tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוגע להיבט האחרון, ברנאט מונקאץ' ציין כי המונח בא מהפועל csángani שהמשמעות שלה בבקעת צ'וק (Depresiunea Ciucului) הוא "להתערבב" csángadikעם מינים או עמים אחרים והמילה csángo מורה על "בן כלאיים".
כלומר בניב הסקלרי למלים אלה משמעות פג'רוטיבית.
בפועלים אלה השתמשו סקלרים לגבי סקלרים שעברו רומניזציה במחוז צ'וק.
לגבי הפירוש האטימולוגי הראשון - הקשור ל"נדודים", הבלשן ההונגרי שאנדור נ.
סילאגי עשה אנלוגיה בין הפועל "לנדוד" לבין האתנונימים "קאבארים" וכוזרים, בעלי משמעות דומה - של "נודדים".
במחקר אחר שפורסם באותו כתב עת מדעי בשנת 2000 מצאו נתונים המצביעים שהצ'אנגואים הם הקרובים ביותר להונגרים מהאזור קישקושאג במחוז באץ'-קיסקון בהונגריה, שהם צאצאי אוכלוסייה קומנית.
המחקר הדגיש גם כן שאחרי סלאבים וגרמנים, לאיראנים ועמים טורקיים היו יסודות חשובים במקורם של הצ'אנגואים והסקלרים, שיש להם ככל הנראה גנטיקה איכשהו דומה
המחקר תאם את ההשערה לפיה מוצאן של קבוצות אלה הוא באנשים שהושארו מאחור על ידי הכובשים המדיארים, ותמך ברעיון התיישבותם לפני הפלישה המונגולית הגדולה.
אף על פי שלא ניתן היה לתמוך במוצא חלופי, בהיעדר ראיות, ידוע כי בין השבטים המדיארים היו בני אוכלוסיות ממוצא איראני (אלאני) וטורקי.
מחקר משנת 2015 על מדגם של אוזבקים מעמק פרגנה, טשקנט, ח'ווארזם, סמרקנד, אזור סורחאנדריה, קאראקלפקסטן, קזחים ממחוז אקטובה, מנוגולים ובוריאטים ועל קבוצות דוברות הונגרית מהונגריה, סקלרים וצ'אנגואים מחבל מולדובה, הצביע על תערובת מרכז אסיאטית בשיעור של 5.1% אצל המדיארים של הונגריה, 7.4% אצל הסלקרים ו-6.3% אצל הצ'אנגואים, עם שונויות מסוימות.
במחקר אחר משנת 2020 נמצאה קרבה יותר גדולה בין הצ'אנגואים להונגרים מאשר אל הרומנים.
כמו כן נמצא קשר חשוב לקבוצות אתניות טורקיות ממרכז אסיה וסיביר, מה שייחד אותם בהשוואה לכל שאר האוכלוסיות ממרכז אירופה ומזרח אירופה, שנחקרו באותו מחקר.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 ויתרו החוקרים ההונגרים על תאוריות הגירת הצ'אנגואים מכיוון מזרח, והשיקו את תאוריית ההגירה בימי הביניים, מכיוון מערב, אחרי נהירת המדיארים מאטלקז אל פאנוניה.
הוסכם בדרך כלל שההונגרים המולדבים הגיעו למיקומם הנוכחי בחבל מולדובה בימי הביניים, לא מכיוון מזרח אלא ממערב, מאגן הקרפטים.
נשאר לברר מאין יצאו הונגרים אלה שהגיעו למולדובה.
ההיסטוריונים סבורים שיכלו להגיע מעמק הסומש ומאגן הטיסה העילית.
עם זאת, לפי תאוריה המבוססת על גאוגרפיה לשונית, ייתכן כי מרבית הצ'אנגואים התנתקו מקבוצה הונגרית שהתגוררה במישור הטרנסילבני.
גזה באקו העלה את ההשערה לפיה הצ'אנגואים הם קבוצה מתוך העם ההונגרי שבמהלך המאות ה-10–13 חיה בחלק המערבי של שטחי הונגריה הנוכחיים, באזור הנחל ראבה) (Rába) ומשם ערקה במהלך המאה ה-12 לטרנסילבניה.
אף על פי כל בעקבות השקט היחסי שהשתרר והאינטרס של הכובשים בחידוש הפעילות הכלכלית, צפיפות האוכלוסייה עלתה בתקופה הבאה.
פרט לרומנים תועדה באזור בין נהר סירט להרי הקרפטים קהילה ממוצא הונגרי, כשמאוד ייתכן כי המסה של מתנחלים שבאו עד השנים 1241–1242 התחזקה בשלהי המאה ה-13 ובתחילת המאה הבאה הודות לגלים נוספים של הונגרים.
מבחינת באקו, תאוריית המוצא המדיערי המערבי מושתתת על הטיעונים הבאים: בימי הביניים המוקדמים, לא היו קיימים קשרים מסוג פאודלי בין ממלכת הונגריה לסקלרים, והמטלות הצבאיות לא היו חובה; ניבי הצ'אנגואים נבדלים באופן מהותי מאלו של הסקלרים, אולם שומרים תכונות דומות מאוד לשפה המדיארית העתיקה, שדוברה במרחב המערבי של המישור הפאנוני;
אזור ראבה היה עד לתחילת המאה ה-12 אזור ספר.
מצד שני קבוצות אוכלוסייה אלה התרכזו בשלושה אזורים:קו הנהר אולט, ממערב הקניון ראקוש, קו הקרפטים המזרחיים וקו הנהר סירט.
בשני האזורים המוזכרים הראשונים הצ'אנגואים הופיעו צמודים לפצ'נגים, ששימוש במהלך המאה ה-12 כתושבי גבול של הממלכה ההונגרית.
נסטאסה טען שהממלכה ההונגרית יישבה קבוצות מדיארים עד לחלק האמצעי של נהר הסירט, באזור שפך הנהר ביסטריצה ויצרה על ידי כך גבול יציב טרם הקמת המדינה הפאודלית מולדובה./
אך לא יותר מאוחר מסוף המאה ה-13. בשם מדיניות הביטחון של ממלכת הונגריה, שגיבתה אותם, הופקד עליהם לשלוט ולהגן על הגבול המזרחי של המדינה.
בהקשר זה ניסו מלכי הונגריה להרחיק את שליטתם הצבאית מעבר לגבול ולהדוף קדימה מזרחה את נקודות הגבול, מאחזיהם ומעוזיהם עד לכיוון הנהרות דנייסטר ודנובה.
היישובים הראשונים באזור הספר קמו ככל הנראה אחרי פלישת המונגולים בשנים 1241–1242 ואחר כך בהתחלת המאה ה-16.
ראדו רוסטי תמך בתאוריית המושבות הצבאיות, שהסבירה את הקמת הערים בקאו וטרגו טרוטוש..
לאסלו מיקץ' היה באותה דעה והוסיף מידע שלפיו מתיישבים קתוליים גורשו ממולדובה על ידי פליקת המונגולים והוחלפו מאוחר יותר על ידי חיילים הונגרים.
הוא הזכיר ששטח בישופות קומניה אוכלס בצורה זאת מחדש בשנת 1247 בעזרת האבירים הגרמנים של מסדר ההוספיטלרים.
ההתיישבות המהירה הזאת נומקה על ידי מדיניות המלך בלה הרביעי שנזקק להגנה על המעברים בהרי הקרפטים.
מיקץ' טען שהמלך בלה הרביעי סמך על החזקת שמירה צבאית הדוקה לאורך נהר הסירט, בעזרת מספר מבצרים שהוקמו בעמקי היובלים הימניים של הסירט:טרוטוש, ביסטריצה ומולדובה
לפני קרב מוהאץ' (1526) ההונגרים של מולדובה נהנו מחסות ממלכת הונגריה בזכות תרומתם להגנת גבולות הממלכה נגד הזרים.
יורגה לא הסכים להשערה זו של המושבות ההונגריות ותמכך במוצא ה"טורקי" (במובן הרחב) שלהן.
המקורות התיעודיים הראשונים על נוכחותה של קהילה אתנית הונגרית במולדובה ידועים מהמאה ה-13. קיומם של טופונימים והידרונימים ממקור הונגרי, המתקבצים רובם בחלק המערבי של חבל מולדובה, מוכיח שבקרב המתיישבים ממזרח לקרפטים המזרחיים נמצאו קהילות של דוברי הונגרית.
שמות כאלה מתועדים עוד מלפני אמצע המאה ה-15 (בקאו, ברגאואן (ניאמץ), נחל קוייז'ד, נחל קרקאו, הינדאו, חרלאו וכו'.
מכיוון שהשתרשותם לקחה כמה עשורי שנים, ניתן לשער כי הופיעו עוד לפני הקמת נסיכות מולדובה
יחד עם הגעת היסודות הרומנים מטרנסילבניה לפני הקמת הנסיכות מולדובה, התיישבו שם גם קבוצות קטנות של סקסונים טרנסילבנים, הונגרים ואולי, גם סקלרים.
העדויות הישנות ביותר על התתישבות גרמנים ("טבטונים") והונגרים בדרום-מערב מולדובה וצפון-מזרח מונטניה במסגרת בישופות קומניה מקורן מלפני שנת 1234. קודם לכן היו חדירות של אבירים טבטונים מעבר לעקומת הקרפטים אבל הן לא הותירו עקבות ממושכים במבנה האתני של האזור.
החרבת בישופות קומניה על ידי פשיטת המונגולים ב-1241–1242 והתקופה שלאחר כיבוש אזורים מצפון לזרועות שפך הדנובה על ידי המונגולים גרמה לבריחת המתיישבים שבאו מטרנסילבניה.
לפי ויקטור ספיניי, אלו חזרו, ככל הנראה, רק החל מתחילת המאה ה-14., כשהישויות הטרום-מדיניות המתעצמות עשו מאמצים להבטיח אווירה יציבה, הרצויה להתפתחות המסחר והמלאכות.
מקשרים את ההגירה להערכה שבדרך כלל התושבים הרומנים המקומיים לא נטו כל כך למלאכות ומסחר וכך הוסבר שפעילויות אלו נותרו במידה רבה בשליטת הזרים.
פאל פטר דומוקוש סבר שהצ'אנגואים הראשונים הגיעו מיד אחרי גירוש האבירים הטבטונים ממלכת הונגריה בשנת 1225. לעומת זאת קרל אאונר חשב שהם הגיעו בחסות האבירים הטבטונים בשנים 1225-1211. הכומר יואן פרנץ ציין שהמושבות הקתוליות הראשונות במולדובה קמו בשנים המוזכרות על ידי אאונר, וכללו סקסונים טרנסילבנים, הונגרים וסקלרים.
הוא הסכים שמתוך היותן על אדמת "קומניה" הכבושה על ידי האבירים הטבטונים ומתפתחות תחת חסותם וניהולם, היו מושבות אלה בפיקוחו הכנסייתי של ה"דקאן" מבראשוב שהופקד מטעם הכס הקדוש על "כל ארץ הטבטונים".
לפי דימיטריה קנטמיר הובאו הקהילות הקתוליות הדוברות הונגרית על ידי שטפאן הגדול בעקבות קרב נגד מלך מתיאש הוניאדי.
הרוזן ד'אוטריב בתיאורו משנת 1787 את ארץ מולדובה וכן רודולף ברגנר האוסטרי בספר שפרסם ב-1887 הביעו אותה דעה.ניקולאיה יורגה סבר שהתושבים ההונגרים של פראואן, במחוז בקאו, ובכפרים אחרים מסביבות העיר רומאן, היו צאצאים של מתיישבים מימי השליטים דראגוש, בוגדאן הראשון או רומאן.
לדעת פטר זלד הצ'אנגואים באו מטרנסילבניה למולדובה במאה ה-15, ביתר דיוק בסביבות שנת 1420, בימי שלטונו של זיגיסמונד לבית לוקסמבורג
חוקרים רבים, במיוחד הונגרים ורומנים, חלקו על תאוריית הגעתם המאוחרת במאה ה-15.
הקבוצה האתנית המדיארית התיישבה באזור הפורה ביותר של הנהר הגדול ביותר, הסירט, בעיקר מסביב לשפכי יובליו - מולדובה, ביסטריצה וטרוטוש.
האזור המיושב בהונגרים היה מורכב מיישובים רצופים מבחינה גאוגרפית (למשל בין סוצ'אבה לרומאן) בשטח המחוז בקאו על הגדה הימנית של הסירט, ובחלק התחתי של הנהר טרוטוש.
קמו גם כמה ערים שהתמקמו בנקודות חשובות מבחינה כלכלית, מסחרית ואסטרטגית.
במאות ה-14–15 קיבלו העיור והסחר תנופה במולדובה בייחוד הודות לפעילות הגרמנים וההונגרים שתיישבו בה.
אף-על-פי-כן, התנאים המדיניים-צבאיים ששררו בשלהי המאה ה-16 היו בעוכרי הפיתוח הכלכלי והחברתי והם עצרו אותו בעקבות הפלישות של האויבים ממזרח.
אוכלוסיית הערים האלה נטמעו בסופו של דבר באוכלוסיית הרוב הרומנית.
עם זאת, לאוכלוסייה ההונגרית לא היו אותם האפיונים החברתיים כמו לגרמנים.
המתיישבים המדיארים שבאו מאזור חבל הסקלרים ("הכיסאות") ושהולידו את ציבור הצ'אנגואים, לבשו יותר צביון כפרי ולא עירוני, מצב דומה התקיים גם במחוז סקויין לשעבר
עקב ההרס שנגרם על ידי מלחמות וגורמים אחרים, באזורים מסוימים נעלם היסוד ההונגרי ונוצרו שתי מובלעות המיושבות של ידי צ'אנגואים לא סקלרים (צ'אנגואים צפוניים - באזור רומאן, וצ'אנגואים דרומיים - באזור בקאו), ששרדו כך עד היום.
יש להם שפה מדיארית ארכאית וכמה יסודות תרבותיים קדומים.
החל מהמאה ה-14, ביתר דיוק החל משנת 1436, גדל מספר ההונגרים המולדובנים כתוצאה מהגעת "כופרים" הוסיטים מחבל סירמיה (Szerémség סרמשג).
מאוחר יותר, בערך ב-1480, כפי שסיפר מרקו בנדיני ברישומיו, יצאו גלים נוספים של הוסיטים מאזור הספר הצפון-מזרחי של הונגריה ומסביבות העיר ברטיסלבה (פוז'ון).
לא קיימים נתונים מספריים עליהם אבל משערים כי היו אלפים אחדים.
השערה זו מתבססת על דיווח משנת 1571 של גיירג' ואשארי, מזכיר של בישוף קמנייץ, שטען כי מיהאי טבוק, ויקאריוס מטרגו טרוטוש, החזיר כאלפיים הוסיטים לדת הקתולית.
אלו התגוררו בהוש,, טרגו טרטוש, רומן ובחמישה כפרים מסביבות רומאן.
ולמשך 150 שנה שמרו על הדת ההוסיטית.
משום כך שלח הבישוף 12 כמרים מפולין על מנת לסייע לויקאריוס בניהול המאמינים הקתוליים מחודשים.
ההיסטוריון הרומני מיכאיל פ.דן סבר שההגירה המוקדמת של ההוסיטים הייתה תוצאה לעוינות נגדם מצד זיגיסמונד לבית לוקסמבורג.
במולדובה הם זכו לחסות שליט מולדובה, אלכסנדרו הטוב.()
באגרת מ-6 באפריל 1431 דרש המלך ולדיסלב יגיילו מאלכסנדרו הטוב לשים קץ לסובלנות כלפי ההוסיטים ולהסגיר את המטיף ההוסיטי יאקוב ממולדה, בוגר אוניברסיטת קרל בפראג, שהתיישב בעיר הבירה באיה.
מיכאיל דן סבר שב-1432 הפיץ המטיף את האמונה ההוסיטית בקרב המושבות ההונגריות והסקסוניות של מולדובה וזאת בעידוד שליט מולדובה עצמו.
סובלנות השליט כלפי ההוסיטים הייתה קשורה להפסקת יחסי החסות של מולדובה כלפי ממלכת פולין וכריתת ברית בין אלכסנדרו הטוב לדוכסות הגדולה של ליטא בראשות שביטריגאילה ולתבוריים הצ'כים.
אותו היסטוריון טען שבתקופה שמיד אחרי מות אלכסנדרו הטוב, נאלצו ההוסיטים במולדובה לחפש לעצמם מקלט חדש בטרנסילבניה, אבל פעילות האינקוויזיטור יאקוב ממרקה הבריחה למולדובה גלים חדשים של הוסיטים,.
ב-1437 ההוסיטים מהונגריה בהנהגתם של טמאש פצ'י ובאלינט אוילאקי התיישבו בטרגו טרוטוש ועסקו בה בפעילות מיסיונרית בולטת על ידי תרגום כתבי הקודש להונגרית.
עותק של התרגום נעשה בטרוטש ב-1466 על ידי גיירג' נמטי.
לפי גאבור ליקה (Lükő Gábor) המוצא ההונגרי של הצ'אנגואים נתמך גם על ישי התלבושות העממיות האופייניות, על ידי העדר נישואי תערובת בין צ'אנגואים לרומנים ועל ידי מגמתם להתיישב אך ורק בכפרים על טהרת הקתוליות, ובמקומות שבהם כן הייתה אוכלוסייה רומנית, העדפה לחיות בנפרד בשולי הכפרים.
בלה גונדה (Gunda) הזכיר גם את ההעדר במולדובה של נישואי התערובת בין צ'אנגואים לסקלרים, בנוסף להבדלים אחרים בין שתי הקבוצות בתחום הלבוש וכללי האנדוגמיה
בעמק הטרוטוש, בסביבת הערים טרגו אוקנה ואונשט, תועדה נוכחותם של מדיארים רומיים-קתוליים החל מימי הביניים.
הטופונימים ההונגרים המרובים באזור גאוגרפי זה צוינו לראשונה על ידי ההיסטוריון ראדו רוסטי ובעקבותיו, החוקרים קרל אאונר, ניקולאיה יורגה ואנדריי ורש הסיקו על בסיס תיעודים מקוריים את המסקנה כי בימי הקמת נסיכות מולדובה במאה ה-14, ישבה באזור הזה אוכלוסייה הונגרית.
על בסיס מחקרים אנטרופונימים על התושבים, הוכיחו ראדו רוסטי ויורגה שרוב רובם של תושבי עמק הטרוטוש היו הונגרים אתניים אפילו לפני הקמת המדינה המולדובנית.
בשנת 1924 טען אישטוואן גיירפי שהגבול האתנוגרפי של הסקלרים בימי הביניים ובהמשך הגיע יותר מזרחה מגבול הנסיכות.
מאוחר יותר, טען לאסלו מיקץ' שהתפשטות הסלקרים מזרחה במאה ה-13 לא עצרה בקו הקרפטים אלא הגיעה עד לנהר הסירט.
גאבור ליקה (Gábor Lükő) הצביע על כך שלקהילות הסקלריות בעמק הטרוטוש ואלו הנמצאות דרומית מאזור זה יש ותק זהה עם זה של הקהילות ההונגריות הלא-סקלריות בצפון מולדובה.
לפיכך, האוכלוסייה ההונגרית הוותיקה באזור זה הייתה ממוצא סקלרי, והקהילות הראשונות שלה לא היו תוצאת הגירות סקלרים בתקופה המודרנית אלא קמו הרבה זמן קודם.
אולם, בעקבות המלחמות והמגפות במאות 16–17 מספר הסקלרים ירד מאוד, כאשר כמה יישובים שנרשמו במקורות תיעוד נעלמו.
לפי קודקס בנדינוס שנכתב על ידי מרקו בנדיני ב-1646, ב-42 היישובים הקתוליים בכל מולדובה חיו בסך הכל 5577 תושבים, מתוכם רק 516 היו מאזור הטרוטוש, לפי לאסלו מיקץ' אולם הבישוף המיסיונר לא לקח בחשבון כמה יישובים חשובים בסביבה כמו אונשט ודרמנשט.
חלק מהצ'אנגואים היו אולי צאצאי הסקלרים שהובאו אחרי שנת 1400 על ידי בויארים כדי שיעבדו באחוזותיהם.
זרים אלה, בדרך כלל קתוליים, שהובאו מארץ אחרת על ידי בעלי האחוזות ומנהלי המנזרים על מנת שישתמשו בעבודתם במשך פרק זמן מסוימם, היו פטורים ממסים ונקראו "ליוזים" (liuzi).המונח מופיע בשם הכפר לואיז-קלוגרה במחוז בקאו.
החל משנת 1420 הרשה המלך-קיסר ז'יגמונד לבית לוקסמבורג מספר גדול של סקסונים טרנסילבנים וסקלרים לעזוב את טרנסילבניה כדי להתיישב במולדובה שבשליטת הנסיך אלכסנדר הטוב.
בהתחלה הם חולקו בין תשע פרוכיות שנמצאו בפיקוחה של הבישופות הקתולית של בקאו.
עם הזמן הפרוכיות הגרמניות נעלמו או התמזגו עם אלו ההונגריות.
הסקלרים שמרו על הפרוכיות בפרואן, במחוז בקואו של היום, לואיזי-קלוגרה (עם שלוחות בבקאו ובראץ, בקאו) וגרוזשט, בקאו (עם שלוחות בטרגו טרוטוש וטרגו אוקנה)
באזורים יותר דרומיים של מולדובה - בעמקי הסירט והטרוטוש - ובמיוחד באזור הטרטוש - התיישבו עוד בימי הביניים סקלרים שבאו מטרנסילבניה.
הם התיישבו ביישובים סולונץ (בקאו), מוינשט, בחנשן, בוסטורואסה (בקאו), גרוזט (בקאו), בוגדנשט (בקאו), סלניק-מולדובה, טרגו אוקנה, טרגו טרוטוש, אונשט, ברזונץ, ואליה ריה-טרג, סנדולן, טצקאן (ניאמץ), נדישה (בקאו), בודאגנה (בקאו), קיוץ (בקאו).
שיא הנהירה של הסקלרים למולדובה התרחש אחרי הטבח בסיקולן בשנת 1764 כשהגנרל ניקולאוס פון בוקו ניסה לגייסם לגדודי שומרי גבול חדשים, נקתל בהתנגדות הכפריים ודיכא אותם.
הכומר פטר זלד, אחד מראשי המחאות בסיקולן (מאדפלאו, מחוז הרגיטה) שנפלט עם כמה אלפי משפחות סקלרים ממחוז צ'יק,
ציין לראשונה את המונח "צ'אנגואים" בזאת כ"צ'אנגואים-מדיארים" והתייחס לעובדה שהתושבים האלה שהוא מצא במולדובה קוראים לעצמם כך, מבלי לדעת מהו מקור האתנונים הזה.
הכומר זלד מכניס במונח "צ'אנגואים" גם את צאצאי הסקוסונים דוברי ההונגרית, וכן את צאצאי הסקלרים או ההונגרים מטרנסילבניה שהיגרו למולדובה כמה מאות שנים קודם.
מצד שני הוא מבחין בין צ'אנגואים לסקלרים שהיגרו עקב הטבח, כך שמבחינתו המהגרים הסלקרים הם קבוצה נפרדת.
סקלרים אלה באו מהאזורים המזרחיים של חבל הסלקרים (ה"כיסאות" הסקלריים) - הכיסא "צ'יק" (Csíkszék) (בימינו צ'וק) עם שלוחותיו - ה"כיסא" גיירגיו (Gyergyószék - בימינו גאוגריין) וה"כיסא" קאשין (קאסון - Kászonszék) וכן מחוז "שלושת הכיסאות"
למרבית הכפרים הצ'אנגואים של ימינו בעלי הצביון הסקלרי, הוקמו באותה תקופה.
מכיוון שחבל הסלקרים נמצא בשפל מבחינת הפיתוח הכלכליולא היו לו מספיק אדמות חקלאיות בגלל צפיפיות האוכלוסין,
המשיכו בסלקרים במהלך המאה ה-19 להגר אל הכפרים הצ'אנגואים במולדובה.
בין המאה ה-19 והמאה ה-20 הגירת הסלקרים גברה וחלקם התיישבו בערים החשובות של ממלכת רומניה.
בין אלו שהיגרו למולדובה, מספר מצומצם יותר היו בני הדת הרפורמית אבל נטמעו מהר בתוך הרוב הרומי-קתולי של דוברי ההונגרית.
בכפרים אחדים היה רוב רפורמי (ססקוט-סאט, בקאו, פראליה, ויזאנטיה מנסטיריאסקה) אבל גם שם לא שמרו בסופו של דבר על דתם.
המאמינים הרפורמים החיים כיום במולדובה הם הונגרים מהגירות יותר טריות, שאינם צ'אנגואים.
כשגל ההגירה מהמאה ה-18 הגיע לשיאו, קבוצות סקלרים יותר גדולות ואחידות מבחינה אתנית ודתית התיישבו המולדובה בכפרים פוסטיאנה (Pustiana), פרומואסה (Frumoasa), לספז (Lespezi), פרגרשט (Pârgărești) (מחוז בקאו) ובסביבה:הכפרים ארין (Arini), ולדניק (Vladnic), לואיזי-קלוגרה) (Luizi-Călugara) וכו'.
מכיוון שהאדמות הטובות ביותר נתפסו כבר, נאלצו המתיישבים החדשים להסתפק בעמקים הצרים של הנחלים ובמקומות עם מהמורות.
ניתן להניח שבחלק מהכפרים הסלקרים נחתו על אוכלוסייה הונגרית כבר קיימת, ושינו באופן משמעותי את השפה והתרבות העממית של היישובים.
כך קרה למשל במקומו הבאים בעמק הסירט:ג'וסן (Gioseni), לואיזי-קלוגרה, קלז'ה (Cleja) ופרואן (Fărăoani) וייתכן גם בפונדו רקצ'וני (Fundu Răcăciunii) וססקוט (Sascut), כולם במחוז בקאו של היום.
ייתכן כי בכמה כפרים לאורך הנהר טרטוש ויובליו, כגון אויטוז (Oituz), טרגו טרוטוש ואולי אונשט, חיו הונגרים עוד קודם לכן.
עם זאת, בגלל ההשפעה הסקלרית החזקה, נעלם בהם הניב המקורי וסיווגם של אותם היישובים לפי הניבים הפך לבעייתי עבור החוקרים המסתמכים על שיטות הגאוגרפיה הלושנית.
יש לשים לב שהצ'אנגואים הצפוניים לא התערבבו מעולם עם הסקלרים דבר שהוסבר על ידי צפיפות האוכלוסייה הגדולה יותר ועל ידי ההשפעה האיתנה של שכבת התושבים הבסיסית.
הסקלרים שהגיעו בקבוצות קטנות, בודדות, אלו שבאו מאוחר יותר (במאה ה-19) או אלו שבאו מכפרים מולדוביים קיימים, השתקעו בתוך הקהילות הרומניות הקיימות או מסביבן.
ייתכן כי בכפרים אחדים חיה בו זמנית אוכלוסייה מעורבת רומנית-סלקרית.
ביישובים כמו גרלן (Gârleni), ליליאץ' (Lilieci), סולונץ (Solonț), סירב (Sârbi), ורששט (Verșești), ינקשט (Enăchești)' טורלויאנו (Turluianu), בוגאטה (Bogata), דרמנשט (Dărmănești), שטפאן צ'ל מארה (ׁׂ(Ștefan cel Mareׁׂׂ) וכו' ובאלו מעמק הסרט כמו קטריש (
Chetriș), פורניקאר (Furnicari, גאורגה דוז'ה - אפשר לפגוש תערובת של אוכלוסייה צ'אנגואית-סקלרית.
אפשר לפגוש תערובת כזאת גם באזורים הרריים כמו צ'וגש (Ciugheș), ברוסטורואסה (Brusturoasa), גוטינאש (Gutinaș), פרסטראו-אויטוז (Ferestrău-Oituz), ביזאנטיה (Vizantea) וכו'.
ניתן למצוא כמה יישובים הונגריים קטנים או רק חלקי כפר הונגרים בסביבת יישובים רומניים הרריים:
הבלשן יאנוש שוטייר החישב את כל הצ'אנגואים במולדובה בסקלרים על סמך הדמיון בין הניב הצ'אנגואי לניב הסקלרי.
הבלשן גאבור סרוואש, לעומת זאת, סבר שישנם הבדלים דיאלקטליים המצדיקים את ההשקפה שהצ'אנגואים והסקלרים שייכים לקבוצות תת-אתניות שונות.
הסקלרים שבאו בעקבות הטבח בסיקולן חיזקו את המרכיב ההונגרי של קהילות קתוליות רבות במולדובה, תוך ריענון השפה ההונגרית של התושבים והבאת מנהגים מעבל להרים.
הגרמנים כקתוליים השתתפו יחד עם ההונגרים בהפצת הדת הקתולית בשטח מולדובה.
החוקר לסלו מיקץ' שניתח את מוצאם של הגרמנים באזור הסיק כי הם יכלו לבוא משני כיוונים:
מתיישבים גרמנים שבאו מגליציה אחרי כיבוש חבל זה במאה ה-13 על ידי המלך הפולני קז'ימייז' הגדול
ואחרי הסתפחות השטח על ידי הדוכסות הגדולה של ליטא.
הגרמנים שנמלטו מגליציה הגיעו לערים סירט וסוצ'אבה.
תושבים סקסונים טרנסילבנים שהגיעו מטרנסילבניה על ידי חציית הרי הקרפטים המזרחים.
במאה ה-13 הנזירים הדומיניקנים עודדו את הגירתם במסגרת מסע לקתוליזציה.
הסקסונים נמשכו על ידי ההזדמנויות שנוצרו עם הקמת המכרות בבאיה ויחד עם ההונגרים עורבו בפיתוחם של הכרמים בקוטנאר.
בנוסף עסקו בסחר בקר בבקאו, טרגו טרוטוש ויאשי.
היו סקסונים טרנסילבנים והונגרים שנאלצו להימלט מטרנסילבניה בגלל השתתפותם בתנועה ההוסיטית המורדת שהתפשטה מצ'כיה.
פטר זלד טען שלפי מסורות הצ'אנגואים החיים ביישובים הסקסוניים לשעבר הם החשיבו את עצמם לצאצאי הסקסונים, אולם התערבבותם עם ההונגרים גרם להתבוללות לשונית ותרבותית, כך שגם הם קוראים לעצמם כיום "צ'אנגואים-הונגרים".
ג'ורסקו הסקסונים הטרנסילבנים הראשונים שהוזכרו כי חיו במולדובה התגוררו בטרגו טרטוש, עוד לפני שנת 1234. מאוחר יותר בקרב ההוסיטים שנמלטו כפליטים במולדובה מפני אימת האינקוויזיציה, היו לצד הונגרים גם סקסונים מאזור סלובקיה וצפון הונגריה.
יישובים נוספים עם נוכחות גרמנים היו קוטנארף רומאן, טרגו ניאמץ ואחרים
הסקסוני הטרנסילבני גאורג פון רייכרשטורפר השאיר תיאור חשוב של נסיכות מולדובה שבו הדגיש כי לצד מולדובים חיים בארץ זו גם סקסונים קתולים רבים מפוזרים ברחביה.
השליט דספוט ארקליד היה מעוקב בקידום הדת הפרוטסטנטית (הלותרנית) במולדובה, אך מבלי להיגרר לעימות עם נציגי הכנסייה הקתולית.כחלק מתוכנית פוליטית מורכבת יותר, דספוט העביר נכסים קתוליים לרשות הלותרנים.
מאוחר יותר הקים בית ספר לותרני בעיר קוטנאר שהפך למרכז הרעיונות הדתיים החדשים במולדובה.
הוא הסתייע במטיף יאן לוסינסקי שהגיע למולדובה כבישוף הקלוויניסטים המקומיים ויוהאן זומר ששניהם נטשו בהמשך את דתם הקלוויניטית ובהתאמה לותרנית כדי להפוך לאוניטריאנים, גרם חדש שאותו הנהיגו גם בקהילה המולדובית.
העדות הראשונה המזכירה את מעבר הקתולים לנצרות האורתודוקסית הייתה ב-14 באוקטובר 1234 אגרת האפיפיור גרגוריוס התשיעי אל מלך הונגריה בלה הרביעי שבה סיפר ש"גרמנים" ו"הונגרים" מהבישופות הקומנית התבוללו בתוך הוולאכים האורתודוקסים.
החוקר גזה באקו טען שההונגרים המוזכרים היו צ'אנגואים ולא סקלרים.
לדבריו הצ'אנגואים הוזכרו בתעודות כהונגרים, בעוד שהסקלרים לא.
דו"ח של מחבר אלמוני שנשלח לסיביו ב-11 באפריל 1552, דיבר על כוונתו של הוויבוד שטפאן רארש להעביר את כל ה"הונגרים" של מולדובה לנצרות האורתודוקסית.
בפקודת דספוט וודה נערך דו"ח אחר בעיר רומאן על ידי סוכן של ההבסבורגים, יואן בלסיוס (Belsius) ושנועד לקיסר החדש פרדיננד הראשון.
בלסיוס קבל שהשליט אלכסנדרו לפושניאנו אילץ את כל אומות מולדובה לטבול מחדש ולעבור לנצרות האורתודוקסית.
בשנים 1583–1586 מיסיונר ישועי בשם ג'וליו מנצ'ינלי דיווח שהאוכלוסייה הקתולית במולדובה המירה את דתה לנצרות אורתודוקסית בגלל המחסור בכמרים וסיפר שמצא בכנסייה רומית-קתולית, כמרים ומאמרינים הונגרים וגרמנים בני הדת הלותרנית.
תאוריית המוצא הרומני הופיעה בכתביהם של כמה כמרים קתולים בחבל מולדובה, למשל, יוסיף פטאו מ.
פאל ויואן מרטינאש שהציגו את הצ'אנגואים כרומניה שאיבדו מחצית מצביונם הרומני, ושדתם הקתולית מבדילה בינם לבין שאר הרומנים במולדובה.
תאוריה זו הייתה תגובה שהופיעה תחילה בתקופה שבין מלחמות העולם ובימי מלחמת העולם השנייה וראתה בצ'אנגואים "רומנים אותנטיים" שנכפתה עליהם "מדיאריזציה" או "הונגריזציה".
מטרת התאוריה הייתה למנוע את אפליתם של הצ'אנגואים תחת המשטר הלאומני הקיצוני ברומניה ומניעת העברתם הכפויה בתור הונגרים להונגריה, שנוהלה גם היא בשנת 1941 על ידי ממשלה פרו-נאצית בראשות לאסלו ברדושי
הכמרים הרומים-קתולים במולדובה עשו כל שביכולתם למצוא טיעונים להוכחת הזהות האתנית הרומנית של הצ'אנגואים.
ברוח שנות ה-1940 ניסו להשתמש אף מונחים ביופוליטיים ושל גזע.
פאל למשל שיתף פעולה עם האנתרופולוג פטרו רמניאנצו מקלוז' שפרסם בימי המשטר יון אנטונסקו מאמר, ואחר כך ספר מבוסס על מדידיות סרולוגיות ואנתרופומטריות כדי "להוכיח" את מוצאם הרומני של הצ'אנגואים.
מאוחר יותר, בימי המשטר הקומוניסטי הלאומי של ניקולאה צ'אושסקו היו הצ'אנגואים ליעד של מדיניות התבוללות, שהרבתה להשתמש לצורך זה בספרו של דומיטרו מרטינאש "מוצא הצ'אנגואים של מולדובה" שפורסם בשנת 1985 בעזרת גורמי תעמולה רשמיים.הבישופות הרומית-קתולית ביאש נתנה יד למדיניות זו
בכתיבת ספר זה לקח חלק גם יואן מרטינאש.
תאריך כתב היד של הספר היה עוד שנת 1963. תוכנו עבר גלגולים רבים עד שהושלם בשנת 1973 בעיר בוזאו.
כתב היד לא פורסם באותו זמן, מכיוון שעורכי ההוצאה מצאו אותו לא מדעי ודילטנטי.
הרעיון המרכזי היה יותר קביל בתקופת העצמת הלאומנית בשנת 1985, שש שנים אחרי מות מחברו, כשלמסמך המקורי בעל 100 עמודים, התווספו עוד כ-60 עמודים על ידי ההיסטוריונים יון קוז'ה וו.מ.אונגוריאנו.
כמחבר הוזכר רק דומיטרו מרטינאש, ייתכן מאוד מכיוון שאחיו יואן, שככומר התבלט כאנטיקומוניסט בימי המדינה הלאומית-לגיונרית (ספטמבר 1940-ינואר 1941).
הספר תורגם מאוחר יותר לאיטלקית (1987), ואנגלית (1989) ונפוץ בעולם, תוך כדי ניפוח ערכו.
ב-1987 כתב יון קוז'ה תמצית שלו בגרמנית.
ספרים אלה היוו גם תגובה לספר "ההיסטוריה של טרנסילבניה" בשלושה כרכים שפורסם על ידי בלה קפצי ב-1986.מאותו רגע בעיני האליטה האינטלקטואלית והפוליטית הרומנית הפך יואן מרטינאש לבעל דעה לגיטימית ורשמית.
לפי ההשקפה שקידם הפרופסור דומיטרו מרטינאש ועל ידי האיגוד שנשא את שמו אבות הצ'אנגואים היו רומנים מדרום-מזרח טרנסילבניה.
שנטמעו חלקית או לגמרי באוכלוסיית הסקלרים בטרנסילבניה ומאוחר יותר נמלטו למולדובה.
כסימוכין לתזה זאת צוין כי הצ'אנגואים הם דו-לשוניים, שהם מדברים הונגרית עילגת ששימושה הולך ונעלם ומשתמשים בעגה טרנסילבנית ספציפית, מה שמהווה מבחינתו הוכחה מוחצת של מוצאם הרומני.
בנוסף צוין שלבושם הוא אופייני לרומנים,
(אולם מצטטים חוקרים כמו מוזש גאלפי המציינים שההיגוי"שבולת" - "ס" במקום "ש" - שאותו פוגשים אצל רומנים רק במקומות מסוימים באזורי באנאט וסוורין היה פעם אופייני לשפה ההונגרית ולכן הוא מהווה השפעה של ההונגרית, ולא להפך)
מרטינאש ציין שהתושבים ההונגרים והסקסונים טרנסילבנים הרומים-קתוליים של מולדובה נעלמו במשך הזמן על ידי טמיעה באוכלוסייה הרומנית.
בנוסף היו המרות דת לאמנה ההוסיטית, לותרניזם ונצרות אורתודוקסית, כך שבשלהי המאה ה-17 הדת הרומית-דתולית נעלמה כמעט לחלוטין במולדובה.
מאוחר יותר, אחרי פלישות טורקיות וטטריות, בצורות, תקופת של רעב ומגפות, מולדובההייתה חרבה.
תושביה הקתוליים ששרדו היגרו לטרנילבניה ולא חזרו.
בתמיכת הסברה הזאת צוטטו הבישוף פטרו פרצ'וויביץ', שטען שבמולדובה נותר רק שליש מהתושבים שחיו בימי השליט וסילה לופו, וכן ויטו פילוציו, שסיפר שתושביהם של יישובים קתוליים נמלטו כולם.
מאוחר יותר העיר מרטינאש שבמחצית השנייה של המאה ה-17 עלה מספר הקתוליים במולדובה, הודות להופעת רבדים חדשים באוכלוסייה, הופעת הצ'אנגואים ממוצא רומני, המכונים "אונגורן" שהגיעו מטרנסילבניה.
לדבריו אלו עזבו את טרנסילבניה בגלל חוקי גיוס החובה שנכפו על ידי השלטונות האוסטריים.
אולם אין הוכחות שההונגרים שהתיישבו בימי הביניים בעמק הסירט מסביב לערים רומאן ובקאו במולדובה נכלמו או התפזרו בכללותם, אם כי זה נכון שהפיזור הטריטוריאלי של היישובים ההונגרים בחבל מולדובה, מהקרפטים עד לנהרות פרוט ודנייסטר, פחת באופן דרמטי.
המקורות ההיסטוריים מן המאה ה-15 ועד היום מציינים נוכחות הונגרית רצופה באזור, שגברה הודות לגלים חדשים מממלכת הונגריה, אבל פחתה בגלל מלחמות, מגפות והתבוללות.
דיווחם של כמה מבקרים באזור, ביניהם הבישוף מבקאו, מריאן קורסקי ב־5 בפברואר 1659, המיסיונר הפרנציסקני ברנרדינו סילבסטרי שפרסם ברומא ב־8 בדצמבר 1727, ג'אובאני פרנצ'סקו בוסי שכתב ביאש ב-8 בדצמבר 1727 התושבים הקתוליים נמלטו ביערות וחלקם לא חזרו למקומות כל כך חשופים לפלישות.
ממקורות אחרים ידוע כי רומנים רבים מטרנסילבניה שהיגרו מטרנסילבניה למולדובה במלך המאה ה-18 אבל רובם היו נוצרים אורתודוקסים ויוונים-קתוליים.
אין בהיסטוריוגרפיה הרומנית מחקר מתועד של משקל הדת הרומית-קתולית בקרב הרומנים הטרנסילבנים במאה ה-18. לכן, לפי ההיסטוריון מריוס דיאקונסקו, כל טענה שהמהגרים הטרנסילבנים שהגבירו את מספר המאמינים הקתוליים והפרוכיות הרומיות-קתוליות במולדובה היו רומנים במוצאם אינה מבוססת.
המיסיונר ג'ובאני כריסוסטומו דיי ג'ובאני ציין ב-1762 שבשני העשורים גדל מספר הקתולים במולדובה על ידי עריקים ופליטים שבאו מהונגריה, פולין וטרנסילבניה.
מיסיונר אחר, ג'ובאני ברטולומאו פרונטלי העיר שבאותה תקופה הגיע גל מהגרים מהונגריה וטרנסילבניה.
ג'וזפה מריה קמבולי, הפרפקט של המסיון במולדובה בשנת 1763, כתב על גל גדול של מהגרים החל מ-1756 וכן בשנה שבה חיבר את הדו"ח אל ה"קונגרגציו דה פרופגנדה פידה".
בזמן הקמת גדודי שומרי הגבול הסקלרים היגרו למולדובה כמה אלפי משפחות סקלריות, שמתוכן רק חלק חזרו אחרי חנינה.
סקלרים אחרים היו כאלה שהתיישבו בכמה כפרים בבוקובינה אחרי 1775, והשאר נותרו במולדובה.
סקלרים אלה חיזקו את המרכיב ההונגרי של קהילות קתוליות רבות במולדובה, ריעננו את השפה ההונגרית והביאו מנהגים מאגן הקרפטים.
לפי אותו היסטוריון צריך להסכים שבין הסקלרים היו גם רומנים שעברו סקלריזציה במשך מאות השנים, אבל יש לסלק כל הגזמה מהמחקר ההיסטורי.
כעד בעד הטענה שהצ'אנגואים היו דו-לשוניים מצוטט הכומר פטר זלד.
מרטינאש ראה בכך הוכחה למוצאם הרומני של הצ'אנגואים.
אבל לדעת דיאקונסקו אין להכליל את דברי הכומר ואין להסיק מהם מסקנות אבסולוטיות.בשני מכתבים שונים הדגיש זלד שלהיו מאמינים התקשו להתוודות מכיוון שהמיסיונרים האיטלקים לא ידעו הונגרית.
לפי דיאקונסקו לא כל הקתולים המולדבים יכלו להתבטא נכון ברומנית, ומצד שני היו קתולים שלא ידעו כלל או ידעו מעט מאוד את השפה ההונגרית.
מכן אפשר להסיק שהייתה קיימת שונות, ואין מקום לאבסולטיזציה של ההבדלים.
באותה תקופה כומר הונגרי באויטוז, האב פאולוס הוך סיפר שהרבה מאמינים במולדובה באו אליו לווידוי מכיוון שידעו אך ורק הונגרית.
הדו-לשוניות וההכרח בשליטה בהונגרית בקרב הכמרים נתגלו גם על ידי מיסיונרים איטלקים כגון ג'ובני כריסוסטומו דיי ג'ובאני.
בשנת 1762 באותה תקופה שבה פעל פטר זלד במולדובה, הוא ציין כי היה נהוג שבכל הכנסיות שבהן לא פעלו מיסיונרים, כיהנו מורים.
מורים אלה "היו חייבים לדעת הונגרית ולטינית" ותפקידם היה "ללמד את הקתכיזם, לומר תפילות שונות, לשיר במיסות החגיגיות ובשאר עבודות קודש כנסייתיות".
אותו מיסיונר טען ש"לא משתמשים בשפה אחרת מלבד מולובנית, רק בכפרי ההונגרים מתשמשים בחינוך הנוצרי בשפה ההונגרית".
המיסיונר אמר זאת אחרי שביקר בכל הכפרים הקתולים במולדובה.
אחרי ניסיון בן 23 שנה במיסיון במולדובה, ב-1743 דיווח פרנצ'סקאנטוניו מאנצי בפני הקונגרגטיו דה פרופגנדה פידה, שידעית השפה המולדבית הייתה הכרחית כדי להיות מובן על ידי תושבי המדינה, אולם "על המיסיונר לדעת גם את השפה ההונגרית, מכיוון שרוב הקתולים המתגוררים בארץ זו הם הונגרים ונוגים להתפלל בהונגרית".
מאנצי שב לאיטליה ולא היה מעורב בשערורייה שנגרמה על ידי הישועים ההונגרים במולדובה.
לעומתו, בימי הסכסוך עם הישועים ההונגרים, בשנת 1745 התבטא הפרפקט ג'ובאני מריה אוזיליה נגד השפה ההונגרית:"השפה הנחוצה ביותר כדי להבין את המיסיונרים היא הרומנית או המולדבית; אין צורך בהונגרית, מכיוון שההונגרים בחבל ארץ זה, בתור ילידי מולדובה, לומדים קודם של את שפת המדינה...
ואחר כך בהזדמנות את ההונגרית".
במקרה זה אוזיליו נאבק בישועים ההונגרים, ובהקשר זה היה מעוניין להפחית את חשיבות השפה ההונגרית, שהייתה הטענה העיקרית של הכמרים ההונגרים.
התאוריה של דומיטרו מרטינאש התבססה על עבודות יותר ישנות פסאודו-מדעיות מימי המשטר הלאומני הטוטליטרי בעת מלחמת העולם השנייה (1944,Pal 1941, Rămneanțu 1943).
זאת הייתה השקפה אנאכרונית ובלתי מבוססת מבחינה היסטורית, לשונית ואתנוגרפית.
עם זאת, המבנה שלה, לפי היגיון פנימי כלשהו, עשה רושם של קוהרנטיות, תוך התבססות על שורה של מניעים ועל מטודולוגיה בררנית לצורך שלילת האופי ההונגרי של השפה המדוברת על ידי הצ'אנגויאים ושל מוצאם.
איך שמתסכלים על תוכן ספרו של מרטינאש, הוא מתגלה כשגוי, מערבב אמיתות, חצי אמיתות וזיופים.
מרטינאש היסס את טיעוניו בעיקר על נתונים לשוניים, אף על פי שלא ידע את השפה ההונגרית ולא הייתה לו גישה למחקרים יסודיים.
הוא השאיר את הסוגיות ההיסטוריות והארכאולוגיות למומחים אחרים.
התעודות ההיסטוריות, הטופונימיה, הראיות האתנוגרפיות והארכאולוגיות מצביעים על העובדה שהצ'אנגואים חיו במולדובה גם לפני המאה ה-17.ב"קודקס בנדינוס" שנכתב ב-1646 על ידי הבישוף מרקוס בנדינוס מוזכרים יישובים שמורים בעלי יסוד הונגרי שקדם לאותו התאריך.
כך למשל - גרוזשט, טרגו טרוטוש, פראואן, ואליה סיאקה, טרבש, טמשן, אדז'ודן, רקיטן, טסקאן, סבאואן, חרלאו, קוטנאר, הוש, ואולי בקאו ורומן.
חיו בהם גם סקסונים טרנסילבנים אבל במספר קטן יותר.
יתר מזו, ניב הצ'אנגואים מגלה אפיונים ארכאים שהלכו לאיבוד בשפה ההונגרית הספרותית הנוכחית.
וניב זה נשמר עד היום למרות חיים במשך מאות שנים בקרבם של הרומנים דוברי רומנית.
חסידי תאוריית המוצא הרומני משתמשים במקורות היסטוריים שונים (דו"חות של מיסיונרים, יומני מסע וכו') שדרכם מנסים לתעד את השימוש בשפה הרומנית אצל הצ'אנגואים.
המקור המצוטט ביותר הוא של הכומר פטר זלד, שציין את ההיגוי ה"סיפלנטי" (סיבולת במקום שׁיבולת)."הם מבינים באותה מידה את השפה הולאכית וההונגרית, משתמשים נכון בשתי השפות, את ההונגרית מבטאים ברור, אבל עם ס".
תופעה לשונית זו התפרשה על ידי תומכי תאוריה זו כשימוש כושל בשפה ההונגרית בגלל היותם הצ'אנגואים רומנים שנטמעו בציבור ההונגרי.
אולם זלד צייר שהצ'אנגואים החיים מזה מאות שנים במולדובה מדברים את שפת המדינה, אבל את ההונגרית מבטאים באופן מסורתי בסגנון "סיבולת"(במקור בלטינית: multo blesius).
לדעתו של ההיסטוריון יאנוש סץ' כמעט על הערותיו של פטר זלד עוותו על ידי דומיטרו מרטינאש.
סץ' העיר שהרומנים באזורים צ'וק, ווסלבן (הרגיטה), סובצ'טאטה (הרגיטה), סרמאש (הרגיטה), ליווז (הרגיטה) וגימש (בקאו) אינם מדברים את הרומנים בהיגוי "סיבולת" וידוע שב-1786 השתמשו בהונגרית, מבלי שמישהו יחשוב שהם ממוצא הונגרי משום כך.
טענה אחרת, מילולית, של חסידי התאוריית המוצא הרומני, היא שבאוצר המלים של הצ'אנגואים דוברי ההונגרית וגם אצל אלו הדוברים רומנית, קיימת המילה lér (lérike) ובהתאמה ler (lerule) שמקורה במילה הלטינית levir.
בנוגע לטענה זו, הבלשן לאסלו מוראדין תמה איך, מקרה יחיד בבלשנות, יכולים לבסס את תאוריית המוצא של קבוצה אתנית על מילה אחת בלבד.
משמעות המילה היא "בעל האחות הבכורה" והבלשנים ההונגרים דז'ה פאיש (1943) ורקה לרינץ (1980) הסבירו שזאת מילה שחדרה לשפה ההונגרית מאוצר המילון הכנסיתי הלטיני (levir).
ואז קיום המילה אצל הצ'אנגואים דוברי רומנית הוא בזכות ההשאלה מאוצר המילים הליטורגי.
יש לציין שבליטינית והונגרית לא קיים הפשר שבהונגרית מתייחס לגיל של האחים או האחיות.
ביחסי הקרבה בהונגרית ישנם מושגים שונים עבור אחות הצעירה húg או האחות הגדולה néne, עבור האח הצעיר öcs והאח בגדול bátya.
כך גם בעל האחות הקטנה נקרא süv ובעל האחות הגדולה נקרא lér.
ואז כפי שהראה הבלשן שאנדור סילאגי לא יכולים להשביר את מקור המילה lér כלטיני .
חרף הפופולריות שלה, תאוריית המוצא הרומני לא זכתה להכרה אקדמית בינלאומית, כל עוד קיימים עדויות היסטוריות, טופונימים ושמות פרטיים שמעידים על נוכחות ההונגרים במולדובה.
הטמעת האוכלוסייה הרומנית האורתודוקסית בעלת שפת אם רומנית על ידי הונגרים רומים קתולים יכולה להיות פחותה בצורה משמעותית לעומת הטמעת האוכלוסייה ההונגרית על ידי הרומנים.
עם זאת שמות משפחה רומנים בכפרים הונגרים קתוליים מצביעים על קיומו של תהליך כזה..
בדרך כלל ההבדל של הרומנים משאר הצ'אנגואים מודגש על ידי השימוש במונח "ungurean" (אונגוריאן)
לעומת זאת בעמקי הנחלים אויטוז וקשין בולטת גם אוכלוסיית מוקאנים שהתיישבה שם בערך במאה ה-19.
הצ'אנגואים של גימש הם צאצאי המהגרים הסקלרים מבקעת צ'וק
ושל תושבים נוספים מכפרים הונגרים ורומנים מחבל מולדובה שהגיעו לכאן במאות ה-17 וה-18. כיום הם עוסקים בעיקר בגידול הבקר וביערנות.בתרבותם העממית צ'אנגואים אלה שומרים על שכבה עתיקה של התרבות הכפרית הסקלרית.
לפי גזה באקו המקור של הקבוצה הזאת הוא באזור צ'וק העליון
הדיאלקט הצ'אנגואי של גימש הוא וריאנט של הדיאלקט הסקלרי
הכפר גימש-פג'ט הוא הכפר היחיד במחוז בקאו שבו יש בתי ספר עם שפת ההוראה הונגרית.
אף על פי שבימי המשטר הקומוניסטי ההוראה בשפה ההונגרית הייתה כאן אסורה, אחרי 1990 המורים ההונגרים הצליחו להקים מחדש כיתות בהונגרית ולבסוף גם בית ספר בהונגרית.
עם זאת על אף ש 60% מהתושבים מצהירים על עצמם כהונגרים, רק 20%\
מהילדים למדו אחרי 1990 בכיתות בהונגרית.
הכפר גימש-פג'ט היה עד שנת 2019 הכפר היחיד במחוז בקאו (ומכל מחוזות מולדובה) שבהם עבודת הקודש בכנסיות הקתוליות נערכה בהונגרית, מכיוון שקהילה משוייכת לארכידיוקסיה של אלבה יוליה) שבמסגרתה מתאפשר לכל קבוצה אתנית לערוך תפילה בשפתה.
צָ'אנְגְגֶ'נְג 8 או צעדה ארוכה 8 (בסינית: 长征八号, בפין-יין: Chángzhēng bā, באנגלית: Long March 8) הוא משגר לוויינים וחלליות ממשפחת צ'אנגג'נג, שפותח על ידי האקדמיה הסינית לטכנולוגיית רכבי שיגור (CALT) לנשיאה של עד 4500 ק"ג למסלול מסונכרן-שמש (SSO) בגובה 700 ק"מ.
הרקטה מבוססת על קודמתה "צ'אנגג'נג 7" עם השלב הראשון שלה ו-2 של המאיצים שלה, יחד עם השלב השלישי של בעירת מימן נוזלי מגרסאות ישנות יותר 3A/3B/3C ו-7A כשלב השני שלה.
גרסת רכב שיגור עתידית מתוכננת של "צ'אנגג'נג 8" צפויה להיות ניתנת לשימוש חוזר באופן חלקי על ידי נחיתה אנכית של השלב הראשון והמאיצים כיחידה אחת.
שיגור הבכורה של צעדה ארוכה 8 היה ב-22 בדצמבר 2020 ממרכז שיגור הלוויינים ונצ'אנג.
לצורכי שיגור הותאם כן שיגור LA-2. גם שיגורי המשך בוצעו מאותו כן שיגור.
בשלי תכנון נמצא דגם 8A עם יכולת שיגור של 7,000 ק"ג.
צ'אנגן CX30 היא מכונית קומפקטית, המיוצרת על ידי יצרנית הרכב הסינית רכבי צ'אנגן.
הרכב נקרא במקור Changan Z-Shine.
הוא הושק רשמית בתערוכת הרכב של בייג'ינג 2008. בהמשך פנים הרכב נמתח ושמו שונה ל-CX30. צ'אנגן חשפה בתערוכת הרכב של בייג'ינג בשנת 2010 את האצ'בק הקומפקטית CX30.
המנועים הזמינים עבור Changan CX30 הם 1.6 ליטר, 71 קילוואט המוציאים מומנט של 140 ננומטר ומומנט 2.0 ליטר 112 קילוואט המוציאים מומנט של 192 ננומטר.
CX30 sedan, שהונפקה בינואר 2011 התבססה על ה-CX30 hatchback וממוקמת מעט מעל ה-CX30 hatchback בשוק.
ייצור מכוניות מדגם זה הופסק בשנת 2012.
צ'אנגן ג'ויס (ב-אנגלית: Changan Joice, קרוי גם: Chang'an Jiexun (קרוי גם בסינית: 长安杰勋) הוא מיניוואן, מתוצרת יצרנית הרכב הסינית (חברה ממשלתית) רכבי צ'אנגן (שם רשמי: Chang'an Automobile (Group) Co., Ltd, שם בסינית: 重庆长安汽车股份有限公司) אשר יוצר בין השנים 2009–2007 בסין
מנוע בוקסר, מנוע בנזין 4 צילינדרים, 2.0 ליטר המפיק 157 כ"ס.
קיבולת מכל דלק: 60 ליטר.
"סטנדרט" - למנוע 2.0 ליטר שודכה תמסורת ידנית 5 מהירויות
"קומפורטיביל" - למנוע 2.0 ליטר שודכה תמסורת ידנית 5 מהירויות
"קומפורטיביל" - למנוע 2.0 ליטר שודכה תמסורת אוטומטית 5 מהירויות
"לוקסוס" - למנוע 2.0 ליטר שודכה תמסורת אוטומטית 5 מהירויות
"אולטרה" - למנוע 2.0 ליטר שודכה תמסורת אוטומטית 5 מהירויות
בשנת 2008 הושק דגם בעל הנעה היברידית הקרוי "Changan Jiexun HEV", הרכב ההיברידי הראשון של סין.
צריכת הדלק של דגם ה-"Jiexun HEV" השתפרה ב-20% בהשוואה לגרסה הלא היברידית שהושקה בשנת 2007, ופליטת ה- "Changan Jiexun HEV" עומדת בתקן זיהום אוויר של ה- Euro 4 .
היצרנית השקיעה 300 מיליון רנמינבי (40.7 מיליון דולר) במחקר ופיתוח הדגם ההיברידי "Changan Jiexun HEV", לתחילת הייצור
צ'אנגן רואיקסינג M80 הם דגמי מיניוואן ומכונית מסחרית שיוצרו במספר תצורות מתוצרת יצרנית הרכב הסינית (חברה ממשלתית) רכבי צ'אנגן (שם רשמי: Chang'an Automobile (Group) Co., Ltd, שם בסינית: 重庆长安汽车股份有限公司) אשר מיוצרים משנת 2013 בסין.
גרסאות מיניוואן: מספר דלתות: 5 דלתות (דלתות אחוריות - דלתות הזזה), תצורות: 7 מושבים, 9 מושבים, 10 מושבים.
גרסאות מסחרית: 5 דלתות-2 מושבים, 4 דלתות-2 מושבים, 4 דלתות-4 מושבים, 3 דלתות-2 מושבים, 3 דלתות-5 מושבים (3 מושבים אחוריים מתקפלים).
מנוע בוקסר, מנוע בנזין 4 צילינדרים, 1.5 ליטר, מנוע מתוצרת מיצובישי מוטורס מסדרה "Mitsubishi Orion engine" מסוג "4G15S".
דגם רכב חשמלי הקרוי "Ruixing EM80".
מנוע חשמלי בהספק 60 קילוואט־שעה, מומנט של 200 ניוטון מטר הממוקם מאחור.
סוללת ליתיום-יון בהספק 48.4 קילוואט־שעה.
צ'אנזי או טיאנזי הוא כלי מיתר, כלי פריטה, סוג של לאוטה בעל שלושה מיתרים שמקורו ברפובליקת טובאן.
הוא כלי זהה כמעט לחלוטין לשודרגה (Shudraga) המערב מונגולי, מזכיר במראהו את הבנג'ו ארוך-צוואר, תיבת התהודה שלו עשויה מעטפת עור (עז או נחש) בצורת עיגול, דמוי תוף, המחושק בגוף עץ בצורת לב או כליות.
צוואר הכלי, המחובר לגוף העץ, עשוי מעץ אורן ואורכו מגיע לכ־660 מ"מ.
היסטורית הכלי מעורפלת למדי, אך קיים בסיס סביר להניח שהוא גלגולו של הסנקסיאן (Sanxian) הסיני שהגיע למונגוליה בתקופת שושלת צ'ינג ששלטה באזור החל מ־1644. בצורתו ובמספר המיתרים הוא מזכיר גם את השנשין מאוקינווה שביפן.
בטובאן הכלי משמש בעיקר ככלי ליווי לביצועי יחיד של שירת גרון.
קונגאר-אול בוריסוביץ' אונדר היה זמר גרון טובאני (סובייטי, רוסי), מפורסם שניגן גם בצ'אנזי.
דגמים מסוימים מיוצרים עם שריגים, אחרים ללא שריגים כלל, או רק שריגים מצוירים על לוח האצבעות ומהווים קישוט.
שני פתחי צליל קטנים מעטרים את תיבת התהודה (ברוב הכלים, אך לא בכולם), לצד קישוטי צבע.
לעיתים קרובות, קצה צוואר הכלי, מעל לראש היתדות (מנגנון הכוונון), מעוטר בגילוף ראש סוס (נפוץ מאוד בכלים ברחבי מונגוליה).
צלילו מזכיר את צלילי הבלוז המערביים, לא מאוד רחוקים מצלילי הבנג'ו וקרובים לגיטרה האקוסטית, הוא מייצר צליל חזק יותר מהדושפולור.
הצ'אנזי נפוץ בכל מרכז אסיה.
על הצ'אנזי מנגנים בפריטה באמצעות האגודל והאצבע, או במפרט, בתנועות מעלה ומטה על פני המיתרים - (בדרך כלל פורטים רק על המיתר הראשון באגודל, שאר המיתרים רק מזמזמים על מנת ללוות את שירת הצלילים העיליים.
בדומה לכוונון הדושפולור, גם את שלושת המיתרים (מיתרי המשי המסורתיים הוחלפו במיתרי גיטרה מניילון) של הצ'אנזי מכוונים באמצעות מפתחות כוונון (דומים לאלו של הגיטרה הקלאסית) חדשניים.
יתדות הכוונון הארוכים במיוחד, אותן ניתן למצוא בחלק מהכלים, נועדו לקישוט בלבד.
שלושת מיתרי הגיטרה, עוברים מעל גשר רפוי למדי, הממוקם מעל לעור התוף, אל תפס מיתרים עשוי מעץ, שנקשר בחבל לתפס יתד בתחתית מסגרת גוף העץ.
מיתרי הצ'אנזי עשויים ניילון וניתן לכוונם ל-F2, C3, F3 או D2, A2, D3, אוC2, G2, C3; סדר הכוונון מהמיתר העליון לתחתון.
בין המיתר העליון והאמצעי - חמישית, בין מיתר האמצעי לתחתון - רבע, לכן, בין המיתר עליון והתחתון ישנה אוקטבה.
צָ'אנְגְדֶה (בסינית: 常德; בפין-יין: Chángdé) היא נציבות עירונית במחוז חונאן שבדרום הרפובליקה העממית של סין.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, אוכלוסיית הנציבות העירונית מנתה כ-5.28 מיליון תושבים, מתוכם כ-1.47 מיליון בשני הרבעים.
האזור מיושב על ידי בני אדם מזה אלפי שנים.
באותה תקופה העיר שינתה שמות מספר פעמים, אך היא ידועה בשם צ'אנגדה מאז המאה ה-12. העיר ידועה היטב ב"קרב צ'אנגדה" במהלך מלחמת סין–יפן השנייה (1937–45) ובפשעי המלחמה שביצע הצבא היפני הקיסרי.
בעשורים האחרונים חלה תנופת בנייה מאסיבית בעיר.
רבי קומות וגורדי שחקים חדשים קמו, דרכים נבנו מחדש וכן בתי ספר, פארקים ומוזיאונים חדשים.
תושבים מקומיים ותיירים מבקרים לעיתים קרובות ב"חומת השירה של צ'אנגדה", המכוסה במגוון שירים בעיקר מסין העתיקה.
הקיר משתרע על פני לאורך נהר יואן במרכז העיר ומתפקד כחומת שיטפון.
הוא רשום בספר השיאים של גינס כחומה הארוכה ביותר עם אומנויות חקוקות בעולם.
הנציבות העירונית צ'אנגדה משתרעת על פני 18,172 קמ"ר בצפון מחוז חונאן וגובלת בשלוש נציבויות עירוניות - מדרום וממזרח, מדרום-מערב וגָ'אנְגְגְ'יָאגְ'יֵה ממערב ובמחוז חוביי מצפון.
העיר שוכנת על הגדה המערבית של אגם דונגטינג בשפך הנהר אליו כ-160 ק"מ צפון-מערבית לבירת המחוז צָ'אנְגְשָׁה.
הנציבות העירונית צ'אנגדה מחולקת לשני רבעים, שש נפות ונפה עירונית אחת:
צָ'אנְגְפִּינְג (בסינית: 昌平; בפין-יין: Chāngpíng) הוא רובע בצפון המחוז העירוני בייג'ינג שבצפון-מזרח הרפובליקה העממית של סין.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, אוכלוסיית הרובע מנתה כ-2.27 מיליון תושבים.
הרובע משתרע על פני 1,342 קילומטרים רבועים והוא גובל ברבעים צָ'אוֹיָאנְג, הָאידְייֵן ומֶנְטוֹאוּגוֹאוּ מדרום, ברובע שׁוּנְיִי ממזרח, ברבעים חְווָאיז'וֹאוּ ויֵנְצִ'ינְג מצפון ובמחוז חביי ממערב.
המרכז הסיני לבקרת מחלות ומניעתן נמצא ברובע.
בשנת 2017 נרשם לרובע תמ"ג של 83.97 מיליארד רנמינבי, עם תוצר לנפש של 40.7 אלף רנמינבי.
של המשרד לביטחון הציבור של סין (ליד העיירה שְׂיָאוֹטָאנְגְשָׁאן)
רובע צ'אנגפינג מחולק לשמונה תתי-רבעים, ארבעה אזורים חצי-עירוניים ועשר עיירות:
צ'אנה מסאלה הוא מאכל קארי צמחוני הנפוץ במדינות תת-היבשת ההודית.
המאכל מורכב מחומוס מושרה, בצל, עגבניות, כורכום, כמון, אבקת קארי, שום, צ'ילי, זנגביל וגאראם מסאלה שאותם מערבבים ומבשלים.
נהוג לאכול צ'אנה מסאלה בארוחת צוהריים ולהגיש אותה כשהיא חמה.
נחיתה רכה על פני הירח.
הדגמה של יכולות התנועה של הרובר.
תצפית באתר ועריכת ניסויים בחומרים הזמינים על פני הירח כדי לחקור את הרכב הירח.
צ'אנדרה שקאר (בהינדי चन्द्रशेखर; 17 באפריל 1927 – 8 ביולי 2007) היה פוליטיקאי הודי שכיהן כראש ממשלת הודו השמיני מנובמבר 1990 עד יולי 1991.
שקאר נולד כצ'אנדרה שקאר סינג נולד בכפר איברהמטיי ב ב-17 באפריל 1927 למשפה מקאסטה עליונה.
למרות זאת, הוא נטש בצעירותו את המעמד והפסיק להשתמש בשם המשפחה סינג, שזיהה אותו עם הקאסטות העליונות, כשהוא משתמש בשמו הפרטי בלבד.
שקאר למד פוליטיקה באוניברסיטת אללהאבאד ב-1950-1.
בשנות החמישים הצטרף שקאר לתנועה הסוציאליסטית והיה חבר במפלגה הסוציאליסטית באוטר פרדש.
ב-1969 החל להוציא עיתון בשם Young India (הודו הצעירה) ב-1969, שיצא עד לתקופת החירום.
למרות חברותו בקונגרס הוא נעצר במהלך מצב החירום שהנהיגה אינדירה גנדי ב-1975, ולאחר שחרורו ב-1977 היה ממייסדי מפלגת ג'נטה.
הוא נבחר ללוק סבהה בבחירות ב-1977 ושוב ב-1980, אך הפסיד את מושבו בבחירות ב-1984. הוא נבחר לנשיא המפלגה ב-1977 ושימש בתפקיד עד 1988.
בבחירות הכלליות ב-1989 התמודד שקאר על מושב בלוק סבהה בשני מחוזות בחירה: בהליה באוטר פרדש ומהרג'אני בביהאר.
הוא נבחר בשניהם, והחליט לכהן מטעם בהליה.
שקאר היה לראש ממשלת הודו לאחר התמוטטות ממשלת ו.
סינג בעקבות הסרת תמיכת מפלגת העם ההודית בממשלתו בעקבות סכסוך איודיה.
ב-7 בנובמבר פרש ממפלגת ג'נטה דאל והקים מפלגה בשם סמג'אוודי ג'נטה דאל (ג'נטה דאל הסוציאליסטית), בסיעה בת כ-50 חברי הלוק סבהה, שנתמכה מבחוץ על ידי הקונגרס הלאומי ההודי שהחזיק כ-210 חברים.
בעקבות השבעתו ואמירתו כי ידאג לאפליה מתקנת עבור בני הקאסטות הנמוכות, פרצו מהומות בהם נהרגו כ-150 בני נוער מקאסטות גבוהות.
ב-6 במרץ 1991 הודיע שקאר על התפטרותו מתפקיד ראש הממשלה, באומרו כי הוא אינו מסוגל לנהל יותר את הממשלה בעקבות מיניפולציות מצד ראש הממשלה לשעבר רג'יב גנדי, לאחר שמפלגת הקונגרס החרימה את ישיבות הפרלמנט בדרישה לענישת האחראי למעקב שביצעו שני שוטרים אחר ביתו של רג'יב גנדי.
שקאר המשיך לכהן כראש ממשלת מעבר עד להשבעת פ"ו נרסימהה ראו לראש ממשלת הודו ב-21 ביוני 1991.
לאחר שתמה כהונתו כראש הממשלה, המשיך שקאר לכהן בלוק סבהה עד מותו ב-2007.
שקאר מת ב-8 ביולי 2007, וגופתו נשרפה לגדות נהר יאמונה.
שקאר היה נשוי לסמת' ונולדו להם שני בנים.
צָ'אנְגְגֶ'נְג 7 או צעדה ארוכה 7 (בסינית: 长征五号, בפיניין: Chángzhēngwǔ, "צעדה ארוכה" על שם מצעדו המפורסם של מאו דזה-דונג, בקיצור CZ-7, באנגלית: Long March 7) הוא משגר לוויינים בינוני ממשפחת צ'אנגג'נג שפותח על ידי תאגיד הטכנולוגיה בתחום החלל של סין בשיתוף פעולה עם אקדמיה למדע החלל של שנחאי.
השיגור הראשון בוצע בשנת 2016 כמשגר דו-שלבי.
בשנת 2020 בוצע שיגור ראשון של דגם 7A במתכונת 3 שלבים.
הפיתוח התחיל בשנת 2008 במטרה לשנות לדק של משגר "צעדה ארוכה 2F/H".
תוך כדי התכנון התברר שנדרשים התאמות טכנולוגיות רבות.
השלב הראשון זהה למשגר צ'אנגג'נג 5. בשלב השני הותקנו 4 מדחף בודד YF-115 (כמו ב-צ'אנגג'נג 6 שבו הותקן מדחף מאותו דגם).
השיגור הראשון בוצע המתכונת דו-שלבית.
בשנת 2020 בוצע שיגור ראשון של דגם 7A בו התווסף השלב השלישי.
בהמשך בוצעו שיגורים נוספים כאשר מתכונת המשגר תאמה את יעדי המשימה.
לשיגורים הותאם כן שיגור LC-201 במרכז שיגור הלוויינים ונצ'אנג.
למעט שיגור בודד בשנת 2020 כולם הסתיימו בהצלחה.
צָ'אנְגְלִינְג (בסינית מפושטת: 长岭; בסינית מסורתית: 長嶺; בפין-יין: Chánglǐng) היא נפה השייכת לנציבות העירונית בצפון מחוז ג'ילין שבצפון-מזרח הרפובליקה העממית של סין.
הנפה משתרעת על פני 5,736 קמ"ר ועל פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו בה 451,620 תושבים.
לצ'אנגלינג יש אקלים יבשתי לח בהשפעת מונסון (לפי שיטת קפן) המאופיין בקיץ חם ולח, בשל המונסון, ובחורפים ארוכים, קרים מאוד ויבשים, בשל האנטיציקלון הסיבירי.
רוב הגשמים השנתיים מתרחשים ביולי ואוגוסט.
צ'אנדריאן 2 (בסנסקריט चंद्रयान्-२ ; מילולית - רכב הירח 2) היא גשושית הודית לחקר הירח ששוגרה על ידי הארגון ההודי לחקר החלל (ISRO) בשנת 2019. המשימה כללה מקפת ירחית וגשושית נחיתה.
בשנת 2007 נחתם חוזה בין הארגון ההודי לחקר החלל לבין רוסקוסמוס על שיתוף פעולה בפרויקט.
באחריות רוסית היה תכנון וייצור של יחידת נחיתה.
יתר המרכיבים היו צריכים להיות בתכנון וייצור הודי.
השיגור היה מתוכנן לשנת 2012.
לאחר כישלון של גשושית רוסית Fobos-Grunt, "רוסקוסמוס" הודיע על תכנון מחדש והגדלת משקל של יחידת נחיתה.
מועד השיגור נדחה במספר שנים.
כאשר בשנת 2015 רוסים הודיעו על דחייה נוספת, סוכם על סיום שיתוף פעולה בפרויקט.
השיגור היה מתוכנן להתבצע ב-15 ביולי 2019 ותהליך הספירה לאחור הופסק 56 דקות לפני השיגור עקב תקלה במשגר.
בסופו של דבר השיגור בוצע ב־22 ביולי 2019.
הגשושית כללה מקפת ויחידת נחיתה שעליה הותקן רכב חלל קטן.
מקפת הייתה צריכה לבצע מיפוי הירח מגובה של 100 ק"מ.
פאנל סולארי של המקפת מייצר כ-1,000 ו"ט.
מערכות תקשורת מאפשרות קשר עם מרכז בקרה.
כמו כן על היחידה הותקנו 8 מכשירים מדעיים.
נחתת הייתה צריכה לבצע נחיתה רכה ולשחרר רכב חלל.
משך פעילות מתוכננת הייתה שבועיים.
היא הייתה מצוידת במדחף לתמרון.
פאנל סולארי של הנחתת מייצר כ-600 ו"ט.
על הנחתת הותקנו מספר מכשירים מדעיים.
היא הייתה אמורה לשחרר רכב חלל קטן במשקל 27 ק"ג.
לאחר השיגור בוצעו מספר תמרונים במסלול סביב כדור הארץ.
ב-13 באוגוסט החלה טיסה לכיוון הירח וב-20 באוגוסט הגשושית עברה למסלול סביב הירח.
ב-2 בספטמבר הנחתת התנתקה מהמקפת והחלה ירידה לקרקעית הירח.
בגובה של 2.1 ק"מ קשר עם הנחתת נותק והיא התרסקה.
בצילומים שבוצעו על ידי מקפת לסקר הירח של נאס"א ניתן לראות מיקום מדויק של אתר ההתרסקות.
המקפת יכולה להמשיך את פעילותה במשך 7 שנים.
קרלוס ריי "צ'אק" נוריס הוא אמן לחימה, שחקן סרטי פעולה אמריקאי, כוכב הוליוודי והמייסד של (WCL).
בעברו שירת בחיל האוויר האמריקאי.
נוריס נולד בעיירה ריאן, אוקלהומה שבארצות הברית למשפחה נוצרית אדוקה.
הראשון משלושה בנים לאביו, ריי נוריס, נהג אוטובוס ומשאית, ולאימו ווילמה (לבית סקארברי).
שמו הפרטי קרלוס הוא על-שם הכומר של אביו, קרלוס ברי.
כשנוריס היה בן 12, הוריו התגרשו והוא עבר לגור בקליפורניה עם אימו ואחיו.
שם, הוא סיים תיכון ועד מהרה התחתן עם חברתו, דיאן הולצ'ק.
לאחר הנישואין, ב-1958, התגייס נוריס לחיל האוויר של ארצות הברית כשוטר צבאי ונשלח לקוריאה הדרומית.
בקוריאה נוריס קיבל את הכינוי "צ'אק" והחל באימוני ה שלו.
נוריס סיים את שירותו הצבאי באוגוסט 1962.
נוריס העיד בביוגרפיה שלו שיש לו חגורה שחורה בטאנג סו דו, טאקוונדו, ושהוא המייסד של צ'אק קוק דו ("הדרך האוניברסלית").
נוריס התאמן גם כן בג'ודו, קראטה שיטוריו, וג'ו ג'יטסו ברזילאי.
כמו כן, הוא גם המייסד של (UFAF).
נוריס חזר לארצות הברית ב-1962, עבד בתאגיד נורת'רופ שעבד עם חיל האוויר האמריקאי ופתח בית ספר לקראטה, שבו למדו הרבה סלבריטאים, ביניהם סטיב מקווין.
נקודת ציון חשובה נוספת אירעה ב-1964: בהדגמה בלונג ביץ' פגש נוריס את ברוס לי, שלימים התפרסם כאמן לחימה גדול.
נוריס ולי צילמו ביחד קטע מהסרט של לי, שאגת הדרקון, שראה אור ב-1972. בסרט מופיע נוריס כלוחם קראטה עוצמתי שאת שירותיו שכר אדם עשיר במטרה לחסל את ברוס לי.
נוריס הפסיד בסרט של לי, אך השניים סיפקו חוויה יוצאת דופן לצופים בקרב המיוחד.
אף שהשניים נחשבו בציבור לחברים - ההפך הוא הנכון, לפי הצהרותיהם של רבים (כולל נוריס עצמו), השניים לא היו חברים קרובים.
לי השפיל את נוריס שוב ושוב במהלך חילופי עלבונות במסדרון המלון באליפות הקראטה של לונג ביץ' ב-1964. נוריס העליב את לי כשטען בפומבי שהוא לוחם טוב ממנו.
כשהדברים הגיעו ללי, הוא קרא תיגר על נוריס, ואיים להגיע לבית הספר של נוריס על מנת להילחם.
מאוחר יותר כתב נוריס מכתב התנצלות ללי.
המכתב המקורי נמצא ברשותו של דן אינסנטו, תלמידו של לי.
למרות העימותים בין נוריס ללי, השניים הצליחו ליצור תדמית ציבורית חברותית ולהשתתף ביצירת אותו קרב קולנועי פנומנלי.
ב-1968 הפך נוריס לאלוף במשקל בינוני בקראטה (ללא-מגע), וב-1969 זכה בכתר קראטה משולש על מספר הניצחונות בטורנירים הגדול ביותר של השנה, ובפרס הלוחם של השנה של "מגזין החגורה השחורה".
נוריס הופיע לראשונה כשחקן בתפקיד קטן, בסרט של דין מרטין צוות ההרס.
הטרגדיה הגדולה בחייו של נוריס אירעה ב-1970. אחיו הצעיר, ווילנד, נהרג בווייטנאם, ולאחר מכן נוריס הקדיש מספר סרטים לזכר אחיו.
ב-1972, הוא שיחק ביחד עם ברוס לי בסרט "שאגת הדרקון".
הסרט היה להיט קופתי בהונג קונג ואף הפך את נוריס לכוכב קולנוע.
ב-1974 מק'קווין דחף אותו ללמוד משחק באולפני MGM.
ב-1977 שיחק נוריס לראשונה בתפקיד מרכזי, בסרט "Breaker, Breaker!", ובהמשך הוציא את הסרטים המתומן (1980), אגרוף של מקצוען (1981), זעם שקט (1982) ועוד.
ב-1984 כיכב נוריס בסרט "מבצע בעורף האויב" (מילולית: "נעדר בקרב"), הראשון בסדרת סרטים שהופקו על ידי הישראלים מנחם גולן ויורם גלובוס.
בארבע השנים שלאחר מכן, נוריס הפך לכוכב בשמונה סרטים נוספים, ביניהם קוד שתיקה, מחץ הדלתא (בו הופיע בתפקיד לוחם קומנדו שהוא מעין "צבא של איש אחד") ועוד.
נוריס סירב לתפקידו של סנסיי קריסי (מאמן הקבוצה היריבה בסרט, שלא ייחס חשיבות יתרה לחוקי התחרות) בסרט "קראטה קיד" שיצא ב-1984, באומרו שלא רצה ששמו יזכיר אסוציאטיבית דמות רעה.
ב-1986 עלתה מיני-סדרת אנימציה בשם "Karate Kommandos" אותה יצר נוריס ואף כיכב בה.
ב-1993, החל נוריס בצילומי הסדרה ווקר טקסס רנג'ר, על עלילותיו של שריף ואמן לחימה במשטרת הטקסס ריינג'רס של טקסס.
הסדרה שודרה במשך שמונה שנים ברשת הטלוויזיה CBS ועסקה במגוון תחומים רלוונטיים להכוונת בני נוער לערכים של מוסר, צדק, חמלה, הימנעות משימוש בסמים, עשייה חברתית ועידוד תרומה לקהילה תוך שימוש בטכניקות הלחימה המרשימות והמגוונת של נוריס.
נוריס אף טען כי דמותו של "ווקר" דומה בערכיה לדמותו שלו עצמו.
ב-2012 השתתף בסרט הפעולה "בלתי נשכחים 2" בתור בוקר (יתכן כי השם "בוקר" ניתן כסוג של רמז לדמותו המוכרת של נוריס בתור בדמות של "ווקר" כפי שהייתה מזוהה עימו בשנת ה-90.
בשנת 2024 חזר לככב בסרט Agent Recon בתפקיד של "לוחם על" ביחידת עילית אמריקאית כנגד כוח זר המאיים על האנושות וסיפק למעריציו רגעי נחת נוסטלגיים של סצנות קרב מגע וירי מקלעים והראה עצמו שהוא עדיין בהחלט "חי ובועט" גם בגילו המתקדם.
ב-1964 נולדה לו בת מרומן שהיה לו עם אשה אחרת.
בנם השני שלו ושל אשתו נולד ב-1965. מאז 1998 הוא נשוי בשנית לדוגמנית העבר ג'ינה או'קלי, וב-2001, נולדו להם תאומים.
לאו'קלי שני ילדים נוספים מנישואיה הראשונים.
ב-1990, ייסד נוריס ארגון ללא מטרות רווח, "בעטו את הסמים מאמריקה" ("Kick Drugs Out of America").
ב-2016 תמך בדונלד טראמפ בבחירות לנשיאות ארצות הברית.
נוריס ביקר בישראל וסיפר שהוא תומך בראש הממשלה בנימין נתניהו במהלך הבחירות בשנת 2013 ובשנת 2015. הוא נחשב כתומך במדינת ישראל ובזכותה וחובתה לשמור על יתרון צבאי ב"שכונה הקשה" של המזרח התיכון.
גם כיום, בהיותו בגיל 85 שומר על אורח חיים בריא הכולל אימונים גופניים שגרתיים.
בשנת 2005 החלו להופיע באינטרנט משפטים הומוריסטיים, אשר כונו "עובדות צ'אק נוריס" או לחלופין "בדיחות צ'אק נוריס", המציגים את נוריס כגיבור כל-יכול ומקצינים את הצורה בה דמותו מוצגת ברוב סרטיו.
משפטים כאלו נפוצו באתרים רבים ובשפות רבות וכשנוריס שמע עליהם הוא טען כי הופתע מהתייחסות זו אליו וכי הוא מקבל אותה כמחמאה.
הוא הודה כי אכן מצא חלק מהעובדות שם משעשעות וכי הוא לא לוקח אותן ברצינות.
בנוסף, הוא הביע תקווה כי משפטים אלה יגרמו לאנשים להתעניין יותר בו ובעבודתו.