tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השיר פונה אל השער, המסמל את החורבן מחד גיסא אך את הגבורה היהודית מאידך גיסא, ומביע את אמנותו בכך שעם ישראל עתיד להיגאל, בעוד הרומאים כבר אבדו מן העולם.
לאחר כיבוש איטליה על ידי בעלות הברית ב-1944, החיילים היהודים נהגו לבלות את חופשתם ברומא.
חנה מרון ויוסי ידין ביצעו אז את השיר שכתב יצחק יצחק והלחין צבי בן-יוסף, כל הדרכים מובילות לרומא.
אחד הבתים בשיר מתאר מה קרה בשער טיטוס בחופשות בזמן המלחמה.
יהודי רומא נהגו לא לעבור תחת שער טיטוס.
הם חרגו מנוהג זה ביום ההכרזה באו"ם על הקמת מדינת ישראל, ב-29 בנובמבר 1947. הם צעדו מתחת לשער, אבל בכיוון ההפוך שצעד מצעד הניצחון של טיטוס, מהפורום רומאנום, דרומה, לכיוון ארץ ישראל.
בכך באה לידי ביטוי השיבה מהגלות למולדת העתיקה.
מספר פעמים עלה הרעיון לפרק את "שער טיטוס" ולהעביר אותו לירושלים.
לראשונה דווח כי איתמר בן-אב"י דן בנושא בפגישה עם בניטו מוסוליני בשנות ה-20 של המאה ה-20, ב-1956 דווח כי לוי אשכול העלה את הרעיון בעת ביקור באיטליה, וב-1973 שר־החוץ האיטלקי, ג'וזפה מדיצ'י, הציע להעביר את השער לירושלים כמחווה לישראל.
בשנת 1949 נבחר סמל מדינת ישראל שעוצב על ידי האחים גבריאל ומקסים שמיר, ובמרכזו - מנורת שבעת הקנים כפי שהיא מופיעה בשער טיטוס.
בשנת 1987 החל פרויקט, שנמשך כשלוש שנים, לשימור וניקוי השער מפיח שהצטבר עליו במהלך השנים.
בשנת 2017 ערכו הוותיקן והקהילה היהודית ברומא תערוכה משותפת על ההיסטוריה של השער ומנורת בית המקדש.
שער יפו הוא אחד משמונת שערי ירושלים בחומת העיר העתיקה.
בתקופה הצלבנית הוא נקרא גם 'שער דוד', על שם המצודה הקרויה מגדל דוד הסמוכה לו.
השער קבוע באמצע החומה המערבית של העיר העתיקה בירושלים, ונקרא על שם הדרך העתיקה המוליכה ממנו מערבה אל העיר יפו (היום – רחוב יפו) ונמל יפו, שהיה הנמל הראשי של ארץ ישראל עד לתקופת המנדט הבריטי.
שם השער בערבית מתייחס לדרך חברון העתיקה, היוצאת משער יפו דרומה ומוליכה אל הערים בית לחם וחברון.
שתי דרכים עתיקות אלו מהוות גם כיום עורקי תחבורה ראשיים בירושלים.
חומת ירושלים העתיקה נבנתה במחצית ראשונה של המאה ה-16 על ידי הסולטאן סולימאן הראשון.
הבנייה נמשכה בשלבים במשך כמה שנים, ובכל פעם שהושלמה בניית אחד השערים, קבע הסולטאן הקדשה בראשו.
בכל כתובת צוין גם תאריך חנוכת השער, ובשל כך אנו יודעים ששער יפו נבנה בשנת 1538:
השער היה ננעל מדי ערב ונפתח רק למחרת היום, בדומה לשאר שערי ירושלים העתיקה.
בשל כך הוכשר במהלך התקופה העות'מאנית חאן (מלון דרכים) בקרבת השער, לשימוש המאחרים (כיום מבנה החאן הירושלמי).
שער יפו היה הראשון שנפתח באופן מיוחד גם בלילות החל בשנת 1860, כאשר הרוסים בנו בסמוך לשער את מגרש הרוסים, והפעילו לחץ פוליטי לאפשר לצליינים גישה קבועה דרכו בכל שעה לכנסיות שבעיר העתיקה.
עד מחצית המאה ה-19 הגיעו רבים מהמבקרים לירושלים בדרך הראשית מצפון (דרך נבי סמואל), ולכן שימש שער שכם כשער הראשי של ירושלים.
במחצית השנייה של המאה ה-19, בעקבות היציאה מהחומות ובניית השכונות החדשות דרומה ומערבה, עלתה קרנה של דרך יפו, ושער יפו הפך לפעיל אף יותר.
בשנת 1889 נפתח גם השער החדש מצפון לשער יפו, דבר שהגביר עוד יותר את התנועה באזור זה.
התנועה הערה הביאה להתפתחותם של מרכזים מסחריים משני צדי שער יפו, ובצמוד לחומה מבחוץ נבנו חנויות ובתי מגורים לרוב.
באזור השער נבנו השכונות ממילא, ג'ורת אל ענב (כיום חוצות היוצר) ושמאעה (שהיה ממוקם בין המבנים הידועים היום כסינמטק ירושלים והמרכז העירוני למוסיקה ע"ש אלפרט).
בשנת 1898 התכוננה ירושלים העות'מאנית לקראת ביקור הקיסר הגרמני, וילהלם השני.
בין היתר, הוחלט לפרוץ בחומת ירושלים פתח כניסה רחב שיאפשר לו ולרעייתו, אוגוסטה ויקטוריה, להיכנס לעיר במרכבתם.
לשם כך מולא חלק מהחפיר שהקיף את מצודת מגדל דוד הסמוכה לשער יפו; חלקה העליון של חומת החפיר הוסר; והוכשרה רמפה שאפשרה מעבר רציף מחוץ לעיר פנימה.
לראשונה בהיסטוריה של ירושלים המודרנית, התאפשרה כניסתן של עגלות לתוך העיר העתיקה.
פתח זה משמש עד היום לתנועת כלי רכב בין העיר החדשה לעיר העתיקה, ומהווה את המעבר העיקרי המקשר ביניהם.
את השיפוץ המרגש תיאר המחנך העברי דוד ילין:
19 שנים לאחר מכן, בדצמבר 1917, נכנס הגנרל הבריטי, אדמונד אלנבי, דרך שער יפו, וסימל בכך את כיבוש ירושלים בידי הבריטים במלחמת העולם הראשונה.
למרות שהיה פרש מזהיר, ולמרות שהרמפה שהוכנה לקייזר עמדה לרשותו, בחר אלנבי לרדת מסוסו, והוא וקציניו נכנסו ברגל דרך השער לירושלים העתיקה.
הוא הסביר את מעשהו כמחווה של צניעות וכבוד כלפי העיר הקדושה ליהדות, לנצרות ולאסלאם.
בשנת 1922 הורה מושל העיר מטעם המנדט הבריטי, רונלד סטורס, לפרק את מגדל השעון מעל שער יפו, שפגם לדעתו במראה הכללי של השער.
במקומו, הקימה האגודה למען ירושלים בכיכר אלנבי את בניין מגדל השעון.
גם החנויות והבתים, שנבנו בצמוד לשער ולחומה מבחוץ לאורך רחוב יפו, הוסרו על ידי הבריטים במחצית שנות ה-40, כדי לחשוף את החומה לכל אורכה.
עדות לקיומם של הבתים שנהרסו ניתן למצוא בחלקי רעפים קטנים וחריצי חיבורים, שנותרו עד ימינו בשער ובחומה הסמוכה לו.
בתקופת המנדט הותקנה ברחבה שמדרום לשער עמדה עגולה, עליה ניצב דרך קבע שוטר תנועה.
עמדה זו שנקבעה כקילומטר אפס של ירושלים – נקודת המוצא למדידת המרחקים מהעיר ואליה.
כן שימש האזור הסמוך לשער כתחנה מרכזית, ממנה יצאו שירותי תחבורה ליפו, בית לחם וחברון.
בשלהי מבצע קלשון, שביצעו חטיבת עציוני וכוחות האצ"ל בירושלים עם יציאת הבריטים מהעיר ב־14 במאי, בוצע ניסיון לפרוץ את השער על מנת ליצור קשר עם הרובע היהודי הנצור כחשש מפני נפילתו.
ניסיון הפריצה, שבוצע בליל 17–18 במאי, כשל ואוטובוס משוריין שנייד את חיילי הכוח הפורץ נותר במקום.
המשוריין נותר במקום עד לאחר מלחמת ששת הימים.
באזור נותר אוטובוס משוריין נוסף, שנפל בידי הערבים משיירת נבי דניאל, ונפגע מירי יהודי מכיוון ימין משה ב־14 במאי 1948.
בהסכמי הפסקת האש בין ישראל וירדן ניצב שער יפו על פתחו של שטח ההפקר שהשתרע משער יפו עד כיכר צה"ל ושכונת ממילא, כשהוא מפריד בינו ובין ירושלים הירדנית שממזרח.
בעקבות כך לא סולק המשוריין החוסם, והשער נותר סגור במשך כל ימי הקו העירוני בירושלים החצויה.
לאחר מלחמת ששת הימים ב-1967 נפתח השער מחדש, וחזר לחבר בין העיר העתיקה לחדשה.
הוחלט לקרוא לרחוב המוביל משער יפו אל הכותל המערבי בשם: רחוב הבירה (רחוב עיר הבירה), שנקרא בימי רונלד סטורס רחוב דוד ובמהלך שנות כהונתו של טדי קולק הוחזר שם הרחוב לרחוב דוד.
שרידי הבתים שהיו בתחום שטח ההפקר נהרסו, ובחלק שפונה נבנתה טיילת קצרה וגן ציבורי מכיכר צה"ל ועד שער יפו.
על חלקה המזרחי של שכונת ממילא נבנה חניון ציבורי גדול, שנועד עבור ציבור המבקרים בעיר העתיקה, בייחוד בתקופות חגי ישראל בהם באים רבים לעיר העתיקה ולכותל המערבי.
בשנת 1975 בסדרה ד' שער יפו הופיע בשטר של 10 לירות ולאחר מכן הוא הופיע על שטר 1 שקל.
כחלק מפרויקט ממילא, נבנה מחדש רחוב ממילא כמדרחוב הפועל כקניון ובו מסעדות, בתי קפה וחנויות יוקרה, הנמשך מרחוב אגרון ועד פאתי שער יפו, ומשמש כדרך גישה ממרכז ירושלים לשער יפו ולעיר העתיקה, לצד טיילת רחוב יפו הנמשכת מכיכר צה"ל.
בדצמבר 2015 אירע פיגוע דקירה קטלני סמוך לשער.
שער יפו ניצב בנקודה אסטרטגית חשובה סמוך למצודת מגדל דוד, על פתחו של יובל קצר בשם 'נחל המצודה'.
יובל זה יורד מערבה מאזור רחבת שער יפו, ומתחבר לגיא בן הינום (במקום בו עבר חפיר המצודה עד סוף המאה ה-19).
מיקומו הטופוגרפי המיוחד של השער אילץ את בוני החומה לוותר על קו חומה ישר מכיכר צה"ל של ימינו ועד פינת החומה בהר ציון, וליצור "ברך" שבנקודת הכיפוף שלה שוכן השער.
השערים מהווים בכל חומה את נקודת החולשה, דרכה בדרך כלל מנסה האויב לפרוץ.
בשל כך שולבו בשער יפו, כמו ברוב שאר השערים, מנגנוני הגנה מוגברים: ראשית, הכניסה עוברת דרך בית שער מוגן היטב, שהמעבר דרכו מאלץ את הבאים לפנות 90° שמאלה לפני כניסתם לעיר.
('שער תפנית') תכנון זה נועד להכשיל ניסיונות פריצה מהירה של חיל פרשים או רגלים דרך השער.
שנית, השער נסגר בדלתות עץ כבדות מחופות בברזל, שהיו סגורות על בריח רוב הזמן.
פשפש קטן באחת הדלתות נותר פתוח בשעות האור, והכניסה דרכו נעשתה באופן מבוקר תחת עינם הפקוחה של חיילי משמר.
כמו שאר שערי חומת ירושלים, גם שער יפו מעוטר מאוד, וגם בו רוב האלמנטים הארכיטקטוניים נשדדו ממבנים אחרים בעיר.
הקשתות המסוגננות שבחזית החיצונית והפנימית, למשל, שבשוליהן "תלתלים" אלגנטיים, אופייניות לכנסיות צלבניות, ונראה כי פורקו ממבנה כנסייה סמוך.
אבני המשקוף הגדולות, המחפות על השערים משני צדי בית השער, נשדדו כנראה ממבנה מדרסה ממלוכית, ונראה כי במקור ניצבו בקו ישר זו ליד זו, ולא בשיפוע קשת.
בנוסף מעוטר השער בתבליטי אבן עגולים ומרובעים, ועליהם צורות גאומטריות.
המשיקולי נשען על שלוש אומנות מסוגננות, ולראשו גג משולש התחום בשול בתבנית קוביות.
בראש חזית השער הפונה לעיר משובצת תבנית מגדל שמירה עגול קטן, ובראשו שיניות חומה מסוגננות.
לצד חזית השער הפונה החוצה ישנו "שער חתום" ובתחתיתו ספסל אבן.
זהו אלמנט מוכר מחומות שנבנו במזרח בעת בניית חומת ירושלים.
בתוך שער יפו ישנה כתובת הדומה לשהאדה: "אין אלוהים מלבד אללה ואברהם ידיד אללה".
זוהי כתובת יוצאת דופן מאוד המזכירה את אברהם בנוסח המוכר הזה, במקום מוחמד.
אזכורו של אברהם נובע משמו של השער בערבית "באב אל ח'ליל", כלומר – "שער חברון", אך שמה של העיר חברון לקוח מכינויו של אברהם, אשר על פי המסורת היהודית והמוסלמית קבור בה במערת המכפלה – "הידיד" בערבית: אל-ח'ליל الخليل.
עד שנות ה-40 של המאה ה-20 עמדו, כאמור, בתים בצמוד לחומה ולשער, עד שנהרסו בידי הבריטים.
עדויות למבנים אלה ניתן למצוא בשני מקומות בשער: האחד הוא תבנית משולש, המופיעה על קיר בית השער הפונה מערבה.
זהו שריד לגג של קומתו השנייה של בית, שעמד בצמוד לשער בנקודה זו.
השני הוא פס כהה, החוצה את "השער החתום" ויורד באלכסון משני קצותיו.
אלו הם שרידיו של גגון רחב, שחיפה על דוכני רוכלים.
בתמונה משנת 1918 נראים הבית והגגון לפני הסרתם.
אלמנט נוסף, המופיע בכל שערי העיר העתיקה, וגם בשער יפו, הוא סימון ה'בֵּנְצ'מָרְק' של הקרן לחקר ארץ ישראל.
הסימון מופיע למרגלות חזית השער, מצד ימין לכניסה.
סימון זה ציין נקודת גובה, ששימשה את חברי הקרן למטרות מדידה ומיפוי.
רחבת השער הפנימית, הקרויה כיכר עומר אבן אל ח'טאב, תחומה בין השער ממערב, המצודה ("מגדל דוד") והקישלה מדרום והירידה לרחוב דוד (השוק המרכזי של העיר העתיקה) ומתחם כנסיית המשיח ממזרח.
רחבה זו הייתה בין סוף המאה ה-19 ועד שלהי המנדט הבריטי המרכז העירוני העיקרי של ירושלים ושכנו בה מספר מוסדות שחלקם קיימים עד היום:
מלון ניו גראנד הוטל, כיום מלון אימפריאל
ברחבת השער החיצונית הייתה תחנת הדיליז'אנסים המרכזית של העיר.
כמו כן ניצב בה ביתן בצלאל שבו נמכרו יצירות אמנות של האקדמיה לאומנות "בצלאל".
מגדל דוד הוא הכינוי שניתן למצודה אשר הגנה במשך אלפי שנים על העיר ירושלים.
המצודה שוכנת במקום הגבוה ביותר בעיר העתיקה, מעל נקודת ההשקה של גיא בן הינום ונחל צולב.
במהלך ההיסטוריה היה למצודה חלק מרכזי בהגנת העיר, והיא שימשה מרכז שלטוני וצבאי.
כיום שוכן בה מוזיאון לתולדות ירושלים.
המצודה צמודה אל פתח החומה ליד שער יפו.
למרות שמה של המצודה, אין קשר בינה לבין דוד המלך, ושמה זה ניתן לה אלפי שנים אחרי קיומו המשוער.
בתקופת המנדט הבריטי הותקנה עמדה מוגבהת עליה עמד שוטר תנועה – ברחבה שמחוץ לפתח בחומה.
העמדה עליה עמד השוטר נקבעה כנקודת האפס של העיר, למדידת מרחקים אל ירושלים וממנה למקומות אחרים.
ב-1907 בנו תושבי ירושלים מגדל שעון על גג שער יפו.
המגדל התנשא לגובה 13 מטרים, ובראשו נקבעו ארבעה שעונים, שפנו לארבע רוחות השמים.
השעון המערבי והמזרחי הציגו את השעה הרגילה ("שעה אירופית"), בעוד ששני השעונים האחרים הציגו את השעה המקומית ("שעות זמניות").
מגדל השעון העות'מאני פורק ב-1922 בהוראת מושל ירושלים הבריטי רונלד סטורס.
ביתן בצלאל ליד שער יפו בירושלים היה מבנה עץ מצופה פח עם גג משונן ומגדל, אשר הוקם מחוץ לחומות העיר העתיקה בשנת 1912 המבנה כלל חנות ואולם תצוגה למוצרי בצלאל, שנועדו במיוחד עבור התיירים והעוברים ושבים בדרכם אל העיר העתיקה וביציאה ממנה.
בצמוד אל הביתן שכן סביל עות'מאני.
בכניסה אל הפתח שצמוד אל שער יפו ובסמוך אל ביתן בצלאל שכן סביל טורקי-עות'מאני שהקים הסולטאן.
שער ניצחון או קשת ניצחון הוא מבנה מונומנטלי בצורת שער הנבנה על מנת להנציח ניצחון בקרב או במלחמה.
מקורו של מנהג בניית מבנה זה באימפריה הרומית, שם הייתה בניית השער כבוד שניתן על ידי הסנאט הרומי למנצח בקרב או במלחמה.
הקשתות נבנו לאורך הוויא סאקרה - הדרך הקדושה שהובילה לאורך הפורום הרומי אל מקדש יופיטר שעמד על הגבעה הקפיטולינית.
מבין 21 קשתות הניצחון המוזכרות בכתובים, חמש נותרו עד ימינו.
קשת הניצחון הקדומה ביותר שנשמרה היא קשת הניצחון של אוגוסטוס ברימיני.
החל מהמאה השנייה לספירה החלו להיבנות שערי ניצחון המנציחים אירועים שאינם בהכרח קרבות או ניצחונות.
קשת הניצחון באנקונה, המנציחה את בניית הנמל בעיר על ידי הקיסר טראיאנוס, היא דוגמה לקשת מסוג זה.
ישנן קשתות שהוקמו ככלי תעמולתי בהוראת הקיסר, ואחרות ביוזמה מקומית כביטוי תודה ונאמנות לקיסרי רומי.
קשתות הניצחון שימשו גם כתפאורת רחוב, נקודת ציון במרחב העירוני ולעיתים כסימון גבולה של העיר.
באירועים אחרים נבנו שערי ניצחון זמניים, לשימוש זמני, ופורקו בהמשך .
השער של יקתרינה הגדולה, נובגורוד סברסקי
קשת טראיאנוס, אנקונה, נבנה ב־113
קשת טראיאנוס, בנוונטו, הוקמה ב-114 לכבוד סלילת ויה טראיאנה
קשת בית לוריין, פירנצה, נבנתה בין השנים 1738–1759: שער הניצחון הראשון שנבנה באיטליה בתקופה המודרנית
ארקו דלה פאסה ("קשת השלום"), מילאנו, נבנתה בין השנים 1807–1838.
שער ספטימיוס סוורוס, רומא, נבנה בשנת 203
קשת קונסטנטינוס, רומא, נבנה בין השנים 312–315
שער דרוסוס, רומא, לזכר נירון קלאודיוס דרוסוס
שער טיטוס (קירקוס מקסימוס), רומא, נבנה בשנת 81
שער טיטוס, רומא, נבנה בשנת 82
קשת ולינגטון, פינת הייד פארק, לונדון
שער ההנצחה למלחים וחיילים, גראנד ארמי פלאזה, ברוקלין ניו יורק
פארק כיכר וושינגטון, ניו יורק
קשת סינקטנייר, בריסל (נבנתה בין השנים 1880–1905)
שער ניצחון לכבוד הקיסר אדריאנוס, תל שלם
קשת טיבריוס, לפטיס מגנה, נבנתה בשנת 35
קשת ספטימוס סוורוס, לפטיס מגנה
שער השיש, נבנה על ידי איטליה הפשיסטית ב-1937
פוארטה דה לאס גראנדאס, גרנדה
פוארטה דה אלקלה, כיכר העצמאות, מדריד
מונפלייה: פורט דו פיירו (1692)
אורנז': שער הניצחון של אורנז'
סאן רמי דה פרובנס: העיר העתיקה הרומית גלאנום
שער הניצחון של פיונגיאנג (קוריאה הצפונית)
השער האדום, מוסקבה - נהרס
שער הניצחון שבהר ההשתחוות, מוסקבה
שער הניצחון מוסקבה, סנקט פטרבורג
שער הניצחון נארווה, סנקט פטרבורג
"שער יד האלוהים" הוא כינוי שניתן לשער שהובקע על ידי הכדורגלן הארגנטינאי דייגו ארמנדו מראדונה במשחק רבע הגמר של מונדיאל 1986 בכדורגל בין אנגליה וארגנטינה, שנערך ב-22 ביוני 1986 באצטדיון האצטקה שבמקסיקו סיטי.
אירוע זה והמורשת שסביבו מסמלים את היריבות בין שתי הנבחרות הלאומיות הללו.
היריבות בין שתי האומות חובבות הכדורגל החלה כנראה עם הרחקתו של קפטן ארגנטינה, אנטוניו ראטין, במשחק בין אנגליה לארגנטינה בגביע העולם בכדורגל 1966; ארגנטינה הודחה מהמשחקים ואילו אנגליה המשיכה וזכתה בגביע.
בשנת 1986, כשנפגשו הקבוצות ברבע הגמר, המתח בין המדינות היה בשיאו, בין השאר בשל מלחמת פוקלנד שנערכה ארבע שנים לפני כן.
שש דקות לאחר תחילת המחצית השנייה הייתה התוצאה 0-0. מראדונה פרץ מהאגף הימני ובעט באלכסון לעבר שחקן קבוצתו, חורחה ולדאנו, והמשיך לרוץ מתוך כוונה לקבל את הכדור בחזרה.
אולם המסירה של ולדאנו עברה מעט מאחורי מראדונה, והכדור הגיע לקשר האנגלי, סטיב הודג', שנסוג אחורה כדי להגן.
הודג' ניסה להשתלט על הכדור אולם נכשל, והכדור המשיך לעבר רחבת השש-עשרה, לתוכה רץ מראדונה.
השוער האנגלי, פיטר שילטון, יצא מרחבת השער כדי להדוף את הכדור, אולם מראדונה (שלא היה בנבדל) התרומם לנגיחה, הגיע לכדור לפניו והסיט אותו באגרוף יד שמאל.
הכדור נכנס לשער, ולהפתעתם של האנגלים, השופט (התוניסאי, עלי בן נאסר) אישר את השער.
הארגנטינאים חגגו, בעת שהשחקנים האנגלים מחו ללא תועלת.
המשחק הסתיים בתוצאה 2:1 לטובת ארגנטינה, לאחר שמראדונה השלים צמד בשער יוצא דופן שנבחר בשנת 2002 לשער המאה.
במסיבת עיתונאים שנערכה לאחר המשחק העצים מראדונה את הסערה לאחר שטען שהגול הובקע "קצת על ידי יד אלוהים, וקצת על ידי הראש של מראדונה".
צילומי וידאו וסטילס של המהלך הראו בבירור שמראדונה נגע בכדור בידו, והקטע הוקרן פעם אחר פעם בתחנות טלוויזיה ברחבי העולם.
באוטוביוגרפיה שלו משנת 2002 הודה מראדונה שהכדור פגע בידו:
בשנת 2005 הצדיק מראדונה בתוכניתו "הלילה של מספר 10" את הגול כתגובה לניצחון הבריטי במלחמת פוקלנד: "מי שגונב מגנב מקבל חנינה ל-100 שנה".
בשנת 1987, שנה לאחר שהובקע השער השנוי במחלוקת, הוציאה הלהקה האנגלית ניו אורדר שיר בשם "Touched by the Hand of God", שהתייחס לשער.
בשנת 1997, לאחר משחק שחמט בין גארי קספרוב למחשב כחול עמוק, חש קספרוב שאנשים בשר ודם התערבו בפעולתו של המחשב, ועל כן השווה אלוף העולם את המשחק למשחק בין אנגליה לארגנטינה והצהיר במסיבת עיתונאים ש"מראדונה קרא לזה יד אלוהים".
בשנת 2022 הוציא שופט המשחק שאישר את השער בטעות, התוניסאי עלי בן נאסר, את כדור המשחק - שהתברר שנשאר ברשותו - למכירה פומבית.
לאחר שהמכירה הניבה הצעה של שני מיליון לירות שטרלינג, שהייתה נמוכה מדי לטעמו של בן נאסר, סירב בן נאסר למכור את הכדור.
בן נאסר ניסה למכור את הכדור במכירה פומבית נוספת בפברואר 2023, קיבל הצעה נמוכה אף יותר - 1.5 מיליון דולר, ושוב סירב למכור את הכדור בסכום שהוצע לו.
עוד באותה שנה נמכרה במכירה פומבית גם החולצה אותה לבש מראדונה באותו משחק, על ידי קשר נבחרת אנגליה סטיב הודג', שביצע את הטעות שהובילה לכך שהכדור הגיע למראדונה במהלך הבקעת השער.
הודג' קיבל ממראדונה את החולצה בסיום המשחק.
החולצה נמכרה בסכום של 7,142,500 לירות שטרלינג, ושברה את השיא למחיר הגבוה ביותר בו נמכרה חולצת משחק בהיסטוריה.
שער וורן הוא שער בכותל המערבי של הר הבית מימי מקדש הורדוס.
השער נקרא על שם הארכאולוג צ'ארלס וורן שגילה אותו מחדש במאה ה-19, והוא מקוטלג כמספר 30 בסקר בורות המים שלו.
השער היה הצפוני מבין ארבעת השערים בכותל המערבי ההֶרודיָני, והיה קרוב למפלס רחוב עולי הרגל, הרחוב שעבר לאורך הכותל המערבי.
ככל הנראה הוא היה מוגבה מעט מהרחוב עצמו על ידי במה שנקראה "כיכר", אך למרות הגבהה זו עדיין נותר הפרש בין גובה השער לבין מפלס רחבת הר הבית, ולכן מאחורי השער עלו גרמי מדרגות אל עבר רצפת הר הבית.
המדרגות הללו נבנו בתוך מעבר שנבנה בצורת "ר".
על פי השערתו של הארכאולוג דן בהט, שימש חלל השער בתקופה המוסלמית הקדומה כבית כנסת, והוא אותו בית כנסת שהוזכר במקורות ישנים כ"בית-כנסת המערה".
כשכבשו הצלבנים את העיר במסע הצלב הראשון (בשנת 1099) הם הרגו את בני הקהילה היהודית, הרסו את בית הכנסת והפכו אותו לבור מים.
השער היה חסום משך שנים רבות, ונפתח מחדש באוגוסט 1981 על ידי הרב מאיר יהודה גץ.
לאחר מהומה פוליטית שחולל הווקף בהר הבית, הוא נחסם מחדש באמצעות בטון.
הרב מאיר יהודה גץ ששימש כרב הכותל הקים מול השער בית כנסת מוארך וצר, השוכן על מרפסת מוגבהת מול השער.
בית כנסת זה קרוי על שמו, בית הכנסת ע"ש הרב גץ, והכניסה אליו אפשרית רק דרך מנהרות הכותל.
שער למתחיל היה שבועון חדשות בעברית קלה, שיצא לאור אחת לשבוע ביום שלישי, בין השנים 1956–2012.
השבועון נוסד ב-1956 על ידי "מחלקת הנחלת הלשון" של משרד החינוך.
בתחילה כלל שני עמודים בלבד והתרחב במשך הזמן.
לאחר הפרטת הפקתו הוא יצא לאור על ידי העיתונים "דבר" ו"ג'רוזלם פוסט", ובתחילת המאה ה-21 במסגרת "ידיעות שורות" מבית "ידיעות אחרונות".
העיתון היה בעבר שני עיתונים נפרדים: "שער" ו"למתחיל".
ב-1978 אוחדו שני העיתונים תחת השם החדש.
השבועון נכתב על ידי עיתונאים ואנשי חינוך תוך הקפדה על תכנים הולמים, ונערך תחת פיקוח של משרד החינוך.
השבועון מגוון מבחינת נושאים, דרגות הקושי והשפה.
הוא מנוקד ומודפס באותיות גדולות, ולכן מתאים לתלמידים בכיתות הנמוכות, לעולים חדשים, לתלמידי החינוך המיוחד ולכל לומדי העברית בארץ ובעולם.
במרץ 2012 יצא לאור הגיליון האחרון של השבועון.
במועד סגירתו עמדה תפוצתו בארץ על 5,500 עותקים.
סגירת העיתון נגרמה בגלל סיום החוזה עם ידיעות אחרונות.
למכרז שהוציא משרד החינוך לא ניגש אף עיתון.
כיום מפעיל משרד החינוך אתרי אינטרנט שמחליפים את העיתון: חדשון בעברית קלה וחַדְשוֹן לילדים.
שער למדע היא אנציקלופדיה לבני הנעורים שיצאה בשנת 1974 בישראל בהוצאת מסדה.
האנציקלופדיה הייתה תרגום של אנציקלופדיה לנוער שיצאה בהוצאת
הוצאת קבנדיש היא הוצאה בריטית המתמחה בהוצאת ספרי מדע לבני הנעורים.
האנציקלופדיה כללה עשרה כרכים, שבכל אחד מהם כ-150 עמודים.
כל כרך כלל אסופת מאמרים בנושאים שונים, הערוכים ברצף המשכי, ומלווים באיורים, מפות, צילומים ודיאגרמות, שהיו לרוב צבעוניים.
בסוף הכרך העשירי ניתן אינדקס לכל עשרת הכרכים, שכלל כמה מאות נושאים שנסקרו בכרכי האנציקלופדיה עצמם.
האנציקלופדיה התמקדה במספר נושאים - פיזיקה, ביולוגיה, גאוגרפיה ורפואה, ובתחילת כל כרך ניתן תוכן עניינים שחילק את המאמרים המופיעים בכרך לפי נושאים אלו.
העורך העברי הראשי של האנציקלופדיה היה האנתרופולוג מרדכי וורמברנד, ועמו צוות של מתרגמים ועורכים ובהם שמות כיורם קירש שנודע לאחר מכן כאחד ממקימי האוניברסיטה הפתוחה, או פרופסור צבי וולברג.
מבחינת רמת הכתיבה ועומק העיון בנושאים התאימה האנציקלופדיה לתלמידי בית הספר התיכון או חטיבת הביניים, אם כי כותביה ייעדו אותה אף "להורים ומורים".
המאמרים היו מעודכנים לתקופתם, וכללו נושאים חדישים לתקופתם כגון "קרני לייזר" או "הרפואה בחלל".
שער השלשלת נמצא בכותל המערבי של הר הבית, בין שער המוגרבים ושער הטהרה, ומורכב משני שערים - "שער השלשלת" ו"שער השכינה".
מול השער נמצא סביל מפואר מהתקופה הממלוכית.
שני השערים צמודים זה לזה ומשקוף רחב מחבר ביניהם.
עיקר הכניסה והיציאה הוא דרך שער השלשלת והשער השני סגור ברוב הזמן.
נקרא כך על שם שרשרת ברזל שהייתה תלויה בתקרה בקירוב לשער זה.
וכן נקרא בימי הביניים שער "שער השכינה" בגלל המסורת שבמקום זה התפללו היהודים.
במסורת האסלאמית, השער נקרא על שם שלשלת שהייתה תלויה בפתחו, לה יוחסו סגולות של עשיית צדק ומשפט: הצדדים במשפט היו מגיעים בפני השלשלת ומנסים לאחוז בה.
הצודק בדין הצליח, ואילו החייב בדין נכשל, שכן השלשלת הייתה מתחמקת ממנו.
בנוסף לכך שער השלשלת הוא השער ליציאת יהודים הכי קרוב לכותל המערבי.
בשער השלשלת מסתיים תוואי נחל צולב, שעליו נבנה בתקופה הרומית הדקומנוס, רחוב הבנוי ממערב למזרח, עקרון אדריכלי שעל פיו נבנו ערים רומיות מתוכננות, ובכלל זאת איליה קפיטולינה בתקופה הרומית.
השער וקטע הרחוב הקרוב אליו בנוי על גבי קשת וילסון.
בתקופה הצלבנית נבנה השער בפאר רב על ידי האיובים.
עד התקופה העות'מאנית ובעיצומה התמלא הדקומנוס הרומאי במבנים ורוחבו הוצר, והוא חולק לשני רחובות שהובילו משער יפו אל שער השלשלת והר הבית: רחוב דוד (המערבי) ורחוב השלשלת (המזרחי) הסמוך לשער.
בתקופה העות'מאנית, הוא היה בעל חשיבות בשל קרבתו לשער 'המחכמה', מרכז השלטון העות'מאני, שהנתינים הגיעו אליו מרחבי הארץ.
נכון לשנת 2013 השער נחשב לכניסה ראשית למתפללים מוסלמים בלבד המגיעים להר הבית.
אף על פי שבדומה למרבית השערים בהר הבית (למעט שער הלל) הוא משמש כשער כניסה למוסלמים בלבד, השער משמש ליציאה של יהודים העולים להר הבית.
בסמוך לשער מן הצד הימני לעולים להר הבית, נמצאת הכניסה לבית מידות מהתקופה הממלוכית, שנקרא מחכמה או 'תכנזיה', (וכיום שוכן בו בסיס משמר הגבול).
ב-21 בנובמבר 2021 התרחש פיגוע ירי סמוך לשער בו נרצח יהודי.
שער טיבורטינה , או פורטה סן לורנצו (Porta San Lorenzo) הוא שער בחומת אורליאנוס של רומא.
בשער זה החלה ויה טיבורטינה .
במיקום בו ניצב השער ניצבה קשת שנבנתה על ידי הקיסר אוגוסטוס במפגש שלוש אמות מים – אקווה מרקיה , אקווה יוליה ואקווה טפולה – שעברו מעל ויה טיבורטינה.
מבנה הקשת תוקן בימי הקיסרים טיטוס וקרקלה, והקיסר אורליאנוס שילב אותו כשער בחומה שבנה סביב.
בעת שלטונו של הקיסר הונוריוס, במאה החמישית שופץ השער ונוסף לו מבנה קדמי.
במהלך ימי הביניים נקרא שמו "שער סן לורנצו" משמה של הבזיליקה הסמוכה סן לורנצו פואורי לה מורה .
השער זכה בכינויים נוספים, בהם "קאפו דה בווה" (Capo de' Bove) או "שער טאורינה" (Porta Taurina), היינו "שער השוורים" על שום תגליפי גולגולות השוורים שבראש השער.
בחזית השער נערך קרב ב-20 בנובמבר 1347, שניטש על השליטה ברומא, ובו גבר קולה די ריינצו על יריביו.
בסמוך לשער נמצאת כיום כנסיית סנטה ביביאנה .
על השער שנבנה על ידי אוגוסטוס מצויות שלוש כתובות:
בראש השער, על אמת המים אקווה יוליה, מופיעה הכתובת משנת 5 לפנה"ס:
אימ (פרטור) קיסר, בנו של יוליוס האלוהי, אוגוסטוס, פונטיפקס מקסימוס, קונסול בפעם ה-12, בעל הסמכות הטריבונית בפעם ה-19, אימפרטור בפעם ה-13, שיקם את התעלות של כל אמות המים.
במרכז השער, על אמת המים אקווה טפולה, מופיעה כתובת המיוחסת לקיסר קרקלה אשר שיפץ את המבנה בשנת 212:
אימפרטור קיסר מרכוס אורליוס אנטונינוס פיוס פליקס, אוגוסטוס, פרתיקוס מקסימוס, בריטניקוס מקסימוס, הביא לעירו את אקווה מרקיה על אף מכשולים רבים, לאחר שניקה את מקור המים, חתך וניקב הרים, שיחזר את דרכה, והביא מקור מים חדש.
על אמת אקווה מרקיה (האמה התחתונה) מופיעה כתובת המציינת את שיקום האמה על ידי הקיסר טיטוס בשנת 79:
אימפרטור טיטוס קיסר, בנו של אספסיאנוס אוגוסטוס האלוהי, פונטיפקס מקסימוס, בעל הסמכות הטריבונית בפעם התשיעית, אימפרטור בפעם ה-15, קנסור, קונסול בפעם השביעית, נבחר בפעם השמינית, אבי המולדת, משקם תעלות אקווה מרקיה, אשר ניזוקו בשיני הזמן, והשיב להם את המים שפסקו מלזרום בהם
שער לטינה היה שער ובו קשת אחת, בחומת אורליאנוס ברומא העתיקה.
מן השער יצאה הדרך ויה לטינה, ועל שמה קרוי השער.
בסמוך ניצבת כיום הכנסייה הקרויה על שם השער סן ג'ובני אה פורטה לטינה.
המבנה הנמצא באתר כיום מקורו בתקופת הקיסר הונוריוס.
מבנה זה כולל את השער, ושני מגדלי שמירה משני צדדיו, שצורתם מחצית העיגול.
מגדלים אלה עשויים בטון ומצופים לבנים אדומות.
ככל הנראה המגדלים נבנו מחדש במהלך המאה השישית.
השער בנוי אבני טרוורטין, ומעליו חמישה חלונות.
שער התחייה (רוסית: Воскресенские ворота) או השער האיוורי (Иверские ворота) הוא שער בפינה הצפונית של הכיכר האדומה במוסקבה, היחיד שנותר משערי האזור המסחרי של קיטאי-גורוד.
השער מקשר בין הכיכר האדומה מדרום לכיכר מאנז' שמצפון לו.
השער ממוקם בפינה הצפונית של הקרמלין, בין בניין המוזיאון ההיסטורי הממשלתי ממערב לבניין מוזיאון לנין ממזרח.
בצידו הצפוני של השער ניצבת הקפלה האיוורית ובה מוצג העתקו של איקונין אם האלוהים האיוורית (Икона Божией Матери Иверская).
לוח ארד ליד הקפלה מסמל את קילומטר אפס של מוסקבה ורוסיה כולה.
כאשר נבנו חומות האבן של קיטאי-גורוד ב-1535, הוקם שער האבן הראשון במקום.
המבנה נבנה מחדש ב-1680 ומעל שני המעברים שבשער הוקמו שני מגדלים הנושאים גגות בצורת אוהל, בדומה למגדליה של חומת הקרמלין.
איקונין המתאר את התחייה נקבע בשער בצידו הפונה אל הכיכר האדומה, וזה העניק לו את שמו.
עד שנת 1731 שימשו המבנים שמעל לשער כחנות וכמטבעה, ולאחר מכן שימשו את בית הדפוס של אוניברסיטת מוסקבה.
האיקונין עושה הניסים של אם האלוהים האיוורית שוכן בקפלה הקטנה שמצפון לשער מאז שנת 1649. האיקונין המקורי נמצא במנזר איווירון הגאורגי בהר אתוס, ומכאן ההקשר לאיבריה הקווקזית והמקור לשמם החליפי של הקפלה ושל השער.
על פניה של הבתולה נראית צלקת, ולפי המסורת דימם הפצע בעת אחד ממאבקי האיקונוקלאזם.
קפלת העץ הוחלפה במבנה אבן בשנת 1781, ומעליה כיפה בצבע תכלת שבה משובצים כוכבים מוזהבים.
על הכיפה ניצב פסל מלאך האוחז בצלב.
בשנת 1929 הועברה הקפלה מהמקום, והשער נהרס בשנת 1931 כדי לפתוח פתח עבור כלי רכב צבאיים כבדים שעשו את דרכם לכיכר האדומה בשעת מצעדים צבאיים.
בין 1994 ל-1996 נבנו שני המבנים מחדש, והעתק חדש של האיקונין עושה הניסים הובא מהר אתוס.
שער מתרומם או שער סורג הוא שער עשוי סורג מתכת, עץ או שילוב של שניהם, המהווה חלק מביצורי מבצר או טירה.
בשערים מתרוממים נעשה שימוש בטירות בימי הביניים במטרה להגן על הכניסה אל האזור המבוצר.
השער התרומם לתוך מבנה מגדל שמעל השער על מנת לאפשר כניסה לטירה, והורד כך שקצותיו ננעצו בקרקע על מנת למנוע כניסה.
מבנה שער מסוג זה היה קשה יותר לניתוץ באמצעות איל נגיחה.
מערכת של משקולות או חבלים אפשרה הורדה והעלאת השער.
במקרים מסוימים כללה מערכת השערים שני שערים מתרוממים שאפשרו כליאת האויב בין שני השערים.
במקרים אלה היו חרכי ירי שאפשרו ירי חצים לעבר האויב הכלוא והשלכת חפצים עליהם.
שער מתרומם מסמל בהרלדיקה את ארמון וסטמינסטר שבלונדון.
מאחר שהפרלמנט הבריטי יושב בארמון וסטמינסטר הפך השער המתרומם לסמל הפרלמנט הבריטי המופיע על כל מסמכיו הרשמיים.
כמו כן מופיע סמל זה על מטבע הפני הבריטי, על סמל טריטוריית הבירה האוסטרלית (מאחר שהסמל מסמל גם את הפרלמנט האוסטרלי).
שער טולדו (בספרדית: Puerta de Toledo) הוא אנדרטה במדריד, בירת ספרד.
כבר במאה ה-15 ניצב בחומות העיר מדריד שער שנקרא על שמה של העיר טולדו, אליה הובילה הדרך היוצאת ממנו.
בשנת 1625, כחלק מבניית חומה חדשה על ידי המלך פליפה הרביעי, נבנה שער טולדו חדש, במיקום קרוב יותר למרכז העיר מדריד.
התוכנית הראשונה לבניית שער טולדו הנוכחי עלתה בימי שלטונו בספרד של ז'וזף בונפרטה.
התוכנית מעולם לא יצאה לפועל בשל גירושם של הצרפתים, ובמקומה נבחר תכנון חדש של השער כאנדרטה להנצחת עלייתו בחזרה לשלטון של המלך פרננדו השביעי.
השער נבנה בין השנים 1817 ו-1827, והוא עשוי לבני גרניט ומורכב מקשת מרכזית ושני שערים משניים.
לצד הקשת המרכזית בנויים עמודים ופילסטרים האופייניים לסדר האיוני של אדריכלות יוון העתיקה.
בראש הקשת המרכזית ושערי המשנה מוצבים פסלים המייצגים את צבא ספרד שניצח במלחמה.
מעל הקשת המרכזית ומתחת לפסלים שבראשה, נמצא כיתוב בלטינית שפירושו:
שער טולדו ניצב כיום במרכזו של מעגל תנועה מדרום למרכז מדריד.
השער אינו משמש כיום למעבר כלי רכב או אנשים ועומד כאנדרטה בלבד.
במהלך כריית מנהרות לרכבת התחתית מתחת לשער התעוותה מעט הקשת המרכזית, אך זו שוקמה בשנת 1995 על ידי העירייה ולא ניתן להבחין כיום בנזק.
שער טיטוס (קירקוס מקסימוס) הוא שער ניצחון, שהוקם בצד המזרחי של הקירקוס מקסימוס על ידי הסנט והעם הרומאי בשנת 81 לספירה, השער הוקם כדי לכבד את טיטוס על כיבוש ירושלים ודיכוי המרד הגדול.
מעט שרידים נשמרו מהשער אולם הכתובת הועתקה על ידי נזיר שווייצרי אלמוני במאה ה-8. שנה לאחר הקמת השער, הקים הקיסר דומיטיאנוס שער ניצחון בוויה סקרה, לאחיו טיטוס, הידוע בכינויו שער טיטוס.
חלקים מהקשת המקורית התגלו במהלך חפירות באתר בשנת 2015.
בשנת 81 לספירה, עשר שנים לחגיגת הטריומף של אספסינוס וטיטוס לדיכוי המרד הגדול, הציבו הרומאים קשת ניצחון בקירקוס מקסימוס ועליה כתובת הנצחה.
וזו לשונה המלאה של הכתובת:
התעמולה הרומית מתעלמת מכיבושי העיר בעבר, מימי נבוכדנאצר, ואפילו פומפיוס הרומאי.
עניינה להציג את תוצאות מלחמת היהודים כפי שהוצגו בפני תושבי העיר רומא: הכנעת העם, החרבת העיר, והישג חסר תקדים.
השער מופיע במפת השיש העתיקה () שהוכנה תחת הקיסר ספטימיוס סוורוס.
השער נראה בעל שלושה פתחים, ועמד על גבי במה מוגבהת בדיוק בקצה המזרחי של הקירקוס מקסימוס.
שער יציג הוא שער החליפין שנקבע לכל מטבע בר-המרה הנסחר בשוק הכספים.
השער היציג מוגדר "מחיר יחידה של מטבע מקומי הוא יחידה של מטבע זר כפול השער היציג".
לדוגמה, אם אירו אחד עולה 5.0 ש"ח אז מחיר יחידה אחת של מטבע מקומי (ש"ח) הוא יחידה אחת של מטבע זר (אירו) כפול 0.2, והשער היציג של השקל הוא 0.2.
בכל מדינה נקבעים שערי המטבע על ידי הבנק המרכזי של אותה מדינה.
השער נקבע על ידי בנק ישראל בכל יום שיש בו מסחר במטבע חוץ, לפי מספר דגימות של מחירי עסקאות שבוצעו בין השעות 13:15-15:15 ובשישי 10:15-12:15. אחת הדגימות היא השער היציג.
השער מתפרסם על ידי הבנק בשעה 15:30 וביום ו' בשעה 12:30.
בימים שלא מתקיים מסחר במט"ח בארץ ו/או בעולם, לא נקבע שער יציג חדש.
עסקאות רבות במשק - בעיקר בסחר חוץ - הנקבעות לפי מטבע זר, מחושבות לפי שער היציג של המטבע ביום התשלום, בנוסף מהווה השער היציג בסיס לחישוב השקעות צמודות מט"ח.
שער יציג נקבע כיום על ידי בנק ישראל למטבעות הבאים:
דולר ארצות הברית, לירה שטרלינג, ין יפני, אירו (יחידת מטבע אירופאית), דולר אוסטרלי, דולר קנדי, כתר דני, כתר נורווגי, ראנד דרום-אפריקאי, כתר שוודי, פרנק שווייצרי, דינר ירדני, לירה לבנונית ולירה מצרית.
בשנים שהייתה אינפלציה גבוהה שמר בנק ישראל על שער יציג קבוע, ולא ניתן היה לסחור ברמות אחרות.
שער יציג ריאלי הוא השער היציג מותאם לכח הקניה, או ליחס בין אינדקס המחירים המקומי לזה של המדינה הזרה.
לדוגמה אם גביע קוטג' עולה בארץ 6 ש"ח, ובאירופה עולה אותו גביע 1 יורו, והשער היציג הוא 0.2, אז שער החליפין האמיתי הוא 6 ש"ח כפול 0.2 (מחיר הגביע ביורו בארץ) חלקי 1 יורו (מחיר הגביע ביורו באירופה).
כלומר, השער היציג הריאלי הוא 1.2 שקל ליורו אחד.
שער חליפין קבוע הוא שער חליפין שנקבע על ידי הממשלה או גוף חוקי מוסמך אחר בעל הסמכות המוניטרית; זאת, בניגוד לשער חליפין נייד שמתנייד על פי כוחות השוק.
את שער החליפין הקבוע אפשר להוריד, פעולה הנקראת "פיחות"; או להעלות, פעולה המכונה "ייסוף".
שער חליפין קבוע יכול להיקבע במדינה מסוימת או במספר מדינות במקביל, על פי הסכם כלכלי ביניהן.
כאשר מונהג שער חליפין קבוע, נוהג הבנק המרכזי להתערב בשוק המטבעות כשהוא קונה או מוכר את המטבע שעליו קיים השער, כדי למנוע פער בין השער שאמור להיות על פי כוחות השוק לבין השער שנקבע.
הסמכות המוניטרית תקבע את שער החליפין במונחים של משקל קבוע של זהב שנמצא ברשותה או סכום קבוע של יתרות מטבע או סל מטבעות.
בשיטת שער החליפין הקבוע הסמכות המוניטרית מנתבת את השער לכיוון הרצוי לה.
אולם, הסמכות המוניטרית מאבדת בכך את שליטתה על כמות יתרות מטבע החוץ, וכמו כן הקנייה והמכירה של מטבע חוץ משנות את כמות הכסף במשק, דבר המאלץ את הבנק המרכזי לנקוט פעולות אחרות שיש להן השפעה על כמות הכסף, אחרת תהיה השפעה על הריבית במשק.
בנוסף, התערבות הבנק המרכזי כוחה יפה במיתון תנודות קצרות טווח; כאשר מתרחשים במשק שינויים מהותיים, ההתערבות אינה יעילה.
שער טדי (או טרי) היה השער הצפוני בחומת הר הבית בבית המקדש שבנה הורדוס בסוף ימי בית שני.
לפי המשנה במסכת מידות פרק א' משנה ג' , אלא נעשה לשם נוי הבניין, אך במשנה ט' באותו הפרק מוזכר שכהן העובד בבית המקדש שנטמא בלילה, טובל ויוצא משער זה בצנעה.
שער טדי, בשונה משאר שערי בית המקדש היה בנוי ללא משקוף - בצורת משולש, או עשוי כחתיכה אחת.
דבר זה נעשה, כדי שהטמאים המשתמשים בשער ימצאוהו בקלות, או כדי ששאר האנשים לא יבואו לשם ויביישו את הטמאים.
מקור השם איננו ברור, וניתנו לו מספר הסברים.
בספר הערוך, כתוב ש"טדי" הוא שם בונה השער, ובתוספות יום טוב כתוב שאולי נקרא כך מלשון ניגון בארמית, כי שם הייתה לשכה ללויים הלומדים את הניגונים.
ויש המסבירים אותו מלשון צנעה, על שם השימוש המוצנע שהיה בו, כמבואר לעיל.
ברוח זו יש שהציעו כי שמו של השער בא מראשי התיבות "טמא דרכו יצא".
בנוסף, בהתאם לצורתו השונה של השער, ניתנו לשמו עוד מספר הסברים: מלשון השתחוויה- כי האבנים המוטות נראות כמשתחוות זו לזו, או מלשון גובה, כי בצורה זה השער גבוה יותר; ויש גורסים טרי ברי"ש ומסבירים שנקרא כך משום צורתו המשולשת, וטרי הוא 3 ביוונית.
שער חמש הייתה תוכנית טלוויזיה שבועית לסיכום מחזור המשחקים בליגת העל בכדורגל, ששודרה בערוץ הספורט בין השנים 1999-2002, עם מעבר זכויות השידור של ליגת העל מזכייניות ערוץ 2 לערוץ הספורט.
שם התוכנית משלב את המילה שער ואת הספרה חמש, מספרו של ערוץ הספורט, היוצרים ביחד את הצירוף "שער חמש", כינויו של יציע הגרעין הקשה של אוהדי של הפועל תל אביב באצטדיון בלומפילד.
תוכנית זו שודרה במוצאי שבת והציגה את תקצירי המשחקים שהתקיימו במהלך השבת ולא שודרו בטלוויזיה, כשהמשחק המרכזי שודר לעיתים ביום שבת לפני שידור התוכנית ותקצירו נכלל בה, ולעיתים בימים ראשון או שני.
תוכנית זו, כמו קודמתה, "הדקה ה-91" ששודרה בערוץ 2, זכתה לפופולריות בשל היותה המקור היחידי לצפייה במשחקי כדורגל ישראלי באותה תקופה, בטרם רכש גוף השידור צ'רלטון את זכויות השידור והחל לשדר את מרבית המשחקים בשיטת "שלם וצפה".
את התוכנית הגיש מודי בר-און ואת תקצירי המשחקים שידרו שדרי הערוץ נדב יעקבי, אבי מלר, רמי וייץ ורון ברבש.
לצד תקצירי המשחקים הוגשו גם דברי פרשנות מפי משתתפים שונים, ובהם שלמה שרף, שגיא כהן, מרדכי שפיגלר וגיורא שפיגל.
כמו כן, שידרה התוכנית כתבות צבע המתעדות את המתרחש "מסביב למשחק": הכנות הקבוצות, תמונות מחדרי ההלבשה ותחושות בקרב האוהדים, כתבות על קבוצות מליגות נמוכות, משדר מיוחד בעקבות מותו של בעלי קבוצת הפועל חיפה רובי שפירא (2001), ועוד.
נעימת הפתיחה של התוכנית משמשת כיום כפתיח תוכנית סיכום המחזור המשודרת אף היא בערוץ הספורט, "שער השבת".
"שער ומבלי" או "השער שלא היה" הוא כינוי שניתן לשער שהובקע על ידי הכדורגלן האנגלי ג'ף הרסט במשחק גמר מונדיאל 1966 בין נבחרות אנגליה וגרמניה המערבית, שנערך ב-30 ביולי 1966 באצטדיון ומבלי הישן שבלונדון.
בשל אישור השער השנוי במחלוקת, נחשב משחק זה לאחד ממשחקי הכדורגל הכי שנויים במחלוקת בהיסטוריה של הגביע העולמי.
בדקה ה-101 של המשחק, במהלך הארכה, קיבל חלוצה של נבחרת אנגליה ג'ף הרסט כדור בתוך הרחבה, ותוך כדי סיבוב בעט את הכדור למשקוף השער.
הכדור ירד על קו השער והורחק על ידי ההגנה הגרמנית.
השופט דיינסט לא ראה את המתרחש, ובהתייעצות עם הקוון טופיק בחראמוב שנערכה בעזרת מחוות ידיים עקב החוסר בשפה משותפת בצוות השיפוט, הבהיר הקוון לשופט כי הוא ראה את הכדור עובר את קו השער במלוא היקפו.
הנבחרת האנגלית הבקיעה שער נוסף על ידי ג'ף הרסט בדקה ה-120, ניצחה 2-4 והבטיחה את זכייתה במונדיאל בפעם היחידה בתולדותיה.
המשחק התקיים באצטדיון ומבלי בלונדון, אנגליה, ב-30 ביולי 1966, ובו נקבע שאלופת העולם לשנת 1966 היא נבחרת אנגליה, שניצחה את נבחרת גרמניה המערבית בתוצאה לאחר הארכה.
הייתה זו זכייתה הראשונה והיחידה של הנבחרת האנגלית בטורניר, והיא הייתה לנבחרת החמישית (אחרי , , גרמניה ו) שזוכה בתואר.
האוהדים הגרמנים טוענים עד היום כי גזלו מהם זכייה נוספת בגביע העולמי, אך המשחק בו הובקע השער הסתיים בתוצאה 4-2 לטובת נבחרת אנגליה, כך שגם אם השופט לא היה מאשר את השער - האנגלים עדיין היו מנצחים בתוצאה 3-2 וזוכים בגביע העולמי.
לעומת זאת, הגרמנים טוענים כי השער שינה את מהלך כל המשחק וגרם להם לבלבול וחוסר ריכוז שעלו להם בגביע.
בשנת 1999, פיפ"א החליטה לשים סוף למחלוקת בנוגע לקיומו של השער והקימה ועדה של 100 צלמים שבחנו את קטעי הווידאו של השער.
הוועדה אישרה כי אכן היה מדובר בשער חוקי לחלוטין.
שערו השנוי במחלוקת של ג'ף הרסט, שרבים מאמינים, ואף נעזרו במחקרים שונים, שלא עבר את הקו במלוא היקפו, זכה לאזכורים שונים:
"שער ומבלי" המפורסם של הרסט שוחזר, אך הפעם ללא אישורו של השופט, כששתי הנבחרות התמודדו בשמינית גמר מונדיאל 2010 בדרום אפריקה.
שער מנסור הוא השער הראשי של העיר העתיקה של מקנס במרוקו, ואחד השערים הגדולים והמרשימים ביותר במרוקו.
יחד עם הכיכר החיצונית הוא נחשב בתור כרטיס הביקור של המדינה.
השער שוכן מול כיכר אל-הדים, הנחשבת ככיכר המפורסמת ביותר במרוקו.
מבנה השער הושלם בשנת 1732 על ידי מולאי עבדאללה שהיה בנו של הסולטאן מולאי איסמעיל.
שער זה מסמן את הכניסה הראשית לארמון המלכותי, שנבנה עבור מולאי איסמאיל ואל העיר העתיקה של מקנס.
הדלת עוצבה על ידי נוצרי מומר לאסלאם ששמו היה "מנסור", ומכאן שמו "שער מנסור".
מבנה השער הוא חלק מהמורשת המוגנת של מקנס מאז שנת 1914, ומאז 1996 משמש כאתר מורשת עולמית יחד עם העיר העתיקה של מקנס.
מבנה השער מפריד בין הכיכר החיצונית הקרויה כיכר אל-הדים הצמודה אל חומת העיר העתיקה של מקנס ובין הכיכר הפנימית הקרויה כיכר ללה עוודה, ששימשה בתור "מגרש המסדרים המלכותי".
בצמוד לשער בתוך החומות נמצאים: מבנה האורוות של פרשי המסדר המלכותי, בית הכלא המלכותי ומוזיאון העיר מקנס.
את השער מעטרת קרמיקה ירוקה עם ציורים בעלי מוטיבים מוסלמיים.
עמודי השער הלבנים עמדו בעבר בעיר הרומית ווליביליס הנמצאת כ-30 ק"מ צפונית לעיר.
שער זלידול הוא אוכף בחצי האי טריניטי, בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
גובהו של אוכף שער זלידול 800 מטרים מעל פני הים.
האוכף מפריד בין רמת דטרויט שממערב לאוכף זלידול, לבין רמת טרקיה, שממזרח לאוכף שער זלידול.
צורתו של האוכף - צורת פרסה.
רגל אחת של הפרסה חודרת אל קרחון ראסל המערבי, שמצפון לאוכף שער זלידול.
רגלה השני של הפרסה פונה לכיוון דרום לעבר קרחון ויקטורי.
הפסגה נקראת על שם הכפר זלידול, שבצפון מערב בולגריה.
שער ויקטוריה (במלטית: Il-Bied Victoria, באיטלקית: Porta Victoria) הוא שער בכניסה לעיר ולטה, בירת מלטה.
השער נבנה על ידי הבריטים בשנת 1885 על שם המלכה ויקטוריה.
השער הוא הכניסה הראשית לעיר, באזור הנמל הגדול, שהיה פעם החלק העמוס ביותר של העיר.
השער ממוקם בין דרום העיר לבין מצודת סנט ברברה במרכז העיר.
שער ויקטוריה הוא השער היחיד שנשאר במהלך הקמת הביצורים על ולטה, מכיוון שכל שאר השערים המבוצרים נהרסו בין המאות ה-19 וה-20.
כאשר ולטה נוסדה בשנת 1566, נבנתה מסביב לעיר מערכת ביצורים, בתכנונו של המהנדס הצבאי האיטלקי פרנצ'סקו לאפארלי.
לעיר היו שלושה שערים בלבד, הראשי שבהם הוא שער העיר, ושני שערים משניים משני צדי העיר, ששמם היה שער מרסמקסט ושער דל מונטה.
שער דל מונטה נבנה בשנת 1569 לפי תכנון של לפארלי, והוא נקרא על שם פייר דה מונטה.
שער זה היה ממוקם בין דרום העיר ומצודת סנט ברברה בצד המזרחי-מרכזי של העיר, מול הנמל הגדול.
האזור מסביב הפך למרינה קטנה.
האזור סביב היה הומה בקביעות.
בשלהי המאה ה-19, שער דל מונטה נעשה צפוף למדי מכיוון שהאזור סביבו היה העמוס ביותר בולטה.
הוא נהרס ב-1884, ובמקומו נבנה שער ויקטוריה החדש.
אבן הפינה של השער החדש הונחה בשנת 1884 על ידי המושל ארתור בורטון, והשער כולו נפתח בשנת 1885. השער תוכנן על ידי האדריכל המלטי עמנואל לואיג'י גליזיה, והוא נקרא על שם המלכה ויקטוריה.
השער שוקם פעמים רבות בין השנים 2009 ו-2010. השיקום ארך כשישה חודשים, והוא נוהל על ידי האדריכלים קלוד בורג ואלכסיס אינגואנס.
לאורך כל מהלך השיקום נוקה המבנה, נבנו מדרכות חדשות, הוסרו מתקנים ישנים ותוקנו כמה עבודות אבן.
שער ויקטוריה מורכב מפתח קשתי כפול עם מבנה קמרון מצטלב כדי לאפשר מעבר כלי רכב, ושתי דלתות קטנות משני צדי השער כדי לאפשר מעבר להולכי רגל.
על שתי הקשתות חרוטים הסמלים של מלטה ושל ולטה, ובראש השער חרוט סמל הממלכה המאוחדת.
השער למזרח, הידוע גם בשם שער המזרח, הוא גורד שחקים סופר גבוה השני בגובהו בעיר סוגא'ו, שבמחוז ג'יאנגסו, במזרח סין אחרי סוג'או IFS .
המגדל נועד להוות סמל לשער לעיר המדגיש את חשיבותה המתמשכת של סוג'או בסין המודרנית של המאה ה-21. המגדל בגובה 302 מטרים, וממוקם בלב מחוז סין-סינגפור סוז'ו תעשייתי (SIP) של סוג'או.
הבנייה החלה ב-2004 והסתיימה ב-2016 בעלות של 700 מיליון דולר.
מיקומו מציין במדויק את ההצטלבות של הציר ההיסטורי מזרח-מערבי של העיר העתיקה של סוז'ו עם הגדה המערבית של אגם ג'ינג'י.
אף על פי שהעיצוב שלו נועד לייצג שער, השער למזרח ספג לעג מצד גולשים סיניים רבים וגם מכלי תקשורת המונים מערבית, בטענה כי הוא "דומה לזוג מכנסיים".
ציון הדרך הוביל אפוא לשלל פרודיות באינטרנט.
שער נאואן הוא אחד משלושת השערים שעברו שימור בפוטסדאם שבגרמניה.
הוא נבנה בשנת 1755 והוא הדוגמה הראשונה להשפעה של אדריכלות התחייה הגותית האנגלית ביבשת אירופה.
השער הראשון נבנה בסביבות 1720 במרחק של כ-400 מטרים מהאתר הנוכחי.
השער השני נבנה בשנת 1733 במיקום הנוכחי.
בשנת 1755 נבנה השער מחדש במתכונתו הנוכחית על ידי האדריכל יוהאן גוטפריד בירינג על פי שרטוט של פרידריך השני.
במקור הייתה חומת עיר שחיברה את שער נאואן עם שני השערים האחרים, הייגרטור (Jägertor) ושער ברנדנבורג הקטן.
כיום שלושת שערי פוטסדאם מחוברים בטיילת במקום בחומת עיר.
נאואן טור ממוקם בסמוך לרובע ההולנדי.
משתמשיו היו אנשי צבא ומנהלה, סוחרים ובעלי מלאכה.
כיום בכיכר ממול יש בתי קפה רבים, מסעדות וברים, והוא נקודת מפגש פופולרית בפוטסדאם לתיירים ובני המקום.
פסי חשמלית מובילים ישירות דרך השער.
שער ירושלים, הידוע גם כשער הראשי, הוא שער היסטורי הממוקם ב-יפו העתיקה.
הוא שימש כשער הכניסה הראשי של "חומות יפו".
שער ירושלים היה חלק ממערכת ביצורים רחבה יותר שכללה חומת ים בצד המערבי וסדרת מגדלים הגנתיים.
תכנון השער לקח בחשבון את טקטיקות הלחימה המקובלות באותה תקופה, שכללו התקפה באמצעות חרבות.
הכניסה הייתה מבוצרת עם דלת עץ מצופה ברזל וכללה מערכת פניות פנימיות שמאליות כפולות להאטת הפולשים ולחשיפתם, מה שהקשה עליהם לפרוץ את ההגנות במהירות.
הביצורים כללו גשר מעל חפיר, שהוסיף שכבת הגנה נוספת.
מעל השער היו עמדות הגנה רבות, כולל עמדות תותחים.
המבנה עבר מספר שינויים במהלך השנים, עם תוספות מאוחרות ששינו את מראהו המקורי.
למרות השינויים הללו, השרידים של השער, כולל חלק מהביצורים ואחד מהמגדלים ההגנתיים, עדיין קיימים.
שער ירושלים ממוקם בחלק המזרחי של חומת העיר יפו.
הוא שימש כנקודת גישה מרכזית לנוסעים ולסוחרים שנכנסו לעיר ממזרח.
השרידים של שער ירושלים נמצאים במעבר בין בניינים במשולש שבין הרחובות יפת, רוסלאן והחלפנים קרוב לכיכר השעון.
בשנות ה-40 של המאה ה-19, לאחר גירושו של אבראהים פאשא מהאזור על ידי האימפריה העות'מאנית בסיוע בריטי, ערכו יחידות של חיל ההנדסה המלכותי סקרים מפורטים של סוריה וארץ ישראל.
במסגרת מאמץ זה שרטט המודד סגן סקיירינג (Lieut.
Skyring) מפה מפורטת של יפו בפברואר 1842. מפה זו, המספקת פרטים נרחבים על יפו באותה תקופה, כוללת תיאור של ביצורי העיר.
שער ירושלים מסומן במפה זו כ-"Main Gate".
רשומות היסטוריות ותיאורים אמנותיים מהמאה ה-19, כולל ציורים של דייוויד רוברטס ופּוֹל לוּאִי לֶזֶ'ה שַׁרְדֵן , מלמדים על המראה והתפקוד של השער והביצורים סביבו.
מול השער נמצא סביל סולימאן, מזרקה ציבורית שנבנתה בשנת 1809 בתוך חומת מסגד מחמודיה על ידי סולימאן פאשה, מושל עכו.
מזרקה זו הוצבה ליד השער על מנת לשרת את הנוסעים והשיירות שהתארגנו ליציאה למסעות ארוכים.
סביל סולימאן הוא אחת המזרקות הגדולות שנבנו בארץ ישראל.
האזור סביב שער ירושלים כלל גם כיכר שוק קטנה, שהייתה מרכז פעילות לתושבים ולמבקרים כאחד.
הכיכר כללה חנויות, דוכנים ומוסדות מסחריים אחרים.
במקרו-כלכלה ובמדיניות כלכלית, שער חליפין נייד (ידוע גם כשער חליפין צף או שער חליפין גמיש) הוא סוג של משטר שער חליפין שבו ערכו של מטבע מורשה להשתנות בתגובה לאירועים בשוק המט"ח.
מטבע המשתמש בשער חליפין צף מכונה מטבע צף.
לעומת זאת, מטבע שער חליפין קבוע הוא כזה שערכו מוגדר במונחים של סחורות חומריות, מטבע אחר, או סל מטבעות.
הרעיון של מטבע קבוע הוא להפחית תנודות במטבע.
בעולם המודרני, רוב המטבעות בעולם הם צפים, וכוללים את רוב המטבעות הנסחרים ביותר: דולר אמריקאי, האירו, הין יפני, הלירה שטרלינג, או הדולר אוסטרלי.
עם זאת, אפילו עם מטבעות צפים, בנק מרכזיים לפעמים משתתפים בשווקים כדי לנסות להשפיע על ערך שער החליפין הצף.
הדולר קנדי לא ראה התערבות מצד בנק קנדה במחירו מאז ספטמבר 1998. הדולר האמריקאי גם כן רואה שינוי מועט מאוד ביתרות המט"ח שלו.
מ-1946 ועד תחילת שנות ה-70, הסכם ברטון-וודס הפך משטר שער חליפין קבוע לנורמה; עם זאת, ב-1971, ממשלת ארצות הברית החליטה להפסיק לשמור על שער החליפין של הדולר ב-1/35 אונקיה של זהב ולכן מטבעו כבר לא היה קבוע.
לאחר סיום הסכם סמיתסוניאן ב-1973, רוב המטבעות בעולם עקבו אחר כך.
עם זאת, חלק מהמדינות, כמו רוב מדינות מדינות ערב במפרץ הפרסי, קבעו את המטבע שלהן לערך של מטבע אחר, מה שהיה קשור לאחרונה לשיעורי צמיחה איטיים יותר.
כאשר מטבע צף, כמות אחרות מלבד שער החליפין עצמו משמשות לניהול מדיניות מוניטרית.
חלק מהכלכלנים מאמינים שבמרבית הנסיבות, שער חליפין צף עדיף על שער חליפין קבוע.
כיוון ששערי חליפין צפים מתאימים אוטומטית, הם מאפשרים למדינה להפחית את השפעת הלם כלכלי ומחזור עסקים זר ולהקדים תרופה לאפשרות של משבר מוניטרי.
עם זאת, הם גם יוצרים חוסר ודאות כתוצאה מהמשתנות שלהם, שעלולה להפוך את תכנון העסקים למועד לריסק מאחר ששערי החליפין העתידיים בתקופות התכנון שלהם אינם בטוחים.
עם זאת, במצבים מסוימים, שערי חליפין קבועים עשויים להיות עדיפים בשל יציבות וודאות גדולה יותר.
זה עשוי לא בהכרח להיות נכון, בהתחשב בתוצאות של מדינות שמנסות לשמור על מחירי המטבע שלהם "חזקים" או "גבוהים" יחסית לאחרים, כמו בריטניה, או מדינות דרום מזרח אסיה לפני המשבר הפיננסי באסיה (1997).
הדיון על בחירת שיטות שער חליפין קבועות וצפות נקבע על ידי דגם מונדל-פלמינג, שטוען שכלכלה (או הממשלה) אינה יכולה לשמור בו זמנית על שער חליפין קבוע, תנועת הון חופשית, ומדיניות מוניטרית עצמאית.
עליה לבחור שתיים לשליטה ולהשאיר את השלישי לכוחות השוק.
הטיעון העיקרי בעד שער חליפין צף הוא שהוא מאפשר למדיניות מוניטרית להיות שימושית למטרות אחרות.
באמצעות שיעורים קבועים, מדיניות מוניטרית מחויבת למטרה היחידה של שמירה על שער החליפין ברמתו המוכרזת.
עם זאת, שער החליפין הוא רק אחד מהמשתנים המאקרו-כלכליים הרבים שמדיניות מוניטרית יכולה להשפיע עליהם.
מערכת של שערי חליפין צפים משאירה לבעלי המדיניות המוניטרית חופש לרדוף אחר מטרות אחרות, כגון יציבות תעסוקה או מחירים.
במהלך ייסוף או פיחות של מטבע, בנק מרכזי בדרך כלל מתערב כדי לייצב את המטבע.
הבנק הלאומי עשוי, למשל, לאפשר למחיר מטבע לצוף בחופשיות בין תקרה ורצפה, תקרת מחיר ורצפת מחיר.
ניהול על ידי בנק לאומי עשוי לכלול קנייה או מכירה של מנות גדולות כדי לספק תמיכה או התנגדות למחיר או, במקרה של חלק מהמטבעות הלאומיים, עשויות להיות עונשים חוקיים על מסחר מחוץ לגבולות אלה.
התנגדות למשטר שער חליפין נייד
שער חליפין צף חופשי מגביר את התנודתיות של החליפין.
חלק מהכלכלנים מאמינים שזה עלול לגרום לבעיות רציניות, במיוחד בכלכלות מתפתחות.
כלכלות אלה יש להן מגזר פיננסי עם אחד או יותר מהתנאים הבאים:
התחייבות גבוהה בהתחייבות למטבע המקומי
כאשר התחייבויות מונפקות במטבעות זרים בעוד נכסים נמצאים במטבע המקומי, פיחותים בלתי צפויים של שער החליפין מחמירים את דוחות הכספים של בנקים וחברות ומאיימים על יציבות המערכת הפיננסית המקומית.
לכן, נראה שמדינות מתפתחות נוטות יותר להתנגד לציפה, שכן יש להן שינויים קטנים יותר בשער החליפין הנומינלי אך חוותות זעזועים גדולים יותר משינויים בריבית ושינויים במלאי.
זוהי תוצאה של תגובת מדינות צפות חופשיות תכופות לשינויי שער חליפין עם מדיניות מוניטרית או התערבות בשוק המט"ח.
מספר המדינות המראות התנגדות למשטר שער חליפין נייד עלה משמעותית בשנות ה-90.
שער שכם נחשב לשער היפה והמפואר בשערי חומת ירושלים העות'מאנית.
השער נבנה בתקופה העות'מאנית בהוראת הסולטאן סולימאן המפואר בשנת 1538.
השער נקרא בעברית "שער שכם" משום שממנו יצאה הדרך צפונה, לעבר שכם.
ברוב השפות האחרות הוא נקרא "שער דמשק" (Damascus Gate), מאותה סיבה: הדרך צפונה הובילה בהמשך לעבר העיר דמשק.
בערבית הוא נקרא "באב אל-עאמוד" (שער העמוד) על שם העמוד הרומי שניצב בעבר בכיכר השער.
יש סברה ש"שער אפרים" הנזכר במקורות שונים היה בתקופת שיבת ציון ובתקופת הבית השני במקום שבו נמצא כיום שער שכם.
בסמוך לשער (בין חומות העיר העתיקה) שוכן מוזיאון הכיכר הרומית, וממזרח לו (מחוץ לחומות) נמצאת מערת צדקיהו.
אל השער מובילות מעלות הדר והדס, שתי לוחמות מג"ב, שהגנו על המקום ונפלו על משמרתן.
שער שכם העות'מאני נבנה על גבי חורבות קדומות.
מתחתיו נמצאים רבדים אחדים של מבנים קדומים.
ברובד התחתון נמצאים שרידי מגדל שער מהמאה ה-1 לפנה"ס שבנה המלך הורדוס בתקופת בית שני.
מעליהם, שרידי שער ניצחון, שעמד בגבולה הצפוני של ירושלים בתקופה הרומית, כאשר העיר נקראה איליה קפיטולינה.
העיר הרומית נבנתה לפי החלטתו של הקיסר הרומי אדריאנוס במאה ה-2. השער הרומי וחלק ניכר מהכיכר נחשפו בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בתקופת המנדט הבריטי.
הוא כלל שלושה פתחים, מהם נותר שלם רק המזרחי שבהם.
המסדרון שמאחוריו מוליך אל חלקו הפנימי של מגדל השער המזרחי, אחד משני המגדלים שניצבים משני צדי השער.
המגדל השתמר למלוא גובהו, 12 מטרים, ורק תקרתו היא תוספת מאוחרת.
גרם המדרגות שהוליך לראש המגדל השתמר בצורתו המקורית (וכיום מוביל לטיילת החומות).
במאות ה-7 עד ה-10, בתקופה הערבית הקדומה, חלו שינויים במבני השער ובאזור שלידו.
חלק מן הפתחים נסתמו, המגדלים הפכו לבתי בד לתעשיית השמן, חדרי המדרגות הפכו לבורות מים, ונבנו בורות מים גדולים לפני השער מבחוץ.
במאה ה-12, בתקופה הצלבנית, נסתם השער, ושער אחר חדש נבנה במפלס גבוה יותר צפונה ממנו.
בכיכר שממול השער בין החומות נבנו בתים ורחוב.
בתים אלו שופצו במאות ה-13 עד ה-15 בתקופה הממלוכית, וכן נוספו מבני קמרונות בהמשך הרחוב דרומה.
בשנת 1538, בתקופה העות'מאנית, נבנה השער הנוכחי, כחלק מהחומה העות'מאנית, כאמור על גבי השער הרומי שחלק ממנו נהרס.
המגדלים הרומיים שימשו כיסודות למגדלים העות'מאניים, ובחדרים הצלבניים-ממלוכיים נבנו קירות עבים, אשר שימשו כיסודות לשער העות'מאני.
מבנה השער מפותל, כמו בשערים קדומים רבים, כאשר על הנכנסים נכפית הליכה מפותלת, פנייה שמאלה וימינה, וזאת על מנת למנוע מאויב המסתער על השער להיכנס במהירות אל תוך העיר.
במהלך דצמבר 1947 אצ"ל הוציא לפועל 2 פיגועי טרור באזור השער:
ב-13 בדצמבר 1947, נהרגו 10 אנשים ו-50 נפצעו לאחר שאנשי האצ"ל הטילו שתי פצצות אל תור ההמון ליד השער שכם.
שתי הפצצות, שהורכבו בתור פחי נפט ושמשקלן נאמד ב-50 ק"ג, הוטלו מתוך שתי מכוניות שחורות, שבהן נסעו 4 אנשים, לבושים כערבים.
ב-29 בדצמבר 1947, 2 שוטרים בריטים ו-36 אזרחים נהרגו מפצצה שנזרקה על ידי פעיל אצ"ל מתוך מונית.
בשנות ה-60 של המאה ה-20, בתקופת השלטון הירדנית, נבנה גשר מעל לשרידים הקדומים, ונערכו חפירות ארכאולוגיות בשנים 1964–1967. חפירות ארכאולוגיות נערכו שוב במתחם השער בשנים 1980–1984, וכן יושמה אז תוכנית לשימורו.
בתחילת המאה ה-21 נבנתה כניסה חדשה דמוית אמפיתיאטרון על ידי החברה לפיתוח מזרח ירושלים בחזית השער.
הכניסה כוללת מערכות של מדרגות לכניסה וליציאה מהעיר העתיקה וכ-500 מקומות ישיבה מול השער.
בשנת 2011 סיימה הרשות לפיתוח ירושלים, בשיתוף עם רשות העתיקות ובמימון משרד ראש הממשלה, מיזם כולל לשיקום שער שכם, ובמסגרתו שוחזר הכתר המפואר שבראש השער שניצב עד לפני 460 שנה.
הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים כולל תחנה מול שער שכם.
במסגרת גל הטרור הפלסטיני (2015–2016) שער שכם הפך למוקד טרור שהתרכזו בו פיגועים רבים.
במהלך גל הטרור נעשו בסביבתו 11 פיגועים וניסיונות לפיגועים, שבהן נרצחה ישראלית (שוטרת מג"ב הדר כהן) ובנוסף נפצעו 7 ישראלים.
מרבית המחבלים חוסלו בידי כוחות הביטחון שבמקום.
כמו כן, ביוני 2017, ביצעו 3 מחבלים פלסטיניים פיגוע משולב בו נפצעו 5 בני אדם, בהם שוטרת מג"ב הדס מלכא שנפצעה אנוש, ומאוחר יותר מתה מפצעיה.
בשנת 2020 נקרא שם רחבת שער שכם והמדרגות העולות ממנה "מעלות הדר והדס", על שם הדר כהן והדס מלכא שנרצחו בפגועי גל הטרור הפלסטיני (2015–2016)
בחודש רמדאן 2021 פרצו מהומות בשער שכם, לאחר שהמשטרה חסמה את המדרגות, עליהן נוהגים תושבי מזרח העיר להתכנס בלילות רמדאן.
עשרות מתפרעים ערבים התעמתו עם המשטרה במשך מספר לילות, פגעו ביהודים שעברו במקום והזיקו לרכוש.
באוקטובר 2021 החלו שוב מהומות בשער שכם.
בכיכר שכנה בעבר "רחבה פנימית" בין החומות מול השער.
בעבר ניצב בעת העתיקה עמוד ניצחון רומי, המופיע במפת מידבא, ובגללו נקרא השער בערבית "באב אל-עאמוד".
בשל העמוד הזה היה מקובל במחקר שמשער שכם מדדו את המרחק אל ערים אחרות (אבן מיל) ובגלל הסיבה ששער זה פונה אל כיוון הצפון.
דעה אחרת היא שנקודת האפס הייתה במרכז הדרכים האימפריאליות שנמצאת במפגש הרחובות הראשים של ירושלים (הקרדו והשוק - רחוב דוד של היום)
לאחר מכן בתקופת "המנדט הבריטי" נקבעה נקודת המדידה בשער יפו הסמוך.
השער משמש בעיקר כשער המקשר בין העיר העתיקה ושכונות מזרח ירושלים שמחוצה לה, והוא פתוח לשימוש הולכי רגל בלבד.
בימי שישי עוברים בשער אלפי פלסטינים בדרכם מרחבי יהודה ושומרון אל תפילות במסגד אל-אקצא שעל הר הבית.
בשבתות ובחגים, עוברים בשער יהודים רבים בדרכם אל הכותל, וכן בליל שבת בחזרתם מתפילת ערבית בכותל.
דימויו של שער שכם הופיע בשטר של 50 לירות (עוצב ב-1973), שהנפיק בנק ישראל והילך בשנים 1978-1984, וכן הופיע דימויו בשטר של 5 שקלים (עוצב ב-1978) שהילך בשנים 1980-1986.
שער ציון הוא אחד משערי ירושלים, הנקרא גם "שער דוד", "שער הרובע היהודי" או "שער היהודים" והוא משמש לכניסה לרובע היהודי.
זהו שער תפנית, כלומר הכניסה דרכו היא ב-90 מעלות ימינה, כדי להקשות על התקפת אויב (בדומה לרוב שערי החומה).
אבני החומה מסביב לשער מנוקבות בחורי כדורים, שריד לקרבות העזים שהתחוללו במקום במלחמת העצמאות.
השם 'שער ציון' לקוח משם ההר אליו הוא מוביל, ומופיע לראשונה במפות מימי הביניים.