tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מספר את סיפורו של טום בחור צעיר ממוצא איטלקי שעובד בתור נהג מונית והצטרף לעולם הפשע עד שפרש ממנו לאחר שגילה שרק מנצלים אותו בשביל כסף
Mafia II - משחק ההמשך ל־Mafia, מספר את סיפורו של ויטו.
צעיר איטלקי אשר נכנס אל עולם המאפיה בשנות ה-30 המאוחרות בארצות הברית.
מקס פיין - משחק מחשב מצליח ופופולרי, שמדבר על שוטר ניו יורקי בשם מקס פיין, שאשתו ובתו נרצחו על ידי סוחרי סמים שמעורבים עם המאפיה.
Grand Theft Auto (בקיצור: GTA) - סדרת משחקי מחשב פופולרית שעוסקת בעולם תחתון מנקודת מבטם של עבריינים שונים.
הסופרת קורה ריילי כתבה מספר סדרות אודות המאפיה באיטליה ובניו יורק.
הסדרה הראשונה, נולדו לדם, מכרה אלפי עותקים ותורגמה לעשרות שפות שונות.
סדרת ההמשך שלה, הקאמורה קרטל גם כן זכתה להצלחה רבה וגם סדרת חטאי אבות שמדברת על הדור הבא במאפיה.
הסופרת ליליאן סלמה נחום הוציאה סדרת ספרים על רומן פשע במאפיה האיטלקית אשר עסקה בניו יורק.
הספר הראשון שהוצא נקרא נשבעת בדם אשר סחף אליו אלפי קוראים.
מאפיה (מוכר גם בשמות העיירה, איש זאב, הרוצח) הוא משחק חברה, בו כל השחקנים צריכים להכריע על פי רוב, מי הוא האשם ב"רצח".
המשחק פותח לראשונה בברית המועצות על ידי דמיטרי דוידוב בשנת 1986, ובמהלך השנים נוצרו לו גרסאות מרובות.
המשחק דורש מהשחקנים כישורי משחק וכריזמה כמו גם חשיבה ואסטרטגית בלשית.
עיקר המשחק, למעט גרסאות מסוימות, מורכב מדיון בין כל המשתתפים שבסיומו עליהם להחליט מי הוא האשם.
השתתפות ה'רוצחים' בדיון זה וניסיונם להטות את ההחלטה לכיוון אחד מהאזרחים החפים מפשע היא בעלת השפעה רבה על אופי המשחק.
השיקולים בדיון מושפעים, מההתנהגות החזותית של המשתתף החשוד (שפת גוף, צורת דיבור), תוכן דבריו וטענותיו, והאסטרטגיה המיוחסת לו.
נהוג לשחק את המשחק עם מספר גדול של שחקנים, על מנת ליצור משחק מעניין ולהגיע למספר סיבובים רב.
בערך זה יופיעו רק כמה מן הגרסאות העיקריות.
גרסאות אחרות מאופיינות בדרך כלל שינויים באמירות, בשמות התפקידים, בשם המשחק, בכמות ההצבעות (יש המשחקים עם מספר סיבובים ללא הצבעות), וכן בהוספת תפקידים אחדים.
לעיתים קיים צורך בעזרים שונים לצורך המשחק דוגמת קלפים או אפליקציה ייעודית.
המשחק הפופולרי Among Us שהושק ב-2018 וזכה להצלחה ב-2020 בזמן משבר הקורונה מבוסס על הרוצח, שם האב טיפוס של המשחק, לפני שהפך להיות Among Us היה Space Mafia.
גרסה זו היא הנפוצה ביותר במועדוני מאפיה בארץ.
המשחק מורכב מ-10 שחקנים + מנחה.
השחקנים מחולקים אקראית ל-7 בני עיירה ו-3 "מאפיונרים", כאשר בכל אחת מהקבוצות ישנו תפקיד מפתח, אחד מבני העיירה ממונה ל"שריף", ואחד ה"מאפיונרים" ממונה ל"דון".
המשחק מתנהל במתכונת של שלב "לילה" שלאחריו שלב "יום", וחוזר חלילה עד לניצחון אחת הקבוצות.
במהלך ה"לילה" תפקידם של בני המאפיה הוא "לרצוח" את אחד מבני העיירה.
בשלב זה עיניהם של כל השחקנים מכוסות, והמנחה עובר על מספרי השחקנים בזה אחר זה.
על המאפיונרים לסמן בידיהם תנועת חיסול בעת הקראת מספר השחקן שבכוונתם "לרצוח".
רק במידה וכל המאפיונרים סימנו יחדיו את אותו מספר, השחקן הרלוונטי "ירצח" ויצא מהמשחק.
בנוסף, במהלך הלילה ניתנת ל"דון" האפשרות לברר אצל המנחה האם שחקן ספציפי הוא השריף, ובאופן דומה ל"שריף" ניתנת האפשרות לברר לאיזו קבוצה משתייך שחקן ספציפי.
הלילה הראשון של המשחק שונה מיתר הלילות.
בלילה זה אין רציחה, אך למאפיונרים ניתנת האפשרות להסיר את כיסוי עיניהם למשך דקה, שבה עליהם לתאם ביניהם את סדר הרציחות בלילות הבאים באמצעות סימוני ידיים וללא דיבור.
התיאום יכול להיעשות באופן סטטי, שבו הם מסמנים את שחקן X, ולאחריו שחקן Y וכו', בעוד שחקנים מתקדמים נוהגים לבצע תיאום דינמי שבו זהות הנרצח נקבעת תוך כדי המשחק בהתאם לכללים מוגדרים.
כמו כן, בלילה הראשון הדון והשריף לא זכאים לחשיפת תפקידי שחקנים יריבים.
שלב ה"יום" מתחיל בסבב שבו לכל שחקן ניתנת דקה שבה עליו לשכנע את יתר המשתתפים בהיותו בן עיירה, ולהטות את חבריו להצביע להדחת שחקנים הנחשדים בעיניו כמאפיונרים.
בשלב זה המאפיונרים מתחזים לבני עיירה ומנסים לשדל את בני העיירה להדיח את אחד מחבריהם.
בסיומו של הסבב מתקיימת הצבעה, שלאחריה מודח השחקן שקיבל את מרב הקולות.
המשחק מסתיים בניצחונם של בני העיירה, במידה והודחו כל המאפיונרים.
לאידך, ניצחון למאפיונרים יוכרז כאשר מספרם של בני העיירה שנותרו בשולחן השתווה למספרם של המאפיונרים.
יש לקבוע לפני תחילת המשחק מנחה (שנקרא לפעמים גם ראש העיר) שינהל את המשחק.
בלילה כל המשתתפים מרכינים ראשם ועוצמים עיניהם בזמן שהמנחה מנהל את המשחק.
ביום כל המשתתפים "ערים" ומנהלים דיונים.
בלילה הראשון מנחה המשחק קובע את התפקידים במשחק - מי יהיו האזרחים, הרוצחים והבלש/שוטר (לדוגמה בלש אחד, 2 רוצחים, והשאר אזרחים) - הבחירה תעשה על ידי טפיחה על ראשי השחקנים: פעם אחת לאזרח, פעמיים לרוצח, ושלוש פעמים לבלש.
אם רוצים שהבחירה תעשה בצורה אקראית ולא תקבע על ידי המנחה, משתמשים בחלוקת קלפים, כאשר נקבע מראש איזה תפקיד מסמל כל קלף.
במקרה זה נשמר הקלף אצל בעליו במהלך כל המשחק, ומשמש כראיה לתפקידו של השחקן.
התפקידים חסויים וידועים לבעל התפקיד ולמנחה בלבד.
בתחילת כל לילה המנחה מכריז "לילה טוב עיירה" וכל השחקנים מורידים את ראשם ועוצמים עיניים.
כשכולם "ישנים" מכריז המנחה "בוקר טוב בלש" והבלש מרים את ראשו.
בשלב זה יכול הבלש לבחון את חשדו בקשר לאחד מהמשתתפים (הוא לא מדבר כדי שקולו לא יסגיר את זהותו), אלא רק מצביע על חשוד אחד בלבד והמנחה מסמן לו את תפקידו של זה: רוצח נתעב\אזרח תמים (יש להתייחס אל אותו משתתף ללא ציון מינו, על מנת שלא לרמוז על זהותו).
לאחר מכן, מכריז המנחה "לילה טוב בלש" - הבלש חוזר "לישון", והמנחה מכריז "בוקר טוב רוצח א" - רוצח א' (בלבד) קם ומצביע על משתתף שירצה "לרצוח".
לאחר שהצביע אומר המנחה "לילה טוב רוצח א".
אחר כך אומר "בוקר טוב רוצח ב'", רוצח ב' מצביע על מי שירצה "לרצוח".
לאחר שהצביע אומר המנחה "לילה טוב רוצח ב'".
אחר כך אומר "בוקר טוב עיירה" וכלל השחקנים קמים.
אם שני הרוצחים (בלא ידיעה אחד עם השני) הצביעו על אותו שחקן, שחקן זה מת.
אם כל אחד הצביע על משתתף שונה, אף אחד לא נרצח באותו סיבוב.
לאחר מכן השחקנים רשאים לדבר ולדון בחופשיות בניסיון לברר את זהותו של הרוצח.
הבלש יכול לתת הכוונות ושמות בהתבסס על דעתו האישית, מבלי לחשוף את זהותו.
בכל שלב של היום אחד השחקנים יכול להכריז על חשדותיו ולהעלות להצבעה ראשונה את אחד המשתתפים.
לאחר דיון מתבצעת הצבעה שבה בוחרים את החשוד.
אם בהצבעה יש רוב - החשוד "מוצא להורג".
אם אין רוב - הדיונים ממשיכים עד שמגיעים להחלטה.
אחרי שהוחלט על האשם וזה חשף את זהותו ויצא מן המשחק - עוברים ללילה.
כך ממשיכים הלילה והיום לסירוגין, עד סיומו של המשחק.
לפי חלק מהגרסאות, לרוצחים בלילה הראשון לא ניתנת הזדמנות לרצוח, אלא רק לקום כדי לראות אחד את השני - כדי שבימים הבאים יוכלו לשתף פעולה.
במהלך המשחק לא רצוי לאיש לחשוף את זהותו, אך לפעמים זה כדאי מבחינה אסטרטגית (הבלש מודיע שהוא הבלש כי הוא יודע מי הרוצח).
כל משתתף, כאשר הוא חי וער, רשאי להגיד מהו תפקידו, כמו גם לשקר לגבי עובדה זו.
אסור לשחקן שיוצא מהמשחק לדבר, לצחוק, להצביע או לעשות פעולה שיכולה לרמוז על זהותם של האחרים.
ברגע ששחקן "נרצח" הוא יכול להיות עם העיניים פקוחות ובכך רואה מי הבלש והרוצחים.
לעיתים על מנת למנוע רמיזות, השחקן היוצא מתבקש לעזוב את השולחן או המקום.
על המנחה להמשיך לשאול ולדבר אל הרוצחים והבלשים גם אם נרצחו (כלומר, אם בהצבעה קבוצתית נרצח רוצח, המנחה אומר לו בוקר טוב, מחכה כמה שניות כדי שייראה כאילו הצביע על מישהו, ואומר לו לילה טוב.
כך גם עם הבלש, המנחה שואל את הבלש את מי ברצונו לבדוק ותמיד עונה אזרח תמים ואז אומר לו לילה.
זה סימן לעיירה שאם בכל לילה נאמר אזרח תמים אז זה אומר שהבלש כנראה כבר לא חלק מהמשחק.
וכנ"ל אם בכל לילה יש רצח אז או שהרוצחים ממש מתואמים או שכנראה שנשאר רק רוצח אחד).
האזרחים והבלש מנצחים כאשר הם חושפים את זהותם של כל הרוצחים ורוצחים אותם.
הרוצחים מנצחים אם הם מצליחים לגרום להוצאתם להורג של כל האזרחים.
בגרסה זו יש רק "לילה" בתחילת המשחק, וכל שאר הזמן, עד סופו של המשחק, הוא יום.
בתחילת המשחק המנחה מודיע לכולם להרכין את ראשם ולעצום עיניים.
המנחה נוקש לאזרח על הגב פעם אחת ולרוצח פעמיים.
אחר-כך המנחה אומר "סיימתי" ואז כולם מרימים את הראש והמשחק מתחיל.
מטרת הרוצח היא לקרוץ לאזרח, על מנת לרוצחו, אך הרוצח צריך להשתדל שלא יראו שהוא עושה זאת.
ברגע שקורצים לכיוון אזרח, הוא חייב לומר "נרצחתי" ובכך יוצא מן המשחק.
כאשר אזרח חושב שהוא יודע מי הרוצח הוא אומר "אני חושב שאני יודע" ואז הולך למנחה ולוחש לו בסוד.
אם הוא טעה הוא יוצא מהמשחק אבל אם צדק הוא ניצח.
במקרה שנשארו 2 אנשים ולא חשפו את הרוצח, הרוצח ניצח במשחק.
גרסה זו, הקרויה לרוב המאפיה, מומלץ לשחק רק עם שבעה שחקנים ומעלה, עם עדיפות למספר שחקנים אי זוגי.
כל השחקנים יושבים במעגל, ואחד השחקנים, או המנחה, מחלק קלפים שהוכנו מראש לפי מספר המשתתפים.
כל שחקן מקבל קלף, אשר מייצג את הזהות שלו במשחק.
אין להראות לשחקנים האחרים את הקלף.
כל שאר הקלפים - אזרחים
במשחק תיערך מלחמה בין המאפיות לאזרחים, כאשר האס, הבלש, נחשב גם הוא אזרח ונמנה עמם.
לעיתים ישנם אזרחים בעלי תפקידים נוספים.
לאחר שכל השחקנים קיבלו את הקלפים וכולם יודעים את תפקידם במשחק, המנחה, מתחיל ב"נאום ההתחלתי" ואומר לכולם להוריד ראשים.
כאשר הראשים של כולם למטה, הוא ממשיך ואומר: "מאפיות, להרים ראש".
בשלב זה רק אנשי המאפיה מרימים את הראש, ורואים אחד את השני, ובכך מכירים את הקבוצה.
עליהם לעשות זאת בשקט מוחלט על מנת שלא יחשפו את עצמם.
לאחר מכן המנחה אומר "מאפיות, להוריד ראש".
בשלב זה כל הראשים למטה.
לאחר מכן המנחה אומר "מאפיה קטנה להרים יד, ובלש להרים ראש".
בשלב זה הבלש, שהוא אזרח רואה את המאפיה הקטנה מבלי שהיא תראה אותו, ובכך יש רמז לאזרחים מיהן המאפיות.
לאחר מכן המנחה אומר "מאפיה קטנה להוריד את היד, בלש להוריד את הראש".
וכעת שוב כל השחקנים עם הראש למטה.
כעת המנחה אומר "כולם להרים ראשים".
שלב הקריינות נגמר, וכעת המשחק מתחיל.
בכל סיבוב של המשחק הורגים שני אנשים: הראשון נהרג ברוב בהצבעה של המשתתפים - ההרג עצמו מתבצע על ידי לקיחת הקלף של השחקן ההרוג והנחתו באמצע מעגל השחקנים עם גבו לכיוון המשתתפים.
ההרג מתבצע אחרי דיון בין השחקנים.
לאחר שהוחלט להרוג את אחד השחקנים ברוב קולות, יש לו "מילים אחרונות", בדומה לגרסה 1. לאחר השכנוע הסופי שלו, עורכים שוב נגדו הצבעה, אם עדיין רוב השחקנים רוצים להרוג אותו, שמים את הקלף שלו באמצע, כשגבו לכיוון השחקנים.
אם אין עליו רוב קולות, ממשיכים בוויכוח עד שמגיעים לרוב קולות עם שחקן אחר.
אחרי שהוא נהרג, המנחה אומר "כולם להוריד ראשים".
לאחר שכולם מורידים ראשים, הוא מוסיף "מאפיות להרים ראש, מאפיות להרוג".
אנשי המאפיה הורגים אזרח על ידי לקיחת הקלף של השחקן הנבחר והנחתו באמצע המעגל.
לאחר שסיימו להרוג המנחה ממשיך - "מאפיות להוריד ראשים", ולאחר מכן "כולם להרים ראשים".
רק לאחר שכל השחקנים הרימו את הראשים, המנחה מערבב את שני הקלפים של הנרצחים, וחושף אותם, ועל ידי כך נוצרת תחושה של מסתורין - של איזה הרוג כל קלף.
על ההרוגים אסור לחשוף את זהותם.
כעת היום מתחיל שנית, ולאחריו התבנית חוזרת על עצמה.
אם אנשי המאפיה נהרגו במהלך המשחק, האזרחים נצחו.
אם מישהו מאנשי המאפיה שורד עד סוף המשחק, אז המאפיה מנצחת.
שחקן שנהרג אינו צריך להוריד יותר את הראש עם כולם אך חלה עליו חובת השתיקה עד סוף המשחק.
למאפיה מותר להתייעץ עם אנשי-מאפיה שנרצחו.
הבלש יכול לא להזדהות מיד ובכך "להפיל" את המאפיה הקטנה.
הוא יכול לחכות ולראות עם מי המאפיה משתפת פעולה ועם מי היא לא, כדי לנסות ולהבין מי המאפיה הגדולה.
אנשי המאפיה יכולים לשכנע בדיונים להרוג אחת את השני וזאת על מנת להסיר ספק שהם משתפים פעולה.
כשנשארים שלושה שחקנים אחרונים: שני אזרחים ומאפיה, המאפיה יכולה לנסות להעמיד פני מתלבטת "מי המאפיה" בין שני האזרחים הנותרים, ולא ישר תחליט על אחד מהן, וזאת על מנת לחזק את הרעיון שהיא אזרחית תמימה.
בגרסה זו הקרויה "העיירה", נמצאים 4 תפקידים עיקרים:
האזרח - שאר השחקנים שהמנחה נגע בגבם פעם אחת.
הרוצח - שחקן אחד שהמנחה נגע בגבו פעמיים.
הבלש - שחקן שהמנחה נגע בגבו שלוש שעמים.
הרופא/המלאך - שחקן שהמנחה נגע בגבו ארבע פעמים, מכונה לעיתים המלאך.
הגרסה הזו מותאמת ל-7 שחקנים ומעלה (אזרחים, רוצח, בלש, רופא ומנחה).
המנחה אומר: "לילה טוב עיירה" כל השחקנים מרכינים את ראשם ועוצמים עיניים.
המנחה אומר; "בוקר טוב בלש", הבלש מצביע על מי שהוא חושב שהוא הרוצח.
המנחה אומר; "לילה טוב בלש" והבלש עוצם עיניים.
המנחה אומר; "בוקר טוב רוצח" והרוצח מצביע על האדם שהוא רוצה לרצוח והמנחה אומר; "לילה טוב רוצח" והרוצח עוצם את העיניים.
המנחה אומר; "בוקר טוב רופא", הרופא מצביע על האדם שהוא חושב שהולך להירצח בכוונה להצילו.
המנחה אומר; "לילה טוב רופא" והוא עוצם את העיניים.
המנחה אומר; "בוקר טוב עיירה", כל השחקנים מרימים את ראשם.
המנחה מספר האם הרוצח נתפס (אם הבלש צדק במי שחשד או שטעה).
המנחה מספר "אף אדם לא נרצח הלילה" זה אומר שהרופא והרוצח הצביעו על אותו האדם אז האדם ניצל.
אך אם המנחה מספר; "הלילה נרצח אדם נוסף" זה אומר שהרופא והרוצח לא הצביעו על אותו האדם והרופא לא הציל את הנרצח.
עם הירצחו של שחקן (כשהמנחה מודיע) עליו לצאת מהמשחק.
אם לאחר ההצבעה נבחר אדם והוא לא הרוצח (אזרח, בלש, רופא) עליו לצאת גם כן מהמשחק ולא לרמוז, לדבר ולהצביע על השחקנים האחרים כדי לתת רמז.
אם הבלש הצביע על אדם שחשב שהוא הרוצח וצדק בחשיבתו המשחק יסתיים ואם טעה המשחק ימשיך.
אם נשארו שני שחקנים הרוצח ינצח במשחק.
אם לאחר הצבעה של העיירה נבחר אדם בעל תפקיד רופא או בלש אז המנחה בלילה לא יעיר את הרופא או הבלש ותפקידם יעלם מהמשחק.
מומלץ מאוד למנחה בזמן המשחק להשתמש בדף ולרשום את ההצבעות בגלל מורכבות המשחק.
ביוני 2017 הוקם מועדון־המאפיה הראשון בעברית, "GoodFellas", על־ידי מרטין אוגנסיאן.
זהו המועדון הראשון שבו הועבר המשחק כולו בעברית; עד אז פעלו בישראל רק מועדוני מאפיה דוברי רוסית.
לקראת סוף 2018 החל "GoodFellas" לדעוך ונסגר.
במקומו, ב־31 במרץ 2019, הוקם מועדון המאפיה "NightFall" על־ידי בר שקד וליאור ראונר.
בסוף 2020 הצטרף לצוות ההנהלה מרטין אוגנסיאן, ושימש כגורם מפתח בהתרחבות המועדון ובהעמקת המקצועיות של המשחק.
באוגוסט 2021 פרש ליאור ראונר מההנהלה, ומאז מנוהל "NightFall" על־ידי בר שקד ומרטין אוגנסיאן בלבד (נכון למאי 2025).
מאפיית אַנְגֶּ'ל היא מאפייה תעשייתית, אחת מהגדולות בישראל.
החברה נוסדה בשנת 1927 בירושלים על ידי סלומון אנג'ל, שהיה סוחר בדלק ובתבואה.
המאפייה פעלה בשכונת בית וגן בירושלים עד שנת 1958, שבה הועתקה לגבעת שאול, שם פעלה עד 2024.
המאפייה נמצאת בבעלותה של חברת "שלמה א.
אנג'ל בע"מ" - חברה ציבורית משנת 1984 הנסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בעלי המניות הגדולים בה הם יצרנית הקמח הגדולה בישראל, טחנות קמח שטיבל, ושניים מנכדיו של סלומון אנג'ל: ירון אנג'ל ויגאל חיאט.
החברה מעסיקה כ-1,000 עובדים במפעליה השונים וצי של כ-180 משאיות המשמשות להפצת מוצרי המאפה לרשתות השיווק ולמרכולים ברחבי הארץ.
משפחת אנג'ל, בראשות שלמה (סלומון), הייתה משפחת סוחרים בארץ ישראל שלפני קום המדינה זה מספר דורות, אשר ייבאה מארצות רחוקות: קנדה, ארצות הברית ואוסטרליה.
אחד המוצרים העיקריים שייבאה היה קמח.
אנג'ל היה הספק העיקרי של קמח למאפייה בבעלות זוג שותפים יהודים ירושלמים ב-1923. כעבור מספר שנים נכנסה המאפייה לחובות וב-1927 אנג'ל הסכים להמיר חוב הבעלים בהעברת הבעלות על המאפייה לידיו ואז למעשה הוקמה מאפיית אנג'ל הראשונה בשכונת בית וגן שבירושלים.
בשנת 1957 התאגדה פעילות המאפייה כחברה פרטית.
ב-1958 עברה המאפייה למשכנה בשכונת גבעת שאול בירושלים, בסמוך למתחרה מאפיית ברמן.
ב-1984 הונפקה החברה בבורסת תל אביב תחת השם: "שלמה א.
באותה שנה נכנסה המאפייה לראשונה לתחום הקונדיטוריה ומוצרי מאפה, והקימה רשת חנויות ארצית של דברי מאפה.
באותה תקופה נוהלה המאפייה על ידי שלושת האחים, בניו של המייסד, שהחזיקו ב-22% מהמניות כל אחד.
בנוסף החזיקו שלוש אחיותיהם ב-11% מהבעלות כל אחת.
לכן הוחלט לצאת לבורסה לאפשר לבני המשפחה לממש החזקות ולמנוע סכסוכים במעבר לדור השלישי של המשפחה.
במהלך שנות ה-90 מנו שלושה מנכ"לים משותפים מקרב הדור השלישי של המשפחה (שלושת בני הדודים - גדי אנג'ל, ירון אנג'ל ויגאל חיאט).
דני אנג'ל, בנו של המייסד, המשיך לשמש במשך שנים רבות כיו"ר פעיל של החברה.
ב-1997 רכשה החברה את מאפיית אחדות בתל אביב.
ב-1998 נחנכה מאפייה חדשה לאנג'ל בלוד, שהוקמה בהשקעה של כ-20 מיליון דולר.
ב-1999 רכשה אנג'ל את מאפיית טוב טעם בנתיבות והפכה אותו למפעלה באזור הדרום.
בשנת 2000 רכשה אנג'ל את בית מאפה לדוגמה המתמחה באפיית מוצרים לאירועים ובתי מלון.
בשנת 2001 רכשה 50% בעלות על מאפיית אורנים שבכפר החורש והפכה אותו למפעלה באזור הצפון.
ב-2002 רכשה החברה את מאפיית אילת שהתמחתה בייצור לחמים חצי אפויים, ולאחר מכן הקימה את מפעל העוגות בבית שמש.
ב-2005 רכשה את המותג והסוד העסקי של פיתות שמשון, וב-2008 רכשה את מאפיית לחם חי.
ב-2008 נכנסה אנג'ל לתחום תחליפי הלחם ורכשה את המותג קליליות המתמחה בכך.
ב-2013 החלה המאפייה למכור את מוצריה לשוק האמריקאי, באמצעות החברה הבת , כשהוקמה מאפייה ראשונה מעבר לים, בניו ג'רזי, ארצות הברית, שעיקר פעילותה ייצור ומכירת פיתות תחת המותג "Angel's Bakery".
חלק מהבעלות על מאפייה זו מוחזקת בנפרד על ידי בן המשפחה יוסי אנג'ל.
ב-2019 מכרה המאפייה את פעילות ייצור העוגות והמאפים למאפיית שפיצר שקנתה את המפעל בבית שמש בעקבות הפסדים כספיים.
באוגוסט 2021 נחתמה עסקת מכירת שטח המאפייה בגבעת שאול, תמורת כ-400 מיליון ש"ח, לקבוצת משקיעים, לשם הקמת פרויקט נדל"ן למגורים, מסחר ותעסוקה, והמאפייה בירושלים נסגרה באפריל 2024. המאפייה ממשיכה לייצר מוצרים במפעלים האחרים שלה בנתיבות, בלוד ובכפר החורש.
במרץ 2023 חתמה החברה על הסכם לרכישת יתרת הבעלות על מאפיית אורנים, והרכישה הושלמה ביולי 2023.
באוגוסט 2012 הגישה רשות ההגבלים העסקיים כתב אישום נגד מנכ"ל המאפייה, ירון אנג'ל, על חלקו ב"קרטל הלחם" - הסדר כובל לתיאום מחירי הלחם בין ראשי מאפיית אנג'ל, מאפיית ברמן ומאפיית דוידוביץ'.
במסגרת הסדר טיעון נדון אנג'ל לחמישה חודשי מאסר וקנס של 300 אלף ש"ח, ונאסר עליו לכהן כדירקטור בחברה ציבורית במשך 5 שנים.
על מאפיית אנג'ל הוטל קנס של 1.4 מיליון ש"ח.
בהחלטה חריגה, הדירקטוריון של מאפיית אנג'ל החליט שהמנכ"ל, ירון אנג'ל, ימשיך לנהל את החברה מהכלא, כיוון שאין זה מעשי למצוא ממלא מקום לתפקיד המנכ"ל לתקופה כל כך קצרה.
ב-4 במאי 2023 השתתף יו"ר הדירקטוריון, עמר בר-לב, בהפגנה למען "שוויון בנטל" שהתקיימה בבני ברק ברחוב סמוך לביתו הרב גרשון אדלשטיין.
בתגובה לכך הכריזו גורמים בציבור החרדי על חרם צרכנים על המאפייה.
חלק מזכייני החברה במגזר החרדי התנתקו מהרשת והחליפו מיתוג.
בזמן החרם החרדי מאפיית אנג'ל נהנתה ממכירת לחמים יקרים לא בפיקוח למגזר החילוני שתמך בה.
מספר ימים לאחר פטירתו של הרב אדלשטיין, עמר בר-לב וירון אנג'ל, מנכ"ל החברה, הגיעו לניחום אבלים ומסרו לבני משפחת אדלשטיין מכתב התנצלות, ובעקבות כך הסתיים החרם.
את הפגישה יזם נשיא המדינה יצחק הרצוג.
לחרם החרדי הייתה השפעה קצרת טווח על הכנסות החברה, בעיקר ביחס למכירות של מוצרי החברה באזורים חרדיים, אך בחציון שבו נכלל החרם החברה הגדילה את הכנסותיה ואת הרווח הגולמי.
למייסד שלמה (סלומון) אנג'ל הצטרפו לניהול החברה במהלך השנים שלושת בניו: אברהם, דני ועובדיה, ולאחר פטירתם של סלומון ושלושת הבנים, עבר הניהול לדור השלישי.
(אחד מבני הדור השלישי, אריק אנג'ל, בנו של דני, שיועד להמשיך את ניהול החברה, נהרג במלחמת ההתשה ליד תעלת סואץ).
ב-2005 נערך סבב מינויים בן בני הדור השלישי, כאשר ירון אנג'ל מונה למנכ"ל לאחר שכיהן קודם כמנכ"ל משותף.
גד אנג'ל, בן דודו, שהיה המנכ"ל הקודם, סיים את כהונתו והפך למשנה למנכ"ל.
יגאל חיאט, בן דוד נוסף שהוגדר קודם כמנכ"ל משותף, מונה למשנה למנכ"ל.
ב-2007 פרץ סכסוך בין בני המשפחה, שבמסגרתו הוחלט על ניסיון לסיום כהונתו של גד אנג'ל מתפקידו כסמנכ"ל.
ההחלטה התקבלה על רקע מחלוקת סביב סיוע שהעניק לשתי עובדות שהתלוננו על הטרדה מינית.
בית הדין האזורי לעבודה בירושלים הוציא צו מניעה זמני שאסר על פיטוריו עד להכרעה בתביעה.
בשנת 2011 מכר גד אנג'ל את מרבית מניותיו בחברה (כ־22.5% מהון המניות) ליצרנית הקמח שטיבל, תמורת כ־90 מיליון ש"ח, בעסקה שבוצעה בפרמיה של כ־35% על מחיר השוק באותה עת.
באפריל 2023 מונה עמר בר-לב ליו"ר דירקטוריון החברה.
נכון ל-2024 לחברה שלוש מאפיות לחם: בלוד, בנתיבות ובכפר החורש, והיא בעלת נתח שוק הלחם הגדול בישראל.
בנוסף מפעילה החברה 17 סניפי מכירות ברחבי ישראל.
לחברה מאפייה נוספת בניו ג'רזי, המייצרת מוצרים המותאמים לשוק האמריקאי.
בנוסף למכירת לחמים מתוצרתה החברה משווקת ומוכרת מוצרי מאפה מתוקים (עוגות ועוגיות) ומלוחים שאותם היא רוכשת מספקים שונים.
בשנת 2022 היו כ-26% מכלל מכירות החברה של מוצרים תחת פיקוח מחירים של משרד הכלכלה והתעשייה.
מאפיית מטוס הקרב (Fighter mafia) הייתה קבוצה של קציני חיל האוויר האמריקני ומנתחי ביטחון אזרחיים, שדגלו בשנות השבעים בשימוש בתאוריית האנרגיה-יכולת תמרון (E-M - Energy-Maneuverability) של ג'ון בויד לפיתוח מטוס קרב.
בפרט, התאוריה אפשרה השוואה כמותית של ביצועי מטוסים, וזיהוי ליקויים, הן של מטוסים בשירות והן של מטוסים מתוכננים.
הקבוצה השפיעה על האפיון של ה-F-X, ופעלה עצמאית לפיתוח אפיון למטוס קרב קל משקל.
בשנות השישים, הן חיל האוויר האמריקני והן הצי האמריקני היו בתהליך רכישת מטוסי קרב גדולים וכבדים שיועדו בעיקר לקרבות באמצעות טילים.
מיזם פורקאסט (Project Forecast), ניסיון מ-1963 של חיל האוויר לזהות מגמות נשק עתידיות, קבע שהמענה לצורכי חיל האוויר ל-20 השנים הבאות הוא גרסאות חמושות בטילים של ה-F-111 וה-F-4 פנטום ושמטוס בקרבות אוויר חייב להיות מסוגל להשמיד כלי טיס באוויר בטווחים ארוכים באמצעות מערכות נשק מתקדמות.
תוכנית ה-F-X לרכישת מטוס קרב, שמוזגה בתחילה לתוכנית TFX, נכתבה בהתאם לקווים אלו.
בהתבסס על עבודתו של ג'ון בויד ותאוריית ה-E-M שלו, שוכתבה הצעת חיל האוויר במידה רבה על-מנת לשקף את ממצאיו.
כך הכנף הכבדה בעלת גאומטריה משתנה הורדה מהתכנון, מה שהפחית את המשקל הכולל מיותר מ-60,000 פאונד לקצת פחות מ-40,000, ואת המהירות המרבית למאך 2.3, מ-2.5. אולם, אף על פי שתרומותיו של בויד היו משמעותיות, הוא חש כי הייתה זאת עדיין פשרה.
סכום כסף זה חולק בין נורת'רופ וג'נרל דיינמיקס לבניית ההתגלמות של תאוריית ה-E-M של בוייד - מטוס קרב קטן, קל משקל וחלק, ללא מנשאי פצצות.
נורת'רופ דרשה וקיבלה 100,000 דולר לתכנון ה-YF-17 כשג'נרל דיינמיקס, שהייתה להוטה לכפר על כישלונה עם ה-F-111, קיבלה את היתרה לפיתוח ה-YF-16.
חיל האוויר האמריקני בחן קונספט דומה מוקדם יותר.
ב-1965, חיל האוויר האמריקני הקפיא מחקר בעדיפות נמוכה לפיתוח מטוס קרב קל משקל מתקדם לפעולה ביום (ADF - Advanced Day Fighter), מטוס קרב במשקל 25,000 פאונד.
אולם הוא ננטש ב-1967 לאחר הכרזתו של המיג-25 על-מנת למקד את המאמצים בפיתוח ה-F-15. מזכיר ההגנה מלווין ליירד וסגנו דייוויד פקארד, שמונו לתפקידם עם עליית ממשל ניקסון ב-1969, הביעו עניין במחקרים אלו ותמכו ברעיון.
במאי 1971, הקונגרס הפיק דו"ח ביקורתי על ה-F-14 וה-F-15 ותמך בהשקעת 50 מיליון דולר בפיתוח מטוס קרב קל משקל חלופי.
בעקבות זאת הוקצו 12 מיליון דולר לתוכנית ה-LWF בתקציב של שנת 1972. ב-6 בינואר 1971 הוגשה לתעשייה בקשה להצעה למטוס קרב במשקל 20,000 פאונד שישלים את ה-F-15. ספריי עמד על כך שהמטוס יבחר משני אבות-טיפוס, כפי שדרש בעבר בתוכנית ה-A-X, שיתמודדו מול מטוסי המיג-17 והמיג-21 שהיו בנליס, וה-F-4 פנטום.
יתר על כן, ספריי דרש שהטייסים שיעריכו את המטוסים לא יהיו טייס ניסוי ושכל אחד יטוס על שני המטוסים.
התרומה העיקרית של הקבוצה הייתה בהכנסת תאוריית ה-E-M כבסיס להערכה ותכנון מטוסים לתמרוני קרב אוויריים.
אולם, הבוז שרחשו ל"ציפוי זהב", או תוספים טכנולוגיים, הוכח כשגוי, כשטכנולוגיה זו תשמש להגנת מטוסים מטילים בשדה קרב רווי חיישנים ותאפשר יכולות רב-משימתיות של המטוסים המודרניים.
מאפי (Mafic) הוא כינוי בגאולוגיה למינרלים סיליקטיים, מאגמה, סלעים פלוטוניים וסלעי פרץ דלים יחסית בצורן דו-חמצני – 45-52% – המכילים ריכוזים גבוהים של יסודות כבדים כברזל ומגנזיום.
המונח הוא הלחם של ההברות הראשונות – Ma ממגנזיום ו-Fe מ-Ferrum, ברזל בלטינית.
למרות השם, מאגמה מאפית עשירה גם בסידן ובנתרן.
המונח "סלעים מאפיים" מקביל פחות או יותר למונח הקודם "סלעים בסיסיים".
סלעים המכילים אחוז נמוך יותר של צורן דו-חמצני נקראים אולטרה-מאפי.
צבעם של מינרלים מאפיים הוא בדרך כלל כהה ומשום כך הם מכונים גם "מינרלים מֶלנוֹקרטיים" (בעלי צבע כהה) והם בעלי משקל סגולי גדול מ-3. מינרלים יוצרי סלעים מאפיים נפוצים כוללים אוליבין, פירוקסן, אמפיבול, ביוטיט ונציצים אחרים.
הסלעים המאפיים הנפוצים הם בזלת וגברו.
מבחינה כימית מצויים הסלעים המאפיים בקצה אחד של ספקטרום הסלעים, ואילו בקצה השני מצויים הסלעים המכונים "סלעים פלסיים" – סלעים "חמוצים".
לבה מאפית דלה יחסית בסיליקה ועשירה במגנזיום ובברזל.
צמיגותה נמוכה מאחר שבשל תכולת הסיליקה הנמוכה טמפרטורת הפליטה שלה המגיעה ל-1,100°C נוטה לפגוע בקשרי הפולימר וליצור דיפוזיה בתוך הנוזל.
מים וחומרים נדיפים אחרים יכולים להשתחרר בקלות יותר ובצורה מדורגת מלבה מאפית, לכן פליטתה נוטה להיות נפיצה פחות מהרי געש הבנויים מלבה פלסית.
לבה מסוג זה אופיינית להרי געש תת-ימיים, לרכסים מרכז אוקייניים – דוגמת הרכס המרכז-אטלנטי הנחשף באיסלנד – ולאזורים המצויים מעל נקודות חמות – דוגמת קו התלים הישראלי והאיים הגעשיים של הוואי).
מבנים אופייניים לסוג זה של לבה הם "לבת אא" מחוספסת, "לבת פהויהוי" חלקה ובזלת כרים.
מאגמה ולבה מאפיות יוצרות מגוון של סלעים:
מרקם הסלע שם הסלע המאפי פגמטיטי גברו פגמטיטי גס גרגיר (פנריטי) גברו גס גרגיר ופורפירי גברו פורפירי דק גרגיר ואפינטי בזלת דק גרגיר ופורפירי בזלת פורפירית פירוקלסטי בזלת, טוף נקבובי בזלת וסיקולרית שקדי בזלת אמיגדלואידית וסיקולות (נקבוביות) רבות סקוריה זגוגיתי טרכיט, פלגוניט
מאפייה או בית מאפה הם מקום הכנה וממכר למאפים.
זהו מקום העבודה של האופה כיום.
המצרים הקדמונים היו הראשונים שאפו לחם, בערך בשנת 8000 לפנה"ס.
בזמנים מודרניים נעשית פעולת האפייה על ידי מכונות במאפיות גדולות, ללא מגע יד אדם.
מאפיות קטנות הן פעמים רבות עסקים משפחתיים, בהם מתמחים בדרך כלל ביצור סוג מאפה מסוים.
מרבית אלו משמשים כחנות לממכר המאפים, בה ניתן לשבת ולהנות משירותים בדומה לבית קפה.
מאפיית ברמן (נקראת רשמית י.
ברמן בע"מ) היא מאפייה ישראלית גדולה, השנייה בגודלה בישראל לאחר מאפיות אנג'ל.
מאפיית ברמן היא המאפייה היהודית הגדולה הראשונה בירושלים והיחידה שקיימת עד היום, מאז 1875. בנוסף היא מהחברות הוותיקות בישראל.
בשנת 1875 טודרוס הלוי ברמן, ואשתו קרישא (שכונתה לימים "בובע קרישא", כלומר סבתא קרישא ביידיש) ושני בניו, יהושע (1861–1938) ואליהו עלו מליטא שהייתה תחת שלטון האימפריה הרוסית - לארץ ישראל.
הם התגוררו סמוך לחורבת רבי יהודה החסיד ברובע היהודי בירושלים ולא נעזרו בכספי "החלוקה" מתוך אידאולוגיה.
קרישא הבחינה שעולי הרגל הנוצרים הרבים מרוסיה אינם אוכלים את הפיתות המקומיות ושאר מיני המאפה הערביים והחליטה לפתוח חנות לממכר כיכרות לחם רוסי ברחוב היהודים, מה שהיה סוף הדרך ויה דולורוזה, לשם היו מגיעים ההולכים תשושים, עייפים ורעבים.
היא זכתה להצלחה בעסקים הן מקרב עולי הרגל הרוסים והן מקרב היהודים.
עד מהרה בנה, יהושע, שהיה רק בן 15, הצטרף לעסק והחל לנהל אותו ביחד עם אחיו אליהו, ועל כן שם החברה כיום "י.
עם זאת, מציין החוקר משה חננאל כי "בובע ליוותה במשך כל חייה את המאפייה, בדקה אם נגבה הכסף כראוי וספרה כמה כיכרות לחם נאפו, לעומת מספר שקי הקמח שנצרכו".
בתחילת פעילותם העבירו השניים את המאפייה למקום ליד מוזיאון חצר היישוב הישן, שם נמצאת כיום פינה המנציחה את פעילותה של המאפייה.
ב-1880 פתח יהושע חנות לחם מחוץ לשער יפו וב-1886 רכש שרידי טחנת קמח בשוק הכתנים ברובע המוסלמי ופתח את טחנת הקמח היהודית הראשונה.
בשנת 1890 הקים יהושע ברמן (שנקרא בפי כל "ר' שיעה") את מבנה המאפייה הגדול שלו דרום-מערבית לשכונת מאה שערים, שפעלה באתר זה עד שנות השישים.
את בתי המשפחה הקים לא רחוק משם ברחוב הנביאים 19-23 ביניהם בית אחד למשפחתו הענפה (עשרה ילדים) ובתים לאחיו בהם המשיכו להתגורר גם נכדיהם.
בתקופה זו הכניס יהושע את אחיו אליהו כשותף (בתמורה לשליש מן הרווחים וללא נשיאה בהפסדים) ושמה הרשמי של המאפייה שונה ל"האחים ברמן" ואחר כך "י.
על פי אתר החברה, הייתה זו המאפייה הגדולה ביותר בארץ ישראל ובמזרח התיכון כולו, "מאפייה שהיישוב היהודי בירושלים טרם ראה כמוה".
המאפייה הציגה טכנולוגיה חדשנית - גנרטורים שסיפקו חשמל למאפייה ולבית המשפחה.
בסביבות 1900 העביר את טחנת הקמח אל ג'ורת אל ענב (חוצות היוצר), למרגלות מגדל דוד, שם פעלה עד מלחמת העצמאות ב-1948, אז הפך השטח שעליו ישבה המאפייה לשטח הפקר.
במלחמת העולם הראשונה הטורקים הלאימו את המאפייה והפעילו אותה לצורכיהם, ובסיומה החזירו אותה למשפחת ברמן כשהמקום שרוף.
בשנת 1917, עם תום מלחמת העולם הראשונה, המשפחה פעלה לשיקום המאפייה ההרוסה ויהושע ברמן נסע לאוסטריה ורכש שם כרכרות, מעודפי הצבא האוסטרי על מנת שישמשו לחלוקת הלחם.
על דלתות הכרכרות היה מוטבע סמל עוגן, סמלה של החברה שייצרה אותן או סמלה של אחת מיחידות הצבא האוסטרי, כך הפך סמל העוגן לסמלה של מאפיית ברמן.
לצד המאפייה הוקמה אורווה לסוסים ולול לתרנגולות שביציהן שימשו לאפיית חלות לשבת.
ב-1933 בנו בני משפחת ברמן שני בתים ברחוב שטראוס (אז צ'נסלור) ועל אף שלא היו מנקרי עיניים, הם הסתירו מגרש טניס פרטי, היחיד בירושלים באותה עת.
בתקופת המנדט קיבלה המאפייה זיכיון לאספקת לחם לצבא הבריטי.
בעת פטירתו של יהושע ברמן בדצמבר 1938, עבדו במאפייה 60 עובדים קבועים והיא הייתה מהמאפיות הגדולות בארץ ישראל.
המאפייה סיפקה לחם ליישוב היהודי בתקופת המצור על ירושלים כך הפכה למפעל חיוני וזכתה לשמירה מטעם כוחות ההגנה בירושלים.
עד 1958 מאפיית ברמן הייתה המאפייה הגדולה בארץ, אך בשנה זו עברה המתחרה מאפיית אנג'ל למקום משכנה בגבעת שאול שם פתחה מאפייה גדולה וחדשנית ששינתה את יחסי הכוחות.
בשנת 1965 עברה גם מאפיית ברמן לאתר חדש באזור התעשייה בגבעת שאול, שם היא נמצאת מאז.
בשנה זו נכנס למערכת גם יצחק ברמן, אחד הנכדים, בתפקיד פקיד בחברה, מי שלימים הפך לבעל השליטה בה.
לאחר מלחמת ששת הימים ב-1967 ואיחוד ירושלים, החלה המאפייה לספק לחם מעבר לגבולות ירושלים וסביבתה ובהדרגה התפשטה לכל רחבי הארץ.
ב-1981 החל לנהל את המאפייה יצחק ברמן - בן הדור הרביעי למשפחה.
משנת 1992 ועד 2006 המאפייה רכשה ציוד חדיש וממוחשב, והתהליכים הפכו לאוטומטים, כמעט ללא מגע יד אדם ע"פ הצהרות החברה.
בשנת 2001 רכשה המשפחה את רשת מאפיות ודש מרמת השרון המייצרת לצד לחמים, גם לחמניות המבורגר, פירורים ובלילות לציפוי מסוגים שונים, ותערובות להכנת עוגות ומתוקים (פנקייק, וופל בלגי, עוגות שוקולד ווניל ועוד).
באותה השנה רכשה ברמן גם את מאפיית לחם הארץ שמתמחה באפיית בגטים, לחמי פרימיום וסוגי לחם מיוחדים - והפכה למאפייה השנייה בגודלה בארץ, לאחר מאפיות אנג'ל, שגם הן מקורן בירושלים.
ב-2007 רכשה ברמן את מותג מאפיות לחם חן וב-2008 את מותג לחמי ליבו, המתמחה בייצור לחמים הפונים למגזר הרוסי.
ב-2014 התחילה לייצר את לחם "אקטיב" הלחם הפרה ביוטי הראשון בישראל, המעושר בסיבי אינולין, שהם סיבים תזונתיים התורמים לצמיחתם של חיידקים טובים במערכת העיכול.
ב-2015 הורשע מנכ"ל החברה, יהודה שניידמן, בעבירה של הסדר כובל בנסיבות מחמירות, בפרשת "קרטל הלחם", יחד עם מנכ"ל מאפיית דוידוביץ'.
ב-2018 נכנסה המאפייה לשוק האורגני שהתחילה לייצר עבור שופרסל את הלחמים שלה למותג האורגני "GREEN".
באותה שנה פיתחה המאפייה לחם ראשון מסוגו בישראל, הנקרא "לחם E-FREE" - ללא תוספים מלאכותיים עם מספרי E.
ב-2025 סגרה ברמן את מאפיית ודש ברמת השרון (אולם המשיכה להחזיק במותג), ופתחה מרכז הפצה חדש באזור התעשייה הר-טוב הסמוך לבית שמש.
מאפיית אנג'ל הייתה החל משנות העשרים יריבתה העסקית הראשית של מאפיית ברמן והיחסים בין שתי המשפחות היו מעורערים מאז ומתמיד.
בתקופת מלחמת העצמאות בירושלים החליט מושל ירושלים ושר הקיצוב, דב יוסף, לסגור את כל המאפיות בירושלים פרט לאנג'ל וברמן שרק להן הותר להחזיק במלאי דלק מספיק להפעלת המאפייה וכך היו אנג'ל וברמן ספקיות הלחם היחידות בעיר הן בתקופת המצור והן בתקופת ראשית המדינה.
מאז שנות השישים נמצאות שתי המאפיות באותו רחוב בגבעת שאול (רחוב בית הדפוס) כאשר כל אחת מבקשת לשנות את שמו של הרחוב לשם מייסדה, אך כל אחת טוענת שיהיה מגוחך שתהיה "מאפיית ברמן ברחוב אנג'ל" או להפך.
מאבק משפטי ארוך מתנהל בין שתי המאפיות בגין "העתקת מוצרים" או אריזות ודמיון בין מוצרי שתי המאפיות
במאפייה המודרנית בירושלים, המחזיקה בתקנים הבינלאומיים ISO 9001:2015 ו-HACCP, מועסקים כיום כ-600 עובדים.
תפוקת כל קו ייצור מגיעה עד ל-3,000 ככרות לחם בשעה.
המאפייה משווקת את תוצרתה ברחביי הארץ באמצעות מרכז ההפצה לכ-4,000 נקודות חלוקה תוך שימוש בצי של מעל ל-100 משאיות ייעודיות המובילות את ככרות הלחם לחנויות ולרשתות השיווק מדי לילה, על מנת שיוצגו טריים עם בוקר על המדפים.
המאפייה מייצרת מגוון רחב של מוצרי מאפה וביניהם סוגי לחם שונים, עוגות, עוגיות ומוצרים ארוזים וקפואים.
בין לקוחותיה לאורך השנים היו שירות בתי הסוהר, משטרת ישראל, צה"ל ומוסדות רבים שונים אחרים.
לצד המאפייה ברחוב בית הדפוס שבירושלים, ישנה חנות מפעל, קונדיטוריה ובית קפה המוכרת את מוצרי המאפייה והקונדיטוריה.
בנוסף מפעילה המאפייה עוד חנות במרכז ירושלים, ברחוב אגריפס הצמוד לשוק מחנה יהודה.
מאפונוס (Maponos או Maponus - "הבן הקדוש") היה אל במיתולוגיה הקלטית שפולחנו היה נפוץ בבריטניה ובגאליה.
עם המפגש בין התרבות הקלטית לתרבות הרומית זוהה האל עם האל אפולו מהמיתולוגיה הרומית.
אל זה התגלגל לדמות המיתולוגית מאבון אפ מודרון מהמיתולוגיה הוולשית, בה נחשב לבנה של אלת האדמה.
מתוך אנלוגיה זו ניתן להסיק שגם במיתולוגיה הקלטית היה מאפונוס בנה של אלת האדמה דיאה מאטרונה.
מקור שמו במילה הגאלית "מאפוס" שמשמעה "בן".
כתובות לכבוד האל התגלו בבורבון-לה-בן ובשאמלייר שבגאליה (צרפת של ימינו) וכן בצפון בריטניה באזור קורברידג' וצ'סטרהולם של ימינו, והיישוב מאפוריטום הקדום נקרא על שמו של האל.
מאפיית אבולעפיה היא מאפייה מפורסמת, אשר נוסדה בשנת 1879 על ידי משפחת אבולעפיה ונמצאת בבעלותם עד היום.
המאפייה נמנית עם העסקים הוותיקים בארץ ישראל.
המאפייה המקורית שוכנות במבנה מעוטר קשתות ברחוב יפת, בסמוך לכיכר השעון ביפו העתיקה, ויש סניפים נוספים מהשפלה ועד חיפה.
המאפייה מוכרת מגוון מאפים בסגנון ערבי ובהם פיתות, מנאקיש, בייגלה, סמבוסקים, פיצות, וכן דברי מתיקה כגון בקלוואה וכנאפה.
המאפייה נפתחה לראשונה ב-1879 על ידי מסעוד אבולעפיה ועם השנים צברה מוניטין בעיר יפו ובסביבתה והפכה לאחד הסמלים המוכרים של העיר.
החל משנת 1969 החלה המאפייה במנהג של סגירת המאפייה בחגי ישראל לכיבוד הלקוחות היהודים שלה והתפרסמה בזכות מנהג זה ברחבי ישראל.
סניפים נוספים נפתחו בשנת 2007 בראשון לציון על ידי ח'מיס אבולעפיה ובנו טארק, ברחוב אבן גבירול בתל אביב בבעלות סעיד אבולעפיה, בנו של אחמד, הבכור שבאחים ובשנת 2000 בטיילת הרברט סמואל שבתל אביב.
סניפי המאפייה נשלטים על ידי חמשת האחים ממשפחת אבולעפיה - אחמד, סמי, ח'מיס (עד שהלך לעולמו ב-2020 ממחלת נגיף הקורונה), חאלד וואליד וילדיהם.
בשנת 2017 נפתחו מאפיות נוספות ברחוב הסיבים בפתח תקווה ובנמל תל אביב.
בנוסף למאפיות מפעילה המשפחה מסעדה בשרית הממוקמת ממול למאפייה ברחוב יפת, וכן חולשת המשפחה על מסעדות, עסקים ונדל"ן ברחבי תל אביב-יפו.
בנוסף ב-2024 פתחה הרשת סניף בכפר סבא ליד קניון הצומת ברחוב הצומת.
המאפייה שבבעלות המשפחה מיפו פועלת למען קידום השלום וההידברות בין יהודים וערבים.
היא פתוחה בכל שעות היממה, אולם מאז הקמת מדינת ישראל המאפייה נסגרת בפסח וביום כיפור, כמחווה ללקוחות היהודים.
בשנת 2001 תושב ראשון לציון בשם דוד אמויאל יצא במסע רצח של תושבים ערבים, ובפתח המסעדה ירה בחאלד אבולעפיה, אשר נפצע בחזהו.
בתגובה תרמה המשפחה כ-100 אלף דולר לשיקומו של בית הכנסת בכיכר השעון ביפו.
האח ח'מיס שימש ככתב לענייני ישראל ונחשב לאוהד ישראל בטלוויזיה ובתקשורת המצרית, כמו כן הגיש תוכנית ברדיו תל אביב אשר קראה לדו-קיום ושכנות טובה בין היהודים והערבים בעיר ובכלל.
ב-2017 פתחה הרשת סניף כשר למהדרין ללקוחות היהודים המסורתיים והדתיים בפתח תקווה.
במיתולוגיה המצרית, מאעת (גם: מועת) הייתה אלת הצדק, החוק והאמת.
במיתולוגיה המצרית המאעת הוא מושג מופשט המתאר את עיקרון הצדק הקוסמי הנוכח בעולם, אך עם זאת, מושג זה הואנש לדמות אלה.
כנגזרת מתוך עיקרון הצדק המופשט אלה זו מייצגת את הסדר, האמת והחוק השרירים במצרים העתיקה.
עיקרון זה הוא גם עיקרון הסדר החברתי וגם עיקרון סדר התופעות בעולם.
המקביל הזכרי של מאעת הוא תחות, אל החוכמה והשירה, בעל ראשה של ציפור האיביס.
ישויות מזוהות עם אלה זו
שליט מצרים, הפרעה המכהן, נחשב לדובר המאעת.
מתוך כך קיבל את הסמכות להשליט את החוק המשפטי והסדר החברתי.
הקשר בין הפרעה המצרי והמאעת הוא עתיק יומין, ועדויות כתובות ראשונות אודות מערכות יחסים אלו השתמרו למן המאה ה-24 לפני ספירת הנוצרים, ימי הממלכה המצרית הקדומה, בתקופת השושלות הרביעית ועד השמינית.
חוקי מאעת הם קוד משפטי העתיק הידוע בימינו.
בתקופת מצרים העתיקה, הפרעה המכהן היה נחשב לדוברה של מאעת, שכביכול הייתה קיימת בלבו כל הזמן, והכתיבה דרך פיו את חוקיה וכלליה, לכן כל צו שלו נחשב לצו מפיה של מאעת, שאין עליו עוררין.
רוב החינוך והתרבות המצרית הקדומה התבססו על מספר חוקים ואמות מוסר, שנקבעו על ידי מאעת.
על-פי המיתוס מאעת נולדה כאשר אל האוויר, שו, הפריד בין נות אלת השמים, וגב אל האדמה.
מהריק שנוצר ביניהם נוצרה נוצה לבנה וקלילה, שהייתה מאעת.
היא נחשבה לזו המשליטה סדר בכאוס, ובנוסף הנוצה נקראת גם נוצת האמת.
אוסיריס השתמש בנוצה הזאת כדי להחליט אם המת דובר אמת או שקר במשפט המוות, וכך הוא החליט אם לתת לאמות הטורף לאכול את הלבבות שלהם, ולמנוע מהמתים את העולם הבא.
באומנות המאעת מיוצגת כאישה אידיאלית- יפהפייה, ענוגה ועדינה.
ראשה מעוטר בנוצת יען, לעיתים הנוצה צומחת ישירות מקודקודה ולעיתים הנוצה קשורה בסרט.
נוצה זו מהווה את הסמליל הפונטי של השם מאעת.
האלילה לובשת שמלה צרת גזרה וללא קישוטים נוספים.
בחלק מהעדויות שהשתמרו לגביה היא עונדת צמיד או שרשרת.
מלבד הנוצה המאפיינת של מאעת, דמותה הגשמית אוחזת בענח', סמל החיים המצרי.
עבור המצרים הקדמונים עיקרון הצדק משמש כאמצעי וכמטרה.
מטרת העיקרון היא להאריך את החיים ולייצר ביטחון, שגשוג ואושר לאדם.
תפיסת עיקרון הצדק באופן זה, נובעת מהאמונה כי כל אדם הוא חלק מהקוסמוס וכל אדם מסוגל להשפיע על הקוסמוס בחזרה במעשים או בדיבור.
כל הממלא אחר חוקי המאעת יזכה בטוב וכל העובר על חוקים אלו יזכה לרע: למחלות, סבל ומוות.
עבור התרבות המצרית רעיון המאעת מהווה את מעטפת הדת הקוהרנטית הראשונית של המצרים הקדומים.
עיקרון מופשט זה נגע בכל תחומי החיים של האדם, החל מרגע לידתו ועד לרגע מותו.
העיקרון הכווין את מעשיי האדם בתחומי המשפט, הפוליטיקה, סדר התופעות בעולם (מדע) והאתיקה.
העיקרון חלש על התחומים האישיים, הקהילתיים והמדינתיים, ומתוך כך נחשב כערש הדת הקוהרנטית הראשונית בממלכת מצרים הקדומה.
בראשיתה שרתה תרבות זו תחת שלטון האימפריה המצרית, ומתוקף כך תרבויות אלו שיחלפו ביניהן רעיונות ומאפיינים אשר הושפעו מתפיסות העולם האחת של השנייה.
יחסי גומלין אלו באים לידי ביטוי בין היתר באופן תיאור המציאות ובאופן קביעת חוקיה.
דוגמה לכך היא קווי דמיון מסוימים בין עשרת הדיברות המקראיים ופרק 125 בספר המתים המצרי.
בשני קובצי חוקים אלו, מוסדרים עקרונות היחסים בין אדם לאדם המנוסחים על דרך השלילה, וזאת על מנת לצמצם את ההגבלה על האדם.
כמו כן, קבלת חוקים אלו מהאל באופן ישיר משמשים על מנת להנכיח את האל.
דמיון תאולוגי זה נובע מהסיבה ששתי תרבויות אלו שאפו "חזות בהתגלמות האל המופשט, עיקרון הצדק והסדר הקוסמי, דרך קיום חוקי הסדר והמוסר האלוהיים.
בתקופת מצרים התלמיית שולבו החוקים ההלניסטיים באלה של המצרים, באופן זה חוקי תלמיי הושפעו רבות מחוקיה של האלה מאעת.
מאפיית ודש הייתה מאפייה ברמת השרון שפעלה בין השנים 1940–2025. מאז 2001 הייתה המאפייה בבעלות קבוצת ברמן, בעליה של מאפיית ברמן הירושלמית.
בשנת 2025 נסגרה המאפייה ברמת השרון.
כיום מחזיקה מאפיית ברמן במותג ודש וממתגת חלק ממוצריה כ"ודש".
המאפייה הוקמה ב-1940 על ידי לוי ודש, בנו של אופה הונגרי, שעלה לארץ ישראל שנה קודם לכן ב-1939 מבודפשט.
הוא הקים בתחילה מאפייה קטנה בשכונת התקווה בתל אביב, ומכר את הלחם שאפה בעגלה רתומה לסוס, עמה הסתובב ברחבי העיר.
ב-1949, לאחר מלחמת העצמאות, העתיק ודש את המאפייה לאזור התעשייה נוה מגן ברמת השרון, בסמוך לבניין המועצה, והיא סיפקה את כל תצרוכת הלחם של המושבה באותם ימים - כ-150 עד 200 כיכרות לחם ביום.
קצב הייצור של המאפייה עלה בהדרגה ולכן ב-1977 העתיק ודש את המפעל פעם נוספת לשטח גדול יותר באזור התעשייה החדש ברמת השרון, שם המאפייה נמצאה ברוב שנות פעילותה.
המאפייה החלה לספק לחם גם לערים נוספות כמו הרצליה ופתח תקווה, ובסופו של דבר סיפקה לכל רחבי הארץ, והייתה לאחת המאפיות הגדולות בישראל, למעשה השלישית בגודלה אחרי מאפיות אנג'ל ומאפיית ברמן.
בשנת 1991 הלך לעולמו לוי ודש והשאיר את המאפייה בידיו של בנו קובי (יעקב) ולאחר מכן האב העביר לנכדו אמיר ודש, שהיה מנהל התפעול של המאפייה.
בשנת 2001 נרכשה המאפייה בידי קבוצת ברמן, בעליה של מאפיית ברמן, שהפכה בשל כך למאפייה השנייה בגודלה בישראל.
על אף רכישתה, המשיכה מאפיית ודש לשמור על מותג נפרד, המשמש את מכירת מוצריה השונים.
לאחר המכירה פנה אמיר למגזר הפרטי ופתח מאפייה קטנה משלו בשם "ג'ייקובס" על שם אביו במאפייה עובד גיסו חיליק אפרים בתור האופה הראשי והיא מתמחה באפיית לחם טבעוני בסגנון מערב אירופאי עם סוגי מחמצות שונות, מאפים מתוקים, ועוגות.
בשנת 2025, סגרה ברמן את מפעלה באתר רמת השרון, שם נשאר מפעל לייצור פירורים בבעלות אחרת.
כיום מחזיקה ברמן את הזכויות על המותג ודש וממתגת את חלק ממוצריה כמוצרי ודש.
מאפיית דגנית עין בר היא המאפייה השלישית בגודלה בישראל.
המאפייה הוקמה בשנת 1952 על ידי חברי קיבוץ עינת.
כיום (2011) המאפייה היא שותפות הנמצאת בשליטה של 50% קיבוץ עינת ו-50% מאפייה מרחבית.
אתר הייצור העיקרי של המאפייה נמצא בקיבוץ עינת, ובו מיוצרים לחם אחיד, לחמים מלאים, לחמים קלים ולחמניות.
שני אתרי ייצור נוספים נמצאים בפתח תקווה, באחד מיוצרות פיתות "תנעמי", ובשני מיוצרים מוצרי קונדיטוריה.
בשנת 1952, כאשר הוקם קיבוץ עינת על ידי קבוצה מפורשי רמת הכובש (כתוצאה מהפילוג בתנועת הקיבוץ המאוחד), החליטו החברים להמשיך לעסוק באפיית לחם, כפי שעשו בקיבוץ האם שלהם, והקימו מאפייה בקיבוץ החדש.
עד תחילת שנות ה-70 פעלו בישראל מאפיות קטנות רבות, שכל אחת מהן סיפקה לחם בסביבתה.
באותה תקופה לא הייתה קיימת מאפייה המספקת לחם בתפוצה ארצית.
בתחילת שנות ה–70 החלה תנופה גדולה של הענף.
הממשלה קיבלה החלטה על חיזוק מאפיות תעשייתיות גדולות, העמידה כספים להשקעה ולפיתוח, וגם מאפיית "עין בר" נכנסה לפרויקט.
מבנה המאפייה גדל מ-1,000 ל-3,000 מ"ר, נרכש ציוד חדש, הוכנסו קווי יצור אוטומטיים ונקנה תנור בעל ספיקה גדולה יותר.
בשורת צעדים אסטרטגיים נרכשו בזו אחר זו כל המאפיות הקטנות באזור, כ-9 במספר.
כתוצאה מכך הפכה "עין בר" למאפייה הגדולה באזור פתח תקווה, כפר סבא ורעננה, עם 25 קווי חלוקה.
הייצור עדיין התמקד בלחם בסיסי בתפזורת.
ברמת גן מאפיית מייברג ייצרה מוצרים, כמו לחם פומפרניקל וחלות מיוחדות, בעלי חיי מדף ארוכים יותר מאלה של הלחם הרגיל.
המאפייה נקנתה על ידי קיבוץ עינת ופס הייצור הועבר לקיבוץ, הוקמה מחלקה שנקראה "מעדני בר" שפעלה רק ביום ומוצריה שווקו בכל הארץ.
בהמשך הוחלט לפתח את המחלקה הזו למפעל עצמאי ומודרני.
בשנת 1984 ההחלטה להקמת מפעל נוסף השתלבה עם צעד אסטרטגי, מכירת המאפייה ל"כור מזון", שרצתה להיכנס לתעשיית הלחם והתעניינה ברכישת מאפיית "עין בר".
ההכנסות ממכירות המאפייה נועדו לממן את הקמת המפעל החדש.
ברגע האחרון נפלה העסקה וקיבוץ עינת נכנס לחובות עתק, אינפלציה דוהרת ומשבר שאיים לחסל את הקיבוץ.
בעקבות תהליך התייעלות התקבלה החלטה לנצל את יתרונות שני המפעלים: "עין בר" עם מערך ההפצה ושיווק ומעדני בר עם המוצרים חדשים וטכנולוגיה חדשה.
בשלב זה החלה מאפיית "עין בר" לייצר ולשווק לחם פרוס וארוז בהפצה ארצית, המהלך הקפיץ את הקיבוץ מדרגה והוציא אותו מהמשבר.
בשנת 1996 נשרפה מאפיית "דגנית" בקיבוץ משמר השרון שהייתה מתחרה של "עין בר" בתחום הלחם ואזור ההפצה שלה גבל בתחום השיווק וההפצה של מאפיית "עין בר".
מאפיית דגנית הייתה המאפייה הראשונה בארץ שייצרה לחם קל.
בעלי "עין בר" חפשו דרך לנהל משא ומתן עם קיבוץ משמר השרון כדי להציע הצעה אטרקטיבית למיזוג.
בסופו של דבר, ההצעה של קיבוץ עינת הועלתה באספת קיבוץ משמר השרון כשבסיומה נערכה הצבעה שבה הוחלט להתאחד עם המאפייה מקיבוץ עינת.
כך הוקמה מחדש מאפיית דגנית בקיבוץ עינת כשותפות שנקראה "דגנית-עין בר", כאשר 50% בשליטת קיבוץ עינת ו-50% בשליטת מאפייה מרחבית.
השם "דגנית" נשאר מטעמי מוניטין.
מפעל "מעדני בר" לא נכנס לשותפות והוא נותר כיחידה עצמאית של הקיבוץ.
מאוקטובר 1997 ועד היום שם המאפייה נותר "דגנית עין-בר".
הוקם מבנה חדש סמוך למאפייה הישנה ונבנתה תשתית של כ-15,000 מ"ר למאפייה חדשה.
במשך השנים המאפייה גדלה והתרחבה ונרכשו מאפיות נוספות: בשנת 2002 נרכשה מאפיית מרגלית מראשון לציון, בשנת 2005 נרכשה מאפיית הפיתות תנעמי ונוסף קו ייצור של פיתות.
בשנת 2006 נקנתה מאפיית סלפק וב-2007 נקנתה מאפיית המיוחד המייצרות לחמים וחלות מיוחדות.
בשנת 2008 נקנתה מאפיית תקומה מאשקלון והורחבו קווי החלוקה בדרום.
בשנת 2009 נרכשה קונדיטוריה והתחילו לייצר ולשווק מוצרי קונדיטוריה.
המאפייה משתרעת על שטח של 15,000 מטר, והיא המאפייה השלישית בגודלה בישראל.
במאפייה נאפים בכל יום כ–100 טון מוצרי מאפה, מתוכם כ-120,000 כיכרות לחם.
המאפייה משווקת מוצרי לחם לרוב אזורי מדינת ישראל.
למאפייה יש כשרות בד"ץ העדה החרדית, בד"ץ שארית ישראל והרבנות של מועצה אזורית דרום השרון.
משנת 2008 למאפייה היא בעלת תו תקן איכות בינלאומי ISO 9001.
מאפיית הקניש של יונה שימל היא מאפייה שמוכרת קנישים בלואר איסט סייד במנהטן שבניו יורק ונמצאת מאז 1890 במשכנה המקורי ברחוב האוסטון.
בעוד לואר איסט סייד השתנה במהלך העשורים ורבים ממתיישביו היהודים עזבו, הרי יונה שימל הוא אחד מהעסקים והמסעדות היהודיים שנותרו כחלק מתרבות ומטבח שנעלמו ברובם מהעולם
כפי שנכתב ב-The Underground Gourmet, בסקירה של יונה שימל כחלק מאסופת ביקורות מסעדות שכתבו מילטון גלייסר וג'רום שניידר, "אין אף פוליטיקאי ניו יורקי ב-50 השנים האחרונות שנבחר למשרתו בלי שהצטלם לפחות פעם אחת בלואר איסט סייד כשהוא אוכל קניש."
בעשור האחרון של המאה ה-19, יונה שימל, מהגר יהודי מרומניה, התנייד בלואר איסט סייד עם עגלת יד ששימשה מאפיית קניש ודוכן מכירה.
עם גדילת העסק, יונה ובן-דודו ג'וזף ברגר שכרו חנות קטנה ברחוב האוסטון.
כעבור מספר שנים עזב יונה את העסק, ברגר נותר בעלים יחידי, ושמר על השם המקורי.
ב-1910, משפחת ברגר העבירה את העסק למזרח רחוב האוסטון, במקומו הנוכחי.
לצד מוסדות מזון היסטוריים אחרים: מפעל המזון של "שטרייט'ס" והמעדנייה של כץ, המאפייה היא אחד השרידים להיסטוריה היהודית של הלואר איסט סייד.
בהיותה מזללה ידועה שימשה השראה ליצירתם של אמנים.
דיוקן של מאפיית יונה שימל שציירה הדי פגרמנסקי (נולדה ב-1929) נמצא באוסף הקבוע של מוזיאון העיר ניו יורק.
ב-2009 צולמו במקום מספר סצנות מהסרט "מה שעובד" של וודי אלן.
המסעדה מציעה סוגים שונים של קניש, בכללם קניש מתפוחי אדמה וקאשה (כוסמת גריסים), היא ידועה בכך שהיא משתמשת באותו מתכון מאז פתיחת המאפייה, בנוסף לסוגים אחרים של אוכל מזרח אירופאי כמו בורשט.
מאפיית יונה שימל היא בבעלות המשפחה מאז פתיחתה וכעת מנהל אותה צאצא של משפחת יונה שימל, אלכס וולפסון.
מאפייני אורות עזר לניווט הם מאפייני אלומות אור הנשלחות מראש מגדלור או מצוף אור ומשמשות כעזר לניווט כלי שיט.
על פי החלטת ארגון ההידרוגרפיה הבין-לאומי לכל אור צריכים להיות מאפיינים קבועים, כך שאפשר יהיה לזהות אותו.
הזיהוי מתבצע באמצעות סימון בינלאומי הניתן לכל מקור אור במפות ימיות.
Fixed Lights - אורות קבועים ללא הפסקה או שינויים במאפיינים, מסומן על המפות F.
Rhythmic Lights - אורות מהבהבים המציגים רצף קבוע של מרווחים מוארים וחשוכים, כאשר לכל רצף מחזוריות משלו, מכונה אורות קצביים.
Alternating Lights - אורות קצביים כאשר בכל רצף מופיעים מספר צבעים, מכונים אורות מתחלפים, סימונם במפות הוא Alt ולכל צבע סימון משלו.סימון הצבעים נעשה בצורה הבאה.
מאפיות לוטוס היא חברה בלגית העוסקת בייצור של עוגיות, ממרחים ומאפים.
החברה הוקמה 1932 על ידי האחים בון (Boone) והתמחתה בייצור ביסקוויט מתובל (ספקולוס).
בשנת 1974 התמזגה עם מאפיית קורונה.
נכון לשנת 2009 החברה הרוויחה כ-256 מיליון אירו, מתוכם כ-16 מיליון רווח נקי.
בישראל היא מוכרת בעיקר בזכות עוגיות הספקולוס או הביסקוף אותן היא מייצרת, העשויות מבצק קינמון ותבלינים ואחר כך מקורמלות, אשר בישראל מוכרות בשם "עוגיות לוטוס".
בטופולוגיה אלגברית ובתורת הגרפים, מאפיין אוילר של גרף מוגדר כ- כאשר E מייצג את כמות הצלעות, F מייצג את כמות הפאות ו-V מייצג את כמות הקודקודים או צמתים.
ידוע על פי נוסחת אוילר שלכל גרף מישורי קשיר מאפיין אוילר שווה ל-2; כמו כן, לכל הפאונים האפלטוניים מאפיין אוילר שווה ל-2. כל פאון במישור פרויקטיבי הוא בעל מאפיין אוילר של 1.
באופן כללי יותר, מאפיין אוילר של יריעה עם הומולוגיה נוצרת סופית שווה לסכום המתחלף .
אם M × N הוא מרחב מכפלה אז
אם M ו-N הם מרחבים אז המאפיין של ה איחוד שלהם הוא
למרחב כיסוי מדרגה k אז
מאפיית דוידוביץ' היא אחת המאפיות הגדולות בישראל.
המאפייה הוקמה בשנת 1957 על ידי אריה דוידוביץ', שהיה עולה חדש מהונגריה.
אריה דוידוביץ', שעלה מהונגריה זמן מה קודם לכן, הקים בשנת 1957 מאפיה קטנה שכונתית במעברת עולים באזור הצפון, וחילק את מוצריו לתושבי השכונה על גבי תלת-אופן.
הוא העביר את המאפייה לבניו יעקב ושייקה דוידוביץ'.
המאפייה התרחבה והפכה לקבוצה במהלך השנים ומחזיקה בכמה מפעלים בתחומי האפייה מלבד המפעל המקורי בקריית אתא:
מאפיית אחדות חיפה (93) הנמצאת בחיפה והחל את דרכה כקואופרטיב בחיפה.
מאפיית אלומות חולון הנמצאת בחולון
מותג חטיפים מן הטבע שהחל דרכו כמפעל בקריית שמונה וכיום הוא מפעל נוסף בקריית אתא.
המאפייה מנוהלת על ידי זאב ושובל דוידוביץ' בני הדודים אשר יחד עם יורשי יעקוב דוידוביץ ויורשי שייקה דוידוביץ מחזיקים גם בחלק מבעלות שותפים על מאפיות קטנות אחרות בארץ בהן מאפיית דגנית עין בר.
באוגוסט 2012 הגישה רשות ההגבלים העסקיים כתב אישום נגד אחד מבעלי המאפייה, ישעיהו (שייקה) דוידוביץ', על חלקו ב"קרטל הלחם" - הסדר כובל לתיאום מחירי הלחם בין ראשי מאפיות אנג'ל, מאפיית ברמן ומאפיית דוידוביץ'.
בעקבות הסדר טיעון נדון דוידוביץ' לשנת מאסר בפועל וקנס של 300 אלף ש"ח, ונאסר עליו לכהן כדירקטור בחברה ציבורית במשך 5 שנים.
על מאפיית דוידוביץ' הוטל קנס של 700 אלף ש"ח.
ב-13 באוקטובר 2020 הלך ישעיהו (שייקה) דוידוביץ' לעולמו.
למאפייה יש כשרות בד"ץ העדה החרדית המאפייה היא בעלת תו תקן איכות בינלאומי 2015:ISO 9001, תקן HACCP,תקן FSSC ותקן אורגני.
בנוסף לדברי מאפה וקונדיטוריה, המאפייה מייצרת גם קרוטונים, חטיפי גרנולה, שקדי מרק, פירורים לציפוי ועוד.
מאפיי 1, נקראת גם PGC 9892, היא גלקסיה אליפטית בקבוצת הכוכבים קסיופאה, הנמצאת במרחק של כ-9.8 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לקבוצת מאפיי.
לגלקסיה בהירות מדרגה 11.14 והיא התגלתה יחד עם הגלקסיה השכנה מאפיי 2 ב-29 בספטמבר 1967 על ידי האסטרונום פאולו מאפיי, בזמן שחיפש אחר כוכבי T בשור בשביל החלב בעזרת תמונות שצולמו בתחום התת-אדום.
הגלקסיה נמצאת רק כחצי מעלה מתחת למישור הדיסקה של שביל החלב, כך שכוכבי שביל החלב והחומר הבין כוכבי שבה בולעים ומפזרים את האור שנפלט מהגלקסיה ומעמעמים את עוצמת ההארה שלה בכ-5 דרגות בהירות.
אלמלא ההסתרה על ידי שביל החלב, הייתה מאפיי 1 בין הגלקסיות הבהירות ביותר בשמי הלילה עם דרגת בהירות סביב 6, על סף יכולת הראייה האנושית ללא ציוד עזר, וסביר שהייתה מתגלה הרבה יותר מוקדם.
הגלקסיה נמצאת כ-6.4 מעלות מדרום-מזרח לכוכב סגין שבקצה המזרחי של האסטריזם בצורת W של קסיופאה וכ-4.25 מעלות מצפון-מערב לכוכב η בפרסאוס.
כשני-שלישים של מעלה ממזרח לה נמצאת מאפיי 2 שגם כן שייכת לקבוצת מאפיי.
כמעלה מצפון-צפון-מערב למאפיי 1 נמצאת ערפילית הלב (IC 1805) וכ-2 מעלות מצפון-מזרח לה נמצאת ערפילית הנשמה (IC 1848), שתיהן ערפיליות פליטה בתוך שביל החלב במרחק של כ-7,500 שנות אור ממערכת השמש, שענני הגז שלהן מסתירים את אורה של מאפיי 1 והאור הנפלט מהן מקשה על זיהויה.
בשל מיקומה של מאפיי 1 ברקע של שביל החלב, קשה מאוד לצפות בה באמצעות ציוד חובבים, למרות בהירותה.
גודלה הזוויתי של מאפיי 1 הוא כ-23 דקות קשת, כשני שלישים מקוטרו של הירח המלא, שממרחקה שקול לקוטר של כ-66,000 שנות אור, כשני שלישים מקוטרו של שביל החלב.
באור נראה היא נראית קטנה בהרבה, כ-3 דקות קשת בלבד, זאת כי החומר של שביל החלב בולע ומפזר את האור הנראה יותר מאשר אור תת-אדום.
פאולו מאפיי ציין שהיא אינה נראית כלל באור כחול ובקושי ניתן להבחין בה בתמונות שצולמו באור אדום.
הוא עצמו גילה אותה בתמונות שצולמו באור תת-אדום בלבד.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כחמישית ממסת שביל החלב, והיא ככל הנראה הגלקסיה האליפטית, שאינה גלקסיה ננסית, הקרובה ביותר לשביל החלב.
למרות קרבתה היחסית, ההסתרה של הגלקסיה על ידי שביל החלב מקשה מאוד על התצפית בה ועל זיהוי תכונותיה.
בעבר המרחק אליה הוערך בכ-6.5 מיליון שנות אור בלבד והועלתה ההשערה שהגלקסיה עברה בסמוך לגלקסיית אנדרומדה והייתה לה השפעה משמעותית על התפתחות הקבוצה המקומית.
מדידות מאוחרות יותר העלו שהמרחק שלה ממרכז הקבוצה המקומית גדול בכ-50% ממה שהוערך קודם, וככל הנראה לא הייתה לה השפעה מהותית על הגלקסיות של הקבוצה המקומית.
תצפיות נוספות בתחום התת-אדום העלו שככל הנראה יש למאפיי 1 מערכת של עשרות צבירים כדוריים שמקיפים אותה.
כמו כן ניתן להבחין באוכלוסייה גדולה יחסית של ענקים אדומים זקנים שמצביעה על כך שכוכבי הגלקסיה הם זקנים ולא הייתה בגלקסיה יצירת כוכבים חדשים בכמות משמעותית במיליארדי השנים האחרונות.
במרכז הגלקסיה יש מקור של קרינה שאופיינית לאזור H II (Hα) ונראה שיש שם אזור בקוטר של כ-4 שנות אור שמכיל מימן מיונן עם מסה של כ-29 מסות שמש.
אזורים כאלה בדרך כלל מאופיינים ביצירה של כוכבים חדשים שפולטים אור כחלחל, ואכן האזור הזה נראה מעט כחלחל יותר משאר הגלקסיה.
מאפיי 1 ומאפיי 2 הן שתיים מתוך 12 גלקסיות גדולות אשר מקיפות את הקבוצה המקומית ומכונות "מועצת הענקים", האחרות הן IC 342, גלקסיית הפסל, גלקסיית המחוגה, M64, M81, M82, M83, M94, NGC 4945 וקנטאור A.
מאפיי 2, נקראת גם PGC 10217, היא גלקסיה ספירלית בקבוצת הכוכבים קסיופאה, הנמצאת במרחק של כ-10.9 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לקבוצת מאפיי.
לגלקסיה בהירות מדרגה 12.41 והיא התגלתה יחד עם הגלקסיה השכנה מאפיי 1 ב-29 בספטמבר 1967 על ידי האסטרונום פאולו מאפיי, בזמן שחיפש אחר כוכבי T בשור בשביל החלב בעזרת תמונות שצולמו בתחום התת-אדום.
הגלקסיה נמצאת רק כשליש מעלה מתחת למישור הדיסקה של שביל החלב, כך שכוכבי שביל החלב והחומר הבין כוכבי שבה בולעים ומפזרים את האור שנפלט מהגלקסיה ומעמעמים את עוצמת ההארה שלה בכ-5.6 דרגות בהירות, ששקולות להפחתת עוצמת ההארה הנראית שלה ב-99.4%.
אלמלא ההסתרה על ידי שביל החלב, הייתה מאפיי 2 בין הגלקסיות הבהירות ביותר בשמי הלילה עם דרגת בהירות מתחת ל-7 וסביר שהייתה מתגלה הרבה יותר מוקדם.
הגלקסיה נמצאת כ-7 מעלות מדרום-מזרח לכוכב סגין שבקצה המזרחי של האסטריזם בצורת W של קסיופאה וכ-3.9 מעלות מצפון-צפון-מערב לכוכב η בפרסאוס.
כשני-שלישים של מעלה ממערב לה נמצאת מאפיי 1 שגם כן שייכת לקבוצת מאפיי.
כמעלה וחצי מצפון-מזרח למאפיי 2 נמצאת ערפילית הנשמה (IC 1848) וכ-2 מעלות מצפון-צפון-מערב לה נמצאת ערפילית הלב (IC 1805), שתיהן ערפיליות פליטה בתוך שביל החלב במרחק של כ-7,500 שנות אור ממערכת השמש, שענני הגז שלהן מסתירים את אורה של מאפיי 2 והאור הנפלט מהן מקשה על זיהויה.
בשל מיקומה של מאפיי 2 ברקע של שביל החלב, קשה מאוד לצפות בה באמצעות ציוד חובבים.
גודלה הזוויתי של מאפיי 2 הוא כ-17 דקות קשת, מעט יותר מחצי קוטרו של הירח המלא, שממרחקה שקול לקוטר של כ-55,000 שנות אור, קצת יותר מחצי קוטרו של שביל החלב.
באור נראה היא נראית קטנה בהרבה, כ-6 דקות קשת בלבד, זאת כי החומר של שביל החלב בולע ומפזר את האור הנראה יותר מאשר אור תת-אדום.