tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האקדמית כנרת (נקראה בעבר המכללה האזורית עמק הירדן, מכללת עמק הירדן והמכללה האקדמית כנרת בעמק הירדן) היא מכללה אקדמית השוכנת לחופה הדרומי ביותר של הכנרת, סמוך לצומת צמח.
המכללה נוסדה בשם "המכללה האזורית עמק הירדן" ב-1965, על ידי מועצה אזורית עמק הירדן, כמוסד לימודים על תיכוניים לתושבי סובב כנרת ועמק הירדן.
המכללה הוקמה כדי לאפשר לתושבי הסביבה ללמוד אחר הצהריים ובערב במקביל לעבודה, ובין השאר לאפשר למורים להשלים תואר ראשון.
המכללה פעלה תחת חסות אוניברסיטת בר-אילן ואפשרה לצבור נקודות זכות של כ-2/3 תואר במדעי הרוח, כך שנדרשה שנת השלמה אחת באוניברסיטת בר-אילן לקבלת תואר ראשון.
בנוסף, קיימה המכללה לימודים לתואר הנדסאי בחסות הטכניון.
יושב ראש חבר הנאמנים הראשון של המוסד היה קדיש לוז.
בשנתה הראשונה למדו במכללה כ-60 תלמידים, בשנת 1969 למדו בה כ-300 תלמידים ובשנת 1971 כ-450 תלמידים.
בשנת 1974 למדו במכללה כ-500 תלמידים.
בשנותיה הראשונות פעלה המכללה במרכז לנוער על שם אברהם האפט.
ביוני 1971 הונחה אבן פינה לבניין של המכללה והוא נחנך באוקטובר 1974.
בסוף שנות ה-70 קיימו תלמידי אוהלו את שנת הלימודים הרביעית שלהם במכללת עמק הירדן.
בסוף 1983 נפתח מסלול של מכללה קדם אקדמית, ששילב עבודה בקיבוצי הסביבה עם לימודים.
בשנת 2001 ניתן אישור על ידי המועצה להשכלה גבוהה שבעקבותיו שונה שם המכללה ל"מכללה אקדמית עמק הירדן".
בשנת 2006 שינתה המכללה את שמה (פעם שנייה) לשמה הנוכחי.
בשנת 2011 הוכרה המכללה כמוסד להשכלה גבוהה על ידי המועצה להשכלה גבוהה בישראל והממשלה, וקיבלה תעודת הוקרה מאת הנשיא שמעון פרס.
המכללה היא מוסד מוכר להשכלה גבוהה, אשר הוסמך על ידי המועצה להשכלה גבוהה להעניק לבוגריה תואר ראשון B.A.
המכללה פועלת כגוף ציבורי, בתקצוב של הוועדה לתכנון ולתקצוב (ות"ת) שליד המועצה להשכלה גבוהה.
משנת הלימודים תשס"ד (2004), הוכרה המכללה על ידי המל"ג כמוסד עצמאי להשכלה גבוהה הרשאי להעניק תואר ראשון בחוגים לתיירות ומלונאות, הנדסת מערכות מידע, הנדסת תוכנה, והנדסת חשמל ואלקטרוניקה.
כמו כן ניתן ללמוד לימודים אקדמיים לתואר ראשון של אוניברסיטת בר-אילן במגוון מסלולי לימוד.
משנת הלימודים תשע"א (2010) הוכרה המכללה כרשאית להעניק תארים ראשונים נוספים בחוגים ללימודי ארץ ישראל, לימודי מדעי ההתנהגות, הנדסת תעשיות מים, והנדסת איכות ואמינות (תת-תחום של הנדסת אלקטרוניקה).
המכללה מונה תשע מחלקות עצמאיות ללימודי תואר ראשון (B.A.)
בית הספר למדעי החברה והרוח
המחלקה מעניקה את פרס כנרת לתקשורת, חברה וסביבה לעשייה עיתונאית רבת שנים ויוצאת דופן.
הפרס הוענק לראשונה בשנת 2011 (בשמו הקודם - "פרס העיתונאי המצטיין").
לימודי ארץ ישראל (לימודים המאפשרים המאפשרים שילוב עם לימודי מורה דרך).
B.Sc בהנדסת איכות ואמינות בתעשיות האלקטרוניקה.
המחלקה פועלת בשיתוף פעולה עם האיגוד הישראלי לאיכות להכשרת אנשי מקצוע בתחום האיכות.
תוכניות הלימודים להנדסה של המכללה זכו לדירוג "הישגיות גבוהה" של מכון ההכשרה הטכנולוגי במשרד העבודה.
האקדמית כנרת מפעילה מספר יחידות מעבר לבתי הספר האקדמיים.
יחידות אלה עוסקות במחקר, שיתופי פעולה עם ארגונים בעמק הירדן ואזור הכנרת, ומציעות לימודי חוץ לתעודה והסמכה.
המרכז לחדשנות ויזמות נחנך בפברואר 2019 כחלק משיתוף פעולה בין האקדמית כנרת לחברת צמח מפעלים אזוריים, המועצה האזורית עמק הירדן ובית החולים פוריה.
מטרת המרכז לאפשר לחברות עתירות ידע לגייס בוגרים ולהעסיקם בתחום ה־Agro-tech (טכנולוגיה חקלאית).
המרכז אמור להוות חממה לחברות הייטק המעוניינות לפעול באזור ושואף לסייע בפיתוח הכלכלי בעמק.
בראש מרכז החדשנות עומד המנכ"ל אלעד שמיר.
מכוני מחקר ורשות המחקר והפיתוח
האקדמית כנרת מפעילה מספר מכוני מחקר במכללה.
רשות המחקר והפיתוח במכללה מסייעת בשיתופי פעולה עם חוקרים מישראל ומהעולם, גיוס כספים ומענקים וליווי כולל של תהליכי המחקר במכללה.
המכון לחקר מוגנות ילדים עוסק בבדיקת תופעות של בריונות בקרב ילדים ונוער הן בסביבה הפיזית והן בסביבה הדיגיטלית (בריונות רשת).
בשנת 2016 המכון פרסם דו"ח המתאר את השכיחות של תופעות אלה בקרב תלמידי בית הספר היסודי.
בשנת 2017 פורסם מחקר נוסף מטעם המכון בשיתוף עיתון מעריב.
האקדמית כנרת מפעילה יחידה ללימודי תעודה במסגרת לימודי חוץ (מעבר ללימודים לתארים אקדמיים).
היחידה כוללת את המרכז לאמנויות המציעה לימודים עיוניים ומעשיים בתחומים כמו עיצוב, פיסול וצילום; בתי ספר לניהול, חינוך, חשבונאות וכן שלוחת OpenValley Academy המארגנת קורסים להכשרת מנהלים ודירקטורים.
מרכז מדע ודעת למחוננים ומצטיינים
באקדמית כנרת פועל מרכז לימודים מטעם משרד החינוך שהוקם בשנת 1998. אל המרכז מופנים תלמידים מיישובי הבקעה, עמקים, דרום רמת הגולן ועפולה.
לומדים בו כ־200 תלמידים מחוננים ו־120 תלמידים מצטיינים בגילאי בית הספר היסודי.
קמפוס האקדמית כנרת כולל שלושה בניינים עיקריים, בנוסף לבניין הספרייה ובניין תחנת הרכבת ההיסטורית בצמח.
מרכז המדעים והטכנולוגיה ע"ש מר הארי טריגובוף.
בית הספר להנדסה ע"ש אחי רכוב.
תחנת הרכבת ההיסטורית של צמח, המרכז ללימודי ארץ ישראל.
נפתח בשנת 2015 לאחר עבודות שימור ושחזור.
בניין הספרייה ע"ש רוברט ויידל סקלאר נחנך בשנת 2010. הבניין, אשר חלונותיו צופים מקרוב על הכנרת, תוכנן ועוצב על ידי האדריכל גבי שורץ.
על עבודה זו זכה שוורץ בפרס "אות העיצוב" לשנת 2011, בקטגוריית אדריכלות ואדריכלות נוף.
הספרייה בנויה מארבעה מפלסים על שטח של כ-3,000 מ"ר והיא מחזיקה כ-100,000 כותרים.
הספרייה נותנת שרות לסטודנטים ולסגל האקדמי, וכן לתושבי האזור, וכוללת גם אגף של ספרי ילדים ונוער.
האקו איצ'יו (ביפנית: 八紘一宇, מילולית: "שמונה כיוונים, גג אחד", כלומר, "כל העולם תחת גג אחד") הייתה סיסמה פוליטית יפנית שזכתה לפופולריות במהלך מלחמת סין–יפן השנייה ומלחמת העולם השנייה.
המונח נטבע בראשית המאה ה-20 על ידי הפעיל הבודהיסטי הלאומני צ'יגאקו טנאקה.
הוא שאל אותו מטקסט המופיע בכרוניקה ניהון שוקי, המיוחס לג'ימו, הקיסר הראשון, בעת הכתרתו.
הצהרתו השלמה של גימ'ו היא "אכסה את שמונת הכיוונים, ואעשה אותם לביתי."
טנאקה פירש את דבריו של ג'ימו, צאצא מיתולוגי של אלת השמש אמטראסו, לאמור יעודו של השלטון הקיסרי הוא שליטה על העולם כולו.
בעוד שטנאקה טען שהתוצאה הסופית נובעת ממנהיגותו הערכית של הקיסר, עבור רבים, קיבלה הסיסמה נופך לאומני יותר.
ההשפעות הכלכליות של השפל הגדול הביאו לעלייה בלאומנות ביפן בשנות ה-30 של המאה ה-20. הקיסר הירוהיטו נקשר עם עיקרון ההאקו איצ'יו, כסיבה להתפשטות הטריטוריאלית.
ההגבלות על החימוש הימי, שבאו לידי ביטוי באמנת וושינגטון ובאמנת לונדון, השפיעו על הלך הרוח הפוליטי הפנימי ביפן בכך שסיפקו בידי גורמים צבאיים שתמכו בהתפשטות טריטוריאלית תחמושת כנגד הממשלה האזרחית, שבחתימתה על האמנות למעשה דנו את יפן לנחיתות אל מול מעצמות המערב.
כך הפנה ניסיון המעצמות לריסון מרוץ החימוש את דעת הקהל היפנית נגדן, וסייע לגורמים קיצוניים להשליט במדינה מצב חירום שהגביל את האזרחים ושאר גורמים ליברלים.
מכיוון שמרחב זה יכנס את כל תושבי אסיה תחת השגחתו האבהית של הקיסר, ישנה הצדקה לשימוש בכוח כנגד כל המתנגדים.
ככל שהתארכה מלחמת סין–יפן השנייה, פנתה ממשלת יפן לרגשות הציבור בחיפוש אחר תמיכה.
כינוי המלחמה "מלחמת קודש," וקשירתה להולדתה המיתולוגית של האומה, הפכו לנפוצים יותר ויותר בתקשורת היפנית באותה תקופה.
ארגון הטאיסיי יוקוסאנקאי נוסד ב-1940 על מנת לספק תמיכה פוליטית למלחמה בסין.
תפוצת המושג האקו איצ'יו, שטמן בחובו את הרעיון לפיו מוצאה האלוהי של יפן הוא הסיבה להתפשטות הטריטוריאלית, התגברה ככל שקרבו חגיגות 2,600 השנים לעלייתו של ג'ימו לכס החרצית, שלפי הכרונולוגיה המסורתית יצאו ב-1940.
חלק מהתעמולה היפנית כללה ססמאות כגון "אסיה לאסייתים!" והדגישה את הצורך בשחרור תושבי אסיה מעול המעצמות האימפריאליות.
האשמה בהתארכות הלחימה בסין הוטלה על ניצולן של הממלכה המאוחדת ושל ארצות הברית את מושבותיהן בדרום-מזרח אסיה.
התרגום הרשמי של האקו איצ'יו היה "אחווה אוניברסלית".
עם זאת, הכוונה הייתה שהיפנים שווי ערך למערביים, אך עליהם להוות מנהיגים לשאר עמי אסיה, כלומר הסיסמה עודדה הרמוניה בין העמים, ולאו דווקא שוויון.
לאחר ההתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941, הפיקו בעלות הברית סרטי תעמולה אנטי-יפניים, בהם הביאו את המושג כסימן לרצונם של היפנים להשתלט על העולם.
היסטוריונים המזוהים עם ארגוני ימין ביפן מביאים את פעולותיו של צ'יאונה סוגיהארה, סובלנותם של היפנים כלפי יהדות סין ועיקרון האקו איצ'יו, המסמל הרמוניה בין-גזעית, כדוגמאות להתנהגות היפנים במלחמה.
זהו ניסיון לשכתוב ההיסטוריה, במטרה להמעיט בערכם של אירועים כגון טבח ננקינג ופשעי מלחמה אחרים.
האקוסטיקה של הפסנתר נובעת מן המאפיינים הפיזיקליים שלו, המשפיעים על הצלילים שהוא מפיק.
מיתרי הפסנתר עשויים בעוביים שונים, ולכן המסה שלהם ליחידת אורך משתנה ממיתר למיתר.
המיתרים הנמוכים עבים יותר מהמיתרים הגבוהים.
עוביים של מיתרים סטנדרטיים נע בין 0.85 מ"מ למיתר הדק ביותר, ועד ל-8.5 מ"מ למיתר העבה ביותר.
הבדלים אלו בעובי המיתרים נובעים מהתכונות האקוסטיות הנדרשות מהם.
גובה הצליל המופק ממיתר הוא פונקציה של אורכו.
לדוגמה, שני מיתרים נתונים, השווים במתיחות ובמשקל, יפיקו את אותו צליל.
אם אורך האחד יהיה כפול מהשני, המיתר הארוך יפיק צליל הנמוך באוקטבה מהמיתר הקצר.
אולם, אין די בשימוש בעיקרון זה כדי לבנות פסנתר, מכיוון שאורך הפסנתר שיידרש לשם כך יהיה רב ביותר.
יתר על כן, גם אם נבנה פסנתר גדול מספיק כדי להשתמש אך ורק בעיקרון אורך המיתרים, המיתרים של התווים הנמוכים יהיו ארוכים עד כדי כך שכאשר הם ירטטו בעת הפקת הצליל הם יפגעו אחד בשני.
לכן, יצרני הפסנתרים עושים שימוש בעובדה שמיתרים כבדים רועדים לאט יותר ממיתרים קלים בעלי אורך זהה; וכך, המיתרים של התווים הנמוכים של הפסנתר עבים הרבה יותר מהמיתרים של התווים הגבוהים, על חשבון האורך שלהם.
כל גוף מתנודד מייצר מספר תנודות בתדרים גבוהים יותר מתדירות התנודה היסודית שלו.
תופעה זו נקראת צלילים עיליים.
כאשר תדירויות הצלילים העיליים הן כפולות במספרים שלמים של התדירות היסודית, התנודה הנה מחזורית - כלומר חוזרת על עצמה באותו אופן שוב ושוב (מבלי להביא בחשבון את דעיכת הגל).
ככלל, האוזן האנושית נהנית מהצליל של תנודה מחזורית (שכמעט ולא קיים בטבע); מסיבה זו, כלי נגינה רבים, לרבות פסנתר, מתוכננים כך שיפיקו צלילים מחזוריים ככל האפשר - דהיינו, שהצלילים העיליים שלהם יהיו קרובים ככל האפשר לכפולות שלמות של התדירות היסודית.
במהלך הפקת צליל ממיתר, אם אורך הגל המופק גדול בהרבה מקוטר המיתר, מהירות התנודה של המיתר קבועה והצלילים העיליים הם אכן כפולות שלמות של התדירות היסודית.
מסיבה זו, השאיפה ברוב כלי הנגינה היא להשתמש במיתרים דקים או בצינור אוויר צר.
אולם, עבור צלילים עיליים גבוהים הנוצרים מאורכי גל קצרים, שאורכם מתקרב לקוטר המיתר, התנהגות המיתר נעשית דומה לגליל מתכת ארוך: ההתנגדות המכנית לכפיפה מגדילה את מתיחות המיתר, ובכך גורמת להגבהת הצלילים העיליים, כלומר להגברת התדירות שלהם מעל לכפולות השלמות של התדירות היסודית.
דבר זה יוצר אפקט בלתי רצוי הנקרא "אינהרמוניות".
שיטות מקובלות להפחתת האינהרמוניות הן הצרת המיתר, הגדלת אורכו, ייצורו מחומרים גמישים עם כוח כפיפה נמוך, והגדלת מתיחות המיתר כך שתהיה גדולה יותר ביחס לכוח הכפיפה.
הטכניקה של ליפוף מיתרים מאפשרת הקטנה משמעותית של עובי המיתר.
פעולת הליפוף מגדילה את קוטר המיתר מבלי להשפיע על ההתנגדות לכפיפה, המתרחשת רק בליבת המיתר.
עובי הליבה מוגבל על ידי חוזק המיתר ומתיחותו; חומרים חזקים יותר מאפשרים ליבה דקה יותר במתיחות גבוהה יותר, מה שמפחית את מידת האינהרמוניות.
לכן, בוני פסנתרים משתמשים בחומרים מאיכות גבוהה עבור מיתרי הפסנתר, שחוזקם ועמידותם מאפשרים להביא למינימום את קוטר המיתר.
מבחינת השיקול של צמצום האינהרמוניות למינימום, הפסנתר האידיאלי הוא בעל מידות קטנות, כגון הצ'מבלו.
אולם, מבחינות אקוסטיות אחרות יש יתרון דווקא לפסנתר בעל מידות גדולות.
בוני פסנתרים מצאו שמיתרים ארוכים מגבירים את עוצמת הכלי ומשפרים את צליל הפסנתר (מבחינת הדהוד, השתלבות הצלילים העיליים זה בזה, וכיוון הפסנתר).
עבור המיתרים הארוכים, פסנתרים גדולים משיגים אורכי גל גדולים יותר ומאפיינים טונאליים רצויים יותר.
על כן, הפסנתר בנוי כך שהמיתרים הארוכים יגיעו למרב האורך האפשרי, בהתחשב במגבלות גודל הפסנתר.
לרוב, כאשר שאר המאפיינים דומים, פסנתרנים מעדיפים פסנתר גדול על פני פסנתר קטן.
בתווים הגבוהים והנמוכים ביותר של הפסנתר ישנה המידה הרבה ביותר של אינהרמוניות, ובהם מתבטאות המגבלות העיקריות של מבנה הפסנתר.
המיתרים הנמוכים, שחייבים להיות הארוכים ביותר, מוגבלים על ידי גודל הפסנתר; בפסנתר קטן יש הכרח להשתמש במיתרים עבים יותר, כדי להגדיל את צפיפות המסה של המיתר ולפצות על אורכו, ובכך מתגברת בו האינהרמוניות.
הצלילים הגבוהים בפסנתר צריכים להיות מתוחים יותר, ועדיין להיות דקים כדי לשמור על צפיפות מסה קטנה ככל הניתן.
כך, מגבלת החוזק של הפלדה, ממנה מיוצרים המיתרים הקצרים, גורמת לאורכי גל קצרים ליצור אינהרמוניות.
מכוון הפסנתרים מפצה על האינהרמוניות הטבעית של הפסנתר בכך שהוא מבצע התאמות קלות בכיוון הפסנתר.
המכוון "מותח" את כיוון הפסנתר, דהיינו מעלה קלות את הכיוון של המיתרים הגבוהים ומנמיך קלות את הכיוון של המיתרים הנמוכים, על מנת שהצלילים העיליים של התווים הנמוכים יהיו באותו התדר כמו התדירות היסודית של הצלילים הגבוהים.
עקומת ריילסבק, שנמדדה לראשונה על ידי א.
Railsback), ממחישה את ההבדל שבין כוונון הפסנתר כפי שהוא נהוג כיום לבין הכוונון המושווה התאורטי (כוונון לפיו היחס בין כל שני תווים סמוכים הוא זהה, וערכו הוא השורש מסדר 12 של 2).
העקומה מציגה ביחידות של סנטים (אחד חלקי מאה של מחצית הטון) את הסטייה בגובה של כל תו מהכוונון המושווה.
כפי שעקומת ריילסבק מראה, בכוונון הפסנתר האוקטבות "נמתחות", דהיינו, התווים הגבוהים גבוהים יותר מהכוונון המושווה, והתווים הנמוכים נמוכים יותר.
ריילסבק גילה שכוונון זה לא נובע מחוסר דיוק, אלא בשל האינהרמוניות של המיתרים.
תאורטית, סדרת הצלילים העיליים של כל תו אמורה להכיל רק תדירויות שהן כפולות שלמות של התדירות היסודית.
בפועל, תופעת האינהרמוניות גורמת לחלק מהצלילים העיליים להיות גבוהים יותר ממה שהם "אמורים" להיות.
כדי לכוון אוקטבה, מכוון הפסנתרים צריך להפחית את מהירות הפעימות בין הצליל העילי הראשון של התו הנמוך לבין התו הגבוה, עד כדי העלמת הפעימות לגמרי.
בשל האינהרמוניות של הפסנתר, צליל עילי ראשון זה גבוה יותר מהאוקטבה ההרמונית (יחס מושלם של 1/2), ולכן המכוון צריך להנמיך מעט את התו התחתון או להגביה מעט את התו העליון (כתלות בשאלה איזה מהתווים מכוון לפי האחר).
מכיוון שהטסיטורה של הפסנתר היא לרוב כשלוש אוקטבות, ישנה חשיבות לכך שכל תו ישתלב היטב עם תווים שנמצאים עד שלוש אוקטבות מתחתיו או מעליו (למשל, על התו להיות מכוון קרוב ככל האפשר לצליל העילי השמיני של התו שנמצא שלוש אוקטבות נמוך ממנו).
על כן, כדי ליצור את האוקטבות בעלות הצליל הרצוי, המכוון "מותח" את כוונון הפסנתר מאמצע המקלדת ולצדדים, כך שהמתיחה גוברת ממשלב (רגיסטר) למשלב.
כך, מתקבלת התוצאה הרצויה לכל אורך הפסנתר.
מכיוון שהאינהרמוניות של המיתרים גורמת לסטייה של הצלילים העיליים כלפי מעלה בלבד, עקומת ריילסבק - שהיא, מבחינה פונקציונלית, האינטגרל של האינהרמוניות באוקטבה - היא פונקציה עולה.
כוונון הפסנתר מתחיל מאמצעו, ועל כן לעקומה יש אזור "שטוח" במרכזה; אבל כאשר מכוון הפסנתרים מכוון את התווים הגבוהים והנמוכים יותר, הוא נדרש לבצע "מתיחה" רבה יותר ויותר בכוונון התווים על מנת לפצות על האינהרמוניות, והעקומה באזורים אלו באה יותר לידי ביטוי.
האינהרמוניות במיתרי הפסנתר מתרחשת בראש ובראשונה בשל נוקשות המיתרים.
שני פרמטרים המגדילים אותה באופן ניכר הם הקטנת אורך המיתר והגדלת עוביו.
בתחום התווים הנמוכים, משתנה נוסף המשפיע על האינהרמוניות הוא התהודות הנגרמות על ידי העכבה האקוסטית של לוח התהודה של הפסנתר.
תהודות אלו גורמות לתגובה חיובית המגבירה את האפקט האינהרמוני: אם מיתר רוטט מתחת לתדר התהודה, העכבה גורמת לו לרטוט אף לאט יותר, ואם הוא רוטט מעל לתדר התהודה, העכבה גורמת לו לרטוט אף מהר יותר.
ללוחות תהודה שונים יש תדרי הדהוד שונים, הייחודיים לכל פסנתר ופסנתר.
עובדה זו מגבירה את השונות במדידות האמפיריות של עקומת ריילסבק באוקטבות הנמוכות.
לכל תווי הפסנתר, מלבד הנמוכים ביותר, יש שניים או שלושה מיתרים זהים המכוונים לאותה התדירות.
דבר זה מאפשר להפיק באמצעות הפסנתר כניסת צליל (attack) חזקה עם דעיכה (decay) מהירה והשהיית צליל (sustain) ארוכה:
שלישיית המיתרים יוצרת מתנדים הרמוניים מצומדים עם שלושה אופני תנודה עצמיים (שלכל אחד מהם שני קטבים).
מכיוון שהמיתרים מצומדים באופן חלש בלבד, לאופני התנודה העצמיים יש תדרים שונים מעט, באופן כמעט בלתי מורגש.
שוני זה גורם לכך שהם ימירו את אנרגיית התנודה שלהם ללוח התהודה של הפסנתר בשיעורים שונים משמעותית.
אופן התנודה העצמי שבו שלושת המיתרים מתנודדים יחד הוא היעיל ביותר מבחינת העברת האנרגיה, מכיוון שכל שלושת המיתרים נעים לאותו הכיוון באותו הרגע.
אולם מיד לאחריו, תנועת המיתרים משתנה (בשל השוני בין המיתרים באופן התנודה העצמי) והמיתרים כבר לא נעים יחד לאותו הכיוון, כלומר האחד נע קדימה בעוד האחר נע אחורה, והדבר גורם להפחתה מיידית ביעילות העברת האנרגיה ללוח התהודה, ונוצרת דעיכה ראשונית מהירה בעוצמת הצליל.
כעת, העברת אנרגיית התנודה איטית יותר ויעילה פחות, והדבר גורם לצליל ארוך ורך, בעל עוצמה כמעט קבועה.
המכללה האקדמית חמדת, הידועה בשם המקוצר "האקדמית חמדת", ועד 2021 נקראה "מכללת חמדת הדרום", היא מכללה אקדמית לחינוך, המוכרת על ידי המועצה להשכלה גבוהה.
קמפוס המכללה שוכן בשטח כפרי בתחום המועצה האזורית שדות נגב, בעוטף עזה.
נוסדה כסמינר למורות ולגננות בשם "עזתה", בשנת תשכ"ג (1963), בניהולו של חיים רבלין מקיבוץ סעד.
היא עברה גלגול נוסף כ"שלוחת אורות בדרום", עד שבאוגוסט 1995 נפתחה כ"מכללת חמדת הדרום", ונוהלה על ידי פרופ' אבי לוי שעמד בראשה עד 2015. המכללה קיבלה, תוך זמן קצר יחסית, היתר (דצמבר 1998) והכרה (יוני 2000) להענקת תואר B.Ed.
כנשיא המכללה מכהן פרופ' חיים שקד, שהחליף את פרופ' שאול קרקובר.
בשנת תשס"ז (2007), נפתחה תוכנית להכשרת גברים להוראה: לבוגרי ישיבות הסדר במסלול אקדמי מלא להוראת המתמטיקה בבית הספר היסודי.
בשנת תשס"ח (2008) הוחל בהכשרת מחנכים ומורים בהתמחות חינוך מיוחד במסלול אקדמי למגזר החרדי ובשנת תשע"ג (2012) נפתח בית הספר לתואר שני שכולל ארבע תוכניות לימודים: חינוך מדעי, תרבות יהודית, M.Teach, וניהול וארגון מערכות חינוך.
המכללה, והסמינר שקדם לה, הכשירו בעשרות שנות פעילותם אלפי מורים, מורות וגננות לבתי הספר ולגני הילדים במערכת החינוך בכלל וברחבי הנגב בפרט.
במכללה לומדים כ-1,000 סטודנטים וסטודנטיות לקראת תואר B.Ed "בוגר בהוראה" – תואר ראשון ותעודת הוראה בהתמחויות שונות: מדעים, אנגלית, מתמטיקה, ספרות, מקרא, תורה שבעל פה, חינוך מיוחד וגיל הרך.
מסלול בנים והכשרת חרדים: מסלולי ההכשרה לבנים באקדמית חמדת נועד לתת מענה לבעיות כמו חוסר במורים במקצועות שאינם מקצועות הקודש ומתן מענה לצורך חשוב מאוד בתלמודי התורה לבנים עם צרכים מיוחדים.
נכון ל-2016 מחצית מהסטודנטים הם בוגרי ישיבות (חלקן חרדיות) הלומדים באזור ומגיעים למכללה להכשיר את עצמם להוראה.
הבוגרים משתבצים להוראה במחוז דרום ובכך מהווים את עתודת ההוראה של המחוז.
כ-250 סטודנטים וסטודנטיות לומדים לקראת תואר שני M.Ed "מוסמך בהוראה" בארבע תוכניות לימוד שונות: חינוך מדעי, ניהול וארגון מערכות חינוך, M.Teach, והתרבות היהודית בזיקתה אל התנ"ך והוראתה.
היחידה להתפתחות מקצועית ולימודי תעודה בראשות ד"ר נהוראי אליקים ואושרי טובי מאפשרת למידה לאחר שלבי ההכשרה להוראה תוך כדי עבודה במערכת החינוך ובשנת שבתון ומציעה מגוון תוכניות, קורסים והשתלמויות לפיתוח מקצועי של מורים, גננות ואנשי חינוך, לימודי חובה ולימודי העשרה.
למעלה מ-7,000 מורים, מורות וגננות משתלמים ביחידה להתפתחות מקצועית.
במתחם המכללה שוכנת מדרשת מבראשית, מדרשה ליהדות בשילוב שירות לאומי, ובה לומדות כ-45 נשים.
במכללה פועלת תוכנית חו"ל בשם "עתיד חמדת", תוכנית המיועדת לסטודנטיות דוברות צרפתית מארצות שונות.
כ-40 סטודנטיות לומדות במשך שנה לימודי אולפן, לימודי קודש, פסיכומטרי ולימודי מכינה לקראת לימודים אקדמיים במוסדות שונים בישראל.
חלקן ממשיכות בלימודי הוראה במכללה.
התוכנית תורמת לקליטת עליה, בכך שרובן נשארות בארץ בתום לימודיהן כעולות חדשות ואף מושכות את משפחתן לעלייה לישראל והשתקעות בה.
התוכנית היא חלק מארגון מסע.
במסגרת "דעה", ההוצאה לאור של המכללה, יצאו לאור הפרסומים הבאים:
חמדעת – כתב עת שפיט בתחומי יהדות, ספרות וחינוך (14 כרכים)
זמן מקום – זמן מקום הוא ירחון המכיל תכנים ארץ ישראליים סביב לוח השנה העברי בעריכתו של מאיר כהן
ספרי החמ"ד – במסגרת תוכנית רב-שנתית להחלת מורשת המנהיגות הרבנית לתלמידי החינוך הממלכתי-דתי, יוצאים לאור ספרים בשיתוף מינהל החמ"ד האקדמית חמדת המאירים את דמותם של דמויות מופת, גדולי ישראל.
שלושה ספרים נכתבו ונערכו על ידי הגב' רחל סלייטר: "הרב ישראלי בארץ חמדה" (תשע"ה), "השולחן הערוך של הרב חיים דוד הלוי" (תשע"ד) ו"בשיירה אל הרב צבי-יהודה" (תשע"ג)
פרופ' אבי לוי, מסרון פרשת שבוע – לקט דברי תורה לפרשת שבוע שנשלחו בתפוצה רחבה כמסרונים מדי יום שישי לכבוד שבת ופורסמו באתר המכללה
ד"ר דינה פרג'ון קדוש, בין הדלת למפתן – עוסק בשינויים בתפיסות החינוך שחוללה תקומת ישראל בחינוך היהודי בג'רבה
האקה (בסינית מנדרינית: 客家, בפין-יין: Kèjiā, בניב האקה: האג-גה, ידועה לפעמים גם כ"האקה האן" (ৎᅇ௼࠼))
היא אחת משמונה תת-הקבוצות האתניות מקרב בני האן מסין.
היא חיה בעיקר בדרום-מזרח סין באזורים גואנגדונג, פוג'יין, ג'יאנגשי, סיצ'ואן, חונאן, ג'ג'יאנג וגוויג'ואו.
לבני האקה ניב סיני משלהם המחולק למספר תת-ניבים ואפיונים תרבותיים מיוחדים נוספים.
המשמעות המילולית של הסימנים הסיניים בשמם "האקה" היא "משפחות אורחות".
(היגוי קנטונזי למילה המנדרינית "קג'יה"; אורחים = 客家人 Kejia-ren).
בניגוד לבני האקה, הילידים באזורי התיישבותם כונו "בנדי" (בנדי-רן – 本地人) או "בונטי" (בונטינגין, "מקומיים").
להבדיל מקבוצות אתניות אחרות בסין, בני האקה אינם קרויים לפי אזור גאוגרפי, כגון חבל ארץ, מחוז או עיר.
לפי תאוריות אחדות, שנויות מאוד במחלוקת, מוצאם הקדום של בני האקה יכול להיות בדרום סיביר, באזור מסביב אגם באיקל, למשל בבני אוכלוסיית שיונגנו (המזוהים לפעמים עם ההונים).
לפי תאוריות אחרות, מקובלות יותר, מקורם בבני האן שחיו בעיקר באזורים לאורך הנהר הצהוב – המחוזות הצפוניים של ימינו – שאנשי, חנאן וצפון חוביי.
בני האקה עצמם מחשיבים את עצמם כצאצאים של בני האן שגורשו מהמחוזות הנ"ל החל מהמאה ה-3. הגירתם דרומה התרחשה בגלים בעת המלחמות שליוו חילופי שושלות באזור שמסביב לערי הבירה העתיקות לוו-יאנג וצ'אנג-אן.
אבותיהם של בני האקה התיישבו קודם כל באזור שבגבול בין המחוזות גואנגדונג, פוג'יין, ג'יאנגשי וגואנגשי, ובו קיבלו משכניהם את שמם הנוכחי – האקה.
ביחס לתנועת ההתפשטות של כלל בני האן דרומה, נאלצו תכופות בני האקה להסתפק באדמות פחות טובות, למשל באזורים הרריים, דבר שהשפיע על צביון תרבותי מסוים כמו חיים בצמצום וחריצות בעבודה.
אפשרויות הפרנסה המוגבלות מהחקלאות גרמו לחלקם לפנות לקריירה צבאית, לעיסוק במסחר נודד או ללימודים במטרה לקבל משרות פקידות בכירה בממשל.
לעומת זאת, על נשותיהם הוטל להמשיך לעסוק בחלק משמעותי מעבודות האדמה.
הודות לנוכחותם המוגברת בצבא ובמנהל ולרמת ההשכלה הממוצעת הגבוהה יותר, בני האקה שיחקו תפקיד משמעותי בתולדות האומה הסינית ובהיסטוריה של הפזורה הסינית.
מקרבם קמו בין השאר, מנהיגים רבים, פוליטיים, צבאיים ומהפכניים.
מנהגים כמו קשירת הרגליים של הילדות היו בדרך כלל זרים להם.
בחיפושם אחרי אדמות פוריות יותר ופרנסה, חלק מבני האקה היגרו לאיים האינאן וטאיוואן (בטאיוואן הם מהווים כיום כ-20%–25% מהאוכלוסייה) וכן לארצות אחרות בדרום-מזרח אסיה וביבשות אחרות – צפון ומרכז אמריקה ואוסטרליה, איי האוקיינוס השקט (למשל טהיטי) ואיי האוקיינוס ההודי (למשל ראוניון).
מספר בני האקה בעולם הוא כ-80 מיליון.
רבים מהם אינם מדברים עוד את ניבם.
בני האקה נודעו במבני בתים משותפים עגולים אופייניים – טולואו – (圓樓 או 圆楼, בפין-יין: Yuánlóu) כגון אלו בנפת יונגדינג, שבנציבות העירונית , במחוז פוג'יין.
קיימים גם בתים בצורה מרובעת – פאנגלו (方樓 או 方楼).
קירותיהם עשויים חרס וצורת בנייתם המיוחדת נועדה להגן מפני אויבים.
בני האקה הם, לפי ההשערה המקובלת, תת-קבוצה של בני האן הסינים, שמקורם בצפון סין.
בנוגע למוצאם ה"צפוני", שלוש תאוריות עיקריות נתמכות בקרב האנתרופולוגים, הבלשנים וההיסטוריונים:
בני האקה הם סינים בני האן שבאו מהמישור המרכזי הסיני (צ'ונגיואן), בימינו המחוזות שאנשי וחנאן.
בני האקה הם סינים בני האן מהמישור המרכזי עם תערובת מסוימת של סינים דרומיים.
רוב בני האקה הם דווקא בני האן סינים מן הדרום שהתערבבו עם קבוצות שבאו מהצפון.
שתי התאוריות האחרונות נחשבות לסבירות יותר ונתמכות על ידי מחקרים מדעיים מרובים.
קלייד קיאנג טען לעומת זאת כי מקור בני האקה באוכלוסיות שכנות של בני האן בצפון – דונג-י ("הזרים המזרחיים") ושיונגנו.
אולם התאוריות של קיאנג ספגו ביקורת ממדענים רבים והן מאוד שנויות במחלוקת.
החל מתקופת שושלת צ'ין (221–206 לפנה"ס), אבותיהם של בני האקה היגרו דרומה בגלים שונים בעקבות אי שקט חברתי, מרידות ופלישות זרות.
עם זאת משערים כי גלי ההגירה הגדולים הראשונים של בני האקה נגרמו בעיקר על ידי פלישות "השבטים הזרים" בימי שושלת ג'ין (265–420).
מאוחר יותר בסוף שלטונה של שושלת טאנג במאה ה-10 ובשלהי שלטון שושלת סונג הצפונית בשנות ה-1120 התרחשו גלי הגירה נוספים.
בשנות ה-1120 גל ענק של מהגרים נהר דרומה בימי מלחמות ג'ין-סונג, אחרי כיבוש ביאנליאנג (קאיפנג של ימינו), שהייתה בירת אימפריית סונג הצפונית, במה שנקראה "תקרית ג'ינקיאנג".
אין מידע ברור על תנועות בני האקה במאה ה-14 כששושלת מינג הדיחה מהשלטון את שושלת יואן.
אחרי שושלת מינג, במאה ה-17 נפלה ההגמוניה בסין לידי השושלת המנצ'ורית צ'ינג.
בימי הקיסר קאנגשי (1661–1722), אזורי החוף פונו מתושביהם למשך עשור על מנת להתגונן מפני שארית כוחותיהם של בני שושלת מינג שנמלטו לאי טאיוואן.
כשהאיום פג הורה הקיסר קנגשי לאכלס מחדש את אותם אזורי חוף.
כל משפחה שתיישבה בהם קיבלה מאוצר הקיסר תמריצים כספיים על מנת להתחיל שם בחיים חדשים.
המתיישבים החדשים נרשמו בשם "המשקים האורחים" (客戶, קֵה-הו).
במהלך המאות-18 וה-19 הובילה הרעת התנאים בדרום סין והמחסור באדמות לסכסוכים בין בני האקה לילידים, ה"בנדי".
מעריכים כי סכסוכים אלה היוו גורם התחלתי לפריצת מרד טאיפינג (1850–1864).
אומנם מנהיגי המרד היו בעיקר ממוצא האקה, אבל לבסוף גם בני "בנדי" הצטרפו להתקוממות.
גם לאחר המרד, גרמו סכסוכים בין בני האקה לשכניהם להגירתם לאזורים אחרים, והם היגרו למלזיה (כולל סבאח וסרוואק באי בורנאו), אינדונזיה, סינגפור, תאילנד וארצות אחרות בדרום-מזרח אסיה, ואף לאיי הקריביים כמו ג'מייקה וטרינידד וטובאגו
לניב "האקה" זיקה הן לניב הקנטונזי, שפת תושבי גואנגדונג, והן לסינית המנדרינית, המדוברת בחלק גדול מצפון ומרכז סין, אך הוא שונה מהם.
הוא נבדל גם מהניב "מין" הדרומי (מין נאן).
הצורה התקנית של ניב האקה נקבעה לפי הגרסה המדוברת במחוז מייג'ו.
דוברי ניב האקה לגרסאותיו השונות מונים כ-90–100 מיליון תושבים.
בטאיוואן משרד החינוך מכיר ב"סינית האקה הטאיוואנית" כאחת משפות טאיוואן.
על אף ההבדלים במנהגים החברתיים, בתרבות ובניב הלשוני, ביחס לאוכלוסייה מסביב, בני האקה משתייכים לרוב של העם הסיני, הקרוי "האן".
במִפקדי האוכלוסין שנערכו בימי הקיסרות לא נעשתה הבחנה בין ניבי הסינית המדוברים על ידי התושבים.
לכן המִפקדים לא תיעדו במישרין את ההגירות של בני האקה.
מחקר של לו הסיאנג-לין "מבוא לחקר בני האקה" (שפורסם בהסין-נינג וסינגפור בשנת 1933) עקב אחרי מקורות גניאלוגיים של קלאנים משפחתיים במחוזות דרומיים שונים.
מחקר משנת 2002 שנעזר בפיזור הפלוטיפ של Y-SNP תמך בקשר גנטי בין בני האקה לאוכלוסיות האן צפונית ושה.
ב-2004 בו וון וע' הראו דמיון רב בין בני האן בפיזור קבוצת הפלו של הכרומוזום Y.
לפי מחקר של ליו ג'אן ג'ון ממכון הגנום בסינגפור משנת 2009, נוטים הגנים של בני האקה (באמצעות DNA שאריתי) לדמות לאלו של בני האן הצפוניים בהשוואה לבני האן דרומיים אחרים.
עם זאת המחקר מצביע על קשר גנטי משותף חזק בין כל בני האן הסינים.
הטופונימים (שמות המקומות) של ההאקה רומזים על היסטוריה ארוכה של קשר תרבותי בין בני האקה ולבני האן לינגנאן.
האקדמיה של סן לוקא (באיטלקית: Accademia di San Luca) היא איגוד של אוֹמָנים שנוסד ברומא בשנת 1593 במטרה לשפר את מעמדם של אוֹמנים: ציירים, פסלים וארכיטקטים וליצור אבחנה בינם לבין סתם אוּמנים ובעלי מלאכה.
האיגוד עדיין (2020) פעיל ושמו כיום האקדמיה הלאומית של סן לוקא (Accademia Nazionale di San Luca).
במהלך המאות ה-16 וה-17 התקבצו ברומא אוֹמָנים רבים מכל רחבי איטליה ומשאר אירופה.
הם באו לקחת חלק בתנופת הבנייה הגדולה של העיר.
אחרים באו להכיר את העתיקות הקלסיות שהלכו ונחשפו או ללמוד מגדולי האמנים שכבר פעלו שם.
רבים מהם, בעיקר הצעירים, נתקלו בקשיים של מציאת מקומות דיור, עבודה ומורים.
גם למנוסים יותר לא היה קל למצוא פטרונים ולהקים סדנאות משלהם.
מכאן הצורך בהקמת "איגוד מקצועי" של אוֹמָנים.
את הרעיון הציע האפיפיור גרגוריוס ה-13 כבר ב-1577. הכוונה הייתה לארגון שידאג לצרכים "החינוכיים, החברתיים, והמקצועיים של הציירים, הפסלים והארכיטקטים של רומא".
השלב הבא היה פרסום, בשנת 1588, של בולה אפיפיורית, על ידי האפיפיור סיקסטוס החמישי, בולה שהורתה על פירוק גילדת הציירים (Università dei Pittori) הקיימת ועל הקמת האקדמיה.
ניתן לה השם ה"אקדמיה של סן לוקא" על שם לוקאס הקדוש שלפי המסורת הנוצרית היה צייר האיקונות הראשון ולכן נחשב לפטרון של האומנים.
בסופו של דבר האקדמיה הוקמה ב-1593 על ידי פדריקו צוקרי ששימש גם כמנהלה הראשון.
הקמפוס של האקדמיה הוקם בתוך הפורום סביב כנסיית "הקדושים לוקא ומרטינה" (Santi Luca e Martina).
כבר ב-1588 קיבלה האקדמיה את הכנסייה, ששמה עד אז היה "כנסיית סנטה מרטינה".
לאחר הקמתה בפועל, ב-1593, האקדמיה שיפצה את הכנסייה, שינתה את שמה, ובנתה לעצמה מספר מבנים סביב לה.
ב-1620 קיבלה האקדמיה, מהאפיפיור אורבנוס השמיני, את הסמכות לקבוע מי יחשב לאוֹמן ברומא.
ב-1630 קיבלה סמכות לגבות מס מכל האומנים ומכל סוחרי האמנות.
ֹהאקדמיה נקראת כיום "האקדמיה הלאומית של סן לוקא".
היא ממוקמת ברומא, בפלצו קרפניה (Palazzo Carpegna), ארמון מהמאה ה-16, הנמצא בכיכר האקדמיה של סן לוקא (Piazza dell'Accademia di San Luca).
היא כוללת מוזיאון ובו אוסף ייחודי של תמונות, פסלים ורישומים וגם כ-500 תמונות דיוקן של נשיאי האקדמיה לדורותיהם.
האקזיסטנציאליזם הוא הומניזם (במקור בצרפתית: L'existentialisme est un humanisme) הוא נאום שנשא הסופר והפילוסוף הצרפתי ז'אן-פול סארטר ב-29 באוקטובר 1945, ועובד לספר כמה חודשים לאחר מכן ב-1946. הספר, הנחשב לאבן דרך בהגות האקזיסטנציאליסטית, זכה לפופולריות רבה, אך גם לביקורת.
מאוחר יותר, סארטר בעצמו הביע הסתייגות כלפי כמה מן ההשקפות המוצגות בו.
סארטר הניח שהמפתח להבנת ההגות האקזיסטניצאליסטית הוא בקבלת העיקרון כי "הקיום קודם למהות".
דהיינו, עצם הקיום של אדם קודם אפריורי לקבלת משמעות בחיים.
במילים אחרות, ניתן לומר כי מטרות בחיים, אופי וכדומה הם דברים שהאינדיבידואל רוכש בעצמו ואינם מותנים מראש.
סארטר הסביר זאת כך: "מה פירוש הדבר שהאדם קודם למהות?
פירושו שהאדם ראשית כול קיים, פוגש את עצמו, מפציע בתוך העולם, ורק לאחר מכן הוא מוגדר".
גישתו של סארטר יוצאת נגד אנשים אשר נעזרים במה שסארטר מכנה "תירוצים דטרמיניסטיים".
סארטר טוען כי אנשים חייבים לקחת אחריות על התנהגותם.
סארטר מגדיר "חרדה" כרגש שאנשים חשים ברגע שהם מבינים כי יש להם אחריות, לא רק כלפי עצמם, אלא גם עבור שאר האנשים.
לדידו, החרדה מאפשרת לאנשים להבין את ההשלכות של המעשים שלנו כלפי האחרים, ומאפשרת לנו לערוך הכרעות בחיים תוך הכרה בהיותנו חופשיים לבחור.
זאת מאחר שהאדם "נידון להיות חופשי: נידון מכיוון שהוא לא ברא את עצמו; וחופשי, בכל זאת, מכיוון שמרגע שהוא הושלך לעולם הוא אחראי לכל מעשיו".
החרדה קשורה גם לרעיון ה"ייאוש" שהיא להגדרתו תפיסה מפוכחת ואופטימית המכירה במה שהוא בגדר האפשר, בשונה מתקוות-שווא לא מציאותיות.
ההוויה של "היות-בשביל-עצמו" (בנוסף להוויה של היות-כשלעצמו) משתמשת בייאוש כדי לאמץ את החופש ולנקוט פעולה משמעותית בקבלה מלאה של כל ההשלכות העלולות להתעורר כתוצאה מכך.
בנוסף, סארטר מגדיר "הינטשות" בתור תחושת הבדידות שאותה חש מי שמכיר במה שניטשה כינה (מבלי להתייחס אליו במופרש) "מות האלוהים".
הכרה בכך שאין אלוהים האחראי לחיינו, ואין שום נקודת היאחזות אובייקטיבית אחרת במציאות.
לכן, אין דרך אפריורית לפיה ראוי לחיות.
אנחנו נטושים לבדנו ביקום, ועלינו מוטלת האחריות לאמץ בכוחות עצמנו משמעות בחיים.
סארטר מסיים את הנאום בכך שהוא מדגיש כי האקזיסטנציאליזם, שכן הוא פילוסופיה של פעולה והגדרה עצמית, הוא אופטימי ומשחרר, וזאת בניגוד לתפיסה השגויה שלו בידי העם, הקומוניסטים והקתולים שמבקרים אותו.
הנאום נחשב כנקודת התחלה פופולרית להכרות עם ההגות האקזיסטנציאליסטית.
עם זאת, מספר פילוסופים מתחו ביקורת על הנאום.
מרטין היידגר, שאותו מצטט סארטר מספר פעמים במהלך הנאום, התנער משיוכו לזרם האקזיסטנציאליסטי ומהפרשנות של סארטר להגותו.
בתגובה חיבר את "איגרת על ה"הומניזם"" בשנת 1946. היידגר מתח ביקורת על כמה מהנחות היסוד של סארטר, על אופי החלוקה בין "קיום" ל"מהות", על הפירוש המוטעה למושג ה"הוויה" על ההישענות "הנמהרת והשגויה" על אתיאיזם ועל ניסיונו לכפות השוואה בין אקזיסטנציאליזם להומניזם.
בני לוי, תלמידו של סארטר התבטא במהלך דיאלוג ביניהם באופן נוקב: "לפני 1939 אתה אומר לנו שההומניזם הוא טינופת.
כעבור כמה שנים, בלי לדווח על התמורה שעברה עליך, אתה נושא דברים ושואל: האם האקזיסטנציאליזם הוא הומניזם?
אם חושבים שיש בתת־בני אדם אלה עקרונות שהם אנושיים, היינו, בעצם, נבטים, ההולכים לקראת האדם והמקדימים את תת־האדם עצמו, כי אז, לחשוב את יחסו של האדם לאדם על פי העקרונות השוררים היום, את זה אפשר לכנות הומניזם".
ולטר קאופמן הצביע על מספר שגיאות שנאמרו בנאום, כגון האמירה כי קרל יאספרס היה קתולי וטען כי הגדרתו של סארטר את האקזיסטנציאליזם פתוחה לדיון.
אף על פי כן אמר כי הנאום מבריק וחושף את "חותמת" התקופה.
איריס מרדוק מצאה את אחד הדיונים של סארטר עם הקומוניזם מעניין, אך התייחסה לחיבור בכללותו כ"ספר קטן ורע".
סלבוי ז'יז'ק ביקר את הפרשנות של סאטר לרומן "האחים קרמזוב" מאת פיודור דוסטויבסקי באומרו כי בעוד סארטר מאמין שעם חירות מוחלטת מגיעה אחריות מוחלטת, עבר זוסימה כל אחד מאיתנו חייב לקחת אחריות על כל חטאי האדם.
כמו כן, ביקר את סארטר על שייחס לדוסטויבסקי את האמירה "אם אלוהים אינו קיים, הכל מותר" אף שמעולם לא כתב זאת.
האקסיסטנציאליזם הוא הומניזם, תרגם, ערך והוסיף אחרית דבר יעקב גולומב, הוצאת כרמל, ירושלים, תש"ן 1990.
האקזיסטנציאליזם הוא הומניזם, תרגום חדש ואחרית דבר: ד"ר עירן דורפמן, הוצאת כרמל, 2014.
האקדמיות המלכותיות הן ארגונים עצמאיים, שנוסדו על פי צ'רטר מלכותי, פועלים לקידום האמנות, התרבות והמדע בשוודיה.
האקדמיה השוודית והאקדמיה המלכותית השוודית למדעים אחראיות על בחירת חתני פרס נובל לספרות, לפיזיקה, לכימיה ולפרס למדעי הכלכלה.
האקדמיות המלכותיות כוללות גם שלוש אגודות מדעיות שקיבלו צ'רטרים מלכותיים במהלך המאה ה־18.
האקדמיה המלכותית השוודית לאמנות (Kungl.
האקדמיה המלכותית השוודית למוזיקה (Kungl.
האקדמיה המלכותית השוודית לאמנויות, היסטוריה ועתיקות (Kungl.
האקדמיה המלכותית השוודית למדעים (Kungl.
האקדמיה המלכותית השוודית למדעי ההנדסה (Kungl.
האקדמיה המלכותית השוודית לחקלאות ויערנות (Kungl.
האקדמיה המלכותית השוודית למדעי המלחמה (Kungl.
החברה המלכותית השוודית למדעי הים (Kungl.
החברה המלכותית למדעים באופסלה (Kungl.
החברה המלכותית הפיזיוגרפית בלונד (Kungl.
החברה המלכותית לאמנויות ומדעים בגטבורג (Kungl.
החברה המלכותית סקייטאן באומאו (Kungl.
האקדמיה המלכותית גוסטבוס אדולפוס באופסלה (Kungl.
החברה המלכותית למדעי הרוח באופסלה (Kungl.
החברה המלכותית לאמנויות ומדעים באופסלה (Kungl.
האקדמיות הפדרליות של ארצות הברית נכון לשנת 2020, ישנן תשע עשרה אקדמיות פדרליות המנוהלות על ידי הממשלה הפדרלית של ארצות הברית:
הערה: בסוגריים שנת הייסוד של האקדמיה
חמש אקדמיות השירות בארצות הברית
האקדמיה הצבאית של ארצות הברית (USMA), ידוע בשם "וסט פוינט" או "צבא" (1802)
האקדמיה הימית של ארצות הברית (USNA), ידוע בשם "אנאפוליס" או "צי" (1845)
אקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית (USAFA) (1954)
אקדמיית משמר החופים של ארצות הברית (USCGA) (1876)
אקדמיית צי הסוחר של ארצות הברית (USMMA), ידוע בשם "קינגס פוינט" (1942)
תשע אקדמיות שיכולות להיות מסווגות באופן רופף כאקדמיה צבאית, שרובן בתי ספר לתארים מתקדמים
אוניברסיטת שירותים אחידים למדעי הבריאות (USU) (1972)
האוניברסיטה לביטחון לאומי (NDU), ידוע בשם "אן־די־יו" (1976)
המכון הטכנולוגי של חיל האוויר (AFIT) (1919)
מכללת המלחמה של חיל האוויר (AWC) (1946)
אוניברסיטת חיל הנחתים (MCU) (1989)
בית הספר של הצי ללימודים מתקדמים (NPS) (1909)
מכללת הפיקוד והמטה הכללי של צבא ארצות הברית (CGSC) (1881)
מכללת המלחמה של צבא ארצות הברית (USAWC) (1901)
חמש אקדמיות פדרליות שאינן צבאיות
המרכז להכשרת אכיפת החוק הפדרלי (FLETC) (1970)
האקדמיה הלאומית לבריאות ובטיחות במכרות של ארצות הברית (MSHA)(1971)
אקדמיית אף־בי־אֵיי (FBI Academy) (1972)
האקדמיה הלאומית לכבאות (NFA) (1976)
האקדמיה של סקיילנדרס היא סדרת טלוויזיה אמריקאית-צרפתית בהנפשה ממוחשבת, המשודרת על ידי נטפליקס ומבוססת על סדרת משחקי הווידאו "סקיילנדרס" מאת Activision.
עונתה הראשונה של הסדרה יצאה ב-28 באוקטובר 2016, העונה השנייה יצאה ב-6 באוקטובר 2017 והעונה השלישית והאחרונה יצאה ב-28 בספטמבר 2018. ב-30 באפריל 2019, הודיעה נטפליקס כי הסדרה הסתיימה ולא תצא לה עונה רביעית.
הסדרה עוקבת אחר ספיירו הדרקון, אלפית חמקנית וארפטור, שמצטרפים לקבוצת הסקיילנדרים שתפקידה להגן על ארצם מפני נבלים.
מאסטר אאון – מנהיג הסקיילנדרים ומקים אקדמיית הסקיילנדרים.
לפני המלחמה הגדולה תפקידו היה להגן על הדרקונים שהגנו על ליבת האור אך לאחר המלחמה הקים את אקדמיית הסקיילנדרים.
נמצא על ידי מאסטר אאון כשהיה תינוק ומאסטר אאון נלחם בנבלים כדאי לאמץ אותו.
ספיירו גדל להיות מפונק ושוויצר.
בעונה 2 בעקבות פגישתו עם סינדר מתחילים להתעורר אצלו שאלות על מין הדרקונים שאליו הוא משתייך ולאן הוא נעלם.
כשמבין שמאסטר אאון מתעקש להסתיר ממנו את המידע, מתעצבן אך לבסוף מאסטר אאון מספר לו שהוא בטעות העביר אותם למימד אחר, אך זה רק מרגיז את ספיירו עוד יותר והולך למלפור כדי שישלח אותו אל בני מינו אך מלפור מסרב ותופס אותו ומעביר אותו לידי כאוס וסטרייקור.
סטרייקור שואב מספיירו את כל האור שבו ובכך חוזר למימד שלהם וספיירו נהיה רשע.
סטרייקור משתמש בספיירו כמרגל על הסקיילנדרים שבטוחים שהוא עדיין טוב ומטיל עליו למצוא את המפה לאי ארקוס כדי שיוכל להשמיד את ליבת האור.
אך מיד כשמוצא את המפה הסקיילנדרים מבינים שהוא נהיה רשע ותופסים אותו והמפה נופלת לידי כאוס.
לאחר מכן, הסקיילנדרים מצליחים להחזיר אותו להיות טוב והסדרה נגמרת בכך שהוא ומאסטר אאון יוצאים למסע לחיפוש אחרי בני מינו של ספיירו.
מסוגלת להשתגר ממקום למקום ויורה סכינים.
ארפטור – מסוגל לירות לבה.
ג'ט ואק – איש-ציפור, מפקד הצוות ואחראי על אימון חניכים חדשים.
בעל אקדח מיוחד עם יכולות רבות.
פופ-פיז – מייצר שיקויים ומבולגן.
בעבר היה חבר בלהקה שנקראה "פופ והחבר'ה" אך הלהקה התפרקה כשוולפגנ נהיה רשע ופופ פנה להיות סקיילנדר.
ספרוקט – בעלת כוחות טכנולוגיים.
נינגיני – לאחר שברחה מנורה הפכה להיות סקיילנדרית ולימדה את אלפית.
סינדר – דרקונית, בתו של מלפור הרשע ובורחת ממנו כדי להצטרף לסקיילנדרים.
מלחמת אוכל – עשוי מראש ארטישוק ויכול לירות ירקות.
פה מסריח – מפיץ ריח מאוד מסריח.
יש לה שותף-גולגולת בשם גולגולת.
הוגו – מזכירו האישי של מאסטר אאון.
קאוסנדרה – אמו של כאוס.
במשך רוב הסדרה חושבים שהיא רעה אך בפרק האחרון של עונה 2 מבינים שהיא טובה.
קפטן פלינט – קפטן של ספינת אוויר.
מופיע לראשונה בעונה 3 ובהתחלה הצוות לא מחבב אותו במיוחד אך הם לאט לאט לומדים להסתדר.
המשרת של כאוס, אך כשקאוסנדרה עוברת לצד הטוב בגלוי בסוף עונה 2 גלמשנקס בעצם משמש כסוכן כפול לטובת הסקיילנדרים.
קראש בנדיקוט – בנדיקוט ממימד אחר שעבר למימד שלהם בטעות והסקיילנדרים עוזרים לו לחזור למימד שלו.
בפרק האחרון של הסדרה הם קוראים לו בחזרה והוא ואחותו עוזרים להם במלחמה נגד קאוס.
קוקו בנדיקוט – אחותו של קראש, מופיעה רק בפרק האחרון של העונה.
אוהבת מאוד טכנולוגיה ועוזרת לסקיילנדרים לנצח את כאוס.
סנפשוט – מפקד בית הכלא של סקיילנדס.
סיי – נוצר על ידי קינג פן כדי לעזור לצוות בשיתוף הפעולה.
קאוס – בנם של קאוסנדרה וסטרייקור.
מלכת הזהב – מנהיגת הדום-ריידרים.
יכולה להפוך כל דבר לזהב.
המכשף לעסני – בעל כוחות קסם.
לובש בובת גרב באופן קבוע על ידו ומשוכנע שהיא אמיתית.
פפר-ג'ק – שף, עשוי מפלפל חריף.
לוכדת החלומות – יכולה לשלוט בחלומות של אחרים.
בהתחלה הייתה צוערת באקדמית הסקיילנדרים אך כשגילו שהיא רשעה גרשו אותה לכלא ושם היא נפגשה עם הדום-ריידרים והצטרפה אליהם.
מר ברוקולי – עשוי מברוקולי, בעל כוחות ריפוי.
מלפור – דרקון גדול ורשע.
התאום של מאסטר אאון, היה ידוע בכינוי "אוכל האור".
במלחמה הגדולה השתלט על כל הדרקונים שהגנו על ליבת האור והפך אותם למרושעים אך מאסטר אאון העלים את הדרקונים למימד אחר.
בסוף עונה 2 חוזר ומיד מתחיל בתכנונים להשמיד את ליבת האור.
בימוי דיבוב: אפרת קרצמן, דן שצברג (2017).
ערן מור - כאוס, קאבום.
מתי אטלס - ארופטור, סטרייקור.
רונה בקרמן - אלפית, מלכת הזהב.
גלעד קלטר - הוגו, קראש בנדיקוט, פן.
אוהד שחר - מאסטר אאון.
אורי זלצמן - פופ פיז, מר ברוקלי.
אמנון וולף - פפר ג'ק, וולפגנג, סנפשוט, מלפור.
דקלה הדר - קאוסנדרה, לוכדת החלומות, קלייר, הקס.
גדי לוי - המכשף לעסני, גארי, סיי.
מאיה מיטלפונקט - סינדר, ספרוקט, נינג'יני (2017).
טליה ברקאי - סינדר, ספרוקט, קוקו בנדיקוט (2018).
סער בדישי - גלאמשנקס, ברסרקר.
האקולוגים היא מפלגה פוליטית צרפתית הדוגלת בסביבתנות.
במפה הפוליטית היא ממוקמת בין השמאל-מרכז לשמאל .
המפלגה הוקמה ב־13 בנובמבר 2010 ממיזוג של מפלגת אקולוגיה אירופית ומפלגת הירוקים.
לאחר הבחירות המוניציפליות הצרפתיות בשנת 2008, מפלגת הירוקים שאפה להגדיל כוחה והשפעתה הפוליטית.
כתגובה לקריאות אלה, הציע דניאל כהן-בנדיט ליצור רשימה שתרוץ בבחירות לפרלמנט האירופי ב -2009 ותיבחר בבחירות מקדימות לבחירות, והנהגת הירוקים אפשרה לבחון אפשרות זו.
אקולוגיה אירופית (EE), שהושקה בסתיו 2008, יצרה ברית בחירות עם מפלגת הירוקים בכוונה רחבה יותר לפעול עם אנשי איכות הסביבה ופעילים חברתיים שלא היו חברי מפלגה בעבר.
המבנה החדש כלל, לצד פוליטיקאים ירוקים ותיקים, פעילים חדשים ושוחרי איכות הסביבה כמו ז'אן פול בסט (מקורב לניקולה חולוט ), חוסה בובה (פעיל גלובליזציה אלטרנטיבית מה"קונפדרציה פייסאן" (Confédération paysanne) ), יאניק ג'דוט (לשעבר ראש גרינפיס צרפת), אווה ג'ולי (שופטת) ומישל ריבאסי (מייסדת CRIIAD ).
אקולוגיה אירופית הצליחה בבחירות האירופיות ב-2009, והגיעה למקום השלישי בצרפת עם 16.3% מהקולות, רק כמה אלפי קולות מאחורי המפלגה הסוציאליסטית (PS) וזכתה ב -14 מתוך 72 המושבים של צרפת בפרלמנט האירופי.
הניסיון המוצלח הזה הביא לניסיונות נוספים להגדיל את כוחה של התנועה הצרפתית הירוקה, לקראת הבחירות האזוריות בצרפת ב -2010 אקולוגיה אירופית הריצה רשימות עצמאיות בסיבוב הראשון בכל אזור, שוב בהשתתפות פעילים חדשים ביניהם פיליפ מאירייה, לורנס ויכנייבסקי או אוגוסטין לגראנד.
אף על פי שהם נפלו מההצלחתם ב -2009, הם בכל זאת הצליחו לזכות ב-12.5% מכלל הקולות בצרפת (מקום שלישי).
הירוקים והפעילים החדשים שהצטרפו לתנועה דרך אקולוגיה אירופית - על אף שלא רצו להצטרף למפלגה - החלו בשיחות כדי לאפשר יצירת תנועה פוליטית גדולה וחדשה.
באוקטובר ובנובמבר 2010 מפלגת אקולוגיה אירופית ומאוחר יותר גם מפלגת הירוקים אשררו חוקים ומניפסט חדשים למפלגה.
החוקים החדשים הללו אפשרו "משתפי פעולה" - אנשים שלא הצטרפו למפלגה כחברים בתשלום מלא, אך בכל זאת רשאים להתמודד כמועמדים, להצביע בפריימריז לנשיאות ולהשתתף בדיונים על המצע.
ההשקה הרשמית של המפלגה, שהוצגה ככוח פוליטי חדש, נערכה בעיר ליון ב־9 בנובמבר 2010. המפלגה החדשה אימצה את שמה הנוכחי אקולוגיה אירופית - הירוקים ( Europe Écologie Les Verts, EELV).
עם זאת, השקת המפלגה התאפיינה במתיחות בין פוליטיקאים ותיקים מהמפלגה הירוקה לשעבר לבין פעילים חדשים מתנועות חברתיות שונות שאינן פוליטיות.
ז'אן פול בס, למשל, התפטר מכל אחריות ההנהגה שלו ב- אקולוגיה אירופית תוך שבועות והוקיע את המפלגה ואמר שיש במפלגה " אווירה רעילה של המלחמה הקרה ".
חודש לאחר מכן מונה פיליפ מאירייה לנשיא הראשון של המועצה הפדרלית החדשה של המפלגה, שנוצר על פי חוקי אקולוגיה אירופית-הירוקים.
בבחירות האזוריות בצרפת בשנת 2011,אקולוגיה אירופית-הירוקים זכתה ב -8.2% מכלל הקולות בצרפת - והפכה לכוח השלישי בגודלו בשמאל מאחורי מפלגות ה- PS והחזית השמאלית .
אף על פי שעסקאות הסיבוב השני המסורתיות נחתמו עם שתי המפלגות הללו, חלק מהמועמדים של ה- EELV העפילו לסיבוב השני כנגד מועמדים אחרים לשמאל ולא נסוגו, מהלך זה יצר מתחים עם בעלי הברית המסורתית מהשמאל של אקולוגיה אירופית- הירוקים.
בסופו של דבר, מפלגת אקולוגיה אירופית-הירוקים זכתה ב -27 מושבים, 16 מושבים יותר ממה שזכתה מפלגת הירוקים באותם קנטונים (מחוזות) בשנת 2004.
בחירות מוקדמות למועמד לבחירות לנשיאות 2012, הבחירות המוקדמות נפתחו לחברים ולתומכי המפלגה, נערכו ביוני וביולי 2011. ארבעה מועמדים רצו למועמדות של אקולוגיה אירופית- הירוקים, הידועים מביניהם היו אווה ג'ולי, חברת פרלמנט האיחוד האירופי וניקולה חולוט, אישיות טלוויזיה ידועה ואיש איכות הסביבה.
ג'ולי הגיעה כמנצחת בסיבוב השני ב -12 ביולי עם 58.16% מהקולות.
בבחירות לסנאט הצרפתי ב -2011, הסכם עם המפלגה הסוציאליסטית איפשר את הרוב הראשון של המרכז-שמאל בסנאט הצרפתי מאז הקמת הרפובליקה החמישית ויצירת הקבוצה הפרלמנטרית הראשונה הירוקה לחלוטין.
ב־15 בנובמבר 2011, אקולוגיה אירופית-הירוקים ו-המפלגה הסוציאליסטית חתמו על הסכם קואליציוני לפני הבחירות לנשיאות 2012. ההסכם כלל התחייבות להפחית את חלקה של האנרגיה הגרעינית באספקת ההחשמל של צרפת מ 75% ל 50% עד 2025, השבתה מתקדמת של 24 כורים גרעיניים, יצירת מס פחמן והעלאת מיסים על בעלי הכנסות גבוהות מאוד.
ההסכם כלל גם הסכם בחירות אד-הוק לקראת הבחירות לפרלמנט הצרפתי ב -2012, בו לא התמודדה המפלגה הסוציאליסטית בלמעלה מ -60 מחוזות בחירות, מה שיאפשר ל- אקולוגיה אירופית-הירוקים להקים קבוצה פרלמנטרית.
ב־8 במאי 2012, לאחר ניצחון השמאל עם פרנסואה הולנד, המועצה הפדרלית של אקולוגיה אירופית- הירוקים הצביעה בעד השתתפות בקבינט של ממשלת השמאל החדשה.
2012–2015: בחירות לנשיאות ולחקיקה, שותפי הממשלה
בבחירות לנשיאות 2012 זכתה מועמדת אקולוגיה אירופית-הירוקים אווה ג'ולי ב -2.3% מהקולות והודחה בסיבוב הראשון.
בבחירות לפרלמנט ב-2012, מועמדי אקולוגיה אירופית-הירוקים זכו ב -5.46% מכלל הקולות בצרפת ונבחרו שיא של 17 סגנים (בנוסף לחבר אחד באיחוד הדמוקרטי האזורי של ברטון, בגיבוי אקולוגיה אירופית-הירוקים).
עם זאת, כל סגן EELV שניצח נדרש לתמיכתם של המפלגה הסוציאליסטית, אף שרבים התמודדו עם מתנגדים מקומיים מהמפלגה הסוציאליסטית .
בממשלתו של ז'אן-מארק אייראו שהוקמה ב־16 במאי 2012, אקולוגיה אירופית-הירוקים זכו לשני שרי קבינט: מנהיג המפלגה לשעבר ססיל דופלו כשר לשיכון ושוויון טריטוריאלי, וחבר הפרלמנט האירופי לשעבר פסקל קנפין כשר זוטר לפיתוח בינלאומי.
בבחירות לפרלמנט האירופי לשנת 2015, ב -25 במאי 2014, אקולוגיה אירופית- הירוקים קיבלה 8.95% מהקולות, במקום השישי באופן לאומי, והפסידה 6 חברי פרלמנט.
מאז 2017: התנגדות לעמנואל מקרון, בחירות באירופה וניצחונות עירוניים
בבחירות לפרלמנט האירופי לשנת 2019, אקולוגיה אירופית-הירוקים ביצעה משמעותית מעל הציפיות, וזכתה ב -13.5% מהקולות וב -13 מתוך 79 חברי פרלמנט, והגיעה למקום שלישי אחרי הרפובליקה בתנועה!
אקולוגיה אירופית-הירוקים הגיעה למקום זה על אף שבאף סקר לא הצליחה להשיג מעל ל-10% מהקולות.
בעקבות ההצלחה בבחירות לפרלמנט האירופי לשנת 2019, הסקרים לבחירות המוניציפליות בצרפת ניבאו תוצאות טובות לאקולוגיה אירופית-הירוקים.
לפיכך, ערים כמו רואן, וילורבן, שטרסבורג, בסנסון או ליל נחשבו כמקומות שבהן המפלגה יכולה להגדיל את כוחה ואף לזכות בהן.
בערב הסיבוב הראשון, כעשרים רשימות איכות הסביבה ניצחו (כולל ראשי ערים יוצאים כמו בשילטיגהיים ), אקולוגיה אירופית-הירוקים השיגה יותר קולות משאר הרשימות בכמה ערים גדולות ( בסנסון, ליון, שטרסבורג או גרנובל ), או מקום שני ( בורדו, פואיטייר ).
התוצאות אכזבו עם זאת בכמה ערים גדולות כמו פריז, נים, מונפלייה או מרסיי, אולם באחרון, רשימת אקולוגיה אירופית-הירוקים שהשיגה 8% בסיבוב הראשון התמזגה עם רשימת האיגוד של השמאל שהגיעה למקום הראשון עם 23% מהקולות.
הסיבוב השני מאשר שאלו הן תוצאות טובות שכן המפלגה זוכה בעיריות ליון, שטרסבורג ובורדו, שהאחרונה מביניהן לא ידעה תחלופה של מפלגות מאז 1945, וגם בסנסון, טורס, פואיטייר וגרנובל.
המועמדים בליל ומץ הפסידו שנייהם בהפסד צר של 200 קולות, נגד מועמדיהם של המפלגה הסוציאליסטית.
הרשימות של אקולוגיה אירופית-הירוקים ברואן ובוילורבאן הצטרפו לרשימות המפלגה הסוציאליסטית, שנבחרו, כמו זו במרסיי.
כמפלגה ירוקה, אקולוגיה אירופית-הירוקים מתעדפים ומדגישים נושאים סביבתיים.
המפלגה קוראת להפחתה של 40% בפליטת פחמן דו-חמצני, ובהחלפה הדרגתית של אנרגיה גרעינית באנרגיה מתחדשת, יצירת 600,000 משרות בתעשיות ירוקות, תכנון עירוני ידידותי לסביבה יצירת דיור ירוק וקידום תחבורה ציבורית, פיתוח חקלאות בת קיימא והקפאת השימוש באורגניזמים מהונדסים גנטית .
אקולוגיה אירופית-הירוקים, כמו הירוקים שלפניה, מתנגדת בדרך כלל לפרויקטים גדולים של פיתוח, לדוגמה ההתנגדות לפרויקט "שדה התעופה גרנד אוסט" בנוטרדאם-דה-לנדס (אזור הלואר-האטלנטי), על אף שהמפלגה הסוציאליסטית והממשלה המכהנת תמכו רשמית בפרויקט.
בנושאים כלכליים, אקולוגיה אירופית-הירוקים נוטה לשמאל.
מלבד תמיכתם ביצירת 'משרות ירוקות' בתחומים כמו בידוד תרמי ואנרגיות מתחדשות, היא תומכת גם במס פחמן ושימוש במס פרוגרסיבי עבור בעלי הכנסה גבוהה (60% להכנסות שבין 100,000 € ל -500,000 €, 70% להכנסות מעל 500,000 אירו).
מפלגת אקולוגיה אירופית-הירוקים מקושרת לכמה פעילים חברתיים אנטיקפיטליסטי ואלטר-גלובליזטורים.
בתקציב החלופי שלה בשנת 2011, הציעה המפלגה להפחית את החוב הציבורי על ידי סגירת פרצות פיסקליות.
המפלגה תמכה באופן מסורתי בפדרליזם האירופי, אף שרבות מהמדיניות שמתווה המפלגה בנוגע לאירופה מנוגד לכיוונו הנוכחי ולהנהגתו של האיחוד האירופי.
אקולוגיה אירופית-הירוקים, כמו הירוקים לפניה, הייתה אחד התומכים החזקים ביותר לביזור, ותמכה רשמית ב"פדרליזם מובחן" אשר יעביר סמכויות משמעותיות לאזורי צרפת.
הפדרציה האזורית Régions et Peuples Solidaires קשורה זה מכבר לתנועה הירוקה בצרפת.
פרנסואה אלפונסי ממפלגת האומה הקורסיקנית (PNC) נבחר לפרלמנט האירופי ברשימת אקולוגיה אירופית בשנת 2009.
התנועה הירוקה תומכת ברפורמה פוליטית, הכוללת מתן זכויות הצבעה לזרים בבחירות המקומיות והארציות, ביטול הצטברות המנדט, מגבלות הקדנציה ו"רפובליקה השישית " עם סמכויות נוספות לפרלמנט ודמוקרטיה ישירה .
הירוקים קידמו זה מכבר שוויון בין המינים בפוליטיקה, הנהגתו ומועמדיו לבחירות נוטים לכבד את השוויון המגדרי ובקבוצת אקולוגיה אירופית-הירוקים באספה הלאומית הצרפתית יש שני נשיאים משותפים, זכר ואחת.
מנהל המפלגה הוקם על ידי הלשכה המבצעת.
המזכיר הלאומי הוא מנהיג הלשכה המבצעת והוא המנהיג הבכיר ביותר של המפלגה.
המועצה הפדרלית מורכבת מ -150 חברים (75 גברים ו -75 נשים) ומשמשת כפרלמנט של המפלגה, בישיבה על בסיס חודשי.
האקון ראפן ולדימרסון (באיסלנדית: Hákon Rafn Valdimarsson; נולד ב-13 באוקטובר 2001 ברייקיאוויק שבאיסלנד) הוא כדורגלן איסלנדי המשחק בעמדת השוער בקבוצת ברנטפורד מהפרמייר ליג ובנבחרת איסלנד.
ולדימרסון גדל במחלקות הנוער של קו.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של גרוטה, במדיה ערך 65 הופעות ליגה, חלקן בליגת העל האיסלנדית.
ב-30 באפריל 2021 חתם ולדימרסון באלפסבורג מליגת העל השוודית.
ב-12 בינואר 2022 ערך ולדימרסון את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איסלנד, בתיקו 1-1 נגד נבחרת אוגנדה במשחק ידידות.
האקה (בבורמזית: ဟားခါးမြို့း) היא עיר במערב מיאנמר המהווה את בירתה של מדינת צ'ין .
העיר שוכנת באזור הררי בגובה 1,867 מטר מעל פני הים והיא אחת הערים הקרות במיאנמר.
האקה נוסדה בסביבות שנת 1400 על ידי הקבוצה האתנית לאי .
האזור נשלט על ידי צ'יפים מקומיים במשך דורות רבים והעיר כללה יותר מ-600 בתים כאשר הכוחות הבריטיים הגיעו להאקה ב-1889. הבריטים כבשו את האקה ב-19 בינואר 1890, כחלק מפעולתם "להכניע את שבטי הפרא" בדיוויזיית גבעות ארקן, כפי שנקרא האזור אז.
מאוחר יותר יצרה הממשלה הבריטית חלוקה אדמיניסטרטיבית מסוג תת-חטיבה והאקה הפכה לעיירה כמה שנים מאוחר יותר.
זוג המיסיונרים הבפטיסט האמריקאי הראשון, ארתור קרסון (1860-1908) ואשתו לורה (1858–1942) שהגיעו להאקה ב-15 במרץ 1899 פתחו תחנת מיסיון במטרה להפיץ את הנצרות בקרב אנשי הצ'ין.
כשבורמה קיבלה עצמאות מהשלטון הבריטי ב-1948, הפכה האקה לעיר חשובה כמרכז לאחת מחלקות המשנה הדיוויזיה המיוחדת צ'ין, שפאלאם הייתה בירתה באותה תקופה.
החטיבה המיוחדת של הסנטר בוטלה כמדינת הסנטר בשנת 1974, אז הפכה האקה לבירת מדינת צ'י.
הדבר הביא לזרם של עובדי ממשלה, פיתוח דיור והרחבה של העיר.
האקה הפכה בסופו של דבר לעיר הגדולה ביותר במדינת צ'י עם כ-20,000 תושבים.
The Acolyte / האקוליט (בתרגום חופשי לעברית: השׁוּלְיָה או החָנִיךְ או החניכה) היא סדרת אופרת חלל אמריקאית, שנוצרה על ידי לסלי הדלנד עבור שירות הזרמת המדיה "דיסני+".
הסדרה היא חלק מזיכיון "מלחמת הכוכבים", ועלילתה מתרחשת בשלהי עידן הרפובליקה הגבוהה, טרם אירועי סאגת סקייווקר.
בתפקידים הראשיים מככבות אמנדלה סטנברג ולי יונג-ג'ה.
הדלנד הביעה עניין בעבודה על פרויקט הקשור ל"מלחמת הכוכבים" כבר משלהי 2019, ובאפריל 2020, נמסר לראשונה על פיתוחה של הסדרה, שצילומיה החלו באוקטובר 2022.
הסדרה כללה שמונה פרקים, ועלתה ל"דיסני+" ביוני 2024. הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת.
עלילת הסדרה מתרחש בשלהי עידן הרפובליקה הגבוהה, כ-100 שנים טרם אירועי אימת הפנטום.
פדוואן לשעבר מתאחדת עם מאסטר הג'דיי שלה במטרה לחקור סדרת פשעים איומים, אך עד מהרה מגלות השתיים כי הכוחות מולן הן מתמודדות מרושעים יותר ממה ששיערו בתחילה.
אמנדלה סטנברג – פדוואן לשעבר
לי יונג-ג'ה – סול, מאסטר ג'דיי
דפני קין – ג'קי, ג'דיי צעירה
רבקה הנדרסון – ורנסטרה רו, אבירת ג'דיי הנחשבת לעילויה בתחומה.
צ'ארלי בארנט – ג'דיי צעיר
יונאס סואוטאמו – קלנאקה, מאסטר ג'דיי מגזע הווקי.
סואוטאמו גילם בעבר את דמותו של צ'ובקה בסרטי ההמשך של הטרילוגיה החותמת את סאגת סקייווקר.
במהלך הקרנת הבכורה של "עלייתו של סקייווקר" (2019), נשאלה התסריטאית לזלי הדלנד על התעניינותה בזיכיון "מלחמת הכוכבים" וחשפה שהיא מעריצה גדולה עם רעיונות רבים לסרטי "מלחמת הכוכבים" שתהיה מעוניינת להפיק אם תתבקש על ידי נשיאת "לוקאס פילם", קתלין קנדי.
באפריל 2020, נמסר על הצטרפותה של הדלנד לכתיבת והפקת סדרת "מלחמת הכוכבים" חדשה עבור שירות הזרמת המדיה "דיסני+".
עוד נמסר כי עלילת הסדרה תתקיים בנקודה אחרת על ציר הזמן של הזיכיון, להבדיל מפרויקטים אחרים שפותחו עבורו.
ב-4 במאי 2020, אישרה רשמית "לוקאס פילם" את פיתוחה של הסדרה.
באירוע שנערך לכבוד המשקיעים של חברת וולט דיסני ב-10 בדצמבר 2022, הכריזה קנדי על שם הסדרה וחשפה כי עלילתה תתרחש בשלהי עידן הרפובליקה הגבוהה, טרם אירועי טרילוגיית הפריקוול.
מנהלת "לוקאספילם", ריין רוברטס, הופקדה על פיתוח הסדרה לצד הדלנד, שחשפה ששאבה את השפעתה ממשחקי וידאו ורומנים נלווים בזיכיון.
בפברואר 2023, נשכרו אלכס גרסיה לופז וקוגונדה לבימוי מספר פרקים בסדרה.
במרץ 2023, תבעה קארין מקארתי, עובדת "לוקאס פילם", את החברה על הפרת חוזה לאחר מספר שבועות של עבודה עבור הסדרה באפריל 2022.
באוקטובר 2024, סטנברג, השחקנית המובילה בסדרה, פרסמה סרטון שבו היא דיברה על ההחלטה של לוקאס פילם לא להמשיך את הסדרה לעונה שנייה, ככל הנראה בשל "פאנדום רעיל" של תגובות שליליות וביקורת שמרנית.
ביולי 2021, נמסר כי הדלנד כינסה רשמית את חדר התסריטאיות עבור כתיבת הסדרה עד יוני 2021, כשלכל אחד מהתסריטאיות רמת הערצה מסוימת עבור פרויקטי עבר של "מלחמת הכוכבים".