tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כתוצאה מכך, ספרד שמרה על מנורקה ומערב פלורידה בחוזה פריז וגם החזירה לעצמה את מזרח פלורידה.
האדמות ממזרח למיסיסיפי, לעומת זאת, הוכרו כחלק מארצות הברית העצמאית החדשה של אמריקה.
מעורבותה של צרפת הייתה מכרעת בתבוסה הבריטית.
גם התרומה של ספרד הייתה חשובה.
על ידי קשר עם מונרכיות זרות, ארצות הברית ניצלה את מאבקי הכוח בתוך האימפריאליזם האירופי ויצרה בעצם חזית מאוחדת נגד בריטניה.
האומה החדשה הייתה להוטה להפיץ את הרפובליקניות, שעלולה לאיים על המושבות של ספרד עצמה, ומאוחר יותר אף עשתה זאת במלחמות העצמאות של אמריקה הלטינית.
עם זאת, ספרד שמרה על רמת תמיכה לאורך המלחמה במרדף אחר האינטרסים הגאופוליטיים שלה.
למרות שהיא נמשכה מהסיכוי למלחמה [נגד אנגליה] להשבה ונקמה, היא נדחתה על ידי רוח הרפאים של רפובליקה אמריקאית עצמאית וחזקה.
מדינה חדשה כזו עשויה להגיע מעל האלגנים אל עמק המיסיסיפי ולתפוס טריטוריה שספרד רצתה לעצמה.
גרוע מכך, זה עלול בסופו של דבר להדביק את המושבות של ספרד בעולם החדש ברצון לעצמאות.
מעורבותה של ספרד במלחמת העצמאות האמריקאית נחשבה באופן נרחב למעורבות מוצלחת.
הספרדים נטלו הימור בכניסה למלחמה, תוך שהם מתבססים על פגיעותה של בריטניה הגדולה שנגרמה מהמאמץ להילחם בקולוניסטים המורדים שלהם בצפון אמריקה, תוך שהם מנהלים מלחמה עולמית בחזיתות רבות נגד קואליציה של מעצמות גדולות.
זה עזר לספרד להשיג כמה כיבושים קלים יחסית.
המלחמה העניקה דחיפה ליוקרתה של הממלכה, שסבלה מההפסדים לבריטניה במלחמת שבע השנים.
למרות שהיעד הנחשק ביותר של ספרד, גיברלטר, נותר מחוץ להישג ידה, ספרד יותר מפיצתה על זה על ידי החזרת מנורקה ועל ידי צמצום האיום הבריטי על המושבות שלה באיים הקריביים וסביבתם, שכולם נתפסו כחיוניים לאינטרסים הספרדים.
נראה כי ספרד קיבלה תוצאות מוחשיות מהמלחמה, במיוחד בניגוד לבת בריתה צרפת.
המלך הצרפתי השקיע כמויות אדירות של כוח אדם, כספים ומשאבים חומריים עבור רווח צבאי או כלכלי מועט.
צרפת נותרה עם חובות משתקים אשר נאבקה לפרוע, ואשר הפכו לאחד הגורמים העיקריים למהפכה הצרפתית שפרצה ב-1789. ספרד, לעומת זאת, נפטרה מהחובות שלה ביתר קלות, בין היתר בשל הגידול המדהים בייצור הכסף מהמכרות במקסיקו ובבוליביה.
אחת התוצאות המיוחדות של המלחמה הייתה האופן שבו היא שיפרה את מעמדו של ראש הממשלה פלורידהבלנקה, וממשלתו המשיכה לשלוט בפוליטיקה הספרדית עד 1792.
דון דייגו דה גארדוקי, מחברת הסחר גארדוקי שסייעה רבות למורדים במהלך המלחמה, מונה לשגריר הראשון של ספרד בארצות הברית של אמריקה ב-1784. גרדוקי הכיר היטב את ג'ורג' וושינגטון, וצעד במצעד ההשבעה החדש של הנשיא וושינגטון.
קרלוס השלישי, מלך ספרד המשיך בקשרים עם וושינגטון, ושלח לו משק חי מספרד שאותו ביקש וושינגטון עבור החווה שלו במאונט ורנון.
ספרד השתתפה באירוויזיון 2024, שהתקיים במאלמה שבשוודיה, עם השיר "Zorra" בביצוע הצמד המוזיקלי הספרדי נבולוסה.
תאגיד השידור הספרדי וחנרליטאט ולנסיאנה ארגנו את הקדם הספרדי המסורתי Benidorm Fest 2024 על מנת לבחור את נציגות המדינה לתחרות.
ספרד הוגרלה להופיע בחצי הגמר השני של תחרות האירוויזיון, שהתקיים ב-9 במאי.
כיוון שספרד חברה ב"חמש המדינות הגדולות", היא הופיעה בחצי הגמר שלא כמתחרה מן המניין, שכן היא העפילה לגמר באופן אוטומטי.
במופע הגמר, בתום הקראת הניקוד שהעניקו צוותי השופטים, דורג השיר הספרדי במקום ה-19 עם 19 נקודות.
בהצבעת הקהל הוא דורג במקום ה-22 עם 11 נקודות.
כך, בתום הקראת הניקוד מהצבעות הקהל בבית, שהתווסף לניקוד מהשופטים, סיים השיר במקום ה-22 עם 30 נקודות.
קודם לאירוויזיון 2024 השתתפה ספרד שישים ושתיים פעמים בתחרות מאז הופעת הבכורה שלה באירוויזיון 1961. היא זכתה פעמיים: ב-1968 עם השיר "La, la, la" של מסיאל ובשנה שלאחר מכן עם "Vivo cantando" בביצוע סלומה.
ב-1969 זכו שלוש מדינות נוספות יחד עם ספרד – הולנד, צרפת והממלכה המאוחדת.
כמו כן, המדינה סיימה במקום השני ארבע פעמים בשנים 1971, 1973, 1979 ו-1995. באירוויזיון 2023 הגיעה הזמרת בלנקה פלומה עם השיר "Eaea" למקום ה-17.
תאגיד השידור הספרדי, Radiotelevisión Española (RTVE), אחראי על שידור האירוויזיון בשטח המדינה ועל ארגון תהליך בחירת הנציגות הספרדית לתחרות.
בעבר בחרה ספרד את נציגיה דרך קדם ולעיתים גם בבחירות פנימיות.
החל מאירוויזיון 2022 הנהיג התאגיד קדם לאומי בשם Benidorm Fest.
ב-1 במאי 2023 אישר את השתתפותה של ספרד באירוויזיון 2024. בנוסף, הכריז כי שיטת הבחירה תישאר על כנה גם בשנה זו.
Benidorm Fest 2024 הייתה המהדורה השלישית של אירוע הקדם הספרדי לתחרות הזמר של האירוויזיון.
היא נערכה בעיר בנידורם בין התאריכים 30 בינואר ל-3 בפברואר 2024, ואורגנה על ידי RTVE.
ההכרזה על קיום התחרות בפעם השלישית נעשתה ב-26 ביולי 2023 על ידי מסיאל, הזוכה הספרדית הראשונה באירוויזיון.
ב-9 בינואר 2024 נמסרו פרטים נוספים על האירוע לכלי התקשורת במסיבת עיתונאים במדריד.
במהלך ההצהרה לתקשורת נחשף כי רות לורנסו ומארק קלדרו ינחו את התחרות.
בנוסף, לפני כל משדר יוקרן קטע בשם Benidorm Calling בהנחיית אינס ארננד וחורדי קרוב ואחריו קטע פרשנות בשם La noche del Benidorm בהנחיית ארננד ואייטור אלביסוה.
ב-28 בינואר נערך טקס גאלה לפתיחת אירועי ה-Benidorm Fest 2024. באירוע הופיעה בלנקה פלומה, נציגת ספרד באירוויזיון 2023 וסנדרה ואלרו, נציגת המדינה לאירוויזיון הילדים 2023.
Benidorm Fest 2024 כלל שני חצאי גמר ב-30 בינואר וב-1 בפברואר וגמר ב-3 בפברואר.
בסך הכול התחרו שישה עשר אמנים, שחולקו לשני חצאי הגמר, כלומר שמונה בכל ערב.
ארבעת השירים שקיבלו את מספר הנקודות הגבוה ביותר העפילו לשלב הגמר.
חבר השופטים הורכב מארבעה ספרדים וארבעה חברים בין-לאומיים.
החצי הספרדי כלל את קרלוס באוטה, אנחלה קרסקו, גילה מילקיווי והיו"ר ביאטריס לואנגו.
החברים הבין-לאומיים כללו את סמית'ורסט, ראש המשלחת הבריטית לאירוויזיון ומפיק המופעים של אירוויזיון 2023; דייוויד צרוניאן, ראש המשלחת הארמנית לאירוויזיון; מרטה פייקארסקה, ראש המשלחת הפולנית לאירוויזיון וניקולן רפסינג, המנהל האמנותי לאירוויזיון 2014. פייקארסקה נבחרה כמחליפה לטוואן ואן דה נייונהויזן, ראש המשלחת ההולנדית לאירוויזיון ומפיק אירוויזיון 2021, שנעדר מהמפסטיבל.
ב-11 במאי 2023 פרסם RTVE את הכללים עבור Benidorm Fest 2024, והכריז כי ב-16 במאי תיפתח תקופת הגשת המועמדויות להשתתפות בתחרות.
מועד סיום ההרשמה נקבע ל-10 באוקטובר.
בנוסף, תאגיד השידור הספרדי הזמין זמרים ויוצרים באפיקים פרטיים להשתתף באירוע הקדם.
יתרה מזאת, בספטמבר 2023 אורגן מחנה כתיבת שירים פתוח עבור אמנים מקומיים ובין-לאומיים כאחד.
עם תום תקופת ההרשמה הודיע כי התקבלו 825 הצעות שונות, מתוכן 23 נוצרו כחלק ממחנה הכתיבה.
רשימת המשתתפים נבחרה על ידי היועצים המוזיקליים פבלו סרביאן, ריידן וטוני סנצ'ס-אולסון.
היא נחשפה ב-11 בנובמבר 2023 על ידי יו"ר מחלקת התקשורת של RTVE, מריה אייסאגוירה, בטקס שנערך בתיאטרון "אלמדה" שבסביליה.
אירוע הפתיחה כלל את השתתפותם של כמה משתתפי עבר בתחרות: בלנקה פלומה עם שירה החדש "", אגוניי, אלפרד גרסיה, אליס וונדר, גונסלו ארמידה, קרמנטו, מגארה, שרון, טנשוגייראס, וארי בראווה וויקו.
כל שמות המתחרים נחשפו שבוע לפני המועד שנקבע בתאריך 14 בדצמבר.
RTVE שקל לפנות לערכאות המשפטיות בדבר.
אירוע הפתיחה התקיים כמתוכנן בפראדו דל ריי במדריד.
המקצה הראשון נערך ב-30 בינואר, ואילו השני התקיים למחרת ב-1 בפברואר.
בכל מקצה השתתפו שמונה אמנים, שמתוכם מחצית העפילה לגמר.
ספרד הופיעה בחצי הגמר השני ששודר ב-9 במאי אחרי לטביה ולפני סן מרינו.
בספרד, שידר תאגיד השידור TVE את חצאי הגמר והתחרות הסופית של האירוויזיון בפלטפורמות שונות: חצי הגמר הראשון שודר בערוץ La 2, בעוד שחצי הגמר השני והגמר שודרו בערוץ המרכזי La 1 ובערוץ הסימולקאסט שלו באיכות 4K.
בנוסף, רדיו נסיונל דה אספניה (RNE) שידר את הגמר בתחנה הארצית Radio Nacional ובתחנת Ràdio 4 בקטלוניה.
כלל השידורים, הטלוויזיוניים והרדיופוניים כאחד, היו זמינים גם בצפייה בין-לאומית דרך הערוץ TVE Internacional, וכן באמצעות שירות הסטרימינג RTVE Play.
הפרשנות הטלוויזיונית בספרדית סופקה על ידי ג'וליה וארלה וטוני אגילר, בעוד שבשידור הרדיופוני הארצי של הגמר השתתפו הקריינים דויד אסנסיו, סרה קלבו, אנחלה פרננדס, מנו מרטין-אלבו ולואיס מיגל מונטס.
לראשונה נכללה גם פרשנות דו-לשונית בקטלאנית עבור הגמר, מאת סוניה אורבנו וחאבי מרטינס, ששודרה בערוץ La 1 בקטלוניה ובמקביל גם ב־Ràdio 4. במסגרת שידורי האירוויזיון הוקרנה התוכנית המיוחדת Estoy en un buen momento: Malmö Calling, בהנחיית קרולינה איגלסיאס, לפני כל אחד מהמשדרים החיים.
כמו כן, שודר בערוץ La 2 הסרט התיעודי Catalunya, 12 punts, אשר הוקדש לנציגים הקטלאנים של ספרד בתחרות.
ספרד בחרה להציג את מסיאל, נציגת ספרד לאירוויזיון 1968, שדורגה במקום הראשון, ואת צ'אנל, נציגת המדינה לאירוויזיון 2022, שדורגה במקום השלישי.
נבולוסה השתתפו בחזרות טכניות למופע ב-2 וב-4 במאי, ולאחר מכן בשלוש חזרות גנרליות ב-8 וב-9 במאי.
הופעתה של נבולוסה התרחשה על במה בצבע שחור ולבן לפרקים.
לאורך כל ההופעה היא לוותה בשני רקדנים, במתופפת ובקלידן.
ספרד הופיעה בחצי הגמר כמתחרה שלא מן המניין, והיא העפילה לגמר אוטומטית.
חבר השופטים הספרדי הורכב מפדרו הרננדז הררה, חואן מנואל פינזאס סואירו, איירין גארידו פסקואל, רוזה מריה קומין ורוזה מריה קומין.
נקודות שהוענקו על ידי ספרד
סִפְרוּת היא אמנות ההבעה על ידי מילים כתובות; זאת בשונה, למשל, מן המוזיקה, המחול, התיאטרון, הפנטומימה, הקולנוע והציור.
כי בתחומי אמנות אלו מובעת היצירה בעיקר באמצעות צליל, תנועה, הבעת פנים או צבע.
יצירת ספרות מייצגת מציאות או בדיון, וזו מתוארת לקורא בדרך כלל באמצעות מְסַפֵּר המוסר את הדברים לפי סדר נתון ובאופנים שונים, דהיינו: גוף ראשון, שלישי וכדומה.
זהו מאפיין מרכזי, אשר לא בא לידי ביטוי באופן עקבי באמנויות האחרות.
כמו כן, ביצירה ספרותית ישנן דמויות ספרותיות.
הדמויות עשויות להיות פרי המצאתו של הסופר.
לדוגמה, כמו בסיפור עם (אגדה) או במשל.
לחלופין, הדמויות עשויות להיות מציאותיות, קיימות או היסטוריות, כמו בביוגרפיה, בממואר, ביומן, או בפרוזה קלאסית ודרמה, המבוססות על אירועים שהתרחשו בעבר.
זאת ועוד, ההגדרה המצמצמת לספרות היא למעשה הגדרתה של ספרות יפה.
מי שיוצר ספרות נקרא סופר, בעיקר אם עיקר יצירתו סיפורת (אם עיקר יצירתו שירים, הוא נקרא משורר ואם עיקר יצירתו מחזות, הוא נקרא מחזאי).
ספרות נוצרה ברוב רובן של הלשונות.
יש הסבורים, על פי המחקר המדעי העוסק בתאולוגיה ובביקורת המקרא, כי גם חלקים מהתנ"ך, למשל, הם יצירות ספרותיות.
את הספרות מחלקים בדרך כלל לשלושה ענפים עיקריים: סיפורת, שירה ומחזה.
ענפים אלו, מתחלקים גם לסוגות בעלי מאפיינים שונים.
בעת העתיקה הייתה הבחנה מעטה בין ספרות לבין מיתוס, דת, חוקים ועוד.
מיתוסים מהווים חלק משמעותי מהספרות העתיקה.
אלו הם יצירות העוסקות באלים או מסבירות מדוע העולם נראה ומתנהל כפי שהוא.
במיתוסים הייתה חשיבות רבה לאמונה של הקוראים, בניגוד לספרות בדיונית מודרנית, שבה יש חשיבות רבה יותר להפעלת רגשות הקורא.
המיתולוגיה המסופוטָמית היא המיתולוגיה של השׁוּמֵרִים, האכַּדִים, הבַּבְלִים והאשׁוּרִים.
"מֶסוֹפּוֹטָמִיָה" (Mesopotamia), ביוונית עתיקה, פירושה "הארץ שבין הנהרות", והכוונה לאותן ארצות ששגשגו בין הנהרות פרת וחידקל והיוו את ערש התרבות האנושית.
יצירות מהספרות המסופוטמית: עלילות גילגמש, חוקי חמורבי, אנומה אליש.
המיתולוגיה המצרית היא אסופת הסיפורים הדתיים של מצרים העתיקה בתקופה הטרום-מונותאיסטית.
הסיפורים נוצרו במהלך תקופה ארוכה של כשלושת אלפים שנים.
לכן הם כוללים פרטים סותרים, מסרים כפולים ומערכת סבוכה למדי של אמונות ומנהגים.
כמו רוב מיתוסי העולם, גם הסיפורים המצריים מגוללים את קורותיהם של אלים ויצורים על-טבעיים שונים.
במצרים העתיקה, כתיבה הופיעה לראשונה בהקשר למלוכה על תגים המצורפים לפריטים שהושמו בקברים המלכותיים.
עד הממלכה הישנה, מסורת כתיבה זו התפתחה לאוטוביוגרפית-קבר, שבה האדם ביקש לכתוב על קברו את קורות חייו.
הז'אנר הידוע כ"סבייט" (הוראות), פותח על מנת להעביר תורות והדרכה מאצילים.
דוגמה לכך הן הוראותיו של אמנמחת.
בתקופת הביניים הראשונה ובממלכה התיכונה, סגנון הספרות השתנה, כש"סיפורו של שאנהת", "האיכר צח הלשון" ו"מחלוקת בין אדם לבה שלו הם חלק מהקלאסיים בספרות המצרית.
בזמן זה נכתב גם פפירוס ווסטכר, סדרת סיפורים שסופרה לפרעה ח'ופו על ידי בניו, ועוסקת בניסים שנעשו על ידי הכהנים.
לקראת סוף הממלכה החדשה נכתב סיפור וונמון, שעוסק באציל שנשדד בדרכו לקנות ארזים מלבנון, ומאבקו לשוב למצרים.
טקסט זה מסמן גם את סוף מצרים המאוחדת ותחילת תקופת הביניים השלישית.
יצירות ספרות שנכתבו באותה תקופה: ספר המתים, מגילת ון אמון, משלי אמנ-אמ-אפה.
עולמם המחשבתי של היוונים היה כה מקיף ורב השפעה עד כי קשה למצוא היום רעיון שלא התחבטו בו כבר סופרים יוונים.
יצירות מתקופת יוון העתיקה: אודיסיאה, איליאדה.
מחברים חשובים: הומרוס, הסיודוס, פינדרוס, אייסכילוס, סופוקלס, אוריפידס, אריסטופאנס, הרודוטוס, תוקידידס, אפלטון, אריסטו, קסנופון, פוליביוס, מנאנדרוס, סאפפו.
המושג ספרות ימי הביניים מתייחס לתקופה רחבה של אלף שנה בין נפילת הקיסרות הרומית
דרך הרנסאנס הקרולינגי עד לתוך שיאם של ימי הביניים הפאודליים.
חלק גדול של ספרות זו קשור בדת הנוצרית ונכתב במנזרים, בסקרפטריום של המנזר, על ידי נזירים אשר עסקו יומם וליל בכתיבה והעתקה של כתבי יד.
כתבי יד מפורסמים מימי הביניים: מקראת הזהב, עיר האלוהים, הקומדיה האלוהית, המלך ארתור, וידויים, חורבן רומא (פואמה).
בתקופת הרנסאנס התפתחה האמנות בכלל והספרות בפרט.
יצירות בולטות מהתקופה: דקאמרון מאת ג'ובאני בוקאצ'ו, הנסיך מאת ניקולו מקיאוולי, אוטופיה מאת תומאס מור, גרגנטואה ופנטגרואל מאת פרנסואה רבלה.
פוסטמודרניזם בספרות מיוצג באמצעות הסופרים גינטר גראס, דונלד ברתלמי, מרגריט דיראס ונוספים.
הספרות הפוסטמודרנית באה להתעמת ולהתנגד לערכים מודרניים שבאו לביטוי בספריהם של ג'יימס ג'ויס, ויליאם פוקנר ותומאס מאן.
ערכים פוסטמודרניים כמו מות האמת, מות הסובייקט, קיטש, אירוניה באים לביטוי בספרות זו.
נהוג לחלק את היצירות הספרותיות על פי צורתן.
דרך נוספת לקטלוג היא חלוקת היצירות הספרותיות לז'אנרים (סוגות), על פי מאפייניהן, או על פי ההתאמה שלהן לקבוצה מסוימת (לדוגמה, ספרות ילדים או ספרות בלשית).
כמו כן, אפשר לחלק אותן על פי זרמים שאליהם הן משתייכות, על פי השקפות עולם אותן הן מייצגות, או על פי תקופות בהן נכתבו.
סיפורת (בצורת פרוזה) היא אחת משלוש הסוגות העיקריות בספרות והאחרונה שהתפתחה במסורת הספרותית המערבית.
סיפורת היא על פי רוב טקסט חופשי ממקצב, משקל או חריזה שיטתית, המוגש בלשון פשוטה יחסית, המזכירה את הלשון היומיומית.
ניתן למצוא גם סיפורת נשגבה, דוגמת זו שבתנ"ך או באיליאדה ובאודיסאה, המתאפיינת דווקא במשקלה, אך אלו מקרים יוצאים מן הכלל.
סוגי הסיפורת העיקריים: סיפור קצר, נובלה ורומן.
הסיפורת (פרוזה) מחולקת לשלוש קטגוריות עיקריות:
הסיפור הקצר שבו היצירות הספרותיות הן בעלות היקף מצומצם.
הנובלה הנבדלת משני הסוגים האחרים בעיקר באורכה שאינו ארוך כרומן אך אינו קצר כסיפור קצר.
הרומן שהוא יצירת סיפורת שהיא רחבת היקף דיה.
עלילה: סדרת אירועים פנימים בנפשו של הגיבור, או חיצוניים או שניהם הקשורים בהקשרי זמן (רצף כרונולוגי) או בהקשרי סיבה, כלומר אירוע אחד הגורר אירוע נוסף.
לעיתים אירוע פנימי בנפש הגיבור גורם לאירוע חיצוני, דבר התורם להתפתחות העלילה והסתבכותה.
שלבי העלילה: האקספוזיציה, הקונפליקט (בסיס העימות, פיתוח העימות), משבר, השיא, נקודת המפנה: התרה, פתרון- סיום וסגירת המעגל.
קונפליקט: התנגשות בין כוחות, שאיפות, רצונות.
ישנם קונפליקטים שונים בין אנשים, מדינות ורעיונות.
קונפליקט פנימי: מצב שבו האדם נמצא במאבק פנימי עם עצמו כי קשה לו להכריע (להחליט) בין שתי עמדות.
קונפליקט חיצוני: מצב שבו האדם נמצא במאבק עם גורם חיצוני, דבר אשר משפיע על המשך העלילה ועל הדמויות הפועלות.
תמה: תמה היא הרעיון המרכזי שמאחד בין אלמנטים שונים ביצירה ומבהיר את חשיבותה של היצירה ומוסר ההשכל הנלמד ממנה.
שירה היא צורה של אמנות בה נעשה שימוש בתכונותיה האסתטיות של השפה בנוסף למשמעות המילולית או במקומה.
שימוש זה עשוי לכלול כתיבה בשורות קצוצות (בניגוד לפרוזה); עיסוק במצלול, במשקל וחריזה; כתיבה בשפה ציורית (פיגורטיבית); וטכניקות ספרותיות נוספות, שאינן נפוצות בפרוזה ובסוגים אחרים של ספרות.
שירה לירית: בתקופות קדומות נהגו משוררים נודדים לשיר ולנגן את שיריהם.
אך מזה חמש מאות שנים משוררים כותבים שירים ליריים שלא אמורים להיות מושרים או מנוגנים.
ובכל זאת דבקו עקבותיו של כלי הנגינה העתיק בסוג שירה זה, המכונה שירה לירית, דהיינו שירה המביעה בעוצמה רגשית רבה הלך נפש אישי ופרטי ביותר.
יש המתארים אותה כביטוי של "חוויה שלבשה צורה."
שירה אפית: שיר עלילתי-סיפורי, אבל לא סיפור בחרוזים ובמשקל.
יריעתו הגדולה מאפשרת שילוב של תיאורים, עיצוב דמויות, מונולוגים ודיאלוגים של גיבורים, היסטוריים או אגדיים.
הצורות הראשיות של השירה האפית הן האפוס, הפואמה והאידיליה.
השיר האפי מצטיין בשאיפה לאובייקטיביות של הסיפור, התיאור והעיצוב, שאיפה המציינת את האפי בכלל.
על פי רוב כתוב השיר האפי בטורים רחבים.
חריזת שיר אפי תלויים בטעם הדור והמשורר.
דוגמאות מהמאה ה-20: "בלדת הסוס הלבן", מאת ג.
צ'סטרטון, ה"קאנטוס", מאת עזרא פאונד.
בלדה: תחילה שיר מחול, כאשר המחול היה שר אותו.
אחר כך הפך לשיר סיפורי שנושאיו היו היסטוריים או אגדתיים.
הבלדה התפתחה בארצות הרומניות במאה ה-13 (דרום צרפת, ספרד, איטליה).
הבלדה האיטלקית הקדומה הייתה בעיקרה שיר-אהבה ריקודי.
הבלדה הצרפתית היא שיר לירי, סיפורי הגותי.
המבנה שלה- שלושה בתים בני 8 טורים וחתימה.
והיא פותחת לעיתים במילה נסיך.
לאחר כמה דורות נס ליחה של הבלדה אצל משוררי צרפת והיא זוכה לתחייה במאה ה-19. באנגליה הבלדה מצאה בית בעיקר בחבל ארץ שבין אנגליה וסקוטלנד.
היא פרחה במאה ה-15. היא בנויה מבתים בני ארבע שורות.
אפשר למצוא בית חוזר (פזמון).
כבלדות האנגליות מספרות על נסיכים וגבירות, על מעשי רצח, שודד אציל (רובין הוד), מעשי נסים.
בארצות הברית נושאי הבלדה - מלחמות באינדיאנים, עבדות, חיי חוטבי-עצים, בוקרים וכו'.
התפתחותה העיקרית של הבלדה בהיותה נוטה אל שירי עם.
הבלדה קודרת, דרמטית, לעיתים טראגית.
יש בה גם אהבה, נאמנות אך סופה אסון, מוות, הרס הגיבור.
הבלדה אינה מספרת על המאורעות המרכזיים אלא ממחישה אותם.
קיימים דיאלוגים, והמתח הרגשי נבנה לקראת שיא.
רגשותיו, עמדותיו ודעותיו אינם מתוארים והוא אינו מפרט את יחסו לאירועים.
אם מוצגת בבלדה עמדה, היא אינה עמדה אישית של הדובר אלא עמדה כללית.
לא עולמן הפנימי של הדמויות מודגש אלא מעשיהן.
החזרות מצטרפות ליסודות הצליליים האחרים בשיר, והן מבטאות וממחישות את עוצמת הרגשות, ומאפשרות לשומעים לקלוט ולזכור פרטים מרכזיים.
דרמה היא סוגה ספרותית שנועדה לביצוע על ידי שחקנים מול קהל צופים.
בניגוד לסיפורת ולשירה המועברים על ידי קריאה, הדרמה מועברת על ידי צפייה בשחקנים ופעולותיהם, התבוננות בגילום דמויות ושילוב אמצעים אמנותיים נוספים המעשירים את התיאטרון.
דיאלוג: דו-שיח בין הדמויות בלעדיו הדרמה אינה יכולה להתקיים.
הדיאלוג יוצר את האווירה של הדרמה ואת התפתחותה בצורה שירשורית על ידי שילוב של דיאלוגים שונים.
דיאלוג עשוי להיות רב שיח כאשר הוא מתקיים בין יותר משתי דמויות.
מונולוג: חד שיח, דמות אחת שבוחרת לומר את דבריה בפני האחרים.
מונולוג יכול להיאמר בפני דמויות אחרות במחזה ויכול להיאמר בפני הקהל.
המונולוג בא לשרת את הדמות שמבצעת אותו ומנסה לחשוף את התחושות, המחשבות והעקרונות המובילים של הדמות הדוברת.
קונפליקט: עימות שנוצר כתוצאה ממפגש של רעיונות מנוגדים שמיוצגים על ידי דמויות שונות.
לקונפליקט שתי צורות ביטוי, הראשונה- קונפליקט חיצוני - מתבטא באמצעות מפגש עם דמות אחרת בעלת דעות שונות, בדרך כלל על ידי דיאלוג.
והשנייה - קונפליקט פנימי - מתרחש בנפשה של הדמות ומתבטא בדרך כלל בעזרת מונולוג.
הקונפליקט יכול להיות מאבק בין הדמות לגורלו או בין הדמות לחברה בה הוא חי.
בדרמה הקונפליקט "מוליד" קונפליקט נוסף שמגולל את העלילה.
הסתבכות: הבעיה עצמה שדורשת פתרון ונוצרת בעקבות ריבוי הקונפליקטים.
שיא: מגיע כאשר הקונפליקט מגיע לשיא הסתבכותו והקהל מצפה לפתרון הולם.
במחזה ייתכן ויהיו מספר שיאים כשם שיש מספר קונפליקטים.
התרה - הפתרון לקונפליקטים שנוצרו בין הגיבורים במחזה לו מייחלים הקהל לאורך כל המחזה.
מקור המילה טרגדיה מגיעה מהדיטרמבים שהם שירים יווניים לכבודו של האל דיוניסוס.
הטרגדיה הציגה עלילה דרמטית נעלה, והייתה בעלת מעמד גבוהה מאוד ביוון.
מחזאים מוערכים שכתבו טרגדיות רבות שמתוכם כיום נשארו 34 בלבד הם - אייסכילוס שכתב בין היתר את "אגממנון", אוריפידס שכתב את אלקטרה, מחזה מפורסם מאוד וסופוקלס שמבין כל מחזותיו נמנה גם המחזה אנטיגונה.
המקהלה שמונה עשרים וחמישה שחקנים, מילאה בטרגדיה תפקיד דידקטי והביע עמדה על ידי שירים, ריקודים ושיחות שונות עם גיבורי המחזה.
בסיום המחזה המקהלה מדגישה כי חוקי האל קודמים לכל חוקי האדם באשר הוא יהיה.
המקהלה מקשרת בין חלקי העלילה, מביעה עמדה, מציגה את חוכמתם של הזקנים, מייעצת לדמויות השונות ומסכמת את מוסר ההשכל של המחזה.
דורותיאה קרוק, מחברת הספר "יסודות הטרגדיה", זיהתה ארבעה אלמנטים שחייבים להתקיים בטרגדיה:
המעשה המביש: חטא חמור, שובר מוסכמות.
הסבל והייסורים: אשר מגיעים בעקבות המעשה המביש.
הידיעה: הארה של הגיבור הטרגי.
האישור מחדש: אישור מחדש של המוסכמות החברתיות בעקבות המעשה המביש.
אריסטו היה פילוסוף יווני שחקר את הטרגדיה, כתב כי מטרתה של הטרגדיה היא להביא את הצופים לקתרזיס ותחושה כי הסדר שב אל כנו והקהל מקבל אישור למוסר בו הם חיים.
"הקומדיה העתיקה" - התפתחה לאחר הטרגדיה.
הקומדיה עסקה בעניינים אקטואליים שקשורים בפוליטיקה ובאומנות.
בניגוד לטרגדיה, הקומדיה לא זכתה בהכרה רשמית ולא לקחה חלק בחגיגות הדיוניסיה.
בקומדיה לקחה חלק מקהלה ובה עשרים וחמישה שחקנים, המוזיקה והתנועה של המקהלה שימשה ליצירת רגעים קומיים.
המשחק של חברי המקהלה היה משחק מוגזם ומוקצן ליצירת האפקט הקומי בהצגה.
חברי המקהלה לבשו בגדים שיצרו אשליה של עירום חלקי והשתמשו במסכות שהדגישו את הגיחוך על הדמויות אותם השחקנים מגלמים.
לאחר המאה החמישית לפני הספירה התפתחה "הקומדיה החדשה" שצברה מעמד ומקום מכובד יותר, אך עדיין לא הגיעה למעמד הטרגדיה.
ב"קומדיה החדשה" חמישה חלקים, המקהלה תופסת מקום מועט יותר, השינוי המרכזי ב"קומדיה החדשה" הוא הנושא, הקומדיה החדשה עוסקת בנושאי היומיום של המעמד הבינוני באתונה.
התלבושות בקומדיה החדשה היו קרובות יותר ללבוש בחיי היומיום והמסכות תיארו יותר טיפוסים באותה העת.
בקומדיה החדשה ניתן לראות את התפתחות הריאליזם בעיצוב הבמה, במוסכמות התיאטרוניות, במשחק ובהגשת הדמויות.
אמן העוסק בספרות נקרא סופר, משורר, פזמונאי, מחזאי או תסריטאי, על פי הסוגה בה הוא עוסק.
סופר הוא אדם העוסק בכתיבת סיפורים, משורר הוא אדם העוסק בכתיבת שירה, פזמונאי עוסק בכתיבת שירים להלחנה, מחזאי כותב מחזות תאטרליים ותסריטאי כותב תסריטים לסרטים.
מעטים מאוד מצליחים להתפרנס מכתיבת ספרות בלבד.
רוב אמני הספרות הם בעלי מקצוע נוסף, לכן גם נוצרו פרסים רבים האמורים לעודד אמנים מבטיחים ולעזור להם בפרנסתם.
ישנם מקרים בהם האמנים מרוויחים הרבה מאוד מפרי עטם למשל סופרי רבי-מכר או תסריטאים של שוברי קופות.
המקצוע שהכי קשה להתפרנס ממנו בתחום הוא השירה וזאת כיוון שיש קהל יעד קטן למדי לשירה.
בעברית נכתבו יצירות רבות, על ידי סופרים רבים.
בישראל מאורגנים הסופרים כותבי העברית במסגרת אגודת הסופרים העבריים בארץ ישראל שמקום משכנה הוא בבית הסופר בת"א.
מוטיב: חפץ, אירוע או רצף מילים החוזרים פעמים אחדות ומתקשרים לתוכן היצירה.
תפקיד המוטיב הוא לקדם את העלילה.
מוטיב חוזר (לייטמוטיב): מוטיב מרכזי ביצירה, שסביבו נעים שאר המוטיבים של אותה יצירה.
המוטיב עצמו הוא יחידת טקסט בעלת מלה או שתיים, החוזרת ביצירה יותר מפעם אחת ומעניקה ליצירה משמעות נוספת, מעבר לפירוש המילולי של אותה המילה.
בסיפור "האדונית והרוכל" של עגנון מצויים מספר מוטיבים: מוטיב החיזור, מוטיב העין והמבט, מוטיב הסכין, מוטיב החיוך, מוטיב האכילה והפיטום ומוטיב הגג.
המוטיבים נמצאים לאורך כל הסיפור והם בעלי משמעות.
האנשה: מתן תכונות אנושיות לחפצים דוממים או בעלי חיים, האנשה רווחת במשלים ובאלגוריות.
ניתן למצוא את השימוש בהאנשה ביצירות ספרתיות ותיאטרוניות שונות ביניהם, "מעשה ביונה" מאת חיים גורי, השיר מתאר מפגש בין אדם לבין יונה וממחיש את המפגש בין העולם השמימי לעולם הארצי, המפגש נגמר בטרגדיה.
הרקע לכתיבת השיר, ככל הנראה היא מלחמת השחרור בה השתתף המשורר חיים גורי.
והמחזה "שחור על גבי לבן" של אפרים קישון - המספר על המתח העדתי שקיים בין ספרדים לאשכנזים בסוף שנות החמישים על ידי הצגתם כשתי משפחות של עכברים האחת משפחה של עכברים אפורים והשנייה משפחה של עכברים לבנים שבין ילדיהם "נרקם" סיפור אהבה.
דימוי: מרכיב לשוני המחבר בין שני מרכיבים מתחומים שונים בעלי יסוד משותף שונה אך אינו זהה.
הדימוי יוצר השוואה בין שני דברים ולכן נוכל למצוא לפני הדימוי את המילה "כמו" או את אות היחס "כ" המשמשת להשוואה.
מטרת הדימוי הא יצירת רושם על הקורא על ידי תחכום בחיבור.
סמל: פרט מוחשי בעל משמעות רעיונית או מייצג תכונה.
הקורא צריך להשלימו מתוך ההקשר.
ישנם סמלים מוסכמים וישנה כאלה שמיוחדים למשוררים מסוימים כמו: "השושנה" בשיר "כל שושנה" שהוא סמל לנפש האדם ולרוחו על פי זלדה.
מטפורה: אחד מסוגי הלשון הציורית, היא ביטוי לשוני, אשר בו תכונות של דבר מתחום אחד מושאלות ומועברות לדבר מתחום אחר.
במילים אחרות: מטפורה היא ביטוי המערב באמצעות השפה בין תחומים שונים של המציאות.
למשל: אש האהבה לא תכבה.
המלה "אהבה" מסמנת רגש, ואילו המלה "אש" מסמנת תופעה פיזיקלית בעלת תכונות ידועות: להט, סכנה, סגולת התפשטות וכדומה.
אש בוערת כאשר יש לה חומרי בערה, והיא נכבית כאשר היא מכלה חומרים אלה, או כאשר שופכים עליה מים, למשל.
הצירוף הלשוני בין שני התחומים - אש ואהבה - מעביר את תכונות האש (החום, הלהט, אולי גם הסכנה) אל האהבה.
זוהי דוגמה של מטפורה שגורה.
היא כל כך מוכרת ושחוקה, עד שאין בכוחה להפתיע את שומעיה.
ואכן נוטים להבחין בין מטפורה שגורה (או מטפורה מתה) למטפורה חיה (או מטפורה חופשית).
לא צריך להיות משורר כדי ליצור מטפורות.
כולנו יוצרים מטפורות, אפילו בלי לשים לב, גם ילדים.
(ילדה אחת, בת שלוש, אמרה לאמה: "תדליקי לי את החושך." היא יצרה כאן לא רק מטפורה, אלא אוקסימורון ממש.
כוונתה הייתה ודאי לומר: תכבי את האור, אבל הצירופים הלשוניים המקובלים עדיין לא כובלים אותה).
בשדה השירה פורחות מטפורות בלתי צפויות ומפתיעות בחדשנותן (ולמי שלא שם לב גם זאת הייתה מטפורה).
מטפורות יצירתיות כאלה, המשבשות את החלוקה המקובלת של המציאות לתחומים ברורים והגיוניים, עשויות להאיר תופעות באור לא-צפוי.
השם הכולל לתאוריות השונות על אודות הספרות, אופני הפרשנות שלה ואף אופייה האונטולוגי הוא תורת הספרות.
האנשים העוסקים בתורת הספרות נקראים חוקרי ספרות או מנתחי ספרות.
עשרות ספרים בנושאים השונים של הספרות ראו אור בישראל ומתקיימות הרצאות רבות בנושא.
כמו כן ברוב האוניברסיטאות ישנו חוג לספרות.
בנוסף לחוקרי הספרות ישנם מבקרי ספרות שגם הם עוסקים בספרות שלא דרך היצירה.
תפקידם הוא לתת את חוות דעתם על יצירות שונות כדי לעזור לציבור הקוראים לבחור את רכישותיו.
תורת הספרות קיימת לכל המאוחר מימי הפואטיקה לאריסטו דרך הארספואטיקה להוראציוס ועד לימי הרומנטיקה, ועד בכלל.
עם זאת, מרבית התאוריות שקדמו למאה העשרים היו יותר נורמטיביות מאשר דסקריפטיביות, הן ניסו לתאר כיצד ראוי לכתוב ולא מהי ספרות והמנגנונים הפועלים בה ומתוכה.
המחצית הראשונה של המאה העשרים הביאה תחת כנפיה שורת אסכולות שעסקו בתורת הספרות במובן דסקרפטיבי.
מגמה זו החלה להשתנות עם עליית הזרם הפוסט סטרוקטורליסטי ואסכולות המחקר שיצאו ממנו.
כיום משמש המונח תורת הספרות לכיסוי מגוון אסכולות ותופעות בעלות אוריינטציה תאורטית (ואף אוריינטציה שאינה תאורטית במוצהר) שונה.
אי לכך קשה, ואולי אף בלתי אפשרי, לתחום את גבולותיה.
תורת הספרות עוסקת בתחומים שונים ומגוונים, בהתאם לאוריינטציה המחקרית של האסכולות השונות.
בין עיסוקיה המרכזיים ניתן למנות תחומי מחקר אלה:
הרמנויטיקה: חקר הפרשנות (כיצד יש לפרש טקסטים)
אינטרטקסטואליות: חקר רמיזות טקסטואליות לטקסטים אחרים.
לשון פיגורטיבית: חקר הלשון הפיגורטיבית (מטפורות, דימויים וכדומה)
מדעים קוגניטיביים (ביקורת תגובת הקורא): חקר האופן בו קוראים מגיבים ומפרשים טקסטים.
הספרות העברית עד הקמת המדינה
ספרות עברית היא כלל הספרות שנכתבה בעברית במהלך הדורות.
מקובל לחלק את הספרות העברית על פי התקופות, כל תקופה ואפיוניה.
חלוקה נוספת היא על פי סוגות.
מרבית הספרות העברית היא ספרות יהודית ובהדרגה, מאז הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, גם ספרות ישראלית.
הגלגול שעברה הספרות העברית במהלך ההיסטוריה, מספרות של עם היושב בארצו ומדבר בשפתו לספרות של עם גולה עם שפה קפואה שאינה בשימוש יום-יומי ועד לתחיית השפה העברית ועצמאות מדינית ותרבותית מחודשת, הגלגול הזה הכתיב במידה רבה את תוכני הספרות העברית במהלך הדורות.
הספרות העברית הקדומה ביותר שהשתמרה היא ספרות תקופת המקרא התחומה בין ראשית הספרות העברית ובין שנת 200 לפני הספירה ומכילה את ספרי התנ"ך.
התקופה הבאה מתחילה מסיום תקופת המקרא ונמשכת עד ראשית המאה ה-7 וכוללת את הספרים החיצוניים, ספר המשנה והתוספתא, המכילתא, תורת כוהנים, ספרי, התלמוד הבבלי והתלמוד הירושלמי ומדרשי אגדות שונים.
ספרות תקופת הגאונים בבבל באה לידי ביטוי בצורת שאלות ותשובות בנושאי הלכה, שקובצו יחד.
תקופה זו כוללת גם התפתחות של הפיוט העברי דוגמת הפיוטים של סעדיה גאון, האי גאון ועוד.
במחצית השנייה של ימי הביניים ובתקופת הרנסאנס, התרכזה הספרות העברית במרכזים יהודיים בספרד, איטליה, ביזנטיון, צפון אפריקה, דרום צרפת ומרכז גרמניה.
שירת ימי הביניים של יהדות ספרד הפיקה יצירות, שחלקן מושרות כפיוטים דתיים וחלקם בפי זמרי מוזיקה פופולרית.
בתקופה שבין המאה ה-10 ובין מחצית המאה ה-18 הספרות העברית מתרכזת בספרות תורנית (במיוחד בשיטת השאלות ותשובות), מחקרים בדקדוק עברי, פרשנות המקרא, פילוסופיה ומוסר, מדעי הטבע ובמיוחד רפואה.
המהפכה הצרפתית ולאחריה נפולאון בונפרטה הביאו ליהודים את בשורת האמנציפציה, אך הבשורה הייתה כרוכה בתהליך של מודרניזציה בחברה היהודית ואף בדת.
החברה היהודית המסורתית הולידה מתוכה את תנועת ההשכלה היהודית שיצרה זרמים רפורמיים מתבוללים במידה כלשהי, אך גם זרמים מסתגרים ומתבדלים.
בתוך המאבקים האלה, תוך התבוננות בלאומיות החדשה של עמי אירופה, לאומיות שדחתה את היהודים, יהודים רבים התחילו לחפש מסילות ללאומיות יהודית, צעדו בדרך שהובילה לציונות.
בדרך הזאת גילו מחדש את ארון הספרים היהודי ואת השפה העברית ולימודה התרחב מאוד.
עם ריבוי יודעי העברית התרבו גם היוצרים בשפה זו וגם הטקסטים העבריים, כולל עיתונות עברית.
העיתונות הכתובה עברית, דוגמת המאסף, שנוסד על ידי "חברת דורשי לשון עבר" (הוקמה ב-1782), הקלה על ציבורים יהודים רחבים את הגישה לטקסטים כתובים עברית.
העיתונות העברית, שהתפשטה והגיעה לכל ריכוזי היהודים הגדולים באירופה, נאבקה על הקוראים עם העיתונות היהודית בשפות המקום ובשפות יידיש ולדינו.
תקופת התחייה, שהתחילה עם הסופות בנגב ובמהלכה התרחשה תחיית הלשון העברית באירופה ובארץ ישראל, סימנה דרך חדשה עבור הספרות העברית, הדרך שליוותה את המפעל הציוני והסתיימה עם הכרזת העצמאות של מדינת ישראל.
אליעזר בן-יהודה, חידש מילים עבריות רבות, שהיו חסרות בגלל היות העברית, עד אז, שפת פולחן בלבד.
השפה המתפתחת והמתעשרת במילים חדשות, הייתה כלי טוב יותר בידי כותבי העברית ואיפשרה את פריחת הספרות העברית.
בהדרגה, לאחר ניצחון העברית במלחמת השפות ובמקביל להתפתחות וגידול היישוב היהודי בארץ ישראל, עלו אליה יוצרים בשפה העברית ואחרים צמחו מתוך היישוב, שחיי התרבות שלו התנהלו, במידה הולכת וגוברת, בשפה העברית.
בקיץ 1926, נערך לראשונה בתל אביב, ביוזמת ברכה פלאי, שבוע הספר העברי, אירוע שבמהלכו נמכרו ספרים עבריים בהוזלה.
האירוע נערך שוב ושוב במהלך השנים ומשנת 1961 היה לאירוע קבוע המתרחש במועד קבוע מראש.
במאבק המתמיד בין העברית ובין השפות האחרות שהיו שגורות בפי יהודי ארץ ישראל ובמיוחד היידיש, העברית התחזקה יותר ויותר, גם בעזרת גדוד מגיני השפה.
במקביל להתפתחות הספרות העברית בארץ ישראל, במזרח אירופה, בברית המועצות, השלטון הקומוניסטי קבע שאין עם יהודי, לכן גם אין לו שפה לאומית ופעל לדיכוי התרבות העברית.
תרבות היידיש, שלא הייתה משותפת לכל היהודים, קיבלה עידוד מסוים, כדי להרחיק את היהודים מהעברית.
הספרות העברית בישראל הייתה המשך ישיר של הספרות העברית שנכתבה בארץ ישראל ובתפוצות ישראל לפני הקמת המדינה.
לפי החוק במדינת ישראל, הספרייה הלאומית של האוניברסיטה העברית בירושלים מקבלת שני עותקים של כל ספר אשר פורסם בישראל.
ספרות דור תש"ח: סופרי דור תש"ח או דור הפלמ"ח או דור מלחמת השחרור או דור בארץ הם הכינויים שניתנו לחבורת יוצרים, מרביתם מיוצאי הפלמ"ח, שהובילו את הספרות העברית בשנות הארבעים ושנות החמישים של המאה ה-20. החוויה המרכזית של דור יוצרים זה טמונה בהקמת מדינת ישראל ומלחמת העצמאות.
הדור הזה נבדל מהדורות שקדמו לו גם בשפת הכתיבה שלו, עברית יום-יומית ולא השפה הלימודית או הנמלצת ששימשה את הסופרים שקדמו לדור זה.
בין סופרי דור הפלמ"ח נמנים: משה שמיר, חיים חפר, ס.
יזהר, מרדכי טביב, דוד שחר, נתן שחם, אהרן מגד, חנוך ברטוב, שלמה ניצן, יהודית הנדל, יונת ואלכסנדר סנד, יגאל מוסינזון, בנימין תמוז, נעמי פרנקל, אהרן אמיר, אידה צורית, דוד שחם ועוד.
במקביל לקבוצת דור הפלמ"ח פעלה בישראל קבוצה קטנה יותר של יוצרים, בהנהגת יונתן רטוש, הכנענים.
המשוררים של דור זה היו: אברהם שלונסקי, נתן אלתרמן, אמיר גלבע, זרובבל גלעד, חיים גורי, ע.
הלל, בנימין גלאי, יצחק שלו, אבא קובנר, יחיאל מר, עוזר רבין, טוביה ריבנר, אבנר טריינין, שלמה טנאי, נתן יונתן ואחרים.
במחזאות בלטו בעיקר: נסים אלוני, יגאל מוסינזון, משה שמיר, בנימין גלאי, נתן שחם, אהרן מגד ועוד.
יוצרים מבני העליות החדשות: גלי העלייה של ראשית המדינה הצמיחו מתוכם גם יוצרים שתרמו רבות לספרות העברית.
חלק מיוצרים אלה הביאו אל הספרות העברית את זכרונות השואה, תהומות הרשע שהכירו, גבורת הפרטיזנים ומורדי הגטאות, תחושת הגעגועים לבני המשפחה והידידים שנרצחו, תחושת האשם של השורדים והנקמה.
לצד יוצרי ספרות השואה היו גם יוצרים שחיפשו את הדרך אל החוויה החדשה של עם חופשי במולדתו, להיות "צבריים" יותר מהצברים, כמו דן בן אמוץ ואחרים, כמו אפרים קישון, שהביאו מטען תרבותי מארץ הולדתם והתאימו אותו לחברה הישראלית.
סופרי הגל החדש: סופרי שנות השישים של המאה ה-20, שכונו על ידי מבקרי הספרות דן מירון וגבריאל מוקד בשם דור המדינה, כונו גם בשם "הגל החדש" על ידי אהרן מגד ומבקר הספרות גרשון שקד.
ספרות הגל החדש נוטה אחרי השינויים שחלו בספרות המערב, תוך העדפת סגנונות כתיבה אבנגרדיים בסיפורת.
יוצרי תקופה זו מושפעים מהפילוסופיה האקזיסטנציאליסטית מבחוץ ומבצע סיני ומלחמת ששת הימים מבית וברקע המוסרי פרשת לבון והעסק הביש.
בין סופרי דור זה התבלטו: עמוס עוז, א.ב.
יהושע, עמליה כהנא-כרמון, אהרן אפלפלד, יהושע קנז, שולמית הראבן, יצחק אורפז, יורם קניוק, דן צלקה, פנחס שדה, רחל איתן, אמנון שמוש, ישעיהו קורן, אהוד בן עזר, שולמית לפיד, סמי מיכאל, שמאי גולן, שמעון בלס, דן שביט ועוד.
הבולטים בין המשוררים היו: יהודה עמיחי, משה דור, משה בן-שאול, אריה סיון, אנדד אלדן, דוד אבידן, דן פגיס, נתן זך, דליה רביקוביץ, ישראל פנקס, אשר רייך, יונה וולך, מאיר ויזלטיר, יאיר הורביץ, איתן איתן, יחיאל חזק, ישראל הר, איתמר יעוז-קסט, יעקב בסר, ישראל אלירז ועוד.
סופרי הגל המפוכח: יוצרי "הגל המפוכח", פעלו במהלך שנות השבעים של המאה ה-20. הדור כונה הדור המפוכח, משום ההתפכחות שהתרחשה אצל יוצרים אלה כתוצאה ממלחמת יום הכיפורים, התפכחות שבאה לידי ביטוי ביצירתם.
בין סופרי הגל הזה התבלטו יעקב שבתאי, יצחק בן-נר (שני הראשונים נחשבים למבשרי הגל), חיים באר, רות אלמוג, אלי עמיר, ישראל המאירי, יעקב בוצ'ן, דוד שיץ, אריה סמו, אברהם הפנר, יצחק לאור, דויד גרוסמן, מאיר שלו ועוד.
בין המשוררים נמנים: מאיה בז'ראנו, יוסף שרון, רוני סומק, אמיר אור, אלון אלטרס ועוד.
בתחום התיאטרון בלטו: יהושע סובול, הלל מיטלפונקט, שמואל הספרי, חנוך לוין ועוד.
בדור הזה הופיעה שירה הומוסקסואלית של יותם ראובני, חזי לסקלי, אילן שיינפלד ואחרים ושירה דתית מודרנית של חוה פנחס-כהן, מירון איזקסון, אדמיאל קוסמן ואחרים.
סופרי הגל האחר שייכים לזרם הפוסט מודרניסטי.
בין הגופים האמונים על הפצת הספרות וקידומה בארץ: עמותת מרכז הספר והספריות בישראל אשר פועלת במטרה לקדם ולטפח את הספריות, הספרנות, המידענות ותרבות הספר והקריאה בארץ.
המרכז פועל כגוף עצמאי הפועל בתחומי פעילות מרכזיים אלו: מפעלי ספרות לעידוד היצירה הספרותית, היוצרים והמתרגמים, ספרות ילדים ערבית, קטלוג הספרים הישראלי המקצועי והמעודכן בעולם הספריות, פעולות תרבות בספריות וקורסי הדרכה והשתלמויות לעוסקים בתחומי המידע והספרנות, הפעלת אתר הספרייה הדיגיטלית הישראלית ורכש ספרים בהנחות לספריות בתי ספר ולספריות ציבוריות.
ספרות בלשית היא ענף ספרותי שהתפתח מאמצע המאה ה-19 והגיע לשיא שגשוגו בעשורים הראשונים של המאה העשרים.
בענף ספרותי זה מתוארים סיפורי פשעים – בעיקר רצח – בצורת תעלומה, שבלש (בלש משטרה, חוקר פרטי או בלש מטעם עצמו), גיבור הספר, פותר לקראת סיום הספר באמצעות הגיונו החריף ועל פי רמזים ועקבות השזורים לכל אורך הספר.
חלק מספרי הבלשים הם סדרתיים ובהם דמות קבועה של בלש הפותר בכל ספר תעלומה אחרת.
הספרות הבלשית צמחה במקביל לאורבניזציה המואצת של החברה האנושית ולעליית תנועת הנאורות, שגרסה כי האדם יכול בכוח שכלו בלבד לפענח את העולם סביבו ולפתור את מצוקותיו.
סוגה ספרותית זו קרובה לספרי ריגול, סיפורי פעולה ובמידת מה לספרות אימה.
חלק מספרים אלה הוסרטו כסרטי קולנוע.
בתרבות המערבית ישנם מופעים מוקדמים של סיפורים עם מאפייני בילוש, כגון המחזה "אדיפוס המלך" לסופוקלס, משפט שלמה, סיפור שושנה שבתוספות לספר דניאל, וסיפור שלושת התפוחים במחרוזת סיפורי אלף לילה ולילה.
בניגוד למופעים נדירים אלה במערב, סוגה בלשית עשירה התפתחה בסין, החל מהמאה ה-14.
מעבר לתבנית הקבועה של גיבור-בלש וספר הסובב סביב פתרונה של תעלומת פשע, יש מספר סוגות משנה המסתעפות מן הספרות הבלשית:
"מי עשה זאת" (Whodunit) בו נמצא מספר מוגבל של גיבורים במקום מבודד, וכל אחד ואחד מהם הוא בעל מניעים והזדמנות לבצע רצח.
הסופרת אגאתה כריסטי התמחתה בסוג זה, המופיע למשל בספרה "רצח באוריינט אקספרס".
"הבלש האפל", המתמחה בתיאור דמויות של בלש פרטי (private eye), הפועל בתחום האפור של החוק, כאשר הוא מודרך על ידי קוד מוסרי משלו.
שנות הארבעים של המאה העשרים באמריקה הביאו לשיא את תת-הסוגה הזו.
הפליא לגלם דמויות אלו בקולנוע השחקן המפרי בוגארט.
"הבלש המשפטי", העוסק בפתרון תעלומה אגב תיאור הליכים בבתי המשפט (וזאת להבדיל מספרים כגון ספריו של ג'ון גרישם העוסקים בתיאור ההווי המשפטי, ופחות בפתרון תעלומה בלשית, ומהווים סוגה בפני עצמה).
דוגמה לכך היא סדרת "פרי מייסון" של ארל סטנלי גרדנר.
"הבלש ההיסטורי", המתאר תעלומה בלשית על רקע היסטורי.
לסוגה זו ניתן לשייך את הספר "שם הוורד" מאת אומברטו אקו המתאר תעלומה בלשית במנזר בימי הביניים, אם כי הספר גם מכיל רעיונות דתיים ופילוסופים רבים, שהעסיקו את מחברו, אומברטו אקו, וכן סדרת "תיבת פנדורין" מאת בוריס אקונין.
"מותחן האימה" (Thriller), הנמצא על הגבול שבין ספרות האימה לבין הספרות הבלשית, מערב סיפור מתח בלשי עם אלמנטים על-טבעיים או אלמנטים של מדע בדיוני, כגון ספריו של איירה לוין מחברם של "תינוקה של רוזמרי", ו"הנערים מברזיל".
"הילד הבלש" – סוגה לילדים ונוער, המתארת ילד או חבורת ילדים הפותרים תעלומות בלשיות.
לעיתים מדובר בתעלומות "ילדותיות" ולעיתים בתעלומות פשע של ממש.
בולטים בסוגה – "השביעייה הסודית", "דני ידעני", "ננסי דרו" והסדרות הישראליות "ג'ינג'י" ו"חבורת כוח-המוח".
"החדר הנעול", בו הבלש פותר תעלומות רצח בלתי אפשריות לכאורה, בהן לא נראית אפשרות לרוצח להיכנס ולצאת מזירת הפשע.
ג'ון דיקסון קאר נחשב מגדולי הכותבים של סגנון זה.
"הסיפור הבלשי המהופך" - סיפור בו זהות הפושע ידועה לקורא מן ההתחלה ועיקר המתח והעניין בסיפור הוא בשאלה כיצד הבלש יצליח לגלות את זהותו ולהוכיח זאת.
סדרת הטלוויזיה "קולומבו" היא אולי הנציגה המפורסמת ביותר של הסוגה הזו.
כותבים מפורסמים של ספרות בלשית
אדגר אלן פו, המשורר והסופר האמריקאי הידוע, נחשב למבשר סוג ספרות זה.
ארל סטנלי גרדנר, יוצרה של דמות הבלש פרי מייסון.
ארתור קונאן דויל, יוצרה של דמות הבלש שרלוק הולמס.
דשיל האמט, יוצרו של סם ספייד.
אגאתה כריסטי, היוצרת של הרקול פוארו ומיס מארפל.
ז'ורז' סימנון, יוצרו של המפקח מגרה.
ריימונד צ'נדלר, יוצרו של פיליפ מרלו.
צ'סטרטון, יוצרו של האב בראון.
אלרי קווין (שם עט של שני סופרים שכתבו ביחד ושם גיבורם אף הוא אלרי קווין).
רקס סטאוט, יוצרו של נירו וולף חובב הסחלבים.
ג'ון דיקסון קאר, יוצרם של ד"ר פל וסר הנרי מריבל .
רות רנדל, יוצרת המפקח וקספורד
סקוט טורו, וסטיב מרטיני, יוצרים אמריקאים של "בלשים משפטיים".
ג'יימס, יוצרת המפקח אדם דאלגליש.
מיקי ספיליין, יוצרו של הבלש מייק האמר.
ינווילם ון דה וטרינג, יוצרו של חרייפסטרה ודה חיר.
לי צ'יילד, יוצרו של ג'ק ריצ'ר.
הרלן קובן, יוצרו של מיירון בוליטר.
ג'יימס אלרוי, יוצר "רביעיית אל-איי".
דן בראון, יוצרו של חוקר הסמלים פרופ' רוברט לנגדון
הנינג מנקל, יוצרו של קורט ולאנדר.
בוריס אקונין, יוצר סדרת "תיבת פנדורין".
אלכסנדר מק'קול סמית, יוצרה של מא ראמוצווה.
מייקל קונלי, יוצרו של הארי בוש.
ג'פרי ארצ'ר, יוצר "אסיר מלידה","קין והבל" ו"כבוד בין גנבים".
ג'ון גרישם, יוצר "המייצגים", "משחק המושבעים", "הזימון" ו"הברוקר".
ג'ון ורדון, יוצר "חשוב על מספר", "עצמי עיניים חזק", "תנו לשד לישון" ו"פיטר פן חייב למות".
לורנס סנדרס, יוצרו של אדוארד איקס דילייני.
קלייב קאסלר, יוצרו של דרק פיט.
סטיג לרסון, יוצרה של טרילוגיית מילניום.
יו נסבו, יוצרו של הארי הולה.
דניאל סילבה, יוצרו של גבריאל אלון.
פיטר ג'יימס, יוצרו של רב פקד רוי גרייס.
נאטסואו קירינו, יוצרת "בריחה", "התפוררות".
בתיה גור, יוצרת מיכאל אוחיון.
פיי קלרמן, יוצרת פיטר דקר.
פרנקלין דיקסון, יוצרם של בני הרדי הבלשים הילדים.
אסטריד לינדגרן, יוצרת הבלש הילד קאלה בלומקוויסט.
לאוני סוואן, יוצרת תעלומות בלשיות הנפתרות באמצעותם של בעלי חיים.
על אף שספרות זו אינה נחשבת ספרות קנונית ישנם סופרים קנוניים ונחשבים ששלחו ידם בכתיבת ספר בלשי.
מבשר הסוגה, אדגאר אלן פו, הוא כאמור יוצר נחשב אף בתחומי השירה והפרוזה, ודוגמה טובה נוספת היא המחזאי השווייצרי פרידריך דירנמאט, שכתב את אחד מטובי הספרים בסוגה – "ההבטחה".
בישראל זכתה הסוגה לקידום משמעותי רק משנות ה-80 של המאה העשרים.
אמנם חלוצת הספרות הבלשית העברית הייתה "ספריית הבלש" בשנות ה-30 של המאה ה-20, אך לא היה לה ממשיך במשך עשרות שנים.
"ספריית הבלש", נוצרה בשנת 1932 כאשר העיתונאי שלמה בן ישראל פנה אל דוד תדהר, דמות ידועה ופופולרית ביישוב ומי שהיה קצין במשטרת המנדט ולאחר מכן בעל משרד חקירות (לימים מחבר האנציקלופדיה לחלוצי היישוב ובוניו) והציע לו להוציא יחדיו ספרות בלשית מקורית.
כך נולדה "ספריית הבלש" שהוציאה חוברות עם סיפורים בלשיים מקוריים, על רקע ארץ ישראל, נופיה ואנשיה, שנכתבו על ידי בן ישראל על יסוד מקרים שתדהר הכיר מעבודתו.
כמו כן השאיל תדהר את שמו לחוברות כגיבור עלילותיהן ואת תמונתו לשעריהן.
החוברות התפרסמו 28 שבועות ברציפות והיו ללהיט ביישוב.
פרסומן הופסק עקב הטרדה שנגרמה לתדהר מלחץ הקוראים שצרו על ביתו ומשרדו כדי לראות את הבלש המפורסם.
הספרות הבלשית העברית התחדשה רק כיובל שנים לאחר מכן.
פרצו את הדרך אמנון ז'קונט ובעקבותיו ראויות לציון בעיקר סופרות: בתיה גור, יוצרת הבלש סגן ניצב מיכאל אוחיון, שהתפרסם לראשונה בספר "רצח בשבת בבוקר", ושולמית לפיד, יוצרת הבלשית העיתונאית ליזי בדיחי, שהתפרסמה לראשונה בספר "מקומון".
לשני הספרים באו המשכים שזכו אף הם להצלחה.
עוד ידועות כסופרות בלשים, לצד יצירות מרשימות בתחום הספרות הקנונית, הסופרות רות אלמוג ואסתר אטינגר, הכותבות את ספרי הבלשים שלהן במשותף תחת שם העט "אלמוג אטינגר".
סופרת נוספת הידועה בכתיבתה בתחום זה היא אדיבה גפן.
ספרופיט או צמח ניזון רקב, הוא אורגניזם הניזון מחומר אורגני נרקב, שהוא תוצר הפירוק של פטריות.
ספרופיטים אינם מבצעים פוטוסינתזה, ולכן אינם מכילים כלורופיל.
מבין צמחי הבר של ישראל, קיים מין אחד שהוא ספרופיט - שנק החורש.
קיימים מינים רבים של פטריות ספרופיטיות, כדוגמת שמרי האפיה.
הסְּפָרוֹת הבבליות עמדו בבסיס שיטת הספירה של הבבלים.
הן נכתבו בכתב יתדות על גבי לוחות חרסית רכים (אשר חוממו והתקשחו, וכך השתמרו עד ימינו ושימרו את כתבי היתדות).
הבבלים התגברו על הצורך להשתמש בסימן שונה לכל אחת מ-60 הספרות הדרושות לשיטה על ידי כך שהשתמשו במערכת ספירה משנית, המבוססת על קיבוץ: היה להם סימן אחד עבור 1 וסימן אחד עבור 10, וכל אחד מהמספרים בין 1 ו-59 יוצג על ידי כתיבת המספר המתאים של הסימנים .
אף ששיטת ספירה המבוססת על ערכי מיקום זקוקה לסימן מיוחד שייצג את 0, סימן כזה הוכנס לשימוש בספרות הבבליות רק בשלב מאוחר.
מספר תאוריות שונות הועלו באשר לשאלה מדוע נבחר דווקא בסיס 60. תאוריה אחת מדברת על כך שהבבלים חילקו את השנה ל-360 ימים (60 כפול 6 הוא 360).
עם זאת, כלל לא ברור שהבבלים לא ידעו כי יש בשנה יותר מאשר 360 ימים.
יתר על כן, גם שיטת הספירה של המאיה ייחסה חשיבות למספר 360, והמאיה ידעו שבשנה יותר מ-360 יום.
תאוריה אחרת מצביעה על תכונות ההתחלקות היפות של המספר 60: הוא מתחלק ב-1,2,3,4,5 וב-6, כלומר בכל ששת המספרים הטבעיים הראשונים (ולכן גם ב-10,12,15,20 וב-30).
להשערה זו מצטרפת השערה נוספת לפיה שיטת הספירה הבבלית היא תוצאת איחוד שתי שיטות ספירה שונות, שאחת מהן השתמשה בבסיס 10 והשנייה בבסיס 6.
לשיטת הספירה של הבבלים יש הדים גם כיום: אנו מחלקים כל שעה ל-60 דקות, וכל דקה ל-60 שניות.
ספרות ברהאמיניות הן הספרות שעמדו בבסיס שיטת הספירה של הודו החל מהמאה ה-3 לפנה"ס.
ספרות אלו הן המקור של הספרות ההודיות והספרות הערביות המודרניות, אך בניגוד לספרות המודרניות, לזאת לא היה סימון עבור אפס.
הספרות 2,1 ו3 הן ברורות - אפשר להבין איזו כמות הן מייצגות על פי מספר הקווים, בדומה לספרות הרומיות.
הספרה 4 היא קצת יותר מורכבת, אך היא עדיין פשוטה יחסית - ניתן לראות 4 כיוונים שאליהם פונים הקווים המצטלבים.
לא ברור אם נוצר כך בכוונה תחילה.
מעבר לכך, שאר הספרות הברהאמיניות אינן קשורות לכמות אותן הן מייצגות ויכולות להיראות כמו סימנים שרירותיים.
המונח ספרות בלגית מתייחס לספרות אשר נוצרה בבלגיה, מדינה בה קיימות שלוש לשונות רשמיות: צרפתית (ובכלל זאת השפה הולונית), הולנדית (הקרויה בבלגיה פלמית) וגרמנית.
לפיכך, גם הספרות במדינה זו נכתבת בשלוש לשונות אלו, ובמיוחד בצרפתית ובהולנדית/פלמית.
במאה ה-14 נשלטה בלגיה באופן דומיננטי על ידי הוולונים.
תושבי הצפון הפלמי היו ברובם לא משכילים וחסרי השפעה תרבותית.
חצר המלוכה גם היא הייתה דוברת צרפתית.
בתקופת מלחמות הדת באירופה והרפורמציה תחת רדיפותיהם של קרל החמישי ופיליפה השני ברחו אינטלקטואלים דוברי פלמית להולנד השכנה.
החל מסוף המאה ה-19 חלה תנופה בספרות בשפה הצרפתית בבלגיה, עם סופרים כדוגמת שארל דה קוסטר, ז'ורז' רודנבאך, אמיל ורהרן ומוריס מטרלינק, שאף זכה בפרס נובל לספרות.
בתקופה זו, שבין 1813 ו-1917 המגמה בספרות הבלגית הייתה להבליט את האופי הייחודי הבלגי של השפה, תוך שימוש במונחים אשר אינם בשימוש בצרפת.
במהלך המאה ה-20 בלטו בכתיבתם מרגריט יורסנאר, ז'ורז' סימנון, או לאחרונה גם אמילי נותומב.
בתחום הקומיקס בולטת הספרות הבלגית בשפה הצרפתית, ובין הבולטים שבמחברי ספרי הקומיקס, יש להזכיר את יוצר טינטין, הרז'ה, וכן יוצר הדרדסים, פיו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה המגמה בספרות הבלגית בשפה הצרפתית הייתה לכתוב בצרפתית תקנית ולמעט באותם מונחים ייחודיים לבלגיה; החל משנות ה-60 של המאה ה-20, חלה חזרה מסוימת לשימוש במונחים ייחודיים לבלגיה ותיאור נופים בלגיים.
עד למאה ה-16 לא הייתה קיימת ספרות בשפה הפלמית, שכן שפה זו הייתה אחת מניבים רבים שהתקיימו באזור פלנדריה.
האוכלוסייה באזור לא הושפעה (מכיוון שהייתה ברובה לא משכילה) מהספרות ההולנדית באותה תקופה והאליטה הפלמית דיברה וכתבה בצרפתית.
בין הסופרים בשפה הפלמית: הנדריק קונסיאנס והוגו קלאוס.
ספרוציטוזיס תורשתי היא מחלה גנטית של הדם הגורמת לאנמיה המוליטית, המאופיינת בתאי דם אדומים שצורתם כדורית, במקום פחוסה, ולכן נוטים יותר להמוליזה.
בספרוציטוזיס תורשתי, חוסר גמישותם של התאים גורם לכך שיהיו רגישים יותר ללחץ ושממברנת התא תיקרע בקלות רבה יותר.
מעבר הספרוציטוזיס החולים דרך הטחול גורם לקריעה של הממברנה ולהרג של התאים החולים.
כתוצאה מכך מתקצר זמן החיים של התאים מכ-120 ימים בממוצע לכ-30 ימים.
תאי הדם האדומים מכילים המוגלובין, חלבון שנושא את החמצן לתאי הגוף.
בחולים במחלה זו, מח העצם לא מספיק לחדש את מלאי תאי הדם האדומים בגלל תמותתם המהירה.
כתוצאה מכך שתאי דם אדומים רבים נהרסים ומח העצם לא מספיק לחדשם באותה מהירות, לחולים במחלה לא מגיע מספיק חמצן לתאים ומתפתחים תסמינים של אנמיה ברמות משתנות של חומרה, יתר בילירובין בדם (הגורם לצהבת), עייפות והגדלת הטחול והכבד.
המחלה יכולה להופיע כתוצאה ממוטציות של חלבוני ממברנה שתפקידם לשמור על צורת התא ועל גמישות התא.
כמחצית מהמוטציות הגורמות למחלה הן בגן ANK1. שאר המוטציות הן בחלבונים מחליף אניונים 1, אנקירין (Ankyrin), חלבון 4.2, ספקטרין (Spectrin) וכן ממוטציות בחלבוני ממברנה אחרים.
כ-75% מהמקרים נגרמים כתוצאה ממוטציה אוטוזומלית-דומיננטית, בעוד ישנם מקרים הנגרמים כתוצאה ממוטציה אוטוזומלית רצסיבית.
במקרים רבים המחלה מופיעה ללא היסטוריה משפחתית, וככל הנראה ממוטציה חדשה, ולכן לא ניתן לדעת את סוג ההורשה.
לרוב החולים יש העתק אחד של הגן משום ששני העתקים גורמים לתמותה של הוולד.
ספרוציטוזיס תורשתי נפוץ במיוחד בבני-אדם ממוצא צפון אירופאי, שם המחלה מופיעה ברמות שונות ב-1 מכל 2,000 בני אדם.
לפי הספר Harrison's Principles of Internal Medicine, שכיחות המחלה באוכלוסייה הכללית היא לפחות 1 מכל 5,000.
סְפֵרוֹצִיטוֹזִיס (spherocytosis) הוא הפרעה צורנית בתאי הדם האדומים, שבה התאים הם בעלי צורת כדור, או ספרה, ולא בעלי צורת דסקה קעורה כפולה.
ברוב המקרים הפרעה זו מופיעה במחלה התורשתית ספרוציטוזיס תורשתי, אך היא גם יכולה להופיע גם באנמיה המוליטית אוטואימונית.
בשל צורתם החריגה של התאים, הטחול מזהה את התאים כפגומים, אף על פי שתפקודם תקין, ועל כן הוא מפרק אותם ומביא לאנמיה המוליטית.
הצורה התורשתית של ספרוציטוזיס נובעת מפגם מבני בשלד התא כתוצאה ממוטציה בגן המקודד לחלבון מבני של השלד.
עם חלבונים אלה נמנים ספקטרין ואנקירין.
הפגיעה בשלד התאי גורם לתאים להתכווץ לצורה בעלת מתח הפנים הנמוך ביותר.
אף ששטח הפנים של הספרוציטים, שדרכו משוחלפים חמצן ופחמן דו-חמצני, קטן, תאים אלה מצליחים לעמוד בדרישות הגוף לחמצן.
יחד עם זאת, צורתם הכדורית הופכת אותם פגיעה יותר לנזק חיצוני ולתמותה מהירה.
ספרוציטוזיס הנובע מאנמיה המוליטית אוטואימונית נבדל מהתורשתי בכך שתוצאת מבחן קומבס ישיר תהיה אצלו חיובית.
בדיקות של המוגלובין מסוכרר אינן אמינות בספרוציטוזיס, והבדיקה המהימנה ביותר לתיעוד מצב הסוכר בדם היא באמצעות פרוקטוזמין, שמעיד על רמת הסוכר בשלושת השבועות טרם הבדיקה.
יילודים הסובלים מספרוציטוזיס תורשתי יסבלו פעמים רבות מצהבת יילודים חריפה, שתצריך טיפול בתאי אור מיוחדים, ובמקרים חריפים אף הליך של החלפת דם.
עם זאת, אבחנה סופית של ספרוציטוזיס מתבצעת סמוך לגיל שנה, בבדיקת שבירות אוסמוטית.
לאור האנמיה הנגרמת עקב ההרס המוגבר של תאי הדם האדומים, יזדקקו ילדים הסובלים מספרוציטוזיס למעקב המטולוגי, המשתנה בתדירותו לפי חריפות התסמונת באותו ילד.
החלק העיקרי במעקב יהיה בדיקת רמת ההמוגלובין בדם באמצעות ספירת דם.
ירידת רמת ההמוגלובין יכולה להיות עצמונית, ללא גורמים נוספים, ויכולה להיגרם גם עקב תהליך זיהומי בגוף, כגון מחלת חום וכדומה.
לעיתים תיתכן התאוששות עצמית של הגוף ממצב של ירידה בהמוגלובין, וחזרה לרמות המוגלובין תקינות.
הטיפול העיקרי במקרים של המגלובין נמוך במיוחד הוא מתן דם בעירוי תוך-ורידי, אך במקרים גבוליים מסוימים יינתן לעיתים טיפול סטרואידי בלבד.
ככלל, ישנן רמות שונות של תסמיני ספרוציטוזיס, כאשר הספקטרום נע בין מטופלים שיזדקקו למתן דם באופן תדיר, לבין מטופלים שיזדקקו למעקב פעם או פעמיים בשנה.
כאשר מטופל סובל מספרוציטוזיס חריף לאורך זמן, הטיפול בו יהיה כריתה של הטחול (ספלנקטומי), ובכך מניעה של הרס הכדוריות בפגומות ושמירה על ערכי המוגלובין תקינים.
בעבר המדיניות הייתה לבצע כריתת טחול בכל חולה שהתגלה אצלו ספרוציטוזיס, אולם עם השנים הניתוחים הללו נעשו סלקטיביים יותר, על פי חומרת התסמונת של החולה, גילו, ופרמטרים נוספים.
מבחינה גנטית, די בכך שאחד ההורים יסבול מספרוציטוזיס כדי שהתסמונת תועבר לילדיו.
קיימות עדויות לכך שבנישואין של זוגות שאחד מהם חולה ספרוציטוזיס, אם ההורים ממוצא שונה (כגון אשכנזים עם יוצאי עדות המזרח וכו') הופעת התסמונת תהיה בממוצע פחות חריפה - אולם אין לכך אישוש במחקר.
סְפָּרוּס זָהוֹב ,שם עממי: דניס או צִ'יפּוּרָה הוא דג קטן ממשפחת הספרוסיים הגדל במימי הים התיכון ובמזרח האוקיינוס האטלנטי.
משקלו הממוצע נע סביב 500 גרם ואורכו כ-40 סנטימטר אך הוא עשוי להגיע למשקל של 17 קילוגרם ואורך של 70 סנטימטר.
עורו של הדניס כסוף, הוא מתאפיין בפס זהוב בין עיניו ובשרו לבן.
דג הדניס משמש כמאכל לאדם וגידולו נפוץ בישראל, ספרד, טורקיה ויוון.
נהוג גם לגדלו בבריכות מים מלוחים.
באילת הוא גדל בכלובי דגים נייחים במימי ים סוף עד 2008 ובאשדוד בכלובי דגים ניידים במימי הים התיכון על גבול המים הטריטוריאליים.
השם "דניס" מקורו בשיבוש לשוני של ישראלים למילה הטורקית דניז – deniz (שפירושה ים).
את הדג, שנקרא בטורקית צ'יפורה, ניתן לגדל בבריכות, או לדוג בים.
לדג שמגיע מהים קוראים בטורקית "צ'יפורה דניז" או בתרגום לעברית: "צ'יפורה מהים".
עם הזמן נשכח השם המלא ונשארה רק הסיומת "דניז" שהשתבשה ל"דניס".
כיום, רובם המכריע של הדגים המצויים בשוק הישראלי מגיעים אמנם מחקלאות ימית, אך השם "דניס" נשאר כשמו של הדג, ללא קשר למקור גידולו.
ספרות אפרו-אמריקאית היא מכלול היצירה הספרותית שהופקה בארצות הברית על ידי כותבים ממוצא אפריקאי.
הסוגה הכתה שורשים בחיבוריהם של כותבים מן המאה ה-18 כגון פיליס וויטלי ואולאודאה אקוואינו, הגיעה לנקודות-שיא מוקדמות עם סיפורי עבדים והרנסאנס של הארלם, וכלה בספרות בת-זמננו של כותבים כגון טוני מוריסון, מאיה אנג'לו וולטר מוסלי הנמנים עם גדולי הסופרים בארצות-הברית דהיום.
במונחים כלליים, ספרות אפרו-אמריקאית יכולה להיות מוגדרת ככתיבה על ידי אנשים ממוצא אפריקאי החיים בארצות הברית.
אולם, בדיוק כפי שהחיים וההיסטוריה האפרו-אמריקאית הם רב-גוניים במידה רבה, כך גם הספרות האפרו-אמריקאית.
ספרות אפרו-אמריקאית מתמקדת בדרך כלל בנושאים בעלי עניין פרטיקולרי לשחורים בארצות הברית, כגון תפקידם של אפרו-אמריקאים בחברה האמריקאית הכוללת, ומהי המשמעות של להיות אמריקאי.
רבוטו מאוניברסיטת פרינסטון אמר, כל הלימודים האפרו-אמריקאים כולל ספרות אפרו אמריקאית, "מדברים על המשמעות העמוקה יותר של נוכחותם של אפרו-אמריקאים באומה זאת.
נוכחות זאת הייתה תמיד מקרה מבחן לטיעונה של האומה לחופש, דמוקרטיה, שוויון והכללת כולם." כשלעצמה, ניתן להגיד שספרות אפרו-אמריקאית בוחנת את נושא החופש ושוויון שנמנעו משחורים בארצות הברית, יחד עם נושאים נוספים כגון, תרבות אפרו-אמריקאית, גזענות, דת, עבדות, תחושה של בית ועוד.
ספרות אפרו-אמריקאית מהווה ענף ויטלי של ספרות של הפזורה האפריקאית, כאשר ספרות אפרו-אמריקאית מושפעת מהמורשת האפריקאית הגדולה בגולה, ובתורה משפיעה על כתיבה אפריקאית גלותית בארצות רבות.
בנוסף על כך, ספרות אפרו-אמריקאית קיימת במימד הנרחב יותר של ספרות פוסט-קולוניאלית, למרות שחוקרים מסמנים קו ברור בין השניים בהצהרה ש"ספרות אפרו-אמריקאית שונה מספרות פוסט-קולוניאלית בכך שהיא נכתבת על ידי קבוצת מיעוט החיה באומה עם כוח כלכלי ועושר רב".
התרבות האפרו-אמריקאית האוראלית עשירה בשירה, כולל מוזיקה רוחנית, מוזיקת גוספל אפרו-אמריקאית, בלוז וראפ.
שירה אורלית זאת מופיעה גם במסורת האפרו-אמריקאית של דרשות נוצריות, אשר עושות שימוש בחזרה מכוונת, מקצב ואליטרציה.
לספרות אפרו-אמריקאית – במיוחד שירה כתובה, אבל גם פרוזה – יש מסורת חזקה של שילוב כל הצורות הללו מהשירה האורלית.
אולם, בשעה שמאפיינים ונושאים אלו קיימים ברמות רבות של ספרות אפרו-אמריקאית, הם אינם הגדרה אקסקלוסיבית של הסוגה ואינם קיימים בכל היצירות של הז'אנר.
בנוסף, יש התנגדות לשימוש בתאוריה ספרותית מערבית כדי לנתח ספרות אפרו-אמריקאית.