tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר תום מלחמת העולם השנייה היו התקוממויות אנטי-קומוניסטיות במזרח אירופה לרבות התעללות מצד חיילים גרמנים באסירים הסובייטים.
עד לסתיו העמים ונפילת חומת ברלין.
עבור אנשים רבים הראיות העיקריות להאשמתם בהתנגדות לשלטון היה מעמדם החברתי ואורך חייהם ולא מעשיהם הממשיים.
מרטין לטסיס, ראש הצ'קה האוקראיני, הסביר בעיתון:
בתקופה מאוחרת יותר להיות אנטי-סובייטי בברית המועצות, הייתה עבירה פלילית, דבר שרוב המוסלמים, אך גם נוצרים, בשטחי רוסיה הואשמו בו והתקיימו רדיפות דתיות שונות בתחומי ברית המועצות.
התואר "אנטישוביט" היה שם נרדף ל"מהפכן נגד".
ברוסיה התקיימו מספר דריפות של נוצרים על רקע התנגדות פוליטית לשלטון, וכן חילופי אוכלוסיות, ראו גם: מסורב עלייה.
כל זאת תוך פעילות השלטון למיגור התנגדות שלטונית וקידום פעילות בתחום זכויות האדם בשטחיה.
התנגדות למשטר הסובייטי התמקדה בפעילות נגד האידאולוגיה הסובייטית וביקורת כלפי המפלגה הקומוניסטית .
המונח "דיסידנט" שימש בברית המועצות בתקופה שלאחר מותו של יוסיף סטלין עד התפרקות ברית המועצות.
המונח שימש כדי להתייחס לקבוצות קטנות של אינטלקטואלים שוליים, כשהאתגרים הצנועים שלהם כלפי המשטר הסובייטי נתקלו בהגנה ועידוד במכתבים.
בעקבות האטימולוגיה של המונח, מתנגדים אלו נקבעו להרחקה ו"לשבת בנפרד" מהמשטר.
כשהמתנגדים החלו לזהות את עצמם כמתנגדים, המונח בא להתייחס לאדם שאי-הקונפורמיזם שלו נתפש לטובת החברה.
התנגדות פוליטית בברית המועצות לא נראתה לעין, ולמעט חריגות נדירות, לא הייתה להתנגדות מטעם שום קבוצה השפעה.
במקום זאת, אלמנט חשוב לפעילות התנגדות בברית המועצות היה להודיע לחברה (הן בתוך ברית המועצות והן במדינות זרות) על הפרת חוקים וזכויות אדם.
עם הזמן, התנועה הרגועה והמתונה יחסית יצרה מודעות חיה ועולמית להתעללות הקומוניסטית - סובייטית.
המתנגדים הסובייטיים שביקרו את המדינה עמדו בפני סנקציות משפטיות אפשריות תחת החוק הפלילי הסובייטי, ועמדו בפני בחירת הגולה, בית החולים לחולי נפש או מחנה העבודה (גולאג).
ההתנהגות הפוליטית האנטי-סובייטית, בפרט, בהתבטאויות כלפי השלטונות, ביקור רפורמות, וכתיבת ספרים הוגדרו אצל אנשים מסוימים כפעולה פלילית בעת ובעונה אחת (לרבות, הפרת הסעיפים 70 או 1–190), וכסימפטומים פסיכיאטרי (למשל, "אשליה של רפורמיזם"), ואבחון (למשל, "סכיזופרניה איטית").
אנטי-תאיזם הוא עמדה המביעה התנגדות פעילה ודחייה של תאיזם (האמונה באלים ובכוחות עליונים).
אנטי-תאיזם אומץ כתווית על ידי אלה הרואים את התאיזם כמסוכן, הרסני או מעודד התנהגות מזיקה.
אנטי-תאיזם, בניגוד לאתאיזם (שפירושו רק חוסר אמונה בקיומן של ישויות אלוהיות), דורש יותר מאשר רק לא להאמין באלוהות.
אלא גם כמה אמונות ספציפיות נוספות:
אנטי-תאיסטים מאמינים שהתאיזם מזיק – לתאיסט עצמו, לחברה, לפוליטיקה ועוד, ומהווה גורם מרכזי למחלוקות, לעוינות, לחוסר שוויון ולמלחמות.
אנטי-תאיסטים מאמינים כי יש להיאבק בתאיזם על מנת לצמצם את הנזקים שהוא גורם.
המילה אנטי-תאיזם מתועדת באנגלית מאז 1788. אנטי-תאיסט מוגדר על ידי המילון האנגלי של אוקספורד כ"אדם המתנגד לאמונה בקיומו של אל", והציטוט המוקדם ביותר שקיים לשימוש במונח זה הוא משנת 1833.
אנטי-קטלניזם (בקטלאנית: anticatalanisme) הוא כינוי שניתן לאירועים ותקופות בספרד שהיו עוינות את התרבות והמסורות הקטלניות.
המונח משמש גם לביקורת של עמדות פוליטיות, המנוגדות ללאומיות הקטלנית או לעצמאות קטלנית, ביקורת אשר נמצאת בשימוש בתוך קטלוניה ומחוצה לה.
אנטי-קטלניזם מתבטא כיחס עוין לשפה הקטלונית, לאנשים קטלונים, המסורת הקטלאנית וכל דבר אשר מזוהה עם קטלוניה, מלבד זאת בהקשר הפוליטי זה עשוי להתבטא כתגובה להתפרצות נתפסת של הלאומיות הפוליטית הקטלאנית לאזור, מלבד זאת בהקשר הפוליטי הוא מוזכר בתגובה לגילויים בולטים של הלאומיות הקטלאנית.
במקרים קיצוניים נקרא לעיתים גם "קטלנופוביה", אשר מאפיינת תנועות שמחרימות מוצרים מקטלוניה.
בהתאם לצו שפרסם פיליפ החמישי, הוחלט לבטל את החוקים והמוסדות הקטלוניים לאחר מלחמת הירושה, שהסתיימה בשנת 1714, התרחבה בהדרגה שולי השפה והתרבות הקטלאנית לטובת הקסטיליאנים.
אַנְטִי נַצְרוּת (נקרא גם: כְּרִיסְטוֹפּוֹבְיָה) היא המונח המודרני לדחייה של הנוצרים, הדת הנוצרית ומנהגיה.
במהלך ההיסטוריה, עקב סכסוכים דתיים בין נוצרים ליהודים, התגלו אנטי-נצרות יהודית ואנטי-יהדות/אנטישמיות נוצרית.
אנטי נצרות הופיעה עוד בעידן הקיסרים במאה הראשונה.
הצמיחה המתמדת של התנועה הנוצרית נתפסה בחשדנות הן מצד השלטון הרומי והן מצד האנשים ברומא.
במהלך המאה השנייה, הנצרות נתפסה כשלילית בשני אופנים: הראשון מקיף את ההאשמה באמונה הנוצרית בהתאם לעקרונות הרומאים בקרב האוכלוסייה- והשני הוא המחלוקת שעוררה הדת באנשים כלפי התקדמות העידן האינטלקטואלי.
אנטי נצרות הופיעה עוד בברית החדשה, ונראה כי ישו צפה אותה, כפי שדווח על ידי כותבי הבשורה.
האנטי נצרות של המאה הראשונה התגלתה לא רק בקרב השלטונות הרומאים, אלא התגלתה גם בקרב יהודים.
כיוון שהנצרות הייתה בשלב זה כת שמבוססת על היהדות.
פאולוס מטרסוס, שבעצמו רדף נוצרים לפני שהפך לכזה, מדגיש את צליבת ישו כ'אבן נגף' ליהודים, והרעיון שהמשיח נהרג על צלב פגע בכמה מהיהודים שחיכו למשיח מדתם.
בשנת 2020, ערכה הוועידה האמריקאית לחופש הדת מחקר היכן נוצרים סובלים מאנטי-נצרות ונרדפים.
לפי תוצאות המחקר, אנטי נצרות נעשית במיאנמר, סין, אריתריאה, הודו, איראן, ניגריה, קוריאה הצפונית, פקיסטן, רוסיה, ערב הסעודית, סוריה ווייטנאם; בתגובה, ארצות הברית כ"מדינות מדאיגות במיוחד".
אנטי-קומוניזם הוא מושג המתאר התנגדות לקומוניזם, שהתפתח ב לאחר מהפכת אוקטובר מתוך חשש שברית המועצות מתכננת להפיץ את הקומוניזם בכל העולם.
כאשר התעצם האנטי-קומוניזם התרחבה גם האנטישמיות, בגלל קונספירציות אנטישמיות שנוצרו בעקבות הנוכחות היהודית הרבה במפלגות קומוניסטיות.
אנטי קומוניזם קיים באירופה כבר מאז המאה ה-19, אך צבר תאוצה ברחבי העולם רק במהלך מהפכת אוקטובר בברית המועצות, מה שהוביל להתחלת סכסוך בין ארצות הברית לברית המועצות, כאשר ברית המועצות הייתה תחת שלטון קומוניסטי וארצות הברית התנגדה לו.
אנטי-קומוניזם היה פופולרי בעיקר בקרב תנועות ימניות, מה שיצר סיבוך היות שבאותה תקופה, מפלגה ימנית (המפלגה הרפובליקנית) שלטה בארצות הברית.
גם מהצד השמאלי של המפה הפוליטית הייתה התנגדות לקומוניזם, בעיקר מצד האנרכיסטים והפשיסטים, שהיוו את היריבים האידאולוגיים הראשיים של הקומוניסטים בתוך השמאל.
בספרד הקומוניסטים נלחמו בשלוש חזיתות: כנגד הלאומנים (שכללו את הפלנחה הפשיסטית משמאל ומלוכנים מימין כמו הקרליסטים, תנועה שלה היסטוריה ארוכה של אנטי מהפכנות), האנרכיסטים (CNT) ובינם לבין עצמם (הסטליניסטים נגד הטרוצקיסטים), מה שהביא בין היתר להפסד הקומוניסטים ובעלי בריתם.
האנרכיסטים ברוסיה פעלו באופן עצמאי במאכנובשצ'ינה ולחמו גם נגד הצבא האדום וגם נגד הצבא הלבן.
הפשיסטים בגרמניה והאנרכיסטים בספרד היוו במהלך שנות העשרים והשלושים לא רק איום אידאולוגי אלא גם איום אלקטורלי, שכן הם פנו לאותו קהל מצביעים כמו הקומוניסטים.
למעשה, במשך רוב שנות השלושים, מספר החברים בCNT עלה על מספר החברים הן במפלגה הקומוניסטית והן במפלגה הסוציאליסטית בספרד.
באיטליה שלאחר מלחמת העולם השנייה, התנועה החברתית האיטלקית הפשיסטית והמפלגה הקומוניסטית האיטלקית תמכו בהקמה ארגוני טרור שפתחו במלחמת אזרחים קטנה בתוך המדינה במהלך שנות ה-70 וה-80.
התנועה האנטי קומוניסטית הראשונה הייתה התנועה הלבנה הרוסית.
התנועה תוארה כימנית, אנטי-קומוניסטית ושמרנית.
התנועה הקימה לעצמה צבא בשם הצבא הלבן, אשר נלחם במלחמת האזרחים ברוסיה, ולבסוף הובס על ידי הצבא האדום.
עם זאת, מספר אזרחים בברית המועצות נקטו דעות אנטי קומוניסטיות ורעיון להקים את התנועה הלבנה מחדש, רעיון אשר לא יצא לפועל.
שנתיים לאחר סיום מלחמת העולם השנייה פרצה המלחמה הקרה, בין המדינות האנטי-קומוניסטיות לברית המועצות ובעלות בריתה.
בין המדינות אשר תמכו באנטי קומוניזם נמנו גם ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, אוסטרליה, צרפת, איטליה, קוריאה הדרומית, יפן, קנדה, גרמניה המערבית, צ'ילה, ספרד, פורטוגל, ברזיל וישראל.
בין המדינות הקומוניסטיות אשר נמנו לצד ברית המועצות נמנו גם קובה, הרפובליקה העממית הפולנית, רומניה, הונגריה, הרפובליקה העממית של בולגריה, וגרמניה המזרחית.
במהלך המלחמה הקרה הוקמו תנועות אנטי-קומוניסטיות רבות ברחבי העולם, על מנת להתנגד ולמנוע את התפשטות הקומוניזם.
חלק מחברי אותן תנועות יהפכו לאחר המלחמה לראשי מדינות, ביניהם ויקטור אורבן, ואצלב האוול ולך ולנסה.
בעקבות התעצמות האנטי קומוניזם, התעצמה גם האנטישמיות (בעיקר בארצות הברית) בגלל הקונספירציה היודאו-קומוניסטיות, שמאשימות את היהודים בהמצאת הקומוניזם.
הדעות נוצרו בעקבות עליית המפלגה הנאצית לשלטון גרמניה, אשר הייתה מזוהה כפשיסטית ואנטי-קומוניסטית.
מספר ארגונים נאו-נאציים אמריקאים היו מזוהים גם כאנטי-קומונסטיים, בדגש על ארגון Hells Angels, ומנהיגו דאז סוני ברגר.
עם זאת, נשיא ארצות הברית במהלך המאבק בקומוניזם, רונלד רייגן, היה ידוע כאנטי-קומוניסטי והאחראי לתום המלחמה הקרה, וגם כאוהד ישראל ותומך ביהודים.
האשמת היהודים בקומוניזם הייתה פופולרית אך ורק במהלך המאה ה-20, והופרכה ב.
אנטי-פטריוטיות היא האידאולוגיה המתנגדת לפטריוטיות.
היא מתייחסת בדרך כלל לבעלי דעות קוסמופוליטיות ולרוב היא גם בעלת אופי אינטרנציונליסטי ואנטי-לאומי.
בדרך כלל אנטי-פטריוטיות נובעת מהאמונה שפטריוטיות היא שגויה מאחר שאנשים שנולדו במדינה, בין אם הם אוהבים זאת ובין אם לאו ובלי קשר לאינדיבידואליות שלהם, מעודדים לאהוב את המדינה או להקריב את עצמם עבורה.
כתוצאה מכך, אנשים שמתנגדים לפטריוטיות עשויים להתנגד לסמכותיות הנתפסת בה, בעוד שאחרים עשויים להאמין שפטריוטיות עלולה להוביל למלחמה בגלל מחלוקות גאופוליטיות.
בדרך כלל מונח זה משמש בצורה משפילה על ידי תומכי הפטריוטיות או הלאומיות, ומונחים כמו קוסמופוליטיות או אזרחות גלובלית עשויים לשמש כדי להימנע מההטיה הנובעת מהשימוש האופייני במילים אנטי-לאומיות.
אנרכיסטים, בעיקר אנרכו-קומוניסטים, נוטים להתנגד לפטריוטיות מכמה סיבות, ביניהן:
השימוש בפטריוטיות כדי להכניע את מעמד הפועלים
השימוש בפטריוטיות כדי לעודד נאמנות למדינה
אמה גולדמן, אנרכיסטית יהודייה-אמריקאית, אמרה:
גם האנרכו-אינדיבידואליסט האן ריינר הביע את התנגדותו לפטריוטיות:
קרל מרקס קבע כי "לפועלים אין ארץ" וכי "העליונות של הפרולטריון תגרום להם [ההבדלים הלאומיים] להיעלם מהר יותר".
תפיסה זו מקודמת על ידי טרוצקיסטים של ימינו כמו אלן וודס , שהכריז שהוא הוא "תומך בהורדת כל הגבולות ויצירת חבר עמים עולמי סוציאליסטי".
בית המשפט העליון בארצות הברית ואנטי-פטריוטיות
במהלך מחאה מחוץ לוועידה הלאומית של המפלגה הרפובליקנית בטקסס לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1984 שרף גרגורי ג'ונסון דגל ארצות הברית, ולאחר מכן נעצר והואשם בהפרת חוק המדינה.
ג'ונסון טען שזכותו לשרוף את הדגל האמריקאי מוגנת על ידי התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית.
התיק הובא לפתחו של בית המשפט העליון של ארצות הברית.
בית המשפט העליון קבע ברוב של 5–4 כי הרשעתו של ג'ונסון אינה חוקתית.
השופט ויליאם ברנן, בדעת הרוב, טען כי פעולת שריפת הדגל נחשבת לפעילות אקספרסיבית המוגנת על ידי התיקון הראשון.
עם זאת, ארבעה מחברי בית המשפט טענו כי מעשיו היו צורות של אנטי-פטריוטיות, ולכן חשופים לעונש וללא הגנה של התיקון הראשון.
בדעת המיעוט היה השופט ויליאם רנקוויסט, שטען כי הדגל האמריקאי הוא סמל גלוי למדינה ולכן יש לשמר אותו.
רנקוויסט טען ששריפת הדגל מבטאת אי הסכמה ואנטי-פטריוטיות למדיניות האומה, ולכן היא חילול קודש סמלי של ארצות הברית בשלמותה.
שנק נגד ארצות הברית (1919)
חוק הריגול של 1917 היה חקיקה שהתקבלה כדי להעניש ולהפליל אנשים שהפריעו למאמץ המלחמתי על ידי התערבות בגיוס צבאי ותמיכה באויבים זרים.
המעשה התקבל זמן קצר לאחר שארצות הברית הכריזה מלחמה על הקיסרות הגרמנית.
חלקם התנגדו למלחמה, במיוחד המפלגה הסוציאליסטית של אמריקה, שהכריזו בפומבי על אי הסכמתם.
צ'ארלס שנק היה המזכיר הכללי של המפלגה הסוציאליסטית, שהתנגד למלחמה והפגין אי הסכמה זו על ידי הפצת חוברות שהשמיצו את ממשלו של וודרו וילסון והתעקשו שההכרזה אינה חוקתית.
בית המשפט קבע פה אחד כי הפצת החוברות על ידי שנק מהווה סכנה ברורה ונוכחת לביטחון הלאומי של ארצות הברית.
בשל כך קבע בית המשפט כי חופש הביטוי של שנק אינו מוגן על ידי התיקון הראשון, וכן מפר את חוק הריגול של 1917. ניתן לראות בפעולה של הרתעת יחידים מלהירשם לגיוס בזמן מלחמה כאקט של אנטי-פטריוטיות שכן היא מגנה את ממשלת ארצות הברית.
אברמס נגד ארצות הברית (1919)
ג'ייקוב אברמס, יחד עם עוד חמישה יהודים רוסים נוספים שהיגרו לארצות הברית, נעצרו בעקבות השלכת עלונים מבניין במנהטן, ניו יורק, נגד תמיכתה של ארצות הברית ב נגד המהפכה הרוסית הקומוניסטית.
הם הואשמו והורשעו בהסתה להתנגדות למאמץ המלחמתי ובדרישה לצמצום ייצור חומרי מלחמה חיוניים.
בית המשפט העליון של ארצות הברית קבע כי מי שעורר וקידם התנגדות למלחמה מפר ישירות את חוק הריגול, וחופש הביטוי שלו אינו מוגן על ידי התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית.
ההתגרות של מהומה ושביתה על מנת לפגוע במאמץ המלחמתי נתפסה כאקט של אנטי-פטריוטיות.
אברמס ניסה לגרום לעובדים במפעלי התחמושת לשבות.
לכן, מכיוון שאברמס פעל בדרך שניסתה ישירות לפגוע במאמץ המלחמתי של ארצות הברית, ניתן לראות במעשיו פעולות של אנטי-פטריוטיות.
השופט אוליבר ונדל הולמס הבן טען כי מעשה זה אינו מהווה סכנה ברורה ונוכחת לביטחון הלאומי ואין להגביל את חופש הביטוי בשל כך.
סביר להסיק שבמקרה זה אברמס פעל בניגוד לחוק הריגול משום שניסה לעכב את המאמץ המלחמתי.
אנטי-פלאג הייתה להקת פאנק רוק (Punk rock) אמריקאית מפיטסבורג, פנסילבניה.
הלהקה הוקמה בשנת 1988 על ידי ג'סטין סיין ופט תטיק והתפרקה ב־2023. היא נודעה גם בפעילותה הפוליטית ובתמיכתה בגרינפיס, אמנסטי אינטרנשיונל ותנועת אוקיופיי.
אנטי-פלאג הוקמה בשנת 1988 על ידי ג'סטין סיין (ששמו האמיתי ג'סטין גיוור) ופט תטיק.
הם צירפו אליהם מוזיקאים שונים, אך לא הצליחו לגבש הרכב, והלהקה התפרקה לאחר הופעה אחת.
בשנת 1992 הם צירפו את הבסיסט אנדי פלאג והקליטו אלבום דמו ובו 17 שירים.
בשנת 1996 הוציאו אנטי-פלאג את אלבומם הראשון "Die for the Government" ("תמות למען הממשלה").
לאחר זמן קצר הבסיסט אנדי פלאג עזב את הלהקה עקב מחלוקות אישיות עם ג'סטין, ואחריו התחלפו מספר מוזיקאים בלהקה.
בשנת 1998 הוציאו אנטי-פלאג את אלבומם השני "Their System Doesn't Work for You" ("השיטה שלהם לא עובדת בשבילך"), שהכיל שירים חדשים לצד מספר שירים מהתקופה המוקדמת של הלהקה.
בשנת 1999 יצא האלבום "A New Kind of Army" ("צבא מסוג חדש") שבשיריו נכללו מסרים פוליטיים המתייחסים להפלה מלאכותית, שחיתות פוליטית, גזענות, פשיזם, אלימות משטרתית ונושאים דומים.
בעטיפת האלבום מופיע דגל ארצות הברית במהופך, מה שהוביל לכך שהאשימו את הלהקה באנטי-אמריקניזם.
ג'סטין הגיב להאשמות האלה: "אנטי-פלאג היא לא אנטי-אמריקאית.
אנטי-פלאג פירושו האנשים הפשוטים בכל העולם שמעדיפים לחיות באחדות ובשלום.
אנטי-פלאג פירושו לעמוד נגד חמדנות התאגידים שפוגעים במיליונים ומועילים רק לקומץ עשירים מופלגים.
אנטי-פלאג פירושו להילחם בלאומיות מטופשת.
בשיר "No Apology" הם מתייחסים לזכות האישה להפלה מלאכותית, וטוענים שגם אם הפלות היו מחוץ לחוק, וגם אם כולם היו מגנים אותן מקיר לקיר, נשים עדיין היו מוצאות דרכים לבצע אותן – רק באופן הרבה פחות סטרילי ובטוח.
בשנת 2000 אנטי-פלאג הוזמנו להשתתף במופע ואנס וארפד טור, שם התיידדו עם חברי , ובהמשך הוציאו מספר אלבומים בחברת התקליטים שלהם .
בשנת 2001 יצא האלבום "Underground Network" שסימן שינוי בסגנון המוזיקלי של הלהקה: פחות הארדקור פאנק ויותר פאנק רוק (Punk rock).
לא חל שינוי בגישה הפוליטית של הלהקה – הם שרו על ועל נאו-נאצים שמגיעים להופעות פאנק, ותקפו את מדיניות החוץ של ארצות הברית.
לאלבום צורפה חוברת עם מאמרים של היסטוריונים ופרשנים פוליטיים, בהם הווארד זין.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר חנויות מוזיקה רבות הסירו את האלבומים של אנטי-פלאג מהמדפים, מכיוון ששירי המחאה שלהם נתפסו כ"אנטי-אמריקאים".
באלבומיהם שיצאו באותה תקופה הם הביעו ביקורת על ממשל בוש בנוגע למלחמה בטרור, וצירפו, כבעבר, חוברות עם מאמרים של חברי הלהקה ושל פרשנים פוליטיים.
כמו כן הם הלחינו שיר שמילותיו נכתבו על ידי וודי גאת'רי.
בשנת 2005 חתמה להקת אנטי-פלאג על חוזה הקלטות עם חברת RCA רקורדס.
גם באלבומיהם הבאים בלטו שיריהם האנטי-מלחמתיים בהם הם תקפו את ממשלת ארצות הברית.
בשנת 2008 יצא האלבום "The Bright Lights of America" שהופק על ידי טוני ויסקונטי.
במרץ 2009 ג'סטין שבר את עצם הבריח שלו כאשר קפץ מהבמה בזמן הופעה, בניסיון לעצור מישהו שהשליך חפצים לעבר הלהקה.
עקב הפציעה בוטלו חלק מההופעות של אנטי-פלאג באותה עת.
ב-1 במאי 2009 הלהקה ביצעה בהופעה בניו ג'רזי גרסאות כיסוי לשירים של הקלאש.
לאחר מכן הוציאה הלהקה מספר אלבומים ויצאה לסיבובי הופעות בארצות הברית ומחוצה לה.
הם הופיעו לצד להקות רבות, ובמיוחד שיתפו פעולה בסיבובי ההופעות עם להקת רייז אגיינסט.
באוגוסט 2017 הוציאה הלהקה שיר בשם "Racists" ("גזענים"), בתגובה לאירועי עצרת איחוד הימין האמריקאי בשארלוטסוויל.
ב-4 באוקטובר 2019, אנטי-פלאג הוציאו את השיר "Christian Nationalist" ("נוצרי לאומני") וצורף אליו מאמר של ג'סטין התוקף את הימין הרפובליקני בארצות הברית, משווה אותם לפשיזם באירופה ומונה פוליטיקאים שקיבלו תרומות מאיגוד הרובאים הלאומי, מה שלדבריו עודד אירועי ירי המוני בארצות הברית.
זמן קצר לאחר מכן יצא אלבום האולפן ה-12 של הלהקה, "20/20 Vision" (משחק מילים על שנת 2020), התוקף את עמדות הרפובליקנים בארצות הברית ואת ממשל טראמפ.
סיבוב הופעות שתוכנן לשנת 2020 בוטל עקב מגפת הקורונה העולמית.
באותה שנה יצא סרט תיעודי אודות הלהקה שצולם במשך מספר שנים, והוא מציג את חברי הלהקה בזמן סיבובי הופעות, כתיבת מוזיקה ופעילות אקטיביסטית.
בסרט כלולים ראיונות עם מוזיקאים עמיתים, בהן חברי להקות בד רליג'ן, רייז אגיינסט ו-Rage Against the Machine.
בינואר 2023 יצא אלבומם ה-13, "Lies They Tell Our Children" ("שקרים שהם מספרים לילדים שלנו").
ב־19 ביולי, באמצע סיבוב הופעות, הודיעה הלהקה כי התפרקה.
חברי אנטי-פלאג היו מעורבים באקטיביזם פוליטי לאורך השנים, והשתתפו באירועי מחאה רבים, בהם מחאה נגד פגישות פורום G20 והפגנות תמיכה בארגונים חברתיים, בהם גרינפיס, אמנסטי אינטרנשיונל, תנועת אוקיופיי ואנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים.
בחלק מהאירועים הם הופיעו ביחד עם להקת Rage Against the Machine.
כל חברי אנטי-פלאג הם טבעונים ותומכים בזכויות בעלי חיים.
הם הופיעו לעיתים קרובות בכנסים של "אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים" (PETA), ושיריהם הופיעו באלבום אוסף שהכנסותיו היו תרומה לארגון.
סמל הלהקה הוא "כוכב רובים" שעוצב על ידי כריס הד.
הוא הופיע לראשונה על עטיפת האלבום "Mobilize" (משנת 2002).
הסמל מורכב מחמישה רובי M16 שבורים היוצרים צורת כוכב.
אנטי-פשיזם הוא מונח המתאר מגוון תנועות פוליטיות, רעיונות, וגישות המתנגדת לאידאולוגיות ולפעולות פשיסטיות.
תנועות אנטי-פשיסטיות החלו לפעול בשנות ה-20 של המאה ה-20, והיוו גורם משמעותי במלחמת האזרחים בספרד, ובעיקר בתנועת ההתנגדות במהלך מלחמת העולם השנייה למדינות הציר.
האנטי-פשיזם היה מרכיב מאחד בין תנועות פוליטית רבות ומנוגות, בהן: ליברליזם, אנרכיזם, סוציאליזם, סינדיקליזם, קומוניזם, פציפיזם, רפובליקניזם, ושמרניות.
לאחר מלחמת העולם השנייה, האנטי-פשיזם התקבל כקונצנזוס בקרב כלל המדינות הליברל-דמוקרטיות, שהגדירו את הדמוקרטיה המודרנית בין היתר כמנוגדת לפשיזם של היטלר, מוסוליני ופרנקו.
אולם לאחר המלחמה, התנועה האנטי-פשיסטית פעלה בעיקר במקומות שבהם הפשיזם המאורגן עלה מחדש כחלק מאידאולוגיה של הימין הקיצוני, בין היתר כתנועת נגד לארגונים נאו-נאצים.
מאז, הארגון הבולט המגדיר את עצמו אנטי-פשיסטי הוא הארגון העולמי "אנטיפה".
במאה ה-21, פעילותו התרחבה כחלק מתגובת הנגד לעליית הימין הרדיקלי בעולם, במיוחד לאחר בחירת דונלד טראמפ לנשיאות ארצות הברית ב-2016.
לפי ההיסטוריון אריק הובסבאום, האנטי פשיזם התפתח תחילה במסגרת ה"לאומיות של השמאל" באומות שהיו מאוימות על ידי האירדנטה, למשל במדינות חבל הבלקן, ובפרט באלבניה.
היסטוריונים נוספים מדגישים את העובדה שלאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, פעילותו של צבא השחרור העממי של יוגוסלביה השפיעה על פעולה אנטי-פשיסטית והתנגדות מחתרת.
כמו כן, נטען כי השילוב של פרטיזנים ופעילי שמאל מהווים את השורשים המוקדמים ביותר של האנטי-פשיזם האירופי.
אומנם, ההתנגדות לפשיזם לא נעשתה רק בקרב אנשי המחנה השמאלי.
לדוגמה, במהלך שנות ה-30 בבריטניה, עלו גם ארגוני אנטי-פשיסטים נוצרים, בעיקר בקרב הכנסייה האנגליקנית.
לפי החוקר מייקל זיידמן (Michael Seidman) יש לעמוד שתי מגמות עקריות להתנגדות לפשיזם ולהבחין בין "אנטי-פשיזם מהפכני" לבין "אנטי-פשיזם קונטרה-מהפכני":
אנטי-פשיזם מהפכני – בא לידי ביטוי בקרב מהפכנים קומוניסטים ואנרכיסטים, שזיהו את הפשיזם יחד עם הקפיטליזם כאויב משותף.
אנטי-פשיזם אנטי-מהפכני – היה הרבה יותר שמרני באופיו, ובין נציגיו המשמעותיים ניתן לציין את שארל דה גול ווינסטון צ'רצ'יל.
אנטי-פשיסטים קונטרה-מהפכני שאף להבטיח את השבתו או המשכו של המשטר הישן שלפני המלחמה.
במישור המשותף, שתי המגמות התנגדו לטוטליטרזים ולכיבושים אלימים של שטחים ומדינות.
שתי המגמות דחו את הטענה לפיה חוזה ורסאי אחראי לעליית הנאציזם, ובמקום זאת ראו בדינמיות הפשיסטית את הגורם לסכסוך.
בניגוד לפשיזם, שני המגמות לא הבטיחו ניצחון מהיר, אלא מאבק ממושך מול אויב חזק.
במהלך מלחמת העולם השנייה, שתי המגמות הגיבו לתוקפנות הפשיסטית ביצירת פולחן גבורה שדחק את קורבנות המלחמה לעמדה משנית.
עם זאת, לאחר המלחמה נוצר עימות בין שני המחנות; ניצחון בעלות הברית המערביות אפשר להן להחזיר את המשטרים הישנים של הדמוקרטיה הליברלית במערב אירופה, בעוד שהניצחון הסובייטי במזרח אירופה אפשר הקמת משטרים מהפכניים אנטי-פשיסטים חדשים.
בזמן המלחמה הקרה, התנגדות המהפכנית שימשה כאידאולוגיה רשמית של הגוש הסובייטי, כשהמערב נתפס כאויב ה"פשיסטי" החדש.
ומנגד, המערב צייר את המשטר של הגוש הסובייטי כהמשך ישיר של האידאולוגיה הפשיסטית.
לפני מלחמת העולם השנייה, במהלך שנות ה-20 נלחמו אנטי-פשיסטים, רבים מהם מתנועת העבודה, נגד החולצות השחורות האלימות ונגד עלייתו של בניטו מוסוליני.
אולם לאחר שהמפלגה הסוציאליסטית האיטלקית () חתמה על הסכם הרגעה עם מוסוליני, ואיגודים מקצועיים אימצו אסטרטגיה חוקית ומפוייסת.
מנגד, חברי תנועת הפועלים שלא הסכימו עם האסטרטגיה המפוייסת הקימו את המליציה האנטי-פשיסטי ארדיטי דל פופולו ().
הארגון נועד להיות אוטונומי ממפלגות פוליטיות ואיגודים מקצועיים ולהישאר מעל לפוליטיקה המפלגתית, ולהגן על אנשים ומוסדות של מעמד הפועלים מפני האלימות הפשיסטית.
הארגון נוסד על ידי ג'וזפה מינגרינו, ארגו סקונדרי וג'ינו לוצ'טי , וקיבץ איגודים מקצועיים מהפכניים, סוציאליסטים, קומוניסטים, אנרכיסטים, רפובליקנים, אנטי-קפיטליסטים, וקציני צבא לשעבר.
המפלגה הסוציאליסטית והקונפדרציה הכללית האיטלקית של העבודה () סירבו להכיר רשמית במיליציית ארדיטי דל פופולו האנטי-פשיסטית, והובילו אסטרטגיה חוקית בלתי אלימה, והמפלגה הקומוניסטית האיטלקית אף הורתה לחבריה לפרוש מהארגון.
חברי המפלגה הקומוניסטית ארגנו כמה קבוצות מיליטנטיות, אך פעולותיהן היו מינוריות יחסית.
ב-3 במאי 1928 האנרכיסט האיטלקי סוורינו די ג'ובאני בעת גלותו העצמית לארגנטינה (בעקבות המצעד על רומא), הפציץ את הקונסוליה האיטלקית בבואנוס איירס, ששימשה לחיסול אנטי-פשיסטים איטלקיים גולים.
שימוש מוקדם במונח "אנטי-פשיסט" נעשה בקרב המפלגה הפשיסטית הלאומית, כדי לתאר מתנגדי משטר.
ב-1927 הוקמה המשטרה החשאית של איטליה, שהוגדרה, על פי שמה המלא, כארגון לדיכוי אנטי-פשיזם ().
בין השנים 1927 עד 1934 פעלה הקואליציה "ריכוז האנטי פשיסטים האיטלקים" (), שריכזה פעילות של קבוצות אנטי-פשיסטיות לא-קומוניסטיות (רפובליקנים, סוציאליסטים, לאומנים).
הקואליציה נוסדה בצרפת בידי איטלקים גולים.
הייתה ברית של כוחות אנטי-פשיסטים שניסו לקדם ולתאם פעולות של גולים כדי להילחם בפשיזם באיטליה.
הם פרסמו מאמר תעמולה בשם La Libertà.
"צדק וחירות" () הייתה תנועת התנגדות איטלקית אנטי-פשיסטית, שפעלה בין השנים 1929 עד 1945, ונוסדה על ידי קרלו רוסלי, פרוצ'ו פארי (לימים ראש ממשלת איטליה, למשך מספר חודשים), וסנדרו פרטיני (לימים נשיא איטליה השביעי).
חברי התנועה החזיקו באמונות פוליטיות שונות אך חלקו אמונה בהתנגדות פעילה ויעילה נגד הפשיזם, בהשוואה למפלגות האנטי-פשיסטיות האיטלקיות הוותיקות יותר, "צדק וחירות" הצליחה להפוך גם את הקהילה הבינלאומית למודעות למציאות הפשיזם באיטליה.
אנטי-פשיסטים איטלקיים רבים השתתפו במלחמת האזרחים בספרד בתקווה שההתנגדות המזוינת לדיקטטורה של פרנקו תהווה מופת להתנגדות למוסוליני, ומכאן המוטו: "היום בספרד, מחר באיטליה" ("Oggi in Spagna, domani in Italia").
בין השנים 1920 ו-1943 פעלו מספר תנועות אנטי-פשיסטיות בקרב הסלובנים והקרואטים בשטחים שסופחו לאיטליה לאחר מלחמת העולם הראשונה".
אחד הארגונים המשפיעים ביותר (), ביצע פעולות חבלה רבות, וכן התקפות על נציגי המפלגה הפשיסטית והצבא.
רוב המחתרת התגלו ופורקו על ידי המשטרה החשאית האיטלקית בין השנים 1940–1941. פעילים ללשעבר הצטרפו לפרטיזנים הסלובנים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, רבים מחברי המחתרת האיטלקית עזבו את בתיהם והלכו להתגורר בהרים, ונלחמו נגד פשיסטים איטלקיים וחיילים נאצים גרמנים במהלך מלחמת האזרחים באיטליה.
ערים רבות באיטליה, כולל טורינו, נאפולי ומילאנו, שוחררו על ידי התקוממויות אנטי-פשיסטיות.
חוקת איטליה המודרנית, הוקמה באספה מכוננת לאחר מלחמת העולם השנייה, על ידי נציגי כל הכוחות האנטי-פשיסטיים שתרמו לתבוסת הנאצים והכוחות הפשיסטים במהלך מלחמת האזרחים האיטלקית.
יום השנה לשחרור איטליה מנציח את סיום הכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה וניצחון תנועת ההתנגדות באיטליה כנגד המשטר הפשיסטי שהונהג באיטליה בימי מלחמת העולם השנייה.
התאריך, 25 באפריל, הוא אותו היום שבשנת ב-1945, הכריזה רשמית ועדת השחרור הלאומית של איטליה העליונה () על ההתקוממות בהודעת רדיו, והכריזה על עונש המוות עבור כל המנהיגים הפשיסטיים (כולל בניטו מוסוליני, שנורה ונרצח שלושה ימים לאחר מכן).
האגודה הלאומית של הפרטיזנים האיטלקיים () היא אגודה שנוסדה על ידי משתתפי ההתנגדות האיטלקית נגד המשטר הפשיסטי האיטלקי והכיבוש הנאצי שלאחר מכן במהלך מלחמת העולם השנייה.
האגודה נוסדה ברומא בשנת 1944, בזמן שהמלחמה נמשכה בצפון איטליה.
היא הפכה לקרן צדקה ב-5 באפריל 1945. מטרותיה של האגודה הן שמירה על תפקידה ההיסטורי של מלחמת הפרטיזנים באמצעות מחקר ואיסוף סיפורים אישיים.
מטרותיה הן הגנה מתמשכת מפני הרוויזיוניזם ההיסטורי והתמיכה האידיאלית והאתית של הערכים הגבוהים של חופש ודמוקרטיה שבאו לידי ביטוי בחוקת 1948. מאז 2008, מארגנת האגודה מדי שנתיים את הפסטיבל הלאומי שלה, במהלכו מתארגנים מפגשים, דיונים וקונצרטים מוזיקליים המתמקדים באנטי-פשיזם, שלום ודמוקרטיה.
שיר העם האיטלקי בלה צ'או ("להתראות יפה") שונה ואומץ כהמנון של תנועת ההתנגדות האיטלקית על ידי הפרטיזנים שהתנגדו לנאציזם ולפשיזם, ונלחמו נגד כוחות הכיבוש של גרמניה הנאצית.
השיר ממשיך להיות סמל להתנגדות לרודנות ולתמיכה בסולידריות.
תנועות צדק חברתי ברחבי העולם חזרו ואימצו אותו והשיר מושמע ומושר בהפגנות רבות נגד עליית תנועות ימין קיצוני, נגד צעדי צנע של ממשלות ובעד תמיכה בפליטים ובמהגרים.
פעולות אנטי-פשיסטיות נותרו באיטליה המודרנית נותרו רלוונטיות לאור העלייה בפופולריות של קבוצות נאו-פשיסטיות או בעלות שורשים פשיסטים כמו "האחים של איטליה", מפלגתה של ראש ממשלת איטליה, ג'ורג'ה מלוני.
כפי שכותב ההסיטוריון אריק הוסבאום, מלחמת האזרחים בספרד בין ה"לאומנים" הספרדים לבין "רפובליקנים" ששמרו נאמנות לרפובליקה, הפכה למלחמה כלל-אירופית, שנתפסה גם כמלחמה בין הפשיזם לאנטי-פשיזם.
כך למשל, בשיר "אי, כרמלה" (¡Ay Carmela!), שאותו נהגו לשיר בקרב הבריגדות הבין-לאומיות שסייעו לצד הרפובליקני, מופיעות השורות המפורסמות:
ספרד ידעה שורה של התקוממויות עממיות בסוף המאה ה-19 ועד שנות ה-30 נגד דיקטטורות צבאיות.
בשנות ה-30, התאחדו תנועות אנטי-פשיסטיות, רבות מהן בחבל הבסקים, לפני ובמהלך מלחמת האזרחים.
כנגד הפשיזם ועלייתו של פרנסיסקו פרנקו נלחמו: הממשלה והצבא הרפובליקניים, "מיליציות הפועלים והאיכרים האנטי-פשיסטיות" () הקשורות למפלגה הקומוניסטית בספרד (), הבריגדות הבין-לאומיות, מפלגת הפועלים של האיחוד המרקסיסטי, מיליציות אנרכיסטיות ספרדיות, והממשלות האוטונומיות של קטלוניה וחבל הבאסקים.
קבוצה שנקשרה בפדרציית האנרכיסטים האיברית, "החברים של קבוצת דורוטי" , הייתה מיליטנטית במיוחד.
אלפי אנשים ממדינות רבות יצאו לספרד לתמיכה במטרה האנטי-פשיסטית, והצטרפו ליחידות השונות.
מבין האנטי-פשיסטים הבין-לאומיים הבולטים שפעלו נגד פרנקו במלחמת העצמאות של ספרד ניתן לציין את: ג'ורג' אורוול (שלחם במיליצית POUM וכתב בעקבות כך את "מחווה לקטלוניה"), ארנסט המינגוויי (תומך של הבריגדות הבינלאומיות שכתב בעקבות זאת את "למי צלצלו הפעמונים"), והעיתונאית הרדיקלית מרתה גלהורן.
הגרילה האנרכיסטית הספרדית פרנצ'סק סבטה לופרט (Francesc Sabaté Llopart) נלחמה נגד משטרו של פרנקו עד שנות ה-60, מבסיס בצרפת.
תנועת מאקי הספרדית , המקושר למפלגה הקומוניסטית של ספרד, נלחמה במשטר פרנקו זמן רב לאחר סיום מלחמת האזרחים בספרד.
במרץ 1942 הוקם ארגון הגוש האנטי-פשיסטי בידי יהודים פולינים בגטו ורשה.
הארגון נוצר לאחר שהוסכם על ברית בין מפלגות ציונות סוציאליסטית, קומוניסטיות וסוציאליסטיות לא ציוניות.
יוזמי הגוש היו מרדכי אנילביץ', יוסף לברטובסקי ממפלגת הפועלים הפולנית , יוסף קפלן מהשומר הצעיר, שכנא זגן מפועלי ציון שמאל, יוסף סאק כנציג הסוציאליסטים-הציונים, ויצחק צוקרמן ורעייתו צביה לובטקין מהבונים דרור.
ה"בונד" לא הצטרף לגוש למרות שהם היו מיוצגים בוועידה הראשונה שלו על ידי אברהם בלום ומאוריצי אורזך .
הגוש האנטי-פשיסטי התגלגל לארגון היהודי הלוחם שפעל במרד גטו ורשה.
באותה שנה הוקם הארגון הצבאי האנטי-פשיסטי בביאליסטוק בגטו ביאליסטוק, שהיה אחראי שנה לאחר מכן למרד גטו ביאליסטוק.
בשנות ה-30 התבססה המפלגה איגוד הפשיסטים הבריטי (BUF) של הפשיסט אוסוולד מוסלי.
המפלגה זכתה להתנגדות מצד המפלגה הקומוניסטית של בריטניה, סוציאליסטים במפלגת הלייבור ובמפלגת הלייבור העצמאית, אנרכיסטים, ומיעוטים אירים, קתולים, ויהודים ממעמד הפועלים באיסט אנד.
נקודת השיא במאבק הייתה הקרב ברחוב כייבל, כאשר אלפי תושבי איסט אנד ואחרים חברו לעצור את ה-BUF מלצעוד במקום.
פעילים גייסו תמיכה עם הסיסמה "הם לא יעברו!", שאומצה ממלחמת האזרחים בספרד.
היו ויכוחים בתוך התנועה האנטי-פשיסטית על טקטיקות ודרכי פעול.
בעוד שרבים השתתפו בהפגנות אלימות נגד פשיסטים, מנהיג המפלגה הקומוניסטית פיל פיראטין גינה את הטקטיקות הללו ובמקום זאת קרא להפגנות גדולות.
בנוסף לתנועה האנטי-פשיסטית המיליטנטית, היה זרם קטן יותר של אנטי-פשיזם ליברלי בבריטניה.
למשל, סר ארנסט בארקר היה אנטי-פשיסט ליברלי אנגלי בולט בשנות ה-30.
בעידן שלאחר מלחמת העולם השנייה, הוקם בלונדון בשנת 1985 הארגון "פעולה אנטי-פשיסטית" (), שפעל עד לשנת 2001.
בספטמבר 1939 איטלקים אנטי-פשיסטים שגלו לארצות הברית ייסדו את אגודת מציני בנורת'המפטון (מסצ'וסטס), במטרה לפעול להפסקת השלטון הפשיסטי באיטליה.
כפליטים פוליטיים ממשטרו של מוסוליני, הם היו חלוקים ביניהם אם להתחבר לקומוניסטים ואנרכיסטים או להדיר אותם.
בשנת 1942 האגודה הצטרפה לגולים איטלקים אנטי-פשיסטים אחרים ברחבי יבשת אמריקה, בוועידה במונטווידאו.
שם הם ניסו לקדם ללא הצלחה את אחד מחבריהם, קרלו ספורצה , כדי שיהפוך למנהיג הפוסט-פשיסטי של איטליה.
אגודת מציני התפזרה לאחר הפלת מוסוליני כאשר רוב חבריה חזרו לאיטליה.
בתקופת המקארתיזם, בשנים שלאחר סיום מלחמת העולם השנייה, נכנס לשימוש המונח "אנטיפשיסט בוסרי" (premature anti-fascist), ככינוי גנאי למי שפעלו נגד הפשיזם במסגרת הבריגדה הבין-לאומית, לפני שהפשיזם נתפס כאיום קיומי על ארצות הברית (כלומר לפני המתקפה על פרל הארבור ואף לפני פלישת גרמניה הנאצית לפולין).
למשל, החוקר ברנרד נוקס שלחם גם במלחמת האזחים בספרד וגם במלחמת העולם השנייה, מעיד שספג כינוי זה כגנאי בשובו מהמלחמה.
פעולות אנטי-פשיסטית חזרו לזירה הציבורית האמריקאית, בתגובה לעלייה בפופולריות של קבוצות ימין קיצוני ותומכי עליונות לבנה, נאו-נאצים, קלאנים, וגלוחי ראש.
ב-1989 קם הארגון "פעולה אנטי-גזענית" ().
היסטוריון מרק בריי, מחבר הספר Antifa: The Anti-Fascist Handbook, מתייחס ל-ARA כמבשר של אנטיפה ושל של קבוצות אנטי-פשיסטיות מודרניות בארצות הברית.
בשנת 2002, ה-ARA שיבש נאום בפנסילבניה של הנאו-נאצי והרוצח המורשע מתיו פ.
הייל , ראש קבוצת העליונות הלבנה World Church of the Creator, וכתוצאה מכך פרצו מהומות ונעצרו עשרים וחמישה מעורבים.
בשנת 2007 הקימו פעילים של ARA בפורטלנד, אורגון קבוצה בשם "רוז סיטי אנטיפה" (), שהייתה כנראה הקבוצה הראשונה בארצות הברית שהשתמשה בשם "אנטיפה".
בשנת 2013, מתוך ה-ARA הוקמה קבוצת העל Torch Antifa Network שיש לה סניפים ברחבי ארצות הברית.
עם זאת, אנטיפה היא תנועה מבוזרת מאוד.
הגורם המאחד של פעילי אנטיפה הוא התנגדותם לגזענות והדרישה להילחם בפשיסטים ובגזענים כגון נאו-נאצים, בעלי עליונות לבנים וקיצוני ימין קיצוני אחרים.
רוב הפעילות של אנטיפה אינה אלימה, והיא כוללת קמפיינים, פיזור פוסטרים ועלונים, נאומים, צעדות מחאה והתארגנות קהילתית למען מטרות אנטי-גזעניות ואנטי-לאומניות אנטי-לבנות.
דו"ח של המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית מאוגוסט 2020 לא כלל את "אנטיפה" כאיום, ולעומת זאת ציין פעילי עליונות לבנה כאיום המרכזי לטרור פנימי.
היו מאמצים מרובים להכפיש את קבוצות אנטיפה באמצעות מתיחות במדיה החברתית, רבות מהן בידי פעילי אלט-רייט בפורומים כמו 4chan, שהתחזו לתומכי אנטיפה בטוויטר.
במהלך ההפגנות של מחאת ג'ורג' פלויד במאי ויוני 2020, ממשל טראמפ האשים את אנטיפה בהסתה לאלימות, אולן ניתוח של המעצרים הפדרליים לא מצא קשר לאנטיפה.
בממשל טראמפ היו קריאות חוזרות ונשנות להגדיר את אנטיפה כארגון טרור.
המהלך זכה לביקורת רבה, ואנשי אקדמיה ומומחים משפטיים טענו שיחרוג מסמכות הנשיאות וגם יפר את התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית.
הוגים ופילוסופים רבים הביעו התנגדות לפשיזם על בסיס עמדות שונות ומגוונות.
הפילוסוף הצרפתי ז'ורז' בטאיי זיהה דווקא את פרידריך ניטשה כמבשר של ההגות האנטי-פשיסטית, בשל הביקורת והלעג החריף שלו כלפי לאומנות, גזענות ואנטישמיות, חרף העובדה שרעיונותיו עוותו עבור האידאולוגיה של המפלגה הנאצית.
באיטליה שלפני מלחמת העולם השנייה, הפילוסוף האיטלקי בנדטו קרוצ'ה, אף שבתחילה תמך במוסוליני, היה מהרשונים לתקוף את הפשיזם האיטלקי וחיבר ב-1925 את "מניפסט האינטלקטואלים האנטי-פשיסטים" (בתגובה ל"מניפסט האינטלקטואלים הפשיסטים").
כמו כן, הביע צער על כך שהעם הגרמני נטש את הפילוסופיה הגרמנית אותה העריך לטובת משנתו הגזענית של אלפרד רוזנברג.
הוגה ופעיל אנטי-פשיסט איטלקי נוסף מאותה תקופה היה קרלו רוסלי.
רבים מן ההוגים והאקטיביסטים הסוציאליסטים, המרקסיסטים והאנרכיסטים הביעו התנגדות לפשיזם בכתביהם, לפני, במהלך ולאחר מלחמת העולם השנייה, בהם: אדוארד ברנשטיין, ארנסט בלוך בגרמניה, לאון בלום (ממקימי החזית העממית בצרפת), אנטוניו גראמשי באיטליה, ג'רג' לוקאץ' בהונגריה.
וכן, ההוגים הקשורים באסכולת פרנקפרוט: הרברט מרקוזה, מקס הורקהיימר, תאודור אדורנו, אריך פרום, וולטר בנימין (למשל ב"יצירת האמנות בעידן השעתוק הטכני").
אקזיסטנציאליסטים צרפתיים כמו ז'אן-פול סארטר, סימון דה בבואר, ואלבר קאמי התנגדו לפשיזם בכתביהם, וכן רבים מהם היו חברים גם בתנועת ההתנגדות הצרפתית.
זאת, חרף העובדה שאחד מחשובי ההאקזיסטנציאליסטים בגרמניה, הפילוסוף מרטין היידגר, החזיק בעמדות אנטישמיות חריפות ואף היה חבר המפלגה הנאצית, וסירב להתנצל על כך בתום המלחמה.
תלמידו, הפילוסוף היהודי צרפתי עמנואל לוינס היה מבין הראשונים לתקוף את ההגות הפשיסטית בחיבורו "הרהורים אחדים על הפילוסופיה של ההיטלריזם" (1934).
בהמשך הגותו לוינס פיתח את התנגדותו לפשיזם ולטוטליטריזם בעבודתו העיקרית "כוליות ואינסוף".
הפילוסופית סימון וייל גיבשה את תפיסת המוסר הייחודית שלה, בין היתר מתוך התנגדות לפשיזם.
בתום המלחמה, תלמידה נוספת של היידגר, הפילוסופית הפוליטית היהודיה חנה ארנדט הייתה מן הראשונות לנתח את האידאולוגיה הפשיסטית, בספרה "יסודות הטוטליטריות" (1951) והייתה מהראשונות לקשור בין המשטר הטוטליטרי בגרמניה הנאצית לבין המשטר בברית המועצות.
במקביל לה, ההוגה האוסטרי קרל פופר ניסה להתמודד עם איום הפשיזם והטוטליטריזם בספרו "החברה הפתוחה ואויביה" (1945).
צמד ההוגים הפוסט-סטרוקטרליסטים ז'יל דלז ופליקס גואטארי פיתחו הגות אנטי-פשיסטי רדיקלית במגנום אופוס שלהם ".
הסופר, הפילוסוף והסמיוטיקן האיטלקי אומברטו אקו, שחווה את שנות המלחמה ואת המשטר הפשיסטי באיטליה כילד, ניסח תאוריה אנטי-פשיסטית בחיבורו "הפשיזם הנצחי", אשר מנתח את יסודות הפשיזם, הגורמים לעלייתו והאפשרות להתנגד לו.
אקו טוען כי לא ניתן לעמוד על מכנה משותף אחיד בין המשטרים הפשיסטים, וכי לא כולם נגזרים באופן ישיר מהפשיזם האיטלקי.
לכן הוא מונה ארבעה־עשר מאפיינים שיוצרים דמיון משפחתי בין משטרים פשיסטים, במעין ארכיטיפ אותו הוא מכנה "קדם־פשיזם" או "הפשיזם הנצחי".
בין ההוגים האנטי פשיסטים העכשוויים ניתן למנות את: נועם חומסקי, ג'ודית באטלר, קורנל וסט, אנג'לה דייוויס, סלבוי ז'יז'ק, ננסי פרייזר, אשיל מבמבה , שילה בנחביב, ונדי בראון, ומרק בריי.
אנטי-מערביות , מתייחס למערך רחב של גישות ואמונות המאופיינים בהתנגדות או עוינות כלפי האוכלוסייה, התרבות או המדיניות של מדינות העולם המערבי.
האנטי-מערביות יכולה להתבטא בצורות שונות, החל מביקורת על מדיניות ופעולות של מדינות מערביות ועד לדחייה מוחלטת של הערכים והנורמות המערביים.
אנטי מערביות מתבטאת בעת המודרנית לעיתים רבות במחאות, הפגנות ואף מעשי אלימות נגד מטרות מערביות.
לדוגמה, ארגוני טרור כמו אל-קאעידה ודאעש תקפו לאורך השנים אוכלוסייה אזרחית ממדינות המערב כנקמה על מה שהם מכנים "אימפריאליזם מערבי" והמעורבות של העולם המערבי בעולם המוסלמי.
מדען המדינה האמריקאי סמואל הנטינגטון טען בעבר כי לאחר סיום המלחמה הקרה, יוחלפו הסכסוכים המרכזיים בעולם סביב האידאולוגיה הכלכלית של מדינות העולם בסכסוכים סביב הבדלי התרבות.
בספרו "התנגשות הציביליזציות" טען הנטינגטון שהצמיחה הניכרת של האוכלוסייה המוסלמית בעולם, אשר מתקיימת מקביל לצמיחה בקנאות האסלאמית, תוביל לדחייה נרחבת של תהליך ההתמערבות.
המקור לסנטימנטים האנטי-מערביים נובע בפעמים רבות מהאינטראקציות שהתקיימו לאורך ההיסטוריה בין העולם המערבי לציוויליזציות אחרות ברחבי העולם.
מעצמות קולוניאליות כמו בריטניה, צרפת, ספרד ופורטוגל הרחיבו את האימפריות שלהן באמצעות כיבוש וניצול של אזורים שונים ברחבי העולם, ולעיתים קרובות כפו את התרבות והפוליטיקה שלהם על אוכלוסיות הילידים באותם האזורים.
בשל כך קיים כעס וחוסר אמון בקרב אנשים רבים מאותן המדינות כלפי מדינות המערב.
בעידן המודרני הסנטימנטים האנטי מערביים קשורים לעיתים רבות להתנגדות למדיניות החוץ של מדינות מערביות מסוימות בהווה, ובמיוחד כאשר אותה המדיניות נתפסת כניסיון של אותן המדינות המערביות לפעול בצורה אימפריאליסטית.
דוגמאות בולטות למקרים הללו כוללים מקרים של התנגדות נרחבת בקרב אוכלוסיות מסוימות בעולם להתערבויות צבאיות של מדינות מערבית במזרח התיכון, באפריקה ובאסיה, וכן לביקורת על התמיכה של מדינות מערביות מסוימות במשטרים אוטוריטריים על מנת לקדם אינטרסים גאופוליטיים.
במזרח התיכון הפאן-ערביות והאסלאמיזם תרמו לאורך השנים לכך שהאנטי-מערביות הפכה נפוצה בעיקר בקרב האוכלוסייה המוסלמית.
גם במדינות רבות באמריקה הלטינית האנטי-מערביות גברה לאורך השנים בקרב הציבור בשל הביקורת של רבים על המעורבות האמריקאית והאירופית באמריקה הלטינית לאורך ההיסטוריה.
מאז שנות ה-90 ואילך האנטי-מערביות גם התעצמה באסיה, ובמיוחד בסין, בין היתר בשל האימפריאליזם של המעצמות המערביות באסיה במאה ה-19 ובמאה ה-20. בנוסף לכך לאורך השנים האנטי-מערביות גם התעצמה ברוסיה לאחר שהמנהיגים הרוסים דחו באופן את הליברליזם המערבי אשר נתפס על ידי כאיום על ההגמוניה הרוסית במזרח אירופה.
האנטי מערביות נוטה להתעצם לעיתים רבות בעקבות אירועים אקטואליים שונים.
בעשורים האחרונים, הסנטימנטים האנטי-מערביים הועצמו בין היתר כתוצאה מהתפתחות של אירועים בולטים כמו מלחמת עיראק, כתוצאה מהתמיכה של מדינות מערביות שונות בישראל וכתוצאה מהסנקציות שהוטלו על ידי מדינות המערב נגד מדינות כמו איראן.
אנטי-נוטריאנט הוא תרכובת טבעית ממוצא צמחי או תרכובת סינתטית המפריעה לספיגה של חומרים מזינים.
מחקרי תזונה מתמקדים באנטי-נוטריאנטים הנמצאים בדרך כלל במקורות מזון ומשקאות, כגון תרופות או כימיקלים המופיעים באופן טבעי במזון ממוצא צמחי, או מצריכת יתר של החומרים המזינים ממקורות מזון אלה.
האנטי-נוטריאנטים פועלים בשני מנגנונים: על ידי קשירה לוויטמינים ומינרלים המצויים במזון ועל ידי כך מניעת ספיגתם במערכת העיכול, או עיכוב פעילות של אנזימים חיוניים לעיכול.
מחקרים של השנים האחרונות משערים שלחומרים אנטי-נוטריאנטים יש גם תכונות מיטיבות לבריאות האדם.
המנגנון הנפוץ ביותר הוא התקשרות למרכיבים חיוניים במזון בתהליך המכונה כלציה.
זהו תהליך בלתי הפיך של קשירת יונים דו-ערכיים.
נוכחות של חומרים גויטרוגניים במזון.
הפעלת הגורם שמונע ספיגה של חומרים הכרחיים מן המזון, כמו גלוקוזאינולטים המכילים תיוציאנט , המונעים ספיגה של יוד.
מנגנון נוסף הוא מנגנון של עיכוב אנזימים במערכת העיכול: ליפאזות, פרוטאזות ועמילאזות.
הטאנינים הם אנטי-נוטריאנטים בעלי אפקט כפול, כקושרי יונים וכמשקעי חלבונים.
לחומצה פיטית יש זיקה חזקה למינרלים כמו סידן, מגנזיום, ברזל, נחושת ואבץ.
הפיטאטים הקושרים מתכות דו-ערכיות אלה שוקעים, ועל ידי כך הופכים את המינרלים לבלתי זמינים לספיגה במעי הדק.
חומצות פיטיות נפוצות בקליפות של אגוזים, זרעים ודגנים ובעלות חשיבות רבה בחקלאות ובהזנת בעלי חיים בהיותן עשירות בזרחן, 60%–90% מן הזרחן בצמח מצוי בחומצה הפיטית שבזרעים.
הזרחן חשוב בתהליכי הנביטה של זרעים.
נוכחות של פיטטים מהווה בעיה אצל בני אדם ובעלי חיים בעלי קיבה אחת שאינם מייצרים את האנזים פיטאזה .
אנזים זה מפרק את החומצה הפיטית על ידי תהליך של הידרוליזה ועל ידי כך מנטרל את תכונותיה כאנטי-נוטריאנט.
חומצה אוקסלית ומלחי אוקסלאט קיימים בצמחים רבים ובכמויות משמעותיות במיוחד בצמחי ריבס, תה, תרד, פטרוזיליה ורגלת הגינה.
אוקסלאטים נקשרים לסידן, מגנזיום וברזל ומונעים את ספיגתם בגוף.
גלוקוזאינולטים הם מולקולות ממוצא צמחי שנוצרו מגלוקוזה וחומצות אמינו המכילות חנקן וגופרית.
הם מונעים את ספיגת היוד מן המזון ועל ידי כך משפיעים על תפקוד בלוטת התריס, ונחשבים לגויטרוגנים .
הם מצויים בצמחים ממשפחת המצליבים כמו, ברוקולי, נבטי כרוב ניצנים, כרוב הגינה, חרדל השדה, צנוניות, וכרובית.
טעמם מריר והם מעניקים לצמחים עמידות בפני חרקים.
הפלבנואידים, הם קבוצת תרכובות פוליפנוליות הכוללות טאנינים, בעלות פעילויות מרובות כאנטי-נוטריאנטים.
הן מתקשרות למתכות ברזל ואבץ ומפחיתות את ספיגתם, מעכבות אנזימי עיכול ועשויות לגרום לשיקוע חלבונים.
הספונינים הם גליקוזידים בצמחים שעשויים לפעול כנוגדי תיאבון מסוג , המעוררים תחושה של דחייה מהמזון כתוצאה מטעמי לוואי לא נעימים.
מעכבי פרוטאזה הם חומרים המעכבים את הפעולות של טריפסין, פפסין ופרוטאזות אחרות במעיים, ועל ידי כך, מונעים את העיכול והספיגה של חומצות האמינו.
למשל, מעכב אנזים הטריפסין ע"ש באומן-בירק הנמצא בפולי סויה.
כמה אנזימים מעכבי טריפסין ולקטינים נמצאים בקטניות ומפריעים לעיכול.
מעכבי ליפאז מפריעים לאנזימים מפרקי שומנים, כגון, הליפאזה שמופרש מהלבלב בבני אדם.
מעכבי עמילאז מונעים את פעולתם של אנזימים המפרקים את הקשרים הגליקוזידיים של עמילנים ופחמימות מורכבות אחרות, ומונעים שחרור של חד-סוכרים (גלוקוזה ופרוקטוזה).
בדומה למעכבי ליפאז, הם משמשים כחומרי עזר לדיאטה וטיפול בהשמנת יתר.
גורמים אלה קיימים בסוגים רבים של שעועית.
מעכבי עמילאז זמינים מסחרית מופקים משעועית לבנה.
צריכה עודפת של גורמים מזינים
צריכה מופרזת של סיבים תזונתיים עלולה להפחית את זמן המעבר דרך המעיים ועל ידי כך לא לאפשר ספיגת החומרים החיוניים להזנה תקינה של האדם.
השפעה זו לרוב אינה נראית בפועל וניתן לייחס הפחתה של מינרלים שנספגים בעיקר לנוכחות החומצות הפיטיות במזון סיבי.
מזונות עשירים בסידן הנאכלים בו-זמנית עם מזונות המכילים ברזל עלולים להפחית את כושר ספיגת הברזל על ידי החלבון DMT1 המשמש להובלת הברזל.
חלבון זה עלול להיות מעוכב על ידי יוני סידן.
אבידין הוא אנטי-נוטריאנט שנמצא בצורה פעילה בחלבוני ביצה גולמיים.
הוא נקשר לביוטין (ויטמין B7) ועלול לגרום למחסור בוויטמים זה בבעלי חיים ובמקרים קיצוניים גם בבני אדם.
לאורך ההיסטוריה גידלו בני אדם יבולים במטרה להשיג מזונות עם רמות נמוכות של אנטי-נוטריאנטים.
הם סיגלו לעצמם תהליכי שטיפה ובישול שמסירים אנטי-נוטריאנטים מחומרי הגלם, ובכדי להגביר את הזמינות הביולוגית של חומרים מזינים במזונות בסיסיים כמו פקעות הקסאווה המשמשות מקור לפחמימות לאוכלוסיית נרחבות ביבשת אפריקה.
שיטות עיבוד אלה נפוצות בחברות שבהן דגנים וקטניות מהווים חלק עיקרי מהתזונה שלהן.
דוגמה חשובה לעיבוד כזה היא הַתְסָסָה של קסאווה לייצור קמח.
התססה זו מפחיתה את רמות הציאניד הנחשב לחומר רעיל בפקעות.
השיטות הטכנולוגיות הנפוצות להפחתת האנטי-נוטריאנטים הן: הַתְסָסָה, השרייה, הנבטה, בישול, אקסטרוזיה, טיפול באנזים פיטאזה, כמו גם טיפוח של זנים עם רמות מינרלים גבוהות.
שיטות מסורתיות רבות של הכנת מזון כגון הנבטה, בישול והתססה, מחזקים את האיכות התזונתית של מזונות צמחיים באמצעות הפחתת האנטי-נוטריאנטים חומצה פיטית, פוליפנולים וחומצה אוקסלית.
אנטי-ערביות בטורקיה היא תופעה של שנאת אנשים שהם ערבים מבחינה אתנית או תרבותית.
בעוד שרוב המקרים של סנטימנט אנטי-ערבי כוונו כלפי פליטים סורים, התופעה גדלה מאז מלחמת האזרחים בסוריה וכוללת גם ערבים ממדינות אחרות, כמו אלה ממדינות המפרץ והפלסטינים.
הפוליטיקה הימנית הקיצונית של המדינה מורכבת לעיתים קרובות משיח המתאר את הסורים והערבים האחרים ככוח נחשל ובלתי מתורבת הפוקד את הטורקים.
עליות בסנטימנט האנטי-ערבי יוחסו גם למשבר הכלכלי הטורקי.
בנוסף, היא נטועה גם במשבר המהגרים של טורקיה, שהחל לצד האביב הערבי; ממשלת טורקיה תיעדה 3.7 מיליון סורים כפליטים עד 2018. באותה שנה דיווח האו"ם כי 63.4% מכלל הפליטים הסורים הרשומים בעולם היו בטורקיה.
מספר פוליטיקאים טורקים מתחו ביקורת על הנוכחות הערבית הגדולה במדינה מאז תחילת מלחמת האזרחים בסוריה.
האימפריה העות'מאנית הייתה ישות פוליטית רב-תרבותית, שהשתרעה על פני המזרח התיכון וצפון אפריקה וחלקים נרחבים ממזרח אירופה, בשני האזורים הראשונים שהוזכרו חיים ערבים ואוכלוסיות שאוסלמו ומזדהות כ"ערבים".
בתחילת המאה ה-20, רוב תפקידי הממשל הגבוהים הוחזקו בידי האליטות הרומליות והאירופיות, למעט אמירות החיג'אז בשלטון העות'מאני, אם כי הערבים אכן שמרו על עמדות כוח ושטחים רבים שמרו על אוטונומיה מקומית.
הטורקים העות'מאנים זלזלו בערבים, הזניחו את המחוזות שבהם חיו ולא נתנו להם להרגיש כשותפים אמיתיים לניהול האימפריה, בניגוד ליחסם של הטורקים לאלבנים, למשל.
בארץ ישראל, היה מיעוט של מגע בין העות'מאנים דוברי הטורקית לבין מהגרים ערבים; השומרונים ומספר נמוך מאוד של ערבים שימשו כמתורגמנים לטורקית בעבור הערבים, מכיוון שהשלטון התנהל בשפה זו ורק מעטים מהערבים דיברו בה.
שינוי קל לטובת קירוב הערבים לשליטה בטורקית התחולל בשלהי ימי השלטון הטורקי בארץ, תחת עבדול חמיד השני ומפלגת "הטורקים הצעירים".
עוד עדות לסנטימנט האנטי-ערבי בקרב העות'מאנים היה התנגדותם של מתנגדיו של אבראהים אפנדי לקשור בין דתם, האסלאם, לבין הערבים והשפה הערבית.
מוסטפא כמאל אטאטורק הכריז כי הוא מתנגד לשימוש בכתב הערבי ובמילים שאולות מן השפה הערבית (וגם מהפרסית) בטורקיה שלאחר רפורמות אטאטורק ויש שרואים את זה כביטוי מובהק לאנטי-ערביות שבה האמין.
אנטי-אינטלקטואליזם הוא מכלול של עמדות המאופיינות בספקנות, חשדנות או ביקורת כלפי השכל, אינטלקטואלים ואינטלקטואליזם.
היא מתבטאת לרוב כהטלת ספק בערכם או ברלוונטיות של עיסוקים אינטלקטואליים, כולל חינוך, פילוסופיה, וזלזול באמנות, ספרות, היסטוריה ומדע כמאמצים אנושיים לא מעשיים, המונעים פוליטית ואף מעוררי בוז.
אנטי-אינטלקטואלים עשויים להציג את עצמם כחלוצי "האדם הפשוט" – פופוליסטים הנאבקים באליטיזם פוליטי ואקדמי – ונוטים לראות באנשים משכילים מעמד חברתי השולט בשיח הפוליטי ובהשכלה הגבוהה תוך ניתוק מצרכיהם של אנשים מן השורה.
אחד החוקרים הבולטים בתחום, ריצ'רד הופשטטר (1963), הגדיר אנטי-אינטלקטואליזם כ"טינה וחשדנות כלפי חיי הרוח וכלפי אלו הנחשבים כמייצגים אותם; ונטייה מתמדת למזער את ערכם של חיים אלו".
הופשטטר טען כי השכל נתפס בעיני האנטי-אינטלקטואל כסוג של מניפולציה, בעוד שהערך המיוחס ל"שכל ישר" (Common Sense) נתפס כעליון על ידע פורמלי ומומחיות.
החוקר דניאל ריגני (1991) זיהה שלושה מרכיבים מובחנים של אנטי-אינטלקטואליזם:
אנטי-רציונליזם: ביטול המחשבה הביקורתית והתבונה לטובת רגש ואינטואיציה.
אינסטרומנטליזם לא-רפלקסיבי: הערכת ידע רק על פי תועלתו החומרית והמעשית המיידית.
אנטי-אליטיזם: זלזול באינטלקטואלים כמובילי דעה וכבעלי סטטוס חברתי מורם.
יש להבחין בין אנטי-אינטלקטואליזם לבין חוסר אינטליגנציה.
פוליטיקאים אנטי-אינטלקטואלים הם לעיתים קרובות אינטליגנטיים מספיק כדי לזהות את התועלת הפוליטית שבדחיית הגיגיו של האינטלקטואל ואימוץ ה"שכל הישר" של הציבור.
ממשלות טוטליטריות תמרנו לעיתים קרובות את האנטי-אינטלקטואליזם כדי לדכא התנגדות פוליטית.
תחת שלטון הקמר רוז' בהנהגת פול פוט (1975–1979), הגיעה האנטי-אינטלקטואליזם לשיא רצחני.
המשטר ביקש לבנות חברה סוציאליסטית-אגררית המבוססת על איכרים.
במסגרת "טיהור האוכלוסייה", נרצחו אינטלקטואלים, מורים ורופאים.
החשד הגיע לרמה שבה אנשים הוצאו להורג רק משום שהרכיבו משקפיים, סממן שנתפס כעדות להשכלה.
בעשור הראשון לאחר מהפכת 1917, הבולשביקים חשדו באינטליגנציה כבעלת פוטנציאל לבגידה.
בשנת 1922 גורשו כ-200 אינטלקטואלים על גבי "אוניות הפילוסופים".
מאוחר יותר, תחת שלטון יוסיף סטלין, קודמו תיאוריות פסבדו-מדעיות כמו הליסנקואיזם.
ספרד: במהלך מלחמת האזרחים בספרד, כוחותיו של פרנקו רדפו אנשי רוח ב"טרור הלבן".
סין: מהפכת התרבות הובילה לרדיפה המונית של מורים ופרופסורים על ידי "המשמרות האדומים".
האימפריה העות'מאנית: בראשית רצח העם הארמני ב-1915, גורשו ונרצחו כ-2,300 אינטלקטואלים ארמנים במה שתואר כ"מכת עריפה".
האנטי-אינטלקטואליזם בארצות הברית שזור בהיסטוריה הלאומית עוד מהתקופה הקולוניאלית.
כבר במאה ה-17, פוריטנים כמו ג'ון קוטון הביעו חשדנות כלפי למדנות יתר.
במאה ה-19, האידיאל האמריקאי הפך להיות ה"Self-made man" – אדם שרכש את ידעו מניסיון חיים ולא מספרים.
מחקרים מראים כי מסורות פרוטסטנטיות מסוימות נוטות לאנטי-אינטלקטואליזם בשל הדגשת "חיי הרגש" על פני ריגורוזיות אינטלקטואלית.
מחקרים מראים כי פוליטיקאים המשתמשים ברטוריקה אנטי-אינטלקטואלית בטוויטר נוטים לנתק מגע מהשיח לאחר פרסום הצהרות לא-ביקורתיות.
אופן הצגת התגובות יוצר "תיבת תהודה" שבה תומכי הפוליטיקאי מחזקים את המסר ללא צורך במעורבות נוספת מצדו.
רטוריקה פוליטית "רדודה" (Dumbing down) משתמשת בפישוט לשוני קיצוני.
פוליטיקאים פונים לעיתים קרובות ל"שכל הישר" ככלי לביטול מומחיות.
דוגמה בולטת לכך היא הצהרתו של מייקל גוב: "לאנשים במדינה הזו נמאס ממומחים".
האנטי-אינטלקטואליזם הוא גורם מנבא חזק להתנגדות לקונצנזוס מדעי בנושאים כמו שינוי אקלים, אנרגיה גרעינית וחיסונים.
זהות כפרית: הזדהות עם זהות כפרית (Rural Identity) מנבאת רמות גבוהות יותר של אנטי-אינטלקטואליזם בארצות הברית, בשל תפיסת האינטלקטואלים כקבוצת-חוץ עירונית.
פופוליזם: ישנו קשר הדוק בין עמדות פופוליסטיות לבין חוסר אמון במומחים.
מגפת הקורונה: במהלך הפנדמייה, אנטי-אינטלקטואליזם הוביל להתקפות על מדענים ולחוסר אמון בהנחיות בריאות הציבור.
באופן אירוני, יש המזהים אנטי-אינטלקטואליזם גם בתוך המוסדות האקדמיים.
הפילוסוף לארי לאודן טען כי זרמים של פוסטמודרניזם הם אנטי-אינטלקטואליים במהותם, כיוון שהם מחליפים עובדות באינטרסים סובייקטיביים.
אנטי מיקו ניימי (בפינית: Antti Mikko Niemi; נולד ב-31 במאי 1972) הוא כדורגלן עבר פיני ששיחק בעמדת השוער.
בעבר היה ניימי שוערן של קבוצות מהפרמייר ליג - סאות'המפטון ופולהאם, ואף שוערה של נבחרת פינלנד.
ניימי זכה בתואר כדורגלן השנה בפינלנד ב-2004.
ניימי החל את הקריירה שלו בשנת 1991 בקבוצת ה.י.ק.
הלסינקי מליגת העל הפינית, ושיחק בשער הקבוצה למעלה מ-100 פעמים במשך ארבע שנים.
הוא זכה עם הקבוצה באליפות פינלנד ב-1992. בשנת 1995 הוא עבר לפ.צ.
קופנהגן הדנית, ולאחר שהפגין יכולת מרשימה במדי קבוצה זו בשתי עונות בהן שימש כשוערה, הוא הועבר למועדון הסקוטי גלאזגו ריינג'רס.
ניימי הציג יכולת לא טובה במדי ריינג'רס, כולל ספיגת חמישייה בהפסד ליריבה העירונית סלטיק, ואיבד במהרה את מקומו כשוער הראשון של הקבוצה.
הוא עזב את ריינג'רס לאחר שנתיים.
בקיץ 1999 חתם ניימי בקבוצת הארט אוף מידלות'יאן מאדינבורו, ששיחקה גם היא בליגה הסקוטית.
ניימי הציג בתקופתו בהארט מספר תצוגות מרשימות שסייעו לקבוצה לבסס עת מעמדה כקבוצה הטובה ביותר בסקוטלנד מחוץ ל"אולד פירם".
במשך שלוש שנות המשחק שלו בהארט הוא הפך לגיבור של אוהדי המועדון, ונודע בסקוטלנד בשל יכולתו המצוינת לעצור בעיטות עונשין.
בנוסף, הוא השתתף עם הארט בתחרויות האירופיות של אופ"א.
לאחר שלוש עונות בהארט אוף מידלות'יאן, החליט ניימי לעבור לפרמייר ליג האנגלית והצטרף לסאות'המפטון בשנת 2002. הוא העפיל עם קבוצתו לגמר גביע ה-FA ב-2003 מול ארסנל, שבו הפסידה הקבוצה 1-0; ניימי הוחלף במהלך המשחק לאחר שנפצע מפגיעה של פול ג'ונס.
במשחק מול פולהאם באותה עונה הוא עלה לכדור קרן של קבוצתו בתוספת הזמן בפיגור 2-1, והביא לשער של מיכאל סוונסון שהשווה את התוצאה.
בעקבות יכולתו הטובה במדי סאות'המפטון מספר קבוצות בכירות בפרמייר ליג התעניינו בשירותיו של ניימי.
לאחר שסאות'המפטון ירדה לאליפות הפוטבול ליג בשנת 2005 וכשלה לחזור לליגה הבכירה בעונה שלאחר מכן, החליט ניימי לעזוב את הקבוצה.
בינואר 2006 הוא חתם בפולהאם, ששיחקה בפרמייר ליג.
הוא היה השוער הבכיר של הקבוצה עד לסיום אותה עונה.
גם בעונת המשיך ניימי להיות השוער הראשון של פולהאם.
במהלך עונה זו, בחודש ינואר 2007, הוא נפגע בראשו במהלך משחק כאשר התנגש עם חברו לקבוצה קרלוס בוקאנגרה, בעת שניסה להציל כדור.
הוא נלקח לבית החולים ושוחרר ממנו באותו הלילה, ונקבע כי הוא יכול לחזור לשחק במהירות ושנגרמו לו נזקים קטנים בגיד ובשריר הצוואר בלבד.
הוא נשאר כאופצייה הראשונה בעמדת השוער של פולהאם עד למרץ 2008, אז הוחלף על ידי קייסי קלר בשל פציעה.
בספטמבר אותה שנה הודיע ניימי על פרישתו ממשחק בשל פציעה נוספת, הפעם בשורש כף היד.
באוגוסט 2009 חזר ניימי למגרשים באופן חלקי, כאשר חתם על חוזה בפורטסמות'.
בפורטסמות' יועד ניימי לשמש כמחליפו של דייוויד ג'יימס בלבד, וכן לעבוד עם צוות מאמני השוערים של המועדון.
במרץ 2010 עזב את הקבוצה מבלי ששיחק אף משחק במדיה.
ניימי שיחק לראשונה עבור הנבחרת הלאומית של פינלנד בשנת 1992, והיה חבר בסגל שלה למשך כ-15 שנים.
במשך כמעט עשור הוא היה השוער הראשון של הנבחרת הלאומית.
הוא הודיע על פרישה מהנבחרת בשנת 2005, אך חזר ב-2007 על מנת להשתתף במשחק ידידות של פינלנד מול נבחרת ספרד, שהסתיים בתיקו 0-0. בתקופתו בנבחרת הוא לא הצליח להעפיל עמה לאף גביע העולם או אליפות אירופה.
שחקן השנה של קופנהגן: 1997
אנטי אלכסנדר קאסביו (בפינית: Antti Alexander Kasvio; נולד ב-20 בדצמבר 1973).
הוא אלוף עולם, אלוף אירופה ובעל מדליית ארד אולימפית.
הוריו אולה פטריקה ומאטי קאסביו השתתפו במשחקים האולימפיים כשחיינים, אמו דורגה במקום 16 במשחה ל-100 מטר גב באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) ואביו דורג במקום 33 במשחה ל-100 מטר חופשי באולימפיאדת טוקיו (1964).
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכה קאסביו במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:47.63 דקות, אחרי ייבגני סאדוביי מהמשלחת המאוחדת שקבע שיא אולימפי חדש של 1:46.70 דקות ואנדרס הולמרץ משוודיה (1:46.86 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום תשיעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:50.06 דקות, במקום 12 במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:28.71 דקות ובמקום 20 במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:06.18 דקות, הוא שחה את סגנון החופשי בתוצאה של 50.90 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בשפילד, אנגליה בשנת 1993 זכה קאסביו בשתי מדליות זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:47.11 דקות ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:47.81 דקות.