tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החברה הוקמה ביולי 2009 על פי צו של נשיא רוסיה, דמיטרי מדבדב, שנועד להאיץ פיתוח תשתיות תחבורה יבשתיות ברוסיה, בעיקר בענף סלילת הכבישים.
בפברואר 2019 ראש ממשלת רוסיה מדבדב פיטר את ראש החברה סרגיי קלבאך בעקבות שערורייה שבה נתקלו ליקויים בתקצוב פרויקט כביש הטבעת המרכזי של מוסקבה, במקומו מונה ויאצ'סלב פטושנקו.
במרץ אותה שנה פטושנקו הודיע כי העיכובים והליקויים בבנייה נבעו משאלות בענייני האדמות וסכסוכים פנימיים במחוז בו נסלל הכביש ושאינם קשורים לחברה.
בשנים 2013–2016 הודיעה החברה על מכרזים לעשרה פרויקטים רחבי היקף, כולל מימון, הקמה ותפעול של ארבעה מקטעים המובילים לכביש הטבעת של מוסקבה כמו גם בניית הכביש המהיר החדש בין מוסקבה לסנקט פטרבורג והכביש לצמדולינה, המהווה חלק ממערך התחבורה של נובורוסייסק.
כמו כן הוצאו מכרזים לתכנון, שיפוץ ותפעול של קטע כביש M1 וחוזי הפעלה לשני קטעי כביש M4.
ספר נתיבות המשפט (בעגה הישיבתית - "הנתיבות") הוא ביאור לחלק חושן משפט בשולחן ערוך, שחובר על ידי הרב יעקב לורברבוים, רבה של העיר ליסא.
אף על פי שהספר חובר כביאור על השולחן ערוך, בשל עמקותו נראית מגמתו של הספר כעיונית-לימודית, ולפיכך נדמה לעיתים כאילו קישורו לשולחן ערוך רופף.
ספר זה נפוץ מאוד בחוגי הישיבות, ונלמד הן במסגרת לימוד עיוני ישיבתי והן במסגרת לימודי הלכה.
תוכנו העיקרי של הספר הוא ביאור דברי השולחן ערוך חושן משפט, ונושאי כליו: הסמ"ע, העיר־שושן, הש"ך והתומים, ויישוב הקשיים העולים בדבריהם.
הספר נדפס לראשונה בז'ובקבה בשנת ה'תקס"ט ומאז נדפס פעמים רבות נוספות.
ברוב המהדורות של ה"שולחן ערוך" הוא מודפס בסמוך לספר 'קצות החושן' של רבי אריה לייב הלר.
בספר חולק המחבר פעמים רבות על דברי קצות החושן, ומסביר את דברי השו"ע ונושאי כליו הנ"ל למול קושיותיו של הקצות.
הספר מורכב משני חלקים: "משפט הכהנים" - חידושים, ו"משפט האורים" - ביאורים; כאשר החידושים הם המסקנות ההלכתיות העולות מהביאורים.
לאחר הפצת ספר הנתיבות, פרסם רבי אריה לייב הלר - בעל ה"קצות החושן", קונטרס בשם "משובב נתיבות", בו הוא משיב על השגותיו של המחבר.
רבי יעקב כתב מהדורה חדשה בה הוא משיב על השגותיו של בעל "קצות החושן" על ספרו.
אף שהמחבר כותב בהקדמתו לספר שאין בכוונתו לפסוק הלכה למעשה, דבריו נתקבלו להלכה יותר מדברי קצות החושן.
על הספר נכתב ביאור והערות מאת הרב יחיאל דזימיטרובסקי בשם "מלואי המשפט".
כמו כן הרב חיים פנחס שיינברג חיבר ספר "טבעת החושן" (5 כרכים) העוסק בדברי קצות החושן ונתיבות המשפט.
על שמו נקרא רחוב "נתיבות המשפט" בשכונת קריית ספר במודיעין עילית.
לדעת ה'נתיבות המשפט' אם בעת ביצוע חוזה המתחייב לא ידע מה עומד לקרות, וקרה אונס שלא מאפשר את ביצוע העסקה, ההתחייבות לא חלה והוא פטור (עם זאת הוא מחויב לשלם את "שני דמי החפץ"-ללא רווח).
לעומתו דעת ה'קצות החושן', שכל חוזה הוא על תנאי שיתקיים החוזה.
לדעתו קניין סיטומתא, כלומר קניין המתבצע על פי מנהג הסוחרים בלבד וללא שימוש באחד ממעשי הקניין ההלכתיים, קונה מדרבנן בלבד, בניגוד לדעת החתם סופר ואחרונים נוספים הסוברים שקניין כזה מועיל מדאורייתא.
אנטונוב נתיבי אוויר או "חברת תעופה אנטונוב" (באוקראינית: ) היא חברת תעופה לטיסות מטען אוקראיני, המהווה חטיבה של חברת אנטונוב.
היא מפעילה שירותי שכר בינלאומיים בשוק המטענים הגדולים.
הבסיס העיקרי שלה הוא שדה התעופה הוסטומל ליד קייב.
החברה החזיקה במטוס אנטונוב An 225 מריה, שהיה מטוס המטען התפעולי הגדול בעולם ויחיד במינו, אשר הושמד בפברואר 2022 על ידי הרוסים.
ההפעלה המשותפת של ציי המטוסים האוקראיניים והרוסיים אפשרה להם לחלוק את הצי המסחרי המשולב An-124 של 17 מטוסים (שבעה מהם שייכים לאנטונוב) ואת אנטונוב An-225 היחיד בשירות ברחבי העולם - הגדול ביותר מבין מטוסי מטען בעולם.
בשנת 2017 אנטונוב פתחה משרד בבריטניה בשדה התעופה סטנדסטד, עם טיסה ראשונה בפברואר שבוצעה על ידי אנטונוב An-124 "רוסלן".
העברת טורבינת מים במשקל של 88 טון למפעל ההידרואלקטרי טאשקומסקה מחרקוב לטשקנט;
שינוע כלי רכב הנדסיים אזרחיים להתמודדות עם השלכות רעידת האדמה בספיטאק, ארמניה בשנת 1988;
העברת כלי רכב ומערכות לפתרון משבר המפרץ הפרסי (דחפורי פינוי מוקשים, תחנות חשמל ניידות, מוקשים מיוחדים וסירות פינוי נפט, סיוע הומניטרי);
העברת גנרטור סימנס במשקל 135.2 טון מדיסלדורף, גרמניה, לדלהי, הודו, שהועבר על ידי An-124;
דלק גרעיני במכולות מיוחדות מהבאניה, עיראק, ליקטרינבורג, רוסיה, במסגרת תוכנית האו"ם לפירוק נשק מעיראק;
שינוע קטר במשקל 102 טון מלונדון, אונטריו, שבקנדה, לדבלין, אירלנד;
הטסת גנרטור במשקל 70 טון ללהור, פקיסטן, מדונקסטר, בריטניה, לצורכי תחנות כוח;
הטסת גנרטור של 140 טון מזאגרב, קרואטיה לסבו שבפיליפינים לצורך החלפת אחד משני גנרטורים שנפגעו בברק.
מחולל תחנות כוח של 187.6 טון משדה התעופה פרנקפורט-האן, גרמניה, לירוואן, ארמניה (נרשם בספר השיאים כשינוע המטען הבודד הכבד בעולם)
משאבת בטון בפוצמייסטר בגודל 95 טון משדה התעופה הרטספילד אטלנטה, ארצות הברית, ליפן כדי לסייע לתחנת הכוח הגרעינית Fukushima I
ב-20 ביולי 2015 הוטס שנאי חשמלי בנפח 76 טון משדה התעופה הבינלאומי של שניאנג טאוקסיאן, סין, לקראצ'י, פקיסטן, לפרויקט הכוח בפארק השמש קווייד-אזאם.
משלוח של שתי רכבות מקס ביגל TSB מגלב מינכן, גרמניה לצ'נגדו, סין.
שינוע מערכות כיפת ברזל, מנמל התעופה בן-גוריון לארצות הברית.
נתיב צ'ילקוט הוא דרך באורך של כ-60 ק"מ המשתרעת בין אלסקה לקולומביה הבריטית, ששימשה מעבר למחפשי זהב בדרכם הרגלית מחוף הים לאזורים העשירים במחצב בתקופת הבהלה לזהב באלסקה.
בשלהי המאה ה-19 היה הנתיב בשימוש במשך כארבע שנים, עד שהתייתר כשנסללה מסילת רכבת.
לפי הערכות עברו בנתיב זה ובנתיב המקביל (White Pass) כ-100,000 מחפשי זהב בדרכם צפונה.
בשנות ה-70 הכריזה ארצות הברית על הנתיב כ"אתר לאומי היסטורי" ובשנות ה-80 הלכה קנדה בעקבותיה והכריזה גם היא על הנתיב כ"אתר לאומי הסטורי" .
ב-שנות ה-90 הפך הנתיב לחלק מהפארק הלאומי "הבהלה לזהב בקלונדייק" המשותף לארצות הברית וקנדה.
מאז הכרזתו כאתר לאומי היסטורי הפך הנתיב למסלול טיולים פופולרי באלסקה המושך אלפי מטיילים מדי שנה.
נתיב צ'ילקוט שימש, במשך מאות שנים, אינדיאנים משבט טינגיט שחיו באזור ונהגו לסחור בעיר הנמל בציד ובפרוות.
עם כניסתה של חברת מפרץ הדסון לפעילות באזור נדחקו רגלי האינדיאנים מהמסחר.
ב-16 באוגוסט 1896 גילו כורי זהב מקומיים כמות גדולה של זהב בנהר יוקון והידיעות על כך שהגיעו לקליפורניה הביאו לזרם של כ-100,000 מחפשי זהב ששאפו הגיע ליוקון וקלונדייק.
בפני מחפשים אלו עמדו שני נתיבים רגליים:
נתיב צ'ילקוט שהיה קצר יותר אבל קשה יותר.
נתיב "המעבר הלבן" (White Pass) שהיה ארוך יותר אך נוח להליכה.
המחפשים הפליגו צפונה מערי הנמל של החוף המערבי ורובם נחתו בעיר הנמל סקגווי (נקודת היציאה ל"מעבר הלבן") או בנמל של דאייה (נקודת היציאה לנתיב צ'ילקוט).
שלטונות קנדה, שחששו מרעב ומחסור בקרב המחפשים, התירו כניסה לקנדה למחפשי זהב כשברשותם ציוד ומזון מספיק לשנה (כטון ציוד ומזון).
כדי לסחוב כמות זה השתמשו המחפשים בבהמות משא או ששכרו את שרותיהם של אינדיאנים מקומיים.
אתגרי הדרך והמשאות הכבדים הביאו לאזור יזמים שהקימו לאורך הנתיב קרוניות חשמליות .
טכנולוגיה זו סייעה להאיץ את הגעת מחפשי הזהב לאלסקה.
ב-1898 החלה הקמת מסילת רכבת צרה (91.4 ס"מ) בין עיר הנמל סקגווי לוייטהורס (בירת יוקון) במסלול שעקף את נתיב צ'ילקוט.
עם השלמת המסילה העדיפו רוב מחפשי הזהב את הנסיעה ברכבת על המעבר בנתיב צ'ילקוט.
ב-1899 הסתיימה הבהלה לזהב באזור והיקף מחפשי הזהב שהגיעו למקום פחת משמעותית.
נתיב צ'ילקוט התחיל בעיר הנמל דאייה שבאלסקה, לשם הגיעו מחפשי הזהב על גבי אוניות.
בתקופת הבהלה לזהב שגשגה העיירה שהגיעה לכ-5,000 תושבים וכללה כ-50 בתי מלון ואף נבנו בה שכונות אוהלים.
עם סיום התקופה והשלמת מסילת הברזל ננטשה העיירה וכל הבניינים המקוריים שנבנו בה נהרסו ורק בית הקברות נותר.
מדאייה המשיכו ברגל צפונה לאורך נהר טאייה עד לעיר "בנט" שבקולומביה הבריטית (מרחק של כ-60 ק"מ).
משם התפזרו מחפשי הזהב צפונה לעבר חופי נהר יוקון ונהר קלונדייק .
לאור המרחק הגדול לנהרות אלו (כ-850 ק"מ) נדרשו מחפשי הזהב לשוט בסירות מאגם בנט צפונה.
בדרכם נאלצו ההולכים לטפס למעבר צ'ילקוט שגובהו כ-1,100 מטר.
לאורך הנתיב הוקמו נקודות עצירה עבור ההולכים צפונה.
הנתיב נחלק לשלושה אזורי אקלים, כשבכל אזור היו נקודות משמעותיות והוקמו מחנות מנוחה והצטיידות:
כיום מוצבות במקום מספר בקתות ללינה בהן ניתן לראות מוצגים מתקופת בהלת הזהב.
כמו כן ניתן לראות במקום שרידים למבנים שהיו בעיר.
מחנה הכבשים (Sheep Camp) הוא התחנה האחרונה בטריטוריה האמריקאית לפני העלייה למעבר צ'ילקוט, המעבר לקנדה והמעבר לאזור האלפיני.
בתקופת בהלת הזהב הוקמו פה מבנים רבים לשירות העוברים בנתיב, כולל 16 בתי מלון.
במחנה זה בקתות מנוחה ובקרבתו תחנת ריינג'רים וכן בקתה המציגה ממצאים מתקופת הבהלה לזהב.
מנקודה זו מטפס השביל מעל קו העצים לאזור האלפיני.
נקודת השקילה (The Scales) בה נשקל המשא של מחפשי הזהב ונקבע המחיר שיש לשלם לסבלים שישאו אותו מעבר ל"מעבר צ'ילקוט".
רבים ממחפשי הזהב התיאשו בשלב זה, השאירו את משאם בשלג וחזרו דרומה.
מעבר צ'ילקוט מתנשא לגובה של כ-1,100 מטר והיווה את החלק המאתגר בנתיב בגלל תלילותו ובגלל היותו מכוסה שלג רוב חודשי השנה.
מחפשי הזהב שעברו במקום חצבו בקרח מדרגות שכונו "מדרגות הזהב".
בצידי המעבר ניתן לראות שרידים של ציוד שהשליכו המטפסים למעבר (כולל מספר סירות).
בולטים במקום מתקנים שונים ששימשו את הקרוניות החשמליות שהעלו משאות לראש המעבר.
בראש המעבר יצבת בקתה של רשות הגנים בה ניתן להישאר ללון בזמנים של סופות שלגים.
עריסת האבן (Stone Crib) בה נמצא ציוד שעיגן את הקצה של אחת מהקרוניות החשמליות שפעלו באזור.
מחנה האושר (Happy Camp) באזור של אגמים.
מחנה האגם העמוק (Deep Lake) - אזור של אגמים ויערות דלילים
אגם לינדמן בתקופת הבהלה לזהב קמה עיר אהלים גדולה וכן מרכז ייצור סירות.
כיום נמצא בו מרכז תפעול השביל הקנדי.
מחנה אגם בנט בו הסתיים הנתיב ובו נמצאת תחנת הרכבת שעברה במסלול "המעבר הלבן".
המחנה בבנט היה נקודת היציאה להפלגה צפונה לאזורי כריית הזהב (כ-850 ק"מ משם) לכן התאפיין המקום בתעשייה מפותחת של סירות עבור מחפשי הזהב.
לאחר הכרזתו של הנתיב כאתר מורשת פעלו הרשויות של ארצות הברית וקנדה להנגיש את הנתיב לטיילים וכן להכין תשתית של בקתות ומשטחי קמפינג שמאפשרת לטיילים לישון ולאכול לאורך הנתיב.
במספר מקומות מוצגים ממצאים הקשורים לתקופת בהלת הזהב.
התיירים שצועדים לאורך הנתיב בכיוון אחד מוזמנים לחזור לנקודת המוצא דרך תחנת הרכבת ליד אגם בנט.
ב-1978 הכריזה ארצות הברית על הנתיב כ"אתר לאומי היסטורי" וב-1987 הלכה קנדה בעקבותיה והכריזה גם היא על הנתיב כ"אתר לאומי הסטורי" .
ב-1998 הפך הנתיב לחלק מהפארק הלאומי "הבהלה לזהב בקלונדייק" המשותף לארצות הברית וקנדה.
צעידה בשביל דורשת תיאום מוקדם מאחר שהרשויות מאשרות כניסה של עד 50 מטיילים ביום.
ההערכה היא שכ-3,000 מטיילים עוברים בנתיב בתקופת הקיץ.
נתיבי אוויר קאריביים היא חברת הדגל של טרינידד וטובגו שאף בבעלותה.
חברת התעופה היא גם חברת הדגל של ג'מייקה וגיאנה.
קריביין איירליינס מפעילה טיסות לאיים הקריביים, צפון אמריקה ודרום אמריקה מטרינידד.
כיום החברה מעסיקה יותר מ-1,700 עובדים והיא חברת התעופה הגדולה ביותר בקריביים.
קריביין איירליינס הוקמה ב-27 בספטמבר 2006, והחלה את פעילותה ב-1 בינואר 2007. החברה החלה לפעול עם צי של שישה מטוסי בואינג 737–800 ואיירבוס A340-313 אחד.
במרץ 2008, חברת התעופה החלה לטוס באופן ישיר ויומי לנמל התעופה הבינלאומי סימון בוליבר בקראקס שבוונצואלה.
במאי 2008 רכשה קריביאן איירליינס מטוס בואינג 737–800 שביעי.
חברת התעופה הוסיפה קו חדש לארצות הברית ב-22 במאי.
החברה טסה ליעדים רבים באמריקה ובקריביים, ובהם:
נמל התעופה הבין-לאומי אורלנדו – פלורידה, ארצות הברית
נמל התעופה הבין-לאומי מיאמי, פלורידה, ארצות הברית
נמל התעופה הבין-יבשתי ג'ורג' בוש – טקסס, ארצות הברית
נמל התעופה הבין-לאומי ג'ון פ' קנדי, ניו יורק, ארצות הברית
נמל התעופה הבין-לאומי טורונטו-פירסון, קנדה
נמל התעופה הבין-לאומי חוסה מארטי, קובה
נמל התעופה הבין-לאומי נורמן מנלי, ג'מייקה
נמל התעופה הבין-לאומי סנגסטר, ג'מייקה
נמל התעופה הנסיכה יוליאנה, סנט מארטן
נתיבות השלום, המוכר בשם הביאור, היא מהדורה של חמישה חומשי תורה שיצאה לאור בין השנים 1780–1783 בברלין בהובלת משה מנדלסון.
המהדורה כללה לצד פסוקי התורה, את תרגום הפסוקים לגרמנית באותיות עבריות, ביאור בעברית על פי פשוטו של מקרא והערות לנוסח המקרא בשם "תיקון סופרים".
הוצאת "הביאור" הייתה הבסיס לאסכולת "הביאוריסטים", והיא נחשבת מבחינה היסטורית כאחת מנקודות הפריצה של תנועת ההשכלה היהודית המאורגנת.
ככזו, גררה התנגדות נרחבת בקרב הרבנים השמרנים.
בשנים שקדמו להוצאת הביאור, נהגו מלמדי התינוקות ביהדות אשכנז ללמד את הילדים – שבדרך כלל לא הבינו את העברית המקראית – תורה עם תרגום ליידיש.
ההשקעה בלימודי החומש לא הייתה גדולה ומגיל צעיר יחסית התמקדו בעיקר בלימוד תלמוד בבלי.
בנוסף היו קיימים מספר תרגומים של התורה לגרמנית שנעשו בעיקר על ידי נוצרים, המפורסם שבהם תרגום התנ"ך של לותר.
מנדלסון הסתייג מהשימוש בתרגומים הנפוצים בזמנו, הן מהתרגומים היהודיים ליידיש והן מהתרגומים הנוצריים לגרמנית.
על התרגום ליידיש של יקותיאל בליץ, כתב מנדלסון שנכתב "בלשון עילגים מקולקל ומושחת מאוד, תגעל בה נפש הקורא היודע לדבר צחות".
ומאידך, על תרגומי הנוצרים טען מנדלסון שהגיהו בנוסח המקרא כרצונם ולא התחשבו בדרשות חז"ל.
כדי לתקן את המעוות ולספק תרגום ראוי לילדים שרוצים להעמיק במקרא, ראה מנדלסון צורך להכין תרגום חדש של התורה "בלשון אשכנז המסולסל והמתוקן", כלומר גרמנית "גבוהה" שיכולה לדעתו להכיל את מליצות המקרא יותר מהניב היידי.
באגרתו לאל"ם כתב מנדלסון שהכין את התרגום בתחילה עבור בניו, והשתכנע להדפיסו רק בעקבות בקשתו של שלמה מדובנא (רש"ד) שנחשף לתרגום בהיותו מורה לדקדוק של בנו יוסף.
הוא ביקש מרש"ד שיוסיף הערות ("ביאור"), שיסבירו את דרכו של המתרגם בהכרעותיו בין פרשני המקרא ובמקומות שחידש פרשנות משלו.
גם בהקדמתו "אור לנתיבה" חזר על דברים אלו.
במכתב לידידו אוגוסט הנינגס הוסיף מנדלסון כי תרגום כתבי הקודש לגרמנית הוא גם "צעד ראשון לתרבות" עבור בני עמו המרוחקים מאוד ממנה.
מתנגדי מנדלסון הרבו לצטט אגרת זו כהוכחה שמנדלסון הסתיר את כוונותיו האמיתיות בהוצאת התרגום.
לצד פסוקי התורה הודפסו בחומשי "נתיבות השלום" שלושה חיבורים:
תרגום אשכנזי – תרגום של פסוקי התורה לגרמנית באותיות עבריות.
התרגום לכל חמשת החומשים נעשה על ידי משה מנדלסון עצמו.
ביאור – פרשנות למקרא על דרך הפשט מלוקטת בעיקר מפירושיהם לתורה של רש"י, רשב"ם, רמב"ן ואבן עזרא.
הביאור לחומש בראשית נכתב בידי שלמה דובנא מלבד הביאור לפרשת בראשית שנכתב על ידי מנדלסון עצמו.
הביאור לספר שמות נכתב בידי מנדלסון, ולספר ויקרא בידי נפתלי הרץ וייזל.
על מחברי הביאור לספרים במדבר ודברים כתב מנדלסון ש"מרוב ענווה לא הרשוני לגלות את שמם".
מאוחר יותר נודע שהביאור לספר במדבר נכתב בידי אהרן פרידנטאל ולרוב ספר דברים בידי הרץ הומברג.
תיקון סופרים – הערות על נוסח המקרא.
דקדוק, חסרות ויתרות, קרי וכתיב, מסורה וטעמי המקרא.
לספרים בראשית ושמות חובר בידי שלמה דובנא.
לספרים ויקרא במדבר ודברים בידי שלום ממעזריטש.
במהדורות מאוחרות נוספו לחומשים גם הפטרות, חמש מגילות ופיוטים כדי להתאים אותם לשימוש בבית כנסת, וכן תרגום אונקלוס, פירוש רש"י ופירושים נוספים.
בקיץ 1778 הוציא רש"ד באמסטרדם חוברת דוגמה לביאור בשם "עלים לתרופה".
מטרת החוברת הייתה לעודד החתמת פרענומעראנטן לביאור.
החוברת כללה חלקים מפרשת שמות ומפרשת בלק ובסופה הודפסה גם הקינה ציון הלא תשאלי עם תרגום.
הזמן המיועד לתחילת ההדפסה היה לאחר חג הסוכות ה'תקל"ט (אוקטובר 1778), וב-1780 הושלמה הדפסת הכרך הראשון.
בצדדים הכספיים והמנהליים של ההדפסה סייעו למנדלסון אחיו שאול ותלמידו דוד פרידלנדר.
סמוך להדפסתו באותיות עבריות, הוציא מנדלסון לאור את תרגום ספר בראשית גם באותיות גותיות בשיתוף עם יוסיאס לופלר.
על אף שהתקבלו הסכמות לפני ההדפסה, הכרך הראשון של החומש נדפס בלעדיהן.
לכרך השני צורפו הסכמותיהם של רב העיר ברלין צבי הירש לוין, ובנו שאול לוין, וכן הסכמת חברי בית הדין של ברלין; שמואל זאנוויל מברנדנבורג, יהודה לייב פרנבך ושמעיה לנדסברג.
עם סיום ההדפסה ב-1783, הודפסו שוב חמשת הכרכים בבת אחת וההקדמות וההסכמות הופיעו בתחילת חומש בראשית.
במהלך העבודה על הביאור, לאחר שהושלמו כרכי בראשית ושמות, התגלע סכסוך בין מנדלסון לבין שלמה דובנא.
בעקבות הסכסוך, חדל רש"ד להשתתף במפעל הביאור ועזב את ברלין.
הסיבות לסכסוך אינן ברורות לחלוטין.
ישנן עדויות לחילוקי דעות מקצועיים ביניהם, אך גם טענות ללחץ שהופעל על דובנא מטעם רבנים מתנגדי תנועת ההשכלה.
בספטמבר 1780, מספר חודשים לפני שעזב, שלח רש"ד למנדלסון מכתב שבו הוא מבקש להדפיס בשלמותה את ההקדמה שכתב לחומש, בנוסף תבע רש"ד תשלום על שלוש השנים שעבד לצדו בכתיבת "הביאור", והתלונן על שאול אחיו של משה מנדלסון שחשד בו שמעל בכספי המנויים.
בפועל, בכרך השני של החומש שנדפס ב-1781, הודפסה הקדמת דובנא כשהיא קטועה.
ב"אור לנתיבה" כתב מנדלסון שרש"ד הפסיק את עבודתו באמצע כתיבת ההקדמה "כי טרם כלותה רוח אחרת עברה עליו, לא ידעתי מה היה לו כי עזבני והלך לו אל ארצו.
בראותו כי המלאכה ארוכה וכבדה...
אזי רפו ידיו וחלף כחו ונתייאש מן השכר לגמרי".
רש"ד לעומת זאת כתב בספרו "ברכת יוסף" על הסיבות לעזיבתו: "כי הפסיקוני עוברי דרכים...
זה בעבור חמדת הממון שאינו שלו, וזה בפה חנף יעשה מדחה, וזה ישחית רבים בחלקלקות".
לאחר עזיבתו, התחיל רש"ד להסתובב בעיירות ולהחתים מנויים על חומש מתחרה ל"נתיבות השלום", שבו יודפס תרגום אונקלוס לצד הביאור במקום התרגום לגרמנית.
בין השנים ה'תקמ"ג–ה'תקמ"ח הוא החתים למעלה מ-1,200 פרענומעראנטן וקיבל עשרות הסכמות מגדולי הרבנים, בהם שאול מאמסטרדם וחיים מוולוזין, ואף ממתנגדי תרגום מנדלסון, הנודע ביהודה וההפלאה.
בהקדמה שכתב לחומש שתכנן להוציא, טען ששיווק התרגום של מנדלסון נכשל בשל התעקשותו של מנדלסון שברצותו "לבקש גדולות" התיימר שתרגומו יחליף את התרגום המקובל בקריאת שניים מקרא ואחד תרגום, וסירב להדפיס בחומשים את תרגום אונקלוס.
הוא טען שסולק מעבודתו בזרוע ובאלימות כיוון שביקש שכר.
את מחליפיו בכתיבת "הביאור" ו"תיקון סופרים" האשים שעבודתם שטחית וחסרה, באופן שגובל באונאה של הרוכשים.
במכתב שכתב דוד פרידלנדר למארחו של רש"ד, מספר פרידלנדר שרב העיר ברלין צבי הירש לוין עשה פשרה בין רש"ד למנדלסון, אך רש"ד החליט לעזוב בכל זאת.
ממכתב מאוחר שפורסם בשם רש"ד עולה כי בתחילת שותפותו של רש"ד בביאור הוכיח אותו רבו נפתלי הירץ מדובנא על כך שהתחבר לחבורת המשכילים.
במכתב הוא מציין שמקצת האנשים שעסקו במלאכת הביאור הם "אנשים חשודים כי פרקו מעליהם עול תורה" ולכן החליט להיבדל מהם, אך יש שפקפקו באמינות המכתב.
לפי שמועה אחרת, הרב רפאל זיסקינד מהמבורג נפגש עם רש"ד ושכנעו לעזוב את השותפות עם מנדלסון.
בהסכמה שכתב הרב שאול מאמסטרדם לרש"ד הוא רומז שיש לו חלק בעזיבת רש"ד.
אחרי עזיבת רש"ד, ביקש מנדלסון מנפתלי הרץ וייזל, שבאותה תקופה היה מחוסר פרנסה, להמשיך את כתיבת הביאור.
וייזל כתב את הביאור לספר ויקרא, והדפסתו הושלמה באוגוסט 1781. מנדלסון לא היה מרוצה לגמרי מפירושו של וייזל והוא הוסיף עליו הערות שבהם לעיתים סותר את דבריו.
את הביאור לספר במדבר כתב אהרן פרידנטאל מירוסלב, ואת הביאור ל-22 פרקים האמצעיים מספר דברים – הרץ הומברג.
את שאר פרקי ספר דברים ביאר מנדלסון עצמו.
את "תיקון סופרים" לחומשים ויקרא, במדבר ודברים כתב שלום ממעזריטש.
אך חיבור זה אינו דומה ל"תיקון סופרים" של רש"ד.
הוא קצר בהרבה ועיקרו ליקוט מספרים אחרים.
בנובמבר 1782 (ראש חודש כסליו ה'תקמ"ג), לקראת סיום הדפסת החומשים, הדפיס מנדלסון את הקדמתו "אור לנתיבה".
בהקדמה סקר היסטורית את תרגומי התנ"ך, סיפר על מניעיו לכתיבת התרגום החדש והוסיף גם כללים בדקדוק.
בסוף ההקדמה נדפסה רשימת הפרענומעראנטן של הביאור.
באפריל 1783 (ניסן ה'תקמ"ג), עם הדפסת הכרך האחרון של הביאור, הודפסה ההקדמה מחדש בפורמט שהתאים לכריכתה עם החומשים.
לדברי שמשון בלוך, הוצאת "הביאור" לא הייתה משתלמת למנדלסון מבחינה כלכלית, ועל אף המנויים הרבים הוא הפסיד בגללה כ-3,000 רייכס-טאלר.
מעט לאחר הדפסת הפרוספקט "עלים לתרופה", החלו להתפרסם התנגדויות של רבנים לתרגום ולביאור.
מי שנודעו כמתנגדים החריפים ביותר היו הרב רפאל זיסקינד הכהן מהמבורג וחתנו הרב צבי הירש יאנוב מפיורדא, שעוד לפני ההדפסה פעלו להטיל חרם על התרגום.
בהתכתבות של אוגוסט הנינגס עם מנדלסון, הציע הנינגס לנקוט בצעדים נגד הרב רפאל כדי לרסן את התנגדותו.
מנדלסון השיב שלא יתן לקנאות הדתית לפתות אותו להתנהגות שאינה הולמת.
בעצת מנדלסון פעל הנינגס שכריסטיאן השביעי, מלך דנמרק ויורש העצר יירשמו כמנויים לביאור.
הדבר שימש כרמז עבור הרב, שעירו הייתה בשטחי דנמרק וכבר הסתבך עם השלטון בפרשת החרמה אחרת, למתן את התנגדותו.
כחודש לפני החתמת המלך, ב-17 ביולי 1779, דיווח העיתון Hamburgischer Correspondent שהרב רפאל הטיל חרם על כל יהודי שיקרא בתרגומו של מנדלסון.
ייתכן שמדובר היה בשמועה על כוונה שלא מומשה בפועל, אך גם אם אכן הטיל חרם, נאלץ ככל הנראה לחזור בו כששמע על חתימת המלך.
לדברי צבי גרץ, בסופו של דבר, חתנו של הרב רפאל, ר' צבי הירש יאנוב מפיורדא היה היחיד שהטיל חרם גמור על התרגום.
אך גם לחרם זה לא נמצאה אסמכתא רשמית בפנקסי קהילת פיורדא, ו"הביאור" אף נדפס שם מספר פעמים.
גם הרב פנחס הורוביץ רבה של פרנקפורט דמיין בעל ספר "ההפלאה", תקף את "הביאור" ואת מחבריו.
בדרשתו בעת הפולמוס על "דברי שלום ואמת" של נפתלי הרץ וייזל, התריע כנגד "חדשים מקרוב באו" ש"חדשו פירוש על תורתינו הקדושה אשר בדו מליבם דברי שטות והבלים".
הוא קרא לשומעיו להתרחק מאנשי תנועת ההשכלה ולא לקרוא בספריהם, ושיבח קהילות שבהן לדבריו שרפו את הספרים.
מתנגד מתון יותר לתרגום היה רבה של פראג יחזקאל לנדא, מחבר "נודע ביהודה".
טענתו העיקרית הייתה שלימוד התרגום לילדים יביא להתעסקות יתרה בלימוד גרמנית.
בהסכמה שכתב הרב לחומשי רש"ד שתוכננו להתחרות בחומשי "נתיבות השלום", נימק את סרובו לתת הסכמה לחומש עם תרגום מנדלסון: "כי חוברו לה יחדיו בהדפסה ההיא קודש וחול, כי צירף להתורה פירוש לע"ז...
ואנחנו שיבוא ממנו מכשול לילדי העברים וביטול תורה ולכן נמנעתי מלהסכים עמו".
במכתב אחר, לימד זכות על מנדלסון שאולי כוונתו הייתה לטובה אך בפועל גרם התרגום לילדים להתעסק בספרי גויים כדי ללמוד גרמנית "ונעשית תורתנו כשפחה המשמשת את לשון אשכנז שיתפשט בדור".
גם בספרו הזהיר על כך.
לפי עדות בשם בנו יעקבקא לנדא, בעת יציאת הביאור לאור, אביו לא הסכים עם הרבנים ששללו את החיבור על הסף.
יחסו השלילי התגבש ככל הנראה לאחר מכן בזמן הפולמוס על "דברי שלום ואמת", אז כתב על מנדלסון "ועכשיו אני רואה שכל מה שדנו אותו האיש לכף חובה הכל אמת".
תלמידו של ה"נודע ביהודה" הרב אלעזר פלקלס קרא בדרשתו בפראג בשנת ה'תקמ"ד להתרחק מתרגומי התורה החדשים.
עם זאת, לא נמנע מלצטט בספריו מ"הביאור" מספר פעמים.
על רבה של פרשבורג ה"חתם סופר" העיד תלמידו מהר"ם שיק שמנהגו היה להימנע מלקרוא ב"ביאור", ואף הוכיח אותו על כך שלומד בו.
כשטען מהר"ם שיק שעבר על "הביאור" ולא מצא בו חשש, ציין ה"חתם סופר" למקום אחד בספר דברים שלדעתו יש בו אפיקורסות.
גם בתשובה שכתב בסוף ימיו התייחס לספרי מנדלסון ווייזל כתחילת ירידת המדרגה של העם.
בצוואתו לצאצאיו כתב ה"חתם סופר" , דברים שעוררו דיון נרחב והתפרשו כאיסור על קריאה בספרי משה מנדלסון ובתוכם "הביאור".
בדור שלאחר מכן, עם התפתחות הרפורמה והמאבק בה, גברה ההתנגדות ל"ביאור" מצד רבני האסכולה השמרנית, בעיקר במזרח אירופה.
הרב שלמה קלוגר זיהה את תרגומו של מנדלסון כסיבה למנהג התפילה בגרמנית בהיכל בהמבורג וקבע שהקריאה בתרגום מביאה לידי אפיקורסות.
הרב עקיבא יוסף שלזינגר פסק את דין החומשים לשריפה, וקבע ש"כל הקורא הן בביאורם הן בתרגומם אין לו חלק לעולם הבא".
חומשי "הביאור" הפכו עם השנים ל"מוקצה" בעיני הקהילה האורתודוקסית, בעיקר בקרב חסידים.
הרב צבי אלימלך שפירא כתב שהספרים "אסורים לבוא בקהל עד עולם", ועל הרב לוי יצחק מברדיצ'ב מסופר שהחשיב את החומש עם "הביאור" כעבודה זרה.
מנחם בגין סיפר, שכאשר פעל במחתרת האצ"ל תחת זהות בדויה של דתי אדוק, כמעט זוהה כמתחזה כשהביא בטעות חומש עם "הביאור" לבית הכנסת.
על אף ההתנגדות, מהדורות מאוחרות של "הביאור" קיבלו הסכמות מרבנים שמרנים מפורסמים.
בין השאר מהרב מרדכי בנט ומשה מינץ נפתלי הירש קצנלנבוגן, עקיבא אייגר, יעקב צבי מקלנבורג, יעקב יוסף אטינגר, אלחנן רוזנשטיין, יהודה לייב קארלבורג ואברהם לוונשטם.
מספר רבנים ציטטו בספריהם מ"הביאור", ביניהם: ישראל ליפשיץ, שמואל שטראשון, אברהם בנימין זאב המבורג ועוד.
הרב צבי הירש קלישר הדפיס את פירושו לתורה לצד תרגום מנדלסון ואף דן בדבריו במספר מקומות.
ברשימת המנויים לתרגום הנ"ך של מנדלסון מופיעים יוסף דוד זינצהיים, וולף היידנהיים, אברהם שמואל בנימין סופר ומשה שיק.
על הגר"א סופר ששיבח את "הביאור" לחומש ויקרא.
הרב יוסף זונדל מסלנט השתמש בחומש עם "הביאור", אך במקום אחד בספר דברים מחק את דבריו של הרץ הומברג.
הרב יעקב וייל פסק שמי שאינו מבין את פירוש רש"י, יקרא את תרגומו של מנדלסון לקיום מצוות שניים מקרא ואחד תרגום.
חוקרים משערים שמכיוון שעיקר ההתנגדות הייתה לשפה הגרמנית ולא לתוכן הספר, היא פחתה במערב אירופה במהלך המאה ה-19, אז רוב היהודים שלטו בגרמנית, אך במזרח אירופה נותרה ההתנגדות ואף גברה בעקבות ניסיונות לכפות באמצעות השלטון את קניית "הביאור" והלימוד בו בבתי הספר.
גם בקרב המשכילים נמתחה ביקורת על הספר.
פרץ סמולנסקין במאמרו "עת לטעת", האשים את מנדלסון שבתרגומו פעל בכוונה תחילה למחיקת הלאומיות של היהודים ולזניחת השפה העברית.
פרנץ רוזנצווייג כתב מאמר נגד חידושו של מנדלסון שתרגם את השם יהוה ל-"Der Ewige" ("הנצחי"), במקום "Der Herr" ("האדון") שהיה מקובל עד אז.
ומשה מנדלסון מהמבורג, העיר על "הביאור" לספר בראשית שהסתמך על ספר הישר כאילו היה ספר קדמון.
בסקירה שפרסם יוהאן דודרליין לאחר הוצאת "עלים לתרופה", כתב כי לפי התרשמותו רק מעטים מהיהודים יהיו מסוגלים להבין את התרגום שנכתב בשפה גרמנית גבוהה.
יוהאן ברנהרד קוהלר ביקר את התרגום על כך שנכתב בגרמנית לא מספיק "טהורה", ויש בו ביטויים שמשמשים רק את היהודים.
מאידך, על תרגומו של מנדלסון לתהילים כתב יוהאן דוד מיכאליס ששפתו נעימה כל כך עד שכמעט לא ניתן להבחין בה במאפיינים לא גרמניים.
לתרגומו של מנדלסון הייתה השפעה רבה באירופה במאות ה-18 וה-19. הוא נחשב במשך שנים לתרגום המקובל וכמעט הקאנוני של התורה, בעיקר בחוגי המשכילים.
שמעון ברנפלד כתב כי מימי תרגום השבעים לא היה תרגום שעשה רושם גדול כל כך על השכלת ישראל.
עד לסוף המאה ה-19 הוא נדפס לפחות ב-28 מהדורות.
מלבד לשימוש פרטי, הוא היה נפוץ גם בבתי כנסת וכחומר לימודי בבתי ספר.
הוא הגדיל את ההתעניינות במקרא, ובד בבד – כחשש מתנגדיו – הגביר את לימוד השפה הגרמנית בקרב האוכלוסייה היהודית, וגרם לדחיקתם של המלמדים הפולנים.
המוטיב של בחור ישיבה באירופה שמחזיק בסתר כרך של "הביאור" ולומד דרכו גרמנית, היה במאה ה-19 לקלישאה ספרותית.
הביאור התפשט גם מחוץ לגבולות אירופה, וישנם אזכורים ללימוד בו גם במצרים ובבגדד.
לקראת סוף המאה ה-19 דעך העניין ב"ביאור".
את מקומו תפסו תרגומיהם של רש"ר הירש ושל וולף היידנהיים שהודפסו בגרמנית תקנית.
תרגומו של מנדלסון נדפס מאז פעמים בודדות בלבד.
מנדלסון שקל להמשיך את התרגום והביאור לכל התנ"ך, אך מלבד תרגום לתהילים, שיר השירים ושירת דבורה וביאור לקהלת הוא לא הספיק להשלים את המלאכה, וממשיכיו ה"ביאוריסטים" עשו זאת לאחר מותו.
בין המתרגמים והמבארים לנ"ך היו: יואל ברי"ל, דוד פרידלנדר, יצחק אייכל, אהרן האלה-וולפסון, שמואל ישראל מולדר ויצחק שמואל רג'יו.
הפירוש לקהלת יצא בעברית כבר בשנת 1770. התרגום לשירת דבורה צורף לחומש בראשית שיצא לאור באותיות גותיות ב-1780 במקביל ל"נתיבות השלום".
התרגום לתהילים שאותו התחיל מנדלסון לכתוב עוד ב-1770, החל לצאת לאור באותיות עבריות רק ב-1785 לאחר השלמת התרגום לחומש.
והתרגום לשיר השירים הודפס רק ב-1788 לאחר מותו של מנדלסון.
מהדורות בולטות של כל התנ"ך עם תרגום וביאור הודפסו בווינה בדפוס אנטון שמיד ובווילנא בדפוס ראם.
נתיבות השלום חמשת חמשי התורה עם תקון סופרים ותרגום אשכנזי ובאור, בהוצאת גאורג פרידריך שטארקה, ברלין 1780–1783. (עותק דיגיטלי: עלים לתרופה, בראשית, ויקרא, במדבר ודברים, אור לנתיבה.)
מנחה חדשה חמישה חומשי תורה עם תרגום אשכנזי וביאור, בהוצאת אנטון שמיד וינה ה'תקנ"א.
חמשה חומשי תורה עם תרגום אשכנזי מהרמבמ"ן, בדפוס הירש ווירמש קרלסרוהה ה'תקנ"ג.
נתיבות השלום כפי אשר נדפס בברלין ה'תקמ"ג אין נוסף ואין נגרע, בהוצאת אנטון שמיד וינה ה'תקנ"ה 1795. (עותק דיגיטלי: בראשית, שמות, ויקרא, במדבר, דברים)
חמשה חומשי תורה עם תרגום אונקלוס וחמש מגילות והוספתי הבעל הטורים וגם הביאור עם תרגום אשכנזי מהרמבמ"ן פראג ה'תקס"א.
דרך סלולה דפוס איצק צערנדארף פיורדא ה'תקס"ב–ה'תקס"ד.
(עותק דיגיטלי: בראשית, שמות, ויקרא, במדבר, דברים)
חמשה חומשי תורה עם תרגום אונקלוס וחמש מגילות והוספתי עליהם התקון סופרים ותרגום אשכנזי עם באור מהרמבמ"ן, פראג התקס"ד 1804 (עותק דיגיטלי: בראשית.)
נתיבות השלום חמשת חמשי התורה עם תיקון סופרים ותרגום אשכנזי ובאור, פראג ה'תקס"ז 1807 בתוספת תרגום אונקלוס ופירוש רש"י ורד"ק (עותק דיגיטלי: בראשית, שמות, ויקרא, במדבר, דברים)
נתיבות השלום כפי אשר נדפס בברלין ה'תקמ"ג אין נוסף ואין נגרע, (עם תרגום אונקלוס ורש"י לספר במדבר ודברים) בהוצאת אנטון שמיד וינה 1808–1809 (עותק דיגיטלי: בראשית, שמות, ויקרא, במדבר, דברים)
חומש עם תרגום אונקלס ופירש"י וביאור ותרגום אשכנזי, בדפוס התורני צבי הירש ובנו אברהם שפיץ סגל, אופנבך ה'תקס"ח–ה'תקס"ט 1808 (עותק דיגיטלי: בראשית, שמות, ויקרא, במדבר, דברים)
תרגום אשכנזי על חמישה חומשי תורה מן החכם הכולל המפורסם מוהר"ר משה דעסויא ז"ל אופנבך ה'תקע"א 1810–1811. (עותק דיגיטלי)
כתבי קדש נדפסים מחדש ומהודרים בתוספות רבות, עם פירוש "הכורם" מאת הרץ הומברג.
בהוצאת אנטון שמיד וינה 1817–1818. (עותק דיגיטלי: בראשית, שמות, ויקרא, במדבר, דברים)
חמשה חומשי תורה עם תרגום אונקלס ופירש"י ובאור ותרגום אשכנזי אופנבך תקפ"א–תקפ"ד (עותק דיגיטלי: בראשית, שמות, ויקרא, במדבר, דברים)
חמשה חומשי תורה כאשר ניתנה למשה מפי הגבורה עם תרגום אשכנזי מאת הרב החכם המפורסם מוהר"ר משה דעסוי ז"ל, בדפוס וילהלם האס, בזל ה'תקפ"ב 1822. (עותק דיגיטלי)
דרך סלולה חמישה חומשי תורה עם רש"י, אונקלוס, תרגום אשכנזי, ביאור ותיקון סופרים, בתוספת הפטרות, יוצרות ותפילות לשבת עם תרגום.
פיורדא ה'תקפ"ד 1824. (עותק דיגיטלי: בראשית, שמות, ויקרא, במדבר, דברים)
בהוצאת אנטון שמיד וינה 1831. (עותק דיגיטלי: בראשית, שמות, ויקרא, במדבר, דברים)
מקור חיים ברלין ה'תקצ"א–ה'תקצ"ג עם תרגום המגילות וההפטרות ו"ביאור לתלמיד" מד"ר ירמיהו הינמן.
תורה עם תרגום אונקלוס ופירש"י ובאור ותרגום אשכנזי, בדפוס זעקל ארנשטיין ובניו, זולצבאך ה'תק"צ–ה'תקצ"ז 1829–1837 (עותק דיגיטלי: בראשית, שמות, ויקרא, במדבר, דברים)
נתיבות השלום חמשת חומשי התורה עם תרגום אונקלוס ופירוש רש"י ותרגום אשכנזי ובאור בתוספת פירוש "המעמר" מאת משה לנדא פראג ה'תקצ"ג–ה'תקצ"ז (עותק דיגיטלי: בראשית, שמות, ויקרא, במדבר, דברים)
חומש נתיבות השלום בדפוס אביגדור בן יואל, ורשה ה'תקצ"ו–ה'תקצ"ח.
נתיבות השלום חמישה חומשי תורה עם תרגום אשכנזי ובאור מאת משה בן מנחם מדעסוי ובאור הכורם מאת הרץ הומברג בדפוס אנטון שמיד וינה 1837. (עותק דיגיטלי: בראשית, שמות, ויקרא, במדבר, דברים)
דרך מסילה חמישה חומשי תורה עם תרגום אונקלוס ופירש"י ותרגום אשכנזי (באותיות גרמניות) ונלוה אליו פירוש "הבנת הנקרא" מאת וולף היידנהיים.
פיורדא ה'תר"א 1841. (עותק דיגיטלי: בראשית, שמות, ויקרא, במדבר.)
אור לישראל כולל תורה נביאים וכתובים עם פירש"י, באור ותרגום אשכנזי, בדפוס דב בער מאנאש, קרוטושין ה'תקצ"ט–ה'תר"ג 1839–1842. (עותק דיגיטלי: בראשית, שמות, ויקרא, במדבר, דברים.)
נתיבות השלום חמישה חומשי תורה עם תרגום אשכנזי וביאור בתוספת פירוש רש"י, תרגום אונקלוס, "הכורם" "בוצר עוללות" ו"המשתדל".
וינה 1846. (עותק דיגיטלי: בראשית, שמות, ויקרא, במדבר, דברים)
מקראי קדש תורה נביאים וכתובים עם פירש"י ותרגום אשכנזי ובאור, בתוספת פירוש מאת אדם הכהן, דפוס ראם וילנא ה'תר"ט–ה'תרי"ב 1848–1852. (עותק דיגיטלי: בראשית, שמות, ויקרא, במדבר, דברים)
נתיבות השלום חמשת חומשי התורה עם תרגום אונקלוס ופירוש רש"י ותרגום אשכנזי ובאור בתוספת פירוש "המעמר" מאת משה לנדא, פראג 1860–1862. (עותק דיגיטלי: בראשית, שמות, ויקרא, במדבר, דברים)
נתיבות השלום וינה התרכ"א 1861 (עותק דיגיטלי: בראשית, שמות, ויקרא (תרגום באותיות גרמניות), במדבר, דברים)
חמשה חומשי תורה עם תרגום אונקלוס ופירש"י ותרגום אשכנזי בתוספת "ספר הברית" ובאור המילות" מאת צבי הירש קלישר, ורשה ה'תרל"ג–ה'תרל"ו 1873–1876. (עותק דיגיטלי: בראשית, שמות, ויקרא, במדבר, דברים)
מקראי קדש נתיבות השלום בתוספת פירוש "הכורם" ו"המעמר" בדפוס י.
אלאפין ורשה 1887–1888 (עותק דיגיטלי: בראשית, שמות, ויקרא, במדבר, דברים)
נתיבות השלום חמשה חומשי תורה עם תרגום אונקלוס, פירש"י, תולדות אהרן, קיצור תקון סופרים, תרגום אשכנזי ובאור, בתוספת פירוש הכורם ופירוש המעמר, בדפוס י.
נתיבות השלום חמשה חומשי תורה עם תרגום אשכנזי ובאור ונתוסף בו תרגום אונקלוס ופרש"י, ירושלים ה'תשל"ד 1974.
נתיבות מהרי"ץ היא עמותה רשומה המפעילה מוסדות ופעילות דתית, בראשות הרב יצחק רצאבי.
העמותה מקדמת את המסורת והפסקים של יהדות תימן, והיא נקראת על שם רבי יחיא צאלח, מגדולי פוסקי תימן.
בשנת 1989 הוקמה העמותה "פעולת צדיק", ובשנת 2010 העמותה "מוסדות יד מהרי"ץ בני ברק".
בסוף 2022 (תחילת ה'תשפ"ג) הוקמה עמותה חדשה בשם נתיבות מהרי"ץ.
בראשות העמותה עומד הרב יצחק רצאבי.
העמותה משמשת כבית הוראה וכבית דין לענייני ממונות, על פי מסורת יהדות תימן, והיא מכשירה מוצי"ם שמשיבים לשאלות הלכתיות על פי המסורת והמנהגים.
כמו כן היא מפעילה מערכת כשרות, כולל אברכים, הוצאת ספרים תורניים ותרגום כתבים בני מאות שנים, בית כנסת, גמחי"ם, שיעורי תורה ברחבי הארץ ותלמוד תורה.
העמותה גם הוציאה אפליקציות, כגון ספר שהוצא לאור על ידי העמותה ונקרא "שולחן ערוך המקוצר - עיני יצחק" שנכתב על ידי נשיא העמותה והוצא גם באפליקציה, ספירת העומר בארמית כמנהג העדה התימנית והגדה של פסח.
העמותה מתרגמת כתבי יד עתיקים מערבית לעברית וכך תרגמה ספרים שלא ראו אור במשך מאות שנים כדוגמת ספרים של המהרי"ץ ושל הרב יצחק ונה אותם הוציאה לאור.
העמותה הולכת בדרך המהרי"ץ שהפריד, שימר והבדיל את המסורת התימנית משאר החוגים, ומבקשת לפיכך לשמר את המסורת התימנית מפני השפעות של עדות אחרות בארץ.
הדבר מתבטא במיוחד בספרי הלכה ומנהג שהעמותה מוציאה לאור.
העמותה מפיצה גם עלונים וקונטרס שבועי שנשלח לתיבות דואר ברחבי הארץ בשם "שערי יצחק".
פעמיים בשנה מפרסמת העמותה ספר הלכה ומסורת בשם 'דברי חפץ', שבו מתפרסמים דבריהם של גדולי רבני תימן בדורות הקודמים שלא ראו אור דפוס.
העמותה מפעילה בית דין לענייני ממונות, וכן כולל אברכים שלומדים בשיטת הלימוד התימנית, המשלבת לימוד של הזוהר והמקרא, ומשמשת גם כבית כנסת בלדי ושאמי ולימוד מארי לילדים.
מדי שנה מקיימת העמותה את אירוע הילולת המהרי"ץ במשרדיה וכן מקיימת ערבי התעוררות ותפילות המוניות במועדים שונים.
במהלך השנה נוסעים הרב רצאבי וחברי העמותה לישיבות של העדה התימנית ולערבי כינוס בארץ במטרה לחזק את המורשת של יהדות תימן.
נתיבי הנהר הסיביריים היו דרכי התקשורת העיקריות בסיביר הרוסית לפני שנות ה-30 של המאה ה-18, כאשר החלו להיבנות כבישים.
הנהרות היו גם בעלי חשיבות עיקרית בתהליך הכיבוש הרוסי וחקר שטחי סיביר עצומים מזרחה.
מכיוון ששלושת הנהרות הסיביריים הגדולים, אוב, ייניסי והלנה זורמים כולם לאוקיינוס הארקטי, המטרה הייתה למצוא חלקים או ענפים של נהרות אלו הזורמים בערך בכיוון מזרח-מערב ולמצוא ביניהם מעברים קצרים.
כיוון שסיביר שטוחה יחסית, המעברים היו בדרך כלל פשוטים.
הקוזקים הרוסים התפשטו במהירות מאוראל לאוקיינוס השקט תוך 57 שנים (1582–1639), למרות התנגדות עזה מצד השבטים הסיבירים.
נתיבי הנהרות שימשו תפקיד מכריע בהצלחה זו, במיוחד בשנים הראשונות של סחר הפרוות הסיבירי.
הובלת פרוות על פני המים הייתה קלה ומהירה יותר מאשר ביבשה, והנהרות חיברו בין מרכזי איסוף הפרווה הגדולים, מה שאפשר זרימה יעילה של סחורות.
במסלול זה, המרחקים המצוינים הם קווים ישרים משוערים בלבד, ואינם מתחשבים בפיתולי נהרות סיביר.
התאריכים מתייחסים בדרך כלל לזמן הקמת היישוב הרוסי הראשון באזור.
מעל האורל: המסלול מעל הרי אוראל עבר לאורך נהר הוולגה, במעלה נהר הקאמה עד פרם (1472), ומשם המשיך במעלה נהר צ'וסוביה או נהר הווישרה (דרך צ'רדין).
גובה האורל באזור זה הוא כ-350 מטר בלבד, כ-150 מטר מעל השפלה שמסביב.
המסלול ירד במורד נהר טבדה או נהר טורה, ומשם עבר דרך קצרה במעלה נהר טובול עד למפגשו עם נהר אירטיש בטובולסק (1582).
זהו המסלול המשוער שבו השתמש ירמק במסעו.
טובולסק נמצאת כ-700 ק"מ מזרחית לפרם ו-1800 ק"מ מזרחית למוסקבה.
הדרך הסיבירית, שראשיתה בשנות ה-30 של המאה ה-20, עברה מדרום-מזרח מפרם לקונגור, ומשם חצתה מעבר נמוך נוסף בדרכה אל יקטרינבורג (1723) וטובולסק.
עד שנת 1885 נסללה מסילת רכבת מפרם ליקטרינבורג.
שלוחה נוספת של מסילת הרכבת הטרנס-סיבירית (1891) עברה מדרום לאורל דרך צ'ליאבינסק (1736), אומסק (1716) ונובוסיבירסק (1893).
אגן אוב: בקרבת טובולסק שכנה בירת חאנת סיביר, שנכבשה בשנת 1582. המסלול המשיך צפונה במורד נהר אירטיש עד למפגשו עם נהר אוב, ומשם 750 ק"מ במעלה האוב עד נארים (1594).
לאחר מכן, עלה המסלול במעלה נהר קט (1602) כ-300 ק"מ עד לראשיו, שם נמצאה דרך יבשתית שהובילה לנהר יניסיי בייניסייסק (1619).
יניסייסק נמצאת כ-1400 ק"מ מטובולסק ו-3200 ק"מ ממוסקבה.
נתיב חלופי עבר מצומת אירטיש-אוב, 450 ק"מ במעלה האוב עד נהר ואך.
משם, 500 ק"מ במעלה הואך, ולאחר מכן יציאה לסיים, ירידה במורדו אל יניסיי, ובהמשך במעלה הזרם עד יניסייסק.
אגני ייניסי ולנה: יניסיסק נמצאת על נהר היניסיי ממש צפונית למפגש שלו עם נהר האנגרה.
מיניסיסק עולים מזרחה במעלה האנגרה לנהר אילים, במעלה הזרם עד אילימסק (1630), מעבר לנהר קוטה, נסיעה קצרה במורד הזרם לאוסט-קוט (1631) על נהר לנה.
מכאן, צפון מזרח במורד הלנה כ-1,400 ק"מ עד יקוטסק, שנמצאת 4,900 ק"מ מזרחית למוסקבה.
יאקוטסק היא נקודת עצירה מרכזית ומרכז מנהלי.
לאחר מכן 125 ק"מ במורד הלנה לאלדאן, במעלה נהר אלדן לאוסט-מאיה, ואז במעלה נהר המאיה או הענף הימני שלו, נהר היודומה.
אוחוטסק: בשונה משתי הדרכים האחרונות, דרך זו נמשכת כ-150 ק"מ מעל הרים בגובה 2000 רגל עד האוקיינוס השקט (חוף אוחוטסק 1639, העיירה אוחוטסק, 1647).
אוחוטסק נמצאת 800 ק"מ מזרחית מדרום מזרח ליקוטסק ו-5,600 ק"מ מזרחית למוסקבה.
לאחר שנת 1715 היו באוחוצק מתקנים לבניית ספינות, שאפשרו נסיעה ימית לחצי האי קמצ'טקה, לאיי קוריל, לאיים האלאוטיים ולאלסקה.
לפחות מהמאה ה-12, פומורים רוסים ניווטו ב ובים ברנץ.
במועד מסוים, הם נכנסו למפרץ אוב או עברו מעבר לחצי האי ימאל.
ממפרץ אוב לשפך טאז, במעלה נהר הטאז, על פני מנגזייה (1601), מעבר ליאנוב סטן על נהר טורוחאן, המוביל לטורוחנסק (1607) על נהר היניסיי במפגשו עם הטונגוסקה התחתונה.
היכן שהוא פונה דרומה, מעבר לנהר צ'ונה, יובל של נהר וילוי - המפגש של שני הנהרות הללו הוצף כעת, ויצר את מאגר ויוסקוי.
מזרחה לאורך הוילוי עד לנהר לנה, ולאחר מכן במעלה הלנה עד ליקוטסק.
אפשר היה גם להמשיך במעלה הטונגוסקה התחתית עד ליד קירנסק (1630) (175 ק"מ צפונית מזרחית לאוסט-קוט), לבצע מעבר קצר ללנה, ולרדת מלנה ליקוטסק.
יאקוטסק נמצאת במרחק של כ-2,400 ק"מ משפך טאז.
לאחר שנת 1700 בערך, רוב המסחר זז דרומה והנתיב ממערב לטורוחנסק ננטש ברובו.
ירידת קרנו של נתיב הנהר
עד תחילת המאה ה-18, ציד פרוות בלתי מבוקר גרם לירידה חדה באוכלוסיית חיות הפרווה ברחבי סיביר.
כתוצאה מכך, בשנת 1913 הוטל איסור על ציד דלקים סיבירים במטרה להגן על המין מפני הכחדה.
דרך באבינוב, שהוקמה על ידי ארטמי באבינוב בסוף שנות ה-90, היוותה את השביל היבשתי הראשון שחצה את הרי אוראל.
לאורך הדרך נוסדה בשנת 1598 העיר ורקהוטרי, ששימשה כשער לסיביר.
בניית כבישים בסיביר החלה בשנות ה-30 של המאה ה-20, ובשנות ה-60 החל המסלול היבשתי יקטרינבורג-קיאחטה להחליף את נתיבי הנהרות הסיביריים.
בחורף, כאשר הקרקע קפאה, יכלה הנסיעה לאורך המסלול להימשך 70–80 יום.
הרכבת הטרנס-סיבירית החלה להיבנות בשנת 1891, ובמהלך המאה ה-20 נבנה גם הכביש הטרנס-סיבירי.
הקטע הצפוני של הכביש הושלם בשנת 2013. כתוצאה מכך, התפתחה תבנית התיישבות ייחודית ברוסיה, עם רצועה צרה וארוכה לאורך הגבול הדרומי, ועם מספר הרחבות צפונה, בעיקר באזורים עשירים במינרלים.
הנהרות עדיין משמשים לתחבורה, אך בעיקר לתנועה מצפון לדרום אל וממנה הרכבת הטרנס-סיבירית.
נתיבי התהילה הוא ציור משנת 1917 מאת האמן הבריטי כריסטופר נבינסון.
כותרתו מצטטת שורה משירו של תומאס גריי משנת 1750, "אלגיה שנכתבה בבית קברות כפרי": "נתיבי התהילה מובילים אך לקבר".
היצירה נמצאת באוסף מוזיאון המלחמה האימפריאלי בלונדון, המתאר אותה כאחד הציורים המפורסמים ביותר של נבינסון.
נבינסון שירת כנהג אמבולנס מתנדב בשירות האמבולנסים של אגודת הידידים בחזית המערבית בראשית מלחמת העולם הראשונה, מנובמבר 1914 ועד ינואר 1915, ולאחר מכן חזר לאנגליה.
הוא שירת כסניטר בחיל הרפואה של הצבא המלכותי בלונדון, אך שוחרר בסוף 1915 עקב קדחת שיגרונית.
בשנת 1917 מונה כאמן מלחמה ונשלח לצרפת על ידי לשכת התעמולה המלחמתית הבריטית.
בסגנונו האמנותי הוא פנה לריאליזם במטרה לתאר את זוועות המלחמה, תוך נטישת הסגנונות המודרניזם והוורטיציזם בהם נהג להשתמש קודם לכן..
הציור, שגודלו 45.7 × 60.9 ס"מ, מתאר שני חיילים בריטים הרוגים השרועים עם פניהם כלפי מטה בשדה קרב בחזית המערבית.
הם שוכבים לא קבורים בנוף בוצי וריק, מלבד מחסומי תיל ופסולת מלחמה.
הציור צונזר על ידי הצנזור הרשמי של ציורים ושרטוטים בצרפת, לוטננט קולונל א.
לי, בטענה שהצגת גופות עלולה לפגוע במאמץ המלחמתי.
למרות זאת, נווינסון הציג את היצירה בתערוכה הרשמית שלו בגלריות לסטר במרץ 1918, אך על הגופות הונחה רצועת נייר חום עם הכיתוב "צונזר".
בעקבות זאת ננזף על ידי משרד המלחמה על הצגת תמונה מצונזרת ועל השימוש במילה "צונזר" בפומבי ללא אישור.
עם זאת, המקרה עורר הד תקשורתי רחב, במיוחד לאור העובדה כי ב-4 במרץ נפתחה התערוכה הראשונה של תצלומים צבעוניים רשמיים מהחזית, שכללה גם תיעוד של גופות ממשיות.
הציור נרכש ישירות מהתערוכה על ידי מוזיאון המלחמה האימפריאלי, שכן היצירה הוזמנה במקור על ידי משרד המידע.
נתיבי העכברושים הייתה רשת הברחה ששימשו פושעי מלחמה מגרמניה הנאצית ופשיסטים ממדינות אחרות כדי להימלט מאירופה ב-1945, עם תום מלחמת העולם השנייה.
נתיבי הברחה אלה הובילו בעיקר למקלטים בדרום אמריקה.
מלבדה, נאצים רבים הגיעו לברזיל, צ'ילה ופרגוואי.
יעדים נוספים כללו את ספרד, שווייץ וקנדה.
שני מסלולים ההברחה העיקריים מגרמניה לדרום אמריקה התפתחו באופן עצמאי ונפרד, כאשר מפעיליהם שיתפו פעולה בסופו של דבר.
הראשון עבר דרך ספרד והשני דרך רומא וזאת באמצעות תמיכתם של אנשי דת מהכנסייה הקתולית, כמו הבישוף האוסטרי אלויס הודאל והכומר הקרואטי קרונוסלב דרגנוביץ' .
שני מסלולים הברחה עיקריים התפתחו באופן עצמאי, אך בסופו של דבר מפעיליהם שיתפו פעולה.
המסלול הראשון עבר מגרמניה לספרד הפשיסטית ויעדו היה ארגנטינה.
המסלול השני עבר מגרמניה לרומא, דרך גנואה ומשם למספר יעדים בדרום אמריקה.
על פי הדיווחים, כ-9,000 פושעי מלחמה נאצים נמלטו לדרום אמריקה, בעיקר לארגנטינה אך גם לברזיל, צ'ילה ופרגוואי.
כבר ב-1942, יצר קשר מזכיר המדינה של הוותיקן, הקרדינל לואיג'י מגלונה עם שגריר ארגנטינה בנוגע לנכונתה של המדינה לקלוט מהגרים קתולים אירופאיים.
באותה תקופה, החלה רשת ההברחה לפושעים הנאצים.
בין המארגנים של הרשת הראשונית היו שארל לסקט, מאנשי האקסיון פראנסז, ארגון צרפתי לאומני-קתולי שקיבל את תמיכתו של האפיפיור פיוס השנים עשר
עד 1946 היו מאות כבר פושעי מלחמה נאצים ואיטלקים בספרד.
עם זאת, לדברי מזכיר המדינה האמריקאי ג'יימס פרנסיס ברנס, שיתוף הפעולה של הוותיקן במסירת "מבקשי המקלט" הללו היה "זניח".
רשת ההברחה של הבישוף הודאל
הבישוף הקתולי האוסטרי אלויס הודאל, שהיה כומר פרו-נאצי מובהק, היה ראש מכללת אנימה שנמצאת בוותיקן, לחינוך הכמורה העתידית של הכנסייה הקתולית בקרב הלאום הגרמני..
לאחר תום המלחמה באיטליה, הודאל החל לסייע לשבויי מלחמה גרמנים שהוחזקו במחנות ברחבי איטליה.
בדצמבר 1944, בעלות הברית אפשרו לוותיקן למנות נציג שיבקר את האסירים האזרחיים דוברי הגרמנית באיטליה, תפקיד שהוטל על הודאל.
הודאל ניצל את תפקידו זה כדי לסייע לעשרות פושעי מלחמה נאצים מבוקשים לברוח ממאסר, בין האסירים שהודאל סייע להם ניתן למנות את מפקד מחנה ההשמדה טרבלינקה, פרנץ שטנגל, את מפקד מחנה ההשמדה סוביבור, גוסטב וגנר ואת אדולף אייכמן, מאדריכלי השואה והפתרון הסופי.
חלק מהמבוקשים האלו הוחזקו במחנות מעצר ובהיעדר מסמכי זהות רשמיים, הם נעצרו תחת שמות בדויים.
נאצים אחרים שהסתתרו באיטליה חיפשו את הודאל לאחר שנודע להם על תפקידו ברשת ההברחה.
רשת קטנה אך משפיעה של כמרים קרואטים, חברי המסדר הפרנציסקני, בראשות הכומר קרונוסלב דרגנוביץ', ארגנה קו תמיכה מתוחכם ביותר שבסיסו היה ברומא ובג'נובה.
הקו התמקד בתחילה בסיוע בעיקר לחברי האוסטאשה, בהם מנהיג הארגון, אנטה פאבליץ'.
מספר כמרים נוספים היו פעילים ברשת ההברחה.
אחד מהם, היה וילים צ'סליה שהיה מייסד הצלב האדום הקרואטי.
הוא השתמש במסמכים של הצלב האדום כדי לנוע ברחבי זלצבורג, שם חילץ מאות נאצים ופעילי אוסטאשה וסיפק להם זהויות בדויות חדשות.
באוקטובר 1945 נעצר צ'סליה בעקבותיו קשרים עם האוסטשה.
רשת ההברחה של דרגנוביץ' הייתה סוד גלוי בקרב קהילות המודיעין האיטלקית.
כבר באוגוסט 1945, מפקדי בעלות הברית ברומא שאלו שאלות לגבי השימוש במנזר סן ג'ירולמו כ"מקלט" עבור אוסטשה.
דו"ח של מחלקת המדינה האמריקאית מ-12 ביולי 1946 מנה תשעה פושעי מלחמה, כולל אלבנים ומונטנגרים וכן קרואטים שנהנו מתמיכתה של הכנסייה.
לנאצים הייתה נוכחות בארגנטינה עוד לפני מלחמת העולם השנייה.
נכון ל-1935, היו כ-2,100 חברים בסניף המקומי של המפלגה הנאצית.
כוחות הביטחון הארגנטיאים חקרו את הונשא בתחילת שנות ה-40 בעקבות בקשתו של הנשיא האנטי-נאצי, רוברטו מרסלינו אורטיז ומצאו כי היו בארגנטינה כ-12,000 פרו-נאצים, שתרמו לחשבון בנק שווייצרי (שהתברר שהיה שייך לנאצים) כ-40.5 מיליון דולרים.
ביוני 1941, שלחה גרמניה כ-83 ארגזים של מסמכים משגרירותה בטוקיו, לבואנוס איירס, ארגנטינה.
משרד החוץ הארגנטינאי חיפש בארגזים ודיווח כי חמישה מהם הכילו תעמולה נאצית.
חודש לאחר מכן, פקידים ארגנטינאים פשטו על משרדים סודיים של המפלגה הנאצית במדינה, שהוקמו במסווה של ארגוני עובדים גרמניים.
כ-5,000 מסמכים שנתפסו מחזית העבודה הגרמנית נשמרו על ידי בית המשפט העליון של ארגנטינה.
במאי 1943, איש האס אס ולטר שלנברג הגיע להסכם סודי עם הצבא הארגנטינאי בו סוכם על הפסק המעצרים של הפעילים הנאצים במדינה ועל הקמת קו דואר דיפלומטי בין המדינות.
לאחר כניעתה של גרמניה ב-8 במאי 1945, בחר קפטן הצוללת , שפעלה אז בצפון האוקיינוס האטלנטי, להיכנע לחיל הים הארגנטינאי אל מל חופי מאר דל פלאטה ביולי 1945. דיווחים בארגנטינה טענו כי המשטרה הארגנטינאית ראתה את אדולף היטלר ואווה בראון יורדים מהצוללת לחופי המדינה.
בסופו של דבר, הצוללת ואנשיה נשלחו לצפון אמריקה.
על פי הניו יורק טיימס, משרד החוץ האמריקאי דיווח ב-1945 כי "הונם האישי של בכירים נאצים" הועבר לבואנוס איירס באמצעות דואר דיפלומטי, בהם רכושו של הרמן גרינג, שהחזיק ביותר מ-20 מיליון דולר ושלל אומנות רב.
המיליונר הגרמני-ארגנטינאי לודוויג פרוידה, שלפי הדיווחים היה קשור לגסטפו, תיאם תרומות של משתפי פעולה נאצים לקמפיין הבחירות של הקצין חואן דומינגו פרון בבחירות לנשיאות שנערכו ב-1946. פרון מינה את האנתרופולוג סנטיאגו פראלטה (שהיה אנטישמי מובהק) לנציב ההגירה שלו ואת בנו של לודוויג פרוידה, רודולפו, לראש רארגון המודיעין SIDE.
שני הכפופים לפרון סייעו ככל הנראה לפושעי מלחמה אירופאים על ידי ייעול תהליך האיזרוח שלהם והעסקתם במחלקותיהם.
כ-5,000 פושעי מלחמה נאצים נמלטו לארגנטינה.
פרון הצהיר מאוחר יותר כי בכוונתו לסייע לכמה שיותר נאצים בתגובה למשפטי נירנברג, אותם ראה כ"בושה לאנושות".
מסוף שנות ה-40 ועד שנות ה-50, ה-FBI וה-CIA חקרו דיווחים לפיהם היטלר לא באמת התאבד ב-1945, אלא נמלט לדרום אמריקה (זאת בהתאם לתאוריות קונספירציה רבות על גורלו של היטלר).
אחת הטענות המרכזיות הייתה שהיטלר נמלטה לארגנטינה בתום הקרב על ברלין.
מסמכי ה-FBI שהוסרו על ידי חוק גילוי פשעי המלחמה של הנאצים משנת 1998, מכילים מספר תצפיות לכאורה של היטלר בדרום אמריקה וארצות הברית.
המסמכים מציינים כי התצפיות לכאורה של היטלר עלולות להיות לא מאומתות.
בסופו של דבר, עם השנים התברר בעקבות צילומי שיניים וממצאים נוספים כי היטלר התאבד בוודאות בבונקר בסוף המלחמה.
לאחר שנכנס לארגנטינה תחת שם בדוי באמצע שנות ה-50, יוזף מנגלה חזר להשתמש בשם משפחתו המקורי כדי להתחתן עם אלמנת אחיו באורוגוואי, ולאחר מכן הביא אותה לארגנטינה.
ב-1959, הוא השתמש בשמו האמיתי כדי להגיש בקשה לדרכון בשגרירות גרמניה בבואנוס איירס.
ב-1960, הוא נמלט לפרגוואי (מה שמשך את תשומת ליבה של משטרת ארגנטינה) וב-1963 חשדו הרשויות בברזיל שהוא שוהה במדינה.
מנגלה מת מטביעה בברזיל ב-1979 ושרידיו זוההו בוודאות ב-1992 באמצעות בדיקות DNA.
באותה שנה, ממשלת ארגנטינה חשפה את תיק חקירה נרחב בנוגע לפושעים נאצים ששהו בארגנטינה.
ב-2025, נשיא ארגנטינה חאבייר מיליי נפגש עם נציגים מרכז שמעון ויזנטל, שביקשו בשיתוף פעולה עם ועדת המשפט של הסנאט האמריקאי מסמכים אודות החקירה האמריקאית שבדקה את מעורבות הבנק השווייצרי קרדיט סוויס ברשתות "נתיבי העכברושים".
רשימת פושעי מלחמה שעשו שימוש ב"נתיבי העכברושים"
אדולף אייכמן: נמלט לארגנטינה ב-1950; נלכד על ידי המוסד ב-1960 והוצא להורג בישראל ב-1962.
יוזף מנגלה: נמלט לארגנטינה ב-1949, שהה בפרגוואי ומת בברזיל ב-1979.
אדוארד רושמן: נמלט לארגנטינה ב-1948, משם נמלט לפרגוואי ומת שם ב-1977.
קורט כריסטמן: נמלט לארגנטינה ב-1946, חזר לגרמניה ב-1956 ומת שם ב-1987.
ולטר ראוף: נמלט תחילה לסוריה, משם עבר לצ'ילה, מת ב-1984.
פרנץ שטנגל: נמלט ב-1948 לסוריה, משם ב-1951 עבר לברזיל והוסגר לגרמניה ב-1967, שם נידון למאסר עולם ומת בכלא ב-1971.
הנס אולריך רודל: נמלט לארגנטינה ב-1948; חזרה לגרמניה ב-1953 ומת שם ב-1982.
שאנדור קפירו: נמלט לארגנטינה, חזר להונגריה ב-1996. הוא עמד למשפט על פשעי מלחמה בפברואר 2011, עד מותו בספטמבר של אותה שנה.
ב-1997 ברח מקנדה וחזר להונגריה, מת בזמן שהמתין למשפטו על פשעי מלחמה ב-2013.
אנטה פאבליץ': נמלט לארגנטינה ב-1948 ומת בספרד בדצמבר 1959 כתוצאה מניסיון התנקשות שאירע שנתיים קודם לכן.
אנדריה ארטוקוביץ': נכנס לארצות הברית כתייר ב-1948, נעצר ב-1984 והוסגר ליוגוסלביה ב-1986, שם מת בכלא ב-1988.
אאוגן קווטרניק: נמלט לארגנטינה, מת שם ב-1962.
דינקו שאקיץ': נמלט לארגנטינה ב-1947, נעצר ב-1998 והוסגר לקרואטיה.
נמצא אשם בפשעי מלחמה וריצה עונש מאסר של 20 שנה, הוא מת ב-2008.
הרברטס צוקורס: נמלט לברזיל ב-1945, נהרג בהתנקשות על ידי סוכני מוסד באורוגוואי ב-1965.
נתיך הוא סוג של מבטח – רכיב חשמלי שנועד להגן מפני זרמי יתר: קצר או עומס יתר.
עקרון הפעולה של נתיך הוא הפסקת הזרם על ידי ניתוק המעגל, כתוצאה מהתכת תיל מתכתי שנמצא בליבת הנתיך.
נתיך יכול להגן על מעגל חשמלי אליו מחוברים מספר מכשירים, או להיות מותקן ישירות בתוך מכשיר חשמלי ולהגן עליו בלבד.
בדרך כלל ההגנה של נתיך היא חד פעמית – לא ניתן לעשות שימוש חוזר בנתיך ש"נשרף", ויש להתקין נתיך חדש.
נתיך יורכב תמיד ממעטפת העשויה מחומר מבודד, מסביב לתיל מוליך.
החומר ממנו עשויה המעטפת תלוי בעוצמת הזרם הצפויה לעבור בנתיך, ובעצמת הזרם הצפויה במקרה של תקלה.
בנתיכים לזרמים חלשים המעטפת עשויה בדרך כלל מחומרים פלסטיים (כמו בנתיכים ברכב) או מזכוכית (בנתיכים המגנים ישירות על מכשירים), ולזרמים חזקים (בדרך כלל מעל 25 אמפר) מחומרים קרמיים.
התיל המהווה את החומר המוליך עשוי בדרך כלל מסגסוגת על בסיס נחושת.
התווך בין התיל לבין המעטפת בנתיכים קטנים הוא אוויר, בעוד שבנתיכים לזרמים חזקים ממולא התווך בחול, על מנת למנוע התכה של חלקים אחרים בנתיך כתוצאה מהיווצרות קשת חשמלית וחיבור מחדש של המעגל.
בדרך כלל מותקן הנתיך בתוך בית נתיך, אשר מאפשר שליפה מהירה של הנתיך לצורך החלפתו.
לכל נתיך יש אופיין זרם מול זמן המתאים עבורו, כלומר זמן ההתכה של התיל הוא פונקציה של שני גורמים: עצמת הזרם ומשכו.
הנתון הבסיסי המוגדר לנתיך הוא "זרם העבודה" - ערך נקוב שכל עוד הזרם העובר בנתיך לא יעלה עליו לא ינותק המעגל.
כאשר הזרם במעגל עולה במעט מעל הזרם הנקוב מתחמם הנתיך.
מהירות ההתחממות עולה ככל שעולה עצמת הזרם, ואיתה מהירות הניתוק של הנתיך.
מעל עצמת זרם מסוים הנתיך נשרף "מיידית".
זרם זה נקרא "זרם הקצר" של המעגל.
נתיכים מסווגים לפי האופיין שלהם:
נתיך מהיר (סימון F): משמש להגנת מעגלים ללא מנועים.
נתיך אולטרא מהיר (סימון FF): משמשים להגנה פנימית של מכשירים.
נתיך איטי (סימון T): משמש להגנת מעגלים המזינים מנועים.
נתיך מכשיר איטי (סימון SB) : נתיך בתוך מכשיר אלקטרוני המגן על שנאי.
נתיך מכשיר מהיר (סימון FB) : נתיך בתוך מכשיר אלקטרוני המגן על רכיבים אלקטרוניים.
נתיחה שלאחר המוות היא פעולת ביתור המבוצעת בגופו של נפטר, כדי ללמוד ולחקור נתונים רפואיים שונים.
הנתיחה מהווה כלי חשוב ברפואה המשמש ללמידה על המבנה האנטומי של גוף האדם ומאפשרת לצפות באופן ישיר כיצד הגוף נראה מבחינה מרחבית, בשונה מלימודים תאורטיים.
כמו כן משמשת הנתיחה לזיהוי הסיבות למוות (מוות טבעי או לא).
ניתוח מתים היה אסור אצל היוונים והרומאים העתיקים מטעמים דתיים.
הנצרות הקדומה נחשבת כגורם העיקרי למניעת התפתחות מדע האנטומיה, עקב התנגדותה החריפה לכל ביתור של גוויות בני אדם.
ניתוחי מתים התחילו בצורה מסודרת רק ב-1238 ונכנס אל האקדמיה האירופאית במהלך המאה ה-17 .
האיש שנחשב לאבי האנטומיה המודרנית הוא אנדריאס וסאליוס, אשר ביצע נתיחות פומביות של גופות.
בעבר היה נהוג לבצע ניתוחי מחקר גם באנשים חיים.
היתרון בזה לעומת נתיחה שלאחר המוות, היא האפשרות לראות כיצד תהליכים שונים מתרחשים בגוף בפועל.
לפי עקרונות המוסר המודרני אסור לנתח אדם רק לשם מחקר ומסיבה זו אין מבצעים יותר ניתוחי מחקר באנשים חיים.
ניתוחים לאחר המוות מבוצעים משלוש סיבות עיקריות:
ביתור גוויות לצורכי לימוד ומחקר
ניתוח לשם קביעת סיבת המוות
ניתוח לשם נטילת איבר לצורך ריפויו של אדם אחר
לפי החוק תימסר גווייתו של אדם שהסכים בכתב כי גופתו תימסר למטרות מדעיות לצורכי לימוד ומחקר.
ברוב בתי הספר ללימוד רפואה בישראל יש מעבדות מיוחדות שבהן מנתחים גופות של אנשים שהביעו את רצונם לפני מותם שגופתם תשמש לצרכים מדעיים.
ממצאי הנתיחות שלאחר המוות מספקים נתונים למחקרים רפואיים בתחומים רבים.
כמו כן, הנתיחות משמשות לצורכי רפואה מונעת, כגון גילוי פגמים תורשתיים המשותפים לכמה מבני המשפחה.
שני סעיפים עיקריים של החוק הנוגעים לביתור גוויות לצורכי לימוד ומחקר:
פרט למחקר מדעי, המטרה העיקרית של הנתיחה שלאחר המוות היא קביעה מדויקת ככל האפשר של סיבת המוות.
קביעת סיבת המוות דרושה לצרכים חקירתיים במקרים של עבירה פלילית, והנתיחה משמשת לאיתור חפצים או חומרים בגופה כגון קליעים, להב שבור של סכין, שאריות רעלים וכדומה, היכולים לתרום לחקירת המקרה הפלילי (בישראל עוסק בכך המכון הלאומי לרפואה משפטית).
בשנת תשמ"א-1980 נוסף לחוק האנטומיה והפתולוגיה סעיף הקובע "מותר לרופא לנתח גווייה לשם קביעת סיבת המוות או כדי להשתמש בחלק ממנה לריפויו של אדם, אם נקבע בתעודה שנחתמה על ידי שלושה רופאים שהוסמכו לכך בהתאם לתקנות, כי הניתוח משמש לאחת המטרות האמורות".
ניתוח לשם נטילת איבר לצורך ריפויו של אדם
ניתוח לשם נטילת איבר צריך להתבצע בסמוך למות האדם.
חלק מהאיברים נלקחים מאנשים שעברו מוות מוחי, כאשר הלב ממשיך לפעום ולהזרים דם באופן מלאכותי, ועל ידי זה נשמרים האיברים עד להוצאתם לצורך ההשתלה.
בראשית ימי המדינה לא הוסדר נושא ניתוחים לאחר המוות ונטען שאי אישור החוק מנע לימודי רפואה בישראל.
בשנת התשי"ג - 1953, חוקק "חוק האנטומיה והפתולוגיה" המסדיר את הטיפול בגוויות במדינת ישראל באופן כללי בהתאם למטרות השונות של הנתיחות.
על פי החוק, אין לנתח גווייה אלא ברשות המשפחה, ואם המשפחה לא נותנת את רשותה אז רק בנסיבות מיוחדות ובצו בית משפט מתאים.
בפועל, בתי החולים ביצעו ניתוחי מתים רבים מאוד בלא רשות המשפחות.
במפלגות הדתיות טענו שהחוק לא כובד ושבפועל מבוצעות נתיחות רבות בניגוד לחוק.
באוגוסט 1959 קבעה ועדת החוקה של הכנסת שקיימת פרקטיקה של ניתוחי מתים בניגוד לחוק.