tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החוק תקף להשקעות מזכות שבוצעו החל משנת 2011 ועד 2015 וסכום ההטבה המרבית במסגרת זו היא 5 מיליון ש"ח עבור השקעה של משקיע יחיד בחברת מטרה.
התנאים להכרה בחברה כחברת מטרה הם:
החברה קיבלה את אישור המדען הראשי של משרד התמ"ת לעיסוקה במחקר ופיתוח איכותי.
החברה אינה רשומה למסחר בבורסה לניירות ערך.
לפחות 75% מסכום ההשקעה ששולם עבור המניות, משמשים למימון מחקר ופיתוח בחברה.
לפחות 75% מהוצאות המחקר והפיתוח שהוציאה החברה במהלך תקופת ההטבה, הוצאו בישראל.
בשנת ההשקעה ובשנה שלאחריה הכנסותיה של החברה לא עלו על 50% מהוצאות המחקר והפיתוח שהוצאו על ידה.
הוצאות המחקר והפיתוח של החברה הוצאו לשם קידומו או פיתוחו של מפעל שבבעלותה.
הוצאות המחקר והפיתוח של החברה מהוות לפחות 70% מכלל הוצאות החברה.
לכל אחד מתנאים אלו קיימת תקופה מסוימת בה עליו להתקיים (לכל אחד תקופה שונה).
החוק החדש שנחקק ב-2023 כולל שלושה סעיפים מרכזיים ובהם הטבות לאנג'לים המשקיעים בחברות בשלבים הראשונים, לחברות ישראליות הרוכשות חברות זרות ולחברות ישראליות המקבלות אשראי מגופים זרים:
ההטבה הראשונה מאפשרת לאדם בעל אמצעים לדחות חלק מתשלומי המס שלו (מכל סוג, גם מהכנסה הונית וגם מהכנסה פירותית) באמצעות השקעה בסטארט-אפ.
כלומר, המשקיע ישלם מס על רווחיו רק כאשר ימכור את מניות החברה.
במידה והחברה תסגר, לא ישולם המס כלל.
ההטבה הזו הייתה קיימת בעבר, אך החוק הנוכחי מקל את התנאים לקבלת ההטבה.
ההטבה השנייה מאפשרת למשקיעי הייטק שמכרו מניות של חברת הזנק ישראלית (שרוב פעילותה מחקר ופיתוח טכנולוגי) לא לשלם מס מיד עם המכירה.
במקום זאת, היא מעניקה להם אפשרות להשקיע בחברת מו"פ אחרת במהלך 12 החודשים שאחרי מכירת המניות שלהם.
הטבה זו מוגבלת ל-5 מיליון שקל לחברה.
ההטבה השלישית מעודדת חברת הייטק ישראלית אחת לרכוש חברת הייטק ישראלית אחרת, ובכך להקטין את חבות המס השנתית שלה.
בניגוד לחוק המקורי, בחוק החדש החברות גם יוכלו להתמזג, בשונה מהמצב כיום בו נדרשו החברות להמשיך להתקיים כישויות נפרדות.
כך למעשה חברה טכנולוגית גדולה שרוכשת את השליטה בחברת טכנולוגיה אחרת, תוכל לנכות את ההוצאה על רכישת המניות מחבות המס שלה, בשיעורים שנתיים שווים במשך חמש שנים מיום הרכישה.
כלומר, ההשקעה תותר כהוצאה לצורכי מס, בניגוד למצב כיום לפיו ההוצאה מותרת בניכוי רק בעת מכירת המניות.
הגדרות חברת מו"פ (רשימה חלקית)
מיום התאגדותה לא היה רשום נייר ערך כלשהו שלה למסחר בבורסה.
היקף ההכנסות הטכנולוגיות הכולל של החברה מיום התאגדותה עד תום השנה שקדמה לשנת המס לא עלה על 4.5 מיליון שקלים חדשים, והיקף ההכנסות הכולל של החברה באותה תקופה לא עלה על 12 מיליון שקלים חדשים.
היקף ההשקעות בחברה, וההלוואות שניתנו לה מיום התאגדותה, אינו עולה על 12 מיליון שקלים חדשים.
70% לפחות מהוצאות החברה, בתקופה שמיום התאגדותה עד תום השנה שקדמה לשנת המס, היו הוצאות למחקר ופיתוח.
חוק לקידום התחרות ולצמצום הריכוזיות, התשע"ד-2013, המוכר בשם חוק הריכוזיות, הוא חוק שמטרתו להפחית את הריכוזיות במשק הישראלי ולהגביר את התחרות ובכך להקטין את יוקר המחיה.
עיקרי החוק: מניעת אחזקות צולבות בחברות פיננסיות וריאליות גם יחד ומניעת שליטה בחברה ציבורית באמצעות פירמידת שליטה.
בתוספת לחוק מופיעה רשימת הענפים והתשתיות החיוניים שבעניינם על הרגולטורים לשקול שיקולי תחרות כלל-משקית ולהיוועץ בוועדת הריכוזיות בעת הקצאת זכות לפעילות המחייבת רישיון או חוזה.
בין הענפים נכללים התקשורת (שידורי תקשורת ורדיו, שירותי דואר ושירותי טלפונים נייחים וניידים), מים, חשמל, מחצבים (משאבי נפט, משאבי טבע, ים המלח), אנרגיה (דלק, גפ"מ וגז טבעי), תחבורה (שדות תעופה, רכבות, אוטובוסים, נמלים ועוד) ופיננסים.
הגבלת השליטה בחברות במבנה פירמידלי (פרק ג'): הגבלת פירמידות שליטה רק לשתי שכבות ומניעת מצב שבו יש חברה-בת של חברה-בת (שלוש שכבות), המאפשר לבעל השליטה בשכבה העליונה להשתמש בחברות הבת של חברת הבת לטובתו האישית ובניגוד לאינטרסים הציבוריים.
החברות קיבלו ארבע שנים, עד סוף שנת 2017, כדי לצמצם את השכבה הרביעית ואילך בפירמידות השליטה שלהן.
כמו כן, ניתנו לחברות שנתיים נוספות, עד סוף 2019, כדי לצמצם את השכבה השלישית.
נכון לפברואר 2020, רשימת הגורמים הריכוזיים כוללת 75 קבוצות ו-4,687 גורמים ריכוזיים.
תחת סעיף זה, החוק נתן לחברות עד דצמבר 2017 כדי לבצע הפרדה בין שליטה על תאגיד ריאלי לגוף פיננסי במקרה שהפעילות הריאלית של התאגיד התרחבה.
ועד דצמבר 2019, כדי לבצע הפרדה בין שליטה על תאגיד ריאלי לגוף פיננסי.
נכון לפברואר 2020, רשימת התאגידים הריאליים המשמעותיים כוללת 20 קבוצות ו-2,059 תאגידים; ורשימת הגופים הפיננסיים המשמעותיים כוללת 18 קבוצות ו-517 גופים.
הקמת ועדה לצמצום הריכוזיות (פרק ה') - יושב ראש הוועדה הוא הממונה על ההגבלים העסקיים, וחבריה הם המנהל הכללי של משרד האוצר או ראש אגף כלכלה במשרד האוצר, וראש המועצה הלאומית לכלכלה או אחד מסגניו.
דברי ההסבר להצעת החוק מנמקים את הצורך בו:
עמדת הוועדה היא כי המשק בישראל מתאפיין בריכוזיות על-ענפית יתירה בהשוואה לשווקים אחרים ברחבי העולם ריכוזיות זו מתבטאת, בין השאר, בכך שמספר מצומצם של אנשי עסקים שולט בשיעור ניכר של נכסים ריאליים ופיננסיים במשק שליטה זו מושגת בחלק ניכר מהמקרים באמצעות קבוצות עסקיות המסודרות במבנה פירמידלי.
המבנה הריכוזי מעורר חשש לפגיעה באיתנות המערכת הפיננסית, לפגיעה בתחרות העסקית ואף לפגיעה בציבור החוסכים, בבעלי מניות המיעוט בחברות הציבוריות ובמחזיקי איגרות חוב בחברות איגרות חוב.
המלצות הוועדה מבקשות להגביר את התחרותיות במשק הישראלי, להבטיח שוק תחרותי ויעיל, להגן על ציבור המשקיעים ולחזק את איתנותם של המתווכים הפיננסיים ואת יציבותם.
המלצות הוועדה התייחסו לשלושה מישורי פעולה.
מישור הפעולה הראשון נועד להסדיר את חלוקת נכסי הציבור באופן שימנע פגיעה בתחרות ויפחית את הריכוזיות הכלל-משקית.
מישור הפעולה השני נגע להגבלה על פעולתן של קבוצות עסקיות מורכבות הבנויות בצורת "פירמידה".
מישור הפעולה השלישי נגע לתנאים להחזקה של גוף פיננסי משמעותי וגוף ריאלי משמעותי בידי אותו בעל שליטה.
המלצות הוועדה ביקשו להביא להפרדה בין מי ששולט בנכס ריאלי משמעותי לבין מי ששולט בנכס פיננסי משמעותי.
אף שמדובר בשלושה מישורי פעולה, קיים ביניהם קשר הדוק.
זאת מכיוון שהם מיועדים בסופו של דבר להגיע לתוצאות זהות - הגברת התחרות הענפית והפחתת הריכוזיות הכלל-משקית באמצעות פישוט המבנה של הקבוצות העסקיות הפועלות בישראל וביזור השליטה במשק.
הצעת החוק הוגשה על ידי הממשלה לכנסת בעקבות המלצות הוועדה להגברת התחרותיות במשק.
החוק אושר ב-9 בדצמבר 2013, בעת כהונתו של ח"כ יאיר לפיד כשר האוצר, לאחר שעבר הכנה ממושכת של חודשים בוועדת הכספים של הכנסת בראשות ח"כ ניסן סלומיאנסקי.
בשנים 2016–2020 נעשום בחוק שישה תיקונים עקיפים קטנים, לשם התאמתו לשינויים בחוקים אחרים.
הוועדה החלה לפעול בדצמבר 2014 וזאת מכוח סעיף 40(ב) לחוק הריכוזיות, כאשר כאמור יושב הראש שלה הוא הממונה על ההגבלים העסקיים, וחבריה הם המנהל הכללי של משרד האוצר או ראש אגף כלכלה במשרד האוצר, וראש המועצה הלאומית לכלכלה או אחד מסגניו.
ייעוץ למשרדים ממשלתיים המבקשים להקצות נכסים ציבוריים לגורמים ריכוזיים במשק, וזאת במסגרת חובתם של האחרונים לשקול שיקולי ריכוזיות כלל-משקית בהתאם להוראות החוק.
קרי, גיבוש ומסירת חוות דעת בעניין שיקולי ריכוזיות כלל-משקית הכוללת ייעוץ בעניין קביעת הוראות ותנאיים בכללים.
במסגרת זאת הוועדה רשאית בחינה חוזרת של הכללים הנקבעים במסגרת הקצאה שנערכה על ידי משרד ממשלתי בלא התייעצות עם הוועדה.
גיבוש ופרסום רשימות של קבוצות עסקיות בעלות היקפי פעילות משמעותיים במשק (תאגידים ריאליים משמעותיים וגופים פיננסיים משמעותיים) וגופים המחזיקים בזכויות בתשתיות חיוניות במשק או בכלי תקשורת (כולם יחד – גורמים ריכוזיים) בהתאם להוראות חוק הריכוזיות.
מסירת חוות דעת לרשות החברות הממשלתיות או למועצת רשות המים בעניינים שונים כגון: הצעה לאשר החלטה שבלעדיה לא תוכל חברה ממשלתית לפעול בתחום תשתית חיונית נוסף, האפשרות להעביר שליטה או אמצעי שליטה לגורם ריכוזי והתנאים לכך, הכרזה בצו כי למדינה אינטרס חיוני, ועוד.
העברת דיווח לממשלה ולוועדת הכספים של הכנסת על הליכים שהתקיימו בהתייעצות עם הוועדה ושיקולים ששקלה לשם גיבוש חוות דעתה, אחת לשנה ("הדיווח השנתי"), בהתאם לסעיף 15 לחוק.
וכן חוות דעת בדבר הצורך בשינוי תחומי התשתיות החיוניות המופיעים בתוספת לחוק, וזאת אחת לשנתיים בהתאם לסעיף 16 לחוק.
משנת 2015 ועד מרץ 2021 פרסמה הוועדה 32 חוות דעת, חלקן באותם תיקים.
הוועדה פועלת על בסיס "מתודולוגיה לבחינת ריכוזיות כלל-משקית" שפורסמה על ידה במרץ 2019, ארבע שנים לאחר תחילת פעילותה.
מטרת המתודולוגיה היא לשמש ככלי מנחה להפעלת שיקול דעתה של הוועדה עת היא נדרשת לייעץ למאסדר בהקצאת זכות.
המסמך מבוסס על הנימוקים המפורטים בטיוטת המלצות הוועדה להגברת התחרותיות במשק, דברי ההסבר לחוק, על חוות דעת הוועדה שפורסמו עד למועד זה, על כתיבה אקדמית בתחומים רלוונטיים ועל הערות שהתקבלו לטיוטת המתודולוגיה שפורסמה לציבור בינואר 2017.
הוועדה לצמצום הריכוזיות מפרסמת את רשימת הגורמים הריכוזיים ואת רשימת התאגידים הריאליים המשמעותיים.
הופעת תאגיד ברשימת הגורמים הריכוזיים גורמת לכך שמתן רישיונות או זיכיונות בתשתיות חיוניות, או הפרטה של חברות ממשלתיות על-ידי המדינה, לגורמים המנויים ברשימה, מחייבים את המאסדר לשקול שיקולי ריכוזיות כלל-משקית ולהיוועץ בוועדה לצמצום הריכוזיות לגבי ההשלכות של ההקצאה על הריכוזיות הכלל-משקית.
בנוסף, להימצאות ברשימות יש השלכות בהקשר של חובת ההפרדה בין תאגידים ריאליים משמעותיים ובין גופים פיננסיים משמעותיים.
לפי הוועדה, חוק הריכוזיות השיג את מבוקשו כשהביא לצמצום משמעותי בריכוזיות האשראי.
הצוות לבחינת חוק הריכוזיות חשש מהריכוזיות ההולכת וגוברת של הגופים המוסדיים במשק והדמיון בהשקעות בין הגופים.
"חוק לרון" הוא כינוי לתיקון משנת 2009 לחוק הביטוח הלאומי, אשר צמצם את הפגיעה בקצבת הנכות של מקבלי קצבת נכות היוצאים לעבוד, ובכך עודד נכים להשתלב בשוק העבודה.
מקור הכינוי בשמו של יושב ראש הוועדה שהמליצה על תיקון זה, השופט אפרים לרון.
החוק מוכר גם בכינוי החוק לשילוב נכים בעבודה.
חוק זה, שנחקק בשנת 2009 ביוזמת שר הרווחה יצחק הרצוג, קובע כי אנשים עם מוגבלויות שהשתלבו בשוק העבודה יוכלו להמשיך לקבל קצבת נכות כללית באופן בו ההכנסה מהשכר והקצבה תהיה תמיד גבוהה יותר מההכנסה מהקצבה לבדה.
טרם חקיקה זו קצבת הנכות נשללה מהזכאים שיצאו לעבוד באופן מלא.
החוק נחקק בעקבות המלצות ועדת לרון, שקמה לאחר הפגנות הנכים הגדולות בסוף שנות ה-90 ותחילת המאה ה-21 שיזם מטה מאבק הנכים.
הפגנות אלה הביאו את סוגיית הקצבאות לקדמת המאבק.
הקמת מטה המאבק של הנכים בעקבות שביתת הנכים של 1999 והובלתו את השביתה של 2001–2002 ביטאו שינוי בדרכי הפעולה כמו גם באופן ארגון המאבק.
במאבק זה אנשים עם מוגבלויות עצמם הם שעמדו בחזית על פי העיקרון "שום דבר עלינו בלעדינו".
שיטות המאבק שנקטו לא היו משפטיות מקצועיות, אלא התאפיינו במאבקי רחוב ובפעילות שטח.
ועדת לרון היא ועדה ציבורית שהוקמה ב-2005 כתוצאה מהסכם לסיום שביתת הנכים ב-2002 שנחתם בין הממשלה ובין מטה מאבק הנכים.
הוועדה נקראה על שם השופט אפרים לרון, שעמד בראשה.
מלבדו היו חברים בהרכב אישי ציבור ואקדמיה מתחום הכלכלה, העבודה הסוציאלית והשיקום וכן נציגים מהממשלה ומהמוסד לביטוח לאומי.
את ציבור הנכים ייצגו אריה צודקביץ, רוני שכטר ויואב קריים ששימש כנציג ללא זכות הצבעה.
על פי החלטת הממשלה, מטרת הוועדה הייתה לעודד נכים להצטרף לשוק העבודה.
הוועדה פרסמה בשנת 2005 את "דוח לרון".
שמו המלא הוא: "דו"ח הוועדה הציבורית לבדיקת ענייני הנכים ולקידום שילובם בקהילה".
ועדת לרון דנה בתשע המלצות, אולם רק המלצה מספר 1 (כפי שיפורט להלן) יושמה באמצעות התיקון לחוק.
רפורמה בשיטת התשלום של הקצבאות – הוועדה המליצה על הנהגת שיטה לפיה לא יופסק תשלום הקצבה בבת אחת, לאחר השתכרות לא גדולה, אלא הקצבה תופחת באופן הדרגתי, כך שהכנסתו הכוללת של מקבל הקצבה תמשיך ותגדל ככל שתגדל הכנסתו מעבודה, עד לרמת שכר הקרובה לשכר הממוצע במשק.
גידול במספר המועסקים מקרב אנשים עם מוגבלות ושיפור המסגרת הארגונית לטיפול בקליטתם.
כדי להביא לשילובם של אנשים עם מוגבלות בתעסוקה לא די בעידוד הנכים אלא יש גם ליצור תנאים שיקלו על קליטתם בתעסוקה על ידי המעסיקים.
הוועדה פירטה מספר תנאים לכך.
עידוד התעסוקה הנתמכת – ליווי ותמיכה בקליטה והשתלבות בעבודה של נכים שיכולתם התפקודית עולה על זו של אלה המשולבים במפעלים מוגנים ואינה מספקת לקליטה עצמאית בשוק החופשי והמהווים חלק ניכר מציבור הנכים.
ריכוז פעולות השיקום – בתחום השיקום בכל תחומי החיים (תעסוקה, דיור, התאמות, פנאי ועוד) המליצה הוועדה על הקמת מנהל לשירותי שיקום אשר יהווה, בשלב הראשון, יחידה במשרד הרווחה וימלא את הפונקציות שאותן ממלאים מספר גורמים ובכללם אגף השיקום והאגף לטיפול באדם המפגר.
ועדות רפואיות – הוועדה המליצה להביא לאיחוד הוועדות הרפואיות השונות תחת קורת גג אחת, תוך הקמת יחידה מרכזית אשר תרכז את הטיפול בתחום זה ותפעל מתוך מגמה לרכז את הבדיקות, ככל האפשר במסגרת ועדה רפואית אחת.
חינוך וסיוע במעבר מלימודים לעולם העבודה – הקמת מערך הדרכה ותמיכה למשפחות והקצאת שעות לימוד לפיתוח מיומנויות תעסוקתיות ולהכנה לתעודת בגרות מלאה ולתעודה מקצועית לתלמידים עם מוגבלות.
עידוד פעולות תרבות, חברה ופנאי – אשר נועדו לתת אפשרות לציבור הנכים לנצל באופן פרודוקטיבי את שעות הפנאי שלהם ולצאת מן הבדידות החברתית הנובעת מן המגבלות הבריאותיות.
ריכוז מידע על אוכלוסיית הנכים בישראל והקמת ועדת מעקב – בהקמת מאגר נתונים מקיף וכולל של אוכלוסיית אנשים עם מוגבלות אשר יסייע בקביעת המדיניות ויתרום לשיפור ולייעול עבודת הגורמים המטפלים.
אוטונומיה והשתלבות בחברה – הוועדה המליצה לסייע בהקמת ארגון יציג, אם תתבקש לכך על ידי הנכים.
כאמור, החוק מתייחס רק להמלצה הראשונה הנוגעת לרפורמה בשיטת התשלום של הקצבאות.
למי שנקבעה דרגת אי כושר יציבה, הדרגה לא תיבדק מחדש עם צאתו לעבודה.
קצבה חדשה – קצבת עידוד, תשולם במקום קצבת הנכות, למי שהכנסתו מעבודה עולה על הסכום שנקבע בחוק.
בכך יישמר העיקרון, לפיו הסכום הכולל שיתקבל מעבודה ומקצבה יהיה תמיד גבוה יותר מקצבת נכות בלבד.
הסכום הכולל שיתקבל מעבודה ומקצבה, יהיה תמיד גבוה יותר מסכום הקצבה בלבד.
לכן ככל שמרוויחים יותר מעבודה, סך ההכנסות הכוללות יגדל.
לא תופסק הזכאות להטבות נלוות על-פי הכללים שנקבעו.
זכאי שהפסיק לקבל את קצבת הנכות מאחר שהתחיל לעבוד או מפני שהכנסותיו מעבודה עלו, יהיה מוגן ברשת ביטחון למשך 3 שנים.
כלומר במשך 3 שנים מיום שהפסיק לקבל את הקצבה, אם יפסיק לעבוד או שהכנסותיו ירדו שוב, יוכל לשוב ולקבל את קצבת הנכות בלי לעבור בדיקה מחדש.
על פי נתוני מנהל המחקר של המוסד לביטוח לאומי (2015), סך כל ההכנסות של מקבלי קצבאות הנכות שיצאו לעבוד עלו מאז התיקון לחוק.
פינטו וסטרבצ'ינסקי (2015) טוענים כי החוק גרם לעלייה בהשתתפות של מקבלי קצבאות נכות בשוק העבודה, בעיקר בקרב אנשים שהחלו לקבל קצבה לאחר שנת 2009. לדבריהם, ייתכן כי למקבלי הקצבה החדשים הייתה גמישות גבוהה יותר בהשוואה למקבלי הקצבה הוותיקים שנשארו באותם דפוסי התנהגות מהעבר.
מנגד, ישנם רבים הטוענים כי החוק לא השיג את מטרתו:
לא התרחש גידול משמעותי ביציאה של מקבלי קצבאות נכות כללית לשוק העבודה.
"מבדיקת שיעורי התעסוקה משנת 2005 ועד שנת 2011 עולה כי מאז הוגש דוח ועדת לרון לא חל המפנה המצופה: שיעור התעסוקה של מקבלי קצבת נכות כללית עלה בחמש נקודות האחוז.
גם לאחר שנת 2009, מועד הכניסה לתוקף של התיקון, שיעור העסקתם של מקבלי קצבת נכות היה 18%.
בשנת 2011 – עדיין נמוך משמעותית בהשוואה לשיעור ההעסקה של אנשים ללא מוגבלות, שהוא 74%.
אמנם חלק מהאנשים עם מוגבלות אינם מסוגלים לעבוד, אך גם הגופים המוזכרים לעיל הכירו בכך שהגידול בשיעורי התעסוקה בקרב מקבלי קצבת נכות כללית מאז נחקק חוק לרון אינו מספק".
החוק מורכב מאוד וקשה להבנה על ידי הזכאים – הקריטריונים אינם ברורים דיים, החישובים מסובכים ומבוססים על פרמטרים רבים אשר הופכים את החוק ללא נגיש ולא בהיר דיו.
אין מספיק מודעות בקרב ציבור האנשים עם מוגבלות לאפשרויות הגלומות בחוק.
חשדנות כלפי החוק והמוסד לביטוח לאומי – בתקנות החוק בנוגע לזימון נכים לוועדות רפואיות נקבע כי הביטוח הלאומי רשאי לערוך בדיקה מחדש של תנאי הזכאות.
כך שעלול להיווצר מצב בו הזכאות לקצבה נפגעת או אף נשללת, מצב המרתיע אנשים רבים מלצאת לעבודה.
לא הוקם גוף אחד האחראי על יישום הרפורמה – העבודה מול ציבור מקבלי הקצבאות והמעסיקים מתחלקת בין אגף השיקום במוסד לביטוח לאומי, המטה לשילוב נכים בעבודה במשרד הכלכלה, ומשרדי הרווחה והבריאות.
"רבים מן המכשולים והחסמים העומדים בפני אנשים עם מוגבלויות בבקשם למצוא עבודה, קשורים בבעיות עומק מבניות ומתמשכות המבוססות על משולש יחסים מורכב בין מעסיקים, מועסקים והמדינה.
כל עוד אין שירות חברתי-משפטי, ברור שהנטל כולו נופל על כתפי אנשים עם מוגבלויות: הם אלו שאפשרויות רבות בתחום הפרנסה והמימוש העצמי בתחום העבודה חסומות בפניהם.
הם אלו שרבים מקרבם חיים חיי אבטלה ועוני, שורדים בעזרתן של קצבאות נכות וקצבאות הבטחת הכנסה בלתי מספקות.
והם אשר מקבלים שכר נמוך, עובדים במשרות חלקיות ועוד".
יש לנתק את התלות בין קבלת הקצבה לבין ההשתכרות – אורן הלמן טוען כי רק ניתוק מוחלט של התלות בין קצבה להכנסה יוביל לשינוי במצב התעסוקה של אנשים עם מוגבלות.
לאדם עם מוגבלות ישנם צרכים ייחודיים ולכן עלות חייו גבוהה יותר משל אדם ללא מוגבלות.
לדעת המתנגדים לחוק, קצבת הנכות צריכה להינתן כהשלמת הפער בין עלות חייו של אדם עם מגבלה לעלות חייו של אדם ללא מגבלה.
זאת על מנת שיוכל להשתלב בשוק העבודה ולקיים את עצמו בכבוד.
לאנשים עם מגבלות חמורות במיוחד אשר בעטיין הם לא יכולים לצאת ולעבוד, לא ניתן פתרון במסגרת חוק זה.
חוק לפיקוח על הפעלת צהרונים, התשע"ז-2017 מסדיר את הפעלתם של צהרונים ציבוריים (כאלה הפועלים בשטח מוסד חינוך מתוקצב או מופעלים על ידי רשות מקומית או חברה ממשלתית בשטח מרכז קהילתי) בישראל.
החוק אושר בכנסת העשרים ב-26 ביולי 2017 ומרבית סעיפיו נכנסו לתוקף בתחילת שנת הלימודים תשע"ח (כלומר ב-1 בספטמבר 2017).
אחדים מסעיפיו נכנסו לתוקף שנה מאוחר יותר.
החוק נבע מיוזמות חקיקה אחדות של חברי הכנסת, שראשיתן בהצעת חוק של חברת הכנסת אנסטסיה מיכאלי בכנסת השמונה-עשרה ובהצעת חוק זהה של חברת הכנסת קארין אלהרר בכנסת התשע-עשרה.
בכנסת העשרים הוגשה הצעת החוק מטעם ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת.
צהרונים רבים פועלים לאחר שעות הלימודים הרגילות בגני הילדים ובבתי ספר ומשמשים מסגרת שהייה והעשרה לילדים מגיל שלוש ועד לכיתה ג'.
בצהרונים אלה שוהים עשרות אלפי ילדים כ־15 שעות בשבוע.
הצהרונים פועלים ללא פיקוח ובקרה נאותים, הן לעניין התשלומים הנהוגים בהם והן לעניין התנאים החינוכיים, המקצועיים, התברואתיים והבטיחותיים בהם.
יש צהרונים שבהם התשלום עבור השירותים הניתנים בהם גבוה באופן בלתי מבוקר או שהטיפול הניתן בהם אינו מקצועי.
כמו כן, יש צהרונים שאינם עומדים בתנאים תברואתיים או בטיחותיים בסיסיים היעדר הפיקוח והבקרה כאמור גורם גם לחוסר שוויון בשירותים החינוכיים והאחרים שמקבלים ילדים בצהרונים שונים.
הגדרה זו מוציאה מתחולת החוק את הצהרונים הפרטיים.
החוק אינו חל על מסגרות שמשרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים משתתף בתקציבן ועל קייטנה.
שר החינוך מוסמך לקבוע תנאים להפעלתו של צהרון, ובכלל זה:
תנאים ואמצעים הדרושים להפעלתו התקינה של הצהרון, ובכלל זה תנאים פיזיים, בטיחותיים וסביבתיים.
תנאים הנדרשים מממלאי תפקידים בצהרון, ובכלל זה תנאים לעניין ניסיון והכשרה מקצועית.
סל השירותים שיינתן בכל סוג צהרון, לרבות סדר היום, התוכנית החינוכית והמזון שיוגש, והוראות לעניין איכות השירותים, תדירותם ובידי מי יינתנו.
הספקה של מזון לצהרון תיעשה רק בידי ספק מזון מורשה כהגדרתו בחוק לפיקוח על איכות המזון ולתזונה נכונה בצהרונים.
תפריט יומי של המזון המסופק בצהרון יפורסם בצהרון מדי חודש.
שר החינוך, בהסכמת שר האוצר, לאחר התייעצות עם ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, רשאי לקבוע, בצו, מחיר חודשי מרבי שייגבה בעד כל ילד השוהה בצהרון, בין היתר על בסיס האזור שבו פועל הצהרון, עלות הצהרון ותקורה סבירה.
לממונה במשרד החינוך נתונה סמכות להורות על סגירת צהרון או הגבלת פעילותו, כאשר יש לממונה יסוד סביר לחשד כי חדל להתקיים תנאי מהתנאים להפעלת הצהרון, וכי נגרמת בשל כך פגיעה בשלומם או בבטיחותם של ילדים השוהים בו או שיש יסוד סביר לחשד שתיגרם בשל כך פגיעה כאמור.
החל משנת הלימודים תשע"ט יוסמך הממונה להטיל עיצום כספי על הפרת הוראות החוק.
משרד החינוך פרסם את מחירי הצהרונים ביישובי הארץ, בהתאם לאשכול החברתי-כלכלי שכל יישוב משתייך אלה.
מחירים אלה, ללא תוספת בגין העשרה נוספת, נעים מ-335 ש"ח לחודש ביישובים מאשכול 1–3 ל-785 ש"ח לחודש ביישובים מאשכול 8–10.
בעקבות קביעת מחיר מרבי של 935 ש"ח לחודש לילד בצהרון הודיע ארגון ויצו על הפסקת הפעלתם של 84 צהרונים בתל אביב ובגבעתיים ונעמת הודיעה על הפסקת הפעלתם של 22 צהרונים בתל אביב.
לאחר שעיריית תל אביב-יפו הבטיחה תמיכה כספית בהפעלת הצהרונים הודיע ויצו שיחזור להתמודד במכרזי הפעלת צהרונים בעיר.
חוק לישראל היא סדרת ספרים בעריכת הרב פרופ' נחום רקובר בהוצאת משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל.
הכרכים השונים נכתבו מטעם המחלקה למשפט עברי בייעוץ וחקיקה, בידי מספר מחברים: הרב ד"ר מיכאל ויגודה, הרב ברוך כהנא, הרב ירון אונגר, הרב אברהם שינפלד והרב יהונתן בלס.
הכרך הראשון בסדרה, שומרים, יצא לאור בשנת ה'תשנ"ט-1999. הכרך העשירי והאחרון עד כה יצא לאור בשנת ה'תשע"ד-2014.
מטרת הסדרה להוות עריכה שיטתית ועדכנית של המשפט העברי כיסוד לחקיקה ולפסיקה על פי סדר חוקי מדינת ישראל.
כל ספר בסדרה מיוחד לאחד מחוקי המדינה, ומביא, על סדר סעיפי החוק, את גישתו של המשפט העברי לנושא הנדון.
הספרים כוללים גם פתרון למגוון רחב של שאלות שאין להן תשובה בחוק, מתוך הסתמכות על המסורת המשפטית העברית המגלה את דרך התמודדות חכמי ישראל עם סוגיות משפטיות הרלוונטיות בימינו.
הספרים נועדו בראש ובראשונה לשימוש מחוקקים, שופטים ומשפטנים, אך מיועדים גם לכל מי שחפץ לדעת את גישתם של המקורות היהודיים בנושאים המעשיים שבחיי יום יום.
בהקדמה הביע נחום רקובר תקווה כי "אלה שלא נזקקו עד כה לפרשנותו של החוק בישראל מתוך המקורות היהודיים, והמשיכו בדרך שהיו מורגלים בה, יבואו עתה למה שמתבקש מהיותה של מדינת ישראל מדינה יהודית, ובזה ימולאו גם הוראות חוק יסודות המשפט כלשונו וכמגמתו".
לכתיבת ספרי הסדרה סייעו רבנים ומומחים רבים, בהם: הרב אלישיב, הרב זלמן נחמיה גולדברג, הרב אשר וייס ושופט בית המשפט העליון צבי טל.
חוק למניעת אכזריות כלפי בהמות 1822 או בשמו המלא 'החוק למניעת אכזריות ויחס בלתי הולם לבהמות' הוא חוק שהתקבל בפרלמנט הבריטי ב-22 ביולי 1822 ומטרתו למנוע אכזריות כלפי סוגים שונים של בהמות.
חוק זה נודע בשם 'חוק מרטין' על שם ריצ'רד מרטין, פוליטיקאי אירי ופעיל להגנת בעלי חיים, שהציע אותו והוביל לחקיקתו.
חוק זה הוא החוק הלאומי הראשון בעולם המודרני להגנת בעלי חיים.
ההצעה הראשונה בפרלמנט הבריטי בדבר הגנה על בעלי חיים הועלתה בשנת 1800, לפיה יש לאסור את ספורט הדמים הכרוך בהתגרות בשוורים.
שר החוץ דאז, ג'ורג' קנינג, תיאר הצעה זו כאבסורדית, תהה איזה עיסוק יכול להיות יותר תמים מהתגרות בשוורים והשווה ספורט דמים זה לתחרויות אגרוף ולריקודים.
קנינג הניח שההצעה מבקשת להוציא את ספורט הדמים הזה מחוץ לחוק משום שמסוכנותו נעוצה בהתקבצות ההמון שעלולה להוביל להתנהגות לא מוסרית של בני האדם אחד כלפי השני.
הנחה זו נשענה על התפיסה דאז לפיה התנהגות שמזיקה לבעלי חיים אינה מצדיקה חקיקה.
עיתון הטיימס החזיק גם הוא בתפיסה זו ופרסם מאמר לפיו "כל מה שיש בו התערבות בשימוש הפרטי האישי בזמנו או ברכושו של האדם הוא עריצות.
כל עוד אדם אחר אינו נפגע, אין מקום לסמכות של התערבות" והצעת חוק זו נדחתה.
בשנת 1809, לורד תומאס ארסקין הציע חוק למניעת אכזריות כלפי בעלי חיים שנקרא "החוק למניעת יחס רשלני והתאכזרות כלפי בעלי חיים", אולם גם הצעת חוק זו נדחתה.
במאי 1821, ריצ'רד מרטין הציג לפרלמנט עצומה נגד אכזריות כלפי סוסים והתלונן על היחס שהסוסים מקבלים בשירות הדואר המלכותי הבריטי.
ב-18 במאי 1821, הוא ניסח הצעת חוק לפיה יחס אכזרי לבעלי חיים מסוימים כגון פרות, חמורים, כבשים, עגלים וסוגים נוספים של בהמות וחיות עבודה ייחשב לעבירה.
תחילה, הצעת חוק זו עוררה לעג בקרב חברי הפרלמנט אך ב-1 ביוני 1821 עברה את אישור בית הנבחרים ברוב קולות של 40 תומכים ו-16 מתנגדים.
לאחר מכן, ההצעה עלתה לאישור סופי של בית הלורדים, אולם עוררה לעג רב: כשעלתה ההצעה להגן על חמורים, נשמעו בבית הפרלמנט הבריטי קולות צחוק רמים כל כך עד שכתב הטיימס, שסיקר את הדיון, התקשה מאוד לשמוע את חילופי הדברים.
כשיושב ראש הדיון חזר על ההצעה - הצחוק באולם התגבר.
אחד מחברי הפרלמנט אמר כי מרטין יחוקק חוק להגנת הכלבים, והתפרצות צחוק מחודשת נשמעה באולם, וכשאחד מחברי הפרלמנט הוסיף בצעקה 'וחתולים!' - נתקפו חברי הפרלמנט בעוויתות צחוק, והחוק נפסל.
מרטין המשיך במאמציו להעביר את הצעת החוק, והציג לבית הלורדים עצומות נגד אכזריות לבעלי חיים שאסף במנצ'סטר, בליברפול וברותרהם כדי להראות להם שהצעת החוק שלו זוכה לתמיכה ציבורית.
הוא ניסה לאסור אכזריות כלפי בעלי חיים תחת החוק לסיוע לעניים , אולם ניסיונו לא צלח.
בעזרתו של לורד תומאס ארסקין, מרטין ניסח מחדש את החוק כך שיתקבל הרושם שהחוק נועד להגן על רכושם הפרטי של הבעלים ולטובתם של הבעלים, ולא למען בעלי החיים עצמם.
ב-22 ביולי 1822, הצעת החוק קיבלה אישור מלכותי כשהמלך ג'ורג' הרביעי חתם עליה והכניס אותה לספר החוקים של בריטניה (3 Geo.
חוק זה נודע כ'חוק מרטין' והיה לחקיקה הלאומית הראשונה בעולם להגנת בעלי חיים, שהכירה באכזריות כלפי בעלי חיים כפעולה בת ענישה.
כדי לעלות את מודעות הציבור לעובדה שיחס אכזרי כלפי חיות מסוימת אינו חוקי, מרטין רדף אישית את פורעי החוק: הוא סייר ברחובותיה של לונדון, הביא את העבריינים לדין, יזם הליכים פליליים חסרי תקדים ולעיתים אף ניהל אותם.
ב-9 באוגוסט 1822, הוא הביא אל בית המשפט שני סוחרים משוק סמית'פילד שעברו על החוק.
הם הורשעו ונקנסו בעשרים שילינג.
מרטין נהג לגלות רגישות כלפי המואשמים שהורשעו בבית המשפט, לא ערער על עונשים מקלים ולעיתים אף שילם את הקנס של מורשעים עניים.
במסגרת ניסיונותיו להביא את פורעי החוק לדין, הוא הסתבך לעיתים בתקריות אלימות, וכן התעמת עם השופטים.
באחד המקרים, מרטין הפיל ארצה ילד שסירב להפסיק להכות את החמור שלו עם מקל.
הדבר עורר בתקשורת קמפיין נגד מרטין.
מחשש להסתה לרצח, מרטין נאלץ לנקוט צעדים נגד העיתון The Morning Chronicle בו נכתב: "החמור האירי הזה מרטין, עם האידיוטיות הבלתי נסבלת שלו, הופך את כל העניין הזה למגוחך.
אני מקווה יום אחד לראות את הגולגולת שלו - עבה ככל שתהיה - מרוסקת".
מאבקו של מרטין הפך אותו לדמות נלעגת בעיני הציבור והתקשורת.
הוא כונה בכינויים מלגלגים בכלי התקשורת (למשל דון קישוט) ולדמותו בקריקטורות בעיתונות, נוספו לעיתים אוזני חמור במטרה לזלזל בו.
בשנת 1823, כשדווח כי מרטין אבד בים, אמר עליו הדוכס מבטפורד : "אני שמח שדיק מרטין הזקן מגולוויי מת.
כבר הרבה זמן שהוא אינו אלא מטרד אישי וציבורי".
אף על פי שמאמציו לתקן את החוק לא הועילו, עצם יישום החוק החדשני היה בבחינת רפורמה גדולה.
בשנת 1835, שנה לאחר מותו, החוק שלו תוקן.
המקרה המפורסם ביותר של אישום בגין הפרת חוק מרטין היה המשפט הראשון שנערך לאחר חקיקת החוק נגד הירקן תומאס וורסטר (Thomas Worster) ומוכר בשם 'משפטו של ביל ברנס'.
מרטין הביא את הירקן בפני שופט לאחר שזה הכה את חמורו עם אבזם ברזל המחובר לרצועה.
חמורו של וורסטר נכח במהלך המשפט, ומרטין ביצע בו בדיקה לעיני השופט כדי להציג את הפצעים שלו מהמכות שקיבל.
איור משנת 1838, שנקרא 'משפטו של ביל ברנס', תיאר את מה שהתרחש בבית המשפט: הירקן תומאס וורסטר מכונה באיור 'Bill Burns' כמשחק מילים המבקש לרמוז כי היה ראוי לשרוף (Burn) את הצעת החוק (Bill) ולא לאשר אותה.
החמור מופיע בבית המשפט כעד נגד בעליו שמואשם באכזריות כלפיו.
הסלים הכבדים שנשא על גבו - מוטלים על הארץ מימינו.
הבעלים של החמור נוגע עם אגודלו באפו כמחוות זלזול.
העתק של חוק מרטין זרוק ברצפה למרגלות אחוריו של החמור כרמיזה למקום אליו שייך החוק.
חוק לצמצום השימוש במזומן, התשע"ח-2018 הוא חוק שאושר בכנסת במרץ 2018. החוק נועד להגביל את השימוש הרחב במזומנים, במטרה לצמצם את ההון השחור ולהיאבק בהלבנת הון, השתמטות ממס, מימון טרור, ועוד.
עיקרי המגבלות החל מ-1 באוגוסט 2022 הם: בעסקה עם עוסק נאסר לשלם או לקבל תשלום מזומן שגובהו עולה 6,000 ש"ח או 10% מהעסקה, הנמוך מביניהם.
בעסקה בין מי שאינם עוסקים מגבלת התשלום היא 15,000 ש"ח, או 50,000 ש"ח בעסקה פרטית למכירת כלי רכב.
המגבלות שונות בעסקאות עם תיירים.
בנוסף, יש מגבלות על שימוש בצ'קים.
במקור, כשנכנס החוק לתוקף ב-1 בינואר 2019, מגבלת הסכום בעסקה עם עוסק הייתה 11,000 ש"ח, ובין מי שאינם עוסקים 50,000 ש"ח בכל סוג עסקה.
השימוש הנרחב במזומנים כחלק מ"הכלכלה השחורה" הביא לחקיקתם של חוקים, במדינות שונות, המגבילים את השימוש במזומנים.
כצעד לצמצום ההון השחור גם הממשלה מינתה בשנת 2014 ועדה "לבחינת צמצום השימוש במזומן במשק הישראלי", בראשותו של מנכ"ל משרד ראש הממשלה, הראל לוקר.
"על פי אומדני רשות המיסים, כחמישית מהפעילות הכלכלית במדינת ישראל אינה מדווחת, קרי מדובר בכלכלה שחורה!
היא פוגעת בשוויון בכלל, ובשוויון בנשיאה בנטל האזרחי בפרט."
בהתאם למנדט שניתן לה גיבשה הוועדה "מתווה פעולה ודרכים ליישום מדיניות להגבלת השימוש במזומן כאמצעי תשלום במשק הישראלי עבור מוצרים ושירותים.
ב-17 ביולי 2014 הגישה הוועדה את הדו"ח הסופי שלה.
ב-22 באוקטובר 2014 אימצה הממשלה את המלצות הוועדה, וביולי 2015 הגישה לכנסת הצעת חוק לצמצום השימוש במזומן.
השימוש במזומן הוכר בארץ ובעולם כגורם המהווה את "הדלק" המניע את הכלכלה השחורה.
"כלכלה שחורה" או "כלכלת צל" (shadow economy) מוגדרת כנתח מהפעילות הכלכלית שאינו מופיע בנתוני התוצר המקומי הגולמי.
היא כוללת פעילויות והכנסות אשר מתבצעות מחוץ למסגרת החוקית של המדינה, מרביתן אינן מדווחות לרשויות במטרה להימנע מקיום החובות המוטלות על כלל האזרחים.
הפעילות הבלתי חוקית המשויכת לכלכלה השחורה מגוונת וכוללת העלמות מס, פעילות פלילית, הלבנת הון, מימון טרור וכיוצא באלה.
הכלכלה השחורה בישראל מביאה לאבדן הכנסות ממסים המוערך בהיקף של מיליארדי שקלים חדשים מדי שנה.
יצוין כי הנזק למשק ולחברה בישראל מקיומה של כלכלה שחורה אינו מסתכם בהפסד הכלכלי בלבד.
תופעת הכלכלה השחורה מהווה חסם לתחרות חופשית ולצמיחה כלכלית, וגורמת להיעדר שוויון בנטל תשלום המיסים, אשר מעבר לאי-הצדק הטמון בו, מטיל עול כבד יותר על אזרחים שומרי חוק.
כאמור, קיים קשר הדוק בין תופעת הכלכלה השחורה והלבנת ההון, לבין השימוש במזומן.
קשר זה נובע מהיותו של המזומן אנונימי ומהקלות הרבה שבשימוש באמצעי תשלום זה, כך שמי שמעוניין יכול באמצעות השימוש דווקא במזומן, לפעול הרחק מעייניהן של רשויות המס ואכיפת החוק, והרחק מעיני המערכת הפיננסית המהווה שומר סף בכל הנוגע למאבק בהלבנת הון ובמימון טרור.
ב-12 במרץ 2018 אושר החוק בקריאה שנייה ושלישית.
מנהל רשות המיסים, משה אשר, ציין כי "החוק לצמצום השימוש במזומן הוא שינוי תפיסה.
בפעם הראשונה גם לאזרח יש אחריות חוקית לבצע עסקאות משמעותיות לא במזומן.
ככה יהיה קשה יותר להעלים הכנסות מהאוצר, מהמדינה ולמעשה מהאזרח עצמו.
בסוף הכספים האלה חוזרים לאזרח.
אני מצפה מהאזרחים שיבינו שבכך שהם מסרבים לשלם במזומן, הם תורמים לכלכלה בריאה, למאבק בהון השחור ולהגדלת הכספים שיחזרו אליהם".
בתיקון ראשון לחוק, שנעשה במסגרת חקיקתו של חוק להסדרת מתן שירותי פיקדון ואשראי בלא ריבית על ידי מוסדות לגמילות חסדים, נוסף מוסד לגמילות חסדים לרשימת המוסד הפיננסיים שחלק מהוראות החוק אינן חלות עליהם.
"מזומן" מוגדר בחוק כ"שטרי כסף ומטבעות שהם הילך חוקי בישראל, וכן מטבע חוץ".
החוק מגביל את גובה התשלום במזומן המותר בעסקאות.
החוק מפרט שמחיר עסקה הוא:
ההגבלות דלעיל אינן חלות על תשלום במזומן בין קרובי משפחה (בן זוג, הורה, הורה הורה, בן, בת, אח או אחות וילדיהם, נכד או נכדה ובני זוג של כל אחד מאלה, וכן אדם אחר הסמוך על שולחנו), למעט לעניין שכר עבודה.
בנוסף, החוק אינו חל על תשלומים במזומן לרשויות המדינה (מיסים, אגרות וכדומה).
בשלוש השנים הראשונות לתחולת החוק הוא לא יחול על תושבי השטחים שאינם אזרחי ישראל ועל אזרח ישראל המבצע עסקה עם תושב השטחים.
החוק קובע גם הגבלות לשימוש בהמחאות:
עוסק לא ייתן ולא יקבל, במסגרת עסקו, תשלום בהמחאה (בלשון החוק "שיק") בעבור עסקה או כשכר עבודה, כתרומה, כהלוואה או כמתנה, בלי ששם מקבל התשלום בשיק נקוב בשיק כנפרע או כנסב, לפי העניין.
איסור מקביל חל על נותן ההמחאה.
אדם שאינו עוסק לא יקבל תשלום בהמחאה העולה על 5,000 ש"ח, בעבור עסקה או כשכר עבודה, כתרומה, כהלוואה או כמתנה, בלי ששמו נקוב בשיק כנפרע או כנסב, לפי העניין.
לא יסב אדם המחאה ולא יקבל נסב המחאה מוסבת, בלי ששמו ומספר זהותו של המסב נקובים בהמחאה.
רשות המסים בישראל רשאית להטיל עיצום כספי על מי שמפר הוראה מההוראות הנ"ל.
גובה העיצום נקבע לפי גובה התשלום במזומן המהווה את ההפרה, והוא גדל כאשר זו הפרה חוזרת.
על עיצום כספי שהוטל ניתן לערער לבית משפט השלום.
פרטי העיצום הכספי, למעט שם המפר, יפורסמו באתר האינטרנט של רשות המיסים.
הפרות מסוימות, גם פעוטות כדוגמת חלוקת עסקה יקרה במזומן לכמה תשלומים, חושפות את המפר גם לקנס ואף למאסר בפועל, תלוי בחומרת העבירה.
חוק לפיקוח על איכות המזון ולתזונה נכונה בצהרונים, התשע"ז-2016, שהוצע על ידי ח"כ רחל עזריה ואושר בכנסת, מחייב פיקוח על איכות המזון ועל תזונה נבונה בצהרונים.
מפעיל צהרון או ספק מזון שלא יעמוד בדרישות המשרד, ייקנס בסכומים של אלפי שקלים על כל הפרה.
בנוסף קובע החוק כי איכות המזון וכמותו הניתנת בצהרונים יפוקח על ידי משרד הבריאות, והוא אשר יקבע מראש, מהו הרכב המזון שיינתן לילדים ומהם הערכים התזונתיים שיהיו בו.
הצעת החוק הועלתה על רקע מגפת ההשמנה בקרב ילדים.
בהצעת החוק נטען כי הרגלי התזונה בגיל הרך הוא נושא בעל חשיבות רבה, המזון תופס חלק מרכזי בחיים החברתיים בגיל זה, ולפיכך החינוך לתזונה נכונה צריך להתחיל בילדות.
מחקרים מוכיחים כי הילדות היא גיל רגיש לשינוי התנהגות, והשפעה על ילדים תשפיע על כל דור העתיד.
העיסוק במזון, מאפשר הכוונה ומתן מידע לאורח חיים בריא, ומונע מחלות עתידיות.
חלק מהילדים בישראל נמצאים במשך שעות רבות במסגרות חינוכיות ובפרט בצהרונים הכוללים הגשת ארוחות.
הצהרונים נועדו לשמש מסגרת שהייה חינוכית לילדים מצאתם מגני הילדים ומבתי הספר ועד לשעות אחר הצהריים.
ילדים שוהים בצהרון כחמש-עשרה שעות שבועיות לערך ושם אוכלים את הארוחה החמה המרכזית, ולכן הוצע החוק שמטרתו להבטיח שארוחה זו תהיה בריאה וראויה, ושתספק מזון מגוון ומאוזן.
איכות המזון וכמותו הניתנות בצהרונים מפוקחת על ידי משרד הבריאות.
התקנות אוסרות על מפעילי הצהרונים להגיש לילדים משקאות ממותקים, מאפים עשירים בשומן ובשומן רווי, פיצה, צ'יפס, חטיפים, חמוצים, קטשופ ומיונז.
רשימת המזונות האסורים כוללת גם עוגות ועוגיות, מזון עשיר במלח, רטבים מוכנים ומזון מטוגן.
בתקנות המשקאות המתוקים, הדיאטטיים ומשקאות האנרגיה הוחלפו בסודה, קפה ותה ללא ממתיקים וכן מים עם צמחים.
במקום ממרחים עתירי שומן או סוכר כמו שוקולד, חלווה, סילאן וריבה יוגשו לילדים טחינה ביתית, חומוס בתוספת טחינה ואבוקדו.
את המאפים העשירים בשומן ובסוכר יחליפו מאפים מקמח מלא עם שמנים מהצומח דוגמת שמן זית.
בנוסף, מחויב המפעיל לספק ארוחות עם הרכב מזון ייעודי לילדים עם רגישויות, לפי הצהרת ההורים, והאריזות הייעודיות מסומנות באופן בולט.
על פי התקנות, ספק המזון ומפעיל הצהרון מחויבים לפרסם את הרכב המזון וערכיו להורים ולתלמידים.
בנוסף, על מפעיל הצהרון לפרסם באופן גלוי וזמין לכול, בתחילת כל חודש, פירוט תפריט יומי של המזון המסופק בצהרון.
על המפעיל לתעד את הפרסום ולשמור העתק צילומי מכל פרסום.
מפעיל הצהרון מספק את המזון באמצעות ספק מזון מורשה, ועל ספק המזון להצהיר בכתב כי המזון הנמכר או המסופק על ידו לצהרון עומד בתנאים.
מפעיל הצהרון חייב לדווח בנובמבר של כל שנת לימודים על מכירה או על הספקה של מזון בצהרון, לרבות פרטי ספק המזון המורשה שעמו התקשר.
רשות מקומית שהתקשרה עם מפעיל בחוזה להפעלת צהרון או למתן רשות שימוש במבנה שהקצתה באמצעות מרכז השלטון המקומי, אחת לשנה, סמוך לתחילת שנת הלימודים, מוציאה דיווח ובו פירוט מספר הצהרונים שעמם התקשרה ופרטיהם, לרבות כתובתם ודרכי ההתקשרות עמם.
התנאים וההוראות לעניין הרכב המזון שאפשר למכור ולספק לצהרונים ולעניין ערכו התזונתי וכמותו נקבעים על ידי משרד הבריאות בהתייעצות עם משרד האוצר בהתחשב בסוג הצהרון, בצורכי הילדים ובגילם, והכול באופן שמאפשר את זמינות המזון וגיוונו בעלויות סבירות תוך שמירה על בריאות הילדים.
בנוסף, מפקחים מטעם משרד הבריאות אמורים לקחת דגימות מזון מהצהרונים לצורך בדיקות מעבדה.
אף על פי שחוק הצהרונים נכנס לתוקף בשנת 2017, נתקל יישומו בקשיים.
בשנה הראשונה ליישומו הגיעו פניות רבות של הורים שהתלוננו שהמזון המוגש בצהרונים אינו עומד בקריטריונים שקבע משרד הבריאות, ובחלק מהמקומות אינו ראוי למאכל.
במסגרת התקנות הוחלט להקים מנגנון באחריות מלאה של משרד הבריאות, שיהיה אמון על ההרכב התזונתי בארוחות הצהריים המוגשות לכ־400 אלף הילדים בישראל שאוכלים בצהרונים.
בתקנות המזון נקבע שיש להגיש לילדים מזון מדגנים מלאים, אבל ספקים בוחרו לערבב בין דגנים מלאים לרגילים, זולים יותר.
כך למשל העידו חלק מההורים שמוגשת כמות גדולה של אורז לבן — עם כמות מזערית של אורז מלא הדרושה כדי לעמוד בתקנה המחייבת.
הסיבה לקושי ביישום החוק הוא הוזלת מחירי הצהרונים שהקשתה על רכישת חומרי גלם איכותיים במחיר רווחי.
חוק למניעת אלימות במוסדות למתן טיפול, התשע"א-2011 נועד להפחית את מקרי האלימות במוסדות רפואיים.
החוק חוקק עקב מקרי אלימות רבים כלפי הצוות הרפואי.
החוק אושר בכנסת השמונה עשרה ב-25 ביולי 2011. החוק נותן סמכות למנהל מוסד רפואי, למחלקה לשירותים חברתיים או מקום המספק שירותי רווחה, למנוע כניסה למוסד מאדם שנקט באלימות מילולית או פיזית כלפי עובד במוסד הרפואי, או שהשחית את רכוש המוסד.
החוק הוא פרי יוזמתו של אלכס מילר יחד עם חברי הכנסת אנסטסיה מיכאלי ודוד רותם.
החוק חוקק בשל אלימות כלפי עובדי מערכת הבריאות וכלפי צוותים רפואיים ומנהליים המתרחשת בתדירות גבוהה בבתי חולים, במרפאות ובמוקדים לרפואה הקהילתית, כמו גם מול צוותי הצלה וחירום.
מדי שנה, מתועדים ומדווחים למשרד הבריאות יותר מ-3000 מקרי אלימות נגד צוותים רפואיים.
הנזק הנגרם כתוצאה מאלימות זו מוביל לעלויות גבוהות לארגון ולנזקים מערכות בריאות בארץ ובעולם, פגיעות נפשיות ופיזיות לנתקף עד לפציעות ולמוות.
מרבית האירועים מתרחשים במחלקות בתי החולים, ובמחלקות לרפואה הדחופה מתרחשים כ-30% מאותם אירועים.
מקרי אלימות רבים אלו הובילו לרצון לשפר את המצב הנוכחי ולחקיקת החוק.
למרות שורה של פעולות שננקטו לאורך השנים, בהן תוכניות מניעה ממשלתיות, אלימות כלפי עובדי מערכת הבריאות ממשיכה.
בניסיון להתמודד עם תופעה חמורה זו, הפוגעת בצוותים ובמטופלים הוקמה הוועדה "למיגור ולהתמודדות עם אלימות במערכת הבריאות" אשר עסקה בגיבוש תוכנית פעולה והמלצות למיגור והתמודדות עם תופעת האלימות במערכת הבריאות.
בינואר 2000 בעקבות דו"ח ועדת בניזרי, הופץ חוזר מנכ"ל 1/2000 הערכות להתמודדות מול מקרי אלימות במערכת הבריאות המנחה את כלל המערכת לביצוע המלצות הדו"ח.
בדצמבר 2004 שר הבריאות דני נווה הפיץ ריענון להנחיות והנהלים הנוגעים להתמודדות עם אלימות וההיערכות לקראתם ומנהל רפואה מפרסם חוזר מנכ"ל 17/04 .בינואר 2011 משרד הבריאות מפרסם חוזר מנכ"ל 5/11 בנושא הדרכה של הצוותים הרפואיים.
ביולי 2011 בכנסת עבר החוק למניעת אלימות במוסדות רפואיים.
באוגוסט 2012 משונה שמו של החוק לחוק למניעת אלימות במוסדות למתן טיפול.
באוגוסט 2013 התקבלה החלטת ממשלה 697 לצמצום האלימות נגד סגלים רפואיים, בעקבותיה התפרסמה תוכנית לאומית לצמצום האלימות כנגד צוות רפואי והתקבלה החלטה על הצבת שוטרים בבתי החולים.
בינואר 2015 התחיל פיילוט להצבת שוטרים בשישה בתי חולים ממשלתיים.
במרץ 2017 נרצחה האחות טובה קררו במרפאת קופ"ח כללית בחולון.
באפריל 2017 הוקמה ועדת מור-יוסף למיגור והתמודדות עם האלימות במערכת הבריאות בישראל ופרסמה דו"ח המלצות.
ביוני 2018 הוקם צוות בראשות המשנה למנכ"ל משרד הבריאות, בהשתתפות נציגי משרד הבריאות ומשטרת ישראל, אשר ייעודו יישום ההמלצות והוצאתן מן הכוח אל הפועל והוקצה תקציב ייעודי ליישומו.
מספר אירועי האלימות כנגד צוותים רפואיים הולך וגדל ומדובר בתופעה מדאיגה ורחבת היקף.
על פי נתוני משרד הבריאות וההסתדרות הרפואית בכל שנה מדווחים כ-3500 אירועי אלימות במערכת הבריאות מתוכם 700 מוגדרים אירועי אלימות פיזיים.
על פי מחקר של מכון ברוקדייל, 75% מהעובדים במרפאות ראשוניות בקהילה חוו אלימות מילולית לפחות פעם אחת במהלך השנה ושליש מהעובדים חוו אלימות פיזית לפחות פעם אחת במהלך הקריירה שלהם.
השפעתה הכלכלית של התופעה על המשק
לתופעת האלימות כנגד צוותים רפואיים השפעה משמעותית על המשק ועל התוצר.
בעולם נהוג להתייחס לעובד שחווה אירוע אלימות כנפגע עבודה ובארצות הברית 13% מהיעדרויות של עובדי בריאות מהעבודה הן בעקבות אירועי אלימות ועובד שחווה אירוע אלימות מנצל בממוצע 112.8 שעות של חופשת מחלה.
להיעדרות מהעבודה בעקבות אירוע אלימות השלכות שליליות על העובד ועל מקום העבודה המובילים להתרופפות ולירידה בתפוקת הארגון.
בישראל עובד במגזר הציבורי הנעדר מעבודתו זכאי לדמי מחלה החל מהיום הראשון להיעדרותו ולצורך קבלת מושג על פוטנציאל הנזק נכפיל 3500 מקרים ב-112.8 שעות ונקבל כ- 50000 ימי מחלה שערכם כ-20 מיליון שקלים לשנה.
תוצאה ישירה של תופעת האלימות היא תחלופת צוות גבוהה בעיקר בקרב אחיות.
ארגון ITA GROUP מעריך כי בית חולים ממוצע מפסיד בכל שנה כ 300,000$ בשל התופעה.
בישראל 26 בתי חולים כך שהנזק מוערך ב 25 מיליון ₪ לשנה.
תוספת 26 תקני כ"א למשטרה להצבת שוטרים בבתי החולים עלותם כ 10 מיליון ₪ לשנה.
תקציב משרד הבריאות לפרויקט מניעת אלימות עומד על 2,448,000 ₪ לשנה.
מורגשת עליה חדה בגירעון התפעולי של בתי החולים שהסתכם בשנת 2015 ב 2 מיליארד ₪ הנובעת מעליה בשכר והוצאות על בינוי שמירה, אבטחה וניקיון.
ישראל מוציאה בשנת 2019 על ביטחון של מערכת הבריאות בשנה כ- 87.5 מיליון ₪ שהם יותר מ-2% מהתקציב השנתי של מערכת הבריאות 41 מיליארד שקלים.
ניתן להעריך שהפגיעה הכלכלית של תופעת האלימות כנגד צוותים רפואיים במשק מוערכת ביותר מ-150 מיליון שקלים בשנה .
הממסד: מחקרים מראים שזמני המתנה ארוכים, עומס, רמת אוכל נמוכה, מחסור בכוח אדם ובמיטות, בירוקרטיה, תהליכים ארוכים, תנאים פיזיים לא נוחים וחוסר מחויבות ניהולית, יכולים לתרום להיווצרות אלימות.
התנהגות הצוות: נמצא כי התנהגות הצוות יכולה לתרום אף היא להיווצרות אלימות.
כך לדוגמה, "התנהגות אחראית" יכולה לעכב היווצרות אלימות - למשל הצגת שם ותפקיד, תיאום ציפיות, הדרכה ומתן מידע.
גם חמלה, אמפתיה וכבוד מסייעים בצמצום מספר מקרי האלימות.
לעומת זאת, ישנה התנהגות שמקדמת היווצרות אלימות, למשל, טון דיבור שאיננו מכבד, תגובה קיצונית, זלזול והתנשאות עלולים לתרום לתוקפנות מצד מטופלים.
התנהגות מטופלים (ומלוויהם): הסיבות לאלימות מצד מטופל יכולות להיות כתגובת אבל וצער.
בניגוד למה שמקובל לעיתים לחשוב, לרוב, מטופלים תוקפניים אינם בעלי אפיונים בולטים סטריאוטיפיים כגון אלכוהוליזם, שימוש בסמים, חסרי בית או בעלי הפרעות פסיכיאטריות.
רוב התוקפים הם מלווים של המטופל, בריאים, ילידי הארץ.
ביותר משליש מהמקרים מדובר ביותר מתוקף אחד.
לא הוכח שהתנהגות אלימה מצד מטופל היא מדד להישנותה אצל אותו אדם.
מערכת הבריאות מתמודדת עם התופעה כבר מספר עשורים אך את השינוי בהתייחסות המדינה לנושא ניתן לראות מאז 2011 עם חקיקתו של החוק למניעת אלימות במוסדות רפואיים ובהמשך ב-2013 עם קבלת החלטת ממשלה 697 לצמצום האלימות כנגד סגלים רפואיים ולהצבת שוטרים בבתי החולים.
ועדת מור יוסף שעסקה במיגור האלימות במערכת הבריאות הגישה את המלצותיה לשר הבריאות הרב ליצמן בדצמבר 2017. ביוני 2018 הוקם צוות בהשתתפות משרד הבריאות, המשרד לביטחון פנים ומשטרת ישראל שתפקידו ליישם את המלצות הוועדה.
הוועדה המליצה במספר תחומי ניהול ותפעול וכן בחיזוק הקשר בין משרדי הממשלה השונים והמשטרה.
בנוסף המליצה הוועדה על החמרת הענישה ועל הכללת נושא האלימות בכל תוכניות הלימוד בבתי הספר לרפואה, סיעוד ומקצועות הבריאות.
במסגרת יישום החלטות הוועדה, החל פיילוט של הצבת שוטרים ב-6 בתי חולים, שהורחב מאוחר יותר ל 15 בתי חולים בהתאם לתוצאות מחקר שערך המשרד לביטחון פנים ולפיו דיווחו בתי החולים לאחר הפעלת התכנית על עליה בתחושת הביטחון של הצוותים.
אזהרה על ידי מנהל מוסד
הוראה בדבר מניעת כניסה למוסד
מניעת כניסה תתבצע במקרים הבאים: אם נקט בתקופת האזהרה אלימות פיזית, אז ההרחקה תהיה בתקופה שלא תעלה על שישה חודשים; אם נקט בתקופת האזהרה, אלימות מילולית או השחית רכוש, יורחק לתקופה שלא תעלה על שלושה חודשים.
לא יימנע מתן שירותי רווחה לבן משפחתו של אדם שנמנעה ממנו כניסה למוסד.
לשם ביצוע הוראות רשאי מנהל מוסד לדרוש מאדם שהתקיימה לגביו אזהרה או הרחקה למסור לו את שמו ומענו ולהציג לו תעודת זהות או תעודה רשמית אחרת המעידה על זהותו.
שר הבריאות ושר הרווחה והשירותים החברתיים ממונים על ביצוע חוק זה.
חוק לעידוד טוהר המידות בשירות הציבור, התשנ"ב-1992 נחקק במטרה לעודד עובדי ציבור לחשוף מעשי שחיתות או עניינים אחרים הפוגעים בטוהר המידות במקום עבודתם.
למטרה זו משמשים שני צעדים שבחוק:
מסירת תעודת ממצאים: למתלונן שתלונתו נמצאה מבוססת תיתן הרשות המוסמכת שבפניה התלונן תעודת ממצאים ובה ממצאי הבדיקה או תוצאותיה.
הענקת תעודת הוקרה: למתלוננים שיימצאו ראויים לכך תינתן תעודת הוקרה על ידי נשיא המדינה בטקס מיוחד שיתקיים במשכן הנשיא.
ב-17 בפברואר 1992 הוגשה לכנסת הצעת חוק פרטית של ח"כ רן כהן מסיעת מרצ, לעידוד טוהר המידות בשירות הציבור .
"מטרת החוק המוצע היא לעודד עובדי ציבור לגלות מאמץ ותשומת לב לעקירת מעשי שחיתות או חריגות חמורות אחרות הפוגעים בטוהר המידות בשירות הציבור.
הצורך בחוק נובע מהחריגים הנחשפים בדו"ח מבקר המדינה, ומהצורך לעודד מניעה של פגיעות באזרחים ובמינהל הציבורי".
התקנות לחוק הותקנו לראשונה בשנת 1994, ועסקו בדרכי ציון הממצאים בבדיקת תלונה, בפרטי תעודת הממצאים ובהמלצה לתת תעודת הוקרה.
בעקבות התיקון השלישי לחוק משנת 2007, נוספו הסעיפים הקשורים לדיווח על תלונות ועל ממצאים, וכן לפנייה לציבור ולגופים ציבוריים כדי שימליצו על עובדים שחשפו שחיתות במקום עבודתם כמועמדים לקבלת תעודות הוקרה.
אי יישום החוק במהלך 23 שנים
מתן תעודת ממצאים למתלונן כחוק, וקיום הליך להענקת אות הוקרה על ידי נשיא המדינה קיימים כבר בהצעת חוק הראשונית משנת 1992. למרות זאת, במשך עשרים ושלוש שנים שחלפו מיום פרסום החוק ב"רשומות", לא יושם החוק כלל.
זאת בכל הקשור להמלצת שר המשפטים, הממונה על קיום החוק, לנשיא המדינה להעניק תעודות הוקרה למתלוננים שנמצאו ראויים לכך, וממילא נשיא המדינה לא העניק תעודות כאלה בכל התקופה האמורה.
בכל הקשור למתן תעודות ממצאים למתלוננים שהתלוננו על מעשי שחיתות או פגיעה אחרת בטוהר המידות בשירות הציבור, הוענקו במהלך 23 השנים הללו תעודות ממצאים בודדות מטעם הגופים המוסמכים.
בתחילת שנת 2007 נעשה ניסיון בכנסת לשפר מצב זה.
חברי הכנסת שלי יחימוביץ', אריה אלדד ועמירה דותן הגישו הצעה לתיקונים ותוספות לחוק, שכללו דרכים להביא את דבר החוק לתודעה הציבורית, כדי לעודד ביתר שאת עובדים בשירות הציבור להתלונן על מעשי שחיתות ופגיעה בטוהר המידות.
בדיונים שנערכו אודות החוק בשנת 2008, עלה כי ייתכן שהבעיות ביישום החוק נובעות מכך שאין תקנות הנוגעות לביצועו.
הצעתם של השלושה באה לעולם לאחר שנוכחו שהחוק הפך לאות מתה בספר החוקים.
בדברי ההסבר להצעתם כתבו בין היתר:
גם תיקונים ותוספות אלו לחוק לא הביאו לשיפור המצב.
בשלהי שנת 2013, פנה מבקר אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ד"ר רון אבני, לח"כ ד"ר עדי קול שהייתה בעת ההיא יו"ר הוועדה לפניות הציבור של הכנסת, בתלונה על כך שהחוק ממשיך להיות אות מתה בספר החוקים.
ב-3 בפברואר 2014 התקיימה ישיבת הוועדה לפניות הציבור של הכנסת בראשות ח"כ קול, ובהשתתפות כל הנוגעים בדבר ממשרדי הממשלה השונים, נציגי משכן נשיא המדינה ועמותות רלוונטיות.
לאחר שד"ר רון אבני הציג את הבעיה התקיים דיון ובעקבותיו התקיים תהליך שהניעה חברת כנסת קול כדי להביא לידי כך ששרת המשפטים, בעקבות הליך שהמשרד יקיים, תמליץ לנשיא המדינה על הענקת תעודות הוקרה על-פי חוק זה.
ואכן, כעבור כמעט שנתיים, התקיים הטקס והענקת תעודות ההוקרה במשכן הנשיא.
בהודעת משרד המשפטים בעניין זה נכתב בין השאר
מאז הטקס הראשון שהתקיים בסוף שנת 2015, התקיים (עד כתיבת שורות אלה - מאי 2020) רק עוד טקס אחד ב־9 יולי 2017, בו קיבלו תעודות הוקרה: אפרים ארליך (קרמשניט) ממשטרת ישראל על חשיפת פגיעות בטוהר המידות במשטרה, ושלומית בוסקילה על חשיפת התעללות בחסרי ישע בבית החולים הפסיכיאטרי בטירת הכרמל.
בשנת 2020 פרסם משרד מבקר המדינה נוהל מעודכן בדבר יישום הוראות החוק לעידוד טוהר המידות בשירות ציבור, התשנ"ב-1992, במשרד מבקר המדינה ונציב תלונות הציבור.
ב-22 פברואר 2022 הוענקו במשכן נשיאי ישראל ובמעמד נשיא המדינה, שר המשפטים ומבקר המדינה, תעודות הוקרה ל-4 חושפי שחיתויות.
ככל הידוע, לאחר מועד זה, טרם התקיימה הענקת תעודות הוקרה מטעם נשיא המדינה, והגוף שמוטל עליו לפתוח בתהליך הוא משרד המשפטים, שככל הנראה נמנע מלעשות זאת.
חוק לפיצוי נפגעי גזזת, תשנ"ד-1994 אושר בכנסת השלוש עשרה בשנת 1994, ועל פיו מפוצים אנשים שטופלו כנגד גזזת באמצעות קרינת רנטגן בין 1 בינואר 1946 ובין 31 בדצמבר 1960 וחלו בעקבות זאת במחלות המצוינות בחוק, וכן קובע החוק פיצוי לשאריהם.
ישראל היא המדינה היחידה שבה נחקק חוק מסוג זה.
המחקר עורר עניין רב באמצעי התקשורת.
הצעת החוק הוגשה בשנת 1994 על ידי חבר הכנסת עמיר פרץ.
העולים שהגיעו בשנות ה50 סבלו מחבלי קליטה קשים, וזאת בין היתר עקב חוסר ניסיונה של מדינת ישראל בקליטה עולים בהיקפים כאלה.
תחום הבריאות היה אחר התחומים שבו בוצעו פעולות שהסתבר מאוחר יותר כי היו בלתי יעילות ולעיתים מזיקות.
חולי הגזזת קיבלו טיפולים בהקרנות.
התברר כעבור זמן שהקרנות אלה לא רק שבחלקן היו מיותרות אלא שגרמו לנזקים בריאותיים בלתי הפיכים עד כדי מחלת הסרטן ומחלות קשות ביותר אחרות.
היום מתגלות תופעות לוואי קשות הגורמות לנכות קשה ולעיתים גם למוות של אזרחים שטיפול בהם בוצע לפני עשרות שנים.
מן הראוי למצוא דרך לפיצוי הולם לחולים אלה כפי שנעשה לגבי קבוצות אחרות של חולים שהמדינה מצאה דרך לפצותם לפי חוק.
החוק אושר בכנסת ב-25 ביולי 1994, ותחילתו נקבעה ל-1 בינואר 1995.
בתיקון מס' 3 לחוק, שתחילתו ב-1 בינואר 2003, ניתן מענה למי שקיבל מענק לפי החוק וחלה החמרה במצבו הבריאותי, שמצדיקה מענק גבוה יותר.
נפגע כזה יקבל את ההפרש שבין המענק לפי דרגת נכותו הנוכחית לבין המענק שכבר שולם לו.
תקנות לפיצוי נפגעי גזזת (הגשת תביעה, הכרה בנפגע, קביעת דרגת נכות, הרכבת ועדות וסדרי עבודתן), תשנ"ה-1995.
תקנות לפיצוי נפגעי גזזת (תשלום פיצוי חד פעמי, קיצבה ומענק), תשנ"ה-1995.
המחלות שהסיכוי לחלות בהן בעקבות הקרנת רנטגן נגד גזזת גבוה יותר הן:
גידולים ממאירים מהסוגים הבאים: גידולי מוח, גידולי גולגולת, גידולים בבלוטות הרוק, גידולי בלוטת התריס, גידולי עור כגון מלנומה באזור ראש צוואר בלבד,
חוסר שיעור באזורי הצטלקות בעור הקרקפת.
מי שנקבעו לו בין 40% נכות לצמיתות ל-74% נכות לצמיתות, זכאי לקבלת פיצוי חד-פעמי בסך של 50,000 ש"ח (כל הסכומים הם בערכי נובמבר 1994 וצמודים למדד המחירים לצרכן).
מי שנקבעה נכותו על 75% לצמיתות ומעלה זכאי לקבלת סכום פיצויים חד-פעמי בסך של 100,000 ש"ח.
בנוסף לסכומים אלו, זכאים אותם נפגעים אשר נכותם נקבעה על למעלה מ-40% לצמיתות, לקצבה חודשית למשך כל חייהם, שגובהה שווה ל-25% מהשכר הממוצע במשק למי שנכותו 100%, וחלק יחסי מסכום זה למי שנכותו נמוכה מ-100%.
מי שנכותו בין 5% ועד 39% (לצמיתות) זכאי למענק חד-פעמי בסכום השווה לשבעים מענקים חודשיים.
בינואר 2020 היה השכר הממוצע לעניין זה 10,552 ש"ח, כך שהקצבה החודשית המרבית הייתה 2,638 ש"ח, והמענק החד-פעמי למי שנקבעו לו 10% נכות היה 18,466 ש"ח.
מי שקיבל מענק לפי החוק וחלה החמרה במצבו הבריאותי, יקבל את ההפרש שבין המענק לפי דרגת נכותו הנוכחית לבין המענק שכבר שולם לו.
שאיריו של מי שנפטר כתוצאה מההקרנות שקיבל זכאים למענק חד-פעמי:
לבן זוג שעמו ילדים – מענק בסכום השווה לקצבה מלאה כפול 36.
לבן זוג שאין עמו ילדים – מענק בסכום השווה ל-60% קצבה מלאה כפול 36.
לילדו של נפגע באין בן זוג הזכאי למענק – מענק בסכום השווה ל-60% קצבה מלאה כפול 36.
בדיון בתביעה לפיצוי מכוח החוק מתקיים בשתי ועדות.
תחילה ועדת מומחים, שבראשה שופט או שופט בפנסיה וחברים בה שני רופאים בעלי תואר מומחה בתחומים הנוגעים לעניין העומד לדיון, קובעת האם לתובע או לאדם שמכוחו מוגשת תביעת שאירים ניתן טיפול בהקרנה.
בהמשך ועדה רפואית, שחברים בה שלושה רופאים בעלי תואר מומחה בתחומים הנוגעים לעניין העומד לדיון, קובעת האם התובע חלה במחלה מזכה ומה אחוז הנכות שיש לקבוע לו.
בתשלום הקצבאות והמענקים מטפל המוסד לביטוח לאומי.
החוק הורה על הקמתו של המרכז הלאומי לפיצוי נפגעי גזזת, למחקר בנושא מחלת הגזזת והטיפול בה ולמעקב אחרי מי שחלה בגזזת וקיבל טיפול בהקרנה.
(1) איתור, רישום ותיעוד של מי שחלו בגזזת וקיבלו טיפול בהקרנה;
(2) מעקב אחר המטופלים וריכוז המידע על השלכות הטיפול בהקרנה שקיבלו;
(3) הקמת מערך לאיבחון מוקדם של מחלות שהמטופלים חשופים להן;
(4) פיתוח שיטות לשיקום המטופלים ולטיפול בהם.
התביעות מוגשות אל המרכז הלאומי לפיצוי נפגעי גזזת השייך למשרד הבריאות.
עד לחודש יולי 2013 הוגשו למרכז הלאומי לפיצוי נפגעי גזזת 43,543 תביעות, ומתוכן הוכרו 24,314 אנשים כמי שנפגעו מהטיפול וקיבלו פיצויים בהתאם למצבם הבריאותי.
על ההחלטות של ועדת המומחים והוועדה הרפואית ניתן לערער בפני בית הדין לעבודה, ובהתאם לכך הוגשו לבית הדין מאות ערעורים.
כאמור, הפיצוי ניתן בגין רשימה סגורה של מחלות הנכללת בתוספת לחוק.
יש הטוענים שיש להרחיב את רשימת המחלות המזכות בפיצוי.
לשר הבריאות נתונה סמכות להוסיף לרשימת המחלות המזכות בפיצוי מחלות שבעת חקיקת החוק לא היה ידוע על הקשר הסיבתי בינן לבין ההקרנות שבוצעו לצורך הטיפול במחלת הגזזת.
בהתאם לסמכות זו חתם השר על צו המורה להוסיף לרשימת המחלות גידולים שפירים בבלוטת התריס, אך מחמת חוסר תקציב הצו לא פורסם ב"רשומות" ולכן לא נכנס לתוקף.
החוק לפיצוי נפגעי גזזת אינו מעניק פיצוי לעגמת נפש, אולם לנפגעים מוענק פיצוי באמצעות תקנה 34 לתקנות הביטוח הלאומי (קביעת נכות לנפגעי עבודה) התשט"ז-1956 הקובעת נכות נפשית, וכתוצאה מהחלטה זו, נכון לחודש יולי 2013 קיבלו 18,805 אנשים שהוכרו נפגעי הקרנות גם פיצוי עבור כאב וסבל באמצעות קביעת נכות נפשית.
החוק למניעת זיהום הים מהשלכת פסולת נחקק בשנת 1983 (תשמ"ג) על ידי המשרד להגנת הסביבה.
מטרת החוק היא לגרום להפסקת הטלת פסולת אל שטחי הים של ישראל ככל שניתן, ולעודד מציאת דרכים אחרות ונקיות יותר להיפטר מהפסולת.
לפני חקיקת החוק, השלכת פסולת לים הייתה וזיהומו שכיחה יחסית בקרב הישראלים.
לאחר שהחלו פיתוחים מרכזיים בהתפלת מי ים למי שתייה, הובהרו הבעיות במצב זה מבחינת שמירה על בריאות האזרחים.
בשלב זה נהיה ברור שדרושים חוקים המטפלים בנושאים אלו.
החוק אוסר השלכה של כל סוג של פסולת לים בכל צורה, במטרה לשמור על הים ועל החופים נקיים יותר וכדי למנוע זיהומים של הים, לדוגמה הזרמות של ביוב ושפכים לים ומזהמים אחרים שפוגעים בחיי הים ובאיכות המים.
החוק נאכף על ידי הוועדה למתן היתרים - ועדה אשר ממנה השר להגנת הסביבה, ובה גם נציגים של גופים ציבוריים אחרים שעניינם לשמור על הסביבה.
תפקיד ועדה זו הוא לפקח על מקרים הקשורים לחוק, לשנות ולהוסיף לחוק כשצריך.
נכון לשנת 2009 מורכבת הוועדה מנציגים של כמה משרדים - משרד הביטחון, הבריאות, התחבורה, התעשייה והמסחר, התיירות, וגופים נוספים אשר מעוניינים בשמירה על איכות הסביבה.
בנוסף, יש לוועדה הסמכות לספק היתרים להשלכת פסולת - אישורים מיוחדים להשלכת סוגי פסולת מסוימים במקרים אשר הוועדה רואה לנכון.
כדי לקבל היתר צריך להגיש בקשת היטל לוועדה, בה הוא מתאר את המקרה ומדוע הוא זקוק להיתר, החוק מחייב לענות לבקשה תוך עד 75 ימים מיום הגשתה.
בנוסף, החוק מחייב לשלם על כל סוג של היטל לים, במטרה להביא להפנמה של העלויות לטיפול הים, בדרך כלל העלויות יהיו בקירוב ל 300 ש"ח ליום, אך מספר זה משתנה בהתאם לכמות ההטלה, לחומרים, ולעוד משתנים.
לוועדה ישנה גם סמכות למתן היתרי חירום, היטלים מיוחדים אשר אמורים להינתן רק במקרי חירום כאשר אין דרך אפשרות סבירה למנוע את ההזרמה, או במקרים המתייחסים לתאונות או נזקים בשל אירוע חריג.
החוק קובע שעל הוועדה לדון בהיתרי חירום תוך 72 שעות מהגשתם, ושהם עלולים לעלות עד כ-10,000 ש"ח ביום.