tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התברר שהוא לא אזרח הונגרי אלא טורקי ולא ניתן להעמידו לדין, לכן גורש מהמדינה.
הוא עזב את הונגריה ב-2 במאי 1930. עזיבתו המוזרה והספקולציות לגבי אישיותו עדיין מעמידות הרבה סימני שאלה.
הוא מת בגיל 92 בבית חולים לחולי נפש שטיינהוף בווינה.
"אני חי בהונגריה כבר שלושים שנה.
מה שנותר מההון שלי הוצע לעזור למתאבדים ולאנשים עניים.
אני אמשיך בעבודה הזו כל עוד אוכל לזוז.
ההון שלי אזל ברובו, אבל היום אני נעזר באנשים שהצלתי והחזרתי לחיים.
בשוק המקורה יש לי מכרים בין הסוחרים והם עוזרים לי בכל מקום.
אני מרגיש שהאושר הגדול ביותר הוא היכולת להקל על סבלם של אחרים.
המטרה והמשמעות של החיים עבורי היא צדקה.
אם יהיה לי עוד עושר כשאמות, אשאיר אותו לעניים עד הפרוטה האחרונה.
המשאלה שלי היא שכאשר אמות, אקבר בארון העץ הפשוט ביותר, והפרוטות ייחסכו יינתנו גם לאנשים המורעבים, שכשלו.
עוד משהו: אני לא מצטער שהייתי יהודי.
אחרי הכל, גם שנים עשר השליחים היו יהודים."
מתוך פירוט קורות חייו של רוברט פיינזילבר שהופיע ב-1929 בגיליון 18 ביולי של כתב העת "הונגרים" (Magyarság).
רוברט דייוויד פולטון היה פוליטיקאי אמריקאי מאיווה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל איווה ה-37 במהלך 16 הימים הראשונים של שנת 1969. מ-1965 ועד אז הוא כיהן כסגן מושל המדינה.
רוברט פולטון נולד בווטרלו, איווה.
כאיש המפלגה הדמוקרטית הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של איווה בשנים 1958–1960, ובשנים 1962–1964 כחבר הסנאט המדינתי.
לאחר מכן הוא היה שותפו למרוץ של מושל איווה הרולד יוז, ועם בחירתו של יוז לכהונה שנייה ב-1964, הוא נבחר כסגן מושל איווה.
בתפקיד זה הוא כיהן בשנים 1965–1969. לאחר מכן הוא כיהן לתקופה קצרה ב-16 הימים הראשונים של 1969 כמושל איווה, לאחר בחירתו של יוז לסנאט של ארצות הברית והצורך שלו להתפטר ממשרת המושל עקב כך.
פולטון היה מושל איווה הדמוקרטי האחרון שכיהן עד לבחירתו של טום וילסאק ב-1999.
ב-16 בינואר 1969 הושבע המושל הנבחר רוברט ריי.
ריי ניצח בבחירות שהתקיימו בנובמבר 1968, אך על פי חוקת איווה, הוא לא יכול היה להיכנס לתפקידו כמושל אלא רק באותו יום.
ב-1970 התמודד פולטון בבחירות למשרת המושל, אך הובס על ידי ריי.
לאחר סיום כהונתו כמושל, שימש פולטון כחבר הוועדה הדמוקרטית הלאומית והיה נציג לוועידה הארצית של המפלגה ב-1972.
רוברט פולטון נפטר במיניאפוליס ב-21 בפברואר 2024, בגיל 94. הוא נטמן בבית הקברות גרדן אוף ממוריז שבווטרלו, איווה.
רוברט פאלוש (במקור פרַאנְקְל, בהונגרית: Falus Róbert; 2 באוקטובר 1925, בודפשט – 1 באוגוסט 1983, בודפשט) היה פילולוג קלאסי יהודי-הונגרי, מבקר, פרופסור באוניברסיטה, זוכה פרס אטילה יוז'ף (1967), שהוא הפרס הספרותי הגבוה ביותר בהונגריה.
רוברט פאלוש היה הפרופסור "ראש המחלקה לשפה וספרות יוונית" באוניברסיטה, חבר בוועדה לפילולוגיה קלאסית של האקדמיה ההונגרית למדעים, סגן נשיא אגודת מדעי העת העתיקה, חבר בוועדת העורכים של Acta Antiqua ושל "מדעי העת העתיקה" ועורך אחראי של כתב העת "הומוניה" (Homonoia).
רוברט פראנקל נולד במשפחה יהודית.
בסיום לימודיו התיכוניים נלקח כיהודי בין 1944 לבין 1945 למחנות שירות עבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
הוא שרד את שואת יהודי הונגריה ולאחר מלחמת העולם השנייה בין השנים 1945–1950 למד בחוג יוונית-לטינית באוניברסיטת בודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בין 1949 לבין 1950 עבד כמתמחה במחלקה ליוונית של אוניברסיטת בודפשט.
ב-1950 עבד ב"הוצאת הספרים ההונגרי החדש" (Új Magyar Könyvkiadó).
בין 1950 לבין 1957 עבד בהוצאת "עם משכיל" (Művelt Nép), ובין 1957 לבין 1959 היה העורך האחראי של "הוצאת קושוט" החשובה.
הוא עסק בספרות עתיקה, בהיווצרות והתהוות התודעה הלוגית והאסתטית ובהתפתחות הדרמה.
ז'יגמונד מוריץ : היין רותח (עריכה, 1956)
משוררים יוונים ורומיים על אהבה (אנתולוגיה, 1957)
אנתולוגיה של משוררים יווניים (מבחר, 1959)
תולדות הספרות היוונית העתיקה I–II.
היסטוריה של הספרות הרומית (1970)
ספרות העולם העתיק (1976) באינטרנט
הרמוניה יוונית (מחקרים, מאמרים, 1980)
האגדה של חיתוך הזהב (1982)
המראה הקטנה של הספרות היוונית-רומית (1983)
מדליית הזיכרון של ינה אַבֶּל (1977)
רוברט פאולר היה אמן סקוטי שצייר סצנות ונופים מיתולוגיים.
פאולר נולד ב-1850 בסלרדייק, פייף, וחונך בעיקר על ידי דודו ודודתו בזמן שהוריו היו מחוץ לבית לרגל עסקים.
הוא גילה כישרון מוקדם מאוד לאמנות, והחל תחילה בציורי עיפרון ולאחר מכן עבר לציור ולדוגמנות בחימר.
משפחתו עברה לליברפול ופאולר למד בבית הספר בליברפול.
בגיל 16 הוא מצא עבודה במשרד מסחרי שבו הכישרון שלו לאמנות הוכר על ידי מעסיקו, שעודד את הוריו של פאולר לשלוח אותו לבית ספר לאמנות.
פאולר נסע ללונדון כדי ללמוד בבית הספר לאמנות ובבית הספר דרום קנזינגטון.
הוא גם השקיע זמן רב בציורים של המוצגים במוזיאון הבריטי, ומצא השראה בגלריות לאמנות המקומיות.
עם זאת, לימודי האמנות שלו הצטמצמו בגלל בעיות בריאותיות שחייבו תקופה ארוכה של "הבראה" ביורקשייר ובוויילס.
הוא חזר לליברפול ושכר סטודיו לאמנות ברחוב קאסל, שהפך לבסיס שלו במשך כמה עשורים.
הוא הציג את עבודתו בתערוכות הסתיו של ליברפול בשנת 1875, ובאקדמיה המלכותית, לונדון, בשנת 1876. הוא עיצב כרזות עבור גלריית ווקר, וכן הציג עבודות בפריז ובמינכן.
הסטודיו שלו הפך לאבן שואבת לאמנים, סופרים ומוזיקאים אחרים.
הוא עבר ללונדון בתחילת שנות ה-1900 והיה לו סטודיו בצ'לסי במשך כמה שנים.
פאולר גם אייר מספר ספרי ילדים.
פאולר הפך לחבר במכון המלכותי לציירים בצבעי מים בשנת 1891, ובאגודה המלכותית של ציירים בצבעי מים.
סגנונו היה קלאסי - התבסס לעיתים קרובות על נושאים מיתולוגיים - אך כללו אלמנטים חזקים של סמליות וג'אפוניזם.
בין האמנים שהשפיעו על פאולר נמנו פרדריק לייטון, אלברט ג'וזף מור, ג'ורג' פרדריק ווטס, ג'יימס אבוט מקניל ויסלר, פרדריק ווקר ודייוויד וודלוק (1842–1929).
רוברט מילר פטון היה פוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הוויגית, ולאחר מכן המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה ה-20 בשנים 1865–1868.
רוברט מילר נולד במחוז ראסל שבווירג'יניה.
אביו, ויליאם פטון, נולד בדרי שבאירלנד, והיגר לארצות הברית ב-1791. אימו, מרתה לי (לבית הייס) פטון, נולדה במחוז לואיזה שבווירג'יניה.
ב-1818 עברה המשפחה להאנטסוויל שבאלבמה.
פטון התחנך בבית הספר התיכון גרין אקדמי, לפני שהחל את הכשרתו המקצועית בתעשיית הכותנה.
עד מהרה הוא קנה לעצמו שם של סוחר ומגדל כותנה בולט, כשבבעלותו היו 4,000 אקרים של אדמה ו-300 עבדים.
ב-1832 הוא נשא לאישה את ג'יין לוק ברהאם.
לשניים נולדו תשעה ילדים, שמתוכם שבעה הגיעו לבגרות.
בערך בתקופה שבה נישא, החלה הקריירה הפוליטית של פטון, אשר נמשכה עד לקטיעתה עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית.
ב-1832 הוא נבחר לבית הנבחרים של אלבמה מטעם המפלגה הוויגית.
ב-1837 הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה, ושימש כחבר "בית המחוקקים המיוחד", שזומן כדי לארגן את תגובתה של אלבמה ל.
מאוחר יותר הוא נבחר כנשיא הסנאט של אלבמה בשתי הזדמנויות.
בתקופה זו עדיין לא היה קיים התפקיד של סגן מושל אלבמה, ובתוקף תפקידו כנשיא הסנאט, היה פטון הראשון בסדר הירושה למושל המדינה.
כמפלגה שמעולם לא הייתה חזקה באלבמה, נחלשה המפלגה הוויגית ברמה הלאומית לאחר 1854. בעוד שכמה מחברי המפלגה לשעבר ממדינות הדרום שאפו להמשיך את פעילותה של המפלגה תחת שם חדש, פטון ואחרים, כולל חבר בית הנבחרים של ארצות הברית אלכסנדר סטיבנס מג'ורג'יה, עברו לשורות המפלגה הדמוקרטית.
פטון היה נציג לוועידת המפלגה הארצית של הדמוקרטים שהתקיימה בצ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית ב-1860, ושהאיצה את תבוסת המפלגה בבחירות הכלליות שנערכו באותה שנה.
לאחר שהוועידה כשלה בהעמדת מועמד מקובל על כל חלקי המפלגה, קיימו תומכי העבדות בדרום ועידה שבה הם בחרו בסגן הנשיא ג'ון ברקינרידג' מקנטקי כמועמד לנשיאות על בסיס מצע התמיכה בעבדות.
בעוד שפטון תמך במועמדותו של סטיבן דאגלס, אלבמה, ו-10 מתוך 15 מדינות העבדות הצביעו עבור ברקינרידג'.
בבחירות הכלליות נחלו אברהם לינקולן והמפלגה הרפובליקנית ניצחון.
במהלך החורף, נבחר פטון כחבר הוועידה ששקלה את הכרזת הפרישה של אלבמה מהאיחוד.
בעוד שבתחילה הוא דיבר נגד הפרישה, תמך פטון מבחינה פיננסית במאמצי המלחמה של המדינה ושירת כבעל תפקיד בממשלת הקונפדרציה.
שניים מבניו נהרגו במלחמה בעת שירותם בצבא הקונפדרציה, ואחוזתו הוחרבה על ידי חיילי צבא האיחוד.
לאחר המלחמה היה פטון לנציג בוועידת החוקה של אלבמה שכונסה במסגרת מדיניות השיקום הנשיאותית.
החוקה שהתקבלה אימצה את בסיס הייצוג הלבן, שצמצם את השפעת המחוזות החקלאיים, ולא העניק זכות הצבעה לעבדים המשוחררים.
פטון נבחר כמושל אלבמה על ידי בעלי זכות הבחירה הלבנים של המדינה, והחליף בתפקיד את המושל הזמני שמונה לאחר כניעת הקונפדרציה.
כוויגי לשעבר, וכתושב צפון אלבמה, הוא שיקף את האידיאל של תומכי האיחוד, שבאמצעותם קיווה הנשיא אנדרו ג'ונסון לבנות מחדש את הדרום.
כמושל שיתף פטון פעולה עם אנשי המשרד לעבדים משוחררים באמצעות הענקת סיוע חירום לעבדים המשוחררים ולעניים הלבנים שהושפעו מהמלחמה.
מנגד, ממשלו התנגד להרחבת זכויות האזרח והזכויות הפוליטיות של העבדים המשוחררים, כולל זכות הבחירה.
בעוד שהוא הטיל וטו על חקיקה שנועדה להגביל את חופש התנועה של האפרו-אמריקאים ברחבי המדינה, הוא חתם על חוק שאפשר להטיל עבודות שירות על עבדים משוחררים שהורשעו בפלילים.
הנושא העיקרי שבו הוא התמקד כמושל הייתה הבנייה מחדש של כלכלת אלבמה שנחרבה במלחמה.
הוא תמך בשמיטת חובות כדי לצמצם את שיעור העיקולים.
הוא קידם את ביטול מס הכותנה הפדרלי, את התמיכה הכספית בבתי הספר הציבוריים, ואת הקמת בית החולים לחולי נפש של אלבמה בטסקלוסה.
דאגה מוגברת למצוקת העבדים המשוחררים בקונגרס, הובילה להעברת חוקי השיקום הפדרליים ולהקמת המחוז הצבאי השלישי , שכלל את אלבמה, פלורידה וג'ורג'יה.
רוב הסמכויות החוקתיות של פטון הועברו למייג'ור גנרל , בעוד שמייג'ור גנרל וייג'ר סוויין נותר בתפקיד נציב משרד העבדים המשוחררים באלבמה והמושל הצבאי של המדינה.
פטון נותר כראש המדינה הסמלי של אלבמה והמשיך לכהן בתפקידו עד לבחירת יורשו ב-1868.
לאחר תום הקריירה הפוליטית שלו, היה פטון מעורב בכמה יוזמות עסקיות להקמת מסילות ברזל ברחבי אלבמה, כשהבולטת מביניהן הייתה חברת הרכבת אלבמה וצ'טנוגה .
הוא גם היה נאמן בכמה מוסדות חינוך וקולג'ים, כולל אוניברסיטת אלבמה, ולקח חלק פעיל בבנייה מחדש של האוניברסיטה לאחר שזו הועלתה באש במהלך מלחמת האזרחים.
רוברט פטון נפטר באחוזתו, סוויטווטר , שליד פלורנס, ב-28 בפברואר 1885. הוא נטמן בבית הקברות מייפל היל שבהאנטסוויל.
רוברט פאלקו היה שופט יהודי-צרפתי במשפטי נירנברג.
פאלקו נולד בפריז למשפחה יהודית.
סבא רבא שלו קיבל עיטור מידי לואי פיליפ, מלך הצרפתים, ב-1831, וסבו מצד אימו, , עבד כאדריכל עבור לאופולד השני, מלך הבלגים ו.
אביו לחם במלחמת צרפת–פרוסיה, שבגינה מונה לחבר בלגיון הכבוד, ולאחר מכן הפך לנשיא בית המשפט למסחר בפריז.
לאחר תום לימודי המשפטים שלו עבד פאלקו מ-1903 כעורך דין.
בשנת 1907 קיבל את הדוקטורט שלו בעבודה על החובות והזכויות של קהל התיאטרון.
מאוחר יותר מונה לשופט ב.
הוא פוטר מתפקיד זה ב-1940 בגלל מוצאו היהודי.
במהלך ההכנות למשפטי נירנברג ביוני 1945, הוא ייצג בלונדון את צרפת יחד עם אנדרה גרוס, פרופסור למשפט בין-לאומי, בוועידה הבין-לאומית למשפטים צבאיים, והיה אחד מהכותבים המרכזיים של אמנת לונדון שמכוחה פעל בית הדין הצבאי הבין-לאומי.
הוא היה אחד משני השופטים הצרפתיים במשפט ושימש ממלא מקומו של אנרי דונדייה דה ואבר.
הוא זכה בצלב המלחמה ומונה למפקד לגיון הכבוד.
רוברט פרדיננד וגנר הראשון היה עורך דין אמריקאי ופוליטיקאי מטעם המפלגה הדמוקרטית שייצג את מדינת ניו יורק כחבר הסנאט של ארצות הברית בין השנים 1927 ל-1949.
וגנר נולד בפרוסיה, והיגר לארצות הברית עם משפחתו ב-1885. לאחר שהשלים את לימודיו בבית הספר למשפטים בניו יורק, ניצח בבחירות לבית המחוקקים של מדינת ניו יורק, והפך בסופו של דבר למנהיג הדמוקרטי של הסנאט של מדינת ניו יורק.
בשיתוף פעולה הדוק עם חברו הדמוקרטי בניו יורק אל סמית', אימצו וגנר וסמית' רפורמה, במיוחד לטובת אזור הבחירה שלהם, מעמד הפועלים.
הם בנו קואליציה לרפורמות הללו שאימצה איגודים, עובדים סוציאליים, כמה אנשי עסקים ומספר רב של פעילים ממעמד הביניים וארגוני רפורמה אזרחית ברחבי המדינה.
וגנר עזב את הסנאט של המדינה ב-1918, וכיהן כשופט של בית המשפט העליון בניו יורק עד לבחירתו לסנאט של ארצות הברית ב-1926.
כסנאטור, וגנר היה מנהיג קואליציית ניו דיל, שם דגש מיוחד על תמיכה בתנועת העבודה.
הוא היה מקורב ותומך חזק של הנשיא פרנקלין ד.
הוא העניק חסות לשלושה חוקים מרכזיים: חוק יחסי העבודה הלאומי משנת 1935 (הידוע גם כחוק וגנר), חוק הביטוח הלאומי משנת 1935 וחוק הדיור משנת 1937. וגנר התפטר מהסנאט ב-1949 עקב בריאות לקויה, ומת ב-1953. בנו, רוברט פ.
רוברט פרדיננד וגנר נולד ב-8 ביוני 1877 בנשטטן, הסן-נסאו, ממלכת פרוסיה, הקיסרות הגרמנית (כיום בריין-לאהן-קרייס, ריינלנד-פפאלץ, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה).
ב-1885 היגרה משפחתו לארצות הברית והתיישבה בשכונת יורקוויל בעיר ניו יורק, שם למד וגנר בבתי הספר הציבוריים.
בשנת 1898 השלים את לימודיו בקולג' של העיר ניו יורק (שנקרא כיום הסיטי קולג' של ניו יורק), ובשנת 1900 השלים את לימודיו בבית הספר למשפטים בניו יורק והתקבל ללשכת עורכי הדין.
כעורך דין צעיר הפך לחלק מהקבוצה הדמוקרטית של טמאני הול במנהטן.
הסנאט של מדינת ניו יורק
הוא היה חבר בסנאט של מדינת ניו יורק בין השנים 1909 עד 1918, וכיהן כנשיא הזמני של הסנאט של מדינת ניו יורק מ-1911 עד 1914. וגנר הפך בפועל לסגן המושל של ניו יורק לאחר הדחתו של המושל ויליאם סולצר, ומינוי סגן המושל מרטין ה.
ב-1914, בעוד וגנר נשאר הנשיא הזמני, נבחר ג'ון פ.
מורטו למנהיג הרוב של הסנאט של המדינה.
זו הייתה הפעם היחידה לפני 2009 שבה שני התפקידים לא הוחזקו על ידי אותו אדם.
לאחר שהדמוקרטים איבדו את הרוב שלהם בסנאט, וגנר היה למנהיג המיעוט בסנאט מינואר 1915 עד שפרש ב-1918.
לאחר השרפה הנוראה במפעל החולצות טריאנגל, הוא כיהן כיושב ראש ועדת החקירה המדינתית של המפעל (1911–1915).
סגן היו"ר שלו היה עמיתו הפוליטיקאי מארגון טמאני הול, אל סמית'.
הם ערכו סדרה של חקירות מפורסמות ברחבי המדינה, ראיינו 222 עדים וגבו 3500 עמודי עדות.
הם התחילו בנושא בטיחות אש ועברו לנושאים רחבים יותר של סיכוני פגיעה בסביבת המפעל.
הממצאים שלהם הובילו ל-38 חוקים חדשים המסדירים את העבודה במדינת ניו יורק והעניקו לכל אחד מהם מוניטין של רפורמטורים פרוגרסיביים מובילים הפועלים למען מעמד הפועלים.
תוך כדי כך הם שינו את המוניטין של טמאני הול משחיתות גרידא למאמצים מתקדמים לעזור לעובדים.
וגנר כיהן כציר לכנסים החוקתיים של מדינת ניו יורק בשנים 1915 ו-1938 וכשופט בבית המשפט העליון בניו יורק בין השנים 1919 ל-1926.
בשנת 1926 וגנר נבחר כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, ונבחר מחדש ב-1932, 1938 ו-1944. הוא התפטר ב-28 ביוני 1949 עקב בריאות לקויה.
הוא לא היה מסוגל להשתתף באף ישיבה של הקונגרס מ-1947 עד 1949 בגלל מחלת לב.
וגנר כיהן כיו"ר הוועדה לפטנטים בקונגרס ה-73, הוועדה לאדמות ציבוריות וסקרים בקונגרסים ה-73 וה-74, והוועדה לבנקאות ומטבע בקונגרסים ה-75 עד ה-79. הוא נשלח כציר לוועידה המוניטרית והפיננסית של האומות המאוחדות בברטון וודס, ניו המפשייר, ב-1944.
וגנר, שהכיר את הנשיא לעתיד כשהיו יחד בבית המחוקקים של מדינת ניו יורק, היה חבר ב-Brain Trust של פרנקלין רוזוולט.
הוא היה מעורב מאוד בנושאי עבודה, נלחם למען הגנה משפטית וזכויות לעובדים, והיה מוביל ביצירת הניו דיל.
באפריל 1943, ניתוח סודי של החוקר הבריטי ישעיה ברלין מוועדת החוץ של הסנאט למשרד החוץ הבריטי קבע על וגנר:
הישגיו החקיקתיים כוללים את חוק ההבראה התעשייתי הלאומי ב-1933 וחוק הדיור של וגנר-סטיגל משנת 1937. לאחר שבית המשפט העליון קבע את חוק ההבראה הלאומית ואת מינהל ההבראה הלאומי שאינם חוקתיים, סייע ואגנר להעביר את חוק יחסי העבודה הלאומי (המכונה גם חוק וגנר) ב-1935, הצעת חוק דומה אך מרחיבה הרבה יותר.
חוק יחסי העבודה הלאומי, אולי ההישג הגדול ביותר של וגנר, היה אירוע מכונן בהיסטוריה של העבודה המאורגנת בארצות הברית.
היא יצרה את המועצה הלאומית ליחסי עבודה, שתיווכה בסכסוכים בין איגודים ותאגידים, והרחיבה מאוד את זכויות העובדים על ידי איסור על "נוהלי עבודה בלתי הוגנים" רבים והבטחה לכל העובדים את הזכות להקים איגוד.
הוא גם הציג את חוק פנסיית הרכבת והיה שותף לחוק וגנר-אודיי, קודמו לחוק Javits-Wagner-O'Day.
וגנר היה גורם מרכזי בכתיבת חוק הביטוח הלאומי, ובמקור הציג אותו בסנאט של ארצות הברית.
התיקון של וגנר-הטפילד לחוק התקשורת משנת 1934, שמטרתו להעביר מעל עשרים וחמישה אחוזים מכל ערוצי הרדיו לשדרני רדיו ללא מטרות רווח, לא עבר.
בשנת 1939 היה שותף עם הנציגה אדית נור רוג'רס (ר-מסצ'וסטס) בחוק וגנר-רוג'רס לקליטת 20,000 פליטים יהודים מתחת לגיל 14 לארצות הברית מגרמניה הנאצית, אך הצעת החוק מעולם לא עברה.
קוסטיגן תמכו בחוק פדרלי נגד לינץ' ב-1934. הם ניסו לשכנע את הנשיא רוזוולט לתמוך בהצעת החוק אך רוזוולט סירב מחשש להרחקת הדמוקרטים הדרומיים ולאבד את תמיכתם בתוכניות הניו דיל.
היו 18 מעשי לינץ' בשחורים בדרום ב-1935, אך לאחר איום החקיקה הפדרלית, המספר ירד לשמונה ב-1936 ולשניים ב-1939.
ב-28 ביוני 1949 התפטר וגנר מהסנאט בגלל בריאות לקויה; ג'ון פוסטר דאלס מונה על ידי המושל תומאס דיואי ב-7 ביולי 1949, למלא את המושב הפנוי באופן זמני.
וגנר גדל בתור לותרני, אבל הפך למתודיסט בשנות הקולג' שלו ולימד בבית ספר של יום ראשון; הוא המיר את דתו לקתולית ב-1946.
בשנת 1908 נשא וגנר לאישה את מרגרט מארי מקטאג.
היא נפטרה ב-1919. היה להם בן אחד, רוברט פ.
בשנת 1927 הוא קיבל את אזרחות הכבוד הראשונה של נשטטן, עיר הולדתו.
בשנות ה-30 יצא וגנר עם העיתונאית הקומוניסטית מרגריט יאנג.
הוא נפטר ב-4 במאי 1953, בעיר ניו יורק, ונקבר בבית הקברות של קלווארי, קווינס.
וגנר הבן היה ראש עיריית ניו יורק בין השנים 1954 ל-1965. נכדו, רוברט (בובי) פרדיננד וגנר השלישי, היה סגן ראש העיר, מנהל הוועדה לתכנון ערים ונשיא מועצת החינוך של עיריית ניו יורק בשנות ה-80 וה-90.
ב-14 בספטמבר 2004, דיוקנו של וגנר, יחד עם דיוקן של הסנאטור ארתור ה.
ונדנברג, נחשף בחדר הקבלה של הסנאט.
הדיוקנאות החדשים הצטרפו לקבוצה של סנאטורים מכובדים לשעבר, ביניהם הנרי קליי, דניאל ובסטר, ג'ון קלהון, רוברט מ.
דיוקנאות של קבוצת סנאטורים זו, המכונה "חמשת המפורסמים", נחשפו ב-12 במרץ 1959.
חטיבת הביניים הציבורית הממוקמת ברחוב 220 איסט 76 בניו יורק נקראת על שמו.
היכל וגנר לשעבר בקמפוס של הסיטי קולג' של ניו יורק נקרא על שמו.
רוברט פזי היה משורר, סופר, מסאי, מחזאי וגרמניסט והיסטוריון של הספרות שווייצרי.
הוא כיהן כפרופסור להיסטוריה של הספרות הגרמנית המודרנית והשווייצרית באוניברסיטת ציריך.
פזי נולד ב-1883 בציריך בשווייץ וגדל במשפחה אמידה, כבן של הסוחר היינריך פרידריך פזי ושל ז'ני לבית ובר, ששם המשפחה מנישואיה הראשונים היה פיטר.
אחרי סיום לימודי תיכון למד בהתחלה משפטים, אולם עבר בהמשך ללימודי השפה הספרות הגרמנית בברלין ובציריך.
ב-1907 סיים באוניברסיטת ציריך דוקטורט עם עבודה על יצירתו של אברהם עמנואל פרהליך, משורר ותאולוג שחי במאה ה-19. הוא לימד תקופה כמורה בתיכון בציריך, אך אחרי שעבר בחית הסמכה ב-1911 לימד באוניברסיטת ציריך.
ב-1922 התמנה שם כפרופסור מחוץ למניין להיסטוריה של הספרות הגרמנית והשווייצרית המודרנית, החל מ-1942 - פרופסור מן המניין..
כשפרש לגמלאות ב-1953 התמנה כפרופסור אמריטוס.
מתוך נקודת מבט של גרמניסט כתב פזי מונוגרפיות על סופרים מן הקלאסיקה המודרנית כמו קונראד פרדיננד מאייר, קרל שפיטלר, ריינר מריה רילקה ותומאס מאן וערך היסטוריה של הספרות השווייצרית החדשה.
באמצעות סיפורו "Fusilier Wipf" (הרובאי ויפף) ששימש כבסיס לסרט משנת 1938, תרם גם פזי לספרות השווייצרית.
עבור הטרילוגיה של הרומנים שלו, שעלילתם מתרחשת בציריך של המחצית הראשונה של המאה ה-19, זכה פזי בפרס לספרות מטעם עירו.
אוסף התכתבות ותיעוד נוסף על חייו ופעלונמצא באגף כתבי היד של הספרייה המרכזית של ציריך.
הפרס של העיר ציריך לספרות
(הרובאי ויפף.סיפור משירות במשמר הגבול השווייצרי)
Zürcher Romantrilogie (טרילוגיה ציריכית), רומנים - על ציריך בין 1848-1800
Atlantis, Zürich 1941 (עיר האבות); מהדורה מתוקנת 1967
Atlantis, Zürich 1963 (חוויות, תוצאות) זיכרונות
שירים בני הזמן של שווייצרי)
קנטטה חגיגית לרגל התערוכה הארצית השווייצרית)
אודיאוס ונאוסיקא - Schulthess, Zürich 1911 טרגדיה ב-3 מערכות
(הדלתות הפתוחות) - קומדיה בשתי מערכות Oesterheld, Berlin 1912
Oesterheld, Berlin 1918 (החזית) "לוסטשפיל" ב 3 מערבות
(מצוקת המשוררים או טרגיקומדיה אמיתית ומות הקדושים מבעית של סופרים שווייצרים.
מחזה "קשפרלי-שפיל" שהומצא בחריצות רבה והובא בחרוזי סריגה - קניטלוורסה)
המחזה על העכביש השחור - אופרה בשתי מערכות - לפי נובלה מאת ירמיאס פון גוטהלף.
מוזיקה מאת וילי בורקהרד .
(פאול ארנסט והמגמות הנאוקלאסיות בדרמה)
מיניאטורות מן המאה השמונה-עשרה) (יחד עם אדוארד קורודי)
(מולדת וגניוס.דפים חגיגיים להיסטוריה האינטלקטואלית השווייצרית)
Huber, Frauenfeld 1933 (דרכו ויצירתו של שפיטלר)
(יחד עם גונזאג דה רנולד ושארל גוס - חייל ואזרח.תרומה לסיפור הלאומי של השווייצרי.עם דברי מבוא מאל הגנרל אולריך וילה)
שירים ושירי עם גרמניים, צרפתיים, איטלקיים, רטו-רומניים ולטינים)
Das Beispiel Robert Faesi - "או, שווייץ האהובה!" - פרק ביחסים הספרותיים הגרמניים-שווייצריים.
רוברט פיין היה מרים משקולות יהודי-אוסטרי, אלוף אולימפי (ברלין 1936), סגן אלוף העולם (פריז 1937), פעמיים אלוף אירופה (1929 ו-1934) ושיאן עולם (קבע 23 שיאי עולם), בקטגוריה עד 67 ק"ג.
בשל היותו יהודי לא הורשה להתחרות משנת 1938.
באליפות אירופה בהרמת משקולות שנערכה בווינה 1929 הוא זכה במדליית זהב בקטגוריה של עד 67 ק"ג בתוצאה של 310 ק"ג, לפני יורדן (292.5 ק"ג) והאלוף האולימפי קורט הלביג (287.5 ק"ג), שניהם מגרמניה.
באליפות אירופה בהרמת משקולות שנערכה במינכן 1930 הוא זכה במדליית ארד בקטגוריה של עד 67 ק"ג בתוצאה של 292.5 ק"ג, אחרי האלוף האולמפי היהודי הנס האס מאוסטריה (317.5 ק"ג) ורנה דוברג'ה (295 ק"ג).
באליפות אירופה בהרמת משקולות שנערכה בגינואה 1934 הוא זכה במדליית זהב ביחד עם רנה דוברג'ה האלוף האולמפי (לוס אנג'לס 1932) בקטגוריה של עד 67 ק"ג בתוצאה של 312.5 ק"ג ולפני אדולף וגנר מגרמניה (295 ק"ג).
באליפות אירופה בהרמת משקולות שנערכה בפריז 1935 הוא זכה במדליית כסף בקטגוריה של עד 67 ק"ג בתוצאה של 322.5 ק"ג, אחרי קרל יאנזן מגרמניה (325 ק"ג) ורנה דוברג'ה (312.5 ק"ג).
באולימפיאדת ברלין (1936) הוא זכה במדליית זהב (הרמה 105 ק"ג, הנפה 100 ק"ג, דחיקה 137.5 ק"ג) בקטגוריה עד 67 ק"ג ביחד עם אנואר מיסבך ממצרים בשיא עולם חדש של 342.5 ק"ג, לפני קרל יאנזן מגרמניה (327.5 ק"ג).
בתחרות השתתפו 16 מרימי משקולות מ-12 מדינות.
באותה שנה הוא קבע שיא עולם חדש של 360 ק"ג, שיאו העולמי האחרון מאחר שנאסר עליו להשתתף בתחרויות בשל יהדותו, לאחר האנשלוס, סיפוח אוסטריה על ידי גרמניה, ב-12 במרץ 1938. מאותה העת החל להיות נרדף על ידי הנאצים.
בשנת 1975 הוא נפטר בווינה לאחר מחלה בהיותו בן 67.
רוברט פייג' היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת וירג'יניה.
פייג' נולד ב-4 בפברואר 1765 בנורת' אנד, במחוז גלוסטר (כיום מחוז מת'יוז) שבמושבת וירג'יניה, וקיבל השכלה רחבה באמצעות מורים פרטיים בבית.
הוא למד במכללת ויליאם ומרי, אך עזב את לימודיו כדי להצטרף למלחמת העצמאות של ארצות הברית, ובה שירת בדרגת קפטן במיליציה של וירג'יניה.
הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ועסק בעריכת דין במחוז פרדריק (כיום מחוז קלארק) ובמחוזות הסמוכים.
פייג' היה גם בעל מטעים, חבר במועצת המדינה, ואף כיהן כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה בשנת 1795.
הוא נבחר מטעם המפלגה הפדרליסטית לקונגרס השישי, לאחר שניצח את מועמד המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית ג'ון סמית', וכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ־4 במרץ 1799 ועד 3 במרץ 1801. לאחר כהונתו חזר לעיסוקיו הקודמים, ונפטר ב-8 בדצמבר 1840 בג'יינוויל שבמחוז קלארק.
הוא נקבר בבית הקברות אולד צ'אפל הסמוך למילווד.
רוברט פן וורן היה סופר ומשורר אמריקאי.
זכה בפרס "הרצאת ג'פרסון" לשנת 1974 וכן שלוש פעמים בפרס פוליצר לשירה ולספרות, לשנים 1947, 1958, ו-1979.
פן וורן נולד בגת'רי, קנטקי וקיבל תואר מאוניברסיטת ברקלי ב-1926.
במהלך שנות ה-30 המוקדמות של המאה העשרים היה וורן מעורב בתנועת "האגררים הדרומיים" (Southern Agrarians), ותרם למניפסט האגררי, יחד עם 11 משוררים וסופרים נוספים.
יצירתו הידועה ביותר היא הרומן "כל אנשי המלך" , אשר זכה בפרס פוליצר ב-1947. יצירה זו נכללה ברשימת 100 הספרים הטובים באנגלית במאה העשרים שנערכה על ידי צוות העורכים של הספרייה האמריקאית המודרנית ב-2001.
ב-1974 קיבל וורן את הזכות לשאת בוושינגטון את הרצאת ג'פרסון - Jefferson Lecture in the Humanities, הנחשבת לאות הכבוד הגבוה ביותר שמעניק הממשל האמריקני עבור הישגים מחקריים במדעי הרוח.
סר רוברט פלקון סקוט היה קצין אנגלי בצי המלכותי ומגלה ארצות ביבשת אנטארקטיקה.
במה שנחשב בתחילת המאה ה-20 כעידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה, הגיע סקוט ומשלחת טרה נובה שני, אחרי הנורווגי רואלד אמונדסן שהקדים אותו ב-33 ימים.
בדרכו חזרה מהקוטב הדרומי לבסיס האם, נספה סקוט יחד עם ארבעת חבריו למסע.
סקוט הוא ממגלי הארצות המפורסמים של יבשת אנטארקטיקה, ונחשב, בעיקר בבריטניה, כגיבור טראגי של המסעות ההרואיים לכיבוש הקוטב.
סקוט יצא למסעו הראשון בשנת 1901. כשנה לפני כן פגש במקרה את נשיא החברה הגאוגרפית המלכותית בלונדון, ושמע שהחברה מתכננת לשלוח משלחת לחקר הקוטב הדרומי.
סקוט הגיש בקשה להתמנות לתפקיד מפקד המשלחת, ולאחר שנענה בחיוב, יצא למסעו באונייה "דיסקברי".
לאחר הפלגה ממושכת, נתקל סקוט במכשולים שאילצו אותו להפסיק את מסעו באונייה, ולהשתמש בכדור פורח.
לאחר שירד ליבשה, הקים מחנה, והמשיך במסע תוך שהוא נאבק בסופות שלג קשות ביותר.
סקוט ואנשיו נשארו באזור הקוטב למשך חורף שלם, וחזרו לאנגליה בספטמבר 1904. במסעו זה הגיע סקוט למרחק של כ-700 ק"מ מהקוטב הדרומי.
היה זה הישג חשוב מאוד, אשר זיכה את סקוט באות הצטיינות ממלך אנגליה.
מספר שנים לאחר מסעו הראשון, שוב התעורר בסקוט הרצון לכבוש את הקוטב.
הוא ביקש להשתחרר מהצבא והחל לגייס כספים לצורך המסע.
בשנת 1910, לאחר שגייס די כסף, הפליג מלונדון באונייתו טרה נובה.
סקוט הקים את הבסיס במרחק של 300 ק"מ מהקוטב הדרומי ומשם יצא עם קומץ מאנשיו לקוטב.
לנוכח התנאים הקשים, לקח עמו סקוט רק את הטובים שבאנשיו.
לאחר מסע ממושך הגיע סקוט לקוטב הדרומי ב-17 בינואר 1912, אך מצא שם דגל נורווגי מתנופף.
באוהל סמוך מצא פתק, ממנו הבין שיריבו רואלד אמונדסן ואנשיו הגיעו למקום כבר ב-14 בדצמבר 1911, 33 יום לפניו.
בדרכם חזרה חל מפנה לרעה במזג האוויר.
הטמפרטורה ירדה עד 56° צלזיוס מתחת לאפס, וסופות שלגים השתוללו.
לבסוף, נפגע אחד מאנשי המשלחת בראשו בנפילה וכעבור זמן, מת.
מחמת העיכוב שנגרם בגלל פציעתו, אזל מלאי המזון והדלק, וסופת שלגים קשה מנעה מהם להגיע אל תחנת המזון הבאה.
סקוט ושני האנשים שאתו מצאו את מותם במדבר הקרח.
שיירה שיצאה לחפשם כעבור חודשים רבים מצאה את גופותיהם.
בבגדיו של סקוט נמצא פתק שנכתב ב־12 במרץ 1912 ובו הסביר את מצבם.
נהוג לייחס את כישלון המסע השני לעובדה שסקוט בחר להשתמש בסוסי פוני כבהמות משא, בעוד שאמונדסן בחר להשתמש בכלבים, שנתגלו כעמידים יותר לקור האנטארקטי.
סקוט התחתן עם הפסלת קתלין ברוס בשנת 1908. בנם היחיד פיטר מרקהאם סקוט נולד ב-1909.
הר סקוט שבחצי האי קייב בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה, כמו גם הרי סקוט בארץ אנדרבי שבאנטארקטיקה, נקראים על שמו של רוברט פלקון סקוט.
רוברט אנטוני פלאנט הוא מוזיקאי אנגלי, מהמשפיעים והמפורסמים ביותר במאה העשרים, שהתפרסם בעיקר כסולנה הכריזמטי של לד זפלין, אחת מלהקות הרוק המשפיעות ביותר וחלוצה בז'אנר הרוק הכבד.
פלאנט ניחן בקול טנור בעל מנעד רחב במיוחד המאפשר לו לשיר בסגנונות רבים בצורה חלקה.
רוברט פלאנט מדורג במקום הראשון ברשימת "100 זמרי המטאל הטובים בכל הזמנים" של מגזין היט פריידר.
פלאנט נולד ב-1948 בחבל הקרוי "בלק קאנטרי", בעיירה ווסט ברומיץ', סטפורדשייר, שבאנגליה וגדל בעיירה קידרמינסטר.
פלאנט היה מהנדס אזרחי שבימי מלחמת העולם השנייה עבד עבור חיל האוויר המלכותי.
אמו, אנני סיליה לבית קיין, הייתה ממוצא צועני.
פלאנט החל את קריירת השירה שלו כזמר במועדוני בלוז מקומיים באזור מולדתו בעיר ברמינגהאם.
הוא הקים את "Band of Joy" (בלהקה זו היה חבר גם המתופף ג'ון בונהם, חבר לעתיד בלהקת לד זפלין).
בשנת 1966 הקים פלאנט את להקת Listen שאף הוחתמה בחברת התקליטים CBS.
פלאנט הוציא 2 סינגלים אשר לא זכו להצלחה, בעיקר בגלל רצון החברה להופכו לזמר מסוגו של טום ג'ונס או אנגלברט המפרדינק, שהיו מאוד פופולריים בתקופה זו.
על אף שהיצירות הראשונות הללו לא זכו להצלחה מסחרית, התפשטה השמועה על הנער הצעיר עם הקול העוצמתי.
בשנת 1968 התפרקה להקת היארדבירדס ("ציפורי החצר") וגיטריסט הלהקה ג'ימי פייג' חיפש אחר זמר חדש.
פלאנט הומלץ על ידי ידידו טרי ריד ופייג' נסע לראות הופעה של הזמר הצעיר ביחד עם להקתו החדשה Hobbstweedle.
פייג' התלהב מקולו של פלאנט וצירף אותו, בעוד פלאנט גייס עמו את ג'ון בונהם.
יחד עם חברו של ג'ימי פייג', הבסיסט ג'ון פול ג'ונס, הארבעה הקימו את להקת לד זפלין בשנת 1968. אלבומה הראשון, שנושא את שם הלהקה, יצא בשנת 1969, וייסד את זרם הרוק הכבד.
פלאנט הושפע מאוד מיצירותיו של טולקין: השירים Misty Mountain Hop ו־Over the Hills and Far Away דנים בספר ההוביט, והשירים The Battle of Evermore ו־Ramble On נוגעים לספרי שר הטבעות.
פייג' ופלאנט התעניינו גם במוזיקה אפריקאית, במיוחד מרוקאית.
פלאנט התעניין גם במוזיקה הודית דוגמה לכך, אפשר למצוא בשיר "Kashmir" ששוחרר בשנת 1975. רוברט פלאנט נודע גם בהופעה המחשמלת שלו, ברעמת השיער הבלונדיני שלו ובמראהו הנאה.
הגיטריסט ג'ימי פייג' הצטרף ללהקת ציפורי החצר כבסיסט הלהקה במקום קודמו, פול סמואל סמית'.
לאחר שחברי הלהקה פרשו בזה אחר זה, מונו מחליפים שונים, ביניהם ג'ון פול ג'ונס, ג'ון בונהם ופלאנט.
מאחר שההרכב המקורי כבר לא היה קיים, החליטו חברי הלהקה להקים להקה חדשה.
לבסוף קיבלו את השם לד זפלין בהמלצה של פייג'.
ב-1968 חתם פיטר גרנט, מנהל הלהקה על חוזה של 200 אלף דולר עם חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס.
ב-1969, לאחר 36 שעות הקלטה בלבד, יצא האלבום הראשון, Led Zeppelin.
לאחר שהאלבום הראשון זכה לביקורות טובות, כבר באותה שנה לד זפלין הקליטו את אלבומם השני, Led Zepplin II, ושנה לאחר מכן, בשנת 1970, את אלבומם השלישי, Led Zeppelin III.
לד זפלין זכתה לביקוש רב ממדינות רבות והייתה נאהבת בכל העולם, אבל היו גם כאלה שמתחו ביקורת על הלהקה, כמו מספר להקות ומוזיקאים שהתלוננו על גנבת שירים ומוזיקה, ועיתון הרולינגסטון שמתח ביקורת רבה על לד זפלין והיה מסוכסך איתם במשך זמן רב.
בשנת 1971 יצא האלבום הרביעי בעל השם השנוי במחלוקת, כיוון שבאלבום לא נכתב שמו, אלא ארבעה ציורים שמייצגים את ארבעה חברי הלהקה, אך לרוב הוא ידוע בשם Led Zeppelin IV.
ההצלחה הגדולה של הלהקה, הגיעה בעיקר בזכות השיר "Stairway to Heaven", שיר מיסטי בעל נושאים כמו פנטזיה, אהבה ועוד.
השיר כלל סגנונות מוזיקליים רבים, כגון: פולק, בלוז, מוזיקה קלטית והבי מטאל.
אף שהשיר מעולם לא שוחרר כסינגל, הוא נבחר כ"שיר הטוב ביותר בכל הזמנים" במקומות רבים מסביב לעולם.
האלבום החמישי Houses of the Holy משנת 1973 זכה גם הוא להצלחה גדולה, אם כי לא גדולה כמו קודמיו.
מסעי ההופעות שברו שיאים ובאותה שנה התכנסו 56,000 מעריצים באצטדיון טמפה שבפלורידה.
כמו כן, באותה שנה הופק סרט קולנוע בשם The Song Remains The Same שצולם משלוש הופעות במדיסון סקוור גארדן.
בשנת 1975 יצא האלבום Physical Graffiti, שהצליח מסחרית בארצות הברית והקפיץ את כל האלבומים של הלהקה ל-200 המקומות הראשונים במצעדים.
הלהקה צברה באותה תקופה פופולריות רבה בארצות הברית.
טרגדיות והפסקת פעילות של פלאנט
בשנות ה-70 פלאנט זכה להצלחה מסחררת עם לד זפלין.
הוא סבל מביטחון עצמי מופרז, ואף אמר בראיון "אני אל מוזהב".
ביטחון זה נעלם במהירות כשפלאנט ואשתו מורין נפגעו קשה בתאונת דרכים ב-4 באוגוסט 1975 ברודוס, יוון, דבר אשר העיב על הצלחת הלהקה כאשר סיבוב ההופעות של אותה שנה בוטל, פלאנט התקשה ללכת ואף רותק לכיסא גלגלים למשך כחצי שנה.
בשנת 1977 חווה פלאנט טרגדיה נוספת, כאשר בנו הצעיר, קאראק, נפטר מזיהום קשה בדרכי הנשימה במהלך סיבוב הופעות בארצות הברית.
לאחר מות בנו פלאנט לקח הפסקה מפעילות בלהקה והתבודד בביתו שעל הגבול הוולשי.
פלאנט חזר ללהקה לאחר כמעט שנתיים ואלה הקליטו את מה שהיה לבסוף אלבומם האחרון In Through The Out Door, הסממן המרכזי לחזרתה של הלהקה לגדולתה היה פסטיבל נבוורת' (Knebworth) שם הופיעו בשנת 1979.
מותו של בונהם ופירוק הלהקה
לז זפלין ביצעו סיבוב הופעות קצר ברחבי אירופה ולאחריו תכננו לשוב לארצות-הברית לאחר שלא הופיעו שם משנת 1977. אך בבוקר 25 בספטמבר 1980 לאחר יום של חזרות בביתו החדש של ג'ימי פייג', נמצא מתופף הלהקה ג'ון בונהם מת בחדרו.
הוזמן אמבולנס ובוצעו ניסיונות החייאה אך ללא הועיל ומותו נקבע במקום, הסיבה הרשמית הייתה חנק מקיא.
בשנת 1980 הוציאו חברי הלהקה ביחד עם מנהלם פיטר גראנט הודעה רשמית בה הצהירו כי החליטו שלא להמשיך ללא בונהם והלהקה התפרקה.
זמן מה לאחר מותו של בונהם, התחילו לצוץ מספר הופעות איחוד של פלאנט, פייג' וג'ונס, והם אפילו הוציאו כמה אלבומים חדשים.
בתקופה מאוחרת יותר, ג'ייסון בונהם, בנו הצעיר של ג'ון בונהם, משמש כמתופף בהופעות האיחוד.
אחרי התפרקות הלהקה בעקבות מותו של המתופף ג'ון בונהם ב-1980, פלאנט יצא לקריירת סולו מצליחה.
בזמן קריירת הסולו, יצאו לו מספר להיטים מצליחים כגון: "Big Log", "Tall Cool One" ו "I Believe" ועוד.
ב-1984 הקים פלאנט הרכב אשר כלל גם את הגיטריסטים ג'ימי פייג' וג'ף בק והמתופף פיל קולינס.
ההרכב, אשר נקרא נוטפי הדבש (The Honeydrippers), הקליט אלבום אחד בלבד אשר כלל גרסאות כיסוי ללהיטי רית'ם אנד בלוז ישנים.
מתקליט זה התפרסם הביצוע המחודש שלהם ללהיט "Sea Of Love".
בעקבות בקשות רבות מצד מעריצי לד זפלין, התאחדה הלהקה שלוש פעמים:
הופעה ב"Live Aid" שנערך ב-3 ביולי 1985.
קונצרט 40 השנה לחברת אטלנטיק רקורדס בשנת 1988.
הופעת איחוד של לד זפלין בשנת 2007.
בהופעה הראשונה החליפו פיל קולינס וטוני תומפסון את בונהם המנוח, ובשנייה החליף אותו בנו, ג'ייסון.
בשנות ה-80 וה-90 הוציא פלאנט שלושה אלבומי סולו עם כותב-השירים והקלידן פיל ג'ונסטון: Now and Zen (1988), Manic Nirvana (1990), ו-Fate Of Nations (1993)
פלנט ופייג' חזרו להופיע ביחד ב-1994. מסע הופעות זה כלל ליווי של אנסמבל מצרי, נגנים ממרקש ותזמורת המטרופוליטן של לונדון.
1998 פלאנט יצר אלבום נוסף עם ג'ימי פייג' Walking Into Clarksdale שכלל חומרים משותפים של השניים.
בשנת 2002 פלאנט הקים להקה חדשה - Strange Sensation הם הוציאו שני אלבומים:
Dreamland שיצא ב-2002. האלבום היה אוסף של חידושים לשירי בלוז.
Mighty Rearranger שיצא ב-2005. האלבום כלל חומר חדש של הלהקה, האלבום קיבל ביקורות טובות למדי.
"mothership" יצא בשנת 2007 כמעט בתיאום עם הופעת האיחוד ההיסטורית בלונדון.
דיסק זה כולל בו את המיטב שירי "לד זפלין" מכל הזמנים.
כמו כן בשנת 2007 יצא לאור שיתוף הפעולה עם זמרת הבלו-גראס והכנרת אליסון קראוס, האלבום Raising Sand, זכה להצלחה מסחררת ואף הגיע למקום השני באנגליה.
פלאנט וקראוס אף זכו בפרס גראמי על השיר Gone Gone Gone (Done moved on) מתוך האלבום.
בעקבות האלבום יצאו פלאנט וקראוס לסיבוב הופעות.
ביולי 2010 יצא פלנט למסע הופעות קיץ בארצות הברית עם להקה חדשה בשם Band of Joy (שהחזירה את שם הלהקה הראשונה שלו בשנות השישים).
הלהקה כללה את הזמרת פאטי גריפין, הזמר-גיטריסט באדי מילר, הרב-אינסטרומנטליסט והסולן דארל סקוט, הבסיסט-הסולן ביירון האוס, והמתופף-נגן כלי ההקשה-הסולן מרקו ג'ובינו.
לאחר מופע נוסף בארצות הברית ב-12 בספטמבר 2010 בניו יורק, הוכרז על סיבוב הופעות סתיו באירופה שנמשך עד נובמבר 2010.
אלבום אולפן חדש בשם Band of Joy יצא ב-13 בספטמבר 2010 בלייבל Rounder Records.
האלבום היה מועמד לאלבום אמריקנה הטוב ביותר בפרסי הגראמי לשנת 2011.
בשנת 2014, יצא לאור אלבום הסולו העשירי של פלאנט " Lullaby and...
רוברט פלאנט התחתן עם מורין וילסון בשנת 1968. לזוג נולדו 3 ילדים: בת, כרמן ג'יין (1968), ושני בנים, קאראק פנדראגון (1977-1972) ולוגאן רומרו (1979).
הבן קאראק נקרא על שם הגיבור הקלטי קאראקטוס, שהוביל קרב אכזר והרואי נגד הפלישה הרומית בשנת 43 לספירה, נלכד ונלקח לרומא.
הקיסר קלאודיוס התרשם מאומץ לבו והחליט להותירו בחיים.
רוברט ומורין התגרשו ב-1983. לפלאנט יש בן נוסף, ג'סי לי (1991), משירלי וילסון, אחותה של מורין.
פלאנט אוהד מילדותו את קבוצת הכדורגל וולברהמפטון וונדררס והנהלת המועדון מינתה אותו ב-2009 כסגן שלישי לנשיא המועדון.
סגן אדמירל רוברט פיצרוי (; 5 ביולי 1805 – 30 באפריל 1865) היה קפטן ספינת המחקר ביגל, חלוץ בתחום חיזוי מזג האוויר, ממפה ימי ומושל ניו זילנד.
רוברט פיצרוי נולד באמפטון הול, סאפוק שבאנגליה, במשפחה מהמעמד הגבוה של האריסטוקרטיה הבריטית ולמסורת של שירות ציבורי.
רוברט היה צאצא של צ'ארלס השני מלך אנגליה, דרך אחד מבניו הלא חוקיים הרבים.
בגיל 12 (1818) החל ללמוד במכללה של הצי המלכותי.
הוא סיים את לימודיו בהצטיינות וקודם לדרגת סגן ב-7 בספטמבר 1824, כשהוא קובע תקדים בציונים שקיבל במבחני הסיום.
לאחר שירות של מספר שנים על ה-Thetis, התמנה לתפקיד "Flag Lieutenant" תחת פיקודו של רוברט וולר אותוואי (Robert Waller Otway), מפקד התחנה הדרום-אמריקאית.
באותו הזמן, ביצעה הביגל משימת מיפוי ימי של ארץ האש, תחת פיקודו של קפטן פרינגל סטוקס (Pringle Stokes).
באחד השלבים הקשים של המסע באזור נידח ושומם במצר מגלן בארץ האש הקפטן של הביגל נתקף דיכאון עמוק ונעל עצמו בחדרו במשך 14 יום.
באוגוסט 1828 הוא התאבד בירייה.
סקיירינג, מונה לקפטן של הביגל.
משם הם הפליגו לריו דה ז'ניירו כאשר ב-15 בדצמבר 1828 מונה רוברט פיצרוי בן ה-23 למפקד הספינה הזמני.
פיצרוי הוכיח את עצמו כמפקד ראוי וכבעל יכולות מיפוי מצוינות.
בתקרית מסוימת התושבים המקומיים של ארץ האש גנבו סירה מאחת הספינות, פיצרוי העלה את בני משפחות הגנבים לאוניה והחזיק בהם כבני ערובה.
בסופו של דבר הוא החזיק בארבעה: שני גברים, נערה וילד שאותם הוא לקח עמו חזרה לאנגליה.
ב-14 באוקטובר 1830 הסתיים המסע.
בתחילת מאי 1831 פיצרוי היה מועמד מטעם המפלגה הטורית בבחירות באזור אישסוויץ', אך הובס.
פיצרוי התחבט בשאלה כיצד יוכל להחזיר את הילידים הדרום אמריקאים שלקח עמו במסעו הראשון (בזמן שהייתם באנגליה החטופים הפכו למיסיונרים).
הוא שקל לשכור ספינה על חשבונו כדי להחזירם אך "דוד נדיב" התערב וב-25 ביוני הוא מונה מחדש להיות הקפטן של הביגל.
הביגל עברה מספר שיפורים טכניים בהוראתו של פיצרוי שלא חסך בהוצאות כדי להתאימה בצורה טובה יותר למשימת המחקר.
השיפור העיקרי היה הגבהת הסיפון העליון ב-20 ס"מ והזזתו לכיוון החרטום ב-30 ס"מ (דגם הספינה הזה נודע לשמצה בנטייתו לטבוע).
המיקום החדש של הסיפון סייע לניקוז מהיר יותר של המים מחלקה העליון של הספינה.
פיצרוי היה מוטרד מבדידותו במסע הארוך, בעיקר עקב התאבדותו של הקפטן סטוקס, וגם בגלל התאבדותו של דודו.
עקב כך, ביקש מהממונה עליו, שהיה גם חברו, לצרף לו בן לוויה שיארח לו לחברה בזמן המסע הארוך.
פרופסור ג'ון סטיבנס הנסלו, מרצה לבוטניקה מאוניברסיטת קיימברידג', המליץ על הצטרפותו של תלמידו צ'ארלס דרווין למסע, כחוקר טבע.
השניים הסתדרו טוב במהלך המסע שהתארך ליותר מחמש שנים, מלבד פעם אחת, בה נפלה מחלוקת ביניהם בנושא חוקיות העבדות.
דרווין זועזע קשות ממאורע שהתרחש במרץ 1830 בו נכח במקרה של התנהגות ברוטלית כלפי עבדים, בעוד שפיצרוי על אף שלא היה אדם ברוטלי מטבעו צידד בעבדות ואף טען כי שמע מפי מגדל בקר שהוא שאל פעם את עבדיו אם הם חפצים להיות חופשיים והם השיבו שלא.
דרווין תיאר את פיצרוי כאדם בעל קסם ודעות פתוחות וליברליות.
עם חזרתה של הביגל ב-2 באוקטובר 1836 הוענקה לפיצרוי מדליית זהב על ידי החברה הגאוגרפית המלכותית (1837).
לאחר חזרתו החל פיצרוי לתעד את המסע, התיעוד כלל עריכת ההערות של הקפטן הקודם של הביגל, במאי 1839 פורסם ספרו Narrative of the surveying voyages of H.M.S.
Adventure and Beagle בארבעה כרכים שכללו את היומן וההערות של דרווין.
פיצרוי נבחר כחבר פרלמנט מטעם דורהאם (Durham) וכאַפּוֹטְרוֹפּוֹס עבור חבל מרזיסייד.
מושל ניו זילנד, ויליאם הובסון נפטר בסוף 1842 וחברה לכנסייה מיסיונרית (Church Missionary Society), שהייתה בעלת נוכחות חזקה בניו זילנד הציעה את פיצרוי כמחליף.
פיצרוי קיבל על עצמו את התפקיד באפריל 1843.
המשימה שהוצבה בפניו הייתה קשה.
לפי ההוראות שקיבל היה עליו לשמור על הסדר, להגן על המאורים ולספק את "הרעב לכיבוש" של מסות המתיישבים החדשים שהגיעו.
המשאבים הצבאיים שעמדו ברשותו היו מועטים וכך גם מקורות ההכנסה, בעיקר ממכסים.
דרכו של פיצרוי לא צלחה.
המשאבים שהיו ברשותו לא אפשרו לו לשלוט ולהשליט סדר.
בתקופתו החלו קרבות ופיצרוי לא הצליח להביא לסיומם המהיר.
למרות ההדחה פיצרוי לא נכלם.
הוא חזר לאנגליה ובספטמבר 1848 מונה למפקח של מספנות הצי בוולוויץ' (Woolwich) ובמרץ 1849 קיבל את תפקיד הפיקוד האחרון בחייו, פיקוד על הפריגאטה ארוגנט (Arrogant).
ב-1851 הוא פרש עקב בריאותו ובחירתו לחברה המלכותית בתמיכתם של 13 חברים שביניהם דרווין.
ב-1854 הוא מונה כאחראי על מחלקה חדשה שתטפל המידע הרב שנאסף על מזג האוויר בים.
הוא הורה לקפטנים לספק מידע שייאסף בעזרת ציוד שהושאל לספינות במיוחד למטרה זו.
בתקופת שהותו על הביגל הוא פיתח עזרים לחיזוי וכעת הוא נדרש לפתח ולהפיץ ברומטר מיוחד "זכוכית סערה" שיותקן בכל נמל כדי שהספנים יוכלו להיעזר בו כדי להחליט האם לצאת לים או לא.
הסערה האיומה ב-1859 שגרמה לטביעתה של הרויאל צ'ארטר נתנה לפיצרוי את ההשראה לשרטט מפות שיאפשרו לחזות את מזג האוויר.
15 תחנות הוקמו והן צוידו בטלגרף שהעביר דיווחי מזג אוויר שוטפים.
התחזית החלה להתפרסם בעיתון The Times.
בשנה שלאחר מכן (1860) הוקמו מערכות התרעה נגד סערות בנמלים החשובים.
ב-1863 הוא פרסם את "ספר מזג האוויר" ("Weather Book") שהקדים את הדעות המדעיות של אותה התקופה.
ב-1863, פרש פיצרוי מתפקידו בדרגת סגן אדמירל.
ב-1859, כאשר פורסם מוצא המינים שכתב צ'ארלס דרווין, פיצרוי חש נבגד ואשם על חלקו בהתפתחות התאוריה ה"כופרת".
הוא התעמת מול דרווין בעניין זה.
פיצרוי סבל מדיכאון כרוני והתאבד ב-1865 בעזרת תער, כמעשה דודו.
ההר פיץ רוי - נמצא בדרום יבשת דרום אמריקה בארגנטינה קרוב לגבול עם צ'ילה ליד כפר בשם אל צ'אלטן.
נקרא על שמו בידי המדען והחוקר פרנצ'סקו מורנו.
גובהו 3440 מ' והוא מהווה אטרקציה תיירותית.
נהר פיצרוי - נמצא בצפון מערב אוסטרליה.
נקרא על שמו על ידי לואיט ג'ון לורט שהיה מפקדה של הביגל לאחר פיצרוי והיה תחת פיקודו של פיצרוי.
כמו כן קיים עץ מחט דרום אמריקאי שקרוי על שמו.
ב-4 בפברואר 2002, שונה שמה של ספינה לחקר מזג האוויר אשר נשאה את השם "Finisterre", ל"פיצרוי".
רוברט ג'וזף פלאהרטי , במאי קולנוע וראינוע אמריקני.
ידוע במיוחד כחלוץ הסרט הדוקומנטרי.
פלאהרטי היה אחד משבעה ילדים שנולדו לרוברט הנרי פלאהרטי, ממוצא אירי פרוטסטנטי ולאשתו סוזן קלוקנר, ממוצא גרמני קתולי.
אביו של פלאהרטי היה כורה, ופלאהרטי בילה את ילדותו בטבע, במחנות הכורים.
בצעירותו עבד במקומות שונים באזור מפרץ הדסון שבקנדה, בחיפוש אחר אוצרות טבע ובסלילת כבישים.
בשנת 1913 ערך מסע לאזור שהיה אזור פראי ובלתי מיושב באירופאים, וראש המשלחת, ויליאם מקנזי, הציע כי ייקח עמו מצלמה על מנת לתעד את נופי הטבע ואת התרבויות השונות שיראה בדרכו.
פלאהרטי התרשם במיוחד מבני עם האינואיט, ובילה עמם זמן רב, כשהוא מתעד את חייהם במצלמתו.
לאחר שובו לארצות הברית הציג את צילומיו בפני ידידים וקיבל תגובות נלהבות.
על אף שחלק מן החומר אבד בתאונה מוזרה, כאשר השליך פלאהרטי סיגריה על ערימת צלולואיד בעת עריכת הסרט בטורונטו, הבין פלאהרטי כי ייעודו הוא הקולנוע, ושב לארצות הצפון בשנת 1920 במטרה המפורשת להסריט סרט.
הוא טען כי התאונה אך סייעה במלאכתו, שכן הסרט המקורי היה אך סדרה של צילומים וחסר עלילה ברורה.
על מנת להסריט את סרטו, קיבל פלאהרטי מימון בן חמישים אלף דולר מיצרנית פרוות.
בטרם החל את ההסרטה חי פלאהרטי עם האינואיט נאנוק ומשפחתו במשך זמן מה.
פלאהרטי ביים מעמדים רבים המופיעים בסרט, לרבות הסיום הדרמטי, בו מצויים כביכול נאנוק ומשפחתו בסכנה אם לא יבנו איגלו במהירות.
האיגלו נבנה מראש, באופן שהותיר חור בצידו כך שמצלמתו של פלאהרטי תוכל לצלם את הנעשה בתוכו.
פלאהרטי התעקש שהאינואיט לא ישתמשו ברובים לציד, על אף שאלו היו ברשותם.
פלאהרטי עצמו היה מצויד היטב במעבדה ניידת שאפשרה לו לעבור על החומר שצולם מדי יום, באתר בו הוסרט הסרט.
התוצאה הייתה "נאנוק איש הצפון", אשר הוקרן בשנת 1922 וזכה להצלחה עולמית.
הסרט נחשב לחלוץ הסרט הדוקומנטרי.
על מנת להדגיש את התנאים הקשים של ציידי האינואיט נהג פלאהרטי לספר כי נאנוק עצמו מת מרעב זמן מה לאחר סיום הסרטת הסרט.
עם זאת, נראה כי נאנוק מת משחפת בביתו, כשנתיים לאחר סיום ההסרטה.
פלאהרטי חתם על חוזה עם אולפני סרטי פרמאונט, להסרטת סרט דוקומנטרי נוסף.
הפעם נסע פלאהרטי לאיי סמואה, על מנת להסריט את "מואנה".
גם לשם יצירת סרט זה חי פלאהרטי זמן מה עם הילידים וחקר את דרכיהם, ולבסוף ביסס את הסרט על טקסי המעבר של נער מילדות לבגרות.
סרט זה זכה להצלחה פחותה מזו של נאנוק.
עתה נחשב פלאהרטי למומחה למקומות אקזוטיים ולתרבויות זרות.
בשנת 1928 יצא עם הבמאי הגרמני פרידריך וילהלם מורנאו לצלם את הסרט "טאבו" באיי הים הדרומי.
שני הבמאים היו בעלי אופי עיקש, ופלאהרטי עזב את ההסרטה בטרם הסתיימה העבודה.
מורנאו עצמו לא זכה לראות את הסרט המוקרן, שכן מת בתאונת דרכים בטרם יצא הסרט אל המסכים.
לאחר פרשת "טאבו" חי פלאהרטי מספר שנים בבריטניה.
באיי אראן יצר את הסרט הדוקומנטרי "האיש מאראן", אשר מספר את סיפורו של דייג בים הצפוני.
לאחר מכן שיתף פעולה עם הבמאי זולטן קורדה בסרט העלילתי "נער הפיל" על פי סיפורו של רודיארד קיפלינג.
בתחילת שנות ה-40 שב לארצות הברית.
הצלחתו הגדולה האחרונה של פלאהרטי הייתה סיפור לואיזיאנה, סרט שצילם עם אשתו פרנסס, שהייתה שותפה לעשיית רבים מסרטיו, בשנת 1948. סרט זה ליווה את הנחתו של מתקן קידוח נפט בביצות לואיזיאנה.
הסרט, שמומן על ידי חברת קידוחי נפט, מלווה את תהליך הקידוח ומדגיש את דו הקיום של הציוד המודרני והנוף הבראשיתי, כפי שהם נראים מעיניו של ילד מקומי.
פלאהרטי מת בשנת 1951 בוורמונט.
רוברט פריפ הוא גיטריסט, מלחין ומפיק מוזיקלי, ידוע בעיקר כמייסד של להקת הרוק מתקדם קינג קרימזון.
פריפ גם היה היחיד שנשאר בקינג קרימזון לאורך כל ההרכבים ותקופות הלהקה, עבודתו מקיפה חמישה עשורים וכרוכה במגוון סגנונות שונים.
פריפ מופיע ברשימת מאה הגיטריסטים הטובים בכל הזמנים של מגזין רולינג סטון ושל מגזין Guitar World.
עבודתו המקצועית של פריפ החלה בשנת 1967 כשענה למודעה המחפשת קלידן וסולן.
על אף שלא היה קלידן או זמר.
ההרכב כלל את האחים פיטר ומייקל ג'יילס, והוציא אלבום אחד בטרם התפרק לאחר שנחל כישלון.
בעקבות התפרקות ההרכב, פריפ והמתופף מייקל ג'יילס תכננו את הקמת קינג קרימזון בשנת 1968 יחד עם גרג לייק, פיטר סינפילד ואיאן מקדונלד.
ב-1969 יצא אלבומם המפורסם הראשון של הלהקה "In the Court of the Crimson King", שנחשב בעיני רבים ליצירת מופת מהפכנית.
זמן קצר לאחר מכן התפרקה הלהקה כתוצאה מחילוקי דעות בין ג'יילס ומקדונלד והורכבה מחדש עם נגנים אחרים על ידי רוברט פריפ.
דפוס זה של פירוק והרכבה עתיד היה לחזור פעמים רבות במשך ארבעת העשורים הבאים, כשרוברט פריפ נותר החבר הקבוע היחיד.
פירוקה הראשון של הלהקה בשנות השבעים, נבע כתוצאה מאיבוד שפיותו של פריפ.
בעת התקופות החלשות שבהיסטוריית הלהקה "קינג קרימזון", פריפ הפנה את תשומת לבו לפרויקטים אחרים.
בשנת 1970 הוא שיתף פעולה עם להקת ואן דר גראף ג'נרייטור הבריטית באלבומיה "H to He, Who Am the Only One" ו-"Pawn Hearts".
כמו כן, הוא הקליט יחד עם בריאן אינו את האלבומים "No Pussyfooting" ו-"Evening Star", שהציגו ניסיונות שונים בטכניקות מוזיקליות הידועות בשם "פריפרטרוניקס".
טכניקה זו השתמשה בהקלטות טייפ המנגנות בלופים חוזרים ונשנים, ויש גיטריסטים המשתמשים בטכניקה זו כיום.
בשנת 1975, פריפ ואינו ניגנו יחד במספר הופעות חיות.
בסוף שנות השבעים בילה פריפ את זמנו הרחק מהסצנה המוזיקלית כאשר שקל ללמוד את תורתו של גאורג איבאנוביץ' גורדייף.
הוא חזר למוזיקה כגיטריסט מוביל באלבום הסולו הראשון של פיטר גבריאל, ובהמשך גם באלבומו השני.
בשנת 1977 ביקש אינו את עזרתו באלבומו של דייוויד בואי "Heroes".
ב-1979 הוציא את אלבום הסולו הראשון שלו "Exposure", שהוביל לסיבוב ההופעות "Frippertronics".
באותה תקופה עזר פריפ באלבומים ובהופעות של להקות כדוגמת בלונדי ו-"Talking Heads".
בהמשך הוציא עוד שורה של אלבומים שלא נחלו הצלחה רבה.
ב-1985 פתח פריפ כיתת אמן שהתבססה על לימוד נגינה בגיטרה חשמלית על בסיס טכניקת פריפרטרוניקס שפיתח.
בפברואר 1987 הגיע לישראל לארבע הופעות עם הרכב בשם "ליגת אמני הגיטרה".
ב-6 בספטמבר 2013 הודיע פריפ על כוונתו להקים מחדש את קינג קרימזון שנה אחרי שהצהיר ב-2012 על פרישתו הסופית מעולם המוזיקה.
בהרכבה הנוכחי של הלהקה יופיעו 7 נגנים ביניהם הסקסופוניסט מל קולינס מההרכב המקורי של שנות השבעים, טוני לוין הבסיסט, ו-5 נגנים חדשים ביניהם 3 מתופפים וגיטריסט (נוסף לפריפ עצמו).
רוֹבֶּרְט לִי פְרוֹסְט (בשם מלא באנגלית: Robert Lee Frost; 26 במרץ 1874 – 29 בינואר 1963) היה משורר אמריקני הנחשב בעיני רבים כאחד מחשובי המשוררים בשפה האנגלית.
במהלך חייו זכה בארבעה פרסי פוליצר והשתתף בטקס ההשבעה של נשיא ארצות הברית ג'ון פ.
ידוע בסגנונו הפשוט והישיר ובתיאוריו המרגשים של נופי ניו-אינגלנד שבצפון-מזרח ארצות הברית.
מבין שיריו המוכרים ביותר הם "הדרך שלא נבחרה" ו"תיקון חומה" .
פרוסט נולד בשנת 1874 בעיר סן פרנסיסקו לאיזבל מודי, בת למשפחה ממוצא סקוטי ולוויליאם פרסקוט פרוסט הבן, צאצא למהגרים אנגלים שנחתו בניו המפשייר בשנת 1634. לאחר מות אביו כשפרוסט הצעיר היה בן 11, משפחתו העתיקה את מגוריה ללורנס שבמדינת מסצ'וסטס בקרבת הורי אביו.
פרוסט התחיל לימודים בדארטמות' קולג' בשנת 1892 אך עזב לאחר פחות מסמסטר וחזר למסצ'וסטס, שם הוא התפרנס מהוראה ומעבודות מזדמנות.
בשנת 1894 הוא מכר את השיר הראשון שלו, "פרפר שלי" (My Butterfly), לשבועון בניו יורק תמורת $15. בעקבות הצלחה זו, הוא ביקש מחברת-נעוריו אלינור מרים וייט להינשא לו.
היא סרבה מפני שרצתה לסיים את לימודיה, ובדיכאונו נסע פרוסט לביצה הגדולה שבמדינת וירג'יניה, אולי במחשבה להתאבד שם.
הוא חזר לאחר זמן קצר, ולבסוף פרוסט ווייט נישאו בדצמבר 1895. נולדו להם שישה ילדים, אשר ארבעה מהם נפטרו במהלך חייו של פרוסט.
פרוסט ואשתו עסקו בהוראה בבתי-ספר עד לשנת 1897. לאחר מכן, פרוסט החל ללמוד באוניברסיטת הרווארד, אך הוא עזב שוב לאחר שנתיים ערב לידת בנו השני.
סבו קנה לו חווה במדינת ניו המפשייר, שם חי פרוסט למשך תשע השנים הבאות.
פרוסט לא הצליח כחקלאי, אך בתקופה זו הוא כתב שירים רבים שהפכו אחר כך למפורסמים.
בשנת 1912, כשהיה בן 38, נסע פרוסט עם משפחתו לבריטניה, שם הוא פרסם את שני ספרי השירה הראשונים שלו והכיר לראשונה את עזרא פאונד.
בשנת 1915 פרוסט חזר עם משפחתו להתיישב בחווה בפרנקוניה שבניו-המפשייר, לאחר שספריו הראשונים הקנו לו מידה מסוימת של פרסום.
משנת 1916 עד שנת 1938 הוא עבד כפרופסור באוניברסיטת אמהרסט תוך כדי המשך כתיבה.
לאחר מות אשתו בשנת 1938, פרוסט התחיל מערכת יחסים מורכבת עם קיי מוריסון אשר שימשה לו כמזכירה וכיועצת.
ב-1960 הוענקה לו מדליית הזהב של הקונגרס, אחד משני העיטורים האזרחיים הגבוהים ביותר בארצות הברית.
בינואר 1961 הקריא פרוסט את שירו "המתת בשלמות" בטקס ההשבעה של הנשיא ג'ון פ.
קנדי העריץ את פרוסט, שכמוהו היה יליד ניו אינגלנד, על אף שפרוסט היה שמרן מוצהר בעמדותיו הפוליטיות והזדהה עם המפלגה הרפובליקנית, היריבה למפלגתו של קנדי.
בשנת 1962 נסע פרוסט לברית המועצות כשליח אמנותי רשמי מטעם ארצות הברית.
פרוסט נפטר בינואר 1963 מסיבוכים בעקבות ניתוח פרוסטטה.
הוא נקבר בבנינגטון שבמדינת ורמונט.
שיריו של פרוסט מתאפיינים בסגנון פשוט וטבעי, ונאמר עליו שהוא "הפך את שפתם של האנשים הפשוטים לשירה".
הוא מרבה להשתמש בתיאור הנופים וההווי של אזור ניו-אינגלנד שם בילה את מרבית חייו.
כמעט כל שיריו כתובים במקצב ורובם בחריזה.
פרוסט לעג לסגנון החופשי שנקטו משוררים אמריקאיים בני תקופתו כגון קרל סנדברג.
מבין שיריו המפורסמים ביותר הם "אש וקרח", "הדרך שלא נבחרה", "החוצה, החוצה--", "עצי-לבנה", "עצירה ליד חורש בערב מושלג", ו"תיקון חומה".
ראובן אבינעם (עורך ומתרגם), מבחר שירת אמריקה: אנתולוגיה, תל אביב תשי"ד, 403-395.
חנה ניר (מתרגמת), בתום קטיף התפוחים/ רוברט פרוסט, ישראל תשס"ג.
אשר רייך (עורך), הנשיקה מבעד למטפחת: מבחר השוואת תרגומי שירה, תל אביב תשס"א, 173-168.
שמואל שתל (מתרגם), אש וכפור: מבחר שירים/ רוברט פרוסט, תל אביב תשכ"ט.
מתרגמים שונים, הדרך שלא נבחרה (פורום לתירגום באתר נענע).
אמיר אור (עורך ומתרגם), 'השביל שלא נבחר' בתוך 'הליקון - המיטב / שירת עולם 2006
ב-13 במרץ 1962, כשנה לפני מותו וכשנה לאחר השתתפותו בטקס ההשבעה של הנשיא קנדי, נשא פרוסט באוניברסיטה העברית את הרצאת החניכה בסדרת הרצאות פאליי בתרבות ובציוויליזציה של אמריקה, במסגרת החוג ללימודים אמריקנים באוניברסיטה העברית.
בתחילת הרצאתו, הכריז פרוסט בבדיחות הדעת שהוא אינו מתכוון לדבר על תרבות אמריקנית, אלא להיות תרבות אמריקנית.
פרוסט הרצה במשך כשעתיים, ובסופן זכה למחיאות כפיים סוערות.
בשנת 1999 התחיל ראש ממשלת ישראל דאז אהוד ברק במסע שכנועים בעד הקמת גדר בין ישראל לפלסטינים.
כאסמכתא לרעיון, ברק נהג לצטט משירו של פרוסט "תיקון חומה" (שיר על שני חקלאים שכנים המתקנים ביחד חומה משותפת), אשר מופיעה בו האמירה "גדרות טובות יוצרות שכנים טובים".
אמירה זו הוזכרה בקשר לסכסוך הישראלי-פלסטיני כבר משנת 1989, אך הציטוט החוזר-ונשנה של ברק גרם לדיונים בעיתונאות ובמעגלים אחרים על השאלה: מהו תפקיד האמירה בשירו של פרוסט, או במילים אחרות: האם פרוסט מסכים או לא מסכים עימה?
רבים ציינו שהדובר בשיר "תיקון חומה" הוא אמביוולנטי כלפי האמירה ומקשה עליה קושיות במשך כל החצי השני של השיר.
פרוסט לא המציא את המשפט בעצמו, אלא השתמש בפתגם אמריקאי ידוע לפחות מאמצע המאה ה-19, ואכן גם בשיר מייחס שכנו של הדובר את הפתגם לאביו.
רוברט אדוווין פירי היה מגלה ארצות אמריקאי.
החל מ-1886 יצא בראש מספר משלחות לגרינלנד ול (סך הכול שש משלחות), כשב-1909 הגיעה המשלחת השנייה לקוטב הצפוני, לפי רישומיו של פירי.
הישג זה הוכר על ידי מספר גופי מחקר והתקבל ללא מחלוקת בין החוקרים.
פירי הוכר כגיבור לאומי וזכה במספר רב של מדליות ותארים.
לאחר שארגון נשיונל ג'יאוגרפיק, נותן החסות למסעותיו של פירי, הגביל את הגישה ליומניו של פירי החלה ביקורת נגד הארגון.
מספר חוקרים שערכו מדידות מעריכים שהנקודה אותה סימן פירי רחוקה מספר עשרות ק"מ מהקוטב עצמו.
כיום יש רבים שלא מחשיבים את פירי כראשון שכבש את הקוטב הצפוני.
ביקורת נוספת הושמעה נגד פירי על יחס מתנשא ולא ראוי לשבטי האינואיטים הגרינלנדים, ובין היתר נטען שפירי יצר קשרים רומנטיים עם נערה מקומית בת 14 והביא איתה 2 ילדים, וזאת בזמן שהיה נשוי בארצות הברית.
כמו כן התייחסה הביקורת להחלטתו של פירי להביא שישה מקומיים לניו יורק לצורך מחקר מבלי שווידא יחס הוגן ואיכותי כלפיהם, ובסופו של דבר נפטרו ארבעה מהם ממחלות.
רוברט פירי נולד ב-1856 בעיר קרסון , פנסילבניה כבן יחיד לצ'ארלס נוטר פירי ומארי דול לבית ווילי.
ב-1859, לאחר מות אביו, עברה המשפחה לקייפ אליזבת במדינת מיין.
בנעוריו למד בתיכון שבפורטלנד, מיין וב-1873, לאחר סיום התיכון החל ללמוד בקולג' "בודווין" שבמיין אותו סיים ב-1977 לאחר שהוסמך כמהנדס אזרחי.
לאחר סיום הלימודים הצטרף פירי, כשרטט, לסוכנות לחקר גיאודזיה והחופים של ארצות הברית מטעם ממשלת ארצות הברית.
ב-26 באוקטובר 1881 גויס פירי לצבא ארצות הברית והוצב כמהנדס אזרחי לחיל הנדסה של צי ארצות הברית בדרגת לוטננט.
ב-1901, בעקבות ההשגים במשלחת הרביעית לגרינלנד, הועלה פירי לדרגת לוטננט קומנדר וב-1902 הועלה לדרגת קומנדר.
ב-1910, בעקבות כיבוש הקוטב, הועלה לדרגת קפטן ימי.
ב-1911 הועלה לדרגת אדמירל כשלאחר קבלת הדרגה פרש מהצבא.
ב-1886 ניסה פירי, יחד עם שותף דני, לחצות את גרינלנד, ממזרח למערב, על גבי מזחלות כלבים.
לאחר כ-160 ק"מ נגמר למשלחת המזון ופירי נאלץ לחזור על עקבותיו.
המסלול בו צעדה המשלחת התבסס על מחקר שהגיש פירי מוקדם יותר באותה שנה להאקדמיה הלאומית למדעים בו הציע שתי חלופות לחצות את גרינלנד.
ב-1887 מונה, על ידי צי ארצות הברית, למפקד משלחת שנועדה לסקור נתיב אפשרי לתעלת ניקרגואה.