tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר סיום עבודת פינוי המוקשים, חזרו הספינות לגרמניה, ועצרו במספר נמלים נורווגיים, כולל ורדו, המרפסט, טרומסה, אולסון וברגן.
הם חזרו לווילהלמסהאפן ב-31 באוגוסט; המבורג לא ראתה פעילות חשובה נוספת במהלך השנה.
בפברואר 1922 הועסקה האונייה כשוברת קרח עזר באזור הבלטי כדי לסייע לאוניות סוחר באזור.
גוף האונייה שלה לא היה חזק מספיק למשימה, והיה צריך לעגן אותה כדי לתקן נזקים שנגרמו בסוף פברואר.
בזמן ביצוע העבודות חזרה אוניית המערכה בראונשווייג לשירות, והחליפה את המבורג כאוניית הדגל של ה-Marinestation ב-1 במרץ.
שאר השנה עברה ללא אירועים מיוחדים, כשהאירועים הבולטים היחידים היו ביקור באודה, נורווגיה ותמרוני הצי השנתיים באוגוסט וספטמבר.
לאחר התמרונים, פריגטנקפיטן אריך היידן החליף את בובזין.
ביולי 1923, המבורג ביקרה בהאנקו, פינלנד ורונה באי הדני בורנהולם.
התסיסה המתמשכת ברפובליקת ויימאר חייבה את פריסת המבורג ושתי סירות טורפדו לעיר בעלת שמה של הסיירת באוקטובר.
שתי סירות הטורפדו נותקו לרובע הרבורג של העיר והמבורג שלחה פלוגת נחיתה לחוף כדי לסייע למשטרת העיר להשיב את הסדר על כנו.
במהלך תקופה זו אורגן הצי מחדש, החל ב-15 באוקטובר; תפקיד ה-"Oberbefehlshaber der Seestreitkräfte" (הפיקוד העליון של כוחות הצי) הוקם בתור הפיקוד העליון של שתי התחנות הימיות.
המבורג שימשה כאוניית הדגל של קפיטן צור זי אדולף פייפר, מפקד כוחות הצי הקלים בים הצפוני.
היא בילתה את שנת 1924 בניהול שגרת אימונים רגילה בזמן שלום, אשר נקטעה בביקור בריגה בין 8 ל-14 ביולי.
לאחר התמרונים של אוגוסט-ספטמבר, הוחלף היידן כעת - קפיטן צור זי ליצו ופייפר הוחלף על ידי קונטר-אדמירל אריך רדר, למרות שהוא נשאר בתפקיד על סיפון המבורג לזמן קצר, לפני שקומודורה פרנץ ויטינג החליף אותו בינואר 1925. במקביל, המבורג הועברה ל-Marinestation der Ostsee (תחנה ימית של הים הבלטי), שבסיסה בקיל.
ויטינג נשאר מפקד הכוחות הקלים בים הצפוני עד ל-1 באפריל, אז אוחד תפקיד זה עם סגן מפקד פלגת אוניות המערכה; לאחר מכן עברה הנובר לתפקיד הזה.
במאי, קפיטן צור זי ארנסט יונקרמן קיבל את הפיקוד על האונייה, אם כי הוא שימש כקפטן רק חודשיים לפני שהוחלף על ידי קפיטן צור זי פאול וילפינג פון דיטן, שבתורו הוחלף גם לאחר חודשיים על ידי קורבטנקפיטן הרמן דנש.
האונייה הועברה לפיקוח ההכשרה כדי לשמש כספינת אימונים, בפיקודו של פריגטנקפטן אוטו גרוס.
החלו ההכנות לשייט אימונים גדול שיקיף את כדור הארץ; קרל וילהלם פטרסן, ראש עיריית המבורג, העניק את דגל העיר לסיירת במהלך טקסים ב-14 בפברואר 1926. לאחר מכן עלה פטרסן על הסיירת, שלקחה אותו לקוקסהאפן, במורד האלבה.
משם, המבורג עברה בתעלת למאנש לאוקיינוס האטלנטי; בעודה מפליגה דרומה, היא ביצעה עצירות נמל בפונטוודרה, ספרד, פונשל, פורטוגל ולאס פאלמאס באיים הקנריים.
ממרכז האוקיינוס האטלנטי, היא חצתה לאיי הודו המערבית ועברה דרך תעלת פנמה וביקרה בחוף המערבי של צפון ומרכז אמריקה, בשייט עד צפונה עד לסן פרנסיסקו, ארצות הברית.
לאחר מכן היא החלה את מסעה מעבר לאוקיינוס השקט, ועצרה בהונולולו שבטריטוריית הוואי, בדרכה ליפן.
לאחר מכן יצאה המבורג דרומה לפיליפינים, שם ביקרה במנילה ובעיר אילואילו, ובאיי הודו המזרחיים ההולנדיים, שם ביקרה במספר נמלים.
לאחר שחצתה את האוקיינוס ההודי, היא עצרה בקולומבו, ציילון הבריטית, ונכנסה לים האדום, ולאחר מכן עברה דרך תעלת סואץ אל הים התיכון.
לאחר עצירה בוויגו, הנמל הזר האחרון שבו ביקרה האונייה בסיור, היא הגיעה חזרה לווילהלמסהאפן ב-20 בפברואר 1927.
המבורג הוצאה משירות ב-30 ביוני 1927 והיא הופחתה למעמד עתודה בשנה שלאחר מכן.
היא נמחקה מרשימות הצי ב-31 במרץ 1931, וחמש שנים לאחר מכן הוסבה על ידי הקריגסמרינה לספינת בסיס לצוותי צוללות החל משנת 1936. בתקופה זו התבססה בקיל, והיא שירתה בתפקיד זה עד 1944, כשהקריגסמרינה החליט לפרק אותה לגרוטאות.
היא נגררה לעיר על שמה נקראה ב-7 ביולי 1944 לצורך פירוק, שם היא הוטבעה מאוחר יותר על ידי מפציצים בריטיים ב-27 ביולי.
המבול הוא ציור שמן על בד מאת האמן הבריטי ג'ון מרטין.
הציור עוסק בכוחו הנשגב של הטבע אל מול האדם ומשלב השראה דתית, מדעית וספרותית.
קיימות שתי גרסאות עיקריות של הציור: גרסה מוקדמת משנת 1826 וגרסה גדולה ומפורטת יותר משנת 1834.
הגרסה הראשונה של המבול הוצגה לראשונה בשנת 1826 במוסד הבריטי .
ציור זה תיאר את סיפור המבול המקראי מספר בראשית, תוך שימוש באלמנטים דרמטיים להמחשת כוחה ההרסני של הסופה האלוהית.
ביצירה זו מופיעים דמויות טובעות ונאבקות, מים שוצפים ורקע המאיים לכלות את העולם.
כבר בגרסה זו שילב מרטין בין רעיונות דתיים לבין השפעות מדעיות ואסטרונומיות.
בשנת 1834 יצר מרטין גרסה גדולה ומפורטת יותר של המבול, שבה הרחיב את הרעיון הקוסמי של הציור.
ביצירה זו, מרטין מתאר את המבול כחלק מאירוע אסטרונומי שבו השמש, הירח והשביט מתנגשים, מה שמוביל לשיטפון עולמי הכוחני יותר מכל אסון טבעי רגיל.
רעיון זה הושפע מעבודתו של חוקר הטבע הצרפתי, הברון ז'ורז' קיווייה, אשר צפה בציור בסטודיו של מרטין.
בנוסף לפן הדתי והאסטרונומי, מרטין שילב בציור תיאור גאולוגי מפורט.
לפי דבריו, ביחס לפרופורציות הדמויות והעצים, ההר הגבוה ביותר בציור מגיע לגובה של כחמש עשרה אלף רגל, ההר השני בגובהו עשרה אלף רגל, והסלע האנכי שבמרכז ארבעת אלפים רגל.
בצדו האחורי של הסלע מופיעה תיבת נח, כמעט בלתי נראית, מוארת באור השמש השוקעת.
במרכז הקומפוזיציה, ברק מכה בכופר, בעוד אשתו מנסה לכסות את פיו בידיה כדי להשתיק את קללותיו.
הגרסה משנת 1834 נחשבת לפיתוח רחב ומפורט של הציור המקורי.
היא הוצגה בסלון פריז בשנת 1835, שם זכתה במדליית זהב מטעם המלך לואח-פיליפ.
מרטין עצמו תיאר את הגרסה המאוחרת כ"ציורו האהוב ביותר".
שתי הגרסאות של המבול משקפות את הנטייה הרומנטית להביע את הנשגב ואת אפסות האדם לנוכח כוחות הטבע האדירים.
מרטין תיאר בציוריו את הרגע שבו "נבקעו כל מעיינות תהום רבה, ונפתחו ארובות השמיים", כפי שמתואר בספר בראשית.
מתוך החורבן, רק נח ובני משפחתו נבחרים להינצל, סמל לתקווה וגאולה, אך בתמונה תיבתו כמעט ואינה נראית, מוקפת בסימנים מאיימים של השמש, הירח והשביט האדום.
במהלך אחד מביקוריו של אלברט בסטודיו של מרטין, העלה הנסיך את הרעיון שהציור "המבול", המתאר את המבול עצמו, יהיה חלק מטרילוגיה שלמה שתתאר את סיפור המבול.
כך נוצרו שלושה ציורים: הראשון, "ערב המבול", מתאר את הרגעים שקדמו לאסון, השני, "המבול", מציג את רגעי המבול עצמו, והשלישי, "שוך המים", מתאר את שוך מי המבול.
הציור הראשון בסדרה, ערב המבול, נתלה בתחילה בחדר ההלבשה של הנסיך אלברט בארמון בקינגהאם.
בהמשך הופק ממנו תחריט, שהוקדש לנסיך.
"המבט בעיניך" הוא סינגל שיווקי של הזמרת הישראלית אגם בוחבוט, שנכתב והולחן על ידי תמר יהלומי ויונתן קלימי.
השיר יצא לאור ב-24 באוגוסט 2025 כרצועה הרביעית באלבומה השני של בוחבוט, "עשרים ואחת".
השיר מתאר את הכאב והקושי שבפרידה רומנטית, דרך נקודת מבטה של הדוברת המתמודדת עם רגשות של אובדן, געגוע ותקווה לעתיד טוב יותר.
הדוברת מביטה אחורה על מערכת יחסים שהסתיימה ומתקשה להיפרד מהזיכרונות, כשהיא נזכרת בשיר שהיה "רק שלהם" ומביעה תחושה של שיתוף רוחני בכאב, עד כדי כך שגם אלוהים "בוכה איתה".
בהמשך השיר מתוארת תחושת הבדידות שבעקבות הפרידה.
הדוברת מסתובבת בעיר ומרגישה שאיש אינו מבחין בה, כשהיא מחפשת "רגע אמיתי" שישיב לה תחושת משמעות.
בהדרגה היא מקבלת את ההבנה שהפרידה סופית, שהכאב הפך לצלקת, ושבן הזוג כבר אינו חלק מחייה.
זוהי נקודת מפנה שבה היא מתחילה תהליך של השלמה עם המציאות.
הפזמון המרכזי של השיר מתמקד במבט שבעיני בן הזוג, שהיה מקור לאהבה אך גם לסבל.
הדוברת מתארת כיצד "המבט בעיניך שהמיס את ליבי" גרם לה להתמכר לקשר, אך בו בזמן מעלה תקווה כי "יום יבוא הגורל יתהפך ויהיה לי גם טוב בלעדיך", ביטוי לרצון להחלים מהכאב ולמצוא כוח פנימי.
בהמשך, הפזמון האחרון מתאר שינוי בגישת הדוברת.
היא אינה מבקשת עוד אהבה אלא מכירה בכוח העצמי שנולד מתוך השבר.
השורה "המבט בעיניך שהרס את ליבי" מציינת מעבר מהתמכרות לכאב אל עמידה עצמאית מולו.
היא נשבעת שיהיה לה טוב אחריו ומבקשת שלא יקרא לה שוב "חיים שלי".
המבול לקראת סופו הוא ציור שמן על בד מאת הצייר ג'ושוע שו , אמן אמריקאי יליד אנגליה.
היצירה צוירה בסביבות שנת 1813 ומוצגת כיום בגלריה 774 במוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
הציור עוסק בנושא המבול, המתואר בספר בראשית כעונש מוחלט וחסר תקדים על חטאיה הגלויים של האנושות.
ייצוגים חזותיים של המבול מוכרים כבר מתקופת הרנסאנס המוקדם.
בתקופתו של שו עסקו בנושא זה גם הציירים ויליאם טרנר ובנג'מין וסט.
הציור מציג מראה קודר של חושך ושממה לקראת סיום האסון.
בקדמת הקומפוזיציה מופיע עץ עקור המונח באלכסון על הקרקע, מוקף בגופותיהם המעוותות של טובעים.
על גבי העץ משתלשל פגר רפוי של נחש ענק.
הדימויים יוצרים תחושת אימה ועוצמה רגשית חריפה, המדגישה את חורבן העולם לאחר שיטפון ההרס.
היצירה מראה זיקה ברורה לטיפולו של בנג'מין וסט בנושא המבול.
שו אימץ ישירות מווסט את מוטיב העץ העקור בקדמת התמונה, כולל סידורו האלכסוני והצבתו בין גופות הטובעים.
וסט עצמו לא הסתייג מהשאלה זו, ואף כתב לשו מכתב שבח שבו הילל את עוצמתה הרגשית והאופי הרומנטי של היצירה.
ג'ושוע שו היה אמן אנגלי שעבר לארצות הברית בגיל ארבעים, ארבע שנים לאחר שצייר את המבוללקראת סופו.
הוא זכה להכשרה מקצועית טובה והגיע להצלחה ניכרת בתחום ציור הנוף.
המבנה של מהפכות מדעיות הוא ספר העוסק בפילוסופיה של המדע שנכתב על ידי תומאס קון בשנת 1962. הספר ראה אור לראשונה בעברית ב-1977 בהוצאת ספרי סימן קריאה, בתרגומו של יהודה מלצר, ומאוחר יותר, ב-2005, הוא יצא מחדש בהוצאת ספרי עליית הגג ובהוצאת ידיעות ספרים.
לדעת קון, החינוך המדעי מנחיל לתלמידיו ידע שהקהילה המדעית צברה עד כה - פרדיגמה - עובדה שיוצרת מחויבות עמוקה להשקפת עולם מסוימת ולעבודה מדעית במסגרת השקפה זו.
המחויבות מגדירה עבור המדען את הבעיות הזמינות למחקר ואת טיב הפתרונות הקבילים, ולכן היא מרכיב יסודי של המדע.
קון מתאר בספרו את התהליך של קריסת פרדיגמות ואת התנאים לקיומו.
הוא מראה כיצד מתרחשות "מהפכות מדעיות" ומהי השפעתן על התפתחות המדע.
קון הוא הפילוסוף הראשון שמתאר את המדע כפעילות קהילתית ולא כהתקדמות של יחידים, כפי שטענו פילוסופים של המדע לפניו.
לטענתו של קון, המבנה הקהילתי של המדע מסביר את תהליכי השכנוע בפרדיגמה ואת הדבקות בה, כמו גם חלק מן התהליכים שמאפיינים מהפכות מדעיות.
קון בספרו מתאר פעמים רבות בהם השתנתה תפיסת העולם המדעית מקצה לקצה, כמו מעבר בין אסטרולוגיה של תלמאים, לתפיסות ניוטוניות.
שלבי התפתחות המדע לפי קון
פרה-פרדיגמה – שלב ראשוני שבו מתעורר עניין בתחום מחקרי כלשהו, אך טרם נקבעה מסגרת המחקר בתחום זה.
בשלב זה מתמקדת העבודה בתיאור אובייקטים ובתיחום המחקר.
בהיעדר הסכמה כוללת בעולם המדע, ההכרעות בשאלות מחקריות נתונה בידי המדען הבודד.
השלב מאופיין בריבוי אסכולות ובהיעדר שפה משותפת בין חוקרים שונים.
אין קריטריון מוסכם לקביעת הרלוונטיות של עובדות שונות לתחום המחקר, ולכן המדענים מתמקדים באיסוף אקראי של עובדות המצויות בהישג יד.
דרך איסוף זו יוצרת מערבולת של עובדות שקשה לאתר בהן חוקיות.
דוגמאות לשלב הפרה-פרדיגמטי המופיעות בספרו של קון: מחקר האופטיקה הפיזיקלית לפני תקופתו של ניוטון, מחקר החשמל במחצית הראשונה של המאה ה-18. השלב הפרה-פרדיגמטי מסתיים כאשר אחת מהאסכולות משיגה הישג בולט שלא ניתן להתעלם ממנו.
עליית פרדיגמה ותחילת תקופה של מדע תקני - הפרדיגמה היא מסגרת שהקהילה המדעית מקבלת על עצמה והיא מתווה לקהילה את אופי המחקר בתקופת המדע התקני.
הפרדיגמה כוללת את תיחום בעיות המחקר הרלוונטיות לתחום המדעי, את חוקי המחקר בתחום, דרכי פתרון לדוגמה, שקון מכנה "אקסמפלארים", את המכשור המתאים לצורכי המחקר, את היישומים הנלווים לו, את ההכללות הצורניות (נוסחאות וכו'), ואת האמונות המטאפיזיות המשותפות לקהילה (למשל: יש/אין ואקום, העולם מורכב מארבעה יסודות/חלקיקים/חלקיקים וגלים).
קון מדגיש כי כדי שתאוריה תתקבל כפרדיגמה עליה להיראות טוב יותר ממתחרותיה, אבל אין היא נדרשת להסביר את כל העובדות בתחום.
למעשה, עליה להשאיר "קצוות פרומים", על מנת לאפשר את המשך העיסוק המדעי בתחום.
קבלתה של פרדיגמה בתחום מדעי מאפשרת לייעל את עבודת המחקר באותו התחום.
בתקופה זו נושא המחקר אופי של מדע תקני, שהוא מדע המתנהל לאורה של פרדיגמה ובו, לפי קון, המדענים עוסקים ב"פתרון חידות" (חידה היא בעיה שיש לה פתרון ודאי וכן אוסף כללים המגבילים את הפתרונות האפשריים ואת הדרך להגיע לפתרונות אלו).
היבט זה מתאפשר מאחר שהפרדיגמה מכוונת את תהליכי איסוף העובדות וניסוח התאוריות ומעודדת מדענים לקחת על עצמם עבודות מדויקות, אזוטריות ותובעניות יותר.
המחקרים בתחום זה אינם נדרשים שוב לבנות את גוף הידע מן המסד, אלא יכולים להתבסס על מונחים ועקרונות מוסכמים.
עיקר העבודה של המדענים מבוצעת בשלב המדע התקני.
המצג של התקדמות המדע כתהליך ליניארי של צבירת ידע, נמצא לפי קון רק בתוך המצב של מדע תקני שבו נצבר עוד ועוד ידע סביב גישה מארגנת אחת.
בתהליך זה, משנים המחקרים את האוריינטציה שלהם, והם פונים יותר ויותר אל עמיתים אנשי מקצוע ופחות אל הקהל הרחב.
למרות שמקובל לחבר את קון עם המושג "מהפכה", קון טוען שהמדע התקני הוא השלב המרכזי בהתפתחות המדע ובהיעדר מדע תקני לא יכול לפרוץ משבר.
קון מחלק את המחקר בשלב המדע התקני לשלוש קטגוריות: איסוף פרטים, אישוש וחיזוק הפרדיגמה, פיתוח ושיפור הפרדיגמה.
כפי שניתן להבין מחלוקה זו, קון טוען כי המדען בשלב המדע התקני פועל בתוך התחום המוגדר על ידי הפרדיגמה ואיננו מבקש לערער על נכונותה.
למדענים, על פי קון, יש אינטרס לשמור על מסגרת המחקר המוכרת להם, ולכן אין ברצונם לחדש, במובן העמוק של המילה.
המדע התקני משיג הישגים, מרחיב את היקף הידע ומגדיל את הדיוק של הידיעה המדעית, ולכן מבטיח סיפוק למדען שיפעל במסגרתו.
למרות זאת, אנו מכירים מההיסטוריה של המדע תגליות שהובילו לחידושים מדעיים.
לתגליות אלו קורא קון אנומליות, והן העשויות להוביל למהפיכות מדעיות.
אנומליות – אי התאמות, חריגות או סטיה של הטבע מהחיזויים של הפרדיגמה השלטת במדע התקני.
ככל שמדע מתפתח יותר, והפרדיגמה נרחבת ומדויקת יותר, כך נוצרות יותר אנומליות.
דוגמות שמציג קון בספרו לאנומליות: גילויו של לבואזיה שמתכת שנשרפת מוסיפה למשקלה ולא מפחיתה ממנו, בניגוד לחיזויים של תיאורית הפלוגיסטון, גילוי קרני הרנטגן, גילוי צנצנת ליידן.
בתגובה לאנומליות מנסים המדענים להתאים את הממצאים לפרדיגמה על ידי בדיקה רחבה של אזור החריגה.
הדברים עשויים להסתיים על ידי הוספת הסברים אד הוק לתאוריה המזוהה עם הפרדיגמה, או להתפתח למשבר.
משבר – כשיש אי התאמות רבות מדי (אנומליות), ופתרונות אד-הוק לא מצליחים לפתור את הסתירה נוצר משבר.
שלב המשבר מאופיין כשלב מעבר, בעל מאפיינים דומים לשלב הפרה-פרדיגמטי.
המדענים, המחפשים הצלה לפרדיגמה, אוספים נתונים חדשים בצורה לא מסודרת, דרכי העבודה התקניות נפרצות ומופיעות ספקולציות פילוסופיות.
למשבר יש השפעה פסיכולוגית עמוקה על קהילת המדענים ובדרך כלל ישנו קושי עצום בוויתור על הפרדיגמה השלטת.
המשבר עשוי להסתיים בהצלת הפרדיגמה, בהתעלמות מהבעיה (לפחות לזמן מה) או בקריסת הפרדיגמה והתרחשותה של מהפכה מדעית.
החלפת הפרדיגמה המדעית היא תהליך סוציולוגי בעיקרו הדומה להמרת דת.
אף על פי כן, קון טוען שהחלפת הפרדיגמה נעשית באופן רציונלי, משום שבבחירה בין התאוריות המתחרות המדענים מחילים ערכים רלוונטיים ורציונליים כגון פוריות, פשטות, עקביות ודיוק.
פילוסופים אחרים וסוציולוגים ביקרו את עמדתו זו של קון, באומרם שערכים כגון פוריות ופשטות הם עמומים וסובייקטיביים מטבעם, ויכולים אף לסתור זה את זה, ולכן החלפת הפרדיגמה היא תהליך לא רציונלי מטבעו.
בסיום המהפכה המדעית, פרדיגמה חדשה מקבלת מעמד שליט בתחום, והתחום חוזר לשלב המדע התקני.
קון מכניס באמצעות המונח 'פרדיגמה' את מושג האמת היחסית לפילוסופיה של המדע.
על פי קון, אמת היא פנימית לפרדיגמה, ואין נקודת תצפית חיצונית לפרדיגמה.
לכן, לדעת קון, אין אמת מידה משותפת להשוואה בין מושגים מפרדיגמות שונות.
גם כאשר שתי פרדיגמות שונות משתמשות באותו מושג, כגון מסה, הן בהכרח משתמשות בו בתוך רשת מושגית שונה.
מהפכות מדעיות, המביאות להחלפה של תאוריה אחת באחרת, נושאות אופי של מהפכה מחשבתית.
ויכוח בין מדענים מפרדיגמות שונות נושא אופי של דיאלוג, שבו מנסה כל אחד מהצדדים לשכנע את השני.
זאת בניגוד לאי הסכמה בין מתמטיקאים, למשל, שהדיון ביניהם נושא אופי של ויכוח פרוצדורלי וטכני על תקינות ההוכחה.
קון מדגיש שאין הוא טוען שמדענים מפרדיגמות שונות אינם יכולים להבין זה את זה, אלא שבניגוד למתמטיקה, למשל, אין שום דרך אובייקטיבית להכריע מי מהם צודק.
זאת בגלל העדר אמת המידה המשותפת להשוואה בין המושגים שבהם הם משתמשים.
במילים אחרות, לא קיימת שפה משותפת אובייקטיבית שאליה יכולים שני המדענים לתרגם את טענותיהם.
בנוסף, מאחר שתפיסת העולם שלהם נקבעת על ידי הפרדיגמה, הם גם אינם יכולים להכריע בוויכוח ביניהם על ידי פנייה ישירה לעולם הפיזי.
מתפיסה זו נובע כי המדע איננו מתקדם בצורה ליניארית, שבה הישגי המדענים מבוססים על עבודתם של מדענים קודמים והמדע כולו מתקדם לכיוונה של האמת האבסולוטית.
המהפכה המדעית, על פי קון, מוחקת את המבנה המושגי של הפרדיגמה הקודמת ומתחילה לבנות מבנה מדעי חדש.
ברמה העמוקה, האמת עצמה משתנה כשמתחלפת פרדיגמה.
המגבית היהודית המאוחדת הייתה מפעל גיוס הכספים העיקרי בקרב קהילות יהדות ארצות הברית במשך 60 שנה, מהקמתה בשנת 1939 ועד התמזגותה לתוך איחוד הקהילות היהודיות בשנת 1999. המגבית פעלה לגיוס כספים למען מטרות יהודיות וציוניות בקרב הקהילות היהודיות, והיוותה אחד ממפעלי ההתרמה הגדולים בעולם.
המגבית היהודית המאוחדת נוסדה בשנת 1939 כאשר אוחדו מספר מגביות של קרנות התנועה הציונית, אשר עסקו בגיוס כספים למען התיישבות בארץ ישראל, עם מערך ההתרמה של הג'וינט, שגייס כספים למען קהילות יהודיות במצוקה.
הסכם שנחתם בשנת 1949 קבע שכספי המגבית יתחלקו בין הסוכנות היהודית (כשני שלישים מהסכום) לבין הג'וינט והקהילות המקומיות.
לאחר השואה שימשו כספי המגבית לסיוע רב לשארית הפליטה באירופה, לארגון העלייה לארץ ישראל, הקמת יישובים חקלאיים ועיירות פיתוח, והקמת מפעלי חינוך, תרבות והכשרה מקצועית.
לאורך שנות קיום המדינה המשיכה המגבית לתמוך במטרות מעין אלה בישראל, במקביל לסיוע לקהילות יהודיות ברחבי העולם.
במהלך מלחמת העצמאות, נוהלה המגבית על ידי הנרי מורגנטאו (הבן) – מזכיר האוצר היהודי של ארצות הברית.
גיוס הכספים התבצע (ועודו מתבצע, במסגרת ארגונית שונה) באמצעות מערך יעיל ומרושת היטב של שלוחות המגבית שפעלו בכל הפדרציות היהודיות ברחבי ארצות הברית וקנדה.
דרכי גיוס הכספים רבות ומגוונות, כאשר אחת הנפוצות בהן היא ארגון משלחות לישראל של תורמים בכוח ובפועל לחיזוק ההיכרות והקשר בין יהדות ארצות הברית ומדינת ישראל.
משלחות אלה מבקרות בפרויקטים הנתמכים על ידי המגבית כגון מרכזי קליטה, עיירות פיתוח, מוסדות חינוך וכדומה, ונפגשות עם מנהיגים ופוליטיקאים.
משלחות אלה, מעבר לתרומתן לגיוס כספים, מהוות חלק חשוב בתעשיית התיירות של ישראל.
בשנת 1999 התמזגה המגבית היהודית המאוחדת עם המגבית המאוחדת לישראל (UIA – United Israel Appeal) שפעלה באופן מקביל בקנדה ועם מועצת הפדרציות היהודיות (CJF – Council of Jewish Federations) – ארגון הגג שאיגד את הפדרציות היהודיות.
המיזוג הוא תולדת דרישה של הפדרציות היהודיות המקומיות לייעל את הגופים הארציים מולם הן עובדות ולבטל כפילויות.
המיזוג יצר ארגון חדש מאוחד שנקרא "איחוד הקהילות היהודיות" (UJC – United Jewish Communities), ובמסגרתו שולבה תשתית המגבית כזרוע גיוס הכספים.
כעבור עשור, ב-2009, שינה הארגון המאוחד את שמו ל"הפדרציות היהודיות של צפון אמריקה" (JFNA).
ביעור הבערות היה מבצע ללימוד עברית למבוגרים אותו יזם משרד החינוך בשיתוף עם צה"ל בין השנים 1964 ועד לאמצע שנות ה-70.
המבצע החל ביוזמתו של מנהל המחלקה לתרבות במשרד החינוך, יצחק נבון, לימים הנשיא החמישי, בשיתוף פעולה עם סא"ל סטלה לוי, מפקדת ח"ן ראשית בצה"ל.
מטרתו הייתה להרחיב את ידיעת קרוא וכתוב בעברית בקרב מבוגרים.
ייחודו של המבצע היה בניסיון השיטתי והמקיף ובגיוס של מוסדות אזרחיים וצבאיים לפתרון הבעיה.
צה"ל העמיד חיילות לרשות משרד החינוך ואלה נשלחו אל "החזית", אל יישובים בהם היה ריכוז גבוה של מבוגרים חסרי השכלה או בעלי השכלה מעטה.
המבצע החל במושבים באזורים מרוחקים והורחב אל עיירות פיתוח, שכונות בערים ויישובים במרכז הארץ.
במפקד האוכלוסין ב-1961 נמצא כי רבע מיליון מהיהודים המבוגרים בישראל (מגיל 14 ומעלה) אינם יודעים קרוא וכתוב בשום שפה.
זלמן ארן, שר החינוך ב-1963, אמר בריאיון לעיתון הארץ כי: דברים אלו היו בבסיס המניע למבצע רחב ההיקף שכלל מאות מורות-חיילות ושרשרת פיקוד ענפה, שהתפרסו ביישובים השונים.
למען איתור האנאלפביתים ברחבי הארץ, איסוף הנתונים והכנת הקרקע לגיוס ומאות מורים הנחוצים להוצאת המבצע לפועל, נחלץ לעזרת נבון יהודה אילן, ראש מרכז ההסברה, שהפנה את נבון אל חיים ציפורי, מעובדי משרד החקלאות ולימים מי שיעמוד בראש החברה למתנ"סים.
ציפורי ונבון בדקו כמה אנאלפביתים ישנם, היכן הם מצויים ובזמן קצר יצרו מסד נתונים אמין.
המבצע יצא לדרך בינואר 1964. מספר האנאלפביתים שאותרו עמד על כ-260,000 - שני שלישים נשים ושליש גברים.
אחוז גבוה מן האנאלפביתים היה מצוי במושבים, בערי הפיתוח, אך גם במשכנות העוני בערים הגדולות.
בערים הגדולות כדוגמת ירושלים היה קל למצוא מורים להפנות אותם אל המיזם.
אך המכשול אותו צריך היה נבון לעבור, היה השגת המורים הדרושים לערי הפיתוח.
המורות-החיילות קיימו שיעורים פרטיים בבתיהם של מבוגרים שונים, אם ביחידים או אם בקבוצות קטנות, ולימדו אותם קריאה וכתיבה בסיסיים בעברית.
עיקר התלמידים היו נשים, שכן הגברים נהגו לעבוד מחוץ לבית רוב שעות היום.
לתלמידות היה זמן מועט בין עבודות הבית לטיפול בילדים, והן התלמידות והן המורות תמרנו את השיעורים בין הזמנים השונים.
חומרי הלימוד המתקדמים כללו את עיתוני שער, למתחיל ובהמשך שער למתחיל.
הישגי התלמידים היו קריאה בעיתונים אלה, כתיבה וקריאה של מכתבים, והיכולת לחתום את שמם במקום טביעת אצבע בדיו.
בשנת 1977 תוכנן הפרויקט מחדש תחת השם תהיל"ה.
תפיסתו הייתה יצירת כיתות לימוד במוסדות ציבוריים אליהם יגיעו התלמידים, במקום שהמורות יגיעו אל ביתם.
מסלול זה כולל בעשור השני של המאה ה-21 השלמת תעודת בגרות עבור טכנאים.
המבצר הוא שעשועון תחרותי אשר שודר לאורך השנים ברשתות טלוויזיה בכל העולם, הראשונות שבהן באיטליה ובצרפת.
הגרסה הישראלית הופקה על ידי חברת JCS לשידור בערוץ 2, במסגרת זכיינית השידור טלעד בשנים 1998–1999. מנחי התוכנית בגרסה זו היו אקי אבני וסיגל שחמון.
התוכנית מבוססת על פורמט צרפתי בשם "Fort Boyard", אשר עלה לאוויר כבר בתחילת שנות ה-90. באותה תקופה, יצאה גם הגרסה האיטלקית, שהוסיפה שלב במשחק, אותו אימצו מדינות רבות, והוא הפך להיות חלק בלתי נפרד מהתוכנית.
במדינות רבות הייתה עדיפות של הגרסה האיטלקית על פני הגרסה הצרפתית.
השעשועון צולם במבצר בואייר שבצרפת.
בשעשועון מתמודדים קבוצת חברים, אשר צריכה לעבור בהצלחה משימות שונות ולצבור מפתחות.
לרוב, המשימות הן פיזיות – כדי לזכות בפרסים כספיים בדמות מטבעות זהב.
בתחילת הפרק מופיע גמד (כחלק ממספר גמדים דומים שמשתתפים בתוכנית, אך אינם מדברים בה, ומסייעים בהובלה לחדרי המשימות וקידום עניינים טכניים במהלכה), אשר תפקידו היחיד הוא להכות בגונג, ומרגע זה מתחיל הזמן לנוע לאחור.
לפורמט התוכנית מאפיינים דומים רבים עם התוכנית הבריטית "מבוך הקריסטל", שצולמה ושודרה בין השנים 1990-1995.
המתמודדים צריכים להשלים סט משימות שבסופו עליהם להשיג מספר מסוים של מפתחות (בגרסה הישראלית הקבוצה נדרשה להשיג חמישה מפתחות).
לאחר שהמפתחות הושגו, הם מיועדים לפתיחת השער לחדר האוצר, חדר מרכזי במבצר בו מוחזק הזהב.
משימות אלו התרחשו בתאי המעצר ברחבי המבצר, מחוץ לחדרים הוצבו שעוני חול קטנים הקוצבים את זמן ביצוע המשימה על ידי המתחרה.
אם המתחרה לא הספיק לעזוב את חדר המשימה לפני שהזמן נגמר הוא ננעל בחדר ולא מורשה להמשיך במשחק יחד עם יתר הקבוצה.
במהלך שלב זה של המשחק מתמודד יחיד מטעם הקבוצה עולה למגדל השמירה של המבצר כדי לפתור חידה ולזכות במפתח בונוס לקבוצה .
קבוצה שסיימה את השלב הראשון, בדרך כלל באמצע זמן המשחק, עברה לחדר האוצר יחד עם כל המפתחות בהם זכו עד כה.
אם יש להם מספיק מפתחות כדי לפתוח את דלת הכניסה לחדר האוצר אז המפתחות יתאימו והשער ייפתח.
אף על פי כן השער נפתח רק בשלב יותר מאוחר במשחק.
אם לקבוצה אין מספיק מפתחות כדי לפתוח את השער אז חברי הקבוצה יאלצו 'להקריב' חברים תמורת מפתחות - חבר צוות אחד תמורת כל מפתח שחסר.
חברי הקבוצה שהוקרבו מועברים לתא תת-קרקעי שם הם ננעלים.
חברי הצוות הללו יישארו שם עד תום המשחק, ולכן לא יוכלו עוד לעזור לקבוצה שלהם.
אם הצוות צבר יותר מפתחות מהסף הנדרש כדי לפתוח את השער, כל המפתחות הנוספים אותם הרוויחו יוחלפו במילות רמז אשר ישמשו את הצוות בשלב הבא של המשחק.
בחלק זה של המשחק הקבוצה צריכה לעמוד בסדרת משימות, אך במקום לשחק כדי להשיג מפתחות, הם צריכים כעת לשחק כדי לצבור מילות רמז.
בנוסף על כך, המשימות בשלב השני יותר קשות מבחינה פיזית ומבחינה שכלית מאשר המשימות בשלב הראשון.
היעד בשלב זה הוא לנסות לפתור את הסיסמה, אשר אם תהיה נכונה, תשחרר את הזהב.
כדי לעשות כן, חייבת הקבוצה לנסות ולצבור כמות גדולה ככל היותר של מילות רמז אשר ישמשו אותם בסוף השלב השני במציאת הסיסמה.
מילות הרמז כתובות על קלפי נייר אשר נמצאות בקופסאות מלאות באבקת שרפה, ואם המתמודד לא מצליח להגיע לקופסה בזמן המוקצב, אז מילת הרמז מתפוצצת והמתחרה מפסיד את המשימה.
שלא בדומה לשלב הראשון במשחק, המתמודדים לא ננעלים בתא אם הם נכשלים במשימות בשלב זה.
הוא שלב שהומצא בעצם על ידי האיטלקים, אותו אימצו בשלב מאוחר יותר מדינות רבות כולל צרפת.
במגדל השמירה של המבצר מתגורר תרשיש הישיש (אשר גולם בגרסה הישראלית על ידי שחקן התיאטרון הישראלי יהודה פוקס).
אשר חד חידות לשוניות למתמודדים בודדים, ואם התמודד נותן תשובה נכונה הקבוצה זוכה במפתח בונוס.
בשלב השני, התשובה לחידה תהיה מילת רמז נוספת, כך שגם אם המתמודד לא פתר את זה החידה במגדל השמירה הוא והקבוצה עדיין יכולים לחשוב על פתרונות אפשריים בהמשך המשחק.
אם המתמודד שוגה בתשובתו, המפתח נזרק לים על ידי תרשיש הישיש.
חדר האוצר הוא שיאו של כל פרק של התוכנית.
הזהב נמצא בחדר זה ומוגן על ידי שלושה טיגריסים.
צליל הגונג אשר מושמע בפעם השנייה מסמל את סוף המשחק - כאשר הגונג נשמע הטיגריסים נלקחים לחדר מקביל והשער המוביל לחדר האוצר יישאר פתוח במשך שלוש דקות.
אם בשלב זה הקבוצה עדיין לא פתרה את הסיסמה בעזרת הרמזים שצברו, הם יכולים "להקריב" מתמודדים תמורת רמזים נוספים אשר יוכלו לסייע להם במציאת הסיסמה.
השחקנים אשר "הוקרבו" אינם יכולים להשתתף עוד ולעזור לקבוצה לאסוף את הזהב בזמן שיוקצב אם יצליחו לפתור את הסיסמה.
המתמודדים כעת צריכים לאיית את הסיסמה באופן אלפביתי על גבי לוח ענק אשר נמצא על רצפה חדר האוצר על ידי כך שהם עומדים על האותיות המרכיבות את הסיסמה ו/או מציבים כדורי ברזל על גבי האותיות אם לא נשארו מספיק מתמודדים.
הקבוצה חייבת גם לוודא כי המילה מאויתת נכונה משום שטעות באיות יכולה לעלות להם בפרס.
לאחר שזה נעשה, אחד הגמדים של המבצר מסובב פסל של ראש טיגריס ובשלב זה מיידעים אותנו אם הסיסמה נכונה או לא והזהב משוחרר אם המילה נכונה.
חברי הקבוצה הנותרים צריכים לאסוף את מטבעות זהב ככל שהם יכולים בעזרת ידיהם או החולצה שלהם, להוציא מתוך חדר האוצר ולהניח אותם בדלי אשר ממוקם מחוץ לחדר האוצר.
רק המטבעות אשר נשפכו לתוך הדלי נספרים בעוד שכל המטבעות אשר נפלו על הרצפה בדרך לא נספרים.
כאשר הזמן כמעט תם השער מתחיל להייסגר אט אט.
בשלב זה המתמודדים צריכים לעזוב את חדר האוצר לפני שהשער יסגר לגמרי והטיגריסים ישוחררו לתוך חדר האוצר.
אם הקבוצה נתנה סיסמה שגויה, הזהב לא משוחרר ובמקום זאת השער לחדר האוצר מתחיל להסגר מיד, והמתמודדים צריכים לברוח ממנו במהרה ולסיים את המשחק ללא כספי זכייה.
מטבעות הזהב אשר נאספים בסוף התוכנית מתוך חדר האוצר, נשקלים ומומרים לסך סכום הזכייה של הקבוצה בכסף.
הַמְבַשֵׂר הוא עיתון חרדי יומי המזוהה עם סיעת שלומי אמוני ישראל באגודת ישראל.
העיתון יוצא לאור החל מ-14 בינואר 2009 (י"ח בטבת תשס"ט) על ידי חבר הכנסת ר' מאיר פרוש, שהקימו עם אביו הרב מנחם פרוש.
הסיסמה של העיתון היא: "העיתון של היהדות הנאמנה".
משפחת פרוש (במקור; משפחת גליקמן) היא משפחה חרדית שמקורה ביישוב הישן ובניה מעורבים בפוליטיקה.
תחילה הייתה מזוהה עם הפלג הליטאי, אך כשב-1988 התפלגה מפלגת דגל התורה הליטאית מאגודת ישראל, נותרה משפחת פרוש במסגרת אגודת ישראל, ומאז נחשבת למייצגת של רוב החסידויות הקשורות לאגודת ישראל, למעט החסידויות הגדולות (גור, ויז'ניץ ובעלז) המייצגות את עצמן.
למן שנת 1950 'המודיע', שנוסד בידי יצחק מאיר לוין ובנו יהודה לייב לוין, היה היומון החרדי הבולט, עד ייסודו של היומון יתד נאמן, שייצג את הציבור הליטאי.
ברבות השנים העמיקה אחיזת חסידות גור בעיתון המודיע.
במקביל, החל משנות ה-80 של המאה ה-20, הידרדרו יחסי חסידות גור ומשפחת פרוש.
אחד משיאי המשבר היה כאשר ב-1984 הכו בחורי ישיבת שפת אמת את חבר הכנסת מנחם פרוש ובני משפחתו במלון המרכז שהיה בבעלות משפחת פרוש.
רעיון הקמת עיתון עלה לאחר הבחירות לראשות עיריית ירושלים, שנערכו ב-11 בנובמבר 2008. בבחירות התמודד מאיר פרוש והפסיד לניר ברקת, בין היתר בשל התגייסות חסידות גור עבור ברקת.
אנשי סיעת שלומי אמונים טענו שהעיתון המודיע מצוי בפועל בשליטת חסידות גור, ולכן לא תמך במועמדותו של פרוש.
הקרע העמיק על רקע מאבק השליטה בין הפלגים החרדיים על מערכת החינוך העצמאי החרדית, שנפתח לאחר מותו של מנכ"ל החינוך העצמאי, מאיר לוריא.
בעת ההיא צוטט אחד מבכירי שלומי אמונים כאומר כי "לא ייתכן כי מסע הבחירות לראשות העיר ירושלים לא קיבל רוח גבית מהיומונים החרדיים.
העובדה כי היומונים, ובפרט 'המודיע', לא דיווחו כמעט על מערכת הבחירות לראשות העיר, ייקרה את מסע הבחירות עשרות מונים.
בשביל להגיע עם המסרים שלנו לציבור הרחב נאלצנו להשקיע הון רב.
כל זה שכנע אותנו כי אין לנו אפשרות לסמוך על היומונים המפלגתיים הקיימים".
העיתון תומך במאמרי המערכת ובכתבות באידאולוגיה המזוהה עם הימין.
מודגשים בו דברי גדולי החסידות בשבח המגורים בארץ ישראל והאיסור למסור שטחים ממנה.
משנת 2010 תש"ע עורך העיתון מדי שנה בקיץ יריד גדול של ספרי חסידות בירושלים ובבני ברק, ובו מתקיים גם רב שיח בנושאי חסידות או ספרים.
מערכת העיתון שוכנת בביתר עילית.
ביולי 2012 החלה מערכת העיתון בהפצת העיתון היומי (בימים ראשון עד שישי) ומוסף המבשר התורני ללא מוספים נוספים באימייל בחינם, במקביל להפצת העיתון המודפס למנויים – דבר שלא היה מקובל עד אז בעיתונות החרדית.
על פי סקר TGI משנת 2016, שיעור חשיפה של העיתון עומד על 10.2% בעיתוני אמצע השבוע ו-8.8% בסוף השבוע.
מלבד העיתון היומי (שבו בין ארבעה לשמונה עמודים בימי חול, וכעשרים עמודים בימי שישי) מצורפים לעיתון בימי חול מוספים:
ביום שלישי: קהילות - חדשות וכתבות על הנעשה בקהילות החרדיות בישראל ובעולם, תוך דגש על חצרות חסידיות ועל אגודת ישראל בהווה ובעבר.
ביום רביעי: כלכלי - בנושאי כלכלה
ביום חמישי: לבית - תוספת לנשים - בעריכת הסופרת טובי ויינברג
שבועי - בנושאי פוליטיקה, צבא וביטחון, תחקירים, ומדור בריאות בעריכת בנימין ליפקין
תורני - בעריכת אלחנן קלאר
נקודות - תוספת לילדים ונוער, בעריכת ברכה הלר.
עורך אחראי: יום טוב רובין
ועדת רבנים: הרב משה מאיר הייזלר, סגן יו"ר אגודת ישראל, והרב אריה פוזן
חיים גרינבוים (עורך העיתון היומי, פרש באוקטובר 2009)
שניאור זלמן רודרמן (עורך המוסף השבועי, פרש ביולי 2009 על רקע כספי)
המבצע לניתוק פורט סעיד היה מבצע צבאי של צה"ל במלחמת ההתשה שנמשך שלושה ימים ונועד לניתוק יבשתי של עיר הנמל פורט סעיד והפצצה כבדה של מתקנים צבאיים שונים בסביבתה.
הפעולה בוצעה כתגמול לפשיטה מצרית שבה נהרגו 18 חיילי צה"ל.
ביום שבת, 30 במאי 1970, פשטו כ-70 חיילי קומנדו מצריים על צדה המזרחי של תעלת סואץ וטמנו מארב לכוחות צה"ל סמוך לציר עיקרי המוביל לפורט פואד.
המארב המצרי פתח באש לעבר טנק ישראלי ולעבר נגמ"ש והשמיד אותם.
לאחר מכן פתחו כוחות מצריים בהרעשה ארטילרית במטרה לעכב הגעת תגבורת ישראלית ולאפשר לחיילי הקומנדו לסגת חזרה לשטח מצרים.
לקראת ערב נתקל כוח שפינה נפגעים של צה"ל מהמארב הראשון במארב נוסף, שגם בו נפגעו חיילי צה"ל.
בסך הכל נהרגו בשתי ההיתקלויות 18 חיילי צה"ל, שישה נפצעו ושלושה נלקחו בשבי.
ישראל הופתעה מהתעוזה המצרית ומהצלחת המארבים ותכננה פעולת תגמול חריפה במיוחד.
הוחלט לצאת למחרת היום למבצע גדול שבו יופצצו מטרות צבאיות רבות בגזרה הצפונית של התעלה ותנותק עיר הנמל פורט סעיד למעבר יבשתי ממצרים.
המבצע החל יום לאחר המארב המצרי, ב-31 במאי בשעה 13:15.
בשלב הראשון הותקפו והושמדו סוללות טילי קרקע אוויר ותותחי נ"מ שהגנו על מרחב פורט סעיד וזאת כדי לאפשר את המשך התקיפה האווירית ללא הפרעה.
בשלב זה הותקפו גם סוללות ארטילריה ותחנות מכ"ם גילוי אווירי במרחב.
בהפצצה נטלו חלק עשרות רבות של מטוסי F-4 פנטום וסקייהוק שהיו מטוסי הקו הראשון של חיל האוויר הישראלי.
בהתקפות הושמדו המטרות ומשלב זה חיל האוויר הישראלי יכול היה להמשיך את תקיפותיו ללא הפרעה משמעותית של ירי נ"מ.
בשעות אחר הצהריים עבר חיל האוויר לשלב השני שבו הותקפו תשתיות שהובילו אל פורט סעיד וממנה: גשרים, מעברי מים מתוקים וכבישים.
ההפצצות הביאו לחסימת הדרכים אל עיר הנמל, להצפות מי ים על פני שטחים נרחבים ולניתוק קווי הספקת מי שתייה לאזור.
עד לסוף היום נותקה כמעט לחלוטין העיר פורט סעיד מאספקה של סחורות אליה וממנה.
השלב השלישי החל ב-1 ביוני בשעה 7:10 בבוקר.
כחמישים מטוסי תקיפה מדגם מיסטר, אוראגן וסקייהוק הפציצו בונקרים, טנקים וכוחות קרקעיים אחרים באופן שיטתי, כאשר במקביל פיטרלו זוגות של מטוסי מיראז' 3 להגנה מפני מטוסי ירוט מצריים שעלולים להיות מוזנקים כנגדם.
בשעה 9:30 הוזנקו 18 מטוסי פנטום שחלקם נשאו פצצות במשקל 950 ק"ג שפוצצו ומוטטו אל תוך המים מספר גשרי אבן גדולים.
למרות ההרס הרב שזרעו ההפצצות הישראליות, המצרים לא הזניקו מטוסי ירוט כנגדם ואש הנ"מ שנורתה לעבר המטוסים הישראליים הייתה דלילה (מאחר שרוב אמצעי הנ"מ הושמדו בגל התקיפה הראשון).
הפגיעות של חיל האוויר היו מדויקות ולא נפגעו מטוסים ישראלים.
לפיכך הוחלט בישראל להמשיך את המבצע, להרחיבו דרומה, לפגוע ולנתק כוחות מצריים נוספים למעבר יבשתי אל מצרים.
החל משעות הצהריים הזניק חיל האוויר מטוסי תקיפה רבים לעבר יעדים במרכז התעלה.
משימות הפצצה של מחפורות בהקמה או יעדים שלא היו סביבם אמצעי נ"מ הוקצו למטוסי תקיפה צרפתיים מתיישנים ומשימות תקיפה באזורים מוגנים יותר הוקצו למטוסי הפנטום והסקייהוק החדישים.
גל תקיפה זה, שנמשך עד החשיכה, היה אינטנסיבי והשתתפו בו 54 מטוסים.
במהלך ההפצצות פטרלו מטוסי מיראז' שהגנו על מטוסי התקיפה מפני מיירטים מצריים.
חלק מהמטרות היו כבישים וגשרים אל מוצבים ובסיסים מצריים שונים בחזית התעלה.
ביום המחרת, 2 ביוני, המשיכו מטוסי חיל האוויר לכתוש את כוחות הקרקע שבמרכז גזרת התעלה.
גל התקיפה הראשון, שבו 28 מטוסים, הפציץ בשעה 8:00. הגל השני ובו 24 מטוסים ב-10:15. בצהריים הוזנקו עשרה מבנים מכל הסוגים כולל מטוסי הווטור המיושנים (בסך הכל 40 מטוסים).
המבנים הוזנקו בזה אחר זה בהפרשי זמן קצרים להפצצת מטרות שונות בגזרה המרכזית.
בין המטרות היו מצבורי דלק, מכוני טיהור מים, גשרים ומתקני תשתית.
בשלב זה הזניקו המצרים מטוסי מיג 21 שהתקרבו עד למרחק של 12 מייל מאזורי ההפצצה.
אליהם הופנו מטוסי מיראז' ופנטום ישראליים שהיו במשימת פטרול אך המיגים המצריים נסוגו לעומק מצרים.
ההפצצות הסתיימו ב-17:20 לאחר שהופצצו כל המטרות המתוכננות.
ב-3 ביוני, במקביל לגיחות צילום שמטרתן הייתה בדיקת תוצאות ההפצצה, ביצע חיל האוויר סיורים אלימים במטרה להפגין נוכחות ולמנוע שיקום של האתרים הפגועים.
בכל שעה לערך הוזנק זוג מטוסי סקייהוק לעבר האזור שהופצץ.
המטוסים תקפו ברקטות מטרות מזדמנות.
הזוג הראשון המריא בשעה 6:45 והאחרון ב-18:10. במהלך היום הזניקו המצרים לראשונה מטוסים לעבר החזית.
בסך הכל הוזנקו ארבע רביעיות של מטוסים מצריים.
אליהם הפנתה הבקרה האווירית הישראלית מטוסי מיראז'.
בקרבות אוויר שנערכו ביום זה הופלו ארבעה מטוסי מיג 21 מצריים.
שני המיגים הראשונים הופלו על ידי דרור חריש, השלישי על ידי רן פקר ורביעי על ידי איתמר נוינר.
גם בימים הבאים המשיך חיל האוויר לפטרל באזור המופצץ, לפגוע במטרות מזדמנות ולשבש את פעולות השיקום.
הפצצות חיל האוויר היו אינטנסיביות והביאו להרס שיטתי של מתקני הצבא והתשתית המצרית בגזרה הצפונית והמרכזית של תעלת סואץ.
בסך הכל הטילו מטוסי חיל האוויר כ- 4,000 פצצות.
ירי הנ"מ המצרי היה מועט מאחר שבגל התקיפה הראשון הושמדו רוב אמצעי הנ"מ המצריים.
לפיכך נמשכה ההפצצה ללא הפרעה משמעותית מצד כוחות הקרקע המותקפים.
לחיל האוויר לא היו נפגעים.
ביום שלאחר המבצע נפגע ככל הנראה מאש נ"מ מטוס מיסטר.
טייסו נטש את המטוס בשלום מעל שטח ישראל.
המצרים נמנעו בשלושת ימי המבצע מלהזניק מטוסי ירוט כנגד מטוסי חיל האוויר.
יום לאחר המבצע הוזנקו מבני ירוט מצריים לעבר מטוסי חיל האוויר ובקרבות אוויר הופלו ארבעה מטוסים מצריים.
במהלך המבצע שהו הכוחות המצריים באופן רצוף בבונקרים מתחת לפני הקרקע.
במטרה להתיש את הכוחות המצריים ולמנוע מהם מנוחה ושינה ביצע חיל האוויר בשעות הלילה יעפים במהירות גבוהה ובגובה נמוך.
העיר פורט סעיד שמנתה אז כ-25,000 תושבים ומחנות צבאיים בגזרת התעלה הצפונית והמרכזית נותקו למעבר יבשתי ונותקה אספקת המים אליהם.
במהלך המבצע ולאחריו נעשה מאמץ מצרי לספק מים לעיר באמצעות סירות ובאמצעות הובלת כדי מים שנשאו חיילים ואזרחים בהליכה רגלית בעיקר בשעות הלילה.
כוחות סובייטיים שהיו מוצבים באותה העת במצרים עקבו אחר ההפצצות וכתוצאה מהן ניאותו להגביר מעורבותם בהגנת שמי מצרים מפני חיל האוויר הישראלי.
המבנים המסורתיים של האשנטי הם סדרת מבנים שהוכרזו בשנת 1980 כאתר מורשת עולמית מטעם ארגון אונסק"ו.
מבנים אלה מפוזרים בעשרה אתרים באזור ההתיישבות ההיסטורי של עם האשנטי, צפונית-מזרחית ודרומית לעיר קומאסי שבגאנה, והם מהווים את השריד החומרי האחרון לתרבותם, שהגיעה לשיאה במאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19.
מרבית כפרי האשנטי חרבו במהלך המלחמות שהתחוללו בינם לבין הבריטים, בין השנים 1806 ו-1901; וכיום שרד מספר מועט של מבנים מסורתיים, רובם בני לא יותר ממאה שנים, החבים את קיומם לעובדה ששימשו כמקדשים.
בעבר שימשו בתים דומים גם למגורים וכמחסנים.
עשרת האתרים שוכנים בכפרים אבירים (Abirim), אסאוואסה (Asawase), אסנמאסו (Asenemaso), בודוואסה (Bodwease), אג'יסו בסאסה (Ejisu Besease), אדארקו ג'אצ'ייה (Adarko Jachie), אדוונאסה (Edwenase), קנטינקרונו (Kentinkrono), פטאקרו (Patakro) וסאמאן (Saaman).
המבנים עשויים מאדמה, עץ וקש, והם רגישים לפגעי הזמן ומזג האוויר.
הם ערוכים סביב חצר מרכזית, ובנויים מסדרה של עמודי עץ, חיפוי מחזרן וגגות קש מחודדים הנחים על קונסטרוקציית עמודים.
רצפתם עשויה מעיסת חרסית, וחזיתם הקדמית צבועה בלבן ומחופה בתבליטים עשירים מבוץ המודבקים על יריעות העץ.
העיטורים כוללים צורות גאומטריות דוגמת ספירלות וערבסקות, עיטורים מעולם הצומח, ודמויות אדם ובעלי חיים.
העיטורים קשורים אל סמלי האדינקרה (Adinkra) המסורתיים, שלהם נודעת משמעות דתית ומסורתית, והם הועברו מדור לדור.
בחזית המבנה קבוע מעקה ולעיתים גם חלון שבו סורג מסוגנן.
הגשמים והלחות האופייניים לאקלים הטרופי, כמו גם פגיעת הטרמיטים מקשים על שימור המבנים; וברובם הוחלף גג הקש בגג מתכת, ואחרים השתמרו באופן חלקי.
ועד המוזיאונים ומונומנטים של גאנה (The Ghana Museums and Monument Board) מתחזק את האתרים.
המבצע להברחת הקבינט היווני (מאי 1941) היה מבצע שביצע רב החובל הארץ-ישראלי אליעזר אקסל, לחילוצם של חברי הממשלה של יוון החופשית, לאחר כיבושה של יוון בידי גרמניה במלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, פלש הצבא האיטלקי ליוון, כדי לממש את שאיפתה של איטליה הפשיסטית לשלוט על כל אגן הים התיכון, כמו האימפריה הרומית בשעתה.
כמו כן היה הרודן של איטליה, בניטו מוסוליני, זקוק להצלחה צבאית, לאחר כישלונותיו הקודמים בצרפת ובאפריקה.
הפלישה האיטלקית ליוון נכשלה גם היא, ובהתקפת נגד בנובמבר 1940 דחק הצבא היווני את האיטלקים אל תוך אלבניה השכנה.
בעקבות הכישלון האיטלקי, ולאחר עלייתו לשלטון של פטר השני, מלך יוגוסלביה, שצידד בבעלות הברית, פלש הצבא של גרמניה הנאצית ליוגוסלביה וליוון.
יוון נכבשה תוך פחות משבועיים, בין ה-6 באפריל ל-20 באפריל 1941. ראש הממשלה היווני, אלכסנדרוס קוריזיס, התאבד ביריה ב-18 באפריל, והצבא היווני נכנע בפני הגרמנים ב-23 בחודש.
שאר חברי הממשלה נמלטו עם משפחותיהם לטורקיה, שהייתה שטח נייטרלי במשך רוב המלחמה.
הגרמנים החליטו לכלוא את חברי הממשלה הגולה בטורקיה, ולא לאפשר להם לצאת ולחבור אל בעלות הברית.
היוונים עשו מספר ניסיונות להימלט, אולם המודיעין הגרמני ידע על כך וסיכל את כל הניסיונות.
חברי הממשלה היוונית הגולה ביקשו סיוע מבריטניה, לאחר שמנהיגהּ וינסטון צ'רצ'יל התחייב שלא לנטוש את יוון.
הצבא הבריטי ניסה להגן על יוון, אולם הכוחות הבריטים באזור היו בנחיתות צבאית, ונאלצו לסגת.
בעת הנסיגה הצליחו הבריטים לחלץ בדרך הים את רוב חייליהם, אולם כ-9,000 מהם נפלו בשבי.
הבריטים החליטו להוציא לפועל מבצע ימי חשאי, כדי לחלץ את השרים היווניים ואת בני משפחותיהם.
הם איתרו ספינת משא קטנה בשם "ענטר", של חברה לשירות ימי עתיד שהובילה סחורות באזור, ושטה תחת דגל המנדט.
הייתה זו ספינה שהובילה מעפילים בעבר, שופצה ועברה הסבה לאוניית סוחר, אולם המשיכה למלא משימות שונות במלחמה כנגד הנאצים, והושטה בידי רב החובל הארץ-ישראלי אליעזר אקסל.
אקסל זומן למפקדת הצי המלכותי הבריטי באלכסנדריה, ושם התבקש להפליג לחופי טורקיה כדי לחלץ את חברי הממשלה היוונית.
נאמר לו שכדי להסוות את המשימה, יהיה עליו להצטייד באספקה לצוות שלו בלבד, ועל כן במקרה של תקלה ייאלץ להתגבר עליה בעזרת צוותו הקטן; אם כי הובטח לו, שהצי הבריטי יפקח עין מרחוק.
הספינה הקטנה הגיעה למעגן בעיירה הטורקית מרסין (Mersin), פרקה מטען של עצים והצוות החל להעמיס מטען להובלה משם.
אקסל פקד על הצוות להאט את קצב ההטענה, כך שחלק מהמטען נשאר בנמל, כדי ליצור את הרושם שהספינה עתידה להישאר עוד יום אחד.
בליל המבצע בילה רב החובל במסעדה היחידה בעיירה, בכוונה לבלוט ולהסיט את תשומת הלב מהמתרחש בספינה.
חברי הממשלה ובני משפחותיהם הגיעו בהחבא מאיסטנבול, ובמשך כל הלילה הועלו אל הספינה באמצעות סירת משוטים.
כל אותו הזמן התרועעו רב החובל והקצין הראשון שלו בחברת פליטים מקומיים, ועם חוליה של אנשי המודיעין הגרמני.
בהמשך הערב ניסו הגרמנים, באמצעות נערת-פיתוי, לדובב את אקסל כדי לנסות לאשש את חשדם שהוא מעורב בהברחת אנשי הקבינט היווניים.
לאחר חצות חמקו קציני האונייה מהמסעדה, עלו על הספינה והשיטו אותה אל מחוץ לנמל, כשהמחולצים מסתתרים במחסני האונייה הקטנה.
במשך היום שלמחרת הפליגו לאורך החוף הטורקי, כשהם מניפים את דגל טורקיה, כדי לא לעורר חשד.
מטוס סיור איטלקי גילה אותם, אך לא התערב מאחר שהמחולצים התחבאו באוהל שהוקם מבעוד מועד על הסיפון.
בלילה השני פנו לכיוון קפריסין, ושוב הפליגו בסמוך לחוף לאור היום.
הקטע הקשה בהפלגה היה השיוט הלילי מקפריסין לחיפה.
הספינה האיטית התקשתה לעבור את המרחק במשך הלילה, ובאור היום היה חשש שתתגלה, מאחר שלא היה מסחר בין טורקיה הנייטרלית לבין ארץ ישראל.
בהתקרבם לחוף הארץ-ישראלי, התגלתה לעיניהם צוללת, אולם התברר שהייתה זו צוללת בריטית שליוותה אותם בהסתר.
חברי הממשלה הגולים ירדו בשלום בנמל חיפה.
לאחר הקמתה של מדינת ישראל, שימש אליעזר אקסל כרב החובל של אוניית צים "תיאודור הרצל".
המג"ד הוא תצלום נודע מימי מלחמת העולם השנייה, שצולם על ידי מקס אלפרט בשנת 1942. בתצלום מוצג קצין סובייטי המראה דוגמה אישית לחייליו בעת הסתערות על האויב.
שנים רבות זהותו של הקצין לא הייתה ידועה, אך חקירה שבוצעה על ידי העיתון "קומסומולסקאיה פראבדה" וקבוצת הנוער "הגוורדיה הצעירה" בראשית שנות ה-70 מצאה שהקצין המצולם הוא פוליטרוק זוטר בשם אלכסיי גורדייביץ' יריומנקו.
התקופה בה מדובר היא כשנה לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות.
באותה עת יזמה הסטבקה מתקפת קיץ גדולה בדרום ברית המועצות, שהגיעה לשיאה בקרב חרקוב השני (עד 28 במאי).
הצבא האדום הצליח לפרוץ את קו ההגנה הגרמני, אך בתמרון שביצע מפקד הארמייה השישית של הוורמאכט, פרידריך פאולוס, תחת הוראתו של מפקד קבוצת ארמיות דרום, פדור פון בוק בשילוב עם כוחות נוספים, הוא הצליח לשבור את ההתקדמות הסובייטית ואף לכתר את כל הכוח התוקף.
מתקפת קיץ גרמנית גדולה שקיבלה את שם הקוד "מקרה כחול" תוכננה להתחיל חודש לאחר מכן, ב-28 ביוני.
במסגרת מתקפת הקיץ הזאת ניצלו הגרמנים את השמדתם של הכוחות הסובייטיים בדרומה של ברית המועצות ופרצו את החזית לכל רוחבה עד אשר הגיעו לגדות הוולגה ונעצרו בקרב סטלינגרד.
בחלקה הדרומית של החזית הצליחו הגרמנים להגיע עד הרי הקווקז ואיימו על שדות הנפט הסובייטיים בקווקז.
התמונה צולמה ב-12 ביוני 1942 במהלך קרב קטן לא רחוק מחרקוב בנפת לוגנסק במחוז וורושילובסק (כיום מחוז לוהנסק באוקראינה), בין שני המבצעים הגדולים הללו.
התצלום מציג קצין צעיר שמנסה להפיח רוח קרב בחייליו על ידי מתן דוגמה אישית.
החיילים המצולמים הם לוחמי רגימנט חיל הרגלים ה-220 מדיוויזיית החי"ר הרביעית.
באותה העת פיקד על הדיוויזיה איוון רוסלי והיא השתייכה לארמייה ה-12 שהייתה חלק מהחזית הדרומית.
הצילום נעשה ליד כפר חורושייה (Хорошее; Chorosheye) בין נהרות לוגאן (Лугань; Lugan) ולוזוביה (Лозовая; Lozovaya).
הצלם מקס אלפרט התמקם בשוחה קדמית והפנה את מבטו לאחור וראה את הקצין הצעיר קם מהחפירה שלו כדי להורות על התקפה.
ברגע הצילום פתחה הארטילריה הגרמנית באש ומצלמתו של אלפרט נפגעה.
בעודו מנסה לחלץ את סרט הצילום מהמצלמה השבורה, הוא שמע את החיילים מודיעים שהקצין שהם פנו אליו בכינוי "מג"ד", נהרג.
שמו של הקצין או תפקידו המדויק לא נודעו לאלפרט, אך הוא אימץ את הכינוי שבו בחרו הלוחמים וקרא לצילום "המג"ד".
מלבד הגרסה הרשמית קיימות תאוריות השוללות את האותנטיות של הצילום.
תאוריות קשר אלה מצביעות על מספר פגמים שנפלו כביכול בצילום.
בין הפגמים המצוינים המדים המדוגמים, הציוד המלא, כלי הנשק של הקצין ואף מעילי השינל שנראים בתמונה.
הגרסה הרשמית דוחה את הטיעונים האלה.
הלוחמים נטו לקחת את כל ציודם איתם כי לא הייתה דרך להבטיח להם שציודם ישמר בשבילם אם ישאירו אותו בבסיס, במיוחד נוכח קווי החזית המשתנים.
הקצין חמוש אומנם באקדח TT ולא בתת מקלע, כמצופה מקצין בדרג זוטר, אך הדבר היה נפוץ למדי, במיוחד אם הנשק העיקרי יצא מכלל פעולה.
התצלום היה מפורסם מאוד בברית המועצות והיווה השראה לתמונות ולפסלים רבים שהוצגו ברחבי ברית המועצות.
התצלום מוכר גם לקהל בין-לאומי.
כך למשל הונצח מעשה הגבורה של הקצין בבול שהוציאה ממשלת הרפובליקה של קונגו בשנת 1985, לציון 40 שנות ניצחון על גרמניה הנאצית.
הקרב שוחזר בשנת 2012 לזכר 70 שנים לאירועי אותו יום.
חברי מועדון ההיסטוריה הצבאית בשם "סויוז המאה ה-20" שחזרו את הקרב למרגלות פסל הארד.
לאחר המלחמה קיבל אלפרט פניות רבות עם הצעות שונות לזיהוי הקצין המצולם בתמונה, אך ללא הועיל.
תחקיר שבוצע בתחילת שנות ה-70 על ידי העיתון "קומסומולסקאיה פרבדה" (Комсомольская правда; Komsomolskaya Pravda) בשיתוף ארגון הנוער "הגוורדיה הצעירה" העלה כי הקצין המצולם הוא ככל הנראה אלכסיי גורדייביץ' יריומנקו (Алексей Гордеевич Ерёменко).
פריצת הדרך התקבלה בעזרת בני משפחתו של יריומנקו ששלחו צילום בן הזמן למערכת העיתון.
הצילום אפשר להשוות את שתי התמונות במעבדה שממצאיה גילו שככל הנראה מדובר באותו אדם.
אלכסיי יריומנקו נולד ב-31 במרץ (18 במרץ לפי הלוח היוליאני) 1906 ליד הכפר טרסיינקה (כיום מחוז זפוריז'יה באוקראינה) לפני המלחמה היה פעיל זוטר במפלגה הקומוניסטית ובהמשך מנהל בכיר בקולחוז במחוז שבו נולד.
אף שלא היה חייב בגיוס, התנדב ושובץ בתפקיד פוליטרוק ביחידת חיל רגלים.
בהתחלה שירת בדיוויזיית החי"ר ה-247 ולאחר מכן הועבר לדיוויזיית החי"ר הרביעית.
המגדל בנמל דובאי הוא מגדל שנבנה בדובאי, איחוד האמירויות הערביות במחיר של 3.670 מיליארד דירהם איחוד האמירויות הערביות (שווה ערך למיליארד דולר אמריקני).
המגדל יכלול מלון בעל 4,400 חדרים ו-11.16 מיליון רגל רבוע של קמעונאות.
עם סיום בנייתו שצפויה להסתיים לכל המוקדם ב-2023, יהיה גבוה מבורג' ח'ליפה ויהיה אחד מגורדי השחקים הגבוהים בעולם.
האדריכל הספרדי סנטיאגו קלטרווה תכנן בנמל דובאי מגדל תצפית שצפוי לעלות בגובהו על בורג' ח'ליפה בהשראת פרח השושן, והצריחים שבו האופייניים לאדריכלות אסלאמית מסורתית.
המגדל כולל מרפסות תצפית, בתי קפה, חללי אירועים וגנים.
הוא יקושר לקרקע במערך כבלים המדמה נבל, בדומה לגשר שתכנן קלטרווה בירושלים, ועמדות התצפית יתאגדו למעין ניצן בראש המגדל.
יושב ראש "אעמאר החזקות" (Emaar Properties), מוחמד אל-עבאר, תיאר את הפרויקט כ"מונומנט אלגנטי" אשר הולך להוסיף ערך רב לעיר.
"הבניין יהיה צר כך שיעורר דימוי של מינרט, ויעוגן לאדמה בעזרת כבלים חזקים".
המגדל הוא גורד שחקים אשר ממוקם על כביש E 11 שבדובאי, איחוד האמירויות הערביות.
הבניין מתנשא לגובה 243 מטר (797 רגל) וכולל 54 קומות.
בנייתו החלה בשנת 2000 ונסתיימה בשנת 2002. המגדל דומה מאד למגדל אל-יעקוב אשר ממוקם דרומית לו.
המבצר האחרון הוא סרט דרמה ופעולה אמריקאי משנת 2001 בבימויו של רוד לוריא, ובכיכובם של רוברט רדפורד, דלרוי לינדו, ג'יימס גנדולפיני ומארק רופאלו.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-19 באוקטובר 2001. הוא קיבל ביקורות מעורבות ממבקרי קולנוע והפך לכישלון בבתי הקולנוע כאשר הגיע להכנסה כוללת של 27 מיליון דולר ביחס לתקציב של 72 מיליון דולר.
הסרט נפתח עם הגעתו של גנרל יוג'ין אירווין (רדפורד) מצבא ארצות הברית, קצין צנחנים וריינג'רס מעוטר שלחם במלחמת וייטנאם, לכלא צבאי שמור היטב בו הוא אמור לרצות את תקופת מאסרו.
גנרל אירווין נידון לעשר שנים על שסירב פקודה בעת שפיקד על כוח משימה בבורונדי, והוביל מבצע ללכידת שר מלחמה מקומי.
הכוח נקלע למארב ושמונה חיילים נהרגו.
בהגיעו לבית הכלא כל רצונו הוא לרצות את תקופת מאסרו ולשוב לביתו.
אולם לאחר שהתברר לו כי מפקד הכלא הקולונל וינטר (גנדולפיני) הוא סאדיסט אכזר, שהתנכל והתעלל באסירים, החליט אירווין להשיב מלחמה ולהדיח את וינטר מתפקידו, ולשם כך להוביל מרד של האסירים כדי להשתלט על בית הכלא.
רוברט רדפורד - גנרל יוג'ין אירווין
ג'יימס גנדולפיני - קולונל וינטר
מארק ראפלו - סם ייטס
דלרוי לינדו - גנרל ג'ים ווילר
סטיבן ברטון - קפטן פרז
פול קלדרון - סמל בכיר דלוואו
קליפטון קולינס ג'וניור - אגווירה
רובין רייט - רוזלי אירווין
המגדל האולימפי בייג'ינג (בסינית מפושטת: 北京奥林匹克塔) הוא מגדל תצפית, שהוקם בפארק האולימפי בעיר בייג'ינג, בירת סין.
הוא המגדל השני בגובהו בעיר והמבנה הרביעי בגובהו בה.
הקמת המגדל החלה בשנת 2001, שלוש שנים לאחר תום אולימפיאדת בייג'ינג והסתיימה ב-2014. הוא נחנך ב-8 באוגוסט 2015, יום השנה לפתיחת המשחקים האולימפיים בעיר.
המגדל ניצב על גבי מסד בטון בשטח של 30 אלף מטר רבוע.
הוא בנוי מפלדה ומורכב למעשה מחמישה מגדלים נפרדים.
המגדל המרכזי הוא הגבוה מהחמישה וארבעת האחרים מקיפים אותו בגבהים ההולכים ועולים ומחוברים אליו בקורות רוחב אלכסוניות.
גובה המגדל הנמוך ביותר הוא 186 מטר וגובה המגדל הגבוה ביותר הוא 258 מטר.
כל אחד מהמגדלים מתרחב בראשו במעין חרוט הפוך המכיל מרפסת תצפית סגורה בחלונות זכוכית ובראשו גג שטוח.
הגג הנמוך ביותר הוא הצר ביותר והגבוה ביותר הוא הרחב ביותר.
במראה עילי נראים ראשי המגדלים כמקבץ טבעות, המתכתב עם חמש הטבעות של הסמל האולימפי.
המגדלים עצמם עוצבו בהשראת גבעולי עשב.
במגדל המרכזי מותקנות שתי מעליות המובילות את המבקרים אל ראשו.
המגדל תוכנן על ידי הפירמה China Architecture Design & Research Group, שזכתה בתחרות לתכנונו.
המבנה המלאכותי הגבוה בעולם הוא בורג' ח'ליפה בדובאי (איחוד האמירויות הערביות), המתנשא לגובה של 829.8 מטר.
המבנה זכה בתואר הרשמי של "הבניין הגבוה בעולם" והמבנה הגבוה ביותר התומך בעצמו עם פתיחתו ב־9 בינואר 2010. המבנה השני בגובהו (התומך בעצמו) והמגדל הגבוה בעולם הוא עץ השמיים בטוקיו.
המבנה המעוגן הגבוה בעולם הוא תורן הטלוויזיה KVLY.
המועצה לבניינים גבוהים וסביבת מחיה עירונית, ארגון המאשר בניינים כ"גבוהים בעולם", מכיר במבנה רק אם לפחות 50% מגובהו מורכב מלוחות רצפה המכילים שטח רצפה ראוי למגורים.
אלה נקראים "בניינים", ואילו מבנים שאינם עומדים בקריטריון זה, דוגמת מגדל CN, מוגדרים "מגדלים".
ישנם עשרות מגדלי שידור רדיו וטלוויזיה המתנשאים מעל ל-600 מטרים, אך רק הגבוהים ביותר נרשמים במקורות מידע הזמינים לציבור.
הערכת גובה המבנים המלאכותיים הייתה שנויה במחלוקת.
סטנדרטים שונים שימשו ארגונים שונים, מה שאומר שהתואר של המבנה הגבוה ביותר בעולם או הבניין השתנה בהתאם לתקנים שהתקבלו.
מועצת הבניינים הגבוהים שינתה את הגדרותיה לאורך זמן.
חלק מהמחלוקת לגבי ההגדרות וההערכה של מבנים ומבנים גבוהים כללה את הדברים הבאים:
ההגדרה של מבנה, בניין ומגדל
האם יש לכלול מבנה, בניין או מגדל הנמצא בבנייה
האם יש לפתוח רשמית מבנה, בניין או מגדל לפני שהוא מוערך
האם מבנים שנבנו ומתנשאים מעל המים צריכים לכלול את גובהם מתחת למים בכל הערכה.
האם מבנה, בניין או מגדל שמעוגן לקרקע בתמיכה חיצונית (אנטנות) מוערך באותה קטגוריה כמו מבנים תומכים עצמיים.
בתוך ההגדרה המקובלת של בניין, התעוררו מחלוקות נוספות, הכוללות את השאלות הבאות:
האם רק הגובה הניתן למגורים של הבניין נחשב
האם יש להתחשב במגדלי תקשורת עם גלריות תצפית כ"מגורים" במובן זה
האם יש לכלול בהערכה את האנטנות על הגג, פלטפורמות הצפייה או כל ארכיטקטורה אחרת שאינה מהווה רצפה ראויה למגורים
האם קומה שנבנית באזור הגבוה של מגדל תקשורת או תצפית צריכה לשנות את הגדרת המגדל לזה של "בניין"
קטגוריה זו אינה דורשת שהמבנה יהיה בניין "רשמי", אלא מחייב שהוא עומד.
המבנה המלאכותי הגבוה ביותר הוא בורג' ח'ליפה, גורד שחקים בדובאי (המתנשא לגובה של 829.8 מטר), שמחזיק בתואר החל מ-8 באפריל 2008, עת הוא עקף את קודמו בקטגוריה, תורן הטלוויזיה KVLY בצפון דקוטה, ארצות הברית.
בספטמבר של אותה שנה הוא אף שבר את השיא העולמי למבנה, לכשעקף את גובהה של אנטנת הרדיו בוורשה, שהתנשאה לגובה של 646.38 מטרים (אך קרסה עוד בשנת 1991).
בכך היה למבנה הגבוה ביותר שנבנה אי פעם.
מגדלי סריג (אנטנות) כמו תרנים אלה החזיקו בשיא הגובה העולמי מאז שנת 1954.
משטח פטרוניוס ("אסדה", מבנה הבנוי בים) מתנשא לגובה של מעל קרקעית הים, נכלל בספר השיאים של גינס 2007, ונטען כי זה היה המבנה העצמאי הגבוה בעולם.
עם זאת, התקיים דיון האם יש לספור את הגובה מתחת למים, באותו אופן שמתעלמים מהגובה מתחת לקרקע של בניינים.
פלטפורמת ה-Troll A מתנשאת לגובה של , מבלי שחלק מאותו גובה נתמך על ידי חוטים.
פלטפורמת נפט מסוג פלטפורמת מתיחת הרגל כוללת גבהים גדולים מתחת למים עם מספר דוגמאות של יותר מ- עומק.
עם זאת, פלטפורמות אלה אינן נחשבות למבנים קבועים שכן רובו המוחלט של גובהן מורכב מאורך הגידים המחברים את הרציף הצף לקרקעית הים.
למרות זאת, בספר השיאים של גינס במהדורת 2009 רשמו את פלטפורמת רגלי המתח אורסה כמבנה הגבוה בעולם עם גובה כולל של .
פלטפורמת מתיחת רגל מגנוליה במפרץ מקסיקו גבוהה אף יותר, שכן גובהה הוא .
טאיפיי 101 בטאיפיי, טאיוואן, קבע שיאים בשלוש מתוך ארבע הקטגוריות של גורדי השחקים עם פתיחתו בשנת 2004 - הבניין המיושב הגבוה ביותר (509.2 מטר), הקומה המשומשת הגבוהה ביותר (439.2 מטרים), והגג הגבוה ביותר (449.2 מטרים).
מתוך שלושת השיאים האלה הוא נותר (עד פתיחת הבורג' חליפה) הבניין המיושב הגבוה בעולם (כפי שהוא נמדד לפי גובהו האדריכלי הכולל את הצריח).
שני שיאים נוספים, גובה הגג והקומה המשומשת הגבוהה ביותר, נשברו על ידי המרכז הפיננסי העולמי בשאנגחאי (גובה גג של 487 מטר, והקומה הגבוה ביותר היא בגובה 474 מטר).
מגדל ויליס (לשעבר מגדל סירס, מעתה ואילך יקרא ויליס) היה הגבוה ביותר בקטגוריית הגובה המוחלט, כאשר עם ספירת גובה האנטנה שלו הוא מתנשא לגובה של 527 מטרים.
בורג' ח'ליפה שבר את שיא הגובה בכל ארבע הקטגוריות לבניינים שהושלמו.
המבנה הגבוה ביותר לפי קטגוריה
עקב המחלוקות לגבי מדידת גובה ומיון מבנים, המהנדסים יצרו הגדרות שונות עבור קטגוריות של בניינים ומבנים אחרים.
מדד אחד כולל את הגובה המוחלט של הבניין, אחר כולל רק צריחים ותכונות ארכיטקטוניות קבועות אחרות, אך לא אנטנות.
המסורת של הכללת הצריח על גבי בניין ללא הכללת האנטנה מתוארכת ליריבות בין בניין קרייזלר לבניין וול סטריט 40. דוגמה מודרנית היא שהאנטנה שמעל מגדל ויליס אינה נחשבת לחלק מגובהה האדריכלי, ואילו הצריחים בצמרת מגדלי פטרונס נספרים.
הערה: הטבלה הבאה היא רשימה של המבנה שהושלם הגבוה ביותר בכל אחת מהקטגוריות המבניות שלהלן.
לקבלת רשימת מבנים לפי פונקציה ראו את הרשימה בהמשך המאמר.
יכול להיות רק מבנה אחד בכל קטגוריה, אלא אם כן הגבוה ביותר זהה ליותר ממבנה אחד באותה קטגוריה.