tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ויליאם כותב כי "הברונים המקומיים העדיפו לראות את הדמשקים שומרים על העיר שלהם מאשר שתנתן לרוזן פלנדריה".
בגרסה של ג'ון מסלסבורי, מסדר הטמפלרים הם שהובילו את היוזמה להפסיק את המצור, בגלל שוחד שהם קיבלו.
נפילת ירושלים בשנת 1187 ולכידתו של המלך גי דה ליזיניאן בקרב קרני חיטין (1187) הוביל לוויכוח בקרב אנשי כנסייה באשר לשאלה מדוע אלוהים החליט להתיר מפלה שכזאת.
התשובה הרווחת הייתה שהעולם הנוצרי ותושבי ממלכת ירושלים בפרט חטאו ולכן אלוהים מעניש אותם.
האפיפיור גרגוריוס השמיני הוציא בולה שהורתה לכמורה לערוך רפורמה מקיפה על מנת להשיב שוב את חסדו של אלוהים.
כותבים אחדים השוו בין לכידת הצלב הקדוש בקרב חיטים ללכידת ארון הברית בידי הפלשתים – באותה דרך שאלוהים העניש את בני ישראל על חטאיהם, כך הוא מעניש את הנוצרים.
אנקודטה אחת שהובאה, מספרת על צליין שהגיע זמן קצר אחרי נפילת ירושלים לכנסיית הקבר ומתפלא על כך שאלוהים התיר חילול שכזה, ובתגובה בוקע קול שמיימי ומבשר לו שחטאי הנוצרים הם חילול חמור עוד יותר.
כותבים מעטים האמינו כי תופעת הצלבנות מנוגדת למוסר הנוצרי.
המחבר האנונימי של האנלים של וויצרברג שהיה פעיל בתקופת מסע הצלב השני כתב כי, "אלוהים התיר שהכנסייה הנוצרית תנחל תבוסה, משום שחטאיה דרשו את העונש הזה.
לצורך כך קמו נביאי שקר, בני בליעל, ראשי האנטי-כריסטוס, שבאמצעות מילים מטופשות הכשילו את הנוצרים לצאת נגד הסרצנים לצורך שחרור ירושלים." מחבר נוסף שנוקט בקו דומה הוא גהרוה מרייכסנברג.
גהרוה טוען כי הצלבנים מונעים על ידי חמדנות ולכן אלוהים דן מראש את המסע לכישלון.
ראלף ניגר, כרוניקאי אנגלי, הוא קול חריג נוסף מתקופת מסע הצלב השלישי.
ראלף מביא במסה שלו מספר סיבות לפיה מסע הצלב לא כדאי- ראשית, הפיתויים החומריים במסע עלולים להוביל את הצלבן לחטוא.
שנית, נפילת ירושלים היא רצון אלוהים בגלל חטאי הפרנקים, והתערבות כוחות הנוצרים יכול להפריע לתוכנית של האל להעניש את החוטאים.
שלישית, לא תמיד אלוהים מעדיף את מותם של כופרים, ושנכון יותר להמיר אותם בדרכי שלום מאשר בדרך החרב.
לבסוף טוען ראלף, ישנם מספיק גילויי מינות ודברים חשובים מקומיים לטפל בהם באנגליה מאשר למהר לצאת למזרח.
בתגובה לכישלון מסע הצלב השביעי כתב הפילוסוף האנגלי רוג'ר בייקון כי "מלחמה אינה אפקטיבית נגדם (הכופרים) כי הכנסייה מובסת לפעמים במסעות הצלב שלה, כפי שלעיתים קורה מעבר לים, במיוחד במסע האחרון של מלך צרפת.
גם אם הנוצרים מנצחים, אף אחד לא נשאר כדיי להגן על הכיבוש.
גם הלא-מאמינים אינם מומרים בדרך זו, אלא נהרגים ונשלחים לגיהנום.
אלו ששורדים את המלחמה ביחד עם ילדיהם נעשים עוינים יותר ויותר לדת הנוצרית בגלל האלימות, ורק שואפים לפגוע בה.
כך נעשה בלתי אפשרי לנצר כופרים ופאגנים בחלקים נירחבים בעולם, במיוחד אלו מעבר לים.
מלבד זאת האמונה (הנוצרית) לא הגיעה לעולם מתוך אלימות אלא על ידי הטפה פשוטה חוזרת ונישנית (...)"
תנועות מינות כמו הקתרים והוולדנסים התנגדו למסעות הצלב מתוך מניעים פציפיסטים.
בשיחה שתועדה בחשאי על ידי האינקוויזיציה בין איכר קתארי בשם פיטר גרסיאס לנזיר מקורב אליו במנזר פרנציסקני בטולוז בשנת 1247, פיטר תועד כמגנה את מטיפי מסעות הצלב כרוצחים.
פיטר האמין כי, "אלוהים אינו דורש אף צדק שגוזר על מישהו דין מוות".
בנקודה זאת הוא גינה נזיר מסוים, מטיף של הצלב, שבאווילר חילק את הצלב ל-700 איש, ואמר כי זה אינו מעשה מבורך לצלבנים לצאת כנגד פרידריך ה-II, או נגד הסרצנים או בכל מקום שבו מוות יכול לקרות.
עקב הכפירה שלו, נודה פיטר מהכנסייה ורכושו הוחרם.
מסעות הצלב מנקודת מבט נוצרית מזרחית
המקור העיקרי למסע הצלב הראשון מנקודת מבט נוצרית-מזרחית מובאת בידי אנה קומנה, בתו של הקיסר הביזנטי אלקסיוס.
אנה האמינה שהצלבנים בגדו באביה הקיסר בכך שלא מסרו לו אדמות שהבטיחו לו בתמורה לסיוע שלו.
אנה כותבת כי, "אלקסויס (הקיסר) חרד מהגעתם, בידיעה כי התשוקה הבלתי-נשלטת שלהם, האופי הלא יציב ועוד תכונות שליליות כמו החמדנות לכסף תמיד הובילה אותם לשבור את ההסכמים שלהם ללא יסורי מצפון".
אנה קומנה טוענת כי המניעים האמיתיים של מנהיגי הצלבנים לא נבעו מאדיקות דתית, אלא מרצון להגדיל את עושרם וכוחם.
אנה מייחסת לצלבנים תכונות שליליות כמו יהירות, חמדנות, רשלנות, כפיות תודה, נוכלות וחפיזות.
ההיסטוריון הביזנטי של מסע הצלב השני, ג'ון קינאמוס, מטיח כלפי הצלבנים האשמות דומות.
הוא כותב כי, "(...) הצבא המערבי יצא לפעולה תחת התירוץ כי הם הולכים להילחם בטורקים ולהשיב לעצמם את הכנסייה בפלשתינה ואת המקומות הקדושים, אך האמת היא שהם שואפים לכבוש את שטחי הרומאים על ידי התקפה ורמיסה של כל מי שעומד מולם".
| שם = ביקיני בוטום
| סוג יישוב = עיר
| סוג פרמטר נוסף = כינויים''"ביקיניעמק הביקיני
| מיקום = האוקיינוס השקט
| רשות מחוקקת = בית המשפט
| שפה רשמית = אנגלית
| על שם = ביקיני
}}ביקיני בוטום היא עיר בדיונית מתחת למים ב, המשמשת כזירת ההתרחשות העיקרית בסדרת האנימציה האמריקאית "בובספוג מכנסמרובע".
העיר היא ביתם של בובספוג, פטריק, סקווידוויד ושאר הדמויות המרכזיות בסדרה, כגון מר קראב וסנדי.
העיר מתוארת כעיר תוססת ושוקקת חיים, עם מגוון רחב של מקומות מוכרים, כגון מסעדת הסרטן הפריך, בית הספר לשיט של גברת פאף, שדות המדוזות, וגו לגון.
הנוף העירוני כולל מבנים בצורות שונות ומשונות, כלי רכב ימיים ושלטים צבעוניים.
ביקיני בוטום ממוקמת בסמוך לאטול ביקיני האמיתי שבאוקיינוס השקט; אתר שבו נערכו בעברו ניסויים גרעיניים, המרמזים שמוטציות אלו נחשפו לקרינה שגרמה לשינוי בהתפתחותם של התושבים התת-ימיים, אשר נהפכו ליצורים מאונשים המוצגים בסדרה.
ביקיני בוטום שוכנת במעמקי האוקיינוס השקט, בסמוך לאטול ביקיני, מיקום שמרמז על השפעות אפשריות של ניסויים גרעיניים תת-ימיים על התפתחות החיים בעיר.
הנוף התת-ימי של ביקיני בוטום מגוון וכולל רשת של רחובות ודרכים, המאפשרים לתושבים להתנייד באמצעות כלי רכב ימיים ייחודיים, המזכירים בצורתם מכוניות יבשתיות ומותאמים לתנועה במים.
המבנים בעיר הם שילוב ייחודי של אלמנטים אורגניים וארכיטקטורה מעשה ידי התושבים.
ניתן למצוא בביקיני בוטום בתי מגורים ומוסדות הבנויים בתוך או בצורת פטריות ענק ואצות מים, לצד בניינים קונבנציונליים יותר, כמו מסעדת הסרטן הפריך ובית הספר לשיט של גברת פאף, אשר עוצבו בסגנון ימי משונה.
אזורים פתוחים ממלאים תפקיד חשוב בחיי התושבים.
שדות המדוזות הם שטחים נרחבים המכוסים בצמחייה תת-ימית ומהווים בית למגוון רחב של מדוזות, המשמשות הן כמקור למזון והן לפעילות פנאי פופולרית - "ציד מדוזות".
גו לגון היא לגונה רדודה עם מים ירוקים וצמיגיים, המשמשת כחוף רחצה ומרכז לפעילויות ספורט ימי.
ביקיני בוטום היא ביתם של קהילה מגוונת של יצורים ימיים, כאשר חלקם הפכו לדמויות איקוניות ומרכזיות בסדרה:בובספוג מכנסמרובע - הפרוטגוניסט הראשי של הסדרה.
ספוג ים אופטימי, ילדותי ולעיתים מגושם.
עובד כטבח במסעדת הסרטן הפריך.
הוא מתגורר בבית אננס.פטריק סטאר - חברו הטוב ביותר של בובספוג.
כוכב ים חסר דאגות, טיפש ולעיתים אנוכי, שמתגורר מתחת לסלע או בבית של הורים שלו.סקווידוויד טנטקלס - שכן של בובספוג ופטריק ועמיתו לעבודה בקופה של הסרטן הפריך.
תמנון פסיפי ענק ציני, ממורמר ואומנותי, שחולם להיות מוזיקאי וצייר מפורסם ומתגורר בתוך פסל מואי.יוג'ין הרולד קראב - הבעלים הקמצן והאובססיבי לכסף של מסעדת הסרטן הפריך והבוס של בובספוג וסקווידוויד ולעיתים רחוקות גם של פטריק ודמויות נוספות.
סרטן אדום.סנדי צ'יקס - סנאית חכמה, אתלטית וחובבת מדע שהגיעה לביקיני בוטום מטקסס לצורך מחקר.
היא מתגוררת בתוך כיפת אוויר שבו יש עץ אורן.
סנאית.שלדון פלנקטון - יריבו המושבע של מר קראב והבעלים של מסעדת הדלי הכושלת.
הוא אובססיבי לגנוב את הנוסחה הסודית של קציצת הסרטן.
פלנקטון קטן וירוק.קרן פלנקטון - אשתו הממוחשבת של פלנקטון, בעלת אינטליגנציה מלאכותית.
בעלת אישיות סרקסטית, צינית, אכפתית ומרושעת.גברת פאף - מורת הנהיגה של בובספוג בבית הספר לשיט שלה.
אבו נפחא עצבנית הנוטה להתנפח כתוצאה מתאונות הנהיגה של בובספוג.פרל קראב - בתו הצעירה והמאומצת של מר קראב.
ביקיני בוטום מתאפיינת בנוכחותם של מספר מוסדות ועסקים איקוניים שמשמשים כזירות מרכזיות להתרחשות עלילת הסדרה:
הסרטן הפריך - המסעדה המפורסמת בביקיני בוטום, הידועה בעיקר בזכות קציצות הסרטן שלה.
מר קראב הוא הבעלים הקמצן, בובספוג הוא הטבח וסקווידוויד הוא הקופאי הממורמר.
המסעדה היא מקום מרכזי להתרחשות פרקים רבים בסדרה.
מסעדת הדלי - המסעדה הכושלת בבעלותו של פלנקטון, הממוקמת ישירות מול הסרטן הפריך.
פלנקטון מבלה את רוב זמנו בניסיון כושל לגנוב את הנוסחה הסודית של קציצת הסרטן.
בית הספר לשיט - המוסד בו בובספוג מנסה ללא הצלחה להשיג רישיון נהיגה.
גברת פאף סובלת רבות מכישורי הנהיגה ההרסניים של בובספוג.
שדות המדוזות - אזור פתוח ורחב ידיים המאוכלס בצפיפות על ידי מדוזות.
זהו מקום פופולרי לבילוי ו"ציד מדוזות", פעילות חברתית נפוצה בקרב בובספוג ופטריק
גו לגון - אזור חוף רדוד עם מים ירוקים ודביקים.
משמש כחוף רחצה, מקום לתחרויות שרירים ופעילויות ספורט שונות.
רחוב הקונכייה - רחוב מגורים מרכזי בביקיני בוטום, בו ממוקמים מקומות רבים בסדרה.
עולם הכפפה''' - פארק שעשועים גדול ופופולרי בביקיני בוטום, המהווה מוקד משיכה לתושבים רבים.
הפארק כולל מגוון רחב של מתקנים, משחקים ומופעים, כולם מעוצבים סביב מוטיב הכפפות.
בובספוג ופטריק הם מבקרים קבועים ונלהבים של הפארק, ופרקים רבים מתרחשים בו.
אחד המתקנים המפורסמים "בפארק הוא "כפפת הרצח".
אליה קשה מאוד להגיע ולצאת ממנה, בשל האוטובוסים שנוסעים בזווית חדה.
תושבי רוק בוטום מוזרים ובעלי התנהגות ייחודית: חריצת לשון לאחר כל משפט ונטייה לחטוף דברים.
יש להם מראה שונה משאר אזרחי ביקיני בוטום.
בובספוג ופטריק נקלעו לשם מספר פעמים והתקשו לחזור למקום מגוריהם.
בפרקים החדשים יותר נקרא אפל בוטום.
מעל פני הים, בסמוך למקום בו שוכנת ביקיני בוטום, ישנם איים והרים שונים.
דמויות הסדרה לעיתים עולות לפני הים בהקשרים שונים.
התרבות בביקיני בוטום היא שילוב משונה והומוריסטי של אלמנטים מחיי העיר האנושית, המותאמים לסביבה התת-ימית ולמאפיינים הביולוגיים של תושביה.
תושבי העיר נהנים ממגוון פעילויות פנאי ייחודיות, כאשר "ציד מדוזות" הוא ספורט פופולרי במיוחד.
תחביבים נוספים כוללים נגינה על קלרינט (בעיקר על ידי סקווידוויד) ואימוני קראטה (תחום בו מצטיינים בובספוג וסנדי).
המאכל המקומי המפורסם הוא קציצת הסרטן של הסרטן הפריך, ומשקה פופולרי הוא "מיץ אצות".
התחבורה בעיר מתבצעת בעיקר באמצעות כלי רכב תת-ימיים דמויי מכוניות, ולעיתים גם באמצעות אוטובוסים ימיים.
בביקיני בוטום נחגגים חגים ואירועים ייחודיים, המהווים לעיתים קרובות פארודיה על חגים אנושיים.
מערכות היחסים החברתיות בין התושבים מגוונות, החל מחברות אמיצה (בובספוג ופטריק) ועד ליריבות עסקית (מר קראב ופלנקטון).
תושבי העיר אף משתמשים בסלנג ימי ייחודי ובביטויים שהפכו למזוהים עם הסדרה.
לעיתים קרובות, כאשר מתעוררת בעיה או אי הבנה משמעותית, תושבי ביקיני בוטום נוטים להגיב בצורה מוגזמת, להתאסף כהמון זועם ולצעוד עם לפידים ואש, כסוג של פארודיה על התנהגות אספסוף אנושי.
ביקיני בוטום, כזירת ההתרחשות המרכזית של אחת מסדרות האנימציה המצליחות והמשפיעות ביותר בעשורים האחרונים, זכתה למעמד איקוני בתרבות הפופולרית.
העיר הדמיונית והתושבים הייחודיים שלה חדרו עמוק לתודעה הציבורית והשפיעו על מגוון רחב של תחומים.
ביקיני בוטום הפכה לחלק בלתי נפרד מהלקסיקון התרבותי העולמי, כאשר אזכורים לסדרה ולדמויותיה, כולל המקומות המוכרים בעיר, נפוצים בסרטים, סדרות טלוויזיה, מוזיקה ומדיה חברתית.
רבים מהביטויים והסלנג הייחודיים של הדמויות (כמו "אני מוכן!") הפכו למטבעות לשון.
"בובספוג מכנס מרובע" וביקיני בוטום סייעו לסלול את הדרך לסדרות אנימציה קומיות אחרות, תוך שהן פורצות גבולות של הומור וסגנון ויזואלי בטלוויזיה לילדים ומבוגרים כאחד.
העולם של ביקיני בוטום הוליד תעשיית מרצ'נדייז עצומה, הכוללת צעצועים, ביגוד, משחקי וידאו ומוצרים רבים אחרים, המעידים על הפופולריות המתמשכת של הסדרה והעיר.
אף על פי שביקיני בוטום היא עיר דמיונית, הפופולריות שלה הובילה לאזכורים הומוריסטיים ואף לניסיונות שחזור של אתרים מהסדרה באטרקציות תיירותיות שונות בעולם.
ביקיני בוטום והסדרה כולה היוו נושא לניתוחים אקדמיים ותרבותיים שונים, שבחנו את ההומור, הנושאים החברתיים והפסיכולוגיים העולים מהסדרה.
בית משפט המוסמך לכך עשוי לפסול חוק, חקיקת משנה או פעולה מנהלית אחרת הסותרים נורמה חוקית במדרג גבוה יותר: החלטות מנהליות (כולל חקיקת משנה) יפסלו כאשר הן מנוגדות לחקיקה ראשית או לעקרונות יסוד במשפט המנהלי, וחוקים יפסלו כאשר הם מנוגדים לחוקה.
היעדרה של חוקה וההשפעה על הביקורת השיפוטית
הביקורת השיפוטית על החקיקה בישראל אינה מובנת מאליה, ומצויה בבעיה מושגית קשה.
בהיעדרה של חוקה, יקשה על הרשות השופטת לקבוע כי דבר חקיקה שנתקבל על ידי המחוקק אינו חוקתי, ומטעם זה פסול.
עד לשנת 1992 עיקרן של זכויות האדם בישראל, לא עוגנו בדבר חקיקה בעל אופי נורמטיבי חוקתי ועליון.
בהחלטת הררי משנת 1950 הוחלט כי חוקתה של מדינת ישראל תיכתב פרקים פרקים, בחוקים מיוחדים שייקראו "חוקי יסוד", ובהמשך תאוגד לחוקה שלמה.
עד לשנת 1992 נחקקו מספר חוקי יסוד העוסקים בעיקר בהסדרת הסמכויות של רשויות השלטון: הכנסת, בתי המשפט והממשלה.
הוצעו מספר הצעות לחוקי יסוד העוסקים בזכויות אדם, אך אלו לא צלחו בשל חוסר הסכמה לגבי הזכויות שייכללו בהם.
למעט המקרה הייחודי בבג"ץ ברגמן, לא נפסלה חקיקה ראשית הסותרת חוק יסוד.
כבר מראשית דרכה של המדינה נראה מצב עניינים זה כבלתי תקין.
חברי כנסת מן האופוזיציה, ובהם מנחם בגין ושמואל תמיר, מתחו ביקורת קשה על המצב, שבו נמצאת, כביכול, הרשות המחוקקת מעל לחוק.
יש שהציעו לשריין את הכרזת העצמאות כדבר חקיקה בעל תוקף נורמטיבי עליון, ולקבוע כי חוק לא ייחשב כתקף אם הוא סותר את העקרונות האמורים במגילה, אלא אם כן התקבל ברוב של 90 חברי כנסת.
הצעה זו נדחתה על הסף.
כן נערכו ניסיונות שונים כניסיונו של שר המשפטים חיים צדוק ב-1975 לנסח את "חוק יסוד: החקיקה" שיכפיף, בתנאים מסוימים, את חקיקת הכנסת לביקורת שיפוטית.
ניסיונות אלו כשלו.במהלך השנים נכתבו פסקי דין, בהם הובהר שחוקי הכנסת עומדים מעל לסמכות בית המשפט.
מאידך בית המשפט העליון מצא את הדרך להגן מעת לעת על זכויות האדם.
בפסק הדין בג"ץ קול העם ובפסקי דין אחרים, יצר בית המשפט העליון "מגילת זכויות שיפוטית" שעיגנה את זכויות האדם, והגנה עליהם הגנה מסוימת מפני שרירות לבו של המבצע והמחוקק.
עם זאת, "מגילת זכויות שיפוטית זו", לא התיימרה לעמוד מעל לחוקי הכנסת, אלא לפרשם באופן התואם אותה.
כן הייתה כפופה התערבותו של בג"ץ בחקיקה, במגבלות שבהן הגביל עצמו בג"ץ בשנים אלו, במיוחד בכל הנוגע לשפיטות ולזכות העמידה.
ההגנה הבג"צית על זכויות האדם לא עוגנה מעולם בחוק, אלא הייתה פרי של חקיקה שיפוטית, ושל סמכויות שבג"ץ נטל לעצמו, לנוכח הימנעותו של המחוקק מלעסוק בשאלות אלו.
לראשונה נפסל בישראל חוק לאחר שנמצא נוגד הוראה של חוק יסוד ב-3 ביולי 1969, בפסק דין הקרוי בג"ץ ברגמן.
בג"ץ, בפסק דינו של השופט משה לנדוי, קיבל עתירה זו, וציין שהכנסת יכולה לבחור באחת משתי דרכים לתיקון המצב: לאשר מחדש את הסעיף ברוב המיוחס הנדרש, או לתקן את חוסר השוויון שבסעיף.
בית המשפט הדגיש שמחמת קוצר הזמן, ובהסכמת היועץ המשפטי לממשלה שייצג את הנתבעים, לא נכנס לדיון בשאלת השפיטות, כלומר האם יש בסמכותו לשפוט בשאלת כשרותו המשפטית של דבר חקיקה.
עם זאת, פסק הדין נשען על הוראת השריון המצויה בסעיף 46 לחוק יסוד: הכנסת, ולפיה "הרוב הדרוש לפי חוק זה לשינוי הסעיפים 4, 44 או 45 יהא דרוש להחלטות מליאת הכנסת בכל שלב משלבי החקיקה, למעט הדיון בהצעה לסדר יומה של הכנסת.
לעניין סעיף זה "שינוי" – בין מפורש ובין משתמע".
הנימוק לפסילתו של החוק לא היה מעמדו הנורמטיבי העדיף של חוק יסוד: הכנסת.
בעקבות פסק הדין תוקן החוק כך שלא יפר את חוק היסוד.
בשנים שלאחר פסק דין ברגמן, ניתנו עוד מספר פסקי דין שהתייחסו לנושאים אלו, והלכו בעקבות פסק הדין: בפסקי דין אחדים פסל בג"ץ חוקים שסתרו את עקרון השוויון שבחוק יסוד: הכנסת ולא התקבלו ברוב של 61 חברי כנסת:
בג"ץ דרך ארץ: בג"ץ פסל את תיקון מס' 6 לחוק הבחירות (דרכי תעמולה), ששינה את חלוקת זמן שידורי תעמולת הבחירות, בנימוק שהתיקון מנוגד לסעיף 4 לחוק יסוד: הכנסת, אך לא אושר ברוב הנדרש בסעיף 46 לחוק היסוד.
בג"ץ רובינשטיין: בג"ץ פסק שהוראות תיקון מס' 5 לחוק מימון מפלגות "אשר שינו באופן רטרוספקטיבי את כללי המשחק, כפי שנקבעו בנורמות שבחוק המקורי, פגעו בציפיות לגיטימיות של העותרים, הראויות להגנה", והורה לבטל פעולות שנעשו לפי תיקון זה.
עם זאת, בבג"ץ קניאל נקבע שאין לבטל את חוק בדר-עופר על אף פגיעתו בעקרון השוויון, כיוון שהתקבל ברוב הנדרש: .
דיון נרחב במיוחד נמצא בבג"ץ לאו"ר השופט מנחם אלון ציין כי באותו פסק דין דן השופט אהרן ברק באריכות באפשרות של ביקורת שיפוטית ללא הסתמכות על חוקה, הוא ציין כי לדעתו:
ברק ציין כי אפשרות זו היא תאורטית בלבד, וכי בארבעים שנות קיומו לא נטל בית המשפט העליון לעצמו סמכות זו, ואין זה ראוי שיעשה זאת ללא הסמכה מפורשת של המחוקק.
העתירה התקבלה ברוב קולות, ונקבע בה שחוק מימון מפלגות (תיקון מס' 8), תשמ''ט–1989 נחקק בניגוד להוראותיו של חוק יסוד: הכנסת ולכן על המפלגות להחזיר כספי מימון מפלגות שקיבלו מכוחו.
בשנת 1992 קיבלה הכנסת שני חוקי יסוד חדשים, חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, וחוק יסוד: חופש העיסוק.
חוקים אלו כללו "פסקת הגבלה" לפיה אין לפגוע בזכויות המעוגנות בהם, אלא "בחוק, לתכלית ראויה, ומטעמים של טובת הכלל" (חוק יסוד: חופש העיסוק) או "בחוק ההולם את ערכיה של מדינת ישראל, לתכלית ראויה, ובמידה שאינה עולה על הנדרש" (חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו).
חוק יסוד: חופש העיסוק אף כלל "הוראת שריון" לפיה אין לשנותו אלא ברוב מוחלט של חברי הכנסת.
לאחר קבלת שני חוקי היסוד, חיווה השופט ברק את דעתו שהם מהווים "ההסמכה המפורשת של המחוקק" הנדרשת על מנת להרחיב את האפשרות לביקורת שיפוטית.
בכך העניק העם לשופטיו מכשיר רב עוצמה.
עתה, שנתן לנו העם את הכלים – נעשה את המלאכה".
ברק כינה התפתחות זו בשם "המהפכה החוקתית".
לאחר חקיקת חוק ההסדרים במגזר החקלאי המשפחתי, המכונה "חוק גל" עמדה "המהפכה החוקתית" במבחן משמעותי ראשון.
בנק המזרחי המאוחד עתר כנגד החוק בטענה כי החקיקה, שהביאה לפריסה של חובות החקלאים, פוגעת בזכות הקניין שלו, כנושה של אותם חקלאים.
בפסק הדין בעניין זה דחו השופטים פה אחד את טענת הבנק וקבעו כי החוק עומד בתנאי פסקת ההגבלה.
לצד זאת, דנו השופטים בהרחבה בשאלות החוקתיות העולות מחוקי היסוד ובשאלת ביטולם של חוקים הסותרים את חוקי היסוד.
ברק עסק בפסק הדין בהרחבה בחשיבותה של הביקורת השיפוטית, ובין השאר ציין:
כל שופטי ההרכב המורחב סברו כי אכן בסמכותו של בית המשפט לערוך ביקורת שיפוטית על חוק של הכנסת ולפסול אותו אם תוכנו עומד בסתירה לזכות המוגנת בחוקי היסוד החדשים.
רוב השופטים קבעו כי לחוקי היסוד מעמד חוקתי ושחקיקה רגילה אינה יכולה לסתור אותם.
השופט מישאל חשין התנגד לקביעה שחוקי היסוד הם בעלי מעמד חוקתי, אך סבר שלכנסת יש סמכות להגביל חקיקה של עצמה גם בחוק רגיל ולכן יפסול בית המשפט חקיקה שסותרת את חוקי היסוד החדשים.
השופט צבי טל סבר כי "אינני סבור שההכרעה בכל השאלות הללו דרושה לצורך העניין שלפנינו...
בשעתו הצטרפתי לחוות-דעתו של חברי, השופט ד' לוין...
לעניין מעמדם העליון במידרג הנורמאטיבי של חוקי היסוד, שלאורם נבחנת החקיקה הרגילה של הכנסת – ודייני בכך.".
חלק מהדיונים והמחלוקות בין השופטים בפסק הדין היו בגדר אמרות אגב מובהקות, ואף צוינו ככאלה בידי שופטי ההרכב.
עם זאת, חלק ניכר מההחלטות החוקתיות שבפסק הדין, ובכללן הקביעה (שהוסכמה על כל השופטים) שבית המשפט רשאי לפסול חוק של הכנסת אם הוא סותר זכות המוגנת בחוק יסוד, התקבלו בפסקי דין מאוחרים יותר כהלכות מחייבות.
אף שבדרך כלל עתירה לביטולו של חוק מוגשת לבג"ץ, אין הבחנה בחוק או בפסיקה בין סמכות כזו של בית המשפט העליון לזו של כל בית משפט אחר.
בפסק דין הנדלמן של בית משפט השלום בתל אביב, בוטל סעיף בפקודת מס הכנסה, בנימוק שהוא נמצא בסתירה לחוק יסוד: חופש העיסוק.
חוק שפוגע בחוק-יסוד הוא חוק לא חוקתי.
אם הפגיעה עולה עד לכדי שינוי, החוק בטל מלכתחילה ובית המשפט רק מצהיר על כך (כי לפי הפסיקה ניתן לתקן חוק-יסוד רק בחוק-יסוד).
ניתן להכשיר חוק פוגע כחוקתי אם הוא פוגע בסעיף שניתן לפגוע בו ברוב מסוים, והפגיעה נעשתה ברוב הזה (למשל סעיף 4 לחוק-יסוד: הכנסת).
אם הפגיעה היא בזכות המוגנת בחוק-יסוד: חופש העיסוק או בחוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו, ניתן להכשיר את הפגיעה אם היא עמדה בתנאי פסקת ההגבלה.
יש שסוברים שבית המשפט יכול "לייבא" את פסקת ההגבלה גם לחוקי-יסוד אחרים או לפחות כדי להכשיר פגיעה בזכויות המוגנות בהם (הזכות לבחור ולהיבחר או השוויון בבחירות המוגנים בחוק-יסוד: הכנסת; זכות הערעור בחוק-יסוד: השפיטה).
כל חוק נהנה מ"חזקת החוקתיות" לפיה החוק הוא חוקתי, ועל העותר להוכיח פגיעה.
לפי הדעה הרווחת, במקרה של פגיעה בזכויות האדם רק אם הצליח בכך העותר, תצטרך המדינה להוכיח שהחוק עומד בתנאי פסקת ההגבלה.
העותר צריך להוכיח שהזכות שנפגעה מוגנת בחוקי-היסוד, ובהקשר זה נמתחה ביקורת על בית המשפט שקרא אל תוך "הזכות לכבוד" זכויות שלא נקבעו במפורש בחוקי-היסוד (ושהצעות חוק שביקשו לעגנן במפורש לא התקבלו), כמו שוויון, חופש ביטוי והזכות לתנאי קיום מינימליים.
גם אם הזכות מוגנת, יש מחלוקת בשאלה מה היקף ההגנה: כך למשל יש טענות שבשונה מההגנה שבמשפט המינהלי, ההגנה החוקתית לא מגנה על הביטוי הגזעני במסגרת חופש הביטוי או על הזכות לחיות עם מי שאינו אזרח במסגרת הזכות לחיי משפחה.
אנשי שמאל בקרו את בג"ץ שקבע הגנה רחבה לזכויות הקניין, חופש העיסוק וחופש החוזים, אך לא לזכויות החברתיות.
ביקורת דומה נשמעה על הפסיקה לפיה המונח "אדם" בחוקי-היסוד כולל גם תאגידים.
השאלה האם חוקי-היסוד חלים מחוץ לישראל הוכרעה רק בנוגע לאזרחים ישראלים, שם נפסק שכן.
אם הוכחה פגיעה, בוחנים את פסקת ההגבלה שכוללת ארבעה תנאים: הפגיעה היא בחוק או מכוחו (תנאי הרלוונטי לחקיקת משנה והחלטות מינהליות); היא הולמת את ערכי מדינת ישראל כיהודית ודמוקרטית; היא לתכלית ראויה; והיא במידה שאינה עולה על הנדרש (מבחן החופף את מבחן המידתיות המינהלי).
אחת הביקורות על הביקורת השיפוטית על חקיקה היא ששני המבחנים האחרונים הם ערכיים ולא ראוי שייושמו על ידי שופטים.
בפסק הדין בנק המזרחי קיבלו מרבית השופטים את עמדתו של הנשיא ברק לפיה מבחן המידתיות כולל שלושה מבחני משנה:
מבחן הקשר הרציונלי: לפיו יש להוכיח כי החוק הפוגע אכן ישיג את המטרה המבוקשת.
מבחן הפגיעה הפחותה: כלומר, להוכיח כי בחוק נעשתה הפגיעה המינימלית ההכרחית לשם השגת המטרה.
מבחן המידתיות הצר: יש להראות כי התועלת המופקת מן החוק, מצדיקה את הפגיעה בזכות היסוד.
המבחן השלישי היה שנוי במחלוקת בקרב השופטים.
הנשיא בדימוס שמגר סבר כי יש להשתמש רק בשני המבחנים הראשונים, וכי אין זה מתפקידו של בית המשפט לדון בשאלת האיזון הראוי בין התכלית לפגיעה.
קבלתו של מבחן זה העניקה לבית המשפט שיקול דעת רחב בשאלה הערכית של האיזון בין התועלת לבין הפגיעה.
אם החוק לא עבר את מבחני המידתיות, מכריז בית המשפט על החוק (או על חלקו) כבלתי חוקתי.
בית המשפט יכול לבטל אותו לאלתר, או להשהות את בטלותו כדי לאפשר למחוקק לתקנו.
יישום הביקורת השיפוטית על הרשות המחוקקת
מאז המהפכה החוקתית פסל בית המשפט העליון, בעיקר בשבתו כבג"ץ, 20 הוראות חוק: ב־20 מקרים בית המשפט העליון פסק שהוראה בחקיקה סותרת את חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו או את חוק יסוד: חופש העיסוק (מתוכם שני מקרים של סעיפים תקציביים), ובמקרה נוסף פסק שנפל פגם בהליכי החקיקה של חוק.
ביטולי הוראות חוק אלה הם מתוך 321 עתירות לביטול הוראות חוק שהוגשו בשנים 1995–2017.
ביטול חוקים בשל סתירה לחוקי יסוד
ב-21 מקרים פסק בית המשפט העליון שחוק פוגע פגיעה לא חוקתית בזכויות האדם, וביטל את החוק או חלק ממנו:
ביטול הוראה בסעיף 48 לחוק הסדרת העיסוק בייעוץ השקעות ובניהול תיקי השקעות שקבעה שמי שעסק בניהול השקעות פחות מ-7 שנים נדרש לעבור מבחן כדי להמשיך בכך.
בעקבות פסק הדין תיקנה הכנסת את החוק.
ביטול הוראה בסעיף 237א לחוק השיפוט הצבאי שקבעה שניתן לעצור חיילים ל-96 שעות בלי לראות שופט;
ביטול סעיף 3(7) לחוק התקשורת (בזק ושידורים) שנתן רישיון לערוץ 7 לשדר שידורי רדיו ללא מכרז שוויוני (פגיעה בתחרות החופשית כחלק מחופש העיסוק);
ביטול הוראות בסעיפים 134, 135, 37, 46, 1 בתוספת השנייה, ו-52 לחוק יישום תוכנית ההתנתקות שהגבילו את זכות המפונים מגוש קטיף וצפון השומרון לפיצוי;
ביטול סעיף 5ג לחוק הנזיקים האזרחיים (אחריות המדינה) שמנע מפלסטינים לתבוע את המדינה אם נפגעו על ידי כוחות הביטחון, גם במהלך פעולה שאינה מלחמתית;
ביטול תיקון מס' 28 לפקודת בתי הסוהר שאיפשר הקמת בית סוהר בניהול פרטי במתכונת ניסיונית;
ביטול סעיף 5 לחוק סדר הדין הפלילי (עצור החשוד בעבירת ביטחון) שאיפשר לדון בהארכת מעצר של עצור החשוד בעבירת ביטחון שלא בנוכחותו.
בעקבות פסק הדין תיקנה הכנסת את החוק בהוראת שעה.
ביטול חוק דחיית שירות לתלמידי ישיבות שתורתם אומנותם שהתיר את דחיית גיוסם של בני הישיבות;
ביטול סעיף 9א (ב) לחוק הבטחת הכנסה ששלל זכאות לגמלת הבטחת הכנסה ממי שבבעלותו או בשימושו רכב;
ביטול הוראות בסעיף 11(ב) לפקודת מס הכנסה שהעניקו הטבות מס ליישובים על ידי ציונם בגוף החוק וללא קריטריונים מוגדרים.
בתחילת 2016 נכנס לתוקף תיקון לסעיף, שבו הוגדרו קריטריונים למתן ההטבות.
ביטול סעיף 30א כנוסחו בתיקון מספר 3 לחוק למניעת הסתננות (עבירות ושיפוט) שאיפשר להחזיק במשמורת במשך שלוש שנים מסתנן חסר מעמד בישראל;
ביטול תיקון מספר 4 לחוק למניעת הסתננות (עבירות ושיפוט) שאיפשר להחזיק במשמורת במשך שנה מסתנן חדש שנכנס לישראל, וכן איפשר להחזיק מסתננים ב"מרכז שהייה למסתננים";
ביטול סעיף 2(ג) לחוק למניעת פגיעה במדינת ישראל באמצעות חרם שאיפשר לבית המשפט (בתביעה אזרחית) לחייב את מי שקרא לחרם על ישראל או על ההתנחלויות בפיצויים שאינם תלויים בנזק;
ביטול סעיפים 32ד (א) ו-32כא כנוסחם בתיקון מספר 5 לחוק למניעת הסתננות (עבירות ושיפוט) שהעמידו את משך השהייה של מסתננים ב"מרכז השהייה למסתננים" על 20 חודשים.
ביטול פרק ג'1: שילוב בוגרי ישיבות ומוסדות חינוך חרדיים לחוק שירות ביטחון, כפי שנחקק בתיקונים 19 ו-21 לחוק.
ביטול סעיף 1יא1 לחוק עובדים זרים: מאז מאי 2017 חלה לפי סעיף זה חובת פיקדון למסתננים מאפריקה.
הפיקדון מורכב מ-20% משכרו של המסתנן המנוכים ממנו ועוד 16% מגובה שכר הם על חשבון המעסיק.
הפיקדון ניתן לעובד עם עזיבתו את ישראל.
באפריל 2020 ביטל בג"ץ את החובה להפקיד 20% משכרם של המסתננים בפיקדון זה, והורה להשיב למסתננים את הסכומים שכבר הופקדו.
בג"ץ דחה את העתירה לבטל גם את חלקו של המעסיק בפיקדון.
ביטול חוק להסדרת ההתיישבות ביהודה והשומרון: החוק מפקיע תמורת פיצויים את זכות השימוש של הבעלים בקרקעות שהוקמו עליהן התנחלויות ביהודה והשומרון בתום לב או בהסכמת המדינה.
החוק בוטל ב-9 ביוני 2020, בנימוק שיש בו פגיעה חמורה ולא-מידתית בזכויות הבעלים הפלסטינים.
ביטול סעיף 325(ב) לחוק הביטוח הלאומי, השולל קצבאות מהורי קטין שמרצה עונש מאסר על עבירות ביטחוניות, נקבע כבלתי חוקתי עקב פגיעתו בעקרון השוויון, וניתנה לכנסת שהות של שנה לתקנו.
ביולי 2021 בוטל תיקון מ-2018 לחוק הסכמים לנשיאת עוברים (אישור הסכם ומעמד היילוד) שבו הותר השימוש באם פונדקאית לנשים יחידניות, אך לא לגברים יחידים או לזוגות חד-מיניים.
ב-11 ביולי 2021 פסק בג"ץ פה אחד בהרכב של חמישה שופטים, שתיקון זה מפלה זוגות חד-מיניים וגברים יחידניים המעוניינים בהליך פונדקאות, והוא יתוקן תוך חצי שנה באופן שיבטל את ההפליה.
ב-12 ביולי 2023 פסק בג"ץ שהוראות אלו פוגעות באופן לא מידתי בזכות הקניין של העובדים הזרים, והן יבוטלו כעבור שישה חודשים מיום מתן פסק הדין, כדי לאפשר לגבש הסדר חלופי שיש בו מענה לקשיים בהסדר המתבטל.
סעיף 8ד לפקודת המשטרה, שנוסף לפקודה בדצמבר 2022, בוטל בינואר 2025.
במקרה נוסף ביטל שופט בית משפט השלום בתל אביב, דוד רוזן, סעיף בפקודת מס הכנסה, בנימוק שהוא נמצא בסתירה לחוק יסוד: חופש העיסוק, בפסק דין הנדלמן.
בעקבות פסק הדין נחקק חוק הסדרת העיסוק בייצוג על ידי יועצי מס, התשס"ה–2005.
מקרה מיוחד היה סעיף שהופיע מדי שנה, מאז 1982, בחוקי התקציב השנתיים, והעניק קצבת הבטחת הכנסה לאברכים – בזמן שחוק הבטחת הכנסה שלל אותה מהם, מסטודנטים ומשאר קבוצות שלמדו במוסדות שנקבעו בחוק.
בית המשפט מצא שחוק התקציב הוא חוק מיוחד שכפוף לחוק אחר – חוק יסודות התקציב.
בית המשפט פסק שחוק יסודות התקציב קובע שתמיכה במוסדות צריכה להיות שוויונית, וחוק התקציב מתקצב למעשה ישיבות, וישיבות בלבד, באופן לא שוויוני.
בית המשפט לא פסל את הסעיף, אך פסק שלא ייכלל בחוק התקציב הבא.
בתגובה לפסק הדין החליטה הממשלה להעניק מלגות לימוד לאברכים, והחלטה זו נפסלה אף היא על ידי בית המשפט.
בנוסף לחוקים אלו, בארבעה מקרים פסק בג"ץ שנפגע עקרון השוויון בבחירות שבסעיף 4 לחוק-יסוד: הכנסת, שלא ברוב הדרוש לכך, והורה לרשות המבצעת להימנע מלפעול לפי התיקונים כל עוד לא יתקבלו ברוב הדרוש.
מקרה מיוחד היה חוק האזרחות והכניסה לישראל, שהגביל את יכולתם של אזרחים ישראלים לחיות בישראל עם בני זוג, הורים או ילדים מהשטחים.
בפסק הדין הראשון בעניין החוק, משנת 2006, חמישה שופטים בראשות המשנה לנשיא בדימוס מישאל חשין סברו שהחוק חוקתי, וחמישה בראשות הנשיא אהרן ברק סברו שלא.
השופט אדמונד לוי, שהיה לשון המאזניים, עמד בפסק דינו על לבטיו הרבים ועל נטיית לבו להצטרף לעמדת ברק, אך נמנע מלבטל את החוק ופסק ש: "הצבתה של מסגרת על פיה יידרשו המשיבים להעמיד בתוך תשעה חודשים הסדר משופר, היא סבירה".
ביטול חוקים בשל פגמים בהליך החקיקה
בהערת אגב במסגרת פסק הדין בעניין מיעארי נדונה לראשונה האפשרות שבית המשפט יפסול חוק, אף אם תוכנו אינו מעלה שאלות חוקתיות, במקרה שבו הליך החקיקה מנוגד לדין.
בבג"ץ נמרודי ציין בית המשפט מקרים אפשריים שבהם הדבר ייתכן: אי קיום הוראות תקנון הכנסת בדבר אישור החוק בשלוש קריאות, איו קיומו של דיון בוועדה מוועדות הכנסת, אם לא היה רוב לאישור החוק, או אם נפל בהליך החקיקה פגם אחר היורד לשורשו של עניין.
בבג"ץ ארגון מגדלי העופות בישראל הוגשה עתירה נגד ביצועה של רפורמה שנעשתה בענף החקלאות במסגרת חוק ההסדרים של 2003. בעתירה נטען, בין היתר, כי יש לפסול את החוק, מאחר שנפלו פגמים בהליך החקיקה.
בפסק הדין, פסק בג"ץ כי פרשנות הביטוי "פגם היורד לשורשו של עניין" בהקשר זה תיבחן בהתייחס ל"עוצמת הפגיעה שפגם זה פוגע בערכים מהותיים של משטרנו החוקתי או בערכים הבסיסיים של משטרנו החוקתי המונחים ביסוד הליך החקיקה".
זאת, על מנת להבטיח את "האיפוק והריסון המתחייבים בביקורת על הליכי החקיקה".
בפסק הדין צוינה רשימה לא סגורה של מקרים שייחשבו ל"פגם היורד לשורשו של עניין" שיצדיק התערבות שיפוטית: פגיעה בעקרון הכרעת הרוב, בעקרון השוויון הפורמלי (לפיו לכל חבר כנסת קול אחד), בעקרון הפומביות ובעקרון ההשתתפות (לפיו כל חבר כנסת זכאי להשתתף בהצבעה).
בית המשפט קבע כי גם אם ימצא כי נפל פגם היורד לשורשו של עניין לפי המבחנים שקבע, יהיה עליו להתחשב במכלול נסיבות המקרה, בהתאם למודל הבטלות היחסית, ולכן אין הכרח שהתוצאה הסופית תהיה ביטול החוק.
בשנת 2017 נפסל לראשונה חוק בשל פגם בהליך החקיקה: מס ריבוי דירות, שהוטל במסגרת פרק י"ב לחוק ההתייעלות הכלכלית (תיקוני חקיקה להשגת יעדי התקציב לשנות התקציב 2017 ו-2018), התשע"ז–2016, בוטל בבג"ץ מס ריבוי דירות, בנימוק שבהליך החקיקה נפל פגם יסודי.
ביקורת שיפוטית על התנהלות הכנסת
כאשר בהליך החקיקה נמצא "פגם היורד לשורשו של עניין", עלול בית המשפט לפסול חוק, אף אם תוכנו אינו מעלה שאלות חוקתיות , אך בדרך כלל ביקורת שיפוטית על התנהלותה של הכנסת אינה מופנית כלפי חוק כלשהו, אלא כלפי פעילותה של הכנסת עצמה, הנתונה לביקורת כפעילותו של כל גוף ממלכתי.
פעמים רבות העותר בעתירות מסוג זה הוא חבר הכנסת, שאינו מרוצה מההתנהלות של יושב ראש הכנסת או של אחת מוועדות הכנסת.
במספר פסקי דין של בג"ץ כתבו השופטים שהוא נמנע מלהתערב בעניין שהוא "פנים פרלמנטרי", והוא עושה זאת רק במקרים קיצוניים.
כך למשל בשנת 1982 בפסק דינו של השופט אהרן ברק בעתירה (שנדחתה) של חבר הכנסת יוסי שריד נגד יושב ראש הכנסת מנחם סבידור:
האיזון הראוי בין הצורך להבטיח את 'שלטון החוק במחוקק' לבין הצורך לכבד את ייחודה של הכנסת בהחלטותיה בענייניה הפנימיים, יובטח אם נאמץ לעצמנו אמת מידה, המתחשבת במידת הפגיעה הנטענת במרקם החיים הפרלמנטריים ובמידת השפעתה של הפגיעה ביסודות המבנה של משטרנו החוקתי.
כאשר הפגיעה הנטענת בהסדרים הפנים-פרלמנטריים היא קלה, ואין בה כדי להשפיע על יסודות המבנה של שיטתנו הפרלמנטרית, כי אז גובר השיקול של עצמאותה וייחודה של הכנסת על-פני השיקול של שלטון החוק, ומוצדק הוא, שהרשות השופטת תמשוך ידה מדיון בעניין שהוא פוליטי במהותו.
לא כן כאשר הפגיעה הנטענת היא ניכרת, ויש בה פגיעה בערכים מהותיים של משטרנו החוקתי.
במצב דברים זה גובר השיקול בדבר הצורך להבטיח את שלטון החוק על פני כל שיקול אחר.
בשנת 1985 הגיש ח"כ מאיר כהנא עתירה נגד יו"ר הכנסת שלמה הלל וסגניו, על שהחליטו למנוע ממנו להניח על שולחן הכנסת שתי הצעות חוק פרטיות שלו, בנימוק שההצעות כוללות דברי גזענות, שיש בהם עלבון ופגיעה בערכים שעליהם מושתת מדינת ישראל.
בג"ץ קיבל את העתירה בנימוק שהחלטה של יו"ר הכנסת "יש בה פגיעה עמוקה במרקם החיים הפרלמנטריים, והיא פוגעת באופן מהותי ביסודות המבנה של משטרנו החוקתי.
היא פוגעת באחד מתפקידיה העיקריים של הכנסת, החקיקה.
היא שוללת באופן מהותי את כוחו של חבר-כנסת מלפעול באופן מלא באחת המסגרות העיקריות, שהתקנון (בנוסחו הנוכחי) מעמיד לרשותו".
בעקבות פסק הדין שונה תקנון הכנסת, ונוסף בו סעיף שלפיו יו"ר הכנסת והסגנים לא יאשרו הצעת חוק גזענית במהותה או שוללת את קיומה של מדינת ישראל כמדינתו של העם היהודי.
לאחר שינוי התקנון מנעו שוב יו"ר הכנסת וסגניו מח"כ כהנא להניח על שולחן הכנסת הצעות חוק אחדות שלו.
כהנא עתר שוב לבג"ץ, אך הפעם נדחתה עתירתו, בנימוק שהפעם יו"ר הכנסת וסגניו פעלו במסגרת סמכותם בהחליטם שלא להניח הצעותיו של העותר על שולחן הכנסת.
ביוני 1991 נדחתה עתירה של ח"כ יעקב שמאי נגד יושב ראש הכנסת דב שילנסקי ונגד ועדת הכנסת, בדרישה להסיר מסדר היום של הכנסת דיון שלא נקבע במועד הנדרש בתקנון הכנסת.
בדצמבר של אותה שנה קיבל בג"ץ עתירה של ח"כ אברהם פורז ושבח וייס נגד היו"ר שילנסקי, ונתן צו לפיו על שילנסקי, להעלות להצבעה במליאה את התיקון לחוק יסוד: משק המדינה.
ביולי 1992 קיבל בג"ץ את עתירתם של חברי כנסת אחדים מהאופוזיציה נגד היו"ר שילנסקי ואחרים, והורה על ביטול החלטה של ועדת הכספים להגדלת גובהה של "יחידת מימון" כהגדרתה בחוק מימון מפלגות.
ויכוח סוער עורר בג"ץ התנועה למען איכות השלטון בישראל נגד יושב ראש הכנסת, שבו פסק בג"ץ שעל יושב ראש הכנסת, יולי אדלשטיין, לכנס את מליאת הכנסת תוך יומיים, לשם בחירת יושב ראש הכנסת בהתאם לבקשת סיעות המייצגות 61 חברי כנסת.
אדלשטיין לא ציית לפסק דין זה וביום האחרון התפטר מתפקידו כיו"ר הכנסת.
באותו היום הוציא בג"ץ פסק דין נוסף לפיו ותיק חברי הכנסת, עמיר פרץ, יפעל כיושב ראש הכנסת לפני שהתפטרותו של אדלשטיין תכנס לתוקף, לקיום ישיבה שלא מן המניין למחרת לצורך בחירת יושב ראש הכנסת.
לדעת מבקרי הביקורת השיפוטית, תפיסתו של בית המשפט העליון כי ביכולתו להכריז על בטלותו של חוק שחוקקה הכנסת, מערערת על עיקרון עליונות המחוקק ומפרה את האיזון בין הרשות המחוקקת לרשות השופטת במדינת ישראל, משום שהוגבר כוחה של הרשות השופטת מעבר לרצוי.
שכבר בפס"ד בנק המזרחי ניסה אהרן ברק בעצמו להרגיע את החוששים, וכלל בדבריו את ההצהרה הבאה:
לעומתו סבר נשיא בית המשפט העליון לשעבר משה לנדוי ש"המהפכה החוקתית לא הייתה ולא נבראה" וכי זה עיוות של כוונת המחוקק.
בראין ל"הלשכה" בינואר 1995 נימק לנדוי ואמר
לין עצמו חיבר ספר שמתאר את חקיקת חוקי היסוד ובו התייחס לעניין ושלל עמדה זו בתוקף.
לשיטתו יש בכך "לא רק משום עלבון לכנסת אלא התעלמות מהעובדות ומן האמת".
בשנת 1999 בריאיון, לין אמר שהוא התנגד להקמת בית משפט לחוקה, מפני ש"אין כל ביטחון שגוף כזה יוכל לקבל את המעמד הציבורי ולזכות באמון הציבור, כפי שזוכה לו בית המשפט העליון".
כמו כן אמר כי המצב במסגרתו מתפתחת הביקורת החוקתית בהדרגה, על ידי בית המשפט העליון, הוא המצב הרצוי ביותר.
בהמשך, העמיק משה לנדוי את ביקורתו על הביקורת השיפוטית, ואף טען בריאיון ל"הארץ" בשנת 2000 כי אהרן ברק לא משלים עם המקום הראוי שצריך להיות לבית המשפט בין רשויות המשטר בישראל.
לטענת לנדוי, ברק לא מנסה להשליט משפט, אלא רוצה להשליט ערכים מוסריים מסוימים הנראים לו כנכונים.
וזאת בעיני לנדוי "כעין דיקטטורה שיפוטית".
לנדוי התנגד נחרצות לכך שלבית המשפט תהיה זכות פיקוח על הרשות המחוקקת בנושאי זכויות האזרח.
אחד מההסברים שנותן לנדוי לדבריו, הוא שלעמדתו בית המשפט "אינו מסוגל ואיננו מוסמך לענות" על שאלות בנושאים הללו, והמצב הזה מסוכן הן למדינה והן לבית המשפט מפני עריצות המיעוט ).
להבדיל, לנדוי סבור שבית המשפט העליון צריך לפקח על החלקים בחוקה שדנים במערכת השלטונית וביחסים בין הרשויות.
כך, הדגים, אין כיום שום מניעה מהכנסת להחליט על הארכת כהונתה; היה והכנסת תחליט על כך בחקיקה, חקיקה כזו לתפיסתו חייבת להיות נתונה לביקורת בית המשפט.
בשנת 2008 צוטטו חלק מדברי לנדוי על ידי שר המשפטים המכהן דניאל פרידמן מעל דוכן הכנסת.
היו גם אחרים שמתחו ביקורת על גישתו של ברק.
רות גביזון, מן הבולטות במבקרי גישתו כתבה:
חוקר התקשורת אורן סופר מתמצת את הביקורת על הביקורת השיפוטית במדינה בטענות אלו:
ללא חוקה פורמלית וקשיחה, אין לביקורת השיפוטית על מה להשען מבחינה חוקית.
אין הסמכה מפורשת בחוק לבית המשפט לבצע ביקורת שיפוטית.
חוקי היסוד מ-1992 הם חלקיים ודו משמעיים.
ביקורת שיפוטית היא כלי שנועד לשמש דמוקרטיה ליברלית, אך ישראל אינה מדינה מסוג זה.
הרכבו של בית המשפט העליון הוא הומוגני, ואינו משקף נטיות רווחות בחברה הישראלית.
בשל כך מתן סמכות זו לגוף מסוג זה ממעיטה את אמון הציבור בבית המשפט העליון.
המתח שנוצר בין רשויות הממשל מגביר את אי היציבות הפוליטית במדינה.
הצורה שקיבלה הביקורת השיפוטית בישראל אינה "מרוככת" על ידי מנגנונים להפחתת המתח בין הרשויות.
הצעות לשינוי מודל הביקורת השיפוטית על הרשות המחוקקת
במהלך השנים הוצעו מספר הצעות כתגובה לביקורת השיפוטית שנקט בית המשפט ביחס לחוקי הכנסת.
אף אחד מהצעות אלה לא התקדם מעבר לשלבי חקיקה ראשוניים.
בשנת 1997 המליצה ועדת אור לבדיקת מבנה בתי המשפט לקבוע כי רק לבית המשפט העליון תהיה סמכות לבטל חקיקה של הכנסת.
הצעה דומה, של שר המשפטים דניאל פרידמן, אושרה בממשלה בשנת 2008.
הקמת בית משפט לחוקה שידון אך ורק בשאלת ביטולם של חוקים, ושהרכבו יהיה שונה מזה של בית המשפט העליון.
בכנסת ה-13 הגיש הצעה זו חבר הכנסת יגאל ביבי ובהמשך הוגשו הצעות דומות על ידי חברי כנסת נוספים.
בריאיון לביטאון סטודנטים הביע אהרן ברק את דעתו כי בהקמת בית משפט לחוקה יהיה משום "הרס הדמוקרטיה".
טיעון אחר שהועלה בשנת 2003 הוא שבית משפט לחוקה עשוי להגביר את תדירות פסילת החוקים.
בשנת 2007 הגיש חבר הכנסת אברהם רביץ את הצעת "חוק-יסוד: ביקורת שיפוטית על חוקי הכנסת" בה הוצע שבית משפט לא יוכל לבטל חוק, וכאשר בית המשפט סבור שחוק מסוים עומד בסתירה לחוק יסוד, הכנסת היא שתדון אם לתקן אותו.
הצעות דומות הוגשו בהמשך על ידי חברי כנסת נוספים.
הוספת פסקת ההתגברות, הקיימת כבר בחוק יסוד: חופש העיסוק, גם לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, או הוספת מנגנון ההתגברות באופן כללי יותר במסגרת חוק יסוד: החקיקה או חוק יסוד: השפיטה.
פסקת ההתגברות נועדה להסמיך את הכנסת להחזיר לתוקף לפרק זמן קצוב חוק שנפסל בבית המשפט העליון בשל סתירה לחוק יסוד, וזאת ברוב מוחלט של 61 חברי כנסת או ברוב גבוה מכך (למשל, 65, 70 או 80 חברי כנסת, תלוי בהצעות השונות).
מספר שרי משפטים, בהם יעקב נאמן, דניאל פרידמן ואיילת שקד, העלו את הנושא לדיון ציבורי ופעלו לקידום פסקת התגברות, אך הצעותיהם לא זכו עד כה לרוב בכנסת.
אימוץ המודל הצרפתי וכינון "מועצת חוקה" שתפעל כחלק מהרשות המחוקקת (בניגוד להצעות להקמת בית משפט לחוקה שיפעל כחלק מהרשות השופטת) ותכריע בסוגיות חוקתיות.
לפי ההצעה, המועצה תורכב מכמה עשרות אישי ציבור ובעלי משרות בכירות בדימוס שיזכו לאמונם של לפחות 70 חברי כנסת וייבחרו לתקופה קצובה ובלתי-מתחדשת.
הגבלות נוספות על פסילת חוקים.
למשל, השר פרידמן הציע לייחד את סמכות הביקורת השיפוטית לבית המשפט העליון בלבד (כלומר, לעבור ל"גישה הריכוזית" לביקורת שיפוטית) והציע שבית המשפט העליון יוכל לפסול חוק רק בהרכב של תשעה שופטים לפחות וברוב של שני שלישים מההרכב.
המצדדים בפסקת ההתגברות מדגישים שהיא תאפשר ליצור דיאלוג בין הרשות המחוקקת לרשות השופטת בשאלות חוקתיות תוך מתן זכות המילה האחרונה לרשות המחוקקת כנציגת הציבור, לצד הבטחת דיון רציני ומורכב בסוגיות אלו.
השוללים אותה מדגישים שהשימוש העיקרי בפסקת התגברות הוא לחקיקת חוקים שלגביהם פסק בית המשפט שהם פוגעים בזכויות אדם באופן בלתי מידתי, ובכך עלולה פסקת ההתגברות לגרום לפגיעה חמורה בזכויות אדם ובפרט בזכויות המיעוט, תוך שלילת זכותם של הנפגעים מחוקים אלה לעתור נגד החוקים.
לאחר חקיקת חוקי-היסוד של זכויות האדם והמהפכה החוקתית, עשה בג"ץ גם שימוש בחוקי-היסוד אלו כדי להפעיל ביקורת חוקתית על הרשות המבצעת, ועסק גם בתחימת סמכותה השיורית והרחבה של הממשלה הקבועה בחוק-יסוד: הממשלה.
מנגנונים נוספים של ביקורת שיפוטית
עד לאחרונה הוגשו עתירות רבות לבג"ץ, שהיווה ערכאה ראשונה לדיון בעתירות אלה, והדבר הטיל עומס רב על שופטי בית המשפט העליון.
משום כך הוקמו בתי משפט לעניינים מנהליים, הפועלים במסגרת בתי המשפט המחוזיים.
בתי המשפט לעניינים מנהליים עוסקים בחלק מהעניינים שטופלו בעבר בבג"ץ.
הדבר מקל על העומס בבית המשפט העליון.
בחוקים שונים נקבעו מנגנונים לביקורת שיפוטית על החלטות מנהליות שהתקבלו בהתאם לחוקים אלה.
בפקודת מס הכנסה נקבע שמי שרואה עצמו מקופח על ידי החלטתו של פקיד שומה, רשאי לערער לפני בית המשפט המחוזי.
מנגנון מעין שיפוטי לערעור על החלטות מסוימות של פקיד השומה הוא ועדה לקבילות פנקסי חשבונות, בפניה רשאי לערער נישום שפנקסי החשבונות שלו נפסלו על ידי פקיד השומה.
לחלופין ניתן להפנות גם ערעור זה לבית המשפט המחוזי.
בית דין לביקורת משמורת של שוהים שלא כדין נועד אך ורק לקיום ביקורת שיפוטית על החלטות הממונה על ביקורת הגבולות במשרד הפנים להוציא צווים להחזקת שוהים שלא כדין במשמורת.
בית המשפט הצבאי משמש גם לשם עריכת ביקורת שיפוטית על צווי מעצר מנהליים.
בית המשפט העליון בשבתו כבג"ץ הוסמך בחוק יסוד: הכנסת להעביר ביקורת שיפוטית על החלטות ועדת הבחירות המרכזית, להוציא החלטות על פסילת מועמדים, לגביהן משמש בג"ץ כערכאת ערעור רגילה.
אף שמבחינות מסוימות חקיקת משנה נושאת אופי של חוק, הרי להלכה היא מעשה של הרשות המבצעת: את חקיקת המשנה מתקינים שר או פקיד ממשלתי שהוסמכו לכך (אך פעמים רבות יש לאשרה בוועדה מוועדות הכנסת).
לפיכך חקיקת משנה ניתנת לביטול על ידי בית המשפט כאשר נמצא בה פגם.
פגמים עיקריים המאפשרים ביטולה של חקיקת משנה הם:
היא סותרת חוק, מבלי שניתנה הסמכה מפורשת לכך;
יש בה חריגה מהמסגרת שנקבעה בהסמכה להתקינה.
למשל: היא אינה תואמת את כוונת המחוקק הראשי או את מטרתו;
היא הותקנה על ידי מי שאינו מוסמך לכך, או בדרך שונה מזו שקובעת ההסמכה;
היא אינה ברורה, כך שבית המשפט מתקשה לפרש אותה;
נפל פגם בדרך קבלת ההחלטה.
למשל: היא נעשתה לשם "מטרה זרה" או שלא בתום לב
נפלו פגמים מהותיים בהחלטה למשל: יש בה אפליה פסולה.
היא אינה עומדת במבחן הסבירות – כלומר, בית המשפט מצא שחקיקת המשנה "חורגת ממתחם הסבירות", שהוא מתחם ההחלטות שרשות שלטונית סבירה יכולה לקבל.
מלאכתם של השופטים במקרה זה אינה פשוטה, כפי שהבחין הנס קלינגהופר:
הוסיף בעניין זה אהרן ברק:
ככלל, בית המשפט שואב את סמכותו לפסילת חקיקה ראשית מכוחה של החוקה או חוקי היסוד, שהם המסמך המכונן העליון לכל גופי השלטון.
לכן העמדה המקובלת אצל משפטנים רבים היא כי לא ניתן לבצע ביקורת שיפוטית כלפי חוק היסוד עצמם.
עם זאת, בחוקות מסוימות ישנם סעיפים המוגדרים כנצחיים, כך ששינוי שלהם חשוף לכאורה לביקורת שיפוטית.
כמו כן, קיימות דוקטרינות המאפשרות להחיל ביקורת שיפוטית מסוימת על תיקונים חוקתיים, כגון תיקון חוקה שאינו חוקתי (או ייחוס מעמד עליון לעקרונות היסוד של השיטה), שימוש לרעה בסמכות המכוננת.
בחוות דעת שמסר בית המשפט העליון בגרמניה ביום 6 בספטמבר 1953, התומך בביקורת זו, צוין:
בתי משפט עסקו גם בכללי משפט חוקתיים.
כך קבע בית המשפט העליון בקפריסין כי פרשנות של מתקן החוקה הפועל בתום-לב, מחייבת לפרש הוראה חוקתית כאילו אינה חלה באופן רטרואקטיבי.
בצ'ילה ביטל בית המשפט החוקתי רפורמה, תוך שהוא קובע כי תיקון חוקתי זמני של הוראה חוקתית חיונית מהווה פעולה לא-לגיטימית חמורה; ואילו בית הדין האירופי לזכויות אדם קבע כי תיקון חוקתי חד-פעמי ופרסונלי לחוקה הטורקית, שהסיר חסינות של חברי פרלמנט, מהווה "שימוש לרעה" בהליך התיקון החוקתי.
ביקורת שיפוטית על חוקי יסוד בישראל
בשנת 1992 כתב השופט אהרון ברק שכדי לזהות בין חוק רגיל לבין חוק יסוד שנהנה ממעמד נורמטיבי גבוה ניתן להשתמש במבחן צורני, כלומר שבשם נכתב שזהו חוק יסוד, במבחן מהותי שבוחן אם תוכן החוק הוא חוקתי, או מבחן שמשלב את התוכן והצורה יחד.
ברק ציין שיש להעדיף את המבחן הצורני בלבד: .
בשנת 2009 נחקק, כהוראת שעה, חוק יסוד: תקציב המדינה לשנים 2009 ו-2010 (הוראות מיוחדות) (הוראת שעה), שנועד לאפשר חקיקת תקציב דו-שנתי, בניגוד לחוק יסוד: משק המדינה, שבו נקבע "התקציב יהיה לשנה אחת".
בשנת 2010 הוארך תוקפה של הוראת שעה זו בשנתיים נוספות.
נגד שיטה זו, של שינוי חוק יסוד בהוראת שעה, הוגשה עתירה לבג"ץ.
העתירה נדחתה, אך הנשיאה דורית ביניש ציינה בפסק דינה: "מוטב יהיה אם בעתיד תימנע הכנסת מלעשות שימוש בהוראות שעה לתיקון הוראות חוקתיות.
מכל מקום, כל עוד לא נקבע המתווה לחקיקה, לתיקון ולשינוי של חוקי יסוד, יש להותיר הליך חקיקה מסוג זה למקרים חריגים, קיצוניים וייחודיים, וזאת משום מעמדם של חוקי היסוד".
בשנת 2016 הוגשה עתירה נוספת, המבקשת לבטל את הוראת השעה לשנים 2017 ו-2018 משום שהתקבלה בחוסר סמכות.
העתירה לביטול הוראת השעה נדחתה, אך בג"ץ הוציא התראת בטלות, לפיה "אין עוד מקום לתקן את חוק היסוד ולכונן תקציב שאינו חד-שנתי על דרך הוראת שעה; וככל שכך ייעשה, צפוי הוא לביטול על פי התראה זו."
בשנת 2020, במהלך משבר הקורונה ובעקבות קשיים קואליציוניים, התקשתה ממשלת ישראל ה-35 להעביר תקציב בזמן הקבוע בחוק והתעוררה מחלקות בין מפלגות בממשלה.
באוגוסט 2020 המחלוקת הגיעה לשיאה כאשר המועד האחרון לאישור התקציב הלך והתקרב.
בעקבות המחלוקת הציע חבר הכנסת צבי האוזר פשרה במסגרתה יתקנו בהוראת שעה את סעיף 36א לחוק-יסוד: הכנסת כך שחלון הזמן לקבלת חוק התקציב לשנת 2020 יוארך עד ל-3 בדצמבר 2020 (כ-3 חודשים).
ב-24 באוגוסט 2020 אושרה הצעת החוק בכנסת.
התיקונים בפשרת האוזר כללו גם הקצאת 11 מיליארד שקל לשימוש הממשלה נוסף על התקציב ההמשכי, וזאת בין היתר לצורך חלוקת כספים קואליציוניים.
כנגד התיקון לחוק היסוד הוגשו עתירות שונות המבקשות לראות בו שימוש לרעה בסמכות המכוננת.
במאי 2021, ברוב של 6 נגד 3 שופטים, קיבל בג"ץ את העתירות וקבע התראת בטלות לתיקון אחד מהסעיפים בחוק היסוד, בגין שימוש לרעה בסמכות המכוננת:
בחוות דעתה קבעה הנשיאה אסתר חיות מבחן דו-שלבי: בשלב הראשון (שלב הזיהוי) בוחן בית המשפט אם חוק היסוד נושא מאפיינים צורניים וסימני היכר של נורמות חוקתיות.
הנשיאה חיות מציעה 3 מבחנים לשלב הזיהוי: יציבות – האם מדובר בחוק יציב (ולא הוראת שעה); כלליות – האם מדובר בחוק כללי (ולא פרסונלי); ו"התאמה למארג החוקתי הקיים" – האם מדובר בתיקון שעוסק בתכנים חוקתיים המשתלבים בתשתית הקיימת של חוקי היסוד.
אם בשלב הראשון נמצא שהחוק הנדון לא נושא סימני היכר של נורמה חוקתית – ממשיכים לשלב השני (שלב הצידוק), בו בוחן בית המשפט אם קיימת הצדקה לחריגה זו.
השופטת דפנה ברק-ארז הסכימה עם הנשיאה חיות על מבחן הזיהוי, אך סברה שאין צורך במבחן הצידוק.
לשיטתה, אם חוק יסוד לא נושא את סימני ההיכר שבשלב הזיהוי, דינו פסילה.
בנוסף, היא מציעה מבחן חלופי במקום מבחן ה"התאמה למארג": מבחן ה"מובחנות" – האם הכנסת חרגה מתפקידה כרשות מכוננת ובתיקון זה היא בעצם נכנסת לתחומה של אחת משלוש הרשויות.
בדעת המיעוט החזיקו השופטים נעם סולברג, דוד מינץ ויוסף אלרון.
לשיטתם, נושא העתירה הפך לתאורטי ולא ראוי שבית המשפט יפעיל ביקורת על הכנסת בכובעה כרשות מכוננת:
לאחר הבחירות לכנסת העשרים וחמש, יומיים לפני השבעת ממשלת ישראל השלושים ושבע, אישרה הכנסת את תיקון מספר 11 לחוק יסוד: הממשלה.
בתיקון נקבע בין השאר כי תקופת הצינון בשל קלון הנדרשת עבור מינוי לשר אדם שהורשע בעבירה ונידון לעונש מאסר – חלה דווקא על מי שנגזר עליו עונש מאסר בפועל.
מטרת התיקון הייתה לאפשר את מינוי של אריה דרעי לשר הפנים ושר הבריאות.
כנגד התיקון הוגשה עתירה לבג"ץ בטענה שמדובר בשימוש לרעה בסמכות המכוננת של הכנסת.
בפסק הדין, בו נפסל מינויו של דרעי בשל השתק וחוסר סבירות קיצונית, נמנעו השופטים מהכרעה לגבי חוקתיותו של התיקון.
אמנם, בהערת אגב התייחסו חלקם לטענות הנוגעות לסוגיה.
חלקם דנו בתחולת התיקון, חלקם סברו שלא מדובר במקרה קיצוני המצדיק ביקורת שיפוטית על חוק יסוד, וחלקם הסתייגו מעצם הדיון על תוקפו של חוק יסוד.
ביולי 2016 התקבל תיקון לחוק יסוד: הכנסת לפיו הכנסת רשאית להדיח חבר כנסת מכהן מתפקידו אם מתקיימת בו אחת העילות המאפשרות את פסילת מועמדותו: שלילת זהותה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, הסתה לגזענות או תמיכה במאבק מזוין נגד ישראל.
כנגד החוק הוגשו עתירות לבג"ץ, בטענה שהתיקון פוגע פגיעה קשה בזכות לבחור ולהיבחר, בחופש הביטוי ובעיקרון הפרדת הרשויות.
עתירה זו נשענה על דוקטרינת תיקון חוקה שאינו חוקתי, לפיה לבית המשפט סמכות לפסול קטעי חוקה כאשר תוכנם סותר עקרונות יסוד על-חוקתיים.
בפסק הדין שניתן (בג"ץ בן מאיר נגד הכנסת) דחו 9 שופטי בית המשפט העליון את העתירה, מבלי להכריע בשאלה אם ניתן בכלל להשתמש בדוקטרינת התיקון לחוקה שאינו חוקתי.
בעקבות חקיקת חוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי הוגשו לבג"ץ 15 עתירות המבקשות לפסול את חוק היסוד, בשלמותו או בחלקו, כיוון שתוכן החוק פוגע בעקרון השוויון ולכן הוא תיקון חוקה שאינו חוקתי.
בג"ץ דן בעתירות בהרכב מורחב של 11 שופטים, ודחה את העתירות .
העתירות הצריכו דיון תקדימי בשאלת סמכותו של בית המשפט העליון לפסול חוק יסוד.
עוד קודם להגשת עתירות אלה, הנשיא ברק חיווה דעתו, בדיון על חוק טל, שפסילה כזו אפשרית כאשר חוק יסוד נוגד את עקרונות היסוד של המשטר.
שרת המשפטים, איילת שקד, חיוותה דעתה על פסילה אפשרית: "צעד כזה יהיה רעידת אדמה – מלחמה בין רשויות.
יושב ראש הכנסת, יריב לוין כתב לנשיאת בית המשפט העליון, אסתר חיות, כי "עצם הדיון בבית המשפט העליון הנכבד בעניינים של חוקי יסוד, מהווה קריאת תיגר על העקרונות הדמוקרטיים הבסיסיים ביותר של ריבונות העם, הפרדת הרשויות ושלטון החוק".
ראש הממשלה, בנימין נתניהו אמר כי "לבית המשפט אין סמכות לדון בתוקפם של חוקי יסוד מכיוון שחוקי היסוד שמחוקקת הכנסת הם הנורמה החוקתית העליונה במדינה".
ב-1 בינואר 2024 ניתן פסק דין בבג"ץ עילת הסבירות, ובו נקבע, ברוב של 12 מתוך 15 שופטי בית המשפט העליון של בית המשפט נתונה הסמכות לקיים ביקורת שיפוטית על חוקי יסוד, ולהתערב במקרים חריגים וקיצוניים שבהם הכנסת חרגה מסמכותה המכוננת.
ב-3 בינואר 2024 ניתן פסק דין בבג"ץ חוק הנבצרות, ובו נפסק, ברוב של שישה שופטים נגד חמישה, שתיקון מס' 12 לחוק יסוד: הממשלה, שנחקק בהכנסת העשרים וחמש, יחול רק החל מהכנסת העשרים ושש, מחמת היותו חוק פרסונלי.
ביקל מטטוב הייתה שחקנית יהודייה מברית המועצות, ולאחר מכן שחקנית ישראלית.
היא הייתה חלק מהתיאטרון ג'והורי של הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית האוטונומית של דאגסטן
בשנת 1990, על פי צו נשיאותי של המועצה העליונה של האס"ר דאגסטן, הוענק לה תואר "עובדת התרבות הנכבדה של האס"ר דאגסטן".
בשנת 1948 קיבלה תעודת הוקרה מטעם האיגוד המקצועי של עובדי האמנות של ברית המועצות, לרגל 25 שנה לפעילות התרבותית של האיגוד למען הצבא הסובייטי, כהוקרה על תרומתה לפעילות זו.
ביקל מטטוב נולדה ב-20 באוגוסט 1928 בדרבנט וגדלה בשכונה צרה וצפופה ברחוב טגי-זאדה, ליד בית כנסת.
היא הייתה הבכורה מבין ארבעה אחים.
בשנת 1933, אביה, פיסח מטטוב, נפטר בגיל 33. לאחר מותו, אמה, איסתר-מלכה, גידלה את הילדים לבדה.
כדי לפרנס את המשפחה, היא עבדה בתעשיית הדיג בים הכספי, ומשכה רשתות כבדות מהמים לצד הגברים.
תוך כדי עבודה, היא שרה שירים.
עבדו איתה כמה שחקנים מתיאטרון ג'והורי, בהם יונו סמיונוב, וכן מוזיקאים: אישצ'י, שניגן בתוף מרים; יונושקיי, בקמנצ'ה; וריפקה, בתוף.
בשנת 1936 פעל בדרבנט תיאטרון דרמה ממלכתי, ששילב הצגות בשפת האזרים ובשפת יהודי ההרים.
לתיאטרון הייתה להקה מוזיקלית בראשות המלחין .
שחקני התיאטרון עודדו את אמה של ביקל מטטוב לקחת תפקיד באחת מהופעותיהם.
דרך חוויה זו גילתה ביקל הצעירה את אהבתה לתיאטרון.
ביקל מטטוב למדה בבית הספר בדרבנט על שם מקסים גורקי, שם הלימודים התקיימו בשפת האם שלה – ג'והורי – באמצעות האלפבית הלטיני.
כבר באותן שנים היא עשתה את הבחירה שלה: היא רצתה להיות שחקנית תיאטרון.
עתידה כולו היה קשור לבמה.
לאחר שעות הלימודים, הייתה רצה לתיאטרון, מקשיבה בתשומת לב לחזרות, משננת את כל התפקידים, ומופיעה ושרה בבית.
תשוקה זו אפיינה את שנות לימודיה מ-1937 עד 1939.
ביקל החלה להופיע על הבמה בגיל צעיר ועד מהרה הפכה לשחקנית מקצועית.
תפקידה הראשון בתיאטרון היה בתור כוכבת נשף במחזה שאה עבאס.
היא הופיעה לצד אמה, כמו גם לצד שחקנים ושחקניות רבים של תיאטרון ג'והורי הממלכתי.
עם התקדמות הקריירה שלה, ביקל מטטוב לקחה על עצמה תפקידים רבים ונסעה עם התיאטרון למקומות שונים שבהם התגוררו יהודי ההרים, והביאה את הופעותיה לקהל רחב.
במהלך מלחמת העולם השנייה עמדו יהודי ההרים, כמו כל תושבי ברית המועצות, בפני זמנים קשים.
עד מהרה השתנה המצב, כאשר חוות לנין הקולקטיביות החלו לתמוך בשחקנים באמצעות ארגון הופעות עבור חקלאים קולקטיביים.
ביקל מטטוב, יחד עם אמה ועמיתיה השחקנים, העניקו קונצרטים לקהילה.
מאוחר יותר, היא ואמה הוזמנו לעבוד ב, המרכז המנהלי של .
במהלך היום הן עבדו בספרייה, ובערבים הופיעו.
בסופו של דבר מונתה ביקל למנהלת האמנותית של בית התרבות, מה שאִפשר לה להמשיך את תשוקתה לתיאטרון.
לאחר ששבה לדרבנט, הופיעה ביקל מטטוב בהצגות רבות, כולל , שם גילמה את דמות גולנז, ו, שם גילמה את שהסנם.
במחזה "כלה בחמשת הרובלים", עם ליברית מאת ומוזיקה שהלחין , הופקדה על תפקיד נז-נז.
מטטוב המשיכה לגלם תפקידים מוזיקליים עד שנת 1960.
בשנת 1961 העלה הבמאי סרגיי איזגיאייב את המחזה "בת דודה", שתיאר את חייהם של יהודי ההרים.
ביקל מטטוב גילמה את תפקיד החולבת "גיולי", בעוד אמה גילמה את האישה הקשישה ממלי.
באותה שנה הועלתה אופרת הבמה "ליילי ומג'נון", שתורגמה לטאטית על ידי איזגיאייב.
מטטוב גילמה את התפקיד הראשי של ליילי, ואילו אמה גילמה את תפקיד אמו של מג'נון.
בשנת 1963 כיכבה בתפקיד הראשי במחזה "אייחאנום", בגיל 35.
בשנת 1964 נסגר התיאטרון הממלכתי ג'והורי עקב חוסר מימון, מה שהוביל לתחיית קבוצת תיאטרון חובבים.
אברם אבדלימוב הפך למנהיג הקבוצה, ובתקופה זו קולחוזים עברו שינוי מבני לסובחוזים.
בשנת 1967 הוקם התיאטרון מחדש כתיאטרון העם, עם כבמאי ואברם אבדלימוב כעוזרו.
השחקנים ערכו חזרות במהלך היום והופיעו בערבים.
ביקל מטטוב המשיכה לשחק בכל ההפקות, ולעיתים קרובות גילמה תפקידים ראשיים.
בשנת 1975 נפטרה השחקנית איסטירה-מלכה, אמה של ביקל מטטוב.
תיאטרון העם ג'והורי נותר פעיל בין השנים 1967 ל-1992, כאשר מטטוב הופיעה לצד שחקנים ותיקים וחדשים כאחד.
בשנת 1991 היגרה ביקל מטטוב לישראל.
בשנת 2001, בעיר חדרה, בניהולו של רומן איזאייב, הוקם תיאטרון ג'והורי לקומדיה מוזיקלית בשם "רמב"ם".
הדבר סימן שלב חדש בקריירה של ביקל מטטוב.
היא שמחה לחזור לבמה שאהבה, ושוב שרה, רקדה והופיעה.
ביקל מטטוב נפטרה בשנת 2013 בחדרה, ישראל.
הופעות הבמה של ביקל מטטוב שימשו מקור השראה למשורר המפורסם סרגיי איזגיאייב, שכתב עבורה את השיר "ביקל".
ב-12 באוקטובר 2009, בפסטיבל האמנויות הראשון "פניני הקווקז", שנערך בנתניה, ישראל, הוזמנה לבמה האמנית הדגולה מדגסטן, ביקל מטטוב, והוענקה לה תעודת כבוד לרגל יום הולדתה ה-80 ולציון 65 שנים לקריירה הבימתית שלה.
אמן נכבד של מדינת דאגסטן
1991, עובדי תרבות נכבדים של מדינת דאגסטן
1948, תעודת הוקרה מטעם האיגוד המקצועי של עובדי האמנות של ברית המועצות, לרגל 25 שנה לפעילות התרבותית של האיגוד למען הצבא הסובייטי
בִּיר אֵלמַכְּסוּר , הוא יישוב בדואי, במעמד של מועצה מקומית, השוכן במחוז הצפון בישראל.
היישוב שוכן בגליל התחתון דרומית-מזרחית לשפרעם והוכרז כמועצה מקומית בשנת 1990.
היישוב הוקם על ידי בני שבט ערב אל-חוג'יראת ונקרא על שם "חירבת ביר אל-מכסור" (חורבת "הבאר השבורה") שבקרבת היישוב.