tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם הראשונים שהקימו רפתות ולולים לעצמם (הפרות והעופות עוד אינם, מחכים לקבלת התקציב מאת ההנה"צ, אולם שני אלה אינם מספיקים.
נחוץ לישב במקום מספר פועלים בעלי ניסיון.
המוסדות המישבים צריכים לדאוג לדבר בעוד מועד.
הם ישמחו בוודאי לראות ביניהם מספר חקלאים בעלי ניסיון, שיהיו להם למורי דרך בעבודתם הקשה."
"'המתיישבים הם עשרים וארבע משפחות המונות מאה נפש.
כל מתיישב מעבד ארבעים דונם פלחה.
עד כה הספיקו לזרוע תשע מאות דונם בקיא לחציר, בקיה לגרעינים, שעורה, שבולת שועל וחטה.
על יד המושב משתרעים גני הירק שבהם זרעו ושתלו: צנון, סלק, כרוב, כרובית, גזר, בצל, פולים, תפוחי אדמה, שעועית ועוד.
כל אחד מעבד שטח של דונם עד דונם וחצי גן ירק לפי גודל המשפחה.
היות ש"קרן היסוד" תבנה כאן כמו ביתר מושבי החסידים רפתות והמתיישבים נמצאים עכשיו במצב חמרי דחוק, לכן החישה "קרן היסוד" וסדרה בשביל המתיישבים עבודת חצוץ חצץ לבנין הרפתות ועל חשבון זה מקבלים הם צורכי אוכל כל אחד לפי גודל משפחתו.
בעבודת יבוש־הבצות הנעשות על ידי "הקרן קיימת לישראל" בחרב'ג עסוקים ג"כ כחמשה עשר איש."
עד מהרה החלו הבעיות לצוץ על פני השטח: האזור שקנו החסידים היה אדמת ביצה, שלא התאימה לחקלאות, והמלריה התפרצה והפילה חללים רבים.
כמו כן, היישוב לא זכה בתמיכה מספקת של המוסדות הלאומיים, הכספים מפולין הפסיקו להגיע וההון הפרטי הלך ואזל.
לכך התלוותה הבעיה המרכזית, והיא חוסר בידע ובניסיון חקלאי.
הרבי מיבלונה (כמו גם אחרים) פנה אל הקרן הקיימת לישראל לעזרה.
הקק"ל הגישה עזרה בשליחת מדריכים, פרעון החובות על קניית הקרקע ובעיקר בייבוש הביצות.
קרן היסוד עזרה אף היא, כשהזרימה קיצבה למתיישבים שהוכיחו כי בכוחם לנהל משק.
הקק"ל החליטה ב-1926 על איחוד שני המושבים לכדי יישוב אחד.
אל החסידים צורפה גם קבוצה של מתיישבי הפועל המזרחי.
כך תואר המקום בינואר 1929:
"כיום הזה נמצאים שם 87 משפחות.
מהם כארבעים משפחות מיתר הפלטה של "נחלת יעקב" כעשרים ושתים משפחה משרידי "עבודת ישראל" והשאר של הפועל המזרחי.
כל זה מצטרף למושב אחד בעל שלוש שכונות וחיים המה ביניהם בשלום ובשלוה ועוזרים זה לזה בעבודתם בשדה ובית.
לכל אחד מהם יש מאה דונם קרקע משלו, כלומר של קרן הקימת שקנתה מהם את הקרקע והשאירה אותה בידיהם לעבדה ולאכול מטובה כנהוג."
במאי 1930 נחנך הכביש המחבר את הכפר לכביש חיפה-נצרת.
בשנות ה-30 מונה הרב מרדכי שמואל קרול כרבו של כפר חסידים.
במהלך השנים עד לקום המדינה הלך והתבסס היישוב.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20, ביקשו להתיישב בכפר אנשים שאינם חקלאים.
ועד המושב הקצה למשפחות אלה מגרשים בני דונם אחד בשטחים שלא התאימו לעיבוד חקלאי.
בשנות ה-50 הופרד הכפר מבחינה מוניציפלית לשני יישובים: כפר חסידים א' - החקלאים, וכפר חסידים ב' - התושבים.
בנייני המגורים של כפר חסידים ב' משולבים בתוך כפר חסידים א'.
תושבי הכפר מתפרנסים מחקלאות כמו גם מעבודות מחוץ ליישוב.
במהלך השנים האוכלוסייה התחלפה, וכיום תושבי הכפר הם בעיקר דתיים לאומיים וחילונים.
במהלך השנים עקב שינוי הצביון הרוחני בכפר, עזבו רוב משפחות החסידים שבכפר לבני ברק ולירושלים.
שאר החסידים הראשונים שהיו בכפר נפטרו במהלך השנים.
ממשפחות החסידים המייסדים נותרו כיום צאצאיהם של כחמש עשרה משפחות, ובנוסף להן חיים בכפר צאצאיהם של אנשי הפועל המזרחי.
ב-1950 הוקמו שתי מעברות בכפר חסידים.
העולים החדשים התגוררו בצריפונים במעברה, בדונים ואוהלים.
בפברואר 1951 הוחלט על הקמת מעברה נוספת בכפר חסידים.
ב-1952 הוקם במקום שיכון על ידי חברת רסקו עבור משוחררי צה"ל מכפר חסידים.
ב-1954 הוחל בבניית שיכון נוסף על ידי חברת משכנות, על רכס סמוך לשכון רסקו.
גם חברת שיכון ההסתדרותית החלה בבניית שיכון משלה במקום, על הרכסים דרומית מזרחית לכפר חסידים, צפונית לקריית טבעון.
שיכונים אלו נבנו לצורך פינוי המעברות בכל אזור חיפה, אך עקב התנגדות תושבי מעברות אחרות שוכנו שם רק מעטים.
באפריל 1956, כשבשיכונים התגוררו כ-1500 נפשות, הוחלט שהמקום יוכרז כמועצה מקומית נפרדת מכפר חסידים, בשם רכסים וביולי 1959 כוננה המועצה המקומית.
המושב נחלץ מהחובות באמצע שנות התשעים, לאחר שבמסגרת יישום "חוק גל" מונה "משקם" לאגודה השיתופית שקבע את הסדר החובות לאגודה ולחברים.
בספטמבר 2012, פנתה ההחברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה לוועדת ערר המוסמכת על פי חוק הנכסים של נספי השואה, להורות למושב לאפשר לאנשי החברה לעיין במסמכים ובארכיון הנמצאים ברשותו.
זאת על פי מידע שהיה בידי החברה, חברי "עבודת ישראל" רכשו קרקעות באזור כפר חסידים וחלקם עלו מקוזניץ והתיישבו על קרקעות אלו.
אלא שחלק מאותם חלוצים שבו לפולין כשהם מותירים את הקרקעות מיותמות מאחוריהם.
ההערכה היא שרבים מאותם חברים ששבו לפולין נספו בשואה.
כמו כן, על פי מידע שהיה בידי החברה, כ–400 מחברי "נחלת יעקב" שילמו סכומי כסף עבור רכישת קרקעות באזור חרושת הגויים ושייח אבריק שלימים הפכו לקריית טבעון וכפר חסידים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, אגודת "נחלת יעקב" פורקה, כאשר בתיק הפירוק מצוינים רק כ–250 חברים כנושים של האגודה.
לחברה חסר מידע אודות ראש האגודה, הרב טאוב, שרכש בשם חבריה, לרבות כאלו שנספו, את הקרקעות.
כמו כן חסר גם מידע אודות רשימת הנושים החלקית המופיעה בתיק הפירוק.
בתי קירור דומים, אשר תוכננו על ידי אריה שרון, הוקמו במקומות שונים בארץ: רמת יוחנן, קיבוץ משמרות, בית חירות ועוד.
בשנת 2017 הסתיימו עבודות השימור של המבנה, בתמיכתה של המועצה לשימור אתרים, וכעת הוא משמש כארכיון היישוב.
בסמוך ליישוב הוקם ב-1937 כפר נוער דתי הנושא את אותו שם.
באלול תשס"ג הוקמה בתוך כפר הנוער הדתי בכפר חסידים, ישיבת נחלת ישראל שבראשה עומד הרב שניאור קץ.
בשנת תשע"ד עברה פעילות הישיבה למגדל העמק.
יענקל'ס שטעטל הוא מוזיאון נוסטלגי ומרכז מבקרים בכפר חסידים המוקדש לחיי היומיום בעיירות היהודיות (שטעטלים) במזרח אירופה שהתקיימו עד ל.
המוזיאון הוקם ופועל ביוזמתו של גדי יעקב, בן המושב.
כְּפַר-חֲסִידִים ב' הוא יישוב קהילתי ליד רכסים השייך למועצה אזורית זבולון.
היישוב הוקם בשנת 1950 על ידי מתיישבים מכפר חסידים שעזבו את היישוב ורצו להקים ישוב נוסף.
היישוב הוכר על ידי המדינה ב-1959.
נכון ל-2020 מתגוררים ביישוב 305 תושבים.
כפר ים הייתה התנחלות בגוש קטיף, אשר הוקמה ב-1983 על חוף הים התיכון במעמד של התיישבות בודדים.
בשיאו היישוב מנה ארבע משפחות וכמה רווקים שהתפרנסו בעיקר מחקלאות.
עם השנים עזבו כמה תושבים את המקום.
שעיה דויטש, תושב היישוב, נרצח בו במהלך האינתיפאדה הראשונה.
היישוב פונה ב־18 באוגוסט 2005 במסגרת יישום תוכנית ההתנתקות.
בתי היישוב הראשונים שימשו בעבר כפר נופש לקצינים מצריים במהלך שליטת מצרים ברצועת עזה.
בחלקו הדרומי של היישוב נמצא תל עתיק (תל אלג'ינאן) שהיה מיושב בתקופת הברונזה התיכונה ובראשית תקופת ההתנחלות של שבטי ישראל.
ההתנחלות הוקמה ב-1983 על ידי שתי משפחות.
ב-1985 הצטרפה משפחה נוספת שהתיישבה בחלק הדרומי של היישוב וב-1996 התיישבה משפחה רביעית ביישוב.
במשך השנים שמר היישוב על צביונו המיוחד, ועל מיעוט התושבים במקום.
כְּפַר יַעְבֵּץ הוא מושב באזור השרון דרומית-מערבית לקלנסווה, בתחומי מועצה אזורית לב השרון.
המושב הוקם לראשונה ב־10 באפריל 1932 על ידי הפועל המזרחי על 400 דונם של הקרן הקיימת.
בין ראשוני המתיישבים היו טוביה המאירי, שמואל יוסף בוצין שהיה מזקני המתיישבים ושמעון פרידליך-ברגופן.
בשנת 1934 נקבע שמו לכפר יעבץ, על שמו של הרב זאב יעבץ, ממייסדי תנועת המזרחי.
באותה עת התגוררו במושב 10 משפחות.
בנוסף לתושבים שהתה בכפר יעבץ מתחילת 1934 עד תחילת 1938 קבוצה של הקיבוץ הדתי כנקודת יישוב זמנית לפני העלייה על הקרקע.
בשנתיים הראשונות לא יכלו המתיישבים לעבד את קרקעותיהם בגלל סכסוכים משפטיים.
ב-2 בדצמבר 1934 הונחה אבן פינה לבית כנסת, שמימון לבנייתו נתקבל כתרומה מיהודי מבלגיה והבנייה תוכננה להיעשות על ידי התושבים.
במקום התגוררו בינואר 1935 28 חברים שהתפרנסו בעיקר מעבודה במטעי שכטרמן הסמוכים וקיבלו מים מגבעת חיים.
בסוף 1935 פורסם שהמקום הולך ומתנוון בגלל מיעוט תושבים.
ביוני 1936 בעקבות פרוץ המרד הערבי הגדול, בה ספג היישוב התקפות מערביי הסביבה, פרסמו חברי המושב קריאה לעזרה.
בשנת 1937 התגוררו במקום 23 משפחות והוא תואר כבעל מראה דל ועלוב.
חברי המושב הציעו למכור אותו לחברי הקיבוץ הדתי שעברו במקום הכשרה לקראת העלייה לטירת צבי אולם הדבר לא נסתייע.
ביולי 1938 נהרג אחד מחברי כפר יעבץ וחמישה נפצעו כשעלו על מוקש בדרכם לעבודה.
בתחילת 1939 ספג היישוב גל נוסף של התקפות.
בשנת 1940, בעקבות הדלדלות העבודה בפרדסים, נותרו במקום רק כ-15 משפחות, ובתנועת הפועל המזרחי הוחלט על העברת התושבים למקום אחר והקמת מחנה עבודה במקום היישוב.
משא ומתן על פינוי המקום לא הגיע לידי גמר, ובינתיים הורחב שטח הכפר ל-1200 דונם.
בשנת 1942 נותרו במקום 12 משפחות ובשטח ששימש קודם לכן את הקבוצה שעלתה לטירת צבי התיישבה קבוצת תימנים מחדרה.
במהלך מלחמת העצמאות זכה כפר יעבץ המבודד לכינוי "חניתה של גוש תל מונד".
כבר בסוף דצמבר 1947 הותקף כפר יעבץ על ידי מאות ערבים.
לאחר מספר שעות הגיעו משוריינים בריטיים והערבים נסוגו.
בצד היהודי נטען שכ-30–40 מהתוקפים נפגעו, בניגוד להודעה הבריטית הרשמית שקבעה שרק 6 תוקפים נפגעו.
בצד היהודי נהרג אחד המגינים וארבעה אחרים נפצעו.
הם הגיעו מתל אביב ופתח תקווה לעיבוי ההגנה על המקום.
לאחר מספר ימים מת אחד הפצועים.
בהמשך המלחמה נורו פעמים רבות יריות לעבר כפר יעבץ.
יריות נורו במהלך קרבות עשרת הימים ובאוקטובר במהלך ההפוגה השנייה.
תושבי המקום התימנים פונו מכפר יעבץ עם פרוץ הקרבות.
ב-29 ביוני 1948 עלה ליישב את כפר יעבץ גרעין "מכורה" של הקיבוץ הדתי שהורכב בעיקרו מיוצאי רומניה.
לקיבוץ החדש הוקצו 1400 דונם.
אנשי הקיבוץ לא שרדו במקום זמן רב.
כפר יעבץ הוקם שנית ב־1951, כמושב של תנועת הפועל המזרחי, על ידי עולים מפולין ומרומניה.
בתחילת 1952 התפתח סכסוך קרקעות בין כפר יעבץ לטייבה.
בשנת 1954 התיישבו במקום עולים מתימן, המהווים את רוב תושביו כיום.
בדצמבר 1955 חגגו את חיבור היישוב לרשת החשמל הארצית, את גמר סלילת הכביש לעין ורד ואת הקמת המועדון.
נכון ל-2011 מאוכלס כפר יעבץ על ידי רוב של תושבים דתיים, אשר בחרו להקים בו קהילה דתית לאומית.
הכפר סגור לכלי רכב בשבתות ובחגים.
כְּפַר-חַיִים הוא מושב בעמק חפר ליד העיר נתניה, המשתייך מוניציפלית למועצה אזורית עמק חפר.
בחנוכה, 1925, התכנסה קבוצה של פועלי מושבות בבית הספר החקלאי מקווה ישראל, והניחה יסוד לארגון התיישבות חקלאית.
רוב חבריה היו יוצאי פולין ורוסיה, שעבדו בפרדסים ביבנאל, ואחר כך בהרצליה, בגן רש"ל.
המייסדים שהקימו את הכפר, היו חברי 'ארגון להתיישבות חקלאית בנגב', שהוקם בשנת 1926 במקווה ישראל, וארגון 'הכפר', שהוקם בשנת 1926 בראשון לציון.
בתחילה, שאפו חברי ארגון "הנגב" להתיישב בנגב, אך בהמשך הוצע לגרעין המייסד לעבד את משק חולדה.
בעת זו, המשק הותקף על ידי עשרות פורעים בפרעות תרפ"ט וחבריו נאלצו לנטוש את המקום.
השנים הבאות היו שנות משבר לארגון.
רבים מחבריו נואשו מהתיישבות, ואז הוחלט על הצטרפותם לארגון "הכפר".
חברי ארגון זה היניחו את היסוד להקמת כפר החורש אך מספרם היה מועט ולכן הוצע להם להצטרף לארגון "הנגב".
לחברי הארגון המשותף, הוצע בהתחלה להתיישב באזור עמק זבולון, אולם בגלל תנאי הקרקע, הוחלט לוותר על המקום.
כאשר התפתחו יישובים חדשים בעמק חפר, הוחלט להתיישב באזור זה.
כפר חיים החל את קיומו בלי עזרת מוסדות ההתיישבות.
ב-16 ביוני 1933, עלתה פלוגת החלוץ של הקבוצה למקום שיועד לה בעמק חפר - עשרים איש, הקימה צריף דירה והחלה בחריש ראשון.
המושב נקרא על שם חיים ארלוזורוב, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
שנרצח בתל אביב-יפו בערב בו עלה היישוב לקרקע.
החברים שעלו לראשונה על הקרקע התפרנסו בעיקר מעבודתם כשכירים, בעיקר מחברת "יכין" שהכינה בעמק חפר שטחים למטעים.
כשחידשה קרן היסוד את פעילותה, הגיע גם תורו של כפר חיים.
ביום 14.8.35 הונחה אבן הפינה לבנין הראשון - הבניין מעל הבאר, כשבאחת מקומותיו שכנה המרפאה.
עד לחפירת הבאר והקמת מגדל המים, הובאו המים בחביות מהמעיין ליד קיבוץ מעברות.נבנו גם צריפים ששימשו את תלמידי בית הספר וגני הילדים והיו ראשית מפעל החינוך בכפר חיים ומאז גדל היישוב והתרחב.
בשנת 1939 כבר נמנו ביישוב 209 תושבים ב-62 משקים.
תחילה פיתחו המתיישבים מטעי הדר בלבד, ובהמשך גיוונו בענפי משק נוספים.
עם התרחבות המשק, הפסיק רוב חברי הכפר את עבודתו השכירה, והתפנה לפיתוח המשקים הפרטיים בכפר.
המושב חולק לשבעים חלקות, וכל משפחה בנתה את ביתה.
בשלב הראשון קבלה כל משפחה פרה, לול תרנגולות ו"חצי סוס".
בגבול של קיבוץ מעברות נטעו מתיישבי הכפר שבעים שורות של עצי אקליפטוס לגידול סנאדות, להדליה ולבנית סככות.כל חבר השקה את "שורתו" בעזרת חביות מים על גבי עגלה.
במלחמת העצמאות נבנו כאן האנגרים להרכבת מטוסי קרב, ששרידיהם עדיין נראים בשטח.
" ח"י חלוצים, עלינו לכבוש את אדמת המריבה בשטח המזרחי של עמק חפר.
במתי מעט וברכוש דל עלינו לשטח שכולו היה ביצה ושממה.
היום משתרע כפרנו על שטח של 1500 דונם...(מתוך מגילת היסוד.
מגדל המים היה אחד המבנים הראשונים בכפר.חוץ מייעודו המקורי שימש המגדל כעמדת מגן לימי חרום (מאורעות תרצ"ו).
בקומה השלישית היה מחסן נשק ועל הגג הייתה עמדת תצפית.
מאז הקמת הכפר, התבססה החקלאות בו על רפתות, גידולי פרחים, מטעי פרי ולולי תרנגולות.
עם השנים,הרפתות הוצאו אל מחוץ לכפר ומרבית החקלאות כבר אינה קיימת.
כְּפַר יְדִידְיָה הוא מושב השוכן ליד נתניה ושייך למועצה אזורית עמק חפר.
המושב תוכנן בידי ריכרד קאופמן ונוסד על ידי עולים מגרמניה ב-8 באפריל 1935. המימון הראשוני התקבל מיהדות אלכסנדריה שבמצרים, לכן נקרא על שם ידידיה (פילון) האלכסנדרוני.
ארגון עולי מרכז אירופה ביקש להקים ישוב לעולי גרמניה שנמלטו מהמשטר הנאצי שהחל את דרכו.
הכשרת העולים החלה דרך תנועת בלאו וייס - רובם היו אקדמאים וחלקם עברו הכשרה בהולנד.עד השלמת הבתים התגוררו בקיבוץ גבעת השלושה.
קבוצה זו, בראשות ד"ר פרנץ בריל, ריכזה כ-20 משפחות של זוגות צעירים שזכו לקבל את הקרקע עליה נבנה כפר ידידיה.
סידור זה התאפשר ביו השאר כיוון שהקבוצה לא הצטרפה מלכתחילה לתנועת המושבים, וכך לא הפריעה למפאי של אז לקבל את האדמות למה שנועד להיות כפר חיים.
המודל של ישוב חקלאי באותן שנים דיבר על מושבים בהם 75 משקים חקלאיים בני 20 דונם כל אחד.
כך, הקצאת השטח המקורית ל-75 היחידות עם התוספות הנדרשות לשטחי ציבור ולדרכים הגיעה לכ-2000 דונם.
התברר שבכפר ידידיה נמכרו רק 40 משקים, פרוץ מלחמת העולם השנייה וסגירת האפשרות לעליה, גרמו לאגודה הקטנה קשיים לא מעטים.
מודל מושב העובדים דרש הקמת מערך שירותים יקר שחייב את הגדלת המושב.
בשנת 1946, מושב "בני גאולים" הסמוך כלל קבוצה של 20 משפחות שרובן גם הן ממוצא גרמני.
ארגון בני גאולים נוסד ב-1937.חברי הארגון היו מגובשים עוד בגרמניה.
יצאו יחד להכשרה ואחר כך לקיבוץ "השדה".
הם עזבו את הקיבוץ והחליטו להקים מושב עובדים.על שטח מטעים פרטי בשרון הצפוני.
כיוון שבמושב הוקמו 21 בתים נוספים שהקימו את הגרעין הראשוני, החליטו המוסדות המיישבים לאחד את שתי הקבוצות ובשנת 1946 אוחד יישוב "גאולים" לכפר ידידיה.
במושב עוסקים בענפי החקלאות: פרחים, רפת, לול, פרדס ומשתלה.
בכפר ידידיה נמצאת משתלת מלצר, המשתלה היצרנית השלישית בגודלה בארץ, ומחסן טכני וותיק בשם "הגר", המספק את צורכי החקלאים.
חברי המושב מתפרנסים ממקצועות חופשיים ומיעוטם מחקלאות, 16 משקים המגדלים פרחים, ענפי קישוט, צמחי תבלין, משתלות לצמחי נוי, פרדסי הדרים בעיקר קליפים, מטעי זיתים ואפרסמון, משקי עופות ותרנגולי הודו לבשר ושתי רפתות מודרניות.
מים: בבעלות הכפר שלוש בארות מים ובריכה בעלת תכולה של 500 קוב.
מזכירות, צרכניה, מחסן טכני, בית עם לכ-200 איש, ספריה, מועדון מייסדים, סוכנות דואר ובית כנסת משותף עם הכפרים השכנים (הדר-עם וכפר חיים).
מוסדות הכפר: ועד האגודה, מועצת האגודה והאספה הכללית.
כפר-וַרְבּוּרְג הוא מושב באזור הדרום, סמוך לקריית מלאכי, השייך למועצה אזורית באר טוביה.
היישוב הוקם ב-31 באוקטובר 1939 על ידי חברי "ארגון מנחם" לאחר שניסיונם להקים את כפר מנחם לא עלה יפה.
היישוב נקרא על שמו של פליקס ורבורג שהיה אחד ממנהיגי הקהילה היהודית בארצות הברית ומייסד ארגון הג'וינט.
בכפר ורבורג, הנחשב למושב גדול, 98 משקים המשתרעים על כ-6,000 דונם.
בכפר כ-20 רפתות חלב גדולות.
חלק מאדמות הכפר נטועות פרדסים, כרמים ומטעי נשירים.
מרבית חברי הכפר משלבים בשנים האחרונות חקלאות עם עבודה מחוץ למשק.
בעשור הראשון של המאה ה-21 הוקמה בו "שכונת בנים" המונה, נכון לסוף 2009, כ-60 בתים פרטיים.
במושב זה התגורר שר האוצר יגאל הורביץ, ולאחר מותו נקבר בבית העלמין של המושב.
במושב הוקם בית קברות צבאי אזורי.
מרבית החללים שנטמנו בו נפלו במלחמת העצמאות.
עם תחילת פלישת צבאות ערב לארץ במחצית מאי 1948, הועלתה הערכה שתנועת הצבא המצרי צפונה תהייה דרך הכביש הסמוך ועל כן הוקם עליו מחסום שנקרא בהמשך מחסום כפר ורבורג.
בקרבת בית הקברות הצבאי ניצבת אנדרטה לזכר בני המושב שנהרגו בשורות צה"ל.
היא עוצבה בשנת 1959 על ידי האדריכל אשר חירם.
האנדרטה היא רחבת אבן ודשא המוקפת בגדר אבן.
בקצה הרחבה המרוחק מן הכניסה נקבעו בפאה העליונה של הגדר שלושה גושי אבן מלבניים שבכל אחד מהם נחקק כוכב - לזכר שלושת בני המושב שנהרגו במלחמת העצמאות.
לידם נקבעו בקיר שמות הנופלים.
בכניסה לרחבה נחקק משפט מפי אחד מהם, צבי גוּבֶּר: "ארצי הדלה - אשרך מה רב אם אלה בנייך".
לימים הורחבה האנדרטה לפי סגנונה המקורי כדי להנציח שבעה חללים נוספים מבני המושב.
האנדרטה לבני המושב שנהרגוהמחסום ההיסטורי בכניסה ליישובלול תרנגולות בכפר ורבורג, 1939
כְּפַר-זֵיתִים הוא מושב בבקעת ארבל בגליל התחתון ליד טבריה ובסמוך לקרני חיטין השייך למועצה אזורית הגליל התחתון.
המושב הוקם בשנת 1950 ה'תש"י על ידי עולים מתימן, ככפר עבודה.
המושב הוקם על אדמות הכפר הערבי חיטין (ששכן על שרידי העיירה התלמודית כפר חיטיא), שתושביו נמלטו ממנו במהלך מלחמת העצמאות, ולא הורשו לחזור אליו לאחריה.
בתחילה עסקו המתיישבים בעיבוד משותף של 1600 דונם זיתים שננטשו וכן גידול בצל וירקות אחרים.
הבעיה העיקרית במקום הייתה העדר כביש.
בתחילת 1954 שופרה אספקת המים הודות לבאר חדשה שנקדחה באזור.
חלק מהתושבים עזבו את היישוב ועולים מכורדיסטן נשלחו למושב על מנת להשלים את מכסת המשפחות.
מקור שם היישוב הם כרמי הזיתים הגדלים באזור.
רב המקום - הרב אברהם מקייטן.
בשנת 2003 הוקמה במושב ישיבה לנערים מהמגזר החרדי.
יזם הפרויקט, הרב דב פרנק מבני ברק סיפר שבחר בכפר זיתים בגלל הנוף הפסטורלי והאווירה הרגועה במקום.
המטרה הייתה ליצור מסגרת עבור תלמידים במגזר שלא מוצאים את מקומם בישיבות הרגילות, ומספרם באחוזים עולה, לרוב בגלל הזנחת טיפול בבעיות כקשיי קשב וריכוז (ADD/ADHD) או קשיי למידה אחרים.
משנת הלימודים 2010 הישיבה חוברה לרשת התיכונים המקצועיים של אורט ומוכרת על ידי משרד הכלכלה כבית ספר מקצועי המעניק הכשרה ותעודה לבוגריה.
על אף שהישיבה לא זוכה לגיבוי פומבי ורחב במגזר היא גם לא סובלת התנגדות.
כְּפַר-חֲנַנְיָה הוא יישוב קהילתי ישראלי בגליל המונה כ-300 משפחות ומשתייך למועצה האזורית מרום הגליל.
היישוב הוקם בשנת 1983 כמושב של תנועת "הפועל המזרחי" למען בני מושבים מהסביבה.
בשנת 1992 הפך כפר חנניה ליישוב קהילתי.
עד שנת 1999 מנה היישוב כ-27 משפחות מבני המושבים מהאזור.
בשנים האחרונות היישוב מחכה לאישור בנייה נוסף.
היישוב קרוי על השם היישוב התלמודי כפר חנניה הנזכר רבות בכתבי חז"ל, ואשר שכן בסמוך מצפון ליישוב החדש, באתר ח'רבת כפר ענאן.
כפר חנניה הקדום נזכר כמקום מושבם של מספר חכמים מתקופת המשנה והתלמוד, ובראשם רבי חלפתא, שנודע כ"איש כפר חנניה".
כמו כן, נודע היישוב כציון הגבול שבין הגליל התחתון והגליל העליון: .
לעיתים נקרא גם כפר חנן.
היישוב נודע באופן בולט בעיקר בשל תעשיית הקדרות הענפה שהתקיימה בו, וכליו נזכרו לא אחת לשבח: .
כמו כן, נזכר היישוב לעניין רוכליו אשר נהגו למכור את סחורות המקום ברחבי הגליל.
היישוב היהודי בכפר חנניה המשיך להתקיים ברציפות עד התקופה העות'מאנית.
הוא נזכר בפי הנוסע רבי שמואל ב"ר שמשון בשנת 1211, בידי רבי מנחם בן פרץ החברוני בשנת 1215, אצל יעקב שליח ר' יחיאל מפריז בשנת 1260, בעל 'אלה המסעות', המציין בית כנסת לרשב"י במקום, וכן בעל 'תוצאות ארץ ישראל' מזכיר אותו בסוף המאה הי"ג.
ב-1522 מוסר פרטים על כפר חנניה הנוסע משה באסולה ומונה בה קהל מוסתערבים בן 30 בעלי בתים, רובם כהנים ולהם בית כנסת.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בחורבת חנניה (ח'רבת כפר ענאן), בגבעה הסמוכה ליישוב החדש מצפון, נמצאו כבשן לחרס וכן שכבת רעפים בגודל 8X18 מטר.
שברי רעפים הנושאים טביעת חותם של הלגיון השישי פראטה מעידים כנראה על כוח צבא רומאי ששהה באזור זה.
כיום ביישוב פועלים פעוטון, שלושה גני ילדים, בית כנסת, ספרייה, מקווה נשים, מועדון נוער, סניף בני עקיבא וקן של הנוער העובד והלומד.
אוכלוסיית היישוב מעורבת וחיים בה חילונים, דתיים ומסורתיים.
כפר חג מולד הוא קישוט לחג המולד אשר נהוג להציבו מתחת לעץ חג המולד בערב חג המולד.
קישוט זה כולל כפר מיניאטורי, המעוצב בדרך כלל בדומה לתיאור של העיר הוויקטוריאנית המתוארת בספרו של צ'ארלס דיקנס "מזמור לחג המולד", וכן נהוג שהבתים בכפר או בעיירה מוארים באורות בדומה לעץ החג.
הכפר עשוי בדרך כלל מחרס או פורצלן, ומונח על שטיח לבן המייצג שלג.
כפרים אלה מהווים בדרך כלל פרטי אספנות.
כְּפַר טְרוּמַן הוא מושב במישור החוף, בתחומי מועצה אזורית חבל מודיעין.
היישוב קרוי על שמו של נשיא ארצות הברית ה-33, הארי טרומן.
היישוב קרוי על שמו של הארי טרומן, שכיהן כנשיא ארצות הברית בשנים 1945–1953. בשנת 1947 תמך טרומן בהקמת מדינה יהודית, ואחרי הכרזת העצמאות היה הראשון שהכיר במדינת ישראל ונקט מדיניות ידידותית כלפי המדינה הצעירה.
כפר טרומן נוסד בשנת 1949 על אדמות הכפר הערבי הנטוש בית נבאלא.
המייסדים היו חיילים משוחררים יוצאי הפלמ"ח מחטיבת הראל, ולכן שמו הראשון של היישוב היה "בני הראל".
באמצע 1949 הם התיישבו באופן זמני בבית הספר הערבי בכפר בית נבאלא, ובאוקטובר 1949 התיישבותם אושרה על ידי המוסדות המיישבים והם התיישבו באופן זמני במחנה הצבא הבריטי בית נבאללה.
ביוני 1950 הסכים נשיא ארצות הברית, הרי טרומן, שייקרא יישוב על שמו בצפון ישראל ובספטמבר 1950 התקיים טקס קריאת שם למושב של בני הראל על שם טרומן.
בארצות הברית גויסו כספים למען הקמת המושב.
ביוני 1952 עמדו במקום 47 בתים.
לכל מתיישב ניתנו 27 דונם ובית מחובר לחשמל.
למקום סופק מים וכביש הוביל אליו, אולם רבים מהמתיישבים נטשו ובתחילת 1955 נותרו 15 משפחות מבוססות משקית.
בשנת 1954 הובאו למקום משפחות במסגרת מן העיר אל הכפר אבל הן עזבו.
גרעין של 30 משפחות מיוגוסלביה הובאה לתגבר את המקום, אך מהם נשארו רק שתיים.
במסגרת מן העיר אל הכפר הובאו, בשנת 1956, 35 משפחות של פועלי בניין.
המושב נמצא במישור החוף, בתחומי מועצה אזורית חבל מודיעין, כשלושה ק"מ ממזרח לנמל התעופה בן-גוריון, דרומית לכביש 453, צפונית לכביש 1 ולמושב חדיד ומערבית למושב בית נחמיה.
הגישה למושב מתבצעת דרך כביש 453 המחבר בין נמל התעופה בן-גוריון למועצה המקומית שוהם.
לפי נתוני הלמ"ס לשנת 2021 אוכלוסיית המושב מונה כ-908 תושבים.
בכפר פועלים מעון יום ושני גני ילדים.
כמו כן, בתחומי המושב שרידי כנסייה ביזנטית, שתוקנה ושונתה בתקופה הערבית, ובה רצפת פסיפס צבעונית, מזבח אבן וכתובת יוונית..
עיתון כפר-חב"ד הוא השבועון הרשמי של חסידי חב"ד בישראל, הנושא את שם היישוב "כפר חב"ד" ומופץ באלפי עותקים בארץ ובעולם.
תריסר גליונותיו הראשונים הופצו כעיתון מקומי של היישוב כפר חב"ד במתכונת דו שבועית.
החל מהגיליון ה-13 (שבט תשמ"א), הפך העיתון ל"דו שבועון של צעירי חב"ד בארץ הקודש", והחל מופץ ברחבי הארץ במתכונת מורחבת.
כשנה לאחר מכן גדלה תדירותו של העיתון, והחל מהגיליון ה-38 (שבט ה'תשמ"ב) הפך העיתון לשבועון.
בתחילה יצא העיתון לאור בהוצאת צעירי אגודת חב"ד בישראל, אך בהמשך עבר לבעלות פרטית במסגרת אגודת חסידי חב"ד בישראל והיה לביטאון של כלל חסידי חב"ד בישראל.
את העיתון יזמו בשעתו יוסף יצחק גופין ואהרן דב הלפרין, שמשמש כעורכו הראשי עד היום.
כותבים בולטים ובעלי טור קבוע בעיתון: יצחק יהודה הולצמן, הרב משה מרינובסקי (מ.
משה - שימש כסגן עורך), הרב מיכאל טייב, שלמה ריזל, הרב יוסף יצחק חיטריק, הרב יצחק ערד, הרב משה אורנשטיין (א.
סמית), הרב ישראל אלפנביין (א.
שנהב), הרב אליהו וולף (א"ב חרמש) הרב אלתר אליהו פרידמן, חיים גיל.
החל ב־2004 העיתון מודפס צבע מלא.
ב־2006 הצטרף לצוות העיתון כעורך יועץ דוד רוטנברג, ששימש בעבר עורך בשבועון החרדי בקהילה, רוטנברג פיצל את תוכני העיתון: הנושאים התורניים רוכזו במגזין "אספקלריא", ובמגזין "כפר חב"ד" העיקרי התפרסמו כתבות צבע בשלל נושאים.
לצידו הופיע גיליון ייעודי לנשים בשם "משפחה חסידית" (נערך בתחילה בידי פרדי ברוד, שהוחלפה ב-2012 על ידי רחל הלפרין, רעייתו של העורך הראשי).
משנת 2002 התחיל להופיע מוסף חדשות בשם "חדשות חב"ד" בפורמט טבלואיד.
בנובמבר 2007 החליף את רוטנברג שניאור זלמן רודרמן, עיתונאי וסופר, שמילא את תפקידו בעיתון עד סוף שנת 2008.
בסוף 2008 עבר העיתון משבר כלכלי ובמשך שבועיים לא יצא לאור.
במאמץ להבריא את השבועון, פיטרה ההנהלה חלק ניכר מהעובדים, ואיחדה שוב את חלקי העיתון למגזין אחד (מלבד 'משפחה חסידית' - המגזין לנשים).
בספטמבר 2009, מונה ישראל ברוד למנכ"ל העיתון, במטרה לבצע תוכנית הבראה מקיפה לעיתון ולגייס כספים לתשלום חובותיו.
ב־2010 פנתה הנהלת העיתון לשלוחי חב"ד בעולם לסייע בביסוס העיתון ובתוכניות ההתפתחות שלו.
בתחילת 2012, העיתון הפסיק את הופעתו ולאחר כחמישה שבועות העיתון חידש את הוצאתו.
באייר ה'תשע"ב פרש ישראל ברוד מניהול העיתון לאחר שדאג לכיסוי חלק מחובות העיתון.
בסוף שנת 2012 מונה העיתונאי מנחם כהן לעורך "כפר חב"ד" לצדו של העורך הראשי אהרן דב הלפרין.
בי"ט באייר ה'תשע"ג הושק בחגיגיות הגיליון ה־1500 של השבועון.
בשנת 2014 מונה יוסף לוין לסמנכ"ל הסחר בעיתון.
שבועיים לאחר הגעתו, חזר להופיע מוסף הנשים של חב"ד 'משפחה חסידית' בעריכת רחל הלפרין.
משנת 2016 (ה'תשע"ו) יוצא על ידי העיתון כל שבוע 'נשי' (עד תשרי תש"ף נקרא 'משפחה חסידית') ומוסף לילדים 'קינדרעלאך'.
ב-2017 (תמוז ה'תשע"ז) השיק העיתון אפליקציה עם כתבות העיתון לקריאה, כשירות למנויי העיתון בחוץ לארץ, בגלל עיכובים בדואר.
ב-ינואר 2018 (תשע"ח) חזר להופיע מוסף חדשות המסקר את הנעשה בעולם היהודי ובחסידות חב"ד, ובו כתבות צבע לצד מדורי אקטואליה וביטחון.
בחודש יולי באותה שנה החל העיתון להוציא, בשיתוף ארגון נוער חב"ד, ירחון לנערות, בשם 'לִבנות', למנויים בלבד.
מיוני 2019 מצורף לחבילת העיתון גיליון התקשרות היוצא לאור על ידי צעירי אגודת חב"ד בישראל.
במרץ 2022 (אדר ב' תשפ"ב) שודרג אתר האינטרנט של העיתון.
שמואל), בנימין ליפקין, יוסי אליטוב, הרב מנחם מענדל רייצעס, הרב חיים לוי יצחק גינזבורג, מנחם מענדל הרשקוביץ, יהודה צייטלין, לוי שייקביץ (יחזקאל ארליך), הרב עידו וובר, הרב מנחם מנדל והבה, שלמה ריזל (שלמה בן־צבי), הרב מיכאל טייב, הרב ישראל אלפנביין, מנחם מענדל קורטס ומנחם מנדל ברונפמן.
בשעתו התפרסמו בעיתון סיפורים מפרי עטו של המשפיע הרב שייע ליפקין (י.
בשנות ה־80 היה השבועון ממובילי המאבק בתיקון חוק "מיהו יהודי" ובמאבק נגד מסירת שטחים מארץ ישראל לערבים.
כמו כן, שימש במה לתגובות כלפי פרסומים נגד חסידי חב"ד ומנהיגם רבי מנחם מנדל שניאורסון, שהופיעו בעיקר בעיתונים המודיע ויתד נאמן ובביטאוני חסידות סאטמר.
למרות השתייכותו המגזרית לחסידות חב"ד, יש לו מנויים רבים בקרב הקהילות החרדיות השונות.
רבי מנחם מנדל שניאורסון עצמו היה מעורב בהוצאת העיתון לאור ומסר הוראות והדרכות לגבי פרטים שונים.
משנת תשמ"ז פרסם העיתון מדי שבוע קטע מתוך ההתוועדות האחרונה שלו, שנערך על ידי מכון 'ועד הנחות בלשון הקודש' והוגה על ידו, בעברית.
במכתב ששלח לרגל ציון גיליון ה-500 כתב בין היתר .
בימי הסערה המשיחית סביב הרבי מחב"ד, רבי מנחם מנדל שניאורסון, (בשנים 1993-1994), היה העיתון ממובילי הקו המשיחי בחסידות חב"ד התפרסמו בו מאמרי הגות ודעות בנושא, ועל דף השער שלו הופיע בקביעות הנוסח: 'יחי אדוננו מורנו ורבנו מלך המשיח לעולם ועד'.
לאחר פטירת הרבי ב־1994 (ג' בתמוז ה'תשנ"ד) חדל מהעיסוק במשיחיותו של הרבי והחל לבטא את עמדות הזרם המתון בחב"ד, המסתייג מעמדת הזרם המשיחיסטי.
בתש"ע-תשע"א, במלאת 30 שנה לעיתון, הגיש עורך העיתון מדור בשם "מאחורי הקלעים", בו הוא פירט את ההוראות התכופות שנמסרו לו מאת הרבי לגבי תוכני העיתון.
כפר חב"ד - מגזין כרומו ובו כתבות, מאמרי הגות, מדורים וטורים אישיים.
חדשות כפר חב"ד - גיליון ובו מאמרים, חדשות, כלכלה וצרכנות.
יוצא לאור בנייר עיתון בפורמט טבלואיד.
נשימה (עד תשרי תש"ף נקרא משפחה חסידית ומאז ועד ניסן תשפ"ד נקרא נשי) - מגזין בן 32 עמודים לנשים.
- מוסף בן 16 עמודים לילדים.
יוצא לאור בשיתוף עם ארגון צבאות השם המרכזי בניו יורק.
מחודש אדר תשע"ז החל המוסף להתפרסם בחינם בבתי הכנסת של קהילת חב"ד בישראל, כשבסופו מודפסת קריאת התורה עם שעשועונים לילדים.
ב-2021 התחבר עיתון הילדים של תנועת הנוער פנסאים בעיתון פנסאים צעירים מראיינים ילד חסידי מרחבי העולם וסבביבו סובב הגיליון
לִבנות מוסף חודשי המיועד לבנות חב"ד ויוצא בשיתוף עם ארגון נשי ובנות חב"ד, החל מתשע"ח, 2018.
לקראת חגי תשרי וחג הפסח מצורפים לעיתון מספר מוספים.
ניחוחות - דיסק ובו ניגוני חב"ד שונים בביצועים מחודשים, המצורף לעיתון בערב חג הסוכות.
כיום האלבומים ניתנים בצורה וירטואלית על ידי הורדה מהאתר.
מחשבת החסידות, שני כרכים המכילים נושאים מהותיים ויסודיים בתורת החסידות, שהתפרסם בעיתון על ידי הרב יואל כהן
נשמה עם עצמה מנחם ברוד, 2004
כפר ילדים ונוער "אהבה" הוא כפר נוער הנמצא בכפר ביאליק הסמוך לקריית ביאליק, ומופעל על ידי "כפר ילדים ונוער אהבה אגודה לטובת הכלל (ע"ר)".
הילדים השוהים ב"אהבה" הם בגילאים 6–18, ילדים אלו הוצאו ממשפחותיהם בגלל סיכון וחוויות טראומטיות קשות.
הכפר כולל פנימיית ילדים, בית ספר לחינוך מיוחד, פנימיית יום לילדים מהקהילה הקרובה ובית חם לבוגרי המקום מעל גיל 18.
בשנת 1914 הקימו מספר נשים ציוניות בית תמחוי עבור ילדים יהודים טעוני טיפוח בברלין, בכתובת Auguststrasse 14-16. לאחר שנתיים התוכנית התרחבה, והמקום החל לשמש גם כמקלט עבור ילדים יהודים.
החל מ-1922 המקום הפך להיות פנימייה לילדים ונקבע השם "בית אהבה".
גברת ביאטה (בְּאַטָה) ברגר מונתה למנהלת המקום.
בשנת 1924 הגיעה ברגר לישראל, ורכשה 12 דונם בעמק זבולון.
אך רק לאחר עשר שנים הגיעו קבוצות ראשונות של ילדים וצוות מגרמניה לישראל, והתגוררו בדירות זמניות בחיפה עד לבניית מבני מוסד "אהבה" בכפר ביאליק בשנת 1935.
ב-1940 נפטרה ברגר ובמקומה התמנה יוסף ישובי למנהל הכפר.
תחת ניהולו אוכלוסיית הכפר גדלה ל-180 ילדים בשנת 1945. משנת 1948 ועד 1960 הכפר התרחב, ילדים ונוער הצטרפו לכפר דרך ארגון עליית הנוער.
בשנת 1956, לאחר פרישתו של המנהל ישובי לגמלאות, החליפה אותו בתפקיד סגניתו, הני אולמן.
החל משנת 1960 הכפר הפך להיות פנימייה לילדים בסיכון גבוה, ילדים שהוצאו מהבית בגלל בעיות סוציואקונומיות קשות או מקרי סעד שונים.
החל מ-1983 ועד 1997 ניהלה את המוסד עפרה מאירסון, אשתו השנייה של רפאל איתן, שהיה מעורב אף הוא בחיי הכפר.
בשנת 1991 הכפר שינה את שיטת קבוצות הגיל לעבודה בשיטת משפחתונים.
בשיטה הזו, זוגות נשואים חיים בכפר עם ילדיהם הביולוגיים ומגדלים עוד 13 ילדי פנימייה.
כמו כן, בתקופה זו נהרסו מבני הכפר הישנים ונבנו בניינים חדשים לרווחת ילדי הכפר.
ב-1997 מונה יואב אפלבוים למנהל הכפר.
בשנות האלפיים הכפר המשיך להתרחב והוקמו בו פנימיות יום טיפוליות ו"פרויקט 18+" לבוגרי הכפר ללא תמיכה משפחתית.
כמו כן, בתקופה זו נהרס בית האוכל המיתולוגי של הכפר ונבנה במקומו אולם כנסים חדש ומתקדם.
החל משנת 2008 הכפר מפעיל מרכז חירום לילדים ונוער בסיכון באזור הצפון, מנהל המוסד הוא יואב אפלבוים.
כפר הנוער אהבה השתנה יחד עם החברה הישראלית במהלך השנים.
עם היווסדו, ב-1914 בברלין, נתן מחסה לילדים יהודים יתומים.
עם העברתו לארץ ישראל, ב-1935, עבר לנווה שאנן בחיפה והחל לקלוט במסגרת עליית הנוער ילדים שעלו מגרמניה.
בשנת 1936 עבר למבנה הקבע בכפר ביאליק.
במהלך השנים שינה יעודו לקליטת ילדים ממשפחות נפגעי המלחמות השונות.
מ-1960 מטפל הכפר בילדים המגיעים משכבות מצוקה בישראל.
ילדים שחוו עוני חמור, מקרי סעד שונים או ילדים ממשפחות מפורקות.
חלקם אף סובלים מפגיעות רגשיות, המשפיעות על תפקודם החברתי והלימודי.
כפר הנוער אהבה מטפל רק בילדים המופנים על ידי עובדים סוציאליים (באמצעות השרות לילד ונוער במשרד הרווחה), בגילאים 6–18. גיל הקליטה הוא 6–12.
מאתיים ילדי הכפר גרים ב-15 דירות.
בכל דירה מתגוררים הילדים עם משפחה ביולוגית שאמורה לספק להם בית חם בשילוב סמכות וגבולות.
ב"אהבה" ישנו מרכז טיפולי נרחב הכולל: עובדים סוציאליים, פסיכולוגים, פסיכיאטר, מטפלים באמנויות בתחומים שונים (אמנות פלסטית, דרמה, מוזיקה, תנועה, וביבליותרפיה) ומטפלים בעזרת בעלי חיים.
המערכת הלימודית בבית ספר לחינוך מיוחד במקום מעודדת את הילדים לסיים שתים עשרה שנות לימוד.
חלק מהילדים אשר שוהים במקום יוצאים ללמוד בבתי ספר רגילים כבר מגיל צעיר ואף משלימים את הבגרויות במלואן.
קיים מרכז פעילות חברתית שמאפשר לילדים לפתח כישורים מיוחדים כמו ספורט, שירה, אמנות ועוד.
כפר ילדים היה מוסד חינוכי ליתומים יהודים שהובאו ממזרח אירופה, בעיקר יתומי פרעות פטליורה שהתחוללו באוקראינה, שפעל ב"חוות בלפוריה", בשנים 1923-1931. החווה הוקמה בשנת 1919 עבור מתיישבי בלפוריה ולאחר הקמת מושב בלפוריה הועבר לשימוש כפר ילדים ונקרא "בלפוריה עילית".
כפר ילדים היה ממוקם בגבעת המורה היום בתחומה של העיר עפולה, סמוך למרכז רפואי העמק.
השטח, 950 דונם, נרכש על ידי הקרן הקיימת ו-500 דונם ממנו הוחכרו לקהילת ציון אמריקאית, לצורך הקמת חוות בלפוריה.
בשנת 1922 הוקמה המושבה בלפוריה והחווה פורקה.
באופן זמני התגוררו מתיישבי בלפוריה במבני החווה במהלך שנת 1923, עד השלמת בתיהם.
לקראת סוף 1923 הוחכר השטח לוועד היתומים של דרום אפריקה ובפברואר 1924 הגיע כח חלוץ לניקוי המקום והקמת כפר ילדים.
כמנהל המוסד נתמנה גרשון גפנר שניהל קודם לכן את חוות בלפוריה.
בהווסד המוסד נאמר עליו כי ארבע יבשות משתתפות בו אסיה נתנה את האדמה, אמריקה שילמה עבור האדמה, אפריקה הקימה את הבניינים ואירופה נתנה את היתומים.
יתומי אוקראינה שהובאו לישראל על ידי ישראל בלקינד שהו תחילה בחוות חפציבה ולאחר מכן בחדרה.
על הטיפול בהם הוטחה ביקורת רבה ולאחר שבלקינד לא הצליח לגייס משאבים מספקים להקמת בית הספר "קריית ספר" עליו חלם, הועברו רוב הילדים לאחריות הג'וינט ושוכנו בכפר ילדים ובירושלים.
בלקינד לא הורשה להישאר עם הילדים וחלק מהילדים ברחו מירושלים ומכפר ילדים אל בלקינד.
התפתח ויכוח בין בלקינד ובין מנהלי כפר ילדים ולבסוף נלקחו שאר הילדים ששהו עם בלקינד בהר כנען ליד צפת לכפר ילדים.
משנת 1924 נוהל המוסד על ידי המחנך העברי שניאור זלמן פוגצ'וב, ששימש בתפקיד במשך קרוב לשבע שנים.
בספטמבר 1929 הותקף כפר ילדים בידי שודדים ערבים שרצחו את השומר.
עם עזיבת הילדים הגדולים שהגיעו לגיל 18 החל הכפר לקלוט תלמידים ארצישראליים.
אולם בשנת 1931 נסגר כפר הילדים, סמוך למותו של פוגצ'וב.
בוגרי המקום הקימו את "ארגון יוצאי כפר ילדים" וחלקם הצטרפו לקיבוץ נען, עוד בעת היותו ברחובות.
מבני בית הספר נותרו ריקים עד שבאמצע 1934 נחתם הסכם להעברת בית הספר לידי המרכז לחינוך של ההסתדרות לצורך הקמת חטיבת ביניים לילדי עובדים בסביבת עפולה.
בית ספר זה התפתח להיות "בית הספר לילדי עובדים".
בשנת 1935 הוקמה במקום פנימייה.
משה סמילנסקי מונה אותו בשנת 1935 בין בתי הספר לחקלאות שהיו באותה עת בארץ ישראל בכפר לימדו הסופר והמחנך אליעזר שמאלי, כותבו של הספר "ילדי היורה", והמוזיקאי עמנואל עמירן וישראל בן אריה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוקם בחלק מתחום הכפר בית חולים לשעת חירום, ליד בית החולים העמק.
בחלק אחר מן האתר הוקם בית ספר לנוטרים והיה בו גם מחנה לפעולות דאייה מטעם קלוב התעופה לישראל, שהיה מן השלבים המוקדמים של התעופה שהובילו לחיל האוויר הישראלי.
במאי 1948, עם תחילת מלחמת העצמאות, הוקם במקום בסיס של חטיבת גולני, ובשנים מאוחרות יותר שכן בו גדוד מרגמות כבדות של צה"ל, ולאחר מכן מפקדה של הג"א.
המחנה נעזב בראשית שנות ה-90 של המאה העשרים.
המקרקעין עליהם נבנה הכפר נמצאים בבעלות קרן היסוד, ומהווים קרקע לבנייה, שבגלל גודלה ומיקומה היא ראויה לבנייה בהיקף גדול.
במקביל, מתנהלים מגעים בין המועצה לשימור אתרים ובין עיריית עפולה, על בינוי השטח תוך שימור ושחזור כפר הילדים ההיסטורי.
עדיין אפשר לצפות במבנה האבן הדו-קומתי, אחד המבנים המרכזיים במקום, המצוי במצב הדורש שיקום.
כפר זוהרים, הוא כפר נוער המיועד לנוער בסיכון מבית חרדי.
הכפר שוכן קילומטר וחצי דרומית-מערבית למושב נחושה שבחבל עדולם, היישוב הדרומי ביותר במועצה האזורית מטה יהודה.
הקמת הכפר החלה בשנת 1990 ביוזמת כוכבי שמש וסעדיה מרציאנו ממייסדי הפנתרים השחורים, כמוסד טיפולי בשם "כפר זוהרים" על שמו של הזמר זוהר ארגוב שהתמכר להרואין ולסמים קשים ובסופו של דבר התאבד.
לצורך הקמתו גייסו תרומות וקיבלו סיוע מהרשות הלאומית למלחמה בסמים, תכנון הכפר נעשה בהתנדבות בידי קבוצה של אדריכלים.
תחילה הוקמו במקום רק אוהלים.
ב-6 בנובמבר 1990 נערך בבנייני האומה בירושלים מופע התרמה בו השתתפו בהתנדבות אמנים רבים, בהם בנו של ארגוב, גילי ארגוב, שימי תבורי, ישי ונתי לוי, אלי לוזון, סמיר שוקרי וג'קי מקייטן.
בספטמבר 1991 ערך הזמר היווני יורגוס דאלארס הופעה בירושלים, שאת הכנסותיה תרם להקמת הכפר.
בשנת 1993 החלה הקמת מבני הקבע בכפר, לאחר שהתקבלה תרומה מאיש העסקים אריה גנגר.
לאחר כמה שנים לא מוצלחות הועבר הניהול לעמותת מתנדבים בשם "רמות יהודה".
שמו של המקום שונה ל"רמות יהודה-זוהרים".
במקום התגוררו כ-80 מטופלים, במסגרת טיפול שנמשך שנה וחצי.
בכפר פעל גם מרכז חירום לטיפול מיידי במכורים לסמים בסכנת חיים, המרכז פעל עד לשנת 2011 ונסגר בשל מצוקה תקציבית.
ב-2011 נעשתה פניה לרב יצחק דוד גרוסמן שהסכים לשקם את העמותה תוך כדי החלפת חברי ההנהלה וגיוס תרומות להצלת המקום וזאת על מנת להופכו לכפר נוער לילדים מבתים חרדיים שנפלטו ממסגרות חינוכיות.
שם המקום חזר להיות כפר זוהרים.
כפר הנוער לנוער חרדי בסיכון שם לו למטרה גם את ההיבט השיקומי של הנערים, חידוש הקשר עם משפחותיהם וגם את ההיבט הלימודי-אזרחי, הכוונה לתעודת בגרות מלאה וגיוס לצה"ל.
מוטי רוזנבלום יצר את הסרט "להיות נקי" על הכפר בהיותו מרכז שיקום לנפגעי סם.
כפר יסיף היה יישוב יהודי בתקופת המשנה ותקופת התלמוד שהתקיים במקום בו נמצאת היום כפר יאסיף.
יש עדויות כי קהילה יהודית ישבה בכפר גם בימי הביניים ובתקופה העות'מאנית בארץ ישראל, המאות ה-17 עד ה-19 כולל בית קברות יהודי בו נקברו מיהודי המקום והסביבה.
קיימות מספר פרשנויות למקור השם כפר יסיף:
בתרגום השבעים משלהי המאה ה-2 לפנה"ס תורגם שם היישוב חֹסָה המופיע בפסוק המתייחס לנחלת שבט אשר (יהושע, יט, כט) ל- "יסף" (Ιασιφ).
מכאן הסיקו שכפר יסיף נמצא במקום שבו נמצאת חוסה המקראית.
על שמו של יוסף בן מתתיהו, שעמד בראש מרד היהודים נגד רומא, במאה הראשונה, בגליל.השם יסיף הוא גרסה בערבית לשם יוסף.
היישוב נקרא בספרות הרבנית גם: יאסיב, יסוף, ישיב, יציב.
היישוב מזוהה עם "כפרסין" שהוזכרה בתעודה צלבנית מהמאה ה-13.
במקומו של כפר יסיף ישנם שרידים רבים המעידים על קיומו של יישוב עתיק יומין שראשיתו בימי הפיניקים והכנענים ועל שגשוגו כישוב השוכן על דרך המלך המובילה ללבנון ולסוריה.
במקום מצויים גם שרידים מימי הרומאים, הביזנטים והצלבנים, אשר נהרסו ברובם או נטמנו.
בתעודה עות'מאנית משנת 1573 מסופר על תושבי הכפר שהיו מרדנים ומחבלים.
במאה ה-16 מוזכר הכפר בתעודה עות'מאנית המציין שבכפר היו 86 בעלי משפחות ו-16 רווקים נוצרים ומוסלמים ו-29 בעלי משפחות יהודים.
הכפר מוזכר גם בספרות רבנית מאותה תקופה.
אזכור הכפר מופיע גם בכתביהם של רבי יום-טוב צהלון ורבי חיים אבן עטר.
בשנת 1902 נחשפה בכפר מערת קברים יהודית מימי המשנה והתלמוד.
על דלת המערה המתוארכת למאות השנייה והשלישית נמצאו עיטורים שונים ובהם מנורת שבעת הקנים ופתח ארון קודש.
ממצא נוסף שנמצא בכפר הייתה כתובת ביוונית .
ליד הכפר נמצאו באר עתיקה ורצפת פסיפס עם כתובת יוונית מן המאה ה-5.
כְּפַר יַמָּה היה יישוב יהודי קדום בגליל התחתון הנזכר בתלמוד, ואשר לפי הסברה, מקומו ב"ח'רבת ימא" שבדרום בקעת יבנאל.
בתלמוד הירושלמי זוהתה "כפר ימה" התלמודית עם העיר המקראית יַבְנְאֵל, אשר נזכרת בספר יהושע בדרום נחלת שבט נפתלי.
היישוב "אדמי הנקב", הנזכר לצד יבנאל בתיאור המקראי, זוהה על ידי חז"ל בשני יישובים תלמודיים נוספים בבקעת יבנאל (ציידתה ודמין).
פרטים אלו סייעו לזיהויה של "כפר ימה" עם ח'רבת ימא (צוינה במפת הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל).
בשל הזיהוי האמור של חז"ל לכפר ימה, כונתה המושבה שהוקמה בשנת 1901 בסמוך לח'רבת ימא בשם "יַבְנְאֵל", ומכאן גם שמה העברי של הבקעה כולה - "בקעת יבנאל".
באתר שרידים מתקופת הברונזה הקדומה עד התקופה הביזנטית, וביניהם שרידים המעידים על יישוב יהודי עתיק שהתקיים במקום, כגון כלי אבן, מצבה עם כיתוב עברי ("חלפו בר קוי"), בסיסי עמודים, אבני מזוזה וגזית מעוטרות של מבנה ציבור (ככל הנראה בית כנסת), וכן אמות מים מהמעיינות הסמוכים.
כפר חיטיא (גם: כפר חיטייא, כפר חטיה וכפר חטיאה) הייתה עיירה יהודית גדולה בגליל התחתון, הנזכרת רבות במקורות חז"ל.
משמעות שמה של העיירה בארמית הוא "כפר החיטים".
העיירה נזכרת בתלמוד הירושלמי כמקום אליו ברח ריש לקיש מפני רבי יהודה נשיאה לאחר שהתגלעה מחלוקת בין השניים, בסמוך למגדלא שמצפון לטבריה:
חז"ל זיהו את העיירה בת זמנם עם העיר המקראית "הַצִּדִּים", הנזכרת בספר יהושע בנחלת שבט נפתלי:
זיהויה המקובל של העיירה, וכפי שהוצבע עוד בראשית המאה ה-19 על ידי יהוסף שוורץ, הוא בחרבת חיטין שממערב לטבריה.
בקרבת העיירה, אשר ישבה בסמוך לדרך הראשית שבין טבריה וציפורי, שכנו מספר עיירות יהודיות מרכזיות בתקופת המשנה והתלמוד, ובהן בית מעון, ארבל, מגדלא, כפר ימה ומשכנא.
על שם העיירה הקדומה נקרא מושב כפר חיטים שהוקם בסמוך לאתרה בראשית שנות העשרים של המאה העשרים.
כפר יהודית היה יישוב יהודי בשומרון בתקופת המשנה והתלמוד, אשר נזכר בכתובת רחוב כאחת העיירות המותרות בתחום סבסטיה לעניין חובת קיום המצוות התלויות בארץ, בשל מגורי הכותים באזור.
כפר יהודית נזכר בשורה האחרונה בכתובת, לצד עיירות נוספות באזור צפון שומרון, ובהן דותן, מזחרו, איקבין, יצת, ציר, כפר כסדיה, פנטאקומוותה, שילתה, שפירין, עננין ובלעם עלייתה.
הצעת זיהוי ליישוב הקדום היא בחורבה הקרויה ח'רבת יהודא, דרומית מזרחית לכפר יאציד (המזוהה עם "יצת" המנויה בכתובת רחוב בסמיכות לכפר יהודית).
כפר טבי הוא שמה של עיירה יהודית חשובה מתקופת המשנה והתלמוד בתחומי העיר לוד, כיום באתרו של מושב כפר דניאל.
משמעות השם "טבי" בארמית היא -טוֹבִים; צְבָאִים
העיירה נזכרת מספר פעמים במקורות חז"ל בקשר לדור חכמי יבנה, ובפרט רבי אליעזר ורבי עקיבא, ומצוין כי שכנה בסמוך ממזרח לעיר לוד.
בכפר טבי החזיק רבי אליעזר בן הורקנוס בכרם.
בתוספתא ובתלמוד הבבלי מובא מעשה, לפיו ביקש רבי אליעזר להפקיר כרם זה לעניים על מנת שיוכלו להעלות את בציר נטע רבעי לירושלים, בהתאם להלכה לפיה בתחום שמירושלים עד לוד במערב יש להעלות את הפירות עצמם לירושלים, אולם רבי יוחנן בן זכאי פטר אותו מכך הואיל וכבר נחרב הבית: .
כפר טבי נזכרת גם בתלמוד הירושלמי לעניין אפשרות כי פוסק הלכה יפסוק על פי דעת הרוב ובניגוד לעמדתו, וזאת אגב מעשה שאירע ביחס לגלוסקמה מלאת עצמות מכפר טבי שהובאה לבית הכנסת בלוד, ורבי עקיבא וחכמים נדרשו לשאלה האם יש בה משום טומאת אוהל: .
במפת מידבא מהתקופה הביזנטית מצוין בסמוך ללוד, בכיוון דרום מזרח, יישוב בשם עין טבה (ENETABA).
באופן מסורתי, זוהה כפר טבי עם ח'רבת כפרטא, הנמצאת בסמוך לכביש מס' 1, בין המושב משמר איילון ובין קיבוץ שעלבים (במפות - "חרבת כפר טוב").
על סמך כתבי הקדש עות'מאנים מהמאה ה-16, המבחינים בין כפרטא לבין כפר טאב, ועדותו של קלרמון גנו בן המאה ה-19, זוהה האתר מחדש עם ח'רבת כפר טאב הסמוכה, שלימים הוקם עליה כפר דניאל.
כפר ילדים דוד הוא ארגון העוסק בחינוך וקידום "ילדים ונוער בסיכון" בישראל – ילדים הבאים ממשפחות שאינן יכולות להגן על ילדיהן, יתומים, ילדים הסובלים מהזנחה פיזית ורגשית, ילדים שעברו התעללות פיזית, רגשית ומינית, ומטרתו להעניק בית חם לכל ילד בישראל.
הארגון שם לו למטרה לשבור את מעגל המצוקה של "ילדים בסיכון" – הצלתם וקידומם, הרחבת הזכויות שלהם ושל משפחותיהם, ומציאת פתרונות המותאמים לרמות הסיכון השונות.
העמותה הוקמה על ידי הרב יהושע וינגרטן, בשנת 1994, במטרה לסייע ולשקם לילדים בסיכון ולספק עבורם בית חם ומטפח, והחל משנת 2001 ממוקם בסיס העמותה בשכונת רמת שלמה בירושלים.
הרב יהושע וינגרטן הוא דור רביעי לאנשים שעוסקים בטיפול ושיקום ילדים בסיכון, והוא נין של ר' דוד וינגרטן, שהקים את "בית היתומות הכללי ע"ש דוד וינגרטן".
שלוחות נוספות פועלות ברחבי השכונות בעיר, ובביתר עילית.
הארגון הוקם בהדרכת הרב יחיאל פישל ויינגרטן, אשר ניהל משך שנים את בית היתומות הכללי ע"ש דוד וינגרטן, ונשא את התואר "אביהן של יתומות".
העמותה מפעילה מועדוניות טיפוליות - המהוות בית שני לילדים בסיכון בגילאי 6–18 עם קשיים משפחתיים וסביבתיים, אשר מופנים לכפר באמצעות לשכות הרווחה.
בין מטרות המועדונית: למלא את החסך הראשוני ולהשלים לילד את הצרכים הבסיסיים החסרים לו, ולמנוע בכך הוצאה חוץ ביתית של ילדים.
כמו כן מופעלות על ידי העמותה מעונות יום - המוכרים רשמית על ידי משרד הרווחה, והוסמכו על ידו לקלוט לשורותיהם גם ילדים ממשפחות עם ליקוי תפקודי.
הפעילות מתקיימת בין השעות 7:00–20:00. בנוסף מפעילה העמותה תוכניות מיוחדות: קייטנות קיץ לילדים בסיכון ולמשפחותיהם, פעילות מיוחדת לילדים בסיכון בחופשות וחגים.
כפר זיבאד הוא כפר פלסטיני בנפת טולכרם שבמערב השומרון, הממוקם כ-17 ק"מ דרומית לטולכרם.
אוכלוסיית כפר זיבאד מנתה בשנת 2006 כ-1,306 תושבים.
19% מאוכלוסיית כפר זיבאד היו פליטים בשנת 1991. בית הספר התיכון של כפר זיבאד נחשב לאחד מבתי הספר הטובים ביותר באזור.
יש מסגד היסטורי מתקופת החליף עומר בן אל-ח'טאב, ובנוסף על כך יש מרכז משטרה ומועדון ספורט.
על-פי מקורות פלסטיניים, מקור שם הכפר במילה השמית זבד, שמשמעה נדיבות.
המזרחן האנגלי בן המאה ה-19 אדוארד הנרי פאלמר הציע כי השם המקורי הוא "הכפר של זבד", והציע לקשר שם זה לשם העברי הקדום זבדי.
קרמיקה מהתקופה הביזנטית נתגלתה בכפר, וכן תבליט של מנורה עם שישת קנים שנמצאה על הקרקע בסמוך לבית נטוש.
בסוף המאה ה-16 התקיימו בכפר זיבאד כ-50 משקי בית, כולם מוסלמים.
תושבי הכפר שילמו לשלטון העות'מאני שיעור מס קבוע של 33.3% על מוצרים חקלאיים שונים שכללו חיטה, שעורה, יבולי קיץ, עצי זית, עזים וכוורות, בנוסף על הכנסות מזדמנות.
בסך הכל תושבי הכפר שילמו כ-10,280 אקצ'ות.
בשנת 1838 ציין אדוארד רובינסון את הכפר ככפר ברובע בני סאאב, מערבית לשכם.
מפת הקרן לחקר ארץ ישראל שפורסמה ב-1882 תיארה את כפר זיבאד כ"כפר בגודל בינוני על מישור קטן, המשתרע על העמק בצפון.
עלייה תלולה, עם בור מים בצפון, בדרום גן תאנים, ומעבר להן כמה עצי זיתים.
לידם היה קבר חצוב בסלע.
אספקת המים היא מבורות מים."
במפקד האוכלוסין של ארץ ישראל משנת 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, מנתה אוכלוסיית כפר זייבאד 260 תושבים.
מספר זה גדל במפקד 1931 ל-469 תושבים שהתגוררו ב-96 בתים.
בסקר הכפרים של 1945 אוכלוסיית כפר זיבאד מנתה 1,590 תושבים, על שטח של כ-7,085 דונם.
מתוכם 2,266 דונם היו מטעים וקרקע להשקיה, 1,434 שימשו לגידול דגנים, ואילו 22 דונם היו אדמות בנויות.
בשנת 1961 אוכלוסיית כפר זיבאד מנתה 643 נפשות.
כְּפַר ח֫וּנָה הוא כפר בלבנון, צפונית לנהר הליטני בנפת ג'זין.
בכפר מתגוררים כ-3,000 תושבים: נוצרים קתולים יוונים ומוסלמים שיעים.
כפר חונה נמצא בגובה 1,100 עד 1,400 מטרים מעל פני הים, צפונית לנהר הליטני.
הוא נמצא במרחק 20 קילומטר מצידון, 40 קילומטר מביירות וכ-22 קילומטר מהגבול עם ישראל.
מעט מאוד ידוע על ההיסטוריה של הכפר.
בשנת 1838 ציין המיסיונר האמריקאי שהשתקע בלבנון, עלי סמית, שהכפר ממוקם בסמיכות לאזור א-תופאח.
על פי המסורת המקומית, שם הכפר מגיע מארמית ושמו המקורי הוא "כפר אחונא", שמשמעו "כפר האחים הקטנים".
כפר טוב היה כפר יהודי גדול בתקופת המרד הגדול, ככל הנראה במערב הרי יהודה.
היישוב נזכר, בצורה היוונית של שמו הארמי, במלחמות היהודים ד,8,א.
מסופר כי בעת מסעו של אספסיאנוס ליהודה, הוא 'לכד שני כפרים גדולים בארץ אדום בתווך, בית-גברי (בית-גוברין) וכפר טוּבָּא (או כפר טבא / כפר טוב) ...
והעמיד בכפרים האלו משמר מאנשי חילו, למען יפשוט על ארץ ההרים להחריבנה'.
כפר טוב נזכר ככל הידוע פעם אחת ויחידה במקורות ההיסטוריים, וזאת כאמור בספרו של יוסף בן מתתיהו מלחמות היהודים, ספר רביעי פרק שמיני סעיף א, בצורה היוונית Καφάρτοβα.
התרגומים והמקורות המחקריים מתרגמים שם זה לעברית או לארמית בשלוש צורות שונות.
כפר טבא: כך מתרגם שמחוני בתרגום הראשון של מלחמות היהודים לעברית (שנת תרפ"ג, 1923).
כיוון שבמשך למעלה מ-80 שנה היה זה התרגום היחיד לעברית, מקורות ומחקרים רבים שציטטו אותו נקטו בתרגום ארמי זה של השם.
כפר טוֹב: צורה עברית של השם בה נוקט אבי-יונה בספר היסוד בתחום הגאוגרפיה ההיסטורית של ארץ ישראל למן שיבת-ציון ועד ראשית התקופה הערבית; ספר זה נכתב בשנת 1949 ועודכן לאחרונה במהדורה הרביעית משנת 1984. כיוון שמדובר בספר היסוד בתחום זה בעברית, זהו גם השם שניתן לערך זה בוויקיפדיה העברית.
כפר טוּבָּא: כך מתרגמת ליזה אולמן בתרגום החדש (2009), שנערך מדעית בלוויית הערות בידי ישראל שצמן.
שימוש זה אינו נפוץ במחקר, והוא אף עשוי להטעות ביחס ליישובים ערביים מודרניים שזה שמם ואשר אינם קשורים ליישוב הקדום כפר טוב.
בחקר התקופה מקובל לזהות את כפר-טבא זה עם ח' א-טייבה.
בחקר המקרא לא שמו די לב לכך, והציעו לזהות כאן את עפרה שביהודה, מבלי להתמודד עם הזיהוי בכפר-טוב.
מכל מקום זיהוי כפר-טוב מאושש דיו, ח' א-טייבה מהווה את הנקודה החשובה ביותר בעליה מאזור בית-גוברין אל 'ארץ ההרים', וההתאמה למסופר במלחמות היהודים כמעט מלאה.
לעומת זאת נראה כי אין לזהות באתר זה את עפרה המקראית שביהודה.
כיוון שבתקופת בית שני לא היה צורך להטיב את השם 'עפרה', מתברר שאין סיבה להניח כי עפרה המקראית שביהודה שכנה דווקא כאן.
לא ידוע על יישוב מקראי באזור זה ששמו דומה לשם כפר טוב, אבל ייתכן שהתקיים כזה ושמו נשמט ממקורותינו.
הוצע גם לזהות את היישוב עם כפר טוּרְבָּן/טורבאן, הנזכר במקורות מאוחרים יותר.
אבי-יונה מביא הצעות חוקרים שקדמו לו לזהות את כפר טוּרְבָּן זה בח'רבת עַתְרַבָּה, ומציין מאידך כי בכתב יד אחר קרוי המקום בשם כפר אוּרְבָּן.
אולם כל הזיהוי של כפר טוב, או כפר טוּבָּא, בכפר טוּרְבָּן/אוּרְבָּן תלוי בשערה, וגם זיהויו של זה אינו ברור.
שצמן אינו מביא אסמכתאות או הצעת זיהוי לכפר טורבאן (לפי הכתיב שלו).
בגבעה המערבית (1), הנמוכה יותר, נתקיים עיקר היישוב הקדום.
בגבעה המזרחית (2) עיקר היישוב המאוחר, כיסויה צפוף וייתכן שחלק מהתקופות שנתקיימו קודם לתקופה הביזנטית נעדרות עקב כך מהרישום (באתר רגיל נמצאים החרסים הקדומים בדרך כלל בטרסות הנמוכות, ואילו כאן החומר מטרסות אלה גובל באתר 1 הנמוך ושויך אליו, למרות שחלק מהחומר אולי נסחף מאתר 2 שמעליו).
ראשית היישוב בגבעה המערבית (1) בתקופת הב"ק 1 (כ5- דונם).
לאחר פער היא חוזרת ונושבת בתקופת הב"ת 2 (כ6- דונם), ושוב פער עד תקופות הברזל 1 (כ10- דונם) ו2-א (כ14- דונם).
נראה שכבר בתקופת הברזל 2ב מתפשט היישוב גם לגבעה המזרחית, והשטח מגיע יחד לכ15- דונם.
בתקופת הברזל 2ג שיא היישוב בחורבה המערבית, וביחד כ־27- דונם.
בתקופת הברזל 2ד ניטשת זמנית הגבעה המזרחית, וגם במערבית מצטמצם השטח לכ8- דונם: נראה שהאתר נפגע קשה במעבר בין שלבים אלו, ככל הנראה כתוצאה ממסע סנחריב.
בהמשך חוזרת ונושבת הגבעה המזרחית, והשטח המשותף מגיע לכ19- דונם בתקופה הפרסית וכ15- דונם בהלניסטית.
בתקופה הרומית יורד השטח לכ8- דונם ולא נמצאו שרידים בגבעה המזרחית.
על מנת לקיים את הזיהוי בכפר-טוב הגדול צריך להניח כי לפחות שרידי התקופה הרומית 1 השתרעו גם מתחת לחורבה המאוחרת.
בתקופה הביזנטית מגיע האתר המזרחי לשיאו, וביחד כ־32- דונם.
בתקופות האיסלמיות מיושבות שתי החורבות בהיקף חלקי, כ־12- דונם יחד.
נוכח רציפות היישוב באתר, יש קושי בהנחה כי שמו שונה דרסטית במעבר לימי בית שני, אולם לא מוכר שם מקראי דומה העשוי להתאים לאתר.
יצוין שכאחד האתרים הבולטים בתקופת ההתנחלות הממשיך קיומו גם לאחריה, העדרו מהמקורות המקראיים יוצא דופן באזורנו.
מבין יישובי תקופת הברזל 1 ביהודה הממשיכים קיומם לתקופת הברזל 2, ומבין אתרי שלב 2ג שבאותו סדר גודל, זה היחיד שאין לו הצעת זיהוי מקראית סבירה או לפחות אפשרית.
האתר מצוי בתחום קבוצה 6 ברשימות הערים מיהו' טו\יח, קבוצה שחלק מעריה מזוהות בסבב "כיסאות מוזיקליים" בין כמה אתרים קטנים יותר מח' א-טיבה (אשען וינים, ע"ע).
כְּפַר סָבָא (ההגייה התקנית: כפר סָבָ֫א, ההגייה הרווחת: כפר סַ֫בָּא) היא עיר במחוז המרכז בישראל.
כפר סבא היא מרכז מנהלי ומסחרי, של מוסדות חינוך ושירותי רפואה לאזור דרום השרון, ויש בה מרכז תעשייה גדול.
מתקופת בית שני ועד המאה ה-20
יישוב בשם כפר סבא מוזכר לראשונה בכתבי יוסף בן מתתיהו בתיאור מלחמותיו של המלך החשמונאי אלכסנדר ינאי:
בספרו מלחמות היהודים, מספר יוסף בן מתתיהו על הקמת העיר אנטיפטריס (לימים תל אפק):
משמעות השם "סבא" היא "הסב (אבי האב)" בארמית.
כפר סבא נזכרת בתלמוד הבבלי פעמיים:
על פי התלמוד הירושלמי, הייתה כפר סבא קצה התחום שתלותו הכלכלית בנמל קיסרי הייתה רבה, עד כדי שהיו אמוראים שהתירו את הפירות בשוק כפר סבא ללא הפרשת תרומות ומעשרות, בהנחה שהם מיובאים מארץ אחרת ופטורים מתרומה (ירושלמי מסכת דמאי טז, ב).
כפר סבא גם מוזכרת בכתובת רחוב בכתיב: "כפר סבה".
העתק של הכתובת נמצא בתוך העיר.
כיום מזהים את מיקום כפר סבא של תקופת בית שני עם היישוב הערבי באותו שם, שהתקיים באזור שיכון קפלן של היום.
עדויות על יישוב ערבי זה מצויות בכתביהם של הגאוגרפים הערביים אל־מֻקַדַסִי ונאצר כוסרו מהמאה ה-10. היישוב הערבי כפר סאבא נראה במפת ארץ ישראל שצייר האנגלי ויליאם וי (William Wey) ב-1462, אך הוא ממוקם בין הר תבור לטבריה.
במפת הקרן לחקר ארץ ישראל מ-1880 מסומן כפר סאבא 2.5 קילומטר מערבית לקלקיליה.
בתקופת המנדט הבריטי התגוררו ביישוב זה כ-800 תושבים, רובם בני שבט עֻבֵּידָיֶה השייך לברית שבטי אבו כישכ.
בתחילה נוסדה כפר סבא כ"מושבת בת" של המושבה פתח תקווה.
כ-7,000 דונם מאדמות כפר סבא נרכשו ב-1892 על ידי קבוצת יזמים יהודים מפתח תקווה ובראשם יחיאל מיכל פינס וחתנו נח קרלינסקי.
מטרתם הייתה להציע את האדמות למכירה ליהודים עשירים מהגולה; הרעיון היה לטעת מטעי שקדים בחלקות וכשהעצים יתנו פרי יעלו בעלי החלקות לארץ.
למרות ניסיונות הפרסום דרך משרד שהוקם בפריז ובעיתונות היהודית של אותם ימים כדוגמת "המליץ", הקנייה התבררה כלא מוצלחת, שכן האדמות נמצאו במקום שומם, מוזנח ורחוק מכל יישוב יהודי.
לאחר הכישלון רכש הברון רוטשילד את האדמות ב-1896, ובתחילת המאה ה-20 הן עברו לידי חברת יק"א שקיבלה מהברון את הטיפול במושבותיו.
חברת יק"א ניסתה ללא הצלחה לגדל במקום יסמין לתעשיית הבשמים.
בתרס"ג (1903), הנחשבת כיום כשנת הקמת היישוב היהודי בכפר סבא, מכרה החברה את מקצת האדמות לאנשי ירושלים ואת רובן לאיכרי פתח תקווה, כדי שיתיישבו בהן אנשי הדור השני – בני האיכרים.
חלק מאדמות אלו נמכר לאחרים, בעיקר לעולים חדשים.
המתיישבים הראשונים היו בני פתח תקווה וחלוצי העלייה השנייה שעבדו באזור שישה ימים בשבוע ונהגו לחזור לפתח תקווה לקראת השבת.
הם התפרנסו מכרמי שקדים, גפנים וזיתים.
12 המתיישבים הראשונים של כפר סבא הם יצחק שיינפיין, דב סקיבין, נתן רפופורט, דב ויינברג, יוסף סוסנובסקי, יואל אוברוצקי, בן-ציון זטלר, יהושע וישני, אליעזר נלקין, חיים סוסנובסקי, ברוך פריבר ואברהם קמינסקי.
ראש הוועד הראשון של כפר סבא היה עקיבא ליברכט - אחד ממתיישבי פתח תקווה שקנו את האדמות.
ב-1906 נחפרה הבאר ההיסטורית בעומק של 18 מטרים, הנמצאת כיום מאחורי בניין העירייה ("הח'אן"), ולצידה ניטעו שני עצי אקליפטוס על ידי יצחק שיינפיין, שהופיעו לאחר מכן בסמל העיר כפר סבא.
בין החלוצים שעבדו בכפר סבא היו דוד בן-גוריון (אז דוד גרין) וברל כצנלסון.
בן-גוריון כתב לאביו באביב 1907 כדלקמן:
בשנת 1908 אריה חיימוביץ' רכש קרקעות רבות באזור ועבר להתגורר ביישוב.
השלטון העות'מאני סירב לתת רישיונות בנייה, ועל כן נאלצו המתיישבים הראשונים להתגורר בצריף.
בהמשך, התגוררו המתיישבים בבניין מוארך בן קומה אחת שבגג הרעפים שלו נקבעו חלונות.
הבניין המוארך שימש בעיקר כאורווה לבהמות אך היו בו גם שני חדרי מגורים (בניין הח'אן, כיום נמצאים בו משרדים של עיריית כפר סבא).
צורת יישוב ארעית זו נמשכה עד שנת 1912.
בשבת נחמו שנת תר"ע (1910), נתקל שומר ערבי שהועסק על ידי בעלי האדמות מפתח תקווה בקבוצה של גנבי שקדים מקלקיליה השכנה וירה בהם.
כתוצאה מהירי נהרג אחד הגנבים.