tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האמרגנית שלו לשעבר, תרזה קוטו פינטו, טענה שלפני מותו קיבל וריאסואש תוצאות בדיקות דם מארצות הברית שהצביעו שלקה באיידס.
האמן הובא לקבורה בבית הקברות באמארש.
את ההשפעה המוזיקלית הראשונה הוא קיבל מאביו, שניגן באקורדיון ובקווקיניו (מיניגיטרה פורטוגזית), אבל לא קיבל חינוך מוזיקלי מוסדר.
במסעותיו בחוץ לארץ יצר מגע עם אמנים ועם סוגות שלא היו ידועים בפורטוגל והתחיל למזג סוגות אלה (מוזיקת פופ, רוק, ג'אז, בלוז והגל החדש) עם הפולקלור הפורטוגזי והפאדו.
הוא יצר מוזיקה באמצעים שעמדו לרשותו.
השתמש הרשמקול, הקליט צלילים ומקצבים שיצר עם קולו או תוך נקישה בחפצים שונים בזמן ששר.
הקלטות אלה שימשו את מוזיקאי האולפן שלו לצורך עיבוד שיריו.
המוזיקה של אנטוניו וריאסואש התאפיינה בשימוש בכלים מגוונים מאוד, החל מסינתיסייזרים, קווקיניו פורטוגזי וגיטרה קלאסית וכלה באקורדיון ועוד.
האמן תיאר בעצמו את המוזיקה שלו כמשהו "בין בראגה לניו יורק", מה שמשקף את צביונו הקוסמופוליטי עם נגיעה כפרית פורטוגזית.
התכוון להיות אמן פופולרי במובן הנעלה של המילה, והצליח לגעת בקהלים מגוונים – פועלים בעלי צווארון כחול, גם בעלי צווארון לבן, אנשים ללא השכלה ואקדמאים, צעירים ומבוגרים יותר.
במותו השאיר אנטוניו וריאסואש ארגז שכלל מעל ארבעים קלטות וסלילי אולפן שנשכחו זמן רב.
בהתחלה בבעלות אחיו, העורך דין ז'יימה ריביירו, נשמרו למשך עשור על ידי דוד פריירה בחברת
EMI-Valentim de Carvalho עד שהעיתונאי נונו גלופים שמע אותם והעביר אותם לדפוס.
ב-2004 קם ההרכב המוזיקלי "הומנוס" (Humanos) שביצע קטעים של אנטוניו וריאסואש.
בהמשך הוציאו לאור אלבום עם השירים הלא ידועים של האמן.
ב-2019 הופק סרט הביוגרפי "המלאך השומר" על חיי וריאסואש, בהתחלה בחסות המכון הפורטוגזי לקולנוע והחל מ-2004 נמסר לבמאי ז'ואו מאיה ששיתף פעולה החל מ-2006 עם המפיק Utopia Films.
הסרט היה אמור להיות מופק ב-2009, אך התסריט עורר מחלוקת עד שהוצע תסריט חדש על ידי איוון ג'.
בדצמבר 2011 הסכסוך הגיע לפתרונו, אולם הפקת הסרט התעכבה עוד מספר שנים.
בסרט את אנטוניו וריאסואש גילם השחקן סרז'יו פראיה.
על אף השכלתו הפורמלית המועטה וחוסר החינוך המוזיקלי, היה לוויראסואש חוש עמוק של המקצבים ושליטה חדה בכתיבה.
הטקסטים של שיריו הם לעיתים קרובות שילוב של פתגמים, ביטויים של חוכמה עממית ושל ניסיון חיים אישי.
הייתה לו יכולת דמיון ושכנוע.
לכן קהל מאזיניו הזדהו עם נושאי שיריו שדיברו תכופות על אי שקט, צורך בבריחה ועל טבען המתעתע של האהבות.
בכמה משיריו הדהדו יסודות אוטוביוגרפיים כמו ב-"Olhei P'ra Trás" מתאר עזיבה כואבת אך מלאת תקווה, את כפר הולדתו, או "Deolinda de Jésus", שיר המוקדש לאמו.
אנטונו וריאסואש היה מעריץ גדול של המשורר פרננדו פסואה, לו הקדיש את התקליטור "Dar & Receber".
אחד השירים – Canção – נכתב על מילות שיר של פסואה.
השפעה אחרת קיבל מזמרת פאדו ידועה עמליה רודריגז,
פרט לאלבום הראשון שהוא הקדיש לה, כתב לה שיר הוקרה "A voz d'Amalia" שכלל את המילים:
"בקולנו כולנו ישנה עמליה ובקולה של עמליה מהדהד הקול של כולנו".
השניים נפגשו פעם אחת בקונצרט באולם הגדול של אוניברסיטת ליסבון ב-26 במאי 1983. עמליה רודריגז השתתפה בלווייתו.
בעת מסעותיו בעולם הושפע מאמנים כמו דייוויד בואי, בריאן פרי, הקינקס, אלביס פרסלי או הביטלס.
גם ניסיונות ההלחנה שלו הראשונות היו באנגלית.
בגלל חוסר ידע מספיק בתחום, נזקק אנטוניו וריאסואס לשיתוף פעולה עם מוזיקאים אחרים לצורך כתיבה הקלטה והפקה של יצירותיו.
באלבום הראשון "Anjo da Guarda", שיתף פעולה עם המוזיקאים ויטור רואה, טולי סזאר משארדו (שניהם ידועים בפורטוגל בחברי להקת GNR) וז'וזה מוז קראפה.
בהקלטת האלבום השני "Dar & Receber" הוא שיתף פעולה עם פדרו איירש מגליאש וקרלוש מריה טרינדאדה, שהיו חברים בלהקת "Herois do Mar" ומאוחר יותר במדרדאוש.
חמשת חברי להקת "ארואיש דו מאר" היו לקבוצת האולפן של אנטוניו והיו מקורבים אליו, במיוחד פדרו איירש מגליאש, שכתב בחוברת האלבום "אני מודה לך אנטוניו, על ההתלהבות ועל האמון, הייתי רוצה לציין כאן שזכיתי בידיד".
(רמיקס על ידי נונו מיגל)
1998 – Anjo da Guarda (אלבום האולפן השלישי, הכולל את רצועת הבונוס Povo que lavas no rio)
2000 – Dar & Receber (אלבום האולפן הרביעי, הכולל שלוש גרסאות של Minha Cara sem fronteiras, שתיים מהן רמיקסים)
אנטוניו ווטסון הוא אתלט ג'מייקני, אלוף העולם (בודפשט 2023) בריצת 400 מטר.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 44.22 שניות, לפני מת'יו הדסון-סמית' מהממלכה המאוחדת (44.31 שניות) וקווינסי הול מארצות הברית (44.37 שניות).
אנטוניו לולי (באיטלקית: Antonio Lolli) היה כנר ומלחין איטלקי בן המאה ה-18.
הוא למד כאוטודידקט ובשנת 1758 הפך לכנר סולו בחצר של שטוטגרט, ובכך ירש את הכנר פסקואלה ביני, מינוי שבוצע ככל הנראה בהמלצת לאב מרטיני ולניקולו ג'ומלי.
בין השנים 1759 עד 1762 הוא ערך התכתבות עם Padre Martini, שארבעה מכתבים (שכתובים בנימה ידידותית) נשמרים ב־Liceo musica di Bologna.
במאי 1762 התחתן עם הרקדנית נאנט סובר, גיסתו של מאסטר הריקוד והכוריאוגרף ז'אן ז'ורז' נובר.
בשנים הבאות הגיעה החצר השוואבית לשיא האמנותי שלה: לצד לולי עבדה גם אחותו, זמרת הסופרן בריג'ידה לולי, שהצטרפה ב-1766 ללהקת תיאטרון ונישאה לרקדן ג'וזף אנלי, ואחיה הצעיר, גאטאנו לולי, כנר נודד, שניגן בתזמורת החצר של שטוטגרט מ-1766 עד 1772.
הוויתורים של חופשה ממושכת אפשרו ללולי כמות גדולה של זמן פנוי לנסיעותיו.
יעדו הראשון היה וינה, שם ערך קונצרטים מ-1760 עד 1763 .
בשנה שלאחר מכן המוניטין המשגשג שלו המשיך ב-1764 בהופעות שונות בפריז בקונצרט ספיריטואל (21, 23, 24 באפריל, 31 במאי ו-21 ביוני): זה זיכה אותו בכינוי Mercure de France.
קונצרטים ראשונים שלו ויצירות אחרות שהופקו באותה תקופה פורסמו גם בבירת צרפת.
ההופעה המתועדת האחרונה שלו ב-Concert Spirituel התרחשה ב-1 בנובמבר 1766.
בסתיו הופיע בפרנקפורט (14 ו-24 בספטמבר) ובאוטרכט (14 בנובמבר).
בשנת 1771 הוא היה באיטליה, שם פגש את לאופולד ווולפגנג אמדאוס מוצרט ולקראת סוף 1773 היה בצפון גרמניה, שם נגן בקונצרטים בהמבורג, ליבק ושטטין.
בתחילת 1774 נסע ליוהניסברג במשך שבועות לבקר את המלחין קרל דיטרס פון דיטרסדורף .
כאשר החוזה שקשר אותו לחצר השוואבית פג ב-29 ביולי, הוא החליט לנסוע לרוסיה ולהיות וירטואוז קאמרי בשירותה של הקיסרית קתרין הגדולה תמורת שכר של 4000 רובל.
החובות השונות שהחזיקו אותו כבול לחצר הקיסרית הרוסית מ-1774 עד 1783 לא מנעו ממנו להמשיך במסעותיו המוזיקליים באירופה: הוא ערך קונצרטים בפולין, באיטליה (במיוחד במדינת הכנסייה), בהולנד, ב.
אוסטריה, צרפת, אנגליה, ספרד, סקנדינביה וגרמניה, שם ביקר בדיטרסדורף בפעם השנייה בתחילת 1778. לולי החליט לא לחזור לרוסיה, וציטט כמה מבעיות הבריאות שלו והאקלים הקשה מאוד בתור תירוצים.
בשנת 1779 אנו מוצאים אותו מופיע בפעם המי יודע כמה כחבר ב-Concert Spirituel בפריז ולאחר מכן בספרד .
בשנת 1783 הסתיימו יחסי העבודה שלו עם החצר הקיסרית הרוסית, ובכך פינה את מקומו לתלמידו ג'ובאני מאנה ג'ורנוביץ' .
ב-1784 הוא שיחק בסטוקהולם, המבורג וב-25 בספטמבר בקופנהגן.
לאחר מכן, בתחילת ינואר 1785, הוא הגיע ללונדון, שם הופיע בקונצרטים מסוימים ב-18 (שהיה אמור להיערך במקור ב-4) וב-23 בפברואר וב-7 במרץ; את הביצוע השני שלו שמע היסטוריון המוזיקה צ'ארלס ברני.
הקונצרט שהיה אמור להתקיים בבירת צרפת ב-4 ביוני 1785 כנראה לא התקיים עקב מחלוקת על היתרים.
מאוחר יותר הוא חזר לספרד, שם קיבל קופסת הרחה שהכילה 350 דוקטים ועוד 2000 ריאלים עבור ביצוע אחד מהקונצרטים הפומביים שלו לשני סולנים.
נראה כי בסוף שנות ה-80 הוא ערך כמה קונצרטים באיטליה (תועדו אלה בסן פייר ד'ארנה (כיום Sanpieradarena) ב-14 בספטמבר 1788 ובפירנצה במרץ 1789) וב-1791 הוא ניגן שוב בברלין.
בקופנהגן, בהמבורג (25 במאי ו-2 באוגוסט בהתאמה).
תמיד בלווית בנו פיליפ (שנולד בשטוטגרט ב-1773), שהתפרסם כצ'לן.
חזר ללונדון ב-1792, היה בפלרמו בשנה שלאחר מכן, שם כנראה הופיע באחד מהקונצרטים הפומביים האחרונים שלו (גם ג'וזפה ברטיני נכח בקהל).
ב-1794 היה פעיל בווינה כקונצרטמאסטר של מלך נאפולי, אך רק בנו ניגן בפועל בציבור.
ב-5 במרץ 1796 בנאפולי הוא זכה לביקור מאנדראס יעקב רומברג, שליווה את לולי בכינור.
לבסוף הוא פרש לחלוטין מפעילותו כמוזיקאי והתיישב דרך קבע בפאלרמו, שם מת כעבור כמה שנים בעוני מרוד עקב הימורים.
הכישרון של לולי מצא את הביטוי הגדול ביותר בווירטואוזיות, לא בקומפוזיציה.
מבקריו בני זמננו היו חריפים ושליליים כלפיו:
דעות דומות היו גם על ידי כריסטיאן פרידריך דניאל שוברט וארנסט לודוויג גרבר וכן מאוחר יותר וילהלם יוסף פון וואסילבסקי ולואיג'י טורצ'י.
עם זאת, ניתן למצוא הערכה ראויה מצדם של סטווינג וא' מוזר.
לולי, שהיה מודע לחולשתו בתיאוריה המוזיקלית בבס המתמשך, נעזר בתלמידיו לאחר שביצע את קטע הסולו.
המהדורות השונות של הסונטות שלו עדיין מוכיחות שהיה מוערך.
יצירותיו של לולי, במיוחד הסונטות, מפגינות כישרון אינטואיטיבי אך גם לא ממושמע.
הוא שימר את הצורות האופייניות לסגנון האסכולה של ג'וזפה טרטיני ופייטרו נרדיני.
האדג'י שלו, שהמבקרים בקרו שהם קצרים, ארכם לא שונה מאלה של רוב המלחינים העכשוויים.
בתנועות האלגרו, לעומת זאת, הווירטואוזיות שולטת: הן החוזק והחולשה של יצירותיו; באמצעות שימוש בסקורדאטורה הוא הצליח לכפות שילובים יוצאי דופן של צלילים.
6 סונטות לכינור ובס מתמשך (בערך 1760, אמסטרדם)
6 סונטות לכינור ובס מתמשך (בערך 1767, פריז)
6 סונטות לכינור ובס מתמשך (1769, אמסטרדם)
5 סונטות ודיברטציה לכינור ובס מתמשך (1776, ברלין)
GB Rangon: מסה על טעם המוזיקה עם דמותם של שלושת נגני הכינור המפורסמים, האדונים נרדיני, לולי ופוניאני (ליבורנו, 1790)
Bertini: מילון היסטורי-ביקורתי של כותבי מוזיקה (פאלרמו, 1814–5)
טורצ'י: מוזיקה אינסטרומנטלית באיטליה במאות ה-16, ה-17 וה-18 (טורינו, 1901)
פדמונטה: שש סונטות מאת אנטוניו לולי שהועתקו על ידי כנר גנואי לא ידוע, ב-Rassegna dorica, pp.
NK Nunamaker: הקונצ'רטו הווירטואוזי לכינור לפני פגניני: הקונצ'רטו של לולי, ג'ורנוביצ'י ו-וולדמר (דיסרטציה, אוניברסיטת אינדיאנה, 1968)
א.מל: מכתביו של אנטוניו לולי לפדר מרטיני, עמ'.
אַנְטוֹנְיוֹ דֶּל פּוֹלָאיוּאוֹלוֹ (באיטלקית: Antonio del Pollaiuolo; ), הידוע גם כאנטוניו די יאקופו פולאיולו או אנטוניו פולאיולו (מאוית לעיתים גם Pollaiolo), היה צייר, פסל, חרט וצורף איטלקי מתקופת הרנסאנס, שיצר עבודות חשובות בכל הטכניקות הללו, ואף עיצב ; רקמת מתכת הייתה מלאכת יד שבה עסק בתחילת הקריירה שלו.
עבודותיו האופייניות ביותר בתחומי הפעילות העיקריים שלו מציגות דמויות גבריות, עירומות ברובן, בתנוחות מסובכות של פעולה אלימה, השואבות השראה מדוגמאות קלאסיות ומתמקדות לרוב בגיבור ההרואי הרקולס.
הוא, או אולי אחיו, היה גם צייר חדשני של רקעי נוף רחבים, שאותם למד כנראה מ.
שני קברי האפיפיורים שיצר היו המונומנטים היחידים ששרדו את הריסת במאה הבאה ושוחזרו בבזיליקת פטרוס הקדוש הנוכחית.
הוא עבד לעיתים קרובות מאוד בשיתוף פעולה עם אחיו הצעיר, (בערך 1443–1496), והבחנה בין תרומותיהם כדי להלום רעיונות מודרניים של זכויות יוצרים התגלתה כקשה במיוחד, כך שציורים רבים פשוט מתוארים כעבודתם של "האחים פולאיולו".
בני התקופה, וג'ורג'ו וזארי, ראו באנטוניו את המוכשר יותר בפער ניכר, ואת האחראי לעיצוב ולציור העיקרי של רוב העבודות, אך בעשורים האחרונים המוניטין של פיירו התחזק במידת מה, וכעת מיוחסת לו בלעדיות על יצירות כגון הציור הקטן "אפולו ודפנה" (1470–1480) על ידי בעליו, הנשיונל גלרי.
במקביל, אזכורים בני התקופה ברשימות של אמנים מובילים, שיש מספר מהן, מזכירים ברובם את האחים יחד, וספרו של וזארי "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר" מתייחס אליהם בביוגרפיה אחת משותפת.
לפי , שני גורמים הפחיתו מחשיבותו בראייה המודרנית של אמנות ה (המאה ה-15): אובדן ציוריו הגדולים מאוד של כמה מ"מעללי הרקולס", וכן "שם שנראה קשה להגייה".
בימיו שלו, ובמשך כמה עשורים לאחר מכן, הוכר "מעמדו האמיתי" כ"אחד הכוחות המקוריים (היוצרים יש מאין) בהיסטוריה של האמנות האירופית".
האחים אימצו את הכינוי פולאיולו (Pollaiuolo), שמשמעותו באיטלקית "מוכר עופות", על שם משלח ידו של אביהם יאקופו, שמכר עופות (pollaio).
זה היה מסחר יוקרתי באותה תקופה, ולא סביר שארבעת בניו של יאקופו יכלו כולם למצוא מקום לקריירה בתחום זה.
לדברי , "המונה הקנאי" בן התקופה של החיים בפירנצה, היו בעיר רק 8 ספקי עופות בשנת 1472, לעומת 44 סדנאות צורפות.
אנטוניו היה הבן הבכור; שני האחים האמצעיים פנו לתחומי העופות (ובסופו של דבר ירשו את העסק) והצורפות, בהתאמה.
האח הצעיר ביותר, פיירו, היה גם הוא אמן, כנראה בציור בלבד, והוא ואנטוניו עבדו לעיתים קרובות מאוד יחד, אם כי הסדנאות שלהם היו פיזית "נפרדות אך נגישות הדדית".
יצירתם מציגה הן השפעות קלאסיות והן עניין באנטומיה אנושית; מסופר כי האחים ביצעו נתיחות כדי לשפר את ידיעותיהם בנושא.
אם אכן כך, היו אלה "מבין הגיחות המוקדמות של הרנסאנס למחקר האנטומי".
מקצועו הראשון של אנטוניו היה צורפות ועבודת מתכת.
אף על פי שתיעוד חסר כנראה, הצהרותיהם של רבים מבני התקופה (או סמוכים לה) כי הוא התמחה בסדנה הגדולה של לורנצו גיברטי, עשויות בהחלט להיות נכונות.
הדבר אינו עומד בסתירה לאפשרות שהוא היה אותו "אנטוניו די יאקופו" הרשום ב-1457 כ"לאבורנטה" (עובד) אצל מיליאני דיי, אחיו התאום של הכרוניקאי ובן למשפחת צורפים ותיקה.
וזארי, שתיאורו את "הכשרתם המוקדמת [של האחים] מכיל מספר אי-סבירויות", אומר כי לאחר שאנטוניו החליט לעבור מצורפות לציור, אחיו העניק לו את שיעוריו הראשונים.
פיירו היה צעיר ממנו בכעשר שנים, אך הוכשר כצייר מלכתחילה.
עם זאת, הדבר נראה לא סביר; אנדראה דל קסטאניו השפיע עליו רבות, וייתכן כי הוא התמחה אצלו, כפי שייתכן שעשה פיירו, או אולי אצל .
עד 1459 הייתה לאנטוניו סדנה משלו, כצורף וכצייר, כאשר עיסוקו בפיסול ובתחריט התפתח מאוחר יותר.
ב-1464 הוא חתם על חוזה שכירות למבנה במיקום טוב, בוויה ואקֶרֶקְיָה (Via Vaccherrechia) שמול הפאלאצו וקיו.
המבנה שימש קודם לכן צורף אחר, ולכן היה מסודר בצורה מתאימה; חוזה השכירות חודש מעת לעת עד 1493. בשנים שלאחר מכן נקלטו שוליות.
הוא הצטרף לגילדת יצרני המשי ב-1466 ונשא את אשתו הראשונה (בת השמונה-עשרה) ב-1469, עם נדוניה של למעלה מ-500 פלורינים מזהב.
באותה שנה החל לרכוש קרקעות באזור הכפרי.
ב-1472 רכשו שני האחים ואביהם בית ליד בית המשפחה בעיר, וחילקו אותו לשלוש יחידות, כנראה למטרת השכרה.
במשך למעלה מעשרים שנה הייתה לו קריירה מצליחה בפירנצה, והוא עזב לעיתים נדירות את שטחי רפובליקת פירנצה.
עד 1489 הוא תואר על ידי יאקופו לַנפְרֵדיני כאמן הטוב ביותר בעיר (שבח זה מיוחס לעיתים בטעות ללורנצו דה מדיצ'י).
אך עד אז, הזמנה עבור קבר אפיפיורי, זה של האפיפיור סיקסטוס הרביעי, בבזיליקת פטרוס הקדוש, הביאה אותו לרומא ב-1484, או אולי מעט קודם לכן.
לאחר מכן נראה כי שני האחים בילו את רוב זמנם ברומא, אך חזרו לפירנצה לעיתים.
עד שסיים את הקבר הראשון, ב-1493, מת האפיפיור הבא, והוא נשאר ברומא כדי להכין גם את הקבר שלו.
לאחר ביקור אחרון בפירנצה ב-1496, כדי להשלים את הליטושים האחרונים ליצירה שכבר החלה בחדר תשמישי הקדושה של כנסיית , הוא מת ברומא ב-1498 כאדם עשיר, לאחר שסיים זה עתה את הקבר של האפיפיור אינוקנטיוס השמיני, גם הוא בבזיליקת פטרוס הקדוש.
הוא נקבר בכנסיית סן פייטרו אין וינקולי, שם הוקמה אנדרטה משותפת לו ולאחיו, שמת ברומא שנתיים קודם לכן.
עזיבתו לרומא משמעה הייתה שבשנותיו האחרונות הוא נמנע מקריסתו המדכאת של "תור הזהב" הפלורנטיני בעקבות מותו של לורנצו דה מדיצ'י ב-1492, הכיבוש על ידי הצרפתים ב-1494, ולאחר מכן הנהגתו הקצרה של סבונרולה והמשך חוסר היציבות הפוליטית והאיומים הצבאיים.
היו לו שתי בנות אך לא היו לו בנים, אם כי אחיין (נולד ב-1472) עבד עמו – הפעם האחרונה ששמעו עליו הייתה כשהוא נדחה על ידי מיכלאנג'לו לעבודה על בשנת 1507. התקיימה התדיינות משפטית בפירנצה סביב הנכסים שהותיר אנטוניו, ובמסגרתה מסרה אלמנתו עדות ב-1511.
חלוקה מחדש של ציורים בין האחים
ישנה מגמה גוברת בקרב היסטוריונים של האמנות להגדיל את הקרדיט הניתן לפיירו עבור הציורים, בהובלת אלדו גאלי (Aldo Galli), שספרו "אנטוניו ופיירו דל פולאיולו: כסף וזהב, ציור וברונזה" (2014) מייחס את הציור בפועל של יצירות רבות לפיירו, יצירות שיוחסו זמן רב לאנטוניו, או לשני האחים.
גאלי מייחס לאנטוניו רק את הגרסאות המוקטנות של שניים מ"שנים-עשר מעללי הגבורה של הרקולס" (אופיצי), את הפרסקו "עירומים רוקדים", וקישוט מזבח מוקדם עם "עלייתה של המגדלית".
לפחות אחד האחים הושפע מסגנון הנוף של , והאסכולה הרוויזיוניסטית סבורה כי היה זה פיירו.
ייחוסן של יצירות פיסול ומדיה אחרות לא הושפע מכך.
וזארי החל את המסורת של הדגשת תרומתו של אנטוניו לציורים על פני זו של פיירו, מסורת שנותרה ברובה ללא עוררין עד המאה ה-20, למרות חשדות מצד היסטוריונים של האמנות כדוגמת , מנהל הגלריה הלאומית.
במאה ה-21 הוצב אתגר מלא ומוצלח בחלקו [למסורת זו], וכמה ייחוסים שונו על ידי המוזיאונים המחזיקים ביצירות.
ערך זה מציג את הייחוסים המסורתיים, או עוקב אחר המוזיאונים המחזיקים ביצירות, תוך ציון שינויים שחלו בשנים האחרונות לעיתים.
התיארוך של יצירתו (לפני שנסע לרומא) אינו ודאי ברובו, ורבים מציוריו, בייחוד יצירות גדולות יותר, נעשו כנראה יחד עם אחיו.
קבוצה של ציורים מוסכמת באופן כללי כמוקדמת יחסית, מלפני שנת 1466 לערך.
בני התקופה העריכו את עבודתו של אנטוניו הרבה מעבר לזו של פיירו, במיוחד בכל הנוגע ל"דיזניו" (disegno) או לרישום, שבו אנטוניו היה אולי האחראי הראשי.
הוא היה חלוץ כצייר חשוב שתיאר נושאים מהמיתולוגיה היוונית, במיוחד אלו המציגים את הרקולס, אך הדוגמאות ששרדו מכך הן ציורים קטנים לבתים פרטיים.
הן ציוריו על נושאים מהביבליה והן המיתולוגיים מצטיינים בתיאור פעולה, עם "אווירה עזה" שהייתה יוצאת דופן לתקופה.
נושאים כאלה צוירו בעבר בקנה מידה דומה עבור תיבות , אך נראה כי אלו של פולאיולו נועדו תמיד להיות תמונות ממוסגרות.
הציורים (1475 בקירוב) ו (1478 בקירוב) שלו, שניהם נמצאים כיום באופיצי, הם כנראה גרסאות מיניאטוריות של שניים מתוך שלושה ציורים גדולים מאוד של "שנים-עשר מעללי הגבורה של הרקולס" שביצע עבור ה"סאלה גראנדה" (Sala Grande) בארמון מדיצ'י, אולם גדול שתוכנן להרשים מבקרים.
אלו היו בגודל או בגובה של 6 "בראצ'ה" (braccia) – כ-3.5 מטרים, על בד, כך שהדמויות היו גדולות מגודל טבעי; "הרקולס והאריה מנמאה" היה השלישי.
במשך כחמישים שנה לאחר השלמתם, אלו "היו בין היצירות המפורסמות והמשפיעות ביותר בזמנן", אך כיום הן אבודות, "כמו כמעט כל בד ציור מאותו תאריך".
אלו נעשו בסביבות 1460, בשלב מוקדם מאוד בקריירה העצמאית שלו, וחייבים היו להכריז בקול על בואו כצייר לפירנצה ומעבר לה.
הן הוזמנו אולי על ידי ולא על ידי אביו, והיו על בד, דבר שהיה עדיין יוצא דופן יחסית בפירנצה בתאריך זה.
ציור מוקדם נוסף, משנת 1470 בערך, הוא שלו, הנמצא כיום בברלין.
בניגוד לציורי ה"דוד" המפורסמים ביותר של התקופה, מאת דונטלו (הן בשיש והן בברונזה), ורוקיו או מיכלאנג'לו, לציור זה חסרה כל ראיה תיעודית הקושרת אותו לממשלת פירנצה או למשפחת מדיצ'י.
דוד לבוש באופן מלא ועשיר למדי, עם בטנות ארמין, ונראה יותר כפטריקי פלורנטיני מאשר רועה צאן צעיר.
בגודל 46.2 על 34 ס"מ, הוא נועד כנראה למיקום ביתי.
הקומפוזיציה של נס, מתועד אך כזה שאבד כיום, של המלאך מיכאל בקרב עם השטן בדמות דרקון או נחש, ידועה מתוך העתק, ומתוארת בהתלהבות על ידי וזארי.
הוא נעשה עבור בארצו, עיר הולדתו של הביוגרף.
שלו, שנעשה עם אחיו אך הרישום נעשה כנראה על ידי אנטוניו, צויר בשנים 1473–1475 עבור קפלת פוצ'י ב.
זוהי יצירתו הגדולה והשאפתנית ביותר ששרדה, "אבן דרך באמנות הרנסאנס", בהיותה הציור רחב-הממדים הראשון שבו הקומפוזיציה מוכתבת על ידי פעולות הדמויות.
שש דמויות החיילים הגדולות בחזית הציור מסודרות בזוגות בשלוש תנוחות, אך נראות מזוויות שונות.
יצירה זו מכילה את הגדול מבין רקעי הנוף רחבי הידיים, עם נהר המתפתל דרכם, המאפיינים כמה מציוריו.
אפריז פרסקו של דמויות עירום רוקדות, בווילה ליד פירנצה, אולי משנות ה-70 של המאה ה-15, נמצא במצב גרוע מאוד, אך מציג את אותו עניין בתנוחות גוף קיצוניות כמו ביצירות שהוזכרו לעיל, אך הפעם ברוח של שמחה.
יצירה זו נועדה למשפחת לַנפְרֵדיני, בעלי ברית קרובים של בית מדיצ'י, שכנראה היו פטרונים מוקדמים וחשובים של אנטוניו, והיו מוכנים להפעיל לחץ על אחרים כדי להשיג תשלומים המגיעים לו.
ישנם מספר דיוקנאות ראש וכתפיים דומים למדי בפרופיל של נשים צעירות למדי, המיוחסים לאחד האחים, או לסדנה שלהם.
הוא השתמש לעיתים קרובות בטכניקה חריגה ב שלו, כשהוא מורח את הצבע ישירות על העץ, ללא שכבת הבסיס הרגילה של ג'סו.
דבר זה עשוי להיות אחראי לאובדני צבע שמהם סבלו כמה מהלוחות.
תרומתו העיקרית לציור הפלורנטיני טמונה בניתוח גוף האדם בתנועה או תחת תנאי מאמץ, אך הוא חשוב גם בשל מיומנותו ועניינו החלוציים בתיאור רקעי נוף רחבים.
אחיו פיירו לא היה פסל, עובדה המסירה את סוגיות הייחוס המשפיעות על הציורים.
כפסל, אנטוניו והסדנה שלו עבדו בברונזה, כסף, טרקוטה, גבס ועץ, אך כנראה מעולם לא באבן.
שני קברי האפיפיורים שלו כוללים דמויות ברונזה, והזמנה מוקדמת וחשובה מאוד הייתה עבור החלקים התחתונים של קרוסיפיקס כסף למזבח הראשי של הבפטיסטריום של פירנצה, ומאוחר יותר תבליטים למזבח.
הוא יצר גם צלב גדול שבו גוף ישו עשוי שעם צבוע, ומגן מצעדים עם תבליט של בגבס מוזהב (הלובר).
הוא היה אחד הפסלים שפיתחו את סוגת "ברונזת השולחן" או דמות הברונזה הקטנה המיועדת לארמונות העשירים.
לפחות שלוש [דמויות] כאלו שיצר היו של הרקולס, המופיע גם בכמה מציוריו.
שני פסלי ברונזה קטנים של הרקולס, הנמצאים כיום במוזיאון בודה בברלין ובאוסף פריק בניו יורק, מציגים את הגיבור עומד בתנוחת מנוחה, אך פסל אחר מציג את הקרב בין הרקולס ואנטאוס ו"שבר את כל כללי הפיסול" בכך שאפשר "את החופש לדמויות לנוע לכל כיוון הנדרש מכורח פעולותיהן".
יצירה זו הייתה שייכת למשפחת מדיצ'י במאה ה-15.
שני רישומים ששרדו, אחד מהם היה בבעלות וזארי ותואר על ידו, מתעדים את מעורבותו בפרויקט שתוכנן זמן רב אך מעולם לא יצא לפועל, לפסל פרש מברונזה כאנדרטה לזכר פרנצ'סקו ספורצה, דוכס מילאנו (מת ב-1466).
תחילה אלמנתו, ולאחר מכן בנו ואחיינו, יורשיו לדוכסות, דיברו עם פסלים שונים לפני שהזמינו לבסוף את לאונרדו דה וינצ'י בשנות ה-80 של המאה ה-15. רק מודל חימר ענק מומש אי-פעם לפני הפלישה הצרפתית של 1494, שבשלב מאוחר שלה חיילים צרפתים השמידו אותו.
עבודת הצורפות הייתה כנראה "עיסוקו העיקרי" לאורך רוב הקריירה שלו, ואולי ההיבט הרווחי ביותר שלה, אך מלבד הזמנות כנסייתיות גדולות כמעט דבר שניתן לייחס לו בבירור לא שרד, למעט צלב הבפטיסטריום והלוחיות.
זהו דבר שבשגרה, שכן יצירות חילוניות, ורבות מהקטנות יותר עבור כנסיות, מוחזרו כמעט תמיד למתכת גולמית או לעיבוד מחדש במהלך מאות השנים הבאות.
בשל ערכן, יצירות רבות שאבדו מתועדות, בניגוד לציוריו הקטנים יותר, שכמעט כולם חסרי תיעוד בן התקופה.
הזמנות חילוניות גדולות שנעלמו, כוללות כמה עבור הממשל: ב-1472 קערת כסף טקסית במשקל 32 ליברות, עם תבליט של "זר ילדים" בתוכה, וב-1472–1473 "קסדת ראווה" דקורטיבית, מכסף מוזהב עם אמייל, שבראשה דמותו של הרקולס.
זו נועדה להענקה לקונדוטיירי פדריקו דה מונטפלטרו, דוכס אורבינו, שהפלורנטינים שכרו, והעדויות מרמזות שאנטוניו מסר אותה לאורבינו בעצמו.
ב-1480 ה"סיניוריה" (הממשל) הזמינה קערת רחצה מכסף.
ב-1476 הוא הכין את הידית והנדן המצופים אמייל עבור "סכין לחם", לאזרח אמיד, והיו כנראה הזמנות קטנות רבות לתכשיטים, כלי שולחן ואביזרים קטנים.
הוא הכין את אביזרי הכסף המוזהב, עם רונדלים מאמייל, עבור של "פטרארקה של פריז", אוסף יצירות מאת פטרארקה שהוזמן על ידי לורנצו דה מדיצ'י ב-1476 (כיום בפריז, לאחר שעבר לידי שארל השמיני, מלך צרפת).
רונדלי האמייל הפגומים מציגים את המוזות מנגנות בכלים.
שני הקברים של פולאיולו היו האנדרטאות האפיפיוריות היחידות ששרדו את הריסת במאה הבאה והוקמו מחדש בבזיליקת פטרוס הקדוש הנוכחית; וזארי התלונן על הזלזול של ברמנטה בשימור אנדרטאות אחרות.
הסיבה לכך נעוצה כנראה חלקית במוניטין של פולאיולו ובאיכות עבודתו, אך שני הקברים היו גם יוצאי דופן וחדשניים.
האפיפיור סיקסטוס הרביעי החל לתכנן את קבר הרצפה שלו לפני מותו ב-1484, כולל בניית קפלה צדדית חדשה ליד המזבח הראשי.
כאשר נבנתה הבזיליקה החדשה במאה הבאה, הוא הועבר לקריפטה, אולי מפני שתפס שטח רצפה רב כל כך.
דמות ברונזה שוכבת, שאינה חוסכת בתיאור אדם בא בימים, ותוך שימוש במסכת מת, הוקפה בתבליטים שטוחים ונמוכים, עם האנשות של "המעלות התאולוגיות והמעלות הקרדינליות", ואז דמויות תבליט גבוה גדולות יותר של שבע האמנויות החופשיות על אזור משופע המוביל לבסיס, שהיה במקור משיש ירוק.
דמויות אלו הן בעלות אופי קלאסי מובהק, אם כי "באיכות משתנה, המסגירה שיתוף פעולה כלשהו".
האמנויות כוללות את "פרספקטיבה", האוחזת אצטרולב וענף אלון עבור משפחת דלה רוברה של סיקסטוס.
MCCCCLXXXXIII", "מעשה ידי אנטוניו פולאיולו מפירנצה, המפורסם בכסף, זהב, ציור וברונזה, שנת האדון 1493".
הקבר האפיפיורי השני שלו, עבור האפיפיור אינוקנטיוס השמיני, כולל שתי דמויות ברונזה, אחת המציגה את האפיפיור שוכב מת, והאחרת מציגה אותו ישוב על כס מלכות ומבצע מחווה של ברכה.
זה היה האפיפיור הראשון שהוצג כחי על קברו, אם כי זוגות של דמויות חיים ומתים שימשו בקברים אחרים.
דמות המוצגת בחיים עתידה הייתה להפוך לנפוצה מאוד בקברים אפיפיוריים מאוחרים יותר.
במקור הדמות החיה הייתה התחתונה, אך ב-1606 סידור מחדש הפך את מיקומיהן.
הדמות החיה אוחזת בייצוג של השריד של הרומח הקדוש שהסולטאן הטורקי העניק לאפיפיורות במהלך תקופת כהונתו של אינוקנטיוס.
יצירה זו, האחרונה שלו, כללה במקור דיוקן עצמי, שאבד כיום, כנראה בפרופיל.
הוא יצר רק תחריט אחד ששרד, , אך הן בגודלו והן בתחכומו, הוא העלה את ההדפס האיטלקי לרמות חדשות, ונותר אחד ההדפסים המפורסמים ביותר של הרנסאנס.
הוא יצר תבליט טרקוטה עם קומפוזיציה שונה של קרב שכזה; שניהם מוזכרים על ידי וזארי, הטוען כי הוא יצר תחריטים נוספים, אך ייתכן שהתבלבל עם העתקים או גרסאות שנעשו בידי אחרים.
הוא עיצב סט של בגדי כמורה עבור הבפטיסטריום של פירנצה בשנות ה-60 של המאה ה-15, הזמנה יוקרתית, כאשר העבודה בוצעה על ידי מומחים.
הוא עדיין קיבל תשלום על עבודת העיצוב על אלו ב-1480.
רישומיו זוכים לשבחים מצד כותבים בני המאה ה-15, וכנראה נאספו ושימשו כמודלים על ידי אמנים אחרים.
מאוחר יותר, וזארי אומר שהיו בבעלותו כמה מהם, כולל עיצובים לפסל פרש; רישום כזה שרד בברלין.
רישומים המיוחסים כיום לידו ממש מעטים מכפי שהיו בעבר; כנראה פחות מעשרים.
חלקם הם מתווים של דמויות, אחרים סצנות עלילתיות, וישנם שני עיצובים, משני צדדיו של אותו דף, עבור פריטי מתכת כנסייתיים שלא שרדו.
דף זה חתום למעשה משני צדדיו, כנראה על ידי אנטוניו עצמו, בכתובת "Antonio Pollaiuolo horafo" (אנטוניו פולאיולו הצורף).
אנטוניו לא חתם ולא תיארך את ציוריו; לעומת זאת, פיירו אחיו חתם על תמונת מזבח אחת.
עם זאת, אנטוניו כן כלל את שמו החקוק על שני קברי האפיפיורים שלו, כמו גם על התחריט היחיד שלו.
ביצירות אלו הוא היה להוט (כפי שהיה אופייני לתקופה) לכלול את "לאומיותו" כאזרח הרפובליקה של פירנצה, ולעיתים להדגיש את כישוריו האחרים מעבר לפיסול.
התחריט חתום: OPVS ANTONII POLLAIOLI FLORENTINI ("עבודתו של אנטוניו פולאיולו הפלורנטיני") על לוחית בצד שמאל.
חתימה על הדפס באופן בולט כל כך הייתה יוצאת דופן בתקופה זו.
הכתובת הראשית על קבר האפיפיור סיקסטוס הרביעי מובאת לעיל; ישנן שתי כתובות קצרות יותר בחלקים אחרים של האנדרטה: ANTONIUS POLLAIOLUS FLORENTINUS (אנטוניו פולאיולו הפלורנטיני) ו-OPUS ANTONII DE FLORENTIA (עבודתו של אנטוניו מפירנצה).
אנטוניו ז'וזה מרטינז סגורו (בפורטוגזית: António José Martins Seguro; נולד ב-11 במרץ 1962) הוא פוליטיקאי פורטוגזי מהמפלגה הסוציאליסטית ומשתייך לשמאל-מרכז.
הוא כיהן בעבר כמזכיר הכללי של המפלגה מ-2011 ועד ספטמבר 2014, אז שימש גם כמנהיג האופוזיציה בפרלמנט הפורטוגלי, ונשיא פורטוגל הנבחר.
סגורו עתיד להיכנס לתפקיד ב-9 במרץ 2026.
המשפחה מנתה בעיקר עובדים חקלאיים מאזור ביירה באישה.
אביו של סגורו, דומינגוש, ניהל קיוסק לממכר עיתונים.
סגורו נכנס לפוליטיקה בגיל צעיר מאוד והצטרף כנער למפלגה הסוציאליסטית הפורטוגלית (PS).
הוא למד במסלול המחזור הראשון בארגון וניהול עסקים באוניברסיטת ליסבון, אך לא סיים את לימודיו.
בהמשך הוענק לו תואר ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת ליסבון האוטונומית.
פעילות מוקדמת, שר וחבר הפרלמנט האירופי
סגורו היה מעורב בפעילות פוליטית מגיל צעיר מאוד, תמיד במסגרת המפלגה הסוציאליסטית (PS).
הוא כיהן בזה אחר זה כמזכ"ל תנועת הנוער הסוציאליסטי, כנשיא מועצת הנוער הלאומית וכיושב־ראש פורום הנוער של הקהילות האירופיות.
בשנת 1991 נבחר לראשונה לפרלמנט הפורטוגלי.
ב־1995 זכתה המפלגה הסוציאליסטית בבחירות לפרלמנט, והמנהיג אנטוניו גוטרש הקים ממשלה.
סגורו מונה תחילה למזכיר המדינה לענייני נוער, ומשנת 1997 כיהן כמזכיר מדינה ועוזר לראש הממשלה.
במקביל שימש כמתאם הוועדה המתמדת של המפלגה הסוציאליסטית וכיושב־ראש האספה המוניציפלית של פנאמקור.
בשנת 1999 נבחר סגורו לחבר בפרלמנט האירופי, כשהוא מדורג שני ברשימה שבראשה עמד הנשיא לשעבר מריו סוארש.
הוא כיהן כחבר הפרלמנט האירופי מיולי 1999 ועד יולי 2001, והיה חבר מן המניין בוועדת החוקה.
בתפקיד זה היה שותף לכתיבת הדו"ח על אמנת ניס ועתיד האיחוד האירופי.
כן כיהן כממלא מקום בוועדת התעסוקה והעניינים החברתיים.
נוסף לכך שימש כנשיא המשלחת ליחסים עם מרכז אמריקה ומקסיקו, כסגן נשיא הברית הפרוגרסיבית של סוציאליסטים ודמוקרטים בפרלמנט האירופי וכנשיא המשלחת הסוציאליסטית הפורטוגלית.
בשנת 2001 התפטר סגורו מתפקידו בפרלמנט האירופי כדי לכהן כשר בממשלה תחת אנטוניו גוטרש.
בשנת 2002 שב לאספת הרפובליקה, וכיהן כראש הסיעה הפרלמנטרית הסוציאליסטית בשנים 2004–2005. כן מונה לחבר במזכירות הלאומית של המפלגה הסוציאליסטית.
במקביל היה חבר באספה המוניציפלית של גובייה, לאחר שנבחר בבחירות המקומיות בשנת 2001.
לאחר התפטרותו של פרו רודריגש מתפקיד מזכ"ל המפלגה הסוציאליסטית בשנת 2004, נחשב סגורו למועמד אפשרי להנהגה, אך שוכנע על ידי ז'ורז'ה קואליו שלא להתמודד, כיוון ש"זה עוד לא הזמן שלו".
הוא התנגד במספר הזדמנויות להנהגתו של ז'וזה סוקרטש, ואף הפר את המשמעת המפלגתית כאשר הצביע נגד חוק מימון המפלגות, התנגד להעלאות מס צריכה ותמך בקיום משאל עם על אמנת ליסבון.
לאחר שראש הממשלה ז'וזה סוקרטש התפטר מתפקיד המזכ"ל של המפלגה הסוציאליסטית בליל הבחירות ב־5 ביוני 2011, בעקבות הפסד בבחירות הכלליות בהפרש גדול מהצפוי, נבחר סגורו ליו"ר המפלגה ב־23 ביולי 2011. הוא זכה ב־68% מהקולות מול יריבו פרנסיסקו אסיס, שקיבל 32%.
כמזכ"ל החליט סגורו להימנע בהצבעה על תקציב המדינה לשנת 2012 שהציעה הממשלה בראשות פאסוש קואלו, והגדיר את החלטתו כ"הימנעות אלימה אך בונה" החלטה שעוררה ביקורת בתוך המפלגה הסוציאליסטית.
תחת הנהגתו השיגה המפלגה הסוציאליסטית את אחד מהישגיה הטובים ביותר בבחירות המקומיות של 2013, וזכתה בבחירות לפרלמנט האירופי בפורטוגל בשנת 2014, כאשר פרנסיסקו אסיס היה המועמד המוביל, אם כי בהפרש קטן.
תוצאות הבחירות של 2014 נחשבו בלתי מספקות, מה שהניע את ראש עיריית ליסבון, אנטוניו קושטה, לאתגר את סגורו ולהתמודד על הנהגת המפלגה.
בפריימריז הראשונים שנפתחו גם לתומכי המפלגה ניצח קושטה את סגורו בניצחון מוחץ.
סגורו התפטר מהנהגת המפלגה באותו יום, וקושטה נכנס לתפקיד המזכ"ל.
לאחר מכן פרש סגורו לחייו האישיים.
הוא הגן בהצלחה על עבודת התזה שלו לתואר שני, ולאחר מכן החל ללמד במחלקה ליחסים בינלאומיים של האוניברסיטה האוטונומית של ליסבון.
בהמשך מיצב עצמו כמועמד המרכזי של המפלגה, מול מועמדים אחרים.
הוא אף ייסד את תנועת UPortugal, במטרה לעודד השתתפות אזרחית רחבה יותר ולהיאבק בהפצת מידע כוזב.
ביוני 2025 הודיע סגורו רשמית על התמודדותו לנשיאות, באומרו כי „המדינה זקוקה לשינוי ולתקווה לחיים טובים יותר", והגדיר את מועמדותו כחלופה פרוגרסיבית למועמדים שמרנים אחרים, בהם לואיש מארקש מנדש ואנריקה גובייה אֶה מלו.
סגורו השיק את קמפיין הבחירות שלו ב־15 ביוני 2025, בעיר קאלדש דה רייניה, בנוכחות דמויות בכירות במפלגה הסוציאליסטית.
הוא ציין כי פרש מהפוליטיקה בתקופה שבה חזרתו הייתה עלולה לפלג את המפלגה, הוא שב עתה מתוך כוונה לאחד את המדינה.
בשבועות שלאחר מכן זכה לתמיכתם של מרבית גורמי הממסד של המפלגה הסוציאליסטית, כולל יותר ממחצית יושבי־ראש פדרציות המפלגה ולמעלה מ־100 ראשי ערים מכהנים.
עם זאת, יו"ר המפלגה, ז'וזה לואיש קרניירו, הבהיר כי המפלגה תעניק תמיכה רשמית למועמד לנשיאות רק לאחר הבחירות המקומיות שנקבעו ל־12 באוקטובר.
התמיכה הרשמית של המפלגה הסוציאליסטית בסגורו ניתנה ב־19 באוקטובר 2025, על בסיס הצעה שנוסחה בידי המזכ"ל ז'וזה לואיש קרניירו ונשיא המפלגה קרלוש סזאר.
סגורו מינה את המדענית מריה דו קרמו פונסקה ליו"ר הארצית של הקמפיין, את חבר הפרלמנט פאולו לופס סילבה למנהל הקמפיין, ואת השר לשעבר גיז'רמי ד'אוליביירה מרטינס ליו"ר הקמפיין במחוז ליסבון.
הוא הגיש את מועמדותו הרשמית ב־15 בדצמבר 2025, כאשר מסר לבית המשפט החוקתי 10,000 חתימות תמיכה.
בסיבוב הראשון של הבחירות לנשיאות, שנערך ב־18 בינואר 2026, אף מועמד לא השיג רוב מוחלט.
סגורו זכה ברוב יחסי של 31%, ואנדרה ונטורה, מנהיג מפלגת הימין הפופוליסטית שגה, הגיע למקום השני עם 23.5%.
בליל הבחירות וביום שלאחריו קיבל סגורו את תמיכתם של אישים בולטים ממפלגות מרכז־ימין וימין שביקשו לבלום את עליית הימין הקיצוני: מהמפלגה הסוציאל־דמוקרטית (PSD), ממפלגת היוזמה הליברלית וממפלגת CDS–PP.
הם חתמו על מכתב פתוח התומך בסגורו, בטענה שהבחירות הן צומת דרכים בין כוחות ליברליים לכוחות שאינם דמוקרטיים.
ב-8 בפברואר ניצח סגורו בבחירות כשקיבל כ-66% מהקולות וגבר על מועמד הימין הקיצוני אנדרה ונטורה שקיבל 33% מהקולות.
עם זאת ונטורה חיזק את כוחו לעומת הבחירות הקודמות, אז קיבלה מפלגתו כ-22.8% מהקולות.
נשיאת הנציבות האירופית, אורסולה פון דר ליין, בירכה על ניצחונו ואמרה כי "תמיכתה של פורטוגל בערכים האירופים המשותפים נותרה חזקה"
אליאס אנטוניו סאקה גונזלס (בספרדית: Elías Antonio Saca González; נולד ב-9 במרץ 1965) הוא פוליטיקאי מאל סלוודור, נשיא אל סלוודור בשנים 2004–2009.
נבחר לנשיא אל-סלבדור ב-21 במרץ 2004 וב-1 ביוני אותה שנה נכנס לתפקידו והחליף את פרנסיסקו פלורס, שניהם חברים במפלגה השמרנית הברית הלאומית של הרפובליקנים, הידועה יותר כ"ארנה" (ARENA על-פי ראשי התיבות של שמה בספרדית).
סאקה נולד בעיר אוסולוטאן למהגרים פלסטינים שהיגרו לאל סלבדור בתחילת המאה ה-20.
בנוסף לעיסוקיו הפוליטיים הוא היה גם איש עסקים ושדר ספורט ברדיו.
פרשנים אחדים ביקרו במהלך הבחירות את ניסיונו הפוליטי המועט, אך סאקה הביס את המועמד השני, שאפיק הנדל ממפלגת ה-FMLN כשקיבל 58% מקולות הבוחרים בעוד הנדל קיבל רק 36%.
שיעור המצביעים עמד על 70%.
סאקה היה המועמד המועדף על ממשל ג'ורג' ווקר בוש האמריקני בזכות תמיכתו בכלכלת שוק חופשי ובשל מדיניותו הפרו-אמריקנית.
סאקה נכשל בניסיונו לזכות בכהונה שנייה, לאחר שבבחירות שנערכו ב-15 במרץ 2009 הפסיד למועמד השמאל מאוריסיו פונס בפער של כ-2.6%.
ב-2018 הורשע במעילה והלבנת הון ונידון ל-10 שנות מאסר, להן התווספו שנתיים בגין הרשעה מאוחרת יותר בשוחד.
אנטוניו סאנטי ג'וזפה מאוצ'י (באיטלקית: Antonio Santi Giuseppe Meucci, 13 באפריל 1808 – 18 באוקטובר 1889) היה ממציא איטלקי-אמריקאי, שיש הרואים בו כממציא האבטיפוס הראשון של הטלפון המודרני.
בשנת 2002 החליט בית הנבחרים של ארצות הברית כי יש להכיר בהישגיו של מאוצ'י ולהוקיר את עבודתו על המצאת הטלפון.
מאוצ'י נולד בסאן פרדיאנו (Borgo San Frediano), פרוור של פירנצה.
הוא למד כימיה והנדסה מכנית באקדמיה של פירנצה לאומנות, ועבד בתיאטראות כטכנאי במה.
ב־7 באוגוסט 1834 הוא נשא לאישה את אסתר מוקי (Esterre Mochi), מעצבת תלבושות.
בעקבות השתתפות בקונספירציה שעירבה את התנועה לאיחוד איטליה בשנים 1833–1834, נאסר מאוצ'י לשלושה חודשים וסבל ממעקב והטרדה של המשטרה.
בעקבות המאסר היגרו מאוצ'י ואשתו לאמריקה באוקטובר 1835, תחנתם הראשונה הייתה בקובה שם השיג מאוצ'י עבודה בהוואנה.
ב־1850, היגר מאוצ'י לארצות הברית והתיישב בסטטן איילנד שבניו יורק, שם גר לשארית חייו.
בסביבות 1854 מאוצ'י המציא מכשיר שאיפשר לו לתקשר בין חדר בקומה השנייה של ביתו לבין מעבדתו במרתף, וזאת על מנת לתקשר עם אשתו הנכה שסבלה משיגרון , לפני כן המציא מכשיר שאיפשר לתקשר באמצעות צינור בין חדר הבקרה לבמה בתיאטרון.
נכסיו של מאוצ'י התדלדלו בעת שהותו בארצות הברית, וזאת גם בשל העובדה שסייע לאיטלקים רבים להגר לאמריקה, והוא נאלץ לחיות מתרומות.
ב־1860 התכוון מאוצ'י להציג את המצאתו בניו יורק, אולם פיצוץ שאירע בספינה גרם לו לפגיעות קשות והוא נאבק על חייו.
בתקופה זו, כאשר מצבה הכלכלי של המשפחה התדרדר עוד, מכרה אשתו את עבודותיו השונות כולל הטלפון לסוחר תמורת 6 דולרים בלבד.
ב־1876 הגיש אלכסנדר גרהאם בל פטנט על המצאת הטלפון, הפטנט לא הציג שרטוטים מדויקים של המכשיר אלא רק תיאר את הפונקציה אותה ימלא, כששמע על כך מאוצ'י ניסה לפעול במשרד הפטנטים בוושינגטון אולם שם נמסר לו שכל הרישומים אודות הפטנט המוקדם שהגיש אבדו.
במשך יותר ממאה נחשב בל כממציא הטלפון בכל מקום למעט איטליה.
ב-16 ביוני 2002 החליט בית הנבחרים של ארצות הברית כי יש להכיר בהישגיו של מאוצ'י ולהוקיר את תרומתו להמצאת הטלפון.
בין אם המציא מאוצ'י את הטלפון ובין אם לא, לא היה לו כל חלק מעשי בהפיכת הטלפון למכשיר תקשורת נפוץ כמו לבל.
אנטוניו סטרדיווארי (באיטלקית: Antonio Stradivari; 1644 - 18 בדצמבר 1737) היה יצרן-אומן איטלקי של כלי קשת.
הצורה הלטינית של שמו, "סטרדיוואריוס", היא שם המותג של מוצריו אז והיום.
הידיעות על אנטוניו סטרדיווארי שאובות בעיקר מחיבורם המקיף של ארתור, אלפרד וויליאם היל מ-1902.
סטרדיווארי נולד בעיר קרמונה שבאיטליה ב-1644 (לפי גרסאות אחרות ב-1649 או 1650) לאלסאנדרו סטרדיווארי ואנה מורוני.
ייתכן שבין השנים 1667 ו-1679 הוא שימש כשוליה מתלמד בסדנתו של אחד מבוני הכינורות הנודעים בתקופתו, ניקולו אמאטי, אך מחקרים שבדקו זאת לא אימתו השערה זו.
ביולי 1667 נישא לאלמנה הצעירה פרנצ'סקה פרבושי ( Ferraboschi), ונולדו להם שישה ילדים.
פרבושי נפטרה ב-1699, וסטרדיווארי נישא לאנטונינה מאריה זמבלי, להם נולדו חמישה ילדים.
ב-1680 הוא הקים סדנה משלו בפיאצה סן דומיניקו בעירו קרמונה וקנה עד מהרה שם ותהילה.
הוא החל לשפר את הדגמים המוכרים של אמטי.
הקימורים שופרו ועובי העץ במקומות השונים בכלי הוגדר מחדש במדויק.
השבלול בקצה צוואר הכלי עוצב מחדש וגם טכניקת הצביעה והלכה.
אנטוניו סטרדיווארי מת ב-18 בדצמבר 1737 וקבור בבזיליקה סאן דומיניקו בעירו קרמונה.
על כל אחד מהכלים מצויה כתובת בלטינית הכוללת את שנת הייצור: "....
הכלים שיוצרו בין השנים 1698 ל-1725 נחשבים לטובים והאיכותיים ביותר.
זוהי "תקופת הזהב" של סטרדיוואריוס ששיאה בשנת 1715. הכלים שיוצרו בין השנים 1726 ו-1730 טובים מעט פחות.
על הכלים שיוצרו בשנים שלאחר 1730 מצויה הכתובת sub disciplina stradivarii שמעידה ככל הנראה שהכלים יוצרו על ידי בניו של סטרדיווארי, אומובונו (1697–1742) ופרנצ'סקו (1671–1743), כנראה תחת השגחתו של האב, או על ידי קארלו ברגונצי, אמן כינורות שעבד בסדנתו של סטרדיווארי.
מלבד כינורות ייצר סטרדיווארי גם צ'לו, ויולות, גיטרות מנדולינות ואפילו נבל אחד.
בסך הכול יוצרו 1,100 כלים מהם שרדו עד היום כ-650 כלים.
כלי המיתר שיצר נחשבים לטובי הכלים ונמצאים בבעלותם של גדולי הנגנים כיום או מוחזקים על ידיהם בהשאלה.
הצ'לו "דוידוף סטראד" נמצא בבעלות הצ'לן יו-יו מה, הצ'לו "דופונט סטראד" היה אצל מסטיסלב רוסטרופוביץ', הכינור "הדוכסית פוליניאק" שייך לכנר הישראלי גיל שחם, והכינור "סוייל סטראד" - כינור מ-1714 - בבעלותו של יצחק פרלמן.
זה האחרון נחשב לגדול הכלים של סטרדיוואריוס.
האוספים החשובים ביותר של כלי סטרדיוואריוס המוצגים לקהל מצויים כיום ברשות ארמון המלוכה הספרדי - שלושה כינורות, שני צ'לו וויולה, ובספריית הקונגרס האמריקני - שלושה כינורות, צ'לו וויולה.
"קרן סטרדיוואריוס" מחזיקה אוסף גדול יותר המושאל בחלקו לגדולי המבצעים כיום.
מצויים בשוק כלי מיתר שהם חיקויים מוצהרים של כלי סטרדיוואריוס, והדבר מצוין עליהם, ובמקביל להם גם זיופים ברמות איכות שונות.
אנטוניו סליירי (באיטלקית: Antonio Salieri; 18 באוגוסט 1750 – 7 במאי 1825) היה מלחין ומנצח איטלקי, אחד המוזיקאים החשובים והמפורסמים של תקופתו.
סליירי נולד בעיר לֶניאגו שבצפון איטליה.
הוא היה בן למשפחת סוחרים אמידה וכבר בשנותיו הראשונות החל ללמוד נגינה בכינור וצ'מבלו יחד עם אחיו פרנצ'סקו, שהיה תלמידו של המלחין והכנר ג'וזפה טרטיני.
הוריו של סליירי נפטרו בעודו ילד, ולאחר מותם החלו סליירי ואחיו לנדוד בין ערי איטליה.
הם עברו לפדובה ומשם לוונציה, שם החל סליירי ללמוד את שיטת הבס הממוספר אצל ג'ובאני באטיסטה פסקטי.
בשנת 1766 פגש סליירי בוונציה את פלורין לאופולד גאסמן, מוזיקאי מבוהמיה אשר היה מקורב לחצר הקיסר יוזף השני.
גאסמן החליט לקחת את סליירי תחת חסותו והזמין אותו לשוב עמו לווינה ולהשתלם שם בהלחנה.
סליירי הצטרף אל גאסמן לווינה, שם למד טכניקות הלחנה המבוססות על ספרו של יוהאן יוזף פוקס "Gradus ad Parnassum".
על אף שבתחילה הייתה בכוונתו של סליירי לשוב לאיטליה לאחר שיסיים את לימודיו בווינה, הוא נשאר בעיר למשך כל חייו.
לאחר מותו של גאסמן בשנת 1774 נבחר סליירי על ידי הקיסר למשרת מלחין החצר.
בשנה זו גם פגש את אשתו תרזה פון הלפרסדורפר, איתה הביא לעולם שמונה ילדים.
עם התמנותו למשרת מלחין החצר הקיסרית, הפך סליירי רשמית לאחד מחשובי המלחינים באירופה של אותה תקופה.
בשנת 1788 הוא מונה למשרת הקאפלמייסטר (Kapellmeister), הממונה על המוזיקה, הניצוח ועל מלחיני החצר של הקיסר, המשרה הרמה ביותר אליה יכול היה מוזיקאי לשאוף באותו הזמן.
יחד עם משרת הקאפלמייסטר, אותה נשא סליירי עד שנת 1824, שירת גם כנשיא אגודת אמני המוזיקה האוסטרית (Tonkünstler-Societät) עד לשנת 1795 אז הפך לסגן נשיא האגודה.
סליירי היה בעל מעמד חברתי גבוה בווינה, מעמד שאפשר לו להתרועע עם המלחינים המפורסמים של אותה התקופה, ביניהם יוזף היידן ולואי שפור.
הוא היה בעל השפעה רבה על תולדות המוזיקה הקלאסית: מלבד היותו ממונה על המוזיקה בבירת המוזיקה של תקופתו, הוא לימד עשרות תלמידים, ביניהם לודוויג ואן בטהובן, פרנץ ליסט, פרנץ שוברט ופרנץ קסאווייר זיסמאייר, שהיה גם תלמידו של מוצרט.
מוצרט עצמו בחר בסליירי כמורה הנגינה הפרטי של בנו, פרנץ קסאפר.
לאחר מותו נקבר סליירי בווינה.
במהלך הלווייתו נוגן לראשונה הרקוויאם שלו בדו מינור, יצירה אותה הלחין בשנת 1804.
במהלך תקופת יצירתו בווינה רכש לו סליירי מעמד של מנצח ומלחין מחונן, בעיקר בתחום האופרה, אך גם בתחום המוזיקה הדתית והמוזיקה הקאמרית.
הוא הלחין יותר מ-40 אופרות, ומספר רב של מיסות.
בתחום המוזיקה האינסטרומנטלית הלחין סליירי מספר קטן יחסית של יצירות, בכלל זה שני קונצ'רטי לפסנתר, קונצ'רטו לעוגב, קונצ'רטו לחליל, אבוב ותזמורת ואוסף של 26 וריאציות על "השיגעון של ספרד" או "לה פוליה" (La Follia di Spagna) שהיה ריקוד עתיק ומושא לווריאציות רבות של מלחיני תקופת הבארוק.
פעילותו המוזיקלית של סליירי חופפת לזו של מוצרט הן בתקופה והן במיקום היצירה.
מוצרט וסליירי הכירו היטב זה את זה ולעיתים קרובות התמודדו זה מול זה על המשרות המוצעות בחצר הקיסר.
כישלונו של מוצרט בהתמודדויות אלו מול סליירי הביא לנתק בין השניים, נתק אשר במרוצת השנים שלאחר מותו של מוצרט הפך בכתבי היסטוריונים ומוזיקולוגים אוהבי מוצרט לאיבה של ממש.
בשנות השמונים של המאה ה-18 טען מוצרט מספר פעמים, כי סליירי זומם לפגוע ביצירתו.
טענות אלו נסובו בעיקר סביב הבכורה לאופרה "כך עושות כולן".
בשנים 1789–1790, ככל שהמוזיקה של מוצרט הלכה ונהייתה פופולרית, זכו גם הטענות הללו לפופולריות דומה והכפישו את שמו של סליירי.
בתחילת המאה ה-19 גרם זרם הלאומיות ששטף את אירופה הרומנטית להאדרה של מוצרט האוסטרי על פני סליירי האיטלקי, שהוצג כאנטגוניסט רשע בקרב המיתוסים שהחלו נרקמים לגבי היחסים בין שני המלחינים.
מחזות ואופרות שנכתבו באוסטריה באותה התקופה הציגו את סליירי כאויבו של מוצרט שכל מטרתו היא סילוקו של יריבו מהזירה המוזיקלית בווינה.
למרות האופן בו נתפס סליירי במאה ה-19 כמלחין איטלקי, הוא ראה בעצמו אוסטרי בכל רמ"ח איבריו, דבר שבא לידי ביטוי גם ביצירתו.
בתקופת חייו אכן נתפס סליירי כגרמני על ידי כלל מכריו וראיה לכך ניתן לראות בדבריה של הקיסרית מריה תרזה משנת 1772, לפיהם היא מעדיפה את סגנונם של המלחינים האיטלקים על פני זה של עמיתיהם הגרמנים דוגמת גאסמן, סליירי או גלוק.
לפי הביוגרף אלכסנד ת'אייר, החלו יחסי היריבות בין סליירי למוצרט בשנת 1781, כאשר ניסה מוצרט להתמנות למשרת המורה למוזיקה של הנסיכה מוורטמברג, משרה שניתנה לבסוף לסליירי על בסיס כישוריו בתחום הזימרה והמוניטין הטובים אותם רכש.
שנים מספר לאחר מכן, כשהאופרה של מוצרט "נישואי פיגארו" נחלה כישלון בקרב הקהל כמו גם אצל הקיסר, הוא האשים את סליירי בכישלון.
אביו של מוצרט, לאופולד כתב במכתב לבתו: "סליירי ושבט עושי דברו יזיזו שמיים וארץ כדי להורידה מהבמות".
לפי ת'אייר, יוזם המזימות כנגד האופרה היה המשורר ג'ובאני בטיסטה קאסטי, שרצה לפגוע במשורר החצר לורנצו דה פונטה, אשר כתב את הליברית לאופרה, בעוד סליירי כלל לא הבחין באופרה החדשה של מוצרט משום שבאותה התקופה היה עסוק בהלחנת האופרה הצרפתית שלו "Les Horaces".
ישנן יותר עדויות על שיתוף פעולה בין שני המלחינים מאשר כאלו המעידות על איבה אמיתית.
כדוגמה לכך ניתן לציין את בחירתו של סליירי בידי מוצרט כמורה למוזיקה של בנו פרנץ קסאפר.
סליירי מצידו העלה הפקה חדשה לאופרה של מוצרט כשמונה למשרת הקאפלמייסטר, במקום לכתוב אופרה חדשה משלו לרגל האירוע.
וכשנסע סליירי לטקס ההכתרה של הקיסר לאופולד השני, הוא נשא אתו לא פחות משלוש מיסות שחיבר מוצרט.
סליירי ומוצרט אף הלחינו יחד שיר בשם "Per la ricuperata salute di Ophelia" ("להחלמתה של אופליה") שחובר לרגל שובה לבמות של ננסי סטורייס (Nancy Storace), שחקנית מפורסמת באותה התקופה.
סליירי גם שימש כיועץ למוצרט וניצח בבכורות של כמה מיצירותיו.
בשנותיו האחרונות חווה סליירי התדרדרות קשה במצבו הבריאותי, ולפני מותו אושפז בבית חולים בווינה.
זמן קצר לאחר מותו החלו נפוצות שמועות כי ברגעיו האחרונים התוודה כי רצח את מוצרט, אולם זוג האחים הסיעודיים ורופא המשפחה של סליירי העידו כי הוא מעולם לא אמר כדבר הזה.
לאחר מותו של סליירי בשנת 1825 החלו יוצרים שונים לחבר יצירות המתארות את יחסי האיבה בין מוצרט לסליירי.
הדרמה "מוצרט וסליירי" מאת אלכסנדר פושקין (1831), והאופרה שהולחנה למחזה בשנת 1898 על ידי ניקולאי רימסקי-קורסקוב היו הסנוניות המבשרות את התופעה.
הפרסום הגדול ביותר ליחסים אלו בא בעקבות המחזה "אמדאוס" משנת 1979 מאת פיטר שאפר.
במחזה מוצגים, תוך עיוותים משמעותיים, חייו של מוצרט ויחסיו עם סליירי.
בהתבסס על מחזהו של שאפר, יצא לאקרנים בשנת 1984 הסרט "אמדאוס" בבימויו של מילוש פורמן.
מיני-סדרת הטלוויזיה "אמדאוס", משנת 2025, מתבססת אף היא על מחזהו של שאפר.
אנטוניו ויסנטה מנדז מסיאל המכונה "היועץ" (בפורטוגזית: Conselheiro; 13 במרץ 1830 – 22 בספטמבר 1897), איש דת ומטיף, שהיה דמות מפתח במלחמת קנודוס, שאירעה בברזיל בין 1896–1897, והיוותה מרד אזרחי כנגד הממשלה המרכזית, שדוכא בכוח, והביא לאובדן חייהם של יותר מ-15,000 ברזילאים.
אנטוניו מסיאל נולד בשנת 1830 למריה ז'ואקינה דה ז'זוז וויסנטה מנדז מסיאל, מגדלי בקר עניים באזור הסרטאו של סיארה בצפון מערב ברזיל.
בילדותו היה עד לסכסוך משפחתי עם משפחה רבת עוצמה באזור, שהביא למותם של רבים מבני שתי המשפחות.
בגיל ארבע התייתם מאמו ותוך שנה אביו נישא בשנית.
מסיאל ואחיותיו סבלו מנטייתו של אביו לאלכוהוליזם ומידה הקשה של אמם החורגת.
אנטוניו נשלח ללמוד אצל סבו שהיה מורה.
הוא היה תלמיד שקדן ושקט.
את השכלתו רכש בעיר מולדתו קויקסרמובים.
הוא למד לטינית, אריתמטיקה, גאוגרפיה וצרפתית ובנוסף קיבל הרבה מאוד שיעורי דת.
ב-1855 מת אביו, ואנטוניו קיבל לידיו את עסקי המשפחה.
ב-1857 נישא לברזילינה לורנטינה דה לימה, והחל לעבוד כאיש מכירות, מורה ועורך דין בעת הצורך.
לבני הזוג נולדו שני ילדים אולם זמן קצר מאוחר יותר גילה אנטוניו שאשתו בוגדת בו עם חייל, איתו היא אף עזבה לאחר מכן.
הוא עזב את משפחתו, השאיר את הילדים אצל חמותו, ופרש לחווה, שם עבד כמורה כפרי, וגילה את המיסטיקה הנוצרית.
כדי להתקיים החל לנדוד ברחבי הסרטאו מיריד ליריד כדי למכור את מרכולתו.
הוא החל להתוודע לנזירים מנדיקנטים, שהשפיעו עליו והוא זנח את עסקיו, והחל לנדוד ולקבץ נדבות.
הוא עבר לפרנמבוקו וסרז'יפה, ובשנות ה-70 הגיע לסנטה קיטריה באזור הסרטאו במדינת סיארה.
שם נולד לו ילד מיחסים עם אומנית מקומית בשם ז'ואנה אימז'ינריה.
הוא נדד ברחבי האזור כמטיף נודד, ועד מהרה נודע בכינוי קונסליירו.
מסיאל היה גבר גבוה ורזה, בעל שיער שחור וזקן, לבוש בגלימה כחולה, כובע קש וסנדלי עור, ונושא מחרוזת תפילה שעליה צלב מעץ.
בכך הזכיר לרבים את ישו.
הוא הפך לצליין, ומטיף נודד.
העניים כינו אותו "אנטוניו היועץ".
בשלב מסוים החלו ללכת בעקבותיו מעריצים, שהפכו לקנאים דתיים.
ב-1874 החל מסיאל למשוך את תשומת לב השלטונות ואת תשומת לבה של הכנסייה הקתולית בהטפותיו לעניים ולאיכרים.
ב-1876 נעצר על ידי המשטרה במדינת באהיה, בחשד כי הוא פושע מבוקש.
לאחר שזוהה נשלח בספינה לפורטלזה.
הוא הוכה, שערו וזקנו גולחו, ונשלח למשפט בעיר מוצאו.
השופט המקומי שחרר אותו שכן מצא כי אין כל אשמה פלילית העומדת כנגדו.
מסיאל שב לבאהיה והחל שוב לנדוד ולהטיף.
הוא נשבע להקים 21 כנסיות, והחל לעשות זאת באזורי הספר של באהיה וסרז'יפה.
ב-1877 החלה בצורת באזורי צפון מזרח המדינה.
הבצורת ארכה שנתיים, וגרמה למותם ברעב של למעלה מ-300,000 איכרים.
הבסיס הכלכלי של האזור נשמט.
כפרים ננטשו על ידי יושביהם.
מסיאל ואנשיו ניסו להקל על סבלם של העניים, ורבים החלו לנהות אחריהם.
התחושה, לה הטיף מסיאל, כי קיצו של העולם קרב, וכי הגאולה היחידה תבוא באמצעות הדבקות בדת, נראתה עתה ברורה ופשוטה.
מסיאל נחשב על ידי מעריציו לקדוש, ואף למשיח.
ביקורתו על הכנסייה הקתולית הביאה לנידויו על ידי הארכיבישוף של באהיה בשנת 1882.
המשפט המסכם את ראייתו התאולוגית של מסיאל היה: " רק אלוהים הוא גדול" (só deus é grande).
הוא לא ביקש לעצמו תהילה, ודרש מתומכיו שלא לכנותו קדוש.
עם זאת, אידאולוגיה זו אפשרה לו גם להמרות את פי הכנסייה הקתולית, שראשיה נתפסו אצלו כמושחתים וחזקים מידי.
מסיאל הושפע מספרים ונבואות שבישרו על סוף העולם המתקרב.
הוא החל להתנבא בעצמו, ונבואותיו נשאו אופי אפוקליפטי, שבישר על סוף העולם ב-1900.
ב-1888 ו-1889 עברה ברזיל מהפך בעל משמעויות מרחיקות לכת.
ב-13 במאי 1888 הכריז הקיסר, פדרו השני על ביטול העבדות.
חמישה מיליון עבדים שחורים מצאו עצמם ללא עבודה.
חלק ניכר מהם עזבו את החוות בהם עבדו, והחלו לחיות בשולי הערים בסמטאות עוני.
עשרות אלפי חקלאים איבדו את מקור פרנסתם, מאחר שהגידולים דרשו טיפול אינטנסיבי ולא נמצאו לשם כך ידיים עובדות במקום העבדים.
גידולים אלו, כקפה, כותנה, טבק וסוכר, היו הבסיס לכלכלתה של ברזיל באותה התקופה.
על רקע זה, הודח הקיסר פדרו השני ב-15 בנובמבר 1889 בהפיכה צבאית, והוכרז על הקמתה של רפובליקה.
אירוע זה אך הביא לחוסר יציבות רב יותר.
מסיאל היה מתנגד חריף לעבדות, הוא הטיף כנגדה, על אף שהדבר קומם כנגדו את האיכרים ואת השלטונות.
בבת אחת גדל מספר צאן מרעיתו באופן דרמטי, וכ-80% מהם היו עבדים לשעבר.
בנוסף לכך, הטענה כי הקיסרות היא בחסדו של האל, לא הייתה בתוקף לגבי הרפובליקה, שהייתה מוסד חילוני לכל דבר ועניין, שתמך בהפרדת הדת מן המדינה.
מסיאל ראה בכך רעה חולה, והורה לתומכיו שלא להכיר ברפובליקה החדשה.
בעת שתומכיו צעדו במצעד כנגד תשלום מיסים לממשלה במדינת באהיה, הותקפו התומכים על ידי כוח משטרה, והגיבו באלימות ובנשק חם.
מסיאל החליט לפרוש למקום בו לא תוכל ידה של הרפובליקה להגיע אליו.
ליד העיר מונטה סנטו בצפון מדינת באהיה בכפר בלו מונטה, באזור קנודוס הקים את משכנו, וקיבץ לשם את תומכיו, תוך שהוא מכריז על הקמת יישוב ללא משטרה וללא מיסים.
בקנודוס הקים ממשלה מקומית, שהייתה מורכבת מ-12 "שליחים", והסדירה אורח חיים קולקטיבי, שכלל חלוקת העבודה, חלוקת התוצר, רכוש משותף, ביטול הנישואים האזרחיים, מטבע מקומי, איסור על שתיית אלכוהול ועל זנות, ופעילות חובה דתית.
שמו של המקום יצא למרחקים כ"ארץ המובטחת".
עבדים שחורים לשעבר, בני השבטים האינדיאנים, ועניים מכל קצות הארץ החלו להגיע למקום.
לאחר שנה מנתה אוכלוסיית הכפר 8,000 איש.
הכלכלה הקולקטיבית הייתה כלכלת צמצום, אך האפשרות לעבוד בחקלאות ללא פיקוחם של בעלי הקרקעות הגדולים, משכה רבים אל מחנהו של מסיאל.
במשך שלוש שנים חיו מסיאל ותומכיו בקנודוס ללא כל הפרעה, וללא התערבות חיצונית.
עם זאת נוכחותם של תומכי מסיאל הביאה לפחד באזור, מכיוון שרבים מן המצטרפים לשורותיו של מסיאל היו "ז'אגונסוס", שכירי חרב שהתפרנסו כחקלאים נודדים.
הממשלה המרכזית החלה להתעניין בנעשה, מכיוון שחששה מפלישתם של תומכי מסיאל לעיר השכנה ז'וסאיירו, שתושביה ביקשו את הגנת הממשלה המרכזית, לאחר שתקרית שיסודה סכסוך עם סוחר עץ מקומי על משלוח עץ שלא הגיעה, נופחה לממדי ענק.
שלוש משלחות צבאיות ניסו לכבוש את קנודוס, וסיימו בכישלון, כשהן סופגות מאות הרוגים.
משלחת צבאית רביעית יצאה לאחר שכל ברזיל סערה בעקבות כישלון שלוש המשלחות הראשונות, והצגתו של מסיאל כמלוכן החפץ להחזיר את המלוכה.
המשלחת הרביעית כללה כ-6,000 חיילים, וארטילריה.
המצור על קנודוס החל ביוני 1897 בהרעשת תותחים.
המצור הביא לאלפי הרוגים, הן בכוחות הצבא, והן בקרב הנצורים.
בספטמבר התהדק המצור, ונקודות אסטרטגיות בקנודוס נכבשו.
מסיאל, שחשש ממותם האלים של תומכיו, החל בתקופה של תפילה וצום.
ב-22 בספטמבר 1897 מת, כפי הנראה ממחלת הדיזנטריה.
מותו סימן את תבוסתה של קנודוס.
לאחר מותו פרצו כוחות הממשלה למתחם המבוצר, והרגו כ-50% מתומכי מסיאל, בטבח חסר רחמים כנגד האוכלוסייה האזרחית.
מעריכים כי מספר הקורבנות הגיע ל-15,000.
גופתו של מסיאל אותרה, הוצאה מקברה, וזוהתה על ידי רופאים צבאיים.
ראשו נכרת ונשלח לסלבדור בירת באהיה, הן כהוכחה למותו, והן כשלל מלחמה.
הראש הוצג במוזאון הרפואה בעיר, אך הושמד בשריפה בשנת 1905.
מכתביו של מסיאל נותר מעט מאוד.
דרשה שכתב ב-1895 בשם "מחשבות על תפיסת החוק האלוהי של אדוננו ישו לגאולת האדם" היא היחידה ששרדה.
דמותו הופיעה ביצירות ספרות העוסקות במרד בקנודוס.
יצירתו של יוקלידס דה קוניה "מרד בסרטאוס" מציגה תיאור דרמטי של מסיאל, כמו גם ספרו של מריו ורגס יוסה "מלחמת סוף העולם" (יצא לאור בעברית בהוצאת שוקן בשנת 1987, בתרגום יואב הלוי).
אנטוניו קית'פלן מקדייס הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר בליגת ה-NBA.
גובהו של מקדייס 2.06 מטרים.
מקדייס החל את קריירת הכדורסל שלו באוניברסיטת אלבמה ובשנת 1995 נבחר בדראפט במקום השני על ידי לוס אנג'לס קליפרס ונשלח בטרייד לדנוור נאגטס עוד לפני פתיחת העונה.
יכולת הניתור וכוח ההטבעה של מקדייס אפשרו לו לרשום ממוצעים גבוהים של 17.9 נקודות ו-8.9 ריבאונדים למשחק ב-6 העונות הראשונות שלו ב-NBA.
ב-1997, לפני שנתו השלישית בליגה, נשלח מקדייס בטרייד לפיניקס סאנס, שם רשם ממוצע של 15.1 נקודות ו-7.6 ריבאונדים למשחק.
בעונה שלאחר מכן חזר מקדייס לדנוור נאגטס כשחתם בשורותיה על חוזה כשחקן חופשי.
באולימפיאדת סידני בשנת 2000, היה מקדייס שותף לזכיית נבחרת ארצות הברית במדליית הזהב.
בתחילת עונת 2001/02 סבל מקדייס מפציעה בברכו שדרשה ניתוח שבגללו אמור היה לסיים את העונה כבר בתחילתה.
למרות הפציעה והניתוח, המשיך מקדייס לשחק, דבר שגרם לפציעה להתחדש מספר פעמים ומקדייס עבר ניתוחים נוספים בעונות הבאות.
בינואר 2004 נשלח מקדייס בטרייד לניו יורק ניקס, בה שיחק במשך חצי עונה לפני שנשלח בחזרה לפיניקס.
בקיץ 2004 הכריז מקדייס כי החלים וכי הוא כשיר למשחק, והוא הוחתם בגיל 30 בדטרויט פיסטונס, כגיבוי בעמדת הפאוור פורוורד לראשיד וולאס.
הוא שיחק בעיקר מהספסל וסיפק מספרים צנועים יותר, כשעיקר תרומתו לקבוצה הייתה כשחקן שישי.
בעונתו הראשונה בדטרויט רשם ממוצעים של 9.6 נקודות (ב-51.3% מהשדה, דורג 13 ב-NBA באותה עונה באחוזים מהשדה) ו-6.3 ריבאונדים ב-23 דקות משחק.
בעונת 2005/06, תחת אימונו של פליפ סונדרס, שיחק מקדייס רק 21 דקות למשחק, קלע 7.8 נקודות וליקט 5.3 ריבאונדים למשחק כשהוא קולע ב-50.9% מהשדה.
בקיץ 2006, לאחר עזיבתו של בן וולאס, עלה מקדייס במשקל בעקבות עבודת משקולות רבה שעשה בקיץ, זאת כדי להתחזק ולהיות מסוגל לשחק יותר בעמדה 5 כמחליף לוולאס ולנאזר מוחמד.