tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאיר גרוסמן נולד בטמריוק (Темрюк) בבחבל קרסנודר שברוסיה בשנת 1888, בנם של רחל לבית סלבוטסקי ואליהו.
קיבל חינוך כללי בבתי ספר רוסיים ולמד באוניברסיטאות של פטרבורג וברלין.
עוד כצעיר גילה הזדהות עם רעיונות הציונות והצטרף לתנועת פועלי ציון.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שהה בקופנהגן ועבד במשרד הציוני שם.
גרוסמן היה בין הראשונים שתמכו בזאב ז'בוטינסקי ביוזמתו להקמת הגדודים העבריים ובהמשך סייע לו בכך, ולצורך כך נסע מדי פעם ללונדון.
בשנת 1917 נבחר למוסדות ההסתדרות הציונית והמועצה היהודית באוקראינה.
כמו כן היה ציר בפרלמנט האוקראיני.
באותה עת היה עורך העיתון "אונזער טריבונע".
וייסד עם יעקב לנדאו את סוכנות הידיעות "יט"א" (יידישע טלעגראף אגענטור).
היה ממייסדי העיתונים "פלסטיין ביולטין" ו"פלסטיין פוסט".
גרוסמן היה ממייסדי מפלגת ברית הציונים הרוויזיוניסטים ונבחר בשנת הקמתה (1925) לסגן יו"ר התנועה.
בתחילת 1932 הציג גרוסמן את עמדתו כי אין עוד לסמוך על הבריטים שיעזרו להקים מדינה יהודית ויש לפתוח במרי אזרחי נגדם.
במשך שנת 1931 התנהלה מחלוקת ערה במפלגה הרוויזיוניסטית.
ז'בוטינסקי הוביל דרישה כי על ההסתדרות הציונית להכריז בגלוי על מטרתה הסופית של הציונות (הקמת מדינה עברית).
כאשר מהלכים שהציעה המפלגה לא התקבלו בקונגרסים הציוניים ה-16 וה-17 לחץ ז'בוטינסקי לפרישה מן ההסתדרות.
גרוסמן ואישים נוספים כגון רוברט שטריקר וריכרד ליכטהיים התנגדו לפרישה זו.
ז'בוטינסקי השתמש בסמכותו כראש המפלגה ופיזר את הנהלת המפלגה.
לאחר שמשאל הכריע לטובת פרישה (שנת 1933) הקימו גרוסמן ומצדדי השקפתו את מפלגת המדינה העברית, שבראשה עמד, שפעלה כסיעה עצמאית בהסתדרות הציונית, בעוד הצה"ר פרשה ויצרה את ההסתדרות הציונית החדשה.
הרוב הגדול של הרוויזיוניסטים השאירו את תמיכתם בידי הצה"ר.
בנובמבר 1937 הושעה גרוסמן מהוועד הפועל הציוני לאחר שהואשם בהדלפת מסמכים מדיניים רגישים של ההסתדרות הציונית.
העיתון "עיתון מיוחד" שהקים אלכסנדר זאובר היה מעין בטאון בלתי רשמי של "מפלגת המדינה העברית" בהנהגתו של מאיר גרוסמן.
בשלב מסוים הפך לביטאונה הרשמי כשגרוסמן הפך לעורך בפועל של העיתון כשלצידו המשפטן, העיתונאי וחבר מרכז מפלגתו, משה מילר מולאור, משמש כמזכיר המערכת של העיתון.
בשנת 1946 הואשם על ידי ההסתדרות הציונית בשיתוף פעולה עם "קבוצת ברגסון" של הלל קוק, אותה ההסתדרות הציונית החרימה, אך הוא הכחיש כל קשר עם הקבוצה.
למרות זאת, נדון גרוסמן לנזיפה חמורה.
בשנת 1946 חזרה ברית הצה"ר לשורות ההסתדרות הציונית ומפלגת המדינה התאחדה עמה.
גרוסמן עמד בראשה של התנועה המאוחדת.
בשנת 1956 הצטרף למפלגת הציונים הכלליים ונבחר כנציג המפלגה לסוכנות היהודית.
בשנת 1963 תמך באיחוד המפלגה הליברלית עם תנועת החרות (אשר ב-1965 התאחדו לכדי גח"ל).
כיהן במשך שנים כחבר מועצת אוצר התיישבות היהודים.
גרוסמן נפטר בשנת 1964 בתל אביב, בגיל 76. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
הותיר אישה, ברברה, בן ובת (העיתונאית-הסופרת רינה סמואל), ונכדים.
על שמו קרואה סירה מדגם ליוויתנית בשבט צופי הים המקומי.
כן קרויים רחובות על שמו בשכונת עיר גנים בירושלים, בתל אביב ובבאר שבע.
מאיר ברד (נולד ב-7 בנובמבר 1949) הוא כדורגלן עבר ישראלי אשר שיחק בעמדת הקשר בהפועל באר שבע ונבחרת ישראל.
ברד שיחק במרבית שנות הקריירה שלו בהפועל באר שבע, איתה זכה בשתי אליפויות.
הוא היה השחקן הבאר שבעי הראשון ששיחק באופן קבוע במדי נבחרת ישראל.
שיחק 385 משחקים בליגה העליונה בהם כבש 70 שערים.
בשנת 1974 זכה בתואר כדורגלן העונה בישראל ובשנת 2009 נבחר להיכל התהילה של הכדורגל הישראלי.
מאיר ברד נולד להורים שעלו מתוניסיה בסוף שנות ה-40. לאחר לידתו במעברת פרדס חנה, הועברה המשפחה למושב גילת ולאחר מכן השתקעו בשכונה א' שבבאר שבע.
עד גיל 14 שיחק ברד כילד עני בשכונת ילדותו, יחד עם שחקנים נוספים לעתיד בקבוצת הפועל באר שבע כמו רפי אליהו, מאיר אדמון, מאיר עייני ואשר שלגי.
בבית ספר שיחק עם חבריו קטרגל בהפסקות וכך גילתה אותו הפועל באר שבע שם החל את הקריירה והצטרף לקבוצת הנוער שלה.
את קבוצת הנוער הוביל ברד לאליפות הליגה הבכירה לנוער.
בסוף 1966, בטרם מלאו לו 17, שותף לראשונה במשחקי הקבוצה הבוגרת על ידי המאמן יחיאל מור, שם כבש צמד שערים בהופעת הבכורה, והפך במהירות לאחד מהשחקנים המרכזיים בקבוצה.
באותה עת הוא הופיע עדיין בשם משפחתו המקורי, ברדה ונקרא "מירו ברדה", אותו עיברת בהמשך ל"ברד".
ברד הצטיין בראיית משחק, במסירות מדויקות ובבעיטות חזקות מכל הטווחים.
נחשב כמנהיג הקבוצה במרכז השדה, יחד עם רפי אליהו שאייש את האגף השמאלי ועם אליהו עופר ששיחק בקישור האחורי.
בעונה שנסתיימה ב-1969 נקבע, עוד לפני המחזור האחרון, כי הפועל באר שבע תנשור לליגה השנייה.
במחזור הליגה האחרון שיחקה הפועל באר שבע מול מכבי יפו שהייתה זקוקה לניצחון במשחק על מנת להישאר בליגה העליונה.
ברד טען בשנים מאוחרות יותר, כי הוצעו לו סכומי כסף על ידי אנשים מיפו כדי שלא יתאמץ ולא יבקיע שערים במשחק.
הפועל באר שבע ניצחה במשחק משני שערים של ברד ושתי הקבוצות ירדו בצוותא לליגה השנייה.
בעונת 1971/1972 הבקיע ברד שער שנחרת בזיכרון אוהדי הכדורגל של אותן שנים.
שנות השיא היו בעונות 1974/1975 ו-1975/1976 כאשר זכה עם הפועל באר שבע באליפות המדינה.
נחשב אחד מהגורמים הישירים לזכייה באליפות ואף זכה בתואר שחקן העונה בשנת האליפות הראשונה.
ב-1977 עבר לשחק שנה אחת בהפועל חיפה ולאחריה חזר להפועל באר שבע, שם סיים את הקריירה שלו בתום עונת 1982. עם פרישתו מהפועל באר שבע עבר ברד לשחק כמה משחקים בשורות בית"ר באר שבע, לפני שעבר להפועל ירושלים.
בעונת 1983/1984 החתימה בית"ר באר שבע את ברד מחדש, גם מתוך כוונה ל"משוך" אוהדים מהפועל לבית"ר באר שבע.
בעונת 1984/1985 שיחק כמה משחקים בהפועל דימונה מליגה א' דרום, לפני שפרש בגיל 35.
לאחר פרישתו החל ברד בקריירת אימון במחלקות הנוער של הפועל באר שבע.
בהמשך, בשנת 2008, שימש ברד כמגלה כישרונות של הפועל באר שבע בקרב ילדים ונוער בבאר שבע, וכמאמן ילדים ג' של קבוצת הפועל מיתר.
ברד הוזמן לסגל נבחרת ישראל על ידי עמנואל שפר ושיחק את משחקו הראשון במדי הנבחרת ב-25 באוגוסט 1969, בהפסד 1–3 לנבחרת שוודיה.
השתתף במשחקי הנבחרת במוקדמות מונדיאל 1970 ואף היה בהרכב הפותח במשחק המכריע על כרטיס העלייה לטורניר הגמר שנערך בסידני ובו סיימה ישראל בתיקו 1-1 מול נבחרת אוסטרליה.
נופה מהסגל לפני טורניר הגמר במקסיקו.
כדורגלן העונה של "ידיעות אחרונות": 1973/1974
ברד נולד לקלמנט ואסתר, שעלו מתוניסיה ב-1949. מתגורר במיתר.
ברד הוא אביו של הכדורגלן הדר ברד, אשר משחק בקבוצת מועדון כדורגל ירושלים.
מאיר גולדברג (נולד ב-30 בנובמבר 1957) הוא פזמונאי, פרסומאי וקופירייטר ישראלי.
מאיר גולדברג נולד בגבעתיים ב-30 בנובמבר 1957. הוא החל לכתוב שירים כבר בגיל 6. עבר טירונות גולני ואת רוב שירותו הצבאי עשה בחיל השריון.
בין השאר השתתף בקרב סולטאן יעקוב במלחמת לבנון הראשונה.
שיריו של גולדברג החלו להתפרסם רק כשהיה כבן 30. ליעל לוי כתב את השיר "לך לאן שתלך", שהלחין קובי אייזנמן ולקורין אלאל כתב מילים לכמה מלהיטיה הגדולים, בהם "זן נדיר", "ארץ קטנה עם שפם" ו"התעשייה האבירית" (שנכתב על פרויקט הלביא), שאת שלושתם הלחינה אלאל.
בין האמנים הנוספים שכתב להם נמצאים רמי קלינשטיין ("ילד אחר", "אין כמוה", "תינוקי"), גלי עטרי ("מה שאת אוהבת", "ערמונים מהאש", "כשהלב הוא חופשי"), הראלה בר ("טנגו אחרון"), נתן סלור ("ילד עם קוף", "מאושרים הכונו", "איפה אתה", "עצים חולמים יותר", "רגל על רגל") ויסמין אבן ("אגדות ילדים").
במהלך השנים כתב גולדברג שירים רבים לחבריו הקרובים, בהם דנה ברגר ("בומביי", "2007", "לבנות ולהרוס" ו"אבני שפה" יחד עם איתי פרל), דודי לוי ("דוד", "כל הזמן שבעולם", "מלאך", "אם ארצה") ודן תורן ("אימפריות נופלות לאט", "יחסי הציבור של המוות", "טיפות של שיש").
בשנת 1991 שיתפו גולדברג ודן תורן פעולה בכתיבת המילים לאלבום הילדים "זנב לא שוכח".
בשנת 1998 פרסם גולדברג את ספר הילדים "לעזאזל, אני לא מוצא את ישראל" בהוצאת ידיעות אחרונות, עם איורים מאת עמוס אלנבוגן.
בשנת 2004 פתח עם חברו הזמר דן תורן סדנת פזמונאות בשם "סלון הפזמון".
באותה שנה הוציא גולדברג אלבום אוסף של שיריו בשם "מילים: מאיר גולדברג".
בעקבות האלבום הועלה במועדון הבארבי בתל אביב מופע מיוחד של שיריו הגדולים של גולדברג, שבוצעו על ידי אמנים איתם עבד.
בשנת 2005 זכה בפרס שרת החינוך לתמלילן השנה.
בשנת 2006 החל גולדברג לכתוב את סדרת סיפורי הקומיקס המדעיים "ננו קומיקס", בעריכתו של יבשם עזגד ובהוצאת מכון ויצמן למדע.
בשנת 2012 הוענק לגולדברג פרס אקו"ם למפעל חיים ע"ש אהוד מנור בתחום הזמר העברי.
בשנת 2018 החל גולדברג לשתף פעולה עם הזמר סמי בירנבך.
אלבום הבכורה של בירנבך בעברית, "מילים בודדות", מכיל 6 קטעים שכתב גולדברג.
במקביל לכתיבת שירים עבד גולדברג לפרנסתו כקופירייטר ופרסומאי.
בין השנים 1986 ל-2004 עבד במשרד הפרסום "גיתם BBDO".
במהלך עבודתו זו עמד גולדברג מאחורי יצירת הסלוגנים "לימון מוסיף המון", "אשכוליות או לא להיות" ו"סוני, זה כל השוני" (לחברת סוני).
בשנים האחרונות הוא מלמד ומנהל משותף במגמת הקופירייטינג ב-ACC תרצה גרנות.
גולדברג היה נשוי לליקי אגינסקי (1955–2012), עיתונאית ועורכת, עד מותה, ובנם הוא דניאל גולדברג, זמר-יוצר.
מאז שנת 2013 מתגורר גולדברג עם בת זוגו ירדנה ברדה בראש העין עם בנה יהל חגי.
מילים: אוסף שירים; כל המילים: מאיר גולדברג; עריכה והפקה: נגה טל דואניאס, אן אם סי, 2003.
מאיר דה שליט (9 בדצמבר 1921 – 4 בפברואר 2007) היה איש קהילת המודיעין הישראלית, דיפלומט, ואיש ציבור.
מאיר (ממי) דה שליט נולד בקובנא שבליטא, בן בכור לעדה ומשה דה שליט.
בהיותו בן 3 עלתה משפחתו לישראל והתיישבה בירושלים.
כנער נשלח ללמוד בתיכון החקלאי בפרדס חנה ולאחר מכן התגייס לשורות ההגנה, שם מילא תפקידים של מדריך ושומר.
ב-1941 התגייס לצבא הבריטי ובמלחמת העולם השנייה נלחם כקצין בבריגדה היהודית, ופעל לחילוץ אסירי מחנות ההשמדה והעלאתם ארצה.
עם סיומה, הקים דה שליט את יחידת הקישור לאו"ם, לקראת שיחות רודוס שנוהלו לקביעת הסכמי הפסקת אש בין ישראל לערבים, והיה קצין הקישור הראשון של ישראל לאו"ם.
במחלקת המודיעין הקים את ש"מ 9, יחידת הקישור לנספחים צבאיים.
ב-1949 הצטרף למחלקה המדינית של משרד החוץ, שהייתה הבסיס למוסד, ושימש כנציג ישראל בארצות הברית עד 1954. בתקופה זו הוטל עליו ליצור את הקשר הממוסד הראשון שנרקם בין קהילת המודיעין הישראלית לבין ה-CIA האמריקאי.
ב-1954 התמנה לסמנכ"ל משרד ראש הממשלה, תפקיד אותו מילא במשך 10 שנים.
ב-1964 הוקם משרד התיירות ודה שליט נקרא לשמש המנכ"ל הראשון של המשרד.
פעילותו הניחה את היסודות לפעילות המשרד, ושימשה תשתית להתפתחות התיירות כגורם מרכזי בכלכלה הישראלית.
במאי 1970 מונה למנכ"ל חברת "לרום מלונות", חברה ממשלתית בבעלות מלאה של חברת "תיירות ושירותי תעופה" (תש"ת) - חברה בת של אל על, שמטרתה הייתה להקים ליזום ולתפעל בתי מלון בישראל.
דה שליט עסק בהתנדבות בארגונים ועמותות רבים.
בין היתר היה חבר בוועד הפועל של מכון ויצמן למדע, הנהלת עמותת עלם, בהנהלת מכון וולקני, בבית התפוצות ועוד.
אחיו היה הפרופסור עמוס דה-שליט ואחותו אדריכלית הפנים והמעצבת תמר דה-שליט גולדרייך.
הותיר אחריו רעיה ושני ילדים.
מאיר דהאן (1936–1960) היה פסל, צייר ומשורר ישראלי.
מאיר דהאן נולד בתל אביב, והתייתם מאביו בגיל צעיר.
האב היה טבח על אוניית הצי הבריטי שטורפדה וטובעה בעת מלחמת העולם השנייה בהפלגה בין אלכסנדריה שבמצרים אל מלטה.
בהר הרצל מצויה מצבה משותפת לטבועי הצי הבריטי, שעשויה כעין מתווה אונייה.
מאיר התגלגל במוסדות חינוך שונים ובקיבוצים.
מילדותו התבלט כישרונו בציור ובפיסול.
דהאן הגיע יחד עם חברת נוער לקיבוץ גבים שבנגב המערבי, ושהה שם עד שנת 1956. דהאן שרת בנח"ל עם חבריו, היה מתאגרף בנבחרת הנח"ל.
בקיבוץ גבים החל בניסיונות הפיסול הרציניים הראשונים שלו.
בחצר הקיבוץ היו מוצבים במשך שנים שני פסלים מוקדמים שלו.
פסל של נחש בשיש ופסל של חסידה, בברזל ובגבס.
הפסלים נגנבו ולא נודע מקומם.
הוא עבר לכפר האמנים הצעיר עין הוד, והיה מראשוני האמנים הצעירים שהתיישבו במקום.
הוא היה תלמידו של הפסל רודי להמן, שאהבו וטיפחו, וגם כתב עליו הספד גדול בתום שנה למותו.
מאיר דהאן גם שהה בפריז שבצרפת בגין תקופת לימודים קצרה.
דהאן התאבד בחורף 1960. מקום קבורתו לא ידוע.
פסליו וציוריו הועברו לידי הכפר עין הוד ולידי המשפחה.
פסלים משלו נמצאים במשכן לאמנות עין חרוד, בבית גרטרוד קראוס בעין הוד, במוזיאון חיפה לאמנות ואצל אנשים פרטיים.
יצירותיו שבמוסדות שלעיל מוצגות לקהל.
במלאת שנה למותו, באביב 1961, יצא גיליון מיוחד לזכרו, של מוסף הספרות "משא", של היומון "למרחב".
המשוררת רינה שני הקדישה כמה שירים לזכרו, וכן בא שם מספדו של רודי ליהמן.
מאיר גור-אריה (ל' בכסלו תרנ"ב, דצמבר 1891, בוברויסק – 2 בפברואר 1951, ירושלים) היה אמן וצייר ישראלי יליד רוסיה.
גור אריה נולד בשם מאיר גורודצקי בסוף שנת 1891 בעיר בּוֹבְּרוּיְסְק שברוסיה הלבנה, באימפריה הרוסית (כיום במחוז מוהילב בלארוס).
שם למד אמנות בין השנים 1907 ל-1909. בשנת 1909 עלה לארץ ישראל עם משפחתו, ובארץ המשיך בלימודי האמנות ב"בצלאל" .
ב-1913 היה שותף בהקמת בית מלאכה בשם "מנורה" ביחד עם זאב רבן ועם שמואל פרסוב, בו יצרו חפצי אמנות שימושית ותבליטים בנושאים השאובים מ"אמנות בצלאל".
בשנת 1923 פתח עם רבן סדנה חדשה בשם "בית עבודה לאמנות אינדוסטריאלית" (=תעשייתית), בה עסקו בעיצוב גרפי ובעיצוב חפצים אחרים.
בשנה זו היה גור אריה בין מעצבי התבליטים, הפסלים והריהוט בבניין ימק"א ירושלים - אחד הבניינים המפוארים בישראל.
ברבות הימים הוכרז הבניין כבניין לשימור.
מאיר היה נשוי לשרה לבית ירושלמי.
יחד עם גיסו, יצחק ירושלמי, בנו יחד את ביתם המשותף בשכונת תלפיות בשנת 1928.
אחיו ישראל גור אריה היה אמן אף הוא ובמשך תקופה עבד כפסל עבורו.
בנו החייל נהרג בפיצוץ בניין הסוכנות היהודית בירושלים בחודש מרס 1948 בתחילת מלחמת העצמאות.
גור-אריה נפטר בשנת 1951, בגיל 59, לאחר מחלה ממושכת.
לאה אבני, בתו, הייתה אחות ראשית בבית החולים הדסה הר הצופים, ונכדתו היא פרופסור לחינוך יעל פישר.
מאיר גור-אריה, דודאים : לקט צלליות, (המלים: למרים וילנסקי-שטקליס), תל אביב : הוצאת פנינה, תש"ז-1947.
מאיר גור-אריה, החלוצים : לקט צלליות ושירי חלוצים, (עורך: מרדכי נרקיס), ירושלים : הוצאת בני-בצלאל, תרפ"ה-1925.
מאיר גורביץ (1890 – 3 בפברואר 1950) היה מהנדס, מחנך ואיש ציבור ביישוב היהודי בארץ ישראל, יזם בתחומי התעופה והימאות, הוגה ומחדש הימאות העברית בארץ ישראל.
גורביץ נולד בעיר טאלין שבאסטוניה (אז חלק מן האימפריה הרוסית).
סבו היה רבהּ של אסטוניה.
הוא התחנך ברוסיה ורכש השכלה גם בארצות נוספות.
בין היתר למד בז'נבה והוסמך כמהנדס תעופה באקדמיה בפריז.
בשלהי שנות ה-20 של המאה ה-20 עשה דוקטורט בתחום הימי באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל, וושינגטון ארצות הברית, ובסוף העשור השתלם שנתיים באגף הדיג של מחלקת החקלאות הפדרלית של ארצות הברית.
תרומתו לימאות העברית מובהקת ונגדעה עקב גישה בלתי מתפשרת בה האמין.
הוא עסק בסיוע לגופים וארגונים בתחום הימי והיה סוכן אוניות עד סוף ימיו.
חזון התעופה העברית והימאות העברית
גורביץ הגיע לארץ ישראל בשנת 1909, אך ממנה עוד יצא לתקופות לימודים ושליחויות ארוכות בחו"ל.
משנכח כי ביישוב העברי אין ולו ימאי או טייס אחד, וחסרה המודעות לחשיבותה של ימאות ותעופה עברית, ובשנת 1913 בהיותו מורה בגימנסיה, בנה כלי טיס נסיוני ונכשל.
הידע שהיה אז בעולם כולו בתחום התעופתי היה מוגבל למדי, ובוודאי הידע והחומרים שהיו לרשותו בתקופתו בארץ ישראל.
בסוף אותה שנה הרצה בפני שומעיו בתל אביב בנושא "האווירון", כאשר הדגם האמיתי שבנה עמד מאחוריו.
הוא שכנע את שומעיו לערוך מגבית לרכישת שני אווירונים - האחד ללימוד בני נוער עברי ש'יקבל כנפיים', והשני יימסר לאוויריית השלטון העות'מאני, לשמירה על יחסים טובים ולמניעת תחושה, כאילו היישוב העברי צובר עוצמה שתסכן את השלטון.
הוא שכנע בדבריו וגייס את כל הכסף, אך כוונתו לא התגשמה.
שבועות לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, כדי להציג טיסה, הזמין אווירון ללימוד.
אירוע התרסקות האווירון העות'מאני בחולות ים תל אביב, גרם ליישוב לוותר על חזונו.
בראשית 1914 קידם את חזונו לכיוון הימי.
תכנן הקמת 'מסגרת כלכלית' לתמיכה ב'בית ספר ימי' שיוקם ליד התכניון, ובו ילמד נוער עברי את מקצועות הים והתעופה.
משנתגבשה תודעתו הציונית, היה פעיל בפועלי ציון.
לפרנסתו עבד כמורה למתמטיקה בגימנסיה הרצליה בתל אביב הקטנה, אך עיקר זמנו הוקדש לניסיונות להגשים את חלומו - הקמת צי עברי לכיבוש השמים והים.
בראשית 1914 תכנן להקים בית ספר ימי ותעופתי.
המימון הראשון תוכנן להיעשות על ידי הקמת חברת ספנות ברוסיה, שרווחיה ישמשו להפעלת בית הספר ולהקמת צי עברי למסחר ולמגן, ומאוחר יותר, תורחב פעילות בית הספר לתחום האווירי, לתעופה.
בסיוע איש עסקים חיפאי, יהודי ממוצא רוסי בשם יצחק ברגר, הוקמה חברת ספנות ברוסיה (אוקראינה) בעיר חרקוב ונקראה בשם "זבולון".
בתחילת דרכו להגשמת חזונו, התעת'מן גורביץ עקב חובת התעת'מנות שקבע ג'מאל פאשה כמושל סוריה (וארץ ישראל), ושם יהבו על קשרים טובים של היישוב היהודי בארץ ישראל עם השלטון העות'מאני; לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 יצא לשרת לצד הבריטים בגדודים העבריים, ונאלץ לעשות פסק זמן בתוכניות להגשמת חזונו.
באותה תקופה התרחשה גם המהפכה הרוסית, וחברת הספנות בחרקוב שבה תלה תקוות חוסלה ב-1917. כשהסתיימה המלחמה החל השלטון הבריטי בארץ ישראל, וגורביץ יכול היה לחזור במלוא המרץ לתוכניותיו.
ב-1918 הקים גורביץ את ועדת המים, כמשרד מיישב לפיתוח כלכלי על בסיס חקלאות ימית וכמשרד ימיה עברי.
הוועדה שימשה כ"סניף הימים" של תנועת העבודה המאוגדת ופעלה בפיקוח הקפא"י.
ועדה זו ראתה כעניינה את כל תחום המים בשטחי ארץ ישראל והימים שסביבה – בים, בנהר ובנחל, בציד ימי ובדיג, במחקר ובפיתוח תעשייה הקשורה בים, ובמסחר עם ארצות חו"ל.
במסגרת הוועדה עסק גורביץ בחקר, פיתוח והקמה של צי עברי, ובמקביל המשיך בפעילותו החינוכית במסגרת הגימנסיה ומחוץ לה.
ב-1919 קיבל מג'יימס דה רוטשילד עבור ועדת המים זיכיון ל-200 דונם כולל הבניינים בחוף טנטורה, שם הקים כפר דייגים עברי ראשון בארץ ישראל וייסד בו קבוצת דייגים ראשונה מבין הסובוטניקים, הגרים שעלו לארץ ישראל מאסטרחן.
לצורך זה קיבל מהנדבן יצחק גולדברג 20 לא"י, ואף הזמין את ש.
בן-ציון לכתוב את 'שיר הים' העברי הראשון.
בין השנים 1920–1925, כיו"ר ועדת המים, הקים לראשונה בעזרת הקפא"י חברת מניות לספנות עברית בשם החברה לאסדות וספנות חופית וכמנהלה, מונה הסופר אברהם ריבוצקי.
מניות החברה נמכרו בעיקר לאנשי הגדודים העבריים שהיו מוצבים במחנה סרפנד.
אלה שנחשפו לנאומיו המרגשים של גורביץ על "חשיבות הצלחת כיבוש הים" נדבקו בהתלהבותו.
לצורך פעילות החברה, ועדת המים רכשה על ידי תשלום מקדמה בכסף שנאסף מהגדודים את אניית הצי העברי ראשונה שנקראה "החלוץ".
ספינה זו עקפה לראשונה את המצור היבשתי על מרכז הארץ בזמן הקרבות בין האנגלים לצרפתים ולכנופיות הצבא הערבי המפוזר, ויצאה לביירות להביא סחורות ליישוב.
אולם מאחר שהתמורה ממכירת מחצית המניות שהועברו למכירה בארצות הברית, לא הגיעה, חזרה האנייה לבעליה מר ליפשיץ ושות' בתל אביב.
מאז הקים את ועדת המים, עמד גורביץ בקשרי עבודה עם ידידו הקולונל הבריטי סויאר שיצא מארץ ישראל בה שרת, ללמד ימאות באוניברסיטת וושינגטון, סיאטל, ארצות הברית.
למימוש חזונו יצא גם גורביץ ללמוד שם.
בדרכו, עבר בניו יורק ומסר למזכיר "ועד פועלי ציון", אלפיים ממניות חברת הספנות החופית (מחצית מהכמות) למכירה בציבור היהודי וקיבל אישור בכתב: "מעכשיו, הטיפול באלפיים המניות בידי ועד 'פועלי ציון-פלסטינא', בארצות הברית".
אך התמורה לא הגיעה מעולם.
גורביץ שיצא ללמוד את התחום הימי באוניברסיטת וושינגטון שבארצות הברית, המשיך שם בתפקידו במשך כשלוש שנים (1921–1923), ועמד בחליפת מכתבים עם הזואולוג והביולוג הימי, היהודי ד"ר ולטר שטייניץ, שלימד באותה עת באוניברסיטת ברסלאו.
שטייניץ וגורביץ יצרו קשר עם 'מרכז התחנות ההידרולוגיות סביב אגן הים התיכון' שבמונקו לקראת הקמת תחנה בארץ ישראל.
בעזרת נחום סוקולוב, ייבאה 'ועדת המים' שתי 'סירות מחקר' ממרכז המחקר ההידרולוגי במונקו.
הוקמה חברת מניות שנמכרו בכוונה להקים 'מרכז מחקר ימי' בחוף תל אביב, שנשיאו יהיה אלברט איינשטיין.
מרכז שיכלול מעבדות, מחסנים וספריה מקצועית, וישמש גם כמרכז מבקרים באקווריום (32 אקווריומים), גם כיחידה כלכלית סגורה, כמרכז הכנסה למימון המחקר.
נמכרו לציבור מניות, המחלקה הטכנית בעיריית תל אביב ערכה תוכניות, אך המרכז לא הוקם.
עם זאת, אחד המחקרים היותר מפורסמים, הוא מחקרו של שטייניץ על ה"פאונה הימית בארץ ישראל" שפורסם בעולם האקדמי בשנת 1927.
לימים, עוזרו של שטייניץ ד"ר ליבמאן, מונה למנהל מרכז המחקר הימי של משרד החקלאות, בעכו.
משנת 1926 ביוזמתו הוסיף גורביץ על לימוד מתמטיקה בגימנסיה העברית הרצליה, גם לימוד ימאות.
בזמן שפינה לכך, החל מעניין את תלמידיו בתחום הימאות, ויצא עמם אל חוף הים ללימוד מעשי.
הוא ערך מגביות בקרבם, ובין אנשי חזון כמותו, ורכש סירה ראשונה לתלמידיו.
באותן שנים נחשבו כתריסר העברים לגרעין האגודה הימית הראשונה, ולבית ספרה הימי, הראשון ביישוב שפעל במתכונת לימודים יומית.
לגרעין הראשון צורף חיים לייבוביץ, תעשיין יהודי מתל אביב, שהתגלה כבעל כישורים בהדרכה ומנהלה.
בהמשך, משנדרש איש שטח נוסף מטעמו, שישלים אותו, גייס גורביץ למשימה פדגוג וביצועיסט ידוע, את המהנדס עמנואל טובים שלימד עד אז הנדסת מכונות בטכניון בחיפה.
היה בוגר האקדמיה הימית בפטרוגרד רוסיה, ניהל תעשייה בתל אביב ושימש בה איש ציבור.
משהקבוצה שהקים תיפקדה, יצא גורביץ בשליחות היישוב לארצות הברית, ללמוד ולייבא ידע לפיתוח תחום הימים.
הוא שב לארץ ב-1930 ורשם את הקבוצה שהקים ארבע שנים קודם בשמה "'האגודה הימית' זבולון".
פעילות האגודה גם החליפה את זו של "ועדת המים", שפעילותה בארץ גוועה במהלך היעדרותו.
הניהול השוטף של האגודה ופעילויותיה, שעבר שנתיים קודם לידי עמנואל טובים וחיים לייבוביץ, שינה את גישת גורביץ והרחיבה פעילותה בנוסף, גם 'בית ספר ערב' ו'מועדון שיט'.
כשחזר גורביץ, נתגלעו חילוקי דעות בין "המקסימליסטים", אלה שביטאו את עמדת המייסד, גורביץ שראה את בית הספר הימי היומי כבסיס לימיה עברית מקצועית, וכמטרה ראשונה במעלה, לבין "המינימליסטים", אחרים שראו את האגודה בראש ובראשונה כמוקד לפעילות פנאי וללימודי ערב.
האחרונים 'ניצחו' ורשמו את פעילותם תחת שם חדש: אגודת יורדי ים זבולון א"י.
ב־ 1932 נדחק בית הספר של גורביץ לחדר בעליית גג ליד 'המועדון העממי', בו לימד כדרכו.
הוא רכש עם אחרים ורב חובל אריה באייבסקי ספינה מעוקלת בשם קינגפישר ממשטרת המנדט שתשמש אונית לימוד תוך כדי דיג והסעה למימון פעילותה ושינה שמה.
משנטרפה 'ציפור הקרח' בשנת 1933, נסגר בית הספר הימי היומי של 'האגודה הימית' זבולון, עקב בעיות מימון.
נותר 'בי"ס ערב' עם המורה הבכיר עמנואל טובים.
וכך, חזר נפתח נסגר ונפתח שוב עד שנת 1938 עת חזר 'בית הספר היומי' לפעילות מלאה (עד 1958).
במהלך 1933 נבנה בית עץ דו קומתי כבית הסירות ע"ש "אם האגודה" ששימש עד שנת 1963, אז נבנה בניין דו קומתי ל"בית הספר הימי זבולון" מכספי צוואת אם האגודה הנרייטה דיאמונד, ולימודי היום חזרו למקום פעילות האגודה בשיתוף משרד החינוך עד ראשית שנות השבעים.
גורביץ צפה מהצד בהגשמת מפעלו המתפתח לנגד עיניו כצי עברי למסחר ולהגנה בארץ ישראל.
במאי 1937 מסר גורביץ לעיתון 'דבר' סקירה במאמר שקרא לו "היקיצה הימית", מסמך מעודכן שערך כטיוטה עוד בשנת 1934, המתאר ומסכם את פעילותו לתחיית הימאות וראשיתו של צי סוחר ומגן עברי.
כהוקרה ולהנצחת התחייה, מסר גורביץ בידי חיים וסוניה גרבנוב, הוריו השכולים של אריה דווקא בחודש מאי הוא חודש הולדתו, את מאמר "היקיצה הימית" כרוך.
המאמר פורסם בעיתון 'דבר' ובו תיאור תולדות הצי העברי בארץ ישראל.
עשה מעט לביתו (1938) והקים חברת מניות להובלה ימית בשם "דן" בשותפות של 25 עבריים.
הוא ניסה להפיק ספרים על תולדות הימאות העברית ולא הספיק.
במקביל ישב בדיוני "ליגה ימית ותעופה".
גורביץ נפטר ב-3 בפברואר 1950 (ט"ז בשבט תש"י).
גורוביץ השאיר אחריו בן - נמרוד ובת - הגר.
נמרוד היה ממיסדי קיבוץ גינוסר.
על אף גילו המבוגר גויס לפלמ"ח על ידי יגאל אלון, חברו מהקיבוץ ושירת במטה הפלמ"ח עד סיום מלחמת השחרור.
נמרוד היה נשוי לנעמי בקר ולהם נולד בן, עודד, ב-1936. לאחר מכן נישא לצוריה בורלא, בתו של יהודה בורלא ונולדו להם 3 ילדים: ליאורה, ערן ויובל.
ד"ר מאיר גורביץ, "היקיצה הימית - משרשרת הניסיונות והלבטים".
מכון לבון (IV-104-360/ IV-104-360-7) כולל טיוטה של זיכרונות בשם 'היקיצה הימית' שנכתבה בשנת 1934 המכילה גם פרוט רב בתחום הדיג המסחרי בו גורביץ התרכז מאז.
הרב מאיר בְּרַנְדְסְדוֹרְפֶר (בכתיב יידי: בראנדסדארפער, כונה גם ר' מאַיֵיר) (כ"ה באלול ה'תרצ"ד - כ' באייר ה'תשס"ט, 5 בספטמבר 1934 - 14 במאי 2009) היה דיין, פוסק ומוהל, רב קהילת "תולדות אברהם יצחק" וחבר הבד"ץ של העדה החרדית.
נולד באנטוורפן שבבלגיה לרבי שלמה ולפרומט בתו של הרב ישכר שלמה טייכטל, בעל "שו"ת משנה שכיר" ו"אם הבנים שמחה".
עם כיבוש בלגיה על ידי גרמניה הנאצית, באייר ה'ת"ש (מאי 1940), ברחה משפחתו לצרפת.
בעת הגעתם לפריז הוברר כי מאיר לקה בשחפת.
הוא נשלח למרכז רפואי בשווייץ שהתמחה בטיפול במחלה, שם שהה תשעה חודשים ולאחר מכן חזר למשפחתו בצרפת.
בשנת ה'תש"ה - (1945), עלה לישראל עם הוריו, ששוכנו בתחילה במחנה המעצר בעתלית.
משם עברה המשפחה לקיבוץ חפץ חיים.
בשנת ה'תש"ו עברה המשפחה לשכונת בתי אונגרין שבירושלים, שם התקרב אביו לרבי אהרן ראטה.
הרב ראטה קירב גם את מאיר הצעיר, עם פטירתו של רבי אהרן והתפלגותה של חבורת שומרי אמונים, הצטרף אביו לחסידות תולדות אהרן.
לאחר גיל בר מצווה החל ללמוד בישיבת בית יוסף צבי דושינסקיא.
כחברותא שימש לו הרב משה הלברשטאם, עמו נסמך להוראה בשנת ה'תש"ך על ידי הרב פנחס אפשטיין, ראב"ד "העדה החרדית".
לאחר מכן למדו השניים בצוותא בישיבת בית אברהם של חסידות סלונים.
נישא לברכה בת הרב שמעון דב קרישבסקי, מזכיר בית היתומים דיסקין ומזכירו של ד"ר משה וולך.
לאחר נישואיו למד בישיבת מיר, בחבורה של הרב משה יהושע לנדא והרב מנדל אטיק, ובהמשך בכולל תרביצ"א של חסידות דושינסקיא, שבו השלים את לימודי הרבנות והדיינות.
רבותיו בפסיקת הלכה, שאף סמכוהו להוראה, היו הרב משה אריה פריינד, הרב שמואל הלוי ואזנר והרב יששכר דב גולדשטיין ראש כולל שומרי החומות.
רבו המובהק היה הרב אברהם הערש כהן.
התכתב רבות עם הרב שלמה זלמן אוירבך.
במקביל לתפקידו כרב קהילת תולדות אברהם יצחק נהג להגיע לאדמו"ר מאמשינוב אותו החשיב לרבו.
בניסן תשכ"ז (1967) התמנה עם רעו הרב הלברשטאם כרבה של שכונת בתי אונגרין מטעם העדה החרדית.
באותה השנה מינה אותו רבו האדמו"ר רבי אברהם יצחק קאהן, כרב בית המדרש של חסידות תולדות אהרן, תפקיד שבו שימש עד שנת תשנ"ז - (1996).
בשנת תשל"ב התמנה עלי ידי הרב יצחק יעקב וייס, אז ראב"ד העדה החרדית, כפוסק של מערכת השחיטה של בד"ץ העדה.
ובעקבות זאת הקים את ועד השחיטה, אחת התקנות שתיקן בתפקידו זה הייתה בדיקת הריאות וצומת הגידים בכל עוף שנשחט.
בכ' באלול ה'תשנ"ו, במהלך הלווייתו של גאב"ד העדה החרדית הרב משה אריה פריינד, הוכתר עם הרב משה הלברשטאם כחבר בבד"ץ של העדה.
הוא יזם לראשונה שחיטת בקר בחו"ל על ידי העדה, שהקפידה עד אז לשחוט רק בתחומי ארץ ישראל ולא שיווקה בשר קפוא.
משחטת "גלאט עוף" הוקמה לפי דרישותיו.
עם פטירת הרב אברהם יצחק קאהן, נמנה הרב ברנדסדורפר עם תומכי בנו הבכור, הרב שמואל יעקב קאהן, והוא אשר הכתירו בפועל כאדמו"ר של חסידות תולדות אברהם יצחק.
לאחר הקמת הקהילה מונה הרב ברנדסדורפר כרבה.
שימש גם כמוהל וערך בריתות מילה כמעט מדי יום.
חיבר את ספר השאלות ותשובות "קנה בֹשם" (ראשי התיבות של שמו; מאיר בן שלמה), שבו דיונים הלכתיים בארבעת חלקי השולחן ערוך.
הסמיך להוראה עשרות תלמידים המשמשים ברבנות בישראל ובעולם.
הרב ברנדסדורפר שמר על קשרים עם גופים ואישים המזוהים עם הציונות הדתית.
הוא נודע בהתמחותו בנושאי רפואה והלכה, במיוחד בתחומי הגינקולוגיה.
שימש כאחד מהרבנים המשיבים של מכון פוע"ה, ורופאים המתמחים בתחום זה עמדו עמו בקשר.
כמו כן נחשב כאוטוריטה בדיני עירובין ומקוואות.
על אף התנגדותו האידאולוגית להתנחלויות, לא נמנע מלהגיע להתנחלויות ביש"ע לצורך הקמת מקווה או עירוב.
הרב ברנדסדורפר נפטר בכ' באייר ה'תשס"ט (2009) והובא למנוחות למחרת בבית הקברות בהר הזיתים.
עמו נקברו כ-10,000 עורלות שהוא מל.
לאחר פטירתו קראה עיריית בית שמש לשכונת חפציבה וסביבותיה את השם שכונת "קנה בושם" לזכרו.
כשנתיים לאחר פטירתו פתח בנו הרב משה בשכונת בית ישראל בית הוראה על פי פסקיו, "היכל הוראה".
הרב שמואל, דיין ומו"צ וממלא מקומו בבית דין של העדה החרדית עומד בראש ועד השחיטה של העדה החרדית, רב קהילת "תפארת הנחל" וראש כולל "תולדות אברהם יצחק" בבית שמש
הרב יששכר, ראש מכון "שערי אורה" להוצאת כתבי אביו ונשיא כולל הוראה קנה בושם בבית שמש
יהודה טרייטל, ראש השוחטים במערכת הכשרות של הרב רובין
חיים אלעזר, מוהל וראש מכון "ברית מאיר"
בנו של אהרן, שמעון דב, מכהן כמו"ץ בעדה החרדית, ורב בקהילה שבהר יונה ג'.
הרב יוסף קדיש, מחבר סדרת הספרים "אורה ושמחה" על משנה תורה לרמב"ם ועוד.
רב מטעם הקהילה החסידית בטבריה עילית.
יוסף קדיש הוא גם חתנו של הרב מנחם מנדל מונדרר,אדמו"ר מקוסוב בירושלים.
הרב משה, מו"צ בעדה החרדית, ראש בית ההוראה "היכל הוראה" בירושלים
הרב נתנאל, מו"צ בעדה החרדית, רב שכונת "קנה בושם" בבית שמש
הרב יצחק, מו"צ בעדה החרדית, ורב קהילת תולדות אברהם יצחק שכונת רמת ד' בבית שמש
הרב שמעון דב, מו"צ בקהילת ברסלב
הרב יוסף סמט, ראש כולל "עוז והדר" והעורך הראשי של מהדורת "עוז והדר" של התלמוד בבלי
הרב חיים מאיר קאהן, בן האדמו"ר מ"תולדות אברהם יצחק" ורב של החסידות בעיר ביתר עילית
הרב משה בלום, ראש כולל "עיון הש"ס" של חסידות "תולדות אברהם יצחק"
הרב משה שנייבלג, עורך במכון "שערי אורה" להוצאת כתבי חמיו.
הרב דוד צבי הלברשטאם, בן רבי אברהם שלום ישכר דוב ליפשיץ הלברשטאם, האדמו"ר מסטרופקוב, ראש כולל "מנחת מאיר" על שם חותנו.
הרב שמואל אהרן סטאריק, ר"מ בישיבת "תולדות אהרן", נפטר ביוני 2020. אשתו נישאה בנישואין שניים לרב אהרן ברנסדורפר מו"צ בקהילת תולדות אהרן בירושלים, בן ר' יעקב יוסף, אחי רבי משה.
בוגר תואר במשפטים מאוניברסיטה העברית (1956, בהצטיינות) ותואר שני במשפט השוואתי מאוניברסיטת קולומביה (1962).
בשנת 1958 הוסמך לעריכת דין.
לאחר לימודיו היה עמית מחקר בבית הספר לכלכלה של לונדון בנושא דיני כלכלה בינלאומיים (1963).
גבאי נולד בירושלים, לאליעזר ולריינה גבאי, בן למשפחה ספרדית ותיקה שמוצאה בממלכת קסטיליה.
הוא נקרא על שם סבו, הרב מאיר שמואל קסטל שנרצח בטבח חברון (תרפ"ט) לצד אשתו רבקה מאיר.
דודו מצד אמו היה הרב יעקב מאיר, שהיה מקובל על מנהיגי העדות השונות בארץ ישראל.
שבע שנים עבד מאיר בארגון האומות המאוחדות ועסק בזכויות יוצרים, פטנטים וקניין רוחני.
בשובו לישראל החזיק בתפקידים בכירים שונים בשירות המדינה, בהם רשם הפטנטים (1969–1976) ומשנה ליועץ המשפטי לממשלה (1975–1976).
בין השנים 1976–1987 כיהן כמנכ"ל משרד המשפטים.
בין השנים 1987–1994 כיהן כנציב שירות המדינה.
לאורך השנים עמד בראש ועדות ציבוריות רבות, ובהן: הוועדה לבדיקת האיסורים החלים על הפלות מלאכותיות (משרד הבריאות, 1974), הוועדה להצעת הסדרים תחיקתיים בתחום שוק ההון (משרד המשפטים, 1985), הוועדה הציבורית לנושא מס רכוש (1997) והוועדה לעניין חוק זכויות יוצרים חדש (משרד המשפטים, 1998).
לאחר הסכם השלום בין ישראל למצרים היה חבר צוות המשא ומתן לנושא האוטונומיה.
גבאי היה חבר במשלחות ישראל לאו"ם והוא בעל שם עולמי בדיני כלכלה ובמשפט מינהלי.
בנובמבר 1993 נבחר על ידי עצרת האו"ם לשופט בבית הדין המנהלי של האו"ם.
בשנת 1997 החל לכהן כסגן נשיא בית הדין ובשנת 2000 נבחר לנשיא בית הדין.
כהונתו נמשכה עד 2002 והוא היה לנציג הישראלי הבכיר ביותר במנגנון המקצועי של האו"ם.
בפעילותו הציבורית שימש ומשמש בורר בארגונים בינלאומיים, נשיא האגודה למען האומות המאוחדות בישראל, יו"ר מועצת האגודה הבינלאומית למשפטנים יהודים, יו"ר משותף של המועצה בין-דתית מתאמת בישראל, יו"ר ועדת הפטנטים בישראל וחבר דירקטוריון בנק לאומי.
בשנת 1998 מונה לבורר יחיד מטעם לשכת המסחר הבינלאומית בסכסוך בין חברות עסקיות משלוש מדינות.
גבאי מרצה לדיני מסחר בינלאומי באוניברסיטה העברית בירושלים, באוניברסיטת תל אביב ובמסלול האקדמי המכללה למינהל.
משנת 1994 עסק בעריכת דין וייעוץ משפטי במשרדו של אברהם נאמן.
בשנת 2015 יצא ספר לזכרו ביוזמתה של אלמנתו עו"ד ימימה פרץ גבאי ובעריכת פרופ' אהרון ברק ועו"ד מיכל נבות.
בספר ביוגרפיה קצרה, אסופת כתביו בעברית ואנגלית, ומאמרים שכתבו חבריו ומוקירי זכרו: עו"ד נעמי אסיא, פרופ' יוסף גרוס, פרופ' יורם דינשטיין, פרופ' יצחק זמיר, פרופ' נלי מונין, עו"ד יואל צור, ד"ר מאיר רוזן, פרופ' נחום רקובר, פרופ' אנג'י ארוניטיס (Arvanitis), פרופ' רובי סייבל, פרופ' חווה לנדאו.
ב-1961 נשא לאשה את עו"ד ימימה פרץ שהייתה לימים ראש מחלקת החנינות במשרד המשפטים.
לזוג נולדו שלושה בנים: רענן, גיל ויקיר, איש עסקים.
נפטר ב-7 במרץ 2010 בגיל 76, ונקבר בבית העלמין הר המנוחות בירושלים.
מאיר גוגנהיים (באנגלית ובגרמנית: Meyer Guggenheim; 1 בפברואר 1828, לנגנאו, שווייץ - 15 במרץ 1905, פאלם ביץ', פלורידה) היה יהודי אמריקאי ממוצא שווייצרי שהפך לאחד מעשירי תבל במאה ה-19 ופילנתרופ מהידועים בעולם.
גוגנהיים נולד בלנגנאו, שווייץ, ב-1828, למשפחה יהודית ותיקה במקום, עם שורשים גרמניים מאזור אלזס.
לנגנאו הייתה באותה עת אחת משתי העיירות היחידות בכל שווייץ, בהן הותר ליהודים לגור (העיירה השנייה - אנדינגן, שתיהן בקנטון ארגאו, בעמק הנהר סורב, בצפון שווייץ).
אזכור ראשון לשם גוגנהיים בלנגנאו ניתן למצוא כבר משנת 1696. ב-1702 נזכר שמו של יעקב גוגנהיים, סב - סבו של גוגנהיים, בנוגע למשפט שנערך לו בשל קניית כרם בעיירה הסמוכה וואטינגן, ללא קבלת אישור מיוחד לשם כך, כנדרש מיהודי באותה עת.
כשנה אחר כך שרף אלמוני את ביתו, ככל הנראה כנקמה על כך.
כשלושים שנה לאחר מכן, ב-1732, מוזכר יעקב גוגנהיים שוב, בתור נציגן של 250 משפחות יהודי עמק הנהר סורב, שנשלח לנאום בפני הממשל בציריך, למנוע גזרה של גירוש שעמדה להיות מוטלת על היהודים.
הגירוש נמנע אמנם, אך במקומו הוטלו על היהודים מסים כבדים.
סבו של גוגנהיים, מאיר גוגנהיים, שעל שמו הוא נקרא, נולד אף הוא בלנגנאו ב-1749. אביו של גוגנהיים, שמעון - סיימון (1792, לנגנאו - 1869, פילדלפיה) היה חייט.
אימו - שייפלה לבית לוינגר, נפטרה ב-1836; האב גידל את בנו גוגנהיים, בנוסף לחמש בנות, לבדו.
בצעירותו עסק גוגנהיים ברוכלות, אחד המקצועות היחידים בהם יכלו יהודים לעסוק בשווייץ של אותה עת.
אביו שמעון גוגנהיים האלמן ביקש לשאת את רחל וייל מאיירס, אלמנה עם שבעה ילדים, שהכיר, אולם השלטונות סירבו לאשר את הנישואין.
זו, ככל הנראה, הייתה אחת הסיבות שגרמה לשתי המשפחות להגר משווייץ לפילדלפיה, ארצות הברית ב-1847 ושם אכן התחתן האב עם האלמנה.
סיבה אחרת הייתה ככל הנראה הפרנסה הדחוקה בשווייץ של אותם הימים.
כשהשתקעה המשפחה המורחבת בפילדלפיה המשיך האב בעבודת החייטות ואילו הבן המשיך כרוכל.
במהרה הרחיב גוגנהיים את עיסוקיו והפך מרוכל לסוחר.
בעזרת קרובים ממולדתו הוא הוסיף לכך גם עסקי ייבוא של סחורות שונות משווייץ.
נולדו להם אחד עשר ילדים, אך רק עשרה שרדו והגיעו לבגרות, שבעה בנים ושלוש בנות.
גוגנהיים שלח את בניו להתחנך באירופה - בפריז ובציריך, וכשחזרו שיתף את כולם בעסקיו ונעזר בהם.
בגיל שישים ביצע צעד ראשון ומכריע ליצירת הונו - הוא השתמש בחסכונות המשפחה שנצברו בעשרות שנות מסחר וייבוא, וכן רווחים מסוימים שהרוויח בבורסה, כדי לקנות שני מכרות כסף בקולורדו.
צעד זה הניב פירות עצומים והמשפחה הפכה לעשירה.
ב-1890 הרחיבה המשפחה את עסקי הכריה גם למקסיקו.
מתחרים ויריבים של המשפחה חברו באותה שנה לגורמים רבים אחרים, להטלת מכסים גבוהים על הייבוא, בצעד שכונה "המכסים של מקינלי", על שם הסנאטור מאוהיו דאז ולימים נשיא ארצות הברית ויליאם מקינלי שהציע אותם; אבל גוגנהיים כבר היה באותה עת לאחד האנשים העשירים ביותר בארצות הברית ובעולם כולו.
גוגנהיים נפטר ב-1905 ואת מקומו כראש המשפחה לא ירש הבן הבכור אייזק, אלא בנו השני דניאל גוגנהיים (1856–1930).
הבן החמישי של גוגנהיים, בנג'מין , טבע עם הטיטניק ב-1912. בתו של בנג'מין, מרגריט "פגי" גוגנהיים (1898–1979), הייתה נדבנית ידועה בזכות עצמה ותורמת חשובה לאמנות המודרנית.
הבן השישי, סולומון רוברט גוגנהיים (1861–1949), ירש את עסקי הפילנתרופיה של המשפחה ואף הקים ב-1937 קרן מיוחדת לשם כך, על שמו.
ברנד נולד ב-1911 בעיר קולו שבפולין לנתן בן יוסף זאב ואסתר בת מרדכי בלום, בבית ציוני.
רכש את השכלתו התיכונית בגימנסיה העברית של קולו.
בשנת 1934 סיים את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת נאנסי שבצרפת והוסמך לאגרונום ומהנדס מים.
היה פעיל בארגוני נוער ציוניים, בקרן הקיימת לישראל ובהסתדרות הציונית החדשה.
בשנת 1938 נשא לאישה את חיה בת יעקב פצנובסקי ופלה לבית ז'פקוביץ.
סבה יוסף פצנובסקי מפיוטרקוב היה ענק בתורה וכתב את הספרים פרדס יוסף בהם פירש את חומשי התורה, כיום ספרים אלו ידועים ומבוקשים בין הקהילות החרדיות בארץ ובעולם.
פצנובסקי היה נצר לרבנים מפורסמים ביניהם הרב מליסא והחכם צבי.
בין השנים 1936–1939 ביקר ברנד בארץ ישראל לצורך ארגון עלייה של מעפילים.
בשנת 1939 בחודש אוקטובר, חודשים ספורים לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, הצליחו ברנד ורעייתו להימלט מהמלחמה ולהגיע בעור שיניהם לארץ ישראל.
אחיו, אהרן בראנד, עלה גם הוא.
בשנים 1939–1948 שימש מורה ומחנך במספר בתי-ספר בירושלים, והאחרון ביניהם היה בית הספר "מעלה".
במהלך שנים אלו פעל במסגרת "ההגנה", ובמהלך מלחמת העצמאות היה בין מהלוחמים שהגנו על ירושלים ועשה רבות למען הנצורים בעיר העתיקה.
ברנד היה פעיל בתנועת הצופים והנהיג את שבט "משואות" של עדת הצופים לאחר נפילתו של עמנואל מידב בהגנה על הרובע היהודי.
בשנת 1949 החל ללמד ולנהל ברמת גן על פי הזמנתו של ד"ר אלימלך רימלט, שהיה ממונה על החינוך בעיר.
בשנת 1952 מונה על ידי שר החינוך בן-ציון דינור כחבר בוועד החינוך של ממשלת ישראל.
במהלך שנים אלו לימד את מקצוע הביולוגיה בתיכון אהל שם.
בשנים 1955–1963 נבחר ויצג את מורי ישראל מהמחנה הלאומי במרכז הסתדרות המורים וייצג את מורי ישראל בכנסים בינלאומיים בארץ ובעולם.
הוא כתב בעיתונים "חרות", "הבוקר" ו"הארץ" וכן בביטאון המורים "הד החינוך".
מאיר ברנד נפטר ב-31 במאי 1963, בגיל 52. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
בעת פטירתו השאיר אישה, שני בנים ובת.
שנים מנכדיו הקרואים על שמו: מאיר ברנד, לשעבר מנכ"ל גוגל ישראל וכיום סמנכ"ל בחברת גוגל העולמית, ומאיר אורנשטין, שעומד בראש מפעלות חינוך וחברה.
בנו מרדי כתב ספר לזכרו בשם "אני ממשיך תפילתך".
בספר כתב אחד מתלמידיו: "התלמידים פחדו אבל אהבו והעריצו את ברנד.
הוא חינך את תלמידיו לנימוסים, לכבוד לזולת, להתנהגות נאותה – ערכים שהיו חלק בלתי נפרד מאישיותו".
מאיר מרום גחטן (נולד ב-5 בנובמבר 1957) שירת כתת-אלוף בצה"ל, בין היתר כקצין שריון ראשי, כמפקד המרכז הלאומי לאימונים ביבשה וכמפקד עוצבת סיני.
גחטן גדל ולמד ברמת השרון.
עם גיוסו לצבא בשנת 1975 שובץ בחיל השריון.
בשריון עבר גחטן הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים, והשתתף במבצע ליטני.
בהמשך השלים קורס קצינים ושימש כמפקד מחלקת טנקים וכמ"פ.
לאחר מכן שימש כסגן מפקד גדוד 71 ולחם במלחמת לבנון.
בשנים 1987–1985 שימש גחטן כמפקד גדוד 71 והוביל אותו בלחימה ברצועת הביטחון.
בתפקידו הבא שימש כסמח"ט חטיבה 188, ולאחר מכן כראש ענף שריון במרכז הלאומי לאימונים ביבשה.
לאחר מכן הועלה לדרגת אל"ם ושימש כמפקד חטיבת מרכבות הפלדה.
בשנים 1994–1992 שימש גחטן כמפקד חטיבה 188. עם סיום תפקיד זה הועלה גחטן לדרגת תא"ל ומונה למפקד עוצבת סיני.
בשנים 2000–1997 שימש גחטן כקצין שריון ראשי ולאחר מכן כמפקד המרכז הלאומי לאימונים ביבשה.
בשנת 2002 מונה לנספח צה"ל בסינגפור.
לאחר תפקיד זה השתחרר מצה"ל.
לאחר מלחמת לבנון השנייה ביצע גחטן, בשירות מילואים, את התחקירים המבצעיים אודות מהלכי אוגדה 366 במלחמה, ומתח על מפקדה תא"ל ארז צוקרמן ביקורת קשה.
לאחר שחרורו מצה"ל עסק גחטן במתן ייעוץ ביטחוני ואימונים צבאיים לכוחות ביטחון בגיאורגיה
מאיר בריסקמן (נולד בשנת 1983) הוא מוזיקאי ומנצח ישראלי.
בריסקמן סיים בהצטיינות את לימודי המוזיקה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, שם היה תלמידו של מאסטרו אבנר בירון.
בריסקמן הוא המייסד והמנצח של האנסמבל הליטורגי יהודי - לשמוע אל הרינה, ומנצחה ומנהלה המוזיקלי של מקהלת החזנים הירושלמית.
בנוסף הוא משמש כמנצח הבית בתזמורת ירושלים מזרח ומערב, שם מנצח על סולני המוזיקה המרוקאית והאלג'יראית אמיל זריהן, בנימין בוזגלו ועוד.
המאפיין הייחודי באישיותו המוזיקלית הרב-תחומית, הוא שילוב סגנונות שונים של מוזיקה בקונצרטים ובהפקות.
במסגרת זו יזם את הפרויקט 'פרנק סינטרה פינת יוסלה רוזנבלט', אשר משלב את ז'אנר החזנות היהודית עם מוזיקת ג'אז.
במסגרת הפרויקט יצא למסע הופעות בארצות הברית ובעולם בחודש מאי 2015.
ביציאתו למסע התפרקה באופן חלקי מקהלתו לשמוע אל הרינה, המקהלה קיימת כיום בהרכב שונה ומשתנה בהרכב המקהלה.
כיום בריסקמן עובד במקהלתו בעיקר עם החזן חיים שטרן.
ניצח על תזמורות שונות בהן תזמורת השרון כפר שמריהו, על פרויקטים של מוזיקה לקולנוע ותזמורים שונים, ועל תזמורים שנכתבו על ידי תלמידים מצטיינים מבית הספר הישראלי לג'אז "רימון".
כיום מנצח על הרכבים קאמריים וסימפוניים בארץ ובעולם.
יחד עם דוד דאור, בתפקידו כמנהל מוזיקלי, חתום בריסקמן על הצלחת קונצרט חגיגי לציון מאה שנה לקהילה היהודית בסנקט פטרבורג.
קצר שבחים בפסטיבל צלילים במדבר, אליו הוזמן על ידי מנהלו המוזיקלי הד"ר מיכאל וולפה.
בפסטיבל ניצח על האופרה הקאמרית "קין והבל" אשר נכתבה לכבוד המאורע על ידי המלחינה אטרי קורבנוב.
בריסקמן משמש כמרצה לסולפג', הרמוניה וקונטרפונקט, ומנצח על המקהלה במכון תל אביב לחזנות.
בריסקמן משמש כמעבד מוזיקלי במגוון רחב של סגנונות, מעיבודים סימפונים לאמני רוק ישראלים (כגון ברי סחרוף, אסף אבידן, נחום היימן, נורית הירש) ועד עיבודים בתחום הליטורגיה היהודית – חזנות, מוזיקה חסידית ועוד.
נוסף על כך כתב עיבודים לתזמורות ביג בנד חולון ותל אביב, ולסדרות סימפוניות להרכבים שונים בארץ ובעולם.
בשנים 2020–2024 בלט בריסקמן בשורה של פרויקטים המשלבים מוזיקה קלאסית, אלקטרונית וחזנות, בחלקם בעל אופי בינלאומי
בשנת 2024 שימש בריסקמן כמנצח ומעבד בפרויקט משותף עם המפיק האלקטרוני הישראלי Mita Gami, במסגרתו הורכבה תזמורת חיה שהופיעה על גבי מתחם האמנות "Mayan Warrior" בפסטיבל Burning Man בארצות הברית.
ההופעה הוגדרה בתקשורת כסט תזמורתי-אלקטרוני ייחודי ונכללה בסיקור בין-לאומי נרחב.
פרויקט CLASSIX והתזמורת הקאמרית הישראלית (מאז 2022)
החל מ-2022 הוביל בריסקמן את פרויקט "CLASSIX", שיתוף פעולה עם Mita Gami והתזמורת הקאמרית הישראלית.
במסגרת הפרויקט עובדו מחדש יצירות אלקטרוניות לביצוע תזמורתי בהשתתפות עשרות נגנים.
הפרויקט הוצג בפסטיבלים ובאולמות מרכזיים, בהם פסטיבל Midburn ומועדון "בארבי" בתל אביב, וזכה לתיאורים כ"פרויקט דגל" בתחום החיבור בין קלאסית לפיוז'ן עכשווי.
"חסידות בקלאס" וקונצרט הצדעה למגן דוד אדום (2022–2023)
בשנים 2022–2023 שימש בריסקמן כמנצח וכמנצח אורח בסדרת קונצרטים גדולים במסגרת המותג "חסידות בקלאס", שהתקיימו בהיכל התרבות תל אביב.
ההפקות כללו שיתופי פעולה עם התזמורת הסימפונית ירושלים ועם חזנים וזמרים בולטים בז'אנר החסידי-חזני.
אחד מן הקונצרטים הוקדש כהצדעה למד"א וכלל ביצוע תזמורתי בעיבודו לקטעים מתוך "נישואי פיגארו" מאת מוצרט.
הפקות חזנות ומוזיקה יהודית – Cantorial Classic ו"פרויקט ניגון" (מאז 2022)
בריסקמן עומד מאחורי מספר הפקות חזנות ומוזיקה יהודית עכשווית.
בין אלו נמנה אלבום-הווידאו *Cantorial Classics – Z'miros Shabbos* עם החזן יעקב שטארק, בו שימש כמפיק ומנצח; וכן "פרויקט ניגון" עם היוצר איזי גליקסברג, שבו עובדו טקסטים יהודיים מסורתיים למוזיקת היפ-הופ וראפ בביצוע אמנים כגון ניסים בלאק וישראל פורטנוי.
פרויקטים אלו סוקרו בעיתונות היהודית בארץ ובעולם.
גבע התגייס לצה"ל ביולי 1957 (ערב מלחמת סיני), עבר קורס שוטרים צבאיים מזורז ונשלח למחנה שבו הוחזקו שבויים מצריים.
בהמשך מונה לנהג בסיורי הממשל הצבאי.
לאחר שעבר קורס קצינים, שירת בכלא ארבע (כקצין ניהול כלואים), במשטרה הצבאית של פיקוד המרכז, בבסיס משטרה צבאית נצרת, במפקדת קצין חיל המשטרה הצבאית הראשי (כקצין סעד לבתי הסוהר וכרמ"ד שיטור), במשטרה צבאית עזה ושוב במקמצ"ר (כקצין ניהול וארגון מילואים וכקצין הדרכה).
בתפקידו הראשון כסגן-אלוף שימש כמפקד בית הספר למשטרה צבאית (בה"ד 13), במחנה קדום בשומרון.
לאחר מכן מונה למפקד המשטרה הצבאית בפיקוד הדרום (ממצ"פ דרום).
הייתה זו התקופה שלאחר מלחמת יום הכיפורים.
בהמשך חזר למקמצ"ר, שם שימש ראש ענף השיטור וסגן הקמצ"ר.
מונה לקמצ"ר באפריל 1982. פיקד על חיל המשטרה הצבאית במלחמת לבנון הראשונה.
בתקופת פיקודו על החיל הוקמה הימל"ם (יחידה מרכזית לחקירות מיוחדות של מצ"ח).
נפטר ב-19 ביוני 2019, ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
מאיר ברוקנטל (נולד ב-1951) הוא אלוף-משנה במילואים בצה"ל, אשר פיקד על חטיבת הנגב.
ברוקנטל נולד וגדל בקיבוץ חפץ חיים.
עם גיוסו לצה"ל ב-1969, התנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח.
בצנחנים עבר ברוקנטל מסלול הכשרה כלוחם, ולאחר מכן עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר עם סיום הקורס שב ברוקנטל לצנחנים ומונה למפקד מחלקה בגדוד הנח"ל המוצנח.
ברוקנטל השתלם בקורס מפקדי פלוגות ומשפרצה מלחמת יום הכיפורים שב לגדודו.
לאחר שנהרג , מונה ברוקנטל למפקד פלוגה א' בגדוד, והוביל את פלוגתו בלחימה בצדה המערבי של התעלה כנגד הקומנדו המצרי, בקרבות לטיהור החיץ החקלאי, עד לפאתי העיר סואץ.
לאחר המלחמה השתחרר ובשירות המילואים פיקד על פלוגה בעוצבת שועלי מרום.
ברוקנטל לחם במלחמת לבנון הראשונה ובהמשך היה למפקד גדוד בחטיבה.
לאחר מכן פיקד על חטיבת הנגב.
לאחר מכן שימש כחונך לאימוני חטיבות.
ברוקנטל שימש כמנכ"ל אגודת המים קולחי שדרות
הרב מאיר דב (רב בערל) רכניצר (נולד י"ב באייר תשי"ח, 2 במאי 1958) הוא ראש ישיבת בעלז "אהל יהושע" בחיפה, ורב קהילת בעלז המקומית.
נולד בירושלים לשמעון יצחק רכניצר, יוצא פראונקירכן שבאוסטריה, תלמידו של מהרי"צ דושינסקי.
למד במוסדות החינוך של חסידות בעלז בירושלים.
נישא לחנה לבית בלזם, נכדת הרב מנחם מנדל למברגר שהיה רבה של טיסה פולגר.
מאז נישואיו מתגורר בחיפה בסמוך להורי אשתו.
אחר נישואיו למד בכולל של הרב יואל קלופט.
בהמלצת חברו לכולל, הרב שאול אלתר, מונה לכהן כר"מ בישיבת אור שמחה של חסידות גור בעיר.
הוא היה לתלמיד של ראש הישיבה, הרב מנחם מנדל שפרן.
כיהן כשנתיים כר"מ בישיבת בעלזא בבני ברק.
עם פתיחת ישיבת בעלז בראשון לציון בסוף שנת תשנ"ד, מונה לר"מ.
כעבור שנתיים, הועמד בראש ישיבת בעלז "אהל יהושע" בחיפה שנפתחה אז.
הוא מונה גם לרב ודיין בקהילת בעלז בעיר.
הרב רכניצר מדגיש את הלימוד העיוני ומחנך את תלמידיו להמשיך בלימודי העיון גם לאחר נישואיהם.
הוא מרבה להדריך את תלמידיו בצורת הלימוד.
הוא מפעיל רשת כוללים עולמית לאברכים נשואים שלומדים בשיטת הלימוד המיוחדת של הישיבה.
הוא מוסר גם שיחת חסידות מדי שבוע בישיבה וכן שיעור בשפת אמת לקבוצת בחורים.
בשיעוריו הוא מרבה להביא מושגים מתחום הקבלה וציטוטים מספר הזוהר.
הרב מתאפיין באהבתו הרבה לתלמידיו וכן אהבתם אליו.
האדמו"ר מבעלז מינהו להדריך את נכדו הבכור, הרב שלום רוקח.
לרב רכניצר 12 ילדים, בהם:
בנו הרב משה נטע - מכהן כראש כולל של מוסדות "אור הרשב"י" במירון.
בתו אסתר - כלתו של הרב יעקב גרינוולד, דיין בבד"ץ מחזיקי הדת, רב בית הכנסת קהילות יעקב בבני ברק, וראש כולל עיון בבני ברק.
בת נוספת נשואה לרב ישראל אהרן למברגר, בנו של רבי מנדל ממאקווא ירושלים.
בתו שפרה לאה - נשואה לאברהם שמואל צבי רוקח, בנו של הרב אהרן מרדכי רוקח בנו של האדמו"ר מבעלזא.
הרב יונה - ראש ישיבת צ'רנוביל.
הרב יוסף צבי - דומ"ץ בבית הכנסת "בית פנחס" של חסידי בעלזא באשדוד ור"מ בישיבה של חסידי בעלזא בבני ברק.
צילותא דשמעתתא, על מסכתות בבא מציעא ובבא בתרא, נערך מתוך שיעורים
דברים מאירים על מסכת פסחים וקידושין, ירושלים תשס"ז, נערך מתוך שיעורים
מאיר דביר (במקור דויטש, 1931 – 26 באפריל 2018) היה פיזיקאי ומנהל ישראלי, כיהן כמנכ"ל התעשייה האווירית לישראל ומנכ"ל אלסינט.
דביר נולד בשם מיקולש דויטש למשפחה חסידית באוז'הורוד, צ'כוסלובקיה (היום באוקראינה).
לאחר כיבוש הונגריה על ידי גרמניה הנאצית ב-1944 נשלח עם משפחתו ברכבות לאושוויץ-בירקנאו, שם ראה בפעם האחרונה את אמו, שלושת אחיו ואחותו הקטנים, שנספו בתאי הגזים.
את אביו איבד מאוחר יותר במחנה עבודה כשנספה מרעב.
הועסק בעבודות כפייה במחנה הריכוז גרוס-רוזן וגורש בצעדת המוות למאוטהאוזן.
שוחרר באוסטריה על ידי חיילים אמריקאים ביום האחרון של המלחמה.
עלה לארץ ישראל ב-1946. למד בבית הספר הטכני ושירת כטכנאי תחזוקה בבסיס חיל האוויר בתל נוף.
עבר קורס קציני אלקטרוניקה בארצות הברית ומונה לראש מדור אחזקת אלקטרוניקה בחיל.
היה בעל תואר ראשון ודוקטורט בפיזיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1964 הצטרף לתעשייה האווירית, עבד במפעל תממ (תעשיות מכשירים מדויקים), שימש סגן מנהל ומנהל המפעל.
ב-1975 מונה למנכ"ל חברת אלתא.
ב-1977 מונה לסמנכ"ל התעשייה האווירית וריכז תחת אחריותו את נושא המחקר ופיתוח בחברה.
באוקטובר 1982 מונה למנכ"ל החברה, וכיהן בתפקיד עד פרישתו במהלך 1983. לאחר מכן כיהן כמנכ"ל אלסינט וכדירקטור בחברות רבות, בהן בנק לאומי, תאת טכנולוגיות ויועץ לדירקטוריון התעשייה הצבאית.
ב-2001 מונה ליושב הראש הזמני של תע"ש.
שימש כיו"ר הנהלת העמותה של הסטודיו למשחק מיסודו של יורם לוינשטיין החל מיום הקמתה בשנת 1996 עד יום מותו.
נפטר ב-26 באפריל 2018, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ עינת.
השאיר אחריו 3 ילדים ו־7 נכדים.
מאיר גל (נולד ב-22 בנובמבר 1956 בישראל) הוא אמן ישראלי-אמריקאי, צלם, תסריטאי, אוצר ומבקר אמנות.
מלמד בפקולטה לאמנות באוניברסיטת העיר ניו יורק.
הציג יצירותיו במוזיאונים וגלריות רבות בישראל וברחבי העולם.
מאיר גל (גוזלן) נולד בגבעת שאול, וגדל בשכונת תלפיות שבירושלים.
אמו ילידת הרובע היהודי בירושלים לשם הגיעה משפחתה מקזבלנקה שבמרוקו.
משפחת אביו הגיעה לחברון לפני תשעה דורות מדרום אלג'יר ובשנת 1929 ניצלה מהטבח ביהודים וברחה מחברון לירושלים.
בשרותו הסדיר היה חובש קרבי, השתתף ואף נפצע במבצע ליטני (1978).
בשנת 1981 עזב את ישראל לאירופה ופעל בארגון פוליטי לפירוק הנשק הגרעיני.
כשחזר לצורך לימודים, פרצה מלחמת לבנון והוא נקרא להשתתף בה.
לאחר המלחמה למד באופן חלקי צילום בקמרה אובסקורה ומכללת הדסה.
בשנת 1987 ערב האינתיפאדה, עזב את הארץ ושינה את שם משפחתו.
הוא התיישב בארצות הברית, בה סיים תואר ראשון בסיטי קולג' של ניו יורק (1990-1987), ותואר שני באוניברסיטת ניו יורק.
בשנים 1995–1997 שימש כאוצר ויועץ בקרן פרטית לאמנות עכשווית, כעוזר אוצר במוזיאון האלטרנטיבי בניו יורק, וכתב למגזין לאמנות "סטודיו" בתל אביב.
מאז 1997 הוא מלמד צילום, תאוריה של אמנות ועל אמנות ופוליטיקה באוניברסיטת העיר ניו יורק.
עבודותיו של גל בדרך כלל מביעות ביקורת תרבותית, היסטורית, פוליטית וחברתית.
ידוע בביקורתו על אפליית יוצאי עדות המזרח בחברה הישראלית וסוגיית הקליטה של יהודי ארצות המזרח התיכון (ה"מזרחים" או "היהודים-הערבים" לפי תפיסתו) בישראל.
הטקסט הכתוב משמש ברוב יצירותיו של גל הן כחלק מהתוכן והן כחלק מהצורה, והוא מרכיב עיקרי במילון הצורני שלו.
יצירתו המוכרת ביותר בהקשר זה היא "תשעה מתוך ארבע מאות" (1987), צילום של האמן כשהוא אוחז בספר ללימודי היסטוריה שהיה בשימוש בבתי-ספר תיכוניים בישראל, ממנו למד גם הוא.
בידו הוא מחזיק קבוצה של תשעה עמודים מתוך ארבע מאות עמודי הספר, העוסקים ביהדות המזרח, ומדגיש בכך את דחיקתה מתרבות ישראל.
יצירה זו הוצגה בתערוכות רבות, ביניהם: "שפת אם / חזות מזרחית" (2002) באצירתה של טל בן צבי.
התערוכה עסקה לא רק במעמדה ומקומה של הזהות היהודית מזרחית בחברה הישראלית, אלא גם במעמדו ומקומו של האמן המזרחי בשדה האמנות הישראלית, ופוליטיקת הכוח שבו.
על כך כתבה האוצרת בפתיח קטלוג התערוכה: " הדיונים על זהויות – לא רק מזרחיות – ושאלות על ביוגרפיה ועל ייצוג עצמי בשדה האמנות בישראל מתקיימים במערכת הרצופה נקודות מבט, הנחות יסוד וחשבונות פוליטיים.
בדינמיקה הזו אמנים הם בו-זמנית סובייקטים של שדה האמנות ושל מרחב פרטי/ציבורי רב-תרבותי...העבודות שהוצגו בשפת אם ביקשו לבנות מחדש את הסובייקט שלהן (יהא זה אמן, צופה או אוצרת) האמצעות אסטרטגיות חזותיות ונרטיביות.
אלו הופעלו בתוך היסטוריה של הבניית המזרחיות כ"אחרות" וכנגדה, תוך הכרה בכך כי התרבות הישראלית מושפעת ממזרחיות על כל רבדיה."
בראיון היצירה "תשעה מתוך ארבע מאות" אומר גל: " ספרי הלימוד הרשמיים של ההיסטוריה של העם היהודי שבהם משתמשים בבתי הספר הממלכתיים בישראל, מוקדשים ברובם המכריע להיסטוריה של יהודי אירופה...במשך עשורים ארוכים משרד החינוך מחק בשיטתיות את ההיסטוריה של יהודי המזרח מספרי הלימוד.
ספרים אלה סייעו בפיתוח תודעה כוזבת בקרב התלמידים, ולפיה ההיסטוריה של העם היהודי התרחשה בעיקר במזרח אירופה, ולמזרחים אין ממש היסטוריה שראויה לזיכרון הקולקטיבי...
המאבק הוותיק הזה מחזיר אותי אחורה לילדות, להורים שאינם, לבית שאיננו, למדף הספרים.
הורי, שדיברו אלי ערבית שוטפת, לא יכלו לקרוא בעברית המהגרים שלהם את הספרים שאספו בגאווה על המדף: "אלי כהן - האיש שלנו בדמשק" מאת א' בן-חנן, שגולל את סיפורו של דודי, שהיה לגיבור לאומי, ולצדו "סופה בין הדקלים", "פחונים וחלומות" ו"שווים ושווים יותר", ששלח סמי מיכאל בהקדשות חמות, לאמי, אחותו.
הורי לא יכלו לקרוא את מה שנכתב עליהם בספרי הלימוד שלי, הם לא נחשפו לאופן הגזעני שבו יוצגו, אבל המדף שיצרו בעבורי סיפר סיפור אחר על מזרחיות ומזרחים.
סיפור שחישל אותי מול הייצוג שעלה מספרי הלימוד, שעודדו להתכחש לזהות המזרחית, לראות אותה כנחשלת ופרימיטיבית ולהעריץ את תרבות המערב".
בתערוכה הראשונה שלו בגלריה לימבוס בשנת 1993 (שהוצגה ביחד עם תערוכתו של גדי גופברג), הציג את המיצב "חמורו המעופף של המשיח" שכלל מיטות סוכנות שעליהן נפרשו גיליונות גדולים עם משפטים הלקוחים מספרי היסטוריה וספרי ילדים ושימשו כשמיכות.
הטקסטים כללו את דברי דוד בן-גוריון ומנהיגים ציונים אחרים שראו בעולים מצפון אפריקה כוח עבודה זול, וכן משפטי סלנג שגורים משנות החמישים של המאה ה-20, המתייחסים בזלזול כלפי עדות המזרח.
על התערוכה כותבת טלי תמיר: " הכיוון הפוליטי קיבל חיזוק ממשי באפריל 1994, כשבעקבות הזמנה יזומה של הגלריה, הציגו בלימבוס שני אמנים ישראליים המתגוררים בארצות הברית - מאיר גל וגדי גופברג.
התערוכה הכפולה "חמורו המעופף של המשיח"(גל) ו"האמיני יום יבוא" (גופברג) עוררה באופן מיידי דיון פוליטי נוקב והפכה לתערוכת-מפנה בקשר שבין אמנות לפוליטיקה.
גל הציב בחלל הגלריה מיטות סוכנות, מכוסות בשמיכות, עליהן הודפסו טקסטים פרובוקטיביים המתייחסים לחוויות הקליטה של עדות המזרח בארץ בשנות החמישים.
בחלל שמולו תיעד גופברג את הריסת 385 כפרים פלסטיניים בתוך תחומי הקו הירוק, בתקופה שבין הקמת המדינה לבין מלחמת ששת הימים, כשהוא מערבב בין מסמכים רשמיים לבין מסמכים אישיים.
שתי התערוכות ביקשו לערער את המבט ההגמוני על ההיסטוריה הציונית ולאפשר לצופים "לתהות על הקשר שבין הגרסה הרשמית של ההיסטוריה הישראלית, לבין אירועים והתרחשויות שלא מצאו את דרכם אל תוך ספרי הלימוד" (מתוך הטקסט הנלווה לתערוכה)".
ביקורתו על מדיניות הכיבוש וההתנהלות הצבאית והפוליטית של מדינת ישראל, ניכרת ביצירה מוקדמת משנת 1996 "ללא שם", בה מחק גל מצילומי אוויר של ישראל מוזיאונים ומוסדות תרבות.
לטענתו: "המוזיאונים בישראל התעלמו מהמציאות הפוליטית שבה הם פועלים.
לא רק שלא הביעו התנגדות או ביקורת כלפי מדיניות הממסד, אלא לרוב תמכו בה ושיתפו פעולה עם הצבא.
בכך הפכו המוזיאונים לזרוע סמויה של מנגנון המדינה.
לכן החלטתי, בהתאם לתקנות הצבא, למחוק מוזיאונים, כשם שמוחקים מוסדות רגישים אחרים, כך שמיקומם לא יתגלה ויסכן את ביטחון המדינה".
בפרויקט "יש לי אהוב מסיירת חרוב" משנת 1997 הציג צילומים ושלטי רחובות בפסגת זאב (שבה הוא רואה התנחלות לכל דבר), כשהדגש הוא על שמות רחובות שכולם קשורים ביחידות צבאיות או במבצעים צבאיים.
בשנת 1998 ערך תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב תחת הכותרת "סיפורה של אמנות ישראל", ובה הציג גל טקסטים מודפסים על גבי בדי ענק, העוסקים בביקורת אמנות ותאוריה של אמנות.
התערוכה נקראה על שם הספר "סיפורה של אמנות ישראל" שכתבו וערכו גדעון עפרת ובנימין תמוז, והדגישה את הדרת אמנות ותרבות המזרח בישראל.
בשנת 2002 הציג גל בתערוכתו בגלריה "נגא" בתל אביב, את היצירה: "don't call us, we call you" סדרת ההמשך לסדרת הצילומים ב"ללא שם", שבה מחק מתצלומי רחובות ניו יורק, את המוזיאונים והגלריות, והותיר כתמים לבנים במקומם.
תערוכה זו לא התמקדה רק בפוליטיה ובאמנות ברמה המקומית אלא גם ברמה העולמית.
בכתבה על התערוכה בעיתון הארץ: אומר גל" "המוזיאונים והגלריות נתפשים על ידי הציבור כמקומות נייטרליים...