tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הניסיון המתועד הראשון לנצל את מי אגן ההיקוות של חלקו העליון של הקולורדו נעשה בפורט ספליי (Fort Supply) בוויומינג ב-1854, כאשר חלק ממי הנהר "בלקס פורק" (Blacks Fork), יובל של הנהר גרין, הוטו לטובת השקיית שדות מקומיים.
מפעלי הטיה נוספים של מי הנהרות באגן הקולורדו הובילו למחקרים מקדימים לפתח מערכת הטיה כבר ב-1902 כאשר הוקם שירות הטיוב (Reclamation Service), שמה הקודם של לשכת הטיוב.
ב-1922 חתמו שש מדינות של ארצות הברית על "הסכם נהר הקולורדו" (Colorado River Compact) שבו הסכימו רשמית על חלוקת מימי נהר הקולורדו ויובליו.
כל מחצית מאגן הנהר קולורדו – האגן העליון, שחלקים ממנו שייכים לקולורדו, ניו מקסיקו, יוטה וויומינג – והאגן התחתון שחלקים ממנו שייכים לקליפורניה ונבדה – אמורה הייתה לקבל על פי ההסכם כ-9.3 מיליארד מ"ק מים מדי שנה.
בפועל התברר שמדידה זו הייתה תוצאה של אחת מהעונות הגשומות ביותר של דרום-מערב ארצות הברית ב-800 השנים האחרונות.
ובפועל היא משתנה בצורה קיצונית מדי שנה ונעה בין 4.9 מיליארד מ"ק ל-27 מיליארד מ"ק.
עובדה זו גרמה לחוסר היכולת של מדינות האגן העליון לעמוד במינימום ההתחייבות שלהן למדינות האגן התחתון בשנים שחונות, ולאובדן של עודפי מים משמעותיים בשנים גשומות.
במטרה לווסת את זרימת הקולורדו ולהבטיח עמידה בתנאי ההסכם נערך מחקר שקבע שהקמת סכרים ויצירת מאגרי מים מאחוריהם על הנהר ויובליו היא הכרחית.
שיתוף פעולה בין ועדת האגן העליון של הקולורדו, לשכת הטיוב וסוכנויות פדרליות נוספות הניב דו"ח שפירט את המיזמים המוצעים שהוגש לקונגרס של ארצות הברית ב-1950.
בין המיזמים המוצעים היו צמד סכרים על הנהר גרין, היובל העיקרי של חלקו העליון של הקולורדו: ב"פארק אקו" (Echo Park) ובהר ספליט (Split Mountain).
שני הסכרים האחרונים היו עתידים להציף יותר מ-180 קילומטרים של קניונים באזור המונומנט הלאומי דינוזאור (Dinosaur National Monument) המוגן על ידי הממשל הפדרלי על פי החלטת נשיא ארצות הברית.
ההצעה חוללה מחלוקת והציתה את חמתם של תומכי איכות הסביבה שלא רצו לחוות שוב את המחלוקת שפרצה ב-1924 סביב סכר אושונסי (O'Shaughnessy Dam), כאשר סכר נבנה בעמק נופי בתחומי הפארק הלאומי יוסמיטי.
בהנהגתו של דייוויד ברואר (David Ross Brower; 2000-1912) ניהל מועדון סיירה, ארגון איכות סביבה ותיק, מערכה לאומית להצלת הפארק.
באמצע שנות ה-50 הסכימה ה-USBR שלא לבנות שני סכרים אלו - החלטה שהתקבלה כניצחון גדול לתנועה לאיכות הסביבה האמריקנית - אבל בתנאי שתוכל להקים את הסכרים האחרים המוצעים, בנקיק פליימינג (Flaming Gorge Dam) ובקניון גלן מבלי שתהיה התנגדות לסכרים אלו.
בפועל תמכו ברואר ומועדון סיירה בהרחבת הסכר בקניון גלן על מנת להוסיף למאגר את המים שהיו אמורים להיקוות מאחורי הסכר בפארק אקו.
ברואר, שלא טייל בקניון גלן קודם להסכם הפשרה, התחרט אחרי שביקר במקום כשעבודות הקמת הסכר כבר עמדו להסתיים, ותיאר זאת "כשגיאה הגרועה ביותר של הקריירה שלי" ו"החטא הגדול ביותר שביצעתי".
גרסה מעודכנת ומצומצמת במקצת של התוכנית התקבלה כחוק בקונגרס ב-1956. החקיקה קראה לבניית סכרים, מאגרי מים ועבודות הקשורות בהם באתר הנופש הלאומי קוריקנטי (Curecanti National Recreation Area) בקולורדו, בנקיק פלמינג בוויומינג, במאגר נאוואחו בניו מקסיקו ובקניון גלן באריזונה.
כל המיזמים למעט מאגר נאוואחו אמורים היו לכלול יכולות לייצר חשמל, בעוד שמיזם נאוואחו נועד לבקרת שיטפונות בלבד.
בחקיקה היו כלולים כמה מיזמים קשורים באגן נהר הקולורדו.
מיזם נהר הקולורדו מורכב מארבע יחידות נפרדות, המתפרשות לאורך אגן הקולורדו העליון ויובליו הראשיים.
בנוסף, כלולים במיזם גם מיזמים אחרים שבוצעו באזור זה.
בסך הכול נאגרים במסגרות השונות של המיזם כ-42 מיליארד מ"ק מים.
קיבולת זו משמשת ליישם את התחייבות האספקה של הסכם נהר הקולורדו בתקופות שחונות.
בנוסף, שלוש מהיחידות מספקות חשמל מתחנות כוח הידרואלקטריות לשווקים הראשיים בדרום מערב ארצות הברית.
ליז פרי באריזונה משמש כגבול הדרומי של המיזם, המקיף את כל נהר הקולורדו מנקודה זו במעלה הזרם ואת כל היובלים הנשפכים אליו בקטע זה.
יחידת קניון גלן (Glen Canyon Unit) כוללת את סכר קניון גלן, אגם פאוול ותחנת הכוח קניון גלן, והיא היחידה הגדולה והחשובה ביותר של המערכת.
אף שהסכר עצמו שוכן סמוך לעיירה פייג' בצפון אריזונה, שוכנת מרבית אגם פאוול שמאחורי הסכר בתחום דרום מדינת יוטה.
קיבולת המים באגם פאוול היא 33 מיליארד מ"ק, כ-64% מכלל המים הנאגרים במיזם.
ההספק של תחנת הכוח, 1,296 מגה ואט, הוא כמעט 75% מכלל ייצור החשמל במיזם.
על אף חשיבותה למיזם הייתה יחידת קניון גלן מקור למחלוקת אפילו לפני שהתחילה לפעול ב-1964. דייוויד ברואר, מנהל מועדון סיירה, שהיה אחראי חלקית למיקומו של הסכר כחלק מהפשרה שהסכים לה בנושא הסכר באקו פארק, הצטער אחר-כך על ההחלטה.
בארי גולדווטר, הסנאטור לשעבר מטעם מדינת אריזונה, שתמך בהקמת הסכר בתחילה, שינה דעתו אחר-כך והודה, שגם הוא הצטער שתמך במיזם.
בשנים האחרונות התגברו הקריאות של ארגוני איכות הסביבה, דוגמת מועדון סיירה, לרוקן את מימי אגם פאוול ולהרוס את הסכר על מנת להשיב את קניון גלן לקדמותו.
עקב כך קמו קבוצות בעלי עניין ספציפיות במטרה לגרום לשינוי זה, דוגמת "נהרות חיים" (Living Rivers) ו"ידידי קניון גלן" (Friends of Glen Canyon).
מולן קמו קבוצות המתנגדות לשינוי, דוגמת "ידידי אגם פאוול" (Friends of Lake Powell).
בהתחשב בחשיבות הגדולה של יחידת קניון גלן למיזם אגירת מי הקולורדו, כמו גם ההשפעה שלה על תעשיית התיירות לאזור, נראה כי ההתנגדות לרעיון שיקום הקניון מצליחה למנוע את הניסיון לממשו ולא קיימות שום תוכניות להפסיק את פעולת היחידה בקניון גלן.
ב-1959 נבנה גשר קניון גלן מעל נהר הקולורדו.
אף שלא היה חלק מהיחידה הוא נבנה כתוצאה ישירה ממנה.
בזמן שהושלם הוא היה גשר הקשת הגבוה ביותר בעולם.
כיום הוא אחד משני גשרים בלבד מעל הקולורדו בקטע שבין אגם מיד לאגם פאוול, ומרבית התעבורה שבין צפון אריזונה ודרום יוטה עוברת דרכו.
יחידת נקיק פליימינג (Flaming Gorge Unit) כוללת את סכר נקיק פליימינג, מאגר נקיק פליימינג ותחנת הכוח של הסכר.
הסכר סוכר את הנהר גרין בסמוך לעיירה גרין ריבר (Green River) בוויומינג.
חלקים מהמאגר שמאחורי הסכר גולשים לצפון מזרח יוטה.
היחידה הושלמה ב-1964, והסכר מאפשר אגירת מים ויצירת חשמל, כמו גם בקרת שיטפונות בנהר גרין, היובל הראשי של הקולורדו.
תחנת הכוח בסכר מייצרת 153 מגה ואט שהם כ-8.5% מכושר ייצור החשמל במיזם אגירת מי נהר הקולורדו.
יחידת נאוואחו (Navajo Unit) כוללת את סכר נאוואחו ואגם נאוואחו.
הסכר סוכר את הנהר סן חואן בסמוך לפרמינגטון בניו מקסיקו.
הסכר הושלם ב-1963, ויחידת נאוואחו הייתה בפועל המיזם הראשון מבין היחידות של מיזם אגירת מי נהר הקולורדו שהושלם.
שלא כפי שנעשה בסכרים האחרים, לא הוקמה תחנת כוח יחד עם הסכר.
תחנת כוח קטנה שההספק שלה 32 מגה ואט הותקנה ב-1983 בשיתוף פעולה עם העיר פרמינגטון במטרה לספק את צורכי החשמל המקומיים.
יחידת אספינול (Aspinall Unit) כוללת שלושה סכרים ומאגרים על נהר גניסון בקולורדו.
רק ביחידה זו במיזם יש יותר מסכר או מאגר אחד.
יחידת אספינול הייתה קרויה במקור יחידת קורקנטי (Curecanti Unit), אבל שמה שונה ליחידת אספינול ב-1980 על שם חבר הקונגרס לשעבר ממדינת קולורדו ויין אספינול (Wayne Norviel Aspinall; 1983-1896).
אספינול היה תומך בלב ובנפש במיזמי אגירת המים בקולורדו בפרט ובמערב ארצות הברית בכלל, והיה בר הפלוגתא העיקרי של דייוויד ברואר במאבק בהצעת החוק של מיזם אגירת מי הקולורדו.
ברואר היה ידוע במאבקיו התדירים עם אספינול, ואף צוטט שהוא רואה כיצד "חלום אחר חלום מתנפץ על היבשות הסלעיות של ויין אספינול".
ההספק הכולל של יחידת אספינול הוא כ-290 מגה ואט, שהם כ-17% מכלל מיזם אגירת מי הקולורדו, ובכך היא היחידה השנייה בתרומתה למיזם אחרי יחידת קניון גלן.
סכר בלו מסה (Blue Mesa Dam) סוכר את הנהר גניסון במעלה הזרם מסכר נקודת מורו, הסכר הראשון שהנהר עובר דרכו.
הסכר הושלם ב-1966 והוא מסוגל לספק 86.4 מגה ואט חשמל, שהם כ-30% מכושר הייצור של יחידת אספינול.
סכר מורו פוינט (Morrow Point Dam) סוכר את נהר הגניסון במורד הזרם מסכר בלו מסה ובמעלה הזרם מסכר קריסטל, עובדה הממצבת אותו במרכזה של יחידת אספינול.
סכר מורו פוינט הושלם ב-1968 והוא הסכר הגדול ביותר ויצרן החשמל הגדול ביותר מבין סכרי אספינול.
לתחנת הכוח של הסכר יש כושר ייצור של 173 מגה ואט, הסכר השני בכל מיזם אגירת מי הקולורדו בכושר ייצור החשמל.
הסכר מספק כ-60% מכלל ייצור החשמל של יחידת אספינול.
בנוסף, סכר מורו פוינט היה הסכר הבטון הראשון מטיפוס סכר קשת דק שנבנה במערכת של מיזם אגירת מי הקולורדו.
סכר קריסטל סוכר את נהר הגניסון כ-10 קילומטרים במורד הזרם מסכר נקודות מורו, ובכך הוא הסכר האחרון ביחידת אספינול.
הסכר הושלם ב-1976 והיה הסכר האחרון שנבנה במסגרת יחידת אספינול בפרט ובמיזם אגירת מי נהר הקולורדו בכלל והשלמתו סימנה את השלמת כל המערכת.
כושר יצור החשמל בסכר קריסטל הוא הקטן ביותר מבין כל הסכרים במערכת.
הוא מספק כ-31.5 מגה ואט, שהם קצת מעל ל-1% מכושר הייצור של יחידת אספינול.
מספר מיזמי ניהול מים במקומות שונית באגן העליון של נהר הקולורדו נחשבים למיזמים המשתתפים במיזם אגירת מי נהר הקולורדו.
מיזמים אלו קשורים כספית למיזם, אבל אינם נחשבים חלק מהמיזם עצמו.
בחקיקה של 1956, שבה אושר מיזם אגירת מי נהר הקולורדו, נכללו 11 מיזמים משתתפים והם:
מיזם מרכז יוטה (Central Utah Project) – מספר סכרים ומאגרים במרכז יוטה.
מיזם מחוז אמרי (Emery County Project) – סכרים שהוקמו במחוז אמרי שביוטה.
מיזם פלורידה (Florida Project) – על הנהר פלורידה בדרום מערב קולורדו
מיזם המונד (Hammond Project) – על הנהר סן חואן בצפון מזרח ניו מקסיקו
מיזם לה בארג' (La Barge Project) - בוויומינג
מיזם ליימן (Lyman Project) – על בלקס פורק (Blacks Fork) וסמיתס פורק (Smiths Fork), יובלים של הנהר גרין, בעיקר בוויומינג.
מיזם פאוניה (Paonia Project) – במערב מרכז קולורדו
מיזם הנהר פיין (Pine River Project) – במערב קולורדו
מיזם סידסקדי (Seedskadee Project) – באגן העליון של הנהר גרין בוויומינג
מיזם סילט (Silt Project) – במערב מרכז קולורדו
מיזם סמית פורק (Smith Fork Project) - במערב מרכז קולורדו
מיזם עדן (Eden Project) אושר בנפרד עוד ב-1949. המיזם קשור למיזם אגירת מי נהר הקולורדו על פי התנאים בהם אושר.
נספח לחקיקה שנוסף ב-1962 הוסיף שני מיזמים לרשימת המיזמים המשתתפים:
מיזם סן חואן-צ'מה (San Juan-Chama Project) – הטיה של מים מאגן נהר סן חואן לאגן הריו גראנדה
מיזם ההשקיה נאוואחו אינדיאן (Navajo Indian Irrigation Project) – בוצע עבור הלשכה לענייני אינדיאנים (Bureau of Indian Affairs)
נספח לחקיקה שנוסף ב-1964 הוסיף שלושה מיזמים לרשימת המיזמים המשתתפים:
מיזם פארק בוסטוויק (Bostwick Park Project) – על סימארון קריק (Cimarron Creek), יובל של הנהר גניסון
מיזם פרוטלנד מסה (Fruitland Mesa Project) - בקולורדו
מיזם סווריי-פוט הוק (Savery-Pot Hook Project) – בקולורדו ובוויומינג
נספח לחקיקה שנוסף ב-1968 הוסיף חמישה מיזמים אחרונים לרשימת המיזמים המשתתפים:
מיזם אנימאס-לה פלטה (Animas-La Plata Project) – בקולורדו ובניו מקסיקו
מיזם דאלס קריק (Dallas Creek Project) – דאלס קריק הוא יובל של הנהר אנקומפגרה (Uncompahgre), שבתורו הוא יובל של הנהר גניסון.
מיזם דולורס (Dolores Project) – בדרום מערב קולורדו
מיזם סן מיגל (San Miguel Project) - בקולורדו
מיזם וסט דיווייד (West Divide Project) - בקולורדו
ארבעה מיזמים, וסט דיווייד, פרוטלנד מסה, סווריי-פוט וסן-מיגל התגלו אחר-כך כבלתי מעשיים והוצאו מהרשימה.
התרומות החיוביות של המיזם הן:
ארבע היחידות הראשיות של מיזם אגירת מי נהר הקולורדו מסוגלות לייצר בתפוקה מקסימלית כ-1,813 מגה ואט חשמל בתהליך שאינו מזהם את הסביבה, שווה ערך לתחנת כוח גדולה המופעלת בדלק, דוגמת תחנת הכוח נאוואחו שבתחומי המיזם הפועלת על פחם.
הסכרים בלו מסה ונאווחו שנבנו בעיקר למטרות בקרת שיטפונות חסכו עד לשנת 1999 קרוב ל-10 מיליון דולר בעלויות הכרוכות בטיפול נזקי השיטפונות.
המאגרים מאחורי הסכרים יצרו אתרי נופש שאליהם מגיעים מיליוני תיירים מדי שנה, באזור שהיה עד אז צחיח.
מאגרי המים שנוצרו מאחורי הסכרים מציפים אתרים שבהם יש אתרי נוף, אתרים פרהיסטוריים ובתי גידול לצמחים ובעלי חיים.
המקרה הבולט ביותר הוא קניון גלן.
הסכרים עוצרים את הסחף במי הנהרות, וזה הולך ומצטבר על קרקעית המאגרים שמאחורי הסכרים, ועתיד יום אחד לסתום את פתחי הצינורות ובעתיד למלא את המאגר כליל.
השינוי בדפוס הזרימה של הנהרות גורם לנזקים לבתי הגידול שבהמשך.
לדוגמה, סכר קניון גלן מואשם בכך שגרם להתמעטות אוכלוסיית ה-Gila cypha (באנגלית humpback chub), דג אנדמי לקולורדו המוגדר כיום במצב שימור פגיע.
הסכרים מהווים סיכון פוטנציאלי לאסון בשל סכנת התמוטטות.
לדוגמה, ב-1976 התמוטט סכר טיטון (Teton Dam) באיידהו, שאינו קשור למיזם, לאחר שהמאגר מאחוריו התמלא לפתע.
סכר קניון גלן כמעט והתמוטט ב-1983 מאותה סיבה, ואם היה מתמוטט האסון היה הרבה יותר גדול.
מיזם אלף הגנומים הוא מאמץ מחקרי בינלאומי לייסד קטלוג של הגנום האנושי.
יעדם של המדענים היה לרצף גנומים של לפחות אלף משתתפים אנונימיים השייכים לקבוצות אתניות שונות בתוך שלוש שנים, באמצעות שימוש בשיטות ריצוף מהדור החדש.
המיזם הושק בינואר 2008, ובשנת 2010 הסתיים שלב ההרצה, שתואר בפירוט בכתב העת Nature.
באוקטובר 2012, הושלמו ריצופם של 1092 גנומים.
מאורע זה הוכרז בפרסום ב-Nature.
המיזם מאחד צוותי מחקר רב-תחומיים ממכוני מחקר ברחבי העולם, בין היתר מהרפובליקה העממית של סין, איטליה, יפן, קניה, ניגריה, פרו, בריטניה וארצות הברית, אשר תורמים למאגר הרצפים ומשפרים את פרויקט גנום האדם, אשר זמינים לציבור הרחב במאגרי מידע חופשיים.
נתינת סקירה כוללת של השונות הגנטית בין בני האדם, ולא רק של האזורים המוכרים עד כה לעולם המדעי, מאגר זה מהווה כלי מחקר חשוב לתחומים רבים בביולוגיה, ובהם גנטיקה, רפואה, פרמקולוגיה, ביוכימיה וביואינפורמטיקה.
מאז השלמת פרויקט הגנום האנושי, האצה במחקרים בתחומי גנטיקה של אוכלוסיות וגנומיקה השוואתית אפשרה הבנה עמוקה יותר של השונות הגנטית.
עם זאת, בשנים האחרונות החלו להבין את התהליכים השונים המובילים לשונות ברמות הביטוי ובתבנית הביטוי בתוך מין מסוים ובין מינים שונים.
תהליכים אלו כוללים בין היתר שינויים מבניים (מוטציות, רצפים חוזרניים (CNV), רטרואלמנטים), סניפים וברירה טבעית.
הבחירה האקראית בגמטות במהלך התורשה ברבייה מינית מוביל לסחף גנטי - שוני אקראי בתדירות האללים בין דור לדור.
בהיעדר השפעה חיצונית על התהליך, השונות הגנטית תאבד.
ההשערה היא שתדירות הסחף הגנטי הוא ביחס הפוך לגודל האוכלוסייה, והוא עשוי להיות מואץ בתנאים מסוימים כגון במצבי צוואר בקבוק, שבו גודל האוכלוסייה מצטמצם לפרק זמן, ובמצבי אפקט המייסד (אוכלוסייה שמקורה בפרטים בודדים).
מלבד מוטציות, סניפים ושינויים מבניים נוספים כמו רצפים חוזרניים בגנום (CNV) תורמים לשונות הגנטית בבני אדם.
באמצעות מערך DNA, זוהו 1500 אזורים של רצפים חוזרניים, המכסים כ-12% מהגנום וכוללים גנים, אזורי מחלה, אלמנטים פונקציונליים והכפלות מקטעים כחלק מפרויקט ה-HapMap.
למרות שהתפקיד הספציפי של רצפים חוזרניים אינו ידוע, העובדה שישנם יותר רצפים כאלה מאשר סניפים מדגישה את החשיבות של החזרות בגיוון הגנטי ובאבולוציה.
חקירת השונות בגנום האנושי אוצרת בקרבה פוטנציאל גדול לזיהוי גנים המקנים עמידות שונה למחלות וכן למטבוליזם של תרופות.
ישנם שני סוגים של שונות גנטית הקשורים למחלות.
הסוג הראשון הם שינויים נדירים בעלי השפעה חמורה על תכונות פשוטות (למשל סיסטיק פיברוזיס ומחלת הנטינגטון).
הסוג השני, היותר נפוץ, הם שינויים גנטיים שיש להם השפעה מתונה ומעורבות בתכונות מורכבות (כגון קוגינציה, סוכרת, מחלות לב).
הטווח שבין שני סוגי השונות לוט בערפל, ומטרת המיזם נועד לנסות לגשר על פער הידע.
המטרה העיקרית של המיזם היא ליצור קטלוג מלא ומפורט של השונות הגנטית האנושית, אשר יכול להוות בסיס למחקרים הקושרים שונות גנטית למחלות.
בעזרת קטלוג זה החזון הוא לגלות מעל ל-95% מהשינויים שנמצאים בתדירות של 1% בגנום ו-0.1%-0.5% באזורים שמקודדים לגנים.
בנוסף, להעריך את תדירות האללים באוכלוסייה, הרקע להפלוטיפים ותבניות לתאחיזה לא שוויונית של אללים שונים.
יעדי המשנה של המיזם הם הרחבת מבחר ה-SNP והגלאים למחקרים עתידיים, וכן שיפור .
במהלך הפרויקט פותח פורמט קבצים SAM.
מיזם מרכז אריזונה הוא אמת מים באורך 541 קילומטרים במדינת אריזונה בארצות הברית.
האמה מובילה מים מנהר הקולורדו משמורת חיות הבר ביל ויליאמס (Bill Williams Wildlife Refuge), בחלק הדרומי של אגם האווסו סמוך לפארקר למרכז ודרום אריזונה.
המיזם הוא המערכת הגדולה והיקרה ביותר של הובלת מים שנבנתה אי פעם בארצות הברית.
המיזם מנוהל ומופעל על ידי נפת שימור המים של מרכז אריזונה (Central Arizona Water Conservation District בראשי תיבות CAWCD).
את האישור למיזם הוביל קרל היידן (Carl Hayden; 1972-1877), הסנאטור הדמוקרטי מאריזונה.
המיזם מעביר מים מנהר הקולורדו למרכז אריזונה ודרומה.
חזון המיזם היה לספק מים לקרוב ל-4,000 קילומטרים רבועים של קרקע חקלאית במחוזות מריקופה, פינאל ופימה, כמו גם מי שתייה לכמה מרכזים עירוניים, כולל האזור המטרופוליטני של פיניקס וטוסון.
האישור למיזם כלל גם פיתוח מתקנים לספק מים למחוזות קאטרון, הידאלגו, וגרנט בניו מקסיקו, אבל מתקנים אלו לא נבנו בשל שיקולי עלות, חוסר ביקוש למים, חוסר יכולתם של הצרכנים הפוטנציאליים לשלם ומגבלות הקשורות לשימור הסביבה.
בנוסף לתועלת הישירה מהמים המסופקים לצרכנים, המיזם מפיק תועלות נוספות: בקרת שיטפונות, פעילות נופש, שימור דגים וחיות הבר ובקרת סחף.
המיזם חולק למטרות מנהל ובינוי למקטעים: גרניט ריף (Granite Reef), אורמה (Orme), סולט-חילה (Salt-Gila), נהר חילה, טוסון, חלוקה אינדיאנית (Indian Distribution) ונהר קולורדו.
במהלך בניית המיזם, שונה שם המקטע אורמה למקטע אחסון מוסדר (Regulatory Storage Division).
עם השלמת המיזם שונה שם מקטע גרניט ריף לאמת המים היידן-רודס (Hayden-Rhodes Aqueduct), ומקטע סולט-חילה לאמת המים פנין-מקפרלנד (Fannin-McFarland Aqueduct).
המיזם קם על בסיס חוק מיזם אגן הנהר קולורדו ב-1968 שנחתם על ידי נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון ב-30 בספטמבר 1968.
הסנאטורים ארנסט מקפרלנד (Ernest McFarland; 1984-1894) וקרל היידן ניסו לשדל את הסנאט להסכים להקמת מיזם מרכז אריזונה שנועד לספק לאריזונה את חלקה במי הקולורדו על פי הסכם נהר הקולורדו.
מאמציו של מקפרלנד כשלו, אבל הם הניחו את התשתית החיונית להעברת האישור בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20.
לדברי העיתון Arizona Republic נרתמו הסנאטורים בארי גולדווטר וקרל היידן, איש הקונגרס מוריס יודול (Morris Udall), מזכיר הפנים של ארצות הברית סטיוארט יודול (Stewart Udall) ומנהיגים נוספים מאריזונה למעבר בהצלחה של החקיקה שהייתה חזונו של מקפרלנד שהייתה הבסיס להקמת המיזם.
"קרוב לוודאי ההישג הדו-מפלגתי המפורסם ביותר של המדינה במאה ה-20".
חוק זה אישר למזכיר הפנים של ארצות הברית לחתום על הסכם עם גופים שאינם ממשלתיים, על פיהם הממשל הפדרלי רכש את הזכות ל-24.3% מהחשמל שהופק מתחנת הכוח נאוואחו הפרטית.
ההסכם גם כלל הובלה של החשמל באמצעות כבלים לנקודות חלוקה באזורי השירות של מיזם מרכז אריזונה.
בניית המיזם החלה ב-1973 עם קביעת הקבלן לבניית סכר כניסת המים למיזם וחפירת התשתית למתקן השאיבה האווסו (כיום תחנת השאיבה על שם מרק וילמר) על חופי אגם האווסו.
אחר-כך נבנו המתקנים הנוספים במיזם, כדוגמת סכר ודל החדש (New Waddell Dam).
עמוד השדרה של מערכת הובלת המים, האמה המשתרעת לאורך 541 קילומטרים מאגם האווסו עד נקודת הסיום, 22.5 קילומטרים דרומית-מערבית לטוסון, הוכרזה כגמורה מעשית ב-1993. הקטע האחרון של המיזם, עד לטוסון, חייב לחצוב מנהרה בהרים.
הסכרים החדשים והמשופצים שנבנו כחלק מהמיזם הוכרזו גמורים מעשית ב-1994. כל מערכת הפצת המים, למעט הפצת המים לשבטי האינדיאנים, הוכרזו גמורות בשלהי שנות ה-80 של המאה ה-20, כמו גם מערכת חלוקת מי השתייה למרכזים העירוניים.
עדיין נותר לבנות מערכות להפצת מים לשבטי האינדיאנים.
ההערכה היא שנדרשים בין 10 ל-20 שנים נוספות להשלמת מערכות אלו.
מיזם מרכז אריזונה מימן חלקית את מיזם מאגר ברוק (Brock Reservoir), שנועד לאחסן מים עודפים מהתעלה הכול-אמריקנית בעלות של 28.6 מיליון דולרים.
בתמורה לחלקה במיזם יכולה אריזונה להשתמש ב-120 מיליון מטרים מעוקבים נוספים של מי הקולורדו החל ב-2016.
מיזם מרכז אריזונה הביא את מי הנהר לטוסון בהצלחה, אבל השימוש בהם הוביל תחילה לאסון.
תערובת המינרלים ותבנית הזרימה של מי הנהר שהגיעו במיזם שונה מתערובת המינרלים במי האקוויפר ששימשו עד אז למי שתייה, וגרמו להיווצרות חלודה ולהתנתקותה מהדפנות של הצינורות הראשיים והצינורות בבתים.
עד סוף 1993 שילמה עיריית טוסון כ-145,000 דולרים להתקנת מסננים ב-925 בתים, איבדה כ-200,000 דולרים בהכנסות בגלל ההתאמות בחשבונות המים, ושילמה כ-450,000 דולרים פיצויים לבעלי בתים בגין צינורות, דודים ומתקנים אחרים שנהרסו.
העירייה חיברה מחדש חלק מהבתים למים שמקורם במי תהום, אבל הבעיות לא נפתרו.
על מנת למנוע את התנתקות החלודה הוסיפה העירייה למי השתייה אבץ פוספט שציפה את דפנות הצינורות, אבל החזרה למי התהום גרמה לשטיפת האבץ פוספט.
הפתרון היה מערכת מים משולבת במימון הסוכנות להגנת הסביבה, כולל ניטור ממחושב של איכות המים ברחבי העיר, ואתר אינטרנט שנועד לדווח על איכות המים לציבור בלא התערבות של מחלקת המים העירונית.
מיזם פריינגפן-ארקנסו הוא מיזם להטיית מים, אגירתם והובלתם לדרום-מזרח מדינת קולורדו בארצות הברית.
המיזם אושר ב-1962 על ידי נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי במטרה לייצר חשמל לשירות יישובים ותעשייה, לספק מים להשקיה ולקדם אתרי נופש, ותנאי הדגה וחיות הבר.
הבנייה החלה ב-1964 והסתיימה ב-1981. המיזם כולל חמישה סכרים ומאגרי מים, תחנת כוח הידרואלקטרית פדרלית אחת (שתי תחנות כוח פרטיות המפוקחות על ידי הממשל הפדרלי), ו-22 מנהרות ותעלות באורך כולל של 140 קילומטרים.
לשכת הטיוב של ארצות הברית, סוכנות פדרלית הפועלת במסגרת מחלקת הפנים של ארצות הברית בנתה את המיזם ומנהלת אותו.
בדומה למיזם המקביל מיזם קולורדו-ביג תומפסון מעביר מיזם זה מים זמינים מהמורדות המערביים של הרי הרוקי למורדות המזרחיים, הצחיחים יותר והמאוכלסים בצפיפות עבור אוכלוסייה של מעל ל-720,000 תושבים ולהשקיית שדות בשטח של 1,136 קילומטרים רבועים ביישובים קולורדו ספרינגס, פואבלו, לה חונטה (La Junta), לאמר (Lamar) ויישובים נוספים בדרום מזרח קולורדו.
המיזם מטה ומעביר בממוצע 64 מיליון מטרים מעוקבים של מים מדי שנה.
עם זאת, זכויות המים של המיזם מרשות להעביר 2.9 מיליארד מטרים מעוקבים של מים בסך הכול בתקופה של 34 שנים רצופות, אבל לא לחרוג מ-150 מיליון מטרים מעוקבים של מים בשנה בודדת כלשהי.
ב-2011 כאשר היה שפע של שלג בקולורדו העביר המיזם 121 מיליון מטרים מעוקבים של מים מהמורדות המערביים, הכמות השנייה בגודלה ב-50 שנות תפעול המיזם.
שנה אחר-כך ב-2012, ירד מעט שלג והבצורת שבה למדינה.
עקב כך, המיזם היה מסוגל להעביר רק 17 מיליון מטרים מעוקבים של מים.
לפני שאפשר היה להתחיל בבנייה היה צריך להגיע לפשרה בין צורכי המים של המורדות המערביים והמזרחיים.
התוצאה הייתה הקמת מאגר רואדי (Ruedi Reservoir), כ-24 קילומטרים במעלה הזרם של הנהר פריינגפן מהיישוב בזלת.
המאגר מספק מים למורדות המערביים של קולורדו, פיצוי חלקי על המים המוטים מהנהר במעלה הזרם.
המים מוטים מאגן הניקוז של הנהר פריינגפן השוכן על המורדות המערביים.
סדרה של מנהרות מחוברות מובילים מים מ-16 סכרי הטיה קטנים, כולם מעל לגובה של 3,000 מטרים, אוספים מי הפשרת שלגים ומובילים אותם בכוח המשיכה למנהרת צ'ארלס ה.
המנהרה מובילה מים מתחת לקו פרשת המים של אמריקה לאורך של קרוב ל-9 קילומטרים לפני שהם נפלטים לאגם טורקיז (Turquoise Lake) מעט מערבית ללידוויל (Leadville).
המים יוצאים ממאגר המים של אגם טורקיז דרך תעלת הר אלברט (Mt.
Elbert Conduit), תעלת מים באורך 18 קילומטרים עד למאגר המים של הר אלברט (Mt.
Elbert Forebay) שבו המים נאגרים על מנת לבנות עומד הידראולי לפני שהמים זורמים מגובה 800 מטרים לתחנת הכוח הר אלברט (Mt.
ומשם ל"אגמים התאומים" (Twin Lakes).
תחנת הכוח קרויה על שם הר אלברט, הפסגה הגבוהה ביותר בהרי הרוקי, ושוכנת בבסיסו.
פועלים בה שתי יחידות הכוח והיא תחנת הכוח ההידרואלקטרית הגדולה ביותר בקולורדו.
התחנה מסוגלת לייצר 220 מגוואט.
במהלך הלילה כשתעריפי החשמל נמוכים יותר מופסקת פעולת הגנרטורים ומופעלים משאבות המחזירות את המים מהאגמים התאומים, שכבר שימשו להפקת חשמל, במעלה ההר אל מאגר המים של הר אלברט על מנת ששוב יהיה ניתן להשתמש בהם להפקת חשמל בשעות השיא.
החשמל המיוצר בתחנה משווק על ידי מנהל החשמל של האזור המערבי (Western Area Power Administration).
כאמור, מים היוצאים מתחנת הכוח ממלאים את מאגר המים "האגמים התאומים", אגם טבעי שהורחב באמצעת סכר טווין לייקס (Twin Lakes Dam) שנבנה בשנים 1980-1978. המאגר שוכן על נחל לייק קריק (Lake Creek) הזורם ממעבר אינדפנדנס (Independence Pass).
מים מהמאגר ממשיכים במורד לייק קריק אל נהר הארקנסו, שהוא מוביל המים העיקרי של מיזם Fry-Ark.
מאגר פואבלו, האלמנט המרכזי בפארק המדינתי אגם פואבלו (Lake Pueblo State Park), הוא המאגר האחרון במיזם והוא סוכר את נהר הארקנסו מעט מערבית לפואבלו.
מרבית המים המשמשים לשתייה ולחקלאות נלקחים ממאגר פואבלו, לפני שהמים ממשיכים דרכם מזרחה לקנזס דרך אוקלהומה וארקנסו אל נהר המיסיסיפי.
מיזם קולורדו-ביג תומפסון הוא מיזם פדרלי במדינת קולורדו בארצות הברית לאגירת מי נגר מאזור מקורותיו של נהר הקולורדו במדרונות המערביים של הרי הרוקי, והטייתם אל המדרונות המזרחיים של רכס פרונט והמישורים שלפניו.
כ-80% בקירוב מהמשקעים היורדים במדינת קולורדו מתרכזים במדרונות המערביים של הרי הרוקי בעוד שבערך כ-80% מתושבי מדינת קולורדו מתגוררים לאורך המדרונות המזרחיים בין הערים פורט קולינס לפואבלו.
המיזם כולל עשרה מאגרי מים, כ-18 סכרים וסוללות, מנהרת אלווה ב.
Adams Tunnel) מתחת לקו פרשת המים של אמריקה ושש תחנות כוח הידרואלקטריות.
המיזם מנוהל על ידי לשכת הטיוב של ארצות הברית, סוכנות פדרלית הפועלת במסגרת מחלקת הפנים של ארצות הברית ממשרדה במזרח קולורדו האחראי על אזור המישורים הגדולים.
המיזם נבנה על ידי לשכת הטיוב של ארצות הברית, שייך לה ומתופעל בעיקר על ידה.
בשלהי שנות ה-90 של המאה ה-19 הגיעו חקלאים בצפון-מזרח קולורדו למסקנה שזכויות המים באזור הוקצו מעבר לכמות הזמינה.
על מנת לשרוד את התקופה השחונה, היה צורך בהספקת מים נוספת.
קודם לתקופת אגן האבק, הסתמכה החקלאות באזור זה של המדינה על מקורות כמו בולדר קריק (Boulder Creek), סנט וראין קריק (St.
Vrain Creek), ליטל תומפסון (Little Thompson River), ביג תומפסון (Big Thompson River) וקש לה פודר (Cache La Poudre River), כולם, חלק מאגן הניקוז של הנהר סאות פלאט (South Platte River) והם זורמים לנהר סאות פלאט לפני שהנהר מגיע לגרילי בקולורדו.
במטרה לחפש פתרון, פנו החקלאים ונציגיהם ללשכת הטיוב.
בשלהי שנות ה-30 של המאה ה-20 נמצא הפתרון: להסיט את המים באמצעות מנהרה באורך 21.2 קילומטרים מתחת לקו פרשת המים של אמריקה והפארק הלאומי הרי הרוקי (הכניסה המערבית למנהרה ב- והכניסה המזרחית ב-).
כמות המים שאמורה הייתה לעבור מהצד המערבי למזרחי הייתה גדולה ואי אפשר היה לבנות את המיזם בלא פיצוי לתושבי המדרון המערבי בגין המים הנשלחים מזרחה.
עקב כך, הרכיב הראשון שנבנה במסגרת המיזם היה סכר גרין מאונטיין (Green Mountain Dam) ומאגר המים שמאחוריו, מתקן במדרון המערבי שתוכנן לספק דרישות מים עתידיות באגן העליון של הנהר קולורדו.
המיזם אושר על ידי נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט ב-1937. הבנייה החלה בגרין מאונטיין באזור הצפוני של מחוז סאמט (Summit) ב-1938. הבנייה נמשכה במרבית עשרים השנים הבאות.
בעוד שהמיזם נבנה במקור למטרות חקלאות, הוא משרת צרכים רבים כולל הספקת מים לתעשייה ומי שתייה לערים, הפקת אנרגיה הידרואלקטרית, נופש, וסיוע לדגה ולחיות הבר.
עם זאת, מסוף המאה ה-20 השתנו הצרכנים של המים ורובם מיועדים לשתייה ולתעשייה, מאשר להשקיה.
המיזם משרת מעל ל-33 ערים ועיירות בצפון-מזרח קולורדו, כולל פורט קולינס, גרילי, לוולנד (Loveland), אסטס פארק (Estes Park), בולדר וסטרלינג, המשתרעים על שבעה מחוזות, ומספק מקור מים שניוני לכ-830,000 תושבים ולהשקיית שטח של 2,500 קילומטרים רבועים.
אף שזכויות המים מאפשרות להטות עד 380 מיליון מטרים מעוקבים בשנה, בפועל מוטים כ-270 מיליון מטרים מעוקבים בממוצע בשנה.
הפרש הגובה של כ-600 מטרים מהרי הרוקי למישורים שלפניהם מאפשר ליצור חשמל.
שש תחנות כוח שבמיזם מייצרות בממוצע 759 מיליון קילוואט שעה בשנה.
כמו אספקת המים, החשמל המיוצר הוא משלים.
חשמל המופק במיזם הוא מקור לצריכת שיא של חשמל ומשווק על ידי מחלקת האנרגיה של ארצות הברית באמצעות מנהל כוח של האזור המערבי (Western Area Power Administration).
מערכת איסוף המים במדרונות המערביים
מערך נרחב של מאגרי מים, משאבות, צינורות ותעלות בצד המערבי של הרי הרוקי משמשים לאגור מים ממקורותיו של הנהר הקולורדו, כמו גם שני יובלים, קוטונווד קריק (Cottonwood Creek) והנהר פרייזר (Fraser River).
אגם גרנבי (Lake Granby), השוכן במזרח מחוז גרנד הוא מתקן האגירה העיקרי של מיזם C-BT, כשהקיבולת שלו 665 מיליון מטרים מעוקבים.
את המאגר סוכרים סכר גרנבי בגובה 91 מטרים וסוללות משנה באורך 3,878 מטרים.
מאגר קוטונווד נבנה בקוטונווד קריק, השוכן מערבית לאגם גרנבי.
מאגר וינדי גאפ (Windy Gap Reservoir) הוא מתקן הטיה קטן השוכן בצמוד למפגש הנהרות קולורדו ופרייזר, כ-8 קילומטרים במורד הזרם מגרנבי.
מים מהנהר פרייזר, כמו גם פלגים אחרים הזורמים לקולורדו מעבר לסכר גרנבי, מוטים בנקודה זו ונשאבים מזרחים לאגם גרנבי.
מיזם וינדי גאפ לא שייך ללשכת הטיוב, אלא לחברת המים העירונית הצפונית (Northern Water Municipal District), קונסורציום של שש ערים של רכס פרונט.
עם זאת, מיזם זה משתמש במתקני האגירה ובאמצעי החלוקה כמו מיזם C-BT.
מאגם גרנבי המים מועלים לגובה של 38 מטרים אל תעלה המובילה את המים לאגם שדואו מאונטיין (Shadow Mountain Lake), השוכן על נהר הקולורדו מערבית לאגם גרנד הטבעי.
שני גופי המים מחוברים בתעלה קצרה מה שמאפשר זרימה חופשית אל פתח הכניסה של מנהרת אלווה ב.
אדמס שעל החוף המזרחי של אגם גרנד.
המים זורמים אז לאורך 21.2 קילומטרים מתחת לקו פרשת המים של אמריקה דרך מנהרת אדמס, היכולה להוביל עד 16 מטרים מעוקבים של מים בשנייה אל המדרון המזרחי.
המערכת ההידרואלקטרית של המדרון המזרחי
מהרגע שהמים יוצאים ממנהרת אדמס מעט דרומית-מערבית לאסטס פארק, המערכת מבוססת על כוח המשיכה בלבד, כשהמים צונחים מגובה של כ-850 מטרים אל מרגלות הרי הרוקי מערבית ללוולנד.
היציאה המזרחית של התעלה שוכנת במאגר הפורטל המזרחי (East Portal Reservoir), מאגר ויסות קטן בנהר וינד (Wind River).
מכאן המים מובלים דרך סיפון הפוך מעבר לעמק אספן קריק (Aspen Creek valley), וצונחים 62 מטרים לאגם מריס (Marys Lake), שם הם מפעילים את תחנת הכוח אגם מריס (Marys Lake Powerplant) בת ה-8.1 מגה-ואט.
אגם מריס הוא אגם טבעי קטן שהורחב במטרה ליצור מאגר מווסת שניוני.
המים צונחים אז 157 מטרים לתחנת הכוח אסטס בעלת כושר ייצור של 45 מגה-ואט באגם אסטס, שנוצר על ידי סכר אולימפוס (Olympus Dam) על נהר ביג תומפסון באסטס פארק.
אגם אסטס נועד לווסת הן את הזרימה ממי מיזם C-BT והן את הזרם הטבעי של הנהר ביג תומפסון.
מאגם אסטס המים זורמים מזרחה דרך מנהרות אולימפוס ופול היל (Pole Hill) אל תחנת הכוח פול היל בהספק של 38.2 מגה-ואט, שבו המים צונחים בגובה של 251 מטרים, ואז זורמים דרך מנהרת רטלסנייק (Rattlesnake Tunnel) הקצרה לאגם פיינווד (Pinewood Lake).
המים נכנסים אז למנהרת בולד מאונטיין (Bald Mountain Tunnel), מזרחה אל המקום בו הם צונחים בפעם האחרונה מגובה 322 מטרים אל תחנת הכוח פלטאיירון (Flatiron Powerplant) בת ה-94.5 מגה-ואט.
מתעלת הפליטה של תחנת הכוח המים זורמים למאגר פלטאיירון שממנו המים מחולקים למדרון המזרחי.
מהרגע שהמים מגיעים למאגר פלטאיירון, הם מתפצלים לשני ענפים המחלקים מים לאזור באורך 80 קילומטרים לאורך פרוזדור רכס פרונט, מפורט קולינס סמוך לדנוור.
הענף הצפוני כולל את תעלת ההספקה הורסטות (Horsetooth Supply Canal) ומנהרות המובילים מים בכוח הכבידה למאגר הורסטות.
המאגר נוצר על ידי ארבעה סכרים בגבעות מערבית לפורט קולינס והקיבולת שלו היא 187 מיליון מטרים מעוקבים של מים.
מוצא המים בקצה הצפוני של המאגר אל תוך תעלת ההזנה צ'ארלס הנסן (Charles Hansen Feeder Canal), שמספקת מים לחקלאות בעמק קש לה פודר.
יש מוצא מים קטן יותר בקניון סולג'ר (Soldier Canyon) המספק מים לאזור פור קולינס.
מים הזורמים לענף הדרומי חייבים להישאב לתוך אגם קרייטר, השוכן מערבית לברתהוד (Berthoud).
קיבולת המאגר 138 מיליון מטרים מעוקבים של מים.
בזמנים של צריכת שיא בחשמל אפשר להשיב מים מאגם קרייטר לאגם פלטאיירון באמצעות משאבה.
המים זורמים דרומה מאגם קרייטר לתוך תעלת האספקה סנט וראין (St.
Vrain Supply Canal), המספקת מים לנהרות ליטל תומפסון וסנט וראין קריק.
מהקצה של תעלת סנט וראין מתמשכת תעלת האספקה של בולדר קריק (Boulder Creek Supply Canal) דרומה אל נהר בולדר קריק, ותעלת האספקה של סאות פלאט (South Platte Supply Canal) נמשכת מכאן לצפון-מזרח עד לנהר סאות פלאט.
מיזם קורונה היה מיזם של ה-CIA בשיתוף משרד הסיור הלאומי וחיל האוויר של ארצות הברית לצילום לוויני של אזורים נרחבים בעולם בדגש על המזרח התיכון וברית המועצות בין השנים 1959—1972, במסגרתו צולמו כמיליון תמונות.
לוויין החלל הראשון של ה-NRO לצורכי מעקב שוגר באוגוסט 1960. לווייני תוכנית קורונה נשאו גלילי סרטי צילום אשר הופלו אל כדור הארץ ונאספו בעודם צונחים לקרקע על ידי מטוסים צבאיים.
איסוף מוצלח ראשון של סרט צילום נעשה ב-12 באוגוסט 1960 ושישה ימים מאוחר יותר פותחה התמונה הראשונה שצולמה בחלל.
חדות האבחנה של התמונה הראשונות הייתה לעצמים בגודל 8 מטר, והיא השתפרה בהדרגה לחדות של 2 מטר.
תמונות שצולמו בלוויינים אלה כיסו בדרך כלל תא שטח שגודלו 16 ק"מ רוחב ו-190 ק"מ אורך.
המשימה האחרונה של לוויין בסדרת קורונה (משימה 145) שוגרה ב-25 במאי 1972 ונמשכה עד 31 במאי 1972. בסך הכול שוגרו 145 חלליות ומ-102 מהם התקבלו סרטי צילום.
הסרט הראשון הקבל מחללית דיסקוורר-13 בשנת 1960.
התוכנית כללה לוויינים ממספר דגמים:
במקביל לסדרה זו שוגרו לוויינים מסדרה KH-5 ARGON.
פרסום קיומה של תוכנית קורונה הותר לראשונה ב-24 בפברואר 1995.
בין שימושיו האזרחיים מאגר התמונות הוא כלי עזר רב חשיבות במחקר הארכאולוגי של המזרח התיכון.
השוואה בין תמונות שצולמו לפני כ-50 שנה לבין תמונות עדכניות של אותם האזורים מסייעת גם למחקרים גאוגרפיים.
מיזמי תחבורה שיתופית ועירונית הפועלת בשבתות הם מיזמים הפועלים במספר ערים בישראל, כדי לאפשר תחבורה ציבורית בישראל בשבת, תוך עקיפת האיסור בתקנות התעבורה על הפעלת תחבורה ציבורית בשבת, על רקע הסטטוס קוו בישראל בנושא השבת.
כחלק מהסדר הסטטוס קוו נאסרת הפעלת תחבורה ציבורית בשבת, למעט בחיפה, הקריות, אילת ונוף הגליל, ופרט לאוטובוסים הנעים בתוך ובין יישובי המיעוטים בישראל, ואוטובוסים היוצאים כמה שעות לפני יציאת השבת מיישובים מרוחקים ממרכז הארץ.
משנות ה-60 ועד העשור הראשון של המאה ה-21 פעל בימי שבת קו אוטובוס של יונייטד טורס בנתיב מנמל התעופה בן-גוריון עד לרצועת חוף תל אביב-יפו, שהיה מיועד לתיירים אך גם תושבי גוש דן השתמשו בו, בעיקר לנסיעות לחוף הים ובחזרה.
בעבר הפעילה מפלגת מרצ אוטובוסים בשבת בערים שונות בישראל, אך הם נשאו בעיקר אופי מחאתי למען עידוד תחבורה ציבורית בשבת, ולא היוו מענה משמעותי לציבור הנוסעים.
כדי להתגבר על איסור הפעלת התחבורה הציבורית בשבת, וכדי לתת מענה לדורשי השירות נוסדו החל משנת 2015 מיזמי תחבורה שיתופית הפועלים בשבת במסגרת אגודה שיתופית ופועלים ללא כוונת רווח.
התאגדות במסגרת אגודה שיתופית שרק חבריה יכולים לנסוע באוטובוסים המופעלים על ידה, אינה מצריכה רישיון קו ממשרד התחבורה, וכך מאפשרת לאוטובוסים אלה לבצע נסיעות בשבת.
חברי האגודה משלמים סכום סמלי כדי להצטרף אליה, וכן משלמים בעבור כל נסיעה.
המידע על הקווים הפועלים בשבת מופיע לרוב באתרי העיריות ובאפליקציית Moovit.
בישראל קיים מספר מוגבל של קווי אוטובוס ציבוריים הפועלים בשבתות, כאשר החברות המפעילות קיבלו היתר ממשרד התחבורה לשם הפעלתם.
בעיקר אלו קווים אשר מתחילים לפעול החל משעות אחר הצהריים ביום שבת, ויכולים לסיים את מסלולם אחרי כניסת שבת בשעון חורף.
הנוהל מתבצע בעיקר בקווים בינעירוניים ארוכים של יותר מ-65 קילומטרים, ובקווים בצפון ישראל.
בחיפה יש מספר קווים עירוניים מצומצם אשר מתחילים לפעול החל משעות הבוקר של יום שבת, אך לא בשישי בערב.
שני קווים של המטרונית 1 ו-5 פועלים לאורך השבת.
קווי הלילה המשרתים את מטרופולין חיפה פועלים בשבת.
רוב הקווים אשר מופעלים על ידי נסיעות ותיירות נצרת וג'י בי טורס אשר משרתים אוכלוסייה ערבית פועלים בשבת, וכן שירות האוטובוסים הערבי של מזרח ירושלים.
באילת, פועלים הקווים התיירותיים 15 ו-16 במהלך השבת, התחבורה הבינעירונית מאילת פועלת החל מהשעה 11:00 בבוקר.
על רקע מיעוט קווי התחבורה הציבורית הפועלים בשבתות, בשנת 2015 החלו כמה התארגנויות פרטיות של הפעלת קווי תחבורה בשבת.
בשל האיסור להפעיל תחבורה ציבורית ללא היתר ממשרד התחבורה הוקמו מיזמי תחבורה אלו במסגרת אגודה שיתופית, והם פעלו ללא כוונת רווח.
בעידודם של המיזמים השיתופיים, בשנת 2019 החלו רשויות מקומיות להפעיל בשבתות קווי תחבורה ציבורית.
מכיוון שהרשויות המקומיות אינן גובות תשלום עבור הנסיעה, הקווים נחשבים להסעות פרטיות שמממנות הרשויות ואינם דורשים רישיון.
מיזמי התחבורה הציבורית העירוניים הביאו בהדרגה לדחיקת פעילותם של קווי התחבורה הציבורית השיתופיים.
בעוד בשנת 2018 אף רשות לא הפעילה מיזם תחבורה ציבורית עירוני בשבת, בשנת 2024 היו חברות 15 רשויות בהפעלת מיזמים אלו.
במאי 2015 החל לפעול שירות הסעות בירושלים ("שבוס") המבצע נסיעות בין מוקדי הבילוי בעיר בימי שישי בלילה.
מימון ראשוני הושג באמצעות מימון המונים.
השירות מופעל על ידי האגודה לתחבורה שיתופית בירושלים והוא נולד מיוזמה של צעירים חילונים תושבי העיר וחברי מועצת העיר, בראשם לורה ורטון, חברה במועצת העיר ממרצ, ששימשה יו"ר האגודה.
ביולי 2015 הורחב השירות גם למעלה אדומים.
במאי 2019 נכנס מנכ"ל חדש לאגודה השיתופית, אלכס פנוב מאשדוד, אשר הכניס עוד מסלול חדש לים בתל אביב שעובד בשבת ועובר דרך מעלה אדומים, ירושלים, מחלף חמד ותל אביב (עזריאלי, שרונה, הבימה, דיזנגוף וחוף פרישמן).
באוגוסט 2019 החל לפעול שירות בשכונת פסגת זאב.
בנובמבר 2019 הפסיקה שבוס את פעילות לצורך ארגון מחדש.
בשל משבר הקורונה שפרץ בתחילת 2020 וצמצום התחבורה הציבורית בארץ עקב כך, פעילות האגודה בירושלים טרם שבה.
בינואר 2020 החלה עיריית מודיעין בשיתוף "שבוס" להפעיל אוטובוסים מהעיר לתל אביב בימי שישי בערב.
ב-28 במאי 2021 החל לפעול פיילוט תחבורה ציבורית בשבת בראשון לציון בהפעלת שבוס.
ב-4 בספטמבר 2021 נערכה נסיעת שבוס ראשונה בחריש.
הפיילוט כולל יציאת מיניבוס מחריש בשעות הבוקר אל חוף הים בקיסריה, וחזרה אחר-הצהריים.
עידית ינטוב, המשנה לראש העירייה הייתה מיוזמות המהלך.
ביוני 2015 החלה לפעול האגודה השיתופית "ואף על פי כן" המכונה נוע תנוע ומופעל על ידי האגודה השיתופית "אף על פי כן", ביוזמתו של רועי שוורץ תיכון.
מטרתה היא הפעלת תחבורה בשבת עד שמדינת ישראל תספק תחבורה ציבורית בשבת ולאחר מכן תיפסק פעולת האגודה.
הקו הראשון של האגודה היה שירות הסעות המקביל לקו 63 של חברת דן בימי שבת, במסגרת השירות מבוצעות נסיעות בערים רמת גן, גבעתיים ותל אביב בין מוקדי בילוי וחופי הים.
בהמשך האגודה הפעילה קווים מבת-ים לתל אביב על בסיס מסלול קו 18 של דן.
האגודה מפעילה קווים נוספים בשבת, בין תל אביב לגבעתיים, ובין באר שבע לחוף הים תחת המותג ימבוס.
במהלך שנת 2019 החל הארגון בהפעלת קווים יחד עם רשויות מקומיות במודלים שונים.
הקו הראשון החל בפברואר 2019 כאשר החליט ראש עיריית טבריה רון קובי להפעיל לראשונה תחבורה עירונית בעיר ביום שבת.
פעילות הקו פסקה לאחר שבת אחת לאור חוסר ביקוש.
לאחר מכן הארגון החל להפעיל קווים יחד עם העיריות מודיעין, רמת השרון, רמת גן ("סבבוס"), אריאל, קריית אונו וגני תקווה.
במקביל החל מ-2017 החל הארגון לקדם רשת תחבורה מטרופולית בהובלת עיריית תל אביב אשר הפכה למיזם נעים בסופ"ש.
ביולי 2016 החל לפעול שירות אוטובוסים עונתי מבאר שבע לחוף הים באשקלון כיוזמה של סטודנטים באוניברסיטת בן-גוריון ושל ארגון ישראל חופשית, בהמשך קו זה הצטרף לפעילותו של ארגון "נוע תנוע" כמותג עבור חלק מהנסיעות.
בשנת 2019 הארגון השתמש במותג גם עבור הפעילות במודיעין ובקריית אונו וגני תקווה אשר היו במימון ובשותפות הרשויות המקומיות.
הצעד המשמעותי ביותר מבין מיזמים אלו התרחש בנובמבר 2019 השיקו עיריות תל אביב, גבעתיים, רמת השרון וקריית אונו את "נעים בסופ"ש", רשת של קווים הנעים בין תל אביב לכל אחת מן הערים.
המיזם כולל שישה קווים שונים הנוסעים בימים שישי בערב ועד הלילה וכן ביום שבת משעות הבוקר ועד אחר הצהריים, בשעות בהן לא מופעלת בערים אלה תחבורה ציבורית סדירה.
השירות ניתן בחינם באמצעות מיניבוסים ועליהם שילוט של המיזם.
בינואר 2020 דווח כי היישובים יהוד-מונוסון, הוד השרון ושוהם מתכננות להצטרף למיזם, לבסוף רק יהוד-מונסון ושוהם הצטרפו.
בחודש נובמבר 2021 הפסיקה עיריית יהוד את השתתפותה במיזם ובעקבות כך בוטלו תחנות הורדה והעלאת נוסעים בקרבת העיר.
עיריית רמת גן החלה להפעיל באוגוסט 2019 קווי אוטובוס בסופי שבוע בין רמת גן לתל אביב.
השירות הופסק לאחר כמה שבועות, אך שב לפעולה בינואר 2020. סבבוס מפעילה 3 קווי תחבורה המחברים את רמת גן (בהם גם את אוניברסיטת בר-אילן, תל השומר) לרחבי רמת גן וכן לתל אביב עצמה.
עיריית חולון מפעילה שני קווי מיניבוסים ליליים ללא עלות, אל מוקדי הבילוי בתל אביב, בראשון-לציון, בבת-ים ובחזרה בחופש הגדול לנוער בערבי שישי.
הקו ה-1 מגיע לטיילת תל אביב (אלנבי 1) ולכיכר הבימה, הקו ה-2 מגיע לטיילת בת ים (יוספטל 7), לסינמה סיטי ולחוף 4x4 בראשון לציון.
עיריית כפר סבא החלה להפעיל באפריל 2020 קו אוטובוס בין כפר סבא להרצליה תחת מספר קו 729. השירות הוקפא עקב מגבלות הקורונה, אך שב לפעולה באפריל 2021 עם חיבור לתל אביב.
נכון לקיץ 2021, פועל בנוסף גם קו 749 לתל אביב.
ב-4 בנובמבר 2021 פרסם סגן ראש עיריית כפר סבא, עילאי הרסגור-הנדין, כי קו 729 שפעל בימי הקיץ, יוחלף לתקופת החורף בקו לילה לחיבור תושבי העיר עם מקומות הבילוי בתל אביב בימי שישי.
ב-2024 המיזם נסגר וערי השרון הדרומי הצטרפו לנעים בסופ"ש.
מיזם "קווי החוף" היה שירות הסעות של מיניבוסים מטעם עיריית הרצליה בצירים הראשיים של העיר אל מוקדי הבילוי, הפעלו בשבתות וחגים ללא תשלום.
השירות כלל שני קווים: "קו הרב קוק" שמספרו 201, וקו נוסף "קו הבריגדה" שמספרו 202.
ביוני 2016, מועצת העיר אישרה את מיזם ההסעות בסופי שבוע אליו התנגדו הסיעות החרדיות והדתיות בקואליציה ועל כן הוחלט כי הקו לא יעבור בשכונות בעלות אופי דתי בעיר.
בשלב הראשון הוחלט שהשירות יופעל למשך חצי שנה לבחינת הביקוש.
השירות החל לפעול לראשונה בשם "קו הקיץ" בחודש יולי למשך עונת הרחצה בקיץ, ואף הוקצו רכבים להסעת נכים.
כך הרצליה הפכה להיות הראשונה, שאינה עיר מעורבת, שהפעילה מטעמה שירותי הסעות בסופי שבוע וחגים באופן מלא.
מסלול הקו המקורי נע ממרכז העיר דרך מוקדי הבילוי לחוף הים בהרצליה, כל חצי שעה.
השירות התרחב לפעול במשך כל השנה החל ממאי 2019 תחת השם "קווי החוף" עם מסלולים חדשים וקווים 201 ו־202, בתדירות יציאה של פעם בשעה.
לאחר השקת מיזם נעים בסופ"ש של עיריית תל אביב בנובמבר 2019, התקיים שיח בין עיריית תל אביב להרצליה על הצטרפותה למיזם, אך לבסוף החליט ראש העיר משה פדלון להימנע מכך.
הוא נימק את אי ההצטרפות בקיומו של מיזם "קווי החוף" וטען כי אין סיבה להצטרף לפעילות מקבילה.
במקום זאת הוחלט להאריך את מסלול קווי החוף עד לצפון תל אביב.
באפריל 2023 תוגברו מסלולי הקווים כך שתדירות הקווים ביום שבת עברה להיות כל חצי שעה במקום פעם בשעה.
ב-21 במאי 2024 פורסם שהרצליה תצטרף למיזם נעים בסופ"ש.
קווי החוף הוחלפו בקווים חדשים: קו 721 וקו 722 שהחלו לפעול ב-28 ביוני.
המסלולים של הקווים החדשים התבססו על המסלולים הקודמים של קווי החוף עם הוספת תחנות נוספות בתוך תל אביב עד למסוף כרמלית, בתדירות של שעה.
היות שמהותם היא חילול שבת בפרהסיה והיות שלפחות חלקם מהווים גם מחאה נגד הסטטוס קוו בישראל בנושא השבת, מיזמי התחבורה מקבלים ביקורת רבה מצד גורמים דתיים וחרדים.
באפריל 2017 פנה חבר הכנסת מיכאל מלכיאלי לשר התחבורה, ישראל כ"ץ, על מנת לשנות את החוק ולמנוע מאגודות ללא כוונת רווח את האפשרות להפעיל הסעות בשבת.
מיזלן דובאל היא קומיקאית, מפיקת טלוויזיה, תסריטאית, ושחקנית מאוריציאנית.
היא ידועה בזכות תפקידה בסדרות "Fami Pa Kontan" (בתרגום חופשי לעברית: משפחות לא מאושרות) ו-"Kel Famille" (בתרגום חופשי לעברית: משפחת קל).
היא המייסדת של קבוצת הקומיקאים "Komiko" (בתרגום חופשי לעברית: קומיקו).
דובאל התעניינה במשחק מגיל 12. לבתום לימודיה, היא התחילה לשחק תפקידים שונים בסדרות טלוויזיה, ובסופו של דבר העדיפה לשחק כקומיקאית.
שנהשם הסדרה במקורשם הסדרה בעבריתשם הדמותהערות2008Kel Familleמשפחת קלמריהתפקיד ראשי2012–2013Fami Pa Kontan משפחות לא מאושרותמארי ז'אן בוואריהאמא2014La Vie Ki Dirהחיים של דימנואלהעוזרת מקומית
מיזנגו פינדה הוא פוליטיקאי טנזני, אשר כיהן כראש ממשלת טנזניה.
מיזנגו פינדה נולד בעיירה במזרח טנזניה.
הוא למד משפטים באוניברסיטת דאר א-סלאם וסיים אותה בשנת 1974. בשנים 1982–1992 הוא עבד במנגנון של נשיא המדינה.
לאחר בחירות שנערכו בשנת 2000 הוא נבחר לפרלמנט ומונה לסגן שר לפיתוח אזורי.
בשנת 2006 הוא קודם לתפקיד שר במשרד ראש הממשלה.
בשנת 2008 מיזנגו פינדה הומלץ לתפקיד ראש הממשלה, לאחר שאדוארד לוואסה הואשם בשחיתות שלטונית והתפטר.
תוך מספר ימים המינוי אושר בפרלמנט ברוב של 279 נגד 2.
בשנת 2014 הועלו נגדו חשדות לשחיתות.
בשנת 2015 מיזנגו פינדה היה מעוניין להיות מועמד המפלגה למשרת נשיא, אך ללא הצלחה.
הוא לא השתתף בבחירות אזוריות של שנת 2015 ועזב את הפוליטיקה.
במקומו מונה כראש הממשלה קאסים מג'ליווה.
מיזם משותף הוא גוף עסקי שנוצר על ידי שני צדדים או יותר, המאופיין בדרך כלל בבעלות משותפת, תשואות וסיכונים משותפים וניהול משותף.
בדרך כלל מצטרפות חברות למיזמים משותפים מאחת מארבע סיבות: גישה לשוק חדש, במיוחד שווקים מתעוררים; כדי להשיג התייעלות של יתרון לגודל על ידי שילוב נכסים ופעולות; לחלוק את הסיכון עבור השקעות או פרויקטים גדולים; או כדי לקבל גישה למיומנויות ויכולות של שותף המחזיק בהם.
מרבית המיזמים המשותפים מוקמים כחברה בע"מ, אם כי חלקם, כמו בענף הנפט והגז, הם שותפויות מוגבלות.
לעיתים נפגשים יחידים כדי ליצור שותפות זמנית לצורך מיזם מסוים, ניתן לכנות שותפות כזו גם מיזם משותף בו הצדדים הם "שותפים משותפים".
ניתן להשיג מיזם משותף בדרכים רבות, העיקריות שבהן:
משקיע זר קונה החזקה בחברה מקומית
חברה מקומית הרוכשת עניין בחברה זרה קיימת
יזמים זרים ומקומיים המקימים יחד מיזם חדש
כל היזמים יחד מקימים מיזם חדש עם הון ציבורי ו/או חוב בנקאי
בבריטניה, בהודו ובמדינות רבות בהם השיטה המשפטית היא של המשפט המקובל, על מיזם משותף (או חברה שהוקמה על ידי קבוצת אנשים) להגיש לרשות המתאימה את מזכר ההתאגדות.
זהו מסמך סטטוטורי המודיע לציבור החיצוני על קיומו.
הציבור יכול לראות את זה במשרד שאליו הוא מוגש.
יחד עם תקנון, הוא מהווה "חוקה" של המיזם המשותף במדינות אלה.
התקנון מסדיר את היחסים בין בעלי המניות לדירקטורים בחברה ויכול להיות מסמך ארוך ביותר.
הוא עוסק בסמכויות שהועברו על ידי בעלי המניות לדירקטורים ואלו המוחזקות על ידם, המחייבות קבלת החלטות רגילות, החלטות מיוחדות וקיום אסיפות כלליות חריגות כדי להביא להחלטת הדירקטורים.
עם הקמתו, הופך המיזם המשותף לישות משפטית חדשה עם המשמעות ש:
היא נפרדת רשמית ממייסדיה, שאחרת עשויים להיות תאגידי ענק, אפילו בקרב המדינות המתפתחות
המיזם המשותף יכול להתקשר בשמו, לרכוש זכויות (כגון הזכות לרכוש חברות חדשות)
יש לה חבות נפרדת מזו של מייסדיה, למעט הון מושקע
היא יכולה לתבוע (ולהיתבע) בבתי משפט.
בדרך כלל המיזם המשותף אינו קבוע, ויכול להיות מפורק כאשר:
מטרות המיזם לא הושגו, והמיזם מחליט להתפרק
אחד או שני הצדדים אינם מסכימים עוד עם מטרות המיזם המשותף
משך הזמן שהוסכם על המיזם המשותף פג
סוגיות משפטיות או פיננסיות מביאות לפירוקו
התנאים שהתפתחו בשוק השתנו כך שהמיזם המשותף כבר אינו מתאים או רלוונטי
צד אחד רוכש את השני
מיזם קלאמת הוא מיזם ניהול מים שפותח על ידי לשכת הטיוב של ארצות הברית כדי לספק לחקלאים מי השקיה ואדמות חקלאיות חדשות באגן קלאמת.
המיזם מספק מים גם ל, ולמקלט חיות הבר הלאומי קלאמת התחתון.
המיזם היה מהראשונים שפותחו על ידי שירות הטיוב, שלימים הפך ללשכת הטיוב.
שני מקורות אספקת המים העיקריים למיזם הם אגם קלאמת העליון והנהר קלאמת.
גופי המים העיקריים במיזם קלאמת הם , הנהר קלאמת, הנהר לינק, הנהר לוסט, אגם קלאמת התחתון, אגם טולי ואגם קלאמת העליון.
המיזם ממלא את המאגרים הללו ממי הנגר של האביב, כשהשיא בדרך כלל בחודשים מרץ ואפריל, ומונע מהנגר להציף את הביצות ההיסטוריות שהן חלק גדול מהשטח החקלאי הנוכחי.
יש גם הרבה נחלים קטנים באזור.
הנהר לוסט התנקז היסטורית לתוך אגם טולי, אגם טרמינלי (אגם שאין לו מוצא).
המיזם מפנה כעת את עודפי המים של הנהר לוסט לנהר קלאמת, ומאפשר לייבש חלקים מאגם טולי לצורכי קרקע חקלאית.
אגם טולי הצטמצם גם הוא על ידי הפניית מים מהנהר לוסט לנהר קלאמת.
חקלאים במיזם מגדלים שעורה, אלפלפה, וחציר אחר, שיבולת שועל, תפוחי אדמה וחיטה.
אגן קלאמת נמצא על נתיב נדידת העופות המכונה נתיב התעופה הפסיפי (Pacific Flyway) ואת פוקדים עופות נודדים מדי שנה.
אין לטעות בין מיזם זה לבין , קבוצה של סכרים הידרואלקטריים על הערוץ הראשי של נהר הקלאמת המופעלת על ידי חברת החשמל הפרטית חברת החשמל הפסיפית למטרות רווח.
המיזם התחיל בשנת 1906 עם בניית תעלת "A" הראשית.
חוזה שנחתם ב-24 בפברואר 1917 בין חברת החשמל קליפורניה-אורגון (California-Oregon Power Company, כיום חברת החשמל הפסיפית (PacifiCorp), לממשלת ארצות הברית אישר לחברה להקים את לטובת המיזם ולשימוש החברה.
החוזה כלל סעיף שחייב את החברה לתת לצרכני המים של מיזם קלאמת תעריפי חשמל מוזלים.
במאה ה-21, היה מיזם קלאמת מוקד למחלוקת כלל ארצית.
בשנת 1988 צירף שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית את המינים: ו- ממשפחת הקטוסטומיים לרשימת המינים הפדרליים בסכנת הכחדה.
החלטה זו כמו גם החששות מהפגיעה באתרי הרבייה של אלתית כסופה לאורך הנהרות, הובילו לסגירת מי ההשקיה לחקלאים המקומיים ב-6 באפריל 2001. לאחר הפגנות רבות של חקלאים ואזרחים מודאגים כאחד, ההחלטה בוטלה שנה אחר כך.
מוות המוני של אלתית כסופה התרחש בשנת 2002 עקב מים נמוכים וטמפרטורות גבוהות בחלקים התחתונים של הנהר במהלך נדידת האלתית.
מחקרים הראו שתנאי בצורת וספיקה נמוכה מכל אגן הניקוז היו בין הגורמים שגרמו לתמהיל ייחודי של תנאים כדי לאפשר למחלת ריקבון זימים לתקוף את אוכלוסיית האלתית.
דו"ח מ-2002 של האקדמיה הלאומית למדעים קבע כי ההחלטה להפסיק את אספקת מי ההשקיה בשנת 2001 אינה מוצדקת מבחינה מדעית וכי המוות ההמוני של דגי האלתית הכסופה בשנת 2002 נגרם משילוב של גורמים טבעיים.
העימות באיזון שבין החששות הכלכליים לבין החששות של האקולוגים באזור עמד במוקד ספרו של סטיבן מוסט (Stephen Most) מ-2006: "נהר ההתחדשות: מיתוס והיסטוריה באגן קלאמת".
עדיין קיימת עוינות רבה בין הצדדים המנוגדים בנושא זה.
מיזם קלאמת מכיל שבעה סכרים, כולם על יובלים של הנהר קלאמת עצמו.
לפי סדר ההשלמה הכרונולוגי, הם:
סכר קליר לייק (Clear Lake Dam) – הושלם בשנת 1910, הוחלף ב-2002, עבור בקרת שיטפונות ואחסון מים.
הוא סוכר את הנהר לוסט כדי ליצור "מאגר קליר לייק"
סכר ההטיה של הנהר לוסט (Lost River Diversion Dam) – הושלם בשנת 1912, ומפנה את מימי הנהר לוסט אל נהר הקלאמת, ובכך שולט בספיקה אל מקלט חיות הבר הלאומי של אגם טולי הסמוך והפך חלקים מקרקעית אגם טולי לאדמה חקלאית.
סכר הנהר לינק (Link River Dam) – הושלם ב-1921 עבור בקרת שיטפונות, אחסון מים והפקת חשמל מאנרגיה הידרואלקטרית.
הוא סוכר את נהר הלינק ויוצר את אגם קלאמת העליון.
סכר ההטיה של אנדרסון-רוז (Anderson-Rose Diversion Dam) – הושלם ב-1921 כסכר הטיה, על הנהר לוסט קרוב למריל, באורגון.
סכר ההטיה מאלון (Malone Diversion Dam) – הסתיים ב-1923, על הנהר לוסט העליון
סכר ההטיה מילר (Miller Diversion Dam) – הושלם בשנת 1924, על היובל מילר קריק, 13 קילומטרים במורד הזרם מסכר גרבר
סכר גרבר (Gerber Dam) – הושלם ב-1925 לאגירת מים, סוכר את הנחל מילר קריק ליצירת מאגר גרבר (Gerber Reservoir).
יש במיזם קלאמת יותר מ-1,154 קילומטרים של תעלות, צדדיות ותעלות הטיה.
התעלות מעבירות מי השקיה מאגם קלאמת ומהנהר קלאמת, מאגר קליר לייק והנהר לוסט ומאגם טולי.
ישנן שתי מנהרות: לתעלת "A" (התעלה הראשית שמתחילה ממש מעל סכר נהר הלינק) יש קטע תת-קרקעי כשהוא זורם דרך קלאמת פולס, ומנהרת אגם טולי.
יש כמעט 1,172 קילומטרים של תעלות ניקוז במיזם קלאמת, המאפשרות לעבד אדמה שאחרת הייתה אדמות ביצות.
אגם קלאמת התחתון השתרע על שטח של 320 קילומטרים רבועים לפני שנוקז, והוא היה מאדה באופן טבעי כ-300 מיליון מטרים מעוקבים של מים בכל קיץ, שווה ערך לספיקה השנתית של תעלה A.
במיזם קלאמת יש 28 תחנות שאיבה.
למשאבות אלו תפוקה כוללת של מעל ל-55 מ"ק בשנייה.
בניגוד לסכרי ההשקיה בבעלות ממשלתית של מיזם קלאמת על היובלים העליונים, שבעת הסכרים של המיזם ההידרואלקטרי של הנהר קלאמת מופעלים על ידי חברת האנרגיה PacifiCorp למטרות רווח.
המערכות חולקות מתקן אחד, סכר הנהר לינק, שנמצא בבעלות לשכת הטיוב של ארצות הברית, אך מופעל על ידי PacifiCorp בעיקר כדי לווסת את אספקת המים שלה במורד הזרם, ולייצר חשמל.
מחלוקות על ניהול מים מאז 2001 כללו את כל הנהר.
באותה שנה, עצר צו בית משפט את מי ההשקיה מחקלאי מיזם קלאמת, כדי לציית לדרישת ספיקת המים המינימלית בנהר המוגדרות עבור אלתית כסופה בסיכון והמין Deltistes luxatus השרוי בסכנת הכחדה.
הסכם שיקום אגן קלאמת לשנת 2010 (Klamath Basin Restoration Agreement) הוא הסכם משפטי רב-צדדי הקובע את השימוש בנהר וזכויות המים הכוללים את הנהר קלאמת, מיזם קלאמת ואגן קלאמת, בתוך מדינות קליפורניה ואורגון.
בין החותמים הבולטים יותר על ההסכם היו מושל קליפורניה ומושל אורגון, ויו"ר שבטי קלאמת.
מטרותיו של הסכם שיקום אגן קלאמת הם:
סיוע בשיקום צמחיית הגדות לאורך רבים מהנהרות באגן קלאמת
להסיר ארבעה סכרים הידרואלקטריים במורד הזרם על הנהר קלאמת המופעלים על ידי PacifiCorp עד 2020, במטרה לשקם את האלתית
לספק הבטחות לחלוקת מים להשקיה לחקלאים באגן קלאמת
להעניק לשבטי קלאמת את חוות עץ מזאמה (Mazama Tree Farm) בשטח של 365 קילומטרים רבועים.
מיזם העמק המרכזי , הקרוי גם בקיצור CVP (ראשי תיבות השם באנגלית) הוא מיזם ניהול מים פדרלי במדינת קליפורניה בארצות הברית שפותח על ידי לשכת הטיוב של ארצות הברית.
משתמשי מים רבים של CVP מיוצגים על ידי עמותת המים של מיזם העמק המרכזי (Central Valley Project Water Association).
בנוסף לוויסות ואגירת מים, יש למערכת כושר ייצור חשמל הידרואלקטרי של למעלה מ-2,000 מגה ואט, והיא מאפשרת פעילויות נפש ו באמצעות עשרים הסכרים והמאגרים שלה.
היא אפשרה לערים גדולות לצמוח לאורך נהרות העמק שבעבר היו מוצפים בכל אביב, והפכה את הסביבה המדברית הצחיחה למחצה של עמק סן חואקין לאדמות חקלאיות יצרניות.
מים מתוקים שנאגרים במאגרי נהר סקרמנטו ומשתחררים במורד הנהר בתקופות שחונות מונעים ממי הים המלוחים לחדור ל בזמן הגאות.
ישנן שמונה חטיבות של המיזם ועשר יחידות מקבילות, שרבות מהן פועלות יחד, בעוד אחרות אינן תלויות בשאר הרשת.
החקלאות בקליפורניה והתעשיות נלוות מהוות ישירות 7% מהתוצר הגולמי של המדינה ושעבורם סיפק ה-CVP מחצית מכמות המים.
לפעולות CVP רבות היו השלכות ניכרות על הסביבה, כולל ירידה באוכלוסיית האלתית של ארבעה נהרות מרכזיים בקליפורניה בצפון המדינה, וצמצום והביצות.
אתרים היסטוריים רבים ואדמות שבטיות של עמים ילידים הוצפו על ידי מאגרי CVP.
בנוסף, נגר מהשקיה אינטנסיבית זיהם נהרות ומי תהום.
חוק שיפור מיזם העמק המרכזי (Central Valley Project Improvement Act), שהתקבל ב-1992, מתכוון לפתור חלק מהבעיות הקשורות ל-CVP עם תוכניות כמו .
בסתיו 2017 היו הנהרות קלאמת וטריניטי עדים לכמויות דגי אלתית גמלונית הנמוכות ביותר בהיסטוריה המתועדת, מה שהוביל להכרזת אסון בקליפורניה ובאורגון עקב אובדן הדיג המסחרי.
דיג האלתית כפעילות נופש בסתיו הן באוקיינוס, והן בנהרות הטריניטי והקלאמת נאסרה גם היא בשנת 2017. רק 1,123 דגי אלתית גמלונית חורפית בוגרת חזרו לעמק סקרמנטו ב-2017, על פי דו"ח שנשלח למועצת ניהול הדיג של האוקיינוס השקט (PFMC) על ידי מחלקת הדגה וחיות הבר של קליפורניה (CDFW).