tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההצהרות הרשמיות של התאחדויות חוקרי האקלים ושל הגוף הבינלאומי המרכז מידע בנושא (IPCC), כמו גם הרוב המוחלט של המאמרים המדעיים שפורסמו בנושא אחרי 1993 תומכים בתאוריה שלפיה ההתחממות נובעת מפעילות אנושית הגורמת לפליטה מוגברת של גזי חממה.
לפי הדוח השישי של הפאנל הבין-ממשלתי לשינוי אקלים, יש לערוך שינויים דרמטיים באורח החיים האנושי ולצמצם את פליטת גזי החממה בחצי עד שנת 2030 ולחלוטין עד שנת 2050. רק כך, ניתן יהיה להימנע מהתחממות גלובלית של מעל 1.5 מעלות צלזיוס.
עם זאת, ישנם חוקרים המתנגדים לתאוריה זו ומציעים תאוריות חילופיות.
לדוגמה, הפרופסורים נתן פלדור וניר שביב מהאוניברסיטה העברית בירושלים טוענים כי ההתחממות הנצפית לאחרונה היא חלק ממחזור טבעי של התחממות והתקררות כדור הארץ.
ההסכמה המדעית הרחבה בקשר להשפעת התגברות אפקט החממה הובילה לאחרונה את המדינות המפותחות המובילות כלכלית (פורום ה-G8), להכריז על תמיכתן בפתרון בעיה זו.
תמיכה זו התבטאה בהחלטות שהתקבלו בוועידת קיוטו שבה התחייבו מדינות רבות להפחית את כמות גזי החממה אשר הן פולטות.
אפקט הדומינו פירושו ששינוי מסוים, קטן בפני עצמו, יכול להשפיע על סביבתו הקרובה ולהביא את השינוי גם אליה, וזו תשפיע על סביבתה שלה וכך הלאה.
ממושג זה מסתעפת תאוריית הדומינו שרווחה במדיניות של המעצמות במהלך המלחמה הקרה.
מנהיגיהן טענו שנפילת מדינה אחת הנתונה להשפעתן תפיל מדינות נוספות.
התחזית התממשה בשלבים שקדמו להתפרקות ברית המועצות.
האפקט נקרא על שם התהליך המתרחש בשורה ארוכה של אבני דומינו העומדות בטור, שם אם נופלת אחת מהן, כל אחת מהבאות אחריה נופלות בתגובת שרשרת, עד שלבסוף מתמוטט הטור כולו.
הדבר מהווה דוגמה מחי יומיום למערכת תרמודימית רחוקה משיווי משקל שיש בה אנרגיה חופשית או רמה גבוה של סדר, אשר כתוצאה משינוי מקרי מגיעה למצב של אנטרופיה גבוה יותר ולכן קרובה יותר לשיווי משקל תרמודינמי.
אֵפֵקְט דוֹפְּלֶר או תּוֹצָא דוֹפְּלֶר הוא תופעת שינוי התדירות הנצפית של גל, כתוצאה מתנועה יחסית בין מקור הגל לצופה.
דוגמה יומיומית להיווצרות אפקט דופלר היא כאשר כלי רכב המשמיע צליל (רעש מנוע או סירנה) נע יחסית לאדם העומד בצד הכביש.
הצליל שנשמע לאוזני האדם גבוה מהצליל האמיתי כשהרכב מתקרב, ונמוך מהצליל האמיתי כשהוא מתרחק.
התופעה נחזתה לראשונה על ידי המתמטיקאי האוסטרי כריסטיאן אנדראס דופלר בשנת 1842
מגלה שהקווים הספקטראליים של כוכבים כפולים מוסטים אחד ביחס לשני כך שהתדירות המתאימה לכוכב שנע בכיוון כדור הארץ מעט גדולה מזה שמתרחק ממנו.
הוא מגלה את "אפקט דופלר" האומר שהפרש התדירויות נקבע על ידי היחס בין מהירות הכוכבים ומהירות האור.
היא אומתה שלוש שנים מאוחר יותר בשנת 1845 עבור מהירות הקול בניסוי שנערך על ידי המדען ההולנדי כריסטוף בייס-באלוט שבו הודגם שינוי הטון של קול חצוצרה על גב רכבת.
בשנת 1848, חקר הפיזיקאי הצרפתי ארמן איפוליט פיזו את התופעה וניסח אותה גם בגלים אלקטרומגנטיים.
בכך הושלם הניסוח המלא של אפקט דופלר כ"דחיסה" או "מתיחה" של גלים בנקודת המדידה כתוצאה של תנועה יחסית בין נקודת המדידה לנקודת פליטת הגלים (ללא תלות בתווך).
תדירות הגלים הנפלטים ממקור הגל באפקט דופלר לא משתנה באופן מוחלט.
השינוי שיוצר האפקט מובחן רק בנקודת המדידה הספציפית (הצופה) עקב תנועתה ביחס למקור הגל.
אפשר להבין זאת על ידי אנלוגיה למכונה הזורקת כדורי טניס לעבר שחקן.
המכונה זורקת את כדוריה לעבר השחקן בקצב קבוע.
כשהמכונה נעה לעבר השחקן, הוא יבחין שהתדירות שבה הוא מקבל כדורים גבוהה יותר מאשר במצב הנייח.
לעומת זאת, קצב קבלת הכדורים יקטן כתוצאה מהתרחקות המכונה מן השחקן.
זוהי הדגמה לשינוי בתדירות (קצב קבלת הכדורים) עקב תנועה יחסית של מקור הגל (מכונת כדורי הטניס) לבין נקודת המדידה (שחקן הטניס).
אם תדירות הגל הנפלט מסומנת ב-fs, המהירות בה נע מקור הגל מסומנת ב-vs ומהירות הגל בתווך מסומנת ב-v, אזי תדירות הגל הנמדדת על ידי הצופה תהיה:
התוצאה המתקבלת מראה שהאפקט משמעותי יותר ככל שמהירות מקור הגל גדולה יותר.
אפקט דופלר - צופה נע
במקרה הכללי, כאשר גם הצופה וגם מקור הגל נמצאים בתנועה הנוסחה תהיה:
v0 - המהירות בה מתקרב הצופה למקור.
vs - המהירות בה המקור מתקרב לצופה.
אפקט דופלר בגלים אלקטרומגנטיים מנוסח בצורה שונה, משום שמהירותם של הגלים האלקטרומגנטיים היא מהירות האור, שהיא מהירות קבועה בכל מערכת.
ניסוח אפקט דופלר במקרה זה מתבסס על תורת היחסות הפרטית, אבל התוצאה דומה לזו שבגלי קול:
כאשר המהירות v היא חיובית אם הגוף מתרחק, c היא מהירות האור, הוא אורך הגל הנמדד על ידי הצופה, ו- הוא אורך הגל הנפלט ממקור הגלים.
הקירוב בסוף הנוסחה הוא במקרה שמהירות המקור קטנה משמעותית ממהירות האור.
השימוש היום-יומי באפקט דופלר נפוץ ביותר, בנוסף לשימושים צבאיים ומשטרתיים, ישנם יישומים נוספים בתחומי הרפואה והפיזיקה למשל למדידת תנודות על ידי לייזר דופלר ויברומטר.
מכ"ם דופלר מאפשר לגלות מהירויות רדיאליות של מטוסים בהתאם לשינויי התדר של הגלים האלקטרו-מגנטים שפוגע במטוס.
כלומר בעזרת האפקט, יכולים לחשב את מהירות ההתקרבות/התרחקות של המטוס ביחס למכ"ם.
המכ"ם שולח אלומה של גלים אלקטרומגנטים, הפוגעת במטוסים (או בעצמים אחרים באזור).
חלק מהגלים חוזרים אל המכ"ם, ואם הם פוגעים בעצם שנע לכיוון המכ"ם או הרחק ממנו, תדירות האלומה החוזרת תהיה שונה מזו שנשלחה.
בהסתמך על השינוי בתדירות, ניתן לחשב את מהירותו של העצם, על פי הנוסחה שניתנה לעיל.
גם מד-מהירות אלקטרוני לרכב (ממא"ל) שבשימוש משטרת התנועה פועל באותה שיטה, ומסוגל לחשב את מהירות הרכב הנוסע ולהשוות לסף שנקבע לאכיפה.
אם המהירות המחושבת גבוהה מהסף שנקבע - המצלמה שבמכשיר תנציח את הרגע.
אור העובר דרך חומר נבלע בתדרים מסוימים, ומשאיר "חורים" בספקטרום של האור.
חורים אלו נקראים "קווי בליעה", והם שונים מחומר לחומר.
כשמודדים ספקטרום אור המתקבל מכוכבים רואים את קווי הבליעה במבנה המוכר ממדידות על כדור הארץ, אלא שהם מוסטים עקב תנועת הכוכב.
כשהכוכב מתקרב לכדור הארץ, מתרחשת עלייה בתדירות, תופעה הנקראת הסחה לכחול; כשהכוכב מתרחק מתרחשת ירידה בתדירות – הסחה לאדום.
ככל שהמהירות גדולה יותר, כן גדלה יותר ההסחה.
בניגוד לטעות רווחת, ההסחה לאדום הקוסמולוגית שנתגלתה על ידי אדווין האבל לא נובעת מאפקט דופלר.
היו מדענים (וביניהם פריץ צוויקי) שניסו להסביר את התופעה כ"התעייפות האור": עליה מתמדת באורך הגל של אור ככל שהדרך שהוא עושה ארוכה יותר.
הסברים אלה נשללו אחר ניתוח מדוקדק של התצפיות.
האבל עצמו נטה לתמוך באפשרות שההתארכות באורך הגל היא תוצאה של עקרון טבע בלתי ידוע, ואיננה בהכרח נובעת מהתפשטות אמיתית של המרחב.
כיום מניחים רוב החוקרים שהסחה לאדום קוסמולוגית נובעת מהתמתחות המרחב תוך כדי שהאור עובר דרכו.
אפקט הות'ורן הוא תופעה שהתגלתה בתחום המחקר התצפיתי על קבוצות: התברר כי כאשר המשתתפים במחקר מודעים לעצם השתתפותם, עשויה להשתנות ההתנהגות הנחקרת גם אם אינם מודעים למהות המחקר.
לדוגמה: הגדלת כמות האור בשטח הייצור או הקטנתו הביאו שתיהן לאותה עליה בתפוקה.
מהמחקר התברר כי לא השינויים בסביבת העבודה הם שהביאו להגברת התפוקה, אלא עצם העובדה שהעובדים במפעל ידעו שהם משתתפים בניסוי הובילה להגברת התפוקה.
יתרה מכך, במחקר זה אף ידעו הנבדקים את מטרת הניסוי, כך שלתוצאות נוסף האפקט של נבואה המגשימה את עצמה.
בפסיכולוגיה חברתית, אפקט ההילה מתרחש כאשר מחילים את התכונות החיוביות או השליליות של אדם, חברה, מדינה, מותג או מוצר על דברים נוספים בסביבתו, ובכך "צובעים" אותו ואת סביבתו בגוון אחיד.
אפקט ההילה הוא דוגמה להטיה קוגניטיבית – אפשר לקבל רושם מוטעה על אדם, לטובה או לרעה, היות שמסיקים מתכונה אחת שלו על התנהגותו הכללית.
האפקט נובע מהנטייה האנושית הטבעית להעדיף תיאור קוהרנטי ופשוט של המציאות על פני תיאור מסובך יותר אך מדויק.
כדי שייצוג זה של המציאות יהיה פשוט ככל הניתן, המוח האנושי יעדיף לקבל תיאורים של אנשים שמוצגים כבעלי תכונות חיוביות בלבד או שליליות בלבד.
המונח נטבע על ידי אדוארד לי תורנדייק.
דוגמה פשוטה לאפקט ההילה היא אדם שמבחין בתמונה שאדם בה הוא נאה, מטופח ולבוש כראוי, ואז מניח, באמצעות היקש מנטלי, שהאדם בתמונה הוא אדם טוב על פי כללי התפיסה החברתית שלו.
טעות קבועה זו בשיפוט משקפת את ההעדפות, הדעות הקדומות, האידאולוגיה, השאיפות והתפיסה החברתית של האדם.
לאפקט ההילה ישנן מספר השפעות על האופן שבו נתפס העובד במקום העבודה.
הערכות חיוביות ומשובים על אופן העבודה של עובד מושפעים לרוב על ידי אפקט ההילה, שהוא הטיה שכיחה.
עובד או מועמד חדש במקום עבודה יכול להיות בעל תכונות מגוונות, אך עלול להיתפס בעיני מעסיק או מראיין על-פי תכונה אחת, שאינה בהכרח מייצגת.
אפקט ההילה יכול לבוא לידי ביטוי עבור מועמד בראיון עבודה, אם יצטייר בעיניו של המראיין כי המועמד אינו נעים או אטרקטיבי, ישנו סיכוי גבוה כי המראיין ישליך זאת על כישוריו, דירוג המועמד יושפע מכך בהתאם.
בעיני המעסיק, יכולות וביצועים גבוהים יהוו משקל נמוך יותר, בעקבות מוטיבציה ירודה או גישה שלילית של העובד כלפי הארגון.
לאפקט ההילה ישנה השפעה על גובה ההכנסה.
על פי מחקר של מאט פראט (Matt Parrett), מלצרים אטרקטיביים מרוויחים בממוצע שנתי יותר מעמיתיהם הפחות אטרקטיביים.
אפקט ההילה בספורט מתייחס לאופן שבו הצלחה או כישלון ספורטיבי של קבוצה משפיעים על האופן שבו אוהדים תופסים היבטים אחרים של הספורט, ושל חייהם האישיים.
אפקט ההילה בא לידי ביטוי בספורט בתחומים רבים, לדוגמה:
הערכות אוהדים: אוהדים שנאמנים למועדון ספורט מסוים נוטים להעריך באופן חיובי תכונות שונות של הקבוצה, כמו יכולת המאמן או העיצוב של חולצות הקבוצה, למרות שהערכות אלה עשויות להיות לא אובייקטיביות ומשקפות את אהבתם הכללית לקבוצה.
לדוגמה, אוהדים של קבוצה מצליחה ייטו להאמין שהנהלת המועדון פועלת בצורה טובה יותר.
השפעה על מותגים וספונסרים: אוהדים עשויים לפתח יחס חיובי יותר למותגים שתומכים בקבוצות האהובות עליהם (אפקט ההילה החיובית).
מנגד, אוהדים של הקבוצה היריבה עשויים לפתח יחס שלילי לאותם מותגים (אפקט ההילה השלילי).
במחקר פסיכולוגי מוקדם של אדוארד תורנדייק התגלה כי קיים מתאם צולב בין כל התכונות החיוביות והשליליות שייחסו חיילים למפקדיהם.
דוגמה נוספת לאפקט ההילה ניתן לראות בהנחה שאדם המרכיב משקפיים הוא חכם יותר משהיה אותו אדם עצמו נתפס לולא הרכיב משקפיים.
בניסוי שערך הפסיכולוג סולומון אש בשנת 1946 ניתנה לקבוצת אנשים רשימה של 6 תכונות שיש לאדם מסוים, כשהתכונות הראשונות היו חיוביות יותר מהאחרונות.
לקבוצה נוספת של אנשים ניתנה אותה רשימת תכונות אך בסדר הפוך – כשהפעם התכונות השליליות היו בתחילתה והחיוביות בסופה.
בניסוי נמצא כי האנשים מהקבוצה הראשונה נטו להעריך את אותו האדם באופן חיובי יותר מהאנשים בקבוצה השנייה.
בכך, ניתן לראות שהאנשים בשתי הקבוצות נתנו משקל רב יותר לתכונות שהובאו לידיעתם מוקדם יותר.
אפקט ההילה ההפוך מתרחש כאשר הערכות חיוביות של אדם גורמות לתוצאות שליליות.
ניתן לראות את השפעות אפקט ההילה ההפוך במחקר מעקב שכלל משתתפים גברים ונשים, והראה שנשים אטרקטיביות נתפסות לעיתים קרובות כמלאות יוהרה וכבעלות מעמד סוציו-אקונומי גבוה יותר.
איגלי ועמיתיו מצאו גם שאנשים אטרקטיביים יותר, משני המינים, נתפסים לעיתים קרובות כמלאי יוהרה ואגואיזם.
אפקט ההילה ההפוך בא לידי ביטוי גם בהערכות שליליות של פושעים שמנצלים את האטרקטיביות שלהם לטובתם, ונטייה להעריך חיבור פילוסופי נמוך יותר כאשר הוא נכתב על ידי אישה צעירה בהשוואה לגבר מבוגר.
אפקט בוהר הוא מנגנון ויסות בבעלי חיים, המפחית את הנטייה של ההמוגלובין לקשור אליו מולקולות חמצן, כתגובה לעלייה בלחץ החלקי של הפחמן הדו-חמצני בדם.
אפקט זה תואר לראשונה על ידי הפיזיולוג הדני כריסטיאן בוהר ב-1904. אפקט זה קובע כי בנוכחות פחמן דו-חמצני, היקשרות החמצן אל מולקולות פיגמנטים שונות, כגון ההמוגלובין פוחת ומולקולות החמצן נפרדות מההמוגלובין.
בגלל אפקט בוהר, עלייה ברמת הפחמן הדו-חמצני, ירידה ב-pH או עלייה בטמפרטורת הגוף גורמים לזיקת החמצן להמוגלובין לרדת.
אפקט זה מקל על העברת חמצן כאשר המוגלובין קושר חמצן בריאות, אבל משחרר אותו ברקמות, ובמיוחד ברקמות שצריכות חמצן בכמויות גדולות.
כשרמת המטבוליזם של רקמה עולה, היא מייצרת יותר פחמן דו-חמצני.
הפחמן הדו-חמצני הופך במהירות למולקולות ביקרבונט ופרוטונים חומציים על ידי האנזים קרבוניק אנהידראז:
דבר זה גורם ל-pH ברקמה לרדת, ולפיכך מגדיל את שחרור החמצן מההמוגלובין, מה שמאפשר לרקמה לקבל כמות חמצן העונה על דרישותיה.
עקומת הדיסוציאציה של חמצן נעה ימינה כאשר ריכוז פחמן דו-חמצני, טמפרטורה, או ריכוז יוני מימן גדל, דבר המקל על הגדלת שחרור החמצן.
דבר זה הגיוני כיוון שריכוז פחמן דו-חמצני גבוה וסינתזה הולכת וגוברת של חומצה לקטית מתרחשים כאשר שרירים צריכים כמות חמצן גדולה.
שינוי זיקת החמצן להמוגלובין היא דרכו של הגוף להסתגל במהירות לבעיה זו.
בהמוגלובין הירושימה אפקט בוהר מעומעם באופן שלחמצן יש זיקה הרבה יותר גבוהה להמוגלובין ורקמות בגוף עשויות לסבול מחוסר חמצן בעקבות מאמץ גופני.
אפקט ביפלד-בראון הוא אפקט שנתגלה סביב שנת 1920 על ידי ד"ר פאול אלפרד ביפלד משווייץ, ועוזר המחקר שלו, תומאס טאונסנד בראון מארצות הברית.
כאשר מחברים מקור מתח ישר (DC) בעל מתח גבוה (20KV ומעלה) לקבל, שהלוחות שלו הם בעלי צורה שונה אחד מהשני (א-סימטרי), מופעל כח וקטורי כלפי הלוח הקטן יותר.
האפקט מתגלה גם בעוצמות זרם נמוכות במיוחד (0.5ma).
במשך עשרות שנים הדעה המקובלת הייתה שמדובר בתופעה שולית וחסרת תועלת.
בעשורים האחרונים נחשף כי מספר חברות נחשבות, וביניהן בואינג ונאס"א קיימו מחקרים בנושא, שתוצאותיהם לא פורסמו - אם בשל תוצאות דלות ואם בשל סודות תעשייה.
אם נכונות טענות חלק מהחוקרים בתחום מדובר בשיטת הינע שיש לה פוטנציאל עצום, ועשויה להחליף את מנגנוני העילוי המקובלים ואת ההינע הרקטי בתוכניות החלל.
במשך עשרות שנים מקובל היה שהאפקט מקורו בתנועת יונים.
בשנים האחרונות נסיינים רבים קוראים תיגר על הסבר זה, ולעת עתה אין הכרעה סופית בשאלת מקור התופעה, או אפילו בשאלה באילו תנאים היא מתקיימת.
לטענת חוקרים צרפתיים ניסויים בני כמה ימים רצופים שעשו השניים באותן שנים במכון מחקר בצרפת גילו כי קיים יחס ישר בין עוצמת המתח לבין עוצמת הכח.
כמו כן, גילו החוקרים כי קיימים הבדלים בעוצמת הכח בין יום ללילה ואפילו בין זמני גאות לשפל.
כמו כן נטען כי הניסוי נעשה בתנאים מבוקרים ברמה גבוהה, כולל ואקום גבוה מאוד, שעצם קיום התופעה בו שולל את ההסבר המסורתי.
מודלים קטנים שמשקלם גרמים בודדים עד עשרות גרמים כבר "הורמו" בהצלחה באמצעות שימוש באפקט הזה, על ידי עשרות אנשים ברחבי העולם.
מודלים כאלו נקראים לרוב "Lifters".
קיימות הדרכות רבות ברשת האינטרנט כיצד לשחזר את התופעה בבנייה ביתית.
מספר פטנטים נרשמו על האפקט הזה על ידי ממציאיו.
אפקט הול הוא תופעה פיזיקלית בה נוצר מתח חשמלי בכיוון ניצב לכיוון זרימת זרם במוליך, כאשר מופעל עליו שדה מגנטי.
האפקט קרוי על שם הפיזיקאי האמריקאי שגילה אותו בשנת 1879. הול חקר את הנושא בעקבות טענה שהופיעה בספר של מקסוול כי כח מגנטי, שפועל על מוליך נושא זרם, פועל על המוליך ואינו משפיע על הזרם.
התגלית של הול הפריכה טענה זו, הביאה להבנה כי זרם חשמלי מורכב מחלקיקים טעונים נעים, ואפשרה לקבוע את סימנם.
את אפקט הול ניתן להסביר באופן הבא:
באיור 1 מופיע מוליך בו זורם זרם בכיוון ציר ופועל עליו שדה מגנטי בכיוון ציר .
נניח שהזרם נובע מתנועת מטענים חיובים, הנעים בכיוון הזרם.
על מטענים אלו יופעל כח מגנטי (כח לורנץ) בכיוון (באיור: כלפי מטה), והמטענים יסטו לכיוון זה.
כך ייווצר עודף של מטען חיובי בצידו התחתון של המוליך ועודף של מטען שלילי בצידו העליון של המוליך.
הפרדת מטענים זו תגרום ליצירת שדה חשמלי בכיוון מעלה.
שדה זה יפעיל כח בכיוון מעלה על המטענים, ולאחר זמן קצר המערכת תגיע למצב שיווי משקל בו הכוח המגנטי והכוח החשמלי מאזנים זה את זה.
במצב שנוצר, הצד התחתון של המוליך (הטעון חיובית) נמצא בפוטנציאל גבוה יותר מאשר הצד העליון.
מתקבל אם כן מתח (הפרש פוטנציאלים) בכיוון ניצב לכיוון זרימת הזרם במוליך.
מתח זה מכונה מתח הול.
אילו הזרם היה נובע מתנועת מטענים שליליים, הנעים בכיוון הפוך לזרם, היה מתקבל גם כן הפרש פוטנציאל אך בכיוון ההפוך - צידו התחתון של המוליך בפוטנציאל נמוך יותר מצידו העליון .
על ידי מדידת הפרש הפוטנציאל ניתן לפיכך לקבוע את סימן נושאי המטען במוליך.
במדידות ראשונות התקבל כי סימן נושאי המטען הוא שלילי (אלקטרונים, עוד לפי שהתגלו על ידי הפיזיקאי ג'יי ג'יי תומסון באפריל 1897).
מאוחר יותר התגלו גם חומרים בהם הסימן הוא חיובי (חורים).
ניתן לחשב את גודלו של מתח הול כפונקציה של הזרם במוליך והשדה המגנטי, תוך שימוש בהנחות מודל דרודה.
התוצאה המתקבלת עבור מקרה פשוט בו יש מטענים מסוג יחיד ועבור מוליך בעל חתך מלבני היא:
הוא גודל המטען של המטענים נושאי הזרם.
צפיפותם (מספר המטענים ביחידת נפח).
חוק אוהם בצורתו המיקרוסקופית , או ,
קושר בין השדה החשמלי ובין צפיפות הזרם .
הקשר בין שני וקטורים אלו נקבע על פי המוליכות הסגולית או ההופכי שלה ההתנגדות הסגולית .
במקרים פשוטים, ו-, הם סקלרים, אך עבור אפקט הול בו קיים שדה חשמלי ניצב לכיוון הזרם, ו- אינם סקלרים אלא טנזורים מסדר שני.
עבור הגאומטריה מן הציור למעלה, צפיפות הזרם היא מן הצורה , והשדה החשמלי הוא מן הצורה .
לטנזור ההתנגדות יש במקרה זה שני רכיבים שונים מאפס: , שהוא בעצם התנגדות הסגולית הרגילה, ו- שנובע מהשדה המגנטי.
עבור מקרה של מטענים מסוג יחיד ניתן לקבל .
בהקשר זה נהוג להגדיר את מקדם הול:
שערכו במקרה הנ"ל הוא .
חשוב לשים לב כי כלל הפיתוח התבסס על חוק אום הדיפרנציאלי הליניארי, ניתן לקחת סדרים נוספים בקשר שבין השדה החשמלי לצפיפות הזרם, כלומר איברים לא ליניארים.
הנושא נחקר לא מעט לאחר שהול פיתח את מקדם הול.
מלבד שימושים בחקר מוליכות (כגון מדידת סימן נושאי המטען בזרם וצפיפותם), משמש אפקט הול במכשירים שונים לחישה או מדידה של שדה מגנטי.
למטרות הפשוטות ביותר - מחירם של התקנים אלה הוא זול ביותר (כ-1 ש"ח ב-2008).
על ידי צימוד מגנטי למוליך זרם (AC או DC) גבוה - משמשים התקני הול למדידת הזרם.
התקן הול ומגנט קטן משמשים לניטור מצב מכני ("מפסק קרבה") - למשל בטלפונים סלולריים מסוג "צדפה" - לקביעת מצב "פתוח" או "סגור", במקרה זה עדיפים התקנים אלה על התקנים אלקטרואופטיים (חסינים מליכלוך) ואלקטרומגנטיים (לא כוללים חלקים נעים).
בקרבה לגלגל שיניים כלשהו - מאפשרים התקני הול לקבל באופן אלקטרוני מיידי את מהירות הסיבוב, ובדומה לכך משמש התקן כזה למציאת זמן ההצתה במנוע בנזין במקום ה"פלטינות".
התקן הול רגיש מאוד וכפול (או משולש - גם לקיזוז השפעות זווית גלגול) ישמש כמצפן אלקטרוני (שוב, ללא חלקים נעים).
אפקט בראדלי הוא כינוי לתופעה שבה מועמדים אפרו-אמריקאים שמתמודדים מול מועמדים לבנים על תפקידים ציבוריים בארצות הברית זוכים בבחירות לתמיכה נמוכה באופן משמעותי מזו שחזו להם סקרי דעת הקהל.
התופעה נקראת על שם טום בראדלי, ראש עיריית לוס אנג'לס מהמפלגה הדמוקרטית, שהפסיד בבחירות למשרת מושל קליפורניה ב-1982, אף שהוביל בסקרים.
ההשערה היא כי בוחרים לבנים רבים אינם מעוניינים להביע בפני אדם אחר (הסוקר) תמיכה במועמד הלבן, משום שהם סבורים כי הבעת עמדה כזו עלולה להצטייר כבלתי תקינה פוליטית, ואף כגזענות.
לכן, הם מציינים בפני הסוקרים כי יצביעו עבור המועמד השחור, או כי טרם החליטו.
מחקר שנערך באוניברסיטת הרווארד ובו נבחנו 133 מערכות בחירות מסוג זה בין 1989 ל-2006 מצא פער חציוני של 3.1% בין הערכות הסקרים לבין תוצאות האמת.
המחקר בדק גם את האפשרות לקיומו של האפקט גם בבחירות בהן מתמודדת אישה מול גבר, ומצא דווקא תוצאות הפוכות, לפיהן הנשים מקבלות בסופו של דבר 1.2% יותר משחזו להן הסקרים.
מאז הפסדו של בראדלי יוחס האפקט לתוצאותיהן של מערכות בחירות נוספות בארצות הברית, בהן התמודדו מועמדים שחורים מול מועמדים לבנים.
הרולד וושינגטון, שהתמודד על ראשות עיריית שיקגו ב-1983, הוביל בסקרים בהפרש של 14%, אך ניצח בפער של פחות מ-4%.
בפריימריז של המפלגה הדמוקרטית בוויסקונסין לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1988, חזו הסקרים כי ג'סי ג'קסון יזכה בכשליש מקולות הבוחרים הלבנים במדינה.
ג'קסון הסתפק בסופו של דבר בכרבע מהקולות בלבד.
בסקרים שנערכו 4 ימים לפני הבחירות לראשות עיריית ניו יורק ב-1989 הוביל דייוויד דינקינס על פני רודי ג'וליאני בהפרש של 14%, אך ניצח בסופו של דבר ברוב דחוק של 2% בלבד.
באותה שנה נערכו גם בחירות למושל וירג'יניה, שבהן חזו הסקרים יתרון של כ-9% לדאגלס וילדר.
וילדר ניצח אמנם בבחירות, אך בפער של פחות מחצי אחוז.
לעיתים, מכונה אפקט בראדלי גם בשם "אפקט וילדר".
אנתוני בראון הוביל בהפרש של 10% בסקרים על לארי הוגאן במרוץ מושל מרילנד ב-2014, אבל הוגאן ניצח ב-3.7%.
אנדרו גילום הוביל בכמעט כל הסקרים את רון דה-סנטיס בבחירות מושל פלורידה ב-2018, אבל דה-סנטיס ניצח ב-0.4%.
הרבה סקרים הראו את ג'יימי הריסון מתקרב לסנטור המכהן לינדזי גרהאם בבחירות לסנאט בקרוליינה הדרומית ב-2020, אבל גרהאם ניצח ביותר מ-10%.
סוקרים שונים טוענים כי האפקט אינו אמיתי.
פיטר ברודניץ, שליווה את מועמדותו של הרולד פורד ג'וניור למשרת סנאטור מטעם מדינת טנסי, סבור כי הסיבה האמיתית לפער בנתונים נובעת מכך שמרבית המצביעים המתלבטים מעדיפים בסופו של דבר בחירה שמרנית יותר, בעוד שמרבית המועמדים השחורים הם ליברלים יותר.
גארי לינגר, מאנשי הסקרים של רשת ABC, סבור כי מאחר שהאפקט לא קורה באופן עקבי, במיוחד מאז שנות התשעים, אין לו תוקף של ממש.
מועמדותו של ברק אובמה בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008 הציבה בפני החוקרים מקרה מבחן חדש, אלא שבמהלך הפריימריז של המפלגה הדמוקרטית, זכה אובמה בממוצע ב-3% יותר ממה שחזו לו הסקרים, ובבחירות עצמן היו התוצאות דומות בדרך כלל לתחזיות הסקרים.
היו שטענו שהדבר מהווה הוכחה לכך שאפקט בראדלי אינו קיים.
דאגלס וילדר טען כי ייתכן שמדובר ב"אפקט בראדלי הפוך", שנובע מכך שבוחרים שמרנים רבים התקשו להודות בפני הסוקרים כי בכוונתם לבחור במועמד שחור.
אותו "אפקט בראדלי הפוך" זכה גם לכינוי "אפקט פישטאון", על שם שכונה בפילדלפיה, שמרבית תושביה לבנים ממעמד הצווארון הכחול, שכ-81% מקולות הבוחרים בה ניתנו לאובמה.
לעומתם, היו שטענו שהערכת החסר של אובמה בסקרים נבעה מכך שהסוקרים פנו רק למי שבבעלותם טלפון קווי, בשעה שבוחרים צעירים רבים מחזיקים רק טלפון סלולרי.
אפקט האדם השלישי הוא מושג המתאר את התופעה לפיה אנשים נוטים להעריך כי התקשורת משפיעה על אנשים אחרים יותר מאשר היא משפיעה עליהם עצמם.
המושג משמש במחקרים רבים, בעיקר בכאלה הבודקים ההשפעה של מסרים תקשורתיים כגון פרסום, אלימות, תפיסות גוף וכדומה.
את המושג טבע חוקר תקשורת ההמונים פיליפס דייוויסון ב-1983.
ייחוס השפעת התקשורת ל"אחר" משקף אמונה במודל המייחס השפעות חזקות של התקשורת על הציבור, עד הבניית המציאות עצמה.
לפי דייוויסון, הנטייה מתחזקת ככל שאותם אנשים "אחרים" נתפסים כרחוקים מקבוצות הייחוס העצמית (מעמד סוציו-אקונומי שונה, גיל, מגדר שונה וכדומה).
המחקר הראשון שערך דייוויסון היה בהשתתפותם של 33 סטודנטים מאוניברסיטת קולומביה, שנשאלו על ההשפעה של אמירה של מועמד בבחירות בניו יורק, בשאלה כמעט זהה בשני חלקים: הראשונה – השפעת האמירה על תושבי ניו יורק, והשאלה השנייה אודות ההשפעה עליהם (לו היו תושבי ניו יורק, או אם למעשה הם כאלה).
התוצאות הראו ש- 48% חושבים שאחרים מושפעים יותר מהם, 6% שהם יותר מושפעים, 36% שההשפעה זהה, ו9% לא ענו.
בנוסף, דייוויסון ערך ראיונות עם עיתונאים ושאל אותם כמה השפעה יש למאמרי המערכת של העיתונים.
התשובות שקיבל היו לרוב בנוסח "מעט מאוד על אנשים כמוני וכמוך, והרבה על האנשים הפשוטים".
מבין ההורים לילדים הצופים בסדרה, 7% העידו כי הם מוטרדים מהשפעת הסדרה על התנהגות הבן או הבת שלהם, ו-26% ציינו כי הם מוטרדים מהשפעת הסדרה על התנהגות ילדים אחרים כלפי ילדיהם.
החוקרים ציינו שתי סיבות הפוכות אפשריות לתופעה:
הערכה מוגזמת של תיאור החשש מהסדרה כלפי אחרים והערכה ריאליסטית של החשש מהשפעה עצמית ועל הקרובים.
בושה בהודאה על כך שלסדרה השפעה עצמית ולכן הפחתה מההערכה על השפעה עצמית ועל הקרובים ואילו על הרחוקים ההערכה ריאליסטית.
החוקרים ציינו כי המחקר מוכיח את הבעייתיות שבדיווח עצמי.
מהניסויים שונים שערך הסיק דייוויסון כי ישנה נטייה לתפוס את המסר השכנועי של התקשורת כמשפיע על אחרים יותר מאשר על "האני", והוא ייחס לכך כמה סיבות אפשריות:
אופטימיזם לא ריאלי: אנשים נוטים לחשוב שהם חסינים למניפולציות, בניגוד לאנשים אחרים.
עמדות כלפי המדיה: באופן כללי, יש עמדות שליליות נגד התקשורת ואנשים רבים קובלים על הטיות פוליטיות בהצגת המידע באמצעי התקשורת.
מרחק אישי: אנשים שקרובים אלינו מבחינות מסוימות, נתפסים כדומים לנו יותר ולהפך.
אפקט האדם השלישי בחיי היום-יום
ניתן לראות דוגמאות להשלכות האפקט בתחומים שונים בכלכלה ובחברה.
כאשר ישנם פרסומים של אירועים שעלולים להשפיע על שוק המניות האפקט משפיע על ההיגיון של הסוחר, שמתאר לעצמו כי הפרסומים יגרמו למכירה או קניה של המניות האלה, ולכן הוא יבצע את הפעולות הללו בעצמו ויגרום להן לקרות.
דוגמה נוספת היא שפרסומים הצופים מחסור של משהו (מוצר יסוד, לצורך העניין), יגרמו לאנשים למהר ולרכוש אותו – ובכך לגרום למעשה לאותו מחסור.
תועמלנים משתמשים בהשפעה זו, והם יכולים לתמרן אנשים להתנהגות צרכנית מסוימת ("יש מלאי מוגבל").
אנשים יטענו שיש להטיל צנזורה על פרטים מסוימים בתואנה כי הם יכולים להזיק ולהשפיע לשלילה על הציבור, אך עליהם עצמם יעידו כי הדברים אינם משפיעים.
השפעת אפקט האדם השלישי בעידן הרשתות החברתיות
התפתחות הרשתות החברתיות המקוונות והתפשטות תופעת הפייק ניוז הובילו לביטויים חדשים של אפקט האדם השלישי.
משתמשים ברשתות החברתיות המקוונות נוטים להאמין כי דיסאינפורמציה – כמו פייק ניוז, תעמולה פוליטית או תוכן קיצוני – משפיעה יותר על אחרים מאשר עליהם עצמם.
תפיסה זו משקפת פער בין ההערכה העצמית של המשתמשים כביקורתיים ועמידים בפני מניפולציה, לבין תפיסתם את האחרים כפגיעים ונתונים להשפעה.
כך למשל, בתקופת מגפת הקורונה, משתמשים האמינו כי אחרים פגיעים יותר לפייק ניוז מאשר הם עצמם, ולכן נטו לתמוך בנקיטת אמצעים כמו רגולציה ואכיפת צנזורה של תוכן ברשת – גם כאשר לא הוצגו ראיות מובהקות להשפעה ממשית של התכנים על הציבור הרחב.
למעשה, מאפייני הרשתות החברתיות המקוונות, דוגמת אלגוריתמים ותיבות תהודה, מעצימים את תחושת ה"אחר" ואת ההבחנה בין קבוצות אידאולוגיות – מה שמחזק את התחושה שהמסרים המזיקים פונים ל"אחרים".
מכאן שאפקט האדם השלישי בעידן הדיגיטלי אינו רק תיאור תפיסתי, אלא מנגנון חברתי המשליך על עמדות פוליטיות, תהליכי קבלת החלטות ואף על עיצוב מדיניות ציבורית.
אפקט דאנינג־קרוגר הוא הטיה קוגניטיבית בה אנשים בעלי ידע מצומצם מעריכים את יכולותיהם כגבוהות יותר מכפי שהן באמת ועל כן סובלים מתחושת עליונות שגויה ולא מבוססת.
הטיה זו מיוחסת לחוסר שימוש במטא קוגניציה המאפשרת לזהות את המגבלות בידע האישי.
מצד שני, אנשים בעלי ידע נרחב עלולים להניח בטעות שאחרים מבינים לעומק בצורה שווה להם, וכך נוטים להעריך את עצמם באופן נמוך מערכם האמיתי.
גם אצלם תחושת הערך היא שגויה ולא מבוססת מציאות.
סיבה נוספת לתופעה היא מחסור בהשכלה רלוונטית, בעקבותיה אדם שאינו בקיא לא מודע להיקפו של התחום הרלוונטי ולכן עלול להעריך ביתר את ידיעותיו המועטות.
לעומת זאת אדם בעל השכלה מרובה בתחום מסוים ומודעות להיקפו הרחב של תחום זה, עלול להעריך בחסר את הידע שלו ביחס לגבולות הרחבים של התחום.
אפקט דאנינג-קרוגר קשור למכלול רחב של הטיות לטובת העצמי בהן אפקט מעל הממוצע והאדרה עצמית (self-enhancement), המשקפות את הנטייה האנושית לשמור על דימוי עצמי חיובי גם נוכח מידע סותר.
התופעה נבדקה לראשונה בסדרת ניסויים שפורסמו ב-1999 על ידי דייוויד דאנינג וג'סטין קרוגר מהמחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת קורנל.
הם ציינו מחקרים קודמים אשר טוענים שמחסור בידע גורם לעיתים קרובות לביצוע לא מספק של משימות.
דפוס זה נראה במחקרים של משימות בתחומים כגון הבנת הנקרא, הפעלת רכב מנוע ומשחק של שחמט או טניס.
דאנינג וקרוגר סברו שלתחום התמחות ספציפית, ואצל אנשים ללא הכשרה מתאימה הוא יגרום:
לא לזהות כישרון אמיתי אצל אחרים.
לא לזהות עד כמה הם אינם מוכשרים.
במקרה שבו הם יכולים להשתפר משמעותית, הם לא יצליחו לזהות את חוסר היכולת הקודם שלהם.
דאנינג השווה תופעה זו למצב שבו אדם בעל נכות קיצונית בגלל פגיעת מוח אינו מודע לכך ואף מכחיש את מצבו אפילו במקרה של נכות קיצונית כמו שיתוק או עיוורון.
דאנינג וקרוגר בדקו את ההיפותזה על סטודנטים לתואר ראשון בקורסים לפסיכולוגיה.
בסדרת מחקרים, הם בחנו את הערכה העצמית של הנבדקים בתחומי לוגיקה, לשון והומור.
לאחר שקיבלו את תוצאות המבחן, הנבדקים התבקשו לדרג את עצמם שוב: הקבוצה המוסמכת העריכו את עצמם במדויק, בעוד שהקבוצה הלא מוסמכת עדיין הפריזו בהערכתם.
על פני ארבעה מחקרים, הממצאים הראו כי משתתפים שהציון שלהם ברבעון התחתון במבחנים של הומור, לשון ולוגיקה הפריזו מאוד בהערכת ביצועם במבחן וביכולתם.
למרות שהציון שלהם במבחן שם אותם באחוזון ה-12, הם העריכו שהם יהיו באחוזון ה-62.
לעומת זאת, אנשים עם יכולת אמיתית נטו להפחית בערכה של המיומנות היחסית שלהם.
בהערכה גסה, משתתפים שהיה להם קל באופן יחסי לבצע את המשימות, הניחו בטעות, במידה מסוימת אך מובהקת, שמשימות אלו חייבות בהכרח להיות קלות גם למשתתפים אחרים.
מחקר עוקב, שדווח באותו עבודה, טוען שסטודנטים חסרי יכולת דרגו את יכולותיהם באופן המעיד על שיפור ניכר אחרי מעט שיעורים בכישורים אשר חסרו להם בעבר, ללא קשר לשיפור הזניח באותם כישורים בפועל.
ב-2003, דאנינג וג'ויס ארלינגר, חוקרים מאוניברסיטת קורנל, פרסמו מחקר בו מצאו כי אנשים משנים את הערכתם העצמית בהתאם להערכה חיצונית באופן שונה.
משתתפי הניסוי, סטודנטים לתואר ראשון באוניברסיטת קורנל, נבחנו בגאוגרפיה.
הבחנים נועדו להשפיע על הערכתם העצמית של הנבחנים, חלקם באופן חיובי וחלקם באופן שלילי, על ידי הצגת שאלות קלות או קשות.
לאחר מכן, הנבחנים התבקשו לדרג את ביצועיהם.
אלו שקיבלו את המבחנים הקלים דיווחו על ביצועים טובים יותר באופן משמעותי מאלו שקיבלו את המבחנים הקשים.
דניאל איימס ולארה קאמרת' הרחיבו עבודה זו גם לבחינה של רגישות לזולת, והתפיסה העצמית של נבדקים עד כמה רגישים הם היו.
חוקרים אחרים טענו שאפקט זה אינו כה ברור ועשוי להיות בשל רמות רעש ומשוא פנים.
בסדרה של 12 משימות על פני שלושה מחקרים, החוקרים מצאו כי במשימות קשות באופן מתון, המבצעים הטובים והגרועים ביותר שונים מעט מאוד ברמת דיוק, ובמשימות קשות יותר שיפוטם של המבצעים הטובים ביותר היה פחות מדויק משל המבצעים הגרועים ביותר.
דפוס זה מצביע ששפיטה בכל רמות המיומנות כפופים לרמות דומות של טעויות.
ארלינגר ושותפיו (2008) ניסו לבחון הסברים חלופיים, אך הגיעו למסקנות דומות לעבודה המקורית.
העבודה מסכמת שהסיבה העיקרית היא כי "בניגוד לבעלי ביצועים גבוהים, בעלי ביצועים נמוכים לא לומדים ממשוב המצביע על צורך בשיפור."
מחקרים על אפקט זה נוטים להתרכז בנבחנים אמריקאיים.
מחקרים שנעשו על נבחנים מזרח אסיתיים מצביעים על תפקידם של כוחות חברתיים שונים בתרבויות שונות.
מזרח אסייתיים נוטים לזלזל ביכולתם, והצלחה פחות מן המצופה היא דרך לשיפור עצמי והסתדרות עם אחרים.
דאנינג וקרוגר זכו בפרס הסאטירי איג נובל בפסיכולוגיה על עבודתם באפקט זה.
אף שהאפקט פורסם בשנת 1999, מחקרים מוקדמים והערות של פילוסופים ומדענים כגון קונפוציוס וצ'ארלס דרווין הצביעו על רעיון דומה.
קונפוציוס כתב כי "ידע אמיתי הוא לדעת את היקף הבורות של עצמך".
צ'ארלס דרווין, שאותו שאף צוטט בעבודתם המקורית, כתב כי "בורות מולידה ביטחון עצמי לעיתים קרובות יותר מאשר ידע".
ניתן למצוא מקבילות גם במקורות היהודיים.
הפסוק מ: "כָּל זֹה נִסִּיתִי בַחָכְמָה אָמַרְתִּי אֶחְכָּמָה וְהִיא רְחוֹקָה מִמֶּנִּי" מציין שככל שאדם מחכים בחכמת התורה, הוא מבין עד כמה הידע רחוק ממנו, וכי ישנם עוד עומקים רבים שהוא לא הכיר.
גם האימרה "תכלית הידיעה שלא נדע" של רבי ידעיה הפניני מדגישה שככל שאדם לומד יותר, הוא מתוודע למגבלות הידיעה האנושית.
אֶפֶקְט דְרוֹסְטֶה הוא אפקט ויזואלי רקורסיבי הנוצר כאשר תמונה מכילה העתק קטן יותר של עצמה.
ההעתק הקטן מכיל העתק קטן עוד יותר של התמונה המקורית, וכך הלאה.
מבחינה תאורטית, האפקט נמשך עד אינסוף, אולם מבחינה מעשית הוא מוגבל על ידי מידת ההפרדה (רזולוציה) של התמונה.
כטכניקה אומנותית האפקט נקרא מיז-אנ-אבּים .
האפקט מזכיר בחלקו לולאה מוזרה או מערכת של התייחסות עצמית.
ההכפלה הרקורסיבית שאפקט דרוסטה מציע היא בבסיס תופעת הפרקטלים.
מקור השם הוא בקופסאות הפח של חברת הקקאו ההולנדית דְרוֹסְטֶה.
הקופסאות עוטרו בציור של אחות הנושאת מגש שעליו כוס שוקו וקופסאת קקאו.
על קופסאת הקקאו הקטנה הופיע ציור נוסף של אחות הנושאת מגש עם קופסאת קקאו, ועליו קופסה קטנה עוד יותר.
האפקט הוויזואלי שנוצר הוא של סדרת קופסאות הקטנות עד לאינסוף, למרות שבפועל מצוירות על הקופסה המקורית שלוש קופסאות נוספות בלבד.
התמונה שהפכה לסמל ביתיות בהולנד, הופיעה לראשונה ב-1904 והמשיכה להתקיים עשרות שנים עם שינויים קלים בלבד.
הצייר והאדריכל האיטלקי ג'וטו די בונדונה השתמש באפקט ב-1320 בעבודתו "הטריפטיק של הקרדינל גָ'קוֹמוֹ סְטֶפאנֶסקי".
תמונת האלבום Ummagumma של להקת פינק פלויד מכילה אפקט זה.
הגבינה הצרפתית 'הפרה הצוחקת' (La Vache Qui Rit) שעגיליה הם קופסת הגבינה העגולה.
אפקט גיבס-דונן , הידוע גם כאפקט דונן, חוק דונן, שיווי משקל דונן או שיווי משקל גיבס-דונן), הוא שם שניתן להתנהגותם של חלקיקים טעונים חיובית בקרבת ממברנה חדירה חלקית כאשר הם אינם מגיעים לחלוקה שווה משני צדי הממברנה.
הגורם השכיח להתנהגות זו הוא נוכחותו של חומר טעון אחר שאינו יכול לעבור דרך הממברנה ובכך יוצר מתח חשמלי לא שווה משני עבריה.
כתוצאה מכך, היחס בין היונים השליליים בצד אחד של הממברנה ליונים השליליים בצד השני של הממברנה יהיה שווה ליחס בין היונים החיוביים בצד אחד ליונים החיוביים בצד השני.
האפקט נקרא על שם הפיזיקאי ג'וסיה וילארד גיבס והכימאי פרדריק ג'ורג' דונן.
בתרמודינמיקה, אפקט ג'ול-תומסון מתאר את השינוי בטמפרטורה של גז או נוזל המתפשט אדיאבטית (ללא החלפת חום עם הסביבה) דרך נחיר או שסתום מלחץ גבוה ללחץ נמוך.
כתוצאה מההתפשטות, הגז יתקרר או יתחמם בהתאם לדומיננטיות של כוחות המשיכה או הדחייה בין מולקולות הגז.
בטמפרטורת החדר ובלחץ אטמוספירי, כל הגזים מלבד ניאון, מימן והליום מתקררים כתוצאה מההתפשטות.
האפקט קרוי על-שם ג'יימס ג'ול וויליאם תומסון (הלורד קלווין) שגילו אותו בשנת 1852 בהתבסס על עבודתו המוקדמת של ג'ול אודות התפשטות גז לתוך ריק (התפשטות ג'אול).
התפשטות אדיאבטית של גז יכולה להתרחש באופנים שונים: התפשטות הפיכה, התפשטות לא-הפיכה כנגד ריק, והתפשטות לא הפיכה מלחץ התחלתי Pi ללחץ סופי Pf.
אפקט ג'ול תומסון מתרחש במקרה האחרון, שבו האנתלפיה של הגז אינה משתנה (הוכחה לכך תובא בהמשך הערך).
מעשית, תהליך ההתפשטות יהיה בקירוב אדיאבטי כאשר המערכת מבודדת היטב, וכאשר תהליך ההתפשטות מהיר ביחס לקצב מעבר החום מהמערכת לסביבה.
בעוד שבגז אידיאלי אין אינטראקציות בין מולקולות הגז, הרי שבגז ריאלי קיימות אינטראקציות כאלה: בין מולקולות הגז קיימים כוחות משיכה הנובעים מקשרים כימיים בין מולקולריים, וגם כוחות דחייה בין ענני האלקטרונים של מולקולות שכנות.
בטמפרטורה נתונה, בלחצים נמוכים מאוד, כאשר המולקולות רחוקות מאוד זו מזו, הן כוחות המשיכה והן כוחות הדחייה אינם מורגשים, והגז מתנהג בקירוב כמו גז אידיאלי – למולקולות בקירוב רק אנרגיה קינטית, ואילו האנרגיה הפוטנציאלית שואפת לאפס.
בלחצים בינוניים, כוחות המשיכה הבינמולקולריים הם הדומיננטיים - האנרגיה הפוטנציאלית יורדת אל מתחת לאפס.
בלחצים גבוהים מאוד, כאשר המולקולות קרובות מאוד זו לזו, כוחות הדחייה הם הדומיננטיים – האנרגיה הפוטנציאלית עולה אל מעל האפס.
במהלך התפשטות הגז מלחץ גבוה ללחץ נמוך, המרחק הממוצע בין מולקולות הגז גדל.
אם הגז נתון בלחץ ובטמפרטורה שבהם כוחות הדחייה דומיננטיים, ולמולקולות הדחוסות אנרגיה פוטנציאלית גבוהה, כוחות הדחייה ההדדיים הפועלים על המולקולות מביאים להתרחקותן זו מזו תוך כדי תאוצה והגדלת האנרגיה הקינטית על חשבון האנרגיה הפוטנציאלית (כיוון שהתהליך אדיאבטי, האנרגיה הכוללת נשמרת ואינה מתבזבזת כחום).
מבחינה מקרוסקופית, העלאת האנרגיה הקינטית מתבטאת בעליית הטמפרטורה.
אם, לעומת זאת, הגז נתון בלחץ ובטמפרטורה שבהם כוחות המשיכה דומיננטיים, ולמולקולות הדחוסות אנרגיה פוטנציאלית נמוכה, שבירת קשרים בינמולקולריים במהלך תהליך ההתפשטות כרוכה בהעלאת האנרגיה הפוטנציאלית של המולקולות, על חשבון האנרגיה הקינטית (שוב, האנרגיה הכוללת נשמרת).
מבחינה מקרוסקופית, הורדת האנרגיה הקינטית מתבטאת בירידת הטמפרטורה.
שינוי טמפרטורת הגז במהלך ההתפשטות מתואר על ידי הנגזרת החלקית של הטמפרטורה לפי הלחץ באנתלפיה קבועה; נגזרת זו קרויה מקדם ג'ול-תומסון ומסומנת באות μ.
כיוון ששינוי הלחץ במהלך ההתפשטות הוא בהכרח שלילי (הלחץ הסופי נמוך מההתחלתי), מקדם ג'ול-תומסון חיובי פירושו ירידה בטמפרטורה, ומקדם ג'ול-תומסון שלילי פירושו עלייה בטמפרטורה.
ניתן לקשר בין מקדם ג'ול-תומסון לבין קיבול החום בלחץ קבוע, Cp, ומקדם ההתפשטות התרמית α על ידי:
ערכו של המקדם תלוי בסוג הגז ובלחץ ובטמפרטורה שהגז היה נתון בהם לפני ההתפשטות.
בכל הגזים קיימת נקודה הקרויה נקודת האינוורסיה (inversion point) שבה מקדם ג'ול-תומסון משנה סימן מחיובי לשלילי; הטמפרטורה שבה חל השינוי בסימן תלויה בלחץ של הגז קודם ההתפשטות, נקראת טמפרטורת האינוורסיה (Joule–Thomson inversion temperature).
על פי רוב ללחץ נתון קיימות שתי נקודות אינוורסיה, אחת בטמפרטורה גבוהה ואחת בטמפרטורה נמוכה.
כפי שניתן לראות בגרף, בלחץ נתון, בכל הגזים מקדם ג'ול תומסון יורד עם העלייה בטמפרטורה – בתנאי שהטמפרטורה גבוהה מטמפרטורת האינוורסיה הראשונה, כיוון שהגדלת הטמפרטורה גוררת עלייה בכוחות הדחייה הבינמולקולריים וירידה בכוחות המשיכה.
בהליום ומימן וניאון הנתונים בלחץ אטמוספירי, טמפרטורת האינוורסיה נמוכה (בהליום, 51 K או (−222 °C).
מולקולות ההליום והמימן הן מולקולות קטנות ולפיכך כוחות ואן דר ואלס ביניהן חלשים מאוד; פירוש הדבר שכבר בטמפרטורות נמוכות כוחות הדחייה בין המולקולות של גזים אלה דומיננטיים על פני כוחות המשיכה.
כמוסבר לעיל, כאשר כוחות הדחייה דומיננטיים הגז מתחמם בשעת ההתפשטות.
בשל כך, הליום ומימן מתחממים כאשר הם מתפשטים באופן אדיאבטי מלחץ אטמוספירי ללחץ נמוך, בטמפרטורת החדר.
בגזים העיקריים המרכיבים את האוויר, חנקן וחמצן, טמפרטורת האינוורסיה גבוהה יותר - 621 K (348 °C) ו-764 K (491 °C), בהתאמה.
לכן, אוויר מתקרר כאשר הוא מתפשט באופן אדיאבטי מלחץ אטמוספירי ללחץ נתון נמוך, בטמפרטורת החדר.
בגז אידיאלי המקדם μ שווה תמיד לאפס: הגז אינו מתקרר ואינו מתחמם במהלך ההתפשטות.
את הקשר : ניתן לקבל באמצעות כלל השרשרת ובעזרת יחסי מקסוול.
לפי אחד מכללי השרשרת של אוילר והגדרת קיבול החום בלחץ קבוע:
לפי יחסי מקסוול מתקיים וכן .
לפי הגדרת מקדם ההתפשטות התרמית, , מתקיים .
כשנציב את (4) ב-(1) נקבל את הקשר הרצוי בין מקדם ג'ול-תומסון לבין מקדם ההתפשטות התרמית וקיבול החום בלחץ קבוע:
קל לראות שבגז אידיאלי מקדם ההתפשטות התרמי הוא , ולכן מקדם ג'ול-תומסון של גז אידיאלי הוא אפס והגז אינו מתקרר או מתחמם במהלך ההתפשטות.
אפקט ג'ול תומסון מיושם בתעשייה הפטרוכימית במעגל לינדה, המנצל את אפקט הקירור של הגז לצורך ניזולו.
כמו כן, נעשה שימוש באפקט במחקר קריוגני (חקר תופעות המתרחשות בטמפרטורות נמוכות) במסגרתו מנזלים גזים שונים כגון חמצן, חנקן וארגון.
כדי לנצל את אפקט ג'ול תומסון לניזול גז על הגז להימצא בלחץ ובטמפרטורה שבהם ערכו של מקדם ג'ול תומסון חיובי.
במילים אחרות, על הגז להימצא בטמפרטורה הנמוכה מטמפרטורת האינוורסיה שלו.
הוכחה לכך שההתפשטות היא איזואנתלפית
בתהליך ההתפשטות הגז עובר מנפח ולחץ התחלתיים ללחץ ונפח סופיים .
כדי להוכיח שההתפשטות איזואנתלפית, תחילה נביט על העבודה הכוללת שמבוצעת על הגז במהלך ההתפשטות.
עבודה זו שווה לעבודה שמבוצעת עליו לפני המעבר בנחיר, , פלוס העבודה שמבוצעת עליו לאחר העבודה בנחיר, .
בגלל שהתהליך אינו הפיך, מתקיים :, .
העבודה הכוללת שווה לסכום העבודות:
באופן דומה, השינוי באנרגיה הפנימית של הגז שווה לסכום השינויים לפני המעבר בנחיר ואחריו:
מחד, החוק הראשון של התרמודינמיקה קובע שכמות החום המועברת שווה לשינוי באנרגיה הפנימית של הגז פחות העבודה שנעשית על הגז; מאידך, כיוון שהתהליך אדיאבטי ואין מעבר חום, ביטוי זה שווה לאפס.
לפי הגדרת האנתלפיה, הביטויים משמאל ומימין שווים לאנתלפיה ההתחלתית והסופית בהתאמה, ולכן:
אפקט במבי הוא ביטוי ליחס שונה לבעלי חיים הכולל חיבה או התנגדות לפגיעה בהם, כ"חמודים" כגון עופרי אייליים, דולפינים, חתולים, כלבים, פנדות, קואלות ועוד; בשעה שקיימת אדישות רבה יותר לבעלי חיים אחרים ולפגיעה בהם.
מונח זה דומה למגה-פאונה כריזמטית בו ניתן יחס דומה למינים גדולים ו"כריזמטיים" כגון פילים, קרנפים, סוסים, אריות, טיגריסים ודובים.
המונח האחרון קשור יותר לשמירת טבע ולניצול היחס לחיה למען הסביבה.
המונח נטבע בהשראת סרט ההנפשה "במבי" של חברת וולט דיסני משנת 1942, ובו מופיעה באופן בולט האנשה של דמות בעל חיים.
במבי בסרט זה הוא עופר (בתחילת הסרט) של אייל פרדי לבן-זנב, שאפו חמוד ועיניו גדולות.
אחת הסצנות המפורסמות בסרט לדוגמה, היא זו שבה במבי עוקב בתמימות ובסקרנות אחרי פרפר המעופף ומתיישב על חוטמו.
במבי הצעיר נותר לבדו, יתום, בשלג, לאחר הריגת אמו בידי ציידים, וסצנה קורעת לב בסרט היא שיטוטיו ביער וקריאתו "אמא, אמא", ללא מענה.
אפקט במבי משמש דוגמה לכוחו הרב של הקולנוע ושל עולם הפרסום בהשפעה על תפיסתנו את המציאות, בעולם שבו רוב האנשים בתרבות המערבית אינם מכירים את חיות הבר, אלא מקבלים מציאות מדומה דרך הטלוויזיה או הקולנוע, שם מדובר ביצורים קטנים וחמודים שכביכול דנים בסוגיות של רומנטיקה ונאמנות של חברים.
רבים רואים באפקט במבי ביטוי לצביעות.
יש המציינים כי לדמות "במבי" בסרט נוסף מראה תינוקי, בדמות עיניים גדולות וריסים, והדמויות מדובבות בקולות ילדים מתוקים.
בנוסף, בסרט "במבי" אין ביער טורפים טבעיים כלל, שלא כמו במציאות, והאדם-הצייד הוא היחיד ההורג את בעלי החיים.
החתול נחווה כבעל חיים פרוותי, חמוד ומפונק.
עם זאת, חתולי הרחוב הם בעל חיים פולש הפוגע במרקם החיים האקולוגי.
חתולי הרחוב הורגים מדי שנה כ־25 מיליארד ציפורים ויונקים, בארצות הברית לבדה.
למרות זאת, ההתייחסות אל חתול הרחוב היא אמפתית יותר מאשר ההתייחסות לחולדות ומזיקים אחרים.
אפקט הגזע האחר או בקצרה אפקט הגזע הוא תופעה מתחום תפיסת פרצופים וזיהוי פנים (תת תחום הנחקר באתולוגיה אנושית ובפסיכולוגיה חברתית), לפיה אדם תופס, מבצע עיבוד קוגניטיבי ומזהה בקלות רבה יותר פרצופים של אנשים השייכים אתנית במראה שלהם לגזע בו גדל.
בשל התופעה, אדם לבן יזהה בקלות הבדלים בין פרצופים של אנשים לבנים, אך אנשים ממוצא סיני, למשל, ייראו לו זהים, והוא יתקשה לזהות הבדלים בין הפרצופים.
בהתאם, אדם סיני יתקשה בזיהוי פרצופי אנשים לבנים.
ממחקרים שנעשו נמצא כי הזיהוי המשופר בגזע שבו נולד האדם, אינו מולד, אלא הוא תוצאה של למידה הנובעת מסביבתו הטבעית של האדם, בה גדל.
בהתאם לכך, ילדים שאומצו וגדלו בסביבה של אנשים שאינם שייכים למוצא האתני שלהם, זיהו פרצופים ממוצא זה שאינו שלהם בצורה טובה יתר, והתקשו בזיהוי אנשים ממוצאם המקורי.
בנוסף, נראה כי ניתן לשפר יכולת זיהוי פנים של קבוצה אתנית אחרת, באמצעות למידה – ככל שהאדם בא במגע עם אנשים מקבוצה אחרת, עולה הסיכוי לזהות הבדלים בפניהם בקלות רבה יותר.
לאפקט הגזע האחר, כמו לכלל חקר זיהוי הפרצופים, יש השלכות משמעותיות במספר תחומים.
בין השאר נדרשת מודעות לתופעה זו בתחום זיהוי חשודים בעבירה פלילית במסגרת מסדר זיהוי, נוהל המתקיים במסגרת חקירה משטרתית, במהלכו עד שראה חשוד בנסיבות מפלילות, מנסה לזהות אותו בתוך קבוצה של אנשים שאמורים להיות דומים לו במראה.
דרך אפשרית אחת להפחית את ההשפעה ולא ליצור הטיה לרעת החשוד במסדרי זיהוי, היא לדאוג לכך שהחוקר המשטרתי יהיה שייך לקבוצה האתנית של החשוד ולא לזו של העד המזהה, כדי שיוכל ליצור מסדר בו הניצבים דומים לחשוד במאפיינים רבים, ולא ייווצר מסדר בו החשוד בולט למדי בין הניצבים.
במחקר בתחום זה שנערך בישראל, נדרשו ערבים ויהודים ממוצא מזרחי ואשכנזי לזהות במסדר זיהוי פנים שראו דקות ספורות לפני כן.
בהתאם לאפקט הגזע, עלה במחקר אחוז טעויות גבוה בקרב כל אחת מהקבוצות כשנדרשו לזהות אנשים מקבוצה אתנית שונה; אחוז הטעויות הגבוה ביותר היה כשיהודים התבקשו לזהות פנים של ערבי.
אפקט הבעלות , המכונה גם תאוריית הבעלות, היא תופעה מוכרת המגיעה מעולם הכלכלה ההתנהגותית.
לפי תופעה זו, אנשים נוטים לתת ערך כלכלי גבוה יותר למוצר אשר בבעלותם, מאשר למוצר דומה או זהה לו אשר אינו בבעלותם.
לפי תאוריה זו, מוכנות האדם לקבל (willingness to accept – WTA) גבוהה ממוכנותו לשלם (willingness to pay – WTP).
כלומר, המחיר המינימלי שאדם מוכן לקבל (WTA) עבור מוצר הנמצא בבעלותו גבוה מהמחיר המקסימלי שאותו אדם מוכן לשלם (WTP) עבור מוצר זהה לו שלא נמצא בבעלותו.
הבדל זה בין ערכי WTA ו-WTP מהווה את החדשנות שבתאוריה זו.
זאת מכיוון שלפי תאוריות הכלכלה הקדומות, היה נהוג להתייחס לערכי WTA ו-WTP כזהים.
אחד ההסברים לתופעה זו היא שנאת ההפסד (Loss-aversion).
אנשים יהיו מוכנים לשלם יותר כדי להחזיר משהו ששייך להם מאשר לשלם עבור משהו זהה שאינו שייך להם.
זאת משום שברגע שיש לך מוצר מסוים, ויתור עליו מרגיש כמו הפסד, ובני אדם לא אוהבים לחוש תחושה של הפסד.
בעבר הלא רחוק, התאוריה הכלכלית הרווחת הייתה תאוריית הכלכלה הנאו-קלאסית.
על פי תאוריה זו, נתפס האדם כ"אדם כלכלי רציונלי" הפועל אך ורק להשגת תועלת ורווח מרביים.
על פי תאוריה זו, אין הבדל בין המחיר שאדם מוכן לשלם עבור מוצר לבין המחיר שאדם מוכן לקבל עבורו.
בעשורים האחרונים, החל להתפתח ענף הכלכלה ההתנהגותית.
לפי גישה זו, ישנם גורמים רבים, פסיכולוגיים וחברתיים, המשפיעים על התנהגותו הכלכלית של האדם.
מחקרים רבים אשר פורסמו בתחום זה הציגו סתירות לתאוריית הכלכלה הנאו-קלאסית וכן דוגמאות למקרים ומצבים רבים בהם האדם אינו מתנהג באופן הרציונלי הצפוי ממנו לפי תאוריית הכלכלה הקדומה.
מחקר בולט ופורץ דרך בתחום הכלכלה ההתנהגותית הוא מחקרם של דניאל כהנמן ועמוס טברסקי משנת 1979 אודות תורת הערך (Prospect Theory).
מחקר זה הראה כי במקרים רבים בני אדם לא פועלים בהתאם למנובא על פי תאוריית הכלכלה הנאו-קלאסית ולא בהכרח בוחרים באפשרות אשר תיתן להם את הרווח המרבי.
במאמרם, טענו השניים כי ניתן לצפות את ההחלטות האי-רציונליות כביכול שמבצעים בני האדם ואף הציגו נוסחה לחישוב ערכן של החלטות אלו.
בין התופעות אשר הוסברו במחקר זה הייתה גם תופעת שנאת ההפסד, לפיה אנשים נוטים להתנהג באופן שונה כאשר מדובר בהפסד לעומת האפשרות שמדובר ברווח.
בשנת 1980, כשנה לאחר פרסום המאמר על תורת הערך, פרסם ריצ'רד ת'יילר מאמר המתאר את תיאורית הבעלות.
תאוריה זו מתבססת על תאוריית תורת הערך, ומדברת על כך שכחלק משנאת ההפסד, אנשים נוטים לתת ערך כלכלי גבוה יותר למוצרים אשר בבעלותם.
ת'יילר הציג בתאוריה שלו מספר מצבים בהם הוא מציג את ההבדל בין האופן בו צרכנים צריכים לבחור, לפי תאוריית הכלכלה הנאו-קלאסית, לעומת איך שהם בוחרים בפועל.
לאחר פרסום מאמר זה, אשר טבע לראשונה את המושג "אפקט הבעלות", פורסמו עוד מחקרים רבים אשר עסקו באפקט הבעלות והדגישו את ההבדל בין מוכנות האדם לקבל (WTA) למוכנותו לשלם (WTP), הבדל שכאמור לא קיים לפי תאוריית הכלכלה הנאו-קלאסית.
ישנן גישות המקשרות בין תאוריית הבעלות להטיית הסטטוס קוו .
לפי תאוריה זו, אנשים מעדיפים להישאר במצבם הקיים ומפחדים לבצע שינוי.
הם יבצעו שינוי במצב הקיים רק אם ידעו ברמת ודאות גבוהה שהמצב הבא יהיה טוב יותר באופן משמעותי.
כך למשל, אנשים לא ימהרו לעבור דירה או להחליף מקצוע, על מנת שלא לפגוע במצבם הנוכחי.
גם לפי תאוריית הבעלות אנשים נוטים שלא לוותר על מוצרים שבבעלותם, על מנת לא להרגיש תחושה של הפסד.
במרכזה של תאוריה זו עומד הפרט.
התאוריה עוסקת בהבנת התנהגותו הצרכנית של הפרט.
סביבת התאוריה היא השוק החופשי, וניתן להשליכה גם על תחומים אחרים כגון דעות, רעיונות וכדומה.
המשתנה המוסבר בתאוריה הוא משתנה WTP (מוכנות לשלם) והמשתנה המסביר הוא משתנה הבעלות.
משתנה הבעלות הוא משתנה היכול לקבל שני ערכים – יש או אין בעלות.
לפי התאוריה, ברגע שמשתנה הבעלות חיובי, כלומר המוצר נמצא בבעלות האדם, ערך WTA גדל גם כן.
באופן זה, נוצר ההבדל בין ערכי WTA ו-WTP.
המוכנות לקבל עבור המוצר גדלה, בעוד שהמוכנות לשלם עבורו לא משתנה.
תמיכה אמפירית לאפקט הבעלות נמצאה במחקרים רבים שבוצעו בנושא בעשורים האחרונים.
אחת הדוגמאות המפורסמות לאפקט זה מובאת בניסוי שבוצע על ידי כרמון ואריאלי באוניברסיטת דיוק בארצות הברית.
בשלב ראשון נערכה הגרלה בהגרלה הוגרלו כרטיסים למשחק הכדורסל של נבחרת האוניברסיטה, בהשתתפות סטודנטים רבים.
לאחר ההגרלה, נשאלו סטודנטים אשר זכו בהגרלה מה המחיר המינימלי שבו הם מוכנים למכור את הכרטיס בו זכו.
כמו כן, נשאלו סטודנטים שלא זכו בכרטיס מה המחיר המקסימלי שהיו מוכנים לשלם עבור כרטיס למשחק.
נמצא כי סטודנטים אשר זכו בכרטיס למשחק היו מוכנים למכור אותו במחיר הגבוה פי כ-14 מהמחיר שסטודנטים אשר לא זכו היו מוכנים לשלם עבור כרטיס.
כלומר, נמצא כי ערך WTA היה גבוה פי יותר מ-14 מערך WTP.
בניסוי אחר קיבלו הנבדקים ספל והוצע להם למכור את הספל תמורת סכום כסף או תמורת סחורה אחרת בשווי זהה (עטים).
בניסוי זה נמצא כי הסכום שהנסיינים היו מוכנים למכור את הספל (WTA) היה גבוה פי 2 כמעט מהסכום שהיו מוכנים לרכוש אותו (WTP).
ניסוי זה הוכיח את "אפקט הבעלות המיידי" בו אנשים נתנו למוצר אשר בבעלותם ערך גבוה יותר, על אף שלא הספיקו להחזיקו במשך זמן רב ולפתח רגש או קשר כלפי המוצר.
במחקרים נוספים שבוצעו נמצא כי אפקט הבעלות לא מוגבל רק לדברים חומריים, אלא גם לעמדות, מחלות, רעיונות ועוד.
תאוריית הבעלות השפיעה על התפתחותן של מספר תאוריות ותופעות בעולם הכלכלה ההתנהגותית.
בין תופעות אלו ניתן לציין את תופעת אפקט איקאה.
לפי תופעה זו, הקרויה על שם חברת הרהיטים להרכבה עצמית "איקאה", אנשים נוטים לתת ערך כלכלי גבוה יותר למוצר אשר ביצעו עליו עבודה.
תופעה זו, אשר נהגתה על ידי דן אריאלי ונחקרה במחקרים רבים, הראתה כי אנשים אשר משקיעים זמן ואנרגיה בבנייה או עיצוב של מוצר מסוים (בין אם ארגז להרכבה, פריט אוריגמי או עיצוב של נעל), יהיו מוכנים לשלם עליו יותר מאשר אנשים אשר קיבלו את המוצר מוכן.
אחת הסיבות המרכזיות לתופעת אפקט איקאה היא תאוריית הבעלות.
עצם השקעת העבודה על המוצר על ידי הצרכן, גורמת לו להיקשר למוצר ולחוש מעין תחושת בעלות כלפיו.
על כן, הצרכן יהיה מוכן לשלם יותר עבור המוצר, מכיוון שאי-רכישת המוצר תגרום לו להרגיש כהפסד של מוצר שכמעט שייך לו.
תופעה נוספת שנחקרה ועשתה שימוש בתאוריית הבעלות שייכת לעולם מערכות המידע, היא תופעת אפיון היתר (Over-requirement) במוצרי תוכנה.
לפי תופעה זו, מפתחים או מתכנתים אשר עבדו על אפיון או פיתוח קוד לתוכנה, פיתחו יחס של קרבה ובעלות לקוד שיצרו ועקב כך חשיבותו של קטע זה לתוכנה כולה עלה בעיניהם.
תופעה זו גורמת פעמים רבות לאפיון יתר של מוצרי תוכנה, כלומר העמסת קטעי קוד ויכולות של התוכנה שלא בהכרח חיוניים או הכרחיים לצרכן של התוכנה, אך עולים כסף רב לגוף שמפתח את התוכנה.
תאוריית הבעלות יכולה להיות שימושית ביותר בתחום הפיננסי ובתחום התמחור.
כך למשל, הוכח בניסויים כי אנשים אשר בבעלותם תיק מניות מסוים לא ימהרו להחליפו תמורת מניות אחרות, הן בגלל החשש להפסיד ולקבל תיק פחות טוב והן בגלל הקשר שפיתחו האנשים למניות שבבעלותם.
תחום נוסף בו ניתן לראות השפעות של תאוריית הבעלות הוא תחום המכירות הפומביות.
אנשים נוטים לפתח יחס של בעלות כלפי מוצר עליו הציעו הצעת מחיר כלשהי עוד לפני שרכשו את המוצר.
על כן, מתרחשים פעמים רבות מקרים בהם אנשים יציעו עבור המוצר מחיר הגבוה בהרבה מהמחיר הראשוני המקסימלי שהסכימו להוציא עבורו.
ניתן למצוא שימוש בתאוריה זו גם בעולם מוצרי התוכנה ומערכות המידע.
חברות רבות מציעות מוצרי תוכנה או מידע במהדורת ניסיון חינמית לתקופה מוגבלת.
לאחר שהצרכן עובד על התוכנה זמן מה, הוא מפתח יחס של בעלות כלפיה וויתור על התוכנה לאחר תום תקופת הניסיון יחשב בעיניו כהפסד והוא ישקול לרכוש את התוכנה במחירה המלא, פעולה שכנראה לא היה עושה ללא תקופת הניסיון.
אפקט דומינו (ביפנית: 波及効果 הקיו קוקה) היא סוג של חידת היגיון שפורסמה על ידי ההוצאה לאור ניקולי.
נכון לשנת 2007, ניקולי פרסמה שתי חוברות המכילות חידות אפקט דומינו בלבד.
השנייה פורסמה ב-4 באוקטובר 2007.
המשחק מתבצע על גבי טבלה מרובעת המחולקת לפוליאומינויים.
על השחקן להציב מספר בכל תא בטבלה - חלקם יכולים להגיע כנתונים - על פי הכללים הבאים:
בכל פוליאומינו צריכים להופיע כל המספרים מ-1 ועד למספר השווה למספר התאים בפוליאומינו.
אם שני מספרים זהים מופיעים באותו הטור או אותה השורה, צריכים להפריד ביניהם לפחות אותו מספר של תאים אחרים.
לדוגמה, לשני תאים עם המספר 1 אסור להיות סמוכים (במאונך או במאוזן), אך יכולים להיות באותו טור או באותה שורה בתנאי שלפחות תא אחד מפריד ביניהם.
בין שני תאים עם המספר 3 הנמצאים באותו טור או אותה שורה, חייבים להפריד לפחות שלושה תאים בעלי מספר שונה, וכן הלאה.
ישנן כמה נקודות שעבודה על פיהן יכולה להאיץ את הפתרון:
במונומינו, פוליאומינו בגודל תא אחד, חייב להיות המספר 1.
שלילת מספרים שלא יכולים להופיע בתא מסוים כמו בסודוקו.
אפקט דומינו היא חידה מקורית של ניקולי; החידה הופיעה לראשונה בכתב העת Puzzle Communication Nikoli בגיליון 73 (מאי 1998).
בפיזיקה אפקט הול הקוונטי הוא הגרסה הקוונטית לאפקט הול הקלאסי.
באפקט הול הקוונטי אפשר לראות מדרגות בדידות בהתנגדות הול כפונקציה של השדה המגנטי, כלומר קיימים ערכי שדה מגנטי שעבורם התנגדות הול עולה בחדות, בעוד שבין הערכים הללו ערך התנגדות הול נשאר קבוע.
ההתנגדות הארכית (האוהמית) של הדגם שווה לאפס כפונקציה של השדה המגנטי, פרט לאזורים שבהם התנגדות הול משתנה וזאת בניגוד למה שחזה דרודה, ציפינו שהמוליכות וההתנגדות יתנהגו בצורה ליניארית לגמרי.
זרם העובר דרך גז אלקטרונים דו־ממדי בנוכחות שדה מגנטי חזק הניצב למישור הגז גורם ליצירת מתח בכיוון המאונך לכיוון הזרם.
בטמפרטורות נמוכות, מתרחש מעבר פאזה קוונטי שבו מוליכות הול, המוגדרת בנוסחה:
(כאשר הוא הזרם החשמלי בדגם, הוא מתח הול, e הוא מטען האלקטרון ו-h הוא קבוע פלאנק), מקבלת ערכים בדידים.
היחס מייצג את היחס בין מספר האלקטרונים למספר קוונטות השטף המגנטי במערכת.
האפקט נקרא אפקט הול הקוונטי השלם או השברי לפי הערך אותו מקבל מקדם המילוי.
התופעה נצפית בהתקני מוליכים למחצה שבהם האלקטרונים מתנהגים בקירוב טוב כמו גז אלקטרונים דו־ממדי שמאפשר את התרחשות התופעה.
לאחרונה חוקרים גילו כי ניתן לראות את אפקט הול הקוונטי וגם אפקט הול הקוונטי השברי גם ללא שדה מגנטי חיצוני כלל אלא רק כתוצאה מפאזת ברי.
זו תגלית מעניינת שנחקרת גם בעת הזו.
אפקט הול הקוונטי נחזה תאורטית על ידי אנדו, מצומוטו וימורה בשנת 1975, באמצעות חישובים מקורבים שהם עצמם הטילו ספק בנכונותם.
האפקט התגלה ניסיונית ב-1980 על ידי קלאוס פון קליצינג בעת שחקר התקן מוליך למחצה מסוג Si-MOSFET בטמפרטורות נמוכות ושדות מגנטיים חזקים.
המדרגות המופיעות במדידות של מוליכות הול נצפו שנתיים קודם לכן, ב-1978, על ידי אנגלרט ופון קליצינג, אולם רק ב-1980 חשב פון קליצינג לראשונה על התופעה במונחי קוונטות של .
פון קליצינג זכה בפרס נובל עבור תגלית זו בשנת 1985.
ב-2007 אפקט הול הקוונטי השלם נצפה בגרפן בטמפרטורת החדר.
קוונטיזצית לנדאו – גז האלקטרונים הדו־ממדי הדרוש לשם צפייה באפקט הול הקוונטי נמצא בסוגים שונים של מוליכים למחצה שבהם ניתן להגביל את האלקטרונים לתנועה במישור דו־ממדי.
בשדה מגנטי חזק, האנרגיות העצמיות של האלקטרונים שבגז הדו־ממדי מקוונטטות לרמות לנדאו.
בשל קיומו של אי סדר בחומר, הנובע מזיהומים בסריג, מתרחשת הרחבה של רמות לנדאו לפסים.
ההשלכה המשמעותית ביותר הנובעת מקיומם של זיהומים היא יצירת שני סוגים של מצבים אלקטרוניים: מצבים ממוקמים (פונקציית הגל ברובה נמצאת באזור מסוים, קטן, בדגם) ומצבים פרושים (פונקציית הגל פרושה על פני כל הדגם).
כשצפיפות האלקטרונים עולה, המצבים האלקטרוניים מתמלאים בהדרגה ואנרגיית פרמי מוסטת.
כשאנרגיית פרמי נמצאת בתחום שבו נמצאים המצבים הממוקמים, האכלוס של המצבים הפרושים לא משתנה.
מאחר שרק המצבים הפרושים נושאים זרם, מוליכות הול לא משתנה, ונוצרת תבנית המדרגות.
כאשר הדגם נמצא בחלק האופקי של המדרגה נעלמת ההתנגדות הארכית, משום שרק ערכים ממוקמים נמצאים בסביבת אנרגיית פרמי.
כאשר אנרגיית פרמי מגיעה לרמת לנדאו הבאה, מופיעה דעיכה במערכת, והתנגדות הול עוברת למישור הבא.
לכן, אפשר להבין את אפקט הול הקוונטי כמעבר בין מצבים ממוקמים ולא ממוקמים כאשר אנרגיית פרמי נעה דרך צפיפות המצבים.
מודל מצבי הקצה – מודל זה מבוסס על פורמליזם שפותח על ידי לב לנדאו שבו הזרם מהווה את הכח הדוחף למעבר האלקטרונים בדגם (ולא שדה חיצוני).