tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשעות המנוחה, הן חופרות עם פרסותיהן שקע רדוד בקרקע דמוי קערה בעומק של 30 ס"מ ונשכבות בו; ככל הנראה, מטרת השקע היא לספק הגנה מפני רוחות סוערות ולהסתיר את האנטילופה מפני טורפים.
הטורפים העיקריים של האנטילופה הטיבטית הם זאבים מונגולים ונמרי שלג, ולעיתים רחוקות גם דובי ההימלאיה במקרה ותהיה להם הזדמנות.
הגדיים עלולים להיטרף גם על ידי שועלים ושונרים.
האנטילופות הטיבטיות מגינות על עצמן מטריפה בזכות מהירות ריצתם - 70 ק"מ לשעה, ואפילו נקבות בהריון מסוגלות לרוץ במהירות כזאת.
האנטילופות הטיבטיות הן חיות חברותיות, ופעילות בקבוצות קטנות של 10–20 פרטים המתחלקים לפי מגדר: נקבות לחוד, וזכרים צעירים לחוד; זכרים מבוגרים עלולים לחיות רוב הזמן בגפם.
במהלך הנדידה העונתית בין הקיץ לחורף, האנטילופות הטיבטיות מתקבצות לעדרים גדולים של מאות פרטים.
מלבד זאת, בתחילת הקיץ הנקבות נודדות למרחק של 3,000 ק"מ צפונה לאזורי המלטה בטוחים מפני טורפים, ולקראת עונת הרבייה מצטרפות שוב לזכרים עד סוף החורף.
תזונתה של האנטילופה הטיבטית כוללת עשבים, עשבי תיבול, שיחים, וצמחים טרשיים נוספים.
בחורף כדי להגיע לצמחייה היא נוהגת לחפור עם פרסותיה בשלג.
האנטילופות הטיבטיות רועות לפעמים לצד צבי יעלי טיבטי, כבש כחול, צבי פרסי, ופרסתנים טיבטים נוספים.
עונת הרבייה נמשכת מנובמבר עד דצמבר; במהלכה הזכרים יוצרים הרמונות של עד 12 נקבות, ועל פי רוב נפוצים יותר הרמונות קטנים של 3 נקבות לזכר.
בתקופה זאת הזכר אגרסיבי ביותר וממעט מאוד לאכול, והוא נמצא כל הזמן בתנועה כדי להגן על הנקבות שלו בקנאות מזכרים אחרים; בשל כך הקרבות בזמנים אלה פורצים בתדירות גבוהה.
כאשר זכר קטן יותר פולש לשטחו של זכר עם הרמון, בדרך כלל תספיק הצגת דומיננטיות או רדיפה אחריו עם ראש למטה כדי למנוע התכתשות ישירה עם קרניהם.
עם זאת, במקרה ויחסי הכוחות שווים מתחיל קרב קשה וסוער ביותר, והוא בין הקרבות האכזריים ביותר בקרב הפריים לצד הקרבות של אנטילופה הודית, ראם סהרה וסאיגה.
הטקס מתחיל כאשר הם הולכים סביב יריבם, ולאחר מכן רצים זה מול זה במהירות ואז מתחילה הלחימה: התנגשות בעוצמה עם הקרניים, ניסיון להטיח את ראש היריב בקרקע, נעילת הקרניים, דקירה עם הקרניים בכל חלקי הגוף, ועוד.
לעיתים אחד מהיריבים או אף שניהם עלולים למות כתוצאה מהפציעות החמורות שנגרמות על ידי הקרניים החדות.
ההריון נמשך כשישה חודשים, לאחריהם הנקבות ממליטות גדי אחד ולעיתים רחוקות שניים בין חודשי יוני ויולי.
הגדיים נולדים עם פרווה מדובללת בצבעי חום אדמה\אפרפר\חולי ושזורה בשערות אדמדמות ולבנות; הסימון היחידי שלהם הוא משקפיים לבנות גדולות סביב העיניים.
הפרווה מספקת להם הסוואה מצוינת על פני הקרקע הטיבטית הטרשית.
כשהם גדלים מעט פרוותם משתנה לחום אדמדם אחיד בכל הגוף, והם דומים מאוד לגדיי היעלים.
הם מסוגלים לעמוד על רגליהם בתוך 15 דקות לאחר הלידה.
התמותה בקרב גדיי האנטילופה הטיבטית גבוהה למדי בשל מזג האוויר הקשה, ומחצית מהגדיים נספים בחודשים הראשונים לחייהם.
הגדיים מגיעים לבגרות לאחר 2–3 שנים, ולגודלם המלא לאחר 15 חודשים.
הנקבות עשויות להישאר עם אימהותיהן עד שהן ימליטו בעצמם.
הזכרים עוזבים את אימם בסביבות 12 חודשים, ועד תקופה זאת הקרניים שלהם כבר מתחילות לצמוח.
הם מצטרפים לעדרי זכרים צעירים, ומעמדם נקבע לפי אורך הקרן שלהם; הקרן מגיעה לאורכה המרבי לאחר 3.5 שנים.
תוחלת החיים של האנטילופה הטיבטית לא ידועה בבירור, כיוון שמעטים מאוד הוחזקו בשבי.
ככל הנראה היא בסביבות 8–15 שנים.
עד שנת 2015, האנטילופה הטיבטית סווגה על ידי IUCN במצב השימור סכנת הכחדה (EN), בשל ירידה של 50% מאוכלוסיית המין על פני תקופה של 20 שנה, אך ב-2016 מצבה התייצב לקרוב לסיכון (NT).
בעבר מספרם של אנטילופות אלה הגיע לכמיליון פרטים והם היו היונקים הנפוצים ביותר ברמה הטיבטית, אך לאחר ציד פרוע שהגיע בתקופות מסוימות לכ-20,000 אנטילופות בשנה, מספרם ירד בדרסטיות עד כדי כך שכיום הוא מתחת למאה אלף פרטים.
הסיבה העיקרית לכך היא הביקוש האדיר לצמרו העדין, וכן לבשרו וקרניו המשמשות כניצבים לאקדחים או כתרופות של הרפואה הסינית המסורתית.
מהצמר המשובח של האנטילופה הטיבטית מכינים צעיפים יקרים המכונים "שאהטוש" (= "מלך הצמר" בפרסית), והם הפכו למבוקשים ביותר בבירות האופנה בעולם לקראת סוף המאה ה-20. על מנת לייצר צעיף אחד דרושים 3–5 אנטילופות, ומחיר של צעיף כזה עלול להגיע ל-15,000 דולר בארצות הברית.
היו טענות שקריות שאת צמרה של האנטילופה הטיבטית ניתן לאסוף משיחים שהתחכך בהם, אך למעשה השיטה האמיתית והיעילה ביותר היא הריגתה.
למרות שניתן לגזוז את האנטילופה הטיבטית בדיוק כמו כבש הבית, הציידים מעדיפים להורגה כדי לחסוך במאמץ הדרוש ללכידתה בחיים.
על פי רוב, האנטילופות הטיבטיות ניצודות בטיבט, צמרם מוברח במשאיות לקשמיר דרך נפאל, ושם מכינים מהם את ה"שאהטוש"; לאחר מכן הם מוברחים לשווקים ברחבי העולם.
בחודש יולי 2006, החל איום חדש על האנטילופה הטיבטית כאשר הממשלה הסינית חנכה את מסילת הרכבת צ'ינגדזאנג מבייג'ינג ללהסה-בירת טיבט שמנעה את הנדידה השנתית לאזורי ההאכלה.
בשל כך נעשה מאמץ מיוחד להימנע מפגיעה באנטילופות, וב-33 אזורים תנועת הרכבת עוברת בתוך האדמה.
עם זאת, בניית הרכבת גורמת לציידים לגישה נוחה יותר לאזורי הרבייה של הצ'ירואים.
כמו כן איומים נוספים כוללים אובדן בית גידול למטרות כרייה של זהב, ותחרות עם בעלי חיים מקומיים כדוגמת יאקים מבויתים וכבשים על מקורות מזון.
מלבד זאת הצ'ירואים פגיעים לתנאי החורף הקשים של הרמה הטיבטית; סופת שלג יוצאת דופן בצ'ינגהאי בשנת 1985 גרמה לתמותה גבוהה של הצ'ירואים ולהיעלמותם מאזורים מסוימים בחלק המזרחי של תפוצתם.
האנטילופה הטיבטית מוגנת רשמית על ידי החוק בסין ובהודו, אם כי האכיפה די בעייתית על פני השטח העצום והבלתי נגיש של בית גידולה.
המסחר בה ובצמרה נאסר לחלוטין בנספח א' שבאמנת CITES.
עד שנת 2002 צעיפי "שאהטוש" יוצרו באופן חוקי בג'אמו וקשמיר שבהודו, אך לבסוף חל גם עליהם איסור מוחלט.
בסין בוצעו קמפיינים נרחבים נגד ציד בלתי חוקי, ותופעת הציד פוחתת בהדרגה.
כמו כן כימאים ומומחים לזיהוי פלילי שבחנו את צמר האנטילופה הטיבטית במיקרוסקופ, גילו כי יש לו מרקם ייחודי, מה שמקשה על הברחת ומכירת הצמר בטענה שנגזז מכבשים.
על פי נתונים רשמיים בסין, ציידים שנתפסים מקבלים מספר שנות מאסר.
האוכלוסייה העולמית של האנטילופה הטיבטית נאמדת בסביבות 75,000 בדרך כלל, או עד 120,000 לפי הערכות אחרות.
אנטילופות ערבה (שם מדעי: Antilopini) הם שבט של אנטילופות בתת-משפחת הצבאיים, הכוללת שמונה סוגים החיים באפריקה ובאסיה.
הם שונים משבט אנטילופות סבך בכך שהם גדולים יותר במידות הגוף, חיים בעדרים גדולים ופעילי יום, ובית גידולם הוא בעיקר מישורים וערבות פתוחות עם צמחייה נמוכה.
רובם של המינים בשבט הם אצנים מהירים, ובשעת סכנה הם מעדיפים לפתוח בריצה מהירה מאשר להסתתר בצמחייה סבוכה.
לכל המינים בשבט קרניים ארוכות בצורה ספיראלית או מסולסלת.
המין הגדול בשבט הוא צבי יחמורי, והמין הקטן הוא צבי ספיקי.
מין: צבי ערבי (Gazella arabica) - נכחד.
מין: צבי סעודי (Gazella saudiya) - נכחד.
מין: צבי מלכת שבא (Gazella bilkis) - נכחד.
מין: צבי אדום (Eudorcas rufina) - ייתכן שנכחד.
מין: צבי יחמורי (Nanger dama)
מין: צבי יעלי מונגולי (Procapra gutturosa)
מין: צבי יעלי פרז'וואלסקי (Procapra przewalskii)
סוג ומין יחיד: צבי קלארק (Ammodorcas clarkei)
סוג ומין יחיד: צבי ג'ירפי (Litocranius walleri)
סוג ומין יחיד: אנטילופה הודית (Antilope cervicapra)
אנטילופות סבך (שם מדעי: Neotragini) הם שבט של אנטילופות בתת-משפחת הצבאיים, הכוללים 6 סוגים החיים ביבשת אפריקה בלבד.
הם שונים משבט אנטילופות ערבה בכך שמרבית המינים ננסיים יחסית, חיים ביחידות או בקבוצות קטנות, ובית גידולם הוא בעיקר אזורים הררים, יערות טרופיים וסוואנות סבוכות.
רובם של המינים בשבט מצטיינים בקפיצות וניתורים, ובשעת סכנה הם מעדיפים להתחבא בסבך מאשר לרוץ.
לכל המינים בשבט קרניים קצרות וישרות כקוצים.
תזונתם מבוססת בעיקר על שיחים ועלים בניגוד לאנטילופות הערבה שאוכלות בעיקר עשב.
המין הגדול בשבט הוא האוריבי שדומה יותר לצבי, והמינים הקטנים הם אנטילופה מלכותית ואנטילופת בייטס הדומים לאיילוניים.
סוג ומין יחיד: אוריבי (Ourebia ourebi)
סוג ומין יחיד: צבי הסלעים (Oreotragus oreotragus)
מין: אנטילופה מלכותית (Neotragus pygmaeus)
מין: אנטילופת בייטס (Neotragus batesi)
מין: דיקדיק קירקי (Madoqua kirkii)
סוג ומין יחיד: אנטילופת ביירה (Dorcatragus megalotis)
אנטילופת סוס כחולה (שם מדעי: Hippotragus leucophaeus), המכונה גם ראם כחול או בלובאק, היא מין אנטילופה גדולה בתת-משפחת הראמים שהייתה חיה בעבר באפריקה והוכחדה מן העולם.
למרות שהיא היונק האפריקני הראשון שהוכחד על ידי האדם בתקופה המודרנית, היא אינה מוכרת כל כך כזברת הקואגה למשל.
אנטילופה זאת התגלתה לראשונה ב-1719 וסווגה בתת-משפחת הראמים על ידי הזואולוג הגרמני פיטר סימון פאלאס בשנת 1766. היא דמתה במבנה גופה לקרובותיה אנטילופת סוס שחורה (סייבל), ואנטילופה סוסית קצרת קרן (רואן), אך הייתה קטנה יותר.
מקור שמותיה הוא בצבע פרוותה, שעל פי תיאורים היה אפור-כחלחל עד כסוף.
בשל כך, היא קרויה גם אנטילופה כחולה - שם שלעיתים משמש ככינוי לנילגאי.
אנטילופות אלה היו אנדמיות לאזור הכף הדרום מערבי של הסוואנות הדרום אפריקניות, אבל חפירות ארכאולוגיות מעידות על כך שבתקופות מוקדמות יותר הן היו נפוצות גם באזורים המזרחיים.
תזונתן הייתה מבוססת בעיקר על עשבים שונים ולעיתים גם על שיחים.
האירופים נתקלו לראשונה באנטילופות הכחולות בתחילת המאה ה-17, וכבר אז דיווחו שהן די נדירות.
למרות שבשרן לא היה טעים, המתיישבים החדשים צדו אותן בשקיקה תוך כדי השמדת בית גידולן למטרות חקלאות.
הן ככל הנראה נכחדו בסביבות 1800 - פחות ממאה שנה לאחר גילויין, או על פי דיווחים אחרים ב-1850. מהאנטילופות הכחולות נותרו במוזאונים באירופה רק מספר פוחלצים, גולגולות וקרניים, וכן עצמות.
כפי שאופייני למיני האנטילופות הסוסיות, גם לאנטילופה הכחולה היו זוג קרניים ארוכות וכבדות בצורת חרב מעוקלת, אך הן היו הקטנות ביותר משלושת המינים.
מיקום הקרניים היה ממש מעל העיניים, עד שזה היה נראה כאילו הן יוצאות משם.
הקרניים צמחו בסמיכות אחת לשנייה, והן נשארו כך לכל אורך הקרן עד לקצוות; לעיתים בחלק העליון הן היו מתפשטות לצדדים.
מהבסיס ועד החלק העליון הקרן הייתה די עבה, והפכה לדקה יותר בקצוות.
הקרן צמחה בזווית כמעט ישרה לחלוטין מהגולגולת כלפי מעלה, ולאחר מכן התעקלה אחורה בדומה לקרני ראם סהרה.
עם זאת ברוב המקרים הקרן גם הייתה מתעקלת בעדינות ללא פיתול מטה לכיוון הכתפיים - ויוצרת מבנה בצורת קשת.
הקרניים היו מחורצות בכבדות עם 35-20 טבעות גדולות מתחילת הקרן ועד סופה, דומות מאוד לאלה של אנטילופת רואן (50-20 טבעות).
הקרן הסתיימה בשפיץ חד חלק, שהפך את קרניה לקטלניות ביותר.
לעומת הרואן והסייבל הקרניים של האנטילופה הכחולה היו דקות יותר.
צבע הקרניים היה שחור, שחור כחלחל, ואפור או חום כהה.
הן לזכרים והן לנקבות של האנטילופה הכחולה היו קרניים, אך כפי שצפוי אלו של הזכרים נטו להיות גדולות, כבדות וארוכות, ובעלות מבנה מעוגל יותר; הקרניים של הנקבות היו לעיתים באותו אורך פחות או יותר, אך דקות וקלות ב-20-10% משל הזכרים.
הפרווה הדלילה של האנטילופה הכחולה הייתה מורכבת משערות קצרות ומבריקות, כשעל פי התיאורים צבעה היה אפרפר כסוף או כחלחל בהיר\כהה - מה שנתן לה את שמה.
לאחר המוות הפרווה הייתה מאבדת במקצת את צבעה ונטתה לצבע אפרפר בהיר.
למרות שמרבית האנשים שצפו באנטילופות הכחולות דיווחו על צבע פרווה כחלחל ואף הציורים של האנטילופה באותה תקופה תיארו אותה עם גוון אפרפר או כחלחל, כל הפוחלצים שהשתמרו כיום אינם מראים זאת.
עם זאת יש לקחת בחשבון שאצל בעלי חיים רבים השערות נוטות לנשור לאחר המוות, וזה עלול לקרות גם במקרים של פחלוץ גרוע כפי שהיה בתקופה ההיא לעומת היום.
ישנן שתי תאוריות בקשר לצבע הפרווה: העור הכהה של האנטילופה השתקף דרך השערות הדלילות אצל פרטים מבוגרים בדומה לאיילנד מצוי ויצר מראה כחלחל; או שהצבע נגרם מכיוון שהפרווה של האנטילופה הייתה מורכבת משערות שחורות וצהובות.
לאנטילופות הכחולות לא היו סימוני פנים בולטים כשל הרואן והסייבל, אך היה להן כתם גדול בצבע חום אדמדם כהה או בהיר, שהשתרע על פני המצח והחוטם והפך לחיוור יותר באזור השפתיים והלחיים.
היו להם כתמים לבנים דהויים מעל העיניים בצורת גבות או משקפיים, ומכל אחת נמשך פס לבן דק שלא התחבר לשפתיים.
אזור הצוואר היה בצבע אפרפר בהיר.
הבטן שלהם הייתה לבנה חיוורת, אך זה לא בלט כל כך כשל הסייבל ובכלל הצבעים די התמזגו.
הזכרים דמו לנקבות עד גיל שלוש שנים, ולאחרי זה הפכו לחיוורים מאוד בניגוד לאנטילופות אחרות שמתכהות.
לעגלים צעירים ולפרטים שמתבגרים הצבע הכללי של הפרווה היה חום בהיר, והסימונים בפנים כמעט ולא נראו.
האנטילופות הכחולות היו פרסתנים כבדים למדי, אבל קטנות יותר כאמור מקרוביהם הרואן והסייבל.
על פי תיאורים הפרופורציות של הגוף שלה היו דומים מאוד לזה של צבי סוף מצוי.
לאנטילופה זאת היה צוואר חזק וארוך יחסית שנועד לתמוך בקרניים הכבדות, ורעמה קצרה מאוד כמעט בלתי נראית, שצבעה זהה לשאר הגוף; לעיתים הרעמה הסתכמה רק במספר שערות זקופות.
פרצופה של האנטילופה היה ארוך וצר ודומה למדי לאנטילופת רואן, אך מחודד יותר.
אוזניה של האנטילופה היו ארוכות וצרות - דמויות חמור, צבעם נטה לאדמדם, ולא היה להם קווצות שיער שחורות שנמצאות אצל הרואן.
הרגליים היו ארוכות ועליהם פסים כהים בצבע חום, בעוד שהצבע של שאר הרגל היה לבן.
הזנב היה ארוך ומגיע עד לקרסול, והסתיים בציצת שיער גדולה בצבע שחור כשל הסוסים.
המתיישבים באותה תקופה נתנו תיאורים סותרים של מין זה, כנראה בגלל שחלקם נטו להגזים ביופיה, ואילו אחרים לא צפו בה מעולם ופשוט חזרו על מה ששמעו מאנשים אחרים.
לדוגמה, חוקר הטבע הגרמני פיטר קולב תיאר אותה באופן שגוי בשנת 1719 כבעלת זקן תיש ארוך וזנב קצר, קרניים ישרות לגמרי כמו ראם, ואוזניים קצרות.
לעומת זאת יאן ואן ריבק קרא לאנטילופה הכחולה "סטינבוק" (כינוי של יעל), כיוון שמבנה קרניה הזכיר לו את קרני היעל מאירופה.
לא ברור במשך כמה זמן היא נקראה כך עד שכינויה הוחלף על ידי המתיישבים ל"בלובאוק" או "בלאבוק".
מידות הגוף של אנטילופת סוס כחולה:
אנטילופת סוס שחורה (Hippotragus niger; - אנטילופת סייבל), בעלת מבנה גוף דומה לאנטילופה הכחולה, אך עם זאת היא גדולה ממנה בהרבה, ונבדלת ממנה במגוון דברים: קרניים ענקיות ובהירות, צבע פרווה שחור מבריק, סימוני פנים בצבעי שחור ולבן בולטים, בטן לבנה וגוף רחב וכבד, ואוזניים מעוגלות יותר.
יש להם רעמה וזנב גדולים יותר ובעוד שלזכרים צבע פרווה שחור בוהק (מעט כחלחל), לנקבות הוא שחור-חום בהיר.
אנטילופת סייבל נפוצה בדרום אפריקה, זמביה, מוזמביק, זימבבואה, בוצוואנה ואנגולה.
אנטילופה סוסית קצרת-קרן (Hippotragus equinus; - אנטילופת רואן), דומה יותר לאנטילופה הכחולה, והאחרונה נחשבה בעבר כתת-מין שלה.
נבדלת ממנה בדברים הבאים: קרניה ומידות גופה גדולים במעט.
צבע הפרווה הוא חום בהיר או צהבהב, יש לה כתם שחור גדול על הפנים, פס לבן רחב מתחת לכל עין, ושפתיים בצבע לבן ואף שחור בולט.
הרעמה שלה קטנה משל הסייבל, אך ניכרת מיד בניגוד לאנטילופה הכחולה.
גם אוזניה צרות ומחודדות, אולם בסופם יש קצוות שיער שחורות.
היא שעירה יותר באזור הצוואר, וזנבה ארוך ושחור.
אנטילופת רואן היא בעלת התפוצה הרחבה ביותר מאנטילופות-הסוס, והיא מצויה בדרום אפריקה, זימבבואה, זמביה, מוזמביק, טנזניה, קניה, מלאווי, אתיופיה, סודאן, סנגל, ניז'ר, ועוד.
על פי עדויות ארכאולוגיות היא הייתה מצויה גם בטווח ההיסטורי של האנטילופה הכחולה, מה שמחזק בוודאות את הטענות שהם שני מינים נפרדים.
כאשר האירופים הקימו את מושבת הכף באזור כף התקווה הטובה, בדרום אפריקה במאה ה-17, האנטילופה הכחולה הייתה מצויה רק במישורי החוף של פרובינציית הכף המערבי, ותפוצתה הסתיימה בהרי ההוטנטוטים במזרח, הרי לאנגבארג במרכז והרי קאדרבאג בצפון מערב.
גם לפני שהאדם הגיע לאזור הכף האנטילופה לא הייתה נפוצה מאוד, וככל הנראה הייתה מוגבלת לאזור מרעה של פחות מ-4,000 קמ"ר, שמיקומו כיום הוא במשולש שבין הערים הדרום-אפריקניות: "סוולאנדאם" (Swellendam), "קאלדון" (Caledon) ו"ברדאסדורפ" (Bredasdorp).
עם זאת הרבה אחרי שהאנטילופה הכחולה נעלמה לחלוטין מאזור הכף, סגן בריטי דיווח על אוכלוסייה של אנטילופת רואן "בצבע אפור כחלחל" במזרח פרובינציית המדינה החופשית בסביבות 28 ביולי 1853, ומשערים כיום כי הוא ראה את השרידים האחרונים של אוכלוסיית אנטילופה כחולה שלא הייתה ידועה לאירופאים.
מעדויות ארכאולוגיות עולה, כי בתקופה מוקדמת ביותר - 400 שנה לפני הספירה, לאנטילופות הכחולות הייתה הפצה רחבה יותר בכף המערבי; החל ממפרץ איילנד בצפון מערב הפרובינציה, עד לאזור העיר "יוניונדאל" (Uniondale) במזרחה.
חוקרים של המוזיאון הלאומי בבלומפונטיין (המדינה החופשית), מצאו רישומים של אנטילופות כחולות בציורי מערות של בושמנים ליד העיר פיצבורג והפארק הלאומי הר גולדן גייט הסמוכים לגבול הצפוני של לסוטו, ואילו שרידי עצמות במערות מאשרים את קיומם גם ליד העיר "ליידיבראנד" (Ladybrand) הסמוכה לגבול המזרחי של לסוטו.
משערים כי הם נעלמו מהאזורים האלו בשל השינוי שחל בבתי הגידול כתוצאה מהתחממות האקלים.
בית גידולם של האנטילופות הכחולות היה באזור האקלים ים-תיכוני של דרום אפריקה, וכלל בעיקר סוואנות, מרעה, עם ביצות נרחבות ומישורים פתוחים, ופסיפס של עשבים, שיחים רב שנתיים גבוהים וגבעות קטנות.
הן היו מצויות גם בחורש ים-תיכוני דליל, ובכרי דשא הררים בגובה של 400 מטר מעל פני הים.
האנטילופה הכחולה הייתה תלויה במקורות מים - שהשפיעו על בחירת בית הגידול, ועל כן היא הייתה רגישה מאוד לבצורות.
היא נמנעה מאזורים עם דשא קצר או מיערות שיצרו חופה סגורה וסבך עבה.
אובדן בית הגידול שנגרם בשל רעיית יתר של כבשים ובקר של המתיישבים, היה הגורם העיקרי להכחדתו של מין זה.
הטמפרטורות בתחומי מחייתה נעו בין 20-10 מעלות בחורף, ל-30 בקיץ.
כמות המשקעים הממוצעת בהם הייתה 600-250 מ"מ.
האנטילופות הכחולות היו פעילות במהלך היום, בעיקר בשעות הבוקר המוקדמות ושעות אחר הצהריים המאוחרות.
לאנטילופות אלה הייתה מערכת טריטוריאלית האופיינית ל"אנטילופות-סוס": עדרים של נקבות ועגלים עם זכר מבוגר טריטוריאלי, ועדרי זכרים צעירים שהורחקו מהשטחים הסמוכים לעדרי הנקבות על ידי הזכרים המבוגרים.
הנקבות והעגלים חיו בעדרים קטנים ובינוניים של 5 עד 20 פרטים, אך עדרים של 80-35 פרטים לא היו נדירים.
הם בדרך כלל היו מצויים בצפיפות נמוכה של 4-2 אנטילופות לקמ"ר.
מספר נקבות היו תופסות ביחד טריטוריה גדולה שחפפה לשטחים של כמה זכרים, והם היו מורישות אותם לצאצאים שלהם; כך יצא שאפילו לאחר 30 שנה השטח נשמר על ידי אותה קבוצה.
בתקופות בצורת שבהם בית הגידול היה באיכות נמוכה, עדרי הנקבות היו נודדים על פני שטחים גדולים בחיפוש אחר מזון, כל עוד השטח לא היה תפוס על ידי קבוצה אחרת.
עדרי הנקבות היו מלווים בדרך כלל על ידי זכר בוגר, אשר הגן על השטח מסביב מפני זכרים אחרים.
על פי דיווחים, הנקבות של האנטילופה הכחולה היו אגרסיביות יותר מנקבות של אנטילופות אחרות.
ההיררכיה הדומיננטית בעדר שמבוססת על גילה וכוחה של האנטילופה, נשמרה בקפידה על ידי שני המינים.
לרוב הנקבות שבעדר היה קרבה משפחתית ביניהם, ונקבות מבחוץ לא יכלו להצטרף לעדר.
הן בעדרי הזכרים והן בעדרי הנקבות הפרטים נטו לשמור על מרחק אחד מהשני, כדי למנוע מריבות מיותרות.
הרכב העדר היה משתנה לפי העונה, כאשר בעונת הגשמים הם התפצלו לקבוצות קטנות, ובעונה היבשה התרכזו בקבוצות גדולות יותר בשטחי המרעה העשירים בצמחייה וסמוכים למקורות מים.
העגלים שבתוך העדר היו מלוכדים ביניהם בקבוצה, ופיגרו מעט אחרי שאר העדר.
העגלים הזכרים יכלו להישאר בעדר עד גיל 18-15 חודשים, זמן שנחשב לארוך מהרגיל ביחס לאנטילופות אחרות.
עד גיל זה, הדמיון שלהם לנקבות ריסן את התוקפנות של הזכר השליט.
אך כאשר צבעם החל להשתנות לזה של הזכרים, הם גורשו מהעדר על ידי הזכר כפי שקורה אצל קובוס הנילוס.
במקרים כאלה הזכרים הצעירים היו חייבים להימלט מיד, אחרת היו עלולים להיהרג מקרניו המסיביות של הזכר השליט.
לאחר מכן הם הצטרפו לעדרי רווקים, שם שהו עד חמש או שש שנים - שאז היו חזקים מספיק כדי להחזיק טריטוריה משלהם.
הזכר השליט היה מפרסם את נוכחותו ומעמדו הגבוה על ידי עמידה או שכיבה לבד במקום בולט - רחוק בקצת מהעדר.
זכר זה היה גם מהלך או עומד זקוף כדי להדגיש את גודלו.
כאשר זכר אחר חדר לשטחו או ניגש לעדר הנקבות, הזכר הדומיננטי היה הולך לקראתו עם צוואר מקושת וראש כלפי מעלה, כשאוזניו פנו לצדדים.
אם הזכר הזר לא הראה תנוחת כניעה על ידי הנמכת ראשו, הזכר הדומיננטי זקף את אוזניו ונפנף את זנבו או תחב אותו בין רגליו, כאשר זה היה סימן לתחילת הקרב.
הלחימה בין הזכרים הייתה אכזרית למדי וכללה התנגשות חזקה עם הקרניים הכבדות וניסיון להתיש את היריב או לדוקרו כפי שקורה אצל הרואן והסייבל.
בשלבים מתקדמים של הקרב הקרניים החדות כתער היו גורמות לפציעות חמורות, אך בדרך כלל הזכר החלש מהשניים היה נסוג מוקדם יותר - לפני שהקרב יהפוך לקטלני.
כאמור כל טריטוריה של נקבות תחמה במפר טריטוריות של זכרים, כך שקרבות בין האחרונים היו דבר שבשגרה.
האנטילופה הכחולה הייתה משמיעה קולות שדמו לנחירה.
בדומה לאנטילופות רואן וסייבל, גם האנטילופות הכחולות היו זקוקות לשתיית מים מדי יום.
על פי התנהגות פרסתנים אחרים משערים כי בעונה הגשומה גם הן היו יכולות לשרוד תקופות ארוכות למדי ללא שתייה, כשאת מרבית המים הנחוצים להן הן קיבלו מהצמחים שעשירים בלחות באותה תקופה.
תזונתה של האנטילופה הכחולה הייתה מורכבת מעשב בנוני עד ארוך, בעיקר עשבים שעירים רב שנתיים באיכות טובה כדוגמת עשב אדום (Themeda triandra), עשב חנית (Heteropogon contortus), ועשב בופלו (Panicum spp).
בניגוד לרוב האנטילופות מין זה לא נמשך במיוחד לדשא טרי, מלבד בעונה היבשה שאז הם היו רועים לפרקי זמן קצרים לאורך קווי ניקוז ופיתולי הנהרות על עשבים חדשים שצמחו בעקבות השרפות.
סביר להניח שבעונה היבשה תזונת האנטילופה הכחולה הייתה מבוססת בעיקר על שיחים, עלים ועשבי תיבול כקרובותיה.
עונת הרבייה לא הייתה מוגדרת ויכלה להתרחש בכל ימות השנה, אם כי השיא היה בסוף הקיץ.
הנקבה המליטה עגל אחד, במשקל של 14-12 ק"ג, לאחר תקופת הריון של תשעה חודשים (כ-281-268 ימים).
העגלים היו פגיעים מאוד להתקפות של אריות הכף, נמרים אפריקנים, צבועים מנוקדים וזאבים טלואים, ורבים מהם נטרפו בחודשים הראשונים לחייהם.
הבוגרים שהיו מסוכנים ואימתניים בזכות קרניהם, היו נטרפים לעיתים רחוקות רק על ידי אריות, וגם אז הללו היו נזהרים מהם מאוד כדי לא להיפצע מקרניהם החדות.
תוחלת החיים של אנטילופת הסוס הכחולה הייתה סביבות 18 שנה.
החל מהגעת ההולנדים ברשות יאן ואן ריבק לכף התקווה הטובה, התחילה הצטמצמות דרסטית של האוכלוסיות שמעולם לא היו גדולות.
הקמת מושבת הכף, יחד עם המרת שטחי מישור גדולים לחקלאות, הפצת מחלות על ידי הבקר והכבשים, והכנסת כלי נשק על ידי המתיישבים החדשים, כילו במהירות את העדרים הקטנים של האנטילופה הכחולה.
הציידים והחקלאים האירופאים צדו את האנטילופה בעיקר בשביל עורה, או סתם לשם שעשוע.
הבשר שלה לא ערב לחיכם של המתיישבים בשל חוסר השומן, ובאופן כללי נזרק למאכל הכלבים למרות שהיה טעים באותה מידה כמו בשר צבי.
כיוון שבאותה תקופה לא הייתה מודעות לשמירה על ערכי הטבע, כאשר חוקרי הטבע והציידים שמו לב למה שקורה האנטילופה הכחולה הייתה כבר על סף הכחדה.
החוקר השוודי קרל פיטר טונברג ציין בשנת 1774 שהאנטילופות הכחולות הופכות לנדירות יותר ויותר.
לדברי הזואולוג הגרמני מרטין ליכטנשטיין, הפרט האחרון של האנטילופה הכחולה בפרובינציית הכף המערבי נורה בסביבות 1799\1800 סמוך לעיר "סוולאנדאם".
עם זאת כאמור, סגן בריטי צפה באוכלוסייה בודדה שהייתה קיימת עדיין במדינה החופשית ולא הייתה ידועה לאירופאים ב-1853, כך שכנראה תאריך הכחדתה האמיתי הוא לפחות 50 שנה מאוחר יותר ממה שדווח על ידי ליכטנשטיין.
בהתחשב בתאריך ההכחדה המוקדם של האנטילופה הכחולה, זה היה כמעט בלתי אפשרי שיישארו ממנה פוחלצים.
אך למרות זאת כיום ישנם ארבעה פוחלצים של האנטילופה הכחולה, אחד מהם מצוי במוזיאון הלאומי להיסטוריה של טבע בליידן (הולנד), והשלושה האחרים במוזיאוני הטבע של סטוקהולם (שוודיה), ווינה (אוסטריה) ופריז (צרפת).
מלבד עצמות רבות שנמצאו בכל אזור התפוצה ההיסטורי שלהם, ישנם שתי גולגולות באמסטרדם (הולנד) ובגלאזגו (בריטניה), ושלושה זוגות של קרניים באופסלה (שוודיה), לונדון (בריטניה), וקייפטאון (דרום אפריקה).
אנטילופת ביירה (שם מדעי: Dorcatragus megalotis; מכונה בקיצור ביירה), היא סוג של אנטילופה קטנה וחיננית דמוית-צבי, האנדמית לקרן אפריקה ומהווה מין יחיד בסוגה.
היא תוארה לראשונה בשנת 1894. הביירה מסווגת בשבט אנטילופות סבך שבתת-משפחת הצבאיים, גדולה יחסית ממינים כדוגמת דיקדיק, ודלקרן המושק, אך קטנה יותר מהאוריבי; היא זהה בגודלה לצבי הסלעים ולדוקרן הסטינבוק.
השם המדעי של הביירה נגזר מיוונית כדלהלן: "Dorcas" = צבי, "tragus" = תיש; מתייחס לכך שהיא דומה בפרוותה לצבי, ובמידות גופה לעז.
"mega" = גדול, "lotis" = אוזן; מתייחס לאוזניה של הביירה הגדולות מאוד ביחס לגופה.
השם הרשמי "ביירה" מגיע מהמילה "בארה" - כינוי סומלי לאנטילופה זאת.
בדומה לפרסתנים נוספים האנדמיים לקרן אפריקה כצבי ספיקי וצבי קלארק, הביירה נתונה תחת לחץ חמור של ציד ואובדן בית גידולה, בשל סכסוכים צבאיים מתמשכים על פני ה-20 שנה האחרונות בתחומי תפוצתה.
כמרבית המינים בשבט אנטילופות הסבך - גם זכר הביירה מתאפיין בזוג קרניים קטנות, ולהם צמיחה פשוטה למדי: הקרן צומחת כלפי מעלה עם זווית מזערית וכמעט בלתי נראית לכיוון אחור, בצורת "I".
מיקום הקרניים הוא במרכז המצח - מעל העיניים, ובמרחק קטן יחסית גם מהאוזניים.
המרחק בין הקרניים זהה לחלוטין בין הבסיס לקצוות.
כיתר הפרסתנים הקטנים, גם לביירה הקרניים דקות כל כך אפילו בהשוואה לצבי רים למשל, אך למרות זאת יש עדיין הבדל מועט בעובי הקרן בין הבסיס לקצוות.
בבסיס ולעיתים גם עד אמצע הקרן ישנם 5–12 טבעות קטנטנות, ושאר הקרן חלק לגמרי.
הקרניים חדות מאוד בדומה לדוקרנים ולאוריבים.
צבע הקרניים בדרך כלל אפור בהיר בבסיס, ושאר הקרן שחור חלודה; השפיצים נוטים להיות כהים יותר, ואין זה נדיר שכל הקרן תהיה בצבע כהה אחיד.
הזכרים הם היחידים שמצמיחים קרניים, וזהו ההבדל העיקרי בינם לבין הנקבות.
למרות זאת יש מקרים נדירים שבהם גם הנקבות מצמיחות קרניים.
הפרווה של אנטילופת הביירה מורכבת משערות קצרות ומבריקות המותאמות לבית גידולה הצחיח.
צבע הפרווה הכללי של הביירה נע בין אפרפר דהוי וכסוף לאפרפר צפחה כחלחל עם גוונים סגלגלים מעט, ובכך ניתן לזהות את הביירה בקלות משאר אנטילופות הסבך.
צבעי פרווה דומים נמצאים גם אצל דיקדיק כסוף החי אף הוא בקרן אפריקה, אך הם בהירים הרבה יותר משל הביירה.
צבע הפרווה האפרפר שולט בעיקר בגוף ובצוואר, כאשר סמוך לרגליים הוא משתנה בהדרגה לחום חולי דהוי עד לחום בהיר ברור עם גוון כתמתם.
הצד הפנימי של הרגליים בצבע לבנבן או אפרפר, ועל פני הצד החיצוני של הרגליים הקדמיות יש לפעמים פס חום כהה.
בדומה למיני צבאיים כצבי תומסון, צבי אדום חזית, צבי קיוויה ועוד, לביירה יש כתם גדול בצבע לבן-קרמי המשתרע על המותניים והגחון ומעליו פס או כתם שחרחר דהוי המפריד בין המותניים הלבנים לשאר הפרווה האפרפרה - כך שהיא נראית ממש כגרסה מוקטנת של צבי.
הפס השחרחר ממשיך גם עד לאזור החזה, ומתחתיו יש גם פס חום דקיק.
הזנב בצבע אפרפר או חום בהיר, וסופו לבנבן או שחרחר.
צבע הפנים של הביירה בדרך כלל זהה לזה של הרגליים, ונע בין גוונים של חום אדמדם בהיר במצח ובלחיים לגוונים של חום צהבהב בחוטם ובלוע.
השפתיים והסנטר נוטים יותר לצבע לבנבן\חום קרמי, וסביב האף נוטה לאפרפר עם זיפים קטנים בהירים.
סביב כל אחת מהעיניים יש כתם לבן גדול שיוצר יחד מראה של "משקפיים", בניגוד מובהק לעפעפיים השחורים והבולטים.
לנקבות הביירה יש כתמים שחורים במצח, במקום שבו נמצאות הקרניים אצל הזכרים.
אוזניה של הביירה מתחלקות בין צבע בז' וחום כהה בצד החיצוני, לבין שילוב של שערות שחרחרות ולבנבנות בצד הפנימי; קצוות האוזניים בצבע שחור בולט, ומתחתם שערות דקיקות בצבע חום בהיר.
גופה וצווארה של הביירה ארוכים ודקיקים, וראשה קצר ועגלגל עם חרטום קטן מן הרגיל.
האוזניים שלה גדולות מאוד בהשוואה לגופה - כמעט בגודל של הראש, והם מקור שמה המדעי; המבנה שלהם עגול ורחב כשל אייל פרדי.
הרגליים דקיקות וארוכות ביחס לגוף, ובדומה לפרסתנים ננסיים נוספים כאיילונים או צביונים, הרגליים האחוריות ארוכות יותר מהקדמיות וגורמות לפלג הגוף האחורי להיות גבוה מעט מהקדמי.
אורכם של הרגליים האחוריות מסייע לביירה לתת זינוקים גדולים.
הזנב קצרצר ביותר ונראה כאילו הוא חתוך באמצעו.
העיניים גדולות ועגולות בצבע כתמתם או צהבהב עם אישונים מורחבים.
האף דק ומחורץ בצורת "U" כשל הצבי, בניגוד לרוב המינים בשבט אנטילופות הסבך שלהם אף גדול ועגלגל כשל האייל; הפה דק גם הוא, עם לסת, לוע, ושיניים קטנים למדי; שניהם בצבע שחרחר.
הפרסות קצרות ודקות בצבע שחרחר או אפרפר.
מלבד הקרניים אין שום הבדל ניכר בין הזכרים לנקבות בצבע הפרווה או במידות גוף.
מידות הגוף של אנטילופת ביירה:
אורך האוזניים: עד 15 ס"מ.
אנטילופת הביירה אנדמית לצפון קרן אפריקה.
תפוצתה כיום היא באוכלוסיות מבודדות בצפון מזרח אתיופיה (מדינת סומאלי), דרום ג'יבוטי (מחוז אלי סביח), ובעיקר בישויות הבלתי מוכרות בסומליה: סומלילנד (מחוזות: נוגאל, אבדל, סאנאג, טוגדייר, ובוגו גאלבייד) ופונטלנד (מחוז ברי).
בית גידולה של הביירה האופייני לקרן אפריקה צחיח ויבש יחסית - בדרך כלל אזורים הרריים בגבהים של 2,500-1,000 מטר מעל פני הים, עם פסיפס של סלעים, סוואנות שיחים דוקרניות, אזורים מדבריים למחצה, מישורים וגבעות קטנות, שבהם הצמחייה הדומיננטית היא עצי שיטה ושיחים.
למרות הנטייה לחיות באזורים הררים וסלעיים המוגנים מפני טורפים, הם נמצאים במדרונות תלולים רק לעיתים נדירות.
הטמפרטורות בתחומי מחייתם 20–40 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת נמוכה למדי ובסביבות 25–500 מילימטר לשנה.
בדומה לאנטילופות רבות גם הביירה היא בעל חיים יומי - עם שיא פעילות בשעות הבוקר והערב הקרירות; בשעות הצהריים החמות היא נחה באזור מוגן ומוצל כסלעים ושיחים.
הביירה היא חששנית וזהירה במיוחד, וכל תנועה שקטה בשטח שמסביבה נקלטת על ידי חוש השמיעה המפותח שלה הנובע מהגודל היוצא דופן של אוזניה.
האוזניים מספקות לה התראה הרבה לפני שהסכנה נראית לעין, וכך היא יכולה להיעלם במהירות.
כאשר הביירה נבהלת היא פותחת בריצת-ניתורים זריזה, ונמלטת בקפיצות מסלע לסלע בדומה לעזים, עד שהיא מגיעה לאזור בטוח בין הסלעים והשיחים.
משקלה הנמוך מסייע לה לדלג גם על אבנים רופפות מבלי לגרום להם להתדרדר, והפרסות הקצרות מאפשרות לה לנוע בקלות על סלעים וצוקים חלקים.
הפרווה האפרפרה-חומה של הביירה מספקת לה הסוואה מעולה בבית הגידול המחוספס והסלעי שלה, וגורמת לה להיות בלתי נראית.
הטורפים העיקריים של הביירה הם קרקל, תן, צבוע נקוד וצבוע מפוספס, ובמידה פחותה גם נמר ואריה שנדירים מאוד כיום בקרן אפריקה.
הביירה פעילה בזוגות או בקבוצות קטנות של 5–7 נקבות וזכר אחד, וקבוצות גדולות מזה של 12 ביירות ומעלה נובעות ממפגש בין קבוצות והם מתפזרות לאחר שעות המרעה לאזורים אחרים.
לכל זוג או עדר יש שטח ביתי קבוע שבו הם נמצאים ברוב הזמן, וגם כאשר הם נרדפים על ידי טורפים או אנשים, הם חוזרים לאחר זמן קצר לשטחם.
תזונתה של הביירה מבוססת על עשבי תיבול ושיחים ובמידה פחותה יותר גם על עשבים, והיא אינה בררנית כל כך ואוכלת גם עשבים וגבעולים גסים.
גופה מותאם במיוחד לבית הגידול היבש שלה, ואת כל המים הנדרשים לקיומה היא מקבלת ממזונה - כך שהיא שותה לעיתים רחוקות מאוד.
ההריון נמשך כ-6 חודשים, לאחריהם נולד עופר יחיד - בדרך כלל בחודש אפריל שאז שיא הגשמים בקרן אפריקה.
כבר בשעת הלידה העופר זהה לחלוטין להוריו בצבעי הפרווה.
מעבר לכך מעט מאוד ידוע על הרבייה ומחזור החיים של הביירה, וייתכן שהיא דומה לדוקרנים: העופר שוהה בשבועיים הראשונים לחייו מוסתר בצמחייה, נגמל לאחר 3 חודשים ומגיע לבגרות עד 9 חודשים.
תוחלת חייו כנראה גם זהה לאנטילופות ננסיות אחרות, בסביבות 7–10 שנים.
אנטילופת ביירה מסווגת על ידי IUCN במצב השימור "פגיע" (VU), בשל ירידה במפרים המוערכת בלפחות 10% מהאוכלוסייה על פני תקופה של 16 שנים, ומגמת אוכלוסייה בירידה.
האיומים העיקריים עליה הם בצורת, ציד, הבערת שיחים וחורשים לצורכי יצוא פחם למדינות המפרץ, ותחרות עם בעלי חיים מקומיים על מקורות מחייה.
בג'יבוטי הקיום של המין אושר רק ב-1933 לאחר תצפיות בגבהות הסמוכות לאתיופיה וסומליה, וסקרים לאחרונה עולה כי הטווח הכולל שלה במדינה זאת הוא 250 קמ"ר הממוקמים סביב הרי עלי ואזור אסאמו.
הן בג'יבוטי והן באתיופיה הנוכחות שלה הופכת לנדירה יותר ויותר, בשל מספר גדול של רועי צאן חמושים באזורי ההרים.
בסומליה האוכלוסייה גם מושפעת החל משנת 1960 מעשרות סכסוכים צבאיים חיצוניים ופנימיים שגרמו למלחמת האזרחים הסומלית מלחמת אוגדן, המאבק בין סומליה לסומלילנד ופוטלנד ובינם לבין עצמם על עצמאות ואוטונומיה, וחלק מהם גלשו גם לג'יבוטי ואתיופיה.
מלבד הכנסת נשק חם בכמויות בעקבות הסכסוכים, המאבקים גרמו למאות פליטים להתיישב באזורים שהיו בית הגידול העיקרי של הביירה ויונקים נוספים.
עשרות ביירות גם נספו ב-1975 בעקבות בצורת חמורה בקרן אפריקה.
אך גודלה הקטן של הביירה, כמו גם הזהירות המופלגת שלה ובית גידולה הקשה לנגישות עוזר לה לשרוד במספרים משמעותיים בסומליה.
אין בסומליה אזורים מוגנים או פעילויות שימור לביירה בשל המצב הפוליטי הרעוע במדינה, אך ישנה אוכלוסייה שבויה מוצלחת במרכז הרבייה אל וואבראה שבקטר.
הטווח הנוכחי של הביירה בסביבות 35,000 קמ"ר.
אומדן האוכלוסייה העולמי הוא 10,000-7,000 פרטים.
אנטילופה ננסית או אנטילופה גמדת (שם מדעי: Neotragys), היא סוג של פרסתן מעלה גרה קטנטן הכולל שלושה מינים החיים באפריקה שמדרום לסהרה.
אחד מהמינים תואר מדעית כבר בשנת 1758, אך רק בשנת 1828 הוקם סוג נפרד בשבילם.
בשל גודלם הקטן, כאשר מינים אלו התגלו הם נחשבו כמינים של איילוניים, וגם כיום הם היחידים שמתחרים איתם על התואר "הפרסתנים הקטנים ביותר".
לאחר תקופה הם הועברו לתת-משפחת הצבאיים שבמשפחת הפריים על סמך הגנטיקה, וקיבלו את שמם המדעי "Neotragys" שפירושו ביוונית "תיש חדש" המתייחס לכך שהם נחשבו כסוג חדש של אנטילופה ולא של איילון.
מיני האנטילופה הננסית הם הפרסתנים הקטנים ביותר במשפחת הפריים ובשבט אנטילופות סבך - והם קרובים מבחינה אקולוגית למיני הצביונים הקטנים.
המינים בסוג נחשבים על ידי IUCN כבעלי חיים ללא סיכון, אולם המספרים שלהם פוחתים בהדרגה בעיקר בשל אובדן בית גידול והם בעתיד יגיעו לקטגוריה מאוימת.
המינים בסוג מתאפיינים בפרווה קצרה ועבה עם מרקם רך, וצבעה בדרך כלל מגוונים כהים של אדמדם עד חום שחרחר.
רק לזכרים יש זוג קרניים קטנות שמסתכמות בשפיץ חד הצומח בזווית לאחור.
יש להם עיניים ואף גדולים ושחורים, ובלוטות ריח גדולות ועגולות בצידי העיניים.
הראש שלהם עגלגל ומסתיים בחרטום משולש ואוזניהם גדולות ועגולות.
צווארם עבה, וגופם מקושת ועגלגל - כשפלג הגוף האחורי גבוה מהקדמי.
רגליהם דקיקות כגפרורים וקצרות ביחס לגוף, והאחוריות ארוכות מהקדמיות ונותנות להם יכולת ניתור טובה.
המינים חיים באזורים סבוכים בעלי צמחייה מגוונת וגבוהה, והם מסתתרים בתוכה רוב הזמן.
הם ביישנים למדי וכמעט ולא ניתן לראותם באופן טבעי.
עם זאת לעיתים הם נצפים בשולי כבישים - בדרך כלל בעת מעבר לאזור האכלה חקלאי.
בית גידולם הוא יערות טרופיים או סוואנות, ושלושתם תופסים אזורים גאוגרפים נפרדים.
הם פעילים בשעות הבוקר והערב, אך גם בשעות הלילה.
המינים הם בעלי חיים בודדים החיים בטריטוריות משלהם אותם הם מסמנים באופן תדיר מבלוטות הריח.
הרבייה מתמשכת לאורך השנה ללא עונה מוגדרת.
הנקבה ממליטה עופר יחיד לאחר כ-6 חודשים.
תזונתם מבוססת על עלים, פרחים, ניצנים וזרעים, ובמידה פחותה גם עשבים ועשבי תיבול.
בשעת סכנה מיני האנטילופה הננסית קופאים במקומם ללא תזוזה בצמחייה הסבוכה, ובאם הסכנה תתקרב יתר על המידה הם יחכו לשעת הכושר ואז יתנו זינוק גדול וימלטו במהירות לאזורי סבך.
בשל גודלם הקטן טורפיהם רבים ומגוונים וכוללים גם גחניים, עופות דורסים ונחשים.
דלקרן המושק (Neotragus moschatus) - המין הגדול בסוג.
סימני היכר: פרווה אדמדמה כהה בחלק העליון של הגוף וצהבהבה בחלק התחתון.
הפנים בצבע ערמוני, וכפס שחור נמשך מהמצח לאף.
קרניו גדולות יותר משאר המינים.
הפרווה מדיפה ריח מושק חריף.
מצוי בקניה, טנזניה, מוזמביק, מלאווי, זמביה, זימבבואה ודרום אפריקה.
אנטילופת בייטס (Neotragus batesi) - המין הקטן בסוג מבחינת גובה כתפיים.
סימני היכר: פרווה מבריקה בצבע חום כהה-מהגוני, כתמים לבנים מעל העיניים, בצידי האוזניים ובסנטר.
כתם שחרחר סביב הלוע ומתחת לעיניים.
מצויה בגבון, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הרפובליקה של קונגו, הרפובליקה המרכז אפריקאית, גינאה המשוונית, קמרון, ניגריה ואוגנדה.
אנטילופה מלכותית (Neotragus pygmaeus) - המין הקטן בסוג מבחינת משקל ואורך גוף וכך מוכר רשמית כמין הקטן ביותר בקרב הפריים.
סימני היכר: פרווה בצבע חום שוקולד כהה, כתם גדול בצבע כתמתם סביב הלוע והגרון, כתמים לבנים בסנטר, בחזה וברגליים; לעיתים ישנם שערות לבנות הפזורות בחלקים מסוימים בגוף ונותנים לפרווה מראה מעט כסוף.
הפנים בצבע חום שוקולד כהה והמצח בצבע שחרחר.
מצויה בליבריה, גאנה, גינאה, חוף השנהב וסיירה לאון.
אנטילופת בייטס (שם מדעי: Neotragys batesi; שמה המלא הוא אנטילופה ננסית של בייטס), היא מין של פרסתנית מעלת גרה קטנטנה בגודל ארנב, המשויכת לסוג אנטילופה ננסית וחיה במרכז אפריקה.
היא תוארה מדעית בתקופה מאוחרת למדי - 1903, וקרויה על שם החוקר שגילה אותה.
היא דומה מאוד חיצונית לקרובתה אנטילופה מלכותית במבנה גוף וצבע פרווה.
בגובה הכתפיים אנטילופת בייטס עשויה אמנם להיות קטנה יותר מקרובתה, אך לרוב היא גדולה במעט יותר הן בגובה והן במידות הגוף האחרות ועל כן היא נחשבת לאנטילופה הקטנה בעולם רק לאחר האנטילופה המלכותית.
שתיהן קטנות בדרך כלל באופן ניכר מהמין השלישי בסוג - דלקרן המושק.
אנטילופת הבייטס מתאפיינת כקרוביה בזוג קרני-חרוט קצרצרות ודקיקות האופייניות לסוג, והן ארוכות במקצת משל האנטילופה המלכותית וקצרות יותר משל דלקרן המושק.
המבנה של הקרן פשוט יחסית: הקרן צומחת באלכסון עדין לכיוון מעלה בהתאם לזווית של הראש, והיא מתעגלת בצורה כמעט ולא מורגשת.
מיקום הקרניים הוא בצידי המצח מעל העיניים, אך בשל הגודל הקטן שלהן הן נמצאות במרחק גדול מהעיניים ומהאוזניים.
המרחק בין הקרניים זהה בין הבסיס לקצוות, והרווח בבסיס בין הקרניים הוא מהגדולים ביותר בקרב האנטילופות לצד האנטילופה המלכותית.
הקרניים של אנטילופת בייטס דקיקות יותר אף משל מיני הדוקרן, ויש הבדל מועט בעובי בין הבסיס לקצוות שאינו בולט כל כך.
השפיץ של הקרניים חד ביותר.
צבע הקרניים הוא מחום בהיר עד חום שוקולד כהה לעומת הצבע השחור של האנטילופה המלכותית.
הזכרים הם היחידים שמצמיחים קרניים, וזהו ההבדל היחידי שמאפשר זיהוי בינם לבין הנקבות.
הפרווה של אנטילופת בייטס עבה וקצרה עם מרקם של שערות סמיכות וצפופות.
צבע הפרווה דומה מאוד לאנטילופה המלכותית, אך הוא בהיר יותר.
הצבע מורכב מגוונים שונים של חום - בעיקר חום קפה, חום קינמון, חום מהגוני, חום ערמוני, חום מבריק וחום בהיר, כשאין אזורים עם צבע קבוע.
בדרך כלל סמוך לחזה ולצוואר ובפלג האחורי הגוונים יהיו כהים יותר, ואזור הצלעות עשוי להיות בהיר עד חום צהבהב.
העכוז והגחון עד החזה בצבע לבן בוהק, ומהחזה נמשך פס לבן עד אמצע הגרון.
החלק העליון של הגרון הצמוד לראש גם הוא בצבע לבן.
הזנב בצבע חום שוקולד כהה בצד העליון, ולבנבן בצד התחתון.
צבע ראשה של אנטילופת בייטס זהה בדרך כלל לצבע הגוף, ולעיתים המצח כהה במקצת.
סביב העיניים הצבע נוטה לחום בהיר אך זה אינו בולט כל כך, ומתמזג עם שאר הצבעים של הראש.
סימוני הפנים מסכמים בגבות דקיקות וקטנות בצבע לבן מעל כל עין, וכל האזור שסביב האף והפה בצבע שחרחר.
הסנטר לבנבן מתחבר עם החלק העליון הלבן של הגרון ויוצר מעין "סינר".
האוזניים מתחלקות בין שחרחר וחום כהה ובהיר בצד החיצוני לשחרחר וחום-ורדרד דהוי בצד הפנימי; בבסיס של האוזניים יש כתמים דקיקים בצבע שחור ולבן.
לעומתה האנטילופה המלכותית מתאפיינת בראש השחרחר ברובו ללא גבות לבנות, כשהחלק התחתון בצבע כתמתם בולט.
ה"סינר" הלבן בסנטר בולט יותר אצלה, ואין לה כתמים בבסיס האוזניים.
מבנה גופה של אנטילופת בייטס קומפקטי ועגלגל, ויש לה צוואר קצרצר ועבה הגורם לכך שהראש נראה מחובר לגוף.
הראש עצמו גדול יחסית לגוף, והוא עגלגל ברובו ומסתיים בחרטום משולש.
הרגליים דקיקות וקצרות, ומסתיימות בפרסות קצרות וחדות.
הרגליים האחוריות ארוכות יותר מהקדמיות, ולכן בפלג גופה האחורי גבוה באופן ניכר מהקדמי ומשווה לה מראה כפוף ושפוף.
העיניים שלה גדולות מאוד עם אישונים שחורים מורחבים, וגם אפה גדול יחסית ועגלגל ושחרחר כשל אייל.
מאפיינים אלה גורמים לאנטילופת בייטס להיות דומה יותר לאיילוניים מאשר לאנטילופות קטנות אחרות מתת-משפחת הצבאיים.
האוזניים גדולות ועגלגלות, והלוע, הפה והשיניים קטנים מאוד.
הזנב דק וקצר והוא תחוב בדרך כלל ברגליים.
הדו-צורתיות זוויגית בין הזכרים לנקבות של מין זה נמוכה ביותר, כשההבדלים היחידים הם שלזכרים יש קרניים, ואילו הנקבות גדולות מעט.
מידות הגוף של אנטילופת בייטס:
אנטילופת בייטס נפוצה במרכז אפריקה.
התפוצה שלה מוחלקת לשלושה אזורים גאוגרפים נפרדים: 1) - האזור המרכזי, משתרע על מרבית גבון וגינאה המשוונית, צפון מערב ודרום מערב קונגו, דרום קמרון ודרום מערב הרפובליקה המרכז אפריקאית.
2) - האזור הבינוני, משתרע בעיקר על צפון מזרח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו עם גלישה קטנה למערב אוגנדה.
3) - האזור הקטן, משתרע על דרום מזרח ניגריה.
בית גידולה של אנטילופת בייטס הוא בעיקר יערות גשם טרופיים, יערות שפלה לחים ויערות משווניים, ורצוי עם פסיפס של צמחייה צפופה ביותר בצידי נהרות, עצים שנפלו, אזורי יער בהתחדשות בשל נפילה או כריתה, קרחות יער, וקרבה לפעילות אנושית כצידי כבישים וגינות ומטעים חקלאיים.
היא מצויה בגבהים נמוכים יחסית של 100 עד 900 מטר מעל פני הים.
הטמפרטורות בתחומי מחייתה 20–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת גבוהה ביותר בהתאם לבית גידולה ובסביבות 10,000-1,000 מילימטר לשנה.
אנטילופת בייטס עשויה ללקט מזון לאורך שעות היום, אך שיא פעילותה הוא בשעות הלילה, הבוקר והערב; בזמנים שהיא אינה פעילה היא מבלה את זמנה במנוחה והעלאת גרה בצמחייה עבותה.
גודלה הקטן ופרוותה הכהה מספקים לה הסוואה מצוינת בבית גידולה הסבוך, והם גורמים לה להיות חשאית וכמעט בלתי ניתנת לצפייה.
התגובה הראשונה שלה בעת הפרעה היא הסתתרות במהירות בסבך הקרוב אליה ללא תזוזה, ובמקרה והאיום יתקרב אליה היא תחכה עד למרחק קצר ממש ואז תפתח בהימלטות.
היא נעה בקלות ובזריזות רבה בסבך תוך כדי התפתלויות ושבירה מהירה לכיוונים מנוגדים, מה שמקשה מאוד על טורפיה לתופסה.
יש לה שתי שיטות שונות של בריחה: ריצה מהירה ושפופה עם גוף הסמוך לפני לקרקע וראש מתוח כלפי קדימה, או באמצעות קפיצות חזקות וגבוהות; רגליה האחוריות של אנטילופת בייטס ארוכות כאמור מהקדמיות, והן מספקות לה כוח מדהים ביחס לגודלה ומאפשרות לה ניתורים בגובה 55 ס"מ למרחק של 2.8 מטר.
בשל גודלה הזעיר לאנטילופת בייטס טורפים רבים ומגוונים, וכמעט כל טורף בגודלה ומעלה מסוגל לטורפה.
בין טורפיה ניתן למנות: נמר, זבד אפריקאי, גחן מצוי, חתול בר ועשרות מינים של עופות דורסים ונחשים.
הזכרים פולטים נחירות דרך האף כאשר הם מחפשים נקבות, ושני המינים מפיקים קול דמוי נביחה צרודה כאשר הם נמלטים - המשמש כאזהרה.
אנטילופת בייטס היא פרסתנית הפעילה לרוב בבדידות, כאשר כל פרט מאכלס שטח ביתי קבוע משלו בגודל 2–4 דונם, אם כי שטח של זכר חופף לעיתים קרובות לשטח של שתי נקבות.
הזכרים טריטוריאליים, ומסמנים את שטחם על ידי הפרשות מבלוטות הריח שבצידי העיניים וערימות גללים.
הנקבות אינן טריטוריאליות ולעיתים נמצאות בקבוצות קטנות.
הפעילות היומית שלה מוכתבת על ידי הזמינות של מזונה; אנטילופת בייטס תנוע בשטחה סביב מספר אזורי האכלה מתאימים, ובכל אזור תבלה כחודש וחצי.
תזונתה מבוססת בעיקר על עלים, שיחים, דשא ירוק וטרי, ניצנים, זרעים, פטריות, פירות ופרחים, ולעיתים רחוקות גם כמויות מוגבלות של עשבי תיבול ועשבים.
במקומות בהם יש פלישה של גידולים חקלאיים ליערות, אנטילופות בייטס מעדיפות יותר את אזורים אלה על פני בית גידולם הטבעי, והן מזיקות לגידולים כדוגמת בוטנים, תה, קפה וקקאו, ומשום כך אינן אהודות על החקלאים ונתפסות לעיתים במלכודות שבשדות.
צפיפות האוכלוסייה בבתי גידול רגילים 1–2 אנטילופות לקמ"ר, ובבתי גידול מתאימים במיוחד כמטעי קפה וקקאו היא גבוהה מאוד ועשויה להגיע עד 35 פרטים לקמ"ר.
המידע על מערכת הרבייה של אנטילופת בייטס מועט יחסית בשל החשאיות שלה, וחלקו מושווה לאנטילופה מלכותית ודלקרן המושק.
הרבייה מתרחשת לאורך השנה, אך השיא הוא במשך העונות הגשומות.
ההריון נמשך כ-6 חודשים, לאחריהם נולד עופר יחיד קטנטן ושברירי במשקל של 1–2 ק"ג.
צבעו זהה לצבע הבוגרים והוא שוהה בשבועות הראשונים בצמחייה הסבוכה.
הוא נגמל לאחר כחודשיים ומגיע לבגרות לאחר 16 חודשים לנקבה ו-8–18 חודשים לזכר.
תוחלת החיים של אנטילופת בייטס זהה כנראה לזו של אנטילופה מלכותית - 8-6 שנים, ובשבי היא גבוהה במעט.
אנטילופת בייטס מסווגת על ידי IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל מספרים גדולים ברוב חלקי תפוצתה ומגמת אוכלוסייה יציבה.
מצב שימורה לא אמור להשתנות כל עוד שטחים נרחבים מהיערות המשוונים במרכז אפריקה יישארו מיושבים בדלילות, אך פעילות והתיישבות אנושית מסיבית הצפויה באזורים אלה בעשורים הבאים עלולה לגרום ללחצים גדולים של ציד וכריתת יערות.
אף על פי שאנטילופת בייטס נרדפת לבשר, היא אינה שכיחה בדרך כלל בשווקים עירוניים לעומת הצביונים - כנראה בשל האופי החשאי והזהיר שלה, כך שהציד אינו מהווה איום חמור כל כך בשבילה.
כמו כן היכולת שלה להשתלב במטעים חקלאיים וביערות בשלבי צמיחה, גורמים לה להיות פחות מושפעת מכריתת יערות בניגוד למינים התלויים ביערות ללא הפרעה כדוגמת האוקפי.
ההישרדות הארוכת-טווח שלה, עשויה בכל זאת להיות תלויה יותר ויותר באזורים מוגנים.
אומדן האוכלוסייה העולמי לאנטילופת בייטס מוערך בכ-220,000 פרטים.
אנטילוקפריים (שם מדעי: Antilocapridae) היא משפחה של פרסתנים מכפילי פרסה החיים רק בערבות אמריקה הצפונית.
בעבר היו מינים שונים במשפחה אך כיום רובם נכחדו ורק מין אחד שרד - אנטילוקפרה אמריקאית (Antilocapra americana).
הם התפתחו בתקופת המיוקן ושגשגו במיוקן ובפליוקן אך רובם נכחדו לאחר מכן.
בני משפחה זו הם בעלי גפיים חזקות העוזרות להם לרוץ במהירות, קרניים קטנות הנושרות מדי שנה ו-4 מדורים בקיבתם העוזרים להם להעלות גירה ולעכל את ארוחתם בשנית.
האנטילוקפרה המודרנית מזכירה במראה צבי בעל קרניים רחבות וציצה המזכירים את ראש הג'ירפה.
למעשה האנטילוקפרות הם קרובותיהם הרחוקות של הג'ירפות וקרובות גם לאיילים.
מינים נכחדים רבים דמו במראם לאיילים והיו בעלי קרניים מסועפות.
הקשר בינם לצבאים ולשאר הפריים אינו קרוב.
סוג ומין יחיד אנטילוקפרה אמריקאית (Antilocapra americana)
אָנְטִינוֹאוֹס (מיוונית: Ἀντίνοος; בערך 111–130) היה נער יווני מביתיניה שנודע כמאהב של הקיסר הרומי אדריאנוס.
לאחר מותו הפך אותו אדריאנוס לאל.
לא הרבה ידוע על חייו של אנטינואוס.
הוא נולד בעיר קלאודיופוליס (כיום העיר בולו שבטורקיה), בפרובינקיה הרומית ביתיניה שבאסיה הקטנה, בערך בשנת 111 לספירה.
מניחים שאדריאנוס פגש בו בשנת 123, לקח אותו עמו לאיטליה, ודאג לחינוכו.
בשנת 128 כבר הפך לנער האהוב של אדריאנוס וליווה אותו במסעותיו באימפריה.
בשנת 130 טבע אנטינואוס למוות בנהר הנילוס שבמצרים.
סיבת מותו לא ידועה, ויש המשערים שנרצח.
לאחר מותו הכריח אדריאנוס את האימפריה כולה להתעטף באבל לזכרו של אהובו המת, והפך אותו לאל.
אנטינואוס היה האחרון שלא מן המשפחה הקיסרית שהוכרז לאל בעולם העתיק.
אדריאנוס הקים במצרים עיר בשם אנטינואופוליס , על שם אהובו.
בשארית ימי חייו מימן אדריאנוס יצירת אלפי פסלים בדמותו של אנטינואוס וכן טבע מטבעות לזכרו.
בסיפורו של אוסקר ויילד "המלך הצעיר", המלך מנשק פסל של אנטינואוס כביטוי ל"תשוקה המוזרה שלו ליופי"
בספרו של אוסקר ויילד "תמונתו של דוריאן גריי", נרמז שבאזיל הולוורד צייר את דוריאן גריי בתור אנטינואוס היושב על חרטום הדוברה של הקיסר אדריאנוס
בספר "עלובי החיים" מוזכר אנטינואוס בתיאור אחת הדמויות
המשורר הפורטוגזי פרננדו פסואה חיבר את השיר "אנטינואוס"
בספרה של מרגריט יורסנאר "זכרונות אדריאנוס" מהווים יחסי הקיסר ואנטינואוס אחד הנושאים המרכזיים
אנטילופות-עז , היא קבוצה לא טקסונומית בתת-משפחת היעלים הכוללת 8 סוגים החיים בעיקר באסיה וכן באירופה ובאמריקה.
המינים בקבוצה מתאפיינים בדמיון חיצוני לעיזים ובדמיון אקולוגי לקבוצת האנטילופות, וזהו גם מקור שמם.
הקבוצה כוללת את כל סוגי שבט הצפירים, וכן 3 סוגים משבט היעלים וסוג אחד משבט כבשי שור - כך שלקירבה הגנטית אין השפעה ממשית על השיוך לבד מהקירבה הכללית של המינים.
הפרסתן האמריקני - האנטילוקפרה, אינו שייך כלל לקבוצה למרות מה שעלול להשתמע משמו המדעי.
ההגדרה של אנטילופות העז אינה ברורה כל כך.
במובן השטחי היא כוללת מינים מתת-משפחת היעלים שמתאפיינים במבנה גוף שמנמן ומוצק כיעל, וברגליים ארוכות יחסית לגוף כאנטילופה; עם זאת, בפועל נכללים תחת הקבוצה רק מינים שדומים לאנטילופות גם מבחינה אקולוגית המתבטאת בסוג בית גידול, בתזונה או בהתנהגות.
סימן היכר בולט (אם כי לא רשמי) המפריד בין המינים בקבוצה למינים אחרים בתת-משפחת היעלים הוא הקרניים; כל מין שיתאפיין בקרניים ארוכות וגדולות עם מבנה מסולסל, או ספיראלי כדוגמת היעל, הבאראל או עבדקן הרעמה - לא ישויך לקבוצה.
מרבית אנטילופות העז מתאפיינות בזוג קרניים קצרות, ישרות וחדות המתעקלות מעט לאחור כפגיון, להוציא מין אחד שקרניו מתאפיינות תחילה בעיבוי בולט בבסיס ורק לאחר מכן בצמיחה ישרה עם התעקלות לאחור.
הקרניים משמשות כנשק יעיל בקרבות בין הזכרים והתגוננות מטורפים, ואצל חלקם יש לקרניים יכולת קטלנית ביותר.
הן לזכרים והן לנקבות יש קרניים, ובניגוד לשבט היעלים למשל, ההבדלים בין קרני הזכרים לקרני הנקבות נמוכים למדי ונעדרים אצל מינים מסוימים.
אנטילופות העז הן בעלות מבנה גוף קטן עד גדול: החל מגובה כתפיים של 65 ס"מ אצל סוג מסוים וכלה בגובה של 130 ס"מ אצל סוג אחר.
צבעי הפרווה שלהם הם זהוב, אדמוני, חום כהה, אפור או שחור.
הדו-צורתיות זוויגית נמוכה יחסית אצל המינים בקבוצה.
אנטילופות העז מותאמות היטב לחיים בשטח תלול וסלעי, ולכולם פרווה עבה וצפופה המגינה עליהם מהקור העז.
בית הגידול של רובם מורכב מיערות הרריים צפופים או ממדרונות תלולים ביותר.
הפרווה שלהם מספקת לרוב הסוואה מעולה בבית הגידול הסבוך והמחוספס.
המינים בקבוצה נוטים לפעול בשעות הבוקר המוקדמות ושעות הערב וחלקם אף בשעות הלילה.
את שעות היום הם מבלים במנוחה באזורים מוגנים מטורפים ומפגעי טבע.
רק סוג אחד חי בעדרים גדולים בעוד שהשאר חיים בקבוצות קטנות או בגפם.
התזונה שלהם מורכבת מעשבי תיבול, עשבים, שיחים, ובאופן יוצא דופן ליעלים גם פירות ואגוזים.
לאנטילופות העז יש פרסות גדולות, חזקות וקצרות המסייעות להם לטפס ולקפוץ במהירות באזורי הסלעים, ועל כן בעת סכנה רובם ירוצו לאזור סלעי ותלול שבו יש להם עליונות מוחלטת.
המינים בקבוצה קפצנים ושחיינים מצוינים, וחלקם אף בעלי יכולת ריצה טובה.
בין הטורפים של המינים בקבוצה ניתן למנות את הזאב, הדוב, הנמר והפומה.
מרבית אנטילופות העז מתאפיינות בבלוטות ריח, והמיקום והשימוש שלהם משנה בין הסוגים.
סוג אחד מתאפיין בבולטות פרוביטאליות קטנטנות שכמעט ואינן נראות; סוג נוסף מתאפיין בבלוטות פרוביטאליות גדולות ובולטות על רקע הפנים, והסוגים האחרים מתאפיינים בבלוטות סופראוקיפיטליות גדולות, או בהפרשה דמוית שמן על הפרווה.
חלק מהמינים ישתמשו בהפרשות על מנת לסמן ולתחם את שטחם ולחלק מהם ההפרשה תשמש לתצוגת דומיננטיות או לאיתור בן זוג.
עונת הרבייה של מרבית אנטילופות העז מתרחשת בסתיו ובתחילת החורף, אך מינים טרופיים אחדים עשויים להתרבות במשך כל השנה.
תקופת ההיריון הממוצעת של אנטילופות העז היא 6-5 חודשים ולרובם נולד גדי יחיד בדרך כלל.
הגדיים של אנטילופות העז מבלים את ימיהם הראשונים בשכיבה בצמחייה ללא תזוזה בדומה לאנטילופות.
מקצת ממיני אנטילופות העז נפוצים בשפע, אולם רבים מהם נמצאים בקטגוריות שימור מאוימות בשל ירידה איטית ומתמדת הנגרמת מהציד.
בירוא יערות והפרעה אנושית הם מבין האיומים העיקריים לרבים מהם.
סוג: טאקין (Budorcas) - מין יחיד.
סוג: טאר ההימלאיה (Hemitragus) - מין יחיד.
סוג: טאר נילג'ירי (Nilgiritragus) - מין יחיד.
סוג: טאר ערבי (Arabitragus) - מין יחיד.
סוג: צפיר הקורדילרים (Oreamnos) - מין יחיד.
סוג: צפיר (Rupicapra) - בעל 2 מינים.
סוג: סרו (Capricornis) - בעל 6 מינים.
סוג: גוראל (Naemorhedus) - בעל 4 מינים.
אנטילים ליווארד (בהולנדית: Benedenwindse Eilanden) הם חלק מהאנטילים ההולנדיים, החלק הדרומי ביותר באיי האנטילים הקטנים, שרשרת איים באזור הדרומי ביותר של הקריביים.
האיים יוצרים קשת איים והם שוכנים אל מול חופי ונצואלה.
האיים המרכיבים את האנטילים ליווארד
אנטילוכוס היה בנו של מלך פילוס, נסטור במיתולוגיה היוונית.
זכור בזכות מלחמתו למען הצבא היווני במלחמת טרויה.
כאחד ממחזריה של הלנה, ליווה אנטילוכוס את אביו ואת אחיו למלחמת טרויה, שם התבלט בעיקר בכישרונו, ביופיו ובאסטרטגיית הלחימה שלו, אך יותר מכל בזריזותו, שבזכותה הצליח לבלבל את אויביו בשדה הקרב ולגבור עליהם.
על אף שהיה הצעיר מבין הנסיכים היוונים, הוא פיקד על הפיליאנים במלחמה וביצע מעשי גבורה רבים.
הוא היה חביב האלים וידידו הקרוב של אכילס.
כאשר נהרג בקרב פאטרוקלוס, רעו של אכילס, אנטיכולוס היה זו שהודיע לאכילס על מותו.
כאשר אביו, נסטור, הותקף על ידי המלך האתיופי ממנון, אנטילוכוס הקריב את עצמו כדי להצילו ונהרג לאחר קרב קשה עם ממנון, ובכך הגשים את נבואת האורקל, לפיה היה עליו "להיזהר מאתיופי".
כדי לנקום את מותו של אנטילוכוס, הרג אכילס את ממנון בדו-קרב.
אנטילוכוס הותיר אחריו במסיניאה בן בשם פאיון , שצאצאיו גורשו מאוחר יותר ממסיניאה על ידי הרקולס.
סיפורו תואר באודה הפיתית השישית של המשורר היווני פינדארוס.
באודיסיאה מוזכר אנטילוכוס, יחד עם אכילס ופאטרוקלוס, כשהם מטיילים יחד ב שבעולם התחתון היווני לאחר מותם.
אנטינייטרינו הוא האנטי-חלקיק של הנייטרינו.
כמו הנייטרינו, האנטינייטרינו הוא חלקיק יסודי נייטרלי.
האנטינייטרינו הוא לפטון בעל ספין של ½.
חלקיקי אנטינייטרינו נוצרים, בין היתר, בדעיכת בטא מינוס.
חלקיקי אנטינייטרינו מגיבים עם חלקיקים אחרים דרך שני כוחות בלבד: הכוח החלש והכבידה.
לכן, קשה מאוד לגלותם בניסוי.
כמו חלקיקי נייטרינו, גם לחלקיקי אנטינייטרינו יש שלושה טעמים אפשריים: אנטינייטרינו אלקטרוני, אנטינייטרינו מואוני ואנטינייטרינו טאואוני.
לחלקיקי אנטינייטרינו ישנה מסה, אך היא קטנה מאוד.
נכון ל-2017, ניסויים מראים כי סכום המסות של שלושת טעמי האנטינייטרינו הוא כ-.
חלקיקי אנטינייטרינו וחלקיקי נייטרינו נושאים את אותו מטען חשמלי, 0, אך יש לשניים גם מספרים קואנטיים הנגדיים זה לזה, כגון המספר הלפטוני והאיזוספין החלש (T3).
למרות זאת, על פי ניתוחים תאורטיים מסוימים, ייתכן כי הנייטרינו והאנטינייטרינו הם למעשה אותו חלקיק.
חלקיקים בעלי תכונה זו הם פרמיוני מאג'ורנה (Majorana fermions).
אם חלקיקי נייטרינו הם אכן פרמיוני מאג'ורנה, ייתכן כי מתקיימות דעיכות בטא כפולות נטולות חלקיקי נייטרינו.
הוצעו מספר ניסויים שמטרתם לבחון תהליכים כאלו, אך עד היום, הם טרם התגלו.
בלוגיקה ובאפיסטמולוגיה, אנטינומיה (מיוונית: ἀντί, "אנטי" – נגד, νόμος, "נומוס" – חוק) היא סתירה פנימית שאינה ניתנת ליישוב בתוך המערכת הלוגית שבה נוצרה.
הפילוסוף עמנואל קאנט הניח שכאשר החשיבה חורגת מגבולות הניסיון האפשרי היא עלולה להיקלע לאנטינומיות, כלומר תוצאות שהן רציונליות במידה שווה אך סותרות זו את זו.
החשיבה אינה יכולה במצב כזה לשמש לקביעה של אמיתות, משום שהיא הופכת לטרנסצנדנטית.
לדוגמה, סבר קאנט, מההנחה כי ליקום יש התחלה בזמן ניתן להגיע למסקנה שלא הייתה לו התחלה, ולהפך.
דיון זה היה חלק מתוכניתו של קאנט לקבוע גבולות למדע ולחקירה הפילוסופית.
ניתן גם לטעון שאנטינומיות אינן מצביעות על גבולות כוחה של החשיבה ההגיונית.
זאת משום שהמסקנה כי יש גבול נובעת מהאנטינומיה באמצעות חשיבה הגיונית.
לפיכך כל הגבלה על תקפותה של החשיבה ההגיונית מגבילה את המסקנה כי יש גבול לכוחה של החשיבה ההגיונית (זהו טיעון של התייחסות עצמית (self-reference), שהוא פתח ידוע לתוצאות פרדוקסליות).
בקצרה, במונחי תקפותה של החשיבה ההגיונית כשלמות, אנטינומיות מבודדות את עצמן: הן כמו נקודות אי-רציפות הפזורות בשדה הלוגיקה, שאינן מעוררות ספק אלא ביחס לעצמן.
גישה חסרת דאגות זו עומדת בסתירה לעיקרון המקובל בלוגיקה, לפיו מתוך סתירה ניתן להגיע לכל מסקנה אפשרית.
בלוגיקה מתמטית אנטינומיות בפירוש אינן מבודדות את עצמן, הן נחשבות להרות אסון למערכת הפורמלית שבמסגרתה הן צצות (כמו השפעתו של הפרדוקס של ראסל על עבודתו של פרגה).
אָנְטִיפָּטְרוּס הָאֲדוֹמִי היה מדינאי בתקופת הבית השני, בן בריתו של הורקנוס השני.
בימי אלכסנדר ינאי ושלומציון המלכה היה אנטיפטרוס נציב אדום.