tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ממשלת הקוהביטסיון החזיקה מעמד עד הבחירות לנשיאות ב-21 באפריל 2002, שבהן נחל ז'וספאן הפסד מכריע לשיראק, כאשר לא הצליח להגיע לסיבוב ההצבעה השני משום עלייתו המפתיעה של ז'אן-מארי לה-פן ממפלגת החזית הלאומית.
מועמדת המפלגה בבחירות לנשיאות במאי 2007 הייתה סגולן רויאל, בת זוגו לשעבר של מנהיג המפלגה פרנסואה הולנד.
היא הצליחה לעלות לסיבוב השני, אך בסופו הפסידה את הנשיאות לניקולא סרקוזי.
ב-2008 נבחרה לתפקיד יו"ר המפלגה הסוציאליסטית מרטין אוברי, שגברה בקולות ספורים על המועמדת לשעבר של המפלגה הסוציאליסטית לנשיאות, סגולן רויאל.
האחרונה לא הכירה בתוצאת הבחירות עד להודעת ועדת הבחירות המרכזית לראשות המפלגה שאשררה את התוצאות באופן ברור.
בבחירות לסנאט הצרפתי בספטמבר 2011, זכתה המפלגה במרב המושבים ולראשונה בתולדות הרפובליקה החמישית, עבר הסנאט לשליטת השמאלנים.
באוקטובר 2011 ניצח פרנסואה הולנד את מרטין אוברי בסיבוב השני של הבחירות למועמד המפלגה הסוציאליסטית לנשיאות צרפת, עם כ-57 אחוז מקולות הבוחרים, והוביל את המפלגה בבחירות, שם ניצח עם 52 אחוז מהקולות.
במאי 2012 נבחר פרנסואה הולנד לנשיא צרפת.
במהלך ההתמודדות הפנימית למועמד המפלגה הסוציאליסטית לנשיאות צרפת (2011) – מונה הארלם דזיר ליו"ר המפלגה הסוציאליסטית בפועל בעת שהייתה היו"ר המכהנת, מרטין אוברי, בתקופת הקמפיין.
לאחר שהפסידה לנשיא צרפת, פרנסואה הולנד, את המועמדות שבה אוברי לעמדת יו"ר המפלגה הסוציאליסטית.
היא התפטרה מתפקידה במהלך 2012 והחליף אותה בתפקיד הארלם דזיר, השחור הראשון בתפקיד.
לאור השינויים אשר עברו על המפלגה הסוציאליסטית עם הכישלון המשמעותי בבחירות לרשויות המקומיות (2014) והחלפת ממשלות בצרפת, מונה יו"ר המפלגה הסוציאליסטית הארלם דזיר למזכיר המדינה לעניינים אירופאים בממשלתו של מנואל ואלס.
לאור מינויו התפטר האחרון מתפקידו כיו"ר המפלגה.
עם התפטרותו של דזיר בחרה המועצה הלאומית של המפלגה הסוציאליסטית ברוב של 67% בז'אן-כריסטוף קומבאדליס ליו"ר המפלגה הסוציאליסטית החדש.
2014 ואילך – ז'אן-כריסטוף קומבאדליס
המפלגה העממית-מהפכנית האתיופית (אמהרית: የኢትዮጵያ ሕዝባዊ አብዮታዊ ፓርቲ מילולית: יאיתיופיה הזבאווי אביוטאווי פארטי או בקיצור יחאפה) הייתה ארגון מרקסיסטי בולט באתיופיה במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20. ארגון זה וארגון המאיסון היו תומכים נלהבים של המהפכה הקומוניסטית שהפילה את שלטונו של הקיסר היילה סלאסי ושמה קץ למונרכיה האתיופית.
ארגון יחאפה אומנם תמך במהפכה שהפילה את הקיסר, אך הסתכסך עם חונטת הדרג בגלל מחלוקת על האידאולוגיה של המשטר החדש.
היחאפה הוקם ב-1972 על ידי סטודנטים ואנשי צבא שדגלו באידאולוגיה מרקסיסטית-לניניסטית.
אחרי הדחתו של הקיסר היילה סלאסי ב-1974 פרץ סכסוך אידאולוגי-פוליטי בין היחאפה לבין יריבו המרקסיסטי העיקרי המאיסון.
המאיסון תמך בדרג ובמנגיסטו, ואילו היחאפה התנגד לו וטען שהדרג רחוק מיצירת "רפובליקה עממית", שהוא גוף פשיסטי ולמעשה חטף את המהפכה לידיו.
הסכסוך הפוליטי-אידאולוגי הגיע לסכסוך אלים, היחאפה הקים זרוע צבאית בשם "הצבא העממי-מהפכני האתיופי", שיא האלימות בין שתי הקבוצות התרחש ב-1976 כאשר היחאפה החל לבצע התקפות כנגד מבני ציבור ופקידי דרג בכירים.
בתגובה לכך הדרג האשים את היחאפה בטרור לבן נגדו והחל הטרור האדום נגד היחאפה וארגוני גרילה אחרים.
הטרור האדום היה פעולה אכזרית להשמדת כל תומכי המפלגה, בתחילה עם עזרה מהמאיסון ופקידי ממשלה מקומיים.
לאחר הטרור האדום המפלגה לא יכלה להתאושש למרות שהצליחה לבצע התקפות קטנות ולא משמעותיות.
חלק מן הזרוע הצבאית של היחאפה פרש ממנה והקים את התנועה העממית-דמוקרטית האתיופית בשנת 1980 ופעל יחד עם הוויאנה, ושאר המפלגה פעלה יחד עם היריבה המאיסון, שהפנתה עורף לדרג.
היחאפה הוא חלק ממפלגת כוחות האיחוד הדמוקרטי-אתיופי .
המפלגה הסורית הסוציאל-לאומנית היא מפלגה חילונית לאומנית סורית, הפועלת בסוריה, בלבנון, בירדן ובעיראק.
המפלגה תומכת בהקמת מדינת סוריה הגדולה המשתרעת על שטחי הלבנט והסהר הפורה, שטח הכולל – לפי הגדרת המפלגה – לא רק את סוריה ולבנון, אלא גם את עיראק, כווית, ירדן, ישראל, קפריסין, קיליקיה וסיני (ואף חלקים מצפון ערב הסעודית ומערב איראן).
נכון לשנת 2016, חברים בה יותר מ־100,000 אנשים, והיא המפלגה הפוליטית החוקית השנייה בגודלה בסוריה.
בלבנון היא נחשבת למפלגה החילונית הגדולה במדינה, ומחזיקה בתואר זה למעלה מ־80 שנים.
המפלגה נוסדה בביירות בשנת 1932 על ידי אנטון סעאדה ומילאה תפקיד מרכזי בפוליטיקה הלבנונית מאז הקמתה, בעיקר בשל מעורבותה בניסיונות להפיכות צבאיות ב־1949 וב־1961. המפלגה התנגדה באופן פעיל לנוכחות הישראלית בלבנון בשנים 1982–2000, והיא תומכת נלהבת בנוכחות סורית בלבנון, מתוך אמונה באירדנטיזם סורי.
המפלגה הקימה ב־1974 זרוע צבאית שנקראה נשרי הסערה.
המיליציות של המפלגה לחמו לצד כוחות לאומנים ושמאלנים שנקראו "התנועה הלאומית הלבנונית" נגד הפלנגות וכוחות ימניים נוספים שנקראו "החזית הלבנונית".
המפלגה ראתה את מלחמת האזרחים בלבנון כתוצאה בלתי נמנעת של חלוקת "סוריה הגדולה" למדינות קטנות, כמו לבנון, לטובת מנהיגים פאודליים שיפצלו עוד יותר את האומה לחבילות עדתיות במקום להתרכז במלחמה לשחרור "הדרום הכבוש של סוריה הגדולה" – ישראל.
בתקופת מלחמת האזרחים, המפלגה גילתה כי בעלי בריתה הטבעיים היו לוחמים פלסטינים, בעיקר תנועת הפתח והחזית העממית לשחרור פלסטין.
בעקבות פתיחת מלחמת לבנון הראשונה התאגדו כמה ארגוני שמאל כדי להשתתף בלוחמנ נגד ישראל.
המפלגה לחמה נגד ישראל יחד עם המפלגה הקומוניסטית הלבנונית, ארגון הפעולה הקומוניסטית, ועוד כמה קבוצות שמאל קטנות.
אחת הפעולות הבולטות שלהם בוצעה ב-24 בספטמבר 1982, על ידי ח'אלד עלוואן שהרג חיילים ישראלים בבית הקפה אל-ווימפי שברחוב אל-חמרה (המפלגה ממשיכה לציין את היום הזה).
ה-FBI האשים אותם במוערבות ברצח בשיר ג'ומאייל, נשיא לבנון הפרו-ישראלי שנבחר ב-1982.
ב-1983 הצטרפה המפלגה לחזית ההתנגדות הלאומית הלבנונית, שהוקמה כדי להתנגד להסכם ישראל-לבנון של אמין ג'ומאייל עם ישראל, ב-17 במאי.
בתאריך 9 באפריל 1985, אחת מחברות המפלגה, סנא מוּחֵידלִי , בת שש עשרה, ביצעה פיגוע התאבדות.
היא נהגה במכונית פיג'ו 504, עמוסה ביותר מ-200 קילוגרמים של חומר נפץ TNT, אל מחסום צה"לי, במעבר בַּ֫אתֶר–ג'זין וכשהגיעו לבדוק את הרכב, פוצצה את עצמה.
בפיגוע נהרגו שני חיילים ושניים נוספים נפצעו.
המפלגה טענה שהיא איננה "ארגון טרור" כי היא פועלת רק נגד מטרות צבאיות ולא נגד אזרחים ולכן יש להתייחס אליה כאל תנועת ארגון גרילה.
לפי ההערכות, לזרוע הצבאית יש 8,000-6,000 פעילים, מרביתם נוצרים, אך גם מוסלמים סונים ושיעים.
היא פעילה באזורים שונים בלבנון ובמרחבים הכפריים של חומס וחמה בסוריה.
שני פעילי הארגון נהרגו במהלך החזית הצפונית במלחמת חרבות ברזל, אך הארגון לא קיבל אחריות לפעילות עצמאית נגד ישראל.
לאחר מלחמת האזרחים בלבנון, המפלגה השתתפה בבחירות לפרלמנט.
1992 – 6 מושבים (הנוצרים החרימו את הבחירות).
כיום המפלגה חברה בגוש "ההתנגדות והפיתוח", יחד עם אמל, אש"ף וחזבאללה.
המפלגה היוותה כוח פוליטי מרכזי בשנות ה-50 המוקדמות, אך דוכאה לחלוטין בשנת 1955. למרות זאת, ארגון המפלגה נותר, ובשנת 2005 המפלגה הצטרפה לחזית הלאומית הפרוגרסיבית, המונהגת על ידי מפלגת הבעת'.
המפלגה נחשבת לגוף הפוליטי הגדול ביותר בסוריה, מלבד הבעת' עצמו, עם כ-90,000 חברים.
המפלגה תמכה במשטר בשאר אל-אסד במהלך מלחמת האזרחים בסוריה והזרוע הצבאית של הארגון השתתפה בלחימה נגד המורדים ונגד המדינה האסלאמית.
!سورية لك السلام שלום עליך סוריה!
!سورية انت الهدى סוריה, אתה המנחה!
!سورية نحن الفدى סוריה אנחנו הקורבן
نحن قوم لا نلين אנחנו עם בלתי נכנע
ارضنا فيها معين לאדמה שלנו יש משמעות מסוימת
.كل من فيها كريم כולם בה נדיבים
.جوها صاف عليل האוויר שלו צלול ונעים
.شعبها حي عظيم האנשים בה הם שכונה נהדרת
.وتجلت كالحصون והם נראו כמו מבצרים
نهضة هزت قروناً רנסאנס שהרעיד מאות שנים
.وجلت عنا الخمول העייפות נעלמה מאיתנו
!امة نحن يقينا אין ספק שאנחנו אומה!
!وحياة لن تزول והחיים לא ייעלמו!
המפלגה הסוציאליסטית של אלבניה (באלבנית: Partia Socialiste e Shqipërisë) היא מפלגת מרכז-שמאל סוציאל-דמוקרטית באלבניה; בעלת כוח רב בפרלמנט.
המפלגה צברה כוח לאחר הבחירות לפרלמנט ב-2009, ולה 65 מושבים מתוך 140 בפרלמנט האלבני (תוצאות הבחירות הפרלמנטריות בשנת 2013).
המפלגה עלתה לשלטון ב-1997 לאחר משבר פוליטי וחילופי גברי בממשלה.
בבחירות הכלליות של שנת 2001 זכתה המפלגה לרוב פרלמנטרי של 73 מושבים, שאפשר לה להרכיב את הממשלה.
בבחירות הכלליות בשנת 2005 איבדה המפלגה את הרוב, והמפלגה הדמוקרטית של אלבניה הרכיבה את הממשלה החדשה.
המפלגה הסוציאליסטית של אלבניה היא היורשת של מפלגת העבודה של אלבניה (PLA), שהייתה למעשה המפלגה הקומוניסטית ששלטה באלבניה בין 1946 ל-1991 בראשות הרודן הקומוניסטי אנוור הוג'ה.
המפלגה נוצרה לאחר פירוק מפלגת העבודה האלבנית ב-1991, והמעבר לדמוקרטיה.
הרפורמיסט הקומוניסטי פאטוס נאנו נבחר לעמוד בראש המפלגה, ושלט בה ללא מצרים.
נאנו התפטר ב-2005, לאחר שהמפלגה הובסה בבחירות.
הוא הוחלף בידי אדי רמה.
המפלגה הסוציאליסטית של אלבניה היא חברה באינטרנציונל הסוציאליסטי וכן בארגון הגג של המפלגות הסוציאל-דמוקרטיות האירופאיות מפלגת הסוציאליסטים האירופאים.
עיתונה של המפלגה נקרא "Zëri i Popullit" (קול העם).
קדימה (בהולנדית: Vooruit) היא מפלגת שמאל סוציאל-דמוקרטית בבלגיה המייצגת את הקהילה הפלמית.
במדינה המפוצלת מבחינה אתנית, פועלת גם מפלגה סוציאל-דמוקרטית נוספת המייצגת את הקהילה הולונית, והיא המפלגה הסוציאליסטית (ולונים).
המפלגה נודעה בעבר בשם "המפלגה הסוציאליסטית" (Socialistische Partij) ולאחר מכן בשם "המפלגה הסוציאליסטית – אחרת" (Socialistische Partij Anders).
המפלגה חברה במפלגת הגג של המפלגות הסוציאל-דמוקרטיות האירופאיות מפלגת הסוציאליסטים האירופאים.
המפלגה חברה גם בממשלת פלנדריה וגם בממשלה הפדרלית של בלגיה.
כמו מפלגות סוציאל-דמוקרטיות רבות, ה- SP בעד שוק חופשי מוסדר.
יתר על כן, המפלגה מייצגת מדינת רווחה גדולה בה שוויון חברתי אפשרי לכל אזרחיה.
זה צריך להיות ממומן על ידי מערכת מיסים פרוגרסיבית כדי להילחם באי-שוויון בהכנסות.
המפלגה נלחמת גם נגד אפליה, דוגלת בחירויות הפרט ודוגלת בסולידריות עם בני החברה החלשים יותר.
המפלגה הסוציאליסטית היא מפלגת שמאל סוציאל-דמוקרטית המייצגת את הקהילה הוולונית בבלגיה, ופונה גם אל המיעוט דובר הגרמנית.
לאחר הבחירות שנערכו בבלגיה בשנת 2007 הפכה המפלגה למפלגה הוולונית השנייה בגודלה בבית המחוקקים הבלגי.
מנהיג המפלגה הוא אליו די רופו.
המפלגה נמצאת לעיתים קרובות בקואליציה, ובשל האופי המפוצל של הפוליטיקה הבלגית, שולטת המפלגה במספר רב של רשויות מקומיות.
בבלגיה פועלת לצד המפלגה מפלגה סוציאליסטית נוספת, המפלגה הסוציאליסטית – אחרת, המייצגת את בני הקהילה הפלמית.
שתי המפלגות חברות במפלגת הגג של הסוציאל-דמוקרטים האירופאים מפלגת הסוציאליסטים האירופאים.
המפלגה הסוציאליסטית הבולגרית (בבולגרית: Българска социалистическа партия, בראשי תיבות: БСП) היא מפלגה סוציאל-דמוקרטית בבולגריה, וממשיכתה של המפלגה הקומוניסטית הבולגרית שהייתה מפלגת השלטון בבולגריה בין 1946 ל-1990. המפלגה היא בין הגדולות והחשובות בבולגריה, ובתקופה שלאחר נפילת הקומוניזם הרכיבה את הממשלה מספר פעמים.
נשיא בולגריה הרביעי גאורגי פרבאנוב, הוא אחד ממנהיגי המפלגה בעבר.
כיום מנהיג את המפלגה סרגיי סטאנישב.
המפלגה חברה באינטרנציונל הסוציאליסטי ובמפלגת הגג של הסוציאליסטים באיחוד האירופי מפלגת הסוציאליסטים האירופאים.
המפלגה הסוציאליסטית הבולגרית נוסדה לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי בבולגריה ב-1989 כאשר המפלגה הקומוניסטית החליטה לנטוש את דרך המרקסיזם-לניניזם.
באפריל 1990 קיבלה המפלגה את שמה החדש, וביוני 1990 זכתה בבחירות החופשיות הראשונות שהתקיימו במדינה מאז שנת 1931, והרכיבה את הממשלה בהנהגתו של אנדריי לוקאנוב.
כהונתו של לוקאנוב לוותה בקשיים כלכליים, שהביאו לתסיסה אזרחית, ולנפילת הממשלה בדצמבר של אותה שנה.
המפלגה שהתה באופוזיציה במשך כחמש שנים, ובשנת 1995 שבה וזכתה בבחירות בהנהגת ז'אן וידנוב.
בסוף שנת 1996 נפלה ממשלת וידנוב, בשל כישלון כלכלי שהביא להיפר-אינפלציה, ולאחר שהפגנות ענק בערים ושביתה כללית דרשו את התפטרות הממשלה.
בשנת 2005 זכתה המפלגה בבחירות (עם 31% תמיכה מהציבור), והקימה קואליציה עם מפלגת המרכז התנועה הלאומית סמיון השני.
בראשות הממשלה שימש ראש המפלגה סרגיי סטאנישב.
בבחירות של שנת 2009 איבדה המפלגה את רוב כוחה (18% בלבד, לעומת 37% בבחירות הקודמות), ונותרה באופוזיציה.
נכון לאותה השנה, 50 אלף איש חברים במפלגה, לעומת חצי מיליון חברי מפלגות בכל המדינה.
בבחירות שנערכו בשנת 2013, המפלגה קיבלה 26.6% מהקולות, והייתה המפלגה השנייה בגודלה.
המפלגה הפופוליסטית או מפלגת העם של ארצות הברית הייתה מפלגה קצרת ימים בארצות הברית.
היא התקיימה בין השנים 1887–1908 וסופה שנטמעה במפלגה הדמוקרטית.
עם זאת, בשעה שהייתה קיימת הייתה רבת השפעה במיוחד במדינות החקלאיות (צפון קרוליינה, אלבמה, ג'ורג'יה, טנסי, קולורדו, טקסס, קנזס, דקוטה הצפונית, איידהו, מינסוטה, איווה ונברסקה).
המפלגה נוצרה מתוך תחושות הזעם והקיפוח של איכרי דרום ארצות הברית הלבנים.
עיקר מצוקתם הייתה שולי הרווח הצרים עימם נאלצו להתמודד כספקי תוצרת חקלאית במערכת מוניטרית מרסנת שלא איפשרה להם להעלות את מחירי תוצרתם והעלתה את מחירי ההלוואות שנאלצו לקחת.
תעמולתם (הפופוליסטית, ומכאן הכינוי) הופנתה בחריפות כנגד המונופולים והטראסטים של צפון-מזרח ארצות הברית, הבנקים הגדולים, ראשי תאגידי הענק ובראשם תאגידי הרכבות, שהיו בעלי קרקעות חקלאיות רבות ("הברונים השודדים").
ביקורתם נעה מטענות נגד הקפיטליזם ומדיניות תקן הזהב ועד תאוריות קונספירציה לפיהן עושים בעלי הממון יד אחת כנגד החקלאים.
לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית הלך ונעלם במהירות מודל החוואי הבודד המתיישב במערב התיכון או בעמק המיסיסיפי, חי מייצור עצמי ומייצר רווח ושיפור של איכות חייו על ידי מכירת עודפי ייצור.
בעידוד משרד החקלאות האמריקאי שאך נוצר, נמכרו בתמורה למשכנתא, שטחי קרקע גדולים שהיו בחזקת תאגידי הרכבת לחוואים לצורך ייצור המוני וחקלאות אינטנסיבית בפרט של תירס, כותנה, טבק וחיטה.
במקביל התפתחו המיכון החקלאי ושיטות חדשניות להשקיה, דישון וטיפול בזרעים שאיפשרו עיבוד ושיווק בקנה מידה גדול.
עם זאת, הכלכלה התנהלה לפי מודל דפלציוני, כאשר הדפסת כסף הוצמדה באדיקות לתקן הזהב.
תקן הזהב אומץ בשנת 1873, דבר שהפך את הזהב הנדיר לבסיס הגיבוי היחיד להילך החוקי, זאת בניגוד לבסיס דו מתכתי, שאיפשרה גיבוי בכסף ביחס מתאים.
לפיכך היה מחזור הכסף קטן, דבר שדחק מטה את מחירי הסחורות החופשיות ובפרט את מחירי התוצרת החקלאית.
לכן נקרא על ידי החקלאים אימוץ תקן הזהב "הפשע של 1873".
שליטת החקלאי על מחיר התוצרת הייתה קטנה ביותר כיוון שזה נקבע בשווקים מרוסנים אליהם נכנסו מתחרות כארגנטינה, קנדה ורוסיה שדחקו את המחיר עוד מטה וזאת מבלי שהחקלאי יוכל להוריד את עלויות הייצור שלו.
חקלאים רבים אלצו למכור את אדמתם או למשכן אותה בתמורה להלוואות מהבנקים (שכולם היו בשליטת אילי הון מצפון-מזרח ארצות הברית) והפכו לחוכרים של אדמתם.
כך לדוגמה, תירס שנמכר ב-1870 ב-45 סנט לבושל נמכר ב-1889 ב-10 סנט לבושל, בעוד שמחירי הציוד, ההובלה והאחסנה רק עלו.
בשנת 1877 התכנסה בטקסס קבוצה של חוואים לבנים שהקימו את "ברית החוואים" כאגודה לסיוע הדדי, להתאגדות בקואופרטיבים לרכש ולמכירה סיטונאית ולהורדת עלויות.
מספר החברים בברית גדל במהירות.
במקביל פעלה ב"מדינות החיטה" הצפון-מערביות תנועת ה"גריינג'" (Grange), שהוקמה ב-1867 כתנועה חברתית, שניסתה את כוחה בחקיקה מטיבה עם החקלאים ברמה המדינתית ובכינון קואופרטיבים.
באיווה ודקוטה הצפונית הוקמו מחסני מכר קואופרטיביים ובאיווה הוקם אף בית חרושת קואופרטיבי לייצור מכונות חקלאיות.
בדרום דקוטה וצפונה הופעלה חברת ביטוח שיתופית-הדדית לפיצוי נזקי טבע, שביטחה בשיאה למעלה מ-8,000 קמ"ר בתעריפים נמוכים.
אולם תנועה זו איבדה עד מהרה את חבריה לטובת ה"ברית", הלוחמנית יותר.
בקיץ 1886 התכנסה הוועידה הארצית של הברית בעיירה קלייבורן ליד דאלאס וניסחה את המסמך שנודע כ"תביעות קלייבורן": "חקיקה להבטחת חירותו של עמנו מהסבל שגורמים בעלי הון יהירים ותאגידים כוחניים למעמדות היצרניים", פיקוח על מחירי הרכבות, פירוק התאגידים המונופוליסטיים, הגדלת מכסי המגן למוצרים חקלאיים והגדלה של מחזור הכסף.
הם הציעו תחילה לקיים הילך מקומי "קל" ("ירוק"), שלא יהיה מגובה בזהב, שישמש למסחר מקומי ושיהיה מקובל על בנקים כפריים.
משהבינו כי פתרון זה איננו מספק ברמה הלאומית גיבשו תפיסה לשינוי השיטה וחזרה למדיניות בימטאליסטית.
כיוון שמהות השינויים דרשה חקיקה פדרלית בתמיכת האוצר ניסו חברי הברית לעניין ברעיונותיהם את שתי המפלגות הגדולות, אך שתיהן היו בשליטת בעלי הון ולא נטו לאמץ מדיניות אינפלציונית, כפי שדרשו החקלאים.
לפיכך לא היה מנוס מהקמתה של מפלגה שלישית.
ב-1890 התכנסה הוועידה הראשונה של המפלגה, שעדיין לא פעלה במתכונת ארצית אלא מדינתית בלבד, בטופיקה, קנזס.
הוועידה התבלטו נושאי הדגל העיקריים; בן טילמן (Tillman) מדרום קרוליינה, טום ווטסון (Watson) מג'ורג'יה וק.ו.
בבחירות אמצע הקדנציה של אותה שנה נבחרו 38 מחבריה לבית הנבחרים, מהם שישה מבין עשרת הנציגים של ג'ורג'יה, בה תפסו חברי המפלגה 3/4 ממושבי בית הנבחרים המדינתי.
בג'ורג'יה ובטקסס נבחרו מועמדי המפלגה שאך קמה (ווטסון ומקיון, בהתאמה) למשרת המושל.
במאי 1891, בסינסינטי, החליטו נציגי סניפי המפלגה המדינתיים על התארגנות ארצית.
מצע המפלגה הוכן בסנט לואיס במהלך 1892 וב-4 ביולי אותה שנה התקיימה הוועידה הארצית הראשונה באומהה.
"מצע אומהה" היה, לאחר "תביעות קלייבורן" לניסוח הבהיר מהמדויק ביותר של מצע המפלגה הפופוליסטית.
תביעה לאינפלציה של המטבע על ידי "הטבעה חופשית ובלתי מוגבלת של מטבעות כסף ביחס של 16 ל-1"
תיקון מערכת המיסוי הלאומית, ובפרט מיסוי קרקעות המוחזקות לצורכי ספסרות ומס הכנסה פרוגסיבי
הלאמת מסילות הברזל, הטלפון והטלגרף
תביעה להקמת מערכת מחסני "משביר" ממשלתיים בהם יאוחסנו עודפי תוצרת חקלאית כערבות להלוואה ממשלתית לחקלאים
תמיכה בתביעות האיגודים המקצועיים ליום עבודה בן 8 שעות ורפורמות אחרות
יתר דמוקרטזציה על ידי הנהגת בחירה ישירה של סנטורים וקיום משאלי עם
בסיכומו של דבר הצטמצמה הדרישה לסעיף אחד בלבד: ביטול תקן הזהב וטביעת מטבעות כסף ביחס של 16 מטבעות כסף למטבע זהב אחד (16:1 הייתה לסיסמת המפלגה).
סיסמה פשוטה זו נישאה בפי רבים שלא היו מסוגלים להסביר את המנגנון המקרו-כלכלי שעמד בבסיסה.
בעוד שרבים מהרעיונות שהוצעו היו מקובלים גם על הפועלים, בעלי העסקים הקטנים ומובטלים העירוניים, הדרישה הבלתי מתפשרת לאינפלציה הפחידה אותם.
עליית מחירים, שהייתה משרתת גורם יצרני כחקלאים בעלי הקרקעות, הייתה גורמת לירידה משמעותית בכוח הקנייה של הפועלים והעניים העירוניים הנוספים.
זאת ועוד, רבים מהפועלים והמובטלים וכמעט כל הפועלים שהועסקו על ידי החקלאים במדינות הדרום היו אפרו-אמריקאים, כך נתפסה המפלגה לפחות כ"לבנה" אם לא גזענית ממש.
בנוסף להיותה מפלגה פוליטית ראתה עצמה המפלגה גם כנושאת דגל שינוי חברתי.
שינוי זה בא לידי ביטוי בסדרת הרצאות לציבור החקלאים.
35,000 מרצים סבבו בכל רחבי ארצות הברית החקלאית, בעיקר בדרום, והרצו בעיקר בנושאי כלכלה, חברה, חינוך והיסטוריה, תוך הדגשה ש"ההיסטוריה הנלמדת בבתי הספר" היא חסרת ערך משום שנכתבה על ידי אליטות.
המרצים לימדו היסטוריה אחרת, מנקודת מבטו של החקלאי הפשוט, שהאירה באור אחר את מערכת המשפט והפוליטיקה.
החוקר גודווין מנה למעלה מאלף כתבי עת הקשורים למפלגה בשנות ה-90 של המאה ה-19. ספרים של מנהיגים פופוליסטיים כגון "ההון נגד הקהילה" מאת הנרי דמרסט לויד ו"בית ספר לכלכלה" מאת ויליאם הרוי קווין היו רבי מכר.
מערכת הבחירות לנשיאות של 1892
לקראת שנת הבחירות מינתה ועידת המפלגה באומהה את הסנטור ג'יימס ויבר (Weaver) מאיווה, גנרל לשעבר בצבא האיחוד, כמועמדה לנשיאות, ולצידו נבחר ג'יימס פילד (Field) מווירג'יניה, איש הקונפדרציה לשעבר, כמועמד לתפקיד סגן נשיא.
בכך הובעה שאיפה לאחדות ורצון לקבל קולות הן מ"מדינות החיטה" במערב התיכון והן מ"מדינות הכותנה" בדרום.
המפלגה החדשה הצליחה להפוך להפתעת הבחירות.
היא סחפה קצת למעלה ממיליון קולות (9% מהמצביעים) ו-22 אלקטורים.
הייתה זו הפעם הראשונה, מאז ייסודה של המפלגה הרפובליקאית, שמפלגה שלישית זכתה באלקטורים.
אולם הקרע בין המפלגה ובין האפרו-אמריקאים בדרום ובינה ובין הפועלים במדינות המרכז בצפון היו בעוכריה, כאשר אוכלוסיות אלה העניקו את קולן למפלגה הדמוקרטית בצפון ולמפלגה הרפובליקאית (שנהנתה עדיין מן ההילה של "מפלגתו של לינקולן") בדרום.
הנשיא הנבחר, הדמוקרט גרובר קליבלנד, תמך במדיניות לסה פר שקידמה קפיטליזם וסייעה לבעלי ההון.
בתקופתו פרצה שבית הרכבות הגדולה בשיקגו וארצות הברית נכנסה לתקופת השפל הכלכלי החמור בתולדותיה מאז מלחמת האזרחים.
מערכת הבחירות לנשיאות של 1896
במפלגה הדמוקרטית הלך והתבלט נציג המדינה החקלאית נברסקה בקונגרס, ויליאם ג'נינגס ברייאן, בן ה-36, כדובר נלהב של רעיונות דומים מאוד לרעיונות הפופוליסטיים.
במהלך הבחירות המקדימות לראשות המפלגה הדמוקרטית נשא בוועידת המפלגה הדמוקרטית את אחד הנאומים החשובים ביותר בהיסטוריה של הפוליטיקה בארצות הברית, "נאום צלב הזהב", בו אמר, תוך התייחסות לדרישת הפופוליסטים כנגד תקן הזהב וכהתרסה מול בעלי ההון: "לא נרשה לכם לצלוב את האנושות על צלב של זהב".
ברייאן זכה במועמדות מפלגתו לנשיאות ושילב במצעה את הדרישה לביטול תקן הזהב, את הסיסמה 16 ל-1 הפך לסיסמת הדמוקרטים.
בתגובה נטשו הדמוקרטים תומכי מדיניות לסה פר בהנהגת גרובר קליבלנד (שכונו בלעג "דמוקרטי הבורבון") את המפלגה וצמצמו את בסיס התמיכה שלה.
בוועידת המפלגה הפופוליסטית בסנט לואיס, שהחליטה להורות לתומכי המפלגה לפעול לבחירתו של ברייאן, התריעו הרדיקלים שפירוש הדבר הפיכת המפלגה הדמוקרטית לפופוליסטית וקבורת המפלגה הפופוליסטית כגוף נפרד.
מה מטעם לקיים מפלגה נפרדת, ישאל הבוחר, אם המפלגה הדמוקרטית פועלת לכאורה באותו הקו?
זאת ועוד, הם התריעו על כך שהמפלגה הדמוקרטית אימצה רק מרכיב אחד במצע הפופוליסטי, חשוב ומרכזי ככל שיהיה, אין הוא חזות הכול.
מועמדותו של ברייאן, שנתפס כמועמד פופוליסטי עוררה את חששם של בעלי ההון והוא נכשל בבחירות.
גם נבואת הרדיקלים התגשמה, בוחרים רבים שהצביעו בבחירות ארבע שנים קודם לכן להציגים פופוליסטים, הצביעו בבחירות 1896 לדמוקרטים.
הנשיא הנבחר, מקינלי, הציב בראש סולם העדיפויות שלו את איחוד כל האמריקאים סביב דגל הפטריוטיזם.
בכך ראה דרך לעקוף ולפתור את הסכסוכים המעמדיים.
ואכן, מלחמת ארצות הברית–ספרד שימשה הן כגורם פטריוטי מלכד והן כדרך ליצירת שוק לממכר עודפי התוצרת האמריקאית, דבר שסייע להעלאת מחירי התוצרת.
עקב הישגיו הכלכליים, הרוח הפטריוטית והצוות הפופולרי לבחירות לנשיאות ארצות הברית 1900, שכלל את תאודור רוזוולט כסגן נשיא, זכתה המפלגה הרפובליקאית בניצחון סוחף מול ויליאם ג'נינגס ברייאן שייצג את המפלגה הדמוקרטית.
המפלגה הפופוליסטית סבלה מהצלחתה היחסית במישור המקומי.
הקואליציות המקומיות עמן הגיעו הפופוליסטיים להסדרים בשלל מנגנונים מדינתיים עם דמוקרטים ורפובליקאים כאחד, פרטו את הלהט שאפיין את המפלגה לעשרות סוגיות פוליטיות יומיומיות ושחקו את הפוליטיקאים המקומיים בעיני הציבור.
עליית המפלגה הסוציאליסטית האמריקאית, בראשותו של מנהיג הפועלים יוג'ין דבס, סחפה קולות רבים שהביעו בעבר סימפתיה לרעיונות הפופוליסטיים ונהו אחר מנהיג כריזמטי יותר ובעל סדר יום עשיר יותר מסדר היום הפופוליסטי.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1904 ובבחירות לנשיאות ארצות הברית 1908 הריצה המפלגה את תומאס אדוארד ווטסון כמועמדה לנשיאות.
כישלונו הנחרץ סתם את הגולל על המפלגה.
המפלגה הערבית הפלסטינית הייתה מפלגה לאומית של הזרם המרכזי בציבור הפלסטיני בתקופת המנדט בין השנים 1935–1948. המפלגה נקטה קו תוקפני כנגד הציונות וקו פרגמטי מול הממשל הבריטי שהתבטא במערך הסכמים והבנות.
אנשי המפלגה עמדו בראש הוועד הערבי העליון והמועצה המוסלמית העליונה.
עקב המרד הערבי הגדול נאסרו רבים מראשיה והוגלו לאיי סיישל.
המפלגה נוצרה כתגובה לפילוג במחנה המג'ליסיון (תומכי משפחת חוסייני או "החוסיינים") בו פרשו צעירים מודרניים, קיצוניים וחילונים שהושפעו מהלכי רוח לאומניים ופאן-ערביים ויצרו ב-1932 את מפלגת אל-איסתקלאל סביב דמותו של עווני עבד אל-האדי.
מאז הפילוג ניטשה בין האיסתקלאל ובין החוסיינים יריבות פוליטית.
ההיעלמות ההדרגתית של הוועד הפועל הערבי והופעת מפלגת ההגנה הלאומית של האופוזיציה בראשות משפחת נשאשיבי בשנת 1934, דחפה באותה שנה את משפחת אל-חוסייני לייסד מפלגה משלה - "המפלגה הערבית הפלסטינית".
באותה שנה מונתה ועדה שניסחה מצע פוליטי ותקנות, שאושרו ב-16 וב-23 בפברואר 1935. הוועדה מינתה את הצירים לוועידת היסוד, ללא בחירות, 50 נציגים מכל נפה.
להפצת ההזמנות לוועידה ולחברות במפלגה, נעשה שימוש בנושאי תפקידים דתיים המועסקים בערים השונות על ידי המועצה המוסלמית העליונה.
ועידת היסוד נתכנסה בירושלים ב-26 וב-27 במרץ 1935 ונכחו בה מעל 1,500 איש.
לנשיא המפלגה נבחר ג'מאל אל-חוסייני, שיומיים קודם לכן התפטר מתפקידו כמזכיר המועצה המוסלמית העליונה, כנציגו הפוליטי של חג' אמין אל-חוסייני, שביקש לשמור על מראית עין של מנהיג דתי א-פוליטי.
לסגן הנשיא נבחר אלפרד רוק, יווני-קתולי מיפו, ולמזכיר הכללי נבחר אמיל אל-ע'ורי, יווני-אורתודוקסי מירושלים, שעיקר תפקידו היה לארגן תמיכה בקרב הנוער.
ניהול המפלגה הופקד בידי לשכה שכללה את בעלי התפקידים הללו ובנוסף להם גם את ח'אלד אל-פרח' וכאמל אל-דג'אני (מיפו) ווג'יה אל-בשתאוי (משכם), שאליהם צורפו לאחר זמן קצר מוחמד עלי אל-ג'עברי ורשאד אל-ח'טיב (מחברון), מישל עאזר (נוצרי מיפו) ושחאדה חסונה (מלוד).
הוחלט שהוועד הפועל של המפלגה יורכב משלושה נציגים לכל נפה, שייבחרו בנפרד על ידי הצירים מכל נפה.
במהלך קיץ 1935 נסע ג'מאל אל-חוסייני ברחבי הארץ ועסק בהקמת 17 סניפים ובבחירת ועדים להם.
מצע המפלגה נתקבל בוועידת היסוד וכלל להלכה את המטרות הבאות:
עם זאת אימצה המפלגה כמצע מעשי את "האמנה הלאומית" (אל-מית'אק אל-קומי):
הפסקה כללית ומידית של העלייה היהודית
הקמת מדינה ערבית פלסטינית לאלתר
ההבדלים בינה לבין מפלגת אל-איסתקלאל
ראשי המפלגה תפסו אותה לא כמפלגה אלא כתנועה עממית המבטאת את "רוח העם".
בזכות זיקתה למועצה המוסלמית העליונה, שנהנתה משליטה בכספי הווקף, נהנתה המפלגה מתזרים מזומנים נדיב, ממנו נגזרה יכולת פעולה וביצוע.
בניגוד לאידאולוגיה של האיסתקלאל, שפנתה בראש ובראשונה כנגד האימפריאליזם הבריטי וראתה בציונות רק ענף אחד מענפי האימפריאליזם ריכזו החוסיינים (הכינוי הנפוץ לתומכי המפלגה) את מלחמתם ביישוב וקיימו עם הבריטים מערכת עדינה של הסכמים והבנות.
למרות הצגת התמונה האידאולוגית הזו, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה התהפכה המגמה בעוד החוסיינים נטו יותר לכיוון הנאצי ואנשי איסתקלאל נטו לעודד את הבריטים במדיניותם האנטי-ציונית ולתמוך במדיניות הספר הלבן.
הבדל נוסף בין החוסיינים לאיסתקלאל היה שהאיסתיקלאל הייתה מפלגה חדשה של עירוניים צעירים משכילים וחילונים ללא קהל תומכים כפרי, בעוד החוסיינים נהנו ממאגר גדול של תומכים בקרב האוכלוסייה הכפרית, המבוגרת והמוסלמית של הארץ ומהמבנה המסורתי של החמולות.
ראשי המפלגה שמו דגש על ארגון הנוער.
אמיל אל-ע'ורי, המזכיר הכללי, ניסה לפעול באמצעות פלוגות הצופים הערביות, אולם מהר מאוד עבר ליצירת מסגרת נפרדת בשם "פלוגות הנוער" (פרק א-שבאב), והיה חבר בוועדה מיוחדת שניהלה את הארגון.
תנועת הנוער דמתה ל"נוער ההיטלראי" בגרמניה והוועדה אף כינתה לתקופה קצרה את הפלוגות באופן רשמי "הצופים הנאצים", אולם לאחר תקופה מסוימת הוחלף השם לכינוי האיסלאמי המסורתי "אל-פתוה" (שמן של אגודות אבירים מוסלמים בימי הביניים).
ב-11 בפברואר 1936 נערך כנס היסוד של ארגון הנוער שניכרה בו רוח נאצית.
ג'מאל אל-חוסייני הכריז בכנס כי היטלר החל את דרכו הפוליטית בשישה תומכים ועכשיו יש לו שישים מיליון.
70 המגויסים הראשונים נשבעו: "החיים - זכותי.
פלסטין - ארצי ואין מקום בה זולת לערבים.
בזה אני מאמין ואללה הוא עדי".
"פלוגות הנוער" היו צבאיות למחצה והיה להן חלק רב בהכנת המהומות של 1936 ובראשיתן.
המפלגה חדלה להתקיים למעשה בין השנים 1937–1944, בשל הגליית רוב מנהיגיה והאיסור שהטילו הבריטים על פעילות פוליטית במהלך מלחמת העולם השנייה.
בזמן המלחמה, שימש תופיק צאלח אל-חוסייני, אחיו של ג'מאל אל-חוסייני, כממלא מקומו כנשיא המפלגה ופעל רבות, בעזרת ידיד המשפחה אמיל אל-ע'ורי, לשמור על מעמדה הבכיר של משפחת אל-חוסייני בפוליטיקה המקומית.
בנובמבר 1943 חידשו החוסיינים את פעילות המפלגה.
בהובלת ממלא מקום נשיא המפלגה, תאופיק צאלח אל-חוסייני, והמזכ"ל אמיל אל-ע'ורי, כוננה המפלגה מוסדות מרכזיים, סניפים וועדות, פרסמה תזכירים וגילויי דעת רבים, יזמה כינוסים המוניים, בהשתתפותם של מאות ואלפי אנשים, וטיפחה קשרים עם ארצות ערב ועם אישים, מפלגות, ארגונים בעולם הערבי, ועם פלסטינים בחו"ל.
לאחר 1944 חזרה המפלגה להיות גורם מרכזי ומנהיג בפוליטיקה הערבית.
המפלגה העממית הצרפתית הייתה מפלגה צרפתית ימנית קיצונית בסגנון פאשיסטי שנוסדה ב-28 ביוני 1936 בפרבר של פריז, "סן דני", על ידי ז'אק דוריו.
הגרעין המייסד של המפלגה כלל קומוניסטים לשעבר שהתנגדו לחזית העממית והתרחקו מהמרקסיזם, פעילים של איגודים מקצועיים, ויוצאי קבוצות ימניות לאומניות כמו "סולידריות צרפתית" (Solidarité Française) ו"הפעולה הצרפתית" (Action Française) הוותיקה.
בימי מלחמת העולם השנייה נמנו חברי מפלגה זו עם התומכים העיקריים בשיתוף הפעולה עם הכובש הנאצי ועם אושיות המשטר בווישי.
מנהיגי המפלגה העממית הצרפתית ופעיליה השתתפו בהתלהבות ברדיפות נגד היהודים בצרפת וביישום התוכניות להשמדתם, וחלקם התגייסו כמתנדבים למאמץ המלחמתי הגרמני בחזית נגד ברית המועצות.
כסמל המפלגה נבחר "הצלב הקלטי".
המפלגה התחזקה בין 1936–1937 הודות להתגברות האנטי קומוניזם.
המפלגה העממית מומנה על ידי תאגידים גדולים, הגם שהרכב חבריה התבסס בעיקר על מגויסים ממעמד הפועלים.
חרף הרטוריקה האנטיקפיטליסטית שלה, מדיניותה הכלכלית לא דרשה הלאמה של החברות הפרטיות, ונטתה יותר לקורפורטיזם מתון.
אף שהמפלגה העממית הצרפתית נמנעה מלהכריז על עצמה כ"פשיסטית", היא הלכה ואימצה במפגנים ובמצעדים שלה יותר ויותר סמלים ומנהגים מהרפרטואר הפשיסטי.
ה-PPF הטיפה ליצירת "אדם חדש" ו"אירופה חדשה", מבלי לציין את הצורך של צרפת בהתפשטות טריטוריאלית.
דוריו ביקש להשתמש במפלגה כדי לקבע את מעמדו כמנהיג-על לאומי, המוביל תנועה עממית לאומית רחבה ביותר.
ב-1938 נמנעה עדיין מנהיגות ה-PPF מלשרבב את נושא היהודים והאנטישמיות למצעה ולהשקפת העולם שהפיצה, והסבירה שעל סדר יומה דברים חשובים יותר מאשר לתקוף את היהודים, ובוודאי שלא להגן עליהם.
ב-1938 פוסטר תעמולה של ה-PPF קרא לתומכיה להמשיך ב"מאבק לפירוק המפלגה הקומוניסטית".
אחרי פלישת הגרמנים לצרפת ב-1940, התקרבה המפלגה העממית מבחינה אידאולוגית להשקפה הנציונאל סוציאליסטית (הנאצית).
ז'אק דוריו ומפלגת ה-PPF הפכו למשתף הפעולה הראשון במעלה בצרפת הכבושה שתמכו בגירוש יהודי צרפת; המפלגה הקימה ארגון מתנדבים שמטרתם להתגייס למאמץ המלחמה הנאצי בחזית הסובייטית.
אחרי 1942 נציגי המפלגה העממית הצרפתית (ה-PPF) עמדו בראש הממשל האזרחי הצרפתי בתוניסיה, שהייתה תחת כיבוש גרמני.
אחרי שחרור צרפת בידי בעלות הברית המערביות, ז'אק דוריו וחלק מחסידיו נמלטו לעיר סיגמרינגן בגרמניה, בה הקימו בינואר 1945 בסיוע האס.אס את ועד השחרור הצרפתי שמטרתו לארגן מלחמת גרילה בצרפת המשוחררת.
מותו של דוריו בהפגזה אווירית של בעלות הברית ב-22 בפברואר 1945 סימן את קץ המפלגה העממית הצרפתית.
ה-PPF פורק רשמית בצרפת ב-8 בספטמבר 1944, לפי הצו מה-9 באוגוסט אותה שנה: "בנוגע להחזרת החוקיות הרפובליקנית בשטח היבשתי של צרפת"
המפלגה העממית או מפלגת העם () היא מפלגת הימין הראשית במערכת הפוליטית הספרדית.
שורשי המפלגה ב"ברית העממית" - מפלגה שהקים ב-1976 מנואל פראגה, פוליטיקאי שהיה שר עוד בימי הדיקטטורה של פרנקו.
בשתי מערכות הבחירות הראשונות בספרד של אחרי פרנקו, ב-1977 ו-1979 היא הייתה המפלגה הרביעית בגודלה בספרד, אחרי מפלגת איחוד המרכז הדמוקרטי מהימין-מרכז, המפלגה הסוציאליסטית והמפלגה הקומוניסטית.
במערכת הבחירות של 1982 בה ניצחה המפלגה הסוציאליסטית בראשותו של פליפה גונסאלס התפורר "איחוד המרכז הדמוקרטי", ו"הברית העממית" הפכה למפלגת השנייה בגודלה, ומפלגת האופוזיציה הראשית לשלטון הסוציאליסטי של גונסאלס, לעיתים בבריתות עם מפלגות ימין-מרכז קטנות.
במהלך שנים אלה היה פראגה ראש המפלגה לסירוגין, כאשר מדי פעם החליפו אותו אחרים ללא הצלחה.
בינואר 1989 "הברית העממית" הצטרפה למפלגות ימין-מרכז נוספות כדי ליצור את "המפלגה העממית".
בראש הפלגה החדשה המשיך לעמוד פראגה, ובהמלצתו הועמד חוסה מריה אסנאר כמועמדה לראשות הממשלה בבחירות שהתקיימו בסוף השנה, בה נשארו הסוציאליסטים בשלטון.
ב-1990 החליף אסנאר את פראגה כיושב ראש המפלגה, ורץ כמועמדה בבחירות של 1993 בהן המפלגה הגדילה את כוחה, ושל 1996 בה ניצחה לראשונה בבחירות.
בשתי הקדנציות בה הייתה המפלגה בשלטון היא יישמה מדיניות של הפרטה, קיצוץ תקציבי והורדת מיסים תוך צמצום קצבאות רווחה וההשקעה הציבורית בשירותים ותשתיות.
בתחום יחסי החוץ התקרבה ספרד לארצות הברית.
ספרד, תחת אסנאר, הייתה בין המדינות היחידות שתמכה בפלישה האמריקאית לעיראק ואף השתתפה במלחמת עיראק.
לקראת הבחירות של 2004 קיים אסנאר את הבטחתו לא לרוץ לקדנציה נוספת, והוחלף על ידי מקורבו מריאנו רחוי.
גם באופוזיציה המשיך רחוי להנהיג את המפלגה, והוביל אותה במערכת הבחירות של 2008, בה היא הפסידה.
בשנת 2009, נחשף כי פרנסיסקו קוראה, איש עסקים, קבלן ופעיל בכיר במפלגה, שיחד אנשים, הלבין כספים והתעשר על חשבון הציבור.
קשריו עם צמרת המפלגה אפשרו לו לנצל את השפעתו ולזכות במכרזים של גופים ציבוריים שנשלטו בידיה.
הוא גבה גם כספים מחברות בנייה שחתמו על חוזים עם אנשי המפלגה.
בשחיתות היו מעורבים אנשי המפלגה במספר ממשלות אזוריות, בכ-6 עיריות ובמטה המרכזי של המפלגה במדריד.
במערכת הבחירות של 2011 זכתה המפלגה ב-43% מהקולות, בעוד שמפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית זכתה ב-29%, בעקבות המשבר הכלכלי העולמי שפגע קשה בכלכלה הספרדית.
ב-22 בדצמבר 2011, הציג רחוי את ממשלתו.
בינואר 2013, התגלה כי גזבר המפלגה, לואיס בארסנס הסתיר 22 מיליון יורו בחשבונות בשווייץ, והעביר לבכירים במפלגה שוחד בתמורה להיתרי בנייה שניפחו את בועת הנדל"ן.
מספר ימים אחר כך חשף העיתון "אל פאיס" מידע על חשבונות סודיים שהחזיקה המפלגה ומהם עלה שראש הממשלה רחוי, כמו גם בכירים אחרים במפלגה, קיבלו תרומות לא חוקיות מקבלנים ואנשי עסקים בתקופת הבום הנדל"ני בעשור שקדם למשבר הכלכלי.
העיתון פרסם מסמכים בכתב יד המעידים כי רחוי קיבל במשך 11 שנים 25,200 אירו לשנה מבלי שדווחו לרשויות המס.
בתגובה הודיעה ראש הממשלה רחוי כי המסמכים שפרסמו מזויפים, והמפלגה העממית תובעה חצי מיליון יורו מהעיתון "אל פאיס".
ביולי 2013, גבר הלחץ על רחוי להתפטר, בעקבות חשיפתם של מסרונים ששלח לגזבר המפלגה לשעבר, לואיס בארסנאס, ומהם עולה כי ידע על החשבונות לא חוקיים שהחזיקה מפלגתו בשווייץ וכי הוא עצמו נהנה מהכספים.
בעקבות גלי המחאה החברתית ששטפו את ספרד מוכת המיתון והאבטלה, וחשיפת השחיתות של המפלגה, יזמה המפלגה העממית את "החוק לביטחון אזרחי.
חוק המאפשר להטיל קנסות כבדים על צילום שוטרים, הפגנה ללא אישור ומחאה מול בניין הקונגרס.
בנוסף אפשר החוק למשטרה לנהל רשימות שחורות של פעילים ועיתונאים.
המפלגה העצמאית (Independent Party) או בשמה השני אמריקה העצמאית היא מפלגה אמריקנית, שנוסדה ב-1968 על ידי ג'ורג' וולאס שרץ יחד עם קרטיס לה מיי במרוץ לנשיאות ארצות הברית נגד המפלגה הדמוקרטית והמפלגה הרפובליקנית.
המפלגה העצמאית זכתה בקולותיהם של 9,906,473 מצביעים אמריקנים בבחירות 1968 (שהיוו 13.5% מהמצביעים), כאשר עיקר התמיכה לה זכה הגיעה ממדינות בדרומה של ארצות הברית.
אולם מצביעיו היו מפוזרים במדינות רבות ולכן המפלגה לא זכתה לאלקטורים רבים על פי שיטת הבחירות האמריקנית.
מטרתו של וולאס במערכת בחירות זו הייתה להוות לשון מאזניים למועמדים האחרים - אולם מטרה זו נכשלה ולנשיאות נבחר המועמד הרפובליקני ריצ'רד ניקסון, כאשר וולאס עצמו גורף לא מעט קולות מהמפלגה הדמוקרטית - דבר שתרם לעלייתה של המפלגה הרפובליקנית לשלטון.
מאז התמודדות המפלגה העצמאית ב-1968, לא היה עוד מתמודד עצמאי שהצליח לגרוף קולות אלקטורים במערכת בחירות אמריקנית.
בשנת 1976 חל פיצול במפלגה.
המפלגה האמריקאית התפלגה לשתי קבוצות.
המפלגה האמריקאית המתונה יותר מינתה את תומאס ג'.
אנדרסון כמועמדה לתפקיד הנשיא ורופוס שקפלפור לסגן הנשיא.
המפלגה האמריקאית העצמאית הקיצונית יותר מינתה את מושל ג'ורג'יה לשעבר לסטר מדוקס למועמדה לנשיא וויליאם ד.
דייק, לשעבר ראש עיריית מדיסון שבויסקונסין, לסגן הנשיא.
שתי המפלגות הריצו מועמדים לנשיאות מאז, אבל אף אחד לא זכה להצלחה רבה.
החל מהבחירות שהתקיימו בשנת 1992, המפלגה אינה מריצה מועמדים לנשיאות משלה, אלא תומכת במועמדים אחרים.
נכון לשנת 2016, המפלגה היא השלישית בגודלה (מבחינת חברים רשומים) במדינת קליפורניה, כאשר 3% מבעלי זכות ההצבעה חברים במפלגה.
אמנם המפלגה היא השלישית בגודלה, אך ישנו הבדל ניכר בינה לבין המפלגות הגדולות (במפלגה הדמוקרטית נרשמו כ-43%, ובמפלגה הרפובליקנית, נרשמו כ-28%).
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, המפלגה הכריזה לראשונה על תמיכה במועמד ממפלגה גדולה - דונלד טראמפ מהמפלגה הרפובליקנית, שזכה לבסוף.
נכון להיום (2019) אין למפלגה שום כוח מעשי, לא במישור הארצי ולא במישור המדיני.
המפלגה העממית הליברלית (בשוודית: Folkpartiet liberalerna, FP) או המפלגה הליברלית היא מפלגה פוליטית ליברלית בשוודיה.
בשנים-2006–2014 נטלה המפלגה חלק בקואליציית המרכז-ימין בראשות ראש הממשלה פרדריק ריינפלט במסגרת הברית השוודית.
לאחר בחירות 2018, המפלגה החליטה לתמוך בממשלת הסוציאל-דמוקרטים, יאן ביוקלונד התפטר מראשות המפלגה, לאחר 11 שנים בתפקיד.
היא הוחלפה על ידי ניאמקו סבוני ביוני 2019. אחרי שראש הממשלה סטפן לובן סולק בהצבעת אי אמון, המפלגה הסירה את תמיכתה בסוציאל-דמוקרטים, והחליטה לחדש את השיחות עם מפלגות המרכז-ימין.
המפלגה משתפת כיום פעולה עם המפלגה הנוצרים-דמוקרטים ומשנת 2022 גם עם מפלגת הימין הרדיקלי "הדמוקרטים של שוודיה".
המפלגה אימצה דעות ימניות פופוליסטיות יותר, כמדיניות חזקה יותר נגד ההגירה ומתחה ביקורת חריפה על בתי הספר המוסלמיים.
לאחר בחירות 2022, המפלגה הסכימה להצטרף לקואליציה עם מפלגות הימין.
בשוודיה עצמה המפלגה נקראת לרוב Folkpartiet, "מפלגת העם", והסיומת liberalerna, "הליברלים", מוספת רק בהקשרים רשמיים או משפטיים.
בעולם לעיתים מתייחסים למפלגה כ"מפלגה הליברלית".
1809: המפלגה הליברלית מוקמת לאחר הפיכה שמסיימת תקופה של 20 שנות שלטון יחיד מלוכני.
ייתכן שזו המפלגה הראשונה בעולם שמשתמשת במונח "ליברלי" בשמה.
1902: "Frisinnade Landsföreningen" ("האיגוד הלאומי בעל המחשבה הפתוחה") נוסד כמפלגה הליברלית הראשונה עם ארגון לאומי המורכב מפשוטי העם.
האיגוד תלוי מאוד בתנועת הכנסייה "דת חופשית".
1923: "Frisinnade Landsföreningen" מתפצל מהמפלגה הליברלית בשל ההגבלות על אלכוהול; המיעוט שמתנגד לאיסור מקים את "המפלגה הליברלית של שוודיה" (Sveriges Liberala Parti).
1934: המפלגות מתאחדות ומקימות את "Folkpartiet" ("מפלגת האנשים"), כלומר המפלגה במתכונתה הנוכחית.
1939-1945: המפלגה נוטלת חלק בקואליציית הממשלה המלחמתית, הכוללת את כל המפלגות למעט הקומוניסטים.
שוודיה נותרת נייטרלית במהלך מלחמת העולם השנייה.
1976: המפלגה מצטרפת לממשלה בת שלוש מפלגות ומסיימת 44 שנים של שלטון בידי המפלגה הסוציאליסטית דמוקרטית (מלבד קואליציית החירום בעת המלחמה).
1978: המפלגה הליברלית מקימה ממשלת מיעוט קצרת-מועד בעצמה, בראשות אולה אולסטן כראש ממשלה.
האנס בליקס משמש כשר החוץ.
1979: מאמץ חדש לקואליציית שלוש-מפלגות.
1980-1981: מבססת ממשלת קואליציה בת שתי מפלגות, יחד עם מפלגת המרכז.
1990: המפלגה מוסיפה את המילה "Liberalerna" (ליברלים) לשמה.
1991-1994: המפלגה היא חלק מקואליציה בת ארבע מפלגות בראשות המפלגה השמרנית, בהנהגת קארל בילדט.
2002: המפלגה מכפילה את כוחה וקרובה למקום השני בבחירות.
2006: המפלגה היא חלק מקואליציה בת ארבע מפלגות, בראשות מנהיג המפלגה השמרנית פרדריק ריינפלט.
דצמבר 2018: הברית התפרקה על ידי מנהיגת המפלגה השמרנית והנוצרים הדמוקרטים, לאחר הסכמת המפלגה העממית הדמוקרטית ומפלגת המרכז להמשך קיום ממשלת המיעוט האדומה-ירוקה בראשות ראש הממשלה סטפן לוון.
2019: יחד עם מפלגת המרכז, הצביעה לאפשר ממשלה סוציאל-דמוקרטית-ירוקה בראשות סטפן לובן לאחר שהגיעה להסכם בן 73 נקודות.
יאן ביוקלונד גם הודיע כי יפרוש מתפקידו כמנהיג המפלגה ולא יעמוד בתחרות מנהיגות הסתיו של המפלגה.
2021: אחרי המשבר ב-2021, המפלגה מסירה את תמיכתה בלובן, ותומכת בממשלת מרכז-ימין עם אולף קריסטרסון כראש הממשלה.
2022: בבחירות לפרלמנט בספטמבר זכתה המפלגה ב-4.61% מהקולות וב-16 מקומות בפרלמנט השוודי.
2022: המפלגה מסכימה להקים ממשלת קואליציה עם הנוצרים-דמוקרטים, המפלגה המתונה והדמוקרטים של שוודיה כחלק מהסכם Tidö.
באופן היסטורי, האידאולוגיה הרשמית של המפלגה הייתה ליברליזם סוציאליסטי, שבאה לידי ביטוי כמחויבות אידאולוגית חזקה לכלכלה מעורבת ותמיכה בתוכניות מדינת רווחה רחבות היקף אך מבוססות-שוק.
אף על פי שבתחילת דרכה פעלה המפלגה העממית הליברלית בשיתוף עם מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה במאבק לדמוקרטיה (יושמה ב-1921) ורפורמה חברתית, החל משנות ה-30 הפכה המפלגה לחלק מהאופוזיציה והתנגדה לדרישה הסוציאל-דמוקרטית להלאמת עסקים פרטיים.
מאז נותרה המפלגה כאופוזיציה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית, לרוב כמפלגה הגדולה ביותר או השנייה בגודלה בגוש האופוזיציה (הידוע בכינוי "הלא-סוציאליסטיים" או "de borgerliga", שמשמעותו בערך "בורגנים"), אך פעמים רבות הייתה ביקורתית גם כלפי מפלגות בימין.
עם הזמן, נקטה המפלגה יותר ויותר בגישה ימנית.
באמצע שנות ה-90, נראה שהמפלגה פסלה את האפשרות של חזרה לשיתוף פעולה עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית והתמקדה בחיזוק באופוזיציה ובמאמץ להפילם מהשלטון.
סיוע בינלאומי ושוויון נשים היו נושאים חשובים עבור המפלגה בעבר, וכיום היא תומכת בפמיניזם ליברלי ובמתן אחוז נכבד מההכנסה הלאומית הגולמית כסיוע בינלאומי.
מדיניות החוץ גם הוא נושא שמעורר עניין ציבורי.
המפלגה, שנוטה לכיוון ארצות הברית ובריטניה, הייתה מתנגדת חריפה לקומוניזם ולנאציזם במהלך המאה ה-20. אף על פי שהייתה חלק ממשלת הקואליציה השוודית ותמכה בה ובמטרת הנייטרליות במהלך מלחמת העולם השנייה, המפלגה החזיקה בעמדה תקיפה נגד ברית המועצות במהלך המלחמה הקרה.
המפלגה (יחד עם המפלגה השמרנית) תמכה באופן פעיל במאבקם של תושבי המדיניות הבלטיות נגד המשטר הסובייטי, בעוד הסוציאל-דמוקרטים התאמצו לא להרגיז את הסובייטים.
כתוצאה, קיבלה המפלגה כמה נזיפות תקיפות מהסוציאל-דמוקרטים (ששלטו לרוב) בשל סיכון יחסי שוודיה עם האיחוד הסובייטי.
המפלגה ביקרה גם את מה שתפסה כסובלנות של הסוציאל-דמוקרטים כלפי דיקטטורים מהשמאל ממדינות עולם שלישי ותמכה בארצות הברית במהלך מלחמת וייטנאם.
לאחר סיומה של המלחמה הקרה, הייתה המפלגה למפלגה השוודית הראשונה שקראה לנטוש את המדיניות השוודית הנייטרלית המסורתית ולהצטרף לנאט"ו.
המפלגה תמכה בתהליך הדה-קולוניזציה העולמי ודגלה בהחרמת דרום אפריקה כדי לסיים את משטר האפרטהייד.
המפלגה גם התנגדה לדיקטטורות קונומיסטיות במדינות עולם שלישי.
כיום, המפלגה תומכת מאוד בישראל ומנהיג המפלגה לשעבר, פר אולמארק, לא היסס להביע את דעתו הנחרצת בנושא.
במישור האירופאי, המפלגה העממית הליברלית תמכה מאוד ביישום רעיון האיחוד האירופי וניהלה תעמולה בעד כניסתה של שוודיה לאיחוד (שוודיה הצטרפה ב-1995).
המפלגה ניהלה מסע תעמולה גם בעד הצטרפות לאיחוד הכלכלי והמוניטרי של האיחוד האירופי, אבל ההצטרפות לא עברה את הצבעת משאל העם בשוודיה ב-2003. המפלגה ניסתה להיחשב כמפלגה ה"פרו-אירופאית" ביותר, בניסיון לשבור את מה שכינתה דפוס החשיבה ה"מבודד" של המדינה.
המפלגה תומכת בהתרחבות האיחוד האירופי , כולל מתן אפשרות לטורקיה להצטרף בתנאי שזו תבצע רפורמות דמוקרטיות.
המפלגה גם תומכת בנקיטת צעדים נוספים לשיתוף פעולה ואחדות, יחד עם מספר חברות, כולל תנועת נוער משותפת וקוראת בגלוי למדינה אירופאית פדרלית יחידה.
ב-2003 תמכה המפלגה בפלישה לעיראק אך החליטה שלא לדרוש את השתתפות שוודיה בקואליציית המפלגות התומכות בפלישה, שהונהגה בידי ארצות הברית.
בשנים האחרונות, במיוחד תחת מנהיגותו של ז'אן ביורקלנד פנתה המפלגה לכיוון של ליברליזם שמרני בגישתה החברתית ונקטה בעמדות נוקשות יותר בנושאים כמו חוק ומשפט, פשיעה וענישה, בתי ספר וחינוך וכן התבצרה במדיניותה לביטול ההגבלות על סמים.
תמיכת המפלגה ב-2008 בחוק הרשות השוודית להגנת הרדיו (FRA) השנוי במחלוקת הרגיז במיוחד ארגוני צעירים במדינה.
רוב מצביעי המפלגה הם בעיקר בוחרים ממעמד הביניים.
היסטורית, למפלגה היה אחוז מצביעים גבוה מ'הכנסייה החופשית' (Free Church, תת-זרם נוצרי המופרד מהותית מהממשל), אך למעט מספר אזורים, זה אינו מאפיין משמעותי כיום.
מאז 2002, המפלגה הואשמה בניסיון למשוך מצביעים חדשים באמצעות אימוץ רטוריקה פופוליסטית מהאגף הימני, וזאת אף על פי שהמפלגה מציעה לפתוח את שערי שוודיה למהגרי עבודה ולמבקשי מקלט נוספים.
מנהיג המפלגה לארס ליז'ונבורג הציע מבחן שפה עבור מהגרים שביקשו אזרחות שוודית.
לאחרונה קרא ז'אן ביורקלנד, הדובר החינוכי של המפלגה המשמש גם כסגן ראשון ליושב הראש, למורי בית ספר לדווח לסוכנות הביון על תלמידים בעלי דעות קיצוניות, עניין שגרר התנגדות גם בקרב המפלגה עצמה שלא לדבר על ליגת הצעירים.
המפלגה ניהלה קמפיין נגד טרוריזם ועבריינות.
בעוד שיטות אלו עזרו להכפיל את התמיכה במפלגה בבחירות של 2002 (ל-13.3%), הן גם גררו האשמות של בגידה באידאולוגיה הליברלית מתוך הפלגים השמאליים במפלגה והובילו לביקורת מהתקשורת הליברלית בשוודיה.
עם זאת המפלגה, אשר באופן היסטורי הייתה המפלגה התומכת ביותר במהגרים בשוודיה, הציעה בנוסף אמצעים שנועדו להקל על זרים לבקר קרובי משפחה החיים בשוודיה ולהקל את ההגבלות על מהגרי עבודה.
במדיניות השילוב שלה תומכת המפלגה בהגירה פתוחה נוספת, המשולבת עם אמצעים לעזור למהגרים החדשים להשתלב בחברה השוודית.
ב-4 בספטמבר 2006, שבועות ספורים לפני הבחירות הכלליות ב-2006, מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה דיווחה למשטרה שרשת פנימית שלה נפרצה.
דווח שחברים במפלגה העממית הליברלית שכפלו מידע סודי שלא פורסם באופן רשמי עד אז, על מנת להתקיף חזרה הצעות פוליטיות שהעלו הסוציאל-דמוקרטים, לפחות בשני מקרים.
ב-5 בספטמבר מזכיר המפלגה, יוהאן יעקובסון, בחר להתפטר.
חברים מובילים במפלגה ובארגון הצעירים שלה היו תחת חקירה משטרתית בחשד לפעילות עבריינית.
כל חברי המפלגה זוכו בבתי המשפט אך אדם בארגון הצעירים של המפלגה וכן אדם נוסף מהסוציאל-דמוקרטים ועיתונאי נמצאו אשמים.
למפלגה העממית הליברלית יש ארגון צעירים בשם "הצעירים הליברליים של שוודיה" (Liberala ungdomsförbundet).
לארגון הצעירים יש מצע משלו והוא משמש ארגון נפרד מהמפלגה.
יושבת ראש הארגון היא לינדה נורדלונד.
בנוסף קיימים ארגון נשים בשם "נשים ליברליות" (Liberala Kvinno) וארגון מהגרים בשם "ליברלים רב-תרבותיים" (Liberal Mångfald).
יתר על כן, חברי מפלגה מחזיקים ב"רשתות" אד הוק קטנות בהן הם נותנים מענה לסוגיות ספציפיות.
המפלגה העממית הליברלית חברה במפלגת ברית הליברליים והדמוקרטיים למען אירופה ובאינטרנציונל הליברלי.
המפלגה חברה בארגונים ליברליים גם ברמה הנורדית והבלטית.
שליחי המפלגה המשמשים כחברי הפרלמנט האירופאי יושבים עם הקבוצה הפרלמנטרית של ברית הליברליים והדמוקרטיים למען אירופה.
המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת של קטלוניה (בקטלאנית: Partit Socialista Unificat de Catalunya - PSUC) הייתה מפלגה קומוניסטית-סטליניסטית שנוסדה עם פרוץ מלחמת האזרחים בספרד ב-1936 מאיחוד מספר גופים קודמים והייתה כוח מרכזי ורב-חשיבות בצד שלחם כנגד הפשיזם של פרנקו.
עם זאת, עמדה המפלגה בעימות גובר והולך עם מפלגת הפועלים של האיחוד המרקסיסטי (POUM הטרוצקיסטית), שהוביל לפירור החזית העממית נגד הפשיזם.
המפלגה התאגדה ב-23 ביולי 1936 בברצלונה שבקטלוניה.
המפלגה היוותה את הזרוע הפוליטית של איגוד העובדים הסוציאליסטי (Unión General de Trabajadores - UGT) ודגלה בניצחון במלחמה בפשיזם כצעד הכרחי, תוך דחייה (אולי אף לעתיד הרחוק) של המהפכה וכינון ה"דיקטטורה של הפרולטריון".
בין שתי המפלגות העיקריות של הרפובליקנים שנלחמו נגד פרנקו נבעו בקיעים פוליטיים וחברתיים עמוקים, שהלכו והעמיקו עד כדי איבה גלויה.
בעוד PSUC דגלה בהשהיית המאבק המהפכני, סיסמת POUM הייתה ש"אין להפריד בין המלחמה למהפכה".
בעוד ש-PSUC דגלה בשילוב אינטרסים עם בני המעמד הבינוני, ציינה POUM שה"דמוקרטיה" הבורגנית אינה אלא שם אחר לקפיטליזם וכמוה גם הפשיזם".
חברים רבים ב-PSUC נטלו חלק במסגרות הממשל המרכזי והמקומי, בעוד שרבים חברי POUM הגיעו משורות האנרכיסטים הספרדים, שהתנגדו לכל צורת משטר ממוסד.
PSUC הצטיירה במערב כעושת דברה של ברית המועצות ועוררה רתיעה במערב, על כן הצליחה דווקא POUM לגייס מתנדבים ממדינות המערב, למשל חברי מפלגת הלייבור העצמאית הבריטית.
PSUC הייתה המפלגה הגדולה יותר ברפובליקה הספרדית השנייה ועם התמשכות המלחמה ניצלה את כוחה על מנת להשתלח ב-POUM בעיתונות.
POUM הואשמה בכך שהיא גורמת לפיצול בקרב הכוחות האנטי-פשיסטיים והדגש שהיא שמה על מהפכנות הוא הרסני.
POUM הואשמה שהיא אינה אלא "כנופיה של פשיסטים בתחפושת, המקבלים שכר מפרנקו ומהיטלר".
ג'ורג' אורוול, שלחם בשורות מיליציית POUM אף סבר שמיליצייה זו צוידה בכוונה תחילה בנשק דל וגרוע, על מנת שנשק זה לא יפול לידיהם של האנרכיסטים לאחר הניצחון על פרנקו.
בשנות שלטונו של פרנקו, 1939-1977, הייתה המפלגה מחוץ לחוק.
המפלגה הוקמה מחדש ב-1977 והתפרקה ב-1997.
המפלגה הסוציאליסטית היא מפלגה סוציאליסטית, הפועלת באירלנד ובצפון אירלנד.
המפלגה הכניסה מספר נציגים לפרלמנט לאורך השנים, בהם חבר הפרלמנט כיום מיק בארי.
המפלגה חברה בתנועת אלטרנטיבה סוציאליסטית בינלאומית.
בבחירות בשנת 2011 השתתפה המפלגה כחלק מהתארגנות חברתית בשם "ברית השמאל המאוחד" (ULA).
הקואליציה זכתה ב-5 מנדטים ו-2 מתוכם היו חבריי המפלגה הסוציאליסטית.
ב-2013 הודיעה המפלגה על פרישתה מההתארגנות המשותפת, ובמקביל החליטה אחת מחברות הפרלמנט לפרוש מהמפלגה על רקע חילוקי דעות.
בשנת 2014, בעקבות התפטרות שני חברי פרלמנט אירים, התקיימו בחירות ביניים במחוזות שלהם, בהן ניצחו שני חברי המפלגה הסוציאליסטית (אחד בשם "הברית נגד הצנע", AAA).
שנת בחירותמספר קולותאחוז קולותמספר מושביםהערות201412,33442.6%1בחירות ביניים במחוז דבלין–מערב20149,56539.8%1בחירות ביניים במחוז דבלין–דרום-מערב
בעבר יוצגה המפלגה בפרלמנט האירופי, שם הייתה חברה בקבוצת השמאל האירופי המאוחד/השמאל הנורדי הירוק אך בבחירות האירופיות האחרונות לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה.
ראשיתה של המפלגה בקבוצת חברים במפלגת הלייבור האירית (המפלגה הסוציאל-דמוקרטית) שבשנות ה-70 החלו ליישם קו מיליטנטי יותר תחת העיתון "Militant Irish Monthly".
הייתה זאת תקופה בה חברים טרוצקיסטים רבים ממפלגות סוציאל-דמוקרטיות במערב החלו להתאגד, ואכן בשנות ה-80 סילקה מפלגת הלייבור משורותיה חלק מחברי "המיליטנטים".
בשנת 1989 החליטו חברי מפלגת הלייבור שראו עצמם כחלק מהקבוצה לפתוח מפלגה עצמאית - בתחילה בשם "Militant Labour", וב-1996 שונה השם למפלגה הסוציאליסטית.
המפלגה הפרוגרסיבית הייתה מפלגה פוליטית ימנית אנגלית במושבת הכף הבריטית בין השנים 1898 ו-1910. החל משנת 1900 ועד לשנת 1908, החזיקה המפלגה בשלטון על המושבה.
בשנת 1886 עלה גורדון ספריג לשלטון במושבת הכף, וזכה בראשות הממשלה (לאחר שהספיק לכהן כראש ממשלה גם תקופה קצרה בסוף שנות ה-70).
במהלך 12 השנים הבאות כיהן ספריג כראש ממשלה לסירוגין עם ססיל רודס, אימפריאליסט בריטי ידוע שם.
שניהם הנהיגו במושבה מדיניות פרו בריטית מובהקת, אשר גובתה על ידי ציבור המצביעים במושבה והשלטון הבריטי בלונדון.
בבחירות אשר נערכו במשובת הכף בשנת 1898 הובס גורדון ספריג ואיבד את השלטון לטובת ויליאם שרינר, אשר הנהיג מדיניות לעומתית יותר כלפי בריטניה.
עקב כך, ומתוך שורות האופוזיציה לראש הממשלה שרינר, בשנות ה-90 המאוחרות של המאה הקימו גורדון ספריג וססיל רודס (ואליהם הצטרף גם אלפרד מילנר) את המפלגה הפרוגרסיבית, אשר נועדה להוות התאגדות פוליטית שתחזיר את השלטון במושבה למצבו הקודם.
המפלגה העמידה מצע אשר דגל בהעמקת האימפריאליזם הבריטי באפריקה בכלל ובדרום אפריקה בפרט.
רובם הגדול של מצביעי המפלגה היה ממוצא אנגלי, בדומה לזהות מייסדי ומנהיגי המפלגה.
בשנת 1900, כשנתיים לאחר הקמת המפלגה, היא זכתה בשלטון לאחר שהעמידה את גורדון ספריג כמועמדה לראשות הממשלה.
ספריג, אשר הייתה זאת תקופת כהונתו השלישית כראש ממשלת מושבת הכף, כיהן בתפקיד כארבע שנים עד לשנת 1904, ולאחריהם זכה בבחירות מועמד המפלגה ליאנדר ג'יימסון אשר כיהן אף הוא כארבע שנים.
בשנת 1908, המפלגה הובסה בבחירות ובמקומה עלה לשלטון ג'ון מרימאן, מועמד המפלגה הדרום אפריקאית, יריבתה הראשית של המפלגה הפרוגרסיבית באותן השנים.
בעת שהותם באופוזיציה, ועל רקע ניצני הקמתו של איחוד דרום אפריקה, אנשי הפלגה אשר נותרו בה לאחר ההפסד החלו מנסים לייסד שיתופי פעולה עם גופים פוליטיים שונים במושבות אחרות בדרום אפריקה.
עד שנת 1910, ערב הקמתו של האיחוד, הם הקימו יחד עם המפלגה הפרוגרסיבית ממושבת טרנסוואל והמפלגה החוקתית ממושבת נהר האורנג' את המפלגה היוניוניסטית.
המפלגה הסוציאליסטית (בפורטוגזית: Partido Socialista) היא אחת משתי המפלגות הדומיננטיות בפורטוגל (יריבתה היא המפלגה הסוציאל-דמוקרטית) אשר נוסדה באפריל 1973. עד שנת 2024 המפלגה החזיקה במושכות השלטון וניהלה את הממשלה.
המפלגה הסוציאליסטית ההונגרית (בהונגרית: Magyar Szocialista Párt) היא מפלגה סוציאל-דמוקרטית בהונגריה.
הוקמה בסתיו 1989 כפלג של המפלגה הקומוניסטית השלטת.
בשנת 1994 ניצחה ברוב גדול בבחירות והובילה את הממשלה.
עד 2010 הייתה ה-MSZP אחת משתי המפלגות הגדולות במדינה, אך איבדה מרבית מכוחה בבחירות.
זאת לאחר ממחאות ציבוריות גדולות בשנת 2006 והמשבר הכלכלי העולמי.
מאז שנת 2010, המפלגה נמצאת באופוזיציה לשלטון המובל על ידי פידס.
המפלגה ירשה את המפלגה הקומוניסטית ששלטה במדינה בשנים 1956–1989. ההחלטה המפלגתית לראות עצמה כיורשת המפלגה הדיקטטורית עדיין שנויה במחלוקת.
מקור נוסף למחלוקת הוא שחלק מחברי האליטה הקומוניסטית לשעבר שמרו על השפעה פוליטית ב- MSZP.
בהונגריה נוצר מצב מעט אבסורדי כאשר המפלגה הסוציאליסטית נטתה לדעות ליברליות בתחומי הכלכלה, כאשר הימין דווקא תמך בהתערבות ממשלתית במשק.
לאורך שנות ה-90 הייתה המפלגה למאוד דומיננטית במפה הפוליטית הלאומית, ולרוב זכתה בבחירות למעל ל-30% מהקולות.
בשנת 2009 המפלגה נכנסה למשבר, לאחר שמרבית ממנהיגיה התפטרו בטענה שנכשלו בניהול המשבר הכלכלי.
באותה השנה התקיימו בחירות ל, בהן כוחה של המפלגה הצטמצם בחצי (4 מושבים לעומת 9 ערב הבחירות).
בחירות אלו סימנו את החלשות המערכת הדו-מפלגתית בהונגריה, מערכת שהתקיימה מאז 1998. בבחירות שנערכו בשנת 2010 נחלשה מאוד, דבר שחזר על עצמו בשנת 2014, ב-2018 וב-2022.
המפלגה העממית-לאומית יהודית (ברומנית: Partidul Popular-Național Evreiesc) הייתה מפלגה אזורית בדוכסות בוקובינה, באימפריה האוסטרו-הונגרית, שייסד בנו שטראוכר ב-1906 והמשיכה להתקיים גם לאחר סיפוח חבל בוקובינה לממלכת רומניה.
בבחירות למועצת העיר צ'רנוביץ, שנערכו ב-1905, "הרשימה של שטראוכר" זכתה בעשרים מתוך חמישים המקומות ואחד מנציגיה נבחר לראשות העירייה.
בבחירות האזוריות, שנערכו בבוקובינה ב-1911, בין 10 הנציגים היהודים שנבחרו, שמונה היו מהמפלגה העממית-לאומית יהודית.
לאחר צירוף בוקובינה לממלכת רומניה לאחר מלחמת העולם הראשונה נבחר שטראוכר לפרלמנט הרומני ב-1920 ושוב ב-1922.
המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת של ונצואלה (בספרדית: PSUV-Partido Socialista Unido de Venezuela) היא מפלגה סוציאליסטית סמכותנית בוונצואלה, שהוקמה בשנת 2007, כאיחוד של הכוחות הפוליטיים והחברתיים בוונצואלה שתמכו במהפכה הבוליבריאנית שהוביל הוגו צ'אווס, נשיא ונצואלה.
המפלגה הפטריוטית הבלארוסית היא מפלגה פוליטית בבלארוס הנאמנה לנשיא אלכסנדר לוקשנקו.
ניקולאי אולאחוביץ' הוא יו"ר המפלגה.
המפלגה הוקמה בשנת 1994 ונקראה בתחילה התנועה הפטריוטית הבלארוסית.
היא זכתה במושב אחד בסיבוב ההצבעה השני בבחירות לפרלמנט 1995. היא שינתה את שמה למפלגה הפטריוטית בבלארוס בשנת 1996.
המפלגה מינתה את ניקולאי אולאחוביץ' כמועמד מטעמה לבחירות לנשיאות 2015. הוא סיים במקום הרביעי והאחרון עם 1.7% מהקולות.
המפלגה הפרוגרסיבית (באיסלנדית: Framsóknarflokkurinn) היא מפלגת מרכז-ימין פופליסטית.
המפלגה לקחה בעיקר חלק בממשלות יחד עם מפלגת העצמאות.
מ-30 בנובמבר 2017 המפלגה שותפה לממשלה של קתרין יקובסדוטיר מהשמאל הירוק.