tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנובמבר 2017 הודיע על פרישתו מתפקידו, שנכנסה לתוקף לאחר מינוי מנכ"ל חדש בפברואר 2018.
כיהן כיו"ר הדירקטוריון בחברת סאן דור (מותג התעופה של אל על עבור טיסות שכר וטיסות עונתיות), וכדירקטור בחברת החיתום רוסאריו קפיטל.
למימון תואר ראשון בסוציולוגיה ומדעי המדינה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במנהל עסקים משלוחת אוניברסיטת דרבי בישראל.
דוד מיכאל מִינְץ (נולד ב-8 במאי 1959, ל' בניסן ה'תשי"ט) הוא שופט בבית המשפט העליון.
כיהן כשופט בבית משפט השלום בירושלים משנת 1998 וכשופט בבית המשפט המחוזי בירושלים משנת 2009 עד מינויו לבית המשפט העליון ביוני 2017.
מינץ נולד ב-8 במאי 1959 באנגליה ובשנת 1970 עלה עם משפחתו לישראל.
בשנים 1974–1977 למד בישיבה התיכונית מדרשית נעם ומשנת 1977 למד בישיבת הר עציון, במסגרתה שירת כקצין בחיל השריון עד שנת 1982.
בשנים 1983–1986 למד לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1984–1985, תוך כדי לימודיו, שימש כעוזר מחקר לפרופ' אליאב שוחטמן ולפרופ' ברכיהו ליפשיץ באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1986 התמחה אצל השופט יהודה וייס, נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים ושופט בפועל בבית המשפט העליון, וב-1987 התמחה שנה נוספת במשרד עורכי דין בירושלים.
במהלך אותה שנה גם הוסמך כעורך דין, והחל ללמוד להסמכה לרבנות במכון אריאל בירושלים.
ב-1987 החל לעבוד כעורך דין, בתחילה כשכיר ובהמשך כשותף במשרד עורכי-דין.
במקביל לעבודתו המשפטית המשיך מינץ לשרת במילואים בחיל השריון, כמפקד מחלקה, סגן מפקד פלוגה ומפקד פלוגה.
בשנת 1996 סיים קורס מפקדי גדוד, אך נבצר ממנו להתמנות למג"ד בפועל עקב מינויו לשופט.
חרף זאת, לאחר קבלת אישור מנשיא בית המשפט העליון, המשיך לשרת במילואים כקצין במטה האוגדה עד שנת 2010.
ב-1994 עתר לבג"ץ עם אשתו ורדה נגד קביעתו של משרד החינוך שהנושא המרכזי לשנת הלימודים יהיה "תהליך השלום: ישראל במזרח התיכון".
העתירה טענה כי זהו נושא פוליטי שנוי במחלוקת יסודית בחברה הישראלית, ועל כן יש להימנע מעיסוק בו בתחומי בית הספר.
השופט מינץ מתגורר ביישוב דולב שבבנימין, נשוי לוורדה, ואב לחמישה ילדים.
בנו, הרב גילעד מינץ, משמש כר"מ בישיבת ההסדר ירוחם, וכסמג"ד בחטיבת הנח"ל.
ב-1998 מונה מינץ לשופט בית משפט השלום בירושלים.
ב-2008 סיים בהצטיינות תואר שני במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
באוקטובר 2009 מונה לרשם ושופט בפועל בבית המשפט המחוזי בירושלים, ובמרץ 2011 מונה לשופט בבית משפט זה.
כשופט בבית המשפט המחוזי כיהן כשופט הפירוקים והבראת חברות, ובין השאר עסק בהבראת מרכז רפואי הדסה בתחילת שנת 2014, פירוק רשות השידור החל מחודש אוגוסט 2014 והבראת דואר ישראל בספטמבר 2014.
בנוסף עסק במשפט מנהלי ובין השאר דן בתוואי הרכבת הקלה בירושלים, ובעתירה נגד תוכנית מתאר מקומית בבית שמש ובעתירה להגדיר את הבורסה כחברה לתועלת הציבור.
כן עסק בתיקי מיסים ושימש כראש הרכב פשעים חמורים.
בשנת 2017 קיבל תואר דוקטור למשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בנושא "השפעת הכניסה להליך חדלות פירעון על צדדים שלישיים הקשורים לחייב".
שימש מרצה מן החוץ בפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית בירושלים ובפקולטה למשפטים, אוניברסיטת תל אביב בדיני חדלות פירעון.
בפברואר 2017 נבחר לכהן כשופט בבית המשפט העליון, וב-13 ביוני 2017 הושבע לכהונתו והחליף את צבי זילברטל.
חלק נכבד מפסיקתו של מינץ מוקדש להיבטים שונים בדיני חדלות פירעון בכלל, ובנוגע לחוק חדלות פירעון ושיקום כלכלי, תשע"ח-2018 בפרט.
בין פסיקותיו בענייני חדלות פירעון:
דחה את ערעורה של ענבל אור וחברות בשליטתה, על פסק דין שהורה על פירוק אשכול החברות ועל מתן צו כינוס בעניינה של אור.
בפסק הדין עמד על שני המבחנים הרלוונטיים לעניין חדלות פירעונה של חברה – המבחן התזרימי והמבחן המאזני, וציין כי שני המבחנים עשויים לתת תשובה ראויה לשאלה אם מדובר בגוף חדל פירעון כאשר אין הכרח להכריע בדבר בכורתו של אחד מהשניים.
כן קבע כי גם על פי חוק חדלות פירעון ושיקום כלכלי, אשר במועד פרסום פסק הדין אושר בכנסת וטרם נכנס לתוקף, יש לקבוע חדלות פירעונה של חברה בהתחשב בשני המבחנים במשולב.
קבע כי בדומה לדין שחל לפני חקיקת חוק חדלות פירעון ושיקום כלכלי, גם לאחריו אין מקום לאפשר ליחיד שהליך פשיטת הרגל בעניינו בוטל בשל מחדליו, להגיש בקשה לצו פתיחת הליכים לפי חוק חדלות פירעון ושיקום כלכלי ללא "תקופת צינון".
קבע כי גם על הליכים לפי חוק חדלות פירעון ושיקום כלכלי חולש העיקרון הקובע כי על חייב לנהוג בתום לב ולא לנצל לרעה את ההליכים על מנת ליהנות מחסדיהם.
הדגיש כי למרות שבמסגרת חוק חדלות פירעון ושיקום כלכלי ניתן משקל משמעותי לשיקומו הכלכלי של חייב, גם לאחר חקיקתו ניצול ההליך לרעה שלא בתום לב שומט את הקרקע תחת ההצדקה לסייע למי אשר מבקש ליהנות מחסדי המחוקק ומהגנות ההליך.
סבר בדעת מיעוט כי ככלל וכברירת מחדל, ראוי לנתב הליך משפטי שעניינו השגה על החלטה מינהלית, כאשר מדובר בהחלטה שעניינה גוף חדל פירעון, לבית המשפט של חדלות פירעון, בהתחשב במכלול היתרונות הקשורים לריכוז הליכי חדלות פירעון תחת בית המשפט של חדלות פירעון.
קבע כי הסכמת מבוטח לשעבד את חסכונו הפנסיוני לשם הבטחת החזר הלוואה אשר נטל מן המבטחת היא בת תוקף, וכי מכוח שעבוד זה המבטחת-המַלווה רשאית לקזז את חוב ההלוואה מהכספים המופקדים בידיה במקרה של אי-פירעון.
קבע כי הערת אזהרה, ובכלל זה הערה שלילית (התחייבות להימנע מביצוע עסקה), מקנה לזכאי על פי ההתחייבות עדיפות על פני נושיו של בעל המקרקעין שפשט רגל.
מינץ מחזיק בעמדה כי לבית המשפט העליון בשבתו כבית משפט גבוה לצדק אין סמכות לקיים ביקורת שיפוטית על חוקי יסוד, וכי גם הסמכות לבצע ביקורת שיפוטית על חקיקה רגילה אינה נשענת על אדנים איתנים.
מינץ הצביע בפסיקותיו על הקושי הקיים בתפיסה לפיה הסמכות להורות על בטלותו של חוק נגזרת מתוך ההכרה בסמכותה של הכנסת לפעול כרשות מכוננת.
זאת בפרט כאשר שתיקת המחוקק בנוגע לסמכותו זו באה על רקע ניסיונות שכשלו לקידום הצעת חוק יסוד: החקיקה שהיה בה כדי להסדיר את אופן כינון החוקה, ובכלל זה להסמיך את בית המשפט באופן מפורש להכריז על בטלות חוק.
לגישתו, ההכרה בסמכותה המכוננת של הכנסת לחוקק חוקי יסוד משמעותה כי בית המשפט מקבל עליו את מרותה של הרשות המכוננת, ועליו לקבל מרות זו בהכנעה.
לגישת מינץ, הפעלת ביקורת שיפוטית על חוקי-יסוד באמצעות נורמות חוקתיות הנובעות מעקרונות בלתי כתובים יש בה אף משום סדיקת יסודותיה העמוקים של המהפכה החוקתית.
כמו כן, ביקורת שיפוטית על חוקי יסוד טומנת בחובה מורכבות משמעותית ביחס לאיזון בין הרשויות השונות, שכן ההתערבות על ידי בית המשפט בנורמה מכוננת הופכת את בית המשפט הלכה למעשה לבעל "המילה האחרונה"
בדעת מיעוט מינץ סבר כי יש לאשר את פסילתו של עופר כסיף ואת פסילתה של רשימת רע"מ-בל"ד מלהתמודד בבחירות לכנסת ה-21. באותו עניין הצטרף לדעת הרוב שסברה כי יש לפסול את מיכאל בן ארי, חבר מפלגת עוצמה יהודית, מלהתמודד בבחירות לכנסת.
מינץ היה אחד מבין ארבעת שופטי המיעוט שסברו כי יש לאשר את פסילתה של חברת הכנסת היבא יזבק מהתמודדות בבחירות לכנסת ה-23.
בבחירות לכנסת ה-24 סבר בדעת מיעוט כי יש לאשר את פסילתה של אבתיסאם מראענה-מנוחין מלהתמודד לבחירות בכנסת.
בבחירות לכנסת ה-25 הצטרף מינץ לקביעה שניתנה פה אחד כי אין מקום לפסול את רשימת בל"ד מלהתמודד בבחירות לכנסת.
מינץ ציין כי עמדתו הייתה ונותרה כי יש לאשר את החלטת ועדת הבחירות לפסול את רשימת בל"ד.
אולם מכיוון שבעבר הוכרע זה מכבר על ידי בית המשפט ברוב דעות כי אין בחומר שהוצג כדי להביא לפסילתה של בל"ד, אין מקום להכריע אחרת, שעה שלא הוצג חומר חדש שיש בו כדי לשנות מקביעה זו.
מינץ דוגל בגישה הממעטת להתערב בשיקול דעתה של הרשות המינהלית.
קבע כי אין להתערב בהחלטת השר לביטחון הפנים להנחות את שירות בתי הסוהר לפעול להפסקת ביקורי משפחות של אסירים ביטחוניים המשתייכים לארגון הטרור חמאס, לשם קידום מטרה של השבת גופות חללי צה"ל ושל אזרחים ישראלים המוחזקים על ידי ארגון חמאס ברצועת עזה.
דחה ערעור על פסק דין בו נדחתה עתירה נגד החלטת ראש אגף משאבי אנוש במשטרת ישראל שלא להאריך את שירותו של העותר במשטרה.
בפסק הדין הודגש כי למשטרת ישראל נתון שיקול דעת רחב לקבוע את התאמתו של אדם לשרת בשורותיה ולהגדיר את הרף המקצועי והערכי הנדרש ממנו לשם כך, כאשר התערבות בית המשפט בשיקול דעתה של המשטרה בכל הנוגע להחלטה על התאמתו של אדם לשורותיה תהא מצומצמת ביותר.
סבר בדעת מיעוט כי אין להתערב בתיקון שערך משרד התרבות למבחנים להענקת תמיכה למוסדות תרבות, בו נקבעה הגדלת התמיכה למוסדות אשר הופיעו ביהודה ושומרון והפחתת תמיכה למוסדות שנמנעו מהופעה ביהודה ושומרון, הנגב והגליל.
מינץ נמנה עם שלושת השופטים שסברו בדעת מיעוט כי על בית המשפט לתת מעמד בכורה ומשקל ניכר לפרשנותו של המאסדר כאשר הוא מפרש הוראות או הנחיות שניתנו על ידו.
בדיון נוסף שהתקיים בסוגיה, נמנה מינץ עם שלושת השופטים שסברו בדעת מיעוט כי אלמנת בנו או נכדו של יהודי אינה זכאית למעמד עולה מחוק חוק השבות, תוך אימוץ עמדת המדינה.
בדיון שעסק באחריותה של הרשות הפלסטינית לפעולות טרור, מינץ הסכים לדעת הרוב כי תשלום כספים על ידי הרשות הפלסטינית לאסירים ביטחוניים ולבני משפחותיהם הוא בבחינת אשרור של פעולות טרור שביצעו האסירים כמשמעות המונח בסעיף 12 לפקודת הנזיקין, כך שניתן להטיל על הרשות הפלסטינית את האחריות על תוצאותיהן.
נוסף על כך סבר בדעת יחיד כי אין לשלול באופן עקרוני את האפשרות להטיל פיצויים עונשיים על מאשרר, וכי אף יש להורות כן בנסיבות המקרה הספציפי.
במקרה אחר סבר מינץ כי הטלת אחריות נזיקית על רשויות המדינה בגין רשלנות בקשר לפעולות פיקוח ואכיפה צריכה להיעשות במקרים חריגים ונדירים בלבד, קל וחומר כאשר מדובר בגורם מאסדר.
במקרה נוסף הצטרף מינץ לדעת הרוב לפיה אופניים חשמליים מצויים מחוץ לגדרו של "רכב מנועי" כהגדרתו בחוק פיצויים לנפגעי תאונות דרכים, התשל"ה-1975.
למינץ פסיקות בולטות בתחום דיני המס:
קיבל את ערעור רשות המסים וקבע יש לסווג הכנסות שנצמחו לנישומים מהשכרה של למעלה מ-20 דירות, שכולן או מרביתן מיועדות למגורים, כהכנסות מעסק.
קבע כי הטבת המס הקבועה בסעיף 94ב לפקודת מס הכנסה [נוסח חדש] העוסק במכירת מניות חברה בעלת "רווחים ראויים לחלוקה", אינה חלה על מכירת מניותיה של חברה זרה המוחזקות בידי חברה ישראלית.
קיבל את עמדת הנישומה, עמינח, וקבע כי לא מוטלת עליה חובת ניכוי מס במקור לסוחרים המשווקים את מוצריה בגין הטבות שקיבלו בשווה כסף.
זאת שכן לא מדובר במערכת שירותים דו-כיוונית, אלא במערכת הדומה יותר במאפייניה לעסקה חד-כיוונית בין יצרן לסוחר, תוך הענקת הטבה כספית לסוחר בגין היקף רכישותיו, מבלי שמוענק בתמורה "שירות" ליצרן החורג מפעולת מכירת מוצרים שגרתית.
הצטרף לדעת רוב, שאושררה בדיון נוסף, כי סכומי כסף של נישום שחולטו במסגרת פסק דין שניתן נגדו בהליך פלילי, אינם ניתנים לניכוי מהכנסתו החייבת.
דחה טענה של נישומה, עמותה העוסקת בהפעלת קבוצת כדורגל, לפיה תקנות מס הכנסה (ספורטאי חוץ) קובעות סכום נורמטיבי שניתן לנכותו ללא צורך בהוכחה או בהוצאה בפועל, וקבע כי על הספורטאי להציג מסמכים וקבלות להוכחת ההוצאות שהוציא בעד ארוחות.
קבע כי בשני שלבי הליכי השומה המתנהלים אצל פקיד השומה, קיימת חובה לתת לנישום הזדמנות סבירה להשמיע את טענותיו.
בכלל זה על פקיד השומה לשקול את טיעוני הנישום בכובד ראש, בנפש חפצה ובאובייקטיביות.
עם זאת, הפרת החובה אינה מובילה באופן אוטומטי לביטול השומה, על פי תורת הבטלות היחסית.
באותו עניין גם נקבעו הוראות בנוגע לנטלי השכנוע בהתייחס לפסילת ספרים במקרים שונים.
במקרה של חברת תיווך ישראלית שגבתה עמלה מבנק ישראלי ומבנק זר ביניהם תיווכה - קבע מינץ כי הנישומה חייבת במע"מ, תוך שהוא מכריז על בטלותה של הלכת קסוטו, לפיה פטור ממע"מ בגין מתן שירות לתושב חוץ על פי ס' 30(א)(5) לחוק מס ערך מוסף תלוי במקבל השירות העיקרי.
מינץ קבע שהתיקון לחוק נועד לבטל את הלכת קסוטו ולקבוע כלל פשוט לפיו בכל עסקה בה ניתן שירות גם לתושב ישראל - לא יהיה פטור ממע"מ.
בדיון על חישוב חמשת ימי מעצר הגישור בעקבות הצהרת תובע, היה מינץ בדעת מיעוט שניתן להרחיב את מעצר הגישור עד 120 שעות משעת הדיון במעצר.
בהתייחס לשאלה אם שוטר רשאי לערוך חיפוש על גופו של אדם בשדה תעופה לצורך איתור סמים מסוכנים בלא קיומו של חשד סביר לכך שהוא נושא עמו סם, סבר מינץ בדעת מיעוט כי התשובה לכך חיובית.
לצד זאת הודגש כי סמכותה של המשטרה לבצע בדיקות סמים אקראיות אין פירושה כי המשטרה יכולה לפעול באופן שרירותי או תוך תיוג פסול.
בדעת מיעוט, הגם שהסכים לדעת הרוב שיש להקל בעונשו של נאשם בהברחת רכבי שטח לרצועת עזה, סבר שלא ניתן להסתפק בעונש של עבירות שירות ודרש שיוטל עונש מאסר מאחורי סורג ובריח.
קבע בדעת רוב כי בבחינת היקפה של עבירת הפרת אמונים בתאגיד, נדרשת זהירות בהיקש מהנורמות הפרשניות הנהוגות ביחס לעבירה של הפרת אמונים על ידי עובד ציבור, במיוחד כשמדובר בעובד "רגיל" שאינו נושא משרה בחברה ושאינו בכיר ובפעילות של ניגוד עניינים.
בפסק הדין נקבעו אמות המידה לבחינת היסוד העובדתי בעבירת הפרת אמונים בתאגיד.
קיבל את ערעור המדינה על החלטת בית המשפט המחוזי בתל אביב לבטל שניים מהאישומים שהוגשו נגד שאול אלוביץ' (חברות בשליטתו), אור אלוביץ', עמיקם שורר ולינור יוכלמן בהתייחס להדלפת חומרים ומסמכים מוועדות בלתי תלויות שהוקמו במסגרת הליכי אישור העסקאות המכונות "עסקת בזק-יס" ועסקת "יס-חלל".
ביולי 2016 פסק כשופט מחוזי שאין על ראש הממשלה בנימין נתניהו, לחשוף לציבור את מועדי שיחות הטלפון שהתקיימו בינו ובין המו"ל והעורך הראשי של ישראל היום.
מינץ נימק ש"ראוי להגן על פרטיותם של אנשים פרטיים המקיימים שיחות עם רעיהם".
פסיקתו זו נהפכה בערעור שהוגש לבית המשפט העליון, בנימוק שבמקרה זה "שקיפות ציבורית באשר לקשרים ולאינטרסים של נושא משרה שלטונית אל מול גורמים פרטיים, היא בעלת חשיבות שקשה להפריז במשקלה לתקינות שלטונית", כולל לעניין "מגבלות בגין ניגוד עניינים שעל נושא משרה ליטול עצמו בטיפול בעניינים הנוגעים לחבריו".
בדיון נוסף של שבעה שופטים היה מינץ בעמדת יחיד שצו הורות פסיקתי לבן זוג ליילוד בהליך פונדקאות בחוץ לארץ, איננו חל רטרואקטיבית.
בעניין אחר קבע מינץ כי הגם שבית המשפט מחויב ליתן לעקרון טובת הילד משקל בעת הפעלת סמכויותיו, אין בכוחו לגבור על הוראתו המפורשת של חוק אימוץ ילדים לפיה תנאי לסמכותו של בית משפט לדון בהליך מכוח החוק הוא תושבות המאמץ.
השופט מינץ פרסם במהלך השנים מספר מאמרים:
דוד מינץ ואלעד שפיגלמן "'את בכורתי לקח והנה עתה לקח את ברכתי': נטילת כוחו של השעבוד הקבוע" ספר אשר גרוניס 659 (2022)
דוד מינץ "עיונים באחריות נושאי משרה בתאגיד בחדלות פירעון וההצדקות לה" ספר מרים נאור 573 (2023)
דוד מינץ, ניהול עזבון בחדלות פירעון, עיוני משפט מח 293 (2025)
דוד "דדה" מלמד (נולד בשנת 1939) הוא שחיין עבר ישראלי, אלוף ישראל ושיאן ישראל במשחה ל-100 מטר גב.
דוד מלמד נולד וגדל בקיבוץ רמת יוחנן.
הוא התאמן בקבוצת השחייה הפועל גוש זבולון, בהדרכתו של יוסף טלקי.
השחיין האולימפי אברהם מלמד הוא אחיו הצעיר.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר 1954, זכה מלמד במדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:19.4 דקות, אחרי עוזי רוזן מהפועל העמקים (1:16.7 דקות) וצבי סגל מהפועל חיפה (1:19.1 דקות).
בתחרות שנערכה בכפר המכבי בתחילת אוקטובר 1955 קבע מלמד במשחה ל-100 מטר גב שיא ישראלי חדש של 1:13.0 דקות.
שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:14.7 דקות, אחרי עוזי רוזן (1:13.8 דקות) ולפני צבי סגל (1:18.7 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר 1956, זכה מלמד במדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:14.9 דקות, אחרי עוזי רוזן (1:12.0 דקות) ויואב צרי מהפועל אפיקים (1:14.5 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר 1958, זכה מלמד במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:13.0 דקות.
בתחרות שנערכה בנהריה ביולי 1960 קבע מלמד במשחה ל-50 מטר גב שיא ישראלי חדש של 30.5 שניות, שיפור לשיאו שעמד על 30.9 שניות.
באליפות ישראל שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר אותה שנה הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:13.5 דקות, אחרי יורם שניידר מהפועל קריית טבעון (1:09.2 דקות) ולפני חברו לקבוצה דניאל פרוכטר (1:15.2 דקות).
רבה של טרנופול, ומגדולי הפוסקים בגליציה בין מלחמות העולם.
נודע בספר השו"ת שלו, חבצלת השרון.
נולד בסטריסוב לגיטל ולרב המקומי רבי יהושע השל באב"ד מפודבולצ'יסק (אחיינו של רבי יוסף באב"ד, בעל ה"מנחת חינוך"), נכד למשפחת הרבנים באב"ד וצאצא למשפחת הרבי ר' העשיל מקראקא.
בצעירותו למד באופן עצמאי בבית המדרש בעיר מגוריו, הוא היה שקדן ובעל זיכרון טוב ולפי האגדה היה מצטט פרקים שלמים מספרי האחרונים על-פה, בתמורה לפרוטות שנתנו לו סוחרים למדנים שבאו ליריד בסטריסוב.
רבי דוד מנחם נשא לאישה את בתו של רבי יואל משה סג"ל לנדא מיאברוב, וכמנהג הימים התפרנס משולחן חמיו, ועשה אצלו שימוש חכמים.
בתקופה זו נסמך לרבנות בידי הרב בעריש רפפורט מראווה.
עם עזיבת אביו, בשנת תרנ"ב, את סטריסוב לטובת רבנות פודבולצ'יסק, התמנה רבי דוד מנחם כרבה של סטריסוב מולדתו.
שנתיים לאחר מכן (תרנ"ד, 1894) נפטר חותנו ביברוב והוא עבר לכהן ברבנות יברוב, משרה בה החזיק במשך 17 שנה.
בשנת 1912, תרע"א, התמנה כראב"ד טרנופול לצדו של הרב המקומי רבי יהושע השל באב"ד שהתמנה שנתיים קודם לכן כרבה של העיר על מקום אביו, אך היה חלוש מכדי להנהיג לבדו את הקהילה היהודית בעיר שמנתה באותה תקופה כשבעת אלפים משפחות.
הרב באב"ד היה חסיד בעלז, ורבותיו אדמו"רי החסידות השתבחו בו מאד; הרבי ישכר דב רוקח (הזקן) אמר עליו כי "דבר חידוש הוא", ובנו יורשו הרבי אהרן רוקח מצוטט כמי שאמר ש"איש קדוש הוא, יהודי קדוש מלפני מאה שנה".
הוא הקים בטרנופול ישיבה גבוהה, ועסק גם בפעילות ציבורית.
מסופר כי הקפיד להכין מדי יום לפנות בוקר את הקפה לתלמידי הישיבה שהשכימו ללימודיהם.
במקביל השיב לשאלות הלכתיות מכל רחבי גליציה, ונחשב לאחד מגדולי פוסקי גליציה בין מלחמות העולם לצדם של רבי מאיר אריק ורבי אברהם מנדל שטיינברג מברודי.
בספר השו"ת שלו "חבצלת השרון" תיאר כיצד הוא ניגש לשאלה הלכתית:
בשנת תרפ"ה, 1925, נפטרה אשתו הראשונה והוא נישא בשנית לבת-אחיו רבי יוסף דוב באב"ד מטוויסט.
ב-1934 חלה בשחפת העצמות ונסע לשווייץ לצורכי רפואה, הוא שב כעבור שנתיים לטרנופול ואת ימי הקיץ היה עושה בעיירת המרחץ טאטרוב.
ביום שישי י"ח בסיוון תרצ"ז התמוטט, ונפטר שלושה ימים לאחר מכן, ביום שני כ"א בסיוון ה'תרצ"ז, 31 במאי 1937. הוא נקבר בטרנופול למחרת.
משפחתו של הרב באב"ד הייתה משפחה רבנית מובהקת.
חמשת אחיו כיהנו כרבנים: רבי יצחק באב"ד (אביו של רבי אלכסנדר אשר באב"ד), רבה של טרטקוב.
רבי לייבוש, רבה של פודבולצ'יסק במקום אביו.
רבי שלום, רבה של וורנז'.
רבי יוסף דוב, כיהן כדיין במיקולניץ.
אחותו ראצי נישאה לרבה של סטריסוב.
לרבי דוד מנחם היו כמה בנות, כל חתניו נודעו כרבנים.
רבי אלימלך פרנקל-תאומים, רבה של יברוב.
רבי אהרן שנעה, רבה של טויסט.
רבי אורי שרגא-פייבל באב"ד, רבה של בודזאנוב.
רבי יהושע השיל באב"ד שהתמנה תחתיו כרבה של טרנופול.
רבי דוד מנובהרדוק (ה'תקכ"ט, 1769 בערך - כ"ג בכסלו ה'תקצ"ז, 2 בדצמבר 1836) היה רבה של נובהרדוק.
נודע על שם ספרו "גליא מסכת".
נולד ללאה ולרב משה מקלצק, למד אצל אביו, אצל רבי יום טוב ליפמן הלפרין ואצל רבי חיים מוולוז'ין.
בגיל 14 נישא לבתו של הרב אלעזר, רבה של העיירה ברסטוויץ.
לאחר נישואיו גר בבית סמוך לאביו בקלצק, ולמד תחת הדרכתו 11 שנים.
בהיותו בגיל 25 (ה'תקנ"ד, 1794) התקבל כרבה של נובהרדוק לאחר השתדלות אביו, והחזיק בכהונתו זו במשך 43 שנים עד פטירתו.
היה אחד הבוררים בזבל"א בסכסוך שהתגלע בין האחים שפירא בעלי דפוס סלאוויטא ואנשי דפוס ראם על הדפסת ש"ס סלאוויטא.
סביב דמותו נקשרו סיפורים עממיים.
רבי דוד נפטר בנובהרדוק בכ"ג בכסלו ה'תקצ"ז, 2 בדצמבר 1836, ונקבר בה.
בנו, הרב משה, היה רבה של קרליץ ונפטר בשנת 1845 בהיותו בן שלושים שנה.
רבי יִצְחָק דָּוִד מִלּוּבִּין (מכונה: ר' דוידל' לובינער או ר' דוד לובינער; תקע"ו, 1816 – ז' בטבת תרנ"ב, 7 בינואר 1892) היה מצדיקי תנועת החסידות, עלה לארץ ישראל בשנת תרי"ז עם משפחתו, והתגורר בצפת עד פטירתו.
נולד לרבי יוסף (בנו של רבי משה שמואל מלובער אשר ניהל עדה בעיר לובין שבחבל ווהלין) בשנת תקע"ו, לאחר נישואיו קבע מושבו בלובין בסמוך לזקנו.
רבו המובהק היה רבי שמואל מקאמינקא כמו כן הסתופף אצל רבי ישראל מרוז'ין ורבי מנחם נחום ממקארוב (בנו של רבי מרדכי מצ'רנוביל) שהוקירוהו וכבדוהו.
בשנת תרי"ז עלה לא"י עם זוגתו חיה, בנם ובתם, והם השתקעו בצפת שם שימש את רבי משה מברדיטשוב, בצפת דבקו בו תלמידיו רבי נפתלי חיים הורוויץ מדזיקוב ורבי מרדכי חיים סלאנים.
בתו נפטרה על פניו בשנה הראשונה לנישואיה, ואביה השלים את יתרת נדונייתה לבעלה אחר פטירתה.
בנו יוסף התארס עם בת רבי מרדכי לידר, אולם בערב שבת שקודם החתונה התמוטטה חלק מתקרת ביתו על ראשו של החתן, וכתוצאה מהפגיעה נהרג יוסף במקום.
במשך כל השבת נהג כהרגלו בכל שבוע, והזמין את הנוהגים לבוא אליו בכל שבת להמשיך במנהגם גם בשבת קשה זו, ורק במוצאי שבת פרץ בבכי ומספד על אסונו הכבד בהצדיקו את הדין עליו.
נפטר בז' טבת תרנ"ב, ונטמן בבית החיים הישן בצפת.
נוסח המצבה כפי שצווה בצוואתו: פ"נ ר' דוד ב"ר יוסף מלובין נכד הרה"צ ר' משה שמואל מלובער, נלב"ע ז' טבת תרנ"ב.
דוד מימון (וסרמן) (3 במאי 1922 - 26 באוגוסט 2017) היה מפקדן של שלוש ספינות מעפילים, ושירת בצה"ל כמפקד השייטת הגדולה בחיל הים.
מימון נולד בתל אביב, בתאריך ה' באייר ה'תרפ"ב, 3 במאי 1922, בן בכור לשרה ויעקב וסרמן.
מימון נולד כשנה לאחר עלייתם לארץ מקמניץ-פודולסקי שבאוקראינה.
בילדותו החליט לעברת את שם משפחתו "וסרמן", ובחר בשם "מימון", בהתייחסות למילה Wasser , וכן בהתייחסות לרבי משה בן מימון.
לאחר קום המדינה שינו גם הוריו את שם משפחתם למימון.
בשנת 1933 עברה המשפחה להתגורר בשכונת הפועלים ג', בחולות בצפון תל אביב (לימים חוף מציצים).
שם החל מימון הצעיר לפקוד את צריף "הפועל", בו לימדו הבוגרים אותו ואת חבריו חתירה ופרק בימאות.
חלק מהנערים היו חברים בתנועת "השומר הצעיר", ודוד הצטרף איתם לתנועה.
בשנת 1939 נשלחו מימון וחבריו ב"שומר הצעיר" להשלמה בקיבוץ מרחביה.
במשך שהותו שם עבד בלול.
לאחר שלושה חודשים הגעגועים לים גברו, ומימון החליט להצטרף לקיבוץ שדות ים.
בשנת 1940 הצטרף דוד לקיבוץ שדות ים.
בתחילה עבד בנמל חיפה בבניית שובר הגלים, ובהמשך הצטרף לצוות הדייגים של הקיבוץ.
באחד הימים, בעת דיג מול חופי תל אביב, פרצה סערה קשה.
ציר המנוע של הספינה נשבר, והרוח סחפה את הספינה אל מול חופי ביירות.
מימון וחבריו נחשדו כמרגלים, אך הצליחו ליצור קשר עם הקהילה היהודית בעיר ולקבל סיוע ביצירת קשר עם הארץ, שישלחו ציר חדש למנוע.
עד שהספינה תוקנה, התארחו הדייגים בבתי היהודים בעיר.
בספינות הדיג היו הדייגים מבריחים נשק על מנת לסייע לחוליית החבלה הימית של הפלי"ם.
באחת הפעמים בה העבירו ארגז עם כדורי רובה, נעצרו לבידוק על ידי משמר החוף הבריטי.
באותה עת חוקקו הבריטים חוק לפיו אדם שיימצא בכליו כדור רובה - דינו מוות.
החיפוש לא העלה דבר, והספינה הגיעה ליעדה בשלום.
בשנת 1945 החל הפלי"ם להשתתף ב"עלייה ב'".
דוד ביקש את אישור הקיבוץ להתגייס, אך נענה בשלילה.
למרות זאת, החליט להצטרף לפלי"ם, הוא עזב את העבודה בדיג, והתקבל לעבוד על ספינת משא קטנה שהפליגה בין נמלי הים התיכון, כדי ללמוד את תורת השיט בים הפתוח.
בראשית שנת 1946 התגייס לפלי"ם.
במסגרת הכשרתו הצבאית נשלח לקורס מ"כים, ואחריו לאירופה.
בעזרת דרכון מזויף טס לפראג, וממנה ברכבת לאיטליה, למחנה הפליטים מטפונטו במפרץ טרנטו.
פיקוד על אוניית המעפילים "שבתאי לוז'ינסקי" (שושנה)
מימון התגורר במחנה הפליטים, שם עסק באימון האנשים לקראת ההפלגה הצפויה.
מאחר שאיטליה נשלטה על ידי הבריטים, היה עליהם להסתיר את פעילותם, ואת הפעלת המחנה על החוף הסבירו כחופשה ונופש על שפת הים לפליטים היהודים.
לאחר תיקון כל התקלות והקלקולים באונייה, עלו עליה כ-660 אנשים, והמסע ארצה החל.
האונייה שנקראה "שבתאי לוז'ינסקי" הפליגה מנמל מטפונטו שבדרום איטליה ב-4 במרץ 1947, ובמקביל, על מנת להקל על צפיפות הנוסעים בימים הראשונים, הפליגו באונייה נוספת (אלברטינה) 173 מעפילים נוספים.
כעבור חמישה ימים הועלו נוסעי "אלברטינה" על סיפון "שבתאי לוז'ינסקי", ואז שהו עליה 823 נפש.
הבריטים פיטרלו במשחתות ובמטוסים לאורך חופי הארץ, ומימון העריך כי הגעה מדרום, מכיוון מצרים, יכולה להפתיע אותם.
ואכן, בארבע לפנות בוקר ב-12 במרץ, הגיעה האונייה לחוף ניצנים.
הים היה גלי ולא ניתן היה להוריד את האנשים אל החוף בסירות.
מימון העלה את האונייה לחוף, מרחק של כמאה מטרים מהיבשה, אנשי הפלי"ם ניצבו בשתי שורות מהחוף ועד לאונייה, והעבירו את העולים החגורים בחגורות הצלה אל החוף.
לפני שהספיקו כולם להגיע לחוף, האונייה התגלתה על ידי משחתת בריטית, וחלק מהעולים נתפסו ונשלחו לקפריסין.
המעפילים ובני היישוב שהגיעו לקלוט אותם הזדהו כולם בפני הבריטים כ"יהודי מארץ ישראל", מאות מעפילים וישראלים גורשו לפמגוסטה שבקפריסין.
בעקבות האירוע פרסם נתן אלתרמן את השיר 'קומזיץ בקפריסין' המבטא את לעגו למלחמה שניהלו הבריטים בהעפלה.
גם השיר 'שושנה שושנה' של חיים חפר, נכתב על אונייה זו, ששמה הלועזי היה 'סוזנה'.
האונייה עצמה נשארה תקועה בחוף ניצנים, עד שהגלים כילו אותה.
פיקוד על אוניית המעפילים "שיבת ציון"
מעט לאחר מכן פגש מימון במקרה בחיפה את ראש המוסד לעלייה ב', וזה אמר לו כי אוניית נוסעים יוונית נמצאת כעת בנמל חיפה, וזו הזדמנות לשלוח אותו לאירופה, לקבל אוניית מעפילים נוספת.
מימון הפליג למרסיי, צרפת, ומונה למפקדה של אוניית עץ קטנה, ששהתה בנמל בהכנות.
ב-16 ביולי 1947 עזבה 'שיבת ציון' את מרסיי והפליגה לאלג'יר.
שם עלו לאונייה 411 אנשים, מתוכם כ-120 ילדים ותינוקות.
הבריטים, שידעו על צאתה של האונייה ממרסיי, חיפשו אחריה במצר שבין איטליה לסיציליה ובכף בון בתוניסיה, בעזרת מטוסים ומשחתות.
האונייה זוהתה על ידי מטוס סיור בריטי, וקיבלה ליווי צמוד של משחתות בריטיות עד חיפה.
בגלל הכמות הגדולה של ילדים ותינוקות, הוחלט לא להתנגד לבריטים, וכולם הועברו לאוניית גירוש ונלקחו לקפריסין.
בקפריסין עזר מימון בחפירת מנהרה לבריחה מהמחנה, ששימשה מאוחר יותר לבריחת אנשי ה'הגנה' מהמחנה.
הם היו מגיעים לחוף, ושם היו נאספים בספינות דיג שנשלחו מהארץ.
לאחר חודש, נקרא לחזור לארץ.
פיקוד על אוניית המעפילים "האומות המאוחדות"
בסוף שנת 1947 נקרא מימון לנסוע לאירופה כדי לפקד על אונייה נוספת.
הוא הגיע לאיטליה, וקיבל פיקוד על אוניית המעפילים "האומות המאוחדות".
בשלהי דצמבר 1947, לאחר שהושלמה הכנתה להפלגה, עלו לאונייה 537 מעפילים.
הספינה הפליגה ב-24 בדצמבר, בהתאם לנתוניה ועל מנת להקשות על הגילוי, הפליגה הספינה סמוך לקו החוף, היא שטה דרך מצר מסינה שבין איטליה לסיציליה, מצפון לאי כרתים, על פני החוף הדרומי של קפריסין עד לחוף הסורי, ומשם הדרימה אל חופי הארץ.
בעת שהספינה התקרבה לחופי הארץ פקדו עליה אנשי המוסד לעלייה ב' להגיע לחוף נהריה, אך בהמשך שינו את דעתם והורו לה להגיע לחוף תל אביב מכיוון מצרים – דבר שהיה מחייב להאריך את מסעה בכ-480 קילומטר.
מימון החליט שלא לקיים את ההוראה החדשה אלא להמשיך לחוף נהריה מחשש שהארכת ההפלגה תגדיל את הסיכון לאיתור הספינה על ידי מטוסים וספינות בריטיים, וכן משום שלא רצה להחמיץ את ההזדמנות להנחית את המעפילים בחוף ב-1 בינואר, יום ראשית השנה החדשה, מועד שבו היה סיכוי שהבריטים בחוף יהיו פחות עירניים.
מימון העלה את האונייה על שרטון בקרבת החוף, ותושבי נהריה העבירו את העולים אל החוף בסירות.
בכך נעשה מימון למפקד האונייה היחיד שפרץ את המצור הבריטי פעמיים.
לקראת מלחמת העצמאות, העדיף מימון להישאר בארץ ולהצטרף לפעילות הפלי"ם בארץ.
הם העבירו בספינות דיג נשק מתל אביב לחיפה, עבור לוחמי קיבוץ משמר העמק שהותקפו, העבירו נשק ומכשירי אלחוט למחנות בקפריסין וכן החזירו לארץ את אנשי ההגנה שברחו מהמחנות בקפריסין.
ב-17 במרץ 1948 הוקם בהגנה "השירות הימי", ומימון מונה בו לקצין תחבורה ימית.
משימתו הראשונה- יצירת קשר והעברת אספקה, מזון ונשק לנהריה הנצורה.
לקראת מבצע "בן עמי" וכיבוש עכו, היה אחראי על גיוס של ספינות דיג להעברת כוחות צבא לנהריה, כדי להפתיע ולכבוש את עכו מצפון.
לאחר שהנחיתו את הכוחות בנהריה, העבירו הספינות נשים וילדים מנהריה וקיבוצי האזור, לחיפה.
לאחר כיבוש חיפה החלו בחיל הים להסב את אוניות המעפילים שהיו בעברן אוניות מלחמה- לספינות קרב של חיל הים.
מימון מונה למפקד ורב החובל של אחת מהאוניות הללו- 'התקווה'.
ב-11 ביוני הוכרזה ההפוגה הראשונה, באותו יום הגיעה אוניית מלחמה מצרית, האמירה פאוזיה, אל מול נמל תל אביב.
אוניות חיל הים- התקווה, ווג'ווד ואילת- יצאו לקראתה על מנת להזהירה לקיים את הפסקת האש.
מאחר שבתקווה לא היו תותחים, התקינו אנשי הצוות את התורן כאילו היה תותח.
מצוידים בנשק שכזה, התקרבו האוניות אל האונייה המצרית וזו נכנעה מיד.
האונייה 'התקווה' לא התאימה מבחינה טכנית לשירות בחיל הים, והיא שוחררה מהחיל והוחזרה למוסד לעלייה ב'.
מימון קיבל פיקוד על אונייה אחרת- ה'הגנה'.
ב-18 ביולי 1948 קיבל מימון את הפיקוד על אח"י הגנה, אונייה שהוכנסה זה עתה לשירות פעיל.
ב-26 באוגוסט השתלטו אח"י ווג'ווד ואח"י הגנה על האונייה 'ארג'רו', במסגרת מבצע "גור".
הנשק שהיה על האונייה הועמס על הקורבטות וצוות האונייה נאסר.
ה'ארג'רו' טובעה בנגיחה, וקורבטות חיל הים פנו לנמל חיפה.
ב-30 באוגוסט נחתו האוניות בחיפה והנשק שנשאו נפרק בנמל.
בכך הגיע לידי סיום מוצלח מבצע 'שודד', שהחל בשלהי חודש מרץ באותה שנה, באיטליה.
ב-19 באוקטובר במהלך מבצע יואב לכיבוש הנגב, נשלחה השייטת הגדולה (אח"י ווג'ווד, אח"י הגנה, אח"י נוגה) לחבל במאמצי המצרים להעביר נשק, לוחמים ואספקה לאל־מג'דל.
האוניות הגיעו למקום וניהלו קרב תותחים עם המצרים במשך שעות.
על אף הפגיעות המעטות, הייתה זו הפעם הראשונה שאוניות חיל הים פגעו באוניית מצריות.
הוזמן סיוע אוויר התקפי אשר לא בא לידי ביטוי מחוסר קשר.
לקרב הצטרפו מטוסי ספיטפייר מצריים שהתקיפו את אניות הכח הישראלי.
אחד מהמטוסים נפגע מאש נגד מטוסים שנורתה מאח"י הגנה, המטוס התפוצץ ונפל למים.
בעת ההתפוצצות ניתזו רסיסים שפגעו באנשי צוות האונייה, אחד מאנשי הצוות נהרג וארבעה נפצעו.
במהלך חודש אוקטובר תקפה השייטת את הכוחות המצריים עוד פעמים אחדות.
ב-22 באוקטובר תקפה השייטת באמצעות סירות נפץ את ספינת הדגל המצרית, "אל-אמיר פארוק", וגרמה לטיבועה.
במבצע זה פגעו הלוחמים גם בשולת מוקשים מצרית שליוותה את "האמיר פארוק".
3 סירות עמוסות חומר נפץ הושטו למרחק קצר מכלי השיט המצריים, ומעט לפני המפגש (והפיצוץ) קפצו לוחמי הקומנדו מהסירות ונאספו על ידי סירת איסוף, עליה פיקד מימון.
טיבועה של "אל-אמיר פארוק" היה מכה קשה לצי המצרי שאיבד חמש מאות מלחים, בהם קצינים ובני אצולה המקורבים למשפחת המלוכה המצרית.
לאחר אובדן "אל-אמיר פארוק" לא ניסה הצי המצרי לחדור למים הטריטוריאליים של ישראל.
לאחר סיום המלחמה, קיבל האלוף שלמה שמיר, מפקד חיל הים, הוראה מבן-גוריון לשלוף את האונייה "אלטלנה" מחוף הים מול תל אביב, שם נשארה, כדי שלא תהפוך לאתר עליה לרגל לאנשי האצ"ל.
האלוף שמיר מינה את מימון לרב חובל של ספינה גוררת, והטיל עליו את המשימה.
לאחר מספר ניסיונות שלא צלחו, הציע לשמיר דרך אחרת לקשירת האונייה השקועה, שמיר ניסה פעם נוספת לחלץ את האונייה לפי עצתם של מומחים אמריקאים, אך כאשר גם הניסיון האחרון לא צלח, הסכים לנסות את השיטה של מימון.
הגוררת נקשרה ל'אלטלנה' מצידה השני, ו"שלפה" אותה בקלות, לאחר מכן נגררה הספינה אל לב הים ושם הוטבעה.
באותם ימים נערך כנס במלאת שבע שנים להקמת הפלמ"ח.
בן-גוריון אסר על קציני הצבא להשתתף בכנס, אך מימון וקצינים נוספים החליטו להשתתף בו למרות זאת.
כעונש, הוטל על מפקד חיל הים לשפוט את הקצינים ולנזוף בהם.
מימון נענש והושאר כמפקד הגוררת, ולא הוחזר ל'הגנה', בשיחה עם מפקד חיל הים, הביע תרעומת על ההחלטה, וזה מינה אותו למדריך ימי, ומאוחר יותר לראש מחלקת מבצעים במטה חיל הים.
בסוף שנת 1950 מונה האלוף מרדכי לימון למפקד חיל הים, והוא מינה את מימון למפקד השייטת הגדולה, בנוסף לתפקידו כמפקד אח"י מבטח (ק-28).
בשנת 1953 השתחרר מימון מצה"ל בדרגת סגן אלוף.
במבצע סיני נקרא מימון למילואים קיבל את הפיקוד על הפריגטה אח"י מזנק (ק-32).
בתפקיד זה השתתף בליל 30 - 31 באוקטובר 1956 בקרב מול המשחתת המצרית "אבראהים אל-אוול", אשר נשלחה להפגיז את נמל חיפה.
אח"י מזנק, שייטה יחד עם אח"י יפו, אח"י אילת אך בעת שהרימה למהירות מרבית כדי לירט את המשחתת המצרית התפוצצו צינורות קיטור באחד הדוודים והיא לא הגיעה לטווח ירי.
פצועים מהשריפה פונו בטרפדת לנמל חיפה.
בהמשך הקרב ספגה המשחתת המצרית פגיעה בחדר הדוודים הביאה להאטה ואובדן יכולת נסיגה.
צוות המשחתת ניסה להטביעה באמצעות החדרת מים, אולם הניסיון לא צלח והיא נפלה בידי חיל הים הישראלי במצב ראוי לשימוש, ונגררה לנמל חיפה.
לאחר שיפוצים, שונה שמה של המשחתת לאח"י חיפה, והיא הוכנסה לשירות בחיל הים.
פתיחת ים סוף לשיט ישראלי
עם תום הקרבות החליטו המטכ"ל וחיל הים להעביר את שייטת הפריגטות מחיפה דרך מצרי טירן לאילת.
תעלת סואץ הייתה סגורה – המצרים הטביעו בתוכה אניית מלט כדי למנוע כליל מעבר אוניות – לכן היה צורך להפליג סביב יבשת אפריקה, במסלול שאורכו למעלה ממחצית היקף כדור הארץ.
נדרשה התארגנות מיוחדת: הכנת האוניות, שבדרך כלל עשו שיוטי חופים בלבד, יצירת קשר עם נמלים בדרך כדי שניתן יהיה לתדלק ולהצטייד בהם.
בחלוף השבועיים רק ה"מזנק" הייתה מוכנה להפלגה והכנתן של שתי האוניות האחרות טרם נסתיימה.
הוחלט שמימון יצא ראשון ושתי האוניות האחרות יבואו מאוחר יותר בעקבותיו.
בדרך עגנו בנמלים שונים: בסיציליה, בדקר שבסנגל, בקייפטאון, בביירה שבמוזמביק ובג'יבוטי שבסומליה הצרפתית.
גם נתן אלתרמן נתן ביטוי להתרגשות הגדולה בשיר 'מזנק' שפרסם ב"טור השביעי" שלו.
מבצע שמשון – חיל הים התכונן להעביר את המכלית Samson של חברת אל-ים בדגל ליבריה במצרי טיראן.
הצוות המקורי, שכלל ברובו ימאים זרים, סירב להפליג.
צוות בפיקודו של מימון גויס למילואים, הוטס והוסע לנמל מאסאווה.
הצוות המתין בנמל כ-10 ימים אך ההפלגה יצאה לפועל רק לאחר המלחמה.
כשפרצה מלחמת יום הכיפורים, הפליג מימון כרב חובל באונייה "פלמ"ח" של חברת תרשיש.
האונייה חזרה מהפלגה ונכנסה לנמל חיפה בערב שבת, בשבת פרצה המלחמה וניתנה הוראת ריתוק לצוותי האוניות.
במהלך המלחמה עסק מימון בהובלת ציוד צבאי ב"פלמ"ח".
עם שחרורו מהצבא בשנת 1953, הצטרף דוד לקיבוץ עין חרוד, קיבוצה של אשתו- דרורה מחניימי.
ב-1954 החל דוד לימודי פיזיקה ומתמטיקה בטכניון.
בשנת 1957 בטרם סיים את לימודיו, הצטרף למייסדי חברת הספנות של הקיבוץ המאוחד אוניות תרשיש.
הוחלט להקים שותפות עם חברת ספנות ותיקה – "חברה לשירות ימי עתיד", שותפות חציונית (50%).
האונייה הראשונה- פלמ"ח- נבנתה בגרמניה.
בשנה הראשונה בחברת הספנות הקיבוצית החדשה, עבד מימון על אונייה כקצין ראשון.
לא היו לו תעודות הסמכה לצי הסוחר כיוון שצבר את ניסיונו בחיל הים, והיה עליו ללמוד את המקצוע של תפעול אוניית סוחר, טעינה ופריקת סחורות בנמלים.
עם הזמן התרחבה חברת הספנות לארבע אוניות, ובסופו של דבר פורקה השותפות עם החברה לשירות ימי עתיד, וב-1959 הוקמה חברת ניהול ומסחר בבעלות הקיבוצים- "סלע", ולצידה חברת ספנות אוניות תרשיש.
הוקמו שני קווי שרות הובלה ימית: ה"פלי"ם" הפליגה בין חיפה לטריאסט בים האדריאטי וה"פלמ"ח", בה הפליג מימון, הפליגה בים התיכון המערבי וצפון אירופה.
עם הרחבת הפעילות הוחלט לבנות שתי אוניות נוספות.
הוטל על דוד לנסוע להולנד לפקח על בניית האוניות.
ניהול בית הספר לקציני ים עכו
בשנת 1970 הציע שמואל טנקוס למימון להחליפו כמנהל בית הספר לקציני ים בעכו.
מימון נתן פומבי לדעתו כאשר הכריז במועצת המנהלים: עם זאת דרכו של מימון בבית הספר לא האריכה ימים.
את "אוניות תרשיש (חברה)" ניהל מימון במשך שבע שנים, החל משנת 1973. החברה החזיקה את האוניות, טיפלה באיוש הצוותים והחכירה אותן ל"צים".
כתוצאה מעימות של מימון עם נציגי העובדים הושבת הנמל ומנכ"ל צים נדרש לפטרו וסירב.
השביתה ארכה כמה ימים ונסתיימה בתיווך ההסתדרות הכללית.
עם סיום תפקידו בניהול חברת "אוניות תרשיש", עסק מימון בהנהלת החשבונות בקיבוץ עין חרוד.
מאוחר יותר עבר לעבוד במפעל 'פלדות' בקיבוץ.
מדי פעם היה יוצא להפלגות כרב חובל באונייה "מורן" של חברת אוניות תרשיש שעבדה בקו ישראל-דרום אפריקה.
מימון נישא לדרורה מחניימי (1920–1997), ולזוג נולדו שלושה ילדים: עירית, גל ואורי.
היה סב לשנים עשר נכדים ולשבעה נינים.
הרב דוד יוסף חיים מנחם (נולד בי"ג באלול ה'תש"ם, 25 באוגוסט 1980) הוא רב קהילה, דרשן ופרשן, חזן, יוצר, מלחין, סופר וכותב פיוטים.
גדל בשכונות מקור ברוך ונחלאות בירושלים כילד שישי מתוך שבעה, למשפחה שעלתה מעיראק בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20. אביו, הרב מנשה, תלמיד ישיבת פורת יוסף, שימש שוחט ובודק ואמו שושנה עבדה כגננת.
סבו מצד אימו, חכם גורג'י יאיר, היה מחנך ופייטן מגדולי חזני בבל וממנו קיבל את מסורת השירה הקבלית של יהודי בבל.
את נוסח החזנות הספרדי-ירושלמי קיבל בבית הכנסת עדס שבשכונת נחלאות.
נושא את שם דודו החייל שנהרג בסיני, ואת שמו של חכם יוסף חיים, גדול חכמי בבל במאה ה-19.
בילדותו התחנך בתלמוד תורה חרדי־ספרדי, לאחר מכן למד בישיבה קטנה חרדית, וממנה עבר לישיבת מרכז הרב אליה התקבל על ידי הרב יגאל לרר לשיעור א' בגיל 15 בלבד לצד תלמידים שהיו מבוגרים ממנו בשלוש שנים.
בישיבה למד במשך כשני עשורים עד גיל 34, שם הוסמך לרבנות.
בין רבותיו נמנים הרב אברהם אלקנה שפירא והרב עובדיה יוסף.
הגותו מורכבת מחשיבה ופרשנות מקורית בשילוב תורתם של חכמי הספרדים והראי"ה קוק.
בדרשותיו ושיעוריו ניתן דגש מיוחד למשנתו של הבן איש חי ולמשנתו של מניטו.
הוא מרבה להדגיש את השליחות האוניברסלית של היהדות שהתעצמה במיוחד אחרי קום מדינת ישראל.
גישתו ההלכתית היא ספרדית-מזרחית ובעיקרה היא נוטה לקולא.
בפסיקותיו יש משקל רב לאחדות ישראל ולראיית התקופה כזמן גאולה ועל כן מן הראוי לדעתו לצמצם במנהגי אבלות שאין להם מקור הלכתי תלמודי מובהק כמו חלק ממנהגי ימי הספירה בתספורת וגילוח ושמיעת מוזיקה.
בשנת תשע"ט פסק שבמבשרת ציון יש לקרוא את מגילת אסתר בפורים דפרזים בי"ד אדר ולא כירושלים.
על פסיקה זו הסכים עמו הראשון לציון הרב שלמה משה עמאר.
כביטוי להנהגתו הספרדית-מזרחית רבים מכנים אותו בתואר חכם דוד.
באלול תשפ"ה (ספטמבר 2025) יצא לאור ספר הפרוזה הראשון שלו שלום במרומיו בהוצאת ידיעות ספרים ובעריכת דב אלבוים.
הספר זכה לביקורות נלהבות ושבחים.
כמוזיקאי וכפייטן מופיע בישראל ומחוצה לה לצד אמנים כמו שלומי שבן, קובי אוז, אריאל הורוביץ, פרץ אליהו, מארק אליהו, יאיר דלאל, ג'קי לוי, רבי חיים לוק ושם טוב לוי.
מנגן על עוד, חליל נאי וכלי הקשה.
מגיל צעיר התלווה לבן דודתו, הפייטן משה חבושה בהופעותיו.
ניגן עם ותיקי נגני תזמורת קול ישראל בערבית של רשות השידור, והופיע כסולן עם התזמורת האנדלוסית, תזמורת נצרת ותזמורת ירושלים החדשה ועוד.
הרב מנחם הקליט שירה ונגינה עם דודו טסה בפרויקט "הכוויתים", עם אהרון רזאל, ניצן חן רזאל, יצחק מאיר ועוד.
כמו כן מופיע כסולן בפסטיבלים רבים באירופה ארצות הברית קנדה ומרוקו.
הלחין כמה מפיוטיו של רבי ישראל נג'ארה.
לחן שלו לפיוט "ימי חרפי אהבתני" בביצוע להקת שחרית נכלל באוסף "יהודה הלוי פינת אבן גבירול".
הלחין גם מפיוטיהם של הרמח"ל, רבי יוסף חיים מבגדד ורבי יוסף משאש.
כמו כן הלחין פיוטים רבים ממחזור ארם צובא שכונסו בדיסק "תן זמירות עמי".
לחניו בוצעו על ידי גדולי החזנים הספרדים, בהם משה חבושה, ציון יחזקאל דוד שירו ותזמורות כמו תזמורת ירושלים מזרח מערב.
וכן הלחין קדיש שבוצע על ידי דוד ד'אור.
גם מהשירה העכשווית משירי המשוררים יוסף עוזר אלחנן ניר וחביבה פדיה.
שירים ופיוטים שכתב הולחנו על ידי פרץ אליהו ושם טוב לוי.
בשנת 2008 ביצע יחד עם שלומי שבן את לידתו של שיר לפרויקט עוד מעט נהפוך לשיר.
בשנת 2014 העלה ביחד עם שם טוב לוי את המופע "הבחור מפאדובה" המוקדש ליצירותיו של רמח"ל ולשירים מקוריים של השניים.
המופע שהועלה לראשונה בפסטיבל העוד בירושלים זכה לביקורות נלהבות.
באותה שנה העלה את המופע המשותף שלו עם אריאל הורוביץ "נאמנים למקור" בו הם שוזרים סיפורים ממשפחותיהם, ומחברים בין השירים של נעמי שמר אמו של אריאל לפיוטי סבו של הרב מנחם ובנוסף גם יצירות מקוריות משלהם.
לוקח חלק פעיל ומרכזי הן כפייטן מבצע והן כפייטן כותב בתחיית הפיוט.
נמנה עם סגל המורים הראשונים בפרויקט קהילות שרות.
לימד יהדות ופיוט למיטב אומני ישראל במסגרת פרויקט ידידי השכחת של ארגון הלל.
הוא חיתן חלק מהם ולומד עם חלקם יהדות.
מופיע בתקשורת בראיונות ובפינות קבועות.
משנות העשרה לחייו שימש כרב בבתי כנסת בשכונות נחלאות ומקור ברוך.
שימש כרב האחרון של בית מושב זקנים וזקנות הספרדי לפני פינויו.
משנת תשע"ב שימש כרב בכמה קהילות בשכונת רסקו בירושלים.
ומחודש אלול תשע"ח משמש כרב קהילת "היכל אוריאל" שבמבשרת ציון.
משתתף פעיל במיזם 929 מיום היווסדו ובו הקליט פרשנות מקורית לכל פרק מפרקי התנ"ך.
מלמד כ-15 שיעורים בשבוע בכמה מוסדות, ביניהם במכינת בית ישראל, בבית אבי חי בירושלים ובקריה האקדמית אונו.
וחבר ועדת פרס ירושלים לאחדות ישראל משמש כנאמן בכמה קרנות צדקה וחסד.
מאז שנת 2002 משתתף במפגשים עם רבנים ואנשי דת מוסלמים במטרה לקדם הבנות ושלום בין-דתי באזור.
משנת 2015 הוא חבר בוועדת ההיגוי של היוזמה העולמית הבין-דתית לשלום.
ב-12 במאי 2021, בעקבות המהומות בישראל (2021) בהן נערכו התפרעויות והצתות של מוסלמים בערים משותפות בהן לוד, רמלה, עכו ועוד, הודיע על פרישתו ממאמצי השלום עם אנשי דת פלסטינים תומכי חמאס.
בפוסט שפרסם כתב "אני מצטער, כאיש שפועל הרבה לשלום, זו המסקנה שהגעתי אליה.
האויב רוצה לראות דם והרבה דם.
צריך לאפשר לו לראות דם על חשבונו.
שומע היטב את האלימות שהפכה להיות טבעית וכבר לא יכול להסתיר את האמת.
אין שם אהבת חיים, יש אהבת דם שנשפך".
זכה בפרס ליצירה תורנית על שם הרב שאול ישראלי לשנת תשס"ג.
בשנת 2015 קיבל את פרס ירושלים לאחדות ישראל לשנת תשע"ה מידי נשיא המדינה ראובן ריבלין.
באוקטובר 2016 נבחר על ידי המגזין היהודי-אמריקני "טאבלט" כאחד מעשרה רבנים ישראלים מעוררי עניין.
הרב דוד מלול (1924 – 17 בינואר 2011) היה רב העיר "חנפירה" והכפר "בזו" שבמרוקו, רב העיירה ירוחם בישראל ומחבר ספרים רבים.
נולד באֵייט עטַּאב שבמרוקו לרב יוסף מלול בשנת 1924 (ה'תרפ"ד).
אחיו הצעיר היה הרב מנשה מלול.
בילדותו חונך ולמד אצל אביו.
כשבגר למד בישיבה במרקש אצל הרב דוד סויסה ואצל הרב יעקב דהאן, ובהמשך בישיבה במקנס אצל הרב רפאל ברוך טולדנו.
בשנת 1943 (ה'תש"ג) נישא לחסיבה בת הרב מאיר קדוש, ויחד התגוררו בדמנאת.
לאחר תקופה קצרה בדמנאת הוזמן לשמש כרב הקהילה היהודית ב"חנפירה" למשך מספר שנים.
בתקופה זו עסק במסחר עורות מעובדים, ואף נשפט למאסר בעקבות עדות שקר של שייח' מוסלמי, אך שוחרר על ידי התובע המקומי.
בשנת 1950 (ה'תש"י) החל לשמש כמורה בתלמוד תורה בדבדו, שם שימש גם כשוחט ובודק ולמד בחברותא עם הדיין המקומי, הרב רפאל ברדוגו.
לאחר תקופה עבר לשמש כמורה, שוחט ובודק בעיר תַּאלְסִינְתְּ, שם סייע לו אביו במשך תקופה, ומשם עבר לשמש כרב הכפר "בזו".
לאחר כחודשיים, עבר לשמש כשוחט ובודק בקזבלנקה למשך כשנתיים.
בשנת 1955 (ה'תשט"ו) עלה לישראל, והשתכן במעברת הר טוב שבבית שמש.
במעברה שימש כרב וכפוסק במשך 3 שנים, עד שהוזמן בשנת 1958 (ה'תשי"ח) לשמש כרב היישוב ירוחם.
בתפקיד זה שימש עד לפטירתו, ובמהלך שנות כהונתו חידש את מערך הכשרות והטהרה בעיר, והקים מוסדות חינוך לתלמידים.
בשנת 1959 (ה'תשי"ט) קיבל סמיכה לרבנות מהרב אליהו ראם, נוסף על הסמיכות שקיבל מרבני מרוקו.
במשך חייו בישראל יצא לשליחות גיוס כספים בחו"ל מספר פעמים עבור מכון הוצאת הספרים "מכון הכתב".
הלך לעולמו ב-17 בינואר 2011 (י"ב בשבט ה'תשע"א), ונקבר בבית העלמין בנתיבות, לצד אביו.
יד יהודה - על חמישה חומשי תורה, כולל דרשות על הפרשה, על דרך הפרד"ס, ובתוכם דרושים לאירועים המתובלים במוסר השכל, בהוצאת מכון הכתב, ירושלים, שני חלקים
לשון חכמים מתוק לנפש ומרפא לעצם - על חמישה חומשי תורה על דרך הפרד"ס, מתובל בדברי רבותינו מרן אלשיך הקדוש ומרן בעל העקידה, ירוחם ה'תש"ס
ויוסף עוד דוד - שני חלקים
יד יוסף - דרשות על פרשיות השבוע, ליקוטי דינים נחוצים, מוסר ועוד, בהוצאת מכון הכתב, ירושלים ה'תשמ"ד, שני חלקים
בית דוד ושלמה - על התורה, שני חלקים
וידבר דוד - על התורה ודרשות, שני חלקים
ויצבור יוסף - על התורה ודרשות בדרך הפרד"ס, בהוצאת מכון הכתב, ירושלים ה'תש"ן שני חלקים
מכתם לדוד - הלכות, מנהגים ופרשיות השבוע
שער כבוד ה' - מאת הרב אפרים אלנקווה, בהוצאתו המחודשת בתוספת קונטרס "שושנים לדוד", ירוחם ה'תשנ"ז
דָּוִד מֶלֶךְ יִשְׂרָאֵל חַי וְקַיָּם הוא משפט שמקורו בתלמוד הבבלי כמילת קוד שנועדה להודיע על מולד הלבנה בזמן גזירת שמד.
בליטורגיה היהודית התקבל המשפט כתוספת לברכת הלבנה.
למשפט חוברו מספר לחנים, והוא הפך לשיר עממי בקרב יהודים.
בתלמוד הבבלי במסכת ראש השנה מסופר שרבי ביקש מרבי חייא לקדש את החודש ולאחר מכן לשלוח לו כסימן את המשפט דוד מלך ישראל חי וקיים.
על אף שהמשפט הוזכר בתלמוד כסימן בלבד, קיים קונצנזוס בפרשנות המסורתית כי יש למשפט משמעות בפני עצמו.
לפי רוב הפרשנים ההקבלה במשפט היא בין דוד לירח ובין המולד לחי וקיים.
הפרשנים מציינים פסוק המלמד על השוואה בין דוד המלך לירח.
בפירוש רבינו בחיי על התורה מוסבר כי פרץ וזרח בני יהודה מקבילים לירח ולשמש, ודוד המלך שמוצאו מפרץ נקרא ירח.
דוד גם נקרא בפסוק "הקטן" וכן הירח נקרא "המאור הקטן".
מפרץ ועד לצדקיהו המלך האחרון מבית דוד ישנם 29 דורות כנגד 29 ימי מחזור הלבנה, מאברהם אבינו עד לשלמה המלך ישנם 15 דורות כנגד ימי מילויה ולאחריו 15 דורות נוספים כנגד ימי חסרונה.
את המילים "חי וקיים" מסבירים חלק מהמפרשים על פי מאמר חז"ל "כל תלמיד חכם שאומרים דבר שמועה מפיו בעולם הזה שפתותיו דובבות בקבר", ומאחר ובכל דור קוראים היהודים בספר תהילים המיוחס לדוד המלך, הוא נחשב תמיד "חי וקיים".
יש שביארו שהכוונה לזרעו של דוד שיהיה קיים לעולם ותחזור מלכותו בביאת המשיח.
החיד"א כתב כי דוד נחשב חי וקיים כיוון שלא ישן שיתין נשמין וגם בחייו לא טעם .
בחז"ל ישנן מימרות דומות כמו "יעקב אבינו לא מת", או תשעה נכנסו בחייהם לגן עדן.
בפולקלור היהודי קיים סיפור לפיו דוד המלך חי בפועל בעיר לוז שבה המוות לא שולט, והציל יהודים מגזירות השולטן בטורקיה.
בין הלחנים שנכתבו להיגד ישנם כמה לחנים של הרב שלמה קרליבך אותם נוהגים לעיתים רבות לשיר בשמחות יהודיות ובפרט בחתונה וברית מילה.
כמו כן ישנו לחן עממי משנות החמישים המושר במסגרת שירי ילדים.
וכן לחנו של מרדכי זעירא.
דוד מלמדוביץ (1913 – 16 בדצמבר 1995) היה מפקד מחוז של בית"ר ופעיל במפלגת הצה"ר בפולין, מפקד באצ"ל וסגן ראש עיריית רמת גן.
נולד בעיר ביילסק פודלסקי בפולין בשנת תרע"ג, לאפרים ולשרה בת זאב אפלבוים.
בפולין הכיר את מנחם בגין והשניים הפכו לידידים, ידידות שנמשכה כל חייהם.
עלה לארץ ישראל בשנת 1935. התגייס לאצ"ל והיה למפקד.
כמו כן, שימש ככתב עיתון המשקיף ברמת גן.
בשנת 1944 נעצר בלטרון על ידי הבריטים והוגלה לאריתריאה ולסודן.
הוא שוחרר אחרי שנה, ונעצר בשנית אחרי פיצוץ מלון המלך דוד בירושלים.
לאחר שחרורו נעצר פעם נוספת ב-5 באוגוסט 1947 יחד עם מנהיגי הצה"ר וראשי עיריות.
בשנת 1947 נבחר לראשונה לחבר מועצת העיר רמת גן מטעם תנועת החרות.
במהלך השנים כיהן בתפקידים בכירים בעירייה, ובשנת 1955 נבחר לסגן ראש עיריית רמת-גן.
היה גם חבר הוועד הפועל של הסתדרות העובדים הלאומית, יושב ראש תנועת החרות ברמת גן.
בשנת 1961 היה חבר במשלחת הישראלית בקונגרס הבין-לאומי לוועדות סוציאליות של האו"ם שהתקיים בטורקיה.
בשנת 1969 החליט להתמודד ברשימה עצמאית, א-מפלגתית, בשם "רמת גן לאזרח".
היה ציר במספר קונגרסים ציוניים: בקונגרס הכ"ג (1951) ובקונגרס הכ"ד (1956).
כיהן גם כמזכיר הכללי של קופת חולים לעובדים לאומיים בישראל.
נפטר ב-16 בדצמבר 1995 ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
בשנת 1937 נשא לאישה את בלומה בת מאיר בסס.
בשכונת מרום נווה ברמת גן הוקם "פארק דוד" על שמו, והוא הפארק השני בגודלו בעיר.
מרוץ הספארי רמת גן על שם דוד מלמדוביץ.
חיים דוד מסיקה (27 באפריל 1942 – 1 באוקטובר 1998) כיהן כראש עיריית בת ים בשנים 1977–1978. הוא היה פעיל פוליטי מקומי, חבר מפלגת חרות שהפכה לחלק מהליכוד, אך פרש ממנה והקים את הרשימה העצמאית "למען בת ים".
הוא התפטר מתפקידו לאחר פחות משנה במסגרת הסכם רוטציה עם מנחם רוטשילד.
מסיקה נולד בשנת 1942 בעיר בנגאזי שבלוב.
בשנת 1950 עלה לישראל עם אחיו הבכור כשהיה בן שמונה.
לאחר עלייתו, התגורר במסגרות שונות – בקיבוצים, ביפו ולאחר מכן בבת-ים, שבה חי עד סוף חייו.
בגיל 14 החל לסבול מכאבים ברגליו, אשר אובחנו מאוחר יותר כמחלת ניוון שרירים.
המחלה ליוותה אותו לאורך חייו, והחמירה עם השנים.
במהלך שנות נעוריו ובגרותו היה פעיל במסגרות פוליטיות שונות: תחילה בתנועת בית"ר, לאחר מכן בתנועת החירות וב"מרכז החופשי", ולאחר איחוד התנועות – בליכוד.
בשנת 1977, בגיל 35, נבחר לכהן כראש עיריית בת-ים למשך שנה אחת.
לאחר כהונתו כראש העיר, שימש במשך שש שנים כסגן וממלא מקום ראש העיר.
במסגרת תפקידיו בעירייה יזם והוביל מספר פרויקטים עירוניים, בהם הקאנטרי קלאב העירוני ו"החוף לדוגמה".
בשנים שבהן כיהן באופוזיציה, המשיך להיות פעיל בדיוני מועצת העיר.
הקריירה הפוליטית שלו נמשכה בין השנים 1973–1998. במקביל, עבד כעורך דין והפעיל משרד עצמאי בבת-ים.
היה נשוי לציפי ואב לשתי בנות.
בתו עורכת דין כנרת שמיר מסיקה ממשיכה בניהול משרדו.
במהלך חייו אושפז מספר פעמים בשל סיבוכים רפואיים.
נפטר במוצאי יום כיפור בשנת 1998.
דוד מסיקה החל את דרכו הפוליטית בבת ים כחבר מועצת העיר מטעם מפלגת חרות, שהייתה חלק מגוש הליכוד.
בשנת 1974, הוא, יחד עם יהודה שקל ומורד אבוטבול, פרש מהליכוד והקים את הרשימה העצמאית "למען בת ים".
צעד זה נתפס על ידי חלק מהפוליטיקאים כ"כלנתריזם" (עריקה פוליטית), אך מסיקה טען כי פעל לטובת העיר.
הרשימה הצליחה להדיח את ראש העירייה, יצחק וולקר, והקימה קואליציה עם המערך, שכללה הסכם רוטציה בין מסיקה למנחם רוטשילד על תפקיד ראש העירייה.
כהונה כראש עיריית בת ים
בבחירות המוניציפליות של 1977, נבחר מסיקה לראשות עיריית בת ים, על רקע המהפך הפוליטי הארצי שבו זכה הליכוד בשלטון לראשונה.
כהונתו נמשכה פחות משנה, ובינואר 1978 הוא התפטר מתפקידו, כחלק מהסכם הרוטציה עם רוטשילד, שמונה לראש העירייה במקומו.
בתקופת כהונתו, בת ים התמודדה עם אתגרי צמיחה עירונית וקליטת עלייה.
לאחר התפטרותו, המשיך מסיקה לפעול בפוליטיקה המקומית כחבר מועצת העיר וכממלא מקום ראש העירייה בתקופות שבהן רוטשילד לא כיהן.
הוא התמודד שוב לראשות העירייה בבחירות של 1983, אך לא זכה.
במהלך תקופה זו, הוא הוביל את הרשימה "למען בת ים" והיה מעורב במאבקים פוליטיים עם סיעות אחרות, כולל הליכוד והמערך.
דוד מסיקה היה מעורב במספר פרשיות שנויות במחלוקת במהלך פעילותו הפוליטית:
סכסוך עם יוסף עזרן: בשנת 1983, יוסף עזרן, עוזרו לשעבר של מסיקה, פוטר וטען כי מסיקה השמיץ אותו.
הסכסוך הוביל לתביעות משפטיות, כאשר ראש העירייה רוטשילד כתב לעזרן כי נוכחותו בבניין העירייה "מפריעה לעבודתנו השוטפת"
טענות לניגוד עניינים: בשנת 1982, חברת מועצת העיר ארנה שוורברג (מטעם שינוי) העלתה שאילתה בנוגע לתמיכת העירייה בתנועת האשה הלאומית, שבראשה עמדה אשתו של מסיקה.
היא שאלה: "מה הקשר שבין עיריית בת ים לבין התנועה?" והביעה חשש כי כספי העירייה שימשו לקידום אינטרסים פוליטיים.
העירייה הכחישה כי הועברו כספים משמעותיים לתנועה, וציינה כי רכשה כרטיסים בודדים לתצוגת אופנה כמחווה.
תביעת דיבה: בשנת 1978, מרדכי אריאלי, מנהל מחלקת הסעד בעירייה, תבע את מסיקה ואת העירייה על לשון הרע, בטענה כי מסיקה האשים אותו בעבודה פרטית בשעות העבודה.
אריאלי טען: "דוד מסיקה עצמו היה אחראי לכל ההשמצות".
הצעת שוחד: בשנת 1977, אליהו סעדון הואשם כי הציע שוחד למסיקה, אז חבר מועצה מטעם הליכוד, כדי שיצביע בעד מועמד המערך לראשות העירייה.
סעדון הכחיש את ההאשמות ואמר: "לא הצעתי שוחד למסיקה, באתי אליו כאליהו סעדון, ולא כאיש המערך"
מאבקים פוליטיים: מסיקה היה מעורב בקרעים פוליטיים עם חברי סיעתו, יהודה שקל ומורד אבוטבול, שחזרו לליכוד לאחר פרישתם.
שקל האשים את מסיקה בפעולות לא כשרות, ומסיקה השיב בהשעייתו מהרשימה "למען בת ים"
לאחר התפטרותו מתפקיד ראש העירייה, המשיך מסיקה לפעול בפוליטיקה המקומית כחבר מועצת העיר וכממלא מקום ראש העירייה בתקופות מסוימות.
הוא התמודד לראשות העירייה בבחירות של 1983, אך לא זכה.
דוד דניאל מרכוס היה האלוף הראשון של צה"ל, במקור קולונל יהודי בצבא ארצות הברית שהגיע לארץ ישראל במלחמת העצמאות כאחד מאנשי מח"ל, על מנת לתרום מניסיונו הצבאי לצה"ל ולסייע לו להתארגן ולהילחם.
מספר שעות לפני תחילת ההפוגה הראשונה הוא נורה בשוגג ונהרג מאש זקיף צה"ל.
מרכוס נולד בניו יורק, כבנם החמישי (מתוך שישה) של מרדכי מרכוס ולאה לבית גולדשטיין, מהגרים יהודים עניים מהעיר יאשי ברומניה, שהגיעו לניו יורק מספר שנים קודם לכן.
אביו היה בעל דוכן ירקות מצליח למדי, ועקב כך התבססה כלכלת המשפחה תוך מספר שנים.
בשנת 1910 נפטר אביו ומצבה הכלכלי של המשפחה התדרדר.
עול הפרנסה נפל על מייק, האח הבכור בן ה־17. מייק היה דמות לחיקוי ולהערצה על ידי דוד הצעיר, שטרם מלאו לו 10. בעקבות כך, דבק הכינוי 'מיקי' בדוד, כינוי שלא עזב אותו כל חייו.
דוד קיבל חינוך יהודי וכללי.
הוא הכיר את התלמוד ואת התנ"ך, ואף היה בקיא גם בכתבי שייקספיר ומשוררים בריטיים נוספים.
בתקופה זו סבל מהתקפות אנטישמיות קלות, אך שינס מתניים והחזיר למתקיפיו.
בנעוריו, שחלפו בצל מלחמת העולם הראשונה, חלם להיות חייל ולוחם בצבא ארצות הברית.
לאחר שסיים את התיכון בהצטיינות ב-1919, למד בסיטי קולג' של ניו יורק במשך שנה וחצי, ואז התקבל לווסט פוינט.
ב־1924 סיים את מסלול הלימודים באקדמיה כחניך מצטיין.
לאחר שסיים את לימודיו בווסט פוינט המשיך את שירותו בצבא האמריקני, והשתחרר בדרגת קפטן (סרן) בחיל הארטילריה בשנת 1926. בשנים 1927–1928 למד בכיתות ערב ב"בית הספר ברוקלין ללימודי משפטים", ובתוך כך התחתן ב־27 ביולי 1927, עם אמה חייסון, מורה צעירה מברוקלין.
הוא עבד כעורך דין בפרקליטות של ניו יורק, וכשנבחר פיורלו לה גוארדיה לראש העיר ב־1934, מונה מרכוס, שהיה אחד מתומכיו, לסגן נציב בתי הסוהר בעיר.
כשחלה הנציב זמן קצר לאחר מכן, מונה מרכוס כממלא מקומו.
הוא נודע כסגן נציב קשוח כלפי העבריינים, אך מאידך נתן הזדמנות שנייה לפושעים שסבר כי ייתכן שיחזרו לדרך הישר.
הוא ארגן פשיטה על בתי הכלא באי וולפייר, פשיטה שעליה נעשה מאוחר יותר סרט הקולנוע "האי של בלאקוול" (Blackwell's Island).
ב־1936 מונה על ידי לה גוארדיה למשך שלושים יום לשופט עירוני, כדי לעזור להתמודד עם העומס בבתי המשפט בניו יורק.
באפריל 1940 קודם לתפקיד נציב בתי הסוהר.
עם ניסיונו בתחום המשפטים, עבר מרכוס ב־1939 לשירות מילואים בפרקליטות הצבאית (במקום שירות בתחום הארטילריה).
בשנת 1940 התגייס דוד מרכוס בהתנדבות לצבא ארצות הברית, כשראה שיש סבירות גבוהה שארצות הברית תגרר למלחמת העולם השנייה.
בתחילה מילא תפקיד בפרקליטות הצבאית, ולאחר מכן, ב־1942, הפך למפקד בסיס לאימוני סיירים (Rangers) באיי הוואי.
תפקידו הבא היה במחלקה לעניינים אזרחיים של המפקדה העליונה של בעלות הברית בזירה האירופית (SHAEF).
כשנשלח ללונדון לפני הפלישה לנורמנדי כדי לסייע להכנות להקמת מנהל אזרחי באירופה אחרי שחרורה מהכיבוש הנאצי, הצטרף, תוך חריגה מתפקידו, לפלישה עצמה ונלחם באופן פעיל בקרבות לשחרור אירופה.
בעיתון "פוינטר" (Pointer) מאותה תקופה סופר על קרב שבו חיסל מרכוס עמדת מקלען והרג שישה חיילים גרמנים.
בקרב אחר הרג ארבעה, ובדיווחים שונים, ואף סותרים זה את זה סופר על עלילות גבורותיו בנקודות רבות ברחבי המערכה.
דרך הגעתו של מרכוס לאירופה לא ברורה כלל.
בחלק מהמקורות נטען שנחת מתוך כלי שיט כלשהו ואולי הגיע בדאון.
ככל הנראה, צנח מתוך מטוס עם הכוחות הפולשים הראשונים.
צניחה זו הייתה הצניחה הראשונה של מרכוס בחייו.
מאוחר יותר הוחזר מרכוס לארצות הברית, ובסוף המלחמה ולאחריה מילא תפקידים נוספים בתחום הדיפלומטיה: הוא היה מזכ"ל הקבוצה האמריקנית במועצת הפיקוח של בעלות הברית בברלין, והשתתף בוועידות יאלטה, טהראן ופוטסדאם.
במלחמה זו ראה את ניצולי השואה ועקוריה במחנות, בהם ביקר כמעט מיד לאחר שחרורם.
הוא נדהם למראה ערימות היהודים המתים ורזונם ועליבותם של הניצולים, ושיער שאילולא היו מהגרים הוריו לארצות הברית בזמן, היה גם הוא ביניהם.
במכתב ששלח לג'ורג' מֶדלי ציין:
על פעילותו הצבאית והדיפלומטית במהלך המלחמה ואחריה, זכה במספר עיטורים: עיטור השירות המצוין, כוכב הארד ועיטור ההצטיינות הצבאי, עיטור מערכת אירופה עם כוכב המלחמה מארד, עיטור שירות ההגנה האמריקני, עיטור מערכת אסיה והפאסיפי, עיטור הניצחון במלחמת העולם השנייה, עיטור צבא הכיבוש ועיטור השירות המצוין של מדינת ניו יורק.
כמו כן, קיבל לאחר המלחמה את התואר 'מפקד כבוד של האימפריה הבריטית'.