tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הספר תורגם לעברית והופיע בהוצאת עם עובד בשנת 1944 בשם "ספר עדות".
הספר בן 363 עמודים עורר הד רב ביישוב.
פרסומו בשנת 1944 היה לאחר שכבר הצטברו ראיות נוספות ומוצקות על דבר ההשמדה, והוא התקבל כעדות אמינה.
הספר ככל הידוע הוא הספר הראשון שהופיע בעברית אודות ההשמדה ההמונית של יהודים בשואה.
ביום הזיכרון לשואה ולגבורה תשס"ה שודרה בערוץ השני התוכנית "ילדי התפוזים והשמש", בהנחיית מני פאר: סיפורם של ילדי הארץ שנסעו עם הוריהם לפולין ערב פרוץ המלחמה ולא היו יכולים לחזור לארץ כשזו פרצה ופולין נכבשה על ידי הנאצים.
שם התוכנית מצביע על הניגוד שבין הווי חייהם החופשי והמשוחרר של אותם צברים, ביישוב העברי של ארץ ישראל, ימי תפוזים ושמש, לבין מציאות חייהם הקודרת והמייאשת בגטאות פולין.
בתוכנית נערכו ראיונות עם ילדים שחזרו לארץ במסגרת החילופים עם הטמפלרים, כשהמרואיינים נמצאים כבר בעשור השמיני לחייהם.
אחת העדות סיפרה כי עמדה עם אמה על רציף תחנת הרכבת באחת העיירות, בעת שיהודי העיר רוכזו עליו לשם הובלתם ברכבת להשמדה.
האם, מבלי לדעת על הסדר החילופים בין הבריטים לגרמנים של טמפלרים כנגד יהודים מארץ ישראל שנשאו דרכון בריטי, רצה מתוך אינסטינקט אל עבר אחד מאנשי האס אס כשהיא מנופפת בדרכונה הארץ-ישראלי עליו התנוססה הכתובת באנגלית " British Passport".
איש האס האס עט על הדרכון כמוצא שלל רב ובודד את האם והבת אל מחוץ לקהל היהודים הצפוף.
תוך כדי כך החל ההמון לנוע לעבר הרכבת והאם ובתה נסחפו ונשאבו שוב אל תוך קהל היהודים.
כשהבחין איש האס אס בכך הוא חש והרחיקן מקהל היהודים.
בסופו של דבר חזרו האם והבת לארץ ישראל במסגרת החילופים.
האישה סיימה את סיפורה בספרה על כך שלימים רכש אחד מבניה בית בבית לחם הגלילית שהיא מושבת טמפלרים לשעבר.
"ההחלפה" סרט תיעודי המביא סיפורים אישיים של אזרחים ארצישראלים שנתקעו תחת הכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה והוחלפו תוך כדי המלחמה, בתמורה לשחרור אזרחים טמפלרים על ידי השלטונות הבריטיים בארץ ישראל.
אנשי החוק היא סדרת טלוויזיה משטרתית תיעודית ישראלית המציגה אירועים שונים בעבודת משטרת ישראל.
העונה הראשונה שודרה באביב וקיץ 2010 בערוץ yes stars Action.
בעקבות ההצלחה, חודשה התוכנית לעונה שנייה שעלתה ב-15 במאי 2011 שכוללת 20 פרקים.
בכל פרק בסדרה מוצג מעשה פשע אחד או יותר, כשצוות הצילום מתלווה אל שוטר ומתעד את הטיפול שלו ושל צוותו באירוע.
התיעוד כולל, בדרך כלל, תדריך רקע קצר של השוטר, את פעולתו והסברים נוספים.
התוכנית מופקת בשיתוף דוברות משטרת ישראל ושואבת השראה מהסדרה האמריקנית COPS.
בפרקיה השונים של הסדרה טופלו אירועים כמו שוד בתחנת דלק, עסקאות סמים, גנבת רכב, זיוף רכב, אלימות על רקע מיני, קטטות, ועוד.
אנשי הקש הוא רומן פשע משנת 2002 מאת הסופר הבריטי מייקל מרשל, שיצא בהוצאת HarperCollins.
ג'ון זאנדט, בלש לשעבר במחלק הרצח של משטרת לוס אנג'לס, נקלע לחקירת שלושה מקרים, שלכאורה אינם קשורים זה לזה, אך חקירותיו יובילו אותו לעימות מול ארגון מסתורי וצמא דם שחבריו הם "אנשי הקש".
זהו הספר הראשון בסדרת "עולם אנשי הקש", כשהספרים הבאים בסדרה הם האדם הזקוף ודם מלאכים, כולם תורגמו לעברית בהוצאת ינשוף בתרגומן של נטע ידיד ואינגה מיכאלי.
מרשל פרסם בעבר כמה כותרים מדע בדיוניים בשם מייקל מרשל סמית', אך בעקבות אין בנקס ובריאן אלדיס, החליט מרשל להחליף לשם בדוי כדי לציין את המעבר בז'אנר.
אנשי הקש הוא ספר על רוצחים סדרתיים.
הוא נפתח בסצנה המתרחשת בעיירה פמרסטון בפנסילבניה, עיירה אמריקאית קטנה, שם צמד חמושים פותחים באש בסניף של זכיינית המזון המהיר מקדונלד'ס.
המשך הספר קופץ בין שני סיפורי עלילה.
הראשון הוא קטע נרטיבי מגוף ראשון המספר לנו על ורד הופקינס, צעיר שהולך הביתה כדי לקבור את הוריו לאחר שעברו תאונת דרכים.
הוא נתקל בקלטת וידאו בבית המשפחה המרמזת שאולי הם עדיין בחיים.
חקירות מתבצעות כשהאירועים סביב מתרחשים במהירות.
חבר שבמקרה הוא סוכן CIA מתגייס לספק מישהו לפצח את התעלומה.
חוט העלילה השני מסופר בגוף שלישי ונוגע לג'ון זאנדט, בלש מחלק הרצח לשעבר שמשתכנע לחזור מפנסיה מוקדמת מכיוון שנראה כי הפסיכופת שחטף את בתו פעם מצא קורבן אחר.
אנשי הלורד צ'מברלין הייתה להקת התיאטרון שוויליאם שייקספיר שימש בה כשחקן, כמחזאי וכמנהל עסקי.
הקבוצה נוסדה ב-1594 ופעלה בעת שלטון אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה בחסותו של הנרי קארי, הברון הראשון מהאדסון (Henry Carey, first Baron Hunsdon), ששימש כלורד צ'מברלין (תפקיד בכיר בחצר המלוכה, ששימש בין היתר גם כצנזור המלכותי) ובנו ג'ורג' (George Carey, the second Baron Hunsdon).
לאחר עלייתו לשלטון של המלך ג'יימס הראשון, נטל הוא אישית חסות על הלהקה שנקראה משנת 1603 אנשי המלך.
מנהל הלהקה היה השחקן ריצ'רד ברבייג' שגילם כשחקן ראשי את דמויותיהם של המלט, מקבת', המלך ליר, אותלו ועוד.
הבעלות על הלהקה התחלקה בין ברבייג' לשחקן ויליאם קמפ, שגילם תפקידי ליצן (הוא עזב את הלהקה ב-1599 והוחלף ברוברט ארמין הגמד).
שייקספיר עצמו שיחק בתפקידים קטנים בלבד, למשל רוח הרפאים ב"המלט", אך נכנס כשותף בבעלות על הלהקה ב-1595.
הלהקה הופיעה מאז הווסדה בתיאטרון שורדיץ', על סמך חוזה של משפחת ברבייג' משנת 1576. ב-1598, כאשר עמד תוקף החוזה שחתם ברבייג' עם בעל הקרקע לפוג נאלצה הלהקה להופיע בתיאטרון קרטיין הקטן הסמוך ונקלעה עקב כך לקשיים כספיים.
עקב כך נאלצה הלהקה למכור את הזכויות על ארבעה ממחזותיה, פעולה שלהקות תיאטרון לא עשו בדרך כלל.
המחזות ריצ'רד השלישי, ריצ'רד השני, הנרי הרביעי, חלק ראשון ועמל אהבה לשווא נמכרו למוציא לאור שפרסם אותם במהדורת קוורטו כספרונים.
החל מדצמבר 1598 החזיקה הלהקה בבעלותה את תיאטרון הגלוב בדרום לונדון, עד שזה עלה באש ב-1613, אז עברה להציג בתיאטרון בלקפריירס, סמוך לחומת הסיטי של לונדון.
שמו של תיאטרון "גלוב" לאמור גלובוס-העולם נבע מהמוטו של הלהקה Totus mundus agit histrionem (לטינית: כל העולם במה).
בשנים 1599–1600 החלה הלהקה להתמודד עם תחרות בדמות תיאטרוני "הילדים של קתדרלת סנט פול" ו"ילדי הקפלה של בלקפריירס".
להקות תיאטרון שעל אף שהורכבו מנערים הציגו מחזות למבוגרים וזכו להצלחה.
שייקספיר מזכיר את התחרות העזה בתמונה מתוך המלט שנכתב אז.
להקת שחקנים מקצועית נודדת ומגיעה עד לטירתו של המלט באלסינור:
בשנות שלטונו שלג'יימס הראשון, שהיה חובב התיאטרון ופטרונו, הופיעה הלהקה גם בארמון המלוכה באופן קבוע.
עם זאת לא זנחה הלהקה את הקהל הלונדוני העממי שהיה בסיס צופים יציב ואת מסעות ההופעות הנודדים לערים כגון אוקספורד, לסטר, דובר ומרלבורו.
בשנים 1605–1611 הרוויחה הלהקה סכומי כסף גדולים, מעל ל-100 לירות שטרלינג בעונת החגים לבדה בכל שנה מהופעות בחצר המלך.
מצד שני, המחזות שכתב שייקספיר במהלך תקופת שיא זו, הצריכו צוות שחקנים גדול מאוד באופן יחסי לתקופה והפקות מורכבות.
המעבר לתיאטרון בלקפריירס, שלמרות ששכן סמוך לחומות הסיטי ניצב על "קרקע עצמאית", כלומר לא כפוף לגחמותיה של מועצת העיר, אפשר צמיחה נוספת.
מבנה התיאטרון היה אולם סגור, לא עוד החלל הפתוח של ה"גלוב", החשוף לפגעי מזג האוויר וקטטות שיכורים מזדמנות.
כך יכלו להגיע לצפות בהצגות מבקרים אריסטוקרטים שישבו במקומות מסומנים ושילמו 2 שילינג לכרטיס לעומת התשלום של כמה פני בודדים ב"גלוב".
המעבר לבלקפריירס היה הדרגתי החל מ-1608 ובאופן מלא לאחר שריפת ה"גלוב" ב-1613.
הלהקה פעלה עד לסגירת כל התיאטרונים בממלכה בשנת 1642.
אנשי המחר היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוג אקשן, מדע בדיוני ופשע.
במאי הסדרה הוא גרג ברלנטי.
הסדרה מבית החברה The CW.
הסדרה עלתה להקרנות בארצות הברית ב-9 באוקטובר 2013 ונמשכה עד תאריך 8 במאי 2014 בשל ביטול הסדרה לאחר עונה אחת.
סטיבן גיימסון (רובי אמל) גילה שהוא ירש מאמו ומאביו שנעלם את כוחותיו ויכולותיו השונות כמו טלקניזיס, קריאת מחשבות, השתגרות, עצירת זמן.
סטיבן מצטרף לקבוצה שנקראת אנשי המחר, אנשים מהגזע שלו עם יכולות כמו שלו.
סטיבן הוא אחיין של ג'דקיה המנהל חברה בחסות ממשלתית הנקראת אולטרה שמטרתם למחוק את הגזע השונה מבני האדם.
סטיבן מתגייס לעבודה באולטרה על מנת לעבוד כסוכן כפול באולטרה ובאנשי המחר ובעצם פועל לטובת אנשי המחר ומגן על הגזע שלו ועל הגזע האנושי כולו.
העונה הראשונה עוסקת בתפיסה של מתפרצים חדשים שגלים את כוחותיהם ואולטרה מנסה להסיר מהם את
כוחותיהם או לגייס אותם לאולטרה, אנשי המחר לעומת זאת מנסים לעזור למתפרצים ולגייס אותם אליהם.
העלילה מתחילה להסתבך כאשר נודע לסטיבן שהסיבה שאביו נעלם היא בגלל ג'דקיה שהורה לג'ון חברו הטוב של סטיבן לחסל אותו.
רובי אמל (סטיבן גיימסון) - סטיבן הוא הדמות הראשונה שהעלילה עוקבת אחריה.
סטיבן הוא נער מתבגר שמגלה את הכוחות שירש מאבא שלו (רוג'ר) ולאחר זמן מה מסתבר שגם מאמא שלו.
סטיבן הצטרף לאולטרה על מנת להציל את אנשי המחר ואת כל הגזע שלו כולו.
אביו של סטיבן נעלם כאשר סטיבן היה ילד ולא ראה אותו מאז, ולכן לאורך כל הסדרה סטיבן מחפש אחר אביו וכל פעם מגלה רמזים ומתקדם יותר אל מציאת אביו.
סטיבן מוצג כמושך, אמיץ ופזיז.
פייטון ליסט (קארה קובורן) - קארה גדלה כילדה חירשת וכאשר נער אחד ניסה לאנוס אותה היא בטעות הרגה אותו בהגנה עצמית בשימוש בלתי ידוע בכוחות שלה בפעם הראשונה.
קארה היא אחת מאנשי המחר בעלת יכולות טלפתיה הטובות ביותר.
קארה מרגישה כאשר נער\נערה מתפרץ ומגלה את הכוחות שכבויים בו ומשתפת את ג'ון המנהיג ואת חברי הקבוצה על מנת לתפוס את המתפרץ ולהביא אותו אל המחבוא הסודי לפני שאולטרה יקדימו אותם.
קארה מוצגת כקשוחה, יפה, אמיצה וחכמה.
לוק מיטשל (ג'ון יאנג) - ג'ון הוא מנהיג את אנשי המחר והוא סוכן עבר של אולטרה.
ג'ון ילד מאומץ שגדל אצל אבא שלו המאמץ שהתעלל בו קשות, כשג'ון היה קטן ג'דקיה גילה את הכוחות של ג'ון והביא אותו לגדול כסוכן אולטרה מוצלח.
ג'ון הוכשר להיות סוכן מקצועי על ידי רוג'ר אביו של סטיבן ולאחר כמה שנים ג'דקיה הורה לג'ון להרוג את רוג'ר.
ג'ון מוצג כחזק, חכם ואכפתי.
אהרון יו (ראסל קוון) - ראסל גדל כילד לאבא קשה שהכריח אותו לנגן בפסנתר עד גיל מסוים.
כאשר ראסל גדל הוא השתמש בכוחותיו על מנת להרוויח כספים בהימורים אך נתפס וכאשר באו לביתו, ראסל התחבא ואבא שלו הגן עליו ובעצם הציל את חייו.
ראסל ברח מביתו מתוך בושה והצטרף לאנשי המחר כהצעה של ג'ון, ראסל מוצג כמצחיק, חזק, פעלולן, אמיץ ונקמן.
מארק פלגרינו (ג'דקיה פרייס) - ג'דקייה דודו של סטיבן גדל בלי כוחות וקינא באחיו רוג'ר על יכולותיו.
ג'דקייה אחראי לפיתוחה של אולטרה ואחראי על ההוראות בה.
ג'ד לקח תחת חסותו את ג'ון וגידל אותו.
לאחר כמה שנים ג'ד ערך ניסויים על ג'ון ונתן לג'ון את היכולת להרוג והורה לג'ון להרוג את רוג'ר אחיו.
מימין לשמאל: השחקנים רובי אמל, פייטון ליסט, לוק מיטשל, אהרון יו, מארק פלגרינו.
אנשי לטאה (מכונים גם לטאיים, בני לטאה, זוחלים, דרקוניים או רפטיליאנים.
באנגלית Reptilians) הם חייזרים דמויי זוחלים בדמות אנשים, להם תפקיד מרכזי בפנטזיה, מדע בדיוני, עב"מולוגיה ותאוריות קשר.
הרעיון של אנשי לטאה בכדור הארץ נעשה פופולרי על ידי דייוויד אייק, הוגה תאוריות קשר, שטען כי חייזרים זוחלים משני צורה שולטים בכדור הארץ על ידי התמרה לצורה אנושית, וצוברים כוח פוליטי כדי לתפעל את החברה שלנו.
אייק טען שרבים ממנהיגי העולם הם אנשי לטאה מוסווים, או שהם נשלטים בידי כאלה.
יש הסבורים כי הכינוי אנשי לטאה מתייחס למעשה ליהודים.
מיכאל בארקון, פרופסור למדעי המדינה באוניברסיטת סירקיוז, טוען כי הרעיון של תאוריית הקשר של אנשי הלטאה מקורו בסיפוריו של רוברט הווארד, אבי דמותו של קונאן הברברי.
ההופעה הראשונה של אנשי נחש בספרות הייתה בסיפור "ממלכת הצל" שפרסם הווארד במגזין סיפורים מוזרים באוגוסט 1929. אנשי הנחש של הווארד תוארו כאנשים בעלי ראש נחש, שחיים מתחת לאדמה ובעלי יכולות שליטה מוחית.
בשנת 1940 כתב מוריס דוראל, שהוא סופר לא בדיוני, את העלון "מסתרי גובי", חטפתי את החטופים, שהיו "בעלי גופי אנוש...
של נחש גדול" ויכולת לשנות צורה לצורת אדם מלאה.
יצורים אלו הופיעו גם בשירו של דוראל, "לוחות האזמרגד", בו הוא טען כי הלוחות נכתבו בידי "'תחות', המלך הכהן של אטלנטיס".
בארקון קובע כי מתברר שדוראל שאב את רעיונותיו מ"ממלכת הצל", ואלו השיר "לוחות האזמרגד" בתורו היווה את הבסיס לספרו של דייוויד אייק, "ילדי המטריקס".
חלק מסיפורי חטיפות החייזרים טענו על קיומם של יצורים זוחלים.
דו"ח משנת 1967 טען כי על סיפון עב"מ נראו יצורים דמויי אנוש עם מראה נחשי, וסמל של נחש מכונף בשמאל החזה שלהם.
דייוויד אייק הוא שדר ספורט ועיתונאי בריטי, שחיבר ספרים רבים בנושאים מגוונים.
בשנת 1994 יצא ספרו "מרד הרובוטים", שבו הוא טען לראשונה שהלטאיים שולטים בכדור הארץ, ומפעילים את האילומינטי, המבצעים שינויים גנטיים בבני האדם.
בין השאר התבסס על רעיונותיו של הסופר היהודי-סובייטי, זכריה סיטשין.
הספר זכה להצלחה מסחרית, ובעקבותיה הוציא אייק סדרת ספרים המרחיבה ומפתחת את התאוריה לפיה הלטאיים שולטים בכדור הארץ.
לדבריו של דייוויד אייק, גובהם של אנשי הלטאה הוא בין 1.6 ל-3.7 מ'.
הם ניזונים מדם ומוצאם במערכת הכוכבים אלפא דרקוניס, וכעת הם מסתתרים בבסיסים תת-קרקעיים ועומדים מאחורי מזימה עולמית כנגד האנושות.
לטענתו, רוב מנהיגי העולם קשורים לאנשי הלטאה, ובהם הנשיא ג'ורג' ווקר בוש והמלכה אליזבת השנייה.
תאוריית הקונספירציה על אנשי הלטאה היא אחת מעשר תאוריות הקשר הפופולריות ביותר, ועל פי סקר שנערך בארצות הברית, 4% מהמצביעים מאמינים בה.
הכינוי הפך לפופולרי בקנדה בשנת 2003, בבחירות לראשות מחוז אונטריו, כאשר אנשי האופוזיציה כינו את המועמד דלטון מקגינטי "איש לטאה מרושע אוכל חתלתולים מכוכב אחר".
לאחר שזכה בבחירות, לגלג מקגינטי בפומבי על הביטוי.
בשנת 2008, בבחירות לסנאט האמריקאי, היה מאבק צמוד בין הקומיקאי והפרשן אל פרנקן לסנאטור המכהן נורם קולמן.
באחד מפתקי ההצבעה נרשם "אנשי הלטאה".
בריאיון עם לוקאס דוונפורט, שטען שהוא כתב את הפתק, הוא אמר "לא יודע אם שמעת אי פעם על התאוריה הזו, אבל אני וחבר שלי לא אהבנו את המועמדים אז רצינו לרשום 'המהפכה'.
ואז חשבנו שאנשי לטאה יהיה מצחיק יותר."
בפברואר 2011 שאל הקומיקאי לואי סי.
בצחוק את שר ההגנה לשעבר דונלד רמספלד האם הוא ודיק צ'ייני היו אנשי לטאה שנהנו מטעמו של בשר אדם.
משועשע מסירובו של רמספלד לענות על השאלה, סי.
קיי החליט שרמספלד הודה באשמה.
הוא המשיך ואמר שייתכן שאנשי לטאה אינם יכולים לשקר לגבי היותם אנשי לטאה; הם חייבים להשיב בחיוב או להתעלם מן השאלה.
ב-4 במרץ 2013, סרטון המתעד מאבטח של נשיא ארצות הברית ברק אובמה שחזותו יוצאת דופן, הוביל לתגובה מבודחת מטעם המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית ולפיה "ניאלץ כנראה לקצץ או לבטל כל תוכנית ממשלתית לכאורה לשימוש ברובוטים או בחייזרים להגנתו של נשיא ארצות הברית."
אנשי פפואה הם ילידי גינאה החדשה ואיים שכנים הדוברים את השפה הפפואית.
לעיתים קרובות מבחינים בין אנשי פפואה לבין האוסטרונזיאנים (Austronesians) הדוברים שפה שהוכרה בגינאה החדשה לפני כ-3000 שנים.
במחקר משנת 2005 (ASPM gene variants) שנעשה על השפעתם של הומולוגים (גנים) על הפרעות באישיות ובהתנהגות כמו מיקרוצפליה (הפרעה בתפקוד המוח הגורמת לפיגור התפתחותי קוגניטיבי ומוטורי) נמצא שבקרב אנשי פפואה ישנו דירוג גבוה ביותר של כ-59.4% לגן מפותח וחדש מסוג D, שהוא גן בן 6000 שנה בקירוב.
בעוד שלא ידוע בדיוק איזה יתרון הגן הזה מספק, נראה שהוא עובר ברירה טבעית באוכלוסיות, שורד את האבולוציה ומעניק יתרון ממשי מעצם גידולו המהיר.
הטריטוריה של אינדונזיה (חלקו המערבי של האי גינאה החדשה)
הטריטוריה של פפואה גינאה החדשה
פרנס קאיסיאפו (Frans Kaisiepo) ראש הממשלה הרביעי של פפואה וגיבור לאומי של אינדונזיה.
פרדי נומברי (Freddy Numberi) פוליטיקאי וראש ממשלה אינדונזי.
היט'ר ווטסון (Heather Watson) שחקנית טניס.
מייקל סומר (Michael Somare) ראש הממשלה של פפואה גינאה החדשה.
טוביאנוס מנייאני (Oktovianus Maniani) שחקן כדורגל אינדונזי מקצועי.
פטר אוניל (Peter O'Neill) ראש הממשלה התשיעי של פפואה גינאה החדשה.
ניטיה קרישינדה מושרי (Nitya Krishinda Maheswari) שחקנית אינדונזית בענף ספורט המכונה "נוצית" וזוכת מדליית הזהב במשחקים באסיה בשנת 2014.
ראימה ליסה רומביוס (Raema Lisa Rumbewas) מתעמלת אינדונזית בענף הרמת משקולות, זוכת מדליית כסף באולימפיאדה בשנים 2000 ו-2004.
אבה בינה (Abba Bina) איש עסקים ידוע.
אנשי האזנדה משתייכים לקבוצה אתנית ממרכז אפריקה.
אנשיה חיים בעיקר בחלק הצפון מזרחי של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, בדרום-מרכז ודרום מערב סודאן הדרומית ובדרום-מזרח הרפובליקה המרכז-אפריקאית.
בתחילת המאה ה-19, שלטו אנשי הבאנדיה על אנשי הוונגרה, ושתי הקבוצות התאחדו לשבט האזנדה.
הם חיו בג'ונגלים, היכן שהיום נמצאת הרפובליקה המרכז-אפריקאית.
לאחר מות מלך, בניו של המלך היו נלחמים כדי לרשת את מקומו.
הבן המפסיד היה לעיתים קרובות מקים ממלכות במחוזות שכנים-מה שגרם לממלכת האזנדה להתפרש צפון מזרחה.
מאוחר יותר במאה ה-19, פשיטות סודאניות בלמו את ההתרחבות צפונה.
האזנדה נקטעה על ידי בלגיה, צרפת וסודאן בזמן שהייתה תחת שלטון בריטי-מצרי.
מקור השם אזנדה הוא "האנשים שבבעלותם אדמה רבה", ומתייחס להיסטורית אנשי האזנדה כלוחמים וכובשים.
השם "ניאם ניאם" היה נפוץ בקרב זרים לתיאור האזנדה במהלך המאה ה-18–19. שם זה ככל הנראה מקורו בדינקה, ופירושו "אכלנים גדולים" בשפה זו.
ייתכן כי תיאור זה מיוחס לקניבליזם בקרב האזנדה.
שם זה היה בשימוש גם בקרב שבטים אחרים בדרום סודאן ואומץ לאחר מכן על ידי מערביים.
היום השימוש בשם ניאם ניאם נעשה בהקשר של דעה קדומה.
אנשי האזנדה מדברים בשפת הזנדה, לה הם קוראים פה-זנדה (גם פה-דיו, זנדי, אזנדה, סנדה, קיזנדה ובזנדה).
כ-1.1 מיליון אנשים מדברים בשפה זו.
"שפת הזנדה" מתארת גם שפות נוספות לאזנדה עצמה, כגון: אדיו, ברמבו, אפמביה, גמה, קפטירי ונזקארא.
אוכלוסיית האזנדה מתפרשת על שלוש ארצות במרכז אפריקה: דרום סודאן, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו והרפובליקה המרכז-אפריקאית.
טריטוריית האזנדה מתמשכת משולי האגן העליון הדרום-מרכזי ודרום-מערבי של דרום סודאן, ליערות הגשם בקונגו ולתוך הרפובליקה המרכז אפריקאית.
על פי הערכת "SIL Ethnologue", עומד מספר דוברי האזנדה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו על 730,000 (נכון ל-2009), 62,000 ברפובליקה המרכז אפריקאית (לפי הערכה מ-1996) ו-350,000 בדרום סודאן (לפי הערכה מ-1982).
סך הכל אוכלוסייה בת מעט יותר ממיליון אנשים.
הבקתות שהאזנדה בנו בעבר היו עשויות מבוץ ודשא שנוספו למסגרות מעמודי עץ שנקשרו בדשא.
כל משק בית היה בנוי סביב כיכר מרכזית שהיוותה מרכז איסוף ושיח עבור התושבים.
בסמוך לכיכרות אלו היו גינות לגידולי מזון, בהן גודלו צמחים שלא דרשו עיבוד חקלאי בקנה מידה גדול, כגון אננס ומנגו.
האזנדה היו מאורגנים במבנה של ממלכות.
מעמד האצולה נקרא "אוונגרה" והיה מועבר בתורשה.
הצ'יפים בממלכות היו בעלי תפקידים שונים, כגון פיקוד על הצבא, ניהול הכלכלה והפוליטיקה.
כלל הגברים הלא נשואים בחברה שמשו כפועלים ולוחמים.
בתוך כל ממלכה השתייכות לשבט מסוים לא הייתה בעלת חשיבות.
לתושבים היו "קבוצות מקומיות" שהיו דומות לארגונים פוליטיים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הממשלה הבריטית ניסתה לעודד גידול כותנה בדרום סודאן תחת תוכנית שכונתה "תוכנית הזנדה".
התוכנית באופן כללי נכשלה, בשל בידוד האזנדה מנמלי מסחר.
בגלל בידוד זה, רבים מהאזנדה עברו לעיירות קרובות יותר לדרכים ראשיות.
האזנדה הם בעיקר חקלאים בקנה מידה קטן.
יבולם כולל תירס, אורז, בוטנים, שומשום, קסאווה ובטטות.
גידול פירות כולל מנגואים, תפוזים, בננות, אננסים וקנה סוכר.
בין 1998–2001, חקלאות הזנדה תפסה תאוצה לאחר שארגון ה"חזון העולמי הבינלאומי" החל לקנות תוצרת חקלאית.
מאז, האזנדה צדו וגידלו דוחן, דורה ותירס.
גידולים עיקריים לשם ייצוא כוללים קסאווה ובוטנים.
לאזור בו אנשי האזנדה חיים, שתי עונות.
במהלך העונה הגשומה הנשים והגברים עוזרים להשגת מזון מהנהר.
הנשים עוזרות עם הדיג בזרמים שמוצבים בהם סכרים ובבריכות רדודות, שם הן אוספות דגים, נחשים וסרטנים.
הגברים מכינים ומציבים מלכודות בנהר על מנת לעזור באיסוף המזון.
סוג נוסף של מזון שאנשי האזנדה אוספים ואוכלים הוא טרמיטים, שמהווים את מזונם המועדף.
רוב האזנדה תרגלו בעבר אמונות אפריקאיות מסורתיות, אך אלו נעלמו בחלקן על ידי הנצרות.
רוב האזנדה כיום משתייכים לכנסייה הקתולית.
עדי יהוה כותבים ספרות גם בשפת האזנדה.
אמונות מסורתית בקרב האזנדה כוללות קסמים וכישופים.
כוח הכישוף נחשב לחומר בעל חיים אוטונומיים שעובר בתורשה ונמצא בבטן.
בכוחו לבצע קסם "רע" על אוביו של המחזיק בו.
כיוון שהאזנדה מאמינים שיכולת הכישוף עוברת בתורשה, נתיחה שלאחר המוות בגופה של אדם שהואשם בכישוף, בכוחה להוכיח או להפריח יכולת כישוף של קרוב משפחה חי של הנפטר.
האמונה אומרת כי "מאנגו" – כוח הכישוף, מועבר מהורה לצאצא מאותו המין של ההורה- מאב לבן ומאם לבת.
לכן, אם הוכח שאדם מכשף, סימן שאחיו, אביו ובניו מכשפים גם כן.
לאזנדה לרוב אין עניין תאורטי בכישוף.
מה שחשוב הוא האם אדם מסוים מפעיל כישוף על אדם אחר בנקודת זמן מסוימת.
מכשפים יכולים שלא להיות מודעים ליכולות שלהם, ולכן עלולים להזיק לאנשים ללא כל כוונה רעה.
כיוון שהאמונה אומרת כי כישופים תמיד מתחוללים, ישנם טקסים שונים שמטרתם היא הגנה שוטפת מהם וביטולם.
כאשר מאורע יוצא דופן מתרחש, לרוב מאורע מצער למישהו, האזנדה מאשימים את המאורע בכישוף, בדיוק כמו שאנשים שאינם מהאזנדה תולים את האשמה ב"מזל רע".
אף על פי שכוח הכישוף מוכל בתוך גוף פיזי, הפעילות שלו היא מטאפיזית.
התפיסה המטאפיזית של ה"מאנגו", היא בסיס הכישוף.
לעיתים, הכישוף עוזב את הגוף הפיזי של המכשף במהלך הלילה, ומוכוון על ידו אל עבר הקורבן בזמן שהוא ישן.
בזמן שהכישוף זז, הוא זוהר באור בוהק שכל אדם יכול לראות במהלך הלילה.
מנגד, במהלך היום האור יכול להראות על ידי מומחים דתיים בלבד.
אורקל משמש כדרך לקביעת מקור הכישוף.
במשך זמן רב, הם שימשו כסמכות החוקית הראשית והגורם הקובע המרכזי באשר לצורה בה אדם צריך להתנהל מול איום כישוף.
האזנדה משתמשים בשלושה סוגים שונים של אורקלים.
האורקל החזק ביותר הוא אורקל הרעל " בנג' ", שנמצאת בשימוש של גברים בלבד.
החלטת האורקל מתקבלת תמיד ללא עוררין.
האורקל הפחות יוקרתי אך הזמן יותר הוא אורקל הטרמיטים.
נשים, גברים וילדים כולם רשאים להתייעץ עם אורקל זה.
האורקל הזול ביותר אך גם הכי פחות אמין הוא אורקל "לוח השפשוף".
אורקל זה מתואר בספר Culture Sketches בתור "חפץ שדומה ללוח סיאנס העשוי משתי חתיכות קטנות של עץ קומפקטיות שניתן לקחת אותן בקלות לייעוץ בכל מקום".
בקרב האזנדה התקיים בין השאר מבנה חברתי דומה לפדרסטיה ביוון העתיקה.
כפי שתיעד אדוארד אוונס-פריצ'רד תיעד בצפון קונגו, לוחמי זנדה זכרים בגילאים 20–30 לקחו לעיתים קרובות מאהבים צעירים בין הגילאים 12–20, שקיימו עימם יחסי מין חלקיים ומלאים.
מנהג זה נעלם ברובו באמצע המאה ה-19, לאחר שהאירופאים האימפריליסטים הקימו קולוניות בארצות אפריקה, אך עדיין שרד בקנה מידה מספק כדי להיות מועבר לאוונס על ידי זקני השבט עמם הוא דיבר.
אנשי הגות הייתה תוכנית טלוויזיה של רשת ה-BBC משנת 1978 שהגיש הפילוסוף בריאן מגי.
התוכנית מנתה 15 פרקים, בהם ראיין מגי פילוסופים עכשוויים בכירים.
הפרק הראשון נקרא "מבוא לפילוסופיה" והוצג בו דיון בין מגי לבין ישעיה ברלין.
בפרקים הבאים מגי דן בנושאים כמו מרקסיזם, אסכולת פרנקפורט ואקזיסטנציאליזם מודרני.
במהלך ריצת השידור, פורסמו גרסאות קצרות יותר לדיונים במגזין The Listener.
הדיאלוגים מהתוכנית עובדו והורחבו בספר באותו שם.
וכן תורגם לעברית בשם "אנשי הגות" בספריית אופקים-עם עובד.
תקליטורי DVD של הסדרה נמכרים למוסדות אקדמיים תחת הכותרת פילוסופיה עכשווית.
אך לא התוכנית הזו ולא תוכניתו המאוחרת של מגי "הפילוסופים הגדולים" זמינות לרכישה עבור הצרכן הבייתי (אם כי מרבית הפרקים זמינים בחינם באתר יוטיוב).
ישעיה ברלין על "מבוא לפילוסופיה"
צ'ארלס טיילור על "קרל מרקס"
הרברט מרקוזה על "אסכולת פרנקפורט"
ויליאם בארט על "מרטין היידגר"
אנתוני קווינטון על "לודוויג ויטגנשטיין"
אלפרד ג'ולס אייר על "פוזיטיביזם לוגי"
ברנארד ויליאמס על "פילוסופיה של הלשון היומיומית"
הייר על " פילוסופיה של המוסר"
וילארד ואן אורמאן קוויין על "קוויין"
ג'ון סרל על " פילוסופיה של השפה"
הילרי פטנאם על "פילוסופיה של המדע"
רונלד דבורקין על "פילוסופיה פוליטית"
אייריס מרדוק על "פילוסופיה וספרות"
ארנסט גלנר על "פילוסופיה: ההקשר החברתי"
בדיילי טלגרף ציינו כי התוכנית זכתה לרייטינג יציב של כמליון צופים לפרק, ושיבחו אותה על ההישג הכמעט בלתי אפשרי להציג עבור ההמונים סוגיות נסתרות בפילוסופיה מבלי להפחית מיושרה אינטלקטואלית ומבלי לאבד רייטינג."
אנשי הגלימה הם נביא האסלאם מוחמד; בתו, פאטמה; בן דודו וחתנו עלי; ושני נכדיו חסן וחוסיין.
בנוסף, הם נקראים בערבית אַל אל-עבא ובפרסית פַּנְג' תַן-י אאל-י עבּא (בפרסית: پنج تن آل عبا; תעתיק בלטינית: Panj-tan-e-Āl-e-Abā), או בפשטות, פַּנְג' תַן (בפרסית: پنج تن.
שני החדית'ים נחשבים בעיני המאמינים השיעים והסונים כאותנטיים, אולם סונים מפרשים את החדית'ים הספציפיים האלו (ובאופן כללי, את שאר החדית'ים), באופן שונה ומצומצם יותר מזה של השיעים, כאשר האחרונים כוללים בפרשנותם גם התייחסויות לאוסף דבריהם של שאר האימאמים הבאים בתור בסדר הירושה.
מושג זה (אנשי הגלימה), מהווה את אחד מהיסודות של הדוקטרינה השיעית בדבר רעיון האימאמיה, אשר מדגישה שהאל העניק לצאצאי פאטמה בת מוחמד ועלי בן אבי טאלב, האימאם השיעי הראשון, (כלומר, לבניהם שייוולדו אחריהם), סמכות הנהגה רוחנית ייחודית, על הקהילה המוסלמית.
אהל אל-כיסאא, ביחד עם צאצאיהם, כלומר האימאמים, יוצרים את המונח המוגדר על ידי השיעה, אהל אל-בית, או "אנשי הבית", או משפחתו של מוחמד.
שלושת הזרמים המרכזיים של האסלאם השיעי, חלוקים באשר לטבעם של אהל אל-כיסאא ושל האימאמים.
שני הזרמים הגדולים, התריסריים והאסמאעילים, מחשיבים אותם כעיצמה (عصمة), כלומר כבעלי היכולת לא לטעות לעולם: אמונה שמקורה בפסוק ההיטהרות, אשר לקוח מהקוראן.
בניגוד אליהם, הזיידים, הזרם השיעי השלישי בחשיבותו, רואים אותם כמנהיגים פוליטיים בלבד, שחובתם היחידה היא להוביל מרידות כנגד שליטים וממשלות מושחתים.
חדית' הגלימה (ערבית: حديث الكساء; תעתיק לעברית: חדית' אל-כיסאא), מתייחסת לחמשת אנשי הגלימה (ערבית: أَهْل ٱلْكِسَاء; תעתיק לעברית: אהל אל-כיסאא), כלומר הנביא מוחמד, בתו פאטמה בת מוחמד, בן דודו וחתנו עלי ושני נכדיו חסן וחוסיין.
לביטוי אנשי הגלימה ישנה התייחסות במספר חדית'ים, כולל במסגרת החיבור צחיח מוסלם (ערבית: صحيح مسلم), אשר בו מוזכר מוחמד מדבר גם על אנשי הבית (ערבית: أَهْلُ ٱلْبَيْتِ; תעתיק לעברית: אהְל אלבַּית), מושג אשר לקוח מחלקו השני של פסוק ההיטהרות (آية التطهير; תעתיק לעברית: איאת אל-תטהיר).
חדית' זה הוא מרכזי עבור האמונה השיעית.
עבור השיעים, חדית' זה מהווה את הבסיס לדוקטרינה האומרת שמנהיגם של המוסלמים צריך להיטהר (הקוראן, סורה 33, פסוק 33) ודרך אותו סדר צאצאים ישיר וספציפי, המתחיל ממוחמד ופאטמה, דרך עלי, מנהיג המוסלמים אכן נטהר.
חדית' זה משרת את רוב מאמיניה של הדוקטרינה השיעית, באומרם שסדר שושלתי זה של צאצאים, הוא חסר טעות, טהור וחסר חטא (ערבית: المعصوم; תעתיק לעברית: אל-מעצום).
השיעים מאמינים שהחדית' מצביע על כך שמוחמד, פאטמה, עלי, חסן וחוסיין, הם גם אנשי הבית והיחידים המוגדרים ככאלו.
באופן כללי, הסונים אף הם מקבלים על עצמם את חשיבותו הרוחנית של אירוע ההיטהרות כפי שהקוראן משבח וכפי שמפורט לפרטי פרטיו על ידי חדית' האמת (תעתיק לעברית: סאח'יח' חדית'), אך הם לא מסכימים עם השיעים בעניין הסמכות הפוליטית הנובעת מחדית' זה, כפי שהשיעים מסיקים במסגרת הדוקטרינה שלהם.
חדית' המיוחס לעאישה, אשתו השלישית והצעירה של מוחמד, מזכיר את אירוע ההיטהרות בכך:
הסונים נוטים לראות בחדית' זה כצחיח וכללו אותו בחיבור צחיח מוסלם.
סקירה כללית של טיעונים רלוונטיים
כמה מלומדים סונים טוענים שנשותיו של מוחמד נכללו בחלק השני של סורה 33, פסוק 33, מאחר שישנה התייחסות אליהן בתחילת הטקסט של פסוק זה.
הם דוחים את הרעיון שסופו של הפסוק מהווה ברכה העומדת בפני עצמה, שיועדה באופן בלעדי למוחמד, עלי, פאטמה, חסן וחוסיין, בהכירם את ההקשר הכולל של הפסוק המדובר ושל הפסוק הקודם לו.
זוהי גם הסיבה מדוע ששת הציוויים המחמירים הכלולים במסגרת הפסוקים האחרים ניתנים לנשותיו של מוחמד, מפני שהן לא מוגנות וחייבות לפעול בהתאם; "אנשי הבית", מן הצד השני, לא זקוקים לשום ציוויים כאלה.
השיעים אף מצביעים על כך שרטוריקת הדיבור של הטקסט הופכת לבעלת טון גברי, בקטע האחרון של הפסוק, בעוד שבחלקים הקודמים הטון היה נשי.
בנוסף לכך, טוענים השיעים שהחלק הראשון של פסוק ההיטהרות מתייחס לאדם או לקבוצה הנכללים במסגרת המגדר הנשי, בעוד שהחלק השני מתייחס לאדם או לקבוצה הנכללים במסגרת המגדר הגברי; כשהכוונה כאן היא שלפחות אדם אחד בקבוצה הוא זכר.
חוקר האסלאם וילפרד מאדלונג מאוניברסיטת אוקספורד העלה את הטענה הבאה בהקשר לפסוק ההיטהרות:
על פי לאורה וקיה ואליירי, במסגרת כתיבתה במהדורה השנייה של האנציקלופדיה של האסלאם:
לפי אוספי החדית' הסונים, מסופר שבמהלך השנה התשיעית עד העשירית לאחר ההג'רה, שליח נוצרי ערבי מהעיר נג'ראן (אשר שוכנת כיום בחלקה בצפונה של תימן ובחלקה בערב הסעודית), הגיע למוחמד כדי להתווכח אלו משתי הקבוצות הדתיות, שגו ביחס לאמונה בישו (קוראן, סורה 3, פסוק 61).
מוחמד הציע לקיים את המסורת הערבית הידועה בשמה מובאהלה, במסגרתה כל אנשי סיעה יריבה צריכים לסוכך את עצמם בגלימה וביחד לבקש בצורה כנה, להטיל קללות ולהרוס את אנשי הסיעה הנוהגים במרמה ומשפחותיהם.
כדי להוכיח להם שהוא אכן נביא, מוחמד, הביא את בתו פאטמה, את שני נכדיו, חסן וחוסיין וכמו כן, את עלי אבן אבי טאלב ושב לנוצרים כדי לומר שזוהי משפחתו (אהל, ערבית: أَهْل) וסוכך את עצמו ואת משפחתו בגלימה (כיסאא; ערבית: كِسَاء).
השיעים מאמינים שחדית' אותנטי זה, מוכיח למי מתייחס הקוראן כשהוא מאזכר את אנשי הבית כשהוא כולל באופן בלעדי את עלי, פאטמה וצאצאיהם.
באותו הזמן, המקורות הסונים מסכימים עם האמונה השיעית האומרת שרק אנשי הגלימה, מוחמד, בתו פאטמה ושני נכדיו, חסן וחוסיין וחתנו עלי אבן אבו טאלב, השתתפו באירוע - אף אחת מנשותיו האחרות של מוחמד, נכדיו או חתניו הנוספים, נבחרו להשתתף בו.
השיעים חוגגים אירוע זה במסגרת עיד אל-מובאהלה (ערבית: عِيْد ٱلْمُبَاهَلَة).
חדית' זה מספק את הרקע ל"פסוק ההיטהרות", הקרוי בערבית איאת א-תטהיר המצוי בקוראן בסורת אל-אחְזאב (ערבית: الأحزاب, סורת המחנות),בפסוק 33, בו אללה הצביע על אנשי הבית:
המסורת הנוגעת לחדית' זה מגיעה ממקורות שונים אל פאטמה, בתו של מוחמד.
הנרטיב שהיא מעבירה מספר שפעם אחת, כשביקר אביה בביתה, כשהוא סובל מחום גבוה ולא נמצא במיטבו, הוא ביקש ממנה שהיא תביא לו גלימה וכן שתכסה אותו מסביב באותה גלימה, שמקורה הוא מתימן.
מאוחר יותר, הצטרפו אליו והתכסו תחת אותה הגלימה, נכדיו של מוחמד, חסן וחוסיין, בניו של חתנו ובן דודו של הנביא, עלי בן אבי טאלב, כאשר אף הוא מצטרף ומתכסה תחת הגלימה.
בסופו של עניין, פאטמה ביקשה אף היא רשות להתכסות בגלימה.
כאשר כל החמישה מתכנסים תחת הגלימה, מוחמד הקריא את פסוק מס' 33 מתוך סורת המחנות (סורת אל-אחזאב, ערבית: الأحزاب), המצויה בקוראן, לאלו אשר תחת גלימתו, שכל החמישה הם הבחירים, תוך שהוא מצהיר בנוסף לכך, שהוא חפץ מאללה לשמור מאיתנו, אנשי הגלימה, את כל הטומאות, הרחק מהישג יד.
לאחר כל זאת, מוחמד התפלל לאללה שיכריז שכל החמישה הם אנשי הבית ולהרחיק מהם את כל הטומאות (نَجاسَت; תעתיק בעברית: נג'אסאת).
מיד אחרי תחינה זו, אללה שלח מיד את המלאך גבריאל כדי שיגלה למוחמד שכל החמישה שמתחת לגלימה הם היקרים והקרובים ביותר לאללה ושהם הטהורים שבטהורים (ערבית: طاهر; תעתיק בעברית: טאהיר), ללא שום עקבות של טומאה כלשהי.
היישום הפוליטי של השקפה זו
חדית' הגלימה ופסוק ההיטהרות שימשו בזמנים שונים את אנשי הבית כדי להביע ולחזק את אמונתם בזכות ההנהגה הרוחנית והפוליטית על הקהילה המוסלמית.
לדוגמה, במהלך כינוס הוועידה שנועדה לבחור את הח'ליף הבא לאחר מותו של עומר בן אל-ח'טאב, בשנת 644, עלי העלה את הטיעון הבא: כשהם השיבו בשלילה הוא המשיך: .
כמה מלומדים סונים מעירים ש"פסוק ההיטהרות" נגלה לחמישה אנשים: מוחמד, עלי, פאטמה, חסן וחוסיין.
אחרים מדגישים ש"פסוק ההיטהרות" לא יכול להתייחס ליכולתם של האימאמים לאלטעות, מפני שההקשר שבו הפסוק הנ"ל מופיע מתייחס לנשותיו של מוחמד ומחייב שיש להתייחס אף אליהן או שלכל הפחות לא ניתן להוציא אותן מהקטגוריה (כלומר יש להכליל אותן במסגרת אנשי הגלימה ואנשי הבית), אליה הפסוק מתייחס.
אם הפסוק היה מרמז על אלטעות, אז לפיכך גם נשותיו של מוחמד היו בעלות יכולת לאלטעות, אמונה בה המלומדים הסונים לא מחזיקים.
המלומדים השיעים, לעומת זאת, אכן מאמינים ביכולת לאלטעות של מוחמד.
חכם הדת וההלכה המוסלמי הסוני, אבן כת'יר, בחיבורו תפסיר איבן כת'יר, מדבר על פסוק ההיטהרות ש.
החזיר לעצמו את רוסיה ותקף את המערב הוא ספר מאת העיתונאית הבריטית קתרין בלטון, שפורסם באפריל 2020. הספר מדבר על עלייתו לשלטון של ולדימיר פוטין ועל האנשים שהקיפו אותו בתקופה זו.
פרסום הספר עורר שורה של תביעות משפטיות מצד האנשים והארגונים המוזכרים בו.
הספר נכתב על ידי העיתונאית הבריטית קתרין בלטון, שהייתה כתבת במוסקבה מטעם הפייננשל טיימס והתגוררה ברוסיה במשך 16 שנים, שם פגשה אוליגרכים, פקידים, אנשי מודיעין ומקורבים לקרמלין.
הספר מספר כיצד "קבוצה של קציני ק.ג.ב לשעבר וגורמי ביטחון המקורבים לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין כללה חברות מפתח בכלכלה הפוסט-סובייטית ומוסדות מדינה בתחום השפעתן".
הספר בעל פורמט של תחקיר עיתונאי, מכיל מקורות רבים, כגון הערותיהם של מקורבים בקרמלין, דיפלומטים, סוכני ביון, תובעים, פושעים ואוליגרכים, בעיקר אנונימיים.
פרק המפתח של הספר הוא ההיסטוריה של חברת YUKOS.
במרץ-אפריל 2021, הוגשו נגד הרפר קולינס, המוציאה לאור של הספר, מספר תביעות דיבה הקשורות לספר.
רומן אברמוביץ', מיליארדר ובעלים של מועדון הכדורגל צ'לסי
מיכאיל פרידמן, בעלים משותף של קבוצת אלפא
פיוטר אוון, יו"ר מועצת המנהלים של אלפא-בנק ,
שלווה צ'יגירינסקי, איש עסקים ויזם נדל"ן שברח לישראל ואחר כך עבר לארצות הברית
אברמוביץ' טען שהספר מכיל הצהרות "שקריות ומשמיצות"; ממסמכי בית המשפט עולה כי התביעה חולקת על המידע שמועדון צ'לסי נקנה על ידי אברמוביץ' בשמו של פוטין.
לדברי דוברו של פרידמן, "לא לאוון ולא לפרידמן היה כל ידע מוקדם על תביעות אחרות" הקשורות לספר, ו"הם לא דנו או תיאמו אסטרטגיה משפטית עם תובעים אחרים או עורכי דינם".
נציגי הפרסום של הרפר קולינס כינו את ספרה של בלטון "עבודה חשובה וכנה" והבטיחו להגן עליו בבתי משפט.
הדיונים בתביעות החלו בבית המשפט המלכותי של לונדון ב־28 ביולי 2021.
ב-29 ביולי התקשרו הצדדים בהסכם טרום משפט לפיו הושגה הסכמה כי כל קטעי הספר בו אנשי עסקים פונים לק.ג.ב יוסרו בהדפסות חוזרות, וההוצאה תתנצל בפני אנשי עסקים על כך.
זאת משום שמחברת הספר, קתרין בלטון, לא ביקשה מהם תגובה לפני פרסום הטקסט.
הטיימס ופייננשל טיימס כינו את הספר בתור הספר הטוב ביותר על רוסיה העכשווית, פוטין וחוג מקורביו.
הגרדיאן כינה את הספר אנטומיה נלמדת היטב של משטר פוטין והשווה אותה לרומנים של ג'ון לה קארה.
לפי ה־Spectator, בלטון "לא רק תיעדה את עלייתו של מנגנון הק.ג.ב לפסגת הכוח, אלא גם עקבה כיצד חוג מקורביו ביצע פשיטה על המדינה כולה ועל כספיה".
בשנת 2020, הספר הוכתר לספר השנה על פי הטיימס, סאנדיי טיימס ודיילי טלגרף.
אנשי השקיעה הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1960 בבימויו של פרד זינמן, עם רוברט מיצ'ם, דבורה קר ופיטר יוסטינוב בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על רומן בשם זה מאת הסופר האוסטרלי ג'ון קלארי משנת 1952. אנשי השקיעה הוא כינוי באוסטרליה לאנשים ומשפחות הנודדים ממקום למקום ללא מקום או פרנסה קבועה וחונים היכן שהם מגיעים עם שקיעת השמש.
העלילה מתרחשת בשנות ה-20 של המאה ה-20 בשטח הענק של האאוטבק האוסטרלי ומתארת משפחה של נודדים שמתפרנסת מהעברת עדרים גדולים של כבשים למקומות בהם מבוצע גז שלהם למטרות צמר.
צילומי החוץ נערכו באוסטרליה וצילומי הפנים בבריטניה.
זאת פגישה משותפת נוספת של קר ומיצ'ם לאחר הופעת בסרט "רק אלוהים יודע, מר אליסון" ב-1957.
פאדי קרמודי (רוברט מיצ'ם), אשתו איידה (דברה קר) ובנם שון (מייקל אנדרסון ג'ונ.) הם משפחה של "אנשי שקיעה" נודדים ברחבי מדבר האאוטבק האוסטרלי.
פאדי מתפרנס מהעברת עדרים גדולים של כבשים לחוות לשם גז לתעשיית הצמר.
איידה רוצה להתיישב במקום קבוע אבל פאדי אוהב את הנדודים והחופש.
על רקע זה הם רבים מדי פעם ומשלימים.
פאדי מקבל עבודה להעביר 12,000 כבשים לשם גז בעיירה קונדילה.
הוא מצרף למסע את רופרט וונקר (פיטר יוסטינוב) שגם הוא אינו אוהב להתיישב במקום קבוע.
הם מצליחים להעביר את העדר דרך שריפת יער ענקית ומגיעים לקודילה.
הם מתאכסנים במלון היחד בעיירה אותו מנהלת האלמנה העליזה גב' פירת' (גליניס ג'ונס) שמתחילה ברומן עם וונקר.
פאדי רוצה לשהות לילה אחד ולעזוב אבל איידה משכנעת אותו להישאר ולקבל עבודה בחוות גז הכבשים.
היא מתקבלת שם כטבחית, וונקר כאוסף הצמר, פאדי כגוזז ושון כמטפל בפצעי הכבשים.
איידה מתחברת לג'ין הלסטד (דנה מריל), אשתו של בעל החווה שמרגישה עצמה מנותקת מהחיים.
שתיהן מקבלות ביחד לידה של אשת אחד הפועלים.
הם מכריזים על תחרות גז כדי לאסוף כסף אבל פאדי מפסיד לגוזז קשיש.
הוא מנצח בתחרות הטלת מטבע וזוכה ב-200 לירה שטרלינג ובסוס אותו הם מכנים "שקיעה" (Sundown) בדומה לחייהם.
וונקר מאמן את שון והוא זוכה במרוץ סוסים.
כעת יש להם כסף לקנות חווה אבל פאדי מפסיד את הכול בהימורים ושון מצליח להגיע ראשון במירוץ אך נפסל בגלל הפרעה לרוכבים האחרים.
פאדי מתכוון למכור את "שקיעה" אך איידה מסרבת.
היא מכירה באהבתו של פאדי לסוס ומעודדת אותו כי יתחילו שוב לחסוך כסף לבית קבוע.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותרוברט מיצ'םפאדי קרמודידברה קראיידה קרמודיפיטר יוסטינוברופרט וונקרמייקל אנדרסון ג'ונ.שון קרמודיגליניס ג'ונסגב' פירת'בעלת פאבדנה מרילג'ין הלסטד
פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר – דברה קר
פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר – גליניס ג'ונס
פרס אוסקר לבימוי הטוב ביותר – פרד זינמן
פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר – איסובל לנארט
"אנשי הגשם" הוא פזמון עברי שנכתב על ידי רחל שפירא והולחן על ידי נחום היימן.
השיר נכתב בשנות ה-60, עוד לפני כתיבת השיר מה אברך, אך התפרסם בשנת 1984, כאשר הולחן כחלק מפרויקט של "שירי ארץ ישראל" על ידי המלחין נחום היימן.
היימן חזר לארץ לאחר למעלה מעשור, אותו בילה בלונדון.
הוא אסף שורה של זמרים צעירים: משה דץ, מאיר בנאי, חני ליבנה וליזה לנג, הקים עבורם את הלהקה שנקראה "להקת חופים", ובנה עבורם רפרטואר המורכב מקלאסיקות עבר שלו, יחד עם שירים חדשים שהלחין במיוחד למופע ולתקליט.
בין השירים הוא בחר את השיר "אנשי הגשם" שלא היה מולחן עד אז.
ראשית, מושא השיר, מי שאליה מופנה השיר.
ייתכן שהדובר פונה לאישה, אך ייתכן גם שלמדינה, וכן הלאה.
שנית, גיבורי השיר, שהם "אנשי הגשם".
יש הנחות רבות בדבר זהותם, ויש רמזים שונים לכאן ולכאן.
השיר הפך למושא לתאוריות שונות לגבי משמעויותיו הנסתרות.
יש המפרשים את אנשי הגשם כדימוי לאנשי המוסד, הנחבאים אל הכלים.
אחרים מפרשים זאת כדימוי להורים, ויש המפרטים יותר כי מדובר בהורים שיש להם ילדים עם צרכים מיוחדים (לכאורה כפראפרזה לסרט איש הגשם, אף על פי שהשיר פורסם לפני הסרט), או בהורים בקיבוצים, שילדיהם לנו בלינה משותפת והקשר ההורי עמם היה מוגבל.
יש המפרשים את אנשי הגשם אף כחקלאים בקיבוץ.
גישות אחרות רואות ב"אנשי הגשם", על פי רמזים בשיר, עובדים סוציאליים המסייעים ברגעי מצוקה, או אנשי חברא קדישא המסייעים במקרים של פטירת אדם אהוב, ועוד.
בראיונות שונים עם המשוררת רחל שפירא, שחיברה את מילות השיר, היא לא פתרה את התעלומה.
באחד הראיונות עמה, בו נשאלה במפורש על משמעות השיר, אמרה:
אנשי הפלדה הוא מארש (שיר לכת) אשר מנוגן על ידי תזמורת צה"ל בקביעות בטקסים ובמצעדים המתקיימים במסגרת הצבאית והלאומית.
ובכלל זה בטקס הדלקת המשואות בליל יום העצמאות בהר הרצל.
בשנת 1948 לפני שהוקמה התזמורת, החליט משה אור-אפשטיין, אחד ממייסדיה ולימים ממפקדיה, להלחין את המארש.
המנגינה יצאה לאור בשם אנשי הפלדה, באלבום "תזמורת צה"ל-מנגינות לכת" בהוצאת הד ארצי ורשות השידור, בשנת 1975 בעיבודו של מנצח התזמורת יצחק גרציאני.
"אנשי הדממה" הוא שיר בביצוע להקת חיל הים, שהתפרסם ב־1969 כאחד משיריה של תוכנית הלהקה התשיעית, "רפסודה בכחול".
יורם טהרלב כתב את השיר, ויאיר רוזנבלום הלחין אותו.
השיר נכלל בתוכנית מס' 9 של הלהקה, "רפסודה בכחול".
תוכנית זאת באה אחרי "וביום השלישי", שהייתה אחת התוכניות המצליחות ביותר של הלהקה, ו"רפסודה בכחול" הצליחה גם היא.
השירים הבולטים בתוכנית היו "אנשי הדממה", "כשאהיה גדול" ו"יידישע פיראטן".
הצלחת הלהקה זיכתה אותה בתואר "להקת השנה" במצעד הפזמונים השנתי לשנת תש"ל של קול ישראל.
בני נגרי היה המנהל המוזיקלי של התוכנית ועיבד את השיר.
השיר מספר על אנשי הצפרדע, הצוללים של שייטת 13. יורם טהרלב סיפר שכל להקה צבאית שכתב לה שירים דאגה שהכותבים ייצאו לשטח ויראו במו עיניהם מה קורה.
גם בחיל הים הוא ביקר.
טהרלב סיפר שבאותה תקופה השייטת הייתה סודית עד כדי כך שאסור היה להזכיר את שמה.
כמו בשירים רבים שכתב, גם בשיר הזה שיבץ טהרלב אזכורים תנכיים.
הוא השווה את אנשי השייטת ליונה הנביא, "שגם הוא נעלם ליומיים שלושה, בלי שידעו היכן בדיוק הוא היה...".
השיר זכה בתואר "שיר השנה", וארצי זכה בתואר "זמר השנה".
רבקה זהר, גם היא בוגרת הלהקה, זכתה בתואר "זמרת השנה" בפעם השנייה ברציפות, לאחר צאת אלבום הבכורה שלה).
בעונה השישית של סדרת הסאטירה "היהודים באים" שודר שיר פרודי על "אנשי הדממה".
השיר, הנקרא "אנשי הצפרדע", מתייחס להתנכרות המערכת הצה"לית לחיילי צה"ל שנפגעו במהלך שירותם.
בין המקרים שהוזכרו: פרשת הקישון, פרשת הסרסור בסוהרות בכלא גלבוע וטיפול לקוי בחיילים פגועי נפש.
אנשי המסתורין הוא סרט גיבורי-על קומי אמריקאי משנת 1999 בבימויו של קינן אייבורי ויינס, המבוסס באופן רופף על דמויות מהקומיקס של בוב בורדן.
הסרט עוקב אחר קבוצה של גיבורי-על לא שגרתיים ולא יוצלחים שמנסים להציל את העיר שלהם.
כאשר קפטן מדהים, גיבור-העל הראשי, נלכד בידי הנבל קזנובה פרנקנשטיין, הקבוצה המוזרה מוצאת עצמה כתקוותה היחידה של העיר.
בכיכובם של בן סטילר, האנק אזריה, וויליאם ה.
מייסי., גרג קינאר, קלייר פורלני, קל מיטשל, פול רובנס, ג'יין גארופלו, ווס סטודי, ג'פרי ראש, לנה אולין, אדי איזארד וטום וייטס.
הסרט קיבל ביקורות חיוביות מהמבקרים, אך היה כישלון קופתי שהרוויח קצת יותר מ-33 מיליון דולר ברחבי העולם מול תקציב של 68 מיליון דולר.
הסרט מתמקד בקבוצה של גיבורים שוליים, בהם סופרמנים עם כוחות יוצאי דופן כמו המרולל, שמתמחה בזריקת מזלגות, והקיקיונר, שמסוגל להפוך לבלתי נראה רק כשהוא לבדו.
כשהגיבור הראשי קפטן מדהים (גרג קיניר) נחטף על ידי הנבל המטורף קזנובה פרנקנשטיין (ג'פרי ראש), צוות "אנשי המסתורין" חייב להתגבר על חוסר הניסיון שלהם ולהתאגד כדי להציל את העיר ולהוכיח את עצמם כגיבורים.
בן סטילר בתפקיד רוי / המרולל
מייסי בתפקיד אדי / הקיקיונר
האנק אזריה בתפקיד ג'פרי / משליך המזלגות
ג'נין גרופלו בתפקיד קרול / המרשעת
גרג קיניר בתפקיד קפטן מדהים
ג'פרי ראש בתפקיד קזנובה פרנקנשטיין
הסרט אנשי המסתורין קיבל ביקורות מעורבות מצד המבקרים.
עם זאת, לאורך השנים, הסרט הפך לסרט פולחן בזכות ההומור הייחודי, השנינות והליהוק הייחודי של הדמויות.
ב-Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 61%, וב-Metacritic, ציון של 65 מתוך 100.
הרבנים והחזנים הראשונים שהיו הומואים, לסביות, ביסקסואלים או טרנסג'נדרים מחוץ לארון הוסמכו במסגרות יהודיות החל מהמחצית השנייה של המאה ה־20. מדובר באנשי דת מודרניים, שכן אין בידינו עדויות ברורות על נטייה מינית או זהות מגדרית של אנשי דת יהודיים בעת העתיקה או בימי הביניים.
בנוסף, על פי מישל פוקו, ההגדרות הזהותיות הלהט"ביות עצמן הן תופעה מודרנית לחלוטין שלא שומשו בשפת היומיום לפני כן.
אלן בנט הפך לרב ההומוסקסואל המוצהר הראשון בארצות הברית בשנת 1978.
ליונל בלו היה הרב הבריטי הראשון שהכריז בפומבי על היותו הומוסקסואל, בשנת 1980.
בשנת 1984 החל בית המדרש לרבנים ליהדות מתחדשת בארצות הברית (Reconstructionist Rabbinical College) לקבל ללימודים תלמידים להט"ב בגלוי, ואף להסמיך אותם לרבנות – ללא תלות בנטייתם המינית.
באותה שנה התקבלה ללימודים ג'יין רייצ'ל ליטמן (Jane Rachel Litman), שהזדהתה כביסקסואלית, והוסמכה לרבנות בשנת 1989. שנה לאחר מכן, בשנת 1985, הוסמכה גם דבורה ברין (Deborah Brin), כלסבית מחוץ לארון.
בשנת 1988 הפכה סטייסי אופנר לרבה הלסבית הראשונה שהועסקה בקהילה יהודית מיינסטרימית – קהילת שיר תקווה (Shir Tikvah) במיניאפוליס, המשתייכת לתנועה הרפורמית.
במכללת ליאו בק בלונדון התקבלו תלמידים להט"ב לראשונה בשנת 1984. בשנת 1989 הוסמכו שם שתיים מהרבות הלסביות הגלויות הראשונות: הרבּה שילה שולמן והרבּה אליזבת תקווה שרה.
בשנת 1989, בעקבות לחץ מצד איגוד הקהילות היהודיות הרפורמיות בארצות הברית (UAHC), הידוע כיום בשם האיחוד ליהדות רפורמית (URJ), שינה הסמינר של התנועה הרפורמית, היברו יוניון קולג'-המכון היהודי לדת את תנאי הקבלה, ואיפשר לראשונה קבלה של תלמידים להט"ב.
ארבעה תלמידים מחוץ לארון התקבלו אז ללימודים: לזלי ברגסון, פיטר קסלר, סטיבן רוברטס וברט שומן.
באותה שנה הכריזה התנועה הרפורמית על מדיניות ארצית חדשה: הכרה מלאה ושוויונית ביהודים להט"בים כחברים שווי זכויות בקהילה הדתית.
הגוף הרבני המרכזי של התנועה, הוועידה המרכזית של רבני אמריקה, אימץ את המלצות ועדת החירום לענייני הומוסקסואליות ורבנות, שקבעו כי "יש לאפשר לכל הרבנים, ללא קשר לנטייה המינית שלהם, למלא את שליחותם המקודשת".
כמו כן הובהר כי "כל יהודי שווה דתית ללא קשר לנטייתו המינית".
הרב סטיבן גרינברג תואר כרב ההומו הראשון והיחיד שקיבל הסמכה רבנית מהסמינר הרבני האורתודוקסי (של ישיבה יוניברסיטי, ישיבת רבינו יצחק אלחנן).
הוא יצא מהארון בשנת 1999 בכתבה בעיתון "מעריב", והופיע ב־2001 בסרט תיעודי על להט"בים בעולם היהודי האורתודוקסי.
עם זאת, רבים מהזרם האורתודוקסי אינם מכירים בו כרב אורתודוקסי לגיטימי בשל זהותו.
בשנת 2003 ראובן זלמן היה לטרנסג'נדר הראשון שהתקבל ללימודים בבית המדרש הרפורמי היברו יוניון קולג', שם הוסמך לרבנות בשנת 2010. אליוט קוקלה, שיצא מהארון כטרנסג'נדר שישה חודשים לפני הסמכתו בשנת 2006, היה האדם הטרנסג'נדרי המוצהר הראשון שהוסמך על ידי היברו יוניון קולג'-המכון היהודי לדת.
בשנת 2005 הפך אלי כהן (Eli Cohen) להומו הגלוי הראשון שהוסמך כרב במסגרת תנועת ההתחדשות היהודית.
ב־2006 הוסמכו שתי רבות לסביות מחוץ לארון – חיה גוספילד (Chaya Gusfield) ולורי קליין (Lori Klein) – לרבנות בתנועת ההתחדשות היהודית, והיו לנשים הראשונות שעשו זאת בתנועה זו.
באותה שנה, ועד ההלכה והסטנדרטים של התנועה הקונסרבטיבית בארה"ב, אימץ שתי עמדות מנוגדות:
האחת אפשרה את הסמכתם של אנשי דת להט"בים ואת עריכת טקסי זוגיות חד-מינית, תוך ביטול רוב האיסורים על מין חד-מיני (למעט יחסי מין אנאליים).
העמדה השנייה שמרה על גישה שמרנית ואורתודוקסית יותר.
בעקבות כך, שני בתי המדרש המרכזיים של התנועה – הסמינר התאולוגי היהודי של אמריקה ובית הספר זיגלר ללימודים רבניים, – החלו לקבל תלמידים להט"בים בגלוי.
בשנת 2007, הרבה טובה שפיצר הפכה ללסבית או להט"ב הראשונה שנבחרה לעמוד בראש ארגון רבני בארצות הברית, כאשר נבחרה לנשיאת ארגון הרבנים הרקונסטרוקציוניסטי בוועידה השנתית של הארגון, שנערך בסקוטסדייל, אריזונה.
כמו כן, בשנת 2007, ג'לדה רבלינג, ילידת אמסטרדם וכיום מתגוררת בגרמניה, הפכה לחזנית הלסבית הראשונה שהוסמכה בגלוי על ידי תנועת ההתחדשות היהודית.
באפריל 2009, הרב רון יוסף הפך לרב האורתודוקסי הישראלי הראשון שיצא מהארון, בהופעה בתוכנית התחקירים "עובדה".
הוא המשיך לכהן כרב קהילה בנתניה גם לאחר החשיפה.
בעקבות יציאתו מהארון, קיבל איומים על חייו לפני הרצח בברנוער.
הוא הדגיש שחשיפתו האישית משולה להשתתפות במצעד הגאווה, אף על פי שהוא ועמותת הוד שייסד – מתנגדים למצעד.
באותה שנה סיים יובל פורת את לימודיו בקולג' אברהם גייגר (Abraham Geiger College) בגרמניה, והיה ההומו הגלוי הראשון שהוסמך לחזנות במדינה מאז השואה.
בשנת 2010 הוא מונה לחזן של בית הכנסת הרפורמי "בית חיים חדשים" בלוס אנג'לס.
במאי 2010, הוסמכה אנה מרנטה (Anna Maranta) כרבה פרטית באוטווה, קנדה – והייתה לרבה הלסבית הראשונה באזור זה.
היא עומדת בראש קהילת The Glebe Minyan, קהילה פוסט-דתית המתואמת עם תנועת ההתחדשות היהודית.
במאי 2011 הוסמכה רייצ'ל אייזקס הפכה לרבה הלסבית הראשונה שהוסמכה לגלוי על ידי הסמינר התאולוגי היהודי ("JTS") של התנועה הקונסרבטיבית, דבר שהתרחש במאי 2011. היא עברה ל-JTS מהמכון היהודי לדת של התנועה הרפורמית, היברו יוניון קולג'.
בשנה השלישית שלה בבית הספר לרבנות.
כמו כן, בשנת 2011, דברה קולודני, פעילת זכויות ביסקסואליות, הוסמכה לרבנות על ידי תנועת ההתחדשות היהודית ונשכרה כרבנית של קהילת פני אור בפורטלנד, אורגון.
כמו כן, בשנת 2011, סנדרה לוסון הפכה לאפרו-אמריקאית הגאה המוצהרת הראשונה ולאפרו-אמריקאית הראשונה שהתקבלה למכללה הרבנית הרקונסטרוקטיביסטית.
היא הוסמכה לרבנות וכך הפכה לרבה האפרו-אמריקאית הראשונה בעולם, שהייתה להט"ב מוצהרת, בשנת 2018.
אמילי אביבה קאפור, שהוסמכה לרבנות באופן פרטי על ידי רב "קונסרבדוקסי" בשנת 2005, החלה לחיות כאישה בשנת 2012, ובכך הפכה לרבנות הטרנסג'נדרית הראשונה שהוסמכה בגלוי.
בשנת 2013 נבחרה הרבה דבורה וקסמן לנשיאת המכללה הרבנית הרקונסטרוקטיביסטית.
היא נחשבת לאישה הראשונה והלסבית הראשונה שנבחרה לעמוד בראש תנועה קהילתית יהודית עולמית, וגם לראשונה לעמוד בראש מוסד חינוכי להסמכת רבנים.
כמו כן, בשנת 2013, הרב ג'ייסון קליין הפך לגבר ההומוסקסואל המוצהר הראשון שנבחר לעמוד בראש ארגון רבני ארצי של אחת הזרמים היהודיים הגדולים בארצות הברית, כאשר נבחר לנשיא ארגון הרבנים הרקונסטרוקציוניסטי בוועידה השנתית של הקבוצה, שנערך בניו אורלינס.
בשנת 2014, מיקי גולדשטיין הפך לגבר ההומוסקסואל המוצהר הראשון שהוסמך כרב יהודי קונסרבטיבי.
מאוחר יותר באותה שנה הוא הפך לרב הקהילה ההומוסקסואל המוצהר הראשון של התנועה הקונסרבטיבית בישראל, עם מינויו למנהיג הרוחני של בית הכנסת ברחובות (קהילת עדת שלום-עמנואל).
הוא נולד בבריטניה ולמד לרבנות בניו יורק.
כמו כן, בשנת 2014, בקי סילברסטיין הייתה הרבה הטרנסג'נדרית הראשונה שנשכרה על ידי בית כנסת קונסרבטיבי, פסדינה ג'ואיש טמפל ומרכז.
כמו כן, בשנת 2014, התקיים בסן פרנסיסקו הריטריט הראשון של נהירים לרבנים, כמרים, חזנים ותלמידים להט"בים.
במרץ 2015, נבחרה הרבה דניס אגר לנשיאת הוועידה המרכזית של רבני אמריקה, והייתה לראשונה מהקהילה הגאה בתפקיד זה.
בנובמבר 2015, אבי שטיין יצאה מהארון והייתה בכך לאישה הטרנסג'נדרית הגלויה הראשונה שהוסמכה לרבנות במוסד אורתודוקסי (לפני המעבר המגדרי).
היא הוסמכה במסגרת חסידית חרדית, ובשנים האחרונות שבה להשתמש בתואר "רבה" במסגרת פעולתה הציבורית.
בשנת 2019 הוסמך דניאל אטווד (Daniel Atwood) לרב בירושלים – והיה לאדם האורתודוקסי ההומו הגלוי הראשון שהוסמך לרבנות.
הוא נדחה קודם לכן על ידי ישיבת חובבי תורה בניו יורק אך לבסוף הוסמך על ידי הרב דניאל לנדס.
אטווד התארס עם בן זוגו בשנת 2018.
יחד, יהדות רקונסטרוקציוניסטית, יהדות מתחדשת, יהדות רפורמית ויהדות קונסרבטיבית מהוות 76% מיהדות ארצות הברית השייכים לבית כנסת.
שאר היהודים השייכים לבתי כנסת שייכים ליהדות האורתודוקסית, 21%, שאינם מסמיכים יהודים להט"בים בגלוי, ו-3% הנותרים שייכים לבית כנסת בלתי שייך או לזרם יהודי אחר שעשוי או לא עשוי להסמיך יהודים להט"בים בגלוי.
בשנת 2024 הוסמך הרב רפאל יהונתן פוליסוק לרבנות אורתודוקסית במכון ישרות על ידי הרב דניאל לנדס.
פוליסוק מלמד במכון פרדס בירושלים.
אנשי מינסק (לשעבר בית ישראל אנשי מינסק) הוא בית כנסת הממוקם בשכונת שוק קנזינגטון בטורונטו, אונטריו, קנדה.
הקהילה נוסדה בשנת 1912 על ידי מהגרים יהודים עניים מבלארוס (בעיקר מינסק), אשר הייתה באותה תקופה חלק מהאימפריה הרוסית.
המבנה שבו שוכן בית הכנסת נבנה בסגנון אדריכלות נאו-ביזנטי והושלם בשנת 1930.
לקהילה היו שלושה רבנים במשרה מלאה בלבד לאורך השנים: הרב מאיר לוי (1916–1921), הרב מאיר צימרמן (1940–1954), והרב שמואל ספרו, המכהן מאז 1988 ועד היום.
זהו בית הכנסת האורתודוקסי היחיד במרכז טורונטו שבו מכהן רב במשרה מלאה.
במקום מתקיימות תפילות קבועות בערבי שישי.
אנשי מינסק היה בית הכנסת הראשון שנוסד בשכונת שוק קנזינגטון בטורונטו.
הוא הוקם בשנת 1912, בתקופה שבה רוב האוכלוסייה היהודית של טורונטו עדיין התגוררה בשכונת וורד אך נדדה מערבה במספרים הולכים וגדלים אל השוק והסביבה.
ב-1913, היו כ-50 חברים בקהילת אנשי מינסק.
בית הכנסת מינסק החל כבית כנסת לנדסמנשאפט, קהילת מהגרים יהודים שהתאגדה סביב מוצא גאוגרפי משותף, כגון מדינה, מחוז או עיר.
במקרה זה, רוב מייסדי בית הכנסת היו יהודים עניים ממינסק (בבלארוס), שהתיישבו בשוק קנזינגטון בתחילת המאה.
בעת הקמתו, שכן בית הכנסת בחזית של חנות, במבנה קטן ששימש כשטיבל, תצורה אופיינית לבתי כנסת של קהילות מהגרים יהודיות דלות אמצעים באותה תקופה.
המבנה הנוכחי של בית הכנסת נבנה על מגרש ברחוב סנט אנדרו 10–12, בצדו השני של הרחוב לעומת מיקומו המקורי, שבו פעל בתחילה כשטיבל בחזית של חנות.
הקרקע נרכשה על ידי הקהילה בשנת 1913 תמורת 9,000 דולר.
על המגרש עמדו שני בתים, ששימשו החל משנת 1916 בערך גם כבית כנסת וגם כמעון מגורים ל־14 דיירים.
בשנת 1923 נותר רק השומר להתגורר במקום, ובשנת 1925 שימש הנכס כבית כנסת בלבד.
בשנות ה־20 גויסו כספים לבניית בית כנסת חדש ברחוב סנט אנדרו, סמוך לשדרת ספאדינה.
המבנה תוכנן על ידי האדריכלים הרולד סולומון קפלן ואברהם שפראכמן.
הבנייה החלה ככל הנראה בסביבות 1922, אך התקדמה בהדרגה, ורק בסוף שנת 1930 נהרסו שני הבתים המקוריים שעל הקרקע והושלם הבניין הקיים כיום.
הבניין עוצב בסגנון אדריכלות נאו-ביזנטית, והוא כולל מאפיינים חיצוניים בולטים כגון מגדלים תאומים, גרם מדרגות כניסה רחב וחלון ויטראז' מרכזי הממוקם בין המגדלים.
על אף שהמגרש פונה מצפון לדרום והחזית הראשית של הבניין נמצאת בצדו הדרומי, בתוך בית הכנסת ממוקמים ארון הקודש והבימה בצדו המזרחי, בהתאם למנהג היהודי להתפלל לכיוון ירושלים.
הקיר המזרחי מעוטר בחלונות ויטראז' ובציורי קיר של אריה ואנטילופה משני צדי ארון הקודש.
בית הכנסת, שיכול להכיל 350 מתפללים, נבנה על ידי יעקב (נחום) גלסמן, מהגר רוסי שפתח עסק בנייה והוא סבה של העיתונאית מישל לנדסברג .
עקב תחילתו של השפל הגדול, הקהילה לא יכלה לשלם לגלסמן את מלוא השכר עבור שירותיו ולכן הציעה לו חברות לכל החיים בבית הכנסת במקום זאת.
מאיר לוי כיהן כרב הקהילה משנת 1916 עד 1921, ולאחר מכן החזן הוביל את התפילות ברוב הפעמים, עד סוף שנות ה-40, כאשר הצטרף הרב מאיר צימרמן.
לאחר מותו בשנת 1954, הקהילה לא שכרה רב חדש, אלא הזמינה רבנים אורחים לבקר וללמד, ובשאר הזמן החזן או חברי הקהילה ניהלו את התפילות.
מצב זה נמשך עד שנת 1988, כאשר הרב שמואל ספרו מונה לרב בית הכנסת, תפקיד אותו הוא ממלא עד היום.
לאחר מלחמת העולם השנייה נדדה האוכלוסייה היהודית בטורונטו בהדרגה מאזור שוק קנזינגטון צפונה, לאורך רחוב בת'רסט.
בית הכנסת הפך בעיקר ל-"בית כנסת של אנשי עסקים", שבו מתפללים יהודים רבים הגיעו לתפילת שחרית לפני העבודה.
בית הכנסת ממשיך לשרת את חברי הקהילה המבוגרים שלא הצטרפו להגירה צפונה ונשארו באזור, יחד עם סטודנטים יהודים מאוניברסיטת טורונטו הסמוכה, תיירים ויהודים צעירים יותר שעברו לאזור.
בית הכנסת הוכר על ידי עיריית טורונטו כנכס מורשת בשנת 1985. הבניין שוקם לאחר שהוצת ב-11 במרץ 2002. השריפה, שגרמה נזק בשווי מוערך של 200,000 דולר, החלה בקומה העליונה, שהייתה עזרת הנשים בבית הכנסת ושימשה גם כמחסן ספרים.
אלפי ספרים ניזוקו בשריפה, רבים מהם היו בני למעלה ממאה שנה.
חלק מהספרים ניזוקו קשות אך ניצלו או שוקמו הודות למאמצי השימור של המשרד למורשת קנדה (Department of Canadian Heritage).
הספרים שניזוקו עברו תהליך ייבוש באמצעות הקפאה ולאחר מכן שוחזרו בקפידה.
אנשי הארץ המיוערת הוא רומן של הסופר והמשורר האנגלי בן המאה ה-19 תומאס הרדי, שפורסם בשנת 1887. זהו אחד מסדרת "ספרי ווסקס" של הארדי, המתרחשים כולם במחוז ווסקס ההיסטורי־בדיוני.
כרונולוגית, הספר הופיע בין הרומן "ראש העיר קסטרברידג'" לבין הרומן "טס לבית דרברוויל".
סיפור העלילה מתרחש במחצית השנייה של המאה ה-19, בכפר קטן ונידח 'ליטל הינטוק' הנמצא בלב יערות ומטעי תפוחים ונדמה כמופקע מן העולם.
אך כפי שאומר המספר כבר בפתיחה "...
מקום שבו מדי פעם בפעם, דרמות של גדולה ושל אחדות אמיתית, כמו בטרגדיה יוונית, משוחקות במציאות.."
גרייס מלברי, בת הכפר, חוזרת הביתה לאחר כמה שנות התחנכות בפנימיות אריסטוקרטיות לבנות המעמד הגבוה.
השיבה הבייתה כרוכה ברגשות מעורבים: שמחה על חזרה אל ההורים ואל מחוז הילדות, יחד עם תסכול מן הסביבה הגסה והכפרית השונה כל כך מן החיים המעודנים שהתרגלה אליהם, וחששות כיצד תשתלב ותחיה בסביבה זו.
בחזרתה היא פוגשת את אהוב ילדותה גַ'יילס ווינטרבורן, אך רגשותיה אליו הצטננו והיא חושבת עליו רק כחבר טוב מן העבר.