tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לשניים היה תפקיד במניעת סיוע הומניטרי תוך הפרה של המשפט הבין-לאומי, והתנהלותם הובילה לשיבוש היכולת של ארגונים הומניטריים לספק סיוע חיוני לאזרחי עזה.
בית הדין לא זיהה צורך צבאי ברור או הצדקה להגבלות שהטילה ישראל על סיוע הומניטרי לתושבי הרצועה.
אסון הסיוע ההומניטרי ברחוב א-רשיד בעזה (מכונה גם בשם "טבח הקמח") התרחש ב-29 בפברואר 2024, ובמהלכו נהרגו לפחות 118 פלסטינים ועוד כ-760 נפצעו.
האירוע התרחש כאשר אלפים מתושבי רצועת עזה עטו על משאיות סיוע הומניטרי ברחוב א-רשיד.
לטענת הפלסטינים, אחרי שהגיעו המשאיות ואנשים הסתערו עליהן, התחילו כוחות צה"ל לירות לתוך הקהל, ובכאוס שנוצר אחרים נרמסו ונדרסו.
אל-ג'זירה פרסמה סרטונים שתיעדו את הירי.
לפי דיווחם של בית החולים אל-עודה ובית החולים כמאל עדואן, אליהם פצועים רבים פונו, הגיעו פצועי ירי רבים.
מספר ארגוני זכויות אדם שחקרו את האירוע טענו כי ישראל אשמה בפשע מלחמה של טבח באוכלוסייה אזרחית.
במהלך חודש מרץ 2024, כחלק מהלחימה ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל, דווח על שורה של תקריות בהן נהרגו פלסטינים ששהו באזור החלוקה של הסיוע ההומניטרי בכיכר כווית בשכונת זייתון שבעיר עזה.
משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם תיעד יותר מעשרים התקפות בזמן שאנשים חיכו לסיוע הומניטרי ברצועת עזה מאז אמצע ינואר 2024, מבלי להטיל את האשמה על צה"ל.
ב-19 במרץ הפלסטינים דיווחו על למעלה מ-20 הרוגים בכיכר כווית.
לטענתם, הצבא פתח באש לעבר כינוס אזרחי שמטרתו הייתה להבטיח את העברת הסיוע ההומניטרי לשאר חלקי העיר.
בקרב הפלסטינים, כיכר כווית זכה לכינוי "מלכודת המוות".
ב-2 במרץ 2025, עם תום השלב הראשון של הסכם חמאס–ישראל ובהוראת ראש הממשלה בנימין נתניהו, צה"ל סגר את כל המעברים לרצועת עזה ועצר את כניסת הסיוע ההומניטרי לשטחה.
חמאס האשים את ישראל ב"הפרה בוטה" של ההסכם, שכן סעיף 14 בהסכם קובע כי ההפוגה בלחימה והכנסת הסיוע ההומניטרי המופיע בו ימשיכו להתממש גם בעת המשא ומתן שמנהלים הצדדים על שלב ב'.
לפי עמותות שמאל וארגוני זכויות אדם ישראליים, ההוראה מהווה הפרה של הדין הבין-לאומי והישראלי, שכן על המדינה, ככוח כובש, מוטלת חובה לאפשר אספקת מזון, תרופות וסיוע חיוני לאוכלוסייה האזרחית, ללא הפיכתו לכלי מיקוח.
ב-5 במרץ שרי החוץ של גרמניה, בריטניה וצרפת פרסמו הצהרה משותפת בה קראו לישראל לעמוד בהתחייבויותיה הבין-לאומיות ולהבטיח את אספקת הסיוע ההומניטרי לתושבי רצועת עזה.
ב-9 במרץ ניתקה ישראל את אספקת החשמל לעזה, שיועדה למתקני התפלה.
בעקבות הפסקת החשמל לעזה דווח על שיא של מחסור במים נקיים ברצועה.
יוניצ"ף מסר כי עזה סובלת ממחסור חמור במים, ושרק 10% מהתושבים מקבלים מים ראויים לשתייה.
איגוד עיריות רצועת עזה פרסם אזהרה ממה שכינה "אסונות בריאותיים וסביבתיים חמורים", כולל התפשטות מואצת של מחלות ומגפות, בשל מניעת החשמל והמים.
משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים הודיע שיש צורך דחוף בסיוע הומניטרי מציל חיים בעזה.
ב-25 באפריל תוכנית המזון העולמית הודיעה כי מלאי המזון שלה ברצועה אזל.
ב-7 במאי גם המטבח המרכזי העולמי הודיע כי כי נגמרה לו אספקת המזון ברצועה.
בהמשך החודש ראש ממשלת ישראל החליט להחזיר את הסיוע ההומניטרי לרצועה במידה מצומצמת, וזאת על מנת לבלום לחצים בין-לאומיים להפסקת מבצע מרכבות גדעון שהחל זמן קצר קודם לכן.
באוגוסט 2025 חתמו יותר מ-100 ארגונים בינלאומיים על מסמך שבו נטען כי ישראל חוסמת זה חודשים את הכנסת הסיוע ההומניטרי הכולל מזון, תרופות, מים וציוד חירום לרצועת עזה, וכי מרביתם לא הצליחו להכניס סיוע החל מחודש מרץ.
מתאם פעולות הממשלה בשטחים הדף את הטענות וענה כי המציאות הפוכה.
הרג במהלך פעילות הקרן ההומניטרית לעזה
ב-27 במאי 2025 יצאה אל הפועל תוכנית חלוקת הסיוע ההומניטרי ברצועת עזה, שעירבה קרן סיוע אמריקאית-ישראלית.
לעיתים קרובות התרחשו תקריות אלימות, הן תקיפות ישראליות והן תקיפות של חמאס, סמוך למרכזי הסיוע.
מאות בני אדם נהרגו מירי.
לפי משרד זכויות האדם של האו"ם, בין ה-27 במאי 2025 ל-21 ביולי 2025, צה"ל הרג לפחות 1,054 פלסטינים בעת שניסו להשיג מזון, במרכזי סיוע ברצועה המופעלים על ידי הקרן ההומניטרית לעזה, ובסמוך לשיירות המופעלות על ידי ארגוני סיוע אחרים.
לדברי קצינים ולוחמים בצה"ל, הצבא ירה לעבר אזרחים שבאים לפני הפתיחה כדי למנוע מהם להתקרב – או אחרי הסגירה, במטרה לפזרם.
חיילים העידו גם על ירי בנושאי דגלים לבנים במתחמי חלוקת הסיוע.
המשבר המזרחי הגדול של 1875–1878 החל בשטחי האימפריה העות'מאנית בחצי האי הבלקני בשנת 1875, עם פרוץ מספר מרידות ומלחמות שהביאו להתערבות של מעצמות בינלאומיות, והסתיים עם הסכם ברלין ביולי 1878.
מצב הממשל העות'מאני בבלקן המשיך להידרדר לאורך המאה ה-19, כאשר השער הנשגב איבד מדי פעם שליטה על מחוזות שלמים.
רפורמות שנכפו על ידי מעצמות אירופה לא הביאו מעט לשיפור תנאי האוכלוסייה הנוצרית, ובו בזמן הצליחו לא לרצות חלק נכבד מהאוכלוסייה המוסלמית.
בוסניה סבלה לפחות משני גלי מרד מצד האוכלוסייה המוסלמית המקומית, האחרון ב-1850. אוסטריה התגבשה לאחר המהומה של המחצית הראשונה של המאה ושאפה להחיות מחדש את מדיניות ההתרחבות ארוכת השנים שלה על חשבון האימפריה העות'מאנית.
בינתיים, הנסיכויות האוטונומיות הנומינליות, העצמאיות בפועל של סרביה ומונטנגרו, ביקשו להתרחב גם לאזורים המאוכלסים על ידי בני ארצם.
הרגשות הלאומניים ורגשות האיחוד היו חזקים וקיבלו עידוד על ידי רוסיה וסוכניה.
משבר כלכלי עות'מאני וברירת מחדל
ב-24 באוגוסט 1854, במהלך מלחמת קרים, לקחה האימפריה העות'מאנית את ההלוואות הזרות הראשונות שלה.
האימפריה קיבלה הלוואות לאחר מכן, בחלקן למימון בניית מסילות ברזל וקווי טלגרף, ובחלקן כדי לממן גירעונות בין ההכנסות לבין ההוצאות המפוארות של החצר הקיסרית, כגון בניית ארמונות חדשים על מצר הבוספורוס בקונסטנטינופול.
כמה פרשנים פיננסיים ציינו כי תנאי ההלוואות הללו היו נוחים במיוחד לבנקים הבריטיים והצרפתים (בבעלות משפחת רוטשילד), מה שהקל עליהם, בעוד שאחרים ציינו שהתנאים משקפים את נכונותו של הממשל הקיסרי למחזר כל הזמן את חובותיו.
סכום כסף גדול הוצא גם לבניית אוניות חדשות עבור הצי העות'מאני בתקופת שלטונו של הסולטאן אבדילאזיז (בשנים 1861–1876).
ב-1875 היו לצי העות'מאני 21 אוניות מערכה ו-173 ספינות מלחמה מסוגים אחרים, שהיוו את הצי הימי השלישי בגודלו בעולם אחרי הצי הבריטי והצרפתי.
אולם כל ההוצאות הללו הטילו עומס עצום על האוצר העות'מאני.
בינתיים, בצורת קשה באנטוליה ב-1873 ושיטפונות ב-1874 גרמו לרעב ולחוסר שביעות רצון נרחבת בלב האימפריה.
המחסור החקלאי מנעו את גביית המיסים הדרושים, מה שאילץ את הממשלה העות'מאנית להכריז על מחדל ריבוני בהחזרי הלוואות הזרות שלה ב-30 באוקטובר 1875 ולהגדיל את המיסים בכל מחוזותיה, כולל הבלקן.
ההחלטה להגדיל את המיסים בגין תשלום חובות האימפריה העות'מאנית לנושים זרים הביאה לזעם במחוזות הבלקן, שהגיע לשיא במשבר המזרחי הגדול ובסופו של דבר למלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) שהעניקה עצמאות או אוטונומיה לאומות הנוצריות.
בשטחי הבלקן של האימפריה, עם הסכם ברלין שלאחר מכן ב-1878. המלחמה, לעומת זאת, הייתה הרת אסון עבור הכלכלה העות'מאנית שנאבקה ממילא ומנהל החוב הציבורי העות'מאני הוקם ב-1881, שהעניק את השליטה בהכנסות המדינה העות'מאנית לנושים זרים.
זה הפך את הנושים האירופים לבעלי איגרות חוב, והקצה זכויות מיוחדות ל-OPDA לגביית סוגים שונים של הכנסות ממסים ומכס.
לאחר הסכם ברלין ב-1878, הציבה האימפריה האוסטרו-הונגרית כוחות מצב צבאיים בוילאייט בוסניה העות'מאני ובסנג'אק העות'מאני של נובי פאזאר, שרשמית (דה יורה) המשיכו להיות שטחים עות'מאניים.
ההיסטוריון Maroš Melicharek כותב כי המשבר המזרחי הגדול לא היה יכול להיפתר במלואו ללא סרביה.
כרונולוגיה של המשבר הגדול במזרח ותוצאותיו
ב-30 ביוני 1876 הכריזו מונטנגרו וסרביה מלחמה על האימפריה העות'מאנית.
המערכה האוסטרו-הונגרית בבוסניה והרצגובינה ב-1878
הכיבוש הצרפתי של תוניסיה (1881)
הכיבוש הבריטי של מצרים (1882)
חלק קטן מהפיקדונות היה מוחזק על ידי אזרחי מדינות אחרות (רבים מהם מרוסיה), שהעדיפו את הבנקים הקפריסאיים בשל הריבית הגבוהה על פיקדונות, מס החברות הנמוך יחסית וגישה נוחה לשאר המגזר הבנקאי האירופי.
הדבר גרם לרמיזות רבות מצד התקשורת האמריקאית והאירופית, שהציגו את קפריסין כ"מקלט מס" ורמזו שהלוואות החילוץ נועדו להציל את חשבונות המפקידים הרוסים.
אף פיקדון מבוטח בסכום של עד 100,000 אירו לא היה מושפע, אך 47.5% מכל הפיקדונות הבנקאיים מעל 100,000 אירו הוחרמו.
כמעט שליש מהמזומנים של בנק רוסיה (מיליארד דולר) הוקפאו בחשבונות קפריסאים במהלך המשבר הזה.
משבר הסאבפריים הוביל לאפקט דומינו של השלכות שליליות בכלכלה הגלובלית כולל באיחוד האירופי.
כלכלת קפריסין נכנסה למיתון בשנת 2009, כאשר הכלכלה התכווצה ב-1.67%, עם ירידות משמעותיות במיוחד בענפי התיירות והספנות, שגרמו לעלייה באבטלה.
הצמיחה הכלכלית בין השנים 2010 ל-2012 הייתה חלשה ולא הצליחה להגיע לרמותיה לפני שנת 2009. ערכי הנדל"ן המסחרי ירדו בכ-30%.
הלוואות שלא נפרעו עלו ל-6.1% בשנת 2011, מה שהגביר את הלחץ על המערכת הבנקאית.
עם אוכלוסייה קטנה וכלכלה צנועה, לקפריסין הייתה תעשיית בנקאות חוץ גדולה.
בהשוואה לתמ"ג נומינלי של 19.5 מיליארד אירו (24 מיליארד דולר), הבנקים צברו 22 מיליארד אירו של חוב למגזר הפרטי היווני עם פיקדונות בנקאיים של 120 מיליארד דולר, כולל 60 מיליארד דולר מחברות רוסיות.
האוליגרך הרוסי דמיטרי ריבולובלב החזיק ב-10% ממניות בנק קפריסין.
הבנקים בקפריסין החלו להתמודד עם לחץ פיננסי, מנכ"ל הבנק לאיקי לשעבר אפתימוס בולוטאס, הודה כי הבנק שלו היה כנראה חדל פירעון כבר בשנת 2008, עוד לפני שקפריסין נכנסה לאזור האירו.
הבנקים נחשפו אז לתספורת של מעל ל-50% בשנת 2011, במהלך משבר החוב הממשלתי היווני מה שהוביל לחששות מקריסת הבנקים הקפריסאיים.
המדינה הקפריסאית, שלא הצליחה לגייס נזילות מהשווקים כדי לתמוך במגזר הפיננסי שלה, ביקשה חילוץ מהאיחוד האירופי.
ההתקדמות ברפורמות פיסקאליות ומבניות הייתה איטית.
לאחר פיצוץ מקרי חמור ביולי 2011 בבסיס הצי אוונגלוס פלוראקיס, סוכנויות דירוג האשראי הגדולות הורידו את דירוג המדינה בספטמבר.
התשואות על איגרות החוב ארוכות הטווח שלה עלו מעל 12% והיה חשש שהמדינה לא תצליח לייצב את הבנקים שלה.
מאז ינואר 2012 קפריסין הסתמכה על הלוואת חירום בסך 2.5 מיליארד אירו (3.236 מיליארד דולר) מרוסיה כדי לכסות את גירעון התקציב שלה ולממן מחדש חובות שמגיעים לפירעון.
להלוואה היה ריבית של 4.5%, ללא החזר קרן עד מועד הפירעון לאחר 4.5 שנים, וללא קנס אם ההחזר באותה עת יתעכב מכיוון שלקפריסין עדיין לא הייתה גישה לשוקי המימון הרגילים.
ההלוואה שהתקבלה נועדה לכסות את כל המימון מחדש של החוב הממשלתי המגיע לפירעון ואת הסכום הדרוש לכיסוי הגירעונות התקציביים המתמשכים של הממשלה, עד הרבעון הראשון של 2013. עם זאת, ההלוואה שהתקבלה לא כללה כספים להון מחדש של המגזר הפיננסי הקפריסאי.
בראייה לעתיד היה מקובל לחשוב שקפריסין תצטרך להגיש בקשה להלוואת חילוץ נוספת.
ב-18 במרץ 2013, קפריסין סגרה את כל הבנקים בשל חששות לגבי הסתערות משיכות עם פתיחה מחדש שתוכננה לאחר החופשה המתוכננת ל-25 במרץ.
מאוחר יותר באותו שבוע, גוש האירו הציע הצעה חלופית שהוצעה בעבר שתדרוש מיזוג של לאיקי ובנק קפריסין, יצירת בנק חדש עבור כל הפיקדונות מתחת ל-100,000 אירו, ויצירת .
תוכנית זו הייתה כרוכה בעלויות הון מחדש נמוכות יותר.
עם זאת, התוכנית נתקלה בהתנגדות מצד הנשיא ניקוס אנסטסיאדיס, שכינה אותה "הפתרון האיסלנדי", בשל ההשפעות השליליות הפוטנציאליות על הפיקדונות הלא מבוטחים שיושמו בבנק הרע, מה שעלול היה למחוק עד 40% מערכם.
אנסטסיאדיס סירב להסכים להפסדים פוטנציאליים על פיקדונות גדולים, רבים מהם בבעלות רוסית בניגוד לאירופים שראו בזה צעד הכרחי כתספורת.
ב-19 במרץ, ממשלתו של אנסטסיאדיס השביתה ישיבת פרלמנט שהייתה אמורה לדון בחוק לפתרון בנקים (כלומר, ארגון מחדש של בנק על ידי רשות חיצונית לשמירה על תפקודיו הקריטיים ולהבטחת יציבות פיננסית), מכיוון שלקפריסין לא הייתה מסגרת חוקית לסגירת בנקים כושלים.
מריבות פנימיות בין פוליטיקאים הואשמו בעיכוב, אם כי מקורות רשמיים טענו כי המחלקה המשפטית של הפרלמנט לא סיימה לנסח את החוקים.
בתגובה לתוכנית גוש האירו, שנתמכה אך לא קיבלה תמיכה מלאה מהנציבות האירופית, הציעה ממשלת קפריסין תוכנית חלופית לגיוס כספים באמצעות הלאמת קרן הפנסיה המדינתית והנפקת אג"ח חירום מגובות בהכנסות עתידיות.
עם זאת, תוכנית זו נדחתה על ידי האיחוד האירופי וקרן המטבע הבינלאומית.
המשבר החוקתי בפולין, הידוע גם כמשבר שלטון החוק בפולין, הוא סכסוך פוליטי המתמשך מאז 2015, שבמסגרתו הואשמה ממשלת פולין בכך שאינה עומדת בדרישות החוק האירופי והחוקה הפולנית.
בחירות 2015 הובילו לכך שמפלגת חוק וצדק זכתה בשליטה הן על הנשיאות והן על הפרלמנט.
מהלכים אלה זכו לגינוי מצד האיחוד האירופי, שהחל בהליך לפי סעיף 7 נגד פולין.
המשבר השפיע לזמן קצר על תקציב הקורונה של האיחוד האירופי, שהתנה את העברת הכספים למדינות החברות בעמידה ב"שלטון החוק", סעיף שממשלות פולין והונגריה איימו להטיל עליו וטו ב-2020.
מאז שינויי החקיקה במערכת המשפט, התקיימו מספר הפגנות כתגובה לשינויים עצמם, לפסיקות של מערכת המשפט החדשה, או לפעולות חקיקה אחרות שנחשבו כמפרות את החוק האירופי או את החקיקה הבינלאומית בנושא זכויות אדם.
בין היתר, נכללו בכך המחאה השחורה ושביתת הנשים נגד הגבלות על זכויות נשים (במיוחד בנושא הפלות), משבר הסיים הפולני נגד הגבלות על חופש העיתונות, והפגנות להט"ב ב-2020 נגד הגבלות על זכויות קהילת הלהט"ב.
וכן הפגנות 2023 בתגובה לדיכוי שבוצע על ידי הממשלה באמצעות פעולות אלה.
פסיקות ופעולות חקיקה אלה, יחד עם פעולות המחאה שהתלוו אליהן, החריפו את המשבר בפולין.
השינויים שהובילה הממשלה הובילו לעימותים בין הרשות המבצעת לרשות השופטת.
בית המשפט החוקתי, שתפקידו לפקח על חוקתיות החקיקה, מצא את עצמו במרכז הסערה, כאשר הממשלה ניסתה להגביל את סמכויותיו ולהשפיע על הרכבו.
הדבר הוביל להפגנות נרחבות ולביקורת ציבורית.
המשבר החוקתי הוביל למתח בין פולין לאיחוד האירופי, והשפיע על מעמדה הבינלאומי של המדינה.
בתוך פולין, המשבר העמיק את הקיטוב הפוליטי והחברתי, והעלה שאלות לגבי עתיד הדמוקרטיה במדינה.
לאחר בחירות הפרלמנט של פולין 2023, הקמת ממשלת הקואליציה בראשות דונלד טוסק החלה לבטל את הרפורמות של מפלגת חוק וצדק.
פעולות אלה נתקלות בהתנגדות מצד אנדז'יי דודה, שנותר נשיא פולין.
הממשלה החדשה הצהירה על כוונתה לשקם את שלטון החוק, לחזק את מערכת המשפט ולתקן את היחסים עם האיחוד האירופי.
עם זאת, רבים מהשינויים שהכניסה מפלגת חוק וצדק עדיין בתוקף ודורשים זמן לחקיקה מחדש או לפסקי דין של בתי משפט.
המשבר הפוליטי בפולין נוצר בעקבות שינוי מהותי במאזן הכוחות הפוליטיים לאחר הבחירות לפרלמנט בשנת 2015, שבהן זכתה מפלגת חוק וצדק ברוב מוחלט בהסיים הפולני ובשליטה על הסנאט.
זו הייתה הפעם הראשונה מאז תום השלטון הקומוניסטי שבה מפלגה אחת שלטה לבדה בשני בתי הפרלמנט.
עלייתה של חוק וצדק לשלטון לוותה בשינויים מבניים נרחבים במוסדות המדינה, בעיקר במערכת המשפט ובבית המשפט החוקתי.
בין הצעדים שננקטו: שינוי אופן מינוי השופטים, הגברת השליטה הפוליטית על המועצה הלאומית לשפיטה והעברת סמכויות מהנשיא ליושב ראש הסיים.
צעדים אלו נועדו, לטענת הממשלה, לייעל את המערכת ולהגביר את מימוש אחריותה.
הממשלה החדשה פעלה לשנות את הרכב בית המשפט החוקתי על ידי מינוי שופטים בניגוד לפרשנות המקובלת של החוקה, מהלך שנתפס כניסיון לפגיעה בעצמאות הרשות השופטת.
במקביל, הועברו חוקים שהעניקו למשרד המשפטים של פולין סמכויות נרחבות למנות ולהשעות שופטים, לרבות שופטי בית המשפט העליון של פולין.
צעדים אלו עוררו ביקורת חריפה מצד האופוזיציה, החברה האזרחית הפולנית, וארגונים בינלאומיים, כולל הנציבות האירופית, שהחלה בהליך לפי סעיף 7 של אמנת האיחוד האירופי, המאפשר סנקציות על מדינות החורגות מעקרונות שלטון החוק.
כמו כן, נמתחה ביקורת על חקיקה שפגעה בעצמאות התקשורת הממלכתית ועל מינויים פוליטיים במגזר הציבורי.
התהליכים הללו סימנו מעבר ממודל דמוקרטיה ליברלית למגמות של אי-ליברליזם, כפי שבא לידי ביטוי גם במדינות כמו הונגריה תחת הנהגת ויקטור אורבן.
האיחוד האירופי הביע דאגה עמוקה מההתפתחויות בפולין, בטענה שהן פוגעות בערכים הדמוקרטיים ובשלטון החוק.
הנציבות האירופית פתחה בהליכים נגד פולין, כולל הפעלת סעיף 7 של אמנת האיחוד, המאפשר השעיית זכויות ההצבעה של מדינה חברה בשל הפרת ערכי היסוד של האיחוד.
המשבר הנשיאותי בוונצואלה בין השנים 2019 ל-2023, היה משבר פוליטי עמוק שהתמקד בשאלת הלגיטימיות של הנשיא המכהן, ניקולאס מדורו, והוביל למאבק עז בין כוחות השלטון לאופוזיציה, בראשות חואן גואידו.
המשבר לווה בהתפתחויות דרמטיות בזירה הפנימית והבינלאומית, תוך השפעה ניכרת על הכלכלה, החברה והיחסים הדיפלומטיים של ונצואלה.
ונצואלה שקועה במשבר פוליטי וכלכלי שהוביל לבריחתם של למעלה משבעה מיליון אזרחים מהמדינה מאז שנת 2015.
באותה שנה נערכו בחירות לאספה הלאומית של ונצואלה, שבהן זכתה האופוזיציה לרוב מוחלט של שני שלישים – רוב חוקתי שמקנה לה סמכויות מרחיקות לכת, לרבות ייזום תיקוני חוקה והדחת בכירים.
עם זאת, תוצאות הבחירות במדינת אמזונס, שם נבחרו שלושה נציגים מהאופוזיציה, נפסלו על ידי ועדת הבחירות הלאומית שנשלטה על ידי המשטר, בטענה לזיופים.
חרף הפסילה, האספה הלאומית השביעה את שלושת הנציגים, צעד שהוביל את בית המשפט העליון (שהיה נתון לשליטת תומכי מדורו) להכריז כי האספה פועלת בביזיון בית המשפט, ולהשעות את כלל סמכויותיה.
זהו הרגע שבו החלה הקריסה המעשית של מוסד הפרלמנט בוונצואלה, כאשר בית המשפט העליון החל להפעיל בפועל את סמכויות החקיקה, והמשטר החל לבנות תשתית חוקתית חלופית לשימור שלטונו.
התהליך ותוצאות הבחירות לנשיאות ב-2018 היו שנויים במחלוקת עזה.
האספה הלאומית, שבה רוב חברי האופוזיציה, הכריזה על מדורו כמי שגזל את הנשיאות ביום השבעתו השנייה והציגה תוכנית למנות את יושב ראש האספה, חואן גוואידו, כנשיא זמני של המדינה על פי סעיף 233 של החוקה של ונצואלה.
העילה החוקתית שבבסיס הכרזתו של חואן גואידו כנשיא זמני נשענת על סעיף 233 לחוקת ונצואלה, הקובע כי במצב שבו נשיא הרפובליקה מתפטר, מתפגר, מודח או נבצר ממנו לכהן כדין, יושב ראש האספה הלאומית ייטול את סמכויות הנשיא באופן זמני עד לעריכת בחירות חדשות.
האופוזיציה טענה כי כהונתו של ניקולאס מדורו הייתה בלתי חוקית, מאחר שהבחירות לנשיאות בשנת 2018 לא עמדו בסטנדרטים דמוקרטיים, ומאחר שמדורו הושבע לכהונה בפני בית המשפט העליון במקום בפני האספה הלאומית, כמתחייב מהחוקה.
לאור כך, טען גואידו שנוצר "שבר חוקתי" ולמעשה ואקום שלטוני, שמחייב הפעלת סעיף 233. בהתאם לכך, ב-23 בינואר 2019, הכריז על עצמו כנשיא זמני של הרפובליקה, במטרה לארגן בחירות חופשיות ולהשיב את הסדר החוקתי על כנו.
שבוע לאחר מכן, בית המשפט העליון לצדק הכריז כי יושב ראש האספה הלאומית הוא זה שגזל את הסמכות והצהיר כי האספה הלאומית אינה חוקתית.
דקות לאחר שמדורו הושבע כנשיא, ארגון מדינות אמריקה (OAS) אישר החלטה בישיבה מיוחדת של המועצה הקבועה שלו, שהכריזה על נשיאותו של מדורו כבלתי לגיטימית וקראה לעריכת בחירות חדשות.
ישיבות מיוחדות של ה-OAS ב-24 בינואר ובמועצת הביטחון של האו"ם ב-26 בינואר נערכו, אך לא הושגה הסכמה.
מזכ"ל האומות המאוחדות אנטוניו גוטרש קרא לדיאלוג.
במהלך האספה הכללית ה-49 של ארגון מדינות אמריקה ב-27 ביוני, נשיאותו של גוואידו הוכרה על ידי הארגון.
גוואידו והאספה הלאומית הכריזו שהוא הנשיא הזמני והשבעו אותו ב-23 בינואר.
בשיאו, גוואידו הוכר כנשיא לגיטימי על ידי כ-60 מדינות, אף על פי שלא התמודד מעולם לנשיאות; מדורו הוכר על ידי כ-20 מדינות.
עם זאת, התמיכה הבינלאומית בגוואידו דעכה עם הזמן.
מבחינה בינלאומית, התמיכה התחלקה על פי קווים גאופוליטיים, כאשר רוסיה, סין, קובה, איראן, סוריה וטורקיה תמכו במדורו, בעוד רוב מדינות העולם המערבי ואמריקה הלטינית תמכו בגוואידו כנשיא זמני.
ב-30 באפריל 2019, הוביל גואידו ניסיון הפיכה צבאי שכונה "מבצע החירות" שלטענת הממשלה כלל ניסיון התנקשות בנשיא מדורו, במסגרת "מבצע עקרב", ניסתה ממשלת מדורו למנוע את בחירתו מחדש של גואידו לנשיא האספה הלאומית באמצעות שוחד לחברי פרלמנט מהאופוזיציה.
התמיכה בגוואידו החלה לרדת לאחר שניסיון ההפיכה לא הצליח להתממש.
לאחר ניסיון ההתקוממות הכושל, נציגים של גוואידו ומדורו החלו בתהליך גישור, בסיוע המרכז הנורווגי לפתרון סכסוכות.
לאחר הפגישה השנייה בנורווגיה, לא הושג הסכם.
ביולי 2019, החלו שוב משא ומתן בברבדוס עם נציגים משני הצדדים.
בספטמבר, גוואידו הכריז על סיום הדיאלוג לאחר היעדרות של ארבעים יום מצד ממשלת מדורו, כמחאה נגד הסנקציות האחרונות של ארצות הברית.
במרץ 2020, ארצות הברית הציעה ממשלת מעבר שתכלול לא את מדורו ולא את גוואידו בנשיאות.
מזכיר המדינה של ארצות הברית, מייק פומפאו, אמר כי הסנקציות אינן חלות על סיוע הומניטרי במהלך מצב החירום הבריאותי של מגפת הקורונה וכי ארצות הברית תסיר את כל הסנקציות אם מדורו יסכים לארגן בחירות שלא יכללו אותו.
גוואידו קיבל את ההצעה, בעוד שר החוץ של ונצואלה, חורחה אריאסה, דחה אותה.
עד ינואר 2020, המאמצים בהובלת גוואידו להקמת ממשלת מעבר לא צלחו, ומדורו המשיך לשלוט במוסדות המדינה של ונצואלה.
בינואר 2021, האיחוד האירופי הפסיק להכיר בגוואידו כנשיא, אך גם לא הכיר במדורו כנשיא הלגיטימי; הפרלמנט האירופי אישר מחדש את הכרתו בגוואידו כנשיא, והאיחוד האירופי איים בסנקציות נוספות.
לאחר ההכרזה על בחירות אזוריות ב-2021, גוואידו הכריז על "הסכם להצלת האומה" והציע משא ומתן עם מדורו לקביעת לוח זמנים לבחירות חופשיות והוגנות, עם תמיכה ומשקיפים בינלאומיים, בתמורה להסרת סנקציות בינלאומיות.
בשנים 2021 ו-2022 התקיימו שיחות בין ממשלת מדורו לאופוזיציה, בתיווך נורווגיה, אך אלו לא הניבו תוצאות משמעותיות.
באוקטובר 2023 נחתם "הסכם ברבדוס", שנועד להבטיח בחירות חופשיות והוגנות, אך יישומו היה חלקי.
בדצמבר 2022, שלוש מתוך ארבע המפלגות האופוזיציוניות העיקריות (צדק תחילה, פעולה דמוקרטית ועידן חדש) תמכו ואישרו רפורמה לפירוק הממשלה הזמנית ולהקמת ועדה בת חמישה חברים לניהול נכסים זרים, כחלק ממאמצי הצירים לגבש אסטרטגיה מאוחדת לקראת הבחירות לנשיאות ונצואלה 2024. וציינו כי הממשלה הזמנית לא הצליחה להשיג את היעדים שהציבה.
בינואר 2023, פוזרה ממשלת המעבר של גואידו על ידי האופוזיציה, בשל חוסר התקדמות והכרתו הבינלאומית המתמעטת.
מדורו המשיך לשלוט במדינה, וב-2024 נבחר לכהונה שלישית, למרות טענות לאי-סדרים בבחירות.
המשבר הפוליטי החריף את המשבר הכלכלי, שהתאפיין בהיפר-אינפלציה, מחסור במזון ותרופות, ושיעורי עוני גבוהים.
מאז תחילת המשבר, נמלטו למעלה מ-7.7 מיליון ונצואלים מהמדינה, בעיקר למדינות שכנות.
ב-24 במאי 2021 נערך טקס מאולתר מחוץ לפרלמנט להשבעתה של מטאאפה כראש ממשלת סמואה.
ב-23 ביולי קבע בית המשפט לערעורים כי הטקס היה מחייב וכי מפלגת FAST היא הממשלה מאותו תאריך.
הבחירות שהתקיימו ב-9 באפריל 2021 הסתיימו בתיקו של 25-25 בין מפלגת מפלגת ההגנה על זכויות האדם (HRPP), בראשות ראש הממשלה לשעבר טוילאפה איונו סייללה מליאלגאוי, לבין מפלגת FAST, בראשות נעמי מאטא'אפה, כאשר המושב הנותר נמצא בידי המועמד העצמאי טואלה יוספו פוניפאסיו.
ב-20 באפריל 2021 הכריזה ועדת הבחירות של סמואה על בחירתה של אליאימלמאנו אלופה טואו, חברת ה-HRPP, למושב נוסף, בשל דרישה כי לפחות 10% מהמושבים בפרלמנט ייוחדו לנשים, כאשר טואו הייתה המועמדת הנשית שהפסידה בהפרש הקטן ביותר.
למחרת, ב-21 באפריל, הודיע פוניפאסיו כי יצטרף למפלגת FAST, ובכך נוצר שוויון של 26-26. בערב 4 במאי 2021, ניסה ראש המדינה לפזר את הפרלמנט ולהורות על בחירות חדשות ל-21 במאי 2021. צו לבחירות החדשות פורסם ב-5 במאי 2021.
הן הניסיון לפזר את הפרלמנט והן ההחלטה למנות את טואו עורערו בבית המשפט, וב-17 במאי 2021 ביטל בית המשפט העליון של סמואה את שתי ההחלטות, וקבע כי הן בלתי חוקתיות וחסרות תוקף.
בית המשפט אישר את תוצאות הבחירות וציווה על כינוס הפרלמנט תוך 45 יום מהבחירות המקוריות.
ב-21 במאי 2021, דחה בית המשפט לערעורים של סמואה את הבקשה לעכב את פסיקת בית המשפט העליון בנוגע למינוי של טואו, ובכך אישר את הרוב הפרלמנטרי של FAST.
מיד לאחר הפסיקה, פרסם ראש המדינה הכרזה על כינוס הפרלמנט החדש ב-24 במאי 2021. באותו יום, דחה בית המשפט העליון ניסיון של היועץ המשפטי לממשלה לבטל את ההכרזה.
בית המשפט קבע כי "פסיקת בית המשפט העליון מייצגת את החוק בסמואה, ויש לציית לה.
אי-ציות לחוק כרוך בתוצאות משלו".
בערב 22 במאי 2021, השעה ראש המדינה את ההכרזה עד להודעה חדשה, מבלי לפרט את הסיבות להשעיה, אך ציין כי הסיבות יתבררו "במועד המתאים".
ב-24 ביולי, נפגשה הממשלה החדשה עם בכירי השירות הציבורי כדי לתכנן את תהליך המעבר.
ראש הממשלה הכריזה כי הממשלה תעבור למשרדיה ב-27 ביולי, וכי הפרלמנט יתכנס בהקדם האפשרי כדי לאשר תקציב חירום.
הממשלה קיימה את ישיבת הקבינט של סמואה הראשונה ב-27 ביולי.
לאחר פסיקת בית המשפט, נטל ראש הממשלה לשעבר טוילאאפה סאיללה מאלילגאוי את תפקיד מנהיג האופוזיציה.
הוא המשיך להטיל ספק בפסיקת בית המשפט לערעורים, הוביל מחאות נגד מערכת המשפט, וקרא להתפטרות כל שופטי בית המשפט העליון.
באוגוסט 2021, הוא קרא לתומכי ה-HRPP להתאסף בפרלמנט כאשר יתכנס לראשונה כדי "להגן על החוקה".
ב-2 בספטמבר 2021, פוטרה היועצת המשפטית לממשלה סוואלנווה מארבה בתאם אננדל מתפקידה בשל חוסר כבוד לבית המשפט העליון ואי-הגנה על מערכת המשפט.
היא הוחלפה על ידי נשיאת לשכת עורכי הדין סואה הלנה וולוורק.
ב-17 בספטמבר 2021, פוטר גם פקיד האספה המחוקקת טיאטיה גרים טואלאוללי.
הישיבה הראשונה של האספה המחוקקת נקבעה ל-14 בספטמבר 2021. לקראת הישיבה, אסר יושב ראש הפרלמנט פאפאליאי ליאו טאאו מסיפאו על חברי ה-HRPP להשתתף לאחר שסירבו להישבע בפניו.
איומים נגד מנהיגים פוליטיים, כולל סגן מנהיג FAST לאאולי לאואטאה פולאטיואו, הובילו לסגירת מתחם הפרלמנט, איסור על גישה לציבור וסגירת בתי המשפט.
הגורמים למשבר היו מגוונים ומשולבים, החל מניהול כלכלי כושל והחלטות מדיניות שגויות, ועד לזעזועים חיצוניים דוגמת פיגועי טרור, מגפת הקורונה ומשבר עולמי במחירי סחורות.
המשבר גרר הפגנות ענק והוביל לשינויים במנהיגות המדינה, ובמקביל אילץ את סרי לנקה לפנות לסיוע בינלאומי, ובהם חבילת חילוץ של קרן המטבע הבין-לאומית, במטרה לייצב את הכלכלה.
סרי לנקה היא כלכלה מתפתחת קטנה שנסמכת במידה רבה על ייצוא וענפי שירות מכניסי מטבע זר (בעיקר מוצרי חקלאות כתה ותבלינים, טקסטיל, תיירות והעברות כספים מהגרים) כמקור למטבע חוץ.
כתוצאה מכך, כל ירידה משמעותית בהכנסות מייצוא או בתיירות מייצרת לחץ מיידי על יתרות מטבע החוץ של המדינה.
בעשורים שקדמו למשבר חוותה סרי לנקה משברים פיננסיים חוזרים, ונאלצה לפנות שוב ושוב לסיוע מקרן המטבע הבין-לאומית.
מאז 1965 נטלה המדינה 16 הלוואות מקרן המטבע, לרוב בתמורה להתחייבויות לצמצום הגירעון, קיצוץ סובסידיות והידוק המדיניות המוניטרית.
רבות מהרפורמות המבניות שנדרשו לא הושלמו, וההלוואות המצטברות תרמו להעמקת החוב הציבורי של המדינה.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 כבר היו בסרי לנקה סימני פגיעוּת כלכלית ברורים: יחס חוב-תוצר במגמת עלייה, גירעון תקציבי ומסחרי כרוניים, ותלות גדלה בהנפקת אג"ח ממשלתיות במטבע חוץ למימון הוצאות הממשלה.
חלק מהחוב החיצוני היה למדינות זרות (כ-10% מסך החוב החיצוני ב-2020 היה לסין, ו-11% ליפן), אך נתח גדול אף יותר (כ-30%) הורכב מאג"ח ריבוניות בשווקים הבינלאומיים.
במקביל, המערכת הפוליטית במדינה התאפיינה במשך שנים בשחיתות ונפוטיזם, כשמשפחת רג'פקסה צברה כוח רב והשפעה על מוסדות המדינה.
בשנת 2019 נבחר גוטביה ראג'פקסה לנשיאות (אחיו של הנשיא והראש הממשלה לשעבר מהינדה ראג'פקסה), וממשלתו החדשה ביטלה רבות מהרפורמות הכלכליות שקודמו על ידי קודמיו בתמיכת קרן המטבע, בין השאר בוטל מנגנון תמחור הדלק האוטומטי והופחתו שיעורי מס מרכזיים.
צעדיו הפופוליסטיים של השלטון החדש, על אף שסיפקו הקלה לטווח הקצר, החלישו עוד יותר את היציבות הפיסקלית והמוניטרית של סרי לנקה ערב פרוץ המשבר.
שורשי המשבר נטועים בשילוב של גורמים פנימיים וחיצוניים.
בחזית הפנימית, החלטות מדיניות שנויות במחלוקת האיצו את ההידרדרות: זמן קצר לאחר כניסת ממשלת רג'פקסה לתפקידה בסוף 2019, הונהגה הפחתת מיסים נרחבת ופתאומית.
מס ערך מוסף ומסי יבוא שונים הופחתו בשיעורים חדים (למשל, מס היבוא ירד מ-15% ל-8%, ומס החברות מ-28% ל-24%), וחלק מהמיסים העקיפים בוטלו לחלוטין.
צעדים אלו צמצמו משמעותית את הכנסות המדינה וגרמו לאובדן הכנסות בהיקף המוערך בכ-2% מהתוצר ובכך הגדילו את הגירעון התקציבי.
במקביל, הבנק המרכזי של סרי לנקה הדפיס כמויות גדולות של מטבע מקומי למימון הוצאות הממשלה, מה שהגביר לחצים אינפלציוניים והחליש את אמון המשקיעים במטבע המקומי.
גורם פנימי נוסף היה מדיניות חקלאית כושלת: באפריל 2021 החליטה הממשלה לאסור בבת אחת על ייבוא דשנים כימיים ולהפוך את כל החקלאות במדינה ל"אורגנית".
המדיניות בוטלה לאחר שבעה חודשים בשל מחאה ונזקים, אך בתקופה הקצרה הזו נרשמה צניחה דרסטית בתפוקת התה, האורז וגידולים מרכזיים אחרים, מה שאילץ את המדינה להגדיל יבוא של מוצרי מזון ודשנים ולבזבז עוד מטבע זר יקר
גורמים חיצוניים תרמו אף הם תרומה משמעותית למשבר.
באפריל 2019 התרחשו סדרת פיגועי טרור בכנסיות ובבתי מלון בסרי לנקה (פיגועי חג הפסחא), שפגעו אנושות בענף התיירות וגרמו לכך שההכנסות מתיירות חוץ צנחו בכ-80% בעקבות האירועים.
חודשים ספורים לאחר מכן התפשטה מגפת הקורונה, ובמרץ 2020 הטילה סרי לנקה סגרים והגבלות שהביאו לקריסת תנועת התיירות כמעט לאפס, לצניחת פעילות המשק ולירידה חדה בהעברות כספים של עובדים סרי לנקים מחו"ל.
המשק, שאיבד חלק ניכר ממקורות ההכנסה במטבע זר, המשיך להתנהל בתחילת המגפה תוך שמירה על שער חליפין קבוע יחסית של הרופי הסרי לנקי.
שער החליפין הנוקשה (אשר הוחזק סביב 200 רופי לדולר) עודד את השוק השחור לפעול והפחית את המוטיבציה של עובדים בחו"ל להמיר דולרים באופן רשמי ובכך צמצם עוד יותר את זרם המט"ח למדינה.
סוכנויות דירוג אשראי, שזיהו את ההרעה במצב הפיסקלי וביכולת ההחזר של ממשלת סרי לנקה, הורידו במהלך 2020 את דירוג החוב של המדינה לרמה נמוכה ביותר, מה שניתק למעשה את גישתה של סרי לנקה לשווקים הפיננסיים הבינלאומיים וליכולת לגייס חוב חדש.
בשנת 2021 החלה עלייה גלובלית במחירי הסחורות והשינוע, ובתחילת 2022 החריף המצב בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה, שהובילה לזינוק במחירי האנרגיה, הדשנים והמזון בעולם.
עבור סרי לנקה, שמסתמכת על ייבוא נפט, גז בישול, מזון בסיסי ועוד, התייקרות זו הייתה הרסנית: חשבון הייבוא התנפח בזמן שהכנסות המט"ח כאמור קרסו, והמדינה החלה למצות עד תום את יתרות מטבע החוץ הדועכות שלה.
בתחילת מרץ 2022 נאלץ הבנק המרכזי לזנוח את ההגנה על שער הרופי, והמטבע החל בצניחה מהירה.
בתוך שבועות ספורים איבד הרופי עשרות אחוזים מערכו מול הדולר, מה שהקפיץ עוד יותר את האינפלציה המקומית וייקר את עלויות הייבוא.
למעשה, בתוך כשנתיים נשחקו יתרות המט"ח של סרי לנקה ביותר מ-70%, מרמה של קרוב ל-8 מיליארד דולר ב-2019 לכ-2 מיליארד בלבד במרץ 2022.
עם הידרדרות המצב בתחילת 2022, הלך והתבהר שסרי לנקה ניצבת בפני חדלות פירעון.
באפריל 2022 הודיעה הממשלה באופן רשמי על הפסקת תשלומי החובות לנושים מחוץ למדינה, חדלות הפירעון הריבונית הראשונה בתולדות סרי לנקה העצמאית.
התוצר המקומי הגולמי רשם בשנת 2022 ירידה חדה של כ-7.3%-, המשבר העמוק ביותר שספגה המדינה מבחינת צמיחה כלכלית.
שער הרופי צנח בכ-80% מערכו תוך זמן קצר, והאינפלציה זינקה לשיאים חדשים: בספטמבר 2022 נמדד שיעור אינפלציה שנתי של כ-70% דבר שכרסם משמעותית בכוח הקנייה של משקי הבית.
השפעות המשבר חדרו לכל רובדי החיים בסרי לנקה.
הממשלה התקשתה לממן ייבוא דלק, מה שהוביל למחסור חריף בבנזין, בסולר ובגז בישול.
תחנות הדלק בכל רחבי המדינה יבשו, והתפתחו תורי ענק של אזרחים הממתינים ימים שלמים למילוי מכל דלק או להחלפת מכל גז בישול.
מחסור בדלק הזנה גם משבר חשמל חמור: תחנות הכוח התרוקנו מדיזל ומזוט, ורשת החשמל הלאומית החלה לבצע הפסקות חשמל ממושכות שלעיתים נמשכו בין 10–12 שעות ביממה מה שהשבית את הפעילות הכלכלית והחברתית.
בתי חולים ומרפאות דיווחו על מחסור חמור בתרופות מצילות חיים ובציוד רפואי בסיסי, עד כי בשיא המשבר בוטלו ניתוחים ודווח על סכנת חיים למטופלים עקב אי-זמינות תרופות.
האינפלציה הדוהרת והמחסור במוצרים הביאו לזינוק חד במחירי המזון: למשל, קילוגרם אורז שהתייקר מ-80 רופי לפני המשבר לכ-500 רופי בשיאו.
עבור משפחות רבות בסרי לנקה המשמעות הייתה גלישה לעוני ולרעב; למעשה, שיעור העניים במדינה כמעט והוכפל בשל המשבר, ומוערך כי בשנת 2024 כ-23% מהאוכלוסייה חיו מתחת לקו העוני הבינלאומי.
ירידה חדה נרשמה גם בערכי השכר הריאלי: השכר הממוצע בסקטור הפרטי נשחק בכ-17% ובסקטור הציבורי בכ-22% בין 2021 ל-2024.
המשבר הכלכלי לווה במשבר פוליטי וחברתי עמוק.
החל מראשית 2022 פרצו ברחבי סרי לנקה מחאות המוניות, שכונו בשם הכולל "ארגאליה" (בסינהלית: "המאבק"), נגד השלטון.
מפגינים רבים מתוך מעמד הביניים, הסטודנטים, איגודי העובדים ויתר הציבור יצאו לרחובות במחאה על המחסורים וההתייקרויות, ותבעו את התפטרות הנשיא גוטביה רג'פקסה ומשפחתו באשמת ניהול כושל ושחיתות.
גל המחאה צבר תאוצה בחודשי האביב והקיץ של 2022: מפגינים הקימו מאהלים בסמוך למשרדי הממשלה, שיתקו את הבירה קולומבו בשביתות, ואף פרצו למשכן הנשיא וללשכת ראש הממשלה בשיא ההפגנות ניסיונות הממשלה לדכא את המחאה באמצעות עוצר, צווי חירום והגבלות על הרשתות החברתיות כשלו.
ביולי 2022, לאחר חודשים של הפגנות בלתי פוסקות, נמלט הנשיא רג'פקסה מהמדינה והתפטר מתפקידו – אירוע חסר תקדים בהיסטוריה הפוליטית של סרי לנקה, בו מנהיג מדינה מודח למעשה על ידי לחץ הרחוב.
יחד איתו התפטר גם ראש הממשלה רניל ויקרמסינגהה, וממשלת מעבר חדשה הוקמה בניסיון להשיב את הסדר הציבורי.
ברמה הבין-לאומית, המשבר בסרי לנקה עורר תגובת סיוע נרחבת וניסיונות לבלום את ההתמוטטות הכלכלית של המדינה.
הודו התייצבה כשותפה מרכזית במתן סיוע חירום: החל מתחילת 2022 העמידה הודו לרשות סרי לנקה קווי אשראי, הלוואות ואספקת סחורות חיוניות (דלק, גז, מזון ותרופות) בהיקף כולל של למעלה מ-3.5 מיליארד דולר.
סיוע הודי זה שימש כמקור מיידי למימון יבוא מוצרים חיוניים בתקופות הקריטיות, וסייע במידת מה לבלום החמרה נוספת במצוקת האזרחים.
בנגלדש למשל העבירה הלוואת גישור בסך 200 מיליון דולר באמצע 2021, ויפן סיפקה משלוחי תרופות וציוד רפואי במהלך 2022. סוכנויות סיוע בינלאומיות וארגוני או"ם, כדוגמת תוכנית המזון העולמית, התגייסו גם הם לספק סיוע הומניטרי של מזון ומצרכים לאוכלוסייה שנקלעה לאי-ביטחון תזונתי חמור.
במקביל, התעורר שיח בינלאומי ער סביב סוגיית חובותיה של סרי לנקה: כלכלנים ואנשי מוסדות פיננסיים הזהירו כי משבר החוב הסרי לנקי עלול להתפשט למדינות מתפתחות נוספות, וקראו לנושיה הפרטיים והמוסדיים של סרי לנקה להתגייס להסדר חוב שימנע פגיעה נוספת באוכלוסייה ובכלכלה.
קריאות אלו כללו פניות לשיתוף פעולה בין הנושים המרכזיים - הודו, סין ויפן כדי לגבש יחד עם קרן המטבע הבין-לאומית תוכנית מקיפה לשיקום החוב של סרי לנקה.
לאחר שינוי ההנהגה בקיץ 2022, החלה סרי לנקה ליישם שורת צעדים במטרה לבלום את המשבר ולייצב את כלכלתה.
הממשלה החדשה, בראשות הנשיא ויקרמסינגה, קיבלה החלטה אסטרטגית לפנות לסיוע מקרן המטבע הבין-לאומית וליישם מדיניות מייצבת בתיאום עמה.
בספטמבר 2022 הגיעו נציגי סרי לנקה וקרן המטבע להסכמה עקרונית על תוכנית חילוץ בסך כ-2.9 מיליארד דולר לפריסה של 4 שנים, ובמרץ 2023 אושרה סופית תוכנית הסיוע על ידי מועצת המנהלים של קרן המטבע.
התוכנית כללה העברת מיידית של כ-333 מיליון דולר לסרי לנקה עם אישורה, ותנאים מחמירים ליישום רפורמות מבניות ופיסקליות במטרה להחזיר את המשק לנתיב בר-קיימא.
במקביל לתמיכה הבין-לאומית, נקט הבנק המרכזי של סרי לנקה צעדי חירום מוניטריים: הריבית המרכזית הועלתה בשיעור דרמטי (מכ-7% טרום המשבר לשיא של קרוב ל-30% בשלהי 2022) על מנת לבלום את האינפלציה ולהגן על ערך המטבע המקומי.
בנוסף, הרופי הסרי לנקי עבר לשער חליפין גמישמה שאיפשר למטבע למצוא את איזון השוק שלו, וצמצם את דליפת המט"ח לשוק השחור.
צעדים אלה, יחד עם התמתנות מסוימת במחירי הסחורות בעולם, הצליחו להאט את קצב עליית המחירים: במהלך 2023 חלה ירידה עקבית באינפלציה, עד לרמה חד-ספרתית באמצע אותה שנה (שיעור האינפלציה צנח מכ-70% בספטמבר 2022 לפחות מ-5% באוגוסט 2024).
על רקע בלימת האינפלציה, החל הבנק המרכזי להפחית בהדרגה את הריבית במהלך 2023 ו-2024, במטרה לעודד מחדש את הפעילות הכלכלית.
בזירה הפיסקלית, הממשלה החדשה ביטלה את מדיניות הפחתת המיסים של קודמתה ונקטה צעדים לשיפור המאזן התקציבי.
שיעור מס הערך המוסף הועלה מחדש (מ-8% חזרה ל-15%), ובוטלו פטורים והקלות מס רבות.
צעדים אלו היו בלתי-פופולריים בקרב הציבור בשל ההתייקרויות הנלוות, אך הם נחשבו הכרחיים להשגת יציבות כלכלית, וזכו לגיבוי מצד קרן המטבע.
הטיפול במשבר כלל גם התמקדות בסוגיית החוב.
תחת פיקוחה של קרן המטבע, נכנסה סרי לנקה למשא ומתן מורכב עם נושיה החיצוניים (מדינות ומחזיקי אג"ח פרטיים) במטרה לפרוס את החוב ולהפחיתו לרמה בת קיימא.
אתגר משמעותי היה תיאום בין הנושים העיקריים על חלוקת נטל ההפחתה.
בסופו של דבר גיבשה הממשלה תוכנית ראשונית להסדר החוב, שכללה המרה וחידוש של חלק מאיגרות החוב הבינלאומיות לבונדס חדשים הקשורים למדדי צמיחה ולרפורמות ממשל, מתוך כוונה להעניק למדינה הקלה נוספת במקרה שהכלכלה תמשיך לדשדש או תתקשה לעמוד ביעדי הרפורמה.
צעדי הייצוב הכלכלי החלו לשאת פרי, אך גם הותירו חותם כואב על החברה הסרי לנקית והתוו אתגרי מדיניות לשנים הבאות.
מבחינה מקרו-כלכלית, בשנת 2023 נבלמה נפילת המשק: לאחר התרסקות ב-2022, חזרה הכלכלה לצמיחה מתונה במחצית השנייה של 2023, ובסיכום השנה התכווץ התמ"ג רק בכ-2.3%- (זאת לעומת מעל 7%- בשנה הקודמת).
בשנת 2024 עבר המשק למגמת צמיחה חיובית שנאמדת בסביבות 3%–4%, מונעת בחלקה מהתאוששות התיירות ומהגידול ביצוא השירותים.
יתרות המט"ח הרשמיות, שצנחו כאמור לכחצי מיליארד דולר בסוף 2022, טיפסו לכ-3 מיליארד דולר בסוף 2023 ואף כ-4.5 מיליארד באמצע 2024.
הרופי הסרי לנקי, שאיבד את רוב ערכו במהלך המשבר, התחזק במהלך 2023 בכ-10% מול הדולר בעקבות שיפור הנזילות במט"ח והאמון הזהיר שחזר לשווקים.
שוקי המניות והאג"ח המקומיים, שצללו בשיא המשבר, החלו להתאושש בהדרגה, אם כי הם נותרו תנודתיים ותלויים בהצלחת הסדר החוב.
פקיסטן חוותה משבר כלכלי חריף על רקע המהומות הפוליטיות בפקיסטן 2022–2023, אשר הוביל לעלייה חדה במחירי המזון, הדלק והגז.
נכון ל-1 באפריל 2025, שיעור האינפלציה במדינה עמד על 0.7% – הנתון הנמוך ביותר מזה שלושה עשורים.
הפלישה הרוסית לאוקראינה תרמה לעליית מחירי האנרגיה ברחבי העולם.
בפקיסטן, הסתמכות גוברת על הלוואות חיצוניות העלתה את החשש לחדלות פירעון, מה שהוביל לפיחות בערך המטבע המקומי ולהתייקרות היבוא.
ביוני 2022 נרשם שיא באינפלציה, לצד זינוק במחירי המזון.
גורמים מבניים כגון ניהול לקוי ותפוקה לנפש נמוכה בהשוואה למדינות מתפתחות נוספות תרמו למשבר במאזן התשלומים, שבא לידי ביטוי בקושי לצבור יתרות מטבע חוץ לצורך מימון היבוא.
המשבר נחשב לאחד החמורים ביותר שפקיסטן חוותה מאז קבלת עצמאותה ב-1947.
במהלך 2024 ו-2025 נרשמו סימני התאוששות איטית.
נכון למרץ 2025, שיעור האינפלציה השנתי ירד ל-1.5% – הרמה הנמוכה ביותר מזה עשור.
הירידה יוחסה לאפקט בסיס גבוה, לירידת מחירי סחורות ואנרגיה עולמיים, ליציבות בשער החליפין ולמדיניות מוניטרית מצמצמת.
ב-10 ביוני 2025 הציג שר האוצר מוחמד אורנגזב את הסקירה הכלכלית לשנים 2024–2025, שבה תיאר התאוששות הדרגתית לנוכח אתגרים מבניים נמשכים.
אורנגזב הדגיש את הצורך בצמיחה יציבה לאורך זמן כדי להימנע מתנודתיות כלכלית.
למרות השיפור היחסי, פקיסטן נותרה בהתמודדות עם משבר כלכלי עמוק.
בין האתגרים המרכזיים נכללים חוב ציבורי גבוה, ריביות גבוהות (11% נכון ל-2025, לעומת 22% בשיא המשבר), ותלות נמשכת במימון חיצוני.
האינפלציה ירדה מיותר מ-29% בשנת 2023 ל-4.6% בשנת 2025. יתרות מטבע החוץ עלו לרמה של 9.4 מיליארד דולר ביוני 2024, לעומת רמה של כיסוי יבוא לשבועיים בלבד בשיא המשבר.
במהלך התקופה שבין יולי 2024 לאפריל 2025 נרשמה עלייה של 30.9% בהעברות כספים מחו"ל, אשר תרמה לעודף נדיר בחשבון השוטף.
המומחה האסטרטגי ההודי סושאנט סארין טען כי פקיסטן הכפילה את חובה הלאומי כמעט אחת לחמש שנים במהלך רבע המאה האחרונה.
החוב גדל בקצב ממוצע של כ-14% בשנה, בעוד התמ"ג צמח בקצב של כ-3% בלבד.
כתוצאה מכך, נוצר נטל חוב בלתי בר קיימא.
בין 2022 ל-2023 עלו התחייבויות שירות החוב לסך של 5.2 טריליון רופי – סכום שעלה על סך כל הכנסות הממשלה הפדרלית של פקיסטן.
ב-2022, פקיסטן ניצבה מול שלושה משברים מקבילים: אי יציבות פוליטית, משבר כלכלי, ושיטפונות רחבי היקף.
מבחינה כלכלית, המדינה התמודדה עם אינפלציה גבוהה, פיחות חריף במטבע וירידה חדה ביתרות מטבע חוץ, שהובילו לחששות באשר ליציבותה הפיננסית.
במהלך העשור השני של המאה ה-21 התאפיינה הכלכלה הפקיסטנית בצריכה ובביקוש מקומי גבוה, בשער חליפין קבוע של הרופי, בצמיחה מונחית יבוא ובאינפלציה מתונה.
במקביל, הממשלה הרחיבה את הוצאותיה על פרויקטים תשתיתיים דוגמת המסדרון הכלכלי בין סין לפקיסטן, מה שהוביל לגידול בזרימת מטבע חוץ אל מחוץ למדינה ולמשבר במאזן התשלומים.
באוקטובר 2018 פנתה ממשלת פקיסטן לקרן המטבע הבין-לאומית בבקשה לקבלת סיוע.
במסגרת תנאי הקרן, ננקטו צעדים שכללו העלאת שיעורי הריבית, פיחות המטבע ויישום רפורמות מיסים במסגרת תקציב 2019–2020.
ביוני 2019 סוכמה בין הצדדים חבילת סיוע בסך 6 מיליארד דולר לתקופה של 39 חודשים במסגרת הסדר מימון מורחב (EFF).
אנליסטים כדוגמת מייקל קוגלמן כינו את ההסכם "מהלומה פוליטית" לממשלת פקיסטן דאז.
בינואר 2020 הושהתה התוכנית לאחר שראש הממשלה עימראן ח'אן סירב ליישם דרישות הקרן, ובהן העלאת מחירי החשמל והטלת מיסים.
באמצע 2021 חודשה התוכנית לאחר שהממשלה הסכימה לבטל סובסידיות ופטורים ממס, להטיל מיסים על דלקים, ולהעלות תעריפי אנרגיה.
במהלך כהונתו של ח'אן חלה עלייה מתמשכת באינפלציה, שהובילה להחמרה במצב הכלכלי ולהתגברות אי היציבות הפוליטית.
בין היתר, החוב הציבורי וההתחייבויות עלו ב-80%, בעוד שהגירעון המסחרי זינק ב-70% והגיע ל-35.4 מיליארד דולר בשלושת הרבעונים הראשונים של 2021–2022.
הוצאות על ייבוא נפט עלו ב-95.9% והסתכמו ב-17.03 מיליארד דולר.
בפברואר 2022 נרשם שיא שלילי בגירעון בחשבון השוטף, שהסתכם ב-2.55 מיליארד דולר לחודש.
ב-9 באפריל 2022 הודח עימראן ח'אן בהצבעת אי-אמון, וב-11 באפריל נבחר שהבז שריף לראש ממשלה על ידי האספה הלאומית של פקיסטן.
שר האוצר החדש מיפתאח איסמאיל הודיע כי הממשלה תפנה לקרן המטבע במטרה לחדש את תוכנית הסיוע למימון מאזן התשלומים.
זמן קצר לאחר חילופי השלטון נרשמה ירידה חדה בערך הרופי, שהגיע לשפל היסטורי במאי 2022. לשם עמידה בתנאי הקרן, הממשלה נקטה במדיניות של העלאת מחירי דלק.
ממאי עד אוקטובר 2022, פקיסטן סבלה משיטפונות חמורים שגרמו לנזק כלכלי מוערך של 40 מיליארד דולר.
כ-33 מיליון תושבים הושפעו, מתוכם 7.9 מיליון נעקרו מבתיהם, ו-10.5 מיליון התמודדו עם חוסר ביטחון תזונתי.
השיטפונות גרמו למותם של יותר מ-1.2 מיליון ראשי בקר, לנזק של 13,000 ק"מ של כבישים וגשרים, ולהצפתם של כ-9.4 מיליון דונם של שטחי חקלאות.
לפי תוכנית הפיתוח של האו"ם (UNDP), כ-9 מיליון איש נמצאו בסיכון להידרדר לעוני נוסף לאלה שכבר נפגעו ישירות מהשיטפונות.
ב-19 במאי 2022, מסרה שרת ההסברה מרים אורנגזב כי פקיסטן מחויבת לבלום את האינפלציה, לייצב את יתרות המט"ח, לחזק את הכלכלה ולהפחית את התלות ביבוא.
הממשלה אסרה על יבוא של מוצרים שאינם חיוניים, מתוך מטרה לחסוך במטבע חוץ.
בסוף מאי, הממשלה הסירה את הפיקוח על מחירי הדלק – אחד מהתנאים לקידום הסכם הסיוע עם קרן המטבע הבין-לאומית.
הקרן דרשה גם העלאת מחירי החשמל, חיזוק גביית המיסים וצעדי צמצום תקציביים נוספים.
ב-14 במאי הציע שר התכנון הפדרלי אחסן איקבל לציבור לצמצם את צריכת התה, מוצר שיקר לייבא, על מנת להקל על הלחץ הכלכלי.
פקיסטן הייתה באותה עת יבואנית התה הגדולה בעולם, עם יבוא בהיקף של כ-640 מיליון דולר ב-2020.
ביוני 2022 עלה שיעור האינפלציה ל-21.3%, הרמה הגבוהה ביותר מאז 2008.
שר האוצר מיפתאח איסמאיל הודיע כי הלוואה בגובה 2.3 מיליארד דולר מקונסורציום בנקים סיניים הוזרמה לחשבון הבנק המרכזי בסוף יוני.
שיטפונות בפקיסטן 2022 גרמו לנזקים כלכליים בהיקף של מעל 30 מיליארד דולר.
יתרות המט"ח של הבנק הממלכתי של פקיסטן ירדו מ-11.4 מיליארד דולר במרץ 2022 לשפל של 6.7 מיליארד דולר בדצמבר, סכום המספיק לכיסוי יבוא של כחמישה שבועות בלבד.
שער הרופי פקיסטני נחלש משמעותית במהלך השנה.
בינואר 2023 הזהיר מנכ"ל בנק הביב, מוחמד אורנגזב, כי אם לא יתקבלו החלטות מהירות ונכונות, צפויה "פגיעה חמורה" בכלכלה.
בסוף החודש, פקיסטן הסירה את הפיקוח על שער הרופי, שצנח ב-20% תוך ימים.
הממשלה העלתה את מחירי הדלק והבנק המרכזי העלה את הריבית, בניסיון לבלום אינפלציה שהגיעה ל-26%.
בפברואר, כלכלן ממודי'ס העריך כי האינפלציה החצי-שנתית עשויה להגיע ל-33%.
סין העניקה הלוואה נוספת של 700 מיליון דולר.
מדד המחירים לצרכן זינק ל-31.5%, הרמה הגבוהה ביותר מאז שנות ה-70.
פיץ' הורידה את דירוג האשראי של פקיסטן ל-CCC-.
במרץ נרשמה עליית אינפלציה חדה במיוחד במזון: 47.1% באזורים עירוניים ו-50.2% בכפריים.
מודי'ס הורידה את דירוג פקיסטן ל-Caa3. סין גלגלה הלוואה של 1.3 מיליארד דולר.
הבנק העולמי ציין כי האינפלציה על מוצרי מזון עמדה על 45.1%, השנייה בגובהה בדרום אסיה.
במקביל, מדד המחירים הכללי הגיע ל-35.4%, השיעור הגבוה ביותר מאז החל תיעוד רשמי ביולי 1965.
ב-4 באפריל, חזה הבנק העולמי כי כ-4 מיליון אזרחים יירדו מתחת לקו העוני, בעוד הצמיחה צפויה לעמוד על 0.4% בלבד לעומת תחזית של 5%.
במאי, שיעור האינפלציה הגיע ל-38% – הגבוה ביותר באסיה, לאחר שעקף את סרי לנקה.
בדו"ח שפורסם בינואר 2024 על ידי האו"ם, נכתב כי כלכלת פקיסטן צפויה להתמודד עם אתגרים גלובליים במהלך השנה, וצפויה לצמיחה מתונה בלבד בתמ"ג.
לאחר הבחירות הכלליות בפקיסטן 2024, נמשכה אי הוודאות הפוליטית, והנתונים הכלכליים הצביעו על כך שהמשבר הכלכלי צפוי להימשך.
לפי לשכת הסטטיסטיקה של פקיסטן, שיעור האינפלציה עמד על יותר מ-29% בינואר.
במקביל, נדרשה המדינה לעמוד בהתחייבויות חוב חיצוניות שנתיות בהיקף של כ-30 מיליארד דולר, כאשר יתרות המט"ח נותרו תנודתיות.
נכון ל-9 בפברואר, היתרות הנזילות עמדו על 13.15 מיליארד דולר, לאחר צניחה לשפל של 4.1 מיליארד דולר ביוני 2023. לפי נתוני הבנק הממלכתי של פקיסטן, המדינה נזקקה לסכום של 6.1 מיליארד דולר לשירות החוב עד לסוף שנת הכספים.
הבנק המרכזי וקרן המטבע הבין-לאומית העריכו תחזית זהירה אך אופטימית לכלכלה הפקיסטנית במחצית השנייה של השנה.
הממשלה העריכה כי שיעור האינפלציה ירד לרמות של 11–12.5% עד יולי.
באוגוסט, ירד שיעור האינפלציה ל-9.8%.
באמצע 2024, סוכנויות דירוג אשראי בינלאומיות שיפרו את תחזיתן לפקיסטן: פיץ' העלתה את הדירוג ל-'CCC+' ומודי'ס העלתה את הדירוג ל-Caa2, בצירוף תחזית חיובית.
בספטמבר, קרן המטבע אישרה חבילת מימון של 7 מיליארד דולר למדינה.
ב-30 בספטמבר, דו"ח של בלומברג ניוז ציין כי יתרות המט"ח עלו מרמות קריטיות, הוסרו מגבלות על יבוא ומטבע, האינפלציה התמתנה, והריבית ירדה ב-450 נקודות בסיס מאז יוני.
לפי לשכת הסטטיסטיקה של פקיסטן (PBS), ברבעון הרביעי של שנת הכספים 2024 צמח התמ"ג ב-3.07%, בעיקר בזכות צמיחה בחקלאות (6.76%) ובשירותים (3.69%), בעוד המגזר התעשייתי המשיך להתכווץ ב-3.59%.
מדד KSE-100 של הבורסה של פקיסטן עלה ב-30% במהלך השנה והגיע לשיא של 82,003.59 נקודות.
פקיסטן משכה השקעות זרות בשווי 87 מיליון דולר – הרמה הגבוהה ביותר מאז 2014. כמו כן, המדינה סיימה רצף של ארבע שנים של יציאת הון מאיגרות חוב ממשלתיות, עם גיוס של 875 מיליון דולר חדשים.
לפי בלומברג, מניות פקיסטן היו ה"מניבות ביותר בעולם" בתקופה זו, עם עלייה שנתית של 73%.
ב-10 ביוני 2022 חשפה ממשלת פקיסטן תקציב פדרלי לשנים 2022–2023 בהיקף של 47 מיליארד דולר, במטרה לעמוד בדרישות קרן המטבע הבין-לאומית ולהבטיח את חידוש הסכם הסיוע שנחתם ב-2019, בהיקף של 6 מיליארד דולר.
עם זאת, הקרן הביעה חוסר שביעות רצון מתקציב 2023–2024 שהוצג ביוני 2023, והתריעה כי פקיסטן עלולה לא לעמוד בתנאי הסיוע.
בתגובה לכך, ב-25 ביוני הציגה הממשלה תקציב מתוקן שכלל הטלת מיסים חדשים, העלאת מס פיתוח על נפט (PDL), הסרת הגבלות על יבוא, וקיצוצים בתקציב.
שר האוצר איסחק דאר הציג את התקציב והצהיר כי מטרתו "לשפר את הגירעון הפיסקלי".
התקציב כלל הוצאה מתוכננת של 14.46 טריליון רופי מול הכנסות נטו של 12.163 טריליון רופי.
מתוך אלה, 5.276 טריליון הועברו למחוזות, מה שהותיר הכנסות פדרליות של 6.887 טריליון רופי.
מימון הוצאות התקציב הושתת על הכנסות מהפרטה, הלוואות חיצוניות, ניירות ערך ממשלתיים כולל PIBs וסוקוק, וכן מיזמים פנימיים נוספים.
מתוך התקציב, כ-7.303 טריליון רופי הוקצו לפירעון חובות.
יעד הגירעון הפיסקלי נקבע על 6.53% מהתמ"ג (7.505 טריליון רופי), והוחלט לממנו באמצעות מקורות פנימיים ובינלאומיים, כולל חסכונות לאומיים, איגרות חוב, קרן הפנסיה הלאומית ויתרות.
התקציב כלל העלאות במיסים כגון מיסי ניכוי במקור על אספקות, חוזים, שירותים ויבוא, העלאת שיעור המע"מ על קמעונאים מ-12% ל-15%, מיסים על משיכות מזומנים, הרחבת המכס הפדרלי וצעדים לצמצום זרימת מט"ח החוצה.
ב-30 ביוני 2023 אישרה קרן המטבע סיוע חירום של 3 מיליארד דולר לפקיסטן.
אנליסטים ציינו כי ההסכם מנע מצב של חדלות פירעון.
האישור הושג לאחר שפקיסטן נקטה בשורת צעדים כלכליים שנדרשו במשך זמן רב, בהם ביטול סובסידיות, העלאות מחירים וקיצוצים תקציביים.
ה-IMF ציין כי התקציב לשנת 2023–2024 עולה בקנה אחד עם מטרות של ייצוב פיסקלי והגדלת הכנסות, תוך שמירה על מרחב להוצאות חברתיות ופיתוחיות.
עם זאת, התקציב ספג ביקורת מצד מומחים ודמויות בתעשייה, שטענו כי הוא נטול רפורמות מבניות ומשקף מדיניות פופוליסטית לקראת הבחירות הכלליות בפקיסטן 2024, תוך שימוש בהנחות לא ריאליות במהלך משבר כלכלי חמור.
המשבר הכלכלי בארגנטינה (1998–2002) היה משבר כלכלי חריף שפקד את ארגנטינה מהמחצית השנייה של 1998 ועד למחצית הראשונה של 2002.
המשבר התרחש לאחר תקופה ממושכת של סטגנציה כלכלית (1975–1990) ותקופה קצרה של רפורמות שוק חופשי בשנות ה-90. הוא הוביל לאבטלה, מהומות, נפילת הממשלה, חדלות פירעון של החוב החיצוני, השעיית הצמדת הפסו לדולר אמריקאי ושימוש נרחב במטבעות מקומיים חלופיים.
בין 1998 ל-2002 התכווץ התמ"ג בשיעור של 28%, ומעל מחצית מהאוכלוסייה חיה מתחת לקו העוני הרשמי.
כ-25% מהתושבים היו בעוני קיצוני, ו-70% מהילדים במדינה היו עניים בשנת 2002.
במהלך 2003 החל תהליך התאוששות מהיר, במהלכו צמח המשק בקצב של כ-9% לשנה במשך חמש שנים.
התמ"ג חזר לרמות טרום המשבר עד 2005, אז בוצע ארגון מחדש של החוב, שהוסדר מחדש שוב ב-2010. שיעור ההשתתפות בארגון מחדש עמד על כ-93%, אך נמשכו תביעות מצד קרנות נשר.
ב-2006 שילמה ארגנטינה את יתרת חובותיה לקרן המטבע הבין-לאומית, אך נותרה במחלוקת משפטית עם חלק מהנושים.
באפריל 2016 נחתם הסדר סופי עם קרנות הנשר והמדינה יצאה מחדלות הפירעון.
שנים של דיקטטורה צבאית (1976–1983), מלוות בממשלות דמוקרטיות קצרות וחלשות, יצרו משבר כלכלי מתמשך בארגנטינה עוד לפני המשבר של 1998–2002. בתקופת התהליך הרשמי של ארגון מחדש לאומי, מינה המשטר הצבאי את חוסה אלפרדו מרטינס דה הוס כשר כלכלה ויישם מדיניות נאו-ליברלית שכללה שחרור פיננסי (מוניטריזם) וירידה בזכויות עובדים.
הגירעון התקציבי הגיע ל-15% מהתמ"ג, והחוב החיצוני זינק מ-8 מיליארד דולר בשנת 1976 לכ-45 מיליארד בשנת 1983 – כאשר תשלומי הריבית עלו על עודפי הסחר.
הייצור התעשייתי ירד בכ-20%, השכר הריאלי צנח ב-36%, והאבטלה הגיעה לכ-18%, אף על פי שדיווחים רשמיים הציגו שיעור של 5% בלבד.
ב־1983 שבה הדמוקרטיה עם הצבתו של ראול אלפונסין כנשיא.
ב־1985 הושקו צעדי צנע ומטבע חדש – אוסטרל ארגנטינאי, אך חובות של כ־5 מיליארד דולר בריבית שנתית דרשו הלוואות חדשות, ומחירי הסחורות שהתמוטטו ב־1986 מנעו פתרון אמין.
במהלך כהונת אלפונסין לא נרשמה עלייה משמעותית באבטלה, אך השכר הריאלי ירד בכמעט 50% – לרמה הנמוכה ביותר בחמישים שנה.
מחירי שירותים חיוניים כגון טלפון וגז זינקו.
בשלהי 1987 קרסה אמון הציבור בתוכנית הכלכלית.
ראש הממשלה אלפונסין השלים את כהונתו מוקדם, וביולי נכנס לתפקיד קרלוס מנם.
במהלך שנות ה-90 מונה דומינגו קוואלו לשר הכלכלה בינואר 1991, לאחר תקופה נוספת של היפר-אינפלציה.
ב־1 באפריל קבע קוואלו את שער האוסטרל על 10,000 לאמר"ק.
המטבע הומר בחופשיות, והבנק המרכזי שמר על יתרות מט"ח שיועדו לכיסוי מלא של ההיצע הכסף – שלב מקדים לחקיקת חוק ההמרה ("Ley de Convertibilidad").
חקיקת חוק ההמרה הובילה לירידה מהירה באינפלציה, לשימור ערך המטבע ולהעלאת איכות חיים.
האזרחים יכלו לחדש פיתוח יכולות צורניות, לרכוש מוצרים מיובאים ולקבל אשראי נוח בדולרים.
לצד זאת, המחירים הירדו, אך מדיניות קבועת שער החליפין גרמה לבריחת הון ולירידה בתשתיות התעשייה ובתעסוקה החודשית.
במקביל, ארגנטינה נזקקה להלוואות חיצוניות להארכת החוב הציבורי.
הוצאות גבוהות ושחיתות מתמשכת תרמו לניסיונות מימון חוזרים.
קרן המטבע הבין־לאומית המשיכה להלוות ולהאריך לוחות זמנים, בעוד נעשתה העלמת מס והעברות הון מחוץ למדינה.
במתקפת משברים בינלאומיים החל מ־1999 (ברזיל ופרויקטי מפעל מקסיקו ואסיה), חלה פיחות בריאל ברזילאי ובדולר הבינלאומי, מה שהחליש את הפסו מול שותפותיה המסחריות (30% מסך הסחר עם ברזיל, 23% עם גוש האירו).
כתוצאה מכך התמ"ג, שצמח מעל 50% בין 1990 ל-1998, ירד ב-3% ב-1999, והמדינה נכנסה למיתון שהיה משמעותי בשלוש שנים הבאות.
הנשיא פרננדו דה לה רואה (שנבחר ב-1999), קיבל ממשק עם אבטלה של 15%, משבר מוביל ושיעור חוב גבוה.
צעדים כלכליים חדשים לא הצליחו לבלום את סטגנציה כלכלית ואף התפרצות דפלציה.
בנוסף, הופיעו מטבעות משלימים, והופסקה המדיניות של קיבוע הפסו לדולר, כ"פיחות ממלכתי" שנחשב לחדלון כישלון פוליטי.
העיתונאי פיטר קאטל ציין כי שלושה גורמים "התכנסו בזמן הגרוע ביותר": מדיניות הקיבוע, החוב שנמשך מתקופת מנם ותשלומי ריבית גבוהים לצד ירידה בהכנסות ממסים.
משבר הפסו של 2002 הוכיח שגם מנגנון של קיבוע מטבע (currency board) אינו חסין מקריסה.
כאשר הפסו הוקבע ל־1:1 דולר אמריקאי בפברואר 1991 כחלק מחוק ההמרה, הושגו מיד אפקטים חיוביים: האינפלציה הכרונית נבלמה והשקעות זרות החלו לזרום, תוך קידום צמיחה כלכלית.
עם הזמן התחזק הפסו מול מטבעות מרכזיים אחרים, בעקבות שילוב של עליית ערך הדולר האמריקאי והמדיניות הפיננסית המקומית.
אין קונצנסוס מלא לגבי הסיבות למשבר, אך שלושה גורמים מרכזיים זוהו כקשורים לפירוק מערכת קיבוע המטבע ולשפל הכלכלי שלאחריו:
הדבקה פיננסית ממשברים ברוסיה וברזיל
בעוד משבר המטבע הסתיים בפירוק הקיבוע, בעיות החוב המשיכו.
במרץ 2002, ממשלת ארגנטינה חדלה לפרוע את כל חובותיה בחוב הציבורי כתוצאה ממיתון מתמשך ומחוסר יציבות.
ב־2004 הציעה המדינה תוכנית הסדר שתכליתה הייתה הפחתה של מעל 75% בערך החוב.
מחזיקי אג"ח זרים דחו אותה ודרשו יוזמה משופרת.
בתחילת 2005 התקבל ארגון מחדש, שבו הוסכמה הפחתה של כ־70% בערך ניירות הערך הזרים.
במקביל, כמה פרובינציות ארגנטינה החלו להנפיק פיקדונות והמחאות מקומיות (currency substitutes) כדי להתמודד עם מחסור במזומנים.
בתקופה זו הופיעה תופעה רחבה של "כמעט־מטבעות" (quasi-currencies), הבולט שבהם היה ה"פטקון" של בואנוס איירס.
הממשלה המרכזית גם הנפיקה מטבע משלימה – LECOP – בהיקף ניכר.
ריביות, מהומות, התפטרויות וחדלות פירעון
לאחר סיום גל קצר של השקעה תיקית בשנת 1995, ארגנטינה נעשתה תלויה בקרן המטבע הבין-לאומית לצורך אשראי והכוונה כלכלית.
עם פרוץ המיתון ב-1999, הגירעון הלאומי גדל ל-2.5% מהתמ"ג, והחוב החיצוני חצה את רף 50% מהתמ"ג.
קרן המטבע המליצה על צעדי צנע, ובסיומו של 1999 יישם ממשל דה לה רואה קיצוצים של 1.4 מיליארד דולר.
ביוני 2000 נוספו קיצוצי הוצאות והעלאות מס בהיקף כולל של כ-3 מיליארד דולר, על רקע אבטלה של 14%.
תחזיות הצמיחה התבדו, התמ"ג הצטמק ב-0.8%, והכנסות המדינה פחתו.
בנובמבר 2000 הועברה ארגנטינה למעקב אשראי על ידי סטנדרד אנד פורס, ותשואות שטרות האוצר זינקו ל-16%.תשואות האג"ח הגבוהות אילצו את ארגנטינה לפנות למלווים בינלאומיים כגון קרן המטבע, הבנק העולמי ומחלקת האוצר של ארצות הברית, שהציבו תנאים להלוואות.
צעדי הצנע נמשכו, ושר האוצר חוסה לואיס מכינה התפטר במרץ 2001. מחליפו, ריקרדו לופס מרפי, החזיק בתפקיד פחות משלושה שבועות והוחלף בקוואלו.
ביולי 2001 הורידה סטנדרד אנד פורס את דירוג האג"ח של ארגנטינה ל-B−, וקוואלו יזם את ה"מגה-החלפה" (megacanje) שהאריכה את תקופת הפירעון אך הגדילה את נטל הריבית.