tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עד אוקטובר 1914 היפנים השתלטו על איי מריאנה, איי קרוליין, איי מרשל ופלאו.
אחרי שהמלחמה הסתיימה, גינאה החדשה הגרמנית חולקה בין המנצחים.
כך, החלק הדרומי של גינאה החדשה הועבר לשלטון אוסטרלי כחלק מגינאה החדשה, שכללה לצד חציו הדרומי של האי ועיר הבירה של הטריטוריה, גם את האיים שהיו בשליטת הגרמנים ומדרום לקו המשווה.
בנוסף, השליטה היפנית בצפון האי וכן במיקרונזיה ובאיים מצפון לקו המשווה הוכרה בחוזה ורסאי.
בעקבות החוזה, הוענק ליפן מנדט מסוג C מטעם חבר הלאומים.
פירושו של מנדט זה היה שחבר הלאומים ראה באיים "פיתוח תרבותי, כלכלי ופוליטי נמוך".
תנאי המנדט הגדירו שעל האיים להיות מפורזים כדי למנוע את הרחבת אזור ההשפעה היפני באוקיינוס השקט.
בתחילה, המנדט לווה בביקורת שנתית מטעם חבר הלאומים, אולם בסוף שנות ה-20 דחתה יפן ביקורות נוספות, וב-1933 הודיעה על פרישתה מחבר הלאומים, שנכנסה לתוקף שנתיים מאוחר יותר.
תנאי המנדט אסרו על יפן לבצר את חופי האיים.
עם זאת, התנאים האלו היו מעורפלים, וקבעו שיפן לא תבנה "ביצורים" או "בסיסים ימיים או צבאיים".
החל מ-1921, בהיערכות למלחמה אפשרית, נערך הצבא היפני לביצור מהיר של האיים.
במהלך שנות ה-30, החל הצי היפני בבניית שדות תעופה, ביצורים שעמדו בתנאי המנדט, כחלק מראייה של האיים כ"נושאת מטוסים שאי אפשר להטביע", ותפקידם היה לסייע בהגנה על יפן גופא במקרה של פלישה אמריקאית.
ההיערכות באיים הייתה הבסיס לפעולות היפנים במערכה על האוקיינוס השקט.
בנוסף, הצבא היפני השתמש באיים כדי לתמוך ביחידות האוויר והיבשה.
כדי לכבוש את האיים מידי יפן, נקטה ארצות הברית באסטרטגיית "קפיצות מדרגה", שפירושה התקפה אמפיבית על איים נבחרים, תקיפה אווירית בלבד של אחרים ודילוג על הנותרים.
אסטרטגיה זו הובילה את יפן לאבד את השליטה באוקיינוס השקט בין 1943 ל-1945.
המנדט מטעם חבר הלאומים בוטל רשמית על ידי האו"ם ב-18 ביולי 1947, ומינה תחתיו את ארצות הברית לאחראית על ניהול האיים בהתאם לתנאי האומות המאוחדות ובכך ייסד את טריטוריית הנאמנות של איי האוקיינוס השקט.
לאחר הכיבוש היפני אומצה מדיניות חשאית, ונאסרה כניסת ספינות זרות למים הטריטוריאליים של מיקרונזיה, כולל של בעלות בריתה לשעבר של יפן.
בוועידת ורסאי הוצע לאפשר סחר והגירה בין האיים לאוסטרליה וניו זילנד, אך ההצעה כשלה.
יפן הצליחה לנהל את האיים כאילו מדובר במושבה שלה, וחילקה אותם לחמישה מחוזות: פלאו, סאיפאן, טרוק, פונאפה וג'לואיט.
עם קבלת המנדט מטעם חבר הלאומים, יפן שלטה גם במערכת המשפט המקומית.
לאחר פרישתה מחבר הלאומים ב-1935, היא המשיכה לנהל את האיים כחלק מהאימפריה היפנית, אף שאיבדה את הזכות החוקית לשלוט בהם.
מבחינה צבאית וכלכלית, סאיפאן היה המרכז החשוב ביותר, והפך למוקד התיישבות יפני עם תשתית עירונית הדומה לעיירות יפניות קלאסיות.
טרוק (צ'וק) שימש כבסיס צי מרכזי, והיה בעל חשיבות אסטרטגית עבור יפן..
האיים עברו בתהליך הדרגתי משלטון צבאי לשלטון אזרחי, וב-1920 כבר היו כל הסמכויות בידי לשכת העניינים האזרחיים.
הלשכה, שמוקמה בתחילה בטרוק, הועברה ב-1921 לקורור שבפלאו.
הביצורים הימיים שהיו באיים פורקו בהמשך כדי לעמוד בתנאי המנדט.
באפריל 1922 הוקמה ממשלה אזרחית בכל אחד מששת המחוזות, במתכונת של מחלקה אזרחית שהמשיכה להעביר דיווחים לצי היפני.
במקביל, מונה מושל לאיים, אשר היה לרוב אדמירל או סגנו, מפני שהאחריות על האיים המשיכה להיות תחת הצי.
אחרי הקמת משרד העניינים הקולוניאליים ביוני 1929, הועברה אחריות זו מהצי, ובמרץ 1932, לאחר הקמת "ממשלת הימים הדרומיים", הושלם המהלך של העברת הסמכויות לגורמים אזרחיים בלבד.
בנובמבר 1942, אחרי שהמשרד הקולוניאלי הפך למשרד לענייני מזרח אסיה הגדולה, האחריות חזרה לצי, ומונה שוב אדמירל לכהן כמושל האיים.
שנה אחר כך, צומצם מספר המחוזות לשלושה - צפון, מזרח ומערב.
אוכלוסיית האיים גדלה במהלך תקופת המנדט כתוצאה מהתיישבות יפנים במיקרונזיה.
בתחילה היפנים הגיעו בעיקר מאוקינאווה ומאיי ריוקיו האחרים, אך בהמשך החלו להגיע מהגרים ממקומות אחרים ביפן, במיוחד מאזור טוהוקו העני.
אחרי החקלאים היפנים הגיעו לאיים חנוונים, מסעדנים ובעלי בתי בושת, ובהגירתם הרחיבו את היישובים הגרמנים לשעבר.
מפקד אוכלוסין מ-1919 העיד שבאיים היו 50 אלף תושבים, רובם המוחלט ילידים.
במפקד האוכלוסין של דצמבר 1939, סך האוכלוסייה באיים היה 129 אלף, מתוכם 77 אלף יפנים (כולל סינים וקוריאניים), 51 אלף ילידים ו-124 זרים.
בתקופה זו הייתה גם מגמה של גידול באוכלוסייה היפנית, בעוד במיקרונזיה הילידים היו בירידה כללית.
הילידים סבלו ממעמד נמוך יותר, הזדמנויות התעסוקה שלהם היו מצומצמות ותנאי העבודה והשכר לא היו שוויוניים.
השלטון היפני בנה בתי חולים, בתי ספר, והעניק חינוך חינם לילדים מגילאי 8–15. הילדים המקומיים למדו בבתי ספר נפרדים, והחינוך שבהם היה ברמה נמוכה יותר.
לעיתים רבות הם למדו בפנימיות, בהן נעשה שימוש בלימודי החובה כדי לקדם את השינטו.
לשם כך נאסר על בתי ספר נוצריים לחנך מקומיים במקומות בהם היו בתי ספר ממשלתיים.
המעורבות היפנית בפיתוח הכלכלי באיים החלה בסוף המאה ה-19. עוד לפני מתן המנדט, סוחרים יפנים הקימו שלוחות במיקרונזיה הגרמנית והצליחו להשתלט על נתח גדול מהמסחר.
עם זאת, הפיתוח הכלכלי היה דל והושפע מהמרחק הגדול בין האיים, שטחם הקטן והשווקים הקטנים שהיו בהם.
בראייה כלכלית, היה המנדט נטל כלכלי על יפן, ודרש סבסוד מטוקיו בשנותיו הראשונות.
היבול העיקרי באיים היה קופרה, והיה בשימוש במוצרים רבים באותה עת.
במהלך שנות ה-20 וה-30, ממשלת יפן נקטה במדיניות של עידוד מונופולים ששילבו בין יוזמות פרטיות להון ממשלתי, וזאת כדי למקסם את מספרם של המתיישבים היפנים.
עד סוף שנות ה-30, הפיתוח באיים נועד בעיקר כדי לשמש את הכלכלה היפנית.
קני סוכר הפכו למצרך מבוקש ביפן, ועמם הגיעו חברות אשר פיתחו את הגידול הזה באיים.
כך, סוחר אחד בשם הרוג'י מסטו שהגיע לאיים ב-1920 ייסד את החברה לפיתוח הימים הדרומיים, שהפכה לעסק הגדול ביותר במיקרונזיה.
כחלק מפעילות החברה היא הגדילה משמעותית את כמויות קני הסוכר שגודלו באיים, עם כמעט 30 אלף מ"ר מעובדים עד 1925. בתחילת שנות ה-30 היה גידול זה אחראי ל-60% מהכנסות המנדט.
בשיא, החברה עיבדה כ-110 אלף מ"ר של מטעים באמצעות חקלאים חוכרים, והפעילה מפעלי סוכר בסאיפאן, טיניאן ורוטה.
גידולי בננה, אננס, קוקוס, טארו, מניהוט מצוי וקפה היו גם הם נפוצים באיים, והפכו אותם לתחרות לטאיוואן.
האיים שימשו גם כבסיסים לצי הדיג היפני, שמוקם בעיקר בקורור.
הדיג היה לאחת התעשיות הרווחיות ביותר באיים.
לשם כך בוצעו עבודות לשיפור הנמלים בטנהה, סאיפאן ואיי מלאקל בסוף שנות ה-20. בסוף העשור הפך המנדט לעצמאי, ולא נדרש עוד לסובסידיות מיפן, והחל לתרום כלכלית לאימפריה היפנית.
משאבי הפוספט באנאגור נוצלו על ידי היפנים, שהשתלטו על המכרות הגרמניים והרחיבו אותם, ואף פתחו מכרות נוספים, קטנים יותר, באיים אחרים.
הייצוא ליפן הגיע בשיא ל-200 אלף טון בשנה, מתוכם 60 אלף מאנאגור לבדו.
כמו כן הופק בוקסיט באיים, אם כי הוא היה נפוץ רק בפלאו.
ב-1937 הפכה תעשיית הפנינים לרווחית, וכמויות גדולות של פנינים טבעיות ומתורבתות יוצאו מהמושבה.
חברת המסחר בימים הדרומיים הייתה חתומה על הסכם בלעדי עם הצי היפני החל מ-1915 לאספקת שירותי מטען ונוסעים לאימפריה ובין האיים.
הנתיב העיקרי בין האיים ליפן גופא הופעל על ידי חברת אוניות קיטור הדואר היפנית.
השירותים האיכותיים שהציעו הספינות ששטו לאיים הביאו לפיתוח התיירות לאיים.
מטוסים שנוחתים על המים היו הכלי העיקרי ששימש לתחבורה אווירית עם האיים, בשל מחסור בקרקע מישורית לנחיתת מטוסים.
ב-1940 הופעל שירות טיסות מסחריות סדירות לאיים, והן הפסיקו זמן קצר אחרי פרוץ המלחמה באוקיינוס השקט, אם כי רשת המטוסים בין האיים הוסיפה להיות בשימוש.
האוכלוסייה באיים הייתה קטנה מאוד ובעלת אמצעים דלים מכדי להוות גורם כלכלי משמעותי.
החשיבות העיקרית של האיים הייתה במיקום האסטרטגי שלהם, שחלש על נתיבי סחר חשובים, והעניק יתרון לחקלאות הימית היפנית.
כחלק מהתחייבותה באמנת וושינגטון מ-1922, התחייבה יפן להימנע מהקמת ביצורי חופים וימיים, ואכן נמנעה מכך עד סוף שנות ה-30. אף על פי כן, השליטה באיים אפשרה הקמת תחנות תדלוק לכלי שיט המונעים בקיטור, וכן הייתה זרז לדוקטרינת ההתפשטות דרומה.
המן , שנקרא בעבר "בני ישראל מלקטים את המן במדבר" ,הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר הצרפתי ניקולא פוסן.
הציור נוצר בשנת 1639 עבור פול פראר דה שאנטלו, פטרונו של פוסן, ונרכש בשנת 1666 עבור לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
כיום הוא מוצג במוזיאון הלובר בפריז.
העבודה נחשבת לאחת היצירות השאפתניות ביותר של פוסן.
הציור נוצר עבור פול פראר דה שאנטלו, שהיה לחברו ולפטרונו של פוסן.
קיימות עדויות לכך שהאמן הגה את הנושא ואת הקומפוזיציה כבר בשנת 1638. במכתב מ-15 בינואר 1639, פוסן כתב כי החל לעבוד על כמה דמויות, ובמכתב נוסף מ-19 בפברואר לפול לוריין, הוא מבטיח להשלים את היצירה לקראת "אמצע הצום".
במכתב נוסף מ-19 במרץ, פוסן הודיע לשאנטלו כי הציור הושלם, וב-28 באפריל הוא הוסיף כי הוא מעוניין במסגרת מוזהבת בפשטות, ללא קישוטים מיותרים, בהתאם לטעם האישי שלו.
בשנת 1666 נרכש הציור עבור לואי הארבעה עשר, מלך צרפת מבעליו דאז, לואי לנואר, ששימש כגזבר הכללי של הממלכה הצרפתית.
קיים סיכוי ששארל לה ברן, הצייר המלכותי של צרפת, היה מעורב בתיווך הרכישה, שכן הוא שירת קודם לכן את ניקולא פוקה, שהיה אחד הבעלים הקודמים של היצירה.
לאחר הרכישה הוצג הציור בורסאי, ובהמשך עבר לארמון לוקסמבורג בפריז.
הציור מתאר את נס ירידת המן במדבר, כאשר אלוהים מספק לבני ישראל מזון מופלא בעת נדודיהם במדבר סיני, כפי שמתואר בספר שמות (פרק ט"ז).
פוסן בחר להמחיש את הסצנה תוך התבססות על גרסתו של ההיסטוריון היהודי-רומי יוספוס פלביוס ולא על הטקסט המקראי.
הציור מציג את משה עומד ומרים את ידיו לשמיים, כאשר המן יורד מהשמיים ומכסה את הקרקע כשלג.
מסביב נראים בני ישראל מלקטים את המן, חלקם במצוקה מרעב, אחרים מתמלאים פליאה ושמחה.
קומפוזיציית הציור מחולקת לשני רבדים: הרובד הקדמי משקף את היצרים והרגשות האנושיים, ביניהם חמדנות, נדיבות וחמלה, ואילו הרובד האחורי מציג את הדמויות הרוחניות – משה ואהרון, המובילים את העם.
פוסן שילב ביצירתו אלמנטים קלאסיים רבים, בהשראת פסלים עתיקים כגון ניאובּה וסנקה בורגזה, שהשפיעו על תנוחות הדמויות ופרופורציות גופן.
הציור עורר דיון באקדמיה המלכותי לציור ולפיסול בצרפת בשנת 1667, כאשר שארל לה ברן הקדיש לו הרצאה.
אחד המבקרים, ככל הנראה פיליפ דה שאמפן, ציין חוסר התאמה בין הקומפוזיציה של פוסן לתיאור המקראי, במיוחד באשר לאופן ירידת המן מהשמיים.
לה ברן, לעומת זאת, הגן על פוסן, וציין כי תפקיד האמן הוא לא רק להעתיק טקסטים דתיים אלא גם לעצב קומפוזיציות המשלבות אלגוריות, רגשות וסימבוליקה.
הפרשנויות לציור הדגישו שלושה רבדים: הרובד האלגורי, בו המן נתפס כהקבלה לאוכריסטיה הנוצרית; הרובד המוסרי, בו מסע בני ישראל במדבר משקף את דרכו של האדם בין חטא לסגולה טובה; והרובד המיסטי, בו הסלע הנראה ברקע מזוהה עם ישו, כ"צור מחצבתם" של המאמינים.
לאורך השנים עבר הציור מספר תהליכי רסטורציה.
בשנת 1750 עבר ריפוד מחודש, ובשנת 1828 טופל בידי פרנסואה טוסן אקין ואמיל מורטמאר בטכניקה מודרנית לזמנה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הועבר הציור למונטובן לשם הגנה, שם עבר רסטורציה נוספת.
הציור נוצר ברומא בשנת 1638 או 1639 עבור פטרון האמנות פול פראר דה שנלוא.
לאחר מכן עבר לבעלותו של ניקולא פוקה, המפקח על האוצר בתקופתו של לואי ה-14. הציור נחרט בידי האמנים גיום שאטו (1680), בנואה אודראן, ברן והנרי טסטלין.
המנדולינה של קפטן קורלי הוא סרט קולנוע מסוגת דרמת מלחמה רומנטית משנת 2001 בבימויו של ג'ון מאדן, עם פנלופה קרוז וניקולס קייג' בתקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "המנדולינה של קפטן קורלי" מאת לואי דה ברנייר משנת 1994. הצילומים נעשו באי קפלוניה עם הנופים ההרריים וחופי הים המרהיבים.
הספר והסרט מספרים על טבח החיילים האיטלקים על ידי הגרמנים בקפלוניה בספטמבר 1943 .
הסרט מוקדש לאלפי החיילים האיטלקים שנרצחו בטבח זה ולתושבי קפלוניה שנהרגו ברעידת האדמה לאחר המלחמה.
טבח האיטלקים בקפלוניה שהיה נשכח, זכה לפרסום בעקבות הספר של לואי דה ברנייר והסרט בעקבותיו.
קפלוניה 1940, בעיירה על שפת הים גרה פלאגיה (פנלופה קרוז) עם אביה הרופא יאנוס (ויליאם הרט).
פלאגיה עוזרת לאביה בטיפוליו והיא מחוזרת על ידי מנדראס (כריסטיאן בייל) בעידודה של אימו (אירן פאפאס).
האיטלקים פולשים לאלבניה ומנדראס מתגייס עם חבריו לצבא היווני.
לפני כן הוא מתארס לפלאגיה.
1941, הגרמנים פולשים ליוון וכובשים אותה.
החלק הדרומי נמסר לשלטון איטליה ובתוכו גם קפלוניה.
פלאגיה שולחת מכתבים למנדראס ללא תשובה.
לקפלוניה נכנסים חיילים איטלקים וגרמנים.
בעיירה צועדים חיילים איטלקים ובראשם מפקד פלוגת התותחנים קפטן אנטוניו קורלי (ניקולס קייג') עם מנדולינה על גבו.
הוא מבחין בפלאגיה וקורא לעברה "איזו בחורה יפה".
קורלי מתאכסן בבית הרופא תמורה ציוד רפואי שהוא מספק לו.
הוא מרבה לשיר עם חייליו וללות אותם במנדולינה שלו ופלאגיה נמשכת אחריו.
מאנדראס חוזר פצוע מהמלחמה ומטופל על ידי יאנוס ופלאגיה.
עם חתימת הסכם שביתת הנשק עם איטליה במלחמת העולם השנייה דורשים הגרמנים באי ובראשם קפטן ובר (דייוויד מוריסי) וקולונל בארג (פטריק מאלאהייד) מהאיטלקים להיכנע ולמסור את הנשק.
כשהם מסרבים מתחיל קרב קשה, כוחות גרמנים נוחתים באי ומטוסים גרמנים מפציצים.
האיטלקים נכנעים ונלקחים בשבי אך הגרמנים טובחים באלפי השבויים.
קטרלי נפצע קשה אך נשאר בחיים לאחר שחברו קרלו שוכב מת עליו.
מנדראס מוצא את קורלי פצוע קשה ומביא אותו לבית הרופא שם הוא מטופל על ידי פלאגיה ואביה.
הוא עושה זאת כדי לחדש את אהבתה של פלאגיה אך ללא תועלת.
מאנדראס מארגן לקורלי סירה שתשיט אותו לאיטליה.
1947, פלאגיה היא כעת רופאה שעובדת בבית חולים.
רעידת אדמה קשה הורסת את בית הרופא אך בשעה קשה זו מגיע קורלי ומתוודה שאינו יכול לחיות בלעדיה והם מתחבקים ומתנשקים.
שם השחקן שם הדמות הערותניקולס קייג'אנטוניו קורליקפיטן איטלקיפנלופה קרוזפלאגיהג'ון הרטד"ר יאניסרופאכריסטיאן ביילמאנדרסדייוויד מוריסיקפיטן וברקצין גרמניאירן פאפאסדרוסולהאמא של מאנדרספטריק מאלאהיידקולונל בארג
הִמְנוֹן הוא שיר שבח והודיה.
ביוון העתיקה המנונים היו שירי הלל, בדרך כלל לאל או לגיבור.
בנצרות ובדתות אחרות, המילה המנון משמשת כדי לתאר סוגה של שירים, שבמקור התבססו על השירים בספר תהילים, שמשמשים לפולחן ולהבעת שבח לאל או לקדוש מסוים.
ביהדות, המילה המנון התקבלה החל מהמאה ה-11 או ה-12 במשמעות של שיר הלל או שיר שבח לאדם.
המילה מופיעה לראשונה בעברית בשמות רבה במשפט .
בעידן המודרני המילה המנון מתייחסת לשירים, בדרך כלל מולחנים, המשמשים כסמל של ארגון מסוים, כגון מדינה, ומייצגים את הארגון וערכיו.
המקור למשמעות הלאומית של ההמנון כהמנון לאומי הוא בתקופת המהפכה הצרפתית, כשהאספה הלאומית הכריזה על המרסייז כהמנון צרפת.
כיום נהוג לפתוח או לחתום אירועים לאומיים בהמנון הלאומי.
מלבד מדינות, גם ארגונים כגון יחידות צבאיות, ערים או קבוצות ספורט, יוצרים לעצמם המנון.
שירי דת נוצריים מסוימים שיש בהם שבח לאלוהים או לקדוש מסוים נקראים גם הם "המנון".
סוגת השירים הזו קיימת בעיקר בזרמים מסוימים של הנצרות הפרוטסטנטית ומפותחת בעיקר בארצות הברית.
רוב השירים הפטריוטים של האפרו-אמריקאים התפתחו מהמנונים נוצריים.
המקבילה הלותרנית להמנון היא כוראל, המקבילה הקתולית היא מזמור גרגוריאני והמקבילה היהודית היא הפיוט.
יצירת המנונים והשימוש הנלהב בהם רווחה בארגונים צבאיים בתקופת המנדט, בהם המנון הפלמ"ח, המנון האצ"ל והמנון הלח"י, וממשיכה כיום בחילות צה"ל, כגון המנון גבעתי.
המנהל לאכיפת הסמים היא הרשות האמריקנית לאכיפת חוקי הסמים.
היחידה מסונפת למחלקת המשפטים, מרבה לשתף פעולה עם הבולשת הפדרלית (FBI) ועוסקת גם ברישוי סמים אסורים, למטרות רפואיות או מדעיות.
ראש הרשות ממונה על ידי נשיא ארצות הברית, באישור הסנאט.
מטה הרשות נמצא בארלינגטון שבוירג'יניה ומכללת הרשות נמצאת בבסיס חיל הנחתים בקוונטיקו, בדומה למכללת ה-FBI.
תקציבה השנתי של הרשות הוא כ-2 מיליארד דולר.
הרשות הוקמה ב-1 ביולי 1973, כאיחוד של מחלקות הסמים במשרד האוצר ובמשרד הבריאות.
מתחילת שנות השבעים מטה DEA שכן ברחוב צפון מערב בוושינגטון די.
סי., אך בשל התרחבות סמכויות הרשות בשנות השמונים והגדלת מצבת כוח האדם בארגון חייבה מציאת מטה חדש לארגון.
נשקלו מספר מקומות כולל ארקנסו ובסיסי צבא נטושים, אך לבסוף התובע הכללי דאז אדווין מיס תבע שמטה הסוכנות לא יהיה מרוחק ממשרדי התובע הכללי בוושינגטון.
לבסוף בשנת 1989 נבחר מבנה בסמוך לפנטגון במחוז ארלינגטון, וירג'יניה.
ב-19 באפריל 1995 טימותי מקווי תקף את בניין הממשל הפדרלי על שם אלפרד פ.
מורה שבלב אוקלהומה סיטי, בניין ששיכן את סניפי ה-FBI, ATF וה-DEA, ארגונים שניהלו פשיטות שטימותי ראה בהן פעולות לא מוצדקות כנגד זכויות האדם; המתקפה הביאה למותם של שני עובדי DEA, איש כוחות מיוחדים ושני קבלנים בפיצוץ באוקלהומה סיטי.
בתגובה לכך, בוצעו מספר שינויים ביטחוניים במתחם מטה ה-DEA וסניפיו ברחבי ארצות הברית.
בפברואר 2003 DEA הקימה מעבדת ראיות דיגיטלית בתוך משרדי הזיהוי הפלילי שלה.
DEA מנוהלת על ידי מנהל הרשות, שמתמנה על ידי נשיא ארצות הברית באישור הסנאט.
המנהל מדווח לתובע הכללי של ארצות הברית וכפוף ישירות לסגן התובע הכללי.
המנהל מסתייע בסגנו ובראש המבצעים, ראש הפיקוח ושלושה עוזרים (האחראים על חטיבות התמיכה המבצעית, המודיעין ומשאבי אנוש).
המנהל וסגנו הם היחידים שממונים לתפקיד על ידי הנשיא, שאר הצוות הם עובדי ממשלה.
מטה DEA שוכן בארלינגטון, וירג'יניה, לא הרחק מהפנטגון והוא כולל במתחם את מכללת DEA הממוקמת בבסיס חיל הנחתים בקוונטיקו, וירג'יניה בצמוד למכללת ה-FBI.
ל-DEA ישנם 21 משרדי שטח, 227 סניפים ו-86 נציגויות זרות ב-62 מדינות.
עם תקציב של כמעט 2 מיליארד דולר, הסוכנות מעסיקה 10,800 איש, לרבות יותר מ-5,500 סוכנים מיוחדים ו-800 מנתחי מודיעין.
המרכז לשיתוף מידע של כוח המשימה לאכיפת סמים ופשע מאורגן
המִנהל למחקר ופיתוח אמצעי לחימה ותשתית טכנולוגית (מַפְאָ"ת) המשתייך למשרד הביטחון ולצה"ל מרכז את כל תוכניות המחקר ופיתוח הביטחוני במדינת ישראל.
המינהל מרכז את שיתוף הפעולה בין הגופים הביטחוניים השונים בישראל ובהם צה"ל, משרד הביטחון, התעשיות הביטחוניות השונות (רפא"ל, תע"א, תע"ש, אלביט מערכות וכו') וגופים כדוגמת המכון למחקר ביולוגי בישראל.
כמו כן מנהל תוכניות מחקר, פיתוח והצטיידות מול מדינות זרות במסגרת הסכמים בין המדינות.
ראש מפא"ת משמש הן כראש אגף במשרד הביטחון והן כחבר פורום מטכ"ל.
ביוני 2016 מונה לתפקיד תת-אלוף (מיל') דני גולד.
מפא"ת היא המשכה של יחידת המחקר והפיתוח (מו"פ) במשרד הביטחון, שהוקמה ביולי 1972 כמיזוג בין מחלקת אמצעי לחימה בצה"ל לבין סמכויות מהמדען הראשי במשרד הביטחון.
בנובמבר 1982 אורגנה מחדש היחידה ומאז היא נקראת בשמה הנוכחי.
קידום התשתית המדעית והטכנולוגית הנחוצה למו"פ ביטחוני.
רכש וניהול פרויקטי פיתוח עבור זרועות צה"ל.
ניתוח ותיאום העבודה בנושאי מו"פ.
קיום קשרים עם גורמים בחו"ל בנושאי התשתית והמו"פ הביטחוני.
מתן שירותי מידע לעוסקים במו"פ במערכת הביטחון.
תוכנית פסגות, תוכנית אודם תוכנית תלפיות ותוכנית BIO להכשרת מתגייסים לצה"ל ושילובם בתחומי המו"פ הביטחוני, ופרויקט מלגות קציר לטיפוח כוח-אדם טכנולוגי.
הכוונת המו"פ של כלל המערכות להגנת ישראל נגד טילים בליסטיים באמצעות מנהלת חומה.
אחד התוצרים של פעילות זו היא מערכת ה"חץ" ליירוט טילים בליסטיים.
הכוונת המו"פ בתחום החלל והלווינות באמצעות מנהלת תוכנית החלל.
אחד התוצרים של פעילות זו הוא משפחת לוויינים מסוג אופק.
מיזמים שנתמכו על ידי מפא"ת
היחידה למחקר ותשתית טכנולוגית – מת"ט.
יחידה שאחראית לתשתיות הטכנולוגיות הביטחוניות ולמחקר המדעי היישומי בתחומי הביטחון, אשר מבוצעים בתקציב המחקר והפיתוח המרכזי.
היחידה למחקר ופיתוח – מו"פ.
היחידה אחראית לפיתוח אבני בניין טכנולוגיות, בדיקות היתכנות, קדמי פיתוח והדגמות שמבוצעים בתקציב המחקר והפיתוח המרכזי, ועל הרכשת פרויקטי פיתוח מלא וניהולם עבור צה"ל, בתקציבי זרועות הביטחון.
מנהלת תוכנית החלל "אתגר" – מת"א.
אחראית לפיתוח ובניית הלוויינים ומשגרי הלוויינים של מערכת הביטחון, לשיגור הלוויינים ולתפעולם.
מנהלת ההגנה מטילים ורקטות – "מנהלת חומה".
אחראית לפיתוח והתעצמות בשכבות ההגנה האקטיבית הרב-שכבתית נגד טילים, למערכות ההגנה "כיפת ברזל", "קלע דוד", "חץ 2" ו"חץ 3".
"חומה" פועלת בשיתוף פעולה עם הסוכנות האמריקאית – MDA (ראשי תיבות של Missiles Defense Agency), אשר משתתפת בתקצוב התוכניות ובניהולן.
מנהלת מל"טים – המנהלת אחראית להתעצמות במערכות כלי הטיס הבלתי מאוישים.
המִנְהַל האזרחי לאזור יהודה והשומרון (ראשי תיבות: מנהא"ז) הוא גוף צבאי שמנהל מטעם מדינת ישראל את הפעילות האזרחית בשטחי יהודה ושומרון, שבהם לא החילה המדינה את סדרי המינהל והשיפוט שלה.
המנהל כפוף למתאם פעולות הממשלה בשטחים והוא עוסק בנושאים בלתי-צבאיים בלבד, כגון פיתוח ובנייה.
בעבר התקיים ארגון מקביל ברצועת עזה.
בשנים הראשונות, האוכלוסייה הפלסטינית בשטחים שנכבשו במלחמת סיני ובמלחמת ששת הימים הייתה כפופה למנהל תחת הממשל הצבאי הישראלי ביהודה ושומרון.
בנובמבר 1981, עם מינוי פרופ' מנחם מילסון לראש המנהל האזרחי ביהודה ושומרון, הופרד המנהל האזרחי מהממשל הצבאי והוכפף ישירות לשר הביטחון.
על פי הסכמים הקואליציוניים של ממשלת ישראל ה-37 הוקמה מנהלת ההתיישבות, גוף אזרחי ישראלי הכפוף למשרד הביטחון, שמנהל מטעם מדינת ישראל את הפעילות האזרחית הישראלית ביהודה ושומרון, לרבות פיתוח בנייה, אכיפה בנושאי בנייה בלתי חוקית, והכרזה על אדמות מדינה.
השר הממונה על יחידות מתאם פעולות הממשלה בשטחים והמנהל האזרחי הוא השר הנוסף במשרד הביטחון, בצלאל סמוטריץ, ותחומי הפעילות של המנהלה הועברו לסמכותו.
בעקבות זאת החלה במרץ 2023 הפרדת מנהלת ההתיישבות מהמנהל האזרחי.
ראש המנהל האזרחי הנוכחי הוא תת-אלוף הישאם אבראהים.
לאחר שבוע הועברו סמכויות תפקיד מפקד כוחות צה"ל באזור לאלוף פיקוד המרכז עוזי נרקיס.
מיד לאחר המלחמה מונה אל"ם יהודה ניצן ל"מתאם העניינים האזרחיים בשטחים המוחזקים", תפקיד זמני שביצע בשירות מילואים וכיהן בו במשך מספר חודשים.
ב-10 בספטמבר 1967 מונה אל"ם דן חירם כמתאם העניינים האזרחיים עד ספטמבר 1968. במקביל מונה שלמה גזית, באוגוסט 1967, ליו"ר ועדת התיאום המדיני-ביטחוני בשטחים, ולקראת סוף שנת 1968 מונה גם למרכז ועדת המנכ"לים המטפלת בנושאים אזרחיים בשטחים המוחזקים ובדצמבר 1967 מונה לראש מחלקת ממשל צבאי וביטחון מרחבי במטכ"ל.
תחת הממשל הצבאי התקיים מטה המינהל האזרחי שכלל שני ענפים: ענף כלכלה וענף מינהל ושירותים.
בראש הענפים עמדו קציני צבא ולידם פעלו קציני מטה אזרחיים שהיו כפופים להם מבצעית אך מקצועית היו שליחים של משרדי ממשלה אזרחיים.
ב־20 בדצמבר 1967 הועברו הסמכויות על האזור לאל"ם רפאל ורדי שמונה למפקד אזור יהודה ושומרון הכפוף לאלוף הפיקוד.
ראשי העיריות נשארו לרוב בתפקידיהם (דוגמת מוחמד עלי אל-ג'עברי בחברון) והמשיכו לנהל את העניינים האזרחיים בערים הגדולות.
לכל נפה מונה מושל צבאי בדרגת סגן אלוף.
בגדה הוקמו שבע נפות: חברון, בית־לחם, רמאללה, ירדן, שכם, ג'נין וטול־כרם.
בשנת 1973 החל הממשל הצבאי לגבש תוכנית להעברת ניהול נושאים אזרחיים כחינוך, בריאות וחקלאות מידי קציני המטה הישראלים לידי התושבים הפלסטינים.
הדבר לא יצא לפעול עקב התנגדות של ההנהגה המקומית שראתה במהלך שיתוף פעולה ונורמליזציה של ישראלי.
התנאים שנקבעו בהכסכם לא מומשו ככתבם, אך בספטמבר 1981 החליט שר הביטחון אריאל שרון להפריד את המנהל האזרחי מהמסגרת הצבאית־ביטחונית כחלק ממימוש ההסכם.
לשם כך הוא הפריד את המנהל האזרחי מהממשל הצבאי והותיר בידי הממשל הצבאי רק את האישור הסופי לפעולות בעניינים אזרחיים.
ב-4 בנובמבר 1981 פוצלו הסמכויות.
המושלים הצבאיים הפכו לקציני המנהל האזרחי, סמכויותיהם צומצמו לנושאים אזרחיים בלבד.
ראש המנהל האזרחי האחראי עליהם כפוף למתאם הפעולות בשטחים ולשר הביטחון.
במקביל הוקמו שלושה מרחבים: יהודה, בנימין ושומרון, שמפקדיהם, קצינים בדרגת אלוף-משנה, עוסקים בביטחון שוטף וכפופים לאלוף פיקוד המרכז וממנו למטכ"ל ולשר הביטחון.
לאחר האינתיפאדה הראשונה הורחבה פריסת צה"ל והוקמה אוגדת אזור יהודה ושומרון.
המרחבים פוצלו לשש חטיבות מרחביות: חטיבת מנשה, חטיבת אפרים, חטיבת שומרון, חטיבת בנימין, חטיבת יהודה וחטיבת עציון.
ב־1990 נעשה נסיון לאחד בין נפת הממשל בנפת קלקיליה והפיקוד הצבאי בנפה.
המיזם נקרא שעת רצון ובראש המפקדה המאוחדת עמד סא"ל עמית זייד.
בשנת 1995, כחלק מהסכם אוסלו ב' הוחלט על סגירת המנהל האזרחי והעברת סמכויותיו לידי הרשות הפלסטינית.
תפקידי המושלים הצבאיים של המנהל האזרחי בכל נפה בוטלו.
כיוון שבידי ישראל נותרו סמכויות אזרחיות וביטחוניות בשטח C, לא הושלם פירוק המנהל האזרחי, שהמשיך להתקיים בסמכויות מוגבלות.
לצד כך נוצר צורך בתיאום של הרשויות הפלסטיניות עם אלו הישראליות, ולכן הקימו מדינת ישראל והרשות הפלסטינית את מפקדות התיאום והקישור (מת"ק).
עם פרוץ האינתיפאדה השנייה חדלו משרדי המת"ק לעסוק בתיאום ובשיתוף פעולה בין הרשויות הישראליות והפלסטיניות כמעט לגמרי, ועבודתם התמקדה בטיפול בבקשות להיתרי מעבר בין חלקים של איו"ש ובין איו"ש לישראל.
בניגוד לעבר, פונים בשנים האחרונות פלסטינים רבים ישירות למשרדי המת"ק הישראליים, מבלי להזדקק לשירותיהם של מקביליהם הפלסטיניים.
במהלך שנת 2005 הוקמה מפקדת תיאום וקישור גם באזור עוטף ירושלים, סמוך למעלה אדומים, כדי לתת מענה לסוגיות מרקם החיים שנפגע עקב בנייתה של גדר ההפרדה.
בדצמבר 2025 הוסכם על העברת יחידות השירות של המנהל לשער בנימין.
תחת המנהל האזרחי פועלת לשכת התכנון, והיא הגוף האחראי על כל נושא התכנון והבנייה בשטח C שביהודה ושומרון – תכנון למגורים ותשתיות, רגולציה ורישוי בבינוי, והכנת תקנות ותוכניות אסטרטגיות.
הלשכה פועלת תחת המנהל האזרחי, והיא הגוף המקביל למינהל התכנון הפועל בתוך שטחי ישראל הריבונית.
היא פועלת מתוקף חוק תכנון ערים, כפרים ובניינים לשנת 1966, אחד מהחוקים הירדניים החלים בשטח עקב מעמדו המשפטי המיוחד.
יושב ראש הלשכה יהודה אלקלעי, ומטהה נמצא במחנה בית אל שבבית אל, יחד עם משרדי המנהל האזרחי.
תחת הלשכה פועלת מועצת התכנון העליונה.
היא ועדת התכנון העליונה בשטח, והיא מקבילה לכל הוועדות בישראל הריבונית.
בסמכותה להכריז על מרחבי תכנון, לאשר תוכניות מתאר בכל הרמות, אישור תקנות בענייני התכנון והבניה באזור, טיפול בהתנגדויות ועררים כנגד החלטות ועדות המשנה שלה, קביעת מדיניות התכנון במרחב, קבלת החלטות עקרוניות בנושא עליו היא אמונה ופיקוח-על על ועדות המשנה שלה.
יש לה שמונה ועדות משנה, אך כל החלטות המועצה זקוקות לאישור מנהלת ההתיישבות על מנת לקבל אישור בנייה.
מאז הקמתה הייתה אחראית הלשכה על התכנון והבנייה בכל שטח יהודה ושומרון, עד הסכמי אוסלו ב-1993 וב-1995, בהם הועברו חלקים מהסמכויות בשטח לידי הרשות הפלסטינית, ובידי הלשכה נותרו סמכויות התכנון והבנייה בשטח C בלבד, המהווה כ-60% מכלל יהודה ושומרון ועומד על 3,516 קמ"ר.
בין השנים 1988 ל-2013, במשך כ-25 שנים, שימש האדריכל שלמה מושקוביץ הן כיושב ראש לשכת התכנון והן כיושב ראש מועצת התכנון העליונה וועדת המשנה שלה להתיישבות.
החל משנת 2013, עמדה האדריכלית נטליה אברבוך בראש לשכת התכנון, ובמקביל בתפקיד יושב ראש מועצת התכנון העליונה.
היא פרשה בשנת 2023. מאז אוקטובר 2024 מכהן יהודה אלקלעי, שמונה על ידי השר במשרד הביטחון בצלאל סמוטריץ', בתפקיד יושב ראש הלשכה, ובמקביל בתפקיד יושב ראש מועצת התכנון העליונה.
קודם למינויו כיהן כמנהדס הראשי של מועצה אזורית שומרון.
מהותו של המִנהל ותפקידו הוגדרו בצו מס' 947 של הממשל הצבאי, הקובע בסעיף 2:
"מוקם בזה מִנהל אזרחי באזור.
המִנהל האזרחי ינהל את העניינים האזרחיים באזור, בהתאם להוראות צו זה, לרווחתם ולטובתה של האוכלוסייה ולשם הספקת השירותים הציבוריים והפעלתם, בהתחשב בצורך לקיים מִנהל תקין וסדר ציבורי."
המנהל האזרחי זוכה לליווי משפטי שוטף של "היועץ המשפטי לאזור יהודה והשומרון" (יועמ"ש איו"ש) בפרקליטות הצבאית.
המנהל האזרחי משמש בתפקיד מקביל למשרדי הממשלה בישראל, כאשר כל המשרדים הממשלתיים הרלוונטיים (משרדי הפנים, האוצר, התחבורה, הבריאות וכו') שולחים נציגים מטעמם האחראים כל אחד על התחום באזור השיפוט של המנהל האזרחי.
הקשר עם התושב עצמו נוצר ומתנהל באמצעות תשעת משרדי התיאום והקישור הישראליים הפועלים ביהודה ושומרון.
המנהל האזרחי אחראי על כל ההיבטים האדמיניסטרטיביים של התושבים.
בין השאר הוא אחראי על הנפקת אישורי הכניסה לישראל, אישורי התנועה בתוך יו"ש, אישורי תנועה ברכב (היתר כתר), אישורי עבודה וכמעט כל אישור רלוונטי אחר.
מנהלי היחידות במנהל מקבלים את התואר קצין מטה (קמ"ט), אף על פי שרבים מהם אזרחים המהווים את הנציגות המקצועית של משרדי הממשלה השונים, לדוגמה:
קצין המטה ארכאולוגיה - אחראי על כל ענייני הארכאולוגיה בשטחי יהודה ושומרון הוא עובד רשות העתיקות.
קצין מטה איכות הסביבה - אחראי על ענייני איכות הסביבה ביהודה ושומרון הוא עובד המשרד להגנת הסביבה.
קצין מטה משפטים ורישום מקרקעין - עובד משרד המשפטים, אחראי על הסדרה, על רישום ועל מתן ייעוץ בנוגע לבעלות על קרקעות בשטחי "C".
קצין מטה מדידות - הממונה על המדידות בשטחי יהודה ושומרון הוא עובד המרכז למיפוי ישראל.
קצין מטה שמורות הטבע - מקביל לרשות הטבע והגנים, אחראי על שמירת הטבע בשטחי יהודה ושומרון.
קצין מטה תעסוקה - אחראי על הנפקת ההיתרים לתעסוקה לפועלים הפלסטינים מאזור יהודה ושומרון.
קצין מטה רווחה - עובד משרד הרווחה האחראי על התיאום והקישור בין הרשויות הישראליות לבין נציגי הרשות הפלסטינית בסוגיות שונות בענייני רווחה של תושביה הפלסטינים של יהודה ושומרון.
קצין מטה תקשורת ודואר - אחראי על הפעלת כלל סמכויות התקשורת והדואר באזור יהודה ושומרון.
קצין מטה תחבורה ומע"צ - מתאם משרד התחבורה, אחראי על פיתוח ותחזוק תשתיות תחבורה ועל הסדרת רישיונות בתחום זה באזור יהודה ושומרון.
קצין מטה אנרגיה - ממונה על ניהול משק האנרגיה באיו"ש ומהווה הזרוע הביצועית למימוש מדיניות המנהל האזרחי בתחום האנרגיה וליישום יעדי הממשלה במשק החשמל והגז הטבעי.
קצין מטה שמאות - שלוחה מקצועית של אגף שומת מקרקעין במשרד המשפטים, אחראי על שומות מקרקעין לצורך קידום עסקאות באזור יהודה ושומרון.
לשכת התכנון - עובד מנהל התכנון, הלשכה היא גוף מקצועי האחראי על גיבוש והובלת מדיניות תכנון בשטחי C ביהודה ושומרון, זאת בראייה כלל אזורית של מועצת התכנון והוועדות תחת סמכותה, מימוש מדיניות מועצת התכנון העליונה בתוכניות מתאר אזוריות ומקומיות וטיפול בתוכניות מפורטות ותוכניות בינוי.
ב־1983 הוקמה היחידה המרכזית לפיקוח.
משרדי היחידה שוכנים במפקדת המנהל האזרחי במחנה בית אל, והיא פועלת בשלושה אזורים בשטחי C: אזור יהודה, אזור שומרון ואזור בנימין.
בראש כל אזור עומד ממונה, המפעיל באזור שעליו הוא מופקד צוות עובדים.
האחריות של היחידה כוללת פיקוח ואכיפה בשטחי C בתחומי התכנון והבנייה, המקרקעין, הגנת הסביבה, המים, התקשורת, החשמל ועוד, וכן בתחומים כגון מחצבות, חופי רחצה ושטחי אש.
ב־2015 התחילה היחידה לקדם ביחד עם תחום המגזר הפלסטיני בלשכת התכנון המרכזית, הקמת שכונה בדואית סמוך לאבו דיס, כדי לתת מענה לאוכלוסייה החיה באופן בלתי חוקי במרחב.
במסגרת עבודה זו הוקמו 35 מגרשים הכוללים תשתיות מים, חשמל וביוב.
ביוני 2017 החלה היחידה להפעיל לראשונה רחפנים בשטחי הרשות הפלסטינית, כחלק מהאכיפה נגד פעילות המפחמות המזהמות.
מאז העשור הראשון של שנות ה-2000 החלה תופעה נרחבת של בנייה פלסטינית בלתי חוקית בשטחי c, המתבצעת בהכוונת הרשות הפלסטינית.
מדובר בפרויקט אסטרטגי שמטרתו השתלטות על שטחי C - הנמצאים תחת שליטה ישראלית מלאה על פי הסכמי אוסלו.
יחידת הפיקוח במינהל האזרחי היא הממונה אל אכיפת החוק כנגד בנייה זו.
לטענת עמותת רגבים, נכון למאי 2024 ישנם מעל 97,566 מבנים לא חוקיים שהקימו פלסטינים בשטחי C ביהודה ושומרון.
מפקדת המנהל האזרחי – במחנה בית אל.
מת"ק רמאללה – מצפון לרמאללה, ממוקמת במחנה בית אל סמוך למפקדת המנהל האזרחי.
מת"ק ג'נין – ליד הכפר סאלם.
מת"ק שכם – סמוך לכפר חווארה, מדרום לשכם.
ממוקמת בבסיס של חטיבת שומרון.
מת"ק אפרים – ליד אבני חפץ.
מת"ק עוטף ירושלים – סמוך למעלה אדומים.
מת"ק בית לחם – סמוך לצומת גוש עציון ממוקמת בסיס של חטיבת עציון מדרום לירושלים.
מת"ק חברון – בהר מנוח מדרום לחברון.
מת"ק יריחו – ליד ורד יריחו מדרום-מערב ליריחו.
בנוסף פועל מת"ק אזח"ע (אזור חבל עזה) ברצועת עזה סמוך למעבר ארז, הכפוף ישירות לראש מתפ"ש ולא למנהל האזרחי.
הממונה על הרכוש הממשלתי והנטוש באזור יהודה ושומרון
יחידת "הממונה על הרכוש הממשלתי והנטוש" (המכונה גם "קמ"ט אפוטרופוס") הוקמה עם כניסת צה"ל ליהודה ושומרון ביוני 1967, ופעלה תחת הממשל הצבאי עד שנת 1981, מאז פועלת היחידה במסגרת המנהל האזרחי.
סמכות הממונה על הרכוש הממשלתי והנטוש מבוססת על שני צווים: "צו בדבר רכוש ממשלתי (יהודה והשומרון) (מס' 59), התשכ"ז-1967" ו"הצו בדבר נכסים נטושים (רכוש הפרט) (אזור הגדה המערבית) (מס' 58), התשכ"ז-1967".
בצווים אלו נקבעו סמכויותיו של הממונה בנוגע לניהול הרכוש הממשלתי (אדמות מדינה) והנטוש (אדמות נפקדים) ביהודה ושומרון.
בנוסף לכך, הממונה הוא נציג מינהל מקרקעי ישראל ביהודה ושומרון.
בצו בדבר נכסים נטושים (מס' 58), התשכ"ז-1967, נקבע, כי "רכוש נטוש הוא נכס שבעליו החוקי או מי שהחזיק בו כדין, עזב את האזור לפני התאריך הקובע (7 ביוני 1967), בתאריך הקובע או אחרי המועד האמור, בהשאירו את הנכס באזור".
משנת 1980 הממונה הוא הגורם המרכזי בהכרזה על קרקעות באזור כאדמות מדינה והקצאתן לצורך הקמת יישובים חדשים, בעיקר התנחלויות.
סקר ראשוני הראה כי כ־1.5 מיליון דונם, כ־26% משטחי יהודה ושומרון יכולים להיות מוכרזים כאדמות מדינה.
ההליך להכרזת אדמות אלו כאדמות מדינה כלל ביצוע סקר מקדים, הודעה בפני המוחתארים המקומיים כי ישנה כוונה להכריז על אדמות באזורם כאדמות מדינה, והקצאת פרק זמן לערעור על החלטה זו.
אם לא התקבלה התנגדות להכרזה, נרשם השטח כאדמות מדינה.
בפועל, בשל מדיניותה של פליאה אלבק, לא הוכרזו אדמות מדינה במקום שבו הייתה אדמה מעובדת בידי פלסטינים.
בעת הקמת יישובים, מאחר שאדמות המדינה ביהודה ושומרון אינן רשומות בלשכת רישום המקרקעין ("טאבו"), הקרקעות היו נכס שהממונה על הרכוש הנטוש הממשלתי העניק הרשאה לתכנונו לגוף מיישב, לרוב החטיבה להתיישבות של ההסתדרות הציונית העולמית או משרד השיכון.
בדו"ח מבקר המדינה מ-2012, נחשף כי ב-83 התנחלויות הממונה לא גובה דמי חכירה על אדמות המדינה (כנהוג בתוך תחומי הקו הירוק), סכום שהמצטבר למאות מיליוני שקלים לאורך השנים.
כמו כן, 25 תחנות דלק ישראליות הפועלות ביהודה ושומרון וממוקמות על אדמות המדינה, פועלות שנים רבות בלי שהממונה חתם עם בעליהן על חוזה הרשאה לשימוש בקרקעות שעליהן הן נמצאות, כנדרש בצו בדבר רכוש ממשלתי, ובלי שגבה עבורן דמי שימוש.
ועדת העררים הצבאית דנה, בין השאר, בעררים על החלטות הממונה על הרכוש הממשלתי בדבר הכרזות על קרקעות באזור יהודה ושומרון כאדמות מדינה, על סמך טענות לבעלות על הקרקע.
עררים ניתנים להגשה רק בתוך 45 הימים שנקבעו לכך בצו ההכרזה.
הבעלות על הקרקעות, כמו כל זכות קניינית אחרת במשפט הישראלי, כפופה לתקנת השוק, ולפיכך אם יתגלו זכויות בקרקע לאחר שזו כבר הוקצתה על ידי הממונה כאדמת מדינה והוחל בפיתוחה בתום לב, זכותו של התובע תפקע והוא יוכל רק לתבוע פיצויים מהממונה.
צוות סטטוס מקרקעין ("קו כחול")
צוות סטטוס מקרקעין במנהל האזרחי, הידוע יותר בשם צוות "קו כחול", הוקם בשנת 1999, ומטרתו לבחון הכרזות על אדמות מדינה שהתעוררו ספקות אודות דיוקן, זאת כדי לאפשר קידום תהליכים תכנוניים בתחום יישובי יהודה ושומרון, על פי התוכניות המוגשות למנהל האזרחי.
בצוות חברים מומחים לפענוח מפות ותצלומי אוויר ומשפטנים.
תפקידו הראשון של צוות "קו כחול" היה לדייק את מפות יהודה ושומרון ששירטטה עורכת הדין פליאה אלבק, מנהלת המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה, בעיקר לאורך שנות השמונים.
ב-2004, עם כניסת מייק בלס לתפקיד המשנה ליועץ המשפטי לממשלה (ייעוץ וחקיקה), הוחלט על רפורמה בעבודת הצוות.
הצוות הוגדל ונקבע כי מעתה כל תוכנית בנייה ביו"ש תעבור בדיקה מקדימה שלו.
ב-2011 קבע בלס כי עבודתה של אלבק עליה הסתמך הצוות התייתרה, ומעתה כל פעולת מקרקעין ביו"ש תדרוש מן הצוות בחינה מחודשת של ההכרזה על אדמות מדינה.
בהמשך קבע ארז קמיניץ המשנה ליועץ המשפטי לממשלה (משפט אזרחי), כי הצוות יבדוק יישובים אשר ביקשו להרחיב את שטח הבנייה שלהם, במלואם.
עוד נקבע כי עד סיום עבודת הצוות, לרבות סיום הליך ערעורים בבתי משפט, לא תתאפשר שום פעולת מקרקעין.
יצוין כי קודם עבודת הצוות, בודק "הממונה על הרכוש הממשלתי והנטוש" אם ישנם רישומים מוקדמים על האדמות השונות.
עבודת הצוות מאושרת בידי היועץ המשפטי לאזור יהודה והשומרון.
תקציב המנהל האזרחי, כחלק מתקציב תיאום הפעולות בשטחים, מגיע דרך תקציב המדינה ודרך הכנסותיו ("הוצאה מותנית הכנסה") כגון: אגרות רישום מקרקעין (טאבו), אגרות תכנון, אגרות תחבורה, הכנסות מבתי משפט צבאיים בגין קנסות, חילוט ערבויות ואגרות בגין ביול בקשות כניסה לישראל.
בשנת 2010 התגלה כי מדינת ישראל העבירה לקופתה, במשך כ-15 שנים, מאות מיליוני שקלים מגביית אגרות והיטלים בשטחי יהודה ושומרון שנועדו לפי החוק לתקציב המנהל למען התושבים.
תקציב המנהל האזרחי בשנת 2013 היה 306 מיליון ש"ח.
המנהל האזרחי כמעט ואינו מפרסם נתונים על עבודתו.
אף כי הגדרת תפקידו של המנהל היא דאגה לרווחתה של כלל האוכלוסייה באזור יהודה ושומרון, נטען כי, מעצם היותו חלק מהממסד הישראלי, הוא מעדיף בפועל את האינטרסים של מדינת ישראל באזור, לרבות אלו של המתיישבים הישראלים, על חשבון אינטרסים של התושבים הערבים.
מאידך, נטען כנגד המנהל האזרחי שהוא מפלה לרעה את המגזר היהודי.
לדוגמה בשנת 2008 איתר המינהל 646 מבנים בלתי חוקיים במגזר הפלסטיני והרס 111 מהם (17%).
באותה שנה איתר המינהל 293 מבנים בלתי חוקיים במגזר היהודי והרס 105 מהם (36%).
בתגובה טוענים ארגוני זכויות אדם כי לא ניתן לערוך השוואה כזו כשמראש מדיניות מתן האישורים מוטה: לטובת המתנחלים עומדים גופי תכנון אזרחיים עם נציגות לקהילה (כלומר לציבור המתנחלים) ואילו עבור הפלסטינים מתכננים גופים צבאיים ללא נציגות לפלסטינים.
לטענת עמותת "במקום", ישראל משתמשת בכלים תכנוניים שונים כדי לצמצם במידת האפשר את הגידול באוכלוסייה הפלסטינית בשטח C.
כך למשל בשנת 2005 הוגשו למנהל האזרחי 189 בקשות של פלסטינים להיתרי בנייה, מהן אושרו רק 13 (7%).
באותה שנה נבנו בהתנחלויות 1180 יחידות דיור.
לפי נתוני המינהל האזרחי, שהועברו לארגונים, רק אחוז זעום מבקשות להיתרים שמגישים הפלסטינים לבנייה אכן מאושרים.
במצב כזה, לטענת הארגונים, נתוני ההריסות זניחים ביחס למבנה הבסיסי של מערכת התכנון המפלה כנגד פלסטינים.
ב־2011 נטען כי המינהל האזרחי איננו משקיע את התקציבים שניתנו לו בנושאים כגון שמירה על הסביבה ופינוי אשפה, ואף על פי שתחומים אלה נמצאים באחריותו.
ב־2017 נמתחה ביקורת על אוזלת היד במניעת שוד עתיקות ביהודה ושומרון של קמ"ט ארכאולוגיה במנהל, לרשותו עומד פקח אחד.
במהלך השנים התגלו מספר מקרי שחיתות במנהל, בעיקר פרשות של מתן היתרי כניסה לישראל, אישורי בנייה, רישיונות חציבה ורכישת קרקעות תמורת שוחד:
בשנת 1983, התפטר מושל נפת טול כרם, סגן אלוף שלום מוצפי, לאחר שהואשם בקבלת שוחד, במעילה בתפקיד ובניצול מעמדו כמושל לצרכיו הפרטיים.
בשנת 1998, מצאה ועדה של משרד הביטחון ("ועדת ורדי-גדרון") אי סדרים חמורים בנושא של חלוקת זיכיונות להפעלת מחצבות ותחנות דלק במנהל.
בין השאר התגלו עדויות על מעבר של בעלי תפקידי רישוי במנהל (שאחראים על מתן זיכיונות כרייה), מיד עם פרישתם, לתפקידים בכירים בחברות הכרייה שזכו בזיכיונות.
באוקטובר 2003, שני קצינים במנהל האזרחי נעצרו במסגרת חקירת מצ"ח.
השניים נחשדו בקבלת טובות הנאה מכמה אנשי עסקים פלשתינאים באזור חברון, תמורת הנפקת אישורי מעבר בהיקף גדול.
בשנת 2005, נפתחה חקירת משטרה בחשד שבכירים במינהל סייעו לרכישת קרקעות במרמה מפלשתינאים ביהודה ושומרון, תמורת שוחד.
ביוני 2008, הוגשו כתבי אישום בפרשה נגד שני בכירים במינהל, סגן-אלוף יאיר בלומנטל (שהיה ראש ענף תשתיות במינהל) ורב-סרן אהוד ברוש (ראש מדור מקרקעין), שנאשמו בקבלת שוחד וטובות הנאה מסוחר הקרקעות יוסף עמרם.
בשנת 2011, הגיעה המדינה לעסקת טיעון עם יוסף עמרם, שהורשע על פי הודאתו במתן שוחד וכן בסחיטה באיומים ועבירות מס; נגזרו עליו 18 חודשי מאסר.
ביוני 2011, עמרם קבילו, לשעבר ראש ענף תעסוקה במנהל האזרחי ביהודה ושומרון, הורשע בעבירות של קבלת שוחד וטובות הנאה מגורמים שונים כדי להנפיק לפלסטינים אישורי מעבר לישראל.
בינואר 2016, רס"ן יוסף יזיד מהמנהל האזרחי נשלח ל-5 שנות מאסר על קבלת שוחד של רבע מיליון ש"ח מפלסטינים, תמורת הנפקת היתרי כניסה לישראל.
במרץ 2017, הורשע קצין במנהל האזרחי בעבירות מין חמורות, קבלת שוחד וחריגה מסמכות עד כדי סיכון ביטחון המדינה.
בית הדין הצבאי ביפו גזר עליו 11 שנות מאסר.
ביולי 2017, במסגרת הסדר טיעון, רכז ביחידת הפיקוח של המנהל האזרחי, צבי אבנון, הורשע בביצוע עבירות מרמה והפרת אמונים - לקיחת שוחד עבור מידע מקדים שמסר על ביקורות יזומות של המינהל האזרחי באתרים לחציבה בלתי חוקית.
בנובמבר 2017, הגישה הפרקליטות תביעה אזרחית כנגד אבנון, ובו דרשה ממנו את 45 אלף השקלים שקיבל כשוחד.
ביולי 2020 פורסם בדו"ח של מבקר המדינה כי קמ"ט איכות הסביבה בנימין אלבז, משמש כיו"ר ועד עובדים הן במנהל האזרחי והן במשרד לאיכות הסביבה, בניגוד לנהלים של איוש תפקידים של חברי ועד עובדים על ידי מנהלים בכירים.
כמו כן פורסם בדו"ח כי ישנה התנהלות קלוקלת בכל נושא ועדת השעות הנוספות שאינה מפיצה פרוטוקול כנדרש, ואף אישרה למספר בכירים במנהל האזרחי 80 שעות נוספות לחודש, ששולמו במלואן אך לא ידוע האם מומשו בפועל על ידי העובדים הללו.
סגן ראש המנהל האזרחי לעניינים אזרחיים
שםתקופת כהונההלל רוט29 במאי 2024–מכהן
המנהיג העליון (בפרסית: آیت اللهرهبر انقلاب, תעתיק: רַהְבַרֶ אֶנְעֶ'לאב, שפירושו: מנהיג המהפכה או مقام رهبری, תעתיק מדויק: מַעְ'אַםֶ רַהְבַרי, שפירושו: סמכות ההנהגה) הוא ראש המדינה וסמכות הדת האסלאמית השיעית העליונה באיראן.
במשך 45 שנות קיומה של הרפובליקה אסלאמית באיראן, שימשו בתפקיד זה רק שני אנשים: רוחאללה ח'ומייני שכונן את התפקיד, ויורשו עלי ח'אמנהאי, שמחזיק בתפקיד מאז מותו של הראשון ב-1989.
התואר "מנהיג עליון" آیت الله (رهبر معظم, רַהְבַרֶ מֻעַטַ'ם) הוענק כתואר כבוד ואינו מופיע בחוקת איראן (שם הוא נקרא רַהְבָּר – "המנהיג").
באמצעי תקשורת במדינות המערב מכונה לעיתים המנהיג העליון המשמש כ"אייתוללה" (התואר האסלאמי שבו צריך להחזיק מי שנבחר למנהיג העליון).
התפקיד נוצר על ידי רוחאללה ח'ומיני בעקבות המהפכה האסלאמית שהוביל ב-1979, בהתאם לדוקטרינה הפוליטית והאסלאמית שהשליט במדינה: "שלטון חכם ההלכה" (ولایت فقیه ולאית-י פקיה).
הדוקטרינה מבוססת על העיקרון השיעי שלפיו חכם ההלכה (הפקיה) אחראי למסכנים בקהילה, והיא פותחה על ידי ח'ומייני, עד לקביעה שחכם ההלכה הוא השליט המוחלט של המדינה.
הדוקטרינה קובעת כי רק איש דת ראוי להיות השליט המוחלט, בדומה לאימאמים השיעים האדוקים ולנביא מוחמד.
פרשנות זו הביאה לקביעה שהמנהיג העליון הוא נציגו של האל עלי אדמות, ובדומה לנביא מוחמד, לעולם אינו טועה.
המנהיג העליון נחשב לראש המערכת הפוליטית באיראן, ולמחזיק הכוח המשמעותי.
בהתאם לחוקה, המנהיג הוא הקובע את מדיניות החוץ והפנים, שולט בצבא איראן ובכלל זאת במשמרות המהפכה האסלאמית, ושולט באמצעי התקשורת במדינה.
נשיא איראן, הנבחר ישירות על ידי הבוחרים, הוא העומד בראש הרשות המבצעת ובראשות הממשלה.
ב־1989 תפקיד ראש הממשלה אוחד עם תפקיד הנשיא, שהיה רשמי עד אז.
עם זאת, רבות מהסמכויות שמוענקות לנשיא במדינות השונות, לדוגמה השליטה בכוחות המזוינים והזכות להכריז מלחמה או לחתום הסכמי שלום, שמורה למנהיג העליון.
המנהיג העליון נבחר על-ידי מועצת המומחים, בה חברים 86 מולות.
מועצת המומחים נבחרת על ידי הבוחרים אחת לשמונה שנים.
המועצה היא המפקחת על פעילות המנהיג, ובסמכותה אף להדיחו.
עם זאת, את המועמדים לבחירות למועצת המומחים מאשרת או פוסלת מועצת שומרי החוקה.
חצי מתוך תריסר חברי מועצת שומרי החוקה ממונים על ידי המנהיג העליון, היתר נבחרים על ידי המג'לס, מתוך רשימה שמגיש ראש הרשות השופטת, שהוא עצמו ממונה על ידי המנהיג.
לפיכך, לגוף היחיד בעל היכולת להדיח את המנהיג העליון נבחרים אך ורק עושי דברו.
המועצה בוחרת את המנהיג במקרה שהוא אינו מסוגל למלא עוד את תפקידיו על פי החוקה או במקרה שהוא נפטר.
על פי המפורט בפרקים 5 ו־109 של החוקה האיראנית, על המנהיג העליון להיות אדוק, בעל יכולת לפסוק פסיקות מוסלמיות, ישר, מודע למתרחש סביבו, בעל ראייה פוליטית וחברתית נכונה, אמיץ, בעל תושייה, בעל יכולת ניהול אם כי זהיר ומסויג למען נתיניו האיראניים.
אם קיימים מספר מועמדים שעונים על קריטריונים אלו, תבחר המועצה את המועמד שמגלה את יכולות הניהול והשליטה על המונים לצד יכולתו לשקוד על ידע רב הקשור בדת האסלאם, ברמה הטובה ביותר - ובמקביל.
סמכויותיו ותפקידיו של המנהיג העליון נקבעות בפרק 110 בחוקת איראן, ומעניקות לו שליטה על הרשות השופטת (שהוא ממנה את ראשה), הרשות המבצעת (הנשיא, אותו הוא יכול לפטר, ואת המועמדים בבחירות לתפקיד הוא יכול לסנן בעקיפין דרך מועצת שומרי החוקה) והרשות המחוקקת (בעקיפין דרך מועצת שומרי החוקה).
פרק 110 גם מציין כי המנהיג יכול להאציל חלק מסמכויותיו לאנשים אחרים.
קביעת המדיניות של הרפובליקה האסלאמית לאחר התייעצות עם המועצה לאבטחת אינטרס המשטר.
פיקוח על ביצוע נכון של המדיניות המותוית.
הכרזת שלום או מלחמה והנעת הכוחות המזוינים.
מינוי, פיטורין או קבלת התפטרות של:
חכמי הדת במועצת שומרי החוקה.
ראשי רשתות הטלוויזיה והרדיו האיראניות.
ראש המטות המשולבים של הצבא.
פתרון מחלוקות בין שלוש זרועות הכוחות המזוינים ופיקוח על יחסיהם.
פתרון בעיות, שאינן ניתנות לפתרון בדרכים רגילות באמצעות המועצה לאבטחת אינטרס המשטר.
חתימה על הצווים המכריזים על בחירות לנשיא הרפובליקה.
פיטורי נשיא הרפובליקה, תוך שקילת האינטרס של המדינה, לאחר שבית המשפט העליון מוצא אותו אשם בהפרת התחייבויותיו החוקתיות, או לאחר הצבעה של המג'לס, המעידה על אי-כשירותו בהתאם לפרק 89 של החוקה.
חנינה או קציבת עונשים של פושעים, בהתאם לחוק האסלאמי, בהמלצה של ראש הרשות השופטת.
סייד אייתוללה עט'מא רוחאללה ח'ומייני, 1979–1989
סייד עלי ח'אמנאי, 1989 ואילך
כהונהדיוקןשםתוחלת חייםמקום לידההערות13 בדצמבר 1979 - 3 ביוני 1989
(9 שנים ו-182 ימים)האימאם האייתוללה עט'מא סייד רוחאללה ח'ומייני24 בספטמבר 1902 – 3 ביוני 1989 (בגיל 86)ח'ומיין, מַרְכַּזימנהיג המהפכה האיראנית של 1979
מייסד הרפובליקה האסלאמית של איראן24 ביוני 1989 - הווה (36 שנים)האימאם האייתוללה סייד עלי ח'אמנאי19 באפריל 1939 (בן 86)משהד, ח'וראסאן רזאווינשיא איראן מ-1981 ועד מות ח'ומייני
המנוחה האחרונה של קלייד ברוקמן הוא הפרק הרביעי בעונתה השלישית של סדרת המדע הבדיוני "תיקים באפלה".
בפרק חוקרים סוכני ה-FBI פוקס מאלדר (דייוויד דוכובני) ודיינה סקאלי (ג'יליאן אנדרסון) שרשרת רציחות של חוזי עתידות ומגייסים לעזרתם סוכן ביטוח (פיטר בויל בהופעת אורח) המאמין שביכולתו לנבא את נסיבות מותם של בני אדם.
הפרק זיכה את הסדרה בשני פרסי אמי והוא נחשב לאחד מפרקיה הבולטים ביותר.
הפרק שודר לראשונה בארצות הברית ב-13 באוקטובר 1995.
סוכני ה-FBI מאלדר וסקאלי מגיעים למיניאפוליס אל דירה בה התגלו איבריה הפנימיים ועיניה העקורות של חוזת עתידות, האחרונה בסדרה של רציחות של חוזי עתידות.
אל הדירה מגיע לבקשתה של המשטרה גם מדיום מפורסם בשם "יאפי הגדול" שמאשים את מאלדר בהקרנת אנרגיה שלילית ומבקש ממנו לעזוב את זירת הרצח.
מאלדר מביע את דעתו כי יאפי הוא שרלטן.
סוכן הביטוח קלייד ברוקמן מנסה למכור פוליסה לזוג צעיר, שמעדיף להוציא את כספו על סירה.
בתגובה, ברוקמן מתאר בפירוט רב את מותו המחריד של הבעל בתוך שנתיים.
ברוקמן שב לביתו, שם הוא מגלה לחרדתו גופה בפח האשפה של הבניין.
ברוקמן מושך את תשומת לבו של מאלדר, לאחר שמן החקירה הראשונית עולה כי הוא יודע פרטים על הרצח ועל סדרת הרציחות שלא נחשפו לציבור.
מאלדר מביא את ברוקמן אל זירת הרצח האחרון וטוען כי הוא מאמין שברוקמן מסוגל לעזור להם בחקירה.
בראשו של ברוקמן עולה חיזיון של מעשה הרצח והוא רץ לשירותים על מנת להקיא.
סקאלי מביעה את דעתה כי ברוקמן הוא שרלטן בדיוק כמו יאפי, אך סגנונו שונה.
ברוקמן אומר לסקאלי ומאלדר שגופת האישה תימצא בנהר "ליד חייל הסער הנאצי, השמן והקטן", לדבריו.
למחרת, הגופה מתגלה במקום שחזה ברוקמן ומאלדר מזהה במקום מְכָל פרופאן שמזכיר בצורתו חייל סער נאצי, אך סקאלי נותרת ספקנית בנוגע לברוקמן.
מאלדר מגיע לביתו של ברוקמן ומאשים אותו בכך שהוא אדיש כלפי היכולת שלו, והשניים מתווכחים ויכוח פילוסופי שבסופו נאות ברוקמן לסייע למאלדר.
ברוקמן חוזה רצח נוסף ומוביל את סקאלי ומאלדר אל יער בו לדעתו נמצאת הגופה, שם הוא מספר על "היום שבו מתה המוזיקה", בו נהרג הזמר האהוב עליו "The Big Bopper" לאחר שזכה במושב על המטוס בהטלת מטבע.
הרעיון של מצב בו חיי אדם תלויים בהטלת מטבע, הותיר עליו רושם כה עז עד שהוא פיתח יכולת לחזות את נסיבות מותם של בני אדם.
לאחר חיפוש רגלי שמעלה חרס, השלושה מוצאים את הגופה מתחת לגלגלי מכוניתם השקועה בבוץ.
מאלדר מוסר לברוקמן פיסת בד מן הגופה וברוקמן טוען כי הרוצח מאמין שהוא ניחן בתפיסה על-חושית, וכי הוא "ראה כמה מהדברים שהרוצח ראה", לדבריו.
הוא מתאר חיזיון שעולה בראשו בו מאלדר פורץ לתוך מטבח חשוך באקדח שלוף, ולאחר מכן הרוצח צועד בעקבותיו מבלי שמאלדר חש בו.
בחזיונו של ברוקמן, מאלדר נעצר, משפיל את עיניו ומבחין שהוא דרך על עוגה שנמצאה על הרצפה, ואז הרוצח משסף את צווארו.
ברוקמן, במקום לדווח על סוף החיזיון, מוסר למאלדר מכתב שקיבל מהרוצח בו הרוצח כותב שהוא מצפה לרגע בו יהרוג את ברוקמן.
כשסקאלי שומרת על ברוקמן בחדר בבית מלון הוא חוזה בפניה, ספק בהלצה, שסופם להיות ביחד במיטה.
בינתיים, הרוצח שומע מחוזת עתידות כי הוא אינו יודע מדוע הוא עושה את הדברים שהוא עושה, אך בלבולו יגיע בקרוב מאוד לקיצו, ובסוף החיזיון הוא רוצח אותה.
מאלדר מחליף את סקאלי בשמירה על ברוקמן, שמספר למאלדר על חלום שחוזר אליו מדי לילה.
למחרת, הרוצח, שעובד כנער שליח במלון, נכנס לחדרו של ברוקמן.
השניים מזהים אחד את השני מיד, מתחילים לשוחח.
במהלך השיחה שואל הרוצח "מדוע אני עושה את מה שאני עושה?" וברוקמן משיב לו "מפני שאתה משוגע!", הרוצח מחייך בהבנה ובסיום שיחתם הוא רוצה להרוג את ברוקמן, אך ברוקמן דוחה אותו בטענה שעדיין לא הגיע זמנו להרוג אותו.
סקאלי מגיעה למסקנה שהרוצח הוא הנער השליח וממהרת חזרה אל המלון כשמאלדר בעקבותיה.
במלון, מאלדר פורץ אל תוך חדר חשוך ולבסוף דורך על עוגה כפי שחזה ברוקמן, אך סקאלי מצליחה לירות ברוצח ההמום לפני שהוא מספיק להרוג את מאלדר.
סקאלי מוצאת את ברוקמן כשהוא מת בדירתו לאחר שהתאבד.
היא מתיישבת לצידו ומבינה את חזיונו על כך שסופם להימצא יחד במיטה.
מאוחר יותר בביתה, סקאלי צופה בפרסומת טלוויזיונית בכיכובו של "יאפי הגדול" ובתגובה משליכה בתיעוב את הטלפון לעבר המסך.
הפרק הוא השני מתוך ארבעת פרקי הסדרה שכתב התסריטאי דרין מורגן, שנחשב לאחד מכותביה הפופולריים ביותר של "תיקים באפלה".
מורגן החל את דרכו בסדרה בגילום הדמות "Flukeman", תולעת סרט דמוית-אדם שנוצרה מזבל רדיואקטיבי שמקורו באסון צ'רנוביל.
לקראת סוף העונה השנייה הפך מורגן לתסריטאי מן המניין של הסדרה וכתב בסך הכל ארבעה פרקים, ששילבו לראשונה מרכיבים של קומדיה שחורה ופרודיה עצמית בסדרה, שהתאפיינה עד אז בטון דרמטי וקודר.
הדמויות שתרם מורגן לסדרה הושוו לדמויותיה התמהוניות של הסדרה הקומית "חשיפה לצפון".
מלבד גישתו ההומוריסטית, הפרק נחשב ליוצא דופן בזכות גישתו לסוגת המדע הבדיוני שנמנעה לחלוטין משימוש בנושאים מתחום המדע, שהיו נפוצים מאוד בסדרה.
מורגן הכליל מספר בדיחות פנימיות בפרקים אותם כתב עבור הסדרה.
כך למשל שמו של קלייד ברוקמן הוא מחווה לתסריטאי והבמאי מתקופת הראינוע קלייד ברוקמן, שהיה מהתסריטאים שהשפיעו ביותר על מורגן, ובדומה לדמות שבפרק ביצע התאבדות.
הפרק עושה שימוש אף בשמותיהם של תסריטאי ראינוע נוספים וכן בפרטי טריוויה הקשורים אליהם.
"המנוחה האחרונה של קלייד ברוקמן" זכה לשבחים מהמבקרים.
צוינו לטובה האופן בו מצליח הפרק לשלב בהצלחה מרכיבים של הומור, אימה ודרמה, וכן משחקו של פיטר בויל.
"הגאזט" של מונטריאול כינה את הפרק "אחת משעותיה הבלתי-נשכחות ושוברות-הלבבות ביותר של הטלוויזיה".
הפרק דורג במקום העשירי ברשימת "100 פרקי הטלוויזיה החשובים ביותר בכל הזמנים" של המגזין TV Guide מ-1997, שם נטען כי על אף שמרכיביה המרכזיים כוללים בעיקר נושאים כחוצנים, מוטציות וקונספירציות, הסדרה מעמיקה ונוגעת ללב ביותר כאשר היא "חוקרת את הלב השרוי באפלה".
כמו כן נטען כי הרגע המכונן ביותר בסדרה הוא תשובתו המסתורית של ברוקמן לסקאלי על שאלתה מתי תמות: "את לא", בעוד שבדיעבד אובחנה סקאלי בעונה העוקבת כחולה בסרטן המוח.
השחקן שמגלם את "יאפי הגדול" הוא יאפ ברוקר, שתיפקד בדרך כלל בסדרה ככפיל של דייוויד דוכובני.
הבלוג הניו יורקי gawker.com טען כי הדמות מזכירה את אורי גלר.
דרין מורגן זכה בפרס אמי עבור כתיבה בסדרת דרמה על כתיבת הפרק.
זהו פרס אמי היחיד בו זכתה הסדרה עבור כתיבה.
מורגן גם הועמד לזכייה בפרס מאיגוד התסריטאים האמריקאי על כתיבת הפרק.
פיטר בויל זכה בפרס אמי עבור שחקן אורח בסדרת דרמה על גילומו של קלייד ברוקמן בפרק (זכייתו היחידה בפרס אמי מתוך עשר מועמדויות).
המנהיג הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס הענק הירוק ביקום מארוול קומיקס.
דמותו הופיעה לראשונה בחוברת Tales to Astonish #62 מדצמבר 1964 ונוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאייר סטיב דיטקו.
המנהיג הוא האלטר אגו של סמואל סטרנס, עובד במפעל לכימיקלים בבויסי, איידהו שהתפוצץ עליו חומר רדיואקטיבי והוא נספג בקרינת גמא ששינתה את מראהו באופן קיצוני, הפכה את צבע עורו לירוק והגדילה את המוח שלו בתוך הגולגולת המתנשאת.
כמו הקודמים לפניו שנחשפו לקרינת גמא, סטרנס רכש מספר מאפיינים כתוצאה מהחשיפה לקרינה הרדיואקטיבית, מאפיינים שנבעו מתאווה עמוקה וחבויה בתוכו.
מאחר ששאיפתו הגדולה ביותר לפני השינוי הייתה להיות חכם יותר, התאונה גרמה לכך שרמת האינטלקט שלו גדלה לאין שיעור.
הוא החל לקרוא לעצמו "המנהיג" ותכנן מספר פשעים שאפתניים, כשהענק הירוק היה לאויבו הגדול ביותר.
הוא גייס לשורותיו צבא של הומנואידים חזקים אותם בנה וניסה לשכתב מחדש את ההיסטוריה של כדור הארץ על ידי הדבקת הבריאה בקרינת גמא ויצירת החברה האנושית בצלמו והוא בראשה.
דמותו של המנהיג מדורגת במקום ה-63 ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים של כל הזמנים, לפי אתר IGN.
את דמותו של סמואל סטרנס גילם בסרט הלייב אקשן "הענק הירוק" השחקן טים בלייק נלסון, ששב לגלם את הדמות בסרט "קפטן אמריקה: עולם חדש מופלא".
בתחילת קריירת הפשע שלו ככובש בפוטנציה, המנהיג יצר טבעת מרגלים מתוך מטרה להפיל את הממשל הפדרלי של ארצות הברית.
הוא שלח מרגל לגנוב רובוט אותו פיתח באנר, שהופך לענק הירוק ויוצא בעקבותיו.
בהמשך, המנהיג שולח את בן בריתו הזיקית כדי ללכוד את הענק על ידי התחזות לבאנר.
הזיקית אמנם נכשל, אך המנהיג שלח אחרי הענק את ההומנואידים שלו, שהכניעו אותו.
הוא גם גנב מכשיר שאותו המציא באנר, אשר יכול לספוג אנרגיה של פיצוץ גרעיני, ומאפשר לכל אומה שמחזיקה בו להיות חסינה בפני התקפה גרעינית.
לבסוף, הענק הצליח להשמיד את מעבדתו של המנהיג ואת המכשיר, אך המנהיג עצמו נמלט.
לאחר מכן, המנהיג שאף למכור את צבא ההומנואידים שלו לאומות יריבות וערך הדגמה של תקיפת בסיס טילים - תוכנית אותה סיכל הענק הירוק.
המנהיג היה סקרן לגבי כוחותיו של הענק, והציל אותו ממוות בטוח מידי ההומנואידים שלו.
לאחר שערך בו ניתוח שהציל את חייו, הוא הזכיר לו שבעקבות כך הענק חייב לו.
המנהיג ניצל את העובדה הזאת כדי לשלוח את הענק לעולם ביתו של הצופה ולגנוב מכשיר שמכיל את הידע של כל היקום.
אולם, מידע זה היה יותר מדי בשביל המנהיג, שנפל לקרקע מחוסר הכרה, והענק שיער שהוא מת מהלם.
עד מהרה, גנרל רוס מצא את מפקדתו הנטושה של המנהיג והפעיל הומנואיד ענק הנקרא בשם "הורג הענק" כדי להביס את הענק הירוק.
המנהיג צץ מחדש כאשר הציע לגנרל רוס עזרה בניטרולו של הענק, ושלח את הסופר-הומנואידים שלו כדי לעזור לרוס להשתלט על הנשק הגרעיני של אמריקה.
הוא המשיך לזמום מזימות, כאשר בין היתר שחרר את ריינו משבי ושלח אותו בעקבות הענק.
בהמשך, המנהיג יצר שכפולים אנדרואידים של אישים בכירים בממשל האמריקני במטרה לחטוף את נשיא ארצות הברית ואת סגן הנשיא.
המנהיג גם השתלט לזמן מה על בסיס גמא שבו באנר עבר את התאונה שגרמה לו להפוך לענק הירוק.
המנהיג זיהם את מקורות המים של מנהטן בקרינת גמא במטרה לגרום לאנושות לעבור מוטציה בדמותו.
עם הזמן, קרינת הגמא שבגופו החלה להתפוגג.
בתחילה, הוא חשב שמדובר במאמץ ובריכוז יתר על כך שניסה למצוא דרכים לתפוס את הענק הירוק.
עד שהוא הבין מה התרחש, רוב האינטליגנציה שלו שהייתה יכולה לעזור לו למצוא פתרון לכך אזלה, וכעת כתבי יד שהיו עבורו משחק ילדים בעבר הם מעבר ליכולתו המוגבלת.