tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקווה מפאת גילן או בשל מצב של היריון והנקה, וכן נשים אלמנות וגרושות שטבלו בעבר כשהדבר היה עבורן רלוונטי, הנשים בסקר התבקשו לענות על השאלה: "האם את נוהגת לטבול במקווה או שנהגת כשהיה רלוונטי?".
נכון לשנת 2022 פועלים בישראל 902 מקוואות נשים ציבוריים: 732 מופעלים על ידי מועצות דתיות ו-170 על ידי רשויות מקומיות.
מספר הטבילות הכולל במקוואות הנשים במועצות הדתיות עמד בשנת 2022 על 1.67 מיליון טבילות.
מקוואות גברים משמשים בנוסף כבית מרחץ עם מקלחות ומלתחה.
ככלל, מתבקשים המשתמשים במקווה להתרחץ לפני הכניסה לבור הטבילה.
במקוואות גברים המלתחות הן ציבוריות, ואין הפרטיות הקיימת במקוואות נשים.
הטובלים מתקלחים זה לצד זה והולכים לבריכת הטבילה כשהם עירומים.
במקוואות בבני ברק תיקן הרב משה יהודא ליב לנדא "תקנות צניעות" בין היתר: השגחה קבועה וסגירה ב-11:00 בבוקר.
אף שטבילת גברים כיום היא מנהג ולא חובה הלכתית, לפי נתוני דו-שנתון דת ומדינה של המכון הישראלי לדמוקרטיה לשנת 2024 בפועל 24% מהגברים היהודים בישראל נוהגים לטבול במקווה לפחות פעם אחת בשנה, ועוד 11% נוהגים לטבול במקווה אחת לכמה שנים.
נכון לשנת 2022 פועלים בישראל 196 מקוואות גברים ציבוריים: 174 מופעלים על ידי מועצות דתיות ו-22 על ידי רשויות מקומיות.
מספר הטבילות הכולל במקוואות הגברים במועצות הדתיות עמד בשנת 2022 על 1.31 מיליון טבילות.
מִקְוֵה יִשְׂרָאֵל הוא בית הספר החקלאי והישוב העברי הראשון בארץ ישראל מאז תקופת היישוב הישן.
בית הספר הוקם על ידי קרל נטר ב-15 בפברואר 1870, ממזרח ליפו, דרומית לדרך יפו-ירושלים.
כיום מוגדר בית הספר ככפר נוער חקלאי, ולומדים בו 2,050 תלמידים.
המוסד, החולש על שטח של כ-3,300 דונם, הוא חלק מפארק אריאל שרון ושטחו מוגדר כחבל גלילי עצמאי.
המוסד כולל בתוכו: חמישה גני ילדים, שני בתי ספר יסודיים– אנתרופוסופי, מונטסורי, שתי פנימיות ממלכתית-דתית וממלכתית-כללית, שלושה תיכונים שש-שנתיים ("המדור הכללי"), תיכון חקלאי דתי ("המדור הדתי") ובית ספר שש שנתי ישראלי-צרפתי מרשת אליאנס ("המסלול הישראלי-צרפתי") שהוקם בשנים 2006–2007 במימון שגרירות אירופה.
בית הספר מקבל תלמידים מיישובים באזור– חולון, ראשון לציון, אזור ובית דגן.
בשנת 2010 החלה לפעול במקום גם מכינה קדם צבאית "שחר" – מקוה ישראל, המיועדת לבנים לפני שירותם הצבאי.
בכפר תשעה ענפי חקלאות, והגן הבוטני הראשון בארץ.
בשטח בית הספר מצויים אתרים היסטוריים ששומרו, כמו היקב הראשון, בית הכנסת ו"בית קרל נטר".
בית הספר מאוגד כחברה ממשלתית.
מאבק ציבורי מנסה לפתוח את חלקים במתחם לשימוש ציבורי.
השם "מקווה ישראל" לקוח מ-2 פסוקים המופיעים בספר ירמיהו: בפסוק זה יש משמעות כפולה במילה 'מקוה': תקווה וגם מקור מים.
הפסוק הוא חלק מהפטרת פרשת בחוקותי, הפרשה שנקראה בשבוע בו נחנך בית הספר.בפסוק זה הביטוי מִקְוֵה יִשְׂרָאֵל הוא כינוי לאלוהי ישראל המביע את היותו מקור התקווה של העם.
הפסוק התפרסם ופופולרי מאוד בזכות דרשתו של התנא רבי עקיבא המופיעה בסיום מסכת יומא על מעלת ישראל ואהבת האל אליהם בנתינתו להם ליום מחילת עוונותיהם ביום כיפור וכמאמרם אמר רבי עקיבא אשריכם ישראל וכו' ואומר, מקוה ישראל השם.
הקמת בית הספר ושנותיו הראשונות עד 1880
בשנת 1867 ביקר קרל נטר בארץ ישראל ובדק את מצבם של יהודי היישוב הישן.
בביקור זה הגיע למסקנה שלא ניתן להביא לשיפור במצבם הכלכלי אלא על ידי הכשרתם לעבודה חקלאית.
בהיותו בירושלים הייתה לו הזדמנות לנאום בפני ציבור מתפללי בית הכנסת החורבה, שהיה אחד מבתי הכנסת החשובים בירושלים.
הוא פנה לציבור ועורר אותם להתחיל ב"חיים חדשים", ובנוסף, הצליח לשכנע את חברת "כל ישראל חברים" בפריז להקים את בית הספר החקלאי.
הממשלה העות'מאנית נתנה לנטר רישיון לייסוד בית ספר חקלאי, והעניקה לו שטח של 2,600 דונם אדמת מדינה בחכירה ל-99 שנה בתשלום שנתי קטן "מתוך הכרה בערך המוסד הזה בחיי היהודים".
היישוב הישן קיבל בברכה את הקמת בית הספר החקלאי.
קודם להחכרתה עובדה הקרקע על ידי הפלאחים של יאזור שפוצו ב-1,600 דונם אדמה חלופית.
בית הספר הוקם לבסוף על ידי נטר בי"ד באדר א' תר"ל (15 בפברואר 1870), ממזרח ליפו, דרומית לדרך יפו-ירושלים.
בגלל עיכוב שחל בבניית המבנים בשנה הראשונה הצוות התגורר במערת נטר.
יו"ר כי"ח אדולף כרמיה אמר בנאום שנשא לאחר ההחלטה להקים את בית הספר:
מטרת המוסד הייתה להכשיר את הדור הצעיר להתיישבות חקלאית.
נטר שימש כמנהל בשלוש השנים הראשונות עד שנפל מסוס, נפצע ונאלץ לנסוע להרפא בצרפת.
בתחילה בית הספר נועד לשלושים תלמידים מבני ארץ ישראל, אשר ילמדו בו חינם, ולשלושים תלמידים בני חוץ לארץ - בתשלום.
ההתחלה לא צלחה ולא נרשמו כלל תלמידים, ובשנה הראשונה הצליח נטר לרשום תלמיד אחד, את ניסים בכור אלחדיף.
נטר עשה ניסיון נוסף: הוא קיבל אדמות מהשלטון הטורקי על מנת להחכיר אותן לאיכרים יהודים, אך לא היה לו למי להציע אותם.
החל מ-2021 משמשת שרית גולדשטיין כמנהלת הכפר.
בשנת 1882 התקבלה קבוצת ביל"ו לעבודה במקוה ישראל, אך לא זכתה ליחס הולם ממנהלו הבא של המוסד, שמואל הירש אשר לא אהד את היהודים ממזרח אירופה, ומחשבתם לשוב לעבודת האדמה נראתה לו נלעגת.
עם זאת הסכים הירש לקבלם לתקופת ניסיון של שבועיים שאחריהם ייקבע שכרם.
הוא מינה למשגיח עליהם את עבדול עזיז, ערבי מהכפר יאזור.
בתום תקופת הניסיון היו במקוה ישראל 21 עובדים, מהם שתי נשים שעבדו על פי הסיכום כ-12 שעות עבודה ביום, מהן שעה אחת לאכילה ולמנוחה.
בסוף אוגוסט של אותה שנה נסע הירש לצרפת ונטר החליף אותו בניהול מקוה ישראל.
הביל"ויים מצאו איתו שפה משותפת והמשגיח הערבי פוטר.
הוחל בהקמת בית חדש, שעתיד היה להיות ביתם של הביל"ויים אשר התגוררו עד אז בבית שכור ביפו ובאו ברגל למקוה ישראל בכל יום.
נטר העלה את שכרם והבטיח לדאוג שתהיה להם אדמה משלהם.
לפני מותו כתב לברון רוטשילד כי יש לתת להם קרקע ואכן הם הגיעו לראשון לציון, שם בנו עבורם שלושה בתים.
הבתים הושלמו אך הירש, שהיה נציג הברון, נתן אותם למשרתי ציבור בראשון לציון והביל"ויים עברו לגדרה (דווקא בתמיכתו של הירש).
מספר שנים פעל במקווה מפעל לטקסטיל שייסד אלחנן בולקינד.
בשנת 1894 עלה מספר התלמידים ל-98. ניטעו פרדסי הדרים.
הוקמה משתלה לצמחים חדשים, בין השאר הובא לראשונה עץ אקליפטוס מאוסטרליה.
בכניסה הראשית לבית הספר, בדרך יפו-ירושלים, התקיים ב-28 באוקטובר 1898 מפגש בין הרצל לבין קיסר גרמניה, וילהלם השני.
הקיסר היה בדרכו מחיפה לטקס חנוכת כנסיית הגואל בירושלים העתיקה.
הרצל הוזמן על ידי הקיסר לפגוש בו במהלך הביקור בארץ ישראל.
הרצל סבר כי תמיכתו של הקיסר הגרמני תסייע לממש את חזון מדינת היהודים ולכן חיכה לו על אם הדרך לצד שער ירושלים של מקוה ישראל, אחד מהישגי ההתחדשות הציונית בארץ ישראל.
תמר קופרשטיין, אחת התלמידות במקוה ישראל, תיארה את המפגש:
תמונת פגישת הרצל עם הקיסר צולמה על ידי דוד וולפסון והיא תמונת פוטו מונטאז' כיוון שהצלם לא הצליח לצלם באופן יציב עקב התרגשותו.
ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התמנה אליהו קראוזה לנהל את מקוה ישראל ומלא תפקיד זה במשך 42 שנה.
בעת מלחמת העולם הראשונה ננטש בית הספר.
תלמידי בית הספר יצאו יחד עם קראוזה, שהיה נתין עות'מאני לנטיעת חורשות עצים בדרום ארץ ישראל, עבודה שנחשבה על ידי השלטונות הטורקים לשירות צבאי.
משתלה גדולה הוקמה בבאר שבע.
ממנה נלקחו שתילים וניטעו חורשות בדרום, בין השאר, חורשת עיזוז, ביר עסלוג' וקוסיימה, בהן מצויות עד היום חורשות אקליפטוסים עבותים.
עצים נוספים ניטעו על ידי תלמידי "קבוצת נוטעים" ממקוה ישראל לאורך תוואי הרכבת הטורקית הצבאית למדבר סיני.
לאחר המלחמה נפתח בית הספר מחדש בעזרת הברון רוטשילד עבור יתומי המלחמה בארץ.
אתר הפסולת ההיסטורי של תל אביב
צמיחתה של העיר תל אביב-יפו בתחילת המאה ה-20 חייבה את העירייה למצוא פתרון לכמויות הפסולת העירונית שהצטברו בעיר.
בשנת 1926 החל מקוה ישראל בקליטת הפסולת של העיר, שהייתה בעיקרה מורכבת משאריות מזון ובזכות כך נועדה לזיבול השדות החקלאיים של המוסד החינוכי.
בתחילה קנה בית הספר את האשפה מן העירייה אולם מהר מאוד עלה כי איכות תוצר הדשן של הפסולת העירונית הוא נמוך מאוד.
עיריית תל אביב שילמה בסופו של דבר לבית הספר תמורת השימוש בחלק משטחיו כמזבלה העירונית.
עם גידולה של העיר בשנות השלושים, גדלו בהתאם גם כמויות האשפה והוכפלו מדי שנה, והמפגעים ב'מקוה ישראל' הפכו קשים.
בשלב זה התנגדו במקוה ישראל להמשך השימוש בשטחיהם כמזבלה, ולאחר דין ודברים ההסכמים עם העירייה חודשו ופסולת העיר המשיכה להגיע אל מקוה ישראל עד 1948.
בשנת 1956 נחתם הסכם בין חברת "כל ישראל חברים" לבין ממשלת ישראל לניהול משותף של בית הספר החקלאי.
בשנת 1976 נחקק חוק בית הספר החקלאי מקוה ישראל ועל פיו "יוסיף לפעול כבי"ס חקלאי לקידום מטרותיו" וכי "אין לשנות ייעוד הקרקעות".
חוק זה בא להחליף את הרישיון של האימפריה העות'מאנית להפעלת בית הספר החקלאי, שמכוחו פעל בית הספר עד אז.
החל משנת 2020 מתנהל מאבק ציבורי למען מתן גישה חופשית לציבור לחלק משטחי המתחם, בדגש על השטחים הטבעיים הפתוחים, הגן הבוטני והמושבה הצרפתית.
המאבק מובל על ידי קבוצת פעילים מקומית מחולון ודרום תל אביב ושותפים לו ארגוני חברה אזרחית כמו מגמה ירוקה, אדם טבע ודין והמטה לבינוי שפוי.
המאבק מתנהל במוסדות תכנון, ברשתות חברתיות ובתקשורת.
פעילות ארגון "ההגנה" בבית הספר
בית הספר שימש גם כמרכז אימון והדרכה של הארגון.
במקוה ישראל קיימת מערה טבעית, חצובה בכורכר, שבה גרו ראשוני המקום.
דוד ליבוביץ, שניהל את בתי המלאכה של בית הספר, ושימש גם מפקד שכונת נווה שלום הסמוכה ליפו, עסק בפיתוח פצצות, רימוני יד ורימוני רובה.
בית המלאכה שלו בבית הספר שימש כסדנת ייצור ותיקונים של ההגנה.
דוד ליבוביץ יזם ויצר את הדוידקה – מרגמה ששימשה את ההגנה וצה"ל במלחמת העצמאות.
הפגז של הדוידקה עשה רעש גדול כאשר התפוצץ.
שימוש הבכורה נעשה על ידי ההגנה ב-13 במרץ 1948, בהתקפה על שכונת אבו כביר ביפו, מערבית ממקוה ישראל, והדיה נשמעו היטב בכל רחבי הסביבה.
עם פרוץ העימותים הראשונים במלחמת העצמאות לאחר כ"ט בנובמבר, שוכנה במקוה ישראל מחלקת פלמ"ח שהשתייכה ל"פלוגת הקו" בגדוד החמישי, שתפקידה העיקרי היה אבטחת התחבורה מתל אביב לירושלים, לדרום ולנגב.
לאחר אירוע "נפילת שבעת הנוטרים" מלווי שיירה ביאזור בסמוך למקוה ישראל, תקפו כוחות ה"הגנה" פעמים אחדות את יאזור, כשהפעולה המוצלחת ביותר הייתה פיצוץ מתחם מבוצר של אנשי חסן סלאמה בבית החרושת לקרח על ידי "פלוגת הקו" בפיקודו של נחום אריאלי ובעזרת כוח מסייע של ה"הגנה" בפיקודו של ישראל טל.
הלוחמים יצאו ממקוה ישראל - ושבו נושאים את חברם ההרוג רחמים הוורד ואת הפצועים.
סמוך להכרזת מדינת ישראל, במסגרת מבצע חמץ לכיבוש יפו והשכונה הערבית אבו כביר ופתיחת כביש יפו-ירושלים, שימש בית הספר בסיס ליציאת גדוד 52 מחטיבת גבעתי בניסיון לכיבוש תל א-ריש.
תחילה עלה הכיבוש יפה אך בהתקפת נגד של צבאות סדירים למחצה מצבא ההצלה נאלצו הכוחות לסגת חזרה לבית הספר כשהם סובלים אבדות כבדות.
אל הקומה השנייה עולים מהחזית הדרומית של בית הכנסת בשני גרמי מדרגות סימטריים.
בקדמת המבנה – בחזית הצפונית יש רחבת דשא המוקפת בעצים ומזרקה.
בעברית – "חברת כל ישראל חברים".
בערבית – جمعية عمومية اسرائيلية زراعت مكتبي (= אגודה כללית ישראלית חקלאית לימודית) ובצרפתית – ALLIANCE ISRAELITE UNIVERSELLE MIKWEH ISRAEL (= אגודה (אליאנס) ישראלית כללית מקוה ישראל).
הארון הובא מצרפת בשנת 1881 על ידי קרל נטר לזכר אביו שנפטר שנה קודם לכן.
נטר התכוון להקים בית כנסת במקוה ולכן הביא את הארון, אבל הבנייה נדחתה כנראה בגלל שלא גויסו מספיק תרומות למטרה זו.
היקב במקוה הוקם בתפיסה של 'חקלאות תעשייתית', הדוגלת בהעברת התוצרת החקלאית לתעשייה כדי להגדיל את הרווחים וליצור בסיס כלכלי רחב יותר למשק החקלאי.
במקוה נטעו כרם ענבים גדול.
יצור היין החל בתקופתו של יוסף נייגו כמנהל בשנת 1893. בניגוד ליקבים אחרים באזור, היקב של מקוה התקשה לעמוד בציפיות ולכן נסגר בהדרגה.
למרות שבשנים האחרונות יוצר יין ביקב, אך לא בכמויות מסחריות, היקב קרס לתוך עצמו עקב חוסר תחזוק המבנה, ותהליך ייצור היין הועבר למקום אחר.
שיקום היקב החל קצת אחרי שקרס.
עם התגברות העלייה של בני נוער, תחילה מגרמניה ואחר כך ממזרח אירופה, הוקמה עליית הנוער, שטיפלה בקליטת הנערים.
לאחר הסכם עם תנועת המזרחי הוקמה הוועדה לעליית הנוער הדתי.
לפי השיטה שנקבעה, נמצא כי שליש מהנערים ביקשו חינוך דתי.
היות שמקוה ישראל היה אחד המוסדות שקלט את ילדי עליית הנוער, הוחלט בשנת 1939 להקים בבית הספר "סקטור דתי" לצד "הסקטור הכללי".
שני המדורים – הכללי והדתי - פועלים מאז במחיצה אחת.
כעת פועל גם מדור צרפתי-ישראלי.
התחנה עסקה בעיקר בשתי בעיות: בעיית ההשקיה ובעיית הזיבול.
פעילותו המדעית מוצגת ב"בית ויניק" שבמקום
פסל פגישת הרצל עם קיסר גרמניה וילהלם השני
ביום הרצל, י' באייר תשע"ב (2 במאי 2012) נחנך ליד שער הכניסה הישן מדרך יפו (כביש 44), ביוזמתו של צבי האוזר, פסל ברונזה של הפסל מוטי מזרחי המתאר את פגישת בנימין זאב הרצל עם קיסר גרמניה וילהלם השני במהלך מסעו של הקיסר לארץ ישראל – במקום בו התרחשה.
פסלו של הקיסר חצוי לשניים, על חלק אחד חקוקה אימרתו של הרצל "אם תרצו אין זו אגדה" ועל החלק השני דבריו של הקיסר: "לארץ הזאת יש עתיד".
הפסל מוצב על במת בטון רחבה עם מדרגות עלייה ומתנשא לגובה כשבעה מטרים מעל פני הקרקע.
הפסל נתרם על ידי מרגריט ויעקב חי (בוגר מקוה ישראל).
הגן הבוטני תוכנן על ידי פרופסור אוטו ורבורג וניטע בשנת 1930 למטרת תצפית, אקלום והדגמה של צמחים שונים.
בשטחו המשתרע על כ-50 דונם מיוצגים כ-1,200 מינים לפי משפחות ומחלקות בוטניות.
חלק ממנה מארצות חוץ ומצוי בארץ רק בגן זה.
הגן משמש אתר לימוד ואתר לביקורים.
בגבול הגן הבוטני הוקמה מצבה לזכר התלמידים שנפלו במלחמת העצמאות (רובם בקרב חירבת כוריכור ליד שילת) ואתר הנצחה לאליהו (אליק) שמיר שנפל עם חבריו ביאזור.
במקוה ישראל הוקם גם מבנה יד לבנים, לזכר חניכי מקוה ישראל, בוגריה ועובדיה, שנפלו בקרב.
על הלוח היו רשומים בשנת 1973 שמותיהם של 143 נופלים.
במקוה נמצא עץ מרשים של פיקוס בנגלי (השם המדעי: Ficus Benegalensis) שניטע בשנת 1888 ומשתרע על שטח נרחב.
שורשי האוויר של העץ השתרשו בקרקע והפכו במשך הזמן לגזעים משניים.
עץ זה הוא ה"סמל" של מקוה ישראל ומסמל את תלמידי בית הספר ובוגריו אשר השתרשו בארץ, נקלטו והשתלבו בבנייתה והשפיעו על התפתחותה.
במקוה ישראל ניטעה בשנת 1882 החורשה הראשונה של עצי אקליפטוס המקור (חורשת הראשונים) וממנה הופצו עצי האקליפטוס לכל ארץ ישראל.
שדרת דקלי וושינגטוניה בהשראה פריזאית נשתלו כאן בדומה לשדרות של עתלית, חולדה והמושבה מגדל .
קברו של קרל נטר נמצא לא רחוק משער הכניסה למוסד מחולון (שער קראוזה).
אל חלקת הקבר מוביל שביל מרוצף בין שתי שורות ברושים.
הקבר מוקף בגדר ברזל מסוגננת ועל המצבה יש כיתוב בעברית ובצרפתית.
בנוסף לקברו של נטר נמצאים במקום עוד שלושה קברים: קבר של פועל שנפטר בשנת תרל"ג (1873) וקבר מפואר שנראה כמאוזולאום, לשני ילדיו הקטנים של מנהל המוסד דאז, שמואל הירש, שנפטרו בנובמבר 1887.
מקוֹלִי קאלקין הוא שחקן קולנוע אמריקאי.
התפרסם בשנות ה-90 המוקדמות, והפך לאחד השחקנים הצעירים המפורסמים ביותר בהוליווד.
נולד בספרד בשם מקוֹלִי קרסון קאלקין.
אביו הוא השחקן כריסטופר "קיט" קאלקין ואמו היא פטריסיה ברנטאפ.
דודתו היא השחקנית בוני בדליה.
למקולי שישה אחים ואחיות: כריסטיאן, קיראן, רורי, שיין, דקוטה וקווין קאלקין.
בראשית חייו התגוררה המשפחה בדירה קטנה; אימו עבדה כמרכזנית ואילו אביו עבד בכנסייה הקתולית המקומית.
קאלקין גדל כקתולי ואף חונך בבתי ספר קתוליים, אך לאחר זמן עזבו הוריו את הדת והוציאו אותו מבית הספר הקתולי.
כשהיה קאלקין בן 15, הוריו נפרדו ונאבקו על המשמורת שלו.
ב-2008 נהרגה אחותו הגדולה דקוטה בתאונה.
קאלקין התחיל את קריירת המשחק שלו בגיל 4 כשהשתתף בהצגות; הוא המשיך להופיע בהצגות, בתוכניות טלוויזיה ובסרטי קולנוע לאורך שנות ה-80. ב-1988 הוא הופיע לראשונה בקולנוע בסרט "Rocket Gibraltar".
לאחר מכן, הוא הופיע בסרטים: "הדוד באק" ו"חיים בצל הסיוט".
קאלקין התפרסם בזכות תפקידו הראשי כקווין מקאליסטר בשובר הקופות "שכחו אותי בבית" (1990).
הוא גילם את הדמות של קווין גם בסרט ההמשך שיצא שנתיים לאחר מכן "שכחו אותי בבית 2", שזכה גם הוא להצלחה.
הסרט "שכחו אותי בבית" הפך לסמל נפילת מסך הברזל בפולין, והוא משודר שם בכל חג מולד.
קאלקין התיידד עם הזמר מייקל ג'קסון, והוא הופיע בקליפ שלו "Black or White".
כמו כן כיכב קאלקין בתוכנית מצוירת שנקראה "Wish Kid" (בעברית: "כפפת המשאלות").
לאחר הצלחתו המסחררת בסרטי "שכחו אותי בבית", השתתף קאלקין בסרטים נוספים: "החברה שלי" לצד אנה קלמסקי ובסרט אנימציה "שר הסיפורים" עם כריסטופר לויד (מטרילוגיית "בחזרה לעתיד"), שהצלחתם הייתה סבירה, בעוד הסרטים "הבן הטוב" (עם אלייז'ה ווד), "סוגר חשבון עם אבא" ו"ריצ'י ריץ'" כשלו בקופות.
על תפקידו ב"ריצ'י ריץ'" קיבל שכר של שמונה מיליון דולר, הסכום הגבוה ביותר אי פעם שקיבל שחקן-ילד בהוליווד.
ב-1998 השתתף בקליפ של להקת סוניק יות' לשיר "Sunday".
לאחר מספר שנים של הפסקה, חזר קאלקין לשחק בשנת 2000 במחזה "מאדאם מלוויל".
ב-2003, הייתה לו הופעת אורח בסדרה "ויל וגרייס".
באותה שנה חזר לשחק בקולנוע (לאחר שלא הופיע 9 שנים) בתפקיד ראשי בסרט על חייו של ג'יימס סט.
ב-2004 הופיע בסרט "גאולה!", שם גילם את רולנד, נער נכה שתלוי באחותו הילרי פיי (מנדי מור) עד שהפך לתלוי בחברתו קסנדרה.
ב-2006 פרסם קאלקין רומן אוטוביוגרפי בשם "Junior".
ב-2007 שיחק בסרט העצמאי "Sex and Breakfast".
קאלקין נישא ב-1998 לשחקנית רייצ'ל מיינר כאשר שניהם היו בני 18. לאחר שנתיים הם נפרדו, וב-2002 הם התגרשו.
במאי 2002 החל לנהל מערכת יחסים עם השחקנית מילה קוניס.
ב-3 בינואר 2011 קוניס אישרה כי הם נפרדו לאחר כשמונה שנות זוגיות.
החל מאוקטובר 2017, קאלקין נמצא במערכת יחסים עם ברנדה סונג, אותה הכיר על סט צילומי סרט חדש בכיכובם.
באפריל 2021 נולד לזוג בן, ובינואר 2022 הם התארסו.
בדצמבר 2022, נולד בנם השני.
ב-2004 קאלקין נעצר, נכלא לזמן קצר והועמד לדין לאחר שנתפס מחזיק מריחואנה.
במשפט, טען קאלקין שהוא חף מפשע, אך מאוחר יותר הודה והורשע כחלק מעסקת טיעון.
עונשו היה שנת מאסר על תנאי, טיפול גמילה מסמים וקנס של 540 דולר.
בדצמבר 2018, קאלקין הכריז שישנה את שמו באופן חוקי ל"מקולי מקולי קאלקין קאלקין" לאחר שערך הצבעה דרך אתרו לבחירת שם אמצעי חדש, בו ניצח השם "מקולי קאלקין" כנגד ארבעה מתמודדים אחרים.
כעבור מספר חודשים הוא אכן שינה את שמו.
מקוללה (בפורטוגזית: Maculelê), הוא ריקוד המשלב אמנות לחימה בו המשתתפים מנופפים במקלות עץ או חרבות ומכים אותם זה בזה.
מקורו מאזור באהיה שבברזיל והוא פותח על ידי עבדים אפריקאים.
האטימולוגיה של השם מצביעה על שורשים אפריקאים משולבים.
מקו משפות היורובה וללה מערבית שדיברו עבדים שמקורן ממדינות מוסלמיות באפריקה.
המקור של הריקוד/אמנות לחימה אינו ברור והדיון נסב סביב שלוש גרסאות.
האחת טוענת כי המקוללה התפתח בשדות קנה הסוכר אשר רקדו על מנת להקל על סבלם מתנאי העבדות.
הגרסה השנייה טוענת כי מקור המקוללה הוא בלחימה כאשר נלחמו העבדים באדוניהם.
הגרסה השלישית טוענת למקור אמריקאי ילידי של הריקוד/אמנות לחימה והופך את המקוללה לאפרו-אינדיאני.
הרוקדים סביב מעגל הרודה באופן מסורתי לבושים בחצאיות קש או דשא מיובש, ואוחזים בידיהם שני מקלות מעץ הביריבה או חרבות פשוטות.
לפעמים משלבים אל תוך הריקוד מאצ'טות ואפילו אש.
ריקוד המקוללה מורכב מקצב של ארבעה רבעים, כאשר בשלושה הראשונים הרוקד מבצע אחד מצעדי המקוללה או צעד מרשים משל עצמו, וברביעי שני הרוקדים מכים זה במקלות של זה (בשני המקלות או מקל יד ימין).
במקביל, שאר הרוקדים שרים ומכים במקלות שלהם כאשר השירה מונחת על ידי אדם אחד.
במקוללה רוקדים לצלילי תוף גדול אשר מכונה "אטאבקי".
האי מקווארי שוכן בקצה הדרום-מערבי של האוקיינוס השקט, בערך באמצע הדרך בין אוסטרליה לאנטארקטיקה.
האי נחשב כחלק ממדינת טסמניה מאז שנת 1900, והוכרז כשמורת טבע ב-1978. ב-1997 הוכרז האי כאתר מורשת עולמית.
בני-האדם היחידים השוכנים באי הם חיילי הצבא ההתנדבותי של אוסטרליה שהקים בסיס באי.
הם מונים בין 20 ל-40 איש, תלוי בעונה.
האי ומימיו הסובבים אותו מנוהלים כשמורת טבע על ידי שירות הפארקים וחיות הבר הממשלתי של טסמניה.
באי מוצבת תחנת מחקר תחנת האי מקווארי.
ביולי 1810 גילה במקרה מגלה הארצות האוסטרלי, פרדריק הסלבורו, את האי בעודו תר אחר שטחים טובים לציד כלבי ים.
הוא קבע את מקווארי תחת בעלות בריטית וסיפח אותו למושבה ניו סאות' ויילס.
ב-1890 הועבר האי לטסמניה והוא הוחכר על ידי ג'וזף האץ' כדי לנצל את אוכלוסיית הפינגווינים שבו לשמן.
בין השנים 1911 ל-1914 שימש האי כבסיס ליציאת משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה בראשותו של דאגלס מוסון.
בשנת 1933 הוכרז האי כשמורת טבע והועבר לניהול שלטונות הטריטוריה האנטארקטית האוסטרלית ב-26 בדצמבר 1947. משנת 1948 משלחות החקר האנטארקטיות הלאומיות של אוסטרליה השתמשו בבסיס למטרות מדעיות.
בשנת 1997 האי הוכרז כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו והוא נחשב כאתר בעל חשיבות גדולה לשימור גאוגרפי, בהיותו המקום היחיד על פני כדור הארץ בו נחשפים באופן פעיל סלעים ממעטפת כדור הארץ מעל פני הים.
ב-23 בדצמבר 2004 זעזעה רעידת אדמה בעוצמה של 8.1 בסולם ריכטר (אחת מרעידות האדמה העוצמתיות ביותר שנמדדו), רעידה זו גרמה לנזק מועט בלבד.
יש המחשיבים רעידה זו כחלק מסדרת רעידות אדמה שהגיעה לשיאה ברעידת האדמה באוקיינוס ההודי אולם ישנה מחלוקת בקרב הסייסמולוגים על נכונות התאוריה הזו.
בשנים האחרונות מתעורר חשש שהאיזון האקולוגי באי מופר עקב התרבות יתר של אוכלוסיית הארנבים באי.
הארנבים הובאו לאי לראשונה על ידי מלחים בתחילת המאה ה-19 כמקור מזון והחלו להתרבות במהירות עד לפגיעת מחלה, מיקסומטוזיס, שהפחיתה את מספרם לכ-10,000 פרטים בשנות ה-80 של המאה ה-20. בימינו מונה אוכלוסיית הארנבים באי כ-100,000 פרטים.
מלבד ארנבים, ישנה בעיה גם עם אוכלוסיית עכברושים נרחבת באי, העלולים לגרום לבעיה סביבתית חמורה.
ישנן תוכניות להשמדת עכברושים רחבת היקף באמצעות פיתיונות, דוגמת התוכנית שבוצעה באי קמפבל שבניו זילנד.
ויכוח בין ממשלת אוסטרליה הפדרלית לבין ממשלת טסמניה בדבר מימון הפרויקט, שעלותו 24 מיליון דולר אוסטרלי, עיכבה את הוצאתו לפועל.
אולם בסופו של דבר הוסכם על מימון משותף.
האי מהווה את הפסגות הגבוהות ביותר ברכס מקווארי, שרובו תת-ימי, ונמשך מצפון ומדרום לאי.
בסמוך לאי שוכנות מספר קבוצות של איונים.
אחת הקבוצות, איוני בישופ וקלארק, מהווים את הנקודה הדרומית ביותר של אוסטרליה.
פאונת האי כוללת מיני דובי ים רבים: אנטארקטי, תת אנטארקטי וניו זילנדי, וכן פיל ים דרומי.
מיני פינגווינים רבים מתרבים באי, ביניהם פינגווין לבן-פנים שהאי מהווה את אתר ההתרבות היחיד שלו.
כאמור, ישנה אוכלוסיית ארנבים גדולה באי המפרה את האיזון האקולוגי.
בעבר הייתה באי אוכלוסיית חתולים מזיקה, שהובאה אף היא על ידי אירופאים, עד השמדתה בשנת 2002.
בספטמבר 2006 גרמה מפולת לנזק רב לאתר התרבות הפינגווינים במפרץ לוסיטניה.
הרשויות סוברות שהמפולת נגרמה משילוב של גשמי אביב עזים וסחיפה שנגרמה ממחילות ארנבים.
האירוע הזה הוא שדחק בממשלה הפדרלית של אוסטרליה ובממשלה הטסמנית למצוא פתרון למימון התוכנית להשמדת אוכלוסיית הארנבים, מימון שאכן הושג ביוני 2007.
יציבותם של חלק גדול מהצוקים באי מעורערת כתוצאה ממחילות הארנבים.
הארנבים אינם מפאונת האי המקורית והם מוכרים כמזיקים גם באוסטרליה עצמה.
מקום אחר הוא קובץ פסלים מעשה ידי הפסל האנגלי אנטוני גורמלי.
היצירה מוצבת בחוף קרוסבי שבאנגליה, אולם ייתכן שתועבר בעתיד למקום אחר.
היצירה כוללת 100 פסלים עשויים ברזל, המפוזרים על חוף הים, לאורך כ-3.2 ק"מ.
גובהו של כל אחד מהפסלים 189 ס"מ, ומשקלו של כל אחד מהם 650 ק"ג.
הפסלים עשויים בדמותו של האמן.
הדמויות נוצקו במפעל סידונס (Joseph and Jesse Siddons Foundry) שבמערב ברומוויץ'.
בטרם הוצבו הפסלים במיקומם הנוכחי הם הוצגו על חוף ים בקוקסהבן שבגרמניה בשנת 1997 ולאחר מכן בחוף ים בסטוונגר שבנורווגיה ובדה פאנה שבבלגיה.
חלק מהדמויות מוצבות בתוך הים, ומתגלות רק בשלבי השפל.
"מקום" הוא אלבומו ה־14 של הזמר והמוזיקאי הישראלי שלמה ארצי, שיצא לאור ב־1982.
לאחר הצלחת אלבומו "חצות" מ-1981, אסף ארצי 11 שירים המתאפיינים בסגנון "שירי ארץ ישראל".
באלבום התארחו הנגנים דני רובס, גרי אקשטיין, אלון הלל ומשה לוי.
בדומה לאלבומים שהוציא בשנות ה-70 האלבום כולל שלושה שירים שהולחנו לטקסטים מאת המשורר נתן יונתן.
ארצי עצמו הלחין חמישה משירי האלבום.
בשנת 1991 יצא האלבום ב-CD.
שלמה ארצי: שירה, קולות רקע
אלון הילל: תופים וכלי הקשה
משה לוי: פסנתר, פסנתר חשמלי, סינתיסייזר
שם טוב לוי: חליליות, הקלטה
נגני התזמורת הפילהרמונית הישראלית: כינורות
אלחנן ברגמן, יורם אלפרין: צ'לו
האנסמבל לכלי פריטה, מאיה שפייה: מנדולינה
אנטולי קרופניק, יוסף רבין: קרן יער
גרי אקשטיין: גיטרות, גיטרה חשמלית
יאיר שרגאי: עיבודים והפקה מוזיקלית
אסתר שמיר: שירה, לחן ומילים ל"ברית לא מותרת" (שיר מס' 10)
הוקלט באולפני "טריטון" באפריל – ספטמבר 1982
יקי קאופמן: עיצוב עטיפת האלבום
מקוטו האסבה (יפנית: 長谷部 誠; נולד ב-18 בינואר 1984) הוא כדורגלן עבר יפני ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
האסבה שיחק לאורך רוב הקריירה בבונדסליגה, בוולפסבורג, נירנברג, ובעיקר באיינטרכט פרנקפורט, בה שיחק עשר עונות.
האסבה ערך 114 הופעות בנבחרת יפן, השתתף עמה בשלושה מונדיאלים, ואף שימש בה כקפטן ממנה פרש בשנת 2018.
האסבה נולד וגדל בפוג'יאדה שביפן.
בגיל 15 החל לשחקן בקבוצת כדורגל מקומית לתקופה של שלוש שנים.
בשנת 2002 הצטרף לאוראווה רד דיימונדס בה שיחק במשך 5 שנים וזכה בה לדקות משחק רבות.
בעונתו השנייה במועדון זכה בתואר ראשון בקריירה לאחר הזכייה בגביע הליגה היפנית.
בשנת 2006 זכה באליפות יפן.
שנה לאחר מכן עזר למועדון לזכות בליגת האלופות האסיאתית.
בינואר 2008 עבר לקבוצת וולפסבורג הגרמנית.
בסיום עונת זכה עם המועדון באליפות הראשונה שלו.
בעונה הבאה הצליח להגיע עם המועדון רק למקום השמיני.
באפריל 2010 האריך את חוזהו במועדון עד לשנת 2012.
ב-2 בספטמבר 2013 חתם בנירנברג ל-3 שנים.
האסבה ירד אל הבונדסליגה השנייה עם הקבוצה, ובתום העונה חתם באיינטרכט פרנקפורט, בה הפך לשחקן הרכב קבוע.
האסבה שיחק בפרנקפורט במשך עשר עונות, והפך לסמל במועדון.
האסבה אף זכה עם פרנקפורט בגביע הגרמני בעונת 2017/18 לאחר ניצחון 3-1 בגמר על באיירן מינכן, ובתואר הליגה האירופית בעונת 2021/22, לאחר ניצחון בפנדלים על גלאזגו ריינג'רס במשחק הגמר.
בקיץ 2024 פרש האסבה ממשחק פעיל.
ב-2006 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הלאומית של יפן.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערך ב-11 בפברואר 2006 נגד .
ב-18 בנובמבר 2009 הבקיע את שערו הראשון בנבחרת נגד .
ב-29 ביוני 2010 הוא הבקיע אחד מהשערים בדו-קרב הפנדלים מול בשלב שמינית גמר מונדיאל 2010 שבסיומו הודחה יפן מהטורניר.
באותו טורניר, שימש האסבה כקפטן הנבחרת.
מִקְוֶוה הוא מחזה ישראלי מאת הדר גלרון.
המחזה עוסק בשבע נשים הנמצאות על קשת רחבה ביחסן אל האמונה היהודית: חרדיות, מסורתיות, וחילונית אחת.
המשותף לכולן הוא מקום המפגש, המקווה, שבוע לאחר גמר הווסת, בדרך כלל במחזוריות של אחת לחודש (בתקופת הווסת האישה היא נידה על פי ההלכה היהודית ואסורה במגע עם גבר).
אמנם מקום המפגש מסמל את הדת היהודית, אך לא כל הדמויות הפועלות בו זהות במידת דתיותן או בתפיסת עולמן, מה שמהווה מקור לחיכוך ולחוסר הסכמה בין הנשים.
מערכות היחסים שנוצרות בין הנשים חושפות בהדרגה את הסודות.
בד בבד עם חשיפת גופותיהן העירומים של הנשים הטובלות במקווה נחשפים גם הסודות והשקרים בעולמן של הנשים הדתיות, החיות בחברה שמייעדת להן תפקיד מוגדר ואינה מתייחסת לצורכי הפרט.
כל הדמויות נתונות במצב כזה או אחר של כפייה.
שושנה, הבלנית המבוגרת, מסתירה את קשריה עם בתה שיצאה בשאלה.
שירה, הבלנית החדשה, נמנעת מיחסי אישות עם בעלה הנכה משום שאינה מעוניינת בילדים, ולכן נשארת לישון במקווה.
הינדי מבוגרת מכדי שתהיה נידה והיא אם לבן שנולד מתרומת זרע.
תהילה היא כלה צעירה הסובלת מכאבים בזמן היחסים עם בעלה, שנישאה לו בעקבות שידוך ואילוץ והיא בכלל אוהבת בחור אחר.
חדוה היא אישה מוכה הנשואה לאדם בכיר בקהילה, ובתה אלישבע מסתירה בשתיקתה את הסוד הזה.
מיקי היא חילונית הנאלצת ללכת למקווה כי בעלה, החוזר בתשובה, מסרב לגעת בה בלי אישור מהבלנית.
ככל שהמחזה מתקדם סודותיהן של הנשים מתגלים.
הן נאלצות לעמוד מול העולם שבחוץ ומול אנשי משמרות הצניעות, הבאים לקחת את חדוה לאחר שנמלטה מבעלה המכה שהעליל עליה כדי להחזירה הביתה.
בתוך המאבק בין הנשים המסתתרות במקווה לבין הגברים הנמצאים בחוץ (בהצגה הם נשמעים במגפון), תהילה, הכלה הצעירה שאיש לא הקשיב לכאבה, מתאבדת במי המקווה.
שושנה - כבת 55, בלנית ותיקה, אישה חרדית.
יש לה בת חילונית שלומדת בבצלאל, ואמה חייבת להמשיך בעבודתה במקווה על מנת לפרנס אותה, זאת ללא ידיעתו של בעלה.
היא מקפידה מאוד על ההלכה ועל המצוות שחייבים למלא במקווה.
עם התפתחות המחזה יתחולל בה שינוי: מדמות שמשתיקה את עניין האלימות במשפחתה של חדוה היא שתעודד את כולן לסייע לחדוה ולצאת נגד משמרות הצניעות, המאיימים עליהן כי יוכרזו מורדות.
שירה - כבת 35, בלנית חדשה שהיא פחות חרדית ויותר מסורתית.
היא בקיאה מאוד בהלכות הדת ובתכתיבים ההלכתיים, אך מתוך מקום של ידע היא מפקפקת בעריצותם של הגברים שואלת שאלות רבות.
בואה למקווה הוא כורח, היות שקודמתה בתפקיד התאבדה ואיש לא רצה למלא את מקומה.
היא מעין 'אאוטסיידרית' בקהילה הקטנה, ונאבקת למען מתן עזרה לנשים מכל גוני הקשת ובדרך אמפתית ותומכת.
מעלילים עליה כי היא אישה מורדת, זאת כדי להפוך את דבריה ללא רלוונטיים.
היא מסייעת לחדוה, מעוררת את כל הנשים לעשות חשבון נפש עצמי ולמעשה מניעה את העלילה.
הינדי - כבת 60, מטופחת ונראית צעירה מכפי גילה.
היא חברתה הטובה של שושנה, אך אפילו שושנה אינה יודעת את סודה.
היא מבקרת במקווה אף שמפאת גילה כבר פסקה נידתה.
אך אין זה סודה היחיד: בנה, שנוצר בהפריית מבחנה, הוא מזרעו של איש אחר היות שלא הצליחה להיכנס להריון מבעלה במשך שנים ארוכות.
בתחילת המחזה יחסה כלפי שירה, הבלנית החדשה, קשה במיוחד, גם מהחשש שתגלה את סוד גילה המבוגר וגם משום שהיא לא מהמקום.
הינדי אף מעלילה עליה שנפגשה עם גבר בלילה, אחרי שראתה אותה נשארת לישון במקווה.
גם היא, בסיום המחזה ולאחר שהיא חושפת את סודה ומגלה לכולן את האמת, יוצאת לעזרתה של חדוה.
תהילה - כלה צעירה המגיעה זו הפעם הראשונה למקווה בלילה שלפני חתונתה.
היא חוששת מיחסי האישות, מנסה לבקש שלא יאשרו לה לממשם, וזאת על מנת לקבל 'דחייה'.
היא מבקשת עזרה, אך נענית בשלילה.
היא אוהבת בחור אחר אך מתחתנת בשידוך.
בהמשך היא מגיעה למקווה, מתארת את הכאב העצום שהיא חווה ולאחר מכן עוברת תהליך של הסתגרות, המביא לידי כך שמיחסים נעימים עם מיקי החילונית היא מתנערת ממנה ומעולמה.
היא עוברת קשיים רבים ובסופו של דבר בוחרת לסיים את חייה במקווה.
חדוה - כבת 45, אישה מוכה הנשואה לפינחס - עסקן ציבור, בעל ממון ואיש בעל כוח פוליטי.
היא מסתירה את עובדת היותה אישה מוכה, מתרצת את החבלות שעל גופה בכך שהיא נופלת, וסופגת את החיים הקשים שלה.
במהלך ההצגה היא מחליטה לברוח בעזרתה של שירה לחברים של שירה, אך כשמשמרות הצניעות מגיעים אליהן ומאיימים עליהן היא מגיעה למקווה.
שם היא מתלבטת אם לצאת, אף שבעלה שכנע את חברי היישוב כי היא חולה בנפשה, ולבסוף היא מחליטה להישאר ולהילחם על חייה ועל חיי בתה.
אלישבע – כבת 12, בתה השותקת של חדווה, היא אילמת מבחירה, זאת לאחר שבאחת הפעמים שאביה הכה את אמה היא יצאה נגדו והוא אמר לה שאם תגיד עוד מילה הוא יכה אותה.
שתיקתה מסמלת את השתיקה הכפויה על כל הנשים בעולם הזה, אולם היא זאת שפונה, בדרכה שלה, בתנועות ובמחוות, אל שירה ובעצם שוברת את קשר השתיקה, אף שהיא ממשיכה לשתוק.
קולה נשמע רק כאשר היא צועקת את שמה של תהילה לאחר שהיא מגלה את גופתה צפה במי המקווה.
אסתי - כבת 35-40, אם לשישה ילדים, מצבה הכלכלי לא טוב, שושנה אף מוותרת לה על התשלום במקווה והיא גונבת כוסות מפלסטיק.
מאמינה בכל ההלכות ומצייתת להן בלי עוררין.
סולדת מכל מה שחדש או מהרצון לשינוי, היא הולכת אחרי העדר, גם כאשר שאר הנשים מחליטות לעזור לחדווה היא עושה זו מתוך הליכה אחרי מה ששושנה המשמשת לה מודל אומרת.
רמת הערכיות שלה מוטלת בספק, היא נוטה להתלוצץ רבות על אף היותה חמורת סבר.
מיקי (מיכל) - זמרת חילונית המגיעה למקווה מתוך אילוץ כיוון שבעלה התחזק מבחינה דתית והחליט שכל עוד לא תלך למקווה הוא לא יבוא עימה במגע מיני.
בתחילה היא מאוד קולנית ובוטה, לבושה שונה במובהק ומוחצן, אבל בביקורה השני היא כבר מקפידה על לבוש צנוע יותר.
היא בולטת בשונותה במקווה, היא מביטה בנשים ומעשיהן בצורה ביקורתית במיוחד, אינה בקיאה בנושאי ההלכה, ולא מודעת לנהלים הרבים.
היא עוברת שינוי כאשר היא חוזרת לבגדיה המוחצנים בהמשך, כאשר היא מבינה שזה לא חלק מעולמה, ותומכת בתקווה אל מול משמרות הצניעות.
דמויות שאינן מופיעות על הבמה אך מוזכרות באופן מודגש הן, רחלי- ביתה של שושנה שחזרה בשאלה, לומדת בבצלאל ומשמשת כמודל (דוגמנית עירום) לאומנים.
פינחס - בעלה של חדווה איש אמיד וחזק המכה אותה ומחזיק אותה בשל יכולותיו הפיננסיים ובעיקר קשריו החברתיים בשל היותו בעל מעמד נכבד בקהילה, וכן אמציה - בעלה הנכה של שירה שבשל רצונו בעוד ילדים היא נשארת ללון במקווה.
הפקת 2004 - תיאטרון בית ליסין
ההצגה הועלתה לראשונה בתיאטרון בית ליסין ב-11 באוגוסט 2004 וזכתה בפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית הצגת השנה (2004) ובפרס השחקנית המבטיחה לענת מגן-שבו.
שחקניות: טרייסי אברמוביץ - הינדי, מרים גבריאלי - שושנה, ענת מגן-שבו - מיקי, נטלי נאמן - חדוה, הדס קלדרון - תהילה, נעמה שפירא - שירה, דנה שרייר - אסתי, גל צ'פסקי / ג'וי ריגר - אלישבע.
הפקת 2014 - תיאטרון יידישפיל
ההצגה הועלתה בשנית ביידיש בבכורה ב-27 בדצמבר 2014.
עיצוב תלבושות: דליה פן הלר;
מוזיקה: יוני סילבר - קלרינט, בס וסקסופון, שי אלון - גיטרות, חיים גרינשפון - אקורדיון, שוש רותם לידור - שירה, אלדד לידור - קלידים ותכנותים
שחקניות: ענת עצמון - הינדי, טרייסי אברמוביץ - שושנה, הדר גלרון - מיקי, אירמה סטפנוב - אסתי, מירי רגנדורפר - שירה, אליאן דבאל-שור - חדוה, הילית דייטש שני / מיטל אבני - תהילה, מיכל לאוטמן / אלומה רוזנבלום - אלישבע.
הפקת 2019 - תיאטרון הבימה
שחקניות: ליא קניג - שושנה, טטיאנה קנליס אולייר - הינדי, שיפי אלוני/דוית גביש - אסתי, אסנת פישמן - שירה, הגר טישמן - חדוה, גאיה שליטא כץ - תהילה, הדר ברנשטיין/טל פלג/מיקה קלמן - אלישבע, אושרת אינגדשט - אלמז.
עיצוב תאורה: רונן בן הרוש;
עיצוב תנועה: רן בן דרור;
שחקניות: נוי דרור - שושנה, ליאור פרוטר - הינדי, לירז מויאל - אסתי, יובל רהב/חן מרציאנו - שירה, שיר ארביב/שיר מורג - חדוה, טל מאי פרויד/שיר מרגליות - תהילה, שיר מורג/שיר מרגליות - אלישבע, אוראל גלעד - מיקי.
מלבד הפקות בישראל הועלו עד כה 19 הפקות בינלאומיות, באירופה ובארצות הברית.
מקולה היא נגע בעור המתבטא בשינוי בגוון העור (בהיר יותר או כהה יותר).
המקולה היא מקומית, שטוחה, בעלת צורות מגוונות, תחומה בגבולות מגדרים היטב, בקוטר של פחות מ-1 ס"מ.
המקולה אינה משנה את צורת העור (לא בולטת ולא שקועה), ומקורה בשכבת האפידרמיס בעור.
מקוטו קובאיאשי (נולד ב-7 באפריל 1944) הוא פיזיקאי יפני הידוע בעבודתו על שבירת סימטריית CP, שזיכתה אותו להיות אחד מארבעה הזוכים בפרס נובל לפיזיקה בשנת 2008.
קובאיאשי נולד בנגויה, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה.
אביו היה רופא ששימש במנהל המרכז לבריאות הציבור בנגויה, ונפטר זמן קצר לאחר שהסתיימה המלחמה כשקוביאשי היה בן שנתיים בלבד.
קובאיאשי למד פיזיקה באוניברסיטת נגויה וסיים את התואר הראשון בשנת 1967. לאחר מכן המשיך את לימודיו וקיבל תואר דוקטור בשנת 1972. באותה שנה עבר לאוניברסיטת קיוטו, שם עבד כעמית מחקר.
יחד עם עמיתו טושיהידה מסקאווה, הוא עבד על הסבר שבירת סימטריית CP, בתוך המודל הסטנדרטי של פיזיקת חלקיקים.
קובאיאשי ומסקאווה זכו יחד בחצי מפרס נובל לפיזיקה לשנת 2008 על עבודתם.
1979 – הפרס ע"ש נישינה – פרס הפיזיקה הוותיק והיוקרתי ביותר ביפן
1985 – פרס סקוראי לתאוריית פיזיקת חלקיקים שניתן על ידי האגודה האמריקנית לפיזיקה
מָקוֹטוֹ הִירָאיָאמָה (ביפנית: 平山信; 6 ביוני 1867–2 ביוני 1945) היה אסטרונום יפני, היפני הראשון שגילה אסטרואידים.
היראיאמה גילה בשנת 1900 שני אסטרואידים: 498 טוקיו ו-727 ניפוניה.
בנוסף, המכתש הירחי היראיאמה נקרא על שמו ועל שם קיוצוגו היראיאמה.
מקוואות לצורך טבילה רווחו באירופה בימי הביניים.
מחקר פליוגרפי וארכאולוגי מצא שרידי מקוואות באירופה מימי הביניים המעידים על רציפות בשמירת נוהגי הטהרה של עם ישראל במשך השנים.
בשונה ממרבית המקוואות בימינו, אשר מקור מימיהם במי גשמים, מקוואות הטהרה באירופה בימי הביניים קיבלו את מימיהם ממי מעיין או מי תהום.
לפיכך כדי לטבול במקווה היה צורך לרדת מתחת לאדמה עד אשר מגיעים למים.
עובדה זו גרמה לכך שגם בעת פוגרומים נשתמרו חלק ממבני המקווה והם נשמרו עד ימינו.
מבני המקווה העתיקים ביותר באירופה הם מהמאות העשירית והאחת-עשרה בוורמייזא ובשפיירא שבגרמניה.
צורתו של המקווה הייתה מרובעת, ובכך נבדל משאר הבארות שצורתן הייתה עגולה.
שמו של המקווה בגרמנית של ימי הביניים -"Juden putz in katlen Bron" ו"Puteus" במקורות לטיניים (תרגום כמעט מדויק ל"מקווה מים") - מעידים גם הם על ההבדלה שנעשתה בין בתי המרחץ ששימשו לשמירת היגיינה לבין המקוואות שנועדו לטהרה.
למרבית הקהילות היהודיות בימי הביניים כלל לא היה מקווה, ונשים טבלו לאחר נידתן בנהרות המקומיים.
מהספרות ההלכתית מאשכנז, צרפת, פרובאנס ואיטליה של ימי הביניים עולים מנהגי נשים שלא תמיד תאמו את ההלכה היהודית.
בספרות ההלכתית הספרדית, לעומת זאת, נכתבו פסקי ההלכה כמעט ללא אזכור מנהג הנשים.
התעלמות הנשים מההלכה המחייבת טבילה במקווה באה לידי ביטוי בכמה מרכזים יהודים בעולם, כדוגמת מנהג נשים במצרים בסוף המאה השתים עשרה לטבול במים שאובים .
עדות לסירוב הנשים לקבל עליהן את ההקפדות ההלכתיות הנוגעות לטבילה במקווה ניתן למצוא גם באירופה, כדוגמת נשות רומניה שטבלו במים שאובים על אף שהדבר אסור.
הטבילה במקווה הייתה חוויה שכללה מאמץ וסבל רב, בעיקר מפני שהטבילה הייתה במים קרים מאוד.
הסיבה בגינה לא חוממו המים במרבית המקוואות הייתה נעוצה הן בקשיים טכניים והן בהתנגדות הרבנית.
חלק מהרבנים בימי הביניים סירבו לחמם את המים משום
"גזירת מרחצאות" – חשש שמא חימום המקוואות ייצור דמיון בין בתי המרחץ לבין המקוואות, דמיון אשר עלול להביא לידי טבילת נשים בבתי המרחץ, שלא כדין.
סיבה נוספת להתנגדות הרבנית לחימום מי המקווה הייתה הרצון לשומרו טבעי כמקור מים חיים.
הקושי שהיה כרוך בטבילה הצוננת גרם לנשים רבות באירופה לדחות את טבילתן לימים חמים יותר, ובכך נמנעו מקיום יחסי אישות.
בשנת 1956 במהלך חפירות ארכאולוגיות שליוו את שיקום קלן לאחר מלחמת העולם השנייה, נמצא מבנה של מקווה שתוארך למאה האחת-עשרה על פי פריטים ארכיטקטוניים.
בניית המקווה בקלן, בה התיישבו יהודים החל מהמאה העשירית, מתוארכת לשנת תתק"ל 1170.
מבנה המקווה בקלן היה מרובע, ועומקו כ-16 מטר.
ההנחה היא כי מעל הקרקע היו עוד כארבעה מטרים אשר בסופם הייתה ארובה ששימשה לתאורה.
על מנת להקל על הראייה בתוך המקווה נעשה שימוש באבנים בצבעים שונים.
בתוך קירות המקווה נמצאים שקעים בגדלים שונים שנועדו לשם שמירת בגדים ומגבות, וכן להעמדת נרות.
בסביבת קלן ידוע על מקווה נוסף בקלן-דויטץ ששרידיו נמצאו בשנת תרע"ד 1914. עומקו היה כחמישה מטרים מתחת לפני האדמה כיוון שהיה סמוך לנהר.
מקווה זה היה במרתף בית כנסת שחרב בעקבות גאות הנהר בשנת תקמ"ד 1784. המקווה בוטל לכשנבנה בשנת תקמ"ו [1786] בית כנסת חדש במקום.
מעל דלת בית הכנסת בוורמס ניצבת אבן הקדשה לבניין המקווה ועליה חרותה שנת בניית המקווה - תתקמ"ו [1186].
המקווה ניצב באזור הציבורי שבשכונה היהודית בוורמס.
במאה התשע-עשרה הפסיקו את השימוש במקווה והוא נעשה בור ביוב, עד שבשנת 1895 שוחזר.
חדר הטבילה במקווה הוא מרובע בגודל 2.87 מטר ובעומק של שבעה מטרים.
גם מקווה זה, כמו מקוואות אחרים באירופה בימי הביניים, היה מקווה מעין או באר מים תהום.
הסגנון ה"רומני" בו עוצב המקווה הפך לביטוי אדריכלי "יהודי" בתמונות ותיאורים במאה החמש-עשרה.
בניין המקווה בבסלו מתוארך לאמצע המאה השתים עשרה.
בשנת 1964 נתגלה המקווה בבסלו, ואושר כמקווה טהרה יהודי על ידי הרשות הרבנית בפרפיניאן ובפריס.
בשל תהליך מתמשך של הריסת העיר לא נותר כל שריד מבית הכנסת שבמקום, אך כיוון שהמקווה היה באדמה שרידיו נשתמרו.
עד ימינו הכיכר הנמצאת בסמוך למקווה מכונה "הכיכר של היהודים".
בנוסף לבית הכנסת "הרמב"ם" בקורדובה ולשני בתי הכנסת בטולדו, מהווה בניין המקווה בבסלו והמקווה בעיר אובדה שרידים יחידים המעידים על היהדות העשירה בספרד.
המקווה היה חדר מלבני שגודלו 5.50X4.50 והוא עוצב בסגנון רומני.
המקווה בנוי מאבן המכוסה קמרון.
מקווה האר"י הוא מעיין ומקווה טהרה עתיק הממוקם למרגלות צפת העתיקה, ובכניסה אל בית הקברות היהודי העתיק בצפת, ובית הכנסת האר"י הספרדי, המקווה שוכן גם במרחק הליכה קצר ממקום קברו של האר"י.
מקור המקווה הוא מנביעה הנמצאת מתחת למחלבת המאירי.
על פי המסורת נהג האר"י לטבול בו בימי מגוריו בעיר.
רבי חיים ויטאל כתב כי בעת שעשו לאר"י טבילה אחר מותו, על פי בקשתו, לא נכנס כל גופו במים, ובקשו ממנו שיאפשר להם לבצע את הטבילה, ונעשה נס והרכין האר"י את עצמו עם ראשו וטבל מאליו.
המקווה ממוקם בתוך ביתן אבן עתיק עם ספסלים בקירותיו, ובריכה קטנה שאליה נכנסים מי המעיין, וצינור יציאה.
מימיו ידועים כקרים מאוד במשך כל עונות השנה וכבעלי סגולות.
הרב יצחק כדורי אמר כי טבילה במקווה האר"י מסוגלת להתעלות הנשמה ולדברים נוספים.
ישנה אף אמרת-עם כי הטובל במקווה האר"י לא ימות בלא תשובה.
בכניסה למקום שלט האוסר מטעמי צניעות את הכניסה על נשים, ומייחס איסור זה לרבני צפת.
מלבד זאת יש המטילים בכך אף פקפוק הלכתי בכשרות המקווה עבור נשים, למרות שביסוד הדין טבילה במעיין היא מהודרת ביותר.
"מקודשת" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית שרית חדד.
השיר יצא לאור ב-7 בפברואר 2009, כסינגל הראשון והפותח מתוך אלבומה ה-18 מרוץ החיים, תחת חסותה של חברת התקליטים הד ארצי.
השיר הגיע למקום הראשון ברוב מצעדי הפזמונים בארץ, ביניהם במדיה פורסט, רדיו לב המדינה, רשת ג', רדיו ירושלים וגלגלצ.
השיר נכתב על ידי צ'ולי זכאי, הולחן על ידי שי ראובני והופק על ידי אותו האחד גם כן.
בתחילת השיר ניתן לשמוע את המשפט "הרי את מקודשת לי בטבעת זו כדת משה וישראל", ולאחר מכן חדד מתחילה לשיר.
השיר הוכתר על ידי אתרים רבים; ביניהם מאקו ל-"להיט שאין חתונה בה הוא לא מתנגן".
במצעדי הפזמונים השבועיים זכה השיר להצלחה רבה גם כן, כאשר כבש את רוב פסגות תחנות הרדיו בישראל ביניהן ברדיו לב המדינה, רשת ג', מדיה פורסט, רדיו ירושלים, גלגלצ וכולי.
בנוסף לכך, נכנס השיר אל המקום ה-20 במצעד השנתי של רשת ג'.
השיר זכה להצלחה ארצית חסרת תקדים והפך לאחד מהשירים הנמכרים ביותר בכל הזמנים במדינת ישראל כאשר זכה לתואר "פלטינה משלושת", על סך מכירות של למעלה מ-120,000 עותקים בסך הכל.
הקליפ של השיר זכה להצלחה רבה גם כן, ושודר ללא הרף בערוץ 24. מאקו אמרו על השיר כי "מקודשת הוא שיר שמאז שיצא, אין חתונה בלעדיו".
הווידאו קליפ המלא שצולם עבור השיר בוים על ידי עוזי ג'ורג', שביים גם את הקליפ עבור השיר "מרוץ החיים", ופורסם ביוטיוב ב-22 בספטמבר 2009. בקליפ ניתן לראות קטעים מתוך חתונות, וקטעים בהם ניתן לראות את חדד כשהיא רוכבת על אופניים ברחובות.
במהלך הקליפ ניתן לראות את חדד כשהיא בהופעה כביכול, שרה את השיר עם הלהקה שלה.
בסוף הקליפ ניתן לראות את החתן שובר את הכוס.
נכון ל-11 באוגוסט 2018, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה ממיליון צפיות.
"קללת לה יורונה" הוא סרט אימה על-טבעי אמריקאי שבוים בידי מייקל צ'אבס.
תסריטו נכתב בידי ג'יימס ואן, גארי דאוברמן ואמיל גלדסטון.
בין שחקניו הראשיים של הסרט נמנים לינדה קרדליני, פטרישיה ולאסקז וריימונד קרוז.
הסרט עלה לאקרנים ב-19 באפריל 2019, בהפצתם של האחים וורנר.
בישראל, עלה לאקרנים כבר ב-18 באפריל 2019.
בתחילת הסרט, ניתן לראות בקצרה את סיפורה של לה יורונה.
בסצנה הזו, ניתן לראות שני ילדים רצים בשדה פתוח, תוך שבפתאומיות אחד מהם נעלם.
כשהשני מגלה זאת, הוא מבחין באמו, המטביעה את אחיו לנגד עיניו ולאחר מכן תופסת אותו, ומטביעה אותו גם כן.
מיד לאחר מכן, מתחיל הסרט עצמו.
הסצנה מתחילה כאשר ניתן לראות את משפחתה של אנה טייט-גרסיה (לינדה קרדליני) מתארגנת לקראת יום חדש.
כולם מתארגנים במרץ כולל שני ילדיה, אך אלו מאחרים להסעה שלהם והסצנה מסתיימת.
בהמשך, ניתן לראות כי אנה היא עובדת סוציאלית, וזאת על פי מקום עבודתה.
כאשר היא מגיעה אליו, נודע לה כי פטרישיה אלווארז (פטרישיה ולאסקז) עליה הייתה אנה אחראית כמה שנים, מהווה סיכון לילדים שלה שוב.
אנה נחפזת להגיע אל ביתה של פטרישיה בליווי שוטר, וזו מאשרת רק לאנה להיכנס לביתה, תוך שהיא שואלת אותה האם היא מצליחה לשמוע בכי.
אנה נבהלת ולא מבינה על מה פטרישיה מדברת, ומיד ניגשת אל הארון הנמצא בחדר הסמוך ומגלה כי הוא נעול.
היא מנסה לפתוח אותו ופטרישיה זועקת לעברה שלא תעז לעשות זאת.
אנה לא מקשיבה לה ובכל זאת מנסה לפתוח אותו, וזאת קופצת עליה ומפעילה כלפיה אלימות פיזית עד שלבסוף, השוטר שהתלווה עם אנה משתלט על פטרישיה ואוזק אותה.
פטרישיה מתחננת בפני אנה שלא תפתח את הארון, וזאת ממרה את פיה, פותחת את הארון ומגלה כי שני ילדיה של פטרישיה מוחבאים שם.
מיד לאחר מכן, מבטיחה אנה לשני הילדים של פטרישיה כי הם יהיו מוגנים, אך כבר באותו הלילה שניהם נהרגים על ידי לה יורונה.
אנה לא מבינה איך קרה הדבר, וכשהיא מגיעה לזירת הרצח שהייתה על יד נהר, היא מנסה להבין כיצד קרה הדבר.
לפתע, מגיחה פטרישיה מניידת משטרה תוך שהיא צורחת לעברה שהכול קרה אך ורק משום שהיא פתחה את הארון ונתנה ללה יורונה להרוג את ילדיה.
בסמוך לכך, הילד של אנה מבחין באישה הבוכה של שפת אותו הנהר.
הוא ניגש לעברה כשגדר תיל מפרידה ביניהם ולפתע מבחין בפרצופה המעוות ונבהל.
זאת ממהרת להגיח מפינה חשוכה לעברו אך לא מצליחה לתפוס אותו והוא בורח אל מכונית אמו, שם נמצאת אחותו.
השניים מתחבאים בתוך המכונית, תוך שלה יורונה מנסה להיכנס אליה, אך ללא הצלחה.
לאחר האירוע, מתחילה אנה לראות את לה יורונה בלילות, וכך גם ילדיה.
בין היתר, נודע לה כי פטרישיה התפללה יום יום ללה יורונה שתיקח את הילדים שלה במטרה שהיא תחזיר את ילדיה שנרצחו בגלל אנה.
בסמוך לכל המאורעות, לא מבינה אנה מה קורה, ובעקבות כך היא מחליטה לגשת לאב פרז (טוני אמנדולה), המספר לה כי ייתכן ולה יורונה קיימת.
באמצע שיחתם נותן האב פרז אזכור למקרה על-טבעי שקרה לו בעבר והותיר בו חרדות עד היום.
כשהוא מזכיר את המקרה, מוצגת סצנה מתוך הסרט "אנאבל", בה ניתן לראות אותו אוחז באנאבל, כשפניו מבועתות.
השיחה מסתיימת, וזאת ממהרת ללכת אל הכומר לשעבר אליו היא הופנתה.
היא ניגשת אל הכומר, וזה מציע לה את עזרתו.
לקראת סוף הסרט, מנסים אנה, שני ילדיה והכומר לשעבר למנוע מלה יורונה לקחת את ילדיה של אנה.
לאחר שהצליח הכומר לפזר זרעים של עץ-האש על מפתן דלת הכניסה, לא מצליחה לה יורונה להיכנס הביתה.
זאת בעקבות כך, שנודע כי עצי-האש היו העדים לחטאיה של לה יורונה בעת שהטביעה את ילדיה בנהר.
משחשבו שהצליחו לעצור את לה יורונה, מתגלה כי בגלל ילדתה של אנה, הצליחה לה יורונה להיכנס אל הבית.
הכומר מנסה לעצור אותה, אך לפתע מגיחה פטרישיה מבחוץ ויורה בו, תוך שאנה נזרקת אל מרתף הבית.
לאחר המאבק, לה יורונה פוגעת בכל בני הבית פרט לשני הילדים המצליחים להגיע אל עליית הגג במטרה להסתתר שם.
בסוף הסרט, מתגלה כי בנה של אנה החזיק בתליון של לה יורונה, ובעקבות כך הצליח לעכב אותה מלרצוח אותו ואת אחותו.
תוך כדי שהשניים מעכבים אותה, מצליח הכומר בכוחותיו האחרונים להגיע אל עליית הגג, וכך גם אנה אשר משתחררת מן המרתף בעזרתה של פטרישיה.
כאשר כולם נמצאים בעליית הגג, תוקעת אנה בליבה של לה יורונה צלב העשוי עץ-אש, וזאת נעלמת לנגד עיניהם.
בין היתר, ניתן לראות בקטע סיום הסרט, את אנה מביטה לעבר שלולית מים, הנמצאת באמצע הרחוב תוך שלפני כן, הצהיר הכומר כי לה יורונה כבר השתלטה עליה.
ב-9 באוקטובר 2017, נודע כי מפיק הסרט יהיה ג'יימס ואן, ובמאי הסרט יהיה מייקל צ'אבס.
עוד נודע כי לינדה קרדליני תהיה השחקנית הראשית בסרט וכי שמו במקור היה צריך להיות "הילדים".
בסמוך לכך פורסם גם כי בסרט ישתתפו שון פטריק תומאס וריימונד קרוז.
ביולי 2018, נודע כי שמו הסופי של הסרט יהיה "קללת לה יורונה".
שלב הצילומים של הסרט החלו כבר בנובמבר 2017. הטריילר של הסרט הופץ ב-18 באוקטובר 2018, ביחד עם כרזתו.
בישראל, הפרימיירה של הסרט התקיימה כבר ב-16 באפריל 2019, בקניון איילון.
הסרט הרוויח בשלושת הימים הראשונים לצאתו 56.5 מיליון דולר, מתקציב של כ-9 מיליון דולר, והיה הסרט לסרט החמישי במסגרת היקום הקולנועי של לזמן את הרוע, אשר מצליח להתברג במקום ה-1 ברשימת הסרטים הרווחיים ביותר בשבוע צאתם.
כמו כן, פתיחתו של הסרט, היא הפתיחה ה-27 הגדולה ביותר בכל הזמנים לסרט בחודש אפריל.
בדומה לפסקולי הסרטים "לזמן את הרוע", "אנאבל" ו"לזמן את הרוע 2", גם פסקול הסרט "קללת לה יורונה" הולחן על ידי ג'וסף בישארה.
הפסקול יצא ב-19 באפריל 2019, בהוצאת חברת התקליטים ווטר-טאוור מיוזיק, בשם The Curse of La Llorona.
בין היתר, עלה הפסקול לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
עטיפת הפסקול עוצבה בדומה לכרזת הסרט עצמו.
מקולוצלה פלי (שם מדעי: Maccullochella peelii) הוא מין דג גדול מסדרת הדקראים החי בנהרות דרום-אוסטרליה.
בצורתו הוא דומה מעט למין של דקר אך משויך למשפחה אחרת - פרקות ממוזגות והוא מצוי בטבע בסכנת הכחדה חמורה.
הדג הגדול ביותר שנתפס הגיע לאורך 1.8 מטר ולמשקל 113 ק"ג.
הוא בעל גוף חביתי המזכיר מבנה של דקר, עם סנפירי גב קוצניים נמוכים, סנפירי חזה רחבים וזנב גדול המשמש לתאוצה.
הדג בעל פה רחב ובתוכו שיניים חדות וקטנות דמויות מחטים.
הפה בעל שפתיים בשרניות הבולטות החוצה מעט.
צבע הדג ירוק כהה ולעיתים חום או אף שחור ומעוטר בכתמים בצבע שיש.
הבטן בהירה יותר מהגב והסנפירים צהובים עד ירוקים.
דג זה שוחה בנהרות של אגן מארי-דרלינג שבחלק הדרום-מזרחי של אוסטרליה, בעיקר בנהר מארי ובמספר אגנים ופלגים המצויים בשפלה ושם הוא טורף ממארב מוסווה דגים אחרים, סרטנים, עופות מים וזוחלים, בהיותו טורף-על של נהרות אוסטרליה.
הוא מצוי כיום בסכנה גדולה שהחלה מאז בוא האירופאים לאוסטרליה, עקב דיג מופרד, פגיעה בנהרות והסתת זרם הנהר לערים הצורכות מים.
בעת האחרונה חלה גדילה מסוימת של כמה אוכלוסיות במספר נהרות.
מקוללים הוא סרט מתח ישראלי שיצא לאקרנים בנובמבר 2018 בבימוי של יבגני רומן, על פי תסריטם של יואב שוטן גושן ואיילת גונדר גושן, ובכיכובם של דניאל גד, עמית רהב ונמרוד הוכנברג.
רב"ט אביב קציר (עמית רהב), צלם צבאי מיחידת דובר צה"ל, נשלח לצלם סרט תדמית על יחידת גבעתי, היוצאים לניווט בשטח חדש בלב המדבר.
מפקד היחידה מחלק את החיילים לצוותים.
אביב מצטרף לתומר אבוטבול (דניאל גד), שנחוש להגיע לקצונה, וליובל אריאלי המכונה ברחש (נמרוד הוכנברג), שחולם לאבד את בתוליו.
הניווט השגרתי הופך לסיוט עבור השלושה, שהולכים לאיבוד בלב המדבר ומאבדים כל קשר עם היחידה.
השלושה נאבקים על חייהם ועל שפיותם ומנסים להילחם במדבר האימתני שמתעתע בהם, ולנסות למצוא את הדרך לצאת ממבוך המוות אליו נכנסו.
שם השחקןשם הדמות אודות הדמותנמרוד הוכנברגיובל אריאלי ("ברחש")לוחם גבעתי, שמנמן ובתולדניאל גדתומר אבוטבוללוחם גבעתי, שואף לצאת לקצונהעמית רהברב"ט אביב קציר ("ברונכיטיס") צלם דובר צה"ל
מָקוֹלית הייתה חברת תקליטים ישראלית שפעלה בין ספטמבר 1950 לנובמבר 1970. החברה הוקמה על ידי שלמה ("סְלים") פאר (פיינטוך) עם האחים שמעון ודניאל אנטניר.
ב-1959 כתובתה היה גבעת הרצל 117 תל אביב ובסגירת החברה ישבה ברחוב המנור 15 תל אביב.
החברה החזיקה באולפן הקלטות וייצרה את תקליטיה.
בתחילת דרכה של חברת "התקליט חיפה" יצרה מקולית גם תקליטים עבורה בלייבל "השועל השורק" (1964–1965).
בין היתר הקליטו בחברה כמה מכוכבי הזמר של התקופה, בהם לילית נגר, ג'ו עמר, שמשון בר-נוי, אהובה צדוק, מרים אביגל, רומן שרון, אברהם פררה, שולמית לבנת, הדסה סיגלוב, בצלאל יונגרייז, ישראל יצחקי, ריקה זראי ועוד.
כל הקלטות החברה וזכויות היוצרים נרכשו ב-1972 על ידי חברת התקליט חיפה של דב זעירא (אביו של ניצן זעירא).
מקוטו טאקי (ביפנית: 滝 実; נולד ב-15 בספטמבר 1938) הוא פוליטיקאי יפני, שר המשפטים בממשלת יפן ב-2012 וחבר בית היועצים של יפן.
בבחירות לפרלמנט ב -1996 רץ טאקי כנציג מפלגה הדמוקרטית הליברלית וזכה בכ -41% מהקולות.
במפלגה, הוא הצטרף לסיעה של השימוטו.
בבחירות שהתקיימו בשנת 2007, הוא רץ כנציג של מפלגת יפן החדשה.
בקיץ 2007 עזב טקי את מפלגת יפן החדשה לאחר סכסוך עם ראשי המפלגה והצטרף בדצמבר אותה שנה למפלגה הדמוקרטית.
לשם כך הוא הצליח להחזיר את ציבור הבחירות שלו בבחירות לפרלמנט 2009.
במהלך 2012 הוא פעמיים כיהן כשר המשפטים.
ביוני הוא התמנה במקום טושיו אוגאווה ועזב את התפקיד באוקטובר מסיבות בריאותיות.
לאור המשבר הפוליטי והאשמות של שר המשפטים החדש בקשרים עם יאקוזה, לאחר שלושה שבועות בלבד הוא הוחזר לתפקיד וכיהן עד דצמבר.
בבחירות לפרלמנט 2012 טאקי כבר לא רץ.
מקום הוא סינגל של הזמר-יוצר הישראלי חנן בן ארי, שיצא לאור ב-6 בדצמבר 2021.
השיר ולחנו נכתבו על ידי חנן עצמו, והוא הופק ועובד על ידי תומר בירן.
בן ארי מתחיל בילדות של אבא, עובר לילדות שלו ומדבר על ילדות ביהודה ושומרון, ובתוך הזיכרונות מחפש את עצמו, למעשה תשובות לשאלות שמקננות בו.
רוצה להשקיע לא רק בה (זוגתו) אלא גם בעצמו ובהגשמת חלומותיו.
הגשמתם קשורה גם ביכולת שלו להתקרב אליה.
הוא ימצא מקום עבורה, כשהוא בעצמו יממש את רצונו.
בוידאו קליפ, בן ארי נזכר (תוך כדי תספורת אצל אביו הרצל בן ארי) בילדותו, ומציג אותה ואת מסע החיפושים שלו אחר המקום שלו בעולם, ואחר חלומותיו.
חלקו הראשון מצולם כולו בבית פרטי ובחלקו השני משולבים גם צילומים שלו ושל אביו בירושלים, בבית כנסת ובאצטדיון.
נכון לאוגוסט 2025 לשיר יש מעל ל-3.6 מיליון צפיות.
מקווינול , היא תרכובת אורגנית עם הנוסחה CH3OC6H4OH.
זהו פנול עם קבוצת מתוקסי במיקום פארה (מיקום פארה בכימיה אורגנית הוא זה שבו יש שתי קבוצות פונקציונליות זהות הקשורות לטבעת של בנזן במיקום 1 ו-4. הקיצור "p" משמש, לדוגמה, p-Hydroquinone הוא 4,1-dihydroxybenzene).
הוא מוצק חסר צבע, משמש בדרמטולוגיה ובכימיה אורגנית.
מקווינול הוא מרכיב פעיל נפוץ בתרופות מיקומיות (Topical medication) המשמשות לדפיגמנטציה של העור.
כתרופה אקטואלית מקווינול מעורבב לעיתים קרובות עם טרטינואין (Tretinoin), רטינואיד מקומי.
נוסחה נפוצה לתרופה זו היא תמיסה אתנול של 2% מקווינול ו-0.01% טרטינואין בנפח.
רופאי עור בדרך כלל רושמים את התרופה לטיפול בכתמי גיל.
נעשה שימוש במינונים נמוכים יותר של מקווינול בשילוב עם לייזר עם Q-switch לדיפיגמנטציה של העור בחולים עם ויטיליגו אידיופטי מפושט.
בכימיה אורגנית 4-methoxyphenol משמש כמעכב פולימריזציה (למשל אקרילטים (Acrylate) או מונומרים של סטירן).
ניתן לייצר 4-Methoxyphenol מ-p-benzoquinone ומתנול באמצעות תגובה של רדיקלים חופשיים.
המכון הלאומי האמריקאי לבטיחות ובריאות בעבודה (NIOSH) קבע מגבלת חשיפה מומלצת (REL) של 5 מ"ג/ מ"מ (מטר מעוקב) במשך יום עבודה של 8 שעות.
מקולה (גם: macula lutea) הוא אזור בעל פיגמנט בצורת אליפסה במרכז הרשתית של העין האנושית ובבעלי חיים אחרים ואחראית על חדות ראייה וראיית צבעים.
המונח macula lutea מגיע מלטינית: macula – כתם; lutea – צהבהב.
למקולה בבני אדם יש קוטר של לערך והוא מחולק לאזורים: , , , , פוביאה.
האזור המקולרי האנטומי בגודל גדול בהרבה מהאזור המקולרי הקליני שבגודל , ומתאים בגודלו לאזור הפוביאלי האנטומי.
המקולה אחראית לראיית צבעים ברזולוציה גבוהה, המתאפשרת באור.
את המקולה הקלינית רואים בהסתכלות באישון, במסגרת בדיקת עיניים או בצילום רשתית.
מקום מרפא הוא אתר שבו אנשים באים לשהות בשל סגולות ריפוי מיוחדות המיוחסות לו.
מקומות מרפא כוללים מרחצאות מרפא, מעיינות תרמיים, אגמים שבהם מצבור מינרלים ייחודי וכדומה.
במקומות כאלה מתפתחת תיירות מרפא, המושכת קהל מחלימים גדול.
סביב מקום מרפא מתפתחים שירותים לתיירים, כגון בתי מלון (למשל באזור ים המלח) ולעיתים צומח אף יישוב במקום זה (למשל קרלובי וארי).
סעיף 5א, שנוסף בשנת 1996 לחוק הסדרת מקומות רחצה, תשכ"ד–1964, מסדיר את הפעלתם של מקומות מרפא במדינת ישראל, כדלקמן:
(א) בסעיף זה, "מקום מרפא" - בריכות שחיה, מרחצאות או מעיינות מרפא ששר הפנים, בהתייעצות עם שר התיירות ושר הבריאות, לפי העניין, הכריז עליהם בהודעה ברשומות כי הם מקום מרפא.
(ב) רשות מקומית שבתחומה מקום מרפא, תקבע הסדרים ותייעד מועדים לרחצה נפרדת לגברים ולנשים; מועדים כאמור ייקבעו בשעות היום ולמשך זמן שלא יפחת מחמש שעות שבועיות לגברים וחמש שעות שבועיות לנשים.
(ג) במקום מרפא לפי סעיף זה, יסדירו הבעלים, המחזיק, או שניהם, את כל הנחוץ כדי לאפשר לנכים גישה למקום המרפא ושימוש בו.
(ד) סעיף זה יחול על מקום מרפא שהוא גוף מתוקצב כהגדרתו בסעיף 21 לחוק יסודות התקציב, התשמ"ה - 1985, או גוף נתמך כהגדרתו בסעיף 32 לחוק האמור.