tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לדבריו, המשימה הוטלה עליו על ידי זכריה אוריאלי, מבכירי ההגנה בירושלים, שיישם את הוראתו של יצחק בן-צבי, יושב ראש הוועד הלאומי.
תהומי ופקודו אברהם גיורא קריצ'בסקי נשלחו לקורס מדריכים ארצי, קורס "איטליה 22", שהתקיים על הר הכרמל באוגוסט 1925 ונמשך 14 שבועות.
בשנת 1925 מונה לסגן מפקד מחוז ירושלים של ההגנה ולאחר מכן למפקד המחוז.
היה אקטיביסט בדעותיו וחלק על העמדה הפסיבית, לדעתו, של ההגנה במאורעות תרפ"ט.
תהומי נחשד בקשרים עם התנועה הרוויזיוניסטית ובכוונות להשתלט על ההגנה.
תהומי זכה ליוקרה רבה בקרב מפקדי ההגנה בירושלים ועל-כן לא היה קל לראשי ההסתדרות להחליפו.
באביב 1931 יצא תהומי לארצות הברית לעסקים פרטיים.
בהגיעו לפיראוס ביטל הקונסול האמריקאי את האשרה שלו מסיבות רפואיות.
תהומי חזר לארץ ישראל וביקש לשוב לתפקיד מפקד מחוז ירושלים, אך בהיעדרו התמנה מפקד חדש, אברהם איכר.
הסירוב להחזיר את תהומי לתפקידו גרם לתסיסה בקרב מפקדי ההגנה במחוז, והם פרשו יחד איתו והקימו באפריל 1931 את ארגון ב'.
בין הפורשים היו גם אברהם גיורא קריצ'בסקי ושלום חיים הלוי.
בשנת 1937, בניסיון לאחד את שני הארגונים, חזר להגנה, אך משציפיותיו מהאיחוד לא התממשו, פרש שוב מן ההגנה.
מאותו חלק מארגון ב' שלא חזר ל"הגנה" קם ארגון האצ"ל.
בשנת 1945 עקר לארצות הברית עם רעייתו ויקי לבית מוסאיוף.
השניים עסקו בסחר בינלאומי באבנים יקרות.
ב-1968 שבו לישראל והקימו במזרח ירושלים מפעל לליטוש של יהלומים מלאכותיים ששווקו במזרח הרחוק.
תהומי נקלע לקשיים, קיבל הלוואה מהבנק לפתוח התעשייה בישראל והתקשה לפרוע אותה.
הוא נטש את המפעל והיגר עם משפחתו להונג-קונג, שם חי עד פטירתו בשנת 1991.
אֶבְּרוֹ (בספרדית: Ebro) הוא הנהר השני באורכו בחצי האי האיברי והארוך ביותר בספרד (910 ק"מ).
ראשיתו בהרי פיקוס דה אירופה ליד העיירה ריינוסה שבקנטבריה.
הוא זורם לכיוון דרום-מזרח, חוצה את הערים לוגרוניו, טודלה, סרגוסה וטורטוסה (ועוד מספר רב של מקומות יישוב), ונשפך לים התיכון ליד העיירה אמפוסטה (Amposta) בפרובינציית טרגונה.
במקום השפך נוצרה דלתה בשטח 330 קמ"ר.
שטח אגן הניקוז שלו הוא 83,093 קמ"ר.
מקור השם "אברו" במילה העתיקה Iber שנתנה לאיברים את שמם.
בלטינית הוא נקרא Iberus, ובקטלאנית Ebre.
בשפך הנהר נערך בקיץ 217 לפנה"ס קרב הנהר היברוס, במהלך המלחמה הפונית השנייה, בין צי קרתגי לצי רומי.
נהר האברו היה זירת ההתרחשות של אחד הקרבות הגדולים במלחמת האזרחים הספרדית בסוף יולי 1938, כאשר ניסו הכוחות הרפובליקניים לבלום את התקדמותם של כוחותיו של פרנקו במתקפת נגד רחבה.
כישלון מתקפת הנגד סלל את הדרך להשתלטות הלאומנים על קטלוניה.
אברהרד יקל (גרמנית: Eberhard Jäckel; 29 ביוני 1929 - 15 באוגוסט 2017) היה היסטוריון גרמני סוציאל-דמוקרטי, שנודע בזכות מחקריו על מקומו של אדולף היטלר בהיסטוריה של גרמניה.
מאז 1967 לימד באוניברסיטת שטוטגרט כפרופסור להיסטוריה מודרנית.
יקל נולד ב-1929 בעיר וזרמינדה (כיום ברמרהאפן).
למד היסטוריה באוניברסיטאות של גטינגן, טיבינגן, פרייבורג, פלורידה ופריז.
עבודת הדוקטורט שלו יצאה לאור בשנת 1966 כספרו הראשון, Frankreich in Hitlers Europa ("צרפת באירופה של היטלר").
התפרסם לראשונה בעקבות ספרו משנת 1969 "Hitlers Weltanschauung" ("היטלר השקפת עולמו וחותמו בהיסטוריה"), שבו בחן את השקפת עולמו ואת אמונותיו של הפיהרר הנאצי.
במחקריו ראה יקל את היטלר כמקבילה ההיסטורית לאסון צ'רנוביל.
הוא טען כי להיטלר, בניגוד לעמדתו של ההיסטוריון האנגלי אלן בולוק שגרס כי היטלר היה אופורטוניסט ללא אמונות מוצקות, היה מטען מגובש של אמונות והוא פעל במהלך חייו בעקביות מתוך פילוסופיית "הגזע והמרחב".
לטענת יקל, במוקד תפיסת עולמו של היטלר ניצב מאבק ההישרדות חסר הרחמים בין "הגזע הארי" ל"גזע היהודי" והאמונה הנגזרת מתוך מאבק זה כי גזעים חזקים חייבים להחזיק במרחבי מחיה גדולים.
יקל היה אחד הבולטים בקרב ההיסטוריונים ה"תכליתיים" שניהלו ויכוח עם ההיסטוריונים "הפונקציונליסטים", כדוגמת הנס מומזן ומרטין ברושאט.
ההיסטוריונים "התכליתיים" טענו כבר מאז שנות השישים כי להיטלר הייתה תוכנית ארוכת טווח להשמיד את היהודים כבר משנת 1924.
לאחרונה הגדיר יקל מחדש את עמדותיו, וכעת הוא מאמין שרוב היוזמות לביצוע השואה באו ישירות בפקודתו של היטלר, והיו יותר תולדה של סדרת החלטות אד הוק מאשר תוכנית פעולה כוללת.
בוויכוח שפרץ בין ההיסטוריונים הגרמנים בין השנים 1986–1988 היה יקל מבקר חריף של ההיסטוריון ארנסט נולטה, והוא טען כי התאוריה של נולטה לפיה פשעי המלחמה הנאציים היו תגובה לפשעים הסובייטים שביצע סטלין, היא "א-היסטורית".
בהסברו זה נשען יקל על הבוז והזלזול שהיטלר הפגין כלפי ברית המועצות, דבר המצביע לדעתו על כך שהיטלר לא יכול היה לחוש מאוים על ידי הסובייטים, כפי שטען נולטה.
בסוף שנות ה-70 של המאה העשרים הוביל יקל את הביקורת נגד ההיסטוריון הבריטי דייוויד אירווינג, שטען בספרו "מלחמתו של היטלר" כי הרודן הנאצי לא היה מודע לשואה.
יקל כתב עשרות מאמרי תגובה בעיתונות בהם טען כי ספרו של אירווינג אינו אלא ניתוח היסטורי שגוי, שכן לדבריו היטלר היה מעורה היטב בכל מהלכי השואה ואף אישר אותם.
אברהרד לודוויג, דוכס וירטמברג (גרמנית: Eberhard Ludwig, Herzog von Württemberg; 18 בספטמבר 1676 - 31 באוקטובר 1733) היה דוכס וירטמברג, בין השנים 1677–1733.
אברהרד לודוויג נולד בשטוטגרט ב-18 בספטמבר 1676, לוילהלם לודוויג, דוכס וירטמברג ולמגדלנה זיבילה מהסן-דרמשטט, בתם של לודוויג השישי, רוזן הסן-דרמשטדט ומריה אליזבת מהולשטיין-גוטורפ.
בשנת 1677 מת אביו וילהלם לודוויג, דוכס וירטמברג, ואברהרד לודוויג עלה לשלטון במקומו.
אולם מכיוון שהיה רק בן שנה, מונה דודו פרידריך קרל, דוכס וירטמברג-ויננטל לעוצר הדוכסות.
בשנת 1693 הוכרז אברהרד לודוויג על ידי לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כבגיר וקיבל את השלטון לידיו, אולם אברהרד לודוויג שהיה מאוד רדוד ושטחי, השאיר את השלטון בידי יועציו, ובילה את מרבית זמנו במסעות ציד.
בשנת 1697 התחתן אברהרד לודוויג עם יוהנה אליזבת מבאדן-דורלאך, בתם של פרידריך השביעי, מרקיז באדן-דורלאך ואוגוסטה מריה מהולשטיין-גוטורפ, ממנה נולד לו בן אחד.
בשנת 1700 ביקר אברהרד לודוויג בצרפת אצל לואי הארבעה עשר, מלך צרפת והתרשם מחצרו ומארמון ורסאי, והחל בעקבות כך בשנת 1704 בבניית ארמון לודוויגסבורג.
על אף העלאת המיסים בדוכסות, נתקל אברהד לודוויג בבעיות מימון, ובניית הארמון נמשכה כ-15 שנים.
סביב הארמון הוקמה העיר לודוויגסבורג.
בשנת 1707 מונה אברהרד לודוויג למפקד הכוחות השוואביים שלחמו במלחמת הירושה הספרדית, והועלה לדרגת גנרל-פלדמרשל.
באותה שנה התחתן אברהרד לודוויג עם פילגשו וילהלמינה פון גרפניץ, אולם בשנת 1710 היא הוגלתה על ידי יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לשווייץ, והוא הלך בעקבותיה.
בשנת 1711 חזרה וילהלמינה לווירטמברג, והתחתנה בנישואים פיקטיביים עם הרוזן פון וירבן.
בשנת 1731 מת בנו פרידריך לודוויג, נסיך הכתר של וירטמברג, ואברהרד לודוויג ניסה לחזור לאשתו יוהנה אליזבת מבאדן-דורלאך, על מנת להעמיד עוד בן, אולם היא סירבה לחזור אליו.
אברהרד לודוויג מת בלודוויגסבורג ב-31 באוקטובר 1733, ובן דודו קרל אלכסנדר, דוכס וירטמברג עלה לשלטון אחריו.
בשנת 1697 התחתן אברהרד לודוויג עם יוהנה אליזבת מבאדן-דורלאך, בתם של פרידריך השביעי, מרקיז באדן-דורלאך ואוגוסטה מריה מהולשטיין-גוטורפ, ממנה נולד לו בן אחד:
פרידריך לודוויג, נסיך הכתר של וירטמברג (1698–1731)
אברהם תרשיש (5 בספטמבר 1899, א' בתשרי ה'תר"ס – 11 בינואר 1990, י"ג בטבת ה'תש"ן) היה עיתונאי ופובליציסט ישראלי, מחלוצי העלייה השלישית וגדוד העבודה, ממייסדי הקיבוץ המאוחד ומאנשי אחדות העבודה על גִלגוליה השונים.
שימש כעורך "מבפנים", ביטאון הקיבוץ המאוחד, והעיתונים "על המשמר" ו"למרחב", והיה ממייסדי הוצאת הקיבוץ המאוחד.
אברהם תרשיש נולד בבוברויסק שברוסיה הלבנה, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), לגיטל לבית אוסובסקי ולרב יואל הכהן תרשיש.
בעת מלחמת האזרחים ברוסיה נחטף לשירות בצבא הלבן, ובמסגרתו הגיע ליבפטוריה שבחצי האי קרים.
הוא ערק מהצבא והצטרף לקבוצת חניכי יוסף טרומפלדור בארגון "החלוץ".
הוא נסע דרך איסטנבול לארץ ישראל.
בשנת 1924 נישא ליוכבד בת-רחל, חלוצה, חברת גדוד העבודה, פעילה בתחום החינוך, במועצת הפועלות, בתחום ייצוג הנשים בהתנדבות היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה ובכתיבה בעיתונים "דבר", "דבר הפועלת", "מבפנים" ועוד.
בארץ ישראל הצטרף לקבוצת החלוצים סוללי כביש טבריה-צמח.
חברי הקבוצה היו גרעין החלוצים אשר גייס יצחק שדה כאשר ייסד את גדוד העבודה בי"א באלול תר"ף 1920. ב-1921, משהושלמה סלילת הכביש, היה תרשיש אחראי על פירוק הפלוגה והציוד.
תרשיש היה מראשוני עין חרוד, היישוב שהקימו חברי גדוד העבודה בעמק יזרעאל ליד מבוע מעין חרוד, וכן ממייסדי תל יוסף שהוקמה בסמוך.
עד 1923 היה חבר מרכז גדוד העבודה.
עם הפילוג בין תומכי "הקומונה הארצית" (אנשי "הגדוד") לבין תומכי "המשק" (אנשי "הקיבוץ"), עבר עם תומכי "הקיבוץ" מתל יוסף לעין חרוד, ולאחר מכן היה פעיל בהקמת הארגון הארצי קיבוץ עין חרוד.
בשנת 1927 היה ממייסדי הקיבוץ המאוחד.
בשנים 1925–1926 שירת תרשיש את תנועת "החלוץ" בפולין.
ב-1936 נשלח עם רעייתו לפולין ולגרמניה כנציגי "החלוץ".
תרשיש היה חבר אחדות העבודה, ועם התאחדותה עם הפועל הצעיר ב-1930 היה לחבר במפא"י.
ב-1925 השתתף כציר אחדות העבודה בקונגרס הציוני ה-14 בווינה וב-1937 השתתף כציר בקונגרס הציוני ה-20 שהתקיים בציריך.
היה חבר סיעה ב' ובשנת 1944 נבחר מטעם התנועה לאחדות העבודה לאספת הנבחרים הרביעית.
בשנת 1939 נמנה עם מייסדי הוצאת הקיבוץ המאוחד.
בשנים 1950–1954 היה עורך ב"על המשמר", לאחר שתנועתו, התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון חברה לשומר הצעיר להקמת מפ"ם.
כאשר מת סטלין ב-1953, ו"על המשמר" התאבל עליו, כתב תרשיש מאמרים פובליציסטיים שהיללו את סטלין והדפו את הביקורת על שיטותיו הכוחניות.
בין 1955 ל-1961 היה עורך "למרחב", ביטאונהּ של אחדות העבודה - פועלי ציון לאחר פרישתה ממפ"ם.
בנוסף כתב שורה של מאמרים, בין היתר ב"דבר" וב"הפועל הצעיר" בנושאי הקיבוץ, הסוציאליזם ומקומם של היהדות והמסורת בחיי התרבות בקיבוץ.
מ-1961 ואילך היה לעורך ספרותי בהוצאת הקיבוץ המאוחד בתחומי ההיסטוריה, הסוציולוגיה והפילוסופיה, וערך בין השאר את כתבי יצחק טבנקין.
בדרכי השליחות: מבחר דברים בשאלות ההסתדרות ותנועת הפועלים (כונס והותקן בידי אברהם תרשיש ואריה פיאלקוב), [תל אביב]: תרבות וחינוך, [1969].
מבט אל פרשיות מן העבר: תשע שיחות, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1989.
הגרף אברהַרד פרידריך פון מילינֶן היה דיפלומט וחוקר שחקר את הכרמל, מחבר הספר Beiträge zur Kenntnis des Karmels ("להכרת הכרמל"), שנחשב עד היום כספר שהרים תרומה חשובה מאוד לחקר הכרמל.
פון מילינן נולד בקנטון ברן בשווייץ למשפחה בעלת שושלת יוחסין שתחילתה במאה ה-13. מקורה של המשפחה בעיר ברוג ששימשה כמרכז השלטון של בית הבסבורג בשווייץ.
בני המשפחה שימשו כמושלים עבור בית הבסבורג במחוז ארגאו.
במאה ה-15 השתלטה ברן על האזור והמשפחה עברה לשם.
חלק מבני המשפחה עסקו במחקר היסטורי.
אבי סבו של פון מולינן ניקולאוס פרידריך (1833-1760) ייסד את "האגודה לחקר ההיסטוריה של שווייץ" ופיתח ספרייה גדולה שבשנת 1937 הועברה לספרייה ציבורית של ברן.
בני המשפחה עסקו במדע, בפקידות גבוהה בקנטון ובשירות צבאי.
אביו היה אגברט פון מולינן .
פון מולינן סיים את לימודיו התיכוניים בברן בשנת 1880. הוא המשיך בלימודיו בערים נוספות כמו מונפלייה בצרפת, פיזה באיטליה, טיבינגן וברלין בגרמניה.
בברלין למד בסמינר לשפות המזרח.
לימודיו כללו פילוסופיה, משפטים, היסטוריה וערבית.
למד מזרחנות בלימודיו הגבוהים והתמחה במשפט מוסלמי.
בנוסף התמחה בשפה הערבית על ניביה השונים ומספר שפות אירופיות.
בשנים 1886/7 כתב את הדוקטורט שלו בנושא "חוקי ההלוואות באסלאם".
ב-7 באוגוסט 1887 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה.
המדריך שלו בעבודת הדוקטורט היה המזרחן הנודע אלברט סוצין.
בנובמבר 1887 הצטרף לשירות המשפט הפרוסי.
בפברואר 1888 מונה להיות המתורגמן בביירות ומנהל זמני של הקונסוליה, זאת בהתאם למדיניות שירות החוץ הגרמני להציב בקונסוליות בלבנט דיפלומטים מזרחנים מקצועיים חלק מהתפקיד כלל גם מחקר, מסעות, מיפוי ותיעוד לשונות המזרח וחיי תושביו.
בינואר 1889 קיבל מעמד של ראש לשכה קיסרי-פרוסי.
במרץ 1890 הועבר לשגרירות גרמניה באיסטנבול.
בין תפקידיו בשגרירות שימש גם כיועץ לקונסול הכללי שם.
לתקופה מסוימת שימש גם כמנהל הזמני של הקונסוליה בסלוניקי.
במאי 1894 מונה כמתורגמן משנה בקונסוליה הגרמנית באיסטנבול, תפקיד אותו מילא עד 1899. בתפקידו זה פעל לרישום הבעלות של המקרקעין ביפו ובארץ ישראל.
בשנת 1898 בעת שירותו בקונסטנטינופול ליווה את הקיסר וילהלם השני במסעו לארץ ישראל.
לאחר מסעו זה שרת בלשכת הקיסר בברלין כיועץ מיוחד של הקיסרית אוגוסטה ויקטוריה.
ביוני 1900 עבר את הבחינות לדרגת קונסול.
בשנת 1903 יצא לחופשה ארוכה בגלל מחלת ריאות וחזר לשווייץ.
באפריל 1905 נרשם ברשימת הגמלאים של משרד החוץ הגרמני.
בהמשך יצא למספר מסעות בארץ ישראל לצורך החלמתו.
בין השנים 1907–1908, בעת ששהה במלון "לוּפטקוּרהאוּס" בכרמלהיים שעל הכרמל, יצא למסעות מחקר בהר הכרמל.
ב-1908 לאחר שהחלים עבר לדמשק לקראת תפקיד הקונסול הכללי הראשון שם.
אך לבסוף הקונסוליה לא נפתחה.
מ-1909 התגורר בעיר ברן ובעיירה גרצנזה הסמוכה לה.
הוא התגורר בעיירה הזאת בה בכל תקופת מלחמת העולם הראשונה.
לאחר מכן מונה לחבר במועצת האגודה הגרמנית לחקר ארץ ישראל במסגרתה סייע במימון חפירות תל מגידו.
את תקופת מחלתו ניצל פון מולינן לכתיבת מאמרים מדעיים ולפרסומם בכתבי עת מקצועיים ולפרסום ספרו.
פון מולינן נפטר בעיירה גרצנזה ב-14 בינואר 1927 בגיל 65.
בעת שהותו בכרמל יצא פון מילינן למסעות מחקר בכרמל, במסגרת מסעות אלה תיעד וסקר אתרים פרהיסטוריים ואתרים היסטוריים, סייר בכפרים השונים, ותיעד כל פרט שהוא ראה כגון קברים, מסגדים, כתובות ועוד.
בנוסף חקר ותיעד גם את החי והצומח על ההר.
הוא ניתח את הכרמל מבחינה גאולוגית, אקלימית, מבנה הכפרים, מנהגים ופולקלור.
את ממצאיו הרבים הוא פרסם בכתב העת הגרמני שעסק בחקר ארץ ישראל "Zeitschrift des DPV" של האגודה הגרמנית לחקר ארץ ישראל.
בשנת 1908 קיבץ את מחקריו והוציאם בספר Beiträge zur Kenntnis des Karmels שיצא לאור בלייפציג בהוצאת Baedeker.
הספר גם כולל 16 מסלולים המפרטים את סיוריו הרבים.
וכוללים תאורים של מנזר הכרמליתים, ואדי רושמיה, בלד א-שייח', המוחרקה, כפרי הדרוזים ועוד.
טווח מחקריו כלל גם את מישור החוף עד נחל התנינים וזכרון יעקב.
הספר כולל את מפת "הקרן הצפונית-מערבית" של הכרמל וכן צילומים שהוא צילם במסעות מחקריו.
בשנת 2013 יצא ספר זה בעברית בשם הכרמל של פון מולינן.
התרגום, העריכה וההדרה של הספר נעשו במשותף על ידי פרופ' אהרון גבע קלינברגר ופרופ' יוסי בן-ארצי.
הספר כולל הקדמה, הנחיות לקוראים, מידע על מולינן ומשפחתו, היבטים גאוגרפיים, לשוניים.
ניתוח הדרך בה ביצע מולינן את מחקריו וכן השפעתו של מולינן על חקר הכרמל.
תורג'מן נולד במרוקו ובישראל השתייך לארגון יוצאי המדינה, ועד העדה המערבית בירושלים.
התגייס למשטרת ישראל ב-1952. בשירותו במשטרה שירת שנים ארוכות במחוז הדרום של משטרת ישראל (אותה עת מחוז ירושלים-דרום).
שימש קצין סיור ראשי וקצין המבצעים בנפת ירושלים, ב-1964 מונה לראש מחלקת חקירות של משטרת ירושלים, ב-1967 לראש לשכת סיור של הנפה, בהמשך שימש סגן ראש ענף חקירות במחוז, ב-1970 מונה לראש ענף מבצעים מיוחדים במחוז דרום ומתוקף תפקידו פיקח על פעילות תנועת "הפנתרים השחורים".
ב-1971 מונה לסגן מפקד מרחב ירושלים.
במקביל לתפקידיו במחוז שימש דובר משטרת ירושלים.
מאוחר יותר התמנה תורג'מן לראש מחלקת תנועה במטה הארצי ובסוף 1974 הועלה לדרגת ניצב משנה.
בשנת 1976 מונה לסגן ראש אג"ם במטה הארצי.
בשנים 1978 עד 1981 שירת כמפקד מרחב חיפה בדרגת תת-ניצב.
באותה תקופה התפתחה פרשת דניאל חנוך.
בשנת 1981 קודם לדרגת ניצב ומונה למפקד מחוז תל אביב.
בשנת 1984 מונה למפקד המחוז הדרומי ושימש בתפקיד כתשעה חודשים.
בנו של תורג'מן, חירש מלידה, נפגע בשנת 1993 אנושות בתאונת דרכים.
תורג'מן הרבה להרצות בנושא בטיחות בדרכים.
בשנת 1957 התחתן עם בת דודתו, המיסטיקנית והגרפולוגית מרים תמיר; הם התגרשו בשנת 1963, אולם נישאו שוב לאחר 17 שנים.
נקבר בחלקה הצבאית בבית הקברות ברחובות.
אברהם פרץ תג'ר (בבולגרית: Авраам Перец Таджер; 15 באוגוסט 1872, סופיה, האימפריה העות'מאנית – 20 באוקטובר 1958, תל אביב, ישראל) היה קולונל יהודי בצבא בולגריה, גיבור מלחמה ובכיר הקצינים מקרב יהדות בולגריה.
בהמשך, כיהן תג'ר כיושב ראש הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה ונציג המיעוט היהודי מבולגריה לקונגרס הבינלאומי של מיעוטים לאומיים .
תג'ר זכה להערכה רבה בציבוריות הבולגרית בשל תמיכתו בשם המיעוט היהודי, בזכויות המיעוט הבולגרי במקדוניה ודרום דוברוג'ה ומעמד זה סייע לו בהמשך להיות אחד ממובילי המאבק נגד רדיפת יהודי בולגריה במהלך מלחמת העולם השנייה.
נכדו של ממלא מקום הרב הראשי ליהודי בולגריה משה שמואל תג'ר.
הוא רכש השכלה תיכונית בעירו, בהמשך התקבל לאקדמיה הצבאית הבולגרית וב-1892 סיים אותה בהצלחה והוצב בגדוד רגלים בארמייה הראשונה.
תג'ר לחם במלחמות הבלקן ובמהלכן פיקד על גדוד רגלים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם במערכה על סרביה כמפקד רגימנט ובהמשך מונה למפקד חיל המצב בעיר וראניה.
תג'ר זכה במספר עיטורים ובכלל זה צלב הברזל דרגה שנייה ונחשב לגיבור מלחמה בולגרי.
במהלך כהונתו בווראניה, קיבל פקודה ממפקדיו להוציא להורג אזרחים סרבים תושבי וראניה, אך סירב לבצעה מסיבות מצפון.
תג'ר הועבר מתפקידו והועמד לדין צבאי על אי מילוי פקודה בעת מלחמה, אך לבסוף זוכה.
בהמשך, הובא האירוע לידיעתו של ראש הממשלה אלכסנדר סטמבוליסקי אשר מינה את תג'ר לאחד מנציגי צבא בולגריה לוועידת השלום בפריז וזאת כדי להציג את פניו האנושיות של הצבא הבולגרי נוכח טענות הסרבים על טבח רחב היקף שביצעו הבולגרים בשטחים הכבושים.
לאחר חתימת חוזה ניי צומצם הצבא הבולגרי לכדי ז'נדרמריה ותג'ר שוחרר מהצבא והתמנה ליושב ראש איגוד חיילי וקציני המילואים היהודים.
באפריל 1925 לאחר הפיגוע בכנסיית סווטה נדליה, נודע כי אחד מחברי מנגנון הטרור היה חיים מרקו פרידמן, יהודי מהעיר סטארה זאגורה.
בסופיה פרץ גל אנטישמי שכלל גם את הפצתם של הפרוטוקולים של זקני ציון בתרגום לבולגרית ומאמרי שטנה בעיתונות.
בתגובה, יזם תג'ר את הקמתה של "האגודה לגמילות חסדים של חיילי המילואים היהודים" בסופיה, שמטרתה הלא רשמית הייתה לארגן כוח מיומן ובמידת הצורך חמוש שיגן על בני הקהילה היהודית.
בהמשך, נוסדו סניפים של אגודה זו גם בערים נוספות.
ביולי 1926 נערך כינוס הקהילות היהודיות בבולגריה ונציגי הקהילות מחו על סירוב הממשלה הבולגרית לאשר רשמית את התקנון להתנהלות יהדות בולגריה.
נציגי הקהילות דרשו מהנהגת הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה להגיש מחאה לממשלה הבולגרית ולפעול ביתר שאת לאישורו של התקנון.
התעוררה מחלוקת קשה בין חברי הקונסיסטוריה על עוצמת המחאה ואופייה והדיון הוסלם לכדי הצבעת אמון אשר במהלכה נבחר אברהם תג'ר ליושב הראש החדש של הקונסיסטוריה במקומו של חיים אהרן פרחי.
במהלך כהונתו הרחיב תג'ר את פעילות הקונסיסטוריה אל מחוץ לגבולות בולגריה ומיצב אותה כמוסד המייצג את המיעוט היהודי בממלכה תוך רקימת קשרים עם נציגי מיעוטים באירופה.
תג'ר הציג עמדה תקיפה נגד אירועים אנטישמיים בבולגריה וצידד בזכויות המיעוט הבולגרי במקדוניה ודרום דוברוג'ה.
בעקבות פעילותו, הפך תג'ר לדמות בולטת ומוערכת בציבוריות הבולגרית.
באוגוסט 1926 השתתפו אברהם תג'ר ואלברט רומנו בקונגרס הבינלאומי למיעוטים לאומיים שנערך בז'נבה.
הקונגרס החל בפעילותו לאחר מלחמת העולם הראשונה ומבין יוזמיו היה ליאו מוצקין.
מטרתו העיקרית הייתה הגנה על זכויות המיעוטים באירופה, סוגיה שהפכה משמעותית בשל השינויים הטריטוריאליים ביבשת.
במהלך הכינוס נאם תג'ר ותמך בשם יהודי בולגריה בזכויות המיעוט הבולגרי במקדוניה.
הנאום זכה להדים נרחבים בתקשורת הבולגרית ולרקימת קשרים בין הקונסיסטוריה לארגון "ברית האחים המקדוניים" בבולגריה.
ב-1927 השתתף תג'ר במושב הקונגרס שנערך בציריך וחזר על תמיכתו בזכויות הבולגרים במקדוניה ובחבל דרום דוברוג'ה.
ביוזמתו של תג'ר, ערכה הקונסיסטוריה מגבית למען הפליטים הבולגרים ממקדוניה והועבר סכום של 100,000 לבות לארגון הגג המקדוני.
ב-1929, הגישו אברהם תג'ר בשם הקונסיסטוריה היהודית בבולגריה, מרדכי נורוק מלטביה, אמיל מרגוליס מצ'כוסלובקיה ויצחק גרינבוים מפולין, מכתב מחאה לחבר הלאומים, על הפגיעה בזכויות הגישה של היהודים לכותל המערבי בארץ ישראל, בשל מאורעות תרפ"ט.
בינואר 1932, נכשלה קבוצת סטודנטים אנטישמית חברי ארגון רודנה זאשטיטה בניסיון לחטוף את אברהם תג'ר.
חברי הקבוצה נלכדו, הועמדו לדין ונדונו לתקופות מאסר שונות.
תג'ר כיהן בתפקידו עד 1932 ובכינוס נציגי הקהילות שנערך בשלהי יוני בסופיה נבחר לתפקיד חיים אהרן פרחי.
ב-1940 לאחר חתימת הסכם קראיובה והחזרת חבל דרום דוברוג'ה לבולגריה פרסם המושל הצבאי של החבל הגנרל גאורגי פופוב צו גירוש מבולגריה לרומניה, לכל היהודים שהתגוררו בו.
אברהם תג'ר פנה לנציגי ארגון המיעוט הבולגרי בדוברוג'ה עימם רקם קשרים במסגרת הקונגרסים הבינלאומיים למיעוטים לאומיים.
נציגי הארגון פנו לגנרל פופוב והוא ביטל את צו הגירוש.
לאחר החלת החוק להגנת האומה החזיר תג'ר את עיטוריו הצבאיים לאות מחאה.
במאי 1942 משגברו השמועות על כוונת ממשלת בולגריה לגרש את יהודיה, פנה אברהם תג'ר שכיהן כיושב ראש איגוד קציני וחיילי המילואים היהודים, במכתב למלך בוריס השלישי ובו בקשה להימנע מגירוש יהודי בולגריה אך הוא לא נענה.
ב-15 במרץ 1943, לאחר כישלון גירוש יהודי "בולגריה הישנה" למחנות ההשמדה, הגיעו תג'ר ויוסף גירון נשיא הקהילה יהודית בסופיה למטה הסינוד וביקשו את התערבות הכנסייה להפסקת רדיפות היהודים.
בעקבות הפנייה זימן המטרופוליט סטפן כינוס של ראשי הכנסייה בערים השונות כדי לדון במצב.
ב-2 באפריל התכנסה מועצת הסינוד ופרסמה גינוי חריף לרדיפות היהודים.
ב-21 במאי, עם הגעתם של צווי הגירוש ליהודי סופיה, פנה שוב תג'ר למועצת הסינוד וביקש את עזרת הכנסייה במניעת הגירוש וזאת כחלק ממהלך נרחב שביצעו מנהיגי הקהילה היהודית.
בעקבות פנייתו של תג'ר, פנה המטרופוליט סטפן אישית למלך בוריס השלישי וביקשו להימנע מגירוש היהודים אל מחוץ לבולגריה.
ב-26 במאי גורשו יהודי סופיה לערי השדה, אך הגירוש אל מחוץ לגבולות הממלכה לא התממש.
ביוני 1944 הזמין ראש הממשלה החדש איוון בגריאנוב את נציגי הקונסיסטוריה ומסר להם שבכוונתו להשיב בהדרגה את זכויותיהם של יהודי בולגריה.
בגריאנוב התיר לקונסיסטוריה לחדש את פעילותה ואישר את מינויו של אברהם תג'ר לתפקיד היושב ראש.
בהמלצת הנהגת הקונסיסטוריה מונה השופט דימיטר פרוטיץ' לממונה על הקומיסריון לשאלות יהודיות והוא השלים את הצעת החוק לביטול החוק להגנת האומה.
ב-9 בספטמבר 1944 התחוללה ברחבי בולגריה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת הבולגרית ונתמכה על ידי הצבא האדום אשר כוחותיו כבשו את סופיה.
במהלך ההפיכה השתלטו בכוח קומוניסטים יהודים על משרדי ומוסדות הקהילות והדיחו את כל ראשי הקונסיסטוריה היהודית.
בשל מעמדו המיוחד בציבור היהודי לא הודח אברהם תג'ר והקומוניסטים הציעו לו להמשיך ולעמוד בראש הקונסיסטוריה.
תג'ר סירב והתפטר ולתפקיד יושב ראש הקונסיסטוריה מונה דוד ירוחם שהיה חבר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
ב-1950 עלה אברהם תג'ר לישראל והיה פעיל בהתאחדות עולי בולגריה.
תג'ר היה נשוי לרוזה אחותה של מלווינה הרבסט, רעייתו של קרל הרבסט.
לזוג נולדו שני ילדים בן-מכבי ובת-רגינה (1993-1903).
ב-16 באפריל 1925 השתתפו תג'ר ורעייתו בתפילת האשכבה בכנסיית סווטה נדליה בסופיה, לזכרו של הגנרל קונסטנטין גאורגייב, שנרצח יומיים קודם לכן בידי מתנקשים חברי המפלגה הקומוניסטית.
במהלך האירוע התפוצצה במקום פצצה שנועדה לחסל את המלך בוריס השלישי, אך הוא איחר לאירוע וניצל.
בפיגוע בכנסיית סווטה נדליה נהרגו 160 בני אדם ו-320 נפצעו.
אברהם תג'ר נפצע קל ורעייתו נהרגה.
אברהרד ארנולד היה סופר, פילוסוף ותאולוג גרמני נוצרי.
הוא היה ממקימי קומונת ברודרהוף בשנת 1920.
ארנולד נולד בקוניגסברג, במזרח פרוסיה, גרמניה כילדם השלישי של קארל פרנקלין ואליזבת (וויאט) ארנולד.
אביו היה דוקטור לתאולוגיה ופילוסופיה.
סבו היה כומר במנזר של כנסיית העם האוונגליסטית של המחוזות הישנים של פרוסיה.
ילדותו של ארנולד הייתה בלתי שגרתית.
בשנת 1899, בגיל 16, ארנולד חווה שינוי פנימי, שבו הוא הכיר בקבלה ובמחילת החטאים של האל, וחש בקריאתו "לבוא ולהיווכח באמת שלו".
לאחר סיום בית הספר, ארנולד למד חינוך, פילוסופיה ותאולוגיה בברסלאו, הלה והרלאגן.
הוא עסק במלאכת נוער נוצרי באוונגליוזם בקרב עניים באמצעות צבא הישע.
במהלך שהותו בהלה, הוא לקח חלק בתנועת הסטודנטים הגרמנים הנוצרים, ובמזכירות הכללית.
בשנת 1907 הוא ואשתו פון הולנדר עזבו את כנסיית העם.
עבודתו במסגרת צבא הישע הגבירה את הסימפתיה שלו אל המעמדות המדוכאים וחיזקה את עמדתו להטפה בזכות המרה וגאולה.
בזמן שהותו בהלה הוא הכיר את אמי פון הולנדר ונשא אותה לאישה בשנת 1909. ארנולד היה מרצה מבוקש במאה ה-20 בגרמניה.
הוא היה מוטרד מהקשר בין הכנסייה למדינה ובשנת 1908 בגיל 25 הוא הוטבל ונטש את כנסיית העם הפרוטסטנטית.
בשנת 1925 הוא נעשה לעורך של "די פורכה" (התלם), כתב העת של תנועת הסטודנטים הנוצרים, והעורך של "דאס נויה וורק" (היוזמה החדשה), שיצא לאור בשלוכטרן, גרמניה בשנת 1919.
בגיל 37 הוא זנח את חיי המעמד הבינוני ועזב עם אשתו וילדיו לכפר סאנרץ במרכז גרמניה.
הוא ייסד קהילה עם שבעה מבוגרים וחמישה ילדים.
שם הם ניסו ליישם את מה שארנולד האמין לגבי רוח הקודש שנגלתה אליו.
האתיקה של הקהילה התבססה על "הדרשה על ההר" של ישו.
הקהילה חוותה גם קשים וגם גדילה, אך עד למחצית שנות העשרים החווה בסאנרץ הייתה קטנה מדי.
בשנת 1926 הם רכשו חווה במחוז פולדה וייסדו את קומונת ברודרהוף של הריין.
כאשר ארנולד גילה כי קומונות ההוטרים עדיין קיימות בצפון אמריקה, הוא יצר עימם קשר והחל בתהליך של חילופי מכתבים.
בשנת 1930 הוא נסע לאמריקה, נשאר שם כשנה וביקר את קהילות ההוטרים בארצות הברית ובקנדה.
בדצמבר של אותה שנה הוא נשלח על ידם כמיסיונר לאירופה.
בנובמבר 1933, פלש הגסטאפו לקהילת הברודרהוף בחיפוש אחר אמצעי לחימה וספרות אנטי-נאצית.
אלה סגרו את בית הספר של הקהילה.
הקהילה שלחה את תלמידי בית הספר לשווייץ, וחיפשה מקום חדש לבסס אותה בו.
כאשר המורה שנשלח מטעם הממשל הגיע בשנת 1934 הוא לא מצא שום תלמידים ללמד.
רכוש אשר נאסף באלפים בליכטנשטיין ובמרץ 1934 הברודרהוף של אלם נוסדה.
ארנולד סבל שנתיים מחייו מפציעה ברגלו שאף הובילה למותו, בזמן שניסה להוביל את קהילתו למקום מקלט.
למרות זאת, הוא נותר פעיל במסעות, הרצאות וכתיבה עד למותו בדרמשטאדט ב-22 בנובמבר 1935.
אמי פון הולנדר ארנולד האריכה ימים מבעלה ב-45 שנים, והובילה את הברודרהוף לאנגליה, פראגווי ובסופו של דבר לארצות הברית.
החזון של ארנולד ממשיך כיום בקהילות ברודרהוף בארצות הברית, אנגליה, גרמניה ואוסטרליה.
בנו ונכדו של ארנולד המשיכו בדרכו בהנהגת הברודרהוף.
בנו של ארנולד, יוחנן היינריך ארנולד (1913-1982) הנהיג את הקהילה משנת 1962 ועד ל-1982, ובנו של היינריך, יוחנן כריסטוף ארנולד הנהיג אותה משנת 1983 ועד 2001. ארנולד השיג תמיכה רבה מעבר לברודרהוף אשר כיבדו את תורתו, תוך כדי שהאמינו כי צורת החיים של הקהילה איננה הכרחית.
גנרל אוברסט אברהרד פון מקנזן , היה מפקד בכיר בוורמאכט במלחמת העולם השנייה, פושע מלחמה ומפקד החזית האיטלקית בסוף המלחמה.
פון מקנזן נולד ב-24 בספטמבר 1889 בברומברג שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
אביו אוגוסט פון מקנזן היה גנרל-פלדמרשל נערץ ממלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1908 התגייס פון מקנזן לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט משמר ההוסארים, ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה.
ב-23 באוגוסט 1915 נפצע באורח קשה, ולאחר החלמתו שירת בקבוצת הארמיות שולץ עד לסיום המלחמה, שאותה סיים בדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה הצטרף פון מקנזן לפרייקורפס, ולאחר מכן שירת ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1922 מונה למפקד הפלגה ה-1 ברגימנט הפרשים ה-5 (הפרוסי), בשנת 1928 הועלה לדרגת מיור, ובשנת 1932 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
בשנת 1933 מונה לראש מטה חיל הפרשים, ובשנת 1934 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 במאי 1935 מונה פון מקנזן לראש מטה הקורפוס ה-10, וב-1 באפריל 1937 מונה למפקד חטיבת הפרשים ה-1. ב-1 בינואר 1938 הועלה פון מקזן לדרגת גנרל מיור, בנובמבר 1938, מונה לראש מטה קבוצת הארמייה החמישית בווינה, וב-1 במאי 1939 מונה לראש מטה הארמייה ה-14.
עם פרוץ המלחמה היה פון מקנזן ראש מטה הארמייה ה-14, ולחם עימה במהלך המערכה בפולין.
ב-31 במרץ 1942 העביר פון מקנזן את הפיקוד על הקורפוס ללאו גייר פון שוופנבורג ויצא לחופשה קצרה, וב-20 ביולי 1942 חזר לפקד על הקורפוס שבינתיים הפך לקורפוס פאנצר, ופיקד עליו במהלך מתקפת הקיץ ובכלל זה בקרב חרקוב השני.
על הצלחתו בקרב קיבל פון מקנזן תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים.
ב-21 בנובמבר 1942 מונה פון מקנזן למפקד ארמיית הפאנצר הראשונה, ופיקד עליה בקרב חרקוב השלישי, וב-6 ביולי 1943 הועלה לדרגת גנרל אוברסט.
ב-5 בנובמבר 1943 מונה פון מקנזן למפקד הארמייה ה-14 בחזית האיטלקית, שפעלה בגזרה המזרחית, והיה אחראי לטבח בפוסה ארדיאטינה.
ב-4 ביוני 1944 פרש פון מקנזן מתפקידו בעקבות חילוקי דעות עם היטלר ושב לביתו.
בסוף המלחמה נלקח פון מקנזן לשבי הבריטי.
לאחר המלחמה נשפט פון מקנזן ברומא על פשעי מלחמה ונידון למוות ב-30 בנובמבר 1946. עונש המוות הומר במאסר עולם ביולי 1947, אך לבסוף שוחרר פון מקנזן באוקטובר 1952. ב-19 במאי 1969 מת פון מקנזן בנוימינסטר והוא בן 80 שנים.
אברהם תשובה (נולד ב-2 בפברואר 1946) הוא עיתונאי וספורטאי בספורט נכים.
אברהם תשובה נולד בלוב, רביעי בין עשרה ילדים, וב-1949 עלתה משפחתו לישראל.
תשובה עלה כשהוא חולה בשיתוק ילדים ובמשך קרוב לעשור אושפז בבית חולים אלי"ן בירושלים ועבר שלושה ניתוחים בעמוד השדרה.
לדבריו: "המדינה לא דאגה לחסן בזמן את אלה שנפגעו, עשו לנו ניתוחים מיותרים שלא היו מחויבי המציאות, טיפלו בנו בדרכים לא נכונות ולא דאגו לשיקום.
אני שהיתי בבתי חולים במשך עשר שנים ברציפות.
לא למדתי ובגיל 13 חזרתי לשכונה שלי, רמת עמידר ברמת גן, ללא השכלה יסודית.
לא הייתה לי מסגרת שתממן השכלה ולא היה טיפול רפואי המשכי.
לקחתי את הקביים והלכתי לשחק כדורגל בשכונה.
לא ידעו מה לעשות איתנו, הילדים המשותקים.
אותי שלחו לבית אבות כי הייתי צריך להיות שלושה חודשים בגבס.
יש לי מכתב מבית החולים שבו הם כותבים ש'הילד משתולל ולא רוצה להישאר במקום'.
אז שלחו אותי הביתה כדי שאמא שלי, שטיפלה בעשרה ילדים, תטפל גם בי".
ב-1961 הצטרף למרכז הספורט לנכים ברמת גן והחל להתאמן בטניס כיסאות גלגלים, שחייה וכדורסל כיסאות גלגלים.
בהמשך השתלב בצוות המקצועי של המרכז, השתלם בקורס מאמנים במכון וינגייט ומונה למאמן נבחרת הנשים בכדורסל.
מאוחר יותר מונה לדובר מרכז הספורט לנכים, לאחר עשרות שנים של סיקור עיתונאי בתחום ספורט נכים.
כתבתו הראשונה בתחום פורסמה ב-1969 ובמשך השנים הוא סיקר תחרויות עבור העיתונים חדשות, דבר, מעריב, על המשמר וידיעות אחרונות.
בנוסף שימש עד 2015 דובר התאחדות הוועד הפראלימפי.
באולימפיאדת תל אביב זכה במדליית זהב עם נבחרת הכדורסל והתחרה גם במקצועות האתלטיקה, דורג במקום ה-12 במרוץ עגלות ל-60 מטר ובמקום ה-21 בתחרות סללום.
באולימפיאדת היידלברג היה מאמן נבחרת הנשים בכדורסל שדורגה במקום השלישי וזכתה במדליית ארד.
ב-2007 עוטר באות יקיר איל"ן.
ב-2012 הוענק לו פרס שרת התרבות והספורט על מפעל חיים.
אברהרד השלישי, דוכס וירטמברג , היה דוכס וירטמברג בין השנים 1628–1674.
אברהרד נולד ב-16 בדצמבר 1614 בשטוטגרט, ליוהאן פרידריך, דוכס וירטמברג ולברברה סופיה מברנדנבורג, בתם של יואכים השלישי פרידריך, הנסיך הבוחר מברנדנבורג וקתרינה מברנדנבורג-קיסטרין.
בשנת 1628 מת אביו יוהאן פרידריך, דוכס וירטמברג, ואברהרד עלה לשלטון במקומו.
מכיוון שהיה קטין, שימשו דודיו לודוויג פרידריך, דוכס וירטמברג-ממפלגארד, ולאחר מותו בשנת 1631 יוליוס פרידריך, דוכס וירטמברג-וייטינגן כעוצרים עד לשנת 1633.
בשנת 1629 איבדה הדוכסות שליש משטחה במהלך מלחמת שלושים השנים, ובשנת 1634 נחל צבאה מפלה בקרב נורדלינגן, ובעקבות כך נבזזה הדוכסות.
בשנת 1637 ברח אברהרד מהדוכסות לשטרסבורג, שם התחתן עם אנה קתרינה מזאלם-קירבורג, בתם של יוהאן קזימיר, רוזן זאלם-קירבורג ודורותיאה מזולמס-לאובך.
בשנת 1638 חזר אברהרד לוירטמברג לאחר משא ומתן עם פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובשלום וסטפאליה בשנת 1648 אושרה שליטתו בדוכסות.
בשנת 1649 מסר אברהרד לאחיו פרידריך את דוכסות וירטמברג-נוישנשטיין, ובשנת 1651 מסר לאחיו אולריך את דוכסות וירטמברג-נויינבירג.
ב-2 ביולי 1674 מת אברהרד, ובנו וילהלם לודוויג, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו.
ב-26 בפברואר 1637 התחתן אברהרד עם אנה קתרינה מזאלם-קירבורג, בתם של יוהאן קזימיר, רוזן זאלם-קירבורג ודורותיאה מזולמס-לאובך, ממנה נולדו לו 14 ילדים:
סופיה לואיזה מווירטמברג-שטוטגרט (1642–1702), התחתנה עם כריסטיאן ארנסט, מרקיז ברנדנבורג-ביירוית
כריסטינה פרדריקה מווירטמברג-שטוטגרט (1644–1674), התחתנה עם אלברכט ארנסט הראשון, רוזן אטינגן-אטינגן
כריסטינה שרלוטה מווירטמברג-שטוטגרט (1645–1699), התחתנה עם גאורג כריסטיאן, נסיך פריזיה המזרחית
וילהלם לודוויג, דוכס וירטמברג (1647–1677)
פרידריך קרל, דוכס וירטמברג-ויננטל (1652–1698)
ב-20 ביולי 1656 התחתן אברהרד עם מריה דורותיאה סופיה, רוזנת אטינגן, ממנה נולדו לו 11 ילדים:
סופיה שרלוטה מווירטמברג-שטוטגרט (1671–1717), התחתנה עם יוהאן גאורג השני, דוכס סקסוניה-אייזנך
אברהרד רודט , היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
רודט נולד ב-4 בדצמבר 1895 במינכן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
ב-4 באוגוסט 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התגייס רודט לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט האולנים הבווארי ה-2 ("המלך"), עמו לחם במהלך המלחמה.
ב-26 במאי 1915 הוא הועלה לדרגת לויטננט, ובתחילת 1918 הוא הועבר לרגימנט הרגלים הבווארי ה-22 (וילהלם, נסיך הוהנצולרן).
על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף רודט לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 במרץ 1935 הוא הועלה לדרגת מיור, בשנת 1936 הוא מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הפרשים ה-18, וב-1 במרץ 1938 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
עם פרוץ המלחמה מונה רודט למפקד גדוד הסיור של הדיוויזיה ה-25, ובמהלך המערכה על צרפת לחם עמו בכיבוש העיר גנט, ואף שבה 9,000 חיילים בלגים, ועל כך הוענק לו ב-25 ביוני 1940 עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 במרץ 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-10 ביוני 1943 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-15. הדיוויזיה לחמה בקרבות בסיצילה והשתתפה בקרב קשה אל מול הדיוויזיה ה-1 האמריקנית, ולבסוף השתתפה בנסיגה דרך מצר מסינה לאיטליה.
לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות באיטליה כחלק מקורפוס הפאנצר ה-14 במסגרת הארמייה העשירית, ולאחר מכן במסגרת הארמייה ה-14. ב-1 במרץ 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ובאוגוסט 1944 הועברה הדיוויזיה לצפון צרפת.
באוקטובר הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר החמישית, עמה אף לחמה בקרב על הבליטה.
בפברואר 1945 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-86 במסגרת ארמיית הצנחנים הראשונה בהולנד, ולחמה עמו עד סוף המלחמה.
ב-29 באפריל 1945 הוענק לו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים, ובסוף המלחמה הוא נפל בשבי הבריטי.
ביוני 1946 השתחרר רודט מהשבי, ולאחר שחרורו התגורר במינכן, עד מותו ב-14 בדצמבר 1979.
קארל גאורג אברהרד שנגארט היה קצין אס אס ופושע מלחמה נאצי, ששימש כמפקד משטרת הביטחון והאס דה בפולין.
שנגארט נולד ב-22 באפריל 1903 בלייפציג שבגרמניה.
שנגארט החל את לימודי התיכון בגיל 11, אך נשר מן הלימודים כעבור זמן קצר, והחל לעבוד במרכז לגינון כדי לתמוך במאמץ המלחמתי בעת מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה חזר לתיכון להשלים את לימודיו, אך למעשה הצטרף למיליציית הפרייקור של תורינגיה.
חברותו בפרייקור הובילה אותו, בנובמבר 1922, להצטרף לקבוצה נאצית מקומית בעיר ארפורט, שנתנה ביטוי לתחושותיו האתניות-לאומיות.
בעקבות הפוטש במרתף הבירה התנועה הוצאה אל מחוץ לחוק.
שנגארט ברח לקובורג כדי להימנע ממשפט באשמת בגידה, אך כעבור זמן מועט חזר לארפורט וקיבל חנינה.
ב-1924 סיים את לימודיו והתקבל לעבודה בדויטשה בנק, ובמקביל הצטרף לרגימנט 1/15 של הצבא בגיסן.
לאחר מכן הצטרף שנגארט לאס אה וקיבל את מספר החבר 34,870. מעורבותו בפעילות המפלגה פחתה, והוא נרשם ללימודי משפט וכלכלה באוניברסיטת לייפציג.
הוא הוסמך כעורך דין ב-1928, ומצא עבודה בבית המשפט של נאומבורג.
בהמשך סיים בהצטיינות את עבודת הדוקטורט שלו במשפטים, בנושא "סירוב הודעות על סיום חוזי העסקה".
שנגארט נישא לדורותי גרוס, ונולדו להם שני בנים.
שנגארט החל להיות מעורב יותר בפעילות המפלגה, וב-1 בפברואר 1933 הצטרף לאס אס וקיבל את מס' החבר 67,174. כיוון שחברות במפלגה הנאצית הייתה הכרחית אז כדי להתקבל למשרה ממשלתית, הוא הצליח בקלות להשיג עבודה כמנהל הדואר של ארפורט.
באותה השנה הוא חבר לאס דה, ארגון המודיעין של האס-אס, ובנובמבר 1935 עזב את תפקידו בדואר והחל לעבוד בגסטפו.
בזמן שירותו בגסטפו עבד במשרד העיתונות המרכזי, במועצה הכנסייתית-פוליטית, ובמשרד המחוזי של דורטמונד.
בנוסף לכך, שירת כקצין משטרה במינסטר והוגדר כיועץ ממשלתי.
עקב כשרונותיו והידע המשפטי הנרחב שלו, התקדם שנגארט במהירות בסולם דרגות האס אס ובשנת 1940 הגיע לדרגת בריגדפיהרר.
בתחילת המלחמה היה שנגארט מפקח בכיר של המשרד הראשי לביטחון הרייך בדרזדן.
בינואר 1941 נשלח לקרקוב, בירת הגנרלגוברנמן, כמפקד בכיר של משטרת הביטחון (זיפ"ו) והאס דה.
במסגרת תפקיד זה הקים שנגארט יחידות איינזצגרופן בוורשה, ראדום ולובלין, כהכנה לביצוע רצח המונים.
הוא היה אחראי לרצח כ-10,000 יהודים באזור מזרח גליציה בין יולי לספטמבר 1941, כחלק ממבצע ברברוסה.
מיולי 1944 ועד סוף המלחמה היה שנגארט מפקד משטרת הביטחון והאס דה בהולנד.
ב-6 במרץ 1945, ארבו אנשי המחתרת ההולנדית למפקד האס אס בהולנד, הנס ראוטר, וניסו לחסלו ללא הצלחה.
שנגארט, שהיה אחד מסגניו, הוציא להורג 263 הולנדים כנקמה על המארב.
בניגוד לרוב משתתפי הוועידה, שנגארט כבר היה מנוסה ברצח יהודים, והתקדמות הפתרון הסופי הייתה ידועה לו.
הוא הגיע לוועידה במקום הממונה עליו, פרידריך-וילהלם קריגר, מפקד האס אס והמשטרה בגנרלגוברנמן.
תפקידו של שנגארט בוועידה היה לוודא שהסמכות בעניין היהודים נשארת בידי האס אס, בעיקר כנגד יוזף ביהלר, נציג המושל הנס פרנק, שרצה לשמור על סמכותו באזור.
שנגארט נתפס על ידי בעלות הברית בסוף המלחמה.
לאחר חקירה, הוא הורשע על ידי בית משפט צבאי בריטי בפשעי מלחמה, ונידון למוות.
ב-16 במאי 1946 הוא נתלה על ידי אלברט פיירפוינט בכלא המלין הבריטי.
אברהם תורי (נולד בשם אברהם גולוב ב-10 בדצמבר 1909 בלזדיי שבליטא; נפטר בתל אביב ב-24 בפברואר 2002) היה עורך דין וספורטאי יהודי ליטאי, ממשתתפי הקונגרס הציוני העולמי והמכביה הראשונה.
מזכיר ה"אלטסטנראט" של גטו קובנה במלחמת העולם השנייה ועד כנגד פושעי מלחמה נאצים לאחריה.
מנהל משרד המוסד לעליה ב' ברומא.
מעיר הולדתו עברה משפחת גולוב למריאמפולה ומשם לקובנה.
תורי חבר תנועת הנוער הציוני, וספורטאי מצטיין.
בשנת 1932 ביקר במכביה הראשונה בארץ ישראל כמדריך מתעמלים מליטא.
הוא למד משפטים בארצות הברית ואת לימודיו סיים בליטא.
את עבודת הגמר עשה אצל פרופסור שמעון ביאלצקין, משפטן יהודי ידוע.
עם הסמכתו לליטא עבד כעורך דין והיה פעיל ציוני.
ב-1939 השתתף בקונגרס הציוני בז'נבה מטעם הציונים הכלליים מליטא.
כשכבשה ברית המועצות את ליטא, בקיץ 1940, עם כיבוש ליטא על ידי ברית המועצות, נאלץ תורי לחדול מפעילותו הציונית ועבר לקובנה.
בהיותו שם ייצג את הציונים הכלליים בוועד הארצי לעזרת פליטים מפולין.
בקיץ 1941, עם הפלישה הגרמנית לברית המועצות, החל תורי לכתוב יומן.
עם הקמת גטו קובנה מונה תורי להיות פקיד באלטסטנראט ובמאי 1942 הפך למזכיר ובעל השפעה רבה בגטו.
ביומנו תיעד את החיים בגטו, גירושים לעבודות כפייה, אקציות בגטו ומצוקת הקור, המחלות והרעב.
עוד תיאר תורי ביומנו את המידע שהגיע לגטו באשר לגורלם של יהודי היישובים באזור וכן מידע נוסף באשר לגורל יהודי מזרח אירופה בכלל ומצב החזית, ככל שנודע בגטו.
יומנו של תורי ומסמכים שאסף והכמין, הם מקור חשוב להבנת ההיסטוריה וחיי הפנים בגטו קובנה.
במרס 1944 החביא תורי את היומן וברח מהגטו.
תורי הסתתר עם אשתו ובתו בכפר וירוואגאליאיי (Virvagaliai) בעזרתו של הכומר ברוניוס פאוקסטיס (Bronislovas Paukštys) ליד העיר שאקי והשלושה שרדו עד השחרור בידי הצבא האדום בקיץ 1944. תורי שב לקובנה ומצא חלקים מהיומן.
לימים ראה היומן אור בספר בשם "גיטו יום יום" (מוסד ביאליק, 1988).
שתיים משלוש אחיותיו של תורי נספו בשואה עם משפחותיהן.
תורי ברח עם משפחתו לצ'כוסלובקיה בסיוע הבריחה ולאחר מעבר במספר מדינות במזרח אירופה הגיעה המשפחה לאוסטריה.
בסיוע הבריגדה ברחו השלושה לאזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה ולאחר מכן - לאיטליה.
תורי התבקש לנהל את משרד המוסד לעלייה ב' ולצורך כך שהה ברומא שנתיים וחצי.
ב-1947 הגיע תורי לארץ ישראל.
הוא היה חבר בהנהלת ארגון מכבי העולמי ובארגון המשפטנים היהודיים.
תורי העיד במשפטיהם של פושעי המלחמה היינריך שמיץ (Heinrich Schmitz), סגן מפקד הגסטפו בליטא, קאזיס פאלצ'אוסקאס (Kazys Palčiauskas), ראש עיריית קובנה, והלמוט ראוקה, מרוצחי היהודים בגטו קובנה.
אברהרד גבריאל לורנץ פון קלאר היה גנרל גרמני, ומפקד כוחות במהלך מלחמת העולם הראשונה.
פון קלאר נולד ב-9 באוגוסט 1856 בליבן, והיה בנו של הגנרל הפרוסי אוטו פון קלאר.
בשנת 1873 הוא התגייס ל, והצטרף לרגימנט הרובאים של המשמר.
בשנת 1894 הוא מונה למפקד הגדוד ה-4 ברגימנט הרגלים ה-76 (הנזה ה-2 - המבורג), ובשנת 1897 הוא מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-162 (הנזה ה-3 - ליבק).
בשנת 1898 הוא מונה למפקד גדוד היגר ה-9 (לאוונבורג), ובשנת 1900 הוא הועלה לדרגת אוברסט לויטננט.
לאחר מכן הוא כיהן כקצין מטה בחטיבה ה-79, ובשנת 1902 הוא הועלה לדרגת אוברסט, ומונה למפקד רגימנט הגרנדירים של המשמר ה-5.
בשנת 1907 הוא מונה למפקד חטיבת הרגלים ה-11 בברנדנבורג, ואותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
בשנת 1910 הוא הועלה לדרגת גנרל לויטננט, ובאותה שנה הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-22 בקאסל, אולם זמן קצר לאחר מכן הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-11 בברסלאו.
בשנת 1913 הוא מונה לראש מפקד חיל ההנדסה וההנדסה והמפקח הכללי של המבצרים, ובשנת 1914 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
ב-25 באוגוסט 1914 הוא מונה למפקד קורפוס המילואים ה-24, וב-17 בספטמבר הוא מונה למפקד הקורפוס ה-7. הוא לחם עם הקורפוס בקרב אראס (1914) ובקרב איפר הראשון, כחלק מהארמייה השישית, ובשנת 1915 לחם עימו בקרב ארטואה השני.
ב־29 ביוני 1915 הוא חזר לתפקידו במטה הכללי, ובשנת 1916 קיבל את עיטור פור לה מריט מהקיסר וילהלם השני.
לאחר המלחמה התגורר פון קלאר בלאנגנזלצה, עד מותו ב-28 באפריל 1945.
פון קלאר התחתן עם מגדלנה פון היידן, ממנה נולד לו בן אחד, ברנהרד פון קלאר, שטיפח אף הוא קריירה צבאית.
אברהרד טאוברט היה עורך דין ותועמלן נאצי אנטישמי.
הוא הצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1931 והיה מעורב בתעמולה אנטי-קומוניסטית ואנטי-יהודית כאחת.
בשנים 1933–1945 עבד כמנהל המחלקה האנטי יהודית במשרד התעמולה תחת יוזף גבלס.
כינויו בחוגים הנאציים היה "ד"ר אנטי".
הוא עבד בשנת 1940 על התסריט לסרט התעמולה האנטישמי היהודי הנצחי והיה אחראי לחוק שחייב את היהודים לענוד את הטלאי הצהוב.
לאחר המלחמה עבד תמורת משכורת של 3,000 דולר לחודש עבור המפלגה הגרמנית הנוצרית הדמוקרטית וסיפק חומר נגד מרקסיסטים.
אחרי 1957 עבד בדרום אמריקה, איראן, לבנון, מצרים ודרום אפריקה וכיועץ לשר הגרמני פרנץ יוזף שטראוס.
משנת 1970 הועסק על ידי תעשיינים גרמנים.
יכולתו הרטורית הפכה אותו לתועמלן מוכשר ומבוקש, לא רק בתקופת המשטר הנאצי.
בסגנונו המתסיס, בו השתמש בתעמולה הנאצית, עשה שימוש לאחר המלחמה כדי לחזק את הפחד המערבי מהקומוניזם.
לשם כך עבד עם שירותים חשאיים (למשל יחידות הביון הנגדי האמריקאיות - CIC ) ופוליטיקאים וכתבי עת ימניים.
אברהרד קינצל היה גנרל בוורמאכט במלחמת העולם השנייה שפיקד על כוחות במלחמה.
קינצל נולד ב-18 באוקטובר 1897 בברלין, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
ב-16 באוקטובר 1914 התגייס יאהר לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-20, עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
על פעולותיו במהלך המלחמה עוטר קינצל בצלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
לאחר המלחמה נותר קינצל לשרת ברייכסווהר, וב-1 בפברואר 1939 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
עם פרוץ המלחמה מילא קינצל תפקידי מטה במדור "פרדה הייר אוסט", FHO או צבאות זרים במזרח, עד לאביב 1942 כאשר הוחלף על ידי ריינהרד גהלן.
ה-FHO הכין מפות מצבים של ברית המועצות, פולין, סקנדינביה והבלקן; והרכיב מידע על יריבים פוטנציאליים.
ב-1 בפברואר 1941 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-2 ביוני 1942 הוא מונה לראש מטה הקורפוס ה-29, ועל פעולותיו בקרבות הוא עוטר ב-22 בדצמבר אותה שנה בעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 בינואר 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-22 בינואר הוא מונה לראש מטה קבוצת ארמיות צפון.
ב-1 בספטמבר 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ובאוגוסט 1944 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-570, שהפכה באוקטובר אותה שנה לדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-337. ב-28 במרץ 1945 הוא מונה לראש מטה קבוצת ארמיות ויסלה, וב-20 באפריל הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
ב-22 באפריל הוא מונה לראש מטהו של קרל דניץ, וככזה היה חלק מהמשלחת שהשתתפה במשא ומתן על הכניעה הגרמנית בלינבורג עם פילדמרשל מונטגומרי ב-4 במאי 1945.
קינזל, יחד עם חברתו אריקה פון אשוף, התאבדו ב-23 במאי 1945.
אחותו של קינצל הייתה נשואה לאדמירל פרידריך ליצו, ואילו אחיינו היה גינתר ליצו, טייס קרב ואלוף הפלות בלופטוואפה.
אברהרד גודט היה קצין בצי הגרמני ששירת במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה, ובסופו של דבר פיקד על פעולות צי הצוללות.
גודט נולד ב-15 באוגוסט 1900 בליבק, ובקיץ 1918 הצטרף לצי הקיסרי הגרמני כצוער ושירת על סיפון ה-SMS שלזיין.
לאחר המלחמה הוא שירת בבריגדת ארהארדט.
במרץ 1920 הוא התקבל לרייכסמרינה, והוסמך לקצין בשנת 1924. הוא שירת על סיפונן של ספינות שטח ומתקנים ימיים עד 1935; לאחר מכן שירת בסיירת הקלה אמדן כסגנו של קפיטן צור זי קרל דניץ, וב-1 באפריל 1937 הועלה לדרגת קורבטנקפיטן.
לאחר מכן עבר גודט לצי הצוללות שזה עתה הוקם; ופיקד על הצוללת U-25 במהלך מלחמת האזרחים בספרד.
בינואר 1938 הוא מונה לקצין מטה של מפקד כוח הצוללות, אדמירל דניץ.
ב-1 באוקטובר 1939 הוא מונה לראש מחלקת המבצעים של צי הצוללות.
ככזה, גודט הועלה לדרגת פריגטנקפיטן ב-1 ביולי 1940 ולקפיטן צור זי ב-1 בספטמבר 1942. הוא המשיך בתפקיד זה עד ינואר 1943, כאשר מונה למפקד מבצעי הצוללות לאחר שדניץ קודם למפקד הקריגסמרינה.
ב-1 במרץ 1943 הועלה גודט לדרגת קונטר-אדמירל והוצב, בנוסף לתפקידיו בצי הצוללות, למפקד המחלקה השנייה בפיקוד העליון של חיל הים.
בשנת 1945 הוא נפל בשבי הצבא הבריטי ונשאר בשבי עד 1947. במהלך תקופה זו הוא העיד גם כעד במשפטי נירנברג.
לאחר המלחמה כתב את ההיסטוריה של פעולות הקריגסמרינה במלחמת העולם השנייה כחבר בצוות ההיסטורי של הצי.
עם הקמת הבונדסמרינה ניסה גודט להצטרף לשורותיו, אולם בשל יחסיו הטובים עם דניץ הוא לא התקבל.
גודט נפטר בגיל 95 ב-13 בספטמבר 1995. בזמן מותו הוא היה האחרון ששרד מבין הקונטר-אדמירלים של הקריגסמרינה, וקצין הדגל האחרון שנותר בחיים של הקריגסמרינה.
אֵבַּרְהָרְד צוֹרְן הוא גנרל גרמני בדימוס, אשר שימש כמפקח הכללי (מקביל לתפקיד הרמטכ"ל) ה-16 של הבונדסוור (צבא גרמניה).
צורן נולד בזארבריקן שבחבל הסאר.
ב-1978 הוא התגייס לבונדסוור ולמד בבית ספר לתותחנים באידר-אוברשטיין.
ב-1979 הוא סיים את לימודיו ונכנס כקצין זוטר לחיל התותחנים.
מיד לאחר מכן הוא החל ללמוד באוניברסיטת הבונדסוור במינכן.
ב-1983 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה והושבע כלויטננט ראשון.
הוא הוצב כמפקד מחלקה וקצין מודיעין בגדוד התצפית ה-103 בפפולנדורף.
ב-1987 הוא הועלה לדרגת האופטמן ומונה כקצין מבצעים והדרכה ברגימנט הארטילריה ה-12 בטאוברבישופסהיים.
בין השנים 1991–1993 הוא למד בקורס לקציני המטה הכללי בהמבורג.
ב-1993 הוא הועלה לדרגת מיור בין 1993–1995 הוא השתתף גם בקורס של קציני המטה הכללי הצרפתי.
ב-1997 מונה למפקד גדוד הארטילריה ה-295 בקובלנץ עד 1999. באותה שנה הוא מונה למפקד אוברסט-לוטננט וב-2001 צורף למטה הכללי במחלקת כוח האדם.
ב-2005 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-2010 הועלה לדרגת בריגדה גנרל ומונה למפקד הבריגדה המוטסת ה-26 שהפכה בהמשך לדיוויזיית התגובה המהירה.
ב-2014 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור ומונה לראש אגף כוח אדם במטה הכללי שנה לאחר מכן הועלה לדרגת גנרל-לוטננט.
ב-19 באפריל 2018 מונה לתפקיד המפקח הכללי של הבונדסוור (מקביל לתפקיד הרמטכ"ל) במקומו של פולקר ויקר, ובהתאם לכך הועלה לדרגת גנרל.
ב-16 במרץ 2023 הוא פוטר במפתיע בידי שר ההגנה בוריס פיסטוריוס, כחלק מחילופי גברי נרחבים שנערכו בצמרת הצבא הגרמני על רקע מלחמת רוסיה-אוקראינה.
הרב אברהם תאומים (ה'תקע"ד, 1814 - כ"ו שבט ה'תרכ"ח, 1868) היה רב בגליציה ששימש ברבנות בערים זבורוב, בוטשאש וקמניץ.
נולד לרבי צבי הירש, ששימש כאב בית דין בעיר קאליש.
אימו חיה, הייתה בתו של רבי יעקב לורברבוים, בעל הספרים המפורסמים חוות דעת, נתיבות המשפט ועוד.
אשתו הראשונה נפטרה לאחר שלוש שנים ללא ילדים, התחתן בשנית עם פרומה שהתפרנסה מניירות ערך בבורסה.
בהמשך, כשקיבל משכורת על רבנות, חילק אותה לבית החולים, לעניים בארץ ישראל וללומדי תורה.
למד אצל רבי יעקב לורברבוים מליסא.
תלמידו הרב יצחק תאומים, סיפר שבעשר השנים שלמד אצלו סיים בכל שנה את התלמוד ואת ארבעת חלקי השולחן ערוך.
בגיל 16 התמנה כרב העיר זבורוב, ובשנת התרי"ג [1853] נקרא לשמש כאב בית דין בעיר בוטשאש.
בשבת חזון שנת ה'תרכ"ה [1865] פרצה שרפה גדולה בעיר בוטשאש, שבעקבותיה נאלץ להגר לעיר קמניץ שם הוצע לו לשמש ברבנות.
לאחר זמן מה עזב את הרבנות שם מפני שהתייחסו אליו כאדמו"ר, ושב לבוטשאש כאחד התושבים עד פטירתו.
בהיותו בבוטשאש כתב שו"ת בשם חסד לאברהם.
אחיינו, תלמידו וחתנו, הרב יצחק תאומים, בנו של אחיו הרב אפרים תאומים, הוציא את הספר לאור אחרי מותו.
בניו הרב משה תאומים והרב יצחק יעקב תאומים כתבו הקדמות לספר.
רוב כתביו של רבי אברהם לא יצאו לאור משום שנשרפו בשרפה הגדולה בבוטשאש.
אמנם, חלק מהמכתבים של חידושיו על הרמב"ם להלכות קורבן פסח ועבודת יום הכיפורים שרדו ונדפסו עם השו"ת.
אברהם (אבי) תל (נולד ב-29 במאי 1965, כ"ז באייר תשכ"ה) הוא יזם ומייסד אתר 'יד2', מוזיקאי, סופר ואמן ישראלי.
לאימו ביאנקה ולאביו שלמה תל, שהיה ממייסדי העיתון 'כלבו'.
לפני הגיוס, עבד תל במערכת העיתון של אביו.
התגייס לצה"ל ושירות כצלם אוויר בחיל האוויר.
לאחר תום שירותו בשנת 1986 החל לעבוד בחברת הפרסום המשפחתית "קשר ישיר".
החל משנות ה-90, החל לשמש כיועץ אסטרטגי, פרסומאי וכיועץ עבור מערכות בחירות מקומיות ביישובים במחוז הצפון.
לאחר פטירתו של אביו בשנת 2002, מונה לדירקטור ברשת שוקן וניהל יחד עם אחיו שון את החברות "קשר ישיר" ו"קורל תל".
בשנת 2005, ייסדו השניים את אתר האינטרנט Yad2. בנוסף לבעלותו בחברה, ניהל את מערכות הפרסום של האתר ואת הנדסת הממשק.
משנת 2010 עוסק תל בפיתוח מודלים סטטיסיטיים לעבודה פרסומית והתמחה בהנדסה שיווקית על פלטפורמות דיגיטליות.
במקביל, ייעץ עבור תאגידי נדל"ן וחברות גדולות במשק הישראלי.
בשנת 2015, מכר תל את מרבית אחזקותיו בחברה והחל להקדיש את חייו ליצירה בתחומי המוזיקה, הספרות והאמנות.
בשנת 2021 הקים ביחד עם שותפתו טניה קרונהאוז את מיזם הטלוויזיה האינטרנטית "MyTV" המאגד בתוכו ערוצי טלוויזיה מקומיים מבוססי ערים ואת ערוץ הטלוויזיה הישראלי TarbooTv המיועד לתחומי התרבות.
בשנת 2022, השיק את הפודקאסט "סיפורים מצוצים מהאצבע" המתמקד בנושאי תרבות ואומנות שונים.
במרץ 2022 השיק אברהם תל את מיזם מיי טי וי רשת ערוצי טלוויזיה מקומיים עם הערוץ הראשון שהושק בחיפה, חיפהTV.
עיקר העשייה האמנותית של תל מתבטאת בעולם המוזיקה וכוללות הלחנה והפקה של למעלה מ-250 אלבומים, בתחומים מגוונים, מאופרה אשר הלברית שלה הוא ספר איוב, ועד ליצירות הייקו מוזיקליות ואלבומים המוקדשים לאבות השירה העברית.
מרחבי הז'אנרים המוזיקליים ביצירותיו נעים בין קונסטרוקציות וקולאז'ים מוזיקליים, STORY TELLING, מוזיקה קלאסית, מוזיקת ג'אז, מוזיקה דיסהרמונית, מוזיקה אלקטרונית ועוד.
"ועוד אנו מחכים" – המבוסס על שירים מתוך ספרו "תיאורים".
רביעייה בחזקת ארבע – קולז' מוזיקלי של 4 רביעיות קלאסיות ההופכות לרביעייה מודרנית.
איוב – אופרה לקול ואלקטרוניקס (בוצע והוקלט לראשונה בביצוע הזמרת לילך להב עיון ובנגינת המלחין.
הועלה לראשונה במהלך 2021 במוזיאון עין הוד ובביצוע השחקן והזמר אשר סיון.)
רבעיית מוות – רבעיית כלי מיתר
THE SUN – מוזיקה אלקטרונית
LAST TIME – יצירות לפסנתר וגיטרה
NOISE – סדרה בת חמישה אלבומים המוקדשת לרעשים תעשייתיים, רעשים אלקטרוניים, מערכות ביוב ועוד.
היצירה עובדה לתערוכה ביחד עם הצייר אברהם אילת והותאמה לסדרת עבודותיו "הפרעות בתקשורת" המיועדת למוזיאון עין הוד
FREE RADIKAL – מוזיקה לקול ואלקטרוניקס
NEFESH – לקול ואלקטרוניקס – אלבואם המוקדש למשורר פאול צלאן
Earth Odyssey – מוזיקה אלקטרונית
FOR SAMEUEL BECKETT – אלבום המוקדש למחזאי הדגול סמואל בקט
אחותי לאה – לקול ואלקטרוניקס – אלבום המוקדש למשוררת לאה גולדברג
AFTER BERIO – יצירה המוקדשת למלחין האיטלקי לוצ'אנו בריו וליצירתו סיקוואנצות
שירים לחיי ילדים – יצירה נסיונית בה הפך תל את יצירתו של גוסטאב מאהלר "שירים על מות ילדים" לנגינה לאחור מתוך כוונה להשיב את הילדים לחיים.
Construction And Destruction – שני אלבומים לגיטרה חשמלית ואלקטרוניקס
FADING MEMORIES – לפסנתר ישן וקולות אבק
הרומן "מוזיקה" (2020) – פסיפס של מילים וזרמי תודעה, הכולל גם סדרה של קולאז'ים פרי יצירתו.
הספר יצא גם במהדורת ענק (1000x70) בחמישה עותקים, המאגדים קולאז'ים ועבודות יד ובמהדורה דיגיטלית חיה, עם קטעי מוזיקה ווידאו.
מבחר שירים במהדורה דיגיטלית – "מאה מחולות", "שירים שבורים", "אינטרלודים".
"ספר מלא שגיאות" – ספר שירים ויצירות אמנות (2024)
"מסע בין כוכבים – אינטלקטואליזם למתחילים" (2024) במהדורה פיזית ודיגיטלית אינטראקטיבית.
"אלף קולאז'ים" – 50 סדרות של 20 קולאז'ים קטנים התלויים על חבלי כביסה.
7 קולאז'ים מוקדמים, נמסרו לאוסף מוזיאון עין הוד.
"שדה הדפים הלבנים" – מיצב הכולל 80 דפים בגודל חצי גיליון התלויים באוויר.
"אהבה ראשונה – אהבה אחרונה" – מיצב מוזיקלי.
הועלה במועדון הג'ז "לבונטין 7 בפברואר 2020, בהשתתפות אבי תל – פסנתר וכלי הקשה, ארז אשרוב – סקספון וחליל צד, גיל-לי מנקס – שירה.
"תיבת האוצרות" – רסיטל בן 5 שעות רצופות, לפסנתר, גיטרה חשמלית, זמרת ושחקן.
בוצע לראשונה במוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית בחיפה.
אברהרד השני, דוכס וירטמברג היה אציל גרמני.
הוא היה רוזן וירטמברג-שטוטגרט מ-1480 עד 1496 בתור אברהרד השישי, ולאחר מכן דוכס וירטמברג מ-1496 עד יוני 1498 בתור אברהרד השני.
אברהרד נולד ב-1 בפברואר 1447 בלינדנפלס, והיה בנם של אולריך החמישי, רוזן וירטמברג ואליזבת מבוואריה-לנדסהוט.
הוא בילה חלק ניכר מנעוריו בחצר הבורגונדית.
בשנת 1461 השתתף בהכתרת לואי האחד עשר, מלך צרפת בריימס.
בשנת 1462 הוא חזר לווירטמברג.
בין השנים 1465 ו- 1467 הוא התחתן עם אליזבת מברנדנבורג, בתו של אלברכט השלישי, הנסיך הבוחר מברנדנבורג.
כבר ב-1477 הסכם משפחתי הבטיח לו את הירושה בווירטמברג-אורך, שבה שלט הרוזן אברהרד החמישי, שכונה "המזוקן", שלא הותיר צאצא לגיטימי.
בשנת 1480 הוא ירש את השלטון מאביו הרוזן אולריך החמישי.
בשנת 1482 הוא חתם על הסכם מינסינגן עם אברהרד החמישי.
חוזה זה איחד את וירטמברג על ידי העברת השלטון מאברהרד השישי לאברהרד החמישי מווירטמברג-אורך.
בתמורה הוענקה לאברהרד השישי זכות הירושה לאברהרד החמישי.
כך משנת 1482 ועד מותו של אברהרד החמישי, הוא היה ריבון נומינלית, אך למעשה הוא היה חסר אונים.
עד מהרה הוא נלחם נגד שלילת הכוח הזו, אבל לא יכול היה לעשות דבר נגד יריבו המבוגר.
בשנת 1489 זכות הירושה שלו, בעבר על כל וירטמברג, אף הוגבלה על ידי אברהרד החמישי לווירטמברג-שטוטגרט בלבד.
עם זאת, לאחר מותו של אברהרד, שקיבל את התואר הדוכס אברהרד הראשון ב-1495, הוא השיג ריבונות על כל השלטון בווירטמברג כולה כדוכס אברהרד השני.
אך עד מהרה הוא נקלע לצרות עם האצולה, שהוציאה ממנו את כוחו, ועבדה בשיתוף פעולה הדוק עם המלך ההבסבורגי מקסימיליאן הראשון.
אברהרד ברח לאולם ומכיוון שלא מצא תמיכה, הוא קבל את הבוררות של הורב ממקסימיליאן הראשון ב-1498. הוא קיבל פנסיה שנתית של 6,000 בתמורה להדחתו ולגירושו.
במקומו שלטה מועצת אחוזות הממלכה בסמכות מלכותית.
מצב זה לא השתנה עד שאחיינו אולריך, בנו של אחיו היינריך, הוכרז בטרם עת כמבוגר בשנת 1503 וקיבל את השלטון כדוכס וירטמברג.
אברהרד קיבל מקלט על ידי פיליפ.