל שנה הפגנות רבות למען סולידריות בין ארגוני עובדים וכביטוי למאבק למען תנאי עבודה טובים יותר.
מפלגות סוציאליסטיות וקומוניסטיות ניצלו את תאריך זה לארגון מצעדי תמיכה בקומוניזם.
ההפגנות בעקבות מהומות סטונוול – הפגנות של הקהילה הלהט"בית בעקבות פשיטה של המשטרה על בר של הקהילה.
טבח שארפוויל – ב־21 במרץ 1960 משטרת דרום אפריקה פתחה באש חיה לעבר מפגינים שהפגינו נגד שלטון האפרטהייד, ו־69 מפגינים נהרגו.
בשנת 1966 קבע האו"ם את היום הבינלאומי לביעור האפליה הגזעית ב־21 במרץ לזכר הנרצחים.
המצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות שנערך ב־28 באוגוסט 1963 בוושינגטון, במהלכו נאם מרטין לותר קינג את הנאום המפורסם יש לי חלום.
ההפגנות בירוואן בירת ארמניה שהתקיימו ב־14 באפריל 1965, בדרישה להקים אתר הנצחה וזיכרון לרצח העם הארמני
הפגנות ברחבי הגוש המזרחי – ב־1989–1990 שבהן הופלו המשטרים וכן חומת ברלין.
המחאות בכיכר טיין־אן־מן – הפגנות בסין ב־1989 בדרישה לדמוקרטיה.
ההפגנות ב־16 בפברואר 2003 נגד המלחמה בעיראק – הפגנות שנערכו סימולטנית ברחבי העולם ולטענת המארגנים השתתפו בהן למעלה ממיליון מפגינים.
ההסתערות על הקפיטול – 6 בינואר 2021
המשפט במדינה דמוקרטית מכיר בזכותו היסודית של אזרח להפגין במחאה נגד פעולות השלטון, וזכות זו מעוגנת בחוק תחת שתי חירויות יסוד: חופש הביטוי וחופש ההפגנה.
המגבלות העיקריות על חירות המחאה בישראל נקבעו בחוק העונשין, התשל"ז-1977, והבולטות שבהן הן פגיעה בגופו של אדם, איסור המרדה והסתה, התקהלות אסורה והיזק לרכוש ציבורי או פרטי.
בעקבות פסיקת בג"ץ בנוגע למחאה נגד היועץ המשפטי לממשלה, החל היועץ, אביחי מנדלבליט בהליך של שינוי ההנחיות בעניין.
על פי פקודת המשטרה בישראל, אין צורך לקבל אישור או רישיון על מנת לערוך הפגנה.
הפגנה טעונה רישיון רק אם היא מוגדרת כ"תהלוכה" או כ"אספה".
סעיפים 83–90 לפקודת המשטרה עוסקים בשני סוגים של הפגנות המצריכים רישיון ממשטרת ישראל:
"אספה" – חמישים איש או יותר שהתקהלו כדי לשמוע נאום או הרצאה על נושא בעל עניין מדיני או כדי לדון בנושא כזה.
"תהלוכה" – חמישים איש או יותר המהלכים יחד, או המתקהלים כדי להלך יחד, ממקום למקום, בין שהם בתנועה ממש ובין אם לאו, בין שהם ערוכים בצורה כלשהי ובין אם לאו.
משמרת מחאה, שהיא הפגנה שלא מתקיימים בה התנאים האמורים לעיל (לדוגמה: התאספות בכל גודל שאין בה נאום בנושא מדיני או צעדה של פחות מ־50 צועדים) איננה טעונה רישיון.
בלשון המשטרה: "אין חובה על מי שמארגן משמרת מחאה לקבל רישיון ממפקד המחוז של המשטרה.
עם זאת, מומלץ למי שמארגן משמרת מחאה, להודיע למשטרה מראש על פעילות זו, כדי שהמשטרה תוכל להיערך ולהגן על המשתתפים במשמרת המחאה מפני מתנגדים".
כל התקהלות (התכנסות של שלושה אנשים לפחות) אסור לה שתגרום ל"הפרת השלום".
בתי המשפט פסקו שהביטוי "הפרת השלום" מתייחס לאלימות כלפי גופו של אדם, כניסה בכוח לרשות היחיד, ואולי גם פגיעה ברכוש תוך שימוש בכוח.
לא די בחשש שיופר השלום – דרושה ודאות קרובה לכך שיהיה שימוש באלימות.
מגבלות אחרות נקבעו בחוקים נוספים, דוגמת פקודת הנזיקין, הקובעת איסור מטרד ליחיד והסגת גבול היחיד.
הגבלה מיוחדת חלה על חירות ההפגנה במשכן הכנסת וברחבת הכנסת.
בפסק דין של בג"ץ נקבע שאין לקיים הפגנה או משמרת מחאה ליד ביתו של איש ציבור או עובד ציבור, כאשר קיימת אפשרות אפקטיבית להפגין מול המקום שבו הוא ממלא בדרך כלל את תפקידיו הציבוריים, או במרחק סביר מביתו.
תנאים לקיום הפגנה מעבר לקו הירוק
בשטחים שמעבר לקו הירוק קיימת תחיקה צבאית החלה על הפלסטינים תושבי השטחים ואילו על הישראלים חל החוק הישראלי.
בשונה מהחקיקה הישראלית בדבר הפגנות, התחיקה הצבאית מגבילה באופן נרחב את חופש ההפגנה.
כשלושה חודשים לאחר כינון שלטון צה"ל בשטחי יהודה והשומרון ורצועת עזה, ניתן צו צבאי שהוציא מפקד האזור בדבר עבירות הקשורות ל"פעולות הסתה ותעמולה עוינת".
הצו אוסר על תהלוכה, או אספה ללא רישיון, כמו כן גם נאסר על הנפת הצגת או קביעת דגלים או סמלים מדיניים ללא היתר ונאסר להדפיס חומר מדיני ללא היתר.
השוני בין החוק האזרחי בדבר אסיפות ותהלוכות לתחיקה הצבאית הוא בהגדרת המושגים:
בסעיף 1 לצו 101 תהלוכה מוגדרת כ"עשרה אנשים או יותר המהלכים יחד או המתקהלים כדי ללכת יחד ממקום למקום, למטרה מדינית, או לעניין היכול להתפרש כמדיני, בין שהם זזים ממש ובין שאנשים אלה הסתדרו בסך ובין שלא הסתדרו כלל".
באותו סעיף מוגדרת אספה כ"עשרה אנשים או יותר שנתקהלו במקום בו מושמע נאום על נושא מדיני או היכול להתפרש כמדיני או כדי לדון על נושא כזה.
לפי סעיף 79 ב"פקודת המשטרה [נוסח חדש], תשל"א-1971" באפשרות המשטרה לדרוש מבעלי עסקים בסמיכות להפגנה לא מאושרת לסגור את החנויות; דינו של העובר על הבקשה 6 חודשים מאסר או קנס.
קהל המסרב או משתהה להתפזר באפשרות דין של 3 חודשי מאסר או קנס.
כאשר הפגנה חורגת מהגבולות שקבעה לה המשטרה, עושה המשטרה שימוש בכוח על מנת להכיל אותה לתחומה או לפזר את המפגינים.
כאשר ההפגנה נהפכת לאלימה ומסוכנת, עוברת המשטרה לשימוש באמצעים לפיזור הפגנות, כגון גז מדמיע, אלות, ירי כדורי גומי ואף ירי אש חיה לעבר המתפרעים (למשל באירועי אוקטובר 2000).
על הזכות להפגין ועל גבולותיה עמדה שופטת בית המשפט העליון, אילה פרוקצ'יה:
כיכרות עיקריות המשמשות להפגנות פוליטיות בישראל הן כיכר רבין בתל אביב וכיכר ציון בירושלים.
כיכר אחרת ששמה ניתן לה על שם ההפגנות הרבות שנערכו בה, היא כיכר השבת בירושלים.
בעשור השני של המאה ה־21 שימשה כיכר גורן בפתח תקווה מוקד קבוע להפגנות נגד היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, שמתגורר לא רחוק מהכיכר.
מן ההפגנות המפורסמות בהיסטוריה של ישראל:
הפגנת הענק בכיכר ציון נגד הסכם השילומים ב־9 בינואר 1952.
הפגנה שארגנה תנועת "שלום עכשיו" נגד מלחמת לבנון הראשונה בכיכר מלכי ישראל (כיום כיכר רבין) בעקבות טבח סברה ושתילה – במשך שנים מקובל היה לחשוב כי זו ההפגנה רבת המשתתפים ביותר בישראל והיא כונתה "הפגנת ה־400 אלף".
יש הטוענים כי כמות זו גדולה באופן משמעותי ממספר האנשים היכולים להיכנס בכיכר ובסביבתה.
הפגנות החרדים כנגד בית המשפט העליון בשנות ה־90 של המאה ה־20 – סדרה של הפגנות שהתקיימו במקומות שונים בישראל, הפגנות אלו היו גדולות והמפורסמת שבהן, שהתקיימה בירושלים, נקראת בשיח החרדי "הפגנת החצי מיליון".
הפגנת הימין בכיכר ציון נגד יצחק רבין והסכם אוסלו ב' באוקטובר 1995, בה נשמעו קריאות הסתה נגד יצחק רבין והוחזקו תמונות של רבין במדי אס אס, שהועברו לטלוויזיה על ידי איש השב"כ אבישי רביב.
עצרת השלום בכיכר מלכי ישראל בעד הסכמי אוסלו ב־4 בנובמבר 1995, אשר בסיומה נרצח ראש הממשלה, יצחק רבין, בידי יגאל עמיר.
המחאה כנגד תוכנית ההתנתקות שכללה שורה של הפגנות ענק: "השרשרת האנושית מגוש קטיף לכותל המערבי", תפילת ראש חודש שבט, הפגנת מאה הערים, צעדת כפר מיימון, עצרת תפילה בכותל ועצרת בכיכר רבין ב־11 באוגוסט, מספר ימים לפני ביצוע תוכנית ההתנתקות.
במסגרת מחאת האוהלים שהתחילה ביולי 2011 התרחשו הפגנות חברתיות גדולות בישראל.
במוצאי שבת, 3 בספטמבר, התקיימה בכיכר המדינה בתל אביב עצרת ענק בהשתתפות כ־300 אלף איש.
בו זמנית השתתפו כ־100 אלף איש נוספים בהפגנות מקבילות ברחבי הארץ.
הפגנת החרדים נגד גיוס בני ישיבות (2014) שבה נכחו מאות אלפי חרדים.
הפגנות הפלג הירושלמי מתקיימות החל מ־2014, כאשר נעצרים אנשי הפלג שאינם מתייצבים בלשכות הגיוס.
הפגנות של יוצאי אתיופיה נגד יחס המשטרה כלפיהם.
הפגנות בולטות כאלה היו בין היתר בשנים 2015 ו־2019.
הפגנות נגד ראש הממשלה בנימין נתניהו נערכו כל מוצאי שבת בשנת 2020 ברחוב בלפור, ובערים נוספות.
במסגרת המחאה נגד הרפורמה המשפטית נערכו הפגנות גדולות במהלך חודשים רבים במספר מקומות בארץ.
במסגרת התמיכה ברפורמה המשפטית, ובתגובה להפגנות כנגד הרפורמה, נערכו הפגנות גדולות פעמים ספורות, בעיקר בירושלים.
החל מסוף אוקטובר 2023 נערכות בעשרות מוקדים בכל רחבי הארץ הפגנות למען שחרור החטופים ועצירת המלחמה.
המוקדים המרכזיים להפגנות למען שחרור החטופים הן בכיכר החטופים (רחבת מוזיאון תל אביב) ובשער בגין בין הקריה ומגדלי עזריאלי.
הפארקים המלכותיים של לונדון הם פארקים בעיר לונדון אשר היו במקור בבעלות בית המלוכה הבריטי.
מטרתם של הפארקים הייתה לשמש מקור שעשועים לבית המלוכה – בעיקר שטחי ציד.
במהלך המאה ה-18 וה-19 רבים מהפארקים הפכו לשטחים הפתוחים לציבור הרחב.
כיום יש שמונה פארקים מלכותיים:
הפגנות טביליסי 1978 הן הפגנות שהתקיימו ב-14 באפריל 1978 בטביליסי בירת גאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה), בתגובה לניסיון של אנשי המפלגה הקומוניסטית לשנות את הסטטוס החוקתי של השפה הגאורגית המקומית.
לאחר אימוץ החוקה הסובייטית באוקטובר 1977, שקל הסובייט העליון של גאורגיה הסובייטית, טיוטת חוקה המנוגדת לחוקה משנת 1936, ושבה לא הוכרזה הגאורגית כשפה הרשמית של המדינה.
כתוצאה מכך התקיימו פעולות מחאה פומביות ופנימיות שרמזו במידה של קרוב לוודאי כי עלולה להתרחש התנגשות בין מאות אלפי מפגינים.
המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית הגאורגית, אדוארד שוורדנדזה, ניהל משא ומתן עם מרכז השלטון במוסקבה והצליח להשיג אישור להשארת הסטטוס של השפה הגאורגית.
הוויתור הגדול, הלא שיגרתי, לביטויי מחאה של האופוזיציה למדיניות השלטון הסובייטי, ניטרל כעס עממי בטביליסי, אולם מצד שני עורר מתיחות כנגד אבחזיה אסס"ר (1931-1991), כאשר מנהיגי המפלגה הקומוניסטית באבחזיה מחו כנגד "הכניעה ללאומנות הגאורגית" ותבעו כי האוטונומיה שלהם תועבר לשליטת הרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה.
הפגזת עכו ב-3 בנובמבר 1840 הייתה שיאה של המערכה הצבאית שניהלו האימפריה העות'מאנית ומעצמות אירופה ובראשן בריטניה, נגד מוחמד עלי מושל מצרים בשנים 1839-1840. עילת המאבק הייתה סירובו של מוחמד עלי המורד להשיב את השלטון בסוריה וארץ ישראל, עליהן השתלט בכוח ב-1831, לידי הסולטאן הטורקי.
המלחמה ניטשה בין כוחות הקואליציה של בריטניה, האימפריה האוסטרית והאימפריה העות'מאנית לבין צבא מצרי בפיקודו של אבראהים פאשא, בנו המאומץ ויורשו לעתיד של מוחמד עלי.
המערכה הסורית והפגזת עכו היו חלק מהמאבק בין האימפריה העות'מאנית לבין מוחמד עלי, הפאשה של מצרים שמרד בסולטאן וכבש את ארץ ישראל סוריה ולבנון.
ב-29 ביוני 1839 נבלם על ידי אבראהים פאשא ניסיון לפלישה ולכיבוש חוזר של סוריה על ידי הצבא העות'מאני בקרב נזיפ , קרב שהביא לסיפוחה של סוריה כולה למצרים, ערער את השלטון הטורקי ואת אחיזתו במזרח התיכון ואף איים על המשך קיומה של האימפריה העות'מאנית.
ימים אחדים לאחר התבוסה בנזיפ מת הסולטאן מהמוט השני ועל כסאו עלה יורשו בן ה-16, אבדילמג'יט הראשון והצי הטורקי, שהיה תחת פיקוד אדמירל ממוצא מצרי, ערק והצטרף לצבאו של מוחמד עלי.
בריטניה, רוסיה, אוסטריה ופרוסיה התחייבו לתמוך בסולטאן ולכפות על מוחמד עלי (שנהנה עד כה מתמיכתן של צרפת וספרד) לסגת מסוריה.
יועצי הסולטאן החדש תמכו בפתרון המשבר בדרך של פשרה אשר במהלכה תתבצע העברת השלטון בסוריה לידי מוחמד עלי אולם לפתרון זה התנגדו נמרצות בריטניה, אוסטריה ורוסיה שחששו מאובדן הסדר הקיים, מהחלשותה של האימפריה העות'מאנית אשר עלולה הייתה להוביל להתחזקותה של רוסיה.
הקואליציה הימית ופעילותה בחופי סוריה
ביוני 1840 שלח אדמירל רוברט סטופפורד , מפקד הצי הבריטי בים התיכון, את קומודור צ'ארלס נֵיפְּיֶיר בראש שייטת אוניות קטנה אל חופי סוריה (לבנון של היום).
משימתו של ניפייר הייתה לסלק את הצבא המצרי מחופי סוריה.
ב-11 באוגוסט 1840 הגיעו האוניות אל מול חופי ביירות וניפייר קרא לסולימאן פאשה, מושל העיר מטעם מוחמד עלי, לנטוש את המקום ולהסיג את חייליו מסוריה.
בעקבות הופעת הכוח הימי של הקואליציה התקוממה האוכלוסייה בעיר כנגד הצבא המצרי הכובש, אך הכוח הקטן שעמד לרשות ניפייר לא איפשר לו להתמודד עם הכוח המצרי שמנה כ-15,000 חיילים.
בראשית ספטמבר 1840 הצטרפו לכוח אוניות נוספות תחת פיקודו של סטופפורד.
הלחימה פרצה ב-11 בספטמבר, כאשר הכוח המשולב הפגיז את ביירות ואיפשר הנחתה של 1,500 חיילים טורקים בג'וניה.
בשל ההתקוממות בביירות נמנע הצורך לכבוש את העיר.
לאור ההצלחה בבירות הוחלט על המשך ההפגזות ותפיסת ערי החוף, ב-11 בספטמבר הופגזה המצודה בג'בייל ונעשה ניסיון יבשתי לכיבושה, כח בן 100 נחתים בריטים בסיוע לוחמים מקומיים נחת בסירות ותקף רגלית כנגד 300 שכירי חרב אלבניים שהגנו על המקום.
ב-17 בספטמבר הופגזה חיפה על ידי אה"מ קסטור, אה"מ פיק ופריגטה טורקית, צור הופגזה ונכבשה ב-24 בספטמבר ולמחרת היום ב-25 בספטמבר נכשל ניסיון לכבוש את טרטוס (טורטוסה) בעזרת כוח נחתים אשר סירותיו עלו על שרטון ובמהלך חילוצן תחת אש נהרגו שמונה נחתים ונפצעו שמונה עשר.
עקב מחלתו של מפקד הכוח היבשתי בריגדיר-גנרל צ'ארלס סמית, קיבל ניפייר את הפיקוד על הכוח הרגלי וביצע גיחה מוצלחת כנגד כוח מצרי-אלבני בנהר אל-כלב.
באמצעות כוח ספינות בריטיות, טורקיות ואוסטריות הפגיז ניפייר את צידון ב-26 בספטמבר תוך כדי הסתערות יבשתית והעיר נכנעה בתוך יומיים.
בזמן ההכנות לתקיפת העמדות המצריות ברמה של בוארסף, קיבל ניפייר הוראה לפרוש מהפיקוד על הכוח היבשתי ולפנות את מקומו לסמית שהחלים ממחלתו וקיבל בנוסף את הפיקוד על הכוח הטורקי מכוחות הברית.
ניפייר החליט לסרב פקודה ולהמשיך במתקפה נגד הכוח המצרי, הקרב ב-9 באוקטובר היה עז במיוחד, אך הניצחון לקואליציה היה מובטח וב-3 באוקטובר המצרים נסוגו מביירות.
רק לאחר שהקרב הוכרע החזיר ניפייר את הפיקוד על הכוח לסמית.
העיר עכו נפלה לידי המצרים בשנת 1831 לאחר מצור בן שישה חודשים בו סבלה מנזקים כבדים, לאחר כיבושה חוזקה ובוצרה עכו בידי אנשיו של אבראהים פאשא אך עבודות הביצורים טרם הסתיימו במלואן.
לקראת הקרב הציבו המצרים על חומות העיר כמאה ושלושים תותחים וכשלושים מרגמות.
ב-31 באוקטובר 1840 התקבלה פקודה מהאדמירליות הבריטית לאוניות העוגנות בביירות להעלות על סיפוניהן חיל משלוח ולהיערך ליציאה לים.
הכוח הימי, שכלל אוניות בריטיות, אוסטריות וטורקיות, מנה באותה עת 8 אוניות-קו, 5 פריגטות, 2 בריגים ו-5 ספינות משוטה מונעות בקיטור.
אוניות הקו הבריטיות חומשו במהלך אותה שנה בארבעה עד שישה תותחי דופן חדישים בקוטר שמונה אינץ', תותחים אלו אשר ירו בנוסף לכדורים גם פגזים נפיצים, פותחו על ידי קצין התותחנים הצרפתי אנרי-ג'וזף פֶּקְַסַהְן , ונחשבו לפיתוח האחרון בתחום התותחנות.
התותחים נבחנו בניסויים ונמצאו יעילים ביותר בהטבעת אוניות אך טרם נוסו בקרב או בירי על מטרת חוף.
הצי יצא מביירות ועשה דרכו באיטיות בשל הרוח החלשה אשר אפשרה להביא לידי ביטוי את יתרונן של ספינות הקיטור, אשר לראשונה בתולדות הצי הבריטי השתתפו בפעולה קרבית.
בשל הרוח החלשה הקדימו ספינות הקיטור את עיקר הכוח בשעות רבות, נערכו מול חומות עכו מחוץ לטווח תותחי המצרים ואותתו לעיר להיכנע, איתות שנותר ללא מענה.
בחסות החשיכה הספינות מדדו ומיפו את עומק המים וסימנו את המרחק המינימלי להתקרבותן של ספינות הקו הכבדות.
שאר האוניות המרכיבות את הכוח הגיעו אל מול העיר בערב ה-2 בנובמבר ולאחר סקירת הביצורים בוצעה התייעצות והוחלט כי מאחר שהבקעת החומה באמצעות הספינות תארך זמן רב, יש להיערך להפגזה כוללת על העיר "באמצעות כל ספינה וכל תותח שניתן להשיג", על פי עדותו של מפקד הכוח אדמירל צ'ארלס ניפייר.
בבוקר ה-3 בנובמבר נשבה רוח קלילה שמנעה היערכות הספינות.
בשעה 10:00 התגברה הרוח, והאוניות נערכו בעמדות שנקבעו מראש, מפקד הכוח, אדמירל רוברט סטופפורד, קבע כאוניית הדגל את אה"מ "פרינסס שארלוט" (HMS Princess Charlotte) אך עבר לאוניית הקיטור אה"מ "פיניקס" (HMS Phoenix) כדי להשיג ניידות וגישה למקומות בהם תידרש נוכחותו.
אה"מ "פאוורפול" (HMS Powerful) הובילה את הפלגה הראשונה, ובעקבותיה הפליגו "פרינסס שארלוט", "ת'נדרר" (HMS Thunderer), "בלרופון" (HMS Bellerophon), ואה"מ "ריוונג'" (HMS Revenge).
ספינות הפלגה הראשונה נעו באיטיות ונערכו אל מול חומת עכו המערבית.
פלגת ספינות שנייה, בפיקוד מפקד הכוח הטורקי, קצין הצי הבריטי קפטן בולדווין וייק ווקר (Captain Baldwin Wake Walker) נערכה מול החומה הדרומית, וכללה את אה"מ "בנבאו" (HMS Benbow), "אדינבורו" (HMS Edinburgh), "פיק" (HMS Pique), "קסטור" (HMS Castor), "האזארד" (HMS Hazard), "קריספורט" (HMS Carysfort), "טולבוט" (HMS Talbot) ו"וואספ" (HMS Wasp).
אל הכוח הצטרפו שלוש ספינות אוסטריות – "מדיאה" (Medea), "גריירה" (Guerriera) ו"ליפסיה" (Lipsia) ושתי ספינות טורקיות, אוניית הדגל של ווקר "מוקאדם א-ח'יר" ועוד קאטֶר .
ההיערכות שבוצעה בהתאם לתוכנית ההפגזה התארכה ונמשכה עד השעה 14:00 תחת ירי תותחים דליל מסוללות החוף המצריות וללא מענה מכיוון האוניות.
במהלך עגינת הספינות החלו חילופי אש עזים בין הצדדים.
תוך הסתמכות על מדידות העומקים המדויקות שנערכו בלילה הקודם, נערכו הספינות בטווח קרוב מכפי שציפו המצרים.
סוללות התותחים שהוצבו מראש בעמדותיהם על החומה ומוגנו על ידי צוותיהן לקראת ההפגזה היו בכינון גבוה מהנדרש, ופגזיהם חלפו מעל הספינות.
בנוסף, מנעו שקי חול ואבנים שהוערמו כתוספת מיגון סביב הסוללות את האפשרות להרכנת קני התותחים.
בהיעדר רוח היה עשן התותחים היה כה סמיך וכבר לאחר מטח הירי הראשון נמנע מצוותי סוללות התותחים לזהות את החטאותיהם ולתקנן.
מנגד המשיכו הספינות בירי יעיל כמעט ללא הפסקה.
ספינות המפרשים ירו מטחי דופן כשהן עוגנות בעמדותיהן ואילו ספינות הקיטור תמרנו מול החומות תוך כדי ירי מדויק על מטרות נקודתיות בתוך העיר, כדי להתגבר על מסך העשן הועלו באוניות צופים לראשי התרנים.
בזכות שיטת האימונים המשותפים שהונהגה במסגרת בית הספר לתותחנים של הצי המלכותי א.ה.מ.
"אקסלנט" הייתה הפגזת הספינות הרסנית ומדויקת, ההפגזה נמשכה כשלוש שעות ללא הפוגה.
ובמהלכה ירו הספינות כ-48,000 פגזים.
הנזק לאורך החומה היה רב, עד מהרה ספגו מרבית הסוללות המצריות פגיעות מתותחי הספינות.
חלק מהסוללות נפגעו מפגיעות ישירות, ובמספר מקומות התמוטטו הביצורים וקברו את האנשים והנשק תחת ההריסות.
מספר רב של תותחנים נפגעו והתותחים יצאו מכלל פעולה.
על פי הערכות הבריטים "מחצית העיר התעופפה באוויר".
בין 1,200 ל-2,000 איש נהרגו בהתפוצצות, בתוכם כשני גדודים מצריים מוכנים לקרב.
שטח של כ-50 דונמים נהרס כליל, מלאי אבק השרֵפה של העיר חוסל וללוחמים המצרים אבדו הרצון והיכולת להמשיך בלחימה.
לאחר ההתפוצצות דעכה האש מכיוון העיר פרט לכמה תותחים בודדים שהוסיפו לירות בנחישות.
לקראת החשיכה סימן תת-אדמירל סטופפורד על הפסקת האש ומעט לאחר חצות הבחינו הבריטים כי הצבא המצרי נוטש את העיר רגלית, השכם בבוקר הונחתו כוחות טורקיים ואוסטרים על החוף, חברו אל הכוח שהגיע בצעידה רגלית מבירות ונערכו מול העיר למניעת ניסיון להתקפה חוזרת מצד הצבא המצרי, שנמלט מהעיר ונע לכיוון דרום.
אבדות המצרים כתוצאה מההתפוצצות מחסן התחמושת היו כבדות.
על פי הערכה נהרגו בין 1,500 ל-2,300 חיילים, ומספר הפצועים אינו ידוע.
בנוסף לנפגעים מההתפוצצות נהרגו כשלוש מאות איש בסוללות התותחים לאורך החומה וכמעט כל התותחים נהרסו.
הכוחות שנכנסו לעיר מצאו הרוגים ופצועים רבים פזורים בין ההריסות.
אבדות הצי היו מועטות ביותר.
14 ימאים בריטים ו-4 טורקים נהרגו, 42 נפצעו, חלקם נפגעו מאש ידידותית בשל חדירה של ספינה טורקית לגזרת הירי של ספינה בריטית.
ביום המחרת נהרגו מהתפוצצות עקב תאונה מספר חיילים טורקים ונחת בריטי ומפקד הספינה "קסטור" נפצע.
עקב הטעות בהגבהה בירי המצרי הנזק שנגרם לספינות היה מועט ביותר וכלל בעיקר פגיעות בתרנים, בחיבל ובמפרשים.
לאחר כיבושה הושאר בעיר עכו חיל מצב של 250 נחתים בריטיים ו-3,000 חיילים טורקים תחת פיקודו של ווקר.
לאבטחת העיר הושארו בקרבתה הספינות "פיקו" ו"סטרומבולי".
להפגזת עכו וכיבושה היו השפעות נרחבות על המתרחש בלבנט.
ההתמוטטות המהירה של כוחות מוחמד עלי לאחר הפגזת עכו בשילוב עם הכאוס ששרר במצרים הפתיעו את האימפריה הבריטית.
סטופפורד שלח את ניפייר בראש כוח ימי לאלכסנדריה כדי להשגיח על ההתרחשויות וכמו באירוע הקודם בביירות נטל על עצמו ניפייר שוב את הפיקוד בצורה עצמאית ובלתי תלויה, הופיע לחופי אלכסנדריה ב-25 בנובמבר 1840 והטיל הסגר על העיר מבלי שהונחה וקיבל על כך גיבוי מאדמירל סטופפורד.
ניפייר נשא ונתן באופן עצמאי עם מוחמד עלי, כשהוא מבטיח לו וליורשיו את הריבונות על מצרים תוך התחייבות לפנות את המצור על הצבא המצרי והבטחת חזרתו לאלכסנדריה.
כל זאת בתמורה לוויתורו של מוחמד עלי על השליטה בסוריה, החזרת ספינות הצי הטורקי וקבלת מרותו של הסולטאן העות'מאני תוך הסתפקות בתואר "הפאשה של מצרים".
סטופפורד והשגריר הבריטי זעמו על התוצאה, ממשלת בריטניה גינתה את ההסדר ומספר חברות מהקואליציה אף הצהירו על היותו חסר תוקף, אך החוזה שנחתם בין הצדדים ואושרר על ידי הסולטאן היווה את הבסיס למשא ומתן שביסס את שלטונה של שושלת מוחמד עלי במצרים למשך 148 שנה.
הפגנת החרדים נגד בית המשפט העליון הייתה הפגנת ענק ועצרת תפילה שנערכה על ידי הציבור החרדי בכניסה לירושלים ב-14 בפברואר 1999, כ"ח בשבט תשנ"ט.
ההפגנה נערכה נגד מדיניות בית המשפט העליון בנושאי דת ומדינה אותה יזם האדמו"ר מגור הרב יעקב אריה אלתר וארגן מנחם פרוש.
לפי הערכות המשטרה השתתפו בהפגנה כ-350 אלף מפגינים.
פרשנים אחרים אמדו את מספר המפגינים ברבע מיליון.
בקרב הציבור החרדי כונתה ההפגנה "הפגנת החצי מיליון".
הפגנה נגדית, בעד בית המשפט העליון, התקיימה במקביל בגן סאקר, ועל פי הערכות המשטרה הפגינו בה כ-50 אלף איש.
הפגנות נוספות התקיימו גם בערים החרדיות השונות בישראל.
על פי פרשנים שונים, הציבור החרדי התנגד לפסיקות ששינו לדעתם את הסטטוס קוו בענייני דת.
בפרט עוררו את זעמם החלטות בשני נושאים:
הפסיקה שקבעה כי בתביעת גירושין על בתי הדין הרבניים לדון בענייני חלוקת רכוש על פי חוקי הכנסת ולא על פי ההלכה, בה ראו הגבלת סמכויותיהם של בתי הדין הרבניים.
שורת החלטות המחייבות את המועצות הדתיות לאפשר לנציגי היהדות רפורמית והיהדות קונסרבטיבית להצטרף אליהן.
ב-9 בפברואר 1999 קיימו המארגנים מסיבת עיתונאים בה הודיעו על קיום ההפגנה.
לדברי מנחם פרוש, העילה לקיום ההפגנה היא תחושה של רדיפת דת מתמשכת ועקבית על ידי בית המשפט.
פרוש, שכבר ארגן הפגנות בציבור החרדי, התבקש בידי האדמו"ר מגור הרב יעקב אריה אלתר לארגן עצרת מחאה ענקית.
הוא גייס רבנים נוספים ומנהיגי ציבור חרדיים לקול קורא שנחתם במשותף על ידי מנהיגי אגודת ישראל, דגל התורה, ומועצת חכמי התורה של ש"ס, לקיום ההפגנה.
רבנים בכירים בציבור הדתי לאומי, כמו הרב מרדכי אליהו והרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, הצטרפו לקריאה להשתתף בהפגנה.
הדוברים החרדים נקטו בלשון חריפה כלפי בית המשפט: במסיבת העיתונאים השתמשו מנחם פרוש ומשה גפני בכינוי "אנטישמיות", להחלטות בית המשפט.
הרב עובדיה יוסף, קרא לשופטים "רשעים, סוררים ומורים", "ריקים ופוחזים", ואמר "בגללם באים כל הייסורים לעולם".
בימים שקדמו להפגנה התגייסו פוליטיקאים, עיתונאים ואנשי אקדמיה למאמץ לביטול ההפגנה.
שר המשפטים, צחי הנגבי, הזהיר "אנו עלולים להידרדר לתהום של הסלמה ואלימות", אהוד ברק אמר ש"הפגנת החרדים היא איום על הדמוקרטיה" ונשיא המדינה עזר ויצמן פעל לביטול ההפגנה.
ראש הממשלה בנימין נתניהו ביקש מן המנהיגים החרדים לבטל את ההפגנה כדי לא לפגוע באחדות הלאומית, ואליו הצטרף שר החינוך יצחק לוי שאף אמר שלא ישתתף באף אחת מההפגנות.
באמצעי התקשורת הושמעו גינויים חריפים כנגד קיום ההפגנה בטענה שזאת קוראת תיגר על שלטון החוק והדמוקרטיה.
מארגני ההפגנה לא הסכימו לבטל את האירוע, אולם הבהירו שלא ינשאו בהפגנה נאומים ולא יונפו שלטים, אלא יסתפקו בעצרת תפילה.
בהפגנה השתתפו בין רבע לחצי מיליון איש מהציבור החרדי ביחד עם רבנים ואדמו"רים מנהיגי היהדות החרדית, ובנוסף קבוצה לא קטנה של דתיים לאומיים.
העצרת התחילה בתפילת מנחה, וקריאת מזמורי תהילים סליחות, ותפילת אבינו מלכנו על ידי הרב דוד בצרי ורבנים נוספים.
מלווה בתקיעת שופרות, ולאחר מכן הוקראו "החלטות העצרת" על ידי הרב מנחם פרוש.
משתתפי העצרת הניפו שלטים נגד "הדיקטטורה של הבג"ץ" ו"די להסתה נגד הדת".
המשטרה אבטחה את ההפגנה בכוחות מתוגברים, ואף הציבה צלפים על גגות בניין בית המשפט העליון, אולם ההפגנה עברה בשקט יחסי, ולא נרשמו תקריות אלימות במהלכה.
במהלך העצרת פוזרו בקרב ציבור המפגינים שקים לאיסוף כסף קטן, והציבור התבקש לתרום מטבעות של 10 אגורות או חצי שקל למימון הקנס שהטיל בית המשפט באותה תקופה על הרב יצחק רלב"ג ששימש אז כיו"ר המועצה הדתית בירושלים ודחה את כינוסה על מנת למנוע מנציגי מרצ והתנועה הרפורמית להשתתף בדיוניה.
הקנס היה אמור להינתן במטבעות של כסף קטן כאות מחאה.
על פי נתוני המשטרה השתתפו בהפגנה כ-350,000 איש, אולם המונח "הפגנת החצי מיליון" השתרש בעיתונות ובתקשורת החרדית, על פי הערכות פנימיות לא רשמיות, לפיהן מספר המשתתפים היה גדול מהערכות המשטרה וקרוב לחצי מיליון.
מבחינת מספר המפגינים הייתה זו אחת ההפגנות הגדולות ביותר שראתה מדינת ישראל בכלל וירושלים בפרט.