tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טמבור הייתה חברה פרטית עד 1993 אז הונפקה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בתחילת 1996 רכשה טמבור את השליטה ב"קדם כימיקלים", שעסקה במוצרי ניקוי, אולם לאחר הפסדים כבדים היא סגרה את הפעילות בתחום ובשנת 2001 מכרה את קדם כימיקלים לחברת 3i.
ב-2001 מכרה דיסקונט השקעות את חלקה לגרנית הכרמל ובעקבות קבלת הצעת רכש מלאה נמחקה החברה מהמסחר בבורסה.
ב-2005 הונפקה פעם נוספת והפכה שוב לחברה ציבורית.
לאחר רכישת השליטה בחברה על ידי גרנית הכרמל השקעות ניתנה שוב הצעת רכש מלאה למניות החברה, וביולי 2012 היא שבה להיות חברה פרטית..
במאי 2014 הודיעה קבוצת עזריאלי על מכירת החברה לקבוצת קוסטו (Kusto) מסינגפור תמורת 500 מיליון ש"ח.
לחברה אתרי ייצור בעכו, במגדל העמק ובגשר, באשקלון דרום, בניצני עוז, ומטה החברה ממוקם בנתניה.
החברה רשמה הכנסות של כ-920 מיליוני ש"ח ב-2013. 56% ממכירותיה הן לרשתות עשה זאת בעצמך ולחנויות חומרי בניין (שנקראות בישראל גם "טמבוריות"), 34% ללקוחות תעשייתיים וסיטונאים, 4% לייצוא (28 מיליון ש"ח), 3% לבתי דפוס ו-5% ללקוחות אחרים.
לחברה יש מספר חברות בת:
טמבורד - חברה שעיסוקה הוא ייצור ומכירת מוצרי גבס
צח שרפון - המתמחה בייצור חומרי בנייה, מלט, טיח, דבקים ואמולסיות
גבס גשר 2006 בע"מ - המייצרת טיח גבס ומוצרי בנייה המבוססים על גבס
טמבורכב - חברת העוסקת בתחום צבעי הרכב ועוד
החברה מוכרזת על ידי הרשות להגבלים עסקיים כבעל מונופולין בתחום הצבעים לקירות פנים ואחזקה כבדה.
נכון לסוף 2013 הועסקו בחברה 700 עובדים.
בישראל רווח הכינוי טמבוריה לחנויות עצמאיות שבהן נמכרים חומרי בניין וכלי עבודה.
שם החברה נובע מהמילה האנגלית "Tambourine" (תוף מרים) וסמלה הראשון של החברה היה ילד שמתופף בפחית.
בשנות ה-70 של המאה ה-20, עיצב דן ריזינגר את סמל החברה ששימש אותה במשך כ-50 שנה: צורת האות ט' אשר נוצרה מעיגול ושני ריבועים ואותיות השם בגופן ייחודי.
בתחילה, היה הסמל צבוע בצבעי כחול ואדום.
בפברואר 2008 עברה החברה תהליך של מיתוג מחדש על ידי חברת שלמור אבנון עמיחי Y&R.
במהלך המיתוג, הורחבו צבעי הלוגו מכחול, אדום ולבן לצבעים רבים כדי לייצג את מגוון הצבעים הרחבים הקיימים בצבעי החברה ועוצבו עשרות גרסאות משנה צבעוניות.
כחלק מהמיתוג, אף נצבע סמליל עיתון "הארץ" ב-10 במרץ 2008. ב-2017, ביצע צוות בראשות עדלי סטוק הליך מיתוג נוסף שבו אוחדו הצבעים השונים לסמל בו הוצגה האות ט' על גבי רקע עשיר המורכב מקוביות צבע שונות.
בשנת 2020, במטרה לשנות את תדמית החברה ל"סביבתנית" וכדי לפנות לשוק הבינלאומי, עודכן סמליל החברה לסמל בכיתוב לועזי בצבע ירוק.
מהלך זה זכה לביקורת בתחילה לאור נטישת הסמל הוותיק שבו השתמשה החברה במשך עשרות שנים ופגיעה במורשת.
הלוגו עודכן בהמשך שוב לצבע אדום אחיד.
לנוי והידור צבעי טמבור (שנות ה-50)
מחשבה בצבע/המימד הצבעוני (שנות ה-60)
תראו מה שצבע יכול לעשות (שנות ה-70)
טמבור צובעים עולם (שנות ה-80)
טמבור הצבע הלאומי (שנות ה-90)
מכניסים צבע לחיים/תראו מה שצבע יכול לעשות (שנות ה-2000)
בבית שלי רק טמבור (החל משנת 2017)
טַמְבּוּר או טַנְבּוּר הוא תוף מיטלטל שמנגנים בו ביד אחת.
הוא משמש להצעדת חיילים בסך או ככלי ליווי בתהלוכות ומצעדים.
לטמבור מסגרת עץ צילינדרית, שתי יריעות עור המתוחות באמצעות חבל, רצועת עור ומיתר-תוף מתכוונן (snare).
לכל אחד מן הטמבורים טווח צלילים של אוקטבה בקירוב: ככל שהטמבור גדול יותר, גובה הצליל שלו נמוך יותר.
מנגנים בו באמצעות מקל הקשה יחיד, המכה על ראש התוף בעל המיתר.
הטמבור תלוי ברצועה הכרוכה על הזרוע בין המרפק לפרק היד, ובשעת הנגינה הוא מוחזק במקביל לקרקע.
הטמבור ידוע בעיקר ככלי ליווי לחליל שלושה נקבים (pipe) ולחלילים קטנים אחרים, והוא מפורסם מאוד ככלי ההקשה בלהקת חליל וטמבור של איש אחד ().
טמאוליפס (בספרדית: Tamaulipas; רשמית: המדינה החופשית והריבונית של טמאוליפס, בספרדית: Estado Libre y Soberano de Tamaulipas) היא אחת מ־31 המדינות המרכיבות את מקסיקו.
היא שוכנת בצפון־מזרח מקסיקו, וגובלת בווראקרוס בדרום־מזרח, סן לואיס פוטוסי בדרום-מערב, נואבו לאון במערב, מדינת טקסס בארצות הברית בצפון ומפרץ מקסיקו במזרח.
בירתה היא סיודד ויקטוריה והעיר הגדולה ביותר בה היא ריינוסה.
כמה עשרות שנים לפני שהספרדים הגיעו למקסיקו, צבאות האצטקים כבשו את האזור בו נמצאת היום טמאוליפס.
הספרדים, שהגיעו לאזור בשנת 1520, הביסו את האצטקים, אך לקח להם זמן רב לשעבד את התושבים הילידים באזור.
הילידים מרדו פעמים רבות במהלך הזמן הזה, מה שהפך את האזור ללא יציב והפחית את ההתעניינות הקולוניאלית בו.
לאחר מלחמת העצמאות של מקסיקו, ב-1824 הוקמה מדינת טמאוליפס, כשאגואיו (כיום סיודד ויקטוריה) משמשת כבירתה.
לאחר המהפכה הטקסנית שהתחילה ב-1835, הוקמה רפובליקת טקסס (ששרדה עד 1845) שטענה לבעלות על חלק מצפון טמאוליפס.
ב-1840 טמאוליפס, ביחד עם נואבו לאון וקואווילה, הקימו את רפובליקת ריו גרנדה העצמאית, ששרדה פחות משנה.
ב-1848, לאחר מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, טמאוליפס איבדה כרבע משטחה בהסכם גואדלופה אידלגו.
ניתן לחלק את הכלכלה המקומית בין הצפון והדרום.
הצפון הקרוב לטקסס דומה לה גם מבחינה כלכלית ומאופיין על ידי חקלאות ותעשייה מגוונת.
לעומתו, הדרום מסתמך בעיקר על תעשיות פטרוכימיות, וכמו כן על דיג ותיירות.
טמאגו או טמאגו יאקי (ביפנית: 卵焼き) היא סוג של חביתה יפנית העשויה שכבות.
ביפנית, טמאגו פירושו ביצה, ויאקי פירושו צלוי, ולכן טמאגויאקי מתורגם ל"ביצה צלויה".
כדי להכין את המנה הקלאסית הזו, מגלגלים שכבות של קרפ ביצים דק במחבת, עוטפים אותו בצורת בול עץ ופורסים אותו לחתיכות בגודל ביס שניתן להרים בעזרת מקלות אכילה.
בניגוד לחביתה מערבית טיפוסית, טמאגו יאקי יפני משתמש בתערובת ביצים בטעם דאשי, רוטב סויה, מירין וסוכר.
תיבול זה מעניק לו טעם מתוק קלות ומלוח.
לרוב, טמאגו מוכנת במחבת מרובעת הנקראת "מאקיאקינאבה".
את הטמאגו מכינים מביצים, חומץ אורז ולעיתים סוכר ורוטב סויה.
ישנם מתכונים המכילים גם סאקה ומירין.
ישנם עשרות סוגים של טמאגו.
טמאגו יאקי (卵焼き או 玉子焼き) היא חביתה יפנית מגולגלת, מתוקה קלות אך מלוחה, עם מרקם קרמי הדומה למיני בר של כריות זהובות.
טמאגו יאקי אהוב מאוד בקרב ילדים ומבוגרים יפנים.
היא מוגשת בארוחת בוקר יפנית כמקור לחלבון, כתוספת לבנטו (קופסת אוכל יפנית) או על סושי.
גרסה מתקדמת זו, הנקראת דאשי מאקי טמאגו מתובל בציר דאשי, נהנית בעיקר מאזור קנסאי (אוסקה).
אונסן טמאגו היא ביצה שמבושלת באיטיות במי מעיין חם בטמפרטורה של כ-64 מעלות צלזיוס, עד שהחלבון נעשה רך והחלמון קרמי.
תהליך ההכנה דורש שמירה על טמפרטורה מדויקת ותלוי בתנאי הסביבה.
התוצאה שונה מביצה עלומה רגילה, ונחשבת לייחודית למעיינות החמים ביפן.
טלריק היא חברה בולגרית המציעה כלי תוכנה המסייעים למפתחי אפליקציות לרשת, למכשירים ניידים ולמחשבים שולחניים.
בנוסף החברה מפתחת כלים לפיתוח תוכנה חוצה-פלטפורמות.
החברה נוסדה בשנת 2002 עם התמקדות בטכנולוגיית אך מאז הוסיפה מגוון טכנולוגיות לשירותיה.
באוקטובר 2014 הודיעה "Progress Software" על רכישת טלריק.
העסקה יצאה לפועל באוקטובר 2014, כאשר סכום הרכישה היה מעל 262 מיליון דולר.
רכישת Vanatec GmbH, ספקית ORM גרמנית
רכישת TeamPulse הקנדית בשיתוף עם Imaginet
רכישת כלי הניתוח לרשתות Fiddler
הטמאני הול , שנודע גם כאגודת סנט טמאני (Society of St.
Tammany), וכבניו של סנט טמאני (Sons of St.
Tammany) או המסדר הקולומביאני (Columbian Order), היה ארגון פוליטי בעיר ניו יורק שנוסד בשנת 1786 ונרשם ב-12 במאי 1789 כ"אגודת טמאני".
אגודת טמאני צמחה כמרכזה הפוליטי של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בעיר בתחילת המאה ה-19. אחרי 1854, האגודה הרחיבה את שליטתה הפוליטית עוד יותר כשהשיגה את תמיכת קהילת המהגרים הגדלה של העיר, שהייתה חוט השדרה הפוליטי שלה.
הקהילה העסקית העריכה את נכונות האיגוד, בעלות סמלית, לדחוף לאישור פרויקטים ולהוביל לצמיחה כלכלית מהירה, והבוסים המקומיים של האגודה שירתו כקבלני קולות וסיפקו טובות הנאה לבוחרים.
החל מ-1872 לטמאני היה "בוס" אירי קתולי, וב-1928 היה תומך הטמאני, מושל ניו יורק אל סמית', המועמד הדמוקרטי לנשיאות.
עם זאת, הטמאני הול גם הוביל למתן טובות הנאה ולשחיתות פוליטית, שנודעה לשמצה תחת שלטונו של ויליאם "בוס" טוויד באמצע המאה ה-19. עד 1880, הטמאני בנה מועדונים מקומיים שמשכו פעילים חברתיים מהמעמד הבינוני והמיעוטים האתניים.
בזמנים שקטים, הגוף השתמש בתומכיו הנאמנים כדי לקבוע את המדיניות במנהטן; הוא גם שיחק תפקיד מרכזי במועצה המחוקקת באולבני.
צ'ארלס מרפי היה הבוס השקט אך היעיל של טמאני מ-1902 עד 1924. "טים הגדול" סאליבן היה המנהיג של טמאני הול ברחוב באוורי, והדובר בבית המחוקקים של המדינה.
בתחילת המאה העשרים מרפי וסאליבן קידמו את הטמאני כגוף שארגן עצמו מחדש למען מעמד הפועלים.
כך הדפו האשמות על שחיתות וזכו לתמיכה בקרב מעמד הביניים.
וגנר האב הפך לסנטור חזק, ואל סמית' כיהן מספר כהונות כמושל המדינה, והיה מועמד הדמוקרטי לנשיאות ב-1928.
השפעת הטמאני הול דעכה מ-1930 עד 1945 כאשר הפסידה במאבקה נגד פרנקלין דלאנו רוזוולט, מושל המדינה בין 1928 ל-1933, ולאחר מכן נשיא ארצות הברית עד 1945. ב-1932 נאלץ ראש העיר ג'ימי ווקר להתפטר מתפקידו כשנחשף שלקח שוחד מהטמאני.
רוזוולט שלל מהטמאני סמכויות רבות שניתנו לו.
פיורלו לה גוארדיה הרפובליקני נבחר כראש העיר בכוחות משותפים של שתי המפלגות, והפך לראש העיר הנבחר הראשון שהתנגד במוצהר לטמאני.
בשנות ה-50 התחיל כוחו של הטמאני להתעורר מחדש תחת הנהגתו של קרמיין דה סאפיו , אולם מולו התייצבה אופוזיציה מתוך המפלגה הדמוקרטית בהנהגת אלינור רוזוולט, הרברט ליהמן, והוועידה הדמוקרטית לענייני הבוחרים בניו יורק.
באמצע שנות השישים, הארגון חדל להתקיים.
אגודת טמאני, שנודעה גם כאגודת סנט טמאני, בניו של סנט טמאני או המסדר הקולומביאני, נוסדה בניו יורק ב-12 במאי 1789, במקור כסניף של רשת רחבה יותר של אגודות טמאני, כשהראשונה נוסדה בפילדלפיה בשנת 1772. האגודה פותחה במקור בתור מועדון ל"אמריקנים טהורים".
השם "טמאני" נבע מאינדיאני שהנהיג את שבט הלנאפי.
החברה אימצה מילים רבות משפת האינדיאנים וגם את המנהגים שלהם, ואף קראו לאולם שלהם "אוהל".
ה"צ'יף הגדול" הראשון - כך נקרא מנהיגם - היה ויליאם מוני, רפד מרחוב נסאו.
עד 1798, פעילויות האגודה הפכו לפוליטיות.
אהרון בר, שהיה חבר בכיר במפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, ראה את טמאני הול כהזדמנות לפגוע באגודות של אלכסנדר המילטון.
הוא השתמש בה כקבלנית קולות.
בסופו של דבר טמאני התפתחה כמרכזה הפוליטי של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בעיר.
בר השתמש בטמאני הול כדי להשפיע על הבחירות של 1800, שבהן נבחר לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית.
היסטוריונים רבים מאמינים כי ללא הטמאני, הנשיא ג'ון אדמס יכול היה לזכות בקולות של מדינת ניו יורק, וכך גם בבחירות.
המקרים הראשונים של השחיתות שבה הטמאני היו מעורבים יצאו לאור במהלך הסכסוך שלהם עם הפוליטיקאי המקומי דוויט קלינטון.
הסכסוך החל ב-1802, לאחר שהוא האשים את אהרון בר בבגידה במפלגה.
בשנת 1803, קלינטון עזב את הסנאט של ארצות הברית והפך לראש עיריית ניו יורק.
כראש העיר, מינה קלינטון את בני משפחתו ואת חבריו למפלגה לתפקידים פוליטיים.
הטמאני הול הבינו מהר עד כמה קלינטון השפיע על הפוליטיקה המקומית, בעיקר משום שהאהדה לבר פחתה לאחר שירה והרג את אלכסנדר המילטון בדו-קרב.
הטמאני המשיכה לתמוך בו במשך זמן מה, אולם בסופו של דבר הלחץ הציבורי שכנע את הארגון לנתק איתו שותפות.
בדצמבר 1805 פנה דוויט קלינטון אל תומכיו של בר על מנת להשיג מספיק תמיכה כדי לעמוד בפני ההשפעה של משפחת ליווינגסטון החזקה.
משפחת ליווינגסטון, בראשותו של ראש עיריית ניו יורק לשעבר אדוארד ליווינגסטון, גובתה בידי המושל מורגן לואיס והיו אתגר משמעותי מול קלינטון.
מנהיגי הטמאני הול הסכימו לפגוש אותו ב-20 בפברואר 1806 לפגישה ממנה מנהיגי הטמאני יצאו מרירים ואיתנים בהתנגדותם לקלינטון.
הטמאני הול הפך לאחר מכן לכוח מקומי מאורגן שנועד כדי למנוע מקלינטון ומהפדרליסטים לשלוט בניו יורק; בשנת 1806, עם זאת, הדמוקרטים-רפובליקנים המקומיים פנו נגד הטמאני הול.
בשנת 1809, המועצה חקרה וגילתה שמנהיגי הטמאני הול קיבלו בחשאי סכומים עצומים.
הפדרליסטים השתלטו על בית המחוקקים, והמפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בקושי שמרה על שליטתה בניו-יורק סיטי.
מנהיגי הטמאני הול הסכימו להעברת חוקים שפיקחו על הכספים שלהם והגבילו מתן תרומות לארגון.
בין השנים 1809 ו-1815, הטמאני הול החזיר לעצמו את כוחו לאט על ידי קבלת מהגרים לשורותיו ועל ידי בניית בניין חדש לצורך פגישות.
הוועידה הדמוקרטית-רפובליקנית השיגה שליטה על מינוי המנהיגים המקומיים.
התמיכה באגודה גדלה לאחר שתמכה במלחמת 1812. בשנת 1815, ג'ון פרגוסון ניצח את דוויט קלינטון ונבחר לראש העיר מטעם הטמאני.
עם זאת, בשנת 1817, קלינטון הפך למושל ניו יורק, והטמאני הול נחלשו שוב.
במהלך אותה התקופה, החל הטמאני הול לקבל מהגרים אירים, ועד מהרה הפך תלוי בהם כדי לשמור על יכולת הקיום שלו בתור כוח פוליטי.
עד למותו בשנת 1828, קלינטון נשאר מושל מדינת ניו יורק, למעט שנתיים בין 1823 ל-1824, והשפעת הטמאני הול דעכה.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1828, מנהיגי הטמאני הול נפגשו עם המועמד הדמוקרטי אנדרו ג'קסון והסכימו לתמוך בו אחרי שהוא הבטיח לתת להם שליטה על מינוי משרות מסוימות.
לאחר שנבחר לנשיא, מילא ג'קסון את הבטחתו.
לאחר 1829, הטמאני הול עזר למפלגה הדמוקרטית להשתלט על העיר, ושלט ברוב מערכות הבחירות בניו יורק לאחר מכן.
בשנת 1830, הטמאני זכה להתנגדות מצד פלג הפועלים במפלגה הדמוקרטית.
במהלך שנות השלושים והארבעים, האגודה הרחיבה את שליטתה הפוליטית עוד יותר בכך שהשיגה את נאמנותה של קהילת המהגרים הגדלה של העיר, שהפכה לחוט השדרה הפוליטית שלה.
הבוס המקומי של הטמאני היה קבלן הקולות שלה.
במהלך שנות הארבעים, מאות אלפי מהגרים אירים הגיעו לניו-יורק כדי להימלט מרעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד וכוחה של האגודה גדל באופן משמעותי.
הבסיס האלקטורלי של האגודה היה בעיקר קהילת המהגרים של ניו יורק, שתמכה בה בתמורה לעזרה חומרית.
לפני הניו דיל, השירותים החברתיים שהטמאני וקבלני קולות אחרים סיפקו היו הבסיס למערכת הרווחה.
התמיכה שהטמאני נתן למהגרים, שרבים מהם חיו בעוני קיצוני וקיבלו אך מעט סיוע ממשלתי, כיסתה שלושה תחומים מרכזיים.
ראשית, הטמאני סיפק את האמצעים לקיום החומרי בשעת חירום: מזון, פחם, שכר דירה או עבודה.
שנית, הטמאני שימש כמתווך רב עוצמה בין המהגרים לבין המדינה.
הטמאני הול גם שימש ככלי לשילוב המהגרים בחברה בכך שהכיר להם את החברה האמריקנית ואת מוסדותיה הפוליטיים, ועזר להם להתאזרח.
דוגמה אחת הייתה תהליך ההתאזרחות שארגן ויליאם טוויד .
תחת שלטון טוויד, הוקמו "ועדות התאזרחות".
ה"ועדות" היו מורכבות בעיקר מעובדים ופוליטיקאים מהטמאני, ותפקידיהם היה למלא ניירת, לספק עדים, ולהלוות כסף למהגרים עבור דמי אזרחות.
השופטים ושאר הפקידים בעיר שוחדו כדי לפעול ביחד עם הוועדות.
בתמורה לכל העזרה הזאת, המהגרים הבטיחו לטמאני הול שיתמכו במועמדיו.
עד 1854, התמיכה שהטמאני הול קיבל מהמהגרים ביססה את מעמדו כגוף החזק בפוליטיקה של ניו יורק.
עם היבחרו של פרננדו ווד לראשות העיר בשנת 1854, הטמאני הול שלטו בפוליטיקה של ניו יורק עד שפיורלו לה גוארדיה ניצח בבחירות לראשות העיר בשנת 1934.
שליטת הטמאני על הפוליטיקה בניו יורק סיטי התחזקה באופן משמעותי תחת טוויד.
בשנת 1858, טוויד ניצל את המאמצים של הרפובליקנים לנטרל את הדמוקרטים כדי להשיג משרה בוועדת המפקחים של המחוז (שהשתמש בה כקרש קפיצה לתפקידים אחרים), ומינה את חבריו למשרות שונות.
מתוך עמדה זו של כוח, הוא נבחר להיות ה"צ'יף הגדול" של טמאני, ובתפקידו זה השתלט על השלטון בעיר.
כשחבריו נבחרו להיות ראש העיר ומושל המדינה, טוויד הצליח להרחיב את השחיתות ואת השוחד בקרב אנשי ה"כנופיה" שלו כמעט אל כל ממסד בעיר.
אף על פי שטוויד נבחר למועצת העיר, כוחו האמיתי היה שליטתו במינויים הפוליטיים למשרות שונות בעיר.
המשרות נתנו לו גישה לקבלנים ולתקציב של העיר, וכך הוא שלט בתוכניות העבודה הציבורית.
דבר זה עזר לכיסו שלו ולכיסם של חבריו, אבל גם סיפק מקומות עבודה עבור המהגרים, בעיקר האירים, שהיו חוט השדרה הפוליטי של הטמאני.
תחת שליטתו של "בוס" טוויד, העיר התרחבה לתוך אפר איסט ואפר ווסט סייד של מנהטן, החלה בניית גשר ברוקלין, הוקצתה קרקע להקמת מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, נבנו בתי יתומים ובתי תמחויי, והשירותים החברתיים – שסופקו ישירות בידי המדינה ובאופן עקיף בידי קרנות צדקה – הורחבו לרמה חסרת תקדים.
כל הפעילות גם גרפה רווחים נאים לטוויד ולחבריו.
הם גם כרתו ברית עם האליטה העשירה של העיר, שנשאבה אל מעגל השחיתות, או שסבלו אותה בגלל יכולת הטמאני לשלוט במהגרים, מהם האליטה חששה.
לכן, כשהטמאני הפגין חוסר יכולת לשלוט בפועלים האירים במהלך עימות בין קתולים ופרוטסטנטים ב-1871, טוויד החל ליפול.
מסעות פרסום כדי להפיל את טוויד, שנוהלו על ידי ה-"New York Times" ותומאס נאסט, החלו לצבור תאוצה בעקבות המהומות, ויודעי דבר החלו להדליף את סיפורי השחיתות לעיתונות.
טוויד נעצר ונשפט בשנת 1872. הוא מת בכלא, ומתנגדיו השתלטו על העיר ועל העירייה.
לאחר מעצרו של טוויד, הטמאני שרד, אולם כבר לא נשלט רק בידי הפרוטסטנטים והיה תלוי עכשיו במנהיגות הבוסים מהמוצא האירי.
לטמאני לא לקח זמן רב להתאושש מנפלית טוויד.
הרפורמות דרשו בדק בית כללי, והשריף לשעבר, ג'ון "הישר" קלי נבחר להיות המנהיג החדש.
קלי לא היה מעורב בשערוריות של תקופת טוויד, וגם היה דתי קתולי שהיה קשור בנישואין לארכיבישוף.
הוא ניקה את הטמאני מנאמני טוויד, וחיזק את שליטתו בארגון.
ההצלחה שלו בהחייאת המנגנון המפלגתי השתלמה בבחירות של 1874, כשמועמד הטמאני, ויליאם ויקהם , הדיח את המועמד הרפורמיסטי המכהן והבלתי אהוד, ויליאם אווימייר, ובאופן כללי הדמוקרטים ניצחו בבחירות, וכך הטמאני השתלט שוב על העיר.
הבחירות לראשות העירייה בשנת 1886 היה חשובות עבור הארגון.
פעילי איגוד עובדים ייסדו את מפלגת העבודה המאוחדת (ULP), שבחרה בכלכלן הפוליטי הנרי ג'ורג', מחבר הספר "קידמה ועוני", כמועמדה.
ג'ורג ' היסס בתחילה לרוץ לתפקיד, אבל השתכנע לעשות זאת לאחר שהטמאני הציעו לו בחשאי מושב בקונגרס אם לא יתחרה במירוץ.
הטמאני לא ציפו שג'ורג' יבחר, אבל ידעו שמועמדותו והמפלגה החדשה איימו על מעמדם כנציגי מעמד הפועלים.
לאחר שגרמו לג'ורג' לרוץ לבחירות, הטמאני נאלצו להציב נגדו מועמד חזק, ולכן נדרשו לשתף פעולה עם הכנסייה הקתולית בניו יורק, כדי להשיג את תמיכת המצביעים האירים ממעמד הביניים.
ריצ'רד קרוקר, יד ימינו של קלי, ירש אותו בתפקיד המנהיג, וגם הוא הבין שנדרש שיתוף פעולה מלא בתוך המפלגה הדמוקרטית כדי לעצור את ג'ורג' ואת ה-ULP, שיכלו לארגן את הפוליטיקה במבנה מעמדי, ולא אתני, כפי שהטמאני העדיפו.
כדי לשלב בין קבוצות שונות, קרוקר בחר באברם יואיט כמועמד הדמוקרטי לראשות העיר.
לא רק שיואיט היה המנהיג של האישים שלא היו מהטמאני במפלגה בניו יורק, אלא שגם היה חתנו של נדבן ידוע והיה בעל מוניטין ישר.
הרפובליקנים, מצידם, בחרו בתיאודור רוזוולט, חבר בית המחוקקים של המדינה לשעבר.
בסופו של דבר, יואיט ניצח בבחירות, כשג'ורג' השיג יותר קולות מרוזוולט, שהשיג פחות ממה שהרפובליקנים קיבלו בדרך כלל.
העתיד של תנועת ה-ULP נראה מבטיח, אולם המפלגה התפרקה במהירות ולא השפיעה על הפוליטיקה במדינה.
יותר מכך, קרוקר הבין שהוא יכול לנצל את השיטות שה-ULP השתמשו בהן במהלך הבחירות.
כיוון שכוחם של הטמאני הול היה במסבאות, המפלגה החלה מארגנת פגישות, תהלוכות, כנסים במועדונים וכנסים מחוזיים, ויצרה תרבות פוליטית משל עצמה כדי להריץ את מסע הבחירות שלה.
קרוקר ניצל זאת, ויצר מועדונים פוליטיים במקום המסבאות, וגם מימן טיולים ופיקניקים למשפחות כדי להשפיע על נשים וילדים.
הטמאני החדש נראה היה מכובד יותר, ופחות קשור לכנופיות.
השיטה החדשה גם פישטה את העזרה למהגרים: על המהגר היה פשוט להצטרף למועדון, ומתנדב בא לתמוך בו.
יואיט התברר כראש עיר נוראי, בשל אישיותו והנייטיביזם שהפגין, ובשנת 1888 הטמאני בחרו במועמדו של קרוקר, יו ג'יי גראנט, שהפך לראש העירייה האירי הראשון בניו יורק.
גרנט הותיר לקרוקט יד חופשית בחוזים ובמשרדים של העיר, וכך נוצר מנגנון תמיכה אדיר, מעבר לכל מה שטוויד חלם עליו, מצב אשר נמשך תחת יורשו של גרנט, תומאס פרנסיס גילרוי.
עם משאבים רבים של כסף וכוח אדם – 1,200 איש – קרוקר היה מסוגל לנטרל את מתנגדי הטמאני בתוך המפלגה לצמיתות.
הוא גם השיג זרם הכנסות חדש מהקהילה העסקית, שסופק בעזרת ריכוז השוחד: במקום לשחד בעלי תפקידים בודדים, העסקים, במיוחד השירותים הציבוריים, יכלו לגשת ישירות אל הטמאני ולשלם, והטמאני הפנה את הכסף לפי צרכיו; הטמאני השתלט על כל המנגנון של העיר.
קרוקר שילב כוחות גם עם הפועלים, ודחף לתיקוני חקיקה שפייסו אותם, כך ששוב הטמאני נראה כידיד הפועלים – אף על פי שתמיד הקפיד לשמור על חזות פרו-עסקית של תמיכה בכלכלת לסה פר והורדת מיסים.
הטמאני שוב השפיע על המועצה המחוקקת של המדינה, והקים מערכת תמיכה מסועפת.
הבוס הרפובליקני, תומאס פלאט, אימץ את אותן שיטות, ושני הגברים ביניהם למעשה שלטו במדינה.
בשנת 1894, הטמאני נפגעו בשל שימועים ציבוריים על השחיתות במשטרה, ומועצת העיר ארגנה ועידה שנועדה לשבור את כוחו של הטמאני.
היא הייתה מלאה בחלק מהאנשים העשירים ביותר בעיר – כולל ג'יי.
מורגן, קורנליוס ואנדרבילט, ואליהוא רוט, בין היתר – ותמכה בוויליאם סטרונג, מיליונר אחר, לראשות העיר.
כך נאלץ המועמד המקורי של הטמאני, נתן שטראוס, שהיה מהבעלים של מייסיס, לפרוש ממערכת הבחירות מחשש שיוחרם בידי האליטה של ניו יורק.
הטמאני שוב תמכו ביו גרנט, על אף שהוכתם בפומבי בידי השחיתות המשטרתית.
בעזרת הכסף של הוועדה, מסע בחירות יעיל ואסטרטגיה לא מוצלחת מצד גרנט, סטרונג ניצח בבחירות בקלות, וניהל את העיר במשך שלוש שנים תחת עקרונות "עסקיים", כשהוא מחויב לממשל יעיל ולהחזרת המוסר אל העיר.
הבחירות עצמן היו ניצחון גדול לרפובליקנים: לוי מורטון , בנקאי מיליונר ממנהטן, הפך למושל, והמפלגה זכתה ברוב במועצה המחוקקת.
ואן ויק, ניצח בקלות את סת ' לו, המועמד הרפורמטור, ושוב הטמאני שלטו בניו יורק.
למרות התבוסות המזדמנות, הטמאני היה מסוגל באופן עקבי לשרוד ולהצליח.
תחת מנהיגים כגון צ'ארלס פרנסיס מרפי וטימותי סאליבן, הוא שמר על השליטה במפלגה הדמוקרטית בעיר ובמדינה.
הפוליטיקה בעיר בין 1898 ל-1945 סבבה סביב העימותים בין קבלני הקולות והרפורמטורים.
בזמנים שקטים יותר קבלני הקולות זכו לתמיכה מוצקה ובדרך כלל שלטו בענייני העיר והרבעים שלה; הם גם שיחקו תפקיד מרכזי במועצה המחוקקת באלבני.
החל מ-1880, למשל, הטמאני הקים רשת גדולה של מועדונים מקומיים שמשכו מיעוטים ממעמד הביניים.
אולם בעתות משבר, בעיקר במיתון של שנות התשעים של המאה ה-19, ובמהלך המשבר הכלכלי העולמי בשנות השלושים, הרפורמטורים השתלטו על משרות חשובות, בעיקר על משרת ראש העיר.
הרפורמטורים מעולם לא הציגו חזית אחידה: הם היו מורכבים מקבוצות אזרחיות רבות, שלכל אחת מהן היה סדר יום שונה.
רובם היו גברים ונשים משכילים ממעמד הביניים, בדרך כלל ממקצועות חופשיים, שלא אהבו את השחיתות.
שיתוף הפעולה ב-1898 הכפיל את כוחם של הרפורמטורים, כל עוד הצליחו לשמור על מטרות משותפות.
לא היה מנגנון מפלגתי עירוני.
במקום, מנגנונים מפלגתיים התפתחו בכל הרבעים של העיר, והבולט ביותר היה במנהטן.
הם בדרך כלל היו ארגונים מקומיים חזקים, שנודעו כ"מועדונים פוליטיים", ועם מנהיג בולט שכונה "בוס".
צ'ארלס מרפי היה הבוס היעיל אך השקט של הטמאני הול בין 1902 ל-1924. "טים הגדול" סאליבן היה מנהיג הטמאני ברובע באוורי, והדובר במועצה המחוקקת.
הארגונים הרפובליקניים המקומיים היו חלשים מאוד, אבל הם שיחקו תפקידי מפתח בגיבוש קואליציות נגד הטמאני הול.
הם ניסו לקבל השראה מאלבני ומוושינגטון.
סת' לואו, נשיא אוניברסיטת קולומביה, נבחר כראש העיר כנגד הטמאני בשנת 1901. אולם היה חסר לו מגע עם העם, והוא איבד את תמיכת הפועלים כשהסכים לדרישות להגביל צריכת אלכוהול.
מרפי רצה לטהר את התדמית של הטמאני, ומימן רפורמות פרוגרסיביות לטובת מעמד הפועלים בעזרת שני תלמידיו, המושל אל סמית' ורוברט פ.
אד פלין, בן חסותו של מרפי שהפך לבוס בברונקס, אמר שמרפי תמיד טען שאסור לפוליטיקאים להתערב בהימורים או בזנות, ולהתרחק מכל מעורבות במשטרה או במערכת החינוך.
אתגר חדש לטמאני הגיע מצד ויליאם רנדולף הרסט, מו"ל רב עוצמה שרצה להיות נשיא.
הרסט נבחר לקונגרס בתמיכת הטמאני, הובס במירוץ לראשות העיר לאחר ריב מולם, וזכה לתמיכתם כשניסה להיבחר לתפקיד מושל ניו יורק.
הרסט הצליח לשלוט בראש העיר מטעם הטמאני, ג'ון היילן (1917-1925), אבל הוא איבד שליטה כאשר סמית' ווגנר מנעו מהיילן לזכות שוב במועמדות ב-1925. הרסט עבר לקליפורניה.
לה גוארדיה נכנס, הטמאני מפסיד: 1933 עד 1945
ב-1932, המנגנון נפגע פעמיים כשראש העיר ג'יימס ווקר נאלץ להתפטר מתפקידו בעקבות שערורייה, ואילו דמוקרט רפורמטור נלהב, פרנקלין דלאנו רוזוולט, נבחר לנשיא ארצות הברית.
מנהיג הטמאני הול ג'ון פ.
קרי, והבוס מברוקלין ג'ון מקוי, שיתפו פעולה כדי לתמוך במועמדותו של אל סמית'.
רוזוולט הסיר מהטמאני את סמכויותיו בתחום הרווחה, שהורחבו תחת ה"ניו דיל", והעביר אותן במקום זאת לאד פלין, הבוס של הברונקס שמחוזו היה נקי משחיתות.
רוזוולט עזר לרפובליקני פיורלו לה גוארדיה להיבחר לראשות העיר בשיתוף פעולה, והקטין עוד יותר את כוחם של הטמאני.
לאחר שהפך לראש העיר, לה גוארדיה ארגן מחדש את הקבינט באישים לא-מפלגתיים וניסה לנקות את הממשלה.
בתור ראש העיר, לה גוארדיה הוביל בהצלחה את המאמץ בניקוי העיר וקבע ייצוג יחסי במועצת העיר, שעבר במשאל בשנת 1936. לאחר כניסת החוק החדש לתוקף ב-1938, הוקמה מועצה עירונית חדשה.
לה גוארדיה מינה רבים מנאמניו אל התפקידים, וכוחו של הטמאני הול ירד לשפל.
ב-1937, לה גוארדיה הפך לראש העיר הראשון שהתנגד לטמאני ונבחר מחדש, ונבחר שוב ב-1941, לפני שפרש ב-1945. תקופתו הארוכה החלישה את הטמאני.
הטמאני היה תלוי בחוזים ממשלתיים, עבודות, מערכת הרווחה, שחיתות, ובסופו של דבר, ביכולת מנהיגיו לשלוט במועמדים הדמוקרטיים.
לאחר ירידת קרנן של תוכניות סיוע כמו מנהל העבודה והקדמה, וחיל השימור האזרחי, כוחו נחלש, כיוון שהטמאני השתמש בתוכניות כדי לקבל תומכים.
חבר הקונגרס כריסטופר "כריסטי" סאליבן היה ה"בוס" האחרון לפני קריסת הטמאני.
טלרפואה הוא שימוש בטכנולוגיית מידע וטלקומוניקציה על מנת לתת שירות רפואי מרחוק.
באמצעות שימוש באמצעים אלה ניתן לשפר את הגישה לשירותים רפואיים באזורים מרוחקים ובשעות לא שגרתיות.
תחום הטלרפואה התפתח במאה ה-20 בזכות אמצעי התקשורת וטכנולוגיות המידע המודרניות.
טכנולוגיות אלה מאפשרות תקשורת בין המטופל לבין הצוות הרפואי בזמן אמת (סינכרוני), או באופן דחוי (אסינכרוני), למשל בפענוח בדיקות הדמיה רפואית.
ההגדרה של "טלרפואה" שנויה במחלוקת.
כמה מההגדרות (כגון ההגדרה של ארגון הבריאות העולמי) כוללות את כל היבטי הבריאות, כולל טיפול מניעתי.
האגודה האמריקאית לטלרפואה משתמשת במונחים טלרפואה (telemedicine) ו-telehealth בערבוביה, למרות האבחנה כי המושג telehealth משמש באופן נרחב יותר לתיאור התערבות בריאותית בה לא מעורבת פעילות קלינית טיפולית.
רפואה מקוונת נחלקת באופן מסורתי לארבעה תת-תחומים:
רפואה מרחוק (Tele-Clinics) - כולל ייעוץ וטיפול רפואי התחום נחלק לשניים:
רופא-חולה: מתן טיפול רפואי ישירות לחולה: מרפאה וירטואלית שבה החולה לא מגיע למרפאה הפיזית אלא מקיים את הביקור דרך תוכנת וידאו.
מתקיים בעיקר בתחומים שבהם הבדיקה מבוססת על הסתכלות ושיחה כגון: פסיכיאטריה, נוירולוגיה ורפואת עור.
רופא-רופא: התייעצות בין שני גורמים מקצועיים.
לדוגמה רופא משפחה מול מומחה, אחות מול רופא, פרמדיק מול מומחה.
תחום זה מפותח בתחום הרפואה הדחופה כגון טיפול נמרץ (Tele-ICU) וטיפול בשבץ מוחי.
ניטור מרחוק (Tele-Monitoring) - המטופל מעביר אינפורמציה הנאספת לצורך קבלת החלטת רפואיות (ל"ד, דופק, אק"ג, EEG וכו').
בישראל חברות שונות, ביניהן שחל ונטלי, מספקות שירותים מקוונים בתחום הקרדיולוגיה.
מידע מרחוק (Tele-Information) - כל מערכת המספקת ומגישה מידע רפואי (דפי אינטרנט, קבוצות חולים, פורומים).
הוראה מרחוק (Tele-Education) - קורסים מקוונים, הרצאות אינטרנטיות בנושאים רפואיים (לסטודנטים, רופאים, אחיות, הורים, מטופלים והקהל הרחב).
תחום הרפואה-מרחוק זכה להכרה, ואף שאיננו עומד עדיין כתחום התמחות עצמאי, הוגדרו גבולותיו על ידי מספר ארגונים רשמיים, כגון ה–World Medical Association ובישראל על ידי ההסתדרות הרפואית.
בארצות הברית, ארגון בשם American Telemedicine Association עוסק בקידום התחום ובפרסום הנחיות קליניות, ועיתונים מקצועיים דוגמת Journal Of Telemedicine and Telecare עוסקים בפרסום מחקרים מדעיים בנושא.
בדומה, בישראל מתקיימים דיון ומחקר בתחום הטלרפואה.
מאמר מערכת בעיתון "הרפואה" דן בנושא ב-2013, וב-2016 התפרסם מאמר המנתח את הפעילות של שירותי בריאות כללית בתחום זה.
מועדון הכדורגל טמבוב הוא מועדון כדורגל רוסי מהעיר טמבוב, שבשיאו התמודד בליגת העל הרוסית בכדורגל מעונת 2019 עד עונת 2021. הישג השיא הוא שמינית גמר בעונת 2017/2018 ובעונת 2020/2021.
הקבוצה הוקמה בשנת 2013. לצורך העפלה לליגת המשנה הרוסית, הוזמן סרגיי פרדניה ממטה האימונים של טום טומסק להתמנות למאמן הקבוצה.
משחק הבכורה של הקבוצה נערך ב-22 ביולי 2013, נגד קבוצת המילואים של ספרטק מוסקבה, "ספרטק-2", אותה הקבוצה ניצחה בתוצאה 2:1, במסגרת הליגה הרוסית השנייה.
הקבוצה סיימה במקום השלישי בליגה בעונת 2014 כשבאמתחתה 12 ניצחונות, 7 שוויונות והפסד אחד בלבד.
בעונת 2014/2015 הקבוצה סיימה כסגנית אלופת הליגה הרוסית השנייה בהישג השיא שלה עד אותה עונה.
בעונת 2015/2016 מונה ולרי יוסיפוב למאמן הקבוצה.
בהדרכתו הקבוצה זכתה באליפות מחוז מערב של הליגה הרוסית השנייה והבטיחה את העפלתה לליגת המשנה הרוסית, 4 מחזורים לפני סיום העונה, בהפרש 12 נקודות מסגניתה, אנרגומאש בלגורוד.
בעונת 2016/2017 הקבוצה התמודדה בליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה ומינתה את מאמן ספרטק מוסקבה לשעבר, גאורגי יארצב למנכ"ל הקבוצה.
הקבוצה סיימה באותה עונה במקום החמישי בליגה.
בעונת 2017/2018 הקבוצה התמודדה בליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה וסיימה באותה עונה במקום הרביעי בליגה, כשהיא מתמודדת בפלייאוף העפלה לליגת העל הרוסית, לראשונה בתולדותיה, אך התקשתה בסדרת המפגשים מול אמקאר פרם ונותרה בליגה הלאומית.
היא העפילה לשלב שמינית גמר הגביע הרוסי בכדורגל 2017/2018, במה שמהווה להישג שיא בתולדותיה.
היא לא הצליחה לשחזר את ההישג בעונה שלאחר מכן והודחה כבר בשלב 32 האחרונות על ידי קריליה סובייטוב סמרה, ברם סיימה כאלופת ליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה בעונת 2018/2019 ולראשונה בתולדותיה העפילה לליגת העל הרוסית בכדורגל.
במהלך עונת הבכורה שלה בליגה היא אירחה את משחקיה במורדוביה ארנה ובאצטדיון ניז'ני נובגורוד ובכך לא אירחה אף משחק בטמבוב.
בשנת 2020 הקבוצה נקלעה לקשיים כלכליים ולא הצליחה לממן את שיפוץ אצטדיון ספרטק בעיר.
בדצמבר 2020, הודיע המנהל הספורטיבי של הקבוצה, פאבל חודיאקוב, שהקבוצה נמצאת במצב כלכלי קשה וכי השחקנים לא קיבלו משכורות מזה מספר חודשים.
זאת למרות הבטחות שלא קוימו מממשלת מחוז טמבוב על העברת כספים במהלך שנת 2020, כאשר בעונת 2019 קיבלה 92 מיליון רובל בלבד.
בניסיון להציל את הקבוצה, נוהלו מגעים לעבור לסרנסק ולארח במורדוביה ארנה.
במקרה כזה, הקבוצה הייתה אמורה לשנות את שמה, אך המהלך לא צלח.
בפברואר 2021 מנהלת הליגה ניסתה להוביל מהלך להצלת הקבוצה, אך טמבוב הגישה בקשה לפשיטת רגל בשל חוב בגובה 322.45 מיליון רובל.
ב-17 במאי 2021 המועדון פורק סופית כאשר פוטר כלל סגל הקבוצה.
ב-30 בספטמבר 2021, מנכ"לית הקבוצה לשעבר אולגה קונובלובה, הייתה חשודה בשלושה אישומים לפי סעיף 159 לחוק הפלילי של הפדרציה הרוסית בפרשת מעליה בכספי תקציב הקבוצה ונלקחה למעצר למשך חודשיים.
ב-24 בנובמבר באותה שנה, נעצר המנהל הספורטיבי לשעבר של הקבוצה, פאבל חודיאקוב, שהיה מעורב במספר תיקים פליליים הקשורים לגניבת סובסידיות שהוקצו על ידי ממשלת מחוז טמבוב במשך מספר שנים.
טמבוב אירחה את משחקיה באצטדיון ספרטק בעיר (המכיל 5,000 מושבים), עד העפלתה לליגת העל הרוסית בכדורגל כשהחל שיפוץ באצטדיון לקראת עונת 2019/2020 כדי להכיל 15,000 מושבים.
ברם, השיפוץ שתוכנן להסתיים באוגוסט 2019 התעכב והקבוצה עברה לארח את משחקיה בליגת העל לסירוגין באצטדיון ניז'ני נובגורוד (המכיל 44,899 מושבים) ובעיקר במורדוביה ארנה שבסרנסק (בעל תכולה של 43,958 מושבים).
בעקבות השיפוצים במתקני האימונים של הקבוצה בטמבוב, היא שכרה את מתחם האימונים טראסובקה במחוז מוסקבה (המשמש בדרך כלל את מועדון ספרטק).
עם זאת, השיפוץ מעולם לא הושלם ובתום עונת 2020/2021 טמבוב פורקה.
לקראת עונת 2019/20 ביצעה טמבוב מיתוג מחדש.
במקום סמל מחוז טמבוב הופיע זאב וכדור.
מעליהם, הכתובת "מועדון כדורגל טמבוב" הפכה לגדולה יותר והצבעים: אדום וכחול כעת כהים יותר.
לקראת עונת 2020/2021 הקבוצה עדכנה לוגו חדש ובו קווי מתאר של זאב, שהיווה לקמע של המועדון.
לאחר פירוקה של טמבוב, נותרה "אקדמיית הכדורגל" של טמבוב לקבוצת הכדורגל היחידה בטמבוב המייצגת את העיר בתחרויות לאומיות.
האקדמיה הוקמה לראשונה בשנת 2008 ממיזוג שני בתי ספר מקומיים לכדורגל.
מעונת 2022 היא מתמודדת בליגה השלישית ברוסיה.
האקדמיה מארחת את משחקי הבית באצטדיון לוקומוטיב (המכיל 2,500 מושבים) מנוהלת על ידי ממשלת מחוז טמבוב.
בשנת 2022 האקדמיה הפכה למועדון הכדורגל ספרטק טמבוב, שנוצר מחדש.
מועדון הכדורסל טמבוב הוא מועדון כדורסל מהעיר טמבוב.
מתמודד בסופרליגה-2, השלישית בחשיבותה ברוסיה ובגביע רוסיה.
ב-2003, הוקם בטמבוב מועדון כדורסל "TGU-בסקט", אשר התמודד בליגה הראשונה.
המועדון הורכב בעיקר מסטודנטים והמאמן הראשי היה ויקטור קולודין.
ב-2006, הקבוצה שינתה את שמה ל"מועדון הכדורסל טמבוב" ולמאמן מונה הכדורסלן לשעבר סרגיי קונוטופוב.
תחת הנהגתו, הקבוצה העפילה מהליגה הבכירה ב' לליגה הבכירה א'.
בשנת 2009 הקבוצה הועברה לידי האוניברסיטה הטכנולוגית הממלכתית על שם דרז'אבין והאוניברסיטה הופכת למממנת העיקרית של המועדון.
בעונת 2009/2010 הקבוצה התמודדה בסופרליגה ב', אבל לא השלימה את העונה בשל הפסקת המימון.
באותה שנה, הוקמה קבוצת כדורסל אחרת בטמבוב בניהולו של ויקטור קולודין.
בשנת 2010, בהתבסס על הקבוצה של קולודין נוצר "מועדון כדורסל טמבוב", במימון ממשלת מחוז טמבוב.
בעונת 2010/2011 הקבוצה התמודדה בליגה הבכירה, השנייה בחשיבותה.
במהלך תקופה זו נערך שינוי במבנה ליגות הכדורסל ברוסיה: הליגה הבכירה א' וב' התאחדו והקבוצה התמודדה בליגה זו עד עונת 2012/2013.
בעונת 2013/2014 הקבוצה סיימה במקום 3 בעונה הסדירה, עם מאזן של 23 ניצחונות ו-9 תבוסות העפילה לפלייאוף.
בפלייאוף הפסידה בסיבוב הראשון וסיימה במקום החמישי.
בעונת 2016 הליגות אורגנו שוב והליגה הבכירה הפכה לסופרליגה-2. בעונת 2020 העפילה לשמינית גמר הגביע הרוסי בכדורסל.
מועדון ההוקי טמבוב הוא מועדון הוקי קרח מקצועני מהעיר טמבוב, רוסיה שנוסד בשנת 2000 ומתמודד בליגת ההוקי העליונה, הליגה השנייה בחשיבותה בהוקי קרח ברוסיה.
משנת 1981 התקיים מועדון הוקי קרח בשם אוונגרד טמבוב, אך מועדון זה לא זכה להצלחה רבה בזירה הלאומית.
בשנת 2000 הוקם מועדון ההוקי טמבוב.
המועדון התמודד בליגה השלישית בחשיבותה במדינה בעונות 2015–2018. בעונת 2018/2019 החלה להתמודד בליגת VHL, השנייה בחשיבותה ברוסיה אחרי KHL.
באותה עונה נערך שינוי בסגל אך הקבוצה התקשתה ולא הצליחה להעפיל לפלייאוף הליגה.
מאז שופץ היכל הקרח קריסטל בטמבוב בשנת 2015, הקבוצה מארחת בו את משחקי הבית שלה.
גביע הפדרציה / אלופת VHL-B
טמבאקונדה היא עיר שנמצאת בנפת טמבאקונדה שבמחוז טמבאקונדה שבסנגל.
העיר נמצאת כ-414 קילומטרים מדקר וכ-31 קילומטרים מהגבול עם גמביה.
החודש הכי חם הוא אפריל (34 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 866 מילימטרים בשנה.
חודש ספטמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (308 מ"מ גשם), וחודש פברואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (1 מ"מ גשם).
העיר נמצאת בסמוך לכבישים N1 ו-N7. בנוסף, שדה התעופה טמבאקונדה נמצא בסמוך לעיר.
טמאי א-זהיירה הוא כפר במחוז א-דקהלייה שבמצרים.
הכפר הוא כפר הולדתה של הזמרת המפורסמת אום כולתום.
הכפר הוא אחד מהעתיקים באזור הדלתא של הנילוס, והוא מוזכר עוד בספר "חוקי דיוואן אסאד בן מטתי", אחד מספריו העתיקים של אל-מורטאהיה.
עוד מוזכר הכפר בשם 'טמאה' בכתב "סלע סלאחי" שכתב הסולטן אל-נסיר סלאח אל-דין בתקופת השושלת האיובית.
בתקופת השלטון העות'מאני נקרא הכפר "חימר אל-זהירה".
בתקופת השלטון העות'מאני באזור היה הכפר לבירת המחוז שעליו שלט המושל סולימאן פאשה אל-ח'אמם, בתקופת שלטונו של סולימאן הראשון.
בשנת 1904 נולדה בכפר הזמרת הבינלאומית אום כולתום, שבית ילדותה הפך לאתר תיירות פופולרי מרכזי בעיר.
אביה היה האימאם הראשי של הכפר.
הכפר ממוקם באזור הדלתא של הנילוס, קילומטר אחד צפונית לעיר אל-סנבלאווין.
הכפר מוקף בשדות פוריים, ועובר דרכו כביש ראשי אחד המחבר בינו לבין העיר.
העיר מוצבת מעט דרום-מזרחית לבירת המחוז, אל-מנסורה.
הכפר (בלי להחשיב את הערים הקרובות אליו) הוא הגדול ביותר מכל הכפרים ברדיוס של 100 קילומטר ממנו.
הכלכלה בעיר מבוססת בעיקרה על גידולים חקלאיים.
הכפר מאכלס כיום הרבה תושבים מתחת לקו העוני, בגלל ממחירי דיור זולים יחסית.
בעקבות כך, מועצת הכפר מתקשה להשתלט על בעיות תשתית מרובות הקיימות בעיר, בעיקר מחוסר תקציב.
למשל, רק ביוני 2019 כמה עיתונים מצריים לאו דווקא מהאזור עסקו בבעיית הביוב בכפר, שכן הניהול הכושל של התשתיות בעיר הוביל לקריסת מערכת הביוב ולהצפה של מי שופכין ברחובות.
המקרה סוקר היטב בכלי התקשורת המצריים, וכיום מועצת המחוז שולחת כסף למועצת הכפר בניסיון לחזק את צינורות הביוב התת-קרקעיים.
בעיה נוספת של הכפר היא גידול האוכלוסייה הגודל והולך בו.
במפקד האוכלוסין של מצרים משנת 2006, הוכרז כי בכפר מתגוררים 8,942 נפש (4671 גברים ו-4271 נשים), פי כמה מהיישובים הקרובים לכפר בגודל השטח שלהם.
בעיית הגידול באוכלוסייה רק עלתה מאז, וביקוש ליחידות דיור בכפר אוטומטית צמח גם הוא.
במשך כמה שנים התקשתה מועצת הכפר להכיל את כמות האנשים בכפר, שכן המוני משפחות מוסלמיות מרובות ילדים התקשו להחזיק בדירה בכפר.
לבסוף, באוקטובר 2019 הכריזה מועצת המחוז על הקמת מאות יחידות דיור באזור הכפר, אשר יינתנו במחיר מוזל לאותן משפחות נזקקות.
המהלך זכה לסיקור תקשורתי אוהד ברחבי המחוז.
טמאש גאבור (בהונגרית: Gábor Tamás; 24 באפריל 1932, בודפשט – 6 במאי 2007, בודפשט) היה סייף הונגרי-יהודי, אלוף אולימפי (טוקיו 1964), אלוף עולם (בודפשט 1959) ופעמיים אלוף הונגריה (1960 ו-1961) בדקר, מאמן ומנהל ספורט.
גאבור התאמן בקבוצת "ואשאש בודפשט" משנת 1948, משנת 1950 הוא התאמן בקבוצת "דוז'ה בודפשט" ומשנת 1957 בקבוצת "המטאור האדום בודפשט".
הוא התמודד גם בדקר (épée) וגם ברומח (fleuret), אך השיג הישגים בינלאומיים משמעותיים בדקר.
בשנים 1953–1967 הופיע במדי נבחרת הונגריה.
באליפות העולם שנערכה בפריז בשנת 1957 זכה גאבור במדליית כסף בתחרות דקר קבוצתי.
שנה לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בפילדלפיה בשנת 1958 הוא זכה גאבור במדליית כסף בתחרות דקר קבוצתי והגן על תוארו.
באליפות העולם שנערכה בבודשפט בשנת 1959 הוא זכה במדליית זהב הראשונה להונגריה בתחרות דקר קבוצתי.
באולימפיאדת רומא (1960) הוא סיים במקום רביעי בתחרות דקר קבוצתי ובמקום 17 בתחרות דקר אישי.
באליפות העולם שנערכה בטורינו, איטליה בשנת 1961 הוא זכה במדליית ארד בתחרות דקר אישי.
שנה לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בבואנוס איירס, ארגנטינה בשנת 1962 הוא זכה במדליית כסף בתחרות דקר אישי, ההישג האישי הטוב ביותר שלו.
באליפות העולם שנערכה בגדנסק, פולין בשנת 1963 הוא זכה במדליית ארד בתחרות דקר קבוצתי.
באולימפיאדת טוקיו (1964) הוא זכה במדליית זהב בתחרות דקר קבוצתי.
גאבור פרש מספורט תחרותי בשנת 1967. לאחר פרישתו היה עוזרו של המאמן הלאומי בלה ביי, ומשנת 1977 עד 1980 היה המאמן הלאומי של נבחרת הסיף ההונגרית.
הוא סיים את "המכללה למסחר ולתיירות" בשנת 1971. משנת 1960 עד 1976 היה העובד של "מלון רויאל", ובשנים 1982 עד 1991 היה סגן מנהל "מלון האצטדיון".
הוא גם שימש כשופט בתחרויות אליפויות העולם ואולימפיות, בסיף ובקרב חמש.
בשנת 1995 התמנה לחבר בוועדה הבכירה של "התאחדות הספורט ההונגרית".
הוא היה חבר בחבר הנאמנים של "הקרן הציבורית פרנץ מזה" ומזכ"ל "מועדון האלופים האולימפיים".
מדליית זיכרון מיקשה אסטרהאזי (1994)
טמאשי (בהונגרית: Tamási) היא עיירה במחוז טולנה, הונגריה.
נכון לשנת 2023 מתגוררים בה 7,591 תושבים.
טמאשי, על שם תומאס הקדוש, עם אוכלוסייה של כ-7,600 נפש, שוכנת 30 ק"מ מזרחית לאגם בלטון (Balaton).
העיירה הוקמה בתקופה הרומאית והכנסייה הקתולית במרכז העיר בנויה על חורבות מקדש שהוקם על ידי הרומאים.
בין השנים 1525–1665 היה האזור כבוש על ידי הטורקים הפולשים.
אופייה של עיירה זו חקלאי, ובה יש חורבות של טירה שנחרבה בעיקר בתקופת מהפכת 1848–1849 על ידי האוסטרים הכובשים.
על ראש "וארהגי" (Várhegy) - גבעת הטירה לצד המרחץ התרמי והעיירה, ישנו מגדל תצפית ממנו ניתן לראות את הכרמים ומרתפי היין.
הצבא הסובייטי שלט בעיר בין השנים 1945–1989 עד שנפל הגוש המזרחי הסובייטי.
האטרקציה התיירותית העיקרית של טמאשי היא הספא והמרחצאות באוויר הפתוח.
זהו אחד ממכוני הספא היוקרתיים בהונגריה.
הסביבה הטבעית ואיכות המים הגבוהה הפכו את טמאשי לספא בעל מוניטין בינלאומיים.
המים התרמיים הם בחום 52 צלזיוס ומכילים ריכוזי נתרן, סידן ואשלגן גבוהים.
הספא ממוקם בחורשה בגודל 7 דונם והוא פתוח בכל ימות השנה, עם בריכות באוויר הפתוח ובריכת ילדים נפרדת.
שביל אופניים באורך 6 קילומטר מקשר בין טמאשי לבין כפר קטן (Pári) וחוצה את הנוף.
שמורת חיות הבר של יער ג'ולאי (Gyulaj) ידועה ביופייה הטבעי.
בעבר הייתה בבעלות משפחת אסתרהאזי ושימשה את המשפחה לציד.
בתקופה הקומוניסטית בין השנים 1945–1989 הגיעו פקידי המפלגה מבודפשט למסיבות ציד גדולות מאורגנות וקיימו סעודות אכילה ושתייה.
תמונות מאירועי ציד אלה ניתן לראות בבית ההארחה המקומי.
בשטח של 7.8 דונם ובו עצים מזני אלון ואולמוס, מתגוררת אחת מאוכלוסיית הצבאים הגדולים בעולם.
ציפורי מים (צולל ביצות, לבנית) ועופות דורסים (נצים, נשר קירח) נראים באזור אגם פצ'מג (Pacsmag) הסמוך.
באזור מאורגנות קייטנות צפרים בהדרכת אורניתולוגים.
בשנות הארבעים היו בעיירה פחות מ-200 יהודים.
במאי 1944, מספר שבועות לאחר פלישת הגרמנים להונגריה, רוכזו בגטו שהוקם בעיירה יהודים מקומיים ויהודים מיישובי הסביבה.
הם הועברו לקאפושוואר ומשם גורשו לאושוויץ ביולי.
טמאש וארגה (בהונגרית: Varga Tamás; קונסנטמיקלוש, 3 בנובמבר 1919 – בודפשט, 1 בנובמבר 1987) היה מורה למתמטיקה הונגרי, מצטיין בינלאומי בהוראת המתמטיקה, בעל עיטור "פרס המדינה".
וארגה נולד במשפחה של שבעה ילדים.
כמה מאחיו היו אנשי ציבור ידועים (למשל, הסופר דומוקוש וארגה ובאלאז' וארגה היסטריון הספרות).
סבא רבא שלו המתמטיקאי קארוי סאס היה חבר של המתמטיקאים יאנוש בויאי ופרקש בויאי.
וארגה סיים את בית הספר היסודי והתיכון בעיר הולדתו והמשיך את לימודיו באוניברסיטת אטווש לוראנד במחלקה למתמטיקה ולפיזיקה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא היה סמל קרבי והציל כמה וכמה יהודים.
פעילותו הונצחה על ידי ג'רג' בנצה ביצירתו "הכלא ההמשחרר", בסיפור ששמו "אגדת חג המולד".
בשל פעולותיו החליט יד ושם בשנת 2012 להעניק לו את תואר חסיד אומות העולם.
בעלה של אגנש בינט, פסיכולוגית ילדים יהודייה הונגרייה.
הוא התחיל לעבוד כמורה בתיכון בקונסנטמיקלוש בשנת 1945, ואחר כך בבודפשט.
בשנת 1947 קיבל משרה ב"משרד הדת והחינוך הציבורי".
שם היה מעורב בפיתוח תוכניות לימודים ובעיקר בכתיבת מספר גדול מאוד של ספרי לימוד.
בשנת 1948 עבר למכון למדעי החינוך, שם עבד עד 1950, אז המוסד נסגר.
משנת 1951 השתתף בהכשרת מורים למתמטיקה באוניברסיטת אטווש לוראנד .
משנת 1955 החל ללמד מתמטיקה גם בכיתות והמשיך לעשות זאת בעקביות במשך זמן רב.
עבודתו הנוספת הוקדשה בעיקר למודרניזציה של החינוך למתמטיקה בבית הספר היסודי.
בשנת 1961 הותר לו להתחיל בניסוי חינוכי בכיתה לקראת פיתוח תוכנית לימודים חדשה לבית הספר היסודי.
בשנת 1962, העיר בודפשט נבחרה כמקום לסימפוזיון בין-לאומי לחינוך למתמטיקה שאורגן על ידי אונסק"ו, שם רעיונותיו של טמאש וארגה מצאו הכרה כזו שהוזמן עם מתמטיקאי בלגי, ווילי סרוויס, לערוך וגם לכתוב חלקית ספר שיסכם את המסקנות הכנס.
משנת 1967 הפך לעובד במכון הפדגוגי הלאומי, וכך הייתה לו דרך ממקור ראשון לכוון ולשכלל את הניסוי שלו.
בשנת 1975 היה זה הניסוי המורכב בהוראת מתמטיקה שהקנה לו תואר מרצה בכיר בכך שפיתח את השיטה.
בנוסף להכרה המקומית, הוא זכה למספר רב של אותות הצטיינות זרים, בעיקר כתוצאה מהשתתפותו בעריכה ובכתיבה של כרך הלימודים של אונסק"ו, אך גם כתוצאה ממאמריו במדינות ובשפות שונות.
הוא שמר על פעילותו גם במהלך מחלתו המחמירה, אחד ממאמריו האחרונים הופיע לאחר מותו.
אות הצטיינות לעבודה סוציאליסטית (1955)
פרס המדינה (1980) - על הישגיו במודרניזציה של התוכן והמתודולוגיה של החינוך למתמטיקה בבית הספר היסודי.
מדליית הכבוד ל-4 באפריל (1985)
תואר חסיד אומות העולם (2012, לאחר מותו)
כתוצאה מהניסוי המורכב בהוראת מתמטיקה שהובל על ידו, הוראת החשבון-הגאומטריה שהייתה מחולקת בהונגריה הפכה להוראת מתמטיקה והוספו על ידו מספר פרקים נוספים במתמטיקה.
הוא קיווה וייחל לחשיבה אישית של התלמיד וציפה שהמורה יחשיב את עצמו כעמית לעבודה של התלמיד.
בשל כישורי השפה וההתעניינות יוצאת הדופן שלו, הוא הכיר היטב תחומים רבים במתמטיקה, בדידקטיות של המתמטיקה, בפסיכולוגיה, במדעי החברה, במחקר בינלאומי ותוצאותיהם.
הקונספט שלו הפך לטבעי בהוראת המתמטיקה ביותר ויותר מדינות ברחבי העולם.
אף על פי שרעיונותיו מומשו רק באופן חלקי בהונגריה, ניתן לחוש בהשפעת חשיבתו של טמאש וארגה בכל רמות הוראת המתמטיקה ההונגרית - מגן הילדים ועד לאוניברסיטה.
טמאש הלר (בהונגרית: Heller Tamás; נולד בדברצן, 19 בנובמבר 1946) הוא שחקן, פרפורמר, מלחין, פזמונאי, יהודי-הונגרי זוכה פרס האמן המצטיין.
הלר נולד במשפחה יהודית בעיר דברצן.
הוא התוודע ליסודות המשחק על במת הילדים המפורסמת של מרתה פנייש (יחד עם השחקנית בורי קאלאי).
בשנת 1965 נרשם עם האנסמבל פריצ'קה לתוכנית הטלוויזיה "מי יודע מה?" אבל הם הודחו בחצי הגמר.
לאחר סיום לימודיו בגימנסיה למד ככל הנראה צילום ואחר כך שירת בצבא ההונגרי.
בין השנים 1972–1978 שיחק ב"תיאטרון צ'וקונאי של דברצן".
לאחר מכן עבר לבודפשט ומשנת 1978 עד 2012 היה חבר בלהקת השחקנים של בימת מיקרוסקופ.
המגוון של תפקידי דמיות הפרוזה שלו ואלה של הקברט המוזיקלי בולטים על הבמה ההונגרית.
לאחרונה הוא כותב בעצמו את המילים והמוזיקה של שיריו.
קנדר – אב: קברט – מנחה
קרלו גולדוני: משרתם של שני אדונים – טרופאלדינו
ברטולט ברכט – וייל: אופרה בגרוש – מתיאס לפאס
פאל אברהם: נשף בסאבוי – מוסטפא ביי
בן שיחו של טמאש הלר הוא איסטוון שאפראן ; 2015
צלב קטן של מסדר הכבוד של הרפובליקה של הונגריה (1995)
טמאש דויטש (בהונגרית: Deutsch Tamás; בודפשט, 27 ביולי 1966) הוא פוליטיקאי יהודי-הונגרי וחבר מייסד של מפלגת פידס, מפלגת השלטון בהונגריה במשך שנים רבות.
בין השנים 1999–2002 היה שר הנוער והספורט.
בין השנים 1990 – 2009 היה חבר האספה הלאומית של הונגריה, בין השנים 2004–2006 היה אחד מסגני יושב ראש של הפרלמנט ההונגרי.
חבר הפרלמנט האירופי משנת 2009.
בין השנים 1980 – 1984 דויטש היה סטודנט בגימנסיית קפקא מרגיט בבודפשט.
הוא החל את לימודיו באוניברסיטה בשנת 1986 בפקולטה למשפטים באוניברסיטת אטווש לוראנד.
במהלך לימודיו היה חבר במכללה המקצועית ביבו אישטוואן (הקהילה המקצועית והמגורים של סטודנטים למשפטים באוניברסיטת אטווש לוראנד).
בשנת 1988 היה שותף פעיל בהקמת פידס - הברית הצעירים הדמוקרטים (Fiatal Demokraták Szövetsége), הוא נבחר לאחד המייסדים ולאחד ממנהלי המפלגה (הניהול האופרטיבי של המפלגה היה אז בידי חבר נאמנים).
בחודש אוגוסט 1989 נעצר בהפגנה בכיכר ואצלב בפראג בשל השתתפותו עם שלט תחת הכותרת "באנו עם פרחים, לא עם טנקים" ומאוחר יותר גורש מצ'כוסלובקיה בהחלטת בית משפט.
אז הפך שמו מוכר בהונגריה ברמה הלאומית.
בבחירות לפרלמנט ב-1990 נבחר ברשימת המפלגה בבודפשט.
ארבע שנים מאוחר יותר, שוב ברשימת בודפשט.
הוא השתתף בעבודתם של כמה ועדות, ובין השנים 1990 עד 1991 וכן מ-2006 עד 2009 היה גם סגן יו"ר ועדת החסינות.
בין השנים 1996–1998 היה יו"ר הוועדה הפרלמנטרית לחקירת פרשת טוצ'יק (פרשת תביעה נגד עורכת דין בשל רמאות) ומשנת 1995 עד 1997 היה חבר בוועדת המכינה של החוקה.
בין השנים 1990 לבין 1999 (עם הפסקות קלות), ולאחר מכן בין השנים 2002 ל-2009, מילא את התפקיד של סגן ראש הסיעה בפרלמנט.
הוא נבחר לאחד מסגני הנשיא של פידס בשנת 1993, כיהן בתפקידו עד לרפורמה במפלגה ב-2003. בין השנים 2001–2004 היה נשיא המפלגה בבודפשט, בין השנים 2002–2003 היה חבר במועצת העיר בודפשט ומנהיג סיעת פידס.
ב-1998 מינה אותו ויקטור אורבן לתפקיד שר הנוער והספורט החדש.
הוא מילא את תפקידו עד להחלפת הממשלה בשנת 2002. בשנת 2004 סיעת פידס מינתה את טמאש דויטש כנציגה בפרלמנט האירופי.
בבחירות לייצוג בפרלמנט האירופי בשנת 2009 הוא זכה במושב ברשימת Fidesz-KDNP ולכן התפטר מתפקידו כחבר פרלמנט ההונגרי.
טמאש דויטש היה הפוליטיקאי הראשון בתולדות הפרלמנט האירופי (EP) שחבריו למפלגה חתמו על עצומה לפיטוריו בדצמבר 2020, עם 133 קולות בעד ו-6 נגד, וכן נשללה ממנו הזכות לנאום בשם המפלגה במליאת הפרלמנט האירופי או לכהן בתפקיד כלשהו ב-EP.
כאדם וכפוליטיקאי הוא מדגיש בגלוי את מוצאו היהודי.
אביו ג'רג' דויטש (1936), היה כלכלן, ואמו יוליאנה טקאץ' (1935), הייתה טכנאית כימיה.
אחיו הצעיר פטר (1968) הוא מאמן אתלטיקה שמחזיק את בשיא ההונגרי בקפיצה לגובה.
דויטש התחתן שלוש פעמים ונולדו לו חמישה ילדים מנישואים אלה.
בנו החמישי, דניאל, נולד במאי 2013.
אזרח כבוד של מחוז צ'ונגרד (2012)
הרב טמאש ראי (בהונגרית: Raj Tamás; בודפשט, 9 בפברואר 1940 – בודפשט, 8 במרץ 2010) היה היסטוריון יהודי-הונגרי, ורב.
הוא פרסם ספרים רבים במהלך חייו, רובם במטרה לקרב את הדת היהודית ולהכיר אותה לאלה של דתות אחרות.
חבר הפרלמנט ההונגרי במשך ארבע שנים (1990-1994).
טמאש ראי למד בבית המדרש לרבנים בבודפשט (1964) ובאוניברסיטת יוזף אטילה בסגד (1968).
בין השנים 1964–1970 היה רב מוביל בסגד ובדרום מזרח הונגריה.
הוא הושעה מתפקידו בשנת 1970 לאחר הטרדות ממושכות מצד המשטרה.
משנת 1971 עד 1985 היה העורך הראשי של ה"הוצאה לאור אקדמיה" (Akadémiai Kiadó), ואחר כך בין 1985 לבין 1996 שוב כיהן כרב, ומ-1996 היה הרב הראשי בבודפשט.
משנת 1986 לימד באוניברסיטת יאנוש פאניוניוס בפץ' ובמחלקה לפילוסופיה של הדת בבית המדרש לרבנים בבודפשט, בתפקיד הראשון עד 1991, ובתפקיד השני ארבע שנים לאחר מכן.
משנת 1991 היה פרופסור ליהדות בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת מישקולץ (עד 1999) וחבר הנהלת החברה היהודית-נוצרית.
בין 1990 לבין 1994 היה חבר האספה הלאומית ההונגרית מטעם מפלגת ברית הדמוקרטים החופשיים (SZDSZ).
בין השנים 1995–2005 היה ראש חוג היהדות ב"בית הספר הקהילתי היהודי יבנה" על שם לאודר.
עד מותו היה מנהל ההוצאה לאור מכבי בבודפשט.
הוא היה גם חבר בחברת צ'מה קרש (חברת מזרחנות במסגרת האקדמיה ההונגרית למדעים) וב"חברה למדע של העת העתיקה".
טמאש ראי השתתף בסרט סאנשיין - (Sunshine (1999 - בבימויו של אישטוואן סאבו בתפקיד רב.
2003: אזרח כבוד של העיר בודפשט
בודפשט, בית הכנסת ברחוב דוהאני ; נופים, עידנים, מוזיאונים, 1984
מטבח מזרחי טמאש ראי, טמאש אולה; 1986
לא תמיד אומרים לילדים את האמת.
היהדות בספרי הלימוד ובספרי האמונה; מכבי, 1994
מה שאתה צריך לדעת על יהדות ;טמאש ראי.
תפילות להספד וזיכרון; קרן תלמוד תורה, 1996
מנהגי אבלות, תפילות בית קברות, פרקי תהילים לתנחומים; מכבי, 1998
ידע יהודי בגישה חדשה; מכבי, 1999
סידור התפילה הראשון שלי; מכבי, 2000
על יהדות לא ליהודים ולמי שמחפש את שורשיהם ; מכבי, Bp, 2001
אמנות של תשמישי קדושה; מכבי, 2002
טמאש ראי - פטר ושאדי: יהודים בבודה בעידן הכיבוש הטורקי; מכבי, 2002
היהדות והפילוסופיה של חשיבתה הציבורית ; 2002 (איש מול השמים)
מילות מפתח של כתבי הקודש ואימרותיו ; מכבי, 2003
טמאש ראי -קארוי סלני: איפה היה גן עדן?
המיסטיקה של האותיות העבריות; מכבי, 2006 (ספרי קבלה)
הגנת הסביבה והטבע בתנ"ך ; מכבי, 2008
תהילים - מהדורה דו לשונית מלאה בתרגום טמאש ראי; הוצאת מכבי, 2009
אורח חיים ומדע; מכבי, 2016
חזיונות מארץ הקודש (עם לאסלו דונאט)
שלום לישראל (בשלוש שפות, עם תמונות מאת Károly Szelényi)
ספר השפה העברית (השפה של ישראל של ימינו)
חרב הקדושה של יהודי הונגריה (בעברית)
בתי כנסת בבודפשט (עם תמונות של פטר קורמוש ואנדראש וילאני)
המראות של בודפשט היהודית (באנגלית, עם תמונות מאת Károly Szelényi)
טמאש קראוס (בהונגרית: Krausz Tamás; נולד ב-24 בפברואר 1948 בקונסנטמארטון) הוא היסטוריון, מומחה לרוסיה, פרופסור אמריטוס, אינטלקטואל יהודי-הונגרי.
טמאש קראוס נולד בעיר של כ-8,000 תושבים בצפון המישור הגדול בהונגריה אחרי מלחמת העולם השנייה.
הוא והוריו עברו מהעיר הקטנה לבודפשט כשהיה בן ארבע.
סיים את לימודיו בבית הספר היסודי והתיכון בבירה, וסיים את לימודיו באוניברסיטת לאיוש קושוט שמוכר כאוניברסיטת דברצן עם תואר בהיסטוריה ובשפה הרוסית בשנת 1973. את עבודת הדוקטורט שלו כתב ב-1976 על הקשרים בין הבולשביזם לבין השאלה הלאומית.
בשנת 1981 כתב עבודה על ההיסטוריוגרפיה של ייחודיות התפתחות ההיסטורית הרוסית.
הוא זכה בתואר דוקטור להיסטוריה בשנת 1994 עם עבודתו ה"תרמידור הסובייטי" (בלוח השנה המהפכני בצרפת התרמידור היה החודש ה-11. תרמידור (Thermidor), חודש החום, החל ב-19 או 20 ביולי), שדן בתנאים האינטלקטואליים והפוליטיים של הסטליניזם.
מאז 1982 הוא מלמד במחלקה להיסטוריה של מזרח אירופה, בפקולטה למדעי הרוח, באוניברסיטת אטווש לוראנד.
פרופסור חבר במשרה חלקית מאז 1988, פרופסור חבר במשרה מלאה מאז פברואר 1997, פרופסור מן המניין מאז יולי 2000 (ב"מרכז לרוסיה"), ראש המחלקה מאז יולי 2002. פרופסור אמריטוס מאז פברואר 2018.
בשנת 1987 בילה חצי שנה במלגת IREX (International Research & Exchanges Board) בחקר נושאים רוסיים-סובייטים בארצות הברית, ובשנים 1996 וב-1997 יצא לסיור לימודים ארוך יותר במוסקבה.
הוא עבד גם כעמית מחקר בכיר במכון להיסטוריה פוליטית (Institute of Political History), שם עסק בעיקר בהיסטוריה של ברית המועצות.
לאחר התפרקות ברית המועצות ערך את "החוברות הפוסט-סובייטיות התקופתיות".
מאז 1989 הוא העורך המייסד של כתב העת המרקסיסטי ההונגרי "תודעה" (Eszmélet), שיוצא לאור מדי רבעון.
הוא היה ממייסדי ומדמויות המפתח של המפלגה הסוציאליסטית ההונגרית (MSZP) השמאלית ובמשך שנים רבות היה גם סגן הנשיא שלה.
הוא היה הדובר והמייסד של "התאחדות האלטרנטיבה השמאלית" (28 בספטמבר 1988).
במאמר ביומון נפסבדשאג (Népszabadság) בשם "להתראות MSZP!" שפורסם ב-7 באפריל 2009 הוא הודיע כי עזב את MSZP, בטענה כי בלחץ ההון הגדול, ה-MSZP איבדה את התדמית החברתית שלה.
הודעתו באה בעקבות הקונגרס של ה-MSZP (יומיים לפני כן), שבו גורדון ביינאי, שתכנן צעדי צנע משמעותיים, הוצב ברוב גדול כיורשו של פרנץ דיורצ'אן כראש ממשלת הונגריה.
מדליית הזיכרון פאל דמני (1991)
צלב הקצינים מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה (2005) - החזיר אותו בשנת 2016.
עיטור הידידות (רוסיה) של הפדרציה הרוסית (2013)
פרס אנטי גזענות על שם מיקלוש רדנוטי (2014)
טמאש סירטש (בהונגרית: Szirtes Tamás; בודפשט, 7 בינואר 1945) היה זוכה פרס קושוט (המקביל ההונגרי לפרס ישראל) במאי תיאטרון, מנהל תיאטרון יהודי-הונגרי זוכה פרס מרי יאסאי, פרופסור באוניברסיטה.
טמאש סירטש נולד במשפחה יהודית מעט לפני תום מלחמת העולם השנייה 11 ימים לפני שחרור גטו בודפשט.
בין השנים 1964 לבין 1968 למד באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע בכיתה של השחקן המפורסם טמאש מיור.
בין 1968 לבין 1972 היה חבר בתיאטרון יוז'ף אטילה, ובין 1972 לבין 1973 היה חבר בתיאטרון הלאומי (מישקולץ).
הוא עבד כבמאי בתיאטרון מדאץ' מאז 1973. מ-1977 עד 2005 היה מרצה בכיר ולאחר מכן פרופסור חבר באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.
החל מ-1 בפברואר 2004, הוא מנהל תיאטרון מדאץ'.
החוזה שלו היה עד 1 בפברואר 2022, אך הוא מונה לחמש שנים נוספות בשנת 2021, כך נשאר מנהל התיאטרון עד 2027.
סירטש היה חבר בחבר השופטים של תחרות חיפוש הכישרונות "כוכב נולד" בהונגריה בשנים 2009 ו-2011.
אביו, לאסלו סירטש (1904–1959), היה מנהל הפקה (מפיק קולנוע) בשנות החמישים.
אשתו היא השחקנית ז'וז'ה לישקה, אותה נשא ב-1970. יש להם שני ילדים: קריסטינה (1972) ואנדראש (1973).
מספר הצגות הבכורה שלו הרשומות במאגר התיאטרון : 127
פרס ראשון של פסטיבל הטלוויזיה הראשון של וספרם (1974)
צלב הקצין של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה (1998)
פרס Pro Urbe לבודפשט (2006)
טמאש פאלו (במקור לאיוש מרקברייטר ב-1898 שינה את שמו לבלשה ובשנת 1911 שינה גם את שמו הפרטי והמשפחה לטמאש פאלו; בהונגרית: Falu Tamás; קישקונפלג'האזה, 10 בנובמבר 1881 – אוצ'ה, 13 ביולי 1977) היה עורך דין, סופר ומשורר יהודי-הונגרי.
גיסו היה דז'ה בר צייר, מאייר וגרפיקאי.