tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחקר התרגום חוקר גם גישות שונות בביקורת התרגום ומנסה לעמוד על המקורות התרבותיים ועל השינויים החברתיים שנמצאים ברקע הגישות האלה.
גישה פופולרית לתרגום גורסת כי תרגום טוב משכיח מלב הקורא את העובדה שהוא קורא טקסט מתורגם ולא טקסט מקורי, וכי למעשה מתרגם טוב כותב מחדש את הטקסט המקורי בשפת היעד.
גישה זו עומדת בניגוד לגישה הגורסת כי טקסט מתורגם צריך לשמור על "זרותו", כלומר הוא צריך לשמר מאפיינים של שפת המקור, אף אם הם אינם קיימים או אינם מקובלים בשפת היעד (לוקליזמים, תרגומים מילוליים ועוד), כיוון שהקורא צריך להיות מודע לכך שהוא קורא טקסט זר.
שתי הגישות קיימות ואופן היישום שלהן הוא נושא מחקר בתחום חקר התרגום, כמו גם השאלה איזו גישה מקובלת יותר בתרבויות מסוימות ובתקופות מסוימות.
לגבי השפה העברית, חקר התרגום עוסק בשאלה, איך השתנו נורמות התרגום עם הפיכתה של העברית משפה כתובה לשפה מדוברת, ובאיזה אופן הדבר השפיע על תהליך התרגום לעברית וממנה.
מחקר התרגום באוניברסיטת תל אביב נוסד על ידי פרופ' איתמר אבן-זהר בתחילת שנות ה-70 של המאה העשרים, וקודם על ידי פרופ' גדעון טורי, שהיה גם העורך של כתב העת הבינלאומי למחקר התרגום "Target".
המחקר התנהל בעיקרו במסגרת הקתדרה לתאוריה של התרגום ע"ש ברנשטיין, שהוקמה ב-1973 (המופקד הראשון על הקתדרה היה פרופ' א' אבן-זהר; המופקד השני היה פרופ' גדעון טורי, שנפטר ב-4 באוקטובר 2016).
לימודים לקראת תארים אקדמיים במחקר התרגום יש רק באוניברסיטת בר-אילן.
באוניברסיטת תל אביב קיים מסלול ללימודי תעודה לבעלי תואר ראשון במסגרת בית הספר למדעי התרבות.
חקר מקרה (או מקרה בוחן, Case Study) היא שיטה מחקרית, של תצפית מדעית המקובלת במדעי החברה ובמדעי הרפואה.
בספרות המחקרית אין הגדרה אחת לחקר מקרה, עם זאת ניתן להגדירה כמחקר אינטנסיבי על אדם, קבוצת אנשים או יחידה, שמטרתו להכליל על מספר יחידות.
זוהי שיטת מחקר לא כמותית.
במסגרת חקר מקרה נערכת תצפית על פעילות אנושית במקום ובזמן מסוים.
בניגוד למחקרים הנשענים על דוגמאות רבות, חקר מקרה עוסק במקרה בודד אותו חוקרים לעומק ולאורך זמן.
בין מדעי החברה ניתן למצוא שימוש במתודה מחקרית זו בתחומים רבים, כגון סוציולוגיה ואנתרופולוגיה, פסיכותרפיה, ייעוץ ארגוני, מנהל עסקים, חינוך, היסטוריה, תורת המשפט ועבודה סוציאלית.
חקר מקרה משמש פעמים רבות כתצפית גישוש - כלומר הוא משמש להיכרות ראשונית עם תופעה ולחיפוש השערות על אודותיה שיוכלו להיבדק במחקרים מאוחרים יותר.
בין היתר, מחקרי מקרה מספקים הזדמנות לחוקר לקבל ראייה הוליסטית ועמוקה על בעיית המחקר, אשר עשויים להקל על תיאור, הבנה והסבר הבעיה הנחקרת.
רוברט יין , הנחשב לחוקר והתאורטיקן המוביל של שיטת חקר המקרה במדעי החברה, טוען כי חקר מקרה הוא מחקר ניסויי, אמפירי מטבעו, אשר חוקר תופעה שהיא חלק ממארג חיי היום יום.
הגבולות בין התופעה הנחקרת ובין מה שמסביב לה, טוען יין, לא תמיד ברורים.
אף על פי כן, חקר מקרה צריך לעמוד בקריטריונים של תוקף ומהימנות.
חוקרים רבים רואים בחקר מקרה גישה מחקרית או אסטרטגיה מחקרית, יותר מאשר מתודה מחקרית.
ראיית חקר מקרה כגישה מחקרית, מובילה לראייה רחבה יותר של המושג ומאפשרת הכללת שיטות (מתודות) מחקריות רבות, כגון ראיונות, תצפיות, ניתוח מסמכים ואפילו איסוף נתונים בשיטה כמותנית.
רוברט סטייק ערך טיפולוגיה לשלושה סוגים של חקר מקרה:
חקר מקרה פנימי: מיועד להיכרות מעמיקה עם מקרה על מנת לעמוד על מהותו, כל זאת למען קבלת תובנות על אודותיו.
למשל, כנופיית נערים יכולה להפוך לקבוצת כדורגל ולהפך.
במסגרת חקר המקרה הייחודי ניתן לבחון מדוע וכיצד קבוצת צעירים הופכת לכנופיה או לקבוצת כדורגל.
חקר מקרה אינסטרומנטלי: חקר המקרה לא נעשה עבור המקרה לכשלעצמו, אלא כדי להגיע לתובנות נוספות בנוגע לנושא מסוים.
למשל, חקר מקרה הבודק את משבר הטילים בקובה, יכול ללמד אותנו על תהליכים של קבלת החלטות בארגונים, קבוצות ומערכות אחרות.
חקר מקרה קולקטיבי: מחקר של אוסף מקרים ספציפיים, שבעזרתם, אם בדרך של דמיון או בדרך של הנגדה, מגיעים לתובנות כלליות.
חקר פני שבר הוא תחום החוקר את השברים על פני שטח של חומרים.
שיטות פרקטוגרפיות הן בשימוש שגרתי למציאת גורמים לכשל במבנים הנדסיים.
במדע החומרים, פרקטוגרפיה משמשת לפיתוח ובחינת מודלים תאורטיים של אופן גדילת סדקים.
אחת המטרות הראשיות של השיטה היא מציאת הגורם לשבר על ידי אנליזה של המשטח בו התרחש.
צורות שונות של גדילת סדק (למשל התעייפות החומר, שיתוך, ועוד) יוצרות צורות אופייניות על המשטח שנשבר, וניתן לנתח את הצורות כדי לזהות את צורת הכשל.
התבנית הכללית של הסדקים היא לעיתים יותר חשובה מסדק ספציפי, במיוחד בחומרים שבירים כמו חומרים קרמיים וזכוכיות.
מטרה חשובה של פרקטוגרפיה היא למצוא את המקום בו הסדק החל.
זאת משום שאם נמצא היכן הסדק החל, ייתכן שהדבר ייתן לנו רמזים לגבי הסיבה שבגללה הוא נוצר.
צפייה ראשונית בסדק בדרך כלל נעשית בשימוש בסקאלה מקרוסקופית, בעזרת מיקרוסקופ אופטי ושיטות הארה מתוחכמות (מכיוונים שונים) כדי לזהות עד כמה הסדק גדול, דרכים אפשריות להתפתחותו, ומקורות אפשריים ליצירתו.
במקרים רבים שיטה זו היא מספקת כדי לזהות את אופן הכשל והסיבות ליצירת הסדק וגדילתו.
גורמים נפוצים שגורמים להיסדקות הם גבולות גרעין, חללים בחומר, חומרים זרים שנכנסו אליו, ונקודות של ריכוז מאמצים מכניים.
כמו כן ניתן לראות "קווי סדק" אשר מראים את כיוון התפתחות הסדק.
בכשל שנגרם מהתעייפות החומר, ניתן לראות סדק שביר מתפשט אל תוך החומר בצעדים קטנים.
במקרים רבים השימוש במיקרוסקופ אור אינו מספיק, ונדרש להתבונן בחומר בהגדלה גבוהה יותר.
במקרים אלו ניתן להשתמש במיקרוסקופ אלקטרונים סורק (SEM).
ההפרדה של מיקרוסקופ זה גבוהה בהרבה משל מיקרוסקופ אור, אך הדוגמאות מצולמות ללא צבעים.
בצילום ה-SEM המוצג ניתן לראות כיסוי גומי של בלמים של מכונית.
השבר גרם לתאונת דרכים כאשר לפתע הגומי נשבר לחלוטין לאחר תהליך התעייפות ארוך שעבר.
החומר שנשבר הוא גומי ניטריל (NBR), פולימר המשמש באופן נפוץ כשנדרשת התנגדות לשמן.
שיטת חקר פני שבר נמצאת בשימוש בהנדסת חומרים ומכניקת השבר, כאשר יש לבחון כשלים שהתרחשו.
השיטה משמשת חוקרים לבחינת כשלים בחפצים ששימשו כנשק, למשל בקבוקים שבורים.
עבור חשוד שטוען שהבקבוק נשבר בטעות כשפגע בקורבן, ניתן לגלות שהטענה שקרית, ושנדרש היה כוח רב כדי לשבור את הבקבוק כדי שאפשר יהיה לתקוף איתו את הקורבן.
חורים של כדורי אקדח בשמשות מכוניות או חלונות יכולים גם כן להראות את כיוון הירי ועוצמתו.
במקרים כאלה, התבנית הכוללת של הסדקים היא חיונית כדי לשחזר את האירועים שהתרחשו, ולא המאפיינים של סדק ספציפי.
חקר הזמן הוא תהליך בהנדסת תעשייה וניהול שבו נמדד ונקבע הזמן הדרוש לביצוע עבודה מסוימת על ידי עובד מיומן בקצב נורמלי, לפי רמת הביצוע שנקבעה מראש.
מטרת חקר זמן היא קביעת סטנדרטים של משך ובעקבות כך גם עלות לפרויקטים ספציפיים.
תוצר חקר הזמן הוא פרק הזמן התקני לביצוע מטלה באיכות הרצויה.
מתוך תוצאות חקר הזמן ניתן לקבוע שני גורמים מרכזיים בתהליך הייצור:
קביעת זמני תקן לייצור - לצורך תכנון הייצור, הערכת ובקרת עלויות תפעול ולשם יצירת בסיס להערכה ותגמול של עובדים.
קביעת תקן כוח אדם - לצורך תכנון וניהול כוח אדם ולשם הגדרת תפקידים בעלי עומס עבודה סביר.
זמני תקן נקבעים באמצעות שלוש שיטות:
הערכות – הערכת משך העבודה הנדרש בצורה סובייקטיבית על ידי מנהל או עובד.
נתונים היסטוריים – קביעת זמן תקן ע"פ נתונים בפועל של זמני ביצוע המטלות.
שיטה זו מגדירה את זמן התקן ע"פ המבוצע בפועל ולא ע"פ זמן העבודה הנדרש.
כלומר, לעובד יש אינטרס לעבוד לאט יותר כך שזמן התקן העתידי לביצוע מטלה זו יהיה גדול יותר.
טכניקות מדידת עבודה – חקר זמן מחזורי, חקר זמן אקראי, דגימת עבודה, זמני תנועה קבועים (MOST, MTM)
עם התפתחות הטכנולוגיה והתחרות הענפי הייצור השונים, גדל המאמץ למציאת שיטות כמותיות לקביעת זמני תקן על מנת להסתמך כמה שפחות על הערכות ונתונים היסטוריים.
חקר זמן מחזורי (חקר זמן בדיד)
חקר זמן מחזורי מיועד למדידת עבודה מחזורית החוזרת על עצמה בתדירות ברורה וקבועה ולקביעת זמן תקן לאלמנט או מחזור.
לפני ביצוע החקר יש להגדיר את כלל האלמנטים המופיעים במחזור אחד וקביעת סוג האלמנט:
אלמנט מחזורי ישיר – פעולה מחזורית המתבצעת בכל מחזור וקשורה באופן ישיר לביצוע העבודה.
אלמנט לא מחזורי ישיר – פעולת לוואי שאינה מתבצעת בכל מחזור וקשורה באופן ישיר לביצוע העבודה.
אלמנט זר בלתי נמנע – פעולה אשר קשורה באופן עקיף לביצוע העבודה.
כגון: קבלת הוראות, תדרוך עובדים.
אלמנט זר נמנע – פעולה אשר אינה קשורה באופן ישיר ו/או עקיף לביצוע העבודה.
כגון: שיחה עם עובד אחר, הפסקת סיגריה.
אלמנט מכונה – אלמנט המבוצע על ידי מכונה אשר מגדירה את קצב ביצוע האלמנט.
כדי להפיק זמן מדוד מייצג לאלמנט עבודה, יש לבצע מספר תצפיות גדול מספיק כך שהממוצע הסטטיסטי של תצפיות אלו יהיה בעל האמינות הדרושה וברמת הדיוק הרצויה.
חקר זמן אקראי (חקר זמן רציף)
שיטה לחקר כלל מרכיבי תהליך העבודה תוך תיעוד אלמנטים קבועים ואקראיים המתרחשים בזמן ביצוע החקר.
השיטה משמשת למדידת עבודה לא מחזורית בה האלמנטים המבוצעים אינם קבועים.
בניגוד לחקר זמן מחזורי, האלמנטים הנמדדים לא יוגדרו מראש לפני תחילת ביצוע החקר.
רצף האלמנטים הדרוש לביצוע פעולה מוגדרת ייחשב כמחזור העבודה.
שיטה למציאת אחוז/הסתברות להתרחשות פעילות באמצעות דגימות בזק של הפעילות.
השיטה מאפשרת הסקת מסקנות על ביצוע אלמנטי עבודה מתוך תצפיות על מדגם רגעים ללא צורך בצפייה רציפה בתהליך העבודה.
שימוש בשיטה זו יעשה כאשר אין סדר קבוע לעבודה הנחקרת ו/או כאשר נדרש למצוא פרמטרים כלליים (עומס, נצילות וכו').
קיימים 2 סוגים של דגימת עבודה:
דגימה במופע קבוע – ביצוע תצפית באינטרוולים קבועים.
בשיטה זו עלולים להיות אלמנטים אשר לא יופיעו בחקר.
דגימה במופע אקראי – מועדי התצפיות נקבעים על סמך רשימת מספרים אקראיים.
לשיטה ערך מבחינת ההסתברות להעלות כל גורם במדגם.
חקר עצמות דגים עתיקים הוא אחד מתחומי המחקר של הארכאוזואולוגיה.
דגים היוו מזון לבני אדם גם בימי קדם.
כפי שמוצאים עצמות צאן ובקר באתרים ארכאולוגיים, עדות למזונם של תושבי אתר זה או אחר, כך מוצאים עצמות דגים שנותרו באשפה אחרי שבשרם נאכל.
בניגוד לבעלי חיים יבשתיים, ששימשו לבני אדם למאכל או כבהמות משא, או שהתקיימו בסמוך לסביבה אנושית (בהם גם עופות), בית גידולם של דגים מתמקד בים ובמקווי מים מתוקים (נהרות, נחלים, בריכות גידול).
מכאן ברור למדי שמציאת עצמות דגים באזור הררי (ירושלים למשל), מעידה בעליל על דיג, עיבוד דגים לשימור (ייבוש, המלחה, עישון, החמצה), ומסחר בדגים.
דגים טריים ומשומרים היוו חלק חשוב מן התזונה של בני אדם, למצער מאז התקופה הנאוליתית.
קיימות עדויות רבות למסחר ענף בדגים שמקורם במצרים בתקופת הברונזה המאוחרת ובתקופת הברזל, ובדגים שמקורם במערב הים התיכון ובחופי האוקיינוס האטלנטי בתקופה הרומית, בתקופה הביזנטית, ואחריהן.
בישראל מספר הארכאוזואולגים המתמחים בשרידי דגים הוא מצומצם.
פעיל מאוד בתחום מחקר זה הוא פרופ' עמרי לרנאו.
שלבי מחקר עצמות דגים עתיקים
איסוף העצמות באתר הנחפר (נעשה בדרך כלל בידי הארכאולוג החופר ופועליו).
ממצא עצמות הדגים (כמו גם ממצאים קטנים אחרים) עשיר יותר ככל ששיטת איסוף העצמות מדוקדקת יותר.
זו כוללת ניפוי העפר הנחפר ברשתות ניפוי עם חורים קטנים, שטיפת החומר המנופה וניקויו, בדיקה איטית של השארית בנפת הניפוי והוצאת עצמות שלמות ושברי עצמות מתוכו.
זיהוי טקסונומי של כל עצם לפי משפחה, סוג ולעיתים גם מין הדג.
הזיהוי נעשה על ידי השוואה מול אוסף של עצמות דגים עכשוויים שזהותם הביולוגית ידועה.
מדידת העצמות מאפשרת שיחזור ממדיהם ומשקלם של הדגים המקוריים, צעד שמסייע לעיתים לקבוע את העונה והשיטה שבה ניצודו הדגים.
שיטות סטטיסטיות פשוטות מאפשרות להעריך את המספר המינימלי של דגים שמכלול עצמות מייצג (שהרי כל דג עשוי להותיר אחריו כמות ניכרת של עצמות).
הגדרת מיני הדגים מצביעה על מוצאם - בארץ ישראל מתקיימת הבחנה בין דגי מים מלוחים מהים התיכון או מים סוף, דגי מים מתוקים ממערכת נהר הירדן או נחלי החוף, ודגי מים מתוקים מבתי גידול רחוקים כמו הנילוס.
לימוד מקורם של הדגים מצביע על יחסי מסחר בין האתר הנחפר לאזורים מרוחקים שונים.
חקר המוח ואקלים כיתה הוא תחום ידע העוסק בעיון משולב בנושאים מתחום החינוך ומתחום מדעי המוח ומתייחס לקשר הקיים בין השניים.
מדובר בשדה מחקר בין-תחומי הבודק את השפעת אקלים הכיתה על מיומנויות למידה קוגניטיביות של תלמיד, באמצעות חקר המוח.
בין מיומנויות למידה אלו נכללות קבלת החלטות, קשב, ריכוז, חשיבה, זכירה והנעה.
הבנת הקשר בין אקלים כיתה ומיומנויות למידה כוללת בחינת הקשר בין מרכיבים קוגניטיביים ורגשיים במוח, ובוחנת מנגנונים עצביים הקשורים לכך.
מחקר על קשר זה מאפשר השלכות חינוכיות הניתנות ליישום במסגרת בית-ספרית.
האווירה הכיתתית, המכונה גם "אקלים כיתתי", מהווה את הסביבה שבה מתחנך הילד, וכוללת את התהליכים הפסיכו-חברתיים בין מורה לתלמיד ובין תלמידים לבין עצמם.
זהו מושג רחב הכולל גורמים רבים כגון נורמות, יחסים בין-אישיים, חומרת הפיקוח או החופש, לכידות, תחושת שייכות וסיפוק, חוקים וכללים הנהוגים בכיתה, תהליכי שיתוף ותחרותיות.
לאקלים הכיתתי השפעה גדולה על עיצוב דמותו של תלמיד, בייחוד בהתחשב בזמן הרב בו מבלה תלמיד בכיתה במשך שנות לימודיו.
המורה הוא המשפיע העיקרי על האקלים הכיתתי, זאת מתוך היותו המנהיג הפורמלי בכיתה.
קיימים שלושה גורמים ביחסי מורה-תלמיד התורמים לאקלים מסייע ומשמעותי: "כנות" – המורה אמיתי וישר עם תלמידו; "אמפתיה" – המורה מבין את עולמו וחוויותיו של תלמידו; "יחס חם ומקבל" – המורה מקבל את התלמיד כפי שהוא.
מחקרים מצאו כי יחסי מורה-תלמיד חיוביים מביאים לתפקוד טוב יותר של תלמיד בכיתה.
אחד המחקרים הראה כיצד למידה בסביבה קומוניקטיבית, המאופיינת בין היתר בתמיכת המורה ובשיתופו בתהליך הלמידה, משפיעה על מיומנויות למידה.
קבוצת הניסוי כללה 659 תלמידים מבית ספר על-יסודי בו התקיימה שיטת הוראה קומוניקטיבית, וקבוצת הביקורת כללה 292 תלמידים בני גילם אשר למדו בשיטת הוראה פרונטאלית מסורתית.
נמצא כי תלמידים שלמדו בסביבה הקומוניקטיבית תפסו את יחסיהם עם המורה בצורה חיובית יותר יחסית לתלמידים שלמדו בשיטה המסורתית.
כמו כן, נמצא כי מיומנויות הלמידה שנבחנו במחקר, כתיבה, סדר וארגון, אחריות ורצינות של תלמידים, היו גבוהות יותר אצל הראשונים.
עם זאת, כדי להבין לעומק כיצד ובאיזה אופן משפיעים יחסים אלו על מיומנויותיו הקוגניטיביות של תלמיד, נבחן נושא זה בעשורים האחרונים מהיבט נוסף ועדכני יותר – חקר המוח.
כן נבחן היבט זה במטרה להבין את הקשר בין רגש וקוגניציה המוסבר באמצעותו.
הפרדיגמה המרכזית הקושרת בין חינוך וחקר המוח הופיעה בשנת 1983. בשנים האחרונות הצטברו ראיות אמפיריות ותגליות חדשות בתחום מדעי המוח שהן מהותיות לתחום החינוך, ובמקביל חלה התעניינות גוברת מצד אנשי חינוך והוראה בהתפתחויות החלות בתחום, בהשלכותיהן וביישומיהן.
גישה עדכנית בחקר המוח טוענת כי אזורי הרגש והקוגניציה במוח קשורים זה לזה ומשפיעים זה על זה, כך שלא ניתן להפריד ביניהם.
אחד המחקרים בתחום מצא כי אותם נוירונים באמיגדלה מגיבים הן למשימות הקשורות ברגש והן למשימות קוגניטיביות, כגון זיכרון עבודה.
במחקר נוסף נתבקשו הנבדקים לזכור תמונות נייטרליות או רגשיות (תמונות בעלות ערך רגשי עבורם), ונמצא שהם זכרו טוב יותר תמונות רגשיות.
מחקר זה מראה כי זיכרון עבודה מושפע מרגשות המתעוררים בקרב האדם, ובכך מעיד על האינטראקציה הרגשית-קוגניטיבית הקיימת במוח.
מכאן, ההתנהגות היא תוצר של אינטראקציה בין עיבודים רגשיים ועיבודים קוגניטיביים במוח.
אינטראקציה זו מתאפשרת באמצעות שני גורמים עיקריים:
נקודות-חיבור או "האבס" (Hubs) - רשתות עצביות בעלות רמת קישוריות גבוהה, המחברות בין אזורים שונים במוח וגם בתוכם.
ישנם אזורים המאופיינים בריבוי של האבס, כך שהם כוללים בתוכם עיבוד קוגניטיבי ורגשי גם יחד.
למשל, האמיגדלה קשורה לתפקודים רגשיים, כגון ויסות רגשי וזיכרון רגשי, ומזוהה בעיקר עם רגשות פחד ותוקפנות, ובמקביל קשורה גם לתפקודים קוגניטיביים, כגון קשב, למידה אסוציאטיבית ועיכוב תגובה.
מעגלי עיבוד מידע - מערכות עצביות מעגליות, אשר עורכות אינטגרציה ומסנכרנות מידע רגשי ומידע קוגניטיבי מאזורים שונים במוח.
יחסי מורה-תלמיד והשפעתם על מיומנויות למידה קוגניטיביות, תוך התבססות על חקר המוח, נוגעים לשני היבטים מרכזיים:
קשר בין יחסי מורה-תלמיד למיומנויות למידה קוגניטיביות.
קשר בין אופי האקלים הכיתתי למיומנויות למידה קוגניטיביות.
מודל נוירו-פסיכולוגי בשם תאוריית הרגישות לחיזוקים ("Reinforcement sensitivity theory") מציע שלוש מערכות הנעה (מוטיבציה).
אחת מהן נקראת "מערכת התנהגות מתקרבת", שבה ההתנהגות מונעת על ידי מוטיבציה אפטטיבית, כלומר הרצון להתקרב לגורם רצוי המעורר הנאה.
במוח, המוטיבציה הזו מתווכת על ידי מערכת התגמול.
כאשר מגיע גירוי אשר נתפס בעיני האדם כנעים, אזור במוח האמצעי שנקרא הטגמנטום הגחוני שולח מידע עצבי לגרעין האקומבנס, המכונה "מרכז העונג", ומפריש לתוכו דופמין בכמות מוגברת.
בהקשר למודל זה, אם המורה יחזק ויעריך את תלמידו, כלומר יעניק לו חיזוק חיובי, מרכזי העונג יופעלו ויופרש דופמין במוח.
הדופמין שיופרש יעורר בתלמיד רצון לחזור ולקבל את החיזוק החיובי.
ניתן לשער כי בעת מתן חיזוק לתלמיד על ידי המורה, יחול גירוי במעגלים העצביים של מערכת התגמול.
בעקבות זאת תיווצר תחושת ריגוש גבוהה, אשר תעורר בקרב התלמיד מוטיבציה אפטטיבית, כלומר רצון לבצע שוב את אותה התנהגות אשר הובילה לקבלת התגמול.
פרט לכך, נמצא כי עלייה בכמות הדופמין במוח קשורה גם למערכות קשב וריכוז הנחוצות ללמידה.
קשר זה מתקיים באמצעות קבוצת תאי עצב המחברת בין מערכת התגמול הדופמינרגית לקליפה הקדם-מצחית, אזור האחראי על הקשב.
הדופמין המופרש לקליפה הקדם-מצחית מסייע להעריך באופן יעיל את הסביבה, כאשר הוא בוחר בין שפע הגירויים שבה את הרלוונטיים ביותר.
התייחסות למימד הרגשי בכיתה היא חיונית, שכן המימד הרגשי משפיע בין היתר על זיכרון, הנעה או עיכוב למידה.
כמו כן, הרגש משפיע על מעגלים עצביים הקשורים למנגנונים רציונליים של שיקולי רווח והפסד, כלומר משפיע על קבלת החלטות.
באופן כללי, כאשר מתקיימים יחסי מורה-תלמיד חיוביים, וכאשר המורה מעודד את תלמידו לבצע ניסוי וטעייה ללא חשש, מתחזקים קשרים סינפטיים המביאים לשיפור מיומנויות קוגניטיביות של תלמיד, כגון חשיבה וזכירה.
לעומת זאת, איומים וחרדה מפני כישלון מחלישים את הפעילות המוחית המאפשרת למידה.
השפעתו של אקלים כיתה שלילי
הופעת גורם שאינו נעים, המעורר לחץ, פוגע בזיכרון ומביא להפחתה ברישום המידע הנקלט.
לחץ מצד המורה ויצירת אקלים שאינו חיובי במרחב הכיתתי, כולל, בין היתר, הערכה שלילית מתמשכת ויצירת עומס מטלות.
הלחץ הוא מצב רגשי אשר הוכח קשר בינו לבין מעגלים עצביים, ביניהם מעגלים המפרישים שני חומרים - קורטיזול ואנדורפינים.
כאשר אין יכולת להדוף סכנה גוברת או איום מתמשך, נוצרת תחושת דחק, ובלוטות יותרת הכליה משחררות קורטיזול.
הקורטיזול מפעיל תגובת הגנה שביטוייה הפיזיולוגיים מגוונים, ביניהם צמצום משאבי קשב וזיכרון.
בלחץ מתון, כדוגמת מורה הדורש השקעה לימודית המותאמת ליכולות תלמידיו, רמות נמוכות של קורטיזול מפיקות תחושת אופוריה ושליטה.
מנגד, רמות גבוהות של קורטיזול המופרשות במצבי דחק מובילות לייאוש, תחושת כישלון וחוסר יכולת התמודדות.
רמות גבוהות אלו עלולות להביא להרס נוירונים בהיפוקמפוס, הקשורים ליכולות של זיכרון ולמידה ולהבחנה בין עיקר לטפל.
סביבת בית ספר שיוצרת דחק רגשי מדכאת פעילות פורה, שכן היא פוגעת ביכולת הלמידה של תלמידים.
בתי ספר המתבססים במידה רבה על סמכות, עשויים לקדם יעילות לימודית, אך עלולים גם להעלות את רמת הדחק ולפגוע ביכולות הלמידה.
על מנת לעודד רגשות חיוביים ולהקטין את השפעת הדחק על פעולות מטא קוגניטיביות, על בית-הספר להתמקד בפעולות שעיקרן עידוד, הקשבה, שיתוף והערכה של התלמיד.
נמצא כי אנשים הנמצאים במצב-רוח חיובי יוצרים יותר אסוציאציות וקשרים בין גירויים, כלומר מסוגלים לפתור בעיות בצורה יצירתית יותר.
בנוסף, אווירת שמחה בכיתה, המעודדת התנהגות חווייתית וכוללת ממדי הערכה חיוביים, מובילה לנכונות רבה יותר ללמידה.
ניתן להסביר זאת באמצעות הפרשת אנדורפינים, קבוצת פפטידים, המביאים להפחתה בתחושת הכאב ולהגברת תחושת האופוריה והרגיעה.
כמו כן, האנדורפינים מפחיתים את הורמוני הלחץ, כדוגמת קורטיזול, ומאפשרים הגברת יעילותה של מערכת הקשב.
ניתן להעלות את רמת האנדורפינים באמצעות מגע חברתי חיובי, כגון חיבוק ותקשורת בלתי מילולית חיובית.
תקשורת חיובית בלתי מילולית, כגון מגע, מביאה לשחרור של ההורמון אוקסיטוצין, המסייע ליצירת תחושת אמון, ובמקביל מפחיתה ברמת הורמון הלחץ קורטיזול.
כך נוצרת תחושה של חלוקת הנטל והאחריות עם אנשים נוספים, דבר המאפשר לאזורים הפרה-פרונטאליים להשתחרר מתפקידם כמווסתים רגשיים ולהתמקד בפתרון בעיות, שהוא אחד מתפקידיהם העיקריים.
השלכות חינוכיות אפשריות של חקר חשיבות האנדרופינים, הן הטמעת ההבנה בקרב אנשי חינוך כי רגשות משפיעים באופן מהותי על מיומנויות קוגניטיביות הדרושות ללמידה.
בהקשר הבית-ספרי, ניתן לטעון כי המושגים "יחסי גומלין" ו"הישגים" קשורים זה לזה.
יצירת חוויה רגשית חיובית בקרב תלמידים, תוך הפחתת לחץ באקלים הכיתתי, יכולה להביא לכדי שיפור במיומנויות למידה קוגניטיביות.
השלכות חינוכיות של חקר המוח ואקלים כיתה
הכרה בחשיבותה הרגשית של תקשורת בלתי-מילולית.
למשל, פעולה כיתתית של יצירת מעגל תלמידים תוך השמת ידיים זו על זו וקריאת "בהצלחה", מאפשרת יצירת מגע, שעשוי להפחית את רמת הורמון הלחץ קורטיזול, ובו זמנית להעלות את רמת האוקסיטוצינים אשר משרים תחושת אמון.
כך המורה יכול לסייע לתלמידיו להתחיל מבחן בתחושה נינוחה יותר.
בנוסף, פעילות כיתתית שכזו יכולה ליצור תחושת אחדות וחלוקת הנטל הנפשי, כאשר החלקים הפרה-פרונטאליים במוח יוכלו להעביר את המסר שניתן להירגע ולחלוק באחריות - "יש עוד אנשים החולקים איתי את הצרה".
יצירת מצב רוח חיובי בבית הספר, ובכיתה בפרט.
זאת ניתן לעשות למשל באמצעות לוח מודעות שישמש את התלמידים והמורים לכתיבת הודעות נחמדות אלו לאלו, או לחלופין באמצעות יצירת מסורת לפיה בתחילת יום לימודים ניתן להקדיש קטע, שיר או ברכה אחד לשני.
לדוגמה, לימוד שיעורי היסטוריה תוך הצגת סרטים אודות התקופות השונות, שימוש בראיונות (עיתונאיים או מחקריים) מצולמים או זימון אנשים רלוונטיים לכיתה ועריכת ראיונות עמם, וכן זימון מרצים אורחים שחיו בתקופות אלו או כתבו אודותן.
דוגמה נוספת היא לימוד גנטיקה תוך זימון מרצה אורח שעוסק בתחום, או לחלופין הקרנת סרט המגולל סיפור חייו של אדם הלוקה במחלה או הפרעה מסוימת בשל פגם גנטי.
התייחסות למימד הרגשי במסגרת הכשרתם של מורים.
במסגרת סמינרי הכשרה להוראה, מלבד התייחסות להיבטים הארגוניים, חינוכיים והוראתיים, יש לשקוד על תוכנית מפורטת ומעמיקה השמה דגש על ההיבט הרגשי במערכת הגומלין שבין המורה לתלמיד, ובה יילמד ויתורגל הידע הנצבר אודות הוראה מחזקת ומעצימה, יצירת אווירה של אמון, אכפתיות, חום ודיאלוג.
צורך בשילוב שיטות שונות, המוכחות מדעית, לשם הפחתת לחץ במסגרת הבית ספרית.
לדוגמה, מדיטציה ומעגלי שיח מורים-תלמידים.
ניתן ליישם שיטות אלו מדי בוקר כפתיח ליום הלימודים או כחלק משיעורים מסוימים, כמו שיעור חברה או חינוך גופני.
חקר ים המלח בעת החדשה החל במאה ה-18.
האנליזה הכימית הראשונה של מים מים המלח מיוחסת לאנטואן לבואזיה, ב-1772. הנוסע הראשון שערך תצפיות מדעיות על ים המלח היה הנוסע הגרמני אולריך יאספר זטצן ששהה באזור בין 1806 ל-1807 והיה הראשון שידוע עליו כי הקיף את ים המלח.
ב-1818 הקיפו את דרום ים המלח שני נוסעים אנגלים: אירבי ומנגלס (C.
Mangles) ואימתו את קיום המעבר היבשתי בין ה"לשון" ובין החוף המערבי של הימה.
ביולי 1835 הגיע לים המלח כריסטופר קוסטיגן, אירי בן 25, בסירה קטנה מים כנרת דרך הירדן.
הוא ביצע מדידות, כולל מדידות עומק שלא נשתמרו, של אזור "הלשון" אך סבל ממחסור במים ומת מסבלות האקלים.
מאוחר יותר קרא החוקר לינץ' את הכף הצפונית של הלשון על שמו: "כף קוסטיגן".
במרץ 1837 חקרו במשותף ג'ורג' הנרי מור וצ'ארלס ביק את אזור ים המלח ואת גובה פני ים המלח.
הם עשו זאת באמצעות מדידת טמפרטורת רתיחת מים והשוואתה לטמפרטורת הרתיחה בחוף הים התיכון.
הם היו הראשונים שקבעו כי פני ים המלח נמוכים באופן משמעותי מפני הים.
מסקנה זו דווחה על ידי עורך בטאון החברה הגאוגרפית המלכותית.
באותו חודש ממש מצא החוקר הגרמני גוטהילף פון שוברט כי קריאת הברומטר שבו הייתה מצוידת המשלחת שלו, גבוהה מאוד באזור ים המלח ומעידה על עומק שהוא מתחת לפני הים.
ב-1847 עבר תומאס הווארד מולינה, קצין הצי המלכותי הבריטי, את הדרך מן הכנרת לים המלח בסירה.
אף הוא חלה באזור ים המלח, נלקח במסע לביירות ומת שם.
על שמו קרא לינץ' את קצהו הדרומי של חצי אי הלשון "כף מולינה".
ב-1848 יצאה משלחת של הצי האמריקאי למפות את האזור.
המשלחת, בת 14 חברים בראשות לויטננט קומנדר ויליאם פרנסיס לינץ', ערכה סקר מקיף ומיפוי מדויק של קרקעית ים המלח.
את רשמיו מהמסע פרסם לינץ' בספר "מסע מחקר אל הירדן וים המלח".
המשלחת מצאה כי קרקעית הימה שטוחה.
האגן הצפוני הוא בעל דפנות תלולות בצדו המזרחי וקרקעיתו עמוקה ולעומתו - קרקעית האגן הדרומי הייתה רדודה בעומק של חמישה מטרים בממוצע בלבד.
במיפוי, שנערך בעזרת מד-תהודה, זוהתה בקרקעית המדרונות הדרומיים של האגן מערכת ניקוז מסועפת ותלולה, שנוצרה כנראה על ידי תהליכי ביתור של נחלים.
החוקרים ראו בכך עדות לכך שהאגן הדרומי של ים המלח התייבש והוצף מספר פעמים במהלך ההיסטוריה.
לזכר פועלו של לינץ', נקרא המצר שהיה קיים בין הלשון לחוף המערבי של ים המלח "מצר לינץ'".
ב-1863 וב-1864 ערך הנוסע הבריטי הנרי בייקר טריסטרם מסעות סביב לים המלח ותיעד בצורה מפורטת את החי והצומח באזור.
ב-1864 חקרה את אזור ים המלח משלחת צרפתית בראשות ארכאולוג חובב, הדוכס אונורה תאודוריק ד'אלבר דה לואין .
מלבדו כללה המשלחת גם מומחים לגאולוגיה ולמדידה גאופיזית ואספה חומר רב, אך מסיבות שונות נדחה פרסום החומר שנאסף במסע עד כעשור לאחר שוב המשלחת.
חבר המשלחת, ל' ויגנס (L.
Vignes), קבע את רום ים המלח באותה תקופה כ-392 מטר מתחת פני הים.
בשנות השבעים והשמונים של המאה ה-19 עסקו משלחות מטעם הקרן לחקר ארץ ישראל - PEF בסקר ובמדידות באזור ים המלח.
תחילה היה זה צ'ארלס וורן ב-1865 שערך סקר של בקעת הירדן.
קלוד קונדר, קצין בריטי, ערך ב-1873 מדידות באזור הצפוני מערבי של ים המלח וב-1882 - מדידות בחלק הצפון מזרחי.
ב-1884 וב-1885 ערכו הגאולוג אדוארד האל (Edward Hull) והוריישו קיצ'נר, אז רב-סרן, מדידות נוספות.
האל סבר כי בקעת הירדן והערבה הן תוצאה של פעילות טקטונית בתקופת המיוקן, שבה הציפו מי האוקיינוסים את השקע, ורק מיליוני שנים מאוחר יותר נותק הקשר וים המלח נותק מהים התיכון.
בסוף המאה ה-19 הזמין הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני את הגאולוג הגרמני מקס בלנקנהורן לחקור את האזור כדי לתרום לפיתוחו.
בין 1894 ל-1908 ערך בלנקנהורן מספר מסעי מחקר ובין עוזריו היו אהרון אהרונסון וישראל אהרוני.
את בלנקנהורן עניין המחקר השימושי של הים והוא בדק אפשרויות ניצול כלכלי של אוצרות הטבע באזור ים המלח.
הוא גילה מרבצי פוספטים בצד המזרחי של ים המלח.
השלטון העות'מאני מסר את הזיכיון לכרייה לחברת מסילת הברזל החיג'אזית.
משה נובומייסקי נחשף למחקריו של בלנקנהורן, ב-1911 הגיע לסקר באזור, השווה בין הרכב המים של ים המלח להרכב המים של אגמים בסיביר והגיע למסקנה שיש כדאיות כלכלית בים.
עוד לפני מלחמת העולם הראשונה ניסה נובומייסקי לשכנע מנהיגים ציונים לבקש זיכיון לניצול אוצרות ים המלח.
בסוף 1918 נשלח גאולוג קנדי, מייג'ור ברוק שהיה מוצב בצבא הבריטי במצרים, לבדוק התכנות הפקת אשלג מים המלח.
המייג'ור ברוק ניסה לחשב את כמויות המים והמלחים בים-המלח, הסתמך על מידותיו של הקצין לינץ'.
ברוק מצא כי נפחם הכללי של מי הים הוא כ-158,9 קילומטרים מעוקבים, או כ-159 מיליארד מטרים מעוקבים.
כן, הוכיח ברוק שעם התעמקות הים גובר אחוז המלחים במים.
על סמך אחוזי המלחים במעמקי הים השונים ונפחו הכללי של הים, חישב ברוק את כמויות המלחים הטוטליות.
(מנגיון כלורי - 22 אלף מיליון טון, נתרן כלורי - 11 אלף מיליון טון, סידן כלורי - 6 אלף מיליון טון, אשלגן כלורי - 2 אלף מיליון טון, מגניון ברומי - 980 אלף מיליון טון), בסך הכל כ-42 מיליארד טון בקירוב.
בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20 עסק פרופסור דב אשבל, בחקירת אקלים ים המלח וחידש את מדידות גובה פני הים, שאותן החלו החוקרים הבריטים מהקרן לחקר ארץ ישראל.
במדידות המטארולוגיות בצפון ים המלח הוחל בשנת 1928, לרגלי הר סדום - בשנת 1934, ומדרום לים בשנת 1934. בשנים 1941–1942 בוצעו מדידות גם בוואדי-ח'ליל ממערב למפעל הדרומי וליד המעין המלוח בקרבתו, ובסוף שנת 1942 נקבעה תחנה מטארולוגית גם ליד בית החרושת הדרומי.
מדידות אלו סוכמו טבלאות טבלאות על ידי הפרופ' דב אשבל ותוארו בכמה ממחקריו.
לפי מפת מחלקת המדידות של שלטונות המנדט הבריטי, בקנה מידה של 1:100,000 היה אורכו של ים-המלח בשנות 1935-1936 כ-76–78 ק"מ, רוחבו המקסימלי כ-17.5 ק"מ, שטחו הכללי כ-1,038 קמ"ר, וגובה פני מימיו כ-392 מ' מתחת לפני הים הגדול.
לאמיתו של דבר משתנה העומק שנה שנה.
במחזורי שנים של גאות או שפל מגיעות התנודות בעומק הים לכמה וכמה מטרים.
פרופ' יהודה ליאו פיקרד הציע בשנת 1943 תאוריה לגבי התהוות ים המלח.
לדעתו עיקר התהוותה של בקעת הירדן היה מלפני 65 מיליוני שנים עד לפני 1.75 מיליוני שנים.
היה זה כאשר הבקעה הייתה עמק רחב ושטוח שנוצר לאחר התרוממות ארץ ישראל.
העמק שנוצר היה גבוה ממפלס הים התיכון ועשיר במים מתוקים.
לפני כמיליון שנה, בעקבות פעילות טקטונית גדולה על פני כדור הארץ, שקע העמק לגובהו הנוכחי ונוצרה בקעת הירדן והימות: ים כנרת וים המלח.
בשנת 1942 עמד פיקרד עם מהנדס המים אברהם דה ליאו בראש משלחת מדעית מטעם חברת אשלג ארץ-ישראלית לבדוק ולברר את שפיעת מימיו של נחל זרד הנשפך לים המלח, לצורכי המפעל בים המלח.
משלחת זו הייתה הראשונה בתולדות ארץ ישראל שחקרה את הנחל ביסודיות לכל אורכו.
ב-1958 בוצעו סקרים הנדסיים נרחבים ביוזמתם של מנהל מפעלי ים המלח דאז, מרדכי מקלף, והמדען מ.
על פי סקרים אלו נקבעו מגמות הפיתוח העסקי של המפעלים.
Emery) מחקר מקיף על הימה שהביא להכרה יסודית של התהליכים הפועלים בו.
במחקר שביצע החוקר יניב מונבז בשנת 2011 בהנחיית פרופ' יונתן לרון מהמחלקה לגאוגרפיה ופיתוח סביבתי באוניברסיטת בן-גוריון, נחשפו מערכות מעיינות מורכבות הנמשכות מאות מטרים לאורך החוף ובעומק של עד 30 מטרים מתחת לפני המים.
הפרופ' בנימין אלעזרי-וולקני היה הראשון לגלות חיים בים המלח, בשנת 1936. תחילה גילה את החיידקים שחיים בים המלח, הוא כינה אותם לובקטריה (חיידקים אוהבי מלח).
במהלך מחקרו גילה עוד סוג חיים בים המלח בדמות אצה חד-תאית.
בשנת 1990 הצליח לזהות עוד מינים חדשים כגון Bacillus Marismortui,.
| מאת = רבי רפאל יוסף חזן
| מקום הוצאה = שאלוניקי
| תאריך הופעה ראשונה = ה'תקמ"ז
| תאריך מהדורה ראשונה = ה'תקמ"ז - ה'תרל"ה
| תאריך מהדורות נוספות = התש"ל, תשמ"ז, 1998
| מספר כרכים = מהדורה ראשונה - 9 מהדורה שנייה - 12
| הסכמות = מאת רבי דוד פארדו ורבי יום טוב אלגאזי
| היברובוקס = שו"ת חקרי לב (חלק א' וב' - באתר hebrewbooks)
}}שו"ת חקרי לב הוא ספר שו"ת שחיבר הראשון לציון רבי רפאל יוסף חזן.
הספר זכה למעמד נכבד בין ספרי השו"ת של האחרונים, ורבים מצטטים מדבריו.
שם הספר נגזר מגימטריה של שם המחבר ושם אביו, בדרך הבאה: יוסף בן אדון אבי חיים, לזכרו של אביו.
שם הספר השפיע על צאצאיו, שכללו בשם ספריהם את המילה "לב" בעקבותיו, כגון: החבי"ף (חקקי לב, לב חיים), חיים דוד חזן (נדיב לב, ישרי לב, ייטב לב), אליהו בכור חזן (תעלומות לב), ישראל משה חזן (ישמח לב, חוקר לב) ועוד.
מקדמת דנא, נכתב הספר על סדר משנה תורה לרמב"ם, אולם לקראת הדפסתו נסדר הספר מחדש לשאלות (חקירות) ותשובות על סדר השולחן ערוך.
את הספר מביאים רבות חכמי הדורות הבאים.
במיוחד יש לציין את נכד המחבר, רבי חיים פלאג'י, שמזכיר תדיר את דברי "חקרי לב".
הרב עובדיה יוסף היה משבח רבות את הספר ומעודד את תלמידיו ללמוד אותו.
בנוסף היה נוהג ללכת עם ספר זה ועם ספר תורת חסד של הרב שניאור זלמן פרדקין בחיקו, והיה מכנה אותו "שאגת אריה של הספרדים":
חקרי לב על אורח חיים, שאלוניקי תקמ"ז.
חקרי לב על יורה דעה, חלק א, ליוורנו תקנ"ד.
חקרי לב על יורה דעה חלק ב' שאלוניקי תקס"ו
חקרי לב על יורה דעה, חלק ג, שאלוניקי תקס"ו.
חקרי לב על אבן העזר, שאלוניקי תקע"ג.
חקרי לב על חושן משפט, חלק א, שאלוניקי תקע"ו.
חקרי לב על חושן משפט, חלק ב, שאלוניקי תקצ"ב - חלק זה אבד במהלך מלחמת העצמאות היוונית, וככל הנראה נתפס בידי היוונים בשנת התק"ף, כשנשלח מירושלים, עד שנתגלה כתב היד בארח פלא בביירות, ומשם הובא לדפוס
חקרי לב מהדורא בתרא, שאלוניקי תרי"ג.
חקרי לב, על מסכת שבועות, ירושלים תרל"ה.
אינו כמתכונת הרגילה של החקרי לב, אלא חידושי הרב חזן על מסכת שבועות.
שמונת החלקים הראשונים של הספר נדפסו בכמה מהדורות צילום מאוחר יותר, כגון בשנת התש"ל - התשל"א בירושלים ובה נעשתה חלוקה חדשה של הספר ל-12 כרכים.
בשנת תשמ"ז החלה הדפסה של הספר אך הדבר נעצר אחרי הדפסת החלק הראשון על אורח חיים עקב מחסור בתקציב.
בשנת 1998 הוציא מכון המאור את הספר במהדורה חדשה ומוגהת גם היא ב-12 חלקים בתוספת כרך מפתחות.
חקר הסוגים או חקר הסוגים הספרותיים הוא אסכולה בביקורת המקרא המסווגת את היחידות השונות של כתבי קודש לפי סוגה ספרותית ומנסה להתחקות אחר כל סוגה לתקופת העברתה בעל פה.
חקר הסוגים מבקש לקבוע את צורתה המקורית של היחידה ואת ההקשר ההיסטורי של המסורת הספרותית.
הרמן גונקל (1862-1932), מרטין נות, גרהרד פון ראד וחוקרים אחרים פיתחו במקור את חקר הסוגים על חקר התנ"ך; הם השתמשו בה כדי להוסיף להשערת התעודות ממד המתייחס למקורות והיסודות של הכתבים שנשמרו והועברו בעל פה.
קרל לודוויג שמידט, מרטין דיביליוס (1883–1947) ורודולף בולטמן החלו בהמשך בחקר הסוגים של הבשורות בברית החדשה.
חקר הסוגים פותח במקור במחקר הפולקלור הגרמני וגונקל יישם אותה גם בחקר המקרא.
לשיטתו של גונקל, שנתקבלה על דעת חוקרים רבים, מאחורי כל יצירה ספרותית היסטוריה ארוכה יש גרעין שראשיתו במסורת שבעל פה.
גרעין זה הלך והתפתח, וככל שהיצירה הבנויה סביבו נעשתה מורכבת יותר, היא מאוחרת יותר.
גם במהלך התפתחותן של היצירות הן נותרו נאמנות לדפוסים הראשונים שבהן נוצקו.
הדפוס הראשוני הוא שקבע את דמותה של היצירה.
כל הסוגות הספרותית השונות: סיפור עם, מיתוס, נאום, שירה או מזמור, נוצרו בתנאים שונים, או באו להביע מצבים נפשיים מסוימים.
היוצר אינו יכול לחרוג מהדפוס הקבוע, ותפקידו משני לחברה היוצרת.
גונקל קבע את אחד המושגים המרכזיים המשמשים את מחקר המקרא: ה"מושב בחיים", שהוא הנסיבות להיווצרותה של היצירה ותפקידה החברתי – כגון אגדות הבאות להסביר תופעות טבע או מצבים מדיניים או חברתיים, או עניינים שבפולחן; מזמורים ששימשו בפולחן; קינות לסוגיהן, מזמורי מלך, וכדומה.
בסיפורי האבות הבחין גונקל בסוגות השונות, הצביע על אופיים כאגדות עם, ושחזר ככל שיכול את התהוותם בעל פה.
אגדות שסופרו בפי אנשים זמן רב לפני שהועלו על הכתב, חלקן אגדות משפחה, וחלקן אגדות אטיולוגיות, כלומר אגדות המפרשות מנהגים או שהסבירו את התהוותן של תופעות שבהווה במאורעות רחוקים שבעבר.
האגדות הללו היו חומר הגלם הראשוני שממנו התהווה ספר בראשית.
מחברי התעודות של המקור היהוויסטי, המקור האלוהיסטי והמקור הכהני לא יצרו את חיבוריהם יש מאין, אלא פעלו כמאספים של האגדות העתיקות שלפניהם.
כך לדוגמה מסביר גונקל סיפור אחד בשלוש גרסאות – הסיפור על אבי האומה, אשתו ומלך זר.
בבראשית פרק י"ב מסופר על "אברם, שרי ופרעה", בבראשית פרק כ' מוספר על "אברהם, שרה ואבימלך" ובבראשית פרק כ"ו על "יצחק, רבקה ואבימלך".
על פי גונקל עורכי התנ"ך מצאו מספר גרסאות לאותה אגדת עם וקיבצו את כולם לספר בראשית.
לפי השערת התעודות הגרסה הראשונה והשלישית הן מהמקור היהוויסטי, והשנייה היא מהמקור האלוהיסטי.
גונקל השתמש בחקר הסוגים כדי להסביר מדוע הסופר היהוויסטי קיבץ שתי גרסאות.
לפי השערת התעודות חמשת חומשי תורה נערכו על ידי איחוד של מספר תעודות קדומות יותר המהוות נרטיבים עצמאיים, מקבילים ושלמים של אותם מיתוסים, ולכן במקרה זה הייתה בעיה מכיוון שתעודה אחת הציגה שתי גרסאות.
חוקר המקרא זאב ויסמן מאוניברסיטת חיפה זיהה במקרא סוגה ספרותית בעלת מאפיינים של סאטירה פוליטית.
טכניקה ספרותית ששמה אדם או דבר מה ללעג, ובדרך זו מביעה דעה, לרוב במטרה לגרום או למנוע שינוי.
השתקפותה, הבה לידי ביטוי בסוגות דוגמת "המשל' ו"נבואות הקינה והלעג", מעידה על המאחזים החברתיים-תרבותיים שלה ועל בתי היוצר שלה.
על כן סביר לשער ששורשיה של הסאטירה במקרא נעוצים ביצירה שבעל פה שעיקרה מפגש בלתי אמצעי שבין היוצר וסביבתו שבו המסר החברתי, ובעיקר הפוליטי, הושמע בדיבור ישיר אל הציבור.
גונקל גם הציע, על בסיס חקר הסוגים, מיון של המזמורים בספר תהילים, שנוהג בחקר המקרא מאז (בספרו "The Psalms: A form-critical introduction").
הסוגות הבאות הובחנו על ידי גונקל: מזמור המנון, מזמור בקשה של יחיד (או קינת היחיד), מזמור בקשה לאומי (או קינות עם), מזמור תודה של יחיד, מזמור מלך, מזמור המלכת יהוה (או המלכת האל), מזמור חכמה (למעשה יצירה חכמתית תורנית שלבשה צורה מזמורית).
גונקל קבע אף מספר סוגי משנה, ובין השאר מזמור מעורב, כלומר מזמור שהורכב מיותר מסוגה אחת, כגון מזמור כ"ד, שעיקרו המנון, אבל נכלל בו גם יסוד חכמתי תורתי, או מזמור פ"ט, שתחילתו המנון, אבל בהמשך הורכבו בו יסודות ברורים של מזמור מלך.
לשיטת גונקל המזמורים המעורבים הם בגדר פיתוח מאוחר של המזמור מן הסוג הראשוני הטהור שהיה קצר ביותר ביסודו.
לכל אחת מן הסוגות הללו יש לשיטתו של גונקל מתכונת קבועה ומוטיבים חוזרים.
ההבדל בין שני מזמורים המשתייכים לאותה סוגה תלוי בסגנונו האישי של המשורר המסוים שחיבר אותם.
מזמור המנון מתאר את גדולת של יהוה בטבע ובהיסטוריה, ובאים בו דברי שבח לאל על מפעליו.
כך מזמור ח' מתאר את גדולת האל בבריאה.
הסוגה הרווחת ביותר בספר היא מזמורי בקשה לאומיים.
במזמורים אלה המשורר מתאר צרה לאומית, כגון גלות יהודה לבבל (מזמור קל"ז), כישלון ישראל במלחמה באויב (מזמור מד) כיבוש הארץ וחורבן קודשיה (מזמור פד).
בין המזמורים מן הסוגה הזאת יש כאלה שרקעם קדום ביותר, אולי אפילו מתקופת השופטים (מזמור פג), ויש כאלה שרקעם בממלכה הצפונית (מזמור פ).
מנגד עומדים מזמורי תודה של היחיד.
בטיפוס מזמורי זה המשורר, שנרפא ממחלתו או ניצל מאויביו, מודה לאל על שריפאו או שהצילו מכף רודפיו.
מזמורי מלך הם סוג של מזמור לאומי המתמקד במנהיג העם, במלך.
במזמורים אלה מתוארות דרישות האל מן המלך שיכונן את שלטונו על אדני הצדק והמשפט, ובתמורה מובטחת למלך יציבות שלטונו ושלטון שושלתו.
מחקרים שהתבססו על חקר הסוגים קובעים כי הבשורות בברית החדשה התבססו על מסורות בעל-פה בעת חיבור הבשורות הקנוניות.
מסורת בעל פה זו כללה כמה מרכיבים מובחנים.
משלים ואתימות הם "סלע המסורת".
סיפורי הטפה, סצנות שהגיעו לשיאם עם אמירות ישו, מתקבלות יותר כדברי מטיף מאותה עת, שייתכן מאוד שהתרחשו במציאות יותר מאשר סיפורים מסוגים אחרים על ישו.
סוגים אחרים הכוללים: סיפורי מחלוקת, בהם ישו מתנגש עם רשויות דתיות; סיפורי ניסים, כולל ריפויים, גירוש שדים ופלאי טבע; סיפורי שיחה והזמנה; ואגדות.
המודל האוראלי שפותח על ידי חוקרי הסוגים הסתמך רבות על התאוריה העכשווית של העברת פולקלור יהודי של חומר בעל פה, וכתוצאה מחקר הסוגים ניתן להתחקות אחר התפתחותה של מסורת הבשורה המוקדמת.
במחקר מקובל כי הבשורות משקפות כל אחת לגופה קהילה נוצרית קדומה.
כל קהילה העלתה על הכתב את הטקסט, ששיקף את אמונתה ופולחנה הדתיים, את הדרך שבה תפשו את ישו ואת סיפור חייו.
בכל בשורה משוקעות תפישות עולם, אמונות ורעיונות, שרווחו באותה קהילה ספציפית, ומכאן נובעים הבדלים בין הבשורות.
חקר הסוגים מנסה להשלים את תאוריית שני המקורות, תאוריה שמסבירה את מקורותיהן של הבשורות הסינופטיות - הבשורות על פי מתי, על-פי מרקוס ועל פי לוקאס.
התאוריה מסבירה את השינויים מצד אחד ואת הדמיון מצד שני הקיימים בין הבשורות בכך שמתי ולוקס התבססו על שני מקורות עיקריים קדומים להם: הבשורה על-פי מרקוס ומקור נוסף, היפותטי, המכונה "מסמך ה-Q" או "מקור Q", שאבד.
התאוריה התפרסמה במאה ה-19 והמשיכה להתפתח במאה ה-20, והיא התאוריה השלטת והמקובלת ביותר בתחום.
יישום חקר הסוגים במחקר התלמוד והמשנה
חוקר היהדות יעקב ניוזנר היה חלוץ ביישום חקר הסוגים למחקר התלמוד והמשנה.
הגישה לפניו הייתה ראיית הספרות הרבנית כתנועה דתית אחת שבה נוצרו טקסטים רבניים שונים.
בניגוד לכך, ניוזנר רואה כל מסמך ככזה היכול להעיד על סוג היהדות שהיה מקובל במקום ובזמן בו נכתב המסמך.
ספרו Judaism: The Evidence of the Mishnah (יהדות - עדותה של המשנה, ספרית פועלים, 1987) מהווה גילוי הדעת הקלאסי של יצירתו והוא הראשון מבין כתבים מקבילים על מסמכים אחרים מן הקנון הרבני.
שיטתו של ניוזנר הייתה לימוד מסמכים בנפרד, מבלי להכניס אותם להקשר מסוים בין מסמכים רבניים אחרים בני אותה תקופה או סוגה הובילה לסדרת מחקרים על הדרך בה היהדות יוצרת קטגוריות של הבנה ואיך אותן קטגוריות מתייחסות אחת לשנייה, גם כשהן מתגלות בדרכים מגוונות במסמכים רבניים נפרדים.
ניוזנר סבר שהספרות התלמודית מושתתת על דרכי חשיבה פילוסופיות מובהקות.
חקר השיח (Discourse studies), או ניתוח השיח (Discourse analysis), הוא גישה לניתוח השפה הכתובה, המדוברת והמסומנת, או כל תופעה סמיוטית משמעותית אחרת.
מושאי ניתוח השיח (שיח, כתיב, אירועים תקשורתיים) מוגדרים דרך רצפים קוהרנטיים של משפטים, טענות, דיבור או חילופי תורות.
בניגוד להרבה מהבלשנות המסורתית, חוקרי השיח בוחנים לא רק את השימוש בשפה "מעבר לגבולות המשפט" אלא גם מעדיפים לנתח שימוש "טבעי" בשפות, ללא דוגמאות מומצאות.
בלשנות הטקסט הוא תחום המקושר לחקר השיח, כשההבדל העיקרי בין השניים הוא שחקר השיח שואף לחשוף מאפיינים סוציו-פסיכולוגיים של האדם בעוד שבלשנות הטקסט מתעסקת בעיקר במבנה הטקסט.
מגוון תחומים במדעי הרוח והחברה משתמשים בחקר השיח, כגון בלשנות, חינוך, סוציולוגיה, אנתרופולוגיה, עבודה סוציאלית, פסיכולוגיה קוגניטיבית, פסיכולוגיה חברתית, לימודים אזוריים, לימודי תרבות, יחסים בין-לאומיים, גאוגרפיה אנושית, מדעי הסביבה, לימודי תקשורת, לימודי תנ"ך, יחסי ציבור וחקר התרגום, שכל אחד מהם כפוף להנחות, דרכי הניתוח והמתודולוגיות שלו.
ליוונים ביוון העתיקה (בין היתר) היה הרבה לומר על שיח; ובכל זאת, מספר חוקרים רואים ב-Stilstudien (מחקר סגנון) של יליד אוסטריה לאו שפיצר משנת 1928 כדוגמה הראשונה לחקר השיח.
עם זאת, המונח נכנס לראשונה לשימוש כללי בעקבות פרסום מספר מאמרים מאת זליג הריס משנת 1952 שהתעסקו בעבודה שממנה פיתח את תאוריית הדקדוק הטרנספורמטיבי בסוף שנות השלושים.
יחסי שוויון רשמיים בין משפטים בשיח קוהרנטי מפורשים על ידי שימוש בטרנפורמציה של המשפט על מנת לסדר את הטקסט במבנה קנוני, וכך מילים ומשפטים עם מידע שווה ערך מופיעים באותה עמודה של מערך.
עבודה זו התפתחה במהלך ארבעת העשורים הבאים והפכה למדע ניתוח התת-שפה (Kittredge & Lehrberger 1982), שהגיעה לשיאה כשהדגימה מבני אינפורציה בתת-שפה המדעית, זו של האימונולוגיה, (Harris et al.
1989) ותאוריה ברורה על תוכן מידע לשוני (האריס 1991).
אולם במהלך תקופה זו, מרבית הבלשנים התעלמו מהתפתחויות אלו לטובת רצף של תיאוריות מורכבות של תחביר וסמנטיקה ברמת המשפט.
בינואר 1953, בלשן שעבד באגודת התנ"ך האמריקאית, ג'יימס א.
לוריאולט, נדרש למצוא הסברים לכמה טעויות מהותיות בתרגום קצ'ואה באזור קוזקו בפרו.
בעקבות פרסומיו של האריס משנת 1952, ג'יימס עבד על המשמעות והמיקום של כל מילה באוסף אגדות קצ'ואה יחד עם דובר שפת אם של קצ'ואה והצליח לגבש כללי שיח מעבר למבנה המשפט הפשוט.
לאחר מכן הוא יישם את התהליך על שפת השיפיבו (shipibo), שפה נוספת במזרח פרו.
הוא לימד את התיאוריה במכון הקיץ לבלשנות בנורמן, אוקלהומה בקיץ של שנת 1956 ו-1957, ובשנה שביניהם נכנס לאוניברסיטת פנסילבניה ללמוד אצל האריס.
בינתיים לימד את התיאוריה קנת לי פייק, פרופסור באוניברסיטת מישיגן, ואחד מתלמידיו, רוברט א 'לונקר, פיתח אותה בכתביו.
המתודולוגיה של האריס שגילתה את הקשר בין צורה למשמעות פותחה למערכת לניתוח ממוחשב של שפה טבעית על ידי צוות באוניברסיטת ניו יורק בהובלת נעמי סייגר, שהוחל על מספר תחומי תת-שפה, בעיקר באינפורמטיקה רפואית.
התוכנה עבור מעבד השפה הרפואית זמינה לציבור בסורספורג'.
בסוף שנות השישים ובשנות השבעים, ללא התייחסות לעבודה קודמת זו, החלו להתפתח מגוון גישות אחרות לרב-תחומיות של ניתוח השיח במרבית מדעי הרוח והחברה בו בזמן ובקשר עם תחומים אחרים, כגון סמיוטיקה, פסיכובלשנות, בלשנות חברתית ופרגמטיקה.
רבות מהגישות הללו, במיוחד אלה המושפעות ממדעי החברה, מעדיפות מחקר דינמי יותר של דיבור באינטראקציה בעל פה.
דוגמה לכך היא "ניתוח השיחה", שהושפע מהסוציולוג הרולד גרפינקל, מייסד האתנומתודולוגיה.
באירופה מישל פוקו הפך לאחד מתאורטיקניים המרכזיים בתחום, בעיקר בתחום השיח, וכתב את "הארכאולוגיה של הידע".
בהקשר זה, המונח 'שיח' אינו מתייחס עוד להיבטים לשוניים פורמליים, אלא לדפוסי ידע פורמליים המתבטאים במבנים דיסצפלנרים ופועלים באמצעות חיבור של ידע וכוח.
מאז שנות השבעים, הלכה וגברה השפעת העבודות של פוקו על חקר השיח במדעי החברה.
כתוצאה מכך, במדעי החברה האירופיים המודרניים ניתן למצוא מגוון רחב של גישות שונות העובדות עם ההגדרה של פוקו לשיח ורעיונותיו התיאורטים.
מלבד ההקשר המקורי בצרפת, מתקיים בגרמניה, לפחות מאז 2005, דיון נרחב על חקר השיח הסציו-מדעי.
שם, למשל, פיתח הסוציולוג ריינר קלר את "הגישה לסוציולוגיה של ידע לשיח (SKAD)".
בעקבות הסוציולוגיה של הידע מאת פיטר ברגר ותומאס לוקמן, קלר טוען שתחושת המציאות שלנו בחיי היומיום ובכך המשמעות של כל עצם, פעולה ואירוע הם תוצר של אינטראקציה קבועה ושגרתית.
בהקשר זה, SKAD פותחה כנקודת מבט מדעית המסוגלת להבין את תהליכי "ההבניה החברתית של המציאות" בכל רמות החיים החברתיים על ידי שילוב של תיאוריות השיח והכוח של מישל פוקו עם תורת הידע של ברגר/לוקמן.
התאוריה של ברגר/לקמן מתמקדת בעיקר בקונסטיטוציה וייצוב של ידע ברמת האינטראקציה, בעוד שהתאוריות של פוקו מתמקדת בהקשר הממוסד של ייצור ושילוב מידע, כאשר נראה שהנושא נקבע בעיקר על ידי ידע וכוח.
לכן, ניתן לראות את 'הגישה הסוציולוגית של ידע לשיח' כגישה להתמודדות עם בעיית המיקרו-מאקרו המוכרת בסוציולוגיה.
להלן כמה פרספקטיבות תאורטיות וגישות אנליטיות ספציפיות המשמשות לניתוח שיח לשוני:
בלשנות יישומית, נקודת מבט בין תחומית על ניתוח לשוני
מדעי המוח הקוגניטיביים של הבנת השיח
פסיכולוגיה קוגניטיבית, שלומדת את ייצור והבנת שיח.
הגישות הללו אמנם מדגישות הביטים שונים של שימוש בשפה, אך כולן רואות את בשפה אינטראקציה חברתית ומתעסקות בהקשר החברתי שבו השיח נמצא.
נהוג להבדיל בין מבני שיח 'לוקאליים' (כמו יחסים בין משפטים, טענות ותורות) ומבנים 'גלובאליים', כגון נושאים כלליים וארגון סכמטי של שיח ושיחות.
סוגים רבים של שיח, למשל, מתחילים בסוג כלשהו של 'סיכום' גלובלי, בכותרות, פתיחים, תקצירים וכן הלאה.
חוקרי שיח מתקשים להחליט האם תכונה מסוימת היא רלוונטית למפרט הנתון.
שאלה שבלשנים רבים מתעסקים בה היא: "האם יש עקרונות כלליים שיקבעו את הרלוונטיות או את אופי המפרט?"
הרמות והממדים השונים של השיח, כגון צלילים (אינטונציה וכדומה), מחוות, תחביר, לקסיקון, סגנון, רטוריקה, סמנטיקה, פעולות דיבור, מהלכים, אסטרטגיות, תורות והיבטים אחרים של אינטראקציה
ז'אנרים של שיח (סוגים שונים של שיח בפוליטיקה, בתקשורת, בחינוך, במדע, בעסקים וכדומה)
היחסים בין השיח לבין התהוות המבנה התחבירי
היחסים בין טקסט (שיח) והקשר
היחסים בין שיח, הכרה וזיכרון
חקר השיח הפוליטי הוא תחום בחקר השיח המתמקד בשיח שבתוך הפורומים הפוליטיים (כגון דיונים, נאומים ושימועים).
ניתוח מדיניות דורש מחקר השיח להיות יעיל מהפרספקטיבה הפוסט-פוזיטיביסטית.
ניתן להגדיר את השיח התאגידי באופן כללי כהשפה בה משתמשים התאגידים.
השיח התאגידי כולל מערך מסרים שתאגיד מעביר לעולם (הציבור הרחב, הלקוחות ותאגידים אחרים) והמסרים בהם הוא משתמש כדי לתקשר בתוך המבנים הפנימיים שלו (העובדים ובעלי מניות אחרים).
חקר מוקיר (Appreciative inquiry) היא גישה המסייעת לאנשים, צוותים וארגונים לממש משאבים באופן יעיל ואפקטיבי, לצורך השגת תוצאות הרצויות להם, על ידי למידה מהצלחות, וזאת במסגרת הפסיכולוגיה החיובית המתמקדת בראיה החיובית, במה שעובד ומצליח, בנוסף לראיית הקשיים.
גישת החקר המוקיר מבוססת על ההנחה כי תחושת מסוגלות עצמית, הנשענת על משאבי ידע ומיומנות הקיימים בארגון, היא מפתח להתמודדות מוצלחת עם אתגרים מורכבים.
חקר מוקיר הוא מודל חדש לבחינת ההצלחות בארגון.
בניגוד לגישה המסורתית, הבוחנת את החסמים, הכשלים והכישלונות על מנת להשתפר, בודקת גישת החקר המוקיר את ההפך מכך: את ניהול שינויים המתאימים באופן ייחודי לערכים, אמונות ואתגרים העומדים בפני אנשים וארגונים כיום.
זהו תהליך לניהול שינויים רחב היקף, שיכול לאפשר לאדם לעורר השראה בקרב עמיתים ושותפים לעבודה.
וזאת על ידי שיתוף של בעלי עניין אחרים, ובעיקר חיזוק והרחבה של החוזקות והיתרונות של אותו ארגון ושל העובדים בו.
וזאת במטרה להגיע לאיזון בין תשואות כספיות חיוביות לביון תרומה חברתית חיובית ומוגדרת.
בסיסה של גישת החקר המוקיר היא ההבנה כי ארגון הוא למעשה מרכז של קשרים וקשרים פוטנציאלים, החיוניים לקיום מערכות יחסים, שותפויות, בריתות ורשתות ידע הפועלות במטרה לנצל את כוחם משילובי הכוחות.
מודל החקר המוקיר של הגורו לניהול מנהיגות בשינוי פיטר דרוקר מתייחס בין היתר למשימתה של המנהיגות הארגונית ליצור יישור קו ושיתוף פעולה בין הכוחות בארגון, שיהפכו את החולשות הקיימות במערכת ללא רלוונטיות.
גישת החקר המוקיר הוכיחה את עצמה כמשפרת משמעותית את שביעות רצון הלקוחות, גורמת לצמצום עלויות, הגדלת ההכנסות והגברת המעורבות של העובדים, כמו גם היכולת החשובה של הארגון לענות על צורכי הציבור והסביבה בה הוא פועל.
וזאת על ידי שימוש בשיטות שונות למימוש הפוטנציאל האנושי בארגון שיביא להתפתחות קהילות ואנשים יעילים ומועילים יותר בארגון.
בסוף המאה ה-19 התפתחה גישת הניהול המדעי ("טיילוריזם") שתפסה תאוצה והצלחה באותם ימים.
מטרתה של גישת הניהול המדעי היא להגביר את היעילות של זרימת העבודה על ידי התבוננות באופן אנליטי ומכני על תהליכי העבודה תוך צמצום עלויות, וזאת מטרה להגביר את התפוקה והרווח.
הגישה זכתה לפופולריות והצלחה רבה אך גם הופנתה כלפיה ביקורת, על כך שהיא מעודדת ומקדמת תפיסה מכנית של תהליכי העבודה ולא מתייחסת כלל לכישורים או לאנשים, ועל כך שהגישה שמה דגש על משאבים אחרים, ולא על המשאב האנושי – העובדים.
גישת הניהול המדעי, בצורתה המקורית, מאוד מרוכזת מטרה, ופחות מתייחסת לדרכים להשגתה.
לכן, על סמך גישת הניהול המדעי, כל שינוי ארגוני מתבסס על זיהוי ותיקון הבעיה או זיהוי מה שלא עובד וצריך תיקון.
כיום ניתן לראות מנהלים רבים שתופסים את התפקיד שלהם כפותרי בעיות או מתקני תקלות, ונראה כי תפיסה זו אופיינית לגישת הניהול המדעי, אך גם לגישות ניהוליות מתקדמות ומודרניות בנות ימינו.
בתגובה לתפיסה הקלאסית ולהבחנה של תיקון בעיות, התפתחה גישה חלופית לשינוי ופיתוח ארגונים והיא הגישה החיובית שמאמינה בתפיסה דיאלקטית לחקירה.
גישה זו התמקדת בשאלות כמו: מה נכון לארגון?
וכיצד לפעול למען חזון רצוי וטוב יותר?
דייוויד קופריידר נחשב לחלוץ בתחום החקר המוקיר והראשון שפיתח ועיגן את גישת החקר המוקיר.
הגישה עצמה פותחה בשנות ה-80 על ידי קופריידר וסרוש סריבסטבה, המנחה שלו.
קופריידר מתאר את רגע הגילוי (אֵאוּרֵקָה) שלו כאשר הוא ועמיתו קיימו מחקר לצורך אבחון בפרויקט לפיתוח ארגוני, כאשר מצאו את עצמם החוקרים באווירה עוינת ושלילית מצד הארגון והעובדים, החליטו השניים לשנות גישה.
במקום לשאול מה לא עובד, התחילו קופריידר ועמיתו לשאול מה כן עובד.
התוצאות מאותו מחקר העלו כי החקירה עצמה והשאלות שנשאלות יכולות לעצב בעוצמה רבה את האופן שבו אנשים רואים ומפתחים מערכות אנושיות מה שהוביל אות קופיריידר באותו שלב לתובנה שעשויה להיות טרנספורמטיבית לגבי האופן שבו ניתן לשפר את המחקר האיכותני במדעי החברה, בארגונים ובקהילות.
עד מהרה התקבלה הגישה בחיוב וזוהתה כבעלת תועלות רבות עבור יצירת רעיונות חדשים ונכונים במהירות רבה יחסית.
דייוויד קופריידר המשיך באותן שנים לעבוד עם ארגונים נוספים ולבחון את הגישה החדשה על שינויים בארגוניים נוספים, עד שבשנת 1997 פרסם קופריידר את מודל ה-4D ולמעשה הניח את היסודות לתהליך החקר המוקיר שאנו מכירים היום.
לימים המודל התרחב ונקרא 5D מיישום שנוסף לו שלב חמישי.
כיום נעשים שימושים רבים בגישת החקר המוקיר לא רק בארגונים, אלא גם בקהילות ומסגרות חברתיות שונות ומגוונות, בהם משתמשים ב"מרחב פתוח" להתנעת תהליכי חשיבה קבוצתיים מרובי משתמשים (לעיתים גם מאות ועד אלפים).
גישת החקר המוקיר מתמקדת בחיזוק וחקירה של נקודות החוזקה והיתרונות, במקום להתמקד בתיקון חולשות ובעיות.
הגישה מדגישה כי ארגונים הם לא "בעיה שצריך לפתור", אלא להפך כל ארגון נוצר כפתרון שתוכנן לעמוד באתגרים ולספק צורך מסוים בחברה בה הוא פועל.
ולכן הנחת היסוד של הגישה היא כי בכל ארגון קיימות גם הצלחות, שהכרתן ולמידתן תוכל להביא לשיפור.
הגישה הקלאסית-"פתרון בעיות"גישת החקר מוקיר1. זיהוי הבעיה לפי הצורך שהתעורר1. הערכת הטוב\מה שטוב בארגון2. ניתוח הגורמים והסביבה2. לדמיין מה יכול להיות3. ניתוח פתרונות פוטנציאלים3. דיאלוג ודיון על מה שצריך להיות4. תכנון הפעולה (טיפול)הנחת היסוד של הגישה: ארגון הוא בעיה שצריך לפתורהנחת היסוד של הגישה: ארגון הוא תעלומה שצריך להכיר ולחבק
תרשים 1: מ"פתרון בעיות" לגישת החקר המוקיר.
גישת החקר המוקיר מציגה שני רבדים לניהול שינויים: (1) התמקדות השינוי באופן שבו אנשים חושבים, במקום במה שאנשים עושים; (2) התמקדות בתמיכה בתהליכי שינוי בארגון, הנובעים מרעיונית חדשים של חברי הארגון.
שני הרבדים האלו באים לידי ביטוי על ידי הגברת האינטראקציות והשותפויות בין בעלי העניין השונים.
במקרים רבים אנו נוטים להתמקד בטיפול בשגיאות, תקלות וטעויות שלנו ושל אחרים.
התמקדות זו מעצימה את תחושת הקושי וחרדת הביצוע עד כדי חסימה עצמית המונעת מן האדם או הארגון להתחבר אל משאבי ההתמודדות שבו.
הדרך לחקר מוקיר מתחילה בהגדרה חיובית של האתגר עמו אנו מעוניינים להתמודד, ומציאת ההצלחות או ההישגים שאליהן הגענו.
לאחר מכן נעשה איתור מקורות ההשראה מתוך התנסויות עבר מוצלחת, תוך למידה של המנגנונים, התהליכים וההתנהגויות שתרמו להצלחה זו.
ניתוח אירועים, מאפשר לכל משתתף להעלות עצות שימושיות, העשויות להביא תועלת למשתתפים האחרים ולארגון כולו בעתיד.
התבוננות המשותפת נאספות אל אוסף ה'נקודות' שעלו מתאורי המקרים.
בדרך כלל עולה קו של תובנה משותפת של דפוסים המאפשרים התמודדות מוצלחת עם האתגרים שבפנינו.
תובנות אלו מאפשרות ליצור 'תמונת עתיד' רצויה ולשרטט את הדרך להגשמת 'עתיד' זה.
ולבסוף לנצל התחייבות אישית וקבוצתית למימושו של הארגון.
גישת החקר המוקיר היא למידה מהצלחות ומחוזקות, מכאן שהגישה שואבת את המיטב מן העבר, מעוררת השראה בהווה ויוצרת עתיד טוב יותר בהתאם לחלומות ולרצונות של הארגון והאנשים שפועלים בארגון.
לסיכום, גישת החקר המוקיר באה לחולל מהפכה חיובית בחיינו בהתאם ולפי איך שאנו רוצים לראות את העולם, כל אחד מאתנו וכולנו יחד.
נראה כי דבריו של אלברט איינשטיין עולים שוב ומחייבים בירור, לפיהם יש רק שתי דרכים לחיות את החיים, האחת היא כאילו שום דבר אינו נס, והשנייה היא כאילו שהכול הוא נס אחד גדול.
המודל של 4D עם "הליבה החיובית", (והרחבה ל־5D)
אחד המודלים הפופולריים לשימוש בחקר מוקיר הוא מודל ה-4D .
זהו מודל בעל ארבעה ממדים של חקירה מוקדמת והוא תהליך המבוסס על נרטיב של שינוי.
מודל ה-4D הוא מודל מעגלי כאשר השלב הראשון כולל שיתוף של כל חברי הארגון או הקהילה במערך רחב של רעיונות ויצירת דיאלוג אודות חוזקות, יכולות ומשאבים.
לאחר מכן בשלב השני המודל מבקש להתמקד בחזון האפשרי בנועזות ועל ידי העלאת החלומות המרכזיים לעתיד.
בשלב השלישי המודל מבקש מאנשים בארגון לדון על אותם הנושאים ולהעלות הצעות שינחו את עתידם ביחד.
ולבסוף בשלב הרביעי, המודל מבקש להקים צוותים לביצוע העבודה הדרושה ולמימוש החלום החדש ועיצובו בעתיד.
מודל ה-4D יכול להיות מועבר בצורה מהירה ובלתי פורמלית וכזו שנאמרת בשיחות אחד על אחד עם חברים או עמיתים, ויכול המודל לעבור בצורה רשמית כמו תהליך ארגוני הכולל את ידיעתם ואישורם של כל המחלקות או בעלי העניין הארגון.
ארבעת השלבים של מודל ה-4D הם עקביים ולפי הסדר הבא:
גילוי (Discovery): גיוס המערכת כולה על ידי מעורבות של כל בעלי העניין במטרה להביא לידי ביטוי חוזקות ושיטות עבודה מוצלחות, שיבואו לידי ביטוי בשלב הבא (שלב החלימה) .
שלב הגילוי מתייחס לחקירה פעילה של בעלי העניין השונים בארגון על ידי שאלת שאלות שיגלו ויחשפו את "הטוב שיש בארגון".
האמנם חקירה זו מתמקדת בחשיפת החוזקות, אך זאת דרך שימושית להרחבת החשיבה והרעיונות בקרב בעלי העניין.
חשוב לומר שבלב הגילוי מתבצעות לרוב שיחות בארגון, בדרך כלל שיחות בזוגות שבהן כל אחד מראיין את השני ומספרים סיפורי הצלחה וחוקרים אותם ביחד ומהם מעלים את כל הסיפורים ומרכזים אותם יחד.