tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רבי גרושקוב אומר "אני מבין שאינני רצוי כאן", קם ויוצא מהבקתה, אל החושך והשלג.
האישה דבקה בעמדתה שהיה זה דיבוק, ואילו הבעל מביע חשש שכאשר תימצא הגופה, הם יואשמו ברצח.
העלילה העיקרית של הסרט מתרחשת בשנת 1967 במיניאפוליס.
בביתו שבפרוור מסוכסך לארי עם שכנו הגוי על גבולות המגרש של כל אחד מהם.
לפי דרישת ג'ודית, עוזבים לארי וארתור את הבית ועוברים להתגורר במוטל סמוך.
ג'ודית מרוקנת את חשבון הבנק המשותף שלהם, ומותירה את לארי ללא פרוטה.
אחד מתלמידיו של לארי, קוריאני בשם קלייב, מתלונן שהוכשל בבחינה, אך לארי מסרב לבקשתו לבחינה חוזרת.
לאחר שקלייב יוצא ממשרדו של לארי, לארי מגלה על שולחנו מעטפה ובה אלפי דולרים, ומתמלא זעם על ניסיונו של קלייב לשחד אותו.
לארי מצפה לאישור הקביעות שלו באוניברסיטה, אך ראש המחלקה מספר לו שהגיעו מכתבי השמצה אנונימיים כנגדו, ומדגיש שהם לא יובאו בחשבון בדיוניה של ועדת המינויים.
לארי חושד בתלמיד הקוריאני, ושואל האם המכתבים נכתבו באנגלית עילגת, אך ראש המחלקה עונה שהם נכתבו באנגלית משובחת.
פעילותם של ג'ודית ולארי בעניין גירושיהם נפסקת במפתיע לאחר שסיי נהרג בתאונת דרכים, המתרחשת בדיוק באותו זמן שבו לארי עצמו עובר תאונת דרכים קלה.
דני, בנו של לארי, מזעיק אותו מפעם לפעם לתקן בעיות בקליטת שידורי הטלוויזיה.
לארי עולה לגג ביתו, כדי לטפל באנטנה, וממרומי הגג רואה את שכנתו משתזפת בעירום בחצר ביתה, והמראה מרתק אותו.
מאוחר יותר הוא ניגש לשיחת חולין עם השכנה (הלבושה), ולאחר מכן היא מופיעה בחלום ארוטי של לארי.
על מנת להתמודד עם קשייו, לארי מבקש את עצתם של רבני הקהילה:
הראשון, רב צעיר מאוד, מגמגם בשטחיות על פרספקטיבות חדשות להכרת האל, ומציע ללארי לראות את האל אפילו במגרש החניה הנשקף מהחלון.
השני, רב מנוסה, במקום להתייחס ישירות למצוקותיו של לארי, מספר לו סיפור על רופא שיניים יהודי, שביקש את עצתו לאחר שגילה, לאחר יציקת תבנית לשיניו של פציינט גוי, שבצד הפנימי של שיניו הקדמיות חקוקים אותיות עבריות, היוצרים את המלה "הושיעני".
בניסיון להבין את המשמעות של המילה "הושיעני", רופא-השיניים מעיין בספר הזוהר, ושם מגלה את הגימטריה של המלה.
הוא כותב לכאורה את המספר שיוצא, מנחש שזה מספר טלפון, ומטלפן למספר- אך ללא תועלת.לארי אינו מבין את הרלוונטיות של הסיפור לשאלות שהביאו אותו אל הרב, ודורש תשובה.
אבל השם אינו חייב לנו תשובה, לארי.
השם אינו חייב לנו דבר.
לארי מנסה לקבל תשובה אחת, ושואל מה עלה בגורלו של הגוי, והרבי עונה: "הגוי?
הרב השלישי, רבי מרשק, הוא רב זקן ונכבד, שכבר אינו עוסק בהנחיית חברי הקהילה, ומסתפק במתן ברכות לבני מצווה.
לארי מנסה להיפגש עם רבי מרשק, אך נדחה על ידי הרבנית.
לטקס בר המצווה, הנערך בבית הכנסת, דני מגיע מסומם, ומתקשה להתחיל בקריאת התורה.
במהלך הטקס ג'ודית מביעה חרטה באוזני לארי על העימות ביניהם, ומציינת שסיי תמיד אהב אותו, ואפילו שלח מכתבים בעניינו לוועדת המינויים.
בתום הטקס הולך דני לקבל את ברכתו של רבי מרשק, והרבי מצטט באוזניו שורה מהשיר Somebody to Love של להקת ג'פרסון איירפליין, ומחזיר לו מקלט רדיו שהוחרם ממנו על ידי המורה לעברית.
דני שמח לגלות ששטר של עשרים דולר שהחביא במכשיר עודנו נמצא שם.
ראש המחלקה רומז ללארי שוועדת המינויים תאשר בקרוב את הקביעות שהוא מצפה לה.
לארי, שלשולחנו הגיע חשבון לפירעון על סך אלפי דולרים מעורך דינו של ארתור, שהסתבך בפלילים, מחליט בצער לקחת את השוחד שקיבל מקלייב, ומשנה את הציון שלו מנכשל לעובר.
הרופא של לארי מבקש ממנו להגיע מיד לשיחה על צילום חזה שעבר.
באותו זמן מגיעה סופת טורנדו לבית הספר של דני.
בזמן שהמורה לעברית נאבק ללא הצלחה במנעול המרתף, שבו התלמידים אמורים להתגונן מפני הסופה, צופים דני וחבריו בסופה המתקרבת, ודני מנסה לפרוע את חובו לספק הסמים שלו.
בניגוד לסרטים קודמים של האחים כהן, שאליהם לוהקו שחקנים נודעים לתפקידים הראשיים, בסרט זה מרבית השחקנים אינם מוכרים לצופים.
מייקל סטולברג: לורנס "לארי" גופניק, פרופסור לפיזיקה החי עם משפחתו במיניאפוליס.
סטולברג לוהק לסרט על פי משחקו בתיאטרון בניו יורק.
בהתחלה הוא נבחן עבור תפקיד בפרולוג שבסרט, אך הוא נקרא בחזרה כדי להיבחן על הקטעים של ארתור ולארי ובסופו של דבר שיחק בתפקיד הראשי.
ריצ'רד קיינד: ארתור, אחיו המובטל של לארי העוסק בנומרולוגיה ומסתבך בפלילים.
קיינד הוא המפורסם מבין שחקני הסרט, בזכות השתתפותו בסדרות הטלוויזיה "משתגעים מאהבה" ו"ספין סיטי".
שׂרִי לניק: ג'ודית גופניק, אשתו של לארי המבקשת להתגרש ממנו.
בגלל אמונם של האחים כהן בה הם התייעצו איתה בקשר לפרטי האופי של דמותה.
פרד מלמד: סיי אבלמן, מאהבה של ג'ודית גופניק.
אהרון וולף: דני גופניק, בנם של לארי וג'ודית.
ג'סיקה מקמאנוס: שרה גופניק, בתם של לארי וג'ודית.
שרה מעוניינת לעשות ניתוח באפה ולכן גונבת כסף מארנקו של לארי, שחושד שג'ודית היא הגנבת.
אדם ארקין: דון מילגרם, עורך דינו של לארי.
איימי לאנדקר: גברת ויויאן סמסקי; בריאיון עם לאנדקר, היא אמרה ששמה הפרטי של גב ויויאן סמסקי מתבסס על שמה האמיתי של שכנתם של האחים כהן.
סיימון הלברג: הרבי סקוט גינזלר.
הרב הראשון עמו מתייעץ לארי.
שמה של הדמות לא הופיע בסרט אלא רק ברשימת הקרדיטים שבסופו.
ג'ק סיילר: הווארד אלתר (נער באוטובוס)
טים הרלן מרקס: נהג האוטובוס של בית הספר העברי.
תלמיד של לארי שמנסה לשחד אותו כדי שייתן לו ציון עובר.
סטיב פארק: אבא של קלייב.
אודישנים פתוחים לתפקידים של דני ושרה נערכו ב-4 במאי 2008, במרכז Sabes הקהילה היהודית בסנט לואיס פארק, מינסוטה, באחד המיקומים המתוכננים לצילום הסרט.
אודישנים פתוחים נוספים עבור תפקידה של שרה נערכו ביוני 2008 בשיקגו, אילינוי.
בתחילת כתיבתו של התסריט על ידי האחים כהן, ניתן משקל שווה לדמויותיהם של לארי גופניק ובנו דני, אך במהלך פיתוח התסריט עבר הדגש אל לארי.
תשומת לב רבה ניתנה למציאת אזור מגורים שישקף את הסגנון האדריכלי שנדרש לסרט, כפי שנראתה שכונת ילדתם של האחים כהן בשלהי שנות ה-60. נבחנו אזורי מגורים אחדים, ולבסוף נבחר אזור בלומינגטון.
המראה בסרט מתבסס, בין השאר, על ספרו של בראד זלר, Suburban World: The Norling Photographs, שבו תצלומים של בלומינגטון בשנות ה-50 וה-60.
צלם הסרט, רוג'ר דיקינס, חזר לשתף פעולה עם האחים כהן, לאחר שנעדר מסרטם הקודם, "לקרוא ולשרוף".
זהו סרטו השמיני של דיקינס עם האחים כהן.
למעצבת התלבושות, מרי זופרס, זהו סרטה התשיעי עם האחים כהן.
צילומי הסרט החלו ב-8 בספטמבר 2008 במינסוטה.
הסצנות בקולג' שבו מלמד לארי צולמו בקולג' הקהילתי נורמנדייל בבלומינגטון.
סצנות אחדות צולמו בסנט אולף קולג', בזכות התאמתו לאדריכלות התקופה.
סצנות בית הכנסת צולמו בבית הכנסת "בני אמת" בסנט לואיס פארק.
סצנות צולמו גם במשרד עורכי הדין משבשר וספנס במיניאפוליס, שהעומד בראשו, רונלד משבשר, הוזכר בסרט כעורך הדין שנשכר על ידי לארי להגן על אחיו, ארתור.
הצילומים הסתיימו כעבור 44 ימים, ב-6 בנובמבר, מוקדם מכפי שתוכנן ותוך עמידה בלוח הזמנים.
פסקול הסרט חובר על ידי קרטר בורוול, שהלחין את כל סרטיהם של האחים כהן מלבד "אחי, איפה אתה?".
כן נכללים בפסקול השיר "Machine Gun" מאלבומו של ג'ימי הנדריקס "להקה של צוענים" וקטעי שירה ביידיש, בהם שיר של מארק ורשבסקי בביצועו של סידור בלרסקי.
השיר "Somebody to Love" משתלב גם בעלילת הסרט: בתום טקס הבר-מצווה הולך דני לקבל את ברכתו של רבי מרשק, והרבי מצטט באוזניו שורה מהשיר.
שמו המקורי של הסרט, A Serious Man, נלקח מעדות של לארי גופניק על עצמו: I've tried to be a serious man.
מפיצי הסרט בישראל בחרו שלא לתרגם את שם הסרט לעברית ("אדם רציני"), אלא לתת לו שם חדש - "יהודי טוב".
על מעשיו של שכנו הגוי הגס הוא מביט בתיעוב מסוים.
בכרזת הסרט בישראל מודגשת מרכזיותה של היהדות בסרט גם בבחירת הגופן שבו נכתב שם הסרט, גופן המזכיר בעיצובו כתב סת"ם (אלמנט עיצובי זה אינו מופיע בכרזה באנגלית, שעליה מתבססת הכרזה בעברית).
שפתו של הסיפור הקצר, המקדים את העלילה העיקרית של הסרט, היא יידיש.
גיבורי העלילה המרכזית של הסרט מדברים אנגלית, אך שפתם מתובלת במילים עבריות.
דני לומד עברית, והמורה כותב בעברית על הלוח תרגיל בהטיית הפועל "הלך", תוך שהוא מקריא את שהוא כותב.
ג'ודית מודיעה ללארי על רצונה ב"גט" ממנו.
המילה "הושיעני" חרותה בשיניו של הפציינט באותיות עבריות.
אלוהים מוזכר פעמים אחדות בכינוי "השם".
זהו סרטם הראשון של האחים כהן שגיבוריו הם יהודים.
הוא מתרחש בפרוור של מיניאפוליס, עיר ילדותם של האחים כהן.
שנת התרחשותו, 1967, היא השנה שבה ג'ואל כהן, המבוגר מבין שני האחים, חגג בר מצווה, בדומה לדני שבסרט.
הסיפור הקצר שבתחילת הסרט, על הדיבוק, חובר אף הוא על ידי האחים כהן, לאחר שלא מצאו סיפור עממי מתאים.
לדבריהם אין לסיפור הקצר זיקה עלילתית לסרט שבהמשכו, וכל מטרתו היא לקבוע את האווירה המתאימה.
לפי פרשנותו של מבקר הקולנוע רוג'ר איברט קיימת זיקה עלילתית: בני הזוג שבסיפור הקצר הם אבות אבותיו של לארי גופניק, שבהכניסם דיבוק לביתם המיטו קללה על משפחתם.
ציור דיוקנו של האורח החשוד כדיבוק, רבי גרושקוב, נראה לרגע על הקיר במשרדו של רבי מרשק.
הסיפור הקצר שבפתח הסרט מבוסס כולו על אמונה מיסטית בדיבוק - "אלוהים קילל אותנו", אומרת האישה על ביקורו של הדיבוק בביתם.
הקללה, כך נראה, רובצת גם על לארי גופניק ומשפחתו, גיבורי העלילה העיקרית, המתרחשת בשנת 1967. בעלילה זו המיסטיקה אינה גלויה, אך ניתן לראותה מסתתרת מאחורי האירועים שבסרט.
משמעותם של האירועים המתרחשים בחייו מטרידה את לארי, ומבקר הקולנוע יאיר רוה רואה גם בזיהוי משמעותו של הסרט אתגר לצופה:
על פי דעות אחרות, לסרט מסר אקזיסטנציאליסטי, השוזר את ההקדמה וגוף הסרט ברצף אירועים ברוטלי אליו מושלך גיבור הסרט המנסה לשווא לפענח ולצקת בו משמעות.
הוא מתחיל כאיש המדעים המדויקים, אך בדומה לנושא שאותו הוא מלמד - תורת הקוונטים - הוא עצמו מאבד את היכולת לפענח "מה באמת מצבו של החתול" ואט אט עובר לשים מבטחו בסמכויות דתיות, שגם הן מתגלות כולן כמשענת קנה רצוץ.
הסרט ערוך באופן שמדגיש את שלושת הביקורים אצל הרבנים השונים - והאכזבה ההולכת וגוברת - כאבני הבניין והפרקים שמהם מורכב הסרט.
הרב הראשון, הצעיר, מדבר בסגנון אמריקאי מלוקק, אך אומר לו שהכול תלוי באופן בו הוא מסתכל על הדברים ועליו להסתכל על האל בצורה שונה.
הרב השני, המבוגר יותר, מספר לו סיפור מיסטי סתום שהמסקנה ממנו היא שהכול בעצם חסר משמעות ומעשי האל סתומים.
הרב השלישי, גדול הרבנים המוצג כשיא שאליו לא מצליח לארי להגיע - נפגש לבסוף רק עם בנו, חתן בר המצווה.
בפגישתם מצטט הרב את המילים הראשונות בשיר "מישהו לאהוב" של להקת Jefferson's airplane, מונה את שמות חברי הלהקה, מחזיר לדני את הטרנזיסטור שהוחרם בשיעור העברית, ואומר לו להיות ילד טוב.
הרב השלישי בעצם ממחיש את משפט הפתיחה של הסרט "קבל את הדברים כפשוטם": כאשר האמת היא שקר והשמחה שבך מתה, כדאי שתמצא מישהו לאהוב (אהבה לאדם או לאל).
אולם לארי נשאר עם עצמו ועם הצורך להתמודד עם ערכיו המוסריים מול עולם נשבר.
לארי חולם שלושה חלומות, ובשלושתם הוא מאפשר לעצמו ליפול ולוותר על ערכיו, ולהתמודד עם השלכות העלולים להתרחש.
החלום של הסקס עם השכנה, ויתר לעצמו על נאמנות, או אל תעשה לחברך מה ששנוא עליך, תוך כדי הוא מבין שאשתו אכן בגדה בו, לכן הוא מתעורר בבהלה.
החלום על העזרה לאחיו, כאשר הוא שולח אותו בסירה, לחצות את הגבול לקנדה, ונותן לו את המעטפה, עם כסף השוחד, נגמר בירי על אחיו.
גם מחלום זה הוא מתעורר בבהלה.
ויכול להיות שההשלכות של, מה יקרה אם, שמתרחשים בחלום, הן המסר שהוא מקבל, על הפעולות הרצויות שלו מהאל.
כמו דרכי הנביאים, שחווים התגלויות בחלום.
בדומה לסרטים קודמים של האחים כהן, גם בסרט זה מסר ברור בדבר חשיבות הבית והמשפחה, והקשר בין בני הבית.
דני, הבן הצעיר, מתלונן שוב ושוב על "חוסר קליטה" (של הטלוויזיה), ואכן מפגין חוסר עניין מוחלט בגורלו של אביו, שמצדו אינו מודע כלל לשלל בעיותיו המטרידות של בנו.
כמו גם בסרטים אחרים של האחים (למשל "אחי, איפה אתה?"), הגיבור נאלץ לעזוב את ביתו ולהיאבק כדי לחזור אליו.
ייתכן שזהו המסר העיקרי של האחים אחרי ככלות הכול - לא לאבד את הצלם המוסרי גם בחיים אכזריים חסרי משמעות - שוב רמיזה לקירקגור והוגים אקזיסטנציאליסטים אחרים, הקוראים לשמור על חירות מוסרית בעולם ללא פשר.
אחרי הכל, במהלך הסרט לארי נשאר נאמן לאחיו, לאשתו ולקודים המוסריים שלו.
הוא כמעט מפסיד את אשתו לסיי, סמל מוקצן לצביעות המוחצנת האמריקאית, שמאחורי המילים היפות גוזל בפועל את אשתו, זורק אותו מביתו ואף כותב נגדו מכתבי נאצה, אך סביר שמותו של סיי הוא מסר של האחים לעליונות המוסרית של לארי, שיוצא בלי פגע מתאונה באותה השעה בדיוק.
אך העלילה אינה נגמרת ב"הפי אנד".
לקראת סוף הסרט לארי מוותר לראשונה על ערכיו, נשבר ונכנע לאיומי הסטודנט הקוריאני הסוחט אותו בתחילת הסרט.
תוך שבריר שנייה, רופאו של לארי מטלפן אליו, וקורא לו לסור לפגישה עמו.
ניתן לראות זאת כבשורה מרה, הניתן ללארי כגמול הגורל או כגמול מאלוהים, עבור לקיחת השוחד.
לארי גופניק הוא פרופסור לפיזיקה, ועיסוקו זה בא לידי ביטוי בסצנות אחדות בסרט.
בשיחתו עם קלייב, הסטודנט שנכשל, לארי מסביר את הזיקה ההדוקה שבין פיזיקה למתמטיקה:
גישתו זו של לארי מודגמת בשתי סצנות שבהן הוא ניצב ליד הלוח, באחת הוא מסיים את הניסוח המתמטי של הפרדוקס של "החתול של שרדינגר", ובאחרת הוא מסיים את הניסוח המתמטי של עקרון האי-ודאות.
שני רעיונות פיזיקליים אלה, במשמעותם הפופולרית, נקשרים לעלילת הסרט.
בחלק ניכר מעלילת הסרט לארי מתחבט באי-ודאות שהוא שרוי בה, וחותר בלא הצלחה להפכה לוודאות.
בדומה לסרטים נוספים של האחים כהן, כגון "ארץ קשוחה", גם סרט זה מותיר את הצופה עם שאלות פתוחות: מה רצה הרופא לומר ללארי בדחיפות לאחר שראה את צילום החזה שלו?
מה עלה בגורלו של לארי בעקבות זאת?
האם הצליח המורה לעברית למלט את תלמידיו למרתף קודם שהסופה הגיעה אליהם?
בדומה לחתול של שרדינגר, שלארי מספר עליו לתלמידיו, גם לארי ודני נמצאים בסוף הסרט במצב של ספק חיים ספק מתים.
לארי גופניק כאיוב: מבקרי קולנוע אחדים התייחסו לדמיון שבין לארי לבין איוב.
המבקר רוג'ר איברט רואה את גורלו של לארי כמשקף את הפסוק מספר איוב: .
ברוח זו, שלושת הרבנים, שאליהם פונה לארי בניסיון לברר מדוע עולה כך בגורלו ואינו זוכה לתשובה של ממש, הם מקביליהם המודרניים של שלושת רעי איוב.
בניגוד לאיוב, שבשלב מסוים מקלל את היום בו נולד ומייחל למות, לארי נאחז בחיים ואין בפיו טענות - הוא רק רוצה להבין.
טענות ישירות יותר כנגד אלוהי ישראל הגורם לאדם סבל ולא אושר, נשמעות בסרט מפיו של ארתור גופניק, אחיו של לארי, הסובל צרות בחייו לא פחות מאחיו.
לארי גופניק כדוד המלך: כאשר לארי שהה על גג ביתו, ראה את שכנתו, גברת סמסקי, עושה אמבטיית שמש בעירום בחצר ביתה, וחשק בה.
בכך יש שחזור של תחילת מעשה דוד ובת שבע, שבו התהלך דוד המלך על גג ביתו, ראה את בת שבע, אשת אוריה החתי, מתרחצת, וחשק בה.
הקישור המקראי רומז גם לרקע של ניאוף או בגידה עם אשת איש, העומד בתשתית המתח בין לארי ואשתו המעוניינת להחליפו בסיי.
העימות בין לארי לסיי, שבשיאו מת סיי ולארי תוהה אם זה בגללו ואם "השם" מנסה לומר לו משהו, מקבל משנה תוקף באמצעות ההרמז לקין והבל בשמות המשפחה של הגיבורים, אבלמן (הבל) וגופניק (קין).
בשלב מסוים בסרט לארי חוזר וצועק שהוא אינו רוצה Abraxas (שם תקליט של להקת סנטנה), אינו מעוניין ב-Abraxas ומעולם לא ביקש Abraxas.
השם Abraxas או Abrasax משמש בתאולוגיה הגנוסטית לציון כוח עליון.
הגנוסיס מדבר על חלוקת העולם לכוחות אבסולוטיים של טוב ורע, ובכך מעניק משמעות עמוקה לצעקתו של לארי.
ככל הנראה בכוונה, הכניסו האחים את התקליט Abraxas לסרט המתרחש ב-1967 (לפי לוח השנה המופיע בסרט) אף על פי שהתקליט יצא 3 שנים לאחר מכן.
אורי קליין, מבקר הקולנוע של "הארץ", הסתייג מהסרט, ואמר:
מבקר הקולנוע יאיר רוה התרשם לטובה מהסרט, וציין:
אליה ליבוביץ הביע התלהבות רבה מהסרט, בציינו:
השחקן מייקל סטולברג היה מועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסרט קומי או מוזיקלי.
הסרט היה מועמד לשני פרסי אוסקר: עבור הסרט הטוב ביותר והתסריט המקורי הטוב ביותר.
יהודי האפיפיור הוא מונח שמתייחס ליהדות רוזנות וֶנֶסֶן (le Comtat Venaissin) שבאזור אביניון בצרפת של ימינו.
בימי הביניים, ובמיוחד במאה ה־14, סבלה יהדות צרפת בכללה מרדיפות תחת שלטונו של פיליפ "היפה", בזמן זה בלטו מדינות האפיפיור בסובלנותן היחסית.
רוזנות ונסן, המקבילה פחות או יותר לאזורי מערב מחוז ווקלוז של ימינו, נמצאת תחת שליטת האפיפיור מאז 1274 ועל כן בימי הפרעות ביהודי צרפת פרחו הקהילות ברוזנות ונסן.
קהילות יהודיות משמעותיות התפתחו בערים ברוזנות – אביניון, ל'איל-סור-לה-סורג, אורנז', קרפנטרה, ולראה ועוד, והפכו לאחד ממרכזי הקהילות החשובים בתולדות יהדות צרפת.
קיימים ממצאים המצביעים על נוכחות יהודית במרסיי ובעמק הרון עוד מן העת העתיקה, בזמן שהיה האזור פרובינקיה תחת שלטון האימפריה הרומית.
עדויות ראשונות לנוכחות יהודית באזור פרובנס מתוארכות לסוף המאה הראשונה לפני הספירה ועדויות כתובות מתוארכות לתחילת המאה החמישית לספירה.
האוכלוסייה היהודית הייתה מורכבת ככל הנראה לא רק מיהודים שגלו, אלא גם מגרים רומאים וגאלים ומהמאה השביעית גם מהגרים מספרד הוויזיגותית.
תחילת היישוב היהודי היה בערים ארל ומרסיי ובהמשך גם בעיר נרבון.
היישוב היהודי בפרובנס הורכב ברובו מיישובים קטנים והיהודים עסקו בעיקר במסחר של בדים, פרוות, משי ותבלינים שונים.
לאחר מספר שנים שבהן הורעה מערכת היחסים בין השלטונות הצרפתיים לבין היהודים, הוחלט בשנת 1306 לגרש את יהודי צרפת ורבים מהם בחרו להגר לערי פרובנס (היות וצרפת ופרובנס היו שלטונות שונים).
בשנים אלו הועבר כס האפיפיור אל אביניון על ידי פיליפ היפה למשך שבעים שנה.
מעשה זה הוביל ליצירת כיס שלטוני וממשל מוחלט של הכנסייה על העיר אביניון וכמה משכנותיה למשך מאות השנים הבאות.
השלטון העצמאי של האפיפיור הוביל ליצירת מערכת חוקים שונה ליהודים שחיו תחת ערי האפיפיור, ברוב הזמן חוקים מקלים יותר בעיקר בגלל מאבקי כוח עם השליט החילוני.
ב־27 במרץ 1247 התפרצו מהומות אנטי־יהודיות במהלך יום רביעי של השבוע הקדוש, בעקבות עלילת דם לאחר שנמצא ילד נוצרי מת בוולראה.
המהומות נפסקו רק לאחר התערבות של אינוקנטיוס הרביעי.
לאחר הקמת רוזנות ונסן תחת שלטון האפיפיור, היא הפכה למקום מקלט עבור יהודים, שגורשו מצרפת על ידי פיליפ היפה במאה ה־14. בשנת 1492, עם גירוש ספרד הגיעו למדינת האפיפיור יהודים ממגורשי ספרד, ובאותה תקופה היגרו לערים המרכזיות ברוזנות גם יהודים משאר אזורי פרובנס.
בשנת 1501, כמה שנים לאחר שאוחדו שלטונות צרפת ופרובנס, הוחלט לגרש את יהודי פרובנס, ובכך הפכה צרפת כולה ריקה מיהודים (יהודי צרפת הצפונית גורשו סופית עוד בשנת 1394), למעט המובלעת של מדינת האפיפיור.
באזור זה הותר ליהודים להישאר, אך בדומה ליהודי איטליה, הם נאלצו לעבור להתגורר בגטאות מיוחדים, הוטלו עליהם מיסים גבוהים, איסורי תעסוקה וחיוב תלבושת מיוחדת (לרוב טלאי על הבגד או הכובע).
עם השנים הוקמו ארבעה גטאות ליהודים בערי האפיפיור: בערים אוויניון, קארפינטראץ, לישלוא וקאבאליון, שנודעו בכינוין "ארבע קהילות" או "קהילות קל"א", ומנו יחד כאלפיים יהודים.
הריחוק הגאוגרפי משאר יהודי העולם הוביל לנתק בין קהילות אלה לשאר העולם היהודי, וכך נשמרו באזור מנהגיו הייחודיים, נוסח התפילה הפרובנסלי (אך הוא הושפע מהנוסח הספרדי שהביאו המגורשים), וכן הגייה ייחודית של העברית ושפה ייחודית – פרובנסלית יהודית.
עם השנים, והכיבושים הצרפתיים אזורים יהודיים חדשים, חזרו יהודים להתגורר בערי צרפת אולם מעטים המקרים שהיה זה באישור השלטונות, על כן גורשו ונפגעו פעמים רבות ודווקא קהילות "ארבע קהילות" נשארו עומדות איתן.
היהודים בערי האפיפיור הצליחו לחיות בכבוד יחסי למרות היותם כפופים לכנסייה.
כמו רבים מיהודי אירופה יהודי "ארבע קהילות" כללו בתפילתם תפילה לשלום האפיפיור.
לאחר המהפכה הצרפתית ושלטונו של נפוליאון בונפרטה, עת החלת חוקי שוויון בכל חלקי צרפת, החלו יהודי מדינת האפיפיור לעבור אל הערים הגדולות, פריז, מרסיי, ניס וכו' כך שמספר יהודי "ארבע קהילות" צנח וכמעט נעלם לחלוטין כעבור שנים בודדות.
היהודים המעטים שנשארו באזור נרצחו בשואה.
כיום הקהילות היהודיות בפרובנס הן קהילות של יהודים יוצאי צפון אפריקה ואינן משמרות את מסורות ומנהגי יהדות פרובנס.
עד ימינו נותרו שתי קהילות עם בתי כנסת עתיקים – קאבאליון (cavaillon) וקרפנטרה.
יהודי חסות היה מעמד משפטי בגרמניה של יהודים שקיבלו מאת השלטונות כתב חסות לאחר שהעלו בעבור זאת מס מיוחד.
מעמד זה ניתן לעיתים לבודדים ולעיתים לקבוצה.
תמורת התשלום אותו העבירו לחצר השליט, קיבלו היהודים "כתב קיום" Schutzbrief והודות לו נהנו יהודי החסות מזכויות שהיו שמורות על פי דין לנוצרים בלבד.
מעמד יהודי החסות ניתן ליהודים על ידי אחד השליטים המקומיים במדינות גרמניה השונות של אותה תקופה.
מעמד החסות ודרגתו עברו בירושה מהורים לבניהם.
כתב החסות שנתן השליט ליהודיו קבע מה מותר להם לעשות, התיר והגביל את זכותם לנוע ממקום למקום וקבע את גבולות חופש הדת מהם נהנו היהודים.
לרוב אישר כתב החסות ליהודים לעסוק במסחר וקבע את סוג המסחר המותר, התיר להם לעסוק במתן הלוואות ואף כלל התר לקיום מצוות הדת ולעיתים אף אישר ליהודים להקים לעצמם בית כנסת.
עוד מתקופת ימי הביניים נחשבו היהודים כזרים, הוגבלו בתעסוקתם ובמגוריהם ושילמו מס מיוחד עוד בתקופה הרומית על מנת לזכות בהגנה.
מסעי הצלב העמידו את יהודי גרמניה (ושאר אירופה) במצבי סכנה ושמד שכתבי הפריבילגיות לא עזרו למניעתם.
ב-1103 קבע היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את תקנות שלום הארץ, לפיהן, הועמדו יהודים לראשונה בתולדות גרמניה תחת הגנה מיוחדת.
פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אחרי עלילת הדם בפולדה, הגדיר ב-1236 את כל יהודי גרמניה כעבדי לשכת האוצר, אסר עליהם לשאת נשק, שלל את חופש התנועה שלהם וחייב אותם בתשלום מיסים לאוצר הקיסר.
במקביל ועידת לטראנו הרביעית חייבה את היהודים להזדהות על ידי לבוש מיוחד.
אלברכט הראשון, מלך גרמניה העניק ב-1298 את היהודים של דורטמונד ואת ההכנסות מהם לארכיבישוף של קלן.
באותה שנה התקיימו פרעות ביהודי וירצבורג, נירנברג, באמברג, רוטנבורג והיילברון.
פרעות על רקע האשמה בחילול לחם הקודש.
(פרעות ריינטפלייש), 1315-1317 פרעות "מלקי היהודים" בהנהגת "המלך ארמלדר".
בשנת 1750 קבע פרידריך השני, מלך פרוסיה מעמד נוסף ליהודים מעמד בשם יהודים נסבלים.
יהודים אלה לא נהנו מכל הזכויות שקיבלו יהודי החסות והיו מוגנים פחות מהם.
עם היהודים הנסבלים נמנו רבנים, חזנים, שוחטים ושאר משרתי הקהילה שמעבודתם לא הפיקו השליטים דבר.
את היהודים שמהם הפיקו השליטים התועלת רבה הם העלו מדרגת יהודי חסות לדרגת יהודי חצר.
יהודי החצר עסקו בחצרו של השליט בתפקידי מפתח כבנקאים.
בצו המלך מ-1812 ניתנו זכויות שוות ליהודים בפרוסיה ובוטל מעמד יהודי החסות.
נפוליאון ביטל את מעמד יהודי החסות בכל השטחים שכבש, אך עם תבוסתו הוא הוחזר ברוב נסיכויות גרמניה.
מעמד יהודי החסות בוטל סופית עם איחוד גרמניה ב-1871 ומתן שוויון זכויות ליהודים.
יהודי טיבולי הם יהודים שחיו בעיר טיבולי שבאיטליה.
הנוכחות היהודית הראשונה בעיר הייתה בתחילת שנת 1301 ועיסוקם העיקרי של יהודי העיר היה רפואה.
במאה החמש עשרה הרמה התרבותית של הקהילה הגיעה לרמה גבוהה, על פי מספר הקודקסים שאוחסנו בספריות הגדולות.
טיבולי שימשה מקום כינוסה של מועצת הקהילות היהודיות של איטליה המועצה התכנסה כדי לדון בחוקים האנטי יהודיים שנחקקו על ידי המועצה של בזל (1431-1449).
בית הקברות של הקהילה היהודית נמצא שלושה קילומטרים ממרכז העיר לאורכו של רחוב טיבורטינה.
בתקופה מאוחרת יותר הארכיונים מצביעים על מיקום בית הקברות ליד רחוב רוקה פיאה.
בהסתמך על מקורות ארכיוניים בית הכנסת היה ממוקם באזור שבין הרחוב דאי גרני ורחוב פלטינה, זה האחרון היה ידוע כ"רחוב היהודים".
הבניין שהשתלב במשך מאות השנים יחד עם המבנים השונים ובסופו של דבר נהרס ובשנת 1937 כדי להרחיב את רחוב פלטינה.
הגטו היהודי היה סגור בשני שערים האחד תחת קשת מימי הביניים בתחילת רחוב גרנאי שממול כיכר פלטינה והשער השני בסוף רחוב גרנאי מול רחוב פלטינה.
לפי מקורות עתיקים משפחת ונטורה יצאה מטיבולי יחד עם עוד יהודים שגורשו על ידי האפיפיור פיו החמישי בשנת 1568 (עמק הבכא, דף קי"ט).
בכנסיית סן סילבסטרו נמצא על הקיר ציור פרסקו מהמאה ה-12, המתאר קבוצה של יהודים המעורבים בסכסוך עם הבישוף סילבסטר, הסכסוך התקיים ב-315.
הספר מביא את תמצית תולדות חייהם של יהודי המזרח הידועים, בהם בעיקר רבנים, אישי ציבור, חלוצים, אנשי רוח, הוגים ומדינאים בעיקר מהיישוב היהודי בירושלים, בצפת, בחברון, בטבריה, בחיפה, שמוצאם בארצות אוזבקיסטן, איטליה, אלג'יריה, בולגריה, בוסניה, גאורגיה, טורקיה, יוון, לוב, מצרים, מרוקו, סוריה, ספרד, סרביה, עיראק, רודוס, רומניה, תוניסיה, תימן ועוד.
העבודה על הספר וההוצאה לאור
כתיבת הספר החלה בשנת 1920, ופסקה והמשיכה לסירוגין במשך כעשור, עד להדפסתו בירושלים, בחודש אלול ה'תרפ"ח (1928) בדפוס עזריאל.
החלק השני של הספר הודפס גם הוא בדפוס עזריאל, בשנת 1938.
תחילה התכוון גאון לחבר ספר קצר שיכיל מידע על עדות המזרח, מנהגיהן ותרבותן, אך כשהחל באיסוף החומר, נוכח לדעת כי ישנו חומר רב, ואין בידיו ברירה אלא לכלול בספר את כל המידע שאסף.
עם זאת, כפי שמציין גאון, לעיתים הוא מצא לנכון להאריך בפרטי חייו של אדם מסוים, ולקצר בפרטים אצל אדם אחר.
במבוא לספר, ציין גאון כי חלק מהמידע לספר נאסף מוועד העדה הספרדית בירושלים, בצפת, בטבריה, בחברון, בחיפה וביפו, מהאוניברסיטה העברית, מהספרייה הלאומית, וממספר אישים, בהם הרב חנוך חסון, שמואל בן-שבת והרב ברוך טולידאנו.
את המימון להוצאות הספר סיפקו נדיבים וגופים מירושלים ומארצות המזרח.
במהלך השנים, יצאו לאור מהדורות נוספות של הספר, בהן של הוצאת מורשת, ירושלים תשמ"ב, ומכון אוצרות גאוני ספרד, אשדוד תשנ"ח.
בריאיון לישראל היום בספטמבר 2018, אמר בנו של גאון, יהורם גאון, כי הוא שואף ליצור סרטים דוקומנטריים על האישים שעליהם נכתב בספר, ולהכניס את תוכן הספר לתוכנית הלימודים של מערכת החינוך בישראל.
עוד הוסיף כי הספר היה מפעל חייו של אביו, בשל העובדה שהשקיע בו שנים רבות של עבודת מחקר.
כפי שמעיד גאון במבוא לספר, מטרתו היא להאיר את חיי עדות המזרח בארץ ישראל במאות האחרונות, ו"להציב ציון-עד לראשוני בני גזעי, אלה שמדינת ספרד הקיאתם למען יתגלגלו הנה, בשביל להחיות את ארץ האבות משממונה".
גאון גם סייג וכתב שאין מטרתו להפחית ממעמדם ופועלם של יהודי אירופה האשכנזים ביישוב היהודי, אך מכורח המציאות, האחרונים יכלו להתיישב בארץ ישראל ולפעול בה רק הודות לתשתית ולבסיס שכבר פיתחו בה עדות המזרח.
גאון כתב במבוא כי התנועות המשיחיות שפעלו בארצות האסלאם מעידות כי יהודי ארצות אלו ראו תמיד את עצמם ארעיים במקום מושבם, וניסו בכל כוחם ומרצם לעלות ארצה, בניגוד ליהודי אירופה, שהתרגלו לחיים בארצותיהם.
כך גם ציין את מאמצי יהודי עדות המזרח לשחרור עמם מהגלות במשך המאות האחרונות, כעדות לגעגועיהם לארץ ישראל.
יהודי האמזונאס (לאדינו: ג'ודיוס די אמאזוניה /Judios de Amazonia; ספרדית: judíos amazónicos; פורטוגזית: judeus amazônicos) הם היהודים אשר חיים או חיו בערים באגן האמזונאס ובכפרים לגדות הנהרות בברזיל ובפרו.
רבים מהם ממוצא מעורב, צאצאים של יהדות ספרד במרוקו ושבטי האמזונאס.
הם ממוקמים בעיקר בערים בלם, סנטרם, אלנקר, אובידוס ומנאוס בברזיל ובאיקיטוס בפרו.
מהגרים יהודים גברים ממרוקו היגרו לאזור בעידן תנופת תעשיית הגומי, ורבים מהם נישאו לנשים ילידיות מהאזור (אמֵרינדיאניות).
נכון למאה ה-21, העיר בלם מונה כ-1,000 משפחות יהודיות, ומנאוס – כ-140 משפחות, רובן של צאצאי יהודי מרוקו מהמאה ה-19.
קהילה יהודית קטנה הוקמה באיקיטוס על ידי מהגרים ממרוקו במהלך תנופת תעשיית הגומי בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. מלבד הקהילה האשכנזית הגדולה בלימה, באיקיטוס חיה הקהילה היהודית המאורגנת היחידה בפרו.
מאז שלהי המאה ה-20, חלק מצאצאיהם של היהודים המרוקאים הספרדים הללו לומדים יהדות ומתגיירים רשמית, על מנת להיחשב כיהודים על פי חוק השבות למטרת עלייה לארץ ישראל, או כדי להתקבל כיהודים על פי ההלכה היהודית לאחר שצד האם בשושלת המשפחתית המקומית לא היה של נשים יהודיות.
מאות מבני הקהילה באיקיטוס עלו למדינת ישראל, כולל כ-150 בשנים 2013–2014.
מוצאם של יהודי האמזונאס מסוחרים יהודים מרוקאים שעבדו באגן האמזונאס בברזיל, ומאוחר יותר בפרו.
הם דיברו ערבית יהודית מרוקאית וחכיתיה.
הראשונים בהם הגיעו ב-1810 מפאס, טנג'יר, תטואן, קזבלנקה, סלא, רבאט ומרקש.
ב-1824 הוקם בית הכנסת הראשון, "אשל אברהם", בבֵלֵם שבמזרח ברזיל, על שפת שפך נהר האמזונאס.
בסוף המאה, תנופת ייצור הגומי באמזונאס, ששיאה היה בין 1880 ל-1910, משכה אלפי גברים יהודים-מרוקאים נוספים לעיירות ברחבי אגן האמזונאס.
אלה שנשארו לחיות במקום, נישאו לנשים ילידיות מקומיות, וילדיהם גדלו בתרבות מעורבת יהודית-נוצרית, עם השפעות מרוקאיות-אמזוניות.
המהגרים היהודים ממרוקו הקימו קהילות במעלה אגן האמזונאס, מסנטרם שבמזרח ברזיל, דרך מנאוס במרכזה, והרחיקו מערבה עד איקיטוס שבפרו, במזרח הרי האנדים, לצד מוצא נהר האמזונאס – שם היה מרכז סחר עיקרי באמזונאס לייצוא גומי ולעסקים הקשורים.
שם גם היה המטה של חברת האמזונאס הפרואנית הממשלתית (PAC).
תנופת ענף הגומי משכה גם נוסעים-הרפתקנים יהודים מאנגליה, אלזס-לוריין וצרפת, כמו גם אירופים אחרים, שסייעו בהקמת מוסדות יהודיים ואירופיים חדשים באיקיטוס, כולל בית אופרה.
המהגרים היהודים שהתיישבו באיקיטוס התחתנו עם נשים ילידיות ובנו בית קברות ובית כנסת יהודי.
גם לאחר תנופת הגומי, כמה יהודים ממרוקו נותרו באיקיטוס ובערים אחרות באמזונאס.
רבים מצאצאיהם, שהיו בעלי מוצא מעורב (מסטיסים) גודלו כקתולים על פי האמונה של אמהותיהם וחונכו על תרבות האמזונאס, וגם יתר בני הקהילה היהודית ויתרו בהדרגה על חלק ניכר ממנהגיהם.
יהודים מרוקאים אחרים גרו ביישובים מבודדים של שבטי הנהרות (ריבּייריניוס) בברזיל.
הרב שלום עמנואל מויאל, שהתגורר שנתיים לפני מותו בברזיל, נחשב עבור כל בני המקום לאדם קדוש ומרפא, הנערץ על ידי לא-יהודים בברזיל.
הוא מכונה "סאנטו מויזֶז'יניו" (הקדוש משה הקטן), ו"סָאנטוּ ז'וּדֵאוּ מילָגרֶרוּ די מָנַאוּס" (הקדוש היהודי עושה-הניסים של מנאוס).
הרב מויאל נשלח לברזיל מטעם רשויות הדת היהודיות במרוקו, שהחליטו שיהיה להם שם נציג מרבניהם שיגייס כספים להקמת ישיבה וכדי לוודא שהקהילה היהודית שם שומרת על הלכות הדת והמנהגים היהודיים.
כאשר נפטר במנאוס מקדחת צהובה ב-1910, שנתיים בלבד לאחר הגעתו, נקבר בבית הקברות הנוצרי.
לאחר מותו, הקתולים המקומיים החלו להעריץ אותו כקדוש, להאמין בכוחות הריפוי שלו ולעלות לרגל לקברו.
בשל כך, מאוחר יותר הרב של מנאוס בנה חומה סביב הקבר, אך זה רק גרם למבקרים לבוא בהמוניהם.
אחיינו של הרב, אליהו מויאל ששימש כחבר הכנסת, ביקש מהרשויות המקומיות אישור להעתיק את עצמות הרב לישראל, או לכל הפחות להעבירו לקבורה מחדש בבית הקברות היהודי במקום, אך בעקבות הפגנות-הנגד שפרצו, ממשלת מדינת אמזונאס סירבה להזיז את גופתו.
עבור הקהילות בפרו, מערכת קאסטות מתמשכת, שמקורה בתקופה הקולוניאלית, הביאה למעשה לחוסר-אינטראקציה בין צאצאי הפרואנים-היהודים המתגוררים במערב היבשת, במזרח הרי האנדים, לבין מנהיגיה הדתיים של האוכלוסייה האשכנזית הקטנה המרוכזת בעיקר בבירת המדינה לימה.
יהודי לימה לא הכירו ביהדותם של יהודי האמזונאס, על פי ההלכה, מכיוון שאמהותיהם לא היו יהודיות.
חלקם חשדו שפרואנים לא-יהודים רוצים להגר לישראל ממניעים כלכליים.
בסוף המאה ה-20, קבוצה קטנה באיקיטוס החלה לחקור באופן עצמאי את המורשת היהודית שלהם וללמוד יהדות.
ב-2002–2004, הם פנו לרב מרסלו ברונשטיין מבית הכנסת בני ישורון, שהפגין יחס אוהד לקהילה, כדי ללוות אותם בתהליך גיור רשמי, על מנת שיהיו זכאים לעלות לישראל.
משסיימו את תהליך הגיור, בתחילת המאה ה-21, עלו כמה מאות יהודים מאזור איקיטוס לישראל.
גל נוסף של גיור יהודי פרו רבים הושלם ב-2011. עליות נוספות הושלמו מאז, כולל כ-150 איש בשנים 2013–2014. רובם יושבו ברמלה.
הסרט התיעודי "ארץ אמזוניה" (Eretz Amazonia), של דוד סלגאדו אלמליח, מבוסס על ספרו של סמואל בנשימול "ארץ אמזוניה: סאגת היהודים באמזונס", על היהודים בצפון ברזיל (קישור לצפייה ביוטיוב).
"היכן הרב?" (Where is the Rabbi?, 2002), של סטיבן ניוג'נט ורנאטו אתיאס, מציג את חיי היהודים באגן האמזונס (קישור לצפייה ביוטיוב).
"הגעגוע: היהודים הנשכחים של אמריקה הדרומית" (2006, The Longing: The Forgotten Jews of South America), של גבריאלה בוֹם, מתמקד בצאצאי האנוסים (קריפטו-יהודים) באמריקה הדרומית, ובמיוחד אקוודור וקולומביה, שחלקם שואפים להתגייר כדי לקבל הכרה כיהודים (קישור לצפייה בווימאו).
"האש שבפנים: יהודים ביער הגשם האמזונס" (2008, The Fire Within: Jews in the Amazonian Rainforest), של לורי סלסדו מיטראני, עוסק בצאצאיהם של יהודי פרו באיקיטוס, ובמאמציהם להחיות את יהדותם ולעלות לישראל בסוף המאה ה-20.
סמואל בנשימול (אנ') (1923–2002, Samuel Isaac Benchimol) היה כלכלן, מדען ופרופסור שהתמחה באזור האמזונאס, הרצה וחקר באוניברסיטה הפדרלית של האמזונאס, והיה נשיא "הוועד היהודי של האמזונאס" (Commitê Israelita do Amazonas).
הוא חיבר את הספר "ארץ אמזוניה" על תולדות יהדות האזור.
יצחק בניון שבח (אנ') (1907–1996, Isaac Benayon Sabba) היה יזם ובעלי חברות שונות, בין היתר חברת הנפט הגדולה ביותר באזור האמזונאס במאה ה-20, "Petroleo Sabbá".
סבו היגר לברזיל ממרוקו, אימו הייתה מפורטוגל, והוא צאצא של הרב הספרדי אברהם סבע שבגירוש ספרד נמלט למרוקו.
דאווי אלקולומברה (אנ') (נולד 1977, Davi Samuel Alcolumbre Tobelem), פוליטיקאי במפלגה הדמוקרטית (Democratas), סנטור בסנאט הפדרלי של ברזיל מטעם מדינת אמאפה.
ב-2019–2021 כיהן כנשיא הסנאט הברזילאי והיה ליהודי הראשון בתפקיד זה.
בפברואר 2021 החל לכהן כראש ועדת חוקה, צדק ואזרחות בסנאט.
יהודי גילאן חיו בחבל הארץ גילאן שבאיראן עד למהפכה האיראנית בשנת 1979.
גילאן (בפרסית: گیلان) היא אחת מ-31 הפרובינציות של איראן.
הפרובינציה נמצאת בצפון מערב איראן.
היא גובלת בים הכספי ממזרח ובאזרבייג'ן ובפרובינציה ארדביל מצפון.
בצדה המערבי משתערים לכל אורכו הרי אלבורז המקשים על הגישה אל האזור מכיוון היבשה.
במזרחה של גילאן, על חוף הים הכספי, נמצאת פרובינציה מאזנדראן.
מהמאה ה-11 ועד לעליית השושלת הספווית שלטו בגילאן שליטים מקומיים.
בשנת 1591, שם קץ שאה עבאס הראשון לשלטונו של השליט העצמאי האחרון וסיפח את האזור לאימפריה הספווית.
בתקופת האימפריה הסאסאנית האזור היה ידוע תחת השם דיילאם או דיילמסטאן (אנ').
אוכלוסיית האזור התחלקה לשתי קבוצות: "גיל" קבוצה שחיה באזור החוף בערים רֶשְת (בפרסית: رشت ) ולהיג'אן (בפרסית: لاهیجان), ו"דיילָם" קבוצה שחיה באזור ההררי רודבאר (בפרסית: رودبار) ואלמוט (בפרסית: الموت).
בשל בידודו היחסי, התפתחו בגילאן מאפיינים לשוניים, חברתיים-כלכליים ודתיים מיוחדים, קרובים יותר לאזורי צפון קווקז וצפון מערב אנטוליה מאשר לאיראן.
תושבי גילאן נקראים גילאקים (אנ') ושפתם נקראת גילאקית (אנ').
מבחינה כלכלית, גילאן היה ידוע כמרכז לייצור משי ומוצריו, אך לא היה לו תפקיד מרכזי בכלכלת האזור.
בשל הסיבות שהוזכרו לעיל, חבל ארץ זה לא זכה לאזכור נרחב והתיעוד ההיסטורי בנוגע להתפתחותו מועט.
תחילתה של התיישבות יהודים בגילאן אינה ידועה והעדות לנוכחותם באזור נכללת בעיקר ביצירות ספרותיות וביומני מסע.
הנוסע בנימין מטודלה שביקר בפרס בסביבות שנת 1071 דווח ביומן המסע שלו על כ-20,000 יהודים ביניהם אנשים עשירים ומשכילים שהתגוררו ברודבר (בפרסית: رودبار) ונלחמו יחד עם שכניהם האסמאעילים נגד דיכוי השלטונות.
ההיסטוריון הפרסי זהיר אל-דין מאראשי (בפרסית: ظهیرالدین مرعشی آملی) (אנ') הזכיר בספרו "היסטוריה של גילאן ודיילמסטאן" (בפרסית: تاریخ گیلان و دیلمستان) (פר'), שנכתב בין השנים 1476 - 1488, יהודים שהתגוררו בדיילמסטאן.
בשנת 1501 עלה לשלטון בפרס השאה אסמאעיל הראשון, מייסד השושלת הספווית.
עם עלייתו לשלטון הוא הכריז על זרם השיעיים התריסריים כדת הרשמית של האימפריה והתחיל בתהליך המרת הדת של האוכלוסייה הסונית.
יורשיו המשיכו בתהליך זה, שהגיע לשיאו במאות ה-17 וה-18, תוך הכללת כל המיעוטים הדתיים ובכלל זה היהודים.
שנות שלטונו של שאה עבאס השני (1666-1642) היו שנים קשות ליהודי האימפריה.
בדומה לאביו, הוא רדף את היהודים ואילץ אותם להמיר את דתם.
באבאי בן לוטף, כרוניקאי יהודי יליד כאשאן, מתאר בכרוניקה השירית "כתאב אנוסי", שנכתבה באמצע המאה ה-17, את הרדיפות מהן סבלו יהודי פרס, וביניהם יהודי רשת, בין השנים 1613–1662, ובתוך כך את מקרי אניסת יהודים להמרת דתם, רצח, שדידה והתרוששות כלכלית.
רק יהודי העיר פרחאבאד לא נכנעו ללחצים ולאיומים וסירבו להתאסלם.
בסופו של דבר הוטל עליהם לענוד שלושה סימני היכר: פעמון סביב הצוואר, שרשרת ברזל ומצנפת אדומה.
רבים מהיהודים היגרו מרצונם, חלקם לעיירה אוגוז באזרבייג'ן, או גורשו לאזורים נידחים.
בספר כתאב-י סרגדשת-י כאשאן (ספר קורות כאשאן) מתאר באבאי בן פרהאד מכאשאן את הפלישה האפגאנית (1722–1730) ואת הרדיפות מהן סבלו היהודים, בגינן נאלצו רבים מהם לברוח לחבל גילאן.
במהלך המסע שערך שליט פרס נאדיר שאה לבלימת הפלישה האפגנית בשנת 1733, הרס צבאו כפרים רבים בהם ישבו יהודים וטבח בתושביהם, שחלקם אף אולצו להמיר את דתם לאסלאם.
פליטים יהודים רבים שנמלטו מחבל גילאן, קיבלו מקלט בחנאות קובה (Quba) ויושבו על ידי פתח-עלי חאן (Fath Ali Khan of Quba) ביישוב החדש קרמיזי קסבה, בשכונת גילאקי.
עד שנת 1948 התגוררו רוב יהודי גילאן בעיר רשת ובנמל הים באנדאר-א אנזאלי (בפרסית: شهرستان بندر انزلی) (בשמו הקודם פהלווי).
רוב היהודים הגיעו לרשת מכאשאן, מאספהאן ומסיהקאל (בפרסית:: سياهكل) (אנ') ועבדו בעיבוד חוטי משי ובאריגת שטיחים.
הם המשיכו לדבר בניבים האופייניים לערי מוצאם.
בתחילת המאה ה-20 חיו בסיהקאל בין 15 ל-20 משפחות יהודיות ובשנת 1948 חיו ברשת 30 משפחות יהודיות.
ברשת היה בית כנסת אחד ובית ספר יסודי יהודי אחד.
בית הספר הוקם בשנת 1931 על ידי רשת החינוך כורש (אנ') והלימודים בו התנהלו בעברית ובפרסית.
ההיסטוריון אמנון נצר, יליד רשת, למד בבית ספר זה.
לאחר המהפכה האסלאמית בשנת 1979, לא נשארו יהודים בגילאן.
מורשתם נשמרת ביישוב קירמיזי קסבה, באזרבייז'ן.
יהודי מנוחין היה כנר, ויולן ומנצח יהודי, יליד ארצות הברית, שרוב הקריירה שלו כמבצע עברה עליו בממלכה המאוחדת.
היה תלמידם של לואיס פרסינג'ר, ג'ורג'ה אנסקו ואדולף בוש, ונחשב לאחד מגדולי הכנרים במאה ה-20.
יהודי מנוחין נולד בעיר ניו יורק להורים יהודיים.
אחיותיו היו הפסנתרנית חפציבה מנוחין והפסנתרנית, הציירת והמשוררת ילטה מנוחין.
אביו, משה מנוחין, היה נצר לרבי שניאור זלמן מלאדי, שנולד בעיר גומל שברוסיה הלבנה, היה בוגר המחזור הראשון של הגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב ונודע בדעותיו האנטי-ציוניות.
אמו הייתה מרותה בת חיים נחום שור, שהיה שוחט בשכונת נווה צדק.
באוקטובר 2004 סיפר מגזין "ניו אינטרנשיונליסט" את סיפורו של יהודי מנוחין על הדרך שבה קיבל את שמו:
מנוחין התחיל ללמוד נגינה בכינור בגיל שלוש, אצל הכנר זיגמונד אנקר.
הופעתו הראשונה ככנר סולן הייתה בגיל שבע, עם התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו.
בהמשך למד אצל המלחין והכנר הרומני ג'ורג'ה אנסקו.
בשנים הבאות ערך כמה הקלטות עם אחותו חפציבה.
יהודי מנוחין ניגן לפני חיילי בעלות הברית בתקופת מלחמת העולם השנייה, ויצא עם המלחין בנג'מין בריטן לנגן לעקורים במחנה ברגן-בלזן אחרי שחרורו באפריל 1945. הוא חזר לגרמניה בשנת 1947 לבצע מוזיקה בניצוחו של וילהלם פורטוונגלר כמחוות פיוס, והיה המוזיקאי היהודי הראשון שחזר לגרמניה אחרי השואה.
בכך שניגן עם פורטוונגלר, עזר מנוחין לשיקום שלו לאחר המלחמה – עד שהחל לשתף פעולה עם מנוחין היה פורטוונגלר מוקצה מחמת מיאוס בשל עברו הנאצי.
באותה שנה נשא את דיאנה גולד, בלרינה ושחקנית בריטית, שהייתה לאשתו השנייה.
בשנת 1956 יסד יהודי מנוחין את פסטיבל מנוחין גשטאד שבשווייץ.
פסטיבל שחגג בשנת 2006 את 50 שנות קיומו.
בשנת 1962 הקים את בית ספר יהודי מנוחין בסטוק ד'אברנון, סארי, אנגליה.
באותה תקופה בערך ייסד את תוכנית המוזיקה ב"בית הספר נואבה" בהילסבורו, קליפורניה.
ב-1965 קיבל תואר אבירות לשם כבוד.
אחרי שביסס את הצלחתו המוקדמת על ביצועים שופעים ועתירי רומנטיקה, התנסה מנוחין בקשיים פיזיים ואמנותיים, שנבעו מעומס עבודה מופרז בשנות המלחמה ומהכשרה מוקדמת בלתי ממוקדת.
משטר קפדני של תרגול ולימוד, בשילוב מדיטציה ויוגה, עזר לו להתגבר על רבות מבעיות אלה והוא המשיך לנגן עד גיל מתקדם ועשה לו שם בפרשנות מעמיקה, באיכות מחמירה וקפדנית.
כשהחל לבסוף להקליט, התפרסם בכך, שהיה מתאמן ביצירות מוזיקליות בדרך של פירוק פסוקים ובנייתם מחדש מצלילים בודדים, בזה אחר זה.
בשנת 1952 פגש מנוחין את היוגי רב-ההשפעה ב.
מנוחין ארגן לאיינגר הוראה מחוץ לגבולות ארצו, בלונדון, בשווייץ, בפריז ועוד.
לאנשים רבים במערב הייתה זו ההזדמנות הראשונה להיחשף ליוגה.
במהלך שנות ה-80 הקליט מוזיקת ג'אז עם סטפן גרפלי ומוזיקה מן המזרח הרחוק עם נגן הסיטאר הגדול ראווי שנקר.
בשנת 1985 קיבל אזרחות בריטית ומכאן ואילך היה זכאי להיקרא "סר יהודי", שכן תואר האבירות שלו לא היה עוד לשם כבוד בלבד.
בשנת 1993 קיבל תואר לורד לימי חייו, כברון מנוחין מסטוק ד'אברנון במחוז סארי.
ב-1991 קיבל את פרס וולף באומנות אותו חלק עם המלחין והמנצח לוצ'אנו בריו.
לורד מנוחין מת בברלין לאחר מחלה קצרה, מסיבוכים של דלקת הסימפונות.
מנוחין הותיר אחריו ארבעה ילדים - קרוב וזמירה (שהייתה נשואה לפו צונג) מאשתו הראשונה נולה ניקולס (בתו של תעשיין אוסטרלי), שממנה התגרש, ושני בנים מאשתו השנייה, דיאנה גולד (שחקנית ובלרינה בריטית), ג'רארד וג'רמי, פסנתרן.
בין תלמידיו נמנו נייג'ל קנדי והוויולן ההונגרי סאבה ארדלי.
מנוחין זקף לזכותו של הפילוסוף היהודי-גרמני קונסטנטין ברונר הענקת "מסגרת תאורטית, שאליה אני יכול להכניס את האירועים וההתנסויות שבחיי" (שיחות עם מנוחין: 32-34).
טענה שאפשר לחלוק עליה היא, שהכינור המפורסם ביותר של מנוחין הוא "לורד וילטון", כינור גוארנרי דל ג'זו, שנבנה בשנת 1742.
כמו כן בשנת 1950 רכש מנוחין כינור סטרדיוואריוס משנת 1714 הידוע בכינויו "סוייל" Soil הנחשב לכינור הטוב ביותר של סטרדיווריוס ובשנת 1986 נרכש הכינור על ידי הכנר יצחק פרלמן ומשמש אותו עד היום.
בשנת 1990 ניתן לו פרס גלן גולד היוקרתי, לאות הוקרה והכרה במפעל חייו, וב-1991 זכה בפרס וולף באמנות אותו חלק עם המלחין והמנצח לוצ'אנו בריו.
בשנת 1996 תמך מנוחין יחד עם הצייר דן רובינשטיין בבית החולים משגב לדך בירושלים לרכישת מכשירים לפגייה.
זמן קצר לאחר מותו, רכשה האקדמיה המלכותית למוזיקה את ארכיב יהודי מנוחין, אחד האוספים המקיפים ויקרי הערך ביותר שנוצרו אי פעם בידי מוזיקאי יחיד.
בנובמבר 2005 פוטר בנו, ג'רארד, ממשרתו כיושב ראש עמותת יהודי מנוחין על דעות נאו נאציות לכאורה.
יהודי סן ניקנדרו הם קבוצת גרים בני משפחות איכרים מהכפר סן ניקנדרו שבנפת פוג'יה במחוז פוליה בדרום איטליה, כיום חיים חלקם בישראל.
סיפורם הועלה על הכתב בספרים "הנביא מסן ניקנדרו" מאת פנחס לפיד ו"המורד הגדול" מאת הרב שלמה אבינר.
"הנביא", דונטו מנדוציו (1948-1885), היה בן איכרים שלא ביקר בבית ספר.
במלחמת העולם הראשונה הוא גויס לצבא, נפצע, אושפז בבית חולים צבאי בפיזה ונשאר משותק ברגליו.
במיטה לידו שכב פצוע אשר לימד אותו קרוא וכתוב, וכך החל לקרוא ספרים.
חזר לכפר, חי מכספי הקצבה הצבאית ועל חשבון חותנו, רכש ידע בספרות האיטלקית והפך לפופולרי בין צעירי הכפר שהגיעו אליו והאזינו לסיפוריו בקשב רב.
בשנת 1930 חלם שהוא ניצב בשדה, אוחז נר בידו ואדם זקן מצווה עליו: "שא נא את הנר ברַמָה והפץ את אוֹרי".
הוא החל ללמוד את התנ"ך, הברית הישנה, הגיע למסקנה כי היהדות היא הדת האמיתית, והחל לשמור שבת ובהדרגה מצוות נוספות.
ואת תורתו החדשה העביר לחסידיו, יוצר בכך את קהילת יהודי סן ניקנדרו.
הפצת היהדות בקרב חלק מאנשי הכפר
בני הקבוצה שנהרה אחרי מנדוציו היו בני הדת הנוצרית.
בהשפעתו, הם החליטו על חידוש קיומו של העם היהודי, אשר סברו כי עבר מן העולם.
מבקר שהזדמן לכפר לאחר זמן מה, סיפר להם כי יש יהודים בעולם.
הם יצרו קשר עם הרב הראשי של יהדות רומא אנג'לו סצ'רדוטי (Angelo Sacerdoti), ששלח להם אחרי הפצרות רבות, חבילת ספרי קודש.
במשך השנים, השפיע מנדוציו על חלק מבני כפרו לנהוג כיהודים וכך החלה הדרך לגיור.
חוקי הגזע נגד יהודי איטליה (אוקטובר 1938) לא חלו עליהם.
עקב מוצאם האיטלקי למהדרין, הקבוצה נחשבה על ידי השלטונות כבני "הגזע הארי" ולכן לא הוטלו עליהם ההגבלות שחלו על יהדות איטליה.
כאשר הגרמנים נכנסו לכפר נמסר להם שיש בו יהודים, אולם אנשי הכפר הצליחו להגן על חברי הקבוצה.
ד"ר יצחק מינרבי, מיוצאי איטליה, טען בשנת תש"ם כי העובדה שכל דרום איטליה הייתה משופעת בקהילות יהודיות חשובות, מימי האימפריה הרומית עד לכיבוש הספרדי, גורמת לכך שיהיה משהו בתת-המודע המקומי הקולקטיבי, המזכיר לתושבים המקומיים את היהודים.
בשלביה הסופיים של מלחמת העולם השנייה יצרו אנשי סן ניקנדרו קשר עם הרבנות ברומא באמצעות אנשי הבריגדה היהודית ששירתו באזור.
כתוצאה מהקשר גוירו בשנת 1946 74 מחברי הקבוצה, ובשנים 1947 - 1953 עלו לישראל.
ראשון העולים ארצה היה אברהם צ'רונה.
הוא עלה במסגרת העלייה הבלתי-חוקית בשנת 1947, הועבר לקפריסין, עלה ארצה והתיישב בעכו.
כאשר פרצה מלחמת העצמאות חמישה מצעירי הקבוצה עלו לישראל ונטלו חלק בקרבות.
בשנת 1952 עלו 16 משפחות והתיישבו במושבים עלמה וכרם בן זמרה, מושב של יוצאי לוב דוברי איטלקית.
לאחר מכן עברו שבע משפחות לביריה, והשאר התפזרו ברחבי הארץ.
רק אחד מן העולים חזר לאיטליה ונפטר זמן קצר לאחר מכן.
במרכז העיירה, על רצפת הכיכר המרכזית, עיצב תושב העיר, קבלן במקצועו, מגן דוד באמצעות לבנים מעוטרות, בתור הבעת הערכה ליהודי סן ניקנדרו, אשר עלו לארץ ישראל.
ביוני 2007 ביקר הרב אליהו בירנבוים, ראש מכון שטראוס עמיאל, השומר על קשר עם קהילות יהודיות קטנות ברחבי העולם, בעיירה האיטלקית.
הוא גילה כי בעיירה חיות כ-40 נשים הממשיכות לשמור על היהדות, שומרות שבת, מקיימות תפילות בציבור בשבתות ובמועדי ישראל בעברית ובאיטלקית ורואות את עצמן יהודיות לכל דבר ובשלב זה אין בדעתן להתגייר.
בעליהן של הנשים היהודיות נותרו קתולים ובניהן אינם נימולים למען שלום בית.
בדרך כלל, הבנים הולכים בעקבות האבות והבנות בעקבות האמהות וכך נוצרה תופעה של "דת יהודית לנשים".
בעיירה בית כנסת קטן אך מטופח ברחוב מרכזי של הכפר.
מתפללים בו כ-30 איש בערב שבת וכ-40 בשבת, רובם המוחלט נשים.
נראה שלנשים אלה לא היה קשר עם המשפחות שעלו לישראל בשנת 1953. התפילה כוללת מנגינות וקטעי שירה אשר נוספו לתפילה על ידי "הנביא".
תפילת שחרית אורכת ארבע שעות, חלקה בעברית וחלקה באיטלקית.
התפילה בשבת בבית הכנסת היא מרכז חייהם של יהודי סן ניקנדרו.
הנשים עורכות סדר פסח משותף, משתדלות לאכול בשר כשר (מרומא), מפרידות בין בשר וחלב, אופות חלות ומדליקות נרות שבת.
יהודי עם מטבעות (בפולנית: Żyd z pieniążkiem) הוא פסלון, ולעיתים תמונה, הקיים בפולין המודרנית.
התמונה או הפסלון הם של אדם יהודי מבוגר הסופר מטבעות.
תמונות אלה של היהודי הזקן עם המטבעות שכיחות בפולין המודרנית, הן נמכרות בחנויות רבות ונחשבות בקרב הפולנים כקמע שמביא להצלחה פיננסית.
יהודי עם מטבעות מציג לרוב אדם יהודי מבוגר, מזוקן, המבטא דמות סטריאוטיפית של היהודים שהם בעלי עושר רב, זקן, פאות, כיפה וקפוטה.
יתר על כן, ניתן להבחין גם בתמונות שבהן נראה יהודי עם ספר חשבונות, כמו גם עם ארנק המלא בזהב, כשלצידו נר או מנורה, כאשר לעיתים התמונה ממוסגרת במסגרת זהב.
תמונה זו החלה לצבור פופולריות בתחילת המאה העשרים, וכבר הפכה להיות חלק מהתרבות העממית הפולנית.
התמונה, מייצגת דעות קדומות על יהודים, לפיהן היהודים מצליחים כלכלית ויש באמתחתם כסף רב.
ישנן אמונות טפלות שלפיהן צריך לתלות את התמונה במבואה או במסדרון, משמאל לדלת הראשית של הבית.
אמונה טפלה נוספת, גורסת שיש להפוך את התמונה בשבת.
ערב מלחמת העולם השנייה (1939) מנתה יהדות פולין יותר מ-3 מיליון בני אדם, שהיוו קרוב ל-10% מכלל האוכלוסייה.
דעות אנטישמיות היו נפוצות בקרב פולנים.
בשואה נרצחו מרבית יהודי פולין, ורבים אחרים ברחו והיגרו מהמדינה במהלך המלחמה ובשנים שלאחריה.
כיום מוערך מספרם של היהודים בפולין בעשרות אלפים לכל היותר, ושיעורם באוכלוסייה זניח; אך למרות זאת, אנטישמיות ודעות קדומות כלפי יהודים עודם קיימים כיום בזרם המרכזי ובקרב הכמורה.
על פי האנתרופולוגית יוהנה טוקרסקה-בקיר, התמונה של היהודי מהווה חלק מהתרבות העממית הפולנית.
השילוב של יהודי וכסף מקושר לסטריאוטיפ האנטישמי המאשים את היהודים בניצול והונאה של הציבור הנוצרי.
הדמות השלילית של היהודי המוצגת בתמונה הופכת, על פי אמונות תפלות, להיות מקור של "כוח" לבעליו, אם נוהגים בה כראוי (תלייה של התמונה במקום הנכון, הנחת מטבע על מסגרתה וכו').
פעולות אלה הן גם חלק מאמונה סלאבית המאמינה בכך שטיפול נכון בגמדים ושדים, יגרום לשגשוג, אך יכול גם להביא לאסון.
עצם קיומם של אמונות טפלות גורם לטיפוח הסטריאוטיפים השליליים, והתמונה של יהודי עם מטבעות היא חלק ממסורת אנטישמית שהביאה לדה-הומניזציה של הזהות היהודית.
ישנם אנתרופולוגים המקשרים את התמונה לאמונות הטפלות הקשורות לתקופת השואה, בה היהודים היו צריכים למסור את רכושם לפולנים כדי להסתתר מהנאצים.
בשנת 2019 הוצגה במוזיאון היהודי בלונדון התערוכה "יהודים, כסף, מיתוס" , שנערכה בשיתוף פעולה עם מכון פירס לחקר האנטישמיות באוניברסיטת לונדון.
התערוכה התחקתה אחר שורשי הרעיונות המייחסים ליהודים חמדנות חריגה ואובססיה לממון החל מראשית הנצרות.
לדברי האוצרת ג'ואן רוזנטל, מטרתה הייתה להפריך מיתוסים נפוצים בדבר השפעה יהודית זדונית על אירועים עולמיים או משיכה טבעית כביכול לצבירת הון.
בין המוצגים הבולטים בתערוכה נכללה יצירתו של רמברנדט משנת 1629, "יהודה מחזיר את שלושים שקלי הכסף", שהושאלה מאוסף פרטי, וכן איור של איש הכספים יצחק מנוריץ' המופיע במסמך מס אנגלי משנת 1233 ונחשב לקריקטורה האנטישמית העתיקה בעולם.
התערוכה הציגה כיצד המוסכמה האמנותית לתיאור יהודים בעלי אפים נשריים וזקנים מדובללים התגבשה במאה ה-13 כחלק מייצוג חטא החמדנות, ובחנה גם תופעות מודרניות כמו פסלוני "יהודי עם מטבע" שהתפתחו בפולין בשנות ה-90 כקמעות למזל ולעושר.
יהודי מצרים הוא סרט תיעודי מצרי של המפיק היית'ם אל-ח'מיסי והבמאי אמיר רמסיס.
הסרט מתעד את תולדות היהודים במצרים.
עיתון האינדפנדנט התייחס לסרט בכותבו כי הסרט הוא "הראשון מסוגו המורשה לצאת להפצה רשמית [במצרים]".
הסרט מכסה את חלקם של יהודי מצרים בחיי העסקים והאמנויות במצרים במחצית הראשונה של המאה ה-20. לאחר מכן הוא מעלה את נושא הקמתה של מדינת ישראל ב-1948, מהפכת הקצינים החופשיים ב-1952 ומלחמת סיני ב-1956. בשל מלחמת סיני, יהודי מצרים נאלצו לצאת לגלות.
הראיונות עם אנשים בסרט כוללים יהודים שגלו ממצרים, שרובם חיו בפריז; מוחמד אבו אל-ראר, המחבר של הספר "יהודי מצרים: משגשוג לגלות"; חבר באחים המוסלמים שהשתתף בהתקפה על חנויות של יהודים במצרים ב-1947; ועיסאם פאוזי, סוציולוג.
במאי הסרט, אמיר רמסיס, ציין כי שקל לעשות את הסרט במשך מספר שנים.
רמסיס והמפיק היית'ם אל-ח'מיסי מימנו את הסרט בכוחות עצמם, מתוך אמונה כי הסתמכות על חסות, בין אם תהיה חסות ממקור ערבי או לא, יגזול מהנייטרליות של הסרט.
רמסיס יצא למסע של שישה חודשים כדי להתכונן לעשיית הסרט, והחל לערוך מחקר בסוף 2008. מחקר זה כלל איתור וראיונות עם יהודים בתוך מצרים, בניית "שלד היסטורי," ולאחר מכן נבירה בעיתונות כתובה, קטעי וידאו, וחומרים ארכיונים אחרים.
צילומי הסרט החלו בשנת 2009. המהפכה במצרים (2011) גרמה להשהיית העבודות על הסרט.
בינתיים הבמאי והאנשים סביבו יצאו למסע למרוקו.
בסופו של דבר, העבודות על הסרט נמשכו שנה אחת נוספת עד להשלמתו בספטמבר 2012.
הצגת הבכורה של הסרט התרחשה באוקטובר 2012 במהלך האירוע השנתי של "Panorama of the European Film".
אמיר רמסיס צוטט כאומר כי הבכורה התקיימה "בהקשר לגמרי אינטלקטואלי [ולא פוליטי]." כמו כן, בחורף 2012 הסרט הוקרן גם ב"פסטיבל המצלמה הערבית" ברוטרדם, ובינואר 2013 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בפאלם ספרינגס.
בשבוע הראשון של מרץ 2013 הסרט היה אמור להתחיל להיות מוקרן בבתי קולנוע בקהיר.
ביום רביעי ה-13 במרץ 2013, המפיק היית'ם אל-ח'מיסי חשף כי פקידי לשכת הצנזורה המצרית לא נתנו היתר להקרנת הסרט שלו בבתי קולנוע מצריים וכי הם ביקשו לראות את הסרט לפני שיוכלו לאפשר את הקרנתו.
ברויטרס דווח כי מקור ביטחוני מצרי אמר להם כי ההיתר ניתן ושהם לא מנעו את הקרנתו של הסרט.
בסופו של דבר, הקרנת הקולנוע המצרית של הסרט נקבעה ל-27 במרץ 2013.
בשנת 2013 שרה אל-קאמל מהעיתון המצרי אל-אהראם כתבה כי "עד כה, הסרט הותקף באופן ספורדי בעיתונות, בעיקר בהאשמות של [עשיית הסרט היא] "נורמליזציה עם ישראל", אך הבמאי לא קיבל איומים על חייו או התקפות ישירות [עליו]."
לאחר שהממשלה המצרית ביטלה את הקרנת הסרט, חאלד דיאב, בלוגר, סופר ועיתונאי מצרי-בלגי, כתב מאמר דעה ב"הארץ" בו טען כי "זה [הסרט] יוצא נגד רגשות אנטי-יהודיים חזקים שמושרשים במדינה [מצרים], אך כשל מלהזכיר למצרים את עידן העבר של סובלנות וגיוון [לפני שהיהודים גורשו]."
עדה אהרוני, חוקרת בתחום תולדות יהודי מצרים וילידת מצרים בעצמה, אמרה כי "הסרט הזה טוען שליהודים היה טוב במצרים ושהם עזבו [את מצרים] רק לאמריקה וצרפת, לא לישראל - ועדיין הוא מוחרם"
יהודי עם אווז (ה) (ברומנית: Evreu cu gâscă) הוא ציור שמן של ניקולאה גריגורסקו.
אין על הציור תאריך, אך מקובל, על סמך בול ההכנסה שמצויר בו והצגת הציור בתערוכה בסלון הרשמי של פריז ב-1880, שצויר באותה שנה.
נושא הציור ותוכנו מפורשים בדרך כלל כביקורת על מצב היהודים חסרי האזרחות ברומניה של התקופה ועל השחיתות השלטונית.
על רקע זה צייר הצייר הרומני הנודע, ניקולאה גריגורסקו, ציור שמן של היהודי עם אווז.
התמונה הוצגה ב-1880 בתערוכה בפריז והשם המקורי היה: Juif moldave allant demander la naturalisation à l'Assemblée roumaine ("יהודי ממולדובה בדרכו לפרלמנט הרומני, כדי לבקש התאזרחות").
זו לא הייתה פעם ראשונה שגריגורסקו צייר יהודים דתיים, אך הפעם, בנוסף לאווז, היהודי מחזיק בידו מכתב-בקשה מבויל בבול הכנסה, שניתן לקרוא את הכתוב עליו: המכתב מופנה לנשיא ולחברי בית המחוקקים.
לאחר סגירת התערוכה של 1880 הציג גריגורסקו, ב-1887, את התמונה בתערוכת היחיד שפתח בפריז, ב ולאחר מכן הוצג בתערוכה ברומניה.
בתערוכה ברומניה ביקר הרומני העשיר ביותר באותה תקופה, גאורגה קנטאקוזינו, שקנה את התמונה תמורת 8,000 מטבעות זהב, המחיר המוערך בתקופה המודרנית בכ-90,000 אירו.
כעת התמונה היא בבעלות .
ציור יהודים היה נושא חביב במיוחד על גריגרסקו והוא יצר תמונות נוספות המנציחות יהודים, כשהמודלים שלו היו יהודי חבל מולדובה ויהודי גליציה, אליה נסע שלוש פעמים.
יהודי מועדף הוא, לפי המילון הנאצי, אסיר יהודי במוצאו, שבגלל קשריו למדינות זרות נראה מתאים לשחרור בתמורה לאזרחים גרמנים שהוחזקו בידי בעלות הברית (למשל הטמפלרים בשרונה), או בתמורה למשלוח סחורות שהיו חשובות לשם תעשיית החימוש והמלחמה הגרמנית.
לפעמים היסטוריונים משתמשים גם במונח "חילופי בני ערובה".
על פי הנוהג במשפט הבינלאומי, התאפשרה החלפתם של גרמנים המתגוררים בשטחים שהיו בשליטת בעלות הברית באזרחים בעלי אזרחות זרה שנכלאו בגרמניה הנאצית.
חילופין כאלה הוכנו על ידי המחלקה המשפטית והמחלקה הפוליטית במשרד החוץ הפדרלי וב במחלקה II B 4 (לימים IV F 4), המחלקה למשטרת הזרים וביטחון הגבולות.
החלפת בני ערובה יהודים הייתה באחריות מחלקתו של אייכמן.
בשבי הגרמני הוחזקו אנשי שגרירות, אנשי צוותי ים (ימאים) וחובשים.
הם נכלאו לאחר פרוץ המלחמה והיו זמינים לחילופי שבויים.
בגרמניה היו מעט זרים שניתן היה להציע להחלפה תמורת גרמני הרייך שנכלאו במדינות בחו"ל, ולכן בהדרגה הורחב מעגל הכלואים ליהודים רבים יותר ויותר - בני הלאום המקביל (בריטי, צרפתי וכו') ובני לאום כפול (גרמני ואחר).
מעגל "יהודי החליפין" הורחב משמעותית בתחילת 1943. נקבע שגם יהודים שרק קיימו "יחסים משפחתיים, ידידותיים, פוליטיים או מסחריים" עם אנשים במדינות עוינות (בעיקר ארצות הברית) צריכים לשמש כבני ערובה להחלפה.
עוד לפני שהוקם מחנה הריכוז ברגן בלזן, נכלאו אנשים בעלי אזרחות מתאימה לשם חילופין, או בעלי אזרחות כפולה, במחנות המעצר בוויטל, בליבנאו , בוורצך , בלאופן ובבורג טיטמונינג על מנת לשמש כאנשים זמינים ה"ניתנים להחלפה".
מחנות ליבנאו (לנשים) ולאופן נותרו פעילים גם לאחר הקמת מחנה המעצר ברגן בלזן בו נכלאו אסירים אלה, וזאת במקרה שלא היה ספק שהם בעלי אזרחות זרה.
מחנות מעצר אחרים, בהם מחנה לינדלה , שימשו גם כמחנות מעבר.
בתחילת המלחמה התגוררו בארץ ישראל תחת המנדט הבריטי כ-2,000 טמפלרים גרמנים, שניתן היה להחליפם באזרחים בריטים שנשבו בידי הגרמנים בפולין הכבושה.
המשא ומתן הממושך על השיבה הואץ כאשר הובאו 700 אזרחים גרמנים מארץ ישראל לאוסטרליה ונכלאו בה.
בין דצמבר 1941 לפברואר 1943 הגיעו לארץ ישראל שלוש קבוצות, בסך הכל 200 איש, בהן לפחות 69 יהודים בעלי אזרחות ארץ ישראלית.
בהמשך הספיק אישור הגירה כדי להשתחרר.