tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חופש האמונה והדת במצרים כלולים בזכויות הבסיסיות של כל אדם על פי החוקה המצרית, סעיף 64. בפועל הם מוגבלים על ידי הממשל בעקבות סכסוכים דתיים ומדיניים.
מכיוון שחוקים רבים במדינה מבוססים על חוקי האסלאם, נוצרת הדרה ואפליה חוקתית כלפי אזרחים שלא מאמינים או מקיימים את מצוות האסלאם.
גם חופש הדת הרשמי בחוק לוקה בחסר, שכן הרשויות מכירות רק ביהדות, באסלאם ובנצרות כדתות רשמיות, ורק להן מתאפשר לקיים פולחן ותפילות בפומבי.
הנשיא הנוכחי עבד אל-פתאח א-סיסי ובכירים נוספים במשטר הדגישו את חזונם לחופש דת במצרים.
לכדי הוכחה, בשנת 2019 אישרה הממשלה של א-סיסי מספר רב של כנסיות בכל רחבי המדינה.
אולם הסולידריות ששידרה הממשלה לא עלתה בקנה אחד עם הפעולות בשטח, והרשויות לא הצליחו למנוע התקהלויות של אספסוף מוסלמי אנטי-נוצרי אלים סביב הכנסיות השונות.
אפליה נוספת שאליה טוענת הקהילה הקופטית היא במותרות החוק לבניית בתי תפילה.
בעוד שבניית מסגדים מותרת באופן חופשי ללא כל התערבות מצד הרשויות, כדי להקים כנסייה (וגם בית כנסת) יש לקבל אישור מיוחד מהמועצה המקומית, כאשר רבות מהבקשות לא נענות, ולעיתים כנסיות קיימות מאבדות את האישור שלהן לטובת בניית מסגדים או בתי מגורים.
על פי סעיף 98 (ו) לחוק העונשין המצרי ניתן לתבוע אדם על הפגנת בוז או חילול קודש בנוגע לדת.
ההמרה מאסלאם לכל דת אחרת אינה מוכרת בחוק, אך גם תהליך ההתאסלמות מסובך וחלק מהמתאסלמים מעוכבים על ידי הוועידה להמרת דת.
ישנן קבוצות נוספות הטוענות לאפליה בתוך האסלאם, כמו הפלג השיעי, אשר תועדו מקרים שבהם מוסלמים שיעים לא הורשו ללמוד באוניברסיטת אל-אזהר.
בשנת 2006 הצהיר בית המשפט לעניינים מנהליים במצרים על הבחנה ברורה בין "דתות מוכרות" (כלומר אסלאם, נצרות ויהדות) לבין כל האמונות הדתיות האחרות.
פסיקה זו עוררה זעם רב, שכן היא יוצרת דה לגיטימציה לכל שאר הדתות האברהמיות למעט שלוש, והפכה את כל שאר הדתות ללא מוכרות, משמע כל בני המיעוטים הדתיים רשאים להוציא תעודת זהות ומסמכים מזהים אך ורק אם הם משמיטים את פרמטר ה'דת' מהתעודה.
על אף שחופש הדת הוא אחד החוקים הבסיסיים בחוקה המצרית, על פי ארגון Human Rights Watch "מצרים הממירים את דתם לאסלאם לרוב לא נתקלים בקושי, אך מוסלמים המבקשים להמיר את דתם לנצרות לרוב מתקשים לקבל מסמכים ותעודות חדשות, ולעיתים אף נעצרים בעוון זיוף מסמכים אלה".
גם הקהילה הקופטית מונעת באופן לא רשמי ממצרים נוצרים להתאסלם, מכיוון שלטענתם תהליך ההתאסלמות קל בהרבה מתהליך ההתנצרות.
הרשויות המצריות מגבילות בפועל את המרת הדתות באופן נקודתי.
מקרה נפוץ הוא כשעובדי ציבור, אשר עצמם שמרנים, מעצימים את מורכבות ההליכים המשפטיים ומעכבים בעצמם את המרות הדת גם אם הן חוקיות לגמרי.
סוכנויות הביטחון עוצרות את תהליך ההתנצרות או ההתאסלמות בטענה שהוא עשוי לעורר אי שקט חברתי, ובכך מגבילות את היכולת של אזרחים להמיר את דתם.
בשנת 2007, בית המשפט המחוזי של קהיר אישר 45 בקשות להמרת דת מאסלאם לנצרות.
לאחר מכן ב-2008 אישר בית המשפט רק ל-12 אזרחים להמיר את דתם, וגם זאת רק לאחר שנרשם בתעודות הזהות החדשות שלהם כי קיבלו על עצמם את האסלאם לתקופה מסוימת.
יחסי הרוב המוסלמי למיעוט הקופטי
הנוצרים הקופטים, שמהווים את המיעוט הדתי הגדול במצרים, סובלים במשך שנים רבות מאפליה מצד המדינה ואלימות מצד החברה המצרית
היבטים של אפליה מצד המדינה כוללים הסתה בסגרות החינוך, בתקשרות במוסדות דת נגד נוצרים קופטים, אכיפה נרפית מצד המשטרה לאלימות נגד קופטים גם לנוכח אלימות קשה הכוללת פוגרומים, מעשי ירי ושריפת בתים.
מערכת המשפט לא מצליחה או לא מעונינת להגיש כתבי אישום או להרשיע אנשים שפגעו בקופטים.
קיימת תופעה מתמשכת של חטיפת נשים קופטיות ואילוץ שלהן להנשא למוסלמים, לדוגמה תחת איומים בחשיפת צילומי עירום.
עקב הקושי החוקי לשנות דת מאסלאם לנצרות, ועקב הערמת קשיים מצד פקידי מדינה בנושא, מרגע שאשה התאסלמה קשה לה עוד יותר לחזור למשפחתה.
הקהילה הקופטית טוענת לאפליה שהולכת וגדלה עם השנים, ככל שאחוזם באוכלוסייה קטן.
על פי מנהיגי הקהילה, היחס הלא הוגן לנוצרים התחיל במהפכת הקצינים החופשיים בשנת 1952 אשר הונהגה על ידי גמאל עבד אל נאצר.
עד לאחרונה נאלצו הנוצרים לקבל אישור ממשלתי מיוחד כדי לקיים אפילו טקסים שוליים וקטנים.
החוק הוקל ב-2005 כך שהסמכות למתן אישור עברה למושל המחוז, אך הקופטים ממשיכים להתמודד עם מכשולים רבים עד שניתן להם לבנות כנסיות.
הקהילה הקופטית מצביעה על מכשולים רבים שמציבה המדינה, אשר לא קיימים בבניית מסגדים.
היתקלויות אלימות בין קבוצות דתיות
על אף שלרוב המוסלמים והנוצרים במצרים חיים זה לצד זה, מדי פעם בפעם נרשמות היתקלויות אלימות על בסיס דתי או דעות קדומות בין שתי הקבוצות הללו.
האירועים האלימים קיבלו תנופה בעשור השני של המאה ה-21, כאשר כל שנה כמעט התחולל אירוע רב נפגעים, לרוב מצד המוסלמים כלפי הנוצרים.
האירוע האלים המשמעותי ביותר בו מוסלמים ונוצרים היו מעורבים היו הפיגועים בכוש בשנים 2000–2001, שהיוו נקודת שבר ביחסים שבין נוצרים למוסלמים במצרים.
במהלך הפיגועים מוסלמים ונוצרים החלו בתקיפות אלימות זה נגד זה בעקבות התנגשות בין שני צעירים בעלי דתות אלו.
כלי התקשורת בכל העולם דיווחו כי "עשרים נוצרים ומוסלמי אחד נהרגו לאחר שפרצה אלימות בעיירה אל-כוש, 440 ק"מ דרומית לקהיר".
מאוחר יותר התברר כי היה הרוג נוסף, מוסלמי.
בשנת 2005, בכפר א-סלאמה שבנפת שרקיה, מחלוקת בין מוסלמי לנוצרי הובילה לאלימות ולבסוף למותו של המוסלמי.
בתגובה, קבוצת מוסלמים מהעיירה תקפו את כנסיית אבו סיפין וכמה בתים של תושבים נוצרים כפעולת נקם, ובנוסף גם הספיקו לבזוז כמה חנויות בבעלות נוצרית עד שהמשטרה המקומית הצליחה להרגיע את הרוחות ולפזר את ההמון.
בשנת 2006, מוסלמי בשם מחמוד סלאח-אדין עבד אל-רזיק, שנמצא בחקירת המשטרה שיכור ובעל מחלות נפש, תקף באמצעות אקדח שתי כנסיות ונעצר כאשר ניסה לתקוף שילישית, והותיר אחריו הרוג אחד ו-16 פצועים.
התוקף לא השתייך לאף אגון ממוסד, וגם האחים המוסלמים מהאופוזיציה גינו את התקיפה.
ב-7 בינואר 2010 חמושים מוסלמים פתחו באש לעבר מתפללים נוצרים בעת יציאתם מכנסייה בנגע חמאדי ורצחו תשעה מתוכם.
הפיגוע התרחש ביום הקדוש ביותר לנוצרים הקופטים, והיה לפיגוע השני בגודלו בעשור, אחרי הפיגועים בכוש.
ביום המחרת התחוללו מהומות מצד הנוצרים בעיר שדרשו אכיפה חזקה יותר של המשטרה, מה שהוביל ליידוי אבנים וקריאות גנאי כלפי השוטרים.
ב-2011 אירעו מספר רב של התנגשויות אלימות בין המוסלמים לנוצרים, בחסות המהפכה, כשבראשונה נהרגו לפחות 21 בני אדם ונפצעו 83 כאשר מכונית תופת התפוצצה מחוץ לכנסייה קופטית באלכסנדריה ב-1 בינואר.
ב-7 במאי המהומות הגיעו לבירה קהיר כשכנסייה קופטית הוצתה, ו-11 אנשים נהרגו.
ב-10 באוקטובר קמה מחאה עצומה של הקהילה הקופטית שהפגינה מול בניין הטלוויזיה בקהיר.
המפגינים הביעו את התסכול בצורה אלימה ולא מבוקרת, ובמצרים דווח על הצתה של רכבי משטרה, זריקת בקבוקי תבערה ואף ירי באש חיה כלפי השוטרים.
לאחר עימותים עם כוחות הביטחון, המחאה הגיעה למספר שיא של 24 הרוגים ויותר מ-200 פצועים, מצד המפגינים והשוטרים.
באותו חודש דווח על הפגנות מוסלמיות כנגד אישור הממשלה לפתיחת כנסיית הבתולה שהייתה סגורה במשך שלוש שנים, וגם בה נרשמה, אם כי במידה פחותה בהרבה, אלימות בין מפגינים לשוטרים.
ב-14 באוקטובר 2012 שני צעירים מוסלמיים נורו בידיי כוחות הביטחון לאחר שניסו לחטוף אישה ממוצא קופטי.
בינואר 2013, כאשר השלטון במצרים היה נתון בידיי האחים המוסלמים, העמותה הנוצרית ללא מטרות רווח "דלתות פתוחות" דירגה את מצרים במקום ה-25 ברשימת המדינות שהכי קשה להיות נוצרי בהן.
האסלאם הוא הדת הלאומית של מצרים מאז שנת 1980 כאשר נעשה תיקון לחוקה המצרית, אשר לפניו מצרים הוגדרה בחוק כמדינה חילונית.
הרוב המכריע של המוסלמים המצריים הם סונים, אחריהם השיעים עם בין אחוז ל-4 אחוז מהמוסלמים, והשאר מתחלקים בין קבוצות של אחמדים, מועתזילתים ואסמאעילים.
מספר לא מבוטל של המצרים הסונים משיכים עצמם לזרם הסופיות.
המוסד הסוני החשוב ביותר בעולם כיום, אוניברסיטת אל-אזהר, נמצא במצרים.
זהו המוסד האיסלאמי העתיק ביותר שקיים (נוסד בסביבות שנת 970 לספירה), ובעיני רבים נחשב לאוניברסיטה הראשונה בעולם.
האוניברסיטה מסמלת את חשיבותו של האסלאם לעם המצרי, ואת חשיבותה של מצרים לאסלאם.
השיעים, הסונים והאסמאעילים כולם הגיעו למצרים וביססו שם את דתם, והפכו את קהיר לבירתם.
החיים החברתיים והפרשי המעמדות במצרים הובילו לתפיסה שונה של האסלאם במדינה, בשונה ממדינות אחרות.
תנועת הסופיות (סופיזם) פרחה דווקא במצרים והשפיעה על התפישה הדתית של התושבים.
הבדלי המעמדות באו לידי ביטוי כאשר בני המעמד הגבוה והבינוני תמכו בדעה שהאסלאם הוא פרטי לכל אדם ואדם, ואינו צריך להשפיע על אורך החיים הציבורי; לעומתם, בני המעמד הנמוך (שהיוו את רוב האזרחים) תפסו כי על האסלאם למלא תפקיד דומיננטי בחיים הציבוריים.
על פי החוקה המצרית, כל חקיקה חדשה חייבת לפחות להסכים באופן מרומז לחוקי האילסאם ולשריעה.
האסלאם נתמך על ידי הממשלה כאשר על בית הספר של האסכולה החנפית שומרים האל-ואקף, וגם האוניברסטיאות המוסלמיות השונות ממומנות על ידי המשטר.
הקהילה הנוצרית הקופטית במצרים היא הקהילה הנוצרית הגדולה ביותר במזרח התיכון ובצפון אפריקה, והיא עומדת על 10% - 15% מכלל אוכלוסיית מצרים על פי גורמים סטטיסטיים שונים.
כ-95% מהנוצרים במצרים משתייכים לזרם הקופטי האורתודוקסי ורובם מתגוררים באלכסנדריה וסביבותיה.
הכנסייה הקופטית הוקמה על פי המסורת בידיי מרקוס המבשר.
בראש הכנסייה עומד האפיפיור הקופטי, שייחודי לקהילה נוצרית זו ובעל סמכויות דומות לאלו של האפיפיור הקתולי.
על פי גורמים רשמיים ישנם כ-10 מיליון נוצרים קופטים ברחבי העולם.
הכנסייה הקופטית מחולקת לכמה פלגים, כשהגדול בהם (עם רוב מוחץ של מאמינים) הוא הזרם האורתודוקסי הקופטי, ואחריו הכנסייה הקתולית הקופטית , הכנסייה האוונגליסטית הקופטית והכנסייה הפרוטסטנטית הקופטית.
הקהילות הנוצריות שאינן צאצאים של ילידים מצריים נמצאות בעיקר בקהיר ואלכסנדריה.
מיעוטים משמעותיים בקהילה הנוצרית במצרים כוללים את הזרמים הבאים:
הכנסייה הקופטית הקתולית המונה כ-210,000 מאמינים במצרים וכ-50,000 מאמינים במדינות נוספות.
הקהילה מתואמת עם שאר הקהילה הקתולית שבראשה האפיפיור של רומא, ובנוסף בראש הקהילה המצרית ניצב הפטריארך הקופטי, כיום איברהים אייזיק סידראק.
הכנסייה היוונית האורתודוקסית של אלכסנדריה ולה 50,000 מאמינים במצרים, מתוכם כ-5,000 בערך ממוצא יווני (הלני).
לכנסייה עוד 1.5 מיליון מאמינים באפריקה ובין 10,000 ל-15,000 מאמינים בשאר העולם.
הפטריארך היווני האורתודוקסי הנוכחי של אלכסנדריה הוא האפיפיור תאודורוס השני.
הכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית מונה כ-7,000 מאמינים במצרים, רובם צאצאי מהגרים מהלבנט.
הכנסייה האפוסטולית הארמנית מונה גם כן כ-7,000 מאמינים במצרים.
רובם הגדול של המאמינים במצרים משייכים לעצמם את העיר ואראשאפאט כעיר הבירה, ולא את הים הקדוש קיליקיה שבלבנון, כפי שנפוץ ברוב ארצות ערב.
הכנסייה הלטינית הקתולית, המונה בין 5,000 ל־7,000 מאמינים במצרים.
רובם הגדול נולדו במצרים אך מוצאם זר, כאשר רוב המאמינים מתחלקים בין מוצא איטלקי, מלטזי וצרפתי.
מעט מאוד מצרים ילידים משתייכים לכנסייה הלטינית, וגם מי שכן (כמה מאות בלבד) הגיע אליה דרך נישואין.
הכנסייה המרונית במצרים כוללת כ-5,000 מאמינים, רובם ככולם ילידים.
הכנסייה הארמנית הקתולית כוללת בסך הכל 1,200 מאמינים במצרים, בעיקר באלכסנדריה.
הכנסייה הקלדית הקתולית מונה רק 500 מאמינים במצרים בלבד.
לכנסייה הסורית הקתולית שלוחה במצרים הכוללת מעל ל-2,000 מאמינים, בעיקר באלכסנדריה וקהיר.
הכנסייה האורתודוקסית הסורית גם מיוצגת במצרים, אך באופן מצומצם וזניח עם 450 עד 500 מאמינים.
רובם הגדול הם סטודנטים שהגיעו למצרים מסוריה כדי ללמוד באוניברסיטאות כמו אסכולת אלכסנדריה המודרנית וכו'.
במצרים נמצאים כיום בין 10,000 ל-15,000 נוצרים אנגליקנים במצרים, רובם ככולם מתגוררים בפרובינציה האנגליקנית שבמחוז אלכסנדריה.
גם כנסיות פרוטסטנטיות קיימות במצרים, ויחדיו הן כוללות בערך 200,000 מאמינים.
הנוצרים הפרוטסטנטים במצרים מתחלקים לכמה קבוצות דתיות שונות, והן:
הכנסייה האוונגליסטית של מצרים, המונה כ-140,000 חברים במצרים, שהם כמעט שלושה רבעים מהנוצרים הפרוטסטנטים במדינה.
כנסיית 'אסמבל אוף גוד' , המצויה בכל העולם כוללת 40,000 מאמינים במצרים, שמהווים פלח משמעותי מתוך כלל הנוצרים הפרוטסטנטים.
כנסיית המתודיסטים החופשית, גם היא פלח יחסית גדול, מונה 120 כנסיות ו-10,000 מאמינים.
כנסיית האחים הנוצרים, מונה כ-5,000 מאמינים במצרים.
כנסיית האל הפנטקוסטלית, מונה כ-3,500 מאמינים במצרים.
כנסיית הקדושה הפנטקוסטאלית, מונה כ-1,400 מאמינים במצרים.
כנסיית אלוהי הנבואה, מונה כ-1,100 מאמינים במצרים.
הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי מחזיקה נציגות קטנה של מאמינים במצרים, 852 מאמינים בלבד.
הפלג האחמדי שבאסלאם, אשר אינו מוכר כזרם רשמי של האסלאם בחוק המצרי, הגיע למצרים מתת-היבשת ההודית עוד בזמן חייו של מירזא ע'ולאם אחמד אל-קאדיאני, מייסד הזרם.
התנועה במצרים הוקמה רשמית בשנת 1922 בהנהגת הח'ליף השני שלה.
מאז שהפלג הסוני גדל מאוד וצמצם את אחוז האחמדים באוכלוסייה המוסלמית במצרים לפחות מ-5%, העוינות הממסדית והלא-רשמית כלפי הקהילה גדל, והאחמדים (שכיום מונים 50,000 מאמינים במצרים) סובלים מדיכוי מה.
הצעד הראשון של קהילת המוסלמים נגד קהילת האחמדים היה בשנת 1962, כאשר ועדת א-זאהר הכריזה כי רשמית האחמדים נפרדו מהאסלאם וכי הם לא מהווים יותר חלק מהקהילה האסלאמית במצרים.
עם זאת, רוב האחמדים חיים בשלום עם שאר הזרמים המוסלמיים.
ההתנכלויות היחידות נגד אחמדים במצרים באמצע המאה העשרים היו מצד תנועת האחים המוסלמים, שטענו כי האחמדים "מהווים איום על האסלאם" וקראו לתושבי מצרים המוסלמים 'להישמר' מפני המאמינים בזרם.
החל מהמאה ה-21 חל גידול מסיבי בעוינות כלפי אחמדים.
האחמדים, יחד עם קבוצות מוסלמיות אחרות שנחשבות סוטות מהזרם המרכזי, נרדפו על ידי ממשלות המדינות בהן הם נמצאו, וכך גם במצרים.
במרץ 2010 כ-11 מאמינים אחמדים נעצרו בטענה שהפרו את חוק החירום המצרי - חוק המוגבל לכאורה לטיפול בפשעים הקשורים לטרור או סחר בסמים - באשמת "ביזוי הדת" ו"ערעור היציבות הלאומית".
11 העצורים הוחזקו על ידי מוסד "החקירות לביטחון המדינה" בארבע תחנות משטרה שונות: בקהיר, בקליוביה, באל-מניא ובסוהאג.
הם נחקרו כולם על אמונותיהם הדתיות והוחזקו במעצר זה במשך יותר מחודשיים מבלי שהובאו לבית המשפט או שהוגש נגדם כתב אישום.
לאחר המקרה התערבה היוזמה המצרית לזכויות אישיות (EIPR) וטענה כי המעצרים והחקירות נוגדים את חוקת מצרים וההגנה על חופש האמונה והביטוי, כמו גם על התחייבויותיה הבינלאומיות של מצרים בעניינים אלו.
הדת הבהאית קיימת במצרים מעט שנים יחסית, כאשר מאמינים ראשונים הגיעו בשנת 1863. בהאא אללה, מייסד הדת, שהה במצרים זמן קצר בעצמו בשנת 1868 כשהיה בדרך למאסר בעכו.
עם זאת, בשנת 1963 נותרו במצרים שבע קהילות בהאיות מאורגנות, שהיו פזורות לאורך הנילוס.
במשך השנים הדלדלה קהילת הבהאים, בין היתר בעקבות הזנחה מצד השלטון ואיסורים נוספים על פולחן.
בין השנים 2006 ל-2009 התרחשה במצרים פרשה שבמסגרתה השלטונות עיכבו וחקרו כמעט כל בהאי במצרים בטענה שהיה חשד ל'זיוף תעודות זהות'.
במקביל, פעילים אסלאמיסטיים הציתו בתים של משפחות בהאיות וגרשו מאמינים מעיירות בעקבות דתם.
בשנים אלו האוכלוסייה הבהאית הוערכה בין 2,000 ל-7,000 תושבים.
לפני שנת 1956 ועל פי מפקד האוכלוסין של 1948 היו במצרים 65,639 בני הדת היהודית.
היהודים לקחו חלק בכל היבטי החיים במצרים - הם היו שותפים בפוליטיקה, בכלכלה, בחיי החברה ובתרבות ככל אזרח מצרי אחר.
היהודים שימשו חלק קריטי בתרבות המצרית, ואנשים כמו יעקוב צנוע, הלאומן המצרי הנלהב, דאוד חוסני, המוזיקאי המפורסם, לילה מוראד, הזמרת הידועה ועוד.
בתקופה מסוימת במאה ה-19 יהודים מכל רחבי האימפריה העות'מאנית (ששלטה אז באזור) ואירופה הגיעו כדי לחיות במצרים, בגלל ההרמוניה ששררה בין התושבים המוסלמים לתושבים היהודים.
אך בשנות ה-30 של המאה ה-20 הסתה שהפעילו תנועות פשיסטיות איטלקיות וגרמניות לצד תנועות כגון האחים המוסלמים גרמו לגזענות, הדרה והתנכלויות כלפי יהודים ובני מיעוטים אחרים, כדוגמת הקופטים והיוונים.
ככל שהלאומיות המצרית המוסלמית צברה פופולריות, החל היחס ליהודים הרע, בטענה שהם "לא יהודים אמיתיים".
הסכסוך המתמשך של המרד הערבי הגדול משנת 1936 לא הועיל ליחס המוסלמים ליהודים, שהדהו עם המאבק הערבי.
על אף שגרמניה הנאצית לא שלטה במצרים, הלך הרוח הפשיסטי שרר גם שם, ולאומנים מצריים מוסלמים השתמשו בטיעוני הגזע כדי להסית כנגד היהודים.
בשנות השלושים המאוחרות תורגמו לערבית והופצו במצרים ספרים כגון מיין קמפף והפרוטוקולים של זקני ציון.
בעקבות ההסתה המסיבית, החלו התנגשויות אלימות מצד מוסלמים כלפי היהודים בקהיר, אלכסנדריה וטנטא, אך המשטרה המקומית הצליחה למנוע אירוע רב נפגעים.
בשנת 1945 חלו פרעות נגד היהודים באלכסנדריה וקהיר, בהן נהרגו כעשרה יהודים.
ב-28 בנובמבר 1947, על רקע ההצעה להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, הזהיר שגריר מצרים באו"ם באותה העת כי: "מיליון יהודים חיים בשלום במצרים (וביתר ארצות האסלאם) ונהנים מכל זכויות האזרח.
בהחלט אין הם רוצים להגר לפלשתינה.
אולם אם מדינה יהודית תיווצר אף אחד לא יוכל למנוע צרות.
פרעות תפרוצנה בפלשתינה, תתפשטנה על כל ארצות ערב ותובלנה אולי למלחמה בין הגזעים.
[...] אם יחליטו האומות המאוחדות על חלוקת פלשתינה הן תשאנה באחריות לצרות חמורות ביותר ולטבח של מספר רב של יהודים".
בזמן הכרזת המדינה ופלישת צבאות ערב לשטח מדינת ישראל עצרה ועיקבה המשטרה המצרית גברים ונשים יהודים בגילאי 16–67 על אף שלא עשו שום פשע, וכלאה אותם בארבעה בתי מעצר: 'בית הסוהר לזרים' במרכז קהיר, מחנה הקסטפ בהליופוליס, מחנה א-טור ומחנה באבוקיר.
העצורים הוחזקו בשבי ללא העמדה לדין עד לשנה וחצי, כאשר כל אותו הזמן לא נמסר למשפחותיהם היכן הם נמצאים.
בתום תקופה זו הם שוחררו ללא כתב אישום, מה שמעיד על החזקתם בתנאי שבי ללא כל סיבה פלילית.
נקודת השבר ביחסים שבין המוסלמים במצרים ליהודים הייתה תבוסת הצבא המצרי לצבא ההגנה לישראל במלחמת העצמאות.
הניצחון של ישראל על מצרים נראה בעיני הציבור המצרי כניצחון של היהודים על המצרים, והוביל לגל של זעם בקרב האוכלוסייה המוסלמית כלפי היהודים.
שרשרת ההסתה, רגשות התבוסה והלאומנות הערבית-מוסלמית הובילה להפיגועים בקהיר בשנת 1948, אשר זכורים כנקודת שבר ביחס המוסלמי-יהודי במצרים.
לאחר שמטוס מסוג בואינג B-17s ניסה להפציץ את ארמון עאבדין כחלק מהתכנית של ישראל להכניע את הכוחות המצריים, הוא החטיא ופגע בבתי מגורים, מה שגרם להרס והרוגים רבים.
בעקבות המקרה, התארגנה הפגנה ספונטנית של מוסלמים מול הרובע היהודי, אשר הייתה לאות אזהרה לקראת האירועים שעתידים לבוא.
מספר ימים לאחר מכן התריעו השלטונות המצריים מפני פיגוע ישראלי בקהיר, אך בסופו של דבר התברר כי היה מדובר באזעקת שווא.
העניין גרם לזעם ציבורי נגד היהודים, ויומיים לאחר מכן, בתאריך 19 ביולי, כנקמה על ההפצצה הישראלית, הושלכו פצצות לעבר חנויות כלבו בבעלות משפחות יהודיות, ו-22 איש נהרגו.
בתאריכים 28 ביולי ו-1 באוגוסט הופצצו חנויות נוספות גם כן.
ב-29 באוקטובר 1956 פרצה מלחמת סיני, אשר נתפסה שנית על ידי העם המצרי כקריאת תיגר של היהודים על מצרים.
בעקבות השנאה הגוברת לישראל במצרים הוחרמו יותר מ-500 עסקים יהודיים וכספיהם הוקפאו בבנקים.
בנוסף, 800 יהודים נוספים הוכנסו ל'רשימה השחורה' של השלטונות מצרים ללא כל סיבה אמיתית, וכל כספם הוחרם.
בנובמבר אותה שנה חוקק 'חוק האזרחות החדש' במצרים אשר קבע כי ציוניים אינם רשאים להשיג אזרחות מצרית, ואם יש להם אזרחות מצרית היא תישלל מהם.
החוק היה הראשון בסדרת חוקים וגזרות כנגד הקהילה היהודית, שמטרתם הסופית הייתה לדלל לחלוטין את האוכלוסייה היהודית.
השלטונות המצריים ובראשם גמאל עבד אל נאצר נקטו כמה צעדים חריפים כנגד היהודים, כדוגמת צווי גירוש ליהודים, מעצרים ממושכים ללא סיבה פלילית או החזקה של יהודים בביתם תחת השגחה במעין "מעצר בית" לא רשמי.
באופן כללי ככל שעבר הזמן מאז מלחמת העצמאות היחס ליהודים במצרים הלך והורע, ויהודים רבים פוטרו מעבודותיהם, לא קיבלו טיפולים רפואיים וסבלו מרדיפה והתנכלויות מצד התושבים המוסלמים.
האווירה האנטי-יהודית או אנטי-ציונית במצרים הובילה יהודים רבים, מתוך חשש לחייהם, לברוח ממצרים אל ישראל כחלק מחוק השבות.
עניין הבריחה ממצרים לא היה דבר של מה בכך, וכדי שהשלטונות המצריים יאפשרו לאדם לצאת מגבולות המדינה היה עליו לשלם סכום כסף ניכר כדי לקבל 'תעודת מסע', ולאחר מכן היה עליו לוותר על כל רכושו ולהתחייב שלא לחזור למצרים לעולם.
על כן, יהודים רבים שלא היה ברשותם הכסף נאלצו לברוח בצורה לא חוקית, כאשר חלקם נסעו כנוסעים סמויים באוניות שיצאו מנמלי פורט סעיד, אלכסנדריה ואל עריש וחלקם נעזרו בצלב האדום כדי לברוח.
עד שנת 1957 נותרו במצרים רק כ-3,000 יהודים, כאשר עשור קודם לכן חיו במצרים למעלה מ-80,000 יהודים.
מלחמת ששת הימים וסוף הקהילה היהודית
סופה של הקהילה היהודית במצרים הגיע במלחמת ששת הימים.
ההפסד החמור של מצרים לצה"ל נראה בישראל כניצחון מזהיר, ואילו במצרים נתפס כבושה לאומית וגרר זעם חסר תקדים כלפי היהודים.
ביום הראשון למלחמה בין 500 ל-600 גברים יהודים נעצרו על ידי השלטונות המצריים (אשר היוו כמעט את כל הגברים היהודיים במצרים באותה עת).
במשך כל זמן הלחימה הם הוחזקו בתחנות המשטרה ללא אוכל ועם תנאים קשים מאוד.
ככל שהצבא הישראלי התקדם לכיוון תעלת סואץ, הקצינים המצריים התעללו יותר ויותר באזרחים יהודיים, ואף הרגו כמה.
בסיום המלחמה כל היהודים אשר נעצרו שוחררו וגורשו לאלתר ממצרים.
מתוך 90,000 יהודים שחיו במצרים בפרוץ מלחמת העולם השנייה, בשנת 1967 נותרו רק 2,000-2,500 יהודים במצרים, והם היו נתונים תחת השגחה צבאית מתמדת.
ביולי 1970 התיר נשיא מצרים החדש אנואר סאדאת ליהודים לצאת מארצו.
בשנת 1971 הקהילה היהודית מנתה פחות מ-50 אנשים.
לאחר שנחתם הסכם השלום בין ישראל למצרים שקטו מעט הרוחות, אך במצרים לא נותרו כמעט יהודים כלל.
בתקופת שלטונו של חוסני מובארכ לא השתנה היחס ליהודים, והשלום עם ישראל נותר קר מאוד.
פעולות א-סיסי עבור יהודי מצרים
לאחר שעלה לשלטון עבד אל-פתאח א-סיסי בהפיכה במצרים, אחד מהדברים העיקריים שהפגין היה יחס חם לישראל וליהודים.
כחלק מכך, בשנת 2018 הצהיר שר העתיקות המצרי על רפורמה שבמסגרתה יוקצו 71 מיליון דולר לשיפוץ בתי כנסת ואתרי מורשת יהודיים.
כחלק מהרפורמה, בתי כנסת שננטשו לאחר גירוש היהודים שופצו והושמשו מחדש כאתרי מורשת הפתוחים לקהל הרחב.
מי שביצע את כל השיפוצים ומימן את כל הפרויקט הייתה ממשלת מצרים בלבד, ללא התערבות מצד ארגונים יהודים או ציוניים.
בינואר 2019 אמר הנשיא כי ברצונו לחדש את הקהילה היהודית במצרים.
הוא הבהיר כי ברצונו לתקן את העוול שנגרם לתושבים היהודים, וממשלת מצרים תתחייב לשפץ, לבנות ולתקן בתי כנסת ומוסדות דתיים אחרים.
הפרויקט הראשון מתוך סדרה של פרויקטים שהוצהרו היה שיקום בית הקברות היהודי העתיק ברובע סאטין שבקהיר, שנחשב לאחד מבתי הקברות העתיקים במצרים (הקמתו מתוארכת למאה התשיעית לערך).
המשלחת היהודית שהגיעה למצרים בעקבות הצהרות אלו ביקשה לממן את הפרויקט, אך נתקלה בסירוב מצד א-סיסי שקבע כי זוהי אחריותה הבלעדית של מצרים לתקן את העוול שנגרם ליהודים.
ישנם מצרים המזהים עצמם כאגוניסטים ואתאיסטים, אך קשה להאריך את מספרם באוכלוסייה מכיוון שקיימת סטיגמה הגורמת לא-דתיים במצרים להסתיר את עובדת היותם כאלה, מחשש פגיעה.
החוק המצרי מדכא פעילויות והתבטאויות א-דתיות, ומצרים רבים חוששים להביע את דעותיהם אשר נוגדות את האסלאם או הנצרות, מכיוון שהתבטאות מסוימת עלולה להיחשב הפרה של חוק חילול הדת , ועונשו הוא מאסר.
אתאיסטים גלויים רבים הורשעו על פי חוק זה ונכנסו לכלא.
מהבולטים שבקורבנות לחוק נגד אתאיזם הוא אלבר סאבר.
סאבר, אתאיסט ממוצא קופטי, שיתף בעמוד הפייסבוק שלו בשנת 2012, בזמן שלטונו של מוחמד מורסי מטעם האחים המוסלמים, את הטריילר לסרט "תמימות המוסלמים" שמבקר בחריפות את האסלאם.
השיתוף הוביל למחאה גדולה ואלימה של שמרנים כנגדו, בהן ניסו לשרוף את ביתו ואף פצעו אותו באמצעות סכין גילוח.
בזמן שהמוחים איימו להרוג את סאבר המשטרה לא רק עמדה מנגד, אלא אף עצרה אותו באשמת חילול הדת.
לאחר משפט ממושך הוא נאלץ לגלות ממצרים כדי לחמוק ממאסר של שלוש שנים בכלא המצרי, וזאת באשמה הקלושה של "הכפשת האסלאם והנצרות, העלבת הטקסים והקדושים האלוהיים ואת הנביאים לפי סעיפים 98, 160 ו-161 לחוק העונשין המצרי".
סאבר אמנם התפרסם בעקבות המקרה, שתואר על ידי רבים כפגיעה בחופש הביטוי, אך הוא רק אחד מני רבים שנעצרו ונשלחו למאסר בעקבות העבירה על חוק חילול הדת.
סוגים אלו של פשע במצרים מטופלים בצורת אנטראגסדליקט, שבה הליכים משפטיים מתקיימים רק אם אזרח אחד תובע אזרח אחר, ולא יזומים תיקים על ידי התובע הכללי.
אחד מהמקרים הידועים ביותר של אדם שהורשע בעוון פשע זה הוא סלאחדין מוחסן, סופר אתאיסט גלוי אשר בשנת 2000 נשפט והורשע על כך שנטען כי ארבעה מספריו מכילים קטעים "המביאים להעלבת האסלאם".
על פי דיווחים שונים, מספר בני הנוער המאבדים את האמון בדת ופונים לאתאיזם עולה בשנים האחרונות, והם מדברים ומתקשרים זה עם זה דרך תחת שמות בדויים באינטרנט.
על פי סקר שערך ארגון הברומטר הערבי, כ-10% מהאוכלוסייה במצרים מזהים עצמם כאתאיסטים.
באותו סקר, כנטען כי חמישית מהצעירים במצרים (בני 10–20) מגדירים עצמם אתאיסטים.
העיתון המצרי "אל-סבאח" ("הבוקר") טען כי לשלושה מיליון מתוך 84 מיליון תושבי מצרים אין דת מוגדרת, וציין במקורותיו סקר אמריקאי, אם כי לא חשף את שמו.
אף שהממשלה הכירה במגמה זו, היא רואה בה בעיה שיש להיאבק בה, ומשווה את תהליך החילון לתהליך של הקצנה דתית.
בשנת 2014 הודיעו משרד הנוער ומשרד הווקף המצריים על אסטרטגיה משותפת למאבק בהפצת "רעיונות מזיקים" בקרב צעירי האומה, דהיינו אתאיזם וקיצוניות דתית.
בדצמבר 2014 ארגון 'דאר אל-איפטה', מרכז חינוך איסלאמי המזוהה עם הממשלה, טען כי ישנם במצרים 866 אתאיסטים בלבד, נתון המסתכם בכ-0.001% מהאוכלוסייה וכונה על ידי מגזין הגרדיאן "מדויק באופן מחשיד".
על אף העוינות כלפיהם, קיימת מגמה ברורה של עלייה בכמות האתאיסטים הגלויים מאז המהפיכה של 2011.
בסקר של מרכז המחקר פיו שנערך בשנת 2011 בקרב 1,798 מוסלמים במצרים, 63% מהנסקרים תמכו ב"עונש מוות לאנשים שעזבו את הדת", אך עונש שכזה לא קיים במצרים כיום.
בינואר 2018 הציע יו"ר ועדת הדתות בפרלמנט, עמר המברוש, הצעת חוק לענישה על גילויי אתאיזם בפומבי, ואשר קבעה בין היתר כי "יש להפליל אותו [האתאיזם] ולקטלג אותו כזלזול בדת מכיוון שהאתאיסטים לא מחזיקים באף דוקטרינה וכל פועלם הוא העלבת דתות אברהם".
הצעת החוק לא עברה, אך כן אושר חוק המקטלג אוטומטית אנשים על פי דת הוריהם, גם אם בחרו שלא לקיים אותה.
בסוריה הדת השלטת היא האסלאם.
87% מהסורים הם מוסלמים, מתוכם 74% הם מוסלמים-סונים ו-13% שיעים (כולל כ-11% עלווים).
10% הם נוצרים (כולל ארמנים ואשורים) וכ-3% דרוזים.
בסוריה יש חופש דת, מטעם השלטון המרכזי.
הסורים הערבים ללא הכללת הנוצרים מהווים כ-74% מהאוכלוסייה, כשהסונים הערבים הם 59%–60%.
ה-BBC העריך כי ישנם גם כחצי מיליון עד 3.5 מיליון טורקמנים.
קיימת גם קהילה יהודית קטנה מאוד המרוכזת בעיקר בדמשק ובקמישלי בחבל הכורדי.
המיעוט הדרוזי בסוריה נחשב כחלק מהאוכלוסייה המוסלמית.
קהילה יהודית הייתה קיימת בדמשק ובחלב (ארם צובא) עוד בימי בית שני.
בשנת 1375 הגיע לחלב כתר ארם צובא - ספר תנ"ך עתיק, כולל מסורה.
הספר נשמר במבנה משלו, ומקומו היה לאחד מקודשי הקהילה היהודית כולה בסוריה.
בניגוד לקהילת חלב, שתושביה נחשבו דתיים יותר, הקהילה היהודית בדמשק נחשבה לגדולה מבין השתיים, המבוססת יותר ובעלת ההשפעה הגדולה ביותר (בין מבחינה פוליטית ובין מבחינה דתית).
בשנת 1492, לאחר גירוש ספרד, הגיעו לסוריה יהודים רבים מספרד אשר הגדילו מאוד את מספר בני הקהילה.
ברוב ארצות האסלאם וגם בסוריה נקרא מעמד היהודים "ד'ימי", מעמד נחות מזה של המוסלמים.
מסופה של מלחמת העולם הראשונה, עם נפילת האימפריה העות'מאנית, נשלטה סוריה על ידי המנדט הצרפתי.
בשנת 1925 פרץ המרד הדרוזי, שבמהלכו נפגעו גם יהודים רבים מהרובע היהודי בדמשק.
יהדות סוריה נפגעה קשות לאחר עצמאות סוריה.
ב-1946 פרצו מהומות אנטי יהודיות ונשללו זכויות יסוד מהיהודים.
בשנת 1947, לאחר החלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר, התחוללו פרעות קשות ביהודים בערים חלב ודמשק, מהקשות ביותר שספגו יהודי סוריה.
הקהילה נפגעה אנושות, בית הכנסת המרכזי של חלב נשרף, ורכוש רב הוצת או נהרס.
לאחר הקמת מדינת ישראל נמלטו בעל כורחם רוב יהודי סוריה, ומתוך 30,000 היהודים שחיו בה לפני הבריחה ההמונית נשארו רק כ-5,000. מתוך היהודים שעזבו הגיעו לישראל כ-1700 איש.
ב-1948 הוחמר עוד יותר מצב היהודים.
נשללו מהם כל זכויות האזרח והוטלו עליהם גזירות כלכליות כבדות.
החל מ-1949 נאסר על היהודים לצאת מסוריה.
החל מ-1973 סייעה פעילת זכויות האדם היהודית ג'ודי פלד קאר למעל 3000 יהודים לצאת את גבולות סוריה בהברחה ובתשלום כופר.
באמצע שנות התשעים של המאה ה-20, איפשר הנשיא חאפז אל-אסד ליהודי סוריה לצאת מן המדינה, בתנאי שיתחייבו שלא לעלות לישראל.
כ-4,000 מן היהודים שיצאו מסוריה נאלצו לתת את כל רכושם לממשלה.
בסוריה אירעו מספר מקרים של רצח יהודים.
במרץ 1974 עונו ונרצחו 4 נערות יהודיות מדמשק שניסו להסתנן מסוריה לישראל.
זמן קצר לפני כן נרצחו שני צעירים יהודים שניסו אף הם להסתנן מסוריה לישראל.
בינואר 1984 נרצחו בחלב אישה בהריון ושני ילדיה הקטנים.
נוצרים בסוריה מהווים כ-10% מהאוכלוסייה.
יש גם מיעוט של פרוטסטנטים וחברי הכנסייה האשורית ואת הכשדים הכנסייה הקתולית.
ההערכה היא כי בעיר חלב יש את המספר הגדול ביותר של נוצרים בסוריה.
בשנת השלטון העות'מאני מאוחר, אחוז גדול של נוצרים סורים היגרו מסוריה, במיוחד לאחר שרשרת הדמים של אירועים ממוקדים נוצרים בפרט 1840, 1860 הטבח, ואת רצח העם האשורי.
על פי ההיסטוריון פיליפ היטי, כ־900,000 סורים הגיעו לארצות הברית בין השנים 1899–1919 (יותר מ־90% מהם נוצרים).
הסורים שהופנו כוללים את סוריה ההיסטורית או את הלבנט המקיף את סוריה, לבנון, ירדן ופלסטין.
נוצרים סורים נוטים להיות עשירים יחסית ומשכילים מאוד.
האסלאם מונה 87% מתוכם 74% מוסלמים סונים ו־13% הם מוסלמים שיעים (כולל כ-11% עלווים).
כמה עדות וזרמים שונים של האסלאם נהוגים בתוך סוריה, שהם ביחד מהווים כ -71% מהאוכלוסייה ומהווים רוב ברוב מחוזות המדינה.
המוסלמים הסונים מהווים את רוב המוסלמים בארץ (60% מכלל אוכלוסיית סוריה).
העלווים הם הקבוצה הלא-הסונית הגדולה באופן יחסי (11% מאוכלוסיית המדינה), ואחריהם האיסמעילים (3%) והשיעים (2%).
האסלאם הסוני היא הדת הדומיננטית בירדן.
המוסלמים מהווים כ-95% מאוכלוסיית המדינה.
בירדן נמצאת אוכלוסייה קטנה של אחמדים, ושל שיעים, רובם מהגרים עיראקים ולבנונים.
המדינה מתגאה באחת הקהילות הנוצריות הוותיקות בעולם, המתקיימת ביחד עם שאר האוכלוסייה.
הם היוו כ-4.2% מהאוכלוסייה בשנת 2005, כשבירדן חיו 5 מיליון תושבים.
משנות השלושים, קיימת ירידה של כ-20%, בעיקר כתוצאה משיעורי הגירה מוסלמים גבוהים למדינה.
השאר הם לטיניים ויוונים טקסיים-קתולים, אורתודוקסים סורים, פרוטסטנטים וארמנים.
נוצרים ירדנים במדינה של כמעט 10 מיליון מונים כ־250,000-400,000 למעט עשרות אלפי נוצרים סורים ועיראקים במדינה.
במחקר משנת 2015 מעריכים כי 6,500 מאמינים נוצרים מגיעים מרקע מוסלמי במדינה, רובם שייכים לסוג של פרוטסטנטיות.
ישנם כ-20,000 עד 32,000 דרוזים המתגוררים בעיקר בצפון ירדן, ואילו ישנם פחות מ-800 ירדנים בהאים, בעיקר גרים בכפר אדסיה ליד בקעת הירדן.
אין מגבלות חוקיות על יהודים, אך בשנת 2006 דווח כי אין אזרחים יהודים.
הבהאים ומיעוטים דתיים אחרים לא מוכרים עומדים בפני כמה הגבלות.
האחוזים משתנים מעט בערים ואזורים שונים, למשל בדרום ירדן ובערים כמו זרקא יש את האחוז הגבוה ביותר של מוסלמים, ואילו בעמאן, אירביד, מידבא, סלט וכרכ יש קהילות נוצריות גדולות מהממוצע הארצי, והעיירות פוח'ייס, אל חוסן ואלג'ון יש רוב נוצרי או קהילה נוצרית גדולה יותר מהממוצע הארצי.
בכפרים אחדים היו אוכלוסיות נוצריות/מוסלמיות מעורבות, כמו קופראנג'ה וריימון בצפון.
אנגליקנים / אפיסקופלים בירדן נמצאים תחת פיקוחו של הבישוף האנגליקני בירושלים.
כנסיית הגואל בעמאן היא הקהילה הגדולה ביותר מכל הבישופות האנגליקניות בירושלים.
כנסיות אפיסקופליות אחרות נמצאות באשראפייה, סלט, זרקא, מחנה הפליטים מארקה, אירביד, אל חוסן ועקבה.
באופן כללי, מוסלמים ונוצרים חיים יחד ללא בעיות משמעותיות ביחס להבדלים ואפליה.
עם זאת, המיעוטים הקטנים ביותר, המורכבים משיעיים, דרוזים ובהאיים, חווים את מידת האפליה הדתית הגדולה ביותר מצד הממשלה.
דוגמאות כוללות מקרים של דחיית ממשלת ירדן להכיר בבני האמונה הבהאית ובכנסייה האנגליקנית.
דת המדינה הלאומית היא אסלאם, אך החוקה הירדנית מאפשרת את החופש לעסוק בדת אחרת בהתאם למנהגים הנשמרים בממלכה, אלא אם כן הם מפרים את הסדר הציבורי או את המוסר.
נושאים מסוימים, כגון המרת דת, שנויים במחלוקת.
אף על פי שהתאסלמות נקייה יחסית מסיבוכים משפטיים, מי שרוצה לעזוב את דת האסלאם מסתכן באובדן זכויות אזרח ומתמודד עם לחץ חברתי עצום.
בין המגבלות נגד מיעוטים דתיים ניתן למנות:
ממשלת ירדן יכולה לשלול הכרה בדת.
הבהאים אינם מורשים להקים בתי ספר, מקומות תפילה או בתי קברות.
מלבד נוצרים, לכל שאר המיעוטים שאינם מוסלמים אין בתי משפט משלהם לפסוק מעמד אישי וענייני משפחה.
מיסיונרים נוצרים אינם רשאים להטביל או להמיר מוסלמים.
נשים מוסלמיות אינן יכולות להינשא לגברים לא מוסלמים כמו נוצרים עד שהגברים מתאסלמים על פי חוק.
מכיוון שנאסר על מוסלמים להמיר את דתם לפי חוק השריעה, המומרים מהאסלאם אינם יכולים לשנות את דתם ברשומות הממשלתיות.
עם זאת, המתאסלמים נדרשים לשנות את הזיהוי הדתי שלהם ל"מוסלמי" ברשומות הממשלתיות ובמסמכים האזרחיים."
ביוני 2006, פרסמה הממשלה את "האמנה הבינלאומית לזכויות אזרחיות ומדיניות" בעיתון הרשמי של הממשלה.
סעיף 18 באמנה זו מספק חופש דת.
דת מאורגנת היא דת שבה מערכות אמונה וטקסים מאורגנים ומאושרים באופן ריכוזי ורשמי.
הדת המאורגנת מתאפיינת בדרך כלל בדוקטרינה (או דוגמה) רשמית, במבנה מנהיגות היררכי או בירוקרטי וחיקוק חוקים והלכות באופן מאורגן ובעלות תוקף רשמי.
לדתות מאורגנות לרוב יש גם בית דין דתי.
דת עממית היא דת בה אין הסדרה מוסדית של הפולחן ואין ארגונים המייצגים את הדת.
הפילוסוף האמריקאי וויליאם ג'יימס הגדיר את הדת המאורגנת, או את הפן הארגוני של הדת, כנדבך משני של הדת, הצומח מתוך האמונה הדתית שקיימת לפניו ומכילה אותו.
דת מאורגנת הפכה להיות צורת הפולחן המרכזית בעקבות המהפכה הנאוליתית וצמיחתן של התרבויות החקלאיות הראשונות.
דתות ממלכתיות הן סוג של דתות מאורגנות, אך ברוב המדינות הדמוקרטיות מתקיימות מספר דתות מאורגנות, חלקן מוכרות כדת על ידי המדינה וחלקן לא.
בשל צורתן המובנית, הסטנדרטית והקלה לשעתוק, דתות מאורגנות זכו להיות הדתות הגדולות בעולם (נצרות, אסלאם, הינדואיזם).
הדת ברוסיה מגוונת, כאשר הנצרות, במיוחד הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, היא האמונה הנפוצה ביותר, אך קיימים ברוסיה גם מיעוטים משמעותיים של אנשים לא דתיים ומאמינים באמונות אחרות.
חוק דת משנת 1997 מכיר בזכות לחופש המצפון ואמונה לכל האזרחים, בתרומתה הרוחנית של הנצרות האורתודוקסית להיסטוריה של רוסיה, ובכבוד ל"נצרות, אסלאם, בודהיזם, יהדות ודתות ואמונות אחרות המהוות חלק בלתי נפרד מהמורשת ההיסטורית של עמי רוסיה", לרבות דתות אתניות או פגאניזם.
על פי החוק, כל ארגון דתי יכול להיות מוכר אם הוא כבר היה קיים לפני 1982, וכל קבוצה דתית חדשה שנוסדה צריכה לספק אישורים ולהירשם מחדש מדי שנה למשך חמש עשרה שנה, וכן, בינתיים עד להכרה בסופו של דבר, הישארו ללא זכויות.
הכנסייה הרוסית-אורתודוקסית, אף על פי שהשפעתה דלה בחלקים מסוימים של סיביר ודרום רוסיה, שם חלה התעוררות ניכרת של הדת הקדם-נוצרית, היא השלטת ברוסיה.
כמה כנסיות פרוטסטנטיות שכבר היו קיימות לפני המהפכה הרוסית לא הצליחו להירשם מחדש, ועל הכנסייה הקתולית נאסר לפתח תחומי שיפוט טריטוריאליים משלה.
על פי כמה משקיפים מערביים, הכבוד לחופש הדת על ידי השלטונות הרוסיים ירד מאז סוף שנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000. לדוגמה, פעילותם של עדי יהוה אסורה כיום ברוסיה.
על פי International Christian Concern , במהלך שנת 2021 "התקיפות נגד חופש הדת התגברו ברוסיה".
מאז פירוק ברית המועצות ב-1991 חלה התעוררות והתפשטות של השמאניזם הסיבירי והופעת ההינדואיזם ותנועות דתיות חדשות ברחבי רוסיה.
חלה "עלייה אקספוננציאלית בקבוצות דתיות חדשות וברוחניות אלטרנטיביות", דתות מזרחיות ונאו-פגניות, אפילו בקרב "נוצרים".
רוסיה הוגדרה על ידי המלומד אליוט בורנשטיין כ"דרום קליפורניה של אירופה" בגלל פריחה כזו של תנועות דתיות חדשות, והאחרונות נתפסות על ידי הכנסייה הרוסית האורתודוקסית כמתחרות.
עם זאת, ריבוי הדתות ברוסיה הוא מרכיב מסורתי של הזהויות הרוסיות במשך מאות שנים, התורם לפלורליזם אתנו-תרבותי ותיק.
באחד מהתיקונים לחוקת רוסיה (2020) יש התייחסות חוקתית לאלוהים .
לפני המאה ה-10, רוב הרוסים האמינו בדת הסלאבית .
לפי הכרוניקה הרוסית הראשונה, הנצרות האורתודוקסית הפכה לדת של רוס של קייב בשנת 987 על ידי ולדימיר הראשון, נסיך קייב, שבחר בה מכיוון שזו הייתה דת האימפריה הביזנטית.
מאז, דת, מיסטיקה וממלכתיות נותרו מרכיבים שזורים זה בזה של רוסיה.
הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, שנתפסה כדבק המגבש את האומה, ליוותה את התרחבות האימפריה הרוסית במאה ה-18. האידאולוגיה של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, שבמסגרתה הגיעה האימפריה להיקף הרחב ביותר, הכריזה על "אורתודוקסיה, אוטוקרטיה ואומה" כיסודותיה.
הדומיננטיות של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית נחתם בחוק, וכאשר האימפריה שילבה עמים בעלי אמונות אלטרנטיביות, הדתות היו קשורות למוצא אתני כדי לעקוף כל סוגיה של אינטגרציה.
עד 1905, רק הכנסייה הרוסית-אורתודוקסית יכלה לעסוק בפעילות מיסיונרית להמרת אנשים לא-אורתודוקסים, וכפירה טופלה כעבירה שדינה עליה עונש.
הכנסייה הקתולית, האסלאם ודתות אחרות הותרו רק בקרב עמים חיצוניים, אך נאסר עליהם להתפשט בקרב הרוסים.
עם זאת, לאורך ההיסטוריה של רוסיה הקדומה והאימפריאלית היו תנועות דתיות שהציבו אתגר למונופול של הכנסייה הרוסית האורתודוקסית והציגו עמדות של חופש מצפון, אדוקי האמונה הישנה - שנפרדו מהכנסייה הרוסית האורתודוקסית לאחר עידן הפטריארך.
הרפורמה של ניקון ב-1653 (הרסקול), והנצרות הרוחנית .
הכנסייה הרוסית-אורתודוקסית עצמה מעולם לא אסרה על התנסות דתית אישית ומיסטיקה ספקולטיבית, ואלמנטים גנוסטיים הוטמעו בנצרות האורתודוקסית מאז המאה השישית, ולאחר מכן התחזקו על ידי הפופולריות של הגותו של יאקוב במה ובתי מדרשות אורתודוקסים מהמאה ה-17.
עד סוף המאה ה-18, "אמונה כפולה", דת פופולרית ששמרה על הפנתיאיזם הסלאבי תחת עולם מתנצר, הוערכה בקרב אינטלקטואלים שניסו לשרטט את הייחודיות הרוסית מול המערב.
ב-17 באפריל 1905, ניקולאי השני, קיסר רוסיה קבע שלמיעוטים דתיים יש את הזכות לחגוג בפומבי את הליטורגיה שלהם.
ב, פילוסופיות ותנועות אזוטריות ונסתרות, כולל ספיריטואליזם, תיאוסופיה, אנתרופוסופיה, הרמטיציזם, קוסמיזם רוסי ואחרות, קרסו.
במקביל החלה האימפריה לעשות צעדים לקראת ההכרה בריבוי הדתות שהיא באה להקיף, אך הם הגיעו לסיומה פתאומי עם המהפכה הרוסית (1917).
לאחר המהפכה, הכנסייה הרוסית האורתודוקסית איבדה את הפריבילגיות שלה, כמו כל דתות המיעוטים, והמדינה החדשה התקדמה לאתאיזם מדיני.
תחת ברית המועצות, חוותה הכנסייה הרוסית האורתודוקסית תקופות של דיכוי ותקופות של תמיכה ושיתוף פעולה מצד המדינה.
למרות מדיניות האתאיזם הממלכתי, מפקדי האוכלוסין דיווחו על רמת דתיות גבוהה בקרב האוכלוסייה.
ב-1929, 80% מהאוכלוסייה היו מאמינים, וב-1937 שני שלישים תיארו את עצמם כמאמינים, מתוכם שלושה רבעים כנוצרים אורתודוקסים.
הכנסייה הרוסית האורתודוקסית נתמכה תחת יוסיף סטלין בשנות ה-40, לאחר מלחמת העולם השנייה, לאחר מכן דוכאה בכבדות תחת ניקיטה חרושצ'וב בשנות ה-60, ולאחר מכן התחדשה שוב בשנות ה-80. בעוד שהיא הוקמה מחדש באופן חוקי רק ב-1949, לאורך כל התקופה הסובייטית תפקדה הכנסייה כזרוע של הק.ג.ב..
היררכיים רבים של הכנסייה הפוסט-סובייטית היו סוכני ק.ג.ב לשעבר, כפי שהוכח בפתיחת ארכיוני הק.ג.ב בשנות ה-90.
מאז התמוטטות ברית המועצות בשנים 1987–1991, נאבקה הכנסייה הרוסית-אורתודוקסית להחזיר לעצמה את המונופול הקודם על החיים הדתיים.
במהלך התקופה הסובייטית התנפצו מחסומים דתיים, שכן הדתות לא היו קשורות עוד למוצא אתני ולמסורת משפחתית, והתרחשה עקירה נרחבת של עמים.
זה, יחד עם ההתפתחות המהירה המתמשכת יותר של התקשורת, הביאו לערבוב חסר תקדים של תרבויות דתיות שונות.
בחקר הדתות ברוסיה, "העיקרון האתני" מבוסס על ההנחה שכל מספר האנשים המשתייכים לקבוצה אתנית מסוימת הם חסידי הדת המסורתית של אותה קבוצה.
עיקרון זה משמש לעיתים קרובות כדי להעריך את גודלן של קבוצות קטנות מאוד, למשל הלותרניות הפינית ב-63,000, בהנחה שכל 34,000 הפינים ו-28,000 האסטונים ברוסיה מאמינים בדתם ההיסטורית; או הלותרניות הגרמנית ב-400,000, בהנחה שכל הגרמנים ברוסיה מאמינים בדתם ההיסטורית.
עם זאת, בין אם מדובר בקבוצות קטנות או גדולות יותר, גישה זו עלולה להוביל לטעויות גסות.
לעיתים נעשה שימוש לרעה בעיקרון האתני כדי לנפח בכוונה את השכיחות של דתות מסוימות, במיוחד הגדולות יותר, למטרות פוליטיות.
למשל, מנהיגים איסלאמיים ואורתודוקסים טוענים באופן שגרתי שלדתותיהם יש 20 מיליון ו-120 מיליון חסידים ברוסיה בהתאמה, על ידי ספירת כל הפרטים המשתייכים לקבוצות האתניות שהשתייכו היסטורית לדתות אלו.
על ידי יישום העיקרון האתני, אנשים אדישים לדת או אתאיסטים גלויים, אלו שהמירו אמונה שונה מזו שנקבעה על ידי לאום, ואנשים המשתתפים בדתות אשר היסטורית לא נקשרו לקבוצות אתניות ספציפיות.
ברוסיה - כלומר מאמינים ותיקים, מומרים רוסים חדשים לפרוטסטנטיות, קתוליות ודתות מזרחיות ואחרים - אינם נכללים אוטומטית מהחישובים.
קריטריון נוסף לספירת אוכלוסיות דתיות ברוסיה הוא זה של "שמירה על מצוות דת".
בהתבסס על עיקרון זה, מעט מאוד רוסים יהיו דתיים.
נמצא שבין 0.5% ל-2% מהאנשים בערים הגדולות משתתפים בחגיגות חג הפסחא, ובסך הכל רק בין 2% ל-10% מכלל האוכלוסייה (3 עד 15 מיליון איש) מקיימים באופן פעיל חיים נוצרים אורתודוקסים.
שיעור המוסלמים הנוהגים בקרב קבוצות אתניות שהן היסטורית אסלאמיות גדול יותר, 10% עד 40% בהתאם לקבוצה, ועם זאת קטן מכל הנחה המבוססת על העיקרון האתני.
הקריטריון המדויק ביותר לספירת אוכלוסיות דתיות ברוסיה הוא זה של "הזדהות עצמית", המאפשר לספור גם את אותם אנשים המזהים עצמם עם דת מסוימת אך אינם נוהגים בה בפועל.
עיקרון זה מספק תמונה של עד כמה רעיונות והשקפות נתונים נפוצים בקרב האנשים.
אף על פי כן, צוין שאנשים שונים לרוב נותנים משמעויות שונות לאותם סמני זהות.
למשל, אחוזים גדולים של אנשים שמזהים את עצמם כ"אורתודוקסים" נמצאו כמאמינים שאלוהים הוא "כוח חיים", מאמינים בגלגול נשמות, קשרים אסטרליים ורעיונות ניו-אייג'ים אחרים.
שיטה נוספת ששימשה לעיתים כדי לקבוע את גודל הדתות ברוסיה היא לספור את מספר הארגונים הרשומים שלהן.
אולם קריטריון כזה מוביל להנחות לא מדויקות מסיבות שונות.
אין אותו קשר אריתמטי בין מספר הארגונים המקומיים של הדתות למספר המאמינים בהן, שכן לדתות שונות יש מבנים ארגוניים שונים.
יתרה מזאת, לדתות שונות יש גישה שונה לרישום הארגונים שלהן, ורשויות חילוניות רושמות חלקן ללא קשיים בעודן מעכבות את הרישום של אחרים.
באוגוסט 2012 פורסם הסקר הגדול והמיפוי הראשון של דתות ברוסיה המבוסס על זיהוי עצמי בארנה אטלס, הרחבה של מפקד האוכלוסין של 2010, עם נתונים על שבעים ותשעה מתוך שמונים ושלושה מהסובייקטים הפדרליים של רוסיה.
ביניהם, 58,800,000 או 41.1% מהאוכלוסייה היו מאמינים בכנסייה הרוסית האורתודוקסית, 5,900,000 או 4.1% היו נוצרים ללא כל עדה, 2,100,000 או 1.5% היו מאמינים בנצרות האורתודוקסית מבלי להשתייך למיעוט כלשהו או לכנסייה קטנה יותר (למיעוט).
כנסיות לא-רוסיות אורתודוקסיות (כולל ארמנית וגיאורגית), 400,000 או 0.2% היו מאמינים ותיקים אורתודוקסים, 300,000 או 0.2% היו פרוטסטנטים, ו-140,000 (פחות מ-0.1%) היו קתולים.
בקרב האוכלוסייה הלא דתית, 36,000,000 אנשים או 25% הצהירו כי הם "מאמינים באלוהים (או בכוח עליון)" אך "אינם דוגלים בדת מסוימת", 18,600,000 או 13% היו אתאיסטים, ו-7,900,000 או 5.5% לא הצהירו כל אמונה דתית, רוחנית או אתאיסטית.
בשנת 2022, המרכז לחקר דעת הקהל הרוסי (VTsIOM) מצא כי 68% מהרוסים זיהו נוצרים אורתודוקסים, 1% היו פרוטסטנטים, 6% היו מוסלמים, 4% השתייכו לדתות אחרות, 20% לא היו בעלי דת ו-1% היו לא בטוחים לגבי אמונתם.
הסקר גם מצא שרק 38% מאלו מתחת לגיל 25 הצהירו על עצמם כנוצרים אורתודוקסים.
בשנת 2020 העריך מרכז לבדה כי 63% מהרוסים היו נוצרים אורתודוקסים, פחות מ-1% היו קתולים, פרוטסטנטים ויהודים דתיים, 7% היו מוסלמים, 2% השתייכו לדתות אחרות, 26% לא דתיים ו-2% לא בטוחים על אמונתם.
בשנת 2020, קרן דעת הקהל הרוסית העריכה כי 60% מהרוסים היו נוצרים אורתודוקסים, 3% היו נוצרים אחרים, 6% היו מוסלמים, 24% אינם דתיים, 2% הלכו על דתות אחרות ו-4% לא היו בטוחים לגבי אמונתם.
בקרב הרוסים מתחת לגיל 30, רק 43% הזדהו כנוצרים אורתודוקסים, 5% כנוצרים אחרים, 42% כלא דתיים, 7% כמוסלמים, 1% כחסידי דתות אחרות ו-3% לא בטוחים.
בשנת 2018, על פי מחקר שנערך במשותף על ידי מרכז בנדיקט ה-16 של אוניברסיטת סנט מרי בלונדון לדת וחברה והמכון הקתולי של פריז, ובהתבסס על נתונים מהסקר החברתי האירופי 2014–2016, הנצרות נמצאת בדעיכה ברוסיה.
בשנת 2017 פרסמה גאלופ סקר שקבע כי 61% מהרוסים רואים עצמם כדתיים, בעוד ש-23% מהרוסים התייחסו אל עצמם כלא דתיים, בעוד ש-7% התייחסו לעצמם כאתאיסט משוכנע בעוד 9% הנותרים לא ציינו את אמונתם הדתית.
סקר "האמונה הדתית והשייכות הלאומית במרכז ומזרח אירופה" לשנת 2017 שנערך על ידי מרכז המחקר פיו הראה כי 73% מהרוסים הכריזו על עצמם כנוצרים - כולל 71% אורתודוקסים, 1% קתולים ו-2% נוצרים אחרים, בעוד 15% לא היו קשורים לדת, 10% היו מוסלמים ו-1% היו בני דתות אחרות.
על פי אותו מחקר, הנצרות חוותה עלייה משמעותית מאז נפילת ברית המועצות ב-1991, ויותר רוסים אומרים שהם נוצרים כעת (73%) מאשר אומרים שהם גדלו נוצריים (65%).
בשנת 2015, מרכז המחקר פיו העריך כי 71% מהרוסים היו נוצרים אורתודוקסים, 15% אינם דתיים, 10% היו מוסלמים, 2% היו נוצרים מזרמים אחרים, ו-1% השתייכו לדתות אחרות.
במקביל, המרכז פרסם נתונים מהסקר החברתי האירופי 2004–2012 המראים ששיעור הנוצרים האורתודוקסים ברוסיה נותר יציב בין 41% מיד לאחר 2004, 46–50% סביב 2008 ו-45% סביב 2012.
בשנת 2013, האקדמיה הרוסית למדעים העריכה כי 79% מהרוסים היו נוצרים אורתודוקסים, 4% היו מוסלמים, 9% היו רוחניים אך אינם מזדהים עם אף דת ו-7% היו אתאיסטים.
בשנת 2011, מרכז המחקר פיו העריך כי 73.6% מהרוסים היו נוצרים.
הסקר החברתי האירופי 2007–2009 מצא כי 45% מהרוסים היו אורתודוקסים, 8% היו מוסלמים ו-47% הצהירו על עצמם שאינם דתיים.
בשנת 2008, התוכנית הבינלאומית לסקר חברתי העריכה כי 72% מהרוסים היו אורתודוקסים, 18% אינם דתיים ו-6% דבקו בדתות אחרות.
עם זאת, אנשים שלא הגיבו לא נספרו.
הנצרות הייתה הזיהוי העצמי הדתי של 47.1% מהאוכלוסייה הרוסית בשנת 2012. סקרים אחרים נותנים תוצאות שונות: באותה שנה 2020 העריך מרכז לבדה כי 63% מהרוסים היו נוצרים; בשנת 2020 העריכה קרן דעת הקהל כי 63% מהאוכלוסייה היו נוצרים; בשנת 2011 העריך מרכז המחקר פיו כי 71% מהרוסים היו נוצרים.
בשנת 2011 העריך Ipsos MORI כי 69% מהרוסים היו נוצרים.
ובשנת 2021 העריך המרכז הרוסי לחקר דעת הקהל (VCIOM) כי 67% מהרוסים היו נוצרים.
האסלאם היא הדת השנייה בגודלה ברוסיה אחרי הנצרות האורתודוקסית.
זוהי הדת השלטת היסטורית בקרב כמה קבוצות אתניות קווקזיות (בעיקר הצ'צ'נים, האינגושים והאדיגים), וכמה עמים טורקים (בעיקר הטטרים והבשקירים).
בקרב המוסלמים הללו, 6,700,000 או 4.6% מכלל אוכלוסיית רוסיה לא היו מזוהים עם זרמים ואסכולות באסלאם כלשהם.
מי שאינם קשורים הם בעיקר מוסלמים סונים.
מוסלמים שאינם קשורים אלו מהווים אחוזים משמעותיים של למעלה מ-10% בקברדינו-בלקריה (49%), בבשקורטוסטן (38%), קאראצ'אי-צ'רקסיה (34%), טטרסטן (31%), ימאליה (13%), מחוז אורנבורג (11%), אדיגיאה (11%) ומחוז אסטרחאן (11%).
ברוב האזורים של סיביר יש אוכלוסייה מוסלמית בלתי מזוהה של 1% עד 2%.
האסלאם הסוני היה דתם של 2,400,000 מהמוסלמים, או 1.6% מכלל אוכלוסיית רוסיה.
היו לו עוקבים משמעותיים של יותר מ-10% מהאוכלוסייה רק בדאגסטן (49%) ובקאראצ'אי-צ'רקסיה (13%).
אחוזים גבוהים מ-2% נמצאים בקברדינו-בלקריה (5%), יוגרה (חנטיה-מנסיה) (5%), ימאליה (4%), מחוז אסטרחאן (3%), מחוז צ'ליאבינסק (3%) ומחוז טיומן (2%).
ביקוטיה הייתה אוכלוסיית סונים שנעה בין 1% ל-2%.
לנתינים פדרליים רבים אחרים הייתה אוכלוסייה מוסלמית של 0.1% עד 0.9%.
האסלאם השיעי, אחרת, היה ענף של 300,000 אנשים, או 0.2% מכלל אוכלוסיית רוסיה.
הנתינים הפדרליים של רוסיה עם רוב מוחלט אסלאמי – יותר מ-50% – היו צ'צ'ניה, אינגושטיה, דאגסטן (82.6%), קברדינו-בלקריה (55.4%) וטטרסטן (55%).
בשנת 2012 היו ברוסיה 140,000 יהודים דתיים, בעוד שמספר היהודים האתניים היה גדול משמעותית.
אכן, רוב היהודים האתניים ברוסיה אינם יהודים לפי דת, היהדות היא דתם רק של מיעוט מהיהודים האתניים.
רובם אתאיסטים ולא דתיים, רבים נוצרים, וחלק ניכר מהם בודהיסטים.
בשנת 2012, רק 13% מהיהודים האתניים האמינו ביהדות, 13% היו נוצרים אורתודוקסים, 4% פשוט נוצרים, 27% אתאיסטים, 25% מאמינים אך אינם מזוהים עם דת מאורגנת, 4% בודהיסטים ו-3% עובדי אלילים.
כיום חיים ברוסיה כ-156,000 יהודים רשומים ברשויות הפנים במדינה ויש מספר לא ידוע של יהודים, המוערך בכמיליון, שאינם יודעים על יהדותם או שאינם מצהירים עליה (במידה רבה בעקבות חששם לגילויי אנטישמיות כנגדם).
"איגוד הקהילות היהודיות ברוסיה", אשר בראשו עומדים הרב הראשי לרוסיה, בערל לזר, ואיל ההון הישראלי לב לבייב הוא מהארגונים היהודיים הגדולים במדינה, ברשות הארגון תקציבים של מיליוני דולרים ובזכות עובדה זו, מימן הארגון הקמת בתי כנסת, בתי ספר, בתי תמחוי, מרכזים קהילתיים ומוסדות נוספים ברחבי רוסיה וברית המועצות לשעבר.
בינואר 2016, במהלך הקונגרס היהודי-אירופי, קרא נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, ליהודים הסובלים מאנטישמיות באירופה – להגר לרוסיה.
לפי כמה פרשנים מערביים, הכבוד לחופש הדת על ידי הרשויות החילוניות ירד ברוסיה מאז סוף שנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000. בנוסף, הממשלה ממשיכה להעניק הרשאות לכנסייה האורתודוקסית הרוסית שלא הוענקו לשום כנסייה או אגודה דתית אחרת.
בשנת 2006, כומר מארי פגאני, ויטלי טנאקוב, הורשע בהקצנה ונידון ל-120 שעות של עבודת כפייה בגין פרסום פוליטי-דתי של חומר הנחשב "קיצוני".
בשנת 2011 היה ניסיון לא מוצלח לאסור את הבהגווד-גיטה על אותה האשמה.
באוגוסט 2016, השטחים של מנזר וודי שנוסד ב-2001 בניז'ני נובגורוד נהרסו על ידי הרשויות המקומיות לאחר שהוכרז בלתי חוקי ב-2015. הקטגוריות "קיצוניות" ו"כת טוטליטרית" שימשו באופן עקבי כדי לנסות להוציא מחוץ לחוק קבוצות דתיות שהכנסייה הרוסית האורתודוקסית מסווגת כ"לא מסורתית", כולל הכנסיות הפרוטסטנטיות החדשות ביותר ועדי יהוה.
קיים איסור על פעילות של עדי יהוה ברוסיה.
בשנת 2017, דו"ח מהוועדה האמריקנית לחופש דת בינלאומי קבע כי: "ממשלת רוסיה רואה בפעילות דתית עצמאית איום מרכזי על היציבות החברתית והפוליטית, גישה שעברה בירושה מהתקופה הסובייטית".
לפיכך, לראשונה, ה-USCIRF סיווג את רוסיה כאחת המפירות הקשות בעולם של חופש הדת, "מדינה מדאיגה במיוחד" במסגרת חוק חופש הדת הבינלאומי .
הדו"ח גם אישר כי רוסיה "היא המדינה היחידה שלא רק שהעצימה ללא הרף את דיכוי חופש הדת...
אלא גם שהרחיבה את מדיניות הדיכוי שלה....
מדיניות זו, החל מהטרדה מנהלית ועד למאסר שרירותי ועד הוצאה להורג ללא משפט, מיושמת בצורה שיטתית, מתמשכת ובעלת חרדה".
מדינות רבות אחרות וארגונים בינלאומיים התבטאו על ההתעללות הדתית של רוסיה.
בשנת 2011, קבוצה הקשורה לכנסייה הרוסית-אורתודוקסית דרשה לאסור את הבהגווד-גיטה , ספרה של האגודה הבינלאומית לתודעה קרישנה, במחוז טומסק, באשמת קיצוניות.
התיק נדחה בסופו של דבר על ידי השופט הפדרלי ב-28 בדצמבר 2011.
השגריר הרוסי אלכסנדר קדאקין גינה את "המשוגעים" שביקשו את האיסור, והדגיש כי רוסיה היא מדינה חילונית.
כדי למחות על ניסיון האיסור, פנו 15,000 הודים במוסקבה, וחסידי האגודה הבינלאומית לתודעה קרישנה ברחבי רוסיה, לממשלת הודו בבקשה להתערב כדי לפתור את הבעיה.
המהלך עורר מחאות חריפות של חברי הפרלמנט של הודו שרצו שהממשלה תנקוט עמדה חזקה.
הדיון האחרון בבית המשפט בטומסק נקבע אז ב-28 בדצמבר, לאחר שבית המשפט הסכים לבקש את חוות דעת היועמ"ש של טומסק לזכויות אדם ושל אינדולוגים ממוסקבה וסנט פטרסבורג.
בין הדתות ברוניי, האסלאם הסוני הוא השולט.
בשנת 2016, הוערך כי 80.9% מאוכלוסיית ברוניי היא מוסלמית.
עם זאת, גם לדתות אחרות יש השפעה ניכרת בברוניי: 7% מהאוכלוסייה היא נוצרית, ועוד 7% הם בודהיסטים.
5% הנותרים מאמינים בדתות שונות, כולל דתות מקומיות.
האסלאם היא הדת הממלכתית של ברוניי, אבל מובטח חופש דת.
עם זאת, חופש זה מוגבל למספר מקרים.
חלק מהחגים הלא-אסלאמיים, כגון ראש השנה הסיני, חג המולד, יום ווסק/ואיסאק וגאוואי דייאק, מוכרים.
עם זאת, זכויות אלו מוגבלות: החינוך הדתי נשלט, אפילו בבתי הספר הסינים, הנוצריים והפרטיים, וכל חומר דתי לא-אסלאמי המופץ מוגדר כבלתי חוקי ואסור בהחלט; הענישה בחוק היא עונש מוות מיידי ללא משפט והחומרים הנלמדים מוחרמים, לפי חוק משנת 2014.
בברוניי, לא-מוסלמים חייבים להיות בני 14 ו-7 חודשים לפחות אם הם רוצים להמיר לדת אחרת.
קטין יהפוך אוטומטית למוסלמי אם הוריו מתאסלמים.
דת מותרת הוא ביטוי המשמש באפולוגטיקה של טרטוליאנוס לתיאור מעמדם המיוחד של היהודים באימפריה הרומית.
המונח לא היה מונח רשמי במשפט הרומי ואין שום תימוכין היסטוריים שלרומא היה תהליך כלשהו לרישוי דתות זרות.
על אף שהוא מופיע רק בטקסט פטריסטי אחד וללא מקורות או כתובים רומיים קלאסיים, הביטוי הוליד השערות מלומדות רבות לגבי משמעותו האפשרית.
כמה חוקרים הרחיקו לכת כדי לדמיין שלכל הדתות תחת האימפריה יש מעמד חוקי או "ליסיטה" או "איליסיטה", למרות היעדר טקסטים עתיקים המתייחסים לקטגוריות אלה.
הדעה הקיצונית ביותר קבעה שהביטוי של טרטוליאנוס מבטא את החוק שכל הדתות הזרות נדרשות לרישיון מהממשלה הרומית.
טרטוליאנוס משתמש בביטוי בקטע הטוען שיש להעניק לנוצרים את אותו חופש לקיים את דתם כמו כל אחד אחר מתושבי האימפריה; הקטע עצמו, לא הביטוי "דת מאושרת", הוא עדות לסובלנות הכללית הניתנת לפי שיטת הדת הרומית.
דת מותרת (Religio licita) נחשבה לפעמים כהכרה או אמנה רשמית שמקורה ביוליוס קיסר ומגולמת בסעיפים שונים של חקיקה רומית הנוגעת ליהודים, שנתפסה כמדיניות קוהרנטית.
למעשה, הפריבילגיות והפטורים השונים שניתנו ליהודים היו תשובות לתלונות או בקשות ספציפיות, שהוגשו במסגרת רשת החסות המסורתית, ולא היו להן שום קשר לסטטוס כביכול דת ליסיטה.
הכיבוד של הרומאים את היהדות נובע מהעתיקות של היהדות, והחשיבה על מסורת אבות כמקור ליציבות חברתית ופוליטית.
נצפה כי " שופטים רומיים התייחסו ליהודים באופן שונה ממנהגם לא כי הם היו סובלניים במודע, אלא פשוט כי לא הייתה להם סיבה להפריע למימוש חופשי של שיטות דת יהודיות."
אף על פי שמונח זה אינו מופיע בשום מקום, הוערך כי הכרזת הנצרות כבלתי חוקית (Religio ilicita) הייתה הבסיס החוקי לרדיפות רשמיות.
עם זאת, "אף חוק, או סעיף בחוק הפלילי, או חקיקה מיוחדת שהופנתה נגד הנוצרים, שלפיה נוצרים הועמדו לדין בשתי המאות הראשונות".
לרומא לא הייתה מדיניות אחידה או קוד משפטי אחיד הנוגע לכתות זרות, ולפני ההגמוניה הנוצרית במאה ה-4 כפירה, לא הייתה שפה משפטית שמציין מושג המקביל ל"כפירה" או פשעים נגד הדת האורתודוקסית.
כמה חוקרים טענו שהנצרות הוכרזה כדת לא מותרת או לא לגיטימית על ידי נירון בעקבות השריפה הגדולה של רומא בשנת 64.
תחת קונסטנטינוס הגדול, הנצרות ודתות אחרות נעשו נסבלות עם צו מילאנו משנת 313. הסובלנות לא התרחבה לדתות שעסקו בהקרבת אדם, כמו הדרואיזם.
מצב עניינים זה נמשך עד שנת 380, אז אומצה הנצרות הניקנית כדת המדינה של האימפריה הרומית, ולאחר מכן החלה הרדיפה של כתות לא נוצריות ולא ניקניות.
הוצא להורג בשל כפירה בשנת 385, ותיאודוסיוס הראשון החל להוציא מחוץ לחוק את הטקסים הדתיים המסורתיים של רומא בשנת 391.
דת בבתי הספר בישראל מתייחסת לנוכחות, להשפעה ולהוראה של דת ומקצועות הקשורים לדת במוסדות החינוך בישראל.
מדינת ישראל מחייבת את כלל התלמידים (לא רק את התלמידים היהודים), לקבל חינוך דתי בבתי הספר.
הדבר נכון לא רק לגבי בתי ספר דתיים אלא גם לגבי בתי הספר חילוניים, בין אם הם ציבוריים או פרטיים.
גם תלמידים לא יהודים מחויבים בלימודי הדת היהודית, בנוסף לדת שלהם.
הוראת דת בבתי ספר בישראל
ישנם ארבעה זרמי חינוך פורמלי עיקריים בישראל.
שלושה מהם מפוקחים על-ידי משרד החינוך:
חינוך חרדי, אינו מפוקח על-ידי משרד החינוך אבל מתוקצב על-ידו.