tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב־1950, כאשר האשים מקארתי מספר עובדים במשרד החוץ בקומוניזם סמוי, תמך בו ג'נר וטען שמשרד החוץ ביצע "הסתרה שערורייתית וגסה ביותר של מזימה לבוגדנות בהיסטוריה שלנו", והוסיף: "בהתחשב בכך שאנחנו כעת במלחמה...
איך נוכל להוציא את הקומוניסטים מקוריאה אם איננו מצליחים להוציאם מוושינגטון?"
כאשר נענש מקארתי על ידי הסנאט ב־1954, נשא ג'נר נאום שבו הציע כי ההחלטה נובעת מ"מזימת קומוניסטים".
במהלך כהונתו בסנאט, היה יריב חריף של הגנרל ג'ורג' מרשל, שמונה ב־1950 למזכיר ההגנה.
במהלך הדיון על אישור המינוי, היו ג'נר ומקארתי חלק מקבוצה של רפובליקנים אנטי-קומוניסטים קיצוניים, והטיחו במרשל ביקורת נוקבת.
ג'נר נשא נאום חריף במשך כשעה שבו גם גינה את הנשיא הארי טרומן ואת מזכיר המדינה דין אצ'יסון.
ב־1951, לאחר שפוטר הגנרל דאגלס מקארתור על אי ציות, נשא ג'נר נאום בסנאט בו טען: "אני מאשים כי המדינה נמצאת היום בידיים של קבוצה פנימית סודית, שמנוהלת על ידי סוכני ממשלת ברית המועצות.
הבחירה היחידה שלנו היא להדיח את הנשיא טרומן ולגלות מי הממשל הסודי הבלתי נראה."
ג'נר הציג חקיקה שנועדה לשלול מבית המשפט העליון סמכות שיפוט "בכל התחומים בהם התערב בתוכנית האנטי-קומוניסטית", אך יוזמתו נבלמה בהצבעה 49–41.
הוא התנגד באופן עקבי לסיוע חוץ אמריקאי ולמעורבות בעניינים זרים, וכן התנגד להצטרפות ארצות הברית לנאט"ו ואימץ עמדות בדלניות נוספות.
במהלך כהונתו, קיווה הימין הקיצוני שהוא יתמודד לנשיאות כמועמד של מפלגה שלישית קיצונית.
ב־1952 טען כי האו"ם חדר למערכת החינוך האמריקאית.
ב־1958 לא ניסה להיבחר מחדש.
לאחר פרישתו מהסנאט, המשיך ג'נר לעסוק בעריכת דין באינדיאנפוליס והיה בעלים של חברת Seaway Corporation לפיתוח קרקעות.
בנוסף, היה בעל חוות חקלאיות באינדיאנה ואילינוי.
ג'נר נפטר בגיל 76 ב־9 במרץ 1985, ממחלה נשימתית בבית החולים Dunn Memorial בבדפורד שבאינדיאנה, ונקברן ב־Crest Haven Memorial Gardens בבדפורד, אינדיאנה.
ויליאם פארנל ג'קסון היה חבר המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מרילנד בשנים 1912–-1914. אביו, , היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מרילנד.
ג'קסון נולד ב-11 בינואר 1868 בעיר סאליסברי שבמרילנד, ולמד בבתי הספר הציבוריים של מחוז וייקומיקו, מרילנד, וכן באקדמיה של ועידת וילמינגטון שבדובר בדלאוור.
בשנת 1887 נכנס לעסקי העץ.
בשנת 1908 הפך לחבר הוועדה הלאומית של המפלגה הרפובליקנית, ובשנת 1912 מונה לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את מקומו של הסנאטור איזידור ריינר, שנפטר.
בזמן כהונתו בסנאט כיהן ג'קסון כיו"ר ועדת ההוצאות של מחלקת המדינה (בקונגרס ה-62).
בשנת 1913 נערכו בחירות מיוחדות לבחירת יורשו של ריינר, אך ג'קסון בחר שלא להתמודד.
כהונתו נמשכה מ-29 בנובמבר 1912 ועד 28 בינואר 1914, כאשר מחליפו הנבחר, בלייר לי, הושבע רשמית לתפקיד.
לאחר תקופת כהונתו הקצרה בסנאט, חזר ג'קסון לעיסוקיו העסקיים הקודמים בתחום העץ.
לאחר מכן שימש כגזבר מדינת מרילנד בשנים 1918–1920; כנשיא הבנק הלאומי של סאליסברי; וכדירקטור בחברת הרכבות "Baltimore, Chesapeake & Atlantic Railway Company".
ג'קסון נפטר בעיר הולדתו סאליסברי ב-7 במרץ 1939, ונקבר בבית העלמין פרסונס.
הבית שבנה בסאליסברי בשנת 1893, הידוע בשם "בית הסנאטור ויליאם פ.
ג'קסון", נרשם בשנת 1976 במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים – אך נהרס כבר באותה שנה.
ויליאם מק'קנדרי גווין היה רופא ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כנשיא ציבור הן במיסיסיפי והן בקליפורניה.
בקליפורניה הוא חלק את הכבוד, יחד עם ג'ון פרימונט, להיות אחד משני הסנאטורים הראשונים של המדינה.
לפני מלחמת האזרחים האמריקאית, במהלכה ולאחריה, נודע גווין בקליפורניה, בוושינגטון ובדרום ארצות הברית כתומך נלהב בקונפדרציה.
גווין נולד ב-9 באוקטובר 1805 סמוך לעיירה גאלטין שבטנסי.
אביו היה הכומר ג'יימס גווין, מטיף מתודיסט חלוצי ששירת תחת הבישוף ויליאם מק'קנדרי – המתודיסט האמריקאי הראשון שנולד בארצות הברית – אשר על שמו נקרא הבן.
האב, ג'יימס גווין, שירת כחייל בגבול המערבי תחת פיקודו של הגנרל אנדרו ג'קסון.
ויליאם גווין למד לימודים קלאסיים, ובשנת 1828 השלים את לימודיו ברפואה באוניברסיטת טרנסילבניה שבלקסינגטון, קנטקי.
כבן לכומר ששירת בקרב ניו אורלינס, שימש גווין הצעיר כמזכיר אישי של הנשיא אנדרו ג'קסון במהלך כהונתו השנייה.
לאחר מכן עסק ברפואה בעיירה קלינטון שבמיסיסיפי עד שנת 1833, אז מונה למרשל הפדרלי של מיסיסיפי למשך שנה.
גווין היה בעל מטעים נרחבים ועבדים רבים במיסיסיפי.
הוא נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לנציג מיסיסיפי בבית הנבחרים לקונגרס ה-27 בין השנים 1841–1843. הוא סירב להתמודד לכהונה נוספת בשל קשיים כספיים, אך כשג'יימס פולק נבחר לנשיא, מינה אותו לפקח על בניית בית המכס החדש בניו אורלינס.
בשנת 1849 עבר גווין לקליפורניה והשתתף בוועידת החוקה של המדינה.
הוא גם רכש נכסים בעיירת פלומה, שם הוקם מכרה זהב מצליח שנקרא על שמו – "מכרה גווין" – והניב לו הון רב.
במקביל הקים את "כנף האבירים" (Chivalry wing) של המפלגה הדמוקרטית בקליפורניה.
לפני הצטרפות קליפורניה לאיחוד, נבחר גווין לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, וכיהן בתפקיד בין 10 בספטמבר 1850 ל־3 במרץ 1855. הוא היה תומך נלהב בהתרחבות לכיוון האוקיינוס השקט, ובשנת 1852 הציע לערוך סקר באזור מצר ברינג.
הצעת החוק שלו, שהתקבלה בבית הנבחרים ובסנאט, הפכה לחוק מיום 3 במרץ 1851, אשר הקים ועדת קרקעות ציבוריות בת שלושה חברים שמונתה על ידי הנשיא – שתפקידה היה לבדוק את תוקפן של אחזקות קרקע ספרדיות ומקסיקניות בקליפורניה.
כשמושל קליפורניה ביקש מגווין סיוע בקבלת מינוי לשגריר בצ'ילה ולא נענה, הוא פנה ליריבו של גווין, דייוויד ברודריק.
ברודריק מונה ליו"ר המפלגה הדמוקרטית בקליפורניה, מה שגרם לפיצול במפלגה.
גווין הסתכסך עם חבר הקונגרס , והשניים ניהלו דו-קרב ברובים ממרחק שלושים יארד.
שניהם ירו – אך היחיד שנהרג היה חמור שעבר במקרה.
הפילוג יצר מהומה בזירה הפוליטית המקומית, לרבות שחיתות, איומים ותחבולות.
על אף שפלג ברודריק היה חלש יותר, הוא הצליח למנוע את בחירתו מחדש של גווין לסנאט ב־1855.
כאשר מפלגת שאינם יודעים דבר (Know Nothings) ניסתה לנצל את המצב, תמך ברודריק דווקא במועמדות של גווין, וזה נבחר שוב לסנאט וכיהן מ־13 בינואר 1857 עד 3 במרץ 1861. בשנת 1858 אף הזמין אותו נשיא ארצות הברית ג'יימס ביוקנן לוושינגטון יחד עם ג'וזף הקו – יפני שהכיר בקליפורניה.
באותה שנה אתגר גווין לדו-קרב את הסנאטור ממסצ'וסטס הנרי וילסון, אך השניים פישרו ביניהם באמצעות ועדת בוררות של הסנאט.
במהלך כהונתו כיהן גווין כיושב ראש ועדת הסנאט לענייני הצי, ובהמשך היה חבר בוועדת הכספים.
הוא דאג להקמת מטבעה בקליפורניה, סקר חופי האוקיינוס השקט, מספנה ימית, ואף חוק להקמת קו אוניות קיטור בין סן פרנסיסקו, סין ויפן דרך איי הוואי.
כבר בשנת 1860 קידם את הרעיון לרכישת אלסקה מהצאר הרוסי.
לאחר בחירת אברהם לינקולן לנשיא ב־1860, ניסה גווין לארגן מגעים חשאיים בין מזכיר המדינה הנבחר ויליאם סיוארד לבין מנהיגים דרומיים כדי למנוע את פרישת המדינות הדרומיות.
הוא גם העלה את הרעיון להקים "רפובליקת פסיפיק" עצמאית שמרכזה קליפורניה, אך לאחר שמפלגתו הובסה בבחירות של 1861, הבין שאין בכך עוד תוחלת.
גווין חזר מזרחה על אותה אונייה שבה הפליג אדווין סאמנר, מפקד צבא האיחוד באזור הפסיפי.
סאמנר הורה לעצור את גווין יחד עם שני תומכי פרישה נוספים, אך הנשיא לינקולן שחררם כדי למנוע משבר דיפלומטי, שכן היו לו קשרים בפנמה.
גווין שלח את אשתו ואחת מבנותיו לאירופה, בעוד הוא חזר למטע שלו במיסיסיפי – שנחרב במלחמה.
בהמשך ברח עם ילדיו לפריז.
בשנת 1864 ניסה לשכנע את נפוליאון השלישי להקים התיישבות של בעלי עבדים אמריקאים במדינת סונורה שבמקסיקו.
נפוליאון תמך ברעיון, אך מקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו דחה אותו מחשש שגווין ואנשיו ישתלטו על סונורה לעצמם.
אחרי המלחמה חזר גווין לארצות הברית, הסגיר את עצמו לגנרל פיליפ שרידן, ששחרר אותו לבקשתו אך ההחלטה בוטלה בידי הנשיא אנדרו ג'ונסון.
גווין פרש לחיים שקטים בקליפורניה ועסק בחקלאות עד מותו בניו יורק ב-3 בספטמבר 1885. הוא נקבר בבית העלמין מאונטיין וויו שבעיר אוקלנד בקליפורניה, במאוזוליאום גדול בצורת פירמידה.
ויליאם ג'יימס ברייאן היה פוליטיקאי, עורך דין ותובע אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת פלורידה.
כהונתו בסנאט הייתה קצרה מאוד – הוא מונה למלא מושב פנוי יום לאחר חג המולד של שנת 1907, ונפטר פחות משלושה חודשים לאחר מכן, בגיל 31 בלבד.
ויליאם ג'יימס ברייאן נולד בפורט מייסון, מחוז אורנג' שבפלורידה (כיום מחוז לייק), ב־10 באוקטובר 1876. הוא היה בנם של בעל מטעים בשם ג'ון מילטון ברייאן ואשתו לואיז מרגרט נורטון.
אחד מאבות אבותיו היה חלוץ אנגלי שהתיישב בפרובינציית קרוליינה הצפונית.
סבו של ברייאן עבר מקרוליינה הצפונית לפלורידה, ואביו היה דמות בולטת בפוליטיקה המקומית.
בריאן למד בבתי הספר הציבוריים והשלים את לימודיו בתיכון אוסיולה בעיר קיסימי שבפלורידה.
הוא למד רבות באופן עצמאי, ובגיל 16 התקבל למכללת אמרי שבאוקספורד, ג'ורג'יה (כיום אוניברסיטת אמרי).
הוא סיים תואר ראשון בשנת 1896.
לאחר מכן לימד שנה אחת בבית ספר, עבד שנה נוספת במטע, ובמקביל למד לקראת לימודי משפטים.
בהמשך נרשם לבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וושינגטון ולי שבלקסינגטון, וירג'יניה, שם השלים את לימודיו בשנת 1899.
באותה שנה הוסמך לעריכת דין והחל לעסוק במקצועו בג'קסונוויל בפלורידה.
בתחילה פתח משרד עורכי דין בשותפות, אך לאחר שנה פרש ופתח משרד עצמאי.
אלן, בתו של קצין בצבא הקונפדרציה ששירת תחת הגנרל סטונוול ג'קסון במלחמת האזרחים האמריקנית, ולימים היה פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת וושינגטון ולי.
בשנת 1902 נבחר ברייאן לתפקיד התובע המחוזי של מחוז דובאל בבית הדין הפלילי המקומי.
הוא נבחר מחדש לתפקיד בשנת 1906 וכיהן בו לאורך כל שנת 1907. עם כניסתו לתפקיד במאי 1903, פעל לאכיפת החוק האוסר על פתיחת פאבים ביום ראשון ולחיזוק המאבק בהימורים בג'קסונוויל.
באותה תקופה התבלט ברייאן במפלגה הדמוקרטית של פלורידה, כיהן כחבר בוועד המדינתי של המפלגה ואף נבחר כציר לוועידה הארצית הדמוקרטית של 1904 שנערכה בסנט לואיס במיזורי.
ב־26 בדצמבר 1907 מונה לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את מקומו של סטיבן מלורי השני, שנפטר.
ותפס את מושבו ב־8 בינואר 1908.
כעבור כחודש בלבד מהגעתו לבירת ארצות הברית, חלה ברייאן בקדחת הטיפוס, מחלה שגרמה למותו ב־22 במרץ 1908, בגיל 31. הוא נקבר בבית העלמין אוורגרין שבג'קסונוויל, פלורידה.
אחיו הבכור, נייתן ברייאן (1872–1935), נבחר אף הוא לסנאט של ארצות הברית בשנת 1910, כיהן תקופת כהונה מלאה, ולאחר מכן מונה לשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים.
ויליאם ג'ונס היה פוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, איש המפלגה הפדרליסטית, שכיהן כמושל רוד איילנד השמיני בשנים 1811–1817.
ויליאם ג'ונס נולד בניופורט שבמושבת רוד איילנד ומטעי פרובידנס, כבנם של ויליאם ואליזבת (לבית פירס) ג'ונס.
משפחתו הייתה ממוצא ולשי, וסבו, תומאס ג'ונס, נולד בויילס והתיישב במושבת רוד איילנד.
בינואר 1776, בגיל 23, הוצב ג'ונס כלוטננט ברגימנט של בבקוק וליפיט , שהוקם ברוד איילנד, ובספטמבר אותה שנה הוא כבר הגיע לדרגת קפטן.
באוקטובר הצטרף הרגימנט לארמייה המרכזית של גנרל ג'ורג' וושינגטון בהארלם הייטס, זמן קצר לפני הקרב שנערך שם.
לאחר מכן הוא לחם בקרב וייט פליינס, בקרב ערוץ אסנפיק , וב.
בפברואר 1777 שב ג'ונס לרוד איילנד.
ב-4 במרץ 1778 הוצב ג'ונס כקפטן בחיל הנחתים על סיפון הסלופ "פרובידנס" .
לזכותו נזקפה המצאת המשפט "כמה בחורים טובים" (a few good men).
ב-20 במרץ 1779, כאשר עגנה הפרובידנס בבוסטון הוא פרסם מודעה על צורך ב"כמה בחורים טובים" שיתגייסו לחיל הנחתים לשירות ימי.
המונח התאים לחיל הנחתים, בעיקר בשל ההשלכה שכמה בחורים טובים יספיקו.
המונח שרד במשך יותר ממאתיים שנה, והיה לשם נרדף לחיל הנחתים של ארצות הברית מאז.
במצור על צ'ארלסטון במאי 1780 נשבה ג'ונס, מאוחר יותר שוחרר בעסקת חילופי שבויים, והמשיך לשרת עד תום המלחמה.
הוא שוחרר ככל הנראה בנובמבר 1783, יחד עם רוב כוחות הצבא הקונטיננטלי.
לאחר המלחמה היה ג'ונס שופט שלום.
ב-1807 נבחר ג'ונס לבית הנבחרים של רוד איילנד.
ג'ונס היה חבר המפלגה הפדרליסטית, ומטעמה הוא ניצח בהפרש של מאות בודדות של קולות בבחירות למשרת מושל רוד איילנד ב-1811, כאשר התמודד מול המושל המכהן ג'יימס פנר.
ג'ונס התנגד למלחמת 1812, ראה בה מלחמה בלתי מוצדקת, וטען לסמכותו להפעיל את המיליציה המדינתית על רקע החששות בנוגע להגנת קו החוף.
בתחילה, הוא נרתע מהדרישה לשלוח 500 חיילים לשירות פדרלי, אך בכל זאת ויתר, והחיילים שירתו כחלק מהרגימנט ה-25 של צבא ארצות הברית.
הוא נבחר לתקופות כהונה נוספות כמושל חמש פעמים, אך כאשר התמודד על תקופת כהונתו השביעית, הוא הובס בבחירות, ופרש מהחיים הציבוריים.
הוא היה היחידי מבין מושלי רוד איילנד שהיה חבר המפלגה הפדרליסטית.
ב-1787 נשא ג'ונס לאישה את אן דאן, בתו של סמואל דאן מפרובידנס.
לשניים נולדה בת אחת, הארייט, שנישאה לתומאס סי הופין.
ג'ונס היה סבו של מושל רוד איילנד ה-25 אלישע דייר והסבא-רבא של המושל ה-45 אלישע דייר הבן.
הוא היה חבר בקהילת הכנסייה הנדיבה , עמית באוניברסיטת בראון, נשיא אגודת השלום, וחבר בחברת התנ"ך של רוד איילנד.
ב-1813 הוא היה לחבר ב"אגודת העתיקות האמריקאית" .
בזכות שירותו הצבאי, היה ג'ונס אחד החברים המקוריים באגודת סינסינטי של רוד איילנד.
ויליאם ג'ונס נפטר בפרובידנס ב-9 באפריל 1822, הוא נטמן בבית הקברות סוואן פוינט שבעיר.
ויליאם צ'נינג גיבס היה פוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כמושל רוד איילנד העשירי בשנים 1821–1824.
ויליאם גיבס נולד בניופורט שברוד איילנד, כבנם של ג'ורג' גיבס השני ושל מרי צ'נינג.
הוא שירת במיליציה המדינתית, בה הגיע עד לדרגת מייג'ור גנרל.
בשנים 1816–1820 כיהן גיבס כחבר בית הנבחרים של רוד איילנד.
בשנים 1821–1824 כיהן גיבס כמושל רוד איילנד העשירי.
במהלך תקופת כהונתו, התקיים משאל עם על הרחבת זכות הבחירה, אך הצעה זו נדחתה.
בשנת כהונתו האחרונה, ניסחה ועידת החוקה של רוד איילנד נוסח חדש של חוקת המדינה שנגע לזכויות ההצבעה, נוסח זה נדחה על ידי ציבור הבוחרים.
גיבס היה נשוי למרי קיין, שאיתה הוא הביא לעולם עשרה ילדים.
אחת מבנותיו, שרה, נישאה לרוברט מינס תומפסון , שהיה קצין בצי ארצות הברית, איש עסקים, נשיא האגודה האולימפית האמריקאית (קודמתו של הוועד האוליפי הלאומי של ארצות הברית) והמפקד העליון של "המסדר הצבאי של הלגיון הנאמן של ארצות הברית" .
גיבס, שירת בצבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקאית במסגרת רגימנט הארטילריה הראשון.
בן נוסף שלו, יוג'ין בוארנה גיבס, שירת במלחמת האזרחים כקפטן ברגימנט הרגלים השני של קליפורניה.
לאחר המלחמה הוא הוצב כלוטננט משנה ברגימנט הרגלים השמיני של הצבא הסדיר, הגיע עד לדרגת קפטן, ושירת עד מותו ב-1882.
אחיו של גיבס, ג'ורג' גיבס , היה מינרלוג ידוע, ואביו של אלפרד גיבס , ששירת במלחמת ארצות הברית-מקסיקו ובמלחמת האזרחים.
ויליאם גיבס נפטר בניופורט ב-21 בפברואר 1871, בגיל 84. הוא נטמן בית הקברות איילנד שבעיר.
סר ויליאם ג'קסון הוקר היה בוטנאי אנגלי ומאייר בוטני, שהיה למנהל הראשון של גני קיו, כשהומלץ להעבירם לבעלות המדינה כגן בוטני.
בקיו ייסד הוקר את חממת צמחי המרפא והרחיב את הגנים ואת המשתלה הבוטנית לצרכי מחקר.
ירושה אפשרה לו לצאת למסעות וללמוד מדעי הטבע, בעיקר בוטניקה.
הוא פרסם את התרשמויותיו ממסע לאיסלנד ב-1809, אף כי רשימותיו והדגימות שאסף נהרסו במהלך מסעו חזרה.
הוא נשא לאישה את מריה, בתו הבכורה של בנקאי מנורפוק, דוסון טרנר, ב-1815, והזוג חי 11 שנים בהיילסוורת', שם ייסד משתלת צמחים ועשבי מרפא, שנודעה לתהילה בקרב בוטניקאים בני תקופתו/
ויליאם ג'ונסטון דוסון היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת קרוליינה הצפונית בשנים 1793–1795, וכן חבר בבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית.
דוסון נולד ב-1765 סמוך לעיר אדנטון שבמחוז צ'ואן בפרובינציית קרוליינה הצפונית.
סבו היה המושל המלכותי גבריאל ג'ונסטון.
הוא היה גם נכדו של ויליאם דוסון, הנשיא השני של מכללת ויליאם ומרי, ונין־נינו של ג'ון סטית' וויליאם רנדולף.
דוסון ייצג את מחוז ברטי בוועידות החוקתיות של קרוליינה הצפונית בשנים 1788 ו־1789. בשנת 1791 נבחר לבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית, והיה חבר בוועדה שמונתה באותה שנה לבחור את מיקומה של בירת המדינה החדשה – ראלי.
רחוב דוסון במרכז ראלי נקרא על שמו.
ב־15 בפברואר 1793 נבחר דוסון לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס השלישי, לאחר שהתמודד במרוץ עם שלושה מועמדים, שבו, כמועמד האנטי־פדרליסטי, גבר על שני מועמדים פדרליסטים: סטיבן קבארוס (יושב־ראש בית הנבחרים המדינתי) וויליאם קאמינג.
הוא כיהן בקונגרס מ־4 במרץ 1793 ועד 3 במרץ 1795. בבחירות החוזרות שנערכו ב־13 בפברואר 1795 הפסיד לדמפסי ברג'ס.
דוסון נפטר במחוז ברטי שבקרוליינה הצפונית.
בהספד שפורסם ב־1 בפברואר 1796 בעיתון North Carolina Journal נמסר כי נפטר ב-16 בינואר 1796. עם זאת, המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית, שבו שמו האמצעי מופיע כ"ג'ונסון", מציין את שנת מותו כ־1798.
ויליאם גורדון היה פוליטיקאי אמריקאי וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת ניו המפשייר.
גורדון נולד ב-12 באפריל 1763 סמוך לבוסטון בפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס.
הוא השלים את לימודיו במכללת הרווארד בשנת 1779, למד משפטים אצל ג'ושוע אתרטון, הוסמך לעריכת דין בשנת 1787 והחל לעסוק במקצוע באמהרסט, ניו המפשייר.
בשנת 1793 מונה גורדון לרשם לענייני ירושה.
הוא כיהן כחבר הסנאט של ניו המפשייר מטעם המחוז השביעי בשנים 1794 ו-1795. נוסף על כך שימש כתובע של מחוז הילסבורו בין השנים 1794–1801.
גורדון נבחר מטעם המפלגה הפדרליסטית לקונגרסים החמישי והשישי, וכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם ניו המפשייר מ-4 במרץ 1797 ועד 12 ביוני 1800. בשנת 1798 היה אחד ממנהלי הליך ההדחה שמינה בית הנבחרים לצורך ניהול הליכי ההדחה נגד ויליאם בלאונט, חבר הסנאט של ארצות הברית מטנסי.
הוא התפטר מתפקידו בקונגרס כדי לקבל את משרת התובע הכללי של ניו המפשייר, תפקיד שבו כיהן עד מותו.
גורדון נפטר בבוסטון שבמסצ'וסטס ב-8 במאי 1802, בגיל 39 שנים ו-26 ימים.
הוא נקבר בבית העלמין של בית העירייה באמהרסט, מחוז הילסבורו, ניו המפשייר.
גורדון היה אחד מאישים בולטים רבים בניו המפשייר שמוצאם מהחלוץ של ניו המפשייר אלכסנדר גורדון.
הוא נישא למרי פרנסס אתרטון, בתו של ג'ושוע אתרטון, ולשניים נולד בן אחד, ויליאם.
ויליאם קראפו "בילי" דוראנט היה חלוץ תעשיית הרכב בארצות הברית, והראשון שייצר מערכת של חברות שמייצרות סוגי מכוניות שונים.
נולד בבוסטון, מסצ'וסטס, כנכד למושל מישיגן הנרי קראפו.
נשר מבית ספר תיכון, ועד 1890 הפך ליצרן מוביל של כרכרות סוסים בפלינט, מישיגן.
כשהפך למנהל חברת ביואיק ב-1904, הפגין הצלחה גדולה ולאחר זמן קצר הפך לנשיא החברה.
ב-1908 הקים את ג'נרל מוטורס ומיד לאחר מכן מכר חלק ממניותיו ועם הרווחים קנה את אולדסמוביל.
רכישותיו כללו את אוקלנד (כיום פונטיאק), קדילאק וחברות נוספות.
ב-1910 נכנס דוראנט לקשיים כלכליים והעביר את השליטה בג'נרל מוטורס.
ב-1911 הקים יחד עם לואי שברולה את חברת שברולט.
ב-1915 הצליח לחזור לראשות ג'נרל מוטורס אך הפסיד אותה שוב ב-1920.
ב-1921 הקים את חברת דוראנט מוטורס, תחילה עם מותג אחד בלבד, אך מאוחר יותר, כמו בג'נרל מוטורס, רכש מספר מותגי מכוניות.
למרות זאת, הוא לא הצליח לשחזר את הצלחתו, והמשבר הכלכלי העולמי של 1929 שלאחריו הגיע השפל הגדול חיסלו סופית את החברה ב-1933.
בשנות ה-20 הפך דוראנט ל"שחקן" מוביל בוול סטריט וביום שלישי השחור חבר למשפחת רוקפלר ואיילי הון אחרים לקניית מספר גדול של מניות כדי להראות לציבור את ביטחונם בשוק המניות, אך ניסיונו נכשל.
סר ויליאם דאווננט או ד'אווננט היה משורר ומחזאי אנגלי.
יחד עם תומאס קיליגרו, היה דאווננט בין הבודדים בתיאטרון הרנסאנס האנגלי, שהקריירה שלו הקיפה הן את תקופת קרולין והן את תקופת הרסטורציה, ושהיה פעיל הן לפני מלחמת האזרחים האנגלית ושלטון הביניים והן אחריהם.
דאווננט נולד בפברואר 1606 באוקספורד, בנם של ג'יין שפרד דאווננט וג'ון דאווננט, בעליו של פונדק הכתר וראש העיר אוקספורד.
הוא היה בן הסנדקאות של ויליאם שייקספיר, שהתאכסן לעיתים קרובות בפונדק הכתר במסעותיו בין לונדון לסטרטפורד על האייבון.
נפוצה אף שמועה, לפיה היה למעשה בנו הביולוגי של שייקספיר.
שמועה זו נבעה, כנראה, מהערה שסמיואל באטלר ייחס לדאווננט: "נדמה היה לו (לדאווננט) שהוא כותב ברוחו של שייקספיר, וכנראה היה מרוצה דיו להיחשב לבנו."
דאווננט למד זמן מה בלינקולן קולג' באוקספורד, בסביבות 1620, אך עזב לפני שסיים תואר כלשהו.
לאחר מותו של בן ג'ונסון ב-1637, ניתן לדאווננט תואר משורר החצר בשנת 1638. הוא היה בין התומכים במלך צ'ארלס הראשון במלחמת האזרחים האנגלית.
ב-1641 נמצא אשם בבגידה במלכות, אך כעבור שנתיים קיבל תואר אבירות לאחר הקרב על גלוסטר.
אז התמנה לציר לצרפת ב-1645 ולגזבר מושבת וירג'יניה ב-1649 מטעם המלך צ'ארלס השני.
שנה לאחר מכן מונה לסגן מושל מרילנד, אך נפל בשבי בעת הפלגה, נכלא ונידון למוות.
מחזהו "המצור על רודוס" שעלה בבית ראטלנד בשנת 1656 נחשב לביצוע הראשון של אופרה אנגלית, בו השתתפה גם מי שנודעה כשחקנית המקצועית הראשונה באנגליה, הגב' קולמן.
ייסוד בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן מקורו בכתב הרשאה שמסר המלך צ'ארלס השני לסר ויליאם דאווננט בשנת 1660, כתב שאישר לדאווננט להפעיל אחת משתי להקות התיאטרון היחידות ("להקת הדוכס") בלונדון.
דאווננט שוב הסתבך עם החוק בשנת 1659, כשנכלא על חלקו בהתקוממות של סר ג'ורג' בות' בצ'שייר.
הוא שוחרר עוד באותה שנה, נמלט לצרפת, אך חזר לאנגליה לפני ההפקה הראשונית של עיבודו למחזה "הסערה" של שייקספיר, שכתב יחד עם ג'ון דריידן, מחליפו משנת 1670 במעמד משורר החצר.
דאווננט מת בלונדון ב-7 באפריל 1668 ממחלת העגבת ממנה סבל במשך קרוב לארבעה עשורים, זמן קצר אחרי שהמחזה האחרון שלו, "הגבר הוא האדון", עלה לראשונה על הבימה.
הוא קבור בפינת המשוררים בווסטמינסטר אבי ועל מצבתו חרות "או סר ויליאם דאווננט היחיד והמיוחד".
(הכתובת המקורית על לוח הזיכרון של בן ג'ונסון, שהוסר כבר במועד מותו של דאווננט, הייתה "בן היחיד והמיוחד", השם שבו כינה שייקספיר, כמשוער, את ג'ונסון.)
תשע מיצירותיו, אף כי קיבלו היתר או הופקו בלונדון במהלך חייו כמו כל מחזותיו, יצאו לדפוס רק לאחר מותו.
כמה מאלה נכללו בקטלוג יצירותיו של סר ויליאם דאווננט מאת הנרי הרינגמן ב-1673, שהועתק מכתבי היד המקוריים של דאווננט עצמו.
מחזות מקוריים, מופעי בידור ופנטומימה (masque) ואופרות
נוסחים מתוקנים, עיבודים והפקות אחרות לבימה
ויליאם וינדהאם גרֵנוויל היה מדינאי בריטי, ראש ממשלת בריטניה בשנים 1806–1807. בימיו הוטל איסור על סחר עבדים.
גרנוויל נולד בבאקינגהאמשייר, ילדו השישי מבין תשעה ובנו השלישי של ג'ורג' גרנוויל, שכיהן אף הוא כראש ממשלה.
גם אחיו הבכור תומאס היה פוליטיקאי.
התחנך בתיכון היוקרתי איטון ובאוניברסיטת אוקספורד, שם גילה עניין וכישרון בספרות הקלאסית.
ב-1790 קיבל תואר ברון ונעשה מנהיג בית הלורדים.
ב-1792 נשא גרנוויל לאשה את אן פיט.
(בין המשפחות פיט וגרנוויל היו מספר קשרי נישואין).
לבני הזוג היו תחומי עניין משותפים, ומכתביהם שנשמרו מעידים על קשר חם ואוהב.
עם פרוץ המהפכה הצרפתית ב-1789 ומלחמות צרפת המהפכנית ב-1792 צידד גרנוויל בנייטרליות, אך לאחר הכרזת המלחמה של צרפת על בריטניה ב-1793 פעל לארגון הקואליציה האנטי צרפתית הראשונה, והיה מעורב בארגון רשתות ביון נגד צרפת.
בתקופת המלחמה תמך בחקיקה נוקשה שפגעה בחירויות האזרחים, כדי למנוע אפשרות של התפשטות הרעיונות המהפכניים.
בתוך הקבינט השתייך גרנוויל לסיעה שדגלה בריכוז המאמץ הצבאי בזירה המרכזית של המערכה באירופה, במאמץ להשיג הכרעה יבשתית, והתנגדה להתמקדות במערכה בים ובזירות צדדיות כאיים הקאריביים.
ראש הממשלה פיט הכריע לטובת מאבק בזירות צדדיות ובים, בניגוד לעמדת גרנוויל.
ב-1801 התפטר פיט מראשות הממשלה, במחאה על אי-מתן שוויון זכויות לקתולים באירלנד, שאוחדה לישות אחת יחד עם בריטניה הגדולה שנה אחת קודם לכן.
מספר שרים ובהם גרנוויל התפטרו יחד עמו.
גרנוויל לא בטח ביכולתו של יורשו של פיט בתפקיד, הנרי אדינגטון, לעמוד בראש המדינה בעת מלחמה, וחבר למנהיג הוויגי צ'ארלס ג'יימס פוקס באופוזיציה.
כאשר חזר פיט ונעשה ראש ממשלה במאי 1804, סירב גרנוויל להצטרף לממשלה כיוון שפוקס לא נכלל בה.
בין שני הדודנים, והשותפים הפוליטיים בעבר, נוצר קרע עמוק שלא אוחה עד מותו של פיט ב-1806.
עם מותו של פיט מונה גרנוויל, ב-11 בפברואר 1806, לעמוד בראש הממשלה – תפקיד שקיבל עליו באי-רצון מסוים.
ממשלתו כללה אישים בולטים משני המחנות המרכזיים בפוליטיקה הבריטית, ולכן כונתה בפי אוהדיה "ממשלת כל הכישרונות".
עם זאת, חסידי פיט, שהבולט שבהם ג'ורג' קנינג, סירבו לתמוך בממשלה.
אדינגטון מונה לשר הפנים, ומנהיג הוויגים פוקס, בתפקיד מינסטריאלי ראשון מאז 1783, כיהן כשר חוץ עד מותו בספטמבר 1806. גרנוויל עצמו כיהן גם כשר אוצר.
משימתה העיקרית של הממשלה הייתה להביא לסיום את המלחמה נגד צרפת הנפוליאוניות באמצעות משא ומתן, אך הדבר לא עלה בידה.
נפוליאון, שמאחוריו היה רצף של ניצחונות מכריעים נגד בעלות בריתה של בריטניה ביבשת, דחה את גישושי השלום של שר החוץ פוקס.
גם במישור הצבאי לא השיגה הממשלה כל הישג.
באוקטובר 1806 ביקש גרנוויל מן המלך לפזר את הפרלמנט, במטרה לחזק את של הממשלה לעומת סיעת חסידי פיט.
המלך נעתר לבקשה, והממשלה הגדילה את כוחה במעט.
ניצחונה היה סוחף פחות מן המקובל באותה תקופה, שבה לאופוזיציה לא היה סיכוי ממשי מול ממשלה מכהנת, הנהנית מתמיכת הכתר.
גרנוויל היה פעיל בחוגים המתנגדים לעבדות לכל אורך חייו הציבוריים.
הישגה העיקרי של ממשלתו היה החוק האוסר על סחר עבדים, פריו של מאבק ארוך שנים.
החוק עבר ברוב גדול בבית הנבחרים.
לעומת זאת, בבית הלורדים הייתה התנגדות רבה לחוק, בעיקר מטעמם של נציגי משפחות שהחזיקו מטעי סוכר באיים הקריביים, ושני ניסיונות קודמים לאסור על סחר העבדים נבלמו בו.
נאומו של גרנוויל לפני ההצבעה על החוק בקריאה שנייה בבית הלורדים נחשב לניצחון גדול:
ב-25 במרץ 1807 אושר החוק בבית הלורדים.
הממשלה לא האריכה ימים אחרי הישג זה: ב-30 במרץ הגיש גרנוויל את התפטרותו, בגלל סירובו של המלך ג'ורג' השלישי לאשר חוק שיסיר את המגבלות על שירותם של קתולים בצבא ובצי – בדומה לסיבת נפילתה של ממשלת פיט ב-1801. גרנוויל הביע הקלה על שנפטר מעולהּ של משרת ראש הממשלה.
הדוכס מפורטלנד ירש אותו בתפקיד.
לאחר פרישתו מראשות הממשלה עסק גרנוויל בגינון, עיצוב נוף, קריאה ואיסוף חפצי נוי, לצד פעילות פוליטית באופוזיציה.
הוא התנגד למערכה בחצי האי האיברי, סירב להצעות להיכנס לממשלה ונשאר באופוזיציה גם לאחר המלחמה, כאשר המשיך לתמוך באמנציפציה לקתולים ובסחר חופשי.
כיהן כנגיד אוניברסיטת אוקספורד מ-1809 ועד מותו.
ב-1823 הסתיימה הקריירה הציבורית שלו לאחר שלקה בשבץ.
הוא סבל מספר אירועי שבץ נוספים ונפטר ב-1834.
אנשים רבים מתקופתו חשבו שגרנוויל היה מרוחק וקר.
ויליאם וינדהאם גרנוויל, היה מוכשר, מלומד לעומק, איש מפלגה שימושי, אבל אדם מרוחק, מכובד אך לא אהוב.
הכינוי שלו היה "בוגי", אולי פירושו כינוי זה היה 'מפחיד' או 'הבוגימן'.
ויליאם וילברפורס שיבח אותו במלוא המרץ אבל אמר עליו: "מזגו הטבעי אינו של חום".
ויליאם דניאל לייהי היה חייל, מפקד ומדינאי של ארצות הברית.
הקצין הראשון שקיבל דרגת אדמירל צי (דרגת 5 כוכבים) והקצין הראשון ששימש בתפקיד מפקד סגל הפיקוד העליון (כיום יושב ראש המטות המשולבים) של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
ויליאם לייהי נולד בהמפטון, איווה, ב-6 במאי 1875, לאב שהיה עורך דין וסרן במילואים.
בתחילה רצה ליהי להתקבל לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית, אך מפני שלא היה מקום למועמדים נוספים, הלך ללמוד בתיכון רגיל.
את לימודיו סיים בתיכון באשלנד שנמצאת בוויסקונסין ב-1893 ומיד בסיומם הוא התקבל לאקדמיה הימית של ארצות הברית, שם למד עד 1897, ובהּ סיים את לימודיו וקיבל את דרגת הצוער.
לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה הימית של ארצות הברית ב-1897 וקיבל את דרגת הצוער, נדרש לבצע השלמה חילית של שנתיים שירות על ספינת מלחמה, על מנת לקבל דרגת קצונה - אנסיין (דרגת קצונה ראשונה בחיל הים האמריקאי).
לייהי שובץ לתפקיד באוניית המערכה "אורגון", ושירת בה במלחמה נגד הספרדים.
לאחר שקיבל את דרגת הקצונה הראשונה שלו, אנסיין, הוצב בזירה האסיאתית, שם התנהלה התקוממות של הפיליפינים ומרד הבוקסרים של סין.
עם חזרתו לארצות הברית ב-1902 שובץ למשך חמש שנים בשירות על הסיירות הממוגנות: "טקומה" ו"בוסטון", אשר הפליגו מול חופי פנמה.
ב-1907, לאחר ששב לארצות הברית משירותו בחופי פנמה, שירת בתפקיד מרצה לפיזיקה ולכימיה באקדמיה הצבאית של ארצות הברית.
ב-1909, שובץ כנווט ואחראי מערכות אלקטרוניות על הסיירת המשוריינת "קליפורניה", באוקיינוס השקט.
בשנת 1912 חזר שוב לארצות הברית.
אחרי המלחמה שבה נכבשה ניקרגואה על ידי ארצות הברית, שובץ בתפקיד קצין חימוש של חיל הים והיה אחראי גם על הפן הטכנולוגי של החיל.
הוא שימש בתפקיד שנה אחת בלבד, עד שבשנת 1913 הועבר לאגף האלקטרוניקה ואגף פיתוח מערכות ניווט מתקדמות, שם שירת עד שנת 1915.
בשנים הראשונות של מלחמת העולם הראשונה היה לייהי פעיל פחות.
בשנה הראשונה הוא שירת בתפקידי פיתוח טכנולוגיה לחיל הים, ובשנים לאחר מכן שירת על ספינת חיל הים שהייתה שייכת לסגן מזכיר הצי והנשיא לעתיד של ארצות הברית פרנקלין ד.
לייהי ורוזוולט הכירו אחד את השני בזמן המלחמה והפכו לחברים קרובים.
בשנה האחרונה למלחמה, שירת על ספינה שהעבירה חיילים אמריקאים לחופי צרפת.
על שירותו יוצא הדופן בזמן המלחמה קיבל לייהי את עיטור "צלב הצי", עיטור המלחמה היוקרתי ביותר לאחר מדליית הכבוד.
לאחר סיום המלחמה שימש בתפקידי מטה רבים עד שנת 1921. ב-1921 היה אחד המפקדים על הסיירת "סיינט לואיס" שהייתה מעורבת רבות במלחמה באירופה, הפעם בין הטורקים ליוונים, ליד חופי קפריסין.
הוא חזר לארצות הברית ב-1923 ובשנת 1926 קיבל את הפיקוד על אוניית המערכה "ניו מקסיקו" למשך שנה אחת.
לאחר שנתיים נוספות הועלה לדרגת תת-אדמירל (מקבילה לרב-אלוף).
בשנת 1937, הועלה לדרגת אדמירל ומונה לראש המבצעים הימיים של צי ארצות הברית ושירת בתפקיד זה עד 1939, אז פרש מהצבא.
לאחר פרישתו, התמנה להיות מושל פוארטו ריקו.
הוא ראה בפוארטו ריקו מקום חשוב מאוד מבחינה אסטרטגית להקמת בסיסי חיל הים של צי ארצות הברית.
אחרי כיבוש צרפת, היא חולקה לצפון צרפת שהייתה כפופה ישירות לגרמניה הנאצית ודרום צרפת, או בשמה האחר צרפת של וישי, שהייתה בהּ ממשלת בובות של גרמניה הנאצית.
ליהי התמנה לשגריר של ארצות הברית ונסע לדרום צרפת על מנת לנסות לשכנע אותה להצטרף לבעלות הברית במלחמה נגד הנאצים ובשחרורו של החלק הצפוני של צרפת.
כל הניסיונות היו לשווא ודרום צרפת לא הסכימה בשום אופן להיכנס למלחמה נגד גרמניה הנאצית.
ליהי שירת בתפקיד שגריר ארצות הברית לדרום צרפת עד שנת 1942, בהּ נפטרה אשתו והוא נאלץ לחזור לארצות הברית.
לאחר שחזר לארצות הברית, לא חזר לתפקיד שגריר ארצות הברית, ורק אחרי שארצות הברית נכנסה רשמית למלחמה, קיבל תפקיד בצבא.
אחרי כניסתהּ של ארצות הברית באופן רשמי למלחמה, החליט הנשיא פרנקלין ד.
רוזוולט שהוא זקוק ליועץ צבאי ראשי, שיקשר בינו לבין כלל מפקדי זרועות הצבא: מפקד זרוע היבשה ג'ורג' מרשל, מפקד זרוע הים ארנסט קינג ומפקד זרוע האוויר הנרי ארנולד.
כאשר התפקיד הועלה בדיונים פנימיים עם שלושת מפקדי הזרועות, הם התנגדו.
רק לאחר שמרשל הציע את לייהי לתפקיד ורוזוולט הסכים, הצביעו כולם פה אחד ליצירת התפקיד החדש.
כך נוצר לראשונה תפקיד "מפקד סגל של הפיקוד העליון", שלאחר המלחמה שונה ליושב ראש המטות המשולבים הקיים מאז.
הקצין בתפקיד זה הוא הבכיר ביותר בצבא ארצות הברית.
לייהי התמנה לתפקיד ב-6 ביולי 1942, ושירת עד 1949. הוא שימש כמפתח ומפנה לכל האירועים של המלחמה גם לאירועים אסטרטגיים, טקטיים ודיפלומטיים.
ב-15 בדצמבר 1944 היה לייהי לקצין הראשון בצבא ארצות הברית אשר קיבל את דרגת אדמירל הצי, דרגה של חמישה כוכבים.
הוא קיבל את הדרגה כעיטור על הצטיינות בתפקידו.
יום אחריו קיבל גם ג'ורג' מרשל את דרגת גנרל הצבא – גנרל 5 כוכבים.
לייהי התנגד נחרצות להטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי.
לטענתו, אם צבא ארצות הברית היה ממשיך להילחם עוד זמן מה, ללא הטלת הפצצות, היפנים היו נכנעים בסופו של דבר.
"לא מנצחים במלחמה על ידי זה שהורגים ילדים ונשים" - אמר ליהי לאחר הטלת הפצצה על הירושימה ונגסאקי, אך לאחר מכן חזר ואמר "במעשה זה הנשיא רצה כניעה מידית של יפן, על מנת לשמור על כמה שיותר חיים של חיילים של צבא ארצות הברית".
לייהי פרש מתפקידי מטה וצבא סופית בשנת 1949, 10 שנים לאחר מכן נפטר ונקבר ליד אשתו.
לוטננט ג'נרל ויליאם דובי (אביר מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, אביר מסדר האמבט, מעוטר אות השירות המצוין) (12 ביולי 1879 – 3 באוקטובר 1964) היה קצין בריטי הידוע בשירותו בארץ ישראל בתקופת מאורעות תרפ"ט, ולאחר מכן כמושל מלטה בתקופת המצור הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה.
דובי נולד במדרס שבהודו לפקיד בממשל האזרחי ההודי (Indian Civil Service), ומוצאו ממשפחה של אנשי צבא.
בגיל תשעה חודשים נשלח לאנגליה להתחנך אצל קרובי משפחה.
לאחר שסיים את האקדמיה הצבאית המלכותית בוולוויץ' הצטרף לחיל ההנדסה המלכותי.
הוא שירת שירות קרבי במלחמת הבורים השנייה ושירת לאחריה בברמודה ובאירלנד.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה שירת בחזית המערבית כקצין קרבי, אך לאחר מספר חודשים הועבר לתפקידי מטה, בהם שירת עד סוף המלחמה.
כאיש המטה של הפילדמרשל דאגלס הייג היה דובי הקצין החתום על המברק שהורה לכוחות להפסיק את הלחימה לאחר הפסקת האש בשנת 1918.
בעשור שלאחר המלחמה שירת דובי בתפקידי מטה שונים.
בשנת 1928 הועלה לדרגת בריגדיר (מקבילה לדרגת תת-אלוף בצה"ל) ונשלח לפקד על חטיבת חיל רגלים בקהיר.
במסגרת זו נשלח עם חטיבתו לדכא את מאורעות תרפ"ט.
עד להגעתו של דובי היו סמכויות שמירת הסדר נתונות לחיילי ה-RAF שחנו בארץ, ולמשטרת המנדט שהוכיחו אזלת יד בדיכוי המהומות ומניעת הטבח.
דובי וחטיבתו שהו בארץ כשלושה שבועות, במהלכן פעלו להשקטת המהומות.
דובי, שהיה נוצרי אדוק, התייחס אל היהודים החיים בארץ בחיבה, וניסה לייעץ להם בשאלות הגנת היישובים.
ביחד עם מפקד המשטרה ארתור סטפן מאברוגורדאטו פעל על מנת להפיק את לקחי המאורעות ולמנוע הישנותם.
בין היתר הורה על הצבתן בארץ ישראל של שתי פלוגות חיל רגלים, בנוסף לחיילי ה-RAF ששהו בה.
טיפולו של דובי במשבר זכה להכרת הממשלה, ובשלו קיבל את תואר אביר מסדר האמבט.
בשנת 1932 עלה לדרגת מייג'ר ג'נרל, ושימש בתפקידי מטה שונים.
בשנת 1935 נשלח לפקד על הצבא הבריטי במלאיה.
במסגרת זו ערך סקר בשאלה מהיכן צפויה התקפה יפנית, והאם יש לתגבר את הכוחות במלאיה.
ביחד עם סגנו ארתור ארנסט פרסיבל העריך, בדו"ח שפורסם בשנת 1937 כי לא ניתן יהיה להגן על סינגפור באופן מבודד וכי הגנתו של מבצר חשוב זה של האימפריה תלויה בהגנת חצי האי המלאי גופא.
הערכה זו של דובי הייתה מדויקת.
לאחר הצטרפות יפן למלחמת העולם השנייה בדצמבר 1941 הייתה סינגפור הבסיס העיקרי של בעלות הברית בדרום מזרח אסיה.
הפיקוד הבריטי, בניגוד לדובי, העריך כי ניתן להגן על סינגפור כמבצר מבודד, וכי לא ניתן יהיה להתקיפה מצפון, שכן הג'ונגלים המלאים הם מכשול בלתי עביר.
היפנים הצליחו להטיל מצור על העיר, לכבוש את חצי האי המלאי, ולכתוש את סינגפור בתקיפות אוויריות וימיות עד לכניעתה, שנחשבת לאחד האסונות הצבאיים הגדולים בהיסטוריה של בריטניה.
בשנת 1939 פרש דובי משירות סדיר, בדרגת מייג'ר ג'נרל, שכן הגיע לגיל 60, הוא גיל הפרישה המנדטורי לקצינים בתקופה ההיא.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ניסה לחזור לשירות סדיר אך נתקל בסירוב.
באפריל 1940 הוצעה לו כהונת המושל הצבאי של מלטה, והוא נשא בכהונה זו עד למאי 1942. בתקופת כהונתו כמושל האי הושם האי במצור על ידי מדינות הציר.
האי היה נקודה אסטרטגית במאבקים בצפון אפריקה ובמזרח התיכון במהלך המלחמה.
וינסטון צ'רצ'יל כינה את האי "נושאת מטוסים שאינה ניתנת להטבעה".
מבסיסיהם באי יכלו כוחות האוויר והים של הבריטים לתקוף את כוחות הגרמנים והאיטלקים בצפון אפריקה ולמנוע את מעבר האספקה לכוחותיו של הפילדמרשל ארווין רומל.
כתוצאה מכך ערכו מדינות הציר מצור ימי ואווירי על האי, ובמשך שלוש שנים, בין 1940 ל-1942 ערכו על האי כ-3,000 גיחות הפצצה.
עמידתו האיתנה של האי הייתה בעלת תפקיד חשוב בניצחונן הסופי של בעלות הברית במערכה הצפון אפריקאית.
ב-1942 הוחלף דובי בלורד גורט ולאחר מכן פרש.
בשנותיו האחרונות הקדיש עצמו לפעולות דתיות, והצטרף למיסיון.
הוא כתב שני ספרים ביוגרפיים.
ב-3 באוקטובר 1964 מת בלונדון בגיל 85. הוא טמון בבית העלמין צ'רלטון, ליד אנדרטת הזיכרון שהוקמה לזכר אחיינו, צ'ארלס אורד וינגייט.
ויליאם דווייט ויטני (William Dwight Whitney; 9 בפברואר 1827 – 7 ביוני 1894) היה בלשן אמריקאי.
בראשית הלימודים האקדמיים שלו התעניין ויטני בעיקר במדעי הטבע – בוטניקה ומדעי כדור הארץ, והוא לא זנח את התחום גם אחרי שהתחיל להתמסר לבלשנות ב־1848, לאחר שקרא ספר על שפת סנסקריט.
למד באוניברסיטת ייל, בתקופה שבה כמעט לא היו לימודי סנסקריט בארצות הברית, והשלים את לימודיו בברלין אצל אלברכט ובר ובטיבינגן אצל רודולף פון רות (von Roth), וכן עם פרנץ בופ.
ב־1854 מונה לתפקיד פרופסור לסנסקריט בייל, ומ־1869 – ל"פילולוגיה משווה".
ויטני הוציא לאור ותרגם מספר טקסטים בסנסקריט, וכתב ספר דקדוק של סנסקריט.
Language and the Study of Language – מבוא לבלשנות כללית, אחד הספרים החלוציים בבלשנות המודרנית
ספרי דקדוק של אנגלית, צרפתית וגרמנית
הערך Philology ("פילולוגיה") במהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה (למעשה הערך עוסק בעיקר בבלשנות)
היה בין העורכים של מילון ובסטר והעורך הראשי של Century Dictionary – מילון של השפה האנגלית.
ספריו על בלשנות כללית היו מוכרים גם בקרב הציבור הרחב בזכות סגנונם הברור.
ויליאם ג'פרי דיוור הוא ארכאולוג אמריקאי המתמחה בהיסטוריה של המזרח התיכון, הלבנט וישראל בתקופת המקרא.
הוא שימש כפרופסור באוניברסיטת אריזונה בטוסון בין השנים 1975 ל-2005. כיום מלמד ב-Lycoming College בפנסילבניה.
אביו של דיוור היה מטיף נוצרי אוונגליסטי וממנו קיבל את האהבה למקרא אולם עם הזמן איבד את האמונה, התגייר ליהדות הרפורמית אולם כיום רואה את עצמו כהומניסט חילוני.
הוא למד לתואר ראשון ב-Milligan College שבטנסי (1955), תואר שני ב-Butler University (1959), וסיים דוקטורט בארכאולוגיה סורית-ארצישראלית מאוניברסיטת הרווארד.
הוביל מספר משלחות מחקר וחפירות בישראל ובירדן ובקפריסין.
הוא שימש כמנהל של המוזיאון השמי באוניברסיטת הרווארד.
בין השנים 1966 ל-1971 הוביל את החפירות בגזר מטעם ההיברו יוניון קולג' ובין השנים 1968–1971 הוביל חפירות בחורבת אל כום שליד חברון.
בין השנים 1971 ל-1975 שימש כמנהל בירושלים.
בשנת 1982 קיבל, יחד עם הארכאולוג יוסף אבירם, את פרס פרשיה שימל.
הפרס ניתן לו על ניהול מכון אולברייט לארכאולוגיה.
דיוור טען בספרו משנת 2005, "האם לאלוהים הייתה אישה?
דיוור טוען כי דת 'עממית' זו, עם המזבחות המקומייות וחפצי הפולחן, הקמעות והמנחות, מייצגת את השקפת רוב האוכלוסייה, וכי "דת הספרים" שבמרכזה ירושלים של החוג הדויטרונומיסטית, המופיעה בתנ"ך, הייתה רק נחלתה של אליטה, אידיאל דתי "לא מעשי ברובו".
ויליאם ג' דיוור, גזר: צומת דרכים בארץ ישראל הקדומה; תרגמה אביבה טאפט; עורך הספר: יצחק כפכפי, תל אביב: הקיבוץ המאוחד; החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, 1998.
מייג'ור גנרל ויליאם ג'וזף דונובן (William Joseph Donovan; 1 בינואר 1883 – 8 בפברואר 1959) היה ראש המשרד לשירותים אסטרטגיים במלחמת העולם השנייה.
דונובן לחם במלחמת העולם הראשונה כמפקד גדוד בחטיבת החי"ר ה-69 של המשמר הלאומי, ובהמשך מונה למפקד החטיבה בדרגת קולונל.
על פועלו במלחמת העולם הראשונה הוענקו לו מדליית הכבוד, צלב השירות המצוין ועיטור לב הארגמן.
בשנת 1919 נשלח לרוסיה, שם שימש כנציג אמריקאי במטה של אדמירל אלכסנדר קולצ'ק.
בשנים 1922–1927 עבד כעורך דין במסגרת הממשל של ארצות הברית.
בשנת 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, החליט נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט להקים משרד מיוחד לאיסוף מודיעין ממדינות האויב.
בראש המשרד, שנקרא המשרד לשירותים אסטרטגיים (OSS) הועמד דונובן, שהיה וחבר אישי של רוזוולט.
עם מינויו הועלה דונובן לדרגת מייג'ור גנרל.
הוא כיהן בתפקיד זה עד 1 באוקטובר 1945.
ב-4 בספטמבר 1953 מונה לשגריר ארצות הברית בתאילנד, וכיהן בתפקיד זה עד 21 באוגוסט 1954.
לאחר מותו בשנת 1959 נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
גריסון הוא מייג'ור גנרל בדימוס בצבא ארצות הברית.
שימש בין השאר כמפקד וכוח דלתא כמפקד כוח המשימה ריינג'ר בסומליה.
גריסון החל את דרכו בצבא ארצות הברית ב-1966 כטוראי.
הוא לחם במלחמת וייטנאם, השלים קורס קצינים ושירת בכוחות המיוחדים.
במהלך המלחמה לקח גריסון חלק במבצעים מיוחדים במסגרת תוכנית פניקס.
בין השנים 1985–1989 שירת כמפקד כוח דלתא.
לאחר מכן שימש כמפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים עד שנת 1994. במקביל לכך שימש בשנת 1993 כמפקד כוח המשימה ריינג'ר בסומליה, אשר כלל בתוכו את הגדוד ה-3 של חטיבת הריינג'רס ה-75, פלגה של כוח דלתא, ממסוקים וטייסים של מן הרגימנט האווירי למבצעים מיוחדים ה-160 וכוחות סיוע.
גריסון פיקד על כוח זה במספר פשיטות ומבצעים מיוחדים כנגד המיליציות החמושות משבט חבאר-גידר, ובהם בין היתר בקרב מוגדישו.
בתפקידו הבא שירת כמפקד בית הספר ללוחמה מיוחדת על שם ג'ון קנדי בפורט בראג.
לאחר מכן השתחרר מן השירות.
ויליאם אורלנדו דארבי היה גנרל אמריקאי, שהתפרסם בתפקידו כמפקד גדוד הריינג'רים ה-1 במלחמת העולם השנייה.
דארבי גדל בפורט סמית, ארקנסו.
דארבי החל את דרכו בצבא ארצות הברית עם הרשמו למכללה הצבאית באקדמיה הצבאית ווסט פוינט.
בשנת 1933 סיים את לימודיו, הוסמך כקצין והתגייס לצבא.
דארבי עבר הכשרה כלוחם וקורס קציני תותחנים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גילה דארבי עניין גובר בקומנדו הבריטי.
משהוחלט להקים יחידה דומה בצבא ארצות הברית נבחר דארבי, שלישו של מפקד דיוויזיית החי"ר ה-34, כמפקד הגדוד.
במאי 1942 נוסד גדוד הריינג'רים ה-1. דארבי ניצח על הקמת הגדוד בבית הספר של הקומנדו הבריטי שבסקוטלנד.
כמה מלוחמי ומפקדי הגדוד לקחו חלק בפשיטה על דייפ.
בדצמבר 1942 לקח דארבי חלק במשימת סיור שביצעה הצוללת הבריטית "סראף" במטרה לבחון את האפשרות לבצע פשיטת קומנדו באי גליטה שבקרבת אלג'יריה.
למרות המלצתו כי ניתן להוציא את הפשיטה אל הפועל הוחלט לבטלה.
דארבי הוביל את הגדוד בנחיתה בעיירה ארזיו (Arzew).
ב-11 בפברואר 1943 הוביל דארבי את הגדוד בפשיטה על מוצב סאנאד שבמרכז תוניסיה, 19 קילומטרים בעומק קווי האויב.
המוצב אויש על ידי חיילים איטלקים מאוגדת קנטאורו ומחטיבת החי"ר העשירית ברסאגלירי, שנחשבה לחטיבה עילית ללוחמה ההררית.
בקרב נפצעו עשרים מלוחמי הגדוד נפצעו ואחד נהרג.
הכוח הפושט בפיקוד דארבי הרג כשבעים וחמישה חיילים ושבה עשרה.
על האופן בו הוביל את גדודו בפשיטה עוטר דארבי בכוכב הכסף.
לאחר מכן פיקד דארבי על הגדוד בקרב על רכס אל-גואטר.
על האופן בו ניהג את הגדוד בקרב זה עוטר דארבי בצלב השירות המצוין.
לאחר מכן ניצח דארבי על הקמת גדודי ריינג'רס נוספים.
הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל ומונה למפקד כוח הריינג'רס ה-6615, הכולל את גדודי הריינג'רס ה-1, ה-3 ה-4 וגדוד הצנחנים ה-509. בפלישת בעלות הברית לסיציליה הוביל את צוות הקרב של הריינג'רס בנחיתת סער אמפיבית בג'לה.
על הגבורה שהפגין בקרב זה עוטר דארבי בצלב השירות המצוין נוסף.
במערכה על איטליה הוטלה על צוות הקרב המשימה לכבוש את העיירה ציסטרנה.
במהלך הלחימה על היעד נקלעו שניים מן הגדודים למארב של כוח גרמני עדיף בהיקף שני רגימנטים.
הכוח ספג כמות נפגעים אנושה ולמעשה חדל מלהתקיים ככוח לוחם.
לאחר מכן מונה דארבי למפקד רגימנט החי"ר ה-179 בדיוויזיית החי"ר ה-45. ב-23 באפריל 1945 החליף את עוזר מפקד הדיוויזיה ההררית ה-10 שנפצע בלחימה בעמק הפו.
שבוע לאחר מכן נפגע בהפגזה ונהרג.
אחר מותו הועלה לדרגת בריגדיר גנרל
לאחר מותו אמר עליו הגנרל ג'ורג' פטון כי היה האמיץ בבני האדם אשר פגש.
השחקן ג'יימס גארנר גילם את דמותו בסרט "הריינג'רים של דארבי" משנת 1958.
ויליאם יוג'ין דה-פוי היה גנרל אמריקאי בדימוס, אשר הקים את פיקוד האימונים וההדרכה של צבא ארצות הברית (TRADOC).
דה-פוי נולד וגדל בג'יימסטאון, דקוטה הצפונית.
במקביל ללימודיו באוניברסיטת דרום דקוטה שירת דה-פוי במשמר לאומי.
עם סיום לימודיו הוסמך כקצין בדרגת לוטננט ועבר קורס קציני חי"ר.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויס דה-פוי לצבא ארצות הברית ושירת במספר תפקידי מטה ופיקוד ברגימנט החי"ר ה-357, לחם בקרב על הבליטה ושימש כמפקד הגדוד ה-1 ברגימנט.
לאחר המלחמה שימש דה-פוי במספר תפקידי מטה ופיקוד בחיל הרגלים של צבא היבשה.
במלחמת וייטנאם לחם דה-פוי כמפקד הדיוויזיה הראשונה.
בשנת 1973 כתוצאה מלקחי מלחמת וייטנאם הוטל על דה-פוי להקים את פיקוד ההדרכה והאימונים של צבא ארצות הברית (TRADOC).
דה-פוי נחשב לאחד מאבות דוקטרינת "קרב האוויר-יבשה", אסטרטגית הלחימה של הכוחות האמריקנים במלחמת המפרץ.
הוא פרש לגמלאות בשנת 1977.
ויליאם דוֹד היה היסטוריון ודיפלומט אמריקאי, השגריר הראשון של ארצות הברית בגרמניה הנאצית בשנים 1933–1937. התריע על כוונותיהם האמיתיות של הנאצים, אך לאחר שרעיונותיו נדחו על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית נאלץ להגיש את התפטרותו.
דוד היה בנו של חקלאי מצפון קרוליינה.
בעל תואר ראשון ושני בחקלאות, למד בווירג'יניה טק.
סיים את התואר הראשון שלו בשנת 1895, ואת התואר השני בשנת 1897. בשנים 1897–1900 למד לדוקטורט, ואת התזה שלו כתב על תומאס ג'פרסון באוניברסיטת לייפציג.
במהלך שהייתו בלייפציג הכיר מקרוב את האווירה הלוחמנית בגרמניה של טרום מלחמת העולם הראשונה.
לאחר שובו לארצות הברית קיבל משרת הוראה באוניברסיטת שיקגו, ושימש בה כמרצה משנת 1909. בהמשך כיהן כראש המחלקה להיסטוריה באוניברסיטה.
זכה להכרה ארצית בזכות מחקריו על הדרום האמריקאי, ובזכות הביוגרפיה שכתב על הנשיא ה-28 וודרו וילסון.
שמו כמועמד פוטנציאלי כשגריר בברלין עלה בעקבות מכר משותף של דוֹד ושל הנשיא רוזוולט, שר המסחר דניאל רוֹפר.
הנשיא התלבט בין מועמדים שונים, ודוֹד מעולם לא היה העדפתו הראשונה של הנשיא.
ובכל זאת, בחודש יוני 1933 קיבל את הצעתו של הנשיא רוזוולט למשרת שגריר בגרמניה.
ב-13 ביולי 1933 הגיע דוד להמבורג עם אשתו מרת'ה (מאטי), בנו ביל ובתו מרת'ה.
הם השתכנו לבסוף בבית רחב מידות ברחוב טירגארטן בברלין.
בין שכניהם, מפקד האס-אה ארנסט רוהם, ולשכתו הפרטית של היטלר בתחילת הרחוב.
ב-30 באוגוסט 1933, ובאיחור של חודש (עקב חופשת הקיץ של הנשיא הגרמני), הגיש דוד את כתב האמנה שלו לנשיא הינדנבורג בן ה-85 בטקס שנעדרו ממנו היטלר, גרינג וגבלס.
ב-17 באוקטובר 1933 נפגש דוד לראשונה לשיחה בת 45 דקות עם אדולף היטלר.
בפגישה העלה דוֹד את נושא התקיפות הרבות בגרמניה כלפי אזרחים אמריקאים, פרישת גרמניה מחבר הלאומים, המחלוקת על חבל הרוּהר והסכמי ורסאי.
דוֹד תיאר את המפגש כ"קשה ומוזר", אך יצא ממנו כשהוא משוכנע בכנות רצונו של היטלר בשלום ובסוף הדו"ח שלו כתב כי "הרושם הכולל מהראיון היה חיובי ביותר משציפיתי מנקודת המבט של שלום העולם".
עד מהרה שינה דוד את השקפתו על הנאצים.
הוא היה עד לחקיקת חוקים גזעניים נגד היהודים, למאסרים המוניים ולעינויים.
גישתו האנטי-גרמנית התגברה לאחר מסע החיסולים שלהם בליל הסכינים הארוכות בחודש יוני 1934.
ב-7 במרץ 1937 נפגש שוב עם היטלר שהיה הפעם תוקפני ותקף את התעמולה האנטי גרמנית בארצות הברית המנוהלת על ידי יהודים הנושאים משרות רבות באקדמיה ובחיים הציבוריים.
דוד כתב לאחר שיחה זו כי "מטרתו האמיתית של היטלר היא לקנות לגרמניה זמן כדי להתחמש מחדש וכי מתחת לפני השטח מצוי הרעיון הגרמני הישן בדבר שליטה באירופה באמצעות לוחמה".
אנשי מחלקת המדינה של ארצות הברית שהיו נגועים באנטישמיות ובבדלנות לא אהבו את הדוחו"ת שלו והפעילו כל הזמן לחץ על רוזוולט להחליפו.
לבסוף הוחלף על ידי יו וילסון, שהחזיק בהשקפה פרו-גרמנית.
ב-29 בדצמבר 1937 הפליגו דוד ואשתו בחזרה לארצות הברית.
הוא התחיל במסע הרצאות בו הזהיר מפני הסכנה הנוראה בה נמצאת האנושות וכי אם לא יעשו דבר, הציוויליזציה המערבית, חופש הדת, הפרט והכלכלה, יעמדו בסכנה נוראה.
הגרמנים מחו נגד דבריו, אך נאמר להם שדוד הוא כעת אדם פרטי ואינו מייצג את דעת מחלקת המדינה של ארצות הברית.
אשתו מתה ב-28 במאי 1938 וב-5 בדצמבר 1938 פגע ברכבו בילדה ולא עצר להגיש לה עזרה.
הוא נידון לקנס אך לא לעונש מאסר בגלל בריאותו הרופפת, כן איבד את רישיונו ונשללה ממנו זכות ההצבעה.
ביולי 1939 אושפז בבית החולים הר סיני בניו יורק ובעיתונו של גבלס "דר אנגריף" נכתב כי: "דוד מטופל במרפאה יהודית וכי זה סופו של המתסיס האנטי-גרמני הידוע לשמצה דוד שמשרת את היהודים האקטיביסטים מחרחרי המלחמה".
בתו, מרת'ה (1990-1908) התערתה עד מהרה בחברה הנאצית בברלין והתבלטה באירועים הרשמיים בהם השתתפה הצמרת הנאצית.
בין מאהביה היו רודולף דילס, המפקד הראשון של הגסטפו, ארנסט האנפשטנגל, ארנסט אודט ועוד.
האנפשטנגל הביא לפגישה בינה לבין היטלר שנישק את ידה.
לבסוף התאהבה בבוריס וינוגרדוב, מזכיר בשגרירות ברית המועצות שגייס אותה לנ.ק.וו.ד והוצא להורג בטיהורים הגדולים ב-1938.
מרת'ה נישאה לאלפרד סטרן שהיה ברוקר עשיר.
שניהם היו בעלי נטיות פוליטיות שמאלניות.
הם היו סוכנים סמויים של הק.ג.ב בשם הקוד "ליזה" ו"לואי".
ב-1953 זומנו לחקירה בפני ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית והחליטו לברוח למקסיקו ואחר כך השתקעו בפראג עד סוף חייהם.
בספרו "בגן חיות הטרף", סוקר ההיסטוריון אריק לארסון את כהונתו של דוֹד כשגריר, מעת שהתמנה ודרך היכרותו עם המערכת הנאצית, והפיכתה של גרמניה למדינה טוטליטרית ולוחמנית.
ויליאם גמינרה הוא שחקן ותסריטאי אנגלי.
הוא מוכר בעיקר מהופעתו בתפקיד הפתולוג פרופ' ליאו דלטון בסדרת הטלוויזיה "עדות אילמת" בשנים 2000 עד 2013.
הוא למד בלינקולן קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד.
גמינרה מגלם את ד"ר ריצ'רד לוק באופרת הסבון הרדיופונית הוותיקה "הארצ'רס".
הוא מקריא ספרי שמע שונים בהם סדרת הרומנים "שארפ" מאת ברנרד קורנוול.
עוד בטלוויזיה הופיע בתפקיד ויל ניומן בסדרה "Attachments", ובדמות ד"ר אנדרו באוור בסדרה "חדר מיון".
הוא כתב תסריט לעיבוד של ה-BBC לרומן "Ella and the Mothers" מאת רייצ'ל מוריס.
התפקיד הבולט ביותר של גמינרה הוא בדמות פרופ' ליאו דולטון בסדרת הפשע של ה-BBC "עדות אילמת", בה שיחק משנת 2002 ועד למותה של הדמות ב-2013. הוא הופיע שוב באותו תפקיד בפרק האחרון של העונה ה-20 בשנת 2017.
ב-2015 שיחק גמינרה בתפקיד סמואל הרוגייט בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "האב בראון" בפרק "The Paradise of Thieves".
גמינרה נשוי לשחקנית האנגלייה קייט לוק.
לבני הזוג יש שני ילדים, ג'ו ופרד.
ויליאם גרנט סטיירס היה חוקר, חייל והרפתקן קנדי-בריטי , שהיה לו תפקיד מוביל בשניים מהמסעות מעוררי המחלוקת ביותר בתולדות הקולוניזציה של אפריקה.
סטיירס נולד בהליפקס, נובה סקוטיה, ילדם השישי ובנם השלישי של ג'ון סטיירס ומרי מורו.
הוא למד בבית הספר באקדמיית פורט מאסי בהליפקס, בית הספר מרציסטון, בטירת אדינבורו, סקוטלנד, ובמכללה הצבאית המלכותית של קנדה בקינגסטון, אונטריו, כתלמיד מס '52.
לאחר שסיים את לימודיו כמהנדס מיומן, העביר סטיירס שלוש שנים בעבודה בסקר טריגונומטרי של ניו זילנד.
בשנת 1885, הוא קיבל את הצעתה של ועדה בחיל ההנדסה המלכותית הבריטית והתאמן בצ'אטאם, אנגליה.
בשנת 1891 הוא עבר לגדוד הוולשי.
משלחת הצלה של אמין פאשה
סרן סטיירס מונה למסע ההצלה של אמין פאשה בראשות הנרי מורטון סטנלי, שנחשב באותה העת לחוקר המהולל ביותר של אפריקה.
סטיירס הפליג מלונדון ב־20 בינואר 1887 ופגש את סטנלי בסואץ ב־6 בפברואר.
משלחתם החלה מבומה בשפך נהר קונגו ב־19 במרץ והסתיימה בבגמויו, טנזניה ב־5 בדצמבר 1889. סטיירס מונה למפקד הטור השני לאחר שנהרג קפטן ברטלוט ב -19 ביולי 1888.
במהלך מסע של 5000 הקילומטרים ברחבי אפריקה דרך כמה מארצותיה הקשות ביותר, דרך יערות גשם וביצות כמעט בלתי חדירות, סבלו סטיירס ועמיתיו לעיתים קרובות ממלריה ודיזנטריה.
לסטיירס הייתה סיבולת, קשיחות והתמדה.
הוא גילה את אחד ממקורת הנילוס נהר הסמליקי, והפך לאירופאי הראשון שטיפס אי פעם בהר הרובינזורי, והגיע לגובה 10,677רגל, לפני שהיה צריך לחזור.
הוא נפצע באורח קשה בחזהו על ידי חץ מורעל במהלך התקפה של ילידים, שהניחו שהם משלחת סוחרי עבדים.
המשלחת הבריטית הרגה מאות מהתוקפים.
סטיירס התאושש מפצעו והמשיך במסע.
בדבלין, אירלנד, יש לוח ברונזה המתאר את אירועי 13 באוגוסט 1887 על פסל המשלחת המנתח רס"ן תומאס האזל פרק שהסיר את החץ ומצץ את הרעל מהפצע.
המשלחת זכתה לשבחים באירופה ובצפון אמריקה בגין עלילותיה שנראו כהרואיות.
עם שובו לאנגליה קבל קפטן סטיירס תואר עמית של החברה הגאוגרפית המלכותית והחברה הגאוגרפית הסקוטית המלכותית בשנת 1890. באותו הזמן פורסמו פרטים על אפריקאים רבים שנהרגו במהלך המשלחת.
הדוחות של סטנלי חשפו כיצד הוא ירה באפריקאים שהפריעו להתקדמות המשלחת.
המשלחת נהגה באכזריות גם נגד הסבלים שהיו איתה.
סטנלי בילה את שנותיו שנותרו בהגנה על עצמו ועל המשלחת מביקורת שנעשתה בעיקר בבריטניה בגלל הכוח המופרז וניהול לא נכון של חלק המשלחת בפיקודו של ברטלוט.
ערך מורחב: מסע סטיירס לקטנגה
בשנת 1891 על פי המלצתו של סטנלי, מונה סטיירס על ידי המלך ליאופולד השני מבלגיה לפקד על משימה לכבוש את קטנגה ( גרנגאנזה) עם או בלי הסכמתו של המלך החזק באזור שנקרא מסירי.
לאופולד השתמש בעבר בשירותיו של סטנלי והסכים לשימוש בכוח והבין שסטיירס ינהג באותה צורה.
בנוסף לסטיירס היה מוניטין כמקבל מרות ומבצע הוראות באופן מוחלט וללא היסוס.
משלחת סטיירס הייתה משימה צבאית עם 400 אנשים תחת דגל מדינת קונגו חופשית.
המשלחת הייתה חמושה ב -200 רובים מודרניים לתקופתם.
סטיירס ניהל משלחת מאורגנת וזכה בנאמנותם של קצינים וראשיהם (עוזרים מזנזיבר).
המשלחת הזאת הייתה קטנה וקלה יותר ממשלחתו הקודמת, עם שני קצינים צבאיים נוספים בלבד.
הם היו במירוץ נגד חברת דרום אפריקה הבריטית של ססיל רודוס שהתפשטה צפונה מכיוון דרום, וכבר שלחה שתי משלחות שנכשלו במשא ומתן עם מסירי.
סטיירס וג'וזף מולוני, קצין הרפואה הבריטי של המשלחת, היו מודעים לכך שהם עלולים להיכנס לסכסוך מזוין עם משלחת בריטית, והסכימו כי בכל זאת שיבצעו את תפקידם למעסיקם המלך ליאופולד.
משלחת סטיירס ידועה לשמצה בהקשר לגורלו של המלך מסירי.
לאחר שלושה ימים של משא ומתן ללא התקדמות, סטיירס נתן למסירי אולטימטום לחתום על האמנה ביום שלמחרת, 20 בדצמבר 1891. כשהמלך מסירי לא הופיע, סטיירס שלח את סגנו, סרן בודסון לעצור את המלך מסירי.
בודסון ירה בו למוות, ופרצה מלחמה רבתי.
המשלחת החזירה את פצועיה ואת גופתו של מסירי למחנה שלהם שם המתין סטיירס.
הם כרתו את ראשו של המלך ושיפדו אותו על עמוד כ"שיעור לעמו".
חלק מאנשי השבט נטבחו על ידי חיילי המשלחת, והשאר ברחו אל תוך היערות.
סטיירס העביר את גופתו של מסירי לשני אחיו ולבנו המאומץ, מקנדה בנטו, שאותו מינה סטיירס כממלא מקום המלך שיחליף את מסירי.
בנו המאומץ של המלך, חתם על ההסכם שהכיר בלאופולד כריבון הממלכה.
שני האחים סירבו לעשות זאת עד שסטיירס איים עליהם שגורלם יהיה כמו של אביהם.
ההיסטוריה בעל פה של אנשי גרנגנזה מספרים כי המשלחת שמרה על ראשה של מסירי - אך היא קיללה והרגה את כל מי שנשא אותה ובסופו של דבר גם את סטיירס.
סטיירס חלה במלריה במהלך ינואר 1892. לאחר שהוקל לו, הוא יצא למסע חזרה ארוך אל זנזיבר.
סטיירס, נחלש והיה חולה לעיתים קרובות, אולם החלים עד מאי 1892. בספינת קיטור במורד הזמבזי התחתון עבר התקף נוסף של מלריה שגרם למותו ב־9 ביוני 1892.
הוא קבור בבית העלמין האירופי בצ'ינדה, מוזמביק, בפתח נהר זמבזי..
רק 189 מתוך 400 האנשים במשלחת חזרו לזנזיבר, שנה אחרי שעזבו, רוב השאר מתו ומיעוטם נטשו.
קטנגה הפכה לחלק ממדינת קונגו החופשית, שסופחה על ידי בלגיה בשנת 1908 לאחר מחאה בינלאומית על ההרג, האכזריות והעבדות בידי משטרו של ליאופולד.
בראשית המאה העשרים לאחר התפתחות תעשיות המכרות של קטנגה, סטיירס נחרט בזיכרון כשכיר חרב של המלך הבלגי ובוגד באימפריה הבריטית.
קפטן סטיירס מונצח בשלושה לוחות זיכרון זהות (שהוצבו בערך 1902) בפרוזדור של בניין מקנזי במכללה הצבאית המלכותית של קנדה, בקתדרלת סנט ג'ורג '(קינגסטון, אונטריו) ובקתדרלת רוצ'סטר ליד צ'אטם, אנגליה.
"ויליאם גרנט סטיירס, קפטן הגדוד הוולשי.
נולד בהליפקס נובה סקוטיה 1 ביולי 1863. סגן מהנדסי רויאל 1885–1891 שירת בצוות משלחת ההצלה של אמין פאשה 1887 בהנהגת סטנלי והפגין אומץ רב ומסירות נפש.
נפטר ממלריה ב -9 ביוני 1892 בצ'ינדה שבזמבזי, בזמן שפיקד על משלחת קטנגה שנשלחה על ידי מלך הבלגים."
אוסף של חפצים שאסף באפריקה נמצאים בפורט פרדריק (קינגסטון) וכמה מיומניו נשמרים בארכיון הציבורי של נובה סקוטיה.
האי סטיירס, פארי סאונד, באונטריו נקרא לכבודו.
ויליאם דאמר היה פוליטיקאי במחוז מפרץ מסצ'וסטס.
הוא שימש כסגן מושל במשך ארבע עשרה שנים (1716–1730), כולל תקופה נוספת משנת 1723 עד 1728 כששימש כמושל.