tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העיר הגדולה במחוז היא אקרנס, שלמרות גודלה היחסי, היא אינה בירת המחוז.
וסטון ג'יימס ארל מקני הוא כדורגלן אמריקאי המשחק בעמדת הקשר ביובנטוס מהסרייה א' ובנבחרת ארצות הברית.
מקני נולד בליטל אלם שבטקסס, בגיל שש עבר עם משפחתו לבסיס צבאי באוטרבך שבגרמניה בשל שירותו של אביו, ג'ון, בחיל האוויר האמריקאי.
בגרמניה החל מקני לשחק כדורגל ושיחק בקבוצת הילדים המקומית של אוטרבך.
כשמקני היה בן תשע המשפחה חזרה לטקסס ומקני הצטרף לאקדמיה של דאלאס.
כשהיה בן 17 דאלאס הציעה למקני חוזה מקצועי ומלגה באוניברסיטת וירג'יניה.
עם זאת, שאלקה 04 מהבונדסליגה התעניינה במקני והציעה לו לחתום בשורותיה.
לבסוף, מקני החליט להצטרף לשאלקה, והצטרף לקבוצת המילואים של הקבוצה.
ב-20 במאי 2017 ערך מקני את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה, מול אינגולשטאדט במשחק שנגמר בתוצאה 1-1. בעונת 2017/2018 מקני החל לשחק באופן תדיר בשאלקה ושיחק 25 משחקים, בעונה שבה שאלקה סיימה במקום השני בבונדסליגה והבטיחה מקום בליגת האלופות.
ב-29 באוגוסט 2020 עבר מקני ליובנטוס מהסרייה א' בהשאלה לעונה אחת עם אופציה לרכישה של השחקן בסכום של 25 מיליון אירו, מקני הפך לשחקן האמריקאי הראשון בתולדות המועדון.
מקני ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-20 בספטמבר כששיחק 90 דקות בניצחון 0–3 על סמפדוריה במסגרת הסרייה א'.
ב-5 בדצמבר 2020 מקני כבש את שערו הראשון בקבוצה, בניצחון 1–2 של יובנטוס, על יריבתה העירונית, טורינו.
ב-23 באוגוסט 2024 האריך מקני את חוזהו ביובנטוס עד שנת 2026.
ב-30 בינואר 2023 הושאל ללידס יונייטד מהפרמייר ליג עד לסיום העונה.
ב-5 בפברואר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול נוטינגהאם פורסט שהסתיים בהפסד קבוצתו בתוצאה 0–1.
מקני שיחק בנבחרות הצעירות של מולדתו, ארצות הברית, ובגיל 19 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת.
ב-14 בנובמבר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ידידות מול פורטוגל, וכבש באותו משחק שהסתיים בתוצאה 1-1.
ב-12 באוקטובר 2019 כבש מקני שלושער תוך 15 דקות, בניצחון 0–7 של נבחרת ארצות הברית על נבחרת קובה.
וסטה (בהונגרית: Vésztő) היא עיר בנפת סגהאלום שבמחוז בקש בדרום מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בוסטה מספר התושבים נמצא בירידה.
וסטה הפכה לעיר רשמית ב-1 ביולי 2001.
יהודים התיישבו בוסטה במחצית השנייה של המאה ה-19, רובם עסקו במסחר.
הקהילה הקימה חברה קדישא, אגודת נשים ובית ספר.
בית הכנסת נבנה ב-1932. במקום קיים בית קברות יהודי.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם הייתה פעילות ציונית במקום, בעיקר של תנועת "המזרחי", בהשפעתה ובהנהגתה של הסופרת אידה לאנג .
"החוקים היהודיים" של ממשלת הונגריה שהיפלו לרעה את היהודים בתחומי הכלכלה והתרבות, לא התקבלו בוסטה וזאת לאחר התערבותו של כהן הדת הפרוטסטנטי המקומי.
באופן כללי, תושבי העיירה הנוצרים התנגדו לאנטישמיות והחרימו את פעולותיה של המפלגה הפאשיסטית ההונגרית.
ובכל זאת, במאי 1944, אחרי כניסת הצבא הגרמני להונגריה, רוכזו היהודים בשני בתים במרכז העיירה, שהוכרזו כגטו.
כמה יהודים הועסקו בעבודות חקלאיות בחווה סמוכה.
ב-21 ביוני הועברו כל יהודי וסטה לגטו סולנוק, שם גם נרצחה הסופרת אידה לאנג.
מסולנוק שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ וכמה משפחות נשלחו למחנות עבודת כפייה באוסטריה.
אחרי המלחמה חזרו לעיירה כ-30 יהודים שניצלו, בעיקר מבין אלה ששולחו לאוסטריה.
הם ניסו לשקם את הקהילה אך אחרי המרד האנטי-סובייטי בשנת 1956 עזבו היהודים סופית את וסטה.
בדף הקהילה של וסטה נכתב כי בשנת 1944 יש בקהילה 113 חברים ואין רב לקהילה.
וסטו בע"מ הייתה חברה פרטית ישראלית שהפעילה זירת מסחר לקישור בין חברות ביטוח למשקיעים מוסדיים לשם קבלת ביטוח משנה.
מאז סוף 2023 החברה נמצאת בהליכי פירוק.
החברה הוקמה בדצמבר 2018 על ידי יניב ברטלה (מנכ"ל), בן ציקל (מנהל טכנולוגיות ראשי) ואלון ליפשיץ (Chief Financial Engineer).
החברה פיתחה והפעילה זירת מסחר מקוונת שמאפשרת לחברות ביטוח למצוא בשוק ההון משקיעים שיספקו להן ביטוח משנה בתחומי ביטוח חיים וביטוח אלמנטרי.
הטכנולוגיה שפיתחה החברה מציגה את הסיכון האקטוארי בחבילות הביטוח המחפשות מבטחי משנה.
ביולי 2023 עלה חשד שמכתבי אשראי שהציג אחד מלקוחות החברה למבטחים היו מזויפים, ובעקבות החשד אחדים מבכירי החברה פרשו ממנה, ופוטרו 75% מעובדי החברה, שנותרה עם 50 עובדים.
בהמשך מונה לחברה מנכ"ל זמני, עמי ברלב, במקומו של יניב ברטלה, ובית משפט בניו יורק הקפיא את כל נכסי החברה.
ב-27 באוגוסט 2023 פוטרו שני מייסדי החברה, יניב ברטלה ואלון ליפשיץ.
בהמשך הגישה החברה תביעה כנגד ברטלה, ליפשיץ ושלושה נוספים על סך 770 מיליון על זיוף מסמכים, הונאה ושימוש לרעה בכספי החברה.
תביעות נוספות נגד החברה הוגשו בישראל ובניו יורק.
בהמשך נחשף כי המשקיע הפיננסי העיקרי שעמד מאחורי רוב העסקות שתיווכה "וסטו" הייתה חברת קש מהונג קונג, שהעמידה ערבויות מבנקים, בסך של כ–3 מיליארד דולר, שהבטיחו לכאורה כי תשלם על אירועי ביטוח בתיקי הפוליסות, אך כשניסו חברות ביטוח לממש את הערבויות, הן התגלו כמזויפות.
ביוני 2025, המועצה העצמאית נגד שחיתות בהונג קונג הגישה כתבי אישום נגד מנהלים ב"בנק סין לבניין" ובבנק "סטנדרט צ'רטרד בהונג קונג, שהואשמו כי פעלה עם אחרים כדי לספק מכתבי ערבון מזויפים של "וסטו", תמורת שוחד שנתן להם עובד ישראלי של החברה.
ביולי 2020 גייסה החברה סכום של מיליוני דולרים בודדים.
באוגוסט 2021 גייסה החברה 6 מיליון דולר.
בנובמבר 2021 גייסה החברה 15 מיליון דולר, לפי שווי של 300 מיליון דולר, בהובלת קרן הון הסיכון של Banco Santander .
באוקטובר 2022 גייסה החברה 80 מיליון דולר, לפי שווי של מיליארד דולר לאחר הכסף, והפכה לחד-קרן.
עם המשקיעים בחברה נמנית השותפות "שור-טק השקעות", שיחידות השתתפות שלה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
מדליין וסט דוכובני , היא שחקנית אמריקאית ממוצא יהודי.
היא בתם של השחקנים דייוויד דוכובני וטיאה ליאוני, יש לה אח, קיד דוכובני, הצעיר ממנה בשלוש שנים.
הופעתה הראשונה על המרקע הייתה ב-2018 בסדרת הטלוויזיה "תיקים באפלה: התחייה".
שנה לאחר מכן הופיעה בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "הקוסמים" ובסרט הדרמה הפוליטי "הדו"ח".
בשנת 2021 הופיע בסרט הדרמה "פה מלא אוויר" המבוססת על רב המכר באותו שם.
בשנת 2022 הופיעה בסרט "Linoleum", ולוהקה לתפקיד בסדרת הטלוויזיה מבית היוצר של נטפליקס, "אימפריית הכאב".
באפריל אותה שנה לוהקה לתפקיד בסדרת הדרמה הפסיכולוגית "סיינט איקס" (אנ') מבית הולו.
שנהסדרהתפקידהערות2018תיקים באפלה: התחייהמאדיפרק: "My Struggle IV"2019הקוסמיםוויטלי3 פרקים2023אימפריית הכאבשאנון שייפרתפקיד ראשי; 6 פרקים2023–הווהסיינט איקס (אנ')אליסון תומאסתפקיד ראשי; 8 פרקים
וסט לפאייט היא עיר במדינת אינדיאנה שבארצות הברית, השוכנת במחוז טיפקנו (Tippecanoe), כ-105 ק"מ צפונית-מערבית לעיר אינדיאנפוליס וכ-182 ק"מ דרומית-מזרחית לשיקגו.
העיר ממוקמת מעבר לנהר ואבאש, מול העיר התאומה לה לפאייט.
נכון למפקד האוכלוסין של שנת 2020, התגוררו בעיר 44,595 תושבים.
וסט לפאייט היא עיר אוניברסיטאית המאופיינת בצפיפות אוכלוסין גבוהה, הגבוהה ביותר באינדיאנה.
בשנת 1836 שירטט אוגוסטוס ויילי תוכנית להקמת יישוב בשטח מישורי מדרום לאזור ה-Levee של ימינו, בעמק ההצפה של נהר הואבאש.
עקב הצפות תכופות במקום, היישוב לא הוקם בפועל.
העיר וסט לפאייט כפי שהיא מוכרת כיום נוסדה בשנת 1888 כתוצאה ממיזוג שלוש עיירות פרבריות סמוכות: צ'ונסי, אוקווד וקינגסטון, שהיו ממוקמות על רמה ממערב לנהר, מול העיר לפאייט שבאינדיאנה.
קינגסטון נוסדה בשנת 1855 על ידי ג'סי ב' לוץ, וצ'ונסי נוסדה בשנת 1860 על ידי משפחת צ'ונסי מפילדלפיה, שהיו משקיעי נדל"ן אמידים.
שתי העיירות הקימו ממשל מוניציפלי משותף בשנת 1866 ואימצו את השם "צ'ונסי".
העיירה נותרה קטנה עד שנת 1869, אז נפתחה אוניברסיטת פרדו, שהאיצה את התפתחות האזור.
בשנת 1871 ניסתה צ'ונסי להתאחד עם העיר לפאייט בשל חוסר בתשתיות עירוניות כגון מים זורמים, כבישים משופרים, שירותי משטרה וכיבוי אש – אך תושבי לפאייט דחו את ההצעה בשל העלויות הגבוהות הכרוכות בכך.
במאי 1888, לאחר עצומה עליה חתמו 152 מתושבי המקום, שונה שמה של העיירה ל"וסט לפאייט".
עד לתחילת המאה ה-20 נרשמה כתובת האוניברסיטה כ"לפאייט", ואילו וסט לפאייט פיגרה מאחור בהקמת תשתיות ושירותים עירוניים, לרבות תחנת רכבת.
עם השנים התבססה וסט לפאייט כעיר עצמאית בעלת זהות נפרדת מהעיר השכנה לפאייט, עם שכונות ושירותים ייחודיים.
בנובמבר 2013 אישרה העיר סיפוח נוסף, שכלל את מרבית קמפוס ההוראה והמעונות של אוניברסיטת פרדו, וכן מקטע מרכזי מכביש US-231 שהיה קודם לכן מחוץ לתחום השיפוט של העיר.
בין המבנים ואתרי המורשת ההיסטוריים בווסט לפאייט הרשומים במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בארצות הברית ניתן למנות את בית אחוות Alpha Tau Omega, בית ג'סי אנדרו, רובע Chauncey-Stadium ההיסטורי, בית ג'ון וקתרין כריסטיאן, בית Curtis-Grace, אזור Happy Hollow Heights, אזור Hills and Dales, בית הספר מורטון ואת מבנה ה-Varsity.
הממשל העירוני של וסט לפאייט כולל ראש עיר, פקיד עירייה (Clerk), ומועצה עירונית בת תשעה חברים (Common Council).
למועצה העירונית נתונה הסמכות המחוקקת בעיר, והיא מחוקקת חוקים באמצעות צווים, החלטות ותקנות.
העיר מחולקת לשישה מחוזות בחירה, ומתוך תשעת חברי המועצה, שישה מייצגים כל אחד מחוז שונה, ושלושה נוספים נבחרים כנציגים כלליים (at-large).
נשיא המועצה, שנבחר מקרב חברי המועצה, מנהל את ישיבות המועצה ומשמש כיורש המיועד לראש העיר במקרה של סיום מוקדם של כהונתו.
כל נבחרי הציבור בעיר מכהנים לתקופה של ארבע שנים, ללא הגבלת כהונה.
הבחירות נערכות אחת לארבע שנים בשנה האי-זוגית שלפני הבחירות לנשיאות ארצות הברית.
וסט לפאייט ממוקמת במרכז מחוז טיפקנו, ומשקיפה על נהר הואבאש, אשר מהווה את גבולה המזרחי והדרומי של העיר.
מרבית שטח העיר שוכן בתחום העיירה ואבאש, אם כי חלק קטן בצפון-מזרח העיר משתרע גם בעיירת טיפקנו.
גובה פני הקרקע בעיר נע בין כ-150 מטר מעל פני הים בסמוך לנהר, ועד לכ-220 מטר בצפון העיר, סמוך לכביש המהיר מספר 52.
נכון למפקד האוכלוסין של שנת 2020, התגוררו בווסט לפאייט 44,595 תושבים.
זוהי עלייה משמעותית לעומת 29,796 תושבים שנרשמו בשנת 2010, בין היתר בעקבות סיפוח שטחים חדשים שכללו את קמפוס אוניברסיטת פרדו.
צפיפות האוכלוסין עמדה על כ-1,500 נפש לקמ"ר.
החלוקה הגזעית הייתה: 60.2% לבנים, 9.8% אפרו-אמריקאים, 17.3% אסייתים, 1.9% בני גזעים אחרים ו-2.1% בני גזעים מעורבים.
כ-7.6% מהאוכלוסייה השתייכו לקבוצות היספניות או לטיניות.
הגיל החציוני בעיר עמד על 22.8 שנים, כשכ-49.4% מהתושבים היו בגילאים 18–24 – שיעור גבוה במיוחד המעיד על נוכחות משמעותית של סטודנטים.
מבין משקי הבית, רק 27.2% היו זוגות נשואים, ו-65.9% לא הוגדרו כמשפחות.
גודל משק הבית הממוצע היה 2.22 נפשות, וגודל המשפחה הממוצעת 2.92.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2000, התגוררו בעיר 28,778 תושבים.
ההכנסה החציונית למשק בית הייתה אז $24,869, והכנסה חציונית למשפחה $51,510. כ-38.3% מהאוכלוסייה חיו מתחת לקו העוני – שיעור גבוה שמוסבר ברובו באופי האוניברסיטאי של העיר, הכולל מספר רב של סטודנטים בעלי הכנסות נמוכות.
הכלכלה של וסט לפאייט נשענת במידה רבה על נוכחותה של אוניברסיטת פרדו, שבה לומדים מעל ל-50,000 סטודנטים – יותר ממספר תושבי העיר עצמה.
האוניברסיטה מעסיקה כ-12,000 עובדים, שרובם מתגוררים בווסט לפאייט או בעיר השכנה לפאייט.
פארק המחקר של פרדו (Purdue Research Park), שנוסד בשנת 1961 ומשתרע על שטח של כ-2.93 קמ"ר, מארח למעלה מ-140 חברות, מתוכן קרוב ל-100 עוסקות בטכנולוגיה.
נכון לשנת 2009, הועסקו בפארק יותר מ-3,000 עובדים.
הפארק מציע תשתיות תקשורת מתקדמות, מתקני מחקר, מתחם חממה לעסקים בתחילת דרכם, וכן מסלולי הליכה ואגמים נופיים.
זהו אחד מפארקי המחקר האוניברסיטאיים הגדולים ביותר בארצות הברית, ומנוהל על ידי קרן המחקר של פרדו – הזרוע הלא-רווחית של האוניברסיטה למימון והעברת טכנולוגיה.
אף על פי שהאוניברסיטה ממוקמת בווסט לפאייט, מרבית הפעילות המסחרית המרכזית מתקיימת מעבר לנהר בעיר לפאייט.
האזור המסחרי הגדול ביותר בווסט לפאייט הוא מתחם Wabash Landing/Levee שגודלו כ-360,000 מ"ר.
אזור זה עבר פיתוח נרחב והפך לרובע עירוני, הכולל חנויות, מסעדות, בתי קפה, בית קולנוע עם תשעה אולמות, מלון ומרכז החלקה על הקרח.
וסט לפאייט היא ביתה של הקמפוס המרכזי של אוניברסיטת פרדו, אחת מהאוניברסיטאות המובילות בארצות הברית, שבה לומדים מעל ל-40,000 סטודנטים.
מערכת החינוך הציבורית בעיר מנוהלת על ידי רשות החינוך West Lafayette Community School Corporation, המפעילה שלושה בתי ספר.
תחום הסמכות של הרשות אינו חופף לגבולות העיר, וחלק מהאזורים שסופחו לאחר שנת 2000 ממשיכים להיות תחת אחריות בתי ספר מחוזיים.
מערכת החינוך המקומית נחשבת למצטיינת וזכתה להכרה רבה.
בנוסף פועל בעיר בית הספר Pleasantview SDA School של כנסיית האדוונטיסטים של היום השביעי, המציע לימודים לכיתות גן עד ח', וכן פועלת בעיר מערכת מונטסורית – Montessori School of Greater Lafayette – המלמדת תלמידים עד כיתה ו'.
קיימים גם מוסדות חינוך נוספים, ציבוריים ופרטיים, שנושאים כתובת של וסט לפאייט אך ממוקמים למעשה מחוץ לתחום השיפוט של העיר.
כ-77% מהתושבים בגילאי 25 ומעלה הם בעלי תואר ראשון לפחות – אחד השיעורים הגבוהים ביותר בארצות הברית בקרב ערים בגודל דומה.
וסט לפאייט מדורגת במקום השישי ברשימה זו מבין ערים עם אוכלוסייה של 20,000 עד 65,000 תושבים.
כמו כן, פועלות באזור מגוון מסגרות פרטיות, וסניף של מכללת הקהילה Ivy Tech.
וסטלייף היא להקת בנים אירית המורכבת מארבעה חברים: שיין פיילן, קיאן איגן, מארק פילי וניקי ביירן (בעבר נכלל בה גם בריאן מקפדן).
המוזיקה של וסטלייף הייתה שילוב של בלדות פופ/רוק, שירים קצביים וגרסאות כיסוי לשירים מפורסמים.
ביוני 2012, לאחר 14 שנות פעילות, הודיעה הלהקה על פירוקה.
ב 3 באוקטובר 2018 הודיעה הלהקה על איחודה, כאשר סיבוב הופעות לציון 20 שנה ללהקה ייצא לדרך ב-2019.
ב-11 בינואר 2019 הוציאה הלהקה סינגל חדש בשם "hello my love".
הלהקה התחילה את דרכה בעיירה סלייגו שבאירלנד, כששיין פיילן, קיאן איגן ומארק פילי שיחקו ביחד בהפקה מקומית של המחזמר גריז, והחליטו להקים להקה יחד עם שלושה חברים נוספים.
הלהקה נקראה "Six as One" (שישה כאחד).
לאחר מכן שונה שם הלהקה ל-I.O.YOU, לפי הוראותיו של המפיק סיימון קאוול (אשר אחראי להרכבים מוצלחים כמו פייב והספייס גירלז) חבר אחד יצא מההרכב והלהקה הקליטה סינגל ראשון שהגיע רק לחנויות מקומיות בסלייגו וסביבתה וזכה להצלחה.
מאוחר יותר פנתה אימו של שיין פילן לאמרגן לואיס וולש שיבחן את הבנים ויחתים אותם.
ללואי לא היה פנאי ללהקת בנים נוספת באותו הזמן, והוא פנה לרונאן קיטינג (חבר להקת בויזון) שהיו ההרכב המצליח הראשון שלו, והציע לו לנהל איתו את הלהקה.
רונאן הסכים ובהרכב הלהקה נערכו שינויים: שניים מחברי הלהקה יצאו, נערכו מבחני קבלה לשניים אחרים וניקי ביירן ובריאן מקפדן, שני נערים מדבלין, נבחרו להצטרף במקומם.
כך נוצרה הלהקה "וסטסייד" ובה חמישה חברים: בריאן מקפידן, ניקי ביירן, שיין פיילן, קיאן איגן ומארק פילי.
בתחילת דרכם היו וסטלייף מופע החימום של להקת הבקסטריט בויז.
הם חיממו את סיבוב ההופעות של בויזון, השתתפו בסיבוב ההופעות של המגזין סמאש היטס וזכו בפרס האמן החדש הטוב ביותר של אותו מגזין באותה שנה.
מאוחר יותר שונה שם הלהקה מווסטסייד לווסטלייף כדי להימנע מתביעות משפטיות מפני שגילו שלהקות אחרות נושאים את השם "וסטסייד".
באפריל 1999 הוציאה וסטלייף סינגל ראשון, swear it again, שנכנס היישר אל המקום הראשון במצעד הבריטי ובעוד מצעדים בעולם.
ההצלחה נמשכה ושאר הסינגלים שיצאו מן האלבום הראשון (If i let you go, Flying without wings, I have a dream, Fool again) נכנסו גם הם אל המקום הראשון עם מכירות גבוהות.
בעקבות הצלחת האלבום הראשון (שנקרא על שם הלהקה) הוציאו וסטלייף את אלבומם השני (coast to coast) כשנה מאוחר יותר.
האלבום היה במקום הרביעי בראש מכירות האלבומים לשנת 2000, וכלל את הסינגל 'My love" שזיכה את וסטלייף בפרס "שיר השנה" בפעם השנייה.
וסטלייף הוציאו כל שנה ברציפות אלבום אולפן חדש ויצאו למסע הופעות סביב אירופה ואסיה בעקבות ההצלחה.
בשנת 2001 הוציאה הלהקה את אלבום האולפן השלישי 'World of our own' ובשנת 2002 הוציאו את אוסף הלהיטים הראשון "Unbreakable - the greatest hits".
לאחר הוצאת האוסף וסיבוב הופעות צצו שמועות כי וסטלייף עומדים להתפרק.
הלהקה הכחישה שמועות אלו בכל תוקף ותוך פחות משנה הוציאה את אלבומם החמישי 'Turnaround' שכלל את השיר 'מנדי' שביצע במקור הזמר בארי מנילו.
השיר זיכה את הלהקה בפרס "שיר השנה" בפעם השלישית.
במרץ 2004 פרש בריאן מקפדן מהלהקה כדי להקדיש יותר זמן למשפחתו.
וסטלייף המשיכה להתקיים כרביעייה וערכה סיבוב הופעות מצליח והוציאה אלבום חדש.
באותה שנה הוציאו חברי וסטלייף את אלבומם השישי שהיה שונה מקודמיו.
האלבום היה אלבום מחווה לאמני הג'אז הפופולריים של שנות ה-50 והוא כלל גרסאות כיסוי לשירים של פרנק סינטרה, מהתקופה שבה היה בלהקת "Rat pack".
כמו כן כלל האלבום פזמונים ידועים.
הצלחת האלבום לא השתוותה להצלחת אלבומיה הקודמים של הלהקה -נמכרו רק כ-800 אלף עותקים שלו.
לאחר הוצאת האלבום הוציאו חברי הלהקה שני סינגלים למצעד המכירות באינטרנט, וכמה חודשים לאחר מכן יצאו מסע ההופעות החמישי שלהם שזכה להצלחה.
לאחר סיבוב ההופעות יצאו חברי הלהקה לחופשה של ארבעה חודשים שבמהלכה שהו באירלנד עם משפחותיהם.
באוגוסט 2005 הצהיר מארק פילי כי הוא הומוסקסואל.
לקראת סוף 2005 הוציאה הלהקה את הסינגל החדש "You Raise Me Up" שמכירותיו היו מהגבוהות של וסטלייף - 400 אלף עותקים.
הסינגל זכה בפרס "שיר השנה".
הייתה זו הפעם הרביעית שבה זכו וסטלייף בפרס זה.
שבוע לאחר הצלחת הסינגל יצא אלבומה השביעי של הלהקה.
בתוך מספר שבועות נמכרו כמיליון עותקים שלו והוא היה לאלבום השני הנמכר ביותר של הלהקה ואחד מעשרת האלבומים הנמכרים באותה שנה.
אחרי שהוציאו עוד שני שירים מהאלבום יצאו וסטלייף לסיבוב הופעות נוסף ברחבי העולם.
אחרי מכירות של 40 מיליון אלבומים וסינגלים, ובעקבות ההצלחה והקאמבק חתמו חברי וסטלייף על חוזה הקלטות חדש עם חברת התקליטים BMG בסך 6 מיליון דולר לעוד 5 אלבומים.
בסוף שנת 2006 הוציאו חברי הלהקה אלבום קאברים נוסף שנועד להיות המשך לאלבום הקאברים הקודם 'Allow us to be frank'.
הפעם החליטו וסטלייף לחדש שירי אהבה מכל התקופות ולא בצורה מיושנת אלא בצורה שתתאים לסגנון המוזיקלי של הלהקה.
הסינגל הראשון מתוך האלבום נקרא 'The rose' והוא נכנס היישן אל המקום הראשון והכניס את וסטלייף פעם נוספת אל ספר השיאים של גינס כלהקה עם המספר הרב ביותר של שירים שהגיעו למקום הראשון במצעד הבריטי (14).
מיד אחריו יצא האלבום 'The love album', שנכנס גם הוא אל המקום הראשון במכירות גבוהות במיוחד, ואף הביס אגדות רוק כמו אואזיס, יוטו ואפילו הביטלס אל המקום הראשון.
האלבום נכנס אל המקום ה7 ברשימת האלבומים הנמכרים בבריטניה, ואף נחשב לאלבום הנמכר ביותר באירלנד, ארץ מולדתם.
ב-5 בנובמבר 2007 וסטלייף הוציאו את האלבום התשיעי שלהם, Back Home, אשר הכיל 9 שירים מקוריים חדשים יחד עם 3 קאברים.
האלבום נכנס ישירות למקום הראשון במצעדי המוזיקה בבריטניה וכמו כן זה האלבום היה במקום החמישי ברשימת האלבומים הנמכרים ביותר בבריטניה בשנת 2007. הסינגל הראשון ששוחרר מהאלבום היה קאבר של השיר "Home" של מייקל בובלה, אשר הגיע למקום השלישי בבריטניה.
"I'm Already There", אשר לא שוחרר בתור סינגל, הצליח להגיע למצעדים בבריטניה בהתבסס על הורדות בלבד לאחר הופעה עם השיר בפרק של The X Factor.
חודשים לאחר מכן, "Us Against The World" הוכרז ושוחרר בתור הסינגל השני שלהם בבריטניה ואירלנד.
ההצלחה שלו הייתה פחותה עם הגעה למקום השמיני בלבד וזהו הסינגל של הלהקה שהגיע למקום הנמוך ביותר במצעד עד היום.
לפני השחרור של הסינגל השני, הם התחילו את ה Back Home Tour ב-25 בפברואר 2008. מסע ההופעות הזה מסמן את הפעם הראשונה בה הלהקה הגיע לבקר ולהופיע בניו זילנד.
תוך כדי כך, "Something Right" שוחרר בתור הסינגל השני ו "Us Against The World" הפך לסינגל השלישי באזורי אירופה ואסיה הפסיפית.
שני השירים הצליחו יפה במספר מצעדי מוזיקה.
כדי לציין את השנה העשירית שלהם במוזיקה, וסטלייף ערכו את הופעת העשור לווסטלייף באצטדיון קרוק פארק, האצטדיון הרביעי בגודלו באירופה והשלושים ושלושה בגודלו בעולם, ב-1 ביוני 2008. עם תכולה של 82,300 צופים, זו הייתה ההופעה הכי גדולה של הלהקה נכון להיום.
שיין וורד היה מופע החימום בהופעה.
הלהקה הכריזה שתהיה בהפסקה של שנה לאחר ה Back Home Tour ושלא יצא אלבום ללהקה בשנת 2008 עקב ההחלטה לקחת זמן בהפקת האלבום העשירי.
ב-16 ביוני 2008, HarperCollins UK הוציאו ספר המתאר את תולדות וסטלייף, 'Westlife – Our Story', כחלק מחגיגות העשור שלהם.
הספר כולל ראיונות שנעשו עם כל אחד מחברי הלהקה במשך שלושה חודשים.
הוא מציג את חייהם של חברי הלהקה בעשור החולף בתעשייה.
הוא מכיל גם כמה תמונות אישיות של הבנים.
כהובטח, האתר הרשמי של הלהקה אישר ב-27 בספטמבר 2008 את שחרורו של DVD ב-24 בנובמבר 2008 בשם 10 Years Of Westlife – Live at Croke Park.
כאשר הלהקה סיימה את מסע ההופעות המצליח שלה, Back Home Tour, לואי וולש הכריז בתוכנית Xpose שה-1 ביולי 2008 הוא ההתחלה הרשמית של ההפסקה הארוכה ביותר של הלהקה עד היום.
הוא אמר שזו תהיה הפסקה בת שנה, מהיום ההוא עד ל-1 ביולי 2009.
באוקטובר 2008 קיבלו וסטלייף 3 פרסי פלטינה אירופאיים על שלושה אלבומים שונים 'Back home', 'The love album' ופלטינה נוספת לאלבום האוסף 'Unbreakable - the greatest hits vol 1' אשר זיכה אותם במעמד הלהקה המובילה בפרסי הIFPI (International Federation of the Phonographic Industry) בחלקה השלישי של השנה.
בסיום שנת ההפסקה, וסטלייף הודיעו על האלבום העשירי שלהם, Where We Are.
רק שיר אחד שוחרר כסינגל, What About Now, במקור של הלהקה Daughtery.
בנובמבר 2010 וסטלייף הוציאו את אלבומם ה-11 במספר, שנקרא Gravity.
שם זה הוצע על ידי מעריצה שהגיבה למארק בטוויטר, חברי הלהקה אהבו מאוד ובחרו בו לשם האלבום.
האלבום מכיל שני קאברים, ו11 שירים מקוריים, אחד מהם מוקדש לאבות של ניקי וקיאן, שהלכו לעולמם בשנתיים האחרונות.
השיר היחיד עד כה ששוחרר כסינגל הוא Safe.
אלבום זה זכה להצלחה גדולה והרבה מעריצים הראו התלהבות ואהדה לאלבום זה.
ב-19 באוקטובר 2011 הודיעה הלהקה כי היא עתידה להתפרק בתום סיבוב הופעות פרידה.
ב-3 באוקטובר 2018 פורסם בחשבון הטוויטר הרשמי של ווסטלייף כי הלהקה תתאחד וכי חברי הלהקה יוציאו מוזיקה חדשה וכן יצאו לסיבוב הופעות.
שבעה הסינגלים הראשונים של וסטלייף נכנסו היישר למקום הראשון במצעד הבריטי.
שיא זה רשום בספר השיאים של גינס.
אלבומם הראשון היה אלבום הבכורה שנמכר במספר העותקים הגדול ביותר באירלנד.
בנוסף נכנסו 14 סינגלים של הלהקה לראש המצעד הבריטי, דבר שזיכה אותה במקום הרביעי כלהקה עם המספר הרב ביותר של סינגלים במקום הראשון, אחרי אלביס פרסלי (21), הביטלס (17) וקליף ריצ'רד (14).
כל חמשת הסינגלים שיצאו מאלבום הבכורה של הלהקה הגיעו למקום הראשון במצעד הבריטי.
הישג שרק הביטלס הגיעו אליו.
הלהקה זכתה בפרס "Record of the Year" (שיר השנה) ארבע פעמים.
שיא גינס על מסע קידום המכירות הגדול ביותר בתקופה קצרה על קידום אלבומם השני, ועל התור הארוך ביותר לחתימות אלבומים מחוץ לחנות כשחתמו על אלבומם הרביעי.
וסטלייף הם גם ה-"UK's Biggest Tour Act", סיבוב ההופעות הגדול ביותר בבריטניה, שנה חמישית ברציפות.
בעלת רצף הסינגלים הגדול ביותר שהגיעו ישירות ל- Top 5 במצעד הבריטי - 21 במספר.
וסטלייף הופיעו בישראל פעמיים, ב-6 במאי 2000 בסינרמה וב-16 במאי 2001 בפארק הירקון, יחד עם הלהקה פייב.
וסטלייף זכו בפרסים ותארים נוספים ואחרים בטקס פרסי ה-MTV, הבריטס (המקבילה הבריטית לפרס גראמי), בפרסי הסמש היטס (מגזין נוער נחשב), בפרסי מטאור רבים (הפרסים הנחשבים ביותר בתעשיית המוזיקה האירית) ועוד.
וסטקוט הוא פארק שעשועים שתוכנן להיבנות באתר הנופש דיסנילנד באנהיים שבקליפורניה.
הפארק תוכנן להיות הגרסה הקליפורנית של אפקוט המצוי בדיסניוורלד שבפלורידה.
הרעיון להקמת הפארק היה רעיון של מייקל אייזנר מנכ"ל דיסני באותה עת, ומטרתו הייתה להרחיב את אתר הנופש בדיסנילנד על מנת שיוכל להתחרות באתר שבפלורידה.
בדיקות שנעשו על ידי החברה העלו שמבקרים בילו שבוע ימים בחופשתם בפלורידה ורק יום אחד באתר הנופש בקליפורניה.
כחלק מתכנון הפארק הושמו מלונות הפארק בתוך הפארק עצמו - דבר שלא נעשה קודם לכן בפארקי דיסני (רעיון שיושם בסוף במלון מירקוסטה שבטוקיו דיסניסי ובפארק ההרפתקה הקליפורנית של דיסני).
במרכז הפארק תוכנן להיות העתק של ספינת החלל כדור הארץ המצויה באפקוט - אולם המבנה תוכנן גדול יותר וגובהו היה אמור להיות כפול מזה שבפלורידה (והמצוי, בפלורידה, בכניסה לפארק).
מתקנים נוספים שהיו מצויים באפקוט תוכננו להיות גם בווסטקוט ובהם: אופקים, מסע אל הדמיון, שומר הזמן, מסע דרך החלל הפנימי, והאדמה.
כמו כן תוכנן מסע באונייה "מסביב לעולם" בדומה לתצוגת ארצות העולם המצויה בפארק אפקוט, שהאזורים שתוכננו להיות מיוצגים הם: לונדון (בה יוצג ביג בן), ניו יורק, אפריקה, אסיה, פריז, טוקיו, סין וטורונטו.
תוכניות הקמת הפארק פורסמו בשנת 1991 וההודעה על הביטול פורסמה בשנת 1995 בשל התנגדות תושבי העיר אנהיים למיזם הענקי שעתיד היה להיבנות באתר.
במקום בו תוכנן להיבנות הפארק נבנה לבסוף פארק ההרפתקה הקליפורנית של דיסני.
מחנה המעבר המשטרתי ליהודים וֶסְטֶרְבּוֹרְק (גרמנית: Polizeiliches Judendurchgangslager Westerbork) היה אחד משני מחנות המעבר שהקימו הנאצים בהולנד (השני היה פיכט, בדרום הולנד) לשם שילוח יהודי הולנד למחנות הריכוז וההשמדה במזרח.
המחנה ממוקם בצמוד לכפר הזעיר וסטרבורק בחבל דְרֶנְתֶה, הקרוב לגבול גרמניה-הולנד בחלקו הצפוני.
מעט לפני תחילת מלחמת העולם השנייה הקימה ממשלת הולנד את מחנה הפליטים המרכזי וסטרבורק במחוז דרנתה שבמזרח הולנד.
מטרת המחנה הייתה לרכז בו את זרם הפליטים היהודים שנמלטו מגרמניה הנאצית מבלי לקלוט אותם ביישובים הולנדיים.
בצעד שנועד להתחבב על גרמניה, סגרו ב-15 בדצמבר 1938 שלטונות הולנד את הגבולות בפני הפליטים, ובכך סימנו אותם כאזרחים זרים לא-רצויים.
בפברואר 1939 הוחלט על הקמת המחנה, שבו ייכלאו הפליטים.
בתחילה נועד המחנה להיבנות ליד העיר אֶלְסְפֶּט, אבל וילהלמינה, מלכת הולנד התנגדה לכך, משום שהמקום הנבחר היה מרוחק רק 12 קילומטר מארמון הקיץ שלה, הֶט לוֹ.
גם איגוד רוכבי האופניים ההולנדי התנגד לכך, בטענה שיש לשמור על השטח פתוח לתיירים.
לכן התקבלה ההחלטה לבנות את המחנה עשרה קילומטר צפונית לכפר וסטרבורק.
ב-9 באוקטובר 1939 הגיעו 22 הפליטים היהודיים הראשונים למחנה, מתוך קבוצה של יותר מ-900 יהודים מגרמניה הנאצית שניסו לשווא להגיע לקובה על סיפון האנייה סנט לואיס.
כאשר כבשו הגרמנים את הולנד, המשיך המחנה לתפקד כרגיל.
ב-1 ביולי 1942 הפך "מחנה הפליטים המרכזי" באופן רשמי ל"מחנה מעבר" בניהול גרמני.
במחנה נכלאו מלבד יהודים גם צוענים ואנשי מחתרת.
האסירים נשלחו ברכבות מזרחה, תחילה דרך העיירה הוכהאלן ולאחר מכן, משנבנתה שלוחת רכבת למחנה, ישירות לגרמניה.
תושבי המחנה המקוריים, שישבו בו עוד קודם לכיבוש הגרמני, זכו ליחס טוב יותר ותנאים קלים יותר, והייתה להם ודאות מסוימת שלא יישלחו מזרחה.
מפקד המחנה מאוקטובר 1942 עד אפריל 1945, במשך רוב תקופת קיומו, היה אלברט גמקר.
הגרמנים השאירו את רוב משימות ניהול המחנה בידי מנהלים יהודים (בעיקר יהודים גרמנים); כמו כן התקיים במחנה כוח משטרה יהודי, שמחציתו יהודים גרמנים ומחציתו השנייה יהודים הולנדים.
במחנה התקיימו אירועי תרבות ואמנות, והיה בו בית חולים גדול ובית מרקחת.
במשך תקופה ארוכה פעל במחנה תיאטרון בראשות מקס ארליך בו השתתפו שחקנים יהודים ידועי שם.
בדרך כלל לא שרר מחסור במזון, כי המנהל האזרחי ההולנדי דאג לכך, וכן היה למחנה תקציב משלו (שהתבסס על כסף ורכוש שהוחרמו מן האסירים).
מדי יום שלישי יצאה רכבת משא ועליה קבוצה גדולה של אסירים דרך אָסֶן, חרונינגן ותחנת הגבול נִיוֶוסְכָנְס לכיוון "המזרח" – בדרך כלל לאושוויץ וסוביבור.
משך המסע היה כשלושה ימים.
את רשימת המשולחים הרכיבה בדרך כלל ההנהלה היהודית, וימי שלישי, שבהם הקריאו את הרשימות, הפכו לימים מסוייטים עבור תושבי המחנה.
עד הגבול ההולנדי טיפלו ברכבות צוותי חברת הרכבות ההולנדית, וממנו צוותים גרמנים.
בסך הכול שולחו בשנים 1942–1944 יותר מ-102,000 יהודים ברכבת מווסטרבורק.
הרכבת האחרונה יצאה מווסטרבורק ב-3 בספטמבר 1944.
בין אסירי המחנה נמנו אנשים ידועים: אתי הילסום הייתה כלואה בווסטרבורק לפני שנשלחה למחנה ההשמדה אושוויץ ב-1943, שם נרצחה.
אנה פרנק הייתה בווסטרבורק בין 7 באוגוסט ל-3 בספטמבר 1944, לפני שנשלחה לאושוויץ ומשם לברגן-בלזן, שם מתה מטיפוס קצת לפני שחרור המחנה.
העיתונאי היהודי פיליפ מכניקוס נכלא במחנה בנובמבר 1942 עד שילוחו לאושוויץ במרץ 1944, שם מצא את מותו.
לאחר המלחמה התפרסם יומן ווסטרבורק שלו.
ב-11 באפריל 1945 מסר אלברט גמקר את הנהלת המחנה לקורט שלזינגר, שבאותו יום מסר את התפקיד לאדריאנוס ואן אס, נוצרי שעמד בראש מנהלת המזון במחנה מאז 1942. ב-12 באפריל 1945 שחררו חיילים קנדים את המחנה.
המחנה חזר לשליטת הולנד, אבל האסירים נאלצו להישאר שם עוד שבועות אחדים עד שהותר להם לחזור לביתם.
לאחר המלחמה שימש המחנה כמה שנים לכליאת חברי המפלגה הנאצית ההולנדית ומשתפי פעולה אחרים עם משטר הכיבוש הנאצי, שנכלאו בו ללא משפט וסבלו מהתעללויות.
לאחר מכן, ב-1951, הפך המחנה לבסיס צבאי בשם סְכָאטֶנְבֶּרְך (Schattenberg), לחיילי הצבא ההולנדי-הודי המלכותי (Koninklijk Nederlandsch-Indisch Leger; KNIL) מאיי מאלוקו.
ב-1970 התפנה הבסיס הצבאי מיושביו והמלכה יוליאנה חנכה בו אנדרטה, במקום שבו הסתיימו פעם פסי הרכבת.
מאז 1983 קיים בקרבת המחנה אתר זיכרון המציג את ההיסטוריה של מחנה המעבר וסטרבורק.
המקום שבו עמד המחנה עצמו הוא שטח פתוח באזור מיוער.
אבנים בצורת משולש מציינות את מיקומם של הצריפים ורציפי הרכבת.
וסטינגהאוס אלקטריק הוא תאגיד אמריקאי רב-לאומי, שנוסד על ידי ג'ורג' וסטינגהאוס ב-1886 במטרה לייצר ולשווק חשמל ומוצרי חשמל.
ב-1995 נרכשה החברה על ידי CBS, ושינתה את שמה ל-CBS Corporation ב-1997, לפני שנמכרה לחברת Viacom.
בשנת 1999 הקימה החברה חברה-בת Westinghouse Electric Company העוסקת בייצור חשמל בתחנות כוח גרעיניות.
חברת וסטינגהאוס קיבלה את הזכויות על פטנט זרם החילופין שהמציא ניקולה טסלה והפעילה לראשונה גנרטור לייצור חשמל הרחק מהמקום בו השתמשו בחשמל הנוצר.
החברה הייתה חלוצה בהעברת חשמל למרחקים ארוכים ובמתח גבוה.
בין האנשים הידועים שהועסקו בחברה היו ג'ורג' וסטינגהאוס, ניקולה טסלה וויליאם סטנלי.
החברה הייתה היריבה ההיסטורית של ג'נרל אלקטריק.
וסטמינסטר הוא שמה של שכונה במרכז לונדון בירת הממלכה המאוחדת.
שכונה זו נמצאת ברובע וסטמינסטר של העיר.
ברובע ממוקם ארמון וסטמינסטר – מקום מושבו של הפרלמנט הבריטי.
האזור המכונה "וסטמינסטר" הוא האזור הנמצא סביב מנזר וסטמינסטר - וקרוי על שמה של הקתדרלה שבמרכז המנזר - "הקתדרלה (מינסטר) המערבית (וסט)".
אזור זה משמש מזה כאלף שנים כמושב ממשלת בריטניה.
העיר שהתפתחה סביב הקתדרלה נקראת על שמה הסיטי של וסטמינסטר - לימים רובע של לונדון הכולל את אזורי סנט מרילבון ופדינגטון.
וסטמינסטר התפתחה סביב אי שנקרא אי ת'ורני עליו נבנה מנזר וסטמינסטר.
האזור הפך למרכז שלטוני בעקבות הנוהג של המלכת מלכי אנגליה במנזר.
בשנת 1050 נבנה במקום ארמון וסטמינסטר עבור בית המלוכה, לאחר הכיבוש הנורמני של אנגליה בשנת 1066 הפך הארמון למרכז השלטון באנגליה ובית המגורים העיקרי של בית המלוכה.
הארמון אף שימש את הפרלמנט הבריטי ובתי המשפט של אנגליה - וכך התפתחו באזור לונדון שני מרכזים נפרדים - מרכז פוליטי / שלטוני בווסטמינסטר ומרכז כלכלי בסיטי.
כיום, מסיבה זו, השם "וסטמינסטר" מסמל את שיטת הממשל ואת גופי השלטון והחקיקה בבריטניה, והשם "וייטהול" מתאר את כלל גופי המנהל הציבורי השונים.
וסטמאנאאיאר (באיסלנדית: Vestmannaeyjar), אזור הידוע גם בשם "איי וסטמן" (Westmann Islands), הוא ארכיפלג איים ואיונים בשטח כולל של כ-17 קמ"ר, השוכן באוקיינוס האטלנטי, כ-8 עד 25 ק"מ דרומית לחופי איסלנד.
האי היימאיי ששטחו 13.4 קמ"ר הוא הגדול מבין האיים, והוא היחיד שמיושב על ידי כ-4,000 תושבים, רובם בעיר וסטמאנאאיאר שבצפונו.
האי סירטסיי שפרץ מן הים בהתפרצות געשית בשנת 1963 הוא השני בגודלו, ומשתרע על פני כ-1.4 קמ"ר.
השלישי בגודלו הוא אדלידיי, ששטחו 0.45 קמ"ר.
שאר האיים קטנים מחצי קמ"ר כל אחד.
מבחינה גאולוגית הארכיפלג צעיר למדי.
הפעילות הגעשית באזור החלה ככל הנראה לפני כ-100,000 עד 200,000 שנים, אך הסברה היא כי האיים צעירים בהרבה, ומקורם לפני כ-10,000 עד 20,000 שנים בלבד.
כל האיים והאיונים בווסטמאנאאיאר נוצרו בפעילות געשית שמקורה ברכס המרכז-אטלנטי שעל קרקעית האוקיינוס.
האיים שוכנים על שטח געשי של כ-800 קמ"ר ובו כ-80 לועות געשיים, שרק 17 או 18 מהם נמצאים מעל לפני הים.
בעומק של עד 30 ק"מ מתחת לשטח הגעשי שוכן תא לבה מותכת, המזינה את הפעילות הגעשית בווסטמאנאאיאר.
החלקים העתיקים ביותר באי המרכזי היימאיי נוצרו ככל הנראה בפעילות געשית שהתרחשה בעידן הקרח האחרון, לפני 10,000 עד 12,000 שנים.
התפרצויות אלה יצרו שני איים נפרדים שבמשך 4,000 שנים עברו תהליך של סחיפה על ידי מי הים, ולפני כ-6,000 שנים נוצר אי שלישי בהתפרצות נוספת.
לאחר תקופה שקטה שנמשכה מספר מאות שנים, ושעליה מעידים מאובנים שנמצאו בהיימאיי, גרמה התחדשות הפעילות הגעשית, לפני כ-5,000 שנה, לחיבורם של שלושת האיים ולהיווצרותו של האי היימאיי.
התוספת הטרייה ביותר לשטחו של האי נוספה לו בהתפרצות מתועדת ב-23 בינואר 1973, שהחלה כאשר סדק באורך של 1,600 מטר נבקע בצידו המזרחי של האי, וממנו פרצו 30 מיליון טון של לבה ואפר בתוך 12 שעות.
ההתפרצות נמשכה מעט פחות מחמישה חודשים, והר געש חדש בשם אלדפל (Eldfell - "הר האש") נוצר.
לאי נוסף שטח של 2.2 קמ"ר ושדה הלבה מכסה שטח של כ-3.3 קמ"ר.
סירטסיי (Surtsey - "האי של סורט") נוצר יש מאין בהתפרצות געשית שמקורה בעומק של 130 מטר מתחת לפני הים, ופרץ ממנו ב-14 בנובמבר 1963. ההתפרצות החלה מספר ימים קודם לכן ונמשכה עד ל-5 ביוני 1967 לאחר שהאי הגיע לשטח פנים מקסימלי של 2.7 קמ"ר.
סחיפה של גלים ורוח צמצמו בעקביות את שטח האי מאז שנוצר, ונכון לשנת 2007, שטחו הוא 1.4 קמ"ר בלבד.
האי החדש נקרא על שם ענק האש סורט מהמיתולוגיה הנורדית.
במהלך היווצרותו נחקר באופן נרחב על ידי וולקנולוגים ומאז ראשית קיומו היה מוקד להתעניינות רבה עבור בוטניקאים וביולוגים שביקשו לראות כיצד מתאכלס בהדרגה האי השומם.
בהתפרצות שיצרה את סירטסיי נוצרו מספר איים קטנים נוספים, כמו "יואולניר" (Jólnir) ופסגות עלומות שם אחרות, אך רובם התפוררו די מהר ושוב אינם מגיחים מעל לגובה פני הים.
היישוב המוקדם ביותר באיים התקיים בתקופת תחילת ההתיישבות באיסלנד כולה, שהתרחשה בסביבות 870, וייתכן שאף קודם לכן.
לפי החיבור ההיסטורי האיסלנדי לאנדנאומאבוק (Landnámabók), מקור שמם של האיים הוא באירוע שהתרחש בתקופת ההתיישבות: אינגולפר ארנארסון (המתיישב הנורדי הראשון באיסלנד) הרג שם את רוצחי אחיו למחצה — עבדים אירים.
עבדים מאירלנד כונו על ידי המתיישבים הנורדים באיסלנד "אנשי המערב" (Vestmenn).
אף כי אירלנד שוכנת דרומית-מזרחית לאיסלנד, האירים הם עם מערבי — יחסית לארצות המוצא של הנורדים.
ב-20 ביוני 1627 השתלט על האיים צי עות'מאני בן 15 אוניות בפיקודו של מוראט ראיס (הצעיר) , שלווה בסוחרי עבדים מאלג'יריה.
הפולשים שהו במקום עד 16 ביולי 1627 ובתקופה זו שבו 242 מ-500 תושבי האיים ומאוחר יותר מכרו אותם לעבדים בחופי אפריקה.
אחד מהשבויים, הכומר אולפיר אגילסון , הצליח לשוב לבסוף לאיסלנד והעלה את סיפורו על הכתב.
בעוד שפריצתו של סירטסיי מהים הייתה אירוע בעל חשיבות מדעית, להתפרצות הגעשית שארעה בהיימאיי הנושב ב-1973, הייתה השפעה מכרעת על חיי התושבים בו והיא כמעט גרמה לנטישת האי לחלוטין.
עם תחילת ההתפרצות, פונו כל תושבי האי לפי תוכניות קיימות, בשל הלבה שהתקדמה לעבר חלקה המזרחי של העיר ובשל הסכנה שנשקפה לאי כולו מפליטת האפר הגעשי.
הפינוי החל בדרך הים חצי שעה לאחר תחילת ההתפרצות ונעשה גם בדרך האוויר שכן שדה התעופה הקטן במרכזו של האי לא כוסה באפר.
בתוך שש שעות פונו כמעט כל 5,200 תושביו של האי.
בתי העיר המזרחיים שהיו סמוכים לסדק כוסו בלבה והתמוטטו, ואחרים עלו באש.
רוחות מזרחיות נשאו את האפר לכל חלקי האי, ובתוך כשבוע כיסתה שכבת טפרה בעובי של כ-5 מטר את רוב שטח האי.
לבה החלה זורמת לתוך הנמל הקטן בצפונו של האי, דבר שנודעה לו משמעות מרחיקת לכת על כלכלת איסלנד כולה, שכן האיים היו אחראיים לרבע מהיקפו של ענף הדייג במדינה.
פעילות געשית תת-ימית פגעה בכבל החשמל ובצינור המים שחיבר את היימאיי לאיסלנד, והלבה גרמה להרס ולנזק למפעלי הדגים באי.
שטח של 2.2 קמ"ר נוסף להיימאיי, ועובי שדה הלבה הטרייה הגיע ל-40 מטר בממוצע, ועד לעובי של 100 מטר במספר מקומות.
למרות הנזק הקשה לרכוש, ידוע על מקרה מוות בודד שנגרם באופן ישיר על ידי האירוע.
ההתפרצות הסתיימה במחצית 1973, ועד אמצע 1974 שבה מחצית מהאוכלוסייה המקורית להיימאיי.
במרץ 1975 כבר שבו 80% מהתושבים המקוריים אל האי.
לאירוע היו מספר תוצאות חיוביות.
באופן פרדוקסלי איכותו של הנמל השתפרה שכן השטח החדש שנוסף לאי שיפר את מיגונו, מסלולי שדה התעופה הוארכו אגב שימוש בטפרה שנפלטה במהלך ההתפרצות, ועד סוף שנות ה-70 הוקמו באי ארבעה מפעלים להפקת אנרגיה מהלבה החמה.
האי שוקם אגב השקעה כספית בהיקף נרחב, ומשך זמן רב נערכו פעולות מקיפות לצינון הלבה באמצעות התזת מי ים.
בשנת 2007 התגוררו בתחומי עיריית וסטמאנאאיאר המקיפה את כל הארכיפלג 4,044 איש, כולם בהיימאיי, בעוד שיתר האיים אינם נושבים ובדרך כלל אינם נגישים.
כלכלת האי נסמכת על בעיקר על הדיג שהיקפו השנתי כשני מיליון טונות ועל התיירות.
במידה פחותה עוסקים תושבי האי גם בצייד תוכי ים ובחוואות.
האי מחובר ליתר איסלנד בקשר אווירי המופעל משדה התעופה המקומי על ידי חברת פליגפיילג איסלנדס ועל ידי מטוסים פרטיים וטיסות שכר מקומיות, ובנוסף פועל קו מעבורת המחבר את נמל וסטמאנאאיאר לת'ורלאוקסהן (Þorlákshöfn) בדרום-מערבה של איסלנד.
למרות גודלו, האי ידוע בנופיו ובשבילי ההליכה שחוצים אותו, וכן במיליוני הציפורים שמתגוררות בו דרך קבע או חולפות דרכו.
מושבת תוכי הים באיים מונה כשני מיליון פריטים, והיא נחשבת לגדולה בעולם.
במקום מגרש גולף ומדי שנה מתקיים בו פסטיבל ת'יואוהאוטיד' (Þjóðhátíð) בסוף השבוע הראשון של חודש אוגוסט.
בפסטיבל משתתפים כ-10,000 איש, שרובם מגיעים לאי מרחבי איסלנד.
וסטפאליה היא חבל ארץ היסטורי בגרמניה המחולק כיום בין מדינות נורדריין-וסטפאליה וסקסוניה התחתונה.
וסטפאליה מוגדרת גאוגרפית כחבל הארץ שבין נהר הרַיין לבין נהר הוֶזֶר, הכולל את הערים בילפלד, בוכום, דורטמונד, גלזנקירכן, מינסטר ואוסנבריק.
הגבולות הגאוגרפיים של החבל השתנו במהלך ההיסטוריה שלו.
בחבל מדברים ניב גרמני מיוחד, וסטפאלית, השייך לקבוצת השפות הסקסונית תחתית מערבית.
הארכיבישופים של קלן קיבלו את וסטפאליה כדוכסות בשנת 1180, אך הדוכסות למעשה הייתה מוגבלת בעיקר לאזור צפונית־מזרחית לקלן.
גופים פוליטיים רבים אחרים גדלו באזור וסטפאליה, ביניהם הבישופות של מינסטר, פדרבורן, אוסנברוק ומינדן, שאומבורג, ליפה, רוונסברג ומארק (עם לימבורג), העיר הקיסרית דורטמונד, ומנזר אסן.
בשנת 1512 הוקם מעגל הריין התחתון – וסטפאלי (Kreis) של האימפריה הרומית הקדושה.
בחבל וסטפאליה נכרת ב־1648 שלום וסטפאליה, שסיים את מלחמת שלושים השנים.
ב־1807, לאחר חוזה טילזיט, נפוליאון בונפרטה יצר מחלק מווסטפאליה וחבלים נוספים את ממלכת וסטפאליה, שעליה המליך את אחיו, ז'רום בונפרטה.
וסטלנד לייסנדר הוא מטוס סיור בריטי.
טיסתו הראשונה הייתה ב-15 ביוני 1936, והמטוס נמסר לשירות חיל האוויר המלכותי החל מיוני 1938.
עם כניסת בריטניה למלחמת העולם השנייה, ובייחוד עם נפילת צרפת לידי הגרמנים ב-1940, שימש המטוס להעברת סוכנים בריטים לצרפת וממנה, זאת משום שיכול היה לנחות על משטח קצר ביותר של 100 מטר.
נוסף לכך, העבירו בו נשק עבור המחתרת הצרפתית.
יתרון גדול נוסף היה למטוס זה שהמנוע היה יחסית שקט.
היה לו אמנם רעש בדומה לזימזום של אלפי דבורים, אולם רעש זה לא הסגיר את התקרבותו לאויב.
המטוס היה בעל יכולת נשיאה של שלושה נוסעים או מכל דלק נתיק שמספיק לכ־300 ק"מ ומקלע M1919 בראונינג עם 2,000 קליעים.
בנוסף, ניתן היה לחבר לכן הנסע מיתלה ל-8 פצצות במשקל של כ-20 ק"ג כל אחת.
שתי טייסות של מטוסים מסוג זה, נמסרו לחיל האוויר המלכותי המצרי בשנת 1939.
טייסת אחת של וסטלנד לייסנדר צורפה לחיל המשלוח המצרי, ופעלה במסגרתו החל מה-15 במאי 1948. בסיסה היה באל עריש.
מלחמת העצמאות הייתה פעילותו המבצעית האחרונה של הלייסנדר.
מועדון כדורגל וסטסיאלנד היה מועדון כדורגל מהעיר סליילסה שבדנמרק.
המועדון נוסד בשנת 2008 והחל לשחק בליגה השלישית בדנמרק.
בעונת 2008/2009 הגיע לשלב 32 האחרונות בגביע הדני והפסיד לקבוצת פ.צ.
בסוף העונה הגיע למקום הראשון בליגה השלישית ועלה לליגה השנייה בדנמרק.
המועדון החל לשחק בליגה השנייה בעונת 2009/2010. בעונה זו הפסיד בסיבוב השני של הגביע לקבוצת אסביירג.
בעונת 2010/2011 הגיע לשלב 32 האחרונות בגביע והפסיד לקבוצת הורסנס.
בעונת 2011/2012 הגיע לשלב 32 האחרונות בגביע והפסיד לקבוצת פ.צ.
בעונת 2012/2013 הגיע לשלב 32 האחרונות בגביע והפסיד לקבוצת וג'לה קולדינג.
בסוף העונה הגיע למקום השני בליגה והעפיל בפעם הראשונה לליגת העל של דנמרק.
בעונת 2013/2014 הגיע המועדון לשמינית גמר הגביע הדני והפסיד לקבוצת וג'לה בולדקלוב.
עונה לאחר מכן ירד המועדון לליגת המשנה הדנית.
וסטמינסטר היא עיר במדינת קולורדו שבארצות הברית.
וסטמינסטר היא העיר השביעית בגודלה מבחינת אוכלוסייה בקולורדו.
על פי נתוני לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, אוכלוסיית וסטמינסטר מנתה 106,114 תושבים נכון ל-2010. וסטמינסטר היא פרבר צפון-מערבי של דנוור.
ביולי 2006 דורגה וסטמינסטר במקום ה-24 ברשימת היישובים שהכי כדאי לחיות בהם בארצות הברית של המגזין האמריקני Money.
בשנת 1858 התגלה זהב בעמק הנהר סאות פלאט והדבר גרם לכך שהאזור בו נמצאת כיום וסטמינסטר זכה לתשומת לב רבה בקרב תושבי ארצות הברית.
בעקבות כך אנשים רבים ממזרח ארצות הברית החלו להתיישב בקולורדו במקום בקליפורניה.
האריס הגיע לצומת דה-ספיין והחל לקנות קרקעות.
בעקבות כך בהמשך שונה שמו של היישוב ל"האריס".
בשנת 1891 החלה בניית טירת וסטמינסטר בתחום היישוב.
כאשר היישוב עבר קורפורציה בשנת 1911 שונה שמה ל"וסטמינסטר" על שם טירת וסטמינסטר הנמצאת ביישוב.
צפיפות אוכלוסייה הייתה 1,236.9 נפש לקמ"ר.
היו בעיר 39,318 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 481.8 דירות לקמ"ר.
ההכנסה החציונית למשק בית בעיר הייתה $56,323 וההכנסה החציונית למשפחה הייתה $63,776. ההכנסה החציונית לגברים הייתה $41,539 לעומת $31,568 לנשים.
העיר משתרעת על שטח של כ-85 קילומטרים רבועים, מתוכם 82 קמ"ר שטחים יבשתיים ו-3.6 קמ"ר שטחי מים.
העיר נמצאת 1,641 מטרים מעל פני הים.
על פי הדו"ח הפיננסי שנתי מקיף של העיר משנת 2011, המעסיקים הגדולים ביותר בעיר היו:
וסטפורט היא שכונה היסטורית בקנזס סיטי, מיזורי, ארצות הברית.
בעשורים הראשונים להיווסדה הייתה יישוב עצמאי, אך ב-1897 סופחה לקנזס סיטי.
וסטפורט יושבה לראשונה בתחילת שנות ה-20 על ידי דניאל יואכם (Daniel Yoacham) ומשפחתו שהגיעו מטנסי.
הם הקימו את המבנה ששימש כפונדק וכמסבאה הראשונים במקום ומשכו אליהם עוברי אורח רבים, בהם ציידים, אינדיאנים, סוחרים, חיילים ושלא ביודעין גם שודדים שארבו לסוחרים שעברו דרך שביל סנטה פה.
בשנת 1831 התיישב במקום הכומר והמיסיונר הבפטיסטי אייזק מקוי ומשפחתו.
מקוי בנה את ביתו על גבעה בה יושב כיום בית החולים סנט לוקאס (Saint Luke's Hospital).
בנו, ג'ון קלווין מקוי המכונה "אבי קנזס סיטי", קרא למקום בשם וסטפורט (מילולית: נמל מערבי) מאחר שזאת הייתה נקודת היישוב האחרונה עבור הרפתקנים שנעו לכיוון קנזס.
בשנת 1834 רכש ג'ון מקוי קרקעות מד"ר ג'ונסטון לייקינס (Johnston Lykins), עליהם תכנן להרחיב את העיירה.
ג'ון מקוי בנה בית מסחר במקום, שתוך זמן קצר הפך לבית מסחר כללי ששירת סוחרי פרווה, הרפתקנים, אינדיאנים, חוואים מקומיים וחלוצים שנעו מערבה דרך שבילי אורגון, קליפורניה וסנטה פה.
בשנת 1849 פרצה באזור מגפת הכולרה; רבים מתושבי המקום מתו, בהם גם אשתו הראשונה של ג'ון מקוי, ואחרים נטשו את העיירה לבלי שוב.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-19 התאוששה וסטפורט והחלה לצמוח.
האספקה למקום הגיעה עד אז דרך סירות שעגנו בעיר אינדפנדנס הסמוכה לגדתו הדרומית של נהר המיזורי, ומשם היה צורך במסע בן ארבעה ימים עד לווסטפורט.
כשהעיירה גדלה הצליח מקוי לשכנע את מובילי הסירות לעגון בנקודה הקרובה לווסטפורט.
מקום העגינה החדש, הנמצא במקום בו יושבת כיום ה-Grand Avenue ("השדירה הגדולה") בקנזס סיטי, אפשר הגעת סחורה ונוסעים קרוב יותר לשבילים המובילים מערבה, ונודע בשם "העיירה של קנזס".
וסטפורט וקנזס סיטי החליפו, למעשה, את העיר אינדפנדנס כנקודת הצטיידות וכ"תחנה האחרונה בגבול המערבי" עבור סוחרים וחלוצים.
השנים 1854–1860 היו לשנות השגשוג הכלכלי הטובות ביותר של וסטפורט, וב-1858 הגיעה העיירה ככל הנראה לשיא הגידול של אוכלוסייתה כשמנתה כ-2,000 נפש.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית התחוללו התנגשויות רבות בין תומכי העבדות לבין מתנגדי העבדות באזור.
באוקטובר 1864 התחולל במקום קרב וסטפורט, הידוע בכינויו "גטיסברג של המערב", שהסתיים בניצחונו של האיחוד.
בעקבות המלחמה חלה דעיכה בשגשוג הכלכלי שהיה מנת חלקה של העיירה קודם לכן, והיא מעולם לא התאוששה מכך.
בסופו של דבר, נקודת העגינה החדשה שהצליח מקוי להקים במקום אינדפנדנס התפתחה והפכה לקהילה הדומיננטית, ואילו וסטפורט דעכה.
בשנת 1897 סופחה וסטפורט לקנזס סיטי, אך בעקבות ערעור על הסיפוח שהוגש לבית המשפט העליון של מיזורי, הסיפוח אושר רשמית רק ב-1899.
כיום וסטפורט משמשת כמרכז בילויים וקניות של קנזס סיטי.
במקום פועלת החברה ההיסטורית של וסטפורט ששמה לעצמה למטרה לשמור ולהחיות את ההיסטוריה של וסטפורט; החברה מקיימת סיורים במקום, מדפיסה מסמכים ועבודות הקשורים במקום ומפעילה את בית האריס-קירני (Harris-Kearney House) המשמש כמוזיאון.
וַסַטייה או וַסַט הוא מונח הנמצא בשימוש באסלאם ומשמעותו – מתינות, מרכז, דרך האמצע, איזון.
המונח מוזכר בקוראן חמש פעמים, במשמעות כוללת של מתינות, מרכזיות (כלומר, הימנעות מקיצוניות) וכבוד.
כדי להפגין את רוח הביטוי בחרו מספר גופים בשם "וסט".
מפלגת אל-וסט במצרים מעידה על עצמה כי היא מפלגת אמצע, בין החילוניות לבין האדיקות של האחים המוסלמים, בין ראיית עולם אסלאמית בלבד (קומיה) לבין ראיית עולם לאומית בלבד (וטניה).
עיתון אל-וסט היוצא לאור בבחריין, מעיד על עצמו כי הוא נוקט בדרך האמצע.
כוכב דלתא (δ) בקבוצת הכוכבים תאומים נקרא "וַסַט", כלומר - האמצעי.
וסטצ'סטר ניקס היא קבוצת כדורסל ממחוז וסטצ'סטר במדינת ניו יורק שבארצות הברית, המשחקת בליגת הפיתוח של ה-NBA.
הקבוצה הוקמה בשנת 2014 על ידי קבוצת ניו יורק ניקס, המשמשת קבוצת האם של הקבוצה.
עם הקמת הקבוצה הפכה הניקס לקבוצה השביעית בליגה המחזיקה בבעלותה גם קבוצה בליגת הפיתוח.
ב-3 בספטמבר 2014 התקיים דראפט הרחבה במסגרתו בחרה הקבוצה 16 שחקנים מקבוצות הליגה הקיימות, שהיוו את הבסיס לעונת הבכורה.
ב-8 באוקטובר מינתה הקבוצה את קווין וייטהד למאמן הראשון של הקבוצה.
משחק הבכורה של הקבוצה נערך ב-16 בנובמבר והסתיים בהפסד בתוצאה 84–91 לאוקלהומה סיטי בלו.
חמישה ימים מאוחר יותר רשמה הקבוצה את ניצחונה הראשון, כאשר גברה בתוצאה 83–97 על גרנד ראפידס דרייב.
ב-7 בינואר הוחתם שחקן הקבוצה לנגסטון גאלוויי על חוזה ל-10 ימים בקבוצת ניו יורק ניקס והיה לשחקן הראשון בתולדות הקבוצה שעבר לליגת הבכירה.
ב-30 במרץ הודיעה הקבוצה על פיטוריו של קווין וייטהד לאחר שהקבוצה השיגה מאזן של 10 ניצחונות בלבד אל מול 36 הפסדים.
קרייג הודג'ס, שהיה עוזר המאמן, מונה במקומו לתפקיד אך הקבוצה הפסידה את כל ארבעת המשחקים שנותרו בעונה.
ב-6 באוקטובר 2015 הכריזה הקבוצה על מינויו של מייק מילר, שהיה עוזר מאמן בקבוצת אוסטין טורוס, לתפקיד המאמן.
וסטלי הוא דמות בדיונית מן הספר "הנסיכה הקסומה", שכתב התסריטאי והסופר ויליאם גולדמן, ולצד הנסיכה באטרקאפ, הוא הגיבור הראשי של הסיפור.
וסטלי היה "נער החווה" בביתה של באטרקאפ, יתום שנאסף על ידי משפחתה ועבד בחווה של הוריה בממלכה האגדית "פלוריין".
עם תחילת העלילה מתארת אותו באטרקאפ כטיפש אך נאה, והיא מתנכרת אליו ומנצלת אותו.
בכל דרישה שלה אליו, גדולה או קטנה, עונה וסטלי: "כרצונך".
ככל שהיא מתבגרת היא מבינה שהיא חשה רגשות כלפיו, ושרגשות אלו הדדיים, והם הופכים לזוג לזמן קצר.
וסטלי מעוניין להתחתן עם באטרקאפ, ולצורך כך נוסע לאמריקה בכדי לחסוך כסף.
בדרך ספינתו נשבית בידי הפיראט האיום רוברטס ועוברת שמועה שוסטלי נהרג.
בהמשך הסיפור מתגלה כי רוברט חס על חיי וסטלי בשל אהבתו הגדולה לבאטרקאפ.
הם מפתחים יחסי אמון ורוברטס מאמן את וסטלי, עד שלבסוף מבקש ממנו להחליף אותו ולשאת על עצמו את השם 'הפיראט האיום רוברטס', שמתגלה כזהות בדויה שעוברת מפיראט לסגנו כבר שנים רבות.
העלילה קופצת קדימה שלוש שנים.
באטרקאפ, שהתארסה לנסיך המפרדינק, נחטפת על ידי שלושה שכירי חרב, אשר בורחים איתה דרך צוקי הטירוף לממלכת גילדייר, הממלכה היריבה.
במהלך החטיפה מופיע וסטלי, לבוש בשחור ועוטה מסכה שחורה שמסתירה מהם את זהותו, ורודף אחריהם, תוך שזוכה מהם לכינוי 'האיש בשחור'.
הוא מצליח להתגבר על כל שכירי החרב: הוא מנצח את הסייף אינגו מונטויה בקרב חרבות, את הענק פזיק בקרב האבקות, ואת הסיציליאני וזיני בקרב מוחות.
הוא ממשיך לברוח עם באטרקאפ, מסתיר את זהותו, ומטיח בה האשמות על כך שהעזה להתארס לאדם אחר במקום לחכות לזה שהיא אוהבת.
בחוסר תשומת לב שלו היא דוחפת אותו אל ביצת האש, מייחלת למותו, והוא צועק "כרצונך".
היא מבינה את זהותו האמיתית, וקופצת אחריו אל הביצה.
לאחר תלאות ופציעה חמורה של וסטלי, הם מצליחים להימלט מן הביצה, היישר אל מארב של הנסיך המפרדינק.
באטרקאפ מוכנה להתחתן איתו בתנאי שיחוס על חייו של וסטלי.
המפרדניק מסכים אך מרמה אותם, וחוטף את וסטלי אל ביבר המוות, מתחם עינויים תת-קרקעי שמופעל על ידי הרוזן רוגן בעל שש האצבעות, אויבו הגדול של איניגו מונטויה.
בקומה החמישית של המתחם עובר וסטלי עינויים רבים אך שורד אותם בהצלחה בזכות כוח רצונו ואהבתו לבאטרקאפ.
לבסוף מחובר וסטלי אל מכונת עינויים ששואבת את חייו, אותה מפעיל רוגן בהדרגה, אך המפרדינק מפעיל את המכונה במלוא עוצמתה והורג את וסטלי, מתוך כעס על אהבתה הגדולה של באטרקאפ אליו.
צעקת היסוריים של וסטלי בעת מותו נשמעת בכל הממלכה, ואינגו ופזיק פורצים אל הביבר על מנת לחלץ אותו.
הם מביאים את הגופה אל מקס בעל הנס, מומחה ביצירת ניסים אשר כועס על משפחת המלוכה כיוון שזו פיטרה אותו מתפקידו אצלה, שמגלה להם כי וסטלי 'מת למדי', אך לא לגמרי.
הוא מכין גלולה שאמורה להחזיר את וסטלי לחיים למשך ארבעים וחמש דקות, אך מותירה אותו חלש וללא יכולת להילחם.
השלושה פולשים אל הארמון בליל החתונה של באטרקאפ והמפרדינק, ובזמן שאיניגו מתמודד עם הרוזן רוגן והורג אותו, ממתין וסטלי לבאטרקאפ בחדרה.
הם מתאחדים, אך המפרדינק מופיע, מתכנן להרוג את באטרקאפ כחלק ממזימתו להאשים את ממלכת גילדר במותה ובכך לפתוח במלחמה איתם.
וסטלי מביס אותו על ידי איומים, תוך שמצליח להמשיך לחיות לאחר 45 הדקות שמקס נתן לו.
כל הארבעה נמלטים על סוסיו של המפרדינק, תוך שחייליו של הפרדינק דולקים אחריהם, והמרדף מתחיל.
תחילה וסטלי מתואר על יד באטרקאפ כנאה ושרירי אך טיפש, בשל העובדה שלא דיבר איתה מעולם חוץ מלענות "כרצונך".
עם התפתחות העלילה מתבררות יכולותיו הפיזיות, המנטליות והשכליות: הוא אוטודידקט, למד שפות ותחומים שונים באופן עצמאי בכדי להרשים את באטרקאפ, ובמקביל הביא את עצמו לשיא של יכולות פיזיות ויכולות סיוף, יכולות שבזכותן הביס הן את איניגו והן את פיזיק.
יכולותיו המחשבתיות מביסות את וזיני באתגר מחשבתי, ויכולותיו המנטליות מאפשרות לו להחזיק מעמד גם לאחר הפציעה בביר המוות וגם אל מול העינויים של הרוזן רוגן.
המניע המשמעותי של וסטלי הוא אהבתו לבאטרקאפ.
הוא לומד ומתחזק למענה, יוצא לאמריקה בכדי לחסוך כסף ולהתחתן איתה ורודף אחרי החוטפים של באטרקאפ ללא עייפות.
אהבתו מאפשרת לו לשרוד את עינויי הרוזן, ואף לשוב מן המוות.
לצד זאת, הוא מתואר כציני ויהיר, ולעיתים הוא לועג לבאטרקאפ בשל קשיי הקליטה שלה.
וסטנד היא שכונה בברלין ברובע שרלוטנבורג-וילמרסדורף.
השכונה ממוקמת בקצה המערבי של העיר הפנימית של ברלין, על רמה בין נהרות השפרה וההאוול.
בדרום ובמזרח היא גובלת בשכונות רובע שרלוטנבורג-וילמרסדורף: שרלוטנבורג ממזרח וגרונוולד מדרום (כך שקצהו הצפוני של יער גרונוולד נכלל בתחומי השכונה).
ממערב היא גובלת ברובע שפנדאו.
עד המאה ה-19 היה המקום בלתי מיושב.
ב-1806 הקים נפוליאון בונפרטה את מחנהו העיקרי באזור, כאשר הוא עצמו בחר להתגורר בארמון שרלוטנבורג הסמוך.
ב-1866 החלו להבנות באזור מבני מגורים לבורגנות העשירה, והמקום נקרא באופן שיווקי על שם הוסט אנד של לונדון.
בשכונה הדלילה יחסית המשיכו להתקיים מתקנים צבאיים עד ראשית המאה ה-20 כגון מחנה דיוויית המשמר "המלכה אליזבת" (2. Garde-Infanterie-Division Königin Elisabeth) ומחנה מעצר בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
במקום הוקמו מתקני ספורט רבים, בהם היפודרום למרוצי סוסים (1890), אצטדיון טניס (Mommsen Stadium, 1930) ומתקנים שהוקמו לקראת אולימפיאדת ברלין (1936) כגון הפארק האולימפי, האצטדיון האולימפי של ברלין, אולם הספורט Deutschlandhalle (שיכל לאכלס כ-9,000 איש ונהרס ב-2011), אמפיתיאטרון Waldbühne ואתר התערוכות Messegelände.
בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 וראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 הוקמו בווסטנד מספר רב יחסית של מבנים בסגנון הבינלאומי ("באוהאוס"), רובם וילות פרטיות על ידי אריך מנדלסון ואחרים.
בשל הדמיון המסוים בבניה למרכז תל אביב ("העיר הלבנה") כתבה לאה גולדברג ב-1935: "תל אביב עיר אירופית מאד.
משהו בינוני בין וֶסטן של ברלין והעיר הישנה של קובנה".
את השכונה משרתים קו הרכבת הפרברי המהיר, Berlin S-Bahn וקו U2 של הרכבת התחתית של ברלין.
הכביש המהיר Bundesautobahn 100, העוטף את מרכז ברלין, מהווה את גבול השכונה ממזרח והכבישים Bundesstraße 2 ו-Bundesstraße 5 עוברים דרכה (ברחובות Kaiserdamm ו-Heerstraße בהתאמה).
מגדל הרדיו Funkturm, הוקם ב-1924
אתר התערוכות Messegelände (הוקם ב-1936 לקראת אולימפיאדת ברלין על מנת לאכסן את תערוכת ההישגים שליוותה את האירוע)
יחידת המגורים Unité d'Habitation בתכנון לה קורבוזיה (1957)
רובע ווסטפורט (בהולנדית: Amsterdam Westpoort) הוא אחד משמונה מחוזות של עיריית אמסטרדם, הולנד.
הרובע משתרע על שטח של 35.47 קמ"ר (מתוכם 9.46 קמ"ר מים), נחשב לאזור התעשייה של העיר, ברובע מועסקים כ-45 אלף עובדים ומעל ל-1500 חברות.
בניגוד לרבעים אחרים באמסטרדם, ברובע זה מעט מאוד תושבים, אין לו ועדה מחוזית משלו ומקבל שירותים ממועצת העיר המרכזית.
הרובע נחצה על ידי שני כבישים מהירים (A10, A5), שלשה קווי רכבת (אמסטרדם הארלם, אמסטרדם זנדם ואמסטרדם סכיפהול), נמל ווסטהאבן (Westhaven) ברובע מערב אמסטרדם (Amsterdam West), רובע המערב החדש (Amsterdam Nieuw West) ובים הצפוני.
רובע ווסטפורט הוא אחד ממחוזות אמסטרדם מאז שנת 1990 אך בניגוד לרבעים אחרים הוא מעולם לא היה רובע עצמאי עם עירייה ודירקטוריון המקבלים החלטות שונות, הרובע קיבל שירותים מהמועצת העיר המרכזית.
בתאריך 1 בינואר שנת 2015 הפך לנמל האוטונומי של אמסטרדם ובנוסף הועברו אליו מספר בתי עסק מדרום העיר.
מועדון הגולף של אמסטרדם (Amsterdamse Golf Club)
פארק לנגה ברטן (Lange Bretten)
וסטרבוטן (בשוודית: Västerbottens län) הוא מחוז בצפון שוודיה.
הוא גובל עם מחוזות וסטרנורלנד, ימטלנד ונורבוטן השוודים, עם מחוז נורלנד הנורווגי והמפרץ הבוטני.
מחוז וסטרבוטן שוכן בנורלנד ומכסה את חבלי הארץ לפלנד ואוניירמנלנד.
וֶסְטִיבּוּלִיטִיס, וסטיבולודיניה או דלקת מבוא העריה היא תסמונת המתאפיינת ברגישות וכאב באזור מבוא העריה.
תסמונת זו היא חלק מקבוצת כאבים כרוניים באזור הפות – קבוצה הנקראת וולוודיניה, ונוטה להיות מזוהה עם כאבים מסוג צריבה ובעירה עזה בניסיון למגע מיני או להחדרת טמפון.
הסיומת "יטיס" מרמזת על תגובה דלקתית אך בפועל אין הוכחה משמעית לתהליך דלקתי וזוהי תגובה של הגוף כנגד גורם חיצוני.
נכון להיום "ווסטיבוליטיס" הוא מושג מקובל על ידי האגודה הבינלאומית לחקר מחלות וולווגינליות .
התסמונת היא הסוג הנפוץ ביותר של וולוודיניה, המשפיעה על נשים לפני גיל המעבר בעיקר בשנותיהן הראשונות לחיי המין.
ההערכות הן שהתסמונת קיימת אצל כ-10% עד 16% מהנשים הפונות לטיפול גינקולוגי.
וסטיבוליטיס מאופיין על ידי כאבים חזקים המתוארים בתור צריבה, בעירה ודקירה עם ניסיון חדירה לפתח הנרתיק.
בנוסף עלולה להיווצר רגישות בעת מגע או יצירת לחץ.
בבדיקה ניתן לזהות גם אודם ובצקת.
הכאב המגרה והצורב יכול להימשך לעיתים שעות או אפילו ימים לאחר הפעילות מינית.
מצב זה יוצר תחושה של חוסר אונים ודיכאון.
בנוסף עלול הווסטיבולוטיס לעיתים קרובות לגרום דיספראוניה.