tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסיום כתיבת האותיות על גבי הקלף, תופרים את היריעות זו לזו עם גיד.
את היריעה הראשונה והאחרונה תופרים לעץ החיים, ישנם מקומות שבהם נשים היו תופרות את היריעות.
בדורות האחרונים היו מעבדים שציפו את הקלף בשכבה המיוצרת מסיד ומקלף שהותך.
על ידי משיחה זו מתייפה הקלף, והכתיבה עליו קלה ומהירה יותר, סביב שיטה זו נחלקו הפוסקים האם יש במשיחה זו חציצה בין הדיו לקלף.
בשו"ת פנים מאירות התיר ואף פסק שמצווה והידור לכתוב על קלף משוח, שכל הבא לייפות את הכתב אינו חוצץ.
אמנם גם לשיטה זו יש להיזהר לא למשוח משיחה עבה מדי, העלולה ברבות בימים להתפורר ולבקע את האותיות שעל גבה.
לעומתו פסק בספר "בני-יונה" שהמשיחה מהווה חציצה בין הדיו לקלף אם הדיו לא נספג בגוף הקלף, על כן יש לבדוק אם כשיקלפו את המשיחה לא יישאר רושם דיו על הקלף – הספר פסול, אך אם הדיו עובר דרך המשיחה ונספג בקלף – הספר כשר.
הרב שלמה גאנצפריד כתב כי לכתחילה יש להחמיר ולא למשוח את הקלף, אמנם במקום שיש ספר משוח, מותר לקרוא בו בברכה.
לעומתו הרב עובדיה יוסף צידד בדעת המתירים את המשיחה.
בכתב סת"ם נכתבים ספרי תורה, מגילות, מזוזות ותפילין על ידי סופרי סת"ם באמצעות קנה או נוצה בדיו סת"ם על גבי קלף.
לכתב הסת"ם צורה מרובעת אופיינית, והוא מעוטר בתגים מעל האותיות ש, ע, ט, נ, ן, ז, ג, צ, ץ.
כתב זה איננו מפוסק או מנוקד.
קיימים שני סוגי כתב עיקריים, כתב אשכנזי (הנקרא גם כתב בית יוסף, משום שדיניו נכתבו בספר בית יוסף) וכתב ספרדי (כתב וועליש, שדיניו נכתבו בספר מור וקציעה).
הלכה למשה מסיני היא שיש לכתוב את הסת"ם בדיו.
דיני דיו הסת"ם מרובים הם, אך שתי הדרישות העיקריות לדיו הסת"ם הן שחרוּת וקיום לאורך זמן.
הדיו עשוי מפיח להבת נר, שרף אילן, מי עפצים, גומא וממרכיבים נוספים.
בלאי טבעי של הקלף או הדיו עשוי לפסול את ספר התורה, עקב דהיית אותיות או מילים, או שחיקת הדיו מן הקלף.
ספר תורה שנפסל יש לגונזו.
דיני העשייה והכתיבה של ספר התורה הם המורכבים והחמורים ביותר מבין תשמישי הקדושה ביהדות.
כתיבת ספר התורה נעשית בידי אדם שהוכשר לכך במיוחד, הקרוי סופר סת"ם.
ספר התורה עלול להיפסל בגלל בעיות שונות שהנפוצות שבהם הן טעות בכתיבה, מילה חסרה או מיותרת או מילה שכתובה באופן לא מדויק.
בספר תורה פסול לדעת רוב הפוסקים אסור לקרוא בציבור, ויש לתקנו אם הדבר אפשרי.
על פי הרמב"ם ישנם עשרים דברים שפוסלים את ספר התורה, ואם אחד מהם קיים בו, הוא נחשב .
אחד המנהגים הנפוצים כיום בכתיבת ספר תורה הוא ווי העמודים, ולפיו כמעט כל עמודה בספר מתחילה באות ו', למעט חמש עמודות המסומנות בראשי התיבות בי"ה שמ"ו, שהם:
"בראשית ברא" - עמוד א'.
"יהודה אתה יודוך אחיך" - עמוד נ"ט.
"הבאים אחריהם בים" - עמוד ע"ח.
"מה טבו אהליך יעקב" - עמ' קפ"ד.
(בניגוד לשאר ווי העמודים שאין הקפדה על איזו תיבה תהיה כל עוד היא מתחילה באות ו', כאן יש הקפדה שתיבה זו דווקא תהיה בראש העמוד).
בין יהודי תימן יש שנהגו לסמן בספר התורה סוף פסוק ואתנחתא, כדי לסייע לקוראים בתורה.
הסימון אינו נעשה על ידי כתיבה, אלא על ידי חקיקה של עגול בעור ספר התורה.
הדברים נשענים על שיטת רביד הזהב שהתיר זאת.
בעל אגרות משה כתב שיכולים הם להמשיך במנהגם, ואילו הרב עובדיה יוסף כתב שיש בעיה במנהג הזה, אך הוסיף: "ומכל מקום, קהלות יוצאי תימן שנהגו לעלות לספר תורה שיש בו סימנים כאלה, ולברך על קריאת התורה, אין למחות בידם בחזקה ולעורר מחלוקת, כי גדול השלום".
כיום נהוג לתייג את האותיות "שעטנז גץ" שלשה תגים מעל כל אות.
מנהג נוסף לתייג גם את האותיות "בדק חיה" תג אחד מעל כל אות.
ואותיות "מלאכת סופר" אין לתייג.
צורת התג המקובלת היא קו שעולה מגג האות, ובראשה ריבוע קטן (כיום הרוב עושים עיגול עקב המאמץ הכרוך בריבוע), ואם עשה את התגים ללא ראש, כשרים.
בתגים אין את הפסול "חק תוכות", ולכן אם נדבקו התגים מותר להפרידן.
טוב לומר לפני התיוג: "אני מתייג לשם קדושת ספר תורה", ולפני תיוג שם השם: "לשם קדושת ה'", אך אם לא אמר כשר ואינו מעכב.
מיקום שלושת התגים: באותיות: ג' ז' נ' (ון') – מעל גג האות, ובאותיות ט' ע' צ' (ו'ץ') וש' – מעל הראש השמאלי.
מיקום התג היחיד: בשמאל גג האות (בשלישו השמאלי).
מצווה מן המובחר לתייג עם דיו של ס"ת, אך אם תייג בעט רפידוגרף גם כשר, אף על פי שהתיוג יוצא דהוי מעט.
ישנם עטים כשרים, וישנם לא כשרים.
אם חסרים תגים וגילו את הדבר באמצע קריאת התורה, אין להוציא ספר תורה אחר, ויש לתקנו לאחר מכן.
ואם אין תגים כלל, ואין ספר תורה אחר, הספר תורה כשר בדיעבד ומותר לקרוא בו וגם לברך עליו.
אם נמצא פסול בספר תורה, כגון שחסרה אות או יתירה אות, או שהאות לא כתובה כהלכתה מותר לתקן, כי בספר תורה לא צריך שהכתיבה תהיה כסדרה כתפילין ומזוזות.
ואם נמצא הפסול באמצע קריאת התורה מוציאין ספר תורה אחר.
אם נמצא פיסוק בין האותיות, אם השתנה צורתה ונראית כשתי אותיות כגון: מ' שנפסקה באמצע ונראית כמו אותיות כו, מוציאין ספר תורה אחר, ואם לא השתנתה צורתה אין להוריד את הספר תורה, ויתקנו אחרי הקריאה.
מגרדים את האות רק לאחר שהתייבשה, בעזרת סכין גילוח, או בעזרת מחק חשמלי.
אם איבר מהאות נדבק בגוף האות כגון שנדבק חלקו הימני של הא' בגוף הא', על הסופר לבטל את צורת הא' ורק לאחר מכן לגרד.
ואם זה קרה לו תוך כדי כתיבה לא ימשיך לכתוב את הי' השמאלית של הא', כי כל מה שנכתב לאחר הדיבוק צריך לגרד.
אות שנכתבת בפעם אחת כגון ו' אם נפסלה לא מספיק לבטל את צורתה ולתקן, אלא צריך למחוק את האות ולתקן.
אות שנכתבת בשתי פעמים כגון מ', וכתב את החלק הראשון (הכ') בכשרות, ואת החלק השני (הו') בפיסול, כגון שחלקה השני של האות נדבקה לחלקה הראשון ונפסלה, משאיר את מה שכתב בכשרות (הכ'), ומוחק את הו' השמאלית שנכתבה בפיסול, ומתקן.
נפלה טיפת דיו על האות, לדעת הב"ח וקסת הסופר צריך למחוק את כל האות ואחר כך לתקן, ולדעת השו"ע והמשנה ברורה מספיק לבטל את האות מצורת ולתקנה.
אם נדבקו שתי אותיות, כגון שהאות הראשונה נכתבה בכשרות והאות השנייה נדבקה לראשונה ואיבדו צורתן ונראות כאות אחרת כגון נ ו שנדבקו בחלקן התחתון ונראות כט', מוחק את האות השמאלית, ומבטל את צורתה של האות הראשונה ומתקן.
בנוסח ספר התורה, במילים ובאותיות, ישנה מסורת מדויקת, העוברת מדור לדור בעם ישראל.
בתקופת הגאונים נהגו שתי מסורות בנוסח התורה, המסורת הבבלית והמסורת הטבריינית, למעשה המסורת הבבלית נדחתה מפני המסורת הטברנית.
וכן כותב הרמב"ם (הלכות ספר תורה, פרק ח, הלכה ד'):
נוסח ספרי התורה בקהילות היהודיות כקהילות אשכנז, ארצות האסלאם ותימן כולם על פי המסורת הטבריינית, וכולם אחידים בנוסח רוב ספר התורה, למעט שינויים בודדים שנפלו בין הספרים, כדלקמן.
זאת בגלל ההעתקות רבות במשך מאות שנים ספר מספר, ולא היה כתר ארם צובא לעיני הסופרים.
אף במסורת הטעמים והנקודות כמעט ולא נפלו שינויים.
לשימור זה תרמה רבות ההלכה המייחסת חשיבות עצומה לדיוק נוסח ספר התורה, הקובעת כי ספר תורה שחסרה בו אפילו אות אחת, או נוספה בו אות אחת, ואפילו אות זו אינה משנה את משמעות המילה – ספר התורה פסול.
וכן נפסקה הלכה, שאסור להשהות ספר תורה עם טעות יותר משלושים יום, אלא יתוקן או יגנז.
בימינו נתגלו כמה מכתבי יד המקוריים של המקרא של חכמי טבריה, דוגמת כתר ארם צובא, כתב יד לנינגרד, וכתב יד קהיר לנביאים.
בלנינגרד יש עוד כתב יד טברייני, שיש טוענים שהוא מהדורה קמא של אהרן בן אשר.
כאמור, למרות הדיוק הכמעט מוחלט בכתיבת ספרי התורה של הקהילות השונות, בעקבות ריבוי ההעתקות ספר מספר, והעובדה שכתבי היד המקוריים של חכמי טבריה לא היו לעיני הסופרים בארצות השונות, נפלו שינויים מעטים בין המסורות השונות בנוסח התורה.
נוסח התימנים כמעט זהה לכתבי היד שנמצאו מספרי חכמי טבריה, ככל הנראה זה בהשפעת הרמב"ם שראה את הכתר והגיה את ספר התורה על פיו.
לוח השינויים במסורות ספר התורהמקורנוסח האשכנזים ועדות המזרחנוסח בן אשר
שירת האזינו בנויה שורות-שורות, וכל שורה מחולקת לשתי צלעיות שוות פחות או יותר, בכל צלעית כשלוש מילים.
בספר התורה היא כתובה בתבנית הקרויה "אריח על גבי אריח", כלומר בשתי עמודות ארוכות לאורך הדף (זאת לעומת שירת הים הכתובה "אריח על גבי לבֵנה").
מנהג רוב עדות ישראל לכתוב את השירה בשבעים שורות, אולם לדעת הרמב"ם יש לכותבה בששים ושבע שורות, וכך היא כתובה בכתר ארם צובא.
בשיטת כתיבה זו, חלק מהשורות אינן שוות, אלא אחד הטורים או שניהם מתקרבים לאמצע השורה, וכן נוהגים יהודי תימן.
לגבי צורתם ומראיהם של ספרי התורה ישנם שני סגנונות עיקריים:
ספר תורה מוכנס לתוך תיבה עגולה מעוטרת ("תיק"), אשר נפתחת כדלת ומגילת הקלף מועברת מחלק אחד לחלק השני לצורך קריאתה.
התיבה, מורכבת לרוב מעץ, אך מעוטרת בשלל עיטורים, החל מבדים וכלה במתכות יקרות ככסף וזהב.
סגנון זה מצוי ברוב קהילות יהדות המזרח: ממצרים, סוריה, בעיראק, בתימן, באיראן, בוכרה, אפגניסטן והודו.
הוא מצוי גם ביוצאי חלק המזרחי של צפון אפריקה כלומר לוב, תוניסיה ואף חלק מאלג'יריה.
באירופה היה סגנון זה נדיר יותר, באופן חלקי באזור טורקיה והבלקן, בעיקר אצל היהודים הרומניוטים, וכן אצל יהדות גאורגיה.
אלא שבחלק מהקהילות גאורגיה (כגון: קהילות קולאשי, כותאיסי, אוני ועוד) ישנם עמודי עץ חיים היוצאים מתחתית התיבה.
ספר התורה גלול על מוטות עץ המכונים "עצי חיים" ונעטף בבד קטיפה מעוטר ("מעיל").
סגנון זה מצוי בעיקר באירופה, הן אצל יהדות אשכנז והן אצל יהדות איטליה וכן בקרב רוב הקהילות הספרדיות של אירופה, כולל טורקיה, הבלקן והקהילות הספרדיות של מערב אירופה (כגון אמסטרדם, לונדון ועוד).
כמו כן היו מצויים ספרים תורה על מוטות עצי חיים בקהילות ישראל בחצי האי האיברי, שנכתב עד הגירוש בשנת 1492, וכן בחלקה המערבי של צפון אפריקה, ביהדות מרוקו וביהדות אלג'יריה.
את ספרי תורה בתוך תיק (הסגנון הראשון שהוזכר) נהוג לכנות "ספרי תורה ספרדיים" בעוד הספרים העטופים ב'מעיל' (הסגנון השני) מכונים "ספרי תורה אשכנזיים".
כינויים אלו הם כוללניים ואינם מדויקים, שכן גם בעוד אצל האשכנזים הסגנון השני הוא אכן בלעדי, הוא אינו ייחודי רק ליהודי אשכנז ומשמש גם קהילות ספרדיות במקומות שונים וכך היה כנראה המנהג המקורי ביהדות ספרד.
לספרי התורה נלווים קישוטים וכלים שונים כגון: "כתר", "רימונים", "מגן" ו"אצבע" המורה לקריאה בתורה.
את תיקי הספרדים נהוג לצפות בכסף וזהב, ולעטרו במטפחות מבד משובח.
בספר תורה כשר יש לנהוג בקדושה יתירה וכבוד גדול משאר תשמישי הקדושה, לדוגמה: כל הרואה ספר תורה בשעה שמוליכים אותו, חייב לקום לכבוד הספר.
מנהג נפוץ הוא בעת הולכת ספר תורה ממקום למקום, שמספר אנשים מלווים את הספר בהליכתו.
המשנה במסכת אבות כותבת: .
מכאן עולה שהציבור חייב בכבודו של ספר תורה, וספר תורה שנפל מעיד על חיסרון בבני המקום, ומחייב תענית, מתן צדקה, והגברת לימוד תורה.
על האדם המפיל את ספר התורה לצום יום אחד, כדי לכפר על בזיון התורה שנתגלגל על ידו.
דין זה אינו מופיע בתלמוד או בראשונים, אך כך נהגו בכל ישראל, וכך פסקו האחרונים.
אף הקהל שהיה נוכח בעת נפילת הספר נוהג לערוך סדר תשובה, משום שלכל אחד מהמשתתפים הייתה איזו שהיא אחריות לכבוד הספר, וייתכן שאם היה שם לב יותר למתרחש, היה יכול מנוע את הנפילה.
בדין זה ישנם מנהגים שונים: יש שחייבו את כל הקהל בצום, ויש שחייבו בצום אף את חברי בית הכנסת שלא היו נוכחים בעת הנפילה, שנפילת ספר תורה היא סימן רע לכל הקהל, שלא שומר מספיק על ספר התורה.
ספרי תורה מוצבים בארון הקודש בבתי הכנסת, ומשמשים לקריאה בתורה בזמן התפילות.
בקריאת התורה בציבור בעל קורא קורא את הפרשה בקול רם ובטעמים, ומספר אנשים (המשתנה בין ימי הקריאה השונים) מהציבור "עולים לתורה" בזה אחר זה.
העולה ניגש אל ספר התורה, מכריז: 'ברכו את ה' המבורך', מברך את ברכות התורה, וקורא בלחש מילה במילה אחרי בעל הקורא את הקריאה, ומברך אחריה.
מעיקר הדין העולים לתורה הם גם קוראים בתורה, וכך נוהגים עד היום יהודי תימן, מאוחר יותר בגלל חוסר בקיאותם של רוב המתפללים, השתרש המנהג שה"בעל קורא" קורא בקול והעולה קורא עמו בלחש.
מקור דין הקריאה בתורה בציבור הוא תקנת חז"ל קדומה, המיוחסת עד ימי משה רבנו.
קריאת התורה נעשית בתפילת שחרית בשני וחמישי, בשבת, בראשי חודש וימים טובים, בחנוכה ופורים, וכן במנחה של שבת.
לאחר הקריאה בתורה (או לפניה, בהתאם למנהג המקום) נוהגים להגביה את התורה להראות את תוכן התורה לכל הקהל, תוך כדי האמירה: "זאת התורה אשר שם משה לפני בני ישראל".
הקריאה בתורה מתבצעת בניגון מיוחד, המשתנה בין עדות וקהילות ישראל, המסומן באמצעות טעמי המקרא, המשמשים גם לציון הפיסוק וצורת ההגייה הנכונה.
מכיוון שיש איסור להוסיף לספר התורה תווים מיותרים, הקורא בתורה חייב לזכור את הניקוד, טעמי המקרא וההטעמה הנכונים לכל מילה.
בכל שבת לאחר תפילת שחרית של שבת קוראים בציבור את פרשת השבוע.
בקריאה זו שבעה אנשים עולים לתורה.
קריאת הפרשיות מסודרת כך שבשנה שלמה תיקרֵא כל התורה בציבור.
קריאת הפרשה האחרונה, פרשת וזאת הברכה, נעשית ביום שמחת תורה, בו שמחים וחוגגים את סיומה של קריאת התורה, ועוד באותו היום מתחילים לקרוא את התורה מחדש, בפרשת בראשית, להתחלת סבב קריאות חדש.
בראשי חודש ובימים טובים קוראים בתורה מעניינו של היום.
בשבתות, בימים טובים ובצומות במנחה לאחר קריאת התורה מפטירים בנביא, למעט תשעה באב שבו מפטירים גם בשחרית.
ישנה מצווה על כל אדם מישראל לכתוב ספר תורה, שנאמר , ואפילו הורישו לאדם אבותיו ספר תורה, מצווה עליו לכתוב בעצמו ספר אחר.
זאת בניגוד לכתיבת תפילין שהיא הכשר מצווה בלבד.
מי שאינו יודע לכתוב ספר תורה, או עסוק וטרוד מכדי לעשות זאת, יכול לקיים את המצווה בשכירת סופר, או בקניית ספר תורה כתוב.
נמצא שלכל מלך היו שני ספרי תורה, האחד היה מניח על לבו על מנת לקרוא בו, והשני היה מונח בבית גנזיו.
הכנסתו של ספר תורה חדש לבית הכנסת נעשית בטקס חגיגי, שתחילתו בכתיבה חגיגית של האותיות האחרונות בדר"כ בביתו של תורם הספר, וברוב המקומות נהגו גם לשתף את הציבור בתפירת עץ החיים ליריעה האחרונה, והמשכו בתהלוכה מלווה בשירה ובריקודים מביתו של התורם אל בית הכנסת.
את ספר התורה החדש מעטרים בעיטורים, ובהולכתו לבית הכנסת פורשים מעליו חופה.
האירוע מלווה בשירים וריקודים רבים.
בתום התהלוכה, ובהתקרב ספרי התורה לבית הכנסת, יוצאים מספר חוגגים מבית הכנסת ורוקדים עם ספרי תורה הישנים שבבית הכנסת מול הספר תורה החדש המוכנס לבית הכנסת, בשירת הפסוק מתהלים () "שאו שערים ראשיכם והינשאו פתחי עולם ויבוא מלך הכבוד".
בהיכנס ספר התורה לבית הכנסת, רוקדים עמו עוד שעה ארוכה בבית הכנסת עצמו, ולאחר מכן מכניסים אותו לארון הקודש.
לאחר הכנסת הספר לארון הקודש, נהוג להוציאו תוך אמירת פסוקי "אתה הראית לדעת" (כמו בשמחת תורה) ולקרוא בו בלא ברכה בפרשת וזאת הברכה מ"מעונה אלקי קדם" עד סוף הפרשה.
לאחר מכן מכניסים אותו חזרה לארון הקודש.
תורם ספר התורה מברך ברכת שהחיינו בפעם הראשונה שהוא קורא בו.
לאחר גמר הכנסת ספר התורה, נערכת סעודת מצווה לרגל הכנסת ספר התורה להיכל.
ספר התורה השלם העתיק ביותר נמצא בספריית אוניברסיטת בולוניה, והוא כבן 850 שנה.
הוא ידע כ"ספר תורה בולוניה".
בעקבות טעות בקטלוג תוארך הספר למאה ה-17, ורק בשנת 2013 נתגלה כי הוא עתיק בהרבה וכי הוא נכתב במאה ה-12.
ככל הידוע, ספר-התורה העתיק ביותר שנמצא עדיין בשימוש בבית כנסת, מצוי בקהילה היהודית בביאלה.
על-פי בדיקת פחמן-14 של גוילי הספר, הוא תוארך לסביבות שנת 1250.
קטעים עתיקים יותר מספרי תורה קיימים כבר בין מגילות מדבר יהודה וכן קיימים כתבי יד עתיקים יותר של התורה בצורת מצחף (קודקס), שאינם ספר תורה.
כתב היד השלם העתיק ביותר של התנ"ך הוא כתב יד לנינגרד.
כתב היד המכונה כתר ארם צובא הוא עתיק ממנו, אך מן התורה לא נשתמרו בו אלא פרקים בודדים בסוף ספר דברים.
במאי 2023, נרכש כתר ששון/קודקס ששון במכירה פומבית בניו יורק בסכום עתק של 38.1 מיליון דולר.
הספר הוא התנ"ך העתיק ביותר שהשתמר כמעט בשלמותו עד היום, והוא כתב היד היהודי היקר ביותר שנמכר אי פעם.
הדיפלומט ואיש העסקים האמריקני אלפרד מוזס רכש את הספר עבור מוזיאון אנו בישראל.
ספר תולדות ישו (בעבר: ספר תליית ישו או מעשה ישו) הוא ספר עברי שנפוץ בימי הביניים ומציג היסטוריה חלופית ולעגנית לקורותיו של ישו.
בעיני רבים, הספר נמנה עם סוגת ספרות היסטורית המכונה מנגד, על מנת לעצב את דעת הקהל על תולדות ההיסטוריה.
בתלמוד הבבלי מובעת לגיטימציה לפרודיה על דתות אליליות, וההלכה היהודית מגדירה את הנצרות ככזו.
ואכן, רבים משייכים את החיבור לזרם ההיסטוריה שכנגד, כלומר הוא חיבור שמטרתו לשים ללעג ולקלס את הנצרות על ידי מתן פרשנות שלילית למאורעות חייו של ישו.
כתבי היד הקדומים ביותר שלו הם מן המאה ה-15 מיהדות תימן בשם "מעשה ישו".
המקום הראשון שבו נזכר קיומו של החיבור הוא חיבור קטן בשם "על אמונות ההבל של היהודים", שכתב אגוברד בישוף העיר ליון (Lyons) במחצית הראשונה של המאה ה-9. ריימונדוס מרטיני מצטט קטעים ממנו בספרו "פגיון האמונה" מן המאה ה-13. יש המשערים שחובר עוד בסוף המאה ה-3, היינו בראשית תקופת האמוראים.
חוקרים תמהו על כך שאין הוא מוזכר כלל במקורות העבריים; ייתכן שנעשה מאמץ לשמרו בסוד, אך מסתבר שרש"י - שחי במאה ה-11 - הכירו והזכירו (בשם "ספר תליית ישו") בקטע שצונזר מן התלמוד הבבלי, ופירושו, המדבר על כך, צונזר אף הוא.
בגרסתו המצונזרת נאמר: ואולם, ב"דקדוקי סופרים" מובא נוסח אחר:
הספר משך את תשומת לבם של אישים כגון מרטין לותר ויוהאנס רויכלין, וזכה ללעג מצד נציגים בולטים של תנועת ההשכלה היהודית, ממשה מנדלסון ועד היינריך גרץ.
אין לו נוסח אחד, אלא כמה וכמה גרסאות שונות בפרטיהן.
בעיקרו החיבור מתמקד בישו - ולא בנצרות בכללותה.
עלילת הספר עושה שימוש בחלק מהכתוב בברית החדשה תוך כדי מתן פרשנות מלעיגה.
הספר לא תואם תמיד לגרסה התלמודית.
הספר מרחיב מאוד בעניין לידת ישו, שלפי הגרסה הנוצרית הייתה מרוח הקודש.
נביא בישר ליוסף אבי ישו על התגלות בן האלוהים בבטן ארוסתו.
לפי גרסת "ספר תולדות ישו", אדם רע-מעללים בשם יוסף פנדרא התחזה בפני מרים לארוסה הצדיק יוחנן, ואנס אותה פעמיים בעודה בנידתה.
מחמת הבושה גלה ארוסה יוחנן מהארץ.
הבן שנולד למרים מהזנונים, ישוע שמו, נודע בחוכמתו ובלמדנותו, אך גם בחוצפתו.
הוא סירב לכרוע ברך ולכסות ראשו לפני הסנהדרין.
מכך הסיק שמעון בן שטח שהוא ממזר ובן הנידה.
אחרי שהדבר התברר, תקעו בשופרות, הוא הוחרם ונפסל לבוא בקהל ישראל; שמו נקרא מאז "ישו", ראשי תיבות של "ימח שמו וזכרו".
מסורת זו מתאימה לדברים המובאים בעניינו של ישו באוצר הגאונים על התלמוד, ולמובא במסכת כלה אודות הנער שגילה ראשו.
בהמשך הספר מסופר שישו ברח תחילה לגליל ואחר כך לירושלים.
הוא מצא את השם המפורש בקודש הקודשים שבבית המקדש, רשם אותו על פתק והטמינו בבשרו, משום שנביחת כלבי הנחושת שעמדו בשער בית המוקד הייתה אמורה להשכיח את השם המפורש מזיכרון עולי הרגל.
לבסוף חזר ישו לבית לחם וחולל שם נסים: הוא החיה מתים וריפא מצורעים בעזרת כוחות על-טבעיים שהקנתה לו אחיזתו בשם המפורש.
את יכולתו לחולל מופתים ניצל בהכריזו על עצמו כבן האלוהים.
הנסים שעשה הקנו לו את אהדתה של שלומציון המלכה (שחיה בשנים 67-140 לפנה"ס)(או של הלני המלכה ע"פי מקור אחר), אך לא את לב החכמים, אשר דרשו להורגו.
אז ניאות אחד החכמים, יהודה שמו (המייצג את יהודה איש קריות), לחטוא גם הוא בעוון אמירת השם המפורש כדי לסכל את מזימת ישו.
השניים נאבקו זה בזה במופתים ולבסוף אף מול המלכה, עד שיהודה הטיל מימיו על ישו.
כתוצאה, נטמא האחרון ולא יכול היה להמשיך בנסיו.
אז ניתן היה לתופסו ולגזור עליו דין מוות.
ואולם, ישו הצליח לחמוק שוב, כשהפעם ברח למצרים; לאחר זמן הוא חזר והגיע לנהר הירדן.
שם טבל, נטהר ושב לעשות נסים, בין השאר בהליכה על פני המים.
יהודה לא התייאש מכך שאויבו נשמט מבין ידיו.
הוא הגיע בחשאי אל מיטתו של ישו כשהתכנס עם תלמידיו באזור הירדן, והוציא את הפתק עם השם המפורש מבשרו; אחר כך הסתתר בין תלמידיו.
לישו לא נותרה ברירה אלא לשוב מחופש לירושלים, לקודש הקודשים, כדי להשיב לעצמו את השם.
יהודה, שנמנה עם פמליית ישו, ניצל הזדמנות זו כדי להידבר עם החכמים ולהסגיר את ישו לידיהם.
כך נלכד ישו בשנית, כשהפעם קשרוהו והיכוהו בשוטים והניחו כתר קוצים על ראשו.
כשביקש מים, נתנו לו חומץ, ולעגו לו: "איה כל נפלאותיך אשר עשית".
ישו תירץ ואמר: "דמי יכפר על באי עולם".
אחרי שפסקה הסנהדרין את דינו, נתלה על קלח כרוב שהביא יהודה, לאחר שכל העצים סירבו לקבלו (ישו השביעם בשעה שהיה בידו השם המפורש שלא ייתלה עליהם).
יהודה, שחשש שקברו ייהפך למוקד עליה לרגל עבור מאמיניו, הוציא את גופתו מקברו והטמינה באדמת גינתו.
תלמידיו לא ידעו זאת ומשמצאו את הקבר ריק, סברו שרבם קם לתחיה ועלה השמימה.
השמועה הגיעה למלכה, שהשתאתה על ריקנות הקבר; עובדה זו סייעה בידה להוכיח לחכמים כי ישו אכן בן אלהים, ומכאן נחישותה להעניש בחומרה את הורגיו.
החכמים מצאו את יהודה, שסיפר להם שטמן את ישו המת בגינתו.
החכמים הביאו את הגופה לפני המלכה תוך גרירתה בזנב סוס.
מכיוון שעקרו את שערות ראשו תוך כדי סחיבתה, נוהגים הכמרים נוצרים לגלח את שער אמצע ראשם.
אז החליטו הנוצרים הלומי הצער, שאמונתם לא פגה, להתנכל ליהודים ולהקדיש עצמם להמרת דתם ולהריגתם.
החכמים היו אובדי עצות, אולם לאחד מהם, שמעון כיפא שמו, היה רעיון: הוא הוציא את השם המפורש ויצא עימו לערי הנוצרים.
באמצעותו חולל נסים והוכיח להמון כי הוא שליח ישו; בשמו ציווה עליהם להיבדל מעם ישראל, והטיף כי אין ישו רוצה בכליון היהודים, אלא חפץ שעל ידי קיומם ייזכר סבלו.
את עונשם יקבלו רק בגיהנום, בעולם הבא.
על כן אם יכה יהודי נוצרי על לחי שמאל, יושיט לו הנוצרי גם את לחי ימין.
אחר כך, לשם קיום המצוות בנחת, ציווה שמעון כיפא שיוקם לו מגדל גבוה, שם ישב והתקיים על לחם ומים וחיבר פיוטים.
נראה שהרמז כאן ל"נשמת כל חי", אשר היו שטענו כי נכתב על ידי פטרוס.
שמעון כיפא מקביל לפטרוס מהברית החדשה, המצוין בספר כגיבור חיובי מבחינת היהודים.
נקרא גם "תורת כהנים" או "ספרא דבי רב", הספר של בית המדרש של רב) הוא מדרש הלכה על ספר ויקרא, שכונה בבבל בשם "הספר" ("ספרא"), ומקורות ארץ-ישראליים כינו אותו בשם תורת כוהנים.
בתלמוד נאמר: , אך רב שרירא גאון מסייג אמירה זו, וכותב כי אין משמעות הדבר שמה שנאמר ללא ציון הוא מדברי רבי יהודה, אלא שדבר הלכה זה עבר במסורת באמצעות בית המדרש של רבי יהודה.
ה"ספרא" מצוטט תכופות בתלמוד הירושלמי ובתלמוד הבבלי, ושיטות המדרש שלו הן כשל בית מדרשו של רבי עקיבא, אף על פי שבפתיחתו מובאת הברייתא של רבי ישמעאל על י"ג מידות שהתורה נדרשת בהן, ופרק המפרט ומפרש 'מידות' אלו.
חלקים נוספים של הספרא, מכילתא דמילואים ומכילתא דעריות, גם הם חלק מאוסף מדרשי ההלכה של בית רבי ישמעאל שנכנסו בחלק מעדי הנוסח לספרא מכיוון שלא היה בו מדרש על פסוקים אלה.
המדרש מחולק ל"דיבורים" או "מגילות", שכל אחד מהם דן בחלק אחר של ספר ויקרא, לפי סדרו.
ישנן עדויות שבמקור החלוקה הייתה לתשע "מגילות", אך החלוקה הידועה לנו היא לשנים עשר חלקים.
כל "דיבור" או "מגילה" מחלקים ל"פרשיות", כל "פרשה" מחולקת ל"פרקים" וכל "פרק" מחולק ל"הלכות".
בדרך כלל, פותחת כל פיסקה בציטוט המילה הראשונה של הפסוק המקראי שאותו מפרשים, ולאחר מכן מפרשת את הפסוק כסדרו.
זמן עריכתו הסופית של המדרש אינו ידוע, אך הוא היה מוכר כצורתו גם לראשוני האמוראים חכמי התלמוד הבבלי והתלמוד הירושלמי, ויש הסבורים על פי דעת הרמב"ם שעורכו הראשון היה רב מהדור הראשון לאמוראים, תלמידו של רבי יהודה הנשיא ומייסד ישיבת סורא.
קיימים מספר כתבי יד של הספרא.
כתב יד הנחשב לטוב ביותר הוא כתב יד ותיקן 66, המכונה גם "כתב יד רומי".
כתב יד נוסף נמצא בספריית פאלאטינה שבאיטליה ומספרו Parm.
הספרא נדפס לראשונה בקושטא בשנת ר"ע (1510), ומאז יצא במהדורות רבות.
בין השנים 1983–1989 פרסמה "הוצאת בית המדרש לרבנים שבאמריקה", בניו יורק, את שני ה"דיבורים" הראשונים, בעקבות מחקר מקיף שערך הרב פרופ' אליעזר פינקלשטיין.
מהדורה זו נערכה על פי כתב יד ותיקן 66 (רומי), וכן על פי קטעי גניזה שאותם קיבץ העורך מספריות אוניברסיטאות קיימברידג' ואוקספורד, ומקטעים נוספים שהיו מצויים בידי חוקרים שונים.
מהדורה זו כללה מבוא ארוך ומפורט וכן ביאור, המציג את מקורותיו וגלגוליו של הספרא בדורות השונים.
חסרונותיה של מהדורה זו הן בעיקר האריכות והסרבול הרב.
מהדורות אחרות יצאו בידי אייזיק הירש וייס, מאיר איש שלום, הרב שלמה פישר, שכנא קולידיצקי (עם פירוש רבינו הלל וקובץ הערות שחיבר הרב יצחק הוטנר), מכון אופק, ומהדורה חלקית (עד סוף פרשת שמיני) שיצאה בירושלים ומכונה "מהדורת פריעדמאן".
שפר גורלו של הספרא מבין מדרשי ההלכה, ובכל התקופות היה בו עיסוק ניכר וחוברו עליו פירושים רבים.
פירוש הרבי אברהם בן דוד מפּוֹשְקְיֶרָה (ראב"ד, נפטר בכ"ו בכסלו ד'תתקנ"ט, 1198).
פירוש רבינו הלל בן אליקים (חי ב).
פירוש מאחד מבעלי התוספות, ששמו אינו ידוע.
פירוש קרבן אהרן מרבי אהרן אבן חיים (1555 בקירוב - 1632).
פירוש עשירית האיפה על קרבן אהרן לאדמו"ר מקומרנה, יצחק אייזיק ספרין.
ספר "עזרת כהנים", מאת צבי הכהן רפפורט.
תורת כהנים עם פירוש חדש, מאת החפץ חיים.
פירוש התורה והמצוה למלבי"ם, כולל הקדמה לספרא בשם "אילת השחר" עם תרי"ג סעיפים על בסיס דרשות חז"ל.
ספר "דרך הקודש" מאת הרב וידל צרפתי.
ספרא דבי רב עם פירוש מאיר איש-שלום.
ספרא עם פירוש "תפארת ציון" לרב יצחק זאב ידלר.
ספרא דבי רב מהדורת הרב פרופ' אליעזר אריה (לואי) פינקלשטיין, הכרך הרביעי כולל פירוש לברייתא דרבי ישמעאל, דיבורא דנדבה ודיבורא דחובה, בהוצאת "בית המדרש לרבנים שבאמריקה".
סַפּראווי (בגאורגית: საფერავი, מילולית: צבע) הם ענבים אדומים כהים מהם מפיקים את היינות כינדזמראולי (מיושן שנתיים) ומוקזני (מיושן 3 שנים).
במקור מגדלים גפנים אלה במחוז קאחתי שבמזרח גאורגיה.
אך בימים אלו, הגידול מפוזר על פני כל הטריטוריות.
יין המיושן כשנה המופק מענבים אלה נקרא ספראווי.
סִפְרָא דִּצְנִיעוּתָא הוא שמו הארמי של חלק מספר הזוהר, הנמצא בסוף פרשת תרומה.
העוסק בעקרי הקבלה בלשון מרומזת ותמציתית.
הרחבה של ספרא דצניעותא הם האדרא רבא והאדרא זוטא.
מילולית, פירוש המילים בעברית הוא "ספר ההעלמה" (כלומר ספר הנסתרות), אם כי אפשר שהכוונה גם אל "הספר המוצנע" (כלומר הספר הנסתר).
הספר מחולק לחמשה פרקים, שלפי האר"י והגר"א מקבילים לחמשת חומשי התורה.
המפורסמים שבהם הם של האר"י והגר"א.
לדידו של הגר"א, היחס בין "ספרא דצניעותא" לבין שאר חלקי ספר הזוהר הוא יחס של מקור להרחבותיו, בדומה ליחס הקיים בין המשנה לבין התלמוד.
"ספר שירי" הוא שירה של המשוררת העברייה רחל, אשר נכתב בתל אביב בניסן תרפ"ז 1927 ופורסם כעבור כשנה בעיתון "דבר".
הוא שיר ארספואטי הפותח את ספר השירים השני שלה, "מנגד" שיצא לאור בשנת 1927. "ספר שירי" מורכב משני בתים, בני ארבע שורות כל אחד, ונעשה בו שימוש באמצעים לשוניים ובמספר אמצעים אמנותיים כגון מטפורות וניגודים.
השיר נחשב לאחד משיריה הנודעים ביותר של רחל.
השיר עוסק בחוויית היצירה וכתיבה של שיר.
הבית הראשון מתאר את התהליך אותו הדוברת, המייצגת בשיר את המשוררת, עוברת בכתיבת שיריה.
רחל מביעה את סבלה וכואבת את הניגוד בין סבלה הכולל מצוקה וייאוש, לתוצאה המלבבת החיצונית הנראית בשיריה.
בבית השני מתארת רחל איך החוויות הקשות והאינטימיות ביותר שלה מתורגמות לשיר ונחשפות בפני ציבור הקורא את השיר בנחת ואינו מודעים לקושי הכרוך ביצירה.
רחל רומזת שהציבור חטא בקהות רגשית ובזלזול כלפי המאמצים הנפשיים שדורשת היצירה מהמשוררת.
ישנן מספר מטאפורות המופיעות בשיר:
"ספר שירי הלבן" – הביטוי ממחיש את הניגוד בין תהליך היצירה הסוער לבין התוצאה.
המילה "לבן" בולטת ומנטרלת את הרגשות השליליים שעמדו בבסיס יצירת השיר.
האסוציאציות החיוביות של הצבע הלבן, ה"נקי" והנייטרלי, מכסות על ביטויי הכאב שבאו לפני השורה האחרונה בבית.
רחל אכן בחרה לכרוך את ספריה בעטיפה לבנה ופשוטה, ללא שום קישוט או איור, ובכך חיזקה את תדמיתה כמשוררת צנועה ושקטה שקולה לכאורה נשמע בקושי.
"נחשף החתום בי באש" – בהשאלה זו מתארת רחל את הסודות שנחשפו בשיריה - סודות אשר לא סופרו מעולם לאיש עד כי היו ל"חתומים" בה וגרמו לה לכאב כה צורב, שהוא נטבע לעולם בזיכרונה.
"תוגתו של הלב הכורע" – לשון ציורית זאת ממחישה את העצב העצום "המכופף את הלב", כחומר ממנו נוצרים השירים.
עגמת הנפש אותה מנסה המשוררת להעביר לקוראים מודגשת באמצעות שני ניגודים עיקריים:
הניגוד בין הסבל הנובע מהתהליך היצירתי ("צריחות שצרחתי נואשת, כואבת / בשעות מצוקה ואובדן"), לעומת האופי השקט והנעים של קובץ השירים המוכן ("מחרוזת מילים מלבבת"), שנולד מאותו סבל.
הניגוד בין החשיבות הרבה של הכתוב למשוררת ("נגלו חביונות לא גיליתי לרע, נחשף החתום בי באש"), לבין הידיעה שקוראים רבים יגיבו בצורה עניינית, אפילו אדישה, כמפגש בין קונה לבין סחורה בשוק ("ואת תוגתו של הלב הכורע, יד כל במנוחה תמשש").
השיר כתוב במקצב אמפיברכוס: רגליים בנות שלוש הברות, כשבכל פעם האמצעית מודגשת.
אמצעי לשוני המופיע בטקסט הוא אליטרציה: "מחרוזת מילים מלבבת" - עיצור זהה בתחילת מילים עוקבות.
בנוסף, בעוד שבשתי השורות הראשונות בבית א' נעשה שימוש במצלול "קשה", רועש: עיצורי ש'-צ', בשתי השורות האחרונות נעשה שימוש במצלול "רך" ו"נעים": עיצורי מ'-ל'.
רחל בלובשטיין, גַּן נָעוּל, שירת רחל, תל אביב: הוצאת דבר, תרצ"ה-1935, עמ' עא.
סָפָּרֶבָה בניה (בבולגרית: Сапарева баня) היא עיר בדרום מערבה של בולגריה, בשטח מחוז קיוסטנדיל, הממוקמת על המורדות הצפוניים של הרי רילה, כ-15 קילומטרים מזרחית לעיר דופניצה.
העיר מפורסמת במעיינות החמים אשר בשטחה ובגייזר הפורץ במרכזה.
שרידי ישוב מאורגן שנתגלו בסביבות העיר, מתוארכים לתקופת הברונזה המאוחרת, עידן הממלכה התראקית.
בין השרידים נמצאו כלי נשק וכלי חרס מעוטרים וצבועים בשלל צבעים.
שמו התרקאי של היישוב היה גרמניאה, על שם אל החום מהמיתולוגיה התראקית ובהתייחס לשפע המעיינות החמים אשר בסביבתו.
בהמשך, נכבש המקום על ידי האימפריה הרומית והוקם במקום סנטוריום לאזרחים, חיילים מן השורה ואף קציני צבא בכירים.
עם חלוקת האימפריה הרומית, נשלט האזור על ידי האימפריה הביזנטית, החל מהמאה ה-7 על ידי האימפריה הבולגרית הראשונה ואחר כך השנייה.
באמצע המאה ה-14 נכבש היישוב על ידי צבאות האימפריה העות'מאנית והשם בניה מאוזכר לראשונה בכתבים עות'מאניים מ-1570. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), נכבש היישוב על ידי צבא האימפריה הרוסית ולאחריה הפך חלק מנסיכות בולגריה, מתוקף סיכומי קונגרס ברלין.
במרכז העיר, על תל ארכאולוגי עתיק מצויה כנסיית ניקולס הקדוש, אשר נבנתה במאה ה-12 ובעיר שתי כנסיות נוספות, כנסיית גאורגיוס הקדוש, שהוקמה במאה ה-18 וכנסיית המרטירים, שהוקמה ב-1859 בעיצומו של עידן התחייה הלאומית הבולגרית.
החקלאות היא ענף מסורתי באזור ועיקר הגידולים הם ירקות ופרחי חממה.
באזורים ההרריים יותר מגדלים צאן לבשר ולתעשיית מוצרי חלב.
תעשיית התיירות תופסת נתח מרכזי מהתוצר המקומי הגולמי של העיר.
עוד קיימות העיר חנויות למוצרי טקסטיל.
בסמיכות לעיר חולף עורק מספר 4 של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים, המחבר את מערב אירופה למזרחה.
ההתפתחות של הדמות הראשית ושל העלילה, מאפשרת להתייחס ליצירה ספרותית זו כאל רומן, בנוסח ובהשפעת הרומנים שרווחו בתקופת ימי הביניים בספרות החילונית הנוצרית.
הסופר משלב בספרו סיפורים, פתגמים, שירים ותוכן מדעי רפואי ופילוסופי של תקופתו.
הספר מחולק לשלושה עשר פרקים (במהדורת דוידזון) כאשר בכולם מופיעות דמויות קבועות במסגרת הסיפורית.
יחד עם זאת, כל פרק עומד גם בפני עצמו.
עינן הנטש בן ארנן הדש
"עינן" ניסה לאורך כול הסיפור לפתות את אבן זבארה ללכת איתו לעיר מולדתו וששם יכבדו אותו.
הוא טוען זאת בגלל שבעיר מולדתו של אבן זבארה אף אחד לא מעריך ומכבד אותו, לכן, הוא ניסה לפתות אותו בגאווה כל הזמן.
אבן זבארה ספר לעינן השד על איש שעוזב את ארצו והלך למקום אחר, אבל הוא לא מצא במקום החדש את מה שהיה לו בעיר מולדתו ונסה להוכיח לעינן שלא טוב לעזוב את עיר המולדת.
אבן זבארה סיפר לו עוד הרבה סיפורים ואחד מהם היה "הנמר והשועל".
בסיפור זה מסופר על שועל שמנסה כל הזמן לשכנע את הנמר לעזוב את המקום שהוא חי בו ולעבור למקום אחר.
כשהנמר סיפר לאשתו על הצעתו של השועל, אשתו של הזהירה אותו מהשועל ואז היא סיפרה לו סיפור אחר ודומה על שועל ואריה.
הנמר השתכנע מדברי אשתו ואמר לשועל שאשתו לא הסכימה.
השועל הערמומי, כששמע את דברי הנמר הוא סיפר לנמר ארבעה סיפורים, ומוסר ההשכל שאין לשמוע לעצת אישה.
הנמר השתכנע וחזר הביתה וצווה על אשתו לצאת מהארץ ואז השועל לקח אותם למקום אחר.
אחרי שבעה ימים ירד גשם ומלאו את הנהרות, ובחצות המים גרפו את כל המשפחה, וכשהנמר ראה את עצמו טובע הוא התחרט על כך שלא שמע לעצת אשתו.
באמצעות משל זה, אבן זבארה ניסה להוכיח ל"עינן השד" שמי שנענה לבקשתו של מישהו לא מוכר, צפוי להיות מאוכזב ואפילו להיענש על זאת, ואפילו יאבד את חייו כפי שהנמר התפתה ואיבד את חייו בסיפור.
אחרי ש"עינן השד" שמע את הסיפור של השועל והנמר, הוא ניסה לשכנע את אבן זבארה שהוא אוהב אותו ושאבן זבארה חברו והוא לעולם לא יעשה לו דבר רע.
בנוסף, הוא (השועל) אמר לו (אבן זבארה) שהסיפורים האלו משמשים רק כדי לשעשע ואין מהם מוסר השכל.
אבן זבארה שמע זאת מ"עינן השד" והאמין לו ויצא איתו מארץ מולדתו ואז התחיל המסע שלהם.
הם עברו דרך הרבה מקומות ומהם קורדובה, טובה, ובסוף הגיעו לעיר לוניל.
בעיר זו הם נפגשו עם זקן אחד והוא ר' יהודה, שסיפר להם פתגמים ומשלים ושעשע אותם, אחר כך זבארה נשאר בעיר מולדתו של "עינן השד".
אחרי מספר שנים, אחרי שאבן זבארה לא זכה באהבת ואהדת האנשים בעיר מולדתו של "עינן השד", הוא החליט לשוב לעיר מולדתו.
אבן זבארה אמר שהוא לא קיבל כבוד והערכה כפי שהיה מקבל אותם בעיר מולדתו.
בספר מסופרים 15 סיפורים: הסיפור הראשון הוא "השועל והנמר", והוא סיפור שמסופר מפי אבן זבארה לעינן, במשל זה ישנה דמיון למעשה בין אבן זבארה לבין עינן, ומוסר ההשכל הוא לא ללכת עם בן אדם לא מוכר לך.
הסיפור השני "השועל והאריה", שמסופר מפי אשתו של הנמר, שגם מרמז על הרמאות של השועל, ומוסר ההשכל ממנו גם כן לא להאמין לשועל, ואשתו של הנמר סיפרה אותו לבעלה כדי שיבין שלשועלים לא מאמינים.
הסיפור השלישי הוא "הצורף מבבל", הסיפור הרביעי "חרש העץ מדמשק", הסיפור החמישי "הבעל הנאמן והאישה הבוגדת", בקשר לסיפור זה הוא נמצא ביותר מגרסה אחת.
הסיפור השישי "הפרש והאלמנה", כאשר גם כאן מדברים על נוסחאות שונות של אבן זבארה ושל ר' ברכיה.
הסיפור השביעי "למה היה הקוף מקפץ על צווארי נשי המלך", וסיפור זה מסופר מפי בן לווייתו של עינן, לסיפור הזה ישנה גרסה דומה לו מאוד והוא בסיפור "למה שחק הדג", ומקורו הודי, כאן מתחילים לספר ולעשות השוואה בין שתי הנוסחאות, הנוסחה של אבן זבארה והנוסחה ההודית.
בסופו של דבר הם מוצאים שבין שני הסיפורים ישנו דמיון רב, לכן משערים שהמקור משותף לשתי הנוסחאות.
וישנה השפעה מערבית בולטת בנוסח של אבן זבארה.
הסיפור השמיני "החזן הגנב", סיפור זה מסופר גם כן מפי בן לווייתו של עינן.
הסיפור התשיעי "יעקב מקורטבה והשר".
הסיפור העשירי "העבד שהתימר להיות בן אדוניו".
הסיפור האחד עשר "מעשה טוביה", הסיפור השנים עשר "מעשה בנכה רגליים", סיפור שמסופר מפיו של בעל האכסניה, צונן ראה בסיפור זה דמיון לסיפור של ר' נסים ע"ד הקצב שזכה במעשיו הטובים לנוח בגן עדן סמוך לתלמיד חכם.
וישנן שתי השערות למקורו של הסיפור, ההשערה הראשונה שבספרד הייתה כת יהודים, והשערה שנייה שהסיפור לקוח ממקור ערבי וההתייחסות במקורו אל הדרוזים.
הסיפור השלושה עשר "בת המלך והשושנה",סיפור זה מסופר מפי עינן.
הסיפור הארבעה עשר שהוא גם כן מסופר מפי עינן "השועל והכרם".
הסיפור האחרון בספר שסופר גם כן מפיו של עינן והוא "הכובסת העושה שליחות של שד".
ניתוח הסיפורים והמשלים שבספר הראה לנו התפשטותם הרבה של האגדות המזרחיות במאה ה-12.
ספר שעשועים נכתב בסוגה (ז'אנר) של המקאמה, סוגה שכבשה לעצמה מקום נכבד בספרות הערבית ובספרות העברית שהושפעה ממנה.
הספר בנוי בסגנון ערבי, מקושט במשלי הודו וחידותיה, תוכו רצוף מבחר חכמת יוון ומואר בתורותיו של המזרח.
הספר בכללותו זכר רב הוא לשקידת יהודי ימי הביניים בלימודי חול.
אבן זבארה אחד הראשונים מסופרי ישראל שהשתמשו בסגנון הערבי של פרוזה חרוזה, סג'ע, שהיא מין שירה בלי משקל.
עוד יש בסיפור עשרים ושניים שירים, שילוב של פרוזה חרוזה, שירים, דמויות, גרם לכך שראו בספר השפעות סגנון המקאמה, סגנון זה היה חביב על סופרי ישראל בימי הביניים בגלל שבסגנון זה הרווח בין חרוז לחרוז אינו קצוב וכמו כן אין קביעות בדבר, מספר פעמים סיום החרוז הולך ונכפל.
ישנן ארבע מידות שעזרו לסיווג יצירות עבריות כמקאמות:
הצורה החיצונית: היצירה צריכה להיות כתובה בפרוזה מחורזת כששזורים בה שירים שקולים, על פרוזה זו להרבות בשיבוצים.
יסוד עלילתי: לכל מקאמה צריך להיות סיפור עלילה, יהיה סיפור עלילה רצוף (כמו מנחת יהודה ליהודה אבן שבתאי), או סיפור עלילה מרכזי שלתוכו משולבים סיפורים, אנקדוטות, משלים, ודיונים מדעיים, שלה תפקיד חשוב ביצירה (כמו בספר שעשועים לאבן זבארה).
הגיבור והמספר (המגיד): במקרים רבים מופיעות במקאמה שתי דמויות, דמות הגיבור ודמות המספר.
הגיבור מניע לרוב את היצירה בתעלוליו, בנדודיו, בכשרונותיו הרטוריים ובוויכוחיו.
לדמות המרכזית השנייה, דמות המספר, גם כן פנים רבות.
כמו הגיבור כך גם המספר אוהב נדודים ולא פעם פוגש בנדודיו את הגיבור, ואז הוא עד לתעלוליו.
מוטיבים חוזרים: המקאמות עוסקות במגוון של נושאים, כפי שסיכמם יפה יהודה אלחריזי בהקדמתו של ספר תחכמוני.
בתוך מגוון נושאים זה יש מספר נושאים דומיננטיים העולים וחוזרים ברב המקאמות.
הנושא הראשון הוא נושא הנשים, מקאמות רבות אף ארוגות סביב נושא האישה, בין אם מדובר בשבחה ובין אם מדובר בגנותה.
ליד נושא האישה ישנם שני מוטיבים דומיננטיים נוספים בספרות המקאמות, האחד הוא מוטיב הנדודים והשני הוא מוטיב ההתחפשות.
נושא מרכזי בספרות המקאמות הוא הוויכוח.
בהרבה מקאמות ישנה גם ביקורת חברתית, ביקורת זו נמתחת על בעלי תפקידים בקהילה ובחברה כמו חזנים ורופאים.
ספר שעשועים עונה לארבע אמות המידה של המקאמה כפי שהוצגו לעיל.
היצירה כתובה בפרוזה מחורזת ומשובצים בה שירים שקולים, יש בה שיבוצים ומובאות רבות מן התלמוד ומן המדרשים.
משתמש יוסף אבן זבארה בכל קישוטי השיר כמו צימודים ורמיזות.
מבחינת מבנהו של הספר הוא מחולק לחמישה חלקים, הבנויים בצורה מיוחדת במינה – שני מעגלים, זה בתוך זה, מסביב לציר מרכזי.
החלק הראשון של הספר המושלם על ידי החלק החמישי, מהווה את המעגל החיצוני, ואת המעגל הפנימי מהווים החלק השני של הספר המושלם על ידי החלק הרביעי.
מהחלק השלישי של הספר משתרגים חוטים לחלקים שלפניו ושלאחריו.
סיפור העלילה, הקורות את זבארה ועינן, עוטף את כל חלקי היצירה ועולה בכל חלק מחדש.
הנושאים המועלים בחלק הראשון והשני של הספר באים לידי השלמה בחלקו החמישי והרביעי.
מבנה זה, של שני חצאי מעגלים המשלימים זה את זה, ניתן לראות כבר בחלק הראשון ובחלק האחרון של הספר.
שני חלקים אלה מוקדשים לנדיב רב ששת בנבנשת.
בחלק הראשון מתואר הנדיב באמצעות שיר ארוך, ובחלק החמישי שהוא סיומו של הספר הוא שוב הקדשה ארוכה לרב ששת.
שתי הקדשות אלו משלימות זו את זו הן בתוכנן והן בצורתן הספרותית, ויוצרות את המעגל החיצוני של "ספר שעשועים".
המבנה של שני חצאי מעגלים המשלימים זה את זה ניכר עוד יותר בחלקו השני ובחלקו הרביעי של הספר.
החלק השני, שבו מתרחשת העלילה בבית זבארה, הוא פשוט מבחינת מבנהו, ועיקרו-הצגת הגיבורים ותיאור מאמציו של עינן למשוך את זבארה לעירו.
לעומת זאת, חלקו הרביעי של הספר ארוך ומורכב מבחינת מבנהו וצורתו.
מתברר כי כל הנושאים המועלים בחלקו השני של הספר, אם ברמיזה ואם בקצרה, נשזרים מחדש וביתר אריכות בחלקו הרביעי, ולא פעם באופן שונה ומפתיע..
ספר שעשועים שייך לסוג ספרותי שלא היה מצוי בלשון העברית לפני זבארה, אפשר לכנותו בשם רומן.
זה מונח שהופיע בצרפת זמן קצר בלבד לפני דורו של זבארה.
בניגוד לרוב אוספי המקאמות הערביים והעבריים, יש לספר שעשועים עלילה עיקרית רצופה הנמשכת מראשית הספר עד לסופו.
שתי נפשות פועלות בקביעות בעלילה הזאת: אחת מהן המחבר, והאחרת היא דמותו של עינן הנטש.
היצירה אינה מכוונת להטיף מוסר, ולא כל שכן לשמש דוגמה.
אבן זבארה היה רופא, והוא משלב בספרו בין הסיפורים, השירים והפתגמים ידע רב מהרפואה של ימי הביניים, למשל:
ענייני חיתוך האיברים ובחיי הגוף, ובקשר לחיתוך איברי הגוף וחיי הגוף ישנה התייחסות בערך לכל איברי הגוף, ומסביר על כל איבר מהם, ומן האיברים:
העיניים, השיניים, הצוואר, הקיבה, הכבד, הטחול, הכליות, הבועה, השינה, העטישה, הגידול, הקומה.
מהמידע הזה יכולים לראות שרובו נמצא בספרו של ר' גרשון בר שלמה מקשטלוניא "ספר שער השמיים", ויש לראות את זה מההערות הנמצאות בתוך הספר.
יכולים לראות גם שאבן זבארה דן בעניין השיניים כשעינן שואל אותו למה שיני הילדים נופלות ואז מתחיל אבן זבארה להסביר והוא גם מסביר למה השיניים נופלות בעת זקנה.
עוד מתייחס אבן זבארה לאופני שמירת הבריאות, כללי שמירת הבריאות שבספר מתייחסים רובם לאכילה ולשתייה, ולשתיית היין.
וישנו הסבר על היין ובו מסבירים גם כן למה היין טוב לגוף האדם, והסבר זה בא מתוך ספרו של נזיר אנגלי מן המאה ה-13, והוא גם מדבר על היין האדום.
"שאר נושאים מחוכמת הרפואה", וכאן יכולים לראות שאבן זבארה מתייחס לעניין הכרת המחלה והריפוי ממנה.
שואל שאלות הנוגעות בעניין הדופק וסימני השתן וכל מיני, אבל ללא תשובות.
"חוכמת הטבע", ובקשר לחוכמה זו ישנה התייחסות לאמירות של פילוסופים שהם בעלי חוכמה ותבונה, וישנה גם כן התייחסות לאבן זבארה בקשר לחוכמת הטבע.
"חוכמת הפרצוף", היא ההתייחסות האחרונה בספר זה.
בקשר לחוכמה זו שיער החוקר ל.
דוקס כי המאמר שנזכר בספר שעשועים לקוח מן ה"שער בהכרת הפרצוף" שבספר "סוד הסודות" המיוחס לאריסטו.
כפי שנראה שאבן זבארה השתמש בנוסחה הערבית לפני שנעשה לה תרגום.
בספר שעשועים, ניתן לראות שאבן זבארה היה בקי גם כן בחוכמת הכוכבים, חוכמת העבור, חוכמת השעור, הנגון, ההגיון, ועוד כמה, אבל הוא לא הרחיב את הדיבור על חוכמות אלו אלא הרחיב בחוכמת הרפואה, הטבע.
כתוצאה מחווייתו של יוסף אבן זבארה עם עינן כתב את הספר, ולספר ישנן שלוש מטרות מרכזיות:
מטרה ראשונה ומרכזית של הספר היא, להשיב לעינן כגמול על מה שעולל ליוסף אבן זבארה, ולכן הוא מצויר באור כה שלילי, לעומת יוסף החכם והבקי.
מטרה שנייה היא לשעשע ולבדר, ולכן שזורים בו סיפורים, אנקדוטות ופתגמים.
המטרה השלישית של הספר היא ללמד, ולכן נמצאים בספר שעשועים כברוב ספרי ימי הביניים היהודיים, הנוצריים והערביים, וגם דיונים במדעים שונים.
דוידזון ישראל בספר שעשועים גם כן מתייחס למטרות הספר, הוא אומר שתכליתו העיקרית של הספר היא כשמו, לשעשע את הקורא ולשם כך הוא מפנה מקום הגון לסיפור-העם שהוא השעשוע הרגיל בימי הביניים.
הוא מזכיר לנו שהספר לא מתכוון רק לשעשע אלא גם להורות.
בנוסף השפעת השירה הערבית ניכרת בשימושי הלשון והמבטאים, וגם במספר רב של פתגמים ומשלים שכלל ביצירה מגוון של נושאים על אהבה ושנאה, גבר ואישה, שמחה ויגון, חכמה וסכלות, טוב-לב ורע-לב, ייסורים והנאה, חריצות ועצלות ועוד.
עוד כולל הספר מספר רב של משלים והן 190 פתגמים שמקורם הודי.
יש הטוענים שספר שעשועים הוא עיבוד לאגדת שלמה מרקולפוס, ונקודת הדמיון בין ספר שעשועים לבין האגדה היא שבשניהם יש פתגמים עממיים, ושמרקולפוס מתואר כמו עינן מבחינת המראה.
ההבדל מתבטא בכך שההתייחסות לתוכן היא שונה, כאשר בספר שעשועים אין זכר לדת, והשאלות בספר שעשועים אינן קשורות לדת בכלל לעומת זה באגדה כשהשאלות והתשובות כמעט כולן דתיות.
כאשר קוראים את הספר חיבור יפה מהישועה ואת ספר שעשועים מזדקרים מיד לעין שני סיפורים מקבילים, והם סיפור האישה שלא עמדה במבחן וסיפור השועל והכרם.
עיון נוסף מראה כי הספר חיבור יפה מהישועה היווה אחד המקורות של ספר שעשועים וממנו נשאבו לא רק סיפורים אלה, אלא גם מוטיבים, דרשות תלמודיות ואמצעים אומנותיים.
נושא הנשים הוא נושא חשוב הן בספר חיבור יפה מהישועה והן בספר שעשועים.
בשני הספרים מוקדש לנושא הנשים פרק שלם בעל מבנה אומנותי, סביר להניח כי בנושא הנשים הושפע זבארה גם מחיבור יפה מהישועה.
קרוב לוודאי שמחבר ספר שעשועים הושפע גם כן, מספרות האדב הערבית, שברוב ספריה מוקדש פרק מיוחד לנשים הטובות והרעות.
נראה שספר שעשועים הושפע מחיבור יפה מהישועה לא רק ברעיונות, סיפורים, מוטיבים ודרשות, אלא במידה מסוימת גם באמצעים אומנותיים.
אמצעי אומנותי אחד שנלקח כנראה גם מהספר חיבור יפה מהישועה, הוא נתינת מסגרת אוטוביוגרפית לספר, הרי המסגרת האוטוביוגרפית של ספר שעשועים משוכללת במידה רבה מזו של הספר חיבור יפה מהישועה.
אמצעי אחר שנלקח, אולי, מהספר חיבור יפה מהישועה הוא תיאור מסע משותף.
ישנה גם השפעה בחלוקת הספר ליחידות גדולות, המוקדשים לנושאים מסוימים, כמו נושא הנשים.
לכל הנאמר ראוי להוסיף,כי בחיבור יפה מהישועה ובספר שעשועים יש חומר סיפורי המצוי גם בספרים החיצוניים, כמו סיפור יהודית וסיפור האם ושבעת בניה בחיבור יפה מהישועה, וסיפור טוביה בספר שעשועים.
למרות שספר שעשועים הוא אחד הספרים החשובים, המרתקים והמעניינים בספרות העברית של ימי הביניים, לא היה לו מזל רב.
רק שני סופרים יהודים בני זמנו של המחבר מזכירים אותו: יהודה אלחריזי בן ארצו של זבארה, ואברהם בדרשי מפרובאנס, שחי באמצע המאה הי"ג.
יהודה אלחריזי מזכיר את יוסף אבן זבארה במחברת ה-18 בספר תחכמוני לאחר המשוררים הגדולים כיהודה הלוי ומשה אבן עזרא.
המהדורה הראשונה היא של רבי יצחק עקריש, שפורסמה בשנת 1577 בקושטא.
כאשר פורסמו מספר ספרים ואחד מהם היה ספר שעשועים.
יש לציין שבמהדורה עצמה לא הייתה שנת דפוס ולא נאמר בה מי הוא המוציא לאור.
בשנת 1865 נדפס ספר שעשועים על פי כ"י מאוסף הברון גינצבורג, ובשנה שאחריה הוסיף עליו שניאור זק"ש פתיחה לספרו של אבן זבארה ולשני ספרים אחרים שיצאו באותו כרך.
מהדורת דוידזון משנת 1925 בנויה על שתי המהדורות הקודמות כאחד, וישנו עוד חידוש במהדורה הנוכחית שהספר חולק לפרקים, ולכל פרק ישנו שם.
יהודית דישון פרסמה בשנת 2018 מהדורה מדעית של ספר שעשועים, בחלוקה שונה מזו של דוידסון, וצרפה לה ניתוחים, פרשנות ומקורות והשלמות מכתבי יד נוספים.
ספר תאגי (ספר תגי או ספר תגין או ספר התגין) הוא חיבור שחובר בתקופה קדומה, ועוסק באותיות בספר תורה שיש לכותבן בכתב שונה מהמקובל ואותיות שצריך להוסיף להן תגים שונים מהרגיל.
האזכור הוודאי הראשון של הספר, הוא בפירושו של רב סעדיה גאון לספר יצירה.
אזכור קדום בהרבה, אך ספק אם מדובר בספרנו, קיים בשיר השירים רבה, שם הוא מוזכר על ידי לוי בר סיסי.
כמו כן מוזכר הספר בכתבי הרמב"ן בהקדמתו לפירוש התורה ובפירושו לפרשת כי תבוא.
זהות מחבר הספר אינה ידועה אך בפתיחה לספר נכתב שמקורו של הספר הוא מאותן י"ב אבנים שהניחו בני ישראל בירדן בימי יהושע:
כאמור, בספר נזכרות אותיות שונות שיש לכותבן בצורה שונה מהרגיל.
אמנם כיום לא נוהגים לכתוב את ספרי התורה על פיו, אלא כותבים את כל האותיות כרגיל, אבל קיימות ראיות לכך שעד סוף תקופת הראשונים נכתבו רוב ספרי התורה על פיו.
ביהדות תימן נהגו לשמר את צורת האותיות המשונות, אך לא היו מתייגים את האותיות בשל המחלוקות ההלכתיות.
מאז העלייה ארצה הצטמצמה הכתיבה של האותיות המשונות בקרב התימנים, והיא נשמרת בעיקר בחומשים.
ספר תורה מזרחי בן כ-850 שנה שנמצא באוניברסיטה בבולוניה נכתב, ככל הנראה, על פי מסורת הספר.
ישנו ספר תורה אשכנזי עתיק, מהמאה ה-14–15 (משוער) בספרייה הלאומית שגם הוא נכתב על-פי ספר תגין.
דוב גולדברג, ספר תגין, פריס, תרכ"ו/ 1866. עם מבוא ארוך מאת שניאור זק"ש, ועם מבוא בלטינית מאת .
כריסטיאן דוד גינצבורג, המסורה על פי כתבי יד עתיקים, לונדון תר"מ/ 1880, ח"ב עמ' 680–701.
הדפסות נוספות (בתוך אוצר המדרשים, ניו יורק תרע"ה 1915, עמ' 564-569; ובתוך חיבור ילקוט הרועים הגדול בהוצאת נזר שרגא, ירושלים תש"ס/ 2000) אינן אלא העתקה מדפוס פריס.
ספר תולדות ההגנה הוא גוף ידע מקיף שראה אור בשלושה חלקים (ובשמונה כרכים), בהוצאת "מערכות" של צה"ל והוצאות נוספות כגון דבר, בשנות החמישים והשבעים של המאה ה-20. כתבו אותו, על סמך מחקריהם וידיעותיהם, היסטוריונים ישראלים בשנות ה-50 של המאה ה-20. עורכו הראשי היה ההיסטוריון בן-ציון דינור.
ספר תולדות ההגנה מתאר את תולדות כוח המגן העברי בארץ ישראל מתקופת העלייה הראשונה עד מלחמת העצמאות והקמת מדינת ישראל.
הוא נכתב סמך על עבודת מחקר מסועפת, ועריכה של קבוצת היסטוריונים ופעילי מחתרות עבריות בארץ ישראל, ובמיוחד חברי השומר, גדוד העבודה, ההגנה והפלמ"ח.
פרקי המבואות ההיסטוריים נחשבים עד היום למקורות חשובים להבנת המצב בארץ ישראל בתקופות הנידונות.
בהקדמה לכרך הראשון הציג בן-ציון דינור את תפיסתו עולמו כהיסטוריון ציוני מחויב לאמת ההיסטורית; את התפעלותו כבן התקופה וכחוקר תולדותיה, ומאידך גיסא את מקומה כ"מבוא" בלבד לתקופת המדינה החדשה:
מלבד דינור השתתפו בכתיבת הספר גרשון ריבלין, אשר היה מזכיר המערכת, יצחק בן-צבי יעץ וערך, שאול אביגור איש "ההגנה" העיד ויעץ, וכמו כן, חקרו וערכו: אלעזר גלילי, ישראל גלילי, יהודה סלוצקי, חיים הלל בן-ששון, יהודה הרשלג, יצחק מאור, מאיר ורטה וחיה עירוני.
לקראת הכנת הספר נערך איסוף רב של מסמכים ותעודות.
חומרים אלו היו הבסיס להקמתו של הארכיון לתולדות ההגנה, השייך לארכיון צה"ל ומערכת הביטחון.
אנשי תנועת החרות, ובראשם מנחם בגין מתחו ביקורת על הספר, בטענה שהוא כולל השמצות של ארגוני אצ"ל ולח"י.
כעבור שנים אחדות חזר בגין על ביקורתו, ובעקבות זאת הורה ראש הממשלה, לוי אשכול, להפסיק להוציא לאור את כרכי הספר החדשים בהוצאת "מערכות", ושלושת כרכיו האחרונים יצאו לאור בהוצאת "עם עובד".
נוסח מקוצר של הספר יצא לאור בשם קיצור תולדות ההגנה, על ידי יהודה סלוצקי, שאול אביגור, וגרשון ריבלין, בשנת 1976.
הספר מכיל 3 חלקים שראו אור בשמונה כרכים משנת 1954 עד שנת 1972.
אל כל חלק צורפו הערות ומקורות, נספחים ומפתחות.
דין ספר תורה שנפל הוא מכלול ההלכות וההנהגות, הנוגעות ליחיד או לציבור, שהפילו, או שהיו נוכחים, בעת שספר תורה נפל ארצה, וכולל תענית, מתן צדקה ולימוד תורה.
ספרי תורה, על פי המבנה שלהם, הם צרים וגבוהים.
ספרי התורה האשכנזיים, נתונים בתוך מעיל, ומושענים על הדופן האחורית של ארון הקודש, לעיתים קשורים בשרשרת ולעיתים לא.
ספרי התורה הספרדים נתונים בתוך תיבה, ולפיכך יציבים יותר בהיכל, אך מצד שני הם כבדים יותר.
בגלל המבנה המיוחד שלהם, יש וספרי תורה נופלים בעת הגבהתם, בעת הוצאתם מארון הקודש לשם קריאה בהם או לצורך אחר, או בעת ריקוד עם ספר התורה כגון בשמחת תורה או בהכנסת ספר תורה.
נפילת ספר תורה, על פי תיאורים של הנוכחים באירוע שכזה, יוצרת בקהל תדהמה, ומכה אותו בהלם, וההנחיות שניתנות על ידי הרב (רב בית הכנסת, רב העיר) באות כדי להביע את הצער והכאב על בזיונו של ספר התורה, וכן כסעד רוחני לזעזוע שאחז בציבור.
הפוסקים נהגו לתלות את נפילת ספר התורה, בחיסרון כל שהוא באנשי אותו מקום, או בית כנסת.
לומדים זאת מדברי התלמוד: ועל כך אומר בעל הדברי חיים מייסדה של חסידות צאנז, שמדברי רבי יהושע משתמע, שעוונות גורמים לבזיון התורה, ואם נפל ספר התורה והתבזה דווקא בבית כנסת זה, סימן הוא שעוונותיהם של אנשי המקום גרמו לכך.
יש הלומדים זאת מדברי התלמוד: .
מנהגים רבים, ופסקי הלכה שונים קיימים בנושא תענית על ספר תורה שנפל.
לדעת המהרי"ש נתנזון - אם ספר תורה נופל על הקרקע יש להתענות ארבעים יום.
הטעם לכך הוא שבעת שעלה משה רבנו להר סיני לקבל את התורה, הוא שהה שם ארבעים יום.
המהרש"ק כותב שאם נפל ספר תורה, ומדגיש שנפילה היא דווקא לקרקע, על כל הקהל לצום במשך יום אחד.
החיד"א סבור שרק מי שהפיל את הספר חייב להתענות, אבל הרואים את נפילת הספר, אינם חייבים להתענות.
עם זאת, כותב החיד"א, ראוי שכל מי שראה את נפילת הספר יצום גם הוא, ומסכם את דבריו, כי נכון שכל רב בעירו יגזור ויתקן לפי מקומו שעתו.
הרב קוק סיפר באחת מאגרותיו שבעקבות מקרה של נפילת ספר תורה בבית הכנסת בז'יימליס בגלל ארון קודש קטן מדי, הוא הורה לבני הקהילה לבנות ארון חדש וגדול, "שזאת תהיה עיקר התשובה, להסיר הסיבה הגורמת למכשול", ובהמשך הוסיף: "ודבר זה היה אצלי יותר עיקרי מהתענית".
ספראג גריידן היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית.
גריידן נולדה בעיירת החוף מנצ'סטר ליד הים במסצ'וסטס; בתם של שני מורים בבית ספר יסודי.
ספראג הוא שם נעוריה של אמה.
היה לה אח צעיר ממנה, בנג'מין גריידן, שנפטר בשנת 1999 עקב פציעות שנגרמו מנפילה מגובה רב.
היא למדה בבית הספר האזורי "מנצ'סטר-אסקס" (אז נקרא "תיכון מנצ'סטר").
לאחר מכן סיימה את לימודיה לתואר ראשון בלימודים אמריקאיים (אנ') עם התמחות בחוג לדרמה ממכללת ברנרד (אנ') לאמנויות - אוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1989, כאשר הייתה בת תשע, ביצעה גריידן את הופעת המשחק הראשונה שלה בתפקיד קטן (בת דמותה הצעירה של קתי בייקר) בסרט הדרמה המשפחתית "אבא" בכיכובו של ג'ק למון ובבימויו של גארי דייוויד גולדברג.
בהמשך, לאחר שסיימה את לימודיה האקדמאים חזרה גריידן לשחק רק למעלה מעשור בסרט האימה "Biohazardous" משנת 2001.
בשנת 2002 היא הופיעה בתור קארן קווסקי בסדרת הטלוויזיה "ג'ון דו" של רשת FOX.
בשנת 2005 כיכבה בדרמת המלחמה של רשת FX "Over There".
היה לה תפקיד חוזר בעונה הרביעית והחמישית של הסדרה מבית HBO "עמוק באדמה" כאניטה מילר.
היא הופיעה בעונה השנייה של הסדרה "ג'ואן מארקדיה" מבית CBS, בתור ג'ודית מונטגומרי.
בשנת 2006 היא גילמה את הת'ר ליסינסקי בסדרה מבית CBS "יריחו", ובשנת 2008 גילמה את דון וינסטון בסדרה "ילדי האנרכיה" מבית רשת FX .
הופעות נוספות של גריידן בטלוויזיה היו בסדרות "העשב של השכן", "מגרש ביתי", "מרפאה פרטית", "CSI: מיאמי", "CSI: ניו יורק", "האוס" ו"מחשבות פליליות".
גריידן הופיעה בתיאטרון במחזות: "קומדיית הסקס בניו יורק", מונולוגים מהווגינה (מאת איב אנסלר), לרמות בשביל אהבה (מאת סם שפרד), המלט, "מחכים ללפטי" (מאת קליפורד אודטס) ו"יום רגיל".
גריידן שיחקה כאוליביה טיילור בעונה השביעית של הסדרה "24".
גריידן לוהק כמיה קסלר באחד הפרקים של העונה ה-3 של חוק וסדר: מדור מיוחד.
היא הופיעה גם בפרק נוסף של חוק וסדר: מדור מיוחד כפאם גליאנו, אישה שנאנסה בחדר השינה שלה על ידי אדם שחשב בטעות שהיא משתמשת של אתר פנטזיות אונס.
בחודש פברואר 2010, גריידן הופיעה בפרק של "מחשבות פליליות" בתור מג קולינס, אישה שבעלה נרצח על ידי רוצח סדרתי.
בשנת 2010 היא שיחקה את התפקיד הראשי בסרט האימה "פעילות על-טבעית 2", וכן תפקיד קטן בסרט ההמשך "פעילות על-טבעית 3" משנת 2011.
בשנת 2018 התארחה בסדרת הטלוויזיה "ג'ון הנבל" של רשת הטלוויזיה בראבו, בתפקיד של טוניה סילס, אשתו הראשונה של ג'ון (אריק באנה).
בינואר 2013, היא נישאה לשחקן אלכסיס "לקס" קאסר, אשר שיחק לצדה בסדרה "24".
היא ילדה את בנם בספטמבר 2014.
גריידן תמכה בסנאטור ברני סנדרס לבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016.
+שנהסרטתפקידהערות1989אבאאנני הצעירה2001Biohazardousלורה פורהאם2006הפעם הראשונה של מיניקיילה2008The Last Lullabyג'ולס2009Wakeמריסה2010פעילות על-טבעית 2קריסטי ריי2011פעילות על-טבעית 32019Samirאוטום2020Gossamer Foldsפראני
with Fred Savageאיימיפרק: "Elevator"2020Interrogationהבלשית קרול יאנג2 פרקיםמיליון דברים קטניםלינדזי סאביל3 פרקים2021Hightownמרי-אןפרק: "Fresh as a Daisy"
ספרברה היו חיילים שהיו בשימוש בממלכת פרס האחמנית.
משמעות השם ספרברה בפרסית הוא "נושאי מגן".
הספרברה היו כמעט תמיד פרסים אתניים.
לרוב במצב של שלום הם שוחררו לבתיהם וגויסו אד הוק בזמן מלחמה.
לפיכך הם לא היו מאומנים היטב ואיכותם הייתה ירודה.
חימושם העיקרי היה מגן מקליעת נצרים קל, וחנית קצרה.
הם לא היו מוגנים בשריון כלשהו ורק לבשו אריג עבה לגופם.
הקליעה והאריג היו יעילים נגד חיצים, אולם חסרי תועלת נגד חניתות.
תפקידם העיקרי היה להגן מפני חיצים על הקשתים שירו מאחוריהם.
לעיתים הם יצרו מבנה של חומת מגנים והקשתים ירו מעליהם.
הספרברה היו יעילים נגד רוב העממים של המזרח התיכון העתיק.
אולם חסרי תועלת נגד האויבים המאוחרים יותר של האימפריה הפרסית, במיוחד היוונים, שהיו מאומנים היטב ומוגנים בשריון כבד.
ספר תורת המפלות והתבוסות השלם הוא ספר הדרכה כיצד להפסיד במלחמה.
הספר כתוב כספר היסטוריה צבאית - בספריות הוא מקוטלג בקטגוריית תורות לחימה - ומצד שני הוא הומוריסטי.
הניתוחים הצבאיים מגובים במקורות רבים ומלווים בתרשימים מפורטים, ומגיעים למסקנות שערורייתיות.
הספר מאיר באור מגוחך את הניתוחים היומרניים לעיתים של ידענים בנושאי צבא, ועובר בו מסר סמוי על האבסורד שבמלחמה.
הסופר והמאייר שמעון צבר כתב את הספר בלונדון באנגלית בשנים 1968-69, ומאוחר יותר בעברית.
הספר פותח בסוגיה האם עדיף לנצח במלחמה או להפסיד במלחמה.
לאחר בחינת המלחמות העיקריות מתקופת יוון העתיקה ועד המאה ה-20, הסופר מגיע למסקנה החד משמעית שתבוסה עדיפה על ניצחון.
"יבוא מי שיפסיק אותי כאן ויגיד שכל הניתוח הזה אינו שווה את הנייר שעליו הוא נדפס, מפני שכל אחד יודע שניצחון זה המצב הטוב ביותר ומפלה זה המצב היותר גרוע.
נזכיר למי חושב כך מה קרה לגרמניה ויפן, שתי אומות גדולות וחזקות שנחלו תבוסה במלחמת העולם האחרונה.
לא הייתה זו סתם מפלה אלא תבוסה צבאית מוחצת שהסתיימה בחורבן מלא ובכניעה ללא תנאי....והנה המפלות האלה הפכו את גרמניה ויפן למדינות החזקות, העשירות והמצליחות ביותר בזמננו.
נסו להשוות את המצב ביפן ובגרמניה עם המצב בבריטניה וצרפת שניצחו במלחמה זו."
רוב הספר מוקדש להדרכה כיצד להשיג את התבוסה המיוחלת, משום שכמו שלא די בשאיפה לניצחון כדי לנצח, כך לא די בשאיפה למפלה כדי להפסיד.
"קשה מאד לנחול תבוסה כאשר הכלכלה הלאומית משגשגת.