tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחלקות המודיעין של החזיתות האוקראיניות השנייה והשלישית האמינו בטעות שקורפוס הפאנצר אס אס ה-4 נפרס מחדש למערב הונגריה.
נהנה מתמיכת כוח האוויר הגרמני, התקפת קורפוס הפאנצר אס אס ה-4 השיגה הפתעה מוחלטת, ארמיית המשמר הרביעית הסובייטית נדרסה תוך פחות מיומיים כאשר דיוויזיות הפאנצר אס אס ה-3 וה-5, מצוידות היטב בטנקי פנתר עדיפים מבחינה איכותית על טנקי T-34 של הסובייטים, השמידו טנקים סובייטיים רבים ברצף מהיר.
קורפוס הטנקים הסובייטי ה-18 וקורפוס הרובאים ה-130 כותרו ומתקפת נגד של הקורפוס הממוכן ה-7 נמחצה על ידי טנקי הרס אס.
לגרמנים היה חסר חיל רגלים כדי לצמצם במהירות את הכיסים וחלק גדול מהכוחות הסובייטיים הצליחו לפרוץ החוצה.
עד סוף היום הראשון נוצרה פרצה ברוחב של 30 ק"מ ובעומק של 60 ק"מ בקו החזית הסובייטי וטנקי האס אס הגיעו לדנובה ב-19 בינואר, ופיצלו לשניים את הכוחות הסובייטיים בטרנסדנוביה.
עד ה-21 בינואר, כבשו הגרמנים 400 קמ"ר של שטח, הישג השווה להישגים הראשונים של גרמניה במהלך מתקפת הארדנים בחזית המערבית בדצמבר 1944.
המצב בנקודות המעבר הסובייטיות על הדנובה גבל בפאניקה.
נתונים להתקפות מתמדות של הלופטוואפה, 40,000 חיילים סובייטים וכמויות גדולות של ציוד לחימה הועברו לגדה המזרחית כדי להימנע מנפילתם לידיים גרמניות.
העיר ההונגרית בת 40,000 אזרחים ונקודת מעבר האספקה המרכזית של סקשפהרוואר נכבשה על ידי הציר ב-22 בינואר לאחר קרב.
ב-19 ובתחילת ה-20 בינואר לא היו חיילים סובייטים בין חוד החנית של קורפוס הפאנצר אס אס ה-4 לבין חיל המצב של הציר בבודפשט.
החזית האוקראינית השלישית העבירה את קורפוס הפרשים ה-5 עם 100 טנקים, 360 כלי ארטילריה, שלושה גדודים של תותחים נגד טנקים ושישה גדודי ארטילריה כדי לחסום את הפער.
היא עשתה זאת בזמן ב-20 בינואר לאחר צעדה של 60 ק"מ, שכן הגרמנים שספגו גם אבדות אנושיות וחומריות ניכרות בהשמדת כל הטנקים של ארמיית המשמר הרביעית, נותרו עם רמות קריטיות של דלק ותחמושת ועדיין לא שלטו באותו היום בסקשפהרוואר, האריכו את קווי האספקה של גרמניה.
גם הקורפוס הממוכן הסובייטי ה-1 נפרס כדי להילחם באס אס, והאט את ההתקדמות הגרמנית שהופנתה צפון-מזרחה לעבר אגם ולנצה.
דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-3 "טוטנקופף" נדחפה להגנות הסובייטיות והייתה בטווח של 25 קילומטרים מכיס בודפשט עד ה-26 בינואר.
דיוויזיית הפאנצר ה-1 חדרה לקווי ההגנה הסובייטיים ליד ואל ויצרה קשר רדיו עם מגיני בודפשט.
לאחר מכן הורה מפקד הארמייה השישית הרמן באלק לסגת לאחור, מה שעורר זעם אצל הרברט גילה, מפקד קורפוס הפאנצר אס אס ה-4. הגורם הבסיסי מאחורי פקודתו של באלק היה המחסור בחיל רגלים בקורפוס, שפירושו קווי אספקה ארוכים ופגיעים.
אי שיתוף ארמיית הפאנצר השנייה מדרום במתקפה הראשונית הייתה טעות חמורה מצד מפקד קבוצת ארמיות דרום אוטו והלר.
התקפה בו-זמנית של ארמיית הפאנצר השנייה וקבוצת ארמיות F עלולה הייתה לנתק את כל קווי האספקה של החזית האוקראינית השלישית.
אדולף היטלר סירב לאשר את המבצע, שזכה לשם הקוד Icebreaker, מכיוון שהיה מודאג ממתקפה סובייטית פוטנציאלית מדרום-מזרח שעשויה לכבוש במהירות את שדות הנפט של נג'קניז'ה.
לסובייטים מדרום לא היה למעשה תכנון התקפי עצמאי מכיוון שהם היו מודאגים מהפוטנציאל להתקפה גרמנית בגזרה זו.
ב-21 בינואר, הורתה הסטאבקה לפוצץ שני גשרי פונטונים על פני הדנובה (דונאויווארוש ודונפלדוואר) ואישרה נסיגה מלאה מאחורי הדנובה במידת הצורך.
סמיון טימושנקו הופקד על תיאום פעולות החזית האוקראינית השלישית והשנייה.
חלקים של ארמיית האוויר החמישית הועברו מהחזית האוקראינית השנייה כדי לסייע לחזית האוקראינית השלישית, קורפוס הטנקים ה-18 צויד מחדש לאחר שאיבד את רוב הטנקים שלו בקרבות הראשוניים, ואלמנטים של הארמייה ה-27 הועברו מדרום-מערב לבודפשט.
פיודור טולבוחין, מפקד החזית האוקראינית השלישית, קיבל את קורפוס הרובאים ה-30, קורפוס הרובאים ה-54 וקורפוס הטנקים ה-23 כתגבורת.
למרות הפער ברמת הכוחות המעורבים בין שני הצדדים, המתקפה הסובייטית כשלה במטרותיה המוצהרות.
ב-25 בינואר, רק 50 מתוך 306 טנקים בקורפוס הפאנצר אס אס ה-4 היו מבצעיים עקב נזקי קרב, בלאי מכני ומחסור בדלק.
הכישלון הסובייטי התאפשר על ידי ההחלטות הכושלות של ההנהגה הסובייטית העליונה.
רודיון מלינובסקי, מפקד החזית האוקראינית השנייה, השליך את קורפוס הטנקים ה-23 לקרב ללא סיור או סיוע אווירי צמוד.
הקורפוס הושמד כליל על ידי הגרמנים ביום אחד.
הגרמנים השמידו 122 טנקים סובייטים ביום הראשון של המתקפה הסובייטית, מתוכם בערך 100 השתייכו לקורפוס הטנקים ה-23. ללא קשר לטעויות כה גסות, הצבא האדום השתלט על שטח כאשר קורפוס הרובאים ה-54 וכל הארמייה ה-57 תקפו מדרום.
גם קורפוס הרובאים ה-28 הועבר מעתודת הסטאבקה כדי להשתתף במתקפת הנגד.
הלחימה הייתה קשה ו-70 טנקים ותותחי סער מושמדים ו-35 פגועים נותרו בקצה הכפר ורב לבדו.
עד 1 בפברואר, הסובייטים השתלטו מחדש על רוב השטח שאבד במהלך מבצע קונרד השלישי, למעט סקשפהרוואר.
מבצע קרב השיבה הוא מבצע צבאי שנפתח ב-2 בדצמבר 2024 על ידי הכוחות הסוריים הדמוקרטיים (SDF), ובמהלכו השתלטו הכוחות על מספר כפרים ממזרח לפרת, שהיו בשליטת המשטר הסורי ומיליציות פרו-איראניות באזור הכפרי של מחוז דיר א-זור.
ב-2 בדצמבר 2024 הצהירו הכוחות הסוריים הדמוקרטיים כי הם פותחים במבצע צבאי "לאור תנאי הביטחון המסוכנים הנובעים מהאירועים האחרונים במערב סוריה", כשהכוונה היא למתקפת המורדים הסורים במערב סוריה, שערערה את שלטונו של משטר אסד ואפשרה את פתיחת החזית המזרחית.
כבר ביומיים הראשונים למבצע השתלטו הכוחות על שבעה כפרים באזור הכפרי של דיר א-זור: א-סאלחיה, טאביה , חטלה , ח'שאם , מראט , מזלום ואל-חוסייניה.
מטוסי קואליציית ה-CJTF–OIR סיפקו תמיכה לכוחות הסוריים הדמוקרטיים על ידי תקיפת המיליציות הנתמכות על ידי איראן באזור.
לוחם של הכוחות הסוריים הדמוקרטיים ואזרח נהרגו בעימותים עם צבא אסד.
בתקיפה אווירית אמריקאית נהרגו שישה חיילי צבא אסד ליד נמל התעופה בדיר א-זור.
ב-6 בדצמבר החלו כוחות צבא אסד לסגת מהערים דיר א-זור, אל-מיאדין , אל-קוריה ואל-בוכמאל, לכיוון בירת המדינה דמשק.
זמן קצר לאחר נסיגתם, לוחמי הכוחות הסוריים הדמוקרטיים כבשו את העיר דיר א-זור.
מבצע קורי עכביש הוא מבצע צבאי אוקראיני שהחל ב-1 ביוני 2025 כחלק ממאמצי אוקראינה לבלום את ההתקדמות הרוסית ולפגוע בתשתיות לוגיסטיות בעומק שטח רוסיה, במהלך מלחמת אוקראינה–רוסיה.
המבצע כלל בעיקר תקיפות מתואמות של מל"טים ורחפנים ששונעו באמצעות משאיות לעומק שטח רוסיה, וכוונו למספר בסיסי אוויר רוסיים: בלאיה, דיאגילבו, איבנובו סברני ואולניה.
על פי שירות הביטחון האוקראיני (SBU), הושמדו במבצע למעלה מ-40 מטוסים צבאיים רוסיים, כולל מפציצים אסטרטגיים ובהם A-50, Tu-95 וטופולב Tu-22M, ששימשו להפצצות ליליות נגד ערים אוקראיניות.
המבצע נערך יום לפני שיחות שלום שתוכננו בין רוסיה לאוקראינה בטורקיה, ויום לאחר שתי תקריות נפרדות הקשורות לתשתיות רכבת שהתרחשו ברוסיה.
על פי וולודימיר זלנסקי – נשיא אוקראינה, המבצע היה "מורכב ביותר", וההכנות נמשכו שנה וחצי.
הרחפנים הועברו במכולות שיגור מעץ לרוסיה ולאחר מכן הורכבו על משאיות שחנו בקרבת מקום ליעדי התקיפה.
בתחילת התקיפה, נפתחו גגות המכולות מרחוק והרחפנים הוטסו למטרותיהם, כשהם מנוטרים בידי מפעילים ממקום בטוח.
בתקיפה השתתפו 117 רחפנים ומספר זהה של מפעילים.
כלי התקשורת הרוסיים דיווחו על התקיפה באולניה אך אמרו כי ההגנה האווירית פועלת.
תקיפה חמישית – על בסיס חיל אוויר ליד ווסקרסנסק במחוז מוסקבה – דווחה באותו יום.
מקורות אוקראיניים טענו לנזק של יותר מ-2 מיליארד דולר.
במקומות אחרים דווח על נזק של 7 מיליארד דולר.
מבצע קציצה הוא מחזמר מאת דייוויד קאמינג, פליקס הייגן, נטשה הודג'סון וזואי רוברטס (הידועים גם כקבוצת "ספיטליפ", שזו הפקת הבכורה שלה).
עלילת המחזמר מבוססת על "מבצע קציצה", מבצע הונאה בריטי ממלחמת העולם השנייה.
המחזמר היה מועמד לשישה פרסי לורנס אוליבייה, וזכה בשניים מהם עבור המחזמר החדש הטוב ביותר והשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה במחזמר עבור ג'ק מאלון.
כמו כן היה מועמד לארבעה פרסי טוני כולל המחזמר הטוב ביותר, וזכה בפרס השחקן הטוב ביותר במחזמר עבור ג'ק מאלון.
הבסיס למחזמר הוא מבצע "בשר טחון", מבצע הונאה בריטי משנת 1943 שנועד להסוות את פלישת בעלות הברית לסיציליה במהלך מלחמת העולם השנייה.
קצין המודיעין הימי יואן מונטגיו מקבל את פני הקהל ב-MI5 בשנת 1943, המקום בו ה"אליטה" של הצבא הבריטי מתגייסת כדי לתרום למאמץ במלחמת העולם השנייה ("Born to Lead").
קולונל ג'וני בוואן מודיע לפקודיו כי ממשלת בריטניה צריכה לשכנע את הנאצים שכוחות בעלות הברית מתכננים לפלוש לסרדיניה ולא ליעד האמיתי והמתבקש - סיציליה; כמה קצינים, כולל מונטגיו ואיאן פלמינג, מציגים את רעיונותיהם, אך למרות אמונתם בגאונותם שלהם ("God That's Brilliant"), בוואן דוחה את כולם.
מונטגיו, לאחר שתוכניתו נדחית, נתקל בקצין חיל האוויר ו"חוקר הטבע החובב" צ'ארלס צ'ולמונדלי, שתכנן מבצע תחת שם הקוד "מבצע קציצה", אך משוכנע כי הוא אינו ישים לאחר שסבל מבריונות מצד מונטגו ועמיתיו ("Dead in the Water").
מונטגיו מזהה את הפוטנציאל של התוכנית ומשכנע את צ'ארלס שעליהם לשתף פעולה כדי להציע את התוכנית לבוואן.
בינתיים, המזכירה הסטר לגאט מקבלת לעבודה את ג'ין לסלי, פקידה חדשה שבזה לתפקיד המסורתי של נשים ב-MI5, ושואפת לשרת לצד הקצינים הגברים ("All the Ladies").
בוואן סקפטי, אך מאפשר למבצע להתקדם, וג'ין והסטר מגויסות רשמית לצוות.
במקביל, הוא ממנה בחשאי את הסטר לחקור את מונטגיו על קשריו עם אחיו אייבור, במאי סרטים החשוד כמרגל של ממשלת רוסיה.
באותו לילה, מונטגיו וצ'ארלס מעמיסים בסקוטלנד את גופתו של "ביל" על צוללת של הצי המלכותי.
לצוות הצוללת נאמר כי המכל האטום מכיל ציוד מטאורולוגי ("Sail On, Boys").
צ'ארלס חושש לתוצאות המבצע, אך מונטגיו לוקח אותו לחגוג את הצלחתם, שם הוא עד לפגישה קצרה בין מונטגיו לבין אייבור ("Just For Tonight"); גופתו של בלי מושלכת לעבר חופי ספרד.
המערכה נפתחת בתצוגה של דומיננטיות הצבא הגרמני באירופה ("Das Übermensch").
בסיום השיר בוואן נוזף בקהל על ה"הערכה" לאויב, מספר על התקדמות המבצע וחושף כי צצה בעיה ("Bevan's Update").
סגן הקונסול בוולבה, פרנסיס האסלדן, מתקשר לדווח על מציאתו של טייס שמטוסו התרסק, אך הצוות מגלה לחרדתו שלא מדובר בגופה שלהם אלא בטייס אמריקאי חי, שגם שמו הוא ויליאם, וחושש שסיפורו של ביל יהפוך לאמין פחות.
רגעים לאחר מכן, הם מגלים שגם ביל נמצא, והם מורים להאסלדן לוודא שהתיק ובו התוכניות השקריות ייתפס על ידי הרשויות הספרדיות, השורצות נאצים ("The Ballad of Willie Watkins").
במקביל, בוואן חושף בפני הצוות כי המתודולוגיה של ספילסברי הייתה פגומה ("Spilsbury Reprise"), אך מונטגיו מתעקש שהמבצע מתנהל בצורה חלקה למרות המכשולים.
זאת בוואן מורה על הפסקה מיידית של כל התוכניות ("I Call Abort"); אולם ההוראה לא מגיעה להאסלדן, שמוודא בקפידה שהנתיחה שלאחר המוות תבוצע במהירות והתיק יגיע לרשויות ("Haselden's Got a Good Feeling").
לאחר שבוואן נוזף במונטגיו על אדישותו וכישלונו בקבלת הסכמה לשימוש בגופתו של ביל, מונטגיו מוציא את ג'ין מהצוות ומורה לה לחזור לתפקידה הפקידותי.
ג'ין מתוודה בפני הסטר שדמיינה את ההערכה שיקבלו אם המבצע יצליח, והסטר מסבירה לה שלא כל מי שעובד למען מטרה זוכה להכרה, אך זה לא הופך אותם לפחות בעלי ערך - בין אם הם מובילים מבצע או מכינים תה - וג'ין מודה לה על שעזרה לה "לגדול" ("Useful").
הסטר משתפת אותה בחשדות סביב אחיו של מונטגיו, וג'ין מסכימה לבלוע את גאוותה ולהצטרף לחקירה.
צ'ארלס שוב תופס את מונטגו מסתיר קבצים, ומתחיל לחקור אותו; בינתיים, האסלדן מקבל פקודה לרמוז שהבריטים רוצים נואשות את תיקו של ביל בחזרה, הסטר מודאגת מהמספר ההולך וגדל של מסמכים חסרים, ובוואן מנסה לשמור על תוכניות הפלישה הסיציליאנית ("Act as If").
מונטגיו מגלה שצ'ארלס, ג'ין והסטר עוברים על חפציו; למרות מחאותיו, הם קוראים את הקבצים, ומגלים שהוא כותב תסריט לסרט על המבצע, בו הוא מתאר את עצמו כגיבור; שיחותיו עם אייבור - במאי - היו כדי לקבל את חוות דעתו על טיוטה גסה ומצונזרת של התסריט.
למרות שהם מזועזעים מכוונתו של מונטגיו להפוך את סיפורם לסנסציוני, צ'ארלס, ג'ין והסטר מבינים שהוא חף מפשע.
עדכון מבוואן מאשר כי קמפיין הלחישות של האסלדן עבד, וכי אדולף היטלר עצמו הורה על העברת הכוחות הגרמנים מסיציליה לסרדיניה.
בעלות הברית פולשות לסיציליה עם מעט מאוד שפיכות דמים, ובוואן מודיע למונטגיו, צ'ארלס, ג'ין והסטר האקסטטיים כי המבצע הוכתר רשמית כהצלחה, וכי הם יקבלו את רמת הציון הגבוהה ביותר בצבא הבריטי ("Did We Do It?").
גרסה מוקדמת של המופע הוצגה לראשונה בשנת 2019. מאז היא הוצגה בלונדון בתיאטרון ניו דיורמה (2019), בתיאטרון סאות'וורק פלייהאוס (2020, 2021, 2022) ובריברסייד סטודיוס (2022).
הצגות מוקדמות של המחזמר החלו ב-29 במרץ 2023 בתיאטרון פורצ'ן בווסט אנד.
ההפקה תוכננה במקור לרדת אחרי שלושה חודשים וחצי בלבד, אך הוארכה מספר פעמים בזכות הביקורות החיוביות מהקהל והמבקרים.
ההצגה מתוכננת לרוץ לפחות עד סוף פברואר 2026, עם 15 הארכות.
נכון ל-2025 המחזמר מדורג הגבוה ביותר מבין הפקות הווסט אנד, עם 74 מבקרי תיאטרון שהעניקו לו חמישה כוכבים.
המחזמר הועבר לברודוויי בשנת 2025 להפקה של 16 שבועות.
ההצגות המוקדמות החלו ב-15 בפברואר בתיאטרון גולדן והבכורה הרשמית נערכה ב-20 במרץ וזכתה לביקורות חיוביות ברובן.
ההפקה בניו יורק כללה את צוות השחקנים המקורי מלונדון.
ימים ספורים לאחר ההצגה הראשונה הוכרז כי ההפקה תוארך בארבעה שבועות עקב הביקוש הרב.
לאחר מכן הוארכה ההפקה עד לאוגוסט 2025, ושוב לפברואר 2026.
במאי 2025 הוכרז כי המחזמר ייצא לסיבוב הופעות עולמי, שיתחיל ב-40 שבועות ברחבי בריטניה, ולאחר מכן בארצות הברית, אוסטרליה, קנדה, סין, מקסיקו וניו זילנד.
סיבוב ההופעות יתחיל ב-16 בפברואר 2026 בסלפורד.
צוות השחקנים כולל חמישה שחקנים בלבד, שכל אחד מהם מגלם תפקידים מרובים, לעיתים קרובות תוך החלפת מגדרים.
דמות בכורה עולמית אוף-ווסט אנד ווסט אנד ברודוויי 2019 2020–2022 2023 2025 יואן מונטגו ואחרים נטשה הודג'סון צ'ארלס צ'ולמונדלי ואחרים דייוויד קאמינג ג'וני בוואן ואחרים זואי רוברטס הסטר לגאט ואחרים ג'ק מאלון ג'ין לסלי ואחרים רורי פורי-קינג קלייר-מארי הול
ב-12 במאי 2023 הוציאה חברת סוני מיוזיק את הפסקול של המחזמר בהשתתפות צוות השחקנים בווסט אנד ובהפקתו של סטיב סידוול.
האלבום יצא בפלטפורמות סטרימינג וכן על גבי תקליטור ותקליט ויניל.
הפסקול כולל גם ביצוע חי של השיר "Dear Bill" בביצוע ג'ק מאלון בתיאטרון פורצ'ן.
נכון ל-2025 המחזמר היה מועמד ל-64 פרסים, מתוכם זכה ב-13:
פרסי Stage Debut - המלחין/ת־כותב/ת הטקסטים הטוב/ה ביותר, לדייוויד קאמינג, פליקס הגן, נטשה הודג'סון וזואי רוברטס (2019)
פרסי Offies - המחזמר הטוב ביותר ואנסמבל השנה (2019)
פרסי West End Wilma - ההפקה הטובה ביותר בווסט אנד, פרס הכוכב עולה לג'ק מאלון, פרס המחליפה המצטיינת להולי סומפטון.
פרסי Offies - המחזמר הטוב ביותר (2023)
פרסי WhatsOnStage - המחזמר החדש הטוב ביותר (2024)
פרסי לורנס אוליבייה - המחזמר החדש הטוב ביותר והשחקן הטוב ביותר בתפקיד משני במחזמר לג'ק מאלון (2024)
פרסי טוני - השחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה במחזמר לג'ק מאלון (2025)
Outer Critics Circle Awards - המופע המצטיין לשחקן משנה במחזמר בברודוויי לג'ק מאלון (2025)
Drama Desk Awards - הופעה מצטיינת במחזמר לג'ק מאלון (2025)
קבוצת מעריצים של המחזמר, המכונה "מינס-פלואנסרים", קיבלה השראה לחקור את חייה האמיתיים של הסטר לגט, מכיוון שלא הרבה היה ידוע עליה.
הם הצליחו ליצור קשר עם ה-MI5 ולגלות מידע משמעותי על חייה.
בין היתר חשפו כי כתבה את שם משפחתה באופן שונה - Leggat ולא Legget, ושהיא עבדה בשנות ה-30 עבור אוסברט סיטוול, עבור ה-MI5 במהלך מלחמת העולם השנייה ומאוחר יותר עבור המועצה הבריטית.
ב-11 בדצמבר 2023 הוצבה לוחית זיכרון בתיאטרון פורצ'ן לזכרה של לגט ושירותה למדינתה.
מבצע ריינהרד היה שלב מרכזי בביצוע השמדת היהודים בשואה.
לאחר ניסיונות בהשמדת היהודים בבורות המוות וההמתה בגז ובמשאיות גז במחנה חלמנו, הופעלו שלושה מחנות השמדה - בלז'ץ, סוביבור וטרבלינקה, תחת הנהלה מרכזית שפעלה בלובלין, ובמסגרת זו הפכה השמדת היהודים לריכוזית, מתוכננת ותעשייתית בהיקפה ובאופייה.
במסגרת המבצע נרצחו בעיקר יהודי הגנרלגוברנמן, החלק המרכזי של פולין, אך גם רבים אחרים ממדינות שונות באירופה הנתונה לשלטון הנאצים כגרמניה, אוסטריה, הולנד, סלובקיה וצ'כיה.
במהלך ההשמדה במחנות מבצע ריינהרד נרצחו 1,700,000 בני אדם, רובם המוחלט יהודים.
קצב ההשמדה במבצע ריינהרד היה "רצח העם המהיר במאה ה-20".
הנאצים קראו למבצע על שם ריינהרד היידריך, שנפצע מניסיון התנקשות ב-27 במאי 1942 על ידי המחתרת הצ'כית בפראג ומת מפצעיו 8 ימים מאוחר יותר ב־4 ביוני 1942. היידריך היה ראש המשטרה הנאצית החשאית ומארגן ועידת ואנזה, שבה הובהר "הפתרון הסופי" ומטרותיו.
בראש המבצע עמד אודילו גלובוצניק.
רבים מאנשי הצוות הגרמנים (וכריסטיאן וירט בראשם) שהקימו את מחנות המוות והפעילו אותם היו כבר בעלי ניסיון ברצח עם בעקבות השתתפותם בתוכנית T4 - אותנסיה, בה הושמדו גרמנים שהיו לקויים בגופם או בשכלם.
לאחר הפסקת התוכנית בעקבות מחאה עממית, באוגוסט 1941, הופנה כוח האדם של התוכנית אל השמדת היהודים.
מבצע ההשמדה החל במרץ 1942 והסתיים ב-3 בנובמבר 1943, עם חיסולם של מספר מחנות ריכוז ועבודה במחוז לובלין במסגרת אקציית ארנטפסט.
במבצע הוקמו והופעלו שלושה מחנות השמדה שמוקמו בפולין, בחבליו המזרחיים של הגנרלגוברנמן ובאזורים מיוערים ודלילי אוכלוסייה.
מאות אלפי הקורבנות שולחו מן הגטאות באגרסיביות תחת איומים ומעשי טרור.
הם הגיעו אל המחנות על פי רוב ברכבות בקר, אליהן נדחסו עד 130 איש בקרון, ללא מים, מזון ותנאים סניטריים.
קרוב לרבע מן הקורבנות נספו במהלך הנסיעה (בתקופת הקיץ אחוז הנספים היה גבוה בהרבה, ובתקופת החורף נמוך יותר).
במרבית המקרים לא ידעו הנרצחים עד הרגע האחרון מה מצפה להם.
בכניסה למחנות נוגנה תמיד מוזיקה שלווה על ידי תזמורת אסירים שיצרה אשליה על מהותו של האתר.
עם הגיעם של האסירים נאמר להם שהם הגיעו למחנה מעבר לעבודות כפייה, ועליהם לעבור חיטוי.
בחודשים הראשונים למבצע חולקו היהודים עם הגיעם למחנה לשתי קבוצות: האחת - נשים וילדים עד גיל 15, והשנייה - גברים.
הקבוצה הראשונה נשלחה מיד ל"מקלחות" שהיו בעצם תאי הגזים שבהם הומתו, ואחריהם נשלחו אל תאי הגז גם הגברים.
בשלב מאוחר יותר הוכפלה כמות תאי הגז בכל אחד מן המחנות, וכל האנשים - גברים, נשים וטף הוכנסו אליהם והושמדו בבת אחת.
חלק קטן מהאנשים שהיו במשלוח, על פי רוב צעירים ובעלי מבנה גוף בריא, נשלחו לעבודות כפייה שכללו הוצאת הגופות מתאי הגז וקבירתן או שריפתן, או טיפול ברכוש שהותירו אחריהם הקורבנות.
מבצע ריינהרד הפך את השמדת יהדות אירופה לתעשיית מוות בקנה מידה ענק.
לפני המבצע בוצע הרג המוני, בעיקר באמצעות בורות ירי ובאמצעות משאיות גז במחנה חלמנו, אולם קצב הרצח היה אטי ולא יעיל מבחינת הצמרת הנאצית, שחיפשה פתרונות מהירים יותר.
הרצח בתאי גז, שהחל בבלז'ץ והמשיך לאחר מכן בשאר המחנות, היה מהיר וזול: ההשמדה לא ארכה יותר מ-20 דקות, ואז נכנסה הקבוצה הבאה לתאי הגזים.
המחנות היו חשאיים ורחוקים מכל מרכזי אוכלוסייה.
על גיבוש התוכניות לתעשיית המוות שמבצע ריינהרד היה חלק עיקרי בה, העיד רודולף הס, מפקד מחנה אושוויץ, במשפטי נירנברג:
המבצע הסתיים לאחר השמדת רובם הגדול של יהודי פולין ובעקבות מרידות שהיו במחנות טרבלינקה וסוביבור, שלאחריהן נסגרו המחנות.
לאחר סגירתם, המשיכו הנאצים בהשמדת השורדים שנותרו ביריות או במחנה ההשמדה ההמונית אושוויץ-בירקנאו.
רימון 20 היה מבצע שיזם חיל האוויר הישראלי, ששיאו בקרב אוויר שנערך ב-30 ביולי 1970, במהלך מלחמת ההתשה, במהלכו הפילו מטוסי חיל האוויר הישראלי בשמי מצרים חמישה מטוסי מיג-21 שהוטסו בידי טייסי חיל האוויר הסובייטי.
במלחמת ההתשה התקשה הצבא המצרי בהתמודדותו מול חיל האוויר הישראלי, שהפגין עליונות אווירית הן בתקיפות לאורך תעלת סואץ והן בפשיטות ובמבצעים בעומק מצרים כנגד יעדים צבאיים עורפיים ויעדים אסטרטגיים.
בעיקר בלט חוסר יכולתו לעצור את רצף מבצעי פריחה של מטוסי חיל האוויר מדגם F-4 פנטום ו־A-4 סקייהוק שנכנסו לשירות מבצעי במהלך המלחמה.
בגיחות חוזרות ונשנות ללב מצרים הוטלו פצצות במשקל של מאות קילוגרמים על יעדי איכות וזאת ללא נפגעים לצה"ל.
מצב דברים זה הביא את נשיא מצרים נאצר, בביקורו במוסקבה בסתיו 1969 וב-24–25 בינואר 1970, לבקש הרחבה של הסיוע הצבאי לדגמים חדישים יותר של טילי קרקע-אוויר ומטוסים.
כן ביקש נאצר סיוע בהגנה על שמי מצרים בעזרת חיל משלוח סובייטי שיוצב על אדמת מצרים.
הסובייטים נענו לבקשתו של נאצר והקימו חיל משלוח סובייטי גדול שכלל בין היתר דיוויזיה שלמה של טילי קרקע-אוויר חדישים, שלוש טייסות מטוסי מיג 21MF וציוד רב נוסף, וכן את כל הצוותים המקצועיים להפעלתם - טייסים, בקרים, מפעילי מכ"ם, טכנאים ועוד.
חיל המשלוח נשלח בים והחל את פריסתו בינואר 1970 באזור קהיר, אסואן ובאתרים אחרים בעומק מצרים.
נוכחותם של צוותים רוסיים נשמרה בסוד הן על ידי המצרים והן על ידי הסובייטים, אך יחידה 848 יירטה את תשדורותיהם ודיווחה על נוכחותם.
ממשלת ישראל חששה מעימות ישיר עם ברית המועצות והורתה לחיל האוויר להימנע מתקיפתם.
עקב כך, באפריל 1970 פסקו חדירות מטוסי חיל האוויר למצרים ובכך הסתיים רצף של מבצעי פריחה מוצלחים.
כתוצאה מכך, החלו הסובייטים לקדם בהדרגה סוללות טילים מאוישות על ידי מפעילים רוסיים לכיוון תעלת סואץ.
שינוי זה גרם למגבלה משמעותית בחופש פעולתו של חיל האוויר הישראלי.
הרעה נוספת מבחינתה של ישראל אירעה כאשר בחודשים יוני ויולי באותה השנה הצליחו מפעילי סוללות הטילים להפיל מספר מטוסי פנטום ישראליים.
הצלחותיהם של המפעילים הרוסים עודדה הסלמה של פעילות חיל המשלוח, שהתבטאה במשטר הטיסות של טייסיהם תוך ניסיון ליצור מגע עם מטוסי חיל האוויר במטרה להפיל אותם.
ב-25 ביולי נצפתה הסלמה נוספת כאשר מטוסי מיג 21 מוטסים על ידי טייסים רוסיים רדפו אחר מטוס סקייהוק אל תוך סיני, שיגרו לעברו טיל אוויר אוויר אטול, פגעו בו ואילצו אותו לנחות נחיתת חירום ברפידים.
ביטחונם של הטייסים הרוסים ניכר גם בתעבורת הקשר בין הטייסים הרוסים שנקלטה ביחידה 848.
בממשלת ישראל התגבשה התובנה כי מדיניות ההבלגה התפרשה כחולשה והביאה להתגרות הולכת וגוברת מצד הסובייטים, וכי על ישראל לנקוט פעולה שתבהיר לסובייטים את מחירה הגבוה של ההסלמה.
לנוכח התנהגות הבוטחת של הרוסים הוחלט לתכנן קרב אווירי יזום שבו הרוסים יתפתו לרדוף אחר מטוסי חיל האוויר שיחדרו לשטח מצרים ושם יופלו על ידי מטוסים אחרים שיירטו אותם בתכנון מוקפד, ובכך לנצל את יתרונם היחסי של טייסי חיל האוויר הישראלי על מקביליהם הסובייטים.
את תכנון המבצע הטיל ראש מחלקת מבצעים, יעקב אגסי, על רס"ן דוד פורת, ראש מדור הגנה בענף המבצעים.
המבצע אושר על ידי מפקד חיל האוויר אלוף מוטי הוד והרמטכ"ל רא"ל חיים בר-לב וב-25 ביולי הובא המבצע לאישור הממשלה בראשות גולדה מאיר.
למבצע נבחרו אנשי צוות אוויר בעלי ניסיון קרבי רב.
תחילה נקבע המבצע ל-29 ביולי, אך לאחר מכן נדחה ביום אחד לתאריך 30 ביולי.
המבצע תוכנן כמארב שבו יחדרו מטוסי חיל האוויר לשטח מצרים כשהם חמושים וערוכים לניהול קרבות אוויר אך מדמים את עצמם למטוסי תקיפה או צילום חסרי הגנה מפני מיירטים.
שלביו הראשונים של הקרב תוכננו כך שיתרונות יחסיים של מטוסי חיל האוויר הישראלי יבואו לידי ביטוי בקרב.
עוד תוכנן שרביעיית מיירטים נוספת תסייר במערב סיני באזור שאינו מכוסה מכ"מים מצריים ורביעייה נוספת תמתין בכוננות על המסלול.
שתי הרביעיות נועדו לשמש עתודה ולהתווסף למיירטים הישראלים במידת הצורך.
לשם הבטחת כניסתם של הסובייטים לקרב, נבחר מיקום הקרב בסמוך לשדות התעופה שבהם שהו בסיסי חיל האוויר המצרי, בהם גם שהו המטוסים הסובייטים.
אזור זה נקרא בפי הטייסים "טקסס".
כיסוי וליווי מודיעיני של המבצע
יחידת האזנה 848 הייתה בשיתוף פעולה צמוד עם חיל האוויר הן לפני המבצע והן במהלכו.
הכוחות המודיעיניים שהשתתפו כללו הן את בסיסי הקבע של היחידה, והן צוות שמוקם על מטוס בואינג 377 סטרטוקרוזר ייעודי עם מערכות האזנה, שהמריא ב-12:00, ושכיסה את המבצע בזמן אמת מתחילתו ועד כשעתיים לאחר סיומו.
שתי יכולות של היחידה בלטו בכיסוי המודיעיני:
מחלקות המתמחות בתחום הערבית שכיסו את ההערכות כוחות האוויר והקרקע המצריים.
מחלקת "מסרגה" בפיקוד טוביה פיינמן, שהוקמה ב-1967 והורכבה מדוברי השפה הרוסית -שנקראו גם "גרצ'קואים" (כינוי שמקורו בשמו של שר ההגנה הרוסי המרשל אנדריי גרצ'קו) שכיסתה את הכוחות הסובייטים.
התרומה המודיעינית הורכבה ממספר רבדים שנתנו לחיל האוויר יתרון משמעותי במהלך המבצע, כולל מודיעין על סדרי הכוחות ומיקומם לפני תחילת המבצע, זיהוי ביצוע הזנקות של מטוסים בזמן אמת, וקליטת הקשר של הכוחות עם בקרי הטיסה וההוראות שניתנו להם בערוצים המבצעיים.
במטרה לשמור על מערכת ההגנה האווירית המצרית-סובייטית דרוכה, בוצעו החל מהשעה 8:10 בבוקר הפצצות של מטוסי תקיפה ישראלים בשטח מצרים בסמוך לתעלה ברמת אינטנסיביות נמוכה.
ההפצצות בוצעו בהפרשי זמן בין הפצצה להפצצה.
בכל פעם הופצץ מבנה אחד על ידי זוג או רביעיית מטוסי תקיפה.
לאחר הטלת הפצצות על המטרות שבו התוקפים לשטח ישראל.
מטרות ההפצצה היו מחפורות של טילי קרקע-אוויר, סוללות ארטילריה, רכבת שהובילה ציוד להקמת מחפורות לחזית התעלה ועוד.
ההנחיה לטייסים הייתה שאם אינם מזהים את המטרה המיועדת להם, עליהם לתקוף מטרה מזדמנת אחרת במטרה להשיג את הדריכות הדרושה מהצד המצרי.
הטייסים דיווחו על פגיעות טובות במטרות.
אחרון המטוסים המפציצים נחת בשעה 11:41, מבלי שהמצרים-סובייטים הספיקו להזניק מיירטים כנגדם.
בשלב זה ניתן היה להוציא את המארב לטייסים הסובייטים כמתוכנן.
המארב החל כאשר רביעיית מטוסי F-4 פנטום של חיל האוויר הישראלי הוזנקו מרמת דוד ותקפו מעט אחרי השעה 14:00 תחנת מכ"ם מצרית בסוחנה, ליד מפרץ סואץ.
מטוסי הפנטום הפציצו תוך ביצוע תמרונים שאופייניים למטוסי הסקייהוק כאשר הם חגים יחד מעל המטרה וכל טייס בתורו מודיע בקשר ומבצע צלילת הפצצה תלולה, בזווית של 45 מעלות ולאחריה חוזר לחוג מעל המטרה.
בה בעת חדרו ארבעה מטוסי מיראז' 3 שהוזנקו מתל נוף בגובה לשמי מצרים במסלול טיסה ישר ואופקי במבנה צמוד – שני מטוסים צמודים לפנים ושניים צמודים לאחור – ובכך נחזים על צגי המכ"ם כמטוס יחיד או כזוג המבצעים טיסת צילום שגרתית בנתיב שהיה מוכר למצרים מגיחות קודמות.
טייסי המטוסים פרצו לקשר בצורה שמדמה גיחת צילום ו"דיווחו" לבקרה על התחלת צילום והפסקת צילום.
רביעייה נוספת של מיראז'ים הוזנקה לפטרול בסיני מזרחית לתעלה בגובה נמוך מעבר לרכסים, מחוץ ליכולת גילוי המכ"ם המצרי.
רביעייה נוספת של מיראז'ים המתינה בתחילת המסלול של שדה התעופה ביר גפגפה (רפידים) שבסיני להמראה מיידית.
סך הכל השתתפו במארב 16 מטוסי יירוט ישראליים כשהם מסודרים בארבע רביעיות - שלוש רביעיות באוויר ורביעייה ערוכה להזנקה מיידית.
מערכת הבקרה האווירית המצרית איתרה את חדירת רביעיית המיראז'ים הישראלים שהתחזתה למטס צילום בשעה 14:28 כשהם טסים מדרום לצפון אל עבר מרכז דלתת הנילוס.
כצפוי, כעבור דקות מעטות הוזנקו לעברם שתי רביעיות מיג 21, מוטסים בידי טייסים סובייטים.
רביעייה ראשונה משדה התעופה קום אושים בהובלת קפיטן קמנייב הוזנקה צפונית למיראז'ים לקראת מפגש בהמשך מסלול הצילום.
שתי דקות לאחר מכן הוזנקה רביעיית מיגים נוספת משדה התעופה בני סואף בהובלת מפקד הטייסת קפיטן יורצ'נקו.
הרביעייה השנייה טסה דרומית למיראז'ים המצלמים במטרה לרדוף אחריהם וללכוד אותם במעין צבת יחד עם הרביעייה הצפונית.
רביעיית מיגים שלישית הוזנקה שלוש דקות לאחר מכן משדה התעופה בני סואף בהובלת קפיטן סראנין והתקרבה גם היא למיראז'ים ממערב.
בשלב זה היה ברור שהמיגים נכנסו למארב.
כשהתקרבו המיגים למרחק של 20 קילומטרים מצפון מערב ודרום, פרץ לקשר מפקד חיל האוויר האלוף מוטי הוד והורה להתקיף.
בהתאם לתוכנית נערכו המטוסים הישראליים לקראת הקרב:
רביעיית המיראז'ים המכונסים בהובלת עמוס עמיר, התרחקו זה מזה, הטילו את מכלי הדלק הנתיקים ופנו ישירות לרביעיית המיגים שהתקרבה אליהם.
רביעיית הפנטומים בהובלת אביהו בן-נון שטסו במעגלים כמטוסי סקייהוק נסקו לגובה רב במטרה לזנב במיגים שימלטו ממתחם קרבות האוויר.
רביעיית המיראז'ים שהמתינה מעברה המזרחי של התעלה דילגה מערבה במהירות אל מאחורי המיגים שנסקו לכיוון הפנטומים.
רביעיית המיראז'ים שהמתינה בביר גפגפה הוזנקה לסייע בקרב שעתיד להתפתח.
חיילי יחידת הלוחמה האלקטרונית של חיל האוויר 545 בשיתוף עם יחידת מודיעין 848, הפעילו חסימה אלקטרונית למכ"מי הגילוי האווירי המצרי.
הבקר הרוסי שלא הייתה בפניו תמונת המצב בשל המכ"מים החסומים לא יכול היה להנחות את טייסי המיג והם נותרו לנהל את הקרב בעצמם ללא הכוונה מהקרקע בניגוד לנוהל הקרב הסובייטי ומבלי שידעו את תמונת המצב האמיתית.
חיילי יחידת האזנה 848 כיסו את האירוע מודיעינית מן הקרקע ומן האוויר ודיווחו בזמן אמת לכוחות צה"ל על ההוראות אותן קיבלו המטוסים הסובייטים ועל תגובתם לפעולות צה"ל
מיד ביעף ההתקפה הראשון של רביעיית המיראז'ים (שהתחזתה למטוס צילום) הופלו שני מטוסי מיג שהתכוונו לתקוף את "מטוס הצילום".
מאחד המיגים המופלים נפלט הטייס וצנח אל תוך המרחב העמוס מטוסים משני הצדדים.
הפאנטומים שכבר נסקו לגובה רב צללו למרדפים אחר מיגים והפילו שניים נוספים.
בינתיים הגיעה לזירה הרביעייה שהוזנקה מביר גפגפה.
מיד עם הגעתה הצליח יפתח ספקטור לזהות מיג ולהפילו.
מבוכת הבקרים הסובייטים הייתה גדולה ובתגובה הם הורו לרביעיות נוספות לצאת לאזור הקרב, אך מיד לאחר מכן הורה מפקד חיל האוויר להפסיק את הקרב.
בסך הכול השתתפו בקרב האוויר 16 מטוסים ישראליים ו-24 מטוסים סובייטים.
בקרב האוויר הפילו מטוסי חיל האוויר הישראלי חמישה מיגים - שלושה טייסים סובייטים נהרגו ושניים נטשו בשלום.
מטוס מיראז' שהוטס על ידי אשר שניר נפגע בזנבו על ידי טיל אטול (של קפיטן ולדימיר איבלב), אך הצליח לנחות ברפידים.
מיד לאחר הקרב תודרכו עיתונאים ישראלים בידי הרמטכ"ל חיים בר-לב בנוגע לקרב ולמשמעותו, והתבקשו לשמור את דבר המעורבות הסובייטית בסוד.
למחרת הקרב, פורסם בעיתונות הישראלית שארבעה מטוסי מיג 21 הופלו בקרב אוויר, ופורסמה השערה שבקרב השתתפו טייסים רוסים.
בידיעה ב"מעריב" הודגשה הודעת דובר מצרי כי כל המטוסים המצריים חזרו בשלום.
כבר ב-2 באוגוסט נכתב במעריב כי על פי מקורות זרים הטיסו את המטוסים טייסים סובייטים.
יום למחרת ב-3 באוגוסט ציטטו במעריב את העיתון טיים שטען כי נהרגו בתקרית טייסים סובייטים.
בסוף אוקטובר הודתה ראש הממשלה גולדה מאיר בכך שישראל נלחמה במטוסים סובייטים.
למחרת יום הקרב הגיע מפקד חיל האוויר הסובייטי המרשאל פאוול קוטאחוב למצרים.
במהלך שהותו ביקש מהטייסים הרוסים לשמור את דבר קיומו של הקרב בסודיות.
ב-3 באוגוסט ביצעו הסובייטים פעולת תגמול על ידי מארב טילים ממנו הופל מטוס פנטום ישראלי ומטוס נוסף ניזוק.
שלטונות ברית המועצות הבינו כי לעימות ישיר עם ישראל עשוי להיות מחיר שיתבטא לא רק באובדן ציוד וחיי אדם, אלא גם באובדן יוקרה בקרב בעלות בריתם (השמחה לאיד של הטייסים המצרים לא נעלמה מעיניהם), והעובדה שישראל נמנעה מלחשוף בפומבי את מפלתם לא מבטיחה התנהגות מרוסנת מצד ישראל להבא.
כן עלה בקרב השלטונות הסובייטים חשש כי המשך ההסלמה עלול לסבך אותם בעימות ישיר עם ארצות הברית, ממנו ביקשו להימנע בכל מחיר.
לימים כתב רמטכ"ל צבא מצרים סעד א-שאזלי בספרו חציית התעלה כי הפלת הטייסים הרוסיים שימחה במידת מה את טייסי חיל האוויר המצרי שסבלו עד אז מיחס מזלזל מצד האורחים הרוסים שלגלגו על יכולות ההטסה הירודות של הטייסים המצריים והטילו עליהם את האשמה לעליונות האווירית של חיל האוויר הישראלי.
לאחר כחודשיים פרסם הוושינגטון פוסט, על סמך מקורות מצריים, את דבר קיומו של קרב האוויר בין מטוסים ישראלים לסובייטים ואת תוצאותיו.
כבר בשבוע האחרון של יולי העלתה ארצות הברית הצעה להפסקת אש, שכללה הפסקת גיחות הן אוויריות והן יבשתיות ושמירה על הסטטוס קוו הצבאי ברצועה של 50 ק"מ משני עברי תעלת סואץ.
ישראל קיבלה את ההצעה ב-6 באוגוסט ולמחרת קיבלה אותה מצרים.
הפסקת האש נכנסה לתוקפה בליל 7–8 באוגוסט, אך למרות הפרתה הברורה בהמשך על ידי מצרים שניצלה אותה לקידום מערכי הטילים נ"מ לעבר תעלת סואץ, נמנעה ישראל מלהפר את ההסכם ולתקוף את המערכים ההולכים ונבנים.
עם זאת, הכירה ארצות הברית בהפרות המצריות של הפסקת האש ובאיפוק הישראלי, וכתוצאה מכך הסכימה לצייד את מדינת ישראל באמצעי לחימה חשובים כמערכות לוחמה אלקטרונית מוטסות, טילי אוויר קרקע נגד מכ"ם ופצצות מצרר.
מבצע רגל עץ היה מבצע בו הפציצו מטוסי חיל האוויר הישראלי את מפקדות אש"ף בתוניסיה ב-1 באוקטובר 1985. במבצע זה ביצע חיל האוויר הישראלי את ההפצצה המרוחקת ביותר שביצע אי פעם, נכון ל-2025, למרחק של 2,372 ק"מ מישראל.
במבצע זה גם בוצע תדלוק אווירי באמצעות מטוסי בואינג 707 ("ראם"), וזה היה התדלוק האווירי המרוחק ביותר שנעשה על ידי חיל האוויר הישראלי עד אותו זמן.
גם לאחר שצה"ל נסוג מלבנון ביוני 1985 ונערך על גבול אזור הביטחון, המשיך אש"ף לפעול כנגד מדינת ישראל ואזרחיה.
ב-21 בספטמבר, חדרה חוליית אנשי אש"ף לרצועת הביטחון ושיגרה מטח רקטות אל יישובי הגליל.
ביום הכיפורים ב-24 בספטמבר, השתלטה חוליה של כוח 17 על יאכטה בקפריסין ורצחה את שלושת הישראלים ששהו על סיפונה.
ישראל החליטה לשקם את כוח ההרתעה שלה על ידי פעולה שתבהיר כי אין לאנשי אש"ף מקום בו יהיו בטוחים.
לאחר הפעולה הסביר שר הביטחון יצחק רבין: "אין חסינות לגורם אש"פיסטי בשום מקום בעולם.
הרמטכ"ל, משה לוי ביקש תחילה מאגף המבצעים תכנונים לביצוע הפעולה גם מחיל הים וממפקדת קחצ"ר.
בסופו של דבר, בשל ההיערכות המהירה והסיכון הנמוך יותר, הוחלט להטיל את המשימה על חיל האוויר.
מטוסי ה-F-15 ("בז") נבחרו למשימה בשל אמינותם הטכנית ויכולת התדלוק האווירית שלהם.
התכנון היה ששמונת המטוסים המיועדים להפציץ את היעד יתודלקו פעמיים באוויר - תדלוק ראשון במהלך הטיסה אל היעד, ותדלוק קצר נוסף לפני הכניסה לאזור התקיפה, על מנת למלא את מכלי הדלק במלואם.
בעיית האמינות הטכנית של המטוסים הייתה מרכזית.
נבחרו 10 מטוסים שבהם נתגלה מספר התקלות הנמוך ביותר בעבר ושני מטוסים מתוך העשרה טסו כגיבוי למקרה שתתגלה תקלה לפני נקודת האל-חזור בתקיפה.
שיקול נוסף שנלקח בחשבון היה קרבת המטרות לחופים ולמתקנים בהם שהו אזרחים ונופשים רבים.
נעשה שימוש בפצצות מסוג GBU-15 (פצצה אחת על כל מטוס), וניתנה הוראה מפורשת לטייסים שלא לשחרר את החימוש אם לא יזהו באופן ודאי את המטרות.
כמו כן, בחירת נתיב הטיסה נעשתה בצורה שתמנע כניסה לנתיבי אוויר מסחריים ובמקביל, ישמר מרחק מספיק מטווח קליטת המכ"ם המצרי והלובי.
מפקד חיל האוויר, עמוס לפידות, הציג את תוכנית התקיפה בפני הממשלה.
התוכנית קיבלה את תמיכתו של ראש הממשלה שמעון פרס ושל שאר השרים.
בבוקר 1 באוקטובר 1985 המריאו 10 מטוסי F-15 ושני מטוסי בואינג 707 מטייסת "התובלה הבינלאומית" בדרכם אל גיחת התקיפה הארוכה ביותר שביצע חיל האוויר אי פעם.
מפקד המבנים התוקפים היה, סא"ל אבנר נווה שהיה אז מפקד "טייסת חוד החנית" שתרמה שישה משמונת מטוסי הבז שהשתתפו בתקיפה.
שני המטוסים הנוספים הגיעו מטייסת אבירי הזנב הכפול בפיקודו של מפקד הטייסת מיקי לב.
למבצע הצטרפו כטייסים מן המניין מפקד בסיס תל נוף גיורא רום ומפקדה לשעבר של טייסת חוד החנית, יואל פלדשו.
לאחר התדלוק האווירי הראשון ולאחר שנבדקו מערכות שמונת המטוסים שיועדו להשתתף בתקיפה ונמצאו כשירות, שבו שני מטוסי הגיבוי לישראל.
בשעה 11 הגיעו מטוסי הקרב אל מעל החוף התוניסאי והצליחו לזהות את המטרות.
התקיפה התבצעה בשני גלים תוך כדי התחשבות בכיוון הרוח ומניעת מיסוך מטרות הגל השני בעשן הפיצוצים של הגל הראשון.
על פי פרסומי צה"ל, נהרגו בתקיפה 60 - 75 מאנשי ארגוני הטרור ו-70 נוספים נפצעו.
כבר בעת הטיסה חזרה לכיוון ישראל, הודיע ה-BBC על התקיפה.
למרות זאת, לא הוזנקו מטוסי יירוט של חיל האוויר התוניסאי, אלא רק לאחר שהמטוסים הישראלים התרחקו מהאזור.
בדומה לעוד שני מבצעים - מבצע אופרה לתקיפת הכור העיראקי, ומבצע ערצב 19 להשמדת מערך הנ"מ הסורי במבצע שלום הגליל - נצבע על המטוסים שהשתתפו בתקיפה עצמה סימן מיוחד, בדומה לסימן הפלה.
הפעולה ספגה גינוי נרחב וחריף מצד הקהילה הבינלאומית.
רק ארצות הברית לא הצטרפה לגינוי, אך נמנעה מהטלת וטו על החלטת הגינוי במועצת הביטחון (החלטה 573 מה־4 באוקטובר).
הפעולה אף פגעה ביחסי ארצות הברית והממשל התוניסאי בראשותו של חביב בורגיבה.
בטווח הארוך יותר, הייתה לפעולה השפעה על מוכנותן של מדינות ערב לארח את מפקדות ארגוני הטרור.
תוניסיה אסרה, באופן זמני, את כניסת אנשי אש"ף לשטחה, ובסופו של דבר, עברו מפקדות הארגונים לעיראק, סודאן וירדן.
פעולות ארגוני הטרור לא פחתו.
ב-5 באוקטובר רצחו מחבלים שני ישראלים בברצלונה שבספרד.
שבוע אחרי המבצע, ב-7 באוקטובר השתלטו טרוריסטים מחזית שחרור פלסטין על האוניה אקילה לאורו ורצחו אזרח ארצות הברית ממוצא יהודי.
יומיים אחר כך, שוטר תוניסאי, אחיו של אחד ההרוגים בהפצצה, פתח באש בבית הכנסת אל-גריבה במהלך תפילה בשמחת תורה, והרג שלושה בני אדם.
ב-27 בדצמבר באותה שנה, פעל ארגונו של אבו נידאל וביצע שתי התקפות טרור מתואמות בשדות התעופה של רומא ושל וינה.
לטענת הארגון, היו פעולות אלו תגובה לתקיפה הישראלית על המפקדות בתוניסיה.
מבצע שוטר היה אחד ממבצעי צה"ל במלחמת העצמאות.
המבצע נערך בסוף יולי 1948, מספר ימים לאחר תחילת ההפוגה השנייה, ובוצע על ידי חטיבת אלכסנדרוני בסיוע כוחות מחטיבת גולני ומחטיבת כרמלי.
מטרת המבצע הייתה פתיחת הכביש שבין תל אביב לחיפה, באמצעות השתלטות על הכפרים הערבים במורדות המערביים של הכרמל שכונו המשולש הקטן.
כפרים אלו שלטו על חלקו הצפוני של כביש חיפה-תל אביב והצליפות מהם שיבשו את התחבורה היהודית בכביש מתחילת המלחמה.
המבצע זכה לשמו משום שהוצג כמבצע משטרתי, אף שהיה מדובר במבצע צבאי, וזאת כדי שלא להיראות כמפרים את תנאי ההפוגה, תוך ניצול העובדה כי המדובר היה בשטח אשר נכלל במדינה היהודית בתוכנית החלוקה.
המטרה, פתיחת הכביש לתנועה חופשית, הושגה, והכפרים נכבשו.
המאחז הערבי במישור חוף הכרמל הצטמצם והלך ככל שנמשכה מלחמת העצמאות.
בסוף אפריל נכבשה חיפה בידי 'ההגנה', בהמשך, ב-15 במאי, אום א-זינאת, ב-23 במאי טנטורה וב-16 ביולי, גם טירה (כיום טירת כרמל).
באותה תקופה נכבשו גם כפר לאם (כיום הבונים), אל-סרפנד שמדרום לחיפה, ועין חוד (עין הוד).
עם כניסתה לתוקף של ההפוגה השנייה במלחמת העצמאות, נותרו שלושה כפרים ערביים במובלעת החולשת על כביש החוף דאז (כביש 4 של ימינו) בדרום הכרמל, אשר נודעה בכינוי המשולש הקטן (להבדילם מ"המשולש הגדול": טולכרם, שכם וג'נין).
הכפרים היו: עין ע'זאל, ג'בע ואיג'זים (כיום: עין איילה, גבע כרמל וכרם מהר"ל, בהתאמה).
הכפרים במובלעת זו חסמו באופן פעיל את כביש החוף בדרך שבין חיפה ותל אביב, על ידי ירי וחבלות.
כתוצאה, התחבורה היהודית, בקטע שמזכרון יעקב צפונה, עקפה את כביש החוף דרך ואדי מילח (כביש 70 של ימינו), יקנעם ויגור.
ניסיון לכבוש את הכפרים נעשה ב-18 ביוני 1948, ונכשל.
ב-18 ביולי נהרגו שני נוסעים יהודים סמוך לג'בע.
בעקבות תקרית זו נדרשו תושבי הכפרים להיכנע או להתפנות, אך הם סירבו.
ב-18 וב-19 ביולי נערכו התקפות של צה"ל אך הן נהדפו.
תנאי ההפוגה הטילו הגבלות מדיניות על פעולות צבאיות.
מכיוון שבהתאם להחלטת החלוקה של האו"ם נועדו כפרים אלה להיות בשטח מדינת ישראל, תוכננה הפעולה כמבצע משטרתי נגד אוכלוסייה שאינה מכירה בריבונות מדינת ישראל, לכן נקרא המבצע מבצע שוטר, אף שמדובר היה במבצע צבאי לכל הדעות.
כוחות משטרה צבאית הובאו למקום באוטובוס על מנת ליצור רושם שמדובר אכן במבצע משטרתי.
כבר בימים שלפני המבצע החל צה"ל בהפגזות ובהפצצות על הכפרים.
הכפרים שכנו כולם מזרחה לכביש החוף דאז (כביש 4).
ג'בע היה הצפוני שביניהם וכשלושה או ארבעה ק"מ מדרומו שכן עין ע'זאל (כלומר, מעט מזרחה למקום הנוכחי של גבע כרמל ושל עין איילה, אשר 'שאלו' את שמותיהם).
מזרחה לשני אלה, במרחק של כשלושה ק"מ מכל אחד מאלה, שכן איג'זים.
הכפרים שכנו על השטח הגבעי הנמוך שמעל לחוף הכרמל.
ההפוגה העניקה לצה"ל מידה רבה של גמישות בהקצאת הכוחות למבצע, ואכן הוא נהנה בקרב מעדיפות רבה, בעיקר בנשק מסייע ובנשק כבד.
המשימה הוטלה על חטיבת אלכסנדרוני, וזו הקצתה למשימה שתי פלוגות, וכן קיבלה פלוגה מחטיבת גולני ופלוגה, אשר סיימה זה עתה את מבצע דקל, מחטיבת כרמלי.
כן עמד לרשות צה"ל סיוע ארטילריה: מרגמות ותותחים, מספר משוריינים, סיוע של חיל הים ושל חיל האוויר, שכלל באותה עת גם מפציצי 17-B (מבצר מעופף), אשר הגיעו לארץ ימים מספר קודם לכן.
מפקד הכוח היה בנץ פרידן.
הזמן שהוקצב להכנת המבצע היה קצר, והספיק רק לסיור אווירי.
כך, למרות שהיעד היה מובלעת בתוך שטח ישראלי, לא הכירו הכוחות היטב את יעדיהם.
ככל הנראה, היה זה אחד הגורמים לקשיים בתחילת המבצע.
לערבים היו במקום, כפי שנתברר, כ-800 לוחמים.
מערך ההגנה שלהם, באופן לא אופייני לערבים באותה מלחמה, התבסס על שיתוף פעולה גמיש בין הכפרים השונים באותו אזור.
בקרבות הקודמים הוכיחו הלוחמים בכפרים מידה גבוהה של יוזמה, תושייה ורוח קרב.
בכל זאת, לנוכח יתרונו הגדול של צה"ל, ולנוכח חוסר המעש של הצבא העיראקי, היחיד שיכול היה לבוא לעזרתם, היה מצב הכפרים חסר תקווה, למעשה.
המבצע נועד להיערך בשני שלבים.
בשלב הראשון תוכנן כיבוש עין ע'זאל מדרום וג'בע מצפון, כל אחת באמצעות פלוגה אחת.
תוך כדי כך הוקצתה פלוגה לשם הטרדת איג'זים ומניעת מעבר תגבורות ממנה לשני הכפרים האחרים.
השריוניות נועדו להיערך על הכביש, על מנת לבודד את זירת הקרב ממערב.
כיבוש איג'זים תוכנן לשלב השני.
ההתקפה החלה בליל 24 ביולי 1948. הניסיון הראשון נכשל.
הפלוגה מ'גולני', שנועדה לכבוש את ג'בע הותקפה, ונסוגה לאחר שכמה מחייליה נפצעו בדרכה ליעד.
הפלוגה מ'כרמלי' שנועדה לכבוש את עין ע'זאל תעתה בדרכה, וכבשה משלט אחר מזה שנועד לה, ושאינו חולש על היעד.
גם הפלוגה מ'אלכסנדרוני', שנועדה לאיג'זים, לא הגיעה ליעדה.
בבוקר 25 ביולי 1948 נעשה ניסיון נוסף באמצעות משוריינים שנעו לאורך כביש החוף, ופלוגה רגלית נוספת, מ'אלכסנדרוני', שנעה בעקבותיהם, לתקוף את הכפרים ממערב.
ניסיון זה נכשל גם הוא, כיוון שהלוחמים בכפרים הציבו מחסומים בכביש, ומנעו מצה"ל את הגישה מכיוון זה.
כל אותו יום הופגזו הכפרים בתותחים ובמרגמות והופצצו על ידי מטוסי חיל האוויר.
בצהרי היום אירע אסון: פגז מרגמה שנורה על ידי חיילי צה"ל, פגע בפלוגה מחטיבת אלכסנדרוני והרג תשעה לוחמים.
בסופו של דבר, עקב ההפגזות וההפצצות, וככל הנראה גם כיוון שהבינו כי העיראקים לא ייחלצו לעזרתם, נשברה התנגדות הלוחמים הערבים.
לפנות ערב הצליחו כוחותיהם, כ-800 איש, לחמוק לוואדי עארה.
חלק מהכוחות הנסוגים עלו על מארבים שהציבו כוחות חי"ם, וסבלו אבדות.
בלילה אור ל-26 ביולי 1948 חודשה ההתקפה, אך כאמור הכפרים היו ריקים ונכבשו כמעט ללא התנגדות.
הערבים הנסוגים התקבלו יפה על ידי תושבי ואדי עארה והמפקדה העיראקית חילקה אותם בין הכפרים השונים.
כוחות צה"ל פינו את המחסומים והמוקשים מכביש החוף והדרך לחיפה נפתחה.
על אדמות כפרים אלה הוקמו לאחר מכן היישובים עין אילה, גבע כרמל וכרם מהר"ל.
ב-2008 הוקמה במושב עין איילה אנדרטה לנופלים במבצע שוטר.
באנדרטה זו נכתבו סיפור הקרב ושמות הנופלים.
מבצע שבא או מבצע יהושע (Operation Joshua) היה מבצע שהתרחש בימים 28 - 29 במרץ 1985 במסגרת עליית ביתא ישראל, שבו הועלו כחמש מאות יהודים מאתיופיה שנותרו במחנות הפליטים בסודאן, ברכבת אווירית מסודאן לישראל.
פרטים על מבצע משה שהחל ב-22 בנובמבר 1984 החלו לדלוף לעיתונות יומיים לפני המבצע עצמו והתעצמו עם הזמן.
הראשונים לחשוף את המבצע בעקבות הדלפה היו עיתונים בארצות הברית, ולאחר מכן עיתונים ישראלים וסוכנות הידיעות AP ורויטרס.
ב-4 בינואר 1985 אישר ראש ממשלת ישראל, שמעון פרס את קיומו של המבצע.
בעקבות זאת דרשה סודאן מישראל לסיים את המבצע באופן מידי.
המבצע הסתיים בסביבות 20 בינואר 1985 ולאחריו נותרו עדיין יהודים רבים במחנות הפליטים.
לאחר המבצע הודיע נשיא סודאן, ג'עפר נומיירי, כי היהודים יכולים לעזוב את המדינה, אך לא לישראל.
בעקבות זאת כתב ארגון AAEJ מכתב שבו קרא לנשיא ארצות הברית להתערב בנושא היהודים שנותרו.
המכתב נשלח לסנאטור אלן קרנסטון שהחתים עליו 80 סנאטורים.
בנוסף נשלח מכתב אחר שביקש מהסנאטורים לשמור על כך בסוד, וכל 100 הסנאטרים הסכימו.
הנושא הועלה בפני סגן הנשיא ג'ורג' בוש שהשיב כי ארצות הברית תטפל בעניין.
במרץ יצא בוש לסודאן כדי לשוחח עם נשיא סודאן ועם אישורו של הנשיא רונלד רייגן הועלה גם נושא היהודים.
נומיירי הסכים למבצע אווירי, חד פעמי, שייקח את כל יהודי המחנות ואשר יבוצע רק על ידי האמריקאים, ללא מעורבות ישראלית, ושהטיסות לא יצאו ישירות לישראל.
ההסכמה של סודאן כללה שחרורם של כספי הסיוע הבינלאומי בסך של 215 מיליון דולר שאותו עצר הקונגרס.
ב-28 במרץ יצא המבצע לפועל כאשר יהודים אתיופים מישראל שעבדו עם "המוסד" הגיעו למחנות כדי לאתר יהודים.
שישה מטוסי הרקולס של חיל האוויר האמריקאי שהגיעו מבסיסם שבפרנקפורט נחתו לא רחוק מגדריף והללו הטיסו את היהודים, שלהם הונפקו ויזות למדינות אירופה.
המטוסים נחתו למחרת, 29 במאי, בבסיס חיל האוויר הישראלי רמון (כנף 25).
ההערכות דיברו על כ-2,000 יהודים שנותרו, אך במסגרת המבצע נמצא שהיו רק 494 יהודים.
שלושה מטוסי הרקולס חזרו ריקים לבסיסם.
מספר ימים לאחר המבצע, ב-4 באפריל הודח נשיא סודאן בעקבות שיתוף הפעולה שלו עם ישראל, והוצאה הוראה שאמרה כי מי שהיה שותף בעניין היהודים יוצא להורג או ייאסר.
מבצע רוטב ומבצע דורבן היו סדרת גיחות של מטוסי תובלה של חיל האוויר הישראלי לתימן בשנים 1964–1966 כדי להצניח כלי נשק וציוד אחר למורדים המלוכניים שנלחמו נגד צבא מצרים בתקופת מלחמת האזרחים בתימן.
ב-1962 נרצח אימאם תימן אחמד בן יחיא חמיד אלדין, וכשבוע לאחר מכן בוצעה הפיכה צבאית בהשראת נאצר נגד יורשו, מוחמד אל-בדר, שהביא לפרוץ מלחמת האזרחים של צפון תימן.
במלחמה תמכו הבריטים, ששלטו בעדן, וערב הסעודית בכוחות המלוכנים בראשות מוחמד אל-בדר, בעוד מצרים תמכה ברפובליקנים.
בעקבות כך, ראתה ישראל הזדמנות לגרום להכבדה על הכוחות המצריים, על מנת להחליש אותם ולמנוע מהם את היכולת לתקוף גם את ישראל.
בדצמבר 1963 פגש מנכ"ל משרד החוץ יעקב הרצוג את שר האוצר של אל-בדר, יחיא אל-חרסי, בלונדון.
השר ביקש סיוע מישראל, ואף ביקר בישראל ב-20 בדצמבר ופגש באישים שונים, בהם שרת החוץ גולדה מאיר.
סוכם בין הצדדים כי ישראל תסייע לתימן המישור המדיני וההסברתי, היכן שבכוחה לעשות זאת.
על מנת לאפשר קשר ישיר בין הצדדים, סוכם כי המלוכנים יפתחו נציגות רשמית בפריז וכי ישראל תשא בהוצאות במשך ששה חודשים.
בתמורה התחייבו המלוכנים כי במידה ויעלה בידם לבסס שליטה על הממלכה, תכיר ממלכת תימן בישראל.
עבד אל-רחמן, דודו של האימאם ששימש כשליחו בלונדון, מסר דרך חבר הפרלמנט הבריטי סיר פיצרוי מקלין לנספח הצבאי הישראלי בלונדון, כי האימאם מוכן לקבל נשק מישראל.
מקלין קישר בין הנספח לבין שני קולונלים בריטיים בדימוס שפעלו לטובת המלוכנים, שביקרו בישראל בפברואר 1964 וביקשו סיוע בפתרון בעיה לוגיסטית: קווי האספקה המלוכנים לא הצליחו לספק סיוע לכוחות הנסיך עבדאללה בן חסן, שפעלו כ-30 ק"מ ממזרח לצנעא, ולדעתם הדרך היחידה לסייע להם הייתה בהצנחת סיוע מוטס.
לאיש הקשר עם הבריטים מונה נחום אדמוני, ראש מוקד המוסד בפריז, ולתימן נשלח זאב לירון, ראש ענף המודיעין בחיל האוויר, שבחן וקבע כי המבצע אפשרי.
המטוסים טסו לתימן בשעות הלילה לאורך חופי סעודיה, ולאחר שהצניחו את הציוד המשיכו לג'יבוטי, שהייתה אז תחת שלטון צרפתי, חנו שם לתדלוק, וחזרו לישראל.
במבצעים "רוטב ו"דורבן" השתתפו מטוסי סטרטוקרוזר, שקיימו 14 טיסות מבסיס תל נוף לתימן.
הטיסה הראשונה בפיקודו של מפקד טייסת 120 יצאה ב-31 במרץ 1964 והטיסה האחרונה יצאה ב-5 במאי 1966.
מבצעים אלה, שנערכו בתיאום עם שירות הביון החשאי הבריטי, נועדו לסייע לרתק לתימן כוחות צבא מצריים כדי להרחיקם מקו החזית מול ישראל.
במהלך המבצעים הציע המתאם הבריטי, טוני בויל, שמטוסי חיל האוויר הישראלי יפציצו את שדה התעופה של צנעא.
מפקד חיל האוויר עזר ויצמן הסכים לבצע זאת, אך ראש הממשלה לוי אשכול אסר על כך.
במבצעים השתתפו ארבעה אלחוטנים מיחידה 8200 שנועדו לעזור באבטחת המטוסים באמצעות האזנה ולהתריע מפני התקרבות מטוסי אויב.
על כך קיבלו תעודת הערכה מהרמטכ"ל יצחק רבין.
באותה הזדמנות החדיר המוסד סוכנים לתימן, בעיקר כדי להשיג מידע מודיעיני על הצבא המצרי.
דבר קיומם של המבצעים "רוטב" ו"דורבן" נחשף רשמית בישראל בשנות האלפיים.
מבצע רביב היה פשיטה משוריינת שערך צה"ל ב-9 בספטמבר 1969, במהלך מלחמת ההתשה.
כוח שריון ישראלי שהוסווה ככוח מצרי הונחת מים סוף אל החוף המערבי של מפרץ סואץ, שם פשט על יעדים צבאיים לאורך 70 קילומטרים.
לכוחות השריון הישראלי סייעו יחידות של חיל הים וחיל האוויר.
הייתה זו הפעולה היבשתית הנרחבת היחידה במהלך מלחמת ההתשה.
עם פרוץ מלחמת ההתשה במרץ 1969, נאלץ צה"ל להתמודד עם היתרון הכמותי של הצבא המצרי בכוח אדם ובקני ארטילריה.
לצורך כך החל צה"ל ליזום פעולות התקפיות לאורך תעלת סואץ ובעומק שטח מצרים, ולא הסתפק עוד בפעולות המגננה שבהן נקט מאז מלחמת ששת הימים.
מטרות שרשרת הפעולות הללו היו להעביר את הלחימה לשטח המצרי, להשיג עליונות אווירית, לאלץ את המצרים לפצל את כוחותיהם ולפגוע בהם פגיעה טקטית ומורלית.
על רקע זה הוחל במפקדות גייסות השריון ובחיל הים לחפש פתרון המבוסס על הנחתת כוח משוריין.
פשיטה רכובה מעבר למכשול ימי בעומק שטח האויב היא מהלך צבאי מסוכן ומורכב, אולם הפיקוד הצה"לי החליט להסתמך על גורם ההפתעה ועל השליטה האווירית שהוא נהנה ממנה ולצאת למבצע שכזה.
לפיכך הוחלט שהמבצע יתבסס על הטעיה.
במהלך מלחמת ששת הימים לקח צה"ל שלל רב של טנקים ונגמ"שים מתוצרת סובייטית ובכללם טנקים מדגם T-55 (שהוסבו לשימוש בצה"ל ונקראו "טירן 5"), ונגמ"שים מדגם BTR-50. נוכחותו של רק"ם מתוצרת סובייטית כחלק מהכוח הצה"לי אפשרה את תכנון פעולת ההטעיה.
מטרת המבצע ושיטות הביצוע, כפי שהן הוצגו במהלך נוהל הקרב שנערך בסוף חודש אוגוסט, כללו מספר שלבים:
פשיטה אמפיבית לילית על החוף המצרי של מפרץ סואץ באמצעות נחתות.
תנועה לאור יום לאורך כביש החוף המצרי מכיוון צפון לדרום.
השמדת מטרות של הצבא המצרי (חי"ר, שריון, תשתית).
במהלך נוהל הקרב הושם דגש על כך שעיקר המבצע יושתת על הפעלת כוח שריון וכן על הימנעות מאבדות ופגיעה מיותרות בקרב הכוח הפושט.
דהיינו פתיחה באש מטווחים ארוכים וכן איסור ירידה מהכלים הממוגנים.
וכך, ב-4 בספטמבר, בעת הצגת תוכניות המבצע בפני הרמטכ"ל גובשה סופית הדעה כי עיקר הפעולה יתבסס על הפעלת השריון, היות שצמרת הפיקוד סברה כי האיום המרכזי העיקרי במהלך הפשיטה יהיה חיל השריון המצרי.
לפיכך הונחו כוחות החרמ"ש לנוע מאחורי הטנקים ולסייע בפתרון בעיות ואיומים שאין ביכולות כוחות השריון לפתור בעצמם, דוגמת חיילי חי"ר המצרי בטווחים קרובים מאוד.
6 טנקי שלל מסוג טירן 5 תחת פיקוד חטיבה 8. טנקים אלה נבחרו בגלל משקלם הנמוך ובשל מראה חיצוני זהה לטנקי האויב, כאמור לעיל.
הטנקים אוישו על ידי מדריכי מגמת טירן ממא"ח 500 ומפקדים בדרגות קצונה.
בתור מפקד כוח השריון מונה יעקב לפידות.
3 נגמ"שי שלל מדגם BTR-50 מיחידה 88 - דב לבן, תחת פיקוד חטיבה 8 ועליהם לוחמי פלס"ר 7 של חטיבה 7, מתוגברים בלוחמי פלחה"ן צנחנים ובמספר לוחמי סיירת מטכ"ל דוברי ערבית.
על לוחמי פלס"ר 7 פיקד שלמה באום ואילו על לוחמי פלחה"ן צנחנים פיקד עוזי בן יצחק.
3 נחתות טנקים (נט"קים) באורך 36 מטר משייטת 11 של חיל הים: אח"י עציון גבר, אח"י קיסריה ואח"י שקמונה.
נחתות אלה נבנו במספנות ישראל והועברו בדרך היבשה לנמל אילת.
תפישה סימון ואבטחת ראש החוף:
לוחמי שייטת 13 ויחידה 707 בסירות גומי בפיקודו של שאול סלע.
סיוע אווירי - רביעיית מטוסי סקייהוק מטייסת 109 ("טייסת העמק") של חיל האוויר.
סיוע ארטילרי - סוללת תותחים 130 מ"מ ארוכי טווח של חיל התותחנים.
הכוחות המצריים בגזרה היו דלילים שכן המכשול הטבעי של מפרץ סואץ הפחית את הסיכוי להתנגשות קרקעית בגזרה.
לפיכך הושקע המאמץ המצרי בגזרה בעיקר בהגנה אווירית וימית.
יעד התקיפה היה רצועת חוף צרה שלאורכה כביש צר יחיד.
לאורך החוף שכנו כ-25 נקודות משמר מבוצרות ומאוישות, שביניהן נעו כל העת סיורים מצריים.
כוחות ההגנה בבסיסי הנ"מ היו מצוידים בנשק קל בלבד, והנשק האנטי-טנקי שלהם (מטולי RPG) היה מוגבל לטווח של כ-300 מטרים.
כוח חטיבתי משוריין מצרי גדול הוצב בראס סאדאת כ-35 ק"מ מצפון לנקודת הנחיתה המתוכננת אך הציר הצר הבודד שהוביל מריכוז זה דרומה אל גזרת הפעולה אפשר את חסימתו.
דרומית לנקודת האיסוף המיועדת, ליד ראס זעפרנה, הוצב גדוד משוריין מצרי.
נוכחותו לא הייתה ידועה לתוקפים.
בראס סאדאת, צפונית לנקודת הנחיתה שכן בסיס של חיל הים המצרי ובו הוצבו 2 טרפדות מהירות מדגם P-183.
תכנון המבצע הוטל על מטה משותף של מפקדת גייסות השריון בראשות האלוף אברהם אדן (ברן) ומפקדת חיל הים בראשות מפקד החיל, האלוף אברהם בוצר.
אל"ם אורי בר-און, מפקד חטיבה 875 ומפקד המבצע בפועל, מינה למפקד כוח הפשיטה את סא"ל ברוך הראל ("פינקו"), שהיה סגן מפקד חטיבה 8 והמתין למינויו כמפקד חטיבה 14. ברוך הראל הוביל את תכנון פרטי המבצע, ויוזם המבצע, רס"ן שלמה באום, ששימש מפקד פלס"ר 7, מונה לסגנו.
למפקד כוח הטנקים, שנטל חלק במבצע, מונה יעקב לפידות.
הכוח התאמן כ-6 שבועות בהכנה למבצע.
בשבוע שלפני המבצע שונעו הטנקים והנגמ"שים במהלך הלילות, בנסיעה על זחליהם, אל נקודת ההעמסה בראס סודר.
שם הם נצבעו בסכימת צביעה מצרית צהבהבה (לצורך הטעיה) והוטענו בתחמושת עודפת ובדלק רזרבי.
חלק מהלוחמים קיבלו מדים מצריים ושובצו ביניהם גם מספר דוברי ערבית ומספר לוחמים מיחידה 707 שנועדו להכשיר את חוף הנחיתה ואת נקודת ההעמסה על הנחתות.
בעקבות הפשיטה על האי גרין ומבצע בולמוס 5 בראס עדבייה, שבהם פעלו כוחות מושטים של צה"ל נגד מטרות מצריות במפרץ סואץ, העבירו המצרים שתי ספינות טורפדו מדגם P-183 מבסיס חיל הים המצרי בע'רדקה לאזור צפון מפרץ סואץ, ואלו ביצעו סיורים באזור.
הספינות המצריות המהירות יחסית היו עלולות לפגוע בנחתות האיטיות שיועדו להנחתת הכוח המשוריין.
לפיכך הוחלט לתקוף את הטרפדות בפעולה ימית חשאית, ולא על ידי חיל האוויר, כדי למנוע הסלמה אפשרית בזירה בעקבות תקיפה שכזו.
המשימה הוטלה על לוחמי שייטת 13 בפיקודו של זאב אלמוג.
בתכנון של המבצע נקבע כי 8 לוחמי שייטת 13 יצמידו מוקשי עלוקה לקוער של הטרפדות, שיטה המאפשרת השהיה לנסיגת הכוחות.
בליל 5 בספטמבר 1969 בוצע ניסיון ראשון לטיבוע הספינות המצריות, אך הטרפדות יצאו מהנמל לסיור והכוחות הישראלים חששו שהם התגלו ונסוגו.
בליל 7 בספטמבר פשטו לוחמי שייטת 13 על שתי הטרפדות המצריות במעגן הצי המצרי בראס סאדאת, דרומית לעיר סואץ.
8 לוחמי שייטת 13 הגיעו אל הספינות באמצעות שני "חזירים" והטביעו אותן באמצעות מוקשים הפעולה הוכתרה כהצלחה אך במהלך הנסיגה פעל מעצמו מנגנון ההשמדה עצמית של אחד ה"חזירים" (כנראה בשל חדירת מים למגופה של מנגנון ההשמדה העצמית) וכתוצאה מכך נהרגו 3 לוחמים: סגן , רב-סמל ורב-סרן .
הלוחם אריה יצחק (אריו), שנהג ב"חזיר" היה היחיד שנותר בחיים.
הוא אותר על ידי מסוק סופר פרלון כשהוא שוחה פצוע יותר מ-6 שעות, גורר איתו את גופות שלושת חבריו, ועם חילוצו הפנה את המסוק לחילוץ תחת אש של גופות שלושת חבריו.
ב-8 בספטמבר, בשעה 22:00, הועמס כוח השריון בראס סודר על גבי שלוש הנחתות, כשעל כל נחתת הועמסו 2 טנקים ונגמ"ש אחד.
הנחתות הפליגו לעבר החוף המצרי, כשהן מאובטחות על ידי לוחמי שייטת 13 ויחידה 707, שהפליגו לצידן בסירות גומי.
כוח מפלחה"ן צנחנים, בפיקוד עוזי בן יצחק, תפס את ראש החוף ואבטח אותו בסיוע אנשי הקומנדו הימי דרומית לביר תמדה ואל חפיר, באזור א-דיר, כ-40 ק"מ דרומית לעיר סואץ.
הנחיתה החלה ב-9 בספטמבר ב-3:35 בלילה מבלי שנתגלתה על ידי המצרים.
מיד לאחר הנחיתה החל הכוח המשוריין לנוע במהירות דרומה.
הכביש הצר נחסם לתנועת תגבורת מצרית על ידי פיצוצו ומיקושו באמצעות שני מטעני מזלף שפותחו ביפת"ח בנקודה בה היתמר מצוק משני צדדיו.
במהלך תנועתו, לאורך 70 ק"מ, השמיד הכוח הפושט נקודות משמר, בסיסי צבא, תחנות מכ"ם ימיות ואוויריות, כלי רכב צבאיים ואזרחיים שנעו לאורך הכביש, עמודי חשמל ומאהלים.
תוך כדי תנועה ירו הטנקים בסלעים מעל הכביש כדי שידרדרו ויחסמו אותו בפני הגעת תגבורת מצפון.
הכוח נע במהירות ומעט לפני השעה 7:00 בבוקר תקף את בסיס משמר החופים המצרי בראס אבו דראג'.
המחנה ותחנת המכ"ם הימי שבו הושמדו בתוך כ-20 דקות.
משם המשיך הכוח דרומה לכיוון מחנה צבאי בראס זעפרנה בו שכנה מפקדה מרחבית של חטיבת נ"מ.
במהלך הנסיעה דרומה הגיע לאזור התקיפה מפקד הגזרה המצרי, גנרל חסן כאמל.
הוא ניסה לעצור את הטנקים שחשב למצריים, ונדרס בתוך מכונית השרד שלו.
לצורך כיבוש המחנה חסמו הטנקים את האזור משני צדדיו ושני כוחות הטיהור על בסיס טנקים ונגמ"שי BTR-50 נכנסו לתוך מתחם המחנה, השמידו 3 נגמ"שים ופוצצו מבנים, לרבות תחנת מכ"ם אווירי, על ידי ירי פגזים והשלכת מטענים מתוך הנגמ"שים.
בעקבות הפעלת כוח אש מאסיבי על ידי הטנקים וכפי הנראה כתוצאה מההטעיה המוצלחת, התגובה המצרית בשני היעדים העיקריים הייתה חלושה ולא נשלחה כל תגבורת.