tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוצאת פלדהיים (שש מהדורות: ה'תשל"ג, ה'תשל"ו (הוצאת נצח), ה'תשמ"א, ה'תשמ"ה, ה'תש"ס, ה'תשס"ג)
עידן הראשונים - סקירה היסטורית על חכמי ישראל בתקופת הראשונים, לאחר עידן התלמוד.
גרש ירחים - הגדה של פסח עם באורים, רעיונות וברורי מצוות ומנהגים, הוצאת קורן (חמש מהדורות: ה'תשמ"ב, ה'תשמ"ה, ה'תשנ"א, ה'תשס"א, ה'תשע"ג)
תשובות הגאונים - גרש ירחים - תשובות שהשיבו גאוני סורא ופומבדיתא לשואליהם בדיני ממונות, נערך וסודר בסדר ענייני בתוספת מראי מקומות על ידי גרשום הרפנס (ה'תשס"ב)
תשובות הגאונים - גרש ירחים - תשובות שהשיבו גאוני סורא ופומבדיתא לשואליהם בדיני איסור והיתר וסדר נשים, נערך וסודר בסדר ענייני בתוספת מראי מקומות על ידי גרשום הרפנס (ה'תשנ"ה)
תשובות הגאונים - גרש ירחים - תשובות שהשיבו גאוני סורא ופומבדיתא לשואליהם בדיני ימי חול ומועד, נערך וסודר בסדר ענייני בתוספת מראי מקומות על ידי גרשום הרפנס (ה'תשנ"ו)
סדר רב עמרם גאון - על נוסח התפילה ומנהגי בית הכנסת, נערך על ידי גרשום הרפנס (ה'תשנ"ד)
זמנים ומועדים - ילקוט הלכות, מנהגים ורעיונות (מהדורה ראשונה ה'תשנ"ו, מהדורה שנייה ה'תשנ"ח)
מבחר כתבים - כתבי בנימין מינץ, בעריכת גרשום הרפנס (ה'תשל"ז)
מאיר באהבה - פרשת חייו של הרב מאיר שפירא מאת בנימין מינץ, בעריכת גרשום הרפנס (ה'תשס"ה)
עשרים שנה למועצה האזורית נחל שורק - בעריכתו (ה'תש"ל)
חג האילנות ואמונת הגאולה (ה'תשס"ג)
גרי נולד באלכסנדריה שבחבל ווהלין, אז ברוסיה.
הוריו היו מנחם מנדל גרגוס, סוחר, וחנה לבית שוכמן.
ב-1905 היגרה משפחתו לארצות הברית.
גרי סיים לימודי רפואה באוניברסיטת בוסטון, ולאחר מכן התמחה בבית החולים היהודי בית ישראל בניו יורק.
ב-1915 נשא לאישה את ברטה קרמר.
ב-1918 התנדב גרי לגדוד העברי האמריקאי והגיע איתו לארץ ישראל.
עם שחרורו בשנת 1919 התמנה כמנהל המחלקה הכירורגית בבית החולים הדסה בתל אביב, ולאחר מכן שימש במשרות דומות בבתי החולים של הדסה בצפת ובירושלים.
ב-1927 התפטר מ"הדסה" בעקבות חילוקי דעות עם ההנהלה.
במאורעות תל חי, ב-1 במרץ 1920, הגיע גרי לטפל בפצועים, והיה עם יוסף טרומפלדור בשעת מותו.
בעדותו על האירועים, שפורסמה בכתב העת "קונטרס" ב-12 במרץ, כתב גרי כי שאל את טרומפלדור איך הוא מרגיש, וטרומפלדור ענה "אין דבר, כדאי למות בעד הארץ".
בשנת 1928 התמנה למנהל המחלקה הכירורגית בבית החולים שערי צדק.
היה חבר הוועדה הרפואית שבדקה את גופות ההרוגים במאורעות תרפ"ט בחברון.
בשנת 1939 עבר לגור בגדרה והחל לעסוק בחקלאות.
מאז חילק את חייו, מחצית השבוע עסק בחקלאות ובמחצית השנייה נסע לתל אביב לעיסוקיו הרפואיים.
גרי נפטר בירושלים בשנת תש"ב, והובא לקבורה בגדרה.
המרפאה בכפר גלעדי נקראה על שמו.
רבי גרשון אשכנזי (ה'שע"ח, 1618 – י' באדר ב' ה'תנ"ג, מרץ 1693) היה רבן של פרוסטיץ, הענא, ניקלשבורג, וינה ומץ במאה ה-17, מגולי גירוש וינה.
מחבר שו"ת ופירוש על התורה "עבודת הגרשוני" וספר הדרשות "תפארת הגרשוני".
נולד בשנת ה'שע"ה לרבי יצחק באולף שבגרמניה.
החל את דרכו עוד בצעירותו כדיין בקראקא.
בשנת ה'ת"י (1650) כיהן כרב בפרוסטיץ שבמוראביה, ובשנת ה'תי"ז בערך עבר לכהן ברבנות הנאו.
בשנת ה'תכ"א, לאחר פטירת חותנו רבי מנחם מנדל קרוכמל ירש אותו כרבה של ניקלשבורג וסביבותיה, ולאחר שנים ספורות עבר לכהן כרבה של וינה, עד לגירוש וינה בשנת ת"ל.
לאחר הגירוש עבר למץ, ובה התמנה בשנת תל"א-1670 כאב"ד, מינוי שאושר על ידי שלטונות צרפת בשנת תל"ב-1671.
סגנון לימודו היה חריף ומפולפל, ותלמידו, הרב דוד אופנהיים, העיד עליו כי "אלו נשתכחה ח"ו תורה מישראל היה הוא מחזירה בפלפולו" (הקדמה ל"עבודת הגרשוני").
בכל המקומות בהם שימש כרב, פעל לפתיחת ישיבות ולהעמדת תלמידים רבים.
היה מראשי הלוחמים נגד השבתאות בתחילת דרכה והיה מהמנהיגים היהודיים הבולטים באירופה בתקופתו.
היה תלמידם של הב"ח (הרב יואל סירקיש), רבי יהושע העשיל מחבר הספר "מגיני שלמה", ורבי מנחם מנדל קרוכמל מניקלשבורג, מחבר ספר "צמח צדק" (הקדמון).
בנישואיו הראשונים נשא את נכדת רבו הב"ח, ולכן הוא מתייחס במספר מקומות בספרו "עבודת הגרשוני" אל הב"ח כאל חותנו.
בנישואיו השניים היה חתנו של רבו רבי מנחם מנדל קרוכמל.
נפטר בי' באדר ב' ה'תנ"ג.
בפטירתו גזרו חכמי דורו, כי במשך שנה לא ינגנו בכלי נגינה בבתי היהודים ואף לא בחתונות.
בנו היה הרב משה אשכנזי, מנכבדי ברודי.
נכדו היה הרב אהרן הוליטשר, מחבר הספר "בית אהרן".
הש"ך במספר מקומות, מכנה אותו "מחותני", אולם אין ידיעה מה היו בדיוק קשרי המשפחה ביניהם.
גרשון בסקין (נולד ב־1956 בניו יורק) הוא איש שמאל ופעיל שלום ישראלי, שהיה דמות מרכזית במגעים לעסקת שליט.
היה מעורב גם במגעים לשחרור החטופים במלחמת חרבות ברזל, באמצעות המסרים שהעביר מסטיב ויטקוף, השליח המיוחד של נשיא ארצות הברית למזרח התיכון.
בסקין מנהל את מחלקת המזרח התיכון בארגון הבריטי "ארגון הקהילות הבינלאומיות" הפועל באזורי סכסוך.
בסקין מנהל את מחלקת המזרח התיכון בארגון הבריטי "ארגון הקהילות הבינלאומיות" ופועל באזורי סכסוך.
ב־2021 ייסד יחד עם ג'יימס הולמס את קרן ההשקעות "The Holy Land Bond" להשקעות בדיור לפלסטינים במזרח ירושלים, וליהודים ופלסטינים בערים מעורבות.
בשנים 1988–2011 הקים וניהל את מרכז ישראל פלסטין למחקר ומידע (IPCRI).
גרשון בסקין נולד בניו יורק ב-1956. בצעירותו היה פעיל במאבקים למען זכויות אדם ונגד מלחמת וייטנאם.
ב-1970 הצטרף לתנועת הנוער הציונית יהודה הצעיר (Young Judaea), וב-1974 היה מזכיר התנועה באזור לונג איילנד.
עלה לישראל בשנת 1978 לאחר סיום לימודיו באוניברסיטת ניו יורק (NYU) לתואר ראשון בהיסטוריה ופוליטיקה של המזרח התיכון.
בעל תואר שני ושלישי ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת גריניץ'.
כתב את התזה שלו על ריבונות וטריטוריה בעתיד ירושלים.
בין השנים 1978–1981 היה חבר ב מיסודו של הרב הרפורמי .
במסגרת ניצני שלום חי בסקין שנתיים בכפר הערבי כפר קרע שבואדי עארה, שם עסק בהתנדבות בעבודה קהילתית, שכללה הקמת בית נוער, הוראת אנגלית בבית הספר התיכון, והנחיה של קורסים למדריכים צעירים יהודים וערבים.
בתום פעילותו בניצני שלום הציע בסקין בסוף 1981 לממשלת ישראל (בראשות מנחם בגין) להעסיקו בתפקיד שיצר לעצמו כמתאם ומקדם חינוך לדמוקרטיה ולדו-קיום במשרד החינוך.
ואכן שר החינוך מהמפד"ל, זבולון המר, קיבל אותו לעבודה.
ב-1982 יחד עם אלוף הראבן ממכון ון ליר בירושלים הקים ועדה ממלכתית במשרד החינוך (והיה חבר בה) לבחינת החינוך לדו-קיום ולדמוקרטיה בישראל, וב-1983 ייסד את המכון לחינוך לדו-קיום יהודי-ערבי, שהיה מסונף למשרד ראש הממשלה ולמשרד החינוך ופעל במימון קרן האנס זיידל הגרמנית.
בסקין ניהל את המכון שש שנים, עד מרץ 1988.
במרץ 1988 אחרי פרוץ האינתיפאדה הראשונה, הקים את איפקרי (Israel Palestine Center for Research and Information - IPCRI) – מרכז ישראל פלסטין למחקר ומידע.
מכון ישראלי-פלסטיני משותף שייעודו קידום רעיון "שתי מדינות לשני עמים" כפתרון לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
מכון איפקרי מקיים מאות מפגשים בין ישראלים לפלסטינים, קבוצות עבודה ודיון ופרויקטים במגוון רחב של תחומים, ובהם חינוך, איכות הסביבה, ביטחון, כלכלה ואחרים.
בין השנים 1994–1997 שימש יועץ לצוות שלום חשאי שהקים ראש הממשלה יצחק רבין, והיו בו חמישה אנשים בכירים בקהיליית המודיעין הישראלית.
ב-2000 (בימי אהוד ברק כראש ממשלה) הצטרף לצוות מומחים בנושא ירושלים לקראת המשא ומתן עם הפלסטינים בטאבה בתחילת 2001.
משנת 2005 כותב בעיתון "ג'רוזלם פוסט" טור שבועי שכותרתו "להתמודד עם השלום" (Encountering Peace).
משנת 2010 עד 2013 הוא הנחה ברדיו "כל השלום" (107 FM) תוכנית הנושאת את השם "על פרשת דרכים".
לקראת הבחירות לעיריית ירושלים ב-2018 הודיעו בסקין ועזיז אבו סרה על כוונתם לרוץ ברשימה יהודית-ערבית משותפת למועצה למרות החרמת הבחירות ארוכת השנים מצד ערביי מזרח ירושלים, הודעה שגררה התנגדות רבה.
בשנים 2012 - 2020 היה מנהל תחום פלסטין בחברת גיגאוואט גלובל וקידם אנרגיה סולרית ברשות הפלסטינית.
שורה ארוכה של דיפלומטים ואנשי מודיעין ממצרים, גרמניה, צרפת, טורקיה וממדינות אחרות, ניסו במשך יותר מחמש שנים להביא לעסקה בין ישראל לחמאס לשחרורו של החייל החטוף גלעד שליט.
פריצת הדרך במגעים הגיעה רק בחודש יולי 2011 באמצעות גרשון בסקין, שהיה הגורם המקשר בין בכירי חמאס ובין דוד מידן, שליחו של ראש הממשלה, בנימין נתניהו.
למעלה מחמש שנים היה בסקין מעורב בניסיונות להביא לשחרורו של גלעד שליט, אף שמעולם לא התבקש לעשות כן על ידי ממשלת ישראל.
מעורבותו של בסקין בעניין החלה שלושה ימים לאחר חטיפתו של שליט, כאשר קיבל בסקין טלפון ממרצה באוניברסיטה האיסלאמית בעזה המקורב לחמאס, שפגש בכנס שנערך בקהיר כמה חודשים קודם.
באותם ימים הגיבה ישראל על החטיפה במבצע רחב היקף בעזה.
המרצה קישר בין בסקין לבין ד"ר ראזי חאמד, ששימש אז דובר ממשלת חמאס, כדי לנסות להעביר באמצעותו מסרים לממשלת ישראל.
בשלושת החודשים הבאים העביר בסקין בזכות היכרותו עם בתו של ראש הממשלה, אהוד אולמרט, דנה אולמרט מסרים ישירים מחמאס לאביה.
בשלב מסוים ניתנה הוראה להפסיק את הקשר הזה.
שלושה חודשים אחרי חטיפתו של גלעד שליט ביקר בסקין בעזה ונפגש פנים אל פנים עם ד"ר ראזי חאמד ועם עוד בכירים בחמאס.
בעקבות השיחות של בסקין בעזה ומסרים שהועברו לראש הלשכה המדינית של חמאס בדמשק, חאלד משעל, העביר חמאס ב-9 בספטמבר 2006 מכתב בכתב ידו של גלעד שליט לידי נציג המודיעין המצרי בעזה.
בסקין נדחה באמצעות לשכתו של ראש הממשלה אולמרט, בטענה כי ישראל פועלת רק מול המתווכים המצרים הרשמיים.
בסקין יצר קשר עם עופר דקל, הממונה על תיק שליט.
דקל היה פתוח, אולם אנשי שירות הביטחון הכללי זלזלו באיש הקשר, ד"ר ראזי חאמד, וטענו כי "הוא היוסי ביילין של חמאס ואין לו כל השפעה בנוגע לגלעד שליט".
גם אחרי כניסתו של בנימין נתניהו ללשכת ראש הממשלה ומינויו של חגי הדס לשליחו המיוחד בעניין שליט, המשיך בסקין לנסות ולסייע.
הוא ביקש להיפגש עם הדס, אך הדס סירב וטען שהוא פועל רק דרך הערוץ הרשמי של המתווך הגרמני, גרהרד קונרד.
לעומתו, דווקא קונראד דיבר עם בסקין כמה פעמים, אך לאחר זמן-מה ניתק מגע ללא הסברים, כנראה בהוראת הדס.
באפריל 2011, כאשר מינה נתניהו את דוד מידן לשליחו בתיק שליט, הצליח בסקין ליצור איתו קשר, ובתוך שבועות ספורים הם נפגשו.
מידן היה זהיר בהתחלה, אבל אחרי שבסקין העביר לו מסרים מראזי חאמד, והמידע נבדק על ידי השב"כ והתברר כמהימן, הבין מידן שהערוץ של בסקין-חאמד אמיתי ויעיל.
בסקין עדכן את ד"ר ראזי חאמד ברגע שנוצר הקשר בינו לבין מידן.
אחרי כמה ימים חזר אליו חאמד ואמר שיש ברשותו מסר מאחמד ג'עברי, ראש הזרוע הצבאית של חמאס, זה שהחזיק את שליט.
בהמשך, לפי בסקין: "נוצר מצב שבו ניתן היה להעביר מסרים לג'עברי ולקבל ממנו תשובות בתוך שעות ספורות ולא בתוך שבועות כפי שהיה בעבר.
התחלתי לשוחח עם חאמד כמה פעמים ביום ובכל פעם עדכנתי את דוד מידן וצוותו".
ב-20 ביוני 2011 העביר ג'עברי באמצעות ד"ר ראזי חאמד מסמך ראשון לבסקין של הצעת חמאס.
המסמך היה קיצוני והציג עמדה מקסימליסטית, בייחוד בדבר האסירים "הכבדים".
בסקין התקשר למידן והקריא לו את תוכן המסמך בטלפון.
"מידן אמר לי למסור לחאמד ולג'עברי שאמנם נתניהו מוכן להגיע להסכם, אבל יש גבול ושלא ימתחו את החבל יותר מדי.
ניהלתי שיחה קשה עם חאמד ואמרתי לו שעד שלא יורידו את השמות האלה מהרשימה אין על מה לדבר.
הסברתי לו שהם מפספסים הזדמנות שלא תחזור" סיפר בסקין.
שלושה שבועות לאחר מכן, ב-14 ביולי 2011, התקבל המסמך שכלל ויתור של חמאס על שחרור חלק גדול מרבי המרצחים.
בסקין העביר את המסמך למידן, וזה הבין מיד כי מדובר בפריצת דרך.
מידן פנה לנאדר אל-עאסר, מבכירי המודיעין הכללי של מצרים, וביקש ממנו שהמצרים יתחילו לתווך בין הצדדים על בסיס המסמך, תיווך שנמשך שלושה חודשים מאומצים.
ב-18 באוקטובר 2011, לאחר 1941 ימים בשבי חמאס שוחרר גלעד שליט תמורת שחרור של 1,027 אסירים פלסטיניים ביטחוניים.
"מי שחולל את השינוי הגדול היה ראש הממשלה נתניהו שהחליט לקדם עסקה ולהביא את שליט הביתה.
דוד מידן גילה נחישות ומחשבה מקוריות יוצאות דופן ונכונות לצאת מהקופסה.
ראזי חאמד גילה אומץ ומחויבות, גם מתוך אמפתיה לסבלה של משפחת שליט ולסבלו של גלעד, והמתווך המצרי ניהל בכישרון רב את השלבים האחרונים והקריטיים של המשא ומתן", דברי בסקין.
תיווך בין ישראל לחמאס לקראת הפסקת אש
ב-2012 ניהל מגעים עם אחמד ג'עברי באמצעות ראזי חמד, סגן שר החוץ של ממשלת חמאס להפסקת אש, הכוללת מנגנון שימנע מישראל ביצוע פעולות סיכול ויאפשר לחמאס להוכיח את נכונותו לפעול למניעת התקפות טרור.
המשא ומתן שקיבל את אישורו של שר הביטחון ברק, הוביל באמצע נובמבר לטיוטת הסכם הפסקת אש, שלא הפכה להסכם עקב חיסולו של ג'עברי ב-14 בנובמבר.
גרשון בסקין העריך כי "חיסולו של ג'עברי היה סיכול האפשרות להפסקת אש ארוכת טווח.
נתניהו נהג בחוסר אחריות משווע, תוך שהוא מסכן את אזרחי ישראל ופוגע פגיעה משמעותית בגורמים החשובים המעטים היותר פרגמטיים בחמאס.
הוא העניק ניצחון נוסף לאלו שמעוניינים להשמיד את ישראל, במקום לחזק את אלו שמבקשים למצוא אפשרות לחיות אלו לצד אלו.
המשך הקשר בין בסקין לחמאס
בסקין וחמד נשארו בקשר לאורך שנים והמשיכו לנהל משא ומתן, בעיקר לשחרור גופותיהם של שני החיילים הישראלים שנהרגו בעזה ב-2014, אורון שאול והדר גולדין, וכן שני האזרחים הישראלים, אברה מנגיסטו והישאם א-סייד.
בסקין המשיך לנהל משא ומתן בתיאום עם הגורמים הישראליים הרשמיים המתאמים את מאמצי ישראל, ליאור לוטן ודורון בלום.
לאחר טבח שבעה באוקטובר, בסקין ניסה להביא לשחרור בני הערובה שנחטפו לעזה על ידי חמאס, הג'יהאד האיסלאמי, החזית העממית ויחידים.
בסקין עמד בקשר עם הרשויות בקטר, המודיעין המצרי וגורמים רשמיים בישראל, בהם קהילת המודיעין הישראלית.
בן שיחו הראשי של בסקין בחמאס, ראזי חמד, עזב את עזה לביירות מספר חודשים לפני המלחמה והפך לדובר הראשי של חמאס במלחמה.
המשא ומתן הלא רשמי נמשך בין בסקין לחמד במשך שלושת השבועות הראשונים של המלחמה.
בעקבות הצדקתו של חמד את מעשי הטרור האכזריים שנעשו בקהילות אזרחיות בישראל וההבטחה של חמד שיהיו עוד ועוד מעשה טרור עד שישראל תושמד, ניתק בסקין מגע עם חמד ואף פרסם בהרחבה מכתב פרטי ששלח אליו, ובו הביע את סלידתו מחמד, שמצדיק את מעשי הפשע וההרג האכזרים של חמאס.
בסקין אף ציין כי חמאס איבד את זכותו להתקיים.
במהלך מלחמת חרבות ברזל מילא בסקין תפקיד מרכזי בתיווך לא-רשמי בין הממשל האמריקני לבין חמאס.
ארצות הברית העבירה באמצעות בסקין הצעה לחמאס, להסכם כולל לשחרור כל החטופים, חיים ומתים, בתמורה לסיום המלחמה בעזה.
המסרים נמסרו לו משליח הבית הלבן סטיב וויטקוף.
בסקין שימש כצינור להעברת מסרים בין שליח הבית הלבן סטיב וויטקוף לבין חמאס.
וויטקוף השתמש בבסקין – שנמצא בקשר עם בכיר חמאס ראזי חמד, כדי להעביר הצעה לעסקה כוללת: שחרור כל החטופים בתמורה לסיום המלחמה.
על כל גוף הנמצא בתוך זורם יחולו כוח גְּרָר הִידְרוֹדִינָמִי ומומנטים כתוצאה מהזרימה סביבו.
גודל הכוח יהיה תלוי במהירות הזרימה יחסית , צורת הגוף ותכונות הזורם וכדומה.
אם לגוף צורה שרירותית, יחולו על הגוף מומנטים וכוחות בשלושת כיווני הצירים .
נהוג לבחור בציר המקביל לכיוון החיובי של הזרימה כך שהכוח בכיוון ציר זה יכונה 'כוח גרר'.כוח זה מהווה בור אנרגטי בזרימה.
המומנט בציר זה נקרא 'מומנט סיבוב'.
כוח חשוב נוסף המאונך לכיוון הזרימה המשמש לנשיאת משקל הגוף, נקרא כוח עילוי.
המומנט בציר זה נקרא 'מומנט פיתול'.
מרכיב נוסף, הוא כוח צד.
כוח זה אינו בור או מקור אנרגטי.
המומנט בציר זה נקרא 'מומנט הרמה'.
כאשר הגוף הנמצא בזרימה הוא סימטרי במישור העילוי-גרר, כדוגמה מטוס, רכב או אונייה, כוח הצד ומומנטי הסיבוב והפיתול נעלמים כך שהבעיה הופכת דו-ממדית: כוח עילוי, כוח גרר ומומנט הרמה.
כוח הגרר אינו מופיע בצורה מפורשת במשוואות נאוויה-סטוקס, אלא מתקבל מפתרון מלא שלהן (שדה המהירויות ושדה לחצים) כתוצאה מתנאי הגבול (אי חדירה ואי החלקה על משטח הגוף).
כלומר, כדי לקבל את ערך כוח הגרר האינטגרלי, יש לסכום את כל המאמצים (מאמצי הגזירה המשיקיים ומאמצי הלחץ המאונכים) על משטח הגוף בצורה הבאה,
למשוואות נאוויה-סטוקס לא קיים פתרון כללי ידוע, אלא רק תחת הנחות מסוימות המאפשרות פתרונות עבור מקרים אחדים, ומכאן שלא ניתן למצוא את ערך כוח הגרר.
כאשר ניתן לעשות שימוש בהנחות סבירות למציאת שדה מהירויות ולחצים, בהינתן שהגוף עליו פועל כוח הגרר הוא מורכב גאומטרית (לדוגמה עלווה של עץ) תצריך מציאת ערך כוח הגרר כוח מחשוב אדיר.
לפיכך, נוסחו במהלך ההיסטוריה של חקר הגרר, מספר מודלים שונים לביטוי הגרר על גופים שונים תחת תנאי זרימה שונים.
המודל הקלאסי אותו ניסח לורד ריילי (Rayleigh) מתאים לגופים הנמצאים תחת משטר זרימה בעל מספר ריינולדס, (כלומר, השפעות הצמיגות זניחות) נראה כך:
כאשר, היא צפיפות הזורם, היא מהירות הזרימה ה"חופשית" (כלומר רחוק מהגוף עליו פועל הגרר), הוא מקדם הגרר (אופייני לכל צורה ותנאי זרימה) ו־ הוא גודל גאומטרי המאפיין את הצורה.
בדרך־כלל הגודל הוא אחד משלושת הגדלים הבאים:
שטח חתך המאונך לציר הזרימה (מתאים לגופים בעלי נפח כגון: גליל, כדור, כלי רכב, טילים)
שטח הצורה ממבט על (מתאים לכנפיים של מטוס או ציפור)
שטח פנים (מתאים לצורות מורכבות כגון עלוות עצים)
בספרות קיים מספר רב של ערכים סמי-אנליטיים ואמפיריים עבור מקדם כוח הגרר תחת תנאי זרימה שונים וצורות הנדסיות שונות.
מקדם הגרר מוגדר כיחס בין הפרשי הלחצים של הצורה (למשל לפני ואחרי הקוביה) לבין האנרגיה הקנטית (חצי המהירות בריבוע, שכאמור מורכבת מהמהירות הממוצעת והטורבולנטית).
מקדמי הגרר המדוברים הם למעשה ממוצע מרחבי של מקדמי הגרר ולמעשה ללא המיצוע מקדם הגרר משתנה במרחב, לדוגמה מקדם הגרר במרכז הקוביה הוא שונה ממקדם הגרר בקצה הקוביה.
נתבונן כדוגמה במקדם כוח הגרר על ספירה (ראה גרף א,).
ניתן לראות בגרף א' את מקדם כוח הגרר כתלות במספר ריינולדס .
במספרי ריינולדס נמוכים הזרימה מסביב לספירה אינה מתנתקת מפני השטח שלו, השובל הוא למינרי ורוב כוח הגרר נובע מחיכוך (ראה חוק סטוקס - במידע נוסף).
ניתן להראות כי מקדם הגרר במשטר זרימה זה מתנהג לפי .
(נשים לב כי כאשר אז )
ככל שעולה מספר ריינולדס עד לערך של , מקדם כוח הגרר יורד אך לא בקצב שמנבא חוק סטוקס.
שובל טורבולנטי מתפתח וגדל בחלקה האחורי של הספירה בזמן שנקודת ההיפרדות של קווי הזרימה מפני שטח הכדור מתקדמת מחלקו האחורי לכיוון חלקו הקדמי.
הלחץ בשובל נמוך יחסית ללחץ הנבנה בקדמת הספירה כך שב 95% מכוח הגרר נובע מהפרשי לחצים.
ב מקדם כוח הגרר כמעט קבוע וכי בחלקה האחורי של הספירה ישנו שובל ערבולי.
נשים לב כי כאשר אז .
במספרי ריינולדס , מתרחשת תופעת מעבר ושכבת הגבול על חלקה הקדמי של הספירה הופך טורבולנטי.
נקודת ההיפרדות של קווי הזרימה נעה ממרכזו בכיוון מורד הזרימה על פני הכדור כך שאזור השובל קטן, הגרר נטו הפועל על הספירה קטן ומקדם הגרר יורד באופן פתאומי בהתאמה.
מהירות הזרימה בה מתרחש מעבר זה תלויה בחיספוס הספירה (חספוס משטחים) ומאפייני הזרימה הפוגשת את הספירה.
לדוגמה, תפקידן של הגומחות הקטנות שבפני כדור גולף הוא לגרום למעבר מהיר יותר לשכבת גבול עירבולית ובכך להוריד את הגרר הפועל על הכדור.
גרשון אַפּפֶל היה קריקטוריסט וגרפיקאי ישראלי יליד הונגריה.
אפפל נולד בשנת 1922 בהונגריה, ובשנת 1929, כשהיה בן 7, היגר עם משפחתו ליוגוסלביה.
מגיל 16 פרסם קריקטורות ואיורים בעיתונים בזאגרב.
בשנת 1941, עם פלישת גרמניה הנאצית ליוגוסלביה, הצטרף אפפל לשורות הפרטיזנים ביוגוסלביה.
במהלך המלחמה, ניצל אפפל על ידי ז'רקו דולינר, כוכב טניס שולחן שהעניק לגרשון וחבריו מהשומר הצעיר מסמכים כדי שיברחו לאזור בשליטה הונגרית.
לאחר שנפל בשבי נשלח למחנה הריכוז מאוטהאוזן.
לאחר שחרורו במאי 1945 חזר לזאגרב, שם למד אמנות באקדמיה, ייסד עיתון סאטירי והציג את עבודותיו בזאגרב ובבלגרד.
בשנת 1948 עלה לישראל עם אשתו ובתו.
בתחילה נשלח לבתי עולים בעתלית ובבת גלים שבחיפה.
בתקופה זו פרסם קריקטורות בעיתון "דבר" וב"תפריט, הירחון לכל".
במשך השנים לימד קורסים שונים לשרטוט בצה"ל ופרסם בעיתון "במחנה".
משנת 1967 ועד 1978 ניהל את מרכז האמנויות (המשכן לאמנות פלסטית) ביפו.
בנוסף שימש מורה לגרפיקה באוניברסיטה העממית.
צייר קריקטורות לעיתונות בישראל ובחו"ל ואייר ספרים.
השתתף בתערוכות והציג תערוכות יחיד בישראל ומחוצה לה.
יצירתו האמנותית כוללת קריקטורות העוסקות בנושאים כלכלה, בריאות, פוליטיקה ועוד.
סגנון הרישום שלו מאופיין בקו תזזיתי ובריבוי פרטים.
המחצית השנייה של שנות ה-40 – אקדמיה לאמנויות יפות, זאגרב, יוגוסלביה
1945–1948 ציור וגרפיקה, אקדמיה לאמנות, זאגרב, יוגוסלביה
שרטוט, קורסים לשרטוט של צה"ל
שירטוטיאדה, בהוצאת קורס שרטוט אי שם בצה"ל, [חמו"ל].
פקידולוגיה, תל אביב: ג' אפפל, תשמ"ח.
ז"בש חלב ודבש, תל אביב: חמו"ל, תשנ"א.
מרגלית עקביא (חִברה ולִקטה), אחת!
שלֹש!: משחקי תנועה לכל הגילים; ציורים: גרשון אפפל, תל אביב: יזרעאל, תשט"ז.
ורה וביל קליבר, כמה יפה פורח הלילך; ערך: אוריאל אופק; תורגם מאנגלית בידי [רנה] נץ; צייר: גרשון אפפל, תל אביב: ברונפמן, 1971.
אין דבר העומד בפני הלצון; האמרות: צוקר אליעזר; איורים: גרשון אפפל, תל אביב: א' צוקר, תשמ"ז.
גרשון (גרי) בורנשטיין (1953 - 29 במאי 2012) היה חבר סגל המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים מאז 1985, חבר במרכז לחקר הרציונליות מאז יום היווסדו ב-1991. יזם והקים את מעבדת ה"רציולאב" המיועדת למחקר על קבלת החלטות אינטראקטיביות.
נולד לקלמן בורנשטיין (לימים תת ניצב במשטרת ישראל) ולרינה בורנשטיין, ששירתה רוב ימיה הבוגרים כאשת חינוך בחינוך המיוחד.
כבר בילדותו נודע כאוטודידקט, כנער התקשה להשתלב במערכת החינוך הפורמלית, את עיקר השכלתו רכש מקריאת אין ספור ספרים בכל תחום ונושא.
את שירות החובה בצה"ל עשה בחטיבת הצנחנים (גדוד 890).
לחם בסיני במלחמת יום הכיפורים וברמת הגולן בתקופת ההתשה שאחריה.
גם במילואים שירת בחטיבת צנחנים והתנדב עד גיל מאוחר.
בשנת 1979 התחיל לימודי תואר B.A בפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1983 התחיל לימודי Ph.D בפסיכולוגיה חברתית, אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
ב-1985 התמנה כמרצה באוניברסיטה העברית בירושלים, וב-1990 היה למרצה בכיר באוניברסיטה.
ב-1989 היה מרצה אורח באוניברסיטת קרוליינה הצפונית.
ב-1996 מונה לפרופסור חבר באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1997 שימש בורנשטיין כמרצה אורח במרכז לחקר החלטות כלכליות ופוליטיות באוניברסיטת אמסטרדם.
ב-2004 מונה לפרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 2005 - 2008 היה ראש המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית.
בורנשטיין נפטר ב-29 במאי 2012, בגיל 59. הותיר אחריו שני בנים.
הובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ קריית ענבים.
גרשׂה (או גֶרָסָה) הייתה עיר קדומה בפרובינקיה יהודה, הנזכרת בכתביו של יוסף בן מתתיהו.
אזכור העיר בספר מלחמת היהודים
יוסף בן מתתיהו מזכיר במלחמת היהודים את גרשה (בכתיב יווני: Γἐρασα) כעיר שנכבשה על ידי אספסיאנוס, באמצעות הטריבון לוקיוס אניוס, בעת המרד הגדול:
יוספוס מתאר כיצד לאחר חסימת הגישה לירושלים ממזרח וממערב, באמצעות הקמת מחנות צבאיים רומיים ביריחו ובחדיד, בהתאמה, חפץ אספסיאנוס בחסימת הגישה לירושלים גם מאזור ההר, ועל כן, שלח חיל פרשים ורגלים רבים לגרשׂה, הרג בה כאלף גברים יהודים, לקח את משפחותיהם בשבי, ולאחר מכן הצית את בתיה.
באזכור נוסף, מציין יוספוס כי מוצאו של שמעון בר גיורא, ממפקדי המרד הגדול, היה מגרשׂה.
במהלך השנים הציעו חוקרים השערות שונות לגבי זיהויה של העיר.
הנרי תאקרי , חוקר מקרא מקינגס קולג' באוניברסיטת קיימברידג', זיהה ב-1928 את גרשה עם העיר ג'רש (גרסה) בעבר הירדן המזרחי.
השערה זו אינה מקובלת על חוקרים כיום, שכן יוספוס כותב שיהודי גרסה עזבו את העיר בתחילת המרד ומהתיאור של גרשה משתמע שהיא נמצאת באזור ירושלים.
חוקרים אחרים זיהו את העיר עם תל גזר.
בתרגומו למלחמת היהודים הוסיף יעקב נפתלי שמחוני הערת שוליים בה כתב "גֶרַסָּה.
ואין זו העיר היונית בעבר־הירדן הנזכרת למעלה, רק עיר יהודית, שלא נודע טיבה.
משה פישר, בנימין איזק וישראל רול הסכימו עם השערה זו.
לטענת בועז זיסו, השערה זו אינה עולה בקנה אחד עם מהלך הדברים על פי תיאורו של יוספוס, שכן גזר נפלה מוקדם יותר במרד.
יוספוס מציין ששמעון בר גיורא נולד בגרשה ופעל תחילה במחוז עקרבת.
כיוון שכך, זיהה מיכאל אבי-יונה את גרשׂה עם הכפר הערבי ג'וריש, הנמצא כ-3 ק"מ דרומית מערבית לכפר הערבי עקרבה בשומרון, המשמר את שמה של עקרבת הקדומה.
לפי זאב ספראי ובועז זיסו, השערה זו אינה תואמת לתיאור של יוספוס, שכן עקרבה נכבשה לפיו שנה לאחר המסע הרומי ביהודה.
זאב ספראי הציע ב-1981 השערה לפיה גרשה היא חורבת גרס (ח'רבת ג'וריש) הנמצאת בראש גבעה סמוך לצור הדסה, זאת על בסיס מיקומה האסטרטגי מעל דרך רומית, שעולה מבית גוברין לירושלים.
ב-1992 החל בועז זיסו בסקירה ארכאולוגית של חורבה זו ושל חורבת ג'ראש, שנמצאת ליד שרידי הכפר הפלסטיני ג'רש , שננטש במהלך מלחמת העצמאות, ליד מושב זנוח.
בחורבת גרס הוא מצא עדויות ליישוב יהודי מתקופת בית שני, כגון שלושה מקוואות, מערכת מסתור, ומערות קבורה.
בחורבת ג'רש הוא מצא מערה שייתכן כי שימשה כמקווה ושרידים של חווה חקלאית וגתות, ככל הנראה גם מתקופת בית שני.
הוא העריך שאכן חורבת גרס, שנמצאת במיקום אסטרטגי יותר, היא העיר גרשה שמתאר יוספוס.
גרשם (גרגור) לוינסון (ד' בטבת, תש"ן, 1 בינואר 1900 – י"ט בסיון התש"כ, 14 ביוני 1960) היה מבכירי הוועד הפועל בהסתדרות העובדים ושימש כגזבר ההסתדרות בפועל שנים ארוכות.
לוינסון נולד בלודז' שבפולין למשפחה ציונית, ועלה לארץ בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20. מספר שנים לאחר עלייתו ארצה, התמנה למנהל הכספים ושימש כגזבר בפועל של הוועד הפועל של ההסתדרות, תפקיד בו כיהן עד לסמוך למועד פטירתו.
במסגרת עבודתו פעל רבות להקמת מפעלי התיישבות, כלכלה, תעשייה, עבודה ואמנות בארץ.
במהלך תפקידו עבד תחת דוד בן-גוריון.
מרבית משפחתו של לוינסון נספתה בשואה.
אחיו, שעלה לארץ כמה שנים אחריו, היה המשורר, הסופר וההיסטוריון אברהם לוינסון.
לוינסון היה נשוי לדבורה (דולי) פינקלשטיין; לבני הזוג נולד בן אחד, יעקב לוינסון (1932), לימים מנכ"ל בנק הפועלים.
לאחר מותה של רעייתו הראשונה בשנת 1943, נשא לאישה את שושנה וילנאי לבית ליטוין, ונולדו להם שני ילדים, דוד לוינסון (1946), בנקאי, ויואב לוינסון (1950), עורך דין ומשפטן.
גרשם לוינסון נפטר בשנת 1960 בדרך לקונצרט, בגיל 60, ונקבר בבית העלמין נחלת יצחק בתל אביב.
לאחר פטירתו הציעה הסתדרות העובדים להנציח את שמו בשמו של אצטדיון הכדורסל שהוקם ברחוב אוסישקין בתל אביב (לימים "אולם אוסישקין"), אך משפחתו סירבה.
לימים בית התרבות בקיבוץ ראש הנקרה נקרא על שמו של לוינסון.
גֵרְשֹׁם הוא דמות מקראית, בנם הבכור של משה וציפורה, בת יתרו.
המדרש דורש את הפסוק "ויואל משה לשבת את האיש" מלשון אלה - שבועה, ומסביר שיתרו הסכים לתת למשה לשאת את ציפורה, בתנאי שבנם הבכור יהיה כומר לעבודה זרה.
כך המדרש מסביר מדוע גרשום לא נימול, ומדוע המלאך רצה להרוג את משה, עד שציפורה מלה את גרשום (לא מפורש בפסוק מיהו הבן שלא נימול, ולכן יש המפרשים שלא מדובר בגרשום, אלא בבנו השני של משה, אליעזר).
על פי חז"ל, הנער שהודיע למשה על נבואת אלדד ומידד, היה גרשום.
כלומר, משה נתן לבנו את השם גרשום, כזיכרון לכך שהוא נמצא במדין.
מאחר שהשם גרשום מופיע כבר אצל אחי סבו של משה, סביר להניח שאין הכוונה שמשה המציא שם זה, אלא לקח שם מוכר והעניק לו פרשנות חדשה, בדומה למדרשי שמות רבים בתנ"ך.
צמד המילים 'בְּאֶרֶץ נָכְרִיָּה' מופיע פעמיים במקרא ופעמיים אלו מופיעות בספר שמות ובהקשר לגרשם.
מנגד יש הסוברים כי בהקשרו של צרוף מילים זה אין הוא נוגע לקורות את משה במצרים אלא לישיבתו אצל יתרו חתנו 'בְּאֶרֶץ נׇכְרִיָּה'.
בספר שופטים מופיע יהונתן בן גרשום בן מנשה ככהן של פסל מיכה בבית מיכה ולאחר מכן אצל שבט דן.
על פי המסורה נכתבת האות נ בשם סבו של יהונתן כשהיא תלויה ומוגבהת.
חז"ל הסבירו שבאמת אביו של יהונתן הוא גרשום בן משה, ורק מפני כבודו של משה נוספה הנ'.
הפרשנים קשרו מדרש זה על כהונת יהונתן עם המדרש המובא לעיל על שבועת משה ליתרו, והסבירו שאף על פי שגרשום עצמו לא נעשה כומר לעבודה זרה, משה נענש על שבועתו ליתרו בכך שבנו של גרשום, יהונתן, אכן נעשה כהן לעבודה זרה.
בספר דברי הימים, ברשימת הלויים הממונים על עבודת בית המקדש מופיע .
עקב הפרש השנים הגדול, ההבנה הפשוטה היא שמדובר במישהו מצאצאי גרשום ולא בבנו ממש, אולם חז"ל פירשו ששבואל הוא בנו של גרשום, והוא הוא יהונתן הנזכר למעלה, ונקרא שמו שבואל אחרי ששב בתשובה.
גרשו את השטן בחזרה לגיהנום הוא סרט דוקומנטרי שהופק על ידי אביגיל דיסני, ובוים על ידי ג'יני רטיקר.
הקרנתו הראשונה נערכה ב-2008 בפסטיבל הסרטים טרייבקה, שם זכה בפרס 'הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר'.
הסרט מתעד את סיפורן של תנועת נשות ליבריה במאבק להשגת שלום לארצן במהלך מלחמת האזרחים במדינתן.
צ'ארלס טיילור תנועת השלום הוקמה ביוזמתן של קריסטל רו-בודווינג והעובדת הסוציאלית לימה בואי.
הסרט מורכב מחלקי ראיונות שונים של נשות התנועה בהם הן מתארות את מאבקן.
ב-2011, קיבלה לימה בואי פרס נובל לשלום על פועלה.
בליבריה תחת שלטונו של סמואל דו בשנים 1986–1990 הזהות השבטית קבעה את יחסי השלטונות לאזרחים.
דו בחר בשבט הקראהן כשבט העליון.
קביעה זו הכתיבה את התייחסות השלטונות לאזרחים המשתייכים לשבט זה, ולאלו שאינם.
ילידי ליבריה זכו ליחס מפלה ומדכא.
סימני המלחמה עלו במידה ניכרת, אך הילידים לא יכלו לברוח מהארץ בשל מחסור בכספים.
חלוקה שבטית זו, הובילה לתחילתה של מלחמת אזרחים ארוכה.
לאחר הפיכה צבאית ב-1989 עלה הנשיא צ'ארלס טיילור ובעזרת צבאותיו שמר על השליטה במדינה.
ליבריה הפכה לארץ שחולקה על ידי סיעות של מורדים.
הן המורדים והן ממשלתו של טיילור אכפו את שלטונם באלימות כלפי האזרחים.
ב-2003, השנה ה-14 למלחמת האזרחים, נעקרו ליברים רבים מאדמותיהם וכ-250 אלף נפצעו כתוצאה ממלחמת האזרחים.
מאחר שהגברים היו המשתתפים העיקריים במלחמה, הנשים נשאו בעול השפעת המלחמות.
הן צפו בבניהם הצעירים מגויסים בכוח לצבא, ממנה חזרו מסוממים לאחר מכן, ראו את בנותיהן הצעירות משמשות כשפחות מין עבור הלוחמים וחזו במותם האכזרי של בני משפחתן על אף שהיו חפים מפשע.
קבוצה קטנה של נשים ליבריות החליטה כי אין ביכולתן לסבול עוד את המלחמה ואת הרג משפחותיהן ושחררו קמפיין שקרא להפסקת האלימות וקידום תהליכי השלום במדינה.
מנהיגתן, לימה בואי, הצהירה כי הן ייקחו את גורלה של ליבריה לידיהן.
"בעבר שתקנו אך לאחר שנהרגנו, נאנסנו, ונדבקנו במחלות, לימדה אותנו המלחמה כי העתיד טמון בשלום.
ליבריה בשנת 2003 הייתה תחת שלטונו של הרודן צ'ארלס טיילור.
במהלך השנים המתועדות בסרט התקיימה בליבריה מלחמת אזרחים קשה אשר פגעה בכלל אזרחי המדינה וגבתה קורבנות רבים.
למספר נשים ליבריות נוצריות ממעמדות שונים נמאס מהאלימות הרבה המופנית כלפי כלל אזרחי ליבריה וממראות הזוועה שחוו על בשרן במהלך המלחמה.
לכן, הן התאחדו עם הנשים המוסלמיות וקיימו מחאות שלום בכנסיות ובמסגדים.
לאחר שהחליטו שיש לנקוט בצעדים משמעותיים יותר הן פתחו בישיבה ממושכת בשוק הדגים המרכזי כאשר הן לבושות בבגדים לבנים ומצוידות בשלטים הקוראים לשלום.
בנוסף, הן החליטו למנוע מהגברים יחסי אישות עד שיצטרפו למאבקן ובכך פתחו בשביתת מין.
מאבק זה, אשר פורסם במקומות רבים הוביל לפגישה עם הנשיא צ'ארלס טיילור ורעייתו, במהלכה הבטיח להשתתף בשיחות השלום בגנאה כדי לשאת ולתת עם המורדים למען פיוס ודמוקרטיה.
לאחר גיוס כספים ממושך ומוצלח, נסעה משלחת של נשים מטעם הארגון לגאנה כדי להמשיך להפעיל לחץ על הפלגים הלוחמים במהלך תהליך השלום.
לאחר שראו כי שיחות השלום מתקדמות בעצלתיים וכי אין רצון אמיתי להגיע לפתרון, 200 נשים הקיפו את החדר בו התרחש המשא ומתן וסירבו לעזוב את המעבר, כך שלא תתאפשר יציאה עד לפתרון הסכסוך.
בכל פעם שאחד מן הגברים ניסה לעזוב, איימו הנשים להתפשט ובכך להשפילו.
הגברים בחדר המשא ומתן ניסו לקפוץ מהחלונות כדי להימלט מהשיחה אך הנשים התעקשו והקיפו גם את ארמון הנשיאות, חסמו את כל הדלתות והחלונות וביצרו בחדר את הגברים.
נשות ליבריה נהפכו לכוח פוליטי חזק נגד אלימות ונגד ממשלתן, מעשיהן הביאו להסכם במהלך שיחות השלום ולאחר מכן הביאו את ראש הממשלה הראשונה של המדינה הלן ג'ונסון סירליף, שהעמידה את זכויות הנשים בליבריה בראש סדר העדיפויות שלה.
מלחמת האזרחים נמשכה כ-14 שנים, והתנהלה בין הדיקטטורה של נשיא ליבריה לבין המורדים שקראו לעצמם הלורד (LURD).
הלורד רצו להפיל את הממשלה ובשביל לעשות זאת השתמשו באמצעים אלימים כמו פירוק בתים, אונס והריגה על מנת להטיל אימה על האזרחים.
מקורו של שם הסרט בציטוט של לימה בואי בעת שתיארה את המורדים ואת הרודן טיילור.
שני צדי המאבק האלים, המורדים וטיילור הרודן הציגו את עצמם כדתיים.
המורדים ביקרו לעיתים קרובות במסגדים ואילו טיילור הגדיר את עצמו כנוצרי מסור שלפי בואי, היה יכול "לגרש את השטן בחזרה לגיהנום".
משם נלקח שם הסרט, משום שהנשים ראו את עצמן כמי שעליהן לגרש את שטן המלחמה מארצן בחזרה לגיהנום.
הסרט בשימוש התנועה הישראלית נשים עושות שלום
התנועה "נשים עושות שלום" היא תנועה בלתי מפלגתית בהובלה נשית, אשר הוקמה בשנת 2014 בישראל בעקבות מבצע צוק איתן.
פעילות מקדמות חזון להגיע להסכם מדיני במטרה לסיים את הסכסוך בין הישראלים לפלסטינים ועושות שימוש נרחב בסרט 'גרשו את השטן בחזרה לגיהנום' .
בחוגי הבית שהתנועה מקיימת, צפו בסרט מעל 7000 נשים, גברים ובני נוער, בלמעלה מ-160 הקרנות שונות ברחבי הארץ.
באוקטובר 2016 השתתפה לימה בואי ב"צעדת התקווה" מראש הנקרה לירושלים, שארגנה התנועה.
באווירונאוטיקה, גרר גלים הוא רכיב של גרר אווירודינמי על גבי כנפיו וגופו של כלי טיס, קצוות להבי מדחף, וקליעים או טילים הנעים במהירות על-קולית או עבר-קולית, בעקבות נוכחותם של גלי הלם.
גרר גלים בלתי תלוי בתופעות צמיגיות, ונוטה לבוא לידי ביטוי כעליה משמעותית ופתאומית של כוח גרר בזמן שהעצם הנע מעלה את מהירותו עד למספר מאך קריטי.
העלייה הגבוהה והפתאומית הם אלו המובילים לעיקרון של מחסום הקול.
גרר גלים בא לידי ביטוי כחלק מגרר לחץ עקב אפקטים של דחיסות.
הוא נגרם בעקבות התצורה של גל ההלם מסביב לגוף.
גלי הלם מייצרים כמות משמעותית של גרר, שיכול להסתכם לכוח גרר גדול מאוד על הגוף.
אף על פי שגלי הלם מתקשרים בדרך-כלל עם זרימה על-קולית, הם יכולים להיווצר גם במהירויות תת-קוליות של כלי טיס, באזורים בגוף כלי הטיס בהם זרימת האוויר המקומית מאיצה למהירויות על קוליות.
בדרך-כלל ניתן להבחין באפקט זה בכלי טיס הטסים במהירויות על קוליות (0.8 מאך בקירוב), אך בעצם ניתן להבחין בהפרעה בכל מהירות שהיא מעל מהירות המאך הקריטית של אותו כלי טיס.
בשנים שלפני השנה 1947, חשבו שהמנועים של כלי הטיס לא חזקים מספיק על מנת להתגבר על הגרר הגבוה, או שכוחות בעוצמה כזאת יביאו את כלי הטיס למצב של סכנת שבירה במהלך הטיסה.
סיבות אלו הובילו להגדרת עיקרון מחסום הקול.
בשנת 1947, מחקרים בנושא גרר גלים הובילו לפיתוחם של "צורות מושלמות" המפחיתות את הגרר מהגל במידה הגבוה ביותר המתאפשרת תאורטית.
עבור גוף של מטוס, הצורה הסופית שהתקבלה היא גוף סירס האאק, שמציע צורת חתך מושלמת עבור כל נפח פנימי נתון.
עבור גופים עם קצה כהה, כמו למשל בטיל, הגיעו לפיתוח צורה הנקראת אוגיב וון-קרמן.
שניהם התבססו על צורות ארוכות ומוארכות בעלות קצוות מחודדים, כאשר ההבדל העיקרי ביניהם היה שהאוגיב (קצה מעוגל של אובייקט דו או תל ממדי) מחודד אך ורק בקצה אחד.
מספר טכניקות אשר פותחו במהלך ומיד אחרי מלחמת העולם השנייה, הצליחו להפחית משמעותית את סדר הגודל של גרר הגל, ובתחילת 1950, הדגם החדיש ביותר של מטוס הקרב הגיע למהירויות על קוליות בהצלחה.
טכניקות אלו יושמו במהירות על ידי מתכנני כלי טיס.
פתרון שכיח לבעיית גרר הגלים היה השימוש בכנף משוכה (swept wing - כנף המשוכה בזווית אחורה או קדימה), אותה פיתחו לפני מלחמת העולם השנייה ויישמו על מספר עיצובים של מכונות מלחמה גרמניות.
משיכת הכנף גורם לה להיראות דקה יותר וארוכה יותר מכיוון זרימת האוויר, מה שהפך כנף סטנדרטית בצורת טיפה, לצורה הקרובה יותר לאוגיב של וון קרמן, בזמן שמירת על היעילות גם במהירויות נמוכות יותר, בהן עקמומיות ועובי הם פרמטרים חשובים.
פתרון הכנף המשוכה לא ניתן ליישום כאשר ישנה אפשרות לבנית כנף מאוד דקה.
הפתרון יושם על מספר עיצובים, תחילה עם בל X-1, כלי הטיס המאויש הראשון שטס במהירות הקול.
החיסרון בגישה זו היא שהכנף כל כך דקה שלא ניתן להשתמש בה יותר על מנת לאחסן דלק או ציוד נחיתה.
כנפיים אלו נפוצות מאוד בטילים, בתחום זה הן בדרך כלל מכונות צלעות.
באותו האופן, עיצובו של גוף המטוס השתנה כאשר הוצג לראשונה חוק השטחים של וייטקומב.
וייטקומב ביצע ניסויים על צורות שונות של שלדת מטוס עבור גרר על קולי, ולאחר צפייה במצגת שהועברה על ידי אדולף בוסמן ב-1952, הוא הבין שאת עיקרון גוף סירס האאק צריך ליישם על כל כלי הטיס ולא רק גוף המטוס עצמו.
כלומר, יש להצר את גוף המטוס בנקודת חיבור הכנפיים, כך שכל שטחי החתך לאורכו של כלי הטיס יתאימו לגוף סירס האאק.
יישומים של עיקרון השטח ניתן לראות בגופים מונעי הלם על גופי טיס על קוליים, הכולל גם חלק ממטוסי הסילון.
גופים מונעי הלם, שהם תאים דמויי תרמיל הממוקמים בקצה האחורי של הכנף, משמשים לאותה המטרה כמו עיצוב גוף מטוס עם קו מותניים צר בכלי טיס על קוליים אחרים.
מספר הצעות לדרכים להורדת גרר הגלים הוצגו לאורך השנים.
לדוגמה, צורת חתך כנף סופר קריטית דורמת לעילוי רגיל במהירויות נמוכות יחסית לכלי טיס, אך בעל פרופיל יחסית קרוב לאוגיב של וון קרמן.
כל מטוסי הנוסעים האזרחיים המודרניים משתמשים בצורות שונות של צורת חתך כנף סופר קריטית, ומשיגים זרימה על קולית משמעותית על גבי חלקו העליון של הכנף.
גררו נגרו (בספרדית: Guerrero Negro) היא עיירה הממוקמת במדינת באחה קליפורניה הדרומית במקסיקו.
אוכלוסייתה מנתה 13,596 תושבים נכון לשנת 2020.
גררו נגרו נוסדה בשנת 1957 כאשר דניאל לודוויג בנה שם מפעל מלח כדי לספק את הביקוש למלח במערב ארצות הברית.
מכרה המלח הוקם סביב לגונת החוף כדי לנצל את המליחות החזקה של המים בה.
החברה של לודוויג הפכה בסופו של דבר למכרה המלח הגדול בעולם, עם ייצור של שבעה מיליון טון מלח בשנה, המיוצא למרכזים העיקריים של הצריכה באגן האוקיינוס השקט, במיוחד ביפן, קוריאה, ארצות הברית, קנדה, טייוואן וניו זילנד.
ב־1973 הוא מכר את חברת המלח לממשלת מקסיקו (51%) ולתאגיד מיצובישי (49%).
החברה מתאפיינת לא רק בצמיחתה ובתשואה שלה, אלא גם בהתקדמות שהגיעה ליותר מאלף עובדים, קהילתם וסביבתה האקולוגית: מפעלי המלח, הממוקמים באתר בעל יופי יוצא דופן, בתוך שמורה ביוספרית, היווה גורם מכריע בפיתוח האזור.
הצלחתה הכלכלית תרמה לשימור הסביבה, כאשר בכל חורף מתאספים באזור לווייתנים ושוהים בה מינים רבים של ציפורים.
כמו כן, עוצרות בה ציפורים נודדות שמגיעות בעיקר מארצות הברית ומאירופה.
העיירה נקראה על שמה של ספינת ציד אמריקאית בשם "הלוחם השחור" מהעיירה דוקסברי במדינת מסצ'וסטס.
הספינה הזו נטרפה ב־20 בדצמבר 1858. מאוחר יותר שונה שם המפרץ בו שוכנת גררו נגרו על שמה של הספינה.
בניגוד לכמה מקורות, עיירה זו לא נקראה על שם מנהיג המרד והנשיא המוקדם של מקסיקו העצמאית, ויסנטה גררו , הגיבור הלאומי שהיה ממוצא מסטיזסי ואפריקאי, ולפעמים נקרא אל גררו נגרו (El Guerrero Negro).
עיירה הממוקמת כ־400 קילומטרים צפונה מגררו נגרות במדינת באחה קליפורניה, נקראה על שמו.
אזור העיירה נתגלה כבית גידול ללוויתן אפור.
היא הפכה לשטח ציד מובחר עבור ציידי לווייתנים אמריקאים ואירופים.
מאז המאה ה־20 התפתחה סביב הלווייתנים בלגונה פעילות צפייה בלווייתנים.
בשל ההיכרות עם בני האדם, הלווייתנים המגיעים ללגונה זו ידועים במיוחד בנכונותם להתקרב לסירות התצפית על הלווייתנים.
לפעמים הלווייתנים (במיוחד אלו שנולדו במקום) מרשים לעצמם להתקרב אל המשקיפים עד כדי מגע.
בקרבת העיירה ממוקמת השמורה הביוספרית אל ויסקאינו, המאופיינת במגוון אקולוגי ייחודי.
חלקה מוכרז כאתר מורשת עולמית.
היא ממוקמת בצפון מדינת באחה קליפורניה הדרומית, כשלושה קילומטרים מהגבול עם באחה קליפורניה, בחצי האי באחה קליפורניה.
במערבה נמצאת לגונת חוף ולה מוצא אל האוקיינוס השקט.
היא ממוקמת כ־560 קילומטרים מצפון־מזרח ללה פאס, בירת באחה קליפורניה הדרומית.
האקלים בגררו נגרו הוא אקלים צחיח חם (BWh על פי שיטת קפן).
הטמפרטורות גבוהות מאוד ביום (בעיקר בחודשי הקיץ – יולי–אוקטובר) ונמוכות מאוד בלילה (בעיקר בחודשי החורף – דצמבר–מרץ).
כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על כ־80 מילימטרים, אשר יורדים בעיקר בחורף.
נכון לשנת 2020, אוכלוסיית העיירה עומדת על 13,596 תושבים, בעוד שבמפקד האוכלוסייה לשנת 2015 היא עמדה על 14,316 תושבים.
העיירה שוכנת ליד הכביש המקסיקני־פדרלי מספר 1 החוצה את כל חצי האי באחה קליפורניה לאורכו.
כחמישה קילומטרים צפונית לעיירה, בתחומי המדינה המקסיקנית באחה קליפורניה, ממקום שדה תעופה אזורי.
גרשון איסקוביץ, באנגלית: Gershon Iskowitz (1919–1988).
היה אמן קנדי ממוצא יהודי במקור מפולין.
איסקוביץ היה ניצול שואה מגטו קילצה ששוחרר בבוכנוולד.
נסיבות חייו המוקדמות - טראומת השואה ואי הוודאות של התקופה המיידית שלאחר המלחמה, ואחריה הגירה והסתגלות לקנדה - מספקות עדשה דרכה ניתן להבין ולהעריך את עבודתו.
הדימויים הפיגורטיביים המוקדמים שלו מייצגים את חוויותיו הטרגיות בעוד שעבודות מופשטות זוהרות מאוחרות יותר מייצגות את החזון הייחודי שלו על העולם.
עבודתו של איסקוביץ אינה משתלבת בקלות בבתי ספר ובתנועות אמנויות עכשוויות, אך היא אופיינה כקשיחה, מינימליסטית, אקספרסיוניסטית מופשטת.
איסקוביץ נולד בקיילצה שברפובליקה הפולנית השנייה .
אביו היה שמיאל יענקל, המכונה בדרך כלל ינקל; אמו הייתה זיסלה לואיס.
גרשון היה השלישי מבין ארבעה ילדים; היו לו שני אחים, איטשן ויוסל, ואחות צעירה, דבורה.
בגיל ארבע נשלח לישיבה בלובלין, שם השתעמם והחל לצייר.
לאחר שנה וחצי התחנן בפני אביו שיאפשרו לו לחזור הביתה וקיבל רשות לעשות זאת.
הוא למד בפולנית והוכנס לבית ספר ממלכתי.
לאחר שנתיים וחצי אביו הקים עבורו סטודיו קטן בביתם ואפשר לו לבלות את זמנו בציור.
הוא התקבל לאקדמיה לאמנויות יפות בוורשה ב-1939 וקבע לגור אצל דודו בעיר, אך כמה ימים לאחר מכן פלש הצבא הגרמני לעיר ואיסקוביץ' חזר לקיילצה.
הרדיפה הנאצית נגד האוכלוסייה היהודית במדינה החלה כמעט מיד.
ב-31 במרץ 1941 הקימו הנאצים את גטו קילצה, כמה בלוקים מרובעים מוקפים בחומות תיל ושערים נעולים.
משפחת איסקוביץ וכל שאר היהודים בעיר נאלצו לגור שם.
עד מהרה הצטרפו אליהם יהודים שהובלו ממקומות אחרים בפולין, ועד אוגוסט 1942, יותר מ-25,000 איש התגוררו בגטו.
בספטמבר 1943 נשרף גטו קילצה.
גרשון ואחיו יוסל נשלחו לאושוויץ .
הוא אמר "למה עשיתי את זה?
אני חושב שזה החזיק אותי בחיים.
הייתי צריך לעשות משהו כדי לשכוח את הרעב.
זה מאוד קשה להסביר, אבל במחנה הציור היה הכרח להישרדות ." הוא הועבר לבוכנוולד בסתיו 1944. לקראת סוף המלחמה ניסה להימלט אך נפצע קשה.
לאחר שחרור בוכנוולד ב-11 באפריל הוא נשלח להתאושש בבתי חולים למשך כתשעה חודשים.
מינואר עד מאי 1947 הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות במינכן ובאופן פרטי אצל אוסקר קוקושקה שצייר בסגנון אקספרסיוניסטי אינטנסיבי.
בקשתו הראשונה של גרשון לעבור לקנדה נדחתה בגלל הצליעה.
"תמיד כשהחיים שלי היו בסכנה", גילה איסקוביץ "עשיתי ציור ועברתי".
הוא פנה מחדש וצייר ציור עבור המנהל במחלקת ההגירה, שהכריז על גרשון כגאון, חזה לו עתיד גדול בקנדה, ואישר את בקשתו להגירה ואמר שלגרשון יהיו הרשאות מיוחדות במסע לביתו החדש.
כך ב-1949 היגר לקנדה והתארח אצל קרובי משפחה בטורונטו.
ב-1952 השתתף בסדנת האמן, והחל לצייר מסעות למרקהם ולאוקסברידג'.
הוא הפסיק לצייר סצנות מעברו באמצע שנות ה-50 ופנה לציור הנוף הקנדי.
שינוי משמעותי בסגנון הציור שלו התרחש בשנת 1967 כאשר מענק מהמועצת קנדית אפשר לו לצפות בנוף הצפוני ממסוק.
הציור שלו הפך לעשיר בצבע ואור.
ב-1954 הציג את התערוכה הראשונה שלו עם האגודה הקנדית לאמנות גרפית.
הוא גם עסק בהוראה חלקית באגם מק'קלר.
הוא עבר לסטודיו משלו בשדרות ספאדינה, טורונטו.
ב-1964 התחבר לגלריה מוס, שם הציג תערוכות יחיד רבות.
טיול ב-1967 לצפון מניטובה, שם צפה בשפך של נהר צ'רצ'יל במפרץ ההדסון ממטוס שהביא לנקודת מפנה לעבודתו - ציורי השפלה שלו ב-1969–1970. Uplands (1969) נמצא באוסף הגלריה הלאומית של קנדה.
בשנת 1982 הוא זכה לכבוד על ידי גלריית האמנות של אונטריו (AGO) עם תערוכה רטרוספקטיבה של 40 שנה של עבודתו.
כהכרת תודה על הערך שהעניקו מענקי אמנות לקריירה שלו הקים את קרן הצדקה ללא מטרות רווח גרשון איסקוביץ בשנת 1985. המטרה שלה היא להעניק את פרס גרשון איסקוביץ השנתי, בשיתוף עם מועצת קנדה בשנים 1986 ו-1987, של $25,000 לאמנים בוגרים.
ב-26 בינואר 1988 נפטר גרשון איסקוביץ בטורונטו, אונטריו.
גֵרְשׁוֹם בֶּן מֹשֶׁה שׁוֹנְצִינוֹ (באיטלקית: Gerolamo Soncino, בלטינית: Hieronymus Soncinus; סונצ'ינו, סביב 1460 – איסטנבול, 1534) היה הידוע ביותר מבין המוציאים לאור מבני משפחת שונצינו.
גרשום בן משה שונצינו היה בנו של הרב משה בן ישראל נתן, ואחיינו של המוציא לאור יהושע שלמה שונצ'ינו.
הוא ידע לא רק איטלקית ועברית אלא גם לטינית ויוונית.
טייל הרבה במהלך חייו, ויש מסמכים המדווחים על נוכחותו בסבויה, בז'נבה ובצרפת בחיפוש אחר כתבי יד יהודים.
הוא התמחה בפרסום טקסטים תלמודיים, אך גם סוגות אחרות.
הוא טוען שעזר רבות לגולי ספרד, ובעיקר לאלו מפורטוגל.
שם פרסם בשנת 1491 את המהדורה המאוירת הראשונה של אגדות "משל הקדמוני" של יצחק אבן סהולה, ובאוקטובר אותה שנה את אוסף החיבורים הפיוטיים "מחברות עמנואל" של עמנואל הרומי.
בינואר 1492 הוא הוציא לאור את החומש ואת תהילים.
במאי 1494 הוא הדפיס את התנ"ך בגודל אוקטבו באיכות כה גבוהה עד שבו בחר מרטין לותר לתרגומו לגרמנית.
הוא הוציא לאור תשעה ספרים בברשה בחמש שנים.
בשנת 1496 עבר לטירת ברקו, לא הרחק מברשה, כאורח של הרוזנים ממשפחת מרטיננגו (Martinengo), שם הוציא לאור עוד ארבע או חמש מהדורות בתקופה של שנתיים (1496–1497).
משנת 1498 ובמשך שלוש השנים הבאות אין חדשות על ספרים שהודפסו על ידי שונצינו וקשה מאוד לעקוב אחר עקבותיו.
נראה די בטוח שהוא התגורר זמן מה בוונציה ובא במגע עם בית הדפוס של אלדו מנוציו.
למעשה, בשנת 1501, כנספח לדקדוק היווני של , פרסם מנוציו את ה"מבוא לחקר השפה העברית" (Introductio allo studio della lingua Hebrewa).
המגע הראשון עם החרט (המכונה גם "פרנצ'סקו מבולוניה"), שעיצב את הגופן הנטוי עבור מנוציו ואשר מאוחר יחרוט אותיות לשונצינו בעצמו, מקורו כנראה מהשלב הזה.
לא ידוע מתי עקר מוונציה, ייתכן ששהה בעיר עד אמצע 1501. ב-1502 הוא התיישב בפאנו, אז בשליטת צ'זארה בורג'ה, שם שיתף פעולה עם הסופר והפילולוג והדפיס עבורו כמה אנתולוגיות של טקסטים של ספרות ושירה בלטינית.
כמו כן הדפיס את "Opere volgari" מאת פרנצ'סקו פטרארקה עם הקדשה לצ'זארה בורג'ה (1503), שבו השתמש שונצינו בגופן הנטוי שיצר עבורו פרנצ'סקו גריפו.
ב-1506 הוא הדפיס בפאנו את מה שנחשב למהדורה המודפסת הראשונה של ספר הכוזרי של רבי יהודה הלוי.
ב-1507 עקר גרשום שונצינו לפזארו שם הדפיס מהדורות רבות של טקסטים באיטלקית, בלטינית ובעברית, כולל פמפלטים עבור המסדר הפרנציסקני, למשל "Meditationes vitae Christi" (בלטינית "הרהורים על חיי ישו") שיצא לאור ב-1510. מדי פעם הוא עזב את פזארו לתקופות קצרות.
ב-1518 הוא הדפיס באורטונה את "De re militari" ("על ענייני צבא") מאת אנטוניו קורנאצאנו.
ב-1527 הוא הדפיס ברימיני את הפואמה "אורלנדינו" (Orlandino) מאת טאופילו פולנגו, העבודה האחרונה שהדפיס באיטליה.
נראה שגרשום שונצינו עזב את איטליה כתוצאה מכמה סיבות.
סיבה אחת היא שנאה כלפי יהודים.
סיבה שנייה הייתה התחרות מול בית הדפוס של דניאל בומברג שהדפיס ומכר טקסטים בעברית בהצלחה גדולה.
ב-1527 עבר גרשום שונצינו לסלוניקי, שם הבנים שלו כבר פתחו בעצמם בית דפוס.
הוא הדפיס שם מחזור תפילה ואז עקר לאיסטנבול שבה עבד עד פטירתו ב-1534. בקולופון של "ספר המכלול" מאת רד"ק שהודפס באיסטנבול באותה שנה צוין כי שונצינו נפטר לפני שהספר יצא לדפוס.
רבי גרשון אנצילביץ (י' בתשרי תקפ"ג, 1822 – ט"ו באלול תרס"ג, 1903) היה רב ופוסק במזרח אירופה במאה ה-19, שכיהן כרבה של מאזיר שבפלך מינסק במשך כארבעים שנה.
נודע כתלמיד חכם ומתמיד, וגמר את כל הש"ס מדי שנה.
נולד בי' בתשרי תקפ"ג (1822) בעיר סמורגון לאביו רבי חיים, בנו של רבי גרשון מדולהינוב, שהיה בנו של רבי ישכר בר, אב"ד רדושקוביץ, שהתייחס לרבי משה רבקש, בעל ה"באר הגולה".
בצעירותו למד אצל הרב אריה לייב שפירא מקובנה, שכיהן באותם ימים כרב העיר סמורגון, עיר הולדתו.
בעודו צעיר נתקבל כרבה של העיירה ווארניאן.
בשנת תרכ"ג (1863) נבחר לכהן כרבה של מאזיר בפלך מינסק, ושימש בתפקיד זה ארבעים שנה עד לפטירתו בט"ו באלול תרס"ג (1903).
רבי גרשון נודע במידת ההתמדה שלו.
לפי המסופר, נהג לסיים את כל הש"ס מדי שנה.
לאחר פטירתו נבחר בנו, רבי זלמן אנצילביץ, לשמש תחתיו כרבה של מאזיר.
רחבעם (מוכר גם בשם גרש ירחים) הוא התנחלות ויישוב קהילתי שהוקם בינואר 2026, דרומית־מזרחית לכביש 505 בקטע שבין כפר תפוח למגדלים, ב.
השם "גרש ירחים" מזכיר את שמו של הכפר הסמוך ג'וריש.
בנוסף, הביטוי "גרש ירחים" מקורו בברכת משה לשבט יוסף בפרשת וזאת הברכה שבספר דברים.
היישוב שוכן בנחלת שבט אפרים, אחד משבטי יוסף.
בברכה זו נאמר כי נחלת השבט תרבה "גרש ירחים".
בפירוש רש"י מוסבר שהכוונה לפירות המתבשלים על ידי הירח, כמו קישואים ודלועיים, וכן לפירות שהארץ מוציאה מחודש לחודש.
היישוב נמצא ב, ליד כביש חוצה השומרון, כשני קילומטרים ממגדלים.
גובהו 665 מטרים מעל גובה פני הים, והוא ממוקם בין הכפרים עקרבה לג'וריש.
האתר אושר להתיישבות בישיבת הקבינט המדיני-ביטחוני ביום ירושלים 2025, יחד עם עוד 21 נקודות נוספות ביהודה ובשומרון, על פי תכנונה של מנהלת ההתיישבות.
תכנון היישוב במקום בוצע כחלק מתוכנית מיליון בשומרון, ונעשה במטרה להעמיק את האחיזה של מדינת ישראל בקטע כביש 505 שבין תפוח למגדלים, ולמנוע היווצרות רצף כפרים פלסטיניים באזור.
שם היישוב הזמני היה "רחבעם", על שם רחבעם זאבי, אולם בהמשך קבעה ועדת השמות הממשלתית את שמו הקבוע "גרש ירחים".
ב-11 בינואר 2026 עלו לקרקע היישוב עשר משפחות ראשונות.
ב–1 בפברואר 2026 הגיעו חברי משלחת מהפרלמנט האיחוד האירופי לבקר ביישוב החדש, ולהביע בו תמיכה.
ראש המועצה האזורית שומרון, יוסי דגן אירח אותם במקום.
גרשון הכהן (נולד ב-4 בדצמבר 1955) הוא אלוף במילואים בצה"ל.
בתפקידו האחרון שימש כמפקד הגיס המטכ"לי.
הוא נכדו של החוקר שמואל הכהן וינגרטן (מצד אביו), ושל נתן גרדי, מראשוני החלוצים הדתיים והרבנות הצבאית (מצד אמו).
הוא בנו של הרב ידעיה הכהן, ממייסדי ישיבת הר עציון, ואחיהם של הרב רא"ם הכהן, (ראש ישיבת עתניאל), של הרב אלישיב הכהן (ראש ישיבת בית שמואל בחדרה), של הרב אביה הכהן (ר"מ בישיבת עין צורים ובישיבת תקוע) ושל הרב חיים הכהן (ר"מ במכינה הקדם-צבאית בית יתיר).
בוגר הישיבה התיכונית נתיב מאיר בירושלים וישיבת ההסדר הר עציון.
בעל תואר שני בפילוסופיה וספרות השוואתית מהאוניברסיטה העברית בירושלים, כותרת עבודת הגמר שלו לתואר הייתה "מדעיותה של פרשנות ספרותית: הערות על מעמדם של אילוצים מתודולוגיים".
התגייס בשנת 1973 במסגרת הנח"ל, ולחם במלחמת יום הכיפורים בחזית המצרית.
לאחר המלחמה עבר הסבה לחיל השריון ושירת כמפקד טנק בחטיבה 188 במלחמת ההתשה במובלעת הסורית.
בשנים 1974–1982 שירת בתפקידי פיקוד שונים בחטיבה 7.
במאמר שיבח את גבע וציין שמעשהו עוד ישמש מופת לאנשי הצבא.
בעקבות הסערה שהתעוררה יזם הכהן פגישה עם הרמטכ"ל רפאל איתן בה הזדהה ככותב המאמר, הועמד לדין על הפרת פקודות הצבא, קיבל נזיפה חמורה, והודח מצה"ל.
בשנים 1983–1987 שירת במילואים כמפקד גדוד בחטיבה 263, מרכבות האש.
בשנת 1987 הוחזר לשירות קבע על ידי הרמטכ"ל דן שומרון ומונה למפקד גדוד 75 ("רומח").
ב-1988 מונה למפקד גדוד קורס קציני השריון.
בשנת 1990 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד חטיבת המילואים מרכבות הברזל, ובמקביל שימש כראש מחלקת תורת לחימה (תו"ל) במפקדת זרוע היבשה.
ב-1993 מונה למפקד חטיבה 7. בהרצאה בפני תלמידי בית ספר תיכון בירושלים בינואר 1995 אמר: "מקדמת דנא היו הגברים לוחמים והנשים זונות, ומרבית הבנות בצה"ל ממלאות תפקידים שמחשב ומשיבון יכולים לעשות באותה מידה של יעילות".
דבריו סוקרו בהרחבה בכלי התקשורת ועוררו תגובות נזעמות.
הכהן ננזף על דבריו על ידי שר ביטחון והרמטכ"ל.
ב-1995 קודם לתפקיד סגן מפקד אוגדה סדירה וב-1997 מונה לפקד על עוצבת המפץ.
ב-2000 מונה לראש חטיבת תורה והדרכה (תוה"ד) במטכ"ל, וב-2003 מונה לפקד על עוצבת געש (אוגדה 36).
בשנת 2005 שימש כמפקד פינוי ההתיישבות היהודית ברצועת עזה במסגרת תוכנית ההתנתקות.
הכהן צוטט בעיתון "משפחה" כמי שמתנגד ליישום תוכנית התנתקות.
עם זאת, כאשר נשאל לגביה לפני ביצועה השיב: ולשאלה האם הוא שלם עם המשימה השיב "לחלוטין".
על פי דיווח של חדשות 10 ב-24 באוגוסט 2006, אמר הכהן במהלך ביקור תנחומים בבית משפחתו של סא"ל עמנואל מורנו שנהרג במלחמת לבנון השנייה: .
דובר צה"ל הכחיש כי דברים מעין אלו נאמרו "בגלוי או ברמיזה".
לאחר תפקידו זה הועלה לדרגת אלוף במרץ 2006, וכיהן כמפקד המכללות הצבאיות עד דצמבר 2011. בינואר 2010 מונה גם למפקד הגיס הצפוני.
בינואר 2012 השתתף כצנחן מן המניין בתרגיל החטיבתי המוצנח הראשון של חטיבת הצנחנים לאחר חמש עשרה שנים.
כמו כן שימש מפקד קורס מפקדי חטיבות ואוגדות.
סיים את תפקידו האחרון בצה"ל ב-2 בספטמבר 2014, לאחר 38 שנות שירות.
הכהן משמש חוקר במרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים וכיו"ר הוועד המנהל של עמותת מומנטום.
הוא פעיל במסגרת מיזם 929 - תנ"ך ביחד.
בשנת 2020 הצטרף לתנועת "הביטחוניסטים", והוא חבר הוועד המנהל שלה.
בשנת 2021 מונה לחבר בוועדת בדיקה ממשלתית לעניין אסון נחל צפית.
במהלך מלחמת חרבות ברזל חזר הכהן לשירות מילואים לפרק זמן מוגבל, ולפני ואחרי שירותו הטיף לשינוי פרדיגמה בכל הנוגע לשדה הקרב הנוכחי והעתידי.
הכהן מרבה לפרסם מאמרים פובלציסטיים בעיתונות, וקורא לשינוי תפיסה ביטחונית של "וילה בג'ונגל" - תפיסה של הסתגרות מאחורי חומות, לתפיסה של יוזמה התקפית והגנה אקטיבית על תוך רצון לעצב את המציאות במרחב שמעבר לגבולותיה של מדינת ישראל.
לתפיסתו, לחשיבה הזו שלושה נדבכים עיקריים: פיקוח והרתעה אפקטיביים בגבולות, מניעת התעצמות האויב, והקרנה מתמדת של כוח, שתאפשר להשפיע על התהליכים שמשפיעים על האינטרסים הישראליים.
הכהן נמנה עם מקימי היישוב נמרוד ברמת הגולן, בו הוא מתגורר.
בנו יותם הכהן שירת כיועץ אסטרטגי במתאם הפעולות בשטחים והיה חבר ב'פורום מקווה ישראל' - קבוצה של מילואימניקים ואנשי עסקים שיזמה תוכנית להעברת חלוקת הסיוע ההומניטרי בעזה מהאו"ם לחברות קבלן פרטיות.
על אף שאינו חובש כיפה, הצהיר הכהן שהוא "דתי עם כיפה שקופה".
גרשון זק (1909 – 10 ביולי 1989) היה מחנך ישראלי, מקים כפר הנוער הכפר הירוק ומנהלו הראשון, מייסד ראש "השירות הימי" (לימים חיל הים) ומפקדו במלחמת העצמאות.
מייסד בית החינוך ע"ש א"ד גורדון בית הספר לאמנויות הבמה "בית צבי".
חתן פרס ישראל למפעל חיים בחינוך לשנת ה'תשמ"ו.
זק נולד בשנת 1909 לרב חיים ז"ק ולעדה לבית קופשטיין באימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) למשפחה בת ארבעה ילדים.
בשנת 1924 עלה לארץ ישראל עם משפחתו.
הוא החל לימודיו בבית המדרש למורים ע"ש דוד ילין בירושלים ובמקביל טיפל בהתנדבות בנוער במצוקה.
לאחר סיום הכשרתו עבד כמורה ונמנה בשנת 1931 על מייסדי בית החינוך לילדי עובדים שבצפון תל אביב.
הוא שימש גם כמנהל המוסד.
בשנת 1943 נמנה עם מייסדי בית הספר התיכון בתל אביב (כיום "עירוני ד'").
בנוסף נבחר זק לוועד הלאומי, היה חבר בלשכת מפא"י והיה ממקימי בית המדרש ע"ש ברל כצנלסון.
בדצמבר 1947 התעורר הצורך בהקמת כוח ימי עברי.
דוד בן-גוריון הטיל את המשימה על חבר ארגון ההגנה זק, ויחד עם בכירים נוספים ממטה הארגון החל זק לגבש את המטה הימי.
ז"ק מונה ב-3 במרץ 1948 כראש שירות הים.
הוא שימש כמתאם בין בן-גוריון למטכ"ל ולא השתייך למטכ"ל.
במלחמת העצמאות היה מנהל וראש שירות הים, שהפך בהמשך לחיל הים הישראלי.
בעת הקמת החיל פוצל התפקיד: סגן-אלוף פול שולמן החליפו כמפקד חיל הים ועסק אך ורק בפעילות מבצעית וזק נשאר ראש שירות הים שעסק בכל השאר.
באפריל 1949 פרש מהשירות וחזר לעסוק בהוראה וחינוך.
מחליפו בשירות הים במשרד הביטחון למשך חודש ימים היה שמעון פרס.
בשנת 1950 ייסד זק את הכפר הירוק.
ההשראה לשם הגיעה מתרגום שמו המקורי של בן-גוריון - "גרין" (יידיש: 'ירוק').
חזונו של זק בהקמת כפר הנוער היה מימוש ציונות חלוצית אשר תוביל לשילובם של צעירים עולים בחברה הישראלית.
בשנים 1960–1962 שימש כיו"ר המועצה הישראלית לתרבות ואמנות של משרד החינוך.
במהלך השנים פרסם עשרות מאמרים בנושאי חינוך, בעיקר בעיתון "דבר" ובכתב העת של הסתדרות המורים בישראל "הד החינוך".
באותה תקופה ייסד את בית הספר לתיאטרון "בית צבי" ברמת גן יחד עם חיים גמזו והשניים מונו גם כמנהלי בית הספר יחד עם השחקן אהרן מסקין.
בשנת ה'תשמ"ו הוענק לו פרס ישראל למפעל חיים בחינוך.
בשנת 1981 פרסם את ספרו "לאורה של תנועה"
גרשון זק נפטר ב-1989 ונטמן בבית העלמין ברמת השרון.
הותיר אחריו את רעייתו תמה לבית אייזנברג, בת, בן, וארבעה נכדים.
מוזיאון הכפר הירוק נוסד ליד הרפת של הכפר הירוק ונקרא על שמו.
פקודת יום ראש שירותי חיל הים 'חיל הים', חוברת ה' נובמבר 1948, עמ' 3.