tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חיקויי פשיעה יהיו הרבה יותר רווחים כשחשיפה לפסקי דין או כתבות עיתונאיות משפטיות יכולות לספק "השראה" שלילית.
חשיפה לדייוחים על פשע וכך גם חשיפה לסדרות פשע כמו המתחזים, כלבוטק ועובדה יכולה "לעדכן" את אוסף ה"רעיונות" של עבריינים פוטנציאליים.
פרסום טקטיקות פעולת עבריינים בתקשורת יכולה להיות בעלת השלכות הבאות, גם אם לא במקרה חיקוי פשיעה:
למידת טקטיקות פליליות: עבריינים יכולים ללמוד מפרטי פשעים שפורסמו בתקשורת ולשכלל את שיטות הפעולה שלהם.
"ערך ההלם": עבריינים שמעוניינים ליצור כמה שיותר הלם ופרסום על מעשיהם, ידעו כי פעולה כמודל שכבר פורסם יתן להם גם כן פרסום רב.
הצגת אלימות: חשיפה מתמשכת לתכנים אלימים בתקשורת יכולה להשפיע על תפיסת העולם של אנשים, להפוך אלימות ללגיטימית יותר בעיניהם, ובמקרים מסוימים אף לעורר התנהגות אלימה בפועל.
דוגמאות: החונק מבוסטון, הטבח בתיכון קולומביין.
חיקוי פשיעה אינו שכיח כמו פשעים רגילים.
אך בפועל קיימים פושעים שמקיימים חיקוי פשיעה בכוונת תחילה לכסות על אחריותם במקרה תפיסה ועמידה לדין, כמו במטרה אולי להצליח להפיל את האשמה על זה אותם הם מחקים.
בדרך כלל מישהו בעל מאפיינים ידועים או מוכרים למשטרה.
יכול לבוא לידי ביטוי בשימוש באותה שיטות פעולה, השארת ראיות מכוונות או דיווח שקרי למשטרה.
במצב זה מטרות החיקוי יכולות להיות:
הסוואת האחריות העצמית: להטעות את רשויות החוק ולהסיט את החשד מהמבצע האמיתי.
הפללת אחרים: לכוון את החשד כלפי אדם ספציפי או קבוצה מסוימת, שלעיתים קרובות יש לעבריין מניע לפגוע בהם או שהם ידועים כבעלי רקע פלילי.
הפחתת סיכון: העבריין מבין שאם החשד יופנה כלפי מישהו אחר, הסיכוי שלו להיתפס יורד משמעותית.
נקמה אישית: לעיתים קרובות, האדם שמבוקש להפליל הוא יריב אישי, אדם שהעבריין שונא או כועס עליו, או מישהו שיש לו היסטוריה פלילית.
הסתרת פשע חמור יותר: חיקוי של פשע אחד יכול לכסות על פשע חמור יותר שהתרחש באותו אירוע.
לדוגמה, רצח מכוון שהוצג כחלק משוד כושל.
הונאה וביטוח: בימוי פשע למשל, פריצה או שוד לצורך קבלת כספי ביטוח, תוך ניסיון להפליל אדם אחר כדי שהסיפור יהיה אמין יותר.
ריי סורט (Ray Surette) מציע מספר הצעות למניעת חיקוי פשיעה ובהם:
קידום סיקור תקשורתי אחראי יותר: שימנע מהאדרת פשעים או עבריינים כמו לא יכלול את כל פרטי הפשע, שיטתו וייחודיותו במקרה וקיים.
כך שבמקרה חיקוי פשיעה, יהיה ניתן לזהות אם מדובר בחיקוי פשיעה או בגורם הפשע המקורי.
בנוסף, התמקדות בנזק לקורבנות, מחיר הפשיעה גם על העבריינים עצמם, הפחתת חשיפה לפשעים חמורים.
חשיפת המניעים האמיתיים: עזרה לציבור להבין את המניעים לפשעים שאינם לרוב כוח או גדולה.
אלא בעיות פסיכולוגיות, מצוקה, או רצון נואש לתשומת לב.
אכיפת חוק וביטחון: תגובה מהירה בלכידת עברייני חיקוי יכולה לשבור את "גל ההשראה" ולמנוע מקרים נוספים.
בנוסף הגברת נוכחות משטרתית באזורים או במצבים שבהם קיים חשש מוגבר לפשעי חיקוי כהרתעה, כמו ביצוע פעולות מודיעין ומעקב לזיהוי מוקדם של קבוצות או יחידים עם נטיות לביצוע פשעי חיקוי.
תוכניות מניעה לנוער בסיכון: פיתוח והטמעת תוכניות לזיהוי וסיוע לנוער בסיכון בבתי ספר ובקהילה (למשל, כאלה עם היסטוריה של אלימות, בעיות התנהגות, או בעיות נפשיות) ולספק להם תמיכה וטיפול.
תוכניות שיכללו: הקניית כישורי חיים, חיזוק חוסן נפשי, פעילויות חלופיות, טיפול פסיכולוגי/פסיכיאטרי, תמיכה משפחתית וקהילתית, העצמה וביטחון אישי.
שינוי תפיסתי חברתי: של הוקעת אלימות ופשיעה, מודלים חיוביים והפחתת סטיגמה.
חיפושית הקליפה (Scolytinae) הוא שם כולל למשפחת חרקים אשר המאפיין העיקרי שלה הוא תזונה שמקורה בקליפה או בשכבה החיצונית של עצים.
חיפושית הקליפה נפוצה מאוד ביערות אירופה וצפון אמריקה.
קיימים כ-6000 מינים של חיפושיות הקליפה ומתוכם כ-15 עד 20 מינים נחשבים למין אגרסיבי בעיקר כלפי משפחת עצי המחט כגון אורן, אשוח וגם בוקיצה, הגורמת לנזקים כלכליים ואקולוגים רבים עד כדי השמדת יערות.
מבנה הגוף של חיפושיות הקליפה מותאם לסביבת המחיה והפעילות שלהן.
השילוב של צורתן וגפיהן מסייע בחפירת רקמת העץ.
הגוף קטן ובעל צורה גלילית ומאורכת עטוי בשריון קשה.
אורכן נע בין 1 ועד 9 מ"מ.
הגפיים קטנות וקצרות מאוד, וניתן להסיט אותן לאחור או לקפל אותן לתוך הגוף, וכך גם את המחושים.
הלסתות גדולות כנדרש לצורך החפירה ברקמת העץ.
העיניים שטוחות ומשערים כי הן מסייעות לראות בתנאי תאורה חלשים.
הזחלים דמויי רימה, חסרי רגליים, ובדרך כלל לבנים עם קפסולת ראש כהה וקשה.
חיפושית הקליפה עוברת ארבעה שלבים של מחזור החיים: ביצה, זחל, גלם ובוגר, תקופת המעבר בין שלבי ההתפתחות תלויה במין ובטמפרטורת הסביבה.
בשלב הראשון בוגרים קודחים במהלך הקיץ חור בקליפת העץ ומטילים את הביצים בשיפה שלו.
הזחלים הבוקעים מן הביצים חיים בתוך העץ וניזונים מהרקמות החיות שמתחת לקליפה באמצעות קידוחים באורך 10 עד 15 ס"מ.
תהליך זה גורם לעיתים קרובות למות העץ.
בסוף שלב הזחל, נבנים תאים עבור הגלמים המשמשים כמחסה והגנה עבורם בתקופת החורף עד הפיכתם לבוגרים.
כל סוגי חיפושית הקליפה ניזונים ומתרבים בין הקליפה לעץ.
חלק מהן מעדיפות עצים חיים ובריאים וחלק מעדיפים עצים חולים גוססים או מתים.
ברוב הסוגים מוגבל אזור הרבייה לחלק אחד של העץ, ענף, גזע או צוואר השורש.
חלקם מתרבים בעצים של מין אחד בלבד, ואילו אחרים מסוגלים להתרבות במינים רבים של עצים.
במצב הטבעי של היער, חיפושיות קליפת עץ מסייעות ומזרזות תהליכי מיחזור ופירוק של עץ מת וגוסס ובכך תורמות לחידוש היער.
עם זאת, המינים המעטים והתוקפניים יכולים לפתח אוכלוסיות גדולות במהירות גבוהה הפולשות והורגות עצים בריאים עד כדי השמדת שטחי יער נרחבים.
אשוחית נורווגית היא מין העצים המושפע ביותר מחיפושיות הקליפה.
בני האדם התערבו משמעותית ביערות האשוח של צפון ומרכז אירופה ונטעו אזורים נרחבים והומוגנים של עצים מסוג זה לצרכים תעשייתיים ומסחריים, ואלו מהווים בית גידול אידיאלי לחיפושיות הקליפה בעיקר בתקופות ארוכות של חום או בצורת.
תהליכי ההתחממות הגלובלית גרמו התפשטות מהירה במיוחד של החיפושיות גם באזורי ההרים הגבוהים שבהם לא ניצפתה בעבר, ויצרה נזקים עצומים באזורים אלה.
עצים חלשים המותקפים על ידי חיפושית הקליפה מפרישים שרף דביק כמנגנון הגנה.
עצים בריאים מייצרים מוהל או קוטלי חרקים במטרה לשתק או לעצור את מתקפת החיפושיות.
החומרים המופרשים אוטמים את חורי הקידוח לוכדים את החרקים או פוגעים במערכת העיכול שלהם המקטינה את יכולתם לעבד את העץ הנגרס.
למרות זאת כאשר התקיפה נעשית בכמויות גדולות הן מציפות את המערכת ואז אין בכוחם של מנגנוני הגנה אלה לסייע.
האויבים הטבעיים של חיפושיות העץ הן ציפורים האוכלות את הזחלים כגון הנקר, זבובים ממשפחת ארוכי הרגליים, צרעות בר או אקריות טפיליות האוכלות את הביצים ואת זחלי החיפושיות.
חלק מהסוגים של חיפושיות הקליפה מקיימות יחסים סימביוטים עם חיפושית האמברוזיה.
חיפושיות אלה נושאות נבגי פטרייה במעיים שלהן, ומדביקות את העצים כשהן תוקפות אותם.
החיפושית משחררת בתוך העץ נבגים של פטרייה זו ואלו מייצרים פרי המשמש למאכל על ידי חיפושיות הקליפה.
תהליך זה יכול לאפשר לחיפושיות להיזון בעקיפין ממיני עצים נוספים עקב התלות בפטריות למזון ויכולתן של הפטריות להתגבר על חלק מההגנות הכימיות של הצמח.
על פי דווח של ה-BBC בשנת 2025, חיפושית הקליפות חיסלה מיליוני עצי אשוח ברחבי אירופה ואף הגיעה לבריטניה באמצעות רוחות מעל התעלה האנגלית.
מדענים בריטים מנסים להפעיל שיטות שונות להדברת החיפושית אך תהליכי ההתחממות הגלובלית מחלישים את העצים ומקשים על השליטה בהתפשטות המזיקים.
שימוש בחומרי הדברה או מלכודות ביולוגיות נמצאו כבלתי יעילות בעיקר באירועי התפרצות גדולים, ואף עלול לפגוע בחרקים אחרים המועילים להסדרה הטבעית של היער.
נראה כי השיטה היעילה ביותר שמצאו היערנים להדברת המזיקים היא כריתה של עצים נגועים, סילוק מוקדי רבייה פוטנציאלית מקרקעית היער ואתרי האחסון של מנסרות תעשייתיות, ונטיעה חליפית של עצים שאינם רגישים לתקיפת החרק כגון אשור ואלון.
חיפושיות קליפת עץ הן בעלות השפעה משמעותית על תעשיית העץ.
בצפון מערב אמריקה הושמדו מיליוני דונמים של יערות מחט כתוצאה מהתפרצות התפשטותן של החיפושיות.
באירופה נצפה גידול של עשרות אחוזים בשטחי היער הנגוע ומאות מיליוני מטרים מעוקבים של עץ לשימוש תעשייתי נהרסו.,,
חיפושיות קליפת עץ חודרות לעצים על ידי קידוח חורים בקליפה דרך הסדקים או הנקבוביות בהם משתמשים הצמחים לחילוף גזים.
הזחלים מעכלים את הרקמות הפנימיות של העץ והשיפה ובכך גורמים לחנק של העץ באמצעות חסימת התפשטות המים והחומרים המזינים.
חלק מן החיפושיות גם מסייעות בהפצת פתוגנים, ובכך פוגעות עוד יותר בעצים שהן מדביקות.
בדומה לחרקים רבים אחרים, חיפושיות הקליפה פולטות פרומונים כדי למשוך בני משפחה.
אלו נמשכים לעצים שכבר התיישבו על ידי חיפושיות קליפת עץ ובכך מזרזות את תהליך ההדבקה ובסופו של דבר למוות של העץ.
סוגים אחרים נמשכים גם לאתנול הנוצר כתוצר לוואי של צמיחה מיקרוביאלית ברקמות מתות של העצים.
העלייה בסחר הבינלאומי המלווה בשימוש במכלי עץ לאחסון, סייעו למינים רבים של חיפושיות קליפה להתפשט ברחבי העולם.
בין היתר גם מכיוון שהם בעלי יכולת הסתגלות גבוהה ויכולים להתפשט במהירות בסביבות חדשות.
השגשוג בהתפשטות ההדבקה של חיפושיות הקליפה קשור ישירות לעלייה בטמפרטורות בהשפעת ההתחממות הגלובלית, כלומר סביר להניח שתדירותן תגדל ככל שהטמפרטורות יעלו.
העלייה בטמפרטורות מספקות תנאים אופטימליים לגדילת הזחלים, ומפחית את זמן ההתפתחות הדרוש לזחלים כדי להפוך לבוגרים מ-8-9 שבועות ל-6–7 שבועות.
בנוסף, עונת הרבייה של החיפושית מתארכת, ומאפשרת הגדלה של מספר הדורות בשנה.
חִצִּית הֲדוּרָה (שם מדעי: Ischnura elegans) היא מין של שפרירית ממשפחת הרומחיתיים.
החיצית ההדורה גמישה בדרישותיה לבית הגידול שלה, ולכן נפוצה למדי ואינה מצויה בסכנת הכחדה.
באזורים מסוימים בתפוצתה היא אף נחשבת למין השפרירית הנפוץ ביותר.
בישראל היא נפוצה מאוד בצפון הארץ ובמרכזה, אך יותר נדירה בדרום.
המין כולל את התת-מינים הבאים:
לזכרים בוגרים של החיציות ההדורות יש ראש וחזה בצבעי כחול ושחור.
העיניים כחולות מלמטה ושחורות מלמעלה.
הבטן שחורה ברובה עם דוגמה בהירה צרה בה כל מקטע מתחבר לבא אחריו.
מקטע S8, לעומת זאת, הוא כחול לחלוטין.
במנוחה, כמו אצל רוב מיני השפריריות, הכנפיים צמודות; בניגוד לשפיריות, אשר נחות כשכנפיהן פרושות.
לחזה של זכרים צעירים יש גוון ירוק.
צעירות עשויות להיות ורדרדות-מופע rufescens; סגולות-מופע violacea וצבע ירוק בהיר.
הצבע מתכהה ככל שהן מתבגרות.
הבוגרות עשויות להיות כחולות כמו הזכר (אנדוכרום), מופע typica; ירוק-זית עם חזה חום-מופע infuscans או בצבע חום-בהיר-מופע infusca-obseleta.
ניתן למצוא שפריריות אלו במגוון רחב של בתי גידול בשפלה, נן חובבות מקווי מים עומדים או בעלי זרימה איטית, והן מסוגלות לסבול מים מליחים ומזוהמים.
מין זה נפוץ ברוב אירופה ובמזרח התיכון.
החיציות הבוגרות טורפות חרקים מעופפים קטנים, הנתפסים באמצעות שליחת רגליהן כמו סל כדי לאסוף את הטרף בזמן מעופף, או ליקוט חרקים קטנים מעלים.
הנימפות מימיות, והן טורפות חרקים מימיים קטנים או זחלים מימיים אחרים.
הזכר עשוי לנסות להפריע לזוג שמזדווג על ידי היצמדות לזכר המזדווג.
הנקבות תמיד מטילות את ביציהן על החלקים הצפים של הצמחים ללא כל מעורבות של הזכר.
החיציות ההדורות הן מעופפות מעולות ומסוגלות לשלוט בקינמטיקה של כל אחת מארבע כנפיהן כדי לתמרן.
מחקר שנערך לאחרונה הראה שהן יכולות לפצות על אובדן כנף שלמה ואף לתמרן ולתפוס בהצלחה טרף.
באוכלוסיות של שפריריות נוצר מצב לעיתים קרובות של עודף של זכרים היוצרת הטרדה מוגברת של הנקבות.
כדי להימנע מניסיונות הזדווגות לא רצויים, הנקבות פיתחו פולימורפיזם המאפשר לחלקן להימנע מזיהויין על ידי זכרים באמצעות חיקוי פנוטיפים זכריים.
ישנם שלושה מופעים הנצפים במין: אנדרוכרומיזם, aurantiaca (rufescens) ו-infuscans.
נקבות אנדרוכרומיות דומות לזכר, והג'ינוכרומיות, שיכולות להיות aurantiaca או infuscan, שונות מהזכרים.
למופע aurantiaca צבע ורוד-כתום עם כתם כחול בבטן שנעלם בסופו של דבר לאחר ההתבגרות.
למופע השלישי, infuscan, יש גוף בצבע ירוק-זית ללא צבע על כתם הבטן שלהן.
נקבות מסוגלות להתבגר במלואן לצבעי המופעים השונים שלהן רק כמה ימים לאחר שהן מסיימות את המעבר שלהן מנימפות לצורתן הבוגרת.
אף על פי שמספר מוגבר של מופעים מקשה על הזכרים להבחין בין זכרים לנקבות, רמות ההטרדה של בן הזוג הזכר משתנות בין המופעים השונים.
הזכרים מסתמכים בעיקר על אותות חזותיים כדי להבחין בין המופעים ועשויים להשתמש גם באופן משני ברמזי ריח.
נקבות אנדרוכרומיות נצפות לעיתים קרובות כמי שמתמודדות עם פחות הטרדות של הזכרים מכיוון שהן דומות לזכרים ופחות רצויות.
דבר זה נותן להן יתרון בכך שהן מסוגלות להקדיש זמן רב יותר לביצים במקום לבזבז אנרגיה בהימנעות מניסיונות הזדווגות לא רצויים.
עם זאת, למופעים השונים יש גם טקטיקות שונות של הימנעות מזיווג.
נקבות אנדרוכרומיות נוטות יותר להתעמת עם זכרים על ידי פריסת כנפיהן וכיפוף בטנן, בעוד שג'ינוכרומיות נוטות לעופף הרחק כדי להימנע מהזדווגות.
על-אף שפוטנציאלית יש להן זמן רב יותר עבור הביצים, האנדרוכרומיות עדיין נמצאות בעמדות נחיתות מכיוון שבטנן, כמו אצל הזכרים, צרה יותר, מה שמונע מהן לשאת מספר ביצים גדול כמו ג'ינוכרומיות.
ישנן חמש השערות עיקריות המנסות להבין כיצד הפולימורפיזם של הנקבות נשמר במין באופן רציף.
השערת הבידוד הרבייתי קובעת כי קיים לחץ טרף גדול יותר על אנדרוכרומיות, דבר שנתפס כפשרה לשמירה על המופע הפחות בולט.
השערת חיקוי הזכרים, שהוזכרה קודם לכן, מציעה כי יכולתן של האנדרוכרומיות לחקות את צבע הזכר מאפשרת להן להימנע מניסיונות הזדווגות לא רצויים ולהקדיש זמן רב יותר לביצים.
ההשערה התלויה בצפיפות קובעת כי שמירת הפולימורפיזם מיוחסת לשינויים בצפיפות האוכלוסייה.
השערת ההסתגלות קובעת כי זכרים נמשכים למעשה למופע הנפוץ ביותר.
לבסוף, ההשערה הנייטרלית מציעה כי המופעים הנקביים נשמרים על ידי סחף גנטי, מוטציות והשפעות אפקד המייסד, שכולם פועלים יחד, וכן שהם עשויים להיות נייטרליים יותר לברירה.
למין זה מערכת הזדווגות של בה הצלחת הזיווג של הזכר נקבעת על ידי מהירות מציאת בת זוג.
התנהגות זו כוללת שעות רבות של הזדווגות בהן הזכרים אינם מסוגלים להשתלט על נקבה אחת, וחלק מהזכרים נותרים לעיתים קרובות ללא בנות זוג כלל.
מסיבה זו קיימת במין תחרות עזה בין הזכרים, מה שמוביל לכך שזכרים כופים הזדווגות על נקבות.
יחד עם ההזדווגות הארוכה, תוחלת החיים של מין זה היא רק מספר שבועות.
נדרש שיתוף פעולה מצד זכרים ונקבות כאחד לצורך הזדווגות, ולנקבות יש את היכולת לדחות העברת זרע מניסיונות הזדווגות לא רצויים.
גלגל הזיווג נוצר באמצעות אחיזת פרונוטום הנקבה על-ידי הזכר.
לחיצית ההדורה יש את היכולת להסתגל במהירות לסביבתה, דבר המעמיד אותה תחת לחצים סלקטיביים כבדים.
מכיוון שמקור מין זה בסביבות טרופיות, זמני הבקיעה שלו קצרים יותר בטמפרטורות חמות יותר מאשר בטמפרטורות קרות.
נקבות נוטות גם יותר לבלות זמן ליד מקווי מים, שכן שם הן מטילות את ביציהן.
בתגובה לשינויים בהקשרים חברתיים וצפיפות אוכלוסייה, זכרים עשויים לשנות את העדפותיהם המיניות ולבחור להזדווג עם זכרים אחרים.
חִצִּית עֲרוּצִים (שם מדעי: Ischnura evansi) היא מין של שפרירית ממשפחת הרומחיתיים.
זהו מין מדברי המצוי ממצרים במערב דרךהמזרח התיכון וחצי האי ערב ומזרחה עד מרכז אסיה.
בישראל היא נפוצה לאורך השבר הסורי-אפריקני.
חיצית הערוצים היא שפרירית קטנה ודקה בצבעי ירוק-שחור.
זיהוי חיציות באזורינו קשה למדי, ומסתמך על פרטים קטנים:
♂: סימן הזיהוי הכי חשוב אצל הזכרים הוא הדוגמה על פרק הבטן S2 - במבט צד הגבול בין הצבע השחור לירוק הוא קו ישר.
סימן חשוב נוסף הוא התוספתנים, שאינם בולטים מעבר לקצה הבטן.
סימנים נוספים הם בליטה קטנה מלוחית העורף (פרונטום) ופטרוסטיגמה כהה עם גבולות בהירים.
במרבית המקרים הזכר של חיצית ערוצים יהיה בצבעי ירוק-שחור עם פסי כתף (Antehumeral stripes) רחבים, אך בחלק מהמקרים ייתכנו גם פרטים כחולים-שחורים עם פסי-כתף צרים, כך שהם דומים מאוד לחיצית נאות-מדבר, ונדרשת התבוננות בסימנים האחרים.
♀: נקבות החיציות עוד יותר קשות לזיהוי מהזכרים, ולרוב עדיף לחפש את הזכרים בסביבתן ולזהות את המין כך.
לנקבות של מין זה שני מופעים עיקריים: "אנדרומורף" בו לבוגרת יש צבעי זכר (ירוק או לעיתים נדירות כחול) עם S9 כחול ולצעירה צבע סגול; ו-"ג'ינומורף", בו הן עשויות להיות ורדרדות, אדמדמות, צהבהבות או חומות.
העיניים גם יכולות להיות במגוון צבעים, ירוקות, כחולות, או אדומות.
עונת התעופה העיקרית שלה היא בין מרץ ליוני, אך ניתן לראותה כל השנה.
זהו מין החיצית היחיד המבצע נדידה, עובדה חריגה אצל שפריריות בכלל שלרוב יציבות באזור מחייתן.
היא נפוצה באופן מפוזר ממצרים וסודאן דרך הלבנט, וחצי האי ערב, עיראק, לאורך המפרץ הפרסי והחלק הדרומי של איראן ועד למרכז אסיה.
בתוך תחום התפוצה שלה היא נפוצה מאוד בבתי גידול מדבריים מתאימים, ואף נחשבת למין השפרירית נפוץ ביותר בחצי-האי ערב.
בין מרץ לאפריל היא מבצעת נדידה צפונה, אז נצפית גם בגינות נוי.
בנוסף לגופי מים מתוקים, הנימפות של חיצית זו סובלות מים מליחים ולכן נמצאים לעיתים קרובות בוואדיות, גבים, נאות מדבר, תעלות השקיה, ביצות ובריכות מליחות מדבריות עם צמחיית מים.
בשל דרישות דומות, חיצית זו מקושרת לעיתים קרובות עם בנות סוגה חיצית בריכות וחיצית נאות-מדבר.
חִצִּית שׁוֹנַת-כְּתָמִים (שם מדעי: Ischnura pumilio) היא מין של שפרירית ממשפחת הרומחיתיים.
חיצית זו בעל תפוצה רחבה על פני מרבית אירופה, מזרחה עד צפון-מזרח סין, וידועה ביכולתה להתיישב באזורים חדשים.
בישראל היא התמעטה וכיום היא הנדירה מבין החיציות בארץ, היא נצפית בעיקר ברמת הגולן והגליל העליון.
החיצית שונת הכתמים היא שפרירית קטנה, הקטנה מבין מיני החיציות באזורנו.
♂: הזכר יחסית קל לזיהוי ביחס לחיציות אחרות, בשל כך שהצבע הכחול בגב פרקי הבטן מופיע אצלו בעיקר ב-S9 עם גלישה ל-S8 (אך חשוב לא להתבלבל עם מין שטרם נצפה בישראל, חיצית פרסית (Ischnura intermedia ), שאצלה S8 כחול ברובו).
הפטרוסטיגמה דו-גונית ופחות מוארכת מחיציות אחרות, ובנוסף בכנפיים האחוריות היא קטנה יותר ואפרפרה (מה שהקנה לה את שמה העברי).
לוחית העורף (פרונוטום) מעוגלת וחסרת קוץ בולט.
♀: הנקבות פולימורפיות באופן אופייני לחיציות.
הצעירות לרוב בצבע כתום עז, שלעיתים קרובות גולש גם לעורקי הכנף.
על הראש יותר צבע כתום מאשר חיציות צעירות כתומות אחרות, והצבע הכתום גולש גם ל-S3. בוגרות יכולות להיות ירוקות או כחולות, עם פסי-כתף (Antehumeral stripes) עבים התחומים מלמטה בפס שחור דק למדי.
גב פרקי הבטן תמיד שחור עד קצהו.
עונת התעופה העיקרית שלה היא ממרץ עד אוקטובר, והיא עוברת לפחות 2 דורות בשנה.
החיצית שונת-הכתמים נפוצה על-פני שטח נרחב מהמערב הפלארקטי, החל מהאיים האזוריים באוקיינוס האטלנטי במערב, דרך המגרב, מרבית אירופה (בהתפשטות צפונה בשל התחממות האקלים), דרום-מערב אסיה ומרכזה, סיביר, וצפון-מזרח סין ומונגוליה במזרח.
היא נדירה יותר באזורים צחיחים בתחומה.
מין זה הוא בין הראשונים ליישב גופי מים חדשים, ושם נצפים המספרים הכי גדולים.
היא מעדיפה מים עומדים; מים רדודים ודלילי צמחייה הם אידיאליים.
עם התפשטות הצמחייה והתבססות הצמחייה הקבועה, האוכלוסיות בדרך כלל נעלמות שוב.
אוכלוסיות קבועות אך קטנות יותר מופיעות בסביבות טבעיות יותר, כמו ביצות ונחלים קטנים, והיא מעדיפה אזורי שפלה.
חִצִּית בְּרֵכוֹת (שם מדעי: Ischnura senegalensis) היא מין של שפרירית ממשפחת הרומחיתיים.
זהו מין מדברי המצוי ממצרים במערב דרך המזרח התיכון וחצי האי ערב ומזרחה עד מרכז אסיה.
בישראל היא נפוצה בדרום ולאורך השבר הסורי-אפריקני.
לזכר ראש שחור, כמעט מתכתי, בצד העליון; העיניים המורכבות שחורות מלמעלה וירוקות-כחולות מלמטה.
עם פס אורכי בולט בצבע ירוק עד צהבהב, לעיתים רחוקות כחול.
הפטרוסטיגמה דו-גונית, שחורה בחצייה הפנימי וכחולה או אפרפרה בחיצוני.
גב פרקי הבטן שחור למעט S8, ובצד S2 הכתם מתמשך מטה לצורת אוכף עמוק.
פרק הבטן S8 כחול, שבמרבית המקרים לא גולש ל-S7. החלק התחתון של פרקים S3–S6 כתום.
התוספתנים בולטים, ולוחית העורף (פרונוטום) מעוגלת ללא קוץ בולט.
הנקבות פולימורפיות באופן אופייני לחיציות, כאשר מופע "אנדרומורף" דומה בצבעיה לזכר.
מופע "ג'ינומורף" ללא פסים שחורים בצידי החזה, ותמיד עם צבע שחור על גב פרק S8. הגוף בעל צבע כתום עם שונות רבה בעוצמתו, מכתמתם עדין עד אדום עמוק.ם שונות רבה בעוצמתו, מאדום-עז עד כתמתם-עדין.
ניתן לצפות בפרטים בוגרים כל השנה, אך הן מתמעטות בחודשי החורף (דצמבר–פברואר).
חיצית הבריכות נפוצה בחלקים הטרופיים והסובטרופיים של העולם הישן.
תפוצתה משתרעת על פני מרבית אפריקה דרך חצי האי הודו וסרי לנקה למזרח אסיה, יפן, ועד למערב גינאה החדשה.
בשל היותו נפוץ כל-כך באזורים טרופים, מדי פעם המין הובא בטעות לאירופה דרך צמחי מים, ולכן יש חשש מסוים מהפיכתו למין פולש.
היא חיה בבתי גידול שונים של מים עומדים או בעלי זרימה איטית.
היא סובלנית להשפעות אנושיות ולזיהום מים ונעדרת מאזורים עם כיסוי יער עבה.
היא יכולה לשרוד באזורי מדבר בבריכות רדודות עם מים בעלי מליחות גדולה עד פי אחד וחצי ממי ים, ולעיתים קרובות היא מין השפיראי האחרון ששורד בית גידול הרוס.
חִצִּית נְאוֹת-מִדְבָּר (שם מדעי: Ischnura fountaineae) היא מין של שפרירית ממשפחת הרומחיתיים.
זהו מין מדברי המצוי באזורים המדבריים של המערב הפליארקטי, ממרוקו במערב דרך רוב דרום-מערב אסיה ועד לקזחסטן במזרח.
בישראל היא נפוצה באופן מקומי בגופי מים מתוקים בסביבות ים המלח ודרומה לאורך הערבה עד אילת.
חיצית נאות-מדבר היא שפרירית קטנה ודקה בצבעי כחול-שחור.
♂: בניגוד למינים אחרים, השונות בצבעים של מין זה נמוכה למדי וצבע הגוף הבסיסי של פרטים בוגרים תמיד יהיה כחול שמיים, עם עיניים כחולות או ירוקות.
פסי-הכתף (Antehumeral stripes) צרים, ולעתים חסרים לגמרי.
התוספתנים אינם בולטים מעבר לקצה הבטן.
הדוגמה על פרק הבטן S2 דומה לזו של חיצית בריכות - במבט צד הגבול בין הצבע השחור לכחול בצורת אוכף עמוק, אך יש פרטים להם הדוגמה פחות בולטת והגבול יהיה זוויתי בלבד (אך לא מקבילי, כמו אצל חיצית ערוצים).
החלק התחתון של פרקים S3–S6 בצבע כתום, ואילו S8 תמיד כחול לגמרי.
לוחית העורף (פרונטום) עגולה ללא בליטה, והפטרוסטיגמה דו-גונית.
בדומה למרבית החיציות, לנקבות ממין זה שני מופעים עיקריים: "אנדרומורף" בו לבוגרת יש צבעי זכר כחול-שחור; ו-"ג'ינומורף", בו צבען כתום.
החלק העליון של פרקי הבטן שחור לכל אורכה.
עונת התעופה העיקרית שלה היא בין אפריל לספטמבר.
תחום תפוצתה מתפרש באזורים הצחיחים והצחיחים למחצה של צפון אפריקה ממרוקו ועד מצרים, דרך מערב אסיה, ועד מרכז אסיה.
באזורנו, נראה שהמין נפוץ ביותר בלבנט, עיראק ואיראן, אך היא נמצאת גם בדרום-מזרח טורקיה, דרום הקווקז (במיוחד אזרבייג'ן) ולאורך המפרץ הפרסי.
לעתים קרובות היא נפוצה למדי בתחומה.
התיעודים המזרחיים ביותר הם מקזחסטן וממערב סין.
חיצית זו מעדיפה מים מליחים באזורים צחיחים עד צחיחים למחצה (ואדיות, נאות מדבר וביצות חוף, מים תרמיים חמים).
הנימפות עמידיות למליחות גבוהה (עד 2.3%, למשל, בנחלי פנטלריה ובנחלי תוניסיה) ולטמפרטורות מים גבוהות, מה שמאפשר למין לחיות באופן קבוע במכתש הגעשי באי פנטלריה, הניזון ממעיינות גופריתיים המגיעים ל-56° מעלות צלזיוס, כאשר המים בחופיו מגיעים לעיתים ל-50° מעלות צלזיוס; בוגרים נצפים בשפע בחגורת הסוף הדלילה המקיפה את האגם.
הוא עשוי להתרבות בהצלחה במים זמניים הודות להתפתחות המהירה של הנימפות, המאפשרת לשפיריות הבוגרות להגיח לפני שבית הגידול התייבש.
חירות האדם היא מצב שבו אדם משוחרר ממגבלות דיכוי המוטלות על ידי סמכות על אורח חייו, התנהגותו, דתו או דעותיו הפוליטיות.
במשפט החוקתי של ארצות הברית, שהייתה ממייסדות המונח "חירות", המושג מתייחס ליצירת חברה מאוזנת שבה לאנשים יש חופש לפעול ללא הפרעות מיותרות (חירות שלילית) וגישה להזדמנויות ומשאבים להשגת מטרותיהם (חירות חיובית), וכל זאת בתוך מערכת משפט הוגנת.
תפיסות אלו מושפעות מרעיונות תנועת הנאורות, שבמהלכה הוגים כג'ון לוֹק הדגישו את זכויות הפרט לחיים ולרכוש כאבני יסוד של חברה צודקת.
לוק הגדיר את הזכות לחירות כזכות טבעית של כל אדם.
במשטרים רבים בעולם, במשך שנים רבות, חלק מבני האדם לא היו בני חורין, אלא נחשבו לרכושם של בני אדם אחרים.
שלילת החירות החמורה ביותר היא שלילה אבסולוטית - כך שהאנשים שהחירות נשללת מהם הם עבדים.
עבד הוא אדם בחזקת רכוש ולכן בתרבויות רבות לא היו עונשים או הגבלות על התאכזרות לעבדים – ניתן להפריד הורים מילדיהם, בין אחים או בין בני זוג.
האדון החליט מה העבד ילבש, באיזה עבודה יעבוד, מה יאכל, היכן יגור ואם לכלוא אותו או להרוג אותו.
במקרים רבים עבדים סומנו בברזל מלובן.
עבדים שעבדו בשדות היו לעיתים מוגבלים על ידי שלשלאות.
העבדים היו חשופים לכל סוג של אלימות – כולל התעללות מילולית, השפלות, נישואים כפויים, אונס, הצלפות במגלב, כליאה, מניעת מזון, ובמקרים של ניסיונות בריחה או כעס של אדונים אכזריים – עינויים, קטיעת איברים או הוצאה להורג.
עבדים חלו או נהרגו לעיתים עקב הזנחה או פשוט משיקול כלכלי.
לדוגמה ב-1781 במה שמכונה הטבח בספינת העבדים זונג השליכה ספינת העבדים האנגלית "זונג" 132 עבדים לים, כשהם אזוקים בשלשלאות, וזאת כדי לקבל כספי ביטוח על אובדן ה"סחורה".
שלילת חירות מבני אדם יכולה גם להיות משתמעת מקיומם של חוקים ותקנות השוללים חירויות ספציפיות, כמו חופש העיסוק, חופש הדת, חופש הביטוי, החופש לבחור ולהיבחר, וזכות הקניין.
שלילת חירות משתמעת התקיימה בחברה הפיאודלית.
בעת החדשה, החל מאמצע המאה ה-18, התפתח מושג "הזכויות הטבעיות" ביחס לזכויות שיש לכל אדם באשר הוא אדם - זכויות אדם.
הזכות לחירות נחשבת לאחת מזכויות טבעיות אלה, וחלה חובה מוסרית על כל מדינה, להעניקה לנתיניה.
למרות זאת, מדינות רבות (בעיקר דיקטטורות), פוגעות בחירות נתיניהן, לעיתים בניגוד אף לחוק המקומי, המגן דה יורה על זכויות אלו.
לאורך השנים, עקרון חירות האדם בא לידי ביטוי במקורות אחדים:
חוקים ואמנות בינלאומיות למען ביטול העבדות - החל מתחילת המאה ה-19 כתוצאה מפעולתה של התנועה לביטול העבדות.
הצהרת זכויות האדם שפרסמה האספה המכוננת הלאומית בצרפת ב-26 באוגוסט 1789.
ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, שאומצה על ידי עצרת האו"ם ב-10 בדצמבר 1948.
בישראל מוזכר עקרון חירות האדם כבר במגילת העצמאות כאחד היסודות שעליהם מושתתת המדינה.
עיקרון זה עוגן בחקיקה בשנת 1992 בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
בפיתוחיה השונים, יש הכוללים בזכות לחירות מספר סוגי זכויות:
חירות המחשבה והדעה – החופש לחשוב מה שהאדם רוצה.
חופש דת, פולחן ואמונה וחופש המצפון – החופש להאמין במה שהאדם רוצה, והזכות לבחור ולקיים את דתו או לא לקיים שום דת על פי שיקוליו האישיים.
חופש הביטוי – זכותו של כל אדם להביע את דעותיו ומחשבותיו בדרכים שונות.
חופש המידע – היכולת לאחזר מידע מהאינטרנט בלא הגבלות או צנזורה.
חופש ההפגנה והמחאה – הבעת תמיכה או ביקורת של פרטים באופן עצמאי או מאורגן.
חופש העיתונות והפרסום (Press) – החופש לפרסם (זה אינו חופש הדיבור).
חופש היצירה האמנותית – החופש לבטא באמצעים אמנותיים רעיונות ומחשבות.
הזכות לפרטיות – הזכות לפרטיות מאפשרת לאדם מרחב פרטי פיזי או וירטואלי הנתון לשליטתו, מתוך ההכרה כי ישנם תחומים בחיי אדם שאינם אמורים להיות ברשות הרבים ללא הסכמתו המפורשת.
חופש החינוך – החופש להורה לחנך את ילדיו בדרך שהוא רוצה, החופש לאיש חינוך לחנך באופן שהוא רוצה, החופש לחינוך ביתי והחופש לקבוצת הורים להתאגד לחנך יחד.
חופש ההתחברות – החופש להיות בקשר עם מי שהאדם רוצה, ללא מגבלה מגזרית או קבוצתית (זה אינו חופש ההתאגדות).
חופש ההתאגדות – החופש לכל קבוצת אנשים להתכנס ולהתאגד.
חופש התנועה – החופש לנוע ממקום למקום ללא מגבלות.
חופש העיסוק – זכותו של כל אדם לעסוק בכל מקצוע שהוא בוחר בו.
החירות מושג ראשי ביהדות, וחשיבותו מודגשת בסיפור יציאת מצרים, יציאת העם היהודי מעבדות לחרות; ובמצוות השבת, פסח, שמיטה, ויובל.
האדם נברא בצלם אלוהים, ונברא יחידי ללמד שכל אדם הוא עולם מלא, ולכן האדם מטבעו נועד להיות בן-חורין.
החירות מטילה על האדם אחריות כלפי עצמו, כלפי עמו, כלפי עולמו, וכלפי תורת החיים ויוצר האדם, ומחייבת להשכיל ולדעת לסור מרע ולבחור בטוב.
בקרב תומכי רעיון החירות ישנם ויכוחים סביב הסוגיה של היכן עובר הגבול, ומתי ראוי לשלול את הזכות הזאת מאת האדם.
תפיסות קיצוניות יטענו שאין להגביל את הזכות הזאת בכל מצב.
בפועל החברה כן מגבילה חירויות מסוימות, כמו אדם שפשע ומוכנס לכליאה.
עמדת היהדות שכאשר אדם מזיק לאדם אחר או לחברה באופן פושע, אזי ראוי לשפוט אותו ולצמצם את חירותו - לדוגמה, לפי התורה, גנב עברי שאינו מסוגל להשיב את הרכוש הגנוב או עלותו, נמכר לעבדות לצורך תשלום החוב.
למרות זאת, חוקי התורה מעניקים זכויות רבות לעבד עברי לרבות הזכות לצאת לחירות לאחר מספר שנים, עד כדי כך שאמרו חז"ל "כל הקונה עבד עברי כקונה אדון לעצמו".
במקרי קיצון של אנשים המוגדרים רודפים (כגון מחבלים), עליהם נאמר 'הבא להורגך השכם להורגו', יש להם דין הלכתי שמצמצם את זכויותיהם, עד כדי איבוד הזכות לחירות שמופקעת מהם בגלל רשעותם, על מנת להציל את הנרדפים.
הסופר היהודי-אמריקני הווארד פאסט שחיבר את ספרו אחי גיבורי התהילה בשנת 1948 על רקע מלחמת השחרור, הקדיש את הספר "לאשר הם שם, יהודים ולא יהודים, שחירפו נפשם באותו מאבק עתיק-יומין ובלתי-נשלם על חירות האדם וכבודו".
חירות דרמטית היא מונח המתייחס בעיקר לאמנויות נרטיביות כגון: מחזאות, סיפורת ותסריטאות, ומשמעותו - החופש של מחבר היצירה לחצות את גבולות המציאות וההיגיון המוכרים לנו, ולברוא מציאות פנימית חלופית בתוך היצירה, המצייתת לחוקים אחרים.
היוצרים נהנים מחירות דרמטית הודות למוסכמת השעיית הספק, וזאת בתנאי שיהיו עקביים, יצייתו לחוקי המציאות הפנימית ביצירה ויעניקו לנמענים תמורה ראויה, בדרך כלל בדמות חוויה רגשית כלשהי.
סופרמן וגיבורי על אחרים - קוראי הקומיקס ומאוחר יותר צופי הסרטים והסדרות מאמינים שסופרמן יכול לעוף ושחולשתו היחידה היא קריפטונייט.
המספריים של אדוארד - הודות לאופי התסריט והבימוי, אין הצופים שופטים את הדמות של אדוארד על פי כללי של המציאות אלא לפי כללי העיירה הציורית והאגדית שטווה טים ברטון.
צירופי מקרים מוגזמים - למשל בסרט פסיכו של היצ'קוק, כאשר הגיבורה מזייפת כאב ראש כדי לצאת מוקדם מהעבודה, ומאוחר יותר בדיוק כשהיא חוצה את הכביש בעיר, במכונית שעומדת ברמזור נמצא הבוס שלה.
סוג נוסף של חירות דרמטית הוא "חירות המשורר" .
מונח זה מתייחס לחופש הניתן למשוררים וסופרים לסטות ביצירתם מכללי הדקדוק והסגנון הנורמטיביים לשם השגת אפקט לשוני או מקצבי כלשהו.
לדוגמה, אחת השורות בשיר "הנני כאן" של חיים חפר היא: "אני חולם וער בך בו בזמן", אף על פי שבעברית התקנית הפועל עו"ר אינו גורר אחריו מושא.
דוגמה נוספת היא ספרו של הסופר הצרפתי ז'ורז' פרק, "היעלמות" (La Disparition) (1969), שבה מושמטת בעקביות האות e.
פרק היה חבר בחוג הספרותי אוליפו, שנעשה בו שימוש בשעשועי לשון כאמצעי אמנותי, ואשר עם חבריו נמנה גם הסופר איטלו קאלווינו.
חירור גולגולת או טְרֶפַּנַצְיָה (Trepanation) הוא ניתוח שבמהלכו נקדח או נחתך חור בגולגולת, דרכו נחשף הקרום הקשה (dura mater) של המוח כדי לטפל במחלות תוך-גולגולתיות.
בימינו משמש ניתוח זה בעיקר לטיפול בדימומים תוך-גולגולתיים ובבדיקות נוירוכירורגיות כגון מדידת לחץ תוך-גולגולתי.
ניתוחי חירור גולגולת בוצעו לאורך ההיסטוריה לצרכים רפואיים ומיסטיים כאחד.
שרידים רבים המצביעים על ביצוע ניתוחי חירור גולגולת בבני אדם נמצאו בגולגולות פרהיסטוריות, החל מן התקופה הנאוליתית.
במקרים רבים יש עדויות לכך שעצמות הגולגולות החלו להתאחות, כלומר שהמטופל שרד את הניתוח.
בארץ ישראל קיימות עדויות רבות לחירור גולגולת, בעיקר מהתקופה הכלקוליתית ותקופת הברונזה הקדומה.
חירוץ (Fluting) הוא מונח באדריכלות המתייחס לחריצים (נקראים גם "מרזבים") עגולים לאורכו של עמוד, והזוויות שבין החריצים נקראות "מִקְצוֹעוֹת" (Arris).
אמנם חריצים המסותתים באבן מופיעים כבר באדריכלות מצרים העתיקה, אולם הם מזוהים בעיקר עם האדריכלות הקלאסית, שבה החריצים עשויים להיות מסותתים בתוך אבני העמוד עצמו, או מודבקים אליו בצורת סטוקו.
את העמודים נהגו לחצוב בצורתם הגולמית במחצבה, ואילו הסיתות המדויק לחריצים היה נעשה רק במקום הבנייה, כדי שלא יינזקו בדרך.
במקרה של עמוד הבנוי מחוליות, היו מגלפים את הכותרת ואת החריצים בחוליה העליונה, ואת שאר החוליות היו מחרצים עם הקמת העמוד, כדי להבטיח את התאמתן.
החריצים מילאו תפקיד חשוב בסדרים הקלאסיים, ומספרם נקבע במדויק לכל סדר וסדר:
בראשיתו של הסדר הדורי היו שכיחים עמודים בעלי שישה עשר חריצים רדודים עם זוויות כה חדות, עד שבחלק מהמבנים העמודים חורצו רק בחלקם העליון, כדי להבטיח את שלומם של באי המבנה.
לאחר שהסדר התקבע, בראשית המאה ה-6 לפנה"ס, נעשו החריצים עמוקים יותר, ומספרם עמד על עשרים.
בסדר היוני הוחלקו הזוויות שבין החריצים, ומספר החריצים עמד על עשרים וארבעה.
מבחינת החירוץ, הסדר הקורינתי דומה בצורתו לסדר היוני.
קיימות גם דוגמאות של חריצים לולייניים.
חירבת אום א-שקף היא אתר ארכאולוגי מהתקופה הביזנטית בארץ ישראל בשיפוליו המערביים של דרום הר חברון, בגובה 425 מטר מעל פני הים.
כ-3 ק"מ מדרום ליישוב שקף בחבל לכיש, בתוך שטח אש צבאי.
האתר ממוקם כ-500 מטר מדרום מערב לתל עיטון.
במקום נשתמרו שרידי מבנים גדולים, בנויים מאבן מסותתת, חלקם מעל הקרקע, וחלקם נמצאים מתחתיה, והם יוצרים מתחם תת-קרקעי גדול.
במקום מערות רבות ובורות מים וגתות.
חלק מהמערות טבעיות, אחרות הושלמו על ידי תושבי האזור בתקופות שונות.
חלק מן המערות שימשו לאחסון מוצרי מזון בקירור טבעי.
חלק נוסף של המערות שימש למגורים ובהן ניתן לראות חלוקה לחדרים גדולים, משקופים חצובים באבן עם פיתוחים, ובחלק מהמבנים נשאר הגג שלם.
הכפר שהיה במקום, שתושביו הערבים מקורם בהר חברון באזור דורא, היה מיושב לסירוגין עד 1948.
את האתר תיעד לראשונה הארכאולוג והגאוגרף הצרפתי ויקטור גרן בשנת 1870.
את האתר סקר הארכאולוג צבי אילן, בשנות ה-80 של המאה ה-20, והוא זיהה מבנה ציבורי שנראה שימש ככנסייה (ב וה-5), ושייתכן שהיה קודם בית כנסת.
לפי החוקר והיזם צבי מסיני, רוב תושבי דרום הר חברון הם צאצאי יהודים שהתנצרו ואחר אימצו את האסלאם, אך עד ימינו שימרו מסורות יהודיות, כולל נוהל קבורה יהודית השונה מהותית מהנהוג באסלם: שימוש במערות קבורה, שימור הקברים ועלייה אליהם כל שנה.
בשנת 2006, במסגרת סלילת כביש 358, נערכו באזור חפירות הצלה על ידי רשות העתיקות, בהן נחפרו מספר מערות ומבנה אחד באופן מקיף.
במבנה נמצא מכלול מגוון של כלי חרס מן התקופות הביזנטית, האומיית וראשית התקופה העבאסית (המאות ה-6 עד ה-8): כולל קערות, קדרות, סירי בישול, קנקנים, ובהם קנקן עזה המתוארך לתקופה הביזנטית, פכים ונרות.
הכלים אופייניים ליישובים ולמבני חווה בצפון הנגב בתקופות אלו.
על פי ממצא זה ומיקום המבנה בראש גבעה שעל מדרונותיה השתרעו שטחים מעובדים ומתקנים חקלאיים האופייניים לשלהי התקופה הביזנטית ולתקופה האומיית, אפשר לקבוע כי המבנה היה בית חווה שהתקיים בתקופות אלו ואף אל תוך ראשית התקופה העבאסית.
חירות, שוויון, אחווה הוא המוטו של צרפת ושל האיטי ודוגמה בולטת לשילוש ערכים.
אף שמקורות המוטו הם במהפכה הצרפתית, היה זה באותה תקופה מוטו אחד מבין אחרים אשר לא קיבל הכרה שלטונית עד הרפובליקה הצרפתית השלישית.
ויכוחים באשר להתאמתם ולסדר הופעתם של שלושת הערכים שבמוטו החלו עוד בימי המהפכה הצרפתית.
הפילוסוף הצרפתי פייר לרו טען בשנת 1839 כי המוטו נוצר בימי המהפכה הצרפתית וכי זהות יוצרו אינו ידועה.
ההיסטוריון מונה אוז'ו הדגיש כי אף שערכי "חירות" ו"שוויון" הוצמדו זה לזה במהלך המאה ה-18, "אחווה" לא הייתה חלק מן השילוש, אלא ערכים אחרים כגון "רעות" , "צדקה" (Charité), או אחדות (Union), צורפו לעיתים לצמד.
המוטו המשולש לא אומץ כמוטו לאומי בעת המהפכה הצרפתית.
כבר בשנת 1789 היה שימוש במוטואים אחרים, שענו על כלל השלושה בכתיבה, כגון "האומה, החוק, המלך" (la Nation, la Loi, le Roi), או "אחדות, עוצמה, מוסר" (Union, Force, Vertu) שהייתה נהוגה בלשכות הבונים החופשיים.
"חירות, שוויון, אחווה" הייתה רק אחת בין ססמאות רבות אחרות.
בעוד שערכי "חירות" ו"שוויון" נאמרו תמיד יחדיו, לאורך התקופות הוצמדו אליהם ערכים נוספים אחרים כגון "ביטחון" ו"רכוש".
המוטו אף לא מצא דרכו להצהרת זכויות האדם והאזרח משנת 1789, אף ש"חירות" ו"שוויון" הוגדרו בה במפורש.
פשה, ראש העיר של הקומונה של פריז, כתב את המוטו "חירות, שוויון, אחווה, או מוות".
המוטו אומץ באופן רשמי במהפכות 1848 בצרפת, בעיקר תחת לחץ של מגזרים שניסו להנהיג את הדגל האדום במקום הטריקולור.
אלפונס דה למרטין התנגד לשינוי זה בדגל צרפת, ולכן נוספו עליו רק המוטו של הרפובליקה "חירות, שוויון, אחווה", וורד אדום.
המוטו שימש מהפכות נוספות של "אביב העמים", בין היתר את המהפכה ההונגרית של 1848.
ערך האחווה נחשב בעיני רבים כמתמצת ומכיל את ערכי החירות והשוויון, כביטוי לערכים אזרחיים היוצרים קשר חברתי (או "ברית חברתית" בלשונו של ז'אן-ז'אק רוסו).
אולם ב-6 בינואר 1852, נשיא הרפובליקה השנייה, נפוליאון השלישי, הורה לכל המחוזות למחוק את המוטו המשולש מכל המסמכים הרשמיים ומעל מבני השלטון.
אוגוסט קונט יצא בשבחי ההחלטה וטען כי "אחווה" היא "סמל לאנרכיזם מטאפיזי" וטען שיש להעדיף את הערכים "סדר וקידמה" (Ordre et Progrès).
פייר-ז'וזף פרודון מתח ביקורת על ערך ה"אחווה" כמונח ריק מתוכן הלקוח מן החלומות האידיאליים של הרומנטיקנים והעדיף לדבוק בערך יחיד: חירות.
רק בימי הרפובליקה השלישית הפך המוטו לרשמי, אולם אף אז היו שגייסו את המוטו למטרות מהפכניות ומעשי מרד, כך למשל לאון גמבטה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בתקופת הכיבוש הנאצי בצרפת, הוחלף המוטו על ידי מרשל פטן, ראש המדינה בתקופת ממשלת וישי, למוטו משולש אחר: "עבודה, משפחה, מולדת" (Travail, famille, patrie).
לאחר שחרור צרפת, הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית שבה וקבעה את המוטו, אשר אף קובע בחוקה הצרפתית משנת 1946 ומשנת 1958.
אומות רבות אחרות אימצו את המוטו הצרפתי כביטוי ערכי, כך האיטי, צ'אד, ניז'ר וגבון, כולן מושבות צרפתיות בעבר.
שלושת הערכים מופיעים אף בפתיח לחוקת הודו שאומצה בשנת 1950.
מאז תחילת המאה ה-20 מטבעות כסף צרפתיים נושאים עליהם את המוטו ואף לאחר שצרפת הצטרפה לגוש האירו המוטו ממשיך לייצג את צרפת במטבע זה.
תקופה מסוימת עשו שימוש במוטו כדי לסמן כנסיות הנמצאות בבעלות ממשלתית, להבדיל מכנסיות בבעלות הכנסייה הקתולית.
המוטו הופיע בעבר על חפיסות סיגריות גולואז.
באסטרולוגיה נעשה שימוש במוטו כדי לתאר את שלושת המזלות המרכיבים את יסוד האוויר: מזל דלי (חירות), מזל מאזניים (שוויון) ומזל תאומים (אחווה).
הנודעת של הבמאי קשישטוף קישלובסקי, הכוללת את הסרטים "כחול", "לבן" ו-"אדום", מתייחסת למוטו המשולש בהתאמה.
חירוב (באוקראינית: Хирів, בפולנית: Chyrów) היא עיירה במערב אוקראינה, במחוז לבוב.
בשנת 2023 אוכלוסייתה מנתה 4,249 תושבים.
במובן רחב האזור הגאוגרפי מסביב קרוי פרדקרפטייה, או סובקרפטיה או ציסקרפטיה.
העיירה נחצית על ידי הנחל סטריביגור.
יש בה נקודת בקורת גבולות על יד הגבול עם פולין - תחנת חירוב-קרוסצנקו.
חירוב שוכנת 12 קילומטר מהגבול עם פולין, 16 קילומטר מבירת הנפה - סטארי סמביר, ו-89 קילומטר דרומית-מערבית מלבוב.
היא צומת של מסילות רכבת.
בתקופת רוס של קייב כשהאזור השתייך לנסיכות פרמיסל, שם העיירה הייתה "חוריב".
לפי אחת האגדות שם זה בא משם הנסיך חוריב, ממייסדי קייב האגדיים.
לפי המסורת את קייב ייסדו שלושה אחים:קי, שצ'ק וחוריב ולהם גם אחות בשם ליביד.
אחרי הקמת העיר, האח הבכור, קי, שלפי שמו נקראה קייב, נשאר שם, בעוד שצ'ק וחוריב נסעו לחפש את מזלם בקרפטים.
לאמיתו של דבר הסבר השם פשוט יותר.
העיירה שוכנת באזור עשיר ביערות אורנים ושמה בא מהמילה הצ'ובאשית "חיר" (хыр) שמשמעותה - "אורן היערות" (Pinus silvestris).
בימינו הצ'ובאשים חיים רחוק מחירוב, אך אבותיהם חיו פעם במערב אוקראינה, בה השאירו טופונימים רבים (כמו ורין, גאווארצ'ינה, ז'וקוטין, קימיר, קוקזיב, קוטקיר, יאקטוריב וכו').
המקום היה ככל הנראה מיושב מימים קדומים.
בשנת 1871 בעת בניית תחנת הרכבת נמצאו באתר מטבעות רומיים מן המאה ה-4 לפנה"ס.
חירוב מוזכרת לראשונה בשנת 1374 כחלק מחבל פשמישל (פרמישל) בכרוניקות של נסיכות הליץ'- ווהלין
באותה שנהה העניק הנסיך ולדיסלב מאופולה לאחים הרברט ופרדריק הרבורט, אבירים ממורביה, את הבעלות על עשרה כפרים בחבל פשמישל, ביניהם הכפר חירוב.
בזמנו השתייכה למשפחת אצילים פולנים בשם הרבורט והייתה למשך 400 שנה חלק מהוויבודות הפולנית של רוטניה, הפלטינט של רוטניה או חבל פשמישל.
בשנים 1502–1505 ידע היישוב פשיטות של הטטרים.
בשנת 1528 העניק מלך פולין, זיגמונט הראשון ל אנדז'יי טארלו זכות להקים עיר שוק בשטח הכפר חירוב.
העיירה החדשה אימצה את סמל משפחת טארלו - הגרזן.
תושביה קיבלו פטור ממסים למשך 14 שנה.
כמו כן העיירה קבלה את זכות לקיים שני ירידים בשנה ומכרזים בכל יום שני.
באותה שנה 1528 קיבל היישוב מעמד כעיר בזכות עצמה לפי חוקי מגדבורג.
כעבור שלוש שנים ב-1531 אנדז'יי טארלו הקים בה כנסייה רומית-קתולית.
היא הייתה במקור מעץ ונשרפה במחצית השנייה של שנות ה-1640, ככל הנראה בימי מלחמת הצפון הגדולה.
לפי תשלומי המיסים שיער ההיסטוריון הפולני א.ו.
יבלונובסקי שבשנת 1589 בעיר היו 84 בתים, ו-420 תושבים.
בשולי היישוב קם פרבר בשם חירובסקה פוסאדה.
באוגוסט 1604 עצר ביישוב צבא פרטי אוקראיני-פולני שפנה בהמשך למוסקבה וכבש אותה ב-20 ביוני 1605.
במאות 17–18 הייתה העיירה ידועה בסוסיה שנמכרו אף למקומות רחוקים.
היא עברה לבעלות המשפחות אוסולינסקי ומנישק.
בשנת 1710 נבנתה הכנסייה מחדש מאבן ונקראה על שם לברנטי הקדוש.
בשנת 1740 נפתח בעיירה גם בית כנסת.
בסוף המאה ה-18 ובמחצית הראשונה של המאה ה-19 היה בה מרכז גדול לייצור גרביים בעבודת יד.
בעקבות החלוקה הראשונה של פולין בשנת 1772 היא סופחה עם חבל גליציה לאימפריה ההבסבורגית כחלק מאוסטריה.
האזור נכלל לתוך המחוז (רוזנות) סטארוסמבורסקי שבממלכת גליציה ולודומריה שהייתה נחלה של הכתר ההבסבורגי.
במאה ה-19 הוקם גם בית הכנסת השני.
חצו אותו כוחות רוסים שפלשו להונגריה לצורך דיכוי המהפכה ההונגרית.
החל משנת 1867 הייתה חלק מאוסטריה במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בשנת 1867 שוקמה כנסייה מקומית.
בשנת 1872 נפתחה ביישוב תחנת רכבת שדרכה עברה מסילת הברזל שחיברה את לבוב עם בודפשט.
באמצעות קו הדנייסטר הגיעו רכבות מחירוב לסטרי ואחר כך הלאה בקו הארכידוכס אלברכט עד ללבוב, סטניסבלוב וצ'רנוביץ, ומסמבור, סטרי למונקאץ' (כיום מוקצ'בו).
קו הרכבת הונגריה-גליציה הראשון חיבר את פשמישל לקרקוב ולבודפשט - דרך המעבר ליפקוב (החל מ-1896 קו רכבות עם שני נתיבים) בגבול בין נחלות הכתר האוסטרי בגליציה לבין אדמות סלובקיה וטרנסילבניה שבטרנסלייטניה
החל משנות ה-1880 עד שנת 1939 פעלה בחירוב מכללה ישועית מפורסמת בכל פולין שברשותה ספרייה בעלת ערך רב.
בשנים 1886–1896 עמד בראשה הכומר והמיסיונר הפולני יואן בייזים (1912-1850), שהוכרז בשנת 2002 למבורך של הכנסייה הקתולית.
עם בוגריה נמנו הכלכלן והפוליטיקאי הפולני אאוגניוש קוויאטקובסקי, הגאוגרף הפולני מייצ'יסלב אורלוביץ', הצייר הפולני אדם סטיקה.
בשנת 1913 הגיעה אוכלוסיית העיירה ל 3,400 תושבים, מתוכם מעל 2000 היו יהודים וכ-1000 היו פולנים.
חירוב היה צומת אסטרטגי חשוב בימי מלחמת העולם הראשונה.
כל יום עברו דרך היישוב עד 40–50 רכבות.
לכן זכה לביקור ב-28 בנובמבר 1914 מצד יורש הכתר של אוסטרו-הונגריה, קרל, ובאפריל 1915 לביקורו של הצאר ניקולאי השני
ב-3 במרץ 1918 התכנסו בעיר כ-15,000 אוקראינים באספת "חג הממלכתיות והשלום" בתמיכה בממשלת הרפובליקה העממית האוקראינית.
בשלהי שנת 1918 והתחילת שנת 1919 התקיים באזור חירוב קרב קשה בין צבא פולין וכוחות אוקראינים.
בימי מבצע "וובצ'וחיב" אחת היחידות של הצבא האוקראיני של הליץ' (גליציה) נקראה "חיריב" לפי שמה האוקראיני של חירוב.
ב-5 בדצמבר 1918 כוחות אוקראינים בפיקוד הגנרל אנטון קראבס כבש את חירוב.
אולם ב-20 בדצמבר 1918 העיר נכבשה שוב על ידי הפולנים
ב-27 במרץ 1919 התקיים בחירוב מו"ם בין משלחת מערב-אוקראינה (מ.
לוזינסקי, הגנרל גנבצ'וב, לוטננט-קולונל פידלר, קפטן דולזאל) ומשלחת פולנית (הרוזן א.
סקארבק, מ קולינסקי, קפטן י.
רוזוואדובסקי) עם השתתפות הגנרל האמריקאי פ.
הגליציאנים הסכימו לשביתת נשק ולהעברת הדיונים לפריז, בחסות הראדה העליונה.
בסופו של דבר פולין ניצחה במלחמה בין 23 בספטמבר 1920 ל-28 בספטמבר1939 הפכה חירוב לחלק ממנה.
לפי המפקד משנת 1921 חיו ביישוב 2,654 תושבים.
בין מלחמות העולם חירוב הייתה חלק ממחוז סטאריסמבור אחר כך (1932) מחוז סמבור בתוך פרובינציית ("וויבודות") לבוב.
ב-1934 נכללה בעיר במחוז דוברומיל.
פעלו בה שני בתי חרושת לעץ, שתי טחנות קמח, שני בתי חרושת לרהיטים ובית חרושת ללבנים.
ב-17 בספטמבר 1939 בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב, נכבשו מחוזותיה המזרחיים של פולין על ידי ברית המועצות.
ב-27 באוקטובר 1939 הונהג בחירוב "השלטון הסובייטי" וב-4 בדצמבר 1939 צו של נשיאות הסובייט העליון של ברית המועצות שייך את חירוב ואת אזור לבוב כולו לאוקראינה הסובייטית במסגרת ברית המועצות.
באותו יום הפכה חירוב לחלק מהמחוז דרוהוביץ'.
ב-17 בינואר 1940 הוקם ה"ראיון" (נפת) חירוב וחירוב שהוכרזה לעיר הייתה לבירתו.
ב-28 ביוני 1941 פלשו לעיר כוחות גרמניה הנאצית ובני בריתה.
יהודי העיר נשלחו ככל הנראה לגטו פשמישל שם רבים מהם נורו למוות.
ב-1942 יהודים ששרדו נשלחו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
בתי הכנסת הישן והחדש נהרסו על ידי הגרמנים.
בספרייה הסגורה של המכללה הישועית לשעבר הועסק ככל הנראה בקיטלוג הספרים הסופר היהודי-פולני ברונו שולץ.
אוקראינים רבים מקרב תושבי העיר נשלחו לעבודות כפייה בגרמניה.
ב-27 ביולי 1944 במסגרת מבצע מתקפת לבוב-סנדומיר בחזית האוקראינית הראשונה ( 13 ביולי-29 באוגוסט 1944) ארמיית משמר השריון השלישית וחטיבת השריון 91 של הצבא הסובייטי בפיקוד הקולונל ויקטור טוטשקין כבשו את חירוב.
אולם הגרמנים הצליחו לחזור ב-30 ביולי 1944.
דיוויזיית הרובאים 304 בפיקוד הקולונל אלכסנדר גאלצב ווקורפוס ה רובאים 52 של הגנרל-מייג'ור סרגיי בושב במסגרת הארמייה ה-38 כבוש מחדש את חירוב ב-8 באוגוסט 1944.
חלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית
בתום מלחמת העולם השנייה חזרה חירוב להשתייך לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית במסגרת ברית המועצות.
רוב תושביה הפולנים עברו טרנספר לפולין.
במקום הובאו אוקראינים משטחים שנכללו בפולין.
הוקם בעיר מרכז של נ.ק.וו.ד לצורך דיכוי קבוצות מתנגדים אנטיקומוניסטים אוקראינים.
עם סגירתה ירדה חשיבות היישוב כמרכז לחינוך ולמחקר.
בניין המכללה הישועית לשעבר יחד עם טירת הרבורט על ההר טרנבסקי היו בהמשך אתרי אטרקציה חשובים מבחינה תיירותית.
בסוף שנות ה-1970 נפתחה חלנות "פוליארון" מפעלי "אקוואטור" ו"מרידיאן"
הכנסייה הקתולית העתיקה עברה שיפוץ בשנת 2006 .
בשובו לשלטון הסובייטי עברה העיירה כמה גלגולים של החלוקות מנהליות-טריטוריאלית.
ב-1 בספטמבר 1946 נכלל הראיון חירוב לתוך המחוז דרוהוביץ'.
ב-21 במאי 1959 סופח העיר והראיון למחוז לבוב ובסופו של דבר הראיון בוטל.
ב-1978 פעלו בעיר בית חרושת ללבד ולליבוד, מפעל ללבנים ומחלקה לייצור רהיטים של התשלובת לעיבוד העץ דוברומילסק.
החל משנת 1979 הוצבה בבנייני המכללה הישועית לשעבר חטיבת המחץ הסובייטית המוטסת 39 ולמשפחות הקצינים נבנו בתים טרומיים בסביבה.
בסוף שנות ה-1980 החלה באזור התעוררות לאומית אוקראינית.
בשנת 1989 הוצבו בחירוב יחידות משטרה מיוחדות.
לעיתים אנשי צבא התפרעו בעיר.
התושבים הגיבו בפעולות מחאה ספונטניות.
ב-26 באוגוסט 1989 התקיימה האצטדיון העירונית עצרת גדולה ואספה מכוננת של הסניף המקומי של
התנועה הלאומית "רוך" בהנהגתם של וולודומיר הורבוב, מירון קובל, ירוסלב הלדקו ואנדריי לסיק.
באוגוסט 1991 עלה המתח בעיר תוך כדי ניסיונות השלטון הסובייטי לקחת אמצעי הפחדה ודיכוי.
אחרי 1991 - באוקראינה העצמאית
אחרי הכרזת העצמאות של אוקראינה אורגן על יד העיירה מעבר הגבול קורוסטנקו-חירוב שבין אוקראינה לפולין.
במאי 1995 הופרט המפעל "מרידיאן" שבעיר.
הוא פשט את הרגל ביוני 2000.
ברובע פוסאדה חירבסקה הוקמה כנסיית "השתדלות הבתולה הקדושה" של הכנסייה האורתודוקסית של אוקראינה האוטוקפלית.
לפי המפקד משנת 2001 רוב תושבי העיר (97.39%) היו דוברי אוקראינית כשפת אם בעוד מיעוט של 1,98% היו דוברי רוסית כשפת אם.
ייתכן כי יהודים תרמו להקמת העיר.
ידיעיות ראשונות עלי יהודי חירוב מגיעות משנת 1544. הם עסקו במהלך השנים במסחר, ומקצתם במלאכות.
בשנת 1740 נבנה בית הכנסת הראשון ובמאה ה-19 הוקם בית כנסת שני.
בסוף המאה ה-19 היו ידועים בעיר מסר חלפנים פרטיים שהלוו כספים עם ריבית קצוצה.
בשנת 1927 הוקמה קופת חולים גמ"ח.
ראשי הקהילה נבחרו מבין בני המשפחות העשירות.
עם הזמן מרבית היהודים הצטרפות לחסידות.
בלטו בהשפעתם האדמו"רים מבני הרב נפתלי צבי הורוביץ מרופשיץ.
כמו כן היה ידוע הראב"ש ר' משה גליקהויפט.
יליד חיורב (לפי מקורות אחרים -יליד רימנוב) היה החזן ישראל שור.
במאה ה-20 קם בעיר איגוד ציוני בשם "התחייה" וגם איגוד נשים ציוניות בשם "דבורה".
בשנת 1900 חיו בחירוב 1219 יהודים, שליש מאוכלוסיית היישוב.
בין שתי מלחמות העולם הזירה הפוליטית בקהילה היהודית נשלטה על ידי הציונים הכלליים.
תנועת הנוער שלהם, הנוער הציוני, מנתה ב-1936 70 חברים.
במועצת העיר לעומת זאת נכנסו יהודים רק מטעם רשימת השלטון מיסודו של המרשל יוזף פילסודסקי, ""סנאציה".
עד למלחמת העולם הראשונה למדו מרבית ילדי היהודים ב"חדרים" ומיועטם בבית ספר כללי בעיר, שהיה תחת השפעת הישועים.
בשנת 1922 הוקם בית ספר עברי משלים שבו למדו 25 בנות.
ליד בית הספר פעל איגוד תרבותי בשם "תרבות" שהחזיק ספרייה.
התקיימו יחסים של עזרה הדדית בין יהודי חירוב ליהודי פשמישל וסאמבור.
ב-1928 תרמו יהודי חירוב לבית החולים היהודי בפשמישל.
בשנת 1903 פרצה ביישוב פרשת "עלילת דם" כשמשרתת נוצרייה שעברה אצל הרב התלוננה שהיהודים מוצצים ממנה דם.
בשנת 1910 פרצה תקרית אנטישמית שבה סטודנטים לאומנים פולנים שביקרו בחירוב ניפצו שמשות בבתים של יהודים ותקפו כמה יהודים ברחוב.
בשואת יהודי אירופה חוסל היישוב היהודי בחירוב ביולי 1942 כש הגרמנים השמידו את רוב היישובים היהודים בחבל פשמישל.
שם התקיימה אקציית חיסול ב-29 ביולי 1942 ויהודי המקום ושאר היהודים שנמצאו שם נשלוח להשמדה במחנה בלז'ץ.
בעיר פועלת תעשייות רהיטים וחומרי בניין.
קיימת תחנת רכבת משנת 1872.
מסילות ברזל היסטוריות שעברו דרך חירוב:
קטע של מסילת הברזל ההונגרית-גליציאנית הראשונה:חירוב - קרושצ'נקו - זאגוז'- לופקוב - פשמישל - נחנך ב-1872
קווים אלה תרמו בזמנם לפיתוח המסחר והמלאכות.
בשנים 1886–1896 פעל ביישוב הכומר המיסיונר יואן בייזים שלימד במכללה הישועית והוכרז מאוחר יותר למבורך של הכנסייה הקתולית.
יליד העיר היה המנהיג הלאומן האוקראיני מיכאילו גאליו.
לזמן קצר פעל במקום המורה והמלחין הצ'כי רודולף וינש.
ב-27 ביוני 2001 בלבוב הכריז האפיפיור יוחנן פאולוס השני את אולימפיה בידא ואת לאוקדיה הרסימיב, ניזירות מחירוב של קונגרגציית האחיות יוסיף הקדוש כקדושות מעונות של הכנסייה הקתולית.
בימי מלחמת העולם הראשונה ביקר בעיירה הסופר הצ'כי ירוסלב האשק ורשמי הביקור משתקפים בספרו "החייל האמיץ שווייק".
בימינו עוברת דרך העיירה מסלול תיירות הנקרא "דרכי החייל האמיץ שווייק".
הכנסייה הרומית-קתולית הישנה - הוקמה ב-1531 ונשרפה בשנים הראשונות של המאה ה-18
הכנסייה הקתולית לאורנטיוס הקדוש (בפולנית - וובז'ינץ)
כנסיית הלידה של הבתולה מרים - נמצאת בשימוש של מאמיני הפולחן היווני-קתולי והנוצרי אורתודוקסי גם יחד
המחלקה למדע ולחינוך של הישועים (המכללה הישועית לשעבר)
חירות או מות (במקור ביוונית: Ο Καπετάν Μιχάλης, "קפטן מיכאליס") הוא רומן שנכתב בשנת 1953 ביוונית מודרנית בדיאלקט כריתי על ידי הסופר היווני ניקוס קאזאנצאקיס בן כרתים.
העלילה מספרת על המרד הנוצרי שהתרחש בשנת 1889 בכרתים.
במרכז הספר מתואר הסכסוך שהתגלע בין תושבי כרתים הנוצרים לטורקים המוסלמים ששעבדו את כרתים במשך 129 שנה.
בספר מופיעות ידיעות היסטוריות אמיתיות לצד תיאורים דמיוניים.
דמותו של גיבור הספר קפטן מיכאליס מבוססת על דמותו של מיכאליס קאזנצאקיס שהיה אביו של קאזאנצאקיס.
התואר קפטן אינו משמש כמינוח ימי אלא למפקד של קבוצת מורדים (כפי שהיה אביו של קאזאנצאקיס).
הספר תורגם לשפות רבות ואף לטורקית ונחשב לאחד הספרים בעלי מספר התרגומים הרב ביותר מיוונית מודרנית.
הספר תורגם מצרפתית לעברית על ידי מנשה לוין, ויצא לאור בשנת 1963 בהוצאת עם עובד.
חירבת תיבנה, הנקראת גם תל תבנה, היא אתר ארכאולוגי השוכן כקילומטר מצפון־מערב לכפר דיר ניזאם, וכקילומטר וחצי מערבית לנווה צוף, בדרום־מערב השומרון.
שרידי היישוב, הנמצאים בראש התל ובמורדותיו, משתרעים על פני שטח של כ־50 דונם.
בעמק שמדרום לתל עוברת הדרך העתיקה אנטיפטריס-גופנא, ומדרום לה נמצאת חירבת בלוטה, המהווה למעשה נקרופוליס גדול.
מקובל לזהות את האתר עם העיר המקראית תמנת חרס ועם תמנה, אתר מבוצר מהתקופות ההלניסטית והחשמונאית ובירת טופארכיה (מחוז) בתקופה הרומית.
עיר בשם 'תי-פ/בו-נה' מוזכרת ברשימה הטופוגרפית של מסעו של תחותמס השלישי (מס' 98) מהמאה ה-15 לפנה"ס, ככל הנראה בקרבת גזר, אילון, גבתון ושילת.
ייתכן שניתן לזהות עיר זו עם חירבת תבנה.
במקרא תמנת חרס (הנקראת גם תמנת סרח) מוזכרת כמקום יישובו של יהושע בן נון:
בתקופה ההלניסטית מוכרת העיר כ'תמנה'.
יש הסוברים כי העיר תמנה היא תמנת־פרעתון המוזכרת בספר מקבים א' כאחד המקומות שבוצרו על ידי בכחידס, אולם יש המסתייגים מזיהוי זה.
תמנה באותה העת נכללה ככל הנראה בתחום מחוז רמתים.
תמנה מוזכרת במדרש הקדום 'מדרש ויסעו' ובמקבילותיו בצוואת יהודה ובספר היובלים (תחת השם תמנת חרס).
מקובל לזהות מקורות אלה כמכילים תיאורים סיפוריים של מאבקים בין היהודים לשכניהם השומרונים או האדומים (או גם וגם).
ייתכן שהתיאור במקורות של העברת ערים שונות וביניהן תמנה לידי בני יעקב משקף את שלב סיפוח דרום השומרון לארץ יהודה על ידי יונתן בשנת 145 לפנה"ס.
לא ידוע מה הייתה זהותם של תושבי תמנה בזמן הסיפוח החשמונאי, האם הם היו שומרונים, יוונים, יהודים או אוכלוסייה אחרת.
ייתכן שתיאור בניית תמנה במקורות אלו בידי יעקב ובניו משקף את ביצורה של תמנה על ידי החשמונאים.
במהלך המאה הראשונה לפנה"ס הפכו הפלכים בארץ יהודה לטופארכיות ובירת טופארכיית רמתים עברה מרמתים לתמנה.
כך מוצאים אותה מוזכרת כאחת מארבע ערים ביהודה ששועבדו על ידי נציב סוריה קאסיוס ב-שנת 43 לפנה"ס.
בראשית המרד הגדול, שנת 66 לסה"נ, הוכפפה העיר תחת פיקודו של יוחנן האיסיי, שפיקד גם על לוד, יפו ואמאוס.
ב-שנת 68 לסה"נ הצליח אספסיאנוס להכניע את הטופארכיה.
תמנה המשיכה לשמש כבירת טופארכיה גם לאחר המרד הגדול.
ייתכן שבתקופה שבין המרד הגדול למרד בר־כוכבא גר במקום התנא רבי שמעון התמני.
לאחר מרד בר־כוכבא חלה ככל הנראה ירידה משמעותית בגודל היישוב, אולם הוא המשיך להוות מרכז מינהלי אזורי.
היישוב המשיך להתקיים גם במאות הבאות, ובשלב מסוים נעשה לחלק ממחוז לוד, ככל הנראה בעקבות הפיכתה לעיר דיוספוליס.
בתקופה זו היו לפחות חלק מתושבי העיר פגניים.
לאחר מכן אין שומעים יותר על תמנה במקורות לאורך מאות שנים.
ייתכן שתמנה הייתה חלק ממחוז טייבה של ממלכת ירושלים במהלך המאה ה-12.
לא ידוע מתי בדיוק היישוב ננטש סופית, אך היה זה ככל הנראה לפני המאה ה-19.
במהלך המאה ה-19 התחילו להגיע תיירים וחוקרים אירופאים לתבנה ונוצרה התעניינות סביב זהותה והארכאולוגיה שבה.
קודם שהחלו לחפור באתר, נערכו באתר מספר סקרים ארכאולוגיים לאורך השנים:
בשנת 1838 הגיעו לחירבת תבנה איליי סמית ואדוארד רובינסון במסגרת מסעם בארץ ישראל למציאת אתרים מקראיים.
בשנת 1863 ביקר באתר ויקטור גרן במסגרת הסקר שערך בארץ ישראל.
זמן קצר לאחר מכן סקר את האתר גם פליסיאן דה סוסי.
גרן חזר למקום במסגרת סקר השומרון שערך בשנת 1870. קלוד קונדר והורשיו קיצ'נר סקרו את האתר בשנת 1873, במסגרת סקר ה-PEF של ארץ ישראל.
לאחר קום המדינה נערכו מספר סקרים נוספים בחירבת תבנה: בשנת 1968 סקרו את המקום רם גופנא ויוסף פורת במסגרת סקר החירום שנערך לאחר מלחמת ששת הימים.
בשנות ה-80 נסקר האתר בידי ישראל פינקלשטיין, צבי לדרמן ושלמה בונימוביץ במסגרת סקר דרום השומרון.
בשנת 2015 הגיע למקום צוות 'סקר דרום השומרון החדש' וערכו במקום סקר מפורט.
במסגרת הסקרים השונים, התגלה מגוון ממצאים ברחבי האתר:
בין הממצאים ניתן למנות שרידים של כפר ערבי מהתקופה העות'מאנית, שורה של קברים עתיקים ומקווה טהרה.
כמה מן החוקרים מהמאה ה-19 הציעו לזהות את אחד הקברים המרשימים ביותר בתור קברו של יהושע בן נון.
מערך הקברים בכללותו מתוארך למסגרת הזמן שבין התקופה החשמונאית ועד מרד בר־כוכבא.
המקווה מתוארך לתקופה הרומית הקדומה.
לצד זאת התגלו חרסים רבים על פני השטח ממגוון תקופות שונות, החל מהברונזה הקדומה ועד התקופה העות'מאנית.
התקופות שמהן התגלה מספר החרסים הרב ביותר הן הברזל 2, הרומית הקדומה והתקופה הביזנטית.
ביולי 2022 (תמוז תשפ"ב) נפתחה עונת החפירות הראשונה בתבנה, בהובלתו של ד"ר דביר רביב מאוניברסיטת בר־אילן.