tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דן לאפי, סוגיות מפתח בתאוריית המדיה (תרגום: ענבל שגיב-נקדימון, עריכה מדעית: דוד לוין ואורן סופר), רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2011.
דניס מקווייל, מבוא לתקשורת המונים (תרגום: ענבל שגיב-נקדימון, עריכה מדעית של המהדורה העברית: דוד לוין ואורן סופר), רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2014.
ברברה ג'ונסטון, ניתוח שיח (הספר תורגם כחלק מהקורס שיח התקשורת שהוכן על ידי שושנה בלום-קולקה, אורן סופר וארן ליביו.
תרגום: יעל אונגר, עריכה מדעית: פנחס שטרן), רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2012.
שושנה בלום-קולקה, אורן סופר, ארן ליביו (עורכים), שיח התקשורת - מקראה (תרגום מאמרים: יעל אונגר, עריכה מדעית של המאמרים המתורגמים: פנחס שטרן), רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2015.
סופר פרסם בימי חייו עשרות מאמרים מדעיים.
להלן מבחר ממאמריו (נבחרו לפי מידת ציטוטם במאמרים אחרים):
אורן פישר (נולד ב־9 בפברואר 1984 בלוס אנג'לס, ארצות הברית) הוא אמן רב תחומי ישראלי ואוטודידקט הפועל בעיקר בתחומי ציור, פיסול, רישום, וידאו ואינסטליישן.
יצירותיו מתאפיינות בשילוב בין חומרים טבעיים לטכנולוגיה עכשווית, ובחקר נושאים של זהות, קהילה, מיתולוגיה מקומית וזיכרון אישי וקולקטיבי.
פישר מציג במוזיאונים, גלריות מרכזיות ובתערוכות בין־לאומיות, וזכה להכרה רחבה בשדה האמנות הישראלי והבין־לאומי.
בשנת 2021 הציג תערוכת יחיד רטרוספקטיבית שהתפרשה על פני שלוש קומות בבית סותביס בתל אביב, בעקבות זכייתו בפרס הפטיש לשנת 2019. בשנת 2023 זכה בפרס "בחירת השופטים" בפסטיבל קאן לסרטי מחול.
בשנת 2024 הציג שתי תערוכות יחיד משמעותיות האחת תערוכה מוזיאלית במוזיאון העיר דיסלדורף שבגרמניה והשניה בגלריית חזי כהן בתל אביב.
אורן פישר נולד בשנת 1984 בלוס אנג'לס, ארצות הברית, לעופר ולאמי.
כשהיה בן שנה עלתה משפחתו לישראל והשתקעה ברעננה.
בשנת 1991 עברה המשפחה להתגורר בלאס וגאס, ולאחר כשנה שבה לרעננה.
פישר למד בתיכון אוסטרובסקי בעיר, ואת שירותו הצבאי עשה בנח"ל, בגדוד 932, בתפקיד קשר.
לאחר שחרורו מצה"ל טייל במשך כשנתיים בהודו, אוסטרליה, מקסיקו ומדינות נוספות.
בשנת 2012 עבר להתגורר בקיבוץ שניר והחל בלימודי כלכלה במכללת תל־חי.
באותה תקופה החל לעסוק בפיסול וליצור עבודות אמנות מחומרים שמצא בסביבת מגוריו, ובהדרגה גיבש שפה חזותית ייחודית.
פישר הוא אמן אוטודידקט שהחל את דרכו מחוץ למוסדות האמנותיים, דרך ניסוי, חקירה ועבודה בשטח.
עבודותיו המוקדמות הוצגו לראשונה בפאבים ויישובים בגליל העליון, ביניהם הנרייטה פאב בכפר סאלד, ראש פינה, קיבוץ איילת השחר ומחניים.
בספטמבר 2012 יזם את פרויקט "צבעי בסיס", במסגרתו הפכו אמנים בסיסים צבאיים נטושים לאתרי תערוכה פתוחים.
בשנת 2014 עבר פישר להתגורר בתל אביב, והיה ממקימי גלריית "משונע" ושימש כאוצר ומנהל פרויקטים של "הבית האדום" — חללים עצמאיים שפעלו כמרכזים לאמנות עכשווית ניסיונית ותרמו לעיצוב סצנת האמנות האלטרנטיבית בעיר.
בהמשך ביסס את מקומו כאמן פעיל בגלריות ובמוזיאונים בארץ ובעולם, תוך שמירה על גישה חומרית, ישירה ובלתי מתווכת.
בשנים האחרונות התחתן פישר והעתיק את מגוריו לערבה הדרומית שם הקים סטודיו פעיל בלב מטע תמרים בקיבוץ סמר.
2025 - מוזיאון ישראל, ירושלים, רכש את עבודת הווידאו "יום סידורים במוזיאון ישראל"
2023 - זוכה פרס בחירת השופטים, פסטיבל קאן לסרטי מחול, קאן, צרפת.
2019 - זוכה בפרס "הפטיש" מטעם סותביס, במסגרת יריד צבע טרי 11, תל אביב, ישראל.
"מקלות ואבנים" גלריה חזי כהן, תל אביב 2024
תערוכת יחיד באוצרותו של ד"ר אלעד ירון, שהוצגה כמיצב טוטאלי רב־שכבתי.
התערוכה שילבה פסלי עץ ואבן, עבודות וידאו, ציורים ועיתון מקומי שיצר האמן בשיתוף עם הקהילה בקיבוץ סמר.
במרכז החלל הוצב גזע דקל מגולף, ולצדו עשרות פסלים קטנים מאבן מדברית ועץ אקליפטוס, חלקם נשאו מסכים זעירים שהקרינו תנועה בתוך נוף מדברי.
בחללים הנלווים הוצגו ציורים סמי־מופשטים ופסל שיתופי עם האמן עפר שמואלפלד.
התערוכה עסקה במתח שבין הרס לתקומה, ובין שורשיות לקִדמה, תוך התכתבות עם מיתוסים מקומיים והקשרים פוליטיים עכשוויים.
"עבודות אבודות" ("Missing Works") מוזיאון העיר דיסלדורף, גרמניה 2024
תערוכת היחיד "Missing Works" במוזיאון העיר דיסלדורף, בשיתוף פעולה עם מוזיאון ינקו־דאדא בעין הוד.
התערוכה עסקה בזיכרון ההיסטורי של הקהילה היהודית בעיר, והוקדשה לסיפורו של ד"ר מקס שטרן – סוחר אמנות יהודי שפעל בדיסלדורף בשנות ה־30, ונאלץ לעזוב את גרמניה עם עליית הנאצים לשלטון.
פישר יצר במיוחד עבור התערוכה סדרה חדשה של 70 ציורים בצבעי שמן, מים, דיו ואקריליק, אשר שיקפו באופן אינטימי את התחושה של אובדן, שבר וזיכרון, בעקבות היעלמותן של יצירות מהאוסף של שטרן.
לצד הצגת העבודות התקיימה שיחה פתוחה עם האמן, שעסקה בתהליכי היצירה, באובדן אישי וקולקטיבי, ובמקומה של האמנות כגשר בין עבר להווה.
התערוכה עוררה עניין ציבורי ותקשורתי רחב, והדגישה את יכולתו של פישר לשלב בין היסטוריה פרטית וקולקטיבית לבין נושאים פוליטיים וחברתיים עכשוויים, דרך שפה אמנותית אישית ומורכבת.
"נשמות" בבית סותבי'ס, תל אביב 2021
תערוכת יחיד רחבת היקף שנפרשה על פני שלוש קומות בגלריית סותביס, בעקבות זכייתו של פישר בפרס "הפטיש" של חממת האמנים הצעירים ביריד צבע טרי (2019).
התערוכה שילבה ציורי ענק על קנבס, פסלי דמויות מוארכות מעץ ובד, תחריטים ממוסגרים, עבודות פרפורמנס ווידאו.
בחלל המרכזי הוצגו עבודות גדולות־ממדים, ובקומה נוספת הוצגו ציורים מתוך הפרפורמנס "אורנה מגדת עתידות", שהתקיים לראשונה במוזיאון תל אביב.
בקומה העליונה הוקרנה עבודת הווידאו "יום סידורים", עליה זכה בפרס בפסטיבל קאן לסרטי מחול.
אוצרות החלל יצרה חוויה טוטאלית המדמה מקדש עכשווי, תוך שילוב בין גוף, רוח וחומר.
דיוקן עצמי כדיוקן עצמי, 2017
במאי 2017 הציג אורן פישר את תערוכת היחיד "דיוקן עצמי כדיוקן עצמי" בחלל הפרויקטים של גלריה רוזנפלד.
התערוכה, שאצרה עדי גולדנר, הוצגה כמיצב המשלב דיוקנאות עצמיים מצולמים, עבודות וידאו ודימויים נוספים, שבאמצעותם בחן פישר את זהותו האישית והאמנותית.
בין הדימויים הופיע גם "ממי", מטען הטלפון שלו, כסמל להתמכרות לטכנולוגיה ולרשתות החברתיות.
פישר תיאר את התערוכה כ"מפה של האטומים שבי", המשקפת את השפעות הסביבה על זהותו.
העבודות בתערוכה נגעו בנושאים של חיי היומיום, זוגיות, והתמכרות לטכנולוגיה, והציעו התבוננות ביקורתית על האופן שבו האדם המודרני מגדיר את עצמו דרך קשריו עם העולם הסובב אותו.
בשנת 2025 יצר פישר את עבודת הפסיפס הציבורית הראשונה שלו, "תל אביב אהובתי", על קיר מסעדת "השחף" בפינת רחוב הרצל ופארק המסילה בתל אביב.
את היצירה יצר במשך כחודשיים וחצי, תוך שימוש בחומרים ממוחזרים כמו ברזל ועץ מהגאנקיה בקיבוץ סמר, לצד תרומות של מטבעות, פסיפסים ישנים ושעונים.
הפסיפס כולל עשרות דימויים תל אביביים, בהם מחוות לאמנים ישראלים מרכזיים כמו דודו גבע, מנשה קדישמן ויגאל תומרקין, וכן התייחסויות לאירועים בולטים בהיסטוריה של העיר, ביניהם רצח רבין ואצטדיון בלומפילד.
השילוב בין חומרי גלם יומיומיים, זיכרון אישי, ואיקונוגרפיה מקומית הפך את העבודה לחלק בלתי נפרד מהמרחב הציבורי של פארק המסילה ולנקודת ציון תרבותית בולטת בתל אביב.
עבודת וידאו העוסקת במפגש בין האדם ובין מרחבים ציבוריים מוסדיים ופוליטיים בישראל.
בה נראה פישר פורץ לחללים ציבוריים ומוסדיים בישראל – בהם משרד הפנים, הכנסת, מוקדי מחאה והכותל המערבי – ורוקד בתוכם ריקוד פראי, חד ומשוחרר, בניגוד לנורמות ההתנהלות המצופות במרחבים אלה.
תנועתו משמשת כמעין טקס טיהור, המחצין את המתח הסמוי במרחבים ומבקש לעורר רגש, תודעה ושחרור.
העבודה מהדהדת שאלות של שליטה, נוכחות וביטוי גופני במרחב הציבורי, ומשלבת בין פעולה פוליטית לאקט טיפולי-רוחני.
"יום סידורים" זכתה בפרס בחירת השופטים בפסטיבל קאן לסרטי מחול בשנת 2023, ובשנת 2025 נרכשה לאוסף הקבע של מוזיאון ישראל, ירושלים.
העבודה הוצגה בירושלים 2022 במרכז תרבות בשכונת קטמון.
היצירה מציגה את צפון, דרום, מזרח ומערב בישראל דרך דיאלוג בין קודש לחול, בין שגרה חומרית לטבע פורח.
הדימויים משקפים מרחבים אורבניים מול נופים פראיים, קדושה מול חיי היומיום.
המרכז שואב פנימה קרני אור אדומות, מסמלות אנרגיה ומתח בין כיוונים שונים.
במערב מתנשא עץ שחור במדבר מוזהב, ובמזרח ירושלים.
הציור יוצר מארג של תרבות, אמונה, טבע ושגרה, המחברים את כל חלקי הארץ לתמונה אחת.
בשנת 2021 יצר אורן פישר את ציור הקיר "זה בידיים שלנו" בקריית המלאכה בתל אביב, במסגרת פרויקט האמנות הבינלאומי Hope Through Action, לציון 50 שנות פעילות של ארגון גרינפיס.
היצירה, בשטח של כ־320 מ"ר, שנמשכה כעשרה ימי עבודה, מציגה את כדור הארץ בדמות אנושית המזילה דמעות אך גם מצמיחה פריחה – סמל לרגישות, כאב ותקווה.
השמש והכוכבים מייצגים אור והתחדשות, בעוד הידיים המושטות מן התחתית מסמלות את כוחה של קהילה לפעול ולשנות.
"מקדש העין", פסטיבל ישראל, ירושלים, 2022
בשנת 2022 יצר אורן פישר את "מקדש העין", פרויקט אמנותי־טקסי רחב־היקף בשיתוף עם הסופר והמוזיקאי גון בן ארי, במסגרת פסטיבל ישראל בירושלים.
הפרויקט כלל הצבה של 14 קנבסים מונומנטליים (בגודל 210×500 ס"מ כל אחד), שיצרו מרחב טקסי חזותי יוצא דופן.
הציורים שילבו דימויים חייתיים, סמלים מיסטיים, אלמנטים אדריכליים ורקעים כוכביים, שהוזמנו את הצופה לעולם שבו גבולות הזמן והמרחב מיטשטשים.
משתתפי המופע הופיעו בתלבושות טקסיות שעוצבו בקפידה בעבודת יד ע"י פישר, ונטמעו בתוך הקנבסים עצמם, ביצירת חוויה סינסתזית של תערוכה־חיה.
לצד ההצבה נערך מופע מוזיקלי בתיאטרון ירושלים, בהשתתפות מקהלת "זולת" ואמנים אורחים ובהם יעל אבקסיס, ליאור דיין ודב אלבוים.
"מקדש העין" עסק בזהות קולקטיבית, מיתולוגיה מקומית, תודעה ושפה טקסית, והיווה אחד מרגעי השיא של הפסטיבל, תוך שילוב בין תערוכה, פרפורמנס וטקס ציבורי־רוחני.
פרפורמנס שבו דמותה של אורנה – מגדת עתידות מיסטיקנית בעלת "העין השלישית" לבושה כולה בלבן, מכף רגל ועד ראש – נפגשת עם הקהל למפגשים אישיים ואינטימיים.
כל מפגש כולל חיזוי עתידות ייחודי שמתבטא בציור אינטואיטיבי הנוצר בזמן אמת, תוך כדי תקשור עם כוחות עליונים המשתלטים על תודעתה של אורנה.
הציורים, המבטאים מסרים מהתת-מודע, נתלים סביב המאהל בזמן המופע, וכך נוצר מרחב אמנותי משתנה.
אורנה מופיעה בתוך אוהל בעבודת יד, רקום ותפור המכניס לאווירה טקסית וייחודית.
הגירה, מוזיאון העירוני דיסלדורף, גרמניה 2022
בשנת 2022 השתתף האמן אורן פישר בתערוכה הקבוצתית "Migration", שהתקיימה במוזיאון העיר דיסלדורף (Stadtmuseum Düsseldorf) בגרמניה.
התערוכה עסקה בנושאים של הגירה, זהות ותרבות, והציגה יצירות של אמנים בינלאומיים שהתמודדו עם חוויות של נדידה, עקירה ושייכות.
פישר הציג בתערוכה עבודה גדולה על קאנבס, לצד מאות דמויות פיסוליות קטנות של נשים וגברים נושאי מזוודות.
הדמויות, עשויות ביד אמן מחומרים פשוטים, עמדו בשורה ארוכה ויצרו מיצב רגיש ועוצמתי שעסק בחוויית המעבר, התלישות והכמיהה לבית.
הגירה, מוזיאון העירוני קסטלבואונו, איטליה 2019
בשנת 2019 השתתף האמן אורן פישר בתערוכה הקבוצתית "Migration" (הגירה), שהתקיימה במוזיאון העירוני קסטלבואונו (Civic Museum of Castelbuono) בסיציליה, איטליה.
התערוכה עסקה בנושאים של הגירה ופליטות, והציגה מגוון פרספקטיבות אמנותיות על תנועה, שייכות וזהות.
פישר הציג בתערוכה את עבודתו "Boat of Hope" (סירת התקווה), מיצב המשלב ציור, פיסול וטקסט, המתאר סירה עמוסת דמויות אנושיות בדרכן אל עתיד לא נודע.
היצירה, בסגנונו הנאיבי והאקספרסיבי, מבטאת את התקווה והפחד הכרוכים במסע ההגירה, ומשקפת את המחויבות החברתית של האמן לעיסוק בנושאים אקטואליים וביקורתיים.
העבודה נוצרה במיוחד עבור תערוכת "Migration", שהופקה בשיתוף פעולה בין מוזיאון קסטלבואונו באיטליה, מוזיאון העיר דיסלדורף בגרמניה, ומוזיאון ינקו-דאדא בעין הוד, ישראל.
בשנת 2018 השיק פישר את פרויקט האמנות "הסיפור של אהובה" בבית האדום שבשכונת שפירא בתל אביב, מרכז תרבות ואמנות שהקים יחד עם אמנים נוספים.
הפרויקט כלל ספר איורים ותערוכת יחיד שעסקו בהתמודדות עם מחלת הסרטן, והוקדשו לשיח תרבותי ויצירתי סביב הנושא.
הספר, שנוצר כמתנה לחברתו אהובה לקראת ניתוח להסרת גידול בשם "גושון", מציג את מסעה דרך עיני אוהביה.
האיורים, בסגנונו הייחודי של פישר, משקפים כאב, הומור ואהבה, ומאפשרים לקוראים לחוות את סיפורה מקרוב.
בהשראת הספר, נבנתה בגלריה התקנה גדולה מבדים, שנתפרה במהלך החודשים שקדמו לתערוכה, קנבסים גדולים ופסלי בד.
במפגשים אלו התקיימו שיחות ושיתופים על החששות והסכנות שנשים חוות בנוגע לסרטן השד.
כל בד בתערוכה תיאר מאבק אחר של אהובה בהתמודדות עם המחלה וסדרת הטיפולים האינטנסיביים.
בשנת 2015 פרסם האמן אורן פישר את ספר האמן "חיים בספר", אשר הושק במסגרת תערוכת יחיד בגלריה משונע בתל אביב.
הספר, שיצא לאור על ידי מוזיאון ינקו דאדא, כולל 50 עמודים של איורים וטקסטים המשלבים הומור, מלנכוליה והתבוננות אישית, ומציגים את סגנונו הייחודי של פישר.
"חיים בספר" מהווה ביטוי נוסף לשפתו החזותית העשירה של פישר, המאופיינת בקווים גסים, צבעוניות עזה וטקסטים המשלבים הומור וביקורת חברתית.
הספר מצטרף לגוף עבודותיו של פישר, הכולל ציורי קיר, פסלים ומיצבים, המוצגים במרחבים ציבוריים ובחללי תצוגה, וממשיכים לעסוק בנושאים חברתיים ואישיים כאחד.
2014 - 'אנטרופיה, גלריית תל אביב/איילת השחר, קיבוץ איילת השחר, אוצר: מוטי גולן
2015 - 'סולם ציפור', בית האמנים, תל אביב, אוצרת: ורה פילפול
2016 - 'המרכולת של אורן', גלריה משונע, תל אביב, אוצר: גידי גילעם
2017 - 'דיוקן עצמי כדיוקן עצמי', גלריה רוזנפלד, תל אביב, אוצרת: עדי גולדנר
2018 - 'הסיפור של אהובה', הבית האדום, תל אביב
2021 - 'נשמות', בית סותבי'ס, תל אביב, אוצרת: רז שפירא, אוצרת המשנה של יריד צבע טרי.
2024 - 'מקלות ואבנים' גלריית חזי כהן, תל אביב, אוצרות : ד"ר אלעד ירון.
2024 - 'עבודות אבודות' מוזיאון העיר דיסלדורף, גרמניה.
2011 - 'יחסים', גלריה תל אביב/איילת השחר, איילת השחר, אוצר: מוטי גולן
2012 - 'צבעי בסיס 1', פרויקט אמנות שהתקיים בבסיס צבאי נטוש ברמת הגולן
2012 - 'פעם הייתי בית', תערוכה בוילה נטושה, קיסריה
2013 - 'טקסט אקט', פסטיבל עכו, עכו, אוצרת: מיכל קלסובסקי
2013 - 'צבעי בסיס 2', פרויקט אמנות שהתקיים בבסיס צבאי נטוש בגבול לבנון
2014 - 'נוף מופרע', גלריה בנימין, תל אביב, אוצר: שחר מרקוס
2014 - 'פופא', גלריה משונע, תל אביב, אוצרת : טלי גרגיר
2014 - 'היבריד', גלריה מחניים, קיבוץ מחניים, שחר מרקוס אורן פישר ויונתן גל
2015 - 'EXCESS', שת"פ ישראלי גרמני, גלריה גבירול, תל אביב, אוצרת: נטעלי פלדסמן
2015 - 'זרים בתוכנו', בית מיכל, רחובות, אוצרות: מעיין נבו וכרמית בלומנזון
2015 - 'ע', תערוכת בחירות, גלריה משונע, תל אביב, אוצרים: ליאב מזרחי ואורן פישר
2015 - 'שדים ורוחות', הגלריה החדשה, ירושלים, אוצרים: חדווה שמש ומקס אפשטיין
2015 - 'יצא מפרופורציות', האוניברסיטה הפתוחה, רעננה, אוצרת כרמית בלומנזון
2015 - 'תעיה', בית הנסן, ירושלים, אוצר: מקס אפשטיין
2015 - 'בוייס בוייס בוייס', גלריה אגריפס, ירושלים, אוצר: ליאב מזרחי
2016 - 'Nord Art', הביתן הישראלי, בודלסדורף, גרמניה, אוצרת: כרמית בלומנזון
2017 - 'מעון ראש הממשלה', הבית האדום, תל אביב, אוצר: דניאל כהנא
2018 - 'Shop It', מוזיאון חיפה, אוצרת: סבטלנה ריינגולד
2019 - יריד צבע טרי, חממת האמנים, תל אביב
2019 - 'ספיריטואליזם - לילה רוחני במוזיאון', מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2019 - 'Migration', מוזיאון העיר קסטלבונו, פלרמו, איטליה
2023 - 'נעים מאוד', מוזיאון תל אביב, אוצרת שוע בן ארי
2024 - '7 באוקטובר', אנו מוזיאון העם היהודי, תל אביב
אורן עמיאל (נולד ב-19 בדצמבר 1971) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל ישראלי, ששיחק בעמדות הרכז והקלע בהפועל גליל עליון גובהו 1.84 מטר.
עמיאל שיחק בעמדות הגארד בהפועל גליל עליון מהשנים 1994–1999. במהלך שנותיו בגליל עמיאל שימש בעיקר כמחליף של אבישי גורדון ועודד קטש וזכה למעט דקות משחק.
עמיאל אימן לאחר פרישתו את קבוצת הנוער של הפועל גליל עליון.
את קריירת האימון בבוגרים שלו עמיאל התחיל בשנת 2004 כאשר תחילה מונה על ידי עודד קטש לעוזר המאמן שלו, ולאחר שקטש עבר לתפקיד המנהל המקצועי מינה קטש את עמיאל ב-2006 למאמן הראשי של גליל עליון.
עמיאל אימן 15 משחקים בגליל באותה העונה עד לחזרתו של קטש לתפקיד, ושם חזר עמיאל לתפקיד עוזר המאמן.
ב-2007, לאחר ההצלחה בגליל, מונה עודד קטש למאמן מכבי תל אביב ביחד עם צביקה שרף שמונה למנכ"ל מכבי בהתאם.
עוזר המאמן מהעונה הקודמת ממכבי היה גיא גודס.
בעוד שההנהלה ושרף מאוד רצו לראות את גודס ממשיך בתור עוזר המאמן של קטש, קטש מאוד רצה לראות את חברו ועוזר המאמן שלו מגליל עליון- אורן עמיאל בתור עוזר המאמן שלו גם במכבי תל אביב.
לבסוף הסאגה נגמרה ועמיאל עבר ביחד עם קטש מהגליל אל מכבי תל אביב בעונת 2007 בתור עוזר מאמן ב-1 בינואר 2008 לאחר התפטרותו של קטש ממכבי תל אביב לאור מספר הפסדים רצופים והישגים דלים ועמיאל התפטר ביחד איתו.
ב-26 במאי 2008 החליט עמיאל לרשונה להיפרד מעודד קטש וחתם עמיאל על חוזה לשנה בהפועל יקנעם מהליגה הלאומית.
בשלב אמצע העונה התפטר עמיאל מתפקידו בשל מספר הפסדים רצופים והוחלף בראובן מלול.
בעונת 2009/2010 אימן עמיאל את הפועל נצרת עילית גם היא מהליגה הלאומית במקביל לעובדתו במחלקות נוער שונות.
בסוף עונת 2009/2010 עזב עמיאל לנימבורק שם היה עוזר המאמן של המאמן הישראלי רונן "ננו" גינזבורג.
במהלך תקופתו בתור עוזר מאמן בנימבורק, זכתה הקבוצה ביחד עם עמיאל וגינזבורג שלוש פעמים רצוף בגביע ובאליפות ליגת העל הצ'כית
לאחר כשלוש שנים בנימבורק בעונת 2013/2014 חזר עמיאל לארץ בתור עוזר מאמנה של הפועל ירושלים תחת בראד גרינברג.
תחת הדרכתם של גרינברג ועמיאל, לאחר שהגיעה ירושלים למקום השלישי בפלייאוף לאחר שהודחה על ידי מכבי חיפה בשלב חצי הגמר, פוטר גרינברג וביחד איתו עזב עמיאל.
בסוף העונה חזר עמיאל לנימבורק, שוב כעוזרו של ננו גינזבורג.
בשנים 2014–2017 היה עמיאל עוזר המאמן של נימבורק.
תחת הדרכתם של צמד המאמנים הישראלים, נימבורק זכתה שוב שלוש פעמים ברציפות באליפות צ'כיה.
לאחר סוף עונת 2016/2017 החליף את גינזבורג ומונה עמיאל למאמנה הראשי של נימבורק.
בתפקיד זה כיהן עמיאל מעונת 2017/2018 ועד לעונת 2020/2021, שם זכה עמיאל עם הקבוצה בארבע אליפויות צ'כיה בנוסף לעוד שלושה גביעים.
עמיאל זכה עם הקבוצה גם להצלחה במסגרות האירופיות, והגיע עם הקבוצה עד לרבע גמר ליגת האלופות, כאשר עונת השיא של הקבוצה הייתה בעונת 2019/2020, כאשר זכה בתואר מאמן השנה של ליגת האלופות בכדורסל בזכות מאזנה של נימבורק בשלב הבתים, 12:2, שהיה המאזן הטוב ביותר בכל המפעל.
ב-24 ביוני 2021 עזב עמיאל את נימבורק וחזר להפועל ירושלים בתור המאמן הראשי של הקבוצה.
תחת עמיאל הוחתמו שמות גדולים בהפועל ירושלים כמו אנתוני בנט, ת'אן מייקר, ושון קליפטריק, וביחד עם השחקנים הישראלים המרשימים שהיו לקבוצה (אדם אריאל, איתי שגב ווילי וורקמן) הציפיות סביב הצלחת הקבוצה היו גבוהות מאוד.
אבל, לאחר מספר הפסדים רצופים כולל הפסד ב-24 הפרש למכבי תל אביב בקלאסיקו הישראלי ב-28 באוקטובר 2021 פוטר מתפקדיו בקבוצה לאחר חוסר הצלחה במסגרת ליגת האלופות כאשר הקבוצה מפסידה בשלושת משחקיה הראשונים ולא מרשימה גם בליגה המקומית.
כחודש לאחר פיטוריו מהפועל ירושלים, ב-29 לנובמבר 2021, חתם עמיאל בברוזה במברג מליגת העל הגרמנית.
בעונתו הראשונה עם הקבוצה הוביל עמיאל את הקבוצה למקום השמיני בסיום העונה הסדירה, ולאחר מכן הפסידה בסדרת רבע הגמר 0–3 למובילת הליגה אלבה ברלין.
עמיאל המשיך עם במבורג גם בעונת 2023/2022, ואף החתים את הסנטר הישראלי גבי צ'אצ'אשוילי.
תחת עמיאל הקבוצה לא הצליחה להעפיל לשלב הבתים של ליגת האלופות בכדורסל ושיחקה במקום במפעל היורופקאפ, ואף הגיעה עד לשלב רבע הגמר, שם הפסידה לקאלב/קראמו האסטונית.
בליגה המקומית, סיימה הקבוצה במקום העשירי ולא הצליחה להגיע לפלייאוף.
ב-10 בפברואר 2024 פוטר מתפקידו.
אורן רוזנפלד (נולד ב-29 בינואר 1976) הוא יוצר דוקומנטרי ומפיק סרטים ישראלי.
הוא החל את דרכו כצלם עיתונות בסיקור האינתיפאדה השנייה.
באוקטובר 2016, ביים והשתתף בכתיבת הסרט הדוקומנטרי "הלוחמים הערבים של ישראל" עבור ה-BBC.
בסרט, אותו כתב עם יחד עם העיתונאית ג'יין קורבין , עקב רוזנפלד אחר היחידה הראשונה של חיילים ערבים ישראלים ששירתה בגדה המערבית.
סרטו עטור הפרסים של רוזנפלד, חומוס הסרט , עורר מחלוקת כאשר ספר השיאים של גינס סירב לשלוח נציגים לשפוט את צלחת החומוס הגדולה בעולם בשל חששות ביטחוניות לכאורה.
בשנת 2017 הצטרף שוב רוזנפלד לג'יין קורבין, כדי לכתוב ולביים את "הפאודה האמיתית" , סרט תיעודי של BBC על הסיפור האמיתי מאחורי הדרמה המצליחה של נטפליקס, פאודה.
רוזנפלד דן באופי הסרט התיעודי, ובייחוד של הפרויקט עבור חדשות I24.
יצירתו של רוזנפלד "גן העדן האבוד בגואה" (Lost in Paradise Goa) מ-2018 זכתה בפרס LIAFF לסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר.
בתחילת 2018 חזר רוזנפלד להודו כדי להמשיך בהפקת הסרט "יהודי מומבאי" על הקהילה היהודית המבוססת במומבאי, ועל המשמעות או תרומתם התרבותית, החברתית והפוליטית להודו.
הסרט יביא את סיפורו של משה (מוישי) הולצברג, ניצול של מתקפת הטרור במומבאי ב-2008, וחזרתו למומבאי עשר שנים לאחר מכן.
במסגרת העבודה על הסרט, נחשפו הקלטות של האזנות למבצעי הפיגוע.
ב-2021 יצר רוזנפלד סרט תיעודי קצר עבור מגזין Vice, שכותרתו Inside The Battle For Jerusalem, הסוקר את המתיחות בשכונת שייח' ג'ראח.
הסרט זכה בשני פרסי האמי הבינלאומי עבור דיווח חדשותי.
ב-2022 עלה לנטפליקס סרטו של רוזנפלד "ז'ילבר שיקלי: המסכה" אודות ז'ילבר שיקלי, ישראלי מאשדוד שגנב מיליונים תוך שהוא מתחזה לסגן שר ההגנה הצרפתי, עם מסכת סיליקון.
ב-2022 הוקרן סרטו "מגוירים: האודיסאה אל היהדות", העוקב אחר קבוצה של אינדיבידואלים בתהליך הגיור שלהם, בסינמטק ירושלים.
ב-2024 יצא סרטם של רוזנפלד ורבקה שור, "רוצי אמא", אודות אצנית המרתונים החרדית, ביטי דויטש.
סרט נוסף של רוזנפלד שיצא ב-2024, "לשרוד את הנובה", זכה בפרס הפיבודי.
הסרט אף נמצא ברשימת המועמדים לאמי.
בשנת 2025 פרסם רוזנפלד סרט תיעודי במסגרת תוכנית התחקירים האמריקאית Frontline, שכותרתו A Year of War: Israelis and Palestinians.
הסרט מועמד לפרס אמי בקטגוריית תעודה בנושא אקטואלי.
"מלחמות תג מחיר" (Price Tag Wars)- 2012.
הלוחמים הערבים של ישראל (Israel's Arab Warriors)- 2016
הפאודה האמיתית (The Real Fauda)-2017
אורן לביא (נולד ב-26 ביולי 1976) הוא איש ציבור ומנהל ישראלי המכהן כמנכ"ל משרד החקלאות וביטחון המזון מפברואר 2023. מאז שנת 2006 ועד למינויו למנכ"ל משרד החקלאות, כיהן לביא כראש המטה ויועצו של חבר הכנסת אבי דיכטר.
שימש סמנכ"ל ברשת "לחם ארז", היה ממקימי עמותת "ממשל מקומי מתקדם", לטובת שיפור, חיזוק וקידום של השלטון המקומי בישראל ועמד בראש העמותה במשך כשנה.
לביא החל את פעילותו הציבורית בשנת 2006, כיועץ השר לביטחון הפנים, חבר הכנסת אבי דיכטר.
בשנת 2012, מונה דיכטר לתפקיד השר להגנת העורף ולביא לתפקיד ראש המטה שלו.
הוא המשיך למלא את תפקיד ראש המטה של דיכטר גם בתפקידו כיו"ר ועדת חוץ וביטחון בכנסת בין השנים 2016-2019, בתפקידו כסגן שר הביטחון בסוף שנת 2019 ובהמשך כחבר כנסת בשנים 2020-2022.
בשנת 2013, כיהן לביא כמנהל לשכת יו"ר הקרן לרווחה לנפגעי השואה בישראל.
במסגרת תפקידו, הקים את מערך גיוס התרומות והיה שותף בהובלת גיוס של כ-54 מיליון ₪ למען קידום פרויקטים מטעם הקרן, לטובת רווחתם של נפגעי השואה בישראל.
בשנים 2014-2020 כיהן כחבר ועדת המלגות, קרן מלגות לסטודנטים דרוזים ע"ש רס"ן סלים שופי.
בשנים 2016-2023, כיהן כחבר האספה הכללית בקרן לרווחת נפגעי השואה בישראל.
לצד עבודתו במהלך השנים, ניהל לביא את הגיוס והענקת מלגות במסגרת קרן המלגות EXCEL-HT לסטודנטים דרוזים.
לביא בעל תואר ראשון במנהל עסקים עם התמחות בניהול ושיווק, ותואר שני בניהול עם התמחות ביזמות ושינוי ארגוני.
בוגר קורס דירקטורים ונושאי משרה בכירה, ובוגר תוכנית הכשרה במתן ייעוץ למנהלים מאוניברסיטת רייכמן.
תפקידו כמנכ"ל משרד החקלאות וביטחון המזון
בפברואר 2023 מונה למנכ"ל משרד החקלאות ופיתוח הכפר.
במהלך 2024 החליטה הממשלה על שינוי שם משרד החקלאות ופיתוח הכפר ל"משרד החקלאות וביטחון המזון" וזאת על רקע צמצום סמכויות המשרד בתחום פיתוח הכפר והצורך הלאומי בתכנון ביטחון המזון, בהתאם למיקוד עיסוקו ומיצובו של המשרד כעוסק בביטחון המזון הלאומי מכוח פיקוחו על תוצרת חקלאית טרייה (מזון גולמי).
בשנת 2024 הקים לביא את מינהל ביטחון המזון במשרד.
במהלך המלחמה, פעל לביא בהנחיית השר להובלת החלטת ממשלה אשר תאפשר להמיר את מכסות העובדים הפלסטינים לענף החקלאות למכסה של 10,000 עובדים זרים.
בהמשך, פעל להגדלת מכסת העובדים הזרים לחקלאות ב-30,000 היתרים נוספים לענף, כך שההקצאה הממשלתית למכסת עובדים זרים בחקלאות עומדת על 70 אלף עובדים זרים
לביא פעל כחלק ממדיניותו של השר למדיניות לפיה כי כל חקלאי יוכל לקבל מספר היתרים בהתאם לצרכים בענף בו הוא עוסק, תוך הסרת חסמים אשר הגבילו ייצור מקומי, כתוצאה מכמות ההיתרים המצומצמת אשר ניתנה לענף לאורך העשורים האחרונים.
כחלק ממהלך רחב זה, לראשונה הוקצו עובדים לבתי אריזה חקלאיים, מחסני לולים ועוד.
נשוי, אב לשלושה בנים ומתגורר ברעננה.
אביו שמשון לביא ז"ל עלה מאיראן בשנת 1947 לאחר שברח ממנה, השתלב בחקלאות ועבד כמדריך מטעים מטעם הסוכנות היהודית, בקיבוץ דגניה ובמושב שדות מיכה.
על כך הדגיש לביא במספר הזדמנויות כי הוא רואה בתפקידו כמנכ"ל משרד החקלאות וביטחון המזון סגירת מעגל אישית.
לביא הוא נינו של הרב אברהם אלנדאף אשר שימש מנהיג קהילת התימנים בירושלים ועמד בראשה במשך 35 שנים.
אורן סולומון הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, שפיקד על חטיבת יפתח.
בשירות המילואים שימש מנהל הלחימה של אוגדת עזה, בין השאר במלחמת חרבות ברזל.
ב-7 באוקטובר 2023 לחם כאזרח לצד בנו ומספר שוטרים בקרב ממושך מול מחבלי נוח'בה במהלך הטבח בפסטיבל נובה.
סולומון התגייס לצה"ל בשנת 1990 ושירת בחיל השריון.
בנוסף, שירת בתפקיד קצין הדרכה של אוגדה 36, רל"ש של אלוף פיקוד הצפון (בני גנץ), ראש זירת דרום בחטיבת המבצעים, רמ"ט אוגדה, וסגן מפקד המרכז הלאומי לאימונים ביבשה (מל"י) (2014–2016).
לאחר שחרורו מצה"ל בשנת 2016 החל בלימודים ומחקר לדוקטורט בנושא: השתנות תפיסת הביטחון של ישראל.
בשנת 2019 החל לשמש כראש חטיבת תפיסת הביטחון והפעלת הכוח במטה לביטחון לאומי, עד לאמצע שנת 2021. במקביל שירת כמנהל הלחימה של אוגדת עזה.
במסגרת תפקידו כמנהל הלחימה, ניהל אורן את לחימת אוגדת עזה בכל סבבי הלחימה בשנים אלו, ובמסגרת מבצע שומר החומות קיבל אות הצטיינות על תפקודו במבצע.
בקרבות במהלך הטבח בפסטיבל נובה
עם תחילת טבח שבעה באוקטובר, לקח סולומון את בנו, סגן י', ששירת אז כקצין מודיעין בחטיבה צפונית של אוגדת עזה, ויחד יצאו להילחם כשהם חמושים באקדחים.
לאחר שתי היתקלויות ומארבי ירי בדרכם מביתם שבקיבוץ סעד, הם הגיעו למרחב חניון רעים שם התקיים פסטיבל נובה.
במהלך קרבות מטווחים של מאות מטרים עם מחבלי נוח'בה, אורן לחם יחד עם בנו ומספר קטן של שוטרים בכביש 232. הם האטו את קצב המחבלים, מנעו חטיפות נוספות, ומילטו מאות אנשים תחת האש והחיפוי שלהם.
לאחר מכן, אורן עלה על טנק נטוש, ובעזרת מקלע המאג שהוריד מהטנק, בלם התקפות מחבלים נוספות על עשרות ניצולים ושוטרים שהגיעו לתפוס מחסה סביב הטנק הנטוש.
בנוסף, לטענתו, הכווין כוחות למרחב וחיבר אותם לכוח, הכווין מסק"ר, וכן לטענתו ניהל את פינוי הפצועים מזירת הלחימה.
תא"ל מאיר פינקל טען שסולומון הפריז באופן הצגת לחימתו.
עם סיום הקרבות בנובה, המשיך סולומון לפיקוד על ניהול הלחימה באוגדת עזה במלחמת חרבות ברזל למשך כשנה וחצי.
במקביל לניהול הלחימה, התבקש להוביל כראש צוות תחקירי המלחמה את התחקיר הרב-מדרגי שעסק בתפקוד צה"ל.
לאחר ביצוע התחקיר טען סולומון לבעיות קשות בתפקודו של הדרג המטכ"לי ודרג הפיקודי שעלו מהתחקיר.
לדבריו הוא אף מצא כי חלק מהתחקירים טויחו וניסו לטשטש את אחריות הבכירים.
במרץ 2025 נפתחה כנגדו חקירת מצ"ח בחשד לעבירות ביטחון מידע, בטענה שבתחילת המלחמה הוציא מאות מסמכים מסווגים, בניגוד לפקודות.
במקביל לחקירה, מפקד אוגדת עזה, תא"ל ברק חירם, החליט לסיים את תפקידו של סולומון באוגדה, והאחריות על תחקיר אוגדת עזה הועברה לאל"ם י', בשיתוף מפקד פיקוד הדרום לשעבר, האלוף ירון פינקלמן.
ב-6 באוקטובר 2025 הודיע צה"ל שהחקירה נגד סולומון נסגרה לאחר שלא נמצאו ראיות לחשדות ברף הפלילי כנגדו, חרף כך שנקבע בחקירה כי למחשבו חוברו כוננים ניידים בעת שהמחשב היה מחובר למחשב "סודי ביותר".
סולומון לא הושב לתפקיד בשירות מילואים פעיל.
סולומון האשים את הפיקוד הבכיר בצבא בניסיון השתקתו באמצעות הוראה לפתוח נגדו בחקירה עם חשדות שהוכחו כחסרי בסיס.
הוא גם שלח מכתב לרמטכ"ל אייל זמיר ובו ביקורת על תפקודו והתנהלותו של חירם.
בחודשים אוקטובר-נובמבר 2025 שודרה ב"עכשיו 14" סדרה בת שלושה פרקים בשם "חקירה באוקטובר" בהגשת יעקב ברדוגו, בה הטיח סולומון ביקורת על תפקוד המטכ"ל בטבח שבעה באוקטובר, והאשים את הרמטכ"ל הרצי הלוי בניסיון להשתיק את תחקיריו באמצעות הוראה לפתיחת חקירת מצ"ח נגדו.
אורן סולומון חבר בתנועת הביטחוניסטים, ובפורום המפקדים והלוחמים במילואים וחבר הוועד המנהל של ארגון המילואימניקים – דור הניצחון.
מפרוץ מלחמת חרבות ברזל מתראיין ומפרסם מאמרים בכלי תקשורת כגון: כאן 11, קשת 12, I24news, עכשיו 14, כיכר השבת, ערוץ 7 ועוד.
סולומון נשוי ואב לשבעה ילדים, מתגורר בקיבוץ סעד.
הוא בעל תואר ראשון במשפטים מהמכללה למינהל ותואר שני בדיפלומטיה וביטחון לבכירים מאוניברסיטת תל אביב.
אורן סטפן פסו הוא שחקן ישראלי.
פסו הוא בוגר בית ספר לתיאטרון Neyborhood PlayHouse בניו יורק.
שנהסרט/סדרהדמותהערות2006Beyond Friendship2011סימני שאלהברמןהצגה יומית2017the ice cream poetתפקיד ראשי2018פיגועאוכרוז' דיבוק2019במקום שממנו רואים את הסוף2021עלומיםיהודה כהן2022כפוליםאדיר2023A loving handשמעוןתפקיד ראשי2024מנאייכרני אושפיזבת השוטרבוס לשטיפת מכוניותשנות ה-90עזרא הדייגתפקיד אורח2025מגרש הרוסים
בתיאטרון שיחק בהצגות: "לחופש יש מחיר", "השחף" (צ'כוב) – קוסטייה, "בשפל" (מקסים גורקי) – השחקן ווסקה פפל, "בילי בדאי" (קית' ווטרהאוס, ויליס הול) – בילי, "הסף" (אלכסיי דודרב) – נשר, "הרשימה של המעשים הטובים" (יורי אולשה) – צ'ארלי צ'אפלי, ועוד.
אורן מיילו רוברטס היה משפטן ופוליטיקאי אמריקאי מטקסס, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של טקסס השנים 1857–1862, כנשיא בית משפט זה בשנים 1864–1866 ובשנים 1874–1879, וכמושל טקסס ה-17 בשנים 1879 - 1883.
אורן מיילו רוברטס נולד במחוז לורנס שבקרוליינה הדרומית, כבנם של אובה ומרגרט (לבית יואינג) רוברטס.
כשהיה ילד עברה משפחתו לצפון אלבמה.
רוברטס למד באוניברסיטת אלבמה, סיים את לימודיו ב-1836 והתקבל ללשכת עורכי הדין בשנה שלאחר מכן.
לאחר שב-1839 כיהן בתקופה כהונה אחת בבית הנבחרים של אלבמה, עבר רוברטס לרפובליקת טקסס, שם הוא פתח משרד עורכי דין.
ב-1844 הוא מונה על ידי נשיא הרפובליקה סם יוסטון כפרקליט מחוזי.
ב-1846, לאחר שטקסס התקבלה כמדינה בארצות הברית, מונה רוברטס כשופט מחוזי על ידי המושל ג'יימס פינקני הנדרסון.
הוא גם שימש כנשיא המועצה של אוניברסיטת סנט אוגוסטין, והיה בה מרצה למשפטים.
ב-1856 נבחר רוברטס כשופט בבית המשפט העליון של טקסס.
הוא היה דובר למען זכויות המדינות, וכאשר התרחש משבר הפרישה ב-1860 הוא עמד במרכזה של סיעת תומכי הקונפדרציה.
ב-1861 נבחר רוברטס פה אחד כנשיא ועידת הפרישה של טקסס שהתקיימה באוסטין, ועידה שהוא היה בין המשפיעים המרכזיים על כינוסה.
יחד עם עמיתיו לוועידה הוביל רוברטס את החלטת הפרישה של טקסס מהאיחוד.
ב-1862 הוא התפטר מכס השיפוט והתגייס לצבא הקונפדרציה, בו הוא מונה כקולונל של רגימנט הרגלים ה-11 של טקסס, שאיתו הוא שירת כחלק מדיווזיית ווקר של טקסס במסגרת מחלקת הטרנס-מיסיסיפי במשך החלק העיקרי של המערכות בארקנסו ובלואיזיאנה.
ב-1864 בעת ששירת בתפקיד פיקודי, נבחר רוברטס כנשיא בית המשפט העליון של טקסס.
הוא כיהן בתפקיד עד שב-1866, לאחר תום מלחמת האזרחים האמריקנית, הודח יחד עם בעלי תפקידים אחרים במדינה.
במהלך תקופת השיקום, היה רוברטס נציג לוועידת החוקה של טקסס ב-1866. יחד עם דויד ג.
בורנט הוא נבחר על ידי בית המחקקים של טקסס לסנאט של ארצות הברית, אך כאשר חוקי השיקום נכנסו לתוקף, היו המדינות נתונות לממשל צבאי, ולא אושר לאף אחד מהנבחרים מטעם מדינות הדרום לסנאט לאייש את מושבו.
בסופו של דבר שב רוברטס לגילמר שבטקסס, שם הוא פתח ב-1868 בית ספר למשפטים.
בין תלמידיו נמנו סווייני רוברטסון, לימים גם הוא שופט בבית המשפט העליון של טקסס, וג'ורג' נ.
אלדרג', לימים שופט מחוזי בדאלאס.
עם שובם של הדמוקרטים לשלטון בטקסס, מונה רוברטס על ידי המושל ריצ'רד קוק לתפקידו הקודם כנשיא בית המשפט העליון של טקסס.
שנתיים לאחר מכן, על פי חוקת טקסס החדשה, הוא נבחר לתפקיד זה בבחירות.
הוא כיהן כנשיא בית המשפט במשך ארבע שנים, והיה מעורב בשכתוב רוב החוקים האזרחים של המדינה.
ב-1878 התפטר רוברטס מתפקידו כנשיא בית המשפט העליון לאחר שנבחר פה אחד על ידי ועידת הדמוקרטים המדינתית כמועמד לתפקיד מושל טקסס.
הוא נבחר כמושל וכיהן בתפקיד שתי תקופות כהונה של שנתיים כל אחת.
רוברטס נבחר על בסיס מצע של רפורמה כלכלית של התקופה שלאחר תקופת השיקום.
שתי תקופת כהונתו עמדו בסימן צמצום ההוצאות הממשלתיות.
תוכניתו למאבק במיסים הגבוהים ובחוב המדינתי שנוצרו בשנות השיקום, נודעו כ"שלם כשאתה עובר" (pay as you go).
חלק מרכזי בתוכנית היה כרוך במכירת קרקעות ציבוריות כדי לממן את פירעון החובות ואת בתי הספר הציבוריים.
אף על פי שבסופו של דבר הוא נחל הצלחה הן בצמצום החוב והן בהגדלת המימון למערכת החינוך, הפחתת ההוצאות הממשלתיות של רוברטס בלמה את התפתחות מערכת החינוך לזמן מה.
בירת המדינה אוסטין התפתחה במהלך תקופת כהונתו של רוברטס, וב-1882 הונחה אבן הפינה לאוניברסיטת טקסס באוסטין.
אורכן של מסילות הברזל התארך במערב טקסס, ואזור הספר נעשה בטוח יותר.
ב-1883, זמן קצר לפני תום כהונתו של רוברטס כמושל, נפתחה אוניברסיטת טקסס באוסטין.
לאחר תום כהונתו הוא מונה בה כפרופסור למשפטים, משרה בה הוא החזיק במשך עשר השנים הבאות.
הוא השפיע במידה רבה על מקצוע המשפטים בטקסס.
השפעתו על דור של עורכי דין צעירים התאפיינה בכינוי החיבה "השופט הזקן" (Old Alcalde, המונח Alcalde הוא סוג של שופט בספרדית) שניתן לו על ידי תלמידיו.
כהוקרה למורשתו, קראה האוניברסיטה את כתב העת של בוגריה בשם Alcalde, וב-1963 קראה על שמו את בניין מעונות הסטודנטים שלה.
במהלך התקופה בה לימד באוניברסיטה, פרסם רוברטס כמה פרסומים מקצועיים, כמו "מרכיבי הטיעונים המשפטיים בטקסס" (The Elements of Texas Pleading, 1890), שבמשך עשורים לאחר פרישתו נעשה בו שימוש.
ב-1893 פרש רוברטס מהאוניברסיטה, ועבר לעיר מרבל פולס, שם הוא עבר לעסוק בכתיבה היסטורית.
בין עבודותיו היו המאמר "ההיסטוריה הפוליטית, החקיקתית והשיפוטית של טקסס לרגל חמישים שנות היותה מדינה, 1895-1845" (The Political, Legislative, and Judicial History of Texas for its Fifty Years of Statehood, 1845–1895), שפורסם ב-1898 בספר מקיף על ההיסטוריה המוקדמת של טקסס בשנים 1685–1897 ונערך על ידי דאדלי ג.
רוברטס גם כתב פרקים בכרך 11 אודות טקסס בספרו של סי.
אוונס "היסטוריה צבאית של הקונפדרציה" (1899).
הוא היה שותף להקמת האגודה ההיסטורית של מדינת טקסס , ושימש כנשיאה הראשון.
ב-1837 נשא רוברטס לאישה את פרנסס ו.
לשניים נולדו שבעה ילדים עד לפטירתה של פרנסס ב-1883. ב-1887 נישא רוברטס בשנית לקתרין א.
אורן מיילו רוברטס נפטר באוסטין ב-19 במאי 1898. הוא נטמן בבית הקברות אוקווד שבעיר.
על שמו נקרא מחוז רוברטס שבטקסס.
אורן שמואל (נולד ב־23 באוגוסט 1970) הוא כוריאוגרף, מרקיד, יוצר, מפיק, ומדריך ריקודי עם ישראליים.
פועל בתחום המחול העממי מאז שנות ה-80 של המאה ה-20, וידוע ביצירתם של למעלה מ-70 ריקודי עם ישראליים מקוריים, שחלקם נרקדים בקביעות בישראל ובקהילות ריקודי העם ברחבי העולם.
בשנת 1992 סיים את לימודיו בסמינר למורי ריקודי עם בחיפה, בהנחיית יונתן גבאי, והוסמך כמדריך לריקודי עם.
שמואל החל את דרכו המקצועית בשנת 1988. שימש כרקדן ראשי בלהקת המחול "הורה נהריה", ונודע בסגנונו האתני הייחודי.
בשנת 1993 ייסד את להקת המחול הייצוגית "נוער 93" בעיירה שלומי, ושימש בה ככוריאוגרף ראשי.
לאחר שחרורו מצה"ל, הפעיל חוגי ריקודי עם רבים בגליל העליון, בגליל המערבי, בעכו, בקריות ובנהריה.
כמו כן לימד במסגרת תוכנית קרן קרב במספר בתי ספר, שם הדריך מחול ישראלי וכוריאוגרפיות ללהקות תלמידים שהופיעו בחגים ובאירועים קהילתיים.
בנוסף הפעיל במשך שנים פרויקט עלייה בקהילת יוצאי אתיופיה בחצרות יסף, והכניס רוקדים רבים מעדה זו לעולם ההרקדות.
במהלך השנים השתתף שמואל בהשתלמויות ארציות רבות, בהן לימד מדריכי ריקודי עם מרחבי הארץ את ריקודיו.
בשנת 2008, במסגרת חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל, העביר קורס מקצועי בריקודי עם ישראליים למדריכים ממדינות אחרות, שהתבסס כולו על ריקודים מקוריים שיצר.
הקורס הועבר בעיר כרמיאל כחלק מפסטיבל מחול כרמיאל.
באותה שנה השתתף גם במופע חגיגי בספורטק תל אביב, לצד להקות ייצוגיות, במסגרת אירוע לציון 60 שנות עצמאות.
שמואל הפיק לאורך השנים אירועי מחול והרקדות רבות, במסגרת קהילתית, עירונית ופרטית.
בין היתר שימש בצוות ההפקה של פסטיבל מחול כרמיאל, ויזם אירועי מחול בקיבוצים ובערי הגליל המערבי.
בשנת 1991 השתתף כרקדן סולן במשלחת להקת "הורה נהריה" לשבוע פסטיבל הנוער הבינלאומי ה-19 (Intern.
בשנת 1995 יצא למסע הוראה באנגליה, במהלכו לימד ב־13 ערים ברחבי הממלכה המאוחדת.
הוא העביר שיעורים באוניברסיטאות, בתי ספר יסודיים וגני ילדים, כולל מוסדות לילדים עם צרכים מיוחדים.
בלונדון השתתף בחוגי ריקודי עם מרכזיים ולימד ריקוד בכורה חדש בשם "פרחתני" בסגנון תימני, ועל פעילותו קיבל מכתב הוקרה ממכון ריקודי עם ישראליים בלונדון.
בשנת 1997 השתתף שמואל כמדריך בסמינר הבינלאומי למחול ישראלי וריקודי עם "מחול אירופה", בהשתתפות כוריאוגרפים ומדריכי מחול מישראל וממדינות שונות, שנערך בבדפורד, הממלכה המאוחדת.
הסמינר כלל כ־200 משתתפים, בהם מורים ורקדנים ממדינות שונות, וזכה לסיקור בעיתון היהודי הבריטי "ג'ואיש כרוניקל".
בשנת 1998 הוזמן להוביל סמינר ריקודי עם במינסק, בלארוס, כחלק מציון חגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל.
הסמינר כלל הדרכות לילדים, בני נוער, מורים והורים, והסתיים בפסטיבל בהשתתפות כ־200 ילדים מחמש ערים.
בנוסף, ביוזמת הקונסול הישראלי, יצא ללמד בבתי ספר בעיר בוברויסק.
על תרומתו קיבל מכתבי תודה מהקהילה היהודית ומהקונסול.
במהלך שנות ה־90 וה־2000 הוזמן שמואל להשתתף בסמינרים ובמחנות ריקודי עם בינלאומיים נוספים, בהם שווייץ, גרמניה, אוסטרליה, קנדה וארצות הברית.
במהלך שנות ה־2000 השתתף שמואל בארבעה אירועי התרמה בכרמיאל למען עמותת "איל"ן כרמיאל–משגב".
האירועים כללו מרתונים, מופעים והרקדות.
שמואל חיבר למעלה מ-70 ריקודי עם ישראליים מקוריים.
יצירתו מתאפיינת בשילוב של סגנון אתני, מוזיקה ישראלית עכשווית, פיוטים ושירי משוררים.
רבים מריקודיו נרקדים בקביעות בהרקדות בישראל ובעולם לאורך עשרות שנים, והם זכו לסיקור בראיונות ובסקירות ברדיו בישראל ובמדינות נוספות.
ריקודיו של שמואל שואבים השראה ממוזיקה ישראלית, פיוטים, שירי משוררים ומסורות מחול אתני.
רבים מריקודיו הפכו חלק בלתי נפרד מן ההרקדות בישראל, ומתאפיינים ברגש, קשר למסורת יהודית וסיפור אישי ולאומי.
יצירותיו שולבו לאורך השנים בתחרויות ובמצעדים במסגרת פסטיבל מחול כרמיאל.
במאמר במגזין "רוקדים" נסקרו ריקודיו שהשתתפו בתחרויות הפסטיבל לאורך השנים.
שמואל חיבר עשרות ריקודי עם אשר נלמדו והופצו בישראל ובעולם.
שנה שם הריקוד צורה מילים לחן הערות 1998 אמן למילים מעגל בצלאל אלוני בצלאל אלוני נחשב לאחד מריקודיו המזוהים ביותר, אשר הפך לקלאסיקה ונרקד בקביעות בהרקדות.
1998 ילד השדה מעגל גדעון כפן גדעון כפן 1998 בואי זוגות תלמה אליגון נורית הירש 2000 ירושלים של זהב מעגל נעמי שמר נעמי שמר2002הנה שנה עוברתמעגלאהוד מנוראריאל רמירזבאותה תקופה נסקרה תפוצתו הרחבה של הריקוד בעשרות חוגים בארץ ובעולם.
2003 קסם חלילי מעגל לא נרשם אלון דנין 2003 ריח של יסמין (חמסין של ניסן) מעגל לאה גולדברג שייקה פייקוב 2008 שושנת פלאים מעגל שאול טשרניחובסקי צביקה פיק
מעבר לריקודים אלה, חיבר שמואל עשרות יצירות נוספות שזכו להכרה ולתפוצה בחוגי ריקודי העם, ובהן הריקודים "אהוב שלי", "תפילת אדם" (בביצועו של ניר תבורי), "ברכנו" (ללחן של אביהו מדינה), "מיס מיוזיק", "תענוגות", "שמחת יומי", "דאם דאם" ו"אורנים".
זכה במקום הראשון בתחרות המחול העממי (בקטגוריית מתחילים) בפסטיבל מחול כרמיאל עם הריקוד "תפילת אדם" (2000)
זכה במקום הראשון במצעד הריקודים השנתי באוניברסיטת תל אביב עם הריקוד "קסם חלילי" (2003)
זכה במקום הראשון בפינת "כרמליאדה" בפסטיבל מחול כרמיאל עם הריקוד "קסם חלילי", בבחירת הקהל כריקוד האהוב ביותר (2003)
זכה במקום השני בתחרות האימפרוביזציות שהתקיימה בפסטיבל מחול כרמיאל (1996).
התחרות נערכה באופן חד־פעמי וההישג תועד בכתבה עיתונאית מאותה תקופה.
הריקוד "אמן למילים" דורג במקום החמישי במצעד הריקודים השנתי באוניברסיטת תל אביב (2003)
הריקוד "מיס מיוזיק" דורג במקום השמיני במצעד הריקודים השנתי באוניברסיטת תל אביב (2006)
קיבל תעודת הוקרה לרגל 60 שנה למדינת ישראל (2008)
אוֹרַנְגְּאוּטָן או אוֹרַנְגְּ-אוּטָן (שם מדעי: Pongo) הוא סוג של קוף-אדם אינטליגנטי ואקרובטי המאופיין בזרועות ארוכות ובשיער חום-אדמדם.
כיום הוא מצוי אך ורק ביערות הגשם של האיים בורנאו וסומטרה (במדינות אינדונזיה ומלזיה), אולם שרידי מאובנים שנמצאו בג'אווה, בווייטנאם ובסין מעידים שבעבר תחום תפוצתו היה נרחב יותר, וכלל שטחים רחבים במזרח אסיה.
בסוג אורנגאוטן שלושה מינים: אורנגאוטן בורנאי (Pongo pygmaeus), אורנגאוטן סומטרי (Pongo abelii) ואורנגאוטן טפנולי (Pongo tapanuliensis).
בעבר נכללו בסוג עוד שני מינים נוספים שנכחדו – Pongo hooijeri ו-Pongo weidenreichi.
כיום הסוג אורנגאוטן הוא היחיד בתת-משפחה פונגינאים, שבה נכללו בעבר קופי-אדם גדולי ממדים דוגמת גיגנטופיתקוס או סיוופיתקוס.
המילה orangutan (נכתב גם orang-utan, orang utan ו-orangutang) גזורה מהמילה orang, שפירושה במלאית ובאינדונזית "אדם", ומהמילה hutan, שפירושה במלאית ובאינדונזית "יער" - כלומר "איש היער".
המילה "אורנגאוטן" נמצאת בשימוש הן באינדונזית והן במלאית, אך בני שבטי הילידים החיים בתחום תפוצתו של האורנגאוטן קוראים לו, לעיתים, במילים אחרות, בשפתם שלהם.
במלאית, גם המילים maias ו-mawas מתייחסות לאורנגאוטן.
המילה "אורנגאוטן" (Orangutan) נקלטה באופן רשמי בשפה האנגלית בשנת 1691, אך בזמן זה המילה אויתה בצורה "orang-outang" ולא בצורתה הנוכחית.
מקור שמו המדעי של האורנגאוטן, Pongo, נמצא בעדותו של מלח אנגלי בן המאה ה-16, אנדרו בטל, שנשבה בידי הפורטוגזים באנגולה ותיאר זוג "מפלצות" דמויות-אדם שנקראו פונגו (Pongo) ואנגקו (Engeco).
נראה כי בטל למעשה פגש בגורילות ולא באורנגאוטנים, אולם בסוף המאה ה-18 לאירופאים לא היה ידע רב על קופי האדם השונים, ולכן כשהעניק הטקסונום הצרפתי ברנאר ויל-סור-אילון רוזן לאספד את השם המדעי לאורנגאוטן, הוא בחר לקרוא לו Pongo.
פרוות האורנגאוטן אדמדמה עד חומה ושערותיו ארוכות.
זרועותיו חזקות וארוכות מאוד יחסית לממדי גופו, והן מסייעות לו להיתלות על צמרות העצים ולהתנייד מעץ אחד למשנהו.
כשהזרועות פרוסות, הן מגיעות יחדיו לאורך של כ-2.4 מטרים.
בגלל היותו שוכן-עצים, האורנגאוטן אינו עושה שימוש נרחב ברגליו והן קצרות יחסית וחלשות.
הפנים מאופיינות במצח גבוה, בעיניים קטנות יחסית, בפה רחב וגדול ובשפה מעט עקומה, בעת שהאורנגאוטן מתבגר הוא מצמיח זקן.
בקרב האורנגאוטן קיימת דו-צורתיות זוויגית בולטת בין הזכר והנקבה: הנקבה מגיעה לגובה של כ-1.3 מטרים ולמשקל של כ-45 קילוגרמים, ואילו הזכר מגיע לגובה של 1.8 מטרים ולמשקל של כ-118 קילוגרמים.
בנוסף, את הזכרים הבוגרים ניתן לזהות בקלות בשל כריות הלחיים הגדולות שלהם, שיוצרות מראה המזכיר מסכה, בשל הגרון הבשרני ובשל השיער הארוך.
האורנגאוטן הוא שוכן-עצים מובהק, והוא מבלה עליהם כמעט את כל זמנו.
הוא אחד מהאקרובטיים שבקופי-האדם, ומסוגל לעבור בין צמרות העצים בקלות רבה.
האורנגאוטן הוא בעל-חיים יחידאי, והוא מבלה את מרבית זמנו לבדו; בדרך כלל הזכר והנקבה נפגשים רק על-מנת להזדווג, מלבד מפגשים אקראיים ביער.
בית הגידול של האורנגאוטן הם עצים ממינים שונים המצויים ביערות הגשם הטרופיים של מזרח אסיה, והוא הגדול שבבעלי החיים המצויים בעצים אלו.
הוא נפוץ באזורי יער-גשם שונים: החל מאזורי ביצה ועד ליערות-גשם הררים בגובה של 1,500 מטרים מעל פני הים.
בסביבתו כורתים עצים רבים על מנת לנטוע מטעי דקלים, דבר שעלול לגרום להכחדת האורנגאוטן.
סביבת המחיה של האורנגאוטן גשומה מאוד, ולעיתים האורנגאוטן מתקין לעצמו מעין מטרייה שעשויה מעלה גדול להגנה מפני הגשם.
הוא ניזון בעיקר מפירות ומעלים, והוא מסייע למינים מסוימים של צמחים להתרבות בכך שהוא אוכל אותם ופולט את זרעיהם באזורים אחרים ביער.
בנוסף לפירות ולעלים, האורנגאוטן ניזון גם מחרקים קטנים ומביצי עופות.
בפרט הוא מחבב את פרי הדוריאן (Durio''), שאת קליפתו הקוצנית הוא שובר ואוכל את פנים-הפרי הטעים.
בדרך כלל לאורנגאוטן אופי רגוע ושליו, אך התנהגות תוקפנית כלפי אורנגאוטנים זרים שכיחה יחסית; בהיותו יחידאי, הזכר נוטה להגן על הטריטוריה שלו מפולשים.
לתוך הטריטוריה של הזכר נכנסות לעיתים נקבות אחדות, והוא אינו מתיר לאף זכר אחר להזדווג עימן.
האורנגאוטן פעיל בעיקר בשעות היום.
גם את שנת הלילה מבלה האורנגאוטן על גבי העץ, ולפנות ערב הוא מכין לעצמו קן-שינה העשוי ענפים ועלווה רכה.
בדרך כלל, בונה האורנגאוטן קן חדש מדי לילה, אולם לפעמים הוא משתמש באותו הקן פעמים מספר.
בדרך כלל, האורנגאוטן יורד אל האדמה אך ורק כדי לעבור בין עץ אחד למשנהו, כשלא ניתן לעשות זאת מתוך צמרות העצים.
כשהוא יורד לאדמה, נע האורנגאוטן בביישנות על ארבע רגליים.
על-גבי העצים נע האורנגאוטן בעזרת טיפוס, קפיצה ומעבר בין ענפים או עצים שונים.
זרועותיו החסונות מסייעות לו לעבור בקלות בין ענפים שונים, והוא בעל-חיים אקרובטי מאוד, אולם תנועתו בצמרות העצים איטית יותר משל פרימטים שוכני עצים אחרים, דוגמת הגיבון.
זכרים לא-בוגרים ינסו להזדווג עם כל נקבה שבה יפגשו – גם אם היא לא בוגרת – ואם הנקבה לא חזקה מספיק כדי להתנגד, הזכר יזדווג איתה בכוח.
נקבות בוגרות הודפות בקלות זכרים לא-בוגרים, והן מעדיפות להזדווג עם זכרים בוגרים.
ההריון אורך בין 230 ל-260 ימים, ובסופו נולד אורנגאוטן צעיר במשקל ממוצע של 1.5 קילוגרמים.
את שבוע החיים הראשון מבלה הגור כשהוא נצמד לאמו.
בגיל ארבעה חודשים האורנגאוטן הצעיר מתחיל לאכול מזון מוצק שאמו מכינה לו, ובגיל 3.5 שנים הוא נגמל סופית מחלב-אמו.
הנקבה שוהה עם צאצאה תקופה ארוכה, בדרך כלל עד הגיעו לגיל שש או שבע שנים.
תקופת ילדות ונערות ארוכה זו אופיינית לקופי אדם, ובמהלכה לומד האורנגאוטן הצעיר מאמו את כל הכישורים הדרושים לו כדי לשרוד בטבע.
הזכר אינו משתתף בטיפול בצאצאים.
בדרך כלל, נקבה לא תמליט יותר משלושה גורים במהלך חייה.
לאחר הפרידה מהאם, יחפש הגור אחר נחלה משלו.
לעיתים כמה פרטים צעירים בני גיל דומה יתלכדו לקבוצות קטנות החיות יחדיו, עד לתפיסת טריטוריות משלהם.
נקבות בדרך כלל ימקמו את נחלתן בסמוך לנחלת אמן, לעומת הזכרים שבדרך כלל יתרחקו ממנה.
הזכרים הצעירים קטנים באופן משמעותי מהבוגרים וחסרים את כיסי הלחיים האופייניים, המתפתחים רק בגיל מאוחר יותר, אולם הם בוגרים מינית ומוכנים להזדווג.
בבר, תוחלת החיים של האורנגאוטן עומדת על 35 שנים, ואילו בשבייה (ובפרט בגני חיות) היא עומדת על 50 שנים.
האכילה תופסת בחייו של האורנג-אוטן מקום נכבד ביותר, בעת שהאורנג-אוטן ער סביר להניח כי הוא מחפש מזון או עוסק באכילה.
בהיותו בטבע הוא אוכל יותר מ-300 סוגי מזון, והוא נחשב לבעל תפריט הפירות המגוון ביותר בעולם.
הזמן הטוב ביותר של האורנג-אוטן הוא בקיץ, שאז עיקר מזונו מבוסס על הפירות המבשילים.
בתקופה זו של השנה אוכל האורנג-אוטן כמעט ללא הפסק והוא אוגר בגופו את המזון בצורת שומן לחודשי הסתיו והחורף.
בחודשי החורף יאכל האורנג-אוטן עלים, קליפות עצים וכמה מיני סוגי עשבים, וגם חרקים כגון נמלים, טרמיטים, צרצרים וזחלי פרפרים.
גם דבש יהווה חלק מהתפריט.
מכיוון שהאורנגאוטן נחשב לבעל חיים חכם, הוא ישתמש לעיתים ב"מכשירים", למשל הוא ישבור מקל להוצאת טרמיטים או נמלים מהקן.
המקלות אף ישמשו לו לעזרה להורדת קוצים מפירות מסוימים.
תאבונו הגדול של האורנג-אוטן עלול לשמש נגדו.
רוב קופי האורנג-אוטן שנתפסו או ניצודו נלכדו בעת האכילה, מכיוון שהיו שקועים באכילה ולא שמו לב לאורבים להם.
בדומה לשאר קופי-האדם, האורנגאוטן הוא בעל-חיים אינטליגנטי למדי.
למרות ששימוש בכלים בקרב שימפנזות תועד בידי ג'יין גודול כבר במהלך שנות ה-60, רק במהלך שנות ה-90 תועדו אורנגאוטנים המשתמשים בכלים באופן ממושך.
מאמר שפורסם בשנת 2003 בכתב העת Science תיאר התפתחות של מנהגים נרכשים, שניתן לזהות אותם כתרבות, בקרב אוכלוסיות של אורנגאוטנים.
מחקר עדכני שנערך על ידי ג'יימס לי, פסיכולוג מאוניברסיטת הרווארד, מצא כי האורנגאוטן הוא בעל-החיים האינטליגנטי ביותר לאחר האדם.
המחקר גילה כי לאורנגאוטן יכולות פתרון בעיות ולמידה גדולות משל השימפנזה, שלפנים נחשב לאינטליגנטי יותר מן האורנגאוטן.
מחקר אחר שנערך על ידי קארל ואן שאייק, פרימטולוג (חוקר פרימטים) מאוניברסיטת דיוק, מצא כי יכולות שונות של האורנגאוטן, דוגמת יצירת סככה מעל הקן שמגינה על האורנגאוטן מפני גשם, מפותחות יותר משל השימפנזה.
בנוסף לזאת, הוא מצא כי האורנגאוטנים הבוגרים יכולים ללמד את הצעירים כישורים שונים שלמדו, דוגמת יצירת כלים ושימוש בהם.
תוכנית המחקר הראשונה שעסקה בחקר צורת התקשורת של האורנגאוטנים ושפתם בוצעה על ידי דוקטור פרנסין נגו.
הפארק הזואולוגי הלאומי סמית'סוני שמצוי בוושינגטון הפעיל גם הוא מיזם מחקר על שפת האורנגאוטנים, שנעזר בניתוחי מחשב.
לגן החיות של אטלנטה מחשב בעל מסך מגע שבו זוג האורנגאוטנים הסומטריים המוחזקים בגן החיות יכולים לשחק במשחקי וידאו.
החוקרים מקווים להפיק ממחקרים ומתוכניות אלה ידע על דפוסי החשיבה והלמידה של האורנגאוטנים ועל המבנה החברתי שלהם.
לדוגמה, המדענים מעוניינים ללמוד האם האורנגאוטנים מחקים יכולות שלמדו מפרטים אחרים, או האם הם לומדים בדרך של ניסוי וטעייה.
בנוסף, ממחקרים אלה ניתן יהיה ללמוד על טכניקות שימור חדשות.
שלושת מיני האורנגאוטן נתונים בסכנת הכחדה.
האורנגאוטן הבורנאי נתון בסיכון גבוה להכחדה והאורנגאוטן הסומטרי נתון בסיכון גבוה-מאוד להכחדה.
על-פי ההערכות, קיימים כ-45,000 אורנגאוטנים בורנאים בטבע, בעוד שמהמין הסומטרי נותרו בין 7,000 ל-7,500 פרטים בלבד.
מצבו של אורנגאוטן טפנולי הוא הגרוע ביותר משום שישנם רק כ-800 פרטים ממין זה.
מצבו העגום של האורנגאוטן נובע ממספר גורמים, שכולם קשורים לאדם.
סביבת המחיה של האורנגאוטן מצטמצמת כתוצאה מבירוא יערות, כרייה ושריפות-יער.
שטחי-יער נרחבים שמהווים את בית הגידול של האורנגאוטן מוחלפים במטעי-דקלים לתעשיית שמן הדקלים.
נוסף על-כך, באורנגאוטן קיים סחר לא חוקי: ציידים הורגים את האימהות במטרה לקחת את גוריהן ולמכור אותם בשווקים של מזרח אסיה.
המבקרים קונים לעיתים קרובות את הגורים החמודים למראה ומגדלים אותם בסביבה אנושית ולא-טבעית, וכאשר הגורים גדלים ונעשים חזקים הם אינם יודעים מה לעשות איתם.
כיום, סחר בחיות מחמד נדירות אסור במרבית המדינות, אולם הוא עדיין קיים.
פקחים מחרימים חיות משווקים המוכרים אורנג-אוטניים ומגדלים אותם במרכזי שימור, בתקווה שניתן יהיה לשחרר אותם לטבע.
חלק ניכר מהאורנג-אוטניים החיים כיום כבר מצויים בשמורות טבע ובפארקים לאומיים, שבהם הם מוגנים מציד לא-חוקי וממדי האוכלוסייה מבוקרים בקביעות.
למרות זאת, גם בשטחים המוגנים קיים ציד לא-חוקי, שישנם ניסיונות רבים לעצור.
גורם נוסף שמקשה על התאוששות אוכלוסיית האורנג-אוטניים הוא קצב-הילודה הנמוך.
האורנגאוטן ידוע ממספר תרבויות אסייתיות ויש לו השפעה גדולה על שבטים אינדו-מלאים שונים.
הוא מופיע בהרבה סיפורי עם וטקסים.
אורנגאוטנים ידועים גם ממספר סיפורים וסרטים ידועים, למשל מדמותו של המלך לואי מספר הג'ונגל.
המשנה בכלאים (פרק ח משנה ה) המונה מספר בעלי חיים שדינם כבהמות ואחרים, המשנה מזכירה שם בעל חיים הנקרא "אדני השדה" בתלמוד הירושלמי פורש כי היצור דומה לאדם אך מחובר לקרקע בחבל טבור היוצא מטבורו.
על זה פירש בעל "תפארת ישראל":
אולם, האורנגאוטן נפוץ רק ביערות הגשם של האיים בורנאו וסומטרה (ובעבר גם במזרח אסיה), ובשל כך קשה להניח שחכמי המשנה הארצישראלים אכן הכירו אותו, ויותר סביר להניח שהכוונה לגורילה או שימפנזה החיים באפריקה.
אורנה בנאי (נולדה ב-25 בנובמבר 1966) היא שחקנית וקומיקאית ישראלית, זוכת פרס האקדמיה לטלוויזיה.
שימשה בעבר חברת מועצת עיריית תל אביב-יפו.
בנאי היא נצר למשפחת האמנים בנאי והיא דור עשירי בארץ מצד משפחת אמה.
היא נולדה בבאר שבע לשמחה, מורה ללשון ומנהלת בית ספר מקיף ו' ולשופט בית המשפט המחוזי בבאר שבע, יצחק בנאי.
בהמשך עברה המשפחה ליישוב עומר.
למדה בתיכון עירוני מקיף ו' בבאר שבע במגמת תיאטרון.
את שירותה הצבאי עשתה כמרכזנית בבי"ס למ"כים ששכן ליד ירוחם.
אחרי השירות הצבאי החלה בלימודי משחק ב"סטודיו למשחק ניסן נתיב" בתל אביב.
בשנה האחרונה ללימודיה, שיחקה במחזה "נעורי ורדה'לה" של חנוך לוין, בהפקת הסטודיו, בבימויו של יובל זמיר.
לאחר סיום לימודיה החלה להופיע במופעי סטנד-אפ, בין השאר במועדון ה"קאמל קומדי קלאב".
בשנת 1993 הופיעה בפינה בתוכנית הטלוויזיה "סופשבוע" עם דודו טופז בערוץ 1, בו גילמה לראשונה את הדמות "לימור".
בשנים 1994–1997 גילמה את "לימור" במגזין הקולנוע "אקשן" (ששודר בטלוויזיה החינוכית בהנחיית יעל אלמוג), כמגישת פינת תרבות סאטירית.
בשנת 1997 שימשה כפרזנטורית של רשת "קלאבמרקט" בתפקיד הדמות "לימור".
ולאחר מכן גילמה את הדמות "לימור", בחמש עונות, בתוכנית הבידור "רק בישראל" (לצד ארז טל), משנת 1998.
ב-1994 שיחקה בסרט "מקס ומוריס" לצד משה איבגי, וכן שיחקה בסרט "החצי השני" בשנת 1996 לצד אלון אבוטבול.
בשנת 1997 הופיעה בסדרת הטלוויזיה של חיים בוזגלו "מרחב ירקון", ששודרה על ידי זכיינית ערוץ 2 רשת.
בשנת 1998 השתתפה במופע "חברים שרים קורין", מופע משיריה של הזמרת קורין אלאל, ובו היא ביצעה את השיר "חזקה מהרוח".
המופע הוקלט ויצא לאור אחר כך כתקליטור.
בדצמבר 2002 חתמה על חוזה טאלנט זכיינית ערוץ 2 קשת.
במסגרת החוזה החלה להשתתף, בסוף 2003, בתוכנית הסאטירה "ארץ נהדרת", בה חיקתה בין השאר את דמויותיהן של ג'ודי שלום ניר מוזס, טטיאנה הופמן ולימור לבנת.
בשנת 2004 השתתפה בסדרת הדרמה "אפרסק", ובתפקידי אורח בסדרת הקומדיה "החיים זה לא הכל".
כמו כן בשנת 2004 הופיעה בסרט הטלוויזיה "לנצח עם מיקי ברקוביץ'" לצד רמי הויברגר.
בשנת 2005 החלה להופיע בתפקיד הראשי בסדרה "אמא'לה", ואף השתתפה בכתיבת הסדרה, אשר מתארת את תהליכי ההריון והלידה החד-הוריים.
העונה השנייה של הסדרה עלתה לשידור במרץ 2007.
בשנת 2008 השתתפה במסע פרסום של קורנפלקס תלמה.
בשנת 2009 עזבה את התוכנית "ארץ נהדרת" לאחר שש עונות, ועברה לתוכנית הבידור מועדון לילה, גם היא בזכיינית קשת, אבל אחרי סוף העונה, עזבה את "שידורי קשת" לאחר שחתמה על חוזה ב"רשת".
בשנת 2010 החלה להשתתף באופן קבוע בתוכנית הסאטירה "מצב האומה" ב"רשת", לצד ליאור שליין וגורי אלפי; התוכנית עברה ב-2015 לערוץ 10, ובשם חדש "גב האומה".
בשנת 2011 גילמה בנאי את דמותה של "גילה כהן" בסדרה "השנים הכי יפות".
בשנת 2014 גילמה את "שלומציון לוריא" בסדרה "משפחה שולטת".
בשנת 2019 השתתפה בסדרה תיק נעדר המשודרת בערוץ כאן 11 כאמו של הנעדר עופר שרעבי, ובעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה 'מטומטמת' בתפקיד עדה שוחט.
במאי 2020 השתתפה בפרק של סדרת רשת של כאן דיגיטל בשם "המהפכה הגאה שלי", המבוסס על ראיון שהעניקה לגל אוחובסקי עבור סדרת הדוקו של כאן 11 "המהפכה הגאה" אותה כתבו וביימו אוחובסקי ולירן עצמור.
באותה שנה חזרה לגלם את לימור ב"תוכנית בידוד" בעקבות משבר הקורונה.
בינואר 2021, הצטרפה לצוות המשתתפים בתוכנית "עד כאן!" בערוץ כאן 11. באותה שנה החלה לשחק בסדרה "ישמח חתני".
בספטמבר 2022 החלה לשחק בסדרה "בוגד" של הוט.
בינואר 2023 דיבבה את מזל בסדרת הרשת של כאן 11, "משפחת פנסטה".
באוגוסט 2023 שיחקה את דבי אחותו של יניב בסדרה יניב שמשודרת ברשת 13. באותה שנה השתתפה בסרט האינדי "אמא פריים טיים" שכתב מתנאל גוטליב וביים אלון נוימן.
בפברואר 2024 החלה להשתתף בתוכנית הסטנדאפ והמערכונים "מועדון הסטנד-אפ" שמשודרת בכאן 11.
בשנת 2024 החלה להשתתף כחברת פאנל קבועה בתוכנית ערב עם שי שטרן בערוץ כאן 11.
בשנת 2025 השתתפה בעונת ה-VIP השביעית של תוכנית הבישול "MKR המטבח המנצח" עם נעה ריינהולד, בת זוגו של בנה אמיר וסיימו במקום השני.
ביניהן: "סטריפטיז אחרון" מאת הלל מיטלפונקט (1995); "הסרפד של השכן" מאת רביד דברה (תיאטרון "הבימה", 1999); "אנשים קשים" מאת יוסף בר-יוסף ("הבימה", 2000); ו"רווקים-רווקות" מאת חנוך לוין ("הקאמרי", 2002).
בדצמבר 2007, השתתפה במופע "קומיקאים: ועידת פסגה" שעלה במסגרת פסטיבל "קומדיה בלי הפסקה".
בדצמבר 2011, העלתה מופע סטנד-אפ שבו היא מתארת אירועים מחייה.