tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן, לימד בכבר משחק ובימוי ב"אוניברסיטה העממית", שימש כמנהל האמנותי במרכז הפרינג תיאטרון חולון, היה במאי בסטודיו למשחק של סופי מוסקוביץ, כמו כן לימד בביה"ס למשחק של ענת ברזילי, בסטודיו במה חדרה – שם ביים למעלה מ-20 מופעי סיום.
בנוסף, הוא ניהל את תיאטרון הנוער העירוני בחדרה 2018- עד 2019. כיום הוא מלמד עמידה מול קהל ושיפור מיומנויות תקשורת באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
שלום לוי מתגורר ברמת גן, הוא נשוי לרינת צמח, אמנית ומטפלת באומנות ואבא ל-2 ילדים.
הרב אברהם שטרנבוך (י"ח בתשרי ה'תר"צ, 22 באוקטובר 1929 – כ"ד באדר ה'תשפ"א, 7 במרץ 2021) היה ראש ישיבת באבוב בלונדון במשך כחמישים שנה.
נולד בשווייץ ליצחק ורעכא שטרנבוך.
בילדותו למד תורה אצל מלמד פרטי שנשכר לכך במיוחד מארץ ישראל.
לאחר מכן נשלח ללמוד בישיבת עץ חיים במונטרה, אצל דודו הרב ירחמיאל אליהו בוצ'קו.
לאחר השואה למד בישיבת פוניבז', אצל הרב יוסף שלמה כהנמן והרב שמואל רוזובסקי ואף נהג ללמוד עם ה"חזון איש".
נישא לבתו של הרב רפאל פלדמן אב בית דין שפסטבוש, אנגליה.
לאחר נישואיו התגורר תקופה קצרה באנגליה, לאחר מכן עלה לירושלים.
בשנת תשכ"ז התבקש על ידי רבי שלמה הלברשטאם האדמו"ר מבאבוב לעבור ללונדון לכהן כראש ישיבת באבוב.
בשנת תשע"ב לקה באירוע מוחי ועבר להתגורר לצד בתו בירושלים.
בכ"ד באדר ה'תשפ"א נפטר בבית החולים הדסה, ונקבר בהר הזיתים.
הרב אליהו חיים שטרנבוך, מו"צ קהילת באבוב 45 בירושלים.
הרב רפאל שלמה שטרנבוך ראש ישיבת באבוב – חכמת שלמה לצעירים בבני ברק.
הרב יצחק מאיר שטרנבוך, ראש כולל בבית המדרש קולשיץ בבני ברק.
הרב ישראל ברזובסקי בן האדמו"ר מסלונים.
אברהם (אברהמל'ה) שלום חיים (5 באוגוסט 1943 – 30 בינואר 2019) היה פרופסור אמריטוס לזואולוגיה באוניברסיטת חיפה ובמכללת אורנים.
אברהם חיים נולד בשדה התעופה וילהלמה (לימים נמל התעופה בן-גוריון), לדוד, איש קשר בחיל האוויר המלכותי ופאני (לבית דיין), ילידת העיר חלב שבסוריה.
עם פרוץ מלחמת העצמאות עברה המשפחה להתגורר בתל אביב שם גדל והתחנך.
את לימודיו התיכוניים סיים בשנת 1962 בגימנסיה גאולה.
בשנת 1962 התגייס לצהל ושרת בגדוד 50 של הנח"ל כחובש קרבי.
במלחמת ששת הימים סופח יחד עם חבריו לגדוד לפיקוד מרכז והשתתף בקרב על גבעת התחמושת.
חיים עשה את לימודיו הגבוהים מהתואר הראשון עד השלישי באוניברסיטה העברית בירושלים, בוגר תואר ראשון בזואולוגיה וגנטיקה ותואר שני בזואולוגיה.
בשנת 1977 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה; נושא התזה: "פיזיולוגיה השוואתית של משק החום בשתי אוכלוסיות של הקוצן הזהוב" והיא נעשתה בהנחיית פרופסור אריה בורוט.
עשה פוסט-דוקטורט באקופיזיולוגיה וכרונוביולוגיה, המכון לחקר יונקים באוניברסיטת פרטוריה שבדרום אפריקה אצל פרופ' ג'ון סקינר.
הוא בעל תעודת הוראה מהאוניברסיטה העברית.
בשנים 1967–1981 ניהל ביחד עם פרופסור יהודה ליאופולד ורנר סקר בסיני.
בשנת 1976 החל חיים ללמד ביולוגיה באוניברסיטת חיפה ובמכללת אורנים, לימד באוניברסיטה העברית, הטכניון, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מכללת ליפשיץ וב-Everyman's University.
ב-1982 התמנה למרצה בכיר עם קביעות, ב-1992 התמנה לפרופסור חבר, ב-1996 התמנה לפרופסור מן המניין.
ב-2014 פרש מאוניברסיטת חיפה כפרופסור אמריטוס.
שהה כחוקר אורח במכוני מחקר באוניברסיטאות אואולו, פינלנד; פרטוריה, דרום אפריקה; אוסלו, נורווגיה; אנטוורפן, בלגיה; קולומביה הבריטית, קנדה; האקדמיה הפולנית למדעים; אברדין, סקוטלנד; האוניברסיטה החופשית של בריסל (ULB), בלגיה; קוואזולו-נטאל, דרום אפריקה ואוניברסיטת לינפילד, אורגון.
הוא כתב 183 מאמרים בכתבי עת שפיטים והנחה קרוב למאה תלמידי מחקר לתארים מתקדמים.
עמד בראש החוג לביולוגיה אורנים-אוניברסיטת חיפה; בין תפקידיו באוניברסיטת חיפה: דקאן הפקולטה למדעים והוראתם; ראש החוג לניהול משאבי טבע וסביבה.
ראש המרכז הישראלי למחקרים בינתחומיים בכרונוביולוגיה, מ"מ ראש בית הספר למדעי הים ע"ש ליאון צ'רני וראש הנהלת מרכז המחקר יצחק שמיר.
בשנים 2008–2016 כיהן חיים כסגן נשיא החברה הבינלאומית למדעי הזואולוגיה .
בשנת 2012 היה ממארגני הכנס ה-21 של החברה בחיפה.
בשנים 1999–2002 כיהן כיו"ר העמותה לזואולוגיה בישראל.
שימש כסגן נשיא האגודה הישראלית לתאורה וסגן יו"ר הוועדה האירופאית להעלאות המודעות לזיהום אור (LONNE).
אברהם שלום חיים היה נשוי מאז 1974 ועד למותו לנעמי לבית רייזנר, להם שלושה ילדים; התגורר משנת 1984 ביישוב תמרת שבעמק יזרעאל.
2014 – חבר כבוד, העמותה לזואולוגיה בישראל
2018 – פרס החברה למדעי הזואולוגיה עבור תרומה יוצאת דופן
אברהם חיים חקר את תגובתם האקולוגית של מיני יונקים קטנים לשריפה שפרצה בכרמל ב-1989. הוא מצא שהיונקים הקטנים מתאוששים מהשריפה בשלבים, בתהליך של סוקצסיה (מעקובת), במקביל להתאוששות הצומח ומיני צמחוניים נוספים.
בשלב הראשון פולשים לבית הגידול השרוף שלושה מינים אוכלי זרעים: גרביל סלעים (Gerbillus dasyurus), מריון מצוי (Meriones tristrami) ועכבר מקדוני (Mus macedonicus).
אחרי כשלוש שנים שבים לבית הגידול השרוף שני מיני היערונים, יערון צהוב-צוואר (Apodemus flavicollis) ויערון גדול (Apodemus mystacinus) וחדפים קטנים (Crocidura suaveolens).
המחקר בכרמל האיר את השפעות משטרי הניהול השונים ביער השרוף (כמו כריתה של העצים השרופים) על התאוששות המערכת האקולוגית לאחר השריפה בטווח זמן קצר.
בטווח הזמן הארוך נמצא שהמגוון הביולוגי בקבוצות שונות, כולל יונקים קטנים, מגיע לשיאו כעבור כ-25 שנה מאז פרוץ השריפה ולאחר מכן יורד.
את שני העשורים האחרונים בחייו הקדיש אברהם חיים לחקר ההשלכות הפיזיולוגיות והבריאותיות של אור בלילה הן על חיות מעבדה והן על בני אדם.
מחקריו הראו שהארה מלאכותית בלילה משפיעה על קשת רחבה של מדדים מטבוליים, הורמונליים ופיזיולוגיים; בכללם טמפרטורת גוף, תצרוכת מזון ואנרגיה, תצרוכת חמצן, סוכר בדם, חלבוני עקת חום, רבייה, יצור חלב בבקר והתנהגות דמוית דיכאון.
אברהם חיים הקים מרכז לחקר אור מלאכותי בלילה על מערכות ביולוגית שנקרא "המרכז הישראלי הבין תחומי לכרונוביולוגיה".
חלק נכבד ממחקריו עסקו בחקר ההשפעות השליליות של חשיפה לאור כחול בלילה על הביולוגיה של יונקים כולל בני אדם.
מחקרי מעבדה ומחקרים אפידמיולוגיים שניהל במרכז הצביעו על קשר ישיר בין הפרעות אור בלילה להפרעות שינה וסיכוני תחלואה שונים לרבות סיכון גבוה להתפתחות סרטן השד בנשים וסרטן הערמונית בגברים.
מחקרים שנערכו במעבדה שלו על מודל עכברי, אפיינו את סף הרגישות להתפתחות סרטן שד בסוגי תאורה שונים כך שתאורה כחולה (LED) מציגה את הרגישות הגבוהה, לעומת תאורת להט ופחם (אור צהוב), שהציגו את הרגישות הנמוכה ביותר.
אברהם חיים עם חוקרים נוספים פרסם מאמרי סקירה בנושא הקשר בין אור כחול בלילה לבין הפרעות מטבוליות (בעיקר השמנת יתר) ותחלואה בסרטן השד כולל דיון נרחב במנגנון הפעולה המולקולרי והצעות לשינויים התנהגותיים באורח החיים בכדי להפחית את סיכון התחלואה.
בנוסף ליונקים, המרכז שהקים ערך מחקרים על השפעת אור מלאכותי בלילה על הביולוגיה של ציפורים בתנאי שבי.
מחקרים אלה הראו שחשיפה לאור בלילה גורמת לירידה חדה במשקל, פוגעת ברבייה, גורמת לעקה ומקטינה באופן מובהק תצרוכת מזון ומים.
מחקרים אלה, מציעים שחשיפה לאור בלילה מעלים את הסיכון לתחלואה במחלות זיהומיות בציפורים בתנאי שבי ושניתן לבטל השפעות שליליות אלה באמצעות מתן מלטונין במי השתייה בשעות הלילה.
אברהם שטוקהמר (1892–1942) (ביידיש: אברהם שטאקהאמער; בפולנית: Abraham Sztokhamer) היה חזן ומוזיקאי יהודי.
אביו של החזן ישראל שטוקהמר.
שטוקהמר נולד בעיר הרוביישוב שבמחוז לובלין, בפולין, לאביו יששכר זבולון, בן למשפחת רבנים, לויים.
בילדותו ניחן שטוקהמר בקול סופרן.
כשמשפחתו עברה לברדיצ'ב, התגלה על ידי החזן המלחין והמנצח, ניסי בלזר (ספיבק) שהיה ידידו של אביו: בלזר ששמע במקרה את הילד שטוקהמר שר להנאתו מחוץ לבית-הכנסת, הזמינו לביתו, בחן אותו והתרשם מאוד מאיכות קולו ומשמיעתו המוזיקלית.
בלזר חזה לילד עתיד כחזן גדול, וביקש ללמדו ולצרפו למקהלתו.
תחילה, אביו של שטוקהמר הביע סירוב לדבר, מחשש שחינוכו הדתי של בנו היחיד "יתקלקל" במקהלה, אך בלזר שהיה ירא-שמיים, מלומד ו"ש"ץ הגון", הבטיחו שילמד את הילד תורה בעצמו וידאג לחינוכו.
בלזר לקח את שטוקהמר הצעיר כתלמיד תחת חסותו (אף היו ישנים באותו חדר מגורים, בזמן מסעות המקהלה).
שטוקהמר היה סולן סופרן במקהלה, בה שרו ולמדו עימו גם ידידיו החזנים מרדכי הרשמן, שלמה הרשמן, ופיני ספקטור שגם היה מנצח במקהלה.
אצל בלזר למד שטוקהמר חזנות, שירה וסולפג', ושם גם ספג את אהבתו לשירה הפולקלורית האוקראינית והרוסית והיצירות הקלאסיות.
לאחר מותו של בלזר, המשיך שטוקהמר לשיר במקהלה, בניצוחו של החזן מאיר פיסאק.
שטוקהמר עמד בקשרי ידידות גם עם החזנים פנחס מינקובסקי, בכמן, סירוטה ויעקב ודוד קוסביצקי.
בזמן שהתחלף קולו, חזר שטוקהמר מברדיצ'ב לעיר הולדתו הרוביישוב וכשהיה בן 17 ניצח על מקהלת הנוער היהודי בעיר.
שטוקהמר חונן בקול טנור לירי צלול, שר וכתב יצירות חזניות.
כחזן כישרוני הוצע לו מספר פעמים (בין השאר על ידי חברו החזן שלמה הרשמן) לנסוע לשמש כחזן בלונדון ובארצות הברית, כמו יתר חבריו החזנים מהמקהלה בה שר בילדותו בברדיצ'ב.
אך הוריו של שטוקהמר שהיו משפחה דתית אדוקה, סירבו לדבר, מחשש "שיתקלקל".
בגיל 19 חותן עם חנה לבית ליכטנברג.
בהרוביישוב הצטרף לשטיבל חסידי טריסק ונהג להתפלל ולשיר את יצירות ניסי בלזר ויצירות חזניות נוספות (מעובדות למקהלה ולסולו).
שטוקהמר, שהיה כותב תווים משמיעה, העלה על הכתב ניגונים חסידיים, לרבות את ניגוני חסידות טריסק, יחד עם יצירות חזנות ושירי-עם רבים, אשר את תוויהם שלח לתיעוד במכון ייוו"א שבווילנה.
את בנו, ישראל שטוקהמר, לימד תווים ושירה.
משך 4 שנים הופיע עם בנו (שהופיע כילד פלא "וואנדערקינד" בקול סופרן) בתפילות וקונצרטים בכל עיירות מחוז ווהלין וגליציה (שומסק, קוזדבולוב, קרמניץ, אוסטרוה, מנייביץ', טרנוב, טרנופול, סטנסיסלבוב ועוד).
את תווי הנגינה לליווי הקונצרטים בפסנתר וכלים נוספים כתב שטוקהמר בעצמו.
בימים הנוראים ב-1929 הופיעו שטוקהמר ובנו במקהלתו של החזן והמלחין זישע הערער בלבוב.
ב-1930 שרו במקהלה של יעקב ודוד קוסביצקי בבית-הכנסת שינוחה ברחוב סיקטוסקה בלבוב, בימים-הנוראים.
ב-1930 קיבל שטוקהמר את משרת חזן העיירה טלומץ' שבגליציה פולין (כיום באוקראינה), ולשם עבר עם משפחתו.
נוסף להיותו חזן, היה גם בעל תוקע מוכשר.
בטלומץ' הקים שטוקהמר מקהלה שהופיעה בניצוחו בחגים בבית-הכנסת.
שטוקהמר הכין גם את המקהלות למופעים חגיגיים וממלכתיים/ממשלתיים בעיר, וראש העיר נהג לבקר בבית הכנסת לעיתים מזומנות כדי להאזין לחזן ולמקהלתו.
למרות הצעות חוזרות לשמש כחזן בבתי-כנסת בעיירות גדולות יותר, בחר להישאר עם קהילתו באווירה הבייתית-משפחתית של אנשי טלומץ'.
כשהוצע לו לנצח על מקהלת הטמפל הרפורמי (בית-כנסת רפורמי) בטרנופול, הוא סירב ושמר על אמונתו הדתית.
שטוקהמר נחשב מוזיקאי מחונן ומלומד גם במוזיקה הכללית: תואר כי היה יכול לערוך, באופן מיידי, עיבוד מקהלתי לכל ניגון ששמע ולהתאימו למקהלה ב-4 קולות.
בתפילתו שילב לחנים ותמות ממוזיקה קלאסית ואופראית, ובנוסף לרפרטואר שלו שכלל יצירות חזנות, פולקלור ומאות שירי-עם יהודיים, לא הייתה זרה לו גם המוזיקה הקלאסית הרוסית.
על אף אדיקותו הדתית, לא נרתע מללמד סוליסט של הכנסייה הקתולית מטלומץ', תווים וסולפג', לרבות את צלילי "אווה מריה".
שטוקהמר תואר בכתובים כאהוב ומקובל בקהילתו, צנוע ומכניס אורחים; סביב פרוץ מלחמת העולם השנייה נהג לארח פליטים מגרמניה בביתו, ומסופר שאף הלין אותם במיטתו כשהוא עצמו ישן על הארץ.
ב-1942 גורש מטלומץ' לגטו סטניסלבוב, שם נרצח יחד עם אלף היהודים הראשונים שהוצאו להורג.
עד ראייה תיאר שתפסו את שטוקהמר בזקנו, ורצחוהו ליד טחנת הקמח זייבלד.
אשתו ובנותיו נספו גם כן.
ממשפחתו שרדו שניים מילדיו, אשר עלו לישראל בשנות ה-50'; החזן ישראל שטוקהמר ורבקה (רגינה) ברודינגר ששירתה כאחות בצבא האדום בזמן המלחמה.
אברהם שטמברג (נולד ב-15 בדצמבר 1946) הוא כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת המגן.
שטמברג החל את הקריירה שלו בסקציה נס ציונה, וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ב-1965 במקביל למשחקים בקבוצת הנוער ובנבחרת הנוער.
ב-1968 זכה עם הקבוצה בגביע לזכרו של דוד וישניה, לאחר שניצחו את הפועל ראשון לציון.
ב-1969 עבר שטמברג למכבי תל אביב.
את הופעת הבכורה במועדון ערך ב-4 באוקטובר 1969, במשחק נגד מכבי חיפה במסגרת הליגה הראשונה.
באותה עונה זכה עם הקבוצה בדאבל.
בעונה לאחר מכן זכה עם הקבוצה באליפות אסיה לקבוצות.
אברהם שריר (שרייר) נולד ביאשי שברומניה, ובילדותו, בשנות ה-40, עלה לארץ ישראל ובה החל ללמוד בבית ספר בורוכוב בגבעתיים.
לאחר מכן למד בתיכון חדש בתל אביב.
מיד לאחר שחרורו מהצבא עבר לגור בירושלים ונרשם ללימודים בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית והוסמך כעורך דין.
הוא היה מתומכיו של שמחה ארליך והתקדם עימו במפלגה הליברלית.
הוא היה המזכיר הפרלמנטרי של סיעת הציונים הכלליים בכנסת בשנים 1954–1964, תפקיד בו החל לעבוד בהיותו סטודנט שנה ראשונה למשפטים.
בשנים 1964–1967 היה מנהל המחלקה הכלכלית של הסוכנות היהודית בארצות הברית תפקיד בו עסק בעליית בני המעמד הבינוני לישראל.
בשובו לישראל, בשנים 1967–1970 עבד כמנהל לשכת התיאום של הארגונים הכלכליים.
עם הקמת בית הדין לעבודה ב-1969 נכלל שריר ברשימת נציגי המעסיקים בבית הדין הארצי לעבודה, על פי המלצת לשכת התיאום.
בשנים 1970–1974 כיהן כקונסול כלכלי של ישראל באטלנטה ובמערב ארצות הברית.
בשנת 1974 התמנה למזכ"ל המפלגה הליברלית, תפקיד שכיהן בו עד כניסתו לכנסת ב-1977. באותן השנים תמכו בשריר אנשי העסקים מיכאל אלבין ומנחם עצמון, וסייעו לפלג במפלגה הליברלית שהיה בראשותו של שריר.
אלבין סיפק לשריר משרדים בבית אסיה אותו ניהל עבור איש העסקים שאול אייזנברג.
שריר, בתמורה, עזר לאלבין במאבקו בהנהלת הבורסה כשהיה חבר ועדת הכספים של הכנסת.
לאחר מותו של אלבין בשנת 1985, נחקר שריר במשטרה לגבי הכספים שקיבל לחשבונו מאלבין, להגנתו אמר שאלו היו כספי מתנה לחתונת בתו.
בשנת 1977 נבחר לכנסת התשיעית מטעם הליכוד.
באותה הכנסת היה חבר בוועדת הכנסת, ועדת החוץ והביטחון וועדת הכספים.
בכנסת ה-10 היה גם חבר בוועדת החוץ והביטחון.
בשנת 1981 מונה לשר התיירות, ובשנת 1986 כיהן גם כשר המשפטים.
באותה תקופה נפוצה ביקורת על נהנתנותו, לכאורה – הוא היה חבר הכנסת ששהה בחו"ל הכי הרבה פעמים, ונטען שהשתמש בתפקידו כשר התיירות כדי להתארח במלונות יוקרה.
שריר בנה קשרים טובים עם חברי מועצת המפלגה הליברלית ודאג לרבים מהם לתפקידים בחברות ממשלתיות שנמצאו בשליטתו.
לאחר הבחירות של נובמבר 1988, בישיבת מרכז הליכוד שנערכה בהיכל יד אליהו, ישב שריר על הבמה ביחד עם כל השרים המיועדים בעת שיצחק שמיר הקריא את שמות חברי ממשלתו.
שריר נדהם לגלות שהוא אינו נמנה עם השרים המיועדים.
בינואר 1990 עזב שריר את הליכוד ביחד עם ארבעה חברים נוספים מהמפלגה הליברלית, אשר לא היו מרוצים מהאיחוד הסופי של המפלגה הליברלית לתוך הליכוד, והם הקימו את "המפלגה לקידום הרעיון הציוני".
שריר נודע בציבור כ"גיבור" "התרגיל המסריח".
בעת ששמעון פרס ניסה להקים ממשלה, לאחר שמפלגת ש"ס הודיעה בלחצו של הרב שך שתתמוך בשמיר, הוא נזקק לעריק מהליכוד והצליח להשיג הסכם עם שריר על הצטרפותו לממשלתו.
ההסכם הושג בתיווכו של אברהם בריר, ידיד של שריר, וכלל הבטחה לכך ששריר יהיה שר בממשלה האחראי על שני משרדים, שריון מקום עבור שריר ברשימת המערך לכנסת ה־13, מינוי של מקורבים של שריר למשרות בכירות בחברות ממשלתיות, תמיכה בהקמת מפלגה חדשה בראשות שריר וסיוע כספי למפלגה שתקום.
שריר הסביר את חבירתו למפלגת העבודה בכך שנפגע כששמיר לא צירף אותו לממשלתו האחרונה, ולא הכין אותו לצעדו מראש ובכך נגרמה לו עוגמת נפש.
לאחר כישלון "התרגיל המסריח" שב לליכוד לאחר קריאתו של שמיר: "אברשה, חזור הביתה!".
הקריירה הפוליטית שלו באה אל סיומה למרות היענותו לשמיר.
שנים לאחר מכן אמר שריר כי הוא "שמח שהתרגיל התמסמס", טען כי לא יכול היה לחיות עם זה, וכי הוא מניח שהיה מתפטר מממשלתו של פרס תוך זמן קצר אילו קמה.
ב-24 במרץ 2017 שריר הלך לעולמו בבית החולים איכילוב.
הותיר אחריו את אשתו רבקה שריר, יושבת ראש קופת חולים מאוחדת לשעבר, ילדים ונכדים.
שריר היה ידוע בעמדותיו הנוקשות כלפי המחבלים.
הוא התבטא בממשלה נגד עסקת ג'יבריל, לאחר שקבוצת מטיילים הותקפה בעת מעבר ליד הכפר ביתא, הוא דרש גירוש מחבלים ואף את מחיקת הכפר כליל וצוטט כאומר שהערבים שקרנים מלידה.
כשר משפטים סירב להסגיר את ויליאם נקש לצרפת, שהיה עבריין נמלט, לאחר שהורשע ברצח בצרפת וברח לישראל.
שריר סירב לאשר את ההסגרה בטענה שלחייו של נקש נשקפת סכנה אם יוסגר, למרות שבית המשפט המחוזי ובית המשפט העליון אישרו שהוא בר הסגרה.
כנגד החלטה זאת הוגשה עתירה לבג"ץ על ידי שולמית אלוני ודדי צוקר ומספר פרופסורים מהאוניברסיטה העברית בירושלים ובתחילה אנשי פרקליטות המדינה סירבו לייצג את שריר בפני בית המשפט.
לבסוף הסכימה נילי ארד לייצג את עמדת שר המשפטים, אך בג"ץ הכריע שהחלטתו של שריר לא נשענה על בירור עובדתי ועל כן בטלה.
מרבית חייו עשה בפתח תקווה.
חבריו כינוהו בשם "ג'דע" והערבים כינוהו "מיכו"(ככל הנראה קיצור של "אחו מיכה" בערבית על שם אחיו מיכאל) והוא נודע בכינוי "זקן השומרים".
שפירא עמד בראש השמירה וההגנה באזור פתח תקווה במשך כ-30 שנה.
בתקופה זו הגן על המושבה ושדותיה בפני עשרות התקפות וניסיונות גנבה.
סביב שפירא ואנשיו התפתח מוניטין של ארגון תקיף וחזק, עובדה אשר הרתיעה את תושבי הסביבה מלתקוף את פתח תקווה מלכתחילה.
למרות זאת הקפיד שפירא על שכנות טובה עם ערביי הסביבה.
המוטו שטבע היה "לא להרוג ולא להיהרג".
הוא קשר קשרי ידידות עם שכני המושבה הערבים, אשר גילו הערכה רבה לאומץ ליבו.
בשל כך זכה שפירא לכבוד רב מצד שכנים אלו ואף התבקש לשאת ולתת בשמם עם חמולות אחרות, עם שלטונות המנדט הבריטי ועם ראשי היישוב היהודי, ולשמש כבורר בסכסוכים בין שבטים בדואים וחמולות ערביות בסביבת פתח תקווה.
בתקופה זו הוצמד לשפירא הכינוי "ג'דע".
אברהם שפירא נולד באוקראינה למשפחת רבנים.
עלה עם משפחתו לארץ בתחילת העשור השני לחייו, מנמל אודסה לנמל יפו.
אביו הרב יצחק צבי שפירא (1834–1890) היה ממקימי יהודיה, יהוד.
משם עברה המשפחה לפתח תקווה, שם בילה שפירא את מרבית חייו.
אימו הייתה בילה לבית רוטשילד (נפטרה 1912).
אשתו השנייה של אביו, הוריו נקברו בפתח תקווה.
שפירא היה פעיל בהגנת המושבה עוד משחר נעוריו.
בצעירותו אף שימש כמלווה לברון רוטשילד.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 הקים ארגון שמירה אשר פעל בפתח תקווה וסביבתה, בהגנה על ביטחון המושבה, ובמניעת פשיעה חקלאית.
בשנת 1890 מונה לראש השומרים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, נבחר ליושב-ראש ועד המושבה.
פעילותו כיושב ראש הוועד נקטעה כאשר נעצר בשנת 1915 בחשד לחברות בארגון ניל"י, וריגול לטובת הבריטים.
בכלא בדמשק ופירוק "אגודת השומרים"
לכלא "חאן איל-באשה" שבדמשק הגיעו, במהלך הזמן, אנשים רבים שנעצרו בעקבות פרשת הריגול.
רק מיעוטם היו אנשי ניל"י; היו שם גם אנשי ארגון "השומר", שהגיעו לכלא, כנראה, בעקבות הלשנות של יוסף לישנסקי (לבד משניים, סעדיה פז ושמואל הפטר, שהסגירו עצמם לטורקים בזמן החיפושים אחרי לישנסקי).
גם עסקנים עבריים מן היישוב נעצרו והושמו בכלא בדמשק, ביניהם אברהם שפירא, שבתי לוי, משה שלוש ועוד.
נוסף על אלה היו בכלא מספר אנשים שנחשדו לשווא בקשרים עם ניל"י או "השומר".
עוד ישבו בכלא בדמשק עשרות רבות של עריקים מהצבא הטורקי שנתפסו בעקבות גל החיפושים אחרי לישנסקי ואנשי ניל"י.
לאחר שהועמד לדין בדמשק וזוכה, שב שפירא לפתח תקווה ונבחר שוב להיות ראש "אגודת השומרים".
לאחר שחרורו שימש שפירא כשומר ראשו של חיים ויצמן, נשיאה העתידי של מדינת ישראל, שמאז החל לשמש כמנהיג המרכזי של ההסתדרות הציונית (1919), הגיע ארצה לביקורים מרובים, לפני שהשתקע סופית ב-1947.
בשנת 1920, עם הקמת ארגון "ההגנה", פירק שפירא את ארגון השמירה שלו והטמיע אותו במנגנון "ההגנה" של פתח תקווה.
שפירא עצמו פנה לעסוק בחקלאות, אולם המשיך לפעול כחבר "ההגנה".
עד תחילת השלטון הבריטי בארץ, דגל שפירא בהגנה מקומית על בסיס קשרים אישיים עם השכנים הערביים, זאת בניגוד לגישות כלליות יותר אשר עמדו ביסוד ארגונים כמו בר-גיורא, 'השומר' וניל"י.
ככל שחדרה ההכרה כי המאבק הערבי נגד היישוב היהודי נושא אופי כללי (לאומי), כך הלכה והעמיקה ההבנה שגישתו של שפירא, שממילא נשענה על אישיותו המיוחדת, איננה אפשרית בקנה מידה נרחב.
במאי 1921 התחולל טבח ביפו, שהיווה את נקודת הפתיחה להתקפה על מספר מושבות, בהן פתח תקווה וחדרה.
מאורעות אלו נקראו מאוחר יותר בשם הקולקטיבי מאורעות תרפ"א.
כאשר הגיעו לפתח תקווה הידיעות על המאורעות ביפו, התכנסו ראשי המושבה ובחרו בוועד הגנה בראשותו של אברהם שפירא.
בפתח תקווה התעורר ויכוח בין צעירי המושבה ובראשם אברהם שפירא ובין גורמים אחרים, בראשם אבשלום גיסין, שהיה קצין בצבא הטורקי, שנמנו על מגיני המושבה.
האחרונים טענו כי הפרשים יהיו מטרה לכדורי הערבים שיתחפרו בשטח, ולכן יש להתבסס על הגנה נייחת סביב למושבה.
תוכניתו של אברהם שפירא, שהיה מוותיקי השומרים והמפקד הדומיננטי בשטח, היא זו שהתקבלה.
עם שחר של יום ה-5 במאי 1921 גילו תצפיתנים כוח של כ-400 ערבים מערביי שבט אבו כישכ מתקרבים למושבה מצפון.
אברהם שפירא יצא בראש פלוגת פרשים חמושים כדי לקבל את פניהם בשדות צפונית למושבה.
תוכניתו של שפירא התבררה עד מהרה כמוטעית.
הערבים החלו לצלוף על הרוכבים אשר היוו מטרה נוחה לכדוריהם.
החלה נסיגה בלתי מסודרת לקו ההגנה השני.
בנסיגה זו נהרג אבשלום גיסין.
הערבים התעודדו והגיעו לקרבת העמדות הקדמיות והיה חשש שהם יעקפו אותן מצד מערב ויפרצו למושבה.
מאזן הכוחות השתנה כשמשוריין ובו חיילים הודים מצבא המנדט הבריטי, הגיע בעקבות קריאתם על ידי שליחים שהצליחו להגיע דרך הפרדסים לתחנת הרכבת ראש העין.
החיילים ההודים פתחו באש מכונת ירייה על התוקפים ואלו החלו לסגת, כשהם משאירים במקום יותר מ-20 הרוגים.
באותו זמן גילה מטוס בריטי כ-400 ערבים מתקרבים למושבה מדרום, מיהודיה.
באותו זמן הגיעה למקום מכונית משוריינת מיפו ופלוגת חיילים הודים והמטוס כיוון אותם לערבים.
7 ערבים נהרגו והשאר ברחו לכיוון יהודיה.
בהתקפה נהרגו 28 ערבים ו-4 יהודים.
לזכרם של הנופלים היהודים הוקמה אנדרטה הנמצאת ליד בית העירייה.
אנדרטה נוספת נמצאת בגן ליד יד לבנים.
בשנות החמישים היה שפירא לסמל מקומי ודמות מרכזית בחגיגות ואירועים שנערכו בעיר, בין היתר במצעדי צבא מקומיים ובחגיגות יום העצמאות.
ביתו של שפירא, אשר נתרם על ידו לעיריית פתח תקווה לשם תצוגה על פעילותו, עומד עד היום ברחוב הרצל 20 בפתח תקווה.
הבית עבר גלגולים רבים וכיום הוא משמש כספרייה ומרכז תרבות.
פסלו של שפירא רכוב על סוס ניצב בחזית הבית.
בשל קשריו, הועמד על ידי ראש עיריית פתח תקווה פנחס רשיש לראשות ועדה לבירור תביעות נפגעי טבח כפר קאסם.
בעקבות פרסום מסקנותיה של ועדה זו נערכה בנובמבר 1957 בכפר קאסם סולחה שבה נכחו כ-800 אורחים.
בילקוט הכזבים, שיצא לאור ב-1956, מופיעה דמותו של שפירא במרכזן של מספר אנקדוטות.
המפורסמת שבהן נקראת "נאום קצר" והיא מספרת על נאום שנשא שפירא בכנס הנוער בפתח תקווה.
שפירא עלה לבמה, התבונן בנוכחים, אמר: "אתם נוער אתם?
משפט זה מוזכר בשינוי קל "זה נוער זה?
זה בררה!" בשירו של יוסי גמזו, "סימן שאתה צעיר", וכמו כן בשירו של דוד אבידן, "שקל ציוני".
השיר "אברהם שפירא" שנכתב על ידי אורי ברזילי, הולחן בידי יהודה בדיחי ובוצע על ידי רבקה זוהר, מזכיר חלק מהסיפורים שנכרכו סביבו.
בשנת 1913, הקים אברהם שפירא "סֶבִּיל" (Sabeel) – רהט – לזכר אמו המנוחה בילה שפירא.
שפירא הכיר את מנהגי השכנים הערבים והיה קרוב לתרבותם, שלט בשפה הערבית וכך רכש כבוד גדול בקרבם ולכן בחר להנציח את אמו בבניית רהט ולא בהקמת קופת צדקה על שמה כמנהג היהודים.
הרהט היה בסמוך לפרדסו של שפירא שהוקם באזור שכיום הוא אזור התעשייה סגולה.
לאור פיתוח שנעשה באזור התעשייה סגולה שטחי פרדסים נעקר והפכו לקרקע המיועדת לבנייה,
בשנת 1992 העבירה העירייה את הרהט למרכז העיר ליד בית ספר נצח בנות פינת רחוב מוהליבר.
אברהם התחתן עם ליבע רחל שפירא (1871–1946) בת אחיו למחצה אהרון מנדל שפירא, יחדיו נולדו להם 9 ילדים:
יצחק צבי, רבקה, אהרון מנחם, שרה, מרדכי, חיה, יהושע, שושנה ופולה.
דון אברהם שניור קורונל (1493–1412) היה רֵישׁ גָּלוּתָא, רב חצר, שר אוצר, חוכר וגובה מיסים יהודי בספרד במאה ה-15, בחצרו של המלך אנריקה הרביעי ובחצרם של המלך פרננדו והמלכה איזבלה הידועים בכינוי "המלכים הקתולים", שיש אומרים כי שידך ביניהם.
נחשב ליהודי החשוב ביותר בקסטיליה.
בנוסף לתפקידיו מחוץ לקהילה, גם שימש כשופט עליון של היהודים.
בעברית, יש הכותבים את שם משפחתו שׂניור ויש הכותבים סניור.
בניגוד לאמור לעיל באשר לשנת הפטירה שלו ב-1493, פרופסור ביינארט סובר שאברהם שניור נפטר לכל המוקדם בשנת 1496.
נולד למשפחה יהודית בספרד במאה ה-15, בשם אברהם שניור.
תחת שלטונו של המלך אנריקה הרביעי היה חוכר המיסים הראשי בקסטיליה, כגמול על שירותיו מונה אלבדין (Albedinus) שופט היהודים בעיר סגוביה.
בשנת 1474 סייע לעליית פרדיננד ואיזבלה, ופעל כנציגה של המלכה איזבלה במשא ומתן עם נציגו של המלך פרדיננד לאיחוד קסטיליה ואראגון תחת שלטונם.
בשנת 1475 הוקמה מחדש ברית הערים להגנה על הסדר הציבורי, שכונתה ה"הרמנדאד הקדושה".
למרות שהתקנון של ברית הערים קבע מפורשות שאין למנות יהודי לתפקיד הגזבר, ב-1488 מינתה המלכה את שניור לתפקיד זה.
בשנת 1476, נזכר שניור לראשונה כגובה מיסים עליון למלכות קסטיליה, לגביית מיסים מהיהודים.
תפקיד זה גרר יחס שלילי מהקהילה.
בשנת 1477 קיבל, בזכות קשריו עם המלכה, מינוי כ"רב דה לה קורטי" (רב החצר) וכשופט עליון ליהודים בקהילות "מעבר לבורגס וממנה הלאה".
שימש לא רק כשופט עליון אלא גם התגייס ופעל למען היהודים שנזקקו להשפעתו ומעורבותו.
במהלך שנותיו, מונה כשר האוצר של המלך פרדיננד והמלכה איזבלה, הידועים כ-"המלכים הקתולים".
תפקיד זו העלה אותו בסולם המעמדות, והפך אותו לידיד טוב של המלך.
ארמונו שבעיר סגוביה, אחד מהמפורסמים שבספרד, משמש כיום כמוזיאון.
שניור שימש גם כראש קהילת יהודי קסטיליה והשתדל למענם.
כמו כן סייע בפרשת פדיון שבויי מלגה היהודים, שנשבו ב-1487.
במכתב של יהודי קסטיליה ליהודי רומא ולומברדיאה מ-1487 הם מתייחסים לאברהם שניור כ-"ריש גלותא אשר עלינו".
בעיני חז"ל נחשב שלטון זה כהמשך למלכות בית דוד.
יחד עם דון יצחק אברבנאל שהיה חברו הטוב, ניסה למנוע את גזרת הגירוש של יהדות ספרד.
כחלק ממאמץ זה אברהם שניור ארגן קבוצה של בנקאים יהודים אמידים, שהציעו כופר זהב כדי לסכל את הגזירה.
קיימת פרשנות למסמך מ-29 במאי 1492, כשבועיים לפני המרת דתו, כהצהרה שהוא ומשפחתו עוזבים עם כל היהודים האחרים.
יש אומרים כי המלכה איזבלה איימה שתשמיד את כל יהודי ספרד אם אברהם שניור ומשפחתו לא יתנצרו ויישארו, אם כי ההיסטוריון ביינארט מכנה זאת "ספקולציה".
תפקידו הבכיר וקרבתו למלך הייתה בעוכריו.
ב־15 ביוני 1492 הוא הוטבל לנצרות במזרקה בכניסה לכנסייה Santa María de Guadalupe בעיר גוואדלופ על ידי החשמן של ספרד פדרו דה מנדוזה, המלכים הקתולים היו הסנדקים.
בטקס זה הוטבל גם חתנו מאיר מלמד, ונאמר כי המלכה ראתה בכך את ניצחון הנצרות על היהדות.
לאחר הטקס, קיבל אברהם שניור את שם המשפחה "קורונל".
משפחתו, שלא רצתה לעזבו בזקנתו, התנצרה גם היא.
אחיו שלמה שניור עזב את ספרד.
לאחר ההמרה, ב-23 באוגוסט 1492, נתמנה לשמש כרחידור (חבר מועצת העיר) בסגוביה ב"זכות שירותיו הרבים והטובים שעשה והוא עושה לכתר וכדי לגמול לו עליהם".
הכתר גם הטיל עליו, יחד עם אחרים, לגבות חובות שהנוצרים חבו ליהודים ולהעבירם לקופת האוצר.
סמל משפחת קורונל, חמישה נשרים מזהב וכתר זהב, מופיע על אחד הקברים שבקפלה, ובשיפוץ שנעשה זמן לא רב לפני 2010, הותקן ויטרז' שנושא את אותו הסמל.
בקפלה זו קבורים זה ליד זה אברהם שניור קורונל, נכדתו מריה שהייתה נשואה לחואן בראבו דה מנדוסה ובנה מנישואיה השניים - אנטוניו דה סוליס.
נכדו ברח להולנד לאחר מותו, שם חזר ליהדותו ותרם רבות לבתי-הכנסת.
לאברהם שניור הייתה אחוזה בתחומה של סגוביה, במקום שנקרא Campo de Pinillos.
בנוסף לבית מגוריו, היו לו חמישה-עשר בתים ברחוב Zapateria שברובע היהודי של סגוביה.
ביתו המרכזי היה ברחוב קורפוס כריסטי.
כיום פועל בארמונו המשופץ של אברהם שניור מוזיאון של יהודי ספרד והרובע היהודי, שנקרא Didactic Center of the Jewish Quarter.
מעל לכניסה לבית מתנוסס שלט האצולה (coat of arms) המעיד על אילן היוחסין של המשפחה.
חיים בינארט גם כותב שלאברהם שניור היה בית תפילה בביתו, ששימש "גם אנוסים וגם נוצרים ממוצא נוצרי גמור".
בית הכנסת נסגר אחרי שאברהם שניור ובני ביתו המירו את דתם.
ישנה סברה שבית הכנסת הזה עדיין עומד על תילו ויש אליו גישה ממבנה המוזיאון.
עוד היו לו שלושה או ארבעה בתים בכיכר העיר אווילה, צמד בתים גדולים בכיכר השוק הקטן של אווילה וארבעה צמדי בתים נוספים, לא רחוק משם.
פרופ' בינארט משתמש בכתיב "אברהם סניור", וקובע כי לאחר שהתנצר ברוב פאר והדר בגואדלופי, בנוכחות המלכים הקתולים, הוא נקרא פרנאן נונייס קורונל.
השם פרנאן כפי הנראה הוא על שם המלך פרנאנדו שהיה בין המטבילים.
קיימת גרסה אחרת הקובעת כי אברהם שניור שינה את שמו לפרננד (פרננדו) פרז קורונל.
בכתיב לועזי מוצאים את השם Senior ולחליפין Senneor או Seneor.
דוארטה סאריבה, יליד המאה השש עשרה, הידוע גם בשמו דוד סניור קורונל.
עיקר פועלו היה ברסיפה שבברזיל.
מעשירי הקהילה, בעל מטעים, סוחר, גבאי וגזבר.
ר' נחמן נתן קורונל, שנולד באמסטרדאם ב-1810, עלה לארץ ישראל בשנות העשרים שלו.
תלמיד חכם, עסקן, מחבר ועורך ספרי קודש, שקיבל מדליה מהקיסר האוסטרי על פועלו.
שלושה מצאצאיו בני העת האחרונה הם יעקב פרלשטיין, יליד 1878 אשר היה אחד ממיסדי תל אביב,
דוד קורן (קורונל), יליד 1917 אשר שימש חבר כנסת וראש מועצה בגליל ופרופסור אילנה גוזס, חוקרת מוח וילידת 1949. שלושתם ילידי ירושלים.
הרב אברהם שמואל בנימין סופר (שרייבר) (א' באדר א' שנת תקע"ה, 11 בפברואר 1815 – י"ט בטבת תרל"ב, 18 בינואר 1872) היה בנו של החת"ם סופר ויורשו כרבה של פרשבורג וראש הישיבה בה.
היה מחבר תורני פורה וממנהיגי היהדות האורתודוקסית בימי הקרע ביהדות הונגריה.
נודע בכינויו "הכתב סופר" על שם חיבוריו.
נולד לרבי משה סופר - החת"ם סופר, רבה של פרשבורג, ולשרל, בתו של רבי עקיבא איגר שהיה רבה של פוזן.
אחרי פטירת אביו בכ"ה בתשרי ת"ר, נתמנה למלא את מקום אביו כרב וראש ישיבת פרשבורג, למרות גילו הצעיר.
בגיל שש חלה, ומצבו היה כה חמור שהחברה קדישא כבר עשו את ההכנות האחרונות.
אביו התפלל עליו והוסיף לו את השם אברהם לסגולה, בהמשך התאושש ממחלתו, וחי עוד חמישים שנה.
נישא לחוה לאה (- כ"ד בטבת ה'תרנ"ב), בתו של הרב יצחק ווייס מגארליץ.
כממשיכו של אביו גם הוא נחשב היה בדורו מגדולי הדור, וממנהיגי היהדות האורתודוקסית בהונגריה.
בתקופתו פרחה ישיבת פרשבורג ושגשגה, והכפילה את מספר תלמידיה.
הכתב סופר נודע בין היתר בהיותו נמנה עם הרבנים הראשונים באירופה שהתירו ב-1856 (תרט"ז) את המצות שנאפו במכונה - חידוש גדול ומעורר מחלוקת באותם ימים, בהם נהגו לאפות מצות יד.
בשנות ה-60, ערב הקרע עם הנאולוגים, התבלט כמתון וכפתוח מבין רבני הזרם המרכזי ביהדות הונגריה; הוא היה קרוב לעמדת הנאו-אורתודוקסיה שייצג הרב עזריאל הילדסהיימר מאייזנשטט, וראה בחיוב את האפשרות להכליל לימודי חול בישיבת פרשבורג.
הוא שכר דרשן בשפה הגרמנית לבית-הכנסת שלו, דבר שעורר את מורת-רוחם של הקנאים בראשות הרב הלל ליכטנשטיין.
בשנת תרל"ב חלה ובי"ט טבת באותה שנה נפטר.
תיאור הלווייתו (שהתקיימה בכ"א בטבת) הועלה על הכתב בידי הרב עזריאל הילדסהיימר.
על מקומו ברבנות העיר נתמנה בנו הרב שמחה בונם סופר בעל ה"שבט סופר".
לאחר השואה הקים נכדו הרב עקיבא סופר את ישיבת פרשבורג בארץ ישראל יחד עם בנו הרב אברהם שמואל בנימין ועמד בראשה עד לפטירתו בשנת תש"כ.
בנו הרב אברהם שמואל בנימין מילא מקומו ועמד בראשה עד לפטירתו בשנת תשכ"ב, את מקומו מילא בנו הרב שמחה בונם סופר עד לפטירתו בשנת תשע"ז.
כיום משמש בנו הרב אברהם שמואל בנימין סופר כר"מ ואב"ד פרשבורג וראש הישיבה.
מכון שמהדיר ספריו הוא מכון דעת סופר שנוסד על ידי הרב שמחה בונם סופר בן החשב סופר.
הם הוציאו את חידושיו על הש"ס ודרשות כתב סופר במהדורה מפוארת.
נינו הרב יוחנן סופר - האדמו"ר מערלוי, הקים את רשת תלמודי תורה "כתב סופר" בירושלים, בני ברק, אלעד, אשדוד וביתר עילית.
כן יסד מכון להפצת ספרי החת"ם סופר וצאצאיו בשם מכון חתם סופר, במסגרתו מוציא לאור גם ספרי זקנו הכתב סופר.
נינו הרב אברהם יחיאל סג"ל דויטש אב"ד במעלה אדומים הקים מכון "תלמידי הכתב סופר" שהוציאו לאור כמה ספרים במשנתו של הכתב סופר.
על-שמו נקרא רחוב בשכונת גבעת שאול בירושלים.
הכתב סופר הותיר אחריו שושלת מפוארת של רבנים.
שישה בנים נולדו לו וכולם היו לרבנים גדולים.
ארבע בנותיו נשאו לרבנים והמשיכו את השושלת.
סירב להיות הממשיך של אביו בשל היותו חלש גוף.
היה מוהל מומחה שמל את הגרים מהכפר בוזודויפאלו, כפר בטרנסילבניה שכל יושביו התגיירו.
מחבר הספר "שבט סופר", מילא את מקום אביו בפרשבורג.
הרב יצחק לייב (כ"ד באלול ה'תר"ח - ט"ו בכסלו ה'תרס"ז (1907))), ראש ישיבה בפרשבורג.
שימש כנשיא ארגון 'מחזיקי הדת' בגליציה.
הרב שמעון (כ"ח באייר ה'תר"י - כ"א בסיון ה'תש"ד), אב"ד ערלוי מחבר הספר "התעוררות תשובה".
נרצח בשואה על ידי הנאצים בגיל 94, יחד עם בנו הרב משה סופר ראב"ד ערלוי.
הרב שלמה (כ"ח בתמוז ה'תרי"ג - י"ח באדר ה'תר"ץ), רב העיר ברגסז.
הוציא לאור את ספרי אביו "כתב סופר", ואף חיבר כמה ספרים ובהם ספר ביוגרפי על אבותיו בשם "חוט המשולש".
מרת שרל (כ"ד בטבת ה'תקצ"ה - ז' בניסן ה'תרע"ב), אשת הרב יעקב יהודה לייב הכהן שטראסר.
בנם הרב שלמה צבי שטראסר כיהן כרב הראשי של דברצן.
מרת רחל (י' בתמוז ה'תקצ"ו -), אשת הרב רפאל דייטש, ולאחר פטירתו נישאה לרב צבי הירש וייס.
מרת הינדל (ה'תר"ז -), אשת הרב אברהם יעקב הלוי הירש, מפרשבורג.
מרת רויזא (י"ז באייר ה'תרי"א - ב' בניסן ה'תר"ף), אשת הרב יצחק צבי פריי, מסרדאהל (כיום דונאיסקה סטרדה).
שו"ת כתב סופר על ארבעת חלקי השולחן ערוך (חלק אורח-חיים, חלק יורה-דעה, חלק אבן-העזר, חלק חושן משפט).
כתב סופר על מסכת גיטין
כתב סופר על מסכת חולין
כתב סופר על סוגיות הש"ס 8 כרכים, בהוצאת מכון דעת סופר
כתב סופר על התורה 2 כרכים, הוצאת נצח.
כתב סופר דרשות, הוצאת מכון חתם סופר.
חידושי אגדות, בהוצאת מכון דעת סופר.
כתב סופר על הגדה של פסח, בהוצאת מכון דעת סופר.
כתב סופר על אגדות הש"ס 2 כרכים, בהוצאת מכון דעת סופר.
כתב סופר על פרקי אבות בהוצאת מכון דעת סופר.
דרשות כתב סופר השלם 2 כרכים, בהוצאת מכון דעת סופר.
הרב יוסף חיים זוננפלד רב "ועד העיר לכל מקהלות האשכנזים" - לימים העדה החרדית.
ר' בנימין (וולף) פפנהיים מווינה, עסקן מראשי קהילת ה'שיף-שול', איש אגודת ישראל.
הרב שלמה זלמן ברויאר, רבה של פרנקפורט דמיין וראש הישיבה בה.
הרב עקיבה יוסף שלזינגר בעל "לב העברי".
הרב יצחק שווייגר, רב וראש ישיבה בטאפאלצ'אני ומחבר הספר "ברכת יצחק".
הרב אברהם ליטש-רוזנבוים, מחבר שו"ת "בן יהודה".
הרב אליעזר זוסמן סופר - רבה של פאקש.
הרב פינחס הכהן שטיינר - מחבר שו"ת "פת"ח דבריך" וספר "בריתי שלום" - רב ואב"ד אילאק (כיום קרואטיה) וראש הישיבה.
הרב סיני שיפר, רבה של קרלסרוהה שבגרמניה.
הרב משה גרינוולד - רבה של חוסט ומחבר ספרי "ערוגת הבשם".
הרב יהודה גרינוולד - רבה של סאטמאר ומחבר ספרי שבט מיהודה ושו"ת זיכרון יהודה.
הרב יעקב גרינוולד מגיד מישרים בעיר סיגט.
אברהם שפירא (פצ'י) (נולד ב-1935 בחיפה) הוא עורך והיסטוריון תרבותי, מורה, חוקר ומנהיג תרבותי, ממובילי "חוג שדמות" לגיבוש זהות יהודית-חילונית.
אברהם שפירא נולד בחיפה במשפחת פועלים; גדל והתחנך ברוחה של 'ארץ ישראל העובדת'.
היה חבר בתנועת הנוער "התנועה המאוחדת".
לאחר שהשלים לימודיו בבית-הספר התיכון "חוגים", שם היה תלמידו של ברוך קורצווייל, שהשפיע רבות על דרכו בעתיד, התגייס לצה"ל ושירת בנח"ל.
חבר קיבוץ יזרעאל משנת 1955. היה רועה צאן ועובד מטעים.
בשנים 1960–1962 למד לימודי יהדות ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
תוך כדי תקופה זו ייסד וערך את כתב העת "שדמות", ויצר גשר בין גדולי הרוח היהודית וחכמת ישראל בירושלים, מרטין בובר, שמואל הוגו ברגמן, גרשם שלום, עקיבא ארנסט סימון, נתן רוטנשטרייך ואחרים - לבין התנועה הקיבוצית ובייחוד הדור השני בה.
בעת עריכת "שדמות", שהתמיד בה עד 1970, ריכז סביב כתב-העת חבורה של יוצרים ומחפשי–דרך מכל זרמי התנועה הקיבוצית ("חוג שדמות").
יזם יחד עם עמוס עוז, סמוך למלחמת ששת הימים, את הקובץ "שיח לוחמים" והיה עורכו.
בקובץ כונסו עדויות הלוחמים בני התנועה הקיבוצית, והוא הפך במשך הזמן לאחת התעודות החשובות של עולמם הרוחני של בני הארץ, באותה עת.
בד בבד עם עבודתו הרוחנית והחינוכית, והעבודה במטעי הקיבוץ, בשנים 1968 – 1991 שימש חבר מערכת "ספרית אפקים" בהוצאת עם עובד.
אז ייסד את ספריית "ארון ספרים יהודי" בהוצאת עם עובד, שהוא עורכה.
במסגרות אלה יזם ספרים וחיבורי-יסוד רבים, טיפח וליווה סופרים, הוגים וחוקרים.
עשה עבודת דוקטורט בבית הספר למדעי היהדות של אוניברסיטת תל אביב, נושא העבודה היה: "מבנים דואליים בהגותו של מ.מ.
בובר", היא נעשתה בהדרכת פרופסור אוריאל טל ואושרה ב-1984.
בשנת 1975 היה שותף לכינון מרכז ללימודי יהדות באורנים - המכללה האקדמית לחינוך.
בשנת 1985 הוזמן ללמד בחוג לפילוסופיה יהודית ולאחר מכן בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב ומונה לפרופסור באוניברסיטה.
לאורך שנים מיזג את עבודתו כחוקר וכמורה אקדמי עם מפעליו בתחומי "ארון הספרים היהודי" של זמננו.
בין השאר יזם את מפעל "מקרא לישראל" – פירוש מדעי-היסטורי למקרא, והיה מרכז המערכת שלו בשנים 1981 – 1989. כינס וערך כתבים של גרשם שלום עוד בחייו, ולאחר פטירתו מונה לעורך אחראי של "מפעל כתבי גרשם שלום" בהוצאת עם עובד.
וכן היה אחראי ללימודי יהדות וציונות במכללה לביטחון לאומי של צה"ל, ועיצב בה תוכניות לימודים בתחומים אלו.
זכה בפרס אבי חי על פועלו לקירוב בין דתיים לחילוניים בישראל.
אור החיים ב"יום קטנות": משנת א"ד גורדון ומקורותיה בקבלה ובחסידות, תל אביב: עם עובד תשנ"ו 1996.
חוגים לדיון ושיח ביצירות ספרות, האוניברסיטה העברית בירושלים – המרכז לחינוך מבוגרים, 1973.
הרוח במציאות: מגמות העיצוב בהגות בובר, ירושלים: מוסד ביאליק בשיתוף בית-הספר למדעי היהדות באוניברסיטת תל אביב, תשנ"ד-1994.
אברהם שמואל שטיין (12 בספטמבר 1912 – 20 בדצמבר 1960) היה עיתונאי, סופר, עורך, מתרגם והיסטוריון ישראלי, חבר מערכת "דבר".
שטיין נולד בביאליסטוק, פולין, מצאצאי רבנים ובכללם הרב יהושע לייב דיסקין ("הרב מבריסק").
מנעוריו שקד על לימודים תורניים, אך התמסר גם ללימודי חול.
למד בגימנסיה העברית "תרבות", וכבר בצעירותו החל לפרסם סיפורים, מאמרים ומסות ספרותיות.
שטיין יצא ללמוד באוניברסיטת היידלברג שבגרמניה ואחר כך השתלם ב"מכון למדעי היהדות" בברלין.
הוא התעמק בחקר ההיסטוריה של העם היהודי, ונמשך לדמויות של האישים המשיחיים השונים.
כבר אז החליט לכתוב ספר על תקופת משיח השקר יעקב פרנק ועל בתו חוה, שנחשבה ל"נביאה" ועמדה בראש התנועה הפרנקיסטית אחרי מות אביה (שתי המונוגרפיות ההיסטוריות שלו, "אש מריבה" על שבתי צבי ו"והאש השאירה אפר" על יעקב פרנק, ראו אור בשנות החמישים.
האחרון זכה בפרס קאסל מטעם יהדות מקסיקו).
במות ד"ר משה ביילינסון, מחשובי העיתונאים ב"דבר", פנה העורך ברל כצנלסון אל א"ש שטיין (שכבר כתב ב"דבר" מאז 1932) וביקשו להיצטרף לעיתון.
בעזרת האוניברסיטה העברית הנפיקו לו הבריטים סרטיפיקט והוא עלה ארצה ב-1936 והצטרף ל"דבר" כחבר מערכת.
לאורך שנות ה-50 ועד למותו היה עורך לילה של העיתון "דבר" ולאחר מכן עורך מדורים שונים ומסגנן בשעות היום.
בנוסף לעבודתו ב"דבר", היה שטיין מייסד ועורך הביטאון "ים" (ביטאון 'החבל הימי לישראל'); עורך "תלמים" ביטאון תנועת המושבים; עורך מערכות פועלי ת"א-יפו, של מועצת הפועלים, 1957 (עורך נוסף: ל.
קופרשטיין); מייסד ועורך הד הדפוס (ביטאון הסתדרות פועלי הדפוס); ומשתתף קבוע בהפועל הצעיר, במעלה, הצופה, עתידות וכתבי-עת עבריים נוספים.
בשנים 1951-1949 - שימש כעורך העיתון האידי אונזער ווארט בפאריס, בשליחות האיחוד העולמי 'פועלי ציון-התאחדות' באירופה.
שטיין פרסם אין ספור מאמרים בעיתונות היידיש בתפוצות ובארץ: "יידישע צייטונג", "פארווערטס", "צוקונפט", "הדואר", "מעקסיקאנער שריפטן", "די גאלדענע קייט", "נייע ישראל צייטונג", לעצטע נייעס", "פאלק אונד ציון", "דער מאמענט", "עטיודן", "ראדיא", "אונזער שטימע", "פרובלמות", "יידיש פאסט", "ליטערערישע בלעטער" ועוד.
במקביל לעבודתו העיתונאית, היה שטיין אמן הסיפור היפה.
מפרי עטו ראו אור 10 ספרים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, התמסר, בין השאר, לעריכת ספרי יזכור לקהילות שהושמדו בשואה (ראה להלן).
נפטר בתל אביב בא' בטבת תשכ"א, בגיל 48. ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
היה נשוי לרות לבית ירוזלימסקי, ואב לשלושה: אמנון-ישראל, תמר-דבורה ואבשלום-משה.
בנו הצעיר אבשלום נפל בשנת 1970 במלחמת ההתשה.
בשנת החמישים למותו, הונצח שמו ברחוב בהוד השרון, ברובע הסופרים העבריים.
עלים טרופים ברוח: ספורים וציורים, תל אביב: עם עובד, תשי"ב.
אהבה בצל הצלב: ספורים, תל אביב: עין, תשי"ג.
חבר ארתור: דמויות ופרקים מחיי הבונד, מונוגרפיה היסטורית.
תל אביב: מ' ניומן, תשי"ג.
(על שמואל מרדכי (ארתור) זיגלבוים, מנהיג "הבונד").
אש מריבה: טרילוגיה היסטורית, תל אביב: מ' ניומן, תשט"ו.
(תוכן החלקים: חידת הקמיעות (פולמוס עמדין–אייבשיץ); דודאי צבי (עלילות שבתאי צבי); נקמת מרעים (תועבת פרנק)).
והאש השאירה אפר: מונוגרפיה היסטורית על יעקב פרנק ועדתו, תל אביב: אל"ף, תשי"ז.
בת המושבה: רומן ארץ ישראלי; הציורים: יחיאל קריזה, תל אביב: אל"ף, תשי"ח.
אשכולות: אלבום דמויות וטפוסים; רשומים: אבא פניכל, תל אביב: אל"ף, תשי"ט.
אדרת אליהו: סיפור שהוא היסטוריה (על צאצאי ותלמידי הגאון מווילנה ופעלם בבניין ויישוב ארץ-ישראל), תל אביב: אל"ף, תשכ"ד - 1964.
אדרת אליהו: סיפור שהוא היסטוריה, עריכה מחודשת על ידי תמר בן מנחם (בתו של א.ש.
דיוקנאות, ירושלים: מ' ניומן, תשכ"ז.
"שבע חופות" - אסופת נובלות בעזבונו - עתה בעריכה לקראת פרסום.
מתפוצה לתקומה - על א"י, היהדות, העם היהודי והאנטישמיות.
"מסכת גבורה ליום ההגנה – י"א באדר", תל אביב: שרות התרבות של צבא הגנה לישראל, תש"ט.
"א בריוו צו א יידישן קאמוניסט" (מכתב לקומוניסט יהודי), 'פועלי ציון התאחדות' בצרפת, תש"י 1949.
"הדרך למדינה ודרכנו במדינה", פרקי הסברה לצבא ההגנה לישראל, ת"א תש"ט - 1948.
"ההתיישבות העובדת", פרקי הסברה לצבא ההגנה לישראל, אלול תש"ט - ספטמבר 1948.
האפופיאה של ה"בונד", "גשר", רבעון לשאלות חיי האומה.
שטיין (עורך), הנוטר העברי: סיכומים וסיכויים (תרצ"ו-תש"ו – 1936-1946), תל אביב: הוצאת הוועד הארצי למען החייל היהודי, תש"ז - 1946.
בוגדאן (עורכים ומתקינים לדפוס), "כפר יחזקאל", עשרים וחמש שנות אנוש ומפעל; למלאת כ"ה שנים לכפר יחזקאל, תרפ"ב - תש"ז.
ישראל אין קאמף: זאמלונג פון שילדערונגען און רעפארטאזשן פון דער יידיש אראבישער מלחמה; צוזאמענגעשטעלט און איבערזעצט דורך א"ש שטיין, תל אביב: הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל - מחלקת החלוץ, תש"ח.
יענקלה חבלן; קובץ לזכרו של קצין החבלה יעקב נונברג שנהרג במלחמת השחרור.
יצא לאור בסיוע חזית 5 צה"ל, ת"א-פאריס חשון תש"י-נובמבר 1949.
"כובשים ובונים": חמישים שנה לפועל העברי בפתח-תקוה.
מועצת פועלי פ"ת - תשט"ו.
"הד הדפוס" - ביטאון הסתדרות פועלי הדפוס.
"על משמר בריאותנו", כנסת ישראל לא"י, ועד הקהילה העברית בחיפה, מנחם אב, תש"ג.
"העזרה הסוציאלית" - פרקי מעשים ומגמות, הווי ומחשבה, כנסת ישראל לא"י, ועד הקהילה העברית בחיפה, שבט תש"ד.
א.ש שטיין (עורך), פנקס קרמניץ: ספר זיכרון, תל אביב: ארגון עולי קרמניץ בישראל, תשי"ד.
א.ש שטיין (עורך), פנקס קלצק (חברי המערכת: אליהו פיש, הרב יצחק הלוי אפשטיין, אהרן כהן), תל אביב: ארגון יוצאי קלצק בישראל, תש"ך 1959.
שטיין (עורך), פנקס בנדין (חברי המערכת: דוד ליור, מרדכי המפל [ואחרים]), תל אביב: ארגון יוצאי בנדין בישראל, תשי"ט.
שטיין (עורך), ראדום, תל אביב: ארגוני יוצאי ראדום בישראל ובתפוצות, תשכ"ב 1961.
א.ש שטיין, גבריאל ווייסמאן (רעדאקטארן), פנקס סאכאטשעוו, ירושלים: ארגון סאכאטשעוו אין ישראל, ביי דער מיטבאטייליקונג פון פאראייניקטן סאכאטשעווער רעליף-קאמיטעט אין אמעריקע, תשכ"ב.
א.ש שטיין, י' כרוסט, א"מ אורז'יצר (עורכים), ספר הזיכרון לקהלת קמין-קושירסקי והסביבה, תל אביב: ארגון יוצאי קמין-קושירסקי והסביבה בישראל, ובסיועו הפעיל של הלנדסמנשפט הקמין-קושירסקי בארצות הברית וארגנטינה, 1965.
שטיין (עורך), ברנוביץ - ספר זיכרון; הוצאת ארגון יוצאי ברנוביץ בישראל, תל אביב, תשי"ד - 1953.
גארדאן, אויסגעוויילטע שריפטן; קיצור כתבי א.ד.
תורגם ליידיש על ידי א.ש.
דוד ליור, עיר המתים: השמדת היהודים באזור זגלמביה; תרגם מכתב-יד (ביידיש) א"ש שטיין, תל אביב: נחום טברסקי, תש"ו.
מנדל מאן, בשערי מוסקבה; תרגם מכתב-יד ביידיש א"ש שטיין, תל אביב: עיינות, תשט"ז.
תיאודור הרצל, כתבי הרצל בעשרה כרכים; תרגם מגרמנית, כרך ה': סיפורים, סיפורים פילוסופיים, בתמורות הזמן, על ילדים, אגדות.
טרומן - זכרונות - בתרגום א.ש.
ברל לוקר, בחבלי קיום ותקומה - כתבים ונאומים נבחרים.
מוסד ביאליק והספרייה הציונית תשכ"ד 1963. תרגם מיידיש א.ש.
שטיין את החלק: 'עם קשה עורף' (אסופת מאמרים) והמאמר 'המלחמה והעם היהודי'.
מבחר ספורי-ים, בעריכת ישעיהו פרישמן ואפרים תלמי; הוצאת חבל ימי לישראל, ת"א תשי"ג.
שטיין תרגם את חסד נעורים / פ.
אברהם שפייר (בהולנדית: (Abraham Speijer (Speyer; 19 בנובמבר 1873, אמסטרדם – 5 בספטמבר 1956, אמסטרדם) היה שחמטאי יהודי-הולנדי.
שפייר חלק מקום ראשון עם אדולף אולנד באליפות הולנד הראשונה לשחמט שהתקיימה בליידן, בשנת 1909. כאלוף הוכרז לבסוף אדולף אולנד.
לבן: אברהם שפייר שחור: עקיבא רובינשטיין סנקט פטרבורג 1909
אברהם שמואל הֶרשברג (בכתיב יידי: הערשבערג; לעיתים הירשברג; כ"ב בטבת תרי"ט, 29 בדצמבר 1858, קולנה, מחוז לומז'ה, פולין הקונגרסאית, האימפריה הרוסית – מאי 1940) היה יהודי פולני, חובב ציון והיסטוריון חוקר תרבות עם ישראל בעת העתיקה, נוסע ומחבר ספרי עיון, חבר "בני משה" ומאנשי העלייה הראשונה.
אברהם שמואל הרשברג נולד בעיירה קולנה שבפולין הקונגרסאית שבשליטת האימפריה הרוסית, ובגיל חמש עבר עם משפחתו לעיר ורשה.
למד כרגיל בחדר ובבתי מדרש, ולצד לימודי היהדות למד גם שפות זרות, ספרות עברית, ספרות רוסית ופולנית ופילוסופיה.
לאחר שנישא עבר לעיר ביאליסטוק, שם התגוררה משפחתה של אשתו.
הוא היה בעל מפעל אריגים בביאליסטוק ועסק גם במסחר, אם כי לא עשה חיל בעסקיו; גם בחייו המשפחתיים לא רווה נחת.
הרבה ללמוד ולחקור בתולדות עם ישראל ובארכאולוגיה יהודית.
הצטרף ל"חיבת ציון", וסייע לרב שמואל מוהליבר בקריאתו ליישב את ארץ ישראל.
כן היה ידידו של הסופר זאב יעבץ, ולאחר מותו חיבר ביוגרפיה שלו.
בשנת 1899 עלה לארץ ישראל, אך לא הצליח להשתלב בה מבחינה כלכלית; הוא שהה בארץ ובסביבה כשנה וחצי (1899–1900, תר"ס–תרס"א) – מזמן זה בילה חצי שנה בירושלים – ואז שב לרוסיה.
זמן קצר לאחר שובו לאירופה, בשנת תרס"א (1901), פרסם את רשמי מסעו הראשונים, בספר "משפט היישוב החדש בא"י", שבו מתח ביקורת חריפה על שמצא בארץ.
בנוסף, פרסם פרקי מסע בעיתונים "העולם", "הַשִּׁלֹחַ" ו"המליץ".
רק כעשר שנים לאחר חזרתו, בשנת תר"ע (1910), פרסם את רשמי מסעותיו בשלמותו, בספר "בארץ המזרח".
הרשברג חיבר ספרים על ההיסטוריה של ארץ ישראל וכתב על המצב בארץ ישראל בתקופה שבה ביקר.
מחקריו הרבים התפרסמו בכתבי העת "המזרח", "המאסף", "העתיד", "הזמן", "התקופה", "העולם", "הדואר" ועוד.
חיבוריו משמשים את חוקרי התקופה.
הרשברג הותיר כתבים שלא נדפסו מאחר שלא הצליח למצוא מו"ל שיוציא אותם.
אחד מכתבי היד - חיבור על ההיסטוריה של ביאליסטוק, הועבר לארצות הברית עוד לפני המלחמה, ונדפס בניו יורק בשם "פנקס ביאליסטוק".
הרשברג הוא מחדש המילה "חזית" במשמעות 'פני המלחמה' (המילה אושרה על ידי עורך "הצפירה", נחום סוקולוב).
הרשברג נרצח בידי נאצים עם חיסול גטו ביאליסטוק בתש"ג - 1943.
משפט היישוב החדש בא"י, וילנה: דפוס פיראששניקאוו, תרס"א.
משפט היישוב החדש בארץ ישראל / אברהם שמואל הירשברג; פתח דבר: יהושע קניאל, ירושלים: יד יצחק בן-צבי (סדרת "ספריה לתולדות היישוב היהודי בארץ ישראל: מקורות", 7), תשל"ט-1979.
ההשתלשלות ההיסטורית של רעיון תחית הלשון העברית / א"ש הרשברג, אודסה: עבריה, תרס"ט.
בארץ המזרח: באחוזות ישראל שבגליל ושביהודה ובעריהן, וילנה: חמו"ל, תר"ע.
בארץ המזרח / אברהם שמואל הירשברג; פתח דבר: י ברטל, ירושלים: יד יצחק בן-צבי (סדרת "ספריה לתולדות היישוב היהודי בארץ ישראל; מקורות ומחקרים", 6), תשל"ז - מהדורה מצולמת.
ההלבשה העברית הקדומה בתקופת כתבי הקדש עם ציורים / אברהם שמואל הרשברג, ורשה: תושיה, תרע"א.
הספרדים בא"י / אברהם שמואל הרשברג, [אודסה: אחיאסף, תרע"א-תרע"ב].
יפיה והתיפותה של האשה בזמן התלמוד, [ברלין: חמו"ל, תרע"ב].
הצמר והפשתה בימי המשנה והתלמוד / א"ש הרשברג, [ורשה: קדם, תרפ"ב].
חיי התרבות בישראל בתקופת התלמוד והמשנה, ורשה: שטיבל, תרפ"ד.
פנקס ביאליסטאק: גרונט מאטעריאלן צו דער געשיכטע פון די יידן אין ביאליסטאק ביז נאך דער ערשטער וועלט מלחמה / אברהם שמואל הערשבערג; רעדאגירט פון יודל מארק, ניו יורק: געזעלשאפט פאר געשיכטע פון ביאליסטאק (סדרת "די געשיכטע פון די יידן אין ביאליסטאק און ראיאן", 1–2), תש"ט-תש"י.
רודולף קיטל, החקירה בכתבי הקדש: מתורגם מגרמנית [בעילום שמו], ורשה: תושיה, (הקד' 1909).
(מהדורות נוספות: "החקירה בכתבי הקדש, על פי מסקנותיה היותר חשובות / מאת רודולף קיטל, עם שישה לוחות ועשרה ציורים בגוף הספר", וילנה: דפוס ב"א קלצקין, תרע"א; "החקירה בכתבי הקודש" וילנה: ביבליאותיקה, 1913.)
היהדות ומהות הנצריות ["Das Judentum und das Wesen des Christentums"] / מאת [=יוסף אֶשֶלְבָכֶר]; תרגום: א"ש הרשברג, וילנה: דפוס קליצקין, תרע"ב-1912.
נולד במוסקבה שבברית המועצות לרב בן ציון וגולדה שם טוב.
התחנך בישיבות חב"ד שהתקיימו במחתרת בימי השלטון הקומוניסטי בסמרקנד ובטשקנט שבאוזבקיסטן.
לאחר הגירתו לארצות הברית, החל (בשנת 1952) ללמוד בישיבת תומכי תמימים בניו יורק, בה הוסמך לרבנות בשנת 1960.
שם טוב, המכונה בחב"ד "השגריר של הרבי בוושינגטון", יצר קשר עם אישים רבים בוושינגטון ופעל לקידום ענייניה של חסידות חב"ד והרבי מנחם מנדל שניאורסון מול נשיאי ארצות הברית.
ב-1972 הקים בהוראת האדמו"ר מלובביץ' את חוג ידידי חב"ד בארצות הברית.
ב-1978 פעל להצבת ההחנוכייה הלאומית של ארצות הברית בסמיכות לבית הלבן.
ב-1984 מונה על ידי הנשיא רונלד רייגן לאחד מחמשת חברי המועצה הלאומית לחינוך מבוגרים בארצות הברית.
שם טוב ממונה מדי שנה על המשלחת של רבני חב"ד לבית הלבן לפגישה עם נשיא ארצות הברית המכהן.
באותו מעמד חותם הנשיא על הצהרת יום החינוך לכבודו של הרבי מלובביץ'.
המשלחת קיימה את האירוע עם כל הנשיאים מניקסון ועד אובמה.
שם טוב פעל להענקת מדליית הזהב של הקונגרס שניתנה לאדמו"ר המנוח בשנת 1995, אחרי מותו בשנת 1994. וקיבל בשמו את המדליה בטקס בבית הלבן.
שם טוב היה פעיל בהבאת ארכיון ספריית אגודת חסידי חב"ד ששכן בפולין מאז מלחמת העולם השנייה.
כמו כן פעל למתן רישיון להצבת חנוכיות ציבוריות ברחבי ארצות הברית.
פעל במערכה להשבת הספרים שנלקחו מספריית אגודת חסידי חב"ד במשפט הספרים.
בשנת 1964 החל לנהל את מחנה הקיץ (קעמפ) המרכזי של חב"ד - 'גן ישראל' , תפקיד שהוא ממלא עד היום.
בשנות השישים יצא בשליחות הרבי מלובביץ' למדינת פנסילבניה שבארצות הברית, ופתח את מרכז חב"ד בפילדלפיה.
בשנת 1985 מינה אותו הרבי מלובביץ' ליו"ר הוועד הפועל של אגודת חסידי חב"ד העולמית.
שם טוב מארגן התוועדות מרכזית בתאריכים חב"דיים חשובים, ובהם יום ההילולא של הרבי מנחם מנדל שניאורסון בג' בתמוז.
האירועים מתקיימים במוסד "בית רבקה" בשכונת קראון הייטס שבברוקלין.
מתחילת שנות השבעים מארגן שם טוב מדי שנה כינוס תורני מרכזי שנקרא "ירחי כלה".
האירוע מתקיים בסמיכות לכ' באב, יום ההילולא של הרב לוי יצחק שניאורסון.
בכינוס משתתפים רבני חב"ד וראשי ישיבות חב"ד ואישים תורניים אחרים מרחבי העולם והוא נערך בשטח מחנה גן ישראל.
מבניו של הרב שם טוב מכהנים כשלוחי חב"ד:
בנו הרב לוי מונה בשנות התשעים לשליח חב"ד בבית הלבן ובגבעת הקפיטול.
בנו הרב אליעזר הוא שליח חב"ד באורוגוואי
בנו הרב יהודה הוא שליח חב"ד ביארדליי שבפנסילווניה
חתנו הרב מרדכי אבצן הוא שליח חב"ד בהונג קונג.
הרב אברהם חיים שרמן (נולד בתשעה באב תש"א, אוגוסט 1941) הוא דיין חרדי ישראלי אשר כיהן כחבר בית הדין הרבני הגדול.
נולד בבני ברק למשפחה דתית-לאומית.
אביו, יוסף, בוגר ישיבות ליטא, היה מורה בחינוך הממלכתי-דתי.
אמו מלכה, מפעילות תנועת אמונה, בתו של הרב משה אקסלרוד, שהיה רב העיירות בליוב וז'לובין, מחסידיו של הרבי הרש"ב.
אחיה הוא הדיין הרב גדליהו אקסלרוד.
התחנך בבית הספר של החינוך העצמאי בבני ברק.
לאחר מכן למד בישיבת היישוב החדש בתל אביב, והמשיך את לימודיו בישיבת חברון.
לאחר נישואיו שימש כרב צבאי.
בשנות השבעים פנה ללימודי דיינות והחל משנת 1975 לערך למד במכון הארי פישל.
כן למד בכולל של ישיבת איתרי.
במשך שנים שימש דיין בבית הדין בתל אביב, ובשנת 1998 מונה לדיין בבית הדין הרבני הגדול.
פרסם מאמרים רבים בתחום המשפט העברי.
במשך שנים רבות התייעץ בנושאים רבים עם הרב יוסף שלום אלישיב, אותו הוא רואה כרבו המובהק וגדול הדור.
משמש כרב של הקהילה הדתית-לאומית "סגולה" בבני ברק.
נשוי ללאה, מרצה לשעבר בכמה סמינרים, בתו של הרב רפאל קוק רבה של טבריה, ונכדתו של הרב שמחה מנדלבוים.
גיסו הוא הרב שמחה הכהן קוק.
במאי 2008 קבעו שלושה מדייני בית הדין הרבני הגדול, בראשות הרב אברהם שרמן, פסק דין כי יש לפסול את כל הגיורים שנעשו משנת 1999 על ידי הרב חיים דרוקמן, שעמד בראש מערך הגיור.
הפסק ניתן בעקבות גיוריה של אשה בבית הדין לגיור בראשותו של הרב דרוקמן, שבית הדין באשדוד ביטל את תוקפו לאחר שהתברר כי האישה אינה שומרת מצוות.
האשה ערערה לבית הדין הגדול, ולאחר שדן בנושא אישר את הפסק, ובעקבותיו הוציא פסק המבטל את תוקפם של גיורי מערך הגיור של הרב דרוקמן.
בעקבות תלונה שהגיש הרב דרוקמן קבעה נציבת תלונות הציבור על שופטים, טובה שטרסברג-כהן, כי הרב שרמן הסתמך "על תיק עלום שלא הוצג כראיה" והמליצה להדיחו, המלצה שנתמכה על ידי שר המשפטים דניאל פרידמן, אך הוועדה למינוי דיינים לא אישרה המלצה זו.
בסוף 2008 פנה היועץ המשפטי מני מזוז לבג"ץ, וביקש מהם לפסול את החלטות בית הדין הרבני באשדוד ובית הדין הרבני הגדול ולהכיר בגיוריו של הרב דרוקמן.
בסוף 2012 בג"ץ מתח ביקורת חריפה על פסקי הדין של הרב שרמן והרב עטיא, אולם נמנע מלבטלם שכן הם כבר בוטלו על ידי בתי הדין האזורי בתל אביב.
הרב אברהם שלמה לויסון (ד' בסיוון תרס"ב, 9 ביוני 1902 – י"ב באייר תש"ה, 25 באפריל 1945) היה מרבני הולנד בתקופת השואה.
כיהן עד לשואה כרב ראשי למחוזות פריסלנד ודרנתה.
נולד בהאג לרב שבתאי (או שבתי) שהיה ממנהיגי הקהילה היהודית בעיר.
למד בבתי המדרש לרבנים באמסטרדם ובברלין והוסמך לרבנות בתרצ"ה (1935), ובמקביל למד שפות שמיות באוניברסיטת אמסטרדם.
בג' בטבת תרצ"ו מונה לרבה של לייוורדן ומחוז פריסלנד, ובכך החליף את הרב דסברג.
במקביל היה גם רבו של מחוז דרנתה.
בתרצ"ח-תרצ"ט (1939-1938) נמלטו להולנד יהודים מגרמניה וממשלת הולנד הקימה בעבור היהודים שהגיעו לפריסלנד מחנה ב הקרובה ללייוורדן.
הרב לויסון שהה עימם בשבתות וחגים, חיזק את רוחם וארגן פעילות רוחנית.
כונה "ר' שמחה" כיוון שבביקוריו ובעזרתו הביא שמחה למשתכנים במחנה.
לאחר כיבוש הולנד בידי הנאצים בב' באייר ת"ש (10 במאי 1940) עזר רבות בפינוי מהיר של המחנה, כשהרב מארגן לכל פליט משפחה שתקלוט אותו.
האימוץ נמשך כחודש עד שהיהודים הוכרחו לחזור למחנה על ידי הגרמנים שהקימו באותו שטח מחנה ריכוז.
כרב ראשי שימש כנציג היהודים באזור.
הרב לויסון קיבל חופש פעולה מהשלטונות הגרמניים והוא ניצל זאת וסיפק את הצרכים הדתיים הנדרשים.
עסק במניעת עגינות, ובחליפת מכתבים עם רבנים חשובים אחרים בהולנד דן בנושא.
לאחר הסכמה משותפת, ערך גיטין על תנאי ליהודים במחנה וסטרבורק, וחלקם נשמרו בלונדון.
הרב עצמו גורש בתש"ג לאותו מחנה ובהמשך לברגן-בלזן.
סרב לאכול מזון לא כשר אף שסיכן עצמו במוות מרעב.
הרב נחלש יותר ויותר עד שנפטר לאחר שחרור המחנה בנסיעתו ברכבת שנודעה בתור "הרכבת האבודה".
הרב לויסון נקבר עם עוד יהודים שנפטרו ברכבת, בקבר אחים בכפר טרביץ במזרח גרמניה.
בין תשובותיו ההלכתיות שנמצאו בארכיונו הפרטי, פסק בקיץ תש"ב בתשובה לאחד מרבני האג לגבי העברה מקבר אחים לקבורה בבית קברות לא לקבור בארונות ולא לבצע טהרה, אלא לקבור בתכריכים בלבד.
אברהם ("אברמיק") שלמון (נולד ב-2 בינואר 1942) הוא טייס קרב לשעבר ואלוף הפלות בחיל האוויר הישראלי, הפיל במהלך שירותו 14.5 מטוסים.
שלמון נולד ב-1942 בירושלים, הצעיר במשפחה בת שישה ילדים.
מצאצאי הרב אברהם שלמה זלמן צורף.
התגייס לצה"ל והתנדב לקורס טיס אותו סיים בשנת 1961. לאחר הקורס הוצב בטייסת מיסטר.