tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אן ייטס, ילידת דבלין, אירלנד, קיבלה את הכשרתה כאמנית וכמעצבת במה באקדמיה המלכותית ההיברנית, בין השנים 1933 - 1936 ועבדה כמעצבת במה עבור תיאטרון אבי, לפני שהיא פונה לעבודה כציירת באופן מלא ב-1941; סגנון ציורה היה אקספרסיוניסטי, עם נגיעות נאיביות ועיקר התעניינותה היצירתית התמקד בבני האדם המקומיים שחיו באירלנד.
היא עיצבה רבות מהעטיפות לספרים שפרסם בשפה האירית המקומית, המוציא לאור סאסיל אגוס דל, במהלך תקופה שנמשכה עשרים שנה, החל מ-1958.
האקדמיה המלכותית ההיברנית והגלריה הלאומית האירית קיימו תערוכות רטרוספקטיביות לכבודה, ב-1995 וב-2002, בהתאמה.
היא תרמה את אוסף הספרים המאוירים של דודה, ג'ק בטלר ייטס, לגלריה הלאומית האירית, דבר שהוביל לפתיחת מוזיאון ייטס במתחם הגלריה.
אחיה, מייקל, בתורו, תרם את הספרים המאוירים אותם ציירה, למוזיאון.
אן באול (בקוריאנית: 안바울; נולד ב-25 במרץ 1994) הוא ג'ודוקא דרום-קוריאני אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג.
אן התחרה פעמיים במשחקים האולימפיים.
בריו דה ז'ניירו 2016 זכה במדליית הכסף ובטוקיו 2020 במדליית הארד.
אן מחזיק בשלוש מדליות מאליפויות העולם, מדליית זהב (2015) ושתי מדליות ארד (2018 ו-2022).
במשחקי אסיה זכה במדליית זהב (2018) ובאוניברסיאדה זכה במדליית זהב בקוואנגג'ו 2015.
אן זכה במדליות רבות בתחרויות מהסבב העולמי בהן שמונה מדליות זהב; שתיים בטורנירי מאסטרס, ארבע בטורנירי גראנד סלאם ושתיים בטורנירי גראנד פרי.
שנה קטגוריה עיר מדינה 2015 גראנד סלאם אבו דאבי איחוד האמירויות 2016 גראנד פרי דיסלדורף 2016 מאסטרס גוודלחרה 2018 גראנד סלאם פריז 2020 גראנד פרי תל אביב 2020 גראנד סלאם פריז 2021 מאסטרס דוחה 2021 גראנד סלאם טשקנט
אן גרייביל היא נוירולוגית אמריקאית, פרופסורית ב-MIT.
גרייביל נולדה בצ'סטנט היל, עיירה במסצ'וסטס בקרבת בוסטון, ב-25 בינואר 1942. אביה אשטון גרייביל היה קרדיולוג שהתמחה ברפואת חלל
לגרייביל תואר ראשון בביולוגיה וכימיה מאוניברסיטת הרווארד (סיימה ב-1964), תואר שני בביולוגיה מאוניברסיטת טאפטס (1966).
את הדוקטורט שלה בפסיכולוגיה ומדעי המוח עשתה ב-MIT בהנחיית ואלה נאוטה והנס לוקאס טאובר -1971.
ב-1973 הצטרפה לסגל של ה-MIT.
ב-1994 מונתה לבעלת הקתדרה למדעי המוח ע"ש ולטר רוזנבליט.
ב-2008 ניתן לה התואר "פרופסור של MIT" (Institute Professor).
תחום התמחותה הם הגרעינים הבזאליים והנוירופיזיולוגיה של יצירת הרגלים.
היא עוסקת בגורמים המשפיעים על הגרעינים הבזאליים.
ביניהם מחלת פרקינסון, מחלת הנטינגטון, הפרעה טורדנית-כפייתית, שימוש בסמים.
מחקרה של גרייביל התמקד בפיזיולוגיה של הסטריאטום.
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 היא גילתה שהנאורונים של הסטריאטום מאורגנים בתאים כימיים אותם כינתה "סטריאוזומים" (striosomes).
בהמשך התגלה קשר בין פגמים בסטריאוזומים להפרעות נאורולוגיות כמו מצבי רוח אצל חולי הנטנגיגטון או ירידה ברמת הדופמין אצל חולי פרקינסון.
עמיתת האקדמיה הלאומית האמריקאית למדעים,
עמיתת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
עמיתת חוץ של האקדמיה הנורווגית למדעים ואמנויות.
פרס קוולי למדעי המוח - 2012
פרס הפלסטיות של מערכת העצבים -2005
המדליה הלאומית האמריקאית למדעים -2001
האי אן הוא אי באיי דבנהאם, שבחוף המערבי של ארץ גרהאם באנטארקטיקה.
האי נמצא דרום מזרחית לאי ברברה.
האי התגלה על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם (שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1937–1934), תחת ג'ון ריימיל.
ריימל קרא לאי על שמה של אן, בתו של פרנק דבנהאם (על שמו נקראה כל קבוצת האיים), שהיה חבר הוועדה המייעצת של המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם.
אן איגרטיבורו (בספרדית: Anne Igartiburu; נולדה ב-16 בפברואר 1969) היא מנחת טלוויזיה ספרדייה.
איגרטיבורו נולדה בחבל הבסקים, היא למדה שיווק תעשייתי.
ב-1993 החלה לעבוד בטלוויזיה המקומית של העיר שלה, לאחר מכן החלה לעבוד ב-"EITB", רשת השידור הטלוויזיה הציבורית של חבל הבסקים ואז בערוץ הטלוויזיה "Telecinco".
ב-1997 החלה להנחות את תוכנית חדשות הבידור "Corazón" ב-"Televisión Española", הטלוויזיה הציבורית של ספרד.
ב-2003 שיחקה בסרט "El lápiz del carpintero" המבוסס על סיפור של הסופר הספרדי מנואל ריבאס.
מ-2005 ועד 2009 הנחתה את "Mira quién baila", התוכנית "רוקדים עם כוכבים" של ספרד.
מ-2005 היא מנחה את שידורי שנים עשר ענבי המזל מפוארטה דל סול.
באותה שנה היא זכתה בפרס הטלוויזיה "Antena de Oro".
ב-2006 הנחתה את "Gala 50 años de TVE", תוכנית ספיישל לציון יובל שנים ל-Televisión Española.
ב-2009 שיחקה את התפקיד הראשי של פסנתרנית בסרט "La felicidad perfecta".
בשנים 2010–2012 וב-2014 ו-2016 הנחתה את האירוע הבוחר את נציגות ספרד לאירוויזיון.
בשנת 2021, היא השתתפה בעונה השנייה של התוכנית "הזמר במסכה".
היא הייתה נשואה לרקדן הבלט איגור יברה בין השנים 2004 ל־2006.
לאיגרטיבורו שתי בנות מאומצות — נועה, שנולדה בשנת 2000 בהודו, וקרמן, שנולדה בשנת 2011 בווייטנאם.
בשנת 2015 נישאה למנצח התזמורת פבלו הרס־קאסאדו.
אן בנקרופט היא סופרת, מורה, והרפתקנית אמריקנית.
היא הייתה האישה הראשונה שסיימה בהצלחה מספר משלחות מפרכות לאזור הארקטי והאנטארקטיקה.
היא נכנסה להיכל התהילה הלאומי של הנשים בשנת 1995.
אן בנקרופט נולדה במנדוטה הייטס, מינסוטה, וגדלה בסנט פול, מינסוטה.
בנקרופט בילתה שנתיים בקניה בכיתות ה'-ו '.
בנקרופט החלה להוביל משלחות לאזורי שממה כשהייתה בת 8 כששכנעה את בני דודה להצטרף אליה למסעות בחצר האחורית.
היא תיארה את משפחתה כמעודדת לקיחת סיכונים.
בנקרופט נאבקה בדיסלקסיה מגיל צעיר, אך בכל זאת סיימה את התיכון והתקבלה לאוניברסיטת אורגון בה סיימה תואר בחינוך גופני בשנת 1981. בנקרופט לימדה גם חינוך גופני וחינוך מיוחד בסנט פול ומיניאפוליס, מינסוטה.
אן בנקרופט הקימה את קרן אן בנקרופט בשנת 1991. קרן אן בנקרופט תומכת בקבוצת לחקר השממה והאזורים הבלתי מיושבים.
בנקרופט מלמדת את "לימודי השממה".
החברה שלה מאפשרת לאנשים ומשפחות לצאת להרפתקאות בטבע, והן פתוחות לאנשים בכל דרגות היכולת.
בנקרופט מחזיקה כיום בבעלותה של חברת חיפוש וסיור.
בנקרופט ויתרה על משרות ההוראה בחינוך הגופני ובחינוך המיוחד בשנת 1986 במטרה להשתתף עם "משלחת הקוטב הצפוני הבינלאומית של ויל סטגר".
היא הגיעה לקוטב הצפוני יחד עם חמישה אנשי צוות נוספים לאחר 56 יום כשהם משתמשים במזחלות כלבים.
מסע זה הפך את בנקרופט לאישה הראשונה שהגיעה לקוטב הצפוני ברגל ובמזחלת.
היא הייתה גם האישה הראשונה שחצתה את שני הקטבים הצפוני והדרומי.
בשנים 1992–1993 הובילה בנקרופט משלחת של ארבע נשים לקוטב הדרומי על מגלשיים; משלחת זו הייתה הראשונה של נשים שחצתה את כיפת הקרח לקוטב הדרומי.
בשנת 2001 הפכו אן וההרפתקנית הנורווגית ליב ארנסן לנשים הראשונות לגלוש ברחבי אנטארקטיקה.
במרץ 2007, בנקרופט וליב ארנסן השתתפו במסע ברחבי האוקיינוס הארקטי כדי למשוך את תשומת הלב לבעיית ההתחממות הגלובלית.
מיליוני ילדי בית הספר עקבו אחרי המסע שלהן.
עם זאת, על פי הוושינגטון פוסט, המשלחת הושבתה "לאחר שליב ארנסן סבלה מכוויות קור בשלוש אצבעותיה.
הטמפרטורות הקרות הקיצוניות רוקנו את הסוללות בחלק מהציוד האלקטרוני שלהן."
בשנת 2017 הובילה בנקרופט משלחת על נהר הגנגס במסגרת "סדרת יוזמת גישה למים נקיים".
מטרת משלחת נהר הגנגס הייתה להעלות את המודעות לחשיבות של מים נקיים ושהפסולת תעבור במורד הזרם.
משלחת זו הייתה מסע של 60 יום בנתיב מים 1,500 מייל.
בנקרופט מתכנת לשוט במורד המיסיסיפי עם ארנסן וחוקרות אחרות.
משלחות עתידיות יתקיימו בכל יבשת.
יוזמה זו נועדה לעודד ילדים להגן על נתיבי המים שלהם, המהווים משאב חיוני.
מבצעים עתידיים כוללים את אפריקה בשנת 2019, אוקיאניה ב 2021, דרום אמריקה ב 2023, אירופה בשנת 2025, ואנטארקטיקה בשנת 2027.
אן בנקרופט היא בעד הכרה ההומוסקסואליות.
בשנת 2006 היא התנגדה בפומבי נגד תיקון מוצע לחוקת מינסוטה לאסור כל הכרה חוקית בנישואין בין בני אותו המין.
בנקרופט תומכת גם במודעות למערכות נגישות, אתגר החימום בחורף והתחממות כדור הארץ.
האישה הראשונה שהגיעה לקוטב הצפוני בשנת 1986.
נבחרה לאשת השנה על ידי מגזין נשים אמריקני בשנת 1987.
הפכה לאישה הראשונה שהגיעה לשני הקטבים בשנת 1992.
ראש המשלחת הראשונה של הנשים לקוטב הדרומי בשנים 1992–1993.
נכלל ברשימת הנשים מדהימות של המאה העשרים בשנת 1998.
אחת משתי הנשים הראשונות (עם ליב ארנסן) שחצתה את אנטארקטיקה ברגל בשנת 2001.
נבחרה לאשת השנה על ידי מגזין גלאמור בשנת 2001.
רשומה בהיכל התהילה הלאומי של הנשים עבור ארצות הברית בשנת 2005.
נקראה אחד מגולשי הקוטב הגדולים בהיסטוריה בשנת 2011.
סיימה את משלחת הגישה לים בנהר הגנגס עם שבע נשים נוספות בשנת 2015, על פני 1,500 מיילים תוך 60 יום.
אן איזבלה נואל בלנט, הברונית וונטוורת' ה-15 (22 בספטמבר 1837 – 15 בדצמבר 1917), הידועה לרוב כליידי אן בלנט, הייתה מייסדת-שותפה, יחד עם בעלה המשורר וילפריד בלנט, של חוות ההרבעה "קראבט".
השניים נישאו ב-8 ביוני 1869. מסוף שנות ה-70 של המאה התשע עשרה, וילפריד וליידי אן טיילו רבות בחצי האי ערב וברחבי המזרח התיכון, קנו סוסים ערביים מבני שבטים בדואים ומעלי פאשה שריף המצרי.
בין הסוסים הגדולים והמשפיעים שלקחו לאנגליה היו אזרק, דג'ניה, מלכת שבא, רודניה וסוסו המפורסם של עלי פאשה שריף, מסעוד.
עד היום ניתן לזהות בשושלתם של רוב הסוסים הערביים הגזעיים לפחות הורה אחד מקראבט.
ליידי אן הייתה בתם של ויליאם קינג, הרוזן הראשון של לאבלייס עדה לאבלייס-קינג, מתכנתת המחשבים הראשונה בעולם.
סבה וסבתה מצד אימה היו המשורר לורד ביירון ואנאבלה ביירון, הברונית וונטוורת' ה-11. בילדותה, היא נקראה "אנאבלה", על שם סבתה.
ליידי אן דיברה צרפתית, גרמנית, איטלקית, ספרדית וערבית, הייתה כנרת מיומנת ואמנית מחוננת שלמדה רישום אצל ג'ון ראסקין.
לכל אורך חייה אהבה מאוד סוסים, והייתה רוכבת מעולה.
התעניינותה בסוס הערבי, בשילוב עם התעניינותו של וילפריד בפוליטיקה של המזרח התיכון, הביאה להתעניינותם ההדדית בהצלת הגזע הערבי ולמסעותיהם הרבים.
ליידי אן טיילה רבות במזרח התיכון, והיא ידועה במיוחד כאישה האירופית הראשונה שנסעה במדבר הערבי שהגיעה לעיר חאיל.
הספרים שבטי הבדואים של הפרת ועלייה לרגל לנג'ד משויכים אליה והתבססו על היומנים שלה, אך נערכו בהרחבה על ידי בעלה.
קולה שלה מופיע בצורה ברורה יותר ביומנים שפורסמו.
בבעלותה היה כינור מתוצרת סטרדיוואריוס, שנודע מאז כ"סטרדיוואריוס של ליידי בלנט", אף על פי שהיא לא הייתה הבעלים המקוריים.
הכינור שופץ היטב בשנת 1864 על ידי ז'אן בפטיסט וויאום, ממנו רכשה את הכלי בהמלצת המורה שלה, לאופולד ג'נסה.
היא החזיקה בכלי במשך 30 שנה, ומכרה אותו בשנת 1895.
נישואיה של ליידי אן לווילפריד בלאנט לא היו מאושרים.
הריונותיה הרבים הולידו רק בת אחת שנשארה בחיים, ג'ודית בלנט-ליטון, הברונית וונטוורת' ה-16. ליידי אן מעולם לא חדלה להתאבל על הפלותיה ועל התינוקות שמתו זמן קצר לאחר הלידה.
אף על פי שהיה אבא אוהב לג'ודית כשהייתה ילדה, בלנט לא הסתיר שהיה מעדיף בן.
ליידי אן ווילפריד נבדלו זה מזה ביחס לניהול הסוסים שלהם.
וילפריד, אף על פי שהיה פחות מוכשר ברכיבה, שלט לרוב בהחלטות הניהוליות.
לעיתים פירוש הדבר היה להשאיר סוס יקר ערך מבחינת השושלת במצרים תחת טיפולם של מנהלים בלתי ראויים שהזניחו את הסוסים עד כדי כך שחלקם מתו מחשיפה לתנאי מזג האוויר ומצמא.
באנגליה, התאוריה שלו לפיה סוסים ערביים צריכים לחיות ב"תנאים מדבריים", אפילו באקלים קר ולח, גרמה לכך כי לא פעם הסוסים קיבלו מזון לא מספיק ונחשפו במידה מיותרת לתנאי מזג האוויר.
לבלנט היו גם פילגשים רבות, לעיתים קרובות בו זמנית.
בשנת 1906, כאשר פילגשו דורותי קרלטון (שאומצה לימים כאחייניתו) עברה לגור בביתם, עזבה אותו ליידי אן, שלא הייתה מסוגלת לסבול את מה שכינתה אורח חיים "אוריינטלי".
בני הזוג הסכימו להיפרד באופן רשמי והסוסים חולקו ביניהם.
ליידי אן חתמה על שטר חלוקה שנערך על ידי וילפריד.
לפי תנאי השטר, ליידי אן שמרה על פארק קראבט ומחצית מהסוסים, ואילו בלאנט לקח את חוות קקסטונס ואת שאר הסוסים.
בעקבות הפרידה, ליידי אן בילתה כמה חודשים בכל שנה באחוזתה שייח' עובייד ליד קהיר, מטע משמשים רחב ידיים שרכשו בני הזוג בשנת 1882 והסבו לחוות גידול לסוסים שהיו בבעלותם במצרים.
בתה ג'ודית התגוררה באחוזת קראבט עם בעלה וילדיה.
לבסוף, לאחר שהשאירה את הסוסים בהנהלתה של ג'ודית, עזבה ליידי אן את אנגליה לצמיתות באוקטובר 1915 ובילתה את שנות חייה שנותרו בשייח' עובייד.
זמן קצר לפני מותה בשנת 1917, ליידי אן ירשה את התואר של וונטוורת' לאחר שאחייניתה, עדה קינג-מילבנקה, הברונית וונטוורת' ה-14 מתה ללא צאצאים.
וילפריד, שתמיד היה זקוק לכסף, ניסה מספר פעמים לגרום לליידי אן להעביר אליו את הניהול או את הבעלות על חלקה בקראבט.
בשלב מסוים, ניסיונות אלה הביאו לניכור עז בין ג'ודית ואמה, עד כדי כך שליידי אן נישלה את ג'ודית מהירושה.
לאחר מותה של ליידי אן בשנת 1917, התואר וונטוורת' עבר לג'ודית, שבאותה עת כבר היו ברשותה כמה סוסים ורכוש משל עצמה, וליידי אן הורישה את חלקה הנותר של קראבט לבנותיה של ג'ודית, ומינתה נאמן שיפקח על העזבון.
וילפריד וג'ודית ערערו על עיזבונה של ליידי אן ועל הבעלות על סוסים רבים.
הקרב המר התנהל בבית המשפט, שם ניתן פסק דין לטובת ילדיה של ג'ודית בשנת 1920, ובכך פסל את שטר החלוקה ואיחד מחדש את רוב הסוסים.
וילפריד נפטר בשנת 1922, לאחר שהתפייס מילולית עם ג'ודית אך מבלי לשכתב את צוואתו.
עם הזמן ג'ודית הצליחה לרכוש את המניות של בנותיה בקראבט ובחוות קקסטונס, לרכוש בחזרה רבים מהסוסים שווילפריד מכר לאחרים, וחוות ההרבעה של קראבט המשיכה לפעול תחת הנהלתה של ג'ודית.
החלטות הניהול וההרבעה של ג'ודית שיפרו את תאוריות "תנאי המדבר" של וילפריד.
היא הוסיפה לתוכנית ההרבעה סוסים שאינם צאצאי מדבר, כמו הסוס הערבי-פולני "סקוברונק", דבר שיצר מחלוקת, אך ההרבעה שרדה ושגשגה כמעט חמישים שנה עד שנת 1971, כאשר הנכס עצמו נחלק על ידי הכביש המהיר.
ג'ודית מכרה סוסי קראבט בכל רחבי העולם.
היא מכרה כמה סוסים שגדלו משושלת בלאנט חזרה למצרים, שם יש להם עדיין צאצאים.
כמה מסוסי ההרבעה הידועים, למשל אל-מארה באמריקה ופנוויק באוסטרליה, מוצאם בסוסים שהורבעו וגדלו בחוות קראבט.
הסטריבריוס של ליידי בלנט נחשב כיום לאחד מכינורות הסטרדיוואריוס שהשתמרו באופן הטוב ביותר בעולם.
הוא נמכר במכירה פומבית ביפן בשנת 2011, בשיא עולמי של 9.8 מיליון ליש"ט (15.9 מיליון דולר).
אן בטימר (Anne Buttimer; 1938–2017) הייתה גאוגרפית אירית, פרופסור לגאוגרפיה באוניברסיטת קולג' בדבלין.
באטימר נולדה 31 באוקטובר 1938, גדלה באירלנד עם אמונה קתולית חזקה.
למדה באוניברסיטת קורק (BA, גאוגרפיה, לטינית ומתמטיקה 1957) ובאוניברסיטה הלאומית של אירלנד (תואר שני בגאוגרפיה, 1959).
לאחר מכן היא הצטרפה למסדר נזירים דומיניקניים ועברה לסיאטל.
היא נשארה במסדר 17 שנה.
הדוקטורט שלה בגאוגרפיה היה מאוניברסיטת וושינגטון בשנת 1965 ועסק ביסודות רעיוניים ומתודולוגיים בגאוגרפיה חברתית.
משנת 1966 עד 1968 עבדה כאסיסטנטית באוניברסיטת סיאטל.
היא שהתה שנתיים באוניברסיטת גלאזגו במחקר בגאוגרפיה חברתית של דיור, לפני שהצטרפה לאוניברסיטת קלארק, ארה"ב, בשנים 1970 - 1981, שם ביססה לעצמה את המוניטין כגאוגרפית וכמדענית חברתית.
בשנת 1982 היא עברה לאוניברסיטת לונד כעמיתת מחקר במועצה השוודית למדעי הרוח והחברה, לאחר מכן קיבלה משרה באוניברסיטת אוטווה (1989–1991) לפני שעברה חזרה לאוניברסיטת דבלין 1991–2003.
היא הייתה נשיאת האיגוד הגאוגרפי הבינלאומי 2000–2004 והגאוגרף הראשון שהיה סגן נשיא Academia Europaea בשנת 2012.
בראשית הקריירה שלה, המהפכה הכמותית (בגאוגרפיה) העסיקה מדענים חברתיים, ובטימר התחנכה במסורת זו באוניברסיטת וושינגטון לפני ששינתה את תפיסת העולם המדעית שלה.
כיווני המחקר החדשים שלה נטו לכיוונים פילוסופיים רוחניים - היא הכניסה לגאוגרפיה החברתית את הכיוון ההומניסטי של חוויות חיי היומיום.
היא הפכה לדמות מפתח בגאוגרפיה התרבותית וההומניסטית.
היא בנתה תפיסת עולם מחקרית בה גאוגרפים יכולים לגשר על פערים פילוסופיים.
תרומתה הייתה להיסטוריה ופילוסופיה של מדע, גאוגרפיה עירונית וחברתית, הגירה וזהות, חוויה סביבתית, טבע ותרבות, סביבה ופיתוח בר-קיימא, והממדים האנושיים של שינוי עולמי.
היא הייתה יו"ר רשות המחקר במימון האיחוד האירופי בנושא פיתוח בר-קיימא, שהשפיעה באופן משמעותי על דיוני המדיניות של האיחוד.
עבודתה סיפקה תובנות חשובות לגבי הדרכים בהן ניתן לשפר את התקשורת בין מדענים ומתכננים.
היא כתבה ספרים ומאמרים רבים על החברה והמרחב, תכנון עירוני, תולדות הרעיונות ומדיניות סביבתית.
היא אולי ידועה בעיקר בזכות העיסוק בגאוגרפיה (1983) ובשילוב של מסורות אקדמיות צרפתיות, שוודיות ואנגלופוניות בחקר האנושות והסביבה.
בשנת 2014 הוענק לה פרס וואטרין לוד, המכונה בשם "פרס נובל לגאוגרפיה".
אן ברמר הייתה ציירת יהודיה-אמריקאית, שהושפעה מהפוסט-אימפרסיוניזם.
כונתה בשנת 1912 "האמנית המתקדמת ביותר בסן פרנסיסקו", לאחר לימודי אמנות בניו יורק ובפריז.
אן מילי ברמר נולדה בסן פרנסיסקו למהגרים יהודים יוצאי גרמניה מהמעמד הבינוני-הגבוה ג'וזף ומינה ברמר.
בשנים 81–1880 נסעה עם הוריה באירופה, וכשחזרו הגיע איתם בן דודה היהודי, אלברט בנדר, מדבלין, לגור איתם ולעבוד אצל דוד אחר, ויליאם ברמר.
אלברט הפך לאיש עשיר ופטרון גדול של אמנים.
היא למדה אמנות אצל אמיל קרלסן בליגת הסטודנטים לאמנות בסן פרנסיסקו ועם ארתור מתוס ואחרים בבית הספר לעיצוב בקליפורניה, מכון מארק הופקינס לאמנות, וקיבלה תעודת סיום בשנת 1898.
כשסיימה את לימודיה הייתה במועצת ארגון של אמניות נשים בסן פרנסיסקו, והייתה הנשיאה בעת רעידת האדמה בסן פרנסיסקו ב-1906. בהנהגתה, הפיק הארגון את התערוכה הראשונה הגדולה לאמנות בעיר לאחר האסון והגדיל את חבריו וכלל גם גברים.
היא התגוררה בברקלי במהלך 1907, השתתפה בשיעורי קיץ באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, וציירה סדרת נופים של מזרח המפרץ.
באותה שנה היא גם החלה להציג בגלריה החדשה של אמנים מקליפורניה במלון דל מונטה במונטריי.
היא עברה לניו יורק בינואר 1910, שם למדה בליגת הסטודנטים לאמנות, והפליגה לאירופה באמצע אפריל 1910. היא שהתה באיטליה, ואז התיישבה בפריז, שם נשארה עד ספטמבר 1911 ולמדה באקדמיה מודרנה ובאקדמיה דה לה פאלט.
עד שנת 1913 ביתה וסטודיו היו בבניין הסטודיו ברחוב פוסט בסן פרנסיסקו יחד עם אלברט בנדר ואמנים שונים אחרים.
נראה שהיא מילאה תפקיד מנהיגותי בפיתוח הבניין עם חללי עבודה ותצוגה עבור אמנים.
בשנת 1915 הציגה חמש עבודות בתערוכה הבינלאומית וקיבלה מדליית ארד.
עוד בשנת 1915 היא נכללה בתערוכת "בית הספר המודרני" במוזיאון לוס אנג'לס להיסטוריה, מדע ואמנות.
בשנת 1916 נבחרה למזכירה של האגודה לאמנות בסן פרנסיסקו, שם סייעה להוביל שלב של צמיחה בשילוב הקמת מוזיאון לאמנות בארמון האמנויות.
היא הציגה תערוכת יחיד של 27 ציורים בגלריית ארלינגטון בעיר ניו יורק בשנת 1917 והשתתפה בתערוכה השנתית השנייה של אגודת האמנים העצמאיים בשנת 1918.
החל משנת 1921 התמודדה עם לוקמיה.
היא ויתרה על הציור ופנתה ללימוד ספרות וכתיבת שירה.
לאחר מותה, הקים אלברט בנדר כמה אנדרטאות, כולל פרס לסטודנטים לאמנות והקדשת ספריית הזיכרון אן ברמר במכון לאמנות בסן פרנסיסקו.
אלברט בנדר סייע בפרסום של ספרי שירים של אן ברמר (נדפס על ידי ג'ון הנרי נאש, 1927).
ברמר ובנדר נקברו זה לצד זה בבית הקברות בית השלום, קולמה, קליפורניה.
עבודתה של ברמר משלבת כמה אלמנטים הקשורים לציור מודרני.
ציוריה מכוונים את תשומת הלב לעצמם כמשטחי צבעוניים ולא כייצוגים או אשליות של המציאות.
משיכות מברשת רחבות ונבדלות זו מזו, לעיתים עם אזורים של בד לא צבוע המופיע בציור.
יש מעט מאוד תשומת לב לייצוג עומק, והפרספקטיבה מעוותת או היא דו משמעית.
הצבעים נועזים ולא תמיד נטורליסטיים.
הנושא יכול להיות דמויות, נוף, טבע דומם או שילוב של אלה, אך מה שחשוב יותר לאמן היה יצירת קומפוזיציה מוצלחת ואפקט רגשי.
עבודותיה, אף על פי שהן אינדיבידואליות, מזכירות לעיתים את יצירותיהן של רוברט אנרי ומרסדן הרטלי, שתיים מהדמויות העיקריות באמנות אמריקאית המודרנית.
הרטלי כתב פעם שלדעתו אן ברמר הייתה "אחת משלושת האמנים המובחנים האמיתיים שקליפורניה הפיקה".
אן פטרישיה בריגס היא זמרת פולק אנגלייה.
פעלה בשנות ה-60 וה-70, אך לא זכתה להצלחה מסחרית או להכרה ציבורית רחבה.
עם זאת, היא הייתה דמות משפיעה בתחיית הפולק האנגלי, ושיריה היוו מקור השראה מוזיקלי לאחרים כמו אל לויד, ברט יאנש, ג'ימי פייג', ווטרסונס, ג'ון טבור, סנדי דני, ריצ'רד תומפסון, מדי פריור ועוד.
בריגס נולדה בטוטון, ביסטון, נוטינגהאמשייר, ב-29 בספטמבר 1944. אמה נפטרה משחפת כשהייתה צעירה.
אביה, אלברט, נפצע קשה במלחמת העולם השנייה, והיא גודלה בטוטון על ידי דודתה הילדה ובעלה ביל, שגידלו גם את אחותה הצעירה של הילדה, בריל, ובתם שלהם בטי.
בשנת 1959 נסעה בריגס בטרמפ עם חברתה לאדינבורו.
הן נשארו לילה אצל ארצ'י פישר, שהיה באותה תקופה מוזיקאי בולט בתחיית הפולק בסקוטלנד, ובאמצעותו פגשה את ברט יאנש, שרק החל להלחין את שיריו שלו.
המפגש בין יאנש ובריגס הובילה למערכת יחסים שנמשכה מספר שנים, וכללה גם שיתוף פעולה מוזיקלי נודע.
בשנת 1962, קונגרס האיגוד המקצועי, ארגון גג של איגודי עובדים בריטיים, העביר את החלטה 42, שנועדה לעודד פיתוח פעילות תרבותית מחוץ ללונדון.
כדי ליישם החלטה זו, התמנה המחזאי ארנולד וסקר למוציא לפועל של התכנית, ובהפקתה השתתפו גם צ'ארלס פרקר, המחזאי הקומוניסט יואן מק'קול ול.
"ברט" לויד (שניהם הקימו את מועדון הפולק הראשון, Ballads and Blues).
הקבוצה כינתה את עצמה מרכז 42. מרכז 42 ארגן סיור ברחבי בריטניה במטרה לקיים ערבי כישרונות מקומיים בכל מקום שיתאפשר.
הוא ניגש אליה והזמין אותה מיד להופיע על הבמה באותו לילה.
כך הפכה בריגס לחברה מלאה בסיבוב ההופעות של מרכז 42. היא הקליטה את אותם שני שירים באלבום שהוקלט בשידור חי באדינבורו בהמשך השנה.
במהלך סיבוב ההופעות החליטה בריגס לעזוב את בית ילדותה, ארבעה שבועות לפני יום הולדתה השמונה עשרה.
להבטחת פרנסתה, העסיק אותה מרכז 42 בעבודה אדמיניסטרטיבית במשרדיהם, והיא הייתה אמונה על הקשר עם תיאטראות וגלריות.
עד מהרה רכשה בריגס את הקשרים שהיו דרושים לה כדי להמשיך בקריירה מוזיקלית משלה.
בריגס הופיעה במועדוני הפולק העיקריים שהפכו אז למפורסמים: טרובדור (לונדון), ה'סקוטס הוז' ומקומות שונים שניגנו מוזיקה אירית.
בשלב זה, הדגש במקומות כאלה היה על מוזיקה עממית אינסטרומנטלית, ושירה נחשבה כהפוגה בין המנגינות.
כריסטי מור הצעירה שמעה את בריגס וקיבלה ממנה השראה לתת דגש רב יותר במוזיקה שלה על שירה ולא על נגינה אינסטרומנטלית.
בריגס ויאנש התגוררו יחד בסקוואט בארל'ס קורט בלונדון, לפני שעברו יחד לבית בסומלי רואד, שם התגוררו ג'ון רנבורן ומוזיקאי פולק אחרים.
יאנש ובריגס היו דומים זה לזה, ולעיתים קרובות טעו לגביהם כי מדובר באח ואחות.
בריגס לימדה את יאנש את שיר העם Blackwaterside אותו הקליט באלבומו של ג'ק אוריון בשנת 1966.
השירים המוקלטים הראשונים של בריגס הוקלטו במסגרת אלבום נושא בשם The Iron Muse, שיצא על ידי Topic Records בשנת 1963. בערך בתקופה זו, בריגס נכנסה למערכת יחסים עם גבר סקוטי שכונה "גארי הקשת", שהתגלה כפוגעני ואלים.
היא חולצה מהיחסים האלה על ידי היימיש הנדרסון, שנתקל בה בטעות והזמין אותה להצטרף ללואי קילן, דייב סברבריק ופרנקי ארמסטרונג לפרויקט הקלטות.
שיתוף הפעולה ביניהם הוליד את האלבום The Bird in The Bush.
במהלך סיבוב הופעות באנגליה פגשו חברי להקת The Dubliners האירית את בריגס, וסברו כי תהיה שותפה מוזיקלית מושלמת לג'וני מויניהן, זמר פולק אירי שהכירו מדבלין.
בשנת 1965 הם ליוו אותה לאירלנד, ובמשך ארבע השנים הבאות בילתה שם מדי קיץ, כשהיא נוסעת בעגלה רתומה לסוסים, ושרה בערבים בפאבים מקומיים.
במהלך חודשי החורף היא התפרנסה מהופעות במועדוני פולק באנגליה.
בזמן שבילתה באירלנד נחשפה לשירת הסולו של סגנון ה-Sean-nós, שנפוץ בשיריהם של אמני הפולק האיריים.
לסגנון זה נודעה השפעה על שירתה המאוחרת של בריגס, ששילבה אותו עם אלמנטים מן הפולק האנגלי.
אופייה הפרוע של בריגס היה ידוע לשמצה בסצנת הפולק.
באותה תקופה התרבו סיפורים על התנהגותה משולחת הרסן, כמו דחיפת מויניהן ואנדי אירווין מראשה של ערימת חציר.
בהזדמנות אחרת קפצה בריגס לים במאלין הד, דונגל, כדי לרדוף אחר כלבי ים.
בפרק של פולק בריטניקה (סדרה דוקומנטרית על מוזיקת פולק בריטית ששודרה ב-2006) נזכר ריצ'רד תומפסון שהוא פגש את בריגס רק פעמיים, ובשני המקרים היא הייתה שיכורה ומחוסרת הכרה.
בשנת 1966 הקימו ג'וני מויניהן ואירווין את להקת Sweeney's Men ובריגס הצטרפה אליהם לסיבובי הופעות ולמדה לנגן בבוזוקי, שהיה כלי נדיר באותה תקופה בבריטניה ואירלנד.
היא כתבה את Living by the Water, שהיה אמור להופיע באלבומה משנת 1971, כשהיא מלווה את עצמה בבוזוקי.
מפיק הפולק ג'ו לוסטיג, שהחתים את להקת פנטאנגל בשנת 1968, החתים כעבור זמן קצר גם את בריגס.
היא הופיעה יחד עם קבוצת הפולק-רוק COB ('הלהקה המקורית של קלייב') באולם הפסטיבל המלכותי בשנת 1971. באותה שנה הקליטה בריגס אלבום שנשא את שמה, Anne Briggs, שיצא בהוצאת Topic.
האלבום כלל בעיקר שירים עם קטעי פולק של בריגס, ללא ליווי מוזיקלי.
מויניהן ניגן בוזוקי ברצועה אחת.
מאוחר יותר באותה שנה הוציאה בריגס אלבום שני בשם The Time Has Come.
הוא יצא ב-CBS, ובריגס ביצעה בו שירים משלה בליווי גיטרה אקוסטית.
האלבום כולל את השיר של מויניהן, Standing on the Shore, שהוקלט בעבר על ידי Sweeney's Men.
מכירות האלבום השני היו גרועות והוא הושמט מהקטלוג של CBS.
האלבום הופק מחדש בשנת 1996.
ברט יאנש תיאר את בריגס כ"אחת הזמרות הפחות מוערכות בזמננו".
הוא הקליט את שיריה של בריגס (כולל Go Your Way, My Love ו-Wishing Well) בארבעה מאלבומיו.
היא גם הייתה המקור לכמה מהשירים המסורתיים שהקליט, כולל Blackwaterside.
הליווי האינסטרומנטלי של יאנש לשיר זה הועתק אחר כך ועובד על ידי ג'ימי פייג' מלד זפלין, שהקליט אותו כ-Black Mountain Side ונתן לעצמו את הקרדיט כמחבר.
יאנש וג'ון רנבורן ניגנו את The Time Has Come בתקליט הצמד שלהם, לפני שבסופו של דבר הקליטו אותו עם להקת פנטאנגל באלבום Sweet Child.
שיר אחד, Mosaic Patterns, שבריגס עצמה לא הקליטה מעולם, הוקלט על ידי זמרת הבלוז, דוריס הנדרסון.
סנדי דני כתבה שיר מחווה לבריגס, שנקרא The Pond and the Stream יחד עם להקת Fotheringay ב-1970. בריגס העניקה השראה גם לשיר Beeswing של ריצ'רד תומפסון.
שורת הלחן מגרסתה של בריגס לשיר Willie O Winsbury שימשה את להקת Fairport Convention כבסיס לשירם הידוע Farewell, Farewell, שנכלל באלבום Liege and Lief משנת 1969.
אן בליית' היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה וזמרת אמריקאית לשעבר.
היא נולדה בקיסקו במדינת ניו יורק, ולאחר שהוריה התגרשו עברה עם אמה לניו יורק.
בגיל חמש החלה להופיע בתוכניות ילדים ברדיו.
בגיל 16 הופיעה על הבמה בברודוויי בהצגה "משמר הריין" של ליליאן הלמן.
ההצגה נחלה הצלחה והיא קבלה פרס מחוג המבקרים של ניו יורק.
היא החלה להופיע בסרטים וב-1945 הופיעה בסרט "מילדרד פירס" לצידה של ג'ואן קרופורד והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
ב-1951 הופיעה לצידו של מריו לנצה בסרט "קארוזו הגדול" שנחל הצלחה גדולה.
היא הייתה אמורה להופיע שוב לצידו של לנצה בסרט המוזיקלי "הנסיך הסטודנט" בשנת 1954 אבל לנצה פוטר ובמקומו הופיע לצידה אדמונד פורדום.
היא הופיעה שוב לצידו של פורדום בסרט "גנב המלך" ("The King's Thief") בשנת 1955.
סרטה האחרון היה "סיפורה של הלן מורגן" לצידו של פול ניומן (1957).
בסרט זה דובבה שירתה על ידי הזמרת גוגי גרנט.
היא הייתה מועמדת ל-Laurel Awards על משחקה בסרט הזה.
היא הופיעה גם בסדרות טלוויזיה כמו "רצח במשיכת קולמוס", "קווינסי", "שם המשחק" ועוד.
לבליית' יש כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
סיפורו של בסטר קיטון (1957)
סיפורה של הלן מורגן (1957)
אן בייטס הייתה מרגלת במהלך המהפכה האמריקאית.
בייטס הייתה במקור מפילדלפיה, פנסילבניה, היא כונתה בדרך כלל "גב' בארנס" על ידי השותפים ברשתות הריגול שלה.
היה ידוע שהיא נושאת אסימון ייחודי, שיזהה אותה בסופו של דבר כמרגלת בריטית.
לפי הדיווחים היא השתתפה במשימות ריגול חשאיות שונות בין השנים 1778 ו-1780. בייטס הייתה ידועה בעיקר בשל משימותיה במחנה הבסיס של ג'ורג' וושינגטון בווייט פליינס, ניו יורק, ובמהלך המערכה ברוד איילנד או בקרב על רוד איילנד .
לפי הדיווחים, אן בייטס נולדה בסביבות 1748 בפנסילבניה.
לפני שהפכה למרגלת, היא הייתה מורה בבית ספר בפילדלפיה.
כדי להשלים את הכנסתה כמורה, היא גם החזיקה כוורות דבורים, גידלה כבשים וניהלה חנות קטנה.
היא הייתה נשואה לג'וזף בייטס, שהיה חייל ומתקן ארטילריה של הצבא הבריטי.
ב-1778, ג'וזף בייטס התגייס לצבא הבריטי, תחת גנרל קלינטון במהלך הפינוי הבריטי מפילדלפיה.
לאחר מכן צעד הצבא לעיר ניו יורק, שם קיבלה בייטס את הכשרת הריגול שלה.
למרות שהנאמנים לבריטניה נענשו לעיתים קרובות באמצעות רדיפה, מכות או הרס של רכוש, בייטס מעולם לא סבלה מכך כנראה בגלל הפרופיל הנמוך ששמרה עליו בקרב שכנותיה ללא קשר לאקלים הפוליטי ההפכפך בפילדלפיה באותה תקופה.
אן בייטס השתמשה בתושייה ובשנינות שלה כדי להפוך בסופו של דבר למרגלת משמעותית.
מכיוון שבדרך כלל נחשבו נשים כחסרות הבנה לגבי אסטרטגיה וחימוש במהלך המהפכה, היא הצליחה להיכנס למחנות אמריקאים בלי שישימו לב אליה.
בזמן שהסתתרה, היא התחפשה לרוכלת ונסעה בחופשיות בין החיילים האמריקאים.
אן בייטס התגלתה לראשונה על ידי מרגל אזרחי, ג'ון קרייג, או בכינויו "קרייגי".
השניים נפגשו מתישהו במהלך הכיבוש הבריטי בפילדלפיה .
קרייג היה חבר פעיל ברשת הריגול של קלינטון, והטיל על בייטס משימות סודיות קטנות עוד כשהיו בפילדלפיה.
ב-18 ביוני 1778, כשהאקלים הפוליטי השתנה, בייטס הייתה אחת מנאמנים רבים שעזבו את פילדלפיה עם הצבא הבריטי.
ברחה מפילדלפיה כאשר המפקד הבריטי, גנרל קלינטון פינה את כוחותיו מהבירה.
בייטס עקבה אחרי הבריטים אל המפקדה שלהם בניו יורק.
לאחר שהגיעה למפקדה כדי להיפגש עם קרייג, היא הופתעה להיפגש עם אחד ממפעילי הריגול העיקריים של קלינטון, דאנקן דראמונד, במקום זאת.
השניים שכנעו את בייטס להצטרף לרשת הריגול הבריטית.
הוא הוקלט מתאר את פגישתם; "אישה שקרייג בטח בה לעיתים קרובות, הגיעה אמש לעיר.
היא מכירה היטב רבים מה-RA (הצבא המלכותי)".
המחנה של וושינגטון וקמפיין רוד איילנד
ב-29 ביוני 1778 עזבה בייטס את ניו יורק למשימה הראשונה שלה לאחר יום אימון אחד בלבד.
היא נסעה למחנה של ג'ורג' וושינגטון בווייט פליינס, ניו יורק תחת השם "גב' בארנס".
באותה תקופה הורשו לנשים להסתובב במחנות הצבא כי רשויות הצבא לא חשבו שנשים יכולות להבין את המשמעות של מה שהן רואות.
מכיוון שהיא הכירה את הארטילריה ששימשה במהלך המהפכה, היא הצליחה להעביר מידע רב ערך על החומרים והאסטרטגיה של האמריקאים.
בתחילה, המשימה של בייטס הייתה למצוא במחנה של וושינגטון חייל לא נאמן שיוכל לתת למודיעין הבריטי מידע פוטנציאלי כלשהו, אך היא לא הצליחה במשימה זו.
לאחר מכן היא שינתה את משימתה בזמן שהותה במחנה, והאזינה לשיחות רבות וספרה כלי ארטילריה במחנה.
במחנה של ג'ורג' וושינגטון בווייט פליינס, חיילים אמריקאים תכננו את קרב רוד איילנד.
היא השיגה מידע מודיעיני רב ערך על התנועה האמריקאית לרוד איילנד.
בדרכה חזרה לעיר ניו יורק לאחר משימתה הראשונה, היא נעצרה בתחנת סיור אמריקאית ארבעה קילומטרים מהמישורים הלבנים מסיבות לא ידועות.
בייטס נשארה במאסר למשך הלילה, אך שוחררה למחרת בבוקר.
לאחר שחזרה לבסוף לניו יורק, היא העבירה את המידע הרב שהצליחה לאסוף למייג'ור דראמונד.
היא דיווחה שנשק אמריקאי היה נדיר בהרבה ממה שהבריטים האמינו במקור.
גנרל דראמונד התרשם מעבודתה, זיכרונה ומיכולותיה.
למרות שבייטס בדיוק עברה משימה מלחיצה, היא הייתה להוטה לחזור שוב לווייט פליינס.
היא הגיעה שלוש פעמים למחנה, והעבירה מידע נדרש לכוחות הבריטים כדי להילחם במאמצים הצבאיים האמריקנים בקרב על רוד איילנד.
במשימה השלישית שלה, היא ציינה כי 600 סירות מוכנות לתקוף את לונג איילנד.
בייטס הייתה מסוגלת לתת מידע מודיעיני ספציפי וחשוב על מספר החיילים שעמדו לתקוף את הכוחות בריטיים המוצבים בלונג איילנד.
בספטמבר 1778, במהלך משימתה האחרונה בווייט פליינס, אן בייטס נתקלה בחייל בריטי לשעבר, עריק מגדוד עשרים ושבע הבריטי שהאמינה שידווח עליה לאחר שראה אותה.
היא זיהתה אותו ממשימה קודמת, ומיד עזבה את המחנה האמריקאי.
מאוחר יותר היא כתבה, "הייתה לי ההזדמנות לעבור על כל הערות הצבא שלהם.
בו-זמנית על הכוח והמצב של כל בריגדה, ומספר התותחים על המצב שלהם ומשקל הכדור שנטען על כל תותח".
היא ברחה ישירות לניו יורק, ותוך כדי כך חתכה דרך ניו ג'רזי .
לאורך הדרך בייטס שהתה בבתים בטוחים של טורי ברחבי המדינה, בתים שנועדו למרגלות נשים באותה תקופה.
הרשת הרחבה של הבתים הבטוחים בארצות הברית הוכיחה את עצמה כיעילה.
אסירים בריטים רבים הצליחו להימלט ממחנות אמריקאים בווירג'יניה, במעלה החוף המזרחי, בשל היעילות של הבתים הבטוחים.
בייטס רצתה לחזור לקווים הבריטיים מהר ככל האפשר, מחשש שהכיסוי שלה יתפוצץ.
ביום שבת, 26 בספטמבר 1778, בדרכה חזרה לעיר ניו יורק, היא התגלתה במטה אמריקאי.
גנרל צ'ארלס סקוט היה ראש המודיעין של וושינגטון, והוא חיפש אחר מודיעין נגד בריטי.
בייטס נעצרה ונלקחה לסקוט שחקר אותה.
בייטס אמרה לסקוט שהיא "אשת חייל במחלקת המרכז ושכחה משהו בערך חמישה או שישה מיילים מתחת למישורים".
בסופו של דבר בייטס שוחררה, אבל היא חששה בשל החשד שהחל להצטבר נגדה.
לאחר שחזרה לעיר ניו יורק ומסרה מידע למייג'ור דראמונד.
דראמונד לקח אותה איתו ללונג איילנד מחשש שתתקל שוב בכוחות האמריקאים.
כמה ימים לאחר מכן הם חזרו למנהטן.
בין אוקטובר 1778 לאוגוסט 1779, בייטס לא פעלה ברשת הריגול של קלינטון.
הדבר נבע מכך שקלינטון שלח את דראמונד חזרה לאנגליה עקב מחלוקת בין השניים.
מייג'ור ג'ון אנדרה תפס את מקומו של דראמונד.
באפריל 1780 נשלח בעלה, ג'וזף בייטס, לצ'ארלסטון, דרום קרוליינה למצור על העיר.
בייטס נסעה איתו לשם, אך נמנעה מלהשתתף בכל רשת ריגול נוספת בזמן שהיה בצ'ארלסטון.
ידידה הוותיק, הקולונל הבריטי ניסבט בלפור ביקש את עזרתה של בייטס בהפעלת טבעת ריגול מתוך צ'ארלסטון.
בעוד שהיו גם תוכניות עבורה לסייע במשימתו של הגנרל קורנווליס למצור על צ'ארלסטון, שתי המשימות בוטלו לבסוף.
ב-6 במרץ 1781, אן בייטס ובעלה הפליגו לאנגליה.
הקריירה העמוסה שלה והמצוקה הכלכלית של המשפחה העמיסו על נישואיה וג'וזף עזב אותה זמן קצר לאחר שהגיעו לאנגליה.
בייטס התגאתה בתפקידה לאחר סיום המלחמה, וכתבה בקשה לקבלת פנסיה ב-1785. בבקשה נכתב, "המידע המיועד שלי כאמצעי המבורך להצלת חיל המצב של רוד איילנד עם כל החיילים והחנויות שאחרת כנראה נפלו טרף לאויביהם".
היא יצרה קשר עם מייג'ור דאנקן דראמונד כדי שיסייע לה בקבלת פנסיה מהממשלה הבריטית עבור שירותיה במהלך המהפכה האמריקאית .
"המרגלים של וושינגטון" סדרת דרמה ברשת AMC טינה בנקו מגלמת את אן בייטס.
אן אנדרסון, הייתה מאיירת סקוטית פורייה, הידועה בעיקר באיורי ספרי הילדים שלה בסגנון אר-נובו, אם כי גם ציירה, חרטה ועיצבה כרטיסי ברכה.
סגנון הציור שלה הושפע מבני דורה, צ'ארלס רובינסון וג'סי מריון קינג, והיה דומה לזה של בעלה, אלן רייט (1864-1959).
נולדה בסקוטלנד בשנת 1874 לג'יימס וגרייס אנדרסון, אנני "אן" אנדרסון ואחיה - ארבעה אחים ואחות אחת, גרייס - בילו את ילדותם בארגנטינה.
כשהגיעו לבגרות, אנני וגרייס חזרו לאנגליה כדי למצוא עבודה.
עד 1910, אנני יכלה להרשות לעצמה לקנות קוטג' בברקשייר.
היא נישאה לאמן אלן רייט ביוני 1912 בכנסיית בורגפילד קומון פאריש ברקשייר, והם גרו בקוטג' שרכשה שנתיים קודם לכן.
אף שהם שיתפו פעולה בפרויקטים רבים, אן נחשבה לכוח המניע.
לבעלה הייתה קריירה מצליחה כמאייר עד שעבד על ספר עבור הברון ההומוסקסואל המושמץ ב-1898. הספר הזה גרם לשערורייה שהרסה את המוניטין של אלן רייט.
לאחר מכן הצטמצמו ההזמנות שלו לעבודה, אך הוא המשיך לתרום לאיוריה של אשתו.
איורי הספרים שלה החלו להופיע בסוף התקופה האדוארדית.
ניתן למצוא את איוריה בספרי ילדים ובספרים כמו בלקי וקאסל, ברויאל דולטון בסין, והיו גם בשימוש תדיר בגלויות.
בעוד שמקורות מסוימים מציינים את מותה של אנדרסון ב-1930, מקורות אחרים אומרים שהיא מתה ב-1936, ואחרים מציינים שהיא הייתה עדיין בחיים לאחר מלחמת העולם השנייה.
עם זאת, קיים רישום ב-29 במאי 1952 באינדקס הקבורה של ברקשייר עבור אמנית נשואה בשם אנני רייט, בת 76, שהתגוררה בבורגפילד קומון.
בהתחשב בכך שקיים רישום באותו אינדקס קבורה ב-17 ביולי 1959 עבור אלמן בשם אלן רייט, בן 94, שהתגורר גם הוא בבורגפילד קומון, נראה כי מותה התרחש ב-26 במאי 1952.
אן ברדסטריט נחשבת למשוררת האנגלו-אמריקאית הראשונה.
היא הייתה הבולטת מבין המשוררות שהיגרו מאנגליה לצפון אמריקה, והראשונה במושבות צפון אמריקה שהתפרסמה ביצירותיה.
הייתה הסופרת הראשונה מקהילת הפוריטנים בארצות הברית.
פרסמה שירים רבים, חלקם פורסמו לאחר מותה.
ברדסטריט נולדה למשפחה פוריטנית עשירה בנורת'המפטון, אנגליה.
הייתה משכילה וכתבה שירה מגיל צעיר.
היא נישאה בגיל 16, ובשנת 1630 היגרה עם הוריה ובעלה למושבה בפרובינציה של מפרץ מסצ'וסטס.
יצירותיה המוקדמות הושפעו בסגנונן מדו ברטס , אך בכתביה המאוחרים יותר פיתחה סגנון שירה ייחודי, שבמרכזו האימהות, התמודדותה עם סבלי החיים ואמונתה הפוריטנית.
אוסף השירה הראשון שלה, "המוזה העשירית עלתה ובקעה באמריקה", היה רב מכר בארצות הברית ובאנגליה.
נולדה בשם אן דאדלי בנורת'המפטון, אנגליה, בשנת 1612, למשפחת אצולה בריטית.
היא קיבלה חינוך ברמה גבוהה והייתה אישה משכילה, ובין השאר למדה היסטוריה, שפות וספרות.
בגיל 16 נישאה לסיימון ברדסטריט.
בשנת 1630 היגרה עם הוריה ובעלה למושבה בפרובינציה של מפרץ מסצ'וסטס, כחלק מקבוצת פוריטנים שהתיישבו בניו אינגלנד.
ברדסטריט ומשפחתה ירדו מהספינה בסיילם, מסצ'וסטס ב-14 ביוני 1630, אך הם שהו שם זמן קצר בלבד עקב רעב ומחלות.
הם נדדו דרומה לאורך נהר צ'ארלס ושהו זמן מה בבוסטון, "העיר היושבת על הר" שנוסדה על ידי חבריהם הפוריטנים, ולבסוף התיישבו באזור קיימברידג'.
בשנת 1632 ילדה את בנה הראשון.
בסביבות שנת 1640 עברו ברדסטריט ובעלה וששת ילדיהם לעיירה פאריש אנדובר בצפון-מערב מסצ'וסטס, שם נולדו שני ילדים נוספים.
הן אביה של אן ברדסטריט והן בעלה היו בין המייסדים של אוניברסיטת הרווארד בשנת 1636, ושניים מבניה היו בוגרי האוניברסיטה.
בשנת 1650 יצא לאור בלונדון ספר השירה הראשון שלה, "המוזה העשירית עלתה ובקעה באמריקה".
ברדסטריט הייתה המשוררת הראשונה שהוציאה ספר שראה אור הן באנגליה והן בעולם החדש.
ביולי 1666 בית משפחתם בפאריש אנדובר נשרף, והם נותרו חסרי כל.
בנוסף לכך, מצבה הבריאותי של ברדסטריט התדרדר והיא חלתה בשחפת.
אן ברדסטריט מתה בביתה ב-16 בספטמבר 1672, בגיל 60. נקברה כנראה בבית קברות בצפון אנדובר, אם כי מיקומו המדויק של קברה אינו ידוע.
שיריה הראשונים של ברדסטריט היו חמישה קווטרניונים, שירים אפיים בני ארבעה חלקים כל אחד, העוסקים בהתבוננות על העולם הסובב אותה, תוך התמקדות בנושאים משפחתיים ודתיים.
שירים אלה זכו להצלחה ולהערכה, בין השאר מפי קוטון מת'ר.
באותה תקופה כתבה שורה של שירים דתיים תחת הכותרת "הרהורים", שנכתבו עבור בני משפחתה ולא פורסמו עד אמצע המאה ה-19.
ברדסטריט הייתה המשוררת הראשונה שהוציאה לאור ספר באנגליה ובעולם החדש באותו זמן.
הספר נמסר לדפוס על ידי אחיה, ולא פורסם בשמה אלא תחת השם "גברת מהאזור", רמז לאישה מארצות הברית.
לברדסטריט היה חשוב להצניע את שאיפותיה כסופרת, שנחשבו כ"לא נשיות".
נראה שמטרת הפרסום של הספר הייתה ניסיון של הגברים הפוריטנים במשפחתה להראות שאישה יראת שמים ומשכילה יכולה לרומם את מעמדה כאישה ואם, מבלי להציב אותה בהכרח בתחרות עם גברים.
אחד משיריה המפורסמים ביותר מאותה תקופה הוא שיר ההערצה "לבעלי היקר והאוהב", המאיר את הגבר של חייה באור יקרות.
חלק משיריה של ברדסטריט מוקדשים לילדיה, והיא מבטאת בהם את אהבתה כלפיהם.
השכלתה הרחבה של אן ברדסטריט אפשרו לה לפרסם שירים שעסקו בנושאי פוליטיקה, היסטוריה, רפואה ותאולוגיה.
בספרייתה היו מעל ל-800 ספרים, אך הם עלו באש כאשר ביתה נשרף, כמתואר בשיר "אודות שריפת ביתנו ב-10 ביולי 1666".
בתחילת השיר היא מביעה כעס ואבל על הטרגדיה, ובסופו היא מוצאת נחמה באמונה באלוהים ובגן העדן המובטח לה.
פרסום ספרים על ידי נשים היה מעשה חריג מאד באותה תקופה, ומנוגד לתפיסה הפוריטנית דאז לפיה נשים נחותות מגברים.
ג'ון ווינתרופ, אחד מנהיגי המושבות האנגליות בארצות הברית, כתב בהקשר זה שנשים צריכות להיות עקרות בית ולהשאיר את הכתיבה והקריאה לגברים, "שהם בעלי מוח חזק יותר".
תומאס פרקר, שר בולט באותה תקופה, התנגד גם הוא לרעיון של כתיבת נשים.
אן ברדסטריט זכתה להנצחה דלה בלבד.
לא קיים דיוקן שלה שצויר בימי חייה.
במאה ה-19 יצר הצייר אדמונד גארט דיוקן שלה, על פי תיאוריה בשירתה.
לפי התרשמותו היא הייתה "אישה אנגלייה משכילה, רעיה חביבה ואוהבת, אם מסורה, אשת אצולה ממסצ'וסטס, פוריטנית אדוקה ומשוררת רגישה".
בשנת 2000 הותקנה מצבה לזכרה בבית הקברות בצפון אנדובר שבו היא כנראה נקברה.
כמו כן נבנה לזכרה שער באוניברסיטת הרווארד.
בעיירה איפסוויץ' במסצ'וסטס, סמוך למקום מגוריה, הוקמה אנדרטה לזכרה וגן ילדים קרוי על שמה.
אן לג'נדר ארמסטרונג הייתה פוליטיקאית אמריקאית ודמות חלוצית בולטת בתוך המפלגה הרפובליקנית בממשליהם של הנשיאים ריצ'רד ניקסון וג'רלד פורד.
היא הייתה האישה הראשונה שכיהנה כיועצת לנשיא ארצות הברית וכשגרירת ארצות הברית בממלכה המאוחדת.
על פעילותה הציבורית עוטרה במדליית החירות הנשיאותית.
ארמסטרונג נולדה בשם אן לג'נדר ב-27 בדצמבר 1927 בניו אורלינס שבלואיזיאנה.
אביה, ארמנט לג'נדר, היה יבואן קפה ממשפחה קריאולית.
תחילה למדה בבית הספר התיכון פוקסקרופט שבמידלבורג בווירג'יניה, ולאחר מכן השלימה את לימודיה הגבוהים במכללת ואסר ב-1949 שם הייתה חברת באחווה פי בטא קפא.
את פעילותה הפוליטית החלה במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1948 כמתנדבת במטה הבחירות של הנשיא הדמוקרטי הארי טרומן.
בשנת 1950, אחרי תקופה קצרה בה עבדה כעוזרת עורך בכתב העת "הרפרס בזאר", נישאה לטובין ארמסטרונג, חוואי טקסני שניהל חוות בקר בגודל כ-202 קילומטר רבוע.
לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1952 החליפה את שיוכה הפוליטי והצטרפה למפלגה הרפובליקנית.
מ-1966 עד 1968 כיהנה ארמסטרונג כסגנית יושב ראש המפלגה הרפובליקנית בטקסס.
בשנים 1971–1973 הייתה יו"ר-שותפה של הוועדה הרפובליקנית הלאומית, ובמהלך הוועידה הרפובליקנית הלאומית לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1972 הייתה דוברת מרכזית בוועידה.
היא הייתה לאישה הראשונה משתי המפלגות הגדולות שהשתתפו בוועידה לאומית.
בהרמת כוסית שנערכה בבית הלבן ערב חג המולד ב-16 בדצמבר 1972, שיבחה ארמסטרונג את נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון וקראה לו
ב-19 בדצמבר 1972 מונתה ליועצת נשיא ארצות הברית.
היא כיהנה בתפקיד זה מ-19 בינואר 1973 עד נובמבר 1974. במהלך כהונתה כיועצת ייסדה ארמסטרונג את המשרד הראשון למיזמי נשים בבית הלבן, שבהווה פועל תחת השם מועצת הבית הלבן לנשים ונערות.
היא דברה ספרדית רהוטה, והייתה אשת הקשר של ניקסון עם קהילות היספניות וחברה בוועדת הקבינט להזדמנויות עבור דוברי ספרדית.
מ-1976 עד 1977 הייתה שגרירת ארצות הברית בהממלכה המאוחדת, האישה הראשונה בתפקיד זה.
בוועידה הרפובליקנית הלאומית 1976 שנערכה בקנזס סיטי שבמיזורי, התקיימה יוזמה לבחור בארמסטרונג כעמיתתו למירוץ של הנשיא ג'רלד פורד ולהעמידה לתפקיד סגנית נשיא ארצות הברית מטעם המפלגה.
עם זאת, יוזמה זו לא צלחה, והסנאטור בוב דול מקנזס נבחר לתפקיד זה.
ארמסטרונג הייתה תומכת נלהבת בתיקון לשוויון זכויות.
ב-1987 עוטרה במדליית החירות הנשיאותית בידי הנשיא רונלד רייגן.
בשנת 1989 קיבלה את פרס לוח הזהב של האקדמיה האמריקאית להישגים.
בסוף יולי 2008 נפטרה לאחר מאבק במחלת הסרטן.
היא נטמנה בבית העלמין אוקווד שבאוסטין, בירת טקסס.
אן טרומרסהאוזן באולינג הייתה גנטיקאית אמריקאית.
באולינג התמקדה בחקר סוס הבית, וערכה מחקרים בתחומי הגנטיקה המולקולרית והציטוגנטיקה.
עסקה בפיתוח בדיקות לקביעת הורות של בעלי חיים, תחילה בשנות השמונים על ידי בדיקות סוג דם, ולאחר מכן בשנות התשעים, באמצעות בדיקות סקר גנטיות.
מאוחר יותר נודעה בעיקר בשל מחקרים בנושאי מחלות תורשתיות של סוסים, גנטיקה של צבעי פרווה של סוסים, אבולוציה של סוסים ופיתוח גזעי סוסים.
היא חקרה את הגנטיקה של אוכלוסיית סוסי הפרא, עשתה עבודה ניכרת כדי לסייע בשימור תת-המין סוס פרז'וואלסקי, והייתה מהמייסדות של הפרויקט הבינלאומי למיפוי גנום הסוס.
באולינג הייתה פרופסורית חיצונית באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס (UCD), ועד לפטירתה בשנת 2000 הייתה מנהלת משותפת של המעבדה לגנטיקה וטרינרית באוניברסיטה.
נפטרה ב-8 בדצמבר 2000, בגיל 57, ככל הנראה בעקבות שבץ מוחי.
אן באולינג (לבית טרומרסהאוזן) נולדה ב-1 ביוני 1943 בפורטלנד (אורגון).
הוריה, קלייר בואן וויליאם ארנסט טרומרסהאוזן עבדו ברשת ניהול האנרגיה בונוויל.
בילדותה עברה עם משפחתה להתגורר בבולדר, קולורדו, שם למדה בבית הספר התיכון בולדר.
היא בוגרת לימודי תואר ראשון בקולג' קרלטון במינסוטה.
בשנת 1981 נישאה למייקל באולינג.
השניים חלקו עניין מקצועי בתחומי הגנטיקה עוד לפני נישואיהם: בשנת 1980 השתמשה אן ברישום גזעים שביצע מייקל לצורך מחקרה על מחלות גנטיות.
מייקל באולינג כתב כמה מאמרים על גנטיקה של הסוס הערבי והזוג גם שיתף פעולה במחקר של גנום מיטוכונדרי בקווים גנטיים של סוסים ערביים.
בתם, לידיה, עוסקת בווטרינריה לאחר לימודים אקדמאים בתחום.
באולינג בעצמה גידלה סוסים ערבים, והייתה ממייסדי חוות גידול הסוסים "New Albion Stud" יחד עם בעלה והוריה.
עוד בילדותה היו בבעלות הוריה סוסים חצי ערבים כשהמשפחה התגוררה בקולורדו; בבעלות אביה של אן, מייקל באולינג, היו סוסים ערבים מאז 1962. המשפחה הקימה את החווה בספטמבר 1980, בערך באותו זמן בו אן נישאה למייקל.
לאחר מותה של אן החווה המשיכה לפעול ותוחזקה על ידי בעלה וביתה של אן.
מחקר של באולינג על גנום מיטוכונדרי בסוס הערבי מצא כי רישומי אילן יוחסין שתועדו בארצות הברית ברישומים מסודרים, היו לרוב אמינים עבור סוסים ערבים מרגע הייבוא שלהם לארצות הברית ואילך.
אבל עבודת המחקר שלה גם העמידה בסימן שאלה את האמונה הרווחת בקרב מגדלים של סוסים ערבים, לפיה סוסים שיובאו מאזורי המדבר וזוהו על ידי קווי סכר היסטוריים או "זנים" ספציפיים באילן היוחסין שלהם, מקורם למעשה בקבוצות מטרילינאליות ספציפיות.
באולינג גם מצאה שכמה מזני סוסים שהתיימרו להיות מאותו המוצא של 'זן' גידול מדברי, כלל לא היו קשורים זה לזה, וכמה סוסות שמוצאן נטען שהן משושלות שונות, התברר שהן היו קשורות באופן רחוק.
באולינג קיבלה את תואר הדוקטורט שלה בשנת 1969 מאוניברסיטת קליפורניה בדייוויס, והשלימה את התזה שלה בנושא גנטיקה של צמחים בהנחיה של הבוטנאי והגנטיקאי ג'י לדיארד סטבינס.
היא הצטרפה לפקולטה של אוקסידנטל קולג' בלוס אנג'לס בשנת 1968, ולאחר מכן התקבלה לעבודה באוניברסיטת קליפורניה בשנת 1973 שם עבדה עד לעת פטירתה, כמרצה שלא מן המניין ומנהלת שותפה של המעבדה לגנטיקה וטרינרית.
זיהוי הורות של בעלי חיים
באולינג פיתחה כמה מבדיקות הדם הראשונות ובדיקות הורות של DNA עבור סוסים, והפכה ליועצת של מספר ארגונים המחזיקים מאגרי גזעי סוסים, כולל האיגוד לסוסים הערבים, The Jockey Club,American Quarter Horse Association ועוד.
החל משנת 1976 היא פרסמה מחקרים על סוג דם של בעלי חיים ופיתחה בדיקות באמצעות סוג דם כדי לבסס את הממצאים לגבי ההורות.
היא דגלה בשימוש בבדיקת סוג דם לצורך אימות הורות של בעלי חיים.
בנוסף באולינג חקרה את תופעת הכימרה, שיצרה לעיתים תוצאות לא עקביות בבדיקות הורות.
עד סוף שנות ה-90, חלו התפתחויות בבדיקות הורות מבוססות DNA, ובאולינג הגיעה למסקנה שהן יעילות לאימות הורות באותה מידה כמו סיווג סוג דם.
המעבדה שלה הייתה חלוצה בתחום אימות הורות מבוסס DNA של סוסים וגמלים - מינים שבאולינג עצמה ערכה מחקר עבורם תוך שימוש במיקרוסטלייט כסמנים ביולוגיים.
תוכנית בדיקה זו התרחבה וכללה שמונה סוגים נוספים של יונקים.
באולינג יישמה את עבודתה על זיהוי הורות כדי לעזור לשמר את המגוון הגנטי של סוסי פרז'וואלסקי.
היא חקרה את הגנטיקה של סוסי מוסטנג באזור האגן הגדול במערב ארצות הברית, ואיתרה סמנים גנטיים המקשרים אותם לגזעי סוסים מבויתים אחרים.
היא גם ביצעה מחקר על סוגי הדם של הגזע Paso Fino.
חלק מהעבודות הייחודיות של המעבדה הגנטית הווטרינרית הייתה חקירה משנת 1996 של הסקוטלנד יארד.
המעבדה הגנטית סייעה בזיהוי מקור של דגימת דם הקשורה לרצח.
המעבדה זיהתה את מקור הדגימה בכלב שהיה בזירת הפשע, ומידע זה עזר לפיצוח המקרה על ידי הובלת חוקרים לחשוד בבעלי הכלב.
באולינג באותה תקופה הייתה מנהלת המעבדה, וכתוצאה מעבודה זו, היא הצליחה להרחיב את היקפי העבודה של המעבדה כדי להגדיל את הסיוע בתחום של זיהוי בעלי החיים שהיו נוכחים בזירות פשע ובעלי חיים שבעצמם היו קורבנות לפשעים כגון גניבה או התעללות בבעלי חיים.
מאוחר יותר המעבדה גם סייעה בבניה של מאגר נתונים לאומי של כלבים המשמש להעמדה לדין במקרים של קרבות כלבים.
באולינג פרסמה גם מאמרים על הורות בפרד, כולל מקרה שבו היא הוכיחה מקרה נדיר של סוסת פרד פורייה על ידי בדיקת הורות.
בשנות ה-90, באולינג הייתה אחת ממובילות התחום בפרויקט הגנום של הסוס.
גנום הסוס נרשם לראשונה בשנת 2006 ועד שנת 2009 מופה במלואו.
באולינג כתבה שני ספרים ו-93 מאמרים בכתבי עת מדעיים.
אן בולין במצודת לונדון הוא ציור שמן שצויר בשנת 1835 על ידי הצייר הצרפתי אדואר סיבו .
היצירה מתארת רגע דרמטי מדומיין מימיה האחרונים של אן בולין, רעייתו השנייה של הנרי השמיני, כאשר שהתה כאסירה במצודת לונדון זמן קצר לפני הוצאתה להורג.
הציור, שמציג שתי דמויות נשיות באווירה של עצב והרהור, זכה לפרשנויות רבות בנוגע לזהות הדמויות המופיעות בו, והפך לאחת מן היצירות האייקוניות המתארות את דמותה הטרגית של אן בולין.
הציור שמור במוזיאון רולן שבאוטן, בורגון, צרפת.
הציור מתאר סצנה אינטימית מתוך ימיה האחרונים של אן בולין בעת שהייתה אסירה במצודת לונדון, סמוך להוצאתה להורג בשנת 1536. בקדמת הציור נראית נערה צעירה, כורעת ומביטה לעבר דמות נשית מבוגרת יותר, היושבת ברקע.
הדמות היושבת לובשת שמלה שחורה, ראשה מכוסה בכיסוי ראש מסורתי מסוג גייבל, וצווארה מעוטר בתכשיטים.
הדמות הכורעת מוצגת עם שיער אסוף בחלקו וגלוי, דבר המזוהה עם בתולות ונערות צעירות באנגליה הטיודורית.
בחלקה האחורי של הסצנה מופיע ספר, המזוהה על ידי צופים כספר תנ"ך או ספר שעות, פרט חזותי המעיד על אמונה דתית או נחמה רוחנית ברגעים האחרונים.
יחסי הכוח בין הדמויות ניכרים גם במבנה הקומפוזיציה: הדמות הצעירה נמצאת פיזית נמוך מהאישה היושבת, ומחזיקה בידה.
פרשנויות שונות חלוקות בשאלה איזו מן השתיים היא אן בולין.
יש המזהים אותה עם הדמות היושבת והמבוגרת, על סמך צבע הבגד, הסמל שעל שמלתה, התכשיטים וההקשר ההיסטורי.
אחרים רואים בה את הנערה הצעירה, ומייחסים את הרגש ואת הבעת הפנים הגלויות לדמות המרכזית.
הזהות הלא מוגדרת של הדמות הראשית משקפת את העמימות ההיסטורית סביב דמותה של אן בולין, אשר לא נותרו ממנה דיוקנאות מאומתים מתקופתה.
בציור ניתן לזהות בחירות סמליות רבות שנועדו להעביר מסר רגשי והיסטורי עמוק.
שמלתה השחורה של הדמות היושבת מזוהה עם אן בולין עצמה, לא רק כסמל לאבל, אלא גם משום ששחור היה אחד הצבעים האהובים עליה.
על חזית שמלתה מופיע סמל שמזוהה כתג הנץ של משפחת בולין, מה שמחזק את הזיהוי.
השיער הפזור של הדמות הצעירה נחשב לסימן לבתולין, שכן רק נשים רווקות או מלכות בטקסים לבשו כך את שיערן בתקופתו של הנרי השמיני, בעוד שכיסוי הראש של הדמות המבוגרת הוא מסוג גייבל – כיסוי ראש שנלבש בידי נשים נשואות.
מיקומן של הדמויות מדגיש גם הוא הבדלי מעמד: הצעירה כורעת, והאישה המבוגרת יושבת, מה שמרמז על הכרה במעמדה הגבוה יותר של האחרונה.
תכשיט הצוואר של הדמות המבוגרת וצווארה הארוך תואמים לתיאורים ההיסטוריים של אן בולין, כולל עדותו של שגריר ונציה שתיאר אותה כבעלת "צוואר ארוך", ואמירתה המפורסמת של אן עצמה לפני מותה: "שמעתי שהמוציא להורג טוב, ולי יש צוואר קטן".
הסתרת פניה של הדמות המרכזית בציור נתפסת כבחירה מכוונת של האמן, אשר משקפת את חוסר הוודאות ההיסטורית סביב מראה פניה של אן, ומותירה לצופה את האפשרות לדמיין אותה בעצמו.
הציור "אן בולין במצודת לונדון" שימש מקור השראה חזותי לדיוקנאות מאוחרים של אן בולין, והשפיע על האופן שבו דמותה נתפסת בתרבות הפופולרית.
במיניאטורה צרפתית מן המאה ה-16, המתארת את מרי לצד בעלה פרנסואה השני, הנמצאת ב־Livres d'heures de Catherine de Médicis, מוצגת אן עם שיער מקושט בפנינים ולבושה בקולרים עומדים.
תיאורים אלה נובעים בבירור מהדמות הנשית בציורו של סיבו, מה שמעיד על כך שדיוקן זה הפך לאב־טיפוס חזותי עבור תיאורים מאוחרים של אן בולין.
אן אסקיו הייתה רפורמטורית אנגלייה שנודעה באומץ לבה ובאמונתה הבלתי מתפשרת.
היא נחשבת לאחת הדמויות הבולטות בגל הרדיפות הדתיות של ימי הנרי השמיני, ולאחת משתי הנשים היחידות שעונו במצודת לונדון.
כתבי עדותה ששרדו העניקו לה מקום מרכזי בהיסטוריה של הרפורמציה האנגלית.
אן אסקיו נולדה ככל הנראה באחוזת המשפחה בסטלינגבורו שבלינקולנשייר, בתו של סר ויליאם אסקיו ושל אשתו הראשונה אליזבת רוטסלי.
אביה היה בעל אדמות בלינקולנשייר ונטינגהמשייר, כיהן כחבר בפרלמנט וכשריף גבוה של המחוז, ואף השתתף בשנת 1520 במפגש המדיני הידוע בשם "שדה אריג הזהב" בצרפת.
אן הייתה השנייה מבין חמישה ילדים וגדלה בסביבה משכילה ואמידה.
לפי עדויות מאוחרות קיבלה חינוך רחב היקף וידעה קרוא וכתוב היטב, דבר חריג יחסית לנשים בתקופתה.
לאחר מות אחותה הבכורה מרת'ה הוחלט כי אן תינשא לתומאס קיים מפריסקני, אשר נועד להינשא למרת'ה.
הנישואים נערכו כאשר אן הייתה בת חמש־עשרה בלבד ונכפו עליה בניגוד לרצונה.
היא מילאה את חובותיה כבעלת הבית ונולדו לה שני ילדים.
בתקופה זו התחוללה בלינקולנשייר התקוממות הקתולים שנודעה בשם "מרידת החסד", שנועדה להתנגד לסגירת המנזרים בעקבות פרישתו של הנרי השמיני מהכנסייה הרומית.
אביה ואחיה של אן נתפסו בידי המורדים, והחוויה הותירה את רישומה על המשפחה כולה.
ייתכן שאירועים אלה תרמו להתרחקותה מן הקתוליות ולפנייתה אל האמונה הפרוטסטנטית.
בשנות הארבעים של המאה ה־16 התגבשה אמונתה החדשה של אן אסקיו.
היא קראה את הביבליה באנגלית, דבר שהיה שנוי במחלוקת באותם ימים, והתנגדה בפומבי לאמונות ולמנהגים הקתוליים.
לאחר חקיקת "חוק לקידום הדת האמיתית" בשנת 1543, שאסר על נשים לקרוא בביבליה בפומבי, המשיכה להקריא קטעים מן הספר בפני שומעים רבים.
בעלה, שהיה קתולי אדוק, סילק אותה מביתם, והיא עזבה את ילדיה ונסעה ללונדון כדי לבקש גירושין בבית הדין.
בבירה מצאה תמיכה בקרב נשים אצילות המזוהות עם הרפורמציה, ובהן הרוזנת מהרטפורד ואשתו של סר אנתוני דני, שתיהן מקורבות למלכה קתרין פאר.
אסקיו התיידדה עם אנשי דת ורפורמטורים כג'ון לסלס וההיסטוריון אדוארד הול, והחלה לשאת דרשות פומביות.
במרץ 1545 נעצרה בחשד לכפירה לפי "חוק ששת המאמרים" ונחקרה בפני הבישוף של לונדון אדמונד בונר.
היא הציגה עמדה עצמאית ונועזת, טענה כי דברי פאולוס אינם אוסרים על נשים לעסוק בדברי אלוהים אלא רק למנוע מהן להורות קהל, וסירבה לחתום על הצהרת אמונה קתולית.
לאחר שנכלאה לשנים־עשר יום שוחררה בערבות, אך המשיכה להטיף.
כעבור זמן קצר נעצרה שנית, נחקרה בפני מועצת המלך בראשות סטיבן גרדינר, בישוף וינצ'סטר, ונכלאה בניוגייט.
ב־28 ביוני 1546 נגזר עליה דין מוות על כפירה.
לאחר גזר הדין נלקחה אן אסקיו למצודת לונדון, שם עונתה באכזריות כדי לחשוף את שמות תומכיה מבין נשות החצר המלכותית.
היא נקשרה לסד ונמתחה עד שעצמותיה נשברו וכל איבריה יצאו ממקומם, אך לא הסגירה איש.
עדותה העצמית מתארת כיצד שרדה את העינויים והתעשתה לשיחה ארוכה עם חוקריה, למרות גופה המפורק.
ב־16 ביולי 1546 הובאה על עגלה לכיכר סמיתפילד, כשהיא יושבת על כיסא בשל חוסר יכולתה לעמוד.
היא נשרפה על המוקד יחד עם שלושה מאמינים נוספים - ג'ון לסלס, ג'ון הדלם וג'ון המלי - לאחר שסירבה לחזור בה מאמונתה.
מותה של אן אסקיו היה חלק מגל רדיפות שהגביר את אווירת הפחד בלונדון בימיו האחרונים של הנרי השמיני.
דמותה הפכה לסמל של נאמנות דתית ושל עמידה באמונה תחת עינויים.
כתביה, שנערכו ופורסמו לאחר מותה בידי ההוגה ג'ון בייל ונכללו מאוחר יותר ב"ספר הקדושים המעונים" מאת ג'ון פוקס, הפכו אותה לדמות מופת בהיסטוריה של הנצרות הפרוטסטנטית באנגליה.
בזכות עדותה האישית נחשבת אן אסקיו לחלוצה בתחום כתיבת עדויות נשיות על רדיפות דתיות באנגליה של המאה השש־עשרה.
"אן דן דינו" הוא משחק ספירה, המשמש (בעיקר) ילדים כדי לקבל החלטות.
זהו שיר משחק, בעל מספר הברות גדול.
בכל הברה מצביע הילד המבצע את השיר על אחת מהאפשרויות העומדות בפניו, לפי סדר קבוע.
מכיוון שרוב הילדים אינם סופרים את מספר ההברות בשיר, וייתכן שאינם יודעים לחשב שארית, הילדים מתייחסים לתוצאת השיר כאל מעין הגרלה אקראית, אף כי יש מהם שיעמדו על שארית השיר בחלוקה בשתיים בטרם יחדלו להשתמש בו לביצוע הגרלות, ויעברו לכלים אקראיים יותר כגון אבן נייר ומספריים.
לעיתים הופך משחק העזר למשחק בפני עצמו, כאשר הילדים חוקרים את אקראיות תוצאת משחק הספירה.
משחק ספירה המתאים לכך במיוחד הוא המשחק קווה קווה דה לה אומה.
מקור המלים עתיק ממה שניתן לחשוב כשמדובר במשחק ילדים.