tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תחת רבנותו התחזק הפילוג בין הקהילות היהודיות בגרוסוורדיין, החרדית (עליה נמנו רוב יהודי העיר) והנאולוגית, פילוג שהתבטא גם במעשי איבה הדדיים, אולם ככלל הביע תחושת אחווה ביחס לכל אחיו היהודים.
את עמדתו בנושא זה ביטא בדבריו: "נוכל לחיות ולהתקיים זה ליד זה, אבל בשום פנים לא ביחד".
תמך באגודת יישוב ארץ ישראל, ובמכתב לרב אליעזר דייטש הביע את תמיכתו ברכישת אתרוגים מארץ ישראל, שנועדה לחזק את ישוב הארץ, ואמר "בודאי כל מי שחבת ארץ הקודש תובבי"א יקר בעיניו יתן קדימה לאתרוגים הבאים מארץ הקודש אם גם אינם עדיין מהודרים כל כך כאתרוגי קארפו...
יש בזה חבוב ארץ הקודש וחיזוק לישובה בודאי מצווה רבה עושה".
התנגד בתוקף לכל שינוי או ויתור במנהגי המסורת.
התעמת עם הנהלת קהילתו על לימודי בני הנוער של הקהילה בישיבות.
לצד אלה, נודע כבעל צדקה וכמי שעל פי רוב פעל בדרכי נועם לשם קבלת עמדותיו.
קיים קשרים חיוביים עם מנהיגי הדתות השונות בעירו.
נטה לעמדתו של הרב משה שמואל גלזנר, שהביע בחוברת "חקור דבר" תמיכה בגיור בני זוג לא יהודים הנשואים ליהודים בנישואים אזרחיים, כדי למנוע התבוללות.
עם זאת, ביקש מהרב גלזנר שלא לפסוק כך הלכה למעשה מבלי לקבל הסכמה מרבנים נוספים, כדי שפרסום המדיניות ההלכתית החדשה לא יעורר פליאה.
נפטר בעיר טרנצ'ין, סלובקיה, בעת שהות לצורכי הבראה, בא' בתמוז ה'תרע"א.
בהלווייתו השתתפו מעל חמשת אלפי איש.
עם פטירתו הניפה עיריית גרוסוורדיין דגלים שחורים והרחוב בו התגורר במרכז העיר נקרא על שמו "פוקס מור" (הרחוב היה קיים במשך עשרות שנים).
לאחר פטירתו, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוציא לאור נכדו הרב דוב בער קליין את ספר השו"ת שלו "יד רמה", הכולל כ-260 תשובות מכתב ידו (גרוסוורדיין ה'ת"ש).
נישא לבתו של דוד גאנצל, מעשירי סירט.
כשבע שנים לאחר פטירתו, בשנת ה'תרע"ח (1918), נבחר בנו הרב בנימין פוקס (ה'תרל"ד – ה'תרצ"ו), תלמידו של הרב שמחה בונם סופר ("השבט סופר"), למלא את מקומו ברבנות בעיר.
קודם לכן שימש כרבן של קהילות בבראשוב, יאקא, (בעזינג) ובאיה מארה (נאג' באניא), בה גם עמד בראשות ישיבה.
בנו, שלמה זלמן, שירת כרב צבאי (אחד משלושה בלבד) בדרגת סרן בצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה.
בנים נוספים היו הרב דניאל (נפטר בתל אביב בשנת ה'תשי"ז) ואברהם שמואל.
חתנו הוא הרב יעקב שלום קליין (ה'תרל"ז – ה'תש"ד, 1877–1944), אשר למד בישיבתו, שימש כדיין בגרוסוורדיין ובהמשך כרבה של האלמין.
יד רמה – שו"ת, נדפס 29 שנים לאחר פטירתו בידי נכדו הרב דוב בער קליין (בפתח הספר נוסף מבוא עם קורות חייו מאת חתנו הרב יעקב שלום קליין) גרוסוורדיין ה'ת"ש
משה צבי אריה ביק (כ"ג בטבת ה'תרע"א, 23 בינואר 1911 – י"ט בסיוון ה'תש"נ, 9 בספטמבר 1990) היה רב ופוסק בארצות הברית.
נולד במז'יבוז' (אז בתחומי האימפריה הרוסית וכיום באוקראינה) לרב העיר הרב חיים יחיאל מיכל ביק ולמרים (הורביץ).בגיל 15 הוסמך להוראה על ידי רבי שלום מוטרפרל מפרוסקורב.
נשא בשנת ה'תרצ"ב את זיסל בת יצחק אייזיק באלד.
בשנת תרפ"ו היגר לארצות הברית ושימש את הרב מאיר דן פלוצקי, ששהה אז בארצות הברית.
למד בישיבת רבינו יצחק אלחנן אצל הרבנים שמעון שקופ ומשה סולובייצ'יק.
בשנת ה'תרצ"ג מונה לרב בית כנסת ברובע ברונקס שבניו יורק ובשנת ה'תרצ"ו מונה לרב קהילת יוצאי קרשניק "בני משה" בברונקס.
בתרצ"ז יסד את ישיבת אהבת תורה במקום, ובתש"א יסד בית יעקב לבנות.
בשנת ה'תש"ב מונה לראש ישיבה בישיבת חתן סופר, ובשנת ה'תשכ"ב מונה לר"מ בישיבת נייטרה במאונט קיסקא.
בשנת ה'תשכ"ז עבר לשכונת בורו פארק שבברוקלין.
כיהן כחבר באגודת הרבנים, בוועד ההנהלה של התאחדות הרבנים.
ומנשיאי ועד למען טהרת המשפחה בא"י (וראש ההנהלה של המשרד בארצות הברית).
הרב אברהם יהושע השיל, ממלא מקומו, חבר נשיאות התאחדות הרבנים.
הרב יצחק נתן, רב קהילת נחלת משה.
חיה חנה, אשת הרב יצחק יעקב שפיגל אדמו"ר מאסטרוב קולשין.
דבורה רבקה, אשת הרב חיים אלעזר פרידמן, גאב"ד טענקא בברוקלין.
משה צ'רנר (1879–1962) היה אדריכל ישראלי שפעל בארץ ישראל ובמדינת ישראל.
עלה לישראל בשנת 1920 לאחר שסיים את לימודי הארכיטקטורה בבית הספר לארכיטקטורה בצ'רנוביץ.
בשנת 1920 תכנן את בית גצל-שפירא בסגנון האקלקטי בסימטה פלונית 2, תל אביב.
בשנת 1924 בנה את "בית בלייברג" ברחוב הר סיני 3 בתל אביב.
ב-1925, נחנכו שני מבנים אותם תכנן, בית שפרן בכיכר המלך אלברט ובית מלון, לימים בית העיר, ברחוב ביאליק 27, תל אביב.
ב-9 במאי 1929 נחנך הבניין אותו יצר "אהל שם" ובמרכזו אולם המכיל 1,000 מקומות ישיבה.
מסוף שנות ה-30 עד להקמת היכל התרבות ב-1957 היה האולם משכנה הקבוע של התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בשנת 1933 בנה את "בית המפל", ברחוב יהודה הלוי 97 פינת רחוב מזא"ה 50, בתל אביב בסגנון הבינלאומי המוקדם.
בית נובובולסקי, דרך יפו 16 פינת רחוב רענן 8
בית ולקובסקי, שדרות רוטשילד 55 פינת רחוב בצלאל יפה 9
בית שפרן, רחוב מלצ'ט 2 פינת רחוב נחמני 23
בית ישראל קימבל, רחוב מלצ'ט 3 פינת רחוב מזא"ה 28
בית המפל, רחוב יהודה הלוי 97 פינת רחוב מזא"ה 50
בית דב רוזנבליט, רחוב אחד העם 32
בית העיר תל אביב-יפו, רחוב ביאליק 27
בית משפחת שבח-רייזל אשכנזי, רחוב בלפור 44 פינת שדרות רוטשילד 88
בית בלייברג, רחוב הר סיני 3
מלון נורמן, רחוב נחמני 23–25 (ביחד עם לאו אדלר)
בית גצל-שפירא, סימטה פלונית 2
בית "אוהל שם", רחוב בלפור 30, משכנה של התזמורת הפילהרמונית הישראלית עד שעברה להיכל התרבות.
משה פרלמן היה פרופסור יהודי-אמריקאי לערבית ומזרחן, שתרגם, ערך וחקר חיבורים מהעולם המוסלמי.
נולד באודסה ב-1905 ובשנת 1924 גורש מרוסיה בשל פעילות סוציאליסטית, ועלה לארץ ישראל.
ב-1940 היגר לארצות הברית, שם נשא את אשתו אידה ברנר.
בשנים 1924–1937 למד ערבית באוניברסיטה העברית בירושלים, ולאחר מכן באוניברסיטת לונדון, שם קיבל תואר דוקטור להיסטוריה אסלאמית.
ב-1961 מונה לפרופסור לערבית באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
תחום העניין העיקרי שלו היה פולמוס אסלאמי-יהודי-נוצרי, והוא תרם למחקר מהדורות ביקורתיות ותרגומים של שלושה טקסטים ערביים משמעותיים.
הראשון שבהם הוא "אפחאם אל-יהוד" (=השתקת היהודים) של היהודי שהתאסלם מהמאה ה-12, סמואל אל-מוגרבי.
השני הוא החיבור על שלוש הדתות האברהמיות, מאת הפילוסוף היהודי מהמאה ה-13, אבן כמונה.
הטקסט השלישי הוא חיבור הלכתי של אחמד אל-דמנהורי, איש דת אסלאמי מהמאה ה-18, שטען על פי מקורות אסלאמיים כי יש להרוס את כל הכנסיות הנוצריות של קהיר.
פרלמן תרגם גם את הכרך הרביעי בהיסטוריה של אל-טברי, "הממלכות העתיקות", ופרסם שורת מאמרים וסקירות בתחומי ערבית, אסלאם ומדעי היהדות.
מספר ממאמריו עוסקים גם בספרות תקופתית רוסית-יהודית.
כמה ממכתביו שמורים בספרייה הלאומית בירושלים.
הרב משה פרנקפורט (ה'תל"ב 1672 – כ"ו באב ה'תקכ"ב 15 באוגוסט 1762; במקור Moses Frankfurter, "משה פרנקפורטר", וכן Moses Ben Simon, "משה בן שמעון") היה מדפיס, מחבר ספרים, מתרגם ודיין בקהילת אמסטרדם.
ספריו זכו לתפוצה רחבה ובית הדפוס שהקים וניהל הצטיין באיכותו יוצאת הדופן.
משה פרנקפורט נולד לרבי שמעון באמסטרדם בשנת תל"ב.
הקהילה האשכנזית באמסטרדם הייתה אז בתחילת דרכה.
האשכנזים הופרדו מהפורטוגזים בשנת שצ"ו ומינו רב משלהם בשנת ת'.
הקהילה הורכבה מפליטי גרמניה, ליטא ופולין ובגלל המגוון האתני היו בה סכסוכים רבים שהחמורים שבהם נפטרו על ידי הקהילה הפורטוגזית שהייתה גדולה ומאורגנת.
בשנת ת"ע פרצו ויכוחים בנוגע לסדרי המנהגים והנוסחים בבית הכנסת ונוצרו שני פלגים עוינים.
נוספו לכך פיטורי רבי שמעון שמש, ידידו של רבי משה פרנקפורט מה שהחמיר את המצב.
בתוך זה הוא הסתכסך עם כמה בעלי בתים שמררו את חייו, ובהקדמתו לספר "זה ינחמנו" הוא מספר שאותם בעלי בתים "פריצי רשעי עמנו, חמסו גזלו הפשיטו בגדי החמודות מעלי עד כי ערום הציגוני מכל".
אחרי מות אביו החליף אותו כדיין וכראש החברא קדישא.
בשנת ת"צ נפטר הרב אברהם ברלין ונתעוררה מחלוקת על מינוי רב חדש.
בתצ"ג נבחר אב"ד אך המינוי בוטל מפני חילוקי דעות בין אהרן גוקס פולק לבין רבי משה פרנקפורט ורבי יוסף בן עקיבא בר.
בשנת תצ"ה הרשויות התערבו בסכסוך לאחר התייעצות עם הקהילה הפורטוגזית ונבחר לאב"ד רבי אלעזר רוקח מברודי.
אהרן גוקס נסע להביא אותו ורבי משה פרנקפורט עם רבי יוסף בן עקיבא בר יצאו לאמסיפורט לקבל את פניו.
החיד"א כתב עליו בשם הגדולים:
תלמידו הידוע הוא ההיסטוריון הרב מנחם מן אמלנדר בעל "שארית ישראל" .
יש שסבורים כי בסוף חייו נדד לפרנקפורט ונפטר שם, אך משום שנקבר במוידרברג כמו רוב חברי הקהילה באמסטרדם, סביר להניח כי הוא נפטר באמסטרדם.
בשנת ת"ס פרסם את ספרו "נפש יהודה", פירוש על ספר המוסר "מנורת המאור" של רבי יצחק אבוהב.
הפירוש התפשט בכל רחבי אירופה ונדפס בעשרות מהדורות.
בשנת תס"א תרגם רבי משה את מנורת המאור ליידיש, מה שגרם לספר להיות נגיש ופופולרי יותר מכל שאר ספרי המוסר.
ובשנת תפ"א קיצר את הספר וקראו בשם "שבע פתילות", על משקל שבעת הפתילות שהיו שבמנורה על שמה קרוי הספר המקורי.
בשנת תע"ב פרסם את פירושו למכילתא "זה ינחמנו", ביאור למדני המשווה את המכילתא - בפלפולים - עם דעת הגמרא והראשונים.
הספר קיבל את הסכמת הרב הספרדי של הקהילה, שלמה אאיליון אך לא את הסכמת הרב האשכנזי, החכם צבי, על אף שהיחסים ביניהם היו תקינים, ורבי משה אף נתן בעצמו הסכמה לספר עץ אבות של היעב"ץ בה הוא משבחו בעובדת היותו בן החכ"צ.
בין השנים תפ"ד - תפ"ז הדפיס את התנ"ך במהדורת "מקראות גדולות" בשם "קהלת משה" עם פירוש מעשה ידיו: "קומץ המנחה" על התורה, "מנחה קטנה" על נביאים ראשונים, "מנחה גדולה" על נביאים אחרונים ו"מנחת ערב" על כתובים.
הספר חוט המשולש מציין שמפאת איכותם של המקראות גדולות ונדירותם מחירם יקר ביותר.
בשנת תק"י הדפיס את "טוב לכת" על שו"ע יורה דעה אבל במשך השנים החיבור השתלב בתוך ה"באר היטב" ונבלע בו.
כמו כן הוא חיבר "באר היטב" על חושן משפט שאף זכה להמלצת החיד"א מפאת היותו טוב יותר מהרגיל.
בשנת תע"ד קיצר את "ספר החיים" שחיבר אביו והוציאו בשם "שער שמעון".
כמו כן החיד"א מזכיר פירוש לספרי שהוא חיבר.
בשנים תע"ד - תפ"ב הדפיס ר' אריה ליב מפפד"ם, בנו של ר' יוסף שמואל מקראקא, את הש"ס במהדורת אמסטרדם-פפד"ם, ור' משה פרנקפורט היה המגיה של חלק מהמסכתות.
לאחר שיצאו עליו רינונים שיש שיבושים בש"ס הוא התחייב להדפיס מחדש כל דף בש"ס שתימצא בו טעות גמורה.
בית הדפוס שהקים באמסטרדם בשנת ת"ף התפרסם באיכותו ובדיוק הספרים המודפסים בו.
אחד מהעובדים שם היה רבי אברהם חיים בן צבי הירש בראדטברד.
משפחתו של הרב משה פרנקפורט הייתה מן המשפחות המיוחסות בפרנקפורט ונמנו עליה בין השאר מהרשש"ך, רבי נתן אדלר והחת"ס.
אביו, רבי שמעון בן רבי ישראל, מגדולי גאוני פרנקפורט, היה תלמיד חכם וכתב את "ספר החיים" וספר "תנוי" על הטורים.
הוא עבר מפרנקפורט לשווערין שבפולין גדול (כיום בגרמניה) ובשנת תט"ו ברח משם לאמסטרדם שם התמנה לדיין וראש החברא קדישא.
החת"ס מזכירו פעמים רבות בשמות "דודי, "מורי זקני", "מר דודי זקני".
אמנם החת"ם סופר נולד כשנה אחרי פטירתו ולכן לא למד אצלו, אבל כנראה למד מספריו או משמועות בשמו, וכן הוא מיוחס אליו או לאחותו.
המהרשש"ך מכנה אותו "גיסי", וכנראה אשתו של מהרשש"ך, הרבנית חנה שאותה הוא מזכיר בהקדמה לספרו היא אחות אשתו של רבי משה, זאת על פי ההסכמה של מהרשש"ך ל"ספר החיים" שם הוא מכנה את רבי שמעון "מחותני".
בנוסף, רבי משה היה מחותן עם רבי יהודה אשכנזי מטיקטין, יליד פרנקפורט, ועם רבי שלמה זלמן כהן בן רבי נתן בן דיין הקהילה רבי שמעון כהן.
כנראה רבי נתן אדלר נצר למשפחת כהן זו.
משה פרנקל (נולד ב-13 בינואר 1896 – פברואר 1966) היה ממייסדי מגן דוד אדום, ממארגני שכונת נווה שאנן בתל אביב וראש אגף המיסים בעיריית תל אביב בתחילת המאה ה-20. בהמשך חייו כיהן כגזבר הראשי של מגן דוד אדום.
משה פרנקל נולד באודסה, האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה), ליוסף-צבי ויוכבד בת רפאל כשר, נצר לרבי לוי יצחק מברדיצ'ב.
כאשר הגיעו לאודסה פליטים יהודים מארץ ישראל, בפרט מצפת, במלחמת העולם הראשונה, היה פרנקל מראשי הארגון המקומי שסייע לפליטים יהודים.
פרנקל יחד עם חבריו ארגנו את הפלגת השיבה של הפליטים לארץ ישראל.
הוא ועוד כמה מאות יהודים מקומיים הצטרפו לפליטים במסע שלהם חזרה ארצה ב-רוסלאן ("המייפלאואר הציונית") ב-1919.
בשנת 1921 נשא לאישה את אסתר פרמן.
בשנת 1922 היה ממייסדי שכונת נווה שאנן בתל אביב.
בשנת 1926 היה ראש אגף המס של תל אביב.
בתקופתו בתל אביב הקים שני בתי כנסת.
בשנת 1930 היה יד ימינו של משולם ליבונטין בהקמת מגן דוד אדום.
פרנקל המשיך והקים את הסניף הראשון של מגן דוד אדום.
בהמשך שימש כמנהל החשבונות הראשי של מגן דוד אדום.
במלחמת העולם השנייה היה פרנקל מנהל בארגון ההגנה הפסיבית של תל אביב.
פרנקל הוא אחיו הבכור של הצייר האקספרסיוניסט יצחק פרנקל שעלה יחד איתו, ואביהם של ורדה זקהיים ועדינה שלאין וסבה של אסתי זקהיים.
הרב משֶׁה פֶּרְסקי (1882 – 1940) היה רבה של העיירה פודברודז' (Podbrodzie) שליד וילנה בין שתי מלחמות העולם, מראשוני הרבנים הליטאיים ששילבו עמדה תורנית תקיפה עם תמיכה גלויה ברעיון הציוני ובחינוך עברי.
נולד בשנת תרמ"ב (1882) בעיר מינסק שבאימפריה הרוסית, למשפחת תלמידי חכמים.
אביו, ר' בנימין פרסקי, גידל אותו ברוח מסורתית, ולימד אותו תורה מגיל צעיר.
בלט בכישרונו כילד, ונשלח ללמוד בישיבת וולוז'ין.
בישיבה זו נודע כשקדן ובעל חריפות, ונחשב לדרשן מוכשר.
הוא הוסמך לרבנות בעת לימודיו ונמנה עם הרבנים הליטאיים הצעירים שתמכו, עוד בשלב מוקדם, בשילוב של נאמנות למסורת עם פתיחות רעיונית יחסית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גורש מקרליץ, שם ישב קודם לכן.
יחד עם גלי הפליטים שזרמו מערבה, הגיע לעיר לידא, שהפכה למוקד פעילות ציונית-דתית בהשפעת הרב יצחק יעקב ריינס.
בשנת 1916 מונה על ידי הרב ריינס לדיין בעיר ולראש מוסדות התורה בה.
במסגרת תפקידו פעל לשיקום מוסדות החינוך והקהילה, שנפגעו מהקרבות, ולחיזוק הרוח היהודית-ציונית בעיר.
לאחר תום המלחמה והסדרת הגבולות, התיישב בעיירה פודברודז'יה, והחל לכהן כרב העיירה, תפקיד בו נשא עד לפטירתו בשנת 1940. הרב פרסקי שימש גם כדיין, ראש ישיבה ודרשן, ונודע כאיש תקיף אך אהוב.
הוא הנהיג את מוסדות הדת המקומיים, נאם בשבתות וחגים בפני ציבור רב, ושיעוריו שילבו תלמוד, הלכה, מדרש וניגון.
רבים הגיעו לשמוע את דרשותיו, גם מהכפרים הסמוכים.
דאג במיוחד לחינוך הדור הצעיר בעיירה ונאבק בסניף בית הספר היידי המקומי והקים במקום כך בית ספר דתי לאומי, ולאחר מכן תמך בפתיחת בית-הספר תרבות (1924) והקפיד שישמור על צביון דתי מסורתי.
ועד ההורים בראשותו ובנו איצ'ה, פעל להתוויית תוכנית לימודים עברית תורנית.
איש ציבור וציוני בתקופה סוערת
הרב פרסקי זוהה עם ההמזרחי ועם רעיון התחייה הלאומית; הוא הדף בחריפות השפעות אנטי ציוניות בעיירה, ובד בבד עודד השכלה כללית מתונה לצד לימודי קודש.
בזכות חוכמתו, אומץ לבו ויושרו זכה להערצה גם ממתנגדיו.
נפטר בראשית 1940, ונקבר בפודברודז' זמן קצר לפני חיסול הקהילה בידי הנאצים.
איצה פרסקי – מראשי ועד בית-הספר "תרבות" בעיירה.
נתן פרסקי (1909–1987) – איש חינוך עברי, מנהל ומפקח בתי-ספר בתל-אביב ומחבר עשרות ספרי לימוד.
שמו ושם בני-קהילתו מונצחים ב"ספר זיכרון ל-23 קהילות שנחרבו באזור שווינציאן" (תשכ"ה 1965).
באתר יוצאי פודברודז' מוקדשת לו פסקה נרחבת.
צאצאיו מפעילים אתר הנצחה מקוון ובו תצלומים, מסמכים וזכרונות.
משה קוּפפרמן (לעיתים קופרמן; Kupferman; 12 באוגוסט 1926 – 20 ביוני 2003) היה צייר ישראלי, חתן פרס ישראל לציור לשנת 2000.
משה קופפרמן נולד בירוסלב שבפולין בשנת 1926, למשפחה שעסקה במסחר בטקסטיל.
אביו בא ממשפחת חרשי נחושת וזהו מקור שם המשפחה (קופר – מן).
בשנת 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, גורש עם משפחתו מביתו, ושנותיו הבאות עברו עליו בבריחה מתמדת.
הוא חי במחנה באורל, בקזחסטן ובמחנות העקורים בגרמניה, שני הוריו נפטרו בתקופה זו, והוא שרד בזכות עבודה בעבודות פיזיות קשות.
חוויית המלחמה באו לידי ביטוי עז בהמשך חייו בעבודותיו האמנותיות.
לאחר שחזר לפולין אחרי המלחמה, עלה קופפרמן לארץ ישראל בשנת 1948, והיה ממקימי קיבוץ לוחמי הגטאות, שבו חי עד לפטירתו.
עם עלייתו עבד כטפסן בניין.
לאחר מכן למד ציור והושפע בעיקר מזרם אופקים חדשים שהיה שליט באומנות הישראלית בעשורים הראשונים של המדינה.
עבודותיו המאוחרות הן ציורים ורישומים מופשטים שאלמנט הבנייה והמחיקה של היווצרות הציור ופעולת הציור נוכחים בו מאוד.
תערוכתו הראשונה הוצגה במוזיאון ישראל בירושלים בשנת 1969. מאז הציג גם במוזיאון סטיידלק באמסטרדם, במרכז פומפידו בפריז, במוזיאון לאמנות ולהיסטוריה של היהדות ובקארנגי אינטרנשיונל.
בשנת 2002 אצר יונה פישר תערוכה רטרוספקטיבית גדולה של קופפרמן במוזיאון ישראל.
תערוכה זו יצרה דיון מחודש בעבודתו.
בשנת 2000 זכה קופפרמן בפרס ישראל לציור (יחד עם מיכאל גרוס ומיכה בר-עם).
בנימוקיהם ציינו השופטים כי "עבודתו ניצבת היום בכותל המזרח של אומנות ישראל.
תמונותיו גדולות הממדים וכן רישומיו הקטנים מוצגים וזוכים להערכה רבה בכל המוזיאונים החשובים בעולם".
בשנת 2003 נפתחה בצמוד לסטודיו האומן בקיבוץ לוחמי הגטאות, גלריה בשם "בית אוסף קופפרמן" בה מוצגות עבודות מתחלפות מעבדותיו.
משה קופפרמן נפטר בישראל בשנת 2003, בגיל 77. הותיר אחריו אשה - מיה, ולהם שלוש בנות ובן.
עם מותו הספיד אותו הצייר רפי לביא: "משה קופפרמן, צייר שבכל פעם שאני רואה ציור שלו, אני מתרגש, נפטר.
התערוכה שיונה פישר אצר לפני כשנה סימנה אותו כערך תרבותי עצום.
1953 - קורס לציור של הקיבוצים בנען, בהדרכת יוסף זריצקי ואביגדור סטימצקי.
1955 - קורס לציור של הקיבוצים בנען, בהדרכת אביגדור סטימצקי.
1971, פרס שיף מטעם עיריית חיפה
1972 פרס סנדברג, מוזיאון ישראל, ירושלים
1991 פרס חיים גמזו לקידום האמנויות, מוזיאון תל אביב לאמנות
1996 פרס זוסמן לציורים על השואה, יד ושם, ירושלים
1998 פרס אויגן קולב לגרפיקה ישראלית, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
הנצחה בסדרת בולים על אמנות ישראלית
בתאריך 26 ביולי 2005 דאר ישראל הנפיק סדרה של 3 בולי דאר על הנושא "אמנות ישראלית" .
אחד מהבולים האלה הוקדש לציור של משה קופפרמן משנת 1999 שכותרו "השבר והזמן".
הבול עוצב על ידי האמן אד ואן אויין.
משה קופפרמן, עם בירות, אחרי בירות, עם בירות: יומן רישומים, תל אביב: הקיבוץ האוחד, תשמ"ד.
(אלבום איורים שנעשו אחרי טבח סברה ושתילה)
פניה ברגשטיין, בני וגיטה: ספור / ציורים: משה קופרמן, תל אביב: הקבוץ המאוחד, תש"ך.
שרה נשמית, הילדים מרחוב מאפו: סיפור לבני-הנעורים / הציורים: משה קופרמן, תל אביב: הקבוץ המאוחד, תשכ"ה 1965.
יאיר הורביץ, ציפור כלואה, (שירים), ציורים - משה קופפרמן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1987.
בנימין הרשב, טאקע אויף טשיקאוועס: געבליבענע לידער, צייכענונגען - מ.
יצחק קצנלסון, על נהרות בבל: מחזה תנכ"י (תרגם מיידיש שלום לוריא; הרישומים: משה קופפרמן), לוחמי הגטאות: בית לוחמי הגטאות, 1995.
יונה פישר, משה קופפרמן, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1969.
גבריאל תדמור, משה קופפרמן - יצירות חדשות, המוזיאון לאמנות חדשה, חיפה, 1972.
יונה פישר (אוצר), אד פטרסן, שרה ברייטברג-סמל, משה קופפרמן - ציורים, עבודות על נייר 1984-1963, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1985-1984.
יונה פישר (אוצר ועורך), איתן הלל, יורגן הרטן, כל הדרך ועוד פסיעה - משה קופפרמן: עבודות מ-1962 עד 2000, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2002.
גליה בר אור, עירן דורפמן, נמרוד רייטמן, משה קופפרמן: בנוסף לצפוי, המשכן לאמנות על שם חיים אתר, עין חרוד, 2012.
גדעון עפרת, קופפרמןתומרקין: פגישה בזמן - שנות ה-60, 2017.
אלומה רז, הציור של משה קופפרמן כמרחב עדות, עבודת גמר (מ.א.) - אוניברסיטת תל אביב, 2012.
יקיר העיר תל אביב וצפת.
ציפר היה דמות מפתח בפיסול הישראלי בעיקר בשנות ה-50 של המאה ה-20. עבודתו התאפיינה במודרניזם רך ושמרני ששלט בפיסול הישראלי וחותמו ניכר בפסלים ובאנדרטאות.
ציפר פסל באבן, בעץ ובברונזה.
משה ציפר נולד ב-1902 להנה ומנחם מנדל בפשמישל שבגליציה, אז תחת שלטון אוסטרו-הונגריה (כיום בפולין).
אביו היה בנאי כרבים אחרים במשפחה, וניחן בכישרונות אמנותיים.
ציפר למד בגימנסיה פולנית אך בבית חונך ברוח הציונות ובגיל 6 החל ללמוד עברית.
בנערותו היה חבר תנועת הנוער "השומר הצעיר", ואחר יצא להכשרה מטעם "החלוץ"; כדי להכין את עצמו לעבודת כפיים בארץ ישראל למד במשך שלושה חודשים את מלאכת הנגרות.
בן 17 עזב את בית הוריו ועבר לאודסה.
הוא הצטרף להפלגה המאורגנת באוניה "רוסלאן" שיצאה מנמל אודסה והגיעה לנמל יפו ב-19 בדצמבר 1919, ראשית העלייה השלישית.
יחד עימו הגיעו ממייסדי התרבות הישראל, רחל המשוררת, הצייר יצחק פרנקל, האדריכל זאב רכטר ואחרים.
תחילה התאכסן, כמו חלוצים רבים, במלון הזול של חיים-בורוך בחוף תל אביב.
לאחר מכן נשלח לעבודה ראשונה: שתילת 5,000 עצי אקליפטוס בקסטינה (היא באר טוביה) בתכנונה ומימונה של הקרן הקיימת לישראל.
עם סיום עבודה זו נתקבל כחבר בקבוצת הפועלים בבאר טוביה.
ציפר נשלח למקווה ישראל לקורס הארצי הראשון לחברי קיבוצים וקבוצות ולמד לטפל בפרות, לגדל עופות ולהרכיב עצי פרי.
לאחר מכן הצטרף אל חבריו החלוצים מקן "השומר הצעיר" בפשמישל, שהגיעו ארצה ביולי 1920, חברו אל גדוד שומריה והחלו בעבודות סלילת כביש חיפה-ג'דה.
באביב 1921, על רקע המתיחות בין אנשי הגדוד לחברי קבוצת ביתניה עילית, ציפר פרש ממנו ושם פעמיו לתל צור היא אום-אל-עלק, אך בשל תנאי האתר הקשים הוא ננטש.
ב-1924 חבר ציפר לאנשי "השומר הצעיר" מקימי קיבוץ בית אלפא.
באחד הימים, החמור שעליו רכב מעד והפילו.
ציפר אושפז למשך שבועות מספר, וכדי למלא את זמנו בתוכן קרא ספרי אמנות, שהציתו בו את יצר האמן שהיה טבוע בו משחר נעוריו.
הוא התחיל לגלף בעץ, וגמר אומר לנסוע לווינה על מנת להתרפא, לבקר את משפחתו שנותרה בגליציה וללמוד את אמנות הפיסול.
טרם נסיעתו עלה לירושלים וביקר ב"בצלאל" אצל בוריס שץ.
שבועיים שהה בסטודיו של הפסל אברהם מלניקוב וסייע ביציקת הפסל "האשה של המאה ה-20".
עד הנסיעה הספיק לחנוך בבית אלפא את ענף גידול הטבק, שהיה אז אופנה חקלאית חדשה שפשטה בארץ ואת רזיה רכש במקווה ישראל.
ציפר נסע לאירופה והצטרף לכיתתו של פרופסור אויגן שטיינהוף בבית הספר לאמנות ואמנויות ("Kunstgewerbeschule") בווינה.
ב-1925, במסגרת תערוכה בינלאומית בפריז של אמנויות דקורטיביות, הציג שטיינהוף מיצירות תלמידיו ובהן יצירותיו של ציפר.
באוקטובר 1928 הציג 23 מפסליו בגלריה הולביין בווינה.
למרות שבחי הביקורת, האפשרויות שנפתחו בפניו ועצת מורו שטיינהוף, החליט ציפר לפנות לאקדמיה, הפעם בברלין; שם הצטרף לסטודיו של הפסל אדוין שארף ומטרתו לגוון את מאגר צורותיו על בסיס ההתבוננות בטבע.
ציפר נפגש לראשונה עם אלברט איינשטיין בברלין בשנת 1929. איינשטיין העניק לציפר מלגה לתקופת לימודיו בברלין.
בין השניים נוצר קשר, והם שמרו על חליפת מכתבים.
(אחד מפסלי האבן בדמות אשה שפסל ציפר בשנותיו בברלין ניתן כמתנה לאיינשטיין ונמצא כיום בבית בתו, פסלת בזכות עצמה, בפרינסטון ארצות הברית).
באפריל 1933 נאלץ ציפר לברוח מגרמניה ושב לארץ ישראל, לירושלים, כשהוא מותיר באקדמיה את כל עבודותיו בארבע השנים בהן למד ויצר בה, למעט פסל אשה חצוב באבן שהעניק לאיינשטיין.
ציפר התגורר בשכונת מרחביה, הורה פיסול בבית הספר היסודי החדשני מיסודה ובהנהלתה של המחנכת דבורה קלן, ששכן בארמונו של קיסר חבש היילה סילאסי ברחוב הלני המלכה, והמשיך לפסל בסגנון הפיגורטיבי בעיקר עירום נשי.
במחצית השנייה של 1937 נסע ציפר לתקופתו השנייה בפריז, שכר אָטליֶה בסמוך לאקדמיה גראנד שומיאר בו יצר לפי מודל עירום, התיידד עם אמנים יהודים מאסכולת פריז וזכה להערכה בחוגי אמנים ומבקרי אמנות.
לאחר חזרתו לארץ בספטמבר 1939 שב להוראה, תחילה בירושלים ולאחר מכן בתל אביב.
בין עבודותיו הרבות: דיוקני אישים כאלברט איינשטיין, חיים ויצמן, בן-גוריון ופסלים:
מצבת הנשיא הראשון חיים ויצמן.
מצבת דב בר בורוכוב וזוגתו בבית הקברות בכנרת.
"אשת לוט", חצובה בגוש מלח.
הוזמנה ליריד הבינלאומי בבריסל (1957).
תבליט "שבטי ישראל" בבית ויצמן.
כיום מוצב לצד האנדרטה לזכרו בירידה מכיכר אתרים לחוף הים בתל אביב-יפו, אז שכונת מחלול ב' מקום הרצחו.
עשר אנדרטאות ופסלי זיכרון עצב/פסל ציפר להנצחת חללי מערכות ישראל:
על אם הדרך בסמוך ליישוב הקהילתי משמר דוד.
"זיכרון עולם ללוחמים והסוללים בדם נפשם סללו וכבשו דרך לירושלים", כך מגולפות באבן המילים בחלקו התחתון של הגלעד.
על לוח אבן לצד הגלעד מובא סיפור הקרבות במקום והכשרת התוואי לירושלים במלחמת העצמאות.
זוהי האנדרטה הראשונה מתוך שמונה שהוקמה כציון מרכזי לנופלים במלחמת העצמאות.
טקס הסרת הלוט מהאנדרטה היה ב-7 בדצמבר 1948. אובליסק בגובה 13 מטרים שנבנה מאבנים שנלקחו משדות הקרב בואך ירושלים.
מצבת זיכרון בגבעת יהונתן שבהר הגלבוע, לשבעת בני העמק שנפלו במלחמת העצמאות, כשיצאו ב-19 במרץ 1948 למארב ליד הכפר נוריס.
לאחר התקלות כותרה כיתה ובקרב לחילוצה נהרגו שבעה.
תבליט מתכת המתאר את נפילת שבעת הנוטרים ביאזור.
קבוצת גבע, 1973. פסל פיגורטיבי מאבן.
אנדרטה לזכר 34 לוחמי חטיבת גבעתי וחברי קיבוץ ניצנים שנפלו על הגנת המקום במלחמת העצמאות.
האנדרטה ניצבת על קבר האחים בבית הקברות של הקבוצה, בחלקו הצפוני של כפר הנוער ניצנים, השוכן ממערב לכביש החוף.
בשיתוף עם האדריכלים שמעון פובזנר ואברהם יסקי.
לוחם שנפל בקרב ונשקו נשמט מידיו.
תבליט מאבן קסטל כהה על קיר.
ליד קיר האבן מוצב עמוד זיכרון, הנישא לגובה 12 מטר.
אנדרטת זיכרון בבית ספר שדה בקיבוץ עין גדי.
בית הקברות של קיבוץ מסדה.
מתנ"ס שכונת צהלה בתל אביב.
בית יד לבנים בפתח תקווה.
גן הפסלים והגלריה של ציפר בצפת
משנת 1934 נהג ציפר לנסוע מדי קיץ לצפת לה קשר אהבה כבר בשנת 1921, כאשר שהה בה שלושה שבועות כדי להירפא ממחלת הקדחת.
ב-1959 קבל מעיריית צפת בית מרחץ טורקי בן כ-200 שנה בקריית האמנים צפת אשר ברובע הממלוכי חארת אל-ואטה (התחתונה, הנמוכה) שיסודותיו קרוב לוודאי, קדומים יותר ומגיעים עד לתקופה הממלוכית.
המבנה בולט בכיפתו הגדולה מעל האולם המרכזי - אולם הבריכה.
ציפר שיפץ את האולם והוא היה לגלריה לעבודותיו.
במשך הזמן החל לטפח את הגן הצמוד למבנה ומדי פעם חש, לדבריו, שחסר לו משהו בנוף גנו.
או-אז החליט להציב בו פסלים כדי לאזן את הנוף על רקע הר מירון באמצעות הניגוד.
כך התחיל לעבוד בקשר עם הטבע.
לכל פסל חדש הייתה סיבת קיום משלו.
הגן הפך למעשה יצירה מורכב שציפר יצרו במו ידיו החל במפלסי האבן, הצמחים ועד לפסלים עצמם.
הפסלים פזורים על שטח מצומצם יחסית, אך יש רווחים לא קטנים בין פסל לפסל.
יש ופסל עומד על לוח אבן נמוך ושטוח, וכמעט צומח מן האדמה, אחרים ניצבים על כנים גבוהים יחסית.
אפשר לראות כל פסל מכל צדדיו.
הצורות משתנות לפי נקודת הראייה של הצופה, המהלך מסביב ליצירה.
גם הצללים המשתנים לאורך היממה משחקים תפקיד.
גן הפסלים, יציר כפיו של ציפר, משלב גן טרסות וצמחייה עם פסלים שחצב בגושי האבן שהביא לגן, לכלל הרמוניה ספוגה באהבה לטבע ולאמנות.
גן הפסלים נחנך ב-2 באוקטובר 1977.
את הגן, והגלריה על פסליהם ברחוב סמטת ט"ו ציוו הזוג ציפר לעיר צפת ותושביה ולהנאת הכל.
את הדירה הקטנה הצמודה לחמאם הועידו לשימושם של אמנים אורחים אשר ברצונם ליצור במקום לתקופות קצרות.
כיום המקום נטוש ושוררת בו עזובה.
ציפר לא הירבה להציג את עבודותיו.
תערוכת היחיד היחידה שלו התקיימה בגלריה הולביין בווינה בשנת 1928. ציפר השתתף בתערוכות קבוצתיות ובינלאומיות רבות וערך תערוכות בברלין, פריז, וינה, ירושלים, חיפה, תל אביב וצפת.
1928-1924 מלגת השתלמות מטעם פרץ חיות, הרב הראשי של וינה.
1932 פרס ראשון באקדמיה של ברלין.
1953 זכה בתחרות עיצוב אנדרטה לנופלים במלחמת העצמאות מטעם עיריית נתניה ביחד עם האדריכל רכטר.
1957 פרס המלין מטעם ההסתדרות.
1960 פרס ראשון בתחרות לעיצוב קיר החזית בבית גולומב-מוזיאון ההגנה, תל אביב.
1981 יקיר העיר תל אביב.
ארכיון 'בית ציפר' לתיעוד וחקר האמנות הישראלית באוניברסיטת תל אביב
בשנת 1984 הורישו ציפר ואשתו רחל את ביתם בתל אביב לפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת תל אביב.
בסוף שנת 1992 הועבר הארכיון לתיעוד הציור והפיסול בישראל (נוסד ב-1977 ליד החוג לתולדות האמנות) לבית שתרם הזוג ציפר למטרה זו.
בית ציפר מקיים קשרים הדוקים עם אמנים, מוזיאונים וגלריות בארץ.
הוא מתעד חומר מגוון, יוזם ועורך תחקירים על אמנים, קבוצות ומוסדות אמנות וכן על בעיות כלליות הקשורות לתולדות וביקורת האמנות בארץ.
הבית מעודד מחקרים והתיעוד מבוצע על ידו בדרך שיטתית מדעית לצורכי המחקר, ונותן שירותים לסטודנטים, מרצים וחוקרים.
הבית שימש כמרכז לחקר האמנויות הפלסטיות בישראל והוצגו בו חלק מיצירותיו של ציפר.
בפברואר 2010 הועבר הארכיון למשכנו החדש בבניין ספרית וינר באוניברסיטת תל אביב ונחנך תחת השם "ארכיון 'בית ציפר' לתעוד וחקר האמנות הישראלית".
ארכיון 'בית ציפר' הוא הארכיון האקדמי היחיד בישראל המתמקד בתיעוד וחקר האמנות הישראלית.
משה קוּלבַּק (בכתיב יידי: קולבאַק; ברוסית: Моисей Соломонович Кульбак; 1896, סמרגון – 1937, ?) היה משורר, במאי ומחזאי, מתרגם וסופר יידיש, מאבות ספרות היידיש החדשה.
משה קולבק נולד ב-1896 בעיירה סמרגון שליד וילנה, ליטא (האימפריה הרוסית), למשפחה של יהודי.
קולבק למד ב"חדר" ובישיבת וולוז'ין, וקיבל חינוך עברי.
בשנת 1920 יצא להשתלמות בברלין ושהה בה עד שנת 1923 - את תקופתו בברלין תיאר בין השאר בפואמה "דיסנער טשיילד האראלד".
חזר להוראה בבתי ספר תיכוניים וסמינרים למורים ביידיש.
עסק בבמאות, והעלה מחזות בתיאטרון היידיש בווילנה.
בשנת 1928 עבר לברית המועצות, וחי כתשע שנים במינסק בירת בלארוס.
בשנת 1937 נעצר על ידי המשטרה הסובייטית, במסגרת הטיהורים של יוצרי היידיש.
ארבע שנותיו האחרונות לוטות בערפל.
גרסה אחת טוענת שבשנת 1941, לאחר שנכלא במחנות המעצר, הוצא משה קולבק להורג.
גרסה שנייה טוענת שהוא חלה בשל תנאי המעצר הנוראים ומת בייסורים.
שיריו הראשונים של משה קולבק, ביידיש ובעברית, נדפסו בשנת 1916. לאחר מכן חדל לכתוב עברית והתמסר לכתיבה ביידיש בלבד.
הוא פרסם כעשרים כרכי שירה וסיפורת, שכמה מהם תורגמו לעברית.
בעת ישיבתו בברית המועצות הוצגו מחזותיו בתיאטרון היהודי במוסקבה, ולעת קצרה הוא זכה בפרסום והכרה.
יצירתו הידועה של משה קולבק, "זעלמעניאַנער" ("זלמנאים"; תורגמה לעברית), מספרת על שקיעת חצר יהודית משפחתית באזור מינסק על רקע המהפכה הקומוניסטית והרס רקמת החיים היהודיים.
שיריו וסיפוריו היו מאוד מפורסמים בשנות השלושים והארבעים, ונפוצו בציבורים יהודיים דוברי יידיש באירופה ובאמריקה.
הוא גם תרגם משירת אירופה של זמנו ליידיש, וידועים תרגומיו לשיריו של ריכרד דיהמל.
שירים, וילנה: פאראיין פון די יידישע ליטעראטן און זשורנאליסטן, תר"פ.
דער ווינט, וואס איז געווען אין כעס, וילנה: דער צענטראלער שול ארגאניזאציע, 1921.
משיח בן אפרים, ברלין: וואסטאק, 1924.
לידער [שירים], ברלין: כלל-פארלאג, תרפ"ב-1922.
מאָנטאָג: א קליינער ראָמאן, ורשה: קולטור ליגע, 1926.
משיח בן אפרים; מאָנטאָג, וילנה: ב.
דיסנער טשיילד האראלד, מינסק: מעלוכע פארלאג פונ ווייסרוסלאנד נאצסעקטער, 1933.
משיח בן אפרים און מאָנטיק, בואנוס איירס: ד.
אויסגעקליבענע שריפטן: פראגמענטן פון פארשארבעטן צו דער כאראקטעריסטיק, זכרונות, בילדער; רעדאקציע: שמואל ראָזשאנסקי, בואנוס איירס: ליטעראטור געזעלשאפט ביים ייווא, תשל"ו.
גוט איז דער מענטש: געקליבענע לידער און פּאָעמעס, מוסקבה: סאָוועטסקי פּיסאטעל, 1979.
זלמנאים; מיידיש: א"ד שפיר, 2 כרכים, מרחביה: ספרית פועלים, 1940. (מהדורה ב: סוף דבר: מ' חלמיש, תש"ל 1969)
חבלי גאולה: מסתורין רומן ודרמה; תרגם מיידיש: ב.
מרדכי [ מרדכי ברתנא ], ירושלים: המאסף, 1947. (התוכן: "משיח בן אפרים" (מסתורין); "יום שני בשבת" (רומן); "יעקב פרנק" (דרמה))
רבי משה קוֹרְדוֹבֵירוֹ (או קוֹרְדוֹאירוֹ; רמ"ק; ה'רפ"ב, 1522 - כ"ג בתמוז ה'ש"ל, 1570), מחשובי מקובלי צפת במאה ה-16, מחבר ספרי קבלה שהשפיעו על תורתו של האר"י הקדוש.
מקום לידתו אינו ידוע, אך שם משפחתו מעיד על כך שמוצא משפחתו מהעיר קורדובה בספרד.
הוא גדל וגר בצפת, למד תלמוד והלכה אצל רבי יוסף קארו והוסמך לדיינות על ידי רבי יעקב בירב.
התחתן עם אחותו של רבי שלמה אלקבץ ובגיל עשרים החל בלימוד קבלה אצל גיסו.
לאחר מספר שנים החל לשמש כראש ישיבה בצפת.
בין תלמידיו נמנו רבי חיים ויטאל, לימים עורך כתבי האר"י, ורבי אליהו די וידאש, מחבר הספר "ראשית חכמה".
הידוע והנפוץ בספרי הרמ"ק הוא פרדס רימונים, המבארים את שיטתו בקבלה.
בספרו זה מביא הרמ"ק בקצרה משיטות הקבלה של הראשונים במגוון רחב של נושאים, דן בהן ומכריע ביניהן.
כמו כן חיבר הרמ"ק פירוש לספר הזוהר ולתיקוני הזוהר בשם "אור יקר" וספר מוסר בשם "תומר דבורה" המיוסד על י"ג מידות רחמים וההנהגה העוסק בתיקון המידות (שייתכן שהיה חלק מספרו אלימה), ושני חיבורים ארוכים יותר - שיעור קומה ואלימה רבתי.
בסידור היעב"ץ, מיוחס לרמ"ק המנהג הנפוץ היום לומר פרקי קבלת שבת תהילים צ"ה - צ"ט.
האר"י נחשף לספריו וראה אותו כרבו כבר לפני בואו לצפת.
בשעה שהגיע האר"י לצפת הרמ"ק היה חולה, ולא ידוע אם התקיימה פגישה ביניהם עד לפטירתו של הרמ"ק.
עם פטירת הרמ"ק, ירש האר"י את מקומו בקרב מקובלי צפת, אבל שיטתם בקבלה אינה דומה.
קבלת הרמ"ק אמנם נדחקה במהרה לטובת קבלת האר"י, אך היא לא נדחתה לגמרי, וקיימות שיטות המשלבות בין שיטתו לקבלת האר"י: הספר שפע טל, של ר' שבתאי הלוי הורויץ, הוא אחד ממיישמי גישה זאת.
הרמח"ל הציע ליישב את הניגוד בין השיטות בקביעה שקבלת הרמ"ק מהווה לימוד "עולם התוהו" וקבלת האר"י ב"עולם התיקון" (חלוקה המתקיימת בקבלת האר"י בין מצבים שונים של הספירות והפרצופים).
כמו כן, מרבית הכוונות הקבליות שבתפילה, המופיעות בסידורו תפילה למשה, מופיעות גם בסידוריהם של תלמידי האר"י.
הלימוד בספריו של רמ"ק לא פסק גם היום, ויש המחשיבים אותו לימוד מקדים לקבלת האר"י, או מעין הרחבה וביאור, בעוד לומדים אחרים של האר"י מתנגדים לחיבור בין השיטות הללו.
רבי מרדכי דאטו - משורר ומקובל איטלקי.
רבי שמואל גאליקו מחבר הספר "עסיס רמונים".
רבי יששכר בער כ"ץ, מחבר הספר 'מתנות כהונה', ועוד.
רבי אליהו די וידאש - ממקובלי צפת, מחבר הספר "ראשית חכמה".
הרמ"ע מפאנו הוא הרב מנחם עזריה מפאנו, בעל ספר "פלח הרמון"
רבי שבתי שעפטל הורויץ, מחבר ספר שפע טל.
אילימה רבתי - ביאורים בקבלה, מחולק למעיינות ותמרים ע"פ הפסוק (שמות טו, כז) "ויבאו אילמה ושם שתים עשרה עינת מים ושבעים תמרים".
תומר דבורה - ספר מוסר.
ייתכן והוא אחד משבעים התמרים מספר אילימה.
שיעור קומה - ביאור מקדים לחלקים של האידרות בזוהר, ופירוש מאמרים בזוהר העוסקים בשיעור קומה.
אור יקר - פירוש על חלקי הזוהר השונים וספר יצירה (כתיבתו הושלמה באדר השכ"ג).
פרדס רימונים - ביאור עיקרי שיטתו של הרמ"ק, בעל ל"ב שערים.
אור נערב - קונטרס הנחלק לשבעה חלקים העוסק במעלת לימוד הקבלה.
ספר הגירושין - חידושים שנתגלו לו כשהיה מתבודד מחוץ לביתו.
תפילה למשה - פרוש על התפילה.
זבחי שלמים - על סדר עבודת יום הכיפורים.
מופיע בד"כ כחלק מסידור תפילה למשה
אחד מחשובי חוקריו הוא פרופ' יוסף בן שלמה, שפרסם ספר בשם "תורת האלוהות של ר' משה קורדובירו".
ספר חשוב נוסף על הרמ"ק ותורתו הוא ספרה של פרופ' ברכה זק, "בשערי הקבלה של רבי משה קורדובירו".
ברכה זק פרסמה חיבורים וקטעים מחיבורים של הרמ"ק שהיו בכתב יד.
החשוב שבהם הוא הנוסח המלא של הספר "אילימה".
יוסף בן שלמה נטה לפרש את הרמ"ק כשיטה פילוסופית.
עם פרסום כתביו הגנוזים, נפתחה הדרך להבנה מעמיקה יותר של קבלת הרמ"ק כניסוח שיטתי אך גם כפרשנות חיה ויצירתית של ספרות הזהר.
את מגמה זו המשיך גם ד"ר זהר רביב, בספרו על הרמ"ק Decoding the Dogma within the Enigma, וממשיך אותה גם ד"ר יועד קדרי אשר כתב על המלאכים בהגותו של רמ"ק.
על שמו של הרמ"ק פזורים רחובות בערי ישראל.
בתל אביב ישנו רחוב בשם רחוב קורדובירו, בירושלים ישנו רחוב בשם רחוב הרב משה קורדובירו, בצפת ישנו רחוב בשם רחוב מעלות הרמ"ק, בביתר עילית ישנו רחוב בשם רחוב הרמ"ק.
כמו כן הוקמו מוסדות על שמו, ישיבה תלמוד תורה וכולל על שמו בשם "ישיבת אור יקר" ברחוב קרן היסוד בצפת על ידי הרב ירמיה כהן.
בשנת תשנ"ז 1997 פתח הרב יצחק מאיר מורגנשטרן מירושלים כולל קטן בשכונת מקור ברוך, אשר כונה "אילימה" על שם ספרו של הרמ"ק.
משה קוֹל (קוֹלוֹדְנִי; 28 במאי 1911 – 7 ביולי 1989) היה מנהיג ציוני, חבר הנהלת הסוכנות, חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
משה קולודני נולד בעיירה פינסק (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית, וכעבור שנים אחדות בתחומי המדינה הפולנית החדשה) למרדכי (בן ר' פנחס אליהו (אלתר) הלוי קולודני, שהיה מחשובי המנהיגים הרוחניים בפינסק) וליהודית לבית קפלן (דודהּ, מרדכי קפלן, היה מו"ל בוורשה, מראשי "תושיה" ומייסד-שותף של סינדיקט ההוצאה לאור "צנטראל").
למד ב"חדר מתוקן", שהיה מושפע מרעיונות חובבי ציון והתנועה הציונית, והמלמדים בו היו דתיים-לאומיים שלמדו עברית.
לאחר שסיים לימודיו ב"חדר", התקבל לגימנסיה הרוסית, אך בשל צו שהועיד את הגימנסיה רק למיעוט הרוסי, ואסר לקבל תלמידים יהודים, פנה לגימנסיה "תרבות" העברית שקמה בעירו, והתקבל כתלמיד בכיתה ב'.
קול היה מבוני קן השומר הלאומי- הנוער הציוני בעירו.
הוא נבחר להיות נציג התנועה בוועד המרכזי של ההסתדרות הציונית בפולין, והסכים לדחות את עלייתו לארץ ישראל בשל בקשת חברי התנועה.
קול עלה לארץ ישראל בשנת 1932. הוריו רצו שילמד רפואה במערב אירופה, אך הוא לא הסכים, והצדדים התפשרו על כך שקול יעלה לארץ ישראל וילמד באוניברסיטה העברית בירושלים, ובמקביל ימשיך לפעול בתנועת הנוער הציוני.
מזכירות התנועה שכנה בקיבוץ התנועה בפתח תקווה, שהיה הראשון לקיבוצי הנוער הציוני בארץ ישראל.
באותם ימים שררה בארץ ישראל אבטלה, דבר שעורר תחרות בין ההסתדרות הכללית והפועל העברי על כל מקום עבודה.
בשנים 1941–1946 היה קול חבר בוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית.
הוא ראה באחדות ההסתדרות ערך ציוני ולאומי, ושאף ליצירת לשכת עבודה כללית, בלתי מפלגתית ונייטרלית, שתחלק עבודה לכל דורש לפי נתונים אובייקטיביים ולא מפלגתיים.
קול החליט להפסיק את לימודיו ולהתמסר כליל לארגון התנועה בארץ, ולהבטיח את נאמנותה לעקרונותיה.
קול הצטרף לקיבוץ הנוער "המפלס" בכפר סבא ועסק בעיקר בשאלות התרבות והחברה, שאלות החינוך התנועתי לקראת חיי קבוצה.
עם הקמת המדינה וקליטת העלייה של שארית הפליטה, היה ממייסדי שבעה קיבוצים נוספים, תחת כנפיה של התנועה העולמית של הנוער הציוני.
בנוסף היה בין מנהלי המאבק הרעיוני והציבורי הגדול למען חינוך אחיד, ובעד מיזוג המגמות החינוכיות לצורך אחדות העם.
קול השתתף בקונגרס ה-18 של התנועה הציונית בפראג, שהיה סוער ורצוף מאבקים בין תנועת העבודה הציונית והתנועה הרוויזיוניסטית, מכיוון שהתקיים לאחר רצח חיים ארלוזורוב.
בקונגרס זה הכריע קולו של קול בהצעת תנועת העבודה לבחירות לנשיאות, וכשחזר ארצה נודע לו כי העיתון "דבר" פרסם מהדורה מיוחדת בשל הצבעה זו.
קול שימש הנציג הראשון של העובד הציוני בוועד הפועל של ההסתדרות, והיה ממונה על הפיקוח על חלוקת העבודה.
במסגרת זו פרסם חוברת בשם "חלוקת עבודה – כיצד?".
בשנת 1946 נפתח בפריז הכינוס האירופי הראשון של תנועת הנוער הציוני לאחר מלחמת העולם השנייה.
קול נאם על הדרך לבניין מדינה יהודית וקרא לליכוד המחנה הציוני הכללי, לחיזוקו ולהתפתחותו בהתיישבות ובמפעל הארץ-ישראלי, כדי שיהווה כוח דינמי ומשפיע בציונות העולמית ובמדינה העברית העתידית.
לאחר כינוס זה נבחר קול להיות חבר הנהלת הסוכנות היהודית, ומשנת 1947 שימש ראש מחלקת עליית הנוער בסוכנות.
במשך השנים התרחבה מפת הקליטה בכל הזרמים הקיבוציים, והוקמו כפרי נוער ומוסדות חינוך.
בשנת 1949 הוחלט להקים מסגרת למוסדות החינוך של התנועה, בשם "יסודות".
במסגרת זו הוקמו חמישה כפרי נוער – המוסד החקלאי במגדיאל, אלוני יצחק, חוות הנוער הציוני, נווה הדסה וניצנים.
על עליית הנוער בתקופת אחריותו כתב קול בספריו "מסכת עליית הנוער" ו"נתיבות בחינוך ושיקום".
עם החלטת עצרת האומות המאוחדות על הקמת מדינה יהודית החלו גם מאורעות הדמים.
במשך כל תקופת מלחמת הקוממיות נשאר קול בירושלים וניהל את ענייני עליית הנוער מתוך העיר הלוחמת והנצורה.
קול נמנה עם חברי מועצת המדינה הזמנית והיה בין החותמים על מגילת העצמאות.
בזמן החתימה על המגילה היה קול בירושלים הנצורה, והגיע לתל אביב באיחור של מספר ימים יחד עם אליהו דובקין.
בשנת 1948 נוסדה המפלגה הפרוגרסיבית על ידי איחוד העובד הציוני ורוב חברי עלייה חדשה.
קול שימש יו"ר הנהלת המפלגה, שהתקיימה 13 שנים, עד שהתאחדה בשנת 1961 עם הציונים הכלליים ליצירת המפלגה הליברלית.
ברוב שנות קיומה הייתה שותפה לקואליציות הממשלתיות בראשות דוד בן-גוריון.
קול עמד לצד הממשלה במאבקה נגד הפרישה הצבאית ובעד אחדות בלעדית של צה"ל.
נאבק למען הפיכת ירושלים לבירה ממשית של ישראל, ותבע שהכנסת תכונן חוקה למדינה.
המפלגה הפרוגרסיבית הייתה בעד חופש המצפון, יחסה לערכי הדת והמסורת בחיי האומה חיובי, אך היא התנגדה לכל כפייה דתית ואורח חיים דתי על אזרחי המדינה.
בנוסף נאבקה לשיווי זכויות מוחלט למיעוט הערבי בישראל.
בתקופת כהונתו במפלגה הוציא קול ביטאון יומי של המפלגה בירושלים, שנקרא: "זמנים"; זאת למרות שעורך "הארץ" דאז, גרשום שוקן, היה חבר כנסת מטעם המפלגה הפרוגרסיבית, אך לא נשתנה מבחינה זאת דבר ב"הארץ" כלפי המפלגה.
בשנת 1961, בעקבות המשבר שפקד את המדינה ואת הממשלה בשל פרשת לבון, שהביא לבחירות חדשות לכנסת (החמישית), הציע קול להקים תנועה ליברלית רחבה בישראל כדי להבטיח שלטון דמוקרטי יציב ותקין.
זה יעשה על ידי איחוד העובד הציוני עם סיעת העובדים הציונים הכלליים בהסתדרות העובדים.
היו שהטיפו להקים איחוד משולש, שבו תשותף גם מפלגת חרות, אך לדעת קול מפלגה צריכה להיות מושתתת על בסיס רעיוני ברור, והרי בסיס כזה אינו קיים בין הליברליזם המתקדם וההומאני של המפלגה הפרוגרסיבית ובין "חירות".
לבסוף הוקמה המפלגה הליברלית המאוחדת והיא התמודדה לכנסת החמישית.
תוצאות הבחירות הקנו לה 17 חברים בכנסת – שלושה יותר משהיו בשתי המפלגות יחדיו לפני האיחוד.
כששבו ועלו הקולות במפלגה הליברלית ליצור מערך משותף עם תנועת החירות כדי ליצור אלטרנטיבה להנהגה של מפא"י, היה קול בין המתנגדים למערך זה.
בעקבות החלטת המפלגה הליברלית להקים את גח"ל בשנת 1965, היה בין הפורשים מהמפלגה הליברלית שהקימו את המפלגה הליברלית העצמאית.
בשנת 1965, לאחר שהוקמה המפלגה הליברלית העצמאית, זכו חברי המפלגה בבחירות בחמישה חברי כנסת.
קול מונה לשר התיירות בממשלתו של לוי אשכול ובשל כך נפרד מעליית הנוער, לאחר 19 שנים של פעילות.
בשנת 1977 הגיעה ישראל לראשונה למיליון תיירים, זאת על אף תקופת השפל, שכללה את מלחמת יום הכיפורים.
קול עסק רבות בהרחבת רשת לשכות התיירות הישראליות, פיתוח פעולת עידוד והסברה על מכמני ישראל כארץ תיירות ברוב ימות השנה, עקב התנאים האקלימיים בה.
נוסף על משרד התיירות קיבלה המפלגה את משרד הפיתוח, שהיה אחראי על פיתוח המחצבים ואוצרות הטבע של המדינה וממונה על תעשיית החשמל.
במסגרת תפקיד זה הוקמו חברות בבעלות ממלכתית, שנועדו להביא להפקה מסחרית של אוצרות טבע.
בכך ראה קול צירוף של חזון ומעשה חלוצי: הם יאפשרו את פיזור האוכלוסייה והפרחת אזורי שממה.
מכרות הנחושת בתמנע בואכה ים סוף, מפעל הפוספטים באורון שבערבות הנגב ומפעלי ים המלח בסדום שימשו מאחזים ראשונים לחיים יהודיים באזורים צחיחים אלו.
במשך כל שנות חברותו בממשלות לוי אשכול, גולדה מאיר ויצחק רבין, נאבק על קידום השילוב בין יהודים וערבים בישראל.
טען כי בלי פתרון לבעיה הפלסטינית, לא ייכון שלום באזור.
בנוסף פעל לטיפוח הידידות עם הדרוזים בישראל.
נאבק על הענקת שוויון מלא במדינה לבני העדה.
בשנת 1977 העניקה לו המועצה המקומית דלית אל-כרמל תואר יקיר מועצת הכפר במעמד כל חברי המועצה.
במשך כל שנות חברותו בממשלה היה חבר בוועדת השרים לענייני סמלים וטקסים ובוועדת השרים להתיישבות.
תמך בבניין יישובים בכל האזורים של גבולות הביטחון.
קול ומפלגתו תבעו חקיקת חוק לבחירה ישירה של ראשי הערים על ידי האוכלוסייה בכל רשות מקומית.
קול תבע כי בחורי ישיבות יעברו אימונים צבאיים כדי שיוכלו למלא תפקיד ביטחוני בשעת חירום, או למלא תפקיד במשמר האזרחי ולהגן על השכונות שבהן פועלות הישיבות.
ראשי הישיבות התנגדו לתביעות אלו, ושרי המפד"ל דחו את ההצעה בטענה שפירושה הפרת הסכם הסטטוס קוו.
כשהועלתה ההצעה לישיבות הסדר, שתמזגנה לימוד תורה עם שירות בצה"ל, תמך קול בממשלה לעודד הקמת ישיבות אלו, ופעל לאישור ישיבת הסדר בקריית ארבע (לימים, ישיבת ניר קריית ארבע) וישיבת הכותל.
ב-20 בדצמבר 1976 הודיע ראש הממשלה יצחק רבין על התפטרותו לאחר שפוטרו שרי המפד"ל (במה שכונה "התרגיל המבריק").
בינואר 1978 העלה גדעון האוזנר, נציג המפלגה בכנסת, את ההצעה לבחון הצטרפות לקואליציה, וקול שהיה אז יו"ר הנהלת המפלגה התנגד לה והביא לדחייתה ברוב של 48 נגד 30. בעקבות זאת נוצרה מתיחות בין קול והאוזנר שהתאחה לאחר חודשים ספורים.
מספטמבר 1978 עד אוגוסט 1979 השתתף בדיונים בין ל"ע ומפלגת שינוי על איחוד, שלא יצא אל הפועל.
בהמשך התאחדו הליברלים העצמאיים עם מפלגת העבודה ונעלמו מהמפה הפוליטית.
לאחר שפרש קול מפעילות פוליטית יומיומית, הקדיש חלק ניכר מזמנו לכתיבת מאמרים וספרים.
במלאת לו 75, כתבו חברים, סופרים, מחנכים וחניכים את הספר "יחיד ברשות רבים", המתאר את התרשמותם מדרך עשייתו ומיכולתו במאבקים ובמפעלים לאורך השנים.
משנת 1939 היה קול נשוי לקלרה (קטה) לבית מוסקט, עובדת סוציאלית בירושלים, ולהם שלוש בנות: עליזה פוגלסון, שרי פלג ויהודית ענבר.
על שמו - הגשר המתרומם בכניסה ללגונה באילת ורחוב ראשי בשכונת רמת בית הכרם בירושלים, וכן רחובות בתל אביב ובאשקלון.
משה קול נפטר ב-7 ביולי 1989, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
הנוער הציוני, ורשה: ההנהגה העליונה לתנועת הנוער הציוני העולמית, תרצ"ח.
במשעול הסינתיזה: לעשור הנוער הציוני בארץ ישראל, תל אביב: המזכירות העליונה של הסתדרות הנוער הציוני העולמית, ת"ש.
במבחן השעה ולקראת הבאות, תל אביב: הוועד הפועל של עובדי הציוני ארץ ישראל, תש"ד.
אריחים: לדרכה של תנועת העבודה הציונית: מאמרים ונאומים, פריז: המזכירות האירופית של הנוער הציוני, תשי"ב.
מסכת עלית הנוער, ירושלים – תל אביב: מ' ניומן, תשכ"א.
משעולים בציונות ובליברליזם, ירושלים – תל אביב: מ' ניומן, תשכ"ה-1964.
נתיבות בחינוך ובשיקום, תל אביב: מסדה, 1964.
במאבק לפלוריאליזם דתי ותרבותי, תל יצחק: המדרשה הליברלית ע"ש ישעיהו פורדר, 1979.
במאבק לשיתוף יהודי-ערבי בישראל, תל יצחק: המדרשה הליברלית ע"ש ישעיהו פורדר, 1979.
מלחמת לבנון והמצב בשטחים, תל יצחק: המדרשה הליברלית ע"ש ישעיהו פורדר, תשמ"ד-1984.
שואה ותקומה: סדרת מאמרים ונאומים, תל יצחק – תל אביב: המדרשה הליברלית ע"ש י.
נתיבות: פרקים אוטוביוגרפיים, תל אביב: צ'ריקובר, 1981.
אנשים ומעשים, תל אביב: צ'ריקובר, 1983.
מאבקים ומפעלים: פרקים אוטוביוגרפיים, תל אביב: צ'ריקובר, 1984.
שאר ירקות: פון מיין קליין בייטעלע / פנחס אליהו (אלטער) קאלאדני [=קולודני]; (ליקט, ערך והוציא לאור נכדו של המחבר - משה קול), תל אביב: חמו"ל, תשמ"ז-1987.
יחיד ברשות הרבים: מנחה למשה קול בהגיעו ל-75 (העורך: אריה ליפשיץ), תל אביב: יסודות, תשמ"ו-1986.
משה קוסביצקי (9 ביוני 1899, א' בתמוז תרנ"ט – 23 באוגוסט 1966, ז' באלול תשכ"ו) היה חזן ובעל תפילה בולט שנחשב לבין גדולי החזנים של החזנות האשכנזית במאה ה-20.
קוסביצקי נולד בסמרגון, כיום בלארוס, באזור הורדנה, למשפחה עם רקע מוזיקלי: אביו, אביגדור, היה מורה למוזיקה ואימו אלטה (לבית שולמאן) הייתה פסנתרנית.
קוסביצקי למד את הנוסח החזני מאחיו הצעיר, יעקב.
ארבעת האחים לבית קוסביצקי (משה, יעקב, דוד ושמחה) הטביעו את חותמם המיוחד בחזנות, אך משה, הגדיל לעשות מכולם.
ב-1920 החל לשמש כחזן בבית הכנסת "החדש" "סאבל" או "מרחוב זבאלנה", בווילנא, ולאחר מכן בבית הכנסת הגדול, הידוע כ"וילנא שטוט".
ב-1927 הציג מועמדות לתפקיד החזן בבית הכנסת טלומצקה בוורשה, לאחר פרישתו של החזן גרשון סירוטה.
כנגד כל הסיכויים הוא גבר על מתחרים אחרים וזכה בתפקיד.
מנצח המקהלה שם היה דוד אייזנשטט, שנספה בשואה.
באותה תקופה החל ללמוד פיתוח קול ומוזיקה, במקביל ללימודי קודש עליהן שקד כל חייו.
במהרה צבר קוסביצקי פרסום בכל רחבי אירופה, והוא נסע להופעות קונצרטים בבריסל, אנטוורפן, וינה בודפשט ולונדון.
ב-1934 וב-1936 ביקר קוסביצקי בארץ ישראל, והופעותיו זכו לביקורות נלהבות.
על פי המסופר, היו ביקוריו באווירה של ימי חג בלתי נשכחים.
ב-1938 הגיע לארצות הברית והופעתו הראשונה התקיימה באולם קרנגי הול בניו יורק.
הוא זכה לביקורות נלהבות, ולמרות הצעות קוסמות מבתי כנסת אמריקאיים, הבהיר קוסביצקי כי הוא חוזר לפולין.
ב-1939 נכבשה פולין על ידי הגרמנים, וברגע האחרון הצליח להימלט עם בני משפחתו לברית המועצות, ושינה את שמו למיכאיל קוסביצקי.
שם פתח בקריירה כזמר אופרה ביצירות בוריס גודנוב, טוסקה וריגולטו, וזכה להוקרה על תרומותיו למוראל הלאומי.
לאחר המלחמה, שב לפולין ובאחד הקונצרטים שלו היו שגרירי אנגליה וארצות הברית בקהל הצופים.
בעקבות הקונצרט הזה הוא קיבל ויזה לבריטניה, שם שהה תקופה קצרה, ולארצות הברית.
ב-1947 הגיע לארצות הברית ולאחר סדרת הופעות מעוררות התפעלות, הוחתם על חוזה עם חברת תקליטי RCA.
משם המשיך קוסביצקי לערוך סיבובי הופעות ברחבי העולם.
באותה תקופה חבר לשלושת אחיו יעקב, דוד ושמחה בשלושה קונצרטים מפורסמים של חזנות.
ב-1952, לאחר פרישתו של החזן ברלה חגי, התמנה לחזן הראשי של בית הכנסת "בית-אל" שבבורו פארק, ניו יורק, שם גם התגורר.
הוא החזיק במשרה זו עד למותו ממחלת הסרטן ב-23 באוגוסט 1966. ארונו הוטס ארצה והוא נקבר בהר המנוחות בירושלים יומיים לאחר פטירתו.
נשא לאישה בזיווג ראשון את רעיה ממנה ילדיו; בנו, אלכסנדר שלום קוסביצקי שהמשיך בדרכו ועסק גם הוא בחזנות ואחותו הצעירה סופיה, בזיווג שני נשא לאישה את ברכה ברניס.
על שירתו של קוסביצקי נאמר, כי קולו היה בעל עוצמה של עוגב, עדינות של כינור, ומעל לכל לגרום לאנשים להזיל דמעה ולפתוח את לבבם.
הופעתו על דוכן החזן, ונוכחותו הבימתית, כמו אישיותו הכריזמטית ריתקה את השומעים.
הוא ניחן ב"קולורטורה" (סלסולי קול) עשירה ומגוונת, במנעד רחב (ומיוחדת בקרב חזנים שהם גם זמרי אופרה) ובהבעה מלאת רגש.
בכל יצירה ששר, הטביע את חותמו במגוון טכניקות:
על ידי העשרת הקולורטורה ו"משחקי הקול" השונים הכלולים בה.
על ידי ביצוע היצירה בסולם גבוה מזה שבו נכתבה מלכתחילה (ודוגמה לכך היא היצירה "עד הנה", המבוצעת על-ידו בסולם הגבוה בחצי טון מזה של יוצרה ומבצעה המקורי, החזן יוסלה רוזנבלט).
על ידי הוספת ניואנסים חדשים ליצירה, והולכתה ל"מחוזות אחרים" וחדשניים יותר, שלא היו כלולים בה מלכתחילה (כדוגמת "עקביא בן מהללאל" של ישראל אלתר).
הרפרטואר של משה קוסביצקי כלל יצירות מסוימות שאותן שר, והקליט כל אחת מהן מספר פעמים, והמיוחד בכך הוא, שכל הקלטה הייתה שונה מקודמתה.
יכולת זו של "משחק" וגיוון בביצוע יצירה מסוימת הייתה מומחיותו.
הוא שר כמה פרקי חזנות שחוברו על ידי דוד אייזנשטט, אך גם פרקי חזנות אחרים שהולחנו על ידי מלחינים כדוגמת ליאו ליאוו, שלום סקונדה, החזנים ישראל שור, יוסלה רוזנבלט, ישראל אלתר ואחרים.
משה קוסביצקי כשליח ציבור היה שונה באופן ניכר ממשה קוסביצקי הווירטואוז על בימות הקונצרטים.
בהיותו מתפלל לפני ה"עמוד" (דוכן החזן), היה "נותן את כל נשמתו" לפני בוראו, ומתפלל ברגש ובכוונה.
על בימות הקונצרטים לעומת זאת, הדגיש יותר את הפן הווירטואוזי ואת יכולתו הקולית.
זכרו של קוסביצקי נותר בקרב רבים משוחרי החזנות האשכנזית בארץ ובעולם, הרואים בו מופת אשר שולבו בו כישרון גדול יחד עם אישיות צנועה וכריזמטית.
יש אף כאלה האומרים כי "עולם החזנות שלאחר משה קוסביצקי שונה לבלי הכר מעולם החזנות שלפניו".
יצירותיו המפורסמות, מבוצעות עד היום פעם אחר פעם על ידי טובי החזנים בארץ ובעולם.
רבים מהחזנים בתקופתנו משלבים בשירתם את "הגוון הקוסביצקאי" בביצוע יצירה חזנית מסוימת (בעיקר יצירה הדורשת שליטה קולית מרשימה).
ר' משה (בן צדיק) קאשטרו מחכמי ארץ ישראל וממנהיגי הקהילה היהודית בירושלים במחצית הראשונה של המאה ה-16.
אביו אברהם קאשטרו היה ממונה על המטבעה במצרים, נמלט ב-1524 ממצרים בשל אי-הסכמתו לשתף פעולה בעת המרד של אחמד פאשא בסולטן סולימאן הראשון, ואחרי דיכוי המרד חזר לתפקידו ולמעמד בכיר של גובה מיסים מביירות ועד מצרים.
עבר עם משפחתו לארץ ישראל והם התיישבו בירושלים.
שם היה מעורב בפרויקטים של בנייה ויש הסוברים שבכללם גם מעורבות במפעל בניית חומות ירושלים.
אמו הייתה אחותו של אברהם זכות, ולאחר שנולד, נישאה לרבי אברהם בן אליעזר הלוי.
בגניזה הקהירית נמצאה איגרת ששלח ר' משה מירושלים לאחד מפרנסי קהילת מצרים, אברהם אבן שאנג'י לטובת גיוס כספים לקהילת ירושלים.
באגרת זו הוא מציין שהחכם המקובל ר' אברהם בן אליעזר הלוי שימש לו כאב חורג בצעירותו.
אברהם דוד משער שהוא גדל אצלו עוד לפני גירוש ספרד ושייתכן שאף הצטרף אל נדודיו במסעו לארץ ישראל.
בין רבותיו של ר' משה קאשטרו נמנו הרלב"ח, ר' דוד ן' שושן, ר' יעקב בירב, ורבי יצחק הכהן שולאל.
בוויכוח המפורסם בנושא חידוש הסמיכה בשנת רצ"ח, עמד לצידו של הרלב"ח אף על פי שגם ר' יעקב בירב היה מרבותיו המובהקים.
בעניין זה קיימת איגרת שבה הוא נותן תשובה מפורטת של עמדתו ומחלוקתו על רבו הרב יעקב בירב, ואשר בעקבות כך ביקר אותו רבו בחריפות.
בקונטרס הסמיכה שכתב הרלב"ח מופיעה התייחסות ארוכה בשמו ובשם הרב בירב לתשובתו זו.
הרלב"ח מזכיר מעלותיו בכמה מקומות כגון: .
בזמנו התרחש חלק משמעותי מגלי עליות מגורשי ספרד ופורטוגל, דבר אשר השפיע על אופי היישוב היהודי בארץ ישראל.
המשיך להנהיג את הקהילה היהודית בירושלים גם לאחר מות רבו וראש הקהל הרלב"ח.
בשנת 1546 פקדה את הארץ ובכלל זה את ירושלים רעידת אדמה חזקה שגרמה להרס רב.
בשנים שלאחר פטירתו התמעטה הקהילה היהודית בירושלים עד שהיו נצרכים לפנות בכל עניין אל מנהיגי הקהל בצפת.
מבניו מפורסם רבי יעקב קאשטרו, המכונה מהריק"ש, שהיה מרבניה הנודעים של יהדות מצרים ויש דעות שרבי יעקב היה אחיו של רבי משה.
כמו כן היה לו בן נוסף בשם רפאל שנהרג בצעירותו בדרכו למצרים.
משה קורדובה (1922 – ספטמבר 1985) היה רופא ישראלי שכיהן כקצין רפואה ראשי בצה"ל בשנים 1972–1975.
קורדובה נולד בשנת 1922 בבולגריה.
עלה ארצה ב-1944 ועבד כברזלן בניין עד שנת 1947, עת יצא לפריז והחל בלימודי רפואה.
בשובו ארצה, בשנת 1955, התגייס לצה"ל.
בראשית שרותו הצבאי שימש קורדובה כרופא חטיבת גולני, בתקופת מבצע קדש.
לאחר מכן מונה למפקד קורס קציני רפואה ובשנת 1964 מונה לקצין רפואה פיקודי בפיקוד הצפון (תפקיד בו שימש גם במלחמת ששת הימים).
מפיקוד הצפון קודם לסגן קצין רפואה ראשי ובשנת 1972 מונה לקצין רפואה ראשי.
שירת בתפקידו גם בתקופת מלחמת יום הכיפורים.
כעבור שלוש שנים סיים את שירותו הצבאי.
לאחר שחרורו היה בצוות ההקמה של מרכז רפואי וולפסון ועמד בראשו במשך 4 שנים.
ד"ר משה (מוריס) קוֹפִינָס (נכתב גם קוֹפִינָאס) Κοφινάς) (1871 – 1924) היה רופא יהודי יווני, ציר סלוניקי בפרלמנט היווני ומטיף ציוני.
נולד בשנת 1871 בעיר יאנינה שביוון.
למד רפואה בפריז, והתיישב בעיר וולוס שבתסליה.
שם התבסס כרופא ובמקביל פעל כעסקן ציבורי, הן במסגרת הקהילה היהודית והן בחיי העיר הכלליים, ונבחר כחבר העירייה.
היה ממייסדי וראשי התנועה הציונית ביוון והשתתף כציר בקונגרסים הציוניים.
בשנת 1914 נבחר על ידי יהודי סלוניקי כציר היהודי הראשון בפרלמנט היווני, יחד עם דוד מטלון – שניהם ציונים.
לאחר מכן נבחר שוב וכיהן בפרלמנט עד שנת 1920.
העלה בפרלמנט היווני את שאלת הבית הלאומי היהודי והשיג את תמיכתו הפומבית של שר החוץ פוליטיס בהצהרת בלפור.
לפי צוואתו, שרידיו הועלו לימים לקבורה בארץ ישראל, ונטמנו בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
על מצבתו כתוב : "יהודי ואדם באהלו ובצאתו, טוב ומיטיב לכל.
הקדיש חייו למפעל גאולת עמו ופה באדמת הקודש משאת נפשו מצא מנוחתו".
קופינס, שביקר בארץ ישראל בלוויית אשתו בשנת 1908, הגה את הרעיון להקים מושבה של יהודי יוון בארץ ישראל, והקדיש מאמצים רבים לקידום מטרה זו.
הוא אסף כמעט לבדו 5,000 לירות, ולאחר מותו הצליחה הפדרציה הציונית בסלוניקי להכפיל את הסכום, ומסרה אותו לידי הקק"ל לשם הגשמת החזון.
בשנת 1937 חברו יוצאי יוון ליוצאי בולגריה וייסדו באזור היישוב המקראי צורן את המושב צור משה (במקור, "כפר קופינס"), הקרוי על שמו.
בעיר וולוס ביוון נחנך רחוב הנושא את שמו, "מאוריקיו קופינס".
משה (מוצי) קידר (נולד ב-1935), הוא איש צבא ישראלי, היה ראש מנהלת המרכבה והרק"ם וקצין חימוש ראשי.
קידר נולד בבולגריה ועלה לישראל בצעירותו.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר מכס פיין בתל אביב ובשנת 1953 התגייס לצה"ל.
הוא הוכשר כמכונאי טנקים (קורס מס' 2 בתולדות צה"ל) הוא שירת בתפקיד עד הגיעו לדרגת רב-סמל ראשון.
לאחר מכן הוא נשלח מטעם הצבא ללימודי הנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון וסיים אותם בשנת 1965.
לאחר סיום לימודיו שב קידר לשירות פעיל ועסק בתפקידים שונים בתחומי אחזקה ומטה.
בשנת 1970 הוא זכה בפרס ביטחון ישראל על חלקו בצוות התכנון של השוט קל.
בין תפקידיו בשנים אלו: ראש ענף טכני במרכז שיקום ואחזקה, ראש ענף טנקים במפקדת קצין חימוש ראשי, ראש רפ"ט, ראש מחלקת מערכות ממונעות וראש מנהלת המרכבה והרק"ם (מנת"ק).
בשנים 1985–1988 שימש קידר קצין חימוש ראשי בדרגת תת-אלוף.
במהלך תקופת כהונתו נעשה ניסיון בצה"ל לפירוק החיל והחלפתו בחטיבה הנדסית שתתקיים באג"א.
קידר התנגד למהלכים אלו בהצלחה.
באותה עת עסק החיל באחזקת כלי הלחימה בהם נעשה שימוש ברצועת הביטחון ובאינתיפאדה הראשונה.