tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אליאס מביא ראיות רבות לכך שמבנה נפשי זה אינו נתון טבעי אלא תוצר תהליך היסטורי ארוך, שאותו הוא מכנה "תהליך התִרבות".
עם השלמת התהליך מתנהג כל פרט נורמטיבי בחברה על פי פורמליזם תרבותי ממש כאילו היה זה טבעו, השפה משקפת תהליך זה בכינוי טבע שני.
בחיבורו מבקש אליאס לשחזר ולהבין את התהליך בן מאות השנים שבו התעצב הטבע השני במערב.
לפי אליאס, תרבות אינה מצב קבוע, כי אם שלב בתהליך שינוי מתמיד בנורמות ההתנהגות, וכי הניגוד בין "תרבותי" ל"ברברי" הוא רק הפער בין השלבים השונים בתהליך, מה שהיה תרבותי פעם יכול להיחשב ברברי היום.
שיטת המחקר על פי ספרי נימוסים והליכות
על מנת לשרטט את השינוי פנה אליאס לספרי נימוסים והליכות, שהיו רבי מכר באירופה מייד עם הופעת הדפוס.
את תהליך התִרבות הוא שיחזר מתוך כללי התנהגות - החל במחיטת האף וכלה בשימוש בסכין ומזלג, היחס לצרכים הגופניים והשימוש ב"לשון נקיה".
אליאס בחן ספרים אלו באופן כרונולוגי, ממוקדם למאוחר.
קשה להפריז במידת התדהמה והגועל שחש אדם בן זמננו מהתיאור של התנהגויות שהיו נפוצות בימי הביניים.
מעיון בספרי ההליכות למד אליאס, כי כללי הנימוס נקבעו בחצרות השליטים, אשר הרחיקו עצמן במתכוון מהתנהגות פשוטי העם.
החל מן המאה השתים-עשרה כללי הנימוס של חצר המלוכה אומצו בהדרגה על ידי הבורגנות ומעמדות הביניים, ששאפו להידמות לאנשי החצר.
אלה מצידם ניסו להיבדל מהם על ידי אימוץ צורות מורכבות עוד יותר של עידון ההתנהגות.
השינוי שמתאר אליאס אינו רק בכללי ההתנהגות עצמם אלא גם בדפוסי הנחלתם, בגיל צעיר יותר בו מחנכים להם, ובסנקציות - תחילה ענישה חברתית חיצונית, ומאוחר יותר הענישה נפשית פנימית, כדוגמת תחושות בושה, אשמה, גועל וחרטה - שאותן מרגיש מי שמפר את הכללים.
החלק הראשון של תהליך התרבות הוא שחזור זה.
שחזור דומה, אף ששונה מאוד בפרטיו, התרחש עשרות שנים מאוחר יותר בדרום-מזרח אסיה.
בחלקו השני של הספר מפתח אליאס מודל היסטורי הקושר בין השינויים המבניים בחברה האירופית לשינויים הנפשיים.
כאן הוא פונה להסברים המבוססים על תהליכים היסטוריים ועל הפסיכולוגיה של פרויד, ממנה השכיל לקחת את מודל הנפש ולהימנע ממודל המין של פרויד.
הלווייתן של הובס ותהליך התירבות
עקב הופעת הנשק החם והשתכללותו, עברה אירופה תהליך קונסולידציה (גיבוש).
בימי הביניים היו עשרות אלפי מסגרות שלטון באירופה - על פי השיטה הפיאודלית כל בריון מקומי, או ברון, ניהל את ענייניו בנפרד.
אך מחירם של כלי הנשק החדשים, כמו גם מחיר הדרישות שהציבו לחיילים ומפקדים מאומנים יותר, העמיד אותם מעבר להישג ידם של הברונים והנסיכויות, ובפעם הראשונה מזה אלף שנים היה יתרון לשלטון המרכזי, למלך-הלווייתן על פני האצילים המקומיים.
בהתאם לכך הדרישות מהשלטון המקומי עברו מהפיכה גמורה.
אין תימה שהמלים החדשות שנוצרו לתאר מצב חדש זה נלקחו מתוך המלים שתיארו חצר-מלכות.
למשל באנגלית מחווה מנומסת - Courtesy, באה מ Court.
כך נוצר תהליך המגביר את עצמו.
חצר המלוכה שואפת לבדל עצמה מן האכרים ופשוטי העם, ועל כן מאמצת גינונים המבדלים אותה.
הגינונים כולם הם תמונת-ראי של התנהגות פשוטי העם.
אם פשוטי העם אלימים, חצר המלכות מוקיעה אלימות.
אם פשוטי העם מתנהגים על פי תכתיבי יצריהם, חצר המלכות מאופקת וכך הלאה.
האצולה מחקה את חצר המלכות, על כן חצר המלכות שוב מאמצת גינונים לבדל עצמה, חמורים יותר מהקודמים, וחוזר חלילה.
כמובן, ניתן לנחש שחצר מלכות תאמץ דגם הפוך - גינונים של אכזריות למשל, ואכן תופעות כאלו קרו פה ושם, דוגמת יפן הפאודלית.
אך כאן מתערב המנגנון הדארויניסטי בו חצרות המלכות מתחרות זו בזו, והאלימות שבהן הן אלו שהפסידו במלחמות, שוב בשל הדרישות של שיתוף פעולה של כלי הנשק החדשים, דרישות שניתן למלא רק באמצעות אמצעים שממתנים אלימות - חינוך, רגש אחווה, משמעת.
לכן באופן פרדוקסלי דווקא החברות הפחות אלימות הן החזקות יותר, ומתרחש התהליך ההיסטורי של מעבר מחברות אלימות ופרועות אל חברות שלוות אך עצורות, שרק הן מסוגלות לאלימות רחבת היקף ורצחנית - המלחמה בגרסתה המודרנית.
עם התגברות תהליך האורבניזציה החלה הבורגנות להתחרות עם האצולה בתחומי הכלכלה, ובד בבד מאמצת את סגנון חייה וגינוניה.
המעמד השליט נתון בקודים התנהגותיים שהולכים ומתעדנים במרוצת השנים, אותם מחקה המעמד הבינוני.
בצורה זו הולך ומצטמצם הפער התרבותי בין השכבות השונות.
בה בעת מתחדדת הרגישות לפערים הנותרים, כך שהבדלים זעירים בהתנהגות ובנימוס מקבלים חשיבות כבדת משקל.
מודל הנפש של פרויד ותהליך התירבות
תהליך זה לא היה עובד אם לא היה מנגנון עמוק, אולי אפילו ביולוגי, שאפשר את קיומו.
על פי פרויד האגו נבנה על פי דגמי חיקוי בגיל הילדות, ויש לו יכולת לשלוט באיד.
על כן כשתהליך החינוך לילדים כלל כללים אלו הטמיעו הילדים את הכללים עמוק לתוך אישיותם.
שוב אין צורך בשוטרים ומפקחים על כל צעד ושעל, הצדים עבריינים ומענישים אותם, שכן מנגנון טבעי בתכלית - תחושה של גועל ובושה במעשה אסור - מחליף אותם בצורה מוצלחת הרבה יותר.
כך ניתנה האפשרות לאנשים לבוא במגע זה עם זה, בעודם מוקפים חומות בלתי נראות, אותן הם חווים כחלק מאישיותם.
באופן זה ככל שהאנשים נהפכים לחברותיים יותר, כך הם נוטים לתפוס עצמם כנבדלים זה מזה.
התהליך המתואר מיתן עשרות מונים את רמת האלימות בחברות שעברו אותו, וגם נתן בידן את הכלים להשתמש שימוש יעיל בכלי נשק חדשים.
במובן זה תהליך התירבות המליך, דרך משל, את תרבות המערב - אחת משתי התרבויות הראשונות שאמצוהו - על יתר התרבויות, בהעניקו לה עוצמה חסרת תקדים.
בד בבד עם השתלטות המערב דרך הקולוניאליזם המערב עבר שינוי רחב ויסודי, השינוי שהחל את עידן התבונה ואת שרשרת מהפכות הזכויות, שנמשכת גם כיום.
בזמננו תהליך התרבות במזרח אסיה - סין, קוריאה ויפן - מעצב עלייה חדה בכוחן של מדינות אלה, בד בבד עם צניחה תלולה בשיעור האלימות אצלן.
על פי אליאס, תהליך התירבות הוא התהליך שעיצב את החברה המודרנית.
הפסיכולוג הקנדי סטיבן פינקר בספרו משנת 2011 המלאכים הטובים של טבענו מכנה את אליאס "הוגה הדעות החשוב ביותר שמעולם לא קראת".
הספר "תהליך התירבות" תורגם מגרמנית לאנגלית רק בסוף שנות ה-60, ורק בשנות ה-80 התפרסם כאשר, לטענת פינקר, הסתבר שהוא מציג את התאוריה היחידה המסוגלת להסביר את תגליות המחקר ההיסטורי בדבר ירידת שיעור מקרי הרצח באירופה.
חקר מסמכים היסטוריים מבתי משפט אפשר לכמת את שיעורי הרצח בכמה מדינות באירופה ובצפון-אמריקה במאות השנים האחרונות, לעיתים מאז המאה ה-12. בכולן התגלתה ירידה דומה, מכ-10 עד 100 נרצחים ל-100,000 נפש באוכלוסייה לשנה בימי הביניים, ועד כ-1 ל-100,000 לשנה ופחות מכך בסוף המאה ה-20 וראשית המאה ה-21.
תהליכון (לעיתים חוט, פתיל ריצה או נים; באנגלית: Thread of execution, או בקיצור: Thread) הוא מושג במדעי המחשב המשמש במערכות הפעלה כדי לתאר הקשר ריצה במרחב כתובות.
מערכות הפעלה מודרניות מאפשרות לנהל, במסגרת ריצה של תהליך (Process), מספר תהליכונים הרצים במקביל במרחב כתובות אחד.
במערכות אלו כל תהליך חדש מתחיל את ביצועו באמצעות 'תהליכון ראשי' אשר עשוי בהמשך ליצור תהליכונים נוספים.
מנגנון הריצה באמצעות תהליכונים מאפשר לספק למשתמש במערכת ההפעלה מהירות תגובה ורציפות פעולה כאשר התהליך (יישום) מבצע כמה משימות במקביל.
במחשבים בעלי מעבד בודד אין למעשה ריצה של קוד במקביל, כך שתחושת המקביליות מתקבלת באמצעות קפיצה מריצה בהקשר של תהליכון אחד לריצה בהקשר של תהליכון שני.
קפיצה זו, המכונה החלפת הקשר (Context switch), מבצעת מעין צילום מצב של המעבד (אוגרים וכדומה) לפני נטישה של תהליכון מסוים כדי לאפשר מעבר לתהליכון אחר וחזרה לתהליכון הקודם בהמשך.
פעולת החלפת ההקשר היא פעולה יקרה יחסית מבחינת זמן עיבוד ועל כן משתדלים מפתחי מערכות הפעלה לשפר את זמן ההחלפה ואף לשלב אלגוריתמי ייעול לצמצום מספר ההחלפות.
במערכות הפעלה המאפשרות ריבוי תהליכונים (Multithreading) בתהליך אחד, קיימת לכל התהליכונים גישה חופשית לכל המידע במרחב הכתובות של אותו תהליך.
מצב זה מאפשר שיתוף מידע פשוט ומהיר בין התהליכונים.
משאב שתהליכון אחד קיבל גישה אליו ממערכת ההפעלה פתוח גם לשאר התהליכונים בתהליך.
פעולת החלפת הקשר בין תהליכונים קצרה יותר מהפעולה המקבילה בתהליכים מכיוון שבדרך כלל כל התהליך נמצא בזיכרון הראשי ואין צורך בדפדוף, כמו כן אם מממשים ברמת המשתמש זה חוסך פסיקות יקרות לצורך החלפת ההקשר.
חסרונות בתכנות מבוסס ריבוי תהליכונים
ניהול של נתונים משותפים עשוי לסבך את כתיבת התוכנית, ולהגדיל את הסיכוי לתקלות בתוכנה.
דוגמה למצבים כאלה היא תחרות (Race conditions) בתוך קטע קריטי בין התהליכונים העשויה לגרום לדריסת מידע לפרקים.
כדי למנוע תופעות אלו, מספקות מערכות ההפעלה ושפות התכנות כלי סנכרון כדוגמת מנעול וסמפור.
כלים אלו מאפשרים לתאם את הגישה למידע על ידי התהליכונים, אך יוצרים בתורם באגים פוטנציאליים נוספים כדוגמת קיפאון (Deadlock) שבו שני תהליכונים נועלים כל אחד משאבים שהשני ממתין להם וכך לא מתקדמים לעולם, או הרעבה – כאשר אחד התהליכים הרצים לעולם לא מקבל את המשאבים הנחוצים לו.
ניתן לממש תהליכונים ברמת הליבה (Kernel-level) או ברמת המשתמש (User-level):
ברמת הליבה – צורה זו היא צורת המימוש הפשוטה ביותר, ובה כל תהליכון הוא ישות שמערכת ההפעלה יכולה לזמן.
ב־Win32 אפשרות זו נתמכה מההתחלה.
בלינוקס ספריית glibc מממשת זאת (על ידי NPTL או LinuxThreads לפני כן).
ברמת המשתמש – כל התהליכונים של תהליך הם ישות אחת בעיני מערכת ההפעלה, שכלל אינה מודעת אליהם.
בגישה זו אין צורך בתמיכה של מערכת ההפעלה.
לגישה זו יתרון מבחינת הזמן המבוזבז על החלפת הקשר, ומבחינת ניידות של התכנה בין מערכות הפעלה שונות, אך לא ניתן ליהנות מהאצת חומרה (ריבוי מעבדים או מעבדים שתומכים בריבוי תהליכונים – Multithreading) וכן אם תהליכון בודד מייצר פסיקה כל התהליך מפסיק לרוץ, אף אם הוא מכיל תהליכונים שמוכנים לריצה.
תהליך סְטוֹכַסְטִי, או תהליך אקראי הוא תהליך שהתפתחותו תלויה בגורמים מקריים.
כלומר, ממצב התחלתי נתון של המערכת – קיימים מספר מצבים שונים שאליהם יכולה המערכת להגיע (אומנם, מצבים מסוימים עשויים להתקבל בהסתברות גבוהה יותר ממצבים אחרים).
זאת בניגוד לתהליך דטרמיניסטי שבו כל מצב התחלתי מסוים יתפתח בהכרח למצב מסוים נתון אחר.
תהליכים סטוכסטיים משמשים כמודלים למערכות מתחומים שונים; בין היתר: שוק ההון והשתנות שערי חליפין של מט"ח וניירות ערך בתחום הכלכלה; דיפוזיה, תנועה בראונית והילוך מקרי בפיזיקה; שינויים בגודלי אוכלוסיות; כמו גם תהליכים תוך-תאיים בביולוגיה ותגובות כימיות בכימיה.
בחקר הביצועים תהליכים סטוכסטים יכולים לתאר מערכות של תורים.
כלי מתמטי מרכזי, המשמש לתיאור תהליכים כאלו הוא שרשראות מרקוב.
תהליך סטוכסטי בדיד אינו אלא סדרה של משתנים מקריים, .
תהליך סטוכסטי רציף מתאים לכל פרמטר משתנה .
באופן כללי יותר, אפשר להגדיר תהליך על כל קבוצת אינדקסים M והערך של כל יכול להיות במרחב נורמי כלשהו.
תהליכים סטוכסטיים יכולים לקיים תכונות רבות.
למשל, אם האינדקסים מסודרים התהליך ייקרא עולה, אם לכל מתקיים (בהסתברות 1) .
תהליך סטוכסטי ייקרא סטציונרי, אם ההתפלגות המשותפת של כל רצף משני של משתנים אקראיים אינה משתנה לאחר הוספת קבוע מסוים לכל האינדקסים.
הילוך מקרי ("מהלך שיכור") כמודל בדיד לתהליכי דיפוזיה ותהליכים אחרים.
משוואות דיפרנציאליות סטוכסטיות, כמו משוואת לנז'וון, המשמשת לתיאור תנועה בראונית.
אחת התוצאות היסודיות בתחום זה היא הלמה של איטו.
מודל תורים עושה שימוש בשרשראות מרקוב, שהן תהליך סטוכסטי למידול מספר האנשים הממתינים לשירות בתור.
תהליך פואסון הוא תהליך אקראי, הסופר התרחשויות אקראיות ובלתי תלויות המתרחשות בזו אחר זו.
דוגמאות לתהליכים כאלה הן התפרקות רדיואקטיבית, או שיחות טלפון העוברות דרך מרכזיה.
במקרים כאלה, התפלגות הזמן בין שני מאורעות עוקבים היא התפלגות מעריכית, ואילו התפלגות מספר המאורעות המתרחשים בפרק זמן נתון היא התפלגות פואסון.
מתמטית, תהליך פואסון הוא תהליך המקיים את הדרישות הבאות:
אי תלות: מספר ההתרחשויות בפרק זמן מסוים אינו תלוי במספר ההתרחשויות בפרק זמן אחר, עבור כל שני פרקי זמן שאין ביניהם חפיפה.
עבור פרק זמן קצר מספיק, ההסתברות להתרחשות אחת בדיוק פרופורציונית לאורך פרק הזמן, וביחס אליה ההסתברות למספר גדול יותר של התרחשויות שואף לאפס.
פורמלית: כאשר האורך של פרק הזמן שואף לאפס, ההסתברות להתרחשות אחת בדיוק באותו פרק זמן היא עבור קבוע, וההסתברות למספר התרחשויות גדול מאחת היא .
משמעות תנאי זה היא שהתרחשויות שונות אינן קורות בו זמנית, אלא תמיד מפריד ביניהן זמן סופי.
תהליך פואסון הומוגני הוא תהליך בו התפלגות מספר המאורעות בפרק מזמן מסוים תלויה רק באורכו של פרק הזמן.
באופן פורמלי, ניתן להגדיר תהליך פואסון הומוגני על ידי שתי הגדרות שקולות:
תהליך הספירה נקרא תהליך פואסון עם קצב , (), אם:
לתהליך יש תוספות בלתי תלויות
מספר האירועים באינטרוול באורך מתפלג פואסונית עם תוחלת .
לתהליך יש תוספות בלתי תלויות וסטציונריות
זמנים בין הגעות וזמני המתנה
יהי תהליך פואסון עם קצב .
נסמן ב- את הזמן בו התרחש האירוע הראשון, ובאופן כללי, נסמן ב- את הזמן שעבר בין האירוע ה- לבין האירוע ה-.
הסדרה נקראת הסדרה של הזמנים הבין-מופעיים (זמנים בין הגעות).
נחשב את ההתפלגות של .
ראשית כל, עבור , נשים לב שהמאורע מתרחש אם ורק אם לא התרחש אף אירוע פואסוני בקטע הזמן .
כלומר, הוא משתנה מקרי מעריכי עם פרמטר .
כאשר 2 השוויונות האחרונים נובעים מתכונת ה"תוספות סטציוניריות ובלתי תלויות".
סה"כ קיבלנו שגם הוא משתנה מעריכי עם פרמטר .
באופן דומה, מקבלים אותה תוצאה עבור , לכל .
בתהליך פואסון לא הומוגני, התפלגות צפיפות המאורעות משתנה כפונקציה של הזמן.
במקרה זה, התפלגות מספר המאורעות בין שני זמנים נתונים תתפלג פואסונית עם פרמטר השווה ל:
(האינטגרל מחליף את המכפלה המופיעה בתהליך ההומוגני).
בתור עומדים לקוחות, ומקבלים שירות מפקיד אחד.
זמן הטיפול בלקוח הוא מעריכי, עם תוחלת קבועה.
מיד לאחר שהלקוח מסיים את ענייניו, הוא מפנה את התור, ובמקומו נכנס הלקוח הבא.
התרחשויות אלה מהוות תהליך פואסון: משך הזמן בין כל שתי התרחשויות מתפלג מעריכי, ומספר ההתרחשויות פואסוני.
בליעת אור על ידי חומר
תהליך של בליעת קרינה על ידי חומר הוא תהליך פואסון.
נתבונן בניסוי שבו אטומים חשופים לקרן אור.
עוצמת האור, , מתארת את מספר הפוטונים העוברים ביחידת זמן, ליחידת שטח.
קצב הבליעה של פוטונים על ידי האטומים פרופורציוני לעוצמת האור כפול חתך הפעולה של האטום, המסומן (ניתן לחשוב עליו כמו השטח של האטום בו צריך לפגוע פוטון כדי שתתרחש בליעה).
במקרה שמספר האטומים המוקרנים הוא גדול, תהליכי הבליעה אינם תלויים זה בזה והתהליך הוא תהליך פואסון, בו מציין את מספר הפוטונים, ו-.
כך לדוגמה הסיכוי לבליעת פוטון בודד (ורק פוטון אחד) בפרק זמן כתלות בעוצמת האור הוא: .
(המתקבל מהתפלגות פואסון על ידי הצבה ).
ניתן לראות שבעוצמות לייזר נמוכות ההסתברות הזאת ליניארית עם עוצמת הלייזר.
לעומת זאת בעוצמות גבוהות מאוד ההסתברות דועכת ל-0 מכיוון שבעוצמות גבוהות יש הסתברות גבוהה לבלוע יותר מפוטון אחד.
דוגמה נוספת היא חישוב ההסתברות לבלוע לפחות פוטון אחד.
את ההסתברות הזאת ניתן לקבל כאחד פחות ההסתברות לא לבלוע אף פוטון (המתקבלת על ידי הצבה ), כלומר: .
מכאן שבעוצמות אור נמוכות הסיכוי לבליעת לפחות פוטון אחד הוא ליניארי, ולעומת זאת בעוצמות גבוהות מגיעים לרוויה: הסיכוי לבליעת לפחות פוטון אחד הוא כמעט 1.
התהליך החל לפעול ב-2003 במטרה להסדיר מערכת אמינה הבוחנת את הסחר ביהלומי גלם, ומונעת מסחר ביהלומי מריבה הנקראים גם "יהלומי דמים", כלומר ביהלומי גלם שעלולים לממן ארגוני טרור, מלחמות ופעילות הפוגעת בחלק מהמדינות מפיקות היהלומים באפריקה.
התהליך החל בסדרת מפגשים בעיר קימברלי (עיר כורים) שבדרום אפריקה כיוזמה של ממשלות דרום אפריקה, נמיביה ובוצואנה שמטרתה לתעד את התנועה של יהלומי גלם בעולם.
עקרונות תהליך קימברלי שנוסחו בעיקר על ידי אלי איזקוב קובעים כי לכל משלוח יהלומי גלם בין המדינות החברות חייבת להתלוות תעודת קימברלי רשמית של המדינה המייצאת.
בנוסף, נטלה על עצמה מועצת היהלומים העולמית (WDC) מחויבות להצהיר על חשבוניות של יהלומים מלוטשים לאורך כל שרשרת מכירות היהלומים, כאשר ההטבעה על גבי החשבונית מעידה על ניקיונם של היהלומים.
כמו כן, נקבע כי המסחר ביהלומי גלם עם מדינות שלא הצטרפו לתהליך אסור.
בתהליך קימברלי מיוצגות 85 מדינות.
ישראל הייתה אחת ממייסדות התהליך, ובשנת 2003 הנפיקה את התעודה הראשונה בעולם.
להלן רשימה של 59 משתתפים המייצגים 85 מדינות (האיחוד האירופי מייצג 27 מדינות החברות בו ונחשבות למשתתף יחיד) החברות עם שנת הכניסה שלהן (והכניסה מחדש, לפי העניין) בסוגריים:
היושב ראש מפקח על יישום התכנית, תפעול קבוצות העבודה, הוועדות והמינהל הכללי.
המינוי מבוצע בכל שנה, כך שהיושב ראש הנוכחי מילא את תפקיד סגן היושב ראש בשנה הקודמת.
להלן רשימה של יושבי הראש והסגנים של KPCS:
נושא יהלומי הדמים הגיע לתודעת הציבור ברחבי העולם, כאשר התחוללה מלחמת האזרחים באנגולה בשנת 1998. ארגון אוניטה (שם מלא: האיחוד לעצמאות מוחלטת של אנגולה (UNITA) ניהלה במשך ארבעים שנה מלחמה נגד השלטון המרכזי בלואנדה - בירת אנגולה.
מלחמת האזרחים באנגולה החלה עקב ניסיונה של ארצות הברית להפיל את השלטון הקומוניסטי באנגולה.
ארגון אוניטה קיבל את תמיכתן של ארצות הברית ודרום אפריקה במאבקו נגד השלטון המרכזי, שהיה מרקסיסטי וקיבל עזרה מברית המועצות.
המושג "יהלומי דמים", או "יהלומי סכסוך" (וגם "יהלומי קונפליקט"), הושמע לציבור הרחב בפעם הראשונה בשנת 1998: ארגון בריטי, קטן ולא ממשלתי, שנקרא "עדים גלובליים" פרסם דו"ח בשם "מסחר סוער" ("A Rough trade").
בדו"ח זה נאמר שמשנת 1992, עם סיום המלחמה הקרה, ארגון אוניטה שלט בכ-60 עד 70 אחוזים של ענף היהלומים באנגולה.
באמצעות השליטה בכריית היהלומים והסחר בהם, זה הצליחו המורדים להמשיך את הסכסוך כנגד השלטון המרכזי בעוד כעשר שנים.
אוניטה, שלאחר סיום המלחמה הקרה איבד את תמיכתה של ארצות הברית ושל דרום אפריקה, החל לסחור ביהלומים כאמצעי מרכזי למימון המשך המאבק בשלטון המרכזי של אנגולה.
המורדים כפו על האוכלוסייה המקומית לכרות עבורם יהלומים וסחרו בהם, וכך הצליחו לממן את פעילותם: לרכוש נשק ולשלם את משכורתם של חיילים שגויסו ללחימה.
מטרתו של הדו"ח הבריטי הייתה להביא לתודעה הציבורית את תפקידם המרכזי של היהלומים במימון מלחמות האזרחים ביבשת אפריקה.
הרווחים הענקיים של יהלומי הדמים, המוערכים בכ-3.7 מיליארד דולר בין 1992 ל-1998 רק באנגולה, סייעו להמשכה של המלחמה ולמותם של כמיליון אנשים.
בשנת 1998 הטילה מועצת הביטחון של האו"ם סנקציות על מכירת יהלומים שנכרו בשטחה של אנגולה (החלטות 1173, 1176).
וזאת על מנת לאסור את מכירת היהלומים שלא אושרו על ידי השלטון הלגיטימי באנגולה.
זה היה הצעד הראשון בהקמת תהליך קימברלי בכל הקשור לסחר ביהלומים.
בין השנים 1991 ל-2001 סיירה לאון חוותה מלחמת אזרחים טרגית ואלימה במיוחד.
בשנת 1991 ארגון המורדים "החזית המהפכנית המאוחדת"
עם תמיכתה של ממשלת ליבריה החלה להילחם בכל שטחה של סיירה לאון.
העיתונאים הגדירו את מקרי האלימות כבלתי ניתנים להבנה: המורדים של רו"ף הרגו כ-50,000 בני אדם, גירשו כמחצית מהאוכלוסייה המקומית והרסו חלק משמעותי של תשתיות המדינה.
הגורמים המערביים כשלו להבין את הסיבות לאלימות הרבה.
בינואר 2000 פרסם פא"ק, ארגון לא ממשלתי, דו"ח על מצב המלחמה בסיירה לאון.
ראשית, חוקרי הארגון הבינו כי כיבוש האזורים והשטחים בהם ניתן למצוא יהלומים, היא מטרתה הראשונית של RUF.
שנית, הדו"ח הוכיח כי בשנות ה-90 ליבריה מכרה לבלגיה יהלומים בערך של מיליארד דולר, וזאת אף על פי שבליבריה לא קיים משאב זה.
הדו"ח הוכיח בנוסף כי אנשי RUF היו תלויים באופן מוחלט בכספי מכירת היהלומים לליבריה, אשר בתורה סיפקה תמיכה צבאית ואספקת נשק.
הטענה המרכזית של הדו"ח הייתה שהמורדים (שהיו חסרי לגיטימציה וחסרי תמיכה פופולרית) הצליחו להילחם אך ורק בזכות היהלומים, והביאה לכך שהסיבה היחידה למלחמה הייתה בעצם היהלומים עצמם.
מסקנות אלו עזרו להבין מהי הסיבה לאלימות המתמשכת בסיירה לאון ולהסביר את חשיבותם של יהלומי הדמים.
בטבע קיימים שני סוגים של יהלומים: הסוג הראשון הוא יהלומים הנמצאים עמוק בתוך האדמה ונקראים יהלומי קימברלי.
יהלומים אלה ניכרים מהאדמה בעזרת מכונות הדורשות השקעה גדולה ועובדים מקצועיים.
ולכן רק גורמים מדיניים או חברות בינלאומיות יכולות לממן כריית יהלומים אלו.
הסוג השני הוא יהלומים הנמצאים באזורי סחף שבהן הכרייה היא יחסית קלה ולא נדרשת אף מכונה תעשייתית, אלא כלים בסיסיים.
שני הדו"חות, על אנגולה ועל סיירה לאון, הצליחו להוכיח שיש קשר ישיר בין סוג היהלום, לבין הסיכוי שקבוצת מורדים תשתלט על משאב טבע זה על מנת לנצלו.
התברר שבמדינות בהן נמצאים יהלומי קימברלי, לא רק שפורצות פחות מלחמות אזרחים, אלא הם גם תורמים לעושרה ולהתפתחותה של המדינה.
דרום אפריקה ובוטסואנה, שהן מדינות יציבות ועשירות, מהוות דוגמה טובה לרווחים האפשריים ממשאב טבע מסוג זה.
שני, נמצא כי היהלומים הנמצאים באזורי הסחף הם סוג של "קללה" למדינות האפריקניות.
הקלות שבה אפשר לאסוף ולהוציא את היהלומים היא הגורם לאי היציבות במדינה: במדינות בהן השלטון הוא חלש ובעל לגיטימציה נמוכה, מצליחות קבוצות המורדים להשתלט על אזורי היהלומים בלי אורגניזציה מסובכת.
די להן לכבוש את האזור ולכפות על האוכלוסייה לעבוד עבורם בתנאים מחפירים.
מצב זה קיים במדינות כמו אנגולה, סיירה לאון והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
שתי מלחמות האזרחים (באנגולה ובסיירה לאון) העלו לשיח הציבורי את נושא יהלומי הדמים והקשר שלהם לסכסוכים הארוכים והאלימים.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 החלה ההבנה הציבורית העולמית שקיים קשר בין יהלומים לאלימות, טרור, ניצול אזרחים ומלחמות.
החברות הבינלאומיות והמדינות המייצרות יהלומי קימברלי חששו כי דבר זה יביא לחרם מצד הצרכנים.
חשש החברות הבינלאומיות היה שייווצר מצב דומה למה שקרה בתעשיית הפרווה בשנות ה-90 (אחרי פרסום סרטוני וידאו המתארים את אופן ייצור הפרוות): הארגון "אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים" (PETA) הצליח לשכנע את הצרכנים להטיל חרם על המוצר ועקב כך תעשייה זו נפגעה קשות כלכלית לאורך שנים רבות.
בעקבות זאת שר האנרגיה והמינרלים של דרום אפריקה (אחת היצואניות הגדולות של יהלומים בעולם ומהמובילות את תהליך קימברלי) זימן פגישה, בעיר הכורים קימברלי שבדרום אפריקה, כדי לדון לראשונה בנושא יהלומי הדמים.
חברות בינלאומיות, המדינות המייצרות וחברות לא ממשלתיות הוזמנו לפגישה רבת משתתפים של כל הקשורים בסוגיה.
בפורום זה ובפגישה נוספת שהתקיימה לאחר חודש בלואנדה (בירת אנגולה), המשתתפים הגיעו להסכמה על כמה עקרונות מרכזיים:
להקים מערכת גלובלית לאיסור ייבוא יהלומים ללא תעודה המעידה על מקורה הלגיטימי של האבן.
לגרש מהסחר את כל מי שממשיך לעסוק ביהלומי דמים.
לצרף ליהלומים תעודת אחריות לכל שלבי יצירת האבן.
לצרף להסכם גם את האו"ם, G8, WTO, וכל גורם הקשור לתהליך יצירת היהלומים.
באחד בדצמבר 2000, הוועדה הכללית של האו"ם הסכימה על הצורך להקים שיטה אחידה למתן תעודות אחריות לגבי חוקיות היהלומים בכל הקשור למכירה או לקנייה של יהלומים ובכך למנוע את הסחר ביהלומי דמים (החלטות 55–56).
בנובמבר 2003, במשא ומתן במסגרת תהליך קימברלי שהתקיים בשווייץ, המדינות החברות הסכימו על מה שנקרא מאז "תעודת קימברלי רשמית".
תעודה זו מבוססת על שני עקרונות:
ממשלות המדינות המייצרות יהלומים הן האחריות על כל אבן היוצאת מגבולות המדינה.
על כל מדינה מייצרת לבדוק כל שלב בתהליך המכירה - מהמכרה ועד היצוא.
כל יהלום שנסחר בין מדינות חייב להגיע עם התעודה הרשמית של המדינה בו יוצר.
אבנים המגיעות בלי תעודה ייתפסו ויוחרמו.
תהליך קימברלי הוא הסכם חופשי והמדינות הן שבוחרות אם להשתתף בו והן אינן מחויבות לו מבחינת המשפט הבינלאומי.
לכן, כל החלטה בפורום צריכה את הקונצנזוס של כל המשתתפים בו.
הפורום מתכנס אחת לשנה בעיר שנבחרת על ידי יו"ר הפורום.
בכל שנה יבחר יו"ר חדש לפורום, ומכיוון שלא קיימת מזכירות מרכזית או סגל קבוע או תקציב, היו"ר הוא האחראי לכל הפעילות השנתית.
נכון להיום השתתפו בתהליך 59 משתתפים המייצגים 85 מדינות (האיחוד האירופי והמדינות החברות בו נחשבות למשתתף יחיד).
חברי תהליך קימברלי מהווים כ-99.8% מהייצור העולמי של יהלומי גלם.
הפעם הראשונה שתהליך קימברלי החליט על הטלת סנקציות בכל הקשור לייצור יהלומים הייתה בשנת 2004 בבריסל, נשיאת הפורום באותה שנה הייתה קנדה.
החשד היה שהרפובליקה של קונגו (או קונגו ברזוויל) מפרה את ההסכמים ומוכרת יהלומים מעבר ליכולת התעשייתית שלה.
בשנים אלה פרצה מלחמת אזרחים ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו (קונגו קינשאזה) והרפובליקה של קונגו הואשמה, במסגרת הפורום, בקניית יהלומי קונפליקט מהמדינה השכנה.
עקב כך הרפובליקה של קונגו גורשה מתהליך קימברלי.
החלטה זו במסגרת תהליך קבלת הלגיטימציה והכוח של הפורום במערכת הבינלאומית הייתה בעלת חשיבות רבה ובכך תהליך קימברלי הוכיח לכל העולם את האפקטיביות שלו.
הרפובליקה של קונגו נפגעה קשה כלכלית עקב גירושה מהסחר העולמי, רק בשנת 2007 המדינה האפריקאית התקבלה בחזרה לפורום.
בתהליך קימברלי קיימות מספר מגבלות וחסרונות:
חלק משמעותי של הבדיקות ושל מתן התעודות תלוי במדינות המייצרות.
מדובר במדינות חלשות, אשר בהן אין כמעט שלטון חוק ורמות השחיתות בהן גבוהות מאוד.
ייתכן שבמדינות אלו מהימנותה של התעודה אינה מספיק טובה.
מדינות לא חברות (שאינן יכולות להשתתף בסחר הבינלאומי) יכולות למכור יהלומים למדינות החברות ומשם להכניס את האבנים לשוק (דבר זה אסור לפי תהליך קימברלי, אבל המדינה המוכרת יכולה לזייף את התעודה).
תהליך קימברלי תלוי בתמיכה של דעת קהל - הציבור במערב, ולכן יש סיכוי שאם תמיכה זו תופסק או תופחת, או שהציבור ישכח את נושא יהלומי הדמים ותוקפו של התהליך ייפגע.
חשוב לזכור שהשתתפותן של החברות הבינלאומיות היא מרכזית בתהליך וללא הלחץ של הצרכנים שרובם במערב, הן עלולות לפרוש מהתהליך.
מדינת ישראל היא המדינה הראשונה שהתחילה להשתמש בתעודות קימברלי בסחר ביהלומים.
תל אביב היא אחד מהמרכזים הבולטים של סחר היהלומים בעולם, מפני שעבוד היהלומים בה נעשה באיכות מאוד גבוהה.
במאי 2004 - ישראל הייתה המדינה השנייה שעברה את ביקורת קימברלי.
הוועד של הפורום הקדיש שעות רבות לבדיקת התהליכים במשרדי הפיקוח על היהלומים ובנוסף ערך סיור במפעלי יהלומים, בבורסת היהלומים ואף נפגש עם ראשי הענף.
בשנת 2010 ישראל הייתה נשיאת תהליך קימברלי, ובאותה שנה הכנס השנתי התקיים בישראל (בירושלים ובתל אביב).
לתפקיד יו"ר התהליך התמנה בועז הירש, ראש המינהל לסחר חוץ במשרד התמ"ת.
הירש הוא הישראלי הראשון שכיהן בראשות תהליך בינלאומי.
לתקופת כהונתו הציב הירש שלושה יעדים: אכיפה בשיתוף עם המכס העולמי, הקמת ועדה לפתרון בעיות סחר והקמת גוף ידע של התהליך.
ישראל אירחה את כנס קבוצות העבודה של התהליך אשר התקיים על רקע דיווחים על אי עמידתה של זימבבואה בדרישות התהליך והמשך הפגיעה בזכויות האדם באזור המרנגה בזימבבואה.
תהליך זומבי (מאנגלית: Zombie process או Defunct process) במערכות הפעלה מבוססות Unix הוא תהליך שביצועו הושלם, אך עדיין נכלל בטבלת התהליכים של מערכת ההפעלה.
הרשומה שנותרה בטבלת התהליכים מאפשרת לתהליך האב שיצר את התהליך שסיים את ריצתו (ועכשיו הוא זומבי) לקרוא את ערך היציאה של הזומבי.
המונח "תהליך זומבי" נגזר מדמות הזומבי במיתולוגיה הקריבית המת-החי.
בדומה, התהליך שסיים את ריצתו "מת", אך עדיין לא "נאסף אל המתים".
בשל סיומו של התהליך בלאו הכי, לפקודה kill אין שום השלכה כאשר זו מופעלת על הזומבי.
כאשר תהליך מסתיים, כל הזיכרון והמשאבים ששויכו אליו משוחררים חזרה למערכת.
יחד עם זאת, הרשומה של התהליך בטבלת התהליכים אינה מוסרת.
תהליך האב שיצר את תהליך הבן שהסתיים יכול לקרוא את ערך היציאה של הבן באמצעות קריאת המערכת wait, ורק מרגע שזו נקראה, התהליך הזומבי מוסר מהרשימה.
לאחר שהזומבי מוסר מרשימת התהליכים, מזהה התהליך שלו מתפנה לשימוש חוזר בידי תהליך חדש אחר שנוצר.
יחד עם זאת, אם ההורה לא קרא ל-wait, הזומבי יישאר ברשימת התהליכים עד סיום ריצתו של תהליך האב.
מרגע שתהליך האב הסתיים, עובר תהליך הבן לתהליך init, שעובר באופן מחזורי על רשימת התהליכים הזומבים ומשחרר אותם על ידי קריאה ל-wait.
ניתן לזהות תהליכים זומבים באמצעות הפלט של פקודת ps באמצעות הסימן z בעמודת הסטטוס של התהליך (STAT).
תהליכים זומבים שמופיעים ברשימה יותר מתקופה קצרה בדרך כלל מעידים על באג בתהליך האב או על החלטה לא סטנדרטית בטיפול בתהליכים בנים.
אם תהליך האב אינו קיים יותר ועדיין הרשומה של תהליך הבן הזומבי קיימת, הדבר מעיד בדרך כלל על באג במערכת ההפעלה עצמה.
בדומה לדליפות אחרות, נוכחות זומבים מועטים אינה מהווה סיבה לדאגה, אולם הדבר יכול להעיד על בעיה שיכולה להתנפח לממדים שיאיימו על יציבותה של מערכת ההפעלה, בעיקר אם זו תגיע למצב שבו לא נותרו מזהי תהליך פנויים לתהליכים חדשים.
בתרמודינמיקה, תהליך תרמודינמי הוא תהליך הפועל על צבר חלקיקים.
לרוב, לשם פשטות, מתייחסים לתהליכים שבהם אחד מהקבועים המתארים את המערכת נותר קבוע.
התהליכים התרמודינמיים הנפוצים ביותר הם:
תהליך איזותרמי – תהליך שבו הטמפרטורה במערכת נותרת קבועה.
תהליך איזוכורי –תהליך שבו נפח המערכת נותר קבוע.
תהליך איזוברי – תהליך שבו הלחץ במערכת נותר קבוע.
בתהליך זה חום המועבר למערכת משנה את האנרגיה הפנימית של המערכת ומבצע עבודה שמתבטאת בשינוי הנפח של המערכת.
תהליך איזנטרופי – תהליך שבו האנטרופיה במערכת נותרת קבועה.
תהליך איזואנתלפי – תהליך שבו האנתלפיה במערכת נותרת קבועה.
תהליך אדיאבטי – בתהליך זה אין מעבר חום מהמערכת לסביבה; לתהליכים אדיאבטיים חשיבות רבה, תהליך אדיאבטי לא יהיה בהכרח תהליך איזנטרופי
תהליך פוליטרופי – תהליך שבו מתקיים : כאשר C מספר קבוע ו-n הוא האינדקס הפוליטרופי.
תהליך זה מתאר לרוב שינוי נפח של גזים (לדוגמה במקרר)
צל גשם נוצר כאשר אוויר חם ולח נדחף אל רכסי הרים, הוא עולה תוך ירידה בלחץ האטמוספירי ומתקרר בתהליך אדיאבטי עד לנקודת הטל (הנקודה בה מתעבות טיפות).
תהליך זה גורם לכך שמדבר יהודה שממזרח לקו פרשת המים של הרי יהודה יבש משמעותית מזה שממערבם.
צוללן קרטזי הוא תהליך איזותרמי תוך שינוי של הלחץ והנפח.
מתיחת גומייה היא תהליך איזנטרופי בו הטמפרטורה עולה.
כל מנועי הבעירה הפנימית וכן מנועים נוספים, אך לא מנועים חשמליים, מיישמים מחזורים של תהליכים תרמודימיים, במנוע קרנו מתרחשים תהליכי איזותרמיים ואדיאבטיים.
בהסתברות וסטטיסטיקה, תהליך מקרי אֶרגוֹדי () הוא תהליך מקרי אשר בו כל פונקציה זמנית, הפועלת על מדגם (סימולטני) ארוך מספיק, דומה לפונקציה (לאורך זמן) המתאימה על הסטטיסטיקה של התהליך, והשוויון מתקיים בגבול עבור מדגם אינסופי.
באופן זה ניתן להסיק על תכונות סטטיסטיות כגון התוחלת לפי ממוצע המדגם (הנוכחי) בלבד וללא ידע סטטיסטי קודם על התהליך.
משמעות הארגודיות היא דגימה רחבה באותו זמן מתנהגת כמו תהליך לאורך-זמן.
פעמים רבות יש לבצע עיבוד כלשהו על תהליכים מקריים, ועיבוד זה מתבצע על ידי שימוש בסטטיסטיקה של התהליך, כגון התוחלת או האוטוקורלציה.
עיבוד זה יכול להיות למשל שערוך ערך עתידי של התהליך על סמך דגימות העבר.
עם זאת, במקרים מעשיים רבים הסטטיסטיקה של התהליך המקרי כלל אינה נתונה, ובמקום זאת נתון רק מדגם יחיד של התהליך.
במקרה זה, יש צורך לשערך את הסטטיסטיקות הדרושות מהמדגם הנתון בלבד.
תכונת הארגודיות מאפשרת שערוך של לפחות חלק מסטטיסטיקות אלו, ודבר זה אינו נכון באופן כללי עבור תהליך אקראי כלשהו.
משמעות הארגודיות היא, אפוא, היכולת לשערך תכונות סטטיסטיות של תהליך על סמך פונקציה שפועלת על מדגם יחיד שלו, בזמן ארוך מספיק.
תהליך מקרי יכול להיות ארגודי במומנטים שונים כפי שמתואר בהמשך.
יהי תהליך מקרי סטציונרי בזמן בדיד המוגדר בזמנים .
אזי תהליך זה יקרא ארגודי אם לכל פונקציה חסומה , לכל מספר פרמטרים , ולכל מתקיים:
כלומר, עבור תהליך ארגודי, הממוצע הזמני (time domain average) על פני דגימות של הפונקציה הוא התוחלת של אותה הפונקציה – תהליך המתייחס לסטטיסטיקה של התהליך.
במקרה זה יש לציין גם את אופי ההתכנסות של השוויון הנ"ל.
ההגדרה הובאה לתהליך מקרי בדיד, אך ניתן להכלילה גם למקרה של תהליך מקרי רציף.
תהליך יכול להיות ארגודי באופן חלקי; ייתכן כי עבור תהליך מסוים, ניתן יהיה לשערך את תוחלתו ואת פונקציית האוטוקורלציה על ידי דגימותיו, אך לא ניתן יהיה לשערך מומנטים מסדר גבוה יותר.
במקרה זה, אומרים שהתהליך האקראי הוא ארגודי במומנט ראשון, במומנט שני, בשניהם, וכן הלאה.
יהי תהליך אקראי סטציונרי כפי שמוגדר לעיל, ויהי הממוצע הזמני של התהליך על פרק זמן :
אזי אם הממוצע הזמני הנ"ל מתכנס במובן ממוצע ריבועי (mean square convergence) לתוחלת התהליך, (שאינה תלויה בזמן מכיוון שהתהליך סטציונרי), כאשר , אומרים שהתהליך הוא ארגודי בממוצע ריבועי במומנט ראשון.
תהליך סטוכסטי סטציונרי הוא ארגודי בממוצע ריבועי במומנט ראשון אם ורק אם מתקיים:
כאשר היא פונקציית השונות המשותפת העצמית (אוטו קווריאנס) של התהליך .
באופן דומה ועבור אותו התהליך, תהי פונקציית האוטוקורלציה האמפירית:
אזי אם פונקציה זו מתכנסת במובן ממוצע ריבועי (כאשר ) לאוטוקורלציה האמיתית, המוגדרת על ידי הסטטיסטיקה של התהליך: (שהיא פונקציה של הפרש הזמנים בלבד מכיוון שהתהליך סטציונרי), לכל , אומרים שהתהליך הוא ארגודי בממוצע ריבועי במומנט שני.
תהליך סטוכסטי סטציונרי בעל תוחלת 0 הוא ארגודי בממוצע ריבועי במומנט שני אם ורק אם מתקיים:
כאשר היא פונקציית המתאם העצמי (אוטוקורלציה) של התהליך .
אינטואיטיבית, משמעות היות התהליך ארגודי היא שדגימותיו בעלות קורלציה נמוכה אחת למשנתה.
כך למשל, כדוגמה לתהליך ארגודי במומנט ראשון ניתן לציין תהליך בעל תוחלת 0 שדגימותיו בלתי תלויות ושוות התפלגות.
נניח שמדובר בתהליך בו כל דגימה מפולגת ברנולי עם פרמטר .
אזי נצפה שלאחר זמן רב , כ־ דגימות תהיינה בעלות הערך 1 בעוד שהשאר תהיינה בעלות הערך 0. לכן, המיצוע הזמני יהיה דומה לתוחלת.
תהליך אשר דגימותיו נקבעות לפי ערך יחיד, לדוגמה, הוא תהליך לא ארגודי.
יהיה תהליך אקראי השווה למשתנה המפולג ברנולי בעל פרמטר .
כלומר וכל ערכי התהליך זהים.
אזי במקרה זה, בעוד שתוחלת התהליך תהיה , מיצוע זמני יניב את אחד משני ערכים – 0 או 1, שכן ערך זה קבוע לכל זמן.
במקרה זה, אין שוויון בין הממוצע הזמני לתוחלת והתהליך אינו ארגודי.
בנוסף, ניתן לראות כי במקרה זה יש קורלציה גבוהה מאוד בין דגימות התהליך, שכן הן שוות זו לזו.
בתרמודינמיקה, תהליך ספונטני (או תהליך מאליו) הוא שינוי בזמן של מערכת המתרחש ללא צורך השקעת אנרגיה במערכת.
למשל: קרח שמפשיר בתוך כוס מים חמים, בושם שמפעפע בחדר, או ברזל שמחליד במגע עם אוויר.
במהלך תגובה ספונטנית, האנטרופיה הכללית (של המערכת והסביבה) עולה.
במקביל, המערכת משחררת אנרגיה חופשית, ונעה למצב נמוך יותר באנרגיה ויציב יותר מבחינה תרמודינמית.
האנרגיה החופשית הרלוונטית תלויה באופי המערכת: בתהליך המתרחש בלחץ וטמפרטורה קבועים משתמשים באנרגיה חופשית של גיבס ואילו לתיאור תהליך המתרחש בתנאי נפח קבוע משתמשים באנרגיה חופשית של הלמהולץ.
תגובות כימיות רבות מתרחשות בתנאי לחץ וטמפרטורה קבועים, לכן הספונטניות של התגובה תלויה בשינוי באנרגיה החופשית של גיבס - .
נהוג להגדיר את השינוי באנרגיה החופשית כחיובי אם המערכת מקבלת אליה אנרגיה מהסביבה, וכשלילי אם המערכת מאבדת אנרגיה אל הסביבה.
לכן, אפשר לנסח מחדש תנאי לספונטניות כאי-שוויון: .
מצד שני, כאשר , הרי שהאנרגיה החופשית של הסביבה קטנה, ולכן גם אז יתרחש תהליך ספונטני - אבל בכיוון ההפוך.
כדי שמערכת תהיה בשיווי משקל, חייב להתקיים .
כדי להבין טוב יותר את הגורמים השונים להתרחשות תגובה באופן ספונטני, נהוג לפרק האנרגיה החופשית לשני איברים - איבר אנתלפיה ואיבר אנטרופיה (התלוי בטמפרטורה) - בעזרת הזהות:
כאשר חיובי ו- שלילי התהליך יהיה ספונטני
כאשר חיובי ו- חיובי התהליך יהיה ספונטני בטמפרטורה גבוהה
כאשר שלילי ו- שלילי התהליך יהיה ספונטני בטמפרטורות נמוכות (כאשר לאקסותרמיות יש חשיבות רבה)
כאשר שלילי ו- חיובי התהליך לא יהיה ספונטני באף טמפרטורה (והתהליך הפוך יהיה ספונטני תמיד)
בתהליך ספונטני האנטרופיה הכללית של היקום (המערכת והסביבה) גדלה.
תיתכן תגובה ספונטנית בה האנטרופיה של המערכת תרד (למשל קפיאה של מים או הפרדה בין פאזות) אבל תגובות כאלו תמיד אקסותרמיות (ΔH שלילי) והחום הנפלט גורם לעליה באנטרופיה של הסביבה הגדולה מהירידה באנטרופיה של המערכת.
במערכת מבודדת, כאשר אין חילופי חום או חומר עם הסביבה, האנטרופיה חייבת לגדול (במערכת כזו לא תיתכן תגובה בה לתוצרים אנטרופיה נמוכה משל המגיבים).
הספונטניות של תהליך אינה מחייבת כי הוא יתרחש במהירות: כך למשל התגובה להפיכת יהלום לגרפיט היא ספונטנית אלא שאנרגיית השפעול הגבוהה גורמת לכך שהתהליך איטי מאוד.
תהליך השלום הישראלי-פלסטיני התפתח לאורך השנים, כניסיון לפתור את הסכסוך הישראלי-פלסטיני ולסיים את מעגל האלימות הנמשך מתחילתו.
החל משנות השבעים ממשלות ישראל ניסו לפתור בדרכי שלום את הסכסוך הישראלי-ערבי וכחלק ממנו את הסכסוך הישראלי-הפלסטיני.
במהלך התהליך נחתמו הסכם השלום בין ישראל למצרים (1979), הסכמי אוסלו (1993) והסכם השלום בין ישראל לירדן (1994).
בדרך כלל ארצות הברית מעורבת בתהליך השלום הישראלי-פלסטיני, בשאיפה להוביל לפתרון "שתי מדינות לשני עמים".
בשנת 2002 הציגה ארצות הברית את מפת הדרכים ובה קווי מתאר לפתרון זה.
במידה פחותה מעורבים בתהליך השלום גם גורמים נוספים, כמו רוסיה, האיחוד האירופי ומנהיגים ממדינות המזרח התיכון.
בשנת 2020 החלו מגעים ויחסים דיפלומטיים חלקיים בין ישראל למספר מדינות ערביות, בתיווך ארצות הברית, בהן איחוד האמירויות הערביות, בחריין, מרוקו, עומאן וערב הסעודית.
ברוב המקרים מדינות אלה מיעטו להתייחס לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
הציבור בישראל מחזיק בדעות ותפיסות מגוונות לגבי תהליך השלום .
עמדתה הרשמית של ישראל היא שבמסגרת משא ומתן לשלום היא תהיה מוכנה לוותר במידת-מה על שליטה ביהודה ושומרון, בתמורה להפסקת הטרור וחתימת הסכם שלום.
עמדה זו באה לידי ביטוי בוועידת מדריד (1991), בהסכמי אוסלו (1993) ובוועידת קמפ דייוויד (2000).
הגורם הפלסטיני מולו מנהלות ממשלות ישראל משא ומתן הוא הרשות הפלסטינית, בראשות מחמוד עבאס ופת"ח, תוך התעלמות משליטת חמאס ברצועת עזה.
חמאס מוגדר כארגון טרור על ידי מדינות רבות ובהן ישראל, ארצות הברית, קנדה, ירדן ויפן.
חלק מהישראלים תומך בפתרון "שתי מדינות לשני עמים", בעוד אחרים נואשו מתהליך השלום לאחר שחוו את הטרור של האינתיפאדה השנייה ואת מתקפות חמאס על ישראל, ואינם סומכים על ההנהגה הפלסטינית.
חלקם מאמינים שלא ייתכן הסכם שלום על בסיס "שתי מדינות לשני עמים" או שכל השטח בין הירדן לים נועד למדינה יהודית או שילוב בין הגישות הללו וקורא לספח את השטחים במחלוקת במסגרת "פתרון מדינה אחת" או פתרון מדיני אחר.
הפלסטינים חלוקים ביניהם בגישה לתהליך השלום .
חמאס מצהיר בגלוי שמטרתו היא כיבוש מדינת ישראל, גירוש והרג היהודים, והקמת מדינה אסלאמית.
לפי גישה זו, כל הפליטים הפלסטיניים וצאצאיהם יוכלו לשוב לבתיהם ולשלוט בקרקע.
גם יאסר ערפאת והארגון לשחרור פלסטין הצהירו בתחילה בגישה זו, אך בשנות ה-80 של המאה ה-20 החלו להשתתף בשיחות שלום עם ישראל.
במסגרת הסכמי אוסלו, בתמורה לנסיגת כוחות צה"ל ממספר מוקדים ברצועת עזה וביהודה ושומרון, הכריזו על הכרה בזכות הקיום של מדינת ישראל.
האמנה הלאומית הפלסטינית של אש"ף – שנכתבה עוד טרם 1967 קובעת כי לפלסטינים זכות על כל ארץ ישראל, קוראת להשמדת מדינת ישראל על ידי מאבק מזוין, מגדירה את הציונות כתנועה כובשת ולא חוקית ושוללת את זכותם של היהודים להגדרה עצמית ומדינת לאום.
בפרסומים רשמיים טוענת הרשות הפלסטינית כי בעקבות הסכמי אוסלו והצבעות בפרלמנט הפלסטיני שנעשו בהמשך לו בוטלו הסעיפים הרלוונטיים, אך גורמים שונים – והן פלסטיניים והן וישראלים – מפקפקים בחוקיות הביטול ממספר טעמים, כמו העובדה שההצבעה לא הייתה על ביטול אלא על הסמכת ועדה שתבטל וכזו מעולם לא כונסה, ועוד.
כמו כן, למעשה, מעולם לא פורסמה אמנה חדשה או מתוקנת ואין ביד ישראל שום מסמך רשמי פלסטיני הקובע את ביטול-תקפותה.
לפי סקרים, שיעור התמיכה בחמאס משתנים לפי התקופה.
למשל, בשנת 2007 הפת"ח השיג רוב יחסי ובשנת 2010, אבו מאזן, איש הפת"ח, נהנה מתמיכתם של 61 אחוזים.
במהלך השנים לאחר מכן אבדה התמיכה בו וגברה התמיכה בחמאס.
התמיכה בפעולות טרור ספציפיות של חמאס כנגד מדינת ישראל – כולל בתוך הקו הירוק – גבוהה אף יותר.
לדוגמה, תמיכה של רוב בטבח שבעה באוקטובר תוך הבעת עמדה שחמאס לא ביצע פשעי מלחמה.
בנוסף, לפי סקר משנת 2010, מעל לשני שלישים מהרחוב הפלסטיני סברו שעל הפלסטינים לפעול לביטולה של ישראל והקמת מדינה פלסטינית על כל השטח.
כמעט כל אלו סבורים שהדרך לכך היא במאבק מזוין, אך שני השלישים הללו כוללים אף כאלו התומכים במשא ומתן עם ישראל ופתרון שתי המדינות – כאשר אלו מוסברות בידיהם כטקטיקה וצעד ביניים בלבד.
בעיית הפליטים הפלסטינים נותרה ללא פתרון.
אף מנהיג פלסטיני לא הביע נכונות לוותר על זכות השיבה של הפליטים.
קיימות דעות ותפיסות מגוונות לגבי תהליך השלום בקרב גורמים רשמיים בארצות הברית.
מאז מלחמת ששת הימים, כל נשיאי ארצות הברית נקטו במדיניות לפיה הפלסטינים צריכים לעשות כל מאמץ למנוע טרור, עליהם לקבל את זכות הקיום של ישראל ללא תנאים, ובתמורה ישראל צריכה לוותר על שטחים שנכבשו.
הנשיאים ביל קלינטון וג'ורג' ווקר בוש תמכו בפומבי בהקמת מדינה פלסטינית בשטחי יהודה ושומרון וחבל עזה, על בסיס ההגדרה העצמית של העם הפלסטיני.
דעות דומות הושמעו על ידי הנשיא ברק אובמה.
בשיחה עם בנימין נתניהו הוא אמר כי ארצות הברית נותרה מחויבת לפתרון "שתי מדינות לשני עמים" במסגרתו "ישראל תהיה בטוחה ולצדה מדינה פלסטינית ריבונית".
בשיחות בין הישראלים לפלסטינים עלו המחלוקות בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
ירושלים: מעמדה החוקי של ירושלים, הכותל המערבי, הר הבית, מסגד אל-אקצא
בעיית הפליטים וזכות השיבה: בעיית הפליטים הפלסטינים, זכות השיבה, הנכבה, הפליטים היהודים ממדינות ערב
מענה ביטחוני לטרור, מניעת הסתה ואלימות, ואבטחת גבולות מדינת ישראל
חלוקת המשאבים, בעיקר פתרון הבעיות במשק המים והשפכים ברשות הפלסטינית
הכרה במדינת ישראל ובזכות הקיום שלה
הפסקת תשלומי הרשות הפלסטינית למחבלים ולמשפחותיהם
המעבר הבטוח, נמל ימי ונמל תעופה
פעילות צה"ל ביהודה שומרון וחבל עזה
מנקודת המבט הישראלית, הדאגה העיקרית היא לביטחון.
ישראל מצפה שההנהגה הפלסטינית תילחם בטרור ותקדם סובלנות ודו-קיום עם ישראל.
הישראליים מציינים שבמקרים רבים המנהיגים הפלסטינים תמכו בארגוני טרור ובפעולות טרור, השתתפו בהסתה נגד ישראל, ושללו את זכות הקיום שלה.
כמו כן הם מציינים את אמנת חמאס, הקוראת להשמדתה של ישראל.
עם זאת, פעילי שלום פלסטינים רואים גם סימנים חיוביים בצד הפלסטיני, ולדעתם ישראל צריכה להיעזר בהם על מנת לטפח יחסים חיוביים הדדיים.
משנת 2007 גבר שיתוף הפעולה הביטחוני בין ישראל לכוחות הביטחון הפלסטיניים ביהודה ושומרון.
בין השאר, ארצות הברית אימנה וחימשה את כוחות הביטחון הפלסטינים והמשמר הנשיאותי.
גורמי ממשל רבים בישראל הביעו התנגדות להקמת מדינה פלסטינית, בגלל סיבות רבות.
אי לכך, הפלסטינים חוששים שישראל לא תאפשר הקמה של מדינה עצמאית בעלת רצף טריטוריאלי.
ישראל מטילה מגבלות כלכליות על אנשים פרטיים ומוסדות פלסטיניים המקשים על הקמת מדינה, בנימוקים של מניעת טרור.
מאז מלחמת ששת הימים מתקיימים מגעים בין ישראל לפלסטינים, הכוללים שיחות לא-רשמיות ורשמיות, משא ומתן, והסכמים שונים.
לאחר מלחמת ששת הימים מועצת הביטחון של האו"ם קיבלה פה אחד את החלטה 242 הקוראת לנסיגה ישראלית מהשטחים שנכבשו במהלך המלחמה, בתמורה לסיום הלוחמה וכיבוד והכרה בריבונותן ובעצמאותן של מדינות האזור.
ישראל קיבלה את ההחלטה בדצמבר 1967 מתוך פרשנות לפיה אין מחויבות לסגת מכל השטחים שנכבשו במהלך המלחמה אלא רק מחלקם.
הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף), שהוקם בשנת 1964, סירב בהתחלה לקבל את ההחלטה, בטענה שהיא איננה מכירה בפלסטינים כעם אלא מתייחסת אליהם כאל בעיית פליטים בלבד.
אולם עם השנים עמדתם השתנתה והם תמכו בהחלטה – במסגרת הסכמי אוסלו אש"ף הכיר בזכות הקיום של מדינת ישראל, ובין השאר קיבל במפורש את החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם.
החלטה 3236 של העצרת הכללית של האו"ם
בהחלטה מודגש האיסור לפגוע באוכלוסייה אזרחית.
כמו כן ההחלטה קובעת שבעיית הפליטים הפלסטינים תיכלל כפריט קבוע בסדר היום של העצרת הכללית.
ואכן, נושא זה נדון מאז מחדש בכל שנה בעצרת הכללית של האו"ם.
קבלת פתרון שתי מדינות על ידי אש"ף
בשנת 1973 מונה סעיד חמאמי, חבר המועצה הלאומית הפלסטינית, להיות נציג אש"ף בלונדון.
שם החל לקדם רעיונות של הידברות ודו-קיום בין יהודים לערבים והביע תמיכה בפתרון שתי המדינות לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בפברואר 1977 הצהיר חמאמי כי "אש"ף מוכן להכיר בישראל תמורת פינוי גמור של יהודה ושומרון ורצועת עזה והוא מוכן לדו-שיח על בסיס של הכרה הדדית".
החלטות של האו"ם מיוני 1967 עד 1976 קראו אף הן לפתרון שתי מדינות על בסיס גבולות 1967 וזכו לתמיכה בינלאומית רחבה, גם אם לאחר מכן בוטלו באמצעות זכות הווטו של ארצות הברית.
ב-15 נובמבר 1988 הצהיר יאסר ערפאת על "הכרזת העצמאות הפלסטינית" המבוססת על תוכנית החלוקה של האו"ם משנת 1947. הצהרה זו התפרשה כהכרה עקיפה במדינת ישראל ותמיכה בפתרון של שתי מדינות לשני עמים.
מאמצי שלום עם מדינות שכנות
לאחר מלחמת ששת הימים היו מאמצים לקדם שיחות שלום בין ישראל לבין שכנותיה: מצרים, ירדן, סוריה ולבנון.
החלטת האו"ם 242 התקבלה על ידי ישראל, ירדן ומצרים, ללא סוריה ולבנון.
בעקבות ההחלטה מונה גונאר יארינג כשליח מיוחד למזרח התיכון, מתוך כוונה לקדם הסכמים ולסייע למאמצים להשיג הסדר שלום מקובל בהתאם להחלטה.
בשנים 1967–1971 ניהל יארינג מספר סבבי שיחות בין ישראל לבין מצרים וסוריה, אך שיחות אלה לא נשאו פרי.
בדצמבר 1969, מזכיר המדינה אמריקאי ויליאם פירס רוג'רס הציע את תוכנית רוג'רס, שקראה להפסקת אש במלחמת ההתשה וכן ניסיון להגיע להסכם על בסיס החלטה 242. ממשלת מצרים קיבלה את התוכנית, אך ישראל דחתה אותה.
ביוני 1970 ובאוקטובר 1971 שוב הציע תוכניות דומות, אך גם הן נדחו על ידי הצדדים.
נוסחת יריב – שם טוב הייתה יוזמה מדינית שהגו יחדיו בשנת 1974 שרי הממשלה ה-16 אהרן יריב וויקטור שם טוב, שבה קראו למדינת ישראל להכיר באש"ף ולנהל משא ומתן לשלום עם הפלסטינים.
כשהנוסחה נדונה בישיבת הממשלה, ראש הממשלה יצחק רבין הסתייג ממנה ואמר: "בחתירתה של ישראל לקראת שלום היא מעניקה עדיפות ראשונה להסדרים בין מדינות ערב לבין ישראל ובראש ובראשונה למצרים וכי הבעיה הפלשתינאית אינה הבעיה המרכזית ואת פתרונה יש למצוא במסגרת הסדר בין ישראל לירדן".
עמדה דומה הובעה על ידי יגאל אלון, שגם פסק כי אש"ף אינו בא בחשבון לייצוג הפלסטינים.
הנוסחה לא נדונה שוב לאחר מכן.
המפגש בין שמעון פרס למלך חוסיין
באפריל 1987 נחתם הסכם לונדון בין שר החוץ הישראלי שמעון פרס לבין חוסיין, מלך ירדן, במהלך פגישה חשאית בלונדון.
ההסכם נוסח כהבנה הכפופה לאישור שתי הממשלות, ונועד לקדם את "האופציה הירדנית", לפיה ממלכת ירדן תחזור לשלוט באוכלוסייה הפלסטינית בשטחים, ובמקביל תחתום על חוזה שלום עם ישראל.
עם שובו לישראל נתקל פרס בהתנגדות של ראש הממשלה יצחק שמיר והיוזמה עלתה על שרטון.
שיחות משה עמירב ופייסל חוסייני (1987)
בחודשים יולי-אוגוסט 1987 התקיימה סדרת פגישות חשאיות בין איש תנועת החרות משה עמירב לבין בכיר אש"ף בשטחים באותה עת פייסל חוסייני, בסופה נוסח מזכר הבנות שתכליתו הייתה לבסס תשתית לשיחות בין ראש ממשלת ישראל יצחק שמיר לבין ראש אש"ף יאסר ערפאת.
את תוכניתו, שזכתה בעידוד מדן מרידור ומיכה רייסר, העלה אגף הארגון של חירות על הכתב בצורת חוברת, אשר הגיעה גם לידיו של סרי נוסייבה.
בתיווכו של פעיל שלום ירושלמי בשם דוד איש שלום, פנה נוסייבה לעמירב והציע להפגש איתו.
עמירב התייעץ עם חבריו מהליכוד דן מרידור, אהוד אולמרט ורוני מילוא.
בפגישה הראשונה ב-3 ביולי 1987 הציע נוסייבה לצרף למפגשים את חוסייני.
ב-6 באוגוסט 1987 נפגש עמירב פגישה אישית עם שמיר ועדכן אותו לגבי מגעיו עם האישים הפלסטינים.
לאחר שדבר המפגשים והמסמך התפרסמו, הורה שמיר לעצור את חוסייני מעצר מנהלי שהתפרש כבגידת הליכוד בפלסטינים והושם קץ למגעים.
ב-9 בדצמבר 1987 פרצה האינתיפאדה הראשונה, בעקבותיה הכירה ישראל באש"ף, ניהלה עם הארגון משא ומתן ואף חתמה איתו הסכמים.
בשנת 1991, עם תום מלחמת המפרץ הראשונה, הצליח נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש האב לכנס את ועידת מדריד, שתכליתה הייתה ליצור סדר חדש במזרח התיכון ולהביא להסדר הסכסוך הישראלי-ערבי.
מנאומו בכנס: "מטרתנו חייבת להיות ברורה וחד משמעית – לא רק לשים קץ למצב המלחמה במזרח התיכון ולהחליפו במצב של אי-לוחמה.
בכך אין די, זה לא יחזיק מעמד.
אנו חותרים לשלום, שלום אמיתי".
בוש קרא למשא ומתן ישיר, המבוסס על החלטות 242 ו-338 של מועצת הביטחון, הקוראות לנסיגה ישראלית מהשטחים לקווי 1967. לגבי הפלסטינים, הציע בוש לנהל משא ומתן על הסדר לממשל עצמי, שיימשך 5 שנים.
החל בשנה השלישית ייפתחו שיחות על הסדר הקבע.
הוא ביקש להעניק לעם הפלסטיני "שליטה משמעותית על חייו ועל גורלו, משהו שיבטיח את ההשלמה עם ישראל ואת ביטחונה של ישראל".
לאחר הוועידה התקיימו מספר סבבים של שיחות המשך בוושינגטון.
השיחות לא הניבו הסכם כלשהו, אך ארגוני ימין בישראל ראו בהן תקדים מסוכן, וכמחאה על קיומן פרשו ב-1992 מפלגות הימין מהממשלה והובילו לבחירות חדשות.
ועידת מדריד סללה את הדרך למשא ומתן ישיר בין ישראל לפלסטינים, בסדרה של פגישות חשאיות שנערכו באוסלו, בחסות ממשלת נורווגיה.
משא ומתן ישיר זה הוביל לפריצת דרך בתהליך השלום.
הסכמי אוסלו נחתמו בשנים 1993–1995 בין ישראל לבין הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) ונועדו להביא לפתרון קבע את מכלול הסוגיות התלויות ועומדות בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בעקבות ההסכמים הוקמה הרשות הפלסטינית, שקיבלה את השליטה בערים הפלסטיניות ביהודה ושומרון וחבל עזה ואת האחריות על מתן שירותים אזרחיים למרבית האוכלוסייה הפלסטינית.
בסוף אוקטובר 1995 נחתמו הבנות ביילין – אבו מאזן, בעקבות מספר פגישות חשאיות בין נציגי ישראל והפלסטינים.
לאחר רצח יצחק רבין ב-4 בנובמבר 1995 נקטע תהליך השלום כמעט כליל, ורוב השיחות הוקפאו.
שמעון פרס, מחליפו של רבין, דחה את מסמך ההבנות.
לאחר בחירתו של בנימין נתניהו לראש ממשלה ב-1996 הוא הכריז על מדיניות חדשה כתגובה לגל פיגועי ההתאבדות של חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, אותה כינה "הדדיות" או
"יתנו – יקבלו, לא יתנו – לא יקבלו".
בהתאם למדיניות זו חתמה הממשלה על הסכם חברון והסכם ואי.
ההסכמים התקבלו בציבור הישראלי בתגובות מעורבות.
הסכם חברון נחתם בין ישראל לרשות הפלסטינית ב-15 בינואר 1997. ההסכם עוסק בפריסה מחדש של צה"ל בעיר חברון בהתאם להסכמי אוסלו.
הסכם ואי נחתם בין ישראל לאש"ף ב-23 באוקטובר 1998, בטקס רשמי בבית הלבן, על ידי ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, יושב ראש הוועד הפועל של אש"ף יאסר ערפאת, ונשיא ארצות הברית ביל קלינטון כעד.
ההסכם נועד לפרט צעדים למימוש הסכמי אוסלו ולקבוע לוח זמנים מדויק לביצוע הצעדים הנדרשים בהסכמים, תוך שמירה על הדדיות.
הכנסת אישרה את הסכם ואי ברוב של 19–75.
ממשלת נתניהו ביצעה את הנסיגה הראשונה שנדרשה בהסכם ואי, אך לא יישמה את שתי הנסיגות הנוספות שבהסכם (שנקראו גם "פעימות") בטענה שהפלסטינים לא מלאו את חלקם בהסכם.
הפלסטינים מחו על כך שישראל לא מקיימת את ההסכם, ואיימו להקים מדינה פלסטינית באופן חד-צדדי.
חתימת הסכם ואי גרמה להתפרקות הקואליציה של נתניהו ולהליכה לבחירות 1999, שבהן הודח בנימין נתניהו.
הסכם שארם נחתם ב-4 בספטמבר 1999 על ידי ראש ממשלת ישראל אהוד ברק וראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת.
במעמד החתימה נכחו נשיא מצרים, חוסני מובארכ, עבדאללה השני, מלך ירדן, ומזכירת המדינה האמריקאית מדליין אולברייט.
ההסכם מכיל 11 סעיפים אשר עוסקים במשא ומתן על מעמד הקבע, העברת שטחים לידי הפלסטינים, שחרור אסירים ועוד.
כמו כן יש בהסכם הצהרה משותפת ליצירת אווירה חיובית.
הסכם זה דומה בתכולתו להסכם ואי, אך עם לוחות זמנים מעודכנים לביצוע ההסכם.
ממשלתו של אהוד ברק ביצעה את הנסיגות שנקבעו בהסכם ואי שנתניהו נמנע מלבצען.
נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, הזמין ב-5 ביולי 2000 את אהוד ברק ואת יאסר ערפאת לבוא לקמפ דייוויד כדי להמשיך את המשא ומתן של תהליך השלום מנקודת המוצא של הסכמי אוסלו.
הוועידה נמשכה כשבועיים, מבלי שנחתם הסכם בין הצדדים.
קלינטון תלה את כישלון הוועידה בערפאת.
ערפאת הואשם בכך שלא הגיש הצעה נגדית לכל הצעה שהעלו ברק וקלינטון, ובכך שעשה מעט כדי למנוע את האינתיפאדה השנייה, שפרצה מיד לאחר הוועידה.
לאחר הוועידה קלינטון מינה ועדה בראשות הסנטור ג'ורג' מיטשל לבדיקת כישלון השיחות.
דו"ח מיטשל הוגש לנשיא ג'ורג' ווקר בוש והיווה מאוחר יותר את הבסיס למפת הדרכים.
בעקבות קריסת שיחות קמפ דייוויד בסוף שנת 2000, הציע הנשיא קלינטון מתווה להסדר קבע בין ישראל לפלסטינים, ובו ויתור פלסטיני על זכות השיבה, ויתור ישראלי על ריבונות בהר הבית, חלוקת ירושלים והעיר העתיקה, והקמת מדינה פלסטינית עצמאית על מרבית השטחים, למעט גושי ההתיישבות הגדולים ובהם מעלה אדומים, אריאל וגוש עציון.
לפי קלינטון, ברק וערפאת קיבלו את המתווה כבסיס למאמצים עתידיים, אולם שניהם הביעו הסתייגויות.
בינואר 2001 התקיימה ועידת טאבה ובה נוהלו שיחות בין הצדדים על בסיס מתווה קלינטון, אך השיחות הסתיימו ללא הסכם.
בפברואר 2001 נבחר אריאל שרון לראשות הממשלה במקום ברק, ודחה את מתווה קלינטון סופית.
יוזמת השלום הערבית הוצגה במרץ 2002 בפסגת ביירות של הליגה הערבית, בה השתתפו רוב מנהיגי ארצות ערב.
יוזמה זו כוללת תוכנית מפורטת לסיום הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
שר החוץ הישראלי שמעון פרס בירך על התוכנית ואמר: "האופן שבו מציירת היוזמה את עתיד האזור מעניק תקווה לעמים."
אולם ישראל לא הייתה מוכנה לקבל תוכנית שתוארו בה במפורש נסיגה מלאה לגבולות 1967 ומשא ומתן על זכות השיבה לפליטים הפלסטיניים, והיא מעולם לא שימשה כבסיס למגעים בין ישראל לפלסטינים.
תוכנית מדינית לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני בשם "מפת הדרכים לשלום" הוצגה על ידי נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש ביוני 2002. התוכנית הותוותה על ידי הקוורטט לענייני המזרח התיכון – ארצות הברית, האיחוד האירופי, האו"ם ורוסיה.
תוכנית זו מציגה שלבי ביניים לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ולוח זמנים לפיו ייחתם הסכם קבע בסוף שנת 2005.
ראש ממשלת ישראל אריאל שרון הודיע על תמיכתו בתוכנית בנאומו בכנס הרצליה ה-3 בשנת 2002. גם הרשות הפלסטינית קיבלה את מפת הדרכים ללא הסתייגויות.
אולם לאחר זמן מה הציג שרון מסמך ובו 14 הסתייגויות ממפת הדרכים, ובעקבותיו נמנעה ישראל מלבצע את הצעדים שנדרשו ממנה בתוכנית, בעיקר הקפאת בנייה בהתנחלויות, פירוק כל המאחזים הלא חוקיים שהוקמו מ-2001, נסיגת צה"ל מרוב בסיסיו ביהודה ושומרון, ביטול העוצר בשטחים והקלה על תנועת אנשים וסחורות.
הפלסטינים נדרשו למנוע פעילות טרור, לקיים בחירות חופשיות ולבצע רפורמה מדינית ברשות הפלסטינית.
על פי דו"ח של שירות הביטחון הכללי, אכן חלה ירידה משמעותית במספר ההרוגים הישראלים באותה תקופה.
אולם לתוכנית "מפת הדרכים" לא התלווה תהליך מדיני ברור, וההסתייגויות שהוגשו על ידי ישראל לא יושבו בין הצדדים.
לאחר שהשלב הראשון בתוכנית לא יושם, הפלסטינים והישראלים זנחו את התוכנית ולא המשיכו לשלבים הבאים.
פסגת עקבה (נקראת גם "ועידת עקבה") ניסתה לקדם את תהליך השלום בין ישראל והפלסטינים על פי מתווה "מפת הדרכים".
הפסגה התקיימה במהלך האינתיפאדה השנייה, ב-4 ביוני 2003, בהשתתפות ראש ממשלת ישראל, אריאל שרון, יו"ר הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס, עבדאללה השני, מלך ירדן ונשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש.
נשיא הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת, היה נתון תחת מצור במוקטעה ולא נכח בוועידה לאור התנגדות ישראל.
הפסגה הייתה אמורה להיות הראשונה מבין סדרת מגעים בין הישראלים לפלסטינים אולם בשטח לא הובילה לרגיעה והאינתיפאדה השנייה נמשכה.
בעקבות האירועים האלימים הוקפאו המגעים בין הצדדים וחודשו שוב רק בפסגת שארם א-שייח'.
יוזמת ז'נבה (הסכם) היא הצעה להסכם קבע ישראלי-פלסטיני שאותו ניסחו צוותים לא רשמיים בראשות יאסר עבד-רבו ויוסי ביילין בפיקוח ובתמיכה של ממשלת שווייץ.
המסמך נחתם בשנת 2003 והוא מתבסס לדברי יוזמיו על מתווה קלינטון מדצמבר 2000. בשנת 2009 נוספו להצעה 13 נספחים המפרטים את המודל, וביחד עם המסמך המרכזי מרכיבים את 'ספר השלום השלם'.
מודל היוזמה לא אושר בידי גורמים רשמיים.
עיקרי הסעיפים ב יוזמת ז'נבה כפי שנחתמו ב-2003:
גבול מוסכם על בסיס קווי 67. חלק מגושי התנחלויות (לא כולל גוש אריאל), השכונות היהודיות במזרח ירושלים (ללא שכונת הר חומה) ושטחים הסמוכים לנמל התעופה בן-גוריון יסופחו לישראל.
באופן זה יוכלו כ-80% מהמתנחלים להישאר במקומם, ללא הצורך בפינוי.
הקמת כוח בין-לאומי חמוש שיפקח על יישום ההסכם וימנע העברת נשק במעברי הגבול בין מדינות ערב למדינה הפלסטינית.
במקרה של אי הסכמה ייבחר הבורר ברוטציה מתוך רשימה מוסכמת של בוררים המובאת בנספח
האינתיפאדה השנייה החלה לדעוך כבר בנובמבר 2004 עקב מותו של יאסר ערפאת, שפגע במומנטום של גל הטרור וגרם להתדרדרות הפלסטינים למלחמות פנימיות.
לאחר הפסגה חלה רגיעה משמעותית.
מדצמבר 2006 עד ספטמבר 2008, ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט ונשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס נפגשו 36 פעמים, ובמקביל התקיימו גם שיחות בדרג נמוך יותר.