tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שהם הובילה תהליך אסטרטגי של התאמת הפעילות באוניברסיטה לשינוי הנדרש בעקבות התפשטות המגפה.
היא יזמה והובילה תהליכי חדשנות באוניברסיטה, שינתה את תפיסת העבודה של מרכזי-הלימוד האקדמיים של האוניברסיטה ברחבי הארץ והובילה הערכות מוקדמת למשבר חירום (כולל בתחום הסייבר).
בתחום יחסי העבודה באוניברסיטה הסדירה את ההסכם הקיבוצי של ועד הסגל המִנהלי.
חברת הוועד המנהל של עמותת 8200 ומתנדבת בליווי נשים צעירות (מנטורית) בעמותת woman2woman.
הייתה נשואה לד"ר ברק שהם, שנפטר בשנת 2003. אם לשלושה.
חיה בזוגיות עם מוטי מרדיקס.
רות רלבג (נולדה ב-2 באוגוסט 1960, תשעה באב תש"ך) הייתה מנכ"לית של שירותי בריאות כללית.
ב-23 ביוני 2022 הודיעה על התפטרותה.
רות רלבג נולדה בירושלים, בת לאסתר, שעלתה ממרוקו ועבדה כאחות, ושלמה גמליאל, שעלה מתימן ועבד בסוכנות היהודית.
למדה בבית הספר היסודי והתיכון הדתיים "מעלה", והייתה חברה בצופים הדתיים.
שירתה בצה"ל כקצינת ח"ן בפיקוד הצפון.
רלבג היא בעלת תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים ותואר שני במדיניות ציבורית, שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בתום לימודיה החלה לעבוד בבנק הבינלאומי.
בגיל 27 מונתה למנהלת סניף, ובהמשך ניהלה שני סניפים אחרים.
בשנת 2001 קודמה לחברת הנהלה וראש אגף בנקאות מסחרית וקמעונאית.
בשנת 2003, בתום 18 שנות עבודה, פרשה מהבנק.
ביוזמת שר הבריאות דני נווה עברה לעבוד במשך שש שנים במשרד הבריאות כסמנכ"לית לתכנון תקצוב ותמחור וראש מנהלת בתי החולים.
בשנת 2009 עברה לעבוד כסמנכ"לית לכלכלה רפואית במרכז הרפואי תל אביב ע"ש סוראסקי.
בשנת 2011 מונתה לסמנכ"ל כספים של המרכז הרפואי שערי צדק.
שימשה כדירקטורית בחברות בנות של הבנק הבינלאומי ובחברות נוספות, בהן הכשרה חברה לביטוח, כי"ל וקבוצת גולף א.ק..
באפריל 2020 מונתה לסמנכ"לית וראש חטיבת הכספים בשירותי בריאות כללית.
בספטמבר 2021 מונתה למנכ"לית שירותי בריאות כללית.
ב-23 ביוני 2022 הודיעה על התפטרותה מהתפקיד.
נשואה לאבי רלבג, יועץ כלכלי בתחום התיירות, שאותו הכירה בעת לימודיהם באוניברסיטה העברית, ולהם בן ובת.
רות קופל הייתה ציירת בוטנית ישראלית.
קופל התגוררה בבארן שבגרמניה ועבדה כציירת מדעית, בתחום הרפואה, באוניברסיטת פרנקפורט.
בשנת 1933 עלתה לארץ ישראל עם בעלה, רב-החובל מרטין קופל והשניים עברו להתגורר בחיפה.
במרפסת ביתה, ברחוב מסדה 17, התקיימו הלימודים של הכיתות הראשונות במה שעתיד להפוך לבית ספר "חוגים".
לפני עידן הצילום הדיגיטלי, נהגו במחלקה לבוטניקה להיעזר בכישרונם של ציירים מומחים שתחום התמחותם היה ציורי בוטניקה וצמחים.
קופל עמדה בעצמה על ההבדל שבין ציור הצמחים לצילומם.
לדעתה, דווקא הציור מתאים יותר למטרה המדעית משום שיש בו אפשרות אלימיניציה של פרטים בלתי חשובים, והדגשת הקווים האופייניים.
קופל איירה את מגדיר הצמחים הראשון לצמחי ארץ ישראל אשר יצא לאור בשנת 1938 על ידי הבוטנאים מיכאל זהרי, אלכסנדר אייג, ונעמי פיינברון דותן מהאוניברסיטה העברית וכן מגדירים נוספים.
ציוריה של קופל, לצד אלה של האמנית ברכה אביגד, הופיעו ברוב ספרי הבוטניקה שראו אור בעברית וכן ב"פלורה פלסטינה" (FLORA PALESTINA).
בין עבודותיה היו האיורים שליוו את מגדיר הפטריות של טשרנה רייס, "כמהין ופטריות" (הוצאת תרשיש, ירושלים תשי"ב, 1951).
ציוריה זכו להופיע בתערוכות שונות.
ביניהן, התערוכה שהוצגה בשנת 1951 בבצלאל והתערוכה שהתקיימה בשנת 2002 בגן הבוטאני בירושלים בה הוצגו מאה ציורים ממיטב עבודותיה של קופל.
רות קייזר (1909–2010 Ruth Cohn Kaiser) הייתה מעצבת טקסטיל ישראלית, מומחית באריגה על סוגיה – אריגה ידנית, תעשייתית ואמנותית.
קייזר נולדה בברלין וגדלה בעיר קטנה בגרמניה המזרחית.
היא למדה עיצוב טקסטיל במסגרת הכשרה מקצועית תיכונית והכשרה מקצועית גבוהה (Sorau/Niederlausitz) בדגש על לימודי אריגה, כולל אריגה ידנית ומכנית, צביעה ואשפרת אריגים.
בשנים 1928–1932 למדה בסדנת אריגה בראשות גונטה שטולצל (1897–1983 Gunta Stölzl) בבאוהאוס והשלימה את הדיפלומה של בית הספר.
ב-1934, לאחר שנתיים של עבודה בתעשיות הטקסטיל בגרמניה, עלתה לישראל והביאה ידע מקצועי באריגה ובעיצוב אריגה תעשייתית.
בהשראת מחלקת האריגה בבאוהאוס, האריגה נחשבה גם בישראל למקצוע ייעודי לנשים.
בשנים 1936–1937 עבדה קייזר כמדריכה מקצועית בקואופרטיב גיזה לאריגה ידנית של קיבוץ יגור, שפעל בבית החלוצות בחיפה.
בשנים 1937–1939 עבדה כמדריכת אריגה גם בקואופרטיב אריגה בתל אביב, ובמרכז לחינוך והכשרה מקצועית ברחובות, מיסודה של ד"ר מאיה רוזנברג, במסגרת ארגון ויצו.
קייזר הייתה חלק מקבוצת נשים שעלו מאירופה לארץ ישראל בשנים 1933–1939 כשהן בעלות השכלה גבוהה בתחום העיצוב והאריגה, ביניהן גם חנה ברקאי ויוליה קיינר, והמעצבת אריקה קלוגר.
בתקופה זו פעלה בישראל תעשיית טקסטיל במתכונת של מפעלים משפחתיים, כמו מפעל האריגה אטון, מפעל להדפסת בדים Palestine Textile Prints – P.T.P ותשלובת ייצור טקסטיל אתא.
במסגרות אלה נעשה עיצוב הבדים על ידי בן משפחה או טכנולוג, והיה נהוג לשחזר דגמים מוכרים מתעשיית הטקסטיל באירופה.
מסיבה זו התקשו המעצבות להשתלב בעיצוב טקסטיל לתעשייה, ורובן פעלו כמעצבות לאריגה ידנית, וכמורות ומדריכות אריגה במסגרת פעילות ארגוני נשים להכשרה מקצועית של נשים בארץ ישראל.
בשנת 1951 היגרה קייזר לארצות הברית, עם בעלה הפסיכותרפיסט הלמוט קייזר, שם עבדה מעט כמעצבת אריגים לתעשייה.
עם פטירתו חזרה לישראל, ובשנת 1962 החליפה את יוליה קיינר כראשת המחלקה ללימודי אריגה בבצלאל החדש.
היא כיהנה בתפקיד שבע שנים, עד סגירת המחלקה בשנת 1969. בשנת 1974 לימדה אריגה במכללת שנקר במשך שנה אחת.
בין תלמידותיה: יהודית כץ, מעצבת טקסטיל בוגרת בצלאל בשנת 1969, מורה לאריגה, מעצבת אריגים לתעשייה, ואמנית אריגה.
1964- תערוכת יחיד "שטיחים באריגת טפסטרי", בבית הנכות הלאומי בצלאל ירושלים (1906–1965).
1972- תערוכה ותצוגה מתחלפת, בית אות המוצר, ירושלים.
1975- תערוכה קבוצתית "עבודות בחוט" שאצר איזיקה גאון במוזיאון ישראל.
1989- ציון לשבח מטעם קרן אליס דה רוטשילד ירושלים.
רות פתיר (נולדה ב-1984 בניו יורק) היא אמנית וידאו, ניו-מדיה ומיצג ישראלית.
עבודותיה הוצגו, בין היתר, במרכז לאמנות עכשווית CCA בתל אביב, במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק (MOMA), במוזיאון פתח תקווה לאמנות, בקולנוע אונטולוגי פילם ארקיבס, בגלריה העירונית קו 16 והקולקטיב פלוקס פקטורי בניו יורק.
פתיר נולדה בשנת 1984 בניו יורק.
היא בתם של זיוה פתיר, מנכ"לית מכון התקנים לשעבר ויושבת ראש התיאטרון הלאומי הבימה, ואבי פתיר שכיהן בתפקידי ניהול בענף התקשורת.
אמה משתתפת בפועל בכמה מעבודותיה של רות, ביניהן "Motherland", בה סיפקה את הקול, התנועה והבעות הפנים לדמות האם הממוחשבת.
פתיר נבחרה לייצג את ישראל בביאנלה ה־60 לאמנות בוונציה שנערכה באפריל 2024. הפרויקט "ארץ אם" שאותו הציגה פתיר עוסק ביחסים שבין פריון האישה לאינטרסים לאומיים לילודה במדינה.
הוא כולל חמש עבודות וידאו חדשות בכשלושה מרחבים שונים, תחת אוצרותן של מירה לפידות, האוצרת הראשית של מוזיאון תל אביב לאמנות, ותמר מרגלית, אוצרת המרכז לאמנות עכשווית CCA בתל אביב.
ועדת השיפוט שבחרה בה ציינה, בין היתר, כי "בשנים האחרונות פיתחה פתיר גוף עבודות מרשים וייחודי הנע בין האישי לקולקטיבי, הקומי והמרגש.
הפרויקט לביאנלה ממשיך את השפה הייחודית אותה פיתחה, מבוססת על וידאו וטכנולוגיות תלת מימד.
סוגיית הפריון היא אישית, לאומית ואוניברסלית, והפרויקט נוגע בפריון בהיפוך והחיבורים בין העתיק הקדם־לאומי והתקופות הקדומות לבין הזמן הזה."
באפריל 2024 הכריזה פתיר שהתערוכה בבינאלה לא תיפתח לקהל הרחב עד שלא ישוחררו החטופים מהשבי בעזה ולא תהיה הפסקת אש.
כך הצהירה האוצרת בכתבה בהארץ:
הביתן, שמכיל שלוש עבודות וידאו של האמנית רות פתיר, יופעל אך מבקרים לא יוכלו להיכנס אליו.
האוצרת מירה לפידות: "הביתן ייפתח כשהחטופים יחזרו ותושג הסכם הפסקת אש".
והביתן לא נפתח לכל אורך הביאנלה.
מאז החלטתה של רות פתיר לא לפתוח את הביתן הישראלי בביאנלה לאמנות 2024, עתיד השתתפות ישראל בביאנלה 2026 נותר לא ברור, זאת בעקבות הצהרת משרד התרבות על הצורך בשיפוץ הביתן.
2018 ― "מכתב אהבה לרות", גלריית המדרשה הירקון 19, תל אביב.
2021 ― M/OTHERLAND", מרכז אוצרות ציריך.
2022 ― "אבא שלי בענן", המרכז לאמנות עכשווית CCA בתל אביב.
2023 — "SLEEPERS" - פסטיבל הסרטים בירושלים.
2011 ― תואר ראשון בבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים
2015 ― תואר שני באמנות פלסטית מאוניברסיטת קולומביה בניו יורק
רות קידר (יוני 1949 – יוני 1998) הייתה קלעית פאראלימפית נציגת ישראל במשחקים הפאראלימפיים סיאול (1988).
הייתה משותקת בשתי רגליה מתקופת מלחמת ששת הימים.
היא הייתה מרותקת לכיסא גלגלים והתאמנה במסגרת בית הלוחם.
ב התחרתה בקליעה בשלוש תחרויות רובה אוויר לדרגות נכות 2–6: בתחרות קליעה בכריעה צברה 393 נקודות וזכתה במדליית כסף, בתחרות קליעה בשכיבה צברה 386 נקודות ודורגה במקום העשירי ובתחרות קליעה בשלושה מצבים צברה 779 נקודות ודורגה במקום ה-14 והאחרון.
קידר נפטרה בשנת 1998 והוכרה כחלל צה"ל בהיותה נכת צה"ל שנפטרה לאחר השירות.
הייתה תושבת רמת השרון, נשואה ואם לשלושה ילדים.
רות רייך היא אתלטית יהודייה-גרמנייה, אלופת המכביה השנייה (1935) בריצת שליחות 4x100 מטר.
רייך התאמנה בקבוצת מכבי ברלין.
במכביה השנייה שנערכה באפריל 1935 זכתה רייך במדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם לילו בוקופצר, לורה מאייר ואלן קנדזיורה בתוצאה של 55.8 שניות, לפני פולין (56.0 שניות) ואוסטריה (57.4 שניות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 4.62 מטר
רותי יובל (נולדה ב-1955) היא עיתונאית ישראלית, לשעבר עורכת "מעריב".
יובל נולדה וגדלה בחיפה, בילדותה הייתה מדריכה בצופים.
סיימה תואר ראשון ושני בפסיכולוגיה.
יובל בזוגיות ארוכת שנים עם דורון גלעזר שותפה לקריירה העיתונאית.
אחותה מירי כץ היא עורכת דין ישראלית, האישה הראשונה שכיהנה כיושבת ראש הרשות לניירות ערך.
את דרכה העיתונאית החלה בסוף שנות ה-70, אז הפכה להיות כתבת השכונות של מקומון ירושלמי, "ירושלתון" (שהפך ל"כל העיר", עם רכישת עמוס שוקן את העיתון).
עם השנים התקדמה יובל והחלה לערוך מדורים שונים בעיתון, כיהנה כסגנית העורך והפכה בסופו של דבר לעורכת הראשית של העיתון.
בשנת 1996 עזבה את "כל העיר" ואת רשת שוקן והצטרפה למגזין "7 ימים" של "ידיעות אחרונות" כסגניתו של דורון גלעזר, שעזב איתה את המקומון.
4 שנים לאחר מכן, עם עזיבתו את המגזין מונתה לעורכת.
במסגרת תפקידה כעורכת המגזין הובילה יובל קו עיתונאי תקיף נגד הון ושלטון שהתבטא בתחקירים רבים בנושא ואף מוסף מיוחד שהוציאה, "הזמן השחור" בו פורסמו שורה של כתבות תחקיר שעסקו בקשרים שבין הון, שלטון ועולם הפשע בארץ.
ביוני 2004 התפטרה יובל מעריכת העיתון והחלה לעבוד ב"שידורי קשת" כיועצת בתחום התיעודי והעיתונאי.
משם, בדצמבר 2005 מונתה לעורכת תוכנית הדגל של חברת החדשות, "אולפן שישי", המשודרת בערוץ 2.
באוקטובר 2007, עם פרישתו של אמנון דנקנר, מונתה לעורכת "מעריב" לצדו של דורון גלעזר.
במאי 2009 הודיעו השניים על התפטרותם.
בדצמבר אותה שנה נתמנתה לעורכת הראשית של מהדורת החדשות של יום שישי בערוץ 10.
בספטמבר 2011 התפטרה מתפקידה על רקע פרשת ההתנצלות בפני איש העסקים שלדון אדלסון.
בשנת 2017 השתתפה, יחד עם דורון גלעזר והבמאי דוד דרעי ביצירת הסרט התיעודי "סאלח, פה זה ארץ ישראל".
היא אחותה של יושבת ראש רשות ניירות ערך לשעבר, עו"ד מירי כץ.
יובל חברה בהנהלת האגודה לזכויות האזרח.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה2024תחקיר בסדרה תיעודיתהמו"לים
רותם (שם מדעי: Retama) הוא סוג שיחים מתת-משפחת הפרפרניים במשפחת הקטניות.
הרותם הוא סוג של שיחים הגדלים במגוון אזורי אקלים: סוב־טרופיים, ממוזגים ומדבריים.
הסוג כולל 5 מינים מתוכם רק רותם המדבר בישראל.
תחום תפוצתו של הסוג משתרע ביוון ואיי הים האגאי המזרחיים, באיים הקנריים, ומחצי האי האיברי (דרום פורטוגל ודרום-מערב ספרד) אל צפון-מערב אפריקה, ומשם ממשיך דרך סהרה המערבית וחצי האי ערב וסיני אל המזרח התיכון.
מינים בעלי קרבה פילוגנטית לרותם המדבר בישראל
בישראל מצויים מספר מינים הנחשבים לקרובים מבחינה פילוגנטית (קרבה אבולוציונית) לסוג רותם, ובפרט לרותם המדבר שהוא יחיד בסוגו בישראל.
הסוג רותם שייך מבחינה פילוגנטית לשבט Genisteae, בתוך תת-שבט Spartiinae.
יחד עמו משתייכים צלען הגליל (Gonocytisus pterocladus) ואחירותם החורש (Spartium junceum), הנחשבים לקרובים ביותר אליו.
לאחריהם, במידת הקרבה, נמצאים שני מינים נדירים נוספים: רתמה קוצנית (Genista fasselata) ורתמת הלבנון (Genista libanotica), המשתייכים לתת-שבט Genistinae.
קידה שעירה (Calicotome villosa) קרובה גם היא לרותם המדבר אך ממוקמת מעט רחוק יותר מבחינה פילוגנטית.
אף שהיא משויכת לשבט Genisteae, היא משתייכת לתת-שבט Cytisinae, קבוצה טקסונומית נפרדת.
בעולם ידועים חמישה מינים של רותם שתועדו ותוארו למדע כבר בשנות ה-1840, כאשר האחרון שבהם, רותם שעיר-פרי (Retama dasycarpa), הוצג לראשונה למדע בשנת 1892, הוא מין אנדמי למרוקו.
מלבדו מצויים במרוקו שני מינים נוספים: רותם חד-זרעי ורותם צהוב-פרחים.
מתוך חמשת המינים, רק שניים מתאפיינים בפרחים צהובים, בעוד שלשאר המינים פרחים לבנים או בעלי גוון ורדרד קל.
רותם המדבר הוא בעל התפוצה הרחבה ביותר והוא אף הובא והתבסס ביוון, ובמדינות: קווינסלנד שבצפון-מזרח אוסטרליה, דרום אוסטרליה ואוסטרליה המערבית.
רותם שעיר-פרי (Retama dasycarpa) הוא שיח הגדל בעיקר בבתי גידול סוב־טרופיים, ותחום תפוצתו הטבעי בלעדי למרוקו.
רותם חד-זרעי (Retama monosperma) הוא שיח הגדל בעיקר בבתי גידול ממוזגים, ותחום תפוצתו הטבעי משתרע במרוקו מדרום פורטוגל ועד דרום-מערב ספרד, יוון ואיי הים האגאי המזרחיים.
רותם המדבר (Retama raetam) הוא שיח הגדל בעיקר בבתי גידול מדבריים או בשיחיות יבשות, ותחום תפוצתו הטבעי משתרע בדרום סיציליה בצפון אפריקה: מאוריטניה, מרוקו, אלג'יריה, תוניסיה, לוב ועד סהרה המערבית, מצרים וסודן ועד למזרח הים התיכון: ירדן, ישראל, חצי האי סיני ומשם לאזורים היותר צחיחים בצפון-מערב ערב הסעודית.
האזורים בהם הוא אוקלם והתפשט הם: יוון, קווינסלנד, דרום אוסטרליה ומערב אוסטרליה.
רותם קנרי (Retama rhodorhizoides) הוא שיח הגדל בעיקר בבתי גידול סובטרופיים, ותחום תפוצתו הטבעי אנדמי (בלעדי) לאיים הקנריים.
כיום מין זה מזוהה כ-Retama rhodorhizoides, ולא כ-Retama raetam, על אף שבעבר כונה בשם האחרון עבור צמחי המקום.
רותם צהוב-פרחים (Retama sphaerocarpa) הוא שיח הגדל בעיקר בבתי גידול סוב־טרופיים, ותחום תפוצתו הטבעי משתרע ממזרח פורטוגל ועד מרכז ודרום ספרד, וכן מצפון-מערב אפריקה (תוניסיה, אלג'יריה, מרוקו) ועד מאוריטניה.
כיוון שרוב השנה הצמח חסר עלים, מתבצע תהליך ההטמעה (פוטוסינתזה) וחילוף הגזים על ידי הגבעולים.
גבעולי הרותם חרוצים לאורכם, והפיוניות יושבות בתוך חריצי הגבעולים.
הסוג רותם מאופיין בכמה מאפיינים:
מבנה הפרח – הפרחים פרפרניים (Papilionoideae) עם מבנה אופייני למשפחת הקטניות.
מנגנון קיבוע חנקן – כל המינים מקיימים סימביוזה עם חיידקים מקבעי חנקן (Rhizobia), המסייעים להעשרת הקרקע.
סבילות לתנאי יובש – רוב המינים מותאמים לתנאים ים-תיכוניים וערבתיים, עם עמידות ליובש ולקרקעות עניות.
דמיון מורפולוגי – העלים קטנים או מנוונים, והגבעולים הם המבצעים את תהליך ההטמעה (פוטוסינתזה) וחילוף הגזים בתנאי יובש קיצוניים (כפי שנצפה ברותם המדבר ובאחירותם החורש).
יש המפרשים את השם כנגזר מהשורש רת"ם, מפני שבהיותו גדל באזורי דיונות בהם החול נודד ממקום למקום, שורשיו נאלצים 'לרתום' את האדמה שמסביבם, כדי לא לעוף עם החול ולהינתק מן האדמה.
השם "רותם" הוענק למין Retama raetam במילון "ילקוט הצמחים" (הערה 646) משנת 1930. לעומת זאת, השם "רותם ספרדי" הוענק למין Spartium junceum, המוכר כיום בשם "אחירותם החורש".
בשנת 1946, השם "רותם" אושר רשמית במילון "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים" (סעיף 767).
במילון "צמחי ארץ ישראל" משנת 2003, הוסדרו שמות הסוג "רותם" והמין "רותם המדבר".
זיהו הרותם המוזכר במקרא ובמקורות
שם הצמח "רותם" נזכר ארבע פעמים במקרא:
ראו גם מדרש תהילים קכ - ט'.
אחת מתחנות בני ישראל במדבר סיני נקראה "רתמה" (במדבר ל"ג, י"ח-י"ט), ושמה, ככל הנראה, ניתן לה בהשראת צמח הרותם, הנפוץ באזור ומהווה מרכיב מרכזי בנוף המדברי.
זיהוי הצמח "רותם" הנזכר במקרא עם רותם המדבר נחשב לאמין במיוחד.
זיהוי זה מבוסס על מסורת לשונית רציפה המשתקפת כבר בתרגום הירושלמי ועד לפרשנותו של רבי סעדיה גאון.
השם "רותם" נשמר גם בערבית, ומשם עבר לשפה הספרדית ולשמו המדעי הלטיני.
הזיהוי מתחזק בהסתמך על ההקשרים המקראיים שבהם מופיעות המילים "מדבר", "גחלי רתמים" ו"שורשי רתמים", אשר תואמים את מאפייני רותם המדבר, את בית גידולו ואת שימושיו המסורתיים.
חז"ל הפליגו בתיאור עוצמת בערתן של גחלי רתמים, וכך גם מתועדת במסורות שונות השימוש בשורשי הרותם להפקת פחמים.
יצחק זמיר מציין באחד מספוריו מלפני מלחמת השחרור, עדות מחזקת לזיהוי זה: "כיום שורפים הבדואים במדבר יהודה את שורשיו לפחמים, הנמכרים בחברון ובירושלים, והם משמידים אותו במידה רבה.
את הרותם מרבים להכניס בשנים האחרונות לגינות נוי בשל פרחיו ומראהו הדקורטיבי.
סיביו ראויים לעיבוד ויכולים לשמש לתעשיית חבלים.
הרותם יכול להועיל גם בתור צמח חולות, הודות למערכת שורשיו המפותחת והסתגלותו לקרקע הדלה של החולות".
עדויות בוטניות וארכאולוגיות מחזקות את הזיהוי: שרידים רבים של פחמי רותם המדבר נמצאו באתרים ארכאולוגיים ברחבי ארץ ישראל, לאורך כל התקופות ההיסטוריות.
שרידים אלו אותרו בעיקר באזורי הנגב, מזרח סיני ושפלת החוף
רותי דירקטור (נולדה ב-13 במאי 1956) היא אוצרת, מבקרת אמנות, מרצה לאמנות, סופרת.
דירקטור התחילה לכתוב מאמרים על אמנות בשנת 1984, אז החלה לעבוד כמבקרת האמנות של העיתון חדשות.
מ-1991 הייתה מבקרת האמנות בעיתון מעריב ומ-1995 במקומון "העיר", למשך כעשר שנים.
בשנים 2005–2008 הייתה מבקרת האמנות הקבועה של מוסף "7 לילות" של ידיעות אחרונות.
דירקטור פרסמה מספר ספרים על אמנות, ובהם "אמנות עכשווית אני מדברת אליכם" (2005, בהוצאת סל תרבות ארצי).
משנת 1997 ועד 2014 שימשה כמרצה לאמנות באוניברסיטת חיפה.
כאוצרת עצמאית דירקטור החלה לאצור בתחילת שנות התשעים.
בין התערוכות שאצרה היו שתי התערוכות הראשונות של "אמנות הארץ" בתחנת הכוח ברדינג – "נעורים; געגוע" ב-2003 ו-"מחול אחרון ופרידה" ב-2004. בין המשתתפים בהן ניתן לציין את גדעון גכטמן, רועי רוזן, אהד פישוף, פיליפ רנצר, דוד עדיקא, נלי אגסי ועוד.
בשתי תערוכות אלה השתתפו אמנים, ביניהם גדעון גכטמן (עם בנו נועם), שחר מרקוס, הדס עפרת, אניסה אשקר, אדווה דרורי, מנאר זועבי ושי עיד אלוני.
בשנת 1994 אצרה את "אחי השמש, אחותי הלבנה" בסדנאות האמנים תל אביב.
ב-1999 אצרה את התערוכה "חשד" – אמנות בקולנוע (בשיתוף עם מוניקה לביא), ובשנת 2000 את "האדם המתלבש", שתיהן במוזיאון חיפה לאמנות.
בשנים 2005–2008 הייתה אוצרת הגלריה לאמנות, אוניברסיטת חיפה, עד להקפאת פעילותה של הגלריה.
מדי שנה אצרה שם מספר תערוכות נושא מלוות בקטלוגים.
מ-2009 שימשה כאוצרת הגלריה של שלוחת בצלאל בתל אביב בסלמה 60. מ-2011 שימשה במשך שלוש וחצי שנים כאוצרת ראשית של מוזיאון חיפה לאמנות.
בשנת 2013 אצרה שם את התערוכה "במעגלים אחרים: אמנים אאוטסיידרים, נאיבים, אוטודידקטים", תערוכה ראשונה בארץ של אמנות אאוטסיידרים, ביניהם אמנים בינלאומיים שנחשבים לאמנים המרכזיים בתחום זה.
באפריל 2014 מונתה לאוצרת לאמנות עכשווית במוזיאון תל אביב ושימשה בתפקידה תשע שנים, עד לפרישתה במאי 2023. התערוכה האחרונה שאצרה במוזיאון דמיינו מוזיאון (או: הגוף הזוכר) הייתה תערוכה פרפורמטיבית בת שישה שבועות, המורכבת כולה ממופעי תנועה, מחול וגוף.
ב-2008 שודרה בערוץ 2 סדרת טלוויזיה בת עשרה פרקים, "סיפור מסגרת – 100 שנים של אמנות בישראל", בה שימשה דירקטור כעורכת התוכן.
באוקטובר 2024 פרסמה ספר פרוזה ראשון "הדרך לוונציה" (הוצאת אפיק) שעלילתו מתרחשת בעולם האמנות הישראלי.
אורנה ברומברג – דני בק - רחל מוזס - טל מצליח – אורי סיני.
גלריה שרה לוי, תל אביב
דני בן שמחון, ארנה וינד, מוש קאשי, גלעד קידר, דן רייזנר, איריס שרה שילר.
סדנאות האמנים בתל אביב (במסגרת "ארט פוקוס")
נפתלי בזם – לודביג בלום – יואב בן דוד – שוקה גלוטמן -יהושע גרוסברד – דנה ובעז זונשיין – נועה זית – יוסף כהן -אלון פורת – דוד ריב – אפרת שוילי, גלריה גורדון, תל אביב
1999 – "חשד" – אמנות בקולנוע, מוזיאון חיפה
האמנים הצעירים, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב
"אמנות הארץ 2003", תחנת הכוח רדינג, תל אביב
2004 – מחול אחרון ופרידה.
"אמנות הארץ 2004", תחנת הכוח רדינג, תל אביב
2005 – לא לבד, הגלריה לאמנות, אוניברסיטת חיפה
2005 – מספרי סיפורים, הגלריה לאמנות, אוניברסיטת חיפה
2005 – אמנות עכשווית אני מדברת אליכם, הוצאת סל תרבות ארצי
2006 - ללא כותרת, הגלריה לאמנות, אוניברסיטת חיפה
אורנה ברומברג - ראובן ישראל – סימה מאיר - ברק רביץ – טל שוחט, הגלריה לאמנות, אוניברסיטת חיפה
דוד עדיקא - טליה קינן - הלל רומן, הגלריה לאמנות, אוניברסיטת חיפה
2007 – גל וינשטיין: מראי מקום, הגלריה לאמנות, אוניברסיטת חיפה
מחווה למקרן השקופיות (אוצרות בשיתוף עם דני יהב-בראון), הגלריה לאמנות, אוניברסיטת חיפה
מאיזה גלקסיה מטורפת, היא שואלת, הגלריה לאמנות, אוניברסיטת חיפה
2008 – הזמן של הצופה, הגלריה לאמנות, אוניברסיטת חיפה
חד, יותר חד, פחות חד (אוצרות בשיתוף עם יצחק ליבנה), הגלריה של בצלאל בתל אביב, סלמה 60
איתן בן משה - שחר יהלום -ראובן ישראל - אביטל כנעני - ליאור מודן - אילה לנדאו - יואב מילר - אוריאל מירון - רוית משלי -מיכאל ספרר -אפרת קדם -אפרת קליפשטיין - גבי קריכלי - אריאל שלזינגר, הגלריה של בצלאל בתל אביב, סלמה 60
2010 – גבריאל אורוסקו היה כאן.
על נוכחותו של גבריאל אורוסקו באמנות הישראלית של העשור וחצי האחרונים.
לאה אביטל - איתן בן משה - איתן בוגנים - עדן בנט - עדו בר-אל - גיא ברילר - יאיר ברק - דרור דאום - גד זוקין - נועה זית - דני יהב-בראון - איל יהודה - אריאל שלזינגר, הגלריה של בצלאל בתל אביב, סלמה 60
- ומה לעשות עם ציור במאה ה-21?
- קו שנוצר על ידי הליכה, מוזיאון חיפה לאמנות
אוקטובר 2011 – הליכות חיפה, (במסגרת התערוכה "קו שנוצר על ידי הליכה") 37 מסלולי הליכה שהובלו על ידי תושבי העיר, אמנים ופרפורמרים במשך שלושה סופי שבוע
3-4-5 במאי 2012 – הליכות חיפה 2, הליכות תל אביב והליכות ירושלים התקיימו כחלק מ"הליכות ג'יין" הבינלאומיות (ניהול אמנותי בשיתוף עם ניסן אלמוג)
2013 – במעגלים אחרים: אמנים אאוטסיידרים, נאיבים, אוטודידקטים, הוצאת מוזאוני חיפה
2-3-4 במאי 2013 – הליכות חיפה 3 - 17 מסלולי הליכה שהובלו בידי נשים תושבות העיר, אמניות ופרפורמריות בעקבות ההיסטוריה הנשית של חיפה
2013 – מן-המוכן / מאה שנה לרדי מייד, הוצאת מוזאוני חיפה
אמנות - נשים - שיח.
מחווה ל-The Dinner Party של ג'ודי שיקגו במלאת 40 שנה לתחילת העבודה על היצירה (1978-1974)
ססקיה אולדה וולברס - איה-ליסה אטילה - קאמי אנרו - יעל ברתנא - טליה הופמן - היינאל נמט - סיימון פוג'יווארה, ביתן הלנה רובינשטיין, מוזיאון תל אביב לאמנות
2014 – טום פרידמן: למעלה באוויר, מוזיאון תל אביב לאמנות
2015 – תנועה ציבורית: אוסף לאומי, מוזיאון תל אביב לאמנות
עבודות וידאו מאוסף יוליה שטושק.
2016 – טרין סיימון: ניירת וכוח ההון, מוזיאון תל אביב לאמנות
2016 – אלמגרין ודראגסט: מבנים נטולי כוח, מוזיאון תל אביב לאמנות
2016 – בנוגע לאפריקה: אמנות עכשווית ואפרו־פוטוריזם, מוזיאון תל אביב לאמנות
2017 – פיונה טאן: גאוגרפיה של זמן, מוזיאון תל אביב לאמנות
מחזור אירועים מינואר עד יוני.
2018 – הוליווד ומיתוסים אחרים, תשע הצבות וידאו.
פייר ביסמוט - אוקייה דקר - תרזה האברד / אלכסנדר בירכלר - גווידו ון דר ורווה - פרנצ'סקו וצולי - יספר יוסט - תום פניני - יוליאן רוזפלדט, מוזיאון תל אביב לאמנות
2018 – לוריס גראו: הדוב הנרגן, מוזיאון תל אביב לאמנות
2019 – יש עידן חדש: על הרוחני באמנות, מרינה אברמוביץ' – הילמה אף קלינט – מונטאן/רוזנבלום – פרידריך קונאת ואדם רבינוביץ – אמה קונץ – מקסים רוסי מוזיאון תל אביב לאמנות
2019 – רייצ'ל מקלין: Spite Your Face, מוזיאון תל אביב לאמנות
2020 – אם בלילה חורפי עוברת אורח, מקס ארנסט - מירוסלב בלקה – ז'אן-מישל בסקיאה - מייקל ג'ו – ראשיד ג'ונסון – ת'יאסטר גייטס - הנרי טיילור - אדם מקיואן – אורס פישר - אדם פנדלטון – אוגו רונדינונה, מוזיאון תל אביב לאמנות
2020 – רייצ'ל מקלין: Spite Your Face, מוזיאון תל אביב לאמנות
2020 – ויליאם קנטרידג': ביתר מתיקות נגנו את הריקוד, מוזיאון תל אביב לאמנות
2020 – ארתור ז'מייבסקי, דמוקרטיות, מוזיאון תל אביב לאמנות
2020 – מלך ברגר: התנאי לשגשוג האנושות, מוזיאון תל אביב לאמנות
2022 – הריבוע, מוזיאון תל אביב לאמנות
סדרת אירועי אמנות חיה, מוזיאון תל אביב לאמנות
2023 – דמיינו מוזיאון (או: הגוף הזוכר), מוזיאון תל אביב לאמנות
אירם אגבאריה – עדי בוטרוס – ג'ומאן דאראגמה - טליה הופמן – נעם הלפר – ניר פפרברג - יהונתן רון – מייס שקיראת (אוצרות בשיתוף עמנואל ויצטום), FeelBeit, ירושלים.
2023 – הדרך לוונציה, הוצאת אפיק
רות שְׁלוֹס (גרמנית: Ruth Schloss; 22 בנובמבר 1922 – 7 ביולי 2013) הייתה ציירת ומאיירת ישראלית.
שלוס לרוב ציירה סצנות ודמויות שלא זכו להתייחסות רבה, כגון: מעברות, ערבים, ילדים ונשים, בגובה העיניים ומנקודת מבט שוויונית וסוציאליסטית, באמצעות סגנון ציור וסגנון רישום ריאליסטיים.
שלוס נולדה בשנת 1922 בעיר נירנברג שבגרמניה של ויימאר ללודוויג ודיאן שלוס.
היא הבת השנייה מתוך שלוש בנות למשפחת סוחרים אמידה ומתבוללת המעורה היטב בתרבות הגרמנית, ושם התפתחה נטייתה ליצירה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון עלתה לארץ ישראל עם משפחתה בשנת 1937, שהתיישבה בכפר שמריהו, אז יישוב חקלאי.
ב-1942, לאחר סיום לימודי האמנות שלוס הצטרפה לגרעין הכשרה בקיבוץ מרחביה, ואחרי שנתיים שבהן שהו בני הגרעין באזור כרכור, התיישבו בלהבות הבשן שבגליל העליון.
בשנת 1951 נישאה לבנימין כהן, אז רכז ההנהגה הראשית של השומר הצעיר ובהמשך פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1953, בעקבות פרשת מרדכי אורן והוצאתם של חסידי משה סנה מן הקיבוץ הארצי, עזבו רות ובעלה את הקיבוץ מאחר שהיו מתומכי מפלגת השמאל של סנה.
הם עברו להתגורר במשק החקלאי של בית הוריה בכפר שמריהו, שם התגוררה עד מותה.
הגירוש מן הקיבוץ הוביל את הזוג אל חיק המפלגה הקומוניסטית.
ב-2013 רות שלוס נפטרה בביתה ונטמנה בבית העלמין של כפר שמריהו.
היא הותירה אחריה שתי בנות ונכדים.
בנותיה הן ההיסטוריונית רעיה כהן וד"ר נורית כהן-עברון, רעייתו של גלעד עברון.
אחותה הבכורה הייתה המלחינה והמוזיקאית חיה ארבל מקיבוץ המעפיל.
עוד לפני עלייתה נטתה אחרי הסגנון הריאליסטי ותכננה את עתידה כציירת.
דרך סגנונה הריאליסטי התמקדה בעיסוק באנשים מוחלשים חברתית ובנושאים חברתיים, כלומר הריאליזם שלה מונע מצורך פנימי לבחון את המציאות כפי שהיא.
שלוס משתמשת ביכולת הייחודית של הציור להקפיא את הזמן ולקבע דימויים בתודעה החזותית על מנת להעלות על הנייר את הנטייה האנושית ליצור כאוס, סבל וכאב.
לאורך חייה נשארה שלוס אמנית מינימליסטית אשר הגורל האנושי היווה את הנושא העיקר בעבודותיה; נטייתה הטבעית הייתה לתאר את הצד האפל של הקיום האנושי.
לאורך כל שנותיה כאמנית דבקה בציור הפיגורטיבי והאדם עומד במרכז עבודותיה.
היא לא זנחה את התבוננותה הייחודית וההומנית בדמויות החלשות בחברה, הנתונות לדיכוי, לקיפוח או לאפליה: ילדים, זקנים, נשים, פליטים, עצירים קשורי עיניים ואף בעלי חיים.
בשנותיה האחרונות, שבהן ציירה עבודות גדולות בצבעי אקריליק על בד, הפכו ציוריה להיות אקספרסיביים יותר, אך היא המשיכה להתמקד בנושאים דומים.
בשנים 1938–1942 למדה שלוס במחלקה לעיצוב גרפי ב"בצלאל" לצד פרידל שטרן ויוסף הירש.
בירושלים הצטרפה לקומונה של "השומר הצעיר", בה עיצבה את עמדותיה הסוציאליסטיות, שעליהן שמרה לאורך כל הקריירה הארוכה שלה.
בעשור זה, שלוס ציירה בעיקר נופי קיבוץ ונשים קשות יום, ילדים רעבים, קשישים ופליטים.
אחרי שעברה לגור בקיבוץ מרחביה, התאהבה שלוס בנופיו והחלה לצייר נוף באופן פשוט וישיר בקווים רעננים ובהירים.
ציוריה אלה עמדו בלב תערוכת היחיד הראשונה שלה בגלריה "מקרא סטודיו" בתל אביב ב-1949. עבודותיה משנותיה הראשונות כאמנית היו בעיקר רישומי דיו ואקוורל על נייר, ללא שימוש בצבע.
רישומים אלו הפכו לסימן ההיכר שלה גם בהמשך דרכה.
ציוריה השתייכו לסגנון הריאליזם הסוציאליסטי, בדומה לציוריהם של ציירים ישראלים כמו שרגא וייל ויוחנן סימון, שהושפעו מן התנועות הסוציאליסטית והקומוניסטית בישראל ומחוץ לה.
בתחילת 1945 החלה שלוס לאייר למגזין הילדים "משמר לילדים" (תפקיד בו המשיכה עד 1949), ואף עיצבה את הלוגו של "על המשמר".
ב-1943 איירה את ההגדה של פסח התנועתית הראשונה של הקיבוץ הארצי.
ב-1946 השתתפה בקורס לציור לאמני הקיבוץ הארצי בהדרכת יוחנן סימון ומרסל ינקו וב-1947 השתתפה בתערוכה קבוצתית ראשונה.
באותה תקופה החלה לאייר ספרי ילדים רבים, בעיקר בהוצאת ספרית פועלים.
ב-1948, בעקבות ייסודה של מפלגת מפ"ם, היא עיצבה את סמל המפלגה שהפך לסמל ידוע.
תערוכה ראשונה בגלריית "מקרא-סטודיו", 1949
בתערוכת היחיד הראשונה שלה הציגה שלוס 40 ציורים על נייר.
נושאי הציורים היו: נופי הקיבוץ, עמק החולה, דמויות נשים ובעלי חיים.
כמו כן, הציגה באותה תערוכה ציורים שתארו את עקבות מלחמת העצמאות: בית הרוס, כפר נטוש ורחוב לאחר הפגזה.
שלוס הבהירה בביטחון את הכיוון האמנותי שלה באמצעות פשטות בהבעה ואי-שימוש בצבע בציוריה.
בין השנים 1949 ו-1951 למדה באקדמיה גראנד שומיאר בפריז.
היא החלה לעבוד עם צבעי שמן, איתם המשיכה לצייר גם במהלך שנות ה-60. היא הציגה בתערוכה קבוצתית "חזרו מפריז" שנפתחה בנובמבר 1951 בגלריה "מקרא-סטודיו".
בנקודת זמן זו עסקה שלוס בציור נשים רגילות ללא הסתרה או שינוי של המציאות.
המשורר נתן זך כתב על עבודותיה ב-1955: "המוטו שלה נותר זה שהיה כל השנים: החיים כמות שהם.
עבודתה "פייטה" (1953) הפכה לזעקה אוניברסלית המביעה את צער האמהות שמשני צידי המתרס של המלחמה והשכול.
בשנות ה-50 המאוחרות, כשהייתה כבר אם לשתי בנות, מוטיב האם והילד הופיע במשנה תוקף בעבודתה.
היא הרבתה לצייר את הילדים ביפו ובמחנות העולים בשנות ה-50 וה-60. כשציירה את בנותיה, תיאר הציור את הילדות במתיקות תינוקית מלאת שלווה ושקט, שלא כדמויות תינוקות אחרות שציירה, שהיו עירומות ועם אגרופים קפוצים.
שנות ה-60 – שנות ה-80: הסטודיו ביפו
משנת 1962 ציירה בסטודיו ששכרה סמוך לנמל יפו, וב-1983 עברה לצייר בביתה.
בתקופה זו אנשים בסביבתה עמדו במוקד העניין שלה יותר מהקיבוץ: ילדים, נשים, פועלים עניים, הסמטאות והבתים.
היא פתחה את חלל הסטודיו לרחוב ולדייריו ויצרה סביבו אינטראקציות אנושיות אשר הזינו את עבודתה.
לקראת סוף שנות ה-60 שלוס גילתה את הצבעים האקריליים ולא שבה לצייר בצבעי שמן.
ב-1965 התמסרה שלוס ליצירת סדרה בשדה "אזור 9" (1965), שהנציחה הרס בתים ערבים-ישראלים והפקעת אדמות, ואשר נשאה מסרים חברתיים-פוליטיים ברורים.
הסדרה הוצגה בבית צבי ברמת גן ב-1966. היא הייתה האמנית היחידה אשר עסקה בתוצאות מלחמת ששת הימים מיד לאחר תומה, וב-1968 הציגה יחד עם הצלמת אורסולה גאנסר-מרקוס את תערוכת "רישומי מלחמה" בגלריה פורום בציריך.
היא הביעה את המלחמה כביטוי מוחלט של הרס וחורבן על אף קולות הניצחון.
בשנות ה-70 המאוחרות שלוס החלה להדפיס תמונות ישירות על הקנבס ולאחר מכן לעבוד עליהן מחדש באקריליק.
היא החליטה להדפיס את עבודותיה בדפוס הר-אל ביפו, ונייר הצילום הפך למשטח הבסיסי לציוריה.
באמצעות טכניקה זו היא מיקמה את דמותה של אנה הבוגרת לצד זו הצעירה; סדרה זו הוצגה בבית אריאלה בתל אביב ב-1981 והיוותה נגיעה עמוקה בנושא השואה.
מלחמת לבנון הראשונה העלתה את שאלת "הגדר הטובה", מה שהשפיע על יצירתה של הסדרה "גבולות".
אחד הדימויים החזקים של הסדרה הוא דמותה של אישה תימנייה, מרימה את ידה אל על.
שלוס הייתה הראשונה שהעלתה את מחאת הפנתרים השחורים לדרגה של סמל חברתי.
בשנים אלה וכן בשנות ה-2000, מאורעות האינתיפאדה הובילו את שלוס לשוב אל כן הציור וליצור עבודות ייצוגיות וסימבוליות שבדרכן הוקיעו את פעולותיה הפוליטיות והצבאיות של ישראל.
שלוס מעולם לא הציגה תערוכה במוזיאונים הגדולים בישראל.
עבודותיה הוצגו בגלריות פרטיות ובמוזיאונים קטנים.
המוזיאונים הגדולים, מוזיאון תל אביב לאמנות ומוזיאון ישראל, כללו את עבודותיה רק בתערוכות קבוצתיות.
תערוכת רטרוספקטיבה ראשונה שלה הוצגה בשנת 1991 במוזיאון הרצליה לאמנות.
בשנות ה-2000 עברה לעסוק בבדואים בדרום ובמוטיבים מעולם החי; בעלי חיים טורפים נקשרו אצלה עם אכזריות הנאצים.
שלוס התקשתה להסכין עם המנטליות הפוליטית הישראלית, אותה ראתה כאכזריות אינסופית שאין דרך לאדם להביעה.
היא המשיכה לאסוף צילומים תיעודיים של הרס בתים במלחמות ובאינתפיאדה, כשהאוסף שצברה בין השנים 1945–2005 מהווה עדות מצטברת להיסטוריה רווית הכאב של יחסי ישראל-פלסטין.
ב-2006 נערכה לה תערוכה רטרוספקטיבית במשכן לאמנות על שם חיים אתר שבקיבוץ עין חרוד איחוד, באוצרותה של טלי תמיר.
הכתב והעיתונאי הגרמני פטר דוציק (Peter Dudzik) הפיק בשנת 2008 סרט תיעודי על חייה ויצירתה של שלוס, בשם "לצייר נגד הזרם".
1938-1941: האקדמיה לאמנות בצלאל, ירושלים
2014 - "יש לי מה לעשות עם זה", לציון שנה לפטירתה, אוצרת: ד"ר גליה בר אור, באתר המשכן לאמנות עין חרוד, מאי 2014
2012 – "עבודות ראשונות ואחרונות"; אוצרת: אירית לוין, בית האמנים ע"ש זריצקי, תל אביב; הוצגה גם בגלריה העירונית לאמנות עפולה.
ספטמבר 2006 – "עדות מקומית"; אוצרת: טלי תמיר, תערוכה רטרוספקטיבית, המשכן לאמנות על שם חיים אתר, קיבוץ עין חרוד.
2004 - "מיכה בר-עם, רות שלוס: ציור-צילום", גלריה כברי
1998-2004 - "מבט על אנה פרנק", חלל אמנות, ממינגן, גרמניה; תערוכה נודדת בצרפת
17 מאי – 15 יוני 2003 – "עבודות על נייר צילום"; אוצרת: אירית לוין, בית האמנים בירושלים.
2001-2003 – "בתגובה למצב: עבודות 1982–2002"; אוצרות התערוכה: מירי קרימולובסקי, אירית לוין, גני תקוה: מרכז הבמה תיאטרון גלריה, 2002; הגלריה של קיבוץ מחניים; גלריה לאמנות חמוד אלקרא, דליית אל-כרמל; הגלריה לאמנות, אום אל-פחם.
פברואר 2001 – "רות שלוס – שנים אחרונות"; אוצרים: אירית לוין, דורון פולק, תיאטרון גבעתיים; ; הסדנה לאמנות, יבנה; בית קנר מקום לאמנות עכשווית וביתן האמנים, ראשון לציון.
1999 - מוזיאון ליהדות דוברת גרמנית, המוזיאון הפתוח, תפן
1999 - "בני יומם", גלריה נופר אמנות, תל אביב
1999 - גלריה סוליטר, ברלין; המוזיאון העירוני, רטנאו, גרמניה
1997-1999 - "בעקבות קראוואג'ו", הגלריה העירונית, כפר סבא; מוזיאון בר-דוד, קיבוץ ברעם; תיאטרון ירושלים
1997 - "זמן עבר", גלריה נמה וגלריה שי דנון, תל אביב
1996 - חלל אמנות, ממינגן, גרמניה; גלריה נורברט בלזר, דיסלדורף
1995 - הגלריה של קיבוץ בארי; המוזיאון העירוני, לודווינסבורג, גרמניה
1994 - גלריה נורברט בלזר, דיסלדורף
1993 - "אנשים ושנים", גלריה נלי אמן, תל אביב
דצמבר 1991 – פברואר 1992 – "רות שלוס: רטרוספקטיבה 1942–1992" (תערוכה רטרוספקטיבית ראשונה), מוזיאון הרצליה לאמנות.
1992 - מוזיאון בר-דוד, קיבוץ ברעם; מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות וידיעת המזרח, קיבוץ הזורע
1991 - האקדמיה האוונגלית, ארנולהיים, גרמניה
1989 – "אינתיפאדה: עבודות חדשות", גלריה תירוש, תל אביב.
1989 - בית האמנים, אשדוד; משכן לאמנות, חולון
1989 - "גבולות", גלריה פרודוצנטן, ציריך
1988 - גלריה דניה, חיפה; גלריה שרון, רמת השרון; ספריית תומאס מאן, לוקסמבורג
1981-1988 - "מבט על אנה פרנק", בית אריאלה, תל אביב; המוזיאון העירוני, מינדן, ועוד אתרים ברחבי גרמניה
1987 - גלריה טובה אוסמן, תל אביב; בית האמנים בתאניין, ברלין
1986 - בית העירייה, קלן; קונסטהאלה, נירנברג
1985 - גלריה ויצמן, באר שבע; גלריה שרה קישון, תל אביב; בית העירייה, מארל, גרמניה; בית העירייה, רקלינגהאוזן, גרמניה; גלריה ריכטר, המבורג
1984 - גלריה לוצובפלאץ, ברלין
1983 – "גבולות 82", בית וילפריד ישראל, קיבוץ הזורע.
1983 - גלריה עמליה ארבל, תל אביב; בית העירייה, האן, גרמניה; התיאטרון העירוני, מיינץ, גרמניה
1982 - בית העירייה, רקלינגהאוזן, גרמניה
1982 - "גבולות", מוזיאון הרצליה לאמנות
1981 – "מבט על אנה פרנק", ספריית שער ציון בבית אריאלה, תל אביב.
1979 – (במלאת שלושים שנה לתערוכת היחיד הראשונה שלה), גלריה 13.5, יפו.
1978 - גלריה סבוק, קלן; גלריה וייגל, נירנברג; גלריה למל, מינסטר, גרמניה; בית העירייה, מארל, גרמניה
1977 - סיטה דז-אר, פריז; מרכז אמריקאי-ישראלי לתרבות, ניו יורק; גלריה וייגל, נירנברג
1975 – גלריה רוזנפלד, תל אביב.
1975 - גלריית המצודה, קיסריה
1974 - משכן לאמנות, חולון; ביבליוטק גלריין, ברן, שווייץ
1973 – בית האמנים בירושלים.
1972 – הגלריה לאמנות חדישה, קיסריה.
1971 – גלריה צ'מרינסקי, תל אביב.; גלריה ישראל, אמסטרדם; גלריה מר-קופ, מקסיקו-סיטי
1970 – מוזיאון הרצליה לאמנות.
1970 – טרקלין אמנות, חיפה.; משכן לאמנות, עין חרוד
1968 - "רישומי מלחמה", גלריה פורום, ציריך
1964 – בית אורי ורמי נחושתן, קיבוץ אשדות יעקב מאוחד.
1960 – בית אורי ורמי נחושתן, קיבוץ אשדות יעקב מאוחד.
1957 – גלריה טרקלין, חיפה.; בית האמנים, ירושלים
1953-54 - תערוכה של רות שלוס ונפתלי בזם, בית האמנים בירושלים.
1949 – (תערוכת יחיד ראשונה), גלריה "מקרא סטודיו", תל אביב.
רישומים; דברי מבוא: חיים גמזו, תל אביב: דפוס אמנים מאוחדים, 1963. (הופיע במהדורות נוספות)
ציורי שמן ורישומים; דברי מבוא: גילה כהן-בלס, תל אביב: דפוס פוטו אופסט אמנים מאוחדים, 1966.
הגדה של פסח, קיבוצי השומר הצעיר, 1943.
מה שקרה בצל האלון, מאת רבקה גורפיין, ספרית פועלים, 1946
הנסיך הגנוב: אגדה סינית, מאת טוטרו, קריית ספר, 1950.
אל הנירים האפורים, מאת נתן יונתן, ספרית פועלים, 1954
ביאנקי, הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1954.
הארץ היפה, מאת רוזה וול, מדע וחיים, 1958
מי אוהב מה, מאת רבקה דוידית הוצאת דביר, 1958
מסעות מור החמור, מאת לאה גולדברג, ספרית פועלים, 1959
ניסים והגדי, מאת נעמי (רבניצקי) שפירא, הוצאת דביר, 1960
שירים, מאת ניקולאס גיליין, הוצאת האיגוד לקשרי ידידות ישראל-קובה, 1963.
עם פעמי הדור: ילקוט מחצית היובל של דבר הפועלת, 2 כרכים, רחל כצנלסון-שזר (עורכת), הוצאת ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל – מועצת הפועלות, 1964
וייטנאם: ספר שחור, הוצאת הוועד הארצי למען השלום בארץ ישראל, 1967.
צמד גוזלים, מאת בלה ברעם, הוצאת מסדה, 1974
רותי סיני היא עיתונאית ישראלית.
סיני היא בוגרת החוג למזרח אסיה עם התמחות בסין והחוג לספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים ובעלת תואר שני בעיתונות מאוניברסיטת קולומביה.
היא הייתה כתבת סוכנות הידיעות אי.פי., תחילה בניו יורק, לאחר מכן בישראל ובמשך שבע שנים בוושינגטון, שם כתבה על הפנטגון, על מחלקת המדינה ועל הבית הלבן.
בשנת 1996 החלה סיני לכתוב בעיתון "הארץ".
היא ערכה את מוסף "בריאות" ושימשה כממלאת מקום עורך חלק ב' של העיתון.
ב-2006 הייתה ממקימי ועד עיתונאי "הארץ".
בין השנים 2001 ו-2009 סיקרה סיני את נושא העבודה והרווחה.
בין היתר התמקדה באפליה, פערים סוציו-אקונומיים, אבטלה, עוני, אי אכיפת זכויות עובדים, תוכנית ויסקונסין, עובדים זרים, עובדי קבלן, זכויות נשים וקשישים ועוד.
סיני גם מרצה במכללה החברתית כלכלית.
בשנת 2006 (תשס"ו) קיבלה סיני את אות עמותת אומ"ץ על פועלה בתחום החברתי, ואת פרס סוקולוב לעיתונות הכתובה מטעם עיריית תל אביב-יפו.
ב-16 ביוני 2008 קיבלה הודעה על זימון לשימוע לפני פיטורים מ"הארץ" עקב הטחת ביקורת פומבית על התנהלות העיתון, אך לאחר ששורה של ארגונים חברתיים מחו על ההחלטה, החליט עורך העיתון דב אלפון לחזור בו מכוונת הפיטורים.
במרץ אותה שנה היא עברה לעיתון "כלכליסט".
מדצמבר 2009 הייתה בעלת טור דעות ב-nrg.
בחודשים אוגוסט עד דצמבר 2011 שימשה כתבת ופרשנית לענייני חברה ורווחה במעריב עד שפוטרה.
היא כיהנה כחברת הוועד המנהל של עמותת ידיד.
עבדה כעורכת בערוץ i24news מהקמתו ב-2013 עד ינואר 2016.
רות (רותי) נבון (נולדה ב-30 במאי 1951) היא זמרת פופ ישראלית, שבלטה בארץ בעיקר במהלך שנות ה-70, ובסופן חזרה בתשובה.
בשנות השמונים והתשעים חייתה בארצות הברית.
בתחילת שנת 2000 שבה לישראל והחלה בחידוש הופעותיה בארץ ובהקלטת חומרים חדשים.
את שירותה הצבאי עשתה נבון בצוות הווי פיקוד הדרכה בתוכנית "שמח בלב" (1971), ובלטה בשירים "איש קטן" ו"כל מה שרציתי" (אף על פי שתפקיד הסולו שלה היה קצר והופיע קרוב לסוף השיר).
כוכב הלהקה יוני נמרי הפך לבן זוגה בתקופה זו, והם אף היו נשואים לפרק זמן קצר.
עם שחרורה מהצבא חתמה על חוזה ניהול עם המפיק איתן גפני.
היא השתתפה במחזמר "אל תקרא לי שחור" (1972), שעסק באפליית האפרו-אמריקאים בארצות הברית, לצידם של עוזי פוקס, דודו זר, אברהם פררה ועוד.
הפקה זו זכתה להצלחה רבה, ונבון ביצעה בה את השירים "שלגיה" ו"מי רצח את בסי סמית" ובלטה בשירים כמו "יום יבוא" ו"קליפסו בשחור לבן".
בעקבות הפקה זו נבון זכתה לפופולריות רבה ויצאה לקריירה עצמאית .
ב-1973 היא הקליטה את השיר "בין האצבעות", שהלחין עבורה במיוחד צביקה פיק, וכן ביצעה איתו את הדואט "הרקדן האוטומטי".
באותה השנה אמורה הייתה נבון להופיע בפסטיבל הזמר והפזמון ולבצע את השיר "נצח ישראל לא ישקר" העוסק בגיבוריו של ארגון ניל"י.
זמן קצר לפני הפסטיבל נפצעה בתאונת דרכים ולא הופיעה בו.
את השיר ביצעו באותו הערב שתי השלישיות שהיו אמורות ללוות אותה, שוקולד מנטה מסטיק ואף אוזן גרון.
בתקליט של הפסטיבל הוחלף הביצוע בביצוע דומה, כאשר נבון היא המבצעת הראשית יחד עם מלוויה.
לאחר הפסטיבל נבון ניסתה את מזלה בארצות הברית אך חזרה במהרה לישראל.
היא המשיכה להקליט בארץ שירים שהפכו ללהיטי ענק, כמו "גשם בעיתו" ו"חשמל בכפות ידיך", והשתתפה בפסטיבל שירי ירושלים בשיר "על חומותיך ירושלים", שהלחינה נורית הירש למילים מן המקורות.
נבון החלה שוב לנסות את מזלה מעבר לים, וחילקה את זמנה בין ישראל ובין הופעות בפני קהילות יהודיות מחוץ לישראל.
ב-1975 הצטרפה לצוות התוכנית "ראש כרוב", וביצעה במסגרת זו שירים שתרגמה תלמה אליגון, כמו "על גג העולם" ו"מנגינה היא שמש".
במהלך שנות השבעים התרופף הקשר שלה עם ישראל, והיא הקדישה זמן רב יותר לניסיון קריירה מחוץ לישראל, שם חייה קיבלו תפנית והיא החלה להתקרב לדת.
בשנת 1977 הקליטה והוציאה מחוץ לישראל את האלבום "הוריני דרכך", ובו שירים מהמקורות בעיבוד ירון גרשובסקי.
בסוף שנות השבעים היא ניסתה עוד כמה גיחות קצרות בישראל, כמו הופעה בפסטיבל נביעות 1978, שהפיק איתן גפני, עם השיר "דבר לא השתנה" ומחרוזת דיסקו.
על הבמה ליוו אותה דוד קריבושי בקלידים ועיבודים, חיים רומנו בגיטרות, מאיר ישראל בתופים וקובי כהן בבס.
ב-1979 יצא תקליט שדרים של נבון ובו שיר פרודי בשם: "לבטים", על זמרים 'ששרים מהאף' ושיר שני, רציני יותר: "זה היה סיפור של חורף" (מילים: יהונתן גפן, לחן: דוד קריבושי).
בסוף 1979 השתתפה בשירוויזיון מס' 1 עם השיר "פליפר" (מילים: אבי קורן, לחן ועיבוד: דוד קריבושי), אך חזרה לאחר מכן לארצות הברית, שם הקימה משפחה והשלימה את תהליך החזרה בתשובה.
לאורך שנות השמונים והתשעים התרחקה נבון מאור הזרקורים והתמקדה בהופעות סגורות מול קהל של נשים יהודיות בארצות הברית.
ב-2001 חזרה נבון לישראל וחידשה את "פרחים בקנה" כשיר הנושא לסדרת הטלוויזיה התיעודית "ירוקות", שעסקה בטירוניות במחנה 80.
ב-2002, במסגרת פסטיבל ג'אז בים האדום באילת, ביצעה מופע, שם שרה חלק מלהיטיה הישנים ושירי ג'אז באנגלית.
המופע נקרא "במסע אל עצמי" ותועד בדיסק הנושא את אותו השם.
מופע זה הוכיח כי כוחה של נבון כזמרת עדיין במותניה, והיא לא איבדה מיכולותיה הווקליות ונוכחותה הבימתית.
נראה היה כי נבון החלה בתהליכי יציאה בשאלה, אך היא לא הסכימה לאשר זאת רשמית.
היא המשיכה לטעון שהיא עדיין מאמינה אדוקה ואישה דתייה, אבל אין היא רוצה להמשיך להיות כבולה לסגנון מסוים או קהלים מסוימים.
במהלך אותה שנה, יצא אלבומה הראשון במהדורה מחודשת עם בונוסים, כחלק מסדרת "מבראשית" של חברת "הד-ארצי".
ב-2003 שיחקה נבון בהצגה "ינשופים" של תיאטרון באר שבע.
ב-2004 הקליטה את הדואט "תיגע בי" עם יגאל בשן, שגם כתב והלחין את השיר.
באותה שנה ביצעה גם בדואט עם דורי בן זאב את השיר "תמיד עולה האלופה" (מילים: חמוטל בן זאב, לחן: יאיר רוזנבלום), לכבוד זכייתה של קבוצת הכדורגל מכבי חיפה באליפות המדינה.
ב-2005 השתתפה במחזמר "צלילי המוסיקה" בתפקיד אם המנזר ובסרט "החשוד האחרון" לצדו של שמיל בן ארי.
ב-2006 היא יצאה למסע הופעות שכלל גם את ירדנה ארזי, אילנית, מרגלית צנעני, ושלומית אהרון בפני קהילות יהודיות בקנדה ובארצות הברית, בשם "חמש הדיוות".
השתתפה בהקלטת השיר "רוח האדם", למילים ולחן של סי היימן והמשוקם סיני מיתקי ב-2007, יחד עם אמנים רבים, להגברת המודעות לשיקום נפגעי נפש דרך עמותת אנוש.
בחנוכה של אותה שנה, השתתפה בפסטיבל שירי הילדים המחודש, שנקרא "פסטיבל ילד פלא", בניהולו האומנותי של אלי ניסמן, וזכתה במקום הראשון עם השיר "הוא יהיה" שכתבה חמוטל בן זאב והלחין יורם צדוק.
הפסטיבל שודר פעמים רבות בערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית, וזכה להצלחה גדולה, וגם השיר "הוא יהיה" נכנס לפלייליסט של רשת גימל והחזיר את רותי נבון לתודעה ולעשייה האומנותית המחודשת.
ב-2008 הוציאה נבון אלבום בשם "בהילוך גבוה", שהכיל גרסאות חדשות לשיריה הישנים לצד גרסאות כיסוי לשירים קלאסיים אחרים, כ"הפרח בגני" של זוהר ארגוב ו"חורשת האקליפטוס" של נעמי שמר.
האלבום כלל גם שיר אחד חדש בשם "אותות" ביחד עם להקת חיל האוויר.
ב-2014 השתתפה נבון בתקליטור ה-DVD של כוכבת הילדים רוני נדלר, שנקרא "רוני והלהקה", בתפקיד עצמה, כמנטורית של רוני.
בנוסף לקריירת השירה של נבון, היו לה גם מספר תפקידים כשחקנית, בין השאר בסרט "החשוד האחרון" בבימוים של מתי הררי ואריק לובצקי ב-2005, ובסדרה "שחקן זר" ב-2015, בה גילמה את אשתו של מוני מושונוב.
ביוני 2018 לוהקה נבון למחזמר "מיקה שלי" בתיאטרון הלאומי הבימה, בבימויו של משה קפטן.
נבון הייתה אמורה לגלם את דמותה של חנקה, לסירוגין עם מיקי קם, אך לבסוף חזרה בה ולא לקחה חלק בהפקה.
באפריל 2024 יצא אלבומה הראשון בהוצאה מחודשת על גבי תקליט כפול הכולל את האלבום ואת הקלטת ההופעה שלה בפסטיבל נביעות.
בתחילת שנות השבעים הייתה נבון נשואה זמן קצר לזמר יוני נמרי, לצידו שירתה בצוות הווי פיקוד הדרכה.
מאוחר יותר הייתה במערכת יחסים ארוכה עם המלחין והמעבד דוד קריבושי.
אחר כך נישאה ליוסף זמורה ולהם שני בנים: ליאור-יצחק ושי-שבתאי.
רותי נבון - אריך נגן ראשון - 1974
רותי נבון - אריך נגן ראשון בהוצאה מחודשת - מבראשית - 2002
רותי נבון - זה היה סיפור של חורף, לבטים - 1979
רותי נבון ודורי בן זאב - תמיד עולה האלופה - 2004 / השיר: "תמיד עולה האלופה"
רותי נבון ודורי בן זאב - יש תקווה - 2006 / השיר: "יש תקווה"
שירים מתוך אלבומים שונים ושיתופי פעולה
צוותי הווי פיקוד ההדרכה - שמח בלב - 1972 / השיר: "איש קטן"
אני שלך ואת שלי - שירי אהבה של אהוד מנור - 1974 / השיר: "שירו של דניאל"
ראש כרוב - שירים מתוך תוכנית הטלוויזיה - 1975 / השירים: "על גג העולם" ו-"מנגינה היא שמש"
רסיסי לילה תלויים - שירי חיים נחמן ביאליק - 1975 / השיר: "החמה מראש האילנות (שבת המלכה)"
פסטיבל פופ נואיבה 78 - חגיגה בנביעות - 1978 / השירים: "מחרוזת דיסקו" ו-"דבר לא השתנה"
בושם תפוזים - שירים חדשים של תלמה אליגון - 2000 / השיר: "מעבר לדמעות"
נפשי כלתה לחרוזים - מבחר שירי משוררים - 2011 / השיר "כוכבים מציצים וכבים"
הביטו אל האור - אוסף שירי חמוטל בן זאב - 2014 / השיר: "ככה נסחפתי"
פסטיבל הזמר והפזמון תשל"ג - 1973 / השיר: "נצח ישראל לא ישקר"
פסטיבל הזמר החסידי מספר 06 תשל"ה - 1974 / השיר: "זכרנו לחיים" (לחן: דב פרימר)
שישו את ירושלים - ערב שירי ירושלים - 1974 / השיר: "על חומותיך ירושלים"
ילד פלא - תחרות שירי הילדים של ישראל - חנוכה - 2007 / השיר: "הוא יהיה"
רותי הולצמן-ברק (נולדה ב-20 במרץ 1951) היא זמרת, מדבבת ושחקנית ישראלית.
הולצמן נולדה וגדלה בתל אביב.
למדה ב"בית הספר לאמנויות רננים".
עם גיוסה לצה"ל בשנת 1969, הצטרפה ללהקת הנח"ל ובה השתתפה בתוכנית "בהיאחזות הנח"ל בסיני", שבה בוצע השיר בעל השם הזהה וכן "הבן יקיר לי אפרים" ו"שיר לשלום".
עם שחרורה הוחתמה על ידי אברהם דשא (פשנל), והשתתפה בהצגות המוזיקליות "ג'אמבו" ו"קונגרס הצחוק הציוני הראשון", שהפך לאחר מכן להצגה "שוקולד מנטה מסטיק".
בעקבות הצגה זו הוקמה שלישיית הבנות "שוקולד מנטה מסטיק", שכללה את הולצמן, ירדנה ארזי ותמי עזריה אשר הוחלפה לאחר מכן בלאה לופטין.
בין השנים 1972–1978 הייתה השלישייה הרכב מוביל בזמר ובבידור הישראלי, ובשנת 1976 ייצגה את ישראל בתחרות האירוויזיון, בשיר "אמור שלום".
לאחר פירוק השלישייה נטלה הולצמן חלק בפרויקטים מוזיקליים רבים, ביניהם "שירי הבלקן" ו"שיר לדרום אמריקה", מתוכם הצליחו בביצועה השירים "סילבריו" ו"אני אשתגע".
בשנות השמונים הנחתה את תוכנית הטלוויזיה "תן הזדמנות".
היא שיחקה ושרה במופעים הקומיים "לצון נופל על לצון", "זו ארץ ZOO" מ-1981 והצגת הקברט "נישואין זה לא הכול" יחד גבי אלדור, בתיה ברק ושולה רווח.
ב-1979 השתתפה הולצמן בשירוויזיון עם השיר "אוליב" שזכה במקום הרביעי.
ב-1981 השתתפה הולצמן בפסטיגל אותו הנחתה לצד אושיק לוי, עזרא דגן, רחלי חיים וגרגורי טל, ואף התחרתה בו עם השיר "דג דג אדם" שזכה במקום החמישי.
הולצמן דיבבה עשרות סדרות טלוויזיה לילדים ותרמה את קולה בין השאר ל"מכונית הפלאים", ל"רחוב סומסום", לדמות דב קוטר ב"דובוני אכפת לי", מלכת הלבבות ב"עליסה בארץ הפלאות", המספרת ודמות העכברוש ב"בננות בפיג'מות", וכן "פוני קטן" ופיטר פן ב"פיטר פן", שם בנוסף לדיבוב הדמות הראשית שרה גם את שירי הנושא והסיום.
דיבבה גם סרטים מצוירים לילדים כדוגמת "דמבו הפיל המעופף" (שם ביצעה את דמות החסידה ודמות הפילה), "סינדרלה", "היפה והחיה", "דינוזאורים", "טריקי שומר העולם" ו"אצבעונית", ושרה את שיר הנושא (גלגל החיים) בגרסה העברית לסרט "מלך האריות".
כמו כן דיבבה דמויות משנה בסרטים "אלאדין" ו"הרקולס" של חברת וולט דיסני.
לאחר הפסקה של כמה שנים שבה לבמה וגילמה את אם המנזר במחזמר "צלילי המוסיקה" בגרסה של שנת 2005.
בשנת 2006 השתתפה במחזמר "ברנשים וחתיכות" שהועלה בתיאטרון בית ליסין, ובו גילמה שלושה תפקידים: "הומלסית" משוגעת ברחובות ניו יורק, זמרת קברטים במועדון לילה בהוואנה ואת תפקיד הגנרלית קארטרייט של צבא הישע.
בשנת 2007 שיחקה במחזמר "גלי חום" (Menopause) בתיאטרון חיפה.
בשנת 2018 הופיעה בתפקיד נאווה בדרמה הטלוויזיונית "על הספקטרום".
בשנת 2021 שיחקה בסדרות הטלוויזיה "מה שבע", ו"הקיבוצניקים".
הולצמן היא אחת משבעת המייסדים של אמ"י ומסמכי העמותה נוסחו ונחתמו בביתה.
ב-24 באוגוסט 1976 הולצמן נישאה לשמעון ברק, רופא ילדים, ולהם שני ילדים – השחקן והסטאנדאפיסט יונתן ברק ומיכל.
כלתה של הולצמן היא הסטנדפיסטית נועה מנור.
בהיותה בת 44 לקתה הולצמן בהתקף לב.
אחר כך לקתה בסרטן שלפוחית השתן וכעבור שנים בסרטן המעי הגס, ובשני המקרים החלימה.
רותי בורנשטיין (נולדה ב-9 ביוני 1970) היא שחקנית טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון ישראלית.
ילידת חולון, בת לכנר והמוזיקאי שלמה בורנשטיין ולאנט בורנשטיין, רופאת ילדים.
בוגרת החוג לאומנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
בתום לימודיה זכתה במלגת קרן שרת אמריקה ישראל.
למדה בלט קלסי ומודרני בבת דור, במרכז ביכורי העיתים ובבית הספר של רינה שיינפלד, ותיאטרון תנועה אצל נאווה צוקרמן.
חברת אנסמבל עיתים של רנה ירושלמי, ותיאטרון הקאמרי בין השנים 1997–2001. שיחקה במחזות
ויאמר וילך" (95) ו"ויישתחו וירא" (98) המבוססות על טקסטים מקראיים, שתיהן זוכות פרס היצירה בטקס האוסקר של התיאטרון הישראלי, והופיעו בעשרות פסטיבלים בינלאומיים בין השאר בניו יורק, סן פרנסיסקו, אנגליה, גרמניה, דנמרק ואוסטרליה.
שחקנית בלהקת הבית של תיאטרון החאן בין השנים 2001–2005, בלהקת הבית של תיאטרון הרצליה בין השנים 2005–2007. מ-2010 חברה באנסמבל תיאטרון תמונע.
מועמדת לפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה על משחקה בסדרה 30 ש"ח לשעה לשנת 2012; השתתפה בסדרה להרוג את הסבתא, של Yes, זוכת פרס האקדמיה לטלוויזיה לסדרה הקומית הטובה ביותר לשנת 2015.
בתיאטרון זכתה בפרס הראשון בפסטיבל תיאטרון קצר 2006 עם ההצגה "לגעת בכוכבים" בבימוי אלינור אגם, בה גילמה את התפקיד הראשי של שרה טובול - גמדה.
רותי בורנשטיין נשואה לבמאי הקולנוע והטלוויזיה יוסי מדמוני.
שחקנית באנסמבל עיתים של רנה ירושלמי ותיאטרון הקאמרי בשנים 1997–2001 בהצגות:
הצגת בכורה הצגה תפקיד מחזאי במאי 1995 ויאמר וילך תפקידים שונים עיבוד של רנה ירושלמי לטקסטים מקראיים רנה ירושלמי 1998 וישתחו וירא
שחקנית תיאטרון החאן בשנים 2001–2005 בהצגות:
הצגת בכורה הצגה תפקיד מחזאי במאי 2002 מילה של אהבה נעמי מיקי גורביץ' מיקי גורביץ' 2003 חיל פרשים אנו רותי 2004 הקמצן (הצגת השנה 2004) אליז מולייר האשליהמליבאה פייר קורניי יוסי יזרעאלי 2005 החטא סיגל - סוניה עיבוד של בן לוין ל"החטא ועונשו" מאת דוסטויבסקי בן לוין
שחקנית בתיאטרון הרצליה בשנים 2005–2007 בהצגות:
הצגת בכורה הצגה תפקיד מחזאי במאי 2006 אהבה וזעם שרה ג'ורג' פ.
ווקר גדליה בסר 2007 גשם שחור מארחת יפנית אופירה הניג אופירה הניג
הצגת בכורה הצגה תפקיד מחזאי במאי 2006 שרה טובול גמדה, זוכת פסטיבל תיאטרון קצר 2006 שרה, גמדה, תפקיד ראשי עודד סמו אלינור אגם
שחקנית באנסמבל תיאטרון תמונע בין השנים 2013 ו 2016 בהצגות:
הצגת בכורה הצגה תפקיד מחזאי במאי 2013 פנים אחרות טוני עיבוד של אנה בניאל לסיפור מאת ש"י עגנון אנה בניאל 2015 אנה ואנה אנה יהושוע סובול2018אהבת חינםטליה -ראשישרון שטרקשרון שטרק2019אדיפוס טריפטיכוןאישה יולדתסופוקלס עיבודאריאל וולף
רוּתוּ מודָן (נולדה ב-1 בפברואר 1966) היא אמנית, מאיירת ומחברת ספרי קומיקס ישראלית, זוכת עיטור אנדרסן, פרס אייזנר וארבע פעמים פרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים ע"ש בן-יצחק.
מודן היא פרופסור חבר לאיור בחוג לתקשורת חזותית בבצלאל.
מודן גדלה בשכונת הרופאים של תל השומר.
אביה, פרופסור ברוך מודן, יליד פולין, היה חוקר בתחום הסרטן והאפידמיולוגיה וכיהן כמנכ"ל משרד הבריאות.
אמהּ, פרופ' מיכאלה מודן, עסקה בביוסטטיסטיקה.
אחותה הגדולה דלית היא רופאת ילדים, ואחותה הקטנה דנה מודן היא שחקנית ומנחת טלוויזיה.
לאחר שסיימה בהצטיינות את לימודיה בבצלאל בירושלים החלה לערוך את המהדורה הישראלית של "מד מגזין" לצד ירמי פינקוס.
יחד הם הקימו את קבוצת הקומיקס אקטוס טרגיקוס בשנת 1995. מודן זכתה בפרס האמן הצעיר לשנת 1997 ובפרס של אגף הנוער של מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים לשנת 2002.
בשנת 2002 זכתה בעיטור כריסטיאן אנדרסן לספרות ילדים ונוער על איוריה בספר מאת אתגר קרת, "אבא בורח עם הקרקס".
בשנת 2005 נבחרה לאמנית המצטיינת של הקרן למצוינות בתרבות.
בשנת 2006 פרסמה מודן באנגלית את הרומן הגרפי "Exit Wounds".
ב-2008 יצא הספר בעברית בשם "קרוב רחוק".
בין מאי לאוקטובר 2007 כתבה טור ל"ניו יורק טיימס" בשם "Mixed Emotions" ("רגשות מעורבים").
לקראת סוף שנת 2007 זכתה לחשיפה רבה כאשר "טיים מגזין", אשר הוציא לכבוד סיום השנה גיליון של רשימות הטופ-10, הכליל את "Exit Wounds" ברשימת עשר "הנובלות הגרפיות" המובילות של אותה השנה.
ביולי 2008 זכה ספר זה בפרס אייזנר.
בשנת 2010 יצא לאור ספר ילדים שכתבה ואיירה, "סעודה אצל המלכה".
הספר היה ראשון ברשימת רבי-המכר השנתית בקטגוריית ספרי ילדים לאותה שנה וזכה במקום שלישי במצעד הספרים כספר האהוב על תלמידי כיתות א'-ג' בישראל.
ב-2012 יצא הספר לאור בארצות הברית בהוצאת Toon Books.
בשנת 2013 יצא לאור הרומן הגרפי "הנכס".
הספר יצא לאור באנגלית ובעברית במקביל.
ביולי 2014 זכה אף הוא בפרס אייזנר.
בשנת 2020 יצא לאור הרומן הגרפי "מנהרות" בהוצאת כתר.
בשנת 2024 יצא הסרט "הנכס", שמודן כתבה את התסריט שלו יחד עם אחותה דנה מודן.
מודן התגוררה תקופה בעיר שפילד שבאנגליה יחד עם בעלה עופר ברגמן ושני ילדיה.
בתקופה זו כתבה את הספר "סעודה עם המלכה".
הספר עוסק בנימוסים סביב השולחן.
בקיץ 2009 חזרו לישראל, ומאז הם גרים בתל אביב.
"לא באנו להנות", עם אתגר קרת, הוצאת כתר, שנת 1996
"קונכיית הסודות" (איור לספר של תמר ברגמן, הוצאת הקיבוץ המאוחד 1996) עבורו זכתה בציון לשבח בפרס בן-יצחק 1998
"שלושה מכל דבר" (איור לספר של רינה בן-שחר, הוצאת כנרת, שנת 1997)
"איפה?" (איור לספר של תמר ברגמן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, שנת 1998) עבורו זכתה בפרס בן-יצחק 2000
"אפאחד" (איור לספר של רונית חכם, הוצאת הקיבוץ המאוחד)
"הילדה חיותה רואה ממותה" (איור לספר של חנוך לוין, הוצאת הקיבוץ המאוחד, שנת 1999)
"אבא בורח עם הקרקס" (קומיקס עם אתגר קרת, הוצאת זמורה שנת 2000) עבורו זכתה בעיטור אנדרסן ובציון לשבח בפרס בן-יצחק 2002
"אמבטים" (איור לספר של נורית זרחי, הוצאת עם עובד, שנת 2001) עבורו זכתה בפרס בן-יצחק 2002
"מסבה של פחדנים" (איור לספר של רונית חכם, הוצאת הקיבוץ המאוחד, שנת 2003)
"עלמה או היום השישי" (איור לספר של נורית זרחי, הוצאת עם עובד, שנת 2003)
"מי שתה לי?" (איור לספר של שהם סמיט, הוצאת הקיבוץ המאוחד, שנת 2004)
"מאיירים שרים ביאליק" (איור לשירים של ביאליק, ציבלין הוצאה לאור שנת 2005)
"הספר הפנטסטי של נורית זרחי" (איור לספר של נורית זרחי הוצאת ידיעות אחרונות שנת 2008)