tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במסגרת תפקידו, פיתח את מערך השיווק ויחסי ציבור של הארגון וכן פיקד על מצבת כוח האדם והגדלת רשת המתנדבים הארצית, פעל בשת"פ עם מפקדי המשטרה בכל המחוזות.
פלדשטיין כיהן בתפקיד עד לשנת 2008.
בתחילת 2008, כחצי שנה לאחר שהוקמה קרן קמ"ח על ידי הפילנתרופ היהודי-הבריטי ליאו נואי יחד עם יוסי דייטש, נקרא פלדשטיין לנהל את הקרן ומאז הוא מכהן כמנכ"ל הקרן.
קרן קמ"ח - קידום מקצועי חרדי פועלת כיום תוך מטרה לגרום להגדלת ההיצע התעסוקתי עבור הציבור החרדי בישראל ולהשבחתו.
בהובלתו של פלדשטיין, הפכה קרן קמ"ח לגוף המוביל בקידום תעסוקת חרדים עם שיתופי פעולה ענפים עם רשויות המדינה וגופים ציבוריים, לצד פרויקטים מגוונים לשילוב חרדים בהייטק, בשירות הציבורי, בהשכלה גבוהה ועוד.
לצד פעילותו לשילוב חרדים בתעסוקה, פלדשטיין הוא חבר הוועד המנהל של עמותת 'IT works' לקידום גיוון בתעסוקה, חבר המועצה הציבורית של 'הפורום הטכנולוגי של ישראל', חבר כנציג המגדר החרדי בצוות תקווה ישראלית בראשות נשיא המדינה.
בשנת 2023 קיבל בשם קרן קמ"ח את עיטור נשיא מדינת ישראל ביחד עם הפילנתרופ היהודי-בריטי מייסד קמ"ח ליאו נואי.
מרדכי פכטר (נולד בשנת ה'תרצ"ו, 1935) הוא חוקר מחשבת ישראל, פרופסור אמריטוס במחלקה לתולדות ישראל באוניברסיטת חיפה.
נולד בעיירה צ'יסנה שבגליציה המזרחית, פולין, בשנת 1935 לשמואל זנוויל ופייגה (ציפורה).
בעת פלישת הנאצים לפולין גלתה משפחתו למחנה עבודה בסיביר ולאחר סיום המלחמה שהו במחנה העקורים שלאכטנזה (Schlachtensee) בברלין.
בשנת 1949 עלתה משפחתו לארץ והתיישבה בחיפה.
למד בתיכון חוגים והפך לתלמיד מובהק של ברוך קורצווייל.
בהשפעתו החל ללמוד ספרות באוניברסיטה העברית אך למגינת ליבו של קורצווייל עבר ללימודי קבלה אצל פרופסור ישעיהו תשבי.
במהלך שנות לימודיו שימש כמורה בתיכון חוגים ובישיבה התיכונית קריית שמואל.
בשנים 1963-1965 כתב טור ביקורת ספרים בעיתון הבוקר בתחומי ספרות, פילוסופיה ומחשבת ישראל.
קיבל תואר ד"ר לפילוסופיה בשנת 1976 בציון מעולה, נושא העבודה: 'ספרות הדרוש והמוסר של חכמי צפת במאה הט"ז ומערכת רעיונותיה עיקריים', בהדרכת ישעיהו תשבי.
לימד בחוג לתולדות ישראל באוניברסיטת חיפה משנת 1977 ואף שימש כראש החוג בשנות השמונים.
היה נשוי לרחל (לבית דים) עד פטירתה בשנת 2022, ולהם חמישה ילדים.
בנו הצעיר הוא הרב ד"ר עידו פכטר, מרצה וכותב בתחומי יהדות מודרנית, ומכהן כראש תחום רבני ערים בנאמני תורה ועבודה.
מחקרים רבים הקדיש מרדכי פכטר לתיאור המרכז הקבלי בצפת במהלך המאה הט"ז.
מקום מרכזי במחקרים אלה מוענק לר' אלעזר אזכרי, דבר שבא לידי ביטוי בהוצאת מהדורות מדעיות הן של ספר המוסר שלו, 'מילי דשמיא', והן של יומנו המיסטי.
כתב מספר מאמרים רחבי יריעה העוקבים אחר גלגוליהם של מונחים מראשית הקבלה (ר' עזריאל מגירונה), דרך קבלת האר"י וכתבי תנועת החסידות, ועד הגותו של הרב קוק.
העיקרון העומד בבסיס מאמרים אלה הוא שלא ניתן להבין את כתביהם של הוגים חסידיים ואף הוגים הנתפסים כמודרניים כמו ר' נחמן מברסלב והרב קוק ללא הבנה מעמיקה של המקורות הקבליים בהם הם עושים שימוש.
ניתוח מעמיק של מספר מושגים קבליים הוביל את פכטר להפרכת שתי השקפות מבוססות בעולם המחקרי: הראשונה היא השקפתו של גרשם שלום לפיה הפרשנות הפסיכולוגית של העולם התיאוסופי הקבלי היא חידוש מובהק של תנועת החסידות.
פכטר הוכיח כי מוטיב זה מצוי כבר בקבלת האר"י, והחסידות רק העניקה לו נופך משלה.
השנייה היא השקפה שהייתה מקובלת על מרביתם של חוקרי הרב קוק ולפיה יש לראות בו אך ורק הוגה מודרני.
פכטר טען שאין מעמד שווה לרכיב הפילוסופי ולרכיב הקבלי בעולמו ההגותי ושתפיסות היסוד הקבליות הן המהוות את היסודות המעצבים של השקפת עולמו.
תפיסה זו, שבתחילה הובעה בעיקר על ידי חוקרים מחוץ לאקדמיה זכתה במהלך השנים להשפעה גם במסגרת המחקר האקדמי.
מתחילת דרכו עסק פכטר בכתבי המתנגדות הליטאית.
ספרו הראשון מכיל מבחר מכתבי ר' ישראל סלנטר בתוספת מבוא והערות ובמהלך השנים הוא הוסיף לכתוב על תנועת המוסר וכן על כתבי הגר"א ותלמידיו.
כמו כן הוא ייחד מחקרים לחקר הספרות החסידית, בעיקר להגותו הקבלית של ר' נחמן מברסלב, וכן למשנתו הקבלית של רמח"ל.
חייו ואישיותו של ר' אלעזר אזכרי בראי יומנו המיסטי וספר חרדים, בתוך 'שלם - מחקרים בתולדות ארץ-ישראל ויישובה היהודי' ג (תשמ"א), עמ' 127-147.
עיגולים ויושר, לתולדותיה של אידיאה מקבלת האר"י עד משנת הרב קוק, בתוך 'דעת - כתב עת לפילוסופיה יהודית וקבלה' 18 (תשמ"ז), עמ' 59-90.
בין אקוסמיזם לתיאיזם: תפיסת האלוהות במשנתו של ר' חיים מוולוז'ין, בתוך 'מחקרים בהגות יהודית' (תשמ"ט), עמ' 139-157.
בין לילה לבוקר, ניתוח ספרותי של מאמר הזוהר ח"ב לו ע"ב – לח ע"ב, בתוך 'הכנס הבינלאומי השלישי לתולדות המיסטיקה היהודית: "ספר הזוהר ודורו"' (תשמ"ט), עמ' 311-346.
התשתית הקבלית של תפיסת האמונה והכפירה במשנת הרב קוק, בתוך 'דעת - כתב עת לפילוסופיה יהודית וקבלה' 47 (תשס"א), עמ' 69-100.
תנועת המוסר והקבלה, בתוך 'ישן מפני חדש - שי לעמנואל אטקס' (עורכים: ד' אסף וע' רפפורט), ירושלים (תשס"ט), עמ' 250-223.
כתבי רבי ישראל סלנטר: דרושים, מאמרים, אגרות \ ההדיר הוסיף מבוא והערות מרדכי פכטר, ירושלים 1972.
כתבי ישעיה תשבי - ביבליוגראפיה, מוגש לפרופ' ישעיה תשבי בהגיעו לגבורות, מפעלים אוניברסיטאים, תל אביב, תשמ"ט.
מצפונות צפת: מחקרים ומקורות לתולדות צפת וחכמיה במאה הט"ז, מרכז זלמן שזר, 1994.
שורש האמונה הוא שורש המרי – עיונים בקבלה, חסידות ומשנת הרב קוק, הוצאת אידרא, 2021.
חבורות וחיבורים – עיונים בספרות המוסר הקבלית של חכמי צפת במאה הט"ז, הוצאת אידרא, 2021.
מרדכי דוד פלצור (נולד ב-1929, טרנוב, פולין) הוא קצין צבא ישראלי בדימוס, דיפלומט ויו"ר מכון הקונגרס היהודי העולמי.
מרדכי פלוצר (לימים פלצור) נולד בטרנוב בדרום-מזרח פולין.
הוריו למדו באוניברסיטה היגלונית בקרקוב ואביו היה פרופסור שם.
הוא למד בבית ספר שאינו יהודי, שם הוא זוכר שנקרא בגנאי "ילד יהודי." כשהנאצים פלשו לפולין, פלצור ומשפחתו נשלחו לגטו.
משם גורשו לקרקוב ואחר כך הועברו לסיביר על ידי הרוסים.
בשנת 1942 פונו לבסיס צבא בריטי בפרס.
בשנה שלאחר מכן, ציפורה שרת, לימים אשת ראש הממשלה השני של ישראל משה שרת, שעבדה בסוכנות היהודית, סידרה את עלייתם לארץ ישראל.
פלצור הצטרף לההגנה ונלחם במלחמת העצמאות.
לאחר שחרורו מהצבא הצטרף לשירות הדיפלומטי של ישראל ומילא תפקידים שונים.
הוא למד תואר ראשון משפטים בבית הספר למשפטים ולכלכלה בתל אביב ולאחר מכן תואר שני במשפטים, יחסים בינלאומיים ומדעי המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים.
פלצור נפצע בעת ששירת כקצין במהלך מלחמת העצמאות ושוחרר משירות צבאי ב-1949. הוא חזר לשרת במטה הכללי במלחמת ששת הימים.
הוא קיבל עיטורים צבאיים ישראליים כולל אות ההגנה; לוחמי צבא ההגנה לישראל; אות מלחמת הקוממיות ואות מלחמת ששת הימים.
פלצור הצטרף לשירות החוץ הישראלי ב-1950 ושימש כקונסול במקסיקו (1961–64), בנציגות בפרטוריה כיועץ וממונה על היחסים (1969–71) וכממונה על היחסים בקפריסין (1971–74).
בשל מאמציו בחילוץ עיתונאים ישראלים במהלך הפלישה הטורקית לקפריסין ב-1974, זכה פלצור בהערכת אומץ מצד שר החוץ הישראלי, יגאל אלון.
בין 1975–78 שימש כשגריר בבוליביה, 1982–86 שגריר ברפובליקה הדומיניקנית, אנטיגואה וברבודה, סנט קיטס ונוויס, טרינידד וטובגו וברבדוס.
כשהתמנה לשגריר ישראל בוורשה ב-1986, הוא היה "הדיפלומט הישראלי הראשון ששירת מאחורי מסך הברזל מאז ניתקו המדינות הקומוניסטיות את קשרי התיווך כתוצאה ממלחמת ששת הימים" ושימש כשגריר עד 1990.
מרדכי מרכוס פינברג היה שחקן טניס שולחן יהודי-לטבי-ישראלי וכן שחקן טניס.
אלוף המכביה השנייה (1935) ו-4 פעמים ברציפות אלוף לטביה (1927–1930) בטניס שולחן ביחידים.
אלוף המכביה השלישית (1950) בטניס שולחן בזוגות גברים.
בשיאו דורג במקום עשירי בעולם.
באליפות העולם שנערכה בסטוקהולם, שוודיה בשנת 1928 סיים בטורניר הקבוצתי במקום רביעי ביחד עם ארנולדס אושינס והאחים היהודים אייזקס רוזנטל ואברהמס רוזנטל.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1929 סיים בטורניר הקבוצתי במקום רביעי.
נוסף לכך, הוא הגיע לשלב שמינית הגמר בטורניר לזוגות גברים ביחד עם אייזקס רוזנטל שבו הפסידו לאדריאן היידון ופרנק ברלס מאנגליה.
באותה שנה באליפות גרמניה הפתוחה הוא זכה בתואר בזוגות גברים ביחד עם ארנולדס אושינס.
באליפות העולם שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 1930 סיים בטורניר הקבוצתי במקום חמישי.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, בשנת 1931 סיים בטורניר הקבוצתי במקום שישי.
נוסף לכך, הוא הגיע לשלב שמינית הגמר בטורניר לזוגות גברים ביחד עם ארנולדס אושינס שבו הפסידו לאלופי העולם מיקלוש סבדוש וויקטור ברנה יהודים מהונגריה שזכו בזהב.
באליפות העולם שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה בשנת 1932 סיים בטורניר הקבוצתי במקום רביעי.
באליפות העולם שנערכה בבאדן, אוסטריה בינואר 1933 סיים בטורניר הקבוצתי במקום חמישי.
נוסף לכך, הוא הגיע לשלב שמינית הגמר בטורניר לזוגות גברים ביחד עם סצ'אצוב שבו הפסידו ב-5 מערכות ללאיוש דוויד וסטיבן קלן יהודים מהונגריה שזכו בכסף.
באותה שנה באליפות גרמניה הפתוחה הוא זכה בתואר ליחידים.
באליפות העולם שנערכה בפריז, צרפת בדצמבר 1933 סיים בטורניר הקבוצתי במקום שישי.
נוסף לכך, הוא הגיע לשלב רבע הגמר בטורניר לזוגות גברים ביחד עם ארנולדס אושינס שבו הפסידו לבלה ניטראי ואישטוון בורוש יהודים מהונגריה.
באליפות העולם שנערכה בלונדון, אנגליה בשנת 1935 סיים בטורניר הקבוצתי במקום שביעי.
באליפות זו זכה לנצח בטורניר הקבוצתי בשלב הבתים את ויקטור ברנה הגדול, שזכה באותה אליפות ב-4 מדליות זהב האפשריות, לעיני 14,000 צופים באצטדיון ומבלי.
במשחקי המכביה השנייה שנערכו בתל אביב באפריל אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בטורניר יחידים לפני בן ארצו זלמן רודין ומדליית כסף בטורניר הקבוצתי.
בסיום המכביה נישאר להתגורר בארץ ישראל.
באליפות ארץ ישראל הראשונה שנערכה בשנת 1937 הפסיד במשחה הגמר לשמחה פינקלשטיין שעלה מפולין.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט בשנת 1950 סיים בטורניר הקבוצתי במקום שביעי ביחד עם שמחה פינקלשטיין, יצחק רוזן, סולומון ושטיינהרץ.
במשחקי המכביה השלישית שנערכו בתל אביב באוקטובר אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בטורניר זוגות גברים ביחד עם צבי קראוס ומדליית כסף בטורניר הקבוצתי.
באליפות העולם שנערכה בווינה בשנת 1951 סיים בטורניר הקבוצתי במקום 19 ביחד עם שמחה פינקלשטיין, צבי קראוס ואוטו פפרבאום.
במשחקי אסיה שנערכו בטוקיו 1958 הוא זכה לשאת את דגל המדינה בטקס הסיום.
במשך שנים רבות שיחק טניס למבוגרים וזכה בתוארי אליפות ישראל רבים.
מרדכי מנחם קפלן (11 ביוני 1881 – 8 בנובמבר 1983) היה רב, מנהיג והוגה מרכזי ביהדות ארצות הברית במאה ה-20, מייסד הזרם הרקונסטרוקציוניסטי ביהדות.
קפלן היה נטורליסט שראה במורשת היהודית את תרבותו של העם ולא פרי השפעה אלוהית כלשהי, והטיף לדבקות בקהילה, בעם ובמסורת כעניין של הכרה והשתייכות ולא של מילוי חובה דתית.
קפלן נולד בליטא ב-11 ביוני 1881 לישראל ולחיה קפלן.
בגיל שמונה, הוא היגר עם משפחתו לארצות הברית, נשלח לישיבות בניו יורק ובמקביל למד בבית ספר ציבורי.
קפלן זכה לחינוך מסורתי אך פתוח.
אביו, ישראל קפלן, היה דיין ונקרא לכהן כראב"ד ניו יורק תחת הרב יעקב יוסף (חריף).
למד למשך זמן קצר בישיבת עץ חיים במנהטן.
קפלן רכש השכלה כללית בסיטי קולג' של ניו יורק החל משנת 1895 ובאוניברסיטת קולומביה החל משנת 1900. בקולומביה למד פילוסופיה, סוציולוגיה וחינוך, וקיבל תואר מוסמך אוניברסיטה ודוקטור.
במהלך לימודי הפילוסופיה בקולומביה הוא כתב תזה בנושא תורתו המוסרית של הפילוסוף התועלתני האנגלי הנרי סידג'וויק .
בין מוריו היו פליקס אדלר והסוציולוג פרנקלין הנרי גידינס .
במקביל ללימודיו האקדמיים למד בין השנים 1893 ו-1902 בסמינר היהודי התאולוגי (JTS), אז מוסד צעיר לימים שהיה קרוב יותר לזרם האורתודוקסי.
ב-1908 הוא נישא ללנה רובין ובמהלך ירח הדבש שלהם, הם נסעו לליטא, שם נבחן וקיבל את סמיכתו מהרב יצחק יעקב ריינס.
קפלן כיהן כאחד הרבנים בקהילת ישורון בניו יורק עד 1909. דעותיו לא התאימו לקהילת בית הכנסת האורתודוקסי.
בשנת 1912 היה ממקימי רשת בתי הכנסת "ישראל הצעיר" של היהדות האורתודוקסית-מודרנית, לצד הרב ישראל פרידלנדר.
קפלן חש בהדרגה עוד קודם התרחקות פנימית ממסגרות האמונה וההלכה.
הוא נענה להזמנתו של שניאור זלמן שכטר, חוקר הגניזה הידוע שהקים מחדש את הסמינר התאולוגי לרבנים (JTS) וביקש לכלול בו אף אגף להכשרת מורים.
קפלן קשר את גורלו עם המוסד הזה, שהפך למוסד המרכזי של היהדות הקונסרבטיבית בארצות הברית ונהיה לאחד מבכירי המורים בו, אולם בשלב מסוים החליט לעזוב את המוסד והקים בפילדלפיה את בית המדרש הרקונסטרוקציוניסטי שנהיה למרכזה הרוחני של התנועה ליהדות רקונסטרקציוניסטית.
קפלן המשיך לשמור מצוות גם לאחר ההתרחקות מהזרם האורתודוקסי ואף הקונסרבטיבי.
מרדכי קפלן נפטר בגיל 102, ב-8 בנובמבר 1983. בתו, ג'ודית, מוזיקאית וחוקרת מוזיקה יהודית, נישאה לתלמידו וממשיך דרכו, עירא אייזנשטיין.
הגותו של קפלן, שבעצם הביאה ליציאתו מבין כותלי ה-JTS מתאפיינת בראיית היהדות כציוויליזציה שלמה.
הדיון בתרבות היהודית הוא בכלים חילוניים: סוציולוגיים, היסטוריים, תרבותיים אולם תכניה של התרבות הזו הם דתיים.
מלכתחילה לא התכוון קפלן ליצור תנועה נפרדת, אלא קיווה שהתנועה ליהדות מסורתית כולה תאמץ את רעיונותיו.
הפילוסופיה שלו סטתה באופן קיצוני מהאידאולוגיה של היהדות המסורתית.
היהדות המתחדשת הייתה האגף הדתי הליברלי של התנועה המסורתית עד שקפלן וחסידיו הקימו תנועה נפרדת בתחילת שנות ה-60. אף על פי שקפלן עמד בראש תנועה קטנה בצפון אמריקה, הייתה לו השפעה עמוקה על אופי היהדות במאה ה-20.
קפלן חולל מהפכה בחשיבה היהודית באמריקה בשנת 1934 עם פרסום ספרו הראשון "היהדות כציוויליזציה" (Judaism as a Civilization).
בספר זה הגדיר את היהדות כ"ציוויליזציה דתית מתפתחת".
תפיסת היהדות שלו כללה שפה, ספרות, תרבות, מנהגים ונורמות חברתיות וכן אידיאלים חברתיים, בד בבד עם היסטוריה וגורל משותפים ליהודים ברחבי העולם.
למרות מגוון אמונותיהם של קבוצות שונות ברחבי העולם ודרכיהם השונות לקיום המצוות ומנהגים רבים, הוא האמין שהיהודים הם קבוצה על-לאומית - שהם עם ולא קבוצה דתית בלבד.
לכן הציונות תפסה מקום מרכזי בפילוסופיה שלו.
הוא לא שלל את החיים בגולה אבל סבר שעם ישראל בתפוצות חי "בשתי ציוויליזציות"' ,תוך שהוא מפתח את מושג "העמיות" היהודית, Jewish peoplehood.
הוא גם קרא לעם היהודי בתפוצות להקים קהילות מאורגנות שימלאו את צורכיהם של היהודים בלי הבדל בין הזרמים.
היהדות היא תרבות מסוג מיוחד - זוהי תרבות דתית המאופיינת על ידי רעיון הברית העומד בבסיסה והמחויבות של פרטיה לחיי תורה ומצוות.
אולם מחויבות זו היא מחויבות של פרטים אוטונומיים הלומדים את תכניה של תרבותם ומכריעים לקיימם מתוך רצון חופשי.
לפי דעתו של קפלן הדת הייתה המקור לאתיקה ולערכים היהודיים וכן למנהגים ולטקסים.
היא הייתה החוליה הקושרת קשר היסטורי, רגשי ואפילו גאוגרפי בין היהודים.
מושג הדת היה תמיד מרכזי בחשיבה של היהדות המתחדשת.
קפלן האמין, כי לאור ההתקדמויות בפילוסופיה, במדע ובהיסטוריה, יהודים מודרניים אינם יכולים להמשיך ולדבוק בהרבה מהטענות התאולוגיות המסורתיות של היהדות.
התאולוגיה הפילוסופית הנטורליסטית של קפלן נחשבת כווריאציה של הפילוסופיה של ג'ון דיואי.
הנטורליזם של דיואי איחד בין אמונות אתאיסטיות לטרמינולוגיה דתית על מנת לבנות פילוסופיה מספקת מבחינה דתית לאלה שאיבדו את אמונם באמונה המסורתית.
כמו כמה מההוגים היהודים בימי הביניים, וכן בקרבה להגותו הפאנתאיסטית של שפינוזה במאה ה-17, קפלן טען כי אלוהים אינו ישות אישית, וכי התיאורים האנתרופומורפיים של אלוהים הם, במקרה הטוב, מטאפורות לא מושלמות.
להגותו של קפלן הייתה השפעה על פיתוח הגותו של ריצ'רד רובינשטיין לאחר השואה, שטען שעל היהודים לחיות ללא תפיסה של אל טרנסצנדנטי.
לא כל הכתבים של קפלן בנושא זה הם עקביים; העמדה שלו השתנתה במידה מסוימת במשך השנים, וניתן לחלק בין שתי תאולוגיות שונות בקריאה זהירה.
הראייה שבדרך כלל משויכת לקפלן היא זו של הנטורליזם הטהור, בדומה לדיואי, שבוקרה על כך שהיא משתמשת בטרמינולוגיה דתית לכסות על עמדה לא-תיאיסטית (אם לא אתאיסטית).
בתאולוגיה זו, קפלן עדיין דוחה חלק מהצורות הקלאסיות של התאיזם וכל אמונה בנסים, אך הוא מחזיק בעמדה שהיא במידה מסוימת נאו-אפלטונית.
ב-16 ביוני 1945, התכנסו 200 איש מאיגוד הרבנים האורתודוקסים של ארצות הברית וקנדה, רבנים ופעילים, והכריזו חרם נגד קפלן, בעקבות הסידור 'סדר תפילות לשבת' שהוציא באותה שנה.
במהלך האירוע נשרף הספר בידי אחד הנוכחים, כחלק מהטקס.
הסיבה לחרם הייתה בראש ובראשונה התנגדות לתפיסת עולמו של קפלן והיותו דמותו מובילה ב־JTS.
אך, גם העובדה שלסידור, בו הופיעה ההקדמה של קפלן, הייתה כריכה של סידור מסורתי והרבנים חששו שיתבלבלו וישתמשו בו.
האירוע עורר הדים רבים בקהילות היהודיות ומחוצה להן.
ב-15 ביוני, הניו יורק טיימס פרסם כתבה על האירוע.
מרדכי קפלן היה ציוני נלהב.
הוא סבר שרק הציונות וישראל יוכלו להעניק משמעות ליהודי המודרני שאינו חי עוד בקהילה יהודית אורגנית ויחד עם זאת הקיום היהודי הרוחני בגולה יסייע לציבור הישראלי לא לשקוע בארציות.
הוא היה אחד ממייסדי תנועת הנוער "ישראל הצעיר".
הוא היה מראשוני התומכים בארגון "נשות הדסה" בגלל פעילותו בישראל.
בשנות ה-20 המוקדמות של המאה ה-20, הוא סייע לחיים ויצמן לגייס כספים לקרן היסוד בעיר ניו-יורק.
הוא הרצה בלי הרף וכתב על הצורך של כל היהודים האמריקנים להיות מעורבים בפעילויות ציוניות.
היה פעיל בארגון ציוני אמריקה (ZOA) בשנות ה-20 ובראשית שנות ה-30. בשנת 1937 ניסה לעלות לישראל והיה הפרופסור הראשון ל"יסודות החינוך" באוניברסיטה העברית בירושלים, שבעקבותיו ראה אור (בעברית בלבד) ספרו "האמונה והמוסר".
אחרי הפרעות בארץ בשנת 1939 חזר קפלן לארצות הברית, אבל מעולם לא נטש את ישראל או הציונות.
ב-1902 הוא הגה והקים את המרכז הקהילתי היהודי הראשון במנהטן ניו יורק ויצר את התפיסה של יהדות כתרבות מתפתחת, ואפשר ליצוק משמעויות חדשות לתכנים יהודיים במרכזים הקהילתיים כן, פיתוח את התפיסה של בית הכנסת כמרכז לפעילות תרבותית.
ב-1922 ערך קפלן את טקס בת המצווה הראשון לבתו, יהודית.
זה היה טקס בת המצווה הראשון שהתקיים בבית כנסת וכלל קריאה בהפטרה וברכה לפני הקהל.
חלק מבנות המשפחה המורחבת של קפלן התנגדו לטקס, וקפלן עצמו לא ידע בדיוק מה הוא יכלול עד יום לפני האירוע.
קפלן תמך בשוויון בין נשים לגברים לאורך כל עשייתו הציבורית.
קפלן, ערכי היהדות והתחדשותם, ירושלים, 1939; מהדורה שנייה: ירושלים: מרכז מרדכי מ.
קפלן על ידי ראובן מס, תשס"ג (הקדמה: אליעזר שביד).
קפלן, האמונה והמוסר - החיים כאמנות העליונה, ירושלים 1954.
קפלן, לחידוש פני הציונות, ירושלים, 1959; מהדורה שנייה: מרכז מרדכי מ.
קפלן על ידי הספרייה הציונית, 2004 (הקדמה: מוקי צור).
קפלן, דת האומיות המוסרית, ירושלים, 1975; מהדורה שנייה: ירושלים: מרכז מרדכי מ.
קפלן על ידי מוסד ביאליק, תשס"ה (הקדמה: יהוידע עמיר).
יהדות דינמית - מבחר מכתביו של מרדכי מ.
גולדסמיט ומרדכי (מל) סקולט, הקדמה נוספת: יעקב י.
כהן, תל אביב: ידיעות אחרונות, 2001.
יהדות מתחדשת - הביוגרפיה של מרדכי מ.
קפלן, מרדכי (מל) סקולט, תל אביב: ידיעות אחרונות, 2004.
Judaism as a Civilization ניו-יורק 1934 (ראה אור במהדורות חדשות רבות מאז)
מרדכי בן-חורין, או מרדכי (מוטי) קידר (19 בנובמבר 1929 – 2 בפברואר 2021), המכונה גם "האסיר איקס", היה איש מודיעין ישראלי שהורשע ברצח ובשוד של סייען יהודי, בעת ששהה בארגנטינה בהכנה ליציאתו לארץ היעד.
נולד בשם מרדכי קרביצקי בווילנה שברפובליקה הפולנית השנייה לשעבר (כיום בליטא).
אביו נטש את אמו, בת למשפחת אנצילביץ', עוד במהלך ההריון.
אמו של מוטי נטשה אותו ועלתה לארץ ישראל, ואילו מרדכי נשאר אצל סבתו מצד אמו.
אחר כך עלה גם הוא, יחד עם סבתו ודודיו, שהשתכנו בחדרה.
אמו בינתיים התחתנה ועברה להתגורר עם בן זוגה החדש בעפולה.
מוטי הצטרף אליה וקיבל את שם משפחתו של אביו החורג קרביצקי.
אולם הוא לא הסתדר עם אביו החורג, שהיה מכה אותו, ואילו אמו לא הגנה עליו ולמעשה שוב נטשה אותו.
מוטי חזר לגור עם סבתו בחדרה, שם גדל.
הוא היה ילד רחוב ללא חברים.
חברו היחיד היה כלב הזאב שלו.
מרדכי היה בעל אופי מרדני ובעל כושר מנהיגות עוד מילדותו.
כיוון שמשפחתו חששה לשמה הטוב, שלחה אותו ללימודים תיכוניים בבית הספר הימי בחיפה.
בתום לימודיו יצא בשנת 1946 לקורס של הפלי"ם בקיסריה, ובהמשך יצא כימאי להפלגות ברחבי העולם.
עם פרוץ מלחמת העצמאות שב לישראל וגויס כמכונאי לחיל הים.
שם נשלח לקורס קצינים, אך הודח ממנו בשל עבירות משמעת.
לאחר זמן מה ערק מיחידתו, הסתתר בחדרה, נתפס על ידי המשטרה ונמלט מידיה.
בתום מלחמת העצמאות החליט להשלים תעודת בגרות ועבר לירושלים, שם שכר דירה עם חברו אנוש שטמפפר, קצין בחיל הים איתו שירת, אך לא הצליח להשלים את לימודיו לבגרות.
שטמפפר עמד לדין באותה תקופה על חלקו בטביעת האונייה מסדה, וקידר הכיר באמצעותו את עורכי דינו של שטמפפר, אהרן חטר-ישי ויצחק טוניק שייצגו אותו.).
קידר עשה רושם טוב על חטר-ישי והוא שכר אותו כחוקר בתיקי תאונות דרכים.
מרדכי נרשם ללימודי משפטים ב.
שם החל במערכת יחסים רומנטית עם בתו של אחד המרצים, שהייתה נשואה לעיתונאי ששהה מחוץ לישראל באותה עת.
הנערה עברה לגור עם מרדכי, ואביה החליט להרחיק את מרדכי מבתו והודיע לאוניברסיטה שהלה זייף את תעודת הבגרות שהגיש כאשר נרשם ללימודים.
מרדכי נעצר והואשם בזיוף מסמך־רשמי.
לאחר דין ודברים לא הועמד למשפט, אך פרש מלימודיו.
באותה תקופה הכיר את תמר ורדימון, בת קיבוץ עין החורש והם עברו להתגורר יחד בבית נטוש בכפר ליפתא.
לשניים נולד הבן ארז ב-1953.
חשד לרצח בגבעת אולגה ושוד בעפולה
ב-5 בדצמבר 1950 נרצח נהג המונית יוסף ליפסקר בחוף הים בגבעת אולגה.
הנהג נורה בערפו שלוש פעמים.
על גופתו נמצאו 640 לירות, לכן סברה המשטרה שהרצח לא נעשה למטרת שוד.
אחיינו של הנהג, צבי, היה חבר בכנופייתו של קידר בחדרה ועל כן עלה החשד שקידר ביצע את הרצח עבור צבי, שרצה לרשת את ביתו ורכבו של הדוד.
ב-30 בספטמבר 1951, ערב ראש השנה תשי"ב, בוצע שוד מזוין בבנק קטן בשם "קופת מלווה וחסכון" בשדרות ארלוזורוב, השדרה המרכזית של עפולה.
שלושה גברים מזוינים, במדי צבא, נכנסו באור היום בפנים גלויות לבנק, שדדו באיומי נשק סכום של 10,000 לירות ישראליות ונעלמו בג'יפ שהמתין להם, תוך נסיעה לכיוון דרום-מערב בכביש 65. היה זה אחד ממעשי השוד הנועזים שבוצעו במהלך שנותיה הראשונות של המדינה.
אף על פי שהמשטרה ערכה מסדר זיהוי, בו נכלל גם קידר וחברי כנופייתו, לא זיהו פקידי הבנק אף אחד ממבצעי השוד.
למרות כישלון המשטרה בפענוח שני פשעים חמורים אלה, בחדרה, עיר מגוריו של קידר, פשטה השמועה כי ידו הייתה בשני המקרים.
קידר עצמו לא סכר את פיו ונהג לרמוז כי אכן ידו בשוד.
בשנת 1952 הכיר קידר לראשונה את הפסיכולוג דוד רודי שהגיע לביקור בישראל מארצות הברית.
שנה לאחר מכן, לאחר שרודי עלה לישראל, יצר קידר קשר עמו והחל בטיפול פסיכולוגי אצלו.
רודי עצמו התקבל לעבודה בשירות בתי הסוהר.
קידר התוודה בפני רודי על השוד בעפולה, ואף מסר לו שני אקדחים שהשתמש בהם.
רודי שיכנע את קידר להודות בשוד במשטרה ובמקביל שכנע את הרשויות לא להעמיד אותו לדין מאחר שהוא סובל מבעיות פסיכולוגיות.
בעקבות הטיפול אצל רודי החליט קידר להתמסד, הוא התחתן עם תמר אם בנו, לאחר שעזב אותה קודם, עבר לגור בתל אביב והיה לדמות מוכרת בעיר.
במהלך שנת 1956 גויס קידר ליחידה 188 של אמ"ן, יחידה שהפעילה סוכנים במדינות האויב, והיה אמור לצאת בשליחותה למצרים.
היחידה אמורה הייתה לחדש את קשריה ורשתותיה במצרים, לאחר נפילת הרשת של "העסק הביש" לידי המצרים ולאחר תפיסתו והתאבדותו של סוכן אמ"ן במצרים רס"ן מאיר בינט.
גיוסו של קידר לשירות המודיעין למשימה נועזת ומסוכנת היה בהמלצתו של הפסיכולוג דוד רודי.
רודי טען אחר כך שהמליץ דווקא לא לגייס אותו.
בשנותיה הראשונות של המדינה, בטרם נוצרו נוהלי אבחון כוח אדם ונוהלי סיווג ביטחוני מתאימים, רווחה מדיניות לפיה מוטב לגייס לתפקידים אלה אנשים בעלי רקע פלילי, אשר יוכלו לבצע תפקידים אלה בהצלחה, בזכות תושייתם הרבה ומתוך רצונם לשקם את המוניטין שלהם.
קידר גויס על אף שהיה ידוע למפקדיו כי סולק מן הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים עקב המצאת תעודת בגרות מזויפת, ולמרות ידיעתם על שוד הבנק וכן על החשדות נגדו בדבר רצח נהג המונית (באופן דומה נהגו גם לגבי גיוסו של אברי אלעד).
במרץ 1957 יצא קידר מטעם היחידה לבואנוס איירס, כהכנה לפעולת חבלה אסטרטגית במצרים.
בסוף נובמבר נמצאה גופתו של קלמן קליין, יהודי מקומי שהיה איש הקשר של קידר בארגנטינה, כשהיא מנוקבת בדקירות סכין בכל חלקי גופו.
רופא משטרתי שבדק את הגופה קבע כי הוא נרצח בערב הקודם.
הגופה נמצאה בחדר שקליין שכר בסודיות.
בעוזבו את ביתו היה בידי קליין סכום של 15,000 דולרים, והכסף נעלם.
התברר כי קליין יצא לפגישה עם קידר ובידו הכסף, לאחר שקידר זימן אותו באמתלה כי עליו לקבל את הסכום במקום סודי, משום שהוא עומד להיפגש עם גנרל ערבי ולשלם לו סכום זה, אך הכסף טרם הגיע מישראל.
קידר עצמו נעלם, ורק לאחר מספר ימים התקשר לממונים עליו בישראל, ובפיו סיפור כי ברח ממקום שהותו לאור חשדו שהמשטרה עומדת לעצור אותו באשמת שווא כי הוא מעורב בקשר נגד המשטר.
הממונים על קידר החליטו להעמיד פנים כי הם מאמינים לגרסתו, על מנת שיתפתה לחזור לישראל.
ב-28 בנובמבר 1957 נחת קידר בנמל התעופה לוד ונעצר מיד כאשר ברשותו רוב הכסף שנשדד.
המעצר היה בהוראתו של איסר הראל, ששימש אז כראש "המוסד" והממונה על שירותי הביטחון.
הראל לא היה מודע לשליחותו של קידר, שהייתה באחריות אמ"ן, אך הוכנס לסוד העניין מיד כשהתגלו דבר הרצח של קליין והיעלמותו של קידר.
קידר הוחזק בבית אריזה בפרדס במקום לא ידוע במשך שלושה שבועות.
ב-16 בדצמבר הועבר לכלא רמלה, שם הוחזק בתא בודד כשהוא נתון במעצר מנהלי ל-180 יום בהתאם לצו שיפוטי.
כתב האישום בגין הרצח בארגנטינה הוגש נגדו לפני תום 180 הימים.
עד מאי 1958 לא ידע איש ממשפחתו של קידר על מעצרו.
ידידה שלו הזדמנה לכלא כדי לבקר אסיר אחר, וקידר צעק לעומתה כי תתקשר לד"ר רודי ותמסור לו כי מוט'לה נמצא בכלא.
כשנודע דבר המעצר לד"ר רודי, הוא פנה לעורך דין על מנת שייצג את קידר.
העניין דלף וגם חותנו של קידר, מיכה ורדימון, שהיה מפעיליו המרכזיים של הקיבוץ הארצי, החל לפעול לחשיפת הפרשה.
משפטו של מרדכי קידר החל בפברואר 1959, ונערך מטעמי חשאיות בבית אריזה נטוש בפרדס ליד רמלה.
המשפט התנהל לפי כל סדרי הדין ודיני הראיות המקובלים, כשקידר זוכה בו להגנתו של אחד מעורכי הדין הנודעים במדינה, יצחק טוניק (לימים מבקר המדינה) ושמואל תמיר (לימים שר המשפטים).
המשפט התנהל עד חודש יוני 1962. בית הדין הצבאי הרשיע את קידר בשוד וברצח, ודן אותו ל-20 שנות מאסר.
בתקופה שלפני העמדתו של קידר לדין פנה איסר הראל למשטרת ישראל בבקשה שתחקור שוב את שוד הבנק ואת רצח נהג המונית.
המשטרה החלה בחקירה, ובידיה היו כבר די ראיות כדי להעמיד את קידר לדין על שני המעשים, כולל הודאותיהם של שני שותפיו לשוד בעפולה שקיבלו מעמד של עדי מדינה, אך לאחר הרשעתו בבית הדין הצבאי החליט היועץ המשפטי לממשלה גדעון האוזנר שלא להמשיך בהליכים.
ב-12 במאי 1959 פורסם לראשונה, בעיתון "ידיעות אחרונות", דבר מעצרו של קידר בחשד לביצוע השוד בעפולה.
למחרת נמסרה הודעה רשמית לעיתונות שהוא חשוד ברצח ליפסקר בחדרה ושוד הבנק בעפולה, ושהוא הוסגר מאירופה.
עם זאת העיתון מעריב חשף שהיה כבר במעצר שנה, שהוא פעל בשירות המדינה מחוץ לישראל ושהוא חזר לישראל מרצונו.
ב-20 במאי 1959 פרסם השבועון העולם הזה כתבת שער על קידר, בה חשף פרטים נוספים על עברו, העובדה שקידר כבר הודה במשטרה על ביצוע השוד בעפולה כמה שנים קודם והעובדה שפעל בשליחות שירותי המודיעין של ישראל.
בנוסף טען העיתון שעל העובדה שהיה במעצר כבר שנה הוטל איפול, במטרה לחפות על הכשלים בגיוס אדם בעל עבר פלילי ובעיות פסיכולוגיות לשירותי המודיעין.
הפרטים התפרסמו למחרת גם בעיתונים נוספים, וחבר הכנסת ישראל רוקח העלה שאילתא לראש הממשלה בנושא.
ב-24 במאי מסרה המשטרה הודעה לעיתונות שקידר מואשם ברצח ובשוד בעפולה, שחברו שטמפפר מואשם יחד אתו בשוד ושאדם שלישי משמש עד מדינה.
על שאר פרטי המשפט נמסר שיהיה איפול.
ב-25 במאי 1959 בתשובה לשאלה על סמך מה מוחזק קידר במשך שנה במעצר ללא פקודת־מעצר, מסר היועץ המשפטי לממשלה חיים כהן בישיבת ועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת, כי קידר נעצר לפי סעיף 111 של תקנות שעת חירום של המנדט משנת 1939, שעדיין היו בתוקף.
באותו יום גם ערך עד המדינה יצחק סקרופה שחזור של השוד בעפולה.
בתחילת יוני 1959 עוד פרסמו ידיעות על המשפט בעיתונות, אולם זמן קצר לאחר מכן הוצא צו איסור פרסום לגבי הנושא, והפרסומים פסקו.
הצו נותר בעינו עד לשחרורו של קידר בשנת 1974. החסיון על מסמכי הפרשה תקף עד ימינו אלה.
קידר נכלא בתא מבודד שנבנה במיוחד עבורו בכלא רמלה.
כדי שלא לזהותו, הוא כונה "האסיר איקס", ועל השמירה עליו הופקד צוות מיוחד.
קידר הוחזק בתא זה במשך שבע שנים (מאוחר יותר נוספו תאים נוספים לאגף שקיבל את הכינוי "אגף איקס" או "אגף האיקסים").
בעת מאסרו למד קידר שפות, השלים תואר בפילוסופיה, והפך לאחד מחסידיו של משה קרוי, אשר תורתו, על האלמנט של האגואיזם המוחלט שבה, שבתה את לבו.
בשבתו בכלא, התגרש קידר מאשתו תמר ורדימון, אם בנו ארז.
איסר הראל הסביר בספרו "ביטחון ודמוקרטיה" את הסיבות למעצרו המנהלי של קידר בטרם משפטו, ומונה ביניהן את הסיבה כי קידר "עלול היה לפגוע פיזית בכל מי שעשוי היה לשמש בזמן מן הזמנים עד נגדו".
סיבה זו היא, ככל הנראה, המניע העיקרי למעצרו המנהלי בטרם משפטו, ולבידודו לאחר שכבר הורשע בדין.
ניתן לשער כי איסר הראל רמז גם לחשש מפגיעתו של קידר לא רק בעדים, אלא בכל מי שהיה קשור למעצרו ולהעמדתו לדין.
ב-1 באפריל 1974 שוחרר קידר ממאסרו.
לאחר שחררו התראיין לעיתונות, בין השאר לתוכנית "בירה ומצב רוח" של יעקב אגמון בקול ישראל.
שנה לאחר שחרורו ניצל קידר מפגש של שר הביטחון שמעון פרס עם סטודנטים באוניברסיטת תל אביב, כדי להציג את טענותיו כי משפטו היה מבוים כביכול.
במאי 1975 ביקש שבועון הסטודנטים "פי האתון" לפרסם ראיון עם קידר, אך 95% מהטקסט נפסלו על-ידי הצנזורה הצבאית, והעיתון פנה ללא הצלחה לבג"ץ.
השבועון פרסם, כתחליף, סיפור בדיוני כביכול על "מישקה קידרון".
על הנסיבות שהביאו לשחרורו סיפר בנו ארז בריאיון לשבועון "העולם הזה" ב-1988, ולעיתון "חדשות".
לטענתו הוא גילה שאביו בכלא רק כשהיה בן 14, לאחר שסבו, מיכה ורדימון, סיפר לו על כך על ערש דווי.
הוא ניגש לכלא רמלה וביקש לבקר את אביו, להפתעתו מנהל הכלא הסכים, מאז היו בקשר והוא החל לפעול למענו.
הוא כתב מכתבים לגורמים שונים והסתייע בעיתונאים אלי לנדאו ואורי אבנרי.
בנוסף טען שבעקבות פגישה מקרית בעת שהיה חייל מצטיין בסיירת השריון בקרבות התעלה במלחמת יום הכיפורים, לבין מפקד גייסות השריון אברהם אדן, הורה הרמטכ"ל דוד אלעזר לשחרר את מרדכי קידר.
צבי ענבר, לעומת זאת, סיפר שכבר ב-29 באוגוסט 1973 עלה שמו של קידר לדיון בוועדת שחרורים, שהתכנסה, בהתאם להוראות סעיף 509 לחוק השיפוט הצבאי תשט"ו-1955, כנוסחו דאז, מדי חצי שנה, וזו החליטה לשחררו.
ההחלטה של ועדת השחרורים, שהתכנסה לראשונה בראשות צבי ענבר, בה היו שותפים אל"ם במילואים אשר טורפז ואל"ם במילואים מרדכי פעיל, הייתה בניגוד להחלטות של ועדות השחרורים הקודמות שדנו בעניינו של קידר.
ב-25 בינואר 1974 הודיעה הוועדה לקידר על החלטתה, וב-26 בינואר הועברה ההחלטה לרמטכ"ל דוד אלעזר, שאמר שעל אף התנגדות של גורמים שונים, אין בדעתו להתערב בשיקול דעתה של הוועדה.
בסתיו 1974 שישה חודשים לאחר שהשתחרר מהכלא קידר הכיר את תמר אפלבאום-דנציגר, בתו של הפסל יצחק דנציגר, אלמנה ואם לבן ובת, והם נישאו.
הוא פתח עסק לתיקון ושיפוץ רכבי אספנות, יחד עם בנו ארז.
בהזמנת משה קרוי נסעו מוטי קידר ואשתו תמר לאוסטרליה, דרכו התוודעו לכתבי ל.
אחר כך עזבו ועברו לטקסס בארצות הברית, שם שוב פתח עסק לשיפוץ רכבי אספנות.
לדברי בתה של תמר, מיכל וולס, מוטי אנס אותה במשך הרבה שנים, כאשר הייתה עוד ילדה ונערה.
כאשר מיכל גילתה זאת לאמה תמר בשנת 1984 היא לקחה מיד את ילדיה וחזרה אתם לישראל.
קידר עבר לגור בלוס אנג'לס.
בנו ארז התחתן ועבר לגור בלונדון, שם פתח חנות ועסק במסחר ונולדה לו בת.
אחר כך הזמין את אביו החורג, חיים אשכנזי (בעלה השני של אמו), להצטרף אליו ולעבוד יחד איתו.
חיים נענה, ומאוחר יותר הצטרפו אליו גם אמו של ארז ושני אחיו למחצה.
אמו ובעלה נספו בשרפה בשנת 1985 בבית כלתם, שנפרדה בינתיים מארז ולקחה את בתם.
הבית הוצת ובני הזוג נהרגו, ארז עצמו לא היה בבית באותו יום.
התברר שהמעשה היה על רקע פלילי והדבר עורר את חשד המשטרה.
אחר כך נעצר ארז בחשד לסחר בקוקאין.
לאחר שישב במעצר תשעה חודשים הוא זוכה במאי 1988. בהמשך שינה ארז את שם משפחתו לבן חורין והתגורר בלוס אנג'לס.
ארז נפטר ונקבר בישראל ב-2009.
בשנת 1995 החליט מרדכי קידר לבקש משפט חוזר, כדי להוכיח, לדבריו, את חפותו.
לאחר שקידר פנה לרשויות השיפוט של צה"ל בבקשה לעיין בתיק המשפט שלו משנת 1957, התברר, בתחילת שנת 1996, כי לא ניתן למצוא את התיק.
קידר, שטען כי נפל קרבן למאבקי כוח בין הזרועות השונות של קהילת המודיעין, ראה באובדן התיק הוכחה לטענותיו.
בשנת 1999 הגיש קידר בקשה לבית הדין הצבאי לערעורים לקיום משפט חוזר בעניינו.
תוך כדי כך הופיעה ב-10 בדצמבר 1999 במוסף השבועי של העיתון "הארץ", כתבה מפורטת מפרי עטו של אביחי בקר באשר לשוד הבנק בעפולה.
הכתבה התבססה על גילויים ווידויים מפי חלק משותפיו של קידר למעשה זה.
ב-15 בינואר 2001 הוחלט כי נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב, אורי גורן, הוא שידון בבקשת קידר במסגרת שירות מילואים שבו הוענקה לגורן דרגת אלוף.
ב-17 בפברואר 2002 התקיים הדיון הראשון בבקשתו של קידר.
פרקליטו טען כי הראיה המרכזית המצדיקה משפט חוזר היא הדו"ח של הרופא המשטרתי בארגנטינה שבדק את גופת הנרצח.
בדו"ח ציין הרופא כי הרצח בוצע 10 עד 12 שעות לפני שנמצאה הגופה, דהיינו בין השעות 22:00 ו-24:00. במשפטו של קידר נקבע כי לגבי שעות אלה היה לקידר אליבי.
הפרקליט טען כי הרופא לא נחקר במשפטו של קידר וממצאיו לא נסתרו.
לדבריו, ראיינה כתבת "ידיעות אחרונות" אריאלה רינגל הופמן, בסיוע מתורגמנית מקומית, את הרופא בבואנוס איירס בשנת 1997, ושמעה ממנו כי מעולם לא הוטל ספק בממצאיו והצורך בנתיחה שלאחר המוות היה עניין פרוצדורלי בלבד.
התובע הצבאי טען כי גם הרופא בארגנטינה לא יכול היה, בנסיבות המקרה, לקבוע את שעת המוות.
הוא ביקש לדחות את בקשת קידר למשפט חוזר גם בגלל השיהוי הרב בהגשתה מאז שנת 1975, שבה הצהיר קידר, על פי פרסומים שהציג התובע, כי הוא עומד לדרוש משפט חוזר.
השופט גורן פסק כי הוא דוחה את הבקשה לקיום משפט חוזר.
קידר הגיש עתירה לבג"ץ, שבה טען כי בית הדין הצבאי לערעורים היה הערכאה הראשונה שדנה בבקשתו למשפט חוזר ולכן עליה לעמוד לביקורת של ערכאה גבוהה יותר.
ב-14 בינואר 2004 דחו שופטי בג"ץ את העתירה בקבלם את עמדת התובע הצבאי, שלפיה לא ניתן לערער על פסיקת בית הדין הצבאי לערעורים.
קידר, שעוד מצעירותו היה יורד ים, התגורר לאורך שנים רבות על יאכטה בחוף המערבי של ארצות הברית.
הוא נהג להפליג משם על פני האוקיינוס השקט, לאורך חופי אמריקה המרכזית והדרומית.
על פי דיווחים וחשדות, הוא היה קשור ברשת חובקת עולם של הברחות סמים, שבה היה מעורב גם בנו ארז.
באחרית ימיו התגורר בשכונת עוני של מהגרים לטינים במרכז לוס אנג'לס.
הוא נפטר בביתו ב-2 בפברואר 2021, בגיל 91. לבקשת קידר גופתו נשרפה, ועל כן לא נערכה לו הלוויה.
ב-2023 שודר לראשונה הסרט הדוקומנטרי "האסירה X" של לימור פנחסוב (שמאוחר יותר הפך לתוכנית דוקו בכאן 11), שהתמקד במיכל בן-חורין, בתו-החורגת של קידר, אותה אנס במשך שנים.
בן-חורין ראיינה סדרה של רוצחים סדרתיים כדוגמת צ'ארלס מנסון, בניסיון להבין את אביה החורג.
מרדכי (מוטי) קינד (17 בינואר 1951 – 6 בדצמבר 1975) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בקבוצת מכבי רחובות, יליד שכונת שעריים שברחובות.
שמו עלה לכותרות בנסיבות טרגיות לאחר שב-6 בדצמבר 1975 נדקר למוות במהלך משחק ליגה ג' של קבוצתו מול מכבי כפר גבירול, על ידי צופה אוהד כפר גבירול שפרץ למשחק.
קינד נולד בשעריים, ושם החל לשחק כדורגל כבר בגיל 12 יחד עם אחיו התאום אהרל'ה.
הוא שיחק עם מכבי שעריים בליגה הבכירה עד עזיבת משפחתו את שעריים בשנת 1969 ומעברה לרחובות, קינד המשיך לשחק כדורגל בליגות נמוכות יותר, במכבי קריית גת ובמכבי רחובות.
מוטי קינד נרצח במשחק דרבי שנערך ב-6 בדצמבר 1975, בין קבוצתם של האחים קינד, מכבי רחובות, לבין מכבי כפר גבירול, במסגרת ליגה ג'.
המשחק התנהל באווירה סוערת ואוהדי כפר גבירול פרצו למגרש מספר פעמים, השחקנים ביקשו מהשופט יעקב אליהו להפסיק את המשחק, במיוחד לנוכח היעדרותם של כוחות שיטור באצטדיון, אולם השופט סרב.
בדקה ה-65, כאשר מכבי רחובות מובילה 0–1, שרק השופט לעבירה שבוצעה על שוער מכבי רחובות.
בתגובה לשריקה זו, פרץ קהל נזעם למגרש, והכה את שחקני מכבי רחובות.
אחד האוהדים, שמעון קרוה, דקר את מוטי קינד בלבו, בסכין.
קינד צעד מספר צעדים ונפל לקרקע.
הרצח בוצע לנגד עיניהם של שאר שחקני הקבוצה, בהם אחיו התאום של מוטי קינד.
ההתאחדות לכדורגל הטילה עונש חסר תקדים על קבוצת מכבי כפר גבירול בעקבות המקרה - הרחקה לצמיתות מכל פעילות.
למעשה קבוצת הכדורגל מכבי כפר גבירול פורקה.
אהרון ידלין, שר החינוך, החליט כאות אבל לדחות את משחקי הליגות הנמוכות, ואת המחזור התשיעי של הליגה הלאומית, הליגה הבכירה, לאמצע השבוע שלאחר הרצח.
עונשו של הרוצח, שמעון קרוה בן השבע עשרה, נקבע בערעור בבית המשפט העליון על עשר שנות מאסר.
השופטים כתבו כי "בבואנו להמתיק את דינו של המערער התחשבנו בכך, שכפי שנקבע בבית-המשפט המחוזי, המערער איננו טיפוס אלים או פושע, אלא איש חלש אופי אשר נגרר אחרי היסטריה כללית, וכי הוא עודנו צעיר לימים ואין לו כל הרשעות קודמות".
רחוב "מוטי קינד" ברחובות נקרא על שמו.
בשנת 2009 הוקמה במרכז העיר, בגן המייסדים אנדרטה לזכרו, אותה יצר המעצב רענן כספין, בצורה של כדור כדורגל שבתוכו נעוץ סכין.
מרדכי (מוטה) קרמניצר (נולד ב-16 בנובמבר 1948) הוא משפטן ישראלי, מומחה במשפט פלילי ובמשפט צבאי.
פרופסור אמריטוס למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ולשעבר סגן נשיא לחקר הדמוקרטיה במכון הישראלי לדמוקרטיה, העומד בראש הפרויקטים 'עקרונות חוקתיים ויישומם', 'ביטחון לאומי ודמוקרטיה' ו'השחיתות השלטונית בישראל'.
קרמניצר נולד להורים ניצולי השואה בגרמניה בשנת 1948 ועלה איתם ארצה כשהיה בן שנה.
למד בבית הספר התיכון בליך ברמת גן והמשיך בלימודי משפטים באוניברסיטה העברית.
התמחה בלשכתו של שופט בית המשפט העליון צבי ברנזון.
שירת בפרקליטות הצבאית, היה פרקליט צבאי בחיל הים, והתקדם עד לתפקיד סגן התובע הצבאי הראשי ושופט צבאי.
כשופט צבאי ישב פעמים רבות בהרכבים שדנו במקרים של גרימת מוות, בהם משפטו של אל"ם מוני חורב (שהיה מפקד בית הספר לקצינים של צה"ל) אשר הואשם בגרימת מותו ברשלנות של ינאי שושן.
בשנת 1981 השלים את עבודת הדוקטורט באוניברסיטה העברית בנושא "עיקרי מבנה וארגון של העבירות הספציפיות" בהנחייתו של פרופ' שניאור זלמן פלר.
בשנים 1980–1982 היה חבר בצוות שניסח את החלק הכללי של חוק העונשין, שנחקק מאוחר יותר כתיקון 39 לחוק.
בשנים 1990–1993 היה דיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית.
בשנת 1994 עמד בראש ועדה של משרד המשטרה לטיפול בתופעת אלימות השוטרים.
בשנת 1996 עמד בראש "ועדת קרמניצר" שדנה בהוראת אזרחות והמליצה לשנות את מבנה הלימודים ולהגביר את הלימוד של תוכני חינוך לדמוקרטיה ודו-קיום.
כיהן כיו"ר הנהלת האגודה לזכויות האזרח.
נמנה עם אלו שיצאו נגד החנינה לאנשי השב"כ בפרשת קו 300 וחתם על המכתב שנשלח לראש הממשלה יצחק שמיר בתביעה לפטר את היועצים המשפטיים של השב"כ אשר נתנו יד לבידוי הראיות בפרשה.
הוא התנגד לאיסור המפגשים עם אנשי אש"ף (שבוטל מאז) ולדו"ח ועדת לנדוי, לגירוש פעילי החמאס ללבנון בשנת 1992, ולמינויו של רוני בר-און לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה בשנת 1997. השתתף בארגון עצומה נגד סמכות ההקלה בעונש של מפקדים בצה"ל.
בשנת 1996 זכה בתואר "אביר איכות השלטון" מטעם התנועה לאיכות השלטון.
בשנת 1999 הדליק משואה ביום העצמאות בהר הרצל.
קרמניצר הוא יו"ר הסניף הישראלי של האגודה למשפט פלילי.
הוא גם יועץ לרפורמות משפטיות בישראל ובמדינות אחרות.
בשנת 2000 מונה לנשיא מועצת העיתונות, וכיהן בתפקיד זה כשלוש שנים.
בשנת 2003 זכה בפרס צלטנר לחקר המשפט, המוענק מדי שנה על ידי תנועת רוטרי והפקולטה למשפטים שבאוניברסיטת תל אביב.
ביולי 2006 ביקש שר המשפטים חיים רמון למנות את קרמניצר לשופט בבית המשפט העליון אבל המינוי לא יצא לפועל בשל בקשתו של קרמניצר לא להציע את שמו ובגלל התנגדות השופט אהרן ברק.
בשנת 2008 עמד בראש הוועדה המסדרת של "התנועה החדשה" שחברה לריצה משותפת עם מרצ בבחירות לכנסת ה-18.
בשנת 2009 קיבל את אות המופת מתנועת אומ"ץ "על היותו דמות מופת במאבקו הרצוף לאורך השנים בשחיתות השלטונית ועל תרומתו המבורכת למען חופש העיתונות וחופש הביטוי הבאים לשמור ולפקח על טוהר המידות השלטוני ועל פעילותו במסגרת המכון הישראלי לדמוקרטיה".
בשנת 2010 פרש מתפקידי הוראה בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית.
מכהן כחבר המועצה הבינלאומית של הקרן החדשה לישראל וחבר הנהלה הציבורית של בצלם.
בשנת 2017 יצא לאור לכבודו ספר יובל, "ספר מרדכי (מוטה) קרמניצר", בעריכת אריאל בנדור, חאלד גנאים ואילן סבן.
קרמניצר מפרסם בעיתון "הארץ" מאמרי דעה ופרשנות בנושאים משפטיים.
בשנת 2023 מתח ביקורת על ממשלת ישראל ה-37, ובפרט על תיקוני חקיקה שיזמה.
נשוי משנת 2006 לפרופ' רבקה פלדחי.
אב לשני בנים מנישואיו הקודמים.
תרומתו של מרדכי קרמניצר למשפט הישראלי התבטאה בהרחבת הפרספקטיבה ההשוואתית, בעיקר בתחום של המשפט הפלילי והחוקתי, אבל גם בתחום של המשפט האזרחי.
בנושאים שונים בתחומים אלה עסק קרמניצר במחקר השוואתי בין ההסדרים הקיימים בשיטת המשפט הישראלית להסדרים המקבילים בעולם המשפט האנגלו-אמריקאי (כמו המשפט המקובל (הבריטי), והמשפט האמריקאי) ולהסדרים הקיימים בעולם המשפט הגרמני, מתוך מגמה לבחון מה ניתן ללמוד מהמשפט הגרמני.
קרמניצר ערך סדרה של מחקרים שבהם נבחנו הגבלות שונות על חופש הביטוי בשיטת המשפט הישראלית, בין השאר בפרספקטיבה השוואתית.
מסקנתו, ככלל, הייתה שיש הגבלת יתר לא מוצדקת על חופש הביטוי, והוא הציע הצעות שונות איך לתקן זאת בין על ידי ביטול הסדרים מסוימים ובין על ידי צמצום שלהם.
אקטיביזם שיפוטי בעד ונגד&colon; מקומו של בג"ץ בחברה הישראלית
בספר זה, אותו כתב קרמניצר יחד עם פרופסור רות גביזון ופרופסור יואב דותן, מבקרת גביזון את המגמות האקטיביסטיות בפסיקת בית המשפט העליון בעשרים השנים האחרונות.
קרמניצר בוחן את הביקורת שלה ומגיע למסקנה שמגמות אלה הן מגמות מוצדקות וחיוביות.
פרויקט מחקרי זה, שקרמניצר השתתף בו עם פרופסור ש"ז פלר, כלל הכנת הצעת חוק לחלק הכללי של חוק העונשין.
כלומר החלק שמתווה את העקרונות הדוקטרינריים והמושגים הכלליים של החוק הפלילי.
הצעת החוק הזאת הפכה לחוק, בשינויים מינוריים.
קרמניצר פרסם מאמר על דו"ח לנדאו.
דו"ח לנדאו הוא דו"ח שבחן את שיטות החקירה של שירות הביטחון הכללי והתיר שימוש בכוח פיזי מתון במקרים מסוימים בחקירות של אנשים החשודים בפעילות טרור.
במאמרו, קרמניצר ניתח את הדו"ח הזה וביקר את ההמלצה הזאת.
בית המשפט העליון, בפסק דין בו קבע שאסור להשתמש בכוח פיזי בחקירות, הסתמך על המאמר הזה.
לשון הרע&colon; הדין המצוי והרצוי
בספר זה, שכתב קרמניצר יחד עם ד"ר חאלד גנאים ובועז שנור, מובא ניתוח מפורט של הדין הישראלי בתחום לשון הרע, בין השאר בפרספקטיבה השוואתית.
הספר מסתיים בהצעת חוק שאמורה להחליף את החוק הקיים.
במחקר שערך קרמניצר בנושא של פסילת רשימות לכנסת הגיע למסקנה שאין הצדקה במדינה דמוקרטית לשלול רשימה השוללת את קיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית, אם התוכנית להגשים את השינוי הזה היא של דרכי שלום ושכנוע; זאת להבדיל מאמצעים אלימים.
בספר שכתב קרמניצר ביחד עם גנאים, הם מציעים, על סמך מחקר משווה, לבטל את פרק ההמרדה הקיים בחוק העונשין, שמבוסס על המשפט האנגלי הטרום-דמוקרטי ולהחליף אותו בפרק חדש.
זאת לפי הצעה מפורטת שלהם, התואמת יותר, לשיטתם, משטר דמוקרטי במאה ה-21.
מרמה והפרת אמונים&colon; בחינה ביקורתית והמלצות לשיפור החקיקה
זהו ספר שכתב קרמניצר יחד עם דורון נבות, נאוה בן-אור, עמיר פוקס וגיא ורטהיים.
קרמניצר מגיע בספר למסקנה שהעברה הקיימת היום בחוק העונשין הישראלי, של מרמה והפרת אמונים, אינה עומדת באמות המידה המינימליות של עקרון החוקיות.
המסקנה בספר היא שהפרשנות שניתנה לעבירה על ידי בית המשפט העליון בפרשת שמעון שבס אינה פותרת את הבעיה באופן המניח את הדעת, ולכן אין מנוס מביטול האיסור הזה והחלפתו במספר איסורים המתייחסים להתנהגויות קונקרטיות המוגדרות בצורה ברורה יותר.
בדצמבר 2024 על רקע כוונה לחדש את חקיקת הרפורמה המשפטית, אמר קרמניצר כי דיקטטורה עריצה מצדיקה שימוש באלימות.
קרמניצר בחן יחד עם גנאים את הנושא של האחריות הפלילית של תאגיד, ובמאמרים שהתפרסמו בעברית ובגרמנית הניחו תשתית רעיונית להצדקת הטלת אחריות פלילית על תאגיד.
במחקרים בנושא סיכולים ממוקדים שהתפרסמו בעברית, בגרמנית ובאנגלית הביע קרמניצר דעה מסויגת כלפי הסיכול הממוקד והוא הציע לצמצם את השימוש בו למקרים של התגוננות מפני התקפת טרור.
כן הוא הציע להתחשב התחשבות רבה בסכנת הפגיעה מחפים מפשע כשיקול להימנעות מסיכול ממוקד.
הוא ניתח את פסק הדין של בית המשפט העליון בנושא זה וטען שפסק הדין אינו מצמצם די הצורך את השימוש באמצעי של סיכול ממוקד.
ועדות ציבוריות שעמד בראשן או שהיה חבר בהן
קרמניצר עמד בראש ועדה ממלכתית בנושא של הטיפול הממלכתי באלימות שוטרים, אותה מינה משה שחל, השר לביטחון פנים דאז.
המלצות הוועדה מדגישות את החשיבות של אמצעים חינוכיים, מנהליים ופיקודיים בהתמודדות עם התופעה של אלימות של שוטרים.
קרמניצר עמד בראש ועדה ממלכתית בנושא של החינוך לאזרחות, אותה מינה אמנון רובינשטיין, שר החינוך דאז.
הוועדה פרסמה דו"ח בשם "להיות אזרחים" וכוללת המלצות לשינוי כולל ביחס של מערכת החינוך לנושא של החינוך לאזרחות.
הדו"ח אומץ, אבל רק חלק מההמלצות שלו יושמו עד היום.
קרמניצר עמד בראש ועדה ממלכתית לטיפול מערכתי בעברות של עובדי מדינה, שמונתה על ידי שרי המשפטים והאוצר דאז, דוד ליבאי ואברהם בייגה שוחט.
המלצות הוועדה התקבלו, אולם הן יושמו רק באופן חלקי.
קרמניצר היה חבר הוועדה לבחינת מדיניות הענישה והטיפול בעבריינים בראשות השופטת בדימוס דליה דורנר.
מרדכי קרמניצר ורות גביזון, 1986, גבורות לשמעון אגרנט, ירושלים: "גרפ-פרס".
מרדכי קרמניצר ואריאל בנדור, חוק יסוד: הצבא, בסדרת פירוש לחוקי היסוד, מכון הארי סאקר, 2000.
מרדכי קרמניצר (עורך), 2002, הגנה על חופש הביטוי במשטר הדמוקרטי, דברי ימי יום עיון בשיתוף עם קרן קונראד אדנאואר והפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית בירושלים, ירושלים: המכון הישראלי לדמוקרטיה.
דפנה ברק-ארז, דורון נבות ומרדכי קרמניצר, 2009, ניגוד עניינים במרחב הציבורי: משפט, תרבות, אתיקה ופוליטיקה, ירושלים: המכון הישראלי לדמוקרטיה.
מרדכי קרמניצר וחאלד גנאים, הרפורמה בעבירות ההמתה [2019], לאור עקרונות המשפט ומחקר היסטורי והשוואתי, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2020
מרדכי קרמניצר ורענן סוליציאנו-קינן, קבלת החלטות בימי קורונה בראי הפסיקה : ההחלטה להשתמש באיכוני השב"כ כמקרה מבחן, ירושלים : המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2021.
מרדכי (מוטק'ה) צפורי (בנקוביץ'-הנדין) (15 בספטמבר 1924, ט"ז באלול ה'תרפ"ד – 29 במאי 2017, ד' בסיוון ה'תשע"ז) היה חבר הכנסת מטעם סיעת הליכוד.
כיהן כשר התקשורת וכסגן שר הביטחון בממשלות ישראל.
לפני כן שרת כקצין בצה"ל והגיע לדרגת תת-אלוף.
צפורי נולד בפתח תקווה והצטרף למחתרת האצ"ל בשנת 1939. נעצר ונכלא במחנה המעצר בלטרון בשנת 1945 עד הגלייתו לסודאן, קניה ואריתריאה.
השתתף בבריחה ממעצר באריתריאה, אולם נתפס ונכלא שוב.
עם הקמת מדינת ישראל שב לישראל והתגייס לצה"ל.
השתתף בקורס קצינים בשנת 1950 ובהמשך למד במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
שירת כמפקד פלוגה בחטיבת גבעתי ובבה"ד 1, עבר הסבה לשריון, שירת כמפקד פלוגת טנקים, מדריך בשריון ובפו"ם ומפקד גדוד 9. פיקד על חטיבה 14 המשוריינת במלחמת ששת הימים בקרב אום-כתף במסגרת המערכה על חצי האי סיני.
ציפורי פעל לארגן את שיבוצי כוחות השריון ותגבור הכוחות הלוחמים.
בספטמבר 1974 מונה לעוזר ראש אג"ם במטכ"ל.
את שירותו הצבאי סיים בתחילת 1977 בדרגת תת-אלוף.
לאחר שהשתחרר מצה"ל, הצטרף למפלגת הליכוד ונבחר מטעמה לכנסת התשיעית.
ב-1977, לאחר המהפך, התמנה לסגן שר הביטחון בממשלת בגין.
בתקופה שבין התפטרות שר הביטחון עזר ויצמן, בחודש מאי 1980, ועד לכינונה של ממשלת ישראל התשע עשרה, בחודש אוגוסט 1981, כיהן מנחם בגין אף כשר הביטחון, וצפורי נשא בניהול השוטף של מערכת הביטחון בישראל.
בתקופת כהונתו יצא לפועל מבצע אופרה להשמדת הכור הגרעיני בעיראק.
לאחר הבחירות לכנסת העשירית נתמנה לשר התקשורת.
בעת שירותו בממשלה ביקר את פעולות הממשלה בזמן מלחמת לבנון הראשונה והיה אחד השרים היחידים שהתעמתו עם אריאל שרון על התנהלות המלחמה.
ב-1986 מונה למנכ"ל המוסד לביטוח לאומי ושימש בתפקיד עד 1993.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים (בשנת 2015), הודיע כי לא יצביע לליכוד בראשותו של בנימין נתניהו, אלא למחנה הציוני.
לדידו, "הביבי הזה הוא הבלוף הכי גדול בעולם.
הוא אולי מדבר יפה, במיוחד באנגלית, אבל אם אי פעם פסיכולוגים ומומחים אחרים ינתחו את כל הנאומים שלו, מהראשון ועד האחרון, יתברר שהכול רק בלון מלא אוויר חם".
צפורי היה נשוי לטובה לבית גלס, אם ארבעת ילדיו, אותה הכיר בימי חברותו באצ"ל.
אחיו היה אל"ם ישראל בן אמיתי, שהיה קצין תותחנים ראשי.
את קורות חייו סיפר בספר "בקו ישר", שנכתב על ידי אריה קרישק ויצא בהוצאת ידיעות אחרונות, בשנת 1997. הספר היה לרב-מכר ונחשב לאחד הספרים החשובים על מלחמת לבנון הראשונה.
מרדכי (קיקי) קיקיון (1915 – דצמבר 1993) היה מפקד ממר"ם הראשון, ממייסדיו של ענף המחשוב בישראל.
קיקיון נולד באימפריה הרוסית ב־1915 ועלה לארץ ישראל כילד בשנת 1924. לאחר שהתגייס לשירות "ההגנה", התמנה לגזבר הארגון בשנת 1938, ותשע שנים מאוחר יותר הקים ב"הגנה" את מנהל התשלומים (מת"ש), ששימש אבן יסוד להתפתחות המחשוב במערכת הביטחון.
לאחר קום המדינה היה בין מקימי רפא"ל ב־1952, וכעבור שנתיים התמנה לחשב המשביר המרכזי.
ב־1959, בעת עבודתו של קיקיון ברפא"ל, המליץ עליו מאיר מרדור בפני מנכ"ל משרד הביטחון, שמעון פרס, כמי שיכול לעזור ולתרום בהקמת יחידת מחשוב חדשה בצה"ל.
בפגישה בין פרס לקיקיון הציע לו פרס לשמש גזבר התעשייה האווירית או לנהל תחום חדש בצה"ל – תחום החישוב והרישום הממוכן.
ב־26 ביוני 1959 חתם ראש אגף המבצעים, אלוף יצחק רבין, על כתב המינוי של מרדכי קיקיון למפקד ממר"ם.
כתב המינוי הגדיר את תחומי פעילותו של מפקד ממר"ם ובו מתוארת, למעשה, פעילותה ויעדיה של היחידה החדשה.
בימיה הראשונים של יחידת ממר"ם לא היה ברור בישראל בכלל ובמערכת הביטחון בפרט, מדוע יש צורך להשקיע סכומים גבוהים במכונות ענקיות שתכלית שימושן לא הייתה ברורה למקבלי ההחלטות ולמפקדים הבכירים בצה"ל.
הדבר אילץ את קיקיון להילחם במשך שנים ולתמרן בתוך המערכת הצבאית ובין גופים חוץ-צבאיים.
זאת מאחר שההנחה בתחילת פעילותו של ממר"ם הייתה שהמחשב שלו ישמש גופים רבים בישראל, חלקם אזרחיים וחלקם צבאיים.
כך, חלק נרחב מפעילותו של קיקיון לא הוקדש רק לגיוס כוח אדם איכותי ולהדרכתו, אלא גם למאבקים וליחסי ציבור רבים, שכללו הזמנת מבקרים בכירים רבים לממר"ם, כדי להציג בפניהם את "המכונות המסתוריות".
כאשר הוקם ממר"ם היה עליו להצטייד במחשב.
באותה תקופה חשבו שלא זו בלבד שמחשב אחד יספיק לצורכי צה"ל ומשרד הביטחון, אלא שאת עודף כוח החישוב אפשר יהיה לנצל לצורכי גופים אחרים.
קיקיון נבחר להחליט איזה מחשב יהיה המתאים ביותר לממר"ם.
כאשר הוחלט שהמחשב יירכש מחברת פילקו, נסע קיקיון לנהל את המשא ומתן מול החברה, כי חשב שיצליח להשיג תנאים טובים יותר מאשר היו משיגים אנשי משלחת הרכש של משרד הביטחון בארצות הברית.
בשנת 1967, לאחר מלחמת ששת הימים, סיים את תפקידו כמפקד ממר"ם בעקבות תקלה במחשב שקרתה במהלך המלחמה.
עוד קודם לכן, הביע מורת רוח מחוסר ההבנה בצה"ל לחשיבות הקמתו של מערך ארצי של תקשורת מחשבים, דבר שזירז, ככל הנראה, את פרישתו.
ייתכן אף כי בצה"ל היו מעוניינים להחיש את פרישתו של קיקיון מפיקוד על ממר"ם, שכן מצב בו אזרח מפקד על יחידה צבאית לא היה מקובל על בכירים בצבא.
קיקיון בחר לחזור לרפא"ל, וזאת כדי להקים מרכז מחשוב גם שם.
על עבודה זו קיבל את פרס קפלן.
בשנים 1971–1972 שימש יו"ר איגוד ישראלי לעיבוד אינפורמציה (איל"א).
ב־1973 התמנה לתפקיד יועץ משרד האוצר לענייני מחשבים.
עד פטירתו בדצמבר 1993 המשיך לייעץ לגופים ביטחוניים וכלכליים בתחום עיבוד הנתונים הממוכן, והיה פעיל ציבורי בקידום המחשוב בישראל.
אליהו מרדכי (מוטל'ה) קרליץ (נולד ב-4 במרץ 1952) הוא איש ציבור ואיש עסקים חרדי ישראלי.
כיהן כראש עיריית בני ברק בין השנים 1998–2003 מטעם מפלגת דגל התורה.
נולד בבני ברק, בנו של הרב נסים קרליץ ולאה, בתו של הרב צבי הירש קופשיץ.
נישא לשרה, בת הרב חיים קרפ מתל אביב.
לאחר נישואיו למד בכולל חזון איש, שבראשו עמד אביו.
בהמשך עמד בראשות כולל ללימודי חושן משפט.
בשנת 1998 נבחר לראשות עיריית בני ברק, כמועמד מוסכם על שלוש המפלגות החרדיות: דגל התורה, אגודת ישראל וש"ס.
יזם את פיתוח צפון העיר בני ברק ובפרט את מתחם מגדלי המשרדים ב.ס.ר.
בשנת 2003, בעקבות הסכם רוטציה בין דגל התורה לאגודת ישראל, החליף אותו ישכר פרנקנטהל, איש חסידות גור ונציג אגודת ישראל.
לאחר פרישתו מראשות העירייה פנה לעסקי יזמות.
הוא מעורב בעסקאות נדל"ן ובהן תיווך מכירת מתחם אסם ברחוב השומר בבני ברק לקבוצת יזמים מצרפת.
קרליץ היה ממקורביו של הרב אהרן לייב שטיינמן.
בשנת 1999 היה חבר בוועדת טל שחוקקה את חוק טל.
בגין פעילות זו למען בני הישיבות קיבל קרליץ מכתב הוקרה מהרב אהרן ליב שטינמן שכתב לו: "באתי בדברים אלה להודות לך על המאמצים הגדולים אשר עשית למען שכל בחור ישיבה יוכל ללמוד תורה כל זמן שירצה בלי שום הגבלה".
למכתב צירפו את חתימותיהם 25 רבנים וראשי ישיבות ובהם, חברי מועצת גדולי התורה: הרב נסים קרליץ, הרב גרשון אדלשטיין ואחרים.
בשנת 2001 השתתף בניסוח אמנת כנרת.
כשפורסם חלקו בעניין התבטא הרב יוסף שלום אלישיב נגד האמנה והיא ספגה גינויים נרחבים ביתד נאמן.
קרליץ אמר בתגובה כי הוא לא חתם על האמנה.
בשנת 2006 הקים קרליץ בהוראת הרב אלישיב והרב שטיינמן את קרן ההסעות של החינוך העצמאי שמממנת את הסעתם של תלמידים למוסדות החינוך החרדים המרוחקים, לאחר שהמדינה הפסיקה את המימון בעקבות פסיקת בג"ץ שהמערך מפלה לטובה תלמידים במוסדות להחזרה בתשובה.
בשנת 2011 הוביל מטעם הרב שטיינמן את השינויים בשליטה בחינוך העצמאי שבעקבותיהם גברה השפעתם של אנשי דגל התורה בארגון.
בשנת 2012 עמד מאחורי ביצוע המהפך בשליטה בעיתון יתד נאמן והעברתה לידי איש העסקים שמעון גליק, מקורבו של הרב שטיינמן.
ביוני 2021 מונה לחבר בוועדת החקירה הממלכתית לחקר אסון הר מירון ואף קיבל את תמיכתו של נשיא מועצת גדולי התורה, הרב גרשון אדלשטיין.
בדעת מיעוט הוא טען שאין צורך בהפקעה של מתחם הקבר, שעלולה לפגוע בשיתוף הפעולה בין גורמים חרדיים והרשויות, ובכך לפגוע בבטיחות.
מרדכי קראוסמן (7 ביולי 1917 – 21 בפברואר 1994) היה פעיל ציבור שפעל במסגרת תנועת "הפועל המזרחי", כיהן כראש עיריית פתח תקווה למשך תקופה קצרה.
קראוסמן נולד בקושיצה ועלה לארץ ישראל עם הוריו בשנת 1933. לאחר עלייתו התגורר בתל אביב ובשנת 1942 עבר לפתח תקווה.
בבחירות בנובמבר 1950 היה קראוסמן אחד המועמדים של הפועל המזרחי כחבר סיעת "למפנה", למועצת עיריית פתח תקווה שזכתה במנדט אחד שניתן לצבי נוימן.
בבחירות אלו נוצר רוב של נציגי תנועות הפועלים שכלל 5 נציגי ההסתדרות, 2 נציגי מפ"ם, נציג הפועל המזרחי ונציג פועלי אגודת ישראל שבחרו בפנחס רשיש לראש העיר.
אולם ב-10 בינואר 1951 הוציא בג"ץ צו על תנאי המעכב את כניסתו של רשיש לתפקיד לאחר שנטען שנציג הפועל המזרחי, צבי נוימן, שהצביע עבורו, הוא תושב פג'ה וכלל לא התגורר בפתח תקווה ביום הבחירות.
ב-13 בפברואר 1951 קבע בג"ץ סופית שנוימן אינו רשאי להיות חבר מועצה, קראוסמן נכנס למועצת העיר במקומו וכהונתו של רשיש בוטלה.
בלחץ מועצת גדולי התורה נסוג נציג פועלי אגודת ישראל מתמיכה בנציג תנועת ההסתדרות, פנחס רשיש, מכיוון שלא היה דתי, ועל כן נבחר קראוסמן כנציג מחנה הפועלים לראשות עיריית פתח תקווה, ופנחס רשיש ואידלמן, נציג פועלי אגודת ישראל, היו סגניו.
בנובמבר 1951, לאור לחץ של ראשי מפא"י על ראשי הפועל המזרחי במישור הארצי, וסירוב של דוד בן-גוריון לבקר בפתח תקווה עד העברת השלטון לידי נציגי מפא"י, הושגה הסכמה בקואליציה הפועלית על העברת ראשות העיר לידי רשיש.
קראוסמן התפטר, רשיש נבחר לראשות העיר וקראוסמן ואידלמן היו לסגניו.
כסגן ראש העיר היה קראוסמן אחראי על תיק החינוך בעיר.
מרדכי (מוטי) קידר (נולד בז' בכסלו ה'תשי"ג, 25 בנובמבר 1952) הוא איש צבא לשעבר, מזרחן ופרשן ישראלי.
הוגה "תוכנית האמירויות הפלסטיניות", כפתרון לסכסוך הפלסטיני-ישראלי.
שימש יו"ר עמותת חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי, וכיום מכהן כסגן-נשיא חברת NEWSRAEL.
מרדכי קידר (קופרשמידט) נולד ב-1952 בתל אביב-יפו.