tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
1989 – פרס פייר מונטה, פסטיבל מונטה, מיין, ארהב.
1990 – פרס חינוך על עיצוב תוכנית הלימודים בבית הספר לאמנויות בתל אביב.
1992 – פרס הביצוע למוזיקה ישראלית, במסגרת ניהול אמנותי של קבוצת מוזיקה נובה.
1997 – פרס חביבת הקהל, שבעה לילות, ידיעות אחרונות.
2001 – פרס רוזנבלום למוזיקה, עיריית תל אביב.
2005 – פרס היזמות העסקית, תחרות עסקים, ידיעות אחרונות וחברת פרטנר.
2005 – פרס חביבת הקהל, ידיעות אחרונות וחברת אורנג'.
2007 – פרס לנדאו למוזיקה קלאסית.
2008 – פרס מינהל החינוך על המצאת ז'אנר הפסנתר המדבר.
2009 – פרס שר החינוך על מחקר התקווה.
2012 – פרס מצוינות בה"ד 1, בית הספר לקצינים של צה"ל על הכשרת דור המנהיגים הבא בישראל.
2021 – אות הוקרה במכללה לביטחון לאומי על העשרה ערכית ותרבות לחיילי צהל.
2024 – פרס אריק איינשטיין למפעל חיים במוזיקה אמנותית.
2025 - פרס אמ"י אגודת אמני ישראל למפעל חיים באמנויות הבמה.
אסתרית בלצן היא אחות של ד"ר רויטל בלצן-שסקין (1953), רופאת ילדים ואחותו התאומה של אביקם בלצן, מנכ"ל אורבוגרף הייטק.
נשואה למלחין משה זורמן, והיא אם לשלושה ילדים: הכנר איתמר זורמן, הזמרת-יוצרת רעות זורמן והפסנתרנית-כלכלנית עלמה זורמן.
לאסתרית ומשה זורמן ארבעה נכדים: אלה ולב זורמן, אופק ומילוא דריבין-זורמן.
אַסְתָּר שמיר (שיר; נולדה ב-19 בינואר 1955) היא זמרת-יוצרת ישראלית, נטורופתית ויוצרת שיטת "קול הרוח".
נולדה בירושלים בשם אַסְתָּר הירשברג, בתם של איש הקולנוע אשר הירשברג ושל העיתונאית תחיה בת אורן.
בנעוריה למדה בגימנסיה רחביה (סיימה בשנת 1972)..
כמו כן הייתה חברה בשבט מצדה - צופי ירושלים והופיעה כנגנית גיטרה קלאסית.
החלה את דרכה בלהקת הנח"ל, לצד מיקי קם, אריק רודיך ויהודה עדר, ואף הייתה בשלב מסוים מפקדת הלהקה.
מכיוון שנדרשה לעברת את שם משפחתה, נקראה אז אסתר אלעד.
בלהקה הייתה סולנית בשירים אחדים (ביניהם "ויויו גם").
במהלך הופעות משותפות של להקת הנח"ל עם להקת כוורת במלחמת יום הכיפורים פגשה את בעלה הראשון ושותפה האמנותי אפרים שמיר.
אסתר החלה לכתוב שירים בגיל צעיר מאוד, ובאוקטובר 1975 הוציאה את השיר הראשון שלה לרדיו (שכתבה את מילותיו) "עברתי רק כדי לראות" (לחן ועיבוד: אפרים שמיר).
בסוף 1976, אחרי פירוק להקת כוורת, השתתפו אפרים ואסתר שמיר כמלווים במופע של אריק איינשטיין "אנשים אוהבים לשיר".
בדצמבר 1977 יצא בחברת סי בי אס אלבומם המשותף "אפרים ואסתר שמיר".
אפרים הלחין, עיבד והפיק מוזיקלית את כל שירי האלבום, פרט ל"בוא ונשחק במחבואים", שכתבה והלחינה אסתר שמיר.
לאחר צאת האלבום יצאו השניים לסיבוב הופעות עם מלווים: (אהרלה קמינסקי בתופים, מיקי שביב בבס).
בשנת 1979 הופיעה שמיר עם יהונתן גפן בתוכנית משותפת שנקראה "קוראים לזה אושר", סאטירה על זוגיות ויחסי גבר-אישה.
אסתר שמיר תרמה את התשובה הנשית עם השיר הציני-פמיניסטי "גבר ללילה אחד" (אותו כתבה ללחן של אפרים שמיר) ואת הדואט "מחר אזיל דמעה" שביצעה עם יואל לרנר (שכתב גפן והלחין עדי רנרט).
בשנת 1982 הוציאה את אלבום הסולו הראשון שלה - "במקום הכי נמוך בתל אביב", שהיווה פריצת דרך בכל הנוגע ליצירת הרוק הנשי בארץ, הן מבחינת התכנים והן מבחינת ההפקה.
עד אז שרה שמיר בקול גבוה ועדין, אך מאלבום זה החלה לשיר גם בקול עמוק ומחוספס יותר.
הלהיט הגדול ביותר באלבום היה שיר הנושא.
שירים נוספים שהתפרסמו מהאלבום היו: "גבר ללילה אחד" (מ"קוראים לזה אושר", 1979), "חבל דק" ו"אני לא רוצה לדבר על זה עכשיו".
איתן גידרון מלהקת "תמוז" עיבד את שירי התקליט, וההפקה המוזיקלית הייתה של לואי להב.
באותה שנה (1982) כתבה והלחינה שיר לשלמה ארצי בשם "ברית לא מותרת", שיר על אהבת עבר חזקה והתעוררותה מחדש בפגישה מזדמנת, שאותו שרה בדואט עם ארצי באלבומו "מקום".
בשנת 1984 יצא אלבומה השני, "קלף חזק", בו כתבה והלחינה את רוב השירים.
אפרים שמיר עיבד והפיק מוזיקלית את כולו (פרט לשיר הנושא, אותו הלחין ועיבד יזהר אשדות).
מתקליט זה התפרסמו השירים: "קצב הג'ונגל", שהיה שיר מחאה עדינה, "רגע של שיווי משקל", "דבר איתי" ושיר הנושא, "קלף חזק" שהיה ללהיט.
בשנת 1985 הוציאה ספר שירה בשם "צעד אחד לפני הנהר" בהוצאת "עקד".
מתוך הספר הולחנו בהמשך "צעד אחד לפני הנהר" (על ידי שפי ישי, בביצוע של גלי עטרי) "עשה שיהיה לי קל" (יהודית רביץ) ו"הנה היום את צוחקת" (יהודה פוליקר).
ב-1986 כתבה והלחינה את השיר הפוליטי "אמצע ספטמבר" לאלבום הסולו הרביעי של גלי עטרי שנקרא בשם זה.
עשור לאחר מכן הקליטה אותו בעצמה והוא נכלל באלבום האוסף של שיריה.
בשנת 1987 יצא אלבומה השלישי "עד הסוף" שעיבד והפיק עדי דגני.
השירים "אנחנו באותה סירה" (שיר מחאה), "הרכבת כבר עברה בתחנה" (שהיה בקצב הרגאיי) ושיר הנושא הפכו ללהיטים, אבל האלבום עצמו לא זכה להצלחה מסחרית.
בשנת 1988 יצא אלבומה הרביעי, "דו קיום באהבה", בעיבודים והפקה מוזיקלית של משה לוי.
מתוך אלבום זה הצליחו השירים "קרוב אל קו המטרה" ו"רגע לפני הסערה", שנפסל לשידור ברדיו בגלל הטקסט החריף שבו, שנכתב בהשפעת אירועי האינתיפאדה הראשונה.
(מהטקסט הזה ידועה השורה "אל תשלחו את אחי אל ההדק, כאילו כח עליון דורש.
האדמה לא מבקשת דבר מאיתנו, רק האדם מבקש").
בשנה זו נאגדו שיריה המולחנים לספר שירים "עד הסוף" בהוצאת "ביתן".
מלבד ביצוע של שיריה בעצמה, שמיר גם כתבה שירים, בעיקר מילים, לזמרים רבים, כגון:
גלי עטרי ("חזקה מהרוח", "ביום שאחרי"), יהודית רביץ, ריטה ("זמן", "תחנה של זמן"), דורית ראובני, ("עד שער החלום"), עדנה לב ("כל הדרך אלי"), ירדנה ארזי ("ילדה יחפה", "ארמון הקרח"),
יהודית תמיר ("שומר האש"), מוני ארנון ("תמונה שבורה") לאה שבת ("מעבר לגדר"), מזי כהן, אורה זיטנר, סשה ארגוב ("פרידת מחר"), יהודה פוליקר ("היום את צוחקת"),
נורית גלרון, אדם, דפנה דקל, ריקי גל, דני בסן ("חרד לשלומך", "יריה מהמותן") ועוד רבים אחרים.
במשך כל השנים הופיעה שמיר במועדונים ובאירועים כזמרת-יוצרת כשהיא מלווה את עצמה בגיטרה או עם מלווה נוסף.
לאחר צאת האלבום "דו קיום באהבה", שהצליח פחות מקודמיו, לקחה שמיר הפסקה מקריירת המוזיקה.
היא המשיכה לכתוב לזמרים אחרים, וב-1996 הקליטה באופן חד פעמי, בעקבות אירועי מהומות מנהרת הכותל, את שיר המחאה-תקווה "סוף ספטמבר".
ב-1999, הוציאה חברת "הד ארצי" אוסף הכולל את להיטיה של שמיר משנות ה-80.
בשנת 2003, 15 שנים לאחר אלבומה הקודם, הוציאה שמיר את האלבום החמישי שלה "בגלל האנשים שאני אוהבת", שממנו התפרסם במיוחד השיר "גחליליות".
שיר הנושא "בגלל האנשים שאני אוהבת" ו"אחרי שהשמש תשקע" היו קריאה לשלום (בעקבות פיגועי 11 בספטמבר),השיר "שלא תדעו עוד צער" נכתב לאחר פיגוע, "שמיים בוכים" נכתב לזכרו של חברה משה בן-דור שנפל במלחמת יום הכיפורים.
בשנת 2009 כתבה והלחינה את השיר "היא שרה" על תקופת מלחמת יום הכיפורים בלהקת הנח"ל לזכרו של חבר ילדותה משה בן דור.
את השיר עיבד עדי דגני.
לשיר נוצר וידאו קליפ המכיל תמונות אותנטיות מהתקופה.
בשנת 2010 ביצע הראל סקעת את הלהיט "הרוח תשנה את כיוונה" (לחן: אורי זך).
שניים משיריה חודשו במסגרת האלבום עבודה עברית: "במקום הכי נמוך בתל אביב", בביצוע דנה אינטרנשיונל, ו"עברתי רק כדי לראות", בביצוע תומר יוסף.
אייל גולן חידש את השיר שכתבה במקור למוני ארנון - "תמונה שבורה" במסגרת האלבום "2 צדדים למטבע", ביצוע שזכה להצלחה רבה.
רמי קלינשטיין כתב את הלחן והקליט את "בכל אדם יש מלאך" בביצוע עם בתו משי.
בשנת 2011 הוציאה אלבום שישי בשם "זה בינך ובין אלוהים", בהפקתו של יונתן לוי.
מהאלבום יצאו כסינגלים שיר הנושא, "אני אהיה בשבילך" ו"בואי אלי".
בעקבות האלבום חזרה שמיר להופיע באולמות גדולים.
לשירים "זה בינך ובין אלוהים", "אני אהיה בשבילך" ו"עשיתי הכי טוב שאפשר" גם הופקו קליפים.
בשנת 2017 יצא האלבום "הלילה בו ניצחה האהבה" בהפקתם של עדי דגני (4 שירים) ועידו זלזניק (6 שירים).
הסינגלים שיצאו: "הלילה שבו ניצחה האהבה", "לעבור את הלילה" ו"שיר מולדת".
בספטמבר 2022 השיקה תערוכה של ציוריה, "עברתי רק כדי לראות", אותם החלה לצייר במהלך מגפת הקורונה.
ב-6 בנובמבר 2023 הוציאה מחדש את "שלא תדעו עוד צער" ביחד עם דני בסן, שהקליטה במקור עבור אלבומה "בגלל האנשים שאני אוהבת" (2003).
ההקלטה המחודשת נעשתה בעקבות מלחמת חרבות ברזל.
בריאיון איתה סיפרה על הטראומה של מפגש עם מוראות המלחמה ועם ארונות הנופלים ברפידים במהלך מלחמת יום הכיפורים, טראומה שחזרה אליה במלאת 35 שנה למלחמה וביתר שאת בעקבות טבח 7 באוקטובר.ב-9 בנובמבר, שלושה ימים לאחר מכן, כתבה וביססה שמיר את שירה "חזרה הביתה" על "הליכה לקיסריה".
את הגרסה הוציאה למען הישראלים שנחטפו בידי חמאס.
קליפ נלווה שיצא, כלל את תמונותיהם של החטופים.
בהמשך כתבה שירים נוספים ביניהם "נר לתצפיתניות", שהולחן על ידי עמירן דביר ששר אותו יחד עם ארקדי דוכין.
בינואר 2025, הוציאה שיר תפילה חדש למען השבת החטופים, "עוד נשימה אחת", והוציאה גם את ספרה הרביעי, "פתקי מלחמה", המבוסס על שירים ועל פתקים שכתבה על רגשותיה ועל המלחמה החל מ־28 באוקטובר 2023.
יואב קוטנר כתב עליה: "לאסתר שמיר יש ברוק הישראלי מעמד של חלוצה: היא הזמרת הראשונה ששרה חומר מקורי משלה.
כמו רוב השותפים ליצירת הרוק הישראלי, היא לא התרכזה רק ברוק אלא התפרסה גם על סגנונות אחרים, אך שיריה הציבו סטנדרטים חדשים בצליל ובהבעה של הרוק הנשי בישראל."
בשנת 2023 זכתה שמיר בפרס מיוחד מטעם דירקטוריון אקו"ם על תרומה למוזיקה ולתרבות הישראלית.
בנימוקי הפרס נכתב: "אסתר היא ללא ספק מיוצרות הבולטות והמהפכניות במוזיקה הישראלית בכלל וברוק הישראלי בפרט, רבות מיצירותיה הפכו לקלאסיקות - "עברתי רק כדי לראות", "במקום הכי נמוך בתל אביב", "חזקה מהרוח", "תחנה של זמן", "תמונה שבורה", "גחליליות", "אמצע ספטמבר", "עד קצה המסלול" ועוד.
בגיל 20, באמצע שנת 1975, נישאה לאפרים שמיר.
הם התגרשו ב-1978 אך שמרו על קשר חברי והמשיכו לשתף פעולה במישור המוזיקלי.
היא נישאה בשנית לעיתונאי רוני שיר ולשניים נולדו שתי בנות, הילי ואורי, בטרם התגרשו.
ביולי 2025 התראיינה וסיפרה על התמודדותה עם מחלת הסרטן.
בשנת 1988 היא החלה לעסוק בריפוי טבעי, למדה נטורופתיה, לימדה רפואה טבעית בקולג' הישראלי ובמדיסין ופיתחה שיטת ריפוי המשלבת עבודה קולית והתפתחות רוחנית.
שיטתה התפרסמה בעולם כשיטת קול הרוח .
כיום שמיר מכשירה מטפלים רבים בשיטה בישראל ומחוצה לה.
במסגרת עבודה זו יצרה גם תקליטורים לריפוי המופיעים באתר האינטרנט.
ב-2006 יצא לאור סיפרה "קול הרוח" (על יכולתו של הקול לרפא) בהוצאת פראג.
במהלך השנים 21–2020 הוציאה שמיר שלושה שירים ברוח מחאות בלפור.
באוגוסט 2020 עלה לרשת השיר "מסך שחור", המתייחס לווילון המוצב בפתח מעון ראש הממשלה ברחוב בלפור.
כחודש לאחר מכן, פרסמה את השיר "שוטר, תגיד: לא!" השיר השלישי "תפילת הארץ", ראה אור בפברואר 2021, כשברקע שרה 'מקהלת בלפור', ומילות השיר כוללות טקסטים מספר ישעיהו.
שמיר נאמה והשתתפה פעמים רבות בהפגנות בלפור ובכיכר פריז בירושלים ובמספר מוקדי הפגנה ברחבי הארץ.
בפברואר 2024, בימי מלחמת חרבות ברזל, פרסמה ציוץ ברשת בו טענה שמפקירים את החטופים במנהרות עזה.
1982: במקום הכי נמוך בתל אביב
2003: בגלל האנשים שאני אוהבת
2011: זה בינך ובין אלוהים
2017: הלילה שבו ניצחה האהבה
אסתר שניאורסון-גרי (נולדה בתל אביב) היא פובליציסטית, משוררת, סופרת וד"ר להיסטוריה.
שניאורסון גרי היא דור שביעי לבעל התניא, מייסד חסידות חב"ד.
החלה לפרסם את שיריה בתשמ"ב (1982) כמה שנים לאחר מותו של אביה, טוביה שניאורסון.
שיריה המאוחרים יותר, לדוגמה אלה שבספרה "לא כדרך משל" הם בלדות.
בשיריה מרבה שניאורסון גרי לעסוק בשאלות קיומיות ומשתמשת במוטיבים מהתנ"ך ומאוצר הפולקלור העממי בעולם.
בספר שיריה "אל ירושלים" היא מביעה את אהבתה לארץ ישראל, לאדמתה ולירושלים.
בין המיצרים : סיפורים (1996)
משגב אמהות : יהדות: נשים במקרא (2014)
אסתר שקלים (נולדה ב-19 בינואר 1954) היא משוררת ישראלית פמיניסטית מזרחית.
שקלים היא חוקרת קהילות ישראל ואוצרת אמנות יהודית.
בשירתה שוטחת שקלים את חוויית הזהות הנשית, היהודית והמזרחית במרחב המשפחתי והציבורי.
אסתר שקלים נולדה בטהראן בירת איראן, בת לנורית ולפרץ שקלים.
בשנת 1958 עלתה עם משפחתה לישראל, שבה הפך אביה לסוחר שטיחים ובעל רשת חנויות שטיחים.
לאחר שירות לאומי ולימודי ספרות והיסטוריה לתואר ראשון באוניברסיטת בר-אילן, נישאה וילדה שלושה ילדים.
סיימה תואר שני בהצטיינות באוניברסיטת וושינגטון בארצות הברית ותואר שלישי באוניברסיטת תל אביב בחוג להיסטוריה של עם ישראל, ומשמשת כיום כחוקרת אורחת במרכז אליאנס ללימודים איראניים באוניברסיטת תל אביב.
היא עוסקת בחקר המנהגים בעדות ישראל השונות בכלל, ובעדה הפרסית בפרט.
בעברה שימשה מנהלת "המרכז למורשת קהילות ישראל" במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב, מדריכה ארצית ומחוזית לאמנות יהודית ומורשת קהילות ישראל במשרד החינוך וכתבה ערכות לימוד, ספרים ומאמרים העוסקים במורשת קהילות ישראל בכלל, וכן היסטוריה ובתרבות של יהודי איראן.
במחקריה היא כותבת על מנהגי החגים בקהילות ישראל ועל המייחד את העדות השונות במזרח ובמערב בבואן לקיים את המועדים המאחדים את כלל עם ישראל.
בהתחקותה אחר המקורות למנהגים השונים וביטוייהם (גם באמנות היהודית), היא מעלה לא רק את הנימוקים הדתיים והלאומיים למנהגים, אלא גם את השפעות המנהגים של הסביבה הלא-יהודית על יצירת המנהגים היהודיים ועיצובם, ומעלה על נס את הדרך בה גיירו חכמינו מנהגים אלו, והעלו אותם בקודש.
מחקריה תרמו לידע אודות יחסי זורואסטריות-יהדות והקשרים חשובים למקורות מנהגים בישראל.
שירתה של שקלים עוסקת במפגש התרבויות מזרח-מערב ובמעמדה של האישה בתרבות הפרסית והמזרחית, במסורת היהודית ובחברה הישראלית והמערבית, זאת תוך ניכוס טקסטים קאנוניים וניהול דו-שיח מתמיד עם התנ"ך, המשנה, התלמוד, המדרש והאגדה, הפרשנות המסורתית, הפיוט, הספרות העברית לדורותיה ועוד.
בשירתה מתוארת מאבקה של האישה המזרחית המבקשת שוויון והגשמה אישית, והאמביוולנטיות הנוצרת בקרבה של אישה מודרנית ישראלית, דתית ופמיניסטית הצומחת על ברכי התרבות המזרחית הפטריארכלית-שבטית.
שיריה של שקלים מתארים את התהליך שעברה ממצב של קרע נפשי ובעיה של זהות ושייכות אל פיוס ושלמות הרמונית בין זהויותיה השונות; ממצב של הרגשת נחיתות ובושה במוצאה המזרחי פרסי לחוויה של גאווה עדתית ורצון לחקור זהות זו על היבטיה השונים ולהנחילה ברבים.
בצד הזדהות עמוקה עם מורשת התרבות היהודית המזרחית ותביעה להכרה בחלקם של יהודי המזרח בהיסטוריה הלאומית היהודית המשותפת לכלל עם ישראל מנהלת המשוררת דיאלוג נוקב עם נורמות מסוימות הקיימות בתרבות המזרחית, באורתודוקסיה הדתית ובחברה הישראלית ביחס למעמדה של האישה תוך תביעה לשינוי מן המזרח ומן המערב כאחד.
השפעות ראש השנה הפרסי הנוכרי הקדום (הנורוז) על מנהגי פסח וההגדה בעדות ישראל, הוצאת כרמל, ירושלים 2024 (246 עמ')
מה צריכה אישה לדעת, ספר שירים הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2017.
שרקיה ספר שירים הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2006.
שיריה פורסמו גם בספרים בהוצאות חשובות, ספרי לימוד שונים, כתבי עת ומוספים ספרותיים.
(309 עמ' עם מבוא מאת פרופ' דניאל שפרבר, חתן פרס ישראל)
אע'א (בטורקית עות'מאנית: أغا, בפרסית: آقا) היה תואר בהיררכיית התארים האזרחית והצבאית של האימפריה העות'מאנית.
כמו כן, הוא משמש כתואר אצולה טורקי ובעולם המוסלמי.
אע'א היה השלישי בחשיבותו בין התארים האזרחיים העות'מאניים לגברים, אחרי פאשה וביי, ולפני אפנדי.
כמו שאר התארים הטורקיים, הוא בא אחרי השם הפרטי של האיש.
מקור המילה הוא בטורקית הקדומה שבה "אקה" aqa היה האח הבכור.
מילה זאת קיימת גם במונגולית.
מאוחר יותר קיבלה המילה הטורקית את המשמעות של "אדון", "בעל בית", "מנהיג".
מפקדים צבאיים באימפריה העות'מאנית כונו בתואר אע'א, לדוגמה, יניצ'רי אע'א (yeniçeri ağa) או "יניצ'רי אע'אסי" yeniçeri ağası - מפקד חיל היניצ'רים.
הוא היה חבר בדיוואן של הסולטאן, יחד עם הווזירים.
דרגתו הייתה של סנג'קביי עם טוי אחד.
הוא קיבל שכר של 400 אקצ'ה ליום ובימי סולימאן המפואר - 500 אקצ'ה.
עמד בראש "דיוואן (מועצה) של אע'ה".
מפקד הסיפאהים נקרא סיפאהי אע'אסי sipahi ağası.
אחרי ביטול כוח היניצ'רים בשנת 1826 נקראו אע'ה הקצינים בדרגות נמוכות ואמצעיות בצבא העות'מאני.
בוולאכיה ובנסיכות מולדובה, מדינות רומניות שהיו בחסות עות'מאנית במשך תקופה ארוכה, ה"אע'א" - ברומנית agă (אגה) היה, החל מהמאה ה-16, המפקד הצבאי השני בדרגה אחרי הספטאר הגדול.
בוולאכיה התפקיד צוין לראשונה ב-1567 ובמולדובה ב-1592. פרט לסמכויותיו הצבאיות, היה האגה אחראי על שמירת הסדר בערי הבירה (בוקרשט ויאש) והיו לו גם סמכויות משפטיות.
הוא פיקח גם על המחירים בשווקים ופיקד על הכבאים.
בשלהי המאה ה-19 התפקיד גדל בחשיבות והבטיח לנושא בו רווחים גדולים.
בחברה השבטית הכורדית נקראו "אגה" ראשי השבטים, לרבות המנהיגים העליונים, וכן מוכתרי הכפרים.
התואר שימש גם את בעלי האחוזות הגדולים ובעלי הבתים העשירים.
מושב האגה נמצא בחדר או בית שנקרא "דיוואן-חאנה" או "דיוואן".
שם התקבלו אורחי האגה וכן זמרים נודדים ומספרי סיפורים, חלקם סוחרים יהודים שהזדמנו למקום.
האגה היה המנהיג הצבאי הראשי, שופט ובורר ראשי, שר אוצר שדאג לגביית המיסים מנתיניו.
התואר אע'א הוענק לבעלי סמכויות שונות באימפריה העות'מאנית.
כך למשל כונו מושלי מחוזות בתוניסיה, ראשי שבטים כורדים וכן בעלי סמכויות אחרים מטעם האימפריה.
בנוסף על כך שימש התואר בעלי משרות שונות בעולם המוסלמי ובארצות בחסות העות'מאנים.
קזלאר אע'א או קזלאר אע'אסי (kızlar ağası) היה הסריס השחור האחראי על נשות ההרמון אצל סולטאני האימפריה העות'מאנית.
קאפי אע'א (Kapı ağası): הסריס הלבן (ak ağa) האחראי על ארמון הסולטאן באימפריה העות'מאנית.
בהיררכיה חברתית אצל הטטרים של קרים אגה היה המעמד השני בחשיבות אחרי מרזה.
גם לכל פקידי הממשל היו קוראים אגה.
באימפריה הספווית אגה נקראו האצלה השבטית והפאדולים בעלי האחוזות: בריבוי נקראו בפרס "אגאיאן" ובאזרית:אגאלר.
בפרסית של היום משמשת המילה "אגה" כתואר לגברים, במובן של "מר" או "אדון" (נכתב آقا - אקא).
המונח המקביל אצל הנשים הוא "חאנום".
אגא ח'אן: תוארו של מנהיג האסמאעיליה הנזארית.
בארצות מוסלמיות רבות השם אע'א, על גרסאותיו, משמש כשם משפחה.
במערב הבלקן וטורקמניסטן, משמש התואר אע'א כינוי לאח גדול (משמעותו המקורית של התואר).
נשיא פקיסטן, יחיא ח'אן, נשא את התואר אגא.
אסתר גינצברג קראוזה שימקין (תרל"ד - 19 במאי 1949) הייתה הרופאה העברייה הראשונה בחיפה.
אחותו הצעירה של אשר גינצברג ("אחד העם").
אסתר גינצברג נולדה לישעיהו וגולדה (בת יעקב זוזובסקי) בכפר שחכר אביה בדרום-מערב רוסיה (אוקראינה).
מאחר שלא היה ברשותה רישיון לעסוק ברפואה בצרפת עבדה במסאז רפואי.
גם בארצות הברית לשם היגרה המשיכה בעיסוק זה.
נישאה לאפרים קראוזה, אחיו של אליהו קראוזה, מהנדס ומודד והזוג התיישב, לבסוף, בחיפה.
קראוזה הייתה לרופאה היהודייה הראשונה בעיר (הלל יפה התגורר אמנם בעיר, אך פעל בעיקר מחוץ לחיפה).
קראוזה אמנם עסקה ברפואה כללית ופנימית אך את עיקר מרצה הפנתה לרפואה מעבדתית, ובחיפה נחשב ד"ר אליהו אורבך כרופא הראשון שמילא את תפקיד הרופא "המלא" הראשון.
במרץ 1920 עבר הזוג להתגורר בירושלים בעקבות התקבלותה לעבודה בקעמצ"א (קבוצת עזרה מדיצינית ציונית אמריקנית), אך במהרה חזרו לחיפה על מנת שתנהל את המעבדה בבית חולים הדסה שנפתח ב-1922 סמוך לביתם ברחוב אחד העם 12. קראוזה השתתפה בישיבה הראשונה של רופאי חיפה שהתקיימה בביתו של יפה.
ב-1924 בעת חופשת מחלה בחו"ל נפטר בעלה, אפרים, והיא נישאה לנחום שימקין, מייסד בית החולים, ששכר חדר בביתה.
באמצע 1931 החליטה הדסה להעביר את בית החולים לרשות ועד הקהילה העברית בחיפה וכתוצאה מכך נסגרה המעבדה ושימקין העבירה אותה לביתה הפרטי.
בבית הוריו של אחד-העם, בכפר הופטשיצא: מזכרונות אחותו, חיפה: זכרונות, 1941.
אף-על-פי-כן הייתה אוניית מעפילים שארגן המוסד לעלייה ב'.
נקראה "אף על פי כן" בתגובה לכישלון הורדת מעפילי אקסודוס בארץ, וגירושם להמבורג.
נחתת טנקים - TlC 147
הספינה נבנתה על ידי מספנת Stockton Construction בת'ורנביי שבאנגליה ונועדה לשאת ולהנחית טנקים.
השתתפה בפלישת בעלות הברית לסיציליה לאחר בלימת התקדמות גייסותיו של ארווין רומל בצפון אפריקה.
לאחר המלחמה הוצעה למכירה כעודפי מלחמה ונקנתה על ידי חברת ספנות איטלקית.
אנשי המוסד לעלייה ב' סניף איטליה רכשו אותה בשנת 1946. נרשמה על שם זוג שוודי בשם: Kronstro, תחת דגל פנמה.
הם נתנו שם צופן "הפולשת".
האונייה שטה לאתר הכנתה להפלגה לאורך החוף האיטלקי.
בקיץ 1947 החלו ההכנות להפלגתה לארץ ישראל מחוף ים פתוח באזור גאטה, שמצפון לנאפולי שבאיטליה.
הוכנה על ידי אברהם זכאי עם אנשי מספנה מקומיים וצוות המלווים.
הוקם מבנה עץ ובו הותקנו דרגשי לינה.
האונייה צוידה במזון משומר ויבש ובמים בכמות על פי מספר ימי ההפלגה המשוערים.
רב החובל היה איטלקי, שהשתתף בארבע הפלגות העפלה קודמות.
צוות הימאים כלל שני מלחים ושני מכונאים – איטלקיים.
מפקד האונייה היה יצחק לנדאור, ולצדו יהושע (אוסי) רביד, אלי שחר – מהפלי"ם.
הגדעונים היו יוסף לזרובסקי וחיה פיפרברג חברת קיבוץ אפיקים, אשר עברה קורס אלחוט באיטליה.
הם הביאו מכשיר קשר תוצרת בית של רענן (רני) רובינשטיין איש הבריגדה.
434 המעפילים היו בגילאי 20–40, חלקם היו חברי תנועות נוער ציוניות חלוציות, רובם הגיעו מפולין.
הם נאספו במחנה צריפים ואוהלים שארגן המוסד.
וממנו נעו באוטובוסים ובטנדרים של המוסד אל אונייה, אשר עגנה בחוף ים פתוח ליד העיירה פורמיה במפרץ גאאטה באיטליה.
המעפילים הועלו לאונייה באמצעות ארבע סירות גומי שהורדו ממנה, נמתחו חבלים מהאונייה אל החוף במרחק 250 מטר.
הים היה שקט, עדה סרני פיקחה על העלאתם.
לאחר שעלו לאונייה, המעפילים חולקו לקבוצות ובראשן מדריכים.
לכל קבוצה נקבע מקום משלה.
חולקו תפקידים כגון חלוקת מים, מזון, ניקיון וכדומה.
אחת המעפילות, בטי פידלר, הייתה מלשינה של הבריטים באנייה.
היא, ככל הנראה, דיווחה להם על זהות הנוסעים ויעדה של האנייה.
ההפלגה נערכה כחלק מתנועת ההעפלה, ובמיוחד כמחאה על עצירת האונייה אקסודוס באותם ימים.
האונייה הפליגה ב-17 בספטמבר 1947, בחצות.
נתיב ההפלגה המתוכנן היה לאורך החוף האיטלקי אל מעבר המסינה ומשם דרומה לכיוון מלטה לאורך חופי צפון אפריקה, מצריים, רצועת עזה אל חוף ניצנים.
מייד לאחר ההעמסה יצאה האונייה למפגש, בקרבת האי פונצ'ה, עם כלי שיט נוסף לקבלת דלק וציוד.
עקב תקלות טכניות במנועים שונה הנתיב ולאחר מעבר המסינה הפליגה האונייה דרום מזרחה בנתיב שתוכנן לאורך חופי צפון אפריקה, מצרים, עזה, חוף ניצנים.
האנייה הניפה דגל טורקי ועל דפנותיה נרשם השם "פארידה" - כדי להטעות את הבריטים.
ב-26 בספטמבר 45 מייל צפונית מזרחית לפורט סעיד נתגלתה האנייה על ידי מטוס סיור בריטי.
למחרת בשעה 11:00 שוב חג מטוס מעל האונייה ומשהתקרבה לחוף ניצנים נעצרה על ידי שתי משחתות אשר קראו להם ברמקולים לעצור ולאפשר לחיילים בריטיים לעלות לסיפונה.
ניתנה הוראה למעפילים לאסוף חפצים מכל הבא ליד ולהיערך להתנגדות בכוח.
בנוסף נערך תדרוך קצר ואימון וכל קבוצה קיבלה מילת צופן.
לקראת העימות הונף דגל כחול לבן ונקבע על הסיפון שלט עם שמה העברי של האנייה.
בינתיים הגיעו שתי משחתות נוספות.
אחת המשחתות פגעה תוך כדי תמרון בדופן ימין של האנייה.
לאחר כמה תמרונים הצליחו הבריטים לעלות על הסיפון.
החל קרב פנים אל פנים, הבריטים הותקפו בחפצים וקופסאות שימורים והשיבו בסילוני מים וגם באש חייה.
המעפיל נח גולדפרב נהרג ומספר מעפילים נפצעו.
עם תום העימות נגררה האונייה לנמל חיפה, שם הועברו המעפילים לספינות הגירוש למחנות המעצר בקפריסין.
לאחר תפיסת האונייה הושלכו מכשיר הקשר והמפות לים.
למלווים הוכן סליק מבעוד מועד, ההנחיות היו להסתוות ולהתערב בין המעפילים.
אוסי רביד הסתווה בין המעפילים ואחר כך התחבא בתוך מכלי האיזון של האונייה עד ההגעה לחיפה.
על פי תיאורו לא גילתה פידלר את זהותו לשלטונות והוא הועלה עם המעפילים אל אוניית הגירוש.
לאחר מספר שבועות הוברח מקפריסין באונייה ארצה.
מלווים אחרים ישבו במקום מחבואם ויצאו רק עם העברת המעפילים לאניות הגירוש.
האונייה נקשרה למעגן בנמל חיפה, והייתה אחת מאוניות "צי הצללים".
לאחר הקמת המדינה שופצה האונייה וצורפה לשייטת הנחתות של חיל הים.
היא שימשה כספינת אימונים ליחידת הנחתות של החיל בתקופת מלחמת העצמאות.
לאחר מכן שימשה כאוניית בסיס לשייטת 11 (שייטת הנחתות), עד הוצאתה משירות ב-1958.
על מבצע ההפלגה והשלכותיו נכתבו מחקרים בהיסטוריוגרפיה הישראלית.
בשנת 1969 הועלתה ליבשה, הוסבה לספינת מוזיאון, והיא מוצגת כחלק ממוזיאון ההעפלה וחיל הים בחיפה.
אף-על-פי הוא שמה של סדרת הפלגות העפלה שארגנו אנשי התנועה הרוויזיוניסטית בשלהי שנות השלושים שכללו שימוש בכלי שיט: אוניות וסירות, אחדים.
הפליגה מפיראוס במרס 1937, כשעל סיפונה 14 מעפילים.
הייתה זו יוזמתו של משה גלילי (קריבושיין), סטודנט ארץ ישראלי ואיש התנועה הרוויזיוניסטית, ששהה באיטליה, נחשף לבעייתם של המוני פליטים יהודיים הנודדים מעיר לעיר, והחליט להירתם לעזרתם.
הוא יצר קשרים עם גורמים שונים, בין היתר נציבות בית"ר בווינה.
וכך החלה בתנועה הרוויזיוניסטית ארגון תנועת עלייה בלתי לגאלית לארץ ישראל, שנקראה בשם: "עליית אף על פי".
ב-13 באפריל 1937 הגיעה הספינה למפרץ חיפה, התקרבה לשובר הגלים וקריבושיין הצליח לעבור ממנה לחוף.
משם עשה דרכו לביתו של עו"ד אברהם וינשל.
וינשל הפנה אותו לאנג' יונה-קופ תמיר, אחיינו של זאב ז'בוטינסקי ומהנדס בחברת חשמל.
תמיר גרם לניתוק החשמל בנמל למשך שעה.
וכך בחסות החשיכה הוגנבו המעפילים לנמל ומשם לעיר חיפה.
יצאה מאלבניה בספטמבר 1937 כשעל סיפונה 54 מעפילים.
הורידה את מעפיליה ללא תקלות בחוף דור (טנטורה) בעזרת בית"רים שבאו מזכרון יעקב.
יצאה מאלבניה בפברואר 1938 כשעל סיפונה 86 מעפילים,
ההורדה נעשתה בחוף דור בהצלחה.
שלוש אוניות אשר יצאו מפיראוס כשעל סיפונן הפליגו כ-381 מעפילים.
כולן הורידו את מעפיליהן בחוף דור בהצלחה.
אסתר שפירא היא עיתונאית וסופרת יהודייה-גרמנייה, במאית, מפיקה ועורכת קולנוע וטלוויזיה.
התפרסמה בישראל בעקבות שני סרטי טלוויזיה דוקומנטריים, זוכי פרסים, שהפיקה וביימה על פרשת מוחמד א-דורה והאמת שמאחוריה.
שפירא נולדה ב-1961 בפרנקפורט שבמדינת הסן במערב גרמניה.
החל מ-1995 עד היום (2017) היא העורכת לענייני חברה ופוליטיקה ברשת הטלוויזיה הציבורית הגרמנית Hessischer Rundfunk.
סרטה הידוע ביותר הוא "היום בו נרצח תיאו ואן גוך" (Der Tag, als Theo van Gogh ermordet wurde), אותו הפיקה ב-2007. הסרט נסב על רצח מפיק הסרטים ההולנדי תיאו ואן גוך בידי מוסלמי ב-2004 וזכה ב"פרס אירופה", הפסטיבל ותחרות הסרטים הגדול ביותר באירופה.
בישראל ידועים יותר שני סרטי הטלוויזיה שהפיקה על פרשת מוחמד א-דורה.
שפירא הגיעה לישראל ב-2001 מתוך כוונה להפיק סרט דוקומנטרי על פרשת מוחמד א-דורה וכיצד הרג צה"ל כביכול ילד פלסטיני חסר ישע.
בעקבות התחקיר שערכה היא הפיקה ב-2002 את סרטה הראשון על הפרשה, הנקרא "שלושה כדורים וילד מת" (Drei Kugeln und ein totes Kind) וכבר בו היא העלתה שורת שאלות נוקבות בנוגע לנרטיב הפלסטיני שהתקבע באירופה, בדבר אשמתו כביכול של צה"ל, בגרימת מות הילד מוחמד א-דורה.
עם זאת, בסרט זה היא עדיין קיבלה כעובדה את הטענה הפלסטינית שהילד אכן מת באותו אירוע.
סרטה הדוקומנטרי השני של אסתר שפירא על פרשת מוחמד א-דורה נקרא "א-דורה – הילד, המוות והאמת" (Das Kind, Der Tod, und Die Wahrheit).
הסרט שודר בישראל בערוץ הראשון במסגרת התוכנית "מבט שני", בדצמבר 2009, קצת יותר מחצי שנה לאחר שהופק.
הוא הביא הוכחות לכך שהילד א-דורה כלל לא מת באותו אירוע ושהצילומים של מותו כביכול, בוימו.
בעקבות סרטה זה של שפירא כתב חנוך מרמרי, מי שהיה עורך "הארץ" כשאירעה הפרשה ב-2000, מאמר באתר "העין השביעית", בו התחרט על הדרך בה כיסה בשעתו עיתונו את הפרשה.
מסתבר שהסרט שינה את דעתו של מרמרי על הפרשה במאה ושמונים מעלות:
"היום, כשאני יודע יותר על האופן שבו שיקפו הפלסטינים את אסונם, וממרחק השנים והניסיון שנצבר בהן, אני יכול לקבל בפתיחות גם את סרטה של העיתונאית הגרמנייה אסתר שפירא.
היום ברור לי שקנינו את הסיפור ההוא (שצה"ל הרג כביכול את מוחמד א-דורה), מהר מדי, ובזול.
היינו ספקנים כלפי תחקיר צה"ל.
גילינו קוצר רוח כלפי בדיקות שערכו אלה שנתפסו כאובססיבים.
תמונה, אפילו תמונת וידאו, עשויה להיות השקר המושלם.
צריכים היינו לעשות כל מאמץ לרדת לחקר האמת בפרשה.
הרי זה היה תפקידנו, לספר מה בדיוק קרה.
ואם לא אנחנו, צריך היה לקבל בפתיחות את כל מי שמוכן לנעוץ סיכה במיתוס הזה."
פרס הרדיו, הטלוויזיה והמדיה החדשה (Radio-, TV- und Neue-Medien-Preis) - 1995
פרס המבקרים הגרמני - 1996
פרס ראשון בפסטיבל מוסקבה הבינלאומי לחוק וחברה, בגין סרטה Drei Kugeln und ein totes Kind - 2003
מדליית בובר - רוזנצווייג (יחד עם ג'ורג' הפנר) (Buber-Rosenzweig-Medaille) - 2007
פרס ראשון נוסף בפסטיבל מוסקבה הבינלאומי הנ"ל בגין סרטה Der Tag, als Theo van Gogh ermordet wurde - 2008
ציון לשבח במסגרת "פרס אירופה" בגין סרטה הדוקומנטרי על רצח תיאו ואן גוך
'על פי האגדה, אסתרקה או בשמה המלא אסתרקה מלאך (בפולנית: Esterka או Esterka Małach, המאה ה-14), הייתה המאהבת היהודיה של קז'ימייז' השלישי, מלך פולין, אשר שלט בשנים 1333–1370 וכינויו היה "קז'ימייז' (קזימיר) הגדול".
חלק מחייה התגוררה בעיר קז'ימייז' על יד קרקוב.
כרוניקנים בני התקופה, דיברו על הקשר המשמעותי שבין אסתרקה ובין המלך הפולני, כעל עובדה ואמת היסטורית, אולם היסטוריונים מטילים ספק בקיומו של קשר כזה, תוך אזכור הדמיון הרב של הסיפור לסיפור על אהבתם של אסתר המלכה והמלך הפרסי אחשוורוש שמופיע במגילת אסתר.
הסיפור של אסתרקה נחשב ל"אגדה אימיטטיבית", שהומצאה לפי הדגם התנ"כי.
האזכור הראשון של הסיפור מופיע בכרוניקה של הבישוף יאן דלוגוש (1480-1415), פחות ממאה שנה אחרי מותו של קז'ימייז' הגדול.
לפי מסורות אחדות, אסתרקה הייתה בתו של חייט עני בשם רפאל, מן היישוב אופוצ'נו; לפי אחרים היא הייתה נכדה של סוחר ורופא מאופוצ'נו והיא עצמה, כדברי דלוגוש, "ידעה הרבה מסודות הרפואה".
בשורות המוקדשות לשנת 1386 ציין דלוגוש, שלא היה ידוע כאוהד יהודים, כי אסתרקה השפיעה לטובת עמה על מדיניות המלך הפולני.
גם הכרוניקן מרצ'ין ביילסקי כתב בספרו "Kronika wszystkiego świata" ("כרוניקת העולם כולו") שקז'ימייז' הגדול "אהב בסתר את הצ'כית רוקחצ'אנקה" שהיה לה יופי נדיר, אולם אחר כך דחה אותה ולקח את אסתרקה היהודייה במקומה.
לפי מחברים מאוחרים יותר, פרשת האהבה הזאת התרחשה בזמן שקז'ימייז' היה נשוי לאדלאידה מהסן.
קודם לכן עזב המלך את קריסטינה רוקיצ'אנה הצ'כית אחרי שגילה שיש לה סקביאס (למלך היו ארבע נשים במהלך שלטונו).
אמרו שמתוך הקשר עם המלך נולדו לאסתרקה 4 ילדים: שני בנים - פּלקה (Pełka) וניימייז'ה (Niemierza) ושתי בנות ששמותיהן אינם ידועים.
נאמר גם שבעוד הבנים גודלו בדת הקתולית של אביהם, הבנות שמרו את דת אמן - היהדות.
במקורות יהודים מוזכרת אגדת אסתרקה לראשונה בספר "צמח דוד (1595) של דוד גנז:
יישובים הקשורים לפי המסורות לאסתרקה
פרט לאופוצ'נו, גם על ערים או עיירות אחרות במרכזה או דרומה של פולין נטען שהן מקום הולדתה של אסתרקה או קשורות לסיפורה: למשל ראדום, סנדומייז', סקאווינה , קז'ימייז' דולני, נייפולומיצה , פשדבוז', ז'שוב, סטופניצה, וישליצה, צ'כוב ובוחוטניצה.
יש שסברו שמפני שהמלך הקים בשבילה מובלעת יהודית בקזימייז', בסמוך לקרקוב הבירה, ייתכן כי אסתרקה נולדה בקרקוב.
קטע אחר של הסיפור מספר שהמלך בנה עבור אסתרקה טירה קטנה בבוחוטניצה, מצפון לקרקוב, שהייתה מחוברת לטירת ואוול על ידי מנהרה תת-קרקעית.
לפי מסורות אחרות המלך בנה לאסתרקה באמצע המאה ה-14 ארמונות בקז'ימייז' דולני ובלובזוב, אז כפר בסמוך לקרקוב ובימינו חלק מן העיר.
הארמון המלכותי בלובזוב קיים גם בימינו.
המסורת העממית מיחסת בית ברחוב קרקובסקה 46 בקז'ימייז', בימינו בקרקוב, למשפחתה של אסתרקה והוא נקרא על כן "הבית של אסתרקה" (Dom Esterki), שבו פועלת החל משנת 1986 שלוחה של המוזיאון האתנוגרפי של קרקוב.
במקורות אחדים אסתרקה מוצגת כאשתו של המלך שחיה איתו בארמון ואוול, למרות שהשניים לא היו נשואים מעולם והיא לא הוכרזה למלכה.
אסתרקה אחראית, לא רק בעיני דלוגוש, אלא גם לדעתם של סופרים אחרים, להרחבת זכויות היתר שהיהודים זכו להם בימי שלטונו של קז'ימייז' הגדול.
אתרים שונים, רחובות ואנדרטאות בפולין נקראו על שם אסתרקה.
אחד מהם הוא מקטע חומה שנותר מטירה עתיקה אשר בנייתה מיוחסת לקז'ימייז' בעיר קאליש.
ישנן אגדות המספרות שרוח הרפאים של אסתרקה נוהגת לפקוד את המקום בלילות בעודה ממתינה לאהובה.
בית אסתרקה - ברחוב קרקובסקה 46 בקז'ימייז' בקרקוב.
בתים הרקויים "בית אסתרקה" קיימים גם בראדום, בז'שוב ובאופוצ'נו (ברחוב קושצ'ושקו 15, על יד הארמון המלכותי)
עד לשנות ה-1950 בפארק המקיף את הארמון המלכותי בקרקוב היה קיים קורגן שנקרא "הקורגן של אסתרקה".
דמותה של אסתרקה במדיה האמנותית
מיתוס הרומן ה"מזרחי" בין היהודיה למלך הפולני עורר אמוציות לא רק בקרב האנטישמים למיניהם אלא גם אצל סופרים ומשוררים חשובים, פולנים ויהודים:
ההקשר הרומנטי מוזכר בפואמה היתולית של איגנצי קרשיצקי "Myszejda" (עכבריה) (1775)
בטקסט מצוינת ההשפעה הרעה של שתיית אלכוהול על מלכי פולין וגיבוריה, ומוזכר בהקשר זה גם המלך קז'ימייז' ששתה בלובזוב משקה "דבש טעים" בחברתה של אסתרקה.
- "קז'ימייז' שתה דבש אצל אסתרקה".
יוזף איגנצי קרשבסקי - בספר השישי "אסתרה" לסיפורו ההיסטורי "מלך האיכרים"
אלכסנדר ברוניקובסקי ברומן בשני כרכים "קז'ימייז' הגדול ואסתרקה" (1828)
Romans z dziejów polskich", (נלנץ'.רומן אהבה מתולדותיה של פולין) (1828)
טדאוש בולהרין - הנובלה "אסתרקה" (1829)
קרל אמיל פרנצוז - הקטע Esterka, die Königin ("אסתרקה המלכה") ב-Die Juden von Barnow ("יהודי ברנוב") (1877)
יצחק בן־משה רומש - "הספר של אסתר השנייה" (1883)
שמואל יוסף עגנון - "הלב והעינים", בתוך: אלו ואלו, שוקן, עמ': שס – שסא.
שמואל יעקב אימבר - בפואמה "אסתרקע" (1911)
המחזמר ""אסתרק'ה" ביידיש מאת אהרן צייטלין הוצג בניו יורק ב- (1941-1940 בעקבות סיפור שכתב בפולין ב-1932).
בו מושר הלהיט דונה דונה מאת שלום סקונדה
בסדרה ההיסטורית "כתר המלכים" Korona królów בטלוויזיה הפולנית.
את תפקיד אסתרקה גילמה השחקנית אנה טרפילובסקה.
פרנצישק ז'מורקו - הציור "קז'ימייז' הגדול ואסתרקה" (1891)
ונדלין סטשלצקי - קז'ימייז' הגדול ואסתרקה (1879 - אבד)
ולדיסלב לושצ'קביץ' - קז'ימייז' הגדול מבקר אצל אסתרקה (1891)
מאוריצי גוטליב - אסתרקה והמלך קז'יימיז' (1879)
2016 על קיר ברחוב יוזף בקרקוב צוירו כתובות גרפיטי המתארות אישים הקשורים לשכונה, בהם המלך קז'ימייז' הגדול ואסתרקה.
אסתר (שפירא) גינזבורג (1881, רוסיה – 5 בינואר 1966, תל אביב) הייתה מחנכת עברייה, מייסדת גן הילדים העברי הראשון בארץ ישראל במושבה ראשון לציון והגננת הראשונה בו.
חלוצה ופורצת דרך בהוראת עברית לגיל הרך בארץ.
נולדה בשנת 1881 לשרה פייגה וישראל חיים, סוחר תבואות, בוורונש שברוסיה, בת זקונים במשפחה בת שלוש בנות.
בשנות התשעים של המאה ה-19 עלתה המשפחה לארץ ישראל למושבה ראשון לציון.
אחיותיה, שכבר היו נשואות, נשארו ברוסיה.
אביה עבד ככורם במושבה ובהמשך מונה לאחראי על ארגון הובלות עגלות היין מהיקב בראשון לציון לעיר יפו.
שפירא הצטיינה בלימודיה בבית הספר בראשון לציון, שהיה בית ספר מטעם הברון רוטשילד ושפת ההוראה בו הייתה צרפתית.
בשל כך ביקש אליהו שייד, המפקח ראשי על מושבות הברון, לשלוח אותה לפריז כדי שתשתלם שם כגננת ואחר כך תפתח במושבה גן ילדים.
דוד יודילוביץ, איש ביל"ו סופר ומורה לעברית במושבה, ששאף לפתוח במושבה גן ילדים עברי, ראה באסתר שפירא מועמדת אידיאלית לתפקיד, ועל כן פנה להוריה וגילה התנגדות להשתלמות הבת בחוץ לארץ.
כך סוכם שתשתלם בהוראה בירושלים.
בתיווכו של יודילביץ ובעזרתו של אליעזר בן-יהודה קיבלה שפירא מהמפקח הראשי של מושבות הברון תקציב להוצאות לימודיה בבית הספר אוולינה דה רוטשילד שבניהולה של פורטונה בכר.
בעת הכשרתה כבר החלו להקים את המבנה לגן הילדים העברי בראשון לציון.
תחילה גרה בחדר בבניין בית הספר וסעדה עם המורות.
לאחר כחודש עברה להתגורר בבית אשת המורה זאב יעבץ, ואת ארוחותיה קיימה על שולחנו של המורה מרדכי קריצ'בסקי.
בבית שני המורים הללו, שפעלו למען תחיית הלשון העברית, נהגה לשוחח בעברית ולשפרה.
הגננת הראשית בכיתת הגן בבית הספר אוולינה דה רוטשילד, שמנתה מאה ועשרים ילדות, הדריכה את שפירא.
במהלך השבוע השתלמה בגן תוך צפייה בגננת והתנסות בהוראה.
לאחר שעות הלימודים הכינה חומרי למידה, תרגמה שירים לעברית וקראה ספרות מקצועית.
הקמת גן הילדים העברי הראשון
גן הילדים העברי בראשון לציון היה המוסד החינוכי הראשון לגיל הרך שענה על הצורך להקנות לילדים ולילדות שליטה בעברית לקראת לימודיהם בבית הספר.
הגן נפתח בשנת 1898 באולם קומת הקרקע של בית הכנסת הגדול בעיר.
בשנים הראשונות שימש כמכינה להוראת עברית לקראת הכניסה לבית הספר, ולאחר שנים אחדות הפכה המכינה לגן ילדים של ממש.
שיטת החינוך הייתה שיטתו של פרידריך פרֶבֶּל, לפיה במרכז תוכנית הלימודים עומדת פעילות עצמאית של הילדים והילדות המבוססת על ניסיונם תוך הבעה עצמית ספונטנית, משחק ויוזמות חופשיות.
אריה ליב הורוביץ, שעבר מהמושבה עקרון לראשון לציון סייע בהכנת ה"שיעורים הפרֶבֶּליים" וכן בתרגום פרוזה, שירים ומשחקים, וכך גם דוד יודילוביץ.
על פי חוקר החינוך שלמה הרמתי, לא הייתה זו ספרות מופת אלא טקסטים שאִפשרו שימוש מידי בעבור הגננת שפירא.
יהודית הררי (אייזנברג), תלמידתה של שפירא והגננת הראשונה במושבה רחובות, סיפרה כיצד בישראל ובשאר העולם התפעלו מן הפעוטות שדיברו עברית.
שליטתם בשפה השפיעה על הוריהם, שהחלו לדבר עברית.
שפירא גם לימדה עברית גננות אחרות.
יודילוביץ אמר עליה: "באופן מצוין הסתגלה אסתר לתפקידה כמנהלת גן-ילדים: ולמקצוע הפדגוגי הזה התמכרה בכל רצונה ומרצה והקימה דור עברי קטן נחמד וטוב, בנים ובנות עברים ועבריות...".
בזיכרונותיה תיארה גרטלה (בן זאב) הורביץ, מראשונות ראשון לציון, את ימיה כתלמידה בגן זה:
שפירא ניהלה את גן הילדים ושימשה בו כגננת במשך כשש שנים, עד פסח של שנת 1903, אז פרשה, ככל הנראה מסיבות בריאותיות.{{הערה|פרימן, ראשון לציון תרמ"ב -תרס"ז, עמ' 73.}} במכתב הפרישה כתבה:
גן הילדים העברי בראשון לציון המריץ אנשי המושבות אחרות להקים בהן גני ילדים עבריים.
בגן שניהלה שפירא הוכשרו הגננות לאה מזא"ה, שחנכה בשלבי 1901 את הגן העברי הראשון ביפו, ויהודית אייזנברג-הררי, שבשנת 1902 פתחה גן עברי ברחובות.
בשנת 1903 נפתח ביוזמת דוד ילין גן עברי בירושלים, בניהול הגננת אלישבע גיסין-אפרתי.
ב-7 בדצמבר 1901 נישאה שפירא לאהרן גינזבורג, חניך בית הספר העברי במושבה וחבר בתזמורת של ראשון לציון.
בעקבות תפקידו של אהרן כבא-כוחה של הנהלת היקב בראשון לציון בלונדון, עברה המשפחה להתגורר שם.
גם בלונדון חינכה את ילדיה "ברוח היהדות הטהורה והלאומיות".
בשנת 1950 חזרו לישראל וגרו בתל אביב.
העיתונאי והסופר מידד שיף, אחיינה מצד אישהּ, סיפר כי גם בערוב ימיה הקפידה על עברית צחה.
אסתר שפירא גינזבורג נפטרה ב-5 בינואר 1966 בגיל 85, ונקברה לצד אישהּ בבית העלמין קריית שאול.
אעירה שחר הוא מאחז בסמוך להתנחלות כוכב השחר.
תושביו עוסקים בגידול צאן ובעלי חיים נוספים.
המאחז הוקם בשנת 2012 בערך על ידי קבוצת צעירים מהיישוב כוכב השחר הסמוך.
במקום הוקם אוהל גדול ודיר לצאן.
במהלך השנים פונה המקום פעמים רבות על ידי כוחות הביטחון.
על פי רוב נהגו תושבי המקום לעזוב את השטח עם הינתן "צו תיחום" (צו אלוף האוסר על כניסה ולעבור לנקודה אחרת באזור).
במהלך השנים עבר המאחז בין קרוב ל-10 נקודות, ולחלקן חזר שוב.
"המחלקה היהודית" בשב"כ מייחסת לאנשי המאחז מספר מקרים של פעולות "תג מחיר" כנגד פלסטינים.
באלול תשע"ה (אוגוסט-ספטמבר 2015) נשרף אוהל ששימש כמחסן במאהל בדואי בסמוך לכפר מאלכ, מספר קילומטרים מהמאחז.
לאחר חקירת המשטרה הוגש כתב אישום כנגד שני צעירים מהמאחז ומהיישוב הסמוך.
במספר מקרים הותקפו תושבי המאחז בידי בדואים ממאהלים באזור, שאף הצליחו פעמיים לחדור למאחז ולגנוב את העדר השייך לתושבי הגבעה.
תושבי המאחז והיישוב הסמוך הצליחו לאתר את העדר בקרבת מקום.
בכ"ז בניסן תשע"ה (16 באפריל 2015) בשעות הבוקר התקרבו לגבעה שני רועי צאן לבושים כבדואים תושבי האזור.
תושבי הגבעה הזעיקו את תושבי מעלה שלמה הסמוכה, והחלו להתקרב על מנת להניס את רועי הצאן.
על פי טענת המשטרה התושבים החזיקו בידיהם אלות ותקפו את הרועים באבנים.
כאשר התקרבו, הוציא אחד ה"רועים" תעודת שוטר ומבין הסלעים יצאו שוטרים נוספים ממחלק הבילוש של מחוז ש"י ושוטרי יס"מ רבים.
חמישה מתושבי המאחז והיישוב הסמוך נעצרו והוגש נגדם כתב אישום.
במהלך שנת תשע"ז (2017) פורסמו מספר תקריות אלימות שבהן היו מעורבים לכאורה תושבי המאחז.
באחת מהן הותקפו באלות ובאבנים פעילי שמאל מארגון "תעאיוש" שליוו רועי צאן באזור עוג'ה א-תחתא ונפצעו חמישה אנשים, ובניסן (אפריל) יודו אבנים לעבר כוח של חיילי צה"ל ושוטרי מג"ב, וכתוצאה מכך נפצע קצין בידו.
שר הביטחון אביגדור ליברמן הגיב כי "זו תופעה חמורה שאסור לנו להיות סלחניים לגביה".
בתוך מספר ימים הורחקו כל 11 תושבי הגבעה בצווים מנהליים מכל אזור יהודה ושומרון והוטלו עליהם הגבלות מנהליות נוספות.
באוגוסט 2017 נעשה ניסיון לשוב למאחז, אך לאחר שבוע-שבועיים הניסיון נכשל.
מאז המאחז נהרס והוקם מחדש שוב ושוב.
במרץ 2021 נהרסו מבנים באתר.
באוגוסט 2023 נהרסו שני בתים שהוקמו במקום.
בדצמבר 2025 התגוררו במאחז כ-25 משפחות.
במשך מספר שנים התגלעו סכסוכים בין תושבי המאחז לבין תושביו של הכפר הפלסטיני הסמוך ראס עין אל-עוג'א, ורבים מתושביו עזבו אותו.
בינואר 2026 עזבו אחרוני התושבים, ובאזור בקעת ייט"ב נותרו התנחלויות יהודיות בלבד.
}}אָעוּפָה אֶשְׁכּוֹנָה הוא פיוט שחיבר הרב יצחק אבוחצירא ממרוקו, בתחילת המאה ה-20, ומושר במסורת יהודי מרוקו.
רבי יצחק אבוחצירא, בנו הרביעי והאחרון של רבי יעקב אבוחצירא המכונה "אביר יעקב" על שם ספרו.
משפחת אבוחצירא העמידה דורות של רבנים, המפורסם שבהם הוא רבי ישראל אבוחצירא, ה"בבא סאלי" אחד מנכדיו של רבי יעקב.
רבי יצחק פעל במרוקו בעיר תאפיללת בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. קרוי על שם האר"י.
שקד בתורה ועסק בלימוד קבלה כבר מגיל צעיר, במשך חמש שנים למד בשעות הלילה עם רבי ישראל (ה"בבא סאלי") את כל הש"ס עם פוסקים, תוספות ומהרש"א.
בשנת תרע"ב נהרג רבי יצחק מפגיעת כדור בעת מסעו לאיסוף כספים עבור ישיבת "אביר יעקב" על ידי קבוצת שודדים.
פיוט זה הוא אחד מבין הפיוטים המופיעים בקובץ יגל יעקב – קובץ שירים פרי עטם של הרבנים משושלת אבוחצירא.
בפיוט ניכרת השפעה ברורה של ספר שיר השירים.
השפעה זו ניתן לראות הן באווירה הכללית, וכן בשיבוץ של קטעי פסוקים וצירופי לשון מתוך שיר השירים.
הפיוט מנוסח בפשטות ובציוריות של חיפוש הדדי בין הדוד והרעיה, המסמלת את הקשר שבין עם ישראל לאל מתוך שאיפה וכיסופים לגאולה.
לפיוט עשרה בתים, בתבנית דו-שיח בין שני דוברים.
ששת הראשונים מציגים את הצד המדבר של הרעיה המחפשת את הדוד, שלושת הבתים הבאים מתארים את תגובתו של הדוד הנענה לקריאת הרעיה ומבטיח לה: "קוּמִי יְחִידָתִי.
המשפט העשירי החותם את הפיוט, משלב את שני הדוברים בפיוט.
במחציתו הראשונה של המשפט נראה דיבורה של הרעיה: "קוֹל דּוֹדִי הִנֵּה בָּא מְדַלֵּג עַל הֶהָרִים", ובמחציתו השנייה, תשובתו המנחמת של הדוד, אליה: "קוּמִי לָךְ אֲהוּבָהּ.
הפיוט מסתיים בנימה אופטימית, של מפגש ואיחוד בין השנים.
שם המחבר רמוז באקרוסטיכון, "אני יצחק חזק".
אעתכּאף הוא מנהג אסלאמי המורכב מתקופה של שהייה במסגד במשך מספר מסוים של ימים, שבה מתמקדים בעבודת האל ובהתרחקות מענייני העולם.
המשמעות המילולית של המילה מרמזת על דבקות והצמדות למשהו, או שהיה באופן קבוע בדבר מסוים.
'משהו' זה לרוב כולל ביצוע תפילות רשות, קריאת הקוראן ולמידת חדית'.
אֵעָ'א מֻוחַמַּד חָ'אן קָאגָ'אר (בפרסית: آغا محمد خان قاجار,14 במרץ 1742 - 17 ביוני 1797) נודע גם בשם אֵעָ'א מֻחַמַּד שָׁאָה (בפרסית: آقا محمد شاه) הוא אבי השושלת הקאג'ארית ואחד מהמצביאים הגדולים האחרונים בהיסטוריה של איראן.
בשנת 1794 הדיח את לוטף עלי ח'אן מהשלטון של שושלת זנד והפך לשליטה החדש של כל שטחיה בתור שליט השושלת הקאג'ארית החדשה.
לאחר כשנתיים יצא בקמפיין כיבוש של שרידי השושלת האפשארית ובשנת 1797 יצא למסע כיבוש ברחבי חבל הקווקז, שם, נרצח בעיר שושה כשלושה ימים לאחר שכבש אותה ובעודו פחות משלוש שנים בשלטון על כס כלל הממלכה הפרסית.
אחיינו פתח עלי שאה קאג'אר ירש את כס השושלת.
שלטונו של אע'א מוחמד ח'אן נודע בשובתה של פרס המאוחדת כמדינה ריכוזית, ובהעברת הבירה לטהראן, שם היא נמצאת עד היום.
הוא גם צוין בזכות התנהלות שלטונו האכזרי, במיוחד במהלך כיבושה המחודש של גאורגיה; כאשר הוא הרס את הבירה טביליסי, טבח ברבים מתושביה, והעביר כ-15,000 שבויים גאורגים לאדמת איראן.
מוחמד אע'א הוא אחד מהדמויות החשובות ביותר בהיסטוריה הפרסית של העת החדשה.
על פועלו נכתבו עשרות ספרים והשפעות הישגיו ההיסטוריים נראים עד היום בכלל איראן רבתי.
מוחמד נולד בשנת 1742 לראש השבט הקאג'ארי, שבט ברברים אכזריים בעל חלקות אדמה ושלטון ישיר על גבי החוף לים הכספי אשר מקורו בעמים טורקיים שהגיעו אל ממלכת פרס בתקופות הקארה קויונלו ואק קויונלו.
הקאג'ארים שמרו על מעמדם תחת שלטון האימפריה הספווית כאשר הפכו לשיעים ועל אף שתחת נאדיר שאה והשושלת האפשארית ספגו מכה קשה ליוקרתם, במהלך המאה ה-18 המאוחרת, כאשר התפרקה הממלכה הפרסית בין שושלת זנד, בלוצ'יסטן והאפשארים בח'וראסאן, הקאג'ארים היו חזקים די להפוך סמי-עצמאיים.
לאחר רצח נאדיר שאה בשנת 1747, ראש הקאג'ארים, מוחמד חסן קרא תיגר על העליונות של עדאל שאה, יורשו של נאדיר אשר יצא בראש צבאו ממשהד להפיל את כוחות הקאג'ארים.
בנקודה זאת, לאחר מות נאדיר היה הצבא הפרסי בכאוס מתמשך ועדאל נכשל בניסיונו להפיל את מוחמד חסן מהכוח אך הצליח לחטוף את בנו בן החמש, מוחמד, אשר הפך אותו לאסיר פוליטי.
עאדל שאה סירס את מוחמד ונתן לו התואר אע'א (תואר לסריסים צעירים) בשביל לוודא שלעולם לא יוכלו הקאג'ארים לאיים על שלטונו ושלטון שושלת האפשארים שלו.
לאחר מכן החזיר את הילד אל הוריו.
בשנת 1759 יכבוש צבא שושלת זנד את ג'ורג'אן, יביא את הקאג'ארים להיות לנתיניו ויהפוך את שני בניו הבכורים של מוחמד חסן ביחד עם שליח ראשי שלו להיות למושלים על גולסתאן.
מוחמד אע'א ואחיו חוסיין קולי יברחו לעבר הערבה ממזרחה עד אשר יתפסו ויועברו כאסירים פוליטיים של זנד אל טהראן.
ב-16 השנים בהם היה מוחמד אע'א אסיר פוליטי בחצר המלוכה של שושלת זנד הוא קיבל התייחסות של אורח יתרה על אסיר.
למעשה, בכל שנותיו במאסר, אפילו כאשר היה משבר בין זנד לשושלת הקאג'ארית, קארים ח'אן זנד נתן למוחמד אע'א את מילתו כי לא ישומש למען סחיטה פוליטית.
קארים ח'אן הוקיר ביכולותיו הפוליטיות של אסירו הפוליטי ועל כן עם הזמן שיתף אותו בנושאי מדינה והפך אותו ליועץ השאה בעוד העבירו מטהראן אל שיראז.
תחביבו העיקרי של מוחמד אע'א היה ציד, לעיתים היה יוצא למסעות ציד אשר נמשכו מספר ימים ארוכים עד אשר שב לשיראז, בזמנים אלו הוא שמר על קשר דרך מכתבים עם אחותו או דודתו, מי מהן אשר הייתה בארמון השאה.
בלילה בין ה-1 ל-2 במרץ של 1779 נודע למוחמד אע'א כי אדונו קארים ח'אן נשם את נשמתו האחרונה.
יחד עם חבר נאמנים מועט נע מוחמד אע'א מאזור שיראז צפונה והגיע אל אספהאן תוך כשלושה ימים.
בעודו נמלט, מלחמת אזרחים על ירושת הכס של שושלת זנד החלה עוד לפני שקארים נקבר.
מוחמד אע'א המשיך צפונה עד אשר הגיע אל שבט הקאג'ארים לקחת את הפיקוד.
אחיו, מוחמד קולי מנע ממנו את הכניסה לג'ורג'אן ובמשך עשר שנים לחם מוחמד אע'א כדי לאחד את כל הפלגים הקאג'ארים לכוח אחד, במהלך העשור הזה התמחה בטקטיקה צבאית, דיפלומטיה, פוליטיקה, מדינאות ועוד עד אשר הפך לראש (צ'יף) השבט.
במסגרת המלחמה לאיחוד השבט, השפעתם וסמכותם של פלגי השבט התפשטה לעברי כלל החוף הפרסי של הים הכספי וכעת הייתה להם השפעה עליונה על הים כמו גם שליטה על כל מה שהיה בינו לבין רכס הרי האלבורז ואף מעבר לו.
נוסף על כך הסכסוך דלף אל שכניו ואף הייתה התנגשות כוחות שאירעה עם האימפריה הרוסית; כאשר פלוגה ימית של הצי הרוסי בים הכספי תכננה לכבוש ולהשליט סמכות והשפעה על העיירה אשראף במאזנדראן, שליחיו של מוחמד אע'א זימנו את קציני הפלוגה למשתה במסגרתו נתפסו בשבי בעודם שבויים והוכרחו להחזיר פלוגתם צפונה.
בדרום התפתח איום רציני, שם עלי מוראד ח'אן זנד, שליט שושלת זנד וכובש אספהאן מאז שנת 1780, ערך כמה מערכות מלחמה נגד הקאג'ארים ובשנת 1782 הביא אותם זמנית לנסיגה מסארי לאסטאראבד.
עם מותו של עלי מוראד, מוחמד אע'א יצא בשלוש פשיטות של מתקפת נגד על הכוחות של ג'פער ח'אן, יורשו של עלי מוראד עד אשר החילות של זנד באספהאן נאלצו לסגת בחזרה לשיראז.
בכך הפך מוחמד אע'א לסמכות העליונה על צפון פרס.
בשנת 1788 הוא הועמד למלוכה על הקאג'ארים בעיר החדשה טהראן (אם כי לא הוכתר רשמית לשליט ממלכת פרס); וזמן קצר אחר כך הוא מינה את אחיינו בבאבה חאן כיורש העצר.
לפיכך, נראה כי לציין נקודה זו להיות התחלתה האפקטיבית של שלטונו ושל קיום השושלת הקאג'ארית.
בשנת 1791 מוחמד אע'א עמד בפני התקפות מחודשות על גולסתאן על ידי התקדמותם המחודשת של שושלת זנד תחת לוטף עלי ח'אן לעבר אספהאן, לוטף היה נסיך זנד הצעיר האמיץ והפופולרי, שגייס תמיכה בפארס והיה מספר אחת בדרך לשלוט על שושלת זנד אשר הייתה בעוד אירוע של מאבק פנימי.
בינתיים, יצא מוחמד אע'א בראש פלישה מרכזית נגד חילות זנד, מה שהכריח את לוטף לסגת לעבר שיראז.
צאי אבראהים, המושל של שיראז, הנדס הפיכה בצבא זנד ואסר את כניסתו של לוטף עלי בנסיגתו, האחרון גייס כוח פרשים טרי מתומכיו בעברי חוץ העיר והביס את הקאג'ארים שלוש פעמים לפני שמוחמד אע'א צלח לצעוד על שיראז.
בשנת 1792 העיר לבסוף הועברה בשלום לידי הקאג'ארים בעזרתו של צאי אבראהים אשר היה תומכם בסתר.
מנהיג הקאג'ארים מוחמד אע'א העביר את זנדים שנותרו בעיר יחד עם 12,000 משפחות תומכיהם ושבטי לור, לפרובינציית אספהאן ומזנדאראן; הוא הרס את חומות העיר שיראז, ולא הסתפק בכל שלל אוצרותיה אלא הוסיף להוביל את עמודי הדלתות של ארמון הח'אן לבירתו טהראן.
לוטף עלי ח'אן ברח מזרחה וב-1794 נפל למצור בכרמאן, בקירוב אל מדבר לוט, מן המצור ברח לבם.
התנהלותו של אע'א מוחמד בכרמאן הגיעה למופת של אכזריות: כמעט 20,000 נשים וילדים ניתנו כעבדים לחיילים, וכל הזכרים הבוגרים נהרגו או עוורו.
לוטף עלי ח'אן נבגד והועבר לידי הקאג'ארים על ידי מושל באם; עונה והושחת לפני שנשלח להוצאה להורג פומבית בטהראן.
בשובו לשיראז מינה אע'א מוחמד את היורש שלו, בבאבה חאן, להיות למושל הכללי של פארס, כרמאן ויזד, והפך את צאי אבראהים לוזיר הגדול שלו (שדר-א עאם).
מחשד למרד בידי אחיו ג'עפר-קולי, שאותו סירב למנות למושל אספהאן, מוחמד אע'א קרא לו להתייצב בטהראן, שם הוציאו להורג ללא משפט.
מוחמד אע'א היה כעת אדון בכל שטחי אימפריית זנד לשעבר והחל מתכנן תוכניות להחזיר את השטחים הספווים לשעבר שאבדו במות נאדיר שאה.
ארקלה השני, מלך ממלכת כארתלי-קאחתי היה שליט העם הגאורגי מזה זמן מה ובעוד ממלכתו הייתה מדינת חסות של הממלכה הפרסית זמן רב, הכאוס הפנימי בתוך פרס הביא את הממלכה הגאורגית להיות סמי-עצמאית דה פקטו.
ארקלה טען לשמר אוטונומיה זאת באמצעות ברית התקפה והתגוננות עם רוסיה שנחתמה בג'ורג'יבסק (נמצא בסובייקט הפדרלי סטברופול בפדרציה הרוסית של היום).
אע'א מוחמד הורה לשווא לארקלה להכיר בסבירותו לאדון על ממלכת פרס ולשליט עליון מעליו ובאביב 1796 צעד על הפרובינציות שמעבר לאזרבייג'ן האיראנית כדי לאכוף את טענותיו.
שני החילות התוקפים לא צלחו בהשגת יעדיהם, ולאחר שהכוחות נותקו יצא מוחמד אע'א לפעולה עם חילו שלו, ששלושת החילות הצטרפו לעמודה ישירה תחת מוחמד אע'א וצעדו הישר אל טביליסי.
צבאו של ארקלה, שהיה גדול במספר רב מחילות הפרסים, הובס, וטביליסי נכבשה בפראות; הזקנים, החלשים והכמרים נטבחו, ולפחות 15,000 גברים ונשים כשירים נלקחו לעבדות.
לרוסים, שהמעיטו בנחישותו של אע'א מוחמד ובכלל בכוחם של הפרסים, לא היו שום חיילים בעבר הקווקז מדרום אל הקווקז הגדול שיעזרו לבעלת בריתם החדשה שלהם.
ירוואן נכנעה, בעוד ששושה החזיקה מעמד.
מרוצה לעת עתה מהישגיו, מנהיג הקאג'ארים חזר אל פרס.
שם בבירתו של טהראן במרץ, 1796, הוא הוכתר רשמית כשאה הבלעדי של מדינת האיראנים, הממלכה הפרסית.
מנקודה זאת והאלה לבש מוחמד אע'א את חרבם הטקסים של הספווים.
מוחמד אע'א צעד מיד עם הכתרתו כשאה של כל פרס לעבר משהד, בירת האפשארים, לכאורה למען עלייה לרגל (שכן העיר הייתה מבין ערי הקודש באסלאם), אך למעשה כדי להשיב את ח'וראסאן לידי ממלכתו כפי שעשה שאה אסמאעיל הראשון אבי הספווים.
באותה העת השאה האפשארי, שאהרוח, הזדקן והפך בובה פוליטית בידי מנהיגי שבט טורקמני בעוד מוחמד אע'א כבש בירתו בעזרת מתקפת פתע.
בנו ויורשו של שאהרוח, נאדיר מירזה נמלט אל האימפריה הדוראנית באפגניסטן.
שאהרוח עונה כדי לחשוף היכן הסתיר את התכשיטים שנותרו ממאגר השלל ההודי של נאדיר שאה בהם נמצא הקוהינור ולבסוף מת מאותם העינויים בדרכו לשבי בטהראן.
שליחים נשלחו לדרוש מידי השליטים הרבים של הממלכות ממזרח להשיב את שאר המרכזים של ח'וראסאן הגדולה: מהשליט האוזבקי בגי ג'ן נדרשו האורחים האיראנים אשר ברחו ממוחמד אע'א אל בוכרה ומזמאן שאה דוראני בקאבול, שליט האימפריה הדוראנית הורה השאה הפרסי על מיתון הכוחות הרדיקלים באפגניסטן והעברת העיר הראת לידי פרס.
יכולתו של אע'א מוחמד לאכוף את כל הדרישות הללו לא הועמדה למבחן.
באותו סתיו יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה, למען נקמה על מה שנעשה בממלכת כארתלי-קאחתי, העבירה חיל מצבאה תחת ולריאן זובוב בן העשרים וארבע, אשר, בסוף העונה, הכניע את כל החוף הכספי עד אשר הגיע לעבר גילאן ונראה היה שהחיל הרוסי מוכן לצעדה על טהראן.
עם זאת, יקטרינה נפטרה בנובמבר החודש, ויורשה פאבל הראשון, קיסר רוסיה ביטל במידית את מדיניות הלוחמה של אמו וקרא לשיבת הצבא.
אע'א מוחמד אשר כל זמן זה היה עדיין בח'וראסאן, לאחר שחזר לטהראן, פתח באביב שלאחר מכן במערכה שנייה ברחבי הערים.
אבראהים שאלאל ח'אן מקראבאש הודח בנקודה זאת מהמצודה של שושה על ידי הפיכה, ואע'א מוחמד הוזמן לקחת את הכוח על העיר.
לאחר שחצה את אזרבייג'ן האיראנית וחיזק את מערך הגבול של הקווקז הגדול עם דאגסטן ועם הקיסרות הרוסית, היה הצבא הקאג'ארי מוכן לפשיטה שנייה על גאורגיה.
בנקודה זו, אירוע טריוויאלי במחנה הפנימי הביא למותו של אע'א מוחמד ושם קץ לא רק למערכה זו אלא לכל שאיפות הקאג'ארים מצפון לאזרבייג'ן.
על פי רוב הכתבים, שני משרתים בחצר השאה, שידאק חאן הגאורגי ולודאד האפגאני, החלו לריב בקול רם כל כך, עד שהשאה הורה להוציא את שניהם להורג.
אחד ממפקדיו של השאה, סאדאק חאן שקאקי, התערב בנושא לטובת המשרתים ואע'א מוחמד הסכים לדחות את ההוצאה להורג עד לאחר חופשת יום שישי הקרבה.
בביטחון עצמי מדהים הוא אפשר לגברים הנידונים להורג לבצע את תפקידם כרגיל בינתיים.
בלי שום דבר להפסיד, הם גייסו משרת שלישי, עבאס מזנדארני, ובאותו הלילה (17 ביוני 1797) דקרו את השאה למוות.
הם העבירו את תכשיטי הכתר לידי סאדאק חאן, שלקח את הרוצחים בחסותו והוביל את חייליו חזרה אל תבריז.
שאר הצבא התפרק ממוצבו, וצאי אבראהים (כעת גנרל קאג'ארי) התגייס והוביל את החילות חזרה לטהראן.
המאפיינים הבולטים של אע'א מוחמד היו אלה שגרמו למותו: קמצנות ואכזריות.
על אף שרכש כסף ותכשיטים באובססיביות, הוא בכל זאת התנער מפליאה וראוותנות, חי בצמצום כמו חייליו, והבטיח שאלה ישולמו בקביעות.
הוא גילה דאגה אמיתית לחוק, דין ולסדר, התפלל בקביעות וצם בעת הרמדאן, ובכל זאת גם שתה בכבדות.
בדומה לקודמיו, נאדיר שאה וקארים חאן, הוא שמר על הכוח הביצועי בחזקת שליטתו, והשתמש בשריו כמעט ולא ליותר מיודעים ומזכירים; עם זאת, הוא העריך אישים רבי יכולת כגון צאי אבראהים וידע עד כמה לסמוך עליהם.
מעשי האכזריות שלו יכולים בדרך כלל להתפרש כפוליטיים או למופת; כדי להטיל אימה על הנטועים (כמו בכרמאן), או להבטיח ציות ללא עוררין.
נאמר כי היו לו מעשי אכזריות כגון שלעיתים קרובות הוא היה מפרק מכוחם משרתים שאין היה הוא מרוצה מהם ובעודם עדיין בחיים היה מציג אותם לעורבים.
לעיתים קרובות הוא היה נקמני ללא תמורה; בעודו בשיראז, הוא חילץ את עצמותיו של קארים ח'אן זנד וטמן אותם מחדש מתחת לסף ארמונו בטהראן, כדי שידרוס מדי יום את קברו של קודמו באימפריה.
הוצע כי סירוסו המוקדם הוא שהביא אותו לאכזריות אשר הפגין על השאה האפשארי.
יאמר לזכותו כי צלח לממש בסופו של דבר את ניצחון הקאג'ארים.
בניגוד לבני דורו כגון קארים חאן זנד או אפילו נאדיר שאה, שאפשר להשוות אותם בקלות באכזריות, בזריזות, בסמכותיות ובקנאות צבאית, הוא הצליח לרתום - ובמידת הצורך להכפיף - את תשוקותיו לשושלת ארוכת טווח; אינטרסים ליורשיו.
הדבר ניכר בדאגתו לשימור יורש לכיסאו (אשר לבסוף יהיה זה אחיינו פתח עלי שאה קאג'אר), ודאגתו לפרטים מנהליים.
מסעות הפרסום של ניצחונותיו חייבים להישקל אל מול כישלונות.
הוא השיב לפרס רק את החלק המערבי של ח'וראסאן הגדולה, ובאמצעות ניקור מוחלט של גאורגיה ורוסיה, תיקן למעשה את הגבול הצפוני-מערבי של פרס לאחר מלחמת רוסיה–פרס (1722–1723).
עם זאת, בסך הכל, בשל שמונה-עשרה שנות כיבושו והתמזגות מזגו הבלתי נלאים, המדינה האיראנית (בהיקפה המודרני) שולבה סופית לתוך מלוכה אחת ובכך אפשרה להתמודד תחת שליטים חזקים כגון נאסר א-דין שאה קאג'אר עם האיום של הכוחות הקולוניאליים לאורכיהן של המאה ה-19 וראשית המאה ה-20.