tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מארי אברהם אנטוניו סליירי אליזבת ברידג' קונסטנצה מוצרט רוי דוטריס לאופולד מוצרט סיימון קאלו עמנואל שיקנדר ג'פרי ג'ונס הקיסר יוזף השני צ'ארלס קיי הרוזן אורזיני-רוזנברג ריטה זוהר גברת שלומברג
עלילת הסרט היא בדיונית ברובה ומבוססת על אגדות אורבניות רבות.
לדוגמה, הרעיון של קנאתו של סליירי במוצרט, הנובעת מהעדר כישרון, היא מיתוס בלבד.
הצלחתו של סליירי בחצר המלוכה ובקהל הרחב, הייתה גדולה יותר מהצלחת מוצרט.
את הרקוויאם המפורסם של מוצרט הזמין הרוזן פרנץ ואלזג-שטופאך, איש אצולה חובב מוזיקה ולא אנטוניו סליירי, כמתואר בסרט.
סליירי מעולם לא השלים את היצירה.
בסרט סליירי מתואר כמלחין חסר תרומה משמעותית לעולם המוזיקה, עקב חוסר כישרון.
בפועל אנטוניו סליירי הוא אחד המלחינים החשובים והמפורסמים של תקופתו, אם כי היום יצירותיו כמעט ואינן מנוגנות.
בסצנה בה מוצרט מבקש לנגן בסגנונות של מלחינים שונים, הוא מסרב לנגן בסגנונו של כריסטוף ויליבלד גלוק בטענה שהוא משעמם.
במציאות, גלוק היה אחד המלחינים האהובים על מוצרט.
קונסטנצה ובר, אשתו של מוצרט, מוצגת בסרט כמי שניהלה את משק הבית ולא יותר מזה.
במציאות, היא הייתה זמרת סופרן פעילה, שאף השתתפה ברבות מהאופרות שמוצרט הלחין.
בסצנת הפגישה בין מוצרט לקיסר, מוצרט "משפר" את המנגינה של סליירי.
המנגינה שיוצאת בסוף היא "Non più andrai" מתוך האופרה של מוצרט "נישואי פיגארו".
שני שחקנים, טום הולס (מוצרט) ופ.
מארי אברהם (סליירי) היו מועמדים לפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר.
פרוש שמו של הסרט "אמדאוס", הוא "אהובו של האל".
זהו שמו השני של מוצרט.
השימוש בשם "אמדאוס" בידי מוצרט עצמו מופיע לעיתים רחוקות במכתבים שנכתבו על ידי המלחין, ולרוב בנימה מבודחת על הסיומת הלטינית, שכן לרוב הוא נעשה בסמוך לשמות "וולפגנגוס" ואף "מוצרטוס" .
פרט למקרים בודדים כדוגמת אלה, מוצרט לרוב כתב את השם אמדה (Amadè) כשכתב את תרגום שם ההטבלה שלו, תיאופילוס, לאיטלקית.
את הפאה הוורודה שחבש מוצרט בסרט ניתן לראות בתערוכת הקבע של מוזיאון אקדיאן באוניברסיטת מונקטון.
הפאה נוצרה על ידי פול לבלנק.
לבלאנק זכה באוסקר לאיפור ועיצוב השיער הטובים ביותר עבור סרט זה בשנת 1985.
קנת בראנה כותב באוטוביוגרפיה שלו "Beginning" שהוא היה אחד המועמדים הסופיים לתפקיד מוצרט, אך המצב השתנה כשפורמן החליט לעשות את הסרט עם צוות אמריקאי.
מארק המיל, שהחליף את טים קארי בתור מוצרט לקראת סוף ההצגה בברודוויי של גרסת המחזה, נבחן יחד עם שחקניות רבות באודישן לתפקיד אשתו של מוצרט קונסטנצה.
עם זאת, פורמן החליט בסופו של דבר לא ללהק אותו בשל הקשר שלו לדמותו של לוק סקייווקר, בתחושה שהקהל לא יאמין לו כמלחין.
מג טילי לוהקה לתפקיד אשתו של מוצרט קונסטנצה, אך היא קרעה רצועה ברגלה יום לפני תחילת הצילומים, היא הוחלפה באליזבת ברידג'.
סיימון קאלו, שגילם את מוצרט בהפקה הבימתית המקורית של אמדאוס בלונדון, לוהק לתפקיד עמנואל שיקנדר, הליבריסט של חליל הקסם.
הסרט צולם במקום בפראג ובקרומיז' , בגלל שרוב המבנים נשמרו בצורתם מימי הביניים, מה שהוזיל את ההפקה והעלות.
פורמן הצליח לצלם סצנות בתיאטרון הרוזן נוסטיץ בפראג, שם הוצגו לראשונה דון ג'ובאני וחסדו של טיטוס מאתיים שנה קודם לכן.
מספר סצנות אחרות צולמו באולפני ברנדוב ובבניין אינוואלידובנה, לשעבר "הוטל דה אינווליד", שנבנה בשנים 1731–1737.
פורמן שיתף פעולה עם הכוריאוגרפית האמריקאית טווילה ת'ארפ.
על פי הדיווחים, טום הולס השתמש במצב הרוח של ג'ון מקנרו כמקור השראה לגילום הגאונות הבלתי צפויה של מוצרט.
הוא טען שהוא לא מצא את צחוקו של מוצרט עד שהפיל בקבוק וויסקי.
רוג'ר אברט העניק לסרט ארבעה מתוך ארבעה כוכבים והודה כי מדובר באחד "ההימורים המסוכנים ביותר שיוצר קולנוע לקח מזה זמן רב", אך הוסיף כי "אין שום דבר זול או לא ראוי בגישה", ובסופו של דבר הגיע למסקנה כי זה היה "סרט מרהיב, מלא ורך ומצחיק ומקסים".
מאוחר יותר הוסיף אברט את הסרט לרשימת הסרטים הגדולים שלו.
פיטר טראוורס ממגזין "פיפל" אמר כי "הלס ואברהם חולקים ניצחון כפול בסרט שעומד כהישג פרובוקטיבי ומופלא".
סטנלי קאופמן מ"הניו ריפבליק" הכניס אותו לרשימת הסרטים שלו שכדאי לראות.
בביקורת שלילית אחת, טוד מקארתי מ-Variety אמר שלמרות "חומרים ונושאים נהדרים לעבוד איתם, וכישרון מוביל שכזה המעורב", "הקומה והעוצמה שהייתה למחזה בגרסת הבמה פחתו באופן ניכר" בעיבוד הקולנועי.
אי הדיוקים ההיסטוריים הרבים של הסרט גררו ביקורת מצד היסטוריונים מוזיקליים.
הסרט הכניס 52 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה עד נובמבר 1985, בעודו עדיין בבתי הקולנוע בחו"ל.
הוא הכניס עד היום למעלה מ-90 מיליון דולר ברחבי העולם.
הסרט היה מועמד לאחד עשר פרסי אוסקר, וזכה בשמונה (כולל הסרט הטוב ביותר).
בתום טקס האוסקר, לורנס אוליבייה עלה לבמה כדי להגיש את האוסקר לסרט הטוב ביותר.
בזמן שאוליבייה הודה לאקדמיה על שהזמינה אותו, הוא כבר פתח את המעטפה, במקום להכריז על המועמדים, הוא פשוט קרא, "הזוכה על זה הוא אמדאוס".
פקיד האקדמיה עלה במהירות לבמה כדי לאשר את הזכייה והזוכה וסימן שהכל בסדר לפני שאוליבייה העניק את הפרס למפיק סול זאנץ.
אוליבייה (בשנתו ה-78) היה חולה שנים רבות, ובגלל דמנציה קלה הוא שכח לקרוא את המועמדים.
לאחר מכן הודה זאנץ לאוליבייה, ואמר שזה כבוד לקבל ממנו את הפרס, לפני שהזכיר את המועמדים האחרים בנאום הקבלה שלו: דמעות של שתיקה, המעבר להודו, מקום בלב וסיפורו של חייל.
מוריס ז'אר זכה בפרס המוזיקה המקורית הטובה ביותר על הלחן שלו "המעבר להודו".
בנאום הקבלה שלו לפרס, העיר ז'אר בהומור "היה לי מזל שמוצרט לא היה זוכה השנה".
הסרט יחד עם הפצוע האנגלי, מטען הכאב, הארטיסט ובירדמן הם הזוכים היחידים בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר שלעולם לא נכנסו לטופ 5 של שוברי קופות סוף השבוע.
הסרט הגיע לשיאו במקום ה-6 במהלך סוף השבוע השמיני שלו בבתי הקולנוע.
סול זאנץ הפיק גם את אמדאוס וגם את הפצוע האנגלי.
פרסקטגוריהמועמד/יםתוצאהפרסי אוסקרפרס אוסקר לסרט הטוב ביותרשאול זאנץפרס אוסקר לבימוי הטוב ביותרמילוש פורמןפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותרפ.
מורי אברהםטום האלספרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותרפיטר שאפרפרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותראמנות בימוי: פטריציה פון ברנדנשטיין ;
מורי אברהםפרסי קינמה ג'ונפו הסרט הטוב ביותר בשפה זרהמילוש פורמןפרסי איגוד מבקרי הקולנוע בלוס אנג'לסהתמונה הטובה ביותרהבמאי הטוב ביותרמילוש פורמןהשחקן הטוב ביותרפ.
מורי אברהםהתסריט הטוב ביותרפיטר שאפרקטע המוזיקה הטוב ביותרוולפגנג אמדאוס מוצרטסגן אלוףנאסטרו ד'ארגנטו הבמאי הזר הטוב ביותרמילוש פורמןהשחקן הזר הטוב ביותרטום האלסהמועצה הלאומית לשימור סרטים מרשם הסרטים הלאומיהוכנספרסי איגוד הקולנוע והטלוויזיה המקווןהיכל התהילה של הסרט: הפקותפרסי רוברט הסרט הזר הטוב ביותרמילוש פורמןפרסי איגוד מבקרי הקולנוע הטורקי הסרט הזר הטוב ביותר
מלכתחילה, הסופר פיטר שפר והבמאי מילוש פורמן היו פתוחים לגבי רצונם ליצור דרמה משעשעת המבוססת רק על המציאות באופן רופף, וכינו את היצירה "פנטזיה על הנושא של מוצרט וסליירי".
רעיון האיבה בין מוצרט לסאליירי זכה לפופולריות על ידי אלכסנדר פושקין בשנת 1830 במחזהו מוצרט וסליירי.
בו רוצח סליירי את מוצרט על הבמה.
המחזה נעשה לאופרה מוצרט וסליירי מאת ניקולאי רימסקי-קורסקוב 67 שנים מאוחר יותר, אשר בתורה זכתה לעיבוד ראשון למסך על ידי במאי הסרט האילם ויקטור טורג'נסקי ב-1914.
תפנית משמעותית נוספת בסרט היא הצגתו של סליירי כמתבודד אדוק לכוד בנדר צניעות כאשר במציאות הוא היה איש משפחה נשוי עם שמונה ילדים ולפחות פילגש אחת.
מוצרט אכן הוזמן להלחין מיסה רקוויאם על ידי נדיב אנונימי.
במציאות, התברר שמזמין היצירה הוא הרוזן פרנץ פון וולסג, שהתאבל לאחר מות אשתו.
אמדאוס הוקרן בבכורה בשנת 1984 כסרט בדירוג PG (מומלצת השגחה של ההורים) עם זמן ריצה של 161 דקות.
לא ברור אם גרסת הבמאי מייצגת את החזון האמנותי הממשי של פורמן.
פורמן הגן על 20 הדקות של החתכים באוטוביוגרפיה שלו מ-1993 Turnaround, וחזר על הגנתו בחומר המשלים מ-1995 ל-LazerDisc המפואר של פיוניר.
גרסת הבמאי זכה לביקורת קשה, בין השאר משום שהיא עקרה את המהדורה התיאטרלית, במקום להשלים אותה.
ריאן ג'ונסון טען שגרסת הבמאי "באופן מוזר הוא סוג של כיתת אמן הפוכה בעריכה: זה מראה בדיוק למה הגזרות נעשו מלכתחילה ואיך הם גרמו לסרט לעבוד".
רוג'ר אברט ציין כי הגרסה הייתה חלק מגל רחב יותר של גרסאות של במאים במהדורות הווידאו ביתי, שאותו הוא אפיין כ"ברכה מעורבת".
Club ציינה כי רוב הסיקוונסים הנוספים היו מיותרים או מיותרים, ושברו את "הזרימה התוססת בין הסצנות" שסימנה את "הגרסה המעולה" של מהדורת התיאטרון".
מצד שני, המבקרים זיהו את היתרונות של כמה מהסצנות הנוספות.
אברט ורובינסון הסכימו שהסצנות שנוספו מסבירות טוב יותר את שנאתו של קונסטנצה לסאליירי, למרות שרובינסון תהה אם עלילת המשנה הזו באמת זקוקה לסצנה חשופת חזה.
ג'ורדן הופמן מ-Foreign Policy הוסיף כי עלילת המשנה בה מציגה את כריסטין אברסולה כזמרת חביבה על סלירי השוכבת עם מוצרט, הייתה "מעולה".
באופן רחב יותר, תוך כדי קידום גרסת הבמאי, פורמן טען שזמן הריצה הבלתי מוגבל של וידאו ביתי מספק סביבה טובה יותר לסצנות שנמחקו:כשאתה מסיים סרט, לפני שהקהל המשלם הראשון רואה אותו, אין לך מושג.
אתה לא יודע אם עשית הצלחה או פלופ כשזה מגיע לקופות.
ובשנות ה-80, עם MTV על הסצנה, יש לנו סרט בן שלוש שעות על מוזיקה קלאסית, עם שמות ארוכים, פאות ותלבושות.
אל תשכח שאף אולפן גדול לא רצה לממן את הסרט, מהסיבות הללו.
אז אמרנו, "טוב, אנחנו לא רוצים לדחוף את הסבלנות של הקהל רחוק מדי".
מה שלא היה קשור ישירות לעלילה, פשוט גזרתי אותו.
אבל זו הייתה החלטה הדדית [להגביל את זמן הריצה].
רציתי את החיים הכי טובים לסרט בעצמי...
ובכן, ברגע שאנחנו מוציאים אותו מחדש ב-DVD, זה לא משנה אם הוא אורכו שעתיים ו-40 דקות, או שלוש שעות.
אז למה שלא נעשה את הגרסה כפי שנכתבה בתסריט?
בשנת 2024, הודיעה שאול זאנץ ושות' כי בשיתוף עם ארכיון הסרטים של האקדמיה ותיאטרו דלה פייס, היא השלימה שחזור 4K של אמדאוס (כולל הגזרה התיאטרלית) כדי לחגוג את יום השנה ה-40 לסרט.
המשחזרים ציינו שפול זאנץ, אחיינו ויורשו של שאול, העדיף אישית את המהדורה התיאטרלית על פני גזרת הבמאי.
המפיקים הודיעו כי גרסה משוחזרת של המהדורה התיאטרלית תהיה זמינה בווידאו הביתי.
מוזיקה בניצוחו ובפיקוחו של נוויל מרינר
תזמורת: האקדמיה של סנט מרטין בשדות, בניצוחו של נוויל מרנר.
מקהלת האקדמיה של סנט מרטין בשדות, בניצוחו של לאסלו הלטאי
מקהלת אופרה אמברוזיאן, בניצוחו של ג'ון מקארתי
הפזמונים של מנזר וסטמינסטר, בניצוחו של סיימון פרסטון
אדג'יו בדו מינור למפוחית זכוכית, ק' 617 : תומאס בלוך עם הווירטווזיים של בריסל, בניצוחו של מארק גראוולס
רקע פארודי: מקהלת הסימפונית של סן פרנסיסקו
"קארו מיו בן" מאת ג'וזפה ג'ורדני : מישל אספוסיטו, סופרן
אלבום הפסקול הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הקלאסיים של בילבורד, למקום ה-56 במצעד האלבומים הפופולריים של בילבורד, מכר למעלה מ-6.5 מיליון עותקים וקיבל שלושה עשר דיסקי זהב, מה שהופך אותו לאחת מהקלטות המוזיקה הקלאסית הפופולריות ביותר של כל הזמנים.
הוא זכה בפרס הגראמי לאלבום הקלאסי הטוב ביותר בשנת 1984.
מוצרט: סימפוניה מס' 25 בסול מינור, ק' 183, פרק ראשון
מוזיקה צוענית של תחילת המאה ה-18: בובאק והונגריקוס
מוצרט: סרנדה לכלי נשיפה בדו מז'ור, ק' 361 , פרק שלישי
מוצרט: החטיפה מהסרגליו, ק' 384, פינאלה טורקית
מוצרט: קונצ'רטו לשני פסנתרים בדו מז'ור, ק' 365 , פרק שלישי
מוצרט: מיסה גדולה בדו מינור, ק' 427 , קיירי
מוצרט: סימפוניה קונצרטנטה בדו מז'ור, ק' 364 , פרק ראשון
מוצרט: קונצ'רטו לפסנתר מס' 15 ב-B Flat, K.
מוצרט: נישואי פיגארו, ק' 492, מערכה שלישית, "אקו לה מרסיה"
מוצרט: נישואי פיגארו, ק' 492, מערכה רביעית, "אה, tutti contenti"
מוצרט: דון ג'ובאני, ק' 527, מערכה ב', סצנת קומנדטור
מוצרט: רקוויאם, ק' 626, אינטרויטוס (מבוא תזמורתי)
מוצרט: רקוויאם, ק' 626, Dies irae
מוצרט: רקוויאם, ק' 626, קונפוטטיס
מוצרט: רקוויאם, ק' 626, לקרימוסה
כל הרצועות באלבום בוצעו במיוחד עבור הסרט.
על פי פרשנות הסרט של פורמן ושפר, מריינר הסכים להקליט מוזיקה לסרט באם המוזיקה של מוצרט לא תשנה לחלוטין מהתווים המקוריים.
מריינר אכן הוסיף כמה תווים למוזיקה של סליירי שמורגשים בתחילת הסרט, כאשר סליירי מתחיל את הווידוי שלו.
האריה "Ruhe sanft" מהאופרה זיידה אינה מופיעה בסרט.
תרשים (1985–2006)מיקום שיאאלבומים אוסטרליים (Kent Music Report)10אלבומים בלגיים (Ultratop Flanders)97אלבומים/תקליטורים מובילים בקנדה (RPM)36אלבומים הולנדיים (אלבומים מובילים 100)10אלבומים אירופיים (Eurotipsheet)21אלבומים פיניים (Suomen virallinen lista)30אלבומים צרפתיים (SNEP)42אלבומי ניו זילנד (RMNZ)9אלבומים שוודיים (Sverigetopplistan)10אלבומים שווייצרים (Schweizer Hitparade)7אלבומים בבריטניה (OCC)64חוצות 200 בארצות הברית56
תרשים (1985)מַצָבאלבומי ניו זילנד (RMNZ)39
בשנת 1985 יצא אלבום נוסף עם הכותרת "עוד מוזיקה מהפסקול המקורי של הסרט אמדאוס" המכיל בחירות נוספות של מוזיקה שלא נכללו במהדורת הפסקול המקורית.
מוצרט: חליל הקסם, ק' 620, מערכה 2, אריה מלכת הלילה.
מוצרט: קונצ'רטו לפסנתר מס' 20 בד מינור, ק' 466, פרק ראשון .
אנטוניו סאליירי: אקסור, רה ד'אורמוס, פינאלה.
מוצרט: Eine kleine Nachtmusik (סרנדה מס' 13 לכלי מיתר בסול מז'ור), ק' 525, פרק ראשון, עיבוד לאוקטט כלי נשיפה מאת גרהם שין.
מוצרט: קונצ'רטו לחליל ונבל בדו מז'ור, ק' 299, פרק ב '.
ג'וזפה ג'ורדני : "קארו מיו בן".
נועדה במקור לנגן על כתוביות הסיום, אך הוחלפה בסרט בפרק השני של הקונצ'רטו לפסנתר מס' 20 בדי מינור (כלול בהקלטת הפסקול המקורית).
בשנת 2002, במקביל ליציאת גרסת הבמאי של הסרט, פסקול הסרט עבר מאסטרציה מחדש בקידוד 24 סיביות והוצא מחדש עם הכותרת Special Edition: The Director's Cut – Newly Remastered Original Recording Recording על שני תקליטורי זהב 24 קראט.
הוא מכיל את רוב המוזיקה משתי המהדורות הקודמות, אך עם ההבדלים הבאים.
החלקים הבאים נוספו עבור מהדורה זו:
מצעד קבלת הפנים של סליירי הפך ל" Non più andrai " מ"נישואי פיגארו " (כולל דיאלוג מהסרט)
אדג'יו בדו מינור למפוחית זכוכית, K.
הקטעים הבאים, שפורסמו בעבר ב-Mor Music from the Original של הסרט Amadeus, לא נכללו:
מוזיקת הלוויה של הבונים החופשיים, ק' 477
עיבוד לסדרת טלוויזיה למחזה המקורי של שאפר בכיכובם של וויל שארפ ופול בטני ישודר ב-Sky TV בסוף 2024.
ג'יבו היה ארבע פעמים אלוף צרפת לשחמט בשנים 1928, 1930, 1935 ו-1940. שלוש פעמים זכה באליפות צרפת בשחמט בהתכתבות, בשנים 1929, 1931 ו-1932. למרות כל הישגיו הגדיר את עצמו כחובב שחמט ובמקצועו היה דוור.
ג'יבו חלק מקום 4–5 בתחרות רמסגייט בשנת 1929 (ניצח: ויליאם גיבסון).
ג'יבו ייצג את נבחרת צרפת בשתי אולימפיאדות:
באולימפיאדת השחמט 1924, אולימפיאדת השחמט הלא רשמית הראשונה שהתקיימה במקביל לאולימפיאדת פריז (1924).
השיג 3.5 נקודות מ-8 משחקים.
באולימפיאדת השחמט 1936, אולימפיאדת השחמט הלא רשמית השלישית שהתקיימה במקביל לאולימפיאדת ברלין (1936).
ג'יבו שיחק בלוח השני והשיג 3.5 נקודות מ-17 משחקים.
לבן: אמדה ג'יבו שחור: פרדריק לאזאר
המשחק מטה נחשב למשחק הקצר ביותר שאי פעם התקיים בין שני אמני שחמט, כאן הלבן מתעלם מעקרונות פתיחה בסיסיים ונענש מיידית על כך.
בפרסומים מאוחרים יותר נטענו טענות שונות, שהמשחק ארך חמישה מסעים ולא ארבעה, שהמשחק היה משחק ידידותי בין השניים לאחר ארוחת צהרים דשנה, שהשחקן בלבן לא היה אמדה ג'יבו אלא אחר וכדומה.
אמדן הייתה סיירת קלה, השנייה בסדרת דרזדן של הצי הקיסרי הגרמני, ונקראה על שם העיירה אמדן.
היא הונחה ב-Kaiserliche Werft (המספנה הקיסרית) בדנציג בשנת 1906, הושקה במאי 1908 ונכנסה לשירות ביולי 1909. הייתה לה אונייה אחות אחת, דרזדן.
כמו הסיירות הקודמות מסדרת קניגסברג, אמדן הייתה חמושה בעשרה תותחים בקוטר 10.5 ס"מ (4.1 אינץ') ושני צינורות טורפדו.
אמדן בילתה את רוב הקריירה שלה מעבר לים בשייטת מזרח אסיה, שבסיסה בצ'ינגדאו, בטריטוריה המוכרת של מפרץ ג'יאוז'ו בסין.
בשנת 1913 קיבל קרל פון מילר את הפיקוד על האונייה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, אמדן לכדה ספינת קיטור רוסית והסבה אותה לפושטת המסחר קורמורן.
אמדן הצטרפה מחדש לשייטת מזרח אסיה, ואז נותקה לפשיטה עצמאית באוקיינוס ההודי.
הסיירת פעלה כמעט חודשיים באזור, ולכדה כמעט שני תריסרי ספינות.
ב-28 באוקטובר 1914 פתחה אמדן בהתקפת פתע על פננג; בקרב פננג, היא הטביעה את הסיירת הרוסית ז'מצ'וג ואת המשחתת הצרפתית מוסקט.
לאחר מכן לקח מילר את אמדן לפשוט על איי קוקוס, שם הנחית קבוצה של מלחים כדי להרוס מתקנים בריטיים.
שם, אמדן הותקפה על ידי הסיירת האוסטרלית HMAS סידני ב-9 בנובמבר 1914. האונייה האוסטרלית החזקה יותר גרמה במהירות נזק חמור לאמדן ואילצה את מילר להעלות את ספינתו על שרטון כדי להימנע מטביעה.
רוב הניצולים נלקחו בשבי; אנשי פלוגת הנחיתה, בראשות הלמות פון מיקה, הצליחו להשתלט על ספינת מפרש ובסופו של דבר חזרו לגרמניה.
שרידי אמדן נהרסו במהירות על ידי פעולת הגלים, והסיירת פורקה לגרוטאות בשנות ה-50.
חוק הצי משנת 1898 אישר בניית שלושים סיירות קלות חדשות; התוכנית החלה עם סדרת גאצלה, שפותחה לסדרות ברמן וקניגסברג, ששילבו שיפורים מצטברים במהלך הבנייה.
השינוי העיקרי בשתי הסיירות מסדרת דרזדן, שהוקצו לשנת הכספים 1906, כלל דוד נוסף למערכת ההנעה להגברת כוח המנוע.
הדחק האונייה היה 3,664 טונות (3,606 טונות ארוכות) בתפוסה סטנדרטית ועד 4,268 טונות (4,201 טונות ארוכות) במעמס מלא.
היה לה צוות של 18 קצינים ו-343 מלחים.
מערכת ההנעה שלה כללה שני מנועי קיטור תלת דרגתיים, שנועדו להעניק 13,315 כוחות סוס (9,929 קילוואט) למהירות מרבית של 23.5 קשרים (43.5 קמ"ש).
המנועים הונעו על ידי שנים עשר דוודי צינור מים המונעים בפחם מסוג מארין והניעו זוג מדחפים בורגיים.
אמדן הייתה הסיירת הגרמנית האחרונה שצוידה במנועי קיטור תלת דרגתיים; כל הסיירות הבאות השתמשו בטורבינות הקיטור החזקות יותר.
הסוללה הראשית של האונייה כללה עשרה תותחים 10.5 ס"מ (4.1 אינץ') SK L/40 בצריחים בודדים.
שניים הוצבו זה לצד זה קדימה על המצודה, שישה מוקמו באמצע האונייה, שלושה משני הצדדים, ושניים הוצבו זה לצד זה מאחור.
החימוש המשני כלל שמונה תותחים 5.2 ס"מ (2 אינץ') SK L/55, גם הם בצריחים בודדים.
בנוסף, היו לה שני צינורות טורפדו בקוטר 45 ס"מ (17.7 אינץ') עם ארבעה טורפדות, שהותקנו מתחת לקו המים, וניא גם יכלה לשאת 50 מוקשים ימיים.
האונייה הייתה מוגנת על ידי סיפון משוריין בעובי של עד 80 מ"מ (3.1 אינץ').
למגדל הניווט היו דפנות בעובי 100 מ"מ (3.9 אינץ'), והתותחים היו מוגנים על ידי מגני תותחים בעובי 50 מ"מ (2 אינץ').
אמדן הושקה בשנת 1908 ונכנסה לשירות כשנה לאחר מכן.
היא הייתה חמושה בעשרה תותחי 4.1 אינץ' ושני משגרי טורפדו.
בשנת 1910 נשלחה "אמדן" למזרח הרחוק, ושם נשארה משך כל השנים עד השמדתה, כאשר נמל הבסיס שלה היה בצ'ינגדאו, מובלעת גרמנית בצפון-מזרח סין.
פרט לסיורים ולהפגנות נוכחות, עסקה הסיירת עד מלחמת העולם במספר פעולות קרביות בעלות אופי של שיטור קולוניאלי.
בשנת 1913 קיבל את הפיקוד על פלגת הסיירות, כולל "אמדן", ויצה-אדמירל גרף מקסימיליאן פון שפה.
באותה שנה קיבל את הפיקוד על הספינה קורבטנקפיטן קרל פון מילר ולסגנו מונה קפיטן-לויטננט הלמוט פון מיקה (Mücke).
שלושת אלה נותרו בפיקוד גם בפרוץ המלחמה.
עם פרוץ המלחמה, ובעיקר עם הצטרפות בריטניה, ברור היה שהאימפריה הגרמנית שמעבר לים בסכנה, כולל הנחלות והבסיסים שבמזרח הרחוק.
כיוון שכך, הרימה פלגת הסיירות עוגן, ורוב ספינותיה, בפיקוד שפה, עשו דרכן מזרחה אל האוקיינוס השקט.
עוד לפני הפלגת הסיירות, מיד עם פרוץ המלחמה, תפסה "אמדן" את שללה הראשון: אוניית הקיטור הרוסית "ריאזן", והביאה אותו לנמל הבית בצ'ינגדאו.
בהמשך, ביוזמת מפקדה, קרל פון מילר, יחד עם ספינת עזר, נשלחה לפעולה כפושטת עצמאית לאוקיינוס ההודי.
במשך כעשרה שבועות של פעולה, לרוב תחת הסוואה, היא יירטה עשרות ספינות סוחר של מדינות ההסכמה.
דרך פעולתה האופיינית הייתה איום על הספינה המיורטת, שנצטוותה לעצור, וצייתה, לנוכח ההפתעה ויחסי הכוחות הבלתי שווים.
אז עלה עליה צוות השתלטות.
ספינות מובילות פחם נשארו בפיקוד גרמני כ"תחנות דלק ניידות", ורוב האחרות הוטבעו לאחר שצוותן הורד מהן וכל סחורה מועילה נפרקה.
הצוותים קיבלו יחס הוגן ושוחררו לאחר זמן קצר, דבר שהוציא שם להתנהגותה ה"אבירית" של ה"אמדן".
בין פעולות היירוט של אוניות סוחר, הפגיזה "אמדן" באמצע ספטמבר את מדרס שבהודו ופגעה באופן רציני במאגרי הדלק שבמקום.
בסוף אוקטובר היא חדרה במסווה לנמל פנאנג (Penang) שבמלאיה (כיום בחלקה היבשתי של מלזיה) והטביעה את הסיירת הרוסית "ז'מצ'וג" (Жемчуг).
לאחר צאתה מן הנמל הטביעה "אמדן" את המשחתת הצרפתית "מוסקט" (Mousquet), שרדפה אחריה, אך הוטעתה תחילה לחשוב שהמדובר בספינה בריטית.
פעולתה של "אמדן" באוקיינוס ההודי, שנחשב ל"אגם בריטי", אילצה את הבריטים להפנות חלק מהצי המלכותי הבריטי לשם סילוק האיום ושימשה כשלעצמה, לבד מן הנזק הישיר לספינות ולסחורות, הסחה מוצלחת.
עם התחלת משלוח הכוחות מאוסטרליה ומניו זילנד לעזרת הבריטים, הפכה אבטחת דרכם, באותם ימים (תרתי משמע) בהם פעלה "אמדן", לחיונית.
ב-9 בנובמבר 1914 פשטה "אמדן" על האי דיירקשן (Direction) שבאיי קוקוס, בו עברו מספר קווי תקשורת חשובים.
צוות שהורד מן הספינה חיבל בקווי התקשורת ובתחנת האלחוט.
בזמן שהות הצוות באי, נוצר מגע בין "אמדן" לסיירת הקלה האוסטרלית "סידני", בעלת תותחי 6 אינצ'ים.
זו האחרונה, אשר שהתה באותו אזור לצורך אבטחת שיירות החיילים האוסטרלים והניו זילנדים שעשו דרכם באוקיינוס ההודי לעזרת בריטניה, קיבלה התרעה מן הבריטים שעל האי קודם להגעת ה"אמדן".
בקרב באה לידי ביטוי עליונותה של "סידני" בחימוש ובמהירות, ולאחר מספר שעות נאלצה "אמדן", שנפגעה קשות, לעלות על שרטון באי צפון קילינג, כדי שלא לטבוע.
כיוון ש"סידני" המשיכה לירות, הניפה "אמדן" דגל לבן.
"אמדן" ספגה 131 הרוגים ו-65 פצועים.
יתר אנשי הצוות נפלו בשבי.
כן נפלו בסופו של דבר בשבי צוותי ההשתלטות שיצאו מ"אמדן" לצורך תפיסת אוניות סוחר שיורטו אך לא טובעו.
צוות הנחיתה, בפיקודו של מיקה, שנותר באי דיירקשן, מצא בו ספינת מפרשים, השתלט עליה, ועשה דרכו לפדאנג שבסומטרה באיי הודו המזרחיים ההולנדיים (כיום אינדונזיה.
הולנד נותרה נייטרלית במלחמת העולם הראשונה).
בפדאנג יצרו אלה קשר עם נציגים גרמנים ובעזרתם מצאו ספינה גרמנית שהוליכה אותם סמוך לחופי אל-חודיידה שבתימן, אז בשליטה של האימפריה העות'מאנית, בעלת בריתה של גרמניה.
לאחר מסע תלאות, בים סוף וביבשה, וקרב עם מורדים או שודדים (הדבר לא הוברר), בו נהרגו ונפצעו כמה מהם, הגיעו באביב 1915 למסילת הברזל החיג'אזית ומשם לקונסטנטינופול, בירת האימפריה.
דרכם מן האימפריה העות'מאנית לגרמניה הייתה רצופה קבלות פנים ואותות הוקרה שונים.
כלל אנשי צוות האניה עוטרו בצלב הברזל לאחר שנפלה, כמו גם האמדן עצמה.
ארבע אוניות הושקו במרוצת השנים עם השם "אמדן", כולן נשאו את סמל צלב הברזל כאות זיכרון לאמדן.
האחרונה בהן הייתה פריגטה מסדרת ברמן, אשר שירתה את הצי הגרמני בין 1983 ל-2013.
אמדאוס הוא מחזה מאת פיטר שאפר, המציג ביוגרפיה בדיונית של המלחין וולפגנג אמדאוס מוצרט, תוך התמקדות ביריבות בין מוצרט לבין מלחין החצר אנטוניו סליירי.
המחזה שימש השראה לסרט אמדאוס מאת מילוש פורמן משנת 1984, שגם עבורו כתב שאפר את התסריט.
ההצגה עצמה, שעלתה לראשונה בשנת 1979, נוצרה בהשראת הטרגדיה הקצרה של פושקין: מוצרט וסליירי.
במחזה נעשה שימוש רב במוזיקה של מוצרט, סליירי ומלחינים אחרים בני התקופה.
העלילה מתמקדת ביחסי הטינה בין מוצרט לבין סליירי המבוגר והמתקנא בכישרונו המתפרץ של מוצרט הגאון, מאבק שמוביל לאובדן השפיות, רצח והתאבדות.
בסצנות המפתח של המחזה מופיעים הצגות הבכורה של האופרות של מוצרט: החטיפה מן ההרמון, נישואי פיגארו, דון ג'ובאני וחליל הקסם.
המחזה הועלה בארץ ארבע פעמים:
בתיאטרון "הקאמרי" בשנת 1982, בתרגום דן מירון ובבימוי היי קילוס, בכיכובם של מיכאל ורשביאק בתפקיד מוצרט ועודד תאומי בתפקיד סליירי;
בשנת 1983, רדיו BBC 3 שידר גרסת אודיו בבימויו של סר פיטר הול שבה כיכב צוות השחקנים המקורי של הפקת התיאטרון הלאומי שלו.
פול סקופילד בתור אנטוניו סאליירי
סיימון קאלו בתור וולפגנג אמדאוס מוצרט
פליסיטי קנדל בתור קונסטנצה מוצרט
ג'ון נורמינגטון בתפקיד יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
ניקולס סלבי בתור גוטפריד ואן סוויטן
ווילובי גודארד בתור הרוזן פרנץ אורסיני רוזנברג
בזיל הנסון בתפקיד יוהאן קיליאן פון סטראק
דונלד גי, דרמוט קראולי בתור וניצ'לי
נייג'ל בליירס, סוזן גילמור, פגי מרשל, רובין מרדית', אן סדג'וויק, וויליאם סלייג', גלן וויליאמס כאזרחי וינה
הפקת רדיו זו שודרה מחדש ב-2 בינואר 2011 כחלק מהעונה של רדיו 3 Genius of Mozart.
כדי לחגוג את יום הולדתו ה-250 של מוצרט בשנת 2006, שידר BBC Radio 2 עיבוד של נוויל טלר למחזהו של שאפר בשמונה פרקים בני חמש עשרה דקות בבימויו של פיטר לסלי ויילד ובקריינותו של פ.
גרסה זו שודרה מחדש ב-24 במאי - 2 ביוני 2010 ב-BBC Radio.
העיבוד הקולנועי משנת 1984 זכה בפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר, ובסך הכל זכה הסרט בשמונה פרסי אוסקר.
מארי אברהם בתפקיד סליירי (זכייה באוסקר לשחקן הטוב ביותר על הופעתו), טום הולס בתפקיד מוצרט (גם מועמד לשחקן הטוב ביותר) ואליזבת ברידג' בתור קונסטנצה.
המחזה עובד מחדש ביסודיות על ידי שאפר ובמאי הסרט, מילוש פורמן, עם סצנות ודמויות שלא נמצאו בהצגה.
בעוד שהמיקוד של המחזה הוא בעיקר בסליירי, הסרט ממשיך בפיתוח הדמויות של שני המלחינים.
בנובמבר 2022, הוכרז שג'ו בארטון יעבד את אמדאוס לסדרת טלוויזיה עבור סקיי ניוז, ואותה יביימו ג'וליאן פארינו ואליס סיברייט.
ב-20 בפברואר 2024, הוכרז שוויל שארפ יגלם את מוצרט, עם פול בטני שהוכרז כסליירי, וגבריאל קריבי כקונסטנצה.
אמדואת (בליטון מצרית עתיקה : jmj-dwꜣt; פירוש מילולי "הנמצא בעולם שאחרי" תורגם גם כ"כתב הלשכה הנסתרת אשר בשאול" וגם "ספר מה קיים בשאול") הוא כתב קבורה מצרי עתיק חשוב של הממלכה החדשה.
כמו כתבי קבורה מצריים רבים, הם נמצאים כתובים בחלקם הפנימי של קברי הפרעונים.
בניגוד לכתבי קבורה אחרים, לעומת זאת, היה הכתב שמור רק לפרעונים (עד השושלת העשרים ואחת של מצרים כמעט באופן בלעדי) או לבני אצולה בדרגה גבוהה.
הכתב מספר אודות רע, אל השמש המצרי שעובר דרך העולם התחתון, מהזמן שבו השמש שוקעת במערב, עד הזמן בו היא מופיעה שוב במזרח.
נכתב בו הפרעונים שמתים, נלקחים למסע דומה, אשר בסופו מתאחדים הם עם רע וחיים יחדיו לנצח.
העולם התחתון מחולק ל-12 שעות הלילה, שכל אחת מייצגת בעלי ברית ואויבים שונים, הפוגשים את פרעה ואל השמש.
אמדואת מכיל את שמות כל האלים והמפלצות האלה, כשמטרת הספר העיקרית היא לידע את הפרעונים המתים את שמותיהם, כך שיוכלו לקרוא להם לעזרה, או להשתמש בשמם כדי להביס אותם.
בנוסף למניית ומתן שמות לתושבי דואת (עולם המתים) השליליים והחיוביים, איוריו של אמדואת מראים את טופוגרפית העולם התחתון.
גרסתו המלאה המוקדמת של הכתב נמצאת ב-KV34, קברו של תחותמס השלישי בעמק המלכים.
אמדה אוזנפאן היה סופר וצייר צרפתי שהתמחה בסגנון הקוביסטי.
יחד עם שארל-אדואר ז'אנרה (שנודע לימים כלה קורבוזיה) ייסד את תנועת הפוריזם באמנות.
אוזנפאן נולד בסן קוונטן שבצרפת למשפחה בורגנית, ולמד בבית הספר הדומיניקני בסן סבסטיאן.
לאחר תום לימודיו שב לעיר הולדתו והחל לצייר בצבעי מים ובצבעי פסטל.
ב-1905 עבר לפריז והחל ללמוד בה אמנות תחת מוריס פילאר ורניואי ושארל קוטט.
לצידו למדו רוז'ר דה לה פרזנייה ואנדרה דונייר דה סגונז'ק שהיו לחבריו.
בין השנים 1909–1913 ביקר ברוסיה, איטליה ובלגיה.
בשנת 1915 שיתף פעולה עם גיום אפולינר ומקס ז'אקוב וייסד את כתב העת L'Elan אותו ערך עד שנת 1916.
בשנת 1917 פגש את לה קורבוזיה, ויחדיו הם קבעו את עיקרי הפיוריזם בספרם "אחרי הקוביזם" (Après le cubisme) וייסדו תנוע האמנותית זו.
בשנה זו הציג אוזנפאן את יצירותיו בתערוכה הפוריסטית הראשונה שנערכה בפריז.
בין השנים 1920–1925 שיתפו השניים פעולה בפרסום כתב העת "הרוח החדשה" (L'Esprit nouveau).
התערוכה הפיוריסטית השנייה נערכה ב-Galerie Druet בפריז בשנת 1921 וגם בה הציג אוזנפאן מיצירותיו.
בשנת 1925 פרסמו אוזנפאן ולה קורבוזיה את הספר "הציור המודרני" (La Peinture moderne) וב-1928 פרסם אוזנפאן את ספרו "אמנות" (Art) הסוקר את תולדות האמנות המודרנית בדגש על תאוריות הפיוריזם.
אוזנפאן עבר ללונדון בשנת 1936 וייסד בה בית ספר לאמנות מודרנית במאי באותה שנה.
לאחר שנתיים עבר לניו יורק וייסד בה בית ספר לאמנות שפעל בין השנים 1939–1955.
בשנת 1944 אוזנפאן קיבל אזרחות ארצות הברית.
בשנת 1953 קיבל מחדש את אזרחותו הצרפתית ובשנת 1955 שב לצרפת.
אוזנפאן נפטר בקאן בשנת 1966.
אָמַה-גִי היא מילה מהשפה השומרית (בשומרית: 𒂼𒄄 או 𒂼𒅈𒄄).
משמעותה, בתרגום חופשי, היא "לחזור אל האם", בהתייחסה אל "שיקום של אדם או רכוש [והשבתם] אל המצב המקורי שלהם" (כולל מחיקת חובות).
סמואל נח קרמר, אשורולוג מהמאה ה-19, הגדיר את מילה זו כביטוי הכתוב הראשון למושג "חירות".
בהקשר למשמעות המילולית "לחזור אל האם", כתב בשנת 1963 כי "אנחנו עדיין לא יודעים מדוע ניב ציורי זה שימש כדי לבטא 'חירות'".
מספר ארגוני זכויות אדם אימצו את כתב היתדות כסמל החברה.
אמדאוס צ'ו הוא דמות בדיונית של גיבור-על המופיע בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Amazing Fantasy Vol.2 #15 מינואר 2006 ונוצרה על ידי הכותב גרג פאק והמאייר טקאשי מיאזאווה.
אמדאוס צ'ו הוא מתבגר, שמתואר כאיש השביעי החכם ביותר בעולם, אך לפי גרסאות אחרות מתואר כשמיני או כעשירי.
לרוב הוא מופיע בחוברות הענק הירוק או הרקולס, אך לאחרונה השתתף בקרוסאובר "הזמן אוזל" כחבר קבוצת האילומינטי.
הוא נעשה לענק הירוק החדש במהלך אירועי "מארוול החדשה והשונה".
אמדאוס צ'ו נולד בטוסון, אריזונה כילד פלא חכם להפליא, שזכה ב-500,000 דולרים ובתארי "האיש השביעי החכם ביותר בעולם" ו"מוח אקססלו" בתחרות אינטרנטית.
האיש מאחורי התחרות, פיתגורס דופרי, היה גאון פרנואיד שתכנן להרוג "היפר-מוחות" אחרים.
בטענה שהוא האיש השישי החכם ביותר בעולם, דופרי הרס את ביתו של צ'ו, והרג את הוריו.
צ'ו ברח עם קטנוע וספה וחברו, גור זאב הערבות קירבי.
לבסוף צ'ו אותר, אך לא לפני שהתיידד עם הענק הירוק שהגן עליו.
כאשר תאונה בסטמפורד, קונטיקט הרגה 612 איש, נוצר חוק רישום העל-אנושיים.
סוכנות הביון S.H.I.E.L.D צדה אחר צ'ו הלא רשום, שהערים עליה ובין היתר הסתתר במקום מסתור לשעבר של הענק.
הוא פרץ לרשת הביטחון של בניין בקסטר (בסיסם של ארבעת המופלאים), שם גילה כי קבוצה בשם אילומינטי בה חבר מיסטר פנטסטיק הייתה האחראית להגלייתו של הענק מכדור הארץ.
לאחר שהודיע למיסטר פנטסטיק על תגליתו, צ'ו החל לחפש את הענק.
במהרה, הענק חזר לכדור הארץ, מלווה בקבוצת וורבאונד הרצחנית.
צ'ו החזיר לענקית הירוקה את כוחותיה, וזאת לאחר שהם בוטלו בידי איירון מן.
הענקית אמנם סירבה להצטרף אליו, אך הפנתה אותו אל הרקולס ואנג'ל שהיו בסכסוך עם הענק מימי קבוצת "האלופים".
צ'ו השתמש בכספו של אנג'ל כדי לקנות צוללת, והשלושה יצאו לגייס את נאמור.
בגלל קשריו עם האילומינטי, הם צירפו את נאמורה במקומו והקימו את קבוצת "העריקים".
בתחילה, הענק דחה את עזרתם, אך נאלץ לתת להם להצטרף כאשר הותקף בידי ת'נדרבולט רוס.
לבסוף, S.H.I.E.L.D גייסו את העריקים כדי להגן על האזרחים שלא פונו, ובכך נפגשו עם ריק ג'ונס וקרמילה בלאק.
בכך, צ'ו הגיע לעימות יחידים עם הענק.
הוא ניסה לשכנע את הענק כי רצה ליצור עבורו גן עדן בטוח, אך הותקף וניצל בידי שאר העריקים.
הענק עזב כאשר צ'ו אמר לו שכעסו הרג את כל קרוביו, ואילו באנר איחד אותם.
כאשר השד זום הופיע בשריון ההאלקבאסטר, העריקים ו-וונג הביסו אותו.
כשהענק הובס, צ'ו והרקולס נכלאו בידי S.H.I.E.L.D.
במהלך מאסרו, S.H.I.E.L.D החליטה שצ'ו יועיל בהעברת תושבי ניו יורק שפונו בחזרה לבתיהם, אך הוא סירב בנימוק שאם יסכים אז יאלץ לעזור בפעולותיהם הצבאיות.
הרקולס, שהתנגד לרעיונותיהם של S.H.I.E.L.D, חילץ את צ'ו והם ברחו.
בעוד ארס על עקבותיהם, צ'ו נאלץ לטפל בהרקולס ההוזה ובקירבי הגוסס.
לבסוף, הוא מאס במעשיהם של S.H.I.E.L.D, והעלה וירוס לכלי שיט שלהם כדי שיהרוס את כל טכנולוגיית S.H.I.E.L.D באשר היא.
צ'ו נעשה שותף של הרקולס, והחל ללוות אותו בהרפתקאותיו.
באירועי "פלישה סודית", התגלה כי קירבי הוא מתחזה סקרול, ובתגובה צ'ו הצטרף ל"יחידת האלים" של הרקולס על מנת להרוג את פנתיאון אלי הסקרול.
בדרך נייטמר חשף בפני הקבוצה את פחדיהם הגדולים: פחדו של צ'ו הוא שכל עברו קרה באשמתו.
כמו כן, מתגלה כי צ'ו מזכיר להרקולס את הילאס, משרתו שנהרג במסע הארגונאוטים.
בקרב נגד האמזונות, צ'ו נמשך לאמזונה דלפין הגורגונה, אך היא נעשתה מלכה והם נפרדו.
צ'ו, הרקולס ואתנה התעמתו עם הרה, ונסעו לשאול כדי להציל את זאוס.
שם, הגלה כי לצ'ו יש אחות נעדרת.
לאור הגילוי, צ'ו הדומע ברח מהרקולס.
צ'ו הגיע לעיירה אקססלו ביוטה, שם פגש את סוכנת ה-FBI סקסטון ונלחם עם האחראי למות הוריו, פיתגורס דופרי.
צ'ו מבין את הפוטנציאל המדהים של מוחו לשמש כ"היפר-מחשב", ומבין כי סקסטון היא אתנה בתחפושת.
בעימות צ'ו גילה כי דופרי לא יודע על אחותו הנעדרת, ושגורלו להיות גיבור העידן המודרני.
דופרי מאתגר את צ'ו לגרסה מיוחדת של רולטה רוסית, בה צ'ו מסרב לשחק, הניח לדופרי לירות בעצמו, וגילה את האמת על אחת מהפרויקטים החדשים של הרה.
אתנה מגלה לצ'ו שהוא בחירתה לתפקיד נסיך הכוח, כ"גיבור המוח" במקום "גיבור הכוח", הלא הוא הרקולס.
בכך, היא רמזה על מותו של הרקולס, וגרמה לצ'ו לנדור כי זה לא יקרה.
דלפין הגורגונה השתמשה בנשק תוצרת הפייסטוס כדי לאבן את אתנה, ובכך הרגה אותה לכאורה.
במתקפה על האולימפוס, הרקולס נהרג לכאורה.
בטקס הלוויה שבפרתנון, צ'ו הדומע דרש מאתנה להראות את עצמה ולחלוק כבוד.
במקומה הגיעו רבים מגיבורי כדור-הארץ - הלוחמים שלושה, האקס-מן (וולברין, אנג'ל ונורת'סטאר), ברוס באנר, סקאאר, תור, ציפור-השלג, נאמור, נאמורה והאלמנה השחורה - כדי לחלוק זיכרונות, עד שאתנה הגיעה ומינתה את צ'ו כמנהיג קבוצת אולימפוס.
החל קרב נגד נייטמר והאולימפיים, בסופו צ'ו אכן מונה כראש קבוצת אולימפוס.
נסיך הכוח, מלחמת הכאוס, הפחד עצמו
בפגישה עם מועצת ראשי האלים, אתנה קובעת כי צ'ו יביס את אמאטסו מיקאבושי.
כמנהיג קבוצת אולימפוס, צ'ו השקיע ביליוני דולרים בשביל מימון למכונה של ברוס באנר, שמטרתה לחפש את הרקולס במולטי-יקום.
אחרי שהתגלה כי ייקח יותר מדי זמן ואחרי קרב עם גריפין, ואלי בן-המחצית ביקר את צ'ו, והציע ברית על מנת לאסוף חומרים שיהפכו אותם לחזקים כמו ראשי האלים: אמברוסיית הבה, תפוחי הזהב של אידון, לחשי הספר של תחות והאמריטה של דנוונטרי.
צ'ו גנב את הרשימה מואלי ונסע לאסגרד, שם גילה כי ואלי גנב את התפוחים והפליל את צ'ו.
אחרי ששכנע את תור בחפותו, צ'ו ותור יוצאים למסע לעצור בעד ואלי ולהחיות את הרקולס.
עם עזרה מחברתו דלפין, צ'ו מביס את ואלי, ומשיג אומניפוטנטיות.
כאשר הוא מבין שהוא אינו ראוי לכך, הוא מוותר על הכוח כדי להחיות את הרקולס.
בתחילת מלחמת הכאוס, הרקולס הזהיר את צ'ו ואחרים בפני מיקאבושי.
לאחר מותו של נייטמר, צ'ו עזר להרקולס ותור להרכיב את "יחידת האלים" החדשה, וחישב כי מיקאבושי כבש את מרבית המולטי-יקום.
בקרב האחרון, צ'ו שיתף פעולה עם גלקטוס עצמו בבניית מכונה, שעזרה בהבסת מיקאבושי.
במהלך אירועי "הפחד עצמו", צ'ו מכנס את ספיידר-גירל, ת'נדרסטרייק, X-23 ופאוור מן באוקיינוס השקט, שם הם הותקפו בידי כרישים-סמוראים.
צ'ו חשף כי הוא כינס אותם כדי ליצור צוות גיבורי-על חדש, אך הם עזבו בטענה שתמרן אותם.
וולברין הפראי, הזמן אוזל, הענק הירוק החדש
צ'ו בנה לעצמו חליפת קרב, וכאשר נתקע על אי בארץ הפראית, שכנע את הילידים כי הוא אל.
מנהיגם הסביר לצ'ו כי באי ישנה מכונה, בה טמון יצור חייזרי עוין שהם נשבעו להגן עליו.
מכונה זו יצרה את המשיכה המגנטית, שבגללה צ'ו נתקע באי.
לאחר שגילה כי שאנה ווולברין באי, צ'ו יצא לעצור בעדם מלהרוס את המכונה.
לרוע המזל, שאנה נהרגה אך הוחייתה באמצעות יצור-אדם מהארץ הפראית.
צ'ו הסביר לה על המכונה, והם יצאו למנוע מוולברין להרוס אותה.
להפתעת כולם, הענק הירוק הופיע.
הקבוצה הקטנה הותקפה בידי גורילות ענקיות, בקרב שהרס את המכונה ושחרר את החוצן מוריגון.
מוריגון חזר לאדונו, ודיווח לו שמצא גלקסיה מלאה בכוכבי לכת כמזון.
בטיימסקיפ של שמונה חודשים מאירועי "החטא הקדמון", צ'ו הצטרף לאילומינטי וברח איתם מהאוונג'רס.
הוא פרץ למגדל האוונג'רס (שהפך לתחנת S.H.I.E.L.D) לשחזר את קבציו של איירון מן.
כשגילה שלא יכול להשתגר משם, הוא נאלץ לברוח, ונלכד בידי האוונג'רס.
הוא נלקח אל האישה הבלתי-נראית, שחקרה אותו בדבר מיקומם של האילומינטי.
הוא נהרג לכאורה בהתנגשות היקומים בין ארץ-616 לארץ-1610, אך חזר לקיום בעקבות שחזור המולטי-יקום בידי ריד ריצ'רדס.
שמונה חודשים לאחר מכן ולאחר פתרון בעיות התנגשויות היקומים, צ'ו נעשה לענק הירוק החדש.
עם עזרתה של אחותו מאדי, הוא החל לתקוף ולצוד מפלצות המאיימות על כדור הארץ.
אמדאו ראול קאריסו לארטאפה (בספרדית: Amadeo Raúl Carrizo Larretape; 12 ביוני 1926 – 20 במרץ 2020) היה כדורגלן ארגנטינאי, שהיה לאחד מגדולי השוערים במאה ה-20.
קאריסו, שהיה מכונה "טרזן", שיחק לאורך רובה המוחלט של הקריירה בקבוצת ריבר פלייט.
הוא היה לאחד מהשוערים החדשנים בעולם, ונטל חלק בפיתוחן של טכניקות וטקטיקות חדשות לתפקיד השוער.
במדיה של ריבר הוא היה לשיאן ההופעות בליגת העל הארגנטינאית, ומחזיק רצף המשחקים הארוך ביותר ללא ספיגה (שני השיאים נשברו מאז).
קאריסו ייצג את נבחרת ארגנטינה ורשם במדיה עשרים הופעות, בהן בטורניר מונדיאל 1958 בו היה השוער הראשון של הנבחרת.
קאריסו שימש דוגמה לשוערים דרום אמריקאים רבים ובולטים בתקופות מאוחרות יותר, ובהם הוגו גאטי, חוסה לואיס צ'ילאברט ורנה היגיטה.
כיהן כנשיא הכבוד של ריבר פלייט, ומחזיק עד היום בשיא ההופעות במדיה.
קאריסו עמד לראשונה בשערה של ריבר פלייט ב-6 במאי 1945, כשהיה בן 18, בניצחון קבוצתו 1–2 על אינדפנדיינטה.
בארבע העונות הראשונות שלו במועדון, בין עונת לעונת , שימש שוער מחליף וערך, במצטבר, עשרים הופעות ליגה.
בתקופה זו זכה עם המועדון פעמיים באליפות ארגנטינה.
תקופה זו הייתה למעשה שלהי התקופה המוצלחת של ריבר עם חמישיית ההתקפה שזכתה לכינוי "המכונה" ("La Maquina").
החל מעונת היה קאריסו לשוער הראשון של ריבר.
הוא שמר על מקומו לאורך כל שנות ה-50, והיה לחלק משמעותי מהקבוצה שזכתה בחמש אליפויות בתוך שש עונות, בין עונת לעונת (בה זכה באליפות האחרונה שלו במדי ריבר), וזכתה לכינוי "המכונה הקטנה" ("La Maquinita").
בתקופה זו בלטה החדשנות והחלוציות של קאריסו בכל הנוגע לתפקיד השוער.
הוא היה לשוער הדרום אמריקאי הראשון שמשחק באופן קבוע עם כפפות שוער, הראשון שיוצא מתוך רחבת ה-16 כדי להגן על שערו, וכן החל להשתמש בבעיטות שוער על מנת להתחיל התקפות מתפרצות.
הוא ניחן במשחק רגל משובח, בתקופה בה שוערים לא עשו שימוש נפוץ במשחק הרגל שלהם.
קאריסו היה גם בין הראשונים להשתמש בטכניקת הצלילה לרגלי החלוצים על מנת להשתלט על הכדור.
בזכות חדשנותו הרבה, השתכללו באותן השנים הטכניקות והטקטיקות בהן נוקטים שוערים על מנת לשפר את משחקם.
השפעתו הרבה על משחק השוער היוותה דוגמה לשוערים דרום אמריקאים רבים, ואף כאלה שהחלו את הקריירה שנים רבות לאחר פרישתו של קאריסו.
בשלהי שנות ה-50 ובמהלך שנות ה-60, סבלה ריבר מבצורת ארוכה וכשלה בניסיונותיה לזכות בתארים.
בין היתר, היה קאריסו שותף להפסדה של ריבר 0–1 ליריבתה הגדולה בוקה ג'וניורס בסופר קלאסיקו במחזור האחרון של עונת , הפסד שבעקבותיו הפסידה ריבר את האליפות.
כמו כן, הוא היה שותף להעפלתה הראשונה בהיסטוריה של ריבר לגמר גביע ליברטדורס בעונת .
ריבר פגשה בשלב הגמר את פניארול מאורוגוואי, שבשש שנות קיומו של המפעל זכתה בתואר פעמיים והעפילה לגמר פעמיים נוספות.
ריבר נוצחה 0–2 בחוץ, אך חזרה עם ניצחון ביתי 2–3 בו חזרה פעמיים מפיגור.
הקבוצות נפגשו למשחק פלייאוף מכריע, בו הובילה ריבר בבטחה בתוצאה 0–2 עד לדקה ה-65, אז ספגה פעמיים והמשחק הלך להארכה.
במהלך ההארכה ספג קאריסו פעמיים נוספות, וריבר הסתפקה במקום השני בלבד עם הפסד 2–4.
קאריסו סיים את דרכו בריבר פלייט בסיום עונת , בסיומן של 24 עונות ומעל ל-500 הופעות ליגה במדיה.
בעונתו האחרונה בקבוצה, כשהוא בן 42, קבע קאריסו שני שיאים בליגה הארגנטינאית - שיא ההופעות (513), ושיא המשחקים הרצופים ללא ספיגה (8).
בשנים שעברו נשברו שני השיאים, אך קאריסו עדיין מחזיק בשיא ההופעות בקבוצת ריבר פלייט בכל הזמנים.
קאריסו היה שותף לשבע אליפויות ארגנטינה והיה לאחד מהשוערים הבולטים בתולדות הכדורגל הארגנטינאי.
בשנת 1969, לאחר שעזב את ריבר פלייט, השתתף קאריסו בשני משחקי ראווה בפרו.
הוא עמד בשערה של אליאנסה לימה במשחק ידידות מול דינמו מוסקבה, שגם בשערה עמד אז שוער אגדי, לב יאשין.
מספר ימים אחר כך עמד בשערה של אוניברסיטריו דה דפורטס במשחק הידידות מול קורינתיאנס הברזילאית.
על אף גילו המבוגר, המשיך קאריסו את קריירת המשחק ועבר למיונאריוס הקולומביאנית.
הוא עמד בשערה במשך שתי עונות, ורשם 53 הופעות ליגה במדיה עד שפרש ממשחק פעיל בגיל 44.
לאחר פרישתו זכה קאריסו למספר מחוות מצד המועדונים בהם שיחק.
ב-16 בדצמבר 2004 יזמה מיונאריוס משחק ידידות מול ריבר פלייט, שזכה לשם "גביע אמדאו קאריסו".
המשחק הסתיים בשוויון 2-2. ב-17 באוגוסט 2008 קראה ריבר פלייט יציע על שמו של קאריסו באצטדיון אנטוניו וספוצ'יו ליברטי, וב-27 בדצמבר 2013 זכה קאריסו להיות לנשיא הכבוד של המועדון.
כך, החמיץ קאריסו את זכיותיה של ארגנטינה בשלושה טורנירי קופה אמריקה בין 1955 ל-1959, לאחר שסטאבילה העדיף שוערים אחרים ובהם חוליו מוסימסי, רוחליו דומינגס ואנטוניו רומה.
קאריסו זכה לזימון על ידי סטאבילה למונדיאל 1958 בשוודיה, שם אף היה לשוערה הראשון של הנבחרת.
קאריסו פתח בכל משחקיה של ארגנטינה בשלב הבתים, אך הנבחרת כשלה כישלון חרוץ.
היא נוצחה 1–3 על ידי , הצליחה לגבור 1–3 על , אך הושפלה במשחק השלישי, 6-1 ל.
הנבחרת התקבלה על ידי אוהדים זועמים בנמל התעופה הבינלאומי מיניסטרו פיסטריני, וחיצי ביקורת רבים הופנו לכיוונו של קאריסו, שספג עשרה שערים במהלך הטורניר.
הביקורת והזעם של אוהדי הנבחרת פגעו וזעזעו את קאריסו, שבמרוצת השנים הבאות סירב למספר זימונים על ידי מאמניה הבאים של הנבחרת להגיע ולייצג אותה.
הוא שב לייצג את ארגנטינה ב-1964, בטורניר "גביע האומות".
הטורניר נערך בברזיל לכבוד חמישים שנים להיווסדה של קונפדרציית הכדורגל הברזילאית, והשתתפו בו, מלבד ארגנטינה, גם , שזכתה שנתיים אחר כך במונדיאל 1966, שסיימה שלישית באותו המונדיאל, והמארחת ואלופת העולם המכהנת ממונדיאל 1962, עם כוכבה הגדול פלה.
קאריסו הפגין יכולת מצוינת במהלך הטורניר.
הוא שמר על רשת נקייה בניצחון 0–2 על פורטוגל, היה מכוכבי הניצחון המרשים 0–3 על היריבה הגדולה והמארחת ברזיל כשהציל פנדל מרגליו של ז'רסון, והשלים טורניר נטול ספיגות בניצחון 0–1 על אנגליה.
ארגנטינה זכתה בתואר הבינלאומי עם מאזן מושלם של שלושה ניצחונות ואפס שערי חובה.
בסך הכול בעשר שנות קריירה בינלאומית ערך קאריסו עשרים הופעות בלבד.
אמה, נסיכת ולדק ופירמונט (; 2 באוגוסט 1858 - 20 במרץ 1934), הייתה אשתו של וילם השלישי, מלך הולנד ואמה של וילהלמינה, מלכת הולנד.
אמה נולדה ב-2 באוגוסט 1858 בארולזן לגאורג ויקטור, נסיך ולדק ופירמונט ואשתו הלנה, נסיכת נסאו, והייתה אחותם של פרידריך, נסיך ולדק ופירמונט והלנה, נסיכת ולדק ופירמונט.
אמה נולדה יום אחרי מותה של סבתה אמה, נסיכת אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים, ונקראה על שמה.
בשנת 1877 מתה סופיה, נסיכת וירטמברג - אשתו של וילם השלישי, מלך הולנד.
זמן קצר לאחר מותה הודיע וילם על כוונתו להתחתן עם אלאונור ד'אמבר - זמרת אופרה צרפתית, אולם בעקבות התנגדות הממשלה והעם נאלץ לבטל את תוכניתו.
לאחר מכן ניסה וילם לחזר אחר כמה נסיכות (ביניהן תירה, נסיכת דנמרק), ולבסוף התחתן ב-7 בינואר 1879 עם אמה, שהייתה צעירה ממנו ב-41 שנים.
נישואיו של וילם לאמה השפיעו עליו לטובה, והוא הפסיק להפריע לניהול התקין של הממשלה, ובשנת 1880 נולדה להם בתם היחידה וילהלמינה, מלכת הולנד.
בשנת 1887 חלה וילם במחלת כליות קשה, ובשנת 1888 הפך למטורף, ובעקבות כך מונתה אמה לעוצרת במקומו.
ב-23 בנובמבר 1890 מת וילם השלישי, מלך הולנד בארמון הט לו, אפלדורן, ובתם וילהלמינה עלתה לשלטון במקומו בהולנד, תוך שאמה משמשת כעוצרת עד הגיעה לבגרות.
אמנם בלוקסמבורג שנהג בה החוק הסאלי לא יכלה וילהלמינה לעלות לשלטון, ובשל כך עלה לשלטון אדולף, דוכס נסאו, ובוטלה האוניה פרסונלית עם הולנד.
ב-20 במרץ 1934 מתה אמה בהאג, כתוצאה מהסתבכות של דלקת סימפונות.
אמה, נסיכת אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים (; 20 במאי 1802 - 1 באוגוסט 1858), הייתה בתו של ויקטור השני, נסיך אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים ואשתו של גאורג השני, נסיך ולדק ופירמונט.
אמה נולדה ב-20 במאי 1802 בטירת שאומבורג לויקטור, נסיך הכתר של אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים ואמליה, נסיכת נסאו-ויילבורג, בתם של קרל כריסטיאן, נסיך נסאו-ויילבורג וקרולינה, נסיכת אורנז'-נסאו.
ב-26 ביוני 1823 התחתנה אמה עם גאורג השני, נסיך ולדק ופירמונט, ממנו נולדו לה 5 ילדים.
בשנת 1845 מת בעלה גאורג השני, ובנה גאורג ויקטור, נסיך ולדק ופירמונט עלה לשלטון במקומו.
מכיוון שבנה גאורג ויקטור היה עדיין קטין, שלטה אמה בנסיכות כעוצרת.
אמה העבירה רפורמות בנסיכות, וחיזקה את הצבא על פי המודל הפרוסי.
בשנת 1848 פרצו בנסיכות מרידות כחלק ממהפכות אביב העמים, וכתוצאה מכך נאלץ גאורג ויקטור לתת חוקה חדשה לנסיכות.
בשנת 1852 נטל גאורג ויקטור את השלטון לידיו, וב-1 באוגוסט 1858 מתה אמה בביתה בפירמונט.
ב-26 ביוני 1823 התחתנה אמה עם גאורג השני, נסיך ולדק ופירמונט, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
אוגוסטה, נסיכת ולדק ופירמונט (1824–1893), התחתנה עם אלפרד, נסיך שטולברג-שטולברג
הרמינה, נסיכת ולדק ופירמונט (1827–1910), התחתנה עם אדולף הראשון, נסיך שאומבורג-ליפה
גאורג ויקטור, נסיך ולדק ופירמונט (1831–1893)
אמדאו השמיני, דוכס סבויה (באיטלקית: Amedeo VIII di Savoia; 4 בספטמבר 1383 – 7 בינואר 1451), היה רוזן סבויה בין השנים 1391–1416, ודוכס סבויה בין השנים 1416–1440. כמו כן כיהן אמדאו כאנטי-אפיפיור בשם פליקס החמישי, לאפיפיורים אאוגניוס הרביעי וניקולאוס החמישי.
אמדאו נולד ב-4 בספטמבר 1383 בשיאמברי, לאמדאו השביעי, רוזן סבויה ולבון מברי, בתם של ז'אן, דוכס ברי וז'אן מארמניאק.
בשנת 1391 מת אביו אמדאו השביעי, רוזן סבויה, ואמדאו עלה לשלטון במקומו.
מכיוון שהיה קטין, שלטה אמו בון מברי כעוצרת עד לבגרותו.
בשנת 1416 העלה זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את אמדאו למעמד של דוכס, ובשנת 1418 איחד אמדאו את כל נחלות בית סבויה לאחר מותו של לודוביקו מסבויה-אכאיה.
אמדאו הרחיב את שלטונו במהלך השנים, ואף ניסה כמה פעמים לתווך על מנת להביא לסיום מלחמת מאה השנים.
לאחר מות אשתו הקים אמדאו את מסדר סנטי מאוריציו ולצארו יחד עם 6 אבירים אחרים, וחי עמם בהתבודדות בקסטלו די ריפאליה על יד ז'נבה.
בשנת 1439 נבחר אמדאו על ידי ועידת בזל לאנטי-אפיפיור בשם פליקס החמישי לאאוגניוס הרביעי, ובעקבות כך מסר אמדאו את דוכסות סבויה לבנו לודוביקו, דוכס סבויה.
אמדאו כיהן כאפיפיור עד לאפריל 1449, וב-7 בינואר 1451 מת אמדאו בקסטלו די ריפאליה.
ב-30 באוקטובר 1401 התחתן אמדאו עם מארי מבורגונדי, דוכסית סבויה, בתם של פיליפ השני, דוכס בורגונדיה ומרגריט השלישית, רוזנת פלנדריה, ממנה נולדו לו 9 ילדים:
מריה מסבויה, דוכסית מילאנו (1411–1469), התחתנה עם פיליפו מריה ויסקונטי, דוכס מילאנו.
מרגריטה מסבויה, דוכסית אנז'ו (1420–1479), התחתנה עם לואיג'י השלישי, מלך נאפולי, ולאחריו התחתנה עם לודוויג הרביעי, הנסיך הבוחר מפפאלץ, ולאחריו התחתנה עם אולריך החמישי, רוזן וירטמברג.
אמדאו התשיעי, דוכס סבויה (באיטלקית: Amedeo IX.
אמדאו נולד ב-1 בפברואר 1435 בתונון-לה-בן, ללודוביקו, דוכס סבויה ולאן מקפריסין, בתם של יאנוס, מלך קפריסין ושארלוט דה בורבון-לה מארקה.
בשנת 1452 חיתנה אותו אמו בנישואים פוליטיים ליולנד מוולואה, בתם של שארל השביעי, מלך צרפת ומארי מאנז'ו.
בשנת 1465 מת אביו לודוביקו, דוכס סבויה, ואמדאו עלה לשלטון במקומו.
בשל היותו חולה באפילפסיה, שלטה אשתו בדוכסות, והגדילה בה את ההשפעה הצרפתית.
אמדאו הגן על הנזירים הפרנציסקנים ונתן להם בתים, וכן העניק בתים לטיפול בעניים ובחולים.
בשנת 1471 עלה אמדאו לרגל לסן-קלוד, וב-30 במרץ 1472 מת אמדאו בוורצ'לי, ובנו פיליברטו הראשון, דוכס סבויה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1452 התחתן אמדאו עם יולנד מוולואה, בתם של שארל השביעי, מלך צרפת ומארי מאנז'ו, ממנה נולדו לו 10 ילדים:
אנה מסבויה (1455–1480), התחתנה עם פדריקו, מלך נאפולי
מריה מסבויה (1460–1511), התחתנה עם פיליפ, מרקיז האכברג-זאוזנברג
לואיזה מסבויה (1461–1503), התחתנה עם איג, נסיך שאלון
אמדאו נולד בשנת 1050 לאודונה הראשון, רוזן סבויה ולאדליידה מסוזה, בתם של אולדריקו מנפרדי השני, מרקיז טורינו וברטה ממילאנו.
בשנת 1057 מת אביו אודונה הראשון, רוזן סבויה, ואחיו פייטרו הראשון, רוזן סבויה עלה לשלטון במקומו.
אולם בשל היותו קטין שלטה אמו כעוצרת, והכוח ברוזנות למעשה היה בידיה.
בשנת 1073 נשבע אמדאו יחד עם אצילים אחרים מבורגונדיה להגן על קברו של פטרוס הקדוש, ובשנת 1074 נשלחו אמדאו והאצילים הללו בראשות גיום הראשון, רוזן בורגונדי, על ידי האפיפיור גרגוריוס השביעי, להגן על האימפריה הביזנטית מפני הסלג'וקים.
בשנת 1077 ליווה אמדאו יחד עם אמו ואחיו פייטרו את אחותו ברטה מסבויה עם בעלה היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לקנוסה, שם השפיל היינריך את עצמו בפני האפיפיור וביקש ממנו מחילה.
בשנת 1078 מת אחיו פייטרו, ואמדאו עלה לשלטון במקומו, אולם הוא מת כעבור שנתיים ב-26 בינואר 1080, ובנו אומברטו השני, רוזן סבויה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1065 התחתן אמדאו עם ז'אן מז'נבה, בתו של ז'רולד השני, רוזן ז'נבה, ממנה היו לו 5 ילדים:
קוסטנצה מסבויה (לא ידוע–1084), התחתנה עם אודונה השני, מרקיז מונטפראט
אדליידה מסבויה (לא ידוע–1090), התחתנה עם מנאסס החמישי, אדון קוליני
אאוקסיליה מסבויה (לא ידוע–1101), התחתנה עם אומברטו השני דה בוז'ה
אמדאו השלישי, רוזן סבויה (באיטלקית: Amedeo III di Savoia; 1095 – 30 באוגוסט 1148), היה רוזן סבויה בין השנים 1103–1148.
אמדאו נולד בשנת 1095 בקריניאנו, לאומברטו השני, רוזן סבויה ולגיזלה מבורגונדי, מרקיזת מונטפראט, בתם של גיום הראשון, רוזן בורגונדי וסטפני מויין.
בשנת 1103 מת אביו אומברטו השני, רוזן סבויה, ואמדאו עלה לשלטון במקומו.
אמדאו הרחיב את תאריו וכלל בהם את התארים דוכס לומברדיה, דוכס בורגונדיה, דוכס שאבלה, וכומר האימפריה הרומית הקדושה.
אמדאו שיקם את מנזר סן מוריס באגאנום, ואף שימש כאב המנזר עד לשנת 1147. אמדאו הרחיב את נחלותיו, ועל אף שהתחתן עם מאו מאלבון, נלחם נגד אחיה גיגה הרביעי, רוזן אלבון שנהרג בקרב מונטמליאן.
כמו כן נלחם אמדאו נגד גיסו לואי השישי, מלך צרפת, וניצל רק על ידי התערבותו של פטרוס הנזיר והבטחתו לסייע למסע הצלב השני.
בשנת 1147 ליווה אמדאו את אחיינו לואי השביעי, מלך צרפת ואשתו אלינור מאקוויטניה למסע הצלב השני, שאותו אף עזר לממן, ונלוו אליו אצילים רבים מנחלות בית סבויה.
במהלך המסע הוחלט לפנות לעבר אנטיוכיה, אולם אמדאו חלה, וב-30 באוגוסט 1148 מת בניקוסיה, ובנו אומברטו השלישי, רוזן סבויה עלה לשלטון במקומו.
מאשתו הראשונה אדליידה הייתה לו בת אחת:
אדליידה מסבויה, התחתנה עם אומברטו השלישי, רוזן בוז'ו
בשנת 1123 התחתן אמדאו עם מאו מאלבון, בתם של גיגה השלישי, רוזן אלבון ומטילדה מאנגליה, ממנה היו לו 10 ילדים:
מפאלדה מסבויה, מלכת פורטוגל (1125–1158), התחתנה עם אפונסו הראשון, מלך פורטוגל
אגנזה מסבויה (1125–1172), התחתנה עם גיום הראשון, רוזן ז'נבה
אמדאו השישי, רוזן סבויה (באיטלקית: Amedeo VI di Savoia; 4 בינואר 1334 – 1 במרץ 1383), היה רוזן סבויה בין השנים 1343–1383.
אמדאו נולד ב-4 בינואר 1334 בשיאמברי, לאיימונה, רוזן סבויה וליולנדה פלאולוגינה ממונטפראט, בתם של תאודורו הראשון, מרקיז מונטפראט וארגנטינה ספינולה.
בשנת 1343 מת אביו איימונה, רוזן סבויה, ואמדאו עלה לשלטון במקומו.
אולם מכיוון שהיה קטין, מינה אביו את בני דודיו אמדאו השלישי, רוזן ז'נבה ולואיג'י השני, הברון של וו כעוצרי השלטון, והם הסכימו שלאחר מכן יקבל אמדאו את השלטון, וכל החלטה התקבלה על דעת שניהם.
זמן קצר לאחר עלותו לשלטון חידשה בת דודתו ג'ובאנה מסבויה את תביעתה על הרוזנות, ועל אף שמתה בשנת 1344, הורישה את טענתה לפיליפ, דוכס אורליאן, ואמדאו נאלץ לשלם לו בשנת 1345 פיצוי כספי גבוה על מנת לבטל את טענותיו.
אמדאו היה איש משכיל ונבון, ונהנה להילחם ולרכוב, ואף הראה מסירות לעניינים הדתיים.
מכיוון שנדר נדרי צום רבים שהחלישו את בריאותו, התיר לו האפיפיור קלמנס השישי את הנדרים על פי בקשתו.
כאשר עלתה ג'ובאנה הראשונה, מלכת נאפולי לשלטון, ביקשו כמה אצילים בצפון איטליה לנצל את חוסר ניסיונה, ותפסו את אדמותיה שם.
ג'ובאני השני, מרקיז מונטפראט הוביל את ההתקפות הראשונות, בעוד ג'אקומו, נסיך אכאיה - בן דודו ווסאל של אמדאו, עמד לצד המלכה.
לאחר שספגו ג'ובאנה וג'אקומו תבוסה בשנת 1345, ביקש ג'אקומו בשנת 1347 עזרה מאמדאו, ואכן אמדאו שלח צבא שטאטא את התוקפים בחזרה ביולי אותה שנה.
אולם כנגד עזרתו של אמדאו, גייס ג'ובאני ממונטפראט את עזרתו של אימבר השני, רוזן ויינואה, אויב ותיק של בית סבויה, וטומאסו השני, מרקיז סאלוצו, וביחד כבשו את נחלות בית אנז'ו.
בשנת 1348 השיג האפיפיור קלמנס השישי הפסקת אש לסיום הלחימה, שאף אחד מהצדדים לא היה מרוצה ממנה.
בין השנים 1348–1351 השתוללה בשטחי הרוזנות מגפת הדבר השחור, שקטלה באזורים מסוימים כמחצית מהאוכלוסייה.
היהודים שנחשדו על ידי האיכרים בהרעלת הבארות ניסו למצוא מחסה בטירות האצילים, אולם בחלק מהמקרים הדבר לא הועיל וכמה יהודים נהרגו בפרעות.
בשנת 1349 כאשר אימבר השני, רוזן ויינואה, מכר את נחלותיו בוויין ובאלבון (שהיוו את הפרובינציה של דופינה) לפיליפ השישי, מלך צרפת מבית ולואה, בתנאי שיורש העצר הצרפתי יישא את התואר "דופן".
נכדו של פיליפ - שארל היה הראשון שהחזיק בתואר דופן, ואילו אימבר השני פרש למנזר.
בשנת 1350 התחתנה אחותו של אמדאו ביאנקה מסבויה עם גלאצו ויסקונטי השני, ולכבוד המאורע הקים אמדאו את מסדר הברבור השחור.
באוגוסט 1351 פרץ מרד באזור טירת שיון, ובמרץ 1352 שלח אמדאו צבא יחד עם כוחותיהם של אמדאו השלישי, רוזן ז'נבה וג'ובאני השני, מרקיז מונטפראט, ובמהלך אפריל הכניע את המרד, והחזיר את סמכויותיו על הנחלות שדודו אדוארדו, רוזן סבויה איבד במהלך שלטונו.
בקיץ אותה שנה פרץ שוב מרד נגדו בז'נבה, ואמדאו כרת ברית עם אלברכט השני, דוכס אוסטריה, ובסיועו דיכא אמדאו בסתיו את המרד.
באביב 1353 פרץ שוב סכסוך בין אמדאו לאיג מבורגונדי, והלחימה ביניהם נמשכה במהלך שנת 1354 למרות ניסיונות האפיפיור אינוקנטיוס השישי להביא להפסקת אש, והיא הסתיימה רק לאחר תבוסת איג בסתיו אותה שנה.
במהלך שלטונו הרחיב אמדאו את שלטונו הן לעבר הרון, והן בצפון איטליה, ובזכות שלטונו במעברי האלפים הייתה לו עמדת השפעה מאוד חשובה בכל האזור.
בשנת 1366 ארגן אמדאו את מסע הצלב של סבויה, ובמסגרתו נלחם יחד עם לאיוש הראשון, מלך הונגריה בכוחותיו של מורט הראשון, וסילק אותם מחצי האי גליפולי.
לאחר מכן הטיל אמדאו מצור על וארנה, ודרש מאיוואן אלכסנדר, קיסר בולגריה לשחרר את דודנו יוחנן החמישי, קיסר האימפריה הביזנטית, ואכן יוחנן החמישי שוחרר לקראת חג המולד.
בשנים 1372-1373 לחם אמדאו יחד עם אנגרן השביעי, אדון קוסי, נגד בית ויסקונטי על השליטה בצפון איטליה.
בשנת 1381 הביא אמדאו להסכם שנחתם בטורינו, וסיים את מלחמת ג'נובה-ונציה.
בשנת 1382 ליווה אמדאו את לואי הראשון, דוכס אנז'ו על פי בקשתו של האנטי-אפיפיור קלמנס השביעי לנאפולי, ולאחר מכן חלק עמו את דוכסות אפוליה.
ב-1 במרץ 1383 מת אמדאו בקמפובאסו, ובנו אמדאו השביעי, רוזן סבויה עלה לשלטון במקומו.
בצעירותו היה אמדאו מאורס למרגרט מבוהמיה, בתו של קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ולאחר מכן לז'אן מבורבון, אחייניתו של פיליפ השישי, מלך צרפת, ולאחריה התארס עם ז'אן מבורגונדי, אחותו של פיליפ הראשון, דוכס בורגונדיה, אולם לבסוף לא התחתן איתם.
בשנת 1355 התחתן אמדאו עם בון מבורבון, בתם של פייר הראשון, דוכס בורבון ואיזבל מוולואה, דוכסית בורבון, ממנה נולדו לו שלושה ילדים:
אמדאו השביעי, רוזן סבויה (באיטלקית: Amedeo VI di Savoia; 24 בפברואר 1360 – 1 בנובמבר 1391), היה רוזן סבויה בין השנים 1383–1391.
אמדאו נולד ב-24 בפברואר 1360 באביליאנה, לאמדאו השישי, רוזן סבויה ולבון מבורבון, בתם של פייר הראשון, דוכס בורבון ואיזבל מוולואה, דוכסית בורבון.
בשנת 1383 מת אביו אמדאו השישי, רוזן סבויה, ואמדאו עלה לשלטון במקומו.
עם עלותו לשלטון השלים אמדאו עם בית ויסקונטי, ולאחר מכן כרת ברית עם שארל השישי, מלך צרפת, אולם סירב להילחם לצידו נגד אנגליה במהלך מלחמת מאה השנים.
בשנת 1388 רכש אמדאו את השליטה ברוזנות ניס מידי ממלכת נאפולי, והעניק את השליטה בעיר לידי בית גרימלדי.
בסוף אוקטובר 1391 נפצע אמדאו כשנפל מסוסו במהלך מסע ציד, וב-1 בנובמבר מת אמדאו בריפאליה כתוצאה מטטנוס, ובנו אמדאו השמיני, רוזן סבויה עלה לשלטון במקומו.