tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות חילופי בעלות אלה החליט דירקטוריון החברה, ב-12 בינואר 2020, על שינוי אסטרטגיית החברה, כך שפעילות החברה תתמקד ביישום, פיתוח והטמעת מערכות מידע ארגוניות.
בהמשך לכך, ב-23 בדצמבר 2020 שונה שם החברה לאברא טכנולוגיות מידע בע"מ.
בבון קינדה (שם מדעי: Papio kindae) הוא מין של קוף בעל זנב מהסוג בבון החי באפריקה הטרופית שסביב יערות המיומבו שבאנגולה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, זמביה ואולי גם במערב טנזניה.
מספר חוקרים רואים בו תת-מין של בבון צהוב, אך לאחרונה הוחלט להגדירו כמין עצמאי, בין השאר עקב פיצול האוכלוסייה שלו עם זו של הבבון הצהוב.
הטקסון תואר ב-1919 בידי החוקר השוודי עיינר לנברג והוא קרוי על שם העיירה בה תואר בדרום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
בבון זה דומה מאוד למין בבון צהוב והוא בעל פרווה אפורה-צהובה בהירה עם פרווה קצרה יחסית, לחיים לבנות ופנים כהות בעלות חוטם קצר יחסית.
בבון זה קטן יחסית לקרוביו ובעל דו-צורתיות זוויגית קלה ביחס לבבונים אחרים, כשהזכרים מגיעים לגודל ממוצע של נקבות בבונים אחרים.
הוא מגיע לאורך ממוצע של 56 ס"מ אצל נקבות ו-58 ס"מ בזכרים עם זנב באורך 47 ס"מ לנקבות ו-53 ס"מ לזכרים.
משקל הבבון הוא 16 ק"ג בממוצע לזכרים ו-10 ק"ג בנקבות.
הבבון הוא אוכל כל המחפש מזון בין העצים ועל הקרקע ביערות הסוואנה הטרופיות.
הוא חי בלהקות גדולות המונות לעיתים עד 100 פרטים שבראשם שולטים זכרים דומיננטיים המשליטים משמעת בנוקשות ולעיתים חוטפים נקבות לזכרים אחרים.
ואולם תקריות אלימות נדירות אצל בבון זה.
בבילון איי-די הוא סרט פעולה ומדע בדיוני משנת 2008 בבימויו של מתייה קסוביץ ובכיכובם של וין דיזל, מישל יאו ומלאני תיירי.
הסרט מציג את סיפורו של שכיר חרב בשם טורופ שנשכר להוביל צעירה בשם אאורורה מאירופה לארצות הברית תוך כדי שהוא מתמודד עם איומים רבים.
תקציב הסרט עמד על כ-70 מיליון דולר והכנסותיו הסתכמו בכ-72 מיליון דולר ברחבי העולם.
הסרט מתחיל כשהוגו טורופ, שכיר חרב מיומן, נשכר על ידי גורסקי, מאפיונר עשיר, להעביר את אאורורה, נערה בעלת כוחות בלתי מוסברים, מאירופה לארצות הברית.
במהלך המסע, ההולך ומורכב, הם נתקלים במכשולים שונים, כולל התנגדות מצד כוחות שרוצים לנצל את כוחותיה של אאורורה.
הסרט מתעמק ביחסים המורכבים בין הדמויות ובמאבקים שלהם לשרוד בעולם פוסט-אפוקליפטי שבו מדע ודת מתנגשים בשימוש בכוחות על-טבעיים.
וין דיזל בתפקיד הוגו טורופ - שכיר חרב ומבריח מקצועי
מישל יאו בתפקיד האחות רבקה - נזירה שמלווה את אאורורה
מלאני תיירי בתפקיד אאורורה - צעירה עם כוחות על-טבעיים
ז'ראר דפארדיה בתפקיד גורסקי - מאפיונר עשיר
שארלוט רמפלינג בתפקיד הכוהנת הגדולה - מנהיגת כנסיית הנואליטים
מארק סטרונג בתפקיד פין - מבריח רוסי
למברט וילסון בתפקיד ד"ר דרקנדיאר - אביה הנכה של אאורורה
דוד בלה בתפקיד האקר קיד - מנהיג החיילים של דרקנדיאר
ז'רום לה באנר בתפקיד קילה - לוחם מחתרתי
באתר Rotten Tomatoes הסרט זכה לציון 6% בהתבסס על 110 ביקורות.
הקונצנזוס באתר: "הסרט סבל מעלילה לא מגובשת וביצועים חלשים של השחקנים." ובנוסף באתר Metacritic הסרט קיבל ציון 26 מתוך 100, בהתבסס על 15 ביקורות.
הבבילוניאקה היא חיבור שנכתב בשפה היוונית על ידי הכוהן וההיסטוריון הבבלי ברוסוס במאה ה-3 לפני הספירה.
הראשון מתאר את הגאוגרפיה הבבלית וגרסה של הקוסמוגוניה של אנומה אליש (סיפור הבריאה הבבלי), כמו גם את המעבר של קיום האדם לפני החוק האלוהי ולאחר שהוא התגלה.
הספרים השני והשלישי עוסקים בעיקר בגנאלוגיות של מלכים ובתיאור של המבול.
למרות שהחיבור אבוד כיום, הוא שרד בקטעים משמעותיים מתוך כתביהם של מחברים מאוחרים יותר, במיוחד בחיבוריו של הסופר והבישוף הנוצרי בן המאה הרביעית לספירה, אוסביוס, והוא היה ידוע במידה מוגבלת בחוגים מלומדים עוד בשלהי העת העתיקה.
קטעים משמעותיים, כולל אחד על שלטונו של נבוכדנאצר השני, נשמרו גם בכתביו של ההיסטוריון היהודי יוסף בן מתתיהו, ובמיוחד בחיבוריו "קדמוניות היהודים" ו"נגד אפיון".
עד לגילויים מחדש של טקסטים בכתב יתדות במאה ה-19, הפרגמנטים מחיבוריו של ברוסוס היו החומר המקורי היחיד ששרד מהתרבות המסופוטמית.
במהלך שנות ה-70, משלחת ארכאולוגית גרמנית גילתה בארך טקסטים בכתב יתדות עם רשימת מלכים, הדומה למה שתועד בספר השני של הבבילוניאקה, מה שהחזיר את האמון ביכולתה של הבבילוניאקה להעיד על חומר מקורי מתקופות קודמות, מה שהחיה את המחקר העוסק בחיבור זה.
לאחר כיבושיו של אלכסנדר הגדול, תגובת האוכלוסיות המקומיות שנכבשו זה עתה הייתה במידה רבה של ייאוש.
עם זאת, חלק מהאליטה התרבותית והדתית המקומית אימץ את ההנהגה החדשה וניסה ללמד את האדונים ההלניסטים על המסורות המסופוטמיות.
הדוגמה הידועה הראשונה לטקסט כזה שנכתב ביוונית היא הבבילוניאקה, שחוברה בשנת 281 לפנה"ס כהקדשה לעלייתו של אנטיוכוס הראשון סוטר לכס המלוכה של האימפריה הסלאוקית.
ניתן לחשוב על חיבור זה ככזה שעלה מתוך הסביבה התרבותית והמדעית שטופחה על ידי מקדש אסגילה.
בהקדמה לחיבור, ברוסוס מציין את כוונתו בכתיבה, ומזדהה כבן דורו של אלכסנדר וגם ככוהן כלדי של בל .
ברוסוס רצה להפוך את העבר המפואר של בבל לנגיש ליוונים, על ידי פרסום חיבור היסטורי המבוסס על מסורת מקומית.
אולם תקוות אלו נתבדו, משום שסופרים יווניים ציטטו אותו רק לעיתים נדירות, וחיבורו היה בשימוש רק אצל סופרים יהודים-הלניסטים אפולוגטיים, שחיפשו אחר עדות בלתי תלויה לקדמוניות היהודים.
רוב קוראי הבבילוניאקה בעת העתיקה הקלאסית והמאוחרת לא קראו את הבבילוניאקה המקורית, אלא קיצור שלה שנמצא בחיבור מאת הסופר אלכסנדר פוליהיסטור בן המאה הראשונה לספירה.
חיבור זה כלל היסטוריה של בבל (המסתמכת בעיקר על ברוסוס) ולאחר מכן היסטוריה של אשור.
גם חיבור זו אבד, אך גם לו נעשה קיצור, על ידי אוסביוס במאה הרביעית, בספר הראשון של הכרוניקון שלו.
חיבור זה של אוסביוס קיים בתרגומו הארמני וכן מקטעים מהמקור היווני ב"אקלוגה כרונוגרפיקה" (Ecloga Chronographica) של הנזיר הביזנטי גאורגיוס סינקלוס.
נראה כי גם פוליהיסטור וגם אוסביוס שימרו את הארגון הבסיסי של הטקסטים שאיתם עבדו.
ברוסוס הלך בעקבות התפיסה המסופוטמית המוקדמת יותר, בניגוד לנקודת המבט של ההיסטוריונים היוונים, שההיסטוריה מונעת במידה רבה על ידי התגלות והתערבות אלוהית, ולא היותה תיאור פעילויות אנושיות לאורך הזמן.
הבבילוניאקה מאורגנת בהתאם לכך: הספר הראשון, לאחר תיאור הסיבה שברוסוס כתב את הבבילוניאקה, מכיל מידע על הקוסמולוגיה והגאוגרפיה של בבל ותיאור מצבה הבהמי של האנושות לפני ההתגלות.
אז, בתקופת שלטונו של המלך אלורוס, השליח האלוהי אואנס מדבר אל האנושות ומעביר את עקרונות היסוד של הציוויליזציה.
הספר השני מחולק לשלושה חלקים: שלטונם של עשרה מלכים לאורך 432,000 שנה לפני המבול; אסון המבול העולמי; ושלטונם של המלכים לאחר המבול, עד שלטונו של נבונצר (המאה ה-8 לפנה"ס).
הספר השלישי ממשיך עם רצף המלכים המאוחר יותר, מנבונצר ועד שלטונו של אלכסנדר הגדול, אם כי החלקים הקיימים בטקסט אינם מאפשרים לדעת באיזו מידה ברוסוס רק ציין את רצף המלכים הזה במקום לספק פרשנות מפורטת יותר.
על פי פוליהיסטור, פרשנות הייתה חסרה בעיקר בשרשרת הירושה השושלתית הכלולה בספר השני.
עם זאת, ניכר כי תקופת האימפריה הפרסית האחמנית טופלה בקצרה וכי תקופות שלטונם של סנחריב ונבוכדנאצר השני טופלו בהרחבה רבה יותר.
הספר הראשון של הבבילוניאקה מציע גרסה (או אולי פרשנות) של הקוסמוגוניה של אנומה אליש.
יצירה זו שרדה רק בציטוטים ובקיצורים מאוחרים יותר.
סיפורו של ברוסוס מתחיל באוקיינוס קדום.
שלא כמו ב"אנומה אליש", שם מפלצות ים נוצרות לקרב עם אלים אחרים, בסיפורו של ברוסוס הן צצות באופן ספונטני ומתוארות באופן שונה מ-11 המפלצות של "אנומה אליש", שכן הוא מתרחב מעבר ליצורים המיתולוגיים הגרידא של סיפור זה, ייתכן בהשפעה מהזואולוגיה היוונית.
הפרגמנטים של ברוסוס אצל סינקלוס והתרגום הארמני של האופן שבו תיאר את הקוסמוגוניה שלו הם כדלקמן:
סינקלוס: היה זמן, הוא אומר, שבו הכל היה [חושך ו]מים, ובתוכו קמו לחיים יצורים מופלאים בעלי צורות מוזרות.
כי נולדו גברים עם שתי כנפיים וחלקם עם ארבע כנפיים ושני פנים, בעלי גוף אחד ושני ראשים, זכר ונקבה, ואיברי מין כפולים, זכר ונקבה...
[רשימה של יצורים מפלצתיים מופיעה בהמשך].
על כל אלה שלטה אישה ושמה אומורקה.
פירוש המילה בכלדית "תלת'" (Thalatth), ביוונית זה מתורגם ל"ים" (תלסה, Thalassa)...
כאשר הכל סודר כך, קם בלוס וחילק את האישה לשניים.
מחציה האחד ברא את הארץ ומחציה השני את השמים; והוא השמיד את כל הבריות שבה...
כי כאשר הכל היה לח, ויצורים נוצרו בו, אל זה הסיר את ראשו והאלים האחרים ערבבו את הדם שזרם עם האדמה ויצרו את האדם.
מסיבה זו הם בעלי תבונה וחולקים את החוכמה האלוהית.
בלוס, אותו הם מתרגמים כזאוס, חתך את החושך לשניים, הפריד בין הארץ לשמיים וסידר את היקום.
היצורים לא יכלו לשאת את כוחו של האור והושמדו.
כאשר ראה בלוס את הארץ ריקה וצחיחה, ציווה על אחד האלים לכרות את ראשו שלו ולערבב את הדם הזורם עם האדמה וליצור אנשים וחיות בר המסוגלות לסבול את האוויר.
בלוס גם השלים את הכוכבים, השמש, הירח וחמשת כוכבי הלכת.
אלכסנדר פוליהיסטור אומר שברוסוס טוען דברים אלה בספרו הראשון.
סינקלוס: אומרים שבראשית הכל היה מים, שנקרא ים (תלסה).
בל בנה את זה וייעד מקום לכל אחד, והוא הקיף את בבל בחומה.
ארמני: הכל, הוא אמר, היה מלכתחילה מים, שנקראו ים.
ובל הציב גבולות עליהם (המים) וייעד מקום לכל אחד, חילק את ארצותיהם וביצר את בבל בחומה מקפת.
בסיכום התיאור נכתב כי בלוס ברא לאחר מכן את הכוכבים, השמש, הירח וחמשת כוכבי הלכת.
התיאור של ברוסוס תואם במידה רבה את תיאור האנומה אליש, כמו למשל בהתייחסותו לפיצול האישה שחצאיה משמשים ליצירת שמיים וארץ, אך הוא מכיל גם מספר הבדלים, כגון האמירה על פרשנות אלגורית, עריפת ראשו העצמית של בלוס כדי ליצור בני אדם, והאמירה כי הדם האלוהי הוא שהפך את בני האדם לתבוניים.
התפתח ויכוח לגבי אילו מהאלמנטים הללו נמצאו או לא בתיאור המקורי של ברוסוס.
ייתכן שחלק מהמידע שברוסוס השיג לתיאורו את מיתוס הבריאה הגיע מאנומה אליש ומהכרוניקה השושלתית הבבלית.
יוסף בן מתתיהו מצטט את ברוסוס, המספר על איש צדיק שחי 10 דורות לאחר המבול, וטוען כי מדובר באברהם.
אולם למרות שעל פי ספר בראשית 10 דורות מפרידים בין נח לאברהם, לדעת ההיסטוריון מנחם שטרן יש ספק רב בכך שניתן לזהות אותו עם אברהם ונראה שיוספוס לקח את הזיהוי הזה מחוגים יהודים-הלניסטיים.
הקטע הגדול יותר שבו מצטט יוסף את ברוסוס, מופיע בשניים מספריו: "נגד אפיון" ו"קדמוניות היהודים".
יוסף מביא את הבבילוניאקה (בלשונו: הכלדאיקה, Chaldaika, "דברי ימי הכשדים") של ברוסוס כעדות לכך שספרי דברי הימים העתיקים של "הכשדים" תואמים בתוכנם לאלה של היהודים.
הוא מציין שברוסוס כתב (בספר השלישי של החיבור) על המבול ועל התיבה, ועל נבוכדנצר מלך בבל, שעלה עם צבאו על ארץ ישראל ומצרים: "ונתן את השבויים אשר לקח מן היהודים והכנענים והארמים ועמי מצרים על ידי אחדים מאוהביו...
והוא החיש את מסעו דרך המדבר במתי מעט והגיע אל בּבל...
ובבוא השבויים צוה להושיבם במקומות הכושר בארץ בבל".
ייתכן מאוד שיוסף לא ציטט את ברוסוס ישירות, אלא דרך אלכסנדר פוליהיסטור.
הסופר האשורי הנוצרי טטיאנוס הזכיר גם הוא בחיבורו "נאום אל היוונים" את דברי ברוסוס: "בתיאורו את מעשי המלכים, הוא מציין אחד מהם, נבוכדנצר שמו, שערך מלחמה נגד הפיניקים והיהודים".
נראה כי טטיאנוס מתייחס לאירועים שהובילו לחורבן בית ראשון, מאחר שבאותו הזמן הערים הפיניקיות צור וצידון שיתפו פעולה עם ממלכת יהודה בתכנון מרד נגד נבוכדנצר.
הבבלים כבשו את ירושלים ואז הכניעו את פיניקיה.
אך ייתכן גם שהמשפט על הפיניקים והיהודים נוסף על ידי טטיאנוס.
בָּבֶל הוא שמה המקראי של ממלכה ועיר-מדינה עתיקה במסופוטמיה.
שרידי העיר נמצאים בעיראק, כ־110 קילומטר מדרום לבגדאד.
מהעיר בבל צמחו האימפריה הבבלית הישנה והאימפריה הבבלית החדשה, ששלטה בשיאה בכל מסופוטמיה ובאזורים רחבים בסהר הפורה; על שם העיר בבל נקרא האזור "ארץ בבל".
העיר עצמה נבנתה על הפרת, שחילק אותה לשני חלקים שווים.
שפת העיר הייתה ניב של אכדית (שפה שמית), ובה נקראה העיר בַּאבִּילִי.
הפירוש שנתנו תושבי העיר לשמה של העיר הוא "בַּאב־אִלִי", "שער/דלת האל".
החוקרים אינם בטוחים שזהו אומנם המקור לשם העיר, וייתכן שמדובר באטימולוגיה עממית שמטרתה הייתה לפאר את העיר.
ידועה גרסה של השם בשפה השומרית (שאיננה שפה שמית) – "קַאדִינְגִירה", שגם משמעותה "דלת האל".
על פי התנ"ך משמעות השם בעברית היא ערבוב השפה, בסיפור מגדל בבל: .
חוקר המקרא יאיר זקוביץ גורס כי מדרש השם המקראי מהווה פולמוס סמוי לתפישה לפיה בבבל ניצב שער השמים, וכי ב ממצב הסופר המקראי את בית אל כשער השמים, על ידי שימוש במילים המפורשות ובקווי דמיון וניגודים בין סיפור חלום יעקב והצבת האבן לסיפור מגדל בבל שהתבסס על הלבנים.
בתקופה הכשית בין המאות ה־16–12 לפנה"ס, נקראה הממלכה כַּרדוּניַאש.
האזכור המוקדם ביותר של בבל הוא בלוח חומר המתוארך לתקופת מלכותו של סרגון מאכד (2300 לפנה"ס), שקבע אותה כבירת האימפריה שלו.
לאחר זמן, ירד כוחה של העיר ואוכלוסייתה התמעטה, ובמשך מאות שנים היא הייתה רק עיר פרובינציאלית נוספת.
במשך כמה דורות יוּשב אזור בבל בידי שבטים אמורים, שהלכו והתבוללו באוכלוסייה המקומית ובכלכלת הארץ.
באמצע המאה ה־19 לפנה"ס השתלטו האמורים על כל החבל הצפוני.
בתחילת האלף השני לפנה"ס, נשלטה בבל על ידי כאזאלו עיר המדינה השכנה.
לאחר נפילת אור 3 בעקבות מהומות האמורים, קיבלו האמורים את ההנהגה הפוליטית על ערים באזור, ובכללן בבל.
בשנת 1894 לפנה"ס עלה לשלטון המלך האמורי שוּמוּ־אַבּוּ.
הוא ייסד את השושלת הראשונה של בבל, שהייתה שושלת אמורית.
הוא שחרר את בבל משלטונה של כאזאלו.
בנו שוּמוּ־לַ־אִל, היה הראשון שקבע את בבל כעיר בירה ובכך נוצרה "השושלת הבבלית הראשונה".
המלחמות על השליטה על הקרקעות הפוריות של האזור נמשכו כ־130 שנה.
התרבות הבבלית צברה בולטות מסוימת בקרב מעמדות המשכילים על פני תרבויות אחרות באזור, ומלכי השושלת הראשונה החלו לבסס שלטון מרכזי שם תחת הגמוניה בבלית.
הם כבשו את ערי המדינה בורסיפה, כיש וסיפר והכניסו אותן תחת הגמוניה בבלית.
חמורבי הרחיב את הממלכה הבבלית ובמחצית המאה ה־18 לפנה"ס, כבש את ערי המדינה איסין ולרסה, גירש את העילמים, ואיחד את הארץ תחת שלטון העיר בבל.
הצלחתה של האימפריה באה לידי ביטוי בין השאר בקיומו למעשה של מוסד בנקאות שהופעל מתוך המקדשים, אליהם היו מובאים לא רק מיסים אלא גם פיקדונות של מוצרי חקלאות ואפילו בעלי חיים, ומהם קיבלו איכרים הלוואות בצורה של זרעים.
לאחר חמורבי, עלה לשלטון בנו שמשו־אילונה.
החל מהשנה ה־9 לתקופת מלכותו החלו ברחבי הממלכה מרידות של ערים בדרום ובצפון שניסו להשתחרר מעולה של בבל.
תקופת מלכותו רצופה מסעות מלחמה והוא זכה פעמים רבות לניצחונות, אבל הוא לא הצליח לעצור את תהליך ההתנתקות של הערים השונות מתחום שלטונה של בבל.
בסופו של התהליך, נשאר שמשו־אילונה עם ממלכה שהייתה קצת יותר גדולה מהממלכה איתה החל אביו את שלטונו על בבל.
בשליטת בבל נשאר גם אזור מעלה הפרת צפונה עד הריסות העיר מארי, שנהרסה על ידי חמורבי.
הוא הצליח לשמור את גרעין הממלכה בשלטונה של בבל ללא פגע, ובכך שמר על מקומה החשוב בהיסטוריה.
בתקופתו החלה גם החדירה של שבטי הכשים לבבל, הוא נאבק בהם אבל הם הצליחו לבסס אחיזה מסוימת באזור.
לאחר שמשו אילונה מלכו ארבעה מלכים נוספים – אבי־אשוח, עמי־דיתנה, עמי־צדוקה ושמשו־דיתנה – שלא שינו את מצבה של בבל במרחב.
שמשו־דיתנה היה המלך האחרון מהשושלת האמורית של בבל.
התקופה הבבלית הקדומה הסתיימה בתחילת המאה ה־16 לפנה"ס בעקבות כיבוש העיר על ידי המלך החתי מורשיליש הראשון שבזז את העיר והחריבה, וכן הגלה את שמשו־דיתנה, המלך האחרון בשושלת הראשונה, ולקח את הפסל של מרדוך.
אין מידע מה גרם לחתים להגיע למקום כה מרוחק מממלכתם.
יש הסוברים שהכיבוש נעשה על פי בקשת הכשים שישבו על הדרך בין חת לבבל.
העיר בבל נהרסה, לאחר שלפני כן הרס מורשילש את חלב עיר הבירה של ממלכת ימחד, בת בריתה של בבל.
במשך תקופה קצרה שלטה בבבל שושלת אמורית שנקראה שושלת ארץ־הים .
זאת הייתה תקופת חושך ואין מידע רב לגבי השליטים שלה.
חורבן העיר אפשר את כיבושה על ידי הכשים, שבטי הרים שחדרו לאזור מהרי הזגרוס, ואלה שלטו בבבל ובאזור במשך כ־400 שנה, עד מחצית המאה ה־12 לפנה"ס.
הכשים החזירו עם עלייתם לשלטון את הפסל של מרדוך לבבל.
אחד ממלכי השושלת כוריגלזו הראשון בנה עיר חדשה בשם דור־כוריגלזו והעביר את עיר הבירה של הממלכה לעיר החדשה.
אבל הבירה חזרה כנראה בהמשך לעיר בבל.
במחצית המאה ה־12 לפנה"ס, כבשו העילמים את הממלכה הכשית.
מלכם האחרון "אנליל־נדין־אחי" נלקח לשושן נכלא ומת שם.
חלק משלל המלחמה של העילמים הייתה גם אסטלת חוקי חמורבי שהוצבה בפקודת מלך עילם שֻתְּרְךְּ־נַחֻנְתֶּ בעיר הבירה שושן.
תקופת שלטון מלכי איסין, מלכים מקומיים ושלטון אשורי
העילמים, האשורים והחורים לחצו על האזור מצפון ושבטים נוספים ממערב, ואלה הביאו למרידת המדינות שהיו כפופות לה.
בצפון קמה מחדש לתחייה ממלכת אשור.
תקופה זאת נקראת התקופה האשורית התיכונה.
בבל עצמה שקעה לתקופת ביניים של כ־500 שנים שבה נשלטה על ידי שליטים מקומיים וזרים.
לאחר נפילת השושלת הכשית על ידי עילם, עלתה למלוכה בבבל באמצע המאה ה־11 לפנה"ס שושלת שמקורה בעיר איסין בדרום מסופוטמיה.
שושלת זאת מלכה כ־130 שנים.
בתקופת השושלת, חלק מהמלכים נלחמו במלכי אשור, וחלקם היו ביחסים טובים איתם.
השושלת הסתיימה לאחר שהארמים כבשו את בבל.
לאחר נפילת שושלת זאת מלכו בבבל עוד מספר שושלות קצרות ימים.
במחצית המאה ה־9 לפנה"ס כבש מלך אשור שלמנאסר השלישי את בבל והפך אותה למדינה וסלית.
בבל נשלטה באמצעות שליטים מקומיים.
המלך מוכין זרי שמלך במחצית השנייה של המאה ה־8 לפנה"ס מרד באשור, בעקבות כך המלך האשורי תגלת־פלאסר השלישי כבש את בבל הדיח אותו מתפקידו ומינה את עצמו למלך בבל.
במשך תקופה של כ־100 שנים עד לכיבושה של בבל על ידי נבופלאסר, שלטו בבבל מלכי אשור, ישירות או שמינו מלכים מטעמם.
שלטון זה נקטע מדי פעם במרידות של אצילים מקומיים.
בתחילת המאה ה־7 לפנה"ס כבשה עילם את בבל והרגה את אשור־נדין־שומי שהיה בנו של המלך האשורי סנחריב שמלך בה.
עילם המליכה על בבל את נרגל־אושזיב שהיה אציל בבלי, ולאחר שהוא נהרג, עלה לשלטון מושזיב־מרדוך שהיה נסיך כשדי.
רק לאחר חמש שנות מרד, הצליח סנחריב להשתלט שוב על בבל.
בזמן מלוכתו של סנחריב, בבל הייתה במצב מתמיד של מרד, שדוכא בסופו של דבר רק על ידי ההריסה המוחלטת של העיר ב־689 לפנה"ס, חומותיה, מקדשיה וארמונותיה הושמדו לגמרי, וההריסות הושלכו לאראחֿתו (Arakhtu), תעלה שגבלה בבבל המוקדמת מדרום.
מעשה זה הכה בהלם את התודעה הדתית של מסופוטמיה כולה; יורשו אסרחדון מיהר לבנות מחדש את העיר העתיקה, לקבל שם את כתרו ולעשות אותה למקום מושבו לחלק מהשנה.
עם מותו, בבל הועברה לבנו הבכור שמש־שום־אוכין, שמאוחר יותר התמרד כנגד אחיו, אשורבניפל האשורי.
בתקופה זאת שטח השליטה של ממלכת בבל כלל את העיר בבל, והערים בורסיפה, כותה וסיפר.
המרד הביא למצור של האשורים על העיר שהורעבה עד לכניעתה.
אשורבניפל טיהר את העיר וחגג "טקס פיוס", אך הוא לא ניסה "לקחת את ידיו" של בל, אל העיר העיקרי.
הבבלים ראו את נפילתה של האימפריה האשורית כדוגמה נוספת לנקמה אלוהית.
עם מות אשורבניפל מלך אשור בשנת 631 לפנה"ס החלו באשור מאבקים על השלטון, מאבקים אלה החלישו את אשור, ונתנו הזדמנות לשליטים הווסלים של אשור למרוד.
נבופלאסר הכשדי שלא היה ממוצא של מלכים, עלה בשנת 625 לפנה"ס למלוכה בבבל.
הוא קרא לעצמו "אדם שהוא אחד מהעם".
בהמשך המשיך להיאבק יחד עם מלך מדי ומלכים נוספים באשור, הוא עלה צפונה בשנת 612 לפנה"ס כבש את נינוה בירתה של אשור והרס אותה עד היסוד.
בשנת 609 לפנה"ס כבש את חרן בירתה האחרונה של אשור.
האימפריה האשורית חדלה להתקיים ובבל הפכה לכוח החזק במסופוטמיה.
עם השבתה של העצמאות הבבלית תחת נבופולסר הוחלה תקופה חדשה של פעילות אדריכלית, ובנו נבוכדנצר השני עשה את בבל לאחת מנפלאות העולם העתיק.
בבל של תקופה זאת היא, על פי רוב, בבל של התנ"ך ושל הנביאים (בעיקר ישעיה, ירמיה ויחזקאל), ונבוכדנצר הוא שהחריב את יהודה ואת בית המקדש הראשון והגלה רבים מתושבי יהודה לבבל ולערים סביב לה (586 לפנה"ס).
בשנת 1881, חשפו ארכאולוגים לוח חימר הידוע במחקר בשם Imago Mundi, הוא מפת העולם העתיקה ביותר משנת 600 לפני הספירה.
מפה יוצאת דופן זו מראה את בבל במרכז העולם, עם נהר הפרת זורם בתוכה ועוד שבע ערים עתיקות, כולל אוררטו וסוסה, כולן מוקפות בנהר מעגלי.
הלוח מכיל גם כתובות בכתב יתדות המתארות את סיפור הבריאה של האל מרדוק המפריד בין היבשה לים.
תחת מלכות נבוכדנצר (605–562 לפנה"ס), בבל נעשתה לאחת מהערים המרהיבות ביותר בעולם העתיק.
נבוכדנצר ציווה על בנייה מחדש של השטחים האימפריאליים, כולל בנייה מחדש של זיקורת אתמנאנקי, מקדש אסגילה לאל מרדוך, ובניה של שער אשתר, אחד משמונה שהקיפו את בבל.
שער אשתר שרד עד היום במוזיאון פרגמון בברלין.
לנבוכדנצר גם מיוחסת הבניה של הגנים התלויים בבבל, שנחשבו לאחד משבעת פלאי העולם העתיק, ומסופר כי הוא בנה עבור אשתו אמיטיס, שהתגעגעה להרי פרס, מולדתה.
אם אכן גינות אלה היו קיימות הוא נושא למחלוקת: אף שייתכן שחפירות של הארכאולוג הגרמני רוברט קולדוויי גילו את יסודותיהן, היסטוריונים רבים חולקים על המיקום של הגנים, ויש שחושבים כי היה בלבול עם הגנים של נינוה.
נבוכדנצר ניצח בקרב כרכמיש ב-605 לפנה"ס.
ידוע כי באותה תקופה היו בצבא הבבלי גם חיילים יהודים תעודות אל-יהוד וייתכן שגם בדרגות גבוהות ונאמנות למלך
לאחר מותו של נבוכדנצר השני עלה לשלטון בנו אמל־מרדוך, הוא שלט תקופה קצרה עד שנרצח על ידי נרגל שראצר שהיה גיסו.
גם תקופת שלטונו של זה הייתה קצרה.
הוא ניהל מסעות מלחמה ב־556/557 לפנה"ס והגיע עד קיליקיה בניסיון להחזיר לבבל את השלטון עליה.
לאחר מותו ירש אותו בנו שהיה נער צעיר.
הוא נרצח ובמקומו עלה לשלטון נבונאיד שמונה על ידי חצרני הארמון, ולא היה לו כל קשר למשפחת המלוכה.
נבונאיד שמקורו היה בחרן ניסה להשליט בבבל את פולחן האל סין במקום האל מרדוך ובכך עורר את כעסם של שליטי הערים בתחום שלטונה של בבל וכעס כהני מרדוך.
הוא יצא למספר מסעות מלחמה והגיע עד תימא בחצי האי ערב שם נשאר 10 שנים, כשאת השלטון השאיר בידי בנו בלשצר.
בסופו של דבר ההתנגדות לפולחן סין הביאה את חלק מראשי המקדשים והערים שהתנגדו לפולחן זה, לכרות ברית עם כורש, תוך הסכמה שכורש יביא לביטול פולחן סין ויחזיר את ההשפעה למקדשים.
בבל נכבשה בשנת 539 לפנה"ס על ידי כורש, נבונאיד הודח משלטונו והחלה תקופה של שלטון פרסי בבבל.
נבוכדנצר השני – מלך בין 605–562 לפנה"ס, בנו של נבופלאסר
אמל־מרדוך – מלך בין 562–560 לפנה"ס, בנו של נבוכדנצר השני
נרגל שראצר – מלך בין 560–556 לפנה"ס, גיסו של אמל־מרדוך
לבאשי־מרדוך – מלך ב־556 לפנה"ס, בנו של נרגל שראצר
נבונאיד – מלך בין 556–539 לפנה"ס, התמנה לתפקידו על ידי חצרני הארמון
לאחר שעברה תלאות שונות, נכבשה העיר בשנת 539 לפנה"ס על ידי כורש מלך פרס.
תחת כורש ויורשו דריווש הראשון, נעשתה בבל למרכז של לימוד והתקדמות מדעית.
מלומדים בבלים שרטטו מפות כוכבים והניחו את היסודות לאסטרונומיה ולמתמטיקה המודרניות.
בשנים 521–520 לפנה"ס, עלה בפרס לשלטון דריווש הראשון לאחר שמרד בשלטון הקודם.
תקופת מאבק זאת נוצלה בבבל לשתי מרידות שבסופו של דבר דוכאו.
בנו של דריווש חשיארש הראשון נהג ביד קשה בבבל, הרס את מקדש אסגילה וניתץ את פסל מרדוך.
כתוצאה מכך בשנת 484 לפנה"ס התרחשו שתי מרידות נוספות שדוכאו ביד קשה.
כיבוש על ידי אלכסנדר הגדול
ב־331 לפנה"ס, במהלך כיבוש האימפריה הפרסית על ידי אלכסנדר הגדול נוצח המלך הפרסי, דריווש השלישי, על ידי כוחותיו של אלכסנדר הגדול בקרב גאוגמלה.
בבל נכנעה ללא קרב זמן קצר לאחר מכן.
תחת אלכסנדר, בבל שוב פרחה כמרכז למידה וסחר, אך לאחר מותו המסתורי של אלכסנדר בשנת 323 לפנה"ס בארמון נבוכדנצר, האימפריה שלו חולקה שוב בין הגנרלים שלו ועשורים של לחימה החלו, כשבבל שוב במרכזם.
המהומה התמידית רוקנה את בבל מתושביה.
טבלת חומר המתוארכת לשנת 275 לפנה"ס קובעת, כי תושבי בבל הוגלו לסלאוקיה שעל החידקל, שם נבנו ארמון ומקדש להם ניתן השם העתיק אסגילה.
עם האירוע הזה, בבל למעשה הגיעה לסוף דרכה, אם כי גם לאחר כמאה שנים, קרבנות עדיין הוקרבו במקדש העתיק שלה.
עד 141 לפנה"ס, כאשר האימפריה הפרתית כבשה את האזור, בבל הייתה כבר אלמונית לחלוטין.
הידע ההיסטורי על הטופוגרפיה של בבל לקוח מהמחברים הקלאסיים, מהכתובות של נבוכדנצר ומחפירות שהחלו ב־1899. הטופוגרפיה היא זאת של נבוכדנצר, שכן בבל העתיקה יותר הושמדה על ידי סנחריב ונותרו ממנה רק שרידים מעטים.
רוב השרידים הקיימים נמצאים על הגדה המזרחית של החידקל, כשהעיקריים הם בשלושה תלים עצומים: בביל בצפון, הקסר או "הארמון" (הידוע גם כמוג'ליבה) במרכז ו"אמרן איבן אל" בדרום.
מערבית מהחידקל נמצאים שרידים נוספים.
מהרודוטוס וקיטיאס נראה כי העיר נבנתה על שני צדי החידקל בצורה של ריבוע, והייתה מוקפת בשתי חומות גבוהות שלהם קיטיאס מוסיף חומה שלישית.
קיטיאס אומר כי החומה החיצונית הייתה באורך של 68 קילומטר, ואילו לפי הרודוטוס היא הייתה באורך 90 קילומטר, ולפי זה השטח הכלול בה היה כ־520 קילומטר רבוע.
אפילו לפי הערכתו של קיטיאס, שטח העיר יגיע ל־260 קילומטר רבועים.
לפי הרודוטוס, עובי החומות היה 24 מטר.סדאם חוסיין הציב ציור עצום של עצמו ושל נבוכדנצר בכניסה להריסות העיר.
הוא גם בנה מחדש חלק מהשרידים, לחרדתם של הארכאולוגים, והטביע את שמו על רבות מהלבנים, בדומה לנבוכדנצר.
כתובת מצויה אומרת, "דבר זה נבנה בידי סדאם חוסיין, בנו של נבוכדנצר, לתפארת עיראק".
רעיון זה דומה לזיקורת באור, שם כל לבנה מוחתמת בכתובת, "אור־נאמו, מלך אור, שבנה את המקדש לנאנה".
הלבנים נעשו לפריט אספנות מבוקש לאחר נפילתו של סדאם, וכעת מחזירים את השרידים למצבם המקורי.
ב-2019 הוכרזו השרידים הארכאולוגיים של בבל כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
בבירוסה (שם מדעי: Babyrousa) הוא סוג במשפחת החזיריים, ובו ארבעה מינים.
הבבירוסה נפוצה בסולאווסי ובאיי אינדונזיה שמסביב.
במאלאית "BABI" משמעו "חזיר", ו-"RUSA" משמעו "אַיָּל".
הוא נקרא כך בשל צורתו החזירית, אם כי בעבר נחשב בטעות למעלה גירה, לכן הושווה לאַיָּל, שהוא מעלה גירה.
האירופים הראשונים שראו בבירוסה היו הפורטוגלים, במאה ה-16. יוחסה להם הטענה שהוא נתלה בקרניו המעוגלות בענפי עצים לצורך מנוחה.
ב-2006 דווח על מקרה נדיר בו זכר בבירוסה ונקבת חזיר בית הזדווגו בגן חיות בקופנהגן, דנמרק.
תוצאת מקרה זה היא המלטתם של חמישה צאצאים בני-כלאיים בעלי דמיון רב לבבירוסה, במיוחד בצורת השיניים וצבע העור.
המינים השונים נבדלים זה מזה באזורי תפוצתם, בגודל גופם, בכמות השיער שעל גופם ובצורת הניבים העליונים אצל הזכרים.
המיון המקובל לסוג בבירוסה הוא תחת משפחת החזיריים, אך הוצע גם כי הוא שייך למשפחת האנתרקותריים, משפחת פרסתנים שנכחדה.
למרות זאת, מרבית החוקרים מסכימים כי הסוג שייך למשפחת החזיריים, וכי הוא אחד מהחברים הראשונים בה, בייצגו את תת-משפחת Babyrousinae, שהתפצלה מחזיריים אחרים בזמן תקופת האוליגוקן.
אורך גופו של הבבירוסה נע בין 88 ל-107 סנטימטרים, ואורכו של הזנב הוא 28–32 סנטימטרים נוספים.
גובה כתפו הוא 65–80 סנטימטרים, והוא עשוי להגיע למשקל מרבי של 100 קילוגרמים.
עורו של הבבירוסה מכוסה בזיפים, וצבעו בחלקו העליון חום-אפור ובחלקו התחתון לבנבן.
העור שבבטנו ובצווארו נוטה להיות בעל קפלים.
גופו עגלגל ורגליו רזות וקצרות.
הבבירוסה ידוע בשל שני זוגות החטים שלו.
הן הצמד העליון והן הצמד התחתון של ניביו גדולים מאוד ומעוקלים כלפי מעלה ואחורה לכיוון ראשו.
למעשה, ניביו העליונים של זכר הבבירוסה גדולים ומעוקלים כל כך (הם עשויים להגיע לאורך של 30 סנטימטרים), עד כי הם חודרים את בשרו של הבבירוסה בצידו העליון של החרטום.
לנקבות אין ניבים או שהן בעלות ניבים קטנים למדי.
לנקבות יש שני זוגות עטינים.
פרטי הבבירוסה חיים בקבוצות המונות עד שבעה פרטים, המורכבות לרוב מנקבות ומצאצאיהן.
מכיוון שהחטים שלהם לא מאפשרים להם לנבור בקרקע באופן הטיפוסי לחזירים, חזירי הבבירוסה ניזונים מעלווה, פירות שנשרו וזחלים.
הטורפים של הבבירוסה כוללים פיתוניים ותנינים והצעירים נטרפים גם בידי עיטים.
בעונת הייחום הזכרים הופכים אלימים ועורכים ביניהם קרבות במטרה לזכות בנקבות.
במהלך הקרבות, הם משתמשים בניביהם התחתונים לתקיפה או להגנה, בעוד שבניביהם העליונים הם משתמשים לשם הגנה על ראשם מניביו התחתונים של אויבם.
הבבירוסה מגיע לבגרות מינית לאחר עשרה חודשים.
משך מחזור הייחום נע בין 28 ל-42 ימים, כאשר הייחום עצמו נמשך עד שלושה ימים.
במהלך תהליך ההזדווגות, הזכר עשוי לעלות על הנקבה מספר פעמים בטרם תתרחש ההזדווגות.
משך ההזדווגות הממוצע הוא שלוש דקות.
הנקבות יכולות להמליט מגיל שנה ועד גיל 14 לערך.
משך ההיריון הוא 155–175 ימים לערך, ובסופו הנקבה ממליטה צאצא אחד או שניים.
הוולדות נגמלים מיניקה בגיל 26–32 שבועות, אף על פי שהם מתחילים לכרסם מזון מוצק לאחר שבוע ימים מהלידה.
בית הגידול האופייני של הבבירוסה הוא צמחייה סבוכה ביערות טרופיים, סבכי קנים, וכן בגְדות נהרות ואגמים.
בתי גידול אלה מספקים לו מידה של הסוואה, וזאת בשל צבע שערותיו.
הבבירוסה הוא פעיל יום, ולרוב יוצא בבוקר לחיפוש מזונו.
חזירי הבבירוסה שחיים בשבי בונים לעצמם קינים מקש למטרות שינה, אולם לא ברור אם גם חזירי הבבירוסה הפראיים הם בעלי התנהגות דומה.
הגיל המרבי הידוע אליו הגיע בבירוסה בשבי הוא 24 שנים.
על פי ההלכה היהודית, החזיריים אינם כשרים וזאת משום שעל אף שהם מפריסים פרסה ושוסעים שסע הם אינם מעלים גירה.
קיבת הבבירוסה מחולקת למספר תאים – צורה אופיינית לבעלי חיים מעלי גירה, ולכן לכאורה הוא כשר לאכילה; העניין הובא לרב הראשי הספרדי לישראל, אך התגלה לבסוף שהבבירוסה אינו באמת מעלה גירה, ומכל מקום אין מסורת של אכילתו ולכן אינו כשר.
בבית של פיסטוק היא סדרת בת של סדרת הטלוויזיה הישראלית לילדים "רגע עם דודלי".
הסדרה הופקה על ידי הטלוויזיה החינוכית במשך שתי עונות בשנים 1981–1983 וכללה 29 פרקים, מהם 18 פרקים שצולמו בעונה הראשונה בשחור-לבן ו-11 פרקים שהוסרטו בצבע בעונה השנייה.
הסדרה שודרה בשידורים חוזרים לאורך שנות השמונים והתשעים וזכתה לפופולריות רבה בקרב ילדי ישראל.
עלילת הסדרה מתמקדת בהרפתקאותיהם של פיסטוק (ספי ריבלין) וידידו רגע (ציפי מור).
פיסטוק הוא אדם תמהוני חביב ומגושם המתגורר בבית קטן ומוזר על ראש גבעה ורגע הוא בובה שהפכה לילד.
בפרקי התוכנית שובצו מספר פינות בהן הוצגו סרטוני אנימציה ובובות, שלא היו קשורות לעלילת הפרק.
סיפורימפו – סדרת הנפשת בובות הולנדית אשר דובבה לעברית, שבה דמות המספר הוא הינשוף שגר בשעון שבגג הבית של פיסטוק.
פלטיאל ממגדיאל – סדרה בכיכובה של בובת פאפוטין צרפתית בשם פלטיאל (בדיבובו של יוסי גרבר), אשר גרה בכובע שבפינת החדר של פיסטוק.
בהמשך הסדרה שודרה ב"רכבת ההפתעות".
– סדרת הנפשה רומנית על ילדה בשם זה, שהוקרנה במסגרת "הצגת הקולנוע של פיסטוק".
הסדרה הופקה בתקציב נמוך משמעותית מסדרת האם "רגע עם דודלי".
למעט פרקים מיוחדים היא צולמה רובה ככולה באולפני הטלוויזיה החינוכית ברמת אביב.
החל מעונתה השנייה, זו הייתה ההפקה הראשונה של הטלוויזיה החינוכית שצולמה בצבע.
רבים מפרקי הסדרה שצולמו בשחור-לבן נחשבים כיום לאבודים, מאחר שהם לא עברו שימור ולא הועברו מהסרטים המקוריים לפורמט דיגיטלי מודרני.
שיר הפתיחה של התוכנית, אשר נקרא "הבית של פיסטוק", נכתב על ידי לאה נאור, הולחן על ידי נורית הירש, ובוצע על ידי אילנית.
בסדרת הטלוויזיה "היהודים באים" הייתה סצנה פארודית על דמותם של רגע ופיסטוק במערכון השתתפו יוסי מרשק ויניב ביטון.
במערכון הוצג פיסטוק כמי שהשתתף בטבח סברה ושתילה במהלך מלחמת לבנון הראשונה.
באחת התוכניות של "זהו זה" נעשה מערכון שבו הוריו של פיסטוק (מוני מושונוב בתור האם ודב גליקמן בתור האב) שבו פיסטוק מתלונן לגבי שמו וכמו כן, הופיע גם קישקשתא במערכון הזה, בתור החבר של פיסטוק שיש בעיה דומה עם השם.
בבל הוא סרט דרמה בבימויו של אלחנדרו גונסלס איניאריטו, זוכה פרס גלובוס הזהב לשנת 2006. בסרט נפרשים שלושה סיפורים שונים, האחד מתרחש במרוקו, השני ביפן והשלישי בארצות הברית ובמקסיקו.
בהמשך העלילה מתגלים הקשר הנסיבתי שבין הסיפורים וכן מוטיבים אחרים המשותפים לשלושת הסיפורים.
כמו כן, הדמויות בסרט זה מדברות בשמונה שפות שונות.
הקרנת הבכורה בארצות הברית נערכה ב-27 באוקטובר 2006 ולאחר מכן בשאר העולם.
במדינות כמו יפן והממלכה המאוחדת הסרט יצא רק בתחילת 2007.
הסרט זכה לביקורות חיוביות רבות בשל היותו סרט מיוחד בעל סיפור מקורי ובזכות המסרים האנושיים שבאים בו לידי ביטוי.
הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר ובפרס אוסקר בקטגוריית פסקול מקורי.
בכפר קטן ונידח במרוקו מתבצעת עסקה בין עבדאללה לבין רועה צאן תושב הכפר למכירת רובה ציידים ישן ו-300 כדורים.
רועה הצאן מוסר את הרובה לשני בניו המתבגרים, יוסף ואחמד, אשר יוצאים לרעות את הצאן ולשמור על העדר מפני תנים.
במהלך הרעייה יוסף ואחמד מנסים את הרובה ויורים בו במטרות מזדמנות.
לשם הוכחת יעילות הרובה לטווחים ארוכים, מנסה יוסף לירות באוטובוס תיירים שעובר בכביש במרחק מאות מטרים בוואדי שמתחתם.
לאחר זמן קצר האוטובוס נעצר.
אחמד ויוסף המבוהלים מבינים כי הרובה אפקטיבי ובורחים לביתם.
באוטובוס התיירים נמצאים ריצ'רד ג'ונס ואשתו סוזן, תושבי סן דייגו שבארצות הברית, שיצאו לטיול למרוקו לצורך שיקום חיי הנישואים שלהם לאחר מות ילדם מתסמונת מוות בעריסה.
כדור הרובה פוגע בסוזן באזור הכתף.
ריצ'רד דורש מנהג האוטובוס להגיע בדחיפות לנקודת ישוב, בה תוכל אשתו לקבל טיפול רפואי.
בכלי התקשורת בעולם ממהרים לדווח על הפגיעה בתיירת האמריקנית, וטוענים שהפגיעה הייתה של טרוריסטים.
המשטרה המרוקאית פותחת בחקירה אינטנסיבית.
כשנודע לאחמד ויוסף על הפגיעה בתיירת, מתוודים השניים בפני אביהם כי הם אחראים לירי.
בשלב זה חקירת המשטרה הופכת למרדף אשר הולך ומתהדק סביב האחרים.
בינתיים, אוטובוס התיירים מגיע לכפר פרימיטיבי ללא אמצעים רפואיים.
סוזן המדממת והנחלשת מועברת לבקתה, שם מנסה לטפל בה וטרינר מקומי, המאבחן שבר ושטף דם חיצוני חמור, וכן רופאת אלילים קשישה שמאלחשת את סוזן באמצעות עישון סם.
ריצ'רד מתקשה לתאם חילוץ לבית חולים באמצעות הטלפון היחיד בכפר ומצבה של סוזן מורע.
בחלוף השעות מאבדים התיירים האחרים באוטובוס את סבלנותם, ולאחר ויכוח עם ריצ'רד עוזבים את המקום ומותירים את הזוג לבדם בכפר.
השוטרים המרוקאים מצליחים לעלות על עקבותיהם של האחים היורים ואביהם.
הם מנסים לעצרם, אך אחד האחים יורה באחד השוטרים.
במהלך חילופי הירי נהרג אחמד.
יוסף, שמבין את מצבו, שובר את הרובה ונכנע לשוטרים.
באותו הזמן, ביפן, ילדה חרשת אילמת בשם צ'יקו וְטאיה משוועת לקרבה ולאהבה ונלחמת במציאות הקשה של חייה.
צ'יקו נפגשת באקראי בבניין מגוריה בחוקרי משטרה המבקשים את אביה לחקירה.
צ'יקו סבורה כי חוקרי המשטרה מבקשים את אביה בגלל מות אימה לפני כחצי שנה.
באותו ערב צ'יקו יוצרת קשר עם החוקר המשטרה וזה מגיע אל ביתה ונפגש בהמשך עם אביה, יאשוג'רו, בשובו מהעבודה.
יאשוג'רו נשאל על הרובה שבאמצעותו נפגעה התיירת, וזה מאשר שנתן את רובה הציידים לאדם שאימן במרוקו בשם חסן איברהים.
כמו כן, החוקר משתף את יאשוג'רו בגרסה שסיפרה לו בתו, לפיה אשתו התאבדה בקפיצה ממרפסת ביתם.
אך יאשוג'רו מספר שאשתו התאבדה ביריית אקדח ושבתם מצאה אותה מתה בביתה.
הוא מפציר בחוקר לא להפנות אליו יותר שאלות לגבי העניין הזה.
הרחק משם, בארצות הברית, אישה מקסיקנית ללא אזרחות אמריקאית, בשם אמיליה, ניצבת בפני דילמה קשה: האם לנסוע לחתונת בנה הנערכת מעבר לגבול, במקסיקו, ולסכן את שני הילדים בהם התחייבה לטפל, או להישאר בבית ולנתק את הקשר עם בנה.
הילדים שנמצאים באחריותה הם של ריצ'רד וסוזן, שנמצאים עשרות אלפי קילומטרים משם, במרוקו.
אמיליה יודעת שריצ'רד לא יאשר לה לנסוע, ובכל זאת היא לוקחת את הסיכון ונוסעת לחתונת בנה בטיחואנה, עיר מעבר לגבול במקסיקו.
את הדרך חזרה הם עושים עם סנטיאגו, אחיינה של אמיליה, שהשתכר במהלך החתונה.
הם עוצרים בגבול מקסיקו-ארצות הברית והפקיד מבקש מהם את הדרכונים וכך גם מסמך המאשר לאמיליה לקחת את ילדיו של ריצ'רד מעבר לגבול.
מאחר שלאמיליה אין מסמך כזה, הם נאלצים להמתין שם.
בצעד נועז סנטיאגו לפתע מתחיל לנסוע, שובר את המחסום וממשיך בדרכו.
עד מהרה רודפות אחריו ניידות משטרה רבות, והוא נאלץ לנטוש את אמיליה ושני הילדים ללון במדבר.
בבוקר למחרת, ללא מים ומזון, הולכת אמיליה למצוא את הכביש, משאירה את הילדים תחת עץ ומאבדת אותם.
שוטר שעובר במקום עוזר לה לחפש אותם ועוצר אותה.
אמיליה נחקרת, נשפטת ומגורשת מארצות הברית אל מקסיקו.
ריצ'רד כועס, אך מחליט שלא להגיש תביעה נגדה.
בינתיים מגיע מסוק אל הכפר בו גוססת סוזן.
הוא לוקח אותה ואת ריצ'רד אל בית החולים בקזבלנקה, שם מבצע ריצ'רד שיחה אל אמיליה, שיחה שהתקיימה בתחילת הסרט.
בראד פיט - ריצ'רד ג'ונס
קייט בלאנשט - סוזן ג'ונס
בובקר אייט אל קייד - יוסף
רוברט פייף - תייר מס' 14
גאל גרסיה ברנאל - סנטיאגו
אל פנינג - דבי ג'ונס
נתן גמבל - מייק ג'ונס
קליפטון קולינס הבן - השוטר בגבול מקסיקו-ארצות הברית
מייקל פנייה - השוטר ג'ון
רינקו קיקוצ'י - צ'יקו וטאיה
קוג'י יאקושו - יאשוג'רו וטאיה
סאטושי ניקאידו - החוקר קנג'י מימאיה
הסרט היה מועמד ל-100 פרסים שונים וזכה ב-25 מהם.
בפסטיבל קאן בשנת 2006 הסרט זכה בפרס הבימוי הטוב ביותר אך הפסיד את פרס דקל הזהב.
הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הדרמה הטוב ביותר לשנת 2006. בטקס האוסקר לשנת 2006, הפסיד הסרט את פרסי הבימוי והסרט הטוב ביותר לסרט "השתולים" של מרטין סקורסזה.
בסופו של יום, הסרט זכה בפרס אוסקר אחד (לפסקול) מתוך שבע מועמדויות.
מרגע יציאתו לאקרנים ב-27 באוקטובר 2006 בהפצה מצומצמת שבעה בתי קולנוע ומתחילת הפצתו הרחבה ב-1,251 בתי קולנוע ב-10 בנובמבר של אותה שנה, הסרט הכניס בארצות הברית בלבד 34,302,837 דולר.
בשאר העולם, לא כולל ארצות הברית, הסרט הכניס 101,027,345 דולר, מה שמסכם את הכנסות הסרט ב-135,330,182 דולר בכל העולם.
כמו כן, נכון ל-3 ביוני 2007 הסרט גרף 39.51 מיליון דולרים ממכירות והשכרות DVD ווידאו.
בבר היא דמות של פיל שהופיעה לראשונה בספר הילדים הצרפתי משנת 1931 "Histoire de Babar" מאת ז'אן דה ברונוף.
בשנת 1933 יצאה לראשונה המהדורה האנגלית של הספר בבריטניה ובארצות הברית.
הספר מבוסס על סיפור שאשתו של ברונוף, ססיל, המציאה עבור ילדיהם.
בבר הוא פיל צעיר שאמו נהרגת על ידי צייד.
בבר בורח לעיר גדולה, לומד על הציוויליזציה האנושית, וחוזר לג'ונגל להיות מלך הפילים.
בהמשך הוא מתחתן, מביא ילדים, ולאורך הדרך הוא מלמד אותם שיעורים חשובים על החיים.
לפני מותו בשנת 1937 פרסם ז'אן דה ברונוף שישה סיפורים נוספים בסדרת ספרי בבר.
בנו לורן דה ברונוף, גם הוא סופר ומאייר, יצר ספרים נוספים בסדרת ספרי בבר משנת 1946 ואילך.
העיבוד הטלוויזיוני הראשון של סדרת ספרי בבר הופק בקנדה על ידי חברת Nelvana Limited וחברת Clifford Ross, ושודר במקור מ-3 בינואר 1989 עד 5 ביוני 1991. הסדרה כללה 65 פרקים.
13 פרקים נוספים שודרו במהלך שנת 2000. הדמות הופיעה גם במספר סרטים.
בשנת 2010 הופק עיבוד טלוויזיוני נוסף לסדרת הספרים אשר עלילתו מתרחשת מספר שנים לאחר הסדרה המקורית והוא כלל מספר דמויות חדשות, ביניהן באדו, אשר הוא נכדו בן ה-8 של בבר והוא הגיבור של הסדרה.
עלילת סדרת הספרים מתמקדת בהרפתקאותיו של בבר, פיל צעיר שעוזב את הג'ונגל ועובר לעיר על מנת ללמוד על אורח החיים המודרני של הציוויליזציה האנושית.
בבר מתייתם בילדותו כאשר אמו נהרגת על ידי ציידים.
בהמשך בבר הופך סקרן לגבי העולם שמחוץ לג'ונגל ובעקבות כך הוא יוצא למסע לעבר העיר בחיפוש אחר ידע והארה.
בבר מאומץ בהמשך על ידי אישה זקנה נדיבה ואמידה שלוקחת אותו תחת חסותו.
תחת הדרכתה בבר לומד לקרוא ולכתוב ולומד על כיצד להתנהג באופן מתורבת ומנומס בחברה האנושית, וכיצד להיות מנהיג טוב יותר.
כישורים אלו מתגלים כבעלי ערך רב כאשר בבר חוזר בהמשך לג'ונגל ומוכתר כמלך הפילים.
הידע שבבר צבר בעולם של בני האדם לאורך השנים השנים ויכולות המנהיגות שלו מאפשרות לו להביא שינוי חיובי לממלכת הפילים.
הוא הופך, פעמים רבות, למתווך בסכסוכים בין מינים שונים של בעלי חיים, ופועל ללא לאות לעזור לחבריו הפילים כאשר הם נמצאים במצוקה.
יכולת החשיבה הביקורתית והאסטרטגית שלו מסייעת לו להתגבר על מכשולים ואתגרים רבים שנקלע אליהם לאורך הדרך: כמו התמודדות עם השליט הקנאי של ממלכת הקרנפים, רטקסס, אשר זומם להשתלט על ממלכת הפילים.
בעזרת מועצת הפילים, ובמיוחד בעזרת חברו הנאמן קורנליוס, וכמו גם משפחתו האוהבת, בבר מצליח תמיד להתגבר על כל המכשולים.
בבינגטוניט הוא מינרל אינוסיליקטי - סיליקט במבנה בצורת שרשרת - של שרשרת בודדת, בגוון ירוק-שחור, המכיל סידן וברזל, ובדרך כלל גם מעט מנגן.
נוסחת המבנה הכימי של בבינגטוניט טהור היא , אלא שבדרך כלל בבינגטוניט מכיל כמות קטנה של מנגן המחליפה חלק מקטיוני הברזל בערכיות 2, ולכן הנוסחה המדויקת יותר היא .
המינרל יוצא דופן בכך שהברזל בערכיות 3 מחליף לחלוטין את האלומיניום, יסוד נפוץ מאוד בין המינרלים הסיליקטיים.
המינרל יוצר תמיסה מוצקה עם מנגנבבינגטוניט - - מינרל שבו יש יותר מנגן מאשר ברזל בערכיות 2.
הבבינגטוניט מתגבש במערכת הטריקלינית, חבורת סימטריות נקודתית "טריקלינית רגילה" (או גם טריקלינית-פינקואידית) () וחבורת סימטריות מרחבית "".
הבבינגטוניט מופיע בטבע כגבישים פריזמתיים או לוחיים קצרים (עד 3 ס"מ) שפאותיהם מקווקוות, בדרך כלל כשהם מצפים חללים בסלע.
לבבינגטוניט יש פצילות מושלמת בכיוון אחד ({001}) וטובה בשני כיוונים ({010} ו־{100}), והוא נשבר בצורה בלתי שווה.
הקשיות של המינרל בינונית, 6-5.5 בסולם מוס, ומשקלו הסגולי הממוצע 3.3 גרם לסמ"ק.
מקדמי השבירה של הבבינגטוניט הם: nα=1.700, nβ=1.710 ו-nγ=1.725. גבישי הבבינגטוניט אטומים עד שקופים למחצה בגבישים דקים או בקצוות הגביש, וצבעם ירוק כהה, שחור ירקרק, שחור חום עד שחור.
הבבינגטוניט ניחן בנפיצה חזקה ובפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו) חלש.
הוא נראה ירוק כהה מזווית אחת, חום-סגול מזווית שנייה וחום בהיר עד חום כהה מזווית שלישית.
המינרל נתגלה לראשונה ב-1824 בסמוך לעיירה ארנדל (Arendal) בירת מחוז מזרח אדגר (Aust-Agder) שבנורווגיה.
המינרל סווג לראשונה על ידי ארמן לוי שקרא לו על שמו של הרופא והמינרלוג האירי ד"ר ויליאם בבינגטון (William Babington; 1833-1756)
בבינגטוניט היא מינרל מבוקש על ידי אספני מינרלים בשל היותו נדיר, בייחוד כאשר נוצרת ניגודיות בין בבינגטוניט כמינרל כהה מאוד על זאוליטים בגוון בהיר.
הבבינגטוניט הוא המינרל הרשמי של מדינת מסצ'וסטס בארצות הברית.
הבבינגטוניט מצוי בעורקים בפגמטיטים גרניטים או דיוריטים.
כמו כן בסלעים געשיים מאפיים כשהוא מצפה חללים יחד עם זאוליטים, ובסלעים מותמרים כדוגמת גנייס וסקארן.
הבבינגטוניט הוא מינרל נדיר למדי.
בבל הגדולה או זונת בבל היא דמות אלגורית מספר חזון יוחנן של הברית החדשה.
בבל היא דמות המשויכת לאנטיכריסט (צורר המשיח) ולחיה.
על פי המסופר בספר ההתגלות, בבל תופל על ידי החיה בעלת שבעת הראשים ועשר הקרניים.
בבל מתוארת בפרקים 17 ו-18 של ספר ההתגלות:
על פי המתואר, בבל לובשת בגדי ארגמן ושני, ומעוטרת בזהב, אבנים יקרות ופנינים.
היא מחזיקה בידה גביע זהב המלא בחטאים ובזימה (יוחנן, י"ז, 4).
על מצחה כתוב שמה המלא "בבל הגדולה, אם הזונות ותועבות האדמה" (שם, 5), והיא שיכורה מדם קדושים (שם, 6).
פרשנים רבים מפרשים את דמותה של בבל כדמותה של רומא.
פרשנות זו מבוססת על האמור בפסוק 9:
ועל העובדה שהעיר רומא יושבת על שבע גבעות (יצוין כי בתנ"ך המלך ג'יימס הפסוק מתייחס ל"שבע גבעות" ולא ל"שבעת הרים").
פרשנות זו מתבססת גם על התיאורים המופיעים בהמשך, המתארים את בבל כמרכז עולם המסחר (פרק י"ח, פסוקים 3, 11 - 13), וכמשחיתת כל הארצות (י"ז 2; י"ח 3, י"ט 2).
כמו כן, באיגרת פטרוס הראשונה, פרק 5, פסוק י"ג.
משמש המונח "בבל" לתיאור שמה של רומא.
במהלך הרפורמציה נעשה שימוש רב בכינוי זה על ידי כותבים פרוטסטנטית לתיאור הכנסייה הקתולית, ובהם מרטין לותר, ג'ון קלווין וג'ון נוקס.
פרשנות זו מבססת את זיהוייה של הכנסייה הקתולית עם העיר רומא, מקום מושבה של הנהגת הכנסייה, ועם הלבוש של החשמנים הקתולים (הלבושים בגדי שני, ארגמן וזהב) אשר הפרוטסטנטים ביקרו.
ישנם תאולוגים המזהים את בבל עם העיר ירושלים, את שבע הגבעות – עם הרי ירושלים, ואת נפילתה בידי החיה – עם חורבנה בשנת 70 לספירה בידי רומא.
פרשנות זו מתבססת על פסוקי התנ"ך המתארים את ירושלים כזונה (; ; ; ).
בבית של איסטווד היא סדרת מציאות בת עשרה פרקים ששודרה בערוץ הבידור בשנת 2012. הסדרה מתמקדת בחייהן של דינה איסטווד, אשתו של השחקן והבמאי קלינט איסטווד, ובנותיו פרנצ'סקה-רות ומורגן, בבית המשפחה בכרמל, קליפורניה.
דינה איסטווד מנהלת להקת א-קפלה בשם אוברטון, שבה שישה זמרים.
דינה רואיז איסטווד (נולדה ב-11 ביולי 1965), נישאה לקלינט איסטווד המבוגר ממנה ב-35 שנה, במרץ 1996.
פרנצ'סקה-רות (פראֶני) פישר-איסטווד (נולדה ב-7 באוגוסט 1993), בתם של קלינט איסטווד והשחקנית פרנסיס פישר.
סטודנטית, מתגוררת בלוס אנג'לס עם בן זוגה.
מורגן איסטווד (נולדה ב-12 בדצמבר 1996), בתם של קלינט ודינה איסטווד, תלמידת תיכון.
ליסה קיונג ת'ראש, ילידת קוריאה, מנהלת משק הבית של משפחת איסטווד.
להקת אוברטון, שבה שישה זמרי א-קפלה מיוהנסבורג, דרום אפריקה.
דינה איסטווד הכירה את הלהקה כשהקליטה את פסקול הסרט "אינוויקטוס" ב-2009, והביאה אותה לקליפורניה כדי להשיג לה חוזה הקלטות.
טיילר שילדס (נולד ב-29 באפריל 1982), צלם, בן זוגה של פרנצ'סקה.
בבינוביצ'י (בבלארוסית: Бабінавічы, בבינביצ'י; ברוסית: Бабиновичи) הוא כפר במחוז ויטבסק במזרח בלארוס.
הכפר נוסד במאה ה-16. שמו לקוח ככל הנראה משמו של יישוב קדום יותר, בשם בבין.
במאות ה-17 וה-18 היה הכפר רכושם של הנסיכים לבית אוגינסקי .
חלק מהכפר השתייך למנזר אורתודוקסי.
עקב היותו של היישוב על דרך ויטבסק - אורשה נוצר במקום שוק.
לאחר חלוקת פולין הראשונה ב-1772 נכלל בבינוביצ'י בשטח האימפריה הרוסית ומספר תקופות הוגדר הכפר "עיירת מחוז".
היישוב היה מקור לאספקת עצים שהושטו בנהרות בלארוס, בהם נהר דווינה, עד ריגה שבלטביה, ולכן סמל היישוב הוא שדה כחול ושני תרנים.
כמו כן התקיימה במקום תעשיית קדרות.
בתחילת המאה ה-19 עבדו ביישוב עשרות אמני קדרות.
בסוף המאה ה-19 היו ביישוב בית ספר כנסייתי, כנסייה שנבנתה בסוף המאה ה-18 ומוסדות ציבור נוספים.
לאחר מהפכת אוקטובר איבדה בבינוביצ'י את מעמד העיר והפכה לכפר בתחומי רוסיה הקומוניסטית.
ב-1924 הורחבה הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית ובבינוביצ'י נכללה בתחומיה.
עם הפלישה הגרמנית לברית המועצות ניטשו קרבות כבדים באזור היישוב, במשך מספר ימים ביולי 1941. האזור היה מקום מושבם של פרטיזנים סובייטיים.
ביוני 1944 נכבשה בבינוביצ'י בידי יחידות בלארוסיות בצבא האדום במסגרת מתקפת ויטבסק-אורשה .
הגרמנים שרפו את הכפר לפני נסיגתם.
כיום יש בכפר כ-600 תושבים, בית ספר, מרכז תרבות, שתי ספריות, בית מרקחת וסניף דואר.
ליד הכפר אתרי חפירות ארכאולוגיות מהתקופה הנאוליתית ומתקופת רוס של קייב.
במרכז הכפר, ליד בית הספר התיכון, קיים בית קברות צבאי ובו קבורים כ-1,300 חיילים ופרטיזנים סובייטיים.
בשנת 1966 נחנכה במקום אנדרטה לזכר החייל הסובייטי.
היישוב היהודי בבנוביצ'י החל במאה ה-18. בסוף המאה ה-19 חיו ביישוב כ-550 יהודים.
בתקופת השלטון הסובייטי ירד מספר היהודים בשליש.
באוקטובר 1941, שלושה חודשים לאחר הכיבוש הגרמני, נרצחו חלק מיהודי הכפר בירי.
בפברואר 1942 נרצחו יתר היהודים בכפר בירי.
בבירוסת טוג'יאן (שם מדעי: Babyrousa togeanensis) הוא מין של חזיר מהסוג בבירוסה האנדמית לאי טוגיאן שבאינדונזיה ומצויה בסכנת הכחדה בטבע.
זהו המין הגדול ביותר בסוג בבירוסה, אך נחשב עד לשנת 2002 לתת-מין של בבירוסה מצויה.
הוא שונה מקרוביו בכך שהוא גדול יותר, בעל ציצת שיער עבה בזנבו, ו-4 הניבים הצומחים על לסתו של הזכר, קצרים יותר ומופנים קדימה.
הם אנדמיים לאי טוג'יאן וחיים ברחבי היערות, הביצות ושולי הנהרות וחיים בקבוצות קטנות.
מין זה נמצא בסכנת הכחדה גדולה יותר משאר הבבירוסות כתוצאה מפגיעה באי טוגיאן ומכריתת היערות בו וכן מציד.
בבירוסת צפון-סולאווסי (שם מדעי: Babyrousa celebensis) הוא מין של חזיר מהסוג בבירוסה החי בטבע באי סולאווסי וגם באי השכן למבה, שבאינדונזיה.
אורך הבבירוסה 80-110 ס"מ ומשקלו עד 100 ק"ג בממוצע, כשהזכרים גדולים מהנקבות.
הבבירוסה היא כמעט חסרת שיער ועורם הוא בצבע סגלגל-אפרפר.
הפנים מוארכים ובעלי 4 ניבים ארוכים מאוד היוצאים מהלסת התחתונה ומתעקלים אחורה וקיימים רק אצל הזכרים.
בנוסף עליהם קיימים כמה שיניים קצרות יותר אבל בולטות כשהלסת סגורה.
הגוף קטן ועגלגל והזנב קצר וחסר שיער.
הבבירוסות חיות ביערות גשם ואזורי ביצות וגדות נהר באי סולוואסי.
הם חיים בחבורות קטנות למעט הזכרים הבוגרים שחיים לבד.
כמו רוב החזירים הם אוכלי כל הניזונים מעלים, פירות, שורשים, פרוקי רגלים, נבלות וחולייתנים קטנים.
הבבירוסות מאוימות בטבע מצד כריתת יערות, ומציד של הילידים.
עם זאת הוא אינו נחשב מין מוגן באינדונזיה.
קיימת מחלוקת בהלכה על מדורי הקיבה של הבבירוסה, מאחר שיש להם 3 מדורים בקיבה, בניגוד לשאר החזירים, דבר שאולי הופך אותם למין כשר.
עם זאת נפסק שהיא אינה מעלת גירה אמיתית וכן שאין מסורת על אכילתה ולכן נפסק שהיא אסורה למאכל.
בבירוסת בולה בטו (שם מדעי: Babyrousa bolabatuensis) הוא מין של חזיר נדיר מהסוג בבירוסה החי בדרום ומרכז האי סולאווסי ואולי גם באי בוטון שבאינדונזיה.
הוא נחשב לתת-מין של בבירוסה מצויה עד לשנת 2002, אז סווג מחדש כמין עצמאי על ידי החוקרים קולין גרובס ואריק מייג'רב, שהגיעו למסקנה זו אחרי שבחנו את הלסתות של מין זה ושל המין המצוי ובבירוסת טוג'יאן.
מין זה כלל לא נצפה בטבע והוא מתואר כדומה מאוד למין הבבירוסה המצוי.
חי ביערות הגשם ואזורי גדת הנהרות באזור דרום ואולי גם מרכז האי סולאווסי ואוכל כל הניזון הן מהחי והן מהצומח.
מצב השימור של המין לא ידוע.
בבירוסה מצויה או בבירוסת בורו (שם מדעי: Babyrousa babyrussa) הוא מין של חזיר מהסוג בבירוסה החי בטבע באיים בורו, סולה, מנגול וטאליבו שבאינדונזיה.
הם בעלי ארבעה ניבים הצומחים מהלסת התחתונה ומתעקלים כלפי מעלה.
השיער של מין זה הוא חום-זהוב והם שעירים יותר משאר הבבירוסות.
הם חיים ביערות ובביצות ברחבי איים באינדונזיה.
הם מזכירים בהרגליהם את בבירוסת צפון-סולאווסי.
הבבירוסות חיים בחבורות של עד תריסר פרטים והזכרים המבוגרים חיים בנפרד.
הם מגיעים לבגרות מינית בגיל עשרה חודשים ובכל המלטה נולדים עד שני גורים.
הבבירוסות הם אוכלי כל המשתמשים בחוש הריח כדי למצוא מזון.
הם ניזונים משורשים, עלים שונים, פירות שנפלו, זרעים, חסרי חוליות, חולייתנים קטנים ונבלות.
דווח גם על קניבליזם בחלק מהקהילות.
הם משתמשים באפם השרירי כדי לנבור באדמה ולחלץ את מזונם והשיניים יכולות לשבור אגוזים קשים.
הבבירוסה נמצאת בסכנת הכחדה עקב פגיעה ביערות הגשם בהם הם חיים ועקב ציד בידי הילידים (לעומת רוב תושבי אינדונזיה המוסלמים, לנוצרים מותר לאכול את הבבירוסה).
בברלי ברקת (נולדה ב-1966) היא אמנית ישראלית.
בברלי ברקת נולדה בשנת 1966 ביוהנסבורג, דרום אפריקה.
היא בתם של האמנים לואי ולורנה סקלובסקי..
בשנת 1976, עלתה משפחת סקלובסקי לישראל, השתקעה בתחילה בשכונת גבעת המבתר בירושלים ולאחר מכן ברובע היהודי.
אביה של ברקת היה מרצה בכיר בבצלאל, במחלקה לקרמיקה וזכוכית.
אמה הקימה את חברת 'סקלובסקי קרמיקה בע"מ', שעסקה בייצור ובייצוא של בובות קרמיקה.
ב-1984 התגייסה ברקת לצה"ל ושירתה כמש"קית ת"ש.
בין 1986 ל-1990 השלימה תואר ראשון במחלקה לצורפות בבצלאל.
לאחר השלמת התואר עסקה בעיצוב וייצור תכשיטים שהוצגו ונמכרו בגלריות בירושלים.
ב-1995, החלה ליצור פסלים בטכניקה של ניפוח זכוכית, ובשיתוף פעולה עם מפעל בצ'כיה ייצרה סדרת פסלים שהוצגו ונמכרו בצ'כיה, בהולנד ובארצות הברית.
ברקת התנסתה בחומרים שונים וגילתה את המרחב האדריכלי.
היא לקחה חלק פעיל בתכנון ובעיצוב חללים באזורים ציבוריים ובבתים פרטיים ועיצבה מספר מרחבים קהילתיים וספריות בבתי ספר יסודיים מתוך רצון לשפר בהם את האקלים החינוכי.
בין השנים 2006–2009 למדה בכיתת אמן של הצייר ישראל הרשברג, במסגרת הסדנה לציור ורישום בירושלים (ה-JSS).
במסגרת הסדנה לקחה ברקת חלק בלימודי קיץ והשתלמויות באיטליה עם האמנים לנרט אנדרסון, סטיוארט שילס וראול מידלמן.
בשנת 2009 פתחה סטודיו פרטי במרכז ירושלים.
מאז הוצגו עבודותיה ברחבי העולם בתערוכות קבוצתיות רבות ובמספר תערוכות יחיד.
ציוריה המוקדמים היו בעיקר בסגנון פיגורטיבי בהתאם למסורת המערבית.
סביב שנת 2009 היא עברה לצייר בסגנון מופשט יותר, עם השפעות ניכרות מסגנונות הקוביזם והאקספרסיוניזם האבסטרקטי אותם ספגה בשנות עבודתה המוקדמות.
על אף שהמשיכה לצייר דמויות מעולם החי, היא החלה להתמקד בפירוק הדמויות המצוירות וניסתה "ללכוד את התנועה בקווים דינמיים על משטח דו-ממדי".
בשנת 2014 היא יצרה סדרת ציורים בהשראת אמנות הקליגרפיה היפנית.
על עבודה זו זכתה בפרס האוצרים בתערוכה הבינלאומית ה-28 לאמנות ועיצוב בקיוטו, יפן.
ברקת החלה להתנסות בטכניקות, שיטות יישום וחומרים חדשים.
הבולטת בהם היא שיטה המשתמשת בלוחות PVC שקופים כמשטחי עבודה, עליהם מציירת ברקת בסגנון המזכיר ציור פעולה.
במרכז תערוכתה 'Evocative Surfaces' – תערוכת יחיד תלוית-מקום שהוצגה בשנת 2017 במוזיאון פאלאצו גרימאני בוונציה, בתמיכת Outset Contemporary Art Fund ואגף המוזיאונים של ונציה – עמדו שנים עשר משטחי PVC שנתלו מן התקרה.
המשטחים הצבעוניים המצוירים בסגנון מופשט התכתבו עם האור ועם החלל האדריכלי של הארמון הוונציאני המפואר.
אוצרת התערוכה בוונציה, סאלי הפטל נוה, כתבה על השימוש החדשני של ברקת ב-PVC בקטלוג התערוכה:"לוחות הפי-וי-סי שברקת בוחרת לצייר עליהם נבדלים ממשטחים שמרניים יותר, בראש ובראשונה בשקיפות שלהם.
בעוד שכל צד נושא מוטיב ציורי משלו, הוא מהדהד בו זמנית את המוטיב הציורי של בן זוגו מן העבר האחר.
תהליך העבודה מתקדם בשני הצדדים בו זמנית בסימביוזה מתמדת, חופשי מהיררכיה ומציוויים המוכתבים מראש".בשנת 2018 הציגה ברקת את התערוכה המוסדית השנייה שלה באיטליה, 'בעקבות השבטים', שנערכה במוזיאון בונקומפאני לודוביסי ברומא.
אוצרת התערוכה ד"ר ג'ורג'ה קאלו הסבירה בקטלוג:"יצירתה של ברקת אינה רק מה שנראה לעין אלא מה שמשתמע ממנה, במעין "trompe l'œil" אבסטרקטי ותלת־ממדי החודר מעבר לציור הפיגורטיבי...
הצבעים, יחד עם אבני החושן, מעניקים השראה למבנה המיצב ולוקחים אותנו לממד אחר שבו המרחב מתבטל והמקום מקבל נופך דמיוני, ובכך, ניתן לומר, מחיים בנו סיפור המתקיים זה אלפי שנים".התערוכה 'בעקבות השבטים' נתמכה על ידי אגף המוזיאונים של לאציו, שגרירות ישראל באיטליה וקרן נומאס.
בשנת 2022 יצרה את המיצב 'Earth Poetica' ('ארץ פואטיקה') שעשוי כולו מפסולת פלסטיק שאספה במשך שלוש ברחבי העולם, בסיוע חברים, בני משפחה ואזרחי מדינות אקראיים.
המיצב, גלובוס בקוטר של 4 מטרים, עשוי מבקבוקי פלסטיק, רשתות דיג, שקיות ניילון, מארזי אוכל מפלסטיק ושאר הפסולת הפלסטית המזהמת.
היצירה מוצבת ב'אקווריום ישראל' ע"ש משפחת גוטסמן בירושלים, ובהמשך תוצג במבואה של בניין מרכז הסחר העולמי החדש, המשקיף על אתר 'גראונד זירו' בדרום מנהטן, ניו יורק.
2013 – תערוכת יחיד בגלריה נ&נ אמן.
2013 – תערוכת יחיד בבית האמנים תל אביב.
2014 – תערוכה קבוצתית במוזיאון האמנות בקיוטו (זכייה בפרס האוצרים).
2014 – תערוכה קבוצתית ב-International Community House, קיוטו, יפן, במסגרת התערוכה הבינלאומית לאמנות ועיצוב.
2015 – "ONE ישראל / אחת – אמנים עכשוויים מישראל", סדרת Imago Mundi, הוצאת אוסף לוצ'יאנו בנטון.
אוצרים: נעמי אביב ודניאל ש.
2017 –'Evocative Surfaces', תערוכת יחיד במוזיאון פאלאצו גרימאני, ונציה, איטליה.
2018 – 'בעקבות השבטים', תערוכת יחיד במוזיאון בונקומפאני לודוביסי, רומא, איטליה.
2022 — 'ארץ פואטיקה', מיצב באקווריום ישראל, ירושלים, ישראל
ברקת נשואה לניר ברקת, שר הכלכלה, חבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד וראש עיריית ירושלים לשעבר.
בשנת 2000, הקים הזוג ברקת פנימיות יום להארכת ימי הלימודים בבתי ספר יסודיים בשכונות שונות בירושלים, וכן את "הפרויקט ההוליסטי", שנועד לחזק מנהיגות מקומית.
בנוסף, תמכו בני הזוג בפרויקטים חינוכיים.
בין היתר, היו ממייסדי עמותת "סנונית" לקידום החינוך המתוקשב.
בזיקה להכשרתה כאמנית וכחלק מפעילותה החברתית, יזמה ברקת פרויקטים אדריכליים לשיפור האקלים הבית ספרי, במסגרתם תכננה את בנייתן ושיפוצן של משחקיות וספריות בבתי ספר שונים ברחבי ירושלים.
בבלרים אוסטרלים (שם מדעי: Pomatostomidae) היא משפחה של ציפורי שיר בתוכה סוג יחיד - בבלר אוסטרלי (Pomatostomus).
בעבר המינים בה נחשבו לקרובי משפחתם של הטימליים (בבלרים) ושל הזנבניים מאסיה, אך מחקר עדכני קבע שלא רק שהם אינם קרובים למשפחות אלה, הם כלל לא שייכים לאותה תת-סדרה (Passerida).
הם הוגדרו כמשפחת ציפורי שיר בפני עצמה הקרובה למשפחת האורתוניקיים.
אלו עופות אוסטרליות באורך 17-27 ס"מ ובעלי זנב ארוך וראש קטן עם מקור חזק וארוך המוטה מטה.
הם בעלי רגליים גדולות ואצבעות רחבות וחיים רוב הזמן על הקרקע.
צבע הנוצות חום-אדמדם עם פסים כהים באזור הפנים.
לכמה מינים ישנם לחיים לבנות.
אין הבדל בין הזוויגים וגם הצעירים דומים להוריהם.