tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החל מאוקטובר 1936, מאראס שימש כנספח הצבאי בשגרירות האיטלקית בברלין.
הוא היה מעורב רבות בתיאום הקשרים הדיפלומטיים והצבאיים בין איטליה הפשיסטית לגרמניה הנאצית.
הוא סייע בתיאום הפעילות המשותפת במהלך מלחמת האזרחים בספרד ומלחמת העולם השנייה.
לאחר שאיטליה בחרה להיכנע לכוחות בעלות הברית בספטמבר 1943, מאראס נותר נאמן לממשלה החדשה בראשות פייטרו באדוליו.
בעקבות, כך הוא נכלא בידי הגרמנים.
במרץ 1944 מסרו אותו הגרמנים לידי הרפובליקה של סאלו, ממשלת הבובות ששלטה מטעמם בצפון איטליה.
הוא הועבר בין בתי כלא שונים ברחבי המדינה, ובאוגוסט הצליח להימלט לשווייץ, שם נותר עד סוף המלחמה.
לאחר סיום המלחמה, הוא חזר לאיטליה והתגייס מחדש לצבא האיטלקי.
הוא מונה למפקד הפיקוד הטריטוריאלי של מילאנו, וניהל את המשא ומתן על כניסתה של איטליה לנאט"ו.
ב-1 בדצמבר 1950 הוא מונה לראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל).
הוא כיהן בתפקיד עד 15 באפריל 1954, אז פרש מהצבא.
לואיג'י מריו בינלי מנטלי (באיטלקית: Luigi Mario Binelli Mantelli; נולד ב-4 בדצמבר 1950) הוא אדמירל איטלקי בדימוס, אשר כיהן כראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) בין השנים 2013–2015.
מנטלי נולד בעיר ברנו שבלומברדיה ב-4 בדצמבר 1950. הוא למד בקולג' הימי "מורוזיני" בוונציה ובאקדמיה הימית של ליבורנו בין השנים 1969–1973. לאחר מכן החל לשרת על סיפון המשחתת "אודאס".
בין השנים 1974–1976 ב-1995 הוא השתתף במלחמת האזרחים בסומליה.
ב-1 ביולי 1998 הוא הועלה לדרגת אדמירל עורפי.
מאוקטובר 1999 עד אוקטובר 2001, הוא כיהן כ"מפקד הצי הימי" של הצי האיטלקי.
והחל מאוקטובר 2000 הוא כיהן במקביל גם כמפקד קבוצת הקרב האמפיבית הספרדית-איטלקית.
ב-1 ביולי 2002 הוא הועלה לדרגת אדמירל של דיוויזיה.
ב-30 באפריל 2007 הוא מונה לסגן מפקד חיל הים.
במקביל, הוא מונה למפקד הצי המשותף של האיחוד האירופי.
הוא כיהן בשני התפקידים עד 20 באפריל 2009. ב-21 בינואר 2012 הוא מונה למפקד הצי האיטלקי.
ב-30 בינואר 2013 הוא מונה לראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל).
הוא כיהן בתפקיד עד 27 בפברואר 2015.
לואיג'י אלווה (באיטלקית Luigi Alva; ) היה זמר טנור פרואני.
לואיג'י אלווה נולד בפאיטה, פרו ב-10 באפריל 1927 בשם לואיס ארנסטו אלווה אי טאלדו.
בצעירותו תכנן קריירה בחיל הים הפרואני.
מנהל הקונסרבטוריון של לימה, ששמע אותו, אמר לו כי עתידו אינו בים, אלא בקולו.
הוא החל ללמוד שירה בקונסרבטוריון, וכשהיה בן 25, עבר לאיטליה.
הוא שינה את שמו לשם "איטלקי", לואיג'י אלווה.
מרבית הקריירה שלו הייתה באיטליה, ליתר דיוק, במילאנו.
משם יצא להופעות בכל העולם.
ב-2005 הנפיק השירות הבולאי הפרואני בול לכבודו.
הוא למד אצל רוזה מרסדס איארזה דה מוראלס.
את הופעת הבכורה שלו ערך בסרסואלה של פדריקו מורנו טורובה, "לואיזה פרננדה".
ב-1953 נסע למילאנו ולמד אצל אמיליו ג'יררדיני.
לאחר מכן הוא נקרא על ידי ג'וליו קונפלוניירי ללמוד בבית הספר לזמרים לה סקאלה.
ההופעה הראשונה באיטליה הייתה בתיאטרון נואובו במילאנו בתור אלפרדו ב"לה טרוויאטה", ואחריה "החתונה הסודית" בסקלה הקטנה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בתיאטרון אלה סקאלה בשנת 1956 בתור הרוזן אלמביבה ב"הספר מסביליה", ואז החל שיתוף פעולה ארוך, במשך 28 עונות, שבהן ביצע 32 תפקידים ב-261 הופעות, מה שהציב אותו במקום השני הכללי אחרי Aureliano Pertile.
עד מהרה הוזמן לפסטיבלים ובתי האופרה האירופיים המפורסמים ביותר: באופרה של פסטיבל גלינדבורן ערך את הופעת הבכורה שלו ב"שיקוי האהבה".
הופעת הבכורה בבית האופרה המטרופוליטן הייתה ב-1964 ב"פאלסטף".
מאוחר יותר הוא שר והופיע בארצות הברית ובאירופה.
הוא מעולם לא ניסה לצאת מחוץ לרפרטואר הטנור הטבעי שלו, ושר בעיקר את מוצרט, רוסיני ודוניצטי; הדואטים עם תרזה ברגנזה ב"ספר מסביליה" ו"סינדרלה" של רוסיני היו מפורסמים במיוחד.
הוא שיתף פעולה עם מנצחים ובהם אוטו קלמפרר, קלאודיו אבאדו, נינו סנזוניו, הרברט פון קאראיאן, וקרלו מריה ג'וליני.
לאחר מכן לימד בבית הספר לזמר סקאלה.
גם בגיל 93 המשיך ללמד.
+תפקידכותרמלחיןאלבינולה סונמבולהבליניאג'סטואג'יסטוקוואליפאולינוהחתונה הסודיתצ'ימרוזהפילנדרוערמומיות נשיתצ'ימרוזהנמורינושיקוי האהבהדוניצטיטוניובת הגדודדוניצטיארנסטודון פסקואלהדוניצטיהרוזן בלצהארקדיה בברנטהגלופיפדריקוההוכחה לאופרה סריהנייקוסיבלפאוסטגונואורונטהאלצ'ינההנדלסרסהסרסההנדלסמפרוניוהרוקחהיידןאקליטיקועולם הלבנההיידןג'רננדוהאי הבלתי מיושבהיידןלינדורונאמנות מתוגמלתהיידןבפההליצניםליאונקוואלודוקטור זוקרטאנץמריה גולוביןמנוטיהמספרמאבקם של טנקרדי וקלורינדהמונטוורדיאלסנדרוהמלך הרועהמוצרטבלמונטההחטיפה מן הארמוןמוצרטדון בזיליונישואי פיגארומוצרטדון אוטאביודון ג'ובאנימוצרטפרנדוכך עושות כולןמוצרטטמינוחליל הקסםמוצרטססטוחסדו של טיטוסמוצרטהיפוליטסוקרטס הדמיוניפיסיילומוכר פזמוניםהגלימהפוצ'ינידורבילסולם המשירוסינילינדורוהאיטלקייה באלג'יררוסינינרקיסהטורקי באיטליהרוסיניהרוזן אלמביבההספר מסביליהרוסינידון רמירוסינדרלהרוסינירוברטוגריזלדהסקרלטיאלפונסואלפונסו ואסטרלהשוברטבכחוסאריאדנה בנקסוסשטראוסאלפרדולה טרוויאטהורדיפנטוןפאלסטףורדי
תפקידליהוקמנצחמקום 1956 16 בפברואר הספר מסביליה רוזן אלמביבה טיטו גובי, מריה קאלאס, ניקולה רוסי-למני, מלכיור לואיז קרלו מריה ג'וליני תיאטרון לה סקאלה 1962 19 בינואר Xerxes Xerxes מירלה פרני, רולנדו פנראי, פיורנצה קוסוטו, פרנקו קלברזה פיירו בלוג'י תיאטרון לה סקאלה
הספר מסביליה (1972), הרוזן מאלמביבה
לואיג'י פּירַאנְדֶלּוֹ (באיטלקית: Luigi Pirandello; 28 ביוני 1867 – 10 בדצמבר 1936) היה סופר ומחזאי איטלקי, זוכה פרס נובל לספרות ב-1934.
לאחר לימודיו בבית ספר תיכון למד פיראנדלו לתואר בבלשנות רומית באיטליה ובהמשך באוניברסיטת בון בגרמניה, בה קיבל תואר דוקטור ב-1888. זמן קצר שימש כמרצה באוניברסיטה זו.
בשנת 1890 חזר לאיטליה ועסק זמן מה בעסקי אביו.
בשנת 1904 יצא לאור הרומן הידוע ביותר שכתב, "מתיא פסקל המנוח", שתורגם לשפות רבות.
באותה שנה חווה תקופה קשה לאחר שאביו פשט רגל ולא יכול היה לתמוך בו עוד, ואשתו חלתה במחלת נפש קשה.
הוא החל לעסוק בהוראה בסמינר למורות.
במקביל המשיך לעסוק בכתיבת ספרים ומחזות.
פיראנדלו היה אחד מהאינטלקטואלים שחתמו על מניפסט האינטלקטואלים הפשיסטים.
ב-1934 הוענק לו פרס נובל לספרות.
בנימוקים נכתב שהפרס הוענק לו "על חידוש נועז ומזהיר של הדרמה ושל הבימה".
היה חבר באקדמיה האיטלקית מיום היווסדה ועד מותו.
פיראנדלו נפטר ברומא בשנת 1936. כיום נקרא כפר הולדתו על שמו, 'כפר פירנדלו'.
בהתחלה כתב שירים ולאחר מכן הרחיב את תחומי כתיבתו גם לרומנים, נובלות ומחזות.
בכמה מספריו תיאר את החיים הבורגניים כפי שתפס אותם, אך כמה מספריו חוזרים אל הנופים הכפריים של מחוזות הולדתו בסיציליה.
בכתיבתו מתבטאת לעיתים מרירות, באמצעותה מוצגים החיים באור ריאליסטי, אך מאידך גיסא הוא נוהג תדיר להתהלך על הגבול שבין דמיון ומציאות.
גם בעיסוקו באנשים פשוטים מן השורה הוא מבקש להראות את המורכבות של האופי האנושי ושל נסיבות החיים.
יצירותיו עסקו בפסיכולוגיה של האדם, אחדות האישיות והתפוררותה, והגבולות בין הזיה למציאות.
פיראנדלו כתב מחזות שהוצגו על במות אירופה ואמריקה, בין השאר גם על ידי להקת שחקנים שייסד בעצמו ב-1925. מחזותיו עוררו עניין ויצרו ויכוחים סוערים.
מחזותיו כללו לעיתים חידושים שונים וחריגה מהמקובל, הן בתחום הנושא והן בתחום טכניקת הכתיבה.
ניכרת במחזותיו השפעתו של ג'ורג' ברנארד שו.
"שש נפשות מחפשות מחבר" ו"אנריקו הרביעי" נחשבים מפסגות הדרמה המודרנית ומוצגים עד היום ברחבי העולם.
על פי חלק מסיפוריו של פירנדלו הוסרטו סרטים.
הבולט שבהם הוא הסרט קאוס של האחים טביאני, עם המוזיקה המופלאה של ניקולא פיובאני, שיש הרואים בו את אחד הסרטים המיוחדים, העדינים, המרגשים והמתוחכמים ביותר בתולדות הקולנוע.
בקטע האחרון של סרט זה מופיעה דמותו של פירנדלו עצמו, בדיאלוג מדומיין עם אמו.
גם המחזה 'אנריקו' הוסרט, וכיכבו בו שחקנים דגולים דוגמת מרצ'לו מסטרויאני.
הסרט 'לך תדע' מעובד אף הוא מסיפור של פירנדלו.
שש נפשות מחפשות מחבר, מחזה, עברית - עדה בן-נחום, בית צבי, רמת גן 1990.
שש נפשות מחפשות מחבר, מחזה בשלוש מערכות, עברית - מנשה לוין, מרכז ישראלי לדרמה מיסודו של מרכז לתרבות ולחינוך של ההסתדרות.
הערב אימפרוביזציה, מחזה, עברית - עדה בן-נחום, בית צבי, רמת גן, תשמ"ג 1983.
כל אדם והאמת שלו : הרי זה כך, אם כך אתם סבורים!; עברית: לאה גולדברג, רמת-גן : מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי" - בית הספר לאמנות הבמה והקולנוע, תשמ"ח 1987.
מצנפת פעמונים , מחזה, תרגום - נורית לוינסון, בית צבי, רמת גן 1990.
המסכה שנשתכחה, תרגום מאיטלקית גאיו שילוני, הוצאת כרמל, ירושלים תשנ"א 1991.
להלביש עירומים, מחזה, נוסח עברי - רנה ליטוין, ירון גולן תל אביב, תשנ"ה 1995.
אהבות ללא אהבה, רומן אחד ושבע נובלות על חיי נישואים, בחרה ותרגמה מאיטלקית אורה איל, אחוזת בית, תל אביב, תשס"ו 2006.
אחד, אף-אחד ומאה אלף, מאיטלקית - גאיו שילוני, הוצאת מסדה, גבעתיים, 1988.
יסורי אדם תורגם על ידי מנחם הרטום והופיע בשנת 1952 בהוצאת הספרייה הישראלית.
מהדורה נוספת הופיעה בהוצאת משרד הביטחון.
מתיא פסקל המנוח תורגם על ידי מרים רודה והופיע בשנת 1966 בהוצאת עם עובד.
סיפורי מסכה, מאיטלקית - גאיו שילוני מבוא - יעקב משען-מונטיפיורי, כרמל, ירושלים, תשמ"ט 1989.
סיפורי מסכות, תרגום מאיטלקית - גאיו שילוני, אחרית דבר - אריאל רטהאוז, עריכת תרגום - ענת שפיצן, כרמל, ירושלים 2004.
אנריקו: מחזה בשלוש מערכות, נוסח עברי: פ.
תל אביב: מרכז ישראלי לדרמה, -196?
הרי זה כך (אם כך אתם סבורים), מחזה בשלש מערכות, עברית - לאה גולדברג, הבימה, תל אביב, 1940.
אנריקו, ביים גרשון פלוטקין, הוצג בתיאטרון הקאמרי באוגוסט 1968.
הערב אימפרוביזציה, הוצג בתיאטרון הקאמרי.
שש נפשות מחפשות מחבר, הוצג בתיאטרון "האוהל", 1957.
שש נפשות מחפשות מחבר, ביים אטיין דבל, הוצג בהבימה, בשנת 1963.
שש נפשות מחפשות מחבר, תרגום ובימוי פרופסור דוד זינדר, הוצג בתיאטרון אוניברסיטת תל אביב, 2003.
שש נפשות מחפשות מחבר, בבימוי רנה ירושלמי, הוצג בתיאטרון חיפה.
שש דמויות מחפשות מחבר, בבימוי יבגני אריה, הוצג בתיאטרון גשר, ינואר 2010.
שש דמויות מחפשות מחבר, בבימוי רנה ירושלמי, הוצג בבית הספר לאמנויות הבמה של סמינר הקיבוצים, מרץ 2016.
לואיוויל היא הגדולה שבערי מדינת קנטקי אשר בארצות הברית ועיר מחוז של מחוז ג'פרסון.
לפי מפקד התושבים שנערך בשנת 2008, חיו בעיר 713,887 תושבים ומעל מיליון במטרופולין שלה.
יותר מכול, מפורסמת העיר בזכות הדרבי של קנטקי - מרוץ הסוסים הנצפה ביותר ברחבי ארצות הברית, אשר נערך בה.
לואיוויל נוסדה על ידי ג'ורג' רוג'רס קלרק בשנת 1778 ונקראה על שם מלך צרפת, לואי ה-16 אשר חייליו עזרו לאמריקאים במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
תחילה חיו תושבי היישוב במצודות מחשש לתקיפות של האינדיאנים אך בשנות ה-80 של המאה ה-18 עזבו את המצודות והקימו בתי מגורים.
העיר שימשה כנמל חשוב לספינות שעברו בנהר אוהיו.
בגלל שלואיוויל הייתה הנמל האחרון לפני מפלי אוהיו הספינות נאלצו לעגון בנמל ולפרוק את הסחורה בו ומשם להמשיך יבשתית לפחות עד שיעברו את המפלים.
כתוצאה מהיותה עיר נמל חשובה החלו להצטרף אליה עוד ועוד תושבים עד שבשנת 1828 חיו בה כבר כ-7,000 תושבים והיא הוכרזה רשמית לעיר.
אחד ממקורות הפרנסה הגדולים בעיר היו סחר בעבדים.
לתקופה מסוימת לואיוויל אף נחשבה לבירת הסחר בעבדים ונהרו אליה אנשים מערים רחוקות בזכות ההיצע הגדול של עבדים שהיו בה.
בעקבות כך פעל בעיר ארגון רכבת המחתרת אשר סייעה לעבדים לברוח מבעליהם ולחצות את נהר אוהיו לאינדיאנה אשר בה הסחר בעבדים היה בלתי חוקי.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית העיר הייתה מעוז של צבא מדינות האיחוד אשר היה נחוש בדעתו לשמור את קנטקי באיחוד.
ב-27 במרץ 1890 העיר נהרסה כמעט לחלוטין כאשר טורנדו בדרגת F-4 עבר במרכז העיר והרס כל שנקלע בדרכו.
בין 74 ל 120 אנשים נהרגו, מאות נפצעו ואלפים נשארו ללא קורת גג.
ממשלת ארצות הברית שלחה סיוע רב לאזור ותוך שנה העיר שוקמה כמעט לגמרי.
זאת לא הייתה מכת הטבע האחרונה שנחתה על העיר.
בינואר 1937 70% מהעיר הוצפו לאחר גשמים קשים שגרמו לנהר אוהיו לעלות על גדותיו.
כתוצאה מכך 175,000 תושבים נאלצו לעזוב את בתיהם.
לאחר האסון נבנו חומות גבוהות על מנת למנוע מהצפה כזאת לקרות שוב.
במהלך מלחמת העולם השנייה חברת קארטיס-רייט הקימה מפעל לייצור מטוסים לצבא ארצות הברית בנמל ה מהתעופה של לואיוויל.
החשוב בין המטוסים שהומצאו במפעל היה מטוס המטען C-46 קומנדו.
במהלך שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 החלה נהירה מהעיר לפרברים.
חלקים מהעיר הישנה נהרסו בשביל לבנות כבישים רחבים, מחלפים, גורדי שחקים ועוד.
בגלל המס הגבוה אנשים שהחליטו לפתוח עסק העדיפו לבנות אותו במבנה חדש במקום לחדש בניינים מה שגרם לעזובה במרכז הישן של העיר.
בשנת 1974 לואיוויל נפגעה מהתפרצות הטורנדו הגדולה, ההתפרצות הגדולה ביותר של סופות טורנדו שידעה ארצות הברית כאשר במהלך 24 שעות נוצרו 148 סופות טורנדו כאשר החזקה שבהן הייתה בדרגה F-5 ופגעו ב 13 מדינות במרכז ארצות הברית.
הטורנדו שפגע בלואיוויל היה בעוצמה F-4. כתוצאה ממנו שני אנשים נהרגו, עשרות נפצעו ומאות נשארו ללא בית.
הטורנדו הותיר אחריו נזק רב בעיר.
מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 עיריית לואיוויל החלה בשיקום העיר העתיקה.
כיום מרכז העיר משגשג לאחר שרוב הבתים שופצו.
לואיוויל ממוקמת בגבול המדינות קנטקי ואוהיו, על המכשול הטבעי היחיד שישנו בנהר אוהיו - מפלי האוהיו.
בשל קרבתה למדינת אינדיאנה, אזור המטרופולין שמסביב לעיר זו נקרא בשם קנטקיאנה.
תושב לואיוויל מכונה בשם לואיוויליאני.
לואיוויל בנויה על שטח משורי לגדה הדרומית של נהר אוהיו.
חלק גדול מהעיר היה בעבר ביצה אשר יובשה.
היא מוקפת בגבעות מדרום, מזרח ומערב.
העיר גובלת בנהר אוהיו מצפון ומעבר לו הערים ג'פרסונוויל וקלארקסוויל שבמדינת אינדיאנה.
שישה גשרים מקשרים בין לואיוויל לשתי הערים הללו באינדיאנה מתוכם שניים לרכבת.
מפלי אוהיו נמצאים בחלקה המערבי של העיר.
מרכז העסקים של לואיוויל בנוי על מה שהיה פעם לואיוויל הישנה, לגדותיו הדרומיות של נהר אוהיו, אך עם זאת חלק ניכר מהעיר הישנה השתמר.
במרכז העסקים בנויים גורדי שחקים כאשר 12 מהבניינים הגבוהים ביותר בקנטקי נמצאים בעיר.
נמל התעופה העירוני ואזור התעשייה נמצאים בדרום-מזרח העיר, כאשר רוב שכונות המגורים נמצאות דרומית, דרומית-מערבית ומזרחית למרכז העיר.
הנוף העירוני של לואיוויל השתנה כאשר נבנו גורד השחקים 'מוזיאון לואיוויל' בן 62 קומות ומגרש הכדורסל 'ווטרפרונט ארנה'.
בתחילת דרכה לואיוויל הסתמכה על מסחר בעיקר בזכות הנמל שלה על נהר אוהיו ומאוחר יותר גם על מסילת הרכבת של יוניון פסיפיק שעברה בה.
נתח שוק גדול בעיר מתבסס כיום על מסחר, אך לא רק עליו.
לואיוויל נחשבת לאחת הערים המובילות בארצות הברית בתעשיית התרופות ובשירות רפואי בין הטובים בצפון אמריקה.
מחלקות הלב בבתי החולים של לואיוויל הן בין הטובות בארצות הברית.
בעיר יש גם מספר מעבדות ניסויים מהגדולות והנחשבות בארצות הברית.
החברה הבולטת ביותר בכלכלת העיר היא הומאנה, חברת ביטוח בריאות בין הגדולות בארצות הברית, שהמפקדה שלה נמצאת במרכז העיר.
להלן רשימה של תאגידים שהמפקדות שלהן ו/או משרדים/מחסנים נמצאים בעיר:
Brown-Forman Corporation (חברה ליצור יין ואלכוהול הגדולה בארצות הברית)
Kindred Healthcare (חברה העוסקת ברפואה ומפעילה בתי חולים)
Norton Healthcare (חברת תרופות המתמחה בקרדיאולוגיה, רפואת ילדים, אורתופדיה, רפואת נשים ועוד)
Papa John's Pizza (רשת פיצריות השלישית בגודלה בארצות הברית אחרי פיצה האט ודומינוס פיצה)
טקסס רוד האוס (רשת מסעדות ארצית)
Brown & Williamson (חברת טבק, השלישית בגודלה בעולם)
מפעל לייצור חלקים חשמליים לרכבים של ג'נרל אלקטריק
בלואיוויל שורר אקלים סובטרופי גשום.
האביב מתחיל באמצע מרץ, קיץ מאמצע מאי עד אמצע ספטמבר, סתיו באוקטובר-נובמבר וחורף מדצמבר ועד מרץ.
הטמפרטורה הממוצעת בעיר היא 13 מעלות צלזיוס.
ינואר הוא החודש הקר ביותר כאשר הטמפרטורה הממוצעת היא 5 מעלות צלזיוס אך יורדת למינוס 5 מעלות.
חודש יולי הוא החם ביותר עם טמפרטורה ממוצעת של 21 מעלות צלזיוס.
ב-14 ביולי 1936 נרשמה הטמפרטורה הגבוה ביותר בעיר עד היום, 42 מעלות.
הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנרשמה בעיר, נרשמה ב-19 בינואר 1994 כאשר הטמפרטורה צנחה למינוס שלושים מעלות צלזיוס.
לואיוויל מדורגת במקום ה-38 בין הערים עם הזיהום האוויר הגבוה ביותר.
העיר גם סובלת מהתופעה האקלימית של אי חום עירוני.
בלואיוויל ישנם 9 מוסדות להשכלה גבוהה מתוכם 5 אוניברסיטאות: אוניברסיטת לואיוויל, אוניברסיטת בלרמיין (על שם רוברטו בלרמינו), אוניברסיטת ספלדינג, אוניברסיטת סאליוואן, קמפוס של אוניברסיטת סטרייר לה קמפוסים בכל רחבי ארצות הברית, מכללת ספנסריין, המכון הטכנולוגי ITT, והמכון הטכנולוגי של לואיוויל.
בשנת 1927 נפתח Speed Art Museum שהוא מוזיאון אמנות הגדול במדינה.
בין היתר הוא כולל אוסף פסלים של אניד יאנדל, ילידת העיר.
בלואוויל חיים כ-8,500 יהודים ויש בה 5 בתי כנסת.
רוב המשפחות היהודיות היגרו לארצות הברית ממזרח אירופה במהלך המאה ה-20. הקהילה היהודית בעיר הקימה בית חולים יהודי ומרכז קהילתי.
נכון לשנת 2019 ללואיוויל יש תשע ערים תאומות:
לואיג'י כרוביני (באיטלקית: Luigi Cherubini; 14 בספטמבר 1760 – 15 במרץ 1842) היה מלחין איטלקי-צרפתי.
המוזיקה של כרוביני הייתה מאוד פופולרית בזמנה, בטהובן התייחס אליו כאל אחד המלחינים הגדולים בני זמנו ורוסיני העריך את האופרות שלו.
נולד בפירנצה כילד העשירי מבין 12 ילדיו של נגן בתזמורת התיאטרון בפירנצה.
מילדותו ניכר בו הכישרון המוזיקלי.
בראשית דרכו חיבר יצירות דתיות.
בגיל 13 כבר חיבר מיסות.
בשנת 1786 התיישב בפריז והחל לחבר אופרות.
חיבר כ-30 אופרות, בהן כאלה המפורסמות עד היום (מדיאה ואנאקריאון).
בשנת 1822 נתמנה למנהל הקונסרבטוריון המלכותי למוזיקה בפריז ושימש במשרה זו עד מותו.
הייתה לו השפעה רבה על מלחינים רבים כמו ובר, שומאן, מנדלסון-ברתולדי, ואגנר, ברליוז ואפילו על בטהובן.
כרוביני חיבר אף שני רקויאם (רקוויאם מס' 1 בדו מינור ורקוויאם מס' 2 ברה מינור) המושמעים עד היום אך רוב יצירותיו הדתיות מושמעות באופן נדיר.
כרוביני מת בשיבה טובה כמלחין מפורסם ומוערך, ונקבר בבית הקברות פר לשז בפריז.
לואיז קרוליין אלברטה, נסיכת הממלכה המאוחדת (Princess Louise, Duchess of Argyll; 18 במרץ 1848 – 3 בדצמבר 1939), הידועה גם בשם לואיז, דוכסית ארגייל, הייתה בתה השישית של המלכה ויקטוריה ובעלה הנסיך אלברט.
הנסיכה לואיז הייתה פסלת ואמנית מוכשרת, וכן תומכת נלהבת של התנועה הפמיניסטית.
לפני שנישאה בשנת 1871 לואיז שימשה כמזכירתה של אמה.
בסוף שנות השישים של המאה ה-19 חיזרו אחר הנסיכה מחזרים רבים אולם אמה המלכה רצתה להכניס דם חדש למשפחה והציעה שבתה תנשא לאציל בריטי רם דרג.
למרות התנגדות חלק מחברי משפחת המלוכה הבריטית, לואיז התאהבה בג'ון, מרקיז לורן והיורש לדוכסות ארגייל, ואמה הסכימה לנישואי השניים.
למרות התחלה מאושרת לחיי הנישואים, התרחקו בני הזוג אחד מהשני בהדרגה, בעיקר בשל אי הצלחתם להביא ילדים לעולם.
בשנת 1878 מינה ראש הממשלה בנג'מין דיזראלי את בעלה לתפקיד המושל הכללי של קנדה.
לואיז לא נהנתה משהותה בקנדה בשל געגועיה למולדתה וסלידתה מהבירה אוטווה.
בשנת 1883 חזרו בני הזוג לבריטניה.
לאחר מותה של המלכה ויקטוריה בשנת 1901 נכנסה הנסיכה לואיז לחוג החברתי שהקים אחיה, המלך אדוארד השביעי.
נישואיה של לואיז שרדו למרות הקשיים, בעיקר הודות לתקופות ארוכות של פירוד, והיא הייתה שבורת לב עם מותו של בעלה בשנת 1914. לאחר מלחמת העולם הראשונה היא החלה להמעיט בהופעותיה הפומביות ולהתבודד יותר ויותר.
היא מתה בארמון קנזינגטון בשנת 1939 בגיל 91.
הנסיכה לואיז קרוליין אלברטה נולדה ב-18 במרץ 1848 בארמון בקינגהאם שבלונדון.
היא הייתה ילדתם השישית ובתם הרביעית של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ובעלה אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה.
לידתה של הנסיכה לואיז הייתה הלידה המלכותית הראשונה בה השתמשו בכלורופורם להרדמה.
כמו שאר אחיה ואחיותיה, לואיז חונכה תחת משטר החינוך הנוקשה שתכנן אביה, אלברט.
הילדים הצעירים למדו לא רק שפות שונות, ספרות, מדעים, היסטוריה וכדומה, אלא גם כישורים מעשיים יותר, כמו בישול, חקלאות, נגרות וניהול משק הבית.
כבר מגיל צעיר הייתה לואיז ילדה מוכשרת וחכמה וכישוריה האמנותיים נתגלו במהרה.
בשל מעמדה המלכותי הנסיכה לא יכלה לפתח קריירה אמנותית, אך המלכה הרשתה לה להשתתף בשיעורי אמנות ובשנת 1863 אף להרשם לקולג' המלכותי לאמנות.
שנינותה ותבונתה הפכו אותה לחביבתו של הנסיך אלברט, וסקרנותה הרבה גרמו לחברי משפחת המלוכה להדביק לה את הכינוי "גברת למה הקטנה".
אביה של לואיז, הנסיך אלברט, נפטר ממחלת הטיפוס בטירת וינדזור ב-14 בדצמבר 1861. המלכה ויקטוריה הייתה שבורת לב ממותו של בעלה והורתה על כל בני ביתה לעבור מווינדזור לבית אוסבורן שבאי וייט.
האווירה בחצר המלוכה הבריטית הפכה לעגמומית וקודרת לאחר מותו של הנסיך ולנסיכה לואיז נמאס במהרה מתקופת האבל הארוכה שכפתה אמה על המשפחה.
לכבוד יום הולדתה ה-17 ביקשה לואיז לפתוח את אולם הנשפים בארמון לנשף יציאה לחברה, שלא נערך בארבע השנים מאז מותו של אלברט.
המלכה סירבה לבקשה, ושיעמומה של הנסיכה מהשגרה היומיומית והמעבר הקבוע בין הארמונות המלכותיים הרגיז את אמה, שראתה בלואיז נערה וכחנית וחסרת שיקול דעת.
המלכה ניחמה את עצמה בתקופת אבלה בכך שהמשיכה עם התוכניות שתכנן אלברט לעתיד ילדיהם.
לואיז הייתה כלה מבוקשת בין בתי המלוכה האירופאים כמו כל בנותיה של המלכה ויקטוריה, אולם במיוחד משום שהיא נחשבה לבתה היפה ביותר של המלכה.
למרות זאת הליברליות והפמיניזם של הנסיכה הצעירה, בנוסף להאשמות מצד העיתונות כי היא ניהלה מספר רומנים, גרמו למלכה להבין כי יש למצוא לה חתן במהרה.
התנאי החשוב ביותר לוויקטוריה היה שבעלה של לואיז יתגורר בקרבתה, כדי שלא תאבד את חברתה של בתה.
בתי המלוכה הגדולים של אירופה הציעו מחזרים לנסיכה לואיז; אלכסנדרה, נסיכת ויילס הציעה את אחיה, לעתיד פרדריק השמיני, מלך דנמרק, אולם המלכה ויקטוריה התנגדה נחרצות לאיחוד נוסף בין בית המלוכה הבריטי לבית המלוכה הדני שירגיז את אויבתה של דנמרק, פרוסיה.
אחותה הבכורה של לואיז, הנסיכה ויקטוריה, הציעה את בן דודו של בעלה הקיסר, הנסיך אלברכט, אולם המלכה הסתייגה מעוד נישואים עם נסיך פרוסי שלא יתקבלו בברכה אצל העם הבריטי, ובנוסף לכך אלברכט לא הסכים להתיישב באנגליה.
מחזר נוסף שהוצע היה וילם, נסיך הולנד, אולם סגנון חייו הראוותני בפריז יחד עם הפילגש שלו, לא מצא חן בעיני המלכה.
לואיז התנגדה לרעיון של נישואים עם נסיך זר וביקשה להנשא לג'ון קמפבל, היורש לדוכסות ארגייל.
נישואים כאלה בין נסיכה מלכותית לנתין בריטי לא הוכרו רשמית מאז שנת 1515, אז צ'ארלס ברנדון, דוכס סאפוק נישא למרי טיודור, אחותו של המלך הנרי השמיני.
בנוסף לכך, ויקטוריה שאפה להכניס דם חדש למשפחה, שכן כל השושלות האירופאיות הגדולות היו מקורבות אחת לשנייה.
הנסיכה לואיז התארסה לג'ון קמפבל ב-3 באוקטובר 1870, לאחר שהוא הוזמן רשמית לטירת בלמורל לקבל את אישור המלכה.
טקס החתונה נערך בטירת וינדזור ב-21 במרץ 1871, ופעם הראשונה בהיסטוריה הבריטית נאלצו השוטרים להשתמש במחסומים כדי לרסן את הקהל הרב שהתקהל מחוץ לכנסייה.
לואיז, שלבשה הינומת תחרה אותה עיצבה בעצמה, לוותה לתוך הכנסייה על ידי אמה המלכה ועל ידי שני אחיה הגדולים, אדוארד ואלפרד.
לאחר טקס החתונה הזוג הטרי נסע לירח דבש של ארבעה ימים במחוז סארי.
בשנת 1878 מינה ראש ממשלת בריטניה, בנג'מין דיזראלי, את ג'ון קמפבל למושל הכללי של קנדה.
ב-15 בנובמבר 1878 יצאו בני הזוג מליברפול והושבעו לתפקידם בהליפקס עשרה ימים לאחר מכן.
הנסיכה לואיז הפכה לבת המלוכה הראשונה להתגורר בבית רידו, משכנה המלכותי הרשמי של המלכה באוטווה.
היא מצאה את המקום ריק כמעט לגמרי ולכן ניצלה את כישוריה האמנותיים לעצב ולקשט את הבית ביצירותיה הרבות.
העיתונות הקנדית לא קיבלה בברכה את המושל החדש ואת רעייתו וראתה בכך הכנסה לא מבורכת של מלכותיות לחברה הקנדית הפשוטה יחסית.
למרות זאת חששותיהם של הקנדים התבדו במהרה כשהם גילו כי קמפבל והנסיכה לואיז היו ליברלים ונינוחים יותר אפילו מקודמיהם בתפקיד.
החודשים הראשונים של הנסיכה לואיז בקנדה היו עצובים בשל החדשות שהגיעו על מותה של אחותה האהובה, אליס, ב-14 בדצמבר 1878, בדיוק יום השנה ה-16 למותו של אביהן, אלברט.
אף על פי שהתגעגעה רבות למולדתה, לואיז התרגלה לחורף הקנדי הקשה ונהנתה במיוחד מהחלקה על הקרח ומנסיעה במזחלות.
בניגוד לבריטניה, שם הנסיכה, כבת למשפחת המלוכה, הייתה חשובה יותר מבעלה בכל אירוע פומבי, בקנדה המושל קיבל קדימות על רעייתו.
חלק מנשות הפוליטיקאים הקנדים, שהוזמנו לבית המושל לסעודות שערך פעמיים בשבוע, סלדו מלואיז וממעמדה.
אולם הנסיכה עשתה רושם טוב על אורחיה ב-19 בפברואר 1879, במהלך הנשף הממלכתי הראשון שערכה בקנדה, כאשר הורתה על סילוק סרט המשי המסורתי שהפריד בין שולחנה לבין שאר המשתתפים.
לואיז ובעלה ייסדו את האקדמיה הקנדית המלכותית לאמנויות ונהנו במיוחד מנסיעות לטורונטו ולקוויבק, אותה הפכו למעון הקיץ שלהם.
ב-14 בפברואר 1880, במהלך חורף קשה במיוחד, עברו לואיז וג'ון תאונת דרכים במזחלתם, שהתהפכה וגררה אותם לאורך 400 מטר.
לואיז איבדה את הכרתה כאשר ראשה פגע בחוזקה בגג המזחלת והזוג נלכד בתוכה.
לאחר שהצליחו לחלץ את השניים ולהסיע אותם לבית רידו גילו הרופאים כי אוזנה של לואיז נקרעה כאשר העגיל שלה נתפס בצד המזחלת.
למרות זאת העיתונות הקנדית פרסמה כי הנסיכה נפצעה רק בצורה קלה ביותר וכי היא סתם מנצלת את המצב כדי להתחמק ממחויבותיה.
לואיז ובעלה חזרו לבריטניה ב-27 באוקטובר 1883 והתיישבו בארמון קנזינגטון.
בשנת 1896 נכנס ג'ון לפרלמנט מטעם המפלגה הליברלית.
בניגוד לג'ון ולאביו, לואיז תמכה בשלטון הבית לאירלנד, ומאבק פוליטי זה גרם לקרע בין בני הזוג עד שהשניים לא יכלו עוד להתגורר באותו בית.
הנסיכה לואיז לא הסתדרה עם אחיותיה הלנה וביאטריס וככל הנראה קינאה בהן על נישואיהן המוצלחים ומרובי הילדים עם נסיכים שהיו פופולריים מאוד בקרב הציבור הבריטי.
בסוף המאה ה-19 נפוצו שמועות על רומנים שלואיז מנהלת עם גברים שונים, שמועות שלובו על ידי הנסיכה ביאטריס בעצמה.
למרות זאת אין שום הוכחות לרומנים אלו ולואיז לעולם לא הודתה בהם.
בנוסף לשמועות הללו ג'ון, בעלה של לואיז, נחשב על ידי בני תקופתו להומוסקסואל או לפחות לביסקסואל.
במהלך שנותיה האחרונות של ויקטוריה לואיז מילאה מגוון חובות ציבוריות כמו פתיחת מבנים ציבוריים, הנחת אבן פינה וכדומה.
בדומה לאחותה הגדולה ויקטוריה לואיז הייתה ליברלית ותמכה בזכות בחירה לנשים, בניגוד גמור לדעותיה של המלכה.
לואיז אף ביקרה באופן סודי את אליזבת גארט, הרופאה הראשונה בבריטניה, לה התנגדה המלכה באופן נחרץ.
ללואיז היה חשוב במיוחד להראות כאישה מן השורה ולא כחברת משפחת המלוכה, וכאשר טיילה בחו"ל היא השתמשה בשם "גברת קמפבל".
הנסיכה הייתה ידועה גם בחביבותה כלפי משרתיה וכלפי אנשים מהמעמדות הנמוכים.
לאחר מותה של המלכה ויקטוריה בשנת 1901 נכנסה הנסיכה לואיז לחוגים החברתיים של אחיה, המלך אדוארד השביעי, עמו היא חלקה הרבה מן המשותף.
בינתיים בעלה של לואיז, שירש מאביו את התואר "דוכס ארגייל" בשנת 1900, תפס את מקומו בבית הלורדים לאחר שסירב להצעה לקבל את תפקיד המושל הכללי של אוסטרליה.
לואיז בילתה את רוב זמנה בבית אוסבורן שבאי וייט אך היא גם נסעה רבות לסקוטלנד, שם התגוררה עם בעלה בבית אבותיו בארגייל.
אף על פי שבני הזוג היו כעת דוכסים, מצבם הכלכלי לא היה טוב ולואיז אף נמנעה מלהזמין את אחיה המלך לסקוטלנד בשל מצבם הכספי הקשה.
החל משנת 1911 בריאותו של הדוכס החלה להתרופף ולואיז טיפלה בו במסירות.
באותה התקופה היחסים בין בני הזוג היו קרובים מאי פעם.
באביב של שנת 1914 לואיז שהתה בארמון קנזינגטון בעוד שמצבו של ג'ון, ששהה באי וייט, החל להדרדר במהירות לאחר דלקת ריאות קשה.
לואיז נקראה לאי ב-28 באפריל, וב-2 במאי נפטר הדוכס בגיל 69. מותו של בעלה גרם ללואיז לעבור התמוטטות עצבים, ולקח לה זמן רב להתגבר על כך.
לואיז העבירה את שנותיה האחרונות בארמון קנזינגטון יחד עם אחותה ביאטריס.
אף על פי שבריאותה החלה להתרופף היא המשיכה להשתתף באירועים ציבוריים והופעתה הפומבית האחרונה הייתה בשנת 1937. בשנת 1938, לאחר הוויתור על הכתר של אדוארד השמיני, בנו של אחיינה, היא כבר הייתה חלשה מכדי לצאת מביתה.
הנסיכה לואיז נפטרה ב-3 בדצמבר 1939 בגיל 91, בעודה לובשת את בגדי ההינומה שלבשה בחתונתה 68 שנים קודם לכן.
בניגוד למסורת המלכותית היא הורתה על שריפת גופתה, ובשל המלחמה שהחלה בדיוק לווייתה הייתה פשוטה ושקטה.
מחוז אלברטה שבקנדה נקרא על שמה של הנסיכה לואיז (אלברטה היה שמה השלישי).
בנוסף לכך גם אגם לואיז, שנחשב לאחד המקומות היפים ביותר בהרי הרוקי הקנדים, נקרא על שמה.
לואיז, נסיכת בריטניה (Louise of Great Britain; 7 בדצמבר 1724 – 19 בדצמבר 1751), מאוחר יותר לואיז, מלכת דנמרק ונורווגיה, הייתה בת הזקונים של ג'ורג' השני, מלך בריטניה ורעייתו של פרדריק החמישי, מלך דנמרק.
הנסיכה לואיז נולדה כבתו החמישית והאחרונה של ג'ורג', נסיך ויילס, ורעייתו קרולין, מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך.
כשהייתה בת שנתיים נפטר סבה, המלך ג'ורג' הראשון, ואביה עלה לשלטון כמלך ג'ורג' השני.
לואיז נישאה לפרדריק, נסיך הכתר של דנמרק ונורווגיה ב-11 בדצמבר 1743. פרדריק היה בנו הבכור של כריסטיאן השישי, מלך דנמרק ונורווגיה.
שנתיים וחצי לאחר נישואיהם נפטר המלך כריסטיאן ולואיז הפכה למלכת דנמרק ונורווגיה.
לזוג המלכותי נולדו שבעה ילדים, מתוכם שניים נולדו מתים ואחד לא שרד עד לבגרות.
סופיה מגדלנה, נסיכת דנמרק ונורווגיה (1746-1813) - נישאה לגוסטב השלישי, מלך שוודיה.
וילהלמינה קרולינה, נסיכת דנמרק ונורווגיה (1747-1820) - נישאה לוילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מהסן.
כריסטיאן השביעי, מלך דנמרק ונורווגיה (1749-1808) - ירש את אביו כמלך דנמרק ונורווגיה.
נישא לאחייניתה של לואיז, קרוליין מתילדה, נסיכת בריטניה.
לואיזה, נסיכת דנמרק ונורווגיה - (1750-1831) - נישאה לקרל, נסיך הסן-קאסל.
המלכה לואיז מתה ב-19 בדצמבר 1751 בארמון כריסטיאנסבורג שבקופנהגן.
המלכה הייתה בת 27 בלבד.
לאחר מותה המלך פרדריק נישא בשנית ליוליאנה מריה, נסיכת בראונשווייג-לינבורג.
לואיז פון באטנברג (Louise Mountbatten, 13 ביולי 1889 – 7 במרץ 1965), הידועה גם בשם לואיז מאונטבאטן, הייתה רעייתו השנייה של גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה.
לואיז אלכסנדרה מארי אירן פון באטנברג נולדה בארמון הייליגנברג, בדוכסות הגדולה של הסן שבאימפריה הגרמנית.
היא הייתה בתם השנייה של לודוויג פון באטנברג, נכדו של לודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן, ורעייתו ויקטוריה, נסיכת הסן, נכדתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
לואיז בילתה את ילדותה בלונדון, הסן ומלטה, שם אביה, שהיה קצין בצי הבריטי, היה מוצב למשך מספר שנים.
בשנת 1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה, ויתר הנסיך לודוויג לבקשתו של המלך ג'ורג' החמישי על כל תאריו הגרמנים ושינה את שם משפחתו למאונטבאטן.
בתמורה העניק לו המלך את התואר מרקיז מילפורד-הייבן, והנסיכה לואיז הפכה לליידי לואיז מאונטבאטן.
לואיז הייתה אחותו של האדמירל לואי מאונטבאטן, דודתו של פיליפ, דוכס אדינבורו ואחייניתה של קיסרית רוסיה אלכסנדרה פיודורובנה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירתה לואיז במשך שנתיים כאחות בבית חולים צבאי בצרפת, על כך קיבלה את עיטור הצלב האדום המלכותי.
בשנת 1909 קיבלה הנסיכה לואיז, שהייתה אז בת 20, הצעת נישואים ממנואל השני, מלך פורטוגל, אולם היא סירבה לה.
דודה הגדול, אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת רצה מאוד שאחייניתו תינשא למלך פורטוגל וביקש מהוריה שישכנעו אותה, אולם לואיז לא הסכימה לשנות את דעתה בטענה שלעולם לא תינשא למלך או לאלמן.
למרות הצהרתה נישאה לואיז ב-3 בנובמבר 1923 לגוסטב אדולף, נסיך הכתר של שוודיה, שהתאלמן שלוש שנים קודם לכן מרעייתו הראשונה, מרגרט, נסיכת קונוט.
לנסיך הכתר היו חמישה ילדים מאשתו הראשונה שהיו גם הם, כמו הנסיכה לואיז, נינים של המלכה ויקטוריה.
נישואי הזוג היו מאושרים אך עקרים, שכן בתם היחידה, שנולדה בשנת 1925, מתה עם לידתה.
למרות זאת לואיז הייתה קרובה לילדיה החורגים ובילתה עימם רבות.
בשנת 1939, במהלך מלחמת החורף בין ברית המועצות לפינלנד נשלחו ילדים פינים רבים לשוודיה והנסיכה לואיז ארגנה להם מעון בארמון אולריקסדאל, בית האביב של מלכי שוודיה מצפון לסטוקהולם.
לואיז נהגה להגיע בעצמה למעון ולשחק עם הילדים.
לאחר המלחמה המשיכה הנסיכה לשמור על קשר עם הילדים הפינים, שקיבלו את השם "ילדי אולריקסדאל", ושנים לאחר מכן ביקרה אותם בהלסינקי.
בשנת 1950 מת גוסטב החמישי, מלך שוודיה ויחד עם בעלה גוסטב השישי אדולף, הוכתרה לואיז כמלכת שוודיה.
המלכה הייתה אהובה מאוד על ידי העם השוודי בשל האקסצנטריות וחוש ההומור שלה.
לואיז וגוסטב אדולף היו מאוד עממיים ולעיתים הסתובבו לבדם ברחובות סטוקהולם ללא שומרים, ובירכו את העוברים ושבים.
המלכה לואיז אהבה מאוד לצאת מהארמון ולערוך קניות בעיר ותושבי סטוקהולם התרגלו לראות אותה מסתובבת בחנויות.
המשיכה את הנוהג הזה גם ויקטוריה נסיכת הכתר השוודי ודוכסית וסטריֶטלנד, בתם הבכורה של מלך שוודיה קרל השישה עשר גוסטב והמלכה סילביה שנולדה בשנת 1977.
המלכה לואיז נפטרה ב-7 במרץ 1965 בבית חולים בסטוקהולם לאחר ניתוח שעברה.
ההופעה הפומבית האחרונה שלה הייתה בטקס הענקת פרסי נובל בדצמבר 1964. היא קבורה לצד בעלה, שמת שמונה שנים מאוחר יותר, בבית הקברות המלכותי שבסטוקהולם.
לואיג'י פירוני (נולד ב-8 בספטמבר 1980 בלייז') הוא כדורגלן עבר בלגי ששיחק כחלוץ.
הוא סיים את עונת 2003-2004 כמלך השערים של ליגת העל הבלגית עם 28 כיבושים.
בעבר שיחק עבור המועדונים סטנדרד ליאז', ר.פ.צ ליאז', מוסקרון, אנדרלכט וגנט בבלגיה, ובאוסר, נאנט, לאנס ולנסיאן וארל-אביניון הצרפתיות.
לואיג'י "גיגי" ריבה (באיטלקית: Luigi Riva; 7 בנובמבר 1944 – 22 בינואר 2024), שנודע גם בכינוי "קול הרעם", היה כדורגלן איטלקי.
היה השחקן הגדול ביותר בתולדות קליארי, וגדול כובשי נבחרת בכל הזמנים.
זכה עם נבחרת איטליה ביורו 1968, ועלה עם נבחרתו לגמר מונדיאל 1970, וזאת לאחר שבאותה עונה הוביל את קבוצתו קליארי לאליפות היחידה בתולדותיה.
לואיג'י נפטר מהתקף לב ב-22 בינואר 2024.
גביע העולם בכדורגל (מקום שני): 1970
לואיג'י לוצאטי (באיטלקית: Luigi Luzzatti; 1 במרץ 1841 – 29 במרץ 1927) היה מדינאי, משפטן, סופר, כלכלן ופובליציסט יהודי-איטלקי, מייסד הבנק העממי של מילאנו, פרופסור למשפט חוקתי באוניברסיטת פדובה, חמש פעמים שר אוצר של איטליה ובמשך שנה נשיא מועצת השרים של איטליה (מקביל לראש ממשלה).
לואיג'י לוצאטי נולד ב-1841 בוונציה, למשפחה יהודית, תושבת העיר ומחוז - מדינת ונטו, שבצפון מזרח איטליה, מזה דורות רבים.
לאביו היה בית מלאכה קטן לאריגת שמיכות צמר ועסק גדול יותר לעיבוד של קנבוס.
לוצאטי סיים בהצטיינות יתירה את לימודי המשפטים באוניברסיטת פדובה.
ב-1863 הוא הקים בוונציה חברה לעזרה הדדית בין הגונדוליירים וארגן שביתה.
בעקבות זאת הוא גורש מהעיר בידי המשטרה האוסטרית ומצא מקלט במילאנו, שם זכה בקתדרה לסטטיסטיקה מסחרית וכלכלה ציבורית במכון הטכני.
ב-1867, בן 26 היה לפרופסור למשפט חוקתי באוניברסיטת פדובה ולאחר צירוף ונציה ומחוז - מדינת ונטו כולה, לאיטליה, לקח חלק בייסוד אוניברסיטת פוסקרי בוונציה.
במאי 1869 היה לוצאטי לסגן שר החקלאות, התעשייה והמסחר.
כשנה וחצי אחר כך, בדצמבר 1870 הוא נבחר לפרלמנט האיטלקי מטעם העיירה אודרצו, שבמחוז ונטו, צפון איטליה, 66 קילומטר צפונית מזרחית לוונציה.
עם זאת, עקב גילו הצעיר הוא לא יכול היה לכהן כחבר הפרלמנט ונכנס לתפקיד זה רק במרץ 1871, משהגיע לגיל שלושים, המינימום שנדרש לכהונה זו באותה עת.
לוצאטי מילא תפקידים נוספים בממשלה, וקידם באופן כללי מדיניות כלכלית - חברתית ליברלית.
בין השאר הוא הכניס לתודעה הציבורית באיטליה את תורתו של הכלכלן הגרמני Schultze-Delitzsch בנוגע לבנקי אשראי, ועודד יצירת מוסדות מעין בנקאיים, שיתופיים, שנאבקו בריבית הנשך שהוטלה בדרך כלל על הלוואות עד אז.
הוא עודד את הסחר החופשי ונאבק בשיטה הפרוטקציוניסטית, שהטילה מכסים גבוהים והגבילה את הסחר החופשי בין המדינות.
הוא קידם בנייה של שכונות מגורים עממיות ותמך בחקיקה לשיפור תנאי העסקתם של נשים וילדים.
ב-1891 הוא נבחר לראשונה למישרת שר האוצר של איטליה, תפקיד אותו החזיק שוב בין השנים 1896–1898, בשנים 1903–1905 ופעם רביעית בשנת 1906 (ממשלת סידני סונינו הראשונה).
בשנת 1909 כיהן כשר החקלאות בממשלת סונינו השנייה.
בין 31 במרץ 1910 ל-29 במרץ 1911 היה נשיא מועצת השרים של איטליה, ראש הממשלה האיטלקי ה-20 (או ה-31 אם סופרים תקופות כהונה נפרדות) והשלישי ממוצא יהודי, אחרי אלסנדרו פורטיס וסידני סונינו.
ב-1915, לאחר רצח העם הארמני בידי הטורקים, תמך לוצאטי ועשה כמיטב יכולתו כדי שהפליטים הארמנים יקבלו מקלט באי של סן לזרו.
ב-1920 הוא כיהן לתקופה של כחודשיים בלבד, כשר אוצר בפעם החמישית וב-10 באפריל 1921 לא "רץ" שוב בבחירות לפרלמנט אלא פרש בפועל מפעילות פוליטית ומונה לסנטור.
הוא נפטר ב-1927, כאשר גם בתקופת חייו האחרונה נחשב לרב השפעה בתחומים הכלכליים של איטליה וכשהביע דעה בנושאים אלה, בדרך כלל פעלו על פי עצותיו.
לוצאטי למד בילדותו בבית ספר יהודי ואף ידע עברית.
כבר בנעוריו הוא הפסיק אמנם לשמור מצוות, אבל מעולם לא התכחש ליהדותו.
ב-1899 הוא הצהיר שכף רגלו לא תדרוך בצרפת עד שיעשה צדק עם דרייפוס ובהמשך הוא התערב בפומבי לטובת אמיל זולא, שהואשם בהעלבת הצבא הצרפתי.
הפרק החמישי בספרו Dio nella libertà ("אלוהים בתוך החירות"), שיצא לאור ב-1926, נקרא "ההגנה על העם הנרדף בכל אלפי שנות ההיסטוריה".
בפרק זה מתאר לוצאטי מקרים חוזרים ונשנים לאורך עשרות שנות פעילותו, בהם התערב לטובת עמו, בעקשנות ולמול ממשלות ודיפלומטים זרים.
בין השאר הוא מספר כיצד פעל ב-1902 עבור יהודי רוסיה, ולאחר מכן למען יהודי פולין, מרוקו ולוב, בשנים 1913–1914 למען יהודי רומניה, ובשנת 1925 למול חבר הלאומים.
לוצאטי תמך בהקמת בית לאומי יהודי בפלשתינה, שבו יוכלו היהודים הנדכאים ממדינות רבות בעולם, למצוא מקלט.
ב-1925 הוא שלח מסר חם לאוניברסיטה העברית בירושלים לרגל חנוכת הקמפוס בהר הצופים.
מסר קודם הוא שלח בעת הנחת אבן הפינה, ב-1920 ובשתי האיגרות שב והצהיר ש-"ישמח לעזור לאגודות בפלשתינה" בהקשר של הקמת קואופרטיבים חקלאיים בארץ ישראל.
בהודעה שהוא שלח ל"בני ברית" ב-1922, הוא אמר: "כותב הודעה זו עזב את בית התפילה של אבותיו לפני שנים רבות, אך הקדיש את חייו הציבוריים להגנה על החירות הדתית וחוזר להיות יהודי בכל פעם שהיהדות מותקפת, כפי שהוא הופך לקתולי, פרוטסטנטי, או בודהיסטי כאשר הם נרדפים."
לכומר בכיר שהפציר בו להמיר את דתו, לוצאטי כתב: "אני נמצא מחוץ לכל הכנסיות, היהודית בה גדלתי וגם האחרות.
אבל כאשר תוקפים אותי בגלל מוצאי היהודי או שרודפים יהודים אני מרגיש ומצהיר שאני בן ישראל אל מול הגידופים והחרפות."
בין ספריו: "חופש המצפון והמדע", שפורסם במילאנו בשנת 1909, והספר "אלוהים בתוך החירות: מחקרים על הקשר בין המדינה והכנסייה", שהוזכר לעיל, ואשר יצא לאור בבולוניה ב-1926.
במרץ 2007 קיימו המכון האיטלקי לתרבות, בתל אביב והאוניברסיטה העברית, כנס בירושלים לזכרו של לוצאטי, במלאת 80 שנה למותו.
ביוני 2012 נקרא בירושלים רחוב על שמו.
לואיג'י פיסטילי (באיטלקית: Luigi Pistilli; 19 ביולי 1929 – 21 באפריל 1996) היה שחקן קולנוע טלוויזיה ותיאטרון איטלקי.
פיסטילי התאבד ב-21 באפריל 1996, מספר דקות לפני שאמור היה להופיע במערכה האחרונה של האופרה טוסקה מאת טרנס רטיגן.
המופע בוקר באכזריות על ידי המבקרים והקהל, והדבר כנראה הביא את פיסטילי לדיכאון עמוק.
לואיג'י קאדורנה (באיטלקית: Luigi Cadorna; 4 בספטמבר 1850 – 21 בדצמבר 1928) היה ראש המטה הכללי של צבא איטליה במלחמת העולם הראשונה.
לואיג'י קאדורנה נולד בפאלנצה שבוורבניה, פיימונטה ב-4 בספטמבר 1850.
בנם היחיד של גנרל רפאלה וקלמנטינה זופי.
בשנת 1860, בן 10, אביו שלח אותו ללימודי צבא: תחילה בבית הספר הצבאי "Teulié" במילאנו וחמש שנים מאוחר יותר באקדמיה המלכותית של טורינו, הוא התמנה לסגן שני בתותחנים ב-1868. בשנת 1867 התקבל כתלמיד בבית הספר למלחמה בטורינו שזה עתה נוסד.
המשיך לאקדמיה צבאית, שם נשאר עד קידומו לסגן בשנת 1870. כחלק מגדוד התותחנים השני, השתתף במבצעים הצבאיים הקצרים נגד רומא בכוח המשלוח בפיקודו של אביו.
בשנת 1875, בהיותו סרן, לבקשת אביו, קצין בצבא, הועבר לרומא למטה הכללי.
שם היה בין מחברי מונוגרפיות שונות על שטח הגבול האוסטרי, שאליהן הלכו ברגל.
ב-1883 היה מפקד גדוד בגדוד חי"ר 62 באלבה במשך שלוש שנים.
הועלה לדרגת רב-סרן והוצב במטה הכללי של הגיס של גנרל פיאנל.
מאוחר יותר הוא קיבל את תפקיד ראש הסגל של הפיקוד האוגדתי של ורונה.
בשנת 1889 התחתן עם מריה ג'ובאנה בלבי מהמרקיזות בלבי מגנואה.
בשנת 1892, הועלה לדרגת קולונל ופיקד על גדוד ברסליארי ה-10 במשך ארבע שנים (בקרמונה ולאחר מכן בנאפולי), שאותו הגדיר כפיקודו הטוב ביותר עד המלחמה; הוא היה אז ראש המטה של חיל צבא פירנצה, שם שירת תחת בלדיסרה, הגנרל האיטלקי הנודע והמעוטר ביותר.
בלט בזכות הפרשנות הקפדנית שלו למשמעת הצבאית ובשימוש התכוף שלו בסנקציות קשות שעלו לו גם באזהרות כתובות מהממונים עליו.
עם זאת, הוא זכה להערכה במיוחד על ידי הגנרלים פיאנל ובלדיסרה, שהיו אלה שזכו להכרה גדולה ביותר בצבא מבחינת יכולת.
החל משנת 1898 פרסם חוברת על טקטיקות והדרכה של חיל רגלים, שכותרתה הוראה טקטית.
מוכרת החוברת שיצאה בנאפולי ב-1907, אשר עוסקת במאמר שפורסם בכתב עת צבאי, XXXIII (1888), עמ'.
5-22. הוא התייחס לאבחנה כי תנועה התקפית תמיד תביא למתקפה חזיתית, שעלותה יקרה מאוד בשימוש בכלי נשק מודרניים, אם לא תהיה מתוכננת וערוכה היטב.
עם זאת, הוא סבר כי תיאום בין כלי הנשק השונים, ניצול השטח על ידי שרשראות היורים המתקדמים ונחישות קרה של המפקד, מאפשרים הצלחה גם לתקיפה חזיתית.
לשם כך נדרשים מפקדים סמכותיים, יחידות מגובשות וחיילים ממושמעים.
החלק האחרון הוקדש להוראת אימון המחלקות, שבהן הומלצו תרגילים וסימולציות לצדדים יריבים בשטח ועל הנייר.
המאמר התקבל בהערכה רבה על ידי מומחים רשמיים, כולל בלדיסרה, שהיו להם אך דברי שבח למחבר.
בשנת 1902 פרסם בכתב העת הצבאי האיטלקי.
בשנת 1905 קיבל על עצמו את הפיקוד על הדיוויזיה הצבאית של אנקונה וב - 1907 היה ראש הדיוויזיה הצבאית של נאפולי בדרגת לוטננט גנרל, ולבסוף הגיע לדרגים הגבוהים ביותר של הכוחות המזוינים.
באותה שנה הוזכר שמו לראשונה כיורש אפשרי לגנרל טנקרדי סלטה, שהיה במצב בריאותי לקוי, לתפקיד העליון של ראש המטה של הצבא.
אבל בשנה שלאחר מכן, לאחר שסאלטה פרש, נבחר לתפקיד הגנרל אלברטו פוליו.
לא רגשות העוינות המוצהרים של קדורנה כלפי ראש הממשלה ג'ובאני ג'וליטי ולא הרבה פחות מכתב שב-9 במרץ הוא שלח לאוגו ברוסטי, עוזרו הראשון של המלך ואחיו של רוברטו ברוסאטי, מפקדה העתידי של הארמייה הראשונה, שב -1916 יודח על ידי קדורנה לפני קרב הרמות.
הוא הפך לראש המטה הכללי ב-1914, לאחר מותו הפתאומי של הגנרל אלברטו פוליו, וניהל את פעולות הצבא המלכותי במלחמת העולם הראשונה מכניסתה של איטליה לסכסוך ב-24 במאי 1915. ועד התבוסה בקפורטו.
בבוקר 1 ביולי 1914, גנרל אלברטו פוליו מת לפתע מהתקף לב.
כמה ימים קודם לכן, ב-28 ביוני, רצח גברילו פרינציפ את יורש העצר הארכידוכס פרנץ פרדיננד ואת בת זוגו סופי צ'וטק בסרייבו.
ב-27 ביולי שלאחר מכן הציע המלך ויטוריו אמנואלה השלישי, בהמלצת הגנרל בלדיסרה, את התפקיד לקאדורנה.
כדי לא לחזור על השגיאות של מלחמות הריסורגימנטו, הציב האחרון את התנאי של התלות, היררכית וממסדית, רק על המלך ולא על הממשלה.
המלך קיבל, ואמר לו "הסמכות שלי תשמש רק לגרום לכולם לציית לה".
קדורנה השתלט אז על משרד הרמטכ"ל.
ב-23 ביולי העמידה האימפריה האוסטרו-הונגרית את האולטימטום שלה לסרביה, וגררה תגובת שרשרת אשר, לאחר סדרה של משברים דיפלומטיים ומהלכי נגד מדיניים-צבאיים, הביאה לפרוץ מלחמת העולם הראשונה תוך מספר שבועות.
הוא התמנה לרמטכ"ל ביולי 1914. עם כניסת איטליה למלחמה לצד מעצמות ההסכמה היו לצבא האיטלקי 36 דיוויזיות של חיל רגלים שמנו כ-875,000 חיילים דלים בחימוש ומצוידים רק ב-120 קני ארטילריה מודרניים.
על פי הוראות אמנת הברית המשולשת, קאדורנה החל לארגן את הצבא להתערבות נגד צרפת.
בשל היעדר תקשורת מוחלט בין הפוליטיקאים לצבא לא הודיעו לו כי הממשלה בוחנת את האפשרות לנטוש את בני בריתה הנוכחיים.
ב-31 ביולי, באותו היום שבו החליט הקבינט על נייטרליות, שלח קדורנה למלך את תוכנית המלחמה שלו שהציעה לפרוס חיל צבא שלם לצד גרמניה נגד הצרפתים, תוכנית שאושרה על ידי ויטוריו עמנואל ב-2 באוגוסט, בעוד נייטרליות הוכרזה במקביל.
איטליה הכריזה מלחמה על הקיסרות האוסטרו-הונגרית ב-13 במאי 1915. החזית השתרעה מאזור טרנטינו ומשם מזרחה לעמק נהר האיזונצו עד לים האדריאטי.
קאדורנה בחר בטקטיקה של הגנה בחזית טרנטינו והתקפה בחזית האיזונצו.
בין 1915 עד 1917 ערך קאדורנה 11 התקפות בחזית האיזונצו ללא שינוי משמעותי בקו החזית פרט לכיבוש העיר גוריציה בקרב השישי על האיזונצו באוגוסט 1916. בקרבות אלה נהרגו כ-150,000 איטלקים.
המורל בקרב החיילים היה נמוך והמשמעת הצבאית נשמרה על ידי הוצאות להורג והדחות מפקדים.
קאדורנה הכניס לתוקף את המנהג הרומאי של דקימאטיו - הוצאה להורג של אחד מתוך עשרה חיילים ביחידות שהראו מורך לב בקרב.
קאדורנה הצטיין בהדיפת המתקפה האוסטרית הגדולה בחזית טרנטינו במאי 1916. המצב בחזית זו השתנה כאשר נכנסה גרמניה לחזית.
צבאו של קאדורנה היה מותש ולא מוכן למתקפה של הגרמנים והאוסטרים בקפורטו.
בעקבות התבוסה הקשה בקרב קפורטו, הודח קאדורנה ובמקומו נתמנה סגנו, ארמנדו דיאז.
לאחר המלחמה נשלח קאדורנה כנציג איטליה למועצת המלחמה העליונה בוורסאי.
מסקנות ועדת החקירה הממשלתית על התבוסה בקפורטו נתפרסמו בסוף יולי 1919. הן תלו בו את האשמה כאחראי העיקרי לתבוסה ולכל היבט כואב של המלחמה.
הן הביאו גינויים קשים, שזכו לבולטות בלתי הוגנת מהשתיקה שבה כוסתה אחריותם של גורמים צבאיים ופוליטיים אחרים.
הוא התפטר מהוועדה בוורסאי וחזר לאיטליה.
ב-1924 העניק לו בניטו מוסוליני דרגת פילדמרשל (Maresciallo d'italia).
סנטור מ-1913 עד 1928, קאדורנה לא הצטרף לפשיזם.
בשנת 1924 מינה אותו בניטו מוסוליני באופן מפתיע למרשל איטליה ושמו שוקם לחלוטין בעקבות הלחץ שהפעיל קרלו דלקרואה, נכה מהמלחמה ונשיא אגודת הוותיקים
הוא נפטר בבורדיגרה ב-21 בדצמבר 1928 ב"פנסיון ג'ולי", שהפך מאוחר יותר ל"מלון בריטניק".
לוח הנצחה הוצב על חזית המבנה, שופץ והפך לבניין מגורים.
גופו מונח במאוזוליאום, שתוכנן על ידי האדריכל מרצ'לו פיאצ'נטיני, בעיר הולדתו (Pallanza), על גדת אגם מאג'ורה.
קאדורנה הונצח באתרים רבים באיטליהː
דרך קאדורנהː היום כביש 141. בשנת 1916 הקימו לקדורנה קווי הגנה אחוריים ליד הר גראפה על מנת להגן על היחידות הגדולות שנפרסו בחזית טרנטינו במקרה של פריצת דרך של הקווים המתקדמים בגזרה מויצ'נזה למונטלו.
הוא נתן פקודה למהנדסי הצבא לבנות במהירות כביש ושני כבלים שיוכלו לשאת כלי רכב וחיילים עד להר גראפה.
עבדו שם כ-30,000 איש, כולל חיילים ואזרחים.
הדרך הושלמה ימים ספורים לפני התבוסה של קפורטו וקווי ההגנה של גראפה שימשו את הארמייה הרביעית בפיקודו של הגנרל מריו ניקוליס די רובילנט, שנסוגה מחזית הדולומיטים של טרנטינו.
בכמה הזדמנויות, עד ימי המלחמה האחרונים, דיממו האוסטרים את עצמם למוות בניסיון העקר לכבוש את פסגת ההר, ששלטה על גזרה שלמה של החזית וממנו, במשך עשרות קילומטרים, הלמו האיטלקים את חיילי האויב.
בפאלנצה, היום כפר של ורבניה, עיר הולדתו על אגם מאג'ורה (מחוז ורבאנו קוסיו אוסולה), הוקם המאוזוליאום שהוקדש לו, שנחנך ב-1932 ועוצב על ידי מרצ'לו פיאצ'נטיני.
תחנת הרכבת הצפונית של מילאנו, המשקיפה על פיאצלה לואיג'י קאדורנה.
אחת הככרות המרכזיות ליד מבצר ספורצה.
המנהרה העשרים של כביש 52 המנהרות של מונטה פאסוביו, שנחפרה במהלך הלחימה במלחמת העולם הראשונה, נושאת את שמו.
מחיקת השם מהרחובות והכיכרות של אודינה.
בשנת 2011 החליטה ועדת הטופונימיה של אודינה לשנות את שמה של הכיכר המוקדשת לקדורנה, ל"פיאצלה יוניטדה ד'איטליה", שכן במהלך השנים אושרה והתרחבה ההסכמה לדעתם של היסטוריונים שביקרו את גישתו של הבוז והזלזול בחיי החיילים בחזית.
התקפה חזיתית ואימונים טקטיים, רומא, USSME, 1915.
המלחמה בחזית האיטלקית, הקדמה מאת אלדו א.
גנרל רפאלה קדורנה בריסורגימנטו האיטלקי, מילאנו, פראטלי טרבס, עורכים, 1922.
דפים נוספים על המלחמה הגדולה, מילאנו, מונדדורי, 1925.
לואיג'י קדורנה מגיב, הקדמה מאת אלדו א.
מִכתָבִי מכתבי משפחה, בעריכת Raffaele Cadorna, מילאנו, Mondadori, 1967.
התכתבות אלברטיני-קאדורנה, עריכה: אנדריאה גואיסו.
הקדמה מאת סימונה קולאריזי, מילאנו, Fondazione Corriere della Sera, 2014, .
אביר הצלב הגדול מעוטר ב-Grand Cordon של מסדר הכתר של איטליה 29 בדצמבר 1910.
אביר הצלב הגדול מעוטר בגראנד קורדון ממסדר ה-SS.
מוריס ולזרוס 30 בינואר 1915.
אביר הצלב הגדול מעוטר ב-Grand Cordon של המסדר הצבאי של סבויה 28 בדצמבר 1916.
מדליה מאוריצית לזכות צבאית של 10 ברק
מדליית הנצחה למלחמת איטליה-אוסטריה 1915 - 18 (4 שנות מערכה)
אביר הצלב הגדול של מסדר כוכב קראדאורביץ' (מעמד צבאי)
אביר הצלב הגדול של מסדר הרכיבה על הכשרון האזרחי והצבאי
אביר הצלב הגדול של הנשר האדום
אביר הצלב הגדול של לגיון הכבוד
הצלב הגדול של מסדר הנסיך דנילו הראשון
חבר כיתה א' במסדר מיכאל האמיץ
לואיג'י נונו (באיטלקית: Luigi Nono; 29 בינואר 1924 – 8 במאי 1990) היה מלחין אוונגרד איטלקי, מחשובי המלחינים במאה ה-20.
נונו נולד בוונציה למשפחת אמנים אמידה.
הוא החל ללמוד מוזיקה אצל ג'אן פרנצ'סקו מאליפיירו בשנת 1941 בקונסרבטוריון של ונציה, שם למד על מסורת המדריגל של תקופת הרנסאנס, בין סגנונות אחרים.
אחרי שסיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת פדובה, עודד אותו ברונו מאדרנה לעסוק בהלחנה.
באמצעות מאדרנה התוודע אל המנצח הרמן שרכן - מורו לניצוח של מדרנה בשנים ההן - שתרם את חלקו להשכלתו המוזיקלית של נונו ולהמרצתו בכיוון זה.
היה זה שרכן שהציג את יצירתו הראשונה של נונו, Variazione canoniche sulla serie dell'op.
Schönberg ("וריאציות קנוניות) בשנת 1950 בסמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטדט - מרכז לגילוי מחדש של מוזיקה מודרנית אחרי השמה שעשו בה תקופת הדיקטטורה והמלחמה.
"הווריאציות הקנוניות", המבוססות על סדרת שנים-עשר הטונים אופוס 41 של ארנולד שנברג ציינו את נונו כמלחין מחויב במגמה אנטי-פאשיסטית (אניבאלדי 1980).
(הווריאציות הקנוניות עשו שימוש גם בשורה בת שישה יסודות של ערכים רתמיים).
נונו היה חבר בתנועת המרי האיטלקית בתקופת מלחמת העולם השנייה (שנברג-נונו, 2008).
למעשה, המחויבות הפוליטית המרשימה של נונו, עם שהציבה אותו לצד בני זמנו בדרמשטדט, כגון אנרי פוסה ולפניו הנס ורנר הנצה, גם הבדילה אותו מאחרים, בהם פייר בולז וקרלהיינץ שטוקהאוזן.
אף על פי כן, בולז ושטוקהאוזן היו אלה, שעמם התייתצב נונו בראש תנועת "מוזיקה חדשה" בשנות ה-50'.
השניים נישאו ב-1955. נונו נרשם כחבר במפלגה הקומוניסטית האיטלקית ב-1952. (פלאם 1995).
הבכורה העולמית של Il canto sospeso מ-56–1955 לקולות סולו, מקהלה ותזמורת הקנתה לנונו הכרה בינלאומית והציבה אותו כממשיך לגיטימי לוברן.
"מבקרים ציינו בתדהמה, כי "קאנטו סוספזו" של נונו השיג סינתזה - בדרגה שלא נחשבה לאפשרית - בין סגנון הלחנה אוונגרדי בלתי מתפשר לביטוי רגשי ומוסרי".
יצירה זו, שמקובל לראות בה את אחת מיצירות המופת המרכזיות של שנות ה-50' (שטנצל 1986, 3), היא יד זיכרון לקרבנות הפאשיזם, שמשולבים בה מכתבי פרידה שכתבו אסירים פוליטיים לפני הוצאתם להורג.
מבחינה מוזיקלית, יש כאן פריצת דרך מצד נונו, לא רק ב"[ה]איזון המופתי בין קולות לכלי נגינה" (אניבאלדי 1980) אלא גם בכתיבה המוטיבית, הכמו-נקודתית, המפרקת מילים להברות עוברות הלוך ושוב בין קולות ליצירת מצלולים מרחפים, בגוונים משתנים - שאפשר לראות בה שלוחה דמיונית של Klangfarbenmelodie technique של שנברג (פלאם 1995, IX).
בקטעים מסוימים ב"קנטו", נונו הלחין את הטקסט כמו בכוונה להרחיקו מעין הציבור, שם אין לו מקום...
בפרקים II, VI, IX ובחלקים מפרק III, הוא הופך דיבור לצלילים, רעשים.
לא זו בלבד, שהטקסטים אינם מובלטים אלא, אדרבא, המלחין מעלים אותם במבנים מוזיקליים דחוסים וקפדניים, עד כדי כך, שכמעט אינם ניתנים להבנה בשעת הביצוע.
מדוע, אם כן, להשתמש בטקסטים מכל וכל, ומדוע הטקסטים האלה?
בכתיבת מוזיקה לחלקים מסוימים של המכתבים שיש להיכלם במיוחד על עצם הצורך בכתיבתם, המוזיקאי נוקט בגישה של המלחין בלבד, זה שבחר קודם מבין המכתבים: הוא איננו מפרש, הוא איננו מגיב.
הוא מצמצם את הדיבור לצליליו ויוצר מהם מוזיקה.
פרמוטאציות של הגאי-תנועות,a, ä, e, i ,o, u; מבנה סדרתי.
האם צריך היה להימנע מלכתחילה מבחירת טקסטים עשירים כל כך במשמעות ולהסתפק בצלילים בלבד?
לפחות לפרקים, שבהם הוא עוסק רק בתכונות הפונטיות של הדיבור.
נונו הסתייג בהבלטה מן הדברים, והודיע לשטוקהאוזן, כי דבריו היו "לא נכונים ומטעים והוא לא חשב לא על טיפול פונטי בטקסט ולא על אפליה בין דרגות הבנה שונות למילים אלה או אחרות בכתיבת המוזיקה לטקסט" (הערת שוליים בשטוקהאוזן 1964, 49).
אף כי שטוקהאוזן הביע את צערו וחזר בו מדבריו שלוש שנים לאחר זאת, בהרצאה בדרמשטדט ב-8 ביולי 1960, תחת הכותרת "טקסט-מוזיקה-שירה" (נונו 1975, 41-60), כתב נונו בכעס:
מורשת המכתבים האלה הייתה לביטוי של יצירתי.
ומן היחס הזה בין המילים כשלמות פונטית-סמאנטית והמוזיקה כביטוי המולחן של המילים, יש להבין את כל יצירותיי הכוראליות מאז ולהבא.
שטות גמורה היא להסיק, מן הטיפול האנליטי של צורת הצליל של הטקסט, שהתוכן הסמאנטי מסולק החוצה.
השאלה מדוע בחרתי דווקא בטקסטים אלה ולא באחרים ליצירה איננה אינטליגנטית יותר מן השאלה מדוע, כדי לבטא את המילה "טיפש", אדם משתמש באותיות הערוכות בסדר ט-י-פ-ש.
"יל קנטו סוספזו" מתוארת כ"אזהרה נצחית" (אניבאלדי 1980); למעשה, זו היא הכחשה נמרצת של הטענה הברורה המובעת במשפט, המצוטט לעיתים קרובות, אך מחוץ להקשרו, (הופמן 2005) מדברי הפילוסוף תאודור אדורנו, כי "לכתוב שירה אחרי אושוויץ זו ברבריות." (אדורנו 1981, 34)
נונו עוד יחזור אל נושאים אנטי-פשיסטיים כאלה בשנים הבאות, כמו ב-Diario polacco; Composizione no.
2 מ-59–1956, שהרקע שלה כולל מסע במחנות ריכוז נאציים, ו-"azione scenica" Intolleranza 1960", שחוללה מהומה בביצוע הבכורה שלה בוונציה, ב-13 באפריל 1961 (שטייניץ 1995, שנברג-נונו 2005).
היה זה נונו שטבע, בהרצאה בשנת 1958, "התפתחות טכניקת השורה" (נונו 1975, 21-33), את הביטוי אסכולת דרמשטאדט לתיאור המוזיקה, שהוא, פייר בולז, ברונו מאדרנה קרלהיינץ שטוקהאוזן ומלחינים אחרים, שלא נקב בשמם, יצרו בשנות -50' נונו 1975, 30).
הוא הישווה את חשיבותם לזו של הבאוהאוס באמנויות החזותיות ובאדריכלות.
ב-1 בספטמבר 1959 נשא נונו בדרמשטדט הרצאה פולמוסית במיוחד, שכתב יחד עם תלמידו, הלמוט לכנמאן, ""Geschichte und Gegenwart in der Musik von Heute" ("היסטוריה ונוכחות המוזיקה של ימינו"), שבה מתח ביקורת והתבדל ממחברי המוזיקה המקרית והאליאטורית, שהייתה אז באופנה, בהשפעת מודלים אמריקאים כמו ג'ון קייג' (נונו 1975, 34-40).
אף כי בסמינר שנערך ימים אחדים קודם לכן הגדיר עצמו שטוקהאוזן כ"היפוך גמור, אולי הקיצוני ביותר, של קייג'" בדברו על "מבנים סטטיסטיים" בקונצרט שהוקדש ליצירותיו בערב של אותו יום, המרקסיסט נונו ראה זאת במונחים "מבני המון פאשיסטיים" ומחלוקת קשה התלקחה בין שני הידידים (קורץ 1992, 98).
בהצטרפה לתגובתו השלילית בפירוש של נונו לפרשנות של שטוקהאוזן לקשר בין המוזיקה לטקסט ב"איל קנטו סוספזו", שמה מחלוקת זו קץ לידידות ביניהם עד לשנות ה-80', והביאה לפירוק "השילוש האוונגרדי" של בולז, נונו ושטוקהאוזן (שנברג-נונו 2005).
Intolleranza 1960 ("אי-סובלנות 1960") עשויה להיחשב לשיא בסגנון ובאסתטיקה של המלחין מתקופתו המוקדמת (אניבאלדי 1980).
עלילתה עוסקת בתלאותיו של מהגר, הלכוד בהתרחשויות שונות, הנוגעות לחברה הקפיטליסטית המודרנית: עושק מעמד הפועלים, הפגנות רחוב, מעצר פוליטי ועינויים, כליאה במחנה ריכוז, מפלט ונטישה.
היצירה, שתוארה כ"פעילות בימתית" - נונו אסר בפירוש להכתירה במונח אופרה (שטנצל, 1999) - עושה שימוש במשאבים שונים, החל בתזמורת גדולה, מקהלה, סרט הקלטה ורמקולים ועד לטכניקה של פנס קסם, הלקוחה מהתנסויות התיאטרון של מאיירהולד ומאיאקובסקי בשנות ה-20' של המאה ה-20 ליצירת דרמה אקספרסיוניסטית עשירה.
הלברית של אנג'לו ריפלינו, הבנויה מסיסמאות פוליטיות, שירים וציטטות מברכט וסארטר (כולל רגעים של "הרחקה ברכטיאנית"), בשילוב עם המוזיקה הנוקבת, המיוסרת, של נונו, עולה בקנה אחד עם הגינוי החריף של הקפיטליזם, שהמלחין ביקש למסור באמצעותה (אניבאלדי 1980).
המהומה בביצוע הבכורה בוונציה הייתה תוצאה ברורה של נוכחות נציגי סיעות פוליטיות הן משמאל והן מימין בקהל.
נאו-נאצים ניסו לחבל בהתנהלות ההצגה בפצצות סירחון, אך לא הצליחו למנוע את סיומה בניצחון לנונו (שנברג-נונו 2005).
נונו החל למזג חומר תעודי (נאומים פוליטיים, סיסמאות, צלילים זרים) על סרט הקלטה, ושימוש חדש באלקטרוניקה, שחש כי הם דרושים להפקת "מצבים קונקרטיים" בעלי שייכות לסוגיות פוליטיות עכשוויות (אניבאלדי 1980).
הכתיבה האינסטרומנטלית נטתה לגבש את הסגנון הסריאלי ה"נקודתי" של ראשית שנות ה-50' לקבוצות, אשכולות צלילים דמויי משיחות מכחול רחבות, שהתאימו יפה לשימוש בקולאז' של סרט הקלטה (אניבאלדי 1980).