tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחוזות אפגניסטן מחולקות ליחידות שלטוניות בשם "נפות", להלן הנפות של מחוז הראת ואוכלוסייתן.
באד זאולגאו היא עיירה במחוז זיגמרינגן, בבאדן-וירטמברג, גרמניה הממוקמת 23 ק"מ מזרחית לזיגמרינגן, ו-27 ק"מ צפונית לראבנסבורג בין הדנובה לבין אגם קונסטנץ.
ההתייחסות ההיסטורית הראשונה ליישוב מתוארת בשנת 819. בשנת 1239 הוכרה העיירה על ידי פרידריך השני, קיסר רומא.
היא הפכה לנחלת בית הבסבורג בשנת 1299, ובכך לחלק מהאימפריה הרומית.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה בעיירה מחנה משנה של מחנה הריכוז דכאו.
שמה של העיר שונה רשמית בשנת 2000 מזאולגאו לבאד זאולגאו.
בעיירה הייתה פנימייה יפנית בינלאומית אשר שימשה כבית ספר תיכון.
בשנת 2012 הודיע בית הספר שהוא ייסגר.
באד ויימסבאך-ניידהארטינג (בבווארית: Bad Wimsbach-Neydharting) היא עיירה ומקום מרפא במחוז ולס שבמדינת אוסטריה עילית באוסטריה.
לבאד ויימסבאך-ניידהארטינג עיר תאומה אחת:
באד גויזרן שבהאלשטטרזה (בבווארית: Bad Goisern am Hallstättersee) היא עיירה במחוז גמונדן שבמדינת אוסטריה עילית באוסטריה.
העיירה היא חלק מאזור הנופש זאלצקמרגוט.
במפקד האוכלוסין של 2005 התגוררו בבאד גויזרן שבהאלשטטרזה כ-7,578 תושבים.
באד גויזרן שבהאלשטטרזה הוזכרה לראשונה במאה ה-13 בשם "גביזהאם" (Gebisham).
בשנת 1931 הפכה גויזרן לעיירת ספא ובשנת 1952 הפכה לעיירת שוק.
מאז 1955 קוראים לגויזרן "באד גויזרן" (באד פירושה אמבטיה בבווארית וזהו תואר שניתן על ידי הממשלה לעיירות מרפא או ספא).
פיתוח מפורסם שפורסם בעיירה הוא "נעל גויזרן" (Goiserer Schuh), סוג נעל להליכה באזור הררי.
באד קיסינגן היא עיירת ספא במדינת בוואריה שבגרמניה.
העיירה שוכנת מדרום ל על נהר , והיא אחד מאתרי הבריאות, שהתפרסמו כ"ולטבאד" (Weltbad, "מרחצאות עולמיות") במאה ה-19. בשנת 2021 הפכה העיר לחלק מאתר המורשת העולמית של אונסק"ו בשם "ערי הספא הגדולות של אירופה".
העיירה גדלה והפכה לאתר נופש אופנתי במאה ה-19, והורחבה בתקופת שלטונו של לודוויג הראשון, מלך בוואריה.
מלכים וקיסרים כמו הקיסרית אליזבת מאוסטריה, הצאר אלכסנדר השני ולודוויג השני, מלך בוואריה, שהעניק את התור "באד" (מרחצאות) לקיסינגן בשנת 1883, היו בין אורחי הספא בתקופה זו.
מבקרים ידועים אחרים באתר הנופש כללו את הסופר לב טולסטוי, המלחין ג'ואקינו רוסיני והאמן אדולף פון מנצל.
ב-10 ביולי 1866, במהלך המיינפלדצוג (המערכה בנהר מיין) של מלחמת אוסטריה–פרוסיה, קיסינגן הייתה אתר קרב עז בין הכוחות הבוואריים והפרוסים, שהסתיים בניצחון פרוסי.
הקנצלר הקיסרי אוטו פון ביסמרק ביקר פעמים רבות בספא של קיסינגן, ובשנת 1874 במהלך ה הוא ניצל שם מניסיון התנקשות של הקתולי אדוארד פרנץ לודוויג קולמן.
בשנת 1877 נכתב כאן תזכיר קיסינגן , שבו הסביר ביסמרק את עקרונות מדיניות החוץ שלו.
ביתו לשעבר של ביסמרק בקיסינגן הוא כיום מוזיאון ביסמרק.
ביוני 1911 ניהלו אלפרד פון קידרלן-וכטר, מזכיר המדינה הגרמני, ושגריר צרפת ז'יל קמבון משא ומתן בבאד קיסינגן על מרוקו מבלי להשיג פתרון.
כישלון המשא ומתן הוביל למשבר אגאדיר.
קהל הלקוחות של אתר הנופש השתנה במאה ה-20, כאשר אנשים רגילים החליפו יותר ויותר את האצולה כאורחים.
הספא נסגר לשנה בשנת 1945, הפעם היחידה בתולדותיו.
זמן קצר לפני מלחמת העולם השנייה הוקם קסרקטין מנטויפל (Manteuffel Kaserne) בקצה המזרחי של מרכז העיר באד קיסינגן על ידי הצבא הגרמני כחלק מתוכנית היטלר להרחיב את הוורמאכט הגרמני.
בשנת 1945, הצבא האמריקאי נכנס לעיירה ללא קרב והשתלט על הקסרקטין, ששמו שונה לקסרקטין דיילי בשנת 1953. הקסרקטין נסגר בשנות ה-90 של המאה ה-20 לאחר נפילת מסך הברזל, כשהחיילים האמריקאים נסוגו.
לאחר המלחמה בנתה מחלקת הביטוח הלאומי מרפאות בעיר.
שינוי חקיקת הבריאות בשנות התשעים צמצם את ההזדמנויות לפוליסות ביטוח בריאות גרמני שמימנו ביקורים בספא, מה שהוביל לאובדן מקומות עבודה.
כתוצאה מכך, נעשו מאמצים למשוך סוג לקוחות חדש, שנעזר לא מעט בסקר EMNID אשר הכתיר את באד קיסינגן כעיר הספא המפורסמת ביותר.
עם פתיחת ה-KissSalis Therme בפברואר 2004, הוקם בבאד קיסינגן מרכז פנאי לספא, ובדצמבר 2004 נפתחה בעיר האקדמיה הגרמנית-סינית לכדורגל, שם התגורר והתאמן "צוות הכוכבים של 08" הסיני לקראת המשחקים האולימפיים בבייג'ינג בשנת 2008.
באד קיסינגן הייתה אחת מעיירות הספא המובילות במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, אשר בגרמנית נקראות ולטבאד ("Weltbad", מרחצאות עולמיות).
הן נבדלות מאתרי ספא אחרים בעיקר באמצעות הקריטריונים הבאים:
בידור: חיי החברה ב"וולטבאד" חשובים לא פחות מהפעילות הרפואית, או אפילו יותר.
ולטבאד הציע הזדמנויות רבות לאורחי הספא לבלות את זמנם הפנוי, כגון פעילות גופנית וספורט, טיולים בסביבה, תיאטרון וקונצרטים, ספרייה ומשחקים.
אורחים: ולטבאד היה אטרקטיבי לאורחים מכל חמש היבשות.
תשומת לב מיוחדת הוקדשה למבקרים בולטים, אשר משכו מבקרים רבים יותר, במיוחד מהאצולה וממעמד הביניים היוקרתי.
אדריכלות: יש רובע ספא, מגורים עם וילות, אזורים לעסקים וטיפול, גנים ופארקים עם מעבר חלק לנוף שמסביב.
תשתיות והיצע: למרות מספר התושבים המצומצם, הציע ולטבאד לאורחיו את כל אמצעי הנוחות של התקופה, שאפילו לא היו נפוצים בכל הערים הגדולות.
אלה כללו קישורי תחבורה טובים, מתקני תקשורת (כגון טלגרפיה וטלפון בטכנולוגיה החדישה ביותר), הצעות לקניית מוצרי יוקרה, מלונות וגסטרונומיה ייחודיים וכן טכנולוגיה חדישה לאספקת אנרגיה, אספקת מים ותברואה.
באד קיסינגן ועוד עשר ערי מרחצאות ספא מסורתיות כאלו הפכו לאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם "ערי הספא הגדולות של אירופה" בשנת 2021.
מוזיאון ביסמרק באובר סלין (מפעלי המלח העליונים)
תערוכה קבועה: חיים יהודיים בבית הספר היהודי לשעבר
פסטיבל המוזיקה הקלאסית קיסינגר זומר (Kissinger Sommer) בהשתתפות תזמורות וסולנים בעלי שם בינלאומי הוא גולת הכותרת בלוח השנה התרבותי.
אולימפיאדת הפסנתר קיסינג'ר (Klavierolymp), תחרות פסנתרנים צעירים, הקשורים לקיסינגר זומר, מתקיימת בסתיו.
בכל חורף מתקיים פסטיבל מוזיקה נוסף בשם קיסינגר וינטרצאובר (Kissinger Winterzauber).
תחרות להקות כלי נשיפה ממתכת של גרמניה התארחה בבאד קיסינגן בשנים 2014 ו-2016.
פסטיבל ראקוצ'י החגיגי השנתי בסוף השבוע האחרון של יולי מתקיים לכבוד הדמויות ההיסטוריות שחייהן היו קשורים לבאד קיסינגן.
גולת הכותרת היא המצעד ביום ראשון אחר הצהריים.
דמויות היסטוריות מיוצגות על ידי אזרחי העיר במהלך כל סוף השבוע, ולוקחות חלק בחיי העיר.
"הסתיו הקברטי של קיסינגן" (Kissinger Kabarettherbst) היא סדרת הופעות של אמני קברט בסתיו.
קיומה של סופריוריס סלינה (superioris salina, לטינית: "מלחה עילית") ידוע כבר בשנת 823 במיקום אתר הפקת המלח אונטרה סלינה (Untere Saline) של ימינו.
חורבת טירת בוטנלאובן, שנבנתה בסביבות 1180, מתנשאת מעל העיר.
בשנת 1738 צייר האדריכל את הנוף הכללי של קיסינגן של ימי הביניים המאוחרים עם חומת עיר עבה ו-14 מגדלים בשטח של 240 על 240 מטר.
כיום העיר העתיקה ורובע הספא יוצרים שני אזורים עירוניים מנוגדים מאוד: היישוב מימי הביניים, שהורחב לעיר במאות ה-13 וה-14, ורובע הספא הצמוד, שתוכנן על גבי לוח שרטוט במאה ה-18. חומת העיר המפרידה בין שני האזורים, שנמשכה לאורך הצד הדרומי של גראבנגאסה עד למגדל האש, נעלמה לגמרי.
קודם כן נקבע לודוויגשטראסה כרחוב הראשי החדש של העיר שהורחב לעיירת ספא מרווחת.
בנוסף, בעידן השגשוג שלפני מלחמת העולם הראשונה הוחלפו בתים ישנים בבניינים היסטוריים גדולים בחזיתות הראשיות בתוך העיר העתיקה.
מאז אוחדו שני האזורים כמקבץ של מבנים המוגנים בחוק.
רובע הספא התפתח באזור מיקום המעיינות ביציאה הדרומית של הרחוב הראשי של העיר העתיקה (Untere Marktstraße של היום).
המקבץ הגדול ביותר של בנייני ספא היסטוריים באירופה נבנה בשלושה שלבים, בתכנון שלושה אדריכלים תחת חסותם של שלושת השליטים הבאים:
– נסיך-בישוף של בישופות וירצבורג ובישופות במברג (1729–1746)
לואיטפולד, הנסיך העוצר של בוואריה (1886–1912))
ערוץ הנהר הוסט מחדש, נוצרה גינת ספא חדשה ונוצרו התנאים לכל הפיתוח המבני שלאחר מכן של רובע הספא.
עם זאת, במקביל תכנן נוימן מבנה מרחצאות זעיר, שספג ביקורת חריפה על ידי בני דורו ומאוחר יותר נהרס והוחלף במלון רויאל קורהאוס.
כתוצאה מגן הספא החדש, היה צורך להעביר את גשר הזאלה לצפון, באמצעות גשר לודוויג (Ludwigsbrücke) החדש (1836–1837).
בניית החזית בסגנון הרנסאנס הקדום של פירנצה (1834–1838) עם אולם רוסיני הקשור באורך 200 מטרים, הייתה הבניין הראשון שנבנה על הרציף שיצר נוימן.
אחר כך הוקם המבנה שקיבל את הכינוי "מחסן הקנקן" (Krugmagazin)ששימש כמחסן לקנקני מי המעיין ששווקו לרחבי אירופה (1839), ולבסוף "אולם המעיין" (Brunnenhalle) הפתוח (1842), בניגוד חד לקצה הדרומי של בניין הארקדה, הממחיש באופן מרשים את התפתחותו האדריכלית של גרטנר.
זה היה פרויקט ההנדסה האזרחית הראשון בבוואריה ובמקביל אחד ממבני השלד הראשונים בברזל יצוק בגרמניה.
ה"טרקלין" (Wandelhalle; 1910–1911) נבנה בסגנון האר נובו הקלאסי מדרום לבניין הארקדה לאחר הפסקה ממושכת בבנייה.
באורך של 90 מטרים ושטח של 2,640 מטרים רבועים, הוא נחשב לטרקלין הגדול ביותר באירופה.
עם תוכנית המבנה דמוי צלב והספינה, ועם הפנים המחולק לשלוש שורות עמודים, הוא עוצב בצורה של בזיליקה.
הבניין החדשני הוקם תוך שמונה חודשים בלבד תוך שימוש בבנייה מודרנית מבטון מזוין, עם במה מסתובבת לתזמורת הספא, שימושית הן לפנים והן לגן הספא.
אולם המזרקה החדש שולב באגף המערבי, והחליף את הראשון שנהרס בשנת 1909.
"בניין יורש העצר" (Regentenbau; 1911–1913) מצפון לבניין הארקידה, בסגנון נאו-בארוק, נבנה במקום פארק ספא והפך לסמל העיר.
ליטמן השלים את מכלול הבניינים הענק ברובע הספא עם מרכז החברתי והאירועים האלגנטי הקלאסי, המשרת היום גם קונגרסים גדולים יותר, עם מבואה, אולם גדול (אולם מקס ליטמן), אולם ירוק ואולם לבן.
כרכרות האורחים והמכוניות עדיין יכולים לנסוע עד היום במבואה הפתוחה.
בניין יורש העצר כולל גם במובן הרחב יותר את חצר התכשיטים (Schmuckhof), חדרי קריאה ומשחקים ובית הקפה קורגארטן ("גן המרחצאות).
ממדיו של בית המרחץ לויטפולד (Luitpoldbad, במקור: Aktienbad) שתוכנן בסגנון נאו-רנסאנס על ידי אלברט גאול (Albert Geul) (1868–1871, הורחב בשנים 1902–1906) הם 130 על 80 מטר.
האגף הצפוני (1878–1880) הושלם על ידי היינריך פון היגל ווילהלם קארל פון דודרר.
כיום הוא המשכן של קזינו לויטפולד המנוהל על ידי קזינו מדינת בוואריה.
בסביבות שנת 1900 היה בית המרחץ לויטפולד עם 236 בקתות הרחצה שלה בית המרחץ הגדול ביותר באירופה.
בתחילת המילניום השני, גילתה חברת הילטון אינטרס להמיר את המתחם הענק והפנוי למלון, שנכשל בגלל עלויות עצומות הנדרשות לשימור מונומנט מוגן.
בשנת 2018 הושלם השיפוץ הכללי לשימוש חדש במדינה החופשית כאתר אירועים ומרכז אדמיניסטרטיבי בעלות של 39 מיליון יורו.
ליטמן עיצב גם את תיאטרון הספא (Kurtheater), שהושלם בשנת 1905, ואת אולם הקונצרטים (Regentenbau), שנחנך בשנת 1913. בניין תחנת הרכבת, עם חזית בסגנון התחייה של הרנסאנס, נבנה בשנת 1874 בפיקוחו של פרידריך בורקלין.
KissSalis Therme נפתח בשנת 2004. זהו אחד ממרחצאות הבריאות הגדולים באירופה, ופרויקט הבנייה הגדול ביותר בעיר מאז מלחמת העולם השנייה.
נקודת עניין נוספת היא הקזינו בפארק הספא.
קפלת מריה (Marienkapelle) – קפלה מימי הביניים שחודשה והורחבה על ידי האדריכל .
כנסיית הלב הקדוש של ישו (Herz-Jesu-Kirche) – כנסיית הקהילה הקתולית שנבנתה בסגנון נאו-גותי בשנת 1882 על ידי אנדריאס לוהרי.
גובה המגדל הוא 67 מטרים.
כנסיית יעקב הקדוש (Jakobuskirche) – הייתה כנסיית הקהילה הקתולית הישנה של באד קיסינגן.
המגדל מתוארך למאה ה-14, הכנסייה - המחליפה את קודמתה מימי הביניים - נבנתה בשנים 1772–1775 על ידי יוהאן פיליפ גייגל בסגנון קלאסי.
כנסיית המושיע (Erlöserkirche) – כנסייה לותרנית שהוקמה בשנת 1847 על פי תוכניות האדריכל , והורחבה בשנת 1891 על פי תוכניותיו של אוגוסט טיירש.
כנסיית סרגיוס הקדוש מרדונש (Kirche des Sergius von Radonesch) – כנסייה רוסית אורתודוקסית שנחנכה בשנת 1901, תוכננה על ידי האדריכל של הצאר ויקטור שרוטר בסגנון נאו ביזנטי והוקם על ידי האדריכל עבור אורחי הספא הרוסים הרבים.
הכנסייה האנגליקנית (Anglikanische Kirche) – נבנתה בשנת 1862 עבור אורחי הספא הבריטים ונמכרה לקהילה הלותרנית בשנת 1953. את הבניין הרעוע החליף המרכז הקהילתי הלותרני בשנת 1968.
התושבים היהודים הראשונים התיישבו בבאד קיסינגן במאה ה-13. מאז פרעות רינדפלייש שהסתיימו בשנת 1298 הם חיו כיהודים מוגנים (Schutzjude) בין היתר בקיסינגן תחת חסות משפחת האצילים פון ארטל, שהובילה להקמת גטו עירוני.
המצב השתפר רק עם משנת 1813. הוקמה בשנת 1839. בית הכנסת הישן נבנה בשנים 1851–1852 כתחליף למקום התפילה שנבנה בשנת 1705. בשנת 1902 נבנה בית הכנסת החדש על פרומנדשטרסה בתכנונו של האדריכל כבניין מייצג לאירוח אורחי ספא יהודים.
בית הכנסת הישן נהרס בשנת 1928. בשנת 1925 הייתה הקהילה, שמנתה 504 חברים, אחת מעשר הקהילות היהודיות הגדולות בבוואריה.
בשנת 1934 עוררה פרשת בריכת השחייה (Schwimmbadaffäre) סערה בינלאומית כאשר מועצת העיר סירבה להכניס יהודים לבריכת השחייה של העיר, וגרמה לאורחי ספא יהודים רבים להתרחק מהעיר.
בית הכנסת החדש ניזוק במהלך הפוגרומים בנובמבר בשנת 1938. למרות הנזקים הניתנים לתיקון, מועצת העיר באד קיסינגן הרסה אותו בשנת 1939. בשנת 1942 גורשו תושבים יהודים לגטו איזביצה בפולין וטרזיינשטט בצ'כיה, 69 יהודים מקיסינגן נרצחו.
לאחר תום המלחמה לא היו עוד יהודים בבאד קיסינגן והקהילה חדלה להתקיים.
מאוחר יותר התגוררו בעיירה 25 יהודים שוב.
בשנת 1959 נבנה חדר תפילה על פרומנדשטרסה וב-1993 על רוזנשטראסה עם בית ההבראה עדן-פארק הכשר, בית ההארחה היחיד הכשר היחיד בגרמניה.
בשנת 2008 החליטה מועצת העיר באד קיסינגן להניח אבני נגף בעיירת הספא כחלק מפרויקט שטולפרשטיין להנצחת קורבנות הנאציזם.
אז הוקמה יוזמת השטולפרשטיין של אזרחי באד קיסינגן (Bürger-Initiative Bad Kissinger Stolpersteine).
אבני הנגף הראשונות הונחו בשנת 2009.
בין היהודים הידועים שמקורם בבאד קיסינגן: ג'ק שטיינברגר, חתן פרס נובל לפיזיקה בשנת 1988 ומאיר לב (Meyer Löb) שב-1817 בחר בשם המשפחה קיסינגר על שם העיירה.
הוא היה סבא רבא רבא של הנרי קיסינג'ר.
באד האל הוא יישוב ומקום מרפא המונה כ-5,592 תושבים (נכון ל-1 בינואר 2021) באוסטריה עילית, מחוז שטייר אזורטראונוירטל.
המחוז השיפוטי האחראי הוא שטייר.
מעיינות המלח בסולבצבטל כבר היה ידועים לקלטים.
מאוחר יותר, מלח הופק מהמים לצרכיהם.
בכתב היסוד של המנזר קרמסמינסטר משנת 777, נרשם: salinam, que ad Sulzibach est, et tres homines ibi habitantes salem coquentes ('עבודת המלח שנמצאת על הסולבך, וגרים שם שלושה גברים שמבשלים מלח').
עם הזמן התפתח היישוב הקטן מימי הביניים למרכז אזורי.
המקום הזה קיבל זכות להקים שוק בסביבות 1287, מה שהופך אותו לאחד השווקים הוותיקים ביותר באוסטריה.
בסביבות שנת 1600 היה האל מקום ייצור האלברד החשוב ביותר במרכז אירופה.
במהלך מלחמות נפוליאון המקום נכבש מספר פעמים.
הערך הרפואי של המים ממעיינות המלח בסולזבאך הוכר רשמית רק כאשר תעשיית הספא פרחה בתחילת המאה ה-19. מקום הרחצה הקטן הראשון נוסד בשנת 1826. בשנת 1827 נבחנו המים בפעם הראשונה ונמצאה תכולת יוד גבוהה.
בשנת 1837 הרופא ג'וזף סטארזנגרובר השיג את תקנות הרחצה הראשונות מממשלת המדינה.
עם זאת, רק כאשר מדינת אוסטריה עילית השתלטה על המעיין המינרלי בשנת 1855 ניתן להקים ספא נרחב.
בסוף המאה ה-19, באד האל, כמו מקומות-מרפא רבים, חווה פריחה כלכלית.
פריחה זו תלויה גם בפתיחת רכבת עמק הקרמס בשנת 1882. באד האל נחשב כיום ל"אתר בריאות עולמי".
גוסטב מאהלר ערך את הופעת הבכורה שלו כמנצח בקורפארק בשנת 1880. לאחר נסיגה כלכלית עקב מלחמות העולם והשפל הגדול, הוקם בשנת 1948 ספא מודרני בבאד האל.
ב-20 באוגוסט 2001 באד האל הוכרה כעיר על ידי ממשלת אוסטריה עילית.
למואל קלארנס "באד" האוזר היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי בהדיפת כדור ברזל (פריז 1924) ובזריקת דיסקוס (פריז 1924 ואמסטרדם 1928) ושיאן עולם בזריקת דיסקוס (1926–1929).
באד האוזר נולד ב-1901 בעיירה ויניגן שבמיזורי, ארצות הברית.
ב-1912 נפטרו שני הוריו והאוזר עבר לקליפורניה תחת חסותם של אחותו מרתה ובעלה וולטר קונקלין.
בנעוריו למד בתיכון אוקסנרד ובתקופה זו החל להתחרות במקצועות של הדיפת כדור ברזל וזריקת דיסקוס.
בתקופת התיכון פיתח האוזר טכניקת זריקה שהועתקה על ידי אתלטים רבים.
עם סיום התיכון החל האוזר ללמוד רפואת שיניים באוניברסיטת דרום קליפורניה.
לאחר סיום לימודיו עבר להוליווד שם פתח מרפאת שיניים שהייתה פופולרית בין ידועני לוס אנג'לס.
בהמשך עבר לגור בעיר פאלם דזרט שבקליפורניה.
האוזר נישא לדאוון אוולין סמית' (Dawn Evelyn Smith) שלמדה אף היא באוניברסיטת דרום קליפורניה והייתה בתו של רופא שיניים.
באליפות ארצות הברית שנערכה בפסדינה, קליפורניה, זכה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 14.32 מטר.
באליפות ארצות הברית שנערכה בסן פרנסיסקו, קליפורניה, זכה ב-2 מדליות זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 15.26 מטר ובזריקת דיסקוס בשיא תחרות של 47.70 מטר.
באליפות ארצות הברית שנערכה בפילדלפיה, פנסילבניה, זכה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 46.80 מטר.
בתחרות שנערכה בין אוניברסיטת דרום קליפורניה ואוניברסיטת סטנפורד, בפאלו אלטו שבקליפורניה, קבע בזריקת דיסקוס שיא עולם חדש של 48.20 מטר, שיפור לשיא בן השנה של גלן הארטרנפט (47.89 מטר).
שיא עולם זה נשבר לאחר 3 שנים על ידי אריק קרנץ מארצות הברית (49.90 מטר).
אליפות ארצות הברית, ששימשה למבחנים האמריקאים לאולימפיאדת אמסטרדם (1928), שנערכה בפילדלפיה ובקיימברידג', מסצ'וסטס, זכה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 46.79 מטר, לפני פרד ויקר (Fred Wiecker) (45.81 מטר) וג'יימס קורסון (45.08 מטר).
באולימפיאדת אמסטרדם זכה לשאת את דגל מדינתו בטקס הפתיחה.
במשחקים עצמם הוא זכה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בשיא אולימפי חדש של 47.32 מטר, לפני אנטרו קיוי מפינלנד (47.23 מטר) וג'יימס קורסון (47.10 מטר).
ב-1979 התקבל להיכל התהילה של ספורטאי ארצות הברית.
באד רייכנהאל היא עיירת ספא ומרכז אדמיניסטרטיבי של מחוז ברכטסגדנר לנד (Berchtesgadener Land) בבוואריה עילית, גרמניה.
העיירה שוכנת ליד זלצבורג מעבר לגבול עם אוסטריה באגן מוקף בהרי האלפים של כימגאו, כולל הר שטאופן (1,771 מ') והר צוויזל (1,781 מ').
יחד עם עיירות אלפיניות אחרות, באד רייכנהאל קשורה לאגודת העיירה האלפינית של השנה הפועלת ליישום האמנה האלפינית להשגת פיתוח בר קיימא בקשת האלפינית.
באד רייכנהאל זכתה בתואר העיירה האלפינית של השנה בשנת 2001.
באד רייכנהאל היא מרכז מסורתי של ייצור מלח, המתקבל על ידי אידוי מים מבריכות מלח.
התושבים המוקדמים ביותר הידועים באזור זה הם שבטי תרבות גלוקנבכר (Glockenbecher - תרבות מתקופת הברונזה, משנת 2000 לפנה"ס לערך).
בעידן תרבות לה טנה (La Tene - בערך 450 לפני הספירה) החל ייצור מלח תוך שימוש בבריכות המלח המקומיות.
באותה תקופה הוקם מקום תפילה קלטי ב"לנגקר" (Langacker).
משנת 15 לפנה"ס עד 480 לספירה הייתה העיר חלק ממחוז רומי בשם נוריקום.
ב-1136 לספירה הוקם מנזר זנון הקדוש.
בין השנים 1619-1617 נבנה צינור עץ לייצוא תמלחת לטראונשטיין באורך 31 ק"מ ובהפרש גבהים של יותר מ-200 מ'.
ב-1834 נהרסו שני שלישים ממבני העיר בשריפה.
בתחילת המאה ה-19 החלה תיירות לשגשג.
רייכהנאל הפכה לאתר בריאות מפורסם.
משנת 1890 נקראה רייכנהאל "באד רייכנהאל".
ב-25 באפריל 1945 הופצץ האזור על ידי כוחות בעלות הברית.
מרכז העיר, בתי חולים ותחנת הרכבת נהרסו כמעט לחלוטין.
לאחר מלחמת העולם השנייה היה האזור תחת שלטון צבאי אמריקאי (1945–1948).
לאחר מלחמת העולם השנייה הקימו האמריקאים בעיירה מחנה עקורים בו שוכנו ניצולי השואה במשך מספר שנים, לפני שהיגרו ליעדים אחרים.
ב-1947 ביקר בן-גוריון במחנה העקורים, שם ראה את ציוריו של ניצול השואה, הנער שמואל בק.
ב-1 בנובמבר 1999, מרטין פיירל בן ה-16 ירה באנשים ברחובות מחלון חדר השינה שלו, הרג שלושה ופצע אחרים, בהם השחקן גונטר למפרכט.
הוא ירה אנושות באחותו והתאבד.
בשנת 2001 נבחרה באד רייכנהאל לעיר האלפינית של השנה וכעבור כמה שנים הפכה לחברה ב"פניני האלפים" (Alpine Pearls).
אסון משטח ההחלקה על הקרח
15 אנשים, מתוכם 12 ילדים, נהרגו בקריסת משטח החלקה על הקרח בבאד רייכנהאל ב-2 בינואר 2006. בתאונה נפצעו 34 בני אדם.
באדג'ר הוא מקום־למפקד־אוכלוסין (CDP) במחוז כוכב הצפון של פיירבנקס שבמדינת אלסקה.
באדג'ר הוא אחד מהמקומות למפקד אוכלוסין שנוצרו ב-2010 מתוך פרברים קטנים ומפאתי פיירבנקס.
באדג'ר היא העיר הרביעית בגודלה במדינת אלסקה שבארצות הברית.
באד רגאץ , או רגאץ כפי שנקראה עד 1937, היא עיירת ספא בריאות ונופש, הנמצאת בקנטון סנט גאלן, בתחום מחוז הבחירה הגאוגרפי של , במזרח שווייץ.
העיירה ממוקמת ב, למרגלות ההר , 15 דקות מהגבול עם ליכטנשטיין ו-30 דקות מהגבול האוסטרי.
המקום ידוע ברחבי העולם כאתר נופש בריאות בגלל המעיינות החמים הטבעיים באזור.
סגולות הריפוי של המים התרמיים, ידועות כבר מאות בשנים.
המים, הזורמים מבטן ההר ב, עשירים בסודיום ביקרבונט, קלציום, מגנזיום ופלואור.
מרחצאות המים המינרליים החמים בצירוף נוף הרי האלפים, האגמים והיערות, שבילי הליכה, מסלולים לרכיבה על אופניים ומועדוני גולף ברמה גבוהה, הפכו את באד רגאץ ליעד פופולרי לספא נופש בריאות.
בכתבה שנערכה בשנת 2022, בשיתוף עם לשכת התיירות השווייצרית, תוארה באד רגאץ כאחת משמונה עיירות המרפא והספא הטובות ביותר בשווייץ.
במהלך השנים פותחה במקום גם טכניקה טיפולית מיוחדת הקרויה בתחום ההידרותרפיה והשיקום ההידרותרפי.
לכל אלו יש להוסיף כי במקום זה כתבה הסופרת השווייצרית יוהנה ספירי, את ספרה הידוע היידי (בעברית מוכר הספר בשם היידי בת ההרים), ספר שהפך לקלאסיקה.
הספר עוסק בילדה יתומה, הנשלחת להתגורר עם סבה המתבודד התמהוני בהרי האלפים השווייצריים.
בספר תיאור חיי המקום, הנופים ההרריים, האוויר הנקי וחיי הפשטות החמרית והאנושית.
הספר יצא לאור בגרמנית בשנת 1880, תורגם למעל 50 שפות (בשפה העברית בלבד פורסמו לספר ששה תרגומים) ואף זכה למעל 25 עיבודים לקולנוע, לטלוויזיה ולהפקות תיאטרון.
ההיסטוריה של הכפר - שהיה חקלאי במקור - נקשרה באופן הדוק לזו של מנזר בנדיקטיני חשוב - , שהיה היה בעל הזכויות העיקרי באדמות סביב הכפר.
בשנת 1240 גילו שני ציידים מהמנזר את המעיינות החמים של ערוץ הטמינה ואת סגולות המרפא שלהם.
בתחילה אנשים שהיו חולים היו רוחצים בשקעים בסלעים, אבל משנת 1350 היו בתי מרחץ מעץ שנבנו ממש מעבר לנהר הטמינה.
הגישה למעיינות הייתה מאוד קשה היות שהערוץ צר מאוד וכמעט שאין בו אור טבעי.
כיום יש עבור המטיילים מנהרה שאורכה 450 מטר מובילה דרך פנים הסלע אל מערות מים המוזנות במעיינות הנובעים מהסלע בכל שעות היממה בטמפרטורה של 36.5 מעלות צלזיוס ומזרימים 8,000 ליטר לדקה.
האלכימאי והרופא פאראצלסוס, שהיה מחלוצי השימוש בכימיה ומינרלים ברפואה, היה בשנת 1535 הרופא הראשון שהעיד על סגולות המרפא של המרחצאות התרמיים.
במשך השנים, סבל הכפר מהתפרצויות של מספר שריפות וגם משיטפונות שפקדו את המקום (למשל בשנים 1750, 1762 ו-1868).
בשנת 1838, הובילו מאבקי הישרדות כלכליים לפניית אב המנזר באותה עת, לאפיפיור גרגוריוס השישה-עשר, להוציא את שטח המנזר מידי הכנסייה.
בקשתו נענתה, וסמוך אחר כך השתלט קנטון סנט גאלן על נכסי המנזר, כולל על המעיינות החמים במקום.
החל מ-1840 הוזרמו מי המעיינות מפפארס למרחק של ארבעה קילומטרים, אל רגאץ, שהיה הכפר הסמוך והנגיש ביותר.
עקב הנגשת הגישה למעיינות, גבר ניצולן לצורכי תיירות.
המהלכים האחרונים, הובילו לשינוי שם המקום לבאד רגאץ, ולהתכווננות גוברת של הכלכלה המקומית לקראת חוג לקוחות ספא בריאות.
במקום נבנו מלונות יוקרה עבור נופשים והוא מציע מגוון רחב של חבילות ספא ומרפא.
45.4% משטח זה משמשים למטרות חקלאיות, 34.9% מיוער, 9.6% מבנים או כבישים והיתרה (10.1%) נהרות או אגמים.
הגובה הממוצע של באד רגאץ הוא 951 מטר מעל פני הים, בעוד שהמקום הגבוה ביותר באזור מגיע לגובה של 2,420 מטר.
בסמל ודגל המקום, נראית יונה דואה, כסופה, משוריינת זהב עם שבב ענף אדום במקורה, הכל על רקע כחול.
לפי המשרד הסטטיסטי הפדרלי של שווייץ, נכון לסוף שנת 2023, הוערכה אוכלוסיית המקום ב-6,835 תושבים.
בשנת 2022 עמדה האוכלוסייה על 6,663 איש בחלוקה כמעט שווה בין המינים (גברים 50.7% ונשים 49.3%).
מתוך אוכלוסייה זו, 16.4% היו בני 17 ומטה, 20.2% בני 65 ומעלה, ו-63.5% בין 18–64. עוד צוין כי 69.9% היו בעלי אזרחות שווייצרית והיתר בעלי אזרחות גרמנית, צרפתית, אטלקית, פורטוגלית, האיחוד האירופאי ועוד.
נכון לשנת 2000, 58.1% השתייכו לכנסייה הרומית הקתולית, בעוד ש-22.4% השתייכו לכנסייה הרפורמית השווייצרית.
היתר השתייכו לכנסייה הקתולית הנוצרית, לכנסייה האורתודוקסית ולכנסייה נוצרית אחרת.
כן נירשמו במפקד 2 יהודים ו-166 מוסלמים.
עוד נירשמו במפקד 277 איש שלא היו שייכים לשום כנסייה, היו אגנוסטים או אתאיסטים.
באד רגאץ ממוקמת על הכביש המהיר A13 בין צומת באד רגאץ ומיינפלד .
תחנת הרכבת של באד רגאץ מצויה במסלול הרכבת בין רורשאך (Rorschach) לכור ובין וכור.
במקום ניתן למצוא רכבות מקומיות ואזוריות.
מככר התחנה קווי אוטובוס מובילים לכפרים שמסביב.
שדה התעופה בד רגאץ הוא שדה קטן עם אורך מסלול טיסה של 400 מטר.
במקום ניתן למצוא גונדולות ורכבלים עימם ניתן לעלות למרומי ההר פיצול.
בין 1991–2020, הטמפרטורה השנתית הממוצעת במקום הייתה 10.3 מעלות צלזיוס, כאשר הטמפרטורות הממוצעות הקרות ביותר נרשמו בינואר ועמדו על 1.1 מעלות צלזיוס, ואילו הטמפרטורות הממוצעות החמות ביותר נרשמו ביולי ועמדו על 19.1 מעלות צלזיוס.
במקום נצפו בממוצע 77 ימי קור ו־14-15 ימי שלג לעומת כ-50 ימי קיץ וכ-10 ימים חמים.
באתר מדידות שנערכות באופן שוטף ועדכני ביחס לאזורים בכל רחבי העולם, פורסמו במהלך 2024, ביחס לבאד רגאץ, הנתונים הבאים:
הקפלה של לאונרד הקדוש והריסות רשומים כאתר מורשת שווייצרי בעלי משמעות לאומית .
הכנסייה האוונגליסטית הנאו-גותית של באד רגאץ ממוקמת בכניסה המזרחית לעיר.
הכנסייה הקתולית של עליית מריה במרכז העיירה.
קברו של הפילוסוף הגרמני, פרידריך וילהלם שלינג, נציג בולט של התנועה הפילוסופית של האידיאליזם הגרמני.
Tamina Thermal Springs spa - מרחצאות הכפר עם חדרי מי מרפא
Heidiland - אזור נרחב במזרח שווייץ - הכולל את באד רגאץ - שנופיו היוו השראה לספר היידי ובו ניתן למצוא את בית היידי (במיינפלד הסמוכה) את שביל היידי (על הר הפיצול) ועוד.
משנת 2000 ומדי שלוש שנים מתקיימת במקום תערוכת פיסול באוויר הפתוח בשם Bad RagARTz.
בתערוכה מציגים אמנים מכל העולם יצירות עשויות ברונזה, אבן, עץ, זכוכית וחומרים תעשייתיים חדשניים.
התערוכה היא ללא תשלום ומתפרשת על פני שטח נרחב.
פסטיבל המוזיקה הבינלאומי של מוזיקה קלאסית ברחובות (Classics in the Streets) מתקיים מדי שלוש שנים מאז 2006. במשך שבוע, אמנים קלאסיים מבצעים מוזיקה בחוץ.
במהלך הגמר בסוף השבוע, הזוכה ייבחר על ידי חבר מושבעים בעל שם.
הפסטיבל בחסות הפסנתרן והמנצח ולדימיר אשכנזי.
מרוץ הסוסים הבינלאומי מיינפלד באד רגאץ מתקיים מדי שנה באוקטובר במיינפלד השכנה.
במקום מסלול בן 18 גומות שהוקם ב-1905 והוא מהמובילים בשווייץ.
המגרש שטוח באורך של 5,707 מטר בלב הנוף ההררי של עמק הריין.
המועדון מארגן טורניר גולף שנתי.
טורניר שחמט בינלאומי רב משתתפים מתקיים מדי שנה בתחילת האביב.
ה-Quell Rock באוויר הפתוח - פסטיבל מוזיקה המתקיים מדי שנה בחדש יוני בין הריסות טירת פרוידנברג.
בחורף - אתר סקי בהר פיצול הכולל בית ספר לספורט חורף, מסלולי מזחלות ושבילים למטיילים בנעלי שלג.
הליכה בין 5 אגמים על הר פיצול.
אאלבה פארלו סולה (בספרדית: Alba Farelo Solé; נולדה ב-7 במרץ 1997), הידועה בשם הבמה באד גיאל (Bad Gyal), היא זמרת ופזמונאית, די ג'יי ודוגמנית ספרדית.
אלבה פארלו סולה נולדה ב-7 במרץ 1997 בוילאסר דה מאר, ברצלונה.
הבכורה מבין חמישה ילדים, פארלו היא בתו של השחקן הספרדי אדוארד פארלו.
אחותה הצעירה של פארלו, אירמה, המשיכה גם היא לקריירה מוזיקלית תחת השם Mushkaa.
לאחר שעשתה את בחינת ה"סלקטיבידאד", סיימה פארלו תואר בעיצוב אופנה באוניברסיטת ברצלונה.
בזמן שלמדה באוניברסיטה, ועבדה במוקד טלפוני, היא הוציאה את "Pai" (2016), עיבוד לשיר "Work" של הזמרת ריהאנה בקטלאנית.
היא הצהירה שהיא מעולם לא התכוונה שהשיר הזה יהפוך לוויראלי, ושהיא פשוט עשתה את זה כדי ליצור זיכרון מצחיק עם קבוצת החברים שלה.
ג'ונה ג'יי "באד" גרינספן ( 18 בספטמבר 1926 – 25 בדצמבר 2010) היה במאי קולנוע, סופר ומפיק (קולנוע וטלוויזיה) יהודי אמריקאי, הידוע בשל סרטי הספורט התיעודיים שלו.
גרינספן נולד בניו יורק סיטי.
הוא התגבר על גמגום בנעוריו והחל לעסוק בשידור ספורט לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 1947 הפך גרינספן למנהל הספורט בתחנת הרדיו WMGM בניו יורק, שהייתה אז תחנת הספורט הגדולה ביותר בארצות הברית, כשהיה בן 21. כאשר עזב את התחנה, החל גרינספן לכתוב מאמרים למגזינים ולייצר פרסומות טלוויזיה.
בשנת 1952, הוא החל לעסוק בהפקת סרטי תעודה עם הסרט "האיש החזק בעולם", סרט קצר של 15 דקות על מרים המשקולות ג'ון דייוויס.
בשנת 1964 ליווה את ג'סי אוונס לברלין לצילום הסרט "ג'סי אוונס חוזר לברלין".
בשנת 1967, הוא הקים את חברת ההפקה שלו, Cappy Productions, Inc., עם אשתו קפי פטרש גרינספן (שנפטרה בשנת 1983).
לאחר מותה של אשתו, ניהל גרינספן את Cappy Productions יחד עם חברתו ננסי בפא.
לאחר מכן הגיעו כמה הפקות בנות שעה.
גרינספאן זכה באמי הראשון שלו על האולימפיאדה של 1976, מבצעים דוקומנטריים באורך 22 שעות על האולימפיאדה (כולל ג'סי אוונס חוזר לברלין ).
בשנת 1977, הוא הסתעף לדוקודרמה עם הביוגרפיה של סרט השבוע בן השעתיים של מדליסטית הזהב וילמה רודולף .
ווילמה, בכיכובה של סיסלי טייסון, הציג את דנזל וושינגטון בתפקידו הראשון בסרט.
ב-1979, הוא השיק את הסדרה הראשונה מבין כמה סדרות: This Day in Sports, ששודרה ב-CBS, כללה 365 סרטים קצרים בני 30 שניות המדגישים רגעי ספורט מרגשים משנים עברו.
אחריו ב-1980 באו הרגעים האולימפיים הדומים, האירועים האולימפיים והוויגנטים האולימפיים .
גרינספן זכה בפרס אמי הראשון שלו בשנת 1976 על סדרה המתעדת את אולימפיאדת מונטריאול סדרה של פרקי תעודה באורך שעה על האולימפיאדה (כולל "ג'סי אוונס חוזר לברלין").
בשנת 1977, הוא עבר לדוקודרמה עם סרט הטלוויזיה "ווילמה", ביוגרפיה של המדליסטית הזהב וילמה רודולף, בכיכובה של סיסלי טייסון ובכיכובו הראשון של דנזל וושינגטון.
בשנת 1979, הוא השיק את סדרת הוינייטות הראשונה שלו: "This Day in Sports", ששודרה ב-CBS וכללה 365 סרטים קצרים בני 30 שניות, המדגישים רגעי ספורט מרגשים מהעבר.
עבודתו של גרינספן זכתה להכרה רבה.
הוא קיבל פרסי מפעל חיים מגילדת הבמאים של אמריקה בשנת 1995 ומהאקדמיה הלאומית לאמנויות ומדעי הטלוויזיה בטקס פרסי אמי לספורט בשנת 2006. בשנת 1996, קיבל את פרס פיבודי כדי להכיר ב"שירות ציבורי מכובד וראוי לשבח", הנחשב לאחד הפרסים היוקרתיים ביותר בתעשייה.
גרינספן קיבל את עיטור האולימפיאדה בשנת 1985, בזמן שיו"ר הוועד האולימפי הבין-לאומי חואן אנטוניו סמראנש אמר: "מר גרינספן נקרא המפיק, הכותב והבמאי הבולט ביותר של סרטי האולימפיאדה; מעבר לכך, הוא חבר נצחי של משפחת האולימפיאדה".
בשנת 2004, גרינספן נכנס כ"תרומה מיוחדת" להיכל התהילה האולימפי של ארצות הברית.
עבודתו הוויזואלית והמוזיקלית "רוח האולימפיאדה" מוצגת באופן קבוע במוזיאון האולימפי בלוזאן, שווייץ.
בשנת 1994, גרינספן נכנס ליד לאיש הספורט היהודי.
בשנת 2006, קיבל את פרס המדיה של אל שונפלד מהיכל התהילה הבינלאומי לשחייה.
"Bud Greenspan Circuit" בלידקום, הוא רחוב בשכונת מגורים באתר מרכז התקשורת של האולימפיאדה בסידני.
גרינשפן מת ממחלת פרקינסון ב-25 בדצמבר 2010, בגיל 84 בעיר ניו יורק.
באדג' פאטי היה טניסאי אמיריקאי.
הוא זכה במקום ראשון באליפות וימבלדון ובאליפות צרפת הפתוחה בטניס ובסך הכול זכה ב-4 ניצחונות התחרויות גראנד סלאם.
באדג' פאטי נולד בפורט סמית' בשנת 1924. למשפחה היו שורשים מצרפת ואוסטריה.
בהמשך המשפחה עברה ללוס אנג'לס בה פאטי החל לשחק טניס.
הוא התאמן אצל פאולין בץ ובגיל 13 ניצח באליפות לוס אנג'לס לגילו.
בשנת 1939 הוא ניצח באליפות ארצות הברית לגיל עד 15 וב-1941 לגיל עד 18. הוא התכוון ללמוד באוניברסיטת דרום קליפורניה אך גויס לצבא ארצות הברית ושוחרר בשנת 1946.
לאחר שחרור מהצבא פאטי השתתף באליפות צרפת הפתוחה 1946 וזכה בתחרות זוגות מעורבות לצד פאולין בץ.
בשנת 1950 הוא ניצח בתחרות הגברים באליפות צרפת הפתוחה 1950 ומספר שבועות אחרי זה באליפות וימבלדון 1950.
פטאי המשיך לשחק בתחרויות עד לשנת 1960 וזכה במספר פרסים.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה פאטי התגורר באירופה במשך מספר עשורים.
הוא התחתן בשנת 1961 ולזוג נולדו שני ילידם.
הוא נפטר בשנת 2021 בלוזן.
באד זלציג היא עיירה בריינלנד-פפאלץ, גרמניה, על הגדה המערבית של נהר הריין.
העיירה משתייכת לשטח המוניצפיאלי של עיריית בופארד.
באד זלציג נמצאת בסמוך לקובלנץ והלורליי וידועה כעיירת ספא.
צ'ארלס הארדין (באדי) הולי היה זמר אמריקאי, מראשוני המוזיקאים שפעלו ועיצבו את זרם הרוק אנד רול.
הולי נולד למשפחה מוזיקלית בלאבק שבטקסס.
תחילה הושפע ממוזיקת הבלוגראס, ומאוחר יותר הושפע ממוזיקת רוק, לאחר שראה הופעה של אלביס פרסלי ב-1955.
הולי החל את דרכו כאשר התבלט בהרכב המוזיקלי שבו השתתף.
במהרה הפך להיות הזמר הראשי, כאשר הלהקה, שנקראה "הצרצרים", הפכה ללהקת הליווי שלו.
באדי כתב שירים שזכו להצלחה רבה, דוגמת השיר פגי סו, שיר רוקנרול מובהק, שזכה להצלחה רבה בארצות הברית.
בהיותו במסע הופעות, ב-3 בפברואר 1959, התרסק המטוס של הולי ושל שני אמנים נוספים, ג.פ.
"ביג בופר" ריצ'רדסון וריצ'י ואלנס, ושלושת הנוסעים והטייס נספו.
הולי נפרד מ"הצרצרים" לפני מסע ההופעות האחרון שלו, והם לא היו איתו במטוס.
השפעתו בתחום המוזיקה נחשבת רבה.
הביטלס, לדוגמה, הושפעו ממנו רבות, בעיקר בתחילת דרכם, בה אף שרו מספר שירים שלו.
הקריירה המוזיקלית שלו ארכה מספר שנים בלבד, ועם זאת הוא הספיק לחולל בה שינוי מהותי בעולם המוזיקה.
שירו של דון מקליין מ-1971, "American Pie" (חודש על ידי מדונה), מתייחס לתאונת מותו של באדי הולי כ"יום שבו מתה המוזיקה".
מלבד הפזמון של "American Pie", גם חלק מהבית הראשון בשיר מתייחס להולי:
- תאונת המטוס שבה נהרג הולי קרתה בפברואר.
הכוונה כאן לכלתו הטרייה ואלמנתו של הולי, שהייתה בהריון, ובעקבות הטראומה של התאונה הפילה את העובר שנשאה ברחמה.
ללהקת "Weezer" היה להיט בשם "באדי הולי" בשנת 1995, שנכלל בתוכנת חלונות 95 כהדגמה ליכולות המולטימדיה שלה.
בשנת 1997 זכה הולי בפרס גראמי עבור מפעל חיים.
באדן-וִירְטֵמְבֶּרְג היא אחת מ-16 המדינות בפדרציית גרמניה.
זו המדינה השלישית בגודלה בגרמניה בשטחה ובאוכלוסייתה כאחד: 11.069 מיליון תושביה (2018) מתגוררים על שטח של 35,751 קמ"ר.
בירת המדינה והעיר הגדולה בה (והעיר השישית בגודלה בגרמניה) היא שטוטגרט.
בבאדן-וירטמברג תשע "ערים גדולות" רשמיות, בעלות למעלה מ-100,000 תושבים.
רק ארבע מהן נמצאות ברשימת 50 הערים הגדולות בגרמניה .
בסך הכל יש בבאדן-וירטמברג 1,109 רשויות מקומיות.
עם הערים החשובות הנוספות בבאדן-וירטמברג נמנות טיבינגן, קונסטנץ, זיגמרינגן, לאופהיים, פרוידנשטאדט, ובאדן-באדן.
אוכלוסיית המדינה גדלה בקצב הגדול ביותר מכל מדינות גרמניה (ברובן האוכלוסייה מתכווצת), בעיקר כתוצאה מהגירה אליה.
בהתאם לרמת החיים הגבוהה, כך גם יוקר המחיה; שכר הדירה הממוצע בשטוטגרט, למשל, כפול מזה שבברלין ונמוך רק מזה של מינכן, העיר היקרה בגרמניה.
בבאדן-וירטמברג נמצא רוב אזור שוואביה , המתאפיין במנהגים, במסורות ובמאכלים מקומיים ובשפה משלו, שוואבית (Schwäbisch).
ססמתה הרשמית (וההיתולית במקצת) של באדן-וירטמברג שואבת את השראתה מהשוואבית והיא "Wir können alles.
ב-1945, לאחר מלחמת העולם השנייה, שלטה ארצות הברית בצפון המדינה וצרפת בדרומה.
ב-1945 הוקמו שלוש מדינות בשטח דרום-מערב גרמניה: דרום באדן, וירטמברג-באדן ווירטמברג-הוהנצולרן.
ב-1951 נערך משאל עם בנוגע לאיחוד שלוש המדינות; רוב מוחלט של התושבים הצביע בעד האיחוד, אם כי התנגדות רבה הובעה באזור באדן, שבו הצביע הרוב נגד האיחוד.
ב-25 באפריל 1952 נוסדה המדינה החדשה, באדן-וירטמברג.
לראש הממשלה הראשון של המדינה מונה ראש ממשלת וירטמברג-באדן, ריינהולד מאייר (Reinhold Meier), איש ה-DVP, מפלגת העם הדמוקרטית (ששינתה את שמה מאוחר יותר ל-FDP, המפלגה הליברלית - הקיימת עד היום).
הוא הקים קואליציה אשר לא כללה את ה-CDU (המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית), למרות שזו הייתה המפלגה הגדולה ביותר.
לאחר כשנה וחצי התקיימו הבחירות הראשונות, וה-CDU ניצחה ברוב מוחץ.
באדן-וירטמברג נחשבת למעוז של ה-CDU, וכל ראשי ממשלותיה מאז 1953 השתייכו למפלגה זו.
לאחרונה זוכה לתמיכה רבה יחסית גם מפלגת הירוקים הגרמנית.
ראש ממשלת המדינה בין 1958 ו-1966 היה קורט גאורג קיזינגר (Kurt Kiesinger), אשר שימש מיד לאחר מכן כקנצלר גרמניה.
ראש ממשלת באדן-וירטמברג מאז 2011 הוא וינפריד קרטשמן (Winfried Kretschmann), ממפלגת הירוקים, שהוא הראשון ממפלגתו שמשמש כראש ממשלה באחת ממדינות גרמניה.
הוא עומד בראש קואליציה של הירוקים עם הסוציאל-דמוקרטים.
באדן-וירטמברג היא המדינה העשירה והמשגשגת ביותר בגרמניה, אחרי שכנתה בוואריה.
שיעור האבטלה בה (נכון ל-2006) הוא הנמוך בגרמניה: 6.2%.
במדינה נוסדה גם חברת התוכנה הגדולה באירופה SAP.
בבאדן-וירטמברג יותר מוסדות להשכלה גבוהה מאשר בכל מדינה אחרת בגרמניה: 10 אוניברסיטאות ו-27 מכללות.
אוניברסיטת היידלברג היא העתיקה בגרמניה, ואוניברסיטת טיבינגן אף היא בין העתיקות.
בבאדן-וירטמברג נמצא מקורו של הנהר השני באורכו באירופה, הדנובה.
נהר הריין, שמקורותיו בשווייץ ובאיטליה, מהווה את גבולה של באדן-וירטמברג עם שווייץ, עם צרפת ועם ריינלנד-פפאלץ.
מקורו של אחד היובלים הארוכים של הריין, נהר הנקר (Neckar), הוא בבאדן-וירטמברג, והוא זורם לכל אורכו בתחומי המדינה.
לגדותיו שוכנות הערים שטוטגרט, היידלברג, טיבינגן ומנהיים (שבתחומה הוא נשפך אל הריין).
בבאדן-וירטמברג אתרי טבע ונופים רבים.
בבאדן-וירטמברג נמצאת מערת הנטיפים הקטנה בגרמניה וכן המפל הגבוה בגרמניה (163 מטרים).
שטוטגרט, שכרבע משטחה הוא פארקים ויערות, נחשבת לעיר הגדולה הירוקה ביותר באירופה.
ארבעה אזורי נוף עיקריים במדינה הם מהידועים שבגרמניה:
אזור הגבול עם שווייץ (עם אגם קונסטנץ (Bodensee) הציורי, האגם הגדול בגרמניה)
העמק הרומנטי של נהר הנקר, שבו שוכנת היידלברג, מהערים היפות והמתוירות באירופה
היורה השוואבית , הנמצאת בין נהר הדנובה בדרום וטיבינגן ורויטלינגן בצפון
התיירות היא מקור הכנסה חשוב במדינה.
בשטוטגרט, שבתחומה טירות וארמונות רבים, התפתחה גם "תיירות תעשיית הרכב", שכן עיר זו הייתה מוקד תעשייה זו בגרמניה, ובתחומה שוכנים המפעלים הראשיים של חברות רכב רבות, כגון פורשה ודיימלר AG (יצרנית מרצדס-בנץ), שבהם ניתן לסייר, וכן מוזיאונים הקשורים לנושא.
באולם, עיר הולדתו של אלברט איינשטיין, נמצאת הקתדרלה הגבוהה בעולם.
באדן-באדן היא עיר הנופש הגדולה והידועה ביותר בגרמניה; בתחומה שוכן הקזינו הוותיק בגרמניה (מאז 1748).
שתי טירות הבארוק הגדולות בגרמניה נמצאות האחת בלודוויגסבורג הגובלת בשטוטגרט, והשנייה במאנהיים.
בנוסף, נמצאים בבאדן-וירטמברג בזיליקת הבארוק הגדולה בגרמניה, וכן המנזר הגדול ביותר מצפון להרי האלפים.
העיר העתיקה ביותר בבאדן-וירטמברג היא רוטווייל (Rottweil), שייסדו הרומאים בשנת 74 לספירה; גזע הכלבים רוטוויילר מקורו בעיר זו.
במרכז המדינה ובחלקה הצפוני של נסיכות וירטמברג לשעבר האוכלוסייה היא בעיקר נוצרית אוונגלית (פרוטסטנטית) וגם בקורפאלץ.
בשאר חלקי המדינה הרוב הם נוצרים קתולים.
עד מלחמת העולם השנייה הייתה אוכלוסייה יהודית משמעותית בערי האזור.
לאחרונה הוקמו אנדרטאות לזכר קורבנות השואה בבאדן-וירטמברג.
באדן-באדן היא עיירה במדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה.
העיירה ממוקמת למרגלות הקצה המערבי של היער השחור, על גדות נהר אוס.
המעיינות החמים של באדן באדן היו ידועים כבר לרומאים, אשר הקימו שם מרחצאות.
בימי הביניים היה שם העיר באדן בלבד.
בשנת 1931 ניתן לעיירה השם הכפול באופן רשמי (קיצור של באדן בבאדן, כלומר, באדן במדינת באדן).
בשתי מלחמות העולם נותרה העיר ללא פגע.
לאחר מלחמת העולם השנייה הפכה באדן-באדן למפקדת הכוחות הצרפתים בגרמניה.
בעבר התקיימה בבאדן-באדן קהילה יהודית (בת 260 יהודים בקירוב) שהייתה מעורבת בפעילות העיר.
עם עליית המפלגה הנאצית ב-1933 בתחילה לא פגעו אנשי העיר ביהודים כי פחדו להרוס את הדימוי של העיר, אולם מעט זמן לאחר מכן כבר ניתן היה לראות כתובות של "לכלבים וליהודים אין כניסה".
בפברואר 1937 פרסם ואגנר, מושל באדן-באדן, חוקים חדשים שאסרו על יהודים לבקר במעיינות המרפא.
בנובמבר 1938 החל ליל הבדולח והרכוש היהודי נבזז והתרחשו אירועי אלימות כנגד היהודים.
על היהודים היה לשמוע הרצאות אנטישמיות בבית הכנסת ולאחר מכן הועלה בית הכנסת באש.
הקזינו של באדן-באדן הוא הגדול והעתיק ביותר בגרמניה כולה.
מסמכים רשמיים מראים כי הפעילות בקזינו החלה לפני מאות שנים.
מראה הקזינו שואף להיראות כמו בתי הפאר של צרפת.
בין המבקרים בקזינו: מרלן דיטריך, שכינתה אותו "הקזינו היפה ביותר בכל העולם"; פיודור דוסטויבסקי קיבל השראה ממנו וכתב את "המהמר"; המלך אדוארד השביעי מבריטניה, ויקטור הוגו, הקיסר וילהלם הראשון, המלכה ויקטוריה.
אל הארמון מובילות שתי שורות עמודים קורינתים מעוטרים בדמויות של גריפונים שביניהם עצי ערמונים.
המקום שימש בעבר כאולם נשפים מכובד.
בתוך הארמון יש כמה וכמה אולמות מפוארים שמשמשים לנשפים, כינוסים, קונצרטים ובארמון גם מסעדה גדולה.
באגף השמאלי ממוקמת מרפסת המשקיפה אל גני הספא.
נמצא ליד הקורהאוס ובו מעיין שמייחסים למימיו תכונות רפואיות.
באדן-באדן ידועה גם כ"עיר המרחצאות".
המעיינות החמים של באדן באדן היו ידועים בעבר גם לרומאים.
הקיסר קרקלה הקים שם מרחצאות, ששרידיהם התגלו במאה התשע-עשרה.
המעיינות הגדולים נקראים על שם פרידריך Friedrichsbad.
הבניין הגדול בו הם נמצאים נבנה במאה ה-19.
השדרה המפורסמת בבאדן באדן, בנויה לאורך נהר האוס (אוסבאך) עם גשרים מסוגננים עליו.
אורכה 2.3 ק"מ ובה 300 מיני עצים, פרחים וגן ורדים.
מוזיאון המוקדש לעבודתו של התכשיטן הרוסי ממוצא גרמני פטר קארל פברז'ה.
המוזיאון מכיל יותר מ-1,500 פריטים של עבודתו, בהן מספר ביצי פברז'ה.
הכביש הראשי הוא האוטובאן A5 בין בזל לפרנקפורט דרך פרייבורג, קרלסרוהה ומנהיים, הנמצא במרחק 10 ק"מ ממרכז העיירה.
ישנן שתי תחנות המספקות שירותי אוטובוס בין-עירוניים: אחת ליד תחנת הרכבת המרכזית ואחת בנמל התעופה.
בבאדן-באדן ישנן שלוש תחנות רכבת, כאשר תחנת באדן-באדן היא החשובה שבהן.
נמל התעופה קרלסרוהה/באדן-באדן משרת את באדן-באדן ואת העיר קרלסרוהה.
באדן-באדן ידועה בתחרויות השחמט שהתקיימו בה.
באדן היא עיר קיט וספא במדינת אוסטריה תחתית שבאוסטריה, ובירת מחוז באדן, 26 ק"מ דרומית לווינה.
קלטים התיישבו בגבעות סביב העיר כבר מהתקופה הנאוליתית, כיוון שהמישור עצמו בו נמצאת העיר היה מלא ביצות.
בזמן שלטונו של הקיסר קלאודיוס, בין השנים 41 ו-54 לפנה"ס, אזור באדן צורף לפרובינציה הרומית פאנוניה.
הרומאים כפו על הקלטים לעזוב את כפריהם על הגבעות ולעבור לעיר החדשה שהקימו במישור, ואירוע זה מציין למעשה את הקמתה של באדן.
שם העיר החדשה היה "אקואה", שפירושו "מים", בזכות מעיינות המרפא שנמצאים באזור העיר.
העיר שמשה בעיקר כמקום ספא לחיילים רומים מקארנטום ווינה.
האורחים שבאו לנפוש בעיר בנו בה מזבחות רבים לאלים שונים על מנת להכיר טובה למקום.
שינויים אקלימיים עוינים באסיה ומזרח אירופה גרמו לאנשים רבים לצאת ולחפש מקום מגורים חדש, וכך מרקומנים, גותים והונים חדרו לגבול האימפריה הרומית וכבשו שוב את העיר.
באותו זמן החלה נדידת העמים הגדולה, ובסופו של דבר הרומאים ויתרו ונסוגו אל תוך איטליה, וכך הלנגוברדים, האווארים ועוד שבטים סלאבים רבים פלשו לאזור והקימו בין השאר את השכונה לזדורף שבעיר.
ב 796 החל קרל הגדול בכיבוש האזור שכיום הוא מזרח אוסטריה, ובו באדן, וצירף אותו לאימפריה הפרנקית.
נינו, קרלומן, שהיה לימים הקיסר, הקים בעיר רוזנות בשם "פאודן".
במאה ה-10 באדן נכבשה יחד עם שאר מזרח אוסטריה בידי ההונגרים, והייתה תחת כיבושם עד 971.
ב-1477 באדן נהרסה כליל בעקבות מלחמה נגד המלך ההונגרי מתיאס קורבינוס.
על מנת למנוע הרס דומה בעתיד, ב-1488 הקיסר פרידריך השלישי נתן לבאדן זכויות של עיר.
כעיר באדן הייתה זכאית לבנות לעצמה חומות ולהגן על עצמה.
השנים 1796–1835 נחשבות לתור הזהב של העיר כשהעיר שימשה כמקום מגורי הקיסר מכיוון שהקיסר פרנץ השני ביקר במעיינות העיר, כל שנה למשך 2–3 חודשים (למעט שנתיים שבהן האימפריה הייתה במלחמה) עד מותו.
בסוף המאה ה-19 העיר הגיעה לשגשוג גדול, הודות לתיעוש שהתחולל במרכז אירופה.
העיר הפכה להיות מרכז חשוב של נופש ובילוי עבור אנשים משכבות האוכלוסייה החשובות ביותר, וכונתה "וינה הקטנה".
אך כל זה פסק עם תחילת מלחמת העולם הראשונה, כשאוסטריה נכנסה למלחמה הגדולה שהתחוללה באירופה.
בתקופה שבין שתי המלחמות העיר גם פרחה כמרכז בינלאומי לנופש.
במלחמת העולם השנייה העיר שימשה כמרכז רפואי לחיילים, ועל כן הופצצה קשות על ידי בעלות הברית ב-2 באפריל 1945, עם סיום המלחמה, ונגרם לה נזק רב.
יום לאחר מכן העיר נכבשה על ידי הצבא האדום של רוסיה, והייתה המפקדה של הרוסים על השטחים שכבשו באוסטריה.
לאחר עשר שנים, עם סיום הכיבוש, העיר החלה להתפתח שוב בהדרגה: נבנו בה מוסדות חינוך, בית חולים, בניינים שונים והתפתחו התיירות והעסקים.
ב-2021 הוכרזה העיר באדן יחד עם ערי ספא אחרות בשש מדינות נוספות באירופה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם "ערי הספא הגדולות של אירופה".
החלוקה הדתית של תושבי באדן היא: 62.7% נוצרים קתולים, 3.6% נוצרים אוונגליסטים, 4% מוסלמים ו 16.8% אחרים.
בבאדן יש כיום מעט מאוד יהודים (המהווים כ-0.1% מהאוכלוסייה) ולהם בית כנסת, "בית כנסת באדן", שנהרס בשואה ושוחזר.
באדן פאוול דה אקינו (בפורטוגזית: Baden Powell de Aquino; 6 באוגוסט 1937 – 26 בספטמבר 2000) היה גיטריסט בוסה נובה ברזילאי.
באדן פאוול נולד בריו דה ז'ניירו, ברזיל.
אביו קרא לו על שמו של הגנרל רוברט באדן פאוול.
כשהיה בן 3 משפחתו עברה לגור בפרבר בעיר ריו דה ז'ניירו.
לסביבה החדשה שבה הוא חי הייתה השפעה רבה עליו ומוזיקאים מפורסמים רבים עברו בביתו במהלך שנות נערותו.
הוא התחיל ללמוד גיטרה אצל ג'יימי פלורנס שהיה גיטריסט שורו מפורסם בשנות ה-40. פאוול התגלה כגיטריסט מוכשר מאוד וזכה בתחרויות רבות עוד בצעירותו.
בגיל 15 הוא כבר ניגן באופן מקצועי יחד עם זמרים ולהקות בסגנונות שונים.
בצעירותו אהב פאוול מאוד לנגן סווינג וג'אז, אבל הוא ידוע בעיקר כגיטריסט בוסה נובה ברזילאי יוצא מן הכלל.
פרסומו הראשון הגיע לאחר שהלחין את שירו של בילי בלנקו ב-1959. השיר נקרא "Samba Triste" וזכה להצלחה רבה ובוצע על ידי אמנים רבים כמו סטן גץ וצ'ארלי בירד באלבומם "ג'אז סמבה".
ב-1963 פגש את המשורר-פזמונאי ויניסיוס דה מוראיס והחל שיתוף פעולה שהוליד קלאסיקות מהמוזיקה הברזילאית של שנות ה-60. למרות שהבוסה נובה הייתה המוזיקה האהובה בברזיל של שנות ה-60, באדן וויניסיוס רצו להתעלות אל מעבר לסאונד האהוב על ידי שילוב של סגנונות אפרו ברזילאים וסמבה מריו דה ז'ניירו.
במהלך אותן שנים הוא למד הרמוניות מורכבות, והוציא הקלטות בחברות תקליטים ברזילאיות, צרפתיות, וגרמניות.
בנוסף עבד כגיטריסט אולפן בברזיל.
בשנות ה-70 הרבה להקליט באירופה ובברזיל.
את שנות ה-80 הוא העביר בצרפת ובגרמניה ופרש באופן זמני.
ב שנות ה-90 חזר לברזיל יחד עם משפחתו ושם המשיך להקליט ולהופיע.
בסוף שנות ה-90 עבר גמילה מאלכוהול אך למרות זאת הידרדר מצבו הבריאותי, והוא נפטר בשנת 2000 מדלקת ריאות.
בגיל 19 החליט להפסיק לנגן על גיטרה חשמלית.
הוא ניגן על גיטרה קלאסית במשך כל הקריירה שלו.
נוסף על סמבה ובוסה נובה הוא התעניין בסגנונות מוזיקליים רבים והושפע בעיקר מהג'אז האמריקאי, במיוחד בי-בופ וסווינג, ומן הגיטריסט דג'אנגו ריינהארדט.
הוא ביצע את הסטנדרטים המפורסמים 'Round Midnight של ת'לוניוס מונק ואת All the Things you Are של ג'רום קרן באלבום הסולו הראשון שלו.
בסגנון הנגינה המפותח של באדן פאוול אפשר להבחין בשילוב של הרמוניות ג'אז מורכבות וטכניקת נגינה קלאסית יחד עם מקצב הבוסה נובה האופייני המנוגן ביד ימין.
ברנרד (באדי) ריץ' היה מתופף ג'אז ומוביל להקות ביג בנד אמריקאי יהודי.
נחשב לאחת הדמויות החשובות ביותר בנגינה על תופים, ומכונה עד היום בפי כמה מבקרים כ"מתופף הגדול בעולם".
ריץ' נולד בברוקלין שבניו יורק לבס (לבית שקולניק) ורוברט ריץ', שחקני וודוויל.
כשהיה בן שנה בלבד גילה אביו שבאדי הצעיר מסוגל לשמור על קצב קבוע בעזרת כף, ובגיל שנתיים החל לנגן.
בתחילה במופעי הוודוויל של הוריו, ולאחר מכן במופעי ריקודי סטפס בעיר הולדתו.
כינויו בתקופת ילדותו היה "Traps the Drum Wonder" (טראפס, פלא התופים), ובשיא הקריירה שלו בתור ילד, הוא היה הילד הבדרן עם המשכורת השנייה הכי גבוהה בעולם, (אחרי ג'קי קוגן).
בגיל אחת עשרה החל להוביל הרכב, עימו הופיע בארצות הברית ובאוסטרליה.
לאחר שניגן עם אמנים מקומיים רבים, החל ריץ' לנגן עם טומי דורסי ב-1939 ושיתף פעולה עם מוזיקאים חשובים כולל פרנק סינטרה.
במקביל הוא ניגן עם בני קרטר ורבים אחרים, נוסף על כן הוא הוביל הרכב קטן משל עצמו, והופיע בהרכבים שונים כולל של הג'אז בפילהרמונית.
ריץ' החליט להתחיל להוביל ביג בנד משל עצמו בשנת 1944, וכשסיפר על כך לסינטרה, כתב לו המחאה בסך 40,000 דולר, ואמר "בהצלחה, זה יעזור לך בתחילת הדרך".
את התזמורת שלו הוא הרכיב רק בשנות השישים, אך רוב הזמן מאז ועד למותו, התזמורת זכתה להצלחה כמו רוב להקותיו.
ריץ' גם ניגן כמתופף אולפן בהקלטות רבות, כאשר המפורסמות ביותר שבהן היו ההקלטות של אלה פיצג'רלד ולואי ארמסטרונג, בהן הוא ניגן לצד הפסנתרן אוסקר פיטרסון והקונטרבסיסט ריי בראון.
בשנים אלו הוא גם הופיע לעיתים תכופות בטונייט שואו של ג'וני קרסון.
עם תחילת העשור השישי לחייו, החל להמעיט בפעילותו המוזיקלית, אך המשיך להופיע בברים מקומיים בניו יורק ולוס אנג'לס, יחד עם הרכבי ג'אז שונים.
בשנת 1981 הופיע בתפקיד אורח בסדרה "החבובות".
לריץ' דיסקוגרפיה ארוכה, הכוללת בתוכה 62 אלבומים מקוריים כמוביל להקות (9 מתוכם ראו אור לאחר מותו), ו-40 אלבומים נוספים בהם השתתף במסגרת עבודה עם מוזיקאים אחרים.
ריץ' לא למד באופן מקצועי מעולם, למעשה הוא אמר שלמידה רק תפגום בכישרון המוזיקלי שלו.
ריץ' אף טען שהוא לעולם אינו מתאמן, אלא מנגן אך ורק כאשר הוא מופיע.
עם זאת, מרבית המומחים מטילים ספק בגרסה זו וטוענים כי אף על פי שסביר להניח שמעולם לא נטל חלק בשיעורי נגינה פורמליים הרי שאין זה סביר שלא התאמן.
הסברה הרווחת היא שריץ' דווקא כן התאמן אך עשה זאת, מטעמים השמורים עמו, בסתר.
ריץ' הושפע ממתופפים שונים, כגון; צ'יק וב, ג'ין קרופה ופילי ג'ו ג'ונס.
ריץ' המשיך לנגן ולהופיע עד סוף חייו.
ב-2 באפריל 1987, הוא נפטר מדום לב במהלך ניתוח לטיפול בגידול ממאיר במוחו, כשהוא בן 69. נטמן בבית הקברות "פארק הזיכרון" בלוס אנג'לס.
מזה מספר שנים, נערך בארצות הברית כנס מתופפים שנתי לזכרו של ריץ' הנערך בנוכחות טובי המתופפים בעולם שמופיעים עם להקת הביג בנד המקורית שהוביל ריץ' במהלך שנות חייו.
הכנס עוסק כל פעם בסגנון מוזיקה אחר.
אחת ההופעות הזכורות ביותר שנערכו לזכרו של ריץ' הייתה של שלישיית המתופפים דייב ווקל, סטיב גאד וויני קוליוטה בשנת 1989.
רבים מחשיבים את ריץ' כאחד מגדולי המתופפים בכל הזמנים.
פריצתו של ריץ' לתודעה נעוצה בסגנון נגינתו, אשר אופיין במהירות ובטכניקה יוצאות דופן, לצד כריזמה ונוכחות בימתית.
מתופפים רבים העידו שריץ' היווה חלק ניכר מהשפעותיהם המוזיקליות, כגון ג'ון בונהאם, רוג'ר טיילור, פיל קולינס, איאן פייס, סיימון פיליפס, טראוויס בייקר, ורבים אחרים.
ריץ' זכה בתואר דוקטור לשם כבוד ממכללת ברקלי למוזיקה.
בשנת 2016, מגזין הרולינג סטון דירג את ריץ' במקום ה-15 ברשימת 100 המתופפים הטובים ביותר בכל הזמנים.
ריץ' נודע כקנאי לפרטיותו וסירב לפרט על חייו מחוץ לעולם המוזיקה גם בראיונות בתקשורת.
בקרב קהילת המוזיקאים בארצות הברית, נודע כאדם חם מזג וסרקסטי.
הוא אף היה בעל חגורה שחורה בקראטה.
מרבית שנותיו התגורר בוויליאמסבורג שבברוקלין.
הוא נישא לרקדנית מרי אליסון בשנת 1953 עימה היה בזוגיות עד לפטירתו, ונולדה להם בת אחת, קת'י ריץ' אשר הפכה גם היא למוזיקאית.
בן דודו הוא השחקן, המפיק והתסריטאי ג'ונתן הייז (ג'ק שכטר).
"עינב גלילי באה בטוב" הייתה תוכנית ראיונות קומית בהנחייתה של עינב גלילי, ששודרה בערוץ 2, במסגרת שידורי "רשת", החל ממאי 2008.
בתוכנית, לצד ראיונות מיוחדים של גלילי עם אושיות בתחומי האקטואליה והתרבות בישראל, מוגשות פינות קומיות וסאטיריות על ידי צוות קומיקאים, ומונולוג קומי שמגישה גלילי עצמה בפתיחת התוכנית.
בתוכניות הראשונות של "באה בטוב", אירחה גלילי בין השאר את מודי בר און, מירי רגב, עפר שכטר, צביקה יחזקאלי ויהודית רביץ.
התכנית זכתה לביקורות צוננות בשל הפורמט הלא מוגדר.
"יד ליד": פינה בהגשת רמי הויברגר, בדמותו של היו"ר המופרע של העמותה הפיקטיבית "יד ליד" שעוסקת בפתרון סוגיות בוערות ופחות בוערות.
"חדשות לילדים": פינה בהגשת נתי קלוגר, בדמותה של מנחה ממורמרת של פינה לילדים, במסגרתה מספרת קלוגר סיפורים וסוגיות לילדים, אך תכניה רחוקים מלהתאים לקהל זה.
"שרי (ם) קריוקי": פינה בהגשת שרי אלפי, במסגרתה היא שרה שיר מוכר בגרסת קריוקי, על רקע תמונות מתחלפות המתחברות באופן קומי לשורות השיר השונות.
"בחירות מקומיות": פינה בהגשת אבי נוסבאום, במסגרתה הוא בוחן את הבחירות לרשויות המקומיות, ומתייחס בצורה קומית לערי הארץ.
"פינתה של ליטל שוורץ": פינה בהגשת ליטל שוורץ, במסגרתה היא מדווחת דיווחים קומיים מאירועים שונים שהתרחשו בשבוע החולף.
באה מאהבה הוא אלבום הסולו החמישי של הזמרת יהודית רביץ שיצא בשנת 1987.
רביץ הלחינה שישה שירים (מתוך שמונה בסך הכל).
את המילים כתבו יענקל'ה רוטבליט (חמישה שירים), שלום חנוך, מיקי שביב וצרויה להב (אחד כל אחד).
את שירי האלבום עיבד והפיק מוזיקלית ירון בכר, מלבד השיר "עוד על אהבה", שעובד על ידי מיקי שביב.
הלהיטים הגדולים של האלבום היו "באה מאהבה" שנבחר לשיר השנה, "רחבת הריקודים" (שבו התארחו חברי להקת "משינה" ששרו קולות רקע), "שבתות וחגים" (שנבחר במצעד גלי צה"ל לשיר הטוב ביותר של רביץ) ו"סוף לסיפור" (ששימש כרקע מוזיקלי בקמפיין של האמנים נגד התמלוגים הנמוכים).
פרט להם, בלטו גם השירים "פחד" ו"הוא הולך ממך", שבוצע עם קולות רקע של רביץ עצמה.
בעקבות האלבום יצאה רביץ לסיבוב הופעות שכלל אולמות ופארקים - מקומות גדולים בהרבה מאלו שהופיעה לפניהם (מלבד ב"הכבש השישה עשר").
בנוסף חברה לסיבוב הופעות ביחד עם נורית גלרון, איתה הקליטה גרסת כיסוי לשיר "כשאת בוכה את לא יפה".
בשנת 2008 יצאה רביץ לסדרת מופעים בסימן 20 שנים ל"באה מאהבה"' שתועדה באלבום הכפול "באה מאהבה - קיסריה 2008" וכן בגרסת DVD.
יהודית רביץ - גיטרה אקוסטית, שירה
ירון בכר - קלידים, תכנותים, אמולטור, מעבד, הפקה מוזיקלית
צ'ארלס "באדי" בולדן היה נגן קורנית (סוג של חצוצרה) ומוביל תזמורת.
מתואר פעמים רבות כ"אבי הג'אז".
המידע על חייו של באדי בולדן ועל המוזיקה שלו נודעו במשך שנים רק בדרך של סיפורים של מכריו.
לא נותרו הקלטות (אם ערך כאלה) ולא תיעוד מסודר ורק תמונה אחת שלו והוא היה "אפוף בערפילי אגדה", כהגדרתו של סקוט יאנאו.
רק בשנת 1978 נערך מחקר מקיף על תולדות חייו וניסיון לשחזר את המוזיקה שלו, על ידי דונלד מרקיז, אשר התפרסם בספר "In Search of Buddy Bolden: First Man Of Jazz".
בולדן נולד וחי בניו אורלינס, לואיזיאנה.
צליל החצוצרה שלו היה במיטב המסורת של ניו אורלינס, חד, ארוך ורם.
בזכות נגינתו זכה בתואר King bolden לאמור "המלך בולדן".
את תזמורת הריקודים שלו גיבש ב-1895 ובין השנים 1900–1907 ניהל את התזמורת המפורסמת והחשובה ביותר בעיר, "התזמורת של באדי בולדן".
בשנת 1907 לקה בסכיזופרניה ובילה את יתרת חייו בבית חולים לחולי נפש.
קיימת הסכמה בין רבים מנגני הג'אז ה"בראשיתי" של ניו אורלינס (ג'ו "קינג" אוליבר, לואי ארמסטרונג ואחרים) ובין חוקרי המוזיקה שיש לזקוף לזכותו של בולדן מספר פיתוחים שהובילו ליצירת הסגנון שנודע כג'אז רק לאחר ירידתו מהזירה.
לזכותו ניתן לזקוף נגינה חופשית של רגטיים, עם דגש על אלתור ושילוב בלוז ורגטיים.
בנוסף, הכניס לנגינה השפעות של גוספל כנסייתי, בעיקר מנגנון של קריאה ותגובה, כמו בשירה הדתית האפרו-אמריקאית.
ארגון התזמורת שלו היה ייחודי לתקופתו, היא הייתה מיזוג בין תזמורת צועדת ותזמורת ריקודים.
הוא הכניס כלי נשיפה ממתכת לראשונה לנגינת הבלוז והנהיג חטיבת קצב שמנתה קונטרבס וגיטרה, במקום טובה ובנג'ו, דבר שאיפשר אלתור חופשי יותר וצליל "פתוח", המזוהה כיום כ"ג'אזי".
בקו הראשון הציב טרומבון, קלרינט ואת הקורנית שלו.
ייתכן שב-1898 הוקלטה התזמורת על גבי גליל פונוגרף, אך ההקלטה, אם הייתה כזו, לא נמצאה מעולם.
הלהקה ניגנה קטעים עממיים מוכרים, בהם את מנגינת השיר "יש חור בדלי" אך גם קטעים מקוריים של בולדן.
הידוע שבהם הוא קטע שנקרא "Funky Butt" (או "Buddy Bolden's Blues"), שהטרים את סגנון ה-פאנק (Funk), שיופיע רק בשלהי שנות השישים.