tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפרויקטים שלו נשארו על הנייר ומעולם לא נבנו.
המפורסם שבהם הוא האנדרטה לאייזיק ניוטון אותו תכנן יחד עם לדו.
האנדרטה בצורת כיפה עצומה, עם אוקולוס המאפשר לאור להיכנס ונותן רושם של שמים מלאים בכוכבים.
אף על פי שאף אחד מהפרויקטים שלו מעולם לא נבנה, התמונות פורסמו בהרחבה והיוו השראה לאדריכלי התקופה.
סגנון העיטור של לואי ה-16 סימן את ניצחון הנאו-קלאסיציזם שהתפשט באירופה מאז 1770. הוא שיקף את ציורי הקיר והעיצובים שנמצאו בחפירות הארכאולוגיות המוקדמות בהרקולנאום ובפומפיי, ואת מסעותיהם של קבוצות אמנים ליוון ולאסיה הקטנה.
המוטיבים הדקורטיביים של סגנון לואי ה-16 נוצרו בהשראת העת העתיקה.
אלמנטים אופייניים של הסגנון היו לפיד מוצלב עם נדן וחיצים, סרטים מתנופפים, זרי עץ אלון או עלי זית, כתרים של ורדים, אגרטלים עם גפנים, חזרות ליניאריות של מוטיבים קטנים, גביעים או מדליונים פרחוניים, שריגים, Gadrooning, מאנדרים ועוד.
גם אלמנטים מיתולוגיים מהעת העתיקה שימשו כמוטיבים דקורטיביים כגון קרן השפע, מסקרונים, דולפינים, ראשי איל ואריות, כימרות וגריפונים.
גם מוטיבים ארכיטקטוניים יווניים-רומיים היו פופולריים ביותר כגון חירוצים, פילסטרים מחורצים, עמודים וקריאטידים, קורבלים, וולוטות וטריגליפים.
דוגמה טובה לעיצוב הפנים בתקופת לואי ה-16 הוא השיפוץ שנעשה בפנים טירת מייסון הבארוקית.
בהוראת שארל העשירי שיפץ פרנסואה-ז'וזף בלנגר את סוויטות הפנים ועיצב אותם בצורה ניאו קלאסית מובהקת.
טפטים מצוירים ביד שימשו מאז המאה ה-16 לעיצוב פנים.
האריסטוקרטים הצרפתים השתמשו לעיתים קרובות בשטיחי קיר בחדרים הגדולים, אך בחדרים הקדמיים ובחדרים הקטנים השתמשו בציורים ודוגמאות מודפסים או צבועים שיובאו מאנגליה הודו וסין.
בשנת 1765, ממשלת צרפת הטילה מס כבד על טפטים מיובאים, מה שהמריץ את הייצור הצרפתי.
לואי ה-16 בחר להעניק את התואר מפעל מלכותי לאחד מיצרני הטפטים הצרפתיים אשר פתחו בית מלאכה גדול ליד ארמון טווילרי, והעסיקו קבוצה של אמנים ומאיירים ידועים ביניהם בנו של הצייר בושה.
במפעל זה גם פותח תהליך להדפסת הטפט בגלילים ארוכים.
המפעל שלהם בפאובורג סן אנטואן הפך לאחד הגדולים בפריז, והיה יעד להפגנות בתחילת המהפכה הצרפתית.
צורת קישוט פופולרית נוספת הייתה כותנה משובחת מודפסת, עם ערבסקות משוכללות ודפוסי פרחים.
הזן המפורסם ביותר היה toile de Jouy .
הבד שימש לכיסוי מיטות, לווילונות ולכיסויי רהיטים.
גם מוצרי משי שימשו לחיפוי קירות.
המשי האיכותי ביותר נעשה בליון והיה מבוקש בבתי המלוכה באירופה הוא מופיע בארמונה של קתרין הגדולה ברוסיה, בארמונו של פרידריך הגדול בפרוסיה ואצל לקוחות מלכותיים אחרים.
אריגי משי מסוג Lampas עם מוטיבים של ערבסקות ומדליונים כיסו את קירות חדר הביליארד של מארי אנטואנט ב-1779, ולאחר מכן הפכו לאופנתיים בבתי מגורים בפריז.
רהיטים בסגנון לואי ה-16, במיוחד הריהוט שייוצר עבור ארמונות המלוכה, הם מהמעוצבים והיקרים ביותר שיוצרו אי פעם בצרפת.
חלק ניכר ממנו הופק ב-Garde-Meuble du Roi, בית המלאכה המלכותי לריהוט, בניהולו של פרנסואה השני פוליו (1748–1808).
בין בעלי המלאכה הבולטים של התקופה היו ז'ורז' ג'ייקוב, שיצר ספות וכיסאות לסוויטת של מארי אנטואנט בוורסאי ולאלה של הרוזן ד'ארטואה.
העצים הנפוצים ביותר היו אלון, מהגוני ואגוז.
הכיסאות של התקופה המוקדמת שנעשו עבור מארי אנטואנט היו מגולופים ומוזהבים מעוטרים בכבדות בדרך כלל עם דוגמאות פרחוניות.
הכיסאות והספות לרוב היו מרופדים בסאטן ועליו רקומים מדליונים ממשי.
בתקופות המאוחרות יותר הופיעו גם עיטורים אקזוטיים יותר שנלקחו לעיתים קרובות מהפקות תיאטרון פופולריות בפריז.
אלה כללו דוגמאות סיניות, ואטרוסקיות.
בשונה מהכיסאות בתקופת לואי ה-15, לכיסאות לואי ה-16 צורה יותר גאומטרית ופחות חופשית.
הופיעו חריצים ודפוסים בקווים ישרים, קישוטי פרחים תחומים בתוך מסגרות מרובעות ועוד.
נוצרו מגוון רהיטים מיוחדים למטרות ספיציפיות כגון כיסאות למשחקי הימורים וקלפים, וכיסאות מיוחדים עבור סלוני הנשים , חדרי הלבשה, ספריות וחדרי קדומים.
המיטות בחדרי השינה המלכותיים אשר כונו à la Duchesse, היו בעלות פרופורציות מונומנטליות ובדרך כלל הופרדו משאר החדר על ידי מעקה, ומקורות בחופה מקושטת.
מלאכתו של ה- ébéniste, או יצרן הארונות, נפרדת מזו של יצרני רהיטים אחרים.
כשליש מהאבניסטים בפריז היו ממוצא זר, דור שני למהגרים מבלגיה והולנד או דור ראשון מאזור הריין.
הקבוצה האחרונה כללה כמה מבעלי המלאכה המפורסמים ביותר, אשר זכו לחסות מיוחדת ממארי-אנטואנט, שהעריצה את האמנות הגרמנית.
בתקופת לואי ה-16 הוצגו כמה סוגים חדשים של רהיטים, שידה בצורת חצי ירח, שידה פינתית עם דלת בחזית ומדפים משני הצדדים.
ה-commode bonheur-du-jour היה שולחן איפור המיועד לבודואר, משולב עם ארונית קטנה ומראה.
השולחן à la Tronchin, על שמו של ז'אן רוברט טרונצ'ין, היה שולחן קריאה עם מדף מובנה הניתן להגבהה באמצעות מנגנון.
חלק מהרהיטים היו קטנים ותוכננו להזזה בקלות, כדי לארגן מחדש סלונים במהירות.
השולחנות והארונות היו מעוטרים בדרך כלל בקישוטים מפוסלים מברונזה מוזהבת, בצורות של ורדים מסוגננים, סרטים קשורים או אצטרובלים.
המשטחים היו משובצים באם הפנינה או בשיטת המרקטרי בלוחות עץ אקזוטיים בצבעים שונים או בכיווני סיבים שונים אשר יצרו דוגמת לוח שחמט, דוגמה של קוביות או עיצובים מורכבים יותר.
האבניסט ז'אן הנרי רייזנר היה ידוע במיוחד במשטחים מעוטרים עשירים.
עמיתו דייוויד רונטגן היה מפורסם במיוחד בשל התכונות המכניות המורכבות בשולחנות הכתיבה שלו.
סדנת השטיחים המלכותית של גובלינס אשר פעלה מאז ימי לואי ה-14 המשיכה לייצר עבודות גדולות באיכות גבוהה עבור בתי המלוכה והאצולה, אך טעמם השתנה.
שטיחי הקיר העצומים שחגגו אירועים היסטוריים יצאו מהאופנה.
וכמו בתי המלאכה האחרים ליצור שטיחי קיר באובוסון ובווה הם התמקדו בעיקר בייצור ריפודים לרהיטים.
הצייר המפורסם ביותר של הבארוק הצרפתי המאוחר יותר היה פרנסואה בושה, שביטא בצורה מושלמת את הרוח והסגנון של התקופה.
מותו ב-1770, זמן קצר לפני תחילת שלטונו של לואי ה-16, הותיר וואקום ולא נמצא לו יורש ממשי בסגנון הבארוק.
מה שהביא לקדמת הבמה את האמן הנאו-קלאסי הראשון, ג'וזף מארי ויין .
ויין צייר סצנות רומאיות בהשראת התגליות בהרקולנאום ובפומפיי, והיה למחזיק האחרון בתואר הצייר הראשון של המלך, בו החזיק בין 1789 ל-1791.
הצייר הנאו-קלאסי הבולט של התקופה היה ללא ספק ז'אק-לואי דוד, שעבודותיו הרבה לפני המהפכה ביטאו את הנורמות הרומיות של פשטות אצילית ומוקפדת.
יצירותיו המוקדמות העיקריות כללו את בליסריוס מתחנן לנדבות (1781), אנדרומאקה אבלה הקטור (1783), ובמיוחד את שבועת ההוראטים (1784), ציור זה הפך למייצג של הסגנון ששלט באמנות הצרפתית במהלך ולאחר המהפכה.
ציירת ניאו קלאסית נוספת היא אליזבת ויז'ה לה ברון שנודעה בזכות דיוקנאותיה של משפחת המלוכה והאצולה, כולל של מארי אנטואנט וילדיה.הפיסול נטה מהצורות המונפשות יותר של הבארוק לסגנון הנאו-קלאסי השלו יותר.
הפסלים הבולטים ביותר בתקופה כללו אטיין מוריס פלקונט, שיצר פסלי שולחן קלאסיים ורומנטיים עבור סלונים פריזאיים רבים, כמו גם פרש הנחושת המפורסם, בסנט פטרסבורג.
פסל דיוקנאות בולט נוסף היה אוגוסטין פאז'ו, שיצר פסלים של אלים יווניים ורומיים.
פסל הדיוקנאות המהולל ביותר היה ז'אן-אנטואן אודון, הידוע ביצירה של דמויות מובילות בתקופה, כולל פסל של לואי ה-16 עצמו שיצר ב-1790, בעיצומה של המהפכה.
לואי-סימון בואיזוט בלט ביצירת פסלים של האצולה, כולל מארי אנטואנט, אך גם בעבודותיו הידועות במפעל הפורצלן של סבר, ביניהם הטואלט של מאדאם, העשוי מחרסינה, מותקן על לוח שיש עם עיטורים קלאסיים עשויים ברונזה מוזהבת.
סגנון לואי השלושה עשר היה סגנון באמנות החזותית והדקורטיבית ובאדריכלות הצרפתית, שהייתה פופולרית בתקופת שלטונו של המלך לואי ה-13 (1610 - 1643).
היה זה סגנון מעבר מסוף הרנסאנס והמנייריזם אל עבר הבארוק המוקדם.
מי שהשפיעה רבות על הסגנון הייתה אמו מארי דה מדיצ'י שייבאה מאיטליה מולדתה את האמנות האיטלקית.
הציור בסגנון לואי ה-13 הושפע מהצפון, הבארוק הפלמי וההולנדי, ומדרום, המנייריזם האיטלקי והבארוק המוקדם.
מלבד השפעות אלו בולטת הנטייה הקלאסיציסטית אצל אמני התקופה.
בין הציירים הצרפתים ששילבו גינונים איטלקיים עם חיבה לציורי ז'אנר היו ז'ורז' דה לה טור, סימון וואה והאחים לה נאין.
מי שנחשב במידה רבה כמייבא הבארוק האיטלקי לצרפת הוא סימון וואה אשר בשנת 1629 הוזמן על ידי המלך לבוא לפריז ולתרום מכישרונותיו.
הזמנה זו יחד עם פועלה של מארי דה מדיצ'י היו הצעדים הראשונים בתהליך רב השנים שהעביר את הדומיננטיות בעולם האמנות מאיטליה לצרפת.
"לא עוד בארוק איטלקי, אמרו מעתה ציור צרפתי עכשווי" אמר וואה.
ביצירותיו של וואה בפריז ניכרים השפעות הרנסאנס שקיבל ממוריו מהאסכולה הוונציאנית לצד התפתחות הבארוק והחידושים של פריז.
וואה היה למורו של אסטאש לה סואר שהיה ממסיידי האקדמיה המלכותית לציור ופיסול בפריז.
בשנת 1640 הוזמן גם ניקולא פוסן לפריז על ידי הקרדינל רישלייה השר הראשון של המלך.
פוסן צייר מספר ציורים בפריז אך עזב אותה במהרה בשל יחסיו הטעונים עם שאר אמני העיר.
פוסן היה ממובילי הזרם הקלאסיציסטי בתוך הבארוק.
הוא וחסידיו אחראים במידה רבה להתפשטות הזרם באמנות הצרפתית, מה שבא לידי ביטוי ביתר שאת בסגנון לואי הארבעה עשר.
אדריכלות לואי ה-13 בדומה לאמנות הושפעה מסגנונות איטלקיים, הקלאסיים והרנסאנס.
האדריכל הצרפתי הגדול ביותר של התקופה, סלומון דה ברוס, תכנן את ארמון לוקסמבורג עבור מארי דה מדיצ'י.
דה ברוס הטמיע רעיונות של קלאסיציזם באדריכלות, מגמה שהתפתחה והתחזקה על ידי ז'אק למרסייה ופרנסואה מנסאר ועוד.
לצד אלו החלו להופיע תופעות ראשונות של הבארוק הצרפתי, מגמה שהתחזקה והגיעה לשיאה בתקופת לואי ה-14. מרבית מפעלי הבנייה המלכותיים נעשו על ידי אם המלך דה מדיצ'י והקרדינל רישלייה, שקידמו את הסגנון האיטלקי.
סגנון נוסף היה נופץ באדריכלות התקופה, סגנון צרפתי טיפוסי הנקרא בריק-אט-פייר, שבו הקירות עשויים מלבנים אדומות כשפינות הבניין וסביב הפתחים אבנים לבנות.
בדרך כלל הגגות נצבע בצבעים כהים על מנת להדגיש את הצבעוניות של הבניין.
סגנון זה נעלם תוך שלטונו של לואי ה-13.
ארמונות המלוכה התהדרו ברהיטים מעוצבים בעלי השפעה מתרבויות שונות, העשויים מעצים אלון ואגוז משולבים שיש והובנה.
הרהיטים היו מקושטים בכבדות אך עדיין פחות מהרהיטים בימי לואי ה-14 וה-15, עבודת העץ והגילופים הקלו במקצת על הכבדות של הקישוטים.
הכיסאות בסגנון לואי ה-13 התאפיינו ברגליים מסתלסלות, רגליים עם בליטות חרוזים או רגליים מתעוותות - רגלי עצם הכבשה, הנקראים כך בשל הדמיון ביניהם.
בין הרגליים הופיעה לעיתים קרובות תמיכה צולבת בצורת X או תמיכה ישרה בין כל שני זוגות רגליים.
הכיסאות היו בעלי משענת גב גבוהה וישרה או בתצורה נמוכה ורחב לעיתים ללא משענת כלל.
סדאם חוסיין עבד אל-מג'יד א-תיכּריתי היה נשיא עיראק משנת 1979 ועד כיבוש בגדאד במלחמת עיראק ב-2003. הוא היה דמות מרכזית במפלגת הבעת' ודגל בפאן-ערביות, חילונית וסוציאליזם.
חוסיין הוביל את הפיכת 17 ביולי 1968 שהביאה את הבעת' לשלטון.
כהונתו התאפיינה בשלטון סמכותני וכוחני, תוך דיכוי זכויות אדם והגבלות על קבוצות אתניות ודתיות.
במקביל, חי חוסיין חיי פאר והדר בארמונות שונים אשר בנה מכספי המדינה ברחבי עיראק.
בשנים האחרונות לנשיאותו, הוא נלחם במלחמת עיראק, אשר הסתיימה בהדחתו ובמשפט על פשעים נגד האנושות.
הוא הורשע ונגזר עליו עונש מוות בתלייה, אשר בוצע ב-30 בדצמבר 2006.
צדאם חסין עבד אלמג'יד אלתכּריתי נולד ב-28 באפריל 1937 בכפר אל-עוג'ה שליד העיר תיכרית, בצפון עיראק.
אמו של סדאם ניסתה לשים קץ לחייה עוד בהיותו ברחמה, לאחר שאיבדה את בעלה בתחילת הריונה ואת בנה הגדול בחודש השמיני, בכך שניסתה לקפוץ מתחת לגלגלי אוטובוס נוסע בבגדאד.
בני משפחה יהודית המיודדת עם משפחתה מנעו ממנה זאת בכך ששלפו אותה מן הכביש וליוו אותה לבית חולים.
לאחר מכן ניסתה האם להפיל את הילד שברחמה, לעתיד סדאם חוסיין, בכך שהכתה בבטנה כנגד מפתן דלת בית החולים באומרה "הילד שברחמי הרג קודם את אביו ולאחר מכן את אחיו, אני נושאת ברחמי את השטן".
בילדותו, טולטל סדאם בין בית אמו, שנישאה מחדש לגבר שהרבה להתעלל בו, לבין דודו ח'ייראללה טלפאח.
ח'ייראללה המהפכן חינך את אחיינו על ברכי הלאומנות.
כבר בילדותו העריץ סדאם את אדולף היטלר, ובתקופת גלותו במצרים ומאסרו בעיראק בשנות ה-60 (בשל ניסיונות התנקשות בנשיאים קאסם ועארף, בהתאמה) קרא על דמותו של יוסיף סטלין והעיד כי התרשם והושפע משיטות ההרתעה שאימץ בתקופת שלטונו.
בשנת 1955 נכשל בבחינות לאקדמיה הצבאית ושנה לאחר מכן, בשנת 1956, כבר הצטרף למפלגת הבעת' הסוציאליסטית העיראקית.
בין השנים 1963–1968 חיזק חוסיין את מעמדו בתוך מפלגת הבעת' בהיותו אחראי על מנגנוני הביטחון של המפלגה.
לאחר הפיכת הבעת' השנייה בשנת 1968, מונה סדאם לתפקיד סגן יו"ר מועצת הפיקוד המהפכנית של עיראק, השני בחשיבותו רק לנשיא.
החלטות הרות גורל כגון היחס לכורדים והשתתפות עיראק במלחמת יום הכיפורים, הוכתבו על ידי סדאם.
סדאם גם התנהל כראש המדינה הרשמי לעיתים קרובות, הוא היה המדינאי העיראקי שביקר בברית המועצות כדי להדק את היחסים עימה, והוא היה החותם מטעם עיראק על הסכם אלג'יר עם איראן במרץ 1975. בתפקיד זה בנה לעצמו סדאם מוניטין של פוליטיקאי פרוגרסיבי ואפקטיבי.
לאחר עליית הבעת'ים לשלטון ב-1968 התמקד סדאם בהשגת יציבות באומה העיראקית שסבלה קשות מקרעים עמוקים בין קבוצות שונות.
הקרעים נוצרו על רקע קבוצות אתנית, דתיות כלכליות וחברתיות שונות זו מזו הקיימות במדינה כגון: סונים לעומת שיעים, ערבים לעומת כורדים, אוכלוסיית השבטים מול העירוניים, נוודים לעומת איכרים ועוד.
המאמץ לקיים שלטון יציב בעיראק היה הגורם המכרזי שדחף את סדאם לפעול לדיכוי מסיבי של הקבוצות הרבות במדינה.
וליצירת מנגנון ביטחון חזק למנוע הפיכות במדינה.
בנוסף הרחיב סדאם את בסיס התמיכה שלו בין החלקים המגוונים של החברה העיראקית על ידי טיפוח המודרניזציה הכלכלית העיראקית וקידום תוכניות הרווחה והפיתוח של המדינה, כך שבתוך שנים ספורות העניקה עיראק שירותים חברתיים חסרי תקדים בקרב מדינות המזרח התיכון.
סדאם הקים את "הקמפיין הלאומי לחיסול הבערות" וניהל את "המערכה הלאומית לחיסול הבערות" ואת הקמפיין של "חינוך חינם חובה בעיראק" אשר בחסותו העניקה המדינה השכלה חופשית אוניברסלית עד לרמת ההשכלה הגבוהה ביותר לכל האזרחים, בשנים שלאחר תחילת התוכנית מאות אלפים למדו לקרוא.
כמו כן בזמן כהונתו בממשלה הקימה עיראק את אחת ממערכות הבריאות הציבוריות המודרניות ביותר במזרח התיכון, ניתנה זכות אשפוז חינם לכולם, עיראק זכתה על כך בפרס מטעם ארגון החינוך והתרבות של האו"ם (אונסק"ו).
בנוסף תמכה הממשלה במשפחות של חיילים וניתנה סובסידיות לחקלאים.
בעזרת הגדלת הכנסות הנפט, גיוון סדאם את הכלכלה העיראקית המבוססת על נפט.
סדאם ביצע קמפיין תשתיות ארצי, שעשה התקדמות רבה בבניית כבישים, בקידום מכרות ופיתוח תעשיות אחרות.
הקמפיין עזר לתעשיות האנרגיה של עיראק.
לפני שנות השבעים, כשני שלישים מתושבי עיראק אשר חיו באזורים הכפריים היו איכרים.
מספר זה קטן במהירות במהלך שנת 1970.
העלייה בהכנסות הנפט הניבה הצלחות לסדאם מבחינה פוליטית.
ב-1972 חתם סדאם על ברית ידידות ושיתוף פעולה עם ברית המועצות.
טריפ, "נראה כי כל אויב של משטר בגדאד הוא בעל ברית פוטנציאלי של ארצות הברית".
בתגובה, מימנה ארצות הברית בחשאיות את המורדים הכורדים בהנהגתו של מוסטפא בארזאני.
סדאם התמקד בטיפוח נאמנות לבעת'ים באזורים הכפריים.
לאחר הלאמת נכסים של תעשיית הנפט שהיו בבעלות זרה, פיקח סדאם על מודרניזציה של אזורי הכפר והפצת קרקעות לחקלאים איכרים.
הבעת'ים הקימו קואופרטיבים חקלאיים והממשלה הכפילה גם את הוצאות הפיתוח החקלאי בשנים 1974–1975. תוכניות הרווחה של סדאם היו חלק משילוב של טקטיקות "מקל וגזר" להגברת התמיכה בסדאם.
בשנת 1975 הוא קידם מסעות השיערוב של הבעת' בצפון עיראק.
ב-1976 עלה סדאם לתפקיד גנרל בכוחות המזוינים העיראקיים, והפך במהרה לאיש החזק בממשלה.
כאשר אל-בכר החולה לא היה מסוגל לבצע את תפקידיו, קיבל סדאם תפקיד בולט יותר ויותר והפך לדמות המזוהה עם עיראק, הן כלפי פנים והן כלפי חוץ.
עד מהרה הפך לאדריכל מדיניות החוץ של עיראק וייצג את האומה בכל המצבים הדיפלומטיים.
הוא היה המנהיג בפועל של עיראק כמה שנים לפני שהוא עלה לשלטון באופן רשמי ב-1979. הוא החל לאט לאט לבסס את כוחו בממשלה העיראקית ובמפלגת הבעת'.
היחסים עם חברי מפלגה אחרים טופחו בקפידה, וסדאם צבר תמיכה חזקה בתוך מפלגתו.
ב-1979 החל אל-בכר לעשות הסכמים עם סוריה כחלק מתהליך שיוביל לאיחוד בין שתי המדינות.
לפי ההסכם נשיא סוריה, חאפז אל-אסד, יהפוך לסגן מנהיג באיחוד, דבר שיחליש את מעמדו של סדאם, מה שהניע את סדאם לחשוף את ההסכם.
סדאם פעל להבטחת אחיזתו בכוח.
הוא הכריח את אל בכר להתפטר ב-16 ביולי 1979 ומונה לנשיא עיראק.
מיד עם מינויו, ערך סדאם כינוס של ראשי מפלגת הבעת' ב-22 ביולי 1979. במהלך האספה, שהורה לצלם, טען סדאם כי מצא חברים "לא נאמנים" בתוך מפלגת הבעת' והורה לקרוא את שמותיהם של 68 קושרים לכאורה.
חברים אלה הוגדרו כ"לא נאמנים", הוצאו מהחדר בזה אחר זה ונלקחו למעצר.
לאחר קריאת הרשימה, בירך סדאם את אלה שעדיין ישבו בחדר על נאמנותם בעבר ובעתיד.
68 האנשים שנעצרו בפגישה הועמדו לדין ונמצאו אשמים בבגידה.
חברים רבים במפלגה הוצאו להורג.
ב-1 באוגוסט 1979 הוצאו להורג מאות חברי מפלגת הבעת' הבכירים ביותר.
היחסים של עיראק עם העולם הערבי עברו שינויים רבים במהלך השנים.
ב-1977 היחסים בין עיראק ומצרים הגיעו לשפל בעקבות ביקורת קשה של עיראק על יוזמת השלום של הנשיא המצרי אנואר סאדאת עם ישראל.
ב-1978, עיראק אירחה פסגה של הליגה הערבית שגינתה את מצרים, אך בעקבות התמיכה המצרית בעיראק במלחמת איראן, היחסים התחממו והביאו להקמת שגרירויות דיפלומטיות הדדיות.
מאז 1983, עיראק קראה לשיקום "תפקידה הטבעי" של מצרים בעולם הערבי.
סדאם ביקר רק בשתי מדינות מערביות.
בפברואר 1974, ביקר בספרד, שם נפגש עם הדיקטטור פרנסיסקו פרנקו, ובספטמבר 1975 הוא פגש את ראש הממשלה הצרפתי ז'אק שיראק בפריז.
צרפת הייתה שותפת הסחר הגדולה ביותר של עיראק במהלך כל שנות שלטונו של סדאם.
כמה מנהיגים עיראקיים וסוחר לבנוני טענו כי סדאם מימן את מפלגתו של שיראק.
מסמכים שנתפסו מראים כיצד פקידים ואנשי עסקים צרפתיים המקורבים לשיראק, כולל צ'ארלס פסקואה, שר הפנים שלו לשעבר, נהנו באופן אישי מהעסקאות עם סדאם.
בתחילת דרכם הייתה זהות אינטרסים בין סדאם ורוחאללה ח'ומייני.
ח'ומייני, שגורש מאיראן ב-1964, התגורר בעיראק, בעיר נג'ף הקדושה לשיעים.
שם פיתח מנגנונים פוליטיים ודתיים נגד הממשלה האיראנית, שהייתה שנואה גם על סדאם.
עם הזמן, ח'ומייני עודד את השיעים בעיראק להפיל את סדאם, בעוד השאה התקרב לסאדם.
בעקבות לחץ השאה, גירש סדאם את ח'ומייני לצרפת ב-1978. לאחר המהפכה האסלאמית ב-1979, חשש סדאם מהתפשטות הרעיונות השיעיים הרדיקליים בעיראק, העוינים את שלטונו החילוני.
המתיחות בין המדינות הסלימה בשל מחלוקת על הריבונות על נתיב שט אל-ערב, מה שהוביל את סדאם לפלוש לאיראן ב-1980 בתמיכת מדינות ערב, ארצות הברית ומדינות אירופה.
עיראק פלשה לאיראן וסיפחה את פרובינציית ח'וזסתאן, אולם במהרה מצאה עצמה במלחמת התשה ממושכת.
עיראק נהנתה מתמיכה רחבה מצד מדינות ערב, ארצות הברית ואירופה, וכן ממימון רב מצד מדינות המפרץ.
סדאם חוסיין הציג את עצמו כ"מגן העולם הערבי" נגד איראן המהפכנית.
ברית המועצות, סירבה להעניק סיוע לעיראק על בסיס נייטרליות בסכסוך, אולם גורבצ'וב טען כי הסיבה לסירוב הייתה כעסו של ברז'נייב על יחסו של סדאם לקומוניסטים העיראקים.
אולם בפועל ברית המועצות מכרה נשק לשני הצדדים, ובין השנים 1980-1988, עיראק קיבלה יותר מ-90% מייבוא הנשק שלה מברית המועצות, צרפת וסין.
הפרות של החוק הבינלאומי מצד עיראק, כמו השימוש בלוחמה כימית נגד הכורדים והאיראנים, לא זכו לתגובה משמעותית מהקהילה הבינלאומית.
במקום זאת, עיראק קיבלה תמיכה צבאית וכלכלית, ואף זכתה לסיוע אמריקאי באספקת טכנולוגיות ומידע, כולל תמונות לוויין שחשפו את פריסות האיראנים.
ארצות הברית הסירה את עיראק מרשימת המדינות התומכות בטרור, מה שאפשר לה לקבל חומרים וטכנולוגיה לייצור נשק כימי.
לכאורה, זה היה בגלל השיפור בהתנהגות המשטר, אך למעשה ביקשו האמריקאים לסייע לעיראק במלחמה נגד איראן.
ב-16 במרץ 1988 הותקפה העיירה הכורדית חלבג'ה בתערובת של גז חרדל וגז עצבים.
התקיפה אירעה במסגרת מבצע אל-אנפאל, שנועדה להשיב את השליטה המרכזית על האוכלוסייה הכורדית בעיקר באזורים של צפון עיראק ולהביס את כוחות המורדים הכורדים.
המלחמה הסתיימה ב-1988 במבוי סתום, עם מאות אלפי נפגעים והערכות של מיליון הרוגים, הרס רב לכלכלה העיראקית, והחזרת הגבולות לקו שהיה לפני 1979.
סיום מלחמת איראן-עיראק הוביל למתיחות גוברת בין עיראק לכווית.
עיראק וכווית ישבו על גבי כ-20% מעתודות הנפט הידועות בעולם.
סדאם חוסיין דרש מכווית לוותר על חוב של 30 מיליארד דולר שנצבר במלחמה, אך כווית סירבה.
בנוסף, סדאם ביקש מאופ"ק להעלות את מחירי הנפט על ידי קיצוץ בייצור, אך כווית התנגדה והובילה את ההתנגדות בארגון.
כווית שמרה על מחירים נמוכים, דבר שפגע בכלכלה העיראקית, שצריכה הייתה למכור נפט יקר כדי לשלם את חובותיה.
סדאם טען כי כווית עתירת הנפט תמיד הייתה חלק בלתי נפרד מעיראק, והאשים את "האימפריאליזם הבריטי" בהקמתה.
סדאם טען כי כווית חורגת מגבול עיראק ומקדחת בבארות נפט בשטחים שנמצאים תחת שליטתה.
היחסים עם ארצות הברית היו מורכבים: ממשל רייגן תמך בעיראק, כולל הענקת סיוע חקלאי של 4 מיליארד דולר.
עיראק של סדאם הפכה לבעלת הסיוע השלישי הכי גדול מארצות הברית.
אך סדאם גם איים "להרוס בנשק כימי מחצית מישראל" אם זו תפעל נגד עיראק, וביקר את תמיכת ארצות הברית בה.
בנוסף, הוא איים בכוח צבאי כלפי כווית ואיחוד האמירויות.
האיומים הובילו את ארצות הברית לשלוח כוחות למפרץ.
בתקופה זו, ברית המועצות תחת גורבצ'וב חיזקה את קשריה עם עיראק, העניקה יועצים צבאיים ונשק.
ביולי 1990, שגרירת ארצות הברית בעיראק, אפריל גלספי, נפגשה עם סדאם לישיבת חירום, אך לאחר כישלון המשא ומתן בין עיראק לכווית, שלח סדאם את כוחותיו לכווית.
ב-2 באוגוסט 1990 פלש סדאם חוסיין לכווית, באמתלה שהוא מסייע ל"מהפכנים" שם, ובכך עורר משבר בינלאומי.
ב-4 באוגוסט הוקמה הרפובליקה של כווית, מדינת חסות עם ממשלת בובות פרו-עיראקית.
היעדר הלגיטימציה הוביל להכרזה על "מיזוג" המדינות, וב-28 באוגוסט כווית הפכה רשמית למחוז ה-19 של עיראק.
הפלישה התבצעה לאחר שסדאם הסיר את האיום האיראני, וביקש להחיות את הלאומיות הערבית והאסלאם.
קציניו בזזו את כווית, והורידו אפילו את השיש מארמונות האמירים כדי להעבירם לארמונו של סדאם.
התגובה האמריקאית הייתה זהירה, שכן כווית הייתה אויבת של ישראל ובעלת קשרים עם הסובייטים.
הפלישה העיראקית עוררה חששות כלכליים לגבי מחירי הנפט והיציבות האזורית.
שיתוף פעולה בין ארצות הברית וברית המועצות הוביל להחלטת מועצת הביטחון של האומות המאוחדות להציב לעיראק מועד אחרון לעזוב את כווית, עם אולטימטום לשימוש בכוח.
ארצות הברית, יחד עם מדינות נוספות כמו מצרים, סוריה ויוגוסלביה, פרסה כוחות צבאיים גדולים בסעודיה, יצרנית הנפט הגדולה בעולם, כדי לכתר את הצבא העיראקי, שהיה הגדול במזרח התיכון.
לאחר חצי שנה, בפברואר 1991, קואליציית האומות המאוחדות בראשות ארצות הברית הסיגה את כוחות עיראק מכווית.
סכסוכים אתניים ודתיים בעיראק והמלחמה האכזרית הולידו התקוממויות עדתיות.
השיעים, הכורדים ויחידות צבאיות שפרשו איימו על יציבות משטרו של סדאם חוסיין.
המרד בצפון הכורדי ובדרום השיעי דוכא ביד קשה, בעוד שארצות הברית, שדחקה בעיראקים להתקומם, לא התערבה.
גם איראן, טורקיה ומדינות ערב נוספות נמנעו מלסייע.
למרות התבוסה במלחמה, סדאם נותר בשלטון, כשהמדינה נותרה מוחלשת כלכלית וצבאית.
הוא הציג את הישרדותו כהוכחה לניצחון על ארצות הברית, מה שהקנה לו פופולריות רבה בחלקים מהעולם הערבי.
העיצומים נגד עיראק שהוטלו על ידי מועצת הביטחון של האו"ם בעת פלישת כווית לא הוסרו, וחסמו את יצוא הנפט העיראקי.
בסוף שנות ה-90, האו"ם שקל להפיג את הסנקציות שהוטלו בגלל הקשיים שסבלו מהם תושבי עיראק.
ישנם מחקרים סותרים לגבי מספר האנשים שמתו בדרום ובמרכז עיראק בשנות הסנקציות.
ב-9 בדצמבר 1996 קיבלה ממשלת סדאם את תוכנית הנפט תמורת מזון שהציע האו"ם לראשונה ב-1992.
היחסים בין ארצות הברית לעיראק נותרו מתוחים לאחר מלחמת המפרץ.
ארצות הברית פתחה במתקפת טילים לעבר מפקדת המודיעין של עיראק בבגדאד ב-26 ביוני 1993, בהציגה עדות להפרות עיראקיות חוזרות ונשנות של אזורים אסורים לטיסה שהוטלו לאחר מלחמת המפרץ ולפשיטות לכווית.
פקידים אמריקאים המשיכו להאשים את סדאם בהפרת תנאי הפסקת האש במלחמת המפרץ, על ידי פיתוח נשק להשמדה המונית ושאר כלי נשק אסורים, והפרת הסנקציות שהוטלו על ידי האו"ם.
כמו כן, במהלך שנות התשעים, הנשיא ביל קלינטון שמר על הסנקציות והורה על תקיפות אוויריות בעיראק, בתקווה שסדאם יודח על ידי אויביו הפוליטיים בעיראק.
ב-2002 התקבלה החלטה של האיחוד האירופי, אשר קבעה כי לא חל כל שיפור במשבר זכויות האדם בעיראק.
ההצהרה גינתה את ממשלתו של הנשיא סדאם חוסיין על "הפרת זכויות האדם והמשפט ההומניטארי הבינלאומי באופן שיטתי, נפוץ וחמור ביותר".
ההחלטה דרשה מעיראק לשים קץ ל"הוצאות להורג מסודרות ושרירותיות".
לאחר פיגועי 11 בספטמבר, ארצות הברית והקהילה הבינלאומית המשיכו לראות בסדאם חוסיין איום על יציבות האזור.
נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, התריע בפני ארצות הברית כי עיראק מתכננת פיגועים.
בנאום ב-2002, הנשיא ג'ורג' בוש הבן דיבר על "ציר הרשע" שכולל את עיראק, איראן וקוריאה הצפונית, והזהיר על איום הנשק להשמדה המונית של עיראק.
בוש גם הצהיר כי עיראק היא מדינה תומכת טרור ומפתחת נשק ביולוגי, כימי וגרעיני.
לאחר החלטה 1441 של מועצת הביטחון של האו"ם שדרשה מעיראק שיתוף פעולה עם בדיקות נשק להשמדה המונית, עיראק אפשרה למשלחת האו"ם בראשות הנס בליקס לחזור ולבדוק.
הבדיקות בנובמבר 2002 לא גילו מלאי נשק כזה, והמשלחת ציינה את שיתוף הפעולה העיראקי לטובה.
ב-20 במרץ 2003, פלשה ארצות הברית לעיראק.
תוך שלושה שבועות התמוטט הצבא העיראקי, ובתחילת אפריל כבשו כוחות ארצות הברית את עיראק וסדאם איבד את השליטה במדינה.
לאחר נפילת בגדאד, מקום הימצאו של סדאם חוסיין היה מוטל בספק, והוא נרשם ברשימת המבוקשים האמריקאית.
ב-13 בדצמבר 2003, במהלך מבצע "שחר אדום", נתפס סדאם על ידי כוחות אמריקאיים במחבוא בתיכרית.
הוא הועבר לבסיס אמריקאי ליד תיכרית ובהמשך לבסיס סמוך לבגדאד, וב-14 בדצמבר אישרה ארצות הברית את תפיסתו.
במהלך מעצרו, סדאם הופיע עם זקן מלא ושיער ארוך ופרוע, ונראה בריא.
הוא נחקר על ידי סוכן FBI ג'ורג' פירו.
ארצות הברית הציגה סרטוני וידאו של סדאם במעצר.
בשיחות עמו שמר על ביטחונו העצמי ותיאר את עצמו כ"מנהיג מוצק".
ב-30 ביוני 2004, סדאם חוסיין הוחזק ב"מחנה קרופר" עד שכוחות ארצות הברית הסגירוהו לממשלת עיראק הזמנית.
הוא הואשם בפשעים נגד האנושות ובפשעי מלחמה בפני בית דין עיראקי, ובמיוחד בשל הטבח בדוּג'ייל ב-1982, לאחר התנקשות כושלת בו.
הואשם ברצח 148 איש, עינויים ומעצרים בלתי חוקיים.
ההליך המשפטי התמודד עם אתגרים, כולל התנגדות מצד סדאם ועורכי-דינו לסמכות בית המשפט, שטענו כי הוא עדיין נשיא עיראק, והחלפת השופט הראשי באמצע המשפט.
ב-5 בנובמבר 2006, נמצא אשם ונידון למוות בתלייה.
גזר הדין אושר לאחר ערעור.
ב-30 בדצמבר 2006, סדאם הוצא להורג בתלייה, בגיל 69. מותו עורר תגובות מעורבות: שיעים וכורדים בעיראק חגגו את מות "הקצב מבגדאד", בעוד סונים בעיראק ובעולם הערבי התאבלו על מותו.
בעולם, חלק מהמדינות כמו בארצות הברית ובאוסטרליה בירכו על מותו, בעוד אחרות, כמו הממלכה המאוחדת, רוסיה, איטליה, שווייץ, ספרד, אוסטריה, הונגריה, הולנד ואוקראינה, גינו את ההוצאה להורג.
אחיו למחצה של סדאם, בארזאן א-תיכּריתי ועוואד חאמד אל-בנדר, ראש בית המשפט המהפכני בעיראק ב-1982, הורשעו בעבירות דומות.
לסדאם היו אלפי דיוקנאות, פוסטרים, פסלים וציורי קיר שהוקמו לכבודו בכל רחבי עיראק.
פניו נראו על צדי בנייני משרדים, בתי ספר, שדות תעופה וחנויות, וכן על המטבע העיראקי.
לפעמים הוא היה מתואר גם כמוסלמי אדוק, עוטה כיסוי ראש וחלוק.
הוא יצר קוראן הדמים אך לא ברור האם אכן נוצל דמו לצורכי כתיבת היצירה.
ברבות ממדינות ערב נחשב חוסיין לגיבור בשל יחסו השלילי לארצות הברית ולישראל.
העולם המערבי והקהילה הבינלאומית חשו אליו איבה ואי-אמון, בעקבות פעולותיו במלחמת המפרץ.
סדום היא עיר מקראית, שהייתה ממוקמת בכיכר הירדן, בסמוך לים המלח.
העיר מפורסמת בעיקר בשל סיפור חורבנה ("מהפכת סדום ועמורה"), שאירע בגלל חטאי אנשיה.
על שם העיר נקראו הר סדום ומלחת סדום (בה הוקם מפעל המלח בסדום) בדרום-מערב ים המלח, אם כי הזיהוי של סדום במקום זה שנוי במחלוקת.
על פי המסופר במקרא, היו חמש ערים גדולות בכיכר הירדן בתחילת תקופת האבות: סדום, עמורה, אַדְמָה, צבויים וצוער.
מלכי ערים אלו מרדו נגד כדרלעומר, מלך עילם.
בשל כך, בא עליהם כדרלעומר למלחמה יחד עם שלושה מלכים נוספים, וניצחם.
חשיבותו של מעשה זה בסיפור המקראי נובעת מהעובדה שלוט, בן אחיו של אברהם, שכן באותה העת בסדום, והוא נפל בשבי במלחמה.
בשל כך, נלחם אברהם במלכים וחילץ מידם את לוט.
אגב כך, מתוארת הצעתו של בֶּרַע מלך סדום לאברהם לקחת את הרכוש שהציל במלחמה בתמורה לשבויים שהציל, ומודגשת צדקתו של אברהם על כך שסירב לקחת דבר, "מחוט ועד שרוך נעל".
לאחר מכן, מוזכרת העיר בתור אחת מהערים שאותן החריב ("הפך") אלוהים, כעונש על היותה מרכז של חטא.
לפי הסיפור המקראי גר לוט בעיר, והוצל משם עם אשתו ובנותיו ערב החורבן.
אשת לוט הסתכלה לכיוון העיר סדום בזמן שברחה עם משפחתה בעת הפיכת העיר, למרות הוראתו המפורשת של האל כי אין להתבונן בה, והפכה לנציב מלח.
קיומה ומיקומה של סדום מתבססים על המקרא ועל המסורת, בהיעדר ממצאים ארכאולוגיים או היסטוריוגרפיים ברורים.
הפרשנות המקובלת, הידועה עוד מהתקופה הביזנטית ומשתקפת במפת מידבא, ממקמת את "ערי הכיכר" מדרום לים המלח.
על פי זיהוי זה, יש המזהים את צוער, העיר החמישית שלא חרבה, עם א-סאפי שבירדן.
יש משערים שהערים האחרות הוצפו במי ים המלח ומשקעים שכיסו אותן מנעו את גילויים גם לאחר ירידת מפלס המים.
חוקרים אחדים קישרו לערי הכיכר את בית הקברות הגדול שבבאב א-דרע שבחוף המזרחי, מסוף האלף השלישי לפנה"ס, ולא נודעו יישובים משמעותיים בני זמנו בקרבתו, או יישובים מבוצרים ששכנו בדרום מזרח ים המלח וחרבו סביב שנת 2300 לפנה"ס.
ממצאים אלו קדומים לתיארוך המקראי המקובל של חורבן סדום.
וכן האתרים הארכאולוגיים באב א-דרע ונומיירה סמוכים למאגרי גז וגופרית ולבקע הסורי-אפריקני, ויש המשערים שאחד המצבורים השתחרר כתוצאה מרעידת אדמה והתפוצץ במה שתואר כגשם של אש.
כסיוע לכך שהתרחש באזור אירוע וולקני, הם מציינים שיש דמיון וקשר בין המבנה של הר סדום לבין המבנה באזור הלשון.
כבר בספרי הנביאים שימשה סדום כדוגמה להתנהגות בלתי מוסרית וחטאי הדור נמשלו לחטאי סדום ועמורה.
לפי ספרות המדרש היוותה התנהגות זו לא רק נורמה חברתית אלא חוק מקומי שהמפרים אותו בגילויי חמלה היו נענשים באכזריות.
לפיכך, עד ימינו משמשת המילה "סדום" כמטפורה לחברה קיצונית באכזריותה.
בתלמוד נטבע הביטוי "מידת סדום" ככינוי למצב בו אדם מסרב לתת לחברו ליהנות מרכושו, אף על פי שלו עצמו לא יהיה שום נזק מכך.
במצב זה נפסק כי בית הדין מכריח את האדם לתת לחברו ליהנות מרכושו ("כופין על מידת סדום").
במסכת אבות מובאת דעה הסוברת כי אדם האומר "שלי שלי ושלך שלך" מידתו היא מידת סדום.
מהמקרא עולה כי החטאים שהובילו לחורבנה של העיר היו חטאים מן התחום החברתי - אנשי סדום נמנעו מהכנסת אורחים ועזרה לחלש ובמקום זאת הפגינו שנאת זרים.
המקרא כולל בחטאי סדום גם אלימות מינית.
פרשנויות אלה מבוססות בעיקר על הפסוק "ויקראו אל לוט ויאמרו לו איה האנשים אשר באו אליך הלילה הוציאם אלינו ונדעה אותם", המתאר את פניית אנשי העיר אל לוט אשר אירח מלאכים שהגיעו לעיר.
בתלמוד הבבלי מתוארת בפירוט מערכת המשפט הרקובה בסדום, עד כדי שהשופטים נקראו: "שקרן" ו"מטה דין".
עוד מתוארת הוצאה להורג של נערה שהאכילה עני בחשאי ונתפסה: הפשיטוה, שפכו עליה דבש דבורים וזרקו אותה לתוך כוורת דבורים.
הדבורים עקצוה עד שהיא מתה בייסורים.
מהמאה החמישית נקשרה שמה של סדום לתיאור התנהגות מינית שאינה משגל וגינלי, ובפרט ליחסים הומוסקסואליים, באמצעות הביטוי "מעשה סדום".
יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, התייחס למונח בספר החוקים שלו, ופירש כי מעשי סדום היו יחסי מין בין גברים או התשוקה להם, וכי הם מביאים לרעב, לרעידות אדמה ולמגפות.
הקישור בין העיר סדום התנ"כית לבין יחסי מין הומוסקסואליים הפך רווח בחברה האירופית - הן הנוצרית והן היהודית.
אקלימה של סדום, הממוקמת ליד ים המלח, הוא אקלים צחיח-מדברי בכל ימות השנה.
טמפרטורות המינימום בקיץ (הטמפרטורות הנמוכות ביום, הנמדדות בדרך כלל בשעת בוקר מוקדמת, בסמוך לזריחה) נשארות ב-30 מעלות ומעלה.
בגלי חום אף נמדדות בסדום טמפרטורות המינימום הגבוהות ביותר בארץ ישראל, של כ-36 מעלות, דוגמת גלי החום הקיצוניים בתחילת אוגוסט 2015 (36.5 מעלות) ואמצע אוגוסט 2025 (36.6 מעלות).
טמפרטורות המקסימום נשארות מעל 45 מעלות ואף מגיעות לכ-50 מעלות בגלי החום.
החורף גם הוא חם ויבש עם טמפרטורות מקסימום של 23 מעלות ומינימום של 14 מעלות.
לעיתים הטמפרטורה ביום עולה אל מעל ל-30 מעלות.
הסגרדה פמיליה (בקטלאנית: La Sagrada Família; "המשפחה הקדושה") היא כנסייה קתולית בברצלונה, שבקהילה האוטונומית קטלוניה אשר בספרד.
היא מהווה אטרקציה מרכזית בעיר, והוכרזה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
בנייתה החלה ב־1882 בהובלת האדריכל פרנסיסקו דה פאולה דל וילאר, אך לאחר פרישתו החליף אותו אנטוני גאודי, ששינה את התכנון המקורי.
גאודי נהרג בתאונה ב־1926 ונקבר בכנסייה, כשפחות מרבע מהמבנה היה מוכן.
הבנייה נמשכה לאחר מותו, אך הופסקה בזמן מלחמת האזרחים הספרדית, שבה ניזוקה הכנסייה, וחודשה רק לאחר סיום המלחמה.
שיפורים טכנולוגיים כמו תכנון בעזרת מחשב האיצו את קצב הבנייה, ורובה הושלמה עד 2010. השלמתה הסופית תוכננה לשנת 2026, אך מועד זה נדחה בעקבות מגפת הקורונה.
הכנסייה נבנתה בסגנון המודרניסטה המאפיין את גאודי, בהשפעת הקתדרלות הגותיות, סגנון האר-נובו והתחייה הגותית.
גאודי היה מעורב הן בתכנון והן בבנייה, ואף פיסל חלק גדול מהאלמנטים הקישוטיים.
מצפון לקתדרלה נמצאת שדרת גאודי, המקשרת בינה לבין יצירת מודרניסטה נוספת, בית החולים סנט פאו.
השדרה היא אלכסונית ביחס למבנה הרחובות המסודר של רובע האישמפלה, ומרבית בנייניה עוצבו על ידי גאודי עצמו, או על ידי האדריכל הקטלאני ליואיס דומנק אי מונטנר.
ניתן למצוא בה בתי קפה, מסעדות וחנויות בוטיק.
התכנון עצמו כולל 18 צריחים בגובה של כ-100 מטרים כל אחד.
הצריחים מחולקים לשלוש חזיתות המסמלות את לידתו, מותו ותחייתו של ישו.
כיום קיימים רק שמונה מתוכם, והשאר עדיין בבנייה.
ניתן לעלות לראשי הצריחים ולצפות במבט פנורמי של ברצלונה.
צריח נוסף בגובה של כ-170 מטרים יתנשא במרכזם ויסמל את ישו עצמו, ומסביבו יוקמו ארבעה צריחים נמוכים יותר שיסמלו את ארבעת האוונגליונים.
מאחורי הצריח המרכזי יוקם צריח נוסף שיסמל את הבתולה.
באתר הכנסייה נמצא מוזיאון הסוקר את תולדות הכנסייה מתחילת בנייתה, ומציג שרטוטים ודגמים שונים הקשורים לתכנונה.
בזיליקת סגרדה פמיליה הייתה ההשראה של מוכר ספרים קטלוני, ג'וזף מריה בוקבלה, מייסד ההתאחדות הרוחנית של חסידיו של סנט ג'וזף.
לאחר שביקר בוותיקן בשנת 1872 שב בוקבלה לספרד במטרה לבנות כנסייה הדומה לכנסייה שבלורטו.
בניית הקריפטה של הכנסייה, שמומנה על ידי תרומות, החלה ב-19 במרץ 1882, בפסטיבל ג'וזף הקדוש, לפי עיצובו של הארכיטקט פרנסיסקו דה פאולה דל וילאר, אשר תכנן ליצור כנסייה בסגנון התחייה הגותית.
וילאר פרש מהפרויקט ב-1883 ואת מקומו תפס אנטוני גאודי, אשר החל לשנות את עיצוב הכנסייה באופן קיצוני.
כשנשאל על תהליך השיפוץ הארוך במיוחד, גאודי השיב והדגיש שהלקוח שלו לא ממהר, וב"לקוח" הייתה כוונתו לאלוהים.
כשגאודי נהרג ב-1926 הושלמו בין 15 ל-25 אחוזים מן הכנסייה.
העבודות בכנסייה נמשכו עד שהופרעו במהלך מלחמת האזרחים הספרדית ב-1936. חלק מהבזיליקה הלא גמורה נהרסה במהלך המלחמה על ידי אנרכיסטים קטלאניים.
הכנסייה הנוכחית מתבססת על שחזורים של תוכניות שאבדו, ובנוסף גם על עיבודים מודרניים.
מאז 1940 עבדו על הכנסייה פרנסיסקו קווינטנה, איזידר פולג בואדה, לואיס בונט ופרנצ'סק קרדונר.
כיום מנהל העבודות הוא ג'ורדי בונט, בנו של לואיס בונט.קמרונות הספינה הראשית הושלמו בשנת 2000, ומאז הבנייה התמקדה בעיקר בקמרונות הטרנספט ובאפסיס.
החל משנת 2006 העבודה התרכזה בחצייה ובתמיכה למגדל הראשי של ישו, כמו כן בחלקו הדרומי של האולם המרכזי, שמתוכנן להפוך לחזית המפוארת.
פרויקט הבנייה צפוי להסתיים ב-2026, השנה המאה למותו של גאודי, הודות למימון שמקורו במבקרים הרבים שהגיעו לברצלונה במסגרת אולימפיאדת ברצלונה.
השיטה של תכנון בעזרת מחשב תוכננה להאיץ את בניית הכנסייה, אשר הייתה אמורה להימשך כמה מאות שנים, והיא מבוססת על טכניקות בנייה ישנות מתחילת המאה ה-20. כיום בבניית הכנסייה מסייעת טכנולוגיית ה-CNC, וחלקים מהמודלים מעוצבים באמצעות מדפסות תלת-ממד.
לעומת זאת במאה ה-20 גולפה האבן ביד.
בשנת 2008, כמה אדריכלים קטלאניים דגלו בהפסקת הבנייה כדי לכבד את עיצוביו המקוריים של גאודי, ואף על פי שהעיצובים נהרסו עד היום באופן חלקי, הם שוחזרו בשנים האחרונות.
תערוכה שהתרחשה בשנת 2010 במוזיאון הארכיטקטורה הגרמני בפרנקפורט, מתארת את שיטות הבנייה הנוכחיות ותוכניות עתידיות לכנסיית הסגרדה פמיליה.
ב-26 במרץ 2010 החל שר העבודות הציבוריות של ספרד את בנייתה של מנהרת הרכבת התחתית AVE מתחת למרכז ברצלונה, בטענה שהפרויקט אינו מהווה סיכון לכנסייה.
המהנדסים ואדריכלי הפרויקט לא הסכימו לטענה זו, בטענה שאין ערובה לכך שהמנהרה לא תשפיע על יציבותו של המבנה.
באוקטובר 2010, מכונה לכריית מנהרות הגיעה לנקודה התת-קרקעית השוכנת מתחת לחזית הראשית של המבנה, ולאחר כמה חודשים הגיעה לקצה השני של הכנסייה.
עד לשלב זה לא דווח על שום נזק לכנסייה.
נסיעת רכבות במנהרה החלה ב-8 בינואר 2013, כאשר הושלמה התקנת פסי הרכבת.
באמצע 2010 כוסה האולם הראשי והותקן העוגב בכנסיית סגרדה פמיליה, מה שאפשר להתחיל להשתמש בה לשירותי דת.
ב-7 בנובמבר 2010 הקדיש את הכנסייה האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר בטקס שבו נכחו כ-6,500 אנשים, ביניהם חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד וסופיה, מלכת ספרד.
כ-50,000 אנשים עמדו מחוץ לבזיליקה בטקס ההקדשה ההמוני, שבו נכחו יותר מ-100 בישופים ו-300 כמרים אשר הציעו את לחם הקודש.
ב-19 באפריל 2011 החלה שרפה בכנסייה ,ליד כלי הקודש, בעקבות הצתה.
השרפה חייבה לפנות את המבקרים ואת עובדי הכנסייה, אך נגרם לכנסייה נזק מינימלי.
כלי הקודש עצמם נהרסו באש, שבערה כ-45 דקות.
הסגנון של כנסיית הסגרדה פמיליה קשור עם אדריכלות גותית ספרדית, מודרניזם קטלאני ואר נובו.
בעוד הסגרדה פמיליה קשורה לתקופת הארט נובו, ניקולאס פבזנר, יחד עם האדריכל הסקוטי צ'ארלס רני מקינטוש, טוען שגאודי מבצע בארט נובו הרבה מעבר ליישומו הרגיל כקישוט על פני השטח.
אף על פי שהמבנה מעולם לא תוכנן להיות קתדרלה (מושב הבישוף), החיצוניות של הסגרדה פמיליה תוכננה לשוות למבנה צורה של קתדרלה.
לתוכנית הראשונית של הכנסייה יש קישורים ברורים לקתדרלות ספרדיות מוקדמות יותר כגון קתדרלת לאון, קתדרלת בורגוס וקתדרלת סביליה.
כמו קתדרלות גותיות בקטלוניה ובאירופה כולה, הכנסייה קצרה בהשוואה לרוחבה, ויש לה מורכבות גדולה של חלקים הכוללת מעברים כפולים ואמבולטוריום, מספר רב של מגדלים ושלושה פורטלים השונים זה מזה במבניהם.
היכן שבקתדרלה ספרדית ממוצעת יש מסביבה קפלות רבות ומבנים כנסייתיים, לכנסייה זו יש תכונה יוצאת דופן: קלויסטר מקורה שיוצר מלבן התוחם את הכנסייה ועובר דרך המבואה של כל אחד משלושת הפורטלים שלה.
תוכניתו של גאודי לכנסייה כוללת 18 צריחים, שיסמלו את שנים עשר השליחים, ארבעת האוונגליסטים, מריה הבתולה והגבוה מכולם את ישו.
נכון ל-2010 נבנו רק שמונה מצריחי הקתדרלה, ארבעה מהשליחים של ישו בחזית המערבית, וארבעה משליחיו בחזית המזרחית.
ציורים שנחתמו על ידי גאודי ולאחרונה נמצאו בארכיון העירוני, מצביעים על כך שגאודי תכנן לבנות את הצריח של מריה הבתולה קצר יותר מאת צריחיהם של האוונגליסטים.
צריחיהם של האוונגליסטים יקושטו על ידי הסמלים המסורתיים שלהם: שור (לוקאס), איש מכונף (מתי), נשר (יוחנן) ואריה (מרקוס).
הצריח של ישו מתוכנן להתאפיין בצלב גדול, ולהיבנות בגובה 170 מטרים, מטר אחד פחות מגובהה של גבעת מונז'ואיק כולה, מכיוון שגאודי האמין שיצירתו לא צריכה להיות גבוהה מיצירתו של האל.
הצריחים הנמוכים אמורים להתאפיין באלמנטים כגון אלומות חיטה וגביעים עם אשכולות ענבים, המייצגים את לחם הקודש.
כאשר תושלם כנסיית הסגרדה פמיליה, היא מתוכננת להיות הכנסייה הגבוהה בעולם בזכות הצריח של ישו ולנשל מהתואר את המינסטר של אולם.
במודל הכנסייה יש שלוש חזיתות: חזית הפסיון (החזית המערבית), חזית המולד (החזית המזרחית), וחזית התהילה (החזית הדרומית) שעדיין לא הושלמה.
חזית המולד נבנתה לפני שהופסקה העבודה בשנת 1935 ונושאת את השפעתו הישירה ביותר של גאודי.
בחזית הפסיון מוצגים ייסוריו של ישו ובמרכזה דמותו של ישו על הצלב.
היצירות השנויות במחלקות האלו הן עבודתו של ג'וזף מריה סוביראך.
חזית ההתפארות מתוכננת להיות החזית הגדולה והמונומנטלית בין השלוש והיא תייצג את עלייתו של האדם לאלוהים.
החזית תכלול גם סצנות שונות כגון גן עדן וגיהנום ותציג את האלמנטים של שבעת החטאים ושל שבע המידות הטובות.
חזית המולד נבנתה בין השנים 1894 ו-1930 והייתה לחזית הראשונה שהושלמה.
מכיוון שהחזית מוקדשת ללידת ישו, משולבים בה מוצגים של אלמנטים מחיי האדם.
הפסלים בנויים בסגנון נטורליסטי אופייני של גאודי, כשהפסלים מסודרים ומעוטרים בסצנות מן הטבע.
לדוגמה, שלוש האכסדרות מופרדות על ידי שני עמודים גדולים, כשבסיס של כל אחד מהם נמצא צב, כשאחד מייצג את היבשה, והשני את המים (צב ים).
שני הצבים מוגדרים ומקורקעים מתחת לאבן והם סמל של קרקוע וחוסר שינוי.
בניגוד לסמליותם של הצבים, בשני הצדדים של החזית נמצאים פסלים של זיקיות והן מסמלות את השינוי.
החזית פונה לכיוון השמש העולה מצפון-מזרח, דבר המסמל את לידתו של ישו.
החזית מחולקת לשלושה עמודים, וכל אחד מהם מייצג כוח תאולוגי (תקווה, אמונה וצדקה).
עץ החיים נמצא מעל הדלת של ישו באכסדרת הצדקה.
בחזית יש ארבעה מגדלים, שכל אחד מהם מייצג קדוש (מתי, ברנבס הקדוש, יהודה איש קריות ושמעון הקנאי).
במקור, גאודי רצה שהחזית תהיה מקושטת במגוון רחב של צבעים, ושכל הדמויות והפסלים יהיו מקושטים וצבועים.
בדרך זו, דמויותיהם של בני האדם היו דומות הרבה יותר לדמויות של הצמחים ובעלי החיים.
גאודי בחר בחזית זו לגלם את המבנה והקישוט של הכנסייה כולה.
הוא היה מודע בהחלט לכך שלא יוכל לסיים את בניית הכנסייה בעודו בחיים ורצה לשמש דוגמה אמנותית לאדריכלים אחרים שילכו בעקבותיו.
גאודי רצה שחזית זו תהיה הראשונה שתתחיל להיבנות ושתהיה הנגישה ביותר לציבור.
הוא האמין שאם יתחיל בבניית חזית הפסיון הקשה והחשופה שנראית כאילו עשויה מעצמות, אנשים לא יאהבו ואף יירתעו ממראה הכנסייה.
בניגוד לחזית המולד המקושטת, חזית הפסיון צנועה, חדה וחלקה, עם אבן חשופה בשפע, ומגולפת בקווים ישרים.
החזית המוקדשת לפסיון של ישו והייסורים שעבר לפני ובעת צליבתו, מתארת את חטאיו של האדם.
בניית החזית החלה בשנת 1954 והיא מבוססת על תרשימים ותוכניות שהשאיר גאודי לאדריכלים ולפסלים שיבואו אחריו.
המגדלים של החזית הושלמו בשנת 1976 וב-1987 צוות של פסלים בראשות ג'וזף מריה סוביראך החלו לפסל את הפרטים השונים והקטנים של החזית.
הפסלים רצו לתת לחזית מראה נוקשה וזוויתי שיעורר אפקט דרמטי.
גאודי בנה את החזית במטרה לעורר פחד בצופה בה.
גאודי רצה "לשבור" את הקשתות ו"לחתוך" את העמודים, ולהשתמש באפקטים של אור וצל (הניגוד בין הצללים הזוויתיים הכהים והאור הנוקשה) כדי להראות את החומרה והברוטליות של הקרבתו של ישו.
החזית פונה לכיוון בו שוקעת השמש, דבר המסמל את מותו של ישו, ונתמכת על ידי שישה עמודים גדולים ונוטים, שתוכננו להידמות לגזעי עץ הסקויה.
בשלב העליון ביותר של החזית ישנו גמלון פירמידלי המורכב מ-18 עמודים בצורת עצמות, ומגיע לשיאו בצלב גדול עם כתר קוצים.
כל אחד מארבעת הצריחים של החזית מוקדשים לאחד משליחיו של ישו (יעקב בן זבדי, תומאס, פיליפוס וברתולומיאוס) וכמו בחזית הלידה, בחזית הפסיון ישנן שלוש אכסדרות שונות, וכל אחת מהן מייצגת את המעלות התאולוגיות, אם כי באור שונה בהרבה.
הפסלים שנמצאים בחזית מחולקים לשלושה שלבים המתארים את הפסיון של ישו, כאשר סיפור מותו של ישו מתואר מהחלק התחתון בצד שמאל ומתפתל בצורת האות S, האות הראשונה בשמו של האמן (סוביראך).
השלב הנמוך ביותר מתאר רגעים חשובים מיומו האחרון של ישו לפני הצליבה כגון הסעודה האחרונה, נשיקתו של יהודה איש קריות, אקה הומו ומשפט הסנהדרין של ישו.
השלב האמצעי מתאר את האירועים של ישו בוויה דולורוזה וגבעת הגולגולתא בה נצלב, וכוללים את שלוש המריות, ורוניקה הקדושה, לונגינוס הקדוש ואשליית פניו החלולות של ישו.
השלב השלישי מתאר את מותו, קבורתו ותחייתו של ישו.
פסל מברונזה הניצב על מעין גשר המקדש בין המגדלים של סנט תומאס וסנט ברתולומיאו מייצג את עלייתו של ישו.
החזית הגדולה והמפוארת מכל החזיתות תהיה חזית התהילה, שהחלה להיבנות בשנת 2002. החזית תהיה החזית הראשית של הכנסייה ותאפשר גישה ישירה לאולם המרכזי.
החזית המוקדשת לתהילתו השמימית של ישו מייצגת את הדרך אל האלוהים: מוות, פסק דין והתפארות, והגיהנום נותר לאלו שחורגים מרצונו של האל.
גאודי, שהיה מודע לכך שלא יחיה מספיק זמן כדי לראות את החזית מושלמת, יצר סקיצה כללית של האופן בה הוא רוצה שתיראה החזית.
החזית מיועדת למקדש, כמו קתדרלות וחזיתות רבות לאורך ההיסטוריה, ולא רק שתושלם על ידי אדריכלים אחרים, אלא תשלב גם סגנונות אדריכליים ואמנותיים אחרים.
כדי להגיע לאכסדרת התהילה, יהיה גרם מדרגות גדול שייצור מעבר תת-קרקעי שיקושט בשדים ובאלילים.
באכסדרה יהיו שבעה עמודים שיוקדשו למתנות רוחניות.
בבסיס העמודים יהיו ייצוגים של שבעת החטאים, ובראשם יהיו ייצוגים של שבע המידות הטובות.
תוכנית הכנסייה מעוצבת בצורת צלב לטיני עם חמישה מעברים.
גובה הקמרונות של האולם המרכזי מגיע ל-45 מטרים, בעוד באולמות הצדדיים גובהם מגיע רק ל-30 מטרים, והקמרון המרכזי מגיע לגובה 60 מטרים.
באפסיס ישנו קמרון היפרבולואיד שמתנשא מעל כל הקמרונות לגובה 75 מטרים.
גאודי תכנן שהמבקר שניצב בפתח הכנסייה יוכל לראות את קמרונות אולם התווך, את המעבר ואת האפסיס.
קיימים פערים ברצפת האפסיס, המספקים תצוגה אל מרתף הכנסייה.
העמודים הם עיצובו הייחודי של גאודי, וצורותיהם הן תוצאה של מפגש של צורות גאומטריות שונות.
הדוגמה הפשוטה ביותר היא עמוד שבסיסו מרובע אך ככל שהעמוד עולה הוא הופך למתומן, לצורה בעלת 16 צלעות ובסופו של דבר למעגל.
בעיקרון אף אחד ממשטחי הפנים אינם שטוחים, וכל אחד מהם מקושט היטב ובאופן עשיר.
המשטחים מורכבים בעיקר מצורות מופשטות עם עיקולים חלקים ונקודות משוננות.
גם הפרטים הקטנים כגון גדרות הברזל למרפסות וגרמי המדרגות מקושטים בפירוט.
בשנת 2010 הותקן עוגב בבית הכומר של הכנסייה.
כדי להתגבר על האתגרים האקוסטיים המיוחדים שמציבה הארכיטקטורה של הכנסייה, יותקנו מספר עוגבים בחלקים נוספים של הכנסייה.
מכשירים אלו יופעלו בנפרד באמצעות קונסולה פרטית, ויופעלו גם ביחד באמצעות קונסולה ניידת, וייצרו עוגב אחד של כ-8,000 צינורות כאשר יושלמו.
המגדלים שבחזית הלידה מוכתרים בצורות גאומטריות בסגנון הקוביזם, והסגנון המורכב מזכיר כעת את סגנון הארט נובו, אך סגנונו הייחודי של גאודי שאב בעיקר מהטבע, ולא מאמנים או אדריכלים אחרים, ומתנגד לסיווג.
מבנים היפרבולואידיים אחרים שימשו את גאודי לעיצובים מאוחרים יותר של הסגרדה פמיליה, ועם זאת יש כמה מקומות בחזית המולד שאינם משתמשים בעיצוב של משטח ישרים.
חלק מהקישורים כוללים את מילות התפילה.
המגדלים מעוטרים במילים כגון "הושענא" או "סנקטוס", הדלתות הגדולות של חזית הפסיון מקושטות במילים מן התנ"ך בשפות שונות, כולל בקטלאנית, וחזית התהילה תהיה מעוטרת במילים מנוסח השליחים.
שלוש הכניסות מסמלות את שלוש המעלות: אמונה, תקווה ואהבה, וכל אחת מהן מוקדשת לחלק חשוב בחייו של ישו.
חזית המולד מוקדשת ללידתו של ישו, ובה יש גם ברוש המסמל את עץ החיים, חזית התהילה מוקדשת לתהילתו של ישו, וחזית הפסיון סמלית לסבלו של ישו.
בסך הכול, הסגרדה פמיליה מוקדשת בעיקר לקורות חייו של ישו, כאשר בצידה הצפון מזרחית ניתן לראות את הכיתוב "ישו מנצרת מלך היהודים" (INRI).
יש חילוקי דעות בנוגע לעיצוב של הסגרדה פמיליה.
בעוד הטיים מגזין כינו את הבניין חושני, רוחני, שובב ומלא חיים, ג'ורג' אורוול קרא לבניין אחד המבנים המכוערים בעולם, וג'יימס מיצ'נר אמר שהבניין הוא אחד הבניינים המוזרים והרציניים בעולם.
הצורה המובהקת של הבניין הפכה לאחד הסמלים של ברצלונה ו-2.5 מיליון תיירים מבקרים את המבנה מדי שנה.
הסגרדה פמיליה, יחד עם עוד אתרים ומבנים של גאודי הפזורים ברחבי ברצלונה, נחשבת לאתר מורשת עולמית, כעדות לתרומה היצירתית של גאודי לפיתוח הטכנולוגיה של הבנייה, לייצוג של המודרניזם הקטלאני ולטכניקות שהיו רלוונטיות להתפתחות של הבנייה המודרנית במאה ה-20.
מבקרים יכולים לבקר באולם, בקריפטה, במוזיאון, בחנות ובמגדלים של חזית המולד וחזית הפסיון.
בעוד מבקרים יכולים להיכנס לצריחי הכנסייה ללא תשלום, הגישה היחידה אליהם היא באמצעות מעלית.
נכון לאוגוסט 2010, אפשר להיכנס לכנסייה מהר יותר באמצעות קוד כניסה שניתן לקנות או באמצעות כספומט או באינטרנט.
לנכים יש כניסה ללא תשלום לנכה ולמלווה אחד.
אך לא ניתן לעלות למגדלים.
בניית הכנסייה אינה נתמכת על ידי הממשלה או על ידי מקורות רשמיים של הכנסייה.
כסף מכרטיסים שנרכשו על ידי תיירים משמש כיום למימון העבודה והבנייה.
נכון לשנת 2009 תקציב הבנייה היה 18 מיליון אירו לשנה, סיום הפרויקט צפוי להסתיים בשנת 2026, לציון 100 שנה למותו של אנטוניו גאודי.
העלות הכוללת של הפרויקט מוערכת ב-374 מיליון אירו.
סגרפיטו (באיטלקית: Sgraffito, הגייה מדויקת: זְגְרָפִיטוֹ) היא טכניקה של ציור על גבי קירות.
הפירוש המילולי של המילה הוא "מגורד בעומק".
בבסיסו של הסגרפיטו עומד ציפוי הקיר בשתי שכבות או יותר של טיח.
הקיר מטויח בשכבות בצבעים שונים.
בטרם התייבשות הטיח, מתבצע הציור על ידי גירוד או חריצת הטיח, המביאים לחשיפתן מחדש של השכבות העמוקות יותר, שלהן צבע שונה.
עיצובי הסגרפיטו הראשונים בוצעו בשחור-לבן.
הקיר היה מטויח בטיח מעורב בפיח (ומכאן התקבל הגוון השחור), ומעל הטיח סויד הקיר בסיד רגיל (לבן).
הציור בוצע על ידי חריטה בחרט.
הראשונים שיישמו טכניקה זו היו בנאים ולאו דווקא ציירים, והדגמים אותם ציירו היו קישוטים גרפיים פשוטים ואף חיקויי ציפוי אבן, בתים כאלו ניתן למצוא גם ביוון ובמיוחד באי כיוס בים האגאי.
במאה ה-13 החלו להשתמש בטכניקה גם ליצירות אמנות.
הציורים הראשונים בטכניקה זו צוירו במנזרי הקתדרלה של מגדבורג.
בציורים אלה ניתן לראות גם שלב נוסף בהתפתחותה - צביעה נוספת במכחול מעל לתרשים החרוט.
במקרים רבים שימשו יצירות של אמנים מפורסמים כבסיס לציורי הקיר, אשר הועתקו בהגדלה מיצירות אלו.
שימוש נרחב בשיטה זו נעשה בתקופת הרנסאנס.
הריכוז הגדול ביותר נמצא בצ'כיה.
בישראל פעלו למעלה משלושים אמני ואמניות סגרפיטו.
ציור "העמלים" של מאיר שטיינגולד בחזית מפעל "עשת" בקיבוץ אילון, הוא ציור הסגרפיטו הראשון ששומר בישראל.
האמן דן לבני יצר בשנת 1970 את תבליט הסגרפיטו הגדול בארץ, בבניין בן חמש קומות בשדרות ח"ן מס' 24 בתל אביב.
סגר, או תורת הסגר (Occlusion), היא תורה ברפואת שיניים העוסקת במיקום השיניים בלסתות, עמידתן זו מול זו, תנועותיהן וסגירתן, במצבים נורמליים ופתולוגיים.
לאדם יש שתי מערכות שיניים - השיניים הנשירות, המונות 20 שיניים, והשיניים הקבועות, המונות 32 שיניים.
במערכת הקבועה, בכל רביע פה ישנן שלוש שיניים קדמיות (חותכות וניב) וחמש שיניים אחוריות (מלתעות וטוחנות).
תפקידי השיניים האחוריות הם שמירת הסגר התקין והלעיסה, בעוד שהשיניים הקדמיות אחראיות לחיתוך המזון, האסתטיקה והפונטיקה.
המשטחים הפנימיים של השיניים הקדמיות העליונות קובעים גם את ההדרכה הקדמית.
הטיית שיניים אלה מנחה את תנועת הלסת התחתונה קדימה, ואת גובה ההפרדה שנוצרת תוך כדי תנועה זו בשיניים האחוריות.
Over Bite - מידת החפיפה בין חותכת עליונה ותחתונה במישור האנכי במצב של סגירה.
מידת החפיפה הנורמלית היא 2-4 מ"מ.
Over Jet - מידת החפיפה בין חותכת עליונה ותחתונה במישור ההוריזונטלי במצב של סגירה.
מידת החפיפה הנורמלית היא כ-3 מ"מ.
השיניים האחוריות לועסות וטוחנות את המזון.
המגעים ביניהן גדלים בזמן בליעה.
הן גם אחראיות לשמירה על גובה תקין של הסגר והפה.
לשיניים בתוך כל קשת שיניים יש הטיה טבעית.
הטיה זו נקבעת על ידי הקשת ע"ש ספי - קשת קעורה הנוצרת על ידי קצות תלוליות השיניים האחוריות בלסת התחתונה, והקשת ע"ש וילסון - קשת הנוצרת על ידי חיבור תלוליות של שיניים מקבילות בשני צדי הלסת.
ההטיה הטבעית מתאימה לשיניים הסמוכות, לשיניים בלסת הנגדית וכן למצב הכללי בפה.
בסגר אידיאלי, כל שן באה במגע עם שתי שיניים, וזאת פרט לחותכות התחתונות המרכזיות והטוחנות העליונות האחרונות.
כל שן תחתונה ממוקמת קרוב יותר למרכז הפה מאשר אחותה העליונה, ופנימית יותר ממנה.
כל שן תחתונה באה במגע עם אחותה העליונה ועם השן הקרובה יותר למרכז הפה (לדוגמה, שן תחתונה מס' 4 תיגע בשיניים 4 ו-3 עליונות).
סדאקה-רעות (صداقة - رعوت בערבית, תעתיק מדויק: צדאקה-רעות) היא תנועת נוער המקדמת שותפות נוער ערבי-יהודי.
התנועה הוקמה בשנת 1983 על ידי פעילים חברתיים יהודים וערבים.
התנועה נוסדה ב-1983 על ידי סטודנטים יהודים ופלסטינים.
ב-1987 נרשמה התנועה כעמותה בשם "סדאקה-רעות".
ב-1989 הוקמה הקומונה היהודית-ערבית הראשונה במסגרת התנועה.
תחילה פעלה התנועה בעיקר באזור המרכז והשרון, בהמשך גם בחיפה, וב-2001 התמקמו משרדי העמותה ביפו.
לימים, התרחבה התנועה לרחבי הארץ: יפו, נתניה, כפר קאסם, קלנסווה, ואדי עארה, מכללת בית ברל, מכללת אחווה, תל אביב ועוד.
במהלך שנות הפעילות של התנועה נטלו חלק בפעילויותיה אלפי בני נוער.
התנועה נודעה כארגון חינוכי המתמקד בחינוך דו-לאומי, במאבק בגזענות ובחינוך לאקטיביזם חברתי-פוליטי.
התנועה היא אחד הארגונים הדו-לאומיים היחידים בישראל לבני נוער.
מטרת התנועה היא לפעול לקידום חברה שוויונית, דו-לאומית ורב-תרבותית, שמבוססת על צדק חברתי וסולידריות הדדית.
היא פועלת כנגד הניכור בין החברה היהודית והערבית באמצעות קידום מודל של שותפות.
בנוסף התנועה מארגנת קורסים מקצועיים להכשרת מנחי קבוצות דו-לאומיות.
כן מופעל פרויקט פעילות דו-לאומי בשיתוף ארגוני חברה אזרחית נוספים במסגרת קהילות מוחלשות.
פעילויות התנועה נועדו לחנך את הפעילים הצעירים למעורבות פוליטית וחברתית, כך שיפעלו למען חזון של חברה משותפת המבוססת על שוויון, סולידריות וצדק, תוך אתגור של הנרטיבים והשיח הקיימים בחברה לגבי הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
התנועה פועלת נגד אפליה ולמען שוויון אזרחי בישראל.
סֶגְרֵגַצְיָה גאוגרפית היא הפרדה גאוגרפית בין אוכלוסיות או סוגי שטח.
הסגרגציה הגאוגרפית מתבטאת בחלוקה מרחבית לפי שימושי קרקע ופעילויות שונים או לפי קהילות ופרטים מובחנים.
הגדרת הסגרגציה הגאוגרפית מקבלת משמעויות שונות בהתייחס לדיסציפלינה בה נעשה בה שימוש.
בהקשר לתיאוריות לתכנון ערים, ההגדרה נוטה לעבר הבחנה בין שימושי קרקע במרחב (כגון מגורים, מסחר, תעסוקה, תחבורה), בעוד שבמרחב הסוציולוגי ההגדרה מתייחסת להפרדה מרחבית בין קהילות מובחנות.
למעשה, ההגדרה הסוציולוגית מרחיבה את הגדרת ההפרדה הפיזית-מרחבית, לתכונות נוספות המלמדות על משמעויות חברתיות, דוגמת הבדלי מעמדות, פערים סוציו-אקונומיים ושונות תרבותית.
סגרגציה גאוגרפית בהיבטי תכנון ערים הופיעה כבר בתקופת הרנסאנס בערי איטליה ומתקיימת, בשינויים מסוימים עד ימינו אנו.
משלהי המאה ה-16, התחילה מגמה של הפרדת המגורים מהמרכז המסחרי בפנים העיר, כאשר משפחות ממעמד גבוה בפירנצה וונציה נדדו לפרברים.
מהמאה ה-17, עם התהוות התעשייה, הועבר חלק מתהליך הייצור למרכזי הערים ונוצרו אזורים המאופיינים בפעילות תעשייתית, במקביל, לאור השגשוג הכלכלי התעוררה דרישה למרכזי תרבות ופנאי במרכזי הערים.
כך, הערים סיגלו פעילויות כלכליות מגוונות הכוללות מסחר, תרבות ופנאי במרכז העיר, בעוד המגורים נותרו בשוליה.
בראשית המאה ה-18, עם גידול מסיבי באוכלוסייה והפיכת העיר למוקד מסחרי-כלכלי, החל תהליך מעבר למרכזי התעסוקה בפנים העיר.
תהליך הפרדת השימושים התגבר בעידן התעשייתי, התעשייה הגדלה דרשה פיתוח מבנים ייעודיים בשטחים נרחבים, כך שפותחה מערכת תחבורה תומכת לשינוע העובדים והצרכנים על בסיס יומיומי מאזור המגורים בשולי העיר לאזורי המסחר והתעסוקה במרכזה.
לאור תהליכים אלו, התפתחה תיאוריה בתכנון ערים המתבססת על אִיזוּר, כאשר גישה זו דוגלת בהקצאת שטחים לפי סוג השימושים בקרקע.
בעקבות אמנת אתונה משנת 1933, ארצות רבות אימצו את פרדיגמת הפרדת השימושים במרחב העירוני, במקביל לפיתוח מערכות תחבורה מהירות.
באירופה אומץ מודל עיר הגנים של אבנעזר הווארד, המתבסס על הפרדת שימושים לצמצום קונפליקטים בין שימושים סותרים.
וכן בארצות הברית, עם הקמת גורדי השחקים, נקבעו רגולציות המחזקות את הפרדת השימושים.
הרגולציה קבעה הפרדה בין שטחי מגורים לשטחי תעשייה ומסחר, ובכך ייסדה את מודל הפרברים.