tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לניקול מוצע תפקיד ראשי בפיילוט טלוויזיוני בלוס אנג'לס, והיא מחליטה לעבור באופן זמני לגור עם אמה במערב הוליווד, ולקחת את בנם המשותף, הנרי, איתה; צ'ארלי בוחר להישאר בניו יורק, שכן המחזה נמצא בתהליך עיבוד לתיאטראות ברודוויי.
אף על פי שבני הזוג הסכימו להיפרד מתוך הסכמה הדדית ולוותר על עורכי דין, ניקול שוכרת את עורכת הדין נורה פאנשו, המפצירה בה ללכת לבית המשפט.
כאשר הוא טס ללוס אנג'לס לבקר את משפחתו, מוגשים לו מסמכי גירושין, בין היתר גם בעקבות בגידתו של צ'ארלי בה עם אישה שעבד איתה.
צ'ארלי נפגש לראשונה עם ג'יי מרוטה, עורך דין נלהב ויקר, המפציר בצ'רלי להילחם, אך הוא מחליט במקום זאת לשכור את ברט שפיץ, עורך דין לענייני משפחה בדימוס, שמעדיף לנקוט בגישה מפויסת יותר.
בעזרתו של ברט, צ'ארלי שוכר דירה בלוס אנג'לס כדי להיות קרוב יותר לבנו ולחזק את תיק המשמורת שלו.
צ'ארלי מבקש להימנע מללכת לבית המשפט, ולכן ברט קובע פגישה עם נורה וניקול.
במהלך הפגישה, נורה טוענת שצ'ארלי סירב לכבד את רצונותיה של ניקול לחזור ללוס אנג'לס, וכי הנרי יעדיף להישאר עם אמו מאשר לטוס הלוך ושוב בין החופים.
בשיחה פרטית בין השניים, ברט מייעץ לצ'ארלי לוותר על תושבותו בניו יורק, אך צ'ארלי המתוסכל מסרב ומחליט לפטר אותו.
צ'ארלי זוכה במענק למלגת מקארתור ומשתמש בתשלום הראשון על מנת להעסיק את ג'יי כעורך דינו.
התיק עובר לבית המשפט, שם נורה וג'יי מתווכחים באגרסיביות מטעם לקוחותיהם ומנסים לצייר את שני הצדדים באור שלילי.
נורה מדגישה את ניאופו של צ'ארלי ואת ריחוקו הרגשי מניקול, בעוד ג'יי מגזים בהרגלי השתייה של ניקול כאלכוהוליזם.
בינתיים, צ'ארלי וניקול שומרים על קשר ידידותי מחוץ לבית המשפט ומבלים זמן עם הנרי.
ניקול מנסה לדבר עם צ'ארלי ללא עורכי הדין.
הדיון הידידותי שמתקיים בדירתו של צ'ארלי נהפך לוויכוח מר בו ניקול טוענת שלא אכפת לו ממנה וצ'ארלי מכה בקיר ומייחל למותה.
לאחר מכן הוא נשבר מתוך בושה ומתנצל בפניה; וניקול מנחמת אותו.
זמן קצר לאחר מכן, בני הזוג מסכימים להנמיך את דרישותיהם ולהגיע להסכמה שווה לסיים את הגירושין, אם כי נורה מנהלת משא ומתן על תנאים מעט טובים יותר לניקול.
שנה לאחר מכן, מחזהו של צ'רלי מצליח בברודוויי בזמן שהפיילוט של ניקול (שגם בוים על ידיה) מועמד למספר פרסים.
צ'ארלי מודיע לניקול שהוא לקח משרה לשנה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס והוא יתגורר בלוס אנג'לס באופן מלא על מנת להיות קרוב יותר להנרי.
מאוחר יותר הוא מגלה שהנרי קורא את רשימת הדברים של ניקול שהיא אוהבת בצ'ארלי.
הנרי מבקש מצ'ארלי לקרוא אותו בקול רם, וצ'ארלי עושה זאת ומתחיל להתרגש בעוד ניקול צופה בשניים מרחוק.
באותו לילה, ניקול מציעה לתת לצ'ארלי לקחת את הנרי לביתו אף על פי שזה הלילה שלה איתו.
כשצ'ארלי יוצא למכוניתו כשהוא נושא את הנרי הישן, ניקול רצה לעברו, קושרת את הנעל של צ'ארלי ונפרדת.
סקרלט ג'והנסון - ניקול ברבר
אדם דרייבר - צ'ארלי ברבר
אזי רוברטסון - הנרי ברבר
לורה דרן - נורה פאנשו
אלן אלדה - ברט שפיץ
ריי ליוטה - ג'יי מרוטה
ברוק בלום - מרי אן
הרעיון לסרט הגיע לראשונה לבאומבך בשנת 2016, במהלך תהליכי גמר ההפקה של סרט "סיפורי מאירוביץ".
באומבך החל לעשות מחקר בנושא ונפגש עם השחקן אדם דרייבר שכבר השתתף בשלושה מסרטיו על מנת לדון בליהוקו לסרט.
בנובמבר 2017 הוכרז כי דרייבר, סקרלט ג'והנסון, לורה דרן, מריט ובר ואזי רוברטסון לוהקו לסרט.
דייוויד היימן הפיק את הסרט באמצעות חברת ההפקות שלו, "Heyday Films", ונטפליקס הסכימה להפיק ולהפיץ את הסרט.
במרץ 2018, קייל בורנהיימר הצטרף לצוות השחקנים של הסרט, וביוני 2018, הוכרז כי ריי ליוטה הצטרף לצוות השחקנים.
צילומי הסרט החלו ב-15 בינואר 2018 ונמשכו במשך 47 יום עד לאפריל 2018, והתקיימו בניו יורק ובלוס אנג'לס.
באומרו על כתיבת הסרט בעקבות גירושיו מהשחקנית ג'ניפר ג'ייסון לי, כמו גם על גירושי הוריו, אמר באומבאך:
בעקבות עליית הסרט לאקרנים, באומבך ציין כי הוא הראה לגרושתו את התסריט, ולאחר מכן גם הסרט זמן קצר לפני עלייתו לאקרנים, ושהיא ממש אהבה את הסרט.
אוון גלייברמן מ"וראייטי" כתב: "[סרט ש]בבת אחת מצחיק, נוקב ומסעיר, שנבנה סביב שני מופעי בראווה של חדות ואנושיות מדהימה.
הוא הרסני, חיוני ועתיד לזכור אותו זמן רב לאחר סיום עונת הפרסים הנוכחית."
ברשימה השנתית ל"עשרת הביצועים הטובים ביותר לשנת 2019" שנכתבה על ידי סטפני זכארק עבור מגזין "טיים" ביצועיו של דרייבר צוינו בתור הביצועים השלישיים הטובים ביותר לשנת 2019.
סיפור סיפורים או סטוריטלינג מתאר פעילות חברתית ותרבותית של שיתוף סיפורים.
לעיתים השיתוף הזה כולל גם שימוש באמצעים מעולם האלתור, התיאטרון או תוספות ועיטורים לסיפור עצמו.
לכל תרבות יש סיפורים או נרטיבים משלה, המשותפים כאמצעי לבידור, חינוך, שימור תרבותי או החדרת ערכים דרך סיפורים הכוללים מוסר השכל.
אלמנטים מהותיים של סיפורים כוללים עלילה, דמויות ונקודת מבט עלילתית.
המונח "סיפור סיפורים" יכול בהגדרה צרה להתייחס במיוחד לסיפור של סיפורים בעל-פה, ובהגדרה רחבה יותר לטכניקות המשמשות באמצעי מדיה אחרים כדי לפרש או לחשוף את הנרטיבים של סיפורים.
נטען כי לסיפור סיפורים אפקט אנתרופולוגי רחב מכיוון שהוא בסיס לקיומה של כל חברה ולמיסוד המסורות וההיסטוריה שלה.
אף על פי שהסיפורים מבדילים אומה אחת מהשנייה, היסוד הבסיסי של סיפור משותף לכלל החברות האנושיות.
סיפור של סיפורים מקדים מבחינת תקופה את הכתיבה.
הצורות המוקדמות ביותר של סיפורי סיפורים היו בדרך כלל בעל פה בשילוב מחוות וביטויים.
בנוסף להיותו חלק מטקסי פולחן דתיים, חלק מהארכאולוגים סבורים כי אמנות הסלע שימשה סוג של סיפור סיפורים בתרבויות קדומות רבות.
התושבים האבוריג'ינים האוסטרלים ציירו סמלים מסיפורים על קירות מערות כאמצעי לעזור למספרים לזכור את הסיפור בעל פה.
לאחר מכן, הסיפור סופר בשילוב של נרטיב בעל פה, מוזיקה, אמנות רוק ומחול, שאפשרו שילוב של הבנה ומשמעות הקיום האנושי באמצעות זיכרון וחקיקה של סיפורים.
אנשים השתמשו בגזעים מגולפים של עצים ובכלי תקשורת חלופיים (כמו חול ועלים) כדי לתעד סיפורים בתמונות או בכתיבה.
צורות מורכבות של קעקועים עשויות גם הן לייצג סיפורים עם מידע על גנאלוגיה, שיוך ומעמד חברתי.
עם כניסת הכתיבה והשימוש באמצעי תקשורת יציבים וניידים, סיפורים הוקלטו, תומללו ושותפו באזורים רחבים בעולם.
סיפורים נחצבו, נשרטו, נצבעו, הודפסו או הוטבעו בדיו על גבי מגוון של חומרים: עץ, במבוק, שנהב ועצמות חיות נוספות, כלי חרס, טבליות חימר, אבנים, כתבי יד על עלי דקל מיובשים, עורות (קלף), בדי טאפה, נייר, משי, קנבס וחומרי טקסטיל נוספים.
מאוחר יותר סיפורים הוקלטו ותועדו בסרטי קולנוע ונשמרו אלקטרונית בצורה דיגיטלית.
למרות הפופולריות הגוברת בעת החדשה של מדיה כתובה וטלוויזיונית ברחבי העולם, סיפורים בעל פה עדיין ממשיכים להיווצר על ידי מספרי סיפורים מאולתרים, כמו גם סיפורים הקיימים שמחויבים לזיכרון והועברו מדור לדור.
בעידן המודרני יש תהליך של התרחבות התפיסה בנוגע לסיפור סיפורים.
בנוסף לצורות המסורתיות: מעשיות פולקלור וסיפורי עם, מיתולוגיה, אגדות, סיפורי משל ועוד, התרחבה התפיסה גם לייצוגי היסטוריה, נרטיב אישי, פרשנות פוליטית ונורמות תרבותיות מתפתחות.
סיפורי סיפורים עכשוויים משמשים גם לצורך מטרות חינוכיות שונות.
סוגי מדיה חדשים יוצרים אפשרויות נוספות להקליט, לבטא ולצרוך סיפורים.
כלים לתקשורת קבוצתית א-סינכרונית יכולים לספק סביבה שתאפשר לאנשים למסגר מחדש או לרענן סיפורים בודדים לקבוצות של סיפורים.
משחקים ופלטפורמות דיגיטליות אחרות, כמו אלו המשמשות בסיפורת אינטראקטיבית או בנרטיבים אינטראקטיביים עשויים לשמש כדי למקם את המשתמש כדמות בתוך עולם גדול יותר.
סרטים תיעודיים, כולל תיעוד אינטרנטי, משתמשים בטכניקות של סיפור סיפורים כדי להעביר מידע על הנושא שלהם.
בעידן המודרני גם מתרחב השימוש והיישום בסיפורי גילוי-עצמי, שנוצרו לצורך השפעה מזככת וטיפולית, למשל בפסיכודרמה, טיפול בדרמה ותיאטרון פלייבק.
סיפור סיפורים גם משמש כאמצעי לזרז של שינוי פסיכולוגי וחברתי בתרגול של אמנות הטרנספורמה.
אפשר למצוא מסורות של סיפור סיפורים בעל פה במספר תרבויות; טכניקה זו קדמה לעיתונות המודפסת והמקוונת.
בעבר סיפורים שימשו כדי להסביר תופעות טבע, פייטנים סיפרו את סיפורי הבריאה ופיתחו פנתאון של אלים ומיתוסים.
סיפורים שבעל פה עברו מדור לדור ומספרי סיפורים נחשבו כהילרים-מרפאים, מנהיגים, מדריכים רוחניים, מורים, שומרי סודות תרבותיים ובדרנים.
סיפור סיפורים שבעל פה קיבל ביטוי בצורות שונות שכללו גם שירים כתובים או מולחנים, מזמורים ומחול.
במסורות שבעל פה, סיפורים נשמרים בחיים על ידי כך שהם סופרו שוב ושוב.
החומרים בסיפורים עברו עם השנים שינויים והתאמות.
במאות שלאחר המצאת הכתב, נטו הסיפורים להיחשב כעבודתם של אנשים פרטיים ולא כמאמץ קולקטיבי.
רק לאחרונה כאשר מספר סופרים בעלי השפעה החלו לחקור את תפקיד מספר הסיפורים, זכה שוב להכרה ערכם של סיפורים.
מבקרי ספרות כמו רולאן בארת אפילו הכריזו על מות המחבר .
אלברט לורד בחן נרטיבים מתמלילים של פייטנים שבעל פה ביוגוסלביה שנאספו בשנות ה-30 של המאה ה-20, וטקסטים של אפוסים רחבי יריעה כמו אודיסיאה.
לורד מצא שחלקם הגדול של הסיפורים הורכב מטקסט שאולתר במהלך תהליך הסיפור.
הוא זיהה שני סוגים של אוצר מילים בסיפור.
הסוג הראשון הוא הנוסחאות החוזרות על עצמן: "אאוס (אלת השחר ורודת האצבעות)", "הים האפל כיין" וסט של ביטויים מוגדרים ספציפיים אחרים שהיו ידועים מזה זמן רב בכתיבה של הומרוס ובאפוסים אחרים שבעל פה.
עם זאת, לורד גילה כי על פני מסורות סיפור רבות, 90% מהאפוס שבעל פה הורכב משורות שחוזרות על עצמן מילולית או שמשתמשות בתחליפי מילים.
במילים אחרות, סיפורים שבעל פה בנויים מביטויים מוגדרים שהצטברו במשך חיים של האזנה לסיפורים וסיפור שלהם.
הסוג השני הוא עלילה: רצף קבוע של פעולות סיפוריות המבנות את הסיפור.
כמו שמספר הסיפורים ממשיך שורה אחר שורה באמצעות שימוש בנוסחאות, כך הוא ממשיך מאירוע לאירוע בעזרת נושאים עלילתיים.
נושא כמעט אוניברסלי הוא חזרה, למשל "כלל השלושה" בפולקלור המערבי: שלושה אחים יצאו לדרך, שלושה ניסיונות נעשים, שלוש חידות נשאלות ועוד.
נושא העלילה יכול להיות פשוט כמו רצף מוגדר ספציפי המתאר את התחמשותו של הגיבור, מה שיכול להתחיל מחולצה ומכנסיים ולהסתיים בכיסוי ראש ובנשק.
נושא יכול להיות גדול מספיק כדי להיות מרכיב עלילתי.
נושא אינו שייך לסיפור ספציפי, אך ניתן למצוא בו שונות קלה בסיפורים רבים ושונים.
הסיפור תואר על ידי ריינולדס פרייס, כשכתב: הצורך לספר ולשמוע סיפורים חיוני למין האנושי - והוא כנראה השני בנחיצותו לאחר הזנה ולפני אהבה ומקלט.
מיליונים שורדים בלי אהבה ובלי בית, כמעט אף אחד מהם אינו שותק; ההפך מהשתיקה מוביל במהירות לסיפור נרטיבי, וצליל הסיפור הוא הצליל השולט בחיינו, החל מהסיפורים הקטנים של אירועי ימינו וכלה במבנים העצומים הבלתי תקשורתיים של פסיכופתים.
אנשי פולקלור מחלקים לעיתים מעשיות שבעל-פה לשתי קבוצות עיקריות: "מרצ'ן" ו"סגן".
אלו מונחים גרמניים שאין להם פירוש מדויק באנגלית, אולם יש משמעויות דומות:
מרצ'ן - המעשייה, בתרגום חופשי "מעשייה", תתקיים במעין עולם נפרד ללא מיקום מדויק, של "היה היה פעם", בזמן לא מוגדר בעבר.
המעשיות לא נועדו להיות מובנות כאמת לאמיתה.
הסיפורים מלאים בתקריות שהוגדרו בבירור, ומאוכלסים על ידי דמויות שטוחות למדי, חסרות חיים כמעט לחלוטין.
כאשר משהו על-טבעי מתרחש, הוא מוצג באופן ענייני, ללא הפתעה; עשויים להתרחש אירועים מסמרי דם, אך עם מעט קריאה לתגובה רגשית מצד המאזין.
סגן - מתורגם כ"סיפור עם", מייצג אירועים שאמורים לקרות בפועל, לעיתים קרובות בזמן ובמקום מסוימים, והם שואבים הרבה מכוחם מעובדה זו.
כאשר העל-טבעי חודר לסיפור הוא עושה זאת בצורה שופעת רגשית.
לקטגוריה זו שייכים סיפורי רוחות רפאים, סיפורי חוצנים וסיפורי יצורים ואירועים על-טבעיים.
בחינה חשובה נוספת של האוראליות בחיי אדם היא בספרו של וולטר אונג: "אוראליות ואוריינות – הטכנולוגיזציה של המילה" (1982).
אונג בחן את המאפיינים המבדילים בין מסורות שבעל-פה וכיצד אינטראקציות בין תרבויות בעל פה ובכתב משפיעות זו על זו ועל אפיסטמולוגיה אנושית.
סיפור סיפורים הוא אמצעי לשיתוף ופרשנות של חוויות.
הסוציולוג והתאולוג פיטר ברגר טוען שחיי אדם מושרשים באופן סיפורי.
אנשים בונים את חייהם ומעצבים את עולמם בהתאם למונחים של זיכרונות שיש להם.
סיפורים הם אוניברסליים בכך שהם יכולים לגשר על פערים תרבותיים ואחרים.
סיפור יכול להיות אדפטיבי לכל הגילים, בלי רעיון ההפרדה בין אנשים על בסיס גילם.
סיפור סיפורים יכול לשמש כשיטה ללימוד אתיקה, התפתחות מוסרית, נורמות והבדלים תרבותיים.
הלמידה יעילה ביותר כאשר היא מתרחשת בסביבות חברתיות המספקות רמזים חברתיים אותנטיים לגבי אופן יישום הידע.
סיפורים מתפקדים ככלי להעברת ידע בהקשר חברתי.
לכל סיפור יש שלושה חלקים:
הסביבה (עולמו של הגיבור לפני שההרפתקה מתחילה)
הקונפליקט (עולמו של הגיבור מתהפך)
הפתרון (הגיבור מביס נבל, אבל זה לא מספיק לגיבור כדי לשרוד.
צריך להפוך את הגיבור או העולם).כל סיפור יכול להיות ממוסגר בפורמט כזה.
הידע האנושי מבוסס על סיפורים והמוח האנושי מורכב ממכונות קוגניטיביות הנחוצות להבנה, לזיכרון ולסיפור סיפורים.
בני אדם מספרים סיפורים אשר באופן אישי וחברתי בונים חיים מורכבים.
הסיפורים משקפים את המחשבה האנושית במבנה עלילתי ולעיתים קרובות לאנשים יש נטייה לזכור עובדות בצורה סיפורית.
עובדות ניתנות להבנה כגרסאות קטנות יותר לחלק מסיפור גדול, ובכך סיפור סיפורים יכול להשלים חשיבה אנליטית.
מכיוון שסיפור סיפורים דורש חושים ויזואליים ושמיעתיים מהמאזינים, ניתן ללמוד לארגן את הייצוג הנפשי של הסיפור, להכיר מבנה של שפה ולהביע את מחשבותיו של המספר.
סיפורים נוטים להתבסס על למידה חווייתית, אך למידה מהניסיון היא לא אוטומטית.
לעיתים קרובות אדם צריך לנסות לספר את הסיפור של אותה חוויה לפני שהוא מבין את הערך שלה.
במקרה זה, לא רק המאזין הוא זה שלומד, אלא גם המספר שמודע לחוויות ולרקע הייחודיים שלו.
תהליך זה של סיפור סיפורים הוא מעצים מאחר שהמספר מעביר רעיונות באופן יעיל ובאמצעות תרגול, הוא מסוגל להדגים את הפוטנציאל של ההישג האנושי.
סיפור סיפורים מתחבר לידע הקיים ויוצר גשרים תרבותיים ומוטיבציוניים לעבר הפתרון.
סיפורים הם כלי חינוכי יעיל, מכיוון שהמאזינים נעשים מעורבים בסיפור ולכן זוכרים את המסר.
ניתן לראות סיפורים כבסיס ללמידה והוראה.
בזמן שהמאזין מעורב, הוא מסוגל לדמיין נקודות מבט חדשות, המזמנות ניסיון טרנספורמטיבי ואמפתי.
זה כרוך בכך שהאדם לוקח חלק פעיל בסיפור, מתבונן, מקשיב ומשתתף בהדרכה מינימלית.
האזנה למספר סיפורים יכולה ליצור קשרים אישיים מתמשכים, לקדם פתרון בעיות יצירתי ולעודד הבנה משותפת לגבי שאיפות עתידיות.
לאחר מכן המאזין יכול להפעיל ידע ולדמיין אפשרויות חדשות.
המספר והמאזין יכולים לחפש ביחד שיטות עבודה מומלצות ולהמציא פתרונות חדשים.
מכיוון שלסיפורים יש לעיתים קרובות כמה רבדים של משמעויות, מאזינים צריכים להקשיב קשב רב כדי לזהות את הידע הבסיסי בסיפור.
סיפור סיפורים משמש גם ככלי ללמד ילדים את חשיבות הכבוד באמצעות תרגול הקשבה.
כמו כן הסיפורים יכולים ליצור חיבור של ילדים לסביבתם, דרך הנושא המסופר, ומעניקים להם יותר אוטונומיה באמצעות אמירות חוזרות, המשפרות את הלמידה שלהם ללמוד מיומנויות חדשות.
כדי ללמד ילדים ערכים של כבוד, פתרון בעיות והתגברות על מצוקות, ישמשו סגנון לימוד קינסטטי, שמערב את המאזינים באמצעות מוזיקה, פרשנות חלומות או ריקוד.
בתרבויות ילידי אמריקה, סיפור סיפורים שימש כצורה של שפה שבעל-פה הקשורה לפרקטיקות וערכים מוסריים החיוניים לפיתוח זהותו של האדם.
הסיבה לכך היא שכל מי ששייך לקהילה יכול להוסיף את המגע והפרספקטיבה שלו לנרטיב בשיתוף פעולה.
ביצירה המשותפת של סיפור יש מקום גם לפרספקטיביות אישיות וגם לקולקטיביות.
סיפור סיפורים שבעל-פה בקהילות ילידיות שונה מצורות סיפורים אחרות מכיוון שהסיפורים מסופרים לא רק לשם בידור, אלא גם לצורך לימוד של ערכים.
לדוגמה, קהילת Sto: lo בקנדה מתמקדת בחיזוק זהותם של ילדים על ידי סיפור סיפורים על האדמה כדי להסביר את תפקידם.
יתר על כן, סיפור סיפורים היא דרך ללמד חברים צעירים יותר מקהילות ילידיות על תרבותם וזהותם.
במחקר של דונה אדר התראיין אדם משבט הנאוואחו על פרקטיקות סיפורים שהיו להם בעבר ואלו שינויים הם רוצים לראות בעתיד.
הם שמו לב כי סיפור סיפורים משפיע על חייהם של ילדי הנאוואחו.
על פי חלק מבני הנאווחו שהתראיינו, סיפור סיפורים הוא אחת מהפרקטיקות העיקריות המשמשות ללימוד ילדים את העקרונות החשובים לחיות חיים טובים.
בקהילות ילידיות סיפורים הם דרך להעביר ידע מדור לדור.
עבור חלק מהילידים, בחוויות המבוססות על ניסיון חיים אין הפרדה בין העולם הפיזי לעולם הרוחני.
לפיכך, חלק מהילידים מתקשרים עם ילדיהם באמצעות טקסים, סיפור או דיאלוג.
ערכי קהילה, הנלמדים דרך סיפור סיפורים, עוזרים להדריך את הדורות הבאים ולעזור בגיבוש הזהות.
בקהילת עמי הקצ'ואה באזורים ההרריים של פרו, אין הפרדה בין מבוגרים לילדים.
זה מאפשר לילדים ללמוד סיפור סיפורים באמצעות פרשנויות משלהם לסיפור מסוים.
לפיכך, מעודדים את הילדים בקהילת הקצ'ואה להקשיב לסיפורים על מנת ללמוד על זהותם ותרבותם.
לפעמים מצפים מהילדים לשבת בשקט ולהקשיב באופן פעיל.
זה מאפשר להם להיות מעורבים בפעילויות כלומדים עצמאיים.
לימוד ותרגול של סיפור סיפורים מאפשר לילדים לנסח רעיונות על בסיס חוויותיהם ונקודות המבט שלהם.
בקהילות נאוואחו, לילדים ומבוגרים, סיפור סיפורים הוא אחת הדרכים היעילות הרבות לחנך את הצעירים והזקנים על תרבויותיהם, זהויותיהם והיסטוריהם.
סיפורי סיפורים עוזרים לנבאג'ואים לדעת מי הם, מאין הם מגיעים ולאן הם שייכים.
בתרבויות ילידים הסיפורים מועברים לעיתים באמצעים שבעל פה בסביבה שקטה ומרגיעה.
לרוב אלו מסופרים במפגשים קהילתיים משפחתיים או שבטיים ובמהלך אירועים רשמיים יותר כמו אירועים משפחתיים, חגיגות או טקסים.
במהלך הסיפור, ילדים עשויים להשתתף על ידי שאילת שאלות, הצגת הסיפור או על ידי חזרה על חלקים קטנים של הסיפור.
לעיתים קרובות יש סיפורים שבכל פעם מסופרים בדרך שונה, וכתוצאה מכך נוצרות וריאציות רבות למיתוס יחיד.
הסיבה לכך היא שמספרים בוחרים לפעמים לשלב אלמנטים חדשים בסיפורים ישנים בהתאם למערכת היחסים בין המספר לקהל, וכך לגרום לסיפור להתאים לכל סיטואציה ייחודית.
יש תרבויות של ילידים בהן בסיפורים משתמשים ברצועות הוראה - סוג משחקי של תיקון התנהגות בלתי רצויה של ילדים.
לדוגמה, שבט האוג'יבה (או צ'יפה) משתמש במעשייה על ינשוף שחוטף ילדים שמתנהגים לא יפה ואומרים לילד: "הינשוף יבוא ויתקע אותך באוזניו אם לא תפסיק לבכות!" לפיכך, צורה זו של הקנטה משמשת כלי לתיקון התנהגות בלתי הולמת ולקידום שיתוף פעולה.
סוגי סיפור סיפורים בעמים ילידים
התקשורת בקהילות אמריקה הילידיות עשירה בסיפורים, מיתוסים, פילוסופיות ונרטיבים המשמשים אמצעי להחלפת מידע.
הסיפורים משמשים גם כדי להדריך וללמד ילדים על ערכים ושיעורים תרבותיים.
המשמעויות של הסיפורים לא תמיד מפורשות, ומצופה מילדים להסיק את המסקנות מהסיפורים בעצמם.
בשבט לקוטה בצפון אמריקה, למשל, מספרים לנערות את סיפורה של אשת הבפאלו הלבנה, שהיא דמות רוחנית המגנה על נערות צעירות מגחמות הגברים.
בשבט אודאווה מספרים לנערים את סיפורו של צעיר שמעולם לא דאג לגופו, וכתוצאה מכך רגליו לא מצליחות לרוץ כשהוא מנסה לברוח מטורפים.
סיפור זה משמש אמצעי עקיף לעידוד נערים לטפל בגופם.
ניתן לשתף נרטיבים כדי לבטא ערכים מוסריים בקרב בני משפחה או אנשים הנחשבים לחלק מהקהילה הקרובה.
ניתן להבין ולפרש את המסר העומד בבסיס הסיפור ברמזים לפרשנות מסוימת.
על מנת לייצר משמעות מסיפורים כאלו, יש קהילות בהן הקשישים מדגישים את החשיבות שבלימוד האזנה, מכיוון שהיא מחייבת את החושים להפגיש את הלב והנפש של האדם.
לדוגמה, ילדים לומדים על מטאפורות משמעותיות בחברה בה הם חיים על ידי האזנה לקשישים בקהילה והשתתפות בטקסים בהם הם מכבדים זה את זה.
בעולם של היום יש גם כאלו שמדברים על צורות עלילתיות שונות כסיפור סיפורים, למשל: סיפור סיפורים דיגיטלי, משחקי תפקידים, משחקי קופסה ועוד.
במשחק תפקידים מסורתי, את הסיפור מעביר אדם השולט בסביבה ובדמויות הבדיוניות שאינן משחקות, ומעביר את האלמנטים שבסיפור עבור השחקנים בזמן שהם מתקשרים עם המספר.
לסוג משחק זה יש ז'אנרים רבים, כמו מדע בדיוני ופנטזיה, ועולמות של מציאות חלופית המבוססים על המציאות הנוכחית ומשלבים יצורים שונים כמו אנשי זאב, חוצנים, שדים ועוד.
משחקי תפקידים אלו היו פופולריים מאוד בשנות ה-90 בקרב חוגי נוער במדינות רבות לפני שנכנסו לשוק משחקים מבוססי מחשבים וקונסולות.
העברה של ערכים בתרבויות ילידיות
סיפורים בתרבויות ילידיות כוללים מגוון ערכים: אחריות אישית, דאגה לסביבה ורווחת הקהילה.
הסיפורים בתרבויות אלו מבוססים על ערכים שהועברו על ידי דורות קודמים לעיצוב בסיס קהילתי.
הם משמשים כגשר לידע והבנה המאפשר לערכים של "עצמי" ו"קהילה" להתחבר.
סיפור סיפורים בקהילה של שבט הנאוואחו למשל מאפשר ללמוד ערכי קהילה בזמנים ומקומות שונים עבור לומדים שונים.
סיפורים מסופרים מנקודת מבטם של אנשים אחרים, בעלי חיים או יסודות טבעיים של כדור הארץ.
באופן זה, ילדים לומדים להעריך את מקומם בעולם כאדם ביחס לאחרים.
בדרך כלל, סיפורים משמשים ככלי ללמידה בלתי פורמלית בקהילות ילידי אמריקה ויכולים לשמש כשיטה ללימוד נורמות התנהגות לילדים, לא על ידי עימות אלא על ידי סיפור המאפשר לילדים לגלות בעצמם את הבעיה.
הורים מקהילה Tewa בצפון אריזונה, למשל, מלמדים את ילדיהם ערכים באמצעות נרטיבים מסורתיים.
השיעורים מתמקדים במספר נושאים הכוללים סיפורים היסטוריים או "קדושים" או סכסוכים מקומיים יותר.
באמצעות סיפור סיפורים, הקהילה מדגישה את החוכמה המסורתית של אבות המשפחה ואת חשיבות הזהות הקולקטיבית והאינדיבידואלית.
בקהילות של ילידים מלמדים ילדים מיומנויות וערכים באמצעות פעולות של דמויות חיוביות, ובמקביל מאפשרים לילדים להעניק משמעות לעצמם.
בכך שלא נותנים להם את כל מרכיבי הסיפור, ילדים מסתמכים על חוויות משלהם ולא על הוראה רשמית של מבוגרים כדי למלא פערים.
בהאזנה לסיפורים, תנועות גוף ומחוות עוזרות לתקשר ערכים ולהשאיר סיפורים רלוונטיים לדורות הבאים.
זקנים, הורים וסבים מעורבים בדרך כלל בהוראה של תרבות, היסטוריה, ערכי הקהילה ותורת הארץ.
ילדים בקהילות של ילידים יכולים ללמוד גם מהמסר הסמוי בסיפור.
לדוגמה, בקהילה של בני נחואטל ליד מקסיקו סיטי, סיפורים על רוחות המגינות על מקורות מים מכילים מוסר המיוחד בכבוד לסביבה.
באופן זה, סיפור סיפורים משמש דרך ללמד את הערכים החשובים לקהילה, למשל שמירת הסביבה.
סיפורים משמשים גם להעברת מסרים בהקשרים רוחניים וטקסיים.
בשימוש הטקסי בסיפור סיפורים, אחידות המסר חשובה יותר מהזמן, המקום והתווים של המסר.
לאחר שהמסר הועבר, הסיפור נגמר.
כשחוזרים ומספרים את אותם סיפורים, יחידות סיפוריות יכולות לקבל מבנה חדש ולהראות תוצאות שונות למעשיו של אדם.
סיפור סיפורים הוערך על ידי כישורי אוריינות ביקורתית ולמידה של מונחים הקשורים לתיאטרון על ידי ארגון הסיפורים והדרמה היצירתית הלאומי במיניאפוליס.
סיפור סיפורים נבדק גם כדרך לחקור ולארגן את הידע והערכים התרבותיים בתוך קהילות של ילידים אמריקאים.
מחקר משנת 2013 על תפקיד הסיפורים בקהילה מסוימת, הראה כי במהלך אירועי סיפור סיפורים נוצרת אווירה קהילתית משותפת.
המחקר בקהילה זו התמקד ברעיון של הסיפורים כדרך חיונית לחלוק ולהשתתף בקהילה, מאחר שבמעמד זה חברי הקהילה מפסיקים את מה שהם עושים באותו רגע כדי להיות נוכחים במפגש, ובכך אפשרו לסיפור להפוך להיות חלק מהטקסיות של הקהילה.
באמצעות מספרי הסיפורים נוצרה התייחסות משותפת של סיפורים ופולקלור אישיים או קהילתיים, שבני הקהילה יכולים להשתמש בהם כדי לשתף אידאולוגיות.
על פי המחקר זקני הקהילה הביעו רצון לכך שהסיפורים ישמשו למחקר נוסף על תרבותם, שכן סיפורים בקהילה שלהם תמיד היו דרך מסורתית להעברת ידע לדורות הצעירים.
בהקשר לסיפורים כתובים שאנשים קוראים, ה"קידוד הנוירו-סמנטי של נרטיבים מתרחש ברמות גבוהות יותר מיחידות סמנטיות אינדיבידואליות, ומדובר בקידוד מערכתי שתקף גם ליחידים וגם למגוון שפות".
יש גישות שמתייחסות לנרטיבים כאל סיפורים המונעים ממוטיבציה פוליטית וככאלו המעצימים קבוצות מסוימות.
במקום רק לחפש את הנקודה העיקרית של הנרטיב, נדרשת הפונקציה הפוליטית באמצעות השאלה "למי יש אינטרס בסיפור האישי"?
גישה זו מתייחסת בעיקר לכוח, סמכות, ידע, אידאולוגיה וזהות; נרטיבים אישיים נתפסים כאידאולוגיים מכיוון שהם מתפתחים ממבנה של יחסי כוח ובמקביל מייצרים, מתחזקים ומשחזרים את מבנה הכוח ההוא".
חנה ארנדט טוענת כי סיפור סיפורים הופך משמעות פרטית לציבורית.
בלי קשר למגדר של המספר ולסיפורים אותם הוא בוחר לשתף, הביצוע של הנרטיב והקהל שמאזין לו הוא המקום בו טמון הכוח.
לסטוריטלינג בהקשרים טיפוליים, רפואיים, עסקיים, חינוכיים ועוד ניתן להתייחס כ"סיפור סיפורים רציני".
באופן זה, מיושמים הסיפורים "מחוץ להקשר הבידורי, שם הסיפור הוא חלק מרצף מתקדם של דפוסים איכותיים...
מהותו של סיפור סיפורים טיפולי הוא לספר את סיפורו של אדם בניסיון לגרום לו להבין טוב יותר את עצמו או את מצבו.
סיפורים אלו יכולים להשפיע גם על הקהל במובן הטיפולי, ועוזרים לאחרים לשמוע על סיטואציות דומות לאלו שהם נתקלו בהן בפרספקטיבה אחרת, אצל אנשים שונים.
הסופרת וחוקרת הפולקלור איליין לולס טוענת כי "תהליך זה מספק דרכים חדשות להבנה ויצירת זהות.
משתמשים בשפה כדי להעיד על החיים" לפעמים המספר מדלג על פרטים מסוימים בלי להבין, ולאחר מכן בשלב מאוחר יותר יחליט כן לכלול את אותם פרטים וליצור "חיבור מחדש של חלקים מהנרטיב".
פערים אלו עשויים להתרחש בגלל דיכוי של טראומה או מתוך רצון לשמור על הפרטיות ולא לחשוף פרטים מזעזעים בסיפור.
פסיכודרמה משתמשת בשחזור אירועים אישיים, לפעמים טראומטיים, בחייהם של משתתפים בקבוצות פסיכודרמה כמתודולוגיה טיפולית, שפותחה לראשונה על ידי הפסיכיאטר יעקב לוי מורנו.
שימוש טיפולי זה שולב גם בטיפול בדרמה, הידוע בתחום בשם "תיאטרון ההחייאה העצמית."
בשנת 1975 ג'ונתן פוקס וג'ו סאלאס פיתחו צורת סיפור סיפורים טיפולית המכונה תיאטרון פלייבק.
סיפור סיפורים טיפולי משמש גם לקידום ריפוי באמצעות אמנויות טרנספורמטיביות בהן המנחה מסייע למשתתפים לכתוב ולהציג את סיפורם האישי בפני קהל.
על פי ההגדרה, אמנות הנרטיב היא מיזם אסתטי.
ישנם מספר אלמנטים אמנותיים אשר בדרך כלל מקיימים אינטראקציה בסיפורים מפותחים:
מבנה עלילתי עם התחלה, אמצע וסוף שניתן לזהות, או אקספוזיציה - התפתחות - שיא - רזולוציה - ניתוק, שבנויים לרוב בקווי עלילה קוהרנטיים;
התמקדות חזקה בזמניות, הכוללת שמירה על העבר, תשומת לב לפעולה בהווה וציפייה עתידית;
התמקדות מהותית במאפייני הדמויות שהיא "ללא ספק המרכיב היחיד החשוב ביותר ברומן";
הצגת קולות שונים באופן דיאלוגי - "צליל הקול האנושי, או קולות רבים, המדברים במגוון מבטאים, מקצבים ורשומות";
מספר אשר מעצם הגדרתו מייצר אינטראקציה עם "קהלי קריאה" מתקשר עם תהליך דיאלקטי של פרשנות, שנמצא לפעמים מתחת לפני השטח ולעיתים גלוי, "מתווכח" בעד ונגד עמדות שונות; נשען באופן משמעותי על תצורה אסתטית סטנדרטית כעת, ובמיוחד כולל שימוש במטפורה, מטונימיה, סינקדוכה ואירוניה.
פסטיבלי סיפורים כוללים בדרך כלל את הצגת עבודתם של מספרי סיפורים, סדנאות למספרים מקצועיים וגם לאנשים שחובבים את האמנות הזו, ויישומים ממוקדים אחרים של סיפור סיפורים.
מספרי סיפורים שבעל פה כוללים באמנות שלהם לפעמים גם אלמנטים שמעודדים את המשתתפים ליצור חוויה משותפת מהסיפור תוך כדי שימוש בטכניקות שונות התומכות ביצירת החוויה, למשל הדמיה מנטלית (ראיית תמונות בעיני הנפש), ושימוש במחוות גופניות וקולניות אחרות.
במובנים רבים, אמנות סיפור הסיפורים שואבת השראה מצורות אמנות אחרות כמו משחק, לימודי פרפורמנס ועוד.
כמה ארגוני סיפור סיפורים קמו בארצות הברית במהלך שנות השבעים, למשל "האיגוד הלאומי להנצחת ושימור סיפור סיפורים" (NAPPS) שכיום נקרא: "רשת הסיפורים הלאומית" (NSN), מרכז סיפור הסיפורים הבינלאומי (ISC) ועוד.
גם באוסטרליה הוקמו ארגונים שונים בתחום בסוף שנות השבעים.
ברחבי אוסטרליה יש כיום ארגונים המאגדים יחידים וקבוצות הנפגשים על מנת לספר סיפורים במשותף.
בבריטניה הוקמה האגודה לסיפור סיפורים בשנת 1993, והיא מאחדת מספרים וחובבי האזנה לסיפורים.
החל משנת 2000 האגודה מקיימת מדי שנה שבוע סיפורים לאומי בשבוע הראשון של פברואר.
בישראל נערך מדי שנה החל מ-1993 "פסטיבל מספרי סיפורים", בהנהלת יוסי אלפי.
בנוסף ברחבי העולם ישנם עשרות פסטיבלים בתחום ומאות מספרי סיפורים מקצועיים.
החגיגה הבינלאומית של התחום מתרחשת ביום סיפור הסיפורים הבינלאומי שמצוין בכל שנה ב-20 במרץ וכולל אירועים שונים במגוון קהילות.
תקשורת באמצעות טכניקות של סיפור סיפורים במקומות עבודה עשויה להיות דרך משכנעת ויעילה למסירת מידע מאשר שימוש בעובדות יבשות בלבד .
עבור מנהלים ניתן להשתמש בכלי לפתרון של קונפליקטים ולהתמודדות עם סוגיות ואתגרים שונים.
מנהלים עשויים להשתמש בשיח עלילתי כדי להתמודד עם קונפליקטים כאשר מסיבות שונות פעולה ישירה אינה אפשרית.
שימוש בנרטיב כדי לפרש את העבר ולעצב את העתיד
בדיון קבוצתי תהליך של קריינות קולקטיבית יכול לעזור להשפיע על אחרים ולאחד את הקבוצה על ידי קישור של עבר לעתיד.
מנהלים משתמשים בכלי במהלך דיונים קבוצתיים כדי להציג בעיות, בקשות ונושאים שונים שעל הפרק.
סיפור סיפורים מהווה תפקיד חשוב בתהליכי חשיבה ושכנוע של אחרים.
במקרים בהם יש התמודדות במקום העבודה עם מצבים מורכבים, שימוש בנרטיב סיפורי יכול לאפשר למנהלים ליצור מעורבות גדולה יותר של העובדים באמצעות יצירת הקשרים.
נהוג להשתמש בסטוריטלינג בתחומי השיווק והפרסום למספר מטרות, בין היתר כדי ליצור הזדהות ונאמנות של לקוחות למותגים.
המגמה השיווקית ששמה את הלקוח במרכז, בונה סיפור סביב מותגים באמצעות סטוריטלינג.
הגישה הזו עונה לצורך הבסיסי של אנשים לצרוך תוכן, מצחיק או מרגש.
ניתן לזכור סיפורים בקלות יחסית, והם מאפשרים לחברות עסקיות ליצור קשרים רגשיים חזקים יותר עם הלקוחות שלהן.
כשקוראים נתונים בלבד, רק חלקים מסוימים במוח פועלים לפיענוח המשמעויות, אך כאשר קוראים סיפור, מופעלים חלקים רבים יותר במוח ולכן קל יותר לזכור סיפורים מאשר עובדות יבשות בלבד.
בעולם השיווק יש מודעות לכלי היסטוריטלינג ככלי שגם בעבר סייע לאנשים להתגבש כחברה וליצור נרטיב באמצעותו אנחנו ממפים את עולמנו כבני אדם.
כיום יש מצב מתמיד של הצפת מידע, בעוד שיכולות הריכוז ותשומת הלב נמוכות יחסית (ישנה טענה כי טווח הקשב והריכוז של בני האדם בעידן הנוכחי ירד לכ־8 שניות בלבד).
היכולת להתרכז ולהפנות את מלוא תשומת הלב אל נושא מסוים היא מאתגרת, וחברות מסחריות מתחומים שונים יוצרות סיפור שידבר אל קהל היעד שלהן.
החברות עושות שימוש בסיפור סיפורים כדי לייצר סיפור שיהיה בעל ערך עבור לקוחות, גם בעידן של חוסר קשב ורעש סביבתי.
המציאות השיווקית כיום מייצרת ריבוי ערוצי תקשורת, צרכנים נחשפים תמידית למסרים שיווקיים מהמדיה החברתית ומפלטפורמות כמו פייסבוק, אימיילים, וואטסאפ ועוד.
זה מצריך את החברות לחדד את המסרים השיווקיים ולבצע פנייה ישירה באמצעות סיפור.
ריבוי הערוצים מאפשר לפנות לצרכנים באמצעי תקשורת שונים ויש לכך יתרונות אך גם חסרונות, כמו עודף מסרים, ידע וגירויים.
לכן שימוש בסיפור סיפורים ככלי לפנייה לצרכנים, יכול להגביר התעניינות במותג מסוים.
כאשר צרכנים מחוברים לסיפור המסופר של מותג כלשהו, עולה הסיכוי שהם ירגישו חיבור אליו.
איתי בוצ'ן: "מי שלמד בעשרות השנים האחרונות לספר סיפורים מעולים הם המותגים.
פעם קראנו להן חברות, אבל מאז כבר אימצנו את הסיפור שלהם ולכן היום הם בעינינו מותגים.
אפל, נייקי או פרארי – כל אחד מהם בנוי מאינספור סיפורים שהם מספרים על עצמם לאנשים ולעולם".
מספרי סיפורים משתמשים בהעברה של מסרים דרך יצירת קשר עם קהל היעד ולא דרך זריקה של מסרים לחלל הפתוח.
הסיפור שאותו הם מספרים על המותג יכול לפתח מערכת יחסים עם קהל הצרכנים ולגרום ללקוחות להקשיב ולזכור את המותג.
הצפת המידע שכל אדם נמצא בה משמעותה שלעיתים מסירת ידע אודות המוצר איננה מספיקה.
לכן, לעיתים קרובות מוצר שמפורסם דרך סיפור איתו קהל היעד יכול להזדהות או שיתעניין בו הוא המוצר שמצליח להימכר.
כך גם בגיוס משאבים, סיפור שמעביר מסר ממנו אכפת לשומע הוא סיפור שיצליח לרתום אנשים לתת תרומה או תקציב.
המשווקים מכירים את קהל היעד של המותג ופונים אליו בסיפור שיהיה בעל ערך עבורו, כך ששני הצדדים מעורבים בסיפור, גם היצרן וגם הצרכן.
משווקים בתחום עושים גם שימוש בטכניקות טרנסמדיה (יצירת סיפור תוך שימוש ביותר מפלטפורמת תקשורת אחת) שמקורן בתעשיית הקולנוע, שבונות עולם בו הסיפור מתפתח".
סיפור ישן הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרים הישראלים עומר אדם ולירן דנינו.
השיר יצא לאור ב-10 בספטמבר 2016 כסינגל השלישי מתוך אלבומו החמישי של עומר אדם, אחרי כל השנים, על ידי חברות התקליטים פליי רקורדס וארומה מיוזיק.
השיר נכתב על ידי אבי אוחיון והולחן והופק על ידי אסף צרויה.
טרם פרסום הווידאו קליפ המלא של השיר העלה אדם לערוץ היוטיוב שלו את האודיו הרשמי של השיר אשר מציג בתוכו את עטיפת הסינגל ואף את מילותיו של השיר.
נכון לאוגוסט 2025, לשיר יש למעלה מ-28 מיליון צפיות ביוטיוב.
"סיפור חייו של מהטמה (מוהנדס) גנדי" הוא ספר לילדים ולנוער מאת הסופרת תמר ורטה-זהבי שיצא לאור בשנת 2010 .
הספר מתאר את סיפור חייו של מהטמה גנדי אשר נולד ב-2 באוקטובר 1869 ונרצח ב-30 בינואר 1948.
גנדי נחשב לסמל ההתנגדות הבלתי אלימה נגד דיכוי פוליטי וחברתי.
ב-1915, עם שובו מלימודי המשפטים באנגליה (והתמחות במומביי ובדרום אפריקה) מצא עצמו מנהיג רוחני של התנועה שמשכה אחריה אלפים ומאוחר יותר מיליונים, שביקשו לשחרר את הודו מעולה של בריטניה.
מהאטמה גנדי זכה לראות את הודו מקבלת את עצמאותה.
ב-30 בינואר 1948 נרצח, אבל השימוש במחאות פוליטיות בלתי אלימות, שגנדי היה חלוץ בנקיטתן כאמצעי לשינוי חברתי, ממשיך עד היום להוות דוגמה למנהיגים גדולים אחרים.
הספר "סיפור חייו של מהטמה (מוהנדס) גנדי" עוסק ביכולתו של הפרט להביא לשינוי תודעה ולמציאות חברתית שונה באמצעות מרי שקט, מתוחכם ולא מתלהם.
כמו כן, ורטה-זהבי מדגישה תכונות אנושיות כחלק מההתפתחות ותהליך הצמיחה שעבר גנדי ובהן: אמירת אמת, יכולת המחילה והסליחה, התגברות על פחדים.
מוהנדס גנדי נולד ב-2 באוקטובר בעיר פרובאנדר שבהודו שנשלטה על ידי השלטון הבריטי.
הוא נולד למשפחה של סוחרים אמידים.
בבית הספר התלמידים לעגו למוהנדס על המראה החיצוני שלו, בעיקר בשל אוזניו הגדולות וקומתו הנמוכה.
כבר בתחילת לימודיו בתיכון התיידד מוהנדס עם הספורטאי המצטיין של בית ספרו, מכתאב הבריון, שהיה מוסלמי.
מוהנדס לעומתו היה הינדי הדוק כמו אמו.
אמו לא הרשתה לו להתיידד עם מכתאב בשל חששה שידרדר את מוהנדס.
משפחתו של מוהנדס נמנעה מאכילת בשר בניגוד למשפחתו של חברו, מפני שבדתם נחשב מעשה זה רצח.
מוהנדס הושפע בנושא זה ממכתאב, אך משהחל מצפונו לייסרו, כתב מכתב התנצלות לאביו ובו התחייב לקבל כל עונש שייקבע לו.
כנהוג בדתו מוהנדס נישא לילדה בגילו בשם קסטורבאי.
לאחר מות אביו, נסע מוהנדס בהוראת אחיו הבכור לבריטניה ללמוד משפטים כדי שיוכל להיות עורך דין בכיר ולפרנס את משפחתו.
בבריטניה, קל היה להבחין שהוא אינו שייך.
כאשר מוהנדס חזר להודו נודע לו שגם אמו מתה.
משלא מצא עבודה בהודו כעורך דין הוא עבר לדרום אפריקה.
בדרום אפריקה ההודים נחשבו לקולניים, והבריטים התייחסו אליהם בזלזול רב.
מוהנדס נתקל במקרה כזה כאשר היה בדרך ליוהנסבורג כדי להשלים את הכנותיו למשפט.
הלקוח שלו קנה עבורו כרטיס במחלקה הראשונה, אך בחור בריטי והכרטיסן ציוו עליו לעבור למחלקה השלישית שם יושבים כל ההודים.
מוהנדס התעקש להישאר במקום, אך בסופו של דבר, הוא סולק בכוח מן הרכבת.
מוהנדס הבין שייעודו בחיים הוא לעזור להודים חסרי הישע.
לאחר שעשה חיל בעבודתו וזכה לפרסום רב כשהוכיח שניתן לשנות מציאות, הוא חזר להודו כדי להביא את אשתו וילדיו.
ראשית, מוהנדס המציא את "כוח הסטיאגרא" המבוסס על כך שהאמת תמיד תהיה הצודקת.
אליו הצטרפו הודים רבים שהפכו לצבא חזק אך לא אלים.
הם יצאו למחאות רבות וכאשר השוטרים הבריטים התנהגו אליהם באלימות, הם חייכו ומעולם לא השיבו באלימות.
גנדי החליט שהגיע הזמן לחזור להודו ולסלק את המשטר הבריטי מהודו.
הוא ריכז סביבו תומכים רבים והוביל אותם למחאות מהפכניות, אך בלתי אלימות.
באחד הימים הוא הגיע לכפר וגילה שלתושבים שבו אין בגדים להחלפה מפני שהם מכרו את כל הכותנה לבריטים.
גנדי הציע שכל ההודים לא יקנו בגדים מייצור בריטי עד שלא יתנו להודים ליצור בגדים משלהם.
וכן, בין המחאות הגדולות שגנדי הוביל הייתה "צעדת המלח".
היא החלה מהסיבה שהבריטים לא אפשרו להודים לייצר מלח בשביל עצמם, ולכן רוב המאכלים היו תפלים.
במחאה זו גנדי ועוד 79 אנשים צעדו עד לים הקרוב שבו ניתן היה לייצר את המלח בעצמם ובדרך הצטרפו אליהם אלפי הודים.
הלחץ פעל על הממשל הבריטי והם התירו להודים לייצר את המלח לעצמם.
כאשר מלך אנגליה הזמין את גנדי לדבר על עתיד הודו, גנדי ידע שעליו להתלבש בפשטות וכן ביקש ללון בשכונה ענייה משום ש"רק שם הוא ירגיש בנוח", לדבריו.
אך, גנדי חזר עם בשורות מעציבות להודו בידיעה שהודו לא תשתחרר מעול הבריטים.
בשנת 1939 כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה היו חיכוכים רבים בין ההודים המוסלמים לבין ההודים ההינדים.
מאבק זה העציב את גנדי, ולכן הוא החליט לצום עד שישלימו ביניהם גם אם זה יעלה בחייו.
שני המנהיגים של שני הצדדים לחצו ידיים מול גנדי.
ב 1942 יצא גנדי למחאה כנגד הבריטים שנקראה "תעזבו את הודו עכשיו".
הוא, אשתו והודים רבים נכלאו בגלל פעילות זו, ובזמן ששהו בכלא מתה אשתו בידיו.
גנדי התאבל רבות ואף החל לחלות.
הבריטים שחררו אותו כדי שלא יאשימו אותם במותו.
הבריטים החליטו שעליהם לשחרר את הודו, וכך היה.
לאחר מכן החלו מריבות רבות בין ההינדים לבין המוסלמים מפני שהמוסלמים היו מיעוט והם חששו שיזניחו אותם.
שישה מיליון מוסלמים עברו לגור בפקיסטן ושישה מיליון הינדים עזבו את פקיסטן כדי לפנות מקום למוסלמים.
בדרך נפגשו שני המחנות ונוצר עימות גדול ביניהם שגבה את חייהם של כ-2 מיליון הודים, הינדים ומוסלמים.
כאשר גנדי הלך להתפלל, המון רב חיכה לו ורצה לנשק את רגליו, אך בחור הודי שמשפחתו נהרגה במעבר לפקיסטן ירה במוהנדס גנדי ורצח אותו.
מוהנדס (מהטמה) גנדי אשר היה הדמות הראשית בספר, הוא חולל שינוי בעולם כולו.
קסטורבאי- אשתו של גנדי אשר תמכה בגנדי בכל הדרך.
הייתה דאגנית כלפי גנדי בגלל מעשי הקיצוניים, אישה שקטה וביישנית.
מכתאב- הבריון שדרדר את גנדי, היה מוסלמי.
היה אדם אלים ועצבני בגלל החינוך שגדל בו.
גברת סמית- המארחת של גנדי בלונדון, עזרה לגנדי להתאקלם בלונדון.
הייתה שונה בהחלט מגנדי באופי ובמראה, חברותית ודעתנית.
נהרו ההינדי - חבר הקונגרס הלאומי ההודי.
ג'ינה המוסלמי- חבר הקונגרס הלאומי ההודי.
ונהגה-עוד בעודו ילד העריץ את גנדי ואף התחבב עליו.
אמירה-אשתו של ונהגה, העריצה את מוהנדס.
גנדי האמין שהאדם אינו צריך להשתמש באלימות כדי להשיג את מטרותיו.
הוא הקים לשם כך את "הסטיארהא", תנועה שהאמינה שניתן להשיג מטרות חברתיות ללא אלימות כלל.
אם אדם רוצה לראות שינוי בסביבתו, עליו להשתנות קודם.
גנדי החל לשנות את סדר חייו למען שחרור הודו מהשלטון הבריטי.
"מי שמאמין באמת שלו, יוכל להשיג כל מה שהוא רוצה", ואכן גנדי האמין שהדרך שלו היא הדרך הצודקת, הדרך שתביא שלום, ולכן הוא צלח במשימתו.
סיפור מיניבר הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1950 עם גריר גרסון ווולטר פידג'ן בתפקידים הראשיים.
זה סרט המשך ל"גברת מיניבר", אך בניגוד לו הוא לא זכה בפרסים והיה כישלון כלכלי.
משפחת מיניבר מיוצגת גם בסרט ההמשך פרט לבן הבכור וין (ריצ'רד ניי, שהיה אז בעלה השני של גרסון) שלא מופיע ולא מוזכר בו, ייתכן שזה בשל גרושיהם של ניי וגרסון.
העלילה מתוארת בקריינות של וולטר פידג'ון בצורת פלשבקים.
הסרט מתחיל ביום הניצחון באירופה בלונדון, המונים חוגגים ברחובות.
קיי מיניבר (גריר גרסון) מגיעה לעיר לשם בדיקה רפואית.
היא גרה בעיירה קטנה ליד לונדון שבה נערכת מסיבת פרידה לחיילים החוזרים לארצם.
קצין פולני (פיטר פינץ') מברך את האנגלים באנגלית ופולנית על ניצחונם במלחמה.
קיי נפרדת ממפקד החיילים, ספייק (ג'ון הודיאק), החוזר לארצות הברית.
במשך המלחמה היו ביניהם יחסי אהבה אפלטוניים והוא רצה להיפרד מאשתו בארצות הברית בגלל אך קיי נפרדת ממנו כי היא נאמנה למשפחתה.
לבית המשפחה חוזרים קלמנט "קלם" משירות צבאי באירופה, הבת ג'ודי (קאתי אודונל) משירות בקהיר והבן הצעיר טובי (ג'יימס פוקס) חוזר מארצות הברית לשם נשלח במלחמה.
ג'ודי התאהבה בעת שירותה בקהיר, בקצין סטיב ברונסוויק (ליאו גן) המבוגר ממנה ופרוד מאשתו.
זה לא מוצא חן בעיני ההורים.
קיי נוסעת ללונדון, נפגשת עם סטיב ומשכנעת אותו כי בינו ובין פרודתו יש הרבה יותר מאשר עם ג'ודי והוא משתכנע.
באותו יום היא מתבשרת על ידי הרופא שיש לה מחלה קשה וכי יתרת חייה היא בין חצי שנה לשנה.
היא לא משתפת את סודה עם קלם.
קלם ממשיך את עבודתו כמהנדס.
משרדו ממוקם בשכונה בלונדון שבה עדיין בתים חרבים מהפצצות הגרמנים, זה מדכא אותו והוא מסכים להצעה לתכנן בברזיל מיזם גדול.
קיי משכנעת אותו להישאר באנגליה ומעבירה את משרדו למקום יותר מרכזי והומה במרכז לונדון.
ג'ודי כועסת ומתפרצת על קיי שחיבלה ביחסיה עם סטיב אבל קיי מגלה לה על יחסיה עם הקצין האמריקאי שהתאהב בה ורצה להיפרד למענה מאשתו וקיי סירבה לו.
ג'ודי מתפייסת עם אמה וכולם יוצאים למסיבה בה מפגישים ההורים את ג'ודי עם הבחור הצעיר פול טובי העובד כמהנדס במשרדו של קלם והם מחליטים להתחתן.
קיי מגלה את מחלתה לקלם, משימתה הושלמה - ג'ודי נישאת לפול והיא מצליחה להיות נוכחת בחתונה וקלם נשאר באנגליה.
היא מתה חדשים אחדים לאחר מכן.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותגריר גרסוןקיי מיניברהאםוולטר פידג'ןקלם מיניברהאבג'יימס פוקסטובי מיניברהבןקאתי אודונלג'ודי מיניברהבתליאו גןסטיב ברונסוויקהמחזר של ג'ודיפיטר פינץ'קצין פולניאנתוני בושלדוקטור קינסלירופאג'ון הודיאקספייק רומוויקצין אמריקאיריצ'רד גיילטום פוליבעלה של ג'ודי
סיפור חיים הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1986 בבימויו של בלייק אדוארדס עם ג'ק למון וג'ולי אנדרוז בתפקידים הראשיים.
זאת דרמה משפחתית שצולמה בביתם של הזוג אנדרוז-אדוארדס ומשתתפים בה חברי המשפחה - כריס למון, בנו של ג'ק למון; ג'ניפר אדוארדס, בתו של בלייק אדוארדס; אמה וולטון המילטון, בתה של ג'ולי אנדרוז מבעלה הראשון, טוני וולטון.
פלישיה פאר אשתו השנייה של ג'ק למון, משחקת בתור מגדת עתידות.
העלילה היא על בני זוג שעוברים משבר.
הם נשואים מזה שנים, הוא עובר את משבר גיל ה-60 ומיואש שאולי פיספס את החיים והיא ממתינה לבדיקת ביופסיה מכרעת, וברקע הילדים עם הבעיות שלהם.
הארווי פיירצ'יילד (ג'ק למון) הוא ארכיטקט עשיר בן 60 שגר עם אשתו ג'יליאן (ג'ולי אנדרוז) בווילה גדולה על חוף הים במאליבו, קליפורניה.
להם יש שלושה ילדים: ג'וש (כריס למון), מייגן (ג'ניפר אנדרוז) וקייט (אמה וולטון).
הוא מרגיש שהוא זקן שלא הגשים את עצמו.
למרות עושרו אין בניין אחד שהוא יכול להתגאות בו כמו הבניינים של פרנק לויד רייט.
הוא נכנע לדרשותיהם של לקוחותיו העשירים וחייב לעתקפל ולעשות כרצונם.
את כל תסכולו הוא מוציא על אשתו ג'יליאן (ג'יל) שמנסה להרגיע אותו.
היא מספרת על הבעיות על הארווי לשכנתה הולי (סאלי קלרמן).
ג'יל לא מגלה לה שבאותו יום עברה ביופסיה של גוש בקנה הנשימה וכי היא מחכה לתשובה הפתולוגית.
היא מבקשת מרופא המשפחה, ד"ר רומאניס (ג'רדן כריסטופר) לשמור על כך בסוד.
הארווי הולך לבקר בניין שתכנן עבור ג'ניס (סינתיה יורקין) היא מפתה אותו לקיים חיסים והוא מתפתה אך לא יכול בגלל הפרעה בזקפה.
הוא רץ לווידוי על ניאופו אצל הכומר (רוברט לוג'יה) ומסתבר שהם חלקו ביחד חדר באוניברסיטת נוטרדאם.
הכומר מזמין אותו לכנסייה אבל בדרך הוא מבקר אצל מגדת עתידות מאדאם קארי (פלישיה פאר) שממנה הוא נדבק בכינת הערווה ומתפתל כל הזמן בכנסייה עד שהוא רץ לד"ר רומאניב לקבלת טיפול.
המשפחה מארגנת לו חגיגת יום הולדת 60. בתחילה המשפחה הגרעינית שם הוא רב עם כולם ומתנגד שיקראו לו סבא לאחר שיוולד ילדה של מייגן.
הילדים מבחינים שמשהו לא בסדר אתו.
בלילה הוא קם למכשיר הכושר ומנסה בעזרת אופני הכושר לאבד עצמו לדעת ומתמוטט בחיקה של ג'יל.
לחגיגה הגדולה שמארגנים לו הוא ממשיך להתנהג באופן מוחצן עד שג'יל נותנת לו אולטימטום שהיא אינה רוצה לחיות איתו כך.
הוא נרגע ומבקש מג'יל לשיר.
היא מהססת ובאותו רגע מגיע ד"ר רומאניס ומגלה שהבדיקה הפתולוגית תקינה.
היא מספרת הכל להארווי והם מתחבקים.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותג'ק למוןהארווי פיירצ'יילדארכיטקטג'ולי אנדרוזג'יליאן פיירצ'לדאשתו של הארווירוברט לוג'יהכומרג'ניפר אנדרוזמייגן פיירצ'יילדכריס למוןג'וש פיירצ'יילדאמה וולטון המילטוןקייט פיירצ'יילדפלישיה פארמאדאם קארימגדת עתידותסאלי קלרמןהולישכנהסינתיה יורקיןג'אניסלקוחה עשירהתאודור וילסוןקוריעוזר הביתג'ורדן כריסטופרד"ר רומאניסרופא המשפחה
השיר "החיים במראה" המושר בסוף הסרט על ידי טוני בנט, היה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
ג'ולי אנדרוז הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי
בתרבות הפופולרית, סיפור מקור הוא סיפור המעניק לקהל את הרקע שמגלה כיצד ומדוע דמות הפכה לפרוטגוניסט או לאנטגוניסט, ומוסיף לעניין ולמורכבות הכוללים של הסיפר.
בתעשיית הקומיקס האמריקאית, סיפור המקור מציג גם את הדרך בה דמויות השיגו את כוחות העל שלהן ואת הנסיבות שבשמן הפכו לגיבורי או לנבלי-על.
על מנת לשמור על עדכניותן של דמויות והרלוונטיות שלהן, חברות קומיקס, קולנוע וטלוויזיה נוטות לשכתב לעיתים קרובות את מקורות הדמויות הוותיקות ביותר שלהן.
זה נעשה באמצעות המשכיות רטרואקטיבית – הוספת פרטי מידע שאינם סותרים עובדות קודמות קיימות, אך משפיעים על הדמות ועולמה ויוצרים מעין אדפטציה חדשה עבורה.
לדוגמה, חברת ההוצאה לאור מארוול קומיקס הציגה באירועי הקרוסאובר "החטא הקדמון" פרטים חדשים על עברן של דמויות באמצעות חיזיונות מבלי לבטל פרטים קודמים.
בספר "The Superhero Reader", שהועמד לפרס אייזנר, העורכים קבעו כי .
בתרבות הפופולרית, עיסוק בסיפורי מקור, משולב בתוך הסיפר העיקרי, יכול להיות דוגמה למטא-בדיון או ארס פואטיקה.
בקומיקס "סליפר", מאת אד ברובייקר ושון פיליפס, המתרחש ביקום ויילדסטורם בעל הטון הריאליסטי, סיפורי המקור של הדמויות הוא נושא לשיחה ביניהן.
בחוברת השישית, סיפור המקור של הדמות פיט בול נגמר במפתיע, זאת כאשר דמות אחרת, ביירון ג'ונס, קוטעת אותו בטענה שאיש לא שאל אותו מה הסיפור המקור שלו.
הפרק "Heroic Origins", בעונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה "קומיוניטי", עוסק כולו בסיפור המקור של הקבוצה באופן המודע לעצמו, כולל המשכיות רטרואקטיבית ומוטיבים אחרים השאולים מקומיקס.
"סיפור מגילת אסתר", או "ציור לפורים" (1893), הוא ציור המתאר חלקים ממגילת אסתר ומיוחס ליוסף צבי גייגר.
הציור היה באוסף היודאיקה של היינריך פויכטונגר.
בשנת ה'תשכ"ט (1969-1968) נרכש אוסף פויכטונגר כולו על ידי מוזיאון ישראל, ובתוכו ציור זה.
העבודה הוצגה בתערוכת האוסף, שנערכה במוזיאון בשנת 1971, תחת השם "ציור לפורים".
ישעיהו שחר, אוצר התערוכה, ייחס את הציור ליוסף צבי גייגר בעקבות כתובת בחלקו התחתון של הציור, המעידה על מקום ותאריך היווצרו: "נעשה בשנת תרנ"ג לפ"ק פה עיה"ק צפתוב"ב אמן:".
ייחוס זה נתמך ברישום בגב העבודה על פי שמחה קפלן, ולפיה אליהו גייגר, בן האמן, אישר את מקורה של היצירה בשנת 1960.
חביבה פלד מביאה במאמרה אודות גייגר את השערתו של יצחק איינהורן, כי העבודה נעשתה על ידי משה בן יצחק מזרחי.
השערה זו נשענה על השוואה להדפס אבן מאוספו.
עם זאת, פלד שוללת השערה זו בהתבסס על השוואת סגנון הקליגרפיה של שני האמנים.
בדומה לעבודות כגון "עקדת יצחק" מאת גייגר, גם כאן למרות השימוש בסממנים ריאליסטים בני התקופה, הציור איננו חורג מן הסגנון העממי-סמלי.
גייגר איננו יוצר רקע כל שהוא לתיאורים.
המרחב מסומל על ידי בתיאור עשב או מרצפות בלבד.
התיאור ממחולק לשלושה רגיסטרים (רצועות רוחב), המוקפות במסגרת ובה דגם של מלבנים צבעוניים, המשתלבים גם בעלילת הסיפור כפרטים אדריכליים.
לצד התיאורים מופיעות כתובות המבארות את הסצנות השונות.
ברגיסטר העליון מופיע תיאור של המן, החובש כובע ליצנים בעל שלושה חלקים.
הוא אוחז בידו חצוצרה ומוליך סוס עליו רוכב מרדכי היהודי, המתואר לבוש בגדי מלכות ואוחז בידו ספר תורה קטן.
לצידו מתוארת אסתר המלכה לפני אחשוורוש, החובש כתר מלכות גדול.
ברגיסטר האמצעי מתוארים שלושה פרשים, היוצאים לבשר בממלכה על הגזרות כנגד היהודים.
הם מתוארים כחיילים עות'מאנים, שלראשיהם תרבושים.
הרגיסטר התחתון, ובו סיפור הריגת עשרת בני המן, מחולק לשני חלקים של אותו הסיפור בעזרת עמוד המעוטר בבסיסו עם דמות חיה.
בצד ימין מתוארים הבנים כקבוצה של דמויות סכמאטיות, שלראשן כובע משולש.
מאחוריהם חייל חבוש קסדה, האוחז בשוט ועל כתפו תלוי רובה.
בצד ימין מתואר חייל נוסף, החובש קסדה מעוטרת, התולה את אחד הבנים על העמוד.
בצידו השני של התיאור, ברוח החג, צייר האמן 21 רגלים לעשרת בני המן.
סיפור מלכותי (בדנית: En kongelig affære) הוא סרט דרמה היסטורית דני העוסק בסיפורה של קרוליין מתילדה, נסיכת בריטניה, אשר נישאה לכריסטיאן השביעי, מלך דנמרק.
הסרט סוקר את נישואיהם הכושלים, את הרומן של קרוליין עם רופא החצר יוהאן פרידריך שטרואנזה, ואת הרפורמות הנאורות ששניהם ניסו להעביר בדנמרק.
הסרט היה מועמד לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-85. הוא גם היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-70.
קרוליין מתילדה, נסיכת בריטניה, נשלחת לדנמרק כדי להתחתן עם כריסטיאן השביעי, מלך דנמרק.
בהגיעה לממלכה היא מגלה כי בניגוד למה שהובטח לה, כריסטיאן לוקה בנפשו וכלל אינו מגלה בה עניין.
היא יולדת לו בן בשם פרדריק, ולאחר מכן שוקעת בדיכאון עמוק.
כריסטיאן יוצא לסיור של שנה באירופה, ובמהלך ביקורו באלטונה פוגש רופא גרמני בשם יוהאן פרידריך שטרואנזה.
שטרואנזה הוא היחיד שמצליח להבין לנפשו של המלך, והשניים הופכים לחברים קרובים.
כריסטיאן מביא את שטרואנזה אתו לקופנהגן, וממנה אותו לרופא החצר.
שטרואנזה וקרוליין מתאהבים ומתחילים לנהל רומן.
בשל מחלת הנפש של כריסטיאן, הממלכה מנוהלת בידי המועצה המלכותית, שנשלטת ללא עוררין בידי הרוזן ברנסטורף, בעוד כריסטיאן משמש כחותמת גומי.
שטרואנזה מושפע עמוקות מהוגי הנאורות, ואינו שבע רצון מהמצב הימי ביניימי של דנמרק.
קרוליין משכנעת אותו להשתמש בהשפעתו על כריסטיאן כדי להתחיל לשנות את פני הממלכה.
שטרואנזה מצליח לגרום לכריסטיאן להוציא כמה צווים חשובים, אולם שליטתו המוחלטת של ברנסטורף במועצה מונעת ממנו לקדם חוקים נוספים.
שטרואנזה משכנע את כריסטיאן להעניק לו מקום במועצה, אולם עוד בטרם מצליח כריסטיאן להורות על כך, ברנסטורף מורה לעצור את שטרואנזה ולהגלות אותו מדנמרק.
כריסטיאן, שרואה את חברו הטוב ביותר נלקח ממנו, מפטר את ברנסטורף ואת כל חברי המועצה.
הוא מעניק לשטרואנזה עוד ועוד סמכויות, והופך אותו לשליט היחיד בממלכה.
שטרואנזה מקדם רפורמות נאורות, ומקצץ בתקציבי האצולה והצבא.
השינויים באים מהר מדי, והעם הדני זועם עליו.
קרוליין יולדת בת בשם לואיזה אוגוסטה.
אף על פי שכריסטיאן משוכנע שהיא בתו שלו, קרוליין יודעת שהיא למעשה בתו של שטרואנזה.
השמועה על יחסיהם של קרוליין שטרואנזה דולפת, וכומר החצר אובה הויג-גילדברג כורת ברית עם המלכה יוליאנה, אמו החורגת של כריסטיאן, במטרה להפיל את שלטונו של שטרואנזה.
הם מנצלים את העובדה ששטרואנזה ביטל את הצנזורה כדי להפיץ בדנמרק פמפלטים המגנים את שטרואנזה ומציגים אותו כנבל המנצל את תמימותו של המלך.
פושטת השמועה ששטרואנזה רצח את המלך, והמונים צובאים על הארמון בדרישה לראות את כריסטיאן.
גילדברג משכנע את מפקד המשמר המלכותי כי שטרואנזה מתכנן קיצוץ נוסף בתקציבי הצבא, והוא מורה על חייליו לפתוח את השערים בפני האספסוף.
שטרואנזה מבקש מכריסטיאן לצאת אל ההמונים ולהרגיע אותם, אולם הוא נלחץ ומסתגר בחדרו.
בסיוע חיילי המשמר, גילדברג ויוליאנה נכנסים אל החדר ומכריחים את כריסטיאן לחתום על צו המורה להשליך את שטרואנזה למאסר ולגרש את קרוליין מהממלכה.
קרוליין נשלחת לגלות בגרמניה, ונאסר עליה לחזור לדנמרק או לראות את ילדיה עד סוף חייה.
שטרואנזה מושלך לכלא ועובר עינויים.
הוא נאלץ להודות ביחסיו עם המלכה וב"בגידתו" בכריסטיאן, ונגזר עליו עונש מוות.
כריסטיאן רוצה להעניק לו חנינה, אולם גילדברג מרמה אותו ומקדים את יום ההוצאה להורג.
ראשו של שטרואנזה נערף, וכריסטיאן נתקף בדיכאון עמוק.
בסוף הסרט נאמר שבנה של קרוליין, פרדריק, עלה לשלטון לאחר מות אביו, ובשנות שלטונו הארוכות הצליח להפוך את דנמרק למדינה נאורה, והרחיק לכת בחזונו אפילו יותר משטרואנזה.
סיפור חייך הוא נובלת מדע בדיוני מאת טד צ'יאנג, שהתפרסמה בשנת 1998. הסיפור זכה בפרס תאודור סטרג'ן לשנת 1999 ובפרס נבולה לנובלה הטובה ביותר לשנת 2000. בשנת 2016 יצא הסרט "המפגש" המבוסס על הסיפור.
הסיפור שייך לסוגת "מפגש ראשון", ומבוסס על עקרונות מתחומי הבלשנות והפיזיקה.
"סיפור חייך" הוא הסיפור הרביעי פרי עטו של צ'יאנג שהתפרסם.
בהערות לסיפור כתב צ'יאנג כי את השראתו לסיפור קיבל מהקסם שהילך עליו היישום של חשבון וריאציות בתחום הפיזיקה.
על פי עדותו, למד צ'יאנג את תחום הבלשנות במשך חמש שנים בטרם הרגיש מוכן לכתוב את הסיפור.
הסיפור התפרסם לראשונה באנתולוגיה "Starlight 2" .
לאחר מכן הופיע באוסף ה-16 של האנתולוגיה המד"ב הטוב של השנה (1999), ובהמשך בכמה אנתולוגיות נוספות, וכן באוסף הסיפורים הקצרים של צ'יאנג "סיפורי חייך ואחרים".
אוסף הסיפורים הקצרים וכן האנתולוגיה "Year's Best SF 4" בה הופיע תורגמו לעברית על ידי רחביה ברמן בשנת 2002 ויצאו לאור בהוצאת אופוס.
הסיפור כתוב כעלילה ראשית, בה משולבות "תמונות" מעתידה של גיבורת הסיפור, אשר ככל שהעלילה העיקרית מתקדמת הולך ומתברר הקשר בין התמונות הללו לעלילה הראשית.
הטכנולוגיה האנושית המתוארת ברקע הסיפור תואמת את זו של זמן כתיבתו - סוף שנות ה-90 של המאה ה-20. הטכנולוגיה המופיעה בסיפור ושאינה קיימת בתקופה זו היא טכנולוגיה אותה מביאים עמם החוצנים.
לואיז באנקס היא בלשנית, הנקראת לנסות ולפענח את שפתם של חוצנים שזה עתה יצרו קשר עם האנושות.
הקשר נוצר באמצעות טכנולוגיה חוצנית שאינה מובנת לבני האדם, בכמאה נקודות שונות ברחבי העולם, וצוותים של בלשנים ומדענים אחרים מנסים להפיק את מרב התועלת מהקשר הראשון שנוצר עם החוצנים.
יחד עם באנקס בצוות הפיזיקאי גארי דונלי.
נוכחות פיזיקאי בצוות אמורה לסייע בפיענוח שפתם של החוצנים, היות שחוקי הפיזיקה הם אוניברסליים, ויכולים להיות בסיס מידע אותו מכירים גם החוצנים.
החוצנים, להם יש שבע רגליים, זוכים לכינוי "שבע רגליים".
תוך כדי עבודתם של באנקס ודונלי, מתפתחת ביניהם מערכת יחסים רומנטית.
באנקס שוקעת בלימוד השפה ובהתמחות בה, וכתוצאה מכך "נשאבת" אל צורת החשיבה השבע-רגלית, מתחילה לראות את העולם כ"שלמות", נקודת מבט המאפשרת לה לזכור אירועים שעדיין לא קרו - אלו ה"תמונות" ששולבו בעלילה העיקרית.
בשלב זה מתבררת משמעותן של התמונות: על אף שבאנקס "זוכרת" כי מערכת היחסים עם דונלי בה התחילה זה מקרוב תסתיים באופן טראגי, היא ממשיכה בבנייתה ללא כל היסוס.
הסיפור בוחן בעיקר את שאלת ההתמודדות עם הבלתי נמנע.
כמו דיונים פילוסופיים רבים לאורך ההיסטוריה, הסיפור מעמת דטרמיניזם עם שאלת הבחירה החופשית, ומנסה לפשר בין השניים - הן גיבורת הסיפור, והן החוצנים יודעים את העתיד, אך בכל זאת ההליכה לקראתו נעשית מרצונם.
צ'יאנג בוחן את השאלה האם קיומו של רצון חופשי בהכרח נוגדת את ידיעת העתיד, או שמא דווקא ידיעת העתיד היא שתכוון את רצונם של אנשים - גם אם העתיד הידוע טומן בחובו בשורות רעות.
בסופו של דבר, ידיעת העתיד (כפי שמתואר בסיפור) מביאה להשלמה עימו, מתוך הבנה שהעבר, ההווה והעתיד הם מכלול אחד שאינו ניתן לשינוי.
השאלה העיקרית של הסיפור נבחנת על רקע משמעויות של תאוריות פיזיקליות ובלשניות.
מהפיזיקה, לוקח צ'יאנג מחד את עקרון פרמה, ומאידך את העובדה שחוקי הפיזיקה הבסיסיים הם סימטריים לזמן - כלומר מבחינה פיזיקלית אין הבדל בין העבר לעתיד, ובמשוואות ניתן "להפוך" את כיוון תנועת הזמן כמו את התנועה בכל ממד אחר.
מהשילוב של השניים יוצר צ'יאנג את התפיסה הטאוטולוגית העומדת בבסיס הסיפור - שהאירועים מתרחשים לצורך התרחשותם.
ג'יימס גליק כתב ב-The New York Review of Books כי "עבורנו בני תמותה רגילים, החוויה היומיומית של עתיד קבוע מראש היא כמעט בלתי נתפסת", אבל צ'יאנג עושה בדיוק את זה בסיפור: הוא "מדמיין את זה".
צ'יינה מייוויל תיאר את צ'יאנג ב כ"ילד פלא", ואת הסיפור כ"עדין" עם "שיא מרגש להדהים".
ב-Kirkus Reviews נכתב כי מדובר ב"סיפור יפה, מעורר מחשבה".
הסיפור תואר כ"משב רוח רענן" שמטרתו "לא רק ללמוד כיצד לתקשר אלא כיצד לתקשר ביעילות".
בכתב העת בלי פאניקה נכתב על הסיפור כי "הוא תענוג צרוף, יצירת מופת של ממש." ו-"אחד מסיפורי המדע הבדיוני המרגשים והחכמים שנכתבו אי פעם".
פרס תאודור סטרג'ן לסיפור הקצר הטוב ביותר (1999)
פרס נבולה לנובלה הטובה ביותר (2000)
פרס סיון לסיפור הקצר המתורגם הטוב ביותר (2002)
סיפור מרובע ברונקס הוא סרט דרמת פשע משנת 1993 בבימויו של רוברט דה נירו, המבוסס על המחזה מאת צ'אז פלמינטרי.