tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאיה, הבת של סאם ונעמי - נכנסת להריון מבחור ששמו דינק.
מאיה מחליטה לשמור את התינוק למרות שנעמי מנסה לשכנע אותה לעבור הפלה, ולאחר מכן מאיה ודינק רוצים להתחתן.
אמא של דינק משתפת פעולה אוטומטית ולאחר כמה שכנועים גם סאם מסכים.
נעמי לא יכולה להתמודד עם זה ומתרחקת מסם ומאיה.
בסוף העונה מאיה ודל נוסעים לבית החולים לקראת לידתה של מאיה ונהג שיכור פוגע בהם מאיה נפגעת ועברת ניתוח והתינוק נולד בהצלחה ודל נפטר בעקבות דימום מוחי בלתי צפוי.
בתחילת העונה, גבר תוקף ואונס את שארלוט במשרדה בבית החולים, בהמשך העונה היא משתקמת לאיטה, ונישאת.
סאם ואדיסון מאוהבים, עד שאדיסון מכריזה על אולטימטום-אני רוצה תינוק- ואז הקשר מסתיים.
ויולט כותבת ספר על הטראומה שלה ובתוך כך מצליחה להכעיס את חבריה על דברים שכתבה עליהם, קייטי שתקפה אותה תובעת אותה על הפרת חסיון רפואי.
בעונה זו יש הרבה משתנים.
בפרק הראשון של הסדרה פיט חוטף התקף לב ורופאי המרפאה מנסים להציל את חייו.
לאחר מכן, פיט לוקה בחרדות כתוצאה מהאירוע ונעזר בשלדון כמטפלו הנפשי, ובין השניים נוצר קשר חברי ארוך הנמשך במשך העונה.
לאחר שנעמי עזבה עם פייף, שכרו בחור בשם ג'ייק שיחליפה.
באמצע העונה, אמיליה מגיעה לשפל המדרגה לאחר שהחסירה 12 ימי עבודה כשהייתה בהשפעה כבדה של סמים.
כשהיא חוזרת, חברי המרפאה מנסים לגרום לה ללכת לגמילה והיא לא מסכימה.
מי שלבסוף משכנע אותה הוא ראיין, שלאחר שמציע לה נישואים במיטה ומבקש שהם יגמלו ביחד ויקימו משפחה, היא רוצה ללכת לגמילה.
באותו לילה, הם לוקחים סמים בפעם האחרונה וראיין מת.
בהמשך אמיליה מגלה שהיא בהריון ממנו ומחליטה להמשיך את ההריון, אך מתגלה שיש לעובר מום קשה במוחו.
למרות זאת ף, אמיליה מחליטה לא להפסיק את ההריון, והוא מת 43 דקות אחרי הלידה.
אמיליה מחליטה לתרום את כל אבריו.
בפרק הראשון של העונה השישית והאחרונה של הסדרה, מתגלה שאדיסון בחרה בג'ייק להיות בן זוגה, על פני סאם שהציע לה נישואים בסוף העונה החמישית.
בהמשך העונה אדיסון מציעה לג'ייק נישואין והוא בתגובתו מסרב.
בסופו של דבר הוא מציע לה נישואים ובפרק האחרון של הסדרה הם מתחתנים.
ויולט נאלצת להתמודד עם מותו הטראגי של פיט ומתקשה להסביר את הדבר לבנם הקטן לוקאס.
שארלוט מגלה שהיא מצפה לשלישיית בנות, אך אינה נרגשת מן הדבר כמו קופר.
התינוקת הראשונה נולדת בשבוע 26, ולאחר מאמצים רבים מצד סם, אדיסון וקופר היא שורדת לאחר שחלתה.
שאר הבנות נולדות כרגיל בשבוע 34, וקופר, שארלוט ומייסון הנרגשים הופכים להיות משפחה מגובשת ביחד עם שלוש הבנות.
סאם מתחיל את העונה כחבר של סטאפני, אך היא נפרדת ממנו ולאחר מכן הם חוזרים.
בפרק האחרון של העונה, במהלך החתונה של אדיסון, סם מכניס את נעמי להריון, ולאחר שנגלה לו הדבר הם מתחתנים בשנית.
שלדון מגלה שיש לו סרטן הערמונית ובמהלך ההקרנות פוגשת את מירנדה, חולת סרטן גם היא.
השניים מתאהבים ובסיום הסדרה הם מוצגים שמחים ומאושרים יחדיו.
אמיליה, יותר משנה פיכחת, פוגשת בג'יימס, רופא חדר המיון המחליף את פיט והם מתאהבים.
ויולט בוחרת להישאר לבד לאחר מותו של פיט בעלה, ומוצאת נחמה ופורקן בכתיבת ספר חדש אותו היא מסיימת לכתוב בפרק האחרון.
מרפאת גוטפריד היא מרפאה של שירותי בריאות כללית בהרצליה, אשר שוכנת ברחוב טשרניחובסקי 4 והוקמה בשנת 1953. בניין המרפאה הוכרז כ"אתר מורשת".
בעבר שירתה מרפאה קטנה בשדרות ח"ן את תושבי הרצליה ורמת השרון.
כאשר מספר חברי קופת החולים עלה, נוצר הצורך במרפאה גדולה יותר.
לכן נרכש מגרש ועליו נבנתה המרפאה החדשה שלימים תיקרא מרפאת גוטפריד.
המרפאה תוכננה על ידי האדריכלים אנדריי לייטרסדורף ואיליה בלזיצמן בשנת 1950. היא בת שתי קומות, שטחה המקורי היה 427.89 מ"ר, והיו בה 26 חדרים.
הכניסה הראשית, הפונה לרחוב טשרניחובסקי, היא הכניסה הדרום-מערבית.
בעבר הייתה גם כניסה צפון-מזרחית, אך היא נחסמה.
ד"ר גוטפריד גדל בווינה ולמד שם רפואה.
הוא עלה לארץ ישראל במרץ 1934, ובשנת 1942 עבר לרעננה ושימש כרופא המחוזי של אזור השרון בקופ"ח כללית, עד לפרישתו לגמלאות בתחילת שנות השבעים.
לאחר שפרש לגמלאות עבד במשרה חלקית כרופא בבית ספר ממלכתי ברעננה.
הוא נפטר באוקטובר 1978, ומאותה השנה נקראה המרפאה על שמו.
מרסק הדגלים היה דמות בדיונית של נבל-על שהופיע בחוברות הקומיקס קפטן אמריקה ודדפול ביקום מארוול קומיקס.
מרסק הדגלים הראשון הופיע לראשונה בחוברת Captain America #312 מדצמבר 1985, ונוצר בידי הכותב מארק גרונוולד והמאייר פול נירי.
מרסק הדגלים הוא אלטר-אגו אותו חלקו שלוש דמויות - קארל מורגנטאו, גיא ת'יראולט וקארל.
כולם היו מנהיגי ארגון U.L.T.I.M.A.T.U.M - המחתרת החופשית והמשולבת לגמרי של הצבא הנייד לאיחוד האנושות (Underground Liberated Totally Integrated Mobile Army To Unite Mankind), ובקיצור "אולטימטום".
הארגון הוא ארגון טרור אנרכיסטי, שמטרתו לבטל את מיסוד המושגים "מדינה" ו"לאומיות".
גרסה נשית של הדמות בשם קרלי מורגנטאו מופיעה בסדרת הטלוויזיה "הפלקון וחייל החורף" של שירות הסטרימינג דיסני+ בגילומה של השחקנית ארין קלימן.
קארל מורגנטאו נולד בברן, שווייץ לבנקאי שווייצרי עשיר שנעשה דיפלומט.
מורגנטאו רצה להיות דיפלומט כמו אביו, עד שאביו נדרס למוות במהומה בשגרירות לאטבריה.
הוא הבין שעל האנושות לבטל את מושג הלאומיות, והחל להשתמש בטרור כדי להפיץ רגשות אנטי-לאומיים.
הוא החזיק מאות בני-ערובה, עד שהובס בידי קפטן אמריקה.
הוא ייסד את ארגון אולטימטום/U.L.T.I.M.A.T.U.M, ונעשה המנהיג.
הוא חטף מטוס נוסעים והחזיק את הנוסעים כבני ערובה, והסכים לשחרר אותם בתנאי כניעתו של קפטן אמריקה.
בסופו של דבר, הוא והארגון הובסו בידי הקפטן ו-S.H.I.E.L.D.
מורגנטאו גילה כי הגולגולת האדומה מממן את האולטימטום, וערק.
הוא שרד כמה וכמה ניסיונות התנקשות בחייו, וחטף את קפטן אמריקה המחליף, ג'ון ווקר.
הוא עזר לווקר, באטלסטאר ואיש ההרס נגד האולטימטום, וזאת כי הגולגולת משמש מעין סמל לאומי.
מורגנטאו חזר להנהיג את האולטימטום, והוביל אותם באירועי "מעשים של נקמה" נגד מון נייט והמעניש, שהביסו אותם.הוא והאולטימטום ניסו ליצור אנרכיה בארצות הברית, אך מזימתם סוכלה בידי המעניש וגוסט ריידר.
הוא לכד את איש ההרס לוקה האמנזיה, אך במהלך קרב נגד ג'ון ווקר נפל למימי האוקיינוס הארקטי.
הוא נמצא בידי תאגיד השמן רוקסון, ששטפו את מוחו, הפכו את עורו לאפור והעניקו לו כוחות-על.
בקרב נגד קפטן אמריקה, הוא איבד את כוחותיו.
בפשרה, מורגנטאו נעשה שליט האומה רומקיסטן בידי גדוד-V.
ברצף אירועים שהפכו את קייבל לשליט רומקיסטן, דומינו התנקשה בחיי מורגנטאו.
בעקבות חיסולו של מורגנטאו, סוכן האולטימטום הקנדי גיא ת'יראולט נבחר להמשיך את דרכו כמנהיג האולטימטום וכמרסק הדגלים.
במהלך אירועי "מלחמת אזרחים", ת'יראולט תקף את שוק החקלאים של סנטה מוניקה כדי להראות את התנגדותו לחוק רישום העל-אנושיים, והובס בידי ה-Runaways.
הוא נלחם בלגיון החופש, אך הובס ונכלא.
הוא תקף מסעדה בניו-יורק, שם ריקי בארנס/הנווד הייתה בדייט.
היא הביסה אותה, וזאת בעזרתו של פלקון.
ת'יראולט חטף בנקאי במזרח התיכון, ובכך הגיע לעימות עם ונום החדש, פלאש תומפסון.
תומפסון נכנע לטבעו הרצחני של הסימביוט, ולאחר שהרג את סוכני האולטימטום שהיו במקום, אכל את זרועו הימנית של ת'יראולט.
ת'יראולט שם במקום ידו תחליף קיברנטי.
במהלך אירועי "אי העכביש", הוא הוביל את האולטימטום במתקפה על מטה האומות המאוחדות, אך הם הובסו בידי האוונג'רס, האוונג'רס החדשים ואיש-הצפרדע.
בגלל פעולותיו של סוכן האולטימטום גורמן, דדפול פוצץ את נושאת המטוסים המרחפת של האולטימטום, והרג סוכנים רבים.
בתגובה, ת'יראולט והאולטימטום רדפו אחרי בתו של דדפול ואביה המאמץ.
בקרב הסופי נגד דדפול, האולטימטום הובסו ות'יראולט אוים לחייו.
בישיבת צוות של האולטימטום, ת'יראולט זעם על כישלונותיהם האחרונים, והכה אחד מן הסוכנים.
בתגובה, חברו קארל הרג את ת'יראולט ונעשה מרסק הדגלים החדש.
קארל הוביל את האולטימטום לפשיטה על ביתה של אמילי פרסטון, ידידתו של דדפול שאימצה את בתו.
הם נהדפו בידי קסמיו של מייקל הנקרומנסר, ופותו למלכודת בידי דדפול.
הוא שחט את כל סוכני האולטימטום, והשאיר רק את קארל.
לאחר שהודה כי זילזל בדדפול והחשיב אותו לשכיר חרב ליצן, קארל נהרג כאשר נורה בראשו בידי דדפול, שפירק את האולטימטום היות שהרג את כל הסוכנים.
מרפסת ברוהל היא טיילת מפורסמת בדרזדן, הצופה על נהר אלבה ומכונה "המרפסת של אירופה".
משמשת אתר להליכה, למנוחה ולבילוי לתושבי העיר ולתיירים הרבים הפוקדים אותה.
בתחילה הייתה המרפסת חלק מחומת המגן של העיר.
החומה נבנתה ב-1546 בתקופת המלחמה השמלקלדית.
ב-1737 בנה שם אוגוסט השני מלך סקסוניה, ארמון וספרייה אותם מסר ב-1747 לרוזן היינריך פון ברוהל כאות הוקרה על כך שהכניס שיטות חדשות לשיפור גביית המיסים.
ב-1814 נבנו מדרגות למרפסת והיא נפתחה לקהל.
בשני צידי המדרגות נמצאים ארבעה פסלים המייצגים את ארבעת הזמנים ביממה: (בוקר, צהרים, ערב, לילה).
הארמון של ברוהל נהרס ב-1900. המרפסת נהרסה בהפצצת דרזדן במלחמת העולם השנייה ונבנתה מחדש.
מִרְפָּאָה או קליניקה היא מתחם המשמש לשירותי רפואה.
מרפאות מסוגלות להעניק טיפול מיידי ופשוט יחסית, במקרים בהם אין צורך בשירותי בית חולים.
ברמה הבסיסית ביותר, מרפאות כוללות בעיקר חדרי רופאים על ציודם, המאפשרים ביצוע בדיקות בסיסיות.
ככל שמרפאה משוכללת יותר היא כוללת שירותים נוספים - חדר אחיות, מוקד חרום, טיפול אמבולטורי, אמצעי דימות ואף חדרי ניתוח המאפשרים ביצוע תהליכי ניתוח פשוטים יחסית.
השוני המהותי של מרפאות מבתי חולים הוא שבמרפאות אין אפשרות לאשפוז מטופלים אלא רק לטפל בהם במקום.
מרפאות יכולות להיות בבעלות פרטית או ציבורית.
בישראל מופעלות מרפאות רבות בידי קופות החולים השונות.
לעיתים המרפאה ממוקמת במבנה ייעודי למרפאה, ולעיתים ממוקמות מרפאות בבנייני משרדים, מבנים מסחריים ואף בבתים פרטיים.
מרפאת מומחים - מרפאה המרכזת חדרי רופאים של רופאים מתחומי התמחות שונים.
מרפאת שיניים - מרפאה העוסקת ברפואת שיניים.
מרפאה אזורית - מרפאה כללית, קטנה יחסית הכוללת מגוון מצומצם של רופאים ושירותי אחיות.
מרפאה מחוזית - מרפאה המעניקה שירותים לתחום גאוגרפי רחב, ותכלול בדרך כלל מגוון רחב של רופאים ואמצעי דימות.
מרפאת חוץ - מרפאה שנמצאת בתחום בית חולים ומופעלת על ידו, ומטפלת גם בחולים שאינם מאושפזים בבית החולים.
מרפאת לוינסקי היא מרפאה הנותנת טיפול למחלות מין ועוד.
המרפאה הוקמה בשנת 2002 כחלק מלשכת הבריאות תל אביב, ממוקמת בתחנה המרכזית החדשה בתל אביב ונותנת שירותים שונים למחלות מין ו-HIV.
המרפאה פתוחה ונגישה עבור כל אדם, מתוך האמונה כי לכל אדם הזכות לבריאות, הזכות לחיות את חייו על פי דרכו ועל כן המטופלים במרפאה לא נדרשים לחשוף את זהותם.
מרפאת לוינסקי לוקחת חלק במאבק המתמשך בנזקי תופעת הזנות ויש לה תרומה משמעותית לעיצוב תחום הטיפול והשיקום של קורבנות זנות בישראל – נשים, גברים, טרנסג'נדרים, קטינים, וחסרי מעמד.
צוות המרפאה מעניק שירותי בידוק וטיפול בדומה לשירותים הניתנים במרפאות דומות בערים גדולות בעולם ולפי הנחיות ארגון לבקרת מחלות ומניעתן תוך התאמה לתנאים בישראל.
השירותים כוללים: סל בדיקות וסל תרופות, וייעוץ והדרכה בנושאים של מין מוגן ומחלות המועברות במגע מיני.
כמו כן ישנו צוות של עובדים סוציאליים המשלים את הטיפול הרפואי בפונים.
כל השירותים, ניתנים בחינם ובאופן אנונימי לכל דורש, ללא תלות בגיל, מין, סטטוס אזרחי או עיסוק.
בנוסף למרפאה עצמה, מופעלות מספר תוכניות:
מרפאה ניידת לנשים ולגברים בזנות הנותנת בדיקות, טיפול רפואי ותמיכה פסיכו-סוציאלי לנשים ולגברים במעגל הזנות ברחבי גוש דן.
המרפאה הניידת זכתה בפרס העובד הסוציאלי היזם של קרן רקנאטי בשנת 2007.
תמיכה וליווי ללהט"בים הנמצאים בסיכון לניצול מיני או מסחרי הכולל תמיכה נפשית, סיוע במיצוי זכויות רפואיות וחברתיות והדרכה בתהליכים הרפואיים של התאמה מגדרית.
הסברה מניעתית לבני נוער ולצעירים במצבי סיכון, ולאנשי המקצוע העובדים עימם.
SAFE-SEX היא תוכנית הפונה לקהל הרחב ולה שתי זרעות: הראשונה, מפגשי ההסברה לבני הנוער בבתי ספר וחיילים.
האתר כולל מידע על מיניות, מחלות המועברות במגע מיני, אמצעי מניעה, בחירת זהות מגדרית ופגיעה מינית.
צוות האתר הכולל עובדות סוציאליות ורופאות מפעיל קו ייעוץ, מענה בפורומים ועוד.
ליווי לחסרי מעמד וצעירים בסיכון עם HIV/AIDS.
השתתפות בדיונים וועדות העוסקות במניעת זנות ומחלות מין.
מרפאת הפלות היא מתקן רפואי בו מבצעים הפלה מלאכותית.
מרפאה כזו יכולה להיות מרפאה פרטית, מרפאה של עמותה (למשל הורות מתוכננת), או חלק מבית חולים או ממרכז רפואי ציבורי (כמו קופת חולים).
בשנת 2001 היו בקנדה 197 מרפאות הפלות, מתוכן 167 בבתי חולים.
בשנת 2013 היו בהולנד 14 מרפאות הפלות, בהן בוצעו 92% מההפלות במדינה.
11% מהנשים נסעו להולנד במיוחד לשם כך.
בשנת 2014 היו בארצות הברית 1,671 מרפאות הפלות, כמחציתן במדינות קליפורניה וניו יורק.
במדינות מיסיסיפי, מיזורי, דקוטה הצפונית, דקוטה הדרומית וויומינג הייתה רק מרפאה אחת לכל המדינה.
ב-90% מהמחוזות בארצות הברית אין אף מרפאת הפלות.
בשנת 1911 נאסרו בחוק ההפלות המלאכותיות בהולנד, ונוצר שוק שחור גדול שסיפק הפלות לא-חוקיות.
בשנת 1962 בוצעו כ-25,000 הפלות ברחבי הולנד, כולן לא-חוקיות.
באותה שנה נשפטו 70 מבצעי הפלות חובבנים על ביצוע הפלות לא-חוקיות.
הפלות אלו בוצעו ברובן בשיטות מסוכנות מאוד, והובילו לזיהומים ודימומים פנימיים.
כ-20 עד 30 נשים שהפילו מתו מסיבוכים בכל שנה, ועוד רבות אחרות לקו בנכות קשה לכל החיים.
בסוף שנות ה-60 עלה הנושא לדיון ציבורי, ודעת הקהל נטתה להסכים להסדרת הפלות מלאכותיות, מאחר שהפלות מתבצעות ממילא.
בשנות ה-70 נפתחו לראשונה מרפאות ייעודיות להפלה מלאכותית.
תחילה הן פעלו בהעלמת עין של הרשויות.
בשנת 1976 ניסה שר המשפטים, דריס ואן אכט, לסגור מרפאה כזו בצפון הולנד, אך מיד הגיעו אליה מאות פעילים מארגונים לזכויות האישה.
לאחר הפגנות שנמשכו שבועיים בית משפט פסק לטובת המרפאה, והיא המשיכה לפעול.
בשנת 1984 הפלות מלאכותיות הותרו בחוק על ידי הפרלמנט של הולנד.
משנת 2011 עד 2016 נסגרו 162 מרפאות להפלות בארצות הברית, בעיקר בגלל חוקים שנחחקו בידיי מחוקקים רפובליקנים.
חוקים אלו החמירו את דרישות הבטיחות לפעילות מרפאת הפלות.
רוב המרפאות לא יכולות לעמוד בתנאים אלה ונאלצות לסגור את שעריהן.
מתנגדי הרגולציה טוענים שהיא מיותרת ומכנים אותה TRAP Laws (Targeted Regulation of Abortion Provider, רגולציה ממוקדת של מרפאת הפלות).
חלק מהרגולציות בוטלו בידי בית המשפט העליון של ארצות הברית.
זמינות מרפאות ההפלה מוגבלת במיוחד באזורים כפריים ושמרניים.
על פי מחקר בנושא זה, 74% מתושבות אזורים אלו שהיו מעוניינות בהפלה נסעו למרפאה במרחק של לפחות 80 קילומטר.
מרפאות הפלות הן לעיתים קרובות יעד להפגנות של תנועות נגד הפלות.
פעילי התנועות מפגינים מחוץ למרפאה ומנסים להזהיר נשים הנכנסות למרפאה מפני סיכונים של הפלות, או מציגים תמונות של עוברים.
בשנת 1985, כ-85% מהמרפאות בארצות הברית סבלו מהפגנות, בהן 16% ליד בתי העובדים, ו-19% מהמרפאות קיבלו איומים על הטמנת פצצה במרפאה.
במספר מדינות נקבע בחוק אזור חיץ סביב המרפאות בו המחאה אסורה.
מרפאות הפלות בארצות הברית חוות לעיתים קרובות אלימות מצד המפגינים נגד הפלות.
משנת 1978 עד 1993 היו מעל ל-100 פיגועים נגד מרפאות, באמצעות פצצה או הצתה; מעל ל-300 אירועי פלישה, ומעל ל-400 תקריות של ונדליזם.
מאז שנות התשעים נרצחו 11 עובדי מרפאות, בהם ארבעה רופאים.
בשנות התשעים אירעו 7 מקרי רצח, בשנת 2009 נרצח רופא בוויצ'יטה, קנזס, ובשנת 2015 נרצחו שלושה בני אדם במרפאה של הורות מתוכננת בקולורדו ספרינגס.
בתגובה למעשי האלימות נחקק בשנת 1994 "חוק חופש הגישה למרפאת הפלות", האוסר על שימוש בכוח או חסימת הדרך לאדם המגיע למרפאת הפלות.
מרפינו הוא ראיון של המחוז הצפון-מזרחי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה.
במשך 70 שנה, עד שמרפינו הפך לראיון עצמאי, הוא הצליח לבקר בחמישה ראיונים שונים.
בשנת 1977, מרפינו הוא חלק מראיון קירובסקי במוסקבה.
בשנת 1991 הוקם האוקרוג המוניציפלי מרפינו, ובשנת 1995 הוא מקבל מעמד של ראיון במוסקבה.
החלק הדרומי של ראיון מרפינו היה יישוב נפרד ונקרא קשיונקין לוג.
עד כה, אחד מרחובות מרפינו נושא את השם הזה.
בראיון ממוקמות תחנות מטרו "ולדיקינו" ו"אוקרוז'נאיה".
מַרְסְנָא הוא דמות מקראית, אחד משבעת שרי פרס ומדי של המלך אחשוורוש המוזכר במגילת אסתר.
מרסנא נזכר במגילת אסתר פעם אחת כאחד משרי פרס ומדי שחשבו מה לעשות לושתי, לאחר שלא הגיעה למשתה שעשה אחשוורוש.
בסרט לילה אחד עם המלך המגולל את סיפור מגילת אסתר, דמותו של מרסנא מגולמת על ידי השחקן אסיף בסרה .
בשעת לילה מאוחרת יושב במשרדו ביל מוריס, עובד מצטיין בחברת השקעות בוול סטריט, כאשר הוא מבחין במכתב העוטה חותם שעווה משונה בעל תחריט של צלופח.
לאחר שהוא מעביר עליו את ידו הוא לפתע חש כאבים חדים בחזהו והולך לשתות מים, אך מתמוטט על הרצפה בהתקף עוויתות ומת.
לוקהרט, מנהל צעיר ושאפתן באותה חברה, נכנס אל משרדו הפינתי החדש, כאשר שניים מעמיתיו מופיעים עם בקבוק שמפניה בכדי לברכו על הקידום שקיבל לאחרונה, אולם הוא נקרא לעלות לקומת ההנהלה.
חבר המנהלים חושף בפניו כי גילה מעשי זיוף שביצע בחשבונותיו, אולם מודה שהסוכנות המבקרת מחפשת אחר דמות בכירה יותר.
הם מציגים בפניו את המכתב האחרון שכתב מנכ"ל החברה, רולנד פמברוק, לפני שעזב לבית הבראה בשווייץ, ומטילים עליו את משימת השבתו כתנאי לשתיקתם.
לאחר טיסתו לשווייץ ונסיעה קצרה דרך ה, אוסף אותו נהג הסניטריום, אנריקו, והשניים מגיעים יחדיו אל העיירה ההררית הקטנה בתחתית טירת בית ההבראה.
בדרך מספר לו אנריקו כי במשך מאות שנים היו שייכות הטירה ואדמותיה למשפחת פון רייכמרל, אולם לאחר שהברון האחרון, אשר היה אובססיבי לטוהר דמו ולשושלתו, החליט שרק אחותו הייתה נקייה מספיק על מנת להרות את ילדיו, אסרה הכנסייה על זיווגם האסור.
בתגובה התכחש הברון לאלוהים ולכנסייתו, אולם אנשי הכפר רדפו אחריו עד לקטקומבות, שם שרפו את אחותו בעודה בחיים יחד עם הטירה כולה.
עם כניסתם למקום מבחין לוקהרט במטופלים גריאטרים רבים המסתובבים באזורי המדשאות, לבושים בחלוקים לבנים ועסוקים בהתעמלות, קריקט ופעילויות פנאי שונות.
אחות הקבלה מסרבת להביאו בפני פמברוק משום שלא הגיע בזמן שעות הביקור, אולם לאחר שהוא פונה אל דוקטור פיטרסון, בכיר הצוות הסיעודי, מציע לו הרופא לשוב לקראת הערב כאשר יהיה פמברוק פנוי, אז יוכל לראותו.
לוקהרט מבקש מאנריקו לחזור אל העיירה בכדי למצוא מלון בו יוכל לחכות עד לרדת החשכה, אולם בדרך למטה מתנגש רכבם בצבי ומתהפך אל צדי הכביש בתאונה קטלנית.
כעבור שלושה ימים מתעורר לוקהרט בבית ההבראה ופוגש את דוקטור היינריך ולמר, מנהל המוסד, המספר לו שהודיע למעסיקיו בניו יורק על מצבו וכי אלו הסכימו עמו שבריאותו קודמת לכל.
בלית ברירה נאלץ לוקהרט להישאר בבית ההבראה, אולם הוא מחליט לנצל את ההזדמנות בכדי להשלים את שליחותו.
הוא עוזב את מעונו ומגיע לחדר סאונה תת-קרקעי, שם, תחת האוויר אפוף האדים, תוקף אותו חזיון סוריאליסטי של צבי הפוסע בין החדרים המרוצפים, מוביל אותו אל לא אחר ממעסיקו.
תחילה מסרב פמברוק להיענות להפצרותיו לשוב עמו לניו יורק ומכנה אותו עיוור וחולה, אך לבסוף מתפתה לדעת את המתרחש בהיעדרו, ומסכים לשוב.
בזמן שפמברוק אוסף את חפציו לקראת צאתם לדרך מסתובב לוקהרט בשטח הטירה ופוגש את חנה, אחת המטופלות במקום, אותה ראה עומדת על החומה החיצונית בטרם תאונת הדרכים בה היה מעורב.
היא מזהירה אותו שאף מטופל מעולם לא עזב את המוסד.
כאשר הוא שב לטירה מגלה לוקהרט שפמברוק נעלם, ומחליט להתעמת עם דוקטור ולמר בזמן סעודת הערב.
ולמר מתחמק משאלותיו ומסביר שלאחר שיחתם החל מצבו של פמברוק להתדרדר.
בשלב זה אפו של לוקהרט מתחיל לדמם והוא קורס על הרצפה.
כאשר הוא מתעורר מאוחר יותר בחדר הטיפול, מזהיר אותו דוקטור ולמר בדבר מצבו הגופני הרעוע ומבקש את רשותו לטפל בו.
לוקהרט נענה בחיוב וגונב את תיקו הרפואי של פמברוק בזמן שהולך ולמר לקרוא לאחות.
הוא מבחין בתליון ממוסגר אשר היה שייכת לאשת הברון.
ולמר מספר לו שהיא הייתה חולה, ואילו הברון חיפש נואשות אחר מרפא עבורה.
בהמשך הוא נלקח לחדר משונה בו מכניס אותו צוות הרופאים למעין תא לחץ ענקי המוצף במים עם סגירתו.
כעבור כמה דקות הוא פוקח את עיניו ונדהם לגלות עשרות צלופחים שוחים סביבו.
צינור החמצן שלו הולך לאיבוד ביניהם והוא מאבד את הכרתו.
לאחר שהאח מחלץ אותו החוצה הם מוצאים את מכל המים ריק.
חזרה בחדרו, בוחן לוקהרט את צילומי הרנטגן מתיקו של פמברוק ורואה כי שיניו נעקרו.
למחרת משוחח לוקהרט עם ויקטוריה וטקינס, מטופלת נוספת, המספרת לו שהסיבה האמיתית שהטירה נשרפה הייתה בגלל הניסויים הרפואיים שביצע הברון באנשיו.
לדבריה, ב-1814 מצאו האיכרים בשדותיהם גופות מעוותות ומיובשות בדומה למומיות.
היא מזהירה אותו ששוררת במקום אפלה נוראית.
כעבור זמן מה נתקל לוקהרט בחנה רוכבת על אופניה מסביב לגן ומבקש ממנה לקחת אותו אל העיירה; היא נענית בשמחה, ועם הגעתם הוא משאיר אותה בפאב המקומי והולך אל הוטרינר, פיטר, בכדי שיבחן את תיקו של פמברוק.
פיטר טוען ששיניו של פמברוק נפלו כתוצאה מהתייבשות כרונית, וכמו כן מספר לו שאשתו של הברון כלל לא הייתה חולה, אלא הלכה למעשה עקרה.
הוא עוזב אותו בכדי לגאול מייסוריה את אחת הפרות שתחת טיפולו, ולאחר שהוא חותך את בטנה נופל החוצה עובר מת של עגל ועשרות צלופחים מתפתלים.
עם חזרתו לפאב נתקל לוקהרט בכנופיית פאנקיסטים המטרידה את חנה ומתעמת עמם.
הוא מוטח ארצה וכמעט נדקר אילולא התערבותו של דוקטור ולמר המופיע ברגע האחרון, אשר מפניו, כך נראה, מפחדים כל יושבי המקום, והשניים נלקחים בבטחה חזרה לטירה.
באותו לילה מתעורר לוקהרט ומושך את אחת משיניו החוצה לאחר שנשרה.
הוא יורד לקומת המרתף ומגלה מטופלים נטולי שיניים ותאי לחץ מוזרים.
לבסוף הוא נתקל בגברת וטקינס, המספרת לו שאשת הברון הייתה למעשה בהריון, וכי האיכרים תלשו את העובר מרחמה והשליכו אותו לאקוויפר שתחת הטירה.
הוא נמלט על נפשו לאחר שהוא רואה צלופח שוחה תחת עורה ומגיע לחדר מלא בתאים מימיים המכילים את גופות המטופלים שראה קודם לכן במקום, וביניהם פמברוק.
צוות האחים תופס את לוקהרט ומביא אותו בפני דוקטור ולמר, הדורש לטפל בשיניו באופן מיידי מחשש לזיהום דנטלי.
הוא מדגיש בפניו את חשיבות האמון השורר ביניהם, ולוקהרט מבחין בתיקו הרפואי של פמברוק, אותו גנב, בין ידיו.
לאחר שולמר עוזב תופסים אותו שני האחים בזמן שהאח השלישי קודח חור באחת משיניו החותכות, אולם הוא מצליח להימלט מידיהם ומגיע לרכבו של אנריקו, אשר זה עתה הביא למקום מטופלת חדשה, ודורש ממנו לעזור לו להימלט.
לוקהרט מגיע לתחנת המשטרה במצב רוח נסער, עדיין עוטה עליו את חלוק המטופלים מכוסה הדם שטפטף משיניו העקורות.
שוטר הלילה מקשיב לו בספקנות, ומבקש לברר את זהותו עם משרדו בניו יורק.
הוא חוזר כעבור זמן מה עם דוקטור ולמר, הטוען שלוקהרט הוא מטופל נמלט הלוקה בנפשו.
כאשר הוא מאשים אותו ברצח מטופליו מזמן דוקטור ולמר את פמברוק, ובפעם הראשונה מתחיל לוקהרט להטיל ספק בשפיותו.
סוף כל סוף מקבל לוקהרט בדעתו את האפשרות שהוא חולה, ונכנע לטיפולי בית ההבראה.
הוא נתקף חזיונות מבעיתים של צלופחים השוחים באסלה, ומוצא את עצמו כותב מכתב למעסיקיו בניו יורק, בדומה לפמברוק אותו נשלח להביא, על כך שאינו מתכוון לשוב.
בשיא הזיותיו מגיע לוקהרט למעיין תת-קרקעי שעל שפתו נבנתה מעבדה מלאה בחלקי גופות ועוברים מתים.
הוא צופה באב הבית משליך גופת מטופל אל המים, הנאכלת בידי הצלופחים, ולאחר מכן הורג אותו.
בניסיון נואש אחרון מתפרץ לוקהרט לסעודת הערב ומזהיר את המטופלים מפני כוונותיו הזדוניות של ולמר, אולם ברגע שהוא חושף בפניהם את האמת הם שוקעים במעין טראנס ומתנפלים עליו.
הוא נלקח לחדר חדש ומוכנס לתא לחץ קטן, כאשר ולמר מופיע וחושף בפניו אחת ולתמיד את סודות בית ההבראה.
צינור המחובר למכל זכוכית מלא בצלופחים מוחדר לקיבתו והיצורים המתפתלים נכנסים לגופו; לדברי ולמר, מזקקים הצלופחים את כוח החיות והנעורים שלו לכדי תרכיז; מסיבה זו כל המטופלים במוסד הם זקנים הסובלים מנשירת שיער ושיניים נופלות.
באחד הלילות קושר דוקטור ולמר את חנה למיטתו ומגלה לה את זהותו האמיתית, לא אחר מאשר הברון פון רייכסמרל.
לדבריו, אחותו נרצחה בידי האיכרים, ובתם, אשר נתלשה מבטנה והושלכה למעיין הנעורים, היא למעשה חנה.
הוא קורע את בגדיה מגופה ועומד לאנוס אותה, בכדי לשמור על טוהר השושלת, כדבריו, אולם לוקהרט עוצר אותו בזמן ושורף את המקום.
חנה נועצת את חפירה בפניו של ולמר ודוחפת אותו לאקוויפר, שם הצלופחים טורפים את גופתו.
בסצנת הסיום נראים המטופלים רוקדים לרקע הטירה העולה בלהבות.
לוקהרט וחנה נמלטים מהמקום, וברדתם לעיירה הם נתקלים באנריקו המסיע מעלה את מעסיקיו של לוקהרט, המחפשים אחר פמברוק.
הוא מסרב לבוא עמם ונמלט יחד עם חנה.
זוכה פרס הסינמטוגרפיה הטובה ביותר (בויאן בזלי)
מועמד עבור פרס עיצוב התלבושות הטוב ביותר (ג'ני ביוואן)
מועמד עבור הפסקול הטוב ביותר (בנג'מין וולפיש)
זוכה פרס המותחן הטוב ביותר (אולפני המאה ה-20)
זוכה פרס המותחן הטלוויזיוני הטוב ביותר (אולפני המאה ה-20)
מועמד עבור פרס עריכת הסאונד הטלוויזיונית הטובה ביותר (אולפני המאה ה-20)
מועמד עבור פרס הסאונד המקורי הטלוויזיוני הטוב ביותר (בודהה ג'ונס, פוקס)
פרס הקולנוע המקוון הבינלאומי (2017)
מועמד עבור פרס עיצוב ההפקה הטוב ביותר (אווה סטיוארט)
פרס איגוד מבקרי פסקול הקולנוע הבינלאומי (2018)
זוכה פרס הפסקול הטוב ביותר עבור סרטי אקשן, הרפתקאות ומתח (בנג'מין וולפיש)
התסריט לסרט נכתב ברובו על ידי ג'סטין היית', עמו עבד הבמאי, גור ורבינסקי, עוד קודם לכן בסרטו הפרש הבודד.
זו חזרתו הראשונה של ורבינסקי לבימוי סוגת האימה מאז 2002 אז ביים את הצלצול.
הסיפור מבוסס באופן רופף על ספרו של תומאס מאן מ-1924 הר הקסמים, שעלילתו סובבת אדם המגיע לבית הבראה בהרי האלפים השווייצריים.
שמו של הסרט, מרפא לבריאות או מרפא לשלמות, הוא משחק מילים בו אדם מקבל מרפא ובעת ובעונה אחת גם מאבד את בריאותו בשל כך.
חלק גדול מתקציבו של הסרט התקבל מתרומות גרמניות; מענק בסך ארבע מאות אלף אירו נתרם מידי , ומענק נוסף בסך חמש מאות אלף אירו התקבל מידי גוף המימון .
כמו כן, תרמה ארבע מאות אלף אירו נוספים.
בסדר הגודל הרחב יותר, נתמך הסרט בידי , אשר תרמה כ-8.1 מיליון אירו.
לפיכך, התקיימו רוב צילומי הסרט בגרמניה ובוצעו בידי סטודיו בבלזברג, אשר פעל כחברת הפקה נוספת באותה מסגרת.
צילומי הסרט החלו ב-16 ביוני 2015 והסתיימו ב-5 באוקטובר אותה שנה, סך הכל כ-79 ימים.
הצילומים התרחשו במדינות הגרמניות באדן-וירטמברג, ברלין, ברנדנבורג, המבורג, סקסוניה, סקסוניה-אנהלט ותורינגיה.
בסקסוניה-אנהלט נמשכו הצילומים מה-26 ביוני עד ה-7 ביולי והתרחשו בעיירה , שם נאלצו לסגור את רחוב זלרשטראסה לזמן מה בגינם.
צילומים נוספים התקיימו בבניין מפונה ב שבתורינגיה, וכן בתחנת הרכבת של .
בתחילת יוני, צולמו מספר סצנות בבריכת שחייה ביוהניסבאד שבצוויקאו.
בין התאריכים ה-13 ל-24 ביולי התקיימו הצילומים בטירת הוהנצולרן שבעיירת הכינגן, אשר נסגרה בפני הציבור למשך תקופה זו.
חלק מצילומי הטירה נעשו מ, ואחרים צולמו ממסוק.
על אף מזג האוויר הלא צפוי הצליח צוות ההפקה לעמוד בלוח הזמנים הצפוף.
מול הטירה נבנתה בריכת שחייה לצורך הצילומים.
מאמצי ההפקה והצילומים בטירה בוצעו, בין השאר, בידי בעלי מלאכה וספקי שירות מקומיים, ביניהם מעצבי נוף, גננים, מסגרים, אינסטלטורים, ברזלנים ומהנדסי חשמל.
ביום הצילומים האחרון הגיע למקום גאורג פרידריך, נסיך פרוסיה וראש בית הוהנצולרן, והזמין את הבמאי גור ורבינסקי והמפיק הנינג מולפנטר לחתום בספר האורחים של הטירה.
ראש ממשלת ברנדנברג דאז, דיטמר ווידקה, ביקר בצילומים שבאולפני בבלזברג בפוטסדאם.
ב-29 באוגוסט פרצה שריפה באחד האולמות הגדולים שבאולפן תוך כדי הפקת אפקטים מיוחדים.
צילומי פנים נוספים נערכו בסניטריום ב, ליד פוטסדאם, שבנייתו מתוערכת ל-1898. המוסד מורכב משישים בניינים על שטח של אלפיים דונם, ושימש בעבר כבית חולים צבאי וכבית הבראה עבור חיילים פצועים במהלך מלחמת העולם הראשונה והשנייה.
צילומים נוספים תוכננו להתקיים בין ה-18 ל-23 בספטמבר בהמבורג, שם רצה ורבינסקי לצלם מספר סצנות ברחוב פרייהפן-אלברוק.
צילומים בודדים בלבד התקיימו בשווייץ, שם, על פי התסריט, למעשה מתרחשת העלילה.
חלק ניכר מהצילומים נערכו לאחר מכן באמצעות מחשב.
העיר האוסטרית הנראית ברקע חלק מהסצנות שצולמו בטירת הוהנצולרן למעשה צורפה באופן מלאכותי.
כמו כן, ההרים הנראים ברקע והרכבת המהירה של חברת הרכבת הרטית עליה עולה לוקהרט במהלך מסעו דרך ה הם למעשה ממוחשבים, בדומה לערפל ולשלג המופיעים באותן הסצנות.
במציאות, רכבת מדגם כלל אינה מסוגלת לנסוע על מסילות מסוג זה.
פסקול הסרט הולחן על ידי בנג'מין וולפיש והוקלט באולפני אבי רוד בלונדון, עם שמונה עשר שירים בגרסת הדיגיטל והדיסק, וארבעה עשר שירים בגרסת הויניל, אשר הופצו על ידי תקליטי מילאן ב-17 בפברואר 2017. הפסקול כולל גם שירים בעלי כותרות גרמניות.
אחד השירים בפסקול, , בוצע בידי זמרת הפולק מירל וגנר ונשמע בקצרה במהלך הטריילר הראשון של הסרט, והוא למעשה קאבר לשיר של להקת הפאנק האמריקאית הראמונס.
הטריילר הראשון לסרט פורסם באוקטובר 2016, והטריילר הבינלאומי הראשון פורסם בדצמבר אותה שנה.
מאוחר יותר שחררו אולפני המאה ה-20 טריילר חדש ב-17 בפברואר 2017 במסגרת הסופרבול LI במתכונת שהזכירה פרסומת לתרופה.
מאמר במגזין ניו יורק סיקר את הפרסומת וכתב, "הקטע ששודר במהלך הסופרבול הערב אולי גרם לכם לחשוב שבסך הכל צפיתם בפרסומת רגילה עבור תרופה איומה חדשה, אחת שכנראה לא אושרה בידי מנהל המזון והתרופות, אך מסתבר שהיה זה למעשה טריילר לסרט אימה חדש".
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-10 בדצמבר 2016 בבית הקולנוע של באוסטין, טקסס, ארצות הברית, כחלק מ.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-17 בפברואר 2017. בגרמניה הוקרן הסרט לראשונה ב-29 בינואר 2017 בברלין, ויצא לאקרנים ב-23 בפברואר אותה שנה.
יומיים לאחר הקרנת הבכורה בארצות הברית דיווח עיתון הניו יורק טיימס כי אולפני המאה ה-20 יצרה מספר אתרי פייק ניוז כחלק ממהלך שיווקי שנועד להפוך את הסרט לויראלי יותר.
כמו כן זכה הטריילר לתשומת לב תקשורתית רבה בשל אחת הסצנות שהציג, בהן נראתה מיה גות' באמבטיה מלאה בצלופחים.
בגרמניה דורג הסרט כ-, דהיינו הצפייה בו הותרה רק מגיל שש עשרה ומעלה; בהצהרת הפתיחה נכתב, "הסרט משלב אלמנטים של מסתורין ואימה במסגרת אווירה סוריאליסטית.
העלילה שומרת על המסתורין לאורך מרבית הצפייה.
בנוסף לאטמוספירה האפלה והמאיימת, ולמספר סצנות מטרידות, מכיל הסרט כמה קטעים אלימים הכוללים עינויים שונים אשר עשויים לפגוע רגשית בילדים ואנשים צעירים מתחת לגיל שש עשרה; עם זאת, בני שש עשרה ומעלה מסוגלים לקלוט את הסרט בשל התפתחותם הבוגרת וניסיונם הקודם בצפייה בסרטים".
הסרט קיבל ביקורות מעורבות אך שליליות ברובן.
הוא זכה לשבחים עבור הוויזואליות, הסינמטוגרפיה והופעת השחקנים שבו, אולם ספג תגובות שליליות רבות בנוגע לאורכו, כשעתיים וחצי, וכן בשל מבנה ומורכבות עלילתו.
מספר מבקרים הבחינו באלמנטים הלאבקרפטיים שבו.
אתר האינטרנט עגבניות רקובות העניק לסרט, נכון ל-2022, ציון שלילי של 42% מתוך סיכום של מאתיים ושלוש עשרה ביקורות.
הקונצנזוס הכללי שהביע צוות המבקרים של האתר מסר כי, "מרפא לבריאות מתרברב בשפע של סגנון ויזואלי, אולם הוא מתבזבז על עלילה צפויה המכילה טוויסטים, פניות ואלמנטים של אימה אשר נראו זה מכבר בצורה הרבה יותר מוצלחת".
אתר האינטרנט מטאקריטיק העניק לסרט, נכון ל-2022, ציון של ארבעים ושבע מתוך מאה על בסיס ארבעים ביקורות, והצביע על "חוות דעת מעורבות שאינן חד משמעיות", כאשר ציון הקהל עמד על כ-8.2.
פאול בירנס מעיתון ה השווה את עלילתו של הסרט לזו של דרקולה, וטען שבית ההבראה המוצג בו הוא שילוב בין המלון הרדוף מהניצוץ ובין קן הנשרים של אדולף היטלר.
לדבריו, על אף שהסרט מכיל אלמנטים רבים של סוגת האימה, הוא כלל אינו מפחיד.
בירנס טען כי ורבינסקי ניסה ליצור סרט פולחן העוסק בתרבות הצריכה המודרנית, אולם כל מה שקיבל היה שני שלישים של עלילה אשר הפכו למשחק מקדים והרגישו כמו נצח רק בכדי להיגמר בסוף מטופש.
טארה בריידי מהאייריש טיימס טענה כי הסרט קרס תחת משקלו העצמי הודות לסיפורי הפולקלור והמיתולוגיה המיותרים שבו.
כמו כן הבחינה באורכו האבסורדי, שלדעתה איפשר לו להמשיך לספק תשובות לשאלות שמעולם לא נשאלו.
היא סיכמה את צפייתה כמתסכלת אך מבדרת.
ונדי אייד מעיתון האובזרבר ציינה כי נדרשת חוצפה רבה על מנת לפתוח סרט הוליוודי בוול סטריט ולסיים אותו בטירה גותית מפחידה.
היא הצביעה על אלמנטים מסרטי האימה של הבמאי דייוויד קרוננברג, והשוותה בין הסרט לקרימזון פיק, סטוקר ו.
כמו כן כתבה כי אף על פי שהסרט מרשים מבחינה טכנית, ובייחוד עיצוב ההפקה, חוסר המיקוד וההתקדמות האיטית שבו הם מפגעים רציניים המפריעים לאטמוספירה שניסה ורבינסקי לבנות.
לדבריה, האווירה המפחידה והאימה המזדחלת אינם מספיקים על מנת "להדביק" את העלילה הארוכה מדי, אשר מתעדפת אלמנטים של אימה על פני קוהרנטיות והיגיון.
ג'ו ליווינגסטון מהשבועון האמריקאי הניו ריפבליק כתבה בשבח הסרט וכינתה אותו "סרט האימה שמגיע לנו", אף על פי שביקרה בחריפות את הדרך בה הסתיים.
לטעמה מזכיר הסרט את סגנונו של הבמאי דייוויד פינצ'ר, וכן את עלילת פנטום האופרה.
כמו כן הצביעה ליווינגסטון על האטמוספירה הנאצית במקצת, ועל הרוחות הפרוידיאנות הנושבות בו.
פיטר בראדשו מעיתון הגרדיאן תיאר את הסרט כיצירה קלסטרופובית, מצמררת ומהפנטת, ואמר כי לא היה בטוח אם נמשך הסרט שעתיים וחצי, יומיים וחצי, חודשיים וחצי, או האם חלק מהסצנות שהוצגו בו היו למעשה הזיות שרק הוא ראה.
לדעתו הזכיר הסרט את עבודותיהם של סטנלי קובריק וסטיבן קינג.
ליה פיקט מעיתון ה תיארה את הסרט כסיפור אימה גותי המנסה לחקות את תינוקה של רוזמרי; לדבריה, העלילה הארוכה מדי משעממת ותלויה בטוויסט צפוי שניתן לראות ממרחק רב.
בעיניה מזכיר לוקהרט את דמותו של אדוארד טדי דניאלס משאטר איילנד, סרט הדומה למרפא לבריאות, אך מוצלח ממנו במובנים רבים.
ג'סטין צ'אנג מעיתון הלוס אנג'לס טיימס כתב כי קיים היבט מעורר השראה בנכונותם של האולפנים הגדולים לתת חופש לחזונו המטורף של ורבינסקי, גם אם התוצאות אינן תמיד רווחיות.
לדעתו אין הסרט מפחיד כמו שהוא יפהפה, גם אם שרירותי מפעם לפעם.
צ'אנג השווה אותו לשאטר איילנד, קרימזון פיק ונעורים, וכמו כן הבחין בצללים הנאצים המאפילים על העלילה, מתוך התייחסות לאובססיה של הברון פון רייכמרל לטוהר דם.
קייל סמית' מעיתון הניו יורק פוסט כתב כי התענוג שחווה בעת הצפייה בסרט לא נבע מהיעד אליו הובילה אותו העלילה, אלא דווקא מהאטמוספירה החלומית והמטרידה.
אורכו הרב אינו מפריע, כך טען, ברגע שנכנסים לתוך צעדיו האיטיים של הסיפור המלא בתפניות מצמררות.
לדעתו, החזותיות של ורבינסקי היא כה עשירה, עד כדי שיתוק הצופים בסרט בזמן הטיול בטירת האימה המבעיתה.
הוא השווה בין הסרט לשאטר איילנד ואיש הקש, וכמו כן בין דמותו של פמברוק לזו של קולונל קורץ מאפוקליפסה עכשיו, שתי דמויות אשר ברחו מהמסגרת בה היו מצויות, ושלחו מכתבים חזרה לביתם עם סירובם לשוב.
מרפאה (אונייה) הוא תא באונייה המשמש למטרות רפואיות.
המרפאה מכילה את ארון התרופות של האונייה, מקרר לתרופות הדורשות אחסון בקירור וארון נעול לחומרים כמו מורפיום.
יש לשמור את המרפאה נעולה, כאשר המפתחות יהיו זמינים רק לרופא ולרב החובל.
המונח מיושם גם על ידי חיל הנחתים של ארצות הברית.
מרפאה (אונייה) מופיעה במדע הבדיוני הפופולרי, כמו Battlestar Galactica ומסע בין כוכבים, בתור המתקן הרפואי על סיפון ספינת חלל בדיונית .
ליקר מרסקינו (באיטלקית: Maraschino) הוא ליקר המתקבל מזיקוק של דובדבני מרסקה (Marasca).
הפרי הקטן והמעט חמצמץ של עץ הדובדבן טפיווה (Prunus cerasus var.
marasca), הגדל בר לאורך חלקים רבים מהחוף הדלמטי בקרואטיה, מעניק לליקר את הארומה הייחודית שלו.
הליקר משמש כתוספת חשובה בסלט הפירות האיטלקי מצ'דוניה (Macedonia).
בשנת 1759, פרנצ'סקו דריולי, סוחר ונציאני, החל בייצור בקנה מידה תעשייתי של מרסקינו בזאדאר, קרואטיה, שהייתה אז חלק מהרפובליקה של ונציה.
דריולי הפגין אותה רוח יזמות ונציאנית כמו אנשי עסקים אחרים באזור ונטו, שהפכו זיקוק גראפה ממסורת משקי בית לתעשייה פורמלית.
בכל מקרה, העסקים עמדו בקפדנות בכללים ובהגבלות שנקבעו על ידי גילדת המזקקים האזורית ().
הבקבוקים הירקרקים המרובעים סופקו על ידי מפעלי זכוכית מוראנו ובתחילת המאה ה-19 והוכסו לתוך ציפוי הקש (המכונה "פיאסקו").
זו הייתה שיטה ונציאנית טיפוסית להובלת בקבוקים במסעות ימיים ארוכים ובאה להגדיר את המותג עם השנים.
לאחר החזרת הריבונות האיטלקית בונטו, בנו של ג'וזפה, פרנצ'סקו סלגטי-דריולי, היה לו חלק בהקמת מפעל זכוכית בזאדאר, הביא עובדים מיומנים ממוראנו והפך לנשיא הראשון שלו.
ככל שהמוניטין של המרסקינו גדל, כך גדל שמו של זאדאר, מה שגרם למפעלים אחרים להופיע ולהתבסס, במיוחד אלה של ג'ירולאמו לוקסרדו (1821) ורומנו ולאהוב (1861).
יחד הם הקימו את (תעשיית המרסקינו של זאדאר) שהמייסדה המוכר שלה הוא פרנצ'סקו דריולי.
מלחמת העולם השנייה, רדיפת פרטיזני טיטו נגד הקהילה האיטלקית (חלק ממשפחת לוקסרדו, כולל פייטרו וניקולו לוקסרדו, נהרגו על ידי פרטיזנים), הפצצת זאדאר ומעברה לריבונות יוגוסלבית, סימנו את סוף העידן.
בתקופה המיידית שלאחר המלחמה הבעלים של שלוש המזקקות החשובות ביותר, ויטוריו סלגטי-דריולי, ג'ורג'יו לוקסרדו ורומנו ולאוב, חיפשו מקלט באיטליה ובנו מחדש את עסקיהם במירה, ליד ונציה, טורגליה ליד פדובה ובולוניה בהתאמה.
ב-1946 ויטוריו כבר חידש את הייצור ועד מהרה כבש מחדש את השווקים המסורתיים של החברה ברחבי העולם, במיוחד באזורים דוברי האנגלית.
Maraska d.d (איחוד - לאחר הכיבוש היוגוסלבי - של שלושת מפעלי הליקרים המפורסמים ביותר של זדאר, "אקסלסיור ג'ירולאמו לוקסרדו", "רומנו ולאוב" ו"פבריקה מרשינו פרנצ'סקו דריולי SA", הופיע בסוף דצמבר 1946 עם השם "מרסקה" מפעל של ליקרים, שוקולד וממתקים זאדאר)
מרסקינו הוא מרכיב מאוד מיוחד ובולט בקוקטיילים.
מתכונים רבים לפני תקופת היובש השתמשו במרסקינו, זה היה אחד המרכיבים השימושיים והחשובים ביותר.
בתקופה זו נוצר קוקטייל "מרי פיקפורד".
בשנים האחרונות, עם צמיחתה של "תנועת קוקטייל האומן", מרסקינו חוזר למעמדו הקודם.
מרפאת לונדון היא בית חולים פרטי, השוכן במרכז לונדון, בירת בריטניה, בקרבת ריג'נטס פארק.
הוא אחד מבתי החולים הפרטיים הגדולים במדינה.
בית החולים נוסד בשנת 1932. הוא שוכן במבנה שתוכנן על ידי צ'ארלס הנרי בידולף-פינצ'רד (Charles Henry Biddulph-Pinchard) ונחנך על ידי הדוכסית מיורק.
אישים ידועים שטופלו בבית החולים
קלמנט אטלי, לימים ראש ממשלת בריטניה - עבר כריתת ערמונית, 1939
ג'ון פיצג'רלד קנדי, לימים נשיא ארצות הברית - טופל בשל מחלת אדיסון, 1947
אנתוני אידן, שר החוץ - עבר כריתת כיס מרה, 1953
אדנאן מנדרס, ראש ממשלת טורקיה - טופל לאחר תאונת מטוס, 1959
אמה וולטון המילטון , בתה של ג'ולי אנדרוז - נולדה במרפאה ב-1962
אליזבת טיילור, שחקנית - נותחה בברכה, 1963
אדוארד, דוכס וינדזור - עבר ניתוח רשתית, 1965
דייוויד קמרון, לימים ראש הממשלה - נולד במרפאה ב-1966
הנסיכה מרגרט, רוזנת סנודן - נותחה לכריתת נגע ברגל, 1980
אוגוסטו פינושה, רודן צ'ילה לשעבר - טופל במרפאה ושם גם נעצר, 1998
ונדי ריצ'רד, שחקנית - נפטרה במרפאה בשל סרטן השד, 2009
הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו - טופל במרפאה, 2013
ססיל פרקינסון , פוליטיקאי - נפטר במרפאה לאחר שחלה בסרטן המעי הגס, 2016
קתרין, נסיכת ויילס - נותחה בבטנה, 2024
צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת - טופל בשל ערמונית מוגדלת, 2024.
מרפי ג'יימס פוסטר היה פוליטיקאי אמריקאי מלואיזיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של לואיזיאנה בשנים 1880–1892, לאחר מכן ועד 1900 כמושל לואיזיאנה ה-31, ובשנים 1901–1913 כסנאטור מטעמה.
במהלך תקופת כהונתו של פוסטר כמושל, הוא תמך בכינון חוקת לואיזיאנה של 1898, שלמעשה שללה את זכות הבחירה מהאפרו-אמריקאים, שהיו רוב במדינה וברובם רפובליקנים.
מהלך זה גרם להפיכתה של לואיזיאנה למדינה חד-מפלגתית, המפלגה הדמוקרטית, במשך דורות, שלמעשה הדירה את השחורים מהמערכת הפוליטית שלה.
בכך הלכה לואיזיאנה בעקבות מיסיסיפי, שב-1890 אימצה חוקה דומה, ובעקבות מדינות דרומיות נוספות, שנקטו בצעדים לשלילת זכות ההצבעה מהשחורים, שהיו אז רוב במדינה, בעיקר באמצעות הפיכת תהליך הרישום להצבעה לקשה.
מצב מפלה זה לא תוקן אלא רק לאחר אכיפת הזכויות החוקתיות על ידי הממשלה הפדרלית על פי חוק זכות ההצבעה ב-1965.
מרפי פוסטר נולד בחוות קני הסוכר של משפחתו ליד פרנקלין, עיר המחוז של מחוז סנט מרי, כבנם של תומאס ג'.
ב-1860 היו בבעלותו של אביו 50 עבדים והוא היה בעל מטע גדול.
מרפי פוסטר התחנך בבתי ספר ציבוריים, למד באוניברסיטת וושינגטון ולי שבלקסינגטון, וירג'יניה, וב-1870 סיים את לימודיו באוניברסיטת קמברלנד שבלבנון, טנסי.
הוא למד משפטים באוניברסיטת לואיזיאנה (מאוחר יותר אוניברסיטת טוליין) בניו אורלינס, וב-1871 התקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-1879 נבחר פוסטר לבית המחוקקים מטעמו של ג'ון מקאנרי, אך מאחר שבחירתו של זה האחרון כמושל לא הוכרה בסופו של דבר, ומי שנבחר כמושל היה בסופו של דבר ויליאם פיט קלוג, הוא לא אייש את מושבו בבית המחוקקים.
ב-1877 נשא פוסטר לאישה את פלורנס דייזי היין, בתו של הסוחר ט.
היא נפטרה כשלושה חודשים לאחר נישואיהם, בגיל 19. ב-1881 הוא נישא בשנית לרוז רות' קר, בתם של קפטן ג'ון קר ושל רוז רות' מחוות אואידה שליד באטון רוז'.
לשניים נולדו עשרה ילדים, שתשעה מהם הגיעו לבגרות.
ביניהם היה ג'יימס פוסטר השני, אביו של מי שלימים יכהן גם הוא כמושל לואיזיאנה, מייק פוסטר.
בשנים 1880–1892 כיהן פוסטר כחבר הסנאט של לואיזיאנה.
ב-1892 נבחר פוסטר כמושל לואיזיאנה ה-31 כמועמד המפלגה הדמוקרטית, ובתמיכת הקבוצה הפופוליסטית ברית החקלאים.
בתקופת כהונתו הראשונה כמושל כיהנו תחתיו כסגני המושל צ'ארלס פרלנג' והיירם לוט, ובתקופת כהונתו השנייה כיהן בתפקיד רוברט סניידר.
ב-1896 הפעיל פוסטר את הכוחות המזוינים של לואיזיאנה כדי למגר את אחרוני מחזיקי המשרות הציבוריות הרפובליקנים והאפרו-אמריקאים בלואיזיאנה במחוז יוחנן המטביל.
בבחירות הכלליות שהתקיימו באותה שנה, נבחר פוסטר לתקופת כהונתו השנייה כמושל.
הוא הביס את מועמד קואליציית הרפובליקנים-פופוליסטים ג'ון ניוטון פר, מגדל קני סוכר ממחוז סנט מרי, שאת מסע הבחירות שלו ניהל שכנו למחוז לואיס סטרונג קלארק.
ככל הנראה השיג פר רוב וניצח ב-26 מתוך 59 מחוזות המדינה, כשמרכז כוחו היה בצפון מרכז לואיזיאנה ובמחוזות פלורידה ממזרח לבאטון רוז'.
בסיוע המנגנון הסדיר של המפלגה הדמוקרטית שבסיסו היה בניו אורלינס, קיבל פוסטר באופן רשמי 116,116 קולות (57 אחוזים) מול 87,698 הקולות (43 אחוזים) של פר.
עם זאת, מערכת הבחירות הייתה נגועה במעשי הונאה קשים שהועילו לפוסטר, ואלימות נרחבת שדיכאה את הצבעת השחורים הרפובליקנים.
תוצאות ברורות של בחירות אלו ככל הנראה לא היו בנמצא.
לאחר מכן, חתם פוסטר כמושל על חוקת לואיזיאנה החדשה של 1898, שבה הונהגו סדרה של דרישות לרישום להצבעה שגרמו לשלילת זכות הבחירה מהשחורים, מהרפובליקנים, ומהפופוליסטים הלבנים.
כל הציבורים האלו הצביעו עבור פר, ועבור קואליציות דומות שהתמודדו על תפקידי המושלים ועל מושבים בקונגרס.
החוקה החדשה גרמה ללואיזיאנה להפוך למדינה חד-מפלגתית, והיא הייתה לחלק מההגמוניה הדמוקרטית ב"דרום המוצק" במשך ששת העשורים הבאים.
בית המחוקקים המדינתי שנשלט על ידי רוב לבן, כפה הפרדה גזעית ואת חוקי ג'ים קרואו.
כדוגמה לשינויים פוליטיים אלו, ב-1908, כאשר ניסה בנו של פר, הנרי ניוטון פר, להתמודד על משרת המושל, הוא השיג 11.1 אחוזים בלבד מהקולות, פחות בהרבה משיעור ההצבעה עבור אביו 12 שנים קודם לכן.
לאחר תום כהונתו כמושל ב-1900 נבחר פוסטר על ידי בית המחוקקים של לואיזיאנה כסנאטור.
הוא כיהן בסנאט עד 1913 לאחר שנוצח בבחירות על מועמדות הדמוקרטים לתקופת כהונה נוספת.
לאחר מכן הוא מונה כגובה המכס של ניו אורלינס על ידי הנשיא וודרו וילסון.
מרפי פוסטר נפטר באחוזת דיקסי שליד פרנקלין ב-12 ביוני 1921. הוא נטמן בבית הקברות של פרנקלין.
הנקודה נמצאת בשמורת טבע, והיא מושכת מטיילים, צופי שיטפונות ומטפסי מצוקים, אך דורשת זהירות בשל קרבתה לשפת המצוק ולערוץ הנחל.
מרפסת נחל צין נמצאת באפיקו התחתון של נחל צין, נחל אכזב באורך כ-120 ק"מ, בין מצפה רמון בדרום-מערב לבין כיכר סדום בצפון-מזרח, דרומית לים המלח.
האתר נמצא באזור מזרח הנגב וצפון הערבה, כ-70 ק"מ מהמפל העליון שבגן לאומי עין עבדת.
הוא משקיף על נקיק עמוק בנוף מדברי פתוח.
המבנה הגאולוגי כולל שני מפלים רצופים בסלעי גיר, שבהם מתכווץ ערוץ הנחל הרחב לנקיק צר, ויוצר זרימה עוצמתית בזמן שיטפונות.
הגל הראשון של השיטפון מגיע למרפסת כ-12 שעות לאחר מעברו במפל העליון.
האתר הוא חלק משמורת טבע ללא שירותי מטיילים, והביקור מומלץ בעונות הסתיו, החורף והאביב.
כ-3.5 ק"מ צפון-מערבית למרפסת נמצא שער אשמדאי המהווה את הכניסה למכתש הקטן.
ה"מרפסת" היא מדף סלעי טבעי המשמש כתצפית בטוחה יחסית על מורד הקניון, עם נוף על זרימת המים העוצמתית בין סלעי הגיר המדבריים.
בזמן יובש, ניתן לרדת לקניון בשביל תלול.
האתר היא נקודה פופולרית לצפייה בשיטפונות.
ההגעה הנוחה ברכב היא בדרך העפר המסומנת בכחול, היוצאת מכביש 90 צפונה אל נחל צין.
כאשר הנחל יבש, ניתן לרדת לקניון (בשביל מסומן אדום כ-200 מ' ממזרח למרפסת) עם ירידה תלולה.
השביל ממשיך במורד הנחל לכביש 90 או בערוץ עד תחתית המפלים.
המצוק בגובה 20 מטר, מתאים לגלישה (ריפלינג) קלה.
מרץ או מרס (מלטינית, Martius, דרך גרמנית ויידיש) הוא החודש השלישי בלוח הגרגוריאני.
לפני קביעת הלוח היוליאני, היה חודש זה הראשון בשנה.
שמו של החודש נגזר משמו של מארס, אל המלחמה במיתולוגיה הרומית.
ייתכן שהסיבה לכך היא משום שבחודש זה מתחילה עונת האביב, בו נמסים השלגים, וניתן שוב לערוך קרבות.
כמו כן, השנה הרומאית החלה בחודש מרץ, כאשר באותה התקופה, מתרחשת התחדשות של הטבע במקביל לתחילתה של עונת האביב.
הצורה מרץ חדרה אל העברית מן השפה הגרמנית, שבה שם החודש הוא März, ובעיקר מן היידיש שבה שם החודש הוא מערץ.
המזלות של חודש מרץ הם דגים וטלה.
בחודש מרץ יש 31 ימים, ובשנים שאינן מעוברות, חודש פברואר שלפניו מתחיל באותו היום בשבוע.
בשנים שקודמות לשנים לא מעוברות, הוא מתחיל ומסתיים באותו יום בשבוע כמו אוגוסט בשנה שלאחר מכן ומסתיים באותו יום בשבוע כמו נובמבר בשנה שלאחר מכן, ובשנים שקודמות לשנים מעוברות, הוא מתחיל ומסתיים באותו יום בשבוע כמו מאי בשנה שלאחר מכן.
בשנים לא מעוברות, הוא מתחיל באותו יום בשבוע שבו התחיל יוני בשנה הקודמת, ובשנה מעוברת, הוא מתחיל באותו יום בשבוע שבו התחילו ספטמבר ודצמבר של השנה הקודמת.
לקראת סוף מרץ (בדרך כלל, בין היום ה־20 לבין היום ה־21 בחודש) חלה אחת משתי נקודות השוויון בשנה.
לכן, באזור חצי הכדור הצפוני, מרץ הוא ברובו חודש חורפי ובחלקו אביבי ואילו באזור חצי הכדור הדרומי, מרץ הוא ברובו חודש קיצי ובחלקו סתווי.
מֶרֶצ היא מפלגת שמאל סוציאל-דמוקרטית ציונית ישראלית.
המפלגה הורכבה בשנת 1992 מאיחוד של המפלגות רצ, מפ"ם וחלק משינוי.
השם מרצ מורכב מהאותיות מ' ורצ, אותיות שהופיעו על פתקי ההצבעה של המייסדות, מפ"ם ורצ.
המפלגה הייתה בשיאה בכנסת ה-13, כשזכתה ל-12 מנדטים והייתה שותפה בכירה בממשלת רבין השנייה.
לראשונה מאז הממשלה ה-28 ממנה פרשה ב-2000, הייתה מרצ שותפה בממשלת ישראל ה-36. יושב ראש המפלגה לשעבר (שלא התמודד שוב), ניצן הורוביץ, כיהן כשר הבריאות, וכן כיהנו מטעמה תמר זנדברג כשרה להגנת הסביבה, עיסאווי פריג' כשר לשיתוף פעולה אזורי ויאיר גולן כסגן שרת הכלכלה והתעשייה.
בשנת 2022 הגיעה מרצ לשפל כוחה בבחירות לכנסת העשרים וחמש.
זהבה גלאון נבחרה ליושבת ראש המפלגה בבחירות מקדימות.
בסוף הבחירות המפלגה לא עברה את אחוז החסימה וחסרו לה כ-4,000 קולות כדי להיכנס לכנסת.
המפלגה לא נכנסה לכנסת לראשונה מאז היווסדה.
ב-30 ביוני 2024 התאחדה המפלגה עם מפלגת העבודה למפלגת "הדמוקרטים".
בשאלת אופייה והגדרתה של מדינת ישראל מרצ דוגלת ב"בית לאומי לעם היהודי ומדינת כלל אזרחיה".
המפלגה תומכת בביטול חוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי שמעגן את מעמדה של מדינת ישראל כמדינת הלאום של העם היהודי בחוק יסוד, אותו היא מכנה כ"גזעני".
בנוסף, המפלגה קוראת לחרם על מוצרים ישראלים שמיוצרים בהתנחלויות.
ביחס לעיר בירה עתידית על פי ההסכם, תתקיים חלוקה של ירושלים, שבסיומה, מזרח ירושלים יהפוך לבירת פלסטין ומערב ירושלים לבירת ישראל.
בנוסף, על פי עמדת המפלגה, ישראל תעניק לתושבים הערבים הקיימים במזרח ירושלים אזרחות ישראלית אם ירצו בכך.
בנוגע לרצועת עזה, המפלגה תומכת בהתערבות הממשלה שתאפשר תוכנית שיקום בין-לאומית של התשתיות, רבעי המגורים ואזורי התעשייה והחקלאות ברצועה, הסרת הסגר הישראלי מעליה ובהקלה על מגבלות התנועה, שיווק הסחורות מעזה לשטחי הרשות הפלסטינית ביהודה ושומרון והכנסת חומרי בניין לרצועה.
כל זאת תוך "שמירה על ביטחון תושבי הדרום" ובשיקום הדרגתי בטווח זמן קרוב.
המפלגה קוראת לעולם להכיר במדינת פלסטין באופן חד-צדדי, "לשם התנעה של תהליך מדיני שכה חיוני לביטחוננו הלאומי, אנו קוראים למועצת הביטחון של האו"ם להכיר בפלסטין כמדינה עצמאית וחברה מלאה בעצרת הכללית ובארגונים הבין-לאומיים של האו"ם.
זאת, כמסדרון מוביל למשא ומתן על הסכם קבע לשלום, כאשר הצדדים מתייצבים למשא ומתן כשווים, מדינה מול מדינה".
חזון השלום שהמפלגה מקדמת הוא יוזמה אזורית, שתכלול הסדר מדיני לא עם הרשות הפלסטינית בלבד אלא עם מדינות ערביות נוספות בהן לבנון וסוריה.
לפיכך, המפלגה לא פוסלת החזרה אפשרית של רמת הגולן לידי סוריה במסגרת הסכם שלום, אך מציינת כי במצב הנוכחי של מלחמת האזרחים במדינה, הסכם שכזה אינו ריאלי.
במצע המפלגה של 2015, נוספה התייחסות לסוגיית ההסתננות מאפריקה לישראל שבה תמכה בהקמת מרכזי קליטה ומתן זכויות סוציאליות ושירותי בריאות עבור מבקשי מקלט לצד הקמת מערכת בדיקת בקשות מקלט מתפקדת והענקת מעמד פליט למבקשי המקלט שיוכרו כפליטים בסכנת חיים.
בנוגע למהגרי העבודה, הבטיחה את זכותם לבריאות במסגרת חוק ביטוח בריאות ממלכתי, חינוך, כיסוי בגין תאונות עבודה, נכות ולידה לכל עובד זר המועסק בישראל, ביטול משטרת ההגירה, והרחבה משמעותית של היחידה לאכיפת חוקי העבודה.
יחידה זו תעסוק, בין היתר, בהבטחת תנאי עבודה שווים למהגרי עבודה.
עם זאת, תומכת בסינון מהגרי עבודה מתוך המסתננים, ומתנגדת למתן אישורי שהיה למהגרים שאינם מבקשי מקלט או פליטים.
מבחינה כלכלית-חברתית מרצ מגדירה עצמה כסוציאל-דמוקרטית, ותומכת בהרחבת מדינת הרווחה המספקת שירותים חברתיים לכל בתחומי החינוך, הבריאות, הדיור, השירותים הסוציאליים והתעסוקה.
מרצ מתנגדת לליברליזם כלכלי ומציעה מדיניות כלכלית הכוללת מדינת רווחה, מגזר ציבורי חזק, רגולציה ופיקוח וצמצום אי-השוויון הכלכלי, שלטענת המפלגה ימנעו ניצול של עובדים ושל כספי ציבור.
היא נמצאת במעמד של מפלגה חברה באינטרנציונל הסוציאליסטי ומפלגה משקיפה במפלגת הסוציאליסטים האירופאים הפועלת במוסדות האיחוד האירופי וזאת ביחד עם מפלגת העבודה הישראלית שגם היא נמצאת באותו המעמד בארגונים אלו (בשנת 2018 פרשה מפלגת העבודה מארגון האינטרנציונל הסוציאליסטי במחאה על הצטרפות תנועת ה-"BDS" אליו).
בנוסף לכך חברה בהסתדרות הציונית העולמית ומחזיקה סיעה בהסתדרות העובדים הכללית החדשה.
בין עמדותיה של המפלגה שמבוססות על עמדה ליברלית בתחומים שונים ניתן למצוא: הפרדת הדת מהמדינה, אקטיביזם שיפוטי, חופש דת וחופש מדת, חופש הביטוי, חופש ההתארגנות, לגליזציה של קנאביס, פמיניזם, סביבתנות, קיימות וצדק סביבתי.
זאת לצד תחומים חברתיים אחרים, בהם עמדות המפלגה אינן ליברליות, בהן היחס לזנות וסגירת מועדוני חשפנות.
מרצ תומכת בהכשרה משפטית של נישואים וגירושים אזרחיים לפסולי חיתון, הפרדת הדת מהמדינה, מתנגדת לכפייה דתית אך תומכת בתקצוב שירותי הדת במדינה באופן יחסי לשיעורם באוכלוסייה.
מצע המפלגה מדגיש את חשיבות הפמיניזם וקידום שוויון מגדרי.
המפלגה מתנגדת לכל סוג של אפליית נשים, ותומכת בהבטחת ייצוג מגדרית שווה בסקטור הציבורי.
ברשימת מרצ לכנסת משוריינים 2 מקומות בכל חמישייה, 40 אחוז, באופן מגדרי (כך שאם נבחרים 3 גברים תהיינה 2 נשים, ואילו תבחרנה 3 נשים יהיו 2 גברים).
מרצ תומכת בקידום חוק להפללה גורפת של לקוחות זנות לפיו כל צריכת שירותי זנות תהיה עבירה פלילית ותוכל אף להביא למאסר הלקוח.
המפלגה תומכת בקידום מדיניות של אי הפללה של משתמשי קנאביס.
לצד זאת, תומכת המפלגה באימוץ מדיניות טיפול במשתמשים בסמים קשים, אשר תתבסס על ההנחה לפיה המשתמשים בסמים קשים זקוקים לחמלה, טיפול וגמילה ולא לענישה מעצר או מאסר.
עם זאת, המפלגה תומכת במאבק בסוחרי "סמים קשים" ו"סמי פיצוציות" ובאלו המוכרים סמים, אלכוהול וסיגריות לקטינים.
ביחס להעדפה מתקנת מצע המפלגה קורא להענקת מתן עדיפות לאוכלוסייה הערבית בכל תחומי החיים בישראל לצד איסור על שימוש במוצא ערבי כהצדקה לביצוע בידוק ביטחוני, הקצאת משאבים ניכרת להנכחה של התרבות הערבית בקרב כלל הציבור בישראל וזירוז אישור יישובים ערביים והרחבתם כולל שטחי השיפוט של היישובים הערביים הקיימים.
המפלגה מתנגדת להצעות חוק בהן חוק לאבחנה בין ערבים נוצרים למוסלמים וחוק מתן העדפה לאזרחים ששירתו בצה"ל או בשירות לאומי בשורת נושאים בהם קבלה לעבודה בשירות המדינה, הקצאת קרקעות, קבלת מקום למעונות באוניברסיטה ועוד.
מרצ היא מפלגה ירוקה הדוגלת במדיניות סביבתית מקיימת ומדגישה את נושא השמירה והטיפוח של איכות הסביבה (סביבתנות).
כמו כן, הקמת רשות לאומית עצמאית למדידת איכות האוויר.
המפלגה תומכת בהסכם פריז ופועלת ליישום התוכנית הלאומית להיערכות לשינויי האקלים.
המפלגה בעד קביעת יעדים שאפתניים למעבר לאנרגיה ממקורות מתחדשים בתוספת של אחוז לשנה, כך שעד 2030 כ-30% ייוצרו מאנרגיות מתחדשות.
בכנסת העשרים וארבע קידמה השרה זנדברג את "חוק האקלים", שעבר בקריאה ראשונה וקובע יעדים לצמצום פליטות פחמן, אנרגיה מתחדשת, ומנגנונים להבטחת הערכת סיכונים בפרויקטים שונים של משרדי הממשלה.
מרצ עומדת לצד התנועה הסביבתית במאבקים שונים ברחבי הארץ, כגון התנגדות להסכם קצא"א "Red-Med".
המפלגה תומכת בהרחבת אפשרויות אכיפה ישירה בה יוכל אזרח לתבוע באופן ישיר פיצוי מתאגידים מזהמים בלא חובת הוכחת נזק, הובילה החלטת הממשלה להבראת מפרץ חיפה ופועלת לתקצוב לפינוי בתי הזיקוק ממפרץ חיפה.
השרה להגנת הסביבה מטעם המפלגה תמר זנדברג פעלה להחלת חוק הפיקדון על מכלי משקה בהם בקבוקים בנפח ליטר וחצי ויותר.
חברי המפלגה פועלים למען זכויות בעלי חיים וחברה מוסי רז לקח חלק במהלך לביטול כלובי סוללה בתעשיית הביצים ומעבר לתקן האירופי של לולים ללא כלובים, שקודם בכנסת העשרים וארבע.
מרצ פועלת לאיסור המשלוחים החיים, איסור הרעלת בעלי חיים במקרה של המתה לצורך מיגור הכלבת ואימוץ גישת החיסון האוראלי, הגברת התמיכה הממלכתית בארגונים הפועלים למען בעלי-החיים והחלת חוק של 6 שנות מאסר בגין ציד למטרות בידור או ספורט.
מרצ הוקמה ב-9 במרץ 1992 כרשימה משותפת לכנסת של מפלגות השמאל הציוני רצ בראשותה של שולמית אלוני, מפ"ם בראשותו של יאיר צבן ושינוי בראשותו של אמנון רובינשטיין.
בהנהגת הרשימה עמדה שולמית אלוני.
הקמת הרשימה המשותפת יצרה פילוג בשינוי וחלק מפעיליה פרשו.
מאוחר יותר (בשנת 1997) החליטו המפלגות להתמזג למפלגה אחת וכתוצאה מכך חל פילוג נוסף במפלגת שינוי – חבר הכנסת אמנון רובינשטיין ומרבית פעילי שינוי נכנסו לאיחוד, ואילו חבר הכנסת אברהם פורז וחלק מהפעילים הקימו סיעה עצמאית ששמרה על השם שינוי.
בבחירות הראשונות שבהן השתתפה ב-23 ביוני 1992 זכתה מרצ, או בשמה המלא מרצ - ישראל הדמוקרטית - רצ, מפם, שינוי, להצלחה גדולה כשקיבלה 12 מנדטים והייתה למרכיב חשוב בממשלתו של יצחק רבין.
בשבתה בממשלה ראתה לה מטרה מרכזית לעודד את רבין במדיניות השלום ועמדה בכך.
עם זאת, אכזבה רבים בהתפשרותה בנושאים של זכויות האדם ודת כלפי השותפה הנוספת לקואליציה – ש"ס.
כאשר ש"ס דרשה את התפטרות שולמית אלוני מתפקיד שרת החינוך, הסכימו לכך במרצ, מחשש לנפילת הממשלה.
בתחילת 1996 נבחר יוסי שריד במקומה של שולמית אלוני להנהגת המפלגה.
בבחירות לכנסת הארבע עשרה ב-1996 איבדה המפלגה שלושה מנדטים.
במהלך כנסת זו התאחדו סופית שלוש המפלגות המרכיבות את המפלגה, אך זה גרם לפילוג בשינוי.
מחלוקת נוספת בתנועה התרחשה על רקע הסתבכותו של דדי צוקר בפרשיה של ניגוד עניינים בגיוס כספים בתוקף תפקידו כיו"ר עמותת בית הספר לקולנוע "קמרה אובסקורה".
צוקר, שסולק מהתנועה, נשאר חבר הכנסת בסיעת יחיד.
בבחירות לכנסת החמש עשרה ב-1999 שבה מרצ והתחזקה במנדט אחד וצורפה לקואליציה של אהוד ברק.
במסגרת הקואליציה הזאת כיהנו בממשלה יוסי שריד כשר החינוך, רן כהן כשר המסחר והתעשייה וחיים אורון כשר החקלאות.
מרצ פרשה כעבור שנה על רקע מחלוקת שפרצה בין שר החינוך יוסי שריד לבין סגנו משולם נהרי מטעם ש"ס.
ברק העדיף את עמדת ש"ס בהניחו שקולותיהם של חברי הכנסת של מרצ מובטחים לו בכל מקרה.
בבחירות לכנסת השש עשרה (2003) התמודדה מרצ ברשימה משותפת עם תנועת שח"ר בראשותו של יוסי ביילין (שהצטרף לרשימה החדשה יחד עם יעל דיין, לאחר שכשלו בהשגת מקום ריאלי בבחירות המקדימות במפלגת העבודה), והבחירה הדמוקרטית בראשותו של רומן ברונפמן, יוצא ישראל בעליה.