tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לדבריו, הקהילה הנוצרית יָכְלה לחסוך כסף על ידי בישול משותף, שהוא זול בהרבה מאשר בישול ביתי בכל בית בנפרד, ואת החיסכון להעביר לנצרכים כך שגם הם לא ירעבו.
הטפותיו האשימו את הנשים ברדיפת המותרות של בעליהן הרוצים לרצותן, לרכוש להן תכשיטים ובגדים מפוארים.
כשגינה את שמלות הפאר עורר עליו את רוגזן של נשות העשירים ושל הקיסרית.
בשנתו הראשונה ככומר באנטיוכיה (386–387), כריסוסטומוס כתב שמונה דרשות נגד היהודים והמתייהדים.
דרשות אלו "נגד היהודים" (Adversus Judaeos) הופנו בעיקר כלפי יהודים-נוצרים שעדיין אחזו במורשתם היהודית, וכלפי נוצרים מקהילתו שנטלו חלק בפסטיבלים יהודיים ובמצוות יהודיות אחרות.
הוא תקף לא רק את הוראת היהדות אלא גם את דרך החיים ואת דעותיהם של יהודים בני זמנו, ושל אותם נוצרים באנטיוכיה ששיתפו פעולה עם יהודים בענייני דת, שמרו את השבת, את הצומות וחגים יהודים אחרים והשתתפו בעלייה לרגל למקומות קדושים ליהודים.
כריסוסטומוס טען כי בשבתות ובחגים, בית הכנסת של היהודים היה מלא בנוצרים (נשים במיוחד), שאהבו את החגיגיות של התפילה היהודית ונהנו להקשיב לשופר בראש השנה.
הטון הפולמוסי והעוינות הבוטה שבכתבים אלו שימשו במהלך השנים כלי יעיל בידיהם של אנטישמים כ"עדות" נגד היהודים, במיוחד בגלל השימוש המחוכם של כריסוסטומוס בכל עדות שלילית או ביקורת המצויה בדברי הנביאים בתנ"ך כ"הוכחה" לאופיים של היהודים.
לפי דעה אחת, מטרתו העיקרית של כריסוסטומוס הייתה להרתיע את הנוצרים באנטיוכיה מלהתקרב ליהודים וליהדות, שככל הנראה משכו תשומת לב ועניין רב בקרב הנוצרים.
תזה אחרת, של רודני סטרק, יוג'ין פישר ואחרים, גורסת כי קהל היעד המרכזי של כריסוסטומוס בדרשות אלו היה היהודים הנוצרים שעליהם הוא ביקש להשפיע על מנת שייצמדו אל הכנסייה ומנהגיה באופן בלעדי וינתקו עצמם מהיהודים והיהדות.
יוחנן כריסוסטומוס מופיע רבות בציור ובפיסול החל מימי הביניים, ודמותו מופיעה גם על מדליונים וחפצי אמנות פופולריים.
בעת החדשה ידוע במיוחד ציורו של פדרו דה אורנטה 'יוחנן כריסוסטומוס' (המאה ה-18), המוצג במוזיאון הפראדו במדריד, ויצירתו הקולית של צ'ייקובסקי 'הליטורגיה של יוחנן כריסוסוטומוס' (1878).
כמה סרטים תיעודיים הופקו על חייו.
יוחנן וולך (נולד ב־14 במאי 1945) הוא כדורגלן עבר ישראלי, מהבולטים בשחקני הפועל חיפה בכל הזמנים, אשר שיחק בעמדת הבלם והשתתף עם נבחרת ישראל במונדיאל 1970. לאחר פרישתו שימש פרשן ספורט, היה יושב ראש אגודת מכבי חיפה וניהל את קבוצת הכדורגל וקבוצת הכדורסל של המועדון, וכיום כמנכ"ל לשכת הספנות הישראלית.
וולך החל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער של מכבי קריית ביאליק, השתלב בקבוצת הבוגרים של המועדון כבר בגיל 16, ושיחק בשורותיה כשלוש שנים.
הוא התגייס לצה"ל כלוחם בנח"ל וזכה עם נבחרת הכדורגל של החטיבה באליפות צה"ל בשנת 1965. יחד עמו שיחקו דרור קשטן, יהודה שהרבני, רוני שורוק ורוני מוסקוביץ', והחמישה הפכו במהרה לשחקנים מובילים בליגה הבכירה.
הזכייה הזניקה את קריירת הכדורגל של וולך, וכבר באותה שנה הצטרף לקבוצת הכדורגל של הפועל חיפה.
שנה לאחר מכן, בשנת 1966, זכה עם הקבוצה בגביע המדינה.
גובהו הרם וממדי גופו הרחבים של וולך זיכו אותו בכינוי ה"טנק" והביאו את מאמנו להציבו בתפקיד החלוץ.
על אף שבשנת 1967 כבש את שער הניצחון בדרבי מול מכבי חיפה, סבר כי התפקיד לא היטיב עמו, ומאמנו הבא, מייק דה יונג ההולנדי, העביר אותו לתפקיד הבלם, עמדה אליה הסתגל במהירות.
תוך זמן קצר הפך וולך לשחקן מפתח בהפועל חיפה והצטיין במשחקים רבים.
ב-1969 זומן לסגל נבחרת ישראל על ידי המאמן עמנואל שפר, ואת הופעת הבכורה שלו ערך במשחק ידידות מול באצטדיון רמת גן.
וולך שיחק בשני הניצחונות מול במסגרת מוקדמות מונדיאל 1970 והיה שותף להישגה הגדול ביותר של הנבחרת כאשר העפילה בפעם היחידה בתולדותיה למשחקי גביע העולם.
בטורניר עצמו שנערך במקסיקו נכנס וולך כמחליף בהפסד 0–2 ל, ופתח בהרכב במשחק מול שהסתיים בתיקו 1–1, בו הוחלף במחצית השנייה לאחר שנפצע.
בסך הכול ערך 12 הופעות במדי הנבחרת.
ב-1971 היה וולך, בשיתוף עם חברי הכנסת אהוד אולמרט ויוסי שריד, מראשי המאבק בשחיתות בכדורגל בישראל, כאשר עצרו את משחקי הליגה לתקופה ארוכה והובילו להקמת ועדת חקירה ממלכתית (ועדת עציוני), בראשות השופט העליון משה עציוני, במטרה לחקור שחיתויות ומכירות משחקים בכדורגל.
פרסום תוצאות הוועדה ב-21 בספטמבר 1971 זיעזעו את הספורט בישראל, וכתוצאה מכך שונה עד היסוד ענף הכדורגל בארץ וענף הטוטו.
בשנת 1972 הנהיגו וולך ויצחק אנגלנדר מרד שחקנים שגרם להדחת מנהל הפועל חיפה הוותיק יצחק בן-זאב, וגרמו בעקיפין לכך שהקבוצה לא תופיע למשחק ליגה.
ההדחה נעשתה בעקבות סכסוך בין המאמן הגרמני אובה קלימצ'בסקי לבין מועצת הפועלים.
בן-זאב הודח וההנהלה אמנם הוחלפה, אך קלימצ'בסקי התפטר מאימון הקבוצה וחזר לגרמניה.
ב-1974 זכה עם הפועל חיפה פעם נוספת בגביע המדינה, תחת הדרכתו של המאמן יעקב גרונדמן.
ב-1975, לאחר משחק מול מכבי יפו, פנה וולך למספר חברי כנסת ופעל נמרצות במטרה לחסל שוב את תופעת השחיתות ומכירת המשחקים בכדורגל.
עקב הצטיינותו בליגה זומן על ידי הפועל באר שבע ומכבי תל אביב כשחקן חיזוק במפעלים האירופיים בשנת 1976.
ב-1977 זיהה וולך בעיות ניהוליות במועצת הפועלים בחיפה והתריע בפני ראשי הפועל כי הם עומדים בפני קריסה, וביקש לנהל את הקבוצה יחד עם אנגלנדר.
המועצה סירבה להצעה והשניים נאלצו לעזוב את הפועל חיפה ולעבור לשחק בשורותיה של היריבה העירונית מכבי חיפה.
עד לעזיבתו השלים וולך שלוש עשרה עונות במדי הפועל חיפה והיה אחד משחקני ההגנה החשובים ביותר של הקבוצה.
צעד זה הותיר רושם רב בעולם הכדורגל הישראלי דאז, בייחוד לאור העובדה שוולך ואנגלנדר נחשבו בעיני אוהדים רבים לסמלים המובהקים של הפועל חיפה.
לאחר המעבר למכבי חיפה שיחק וולך בשורותיה במשך כשנתיים לפני שפרש ממשחק פעיל בשנת 1979.
קריירה כמנהל, עסקן ספורט וכדורגלן במזרח אסיה
מיד לאחר פרישתו ממשחק פעיל, קיבל וולך בהתנדבות את ניהול קבוצת הכדורגל של מכבי חיפה.
במהלך תקופתו כמנהל הקבוצה זכתה מכבי חיפה בשתי האליפויות הראשונות שלה, ב-1984 וב-1985. כמו כן, לאחר שהיה אחראי להדחתו של המאמן ג'ק מנסל, דחף להחתמתו של שלמה שרף ומנע שחרורם של שחקני מפתח רבים, ביניהם אבי רן ורוני רוזנטל.
בנוסף דחף וולך להשקיע בנוער ולהתבסס על כמה שיותר שחקני בית צעירים.
וולך נחשב לנדבך המרכזי להפיכת המועדון לאחד המובילים בכדורגל תוך החדרת דפוסי ניהול מקצועיים ונחשב ל"מוח המקצועי" מאחורי בניית הקבוצה.
במהלך התקופה בה ניהל את מכבי חיפה המשיך לעבוד בחברת הספנות צים, שם עבד עוד כשהיה כדורגלן פעיל, ובשנת 1985 נשלח מטעם החברה להונג קונג לשליחות בת חמש שנים.
במקביל, החל לשחק ככדורגלן בקבוצת מועדון כדורגל הונג קונג, מהליגה הראשונה בהונג קונג שבסין, ושיחק בשורותיה עד 1990.
מכבי חיפה והפועל חיפה הציעו לוולך להצטרף לשורותיהם, ובסופו של דבר, למרות התפקיד שהוצע לו על ידי אנגלנדר להחליפו כיו"ר הפועל חיפה, בחר וולך להשתלב מחדש בהנהלת מכבי חיפה כחבר הנהלה וגזבר הקבוצה, ונציג המועדון בהתאחדות לכדורגל.
במהלך התקופה זכתה הקבוצה פעם אחת באליפות המדינה (1991), ופעמיים בגביע המדינה (1991, 1993).
בשלהי 1993 עזב וולך את הנהלת מועדון הכדורגל, ושנה לאחר מכן הצטרף לאגודת מכבי חיפה כחבר הנהלה.
בשנת 1998 הוא נבחר ליו"ר קבוצת הכדורסל, ובין השנים 1998–2002 שימש כחבר הנהלת איגוד הכדורסל.
ב-1998 התמנה לגזבר אגודת מכבי חיפה ומ"מ יו"ר, ובשנת 1999 נבחר ליושב ראש האגודה, תפקיד אותו מילא עד שנת 2015.
במקביל לעיסוקיו שימש וולך שנים רבות כפרשן ספורט בתוכנית הרדיו שירים ושערים ובמקומונים "קול חיפה" ו"כותרת חיפה".
וולך נולד בקריית ביאליק ובגיל 13 עבר וולך עם משפחתו לחיפה.
את לימודיו התיכוניים עשה בבית הספר הריאלי בחיפה.
לוולך תואר ראשון בהיסטוריה ומדע המדינה מאוניברסיטת חיפה ותואר שני במנהל עסקים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר שחזר מהמונדיאל ב-1970, בעת שרגלו עדיין החלימה משבר ברגלו שהתגלה לאחר המשחק מול שוודיה, גילה וולך שיחידת המילואים הקבועה שלו סיימה כבר את הפעילות המבצעית שלה בעודו שוהה במקסיקו.
הוא החליט לשלוח מכתב לראש אכ"א, האלוף שמואל איל כדי שזה יציבו ביחידה אחרת על מנת ש"יוכל להחזיר חובו למדינה".
ראש אכ"א נענה בחיוב לבקשתו החריגה של וולך שהוצב בקו האש בגזרה המרכזית מול אסמאעיליה.
וולך זכה לביקור ולשבחים מהרמטכ"ל חיים בר-לב ואלוף פיקוד הדרום אריאל שרון שלוו בצמרת צה"ל.
בפעם אחרת, סוקר רבות כאשר יחידתו לכדה חוליית מחבלים בגבול הצפון.
במלחמת לבנון הראשונה שימש וולך כמ"מ בגדוד מילואים של עוצבת חירם, שפעלה בגזרה המזרחית, ואת שירותו במילואים סיים וולך בדרגת רב-סרן.
וולך היה מנכ"ל ויו"ר של חברת מ.
דיזנגוף (צים) ושות', וכיהן כדירקטור בחברות אייר קונסולידטורס ישראל, אלחוט ים, הדרים חיפה, חברת טאל אספקה בינלאומית לאניות, צים דיוטי-פרי, קדם חברת הגשר היבשתי, מכבסת קיטור הקישון, סלע חברה לטכנולוגיה, רמון ביטוח ופיננסים.
ב-4 במרץ 2012 נבחר וולך לתפקיד מנהל לשכת הספנות הישראלית.
שחקן היובל של חיפה בעמדת הבלם הקדמי
נבחר לגדול סמליה ושחקניה של הפועל חיפה במשאל 60 שנה למדינת ישראל
רבי יוחנן מזרחי, מגדולי רבני תימן בסוף המאה ה-16 ותחילת המאה ה-17. מחבר פירוש "המזרחי" על הש"ס (משנה ותלמוד).
נראה כי שמו האמיתי היה רבי זכריא החלפוני, אך הוא כינה את שמו "יוחנן מזרחי", יוחנן כהודאה לה' על שחננו בבנים ונענה לתפילותיו, מזרחי כנראה על שם מקום מגוריו שנקרא "מדנח" שבארמית הוא מזרח.
חי בערים מדנח וגרמא, שניהם באזור העיר רדאע.
באחד משירי ההודאה לה' על שזיכהו בבנים הוא מתפלל שיהיו תלמידי חכמים וכך הוא כותב:
ר' יוחנן מזרחי חיבר פירוש הלכתי על המשנה והתלמוד, משערים שהיה זה חיבור על כל הש"ס (משנה ותלמוד), וממנו שרד רובו של החיבור.
שם החיבור בכללותו נקרא "מזרחי".
עיקר החיבור מבוסס על הלכותיו של הרמב"ם במשנה תורה.
יש מסכתות שכל פירוש המזרחי מבוסס על הרמב"ם ואף במסכתות ששילב בהן פוסקים נוספים, עדיין השפעתו של הרמב"ם היא המכרעת.
מעבר למלאכת ההעתקה, רגיל המחבר לשנות בנוסח ההלכות לבאר בקצרה להחסיר ולהוסיף לאורך כל חיבורו.
יש דמיון מה במגמה בין המזרחי לבין "שלטי הגיבורים" הידוע, ואכן בחלק ניכר מחיבור המזרחי נחלק החיבור לשתי כותרות משנה הנקראות "שלטי הזהב" ו"טירת כסף".
גדולי חכמי תימן במאה ה-17, רבי יחיא בשירי ורבי יצחק ונה מזכירים אותו בחיבוריהם, דבר המעיד על פרסומו ועל גדלותו בעיני בני דורו.
גם גדול רבני תימן במאתיים השנים האחרונות, המהרי"ץ, מצטט את המזרחי בפסקיו, אך נראה כי לא ידע את שם המחבר.
בשנת ה'תשנ"ז, 1997, הוציא לאור בפעם הראשונה הד"ר משה גברא את פירוש המזרחי למסכתות ברכות ופסחים, אולם זהו רק חלק קטן מתוך חיבור רב היקף שעדיין נשאר בכתב יד.
יוחנן לוֹקֶר (נולד ב-17 בספטמבר 1956) הוא יו"ר שירותי בריאות כללית.
קודם לכן כיהן כיו"ר כימיקלים לישראל ולפני כן, שימש המזכיר הצבאי של ראש הממשלה, בדרגת אלוף.
לוקר נולד בירושלים, גדל והתחנך בבת ים, תל אביב ובברלין שם היו לאביו עסקים.
עם שובו לישראל למד בבי"ס יסודי ממ"ד "תחכמוני" בבת-ים ואחר כך בתיכון עירוני א'.
הוא דור תשיעי לילידי הארץ מצד אמו רבקה (לבית הלטובסקי), ילידת הרובע היהודי בירושלים.
אביו, מרטין, ניצול שואה מצעדת המוות למחנות הגירוש בטרנסניסטריה, חבר תנועת בית"ר והאצ"ל, עלה ארצה על סיפון אניית הנשק של האצ"ל אלטלנה.
לוקר התגייס לחיל האוויר בשנת 1976 וסיים קורס טיס במגמת ניווט קרב.
עם סיום קורס הטיס, הוצב בטייסת 107 ובה ביצע מספר תפקידים.
ביוני 1982, בשבוע הראשון למלחמת לבנון, היה לוקר, אז סרן, נווט במטוס הפנטום המוביל שהפציץ שיירה של כוח שריון ורגלים מגדוד 931 באירוע ירי דו-צדדי, הפצצת כוחות חטיבה 943, בו נהרגו 25 חיילים ולמעלה ממאה נפצעו.
ועדת חקירה, בראשות תא"ל (מיל') רפי הר-לב, מצאה שלוקר חלק על הטייס, סגן-אלוף דני שאקי, באשר לזיהוי השיירה, אולם ציית לפקודה.
ב-1984 השתתף בתקיפה של כוחות איראניים באזור העיירה יחפופה בלבנון במהלך מבצע "גוף חי 6".
ב-1985 מונה לסגן מפקד הטייסת.
בתקופת מלחמת המפרץ שימש ראש לשכתו של מפקד חיל האוויר, אביהו בן-נון.
ב-1991 הועלה לדרגת סא"ל, מונה למפקד טייסת 107 ("אבירי הזנב הכתום") בבסיס חצרים והיה לנווט הראשון בחיל האוויר שפיקד על טייסת קרב מבצעית, שהפעילה מטוסי פנטום ("קורנס").
במהלך שירותו הצבאי כנווט קרב, צבר מעל ל-5,000 שעות טיסה על מגוון מטוסי קרב של החיל.
ב-1994 מונה לראש ענף קרב במחלקת מבצעים בלהק האוויר.
ב-1997 הועלה לדרגת אל"ם ומונה לראש מחלקת תכנון וארגון בלהק ראש מטה חיל האוויר.
ממאי 2001 עד 2004 היה מפקד בסיס חיל האוויר חצרים והיה לנווט הראשון בחיל האוויר שפיקד על בסיס טיסה.
בספטמבר 2005 הועלה לדרגת תא"ל ומונה לראש להק האוויר.
במרץ 2008 מונה לראש מטה חיל האוויר.
בינואר 2010 הועלה לדרגת אלוף, מונה למזכיר הצבאי של ראש הממשלה והיה לאיש חיל האוויר הראשון שמונה לתפקיד זה.
כיהן בתפקיד עד נובמבר 2012.
לוקר בוגר תוכנית קרן וקסנר.
לאחר שחרורו מצה"ל מונה ליועץ אסטרטגי לחברת כלל תעשיות, דירקטור בקבוצת גולף א.ק.
במאי 2013 מונה ליו"ר נייר חדרה ולחבר דירקטוריון בקבוצת תעבורה.
כמו כן כיהן כיו"ר מנועי בית שמש.
בשנת 2014 מונה למנכ"ל חברה בת של כלל תעשיות, שתאגד את תחום התעשיות הכבדות בכלל תעשיות.
באוגוסט 2016 מונה ליו"ר כימיקלים לישראל במקומו של ניר גלעד.
בשנת 2014 מונה לראש הוועדה לבחינת תקציב הביטחון, שנודעה בשם "ועדת לוקר".
הוועדה הגישה המלצותיה ביולי 2015. בשנת 2016 היה חבר בוועדה שהוקמה בעקבות מבצע צוק איתן ונגעה לסמכויות הקבינט המדיני-ביטחוני ואופן העברת המידע אליו.
ב-1 במרץ 2020 החל לכהן כיו"ר שירותי בריאות כללית.
לוקר הוא בעל תואר ראשון בכלכלה ובמנהל עסקים מטעם אוניברסיטת בר-אילן (1990), ותואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד (1997), במסגרת תוכנית קרן וקסנר.
לוקר גרוש מגלית ולהם ארבעה ילדים.
אחיו הצעיר ממנו הוא עו"ד הראל לוקר, יו"ר דירקטוריון פז חברת הנפט, לשעבר מנכ"ל משרד ראש הממשלה ויו"ר דירקטוריון תעשייה האווירית.
יוחנן (הנס) לוי היה היסטוריון של הבית השני ובלשן.
חתן פרס ישראל במדעי הרוח לשנת תשי"ז.
יוחנן לוי נולד בשנת 1901 בברלין בירת גרמניה, משחר נעוריו התעניין הן בדברי ימי עם ישראל ובמדעי היהדות, כמו גם בתרבות הקלאסית של העולם היווני והרומי בעת העתיקה, אותם הפך למרכז משנתו האקדמית.
למד באוניברסיטת ברלין אצל חוקרים בעלי שם כמו ורנר יגר , אדוארד נורדן, אדוארד מאייר ואולריך פון ויליאמוביץ-מלנדורף , ממנה קיבל את הדוקטורט בשנת 1926. במקביל ללימודיו האוניברסיטאיים, למד בבית המדרש הגבוה לחכמת ישראל בברלין.
לוי היה ציוני משחר נעוריו, ובשנת 1934, לאחר עליית הנאצים לשלטון, עלה לארץ ישראל.
הוא לימד באוניברסיטה העברית שם היה מרצה לשפה הלטינית ולספרות רומית.
לוי חקר את תקופת הבית השני, תוך הסתכלות של חקר האינטראקציה בין היהדות ליווניות, תוך ניתוח פילולוגי מעמיק של טקסטים ובקיאות רבה בשפות עתיקות ובמדעי היהדות, אסכולה שאליה שייכים גם אביגדור צ'ריקובר ומשה שוובה.
מחקרו היה מועט בכמותו, היות שמת בגיל צעיר, אך פורץ דרך בגישתו.
בתחילת מחקרו עסק בכתבי פילון, ולאחר מכן התעמק בספרות היהודית ההלניסטית ובספרות אבות הכנסייה.
חלק ממאמריו לוקטו וכונסו על ידי תלמידיו וראו לאור בספר "עולמות נפגשים", חמש עשרה שנים לאחר מותו.
בשנת תשי"ז-1957 זכה בפרס ישראל במדעי הרוח, על מפעל חייו ולרגל הופעת ספרו Chaldean Oracles and Theurgy.
נפטר בירושלים, ב-22 ביולי 1945, י"ב באב תש"ה, ונקבר בהר הזיתים.
בתקופת ירושלים המחולקת נהרס קברו, ולאחר כיבוש מזרח ירושלים במלחמת ששת הימים לוקטו עצמותיו בידי חברה קדישא ונקברו מחדש בקבר אחים.
במרכז חקירתו של יוחנן לוי עמדו פילון ותורתו התאולוגית.
אליבא דלוי פיתח פילון את תורתו על בסיס תורת הגנוסיס הקדומה.
על ידי חיי נזירות וסגפנות מתאחד היסוד האלוהי של האדם עם אלוהים, בתהליך המכונה 'השכרות הפכחת'.
בנוסף לכך עסק לוי בהשפעת תורתו של פילון על הנצרות.
כתבי פילון נשתמרו בשפה הארמנית, אך בטקסט לא מעובד דיו.
לוי למד ארמנית בווינה ויצא בשנת 1929 למסע במזרח הקרוב, ברוסיה וארמניה, מטעם האקדמיה הפרוסית למדעים, לצורך העמקת ידיעותיו.
הוא חקר את כתבי פילון במנזר הארמני שבעיר העתיקה בירושלים, והוציא מאמרים רבים על פילון ובהם פירוש ליצירתו, שהתפרסם בשנת 1939, ובכללו תרגום חלקי למקור היווני שאבד.
עבודת הדוקטורט של לוי נקראה sobria ebrietas, עסקה באופי המיסטי בכתביו של פילון ויצאה בדפוס ב-1929.
התייחסות הספרות העתיקה על יהודים ויהדות
יוחנן לוי פיתח את המחקר שהופיע בספרו של תאודור ריינאך, המלקט את כל הטקסטים הספרותיים בעולם היווני והרומי על יהודים ויהדות.
ידועים שני מאמרי המופת שלו: "דברי טציטוס על קדמוניות היהודים ומדותיהם" וכן: "דברי קיקרו על היהודים בנאום הסניגוריה על פלקוס".
מפעלו של לוי נגדע בשל מותו בדמי ימיו, ואותו המשיך והביא לכלל שלמות פרופסור מנחם שטרן בספרו "Greek and Latin Authors on Jews and Judaism", עליו קיבל מנחם שטרן את פרס ישראל.
במשך כל ימי חייו חקר יוחנן לוי את חיי יוספוס פלביוס והתעניין בהשפעתו על ספרות ימי הביניים.
הוא הפריך את התזה המופיעה בספרו של רוברט אייסלר על ישו והוכיח כי בכתבו של קליארכיוס מסולי, היהודי החכם המשוחח עם ישו הוא דמות שטווה בדמיונו הסופר.
(תרגם יוסף ליבס; עם מבוא וביאורים מאת יוחנן לוי).
עולמות נפגשים: מחקרים על מעמדה של היהדות בעולם היווני-הרומאי/ מאת יוחנן לוי.
ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ך 1960.
כתביו הפילוסופיים של פילון/מבחר ערוך בידי יוחנן לוי; עברית יהושע עמיר.
ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשכ"ה 1964.
משה שובה ויהושע גוטמן (עורכים), ספר יוחנן לוי: מחקרים בהלניסמוס יהודי לזכרו של יוחנן לוי ז"ל (תרס"א-תש"ה)..., ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, תש"ט.
כיהן כחבר הכנסת בשנים 1957–1959 מטעם המפלגה הפרוגרסיבית.
כהן נולד בשנת 1917 בלודז' שבפולין, בה סיים את לימודיו בגמנסיה העברית והיה משנת 1935 ראש הקן המקומי של תנועת "הנוער הציוני".
בשנת 1937 עלה ארצה, החל את לימודיו באוניברסיטה העברית והצטרף לגרעין המייסד של קבוצת תל יצחק, בה חי עד שנת 1959. במקביל, בשנת 1938 החל בפעילות בארגון ההגנה והיה פעיל בהנהגה הארצית של "הנוער הציוני" (1939 - 1941).
בין השנים 1946–1950 היה חבר הוועד הפועל הציוני.
במלחמת העצמאות שירת כהן כמפקד פלוגה בחטיבת גולני, בה המשיך לימים בשירות המילואים כמפקד גדוד בדרגת סגן-אלוף.
בשנים 1950–1953 נבחר לחבר הוועדה המרכזת של הסתדרות העובדים הכללית.
פעילותו בתנועת הנוער הציוני נמשכה ובשנת 1957 נשלח מטעם מחלקת הנוער והחלוץ של התנועה להשתלמות באנגליה.
עקב פעילותו במפלגה הפרוגרסיבית, בה היה חבר הנהלה, נכנס באותה שנה לכנסת השלישית במקומו של ישעיהו פורדר.
בתקופה זו היה חבר ועדת חוקה, חוק ומשפט.
בהיותו בגמלאות התמסר כהן להנחלת זיכרון השואה, כחבר הוועד המנהל של מכון "משואה" ובשנים 1990–1997 כיו"ר מערכת השנתון של המכון.
נפטר בשנת 2013, ונקבר בבית העלמין בקיבוץ תל יצחק, אשר היה בין מייסדיו.
אשתו מרים נפטרה שנתיים אחריו, ונקברה לצידו.
המפתח בידי הערבים: לפתרון בעיית הפליטים הערבים (1962)
הנוער הציוני - צמיחתה של תנועה (1976)
יוחנן (הַנס) רודולף לינדנֶר (21 באפריל 1922 – 1982; Hans Rudolf Lindner) היה חוקר אנדוקרינולוגיה ורבייה ישראלי, פרופסור לפיזיולוגיה במכון ויצמן למדע.
חתן פרס ישראל למדעי החיים לשנת תשל"ט (1979).
הנס רודולף לינדנר נולד ב-1922 בשטֶטין שבגרמניה (כיום שצ'צ'ין, פולין).
בשנת 1936, כשהיה בן 14, עזב עם הוריו את גרמניה הנאצית ועלה לארץ ישראל עם אחיו במסגרת עליית הנוער.
הוא למד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל, ובעקבות זאת עסק ברפתנות והתגורר במושב בית יצחק.
במלחמת העצמאות נפל אחיו הגדול אריה.
ב-1950, לאחר המלחמה, נסע לינדנר לסידני שבאוסטרליה ללמוד רפואה וטרינרית.
הוא סיים בהצטיינות וקיבל מלגה ללימודים באוניברסיטת קיימברידג' שבבריטניה, שם למד מדעי הרפואה (ביוכימיה ופיזיולוגיה) והתמקד בלימודי אנדוקרינולוגיה והביולוגיה של הרבייה.
לאחר שקיבל תואר דוקטור בקיימברידג', שב לאוסטרליה בשל התחייבות מוקדמת למספר שנים, ושם שימש כחוקר בכיר באגף לפיזיולוגיה ב-Commonwealth Scientific and Industrial Research Organisation בסידני, בו התרכז בחקר פיטואסטרוגנים.
בשנת 1964 שב לינדנר לישראל והתקבל כחוקר במחלקה לביודינמיקה במכון ויצמן למדע.
כעבור שנה קודם לדרג פרופסור חבר, ולאחר שהות כפרופסור אורח באוניברסיטת קורנל שבארצות הברית, התמנה בשנת 1968 לראש המחלקה (ושינה את שמה למחלקה לחקר ההורמונים).
במרוצת השנים כיהן בתפקידים מנהלתיים נוספים: דקאן הפקולטה לביולוגיה, יושב ראש הוועדה לקידום מדענים וחבר הוועדה המייעצת לנשיא המכון.
נוסף על אלו היה לינדנר חבר בחבר הנאמנים של בית חולים הדסה וכיהן כנשיא האגודה הישראלית לאנדוקרינולוגיה (1973–1978).
לינדנר פרסם מאות מאמרים מדעיים.
עבודתו זכתה להוקרה מקצועית ולהכרה ציבורית: הוא זכה בפרס צונדק לאנדוקרינולוגיה (1972), בפרס ישראל למדעי החיים (תשל"ט–1979) ובפרס רוטשילד בביולוגיה (1982), והתקבל כחבר האקדמיה הישראלית למדעים (תשל"ט–1979).
האגודה הישראלית לאנדוקרינולוגיה מעניקה על שמו את הפרס היוקרתי ביותר הניתן על ידה, המחולק מדי שנה עבור הישגים מדעיים של חוקרים צעירים בתחום האנדוקרינולוגיה.
יוחנן מדמשק (נולד ב-676 לערך – 4 בדצמבר 749; בסורית: ܝܘܚܢܢ ܕܪܡܣܘܩܝܐ - יוחנן דרמסוקיא, ערבית: يوحنا الدمشقي; יוחנא א-דמשקי; יוונית: Ιωάννης ο Δαμασκηνός, יואניס או דמסקינוס) היה נזיר וכומר סורי נוצרי הנחשב לקדוש נוצרי.
יוחנן נולד וגדל בדמשק ומת ככל הנראה במנזר מר סבא שבמדבר יהודה.
הוא היה איש רחב אופקים, ובין תחומי העניין שלו ניתן למנות משפטים, פילוסופיה של הדת, פילוסופיה ומוזיקה.
הוא כיהן כמנהלן ראשי של שליט דמשק (תחת שלטון בית אומיה) וכתב חיבורים בזכות האמונה הנוצרית.
חלק מהמזמורים שכתב נמצאים עדיין בשימוש במנזרים אורתודוקסיים ברחבי העולם.
יוחנן מדמשק נחשב לאחד מאבות הנצרות, לגדול התאולוגים בכנסייה היוונית-אורתודוקסית, ובכנסייה הקתולית הוא נחשב מאז 1883 לאחד ממורי הכנסייה.
נהוג לראותו כמייסד מסורת הפולמוס האנטי–אסלאמי בנצרות.
במחלוקת האיקונוקלסטית נמנה יוחנן על האיקונופילים, שתמכו בציור דמות האלוהים.
על אחד מעמודי מנזר המצלבה ציור של יוחנן מדמשק לצידו של המשורר הגאורגי שותא רוסתוולי, שייתכן וצויר על ידי זה האחרון.
במנזר מר סבא כתב את חיבורו "מקור הדעת".
חיבור זה כולל שלושה חלקים הדנים בפילוסופיה, בכפירה ובאמונה דתית.
בחלק המוקדש לכפירה, מופיע דיון באסלאם, שייתכן כי לא נכתב בידי יוחנן עצמו והוא גם אינו תופס מקום מרכזי, אולם הוא בעל חשיבותו רבה, משום שהוא הניח מעין מתווה ראשוני לוויכוח הנוצרי עם המוסלמים ולמתקפה על מוחמד עצמו.
בחיבור זה מועלית לראשונה הטענה כי מוחמד שאב את כל תורתו מהתנ"ך ומהברית החדשה על פי עצתו של מורהו הנוצרי, הנזיר "אריאנוס" – רעיון שנעשה יסוד חשוב בפולמוס הנוצרי מאוחר יותר.
יוחס לו החיבור המפורסם "בן המלך והנזיר" (שתרגם לעברית ועיבד, כך שיהיה לו תוכן יהודי, אברהם הלוי בן שמואל אבן חסדאי), אך למעשה זה האחרון נכתב על ידי נזיר גיאורגי בן המאה ה-10 (בהתבססו כנראה על סיפורי בודהא).
בתחום המוזיקה הכנסייתית הביזנטית, יוחנן מדמשק נחשב ליוצר ה"אוקטואכוס", הסדרת השירה הכנסייתית (ובפרט שירי תחיית של ישו) ב-8 מודוסים או טונים מוזיקליים הקרויים "אכוס" (מקבילה של הטונים במוזיקה המערבית ולמקאמות במוזיקה של המזרח התיכון) ששורשיהם במודוסים המוזיקליים הידועים בפרובינקיות של האימפריה הביזנטית: 4 הנקראים "אותנטיים" ו-4 הנקראים "פלאגאלים".
החוקרים סבורים שהאוקטואיכוס היה קיים לפניו ושיוחנן הנהיג אותו רשמית על מנת להגן על המוזיקה הכנסייתית מפני שינויים והשפעות זרות.
כמלחין (מלודוס) הראשי של הנוצרים בירושלים, יוחנן מדמשק יחד עם נזירים "סבאים" (ממנזר מר סבא) אחרים (כגון קוסמס הקדוש ממיומה, תאודורוס הקדוש, תאופנס גראפטוס) הובילו את המסורת הירושלמית או "אגיופוליטית" שבישרה שלב חדש בהתפתחות המוזיקה הכנסייתית האורתודוקסית והביזנטית.
הוא הלחין, בין השאר, סוגה חדשה של המנונים הקרויים קאנונים.
מיחסים לו תפקיד בהנהגת מערכת התווים הביזנטית האמצעית.
יוחנן זייד (2 בנובמבר 1920 – 4 בספטמבר 1999) היה איש פלמ"ח, איש כוחות הביטחון הישראלים וחקלאי.
יוחנן זייד נולד ב-1920 בירושלים, לציפורה ואלכסנדר זייד, אח תאום ליפתח ואח לגיורא ולכוכבת.
בשנת 1926 עברה המשפחה לשייח אבריק שבעמק יזרעאל, עקב סכסוך עם חלק מאנשי השומר.
יוחנן למד בבית הספר היסודי של כפר יהושע ואחר כך בבית הספר החקלאי בנהלל.
עקב התנכלויות של ערבים לתחבורה, החליטה אמו להעבירו לפנימייה בבית הספר החקלאי כדורי, אותו סיים במחזור בוגריו השני של בית הספר.
במהלך השנים 1939–1940 עסק בהדרכת נוער בירושלים וארגן גרעין נוער להתיישבות חלוצית.
גרעין זה, יחד עם גרעין נוסף שארגן אחיו, יפתח, במקווה ישראל, הקימו את הקיבוץ גבעות זייד בו הכיר את אשתו, צביה.
מתקופה זו קיימת הגדה של פסח בנוסח לא מסורתי שנכתבה לבני הקיבוץ בשנת 1950 יצאה בהדפסה ליתוגרפית של כתב-יד אומנותי עם איורים מאת יוחנן זייד בהתאם למאורעות התקופה.
ביולי 1943 התגייס כנהג משאית ליחידת תובלה 462 בחזית איטליה, כאשר הפלוגה, שאיבדה אנשים רבים בטביעת הארינפורה, התארגנה מחדש.
זייד היה אחד הבולטים באנשי יחידת הצללים אשר אנשיה נטלו חלק באיתור פליטים יהודים והגשת עזרה ראשונית להם.
הקימה להם נקודת הכשרה צבאית לפליטים היהודים ליד מילאנו והייתה אחראית לתחזוקתה ולהדרכתה.
כמו כן ארגנו את עלייתם הבלתי לגאלית לארץ והיה בצוות שהכין את אניית המעפילים "דב הוז".
במסגרת זו אף נכלא באיטליה ושוחרר על ידי אנשי יחידתו במבצע חשאי.
ב-1946 חזר לקיבוץ גבעות זייד, ובפרוץ מלחמת העצמאות הצטרף לפלמ"ח.
השתתף בקרבות בעמק יזרעאל והגליל ואחר כך הצטרף לחטיבת הנגב במבצע חורב, פיקד על מחלקת ג'יפים בגדוד ה-9 של החטיבה.
בשנת 1967 כתוצאה מהצורך להקים מנגנון ממשל וביטחון ביהודה ושומרון, התנדב לשב"כ ועסק בפעילויות ביטחוניות בשומרון עד אמצע שנות ה-70.
לאחר יציאתו לגמלאות, חזר לביתו בגבעות זייד ועסק בגידול צאן.
נישא לצביה זייד, אב לארבעה.
בוגר המחזור הרביעי של בית הספר המחוזי בגבעת השלושה.
גויס לפלמ"ח בשנת ה'תש"ב ושובץ בפלוגה ג'.
שירת בפלוגות ג' ו-ז' במחלקה הערבית של הגדוד הרביעי.
בליל הגשרים פיקד על הכוח שמשימתו הייתה פיצוץ גשר אדם שעל הירדן (המטען לא פעל ופוצץ בטעות למחרת על ידי קצין חבלה בריטי).
בהמשך הקים זריז את הגדוד השביעי של הפלמ"ח בחטיבת הנגב והשתתף איתו בין היתר בהתקפה על משטרת עיראק סווידאן.
לאחר מכן היה למפקד הגדוד הרביעי, שהשתייך עתה לחטיבת הראל.
בהמשך המלחמה שימש כמג"ד גדוד 122 של חטיבת כרמלי, אך הודח מתפקידו עקב השתתפותו בכנס הפלמ"ח, והוחזר לתפקידו על ידי משה דיין.
לאחר שירותו הצבאי שימש כיו"ר מועצה אזורית רמת הנגב בשנים 1954–1956, כגזבר קיבוץ משאבי שדה בשנים 1971–1975, ופיקח על הקמת קיבוץ רתמים.
היה חבר קיבוץ משאבי שדה.
נפטר בדצמבר 2018, ונקבר בקיבוצו משאבי שדה.
יוחנן טבֶרסקי (כ"ה באייר תר"ס, 24 במאי 1900 – כ"ה בחשוון תשכ"ח, 28 בנובמבר 1967) היה פרופסור לתולדות עם ישראל, עיתונאי וסופר, מעורכי הוצאת "דביר".
טברסקי נולד בשנת 1900 בשפיקוב, שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה), נצר לשושלות אדמו"רי טריסק, רחמסטריווקא וסקווירא.
אביו, הרב מנחם נחום, היה אדמו"ר בוורשה עד השואה.
טברסקי גדל בחצר סבו, רבי יעקב אריה, האדמו"ר מטריסק, שעבר עם חצרו לעיר קובל שבווהלין.
יוחנן למד, בעיקר בעצמו, לימודי קודש וחול והחל בכתיבה בעברית וביידיש.
ב-1918 למד בגימנסיה באודסה, ובשל הפוגרומים באוקראינה, עבר עם משפחתו לבסראביה, שם לימד ולמד בקישינוב.
ב-1921 נסע ללמוד באוניברסיטת ברלין, שם למד בעיקר פסיכולוגיה.
תחילה לימד בניו יורק, ומ-1927 בבית המדרש למורים העברי בבוסטון.
ב-1933 התמנה כפרופסור לתולדות עם ישראל וביקר לראשונה בארץ ישראל.
בישראל נמנה עם עורכי הוצאת "דביר".
ב-1924 החל לפרסם את סיפוריו ב"העולם", ומאז כתב במרבית העיתונים העבריים בארץ ישראל ובארצות הברית.
פרסומיו כללו סיפורים, רומנים היסטוריים, מסות על ספרות ומאמרי ביקורת.
היה חבר ועד אגודת הסופרים העברים.
בשנת תשט"ז זכה בפרס ברנר לספרות.
טברסקי נפטר בסוף שנת 1967 ונטמן בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
באלול תרצ"ז נישא לוורדינה בת משה טמשס מקהיר (מראשוני המושבה זכרון יעקב).
רבי יוחנן טברסקי (ר' יוחנטשע, תקע"ו, 1816 - ד' בניסן תרנ"ה, 1895) מרחמסטריווקה היה אבי ענף חסידות רחמסטריווקא של בית צ'רנוביל.
בנו הצעיר של רבי מרדכי טברסקי "המגיד מצ'רנוביל".
נולד לרבי מרדכי ופייגע בת רבי דוד לייקס.
נישא לחנה בת הרב פנחס קולק, בנו של רבי זאב וולף מז'יטומיר וחתנו של רבי צבי אריה מאליק.
לאחר פטירת אביו בשנת תקצ"ז, החלו אחיו לכהן באדמו"רות.
הוא סירב לכהן באדמו"רות, ורק לאחר מספר שנים, כשהתמנה למגיד בעיירה רחמסטריבקה, החל לנהוג באדמו"רות.
כך למשל, כשבאו אליו חסידים נהג לקצר בתפילתו כדי שלא ימתינו לו.
כך למשל לאחר שאביו אמר עליו נשמת רבי יוחנן בן זכאי, התבטא שהוא שמו יוחנן, ואביו "זכאי".
הוא התבטא שלאחר פטירת אביו כל האחים לקחו אחת מתכונות נפשו של האב, הוא רצה ליטול את ה"גורנישט", כלומר את הענווה, אך אחיו רבי משה קדמו, וכך נשאר לו "גורנישט מיט גורנישט", כלום שבכלום.
כך כמעט שלא אמר דברי תורה לחסידיו.
בסוף ימיו נחשב לזקן האדמו"רים ברוסיה.
מתלמידיו מפורסם הרב עזריאל דוב הלוי בעל ה'פרי דעה'.
בשנת תשע"ח יצא עליו הספר "שופריה דרבי יוחנן" (בארא פארק תשע"ח) הכולל את תולדותיו בהרחבה.
רבי דוד טברסקי (ה'תקצ"ז - י"א בטבת ה'תרע"ה) כיהן בזלטיפולי.
רבי מרדכי טברסקי (ה'תקצ"ט - י"ז באייר ה'תר"פ), כיהן לצד אחיו ברחמסטריווקה, עלה בה'תרס"ו לארץ ישראל וכיהן בירושלים.
רבי מנחם נחום טברסקי (ה'ת"ר - כ"ח בשבט ה'תרצ"ו), כיהן לצד אחיו ברחמסטריווקה, עלה בה'תרפ"ו לארץ ישראל וכיהן בירושלים.
רבי זאב טברסקי (ה' באדר ה'תרי"א - כ' בסיון ה'תרצ"ז), כיהן לצד אחיו ברחמסטריווקה, עלה בה'תרצ"ד לארץ ישראל וכיהן בירושלים.
שיינדל אשת רבי משה מטיטשלניק
פייגא אשת בן דודה רבי יעקב אריה לייב טברסקי מטריסק
מלכה אשת רבי יצחק מבויאן
חוה אשת בן דודה רבי מרדכי משפיקוב.
הרב יוחנן זרחי (במקור, "זופוביץ") (ה'תרל"ד, 1874 – כ"ב בכסלו ה'תש"ז, דצמבר 1946) היה רב בליטא ומזכיר אגודת הרבנים בליטא, ולאחר עלותו לארץ ישראל כיהן כרבה הראשי האשכנזי של טבריה.
נולד באיישישוק שבליטא, בנם של הרב חיים יהודה ליב זופוביץ (שכונה גם "העילוי מאיישישוק" "דער איישישקער" וכיהן כראש ישיבת גרודנה ואף נבחר כמועמד מטעם מפלגת החרדים בבחירות לוועד הקהילה בשנת 1919) ורבקה בת אריה אידלס.
למד בישיבות בליטא ובגיל 20 הוסמך לרבנות.
בשנת תרנ"ו (1896) נישא לדובה, בת אליעזר זוראבסקי.
לאחר נישואיו למד בכולל אברכים בווילנה.
בשנת תר"ס (1900) התמנה כרב של קהילת מיאדל שבליטא.
במלחמת העולם הראשונה עבר לווילנה ופעל לעזרת הרבנים הפליטים.
לאחר המלחמה התמנה כרבה של קהילת סימנה .
כיהן כרב בעיירה ספיזישוק ובשנת תרפ"ד (1924) עבר לכהן כרב בעיירה רדווילישקי.
לאחר שנבחר למזכיר אגודת הרבנים בליטא עזב את הרבנות.
היה חבר מרכז המזרחי בליטא והשתתף מטעם רשימתו בקונגרס הציוני השנים-עשר (1921) בקרלסבאד.
תמך ב"החלוץ המזרחי" וב"קרן העלייה" שלו.
ביתו שימש אכסניה לשליחי ארץ ישראל מכל הזרמים.
עלה לארץ בשנת תרצ"ד (1934), לאחר ששש בנותיו ובן אחד כבר עלו לארץ ישראל.
לאחר מותו של הרב משה קליערס, התמנה לרב הראשי האשכנזי של טבריה, בעוד הרב אשר זאב ורנר מכהן כאב"ד טבריה, מטעם העדה החרדית בעיר.
הוא שינה את שם משפחתו לשם עברי, על שם אביו (זרחי = זופוביץ רב חיים יהודה).
כיהן בתפקידו כרב הקהילה גם ב"ליל הטבח בטבריה" (2 באוקטובר 1938) שבמהלכו נרצחו 19 מתושבי קריית שמואל, ועד יום פטירתו.
פיתח קשרים עם יישובי הסביבה וסייע ליישובים הדתיים שקמו בעמק בית שאן ובגליל התחתון.
נפטר בטבריה בשנת תש"ז (1946) ונקבר בבית הקברות העתיק.
בשנת תשי"ד (1954) החליטה העירייה לקרוא על שמו את בית הכנסת בשיכון ב' בטבריה "אור זורח" (שנקרא היום "שער אשר"), אך עם השנים, הועתקה ההנצחה לבית המדרש שבכניסה לבית הכנסת "אוהל נחום" בקרית שמואל בעיר, הממוקם מעל מקום מגוריו במהלך כהונתו.
בנו, עו"ד שלמה זופוביץ, שכיהן כמנהל בית הספר בגטו קובנה החל מינואר 1941, ובני משפחתו, נספו במחנה הריכוז טרזיינשטאדט בשנת 1944. בתו חנה נישאה להוגה הדעות הציוני-דתי מאיר אור.
יוחנן לָקיצֶביץ (נולד ב-20 בפברואר 1943) הוא צייר, אנימטור ואמן קריקטורות ישראלי יליד יוגוסלביה.
בסוף שנות השישים של המאה ה-20 למד אנימציה במחזור הראשון של היחידה לאנימציה בבצלאל.
לאחר לימודיו הצטרף כמעצב, לטלוויזיה הישראלית, שם עבד עד שנת 2005. במסגרת עבודתו יצר קטעי אנימציה, גרפיקה ועיצב תפאורות לתוכניות שונות.
בין יצירותיו פתיח האנימציה וקטעי אנימציה נוספים לתוכנית "ניקוי ראש" (1974–1976), קטעי אנימציה לתוכנית "ריצ'רץ'" (1975–1980), עיצוב הבובות עבור התוכנית "שלוש ארבע חמש וחצי" (1980), קטעי מעבר לאירוויזיון 1979 ועוד.
בנוסף לעבודתו בטלוויזיה הישראלית פרסם לקיצביץ קריקטורות בעיתונים "חדשות" "מוניטין" ו"קול ירושלים", אייר ספרי ילדים רבים ובהם "דבורה עומר מספרת על הרצל" (1998), ויצר את הדמות "שוש" שהפכה למותג של חברת "עלית".
בין השנים 2000–2003 יצר סדרת קריקטורות יומיות שליוו קטעי תחזיות מזג האוויר.
בשנת 2006 ראה אור ספר הקריקטורות שלו "כלוב הזהב".
לקיצביץ נשוי ליהודית, מורה, ובני הזוג הם הורים לשתיים: נעמי ותמר.
1967–1971 בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
2007 "כלוב הזהב", בית אריאלה, תל אביב-יפו
2009 "מסך ליוצר אנימציה - יוחנן לקיצביץ'", המוזיאון הישראלי לקריקטורה וקומיקס, חולון
2009 בית אריאלה, תל אביב-יפו
2011 "כלוב הזהב", דיזנגוף סנטר, תל אביב-יפו
2013 "בין הכיסאות", גלריה בית האמנות, מבשרת ציון
2014 "כלוב הזהב", המוזיאון הישראלי לקריקטורה וקומיקס, חולון
גדעון רייכר וחיים שפירא, דרך גבר בעלמא, ספרי עידן, 1977.
גידי קורן, עלילות שובי דובי, ספריית הפועלים ,1979
לאה גרונוביץ, דבננה, הקיבוץ המאוחד ,1979
צבי רימון, מה העניינים: ספורים שאפשר לשכח, אלישר 1980
גידי קורן, צבעלונים: איך צבע ועוד צבע עושים בלון, ישראתז, 1982
לאה נאור, לא בכיתי הפעם, כתר, 1983
עמרי יבין, הארנבת והצב ועוד., כנרת, 1988
עמרי יבין, החברים של שוש 1: זה שלי וזה שלי!, כתר, 1997 עמרי יבין, החברים של שוש 2: נולד לי אח גדול, כתר, 1997
שלמה אבס, יש מפלצת באגם, ספרית פועלים, 1998
עומר, דבורה, דבורה עומר מספרת על הרצל, זמורה ביתן ,1998
קובי אריאלי, עולם כמנהגו, יפה נוף ,2005
לאה צבעוני, אני מלכה ולא אפס, הוצאת צבעונים, 2005
רינה לוינזון, מי יתפר מעיל לפיל?, צבעונים, 2006
עדנה מיטווך-מלר, הבטחנו זה לזה, צבעונים, 2006
דורון שלפר, כסף זה לא הכל, צבעונים, 2007
שוש אשכנזי, רחל שיין ארגמן, רועי קצר ראי, צבעונים, 2007
מיכל סנונית, ירמיאו החתול, מודן, 2008
נולד בסביבות שנת ה'ר' (1440) באלזס, חבל צרפתי הגובל בשטחי גרמניה ושווייץ; אז, חלק מהאימפריה הרומית הקדושה.
הוריו שלחוהו ללמוד תורה בישיבותיה של גרמניה, ומשהשלים את לימודיו חזר לארץ מולדתו והיה לרבן של כמה קהילות יהודיות בחבל אלזס.
שיא פעילותו היה בסוף המאה ה-15 ובתחילת המאה ה-16, אז התיישב בה והקים בה ישיבה ברישיון ממשלתי.
אביו, הרב אהרן לוריא, היה מידידיו של המהר"ם מינץ שעמד עמו בקשרי מכתבים.
בחלק מהמכתבים מזכיר המהר"ם מינץ את בנו יוחנן, ואחרי מות אביו המשיך להתכתב עם הבן.
משפחתו משפחת לוריא הייתה מפורסמת ומיוחסת לרש"י וממנו לדוד המלך.
אחיו, הרב יחיאל לוריא היה רבה הראשון של בריסק דליטא הידוע בשמו, אבי סבו של המהרש"ל.
כתבי יד רבים שלו נשתמרו, דבר המראה על תפוצתם הרבה; חלקם נמצאים בבית הספרים הלאומי בירושלים.
נדפס לראשונה בקראקא ה'שנ"ז (1597).
ספר "משיבת נפש", פרשנות בסגנון אגדתי על התורה, המבוססת על דרכו של רש"י בפרשנות המקרא.
לספר צורפו סיכומי ויכוחים שניהל עם נוצרים כדי להפריך את טיעוניהם נגד היהדות.
כתבי יד נפרדים של חלק פולמוסי זה, נקראו "תשובת המינים"
ספר זה מצוטט רבות על ידי חכמי אשכנז בדורות שאחרי המחבר, כמו רבי נפתלי הירץ טריוויש מפרנקפורט, ורבי נתן שפירא מהורדנה.
בדור שאחריהם, רוב הספריות הפרטיות רכשו ספרי דפוס, וכתבי היד הפכו לנדירים.
מסיבה זו, "משיבת נפש" שלא נדפס, נדחק וירד מסדר יומם של תלמידי החכמים.
יצא לאור מכתבי יד בעריכת הרב יעקב הופמן, ירושלים: מכון ירושלים, תשנ"ג.
רבי יוחנן טברסקי (אב ה'תר"ס, 1900 – כ' בכסלו ה'תשמ"ב, דצמבר 1981) היה האדמו"ר מרחמסטריווקה בירושלים.
נולד ברוטמיסטריבקה (אז האימפריה הרוסית, כיום אוקראינה), לרבי דוד טברסקי ולשפרה (בת רבי אברהם יהושע העשיל טברסקי).
בתחילת המהפכה הקומוניסטית, נתפס כשהוא לומד תורה וכמעט הוצא להורג.
בעזרת סרטיפיקט מסוג B2, בשנת ה'תרפ"ו עלתה משפחתו, בראשות הסב רבי מנחם נחום, לארץ ישראל.
למד בישיבת שפת אמת של חסידות גור.
לאחר פטירת אביו, בשנת ה'תש"י, מונה לממלא מקומו.
הוא פתח את ישיבת מאור עיניים לזכר אבי השושלת רבי מנחם נחום מצ'רנוביל.
לאחר שחרור הכותל המערבי נהג לפקוד אותו הרבה.
הוא נהג בפשטות ובמאור פנים עם תלמידיו.
בתקופתו החלה להיווצר חצר בחסידות רחמסטריווקא, לאחר שבשני הדורות הקודמים של האדמו"רים בירושלים, לא התפתחה חצר סביב האדמו"רים.
נקבר באוהל אדמו"רי רחמסטריווקא בהר הזיתים.
נישא לאסתר רבקה, בתו של גבאי הצדקה רבי נחמן יוסף וילהלם, שחמיו היה בן למשפחת אזולאי, המתייחסת לחיד"א.
בנו הגדול, רבי ישראל מרדכי, מילא את מקומו בישראל.
רבי חי יצחק, ממלא מקומו בבורו פארק.
חתנו של רבי יעקב יוסף טברסקי מסקווירא.
הרב זאב ראש ישיבת מאור עיניים.
חתן רבי לוי יצחק קלוגהויפט מסטרעליסק לונדון.
בנו הרב דוד טברסקי, רב קהילת רחמסטריווקה בירושלים.
חתנו רבי מאיר יצחק אייזיק רוזנבוים, האדמו"ר מנדבורנה בירושלים.
הרב מנחם נחום מנהל ישיבת מאור עיניים.
חתנו של הרב שמחה בונים דוד סופר מחבר הספר "עיטור סופרים".
חתנו רבי יעקב דן שטרן האדמו"ר מסטריקוב ירושלים
חתנו רבי יחיאל מיכל טברסקי האדמו"ר מסקווירא בורו פארק
הרב יהושע העשיל (-ד' בתמוז תשס"ו).
בנו הרב מתתיהו טברסקי, רב קהילת רחמסטריווקה בביתר עילית.
הרב אברהם דב, חתנו של רבי מרדכי הגר מויז'ניץ מונסי
בתו חוה, אשת רבי יצחק מאיר פלינטנשטיין מקופיטשניץ, נפטרה בצעירותה בשנת ה'תשכ"ב.
נולד בטולצ'ין לרבי דוד מרדכי.
בילדותו היגר אביו לארצות הברית.
בבחרותו, עלה לארץ ישראל ללמוד בישיבה וקיבל היתר הוראה מר' יוסף חיים זוננפלד זצ"ל, ור' יצחק ירוחם דיסקין זצ"ל.
הוא למד בישיבת אוהל משה ואצל רבנים נוספים.
בשנת תרפ"ז חזר לבית אביו.
נישא לצפורה פערל, בתו של רבי משה לנגר, האדמו"ר מסטרטין טורונטו, והתגורר לאחר נישואיו במונטריאול.
הוא פתח בית מדרש בשם "קהל חסידים - קהלת דוד" וכיהן שם כאדמו"ר.
בשנות השואה היה פעיל בהצלת יהודים ובעזרה לקליטתם.
בשנת תש"א הוא סייע לחסידי חב"ד להקים את ישיבת תומכי תמימים במונטריאול.
בשנות בחרותו כשהיה בארץ ישראל היה מקורב לרבי נח גד וינטרוב.
בשנת תשט"ו עלה לארץ ישראל והתגורר בשערי חסד, בית הכרם ולבסוף עבר לבית וגן ופתח שם בית מדרש.
הוא נהג בפשטות ובצניעות, ונהג לבזות את עצמו בהנהגות מוזרות, כגון גלגולי ראש.
הוא ראה את עצמו כחסיד גור, והלך תדיר לטישים של האדמו"רים.
בסוף ימיו החלו להתקבץ סביבו חסידים.
בשנתיים האחרונות לחייו התגורר בבני ברק, שם נפתח בית כנסת של החסידות, הפועל עד היום.
בתו היחידה גיטל מירל בריינדל לאה נישאה לישראל צבי וינברג, שנטה לתנועת המזרחי.
בנם, רבי יצחק מנחם, הוכתר על ידי מרבית החסידים לאדמו"ר.
נכדם, הרב אמיתי מלכיאל-טברסקי, הוכתר לכהן כאדמו"ר באשדוד.
לאחר פטירתו יצא הספר "שיח יחוננו" מדברי תורתו על חנוכה ועניינים שונים.
נכדו מרדכי וינברג הוציא לאור יומנים ורישומים מחייו בספרים: "אמרתך חייתני", "דתשרי על עמיה", "כי חיים הם למוצאיהם".
רבי יוחנן בן יוסף טרייוויש (נולד: 1490 ה'ר"ן איטליה נפטר: 1557 ה'שי"ז) היה רב מחכמי איטליה, דיין, פוסק, מורה, מגיה ספרים, משורר, ומראשי קהילת יהדות איטליה.
ידוע בעיקר בשל חיבורו קמחא דאבישונא על התפילות והפיוטים בנוסח איטליה, שנדפס במחזור בולוניה ש"א.
על פי מסורת משפחתו, שהגיעה לאיטליה מצרפת, היה טרייוויש בן לשושלת רבנים, דור אחר דור עד לרש"י (שם המשפחה טרייוויש, התקבל על שם טרוייש עירו של רש"י).
ייסד את בית הכנסת האשכנזי בפדובה.
למרות גדולתו בתורה, ולמרות שנחשב כפוסק בולט, לא שימש טרייוויש ברבנות.
לפרנסתו, הוא בחר לו כמקצוע את ההוראה, בבתיהם של יהודים עשירים באיטליה, אשר תמורת הקניית תורה לילדיהם, סיפקו לו מגורים כלכלה ושכר.
יוחנן לבנון (27 באפריל 1933 – 31 באוקטובר 2008) היה איש חיל האוויר, מדען, מאדריכלי הלוחמה האלקטרונית בצה"ל, חתן פרס ביטחון ישראל, ופרס קפלן לפריון העבודה.
לבנון נולד במיקולוב, עיירה קטנה ליד קטוביץ שבפולין, להוריו הרברט (אברהם) ויהודית ויסנברג, בעליו של מפעל ליינות ומשקאות חריפים בעיר, ומורה למתמטיקה.
הבית במהותו היה חילוני, אם כי ההורים שמרו על מנהגי יהדות בסיסיים, כגון נרות שבת, סדר פסח, וחגי ישראל.
ב-1 בספטמבר 1939, עם פלישתן של גרמניה הנאצית וברית המועצות לפולין, עמד יוחנן להתחיל את לימודיו בבית הספר היסודי.
בעקבות הפלישה, נמלטה המשפחה, באותו יום, לוורשה, ויוחנן החמיץ את היום הראשון ללימודים.
בוורשה גרו עד אפריל 1940, אז המשיכו בבריחתם, נסעו ברכבת לאיטליה, תוך שהם מצוידים במסמכים מזויפים, ושהו 3 חודשים בעיר הגבול טריאסטה, עד שהתאפשר להם לנסוע ברכבת לאיסטנבול.
לאחר כמעט שנה של שהייה בטורקיה, נאלצו הילדים להיפרד מהוריהם, והועלו על רכבת ניצולי שואה שנסעה לארץ ישראל דרך טריפולי וביירות שבלבנון.
ההורים הצטרפו לשני האחים באוקטובר 1942.
בישראל נשלח ללמוד בכפר הנוער אהבה שבקריית ביאליק, ורק כשסיים את לימודיו בכיתה ח' עבר להתגורר עם אמו בתל אביב.
את לימודי התיכון המשיך בתיכון הטכני מונטפיורי שבתל אביב.
בגיל 17, התגייס לצה"ל לקורס טכנאים של חיל האוויר, לאחריו שירת 4 שנים כטכנאי מכ"ם.
בשנת 1954 התנדב לקורס טיס, אותו סיים כנווט קרב, ובתפקיד זה השתתף בקרבות במבצע סיני, כאיש טייסת הדקוטות, שהצניחה את כוחות גדוד 890, בפיקודו של רפול, במעבר המיתלה.
את שירותו הצבאי המשיך בקבע, תוך שהוא משלב לימודים אקדמאיים בטכניון (הנדסת חשמל - סיים בהצטיינות), ובאוניברסיטת בראון שברוד איילנד (מתמטיקה שימושית).
בשנת 1963 השתתף כקצין בכיר, במשלחת חיל האוויר לארצות הברית, אשר הביאה לישראל את טילי ההוק, לימים סיפר מפקד המשלחת, כי לבנון התגלה כאחד הקצינים הטכניים הטובים במערך טילי ההוק.
כאשר חזר מן הלימודים בארצות הברית, היה מאדריכלי תחום המודיעין האלקטרוני והלוחמה האלקטרונית של חיל האוויר.
לאחר מלחמת יום הכיפורים נסע יחד עם עודד ארז לארצות הברית להציג מערכת SA-6 שנפלה שלל.
ב-1975 הוא השתחרר מחיל האוויר, ותרומתו לחיל התממשה באופן דרמטי שבע שנים אחר כך במלחמת לבנון הראשונה, כשבאמצעות המודיעין, והלוחמה האלקטרונית גבר המטוס על טילי הנ"מ.
על עבודתו שכללה פיתוח ייחודי של מערכות ההגנה האווירית והלוחמה האלקטרונית זכה לבנון ב-1983, בפרס ביטחון ישראל.
עם שחרורו מהצבא, המשיך לבנון לייצג את חיל האוויר כמדען, בפרויקט מודיעיני תעופתי מסווג, שהתקיים בשיתוף פעולה עם חברת "אי-סיסטמס" בעיר גרינוויל שבטקסס.
הפרויקט עסק בהתקנת מערכות ביון מכ"ם, מערכות תקשורת ומערכות בקרה ("ברבור"), על גבי מטוסי בואינג 707 של חיל האוויר.
בנובמבר 1977, במהלך שהותו בארצות הברית, לבנון היה מעורב בתאונת מטוס פייפר חד- מנועי אותו הטיס, לבנון נכווה ונפצע קשה מאוד, ורק לאחר כשנה וחצי של אשפוז וטיפולים בבתי חולים בארצות הברית, חזר לתקופה קצרה לעבוד בפרויקט בארצות הברית.
בשנת 1982 הצטרף לחברת הטכנולוגיה הישראלית אלסינט, שהתמחתה בפיתוח, יצור ושיווק פתרונות לדימות רפואי, לרפואה גרעינית, לטומוגרפיה ממוחשבת (CT), והייתה מובילה בתחומים אלו בעולם.
הפיתוח הטכנולוגי המהיר של ה-MRI בישראל, השיג תוך זמן קצר את הטכנולוגיה של מתחרים מובילים בעולם בתחום, כחברת ג'נרל אלקטריק, שלימים רכשה את הזכויות על הטכנולוגיה, מאלסינט.
בשנת 1984 זכה לבנון בפרס קפלן לתעשייה, שהוענק לו על ידי נשיא המדינה מר חיים הרצוג בעבור פיתוח ה-M.R.I.
לבנון המשיך עוד שנים להיות מועסק בעולם המדעי, בין השנים 1994–1999, היה המדען הראשי בחברת "רובה-קשת" שפיתחה טכנולוגיית תקשורת ייחודית שעליה נרשם ואושר פטנט על שמו.
לבנון התגורר בהרצליה פיתוח עד לפטירתו .
נפטר ב-31 באוקטובר 2008 בגיל 75, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ עינת .
היה נשוי בעבר לציונה, אב לבן ובת, וסב לשישה נכדים.
יוחנן מוּפְס היה רב קונסרבטיבי אמריקאי ופרופסור למקרא וחקר המזרח הקדום בבית המדרש לרבנים באמריקה (JTS).
פרסם מאמרים רבים במקרא, שפות שמיות, היסטוריה של המזרח הקדום ומחשבת ישראל.
נולד ברובע קווינס בניו יורק.
ב-1954 הוסמך לרבנות על ידי בית המדרש לרבנים באמריקה והחל ללמד במוסד.
במקביל קיבל תואר דוקטור בלימודי המזרח הקדום מאוניברסיטת פנסילבניה.
ב-1970 נשא לאשה את יוכבד יהודית הרשלג והשניים חילקו את זמנם בין ביתם בניו יורק ובין דירתם בירושלים.
במשך כארבעים שנים נאבק מופס עם מחלת פרקינסון.
במסגרת עבודתו החיל מופס את עקרונות המחקר הפילולוגי-היסטורי על חקר המקרא.
עבודתו הראשונית על מכתבי יב, שראתה אור ב-1969 בספר Studies in the Aramaic Legal Papyri from Elephantine, ניתחה אוצר של תעודות משפטיות בארמית שנכתבו בקהילה היהודית ששכנה באי יב שבמצרים במאה ה-5 לפנה"ס, ביחס לקובצי חוקים ממצרים העתיקה וממסופוטמיה והשוותה אותם עם חוקי המקרא.
ספרו "אהבה ושמחה: חוק, לשון ודת במקרא ובספרות חז"ל" (Love and Joy: Law, Language and Religion in Ancient Israel ;1995) ניתח את התהוותה של תרבות ישראל הקדומה תוך ניתוח משווה עם כתבים של תרבויות סמוכות באמצעות שילוב כלים תאולוגיים, היסטוריים ופילולוגיים.
ספרו "אישיותו של אלוהים: תאולוגיה מקראית, אמונה אנושית ודמות האל" (2008; The Personhood of God: Biblical Theology, Human Faith And the Divine Image) מציג תזה תאולוגית-פילולוגית על דמותו של אלוהים כדמות אישית, בעלת סממנים אנושיים.
אהבה ושמחה: חוק, לשון ודת במקרא ובספרות חז"ל, הוצאת מאגנס, 1995 על הספר באתר ההוצאה
אישיותו של אלוהים: תאולוגיה מקראית, אמונה אנושית ודמות האל, הוצאת כתר ומכון הרטמן, 2008
יוחנן התשעה עשר, נולד בשם רומנוס, רוזן טוסקולום (באיטלקית: Romanus dei conti di Tuscolo; 975 – 6 באוקטובר 1032) היה אפיפיור ברומא בין השנים 1024–1032.
רומנוס נולד בשנת 975 ברומא, כבן לגרגוריו הראשון, רוזן טוסקולום, ואחיינו של האפיפיור יוחנן השנים עשר.
בצעירותו הוא פנה ללימודי כמורה, ועד מהרה טיפס בסולם הדרגות בכנסייה, וב-7 ביולי 1017 מונה לקרדינל על ידי אחיו האפיפיור בנדיקטוס השמיני.
לאחר מותו של אחיו בנדיקטוס השמיני, נבחר רומנוס כאפיפיור ב-14 במאי 1024. יוחנן התשעה עשר מילא תפקיד חשוב בפילוג הכנסייה הנוצרית, לאחר שסירב להגדיר את תחום השפעתו של פטריארך קונסטנטינופול במזרח, ולאחר שחזר בו מכוונתו לתת שוחד גדול ולהעניק לפטריארך את התואר ה"אקומני".
לאחר מותו של היינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1024, תמך יוחנן התשעה עשר בקונרד השני, מלך גרמניה, ואף הכתירו לקיסר בשנת 1027. בשנת 1025 הוא תמך בהכתרתו של בולסלאב הראשון, דוכס פולין למלך, ואף שלח לו את כתר ההכתרה.
ב-6 באוקטובר 1032 מת יוחנן התשעה עשר ברומא.
במקומו מונה כאפיפיור אחיינו בנדיקטוס התשיעי.
יוחנן ווזנר (1933–2017) היה פרופסור באוניברסיטת תל אביב, בית הספר לעבודה סוציאלית ע"ש בוב שאפל, ופעל רבות בתחומי ההוראה, החינוך והטיפול.
הוא היה ראש בית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב (שתי קדנציות).
היה ממייסדי עמותת עלם (עזרה לנוער במצוקה), ובהיותו יו"ר העמותה יצק את חזונה ובנה את תשתיתה המנהלית והמקצועית.
תחומי מומחיותו כללו עבריינות נוער, פנימיות, עבודה קבוצתית וטיפול התנהגותי.
בתחומים אלה ערך מחקרים וכתב מאמרים וספרים.
יוחנן ווזנר נולד ב-1933 בבודפשט, הונגריה.
עבר כילד את מלחמת העולם השנייה ואת השואה בגטו בודפשט.
לאחר המלחמה ולאחר שסיים את לימודיו בחטיבת ביניים בבודפשט, עבר לגור עם הוריו בסומבטהלי.
ב-1949 עזב את הונגריה באופן בלתי ליגלי ובסכנת נפשות חצה את הגבול לאוסטריה ומשם נסע לאנגליה ולמד בישיבה במשך שנה.
משפחתו – הוריו ואחיו - נשארו בהונגריה שמעבר למסך הברזל.
ב-1951 למד בסמינר למדריכים של עליית הנוער, שם הונח הבסיס לזהותו המקצועית, אשר הלכה והתעצמה עם השנים.
בשנים 1952 עד 1968 עבד כמדריך, רכז חינוכי ומנהל במוסדות עליית הנוער ובמוסדות לעבריינים צעירים של משרד העבודה והרווחה.
במקביל למד עבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1968–1971 למד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם סיים את הדוקטורט בעבודה סוציאלית.
ב-1971 חזר לישראל לתפקיד הממונה על מעונות החסות לעבריינים צעירים של רשות חסות הנוער במשרד הרווחה.
בתקופה זו ערך פרויקט ניסויי חדשני של טיפול התנהגותי בעבריינים צעירים במעון גילעם.
היה בין הראשונים שלימדו ויישמו בארץ את הגישה ההתנהגותית (הגישה הביהביוריסטית).
בהיותו בארצות הברית נפגש עם תורמים ויזמים יהודים אמריקאים ותכנן עמם את הקמת עמותת עלם אשר נועדה לתת סיוע לנערים ונערות במצוקה.
לאחר צאתו לגמלאות המשיך להתנדב לעלם והיה חבר הוועדה המקצועית שלה.
כמו כן התנדב לעמותות המסייעות לניצולי השואה.
במשך חמש שנים היה חבר בוועידת התביעות ואחר-כך חבר בוועדה האקדמית המייעצת של הקרן לרווחה לנפגעי השואה בישראל.
יוחנן ווזנר נפטר ב-2017 בירושלים ונקבר בהר המנוחות.
השאיר אחריו את רעייתו יעלה, לה היה נשוי 62 שנים.
יוחנן ווזנר פרסם ספרים ומאמרים מדעיים בתחומי התמחותו.
תל אביב: הוצאת בית הספר לעבודה סוציאלית, אוניברסיטת תל אביב.
יוחנן כהן גדול היה כהן גדול בבית המקדש השני שתיקן תקנות חשובות ומוזכר מספר פעמים בספרות התנאים.
רבים מזהים אותו עם השליט החשמונאי יוחנן הורקנוס הראשון.
הגמרא במסכת ברכות מספרת עליו ששימש בכהונה גדולה למשך שמונים שנה, ובסוף ימיו כפר בעיקר - .
מכאן נעשה יוחנן כהן גדול לסמל לאדם צדיק שהפך לרשע.
במחקר מקובל לזהות את יוחנן כהן גדול עם השליט החשמונאי, הנשיא יוחנן הורקנוס הראשון.
על חלק ממטבעות יוחנן הורקנוס הראשון נכתב "יהוחנן כהן גדול".
במגילת תענית מוזכר יוחנן כהן גדול כשליט ששמו נכתב בשטרות לאחר ניצחון החשמונאים.
כך נראה גם מדבריו של יוספוס פלאביוס, לפיו יוחנן "ניהל את המדינה באופן נעלה...
הנבואה אליה מכוון יוספוס היא אותה נבואה המוזכרת במסכת סוטה על יוחנן כהן גדול - (בעברית: "ניצחו הצעירים שהלכו לעשות מלחמה נגד אנטיוכיה" כלומר נגד הממלכה הסלאוקית), אותה יוספוס מזכיר בפירוש במקום אחר.
בנוסף, יוספוס מזכיר את הפיכתו של יוחנן הורקנוס מפרושי לצדוקי.
הרב אהרן הימן בספר תולדות תנאים ואמוראים, מסביר את האמירה שהפך לצדוקי לאחר 80 שנות כהונה, בעוד שיוחנן הורקנוס כיהן רק 30 שנה.
לדבריו, 80 השנים שכתבו חז"ל כוללות את כל שנות הכהונה הגדולה של מלכי החשמונאים.
הרב הימן מפרט את מעברו של יוחנן מפרוש לצדוקי, ומאריך לספר את קורותיו.
בתחילה הכניס יוחנן את הצדוקים לתוך שלטונו בכדי להשכין שלום פנימי בין כלל תושבי הממלכה, וכדי להנות מסיוע הצדוקים שהיו העשירים ואנשי המלחמה.
בתהליך איטי נכנסו הצדוקים לעמדות רבות, עד שבסוף סכסכו בין יוחנן לבין חכמי הפרושים (במעשה אלעזר בן פועירה) על מנת ליצור נתק ביניהם ולשמור על בלעדיות בשלטון.
עם זאת, זיהוי זה לא היה מובן מאליו בקרב חכמי ישראל בימי הביניים.
בתלמוד הבבלי נחלקו האמוראים אם יש לזהות את יוחנן כהן גדול עם אלכסנדר ינאי, ממלכי בית חשמונאי.
לדעת האמורא אביי, יוחנן הוא ינאי המלך, ולדעת רבא ינאי ויוחנן הם שני אנשים נפרדים.
הרמב"ם סבר שהוא יוחנן בנו של מתתיהו מנהיג מרד החשמונאים; אבל במשנה תורה כתב שהוא היה כהן גדול לאחר שמעון הצדיק.
רבי אברהם זכות בספר יוחסין השלם זיהה את יוחנן כהן גדול, זה שעשה את שתי הפרות ותיקן את התקנות הרבות, בתור יוחנן אביו של מתתיהו בן יוחנן.
הוא תלמידו של אנטיגנוס איש סוכו, וקיבל ממנו ביחד עם יוסי בן יועזר ויוסי בן יוחנן בשנת ג'ת"ק, 92 שנים לאחר בניין בית שני.
גם ספר שלשלת הקבלה מסכים איתו.
עם זאת את האמירה ששימש 80 שנה ונעשה צדוקי, מייחס ספר היוחסין ליוחנן הורקנוס הראשון.
לדעת מפרש המשנה תפארת ישראל, ישנם שני יוחנן כהן גדול, אחד צדיק ששימש לאחר שמעון הצדיק ותיקן את התקנות שלהלן, ואחד צדיק שהפך לרשע.
במסכת פרה נאמר עליו ששרף שתי פרות אדומות.
במשנה האחרונה במסכת מעשר שני מובאות מספר תקנות שתיקן יוחנן:
יוחנן תיקן כמה תקנות חשובות שמסמנות מעבר תקופות:
ביטל את מצוות וידוי מעשרות.
הטעם הוא מפני קנסו של עזרא שהורה לתת את המעשר ראשון לכהנים במקום ללויים, כעונש על סרבנותם לעלות לארץ ישראל, והישארותם בבבל .
ביטל חלק משירת הלויים שהיו שרים כלפי ה' - "עורה למה תישן ה'" ().
ביטל אפשרות להפיל שור לשחיטה באמצעות הקזת דם בין עיניו ("נוקפים"), משני טעמים, משום חשש טריפה ומשום שכך נהגו בבתי עבודה זרה.
לצורך כך הוא הקים את מערכת הטבעות שבבית המטבחיים מצפון למזבח.
יגאל ידין השתמש במסורת זו כדי לייחס את מגילת המקדש למתנגדי יוחנן, ולתארך אותה לתקופת החשמונאים.
אחרים חלקו על תיארוך זה, ובפרט גם על המסורת שיוחנן הוא שתיקן לראשונה את הטבעות.
לפי שמואל קליין, יוחנן כהן גדול שתיקן את הטבעות אינו יוחנן הורקנוס, אלא אחד מהכהנים הגדולים שקדמו לימי היוונים, לפי הסיפור בתלמוד על משמרת בילגה שסתמו את טבעתה מפני מעשה שהיה בזמן מלכי יוון.
אסר על עבודות המשמיעות רעש בירושלים בזמן חול המועד, אפילו אם הן "דבר האבד".
תיקן את דרך הפרשת המעשרות כאשר הפירות במצב של ספק, הנקרא דמאי.
יתר פירוט על תקנתו את דין דמאי, מובאת במסכת סוטה:
לפי פירוש המשנה לרמב"ם, עיקר תקנתו הייתה בהקלות שעשה.
שכן לפני התקנה הצדיקים שמדייקים במצוות לא היו קונים בכלל מעם הארץ, והמדקדקים פחות היו אוכלים אותו כאשר עדיין הוא טבל.
בעקבות הקלתו של יוחנן, שפטר אותם משלושה מתוך חמשת המעשרות, יכול היה המסחר להתנהל וכולם יכלו לקנות מכולם.
יוחנן (יוסף) מזרחי (שממה) (ה'תר"ס, 1900, אורמיה איראן - י"ז בשבט ה'תרצ"ח, 18 בינואר 1938, ירושלים) היה איש ציבור בשכונת בית ישראל החדשה, מחללי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
יוחנן מזרחי (שממה) בן שרה ויוסף מזרחי נולד בשנת ה'תר"ס, 1900, באזור אורמיה שבצפון איראן, אז בשליטת הטורקים העותמאנים.
בשנת 1914 עלה לארץ ישראל בגפו ממניעים ציוניים.
הוא עשה דרכו ברגל, עם עוד משפחות, דרך עיראק וסוריה, ולבסוף התיישב בירושלים.
למד תקופה מסוימת בתלמוד תורה, אך כבר בגיל צעיר החל לעסוק במסחר ובפעילות ציבורית.
בהשפעתו עלו ארצה גם אחיו ואחותו.
היה חבר בארגון ההגנה והתנדב כשוטר מוסף במשטרת ירושלים - דבר שאפשר לו לסייע ליהודי העיר גם בעת עוצר.
הוא נתמנה להיות מוכתר שכונת בית ישראל החדשה.
פתח בית-מסחר למנופקטורה (בדים ותפירה) בעיר, ששירת יהודים וערבים.
תרם תרומות רבות לבית הכנסת "יבנה" בשכונת בית ישראל רחוב הרב שמשון אהרון פולנסקי, שבו שימש כגבאי.
ביום ח' בשבט ה'תרצ"ח, כאשר היה בדרכו לעיר העתיקה לשם גביית חובות מתושבים ערבים, נורה בקרבת תחנת משטרת בית הסראייה מן המארב ונפצע קשה.
עשרה ימים נאבק על חייו.
הוא השאיר אישה בהיריון, ארבעה בנים, בת, שני אחים ואחות.
מזרחי נקבר בחלקת הקדושים שבבית-העלמין שעל הר הזיתים.
על מצבתו כתוב: "מצבת קבורת הקדוש יוחנן בן יוסף מזרחי (שממה), נפצע מהמארב על ידי מרצחים בירושלים העתיקה, ביום ח' שבט תרצ"ח, נפטר ט"ז שבט תרצ"ח תנצב"ה".
בהלווייתו השתתפו ראשי המוסדות הלאומיים ובאי כוח של עדות שונות והושמעו קריאות כלפי המשטר הבריטי בצפייה שידאג למצות את הדין עם האשמים.
מספר חודשים לאחר מותו, נעצר ערבי החשוד ברצח שלו ובמספר מקרי רצח נוספים של יהודים.
מזרחי מונצח באנדרטה בהר הרצל בלוח מס' 81. עיריית ירושלים קבעה על שמו רחוב בשכונת בית ישראל.
אשר ייצג את ישראל באולימפיאדת לוס אנג'לס 1984.
אמו הייתה ניצולת השואה ובלרינה בעברה.
הוא למד באוניברסיטת מדינת לואיזיאנה ובאוניברסיטת אורגון שם התאמן בהתעמלות מכשירים.
מויאל ייצג את ישראל באולימפיאדת לוס אנג'לס 1984 כאשר היה בן 18. בתחרות הקרב רב הוא סיים במקום ה-67 לאחר שסיים עם ציון של 110.80. נוסף על כך הוא התחרה בשאר התרגילים בנפרד.
בתרגיל הקרקע הוא סיים במקום ה-70, בתרגיל הקפיצות הוא סיים במקום ה-68, בתרגיל המקבילים הוא סיים במקום ה-63, בתרגיל המתח הוא סיים במקום ה-65, בתרגיל הטבעות הוא סיים במקום ה-62 ובתרגיל סוס הסמוכות הוא סיים במקום ה-64.
לאחר פרישתו, מויאל החל לעסוק באימון.
בשנת 1987, הוא ייסד בעיר באטון רוז' שבלואיזיאנה את אקדמיית ההתעמלות "Elite Gymnastics Academy" שם הוא מאמן ובעלים.
בין חניכיו נמצאת קארלי פטרסון, האלופה האולימפית בתרגיל הקרב-רב מאולימפיאדת אתונה 2004 וחברת היכל התהילה של ההתעמלות האמריקאית.
יוחנן מהצלב (מוכר גם בשם John of the Cross, נולד כחואן דה ייפס אלברס ; 24 ביוני 1542 – 14 בדצמבר 1591) היה כומר קתולי ספרדי, מיסטיקן, משורר ונזיר כרמליתי.
במוצאו היה נצר למשפחה יהודית שהמירה דתה בעבר.
יוחנן הקדוש הוא דמות מרכזית של הרפורמציה הנגדית בספרד, והוא אחד משלושים ושבעה מורי הכנסייה.