tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת רוב הפרי מעזה החל להיות מיוצא דרך נמל אשדוד, ורק 7 ספינות משא פקדו את הנמל ב-1967. גם יבוא סחורות דרך הנמל כמעט פסק לחלוטין מאחר שהחל סחר במשאיות דרך נמלי ישראל ועם ירדן.
באוקטובר 1970 הודיע שר התחבורה, שמעון פרס (שהיה אחראי גם על פיתוח הכלכלי בשטחים), על הקמת מזח חדש ומודרני שישמש בעיקר ליצוא פרי הדר.
התוכנית בוטלה כעבור חודש בגלל עלותה הגבוהה.
אך במרץ 1971, בעת שבנמלי חיפה ואשדוד נוצרה צפיפות רבה של אוניות, שבעקבותיה קבעו תאגידי הספנות הבין-לאומיים היטלי צפיפות על מטענים המיועדים לישראל, הועלתה הצעה להתגבר על הצפיפות ולהפנות אוניות, בעיקר אוניות עם מטעני מלט וסוכר בשקים, מנמלי חיפה ואשדוד לנמל עזה.
עד מהרה התברר כי אין קשיים בפריקת המטענים בנמל עזה, והתפוקה בפריקת מלט אף גבוהה מאשדוד, והוחל בהפניית מספר גדול יותר של אוניות אל הנמל, בעיקר עם מטעני מלט.
בסוף 1971 הושלמה הקמתו של מזח חדש באורך 146 מטר ומנופים שהחליפו חלק מהצורך בעבודת סבלים ידנית בנמל.
עם זאת מנהל רשות הספנות והנמלים נפתלי וידרא התנגד לפיתוח הנמל, בטענה שאין צורך בנמל שלישי בישראל לחופי הים התיכון, אך אחר כך, בדצמבר 1974, עבר הנמל לאחריות רשות הנמלים.
בתחילת 1973 כבר הורגשה צפיפות בנמל שמספר אוניות עגנו בו במקביל, וביוני 1973 הופעל בנמל מזח שני ובו תשתית לאספקת דלק ומים לאוניות.
בטקס חנוכת המזח אמר שר התחבורה, שמעון פרס:
בספטמבר 1973, הוכרז על תוכנית לסלילת שלוחה של מסילת רכבת לנמל, מתחנת הרכבת עזה.
בינואר 1974 עגנה בנמל לראשונה אונייה בבעלות ישראלית, ובמרץ 1974, לראשונה מאז מלחמת ששת הימים נפרק מטען אורז שהגיע ממצרים עבור אונר"א.
ביוני 1974 הוחל בתכנון שובר גלים באורך 2.5 ק"מ שיאפשר את הגדלת כושר התפוקה בנמל פי שלושה ל-700 אלף טון בשנה.
באפריל 1974 נפרקה האונייה המאה מאז הנמל החל לשמש כנמל יבוא גם לישראל.
תפעול הנמל באותן שנים נעשה על ידי צוות של 4 עובדים ישראלים – 22 עובדים מקומיים, וכ-300 סוורים שעבדו בקבלנות.
הכנסות הנמל כיסו את הוצאות התפעול ועלות הקמת המזחים החדשים.
אך בסוף 1975, מאחר שהנמל לא יכול לשמש לפריקת אוניות מודרניות, דוגמת אוניית מכולות, הפעילות בה נפסקה.
ראש עיריית עזה רשאד א-שווא פנה לשר הביטחון, שמעון פרס, וביקש שיאפשרו לעיריית עזה לקנות את הנמל, על פי התוכנית הנמל היה אמור לשמש להעברת סחורות לירדן, אך התוכנית לא יצאה לפועל, ומאז הנמל משמש רק כנמל דייג.
במסגרת הסכם וואי שנחתם ב-23 באוקטובר 1998 על ידי ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ויושב ראש הרשות יאסר ערפאת, ושנועד לפרט צעדים למימוש הסכמי אוסלו ולקבוע לוח זמנים מדויק לביצוע הצעדים הנדרשים בהסכמים, הסכימה מדינת ישראל לבניית נמל מודרני חדש בעזה שיאפשר יצוא סחורות ופיתוח כלכלי של הרצועה.
הסכם וואי שעליו חתם נתניהו כלל את הפסקה: כדי להבטיח שלא יהיו עיכובים סוכם כי ועדה משותפת תפעל במטרה להגיע בתוך 60 ימים "להסכמה אשר תאפשר את התחלת הבנייה של הנמל".
על פי התכנון המקורי היה הנמל אמור לשמש גם סוחרים מישראל ולהוות תחרות לנמלי אשדוד וחיפה.
הסכם לבניית הנמל נחתם עם חברה הולנדית בספטמבר 1999, בעלות של 80 מיליון דולר, הממומנים בחלוקה שווה על ידי צרפת, הולנד ומהלוואה של הבנק האירופי לפיתוח.
העבודות להקמת השלב הראשון של הנמל, החלו ביולי 2000, ואמורות היו להסתיים במחצית שנת 2002. שלב זה כלל הקמת שני רציפים, אחד באורך 200 מטר להעברת סחורות, והשני באורך 150 מטר למכוניות.
כן נבנה שובר גלים, באורך 730 מטרים.
בשלב הראשון אמור היה הנמל החדש לקלוט אוניות בתכולה של 15–30 אלף טון.
בעקבות עיכובים שיצר הסגר על רצועת עזה, בנייה הנמל מעולם לא הושלמה.
בינואר 2002 פשטו לוחמי שייטת 13 העל הנמל פוצצו את מפקדת המשטרה הימית הפלסטינית ומחסנים שלה.
בנוסף, פוצצו ספינת משמר וספינת משא.
מאז ההשתלטות של החמאס על עזה, פועל בנמל הכוח הימי של החמאס ובמקום נמצאת המפקדה שלו.
באוקטובר 2007 חוסלו שלושה אנשי חמאס, ושלושה נפצעו, מפגיעת טיל שנורה מספינת חיל הים אל בניין המפקדה.
בקיץ 2016 הוקם בנמל "מגדלור", פסל גדול ממדים, על ידי האמן שריף סרחאן.
בסיס המגדלור הורכב מהריסות מגדלי א-נדא שנהרסו בהפצצה של צה"ל.
השפעת ההסגר הימי של ישראל על הפעילות בנמל
ביוני 2007 השתלט החמאס על רצועת עזה.
מאז נתונה הרצועה על ידי מדינת ישראל בהסגר והיא שולטת במימיה הטריטוריאליים.
סחר החוץ של עזה מתנהל כמעט אך ורק עם ישראל או דרך נמליה.
מאז ישראל אינה מאפשרת לפלסטינים להקים נמל ימי מודרני בעזה על פי הסכם וואי.
מדינת ישראל שולטת בחופי רצועת עזה ומתייחסת אל המרחב הימי מולה כמים הטריטוריאליים של ישראל.
רוחבו של המרחב הימי הזה הוא 12 מייל ימי, והוא קרוי בהסכמים הבין-לאומיים שטח L, שטח הכלוא בין אזור החיץ הימי של הגבול הישראלי-מצרי מדרום לאזור החיץ של הגבול הישראלי-פלסטיני מצפון לגבול המשתנה מעת לעת ממערב.
על פי הסכמי אוסלו, הגבול המערבי, המרחק המותר בדיג לדייגי עזה, אמור היה להיות 20 מייל ימי, אולם ההיבט הזה של ההסכם מעולם לא יושם, ומייד לאחר חתימתו הוגבלו הדייגים העזתים לשטח של 12 מייל ימי.
במהלך האינתיפאדה השנייה צומצם השטח ל-10 מייל ימי, שצומצמו לאחר יישום תוכנית ההתנתקות ל-6 מייל ולאחר עליית חמאס לשלטון ל-3 מייל.
כתוצאה מהגבלת המרחב הימי המותר בדייג על ידי צה"ל, סובלים דייגי הרצועה מחוסר יציבות כלכלית.
מרחק ההפלגה המותר מכתיב לא רק את שטח הדיג המוקצה לדייגי הרצועה אלא גם את סוגי הדגים שניתן לדוג, בהתחשב בעונות הנדידה, ההטלה והבקיעה של מגוון הדגה בדרומו של מזרח הים התיכון.
על מנת להגיע לעומק של מעל 100 מטר יש להרחיק בין 6.5 ל-13.5 מייל ימי מהחוף, באזורים שונים של הרצועה.
המצוקה בעזה מביאה את הדייגים העזתים לקחת סיכונים כדי לחזור עם שלל שקשה להשיג בתחום הדיג המותר.
תקריות בין צה"ל לדייגים מתרחשות כמעט על בסיס יומיומי ורובן נגמרות בירי אזהרה, אבל כ-20 דייגים נהרגו מירי צה"ל מאז 2007. ב-2016, לפי נתוני מדור הדיג במשרד החקלאות של הרשות הפלסטינית, עצר צה"ל 113 דייגים ו-46 סירות דיג הוחרמו.
בינואר 2019 הגישו ארגוני זכויות אדם (גישה, עדאלה ומרכז אל-מיזאן לזכויות האדם) עתירה לבג"ץ, ובה טענו: "תפיסת הסירות והחזקתן בידי ישראל, במשך חודשים ושנים, נעשית בחוסר סמכות ובניגוד להוראות הדין הבינלאומי.
על ישראל לחדול מהפרקטיקה הענישתית, האלימה והלא חוקית שהיא מפעילה נגד דייגי עזה לאורך שנים ופוגעת כך קשות ביכולתם להתפרנס ובכלל כלכלת הרצועה".
ביולי 2019 הסכים צה"ל להחזיר 65 סירות אך ללא המנועים ורשתות הדייג.
ב-12 בנובמבר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, שפרצה לאחר טבח שבעה באוקטובר, כבשה חטיבה 188 את הנמל וסביבתו בסיוע לוחמי שייטת 13. כל המבנים בנמל נהרסו, כולל: שוק הדגים, מחסנים ומסגד הדייגים.
בדצמבר 2023, הציעה קפריסין להעביר סיוע הומניטרי לתושבי עזה דרך הים.
ההצעה כללה העברת סיוע בינלאומי לנמל לרנקה שבקפריסין, שם יבדקו גורמים ישראליים את הסחורות, ומשם הן יועברו לעזה.
במסגרת זו נבחנו כמה חלופות להשטת הסיוע מלרנקה, כולל העברתו לנמל עזה.
לבסוף הוחלט על הקמת המזח האמריקאי בעזה מדרום לעיר עזה, בסיוע ארצות הברית, עקב ההרס הרב בסביבת נמל עזה והקשיים בגישה אליו ואבטחת האזור.
נמל שהיד רג'אי (בפרסית: اسکله شهید رجایی) הוא נמל השוכן על שפתו הצפונית של מצר הורמוז בדרום איראן, כתשעה מיילים ימיים (14.5 ק"מ) מערבית-דרום-מערבית לנמל בנדר עבאס, שהוא חלק ממנו.
הנמל נמצא כ-565 מיילים ימיים (770 קילומטרים) מדרום-מזרח לנמל אימאם חומייני, ובמרחק של כ-1,500 ק"מ דרומית מזרחית לטהראן.
בנמל עוברים כ-85% מההמטענים המיובאים והמיוצאים מנמלי איראן.
נמל שאהיד רג'אי משתרע על פני כ־2,400 דונם ומטפל ב-70 מיליון טונות מטען בשנה, כולל שלושה מיליון TEU של מטען מכולות.
הנמל מכיל 23 רציפים עם עומק 15 מטר וכן מחזיק מעל 19 דונם של מחסני גגות ו-23.5 ק"מ של פסי רכבת פנימיים.
מסילה של עוד 16 ק"מ של רכבת נמצאת כרגע בבנייה.
במאי 2020 דיווח העיתון "וושינגטון פוסט" שב-9 במאי ערכה ישראל מתקפת סייבר נגד מחשבי הנמל, ועקב כך שובשה פעילותו במשך ימים אחדים.
ב-26 באפריל 2025 אירוע פיצוץ בנמל, שגרם להרוגים ולמאות פצועים.
נמל שארקו או שארקו פורט הוא מפרץ בחוף הצפוני של האי בות', בארכיפלג וילהלם, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
רוחב פתחו של המפרץ – 3 קילומטרים.
המפרץ מופה לראשונה על ידי המשלחת הצרפתית השלישית לאנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1903–1905, בפיקודו של ז'אן-בפטיסט שארקו.
שארקו הקים את בסיס החורף של המשלחת לחוף המפרץ בחורף האנטארקטי בשנת 1904, לציון זאת הקים במקום גל-עד.
ז'אן-בטיסט שארקו נתן למפרץ את שמו.
שארקו קרא למפרץ על שמו של אביו – ז'אן-מרטין שארקו, נוירולוג צרפתי.
גל-עד בנמל שארקו, שבראשו עמוד עץ ולוח זיכרון שעליהם רשום שמות חברי המשלחת הצרפתית, הוגדר כאתר מורשת היסטורי אנטארקטי (אתר HSM 28), בעקבות הצעתה של ארגנטינה לפי אמנת אנטארקטיקה.
נמל תאופיק (או נמל סואץ) הוא נמל מצרי בחוף ים סוף, בקצה הדרומי של תעלת סואץ.
גבולותיו הם הקו הדמיוני העובר בין ראס מסאלה לראס סאדאת.
הקיבולת שלו 3.5 מיליון טון משא לשנה, והוא פועל 24 שעות ביממה.
את הנמל משרתת מסילת ברזל שמגיעה מאסמאעיליה ונסללה ב-1940 בזמן היות מצרים מדינת חסות של האימפריה הבריטית.
פורט תאופיק: ממערב לכניסה לתעלת סואץ.
רציף הנפט נמצא בצד המזרחי של נמל סואץ.
נמל הדיג עתאקה גבולותיו תחומים על ידי שוברי גלים בנמל.
נמל ליסבון הוא מנמלי הים הראשיים של פורטוגל.
הנמל שוכן על גדות נהר הטחו קרוב למוצאו לאוקיינוס האטלנטי.
הנמל מטפל ברוב הייבוא והייצוא של המדינה.
הודות למיקומו האסטרטגי בין אירופה, אפריקה והאוקיינוס האטלנטי הוא אחד הנמלים החשובים באירופה.
לנמל ליסבון תרומה חשובה לכלכלתה של ליסבון בתחומי הייצור, התעשייה והתיירות.
תאגידים בינלאומיים וחברות ספנות שונות מיקמו את המטה שלהן באזור ליסבון.
בנמל מבקרים למעלה מ-3,500 אוניות מדי שנה והוא מטפל ביותר מ-13,200,000 טונות של מטען.
הנמל מטפל בעיקר בתוצרת חקלאית ובמכולות.
מלבד נמל מסחרי, נמל ליסבון הוא גם יעד תיירותי.
הפיניקים הכירו במיקומה של ליסבון כאתר אסטרטגי והקימו בה נמל מסחרי במאה ה-12 לפני הספירה.
בשנת 205 לפני הספירה נכבשה העיר על ידי הרומאים.
במאה החמישית נכבש האזור על ידי הסואבים, ובהמשך על ידי הוויזיגותים.
בשנת 714 נכבשה ליסבון על ידי המורים אשר הרחיבו את פעילות הנמל.
ב-1497 הפליג ואסקו דה גאמה מליסבון, ושב לאחר שנתיים לאחר שגילה מסלול מהים מאירופה להודו.
הודות למסע זה ומסעות דומים, הפכו את ליסבון לעיר מסחר חשובה ועשירה.
נמל סלוניקי הוא נמל הנמצא לחופי העיר סלוניקי שבמחוז מרכז מקדוניה ביוון.
הנמל ממוקם בנקודה הפנימית ביותר של המפרץ התרמאי, בחלק הצפוני של מזרח הים התיכון, ממערב למרכז העיר סלוניקי, תופס שטח של 1,500 דונם, ומתפרש לאורך של 3.5 ק"מ.
ביחס לעיר, ולאתרים הסובבים אותה, הנמל ממוקם במרכז העיר ובמרחק של קילומטר אחד מנאוס סידירודרומיקוס סטאת'מוס (Νέος σιδηροδρομικός σταθμός, תחנת הרכבת החדשה) ו-16 ק"מ מנמל התעופה הבין-לאומי סלוניקי מקדוניה.
הנמל מהווה תחנה למספר ספינות שייט בים התיכון, עם למעלה מ־26,000 נוסעים בשנה (נתוני 2015).
בשל מיקומו הגאוגרפי והגישה לכבישים מהירים ומסילות רכבת, זהו נמל הסחר הגדול ביותר ביוון ובנוסף לכך משרת את הצרכים של כ-15 מיליון תושבי העורף הבינלאומי שלה.
התקרבות הספינות מתבצעת על ידי תעלה טבעית בעלת עומק רב שאינה זקוקה לחפירה.
מתקני הנמל כוללים שישה רציפים גדולים ויש לו גם מתקני טיפול בדלק נוזלי וחיבור לצינור דלק נוזלי חוצה גבולות, והוא קרוב לצינור הגז הטבעי הבינלאומי.
נמל סלוניקי קיים במשך למעלה מ-2,300 שנה, למן היווסדו בשנת 315/6 לפני הספירה ועד היום, היה הנמל החשוב ביותר במקדוניה ואחד הנמלים החשובים ביותר בדרום מזרח אירופה.
רצח הקונסולים בסלוניקי, היה אירוע לינץ' במאי 1876 בימי השלטון העות'מאני שבו נרצחו שני דיפלומטים מטעם גרמניה וצרפת על ידי המון מוסלמי מוסת בסלוניקי.
המאורע עורר תגובות חריפות במערב אירופה ותרם להחרפת היחסים בין האימפריה העות'מאנית למעצמות האירופיות.
הרצח אירע לאחר שנוצרים חטפו נערה נוצריה ממוצא בולגרי שהתאסלמה בניגוד לרצון משפחתה.
למשבר הדיפלומטי שהתעורר בעקבות הרצח הייתה השפעה על ערעור מעמדה המדיני של האימפריה העות'מאנית ועל התנעת רפורמות בממשל העות'מאני.
בעקבות האירועים, השלטון באיסטנבול הרגיש מבוכה רבה מול דעת הקהל והממשלות הזרות והודיע שהאחראים לרצח ולאי מניעת הרצח ישפטו וייענשו בחומרה.
מושל סלוניקי, מהמט רפט פאשה הוחלף על ידי שריף פאשה, שהגיע לעיר עם תגבורות צבאיות.
נעצרו כ-53 חשודים בהשתתפות בלינץ'.
מתוכם נמצאו אשמים 35. שישה מקרבם, שהוצגו כמנהיגי המהומות, הוצאו להורג בתליה על רציף נמל סלוניקי ללא משפט ויש ששיערו שהם לא היו בדיוק הרוצחים.
עם הנשפטים היו עניים, משרתים, עבדים, ומספר צעירים מן הפרובינציה שביקרו בעיר.
ממהפכת הטורקים הצעירים עד מלחמת העולם הראשונה
בחורף 1908 הושבת הנמל על רקע הדחתו של הסולטאן עבדול חמיד השני ביולי 1908 בידי קצינים מהפכנים חברי תנועת "הטורקים הצעירים".
הריק הפוליטי שנוצר בחודשים הראשונים שלאחר המהפכה נוצל על ידי יריבותיה של האימפריה העות'מאנית.
בולגריה הכריזה על עצמאותה בספטמבר, וזמן קצר אחר כך, בתחילת אוקטובר, סיפחה אוסטרו־הונגריה את בוסניה והרצגובינה.
בתגובה הכריזו רשויות הממלכה העות'מאנית על חרם כלכלי־לאומי על בולגריה ועל אוסטרו־הונגריה.
הסוורים היהודים של נמל סלוניקי נענו לקריאה זו וסירבו לפרוק סחורה שמקורה במדינות אלו.
לנוכח הגיוס הכללי בצבא בולגריה ותנועת הכוחות הגרמנים, פנו הסרבים לבנות בריתם בבקשה נואשת לקבלת סיוע.
אך נפחו של נמל סלוניקי דאז היה קטן יחסית, וריחוקו מנמלי הבית הבריטיים והצרפתיים הקשה מאוד על ארגון ואחזקה של כוח צבאי משמעותי, שיכול לפעול במערך התקפי מול כוחות מעצמות המרכז.
לכן הכוחות האנגלו-צרפתיים התרכזו בגזרת סלוניקי בעיקר מטרה להגן על עיר הנמל האסטרטגית.
נמל סלוניקי כחלק מתנועת ההעפלה לארץ ישראל המנדטורית
ולוס הייתה אוניית המעפילים השנייה שהפליגה מאירופה לארץ ישראל במסגרת מפעל ההעפלה הציוני ביולי 1934. קדמה לה ספינת המעפילים כוכב, שהביאה לארץ ישראל 50 עולים מפולין וממצרים במאי 1934. שמה "ולוס", βέλος, משמעותו ביוונית "חץ".
לאחר שתוכנית ההעפלה עלתה על שרטון, ומלאי הפחם באוניה הלך ואזל, חזרה האוניה לאירופה ועגנה מרחק מה מרציפי נמל בסלוניקי במשך 30 יום.
מיומנה של מעפילה מספינת ולוס:"עם ראשית דרכנו, כבר עלה בידינו לסכל מזימה ראשונה של הבריטים.
הם רצו ללכוד אותנו מיד עם הפלגת האנייה.
אך נודע הדבר לשליחי ארץ ישראל שניהלו את השיירה וכיוונו את הספינה לנמל ורנה שבבולגריה.
וצחוק הגורל - משם אנו מפליגים תחת דגל בריטי.
האנייה בלב ים ולבנו מלא על גדותיו.
אוכל למכביר, מצב רוח מצוין.
אורות האנייה כבויים, הים רועש וגועש.
השחר שולח את קרניו הראשונות.
מתברר, שעל אף כל המאמצים הצליח רק מספר קטן מאתנו לרדת לחוף.
ומה גורלם של 318 הנשארים?
נראה שאין אנו משיגים עדיין מה התרחש.
אתה רואה את אדמת המולדת, אליה נפשך וגופך כמהים, ונגזר עליך להרחיק ממנה.
זה רצונו של הבריטי, הזר השולט במולדתך.
מן האפלה והשלווה מופיעה סירת מפרש.
אדם עולה ממנה לאנייתנו ומאתנו יורד אדם לסירה.
ובבת אחת, כרעם זה הבוקע לפתע, מתחילות מכונות הספינה לפעול.
במהירות הבזק מתחילה היא להתרחק מהחוף.
אנו בורחים, פשוטו כמשמעו - בורחים מחוף המולדת.
ובמצב רוח זה שוב אנו קרבים לחופי א"י.
עצם העובדה שמותר לעמוד על הסיפון מעורר בנו אמון.
לולא האיסור היינו פוצחים בקול שירה אדיר.
באים במגע עם מישה הארצישראלי.
מישה מבין, מעודד, נותן הוראות.
נקבע, שעליהם לחכות לאות זינוק.
היש דבר המעורר יותר ברגעי יאוש?
עליהם רק לחכות לאות הזינוק.
חודש ימים - שלושים ימים ושלושים לילות אפורים ומרים - עוגנת האנייה בריחוק מה מרציף נמל סלוניקי.
שמועות, דעות, מצבי רוח: מיד יתקבלו סרטיפיקטים - גיל ושמחה!
אי אמון באחראים, במנהיגים, שמועות זוועה נפוצות בפולין, יורדים, לא יורדים, צנזורה על משלוחי הגלויות.
שוב ידה של אנגליה משיגה אותנו.
נבנה ב־1912, בעיצובו של אלכסנדר ואלאורי, סלוניקי.
כיום המבנה משמש תחנת נוסעים בשם מסוף "מקדוניה".
עוד במבנה פועלים בתי קפה, מסעדות, אולמות, קולנוע ושלושה מוזיאונים וכן אכסניה.
במקום נעשו סצנות של סרטו של תיאודורוס אנג'ופולוס "נצח ויום".
כיכר החירות של סלוניקי (כיכר אלפתריוס) Πλατεία Ελευθερίας, פלאטיאה אלפטריאס)
עם הרחבת קו המים נוצר הרחוב המקביל - שדרת ניקיס - כאשר באותה תקופה נפתח רחוב סמברי פאשה - וניזלו של היום - ממשרד המושל אל הים.
ב-11 ביולי 1942 נצטוו 9,000 גברים יהודים בני 18 עד 45 להתכנס ב"כיכר החירות" בסלוניקי, שם הושפלו כל היום בשמש היוקדת.
בשנת 1997, הוקם בה פסל לזכרם של יהודי העיר באותו מקום בו כינסו והשפילו אותם החיילים הנאצים בעת הפלישה ליוון.
נמל שאנגחאי (בסינית: 上海港; בפין-יין: Shànghǎi Gǎng; בוו: Zånhae Kån) הוא נמל הממוקם בשאנגחאי, הרפובליקה העממית של סין.
מאז 2003, על הנמל אחראית קבוצת הנמל הבין-לאומית של שנחאי.
בעבר, החברות ו- היו אחראיות על הנמל.
נמל זה נחשב לנמל המכולות העמוס ביותר בעולם, אחרי שעקף את נמל סינגפור ב-2010. באותה שנה, נמל שאנגחאי טיפל בכ-29.05 מיליון מכולות, כאשר נמל סינגפור טיפל בחצי מיליון מכולות פחות.
נכון ל-2022, נמל שאנגחאי טיפל בכ-47,303 מיליון מכולות.
נמל חודיידה הוא נמל מרכזי על חוף הים האדום.
זהו הנמל השני בגודלו בתימן (אחרי נמל עדן), הממוקם באל-חודיידה, העיר הרביעית בגודלה בתימן.
הנמל נמצא תחת שליטת המורדים החותים.
הנמל מטפל בעד 80% מהאספקה ההומניטרית, הדלק והסחורות בצפון תימן.
הנמל ממוקם במרכז החוף המערבי של תימן, על הים האדום.
הנמל נבנה בין השנים 1958 ו-1961 בסיוע כספי וטכני מברית המועצות.
בשנת 2015 השתלטו החות'ים על הנמל.
מאז הקואליציה בראשות סעודיה וממשלת תימן המוכרת באופן בינלאומי האשימו שוב ושוב את החות'ים בשימוש בנמל כדי לקבל נשק מאיראן.
ביוני 2018 פתחה הקואליציה בראשות סעודיה במתקפה שהובילה איחוד האמירויות כדי להשתלט מחדש על הנמל ולקחתו מידי החות'ים.
בעקבות מעורבות החות'ים במלחמת חרבות ברזל, במסגרתה שיגרו החות'ים טילי קרקע-קרקע וכטב"מים לעבר שטח ישראל, תקפה ישראל את הנמל במספר מבצעים:
ב-20 ביולי 2024 ביצעה ישראל את מבצע יד ארוכה, במהלכו הותקף הנמל.
ב-29 בספטמבר 2024, בתגובה לתקיפות נוספות מצד החות'ים לעבר ישראל, הותקף הנמל שנית על ידי חיל האוויר הישראלי.
במבצע זה הותקפו גם שדה התעופה ומתקני דלק באזור.
ב-19 בדצמבר 2024, בעקבות המשך שיגורים מצד החות'ים לעבר ישראל, תקף חיל האוויר הישראלי את הנמל בשלישית במסגרת מבצע העיר הלבנה.
ב-26 בדצמבר 2024 הושבתה פעילות הנמל כתוצאה ממבצע צלילי הכרם.
ב-5 במאי 2025, במסגרת מבצע עיר נמלים, תקפה ישראל את נמל חודידה באמצעות יותר מ-30 מטוסי קרב שהטילו 48 חימושים.
ב-10 ביוני 2025 הותקף שוב הנמל, לראשונה באמצעות ספינות חיל הים הישראלי.
נמל לטקיה הוא נמל ימי השוכן על חוף הים התיכון בעיר לטקיה שבסוריה.
הוקם ב-12 בפברואר 1950, והוא משמש מאז כנמל הימי הראשי של סוריה.
המטענים המיובאים שלו כוללים ביגוד, חומרי בנייה, כלי רכב, רהיטים, מינרלים, טבק, כותנה ואספקת מזון כמו עדשים, בצל, חיטה, שעורה, תמרים, דגנים ותאנים, ובשנת 2008 טיפל הנמל בכ-8 מיליון טון מטען.
הנמל מהווה גם קישור בשש קוי הפלגה סדירות בין אלכסנדריה, איזמיר וביירות.
בנוסף, ישנם שירותי מעבורת לא סדירים לקפריסין.
בנמל נמצא בסיס של חיל הים הסורי.
נמל לטקיה קשור להיסטוריה של ההתיישבות באזור מסביבו אך לא ניתן לקבוע את תאריך הקמתו של הנמל העתיק.
הנמל מוזכר מתקופת ממלכת אוגרית, התקופה הפיניקית ותקופת האימפריה הרומית.
מהנמל העתיק הפליגו ספינות מסחריות לאסיה הקטנה, יוון ומצרים.
חשיבותו של הנמל פחתה עם הזמן עד שהפך, בתקופת השלטון העבאסי, לנמל דייגים קטן.
האימפריה העות'מאנית לא גילתה בו עניין גם, ורוב הספינות המסחריות עגנו בנמל ביירות ובנמל איסכנדרון.
ב-1925 הורחב המזח, שעד אז לא היה יכול לקלוט ספינות גדולות, ובשנת 1931 הוקם בו המזח הצפוני נוסף.
כאשר סוריה קיבלה עצמאות, ב-1945 הוא היה הנמל הימי היחיד במדינה.
ייצוא הכותנה עבר דרך הנמל.
ב-1971 הועלו בנמל 1.6 מיליון טונות של מטען.
לאחר התרחבות ב-1981, זה היה מעל פי שניים ב-3.6 מיליון טון.
כיום מיוצאים דרך הנמל מוצרי נפט כמו ביטומן ואספלט וכן דגנים, כותנה, שמן צמחי וטבק ("טבק לטקיה").
האמברגו על סוריה בתגובה להתנהלותו של בשאר אל-אסד במלחמת האזרחים בסוריה השפיע על ההעברה בנמל מאז 2011. מאז 2019, איראן שוכרת חלקים מנמל לטקיה לשימוש אזרחי וצבאי.
אחריה הגיעה רוסיה, המפעילה את הבסיס הימי היחיד שלה בים התיכון בטרטוס הסמוכה.
משקיפים רואים בהסכם עם איראן ניסיון של מדינה מבודדת חלקית כלכלית להשיג גישה לים התיכון.
ב-7 בדצמבר וב-28 בדצמבר 2021, תקף חיל האוויר הישראלי את הנמל וגרם נזק כבד למספר מכולות עם נשק מאיראן.
בליל 9 בדצמבר 2024, כחלק מתוכנית גדולה יותר לנטרול נכסי צבא סוריה, פתח חיל הים הישראלי במתקפה על ספינות מלחמה של חיל הים הסורי בבסיס שלו בנמל לטקיה והטביע אותן.
תצלומים מנמל לטקיה חשפו סירות טילים טבועות מסוג אוסה (פרויקט 205), עם משגרי SS-N-2 סטיקס (P-15M Termit) בולטים מעל פני המים.
נמל ראס עיסא הוא מסוף נפט המשמש כנמל ימי בתימן, לחוף הים האדום.
הנמל משמש בעיקר לייצוא נפט גולמי קל המגיע משדות הנפט שבמחוז מאריב באמצעות צינור מאריב – ראס עיסא.
הנמל ממוקם בצפון-מערב תימן, סמוך לעיר אל-חודיידה, בה נמצא נמל חודיידה, השני בגודלו בתימן אחרי נמל עדן.
הנמל מורכב משלושה מכלי דלק וציוד זיקוק, והוא הנקודה הסופית של צינור נפט שמגיע למחוז מאריב ומשמש על מנת להעביר לערים אחרות את המלח ממחצבות המלח באזור ראס עיסא.
הנמל הוקם בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 כחלק מפיתוח תעשיית הנפט בתימן על ידי קבוצת "האנט אויל תימן" (YHOC), חברה שבסיסה בטקסס שבארצות הברית.
כחלק אינטרגלי מהקמתו של הנמל נבנה צינור נפט באורך 438 קילומטר שחיבר את שדות הנפט במאריב למסוף הנפט בראס עיסא.
בניית הצינור החלה ב-1984 והסתיימה שנתיים לאחר מכן ב-1986. הפעלת הנמל עצמו החלה ב-1987 לאחר השקת צינור הנפט.
במהלך ההפיכה בתימן בשנת 2011, הנמל וצינור מאריב – ראס עיסא נפגעו.
לאחר תיקונים שבוצעו, הנמל חזר לפעול ב-15 ביולי 2012.
במהלך מלחמת האזרחים בתימן, שהחלה בשנת 2014, דיווחו על תקיפות באזור הנמל וסביבתו, שנועדו לפגוע בתשתיות הנפט ובנתיבי האספקה של הצדדים השונים המעורבים בסכסוך.
בנוסף, דיווחו על תקיפות שבוצעו על ידי הקואליציה בראשות סעודיה, אשר התערבה במלחמה במסגרת מבצע סופה נחרצת על הנמל.
מטרתן הייתה לפגוע ביכולתם הכלכלית והצבאית של החות'ים, אשר שלטו באזור באותה העת.
בשנים 2024 ו-2025, עקב מעורבותם של החות'ים במלחמת חרבות ברזל, הותקף הנמל מספר פעמים בעיקר על ידי ישראל וארצות הברית.
התקיפה הבולטת ביותר נערכה ב-17 באפריל 2025, כאשר פיקוד המרכז של ארצות הברית הודיע שהנמל הותקף ונהרס בטענה שהוא שימש לפעילות טרור באמצעות הברחות לא חוקיות של דלק ואמצעי לחימה שהוברחו אל החות'ים.
בתקיפה זו היו כ-80 הרוגים ו-150 פצועים.
נמל עין גב הוא מרינה ומעגן דיג השוכן בחוף המזרחי של הכנרת.
הנמל הוכרז כמרינה בשנת 1982 ושייך לקיבוץ עין גב.
בנמל קיימים שני מזחים לסירות שייט, והאזור הסמוך לרציף היבשתי משרת בעיקר סירות דיג.
נמל עין גב הוא אחד מקודקודי המשולש המרכיבים את השייט על הכנרת, בנוסף למעגן בכפר נחום ולמעגן בגינוסר.
החברה הממשלתית לתיירות מתחזקת ומפתחת את הנמל עין גב ובסביבתו, בין הפעולות שבוצעו: התאמה למפלסי המים המשתנים והרחבתו בהתאם לכמויות התיירים הגדלה.
בנוסף, בוצעו עבודות להעמקת המעגנה, הוקמו "טיילת על שובר הגלים", וטיילת נוספת לאורך חזית הימה שכוללת מספר בתי קפה ומסעדות.
עד ראשית שנות ה-50 לא היה כביש שמגיע לקיבוץ עין גב, לכן עוד ב-1938, עם הקמת הקיבוץ נבנה המזח הראשון על החוף, דרכו קיבל הקיבוץ הספקה והאורחים.
באותה תקופה נבנה גם מזח שובר גלים הראשון.
עם הזמן התפתח בקיבוץ ענף הדייג וענף התיירות והנמל הפך למרכז הפעילות של הענפים האלה.
טיילת על שובר הגלים על שם טדי קולק
הטיילת על שובר הגלים במעגן נקרא על שם טדי קולק שהיה בין מיסדי הקיבץ עין גב.
בנמל פועל ממשה ימי (מספנה) לתחזוקת כלי שיט.
היא המספנה היחידה בכנרת ומספקת שירותים לכל האזור.
בנמל נמצא מבנה ההיסטורי של המספנה שנבנה ב-1948.
הנמל עין גב הוא נמל הבית של "חברת שייט כנרת" שנוסדה לפני כ-60 שנה.
החברה מחזיקה צי של 5 ספינות בעיצוב ייחודי מצופה עץ, בסגנון ספינות העתיקות עם קיבולת של 55-146 נוסעים בכל ספינה.
החברה מספקת שירותי שייט תיירותי עבור צליינים ותיירים ישראלים.
גמלא - הובא ב-1981 לארץ מהולנד, ביחד עם ספינה-אחות "מגדלא" ושופצה ב-2023
סוסיתא - נבנתה ב-2011 במפעל 'שלדות' ושופצה ב-2022. זה הספינה השלישית שנושאת את השם "סוסיתא", ספינת עץ הראשונה בשם הזה הושקה בקיבוץ בשנת 1947, ספינת סוסיתא השנייה (ספינת ברזל) הושקה בשנות ה-50 ושימשה את שיט כנרת כשלושה עשורים.
בגלגוליה השונים השיטה גם את ראש הממשלה דוד בן-גוריון ונשיאי המדינה שמעון פרס וזלמן שזר.
ספינת "סוסיתא" הראשונה שימשה גם להובלת דואר, השתתפה בקרב נגד הסורים בחילוץ ספינת המשמר בכנרת.
המעגן מציע מגוון פעילויות תיירות וספורט ימי כמו סירות מהירות "טורנדו", שייט דייג ושייט תצפית.
נמל תעופה הוא מתחם המאפשר למטוסים לנחות, להמריא ולחנות.
נמל תעופה כולל מספר מרכיבים עיקריים: מגדל פיקוח הכולל מכ"ם, מסלול נחיתה והמראה, אזור לטיפול טכני ותחזוקת המטוס, אזור חניה למטוסים, טרמינלים לנוסעים ולמטענים.
נמל תעופה בין־לאומי המשמש שער כניסה ויציאה בין מדינות, כולל גם שירותי מכס וביקורת גבולות .
ברוב מדינות העולם, שטח נמלי התעופה שייך למדינה וניהול נמלי התעופה עצמם נמסר לתאגיד או רשות האחראית לנושא.
בישראל, תפעול כלל שדות ונמלי התעופה כפוף לאחריות רשות שדות התעופה.
הניהול השוטף של הנמל מתבצע בדרך כלל על ידי חברה ייעודית, ושני גופים אלה אמורים לנהל את נמל התעופה באופן מאוזן תקציבית.
ההכנסות מתקבלות על ידי אגרות שונות שנמל התעופה גובה ממטוסים העושים שימוש בשירותיו ומהפעילות המסחרית בשטחו.
בצורה זו, המדינה לא צריכה להשקיע מתקציבה בענף תשתיות התעופה, למעט עלויות ההקמה.
בישראל, ניהול נמלי התעופה מתבצע בצורה "רווחית" ועודפי התקציב משמשים להמשך השקעה בתשתיות התעופה.
מסלולי הטיסה נועדו לשרת את היכולת להמריא ולנחות, תוך שמירה על סטנדרטים בין־לאומיים באשר ליכולת להפסיק המראה, לנחות עם תקר בגלגל וכיוצא באלו.
כל נושא מסלולי הטיסה מתוקנן על ידי הארגון הבין־לאומי לתעופה אזרחית.
במנחתים המיועדים להמראות ונחיתות של מטוסי "תעופה כללית", מטוסים שמשקלם המרבי בהמראה מוגבל והם לא נושאים כמות גדולה של נוסעים בצורה מסחרית, בדרך כלל יהיה מסלול אחד שאורכו הטיפוסי 1,200 מטר.
בנמלי תעופה גדולים הנדרשים לתמוך במטוסי נוסעים גדולים – בדרך כלל יהיו כמה וכמה מסלולי טיסה שאורכם 2,400 מטר, 3,600 מטר ואפילו יותר מכך.
מסלולי טיסה אלו, בדרך כלל, יכללו תשתיות בטון עמוקות במקטעים של תחילה וסוף מסלול כדי לתמוך במשקלם הגדול של המטוסים.
בנמלי תעופה גדולים תהיה תאורת המסלול, תאורת מסלולי ההסעה, תאורת גישה לנחיתה, אמצעי ניווט ומכשירים שונים שנועדו לעזור לטייסים בעת ביצוע גישה לנחיתה במג אוויר קשה ועוד.
בשדות תעופה צבאיים, בדרך כלל, תהיה התקנה של "כבל עצירה" בסוף ובתחילת מסלול וכל שליש אורך מסלול.
בשדות תעופה צבאיים, בדרך כלל, מותקנת גם רשת עצירה בסוף ובתחילת מסלול.
אחת הסכנות הגדולות לתעופה אזרחית, היא שאיבה של "עצם זר" למנוע בזמן ריצת ההמראה.
מכיוון שכך, בחלק משדות התעופה מותקנים אמצעים ייעודיים לאיתור "עצמים זרים" שהגיעו בטעות אל מסלול הטיסה (כמו מכ"ם או אמצעים אופטיים שונים).
בכל שדות התעופה, ללא קשר להימצאות מערכות ממוכנות לאיתור "עצמים זרים", צוות הקרקע של השדה מבצע סריקה אנושית של המסלולים באופן עיתי.
בשדות אזרחיים גדולים סריקה זו מתבצעת בצורה רכובה, בשדות תעופה צבאיים, בדרך כלל, יש שגרה של סריקת המסלולים על ידי עשרות חיילים שהולכים בשורה חזיתית לרוחב המסלול ומוודאים בעיניים שאין חפץ זר על המסלול.
גם פקחי הטיסה אמורים לצפות במטוסים הממריאים ונוחתים באופן רצוף, באמצעות משקפת – ולנסות לראות מקרים של התנתקות פיסות מהצמיג או תופעות דומות שעלולות לגרום להימצאות "עצם זר" על המסלול למטוס הבא בתור.
אזורי מזון וסחורה אחרת הניתנת לרכישת הנוסעים
עמדות נציגות ונציגים של חברות תעופה שונות
טרקלין פרטי (ניתן על ידי חברות תעופה שונות המציעות הטבה זו בדרכים שונות לנוסעיהם)
מערכת ניהול ושינוע הכבודה (קבלה והעברת תיקים ומזוודות נוסעים לסבלים)
נמלי התעופה, בהגדרה, צריכים לדאוג לאספקת הדלק למטוסים.
מטוסי בוכנה, בדרך כלל, מחייבים דלק באוקטן גבוה בעוד שמטוסי סילון עושים שימוש בדלק סילוני ייעודי.
בהתאם, בדרך כלל, ליד כל נמל תעופה גדול תהיה חוות מכלי דלק סילוני ומערכת הולכה שמעבירה את הדלק אל נמל התעופה.
בנוסף, למקרה הצורך, שדות התעופה מחזיקים צי של משאיות ומכליות דלק היכולות לספק את הדלק למטוסים.
מרכיבים רבים בנמל התעופה הם קריטיים להפעלתו, כמו תאורת המסלולים, המכ"מים, מכשירי הרדיו שמאפשרים תקשורת בין פקחי הטיסה לטייסים ועוד.
מכיוון שכך, בכל נמל תעופה גדול יהיה מערך גנרטורים המאפשר אספקת חשמל לגיבוי, במקרה שאספקת החשמל הארצית תיפסק מסיבה כלשהי.
סטנדרט היתירות לאמצעים הקריטיים נקבע גם הוא על ידי הארגון הבין־לאומי לתעופה אזרחית.
נמל תעופה מודרני תופס שטח גדול, ונמצאים בו ארגונים רבים ומגוונים.
כל הגופים הפעילים בנמל צריכים לקיים "תמונת מצב" משותפת הן לגבי תנועת המטוסים והן לגבי תנועת הנוסעים.
מכיוון שכך ועל רקע התחרות בענף והמהפכה הדיגיטלית, יש בנמל התעופה עשרות רבות של מערכות מידע ממוכנות ובכללן:
מערכות מידע לניהול בקרת גישה
מערכת לכירטוס, כולל גישה למערכות הפצה גלובליות.
מערכת שעוקבת אחר שמות הנוסעים ופרטיהם ושומרת את המידע לאורך זמן.
מערכת זו חשובה במיוחד מכיוון שהיא התשתית לניהול "מסד נתונים" לגבי אנשים חשודים.
מערכת שמאפשרת קשר רדיו אל המטוסים – גם כאשר הם בצידו השני של כדור הארץ.
מערכת להפצה והצגה של טיסות נוחתות וטיסות ממריאות – איזה טיסה ממריאה או נוחתת מתי, מאין לאן ובאיזה שערים היא תשתמש.
מערכת לניהול הטענת מזון אל המטוסים, ניקוי המטוסים, ריקון אשפה וביוב, תדלוק, מילוי מים טריים
מערכות לניהול הקשר עם חברות התעופה
מערכות לשמירה על תמונת הרכבים והמטוסים, כאשר הם על הקרקע.
מערכות קשר עם גורמי סיוע כמו משטרה, מערכי כיבוי אש ורפואה.
מערכות לתמיכה בכל ההבטים המסחריים בנמל התעופה.
"נקודות חמות" לטובת אספקת יכולת גלישה אלחוטית באינטרנט, ברחבי הנמל.
מערכות ייעודיות לגורמים המתארחים בשדה, כמו בקרת הגבולות, משרד החקלאות, המכס וכיוצא באלו.
ובסה"כ, בנמל תעופה מודרני יש מעל מאה אפליקציות או מערכות.
אפליקציות אלו ממומשות על גבי תשתיות מחשוב הכוללות אלפי עמדות קצה, רשתות מחשוב שונות שכן או לא משתלבות האחת בשנייה ו"מרכזי נתונים" המשרתים את התשתיות הללו.
בדומה לכל מערך תקשו"ב גדול, קיים גוף ארגוני המטפל בנושא, והמערך מחייב גיבויים ויתירויות, גיבויים למערכות אספקת החשמל, אמצעים להגנה מפני תקיפות סייבר וכיוצא באלו.
על פי הסטנדרט למערכות תקשו"ב קריטיות, בדרך כלל תהיה גם דרישה לגיבויים שיבטיחו יכולת תפקוד רצופה ובכלל זה, מימוש "מרכזי הנתונים" ביותר ממקום פיזי אחד וכיוצא באלו.
אבטחת השדה מתבצעת מול מספר סוגי איומים ובמספר "חגורות הגנה".
ראשית, מחוץ לתחום שדה התעופה מתבצעת פעילות מניעה שיכולה לכלול סיורים לאיתור פעילות חשודה, קשר עם היישובים שסביב שדה התעופה לטובת זיהוי פעילויות חריגות וכדומה.
נמלי התעופה בדרך כלל יהיו מוקפים גדר ולו לטובת מניעה של כניסה מקרית של בעלי חיים לאזור מסלולי הטיסה.
חגורת אבטחה שנייה תכלול, בדרך כלל, סיורים סביב הגדר ההיקפית של הנמל ואמצעים שונים שנועדו לאתר חדירה.
בחלק מנמלי התעופה נהוג להתקין אמצעים שנועדו למנוע שיגור טילי כתף לעבר המטוסים.
מעגל אבטחה נוסף נועד למנוע כניסה של חשודים לשטח נמל התעופה.
מעגל אבטחה זה מתחיל בעת הזמנת הטיסה והשוואת שמות הנוסעים ומספרי הדרכונים שלהם ל"רשימות חשודים".
נקודת בקרה נוספת היא שער הכניסה לנמל התעופה.
נוסעים נכנסים עוברים בידוק ביטחוני הן לגבי הכבודה שלהם והן חיפוש על גופם ובחלק משדות התעופה, גם תשאול של אנשי אבטחה.
כניסה לאזור ההמתנה לטיסה תוגבל רק לנוסעים שעשו כבר בידוק ("צ'ק אין"), קיבלו "כרטיס עלייה למטוס", ועברו סריקה של תיקי היד ובדיקה גופנית.
חלק מחברות התעופה מפעילות גם אנשי אבטחה בטיסות עצמן.
נמלי תעופה גדולים תומכים גם בהעברת מטענים ולא רק נוסעים.
בדרך כלל, יכלול נמל תעופה גם טרמינל מטענים.
טרמינל המטענים ואזורי או מתקני האחסון השונים צריכים לתמוך פריקה ואחסון של מטענים ממטוסים שנחתו, עברו בדיקת מכס וממתינים לשינוע יבשתי בדרכם אל היעד, מטענים ששונעו אל הנמל ומיועדים להטענה במטוסים וטיסה ליעדם ומטענים שנפרקו מטיסות נוחתות ומיועדים לעבור לטיסות המשך.
שינוע המטענים אל הטרמינל, מהטרמינל אל המטוסים ומהמטוסים אל הטרמינל מתבצע על ידי חברות המתמחות בתחום זה.
טיפול מיוחד מתבצע בכל הקשור לחומרים מסוכנים ולתחום זה יש רגולציה (אסדרה ייעודית), שנועדה לאפשר לחומרים כאלה להיות מובלים בדרך האוויר.
חומרים אלה יכולים לכלול גזים מסוכנים, דלק, נוזלים רעילים, חומרי נפץ וכדומה.
כמות הנוסעים שעוברת דרך נמל התעופה עשויה להיות מאוד גדולה.
לדוגמה, בנמל התעופה בן-גוריון עברו למעלה מ־22 מיליון נוסעים במהלך 2018. מכיוון שכך, הגישה אל נמל התעופה וממנו היא נושא חשוב ועתיר משאבים.
בנמלי תעופה גדולים, בדרך כלל, תהיה תחנת רכבת המאפשרת נסיעה אל הנמל וממנו – ליעדים רחוקים יחסית, תחנת מוניות המופעלת על ידי רשויות הנמל, חניונים גדולים המהווים חלק מנמל התעופה ושירות של קווי אוטובוס.
עם כניסת החברות שמספקות "שירות הסעות לפי קריאה", כמו "גט" או "אובר", מתפתח ויכוח על הגישה שכן או לא יתנו להם אל שדה התעופה.
בחלק מנמלי התעופה הגדולים בעולם יש יותר מטרמינל אחד.
מכיוון שייתכן מצב בו טיסה נכנסת מופנית לשער בטרמינל אחד בעוד שטיסת המשך יוצאת מטרמינל אחר, ומסיבות נוספות, נוצר צורך ביכולת לנוע בצורה נוחה בין הטרמינלים.
בנמלי תעופה רבים ישנה מערכת היסעים ייעודית לצורך זה והיא יכולה להישען על "שאטלים" ייעודיים או אפילו סוג של רכבת קלה אוטונומית.
מכיוון שמטוסים מתאפיינים במשקל רב, מהירותם גבוהה והם מלאים בדלק – יש חשיבות רבה בטיפול מקצועי בכל המצבים בהם עלולה לקרות תאונה.
מכיוון שכך, לנמלי התעופה יש תחנות לכיבוי אש, כלי רכב ייעודיים לכיבוי אש, מנופים ייעודיים שיכולים להניף מטוסים לגובה כדי לפנות אותם מהמסלול ושירותי אמבולנס.
לשדות תעופה גדולים יש, בדרך כלל, הסכמים לשיתוף פעולה עם רשויות כיבוי האש והרפואה הדחופה במרחב שבו הם נמצאים.
מגדל הפיקוח מנהל את כל הקשור לפיקוח טיסה, אישורי המראות ונחיתות, טיסה במרחב האווירי שמעל לנמל, התנעת המטוסים, הזנקת צוותי חירום וסיוע לכל גורם בנמל הקשור לתפעולו השוטף.
כשאיפה, יש לאפשר קשר עין רצוף בין הפקחים למטוסים, בכל מקום בנמל התעופה ומכיוון שכך, מגדלי הפיקוח הם בדרך כלל מגדלים גבוהים עם חלונות גדולים.
אילוץ זה הביא לכך שבשדות תעופה רבים מגדל הפיקוח זוכה לתכנון ארכיטקטוני ייחודי ואפילו אומנותי.
בהמשך לכניסת טכנולוגיות חדשות הכוללות מצלמות איכותיות ויכולת לקיים תקשורת ברוחב פס גבוה, בחלק ממדינות העולם מתקיימים תהליכים שתכליתם ליצור "מגדל פיקוח וירטואלי" כאשר פקחי הטיסה יהיו ממוקמים פיזית במקום מרוחק מהמגדל.
ניהול המטוסים באוויר, גישה והקפה
כל המרחב האווירי בעולם מחולק לסוגים שונים.
מכיוון שבמטוסי נוסעים אין מכ"ם שמאפשר להם לראות האחד את השני בתוך עננים או בלילה, שמירת הפרדות מתאימות בין המטוסים ומניעת ההתנגשות ביניהם מוטלים על צירוף של חוקים מוגדרים מראש ובקרה מהקרקע.
סביב שדות התעופה מוגדר "נפח אווירי ייעודי" שנמצא באחריות פקחי טיסה.
נפח זה משתנה בגודלו ובאחריות הפיקוח עליו כתלות בגודלו.
בחלק ממדינות העולם, טיסות מתחת 700 רגל מעל פני השטח ובכלל זה המראות ונחיתות במנחתים לא מאוישים, יכולות להתבצע ללא תאום מוקדם עם אף רשות מדינתית ושמירת ההפרדות ומניעת ההתנגשויות בין כלי הטיס היא באחריותם המלאה של הטייסים.
בישראל, אין מרחב טיסה כזה באזורים של שדות התעופה.
באיור שמשמאל, נפח האוויר שסביב מנחתים כאלה מוגדר כמנחתים ללא מגדל פיקוח (Non Towered Airport).
נפח האוויר שנמצא באחריות מגדל הפיקוח, בשדות תעופה קטנים, מוגדר על ידי גליל סביב השדה.
באיור שמשמאל, זהו נפח מסוג D.
נפח האוויר שנמצא באחריות מגדל הפיקוח, בשדות גדולים יותר מופיע באיור משמאל כנפח אוויר מסוג C.
בנמלי תעופה גדולים (בנמל התעופה בן-גוריון, למשל), יש נפח אווירי ייעודי הנמצא תחת פיקוח השדה.
המטוסים שמגיעים מהמרחב האווירי "הגדול" עוברים לפיקוח ובקרה של פקחי הטיסה ("פקח גישה"), בטווח של עשרות ק"מ רבים מהנמל.
פקחי הטיסה אחראים לוודא שבין המטוסים, בדרכם לנחיתה, נשמרים מרווחים מתאימים.
לצורך זה, לכל שדה תעופה יש "תבנית הצטרפות לנחיתה" מוגדרת מראש ו"אזורי המתנה" כך שפקח הטיסה יכול לוודא שכניסת המטוסים לנחיתה מתבצעת במרווחים מתאימים.
נפח אווירי מסוג זה, המוגדר כנפח מסוג B – נראה כמו עוגת חתונה במהופך ובישראל הוא נקרא אזור תמרון מסופי (Terminal Maneuvering Area - TMA).
תבנית מוגדרת מראש להצטרפות לנחיתה נקראת נוהל הגעת מכשירים (STAR - Standard terminal arrival route).
תבנית מוגדרת מראש לעזיבה אחרי המראה ועד למרחב האזורי נקראת נוהל יציאת מכשירים (SID - Standard Instrument Departure).
בדרך כלל, מטוסים מצטרפים ינחתו ישירות מתהליך ההצטרפות.
במקרים מיוחדים, אפשר להכניס את המטוס מההצטרפות להקפה סביב מסלול הנחיתה.
שיטה זו יכולה לאפשר לפתוח מרווחים בין המטוסים, לתרגל טיסות בתנאי ראייה ולפתור מצבים בהם בגלל שמישות אמצעים או מגבלות אחרות – ההצטרפות מתבצעת בכיוון שאינו מתאים לנחיתה ישירה על המסלול, למשל, כי כוון הרוח הפוך.
בשדות תעופה מותקנים, בדרך כלל, אמצעים רבים שייעודם לסייע לטייסים למצוא את שדה התעופה גם כאשר יש עננות או מגבלת ראות או להתכנס אל ציר המסלול וקו הגלישה לנחיתה, לקראת נחיתה.
אמצעים אלו עשויים לכלול אחד או יותר מהאמצעים שלהלן:
מערכת תאורה לזווית גישה (Visual approach slope indicator - VASI) – אמצעי אופטי שעוזר לטייס להבין איפה הוא ממוקם יחסית לקו הגלישה המתאים אל המסלול – האם הוא מעליו ("גבוה מידי"), עליו או מתחתיו (נמוך מידי).
מערכת תאורה לזווית גישה מדויקת ( - PAPI) – אמצעי אופטי שבדומה ל־VASI, מאפשר לדעת את מצב המטוס יחסית לקו הגלישה הנכון אל המסלול.
מכשיר מודרני יותר שמחליף את ה־VASI.
משואת תג"ם כל-כיוונית ( - VOR) – מכשיר מבוסס גלי רדיו בתחום VHF.
מאפשר לקבל חווי במטוס, מה הטווח בין המטוס לשדה התעופה, מה הכוון אל שדה התעופה והאם המטוס מתרחק או מתקרב.
מד רוחק אלקטרוני (DME - Distance measuring equipment) – מכשיר מבוסס קרינת רדיו.
מאפשר לטייס לקרוא את הטווח מהמטוס אל שדה התעופה.
מכשיר זה משמש מקור אמין ופשוט להבנה מה הטווח שלך אל השדה ומשכך, הוא עוזר לבקר תהליכי הנמכה המתבצעים בתוך עננים או במגבלת ראות קשה.
מכיוון שה־DME בלתי תלוי באמצעים לפיהם מתבצעת ההנמכה (גישה מבוססת הכוונת פקח לפי מכ"ם, גישת ILS או גישה מבוססת GPS), הטייסים יכולים לבקר את גובה הטיסה כתלות בטווח וכך לקבל ביקורת ממקור בלתי תלוי לגבי השאלה האם הם על קו הגלישה מעליו או מתחתיו.
גישה מדויקת על פי מכ"ם (Precision approach radar - PAR) – מכ"ם ייעודי בשדה, ייעודו לאפשר לפקח טיסה "לראות" את ה"בליפ" המתקבל ממטוסים שנמצאים בגישה לנחיתה ואיפה הם ממוקמים, הן יחסית לציר מסלול והן יחסית לקו הגלישה.
מערכת נחיתת מכשירים (Instrument Landing System) – מערכת המשדרת קרינת רדיו בשתי אלומות, כך שמכשיר מיוחד בתא הטייס – יכול לתת לטייס חווי איפה הוא נמצא, הן ביחס לציר המסלול והן ביחס לקו הגלישה.
ה־ILS נחשבת למערכת המדויקת והאמינה ביותר לצורך ביצוע גישה לנחיתה בעננים או תחת מגבלת ראות קשה וכמעט כל שדות התעופה הגדולים בעולם מצוידים במערכת.
מערכות אזוריות להגדלת דיוק ה־GPS, בחלק משדות התעופה מותקנות מערכות המאפשרות לשפר את דיוק ה־GPS במטוסים.
בשנים האחרונות, בתהליך מאוד איטי ומבוקר, הרגולטורים מאשרים לבצע תהליכי הנמכה וגישה לנחיתה על בסיס ניווט לווייני למטוסים המותקנים בציוד מתאים ובשדות תעופה מסוימים.
מכיוון שאותות ה־GPS עלולים להיחסם בקלות יחסית, ביצוע הנמכות לפי GNSS הוא נושא שנוי במחלוקות.
מגוון גדול של שלטים, סימון על גבי מסלולי ההסעה ותאורות – נותן מידע לטייסים באופן שאמור לאפשר להם לדעת לאן להסיע על הקרקע.
כל תחום אמצעי ניווט בשדה התעופה, הן ברמת הדרישות והן ברמת הסטנדרטים הטכניים נקבע על ידי הארגון הבין־לאומי לתעופה אזרחית.
החוקים והתקנים נאכפים באמצעות רשויות התעופה האזרחיות במדינות השונות.
כדי להשתמש בנתוני אמצעי הנווט השונים, על הטייסים להכיר את אמצעי הנווט, לכוון את התדר המתאים לשדה התעופה המסוים ולהכיר את "תבנית הטיסה" של אותו שדה.
נתונים אלו נמצאים בפרסום פורמלי של המדינה שנקרא פרסום מידע תעופתי פנים ארצי.
והוא באחריות רשות התעופה האזרחית.
כדי להבטיח שכל הטייסים של כל המדינות החברות באמנות שיקגו, יוכלו לקרוא את הנתונים, מי שמכתיב את פורמט ההצגה הוא הארגון הבין־לאומי לתעופה אזרחית.
בתוך תא הטייס, תיאור הנתונים האלו מופיע באיורים או בשרטוטים מוגדרים היטב המאוגדים ב"פנקס הנמכות".
בשנים האחרונות, הולכות ונכנסות מערכות אלקטרוניות המאפשרות להציג את הנותנים על מסך דיגיטלי .
כדי להקל על מציאת השדה, בלילה ובתנאי ראות קשים, להקל על יצירת קשר עיין עם תחילת מסלול, כאשר מבצעים תהליכי גישה לנחיתה וכדי לשפר את ההתמצאות בעת ההסעה על הקרקע ואת היכולת להבדיל בין מסלול הנחיתה למסלולי ההסעה בנחיתות לילה – מותקנות כמה מערכות תאורה.
ראשית, צבע המנורות מקדד את המידע היכן נמצא מסלול טיסה המשמש להמראות ונחיתות (תאורה כתומה משני צידי המסלול) והיכן נמצאים מסלולי ההסעה.
בחלק מהשדות יש תאורה שעוזרת לראות את קו האמצע.
בשדות תעופה גדולים מותקנות "תאורות גישה" המקלות לראות את תחילת מסלול כאשר עושים גישה לנחיתה בלילה או במזג אוויר שמגביל את הראות.
מערכת התאורות מאוד משמעותית להתמצאות של הטייסים והיא נבנית בסטנדרטים מוקפדים, בדגש לאמינות גבוהה של מערכת אספקת החשמל – כולל יכולת גיבוי על ידי גנרטורים מקומיים, זמנו מיתוג קצרים מאוד למעבר בין המערכת הראשית למערכת הגיבוי ויכולת לתפקד גם כאשר יש ברקים בסביבת שדה התעופה.
החובה להפעיל מכ"ם מקומי תלויה בגודל השדה.
בנמלי תעופה גדולים יש חובה להפעיל מכ"ם ראשי – מכ"ם גדול שנועד לאפשר לפקחי הטיסה "לראות את המטוסים" ברדיוס של מאות ק"מ סביב השדה ומכ"ם משני שהוא, בדרך כלל, נשען על חוקר מערכות זיהוי עמית־טורף – כלומר, על מערכות המשיבות ל"חקירות" מהקרקע ומותקנות במטוסים עצמם.
בשנים הקרובות, חלק ניכר משדות התעופה יעברו לשימוש ב־ADSB (מערכת מעקב אחרי מטוסים, על בסיס שידור עצמי שלהםׂ).
כל המכ"מים, חוקרי הזע"ט ומערכות ה־ADSB צריכות לעמוד בסטנדרטים של הארגון הבין־לאומי לתעופה אזרחית.
סטנדרטים אלו מפוקחים ונאכפים על ידי רשויות התעופה האזרחיות המקומיות או, באמצעות רשות תעופה אזרחית שהוסמכה לכך על ידי הארגון.
על פי החוקים של תעופה אזרחית, שירותי מטאורולוגיה לצורכי תעופה מסופקים לגורמי התעופה השונים, אך ורק על ידי ספקים שהורשו וקיבלו רישיון לכך מטעם הרשויות המתאימות.
מעבר לתחזית מזג האוויר ברמה האזורית או הארצית, שדה התעופה מחויב לספק כמה וכמה נתונים לגבי מזג האוויר המקומי.
נתונים אלו כוללים, בין השאר, את הלחץ הברומטרי בגובה המסלולים, את עוצמת הרוח, הכיוון שלה ואם יש גזירות רוח, מה עוצמתן, את מצב העננים באזור השדה עצמו, את מצב המשקעים (גשם, שלג, ברד), את הראות ואת מצב המסלולים (יבשים־רטובים, ע"פ סולם מוכתב).
מטוסים המצטרפים לנחיתה או מטוסים לפני התנעה מחויבים להאזין לערוץ דווח ייעודי שמקריא בצורה ציקלית את נתוני מזג האוויר ATIS.
כדי לוודא שנשמרת עדכניות הדווח, כל פרק זמן מסוים, מגדל הפיקוח נותן ל־ATIS אות מזהה וכך, הפקח יכול לדעת בוודאות שהטייסים הקשיבו לדו"ח מזג האוויר המעודכן ביותר.
ה-ATIS "מקריא" גם את המסלול שבשימוש ואם יש מידע רלוונטי לגבי מצב המסלולים.
מצב מזג אוויר חמור במיוחד הוא מצב בו יש סופות רעמים וברקים מעל למסלולים או בקרבתם המיידית וזאת מכיוון שהברקים עלולים לפגוע במטוסים, במערכות התאורה של השדה או באמצעי הנווט שלו, מכשירי הרדיו וכיוצא באלו, ולהקשות מאוד על תהליכי ההמראה והנחיתה.
ברוב שדות התעופה יש צוות קרקע האחראי ללוות את תהליכי ירידת ועליית הנוסעים אל המטוסים ואת העמסת ופריקת הכבודה.
לעיתים חלק מאנשי צוות הקרקע משולבים עם אנשי חברות התעופה.
הטיפול במטוסים על הקרקע מחייב סוגים רבים של מקצועות וכלי רכב ובכלל זה:
טרקטור לדחיפה או לגרירה של כלי טיס.
שערי גישה אל המטוס או כבש מדרגות בר שינוע.
משאיות ייעודיות לריקון הביוב מהמטוסים הנוחתים.
משאיות מים למילוי מים טריים במטוסים שנחתו.
רכבים עם מסוע להטענת מטענים ופריקתם.
רכבים ייעודיים, "עגלות" לשינוע כבודה מהטרמינל אל המטוסים ולהפך.
הזמן הכולל שבו נמצא המטוס על הקרקע נקרא "זמן סבב קרקעי".
לחברות התעופה יש אינטרס שזמן זה יהיה קצר ככל הניתן ו"חברות חסך" מסוימות הגדירו יעד למטוסים צרי גוף – של זמן סבב קצר מ־25 דקות.
הפעילות בשדה התעופה ובסביבותיו היא פעילות עתירת סיכון מעצם אופייה.
סיכונים בטיחותיים עלולים לקרות בעקבות מזג אוויר קיצוני, מסלולים רטובים וחלקים, תאונות מטוסים המתרחשות בהמשך לתקלות במטוסים עצמם, תאונות על רקע שאיבת "עצם זר" למנועים, פיגועי טרור, טיפול בחטיפות מטוסים, איום על הטמנת פצצות בשטח שדה התעופה ועוד.
טיפול בטיחותי מיוחד עלול להיווצר בהמשך להצטברות קרח על גבי מטוסים הממתינים להמראה ובהתאם, שדות תעופה מחזיקים יכולת ל"דה־אייסינג", כלומר, טיפול להסרת הקרח מכנפי המטוסים טרם ההמראה.
ציפורים באזור מסלולי הטיסה מהוות סיכון מיוחד עקב החשש לשאיבת ציפורים אל מנועי המטוס.
בעבר הרחוק, נושא זה היה במיוחד מסוכן באזור נמל התעופה בן-גוריון על רקע הקרבה לאתר האשפה חיריה.
סיכון נוסף עלול להתהוות בזמן ההסעה כאשר מטוס יכול להתנגש במטוס אחר או כאשר כלי רכב שונים הפועלים בשדה התעופה עלולים להתנגש במטוסים חונים.
בשנים האחרונות הנושא של תאונות על הקרקע זוכה לתשומת לב מיוחדת וננקטים אמצעי בטיחות שונים.
גם "מיקרו אקלים" בסביבת שדה התעופה עצמו, עלול לגרום לתאונות כתוצאה מגזירות רוח.
בחלק משדות התעופה המודרניים, יש בתחילת המסלול ובסופו מקטע של "בטון רך" שייעודו לספוג את האנרגיה של מטוסים שעומדים לרדת מהמסלול ולסייע בעצירתם.
התקן כזה מקובל בעיקר בשדות תעופה קרובים במיוחד לגופי מים גדולים.
ישנם שדות תעופה אזרחיים ושדות תעופה צבאיים.
שדות התעופה האזרחיים לרוב מכילים טרמינל (בית נתיבות) גדול המאפשר לממתינים למטוס לחכות בנוחות.
לרוב יש שם שירותים מסחריים רבים.
המעבר בין הטרמינל למטוס מתבצע לרוב באמצעות אוטובוס או שרוול מטוס.
בשדות תעופה צבאיים יש לרוב דירים תת־קרקעיים שבהם מאוחסן המטוס ומתוחזק.
דירים תת־קרקעיים אלו נועדו להגנה על המטוס מנזקי מזג האוויר ולמנוע את חשיפתו למטוסי אויב.
שדה התעופה הגבוה ביותר בעולם הוא שדה התעופה דאוצ'נג יאדינג השוכן בטיבט בגובה של 4,411 מטר (14,219 רגל) מעל פני הים, ואילו שדה התעופה הנמוך ביותר בעולם הוא מנחת בר־יהודה סמוך למצדה וים המלח בגובה של 386 מטר (1,240 רגל) מתחת לפני הים.
שדות התעופה העיקריים בישראל נבנו, ברובם, בתקופת המנדט הבריטי, והורחבו ופותחו על ידי מדינת ישראל.
ניתן לסווג את שדות התעופה בישראל ל־4 קבוצות:
אלו נמלי תעופה שמקיימים באופן סדיר טיסות בין־לאומיות:
נמל התעופה בן-גוריון – נמל התעופה הראשי של מדינת ישראל, נמצא ליד הערים אור יהודה, לוד ויהוד-מונוסון.
נמל התעופה רמון – נמל תעופה ששוכן כ־20 ק"מ צפונית לאילת.
הנמל הוא השני בגודלו בישראל (אחרי נמל התעופה בן-גוריון) והוא משמש כנמל התעופה העיקרי בישראל לנחיתות חירום
נמל התעופה חיפה – מאפשר טיסות בין־לאומיות ליעדים קרובים, נמצא צמוד לנמל חיפה וקריית חיים.
שדה התעופה ראש פינה (מחניים) – סמוך לקיבוץ מחניים.
שדה התעופה הרצליה – מרכז את רוב הפעילות בישראל של התעופה הפרטית הקלה.
נמל התעופה אילת – נהרס, שימש את התעופה האזרחי בין 1939–2019 מקום המדינה עד למרץ 2019.
שדה דב – נהרס, שימש את התעופה האזרחי בין 1950–2019 ואת חיל האוויר מקום המדינה עד ליולי 2019.
שדה התעופה קריית שמונה – סגור, מאז 2013 משמש לקארטינג ומרוצי מכוניות.
בשעת הצורך לחניית מטוסי ריסוס ותדלוק מטוסים קלים.
שדה התעופה עטרות – סגור, עם פרוץ האינתיפאדה השנייה, בשנת 2000, הוחלט לסגור לחלוטין את שדה התעופה, כיוון שהוא מוקף בהתיישבות ערבית צפופה, ממנה ניתן לטווח אותו בקלות.
המקום הועבר מידי רשות שדות התעופה לרשות צה"ל, האחראי מאז על אבטחת המתקן.
במתחם השדה שוכן מפעל מת"א של התעשייה האווירית, העוסק בתחזוקת מסוקים.
חצרים – בסיס חיל האוויר הראשון שנבנה מן היסוד כבסיס חדש עבור חיל האוויר הישראלי, ולא על שטחי בסיס קיים של חיל האוויר המלכותי הבריטי.
נבטים – שדה התעופה בנבטים נבנה על ידי ישראל במסגרת ההערכות מחדש על רקע הסכם השלום בין ישראל למצרים.
רמון – שדה התעופה רמון נבנה על ידי יחידות הבינוי של צבא ארצות הברית במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים.
נמלולים היא סדרת משחקי וידאו מהסוגות משחק פלטפורמה ומשחק חשיבה שפותחה במקור על ידי DMA Design (הנקראת כיום Rockstar North) ופורסמה על ידי חברת Psygnosis (שנרכשה מאוחר יותר על ידי Sony Computer Entertainment).
המשחק הראשון בסדרה יצא לשווקים ב-1991 וזכה לפופולריות רבה בעיקר בזכות מכניקת המשחק הייחודית.
המשחק הראשון בסדרה זכה לפופולריות רבה במיוחד במהלך שנות ה-90 ובעקבות ההצלחה נוצרו לאורך השנים מספר משחקי המשך, משחקי ספין-אוף ורימייקים עבור פלטפורמות שונות.
למרות הצלחת המשחק הראשון, המשחקים הבאים בסדרה נכשלו בין השאר בגלל הופעת משחקים בעלי קצב משחק מהיר יותר.
סדרת משחקי Lemmings שייכים כיום לחטיבת משחקי הווידאו של חברת סוני, Sony Interactive Entertainment, עקב קניית חברת Psygnosis בשנת 1993 וגם כל שאר מותגי החברה עברו לידיה של סוני.
המשחק מבוסס על מיתוס ידוע לפיו הלמינגים, מין מכרסם הנפוץ בסמוך לאזור הארקטי, קופצים בהמוניהם אל מותם כאשר אוכלוסייתם גדלה.
סדרת המשחקים השחקן צריך להוביל קבוצת למינגים מואנשים, המכונים "נמלולים", דרך מספר מכשולים על מנת שהם יגיעו ליעד מסוים.
כל הנמלולים הולכים תמיד באותו הכיוון זה אחר זה, אלא אם השחקן מקצה לנמלולים מסוימים משימות מסוימות, וכולם אפילו ייפלו למותם מהקצה של פלטפורמות אלא אם כן השחקן מציב להם מחסומים.
בכל שלב במשחק השחקן חייב לוודא שכמות מסוימת של נמלולים תשרוד על מנת שהשחקן יוכל להתקדם לשלב הבא.
כמו כן השחקן צריך לקבוע מי מהנמלולים יקבל מיומנויות מסוימות שיאפשרו להם להוביל את יתר הנמלולים ליעד מסוים בבטחה.
בכל אחד מהמשחקים בסדרה השחקן צריך להוביל יצורים קטנים וירוקי שיער, המכונים "נמלולים", עד ביתם, דרך סדרת מכשולים.
הנמלולים הם יצורים מוגבלים ההולכים רק ישר, ללא קשר למה שהם רואים.
באמצעות כלים מוגבלים שמקבל השחקן, הוא מעניק לנמלולים מסוימים יכולות שונות האמורות לפרוץ את הדרך אל הבית ולאפשר לכוון את כל הנמלולים אל ביתם.
שם המשחק תאריך השקה הערות Lemmings יצא ב-14 בפברואר 1991 המשחק המקורי בסדרת המשחקים.
Lemmings 2: The Tribes יצא בשנת 1993 המשחק השני בסדרה הכיל 12 שבטים שונים של נמלולים.
לכל שבט במשחק היו מיומנויות ייחודיות משלו, ומספרן הכולל במשחק זה היה 60. כמו כן, המשחק הכיל גם מגוון רב יותר של שלבים.
המשחק הרבה פחות הצליח מהמשחק הראשון.
All New World of Lemmings יצא ב-1994 במשחק השלישי בסדרה השחקן שולט בשלושה שבטי נמלולים.
המשחק נחל כישלון גדול ויצא רק לאמיגה ולמחשב האישי.
זה היה המשחק האחרון בסדרה שפותח על ידי DMA Design.
3D Lemmings יצא ב-1995 המשחק הרביעי בסדרה, אשר פותח על ידי חברת Clockwork Games, היה המשחק הראשון בסדרה שהתרחש בסביבה תלת־ממדית.
Lemmings Revolution יצא ב-28 באפריל 2000 המשחק החמישי בסדרה הכיל קונספט שהיה דומה יותר למשחק המקורי בסדרה אך השלבים היו בנויים כעת סביב גליל תלת־ממדי.
Lemmings (2006) יצא ב-23 במאי 2006 גרסה מחודשת למשחק המקורי בסדרה שפותח על ידי חברת Team17 ופורסם על ידי Sony Computer Entertainment.
המשחק יצא רק לפלייסטיישן 2, פלייסטיישן 3 ול-PlayStation Portable.
הגרסה של המשחק לפלייסטיישן 3 מכילה 45 שלבים חדשים.
בשנת 1996 יצאו שני משחקי ספין אוף של נמלולים: אחד בשם "The Adventures of Lomax" , אשר מציג את לומאקס כגיבור הנמלולים, ואף מציג משחקיות שונה לחלוטין בסגנון פלטפורמה, והשני, "Lemmings Paintball" משחק איזומטרי בסגנון פיינטבול.
נמליים (בשם המדעי: Formicidae; בשם השגור: נמלים) היא משפחה בסדרת הדבוראים.
במשפחה זו הוגדרו יותר מ-13,800 מינים, ומעריכים שיש כ-22,000 מינים.
הנמלים חיות בכל היבשות פרט לאנטארקטיקה.
רק במספר מועט של איים גדולים, כמו גרינלנד, איסלנד, חלק מפולינזיה ואיי הוואי, אין אוכלוסייה מקומית של נמלים.
הנמלים ממלאות תחום רחב של נישות אקולוגיות, ומסוגלות לנצל תחום רחב של מזונות.
רוב מיני הנמלים הם אוכלי-כל, אך לא כולם.
ההצלחה של הנמלים מתבטאת גם בביומסה שלהן – המסה הכוללת של חומר שנמצא בנמלים חיות.
לפי הערכות שבוצעו בסביבות שונות, הביומסה הכוללת של הנמלים מהווה 10% עד 30% מהביומסה הכוללת של כל החיות היבשתיות, שיעור שעולה על זה של כל החולייתנים יחד.
מספר הפרטים של הנמלים הוערך כ-20 קואדריליון (20,000 טריליון).
ההצלחה של הנמלים מיוחסת לארגון החברתי המפותח שלהן, וכן ליכולתן לשנות את מקום המגורים שלהן, לנצל משאבים מסוגים שונים, ולהגן על עצמן.
חברות של נמלים מתאפיינות בחלוקת עבודה, תקשורת בין פרטים, ויכולת לפתור בעיות מורכבות.
הנמלים פיתחו מערכות יחסים מורכבות עם מינים אחרים, וביניהן חיקוי, שיתוף פעולה וטפילות.
גודלן של הנמלים נע בין 0.75 ל-52 מילימטר.
המינים הגדולים ביותר הם של מלכות נמלי כידן ציידות.
הגדולה שבכל הנמלים מעולם הייתה הטיטאנומירמה (או הפורמיקיום) שהגיעה לאורך 6 ס"מ ולמוטת כנפיים באורך 15 ס"מ.
צבעיהן משתנים: רובן אדומות, חומות או שחורות, יש גם כמה מינים ירוקים או צהובים, וכמה מינים טרופיים מתאפיינים בברק כמו מתכתי.
בימינו ידועים יותר מ-12,000 מינים (הערכה גבוהה יותר אומרת שישנם כ-14,000), כאשר הגיוון הגדול ביותר נמצא באזורים טרופיים.
קיימים מאגרי מידע מקוונים על מיני נמלים, המסייעים לחוקרים לעקוב אחרי המינים הידועים והמינים החדשים שמתגלים מפעם לפעם.
הקלות היחסית שבה ניתן ליצור מנמלים קבוצות-דגימה גרמה לכך שהן משמשות כמין מייצג במחקרים על שונות ביולוגית.
המאובן הקדום ביותר של נמלה נמצא באבן גיר בברזיל והוא בן 113 מיליון שנה.
כמעט כל המאובנים של נמלים שנמצאו מקורם בענבר.
נכון ל-2020 ידועים בישראל 398 מינים ותת-מינים ב-46 סוגים שונים.
הסוג בנאית ישראלית (Tapinoma israele)
הסוג נמלת קציר (Messor) -אחד הסוגים הבולטים בארץ ישראל.
בארץ מצויים כ-15 מינים ותת-מינים שלה.
הסוג נמלת אש קטנה (Wasmannia)
לנמליים גוף המורכב משלושה חלקים: ראש, חזה ובטן.
זוג רגליים היוצא מהחלק העליון של החזה, ושני זוגות רגליים היוצאות מהחלק התחתון של החזה.
בראשן ישנו זוג מחושים המאפשרים להן:
הרחה – הנמלים מבחינות בריחות רבים, התקשורת בין חברי המושבה נעשית בעזרת פרומונים (חומרי הפרשה בעלי טעם וריח).
לדוגמה: פרומון שביל המסמן את השביל למקור מזון.
הנמלים מרבות לנקות את מחושיהן, מכיוון שכל גרגר לכלוך עליהם מפריע להן בהרחה.
מישוש – הן נוגעות במחושיהן אלה באלה כדי להבחין בין בנות קן לפולשים, וכדי להפיץ מידע על מקור מזון חדש או על סכנה.
חוש המישוש מפותח אצלן מאוד.
בנוסף למחושים יש לנמליים גם זוג צבתות (מנדיבולות) המשמשות אותן לאחיזת מזון וללחימה.
נמליים הן מיוחדות בצורתן המורפולוגית מחרקים אחרים בכך שיש להן מחושים "בעלי מרפקים", בלוטות מטאפלאורליות , ומפרק שנוצר מהחלק השני של הבטן שלהן, הקרוי גבעולון .
הגבעולון יוצר מותניים צרים בין המסוסומה (החזה ופרק הבטן הראשון, שהולחם אליו) והגסטר (הבטן חוץ מהפרקים שבגבעולון).
הגבעולון יכול להיווצר מפרק אחד בלבד, (רק פרק הבטן השני), או משני פרקים – גבעולון וגבעולית (הפרק השני והפרק השלישי של הבטן).
כמו לחרקים אחרים, לנמלים יש שלד חיצוני, כיסוי חיצוני שמספק מעטפת מגן סביב הגוף ונקודת חיבור לשרירים, בניגוד לשלד הפנימי של בני אדם ושאר בעלי החוליות.
לחרקים אין ריאות; חמצן וגזים אחרים, כגון פחמן דו-חמצני, עוברים דרך השלד החיצוני באמצעות שסתומים זעירים בשם ספירקולות.
לחרקים גם אין מערכת דם סגורה; במקום זאת, יש להם צינור מנוקב ארוך ודק לאורך החלק העליון של הגוף (נקרא העורק הגבי) שמתפקד כמו הלב, ושואב המולימפה (נוזלים המקבילים לדם ברוב חסרי החוליות) לכיוון הראש, וכך מניע את זרימת הנוזלים הפנימית.
מערכת העצבים מורכבת מחוט עצבים בטני שעובר לאורכו של הגוף, עם מספר גרעינים וענפים לאורך כל הדרך לקצוות הגפיים.
מבנה גופן של הנמלים מאפשר להן לשאת משקל הגדול משמעותית ממשקל גופן.
הראש של הנמלה מכיל הרבה אברי חישה.