tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מועצת הכנסיות של בליז קיימה עצרת "בליז בפעולה/פורום המשפחה" ב-23 בנובמבר 2011 כדי להביע את התנגדותה לאי-הפללה של פעילות הומוסקסואלית בהסכמה כחלק ממה שכינתה "תוכנית מתוזמרת של חושך שטני להדיח את אלוהים מהחוקה שלנו ולפתוח שערים אדירים להשפעה והרס שטניים אשר ישפיעו דור אחר דור".
ב-10 באוגוסט 2016 קבע בית המשפט העליון שסעיף 53 לחוק הפלילי של בליז אינו חוקתי.
השופט העליון קנת בנג'מין הבהיר בנוסיף כי "מין" כאמור בסעיף 16(3) לחוקה, כוללת איסור אפליה על רקע נטייה מינית.
בשנת 1996, שר החוץ דין בארו, (לימים ראש ממשלה), חתם על אמנה רב-צדדית של האו"ם הידועה בשם האמנה הבינלאומית לזכויות אזרחיות ופוליטיות (ICCPR).
בשנת 1993 פורשה לשון האמנה על ידי ועדת האו"ם לזכויות אדם כך שתכלול נטייה מינית באיסור אפליה על רקע קטגוריית "מין".
לדברי השופט העליון בנימין, בחתימה על האמנה בליז הסכימה בשתיקה לפרשנות זו, בעוד יש לפרש את חוקת בליז באותו באופן.
בשנת 2018, במהלך סקירה תקופתית אוניברסלית (UPR), בליז קיבלה כ-15 המלצות הקשורות לזכויות להט"ב בשטחה, החל מטיפול באפליה, אלימות ופשעי שנאה נגד אזרחי להט"ב, ועד הבטחת גישה לטיפול הולם של מחלת ה-HIV בקרב חברי הקהילה.
לפי סעיף 5(1) לחוק ההגירה, "האנשים הבאים הם מהגרים אסורים - כל זונה או הומוסקסואל או כל אדם שחי על או מקבל הכנסות של זנות או התנהגות הומוסקסואלית".
עתירתו של פעיל הלהט"ב הג'מייקני מוריס טומלינסון הוגש ב-2013 על רקע איסור ההגירה הן בטרינידד וטובגו והן בבליז על רקע הסעיף.
טומלינסון ביקש מג'מייקה, מדינת הולדתו, להתעקש על הסרת איסורי הנסיעה של מדינות אלו בהתבסס על הוראות הקהילייה הקריבית ("CARICOM") לתנועה חופשית של אזרחים ממדינות חברות.
ג'מייקה סירבה, בעוד טומלינסון עתר לבית המשפט הקריבי בבקשה לרשות להגיש את התיק ישירות מולם.
במאי 2014, טומלינסון קיבל רשות לערער על חוקי ההגירה של שתי המדינות.
באוקטובר 2014, "CARICOM" הצטרפה לתיק כצד מעוניין התומך בטיעוני טומלינסון.
ב-18 במרץ 2015, עתירתו נשמעה עם טענות כי איסורי ההגירה מקשרים את זכויות התנועה החופשית לאזרחים הקריביים הכלולים בחוזה צ'גוארמאס.
ב-10 ביוני 2016, בית המשפט הקריבי לצדק ("CCJ") קבע כי לא טרינידד וטובגו ולא בליז הפרו את חופש התנועה של טומלינסון, ודחה את תיקו.
לשם הבהרה, פסק הדין ציין כי אף אחת מהמדינות אינה יכולה לאסור על הומוסקסואלים ממדינות "CARICOM" להיכנס למדינותיהן בשל התחייבויותיהן באמנה, "על אף שהחוקים שלהן אוסרים על כניסת מהגרים הומוסקסואלים".
במהלך המשפט טענה בליז כי סעיף 5(1) לחוק ההגירה חל רק על אלו המציעים "שירותים מיניים למטרות רווח כספי", וכי אינו מפרש או אוכף את המעשה "כאיסור גורף על מהגרים הומוסקסואלים".
מאז פסק הדין של בית המשפט העליון באוגוסט 2016, ארגוני זכויות להט"ב בבליז הפכו לגלויים ופעילים יותר, בעוד צעירים בבליז קיבלו השראה להכריז על נטייתם המינית או זהותם המגדרית המועדפת בגלוי.
בליז מוגדרת כבר זמן רב כיעד תיירותי פופולרי עבור להט"ב, בעוד אתרי נופש רבים מארחים אירועי גאווה.
העיר סן פדרו נחשבת ליעד הידידותי ביותר עבור תיירים הומוסקסואלים בבליז, הכוללת חיי לילה הומוסקסואלים משגשגים ועסקים רבים הנמצאים בבעלות גלויה של מנהלים המוגדרים כחלק מחברי הקהילה בעיר.
בשנת 2009, קים סימפליס בארו, רעייתו של ראש הממשלה דין בארו, בירכה באופן אישי על הגעתה של ספינת תענוגות לסבית, שנוסעותיה התנדבו אז בבית חולים מקומי לילדים.
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) ברשות המוניציפלית כחלק מממלכת ארצות השפלה של האי בונייר תחת שלטון הולנד מעבר לים, מוגדרות כשוות לאלו של הטרוסקסואלים ובין המתקדמות ביותר בקריביים.
פעילות הומוסקסואלית של גברים או נשים היא חוקית בבונייר, בעוד נישואים ואימוץ משותף על ידי זוגות חד מיניים מוכרים מאז 2012. ישנו איסור על אפליה על רקע נטייה מינית בעודו מצוין בחוק כאיסור אפליה על רקע "נטייה הטרוסקסואלית והומוסקסואלית".
פעילות הומוסקסואלית בין גברים או נשים בבונייר היא חוקית, וגיל ההסכמה בין זוגות הטרוסקסואלים והומוסקסואלים מוגדר כזהה.
נישואים חד מיניים בבונייר הפכו לחוקיים ב-10 באוקטובר 2012 בעקבות כניסתו לתוקף של חוק המאפשר לזוגות חד מיניים להינשא ברחבי הולנד הקריבית שנחקק על ידי הפרלמנט של הולנד.
הנישואים החד מיניים הראשונים אשר התרחשו בבונייר קוימו ב-18 במאי 2013 בין אזרח ארובי לוונצואלי.
הקוד הפלילי BES (בהולנדית: Wetboek van Strafrecht BES), החל על בונייר והאיים סאבא וסנט אוסטטיוס, מפליל אפליה על בסיס "נטייה הטרוסקסואלית והומוסקסואלית" בעוד סעיף 144 קובע עונשים הנעים מקנסות ועד שנתיים מאסר על הפרתו.
סעיף 1 של חוקת הולנד חל על סאבא בו נאמר כי "כל האנשים בהולנד יטופלו באופן שווה בנסיבות שוות.
לא תותר אפליה על רקע דת, אמונה, דעה פוליטית, גזע או מין או מכל סיבה אחרת שהיא".
המכון ההולנדי לזכויות אדם אשר הוקם בשנת 2010, הוא מכון מחקר אשר "מגן, מקדם ומפקח על זכויות אדם" הפועל ברחבי הולנד האירופית והולנד הקריבית הפועל למען שוויון זכויות להט"ב ברחבי האזורים.
בשל אוכלוסייתה המצומצמת של בונייר המונה פחות מ-20,000 איש, אין סצנת להט"ב גלויה באי, בעוד לא ידועים מקומות או ברים הומוסקסואלים, אם כי רבים אכן דוגלים בהצהרתם כי הם עסקים "ידידותיים עבור להט"ב" ומסבירי פנים.
עם זאת, ישנה עמותת להט"ב אחת באי, המכונה "EQ Bonaire".
הקבוצה שואפת "לקדם רפורמות חברתיות ובכך להשיג קבלה חברתית של הומוסקסואליות בבונייר".
אפליה נגד הומוסקסואלים כמעט ולא נשמעת בבונייר, אם כי בריונות והומופוביה בבתי ספר מוגדרת כבעיה נוכחת, בעוד מספר חברי קהילה מקומיים טענו כי דחייה חברתית, המכוונת למקומיים ולא לתיירים, אכן נוכחת.
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בגרנדה כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים.
פעילות הומוסקסואלית בין גברים או נשים היא פלילית ועונשה 10 שנות מאסר.
הומוסקסואליות בין גברים היא פלילית על פי החוק הפלילי של גרנדה, סעיף 431, תחת הכותרת "פשע לא טבעי" המבוצע בדרך של מגע מיני, המטיל דין מאסר של עשר שנים.
בנוסף, גיל ההסכמה מוגדר כלא שווה בין זוגות הטרוסקסואלים להומוסקסואלים.
עבירה זו ניתנת לביצוע על ידי גבר עם/לאדם זכר או אדם עם/לנקבה.
עם זאת, העבירה אינה יכולה להתבצע על ידי שתי נשים.
עם זאת, בסעיף 7, החוק הפלילי אוסר על "ביצוע מעשה מגונה חמור" הנכתב במונחים נייטרליים מגדרית, אשר משתמע מכך כי הוא מכסה הן מעשים הטרוסקסואלים והן מעשים חד מיניים.
המעשה המגונה החמור חייב להתבצע במזיד ובפומבי.
לפי סעיף זה, הומוסקסואליות נשית אינה חוקית על פי "חוקי המגונה בפומבי".
במאי 2013, נשיא הסנאט של גרנדה קרא לאי לשקול מחדש את איסורו על יחסים הומוסקסואלים בהסכמה באומרו כי "היום מתקרב במהירות עבור גרנדה ומדינות אחרות בקריביים לבטל את חוקי הסדום שלהן".
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בבוליביה מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים אינם חווים.
פעילות הומוסקסואלית של גברים או נשים חוקית במדינה מאז 1832 בעוד חוקת בוליביה אוסרת על אפליה על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית, מה שהופך את בוליביה לאחת המדינות הבודדות בעולם המחזיקות בהגנה חוקתית עבור תושבי להט"ב מפני אפליה.
עם זאת, זוגות חד-מיניים ומשקי בית שבראשם זוגות חד-מיניים אינם זכאים לאותן ההכרות המשפטיות הזמינות לזוגות נשואים הטרוסקסואלים.
בשנת 2016, בוליביה העבירה חוק זהות מגדרית מקיפה, אשר החל להכיר לראשונה בעברת ניתוח להתאמה מגדרית לאזרחים טרנסג'נדרים בבוליביה למען שינוי מגדרם ושמותיהם במסמכים רשמיים לזהותם המועדפת.
בעקבות פסיקת בית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם בינואר 2018, אשר קבע כי מדינות החתומות על האמנה האמריקאית לזכויות אדם (בהן בוליביה) מחויבות להכיר בנישואים חד מיניים כזכות אדם.
בעודו קבע תקדים מחייב לבתי המשפט בבוליביה בנושא, ולהמתנה של פסק הדין מאת בית המשפט החוקתי הרב-לאומי של בוליביה, שירות הרישום האזרחי הודיע על כוונתו ב-9 בדצמבר 2020 להנפיק תעודות איחוד אזרחי ("איחוד חופשי") המציעות את כלל הזכויות, ההטבות והחובות החוקיות של נישואים עבור לזוגות חד מיניים במדינה.
עם זאת, במאי 2021, משרד שירות הרישום בלה פאס סירב דה פקטו לרשום מערכת יחסים של זוג לסביות.
עורך דין המייצג את בנות הזוג טען כי דחיית רישומן סותרת את החלטת המרשם עצמו שניתנה בדצמבר 2020.
לפני תחילתה של הקולוניזציה הספרדית, עמים ילידים שונים אכלסו את שטחי בוליביה.
בין אלה נכללו אנשי הקצ'ואה (כולל האינקה), האיימרה, גוארני, צ'יקיטאנו והמוקסו בין היתר בעוד הומוסקסואליות ומערכות יחסים חד מיניות תועדו בקרב קבוצות שבטים אלו.
העמים מוקסו, צ'יקיטאנו, גוראני והצ'יריגואנו נטו לראות הומוסקסואליות באדישות, בעוד אנשי האיימרה ראו בהומוסקסואלים "יצורים על טבעיים ושמאנים בעלי יכולות קסם".
לסביות אשק היו ידועות בשם הוליג'ושטה ("holjoshta") זכו להערכה רבה על ידי בני האינקה.
עם זאת, הקבלה והפתיחות בעבר אינן מוגדרות כרחבות בזמנים המודרניים.
המרתה של בוליביה לאמונה בדת הנצרות, שבאופן מסורתי התייחסה להומוסקסואליות כחטא, הביאה לאקלים הומופובי ורדיפת תושבי להט"ב בוליביאנים.
המגמה נכונה במיוחד בקרב אנשי האיימרה, שתרבותם הפופולרית רואה כיום בהומוסקסואליות מילה נרדפת לבגידה או מזל רע.
התפיסה המסורתית של הומוסקסואליות, במיוחד הומוסקסואליות גברית, על ידי בני האינקה עדיין אינה ברורה ומהווה נושא לוויכוחים מתמשכים.
בעקבות הכיבוש הספרדי, "מעשי סדום", בין אם בוצעו על ידי בני זוג הטרוסקסואלים או הומוסקסואלים, הפכו לעונשים בשריפה על המוקד.
פעילות הומוסקסואלית בבוליביה הפכה לחוקית מאז 1832, בעוד גיל ההסכמה הן עבור זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד נקבע ל-14 שנים.
בוליביה אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור או שותפות).
לצד אי הכרתה של בוליביה במערכות יחסים הומוסקסואליות, ישנה הגבלה בחוקת המדינה מאז 2009 המגדירה נישואים כאיחוד הטרוסקסואלי בין גבר לאישה בלבד.
ביולי 2010, בעקבות החלת הכרתם של נישואים חד מיניים בארגנטינה, הצהיר סגן הנשיא אלווארו גרסיה לינרה כי לממשלה "אין תוכניות להכשיר נישואים חד מיניים".
באפריל 2012, חבר בקואליציית האופוזיציה, "ההתכנסות הלאומית", הציג הצעת חוק באספה המחוקקת הרב-לאומית להכשרת איחודים אזרחיים עבור זוגות חד-מיניים.
אולם, הצעת החוק נתקעה ולא אושרה.
הצעות דומות מרובות הוצגו בשנים הבאות, אך כולן נתקעו עקב התנגדות של הכנסייה הקתולית ומספר מחברי מפלגת התנועה הממשלתית לסוציאליזם.
ב-9 בינואר 2018, בית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם (IACHR) קבע כי מדינות החתומות על האמנה האמריקאית לזכויות אדם (בהן בוליביה) מחויבות לאפשר לזוגות חד מיניים להינשא.
הפסיקה, שקבעה תקדים מחייב למדינות רבות באמריקה הלטינית, קובעת כי,
בעקבות ההחלטה, זוג הגברים דייוויד ארוקיפה פרז וגידו מונטניו דוראן, הלכו למשרד הרישום האזרחי (SERECI) בלה פאס באוקטובר 2018, בניסיון למסד את מערכת היחסים שלהם בת 9 השנים כ-"איחוד חופשי" בו מוצעות אותן הזכויות של נישואים.
עם זאת, המרשם סירב, אך ב-9 בדצמבר 2020 בעקבות פסיקת בית המשפט לטובת בני הזוג על ידי הלשכה החוקתית השנייה של בית המשפט המחלקתי של לה פאס ב-3 ביולי 2020, הפך את עמדתו.
המרשם פרסם את "החלטה 003/2020" והורה על רישום האיחוד החופשי של ארוקיפה פרז ומונטניו דוראן.
בני הזוג רשמו לבסוף את האיחוד שלהם ב-18 בדצמבר 2020. החלטה זו היוותה תקדים לזוגות חד מיניים אחרים לגשת להכרה זו בבוליביה, בעוד פעילי להט"ב תיארו את ההחלטה כ-"היסטורית".
לא ידוע אם זוגות חד מיניים מורשים לאמץ בבוליביה.
זוגות אינם רשאים לאמץ במשותף אלא אם בני הזוג נשואים כחוק או באיחוד חופשי, בעוד ישהכרה באיחוד חופשי עבור זוגות חד מיניים מאז דצמבר 2020, סביר להניח כי זוגות חד מיניים באיחודים אלה רשאים לאמץ.
עם זאת, אין לכך תיעוד או אישור כלשהו לכך שהרחבת הזכות לזוגות חד מיניים, נכון לשנת 2021.
רווקים, ללא קשר לנטייתם המינית, רשאים לאמץ ילדים, על פי סעיף 84 לקוד הילד והמתבגר.
סעיף 14 (II) של חוקת בוליביה, שיושם בפברואר 2009, אוסר ומעניש אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית.
החוק שינה את סעיף 281 לחוק העונשין כדי להפליל אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית.
כמו כן, אוסר על "הפצה והסתה לגזענות ולאפליה", וקובע כי כל מי "שבאמצעות כלשהי משדר רעיונות המבוססים על עליונות גזעית או שנאה, או שמקדמים או מצדיקים גזענות או כל סוג של אפליה על רקע המתואר לעיל, או המסיתים.
לאלימות או לרדיפה של אנשים, על בסיס מניעים גזעניים או מפלים, ייאסר בין שנה לחמש שנים".
מאז 2010, סעיף "40bis" של חוק העונשין מחמיר עונשים של פשעים המונעים מכל אחד מהעילות המפלות הכלולות בסעיף 281, לרבות נטייה מינית וזהות מגדרית.
במאי 2016, ארגון זכויות הלהט"ב "Colectivo de Lesbianas, Gays, Bisexuales y Personas Transgendería" הציג בפני האספה המחוקקת הרב-לאומית טיוטת חוק נגד פשעי שנאה המבוססים על נטייה מינית או זהות מגדרית, הכוללת עונש של כ-30 שנות מאסר.
דיווחים על אלימות נגד להט"ב בבוליביה אינם נדירים.
בשנת 2017 דיווח נציב תלונות הציבור של בוליביה כי 64 תושבי להט"ב נרצחו במדינה באותה שנה, מתוכם רק 14 מקרים נחקרו ואף אחד מתוכם לא הוביל לגזר דין.
ב-25 בנובמבר 2015, הוצעה הצעת חוק אשר תאפשר לטרנסג'נדרים בוליבאנים לשנות את שמם ואת מינם החוקיים.
ב-19 במאי 2016 העבירה לשכת הסגנים את חוק הזהות המגדרית.
יום אחד לאחר מכן, לשכת הסנטורים העבירה את הצעד ברוב רגיל.
ב-21 במאי 2016, החקיקה נחתמה לחוק על ידי סגן הנשיא אלווארו גרסיה לינרה, ונכנסה לתוקף ב-1 באוגוסט 2016.
החוק מאפשר לאנשים מעל גיל 18 לשנות באופן חוקי את שמם, מינם וצילומיהם במסמכים משפטיים בעוד כי נדרשת בדיקה פסיכולוגית המוכיחה כי האדם יודע ומניח מרצונו את שינוי הזהות, אך ניתוח להתאמה מגדרית לא מחייב פעולה זו.
התהליך מוגדר כחסוי ויש לבצעו בפני שירות הרישום האזרחי.
עיבוד התיעוד החדש נמשך כ-15 ימים.
עם זאת, מינם החדש שהוקצה עבור טרנסג'נדרים המסיימים תהליך להתאמה מגדרית, אינו מוכר למטרת נישואים.
ביוני 2017 הורה בית הדין העליון לבחירות לשירות הרישום האזרחי להכיר במינם החדש של טרנסג'נדרים בבקשותיהם להינשא.
בנובמבר 2017 פסל בית המשפט העליון של בוליביה הוראה זו, בעודו קבע שאינה חוקתית ושאין להכיר במין ששונה על פי החוק לצורך נישואים.
קבוצות מקומיות הגישו ערעור על החלטה זו לבית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם במאי 2018.
הכוחות המזוינים של בוליביה הכריזו ב-2013 כי אזרחי להט"ב יורשו לשרת בגלוי בכוחותיהם החל משנת 2015, כולל טרנסג'נדרים.
מאז 10 ביולי 2019, הצו העליון 24547 משנת 1997 החל להתיר לגברים המקיימים יחסי מין עם גברים לתרום דם.
בעבר, הצו אסר על גברים הומוסקסואלים וביסקסואלים לתרום דם, ותייג אותם כ-"קבוצת סיכון גבוה".
ביוני 2016 ביקש נציב תלונות הציבור מהממשלה לתקן את הצו, וקבע כי החוק נגד גזענות וכל צורות האפליה אוסר על אפליה על רקע נטייה מינית גם בתרומות דם.
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בבלגיה מוגדרות מהמתקדמות ביותר בעולם.
בשנת 2021, ארגון הלהט"ב האירופי, "ILGA-Europe" דירג את בלגיה במקום השני באיחוד האירופי במעמד הגנה על זכויות להט"ב, אחרי מלטה במקום הראשון.
פעילות הומוסקסואלית הפכה לחוקית בשטחי בלגיה ב-1795, עם גיל הסכמה שווה לזוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד, למעט בין השנים 1965–1985. לאחר שהעניקה לזוגות חד מיניים הטבות זוגיות במשפחה בשנת 2000, בלגיה הפכה למדינה השנייה בעולם שמכשירה נישואים חד מיניים ב-2003 (לאחר הולנד ב-2001).
אימוץ משותף של זוגות חד מיניים עבר הכרה מלאה בשנת 2006 באותם תנאים והגבלות כמו אימוץ בקרב הטרוסקסואלים, בעוד זוגות לסביות הותרו לגשת להפריה חוץ-גופית (IVF).
בלגיה מזוהה כאחת המדינות הידידותיות ביותר עבור להט"ב בעולם.
ראש ממשלת בלגיה הקודם, אליו די רופו, נודע בהיותו הומוסקסואל מוצהר וכאחד מראשי המדינות הבודדים בעולם שהזדהו כחלק מקהילת הלהט"ב.
פסקל סמט, שר החינוך הפלמי לשעבר (בממשלת פיטרס השנייה) ושר הניידות הנוכחי של בריסל, הוא הומוסקסואל מוצהר גם כן.
עם מינויה של פטרה דה סוטר לסגנית ראש ממשלת בלגיה המפקחת על הממשל הציבורי ומפעלים ציבוריים מאז 2020, בלגיה היא אחת המדינות הראשונות בעולם המחזיקות בנציגים טרנסג'נדרים מוצהרים כשרים בממשלה.
סקר מאת "Eurobarometer" משנת 2019 מצע כי 84% מהבלגים האמינו שאנשים הומוסקסואלים וביסקסואלים אמורים ליהנות מאותן זכויות כמו הטרוסקסואלים, ו-82% תמכו בהכשרת נישואים חד מיניים ברחבי אירופה, עלייה של כ-20% מתוצאות סקר האיחוד האירופי משנת 2006 שהראה תמיכה של 62% בהכשרתם של נישואים חד מיניים ביבשת.
לפני שנת 1795, השטח של מדינת בלגיה המודרנית נשלט בעיקר בידי האימפריה הרומית הקדושה והיה מחולק בין ארצות השפלה האוסטריות, דוכסות בויון ובישופות לייז', יחד עם ממלכת צרפת והרפובליקה של הולנד המאוחדת.
פעילות הומוסקסואלית הפכה לחוקית מאז 1795 (כשהמדינה הייתה חלק צרפתי).
החוק לא אסר על יחסים הומוסקסואליים ואף סעיף 372 לחוק העונשין שקבע את גיל ההסכמה ל-16 שנים לא הבדיל לעניין זה בין זוגות הטרוסקסואלים להומוסקסואלים.
נישואים חד מיניים בבלגיה חוקיים מאז 1 ביוני 2003. הצעת חוק להכשרתם של נישואים חד מיניים התקבלה בסנאט ב-28 בנובמבר 2002, וב-30 בינואר 2003 על ידי לשכת הנבחרים.
היא נכנסה לתוקף ב-1 ביוני, לאחר שהמלך אלברט השני נתן את הסכמתו המלכותית.
בכך, בלגיה הפכה למדינה השנייה בעולם שמאשרת נישואים חד מיניים, אחרי הולנד ב-2001. הכרה ב-"חיים משותפים על פי חוק", הפתוחים לכל שני שותפים הגרים בהסכמה חוקית, הוכרה עבור זוגות חד מיניים ברחבי המדינה מאז 1 בינואר 2000.
לזוגות חד מיניים ישנן זכויות שוות לאימוץ ילדים כגון בקרב זוגות הטרוסקסואלים מאז 2006, בעוד זוגות לסביות רשאיות לגשת להפריה חוץ-גופית מאז אותה שנה.
בעלה של האם הביולוגית הוכר באופן אוטומטי כאב (על פי סעיף 135 לחוק האזרחי), אך זה לא היה המקרה עבור זוג חד מיני בקרב בת זוגה של האם.
לאחר מכן, פעלו המחוקקים להסכמה על פתרון.
הצעת חוק לתיקון אי שוויון זה אושרה על ידי הסנאט ב-3 באפריל 2014 בהצבעת רוב של 48–2 (עם הימנעות אחת), ועל ידי לשכת הנציגים ב-23 באפריל בהצבעה של 114–10 (עם הימנעות אחת).
בדרך כלל, חוק האימוץ מוסדר ברמה הפדרלית, בעוד שהליך האימוץ מנוהל על ידי ממשלות הקהילה.
בין השנים 2006 ל-2014, כ-56 זוגות גברים חד מיניים ושני זוגות חד מיניים נשיים אימצו ילד בקהילה הפלמית (פלנדריה).
באותה תקופה, כ-12 ילדים אומצו בוולוניה, מה שהוביל לכ-70 אימוצים בסך הכול בקרב זוגות חד מיניים בבלגיה באותה תקופה.
החוק למניעת אפליה מ-25 בפברואר 2003 כלל הגנות על אפליה על רקע מין ונטייה מינית.
החוק הוחלף בחוק דומה בשנת 2007, הידוע כ-"חוק נגד אפליה 2007".
החוקים נגד אפליה משנת 2003 ו-2007 קובעים גם החמרות ענישה על פשעים שמניעים שנאה על בסיס, בין היתר, מין ונטייה מינית.
ב-29 בנובמבר 2013 אישרה הממשלה הפדרלית את הרחבת החוק כך שיכלול זהות מגדרית וביטוי מגדרי.
התיקון אושר על ידי הפרלמנט וקיבל הסכמה מלכותית ב-22 במאי 2014.
ב-22 בדצמבר 2014, חבר המושבעים של בית המשפט של השופטים של לייז' מצא ארבעה אשמים ברצח איהסאן ג'רף, מהגר צפון אפריקאי, אשר הונעו בין היתר על ידי הומופוביה.
זה היה המקרה הראשון בבלגיה שבו פשע הוגדר רשמית כמונע על ידי שנאה על בסיס נטייה מינית.
בדצמבר 2014, לאחר שהחל המשפט בפרשה בנובמבר, גזר בית המשפט של לייז' על מוטלו קיזילסלאן, ג'רמי וינטגנס ואריק פרמנטייה מאסר עולם בגין ביצוע הרצח של ג'רף בעוד הנאשם ג'ונתן לקאו נידון ל-30 שנות מאסר.
במאי 2018, המרכז לשוויון הזדמנויות והתנגדות לגזענות דיווח שהוא טיפל ב-125 מקרים של אפליה הומופובית ב-2018, עלייה של 38% בחמש השנים האחרונות.
המקרים כללו כ-17 תקיפות פיזיות, 42 עלבונות הומופובים ציבוריים, 17 מקרים של אפליה בדיור ו-31 תקיפות מקוונות.
מחקר שפורסם במאי 2019 והוזמן על ידי מזכירת המדינה לשוויון הזדמנויות ביאנקה דיבאטס, מצא כי 90% מתושבי הלהט"ב בבריסל היו קורבן להטרדה מילולית או פסיכולוגית, כאשר שליש מתוכם ציינו כי הותקפו פיזית.
בתי חולים בלגיים רבים, ביניהם בית החולים האוניברסיטאי גנט, ידועים בהתמחותם בניתוחים להתאמה מגדרית.
כתוצאה מכך, טרנסג'נדרים רבים מצרפת השכנה מחליטים לעבור הליכי התאמה מגדרית באזוריהם.
החוק מ-10 במאי 2007 על טרנסקסואליות, מעניק לבלגים את הזכות לשנות את מגדרם המשפטי.
לפני כן, שינוי מגדרי התאפשר רק באמצעות פסק דין שיפוטי.
בין 2002 ל-2012, היה ממוצע שנתי של כ-31 גברים ו-14 נשים ששינו רשמית את מינם החוקי, עם עלייה לאחר כניסת החוק לתוקף.
התנאים כללו כי לאדם יש "שכנוע פנימי קבוע ובלתי הפיך להשתייך למין המנוגד לזה המוזכר בתעודת לידתו" בעוד כי "גופו הפיזי מותאם למין השני ככל האפשר ומוצדק מנקודה מבט רפואית", כלומר, המועמדים נדרשו לעבור ניתוח להתאמה מגדרית ועיקור עבור הכרה בשינוי מגדרם.
ביוני 2019 קבע בית המשפט לחוקה כי החוק אינו חוקתי ויש לתקנו.
נכון לשנת 2021, ניתן לשנות בתעודת הזהות מין מזכר לנקבה או להפך בלבד, בעוד לטענת בית המשפט, אנשים א-בינארים הנכללים תחת מגדר שלישי מופלים כתוצאה מאי הכרתו.
כתוצאה מכך, בית המשפט קבע כי צריכה להיות אופציה למין "X" ברישומי חובה.
בית המשפט החוקתי ביקש מהפרלמנט הפדרלי לעבוד על הסדר התואם את הפסיקה, בין אם באמצעות "יצירת קטגוריה נוספת אחת או יותר" או הסרת מגדר מרישומי חובה.
ממשלת דה קרו הסכימה לתקן את החוק הנוכחי בעוד ההסכם הקואליציוני שלה משנת 2020 קובע כי "החקיקה תתוקן בהתאם לפסיקת בית המשפט החוקתי והשלכות נוספות ייבדקו".
על מנת לשנות מין חוקי, אדם מבוגר צריך להגיש בקשה עם הצהרה כי המין החוקי שלו אינו תואם את זהותו המגדרית (דיספוריה מגדרית), בעוד אין חיוב של העברת ניתוח, טיפול רפואי או פסיכולוגי אחר או חוות דעת.
לאחר הגשת הבקשה, יקבל הפונה הודעה על ההשלכות המשפטיות של השינוי המבוקש.
על המבקש לחדש את כוונתו לשנות את מינו החוקי תוך שלושה חודשים מיום הבקשה ולהצהיר כי הוא מודע להשלכות המשפטיות של השינוי.
לקטינים בגילאי 12–16 ישנה אפשרות לשנות את שמם הפרטי, אך לא את מינם החוקי.
לקטינים בני 16–17 ישנה אפשרות להגיש בקשה לשינוי מגדר בהסכמת הורים וחוות דעת פסיכולוגית המאשרת שהחלטתם התקבלה בחופשיות וללא כל לחץ מבחוץ.
על פי המרשם הלאומי, 727 טרנסג'נדרים בלגים שינו את מינם החוקי על פי החוק החדש בשנת 2018.
תינוקות אינטרסקסים (בעלי סימני מין זכריים ונקביים כאחד) בבלגיה עשויים לעבור התערבויות רפואיות כדי לשנות את מאפייני המין שלהם.
ארגוני זכויות אדם רואים יותר ויותר בקיום ניתוחים אלה כמיותרים, בעודם מצהירים כי יש לבצעם רק אם הפונה מסכים לניתוח.
בפברואר 2019 המליצה ועדת האו"ם לזכויות הילד לבלגיה לאסור על קיום ניתוחים אלו ולספק לתינוקות אינטרסקסים ולהוריהם ייעוץ ותמיכה.
ארגון האינטרסקס הראשון בפלנדריה, "Intersekse Vlaanderen", נרשם רשמית באוגוסט 2019.
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בגלוי בכוחות המזוינים של בלגיה.
בבלגיה, כמו במדינות רבות אחרות, גברים המקיימים יחסי מין עם גברים (MSM) לא הורשו בעבר לתרום דם.
בשנת 2017 בוטל האיסור והוחלף בתקופת דחייה של שנה.
בשנת 2016, שרת הבריאות מגי דה בלוק הבטיחה להעריך מחדש את החוק באמצעות "התגליות המדעיות החדשות ביותר".
בנובמבר 2016, הודיעה שהאיסור יתוקן ב-2017, מה שיאפשר לגברים הומוסקסואלים וביסקסואלים לתרום דם לאחר שנה של תקופת דחייה.
תקנות אלה אושרו ב-28 באפריל 2017 על ידי מועצת השרים.
ביוני 2019 הכריז הצלב האדום הפלמי שהוא אוסר על טרנסג'נדרים לתרום דם בפלנדריה.
בעקבות התייעצות עם קבוצות בריאות, הפך את הצהרתו ושמט את האיסור ב-30 בספטמבר 2019. טרנסג'נדרים יכולים לתרום את דמם כעת בכפוף לתקופת דחייה של שלושה חודשים לאחר התחלת טיפול הורמונלי ותקופת דחייה של שנה.
בשנת 2019, קבוצות להט"ב, במימון משרד הבריאות הפלמי, השיקו פרויקט למניעת התאבדויות בקרב להט"ב בשם "lumi.be" ואתר ספציפי למניעת התאבדות בקרב טרנסג'נדרים בשם "gendervonk.be".
מימין: מגדל רוג'ר ובית עיריית בריסל
מוארים בצבעי דגל הגאווה בשנת 2018חברי קהילת הלהט"ב הבלגית מוגדרים לצד קבלה חברתית רחבה, בעוד ישנה סצנת להט"ב חזקה, עם מועדוני, ברים וקיום אירועים רבים.
פעילי זכויות להט"ב בלגיים מקובצים במספר ארגונים בהם: "Çavaria" ו-"Wel Jong Niet Hetero", שני ארגונים דוברי הולנדית באזור פלנדריה ובריסל, ו-"Federation des Associations Gayes et Lesbiennes" בולוניה ואזור בריסל דובר הצרפתית.
צעדות למען זכויות להט"ב מתקיימות מדי שנה בבירת בריסל מאז 1996, כאשר אירועים דומים נערכו לסירוגין בשנים קודמות הן בבריסל והן בערים בלגיות אחרות.
הצעדות אמנם בעלות אופי חגיגי, אך הן משמשות גם להצגת רשימת דרישות של חברי הקהילה הלאומית.
הרשימה עודכנה מספר פעמים וכללה דרישות לחוקים נגד אפליה, הכללת מערכות יחסים חד-מיניות בחינוך מיני וזכות לאימוץ משותף על ידי זוגות חד-מיניים.
בצעדת 2007, חלק מהמשתתפים נראו עם הכרזה "תודה לך ורהופשטדט!", בהתייחס לעובדה שנישואים חד מיניים בבלגיה ורפורמות למען תושבי להט"ב אחרות מומשו על ידי שתי הממשלות הראשונות של ראש הממשלה גיא ורהופשטדט.
לפני 1998 נערכו הצעדות תחת השם רוז זטרדג – סמדי ורד ("שבת ורודה").
השם אומץ לצעדת ההפגנה הבלגית הראשונה אי פעם למען זכויות הומוסקסואלים ב-1979, שלקחה השראה מסדרת הצעדות ההולנדיות עם אותו השם שנערכו לראשונה שלוש שנים קודם לכן ב-1977. צעדת 1979 אורגנה ב-5 במאי בבריסל, עם הצעדות הבאות בשנתיים הבאות באנטוורפן ובריסל בהתאמה.
לאחר סדרה קצרה ראשונה זו של אירועים שנתיים, רק בשנת 1990 התקבלה ההחלטה לארגן שוב את הצעדות באופן קבוע, החל מחדש ב-5 במאי באנטוורפן ולאחר מכן בקיום דו-שנתי בגנט ושוב באנטוורפן.
הבחירה האחרונה בעיר נבעה על ידי מה שמכונה "יום ראשון השחור", כאשר מפלגת הימין "Vlaams Blok" (כיום "Vlaams Belang") אשר הייתה ידועה בהתנגדותה לזכויות להט"ב, השיגה ניצחון אלקטורלי גדול באנטוורפן.
ב-1996 צעדת "שבת ורודה" הועברה לבריסל ללא הגבלת זמן, והפכה לאירוע שנתי מאז.
בשנה שלאחר מכן, רשימת הדרישות הוצגה לראשונה באופן בולט על 10 כרזות גדולות שנשאו על ידי המשתתפים לאורך הצעדה.
בשנת 1998 שונה שמה ל-"גאווה לסבית והומוסקסואלית בלגית" (BLGP), ולאחר מכן ב-2009 ל-"גאווה בלגית".
במהדורת המצעד לשנת 2019 בבריסל, השתתפו מספר שיא של צועדים מאז היווסדותו, עם מעל ל-100,000 איש.
בשנת 2013, אנטוורפן הייתה העיר המארחת של מהדורתם השלישית של קיום משחקי הספורט בקרב ספורטאי להט"ב הידועים כ-"משחקי האאוט העולמיים" (World Outgames) אשר כללו כ-36 תחרויות בענפי ספורט שונים אשר אורגנו על ידי איגוד הספורט הבינלאומי של הומואים ולסביות (Gay and Lesbian International Sport Association).
מספר פוליטיקאים בלגיים מוכרים כהומוסקסואלים גלויים, שתי דוגמאות בולטות הן ראש ממשלת בלגיה לשעבר, אליו די רופו ושר החינוך הפלמי לשעבר (בממשלת פיטרס השנייה), פסקל סמט.
חברי להט"ב בפרלמנט הפלמי כוללים, בין היתר, את פיט דה ברוין, לורין פריס וראש עיריית וולן אלס רובינאס.
זכויות להט"ב נתמכות על ידי המפלגות הפוליטיות העיקריות.
מפלגת הימין פלאמס בלאנג (לשעבר הבלוק הפלמי) התנגדה לנישואים חד מיניים ולזכויות להט"ב באופן רחב יותר, אך ריככה את עמדתה בשנים האחרונות.
ב-2015, מנהיג המפלגה טום ואן גריקן הצהיר כי המפלגה לא תפעל להתנגדות לנישואים חד מיניים בעוד חבר הפרלמנט הפלמי פיליפ דה וינטר הצהיר לעיתון "דה סטנדרט" בשנת 2014 כי המפלגה מאשרת כעת נישואים חד מיניים.
ב-2 באפריל 2014, הפרלמנט הפלמי אישר 96–0 (עם 15 נמנעים) החלטה שהוצגה על ידי חבר הפרלמנט פיט דה ברוין ונתמכה על ידי כלל המפלגות הפוליטיות מלבד ולאמס בלאנג, הקוראת לממשלה לנקוט צעדים לתמיכה וקידום הקבלה של טרנסג'נדרים בחברה הבלגית.מימין: אליו די רופו (ראש ממשלת בלגיה 2011–2014), פטרה דה סוטר
(שרת שירות המדינה 2020-הווה) ופסקל סמט (שר החינוך הפלמי 2009-2014)בבחירות לפרלמנט האירופי ב-2014, רופאת הנשים של בית החולים האוניברסיטאי גנט, פטרה דה סטר, הייתה במקום השני ברשימת המועמדים מטעם המפלגה הירוקה, מה שסימן בפעם הראשונה שנציגה טרנסג'נדרית בלגית הייתה מועמדת לפרלמנט האיחוד האירופי.
דה סאטר כיהנה כחברה בסנאט הבלגי מאז יוני 2014, והצטרפה לפרלמנט האירופי עבור מפלגת הירוקים האירופית לאחר הבחירות ב-2019. היא עזבה את הפרלמנט האירופי ב-2020, והושבעה לתפקיד שרת שירות המדינה באוקטובר אותה שנה.
לאחר הבחירות לפרלמנט האירופי ב-2014, הברית הפלמית החדשה (N-VA) ספגה ביקורת על הצטרפותה לקבוצה הפרלמנטרית של השמרנים והרפורמיסטים האירופים, המכילה מפלגות הומופוביות.
עם זאת, המפלגה טענה כי חבריה יצביעו בעד זכויות להט"ב, והוסיפה כי "זו ההזדמנות לשנות דעות של מפלגות אחרות בקבוצה זו".
סדרות טלוויזיה בלגיות פופולריות כגון "Thuis" ,"Skam" ,"Belgique" ו-"wtFOCK" (בעוד שהשתיים האחרונות הן עיבודים לסדרה הנורווגית סקאם) מציגות דמויות להט"ב בעלילותיהן.
איש הטלוויזיה הבלגי הראשון אשר "יצא מהארון" בפומבי כהומוסקסואל היה הזמר וויל פרדי בשנת 1970, בתקופה בה הנושא עדיין הוגדר כטאבו בחברה הבלגית.
בשנת 2018, העיתונאי בו ואן שפילבק יצא מהארון כאדם טרנסג'נדר.
הכרזתו זכתה לסיקור תקשורתי נרחב.
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בבנגלדש כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים.
הומוסקסואליות היא פלילית על פי החוק הבנגלדשי ונענשת עד מאסר עולם וקנס, מטעם סעיף 377 של ממשלת הודו הבריטית משנת 1860. בשל המנטליות השמרנית של החברה הבנגלדשית המעוצבת על פי דת האסלאם, עמדות שליליות כלפי הומוסקסואלים הן גבוהות.
ארגון זכויות האדם "Human Rights Watch" קובע כי "אפליה נגד לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים היא נפוצה בבנגלדש".
בינואר 2014 יצא לאור מגזין הלהט"ב הראשון של בנגלדש, "Roopbaan" על שם דמות עממית בנגלית המייצגת את "כוחה של האהבה".
מאז 2014, בכל שנה בתחילת השנה החדשה הבנגלית ב-14 באפריל, נערך בבירה דאקה אירוע גאווה בשם "Rainbow Rally".
בשנת 2014 ערכה בנגלדש את צעדת הטרנסנדרים הראשונה בשטחה.
בשנת 2020 פתחה בנגלדש את בית הספר הדתי הראשון לטרנסג'נדרים בשטחה בעוד נכון לאותה שנה, ישנם כ-1.5 מיליון תושבים בנגלים המוגדרים כטרנסג'נדרים במדינה.
קבוצת זכויות הלהט"ב הגדולה במדינה המונה מעל 2,000 חברים בהם רופאים ודוקטורים לפילוסופיה הנוסדה בשנת 2002 כקבוצה מקוונת היא "Boys of Bangladesh" המארגנת אירועים רבים הקשורים לזכויות להט"ב בהם ציון היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה בבירה דאקה מאז שנת 2009.
מאז תולדות המדינה, הומוסקסואליות מעולם לא הוגדרה על ידי איש בעוד אף סופר לא כתב על הומוסקסואליות, מכיוון שהייתה לטאבו עצום בקרב הבנגלים בעוד כל כתיבה בנושא הייתה הומופובית.
הומוסקסואליות נראתה בחלק מבתי הבושת בשנות ה-80, אם כי באותה תקופה אף אחד בבנגלית לא השתמש במילה זו לתיאורה אלא במילה "סדום".
זונות הומוסקסואלית הייתה נפוצה במידה מסוימת באותה תקופה, מה שפורסם בעיתונים גדולים בשפה הבנגלית.
בנגלדש כיום היא מדינה בה הומוסקסואליות, היא מוגדרת עדיין כטאבו בעוד רוב העם הבנגלדשי חושש או לא יודע את משמעותה האמיתית.
חוקים פורמליים נגד הומוסקסואליות הוטלו על ידי הבריטים בשנת 1860 כאשר בנגלדש הייתה חלק מהודו הבריטית.
חוקים אלה הועברו לחוק העונשין של פקיסטן לאחר חלוקת הודו ב-1947, וממשיכים להיות חלק מהקוד המשפטי של בנגלדש מאז עצמאותה מפקיסטן ב-1971 עד היום.
בשנות ה-2010 יצא לאור מגזין הלהט"ב הבנגלי הראשון במדינה, "Roopbaan" בעוד לפניו לא נראה מגזין מקומי אשר דיבר על סוגיות הומוסקסואליות בקרב האוכלוסייה.
הסבר: די בחדירה כדי להוות את המשכב הגשמי הדרוש לעבירה המתוארת בסעיף זה".התחום של סעיף 377 משתרע על כל איחוד מיני הכרוך בהחדרת הפין.
לפיכך, אף מעשים הטרוסקסואלים בהסכמה כגון עשויים להיות מוטלים לעונש על פי חוק זה.
בשנים 2009 ו-2013, הפרלמנט הבנגלדשי סירב לבטל את סעיף 377.
בנגלדש אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
מערכת יחסים רומנטית בהסכמה ונישואים בין שני מגדרים מנוגדים נתמכים, אם כי שמרנות חברתית היא מכשול בהקשר זה שכן מבחינה תרבותית החברה מבוססת על מערכת 'נישואים מסודרים על ידי אפוטרופוס'.
ב-23 ביולי 2013, זוג לסביות נעצרו על נישואים חד מיניים בסתר.
שיבונטי רוי פוג'ה, הינדית בת 16, וסנג'ידה אקטר, מוסלמית בת 21, ברחו מהעיר שלהם לדאקה, הבירה, והתחתנו בטקס הינדי.
לאחר מכן הם נעצרו ואויימו במאסר עולם.
באופן דומה, זוג לסבי נוסף נעצר באוקטובר 2013 בגין מערכת היחסים ביניהן.
אחד מבנות הזוג זוהתה כבעל עם שיער קצר בעוד המשטרה ביקשה מהם לבצע בדיקות זיהוי מין, והרופאים ציינו ששניהם נקבות.
התיק נגדן הוגש במסגרת סעיף 209, העוסק ב-"פעילויות לא חברתיות".
ב-11 בנובמבר 2013, היג'רות הוכרו כמגדר נפרד על ידי ממשלת בנגלדש בישיבת ממשלה בראשות ראש הממשלה, שק הסינה ואזד.
יחד עם זכרים ונקבות, היג'רות יזוהו כמגדר נפרד במסמכים רשמיים.
סקר של משרד הרווחה העלה כי נכון לשנת 2013 רשומים במדינה כ-10,000 היג'רות.
למרות זאת, לבנגלדש אין מדיניות המתארת צעדים מפורטים שאנשים צריכים לעבור כדי לשנות את מגדרם באופן חוקי במסמכים הרשמיים שלהם, בעוד אין בהירות לגבי מי עשויה להיות כשירה להיגדר כהיג'רה.
בדצמבר 2014 הזמין משרד הרווחה היג'רה להגיש מועמדות לעבודה ממשלתית.
בינואר 2015 פרסם משרד הבריאות תזכיר ובו ביקש "לנקוט בצעדים הכרחיים לזיהוי היג'רות על ידי ביצוע בדיקות רפואיות יסודיות".
בדיקות אלו הביאו לכך שהיג'רות נאלצו להתפשט בפומבי ולתת לגעת באיברי מינן.
תמונות של בדיקות אלו פורסמו מאוחר יותר לתקשורת אשר טענו אז כי היג'רות הן "באמת גברים".
ביולי 2015, לאחר שהיג'רה הייתה עדה לרצח של בלוגר חילוני, וסייעה בהצלחה במעצרם של העבריינים, שהיו איסלאמיסטים קיצוניים, הודיעה ממשלת בנגלדש על תוכניות לגייס היג'רות כחברי במשטרת התנועה.
באפריל 2019 דווח כי בנגלדש תאפשר להיג'רות להצביע בזהותם המגדרית המועדפת, שכן גורמים רשמיים הציגו לראשונה את "היג'רה" כאפשרות מגדר שלישי בטפסי הצבעה.
בשנת 2020 בנגלדש פתחה את בית הספר הדתי הראשון שלה לטרנסג'נדרים בבירה דאקה בעוד יותר מ-150 סטודנטים היו צפויים בתחילה ללמוד מקצועות אסלאם ומקצועות בחינם.
הלימודים החלו מ-7 בנובמבר 2020 לצד אי קביעת הגבלת גיל לרישום תלמידים.
באותה שנה, נבחרה נזרול אסלאם ריטו לראש עיריית טרילוצ'נפור בהיותה הטרנסג'נדרית הראשונה בבנגלדש העומדת כראש עיר.
תשנובה ענן שישיר היא פעילה בנגלית לזכויות טרנסג'נדרים, דוגמנית, שחקנית ומגישת חדשות, אשר הפכה למגישת החדשות הטרנסג'נדרית הראשונה של בנגלדש ב-8 במרץ 2021.
אף על פי שהפגנת חיבה פומבית בין חברים מאותו מין בבנגלדש מקובלת למדי ואינן מעוררת מחלוקות, נראה שיש התנגדות נחרצת כלפי הומוסקסואליות ככזו.
גישה עוינת זו נובעת מהתרבות השמרנית של המדינה, כאשר דת האסלאם מוצהר על ידי כ-90% מהאוכלוסייה.
קיצוניים מצד החברה יכולים להצדיק את אלימותם כלפי להט"ב שכן הם רואים בהומוסקסואליות "לא מוסרית" ו-"לא נורמלית" לצד היותה פשע חברתי.
"שומרי המוסר" הללו אינם מקבלים סנקציות על ידי הממשלה, ולכן מנצלים את היתרונות של היעדר חוק זכויות אזרח לביצוע פעולותיהם.
גארי דאוסט, פרופסור אוסטרלי, פרסם דו"ח שכותרתו "A Review of Knowledge About the Sexual Networks and Behaviors of" על גברים המקיימים יחסי מין עם גברים באסיה כחלק ממחקר על האופן שבו מגפת האיידס משפיעה על היבשת.
עיקר הדו"ח התמקדו בזנות גברית, אם כי יצר דיון ציבורי על סוגיות להט"ב, כאשר סרטים הודיים והרעלות מים באמצעות ארסן הואשמו ב-"הפיכת ההומוסקסואליות לנפוצה יותר".
בתגובה, נמתחו ביקורות על נקודות מבט אלה כ-"בלתי נכונות מבחינה מדעית ומבוססים על דעות קדומות".
בשנת 2011, התקשרות מבוססת מחקר עם בית ספר לבריאות הציבור באוניברסיטה בבנגלדש נועדה להעלות את הדיון הציבורי על מיניות וזכויות בהקשר פוליטי רגיש מאוד.
על ידי חיבור בין מחזיקי עניין, לרבות בני מיעוטים מיניים, אקדמאים, נותני שירותים, תקשורת, קובעי מדיניות וארגוני הסברה, המעורבות המחקרית פעלה להבאת נראות לסוגיות מיניות וזכויות נסתרות וסטיגמטיות.
צעדים משמעותיים הבור נראות בקרב מיעוטים מיניים כוללים יצירת מרחבים בטוחים לפגישה, פיתוח חומרי למידה לסטודנטים באוניברסיטה ומעורבות עם קבוצות זכויות משפטיות.
מאז 2014, בכל שנה בתחילת השנה החדשה הבנגלית ב-14 באפריל, נערך בדאקה אירוע גאווה בשם "Rainbow Rally".
לאחר קבלת איומים, נאלצו המארגנים לבטל את אירוע 2016. בשנת 2014 ערכה בנגלדש את צעדת הטרנסנדרים הראשונה בשטחה.
קרן האוכלוסין של האו"ם (UNFPA) ומספר ארגונים לא ממשלתיים הפעילו לחץ על בנגלדש לטפל בנושאים בהם זכויות להט"ב וחינוך למיניות לאורך השנים.
נושאים אלו נדונו בוועידת האוכלוסין השישית באסיה והאוקיינוס השקט שהחלה ב-16 בספטמבר 2013. בנגלדש התנגדה לחלוטין לרעיון של "UNFPA" לתמוך בזכויות להט"ב בעוד נציגה הקבוע באו"ם, אבולקלאם עבדול מומן, אמר כי "אימוץ מדיניות כזו יסתור את הנורמות החברתיות של המדינה".
בספטמבר 2014, בוועידה הבינלאומית לפיתוח אוכלוסין, בנגלדש סירבה שוב למתן זכויות לחברי קהילת הלהט"ב באזורה בעוד עבדול מומן העיר הערות דומות ביחס לנושא כפי שעשה בשנה הקודמת בוועידת השישית.
ב-25 באפריל 2016, סולחאז מנאן, מייסד המגזין ואחד ממארגני העצרת "Rainbow Rally", נרצח בדירתו יחד עם מהבוב הרב טונוי, פעיל להט"ב נוסף.
אנסאר-אל-אסלאם, קבוצה הקשורה לארגון הטרור האסלאמי, אל-קאעידה, לקחה אחריות על הרציחות והצהירה כי הפעילים אישרו את נטייתם החד-מיניות ובכך, היו צריכים להירצח על פי חוקי השריעה.
במאי 2019, שמונה איסלמיסטים קיצונים הואשמו על ידי משטרת בנגלדש בגין הרציחות בעוד ארבעה מתוך השמונה נמצאים במעצר והמשטרה עודנה בחיפושיה אחר הנאשמים הנוספים.
באוגוסט 2021 גזר בית המשפט שישה נאשמים למוות בגין רצחו של מנאן.
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בגינאה כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית.
פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כעבירה פלילית ונושאת עונש של 6 חודשים עד 10 שנות מאסר וקנס של 100,000-1,000,000 פרנק גינאי.
הקוד הפלילי של גינאה משנת 1988 קובע כדלקמן,סעיף 325.
"כל מעשה מגונה או מעשה נגד הטבע שנעשה באדם מאותו המין ייענש במאסר של 6 חודשים עד 3 שנים וקנס של 100,000 עד 1,000,000 פרנק גינאי.
אם המעשה נעשה בקטין מתחת לגיל 21, יש לגזור את העונש המרבי.
אם המעשה בוצע או בוצע ניסיון באלימות או ניסיון אלים, ינדן האשם ל-5 עד 10 שנות מאסר".סעיף 326.
"מעשה מגונה ציבורית מוגדר כל מעשה מכוון שנעשה בפומבי ועלול לפגוע בהגינותם וברגשותיהם המוסריים של מי שהם עדיו בשוגג".סעיף 327.
"כל אדם שביצע מעשה מגונה ציבורית ייענש ב-3 חודשים עד שנתיים של מאסר וקנס של 50,000 עד 450,000 פרנק גינאי או באחד משני העונשים הללו".
כאשר מעשה מגונה מבוצע על ידי קבוצת אנשים, יוכפלו העונשים המתוארים בפסקה הראשונה של המאמר הנוכחי.
בשנת 1997 יצא לאור הסרט הגינאי-צרפתי דקאן שמציג את סיפורם של שני גברים גינאים הומוסקסואלים צעירים שנאבקים למען אהבתם זה בזה בחברה בה הומוסקסואליות מוגדרת כטאבו חברתי.
לאחר יציאתו, הסרט הוגדר כמערב אפריקאי הראשון, הסרט הראשון שמדרום לסהרה והסרט הראשון שצולם על ידי אפריקאי שחור שעוסק בהומוסקסואליות.
הצילומים של הסרט נתקלו בהפרעות מצד מפגינים גינאים זועמים שמחו נגד התייחסות הסרט להומוסקסואליות.
בתחילה, הסרט קיבל מימון ממשלת גינאה וממשלת צרפת.
עם זאת, לאחר שממשלת גינאה גילתה שהסרט עוסק בהומוסקסואליות, היא משכה חזרה את המימון.
דו"ח מעמד זכויות האדם של מחלקת המדינה של ארצות הברית בגינאה לשנת 2011 מצא כי,
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בבוטסואנה מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית.
פעילות הומוסקסואלית של נשים וגברים כאחד מוגדרת כחוקית בשטחי המדינה מאז ה-11 ביוני 2019 לאחר פסיקת דין פה אחד על ידי בית המשפט העליון של בוטסואנה שהכשיר נטייה חד-מינית בחוק.
מאז 2017 קיימת הכרה בשינוי מגדר לטרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית, ניתוח להתאמה מגדרית לא נדרש עבור הכרה.
ב-2016 הורה בית המשפט העליון במדינה לממשלה לרשום את ארגון הלהט"ב הראשי של בוטסואנה, "LEGABIBO", ושנה לאחר מכן פסק כי לטרנסג'נדרים ישנה זכות חוקתית לשנות את מגדרם המשפטי.
בשנת 2019, לצד ביטולו של חוק הפללת פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה הקולוניאלי ברחבי המדינה, קבע בית המשפט העליון כי קטגוריית "מין" כהגדרתה בסעיף 3 של חוקת בוטסואנה, כוללת נטייה מינית בפירושה גם כן.
בכך, אפליה על רקע נטייה מינית הפכה לאסורה באופן חוקתי ברחבי המדינה.
אפליה בתעסוקה על רקע נטייה מינית נאסרה מאז 2010 (9 שנים לפני הפיכתה של הומוסקסואליות לחוקית במדינה) מה שהופך את בוטסואנה לאחת המדינות הבודדות באפריקה שמחזיקות בהגנות מסוג כזה עבור אזרחי להט"ב בשטחן, ולמדינה השנייה ביבשת אפריקה אחרי דרום אפריקה שהפכה אפליה על רקע נטייה מינית לאסורה באופן חוקתי.
יחסים חד-מיניים תועדו בקרב קבוצות שונות של בוטסואנה של ימינו.
במאה ה-18 הכירו אנשי שבט הקויקוי במונחים "קואטסירא" (Koetsire), המתייחסים לגבר הנקלט מינית לגבר אחר ו-"סוראגס" (Soregus) המתייחס לאוננות הדדית, בדרך כלל בין חברים.
קיום יחסים אנאליים ויחסים בין נשים התרחשו גם הם, אם כי לעיתים רחוקות יותר.
גם בני שבט הסן לא התייחסו להומוסקסואליות באופן שלילי, בעוד שציורי סלעים שונים שמתארים קיום יחסים אנאליים חד-מיניים בין אנשי הסן קיימים בבוטסואנה עד היום.
לעם הצוואני , קבוצה אתנית שמהווה את רוב אוכלוסיית בוטסואנה, קיים מונח מקומי שמתייחס להומוסקסואליות הידוע כ-"מאטאניולה" (Matanyola), שתרגומו המילולי הוא "מין אנאלי" ששימש זמן רב כדי לציין הומוסקסואלים.
לפני תחילת הקולוניזציה, החברה הצוואנית לא חלקה את המושגים המערביים של מה הם מיניות ומגדר, בעוד גברים צוואנים רבים היו מקיימים יחסים עם גברים אחרים, אם כי החזיקו גם במערכות יחסים הטרוסקסואליות עם נשים, בעוד שהומוסקסואליות לא נתפסה כאנטיתזה להטרוסקסואליות.
מנהיגי קגוסי המסורתיים (התואר למנהיג תורשתי של שבט באטסואני) טוענים כי הומוסקסואליות "תמיד הייתה קיימת בחברה הצוואנית, ויש לכבד אנשים מסוגים אלה".
פעילות הומוסקסואלית בבוטסואנה בין גברים ונשים הפכה לחוקית ב-11 ביוני 2019. בעבר, בעודה הוגדרה כחלק מחוק "מעשי הסדום" הקולוניאלי שנותר במקומו מאז שלטון האימפריה הבריטית על המדינה, בין היתר, בעוד כול מעשה אשר הוגדר כסדום הן על ידי הטרוסקסואלים והן על ידי הומוסקסואלים הופלל ונשא עונש עד 7 שנות מאסר.
בתחילה, הוטל על גברים בלבד בדומה למושבות אחרות באימפריה הבריטית.
אולם, בית משפט במדינה מצא אותו כמפלה והטיל את החוק גם על נשים.
עם זאת, אכיפת החוק הוגדרה כנדירה על פי דיווח משנת 2004.
ב-30 במרץ 2016 אישרה מועצת עיר הבירה גאבורונה פה אחד על יוזמה הקוראת לביטול ההפללה של פעילות הומוסקסואלית בהסכמה ברחבי בוטסואנה.
לאטסואלאטסא מוטסידיאמאנג, סטודנט הומוסקסואל באוניברסיטת בוטסואנה, היה התובע הראשי בתיק לביטול הפללת הומוסקסואליות בבוטסואנה.
בנובמבר 2017, הארגון "LeGaBiBo" הגיש בהצלחה בקשה להצטרף לתיק כידיד בית המשפט.
התביעה ביקשה להכריז על הסעיפים 164 (א) ו-167 בקוד העונשין כבלתי חוקתיים בהיותם "מתערבים בזכות היסוד של מוטסידיאמאנג לחירות, חופש הפרטיות, וכן בזכותו להשתמש בגופו כראות עיניו".
עם זאת, המשנה ליועץ המשפטי לממשלה טען כי סעיפים אלה חוקתיים בהיותם אוסרים על "מעשים מיניים מסוימים אשר עשויים להתבצע על ידי בעלי כל הנטיות המיניות, בין אם הטרוסקסואלים ובין אם הומוסקסואלים, ולכן, אינם מפלים על בסיס נטייה מינית".
תחילה, בית המשפט העליון היה אמור לדון בתיק במרץ 2018, אולם, בחודש פברואר ביקש המשנה ליועץ המשפטי לממשלה להאריך זמן להגיב לטענות התובעים.
לפיכך, העביר בית המשפט את הדיון ל-31 במאי 2018. לאחר מכן נדחה הדיון שוב.
ב-6 בדצמבר 2018, דחה בית המשפט את מועד הדיון שוב ל-14 במרץ 2019. פעילי להט"ב הציגו את הטיעונים שלהם בדיון וקיבלו את התאריך 11 ביוני לתאריך שבו יינתן פסק הדין בתיק.
ב-11 ביוני, בית המשפט העליון פסק על ביטול הפללתה של הומוסקסואליות פה אחד בהיותו קבע כי סעיף 164 לקוד העונשין של בוטסואנה איננו חוקתי."כבוד האדם נפגע כאשר קבוצות מיעוט נדחקות לשוליים.
נטייה מינית היא לא הצהרה אופנתית, היא תכונה חשובה של האישיות של האדם.
לחוקים כאלה מגיע מקום במוזיאון או בארכיון, לא בעולם".
- השופט העליון מיכאל לבורוהמפלגה הדמוקרטית של בוטסואנה (BDP) בירכה על פסק דינו של בית המשפט העליון.
עם זאת, ביולי 2019, ממשלת בוטסואנה ערערה על הפסיקה לבית המשפט לערעורים.
היועץ המשפטי לממשלה אברהם קיטשאבה טען כי בית המשפט "טעה במסקנתו בביטול חוק מעשי הסדום" באומרו "אני סבור שבית המשפט העליון שגה כשהגיע למסקנה זו ולכן החלטתי לשים לב לערעור בבית המשפט לערעורים", מבלי למסור פרטים נוספים על עילות הערעור.
הארגון "LEGABIBO" ופעילי להט"ב צוואנים גינו את הגשת הערעור וכינו אותה כ-"אכזבה המאשרת את קיומן של הומופוביה וטרנספוביה מתמשכת".
ערעור הממשלה נדחה פה אחד ב-29 בנובמבר 2021, כאשר נשיא בית המשפט לערעורים הפורש, איאן קירבי, כתב לבית המשפט כי החוקים המפלילים יחסים חד-מיניים "האריכו את התועלת שלהם, ומשמשים רק כדי לתמרץ את סוכני אכיפת החוק להפוך למציצים עם חור מפתח הפולש למרחב הפרטי של אזרחים".
בוטסואנה אינה מכירה בנישואים חד-מיניים, וגם לא בכל צורה מוגבלת יותר של זוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
חוק התעסוקה 1982 אוסר על אפליה בתעסוקה על רקע נטייה מינית מאז 2010.
ביוני 2019, בית המשפט העליון של בוטסואנה קבע כי קטגוריית "מין" כהגדרתה בסעיף 3 של חוקת בוטסואנה, אמורה להיות "מפורשת בנדיבות ובכוונה תכליתית כך שתכלול נטייה מינית".
כרמל ריקארד, בעלת טור משפטי באוניברסיטת קייפטאון, אשר משמשת ככתבת עבור המכון למידע משפטי באפריקה, הצהירה באומרה כי "ההשפעה של ממצא זה היא משמעותית ויכולה בהחלט לגרום לכך שללהט"ב מקומיים יהיה טיעון חזק עוד יותר ומבוסס חוקתית עבור כל תביעה נוספת נגד אפליה.
כעת, חוקת בוטסואנה מצטרפת לזו של דרום אפריקה בהוצאת אפליה על רקע נטייה מינית מחוץ לחוק"."על בסיס כללי הבנייה או הפרשנות החוקתית שגובשו, אין לי נקיפות מצפון בקביעה שהמילה 'מין' בסעיף 3 רחבה מספיק כדי לכלול ולתפוס 'נטייה מינית', כפי שאני קובע בזאת".
- השופט העליון מיכאל לבורו
בספטמבר 2017 קבע בית המשפט העליון כי סירובו של רשם הרישום הלאומי לשנות את הסמן המגדרי של גבר טרנס היה "בלתי סביר והפר את זכויותיו החוקתיות לכבוד, לפרטיות, לחופש הביטוי, להגנה שווה תחת החוק, לחופש מאפליה וחופש מיחס לא אנושי ומשפיל".
תחילה, הודיעה ממשלת בוטסואנה כי תערער על פסק הדין, אך הפכה את עמדתה בחודש דצמבר, והעניקה לאזרח מסמך זהות חדש המשקף את זהותו המגדרית.
מקרה דומה, בו אישה טרנסית ביקשה לשנות את סמן המגדר שלה לנקבה, נדון בדצמבר 2017 אשר לאחר מכן קבע בית המשפט העליון כי על הממשלה להכיר בזהותה המגדרית המועדפת.
לאחר מכן הודיעה כי הקדישה את הכרת שינויה המגדרי "עבור כול אדם טרנסג'נדר בבוטסואנה".
הומוסקסואליות הייתה בדרך כלל נושא טאבו בבוטסואנה, ונראתה כ-"מחלה מערבית" ו-"לא אפריקאית" לאחר קבלת עצמאותה של המדינה.
עם זאת בתחילת המאה ה-21 נראתה התפתחות רחבה בתפיסות החברתיות של האוכלוסייה בנושא לצד הפיכתם של להט"ב צוואנים בשטחה לגלויים יותר מבעבר.
בשנים 2010 ו-2011 נשיא בוטסואנה ה-3 לשעבר, פסטוס מוגאה, התבטא נגד אפליה מינית, והצהיר כי דעות קדומות מעכבות את המאמצים להילחם ב-HIV במדינה בה אחד מכל ארבעה מבוגרים לקה במחלה, באומרו, "אנחנו לא רוצים להפלות.
מסר ה-HIV שלנו חל על כולם.
אם אנחנו נלחמים בסטיגמה הקשורה למין, בואו נחיל אותה על אפליה מינית באופן כללי".
בראיונו לתאגיד השידור הבריטי (BBC) הצהיר כי במהלך 10 שנות כהונתו, הורה למשטרה לא לעצור או להטריד הומוסקסואלים באומרו "לא יכולתי לשנות את החוק כי זה היה מעורר קן מיותר של צרעות.
לא הייתי מוכן להפסיד בבחירות בשם ההומוסקסואלים.
תנו לו לעשות את זה במדינה שלו".
בנובמבר 2018 הצהיר נשיא בוטסואנה ה-5 מוקגווצי מסיסי במהלך נאומו בפני קהל:"יש גם הרבה אנשים במערכות יחסים חד-מיניות במדינה הזו, שזכויותיהם הופרו וגם סבלו בשתיקה מחשש שיופלו.
בדיוק כמו אזרחים אחרים, הם ראויים להגנה על זכויותיהם".
ארגון זכויות הלהט"ב העיקרי של בוטסואנה הוא "LEGABIBO" .
הממשלה דחתה פעמיים את בקשתו להירשם באופן חוקי כארגון, לפיכך, יכולתו לגייס כספים הייתה מוגבלת בעוד הרשם הצהיר באומרו כי אינו יכול לרשום כל קבוצה אשר "עלולה לשמש לכל מטרה בלתי חוקית או לכל מטרה הפוגעת או אינה מתיישבת עם השלום, הרווחה או הסדר הטוב בבוטסואנה".
ב-2013, כ-14 חברים בארגון העסיקו את יוניטי דאו לתבוע את ממשלת בוטסואנה על רקע אי רשימת הארגון.
בנובמבר 2014 פסק בית המשפט העליון כי יש לרשום את "LEGABIBO" כארגון.
הממשלה ערערה על פסק הדין וב-16 במרץ 2016 קבע בית המשפט לערעורים פה אחד כי הסירוב לרשום את "LEGABIBO" כארגון אינו חוקי.
הארגון מארח את "Batho Ba Lorato", פסטיבל סרטי להט"ב אשר מוקדש להעלאת המודעות לנושאי להט"ב שונים, שציונו השלישי נערך בין ה-28 בפברואר ל-28 בפברואר 2015 באודיטוריום של אוניברסיטת בוטסואנה.
באותה שנה, ציין את היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה.
מטה הארגון ממוקם בבירה גאבורונה.
קיין יאנגמן , פעיל זכויות להט"ב הומוסקסואל צוואני.
ריקי קגוסיטו , פעילת זכויות להט"ב טרנסקסואלית צוואנית.
קטלגו קאי קולניאנה-קסופילה, אמנית מיצג, מוזיקאית וסופרת טרנסקסואלית צוואנית.
מוניקה טבנגווה , עורכת דין, חוקרת ופעילת זכויות להט"ב לסבית צוואנית.
זכויותיהם של לסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב) בגיברלטר מוגדרות כשוות לתושבים הטרוסקסואלים ומהמתקדמות ביותר בעולם.
פעילות הומוסקסואלית הפכה לחוקית בשטחי הטריטוריה מאז 1993, בעוד גיל ההסכמה הושווה עבור זוגות הומוסקסואלים להטרוסקסואלים (16) בשנת 2012.
באפריל 2013 בית המשפט העליון של גיברלטר קבע כי לזוגות חד מיניים ישנה הזכות לאמץ בעוד שותפויות אזרחיות הפכו זמינות הן לזוגות חד-מיניים והן לזוגות הטרוסקסואלים מאז מרץ 2014. באוקטובר 2016, גיברלטר אישרה הכשרת נישואים חד-מיניים עם חוק התיקון לנישואים אזרחיים משנת 2016 שעבר פה אחד בפרלמנט.
החוק קיבל הסכמה מלכותית ב-1 בנובמבר ונכנס לתוקף ב-15 בדצמבר 2016. הנישואים החד-מיניים הראשונים אשר הוכרו על פי חוק בגיברלטר התקיימו יום מחרת.
פעילות הומוסקסואלית הפכה לחוקית בגיברלטר מאז 1993 בעוד גיל ההסכמה לכל פעילות מינית ללא הבדל מגדר ו/או נטייה מינית הושווה לגיל 16 באפריל 2011, כאשר לפי צו בית המשפט העליון נמצא החוק הקודם - לפיו גיל ההסכמה לגברים הומוסקסואלים היה גבוה בשנתיים (18) כבלתי חוקתי.
קמפיין בחירות 2007 היה ידוע כבולט בפעילותו של ארגון זכויות הלהט"ב "Gib Gay Rights", בראשותו של פעיל זכויות האדם פליקס אלוורז, אשר קרא תיגר בגלוי על השר הראשי המכהן, פיטר קארואנה, למען חקיקת זכויות להט"ב.
מסע פרסום בנושא גיל הסכמה שווה ל-16 שנים עבור זוגות הומוסקסואלים נעשה בתוקף.
הנושאים הועלו בחקירת ועדה נבחרת לענייני חוץ ב-2008, בה הגיעו למסקנה כי,
"אנו ממליצים שהממשלה תנקוט צעדים כדי להבטיח שהאפליה על רקע נטייה מינית או מעמד מגדרי תהפוך לבלתי חוקית בכל הטריטוריות הבריטיות שמעבר לים".
ב-18 במאי 2009 דחה הפרלמנט של גיברלטר הצעת חוק פרטית, שהוצעה על ידי שר המשפטים, להשוואת גיל ההסכמה.
התנגדותן של מפלגת הלייבור הסוציאליסטית של גיברלטר והמפלגה הליברלית של גיברלטר דווחה "מסיבות טכניות" בשל אופן כתיבת הצעת החוק.
חברי פרלמנט ממשלתיים קיבלו הצבעה חופשית על הצעת החוק אם כי הובסה, שכן חברי פרלמנט בממשלה היו מפוצלים על אישורה, בעוד חברי האופוזיציה הצביעו נגדה.
ב-1 באוקטובר 2009, הועברה חקיקה חדשה אשר אפשרה לממשלת גיברלטר לבקש מבית המשפט העליון לבדוק אם חוקים קיימים או טיוטות התואמות את החוקה.
ההצעה דווחה כי תספק מנגנון פשוט יותר ומיועד להתמודדות עם סוגיות שנויות במחלוקת כגון גיל ההסכמה.
במרץ 2010 ביקשה חוות דעת מבית המשפט כדי לראות אם גיל ההסכמה הלא שוויוני הוא אפליה על פי עקרונות המועצה האירופית.
ב-1 באפריל 2010, מזכיר המדינה לענייני חוץ ומדינות חבר העמים, דייוויד מיליבנד, הצביע על כך שאם טריטוריה בריטית מעבר לים אינה מוכנה לעמוד ב-"התחייבויות בינלאומיות" כגון השוואת גיל ההסכמה, עשויה להיות מוטלת בצו במועצה.
ב-8 באפריל 2011, בית המשפט העליון של גיברלטר קבע כי גיל הסכמה גבוה יותר של 18 שנים לזוגות הומוסקסואלים מול 16 עבור זוגות הטרוסקסואלים אינו חוקתי, ובכך, קבע גיל הסכמה שווה של 16 שנים.
באוגוסט 2011 אושר חוק הפשעים הנייטרלי-מגדרי משנת 2011, הקובע גיל הסכמה שווה של 16 ללא קשר לנטייה מינית, המשקף את החלטת בית המשפט העליון.
החוק נכנס לתוקף ב-23 בנובמבר 2012.
במרץ 2014 העביר הפרלמנט חוק שותפות אזרחית, המעניק לזוגות חד מיניים את רוב זכויות הנישואין, לרבות התרת אימוץ ילדים על ידי שותפיהם האזרחיים, כפי שנקבע בפסיקת בית המשפט ב-2013.
נישואים חד מיניים הפכו לנושא עניין של הממשלה לאחר בחירתה מחדש ב-2015. נייר פיקוד על כך פורסם בדצמבר 2015 בעוד נערכה התייעצות ציבורית כאשר הזכרה על משאל עם אפשרי בנושא לא נפסל.
מנהיג מפלגת הסוציאל-דמוקרטים באופוזיציה הכריז על תמיכתו בנישואים חד-מיניים בינואר 2016, ימים לפני שהממשלה פסלה לבסוף קיום משאל עם בנושא.
ועדה בין-משרדית הוקמה במרץ 2016 במקום עבור הקשבה לחששות בעלי עניין אשר התקבלו יותר מ-3,400 תגובות לדיון.
לאחר מכן הממשלה פרסמה הצעת חוק להכשרת נישואים חד מיניים באוגוסט 2016.
ב-26 באוקטובר 2016, חוק התיקון לנישואים אזרחיים 2016 התקבל בפרלמנט גיברלטר בתמיכת פה אחד מכלל 15 חבריו שנכחו במהלך ההצבעה.
הצעת החוק קיבלה הסכמה מלכותית ב-1 בנובמבר ונכנסה לתוקף ב-15 בדצמבר 2016. הנישואים החד-מיניים הראשונים אשר הוכרו על פי חוק בגיברלטר התקיימו יום מחרת.
ב-10 באפריל 2013, בית המשפט העליון קבע שסעיף 5 (2) של חוק האימוץ 1951 מפר את חוקת גיברלטר, ובכך למעשה, התיר דה פקטו אימוץ על ידי זוגות חד מיניים בגיברלטר.
הממשלה הודיעה כי בכוונתה לתקן את החוק בהקדם האפשרי וכי סוכנות הטיפול תנקוט באמצעים מתאימים כדי לאפשר לזוגות חד מיניים לאמץ.
הממשלה עשתה זאת בשנה שלאחר מכן כחלק מחוק השותפות האזרחית שלה.
ביוני 2017 אישרה רשות הבריאות של גיברלטר תיקון למדיניות ההפריה החוץ גופית שלה עבור התרת גישה לטכנולוגיית הרבייה המסייעת לזוגות לסביות.
בפברואר 2021 יישמה גיברלטר חוק פונדקאות, המאפשר ליחידים ולזוגות, נשואים או בשותפות אזרחית, ללא יכולת להרות, לעסוק בפונדקאות אלטרואיסטית.
החקיקה גם ספקה הכרה אוטומטית לילדים של זוגות חד מיניים שנולדו באמצעות הזרעה מלאכותית.
חוקת גיברלטר 2006 אינה מזכירה נטייה מינית.
הצעות, שפורסמו בתחילת מרץ 2002, השמיטו במפורש התייחסות ישירה ל-"נטייה מינית" כקטגוריה שיש להגן עליה חוקתית, בעוד קטגוריות אחרות נכללו בבירור.
חוק שוויון הזדמנויות 2006, שנכנס לתוקף ב-1 במרץ 2007, אוסר על אפליה בתחומים בהם תעסוקה ואספקת סחורות ושירותים מסיבות רבות, לרבות נטייה מינית ו-"שינוי מגדר".
"נטייה מינית" מוגדרת בתוכנו כ-"נטייה מינית כלפי בני אותו המין, בני המין השני, או בני אותו המין והמין השני".
"שינוי מגדר" מוגדר כ-"תהליך שמטרתו שינוי מינו של אדם על ידי שינוי תכונות פיזיולוגיות או אחרות של מין".
הצעת חוק לתיקון חוק הפשעים משנת 2011, שיפליל הן הבעת דברי שטנה והן הטרדה על רקע נטייה מינית כפשע שנאה, אושרה על ידי הפרלמנט של גיברלטר ב-19 בספטמבר 2013 וקיבלה הסכמה מלכותית ב-25 בספטמבר.
החוק נכנס לתוקף ב-10 באוקטובר 2013.
ביולי 2021, משרד המשפטים של גיברלטר החל לחקור הצעה להכנסת חוקים חדשים "המתמודדים עם הומופוביה עקיפה".
המהלך נחשף בפרלמנט על ידי השר הראשי פביאן פיקארדו אשר ציין את חקיקתה על רקע "הומופוביה אורבת מגעילה" ברשתות החברתיות כתוצאה מיוזמות ואירועים לציון חודש הגאווה מוקדם יותר באותה שנה.
"הממשלה לא תקבל את המשך ההומופוביה שאנו רואים", אמר פיקארדו, "לפיכך הממשלה תעקוב אחר האם ייתכן שיהיה צורך לחזק עוד יותר את החקיקה שלנו כדי להפוך את זה לעבירה פלילית ספציפית להשמיץ אדם כתוצאה מנטייתו המינית".
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בבנין מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית אינם חווים.
ב-17 במאי 2013 ארגנו עמותות להט"ב בקוטונו אירוע ציבורי לתמיכה בציון היום הבין-לאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה במכון הצרפתי של קוטונו, אשר משך קהל של 200 משתתפים.