tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לרפובליקה של קונגו יש שגרירות הממוקמת בניו דלהי.31 ביולי 1975 הרפובליקה של קונגו מיוצגת במקסיקו באמצעות השגרירות הממוקמת בוושינגטון הבירה, ארצות הברית.
מקסיקו מיוצגת ברפובליקה של קונגו באמצעות השגרירות הממוקמת בעיר אבוג'ה, בירת ניגריה.22 בפברואר 1964 ב-22 בפברואר 1964, הקימה סין יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה של קונגו.1960 לרפובליקה של קונגו יש שגרירות הממוקמת בפריז, בירת צרפת.
צרפת מחזיקה שגרירות הממוקמת בברזוויל וקונסוליה כללית בפואנט נואר.1962 קנדה מיוצגת ברפובליקה של קונגו באמצעות שגרירות הממוקמת בקינשאסה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
הרפובליקה של קונגו הוסמכה לקנדה משגרירותה בוושינגטון הבירה, ארצות הברית.פברואר 1963 לוותיקן יש שליחה–נזירה בברזוויל, בעוד שלקונגו אין עדיין נציגות דיפלומטית או קונסוליה בוותיקן.
לרפובליקה של קונגו אין שגרירות ברוסיה.
רוסיה מחזיקה בשגרירות הממוקמת בברזוויל.
רוב גבולות נהר קונגו עם הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו אינם מוגדרים - לא הושג הסכם על חלוקת הנהר או האיים שלו, למעט באזור בריכת מאלבו.
יחסי החוץ של ג'מייקה כוללים יחסים בינלאומיים עם רוב מדינות העולם ואין לה סכסוכים בינלאומיים.
ג'מייקה חברה בארגונים בינלאומיים רבים ובין היתר באומות המאוחדות, בארגון מדינות אמריקה, בחבר העמים הבריטי ובG77. ג'מייקה כיהנה פעמיים למשך שנתיים כל פעם כחברה במועצת הביטחון של האומות המאוחדות בשנים 80–1978 ו-2000–2001.
היסטורית, ג'מייקה בעלת קשרים קרובים עם השלטון הבריטי.
לאחר התמורות שחלו בעולם במאה האחרונה, ג'מייקה כיום בעיקר מושפעת כלכלית ותרבותית מארצות הברית.
עיקר הקשרים התרבותיים של ג'מייקה הם עם המדינות הקריביות דוברות האנגלית החברות בהקהילייה הקריבית ובארגון המדינות הקריביות .
מדינהתאריך כינון היחסיםהערות1995ארצות הברית שומרת על יחסים קרובים - כלכלים ותרבותיים - עם ג'מייקה.
שנת 1992 ביקר ראש ממשלת ג'מייקה פ.
בשנת 2001 נפגש הנשיא פטרסון עם נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש.
בשנת 2015 ביקר נשיא ארצות הברית ברק אובמה בג'מייקה.
ארצות הברית היא שותפת הסחר הגדולה ביותר של ג'מייקה ובשנת 2005 העבירו הצדדים אחת לשנייה סחורות בשווי של 2 מיליארד דולר.
ג'מייקה היא יעד תיירות פופולרי לאמריקאים, ובשנת 2006 ביקרו יותר מ-1.2 מיליון אמריקאים בג'מייקה.1995שתי המדינות חברות מלאות בארגון מדינות אמריקה ובקהילייה הקריבית.1962שתי המדינות חברות בקבוצת ה-15 .מבחינת בריטניה, ג'מייקה היא מדינת הייצוא השלישית הכי גדולה לקריביים לאחר פוארטו ריקו וטרינידד וטובגו.
בשנת 2010 נאמד הייצוא הבריטי לג'מייקה ב-68.4 מיליון ליש"ט - עליה של 48% מהשנה הקודמת.5 בספטמבר 197326 במאי 1996שתי המדינות חברות מלאות בארגון מדינות אמריקה ובקהילייה הקריבית.13 באוקטובר 1962שתי המדינות מפעילות שגרירות אחת אצל השנייה.להאיטי ישנה שגרירות בקינגסטון, ולג'מייקה יש קונסול כבוד בפורט-או-פרנס.
בשנת 2004 ביקר נשיא האיטי רנה פרבאל במשך 4 ימים בג'מייקה.
הודו מציבה נציב עליון בקינסטון, ולג'מייקה מפעילה קונסוליה בניו דלהי.21 בנובמבר 1972ג'מייקה מפעילה שגרירות בבייג'ינג, וסין מפעילה שגרירות בקינגסטון.1963בין המדינות מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
ישראל מיוצגת בג'מייקה עלי ידי קונסול כבוד בקינגסטון, כאשר שגריר ישראל ברפובליקה הדומיניקנית אמוּן גם על ג'מייקה.
ג'מייקה מיוצגת בישראל על ידי קונסוליה, הממוקמת בתל אביב.יפן מפעילה שגרירות בקינגסטון וג'מייקה מפעילה שגרירות בטוקיו.1956 המדינות אינן מפעילות שגרירות אחת בשנייה.18 במרץ 1966מקסיקו מפעילה שגרירות בקינגסטון, ג'מייקה מפעילה שגרירות במקסיקו סיטי.שתי המדינות מפעילות שגרירות אחת אצל השנייה.
שתי המדינות חברות בארגון מדינות אמריקה וב.1962 שתי המדינות משתפות פעולה בתחומי התיירות, המסחר, ההשקעה, בחינוך, הבריאות, המדע והטכנולוגיה.ראש ממשלת ג'מייקה פ.
פטרסון ביקר בקובה במאי 1997. בחורף 1997 שדרגה ג'מייקה את נציגותה בהוואנה לשגרירות, וכן השגריר הקובני שלא היה תושב קובה, הוחלף בשגריר תושב.1962החל משנת מ-4 במרץ 1963 לקנדה יש נציגות בכירה בקינגסטון, ולג'מייקה יש נציגות בכירה באוטווה.
בשנת 2009 היה ראש ממשלת קנדה סטיבן הרפר לראש הממשלה הקנדי הראשון שהגיע לפרלמנט הג'מייקני.
ישנם 231,000 יוצאי ג'מייקה החיים בקנדה.
מדיניות החוץ של דנמרק מבוססת על זהותה כמדינה ריבונית באירופה.
דנמרק מנהלת זה מכבר יחסים טובים עם מדינות אחרות.
היא הייתה מעורבת בתיאום הסיוע המערבי למדינות הבלטיות (אסטוניה, לטביה וליטא).
המדינה תומכת חזק בשמירה על השלום הבינלאומי.
דנמרק גם תמכה בפעילות אמריקאית באפגניסטן ואף תרמה כוחות ל-ISAF .
יוזמות אלה הן חלק ממדיניות החוץ הפעילה של דנמרק.
לאחר מלחמת העולם השנייה סיימה דנמרק את מדיניות הנייטרליות שלה זה מאתיים שנה.
דנמרק היא חברה בנאט"ו מאז הקמתה בשנת 1949, והחברות בנאט"ו נותרה פופולרית מאוד.
בין ארצות הברית ודנמרק היו כמה עימותים חמורים על מדיניות הביטחון בעיתוי המכונה "עידן הערות שוליים" (1982-1988).
אי שנמצא בין גרינלנד לאיים הארקטיים הקנדיים.
גבול בלתי פתור שנוי במחלוקת בין קנדה לדנמרק (מדינת דנמרק אחראית ליחסי החוץ של גרינלנד).
סכסוך זה התפוצץ שוב ביולי 2005 בעקבות ביקורו של שר קנדי באי שבמחלוקת.
דנמרק מנסה להוכיח שהקוטב הצפוני קשור גאוגרפית לגרינלנד.
אם תהיה הוכחה כזו, הממלכה תתבע את הקוטב הצפוני.
יחסי החוץ של סין הם היחסים הבינלאומיים של הרפובליקה העממית של סין בזירה הפוליטית העולמית.
סין מקיימת יחסים דיפלומטיים עם רוב מדינות העולם.
סין לא מקיימת יחסים רשמיים עם טאיוואן, שכן היא טוענת לבעלות עליה.
עם זאת היא מקיימת איתה יחסי מסחר ותיירות הדוקים.
בנוסף לכך סין מתנגדת לטנזין גיאטסו, הדלאי לאמה ה-14 של טיבט.
לצד התחזקותה הכלכלית של סין, בראשית המאה ה-21, שואפת סין לחזק את מעמדה הבינלאומי ואת השפעתה, ולתרגם את עוצמתה הכלכלית לעוצמה דיפלומטית.
השאיפות הללו מגיעות בעיקר מאינטרסים כלכליים, אולם גם מצרכי פנים - לסייע ולהציג בפני אזרחי סין מצג על פיו סין מדינה מצליחה בכל קנה מידה, וחוזרת לימי התהילה הגדולים שלה.
ממשלים דיקטטוריים רבים ניצבו זמן רב מול הנוסחה שהייתה נהוגה במחצית השנייה של המאה ה-20, דמוקרטיה ליברלית עם צמיחה כלכלית, או משטר דיכוי עם קשיים כלכליים.
אחת השאיפות המרכזיות של סין ב, היא חידושה של דרך המשי ההיסטורית בגרסה מודרנית יותר, וליצור מערכת תובלה יבשתית וימית שיכולה לסייע לשנע סחורות במהירות אל המזרח התיכון, ואירופה.
שאיפות אלו עודדו את סין לקיים יחסים דיפלומטיים עם מדינות רבות במזרח התיכון, וסין ייחודית בכך שהיא מקיימת יחסים דיפלומטיים פוריים גם עם מדינות המשויכות בדרך כלל לשני צידי מתרס יריבים בדיפלומטיה העולמית, לדוגמה, עם איראן מצד אחד, ועם ישראל וערב הסעודית מצד שני.
האינטרסים של סין מעודדים אותה לשאוף ליציבות המשטרים במזרח התיכון, והיא פועלת במידת מה כדי לנסות ולסייע למנוע הפיכות שעלולות להקשות על שיתוף הפעולה הכלכלי.
קשריה ב וסיועה ליציבות מדינות אלו משתלמות גם בהקשרים נוספים - גם בחיזוק קשרי המסחר סביב הנפט של מדינות ערב, וגם בהעלמת עין דיפלומטית מדיכוי האוכלוסייה המוסלמית האויגורית שבמחוז שינג'יאנג.
סין מרבה להלוות סכומים גדולים למדינות מתפתחות, והואשמה על ידי ארצות הברית בכך שמספקת את ההלוואות ללא בטוחות סבירות, במטרה להביא את המדינות לחדלות פרעון שתאפשר לסין להשתלט על נכסים של המדינות.
האימפריה הסינית ההיסטורית, קיימה יחסים עם אימפריות ומדינות שכנות במהלך ההיסטוריה.
שושלת האן התפרשה על שתי תקופות: שושלת האן המערבית ושושלת האן המזרחית, ובין שתיהן עמדה במשך שנים ספורות שושלת שין.
בשנים אלו החלה תקופת מסחר של דרך המשי.
חגורה אחת, דרך אחת, או דרך המשי.
הוא מיזם כלכלי של הממשלה הסינית, במטרה לאחד את מדינות העולם סביבה, ולההפך למעצמה כלכלית שולטת בעולם, ולהחזיר את דרך המשי ההיסטורית.
ארצות הברית מתנגדת לתוכנית זו של הסינים, וטוענת כי הסינים מנסים כך להשתלט על העולם, עם זאת הכלכלה בסין הפנימית עדיין לא טובה בכלל, בסין חיים למעלה ממיליארד בני אדם, שחלק גדול מהם חיים כמו במדינות העולם השלישי, והשקעה גדולה של סין במדינות אחרות גורמת לביקורות נגדה.
קיימות שתי מדינות בעולם, טאיוואן וטיבט, שסין טוענת לריבונות עליהן.
ועל כן, כל מדינה שתכיר באחת מהן לא תוכל לקיים יחסים עם הרפובליקה העממית של סין.
בין סין (הרפובליקה העממית של סין), לבין טאיוואן (הרפובליקה הסינית), קיים סכסוך ארוך שנים בשאלה איזו מהן היא סין האמיתית, היות שישנה רק סין אחת, הודיע הרפובליקה העממית של סין כי כל מדינה שתנהל דיפלומטיה עם טאיוואן, לא תוכל לקיים יחסים עם סין.
כל מדינה בעולם נאלצה לבחור האם היא מכירה ברפובליקה העממית של סין, או שהיא מכירה ב, רוב מדינות העולם החליטו לקיים יחסים עם סין, ולא עם טאיוואן, כפי שמתואר במפה משמאל.
רק 13 מדינות בעולם מקיימות יחסים עם טאיוואן ולא עם סין.
בדומה לטאיוואן, גם טיבט טוענת לעצמאות, אך מנגד הסינים טוענים כי טיבט היא חלק מסין.
בשונה מטאיוואן (בה 12 מדינות באומות המאוחדות והכס הקדוש מכירות כמדינה עצמאית), בטיבט אף מדינה באומות המאוחדות לא מכירה כמדינה עצמאית.
הרפובליקה העממית של סין היא אינה היחידה שטוענת לריבונות על טיבט, גם הממשלה הטיבטית הגולה טוענת לריבונות על טיבט.
וכן טאיוואן (הרפובליקה הסינית) טוענת לריבונות על שטח זה, כמו על כל סין.
אסיה היא היבשת בה שוכנת סין, על כן חלק גדול מהמדינות המוזכרות בטבלה זו גובלות עם סין, ומכאן גם ליחסים מתוחים בין המדינות לאורך ההיסטוריה.
מדינהכינון היחסיםהחלפת שגרירים וקונסוליותהערות איחוד האמירויות הערביות1984 לסין שגרירות באבו דאבי, וקונסוליה בדובאי
לאיחוד האמירויות הערביות שגרירות בבייג'ינג, וקונסוליה בהונג קונג ושאנגחאי באפריל 2019 חתם שליט דובאי על עסקאות בסכום 3.4 מיליארדי דולרים.
אינדונזיה1950 לסין יש שגרירות בג'קרטה, וקונסוליות בסורבאיה ומדן.
לאינדונזיה יש שגרירות בבייג'ינג, וקונסוליות בגואנגג'ואו, שאנגחאי והונג קונג.
היחסים בין המדינות הושעו בשנת 1967, וחזרו בשנת 1990 איראן1971 לסין שגרירות בטהראן
לאיראן שגרירות בבייג'ינג היחסים בין המדינות המשיכו גם לאחר המהפכה האיראנית בשנת 1979.
סין נזהרת בעסקותיה עם איראן, כדי לא לפגוע ביחסים עם מדינות שאויבות את איראן כמו ישראל.
אפגניסטן20 בינואר 1955 לסין יש שגרירות בקאבול
לאפגניסטן יש שגרירות בבייג'ינג סין תמכה באפגניסטן במהלך מלחמת אפגניסטן.
סין היא השותפה הכלכלית הגדולה ביותר באפגניסטן בהוטןבין המדינות אין קשר דיפלומטי בין המדינות קיימים יחסים היסטוריים מתוחים, בשל היחסים הטובים של בהוטן עם טיבט.
בנגלדשינואר 1976 לסין שגרירות בדאקה
לבנגלדש שגרירות בבייג'ינג, וקונסוליות בהונג קונג וקונמינג לאחר שציקלון סידר פגע בבנגלדש, סייעה סין למדינה להתמודד עם נזקים.
הודו1950 לסין שגרירות בניו דלהי, וקונסוליות בקולקטה ומומבאי
להודו שגרירות בבייג'ינג, וקונסוליות בגואנגג'ואו ושאנגחאי שתי המדינות הן עם האוכלוסייה הגדולה ביותר בעולם המלדיביים1972 לסין שגרירות במאלה
ל שגרירות בבייג'ינג סין מתכוונת להקים בסיס צבאי במארו הפיליפינים9 ביוני 1975 לסין שגרירות במנילה, וקונסוליות בסבו, לאואג ודבאו סיטי.
ל שגרירות בבייג'ינג, וקונסוליות בצ'ונגצ'ינג, גואנגג'ואו, הונג קונג, מקאו, שאנגחאי ושיאמן עד 1975 הכירו הפיליפינים רק בטאיוואן, וב-1975 העבירו את ההכרה לוייטנאםנובמבר 1991 לסין שגרירות בהאנוי, וקונסוליות בהו צ'י מין סיטי ודה נאנג
לווייטנאם שגרירות בבייג'ינג, וקונסוליות בגואנגג'ואו, קונמינג, נאן-נינג ושאנגחאי עד שנת 1991 היו סכסוכים רבים בין המדינות כמו מלחמת סין–וייטנאם.
טאיוואןבין המדינות אין קשר דיפלומטי סין וטאיוואן בסכסוך על שטחים, כל אחת מהן טוענת כי היא סין האמיתית, ראה פסקה הסכסוך עם טאיוואן טג'יקיסטן לסין שגרירות בדושנבה
לטג'יקיסטן שגרירות בבייג'ינג יפן29 בספטמבר 1972 לסין שגרירות בטוקיו, וקונסוליות בפוקואוקה, נגסאקי, נגויה, ניאיגטה, אוסקה וסאפורו.
ליפן שגרירות בבייג'ינג, וקונסוליות בדליאן, צ'ונגצ'ינג, גואנגג'ואו, צ'ינגדאו ושאנגחאי.
ראה פסקה יחסים עם יפן ירדן לסין שגרירות בעמאן
לירדן שגרירות בבייג'ינג ישראל24 בינואר 1992 לסין שגרירות בתל אביב-יפו
לישראל שגרירות בבייג'ינג, וקונסוליות בצ'נגדו, גואנגג'ואו ושאנגחאי היחסים בין ישראל לסין ידעו עליות ומורדות רבות, ראה פסקה יחסים עם ישראל
לסין משרד ב, ראה פלסטין בהמשך הטבלה.
כווית22 במרץ 1971 לסין שגרירות בכווית סיטי.
לכווית שגרירות בבייג'ינג, וקונסוליה בגואנגג'ואו.
כווית היא מדינת המפרץ הראשונה שקיימה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה העממית של סין.
במלחמת המפרץ, סין סייעה לכווית יחד עם בעלות הברית.
לאוס1989 לסין שגרירות בויינטיאן, וקונסוליה בלואנג פרבאנג.
ללאוס שגרירות בבייג'ינג, וקונסוליות בצ'אנגשה, ג'ינג הונג, קונמינג, נאנינג ושאנגחאי עד שנת 1989 היו שתי המדינות אויביות, אך מאז הן מקיימות יחסים דיפלומטיים וכלכליים שמשתפרים באיטיות.
ללבנון שגרירות בבייג'ינג מונגוליה1994 לסין שגרירות באולן בטור, וקונסוליה בזמין אוד
למונגוליה שגרירות בבייג'ינג, וקונסוליות בארנחות, שאנגחאי וחוש בין המדינות ישנה היסטוריה ארוכה של מלחמות בימי הביניים.
ראה היסטוריה של סין, האימפריה המונגולית.
מזרח טימור20 במאי 2002 לסין שגרירות בדילי
למזרח טימור שגרירות בבייג'ינג 20 במאי 2002- היום בו הוקמה השגרירות, הוא יום העצמאות של מזרח טימור.
לאחר עצמאות מזרח טימור, סייעה סין לבנות את ארמון הנשיאות בדילי.
מיאנמר, בעבר בורמה8 ביוני 1950 לסין שגרירות ביאנגון, וקונסוליה במנדליי
למיאנמר שגרירות בבייג'ינג, וקונסוליות בקונמינג ונאנינג בשנת 1989 שינתה בורמה את שמה למיאנמר, היחסים עם סין היו לפני כן, והמשיכו גם לאחר מכן
בשנים האחרונות נכרת ירידה ביחסים בין מיאנמר לסין בשל סכסוכי גבולות.
מלזיה1991 לסין שגרירות בקואלה לומפור, וקונסוליות בג'ורג' טאון, קוצ'ינג וקוטה קינבאלו
למלזיה שגרירות בבייג'ינג, וקונסוליות בקונמינג, גואנגג'ואו, שאנגחאי, שיאן והונג קונג בעבר היו סכסוכים רבים בנושא ים סין הדרומי
כ-25% מאבותיהם של המלזים היגרו מסין.
לנפאל שגרירות בבייג'ינג, וקונסוליות בגואנגג'ואו וצ'נגג'יאנג בשנת 1856 נחתם הסכם בין נפאל לטיבט לפיו נפאל מכירה בטיבט כעצמאית.
רק בשנת 1956, שבה פג הסכם זה, הסכימה סין להחלפת שגרירים.
סינגפור3 באוקטובר 1990 לסין שגרירות בסינגפור (עיר מדינה)
לסינגפור שגרירות בבייג'ינג וקונסוליות בצ'נגדו, גואנגג'ואו, שאנגחאי ושיאמן בין המדינות היו יחסים טובים במשך השנים, עם זאת בסכסוך ים סין הדרומי הייתה סינגפור נגד סין ערב הסעודיתיולי 1990 לסין שגרירות בריאד, וקונסוליה בג'דה
לערב הסעודית שגרירות בבייג'ינג, וקונסוליה בגואנגג'ואו בין המדינות קשרים כלכליים טובים בעיקר בתחום הנפט.
עיראק1958 לסין שגרירות בבגדאד, וקונסוליה בארביל
לעיראק שגרירות בבייג'ינג, וקונסוליה סין נלחמה נגד עיראק במלחמת המפרץ, ועזרה לבעלות הברית לטובת כווית, אבל לבסוף התבררה כבוגדת על ידי בעלות הברית פלסטין1976 לסין שגרירות ברמאללה
ל שגרירות בבייג'ינג סין הצביעה בעד החלטה 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם.
במבצעים הישראלים: עופרת יצוקה, עמוד ענן וצוק איתן, פעלה סין להשכנת השלום.
בחלקם אף גינתה סין את ישראל על פעולותיה ופגיעה בחיי אדם.
פקיסטן1950 לסין שגרירות באסלאמאבאד, וקונסוליות בקראצ'י ולאהור
לפקיסטן שגרירות בבייג'ינג, וקונסוליות בצ'נגדו, גואנגג'ואו ושאנגחאי.
סין היא ספקית הנשק הגדולה ביותר של פקיסטן קוריאה הדרומית24 באוגוסט 1992 לסין שגרירות בסיאול, וקונסוליות בפוסאן, גוואנגז'ו וצ'ג'ו.
לקוריאה הדרומית שגרירות בבייג'ינג, וקונסוליות בצ'נגדו, דליאן, גואנגג'ואו, צ'ינגדאו, שאנגחאי, שיאן וווהאן.
ראה פסקה יחסים עם קוריאה קוריאה הצפונית6 באוקטובר
1949 לסין שגרירות בפיונגיאנג, וקונסוליה בצ'ונגג'ין.
לקוריאה הצפונית שגרירות בבייג'ינג, וקונסוליות בדנדונג ושניאנג.
קטר9 ביולי 1988 לסין שגרירות בדוחה.
לקטר שגרירות בבייג'ינג, וקונסוליה בגואנגג'ואו.
קטר היא ספקית עיקרית של נפט לכלכלה הסינית תאילנדנובמבר 1975 לסין שגרירות בבנגקוק, וקונסוליות בצ'יאנג מאי, סונגקלה , פוקט וקון קאן
לתאילנד שגרירות בבייג'ינג, וקונסוליות בצ'נגדו, גואנגג'ואו, קונמינג, נאנינג, שאנגחאי, שיאמן ושיאן תאילנד עדיין שומרת על יחסים לא רשמיים עם טאיוואן תימן1958 לסין שגרירות בצנעא, וקונסוליה בעדן
לתימן שגרירות בבייג'ינג סין העניקה לתימן הלוואה בסך 500 מיליוני דולרים.
פרט לאוסטרליה וניו זילנד קיימות עוד מדינות איים קטנות שמקיימות יחסים דיפלומטיים עם סין.
במדינות אלו ישנם סינים רבים שהגיעו לאיים אלו במהלך השנים.
מתוך 14 מדינות העולם שמכירות רק בטאיוואן ולא ב 4 נמצאות באוקיאניה, מספר גדול ביחס לכמות המדינות ביבשת.
מדינהכינון היחסיםהחלפת שגרירים וקונסוליותהערותאוסטרליה1941 (לפני פיצול סין) לסין שגרירות בקנברה, וקונסוליות באדלייד, בריזביין, מלבורן, פרת' וסידני.
לאוסטרליה שגרירות בבייג'ינג, וקונסוליות בצ'נגדו, גואנגג'ואו, שאנגחאי ושן-יאנג.
ב-1949 הכירה אוסטרליה ב, וב-1972 העבירה את ההכרה ל.איי מרשלבין המדינות אין יחסים דיפלומטיים סין לא מעוניינת בקשר עם איי מרשל משום שהיא מבין 13 המדינות שמכירות בטאיוואן, ואפילו מחזיקה שגרירות בניו טאיפיי.
איי שלמה15 בספטמבר 2019 נכון ל-15 ביוני 2020 אין בין המדינות החלפת שגרירים או קונסוליות עד ה-15 בספטמבר 2019 הכירו איי שלמה בדומה לאיי מרשל, טובאלו, נאורו ופלאו רק בטאיוואן.
טובאלובין המדינות אין יחסים דיפלומטיים טובאלו מכירה בטאיוואן (הרפובליקה הסינית) ועל כן אינה מכירה בסין.
המדינה היחידה המחזיקה שגרירות דיפלומטית בטובאלו היא טאיוואן ונואטו26 במרץ 1982 לסין שגרירות בפורט וילה
לוונואטו שגרירות בבייג'ינג המדינות מקיימות יחסים חינוכיים, תרבותיים, צבאיים וכלכליים טונגה1998 לסין שגרירות בנוקואלופה.
סין עזרה לטונגה, בדומה למדינות איים אחרות באזור האוקיינוס השקט להתמודד עם רעידת אדמה והתפרצויות הרי געש.
מיקרונזיה11 בספטמבר 1989 לסין שגרירות בפליקיר
למיקרונזיה שגרירות בבייג'ינג מיקרונזיה פתחה שגרירות בסין על אף שפתחה בעולם רק ארבע שגריריות נאורובין המדינות אין יחסים דיפלומטיים נאורו אינה מכירה ב אלא רק בטאיוואן ניו זילנד1972 לסין שגרירות בולינגטון, וקונסוליות באוקלנד וכרייסטצ'רץ'
לניו זילנד שגרירות בבייג'ינג, וקונסוליות בצ'נגדו, גואנגג'ואו ושאנגחאי מתוך כ-120 חברים בפרלמנט של ניו זילנד, שניים הם סיניים.
לסמואה שגרירות בבייג'ינג סין מסייעת לסמואה עם חובות, וגם תרמה לה כסף לשיפור החינוך פיג'י1975 לסין שגרירות בסובה
לפיג'י שגרירות בבייג'ינג שתי המדינות חתמו על הסכמי שיתוף פעולה בשנים 1997 ו-2001 פלאונכון לשנת 2020 אין יחסים דיפלומטיים בין המדינות פלאו היא מ-13 המדינות בעולם שמכירות בטאיוואן, ולא ב פפואה גינאה החדשה1976 לסין שגרירות בפורט מורסבי
לפפואה גינאה החדשה שגרירות בבייג'ינג שר החוץ הטיוואני ניסה בניסיון כושל לכונן יחסים עם פפואה גינאה החדשה קיריבטיספטמבר 2019 לסין שגרירות בדרום טאראווה
לקיריבטי שגרירות בבייג'ינג בשנת 1980 כוננו יחסים בין קיריבטי לסין לראשונה אך אלו הופסקו בשנת 2003 וחזרו רק בספטמבר 2019 לאחר שאיי שלמה חזרו ליחסים עם סין.
+מדינהכינון היחסיםהחלפת שגרירים וקונסוליותהערות ארצות הבריתדצמבר 1943 לפני פיצול סין.
1979 לאחר פיצול סין לסין שגרירות בוושינגטון די.
סי., וקונסוליות בשיקגו, יוסטון, לוס אנג'לס, ניו יורק וסן פרנסיסקו.
לארצות הברית שגרירות בבייג'ינג, וקונסוליות בצ'נגדו, גואנגג'ואו, שאנגחאי, שניאנג וווהאן ראה פסקה יחסים עם ארצות הברית איי בהאמה23 במאי 1997 לסין שגרירות בנסאו.
סין ואיי בהאמה מקיימות קשרי מסחר טובים.
מדינהכינון היחסיםהחלפת שגרירים וקונסוליותהערות אורוגוואי אנטיגואה וברבודה אקוודור ארגנטינה בוליביה
הרפובליקה הסינית המאוחדת (לפני הפיצול עם טאיוואן) ראתה ביפן איום בחצי הראשון של המאה ה-20, כמו במלחמת סין–יפן הראשונה והשנייה.
עם הקמתה של טאיוואן ב-1949, הכירה יפן רק בטאיוואן, אך בשנת 1972 העבירה את ההכרה ל כמו רוב מדינות העולם.
היחסים ההיסטוריים בין ישראל לסין ידעו עליות ומורדות רבות, את יחסים אלו מקובל לחלק לארבעה שלבים בהיסטוריה, וכן הקשר לפני הכרזת העצמאות של מדינת ישראל.
מהצהרת בלפור עד קום המדינה ופיצול סין
במהלך ההיסטוריה לא ניכר כי הייתה אנטישמיות רבה בסין.
כבר ב לספירה הגיעו יהודים לסין על ידי דרך המשי, עם זאת רק כ-400 שנה לאחר מכן קיימים עדויות של יהודים בסין.
לאחר הצהרת בלפור, ההסתדרות הציונית החלה ליצור יחסים דיפלומטיים עם מדינות העולם, אך רק לאחר מלחמת העולם השנייה כאשר הגיעו יהודים רבים, ובהם בחורי ישיבת מיר לסין, החלו יחסים דיפלומטיים בין ההסתדרות הציונית לסין.
בהצבעה ב אודות הקמת מדינת ישראל נמנעה סין מההצבעה.
שלב ראשון: יחסים טובים, מפיצול סין עד 1955
בשנת 1949 התפצלה סין לטאיוואן (הרפובליקה הסינית), ולרפובליקה העממית של סין, עד פברואר 1949 הוכרה רק טאיוואן ואילו הרפובליקה העממית של סין עוד לא הכריזה על עצמאותה, טאיוואן הודיע כי היא תכיר בישראל, אם זו תקבל מושב ב.
באוקטובר 1949 הכריזה סין על עצמאות, רוב מדינות העולם בחרו אז להכיר דווקא ברפובליקה הסינית, אולם ישראל הכירה דווקא בסין העממית.
הקשרים בין ישראל לסין העממית נשארו טובים עד 24 באפריל 1955.
ב-24 באפריל 1955 הוכרו בסין הזכויות של העם הפלסטיני מבלי להזכיר את ישראל, החל מאותה שנה התדרדרו היחסים בין סין לישראל.
יחסי החוץ של יפן הם מערכת יחסי הגומלין שבין יפן לבין שאר מדינות, ישויות, וארגוני העולם.
משרד החוץ היפני (ביפנית: 日本の国際関係) הוא סוכנות ממשלתית האחראית על ניהול יחסי החוץ של יפן.
מבין חברות האומות המאוחדות בנוסף לקוסובו, קוריאה הצפונית היא היחידה שיפן לא מקיימת איתה יחסים.
היחסים הדיפלומטיים הראשוניים ביותר של יפן עם מדינות העולם אירעו במאה ה-7. באותה המאה, יפן שלחה עשרות משלחות דיפלומטיות למדינות אסיה דוגמת סין, קוריאה והפיליפינים.
למרות היחסים הפוריים עם מדינות אסיה, רק במחצית המאה ה-16, ראשוני האירופאים הגיעו ליפן.
מיסיונרים רבים שהיגרו ליפן על מנת לנצר את התושבים גרמו לתרבות היפנית להתפורר ולהישכח.
בעקבות כך, יפן סגרה עצמה בפני העולם החיצון וניתקה את כל קשרי המסחר שלה עם מדינות העולם למעט סין, קוריאה וחברת הודו המזרחית ההולנדית.
ביולי 1853 הופיעו ספינותיו של הקומודור פרי האמריקאי בנמל אדו (טוקיו).
הופעתם של האמריקאים גרמה למהומה בחצר שוגונות אדו מתוך חשש ממלחמה עם המעצמה האמריקאית.
לאחר משא ומתן שנוהל בין שוגונות אדו לאמריקאים הוסכם כי יפן תפתח שעריה לסחר עם השכנה האמריקאית ועם שאר מדינות העולם.
פתיחתה של יפן אל העולם המערבי בשנית גרמה לצמיחה חסרת תקדים של הכלכלה היפנית.
לאחר רסטורציית מייג'י, היפנים שינו את מדיניות החוץ שלהם למדיניות חוץ מערבית ומודרנית.
במאה ה-19, יפן נכנסה למרוץ האימפריאליסטי ביבשת אסיה ונחלה קרבות ומלחמות רבות מול מעצמות עולמיות כמו סין, ארצות הברית ורוסיה., יפן הכפילה את שטחה פי 5.5 משטחה כיום בעת מלחמת העולם השנייה.
היא כבשה אזורים כמו מנצ'וריה, קוריאה, איי הודו המזרחיים ההולנדים, טאיוואן והודו-סין הצרפתית.
בשלהי מלחמת העולם השנייה יפן נכבשה על ידי ארצות הברית, ואיבדה את כל נכסיה הכלכליים והטריטוריאליים מעבר לים.
בשנת 1951, כאשר יפן קיבלה עצמאות מהאמריקאים, המדיניות הדיפלומטית שלה התבססה על קשרי ידידות, סחר, צבא, בריאות ותרבות עם שאר מדינות העולם.
במהלך תקופה זו הפכה יפן לאחת מהמעצמות הכלכליות החזקות בעולם; עם הכלכלה השלישית בגודלה (לאחר ארצות הברית וסין בהתאמה), ההוצאה הצבאית השמינית בגודלה בעולם, הכוח הצבאי השישי בגודלו, והרביעית בדירוג התמ"ג.
בשנות התשעים, יפן השתתפה בכמה פעולות לשמירה על השלום במסגרת האו"ם, ושלחה כוחות סיוע נרחבים לקמבודיה, מוזמביק, מזרח טימור וגבול ישראל-סוריה.
יפן חברה ב-79 ארגונים בינלאומיים, דוגמת האומות המאוחדות, G7, G-20, APEC, הבנק האירופאי לשיקום ולפיתוח, OECD, הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה והארגון למניעת הפצת נשק כימי.
מתקופת אסוקה עד תקופת אדו
בתקופת אסוקה, יפן ניהלה יחסים חזקים עם סין.
בין השנים 600 ל-659 נשלחו לסין 7 שליחויות דיפלומטיות רשמיות מיפן.
גם היחסים בין יפן לממלכות הקוריאניות התחממו ונחלו חילופי משלחות דיפלומטיות בשטחן.
במחצית המאה ה-9 קשרי המסחר של העם היפני עם סין וקוריאה הופסקו כמעט לחלוטין בעקבות היחלשותו של שושלת טאנג הסינית.
בשנת 1268, כוחם של המונגולים בסין התחזק ומנהיג המונגולים, קובלאי חאן דרש מהיפנים להכיר בשושלתו כמעצמה חדשה באזור.
היפנים סירבו לדרישתו של החאן וכתגובה, המונגולים ניסו לפלוש ליפן פעמיים ובשתיהן נכשלו.
תקופה זו היא ציון דרך משמעותי עבור יפן, מדינה צעירה בעלת צבא קטן שהצליחה להביס את צבא האימפריה המונגולית.
היחסים בין יפן לסין כוננו מחדש בתחילת תקופת אשיקאגה.
בעקבות חידוש קשרי המסחר עם סין, כלכלת יפן החלה לצמוח ולצבור התעניינות רבה מצד מדינות המערב.
לקראת סופה של תקופת אשיקאגה ראשוני האירופאים הגיעו ליפן; ספינות פורטוגזיות עגנו לראשונה באי טנגשימה, דרומית לאי קיושו ב-1543, ותוך שנתיים החלו הפורטוגלים להגיש בקשות לקבלת זכויות הפעלת נמלים בקיסרות.
אחרי הפורטוגזים הגיעו גם הספרדים ב-1587 ולאחריהם ההולנדים ב-1609. עם בואן של מדינות אירופה ליפן, היפנים החלו להיפתח לתרבות המערב ולפתח קשרי מסחר בנשק חם עם מדינות המערב.
בסוף המאה ה-16, בתקופת שלטונו של הדאימיו, טויוטומי הידיושי, יפן ניהלה שתי מערכות כושלות נגד קוריאה ואף התכוונה לפלוש לסין.
בתחילת תקופת אדו היפנים הקימו לעצמם מערך ספינות מסחר, "ספינות החותם האדום", שאפשרו ליפן לקיים קשרי מסחר חזקים יותר עם מעצמות אירופה ועם יבשת העל אמריקה.
הקמתן של ספנות החותם האדום נחשבת לתקופה בה קשרי המסחר של יפן עם מדינות העולם היו חזקים מתמיד.
עם זאת, פיתוח קשרי המסחר עם אירופה הזיק במידה רבה לתרבות היפנית, בעקבות הפצת הנצרות על ידי מיסיונרים ישועים דוגמת פרנסיסקו חאווייר.
לאחר מרד שימאברה בשנים 1637–1638, יפן סגרה את עצמה בפני העולם החיצון, וכל קשרי המסחר שלה עם אירופה הופסקו, למעט קשרי המסחר עם סין, קוריאה וחברת הודו המזרחית ההולנדית.
כאשר הופיעו ספינותיו של הקומודור פרי האמריקאי בנמל אדו (טוקיו) ביולי 1853, החלה מהומה רבתי בחצר שוגונות אדו מתוך חשש מלחמה עם המעצמה האמריקאית.
לאחר משא ומתן שנוהל בין יושב ראש מועצת הזקנים של שוגונות אדו, אבה משהירו לאמריקאים הוסכם כי יפן תפתח שעריה לסחר עם השכנה האמריקאית ועם שאר מדינות העולם.
במרץ 1854 נחתם "חוזה השלום והידידות האמריקאי–יפני" (חוזה קאנאגוואה) אשר פתח שני נמלים ביפן לסחר עם האמריקאים, הבטיח יחס הוגן לניצולי ספינות אמריקאים שיגיעו לחופי יפן והתיר שליחת קונסול אמריקאי לשימודה, נמל קטן בחצי האי איזו, מדרום מערב לטוקיו, שהייתה אז בשם אדו.
חמש שנים מאוחר יותר נחתם חוזה מסחרי נוסף שפתח תחומי מסחר נוספים לאמריקאים ביפן.
בתקופת מייג'י, יפן שלחה משלחות דיפלומטיות אל מדינות שונות בעולם, כדי לחקור את העולם המערבי וללמוד ממנו.
באותה תקופה יפן החלה לבסס עצמה בתחום הדיפלומטי באמצעות חתימה על מספר הסכמים בילטרליים עם מעצמות שונות דוגמת האימפריה הצרפתית, הקיסרות הגרמנית, האימפריה ההולנדית והאימפריה הבריטית.
גם עם המעצמה האמריקאית נחתמו מספר הסכמים שייסדו ארבע ערים חדשות באדמת יפן ואת נמל "קנגאווה", מה שהגדיל את קשרי המסחר בין שתי המדינות.
בעת משטרתו של מייג'י סכום הסחר הדו-צדדי בין יפן למדינות העולם הכפיל עצמו פי תשעה ביחס לתקופת אדו.
השאיפות האימפריאליסטיות המודרניות של יפן התממשו במלחמת סין–יפן הראשונה.
באותה המלחמה יפן כבשה טאיוואן, איי פנגחו וחצי האי ליאדונג והכניסה את חצי האי הקוריאני תחת אזור ההשפעה שלה.
בסיום המלחמה יפן הפכה למדינה האסייתית הראשונה שמנהלת קולוניה מודרנית מעבר לים (טאיוואן).
מעצמות העולם ראו את חוזקה של המעצמה האזורית החדשה וחיזקו את היחסים הדיפלומטיים שלהם עמה.
הניצחון היפני במלחמת רוסיה–יפן הפתיע את העולם כולו.
הצאר ניקולאי השני, ניהל את המלחמה בציפייה לניצחון רוסי, וכשיפן הוכיחה אחרת עם צבא קטן אך מיומן היטב, ניקולאי השני המשיך להילחם נגד יפן כדי לשמור על כבודה של רוסיה ולהימנע "מהפסד משפיל".
בשנת 1915, היחסים בין יפן לארצות הברית ולבריטניה התערערו בעקבות עשרים ואחת התביעות - דרישות שהוגשו לממשלת סין על ידי יפן שמטרתן הייתה להרחיב את חוג ההשפעה היפני במנצ'וריה.
האמריקאים והבריטים התנגדו בתוקף לדרישות ופתחו חרם צרכנים על יפן.
יפן זכתה בחלק מן הדרישות שלה אך איבדה את אמונן של מעצמות העולם.
ב-1931, לאחר שהממשלה האזרחית ביפן נפלה ובמקומה החל משטר צבאי ביפן, צבא יפן כבש את מנצ'וריה והקים בה ממשלת בובות חדשה, "מנצ'וקוו".
הבריטים והצרפתים דרשו ממדינות העולם שלא להכיר בממשלת הבובות שהוקמה במנצ'וריה על ידי יפן וטענו כי יש להחזיר את האזור חזרה לסין.
כדי להמשיך ולהגשים את החזון האימפריאליסטי של יפן, בזמן מלחמת העולם השנייה יפן נלחמה לצד מדינות הציר.
ניתן לחלק את המישור הדיפלומטי של יפן במלחמת העולם השנייה לשני חלקים.
מחד גיסא, יפן טיפחה ופיתחה קשרים דיפלומטיים עם מדינות הציר דוגמת המדינה האימפריאלית של איראן, גרמניה הנאצית, איטליה הפשיסטית, ממלכת רומניה ותאילנד.
מאידך, רוב מדינות העולם ניתקו את כל קשרי המסחר והדיפלומטיה עם יפן ואף חלקן הכריזו מלחמה על יפן.
יפן הפכה ממדינה מוערכת בקרב מדינות העולם, למדינה מנותקת, אימפריאליסטית, צבאנית ופשיסטית.
אחד האירועים הזכורים לשמצה במלחמת העולם השנייה היה טבח ננקינג, אירוע רצח ואונס אשר בוצעו על ידי צבא יפן בעיר ננקינג שבסין.
הטבח זעזע את מדינות העולם ועד היום הוא זכור כדבר שלא ייעשה באף מלחמה עתידית.
הניתוק הדיפלומטי של יפן ממדינות העולם הכניס את יפן למשבר כלכלי חמור ולמחסור בנפט, ששימש כדלק לכלי המלחמה של צבא יפן.
ב-2 בספטמבר 1945, האימפריה היפנית נכנעה באופן רשמי ובכך סיימה את מלחמת העולם השנייה.
יפן איבדה את יוקרתה בפני מעצמות העולם ונכנסה למשבר דיפלומטי עמוק שהסתיים רק לאחר חתימת חוזה סן פרנסיסקו, חוזה השלום בין יפן למדינות העולם.
כיום, למרות כמה הצהרות התנצלות שפורסמו על ידי ממשלת יפן, הסינים טוענים כי הם מחכים להתנצלות רשמית ואמיתית מממשלת יפן.
עם תום מלחמת העולם השנייה, יפן נכבשה במלואה על ידי ארצות הברית בראשותו של הגנרל דאגלס מקארתור.
באותה תקופה, חלה עלייה חדה בין היחסים בין יפן לארצות הברית.
בעקבות המכה הקשה שיפן ספגה במלחמת העולם השנייה עד כי היא לא הייתה מסוגלת לדאוג לאינטרסים הלאומיים שלה, והרצון האמריקאי לבלום את הקומוניזם הסובייטי שהתפשט ברחבי אסיה, ליפנים ולאמריקאים היה אינטרס משותף לשמור על היחסים בין שתי המדינות חזקים ככל הניתן.
בזמן הכיבוש האמריקאי על יפן, כל היחסים הדיפלומטיים של יפן עם מדינות העולם נותקו, ואזרחי יפן לא הורשו לעבור את גבולות המדינה.
כדי להרחיק את האיום הקומוניסטי מיפן, ארצות הברית החלה להשריש את הדמוקרטיה ברחבי יפן.
במהלך מלחמת קוריאה, כשהיפנים עוד היו תחת שלטון אמריקאי, כלכלת יפן צמחה באופן חסר תקדים ויפן החלה לבסס את עצמה הן במישור הכלכלי והן במישור הדיפלומטי.
ארצות הברית, בריטניה וצרפת (שלחמו לצד קוריאה הדרומית) השתמשו ביפן כבסיס צבאי–כלכלי.
ממשלת יפן דרבנה את הפיתוח התעשייתי היפני באמצעות פרוטקציוניזם והרחבת קשרי המסחר של יפן עם שאר מדינות העולם.
בשנת 1952, הופסק הכיבוש האמריקאי ביפן וב-19 בדצמבר 1956, יפן הפכה לחברה ה-80 באומות המאוחדות.
בשנת 1968, יפן הפכה למעצמה הכלכלית השנייה בגודלה בעולם (אחרי ארצות הברית).
בשנת 2011, היפנים הודחו המקום השני כתוצאה מצמיחתה של הכלכלה הסינית.
העשור האבוד ביפן (ביפנית: 失われた10年) הוא התקופה שלאחר קריסתה של בועת הנדל"ן ביפן שגרמה לקריסתה של כלכלת יפן.
המונח מתייחס במקור לשים 1991 עד 2000, אך לעיתים שימוש בו כולל את העשור הראשון של המאה ה-21. בין השנים 1995–2007 התמ"ג היפני ירד מ-5.33 טריליון דולר ל-4.66 טריליון דולר, השכר הריאלי ירד ב-5% והמדינה חוותה קיבעון ברמת המחירים.
המדינה הצליחה להתאושש מהמשבר רק בעשור השני של המאה ה-21. במהלך שיקום כלכלת יפן, מדינות רבות דוגמת ישראל, ארצות הברית, צרפת, בריטניה וגרמניה שלחו סיוע כספי ליפן.
בשנת 2020, עם פרוץ מגפת הקורונה שפגעה קשות בכלכלה העולמית, כלכלנים יפנים רבים חוששים כי העשור האבוד יכול לחזור בעשור השלישי של המאה ה-21 ויש להתכונן אליו בהתאם.
כיום, יפן מארחת כ-153 שגרירויות ומאות קונסוליות ונציגויות דיפלומטיות בדרגים שונים של מדינות רבות.
כמו כן, ליפן יש מספר רב של נציגויות דיפלומטיות מעבר לים.
בשנות ה-60 של המאה ה-19, יפן החלה בתהליך מודרני שחיזק אותה בתחום התעשייה, כלכלה, דיפלומטיה וצבא וביטחון.
היכולות הצבאיות החדשות של יפן איפשרו לה לפלוש ולהתפשט לקוריאה, סין, טאיוואן ואיים נוספים באוקיאניה.
יפן ראתה בעצמה כמתחרה חדשה במירוץ האימפריאליסטי באסיה.
בשל הרצון העז של יפן לשלוט על מנצ'וריה, קוריאה וטאיוואן, בין השנים 1894–1895, יפן נלחמה נגד סין במלחמת סין–יפן הראשונה, ונגד רוסיה בין השנים 1904–1905 במלחמת רוסיה-יפן.
המלחמה נגד סין הפכה את יפן לאימפריה המזרחית הראשונה בעולם, והמלחמה עם רוסיה הוכיחה כי כוחות הצבא של יפן מסוגלים להביס מעצמה מערבית כמו רוסיה.
בעקבות שתי המלחמות הללו, יפן הפכה לכוח הדומיננטי ביותר במזרח הרחוק עם תחום השפעה המשתרע על דרום מנצ'וריה וקוריאה, שסופחה רשמית לאימפריה היפנית בשנת 1910.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 נוצרו סכסוכים רבים בין יפן לשושלת צ'ינג סביב תביעת ריבונות יפנית על איי ריוקיו, ועל קוריאה.
לאחר שיפן בנתה לעצמה מערכת פוליטית וכלכלית יציבה עם צבא קטן אך מאומן היטב, ניצחה את שושלת צ'ינג בקלילות, במלחמת סין–יפן הראשונה ב-1894. במסגרת חתימת הסכם שימונוסקי סין חויבה לשלם ליפן פיצויים, לוותר ולספח את האי פורמוזה וחצי-האי ליאודונג ליפן ולקבל את התנאי היפני להכיר בעצמאותה של קוריאה.
בנוסף, סין הקימה חמש ערי-נמל חדשות לצורכי מסחר, ואפשרה ליפן (ולמעצמות מערביות נוספות) להקים מפעלים בערים הללו.
רוסיה, צרפת וגרמניה ראו בהסכם כמקור להיחלשות הכוח שלהם במזרח הרחוק ולכן אילצו את יפן להחזיר את חצי האי ליאודונג חזרה לסין.
התוצאה החיובית היחידה עבור סין הייתה כאשר המפעלים הרבים שהיפנים הקימו בסין הובילו לתהליך תיעוש משמעותי שהשפיע על כלכלת סין כיום.
בספטמבר 1931, הצבא היפני הקיסרי, שפעל ללא אישור ממשלת יפן, כבש את אזור מנצ'וריה בצפון סין.
יפן הקימה במנצ'וריה ממשלת בובות (מנצ'וקוו) שנשלטה על ידי שליט הבובה, קיסר סין האחרון, פויי.
כיבוש מנצ'וריה גרם להגירה גדולה של יפנים לאזור.
היפנים ראו במנצ'וריה כאזור מפתח לחיזוק הכלכלה היפנית, ומרבית היפנים שגרו במנצ'וריה היו מנהלי חברות גדולות.
ב-1932 הממלכה המאוחדת וצרפת שהיו מן המדינות המייסדות של חבר הלאומים, פרסמו את דו"ח "ליטון" אשר דורש לא להכיר בממשלת הבובות שיפן הקימה במנצ'וריה וכי יפן פלשה "בטעות" למנצ'וריה ויש להחזירו לסינים.
בעקבות הדו"ח יפן פרשה מחבר הלאומים.
מזכיר המדינה של ארצות הברית אמר כי הוא לא יכיר בכיבוש היפני בעוד שגרמניה בירכה על המעשה.
מבחינה אסטרטגית, מנצ'וריה הייתה מחוץ לטווח המפציצים האמריקאים, ולכן היפנים ראו באזור כבית לאלפי מפעלים.
המפעלים היפניים שהוקמו המשיכו את תפוקתם עד החזרת מנצ'וריה לסין ב-1945.
הממשלה היפנית ניסתה למזער את הנזקים הדיפלומטיים שגרם הצבא היפני בעקבות הפלישה לסין והודיעה שהיא נסוגה מסין.
בניגוד להצהרת הממשלה, הצבא (אשר לא היה נתון לשליטת הממשלה) השלים את הכיבוש היפני במנצ'וריה.
בעקבות המשך הכיבוש הצבאי במנצ'וריה, ממשלת יפן התפרקה.
ראש הממשלה החדש, אינוקאי צויושי, ניהל משא ומתן עם סין השכנה ובעקבות כך, נרצח בניסיון ההפיכה של 15 במאי 1932. לימים, ניסיון ההפיכה נחשב לתחילת העידן הלאומני–יפני ולסיום התקופה הדמוקרטית ביפן.
בשנת 1623 ההולנדים כבשו את האי טאיוואן על מנת לפתח אותו כבסיס מסחר עם השכנות, יפן וסין.
חברת הודו המזרחית ההולנדית בנתה את העיר פורט זילנדיה, ועד מהרה ההולנדים שלטו בילידים המקומיים ושיעבדו אותם לצורכי בנייה ותחזוקה של המקום.
בשנות ה-60 של המאה ה-19, העם הסיני התחיל להגר לטאיוואן ועד שנות ה-90 של המאה ה-19, מספר המהגרים הסינים שהיגרו לטאיוואן עמד על 2.3 מיליון סינים.
לאחר הניצחון היפני על סין במלחמת סין–יפן הראשונה, הוסכם כי האי הטאיוואני יעבור לריבונותה של יפן.
טאיוואן הייתה הקולוניה הראשונה של יפן מעבר לים.
תועלת הכיבוש היפני הייתה קטנה יחסית למה שהיפנים ציפו, ובפועל קיבלה הטבות מזעריות על הכיבוש.
יפן הבינה כי בסיס האם שלה מסוגל להוות כבסיס משאבים מוגבל, והיא קיוותה שטאיוואן תוציא את יפן ממחסור במשאבי הטבע שלה.
עד שנת 1905, יפן הפירה תועלת רבה מטאיוואן, אך אט אט השלטון היפני על טאיוואן הפך למעמסה על השלטונות היפנים בייחוד בעת המלחמה עם סין במלחמת העולם השנייה.
במהלך הכיבוש היפני בטאיוואן, יפן ניסתה לקדם את התרבות והשפה היפנית לשאר המזרח הרחוק, בעזרת הקמת בתי ספר, מוזיאוני תרבות ואנדרטאות יפניות.
יפן הקימה בטאיוואן משטר קפדני ויסודי אשר עזר לה לפתח את החוקה היפנית בטאיוואן.
בשנת 1945, יפן הובסה במלחמת העולם השנייה, וטאיוואן הוחזרה לריבונותה של סין.
בשנת 1905 חתמו האימפריה היפנית והאימפריה הקוריאנית על "אמנת יולסה", שהכניסה את קוריאה לאזור ההשפעה של האימפריה היפנית.
חוזה יולסה הוביל לחתימת "אמנת 1907" בין יפן לקוריאה, אשר הבטיחה כי קוריאה תפעל תחת ממשלת יפן, ועניינים פנימיים של קוריאה יהיו בשליטה יפנית.
לבסוף, בשנת 1910, נחתמה אמנת הסיפוח הרשמית של קוריאה ליפן.
בסוף המאה ה-19, יפן זעמה על תוכניותיה של רוסיה ליצור אזור השפעה בקוריאה ובמנצ'וריה.
כפשרה, יפן הציעה להכיר בדומיננטיות הרוסית במנצ'וריה בתמורה להכרה רוסית ביפן כשליטה היחידה של קוריאה.
רוסיה סירבה להצעה ודרשה מקוריאה להיות אזור נייטרלי בין יפן לרוסיה.
ממשלת יפן הכריזה מלחמה על רוסיה כדי להפסיק את האיום הרוסי על תוכניותיה של יפן להפוך לאימפריה במזרח הרחוק.
אף על פי שהתקיים משא ומתן בין רוסיה ליפן ב-1904, חיל הים היפני תקף את הצי המזרחי הרוסי בפורט ארתור שבסין, ובכך הכריז רשמית על מלחמה.
רוסיה ספגה הפסדים רבים בעת הלחימה מול יפן.
הצאר, ניקולאי השני, המשיך להילחם נגד יפן בציפייה לניצחון רוסי במלחמה, וכאשר יפן הוכיחה אחרת, ניקולאי השני נלחם לשמור על כבודה של רוסיה ולהימנע "מהפסד משפיל".
המלחמה הסתיימה בעת חתימת הסכם פורטסמות', בתיווכו של נשיא ארצות הברית, תאודור רוזוולט.
הניצחון היפני על המעצמה הרוסית שינה את מערכת יחסי הכוחות באסיה, וערער את שאר מעצמות העולם.
מדיניות "אסיה לאסייתים" (או מרחב השגשוג המשותף של מזרח אסיה רבתי) הייתה מדיניות שייצגה את האנטי-מערביות היפני בתקופת מלחמת העולם השנייה.
המדיניות קבעה כי היפנים רצו ליצור גוש של מדינות אסייתיות, בהנהגת יפן, החופשי מהתערבות מערבית של המעצמות ששלטו ביבשת אסיה.
המדיניות קידמה את האחדות הכלכלית והתרבותית של מדינות אסיה.
המדיניות הוצגה באופן רשמי ב-29 ביוני 1940 על ידי שר החוץ היפני, האצ'ירו אריטה.
המושג "מרחב השגשוג המשותף של מזרח אסיה רבתי" פותח לראשונה על ידי קיושי מיקי, פילוסוף אנליטי של בית הספר "קיוטו".
הרעיון המקורי היה מעין משאלה אידיאליסטית לשחרר את אסיה משלטון המעצמות המערביות, אך כמה לאומנים יפנים האמינו כי ניתן להשתמש בגוש האסייתי שירקם לאינטרסים האישיים של המעצמה היפנית, דוגמת השגת משאבי טבע חיוניים ליפן, ואף נמשכו אליו כאידיאל.
פומימרו קונואה, ראש ממשלת יפן באותה העת, תכנן שהגוש אסייתי יורכב בעזרת כרזות תעמולה וקירוב התושבים לתרבות היפנית.
האידאולוגיה של השאיפות האימפריאליסטיות של יפן הכילה שתי גישות סותרות.
מחד גיסא, הקמת האימפריה היפנית הביאה לאחדותם של גזעי אסיה תחת שלטון יפני ולהשמדת השלטונות האירופיות והאמריקאיות באסיה.
גישה זו הביאה לידי ביטוי את הערכים הרוחניים של המזרח בניגוד למטריאליזם המערבי.
ומאידך, האימפריה היפנית נתפסה כאימפריה הרסנית, משעבדת בני אדם וצורכת בצורה מסיבית משאבי טבע חיוניים.
הפלישה לסין והגשמת החזון היפני
בשנת 1937, יפן פלשה בשנית לסין, דבר שגרם לסנקציות כלכליות קשות שהוטלו על יפן ממדינות אירופה.
האימפריה ההולנדית הקפיאה את כל הנכסים היפנים שפעלו בשטחה, וביטלה את כל קשרי המסחר שלה עם יפן.
מאידך, ארצות הברית פגעה בתחום הנפט והפלדה, שהיו חיוניים ליפן להמשך המלחמה, באמצעות הקפאת כל קשרי המסחר בין שתי המדינות.
בשנת 1939 יפן כבשה את כל מחוז מנצ'וריה ואת מרבית חופי סין, אך בעלות הברית סירבו בתוקף להכיר בכיבושים היפנים.
כיבוש מנצ'וריה יצר גבול רחב היקפים בין ברית המועצות לבין יפן.
הסובייטים הצליחו להדוף את האיום היפני מהגבול ולבסוף, העימותים הצבאיים בגבול בקיץ 1939 הסתיימו בניצחון סובייטי.
ב-7 בדצמבר 1941, היפנים הפציצו את נמל פרל הארבור וגרמו לארצות הברית, האימפריה הבריטית והולנד להכריז מלחמה על יפן.
מספר מדינות נוספות ששמרו על עמדה נייטרלית במהלך המלחמה, דוגמת פרו, אקוודור ובוליביה, ניתקו את יחסיהם הדיפלומטיים עם יפן.
לאחר הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי והכרזת המלחמה של ברית המועצות נגד יפן, ב-15 באוגוסט 1945 היפנים הכריזו את כניעתם לבעלות הברית ועל סיום המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט.
ב-2 בספטמבר באותה השנה, נחתם הסכם הכניעה באופן רשמי, והאזורים שהאימפריה היפנית כבשה הוחזרו למדינותיהם.
בעת הכיבוש האמריקאי ביפן (1945–1952), היחסים הדיפלומטיים של יפן עם שאר מדינות העולם נותקו ואזרחי יפן לא הורשו לטוס מעבר לגבולות יפן.
גנרל הצבא האמריקאי, דאגלס מקארתור, שהיה הנציב העליון של ארצות הברית ביפן, פעל למען השרשת הדמוקרטיה ביפן, הפסקת הצבאנות, והשמדת תאגידים מונופוליסטיים.
מדיניות ממשלת יפן תחת הכיבוש האמריקאי הייתה למקד את האנרגיות היפניות לבנייתה הכלכלית החדשה של יפן, תוך שהיא מסתמכת באופן מוחלט על ארצות הברית שתטפל במדיניות ההגנה והחוץ.
בשנת 1951 נחתמה אמנת סן פרנסיסקו, הסכם השלום בין יפן לבין 47 מדינות חברות בעלות הברית (למעט ברית המועצות וסין).
הכיבוש האמריקאי ביפן הסתיים רשמית באפריל 1952. הדיפלומט האמריקאי, ג'ון פוסטר דאלס, מהוגי אמנת סן פרניסיקו, טען כי בניגוד לחוזה ורסאי, שקבע כי גרמניה תשלם פיצויים כספיים למדינות ההסכמה, יפן איננה צריכה לשלם פיצויים לבעלות הברית.
לאחר מאמצים דיפלומטיים שדאלס השקיע יפן לא חויבה לשלם פיצויים לאף מדינה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 יפן ביססה את עצמה מבחינה פוליטית וכלכלית.
יפן שימשה כבסיס לוגיסטי צבאי לקוריאה הדרומית וארצות הברית בעת מלחמת קוריאה (1950–1953).
בעזרת כוחה הכלכלי של יפן, יפן פיתחה את קשרי החוץ שלה עם מדינות העולם.
יפן החלה לבסס השקעות מעבר לים, לסייע למדינות עולם שלישי בפיתוח תשתיות, לגנות סכסוכים ולפעול למען שמירת השלום בין מדינות העולם.
על אף השינוי הדמוקרטי של יפן, היחסים עם שכונותיה נשארו מתוחים עקב אירועי מלחמת העולם השנייה; ב-1 ביולי 2019, עיריית טוקיו הטילה מגבלות ייצוא על חומרי תעשייה לקוריאה הדרומית.
המגבלות הוטלו לאחר ההחלטה של בית המשפט העליון של סיאול, בירת קוריאה הדרומית, לחייב חברות יפניות לשלם פיצויים לצאצאי עובדים קוריאנים שגויסו בכוח לעבודה במהלך הכיבוש היפני על קוריאה.
המצב הוביל לסיבוך של מכלול היחסים בין סיאול לטוקיו, המפלגות פנו להאשמות זו כלפי זו בנושאים פוליטיים ובקוריאה הדרומית החל קמפיין להחרמת מוצרים יפניים.
ב-12 באוגוסט, קוריאה הדרומית מחקה את יפן מרשימת המדינות הזכאות ליבוא מואץ של מוצריה (סיאול הבטיחה לעשות זאת בתחילת אוגוסט, כאשר טוקיו הטילה סנקציות דומות) - מספטמבר, לחברות יפניות העובדות עם קוריאה הדרומית צריכות להמתין 15 יום להשלמת כל ההליכים.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין אינדונזיה לבין יפן כוננו רשמית בשנת 1958. על פי סקר השירות העולמי של ה-BBC שנערך בשנת 2014, 70% מהאינדונזים רואים את השפעתה של יפן על השוק האינדונזי באופן חיובי, כאשר 14% מביעים עמדה שלילית על יפן, מה שהופך את אינדונזיה לאחת המדינות הפרו-יפניות ביותר בעולם.
בתקופת השלטון ההולנדי על אינדונזיה
הרשומות ההולנדיות על איי הודו המזרחיים ההולנדיים משנת 1896 העידו כי 614 אזרחי יפן התגוררו באינדונזיה (166 גברים, 448 נשים).
בשנת 1909 הוקמה בעיר האינדונזית טאיטה, נציגות יפנית ראשונה באינדונזיה בדרג הקונסולרי.
בשנת 1938 מספר התושבים היפנים שחיו באינדונזיה זינק ל-6,349 נפשות.
לאחר הקרב על איי הודו המזרחיים שאירע בשנת 1942 בין יפן להולנד, היפנים כבשו את אינדונזיה.
היפנים ראו באינדונזיה כמקור נפט חשוב והחלו להשתלט על בארות הנפט בערים בורנאו, ג'אווה וסומטרה.
היפנים עודדו את התפשטות הלאומנות בקרב העם האינדונזי ותמכו בעצמאותם באמצעות ייסוד מוסדות חינוך ובריאות אינדונזים.
האימפריה היפנית החלה לטפח את התנועה הלאומנית האינדונזית וסיפקה לבני נוער אינדונזיים אימונים צבאיים וכלי נשק.
ב-29 באפריל 1945 הקים הצבא היפני את BPUPKI - ועדה יפנית שמטרתה להכין את האיים האינדונזיים לקבלת העצמאות.
אך עם תבוסתה של יפן, הוועדה לא קיימה את הבטחתה וב-17 באוגוסט 1945 הכריזה אינדונזיה על עצמאותה בראשותו של סוקרנו באופן עצמאי וללא תמיכה רשמית של יפן.
לאחר סיום הכיבוש היפני על אינדונזיה, כ-3,000 חיילים מהצבא היפני בחרו להישאר באינדונזיה ולהילחם לצד התושבים המקומיים נגד הכוחות ההולנדיים במלחמת העצמאות של אינדונזיה; בערך כחצי נהרגו, שרבים מהם קבורים בבית הקברות לגיבורים צבאיים בקליבתה, ואילו החצי נוסף בחר להישאר באינדונזיה לאחר תום הלחימה.
חלקם עוטרו כגיבורי עצמאות אינדונזיה.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 יפנים רבים היגרו לאינדונזיה לצורכי עבודה והקמת מפעלים.
אינדונזיה מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה.
אינדונזיה מיוצגת ביפן בדרג הקונסולרי באמצעות שלוש קונסוליות רשמיות בערים פוקואוקה, סאפורו ואוסקה.
יפן מיוצגת באינדונזיה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בג'קרטה, בירת המדינה.
יפן מיוצגת באינדונזיה בדרג הקונסולרי באמצעות ארבע קונסוליות רשמיות שהיא מחזקה בערים מדן, דנפסאר, סורביה ומקאסאר.
למרות כינון היחסים הדיפלומטיים הרשמי בין הודו ליפן שנערך ב-28 באפריל 1952, היחסים בין שתי המדינות קיימים כבר מראשית המאה ה-6. הבודהיזם ההודי שהתפשט בעקיפין ביפן דרך סין וקוריאה, הפך לסמל התרבות של היחסים בין שתי המדינות.
הודו היא שוק גדול עבור חברות יפניות דוגמת טויוטה וסוזוקי מוטור.
אף על פי שההינדואיזם הוא דת עם מעט השפעה ביפן, עדיין היה לה תפקיד משמעותי אך עקיף בהיווצרות התרבות היפנית, בשל אמונות ומסורות בודהיסטיות רבות (שחולקות שורש משותף עם ההינדואיזם) שהתפשטו ליפן מסין דרך חצי האי הקוריאני במאה השישית.
היסטוריונים רבים כתבו ספרים ומחקרים על עבודת האלילים ההינדים ביפן.
גם כיום, יפן מעודדת מחקר מעמיק של אלים הינדים באמצעות תוכניות חילופי סטודנטים עם האוניברסיטאות ההינדיות.
במהלך הרדיפות האנטי-נוצריות ביפן בשנת 1596, נוצרים יפנים רבים ברחו למושבה גואה בהודו.
מכיוון שהודו הייתה תחת שלטון בריטי כשפרצה מלחמת העולם השנייה, היא הצטרפה למלחמה בצד בעלות הברית.
למרות השתייכותה של הודו לבעלות הברית, יפן העניקה חסות לצבא הלאומי ההודי (INA), ארגון שמטרתו הייתה להפיל את השלטון הבריטי בהודו.
היפנים החזירה ל-INA את שבויי המלחמה שנחטפו על ידי יפן בקרב בגבול בורמה–הודו.
במהלך המלחמה הקרה, בניגוד ליפן שהייתה בעלת בריתה של ארצות הברית, הודו ניהלה מדיניות חוץ נייטרלית שמעת לעת תמכה בברית המועצות.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 חלה עלייה ביחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות בעקבות מאמצים משותפים, וב-1986 יפן הפכה לשותפת הסיוע הגדולה ביותר של הודו.
בשנת 1998, יפן הפעילה סנקציות על הודו והשהתה את כל קשרי המסחר שלה עם הודו בעקבות ניסוי בנשק גרעיני שנערך במדינה ההינדית.
לאחר שלוש שנים של ניתוק, ממשלת יפן הסירה את הסנקציות והיחסים בין שתי המדינות חזרו להיות חזקים והדוקים.
ליפן והודו אינטרס משותף - דיכוי הכלכלה הסינית באזור ומניעת ביסוסה של הרפובליקה העממית של סין כמעצמה עולמית.
לשתי המדינות יש סכסוכים טריטוריאליים וכלכליים עם הרפובליקה העממית של סין, מה שמגביר את שיתופי הפעולה שבין שתי המדינות.
מאז כניסתו של מודי לממשלת הודו, מודי שמר על קשרים טובים עם ראש הממשלה היפני שינזו אבה.
הודו מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה.
הודו מיוצגת ביפן בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית אחת בעיר אוסאקה.
יפן מיוצגת בהודו בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בניו דלהי, בירת המדינה.
יפן מיוצגת בהודו בדרג הקונסולרי באמצעות ארבע קונסוליות רשמיות שהיא מחזיקה בערים בנגלורו, צ'נאי, קולקטה ומומבאי.
היחסים הראשוניים ביותר בין היפנים לפיליפינים אירעו לראשונה במחצית המאה ה-16, תקופה בה היפנים הקימו מעין מובלעת יפנית הנקראת "דילאו" אשר נתמכה על ידי שלטונות הספרדיים באי לוזון.
במאה ה-17 היפנים והפיליפינים קיימו קשרי מסחר אינטנסיביים, דרך מערכת האוניות היפנית – "ספינות החותם האדום".
בנוסף באותה העת, היפנים הובילו מרד בדילאו כנגד האימפריה הספרדית מה שגרם לירידה חדה במספר המתיישבים היפניים בפיליפינים.
באמצע המאה ה-17 יפן החילה את מדיניות הסגר - הסאקוקו, שקובעת כי שום נתין זר מלבד סינים או אנשי חברת הודו המזרחית ההולנדית (תחת הגבלות חמורות) לא יוכלו לסחור עם יפן ולא יוכלו להגיע ליפן.
בעקבות כך, היחסים בין יפן לפיליפינים הושעו עד לשנת 1854.
בשנת 1905 חתמה יפן בעל כורחה על הסכם עם ארצות הברית שבו היא מכירה בשלטון האמריקני על הפיליפינים.
במהלך השלטון האמריקאי במקום, הקשרים הכלכליים שבין הפיליפינים ליפן גדלו באופן חסר תקדים ובשנת 1929 הייתה יפן שותפת הסחר הגדולה ביותר של הפיליפינים אחרי המדינה השולטת, ארצות הברית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הכוחות היפנים פלשו במהירות לפיליפינים והתגברו על הכוחות האמריקנים ועל הכוחות המקומיים.
בשנת 1943, הוקמה ממשלת בובות בפיליפינים, הרפובליקה הפיליפינית השנייה, אך זו לא זכתה לתמיכה מצד האזרחים, בעיקר בעקבות היחס הברוטלי של הצבא היפני לאוכלוסייה הפיליפינית האזרחית.
במהלך הכיבוש היפני והקרבות עם האמריקנים שניסו לכבוש חזרה את המדינה נהרגו יותר ממיליון פיליפינים, דבר שהגביר את הסנטימנט האנטי-יפני במדינה.
איכות החיים בפיליפינים ירדה משמעותית לאחר המלחמה - מהמדינה השנייה העשירה ביותר באסיה (אחרי יפן עצמה), היא הפכה למדינת עולם שלישי.
בשנת 1946 הפיליפינים קיבלו עצמאות מארצות הברית ובשנת 1951 ממשלת הפיליפינים חתמה על אמנת סן פרנסיסקו, הסכם שלום בין יפן לחלק מן בעלות הברית.
למרות חתימת ההסכם, רק בשנת 1956 היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו מחדש.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 החלו חברות יפניות ומשקיעים בודדים לחזור לפיליפינים.
בנובמבר 1986 נשיאת הפיליפינים, קורסון אקינו ערכה ביקור רשמי ביפן ובמסגרתו נפגשה עם הקיסר הירוהיטו.
במהלך הפגישה הקיסר התנצל על פשעי המלחמה היפניים שנעשו בפיליפינים בזמן מלחמת העולם השנייה.
בנוסף, נחתמו מספר הסכמים בילטרליים בין שתי המדינות.
אקינו חזרה ליפן בשנת 1989 להלווייתו של הירוהיטו וביקרה אף פעם נוספת במדינה בשנת 1990 להכתרתו של אקיהיטו לקיסר החדש של יפן.
בשנת 1993 הנשיא ראמוס נפגש עם קיאיצ'י מיזאווה, ראש ממשלת יפן, במהלך הפגישה חזר מיזאווה על התנצלותו של הקיסר הירוהיטו על פשעי המלחמה היפניים שנעשו באדמת הפיליפינים, וטען כי צריך לשקול את הדרך הטובה ביותר בהתייחסות לנושא.
ממשל ראמוס תמך במכרז היפני להיות חבר קבע במועצת הביטחון של האומות המאוחדות יחד עם גרמניה.
הפיליפינים מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה.
הפיליפינים מיוצגת ביפן גם בדרג הקונסולרי באמצעות ארבע קונסוליות רשמיות שהיא מחזיקה בנגויה, נהה, אוסקה, וסאפורו.
יפן מיוצגת בפיליפינים בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה במנילה, בירת המדינה.
יפן מיוצגת בפיליפינים גם בדרג הקונסולרי באמצעות שתי קונסוליות רשמיות שהיא מחזיקה בסבו סיטי, ובדבאו סיטי.
בשנת 1890, פריגטה עות'מאנית טבעה ליד חופי וואקיאמה מול הקיסר מוצוהיטו.
הקיסר שלח את המלחים שטבעו חזרה לאיסטנבול, שם נפגש עם סולטאן האימפריה העות'מאנית וכונן עימו יחסים דיפלומטיים רשמיים.
כמו כן, במקום הטביעה, הוקמה אנדרטה לזכרם של ההורגים.
בנוסף, במלאת 125 שנים למקרה, משרד החוץ היפני וממשלת טורקיה הפיקו סרט תיעודי על המקרה בשם "125 שנה".
לאימפריה העות'מאנית וליפן הייתה אויבת משותפת, האימפריה הרוסית, מה שגרם לחיזוק היחסים בין שתי המדינות ועל מספר רב של שיתופי פעולה צבאיים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, היפנים והעות'מאנים, שהשתייכו לצדדים שונים, נאלצו להכריז מלחמה אחת על השנייה.
אולם, הכרזת המלחמה הייתה סמלית בלבד, ואף פעם לא נוצר בין האימפריה העות'מאנית ליפן עימות ישיר.
לאחר נפילתה של האימפריה העות'מאנית, הרפובליקה הטורקית הוקמה.
היחסים הדיפלומטיים בין טורקיה לבין יפן כוננו ב-1924, ושנה לאחר מכן, המדינות ביצעו חילופי שגרירים הדדיים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, טורקיה שמרה על מדיניות נייטרלית, אך בשלהי המלחמה, טורקיה הכריזה מלחמה על יפן.
בדומה להכרזה במלחמת העולם הראשונה, גם ההכרזה הו הייתה סמלית בלבד.
בשנת 1985, מעט יותר מ-100 שנה לאחר הצלת מלחי הארטוגול מול חופי יפן, טורקיה שלחה מטוס לחלץ את 215 אזרחי יפן שהתגוררו באותה עת בטהראן, זאת בשעה שהתנהלה מלחמת איראן–עיראק.
ממשלת טורקיה פרסמה אז הודעה: "לא שכחנו את הצלת מלחי הארטוגול.
אם כן, לאחר ששמענו שיש אזרחים יפנים שזקוקים לעזרה, הלכנו להציל אותם".
יפן לא העניקה מעמד פליט לאף אדם שברח מכורדיסטן הטורקית, בשל הרדיפות שבצעו הטורקים.
טורקיה מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת יפן.
יפן מיוצגת בטורקיה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה באנקרה, בירת טורקיה.
יפן מיוצג מיוצגת בטורקיה באמצעות קונסוליה רשמית בעיר איסטנבול.
יפן הושפעה רבות מסין בתחומים רבים בהם שפה, אדריכלות, תרבות, דת, פילוסופיה ומשפט.
באמצע המאה ה-19, כאשר יפן החלה להיפתח למערב היא ראתה בסין כציוויליזציה מיושנת שאיננה מסוגלת להגן על עצמה מטכנולוגיות צבאיות מערביות.
במהלך מלחמת סין–יפן הראשונה לחמו שתי המדינות על השליטה בחצי האי הקוריאני, ולאחר יותר משישה חודשי לחימה, בהם נחלו היפנים ניצחונות והצלחות, נאלצו הסינים לבקש שלום.
תוצאות המלחמה הצביעו על חולשתה של שושלת צ'ינג, לעומת התחזקות צבא יפן בעקבות הרפורמות של רסטורציית מייג'י.
לראשונה זה אלפיים שנה עברה ההגמוניה במזרח אסיה מסין ליפן, והמבנה החברתי הקלאסי של סין ספג מכה קשה.
התבוסה הסינית עוררה את הציבור והובילה בשנים הבאות למספר מהפכות ורפורמות בהנהגת סון יאט-סן ואחרים.
מן העבר השני, הותיר הניצחון את יפן בעמדת שליטה בצפון מזרח סין, אותה מנעה ההתערבות המשולשת, דבר שהציב את יפן במסלול התנגשות עם האימפריה הרוסית.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 התגבר כוחם של החוגים המיליטנטיים ביפן, ובעקבות כך אירעו תקריות רבות במנצ'וריה בצפון מזרח סין אשר הייתה בשליטת יפן, אשר הביאו בסופו של דבר לפרוץ מלחמת סין–יפן השנייה, אשר התרחשה במקביל לאירועי מלחמת העולם השנייה.
לדברי ממשלת סין, היחסים בין סין ליפן מתוחים לעיתים בעקבות סירובה של יפן להכיר בעברה בזמן מלחמת העולם השנייה.
עם זאת, על פי ממשלת יפן, התרחבות צבא השחרור העממי ופעולות התקפיות שלו הזיקו ליחסים בין שתי המדינות.
הערות רוויזיוניסטיות שנאמרו על ידי עובדי ציבור יפנים בולטים וכמה ספרי לימוד יפניים על טבח ננקינג משנת 1937 היו מושא למחלוקות.
היחסים בין סין ויפן התחממו במידה ניכרת לאחר מינויו של שינזו אבה לראשות ממשלת יפן בספטמבר 2006, ומחקר היסטורי משותף שנערך על ידי סין ויפן פרסם דו"ח בשנת 2010, אשר הצביע על הסכמה חדשה בנושא מעשי זוועה שנעשו בתקופת מלחמת העולם השנייה.
עם זאת, בתחילת העשור השני של המאה ה-21, היחסים הידרדרו עוד יותר, כאשר יפן האשימה את סין בהטלת מגבלות יצוא יסודות נדירים הנמצאים בשטחה.
המחלוקת על איי סנקאקו גרמה למספר היתקלויות עוינות בים סין המזרחי, שימוש ברטוריקה חריפה ולמהומות אנטי-יפניות ברפובליקה העממית של סין.
למרות הקונפליקטים, סין ויפן משפרות בהתמדה את מערכות היחסים שלהן.
שני הצדדים מציינים שהם יתמקדו בפיתוח קשרים בריאים לשם "התחלה חדשה".
שתי המדינות החלו לשתף פעולה בתחומים רבים, כולל הגברת הסחר העולמי והפעילות הכלכלית של אסיה, עבודה יד ביד על חגורה אחת, דרך אחת והקמת מערכת תחבורה ימית ואווירית ענפה.
בשנת 2018 התחייבו שתי המדינות להעמיק את הקשרים ולחלוק קרקע משותפת למלחמת הסחר, ושינזו אבה אמר כי היחסים "נעים בכיוון של שיפור משמעותי".
הכלכלות של סין ושל יפן הן בהתאמה הכלכלות השנייה והשלישית בעולם לפי תוצר מקומי גולמי נומינלי.
כמו כן, הכלכלות של סין ושל יפן הן בהתאמה הכלכלות הראשונה והרביעית בגודלן בעולם בהתבסס על שווי כוח הקנייה.
הסחר בין סין ליפן גדל ל-266.4 מיליארד דולר, עלייה של 12.5% ב-2007, מה שהפך אותן לשותפות סחר מובילות.
סין הייתה גם היעד הגדול ביותר ליצוא היפני בשנת 2009.
יפן מיוצגת בסין בדרג השגרירות, באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בבייג'ינג, בירת המדינה.
יפן מיוצגת בסין בדרג הקונסולרי באמצעות שבע קונסוליות רשמיות בערים דאליין, גואנגג'ואו, צ'ינגדאו, שנגחאי, שן-יאנג, הונג קונג וצ'ונגצ'ינג.
סין מיוצגת ביפן בדרג השגרירות, באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה.