tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביצירה זו, בלייק עוקב אחר נפילתו של אלביון, מי שהיה במקור כפול-ארבע אבל חילק את עצמיותו".
נושא זה היה ונוסח מחדש מאוחר יותר באופן מוגדר יותר אך בהתייחסות לא ישירה, במסגרת יצירותיו האפיות הנבואיות האחרות, מילטון:שיר ו ירושלים: האצלתו של הענק אלביון.
החלקים אשר להם מתחלק אלביון הם ארבע הזואות, או ארבעת היצורים:
ת'רמאס: מייצג את האינסטינקט והכוח.
אוריזן: סיבה, מסורת; אל אכזרי שמזכיר את הדמיורגוס הגנוסטי.
לובה: אהבה, תשוקה, ותכונות רגשיות; דמות הדומה לזו של ישו, הידוע גם בשם אורק הניחן ביותר באופיו המרדני והאוהב.
אורת'ונה, הידוע גם בשם לוס: ההשראה והדמיון.
הפנתיאון הבלייקיאני כולל גם האצלות נשיות אשר נפרדו מישות אחת זכרית, כמו שחווה הופרדה מאדם:
אניון האימהית אשר האצלתה האנרגטית נובעת מת'רמאס.
אהניה השמיימית אשר האצלתה האנרגטית נובעת מאוריזן.
ואלה הפתיינית אשר האצלתה האנרגטית נובעת מלובה.
אנית'ארמון בעלת החוש המוזיקלי, אשר האצלתה האנרגטית נובעת מלוס (אורת'ונה).
נפילתו של אלביון, והתפצלותו לארבע הזואות ולהאצלותיהן הן גם נושא מרכזי ביצירה ירושלים: האצלתו של הענק אלביון.
רינטרה מופיע לראשונה ב"נישואי העדן והשאול" כדמות מואנשת המסמלת זעם מהפכני.
מאוחר יותר דמותו מקובצת יחד עם רוחות אחרות, מרדניות ברוחן, במסגרת היצירה החזון של בנותיו של אלביון:
ברומיון החושקנית ובעלת הקול הגבוה.
פלמברון "המתון ומעורר הרחמים", בנם של אנית'ארמון ולוס (מופיע גם במילטון).
המחקר על בלייק לא שיחזר גרסה "משוכללת" של המיתוס שבלייק יצר.
יש להתייחס לדמויות המיתולוגיות יותר כמו אל רפרטואר קבוצתי, קבוצה, המסוגלת להעלות לדרגת חזון את הרעיונות שלו (אשר השתנו, בתקופת זמן של מעל שני עשורים).
מצד שני, השורשים הפסיכולוגיים של העבודה שלו כבר נחשפו, וכעת הם הרבה יותר נגישים (בליווי מחקר) ממה שהם היו לפני מאה שנה.
אמריקה נבואה הוא גם אחד מ"ספרי הנבואה".
כאן, "רכות נשמתה" של אמריקה מופיעה בתור הדמות אואות'ון.
יצירות אחרות המתייחסות לפנתיאון זה:
סיפור עשרת השבטים האבודים מלווה את ההיסטוריה של עם ישראל כבר יותר מאלף שנים.
בבסיסו עומדת האמונה שעשרת השבטים שהוגלו על ידי שלמנאסר החמישי מלך אשור חיים בארץ רחוקה ובלתי נודעת, בה הם מקיימים חיים יהודיים שלמים ואין עליהם שלטון זר.
מכשולים בלתי עבירים, כמו נהר הסמבטיון, מונעים מהם לצאת ממנה, אך לכשתגיע הגאולה הם יחברו לאחיהם היהודים שבגולה ויחד יגיעו לארץ ישראל.
עוצמתו של הסיפור נובעת מכך שהציג מודל אידיאלי לחיים יהודיים, נתן ביטוי לכיסופים לסיום הגלות וחיזק את התקוות לגאולה.
עיקרו נשען על סיפוריו של אלדד הדני במאה התשיעית.
הסיפורים, שהגיעו לתפוצה נרחבת ביותר בכל העולם היהודי, לא נתפסו כבדיה אלא כמתארים מציאות ריאלית.
עם השנים נוספו עליהם סיפורי נפלאות של נוסעים הטוענים שהגיעו אל ארצם של השבטים, או ידיעות על גדודי לוחמים של השבטים הנערכים למתקפה על אויבי היהודים.
ידיעות אלה התרבו בעיקר בתקופות של התעוררות משיחית וחרדות מהתערערות סדרי העולם.
בתחילת העת החדשה כשלא נותרו בעולם ארצות לא נודעות זכה לכיוון חדש: האמונה שהשבטים האבודים נטמעו בין עמים היושבים בקצווי התבל וכי אם היהודים יחדשו את הקשרים עמם ויסייעו להם לחזור ליהדותם יקרבו בכך את בוא הגאולה.
לאמונה זו שותפים גם היום גורמים שונים בישראל ובתפוצות הטוענים שגילו צאצאים של עשרת השבטים במקומות שונים בעולם.
המיתוס של עשרת השבטים האבודים היה נפוץ גם באירופה בימי הביניים, כחלק מן האמונה הנוצרית באחרית הימים.
היהודים של השבטים האבודים תוארו כזהים עם העמים הטמאים גוג ומגוג או כבעלי בריתם, ועתידים לפרוץ את המחסומים ולהחריב את העולם הנוצרי לפני שתגיע הגאולה השלמה.
המיתוס של עשרת השבטים הוא מיתוס חי ודינמי.
במרכזו לא עומד סיפור על עבר מפואר שנעלם ונגוז, אלא תמונה של חיים יהודיים מושלמים הקיימים במציאות במקום אמיתי.
חיי השבטים תוארו כאנטיתזה לחיי העם בגולה החיים בסבל מתמשך תחת עולו של שלטון עוין.
חיים שאין בהם ביטחון ובוודאי שאין בהם גדלות או תהילה, חיים של דלות ועוני.
אפילו קיום האמונה והמצוות פגומים בגלות, גם בשל הריחוק מארץ הקודש וגם בשל החיים כמיעוט דתי בארצות שבהן שליטים האסלאם והנצרות.
לעומת זאת מיתוס השבטים הציג כמעט כל מה שהיהודים החיים בגלות קיוו וייחלו לו: עצמאות מדינית, ביטחון, רווחה ושלמות רוחנית.
השבטים הוצגו כמעין עתודה לאומית המשמרת כוחות צבאיים, רוחניים וחומריים.
בדברי הפתיחה לספרו "קול מבשר" (1577) כותב יצחק עקריש: "בכל ימי היותי על אדמתי שמעתי מאנשים רבים גדולים וקטנים מדברים על עניין השבטים לאמר שיש מקומות ידועים שיש מלכים לישראל והם בתקפם ובגבורתם ואינם חסרים מאומה כי אם עבודת המקדש והנבואה".
ואכן לא רק עצמאות מדינית היא מרכיב חשוב בסיפורי השבטים.
בחלק מהם אפילו שולט מלך יהודי המתהדר בשושלת מלכות מפוארת.
התחיל בכך אלדד הדני במאה התשיעית המספר על ארבעת השבטים שבארץ כוש: "ויש להם מלך ושמו עזיאל בן מלכיאל מבני אהליאב בן אחיסמך למטה דן, ושם השופט שלהם עבדון בן מישאל משבט אשר.
וארבע מיתות בית דין עומדות על אפניהם." יש שבטים שבראשם לא עומד מלך, אלא נשיא או שופט, כמו שהיה בתקופת נדודי השבטים במדבר לפני שהגיעו לארץ ישראל.
על שבט יששכר הוא אומר ש"אין עליהם עול מלכות כי אם מלכות שמים" ולהם יש שופט ושמו נחשון וגם הם מקיימים ארבע מיתות בית דין.
הסיפור על הממלכה של עשרת השבטים זלג אל המרחב הנוצרי, והשתקע בסיפורים על פרסטר ג'ון, שהייתה להם תפוצה רחבה מאוד באירופה בימי הביניים.
והוא מוסיף ומספר על עוד מלך בשם ברוך בן יפת שמולך על שבט שמעון ושבט בנימין ליד הנילוס.
ב-1830 קבוצה נכבדה מתלמידי הגר"א בירושלים נותנת ביד שד"ר איגרת אל מלך עשרת השבטים המבקשת שהשבטים יעזרו לעם הפזור בגלות וסובל מדיכוי ומעוני.
באיגרת כלולה בקשה שישלחו אליהם חכמים שיוכלו לחדש את הסמיכה לרבנות, מאחר שעל פי סיפור אלדד הדני יש אצלם ארבע מיתות בית דין ומכאן שיש להם גם סנהדרין...
ובקשתם האחרונה והעיקרית: שישלחו תרומה כספית נדיבה לעזרת כל תלמידי החכמים בירושלים.
מספרי הסיפורים על חייהם האוטופיים של השבטים לא הזניחו גם את הצד החומרי של החיים.
אלדד הדני תיאר את רוב השבטים כעובדי אדמה שאדמתם טובה ופוריה והם מתקיימים ברווחה מפרי עמלם.
בסיפורים על השבטים יש דגש מיוחד על הכח הצבאי שלהם, שבזכותו לא רק שאינם כפופים לשלטון זר, אלא הם עצמם שולטים בעמים רבים אחרים המעלים להם מיסים.
אלדד הדני מפליג בתיאור כוחם הצבאי של ארבעת השבטים היושבים בארץ כוש: שבט דן, שבט נפתלי, שבט אשר ושבט גד ומתאר בפירוט את המלחמות שהם מנהלים כנגד אויביהם: כל שבט יוצא לשלשה חודשי לחימה עם 120,000 פרשים ו-100,000 רגלים.
בשובו, כמנצח, הוא מחלק את השלל עם השבטים האחרים וכך מדי שנה בשנה...גם שבט אפרים וחצי שבט המנשה "הם גיבורי מלחמה אחד מהם ינצח אלף איש" דוד הראובני מציג את עצמו בפני יהודים ונוצרים כ"שר צבא" במלכות השבטים במדבר חבור.
הוא מתייצב בחצרות נסיכים וחשמנים ואף נפגש עם האפיפיור ומציע ברית צבאית כדי לשחרר את ארץ ישראל מידי המוסלמים.
באיגרת לאפיפיור בשנת 1525 הוא מצהיר שלרשות המלך יוסף, אחיו, עומד צבא של 300.000 לוחמים שהוא עומד בראשו.
בפגישותיו הוא מסביר שצבאו מצויד ב"סייף, ברומח ובקשת" והוא מבקש שישלחו לו "אומנים חכמים ידעו לעשות כלי משחית ומזרקי אש יבואו בארצי לעשותם וילמדו אל אנשי המלחמה שלנו." פרט זה בסיפור, המתייחס למעבר לשימוש בנשק חם, מאפיין את הערבוב בין דמיון ומציאות בסיפורי השבטים.
הצגת השבטים כבעלי כח צבאי אדיר הייתה קשורה לאירועים היסטוריים.
הידיעות על כיבושי האימפריה המונגולית במאה ה-13, והתפשטות האימפריה העות'מאנית במאות ה-15–17 עוררו באירופה פחדים מפני כוחות אנטי-נוצריים אדירים האורבים במזרח ועלולים להחריב את העולם הנוצרי.
הסיפורים על צבא עשרת השבטים שחדרו מהמיתוס היהודי למרחב הנוצרי ונוספו לשמועות אלו.
ב"איגרותיו" של פרסטר ג'ון, בהן מסופר על ממלכה יהודית אדירה שכפופה לו, מודגש "שאם היהודים יכולים לעבור יעשו היזק גדול בכל העולם בנוצרים ובישמעאלים ובכל אומה ולשון שתחת כל השמים, כי אין אומה ולשון שתוכל לעמוד בפניהם".
בשנים 1665–1666 בעקבות התסיסה המשיחית שיצרה התנועה השבתאית נפוצו בין נוצרים ויהודים באירופה ובארצות הים התיכון ידיעות על צבא השבטים העומד לכבוש את העיר מכה ולהגיע לארץ ישראל.
השמועות הפליגו וסיפרו על ריכוזי צבא של אלפים ומאות אלפי לוחמים הנאספים בצפון אפריקה, או במדבר ערב, או במדבריות פרס ואין אף כח היכול לעוצרם.
הסיפורים על מלכות יהודית ועל צבא יהודי מתגלגלים עד לזמן החדש ונוסע מחברון במאה ה-19 מגיע להודו ומתאר במכתבו "ממלכת היהודים ממלכה גדולה ורחבת ידיים, ומלך גדול המושל בה ממשלה בלי מצרים, גם יש למלך היהודי אנשי חיל לאלפים אנשי מלחמה גיבורי כח רגלים ורוכבי סוסים"
נראה שסיפורים אלה על הכח הצבאי של השבטים הם שעשו את הרושם החזק ביותר על היהודים.
האמונה שקיימים כוחות צבאיים אדירים הסוככים עליהם מרחוק הייתה נחמה ומקור תקווה בזמנים של שפל ורדיפות והציעה דימוי אלטרנטיבי לדמות היהודי החלש והמושפל.
בסאטירה החריפה שלו "מסעות בנימין השלישי" מציג מנדלי מוכר ספרים את ההיאחזות בפנטזיה על היהודים האדמונים הגיבורים שמעבר לסמבטיון כביטוי לעליבות חיי היהודים בעיירה במזרח אירופה.
כבר בסיפורי אלדד הדני אין ספק באשר לאיכות יהדותם של עשרת השבטים.
הם שומרי תורה ומצוות על כל פרטיהן ודקדוקיהן.
"עמהם מקרא ומשנה ותלמוד [הלכות ואגדות], וכל שבת ושבת פותחין טעמי תורה בלשון הקדש הביטוי המשמעותי ביותר להקפדה על שמירת המצוות היא נהר הסמבטיון החוסם כל אפשרות לקשר ביניהם ובין אחיהם שבגלות.
הנהר הזורק אבנים לשמים במשך שישה ימים שוקט רק בשבת, ולכן יהודי שומר שבת אינו יכול להגיע אליהם והם אינם יכולים לצאת.
עם זאת, כדרכם של מיתוסים, אין עקביות בסיפור.
מסתבר שהחסימה אינה פועלת תמיד, מאחר שבסיפורים יש תמיד נוסעים או שליחים מהגלות שמגיעים בדרך פלא אל השבטים, ואנשי שבטים כמו אלדד הדני ודוד הראובני שיוצאים ומגיעים אל יהודי הגולה.
השבטים חיים בטריטוריה יהודית בלעדית.
לא רק שאין עול גויים עליהם, אלא אין כלל גויים בארצם.
גם כלל זה אינו מוחלט.
השבטים יודעים עברית והם דוברי עברית, אך בסיפורי אלדד מוזכר שהם מתרגמים את קריאת התורה לשפת קדר או פרס.
כמו כן אין הסבר לכך שהשבטים שהיו מנותקים משאר היהודים, מכירים משנה, תלמוד והלכות, שנוצרו מאות שנים אחרי גלות השבטים.
בין השבטים יש אנשי מלחמה ואפילו שודדים, כמו שבט אפרים וחצי המנשה שעליהם אומר אלדד ש"הם זעומי נפש וקהויי לב, והם בעלי סוסים, כורתי דרכים מרי נפש לא יחוסו על בני אדם" לעומתם שבט יששכר מתואר כשבט של אנשי שלום וחסד.
"אינם נלחמים עם אדם כ"א בתורה, והם בשלוה והשקט...
ואין בידם כלי זיין כ"א מאכלת לשחיטה.
וגם אין בידם עושק וגזל, ואפילו אם ימצאו בדרך שמלות או ממון לא יושיטו ידיהם לקחתו"
המודל המושלם של חיים יהודיים בסיפורי המיתוס מיוחס לשבט בני משה, המייצג את שבט לוי, ויש לו מסורת סיפורית מיוחדת משלו.
הם "בעלי אמונה בעלי תורה בעלי משנה תלמוד ואגדה, ותלמוד שלהם בלשון הקדש...
הם אינם יודעים לדבר אלא בלשון הקדש ומחמירים ביין נסך יותר ממה שהחמירו רבנן ובהלכות שחיטה וטרפות חמיר, והם חסידים קדושים וטהורים ואינם נשבעים בשם לעולם".
בני משה מתוארים כחברה אנושית אידיאלית.
הם חברה שוויונית, אין להם עבדים ושפחות והם עושים כל עבודה בעצמם.
זוהי חברה שאין בה כל עוול או חטא.
בני משה "יושבים בשלוה ובהשקט ובטחה".
אין עליהם כל שליט זר ואין להם אויבים ולכן בני משה אינם לוחמים והם אנשי שלום.
כיאה למיתוס, גם בסיפורי עשרת השבטים האבודים יש גיבורים.
אך הגיבורים אינם עיקרו של הסיפור.
עלילותיהם נועדו לרתק את השומעים או הקוראים, ליצור מתח ואמפתיה, אך גם להעביר ערכים ומסרים.
הגיבורים הבולטים ביותר של המיתוס הם אלדד הדני ודוד הראובני.
הם מוצגים כמי שהגיעו, בדרך כל שהיא, מארצם של השבטים אל העם היהודי המפוזר בגלות.
אלדד הדני (המאה ה-9), שדמותו ומוצאו לוטים בערפל, נחשב בכל זאת כדמות היסטורית, אם כי סיפוריו בדיוניים בעיקרם.
סערות בים ומפגש עם קניבלים הם מוטיבים שחוזרים במיתוסים ובסיפורי נוסעים בעת העתיקה ובימי הביניים.
אלדד נחלץ מהסכנות לאו דווקא הודות לגבורתו או תושייתו אלא בזכות עזרת האל.
גיבור נודע אחר, דוד הראובני, (1490 בערך – 1538) שמוצאו ואישיותו עדיין לא מפוענחים, מופיע באירופה בתקופה הקשה שלאחר גירוש ספרד ובזמן שאימת האינקוויזיציה מרחפת על יהודים ואנוסים.
בשונה מאלדד הדני, הראובני הוא הגיבור של סיפורו.
לאחר שהציג את עצמו כנצר לשושלת דוד ובנו של מלך המולך על השבטים במדבר חיבר, הוא בא להציע למלכים באירופה ולאפיפיור את עזרת צבאות השבטים כדי להילחם במוסלמים ולשחרר את ירושלים.
הראובני היה דמות היסטורית, ועלילותיו מתרחשות בתוך מרחב גאוגרפי והיסטורי ריאלי.
בסיפוריו, שחלקם בוודאי בדיוניים, הוא מתאר שפע תהפוכות, אירועים ותיסבוכות שקרו לו במסעותיו בין חצר הוותיקאן ברומא וחצרות מלכים ונסיכים באירופה.
הוא נכנס לצרות ואף נחלץ מהם, וממשיך בנחישות לפעול כדי להגשים את "שליחותו".
למרות כישלונו וסופו הטראגי סיפורו צורף לאתוס הלאומי של משיחיות וכיסופי גאולה.
במשך השנים נוספו למיתוס סיפורי גבורה על שליחים שיצאו לחפש את השבטים האבודים כדי לבקש עזרה לקהילות הנתונות במצוקה.
אחד הסיפורים הנודעים מימי הביניים בגרמניה מספר על ר' מאיר, מחבר הפיוט אקדמות מלין, שעבר את הסמבטיון כדי להביא עזרה לקהילתו שמאיים עליה צורר אכזר.
בסיפור זה יש שני גיבורים: ר' מאיר שיצא למסע המסוכן, והגיבור מהיהודים האדומיםשהגיע מארצות השבטים.
על פי אחת הנוסחאות לסיפור זה ה"גיבור" מהשבטים היה איש קטן וחיגר, שרק בזכות חוכמתו ועזרת האל ניצח את הצורר.
סיפור נפוץ אחר היה סיפור משנת 1646 על השליח ר' ברוך גד מירושלים שהלך לערי פרס ומדי.
בשובו סיפר על ההרפתקאות שעבר בדרך, כיצד נפל בידי שודדים, וכיצד הציל אותו "גיבור חיל, קומתו גבוה מאוד ורומח בידו...והוא מבני שבט נפתלי ושמו מלכיאל".
אותו מלכיאל נתן בידיו איגרת מאת "המלך אחיטוב בן עזריה, הנשיא יהוצדק בן עוזא והזקן אוריאל בן אביסף" משבט בני משה ובה דברי עידוד ליושבי הגלות וסיפורים על חירותם של עשרת השבטים.
נוסח איגרת זו נשלח על ידי רבני ירושלים ונפוץ בדפוס בקהילות רבות.
במאה ה-19 נפוצו סיפורים על מסעות של שד"רים ונוסעים שיצאו לחפש את השבטים במדבר ערב או בהרי איראן.
אופייני למדי הוא הסיפור על השד"ר שיצא לתימן ופגש שם אדם משבט דן.
סיפורים דומים, המפליגים בהרפתקאות השליחים ובעלילות הגבורה שלהם היו פופולריים מאוד בקהילות רבות כמעט עד המאה ה-20.
מקום מושבם של השבטים האבודים
המיתוס של עשרת השבטים נולד מתוך תעלומה: לאן נעלמו עשרת שבטי ישראל שהיו רוב התושבים בממלכת ישראל והוגלו על ידי שלמנאסר מלך אשור בשנת 722 לפנה"ס.
חכמי המשנה והתלמוד, מאות שנים אחר כך, ניסו לזהות את המקומות שאליהם הוגלו השבטים אך נראה שלא הייתה להם ממש ידיעה היכן הם נמצאים ולא ידעו מה עלה בגורלם.
באמירה זו כבר מהדהדות מסורות המסבירות שהשבטים ממשיכים להתקיים בארץ רחוקה אך אינם יכולים לצאת ממנה ואי אפשר להגיע אליהם בגלל מכשולים בלתי עבירים כמו הרים גבוהים או נהרות אדירים.
המכשול העיקרי הוא נהר הסמבטיון, (או הסנבטיון, מהמילה: שבת).
נהר מופלא המפסיק את זרימתו ביום השבת נזכר כבר במאה הראשונה לספירה על ידי חוקר הטבע הרומי פליניוס הזקן ועל ידי יוסף בן מתתיהו.
המכשול השני הוא הרי החושך, הנזכרים בתלמוד כמכשול שאי אפשר לעוברו באגדה על אלכסנדר מוקדון.
מקום מושבם של השבטים תואר כארץ רחוקה בקצה העולם, אך היא נמצאת ליד ארץ או ציון גאוגרפי שהיו ידועים ומוכרים כחלק מתמונת העולם של בני התקופה.
ההנחה המקובלת עד לסוף ימי הביניים הייתה שמעבר לעולם הידוע יש עוד ארצות.
ארצות אלה אמנם קיימות במציאות, אך יש בהן דברים מופלאים כמו חיות מוזרות ואפילו מפלצות, וגם בני אדם משונים או מסוכנים, שנוסעים נועזים היו מספרים עליהן סיפורי מדהימים.
סיפורי אלדד הדני שנפוצו החל מהמאה התשיעית מיקמו את השבטים באזורים שונים בשולי העולם הידוע.
ארבעה שבטים: דן, נפתלי, אשר וגד "נמצאים בארץ כוש עד היום הזה.
הם חונים בחוילה הר הקדם אשר שם הזהב" את כוש וחוילה, הנזכרות במקרא נהוג היה לזהות עם סודאן ואתיופיה ואלדד מציין שהן שוכנות דרומית למצרים.
הזיהוי של אתיופיה כארץ השבטים התקיים במשך מאות שנים, והושפע ככל הנראה משמועות על קיומה של הממלכה הנוצרית שהייתה באתיופיה, שנפוצו עם הסיפורים על פרסטר ג'ון ואולי גם משמועות על קהילת ביתא ישראל.
עם זאת היו שזיהו את ארץ כוש עם הודו.
ומיקמו אותה בפאתי מזרח אסיה ולא באפריקה.
שבטים אחרים: שבט יששכר, שבט זבולון, שבט ראובן, שבט שמעון וחצי המנשה, מיקם אלדד צפונית-מזרחית למסופוטמיה.
הוא מזכיר את נהר הפרת ואת פרס ומדי, את ארמניה, את ארץ כשדים, (ובנוסח אחר: את ארץ הכוזרים) כמקום מושבם.
את שבט אפרים והחצי השני של שבט המנשה הוא ממקם "בהררי נגד מדינת מכה (או מאחה) ובכך פותח מסורת שמיקמה את השבטים במדבריות ערב.
כך דוד הראובני במאה ה-16 הציג את עצמו כמי שבא מממלכה עצמאית של השבטים במדבר חבור, זיהוי שהתקשר עם שמועות על יהדותה של מלכות חמיר ועל היהודים בח'ייבר.
התסיסה המשיחית סביב הופעתו של שבתאי צבי במאה ה-17 לוותה בשמועות על הופעתם של עשרת השבטים במקומות שונים בין מדבר פרס ומדבר ערב.
הסיפורים שנפוצו בימי הביניים, וגם אחריהם, על מקומם של השבטים לא היו ממש מחויבים למציאות גאוגרפית ריאלית.
גם נהר הסמבטיון והררי החושך, המכשולים האגדיים שמונעים את הקשר עם השבטים, תוארו כנמצאים במקומות שונים, בהתאם לסיפור.
הקשר בין עשרת השבטים האבודים, גוג ומגוג והאמזונות
במסורות נוצריות שנפוצו בימי הביניים זוהו עשרת השבטים עם גוג ומגוג, שתוארו באגדות אלו כשבטים פראיים שהם אויבי הנצרות, הנצורים מאחורי הרי הקווקז.
במפות מימי הביניים ואפילו מהמאה ה-17, המתארות את העולם, הם מוקמו בשולי העולם שהיה ידוע אז, אך במקומות שונים: במזרח, בצפון, ועוד.
המקור הידוע המוקדם ביותר המקשר את עשרת השבטים עם גוג ומגוג הוא ספרו של פטרוס קומסטור,היסטוריה סכולסטיקה (1173) שתורגם לשפות רבות והיה נפוץ מאוד בימי הביניים.
בפרק על מגילת אסתר, קומסטור מספר כי כאשר אלכסנדר הגדול הגיע ל"הרים הכספיים", פנו אליו עשרת השבטים שהוגלו לשם וביקשו ממנו שיעזור להם להיחלץ מהמכשול שעוצר בעדם.
אך אלכסנדר ששמע שהם מרדו באלוהים, החליט לחזק עוד יותר את המכשול.
הוא הביא אבנים ענקיות כדי לחסום את המעבר ואף הוסיף וקרא לעזרת אלוהי ישראל, שנענה לבקשתו, וקירב בין שני הרים גבוהים כך שיחסמו את המעבר לחלוטין...
בגרסאות רבות שהיו לאגדה על העמים הכלואים מאחורי החומה שהקים אלכסנדר הגדול בקווקז, ליד הים הכספי, נזכרים גוג ומגוג כזהים לעשרת השבטים האבודים או כשוכנים לצידם.
במאה ה-14 החלו להופיע בטקסטים בגרמנית מקומית ובמפות של העולם בגרמניה אזכורים של "היהודים האדומים".
המקור הידוע המוקדם ביותר שהם נזכרים בו הוא שירה אפית חצרונית משנת 1270 בשם Der Jüngere Titurel.
היהודים האדומים מתוארים בה כעם פראי החי בקצווי אסיה.
ספר מסעותיו של סר ג'ון מנדוויל מהמאה ה-14, שזכה לתפוצה נרחבת, תרם לזיהוי של גוג ומגוג עם עשרת השבטים האבודים ועם היהודים ככלל.
על פי סיפורו, היהודים שנכלאו ליד הים הכספי על ידי אלכסנדר, כפופים למלכת האמזונות, ואינם יכולים לצאת בעיקר בגלל שהם דוברי עברית - שפה שאיש לא מבין מלבדם.
כאשר יצליחו להשתחרר מכלאם הם יחברו ליהודים היושבים באירופה, שגם הם דוברי עברית, ואז ישתלטו על העולם הנוצרי, יהרגו את כל מי שלא יקבל עליו את אמונתם וישעבדו את הנותרים.
מגוג - הם אנשים גדולים וענקים שמנהגיהם מוזרים.
יהודים אלה נאספו מכל רחבי פרס"
עשרת השבטים בעולם החדש ובאסיה
התגליות הגדולות בראשית העת החדשה פתחו אפשרויות חדשות למיקומם של השבטים.
הרב והמדינאי מנשה בן ישראל האמין שהילידים ביבשת אמריקה הם צאצאי השבטים וספרו "מקוה ישראל" בו הציג את טענותיו זכה לתפוצה רבה בין יהודים ונוצרים.
במאה ה-19 כשהתחזקו הקשרים בין המרכזים היהודיים ובין קהילות ישראל נידחות יותר, היו בהן מי שטענו שיש להם מסורות עתיקות על כך שהם מצאצאי עשרת השבטים, כמו יהודי אפגניסטן, בוכרה, הקווקז, כורדיסטן, וגיאורגיה.
פרסום הידיעות על קהילות קאיפנג בסין וקוצ'ין בהודו עורר אף הוא השערות על מוצאן מהשבטים האבודים.
במאה ה-20 התרחב החיפוש אחר צאצאי השבטים ונמצאו שבטי ילידים באפריקה ובגבול הודו, כמו בני המנשה, ממדינת מיזורם שבצפון מזרח הודו, שנודע שהם מקיימים מנהגים הדומים למנהגי היהדות
חכמי המשנה והתלמוד היו חלוקים בשאלת שובם של עשרת השבטים.
היו מי שסברו שגלותם הייתה עונש על חטאיהם ולכן לא ישובו וגם לא יגאלו.
ר' עקיבא טען "מה היום הולך ואינו חוזר, אף הם הולכים ואינם חוזרים".
עם השנים גברה האמונה שלא תיתכן גאולה שלמה ללא איחוד של כל חלקי העם המפוזרים בגלות עם עשרת השבטים האובדים.
הספר החיצוני חזון עזרא מהמאה הראשונה, מתאר את השבטים כיושבים ב"ארץ אחרת" מעבר לנהר.
ומוסיף: "מאז ישבו שם עד אחרית הימים ואז ישובו יחלו לבוא."."
במהלך השנים הפך סיפור הגאולה למורכב ועשיר בפרטים יותר ויותר.
הגאולה, שתבוא באחרית הימים מתוארת כאירוע קוסמי מתמשך שבו מתהפכים סדרי עולם והעם עובר פורענויות איומות מידי אויבים אדירים.
בסופו אלוהים משמיד את כל כוחות הרשע העולמיים עד שנותר העם היהודי לבדו, נקי ומטוהר מכל עוון ופשע ומאוחד בארצו סביב בית מקדשו.
לשבטים האובדים יש תפקיד חשוב בסיפור זה.
בשלבים המקדימים לגאולה מופיע משיח בן יוסף ויוצא להילחם ב"מלך אדום הרשעה" בראש צבא של עשרות אלפי לוחמים "משבט אפרים ומנשה ובנימין וקצת בני גד" ואליהם מצטרפים רבים מהעם הפזור בגולה.
אך אז עולה כח אדיר יותר, ארמילוס הרשע, והוא מצליח להביס את צבא השבטים ולהרוג את משיח בן יוסף.
דמותו של ארמילוס באגדות היהודיות היא מעין שכפול של דמות האנטיכריסט במיתולוגיה הנוצרית.
וכך כמו בתמונת מראה הפוכה בסיפור מסעותיו של סיר ג'ון מנדוויל עשרת השבטים הם כוחות הרוע, המזוהים גם עם גוג ומגוג, שעתידים להחריב את העולם הנוצרי לפני שובו של ישו.
בפרקים האחרונים בסאגת הגאולה אלוהים מביא נקמה גדולה בכל כוחות הרשע שונאי ישראל והורג את ארמילוס הרשע.
אז מופיע משיח בן דוד, ומגיעה הגאולה השלמה הכוללת גם את שובם של עשרת השבטים: "ויוציא הקב"ה מנהר גוזן ומחלח וחבור ומערי מדי כל השבטים, ויבואו עם בני משה באין מספר ובאין שיעור.
כגן עדן הארץ לפניהם ואחריהם תלהט להבה ולא ישאירו מחיה לאומות העולם, ובשעה שיצאו השבטים יקיפו אותם ענני הכבוד והקב"ה הולך לפניהם",
אך בצידה של תוכנית הגאולה שעתידה להתקיים רק באחרית הימים, היו תמיד מחשבי קיצין ומאמינים שקץ העולם, עשוי לבוא בזמן קרוב.
בתקופות של תסיסות משיחיות, כמו במאה ה-16 בעקבות גירוש ספרד, הופעת דוד הראובני ופרשת שלמה מולכו, ובמאה ה-17 בשיאה של התנועה השבתאית, התחזקה האמונה שזמן הגאולה קרב, ועמה האמונה בשובם הקרוב ואפילו המיידי של עשרת השבטים כחלק מהגאולה הקרבה.
האמונה שהשבטים יחזרו ויתאחדו עם עמם בארץ ישראל, לכשתגיע הגאולה, חיה ותוססת גם במאה ה-21. התנועה הציונית והקמת מדינת ישראל העניקו לאמונה זו חיות מחודשת, גם לאחר שהתברר שהשבטים אינם קיימים כישות יהודית אידיאלית בעולם המציאותי.
בעקבות המדרש ש"עתידים גלות יהודה ובנימין ללכת לעשרת השבטים להביאם כדי שיזכו עמהם לימות המשיח ולחיי עולם הבא" נפוצה בחוגים ובזרמים שונים בישראל ובתפוצות אמונה עזה בכך שכדי להביא גאולה שלמה בימינו חייבים למצוא את צאצאי השבטים האבודים.
ההנחה הרווחת בחוגים אלה היא שקהילות שבטיות כמו שבטים באפגניסטן ובגבול הודו, ואולי אפילו באפריקה, שמקיימות מנהגים הדומים למנהגי היהדות הם צאצאי עשרת השבטים, וכי יש להכיר בהם, להעביר אותם תהליכי גיור ולעודד את עלייתם לישראל.
כך גם העלאתם לישראל של קהילת בני המנשה, הרואים עצמם כצאצאי שבט מנשה המסתמכת על המדרש: "הקב"ה עתיד לקבץ את ישראל מארבע פינות העולם.
ראשון הוא מקבץ את חצי שבט מנשה".
המכביה האירופית הראשונה נערכה באוסטרבה, צ'כוסלובקיה, ב-29 וב-30 ביוני 1929.
במסגרת קונגרס מכבי עולמי שנערך, באוסטרבה נערכו תחרויות ספורט שניקראו המכביה האירופית הראשונה.
נערכו תחרויות אתלטיקה לגברים ונוער בלבד.
התחרות ריצת 100 מטר פליקס זימנאואר 11.6 שניות פולק (F.
Polak) 11.8 שניות קליין אוסטריה ריצת 200 מטר פולק (F.
Zander) 1.65 מטר פליקס זימנאואר גרמניה 1.63 מטר פריץ דויטשר אוסטריה 1.63 מטר קפיצה לרוחק קמרלינג גרמניה 6.61 מטר ד"ר צנדר (Dr.
Zander) 6.60 מטר הובש 6.20 מטר הדיפת כדור ברזל קלמפפנר (J.
מכבי אוסטרבה 1 - 1 הכח וינה
מכבי פרוסניץ 1 - 0 הגיבור פראג
המכביה האירופית השנייה נערכה באנטוורפן, בלגיה, מ-4 ביולי ועד 6 ביולי 1930
בתחרויות המכביה האירופית השנייה שנערכו באנטוורפן השתתפו כ-900 ספורטאיות וספורטאים מרחבי העולם.
התחרויות נערכו במענד ראש עיריית אנטוורפן ונפתחו רשמית על ידי יו"ר מכבי אנטוורפן ד"ר ליליוור.
תחרויות האתלטיקה נערכו באצטדיון בירקום לעיני 4000 צופים.
Zander) 1.67 מטר אהרון 1.62 מטר הורביץ 1.57 מטר קפיצה לרוחק ד"ר צנדר (Dr.
נערך טורניר בין מועדון בין בר כוכבא לונדון לבין מועדון ספורט מכבי אנטוורפן.
הטורניר כלל יחידים גברים, יחידים נשים, זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים, כל אחד עם ארבעה משתתפים.
נערך משחק ראווה בין דניאל פרן () מול שחקן מבלגיה ().
מועדון ספורט מכבי אנטוורפן 5 - 0 מכבי פריז (מחצית: 0 - 0)
בר כוכבא ברלין 2 - 1 מועדון ספורט מכבי אנטוורפן (מחצית: 0 - 0)
המיתון הגדול הוא המיתון הכלכלי העולמי החמור שהחל בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 בעקבות התנפצות בועת הנדל"ן בארצות הברית והמשבר הפיננסי שבא בעקבותיו.
לתקופה זו היו השלכות מרחיקות לכת שהשפיעו על מדינות רבות ברחבי העולם.
ההיקף ומועד ההתרחשות של המיתון השתנה בפועל ממדינה למדינה .
קרן המטבע הבין-לאומית הגדירה את המיתון הגדול כהתמוטטות הכלכלית והפיננסית החמורה ביותר מאז השפל הגדול.
ההשפעה של המיתון הגדול הייתה נרחבת, והשפיעה על כלכלות, בתי עסק ואנשים אינדיבידואלים רבים ברחבי העולם.
שיעורי האבטלה זינקו באותה העת כאשר במקביל בתי עסק רבים התקשו במיוחד לשרוד.
שוקי המניות חוו ירידות חדות, וממשלות רבות נאלצו באותה התקופה לנסות לייצב את הכלכלות שלהן.
למיתון הגדול היו השלכות חברתיות וכלכליות ניכרות כאשר מיליוני אנשים איבדו באותה התקופה את בתיהם, את מקום עבודתם ואת חסכונותיהם.
תעשיות מסוימות נפגעו גם הן במיוחד במהלך המיתון הגדול.
תעשיית הרכב בארצות הברית לדוגמה התמודדה במהלך המיתון עם ירידה חדה במכירות, והדבר הוביל להתערבות ממשלתית כדי למנוע את קריסתן של יצרניות הרכב האמריקניות.
כמו כן גם ענף הבנייה ברחבי העולם נפגע במיוחד במהלך תקופת המיתון כאשר עיקולים ופשיטות רגל הפכו נפוצים באותה התקופה.
המיתון לא הורגש באותה מידה ברחבי העולם.
בעוד שרוב הכלכלות המפותחות בעולם, ובמיוחד הכלכלות של אמריקה הצפונית, אמריקה הדרומית ואירופה, נקלעו למיתון קשה ומתמשך, כלכלות מתפתחות רבות לא הושפעו במיוחד - במיוחד סין, הודו ואינדונזיה, שכלכלותיהן צמחו באופן ניכר בתקופה זו.
באופן דומה גם הכלכלות של אזור אוקיאניה לא הושפעו במיוחד באותה התקופה בשל קרבתם לשווקים של אסיה.
המיתוס של המאה העשרים הוא ספר בעל השפעה רבה, המשלב פסאודו-מדע ופסאודו-היסטוריה, שנכתב על ידי אלפרד רוזנברג, הוגה דעות נאצי שהיה אחד מהאידאולוגים המרכזיים של המפלגה הנאצית ועורך העיתון הנאצי פלקישר באובכטר.
רוזנברג הורשע בפשעים נגד האנושות במשפטי נירנברג והוצא להורג ב-1946.
בספרו טוען רוזנברג כי הגזע הארי הוא מקור התרבויות הגדולות של העת העתיקה, וכי תרבויות אלו דעכו, לטענתו, עקב "הִתְעַרְבְּבוּת גזעית" עם גזעים שהוא מגדיר כנחותים.
רוזנברג רואה בתרבות הארית את פסגת ההתפתחות האנושית, ומייחס את ההידרדרות המוסרית והחברתית של הציוויליזציה להשפעות "שמיות".
לגישתו, על המדינה להבטיח כי "גזעים עליונים" ישמרו על עליונותם וימנעו כל מגע מדמם עם "הגזעים הנחותים", ובפרט נישואים בין-גזעיים (מִישְׁלִינְג).
הספר, שפורסם בשנת 1930, הופץ באופן נרחב ברחבי הרייך השלישי, ובמהלך השנים נמכר בלמעלה ממיליון עותקים נתון שהושג בעיקר בזכות תמיכת המשטר הנאצי והמנגנון האידאולוגי שסייע בהפצתו.
בשנת 1937 העניק אדולף היטלר לרוזנברג את הפרס הלאומי הגרמני לאמנות ולמדע העיטור הגבוה ביותר בתחום התרבות ברייך כהכרה בתרומתו לאידאולוגיה הנאצית, ובפרט על ספרו זה.
במסמך הנלווה לפרס תואר רוזנברג כמי ש"באופן מדעי וחדור תובנה הניח את היסודות להבנת עקרונות הנאציונל-סוציאליזם".
תוכן הספר משלב פסאודו-מדע, גזענות ומיסטיקה.
רוזנברג טוען, בין היתר, כי "הגזע הנורדי" מקורו בממלכה האגדית אטלנטיס, וכי תכונותיו האציליות מקנות לו עליונות טבעית המצדיקה, לשיטתו, שליטה בגזעים אחרים ואף אמצעים אלימים לשמירה על טוהר הגזע.
רוזנברג המשיך את דרכם של הוגים אירופאים מן המאה ה־19, שעסקו בתאוריות גזע והיררכיות אתניות, ובראשם ארתור דה גובינו מחבר "מסה על אי-השוויון של הגזעים האנושיים".
עם זאת, ההשפעה המרכזית עליו הייתה הוגה הדעות הבריטי יוסטון סטיוארט צ'מברלין, ממבשרי "הגזענות המדעית", שרוזנברג ראה בו מורה רוחני וראה בספרו יסודות המאה התשע-עשרה (1899) המשך ישיר לאידאולוגיה שפיתח.
מקורות ההשפעה של רוזנברג כללו גם פרשנות אידאולוגית מגויסת לכתביו של פרידריך ניטשה, המיתוס הרומנטי של ריכרד וגנר סביב הגביע הקדוש (כאשר צ'מברלין היה חתנו של וגנר), אלמנטים מתוך תורתו של ארנסט הקל שהציג תפיסה ביולוגית דטרמיניסטית של החברה וכן אזכורים מיסטיים לפילוסופיה הנוצרית-גרמנית של מייסטר אקהרט ויורשיו.
רעיונותיו שיקפו גם את התאוריה הנורדית ותפיסות עליונות גזעית ארית, שהיו נפוצות בקרב חוגים לאומניים באירופה ערב מלחמת העולם הראשונה.
תאוריות הגזע של רוזנברג שילבו תפיסות ביולוגיות והיסטוריות שנחשבות כיום למומצאות וחסרות ביסוס מדעי.
הוא שייך את ה"גזע הארי" לעמים הנורדיים של צפון אירופה, אך גם כלל בו את הברברים של צפון אפריקה (רעיון שמקורו ככל הנראה במיתוס הקבילה, שהומצא על ידי קולוניאליסטים צרפתים) ואת המעמדות הגבוהים של מצרים העתיקה שלכאורה היגרו מאטלנטיס.
לשיטתו של רוזנברג, התרבות המודרנית הושחתה על ידי השפעות "שמיות" בעיקר היהדות והנצרות אשר יצרו "אמנות מנוונת" וגרמו לניוון מוסרי וחברתי.
הוא טען כי על הגזעים ה"עליונים" לשלוט בגזעים ה"נחותים", ולמנוע נישואין בין-גזעיים.
את המאבק הזה תיאר במונחים ביולוגיים-מוסריים, כ"טיהור נשמת הגזע" בדומה לפעולתו של מנתח המכרית גידול ממאיר.
רעיונות אלו שימשו בהמשך להצדקת פשעים שביצע המשטר הנאצי, לרבות פשעים נגד האנושות והשמדת היהודים.
בפרשנות המיתולוגית שלו להיסטוריה, טען רוזנברג כי עמים אריים נודדים ייסדו את התרבויות הגדולות של העת העתיקה, ואלה דעכו בשל נישואי תערובת עם גזעים "נחותים".
בין התרבויות שמנה: הארית, היוונית, ההודית והרומית.
הוא ראה בפלישות הגרמאניות לאימפריה הרומית מעשה של "הצלה", שנועד לשמר את תרבותה אשר, לשיטתו, הושחתה הן על ידי ערבוב גזעי והן על ידי נצרות "יהודית-קוסמופוליטית".
רוזנברג טען כי רדיפות ההוגנוטים בצרפת ובאזורים נוספים באירופה סימלו לדעתו את חיסול השרידים האחרונים של היסוד הארי באותם אזורים.
לטענתו, תהליך זה הושלם עם פרוץ המהפכה הצרפתית.
באירופה של זמנו ראה רוזנברג את אזורי צפון אירופה, שבהם התקבלה הפרוטסטנטיות, כביטוי הקרוב ביותר לאידיאל הארי הן מבחינה גזעית והן מבחינה רוחנית.
עם זאת, הוא דחה את שני הזרמים המרכזיים בנצרות, הקתוליות והפרוטסטנטיות, וראה בהם גרסאות של "נצרות שלילית".
רוזנברג ייחס חשיבות רבה לגרמאנים הקדם־נוצריים ולזרם האריאני הקדום בנצרות, אשר התנגד לדוקטרינה של השילוש הקדוש.
בהשפעת רעיונותיהם של יוסטון סטיוארט צ'מברלין והוגים נוספים מתנועת הפולק הלאומנית בגרמניה, טען כי ישו היה בן תערובת שמוצאו חצי גרמאני וחצי יהודי, וכי הדת הנוצרית בראשיתה הייתה בעלת אופי גרמאני־ארי שנמהל בהשפעות מונותאיסטיות יהודיות.
לדבריו, נוצר עיוות דתי עמוק כאשר פאולוס הפיץ את הנצרות בגרסתה ה"יהודית־קוסמופוליטית", דבר שהוביל להשחתת עקרונותיה המקוריים.
הספר מביע עוינות הן כלפי הקתוליות והן כלפי הפרוטסטנטיות, ורואה בקוסמופוליטיות של הכנסייה הנוצרית וביסודותיה היהודיים את אחד הגורמים לניוון הרוחני של גרמניה.
רוזנברג הדגיש את עמדותיהם של זרמים נוצריים מוקדמים, ובהם המרקיוניזם והמניכאיזם, שלדבריו שיקפו באופן מדויק יותר את דמותו של ישו כפי שתפס אותה.
לשיטתו, ישו היה דמות ארית שנלחמה ביסודות היהודיים של הדת, והנצרות המקורית הייתה קרובה ברוחה למסורת הרוחנית של העמים הנורדים.
על פי פרשנות זו, אותם זרמים הציעו נצרות טהורה יותר, שנוגדת את השפעות היהדות ואינה נושאת את המאפיינים ה"כנועים" של הכנסייה המאוחרת.
רוזנברג ראה ברפורמציה הפרוטסטנטית ובמרטין לותר שלב ראשוני בלבד בדרך להשבת הרוח הארית, אך ביקר את הפרוטסטנטיות על כך שלא ניתקה עצמה לחלוטין מהיסודות השמיים של הנצרות.
היא לא הרחיקה לכת דיה, והמשיכה לבטא גרסה פולשנית של הנצרות שהתפתחה מאז ימי קרל הגדול, ואינה תואמת את רוחו של העם הגרמני.
בדיוניו על עתיד הדת, הציע רוזנברג לאפשר קיום של מגוון מסגרות רוחניות, ובהן מה שכינה "נצרות חיובית" גרסה מתואמת אידאולוגית של הדת הנוצרית עם עקרונות הגזע הארי.
הוא טען כי פולחני יהוה ו"ווטן" אינם רלוונטיים עוד, אך התייחס אל דמותו של ווטן כאל סמל גרמני חשוב, והשווה אותו להוגים גרמנים בני זמנו.
התבטאויותיו של רוזנברג עוררו את התנגדות הכנסייה הקתולית, אשר האשימה אותו באימוץ פגאניזם גרמאני.
רוזנברג דחה את ההאשמה, והבהיר כי הוא מתייחס אל האל הפגאני ווטן כדמות היסטורית וסמלית מן המיתולוגיה הגרמאנית, ולא כדמות דתית פעילה.
הוא הביע עמדות גזעניות כלפי תושבי תת-היבשת ההודית, ודחה את ההינדואיזם כדת שהתערבבה עם תרבויות "נחותות", אם כי ציין לחיוב את צורותיו הקדומות, שלדבריו לא הושפעו עדיין מן האוכלוסייה המקומית.
מיתוס נוסף שמצא חן בעיניו היה סיפור אטלנטיס, שלדבריו ייתכן ומקורו בזיכרון מעומעם של מולדת ארית עתיקה.
רוזנברג גינה את האסלאם ותיאר אותו כדת אנטי־נוצרית ואנטי־אירופית.
הוא ראה בו הוכחה למה שכינה "עוני רוחני פנימי" של הערבים, והשווה את השקפת האסלאם על החיים שלאחר המוות להשקפה היהודית, אשר הייתה שנואה עליו.
יוהנס שטייצינגר כותב כי "רוזנברג מילא תפקיד מרכזי בהקמת האידאולוגיה הנאצית" וכי "אידאולוגיה נחשבת לגורם הכרחי, אך לא מספיק, להשתתפות ברצח עם".
במהלך משפטי נירנברג, התייחס השופט רוברט ה.
ג'קסון לספר כ"מסה משמימה המטיפה לדת נאצית חדשה ומשונה".
וירק מציין כי "רוזנברג משעמם הן את הבלתי משכילים והן את המשכילים, אך הוא אלוהי למחצה-משכילים, שמשתאים משעמום רציני וגרנדיוזיות מעורפלת כמלומדת וסמכותית".
בעדותו במשפטי נירנברג, מפקד מחנה ההשמדה רודולף פרנץ הס אמר כי ספר זה היה אחד ממקורות האנטישמיות שלו.
למרות התמיכה הנאצית במיתוס המאה העשרים ותפקידו הבכיר של רוזנברג בקידום האידאולוגיה הנאצית, בחוגים פרטיים היו למנהיגים נאצים הסתייגויות מהמיסטיקה שלו.
אדולף היטלר הצהיר כי אין לראות בספר את האידאולוגיה הרשמית של המפלגה הנאצית ותיאר אותו בפרטיות כ"מיסטיקה" ו"שטויות".
ההיסטוריון יוהנס שטייצינגר כתב כי רוזנברג מילא תפקיד מרכזי בגיבוש האידאולוגיה הנאצית, וכי לדעתו, אידאולוגיה מהווה תנאי הכרחי אך לא תנאי מספיק להשתתפות ברצח עם.
במהלך משפטי נירנברג, התייחס השופט רוברט ה' ג'קסון אל הספר כאל "מסה משמימה המטיפה לדת נאצית חדשה ומשונה".
ההיסטוריון וירק העיר בסרקזם כי "רוזנברג משעמם הן את הבלתי משכילים והן את המשכילים, אך בעיני חצי־משכילים הוא כמעט אלוהי, שכן הם משתאים בפני שיעמום רציני וגרנדיוזיות מעורפלת שמתיימרת להיות מלומדת וסמכותית".
אלברט שפר העיד כי יוזף גבלס נהג ללעוג לרוזנברג, ובאחת ההזדמנויות אף כינה את ספרו "גיהוק פילוסופי".
הרמן גרינג התבטא בלגלוג כלפי ההשפעה התרבותית של רוזנברג, ואמר: "אם רוזנברג היה קובע את המדיניות, היינו מקבלים רק טקסים, תינג (אספות עם מסורתיות), מיתוסים וכל מיני הונאות כאלה".
פסיכולוג הכלא האמריקאי גוסטב גילברט, שליווה את משפטי נירנברג, דיווח כי אף אחד מהנאצים הבכירים שראיין לא הפגין היכרות מעמיקה עם כתביו של רוזנברג.
עם זאת, ביומניו ציין גילברט כי רעיונותיו של רוזנברג צפו ועולים שוב ושוב בדבריהם של הנחקרים, גם מבלי שציטטו אותו ישירות.
כך למשל, תיעד גילברט שיחה שבה סיפר פרנץ פון פאפן כי "דוד" שאל את רוזנברג האם ידע שרודולף הס, מפקד אושוויץ, קרא את כתביו.
לדבריו, רוזנברג השיב תשובה מתחמקת.
אף על פי שרוזנברג מילא תפקידים בכירים בתחום התעמולה, הפיקוח על האזורים הבלטיים ובזיזת אמנות בארצות הכיבוש, העמדות האנטי־נוצריות המובהקות שביטא בכתביו הפכו את מינויו לתפקידים מרכזיים לעניין רגיש ולעיתים גם למבוכה בעיני הנהגת המפלגה, בעיקר לאחר עליית הנאצים לשלטון.
ב־1937, רק 0.49 אחוז מתושבי המבורג הזדהו עם תנועת אמונה אנטי־נוצרית בעלת מאפיינים נאו־פגאניים, וזאת אף שהעיר נחשבה למוקד תמיכה פוטנציאלי ברעיונות מסוג זה.
לעומת זאת, הנצרות הגרמנית ו"נצרות חיובית" זכו למעמד חזק בקרב הציבור והמשטר.
הביקורת הרבה שנמתחה על מיתוס המאה העשרים לאחר פרסומו ב־1930 נבעה בעיקר ממסריו האנטי־נוצריים הברורים.
בשנת 1934, הספר נכלל באינדקס הספרים האסורים של הכנסייה הקתולית, בהחלטה של הקונגרגציה של דוקטרינת האמונה.
הסיבה הרשמית לכך הייתה לעג כלפי הדוגמות של הכנסייה ושלילת יסודותיה המרכזיים של הדת הנוצרית.
רוזנברג פרסם שתי תוספות לספרו בתגובה לביקורת הקתולית והפרוטסטנטית.
בראשונה, על אנשי החושך של זמננו: תגובה למבקרי מיתוס המאה העשרים, האשים את הכנסייה הקתולית בניסיון לפגוע באחדות הלאומית של גרמניה באמצעות טיפוח מגמות בדלנות באזורים הקתוליים.
בתוספת השנייה, צליינים פרוטסטנטים לרומא: הבגידה בלותר ובמיתוס המאה העשרים, טען כי הלותרניזם המודרני מתקרב יתר על המידה לקתוליות ואיבד את ייחודו הרוחני.
החיבור על אנשי החושך של זמננו נכלל אף הוא באינדקס הספרים האסורים בשנת 1935.
המכון האוקיינוגרפי בוודס הול הוא מכון לחקר ימי במסצ'וסטס, ארצות הברית.
המכון מתמחה בנושאים ימיים רבים ביניהם, למשל, חקר האוקיינוסים (אוקיינוגרפיה), ומפתח רובוטים ומכשירים אחרים המשמשים לחקר ההיסטוריה האקלימית של האוקיינוסים ונושאים נוספים הקשורים בים.
המכון פועל מאז 1930 ומעניק תארים בשיתוף עם המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
מקדח ימי המשמש להוצאת דגימות משקעים קדומים מקרקעית האוקיינוס, דבר שישמש את החוקרים את ההיסטוריה האקלימית הקדומה של האוקיינוסים בכלל, ושל כדור הארץ בפרט.
משקל המקדח הוא יותר מ-11 טון.
צוללת גלים מאוישת, ה-DSV Alvin, הבנויה בצורה מתאימה לעומק רב, ומשקלה הוא 16 טון.
צוללת זו נבנתה על ידי צי ארצות הברית ומופעלת על ידי מכון ה-WHOI.
צוללת זו נקראה על שם המהנדס אליין וין (Allyn Vine) שפיתח אותה.
הצוללת החלה לפעול ב-5 ביוני שנת 1964 בפעילות מחקר אוקיינוגרפי בכל רחבי העולם.
הצוללת פועלת כאשר היא מגיעה למצולות הים, ונתמכת על ידי ה-Atlantis, צוללת בבעלות הצי האמריקני המופעלת על ידי המכון.
בצוות הראשון שצלל באמצעותה באוקיינוס, היו שני מדענים ונווט אחד.
הצוללת בנויה משתי זרועות מכניות רובוטיות, וכוללת מערכת הילוכים משוכללת.
במשך השנים, עברה הצוללת שיפוצים רבים בהם שופר הציוד שלה, מטרתם הייתה להאריך כמה שיותר את משך החיים של הצוללת.
השיפוץ האחרון נעשה בשנת 2001. מלבד זאת, לאחרונה הוסיפו לה ציוד נרחב של כלים מוטוריים משוכללים, ומערכות מחשב חדישות ומשוכללות.
גורלה של ה-DSV Alvin אינו ידוע, ויש אומרים שצוללת גלים זו תיכנס למוזיאון, או שתשמש למחקר ימי במים רדודים (באופן יחסי לכלי הרכב החדש שימלא את מקומה).
נכון לשנת 2016, DSV Alvin עדיין בשימוש.
הרובוט קיבל את השם Nereus, ומאפשר למדענים לחקור את מעמקי האוקיינוסים, כולל לעומק של 11,000 קילומטר, כמו שקע מריאנה, הנקודה העמוקה ביותר הים.
בפעולתו המבצעית הראשונה אל שקע מריאנה שבר הרובוט את השיא בצלילה העמוקה ביותר בעולם.
רובוט זה יכול לחקור גם תנאים סביבתיים משתנים כגון רעידות אדמה והתפרצויות געשיות ימיות.
רובוט תת-ימי זה פועל בשני מישורים:
1. הוא משמש כרובוט מחקר ימי עצמאי לשטחים גדולים, ובמצב זה, הוא אוסף מידע, מצלם תמונות תת-ימיות, וממפה את קרקעית הים, כל זמן שהוא בתוך הים.
ה-HROV יכול להגיע לעומק מקסימלי של 10–11 קילומטרים מתחת לקרקעית הים, ולפעול 36 שעות ברציפות.
לאחר מכן, הוא עולה למעלה מפני שטח האוקיינוס לניתוח הנתונים.
2. על פי התכנון, הרובוט צפוי לשמש גם כרובוט מחקר, שאינו עצמאי אלא יחובר לכבל, שעל ידי מלחוץ (כלי שימש כתגבורת נגד זרמי המים החזקים בתחתית האוקיינוס) ועוגן, יוכל להחזיק מעמד בתוך הים לתקופות ארוכות.
לאחר שהרובוט יגיע עם הכבל לקרקעית האוקיינוס, הוא יתנתק מהכבל, ויוכל להגיע עד ל-20 קילומטרים מתחת לקרקעית האוקיינוס.
המכביה השנייה נערכה מ-2 ועד 10 באפריל 1935. היא התקיימה שלוש שנים לאחר המכביה הראשונה (1932) ולא כעבור ארבע, כנהוג באולימפיאדה.
הדבר נבע מרצון המארגנים שלא להיראות כמחקים את האולימפיאדות, וחשוב מכך - לאפשר לספורטאים המעוניינים בכך להישאר בארץ ישראל, ובכך לעלות לארץ חרף חוקי "הספר הלבן" של הבריטים.
המכביה השנייה נערכה באביב, כקודמתה המכביה הראשונה.
בעוד ההכנות לזו הראשונה נמשכו שלושה חודשים בלבד, הרי שההתארגנות לקראת המכביה השנייה ארכה כשנה, עובדה שהגדילה באופן ניכר את ההוצאות.
המכביה סבלה מבעיה תקציבית חמורה.
קופת מכבי ארץ-ישראל הייתה דלה ביותר, או כפי שצוטט "התקציב הספיק בקושי לבולי-הדואר", ולכן הוחלט כי מכביה זו תיתמך כספית על ידי מכבי העולמי, כשמכבי ארץ ישראל מופקדת על הביצוע.
נשיאות ההסתדרות ארגנה מגבית גדולה לקרן המכביה.
משרדי מכביה מיוחדים נפתחו למטרה זו בלונדון, אלכסנדריה, ברלין, ורשה, פראג ותל אביב, ואורגנה מגבית מיוחדת בדרום אפריקה לטובת האצטדיון בתל אביב.
הכרטיסים לתחרויות המכביה הוצעו למכירה בבית-מסחר לפסנתרים ובבתי-המרקחת של תל אביב.
מכביה זו הוכיחה כי ניתן להגיע מקופה ריקה לתוכן רב-ערך מבחינה לאומית, חינוכית וספורטיבית.
במכבייה השנייה השתתפו 1,350 ספורטאים, נציגי 28 ארצות, שהתחרו ב-18 מקצועות.
השתתפו בה נציגים ממדינות מרכז ומזרח אירופה (אסטוניה, בולגריה, דנציג, הונגריה, יוגוסלביה, ליטא, לטביה, פולין, צ'כוסלובקיה ורומניה), וכן ממדינות ערב: מרוקו, לוב, מצרים וסוריה (לאחר מכביה זו, חלה הפסקה ארוכת שנים בהשתתפות משלחות ממדינות אלה).
לראשונה הגיעו משלחות מאיטליה, בלגיה, הולנד, טורקיה, צרפת ודרום אפריקה (משלחות ממדינות אלה המשיכו להגיע למכביות הבאות).
ברגע האחרון הופתעו המארגנים מהשתתפות משלחת מכובדת מגרמניה, שקיבלה אישור מהשלטונות הנאציים להצטרף למשחקים.
משלחת דנציג צעדה בנפרד ממשלחות מכבי פולין וגרמניה, ברוח העימות הפוליטי בין אותן מדינות באותה תקופה.
למרות התנגדותה של משטרת המנדט הבריטי, נערך ברחובות תל אביב מצעד מרשים של משתתפי המכביה, שנסקר על ידי הלורד מלצ'ט, נשיא הכבוד של הסתדרות מכבי העולמי.
ההמנון שחיבר יגאל כספי נבחר מבין 15 המנונים מוצעים, והושר בטקסי הפתיחה והנעילה.
במכביה זו נוספו ענפי ספורט רבים וחשובים למשחקים הרשמיים, ביניהם: אופניים, ג'ודו, הרמת משקולות, חתירה, כדורעף וקליעה למטרה.
ענפי הכדוריד והכדורסל, שלא התקיימו באותה מכביה, הוחזרו לרשימה במכביה השלישית, בעוד ענפי הרכיבה והאופנועים הוצאו סופית מהתחרויות.
(10 רוכבי אופניים מ-3 מדינות)
לונץ שלמה פין ארץ ישראל
ליליאן קופלנד מארצות הברית, האלופה האולימפית בזריקת דיסקוס זכתה בשלוש מדליות זהב בשלושת הענפים בהם השתתפה.
סיביל קוף מארצות הברית, כוכבת המכביה הראשונה, זכתה ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף.
מרילה פרייוולד מפולין בעלת מדליית ארד ממשחקי העולם לנשים זכתה בשתי מדליות זהב.
(45 שחקני הוקי שדה מ-3 מדינות)
- גרמניה 1 ניצחון 1 הפסד
- ארץ ישראל 2 הפסדים
גרמניה 2 - 1 ארץ ישראל
שחקני נבחרת אוסטריה: אלואיס באראס, ארנסט אנגל, פריץ גולדינג, ברנהרד הספל (שוער), וילהלם ילינק, ליאו קסלר, פרנץ קטנר, לאופולד ליבאן, הנס רוזנפלד, קורט אולמן, הנס ואלד, פרדיננד וייס, ארנסט ונגרף, אגון וינטר
שחקני נבחרת גרמניה: הרמן אדלר, היינץ ברנסקי, סיימון דיליגדיש, פריץ דרייר, לוץ פרנקל, קורט פרנקנשטיין, הנס גרבר, היינץ קון, הארי פופ, מקס רי, פול רי, הלמוט וינקלר, זידלר
שחקני נבחרת ארץ ישראל: בכרך, ברנדט, ברויאר, אפשטיין, גולדברג, גרבר, פרי גרוס, וולטר לוי, תיאו לוי, מגנוס, מרקוס, רוטר, שטייניץ, סטרומפנר, ארון ולסלי, ויטמן, וולף, מרקוס צוקרמן
תחרות תרנגול הרמן לייזרוביץ' נוצה אלכסנדר רייכנברג קל לו קורסן דרום אפריקה חצי בינוני מ.
ויינטראוב בינוני יוסף גולדין דרום אפריקה
התחרות זבוב מיכאל סילברבאום 223.5 ק"ג קל רובין טייטלבאום 287.0 ק"ג בינוני יהודה מינץ 302.0 ק"ג כבד ד"ר זולטן פצ'י
- שרה קורצפלד ( פולין) - 111 נקודות
- חיים רוזנברג ( פולין) - 189 נקודות
מקום 4 - אגון גליק ו( יוגוסלביה) ואמיל בושיץ () - 175 נקודות
דניאל פרן (), דורג מקום 6 בעולם בשנת 1932 ולדיסלב הכט (), דורג מקום 6 בעולם בשנת 1934, השתתפו בטורניר וניצחו בו.
מקום 6 - ארץ ישראל
- (אגון אלטמן, קרל פישר, פריץ הורן, ארנסט שפילר, פרי וייס ופאני וייס) 854 נקודות
- ד"ר סלומון ( רומניה)
מקום 6 - פולינואר ()
- רומניה בנבחרת המנצחת, נבחרת יהדות רומניה, שיחקו באותו זמן: סמואל זאובר, כהן 2 (Cohn II), באראש (Barasch), אקשטיין (Eckstein), גדעלי (Ghidali), ברל (Berl), שקלי (Szekely), סגל (Segal), כץ (Katz), מרכוס (Marcus), נ.
(50 שחקני כדוריד מ-3 מדינות)
- ארץ ישראל 1 ניצחון 1 הפסד
גרמניה 10 - 3 ארץ ישראל
גרמניה 15 - 4 רומניה
ארץ ישראל 13 - 2 רומניה
שחקני נבחרת גרמניה: רולף אריך צ'ופק, מוזס פלורשיים, היינץ גולדמן, ארנולד הופמן, פריץ כהאן, סלומון קלינגר, ולטר מאי, קורט מרקס, פריץ רות, ורנר שפנדאו, האנס סמואל, אייזק שפייר, ריכארד שליסר, וואלורד
שחקני נבחרת ארץ ישראל: פרד צ'סניק, פליקס פרייד, בנימין גולדשטיין, גולדגלנץ, בן-ציון גרונמן, אדוארד גולדברג, נחמיה גרף, היינץ היצלקוביץ', קרבצקי, לייהמן, יוסף לוין, ס.
מרגליות, זלצר, צבי שפייזר, היינץ שטיינברג, שירלינסקי, אדוארד שטרן, טייטלבאום, יהודה צוקרברג
שחקני נבחרת רומניה: יצחק אפלבאום, מקס גלר, מנפרד הלר, יוסף, אייזיג רייזברג.
- (גוסטב מלנר, שמואל פוליאקוב, גוסטב וילנר)
משחק הגמר בין צ'כוסלובקיה לאוסטריה התבטל בשל מזג אוויר סוער.
שחקניות נבחרת פולין: לוסי דויטשר, עדה אידלסון, דבורה ליפפלד, דבורה רוזנבלט
שחקניות נבחרת ארץ ישראל: מלכה ברסקי, יונה, לורה, ויקטוריה לרנר, חנה ליפשיץ, מיקי, דורותי סלוון, עדינה שצ'ופק, שושנה, מנחמה גלמן,
- ארץ ישראל 2 נקודות
מקום 4 - סוריה 0 נקודות
שחקני נבחרת מצרים: עבדל וואווה בנובה, ז'אן ביאלובוס, דוד הררי, מוריס הררי, סיזר ג'רמי, מוריס כליף, שמואל פרחי, ויקטור סלמה, הוברט סלמה
שחקני נבחרת טורקיה: יוסף בן-זרע, סמי בן-יקר, ניק פרננדז, ג'ק נחמיאס, ג'וזפה סוריה, מוריס סוריה, ג'ק בן חביב, ג'ק חביב, איליה לוי
שחקני נבחרת ארץ ישראל: הנרי אברהמס, יוסף בקשי, אל פליישר, פינקל, לארי הלפרין, פרד כץ, קלייזינגר, אלברט פסטרנק, אייזק סגל, סם שטיינברג, אליהו סוויסלוצקי, מוריי טננבאום
שחקני נבחרת סוריה: אלברט סולי, לאון אברבנס, מאיר אידלמן, גרשון לוברסקי, פרידמן, מורי פינקלשטיין, מרדכי קרניאל, נוטקין, משה רדנר, דוד זניו
- ליזל פלק (Lisl Falk) גרמניה
- רות פכטר (Ruth Pächter) גרמניה
- רחל רובוביץ ארץ ישראל
5. הלגה מילר (Helga Mueller) יוגוסלביה
6. מאושרה שרר ארץ ישראל
- הוגו ארנשטיין (Hugo Arnstein) יוגוסלביה
6. סלבקו שטרן (Slavko Stern) יוגוסלביה
4. דייוויד לואיס (David Lewis)
6. רוברט שינדלר (Robert Schindler) מצרים
- סטפן זינגר (Stephan Singer) יוגוסלביה
- לדיסלב ארוס (Ladislav Eroes) רומניה
בתחרויות השתתף יוליוס בלס מצ'כוסלובקיה, בעל מדליית ארד באליפות אירופה.
- ד"ר ארנסט ביליג (Ernst Billig) ( ארץ ישראל) - 124.9 נקודות
(110 שחייניות ושחיינים מ-11 מדינות)
(כולל תחרויות השחייה, קפיצות למים וכדורמים)
מקום מדינה ניקוד 1 196 נקודות 2 127 נקודות 3 75 נקודות 4 ארץ ישראל 67 נקודות 5 פולין 47 נקודות 6 גרמניה 18 נקודות 7 צרפת 8 נקודות 8 מרוקו 6 נקודות 9 דרום אפריקה 5 נקודות 10 2 נקודות 11 לוב 2 נקודות
פריצי לוי והדי ורטהיימר מאוסטריה, שזכו כל אחת בשתי מדליות זהב והגנו על תאריהן מהמכביה הראשונה בלטו בתחרויות השחייה בין הנשים.
לוי וורטהיימר זכו כל אחת במדליית ארד באליפות אירופה בשחייה (400 מטר חופשי ו-200 מטר חזה בהתאמה) וסיימו במקומות 11 ו-13 בהתאמה באולימפיאדת אמסטרדם (1928).
גבלר 6:02.6 דקות פולין גרטרודה דוידוביץ' פאני קנדל לידיה פסטור 7:11.2 דקות
פבל שטיינר מצ'כוסלובקיה שהגן על תוארו מהמכביה הראשונה.
שטיינר זכה במדליית ארד באליפות אירופה במשחה ל-100 מטר חופשי וכן פרנטישק גטרויר מצ'כוסלובקיה שזכה ב-4 מדליות זהב, בלטו בתחרויות השחייה בין הגברים.
Abeles) 3:06.0 דקות ולטר גולדשמיט גרמניה 3:17.5 דקות 100 מטר גב ג'ורג' שיינברג 1:15.0 דקות ארנסט ריינר 1:20.7 דקות רייזר (Reiser) 1:22.2 דקות שליחים 4x200 מטר חופשי פרנטישק גטרויר פבל שטיינר ויקטור לדרר (Viktor Lederer) אדולף פולאקוב (Adolf Polakov) 10:22.0 דקות מצרים 10:32.8 דקות 10:57.0 דקות
במכביה השנייה נערכו לראשונה תחרויות שחמט במסגרת המכביה.
בתחרות השחמט זכה האמן משה בלאס מפולין, מי שהיה בעברו אלוף ורשה וחבר במשלחת האולימפית הפולנית.
בלאס צבר 7 וחצי נקודות מתוך 9 אפשריות והקדים את יוסף פורת ואת דוד אנוך, שצברו שבע נקודות כל אחד.
הזכייה הקנתה לבלאס תואר לא רשמי של אלוף ארץ ישראל.
ארץ ישראל נהנתה באותה שנה מגאות כלכלית יחסית.
העיר תל אביב גדלה ונסללו רחובותיה הראשיים.
גם האצטדיון גדל ונוספו לו מקומות צפייה רבים.
המכביה השנייה העניקה ליישוב את בריכת השחייה הראשונה (50 מטרים) בשכונת בת גלים בחיפה, ששימשה לתחרויות עד המכביה הרביעית.
המכביה השנייה התארגנה ונערכה בשנים הראשונות לשלטון הנאצים בגרמניה, לאחר עליית היטלר לשלטון ב-1933, ועל אירופה כולה ריחף ענן כבד.
בארץ ישראל המשיך שלטון המנדט הבריטי להגביל את מספר אשרות העלייה.
רבים ממשתתפי המכביה, במיוחד מקרב המשלחות מבולגריה, גרמניה ופולין, ניצלו את ההזדמנות להישאר בארץ ישראל.
המשלחת מפולין שכללה 70 ספורטאים נשארה כולה בארץ ישראל ולא היה מי שיחזיר את הדגל לוורשה.
אפילו חברי תזמורת כלי הנשיפה מבולגריה, שהגיעו להשתתף בטקסי הפתיחה והנעילה, נשארו כולם, ובתום המכביה שלחו חזרה לבולגריה רק את כלי נגינתם.
שתי המכביות הראשונות נערכו בימי המנדט הבריטי בארץ ישראל, וזכו לכינוי "מכביות העלייה", בזכות מאות המשתתפים ממדינות מזרח ומרכז אירופה שניצלו את ההזדמנות להישאר בארץ ישראל בתום המשחקים.
שתיהן היו הרבה יותר ממפעל ספורטיבי - הן היו חלק מכלל המפעל הציוני והלאומי, בשנים הקריטיות שלפני מלחמת העולם השנייה והקמת מדינת ישראל.
המכה ה-81 הוא סרט תיעודי ישראלי משנת 1974. זהו חלקה הראשון של טרילוגיית סרטים של חיים גורי, ז'אקו ארליך ודוד ברגמן, העוסקת בשואה ובעלייתם של ניצולי השואה לארץ ישראל.
הסרט עוסק באירועי השואה, החל מעליית הנאצים לשלטון ועד להשמדת היהודים.
שם הסרט לקוח מעדותו של מיכאל גולדמן-גלעד, ניצול השואה, שהולקה על ידי הנאצים שמונים מכות שוט.
לדבריו, המכה השמונים ואחת שספג הייתה כאשר סיפר את הסיפור לקרוביו לאחר המלחמה, על שלא האמינו לו, הקרובים ששוחחו ביניהם שעה שחשבו שנרדם, אמרו איש לרעהו כי הוא "מדמיין והוזה בהקיץ".
הסרט כולל קטעים מצולמים מתוך משפט אייכמן (1961).
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 1975.
מיכאל גולדמן-גלעד נבחר להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות התשע"א–2011.
המכבים הקדמונים היה ארגון סתרים ציוני, שמטרותיו היו הושטת עזרה לחברים הנתונים בצרה, בדומה לארגונים בריטיים דומים של עזרה הדדית.
הארגון נוסד בלונדון בשנת 1896 על ידי אפרים איש כישור - סופר עברי ואיש חובבי ציון.
איש כישור שעמד בראש הארגון, שימש כמצביא העליון (High Commander) הראשון של הארגון.
חבר ידוע אחר בארגון היה בוריס שץ.
באביב 1897 יצאה בארגון תומאס קוק ובנו משלחת מטעם המכבים הקדמונים שכללה את ישראל זנגוויל והרברט בנטוויץ' לביקור בארץ ישראל.
אברהם לודויפול נלווה למשלחת בדרכה לארץ ישראל ותיאר אותה ברשימותיו "בארץ אבות" שפורסמו בהצפירה.
בדומה לארגון הבונים החופשיים, גם בארגון זה התקיימו טקסים סודיים שבהם השתמשו בבגדים ובסימני היכר מיוחדים.
כארגון ציוני, נכללו בין מטרותיו גם נאמנות לתנועה הציונית, תמיכה כלכלית בה, ותמיכה באידיאל של עבודה מעשית בארץ ישראל.
הארגון גם שלח צירים לקונגרסים הציוניים, וסיסמתו הייתה "בעד עמנו ובעד ערי אלוקינו".
הארגון גם ייסד את "חברת הקרקע המכבית בע"מ" (Maccabean Land Company Ltd) כדי לרכוש באמצעותה קרקעות בארץ ישראל.
בשנת 1922 רכשה החברה 5,000 דונם שעליהם מספר מבנים, בסביבת תל גזר.
לאחר שבעלי המניות האנגלים לא התיישבו במקום, וניסיונות התיישבות אחרים לא צלחו, הועברו האדמות לקרן הקיימת לישראל ובמקום הוקם קיבוץ גזר.
בין חברי המסדר נמנו חיים ויצמן, נורמן בנטוויץ', ישראל זנגוויל, ארנסט בוריס צ'יין, מרדכי זאב חבקין וכן הרבנים הראשיים של אנגליה, יוסף צבי הרץ וצבי הרמן אדלר.
ויעקב מוזר, ראש עיריית ברדפורד באנגליה.
לארגון היו סניפים שונים ברחבי אנגליה וארץ ישראל, והם נקראו "משואות".
"משואת ירושלים" שנוסדה בשנת 1907 נחשבת לאחת הידועות שבהן.
משואת ירושלים נוסדה על ידי מרדכי זילברמן-כספי (1885) בבית הוריו בנחלת שבעה.
בין החברים היו מרדכי צבי אילן, מנהל בית-הספר תחכמוני, ודוד ילין, סופר ולימים מייסד הסמינר למורים ופרופסור באוניברסיטה העברית.
המזכיר הראשון של המשואה היה זאב ליבוביץ.
רפאל מלדולה (1891-1903), על שמו מעניק המסדר מדליית הצטיינות בכימיה
המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו ) נוסד ב-1919, משמש כמרכז מחקר ומוזיאון של אוניברסיטת שיקגו ללימודי המזרח הקרוב העתיק.
המבנה בו נמצא המכון הוא מבנה מיוחד בסגנון אר דקו/גותי אשר נבנה ב-1930.
המכון הוא מרכז פעיל למחקר המזרח הקרוב העתיק.
המכון ניהל והיה שותף בחפירות ארכאולוגיות רבות במסופוטמיה.
אנשי האקדמיה של המכון תרמו רבות במחקריהם להבנת המקורות להתפתחות התרבות והציוויליזציה האנושית.
הכינוי הסהר הפורה הוטבע על ידי מייסד המכון ומנהלו ג'יימס הנרי ברסטד (שיש הטוענים שהוא היה המודל לדמותו של אינדיאנה ג'ונס).
אחד הפרויקטים החשובים של המכון היה השלמת מילון מקיף לשפה האכדית, הידוע בשם Chicago Assyrian Dictionary.
העבודה על המילון החלה בשנת 1921. בנוסף נמצאים היום בכתיבה המילונים לשפה הדמוטית המצרית והשפה החיתית.
המוזיאון של המכון מכיל ממצאים מחפירות המכון שנעשו במצרים, ארץ ישראל, סוריה, טורקיה, איראן ועיראק.
האוסף נצבר מחפירות המכון במאה ה-19 ובמאה ה-20 רק עד שנת 1930. לאחר מכן המדינות בהן חפר המכון העבירו חוקים אשר אסרו הוצאת ממצאים מהחפירות מהמדינות בהן הם נחפרו ונמצאו.
מושבו של המכון בווינה ובראשו עומד קאי אובה שרוגל.
המכון האירופי למדיניות חלל מפרסם מעת לעת פרסומים כמפורט:
ספרים - ספר שנתי על מדיניות חלל באירופה
דו"חות מחקר - דו"חות העוסקים בסוגיות משתנות
ניירות עמדה - בהם כלולות המלצות המכון
מזכרים - מסמכים קצרים המיועדים למקבלי החלטות
מאמרים - נכתבים על ידי חוקרי המכון, אך אינם מציגים בהכרח עמדה רשמית של המכון
המכביה הראשונה נפתחה בטקס חגיגי ב-28 במרץ 1932, כ' באדר ב' ה'תרצ"ב בבית-העם בתל אביב בהשתתפות אישי ציבור ובראשם ראש העיר מאיר דיזנגוף.
המסע הראשון היה ב-1930 לאירופה.
בחוזרו מהמסע המוצלח באירופה, שם כבר החלו ההכנות למכביה, החל יקותיאלי לפעול מיד לקידום ההתארגנות בארץ.
הוא הגיש לנשיאות מכבי א"י הצעה ותוכנית עבודה.
יקותיאלי לקח חלק חשוב בהכנות ובארגון המכביה.
הוא התנגד להצעה לקיים את המכביה על מגרש מכבי ברחוב העלייה, ופעל להכשרת אצטדיון חדש ליד שפך הירקון.
המקום נועד להיות האתר המרכזי בו תתקיימנה התחרויות.
בראש הוועדה הספורטיבית (הטכנית) של המכביה מונה יהושע אלוף, איש ידוע בתחום החינוך הגופני בארץ ומי שתרם מושגים עבריים בתחומי הספורט השונים ולימים גם זכה בפרס ישראל על פועלו.
טקס הפתיחה החגיגי כלל מופע התעמלות מרשים של תלמידי כיתות י"ב מגימנסיה נורדיה והרצליה.
התחרויות נמשכו חמישה ימים ברוב הענפים המרכזיים הפופולרים ביניהם אתלטיקה, שחייה וכדורגל.
בקהל הצופים נכחה גם משלחת רופאים מליטא בראשות ד"ר צמח שאבאד וד"ר אבא לפין ממייסדי מכבי העולמי.
את החסות לטקס הסיום נתן הנציב העליון ארתור ווקופ ובסיומו נערך מצעד הסיום בכיוון ההפוך, מאצטדיון "המכביה" לכוון "גימנסיה הרצליה".
חלק מהספורטאים המתחרים ערקו ממשלחותיהן האירופאיות ונשארו בארץ, ביניהם מקס בירנצוויג מפולין, זוכה מדליית הזהב באגרוף משקל קל.
390 ספורטאים השתתפו במשחקים, בהם למעלה מ-69 ספורטאים יהודים ממדינות ערב, כמו סוריה, לבנון ומצרים - כולל מספר מתאגרפים מוסלמים ממצרים.
כמו כן השתתפו מספר ספורטאים בודדים מ"בני ברית" (שאינם מייצגים ארץ ספציפית).
כמו כן השתתפו חיילים ושוטרים בריטים רשמיים.
בשתי המכביות הראשונות הורשו להשתתף רק חברים רשמיים במכבי.
כוכבת המכביה הראשונה הייתה האתלטית סיביל קוף מארצות הברית שזכתה ב-4 מדליות זהב אישיות.
גרמניה 2 - 1 פולין
שחקני נבחרת גרמניה: היינץ ברסקי, פריץ גלסנר, זיגי גרוס, הרברט קינדרמן, וולטר לואי, שלמה מאוטנר, אגון מאייר, זמי שיינברג, מקס זוננרייך