tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תחילה מתואר צ'רמנדר כנאמן מאוד לאש, אלא שבהמשך, מתפתח לצ'רמיליון ולצ'ריזארד ומחליט להפסיק לפעול לפי רצונותיו של אש, מה שגורם לו להפסיד בקרבות רבים.
לאחר שצ'ריזארד נפצע, אש מטפל בו באופן מסור וזוכה חזרה בנאמנותו.
אש אף מעביר אותו לתקופה למכון צ'ריזארד מיוחד כדי שיתפתח ויתחזק, ולוקח אותו חזרה בהמשך.
בהמשך, חוזר אליו מספר פעמים עד שהוא משאיר אותו אצל פרופ' אוק.
במהלך השתתפותו של אש בליגת אינדיגו, הוא פוגש במתחרה אחר בשם ריצ'י שנעשה לידיד טוב שלו.
אחד הפוקימונים של ריצ'י הוא צ'רמנדר, לו הוא קורא זיפו.
בהמשך, מתפתח זיפו מצ'רמנדר לצ'רמיליון.
בסרט "אוסטין פאוורס - גולדממבר" נראית בובת דמוי אדם של צ'רמנדר בסצנת המנוסה מהפסל דמוי הגודזילה.
צ'רנוביל היא מיני-סדרת דרמה היסטורית בת חמישה פרקים שנוצרה ונכתבה על ידי קרייג מאזין, והבמאי יוהאן רנק.
הפקת הסדרה הייתה קופרודוקציה של HBO ושל Sky הבריטית.
הסדרה מתארת את אסון הגרעין בצ'רנוביל ואת מאמצי הניקוי חסרי התקדים שאחריו.
צוות השחקנים מורכב בעיקר משחקנים אירופיים, בכיכובם של ג'ארד האריס, סטלאן סקארסגארד, אמילי ווטסון ופול ריטר.
הסדרה עלתה לשידור ב-7 במאי 2019 בארצות הברית.
היא זכתה לשבחים רבים מצד מבקרי טלוויזיה.
הסדרה עלתה לשידור בישראל ב-7 במאי 2019 ב-yes, בסלקום tv וב-HOT.
הסדרה זכתה בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב למיני סדרה הטובה ביותר.
בכור הגרעיני הסמוך לעיר פריפיאט אירע פיצוץ.
עובדי המקום מנסים להשתלט על האירוע אך ללא הצלחה.
האחראים על הכור, ובראשם סגן המהנדס הראשי אנטולי דיאטלוב, מכחישים בכל תוקף כי הכור נפרץ.
מד הקרינה המקומי עומד על המספר המקסימלי שלו, המראה מספר נמוך מאוד, ועל כן נוצרת שאננות.
הקרינה המדווחת בהתאם לכך נמוכה יחסית.
עובדים בכור וכבאים שהגיעו לסייע, כגון וסילי איגנאטנקו, נפגעים מהפיצוץ.
הרשויות מנסות להרגיע את הרוחות, ואת ההמונים המובאים לבתי החולים.
הפיזיקאי ולרי לגאסוב מגויס לסייע בטיפול באירוע.
הוא קורא את התיאור של התאונה ומסיק מייד כי הכור נפרץ.
בוריס שצ'רבינה, הממונה מטעם המפלגה ולגאסוב מגיעים לצ'רנוביל.
הממונים על הכור, ניקולאי פומין וויקטור בריוחאנוב עדיין הכחישו את העובדה כי הכור נפרץ.
באמצעות מד קרינה חדש הם מגלים כי האסון גדול מכפי שחשבו.
לגאסוב משכנע את הממונים עליו כי ישנה סכנה חמורה לתושבי האזור.
על פי עצתו מסוקים מטילים חומרים כימיים, חול ובור על הכור.
הפיזיקאית אולאנה חומיוק היא מדענית גרעין ממינסק.
כאשר מד הקרינה שלהם מופעל היא מבינה כי הייתה תאונה באחת התחנות הקרובות למקום עבודתה.
כאשר לא עונים לטלפון שלה בצ'רנוביל היא מבינה ששם התרחשה התאונה.
חומיוק מגלה שהכור מתכסה בבור וחול, מבינה שעתיד להתרחש אסון גדול במדינה וביבשת.
הכור הקבור מתחת לחול והבור, יחלחל לתוך האדמה, וכאשר יפגע במאגרי המים המלאים, יתרחש פיצוץ תרמי, שיהרוס גם את הכורים הנוספים באזור.
הפיצוץ התרמי הצפוי יהרוס חלקים נרחבים מיבשת אירופה.
חומיוק מגיעה לצ'רנוביל ומשכנעת את לגאסוב והאחרים שיש לטפל בפיצוץ בדרך אחרת.
שלושה מעובדי הכור נשלחים למשימת פתיחת מכלי המים התת-קרקעיים שעלולה בוודאות גבוהה לסיים את חייהם.
השלושה מצליחים במשימתם, ובכך נמנעת הסכנה של הפיצוץ התרמי.
הדמות של חומיוק היא דמות בדויה שנוצרה על מנת לייצג את כלל המדענים שטיפלו בפיצוץ.
באיחור ניכר מפונה העיר הסמוכה מתושביה.
זאת לאחר ששצ'רבינה רואה כי מדינות אחרות נוקטות אמצעי זהירות ביחס לקרינה המגיעה אליהם.
במקביל נעשים מאמצים אדירים לנקות את האזור.
מגויסים עובדי כרייה כדי לחפור מתחת לכור, כדי לחזק את מבנה הבטון שם, ולמנוע דליפות.
חיילים בצבא הסובייטי נשלחים לנקות את הגג המלא בגרפיט רדיואקטיבי, ובשל הסיכון הרב ניתן לכל אחד זמן קצר ביותר לשהות בקרבת הגג.
תושבים מהאזור מגויסים להרוג בעלי חיים המשוטטים באזור.
כל אותם אנשים נחשפים לרמות קרינה גבוהות ומסכנים את חייהם.
חומיוק נשלחת על ידי לגאסוב לבית חולים במוסקבה, שם מאושפזים עובדי הכור שנפגעו, על מנת לברר את הסיבה לתאונה.
עובדי הכור גוססים לאט, ובייסורים.
חומיוק מצליחה לראיין את אקימוב וטופטונוב ששניהם מתארים כיצד הם לחצו על כפתור הAZ-5. לחיצה על כפתור זה הייתה אמורה למנוע את הפיצוץ, וחומיוק מנסה לגלות מה גרם לכך שהמנגנון לא עבד.
היא נתקלת בחוסר שיתוף פעולה מצד הקג"ב ואף נעצרת.
לבסוף היא מצליחה להשיג דו"ח שחסרים בו דפים.
לגאסוב מכיר את התוכן של הדו"ח.
הקצה של מוטות הבקרה שאמורים לעצור את הכור מכוסים בגרפיט, שהוא חומר שמאיץ את הפעילות הגרעינית.
במצב המעורער שהכור היה בו, הכנסת הגרפיט הספיקה כדי לגרום לפיצוץ.
מדענים התריעו על הסכנה בעבר, אך המפלגה סירבה לקבל את העובדה כי יש פגמים בתוכנית הגרעין שלה.
לגאסוב נשלח מטעם ברית המועצות להסביר את שאירע בפני הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית בווינה.
הוא משקר כפי שנדרש לכך בארצו, ומספר כי התאונה אירעה בשל טעות של מפעיל בכור.
הוא מקווה ששיתוף הפעולה הזה יוביל לתיקון הפגם בכל הכורים הגרעיניים הנותרים.
אך הקג"ב אינו עושה דבר בעניין.
במשפט המתנהל כנגד האחראים לתאונה מתלבט לגאסוב האם לחשוף את האמת.
לגאסוב מחליט לבסוף לספר את כל שאירע, כולל כשל תכנוני עליו הייתה אחראית המדינה בתכנון הכור, שהוביל לכך שקצות המוטות הגרעיניים צופו בחומר גרפיט שמעודד ריאקציה גרעינית.
בתום הפרק האחרון של הסדרה מסופר את שהתרחש במציאות.
לגאסוב התאבד בשנת 1988, שנתיים לאחר הפיצוץ.
הרשויות הודו בטעות וביצעו תיקון בטיחותי בכורים אחרים במדינה.
שצ'רבינה מת ב-1990. שלושת הנאשמים נידונו לעשר שנות מאסר עם עבודות פרך.
דיאטלוב, עוזר המהנדס הראשי ומנהל המשמרת בזמן הפיצוץ, מת ממחלה בעקבות הקרינה בשנת 1995.
ואלרי לגאסוב (ג'ארד האריס): פיזיקאי גרעין וסגן מנהל מכון קורצ'אטוב.
הובא לסייע במאמצי ניהול הניקוי ולתכנן אותם מבחינה מדעית.
בוריס שצ'רבינה (סטלאן סקארסגארד): סגן יו"ר מועצת השרים ושר האנרגיה והדלק.
מסייע ללגאסוב בכל הקשור לבירוקרטיה, גיוס משאבים והתנהלות מול גורמי הממשל הסובייטי.
אולאנה חומיוק (אמילי ווטסון): מדענית מהמכון הבלארוסי לאנרגיה גרעינית במינסק.
דמות זו היא דמות מורכבת (Composite character) ונוצרה כמחווה למדענים שתמכו בלגאסוב.
אנטולי דיאטלוב (פול ריטר): עוזר המהנדס הראשי של צ'רנוביל תחנת כוח גרעינית.
הוביל את הניסוי בכור, והביא אותו לרמה לא יציבה.
הועמד לדין והורשע בגרימת הפיצוץ.
לודמילה איגנאטנקו (ג'סי באקלי): אשתו של ויסלי איגנאטנקו.
מגיעה לבית החולים לחפש אחרי בעלה, ומגלה כי הועבר לבית החולים במוסקבה (יחד עם שאר עובדי הכור).
לא מקשיבה להוראות האחות ונוגעת בבעלה הגוסס.
בגלל מגע זה מאבדת את התינוקת שלה.
וסילי איגנאטנקו (אדם נגייטיס): כבאי, המגיב הראשון לשריפת צ'רנוביל.
מועבר יחד עם אחרים לבית החולים במוסקבה, שם גוסס לאט ממחלת קרינה.
ויקטור בריוחאנוב (קון או'ניל): מנהל צ'רנוביל.
לחץ לקיים את הניסוי, וכאשר אירע הפיצוץ האמין לדיאטלוב כי הכור לא נפרץ.
שלח עובדים שיראו את הכור במו עיניהם, וסירב להאמין להם.
הועמד למשפט יחד עם דיאטלוב, והורשע.
ניקולאי פומין (אדריאן רולינס): המהנדס הראשי בצ'רנוביל.
פעל יחד עם בריוחאנוב, ולחץ על דיאטלוב.
הורשע בפרק האחרון יחד עם השניים האחרים.
אלכסנדר אקימוב (סם טרוטון): מפקח משמרת הלילה בצ'רנוביל.
חשב שדיאטלוב פועל ברשלנות אך עושה כפי שביקש ממנו, על מנת לא לאבד את משרתו.
כאשר הכור מתחיל להתחמם יתר על המידה לחץ על לחצן החירום.
מת מהקרינה זמן קצר לאחר הפיצוץ בבית החולים במוסקבה.
ליאוניד טופטונוב (רוברט אמס): המהנדס הבכיר בצ'רנוביל.
פועל יחד עם אקימוב, כדי לבצע את המטלות שדיאטלוב דורש מהם.
מיכאיל גורבצ'וב (דוד דנציק): המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
ולדימיר פיקלוב (מארק לואיס ג'ונס): מפקד הכוחות הכימיים הסובייטיים.
אלכסנדר חרקוב (אלן ויליאמס): סגן יו"ר הקג"ב.
אנדריי גלוכוב (אלכס פרנס): ראש צוות הכרייה.
ניקולאי טאראקאנוב (ראלף איינסן): מפקד המפרקים בצ'רנוביל.
פאבל (בארי קיוגאן): מגויס כמחסל בעלי חיים.
באצ'ו (פארס פארס): חייל גאורגי שמכשיר את פאבל.
ויקטור פרוסקוריאקוב (קרל דייוויס): מהנדס בכור
ז'רקוב (דונלד סאמפטר): מנהל מחלקת הכור.
סווטלנה זינצ'נקו (נדיה קליפורד): רופאה המטפלת בפצועים מהתקרית.
ויאצ'סלב ברז'ניק (אדם לונדגרן): מפעיל טורבינות בכור.
ולרי חודמצ'וק (קיראן או'בראיין): מנהל מחלקת הכור.
בוריס סטוליארצ'וק (בילי פוסטולווייט): מהנדס בקרה "היחידה הבכירה 4".
מיכאיל שחדוב (מייקל קולגן): השר הסובייטי של תעשיית הפחם.
מיכאל מקלהטון: אנדריי סטפשין, עורך המשפט.
"צ'רנוביל" זכתה לשבחים רבים ממבקרים.
באתר Rotten Tomatoes מחזיקה הסדרה בציון של 96% בהתבססות על 76 ביקורות.
באתר Metacritic הסדרה קיבלה ציון של 86 מתוך 100 בהתבססות על 26 ביקורות.
באתר IMDb, יותר מ-480,000 משתמשים נתנו לסדרה דירוג ממוצע של 9.4 כוכבים מתוך 10, ובכך הפכה "צ'רנוביל" לסדרה עם הציון החמישי בגובהו באתר.
מבקרים מ"וושינגטון פוסט", מ-"The Atlantic" ומ-BBC השוו בין התקופה שבה התרחש האסון לחברה העכשווית על ידי התמקדות בכוח הפצת המידע וביכולת של מנהיגים לא ישרים לעשות טעויות קריטיות מעבר להבנתם.
סופי גילברט מכתב העת "The Atlantic" תיארה את הסדרה כ"שיחה עגומה לגבי המחיר של עיוות האמת".
האנק סטואבר מ"וושינגטון פוסט" שיבח את הסדרה על הצגתה את "הדברים שיכולים לקרות כאשר שקרים הם דבר שבשגרה וסמכות מנוצלת לרעה".
ברוסיה, למרות ביקורות בודדות ששיבחו את הסדרה, רובן המוחלט היו שליליות.
הסדרה אף קיבלה התייחסות מהמפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית, אשר קראה לסדרה "מגעילה" וקראה לתביעת דיבה נגד במאי, תסריטאי ומפיקי הסדרה.
חבר המפלגה, סרגיי מלינקוביץ', הודיע בהצהרה על כוונתה של המפלגה לבקש מהרוסקומנדזור (גוף פדרלי רוסי הנחשב לרגולטור האינטרנט הממשלתי) לחסום גישה מקומית לצפייה בסדרה.
בשנת 2020 זכתה "צ'רנוביל" בפרס באפט"א לטלוויזיה למיני-סדרה, וג'ארד האריס זכה בפרס השחקן.
צ'רנוביל 1986 הוא סרט דרמה ואסונות רוסי משנת 2021, שבוים על ידי דנילה קוזלובסקי שגם מככב בו.
בשלבי ההפקה הראשונים הסרט נקרא "כשהחסידות נפלו", לאחר מכן שונה שם הסרט לשם "צ'רנוביל: התהום" (Чернобыль.
Бездна) ובאוגוסט 2020 שונה שם הסרט ברוסית ל"צ'רנוביל".
בישראל הסרט שווק על ידי נטפליקס בשם "צ'רנוביל 1986".
הסרט מספר על האנשים שעבדו לאחר אסון צרנוביל ובמחיר חייהם מנעו אסון בקנה מידה עולמי.
הסרט מתמקד בכבאי, ליקווידטור, המשתתף במבצע החילוץ וחיסול השלכות האסון בתחנת הכוח הגרעינית בצ'רנוביל, באפריל 1986. הדמויות הראשיות הן הכבאי אלכסיי, המהנדס ולרי והצולל הצבאי בוריס.
לקבוצה יש משימה קטלנית: המים במכל שמתחת לכור מתחממים יותר ויותר וצריך לרדת לגיהנום הזה ולמנוע את התרחיש הגרוע ביותר, שעלול להפוך את יבשת אירופה כולה למדבר לא מיושב.
אפריל 1986. הכבאי, קפטן אלכסיי קרפושין פוגש את חברתו האהובה אולגה סבוסטינה בעיר פריפיאט אותה עזב לפני עשר שנים.
לאולגה יש בן, אליושה, קרפושין חושד שזה בנו.
הוא מבקש העברה מהממונים עליו למחוז אחר ומתכונן לעזוב את פריפיאט.
בלילה אליושה וחבריו עולים על אופניים לתחנת הכוח הגרעינית ועדים לפיצוץ הכור.
אליושה מצלם את המתרחש במצלמת LOMO שקיבל קודם במתנה מאלכסיי ומקבל מנת קרינה.
קרפושין לא מפוכח, הוא נוסע מפוחד מציפורים שנופלות לפתע מהשמיים, גורמות לו להתרסק עם המכונית במורד.
הוא רואה טור של מכוניות כיבוי אש ומבקש להצטרף לאחד הצוותים.
בהתלקחות הוא מוצא את חברי חולייתו לשעבר, שהגיעה לשם ראשונה: הם נשלחו לגג, שם הבטון נשרף והומס.
החברים במצב קשה, הם מקיאים, עורם נשרף מקרינה.
קרפושין לוקח שני חברים לאמבולנסים שהגיעו.
הוא מפונה גם לבית החולים, אבל הוא יורד עם מנה קטנה של קרינה.
קרפושין מעורב בעבודת הוועדה, המסקנות מאכזבות: מתחת לחסימת החירום יש מאגר מלא מים, אם הדלק החם יישפך לשם, פיצוץ תרמי חדש יתרחש וכתוצאה מכך פליטה רדיואקטיבית עלולה לכסות לא רק את קייב, אלא גם להגיע למוסקבה.
מתקבלת החלטה לשלוח לשם קבוצת מהנדסים על מנת להתחיל באוטומציה ולשאוב מים או, במקרים קיצוניים, לפתוח את השסתום באופן ידני.
גורם בכיר אומר כי יישמרו מושבים למשתתפי המבצע במטוס שטס לשווייץ, שם ממתינים לגיבורים במרפאה מיוחדת לטיפול בהשפעות הקרינה.
קרפושין, שעבד בשירותי הכבאות, מכיר היטב את התחנה מרגע הקמתה ומציע מעבר נסתר אל היעד, אך מסרב ללכת בעצמו.
כשהוא מגיע לאולגה, הוא מגלה שאליושה חולה מאוד.
כל התושבים מפונים באוטובוסים ומצבו של אליושה מחמיר.
קרפושין יורד מהאוטובוס וממהר לחזור.
הוא מנהל משא ומתן עם הפקיד לשלוח במקום זאת את אליושה לשווייץ.
שלושה אנשים: קרפושין, המהנדס ולרה וקולונל בוריס יורדים למרתף המוצף של יחידת הכוח של הכור הגרעיני בתחנת הכוח הגרעינית צ'רנוביל.
הם מצליחים למשוך את החוט וברגע האחרון לפני שמתחילים את המתח להפעלת לוח הבקרה.
עם זאת, שאיבה אוטומטית למטה לא עושה את עבודתה.
בוריס, רואה את האור הבוהק, עושה את דרכו דרך האש ונכנס לאולם ובו דלק לוהט, לאחר שקיבל מינון קטלני של קרינה.
קרפושין וולרה הולכים בפעם השנייה ופותחים את הבולם, מים זורמים מהמכל, המשימה הושלמה.
ולרה מבוהלת שובר את הכבל, בעוד קרפושין ממהר אחריו.
אולגה הולכת לבית החולים, שם אומרת הרדיולוגית כי קרפושין נשלף על ידי כוחות ההצלה לאחר שהמים נוקזו.
מצבו כה קשה עד שהרופאים לא מעזים להעבירו, הוא עצמו מהווה מקור לקרינה.
אולגה ממהרת לתא הבידוד, שם היא מוצאת את קרפושין שנכווה ומעורר פלצות.
שלושה חודשים לאחר מכן, אליושה חוזר לקייב לאחר טיפול בשווייץ ופוגש את אולגה לבדה.
הסרט נכלל ברשימת 14 סרטי קולנוע שזכו לתמיכת קרן הקולנוע הרוסי.
מרבית צילומי החוץ נערכו בבודפשט, הונגריה.
אתרי צילום נוספים כללו את מוסקבה ופרבריה ואתרים נוספים ברוסיה.
יציאתו לאקרנים תוכננה ל-8 באוקטובר 2020, במאי 2020 דווח שיציאת הסרט נדחתה ל-22 באוקטובר.
באוגוסט 2020 פורסמה כרזה חדשה ובהמשך יציאתו לאקרנים נדחתה ל-15 באפריל 2021. ב-3 ביוני 2021, הסרט הופץ לצפייה דיגיטלית על גבי שרתי Premier וביולי אותה שנה עלה גם לצפייה בנטפליקס.
הסרט זכה לביקורות מעורבות ממבקרי הקולנוע הרוסיים, הדעות לגבי הסרט היו חלוקות.
מבקרים רבים ראו בסרט "תשובה" רוסית למיני סדרה מבית HBO והשוו ביניהם, לרוב לטובת הסדרה.
בביקורת למהדורת Afisha סבר יגור בליקוב כי "הסרט כאמצעי תקשורת עם הקהל נוטה יותר להיכשל...
אך עם זאת, זהו סרט עשוי בחריצות שיכול גם לרתק" ניקולאי קורנאצקי במגזין "אמנות הקולנוע" העריך מאוד את עבודתם של הצלמת קסניה סרדה ודנילה קוזלובסקי כבמאי: "במאי אחר נולד בצ'רנוביל, ובמאי בעל איכויות נדירות למדי - שיודע לעשות סרט של שחקן".
אנטון דולין, שכתב באתר "מדוזה", הסכים איתו: "האישה החזקה ביותר בצ'רנוביל מתגלה כקסניה סרדה בת ה-26 שצילמה את הסרט".
טימור אלייב מעיתון 2x2 כינה את הסרט "מלודרמה חסרת ערך ללא פנים אנושיות" ש"נכשל[ת] בכל חזיתות הקולנוע".
ואדים בוגדנוב, מאתר Intermedia.ru מאמין כי "הסרט בהחלט איכותי.
בבטאון הממשלה רוסייסקאיה גאזטה פורסמו שני טקסטים של מחברים עם דעות הפוכות: אלכסיי ליטובצ'נקו סבר כי "בהחלט לא ניתן לקרוא לסרט אמיתי יותר או יעיל יותר" (בהשוואה לסדרה של HBO) ואנדריי מקסימוב אמר: "דנילה קוזלובסקי שולט.
הוא שחקן נפלא ובמאי שמנסה ללכת בדרך עצמאית."
Зо́на отчужде́ния») סדרת הטלוויזיה רוסית שהופקה על ידי CineLab Production (СинеЛаб Продакшн; עונה 1) וחברת RatPack Production (עונה 2) בהזמנת ערוצי הטלוויזיה TNT ו-TV-3. העונה הראשונה שודרה בתאריכים 13–23 באוקטובר 2014 ב-TNT.
שידור העונה השנייה התקיים בין ה-10 בנובמבר ל-1 בדצמבר 2017 בערוץ TV-3. אירועי הסדרה מתרחשים באזור הסגור של תחנת הכוח הגרעינית בצ'רנוביל.
הסדרה מתרחשת בשנת 2013 ובשנת 1986, ערב אסון צ'רנוביל.
הדמויות הראשיות הן חמישה מכרים: פאשה, ליושה, נסטיה, אניה וגושה.
למחרת בבוקר לאחר מסיבה בביתו של פשה מגיע נציג ספק שירותי האינטרנט כדי להגדיר חיבורים לאינטרנט.
בעוד החברים יושבים במטבח, הוא לוקח כסף מהכספת ונמלט.
לאחר שהבחינו באובדן, הם יוצאים על רכב וולגה במרדף אחר השודד בפריפיאט ומוצאים עצמם באופן אקראי תחילה במצבים מדהימים רבים, ואז מוצאים את עצמם בעבר.
העיר פריפיאט נמצאת בסדרה בשתי צורות - בצורתה המודרנית הנטושה ובערב האסון.
בסופו של דבר, פשה מצליח לשנות את העתיד, והוא בסופו של דבר מוצא את עצמו בשנת 2013 האלטרנטיבית, שבה ברית המועצות לא קרסה, וכל האירועים לאחר התאונה בתחנת הכוח הגרעינית התרחשו בארצות הברית, שפורקה.
אירועי העונה השנייה ממשיכים את אירועי העונה הראשונה ומתרחשת בשתי גרסאות אלטרנטיביות של המדינות: בברית המועצות ובארצות הברית, שהתפרקה, בה התרחשה ב-7 באוגוסט 1986 גרסה אלטרנטיבית לתאונה, אלא שהיא התרחשה בתחנות הכוח הגרעינית "Calvert Cliffs" במקום צ'רנוביל ויש מלחמת אזרחים חדשה.
פאשה נאלץ לאסוף שוב את חבריו המשתנים, לחזור לעבר ולהחזיר הכל למצב ההתחלתי.
אליהם מצטרף ניקיטה המסתורית במסיכה, שמתחתיה הוא מסתיר את פניו המעוותים.
הגיבורים יבקרו במספר שכבות זמן, החל משנת 1956 ויסתיים בשנת 2013 החלופית.
באזור האנומלי ליד פריפיאט, תחת סרקופג כור מספר 4 בצ'רנוביל, חברת GlobalKintek מבצעת בנייה בלתי חוקית.
ועדה בינלאומית מיוחדת מנסה למנוע את התוכניות הללו, אך ממש בעת מסיבת העיתונאים, מותקפת מנהיגה על ידי קבוצה של טרוריסטים לא מוכרים בראשות פשה - הוא נלחם פעם אחת בהצלחה עם האזור, אך בסופו של דבר הוא הפך לחלק מהאזור.
ארבעה מחבריו - אניה, ליושה, נסטיה וגושה - נוסעים לפריפיאט כדי לנסות להציל את פשה ולמנוע אסון חדש בקנה מידה עולמי.
קונסטנטין דווידוב - פאבל "פשה" ורשינין
סרגיי רומנוביץ' - אלכסיי "ליושה" גורלוב
ולריה דמיטרייבה - אנסטסיה "נסטיה" מאדישבה
כריסטינה קאזינסקאיה - אנה "אניה" אנטונובה
אנוור חאלילואייב - גאורגי "גושה" פטרישצ'ב
איליה שצ'רבינין - איגור מאטבייב
יבגני סטיצ'קין - סרגיי קוסטנקו, קפטן ק.ג.ב.
בשנת 1986/ מייג'ור גנרל בשירות הביטחון הפדרלי (ברוסיה של שנת 2013)
מכיוון שהצילומים באזור האסור היו מסוכנים לבריאות, מעט מאוד סצנות צולמו שם (אלה היו רק פרקים קצרים שבהם אף אחד מהשחקנים לא היה מעורב).
שאר הסצנות בפריפיאט צולמו ברוסיה בערים עם אדריכלות דומה (כולל מחנה החלוצים הנטוש "הצדעה" במחוז מוסקבה ובאזור נופש עם גלגל פריז הנטוש בעיר קולצ'וגינו, במחוז ולדימיר) ובנוף עם שימוש נרחב בגרפיקה ממוחשבת (למשל, נוף פנורמי של תחנת הכוח הגרעינית בצ'רנוביל לפני התאונה.
כמה מסגרות שוחזרו במדויק מצילומי פריפיאט.
חלק מהצילומים התרחשו בעיר מוסקבה, בה צולמו סצנות של פריפיאט לפני התאונה.
המפיצים הציעו ליוצרי הסדרה להתאים את הקטעים לסרט קולנוע באורך מלא באורך שעתיים, אך המפיקים סירבו.
בקיץ 2016 מונה ארתור ג'ניבקיאן למנכ"ל רשת TNT.
באוקטובר הוא החליט לנטוש את הסדרה "צ'רנוביל.
אזור ההרחקה" ו"גוגול ", תוך התמקדות בסדרות בעלות תקציב קטם יותר.
הסדרה הועברה לערוץ TV-3, שבראשה עמדו בסוף השנה מפיקי הסדרה ולרי פיודורוביץ' ויבגני ניקישוב.
סדרת הטלוויזיה החלה עם רייטינג גבוה בערוץ TNT.
ב-13 באוקטובר 2014 צפו בה נתח של 28.4% ברוסיה (29.9% במוסקבה), כלומר כל צופה שלישי צפה בסדרה.
חלקם בקרב נוער מגיל 18 עד 30.
הסדרה נכללה ברשימת "10 סדרות הטלוויזיה הרוסיות הטובות ביותר של 2014" על פי המגזין "Afisha".
הסדרה הייתה מועמדת לפרס התאחדות מפיקי הקולנוע והטלוויזיה ולפרס TEFI.
בעונה השנייה של הסדרה שולב שיר של מקסים דונייבסקי בביצוע של Zivert.
מועדון הכדורסל צ'רנומורץ בורגס (בבולגרית: БК "Черноморец) היא קבוצת כדורסל בולגרית מהעיר בורגס, המתמודדת בליגה הבכירה בבולגריה מאז הקמתה.
הישג השיא של המועדון הוא זכייה כפולה בגביע הבולגרי.
הקבוצה הוקמה ב-1946 כארבע שנים לאחר יסוד ליגת הכדורסל המקומית בשם "בוטוב בורגס", ושיחקה ברציפות בכל עונות הליגה הבכירה למעט בין השנים 2016–2019. בעונת 1964/1965 זכתה הקבוצה לראשונה בתואר מחזיקת הגביע הבולגרי.
עשור לאחר מכן בעונת 1974/1975 זכתה הקבוצה בפעם השנייה בגביע.
כמו כן זכתה הקבוצה פעמים בתואר "מדליית הארד" המעונק לקבוצה שסיימה במקום ה-3 בליגה או למקום השלישי במשחקי הפלייאוף מאז שנות האלפיים.
המועדון פועל כעמותה ללא מטרות רווח שעיקר פעילותה הוא פיתוח נוער ושחקני בית מהעיר בורגס, קבוצות הנוער של המועדון נחשבות לטובות ומככבות בצמרות הליגות לנוער.
צ'רמיק (בטורקית: Çermik; בכורדית: Çêrmûg/چێرمووگ - צ'רמוג; במקור מארמנית: Ջերմուկ; בפי היהודים: ג'רמוק) היא עיירה בכורדיסטן הטורקית והיחידה המערבית ביותר בנפת דיארבקיר במחוז דרום-מזרח אנטוליה שבדרום-מזרח טורקיה.
לפי אומדן רשמי משנת 2023 אוכלוסיית העיירה מנתה 49,900 בני אדם.
בעבר התקיימה בצ'רמיק קהילה יהודית.
בתקופה הביזנטית נקרא המקום אברנה (Aberna).
השם הנוכחי מגיע מהשפה הארמנית, ומשמעותו "מעיין חם", על שם מעיינות המרפא התרמו-מינרלים המפורסמים שבה, שמימיהם מכילים מינרלים שונים כמו נתרן כלורי, סידן גופרתי ופלואוריד, ומיוחסות להם תכונות רפואיות רבות.
צ'רמיק שוכנת סמוך לערוצו של נחל סינק, מיובליו של נהר פרת.
סמוך לעיר ישנו גשר מתקופת השושלת הארטוקידית ב, הידוע כ"גשר הבורמן" או "גשר צ'רמיק" .
קהילת יהודי צ'רמיק, כיתר הקהילות באזור, היא עתיקת יומין.
בשנת 1416 נבנה בצ'רמיק בית כנסת מעוטר באבלק בסגנון ממלוכי.
מעל פתח בית הכנסת כתובת עברית:
המילים המוגשות (על ידי נקודה מעל האות, כמקובל בכתיבה הספרדית) שוות בגימטריה 178 (קע"ז), ומרמזות על שנת הקמתו ה'קע"ז (1416).
בתקופת השלטון העות'מאני, היה האזור משויך לאיילט של העיר חלב, ולכן ליהודי האזור היו קשרים עם יהודי חלב וישנן השפעות של יהודי חלב על האזור.
רוב היהודים עסקו במסחר, בעיקר של בדים, ובמלאכות כפיים, בעיקר בנייה ומסגרות.
בשנת 1848 ביקר במקום בנימין השני, אשר מצא במקום כמאה משפחות יהודיות עניות שסבלו מכנופיות שודדים.
הכורדים המקומיים רדפו את היהודים, ובשנת 1873 סגרו את בית הכנסת בעיירה, והיהודים פנו לחברת כל ישראל חברים בבגדאד לעזרה.
בשנת 1880 נוסע שהגיע לצ'רמיק מצא בה כשלוש מאות משפחות יהודיות שמצבן הכלכלי היה שפיר.
עליית יהודים מדרום מזרח אנטוליה, ובכלל זה מצ'רמיק, החלה בשלהי המאה ה-19, בעקבות הטבח הראשון שביצעו הטורקים בארמנים.
בארץ, נחשבו ה"ג'רמוקלים" לעיתים כחלק מעדת האורפלים, יוצאי אורפה הסמוכה לצ'רמיק.
ב-1926 מנתה העדה ה"ג'רמוקלית" בירושלים 220 נפש.
בשנות השלושים של המאה ה-20 עלו לארץ ישראל כחמש מאות יהודים מצ'רמיק, והתיישבו בעיקר בשכונות הכורדים בנחלאות (סביבות שכונת נחלת אחים) בירושלים, שם ייסדו בשנת 1932 בית כנסת ברחוב בצלאל, ותלמוד תורה.
ב-1938 מנתה העדה הג'רמוקלית בירושלים 389 נפש.
בשנת 1950 נשארו בצ'רמיק 20 משפחות יהודיות, וכולן עלו לישראל זמן קצר לאחר מכן.
כיום לא נותרו בצ'רמיק יהודים, ומצבו של בית הכנסת העתיק, שמשמש כמחסן, מוזנח מאד, והוא נמצא בסכנת קריסה, אף על פי שהוא הוגדר על ידי הרשויות כ"נכס תרבות".
סמרה גוזל, חברת פרלמנט מטעם מפלגת העמים הדמוקרטית האפוזיציונרית הגישה בשנת 2021 שאילתא לשר התיירות הטורקי, מהמט ארסוי בעניין הזנחת הטיפול בבית הכנסת.
בית כנסת נוסף שפעל בצ'רמיק נהרס
צ'רנוביצר מורגנבלאט היה עיתון בבעלות יהודית שיצא לאור בשפה הגרמנית בין השנים 1940-1918. העיתון יצא לאור בצ'רנוביץ, שעה שזו הייתה תחת שלטון ממלכת רומניה.
העיתון נוסד במאי 1918 על ידי העורכים ואליאס ויינשטיין יוליוס ואבר.
האחרון היה אחראי לעריכת העיתון המקומי "וולקסוור" בשנים 1912-1904. קהל היעד של העיתון היו דוברי הגרמנית שהתגוררו בבוקובינה, ובכלל זה יהודים, ש-40% מהם שישבו באותו אזור היו דוברי גרמנית.
המורגנבלאט לא הזדהה עם מפלגה פוליטית מסוימת במאמריו.
זאת, בשונה מעיתונים יהודיים אחרים שהוצאו לאור באותם הימים בצ'רנוביץ, כגון "וולקסוור" שהזדהה עם המפלגה הלאומית היהודית, או "אוסטיידישה צייטונג", שהזדהה עם הציונים הכלליים.
העיתון נסגר ב-28 ביוני 1940, בפקודת שלטונות ברית המועצות שכבשו את צ'רנוביץ וסביבותיה באותו יום.
צ'רנוביצר אלגמיינה צייטונג היה עיתון, שיצא לאור בצ'רנוביץ בגרמנית.
אלגמיינה צייטונג נוסד בראשית 1904 על ידי פיליפ מנצ'ל, אשר פרש מהנהלת העיתון צ'רנוביצר טאגבלאט.
העיתון יצא לאור שש פעמים בשבוע.
הוא היה כתוב בשפה גבוהה לרוב, תוך שימוש בביטויים מליציים.
ב-1937 נסגר העיתון בפקודת "ממשלת גוגה-קוזה", כינוי לממשלה האנטישמית בראשות המפלגה הלאומית-נוצרית, ששלטה בממלכת רומניה באותן השנים.
לאחר נפילת הממשלה ב-1938 יצא העיתון לאור במתכונת מחודשת.
כרוניקה של שבועות קשים הוא סרט תיעודי סובייטי-אוקראיני, שביים ולדימיר שבצ'נקו וצולם בשנת 1986. מדורג במקום ה-49–50 ברשימת 100 הסרטים הטובים ביותר בתולדות הקולנוע האוקראיני.
סרטים רבים נעשו שנים לאחר התפוצצות כור 4 בתחנת הכוח הגרעינית בצ'רנוביל.
אך רק אנשים בודדים היו עדים לטרגדיה עצמה.
שתי קבוצות צילום בלבד צלחו את המכשולים הביורוקרטיים וצילמו במקום זמן קצר לאחר האסון, אחד מהם היה במאי צוות "האולפן האוקראיני לסרטי תעודה" ולדימיר שבצ'נקו.
ב-14 במאי 1986, הם החלו לצלם בתחנה ובילו את מאה הימים הבאים עם כבאים, מהנדסי חשמל, אנשי צבא ומהנדסי תחנות כוח גרעיניות, שעבדו בטיפול בהשלכות אסון צ'רנוביל, תוך הבנת הסכנות להן נחשפו.
חלקם צייתו לפקודות, לאחרים לא הייתה ברירה, אך רק יוצרי הסרט הגיעו מרצונם החופשי.
יתר על כן, שבצ'נקו עבר מחסום של חסמים ביורוקרטיים רבים אך הכרחיים כדי להגיע למוקד האסון.
כבר במחלקה בבית החולים, לאחר שקיבל מנה גדולה של קרינה, כתב הבמאי ביומנו: "אם מישהו יגיד לי שאם לא הייתי מטפס, הייתי עם הריאות, אני מיד אענה: עדיף בלי ריאה, כמו כמה, בלי כבוד."
הצילומים בוצעו ברציפות באזורים המסוכנים ביותר, בהם שברי גרפיט עדיין עישנו מתחת לרגליהם.
בסך הכל נלקחו צילומים באורך עשרים אלף מטרים של פילם.
הצילומים שצולמו ממסוק מעל הכור שנהרס מוארים על ידי קרינה והפילם נדחה.
אבל הבמאי שם צילומים עם תאורה בעריכה ועל המסך הם מופיעים תחת המכות התכופות של מונה הגייגר.
כל מה שקשור לצ'רנוביל סונן בקפידה על ידי הרשויות: כל חומרי ההדפסה, האודיו, הצילום והווידאו נאלצו לעבור דרך קבוצת מומחים בין מחלקתית שנועדה במיוחד, שכללה נציגים של 33 משרדים ומחלקות ממשלתיות.
לאחר מכן נאלצו הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית, הפוליטביורו ומועצת הקולנוע הממלכתית לתת את רשותם.
גופי המדינה קיוו שהיוצרים הסובייטים יהללו את עבודתם ההירואית של המפרקים והנהגתם, אשר מכוונת אותם בדרך ההישג.
הבמאי הגן על הזכות להשקפה כנה, כי ביחס לאנשים שעבדו ומתו שם, בתחנת הכוח הגרעינית בצ'רנוביל, עמדה אחרת תהיה פשע.
כתוצאה ממאבק ממושך, הסרט כן יצא לאקרנים.
הסרט, שנרכש מאוחר יותר להפצה על ידי 132 מדינות, זכה בפרסים בתשעה פסטיבלי קולנוע בינלאומיים ונכנס להיסטוריה של עיתונאות הקולנוע האוקראינית והעולמית של המאה העשרים.
היוצר מת מחלת קרינה רק חודש לאחר הקרנת הבכורה של הסרט.
צופי ערוץ "1+1" האוקראיני, נחשפו לראשונה לגרסה אוקראינית של הסרט, שדובבה לאוקראינית על ידי השחקן אנדריי פודובינסקי.
1986 - מדליית זהב על שם דובז'נקו (מוסקבה)
1987 - פרס הזהב לכבוד ותעודה של פסטיבל הקולנוע הבינלאומי ה-15 (מוסקבה)
1987 - פרס הפנינה השחורה של הים התיכון בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי באי פנטלריה (איטליה)
1987 - פרס מיוחד של פסטיבל הקולנוע התיעודי הבינלאומי בקרקוב (פולין)
1987 - פרס מיוחד של פסטיבל הקולנוע הכללי של האיחוד "מסירות נפש" (טביליסי)
1989 - פרס ניקה בקטגוריית הצילום הטוב ביותר בסרט תיעודי: ו.
בנוסף, בשנת 1987 הקים האיגוד הבינלאומי לקולנוע מדעי את פרס ולדימיר שבצ'נקו.
בשנת 1991, הסרט נכלל במסמכי הקולנוע הייחודיים של קרן הארכיון הלאומית של אוקראינה והועבר לאחסון בארכיון הסרטים והתצלומים של אוקראינה.
צ'רנה (ברומנית: Cerna) הוא נחל ברומניה, יובל של הדנובה.
אורך הצ'רנה הוא 84 קילומטרים, תפוקתו הממוצעת היא 21,4 מטרים קוב בשנייה, אגן ההיקוות כולל 1360 קילומטרים רבועים ופער הגובה בין אתר הנביעה ובין השפך בדנובה ליד אורשובה הוא 1311 מטרים.
פער הגובה הגדול יצר הזדמנויות להקמת סכרים ותחנות כוח הידרואלקטריות והן הוקמו.
צ'רנוזמיה או מחוז האדמה השחורה המרכזי הוא מחוז באירואסיה של אדמה עשירה בחקלאות השוכן במרכז רוסיה וכולל את מחוז וורונז', מחוז ליפצק, מחוז בלגורוד, מחוז טמבוב, מחוז אוריול ומחוז קורסק.
בשנים 1928 עד 1934, אזורים אלה אוחדו לזמן קצר למחוז מרכז האדמה הכהה, עם וורונז' ששימשה כמרכז אדמיניסטרטיבי.
האזור מפורסם בזכות האדמה האיכותית שלו, הנקראת צ'רנוזיום (אדמה שחורה).
אף על פי שחשיבותו הייתה חקלאית בעיקרה, אזור צ'רנוזם פותח על ידי הסובייטים כאזור תעשייתי המבוסס על עפרות ברזל של האנומליה המגנטית של קורסק.
האזור מכיל שמורת טבע ביוספרית בשם שמורת הטבע האדמה השחורה המרכזית (ששטחו 42 קמ"ר).
הוא נוצר בשנת 1935 במחוזות קורסק ובלגורוד.
שמורת הטבע היא דוגמה מובהקת של ערבות יער אירופאיות והיא מורכבת מערבות אדמה בתוליות טיפוסיות ויערות נשירים.
ב-14 במאי 1928 הוועד הפועל המרכזי הכל-רוסי וממשלת הרפובליקה הפדרטיבית הסוציאליסטית הפדרטיבית הרוסית הורו על הקמת מחוז האדמה השחורה המרכזי תוך שימוש בשטח מחוז וורונז', קורסק, אוריול וטמבוב עם וורונז' כבירה מינהלית.
ב-16 ביולי 1928 נקבע הרכב המחוז וב-30 ביולי של אותה שנה נוסדו מחוזות המשנה שלו.
מאוחר יותר, בשנים 1929–1933, גבולות מחוזות אלו שונו מספר פעמים.
ב-3 ביוני 1929, וורונז' הוגדרה כיחידה מנהלית עצמאית הכפופה ישירות לקונגרס האזורי של הסובייטים ולוועד הפועל שלו.
ב-16 בספטמבר 1929 בוטל מחוז וורונז' ושטחו פוצל בין מחוזות סטארי אוסקול ואוסמן שזה עתה נוסדו.
צ'רנוביל היא סדרת דרמה היסטורית רוסית שביים אלכסיי מוראדוב על פי תסריט על ולנטין ספירידונוב.
הסדרה מתארת את אסון הגרעין בצ'רנוביל ואת מאמצי הניקוי לצד עלילת משנה החוקרת מעורבות אפשרית של האמריקאים באסון.
צוות השחקנים מורכב בעיקר משחקנים מקומיים, בכיכובם של איגור פטרנקו ונאדז'דה מיכלקובה, דמיטרי אוליאנוב, מריה אנדרייבה, אלכסנדר אילין הבן, ולדימיר יומאטוב, יורי צורילו, ואחרים.
הסדרה תעלה לשידור ב-19 באפריל 2022.
העלילה מתרחשת מאפריל עד דצמבר 1986. במקביל לאירועים המרכזיים, האסון בתחנת הכוח הגרעינית - מסופר כיצד האגף האוקראיני של הק.ג.ב.
של ברית המועצות מתוודע לעניין שמפגינים שירותי הביון הזרים בתחנת הכוח הגרעינית בצ'רנוביל.
צֶ'רְנוֹזְיוֹם הנקראת גם אדמה שחורה, היא אדמה בצבע שחור המכילה אחוז גבוה של הומוס (4% עד 16%) ואחוזים גבוהים של חומצות זרחתיות, זרחן ואמוניה.
הצ'רנוזיום פורה מאוד ויכול להניב יבולים חקלאיים בכמות גבוהה יחד עם יכולת אחסון הלחות הגבוהה שלה.
צ'רנוזיומים הם קבוצת בסיס התייחסות עולמי למשאבי קרקע (WRB).
שם הקרקע בא מהמונחים הרוסיים לשחור ולאדמה (chorny + zemlya).
אדמה זו שעשירה בחומר אורגני בצבע שחור, זוהתה לראשונה על ידי הגאולוג הרוסי וסילי דוקוצ'ייב בשנת 1883 בערבות העשב הגבוה (סטפה) או בפרריה של רוסיה האירופית.
הצ'רנוזיום מכסה כ-230 מיליון הקטאר של אדמה (2.3 מיליארד דונם).
ישנן שתי "חגורות צ'רנוזיום" בעולם.
האחת היא הערבה האירואסייתית המשתרעת ממזרח קרואטיה (סלאבוניה), לאורך נהר הדנובה (צפון סרביה, צפון בולגריה (המישור הדנובי בבולגריה), דרום ומזרח רומניה (מישור ולאכיה ומישור מולדובה), ומדינת מולדובה, עד צפון מזרח אוקראינה על פני צ'רנוזמיה במרכז רוסיה, דרום רוסיה לתוך סיביר.
השני משתרע מהערבות הקנדיות במניטובה דרך המישורים הגדולים של ארצות הברית עד דרומה עד קנזס.
סוגי קרקע דומים נמצאים בטקסס ובהונגריה.
עובי שכבת הצ'רנוזיום עשוי להשתנות מאוד, ממספר סנטימטרים ועד 1.5 מטרים באוקראינה, וכן באזור עמק הנהר האדום בצפון ארצות הברית וקנדה (מיקום אגם אגאסי הפרהיסטורי).
ניתן למצוא את הקרקע הזו בכמויות קטנות גם במקומות אחרים (לדוגמה, ב-1% משטח פולין).
הוא קיים גם בצפון-מזרח סין, ליד חרבין.
הצ'רנוזיום האמיתי היחיד באוסטרליה ממוקם סביב נימיטבל, עם כמה מהקרקעות העשירות ביותר במדינה.
בעבר היה שוק שחור לאדמה זו באוקראינה, שם היא ידועה בשם צ'ורנוזם (באוקראינית: чорно́зем).
מכירת קרקע חקלאית הייתה בלתי חוקית באוקראינה מאז 1992 עד לביטול האיסור ב-2020, אך ניתן היה למכור ולקנות את האדמה, שהובלה במשאית.
לפי "החזית הירוקה" הלא ממשלתית של חרקוב, השוק השחור של צ'רנוזיום שנרכש באופן בלתי חוקי באוקראינה הגיע לכ-900 מיליון דולר בשנה ב-2011.
סיווג קרקע בקנדה ובארצות הברית
קרקעות צ'רנוזמיות הן סוג קרקע במערכת סיווג הקרקע הקנדית וקבוצת בסיס התייחסות עולמי למשאבי קרקע.
1761: יוהאן גוטשלק ולריוס (פירוק צמחים)
1763: מיכאיל לומונוסוב (פירוק צמחים ובעלי חיים)
1799: פיטר סיימון פאלאס (ביצת קנים)
1840: סר רודריק מורצ'יסון (מפצלי ימי היורה)
1862: רודולף לודוויג (ביצה על מקום של יערות)
1866: פרנץ יוזף רופרכט (עשבי ערבות מפורקים)
1879: מסמכי צ'רנוזיום ראשונים מתורגמים מרוסית
1883: וסילי דוקוצ'ייב פרסם את ספרו Russian Chernozem עם מחקר שלם של אדמה זו ברוסיה האירופית.
1929: אוטו שלוטר (מעשה ידי אדם)
1999: מייקל WI שמידט (שריפת ביומסה נאוליתית)
כפי שניתן לראות ברשימה שלמעלה, הדיונים במאות ה-19 וה-20 על הפדוגנזיס של הצ'רנוזיום (היווצרות קרקע (הידועה בשם פדוגנזיס) היא תהליך של יצירת קרקע שמווסתת על ידי ההשפעות של המקום, הסביבה וההיסטוריה) נבעו במקור מתנאי אקלים מראשית ההולוקן ועד לערך 5500 לפני הספירה.
עם זאת, שום שחזור פליאו-אקלים אחד לא יכול להסביר במדויק וריאציות גיאוכימיות שנמצאו בצ'רנוזיומים ברחבי מרכז אירופה.
עדויות למקורות אנתרופומורפיים של פחמן פירוגני יציב בצ'רנוזיום הובילו לשיפור תיאוריות ההיווצרות.
שריפת צמחייה יכולה להסביר את הסוספטיביליות המגנטית הגבוהה של צ'רנוזיום, הגבוהה מבין סוגי הקרקע העיקריים.
מגנטיות הקרקע גוברת כאשר מינרלי הקרקע גתייט ופריהידריט (מינרל אוקסיהידרוקסיד ברזל נפוץ על פני כדור הארץ) הופכים למגהמיט בחשיפה לחום.
טמפרטורות מספיקות להעלאת מגהמיט בקנה מידה נופי מעידות על השפעת האש.
לאור הנדירות של תופעת טבע כזו בימינו, רגישות מגנטית בצ'רנוזיום קשורה ככל הנראה לשימוש האדם הקדמון באש.
הפיכה להומוס יכולה להכהות קרקעות (מלניזציה) בהיעדר רכיב פחמן פירוגני (מלנין).
בשים לב לתהליכים פדוגניים התורמים להיווצרות אדמה כהה, המונח צ'רנוזיום מסכם סוגים שונים של קרקעות שחורות עם אותו מראה אך היסטוריות היווצרות שונות.
צ'רנוקיט הוא שם של סדרה של סלעים גבישיים המכילים בעיקר קווארץ ועוד מרכיב מאפי שבדרך כלל הוא אורתופירוקסן אבל לעיתים הוא אוליבין, בעיקר מסוג פאיאליט.
הסלע כהה יחסית, כבד יחסית לגרניט ובעל גבישים גדולים (פורפירי).
הצ'רנוקיטים הם הסלעים העתיקים ביותר בקרום כדור הארץ.
מרבצי הסלע הידועים הם פרקמבריים, כלומר נוצרו לפני יותר מחצי מיליארד שנה.
עדיין לא ברור איך בדיוק נוצרים סלעים מסדרת הצ'רנוקיט.
הטענה המדעית הרווחת היא שהם יכולים להיווצר מגיבוש מפריט, או מהתמרה של סלעים פלוטוניים, כמו גאברו וגרניט.
במקרה כזה, של צ'רנוקיט מותמר, הוא שייך לפציאס של הגרנוליט.
יש שימוש נרחב בצ'רנוקיט בפיסול ובאדריכלות בגלל צבעיו המיוחדים ועמידותו הגבוהה בתנאי סביבה אטמוספיריים.
הצ'רנוקיט מצוי בעיקר בשטחים גדולים של סלעים מתקופת הפרקמבריון.
ידוע על מרבצי צ'רנוקיט בברזיל, בקנדה, בהודו ובאפריקה.
ההר הקדוש ארונאצ'אלה (אנג') בטמיל נאדו עשוי ברובו מצ'רנוקיט.
הסלע נקרא על שם ג'וב צ'רנוק, מושל בריטי ומייסד העיר קולקטה, שאחוזת הקבר שלו בנויה מאריחים של צ'רנוקיט.
התיאוריה הרווחת בין הגאולוגים היא שהצ'רנוקיטים נוצרים כתוצאה מהתמיינות בתחתית של תא מאגמה, כאשר המאגמה מתגבשת באופן איטי והיסודות הכבדים והכהים (מלאנוקריטיים או מאפיים) מתגבשים ושוקעים למטה.
הצ'רנוקיטים בדרך כלל מכילים יותר מינראלים כבדים וכהים כמו פירוקסנים ומגנטיט מאשר סלעים גרניטיים.
האנדרביט הוא המאפי מבין הצ'רנוקיטים, אין בו כמעט בכלל פלדספר אשלגני והוא מורכב מפירוקסן, פלגיוקלז וקוורץ.
המנגריט הוא צ'רנוקיט בעל הרכב בינוני, כלומר, לא מאפי ולא פלסי שמקביל להרכב של מונזוניט.
הג'וטוניט הוא צ'רנוקיט מאפי, אך פחות מאפי מהאנדרביט.
מצוי בכמויות גדולות באזור רוגלנד במערב נורווגיה.
סביבות ההיווצרות הטיפוסיות של הצ'רנוקיטים, בעיקר בתחתיות התא המגמטי, מקנות לצ'רנוקיטים צפיפות רבה, ספיגות אפסית וחוזק גבוה.
כמו כן לעיתים קרובות מצויים בסלע גבישים גדולים של מינראלים צבעוניים, בעיקר מקבוצת הפירוקסן.
מסיבות אלו, בארצות בהן מצויים צ'רנוקיטים בכמויות גדולות, הם נחשבים לחומר גלם מועדף על ידי פסלים ובנאים.
צ'רנוביו (באיטלקית Cernobbio, ו-Cernòbi בקומסקית, הדיאלקט המקומי של אגם קומו) היא עיר קטנה ותיירותית באיטליה הצפונית, על החוף המערבי של אגם קומו.
מספר התושבים המאומת בתאריך 31 בדצמבר 2021 עמד על 6,402.
מקור השם צ'רנוביו לא ברור דיו, אך סבורים שהוא מגיע מהביטוי הלטיני קנוביום (coenobium) שמשמעותו מנזר.
הביטוי הלטיני גזור כפי הנראה ממילה יוונית עתיקה קואינוביון (koinobion), הקדומה עוד יותר ובעלת משמעות דומה.
הכוונה לנזירוּת החיה ומשולבת בקהילה שלה, בשונה מנזירות מתבודדת.
בצ'רנוביו אכן היה מנזר קדום, באתר שבו בנוי מלון וילה ד'אסטה (אין להתבלבל עם וילה ד'אסטה בטיבולי הסמוכה לרומא).
מתוך השם "קנוביום" בעבר הרחוק התפתח שמה של העיר לשם הנוכחי צֶ'רְנוֹבִּיוֹ, כיוון שבאיטלקית מודרנית חיבור האותיות CE מבוטא צֶ'.
באלף הראשון לפני הספירה בסוף תקופת הברונזה ובראשית עידן הברזל, היו באזור שבטים מ (Golasecca culture), שסחרו עם שבטים קלטים.
בשנת 196 לפני הספירה כבשו הרומאים בראשות הקונסול מרקוס קלאודיוס מרקלוס (Marcus Claudius Marcellus (consul 196 BC)) את כל אזור קומו.
לא נמצא רישום על התיישבות של קבע בצ'רנוביו באותן תקופות.
האזכור הראשון של צ'רנוביו כיישוב מופיע במאה ה-12, כאשר תושבים החלו להתיישב סביב המנזר שהיה בנוי במקום, והמקום פרח ככפר של דייגים.
צ'רנוביו החלה בתקופת פריחה, גם מפני שהייתה ממוקמת במקום אסטרטגי לכל מי שביקש לעלות מהעיר קומו, לצפון אגם קומו והרי האלפים.
בשנת 1240 הוכפפה העיר לקומו.
ב-1437 ייסד הבישוף של קומו ג'רארדו לנדריני את מנזר הנשים (שהפך לוילה ד'אסטה), וממשאל תושבים של שנת 1439 עולה, כי במקום גרו 400 תושבים.
במאה ה-16 הייתה פלישה של ספרד לאזור, והפולשים בזזו ועצרו את התפתחות המקום.
במאה ה-17 החלו להיבנות במקום וילות מפוארות.
בשנת 1771 מנתה האוכלוסייה 516 איש ואישה.
ב-1779 הוכפפה צ'רנובנין לזציו סופריורה (Zezio superiore).
בשנת 1861 אוחד המקום ביחד עם ישובי האזור ואיטליה כולה, תחת מלכותו של ויטוריו אמנואלה ה-2. בזמן מלחמת העולם ה-2 שימשו מבני ציבור בעיר כמפקדות של יחידות גרמניות, וכמשרדים של קצינים נאצים בכירים.
צ'רנוביו נמצאת בצפון איטליה, על החוף הדרום-מערבי של אגם קומו, האגם האמצעי מבין שלושת האגמים הגדולים של צפון איטליה.
לאגם קומו צורה של ʎ, המזכירה את האות האנגלית "וואי" בהיפוך.
העיר כלולה במחוז לומברדיה, בנפת קומו.
העיר המשמעותית הקרובה לצ'רנוביו היא קומו, שהיא גם העיר הראשית בנפה, ונמצאת בנקודה הדרומית ביותר על החוף המערבי של האגם, במרחק של כ-6 ק"מ בלבד מצ'רנוביו.
בירת המחוז מילאנו מרוחקת כ-53 ק"מ, וארזה נמצאת במרחק של כ-31 ק"מ.
מעבר הגבול לשווייץ בעיר קיאסו (Chiasso) קרוב מאוד, כ-6.5 ק"מ בלבד מערבית לעיר.
שכנותיה של צ'רנוביו הן מאסילאניקו (Masilanico), מולטראסיו (Moltrasio) ו-אוּריוֹ (Urio).
גובהה הממוצע של העיר מעל פני הים עומד על 211 מטר (692 רגל).
נהר הברג'ה (breggia) חוצה את העיר ונשפך לאגם קומו בתחומיה, ובסמוך זורמים מספר נחלים קטנים יותר.
העיר בנויה לרגלי הר ביסבינו (Monte Bisbino), ששטחו מחולק בין איטליה לשווייץ, וגובהו 1,325 מטר.
תקופות הקיץ בצ'רנוביו חמות, אך לא חמות מאוד.
החורפים קרים, הטמפרטורות הממוצעות בחורף יורדות בלילות אל מתחת לאפס מעלות צלזיוס.
מספר ימי הגשם בשנה מגיע ל-92.3 ימים בממוצע.
בנוסף, במהלך 2.2 ימים בממוצע יורדים גשם ושלג חליפות, ועוד 1.1 ימי שלג בלבדיים בממוצע שנתי.
ממוצע כמות הגשם הרב שנתית עומד על 808.9 מ"מ.
בנוסף, יורד עוד 106 מ"מ שלג בממוצע שנתי.
במהלך ארבעה חודשים בשנה העננות עולה על 50%, וביתר 8 החודשים השמים בהירים יותר, מתוכם בשני חודשי הקיץ השמים בהירים ביותר משני שלישים מהזמן.
מהירות הרוח הממוצעת בעיר מגיעה ל-6.44 קמ"ש בלבד.
שיטפונות: בסוף חודש יולי 2021 דווח על גשמים עזים וממושכים באזור צ'רנוביו וקומו.
כתוצאה מהגשמים החריגים נוצרו שיטפונות שגרמו נזקים לרכוש, נהרות עלו על גדותיהם, תושבים פונו מבתיהם, וכבישים נסגרו ונחסמו.
בצ'רנוביו בנויות מספר וילות מפוארות וידועות, ובנוסף יש כמה פעילויות ונושאי עניין.
וילה ד'אסטה: (Villa d'Este) נבנתה במאה ה-16 ועברה מאז הסבות רבות.
במקור, הווילה נבנתה עבור הקרדינל גאלו (Tolomeo Gallio) יליד צ'רנוביו, שכיהן כחשמן בעיר קומו.
בשנת 1782 מכרה משפחת גאלו את הווילה, ומאוחר יותר היא נמכרה שוב.
ב-1816 רכשה את הווילה קרולינה מבראונשווייג-וולפנביטל נסיכת ווילס (Caroline of Brunswick), היא קראה לווילה וילה ד'אסטה החדשה.
בשנת 1873 רכשה את הווילה קבוצת אנשי עסקים ממילאנו, והפכה אותה למלון.
אין קשר בין וילה ד'אסטה בצ'רנוביו, לבין וילה ד'אסטה בטיבולי לא הרחק מרומא, שנבנה עבור קרדינל אחר, איפּוליטו השני דֵ'אֵסְטֶה (Ippolito II d'Este) והיא מוכרת על-ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
וילה ארבה: וילה אֶרְבָּה (Villa Erba) היא וילה מהמאה ה-19. הווילה החליפה בעלויות אחדות ביו ידיהם של אצילי איטליה.
בנובמבר 1893 רכשה את הווילה אנה בריביאו (Anna Brivio), שנישאה מאוחר יותר ללואיג'י ארבה (Luigi Erba), שבשנת 1903 בנה "וילה חדשה" במקום, ומכאן השם הנוכחי של הווילה.
ב-1922 נישאה קרלה ארבה בתו של לואיג'י, לג'וזפה ויסקונטי.
יורשי בית ויסקונטי מכרו את הווילה ב-1986 לקבוצת יזמים שהרחיבה אותה ל־11,000 מ"ר, גם הגנים שלה של הווילה הורחבו, והווילה הוסבה להיות מרכז של תערוכות וכנסים.
וילה ברנאסקוני: הווילה (Villa Bernasconi) הייתה שייכת לדווידה ברנאסקוני (Davide Bernasconi), תעשיין עשיר מילאנו.
במאה ה-20 הפכה הווילה למוזיאון איטראקטיבי, המדריך את המבקרים בעצמו, באמצעי מולטימדיה שונים, והוא מכונה "הבית המדבר".
וילות נוספות: בעיר בנויות גם וילות אחרות, דוגמת וילה פיצו (Villa Pizzo) ווילות נוספות.
הכיכר וטיילת האגם: הטיילת יוצאת מלב העיר, דרך כיכר (פיאצה) ריסורג'ימנטו, המוקפת בבתי קפה, מסעדות, בארים וחנויות.
הטיילת מובילה לצד חוף האגם, ולאורכה יש ספסלים, עצים וצמחייה.
בפיאצה מוצבים פסלים, האחד לזכר הנופלים במלחמת העולם הראשונה (Monumento ai Caduti), פסל גדול בו מוצגת קבוצת חיילים.
בחנוכת הפסל נכח מלך איטליה אומברטו השני.
הפסל האחר הנמצא במרחק כמה עשרות מטרים, הוקם לזכרו של ג'וזפה גריבלדי (Monumento a Giuseppe Garibaldi).
הר ביסביו: שוליו המזרחיים של הר בריסביו (Monte Bisbio) יורדים לכיוון צ'רנוביו, מהצד הצפון מערבי של העיר.
קצות ההר בצד הנגדי נמצאים מעבר לגבול הקרוב עם שווייץ.
על הר קיימים מסלולים הליכה, מסלולי טיפוס, מקומות תצפית פנורמית על צ'רנוביו, ועל חלקים מאגם קומו.
ניתן לנסוע אל נקודת התצפית ברכב, המרחק כ-17 ק"מ.
קיים מסלול רגלי באורך של כ-13.5 ק"מ ממונטה בריסביו למונטה סן ברנרדו, ממנו ניתן לקיים תצפיות גם לאלפים השווייצריים.
קומו: כ-6 ק"מ דרומית לצ'רנוביו נמצאת בירת הנפה קומו.
בקומו קתדרלה מרכזית גדולה וכנסיות נוספות, מוזיאון וולטה (Tempio Voltiano) לזכר אלסנדרו וולטה ממציא הסוללה החשמלית, עתיקות מתקופת הברזל, וילה אולמו, טירת (קסטלו) באראדלו, רכבל (פוניקולר) לברונטה (Brunate) הפועל משנת 1894 ומאפשר תצפית נופית היקפית לאגם ולעיר, ושרידי החומה העתיקה של העיר.
אתר הסרטה: הווילות של צ'רנוביו שימשו כאתרי הסרטה בסרטי קולנוע בריטיים והוליוודיים.
בווילה ד'אסטה שבעיר הוסרט , סרט אמריקאי-בריטי שיצא לאקרנים בשנת 1995, בהשתתפות אומה תורמן, ונסה רדגרייב, אדוארד פוקס, אלידה ואלי, בבימויו של ג'ון אירווין.
וילה ד'אסטה שימשה עוד קודם לכן בשנים 1924-1925 כאתר להסרטת סרט הראינוע (סרט שקט, ללא צלילים מסונכרנים, אלא עם קולות ליווי) גן התענוגות (The Pleasure Garden), בבימויו של אלפרד היצ'קוק.
וילה ארבה שימשה כאחד מאתרי ההסרטה של אושן 12 (Ocean's Twelve), סרט הוליוודי שיצא לאקרנים ב-2004, בהשתתפות ג'ורג' קלוני, בראד פיט, אנדי גרסיה, אליוט גולד, מאט דיימון, ג'וליה רוברטס, קתרין זיטה ג'ונס ושחקנים נוספים, בבימויו של סטיבן סודרברג.
אושן 12 הוא סרט המשך לאושן 11, שהופק שלוש שנים לפניו.
פורום צ'רנוביו: פורום צ'רנוביו (Cernobbio Forum, Ambrosetti Forum) הוא כינוס שנתי ביוזמת קבוצת TEHA Group ,The European House - Ambrosetti, בנושאים כלכליים וטכנולוגיים.
הכינוס מתקיים תמיד בווילה ארבה שבצ'רנוביו, ברציפות מאז שנת 1974.
יום שוק שבועי: ימי השוק בצ'רנוביו מתקיימים בימי רביעי, ברחוב סן מיקלה (San Michele).
הבמאי לוקינו ויסקונטי הוא בנה של מי שהייתה בעלת וילה ד'אסטה בעיר, קרלה ארבה (Carla Erba), וביקר במקום פעמים רבות.
בין האנשים הידועים האחרים ששהו בווילה ד'אסטה בצ'רנוביו נמנים אילזבט טיילור, קונרד הילטון, פרנק סינטרה, קלארק גייבל, אווה גרדנר, ריטה הייוורת', וג'ורג' קלוני ואשתו.
גם ביל גייטס, ברק אובמה והנרי קיסינג'ר התארח בצ'רנוביו, במסגרת פורום צ'רנוביו המתקיים בווילה ארבה.
בעבר הרחוק, בימיי הביניים ואחריהם הייתה צ'רנוביו עיירת דייגים מצליחה ואמידה.
במאה ה-19 הביא היזם והתעשיין דווידה בראנסקוני (Davide Bernasconi) את תעשיית המשי לעיר ולאזור האגם, והפך אותה למקור הפרנסה העיקרי.
לאחר מלחמת העולם ה-2 נקלעו מפעלי המשי לקשיים, ובשנת 1971 נסגרו סופית העסקים שהקים.
החל מהמחצית השנייה של המאה ה-20, כלכלת העיר מבוססת במידה רבה מאוד על תיירות, על כל נגזרותיה ועיסוקיה הישירים והנלווים.
כבישים: הכביש החוצה את צ'רנוביו הוא SS340, הכביש הצמוד לחוף המערבי של אגם קומו.
האוטוסטרדה הקרובה ביותר היא אוטוסטרדת האורך צפון-דרום A9, החוצה את הגבול לשווייץ וממשיכה שם בשם שונה.
אוטובוסים: מספר קווי אוטובוס משרתים את האזור.
רוב הקווים מתחילים בקומו, מסתעפים לכוונים שונים, ועוברים גם בצ'רנוביו (קווים C10, C20, C25, C28, C29).
רכבת: אין פסי רכבת על החוף המערבי של אגם קומו.
תחנת הרכבת הקרובה לצ'רנוביו נמצאת בעיר קומו, מרחק של מעט למעלה מ-5 ק"מ.
תעופה: נמל התעופה הבין-לאומי הקרוב ביותר הוא נמל התעופה מילאנו מלפנסה, במרחק של כ-51 ק"מ.
נמל התעופה מילאנו לינאטה מרוחק 63 ק"מ מצ'רנוביו.
שיט/הפלגה: קווי מעבורות וספינות מהירות יותר מחברות את היישובים סביב חופי אגם קומו.
בדרך כלל נמלי היציאה ממוקמים בערים המשמעותיות בדרום האגם, לקו וקומו.
כל קו עובר דרך מספר מעגנים.
ניתן לבחור בין שיט לכיוון אחד, לבין שיט סיבובי.
צ'רקסים, הנקראים בפי עצמם אדיגים (באדיגית: Адыгэхэ), הם קבוצה אתנית ממוצא קווקזי המורכבים מ־12 שבטים שמתגוררים בעיקר בצפון הקווקז שברוסיה, בטורקיה ובשאר המזרח התיכון.
בישראל ישנה קהילה קטנה של צ'רקסים המתגוררים בעיקר בשני כפרים בגליל: כפר כמא ב וריחאניה ב.
רוב הצ'רקסים, לרבות אלו שבישראל, משתייכים לאסלאם הסוני.
הצ'רקסים מהווים כ־0.05% מאוכלוסיית מדינת ישראל.
המונח "צ'רקס" מקורו בשפות אלטאיות וטורקיות.
מעריכים שאת השם נתנו לאדיגים המונגולים שפלשו לצפון־מערב הקווקז ונלחמו בהם.
בטקסט ההיסטוריה הסודית של המונגולים מופיע השם "סרקסוט" – קרוב לוודאי עיוות של המונח "צרגוט" במונגולית, שפירושו "חיילים".
בשפה הטורקית המודרנית "צ'ר" פירושו חייל (במונגולית – "צריג") ו"קס" פירושו "חותך" או "קוטע", כלומר תרגום אפשרי של "צ'רקס" הוא "חותך החיילים".
יש גם סברה שהמילה "צ'ר" פירושה "דרך", כך שהשם "צ'רקס" פירושו "חותך דרך" או "קוטע דרך".
השם המקורי שבו הצ'רקסים מכנים את עצמם הוא אדיגים.
משמעותו של השם "אדיגה" היא איש שלם ואציל, כליל השלמות.
אדיגה הוא שמו של העם הכולל את כל 12 השבטים, שם המסמל את שאיפתם התמידית למצוינות ולשלמות בכל דרכיהם.
המונח "צ'רקסים" מזוהה עם האדיגים והאבחזים, שניהם עמים צפון קווקזיים.
מוצאם של הצ'רקסים מן האזור הצפון מערבי בקווקז, המישור ובו עמק הנהר קובאן, הזורם שם.
הצ'רקסים שייכים לקבוצת העמים הקווקזים הצפון־מערביים לצד האבחזים, האבזים והאוביחים, קבוצה אשר התפתחה מן העם ה"חאתי" הקדום אשר חי אלפי שנים לפני הופעת הנצרות במישור קובאן; הצ'רקסים חיו בקווקז עוד לפני כ־3000 שנה.
רובם התפרנסו מרעיית צאן ומענפים שונים של החקלאות.
תקופה זאת ידועה כתקופת הדולמנים, מין מערות קבורה ששימשו אותם באותה תקופה.
ניתן למצוא דולמנים אף ברמת הגולן.
הצ'רקסים היו אחד העמים הגדולים והחשובים בצפון הקווקז, ונחשבים למתיישבים הראשונים הידועים באזור זה.
הקווקז היה מיושב כבר בתקופת האבן.
כ־6,000 שנה לפני זמננו התקיימה בצפון הקווקז תרבות המייקופ, שהשפיעה על כל התרבויות המאוחרות יותר בצפון הקווקז ואף בחלקים אחרים של דרום רוסיה.
ממצאים ארכאולוגיים, בעיקר של דולמנים בצפון־מערב הקווקז, מעידים על תרבות מלינרית.
בשנת 400 לפנה"ס לערך נוסדה הממלכה האדיגית בשם "סינד מאוטייר".
במאה התשיעית לפנה"ס, כשהתגלה הברזל, באה תקופה פריחה חדשה לשבטים הצ'רקסיים, שהתחילו ליצור כלים חדשים ולפתח טכניקות מודרניות לזמנם.
בתקופה זו התגוררו הצ'רקסים לחופי הים השחור וים אזוב, עד למורדות הרי קווקז.
בעולם היווני התפרסמו הצ'רקסים במאה החמישית לפנה"ס.
בתקופה זאת הקימו הסינדים ממלכה עצמאית, שקשרה קשרי מסחר עם ממלכת הבוספורוס.
יש אף הטוענים כי שושלת ספרטסיד, ששלטה בבוספורוס 150 שנה, הייתה ממוצא צ'רקסי.
במאה השישית לספירה החל האזור להיות מושפע מאוד מהקיסרות הביזנטית.
זו הביאה לאזור את הדת הנוצרית, שאותה קיבל בעיקר שבט הזיכים, אשר במקום מושבם אף הוקמה פטריארכיה מקומית.
בשנת 944 כבשה רוס של קייב את ממלכת הכוזרים והפכה לכוח המשפיע באזור.
ב־1022 צורפה צ'רקסיה לנסיכות טמוטרקן של הנסיך מסטיסלב.
מיסיונרים יוונים הגיעו אל הקווקז ועמי הקווקז התנצרו בהדרגה, ובמאה השישית עשה זאת גם העם האדיגי, באופן סלקטיבי.
האסלאם הגיע אחר כך אל הקווקז וחלק מעמי הקווקז התאסלמו.
אל העם האדיגי הגיע האסלאם במאה ה־16, וקבלתו התארכה עד מחצית המאה ה־19. מאז העם האדיגי הוא מוסלמי־סוני.
מרבית הממלוכים היו עבדים ממוצא צ'רקסי וטורקי שהובאו על ידי השליטים הערבים כדי לשמש ככוח צבאי.
במאה ה־13 הצליחו הממלוכים לתפוס את השלטון בקהיר והפכו לבעלי השפעה מכריעה בעולם המוסלמי.
התקופה הממלוכית מתחלקת לשתיים: תקופת השלטון הבחרי, שחלק מהסולטנים הראשונים בו היו צ'רקסים, ותקופת השלטון הבורג'י, שכמעט כל הסולטנים שלו היו ממוצא צ'רקסי.
גם לאחר כיבושה של מצרים בידי העות'מאנים הוסיפו הצ'רקסים לשלוט במצרים עד המאה ה־18. עם עלייתו לשלטון של מוחמד עלי פשה נרצחו כמעט כל הממלוכים הבכירים, והנותרים ברחו לסודאן.
כמה אלפי צ'רקסים חיים במצרים, צאצאי אותם ממלוכים.
עד עלייתו של גמאל עבד אל נאצר נחשבו הצ'רקסים לאליטה במצרים.
הצ'רקסים התנצרו לפני המאה החמישית אבל עדיין היו מושפעים מאלים אנמיים.
במאה ה־15, בהשפעת הטטרים של קרים ואנשי דת עות'מאניים, התאסלמו הצ'רקסים.
בשנת 1864, עם סיום מלחמת כיבוש הקווקז שהחלה במאה ה־14, הנהיגו הרוסים מדיניות של "צ'רקסיה ללא צ'רקסים", כחלק מרצח העם שביצעה רוסיה עוד מתחילת המלחמה, וכך החל גירושם מהקווקז של הצ'רקסים שנשארו בחיים.
חתירתה של רוסיה לכיבוש הקווקז נבעה ממדיניות ההתפשטות הרוסית, במיוחד בגלל החשיבות האסטרטגית של האזור.
כיבוש הקווקז בידי האימפריה הרוסית במאה ה־19 הביא להרס והרג רב בקרב הצ'רקסים – קרוב למיליון וחצי צ'רקסים נרצחו וכמעט 90% מהם הוגלו ממולדתם.
היסטוריונים מסכימים כי רצח העם הצ'רקסי הוא האסון הגדול ביותר במאה ה־19.
לאחר תבוסתם הסופית בשנת 1865, בחרו הצ'רקסים, ברובם המכריע ובעידוד רוסי, לגלות לתחומי האימפריה העות'מאנית.
האימפריה העות'מאנית, ששלטה במרבית השטח שמדרום לרוסיה, ראתה בהם לוחמים אמיצים ומנוסים, קלטה אותם בשטחיה ועודדה אותם להתיישב באזורי סְפר בעייתיים.
רבים מהצ'רקסים נמכרו בשוקי עבדים בטורקיה.
האימפריה העות'מאנית נקטה צעדי קליטה נוחים, ובסך הכול כ־900,000 צ'רקסים היגרו מהקווקז אל רחבי האימפריה העות'מאנית.
הם יושבו בבלקנים, על גבול האימפריה עם העולם הנוצרי.
ב־1878 זכתה בולגריה בעצמאות לאחר מרידתה בטורקים, והצ'רקסים הועתקו שוב מן הבלקן אל שטח האימפריה.
רובם התיישבו בטורקיה, מעט הצליחו לחזור לצ'רקסיה, והשאר הגיעו ל, לאזור הלבנט וגם לארץ ישראל.
הצ'רקסים במזרח התיכון בעת החדשה
כחלק מניסיונותיה של האימפריה העות'מאנית לחזק את גבולותיה פוזרו הצ'רקסים לאזורי סְפר.
הסולטן הטורקי עבדול חמיד השני קיבל את הצ'רקסים תחת חסותו, גם בשל היותם מוסלמים וגם משום שהיה מעוניין ליישב שכבה של אנשים נאמנים שיהיה ניתן להשתמש בהם בעת הצורך כנגד תושבי המקום.
כך הגיעו צ'רקסים רבים למזרח התיכון.
בהיותם לוחמים נועזים, הם עמדו בפני פשיטות הבדווים, וגם היטיבו לעבד את הקרקע: הם הכניסו לאזור לראשונה את המחרשה המעמיקה ואת עגלת המשא גדולת הגלגלים.
הצ'רקסים התיישבו בשטחים הכוללים היום את המדינות האלה:
טורקיה – המדינה שבה מרוכזים מרבית הצ'רקסים בעולם.
הצ'רקסים התיישבו בשלושה אזורים עיקריים: אזור טרבזון לחופי הים השחור, רמת אנקרה סביב העיר קייסרי ובמערב המדינה, קרוב לנפת איסטנבול, אזור שעבר רעש אדמה קשה בשנת 1999. צ'רקסים רבים מילאו תפקידי מפתח בצבא העות'מאני והשתתפו גם במלחמת העצמאות הטורקית.
אחרי כינונה של טורקיה המודרנית על פי עקרונות אתא טורק נפגע מעמדם של המיעוטים.
רק בשנים האחרונות, עם ניסיונותיה של טורקיה להתקבל לאיחוד האירופי, מסתמן שינוי ביחס למיעוטים החיים במדינה, הכולל שיווי זכויות.
מצרים – הצ'רקסים הגיעו למצרים בתקופת הממלוכים.
חלק משליטי מצרים באותה תקופה היו בעלי שורשים צ'רקסיים.
אחת המשפחות הצ'רקסיות הידועות במצרים של היום היא משפחת אבאזה.
כמה מבני המשפחה היו בעמדות מפתח שלטוניות, שחקנים, משוררים ובעלי עסקים.
בין נציגי המשפחה הבולטים עזיז אבאזה, פקיד ממשלתי בכיר ומשורר.
סוריה – מרבית הצ'רקסים בסוריה ישבו ברמת הגולן; טרם מלחמת ששת הימים היוו הצ'רקסים את רוב האוכלוסייה ברמת הגולן ומספרם נאמד בכ־30,000. היישוב הצ'רקסי הבולט בגולן היה העיר קוניטרה.
ירדן – הצ'רקסים הובאו לעבר הירדן מן הבלקנים בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19 על ידי השלטון העות'מאני.
הצ'רקסים הראשונים שהגיעו התיישבו בכפרים באזור שבו התפתחה במהלך השנים עמאן.
באזור זה (כמו באזור קוניטרה) היה היישוב הכפרי הקבוע דליל מאוד והיה נתון לפשיטות של בדואים.
הצ'רקסים יושבו שם בעיקר כדי לשמש תריס בפני הבדואים, והם שחידשו את יישובה של רבת עמון.
ב-1920 היו בשטח העתידי של אמירות עבר הירדן 12 אלף צ'רקסים.
שלטון המנדט הבריטי בחר במקום זה כמרכזם המנהלי, בעיקר בזכות מוצאם האירופי של הצ'רקסים.
הצ'רקסים ממלאים תפקידים רמי מעלה בממלכה הירדנית ובצבאה.
צ'רקסי (סעיד מופתי) כיהן בעבר כראש ממשלה, ואת המלך מאבטח משמר צ'רקסי.
ישראל – מקצת הצ'רקסים בעבר הירדן והגולן עברו גם לארץ ישראל המערבית, ובעזרת השלטון הטורקי התיישבו בשלושה מקומות: כפר כמא, ריחאניה ואזור חדרה.
עקב מגפת המלריה שתקפה את האזור מתו רבים מהמתיישבים באזור חדרה, והיתר התפזרו בכפרים בצפון הארץ ובעבר הירדן.
שרידי היישוב מזוהים כ"ח'רבת צ'רקס".
ערב הקמתה של מדינת ישראל היה מספרם של הצ'רקסים בכפר כמא ובריחאניה פחות מאלף נפש.
כבר בראשית ההתיישבות בכפר כמא החלו המתיישבים הראשונים להקים את ביתם על פי הדגם המוכר מהקווקז: בית בעל שתי קומות, מרפסת וחצר, לחיות הבית.
הבתים נבנו מחומרי הגלם המקומיים שנמצאו בסביבה: אבני בזלת, טיט, קנים ועוד.
לבנייה היו שותפים כל בני המשפחה וכן אנשי הכפר, ברוח ערכיהם של שבטי האדיגה חאבזה, המטפחים שותפות ועזרה הדדית.
הצ'רקסים מדברים בשני ניבים עיקריים: אדיגית, המכונה גם צ'רקסית מערבית ומדוברת בפי יותר מחצי מיליון איש בעולם, וקברדינית, המכונה גם צ'רקסית מזרחית ומדוברת בפי כמיליון איש בעולם.
לשפה זו מספר רב של תת־ניבים המדוברים בקרב השבטים הצ'רקסים השונים, וכך הגיית המילים שונה מעט לפי מיקומם הגאוגרפי של דוברי הניב.
הניבים העיקריים של האדיגית הם שפסוג, אבזאך, בז'אדוג וצ'מגוי, ואילו הניבים העיקריים לקברדינית הם קברתאי ובסלאני.
השפה הצ'רקסית שייכת למשפחת השפות הקווקזיות הצפון־מערביות.
השפה האדיגית מדוברת בקרב הקהילות הצ'רקסיות בכל רחבי העולם, וכ־125,000 דוברים מתגוררים בשטחי הפדרציה הרוסית (חלק מהם ברפובליקת אדיגיה, שם השפה מוגדרת כשפה רשמית).
קהילת דוברי האדיגית הגדולה בעולם היא קהילת הצ'רקסים בטורקיה, אשר מונה כמאה חמישים אלף דוברי השפה.
בישראל השפה מדוברת בפי בני הקהילה הצ'רקסית, המתגוררים רובם ככולם בכפר כמא ובריחאניה, שני כפרים בצפון הארץ.
בפי עצמם בני הקהילה מכנים את השפה בשם אדיגית, אך בקרב האוכלוסייה הכללית ובעיקר באמצעי התקשורת היא מכונה צ'רקסית.
חלק ניכר מהצ'רקסים בימינו הם מוסלמים סונים, אולם במקור הצ'רקסים היו פגאנים.
מיסיונרים ביזנטיים שהגיעו לקווקז הפיצו גם את הדת הנוצרית בקרבם בסביבות המאה השישית, אם כי במספרים קטנים.
במאה ה־16 התאסלמו רוב הצ'רקסים בהשפעתם של אנשי דת עות'מאנים.
עם תום המלחמה והגירוש הכפוי עברו מרבית הצ'רקסים לתחומי האימפריה העות'מאנית, שניצלה את עובדת היותם מוסלמים כדי למשוך אותם אליה.
בשנים האחרונות חלה ירידה בכוחה של הדת בחברה הצ'רקסית.