tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יצירות האדריכלות שלו ושל משרדו בתחום, זכו להכרה ציבורית ולפרסומים בכתבי עת בישראל ומחוצה לה.
קורן לאונרד, "וואבי-סאבי לאמנים, למעצבים, למשוררים ולפילוסופיה" (שם הספר במקור: "Wabi-Sabi"), (ספר), הוצאת אסיה, 2013.
פעילותו המקצועית מקיפה את כל תחומי המקצוע: תכנון ערים, תכנון נוף ועיצוב אורבני, בנייני ציבור, מגדלי משרדים ומגורים ואף בתים פרטיים.
גינת השרון (גן החשמל) בתל אביב.
הפרויקט קיבל שבחים רבים, והחזיר את השכונה למקומה בראש רשימת היעדים המבוקשים (2000).
גג ירוק בבית הספר אור תורה, רמות, ירושלים (2010).
מרכז בקרת התנועה המטרופוליני של תל אביב (2010).
תכנון בניין מגדל הבנק הבינלאומי הראשון, בשיתוף עם משרד האדריכלים האמריקאי פיי-קוב-פריד (Pei-Cobb-Freed) ושות', (2009).
עיצוב קיר ירוק, לאגף החדש של בניין ההנהלה הראשית, ומרכז הפיתוח של חברת התוכנה הבינלאומית "צ'ק פוינט" בתל אביב.
הקיר, מחבר בין הבניין הישן לבניין החדש וחוסך בהוצאות האנרגיה.
זה הבניין הראשון בארץ שיש לו חזית ירוקה.
אגף חדש לפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב (זכייה בתחרות), (2016).
עיצוב מרפסת גג והפיכתה לגן ירוק, בחברת התרופות "רוש פרמצבטיקה".
בניין הנהלת "הרבוע הכחול" בראש העין.
מטרת הפארק לספק מגוון רחב של פעילויות ייחודיות לקהילה הקרובה והרחוקה, תוך שמירה על סביבה ירוקה.
עיצוב הקמפוס החדש של האקדמיה הלאומית לאומנות בצלאל במגרש הרוסים, בשיתוף סטודיו SANAA (האדריכלים היפנים קאזויו סג'ימה וריו נישיזאווה), (2020).
פרויקט מתחם האלף באזור הדרומי של העיר ראשון לציון.
מתחם המיועד להיות מרכז העסקים מהגדולים בישראל.
הפרויקט יכלול כ-5000 יחידות דיור, מרכזים מסחריים, ושטחים ציבוריים פתוחים.
שתי חברות זרות מובילות עסקו בתכנון האסטרטגי של המתחם: האחת ארופ מלונדון והשנייה חברת בכטל מארצות הברית.
הצלע השלישית בפרויקט, היא משרדו של אריה קוץ, "ניר קוץ אדריכלים", כאשר קוץ מוביל את הפרויקט כארכיטקט (2020).
אריה פכטר (נולד ב-2 באוגוסט 1952, י"א מנחם אב ה'תשי"ב) הוא ראש המועצה המקומית אזור.
בשנים 2003–2008, כיהן כסגנו של ראש המועצה אמנון זך ובנובמבר 2008 נבחר לראשות המועצה מטעם סיעת 'אזור אחת'.
בשנת 2013 נבחר שנית לתפקיד, לאחר ש-67% מתושבי המועצה המקומית הצביע עבורו, וסיעתו קיבלה כ-5 מושבים מתוך 11 המושבים של מועצת היישוב, ובשנים 2018 ו-2024 נבחר עם אותו סכום קולות וסיעתו זכתה פעמיים נוספות ב-5 מתוך 11 המקומות במועצה.
אריה פכטר נשוי ואב לארבע.
אריה (ליב) פלקוב (25 במאי 1919, רזקנה – 19 באפריל 2012, ירושלים) היה סירובניק סובייטי, אסיר פוליטי, מפעילי התנועה היהודית בלטביה הסובייטית למען חופש היציאה לישראל.
אביו, אמו ואחיו של אריה פאלקוב נספו בשואה.
הדוד של אריה פאלקוב – זאב וולף גורדין היה נחשב למומחה הטוב ביותר לעברית בלטביה.
פלקוב למד בחדר, מגיל שמונה היה חבר בארגון "השומר הצעיר", בגיל שלוש עשרה עבר לבית"ר, ארגון נוער שנוצר על ידי זאב ז'בוטינסקי, שם מילא את תפקיד מזכיר ה"קן" (זה היה שם התא ב"בית"ר").
בשנת 1938 סיים את לימודיו בגימנסיה היהודית הממלכתית ברזקנה.
לאחר שהחליט לעזוב לארץ ישראל באופן בלתי חוקי, פלקוב התחיל לעבוד במחסן דלק במטרה לצבור את הסכום הדרוש של 650 לאט לשלם עבור הגירה בלתי חוקית.
בארץ ישראל הוא רצה להתקבל לאוניברסיטה העברית, אך התוכניות לא התגשמו עקב כניסת כוחות סובייטים ללטביה.
באוקטובר 1940, לאחר שצבר את הסכום הדרוש לתשלום למבריחים, מנסה פלקוב ללא הצלחה להפליג לשוודיה על סירת דייגים.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה בתחילת יולי 1941, הוא ברח מהצבא הגרמני המתקרב לעיר הולדתו על אופניים לאופוצ'קה, כפר במחוז קלינין.
מאופוצ'קה הוא פונה לאזור ליפצק, שם עבד בקולחוז.
פלקוב מחליט להגיע לארץ ישראל דרך איראן, בזמן שהוא מסתתר, עבר דרך גורקי ואסטרחן לבאקו.
משלא הצליח לסכם עם המבריחים האזרבייג'ניים, פלקוב מגיע לסטאלינבאד בחיפוש אחר יהודי בוכרי המעביר אנשים מעבר לגבול אפגניסטן.
כשלא מצא את מבריח, הוא שוחה עם קבוצת יהודים מעבר לנהר פיאנג ', הגבול הטבעי של ברית המועצות ואפגניסטן, ונופל לידי משמר הגבול האפגני.
האפגנים חושדים שהבורחים הם מרגלים סובייטים ומעבירים אותם לידי משמר הגבול הסובייטי.
במשך שמונה חודשים פלקוב נמצא בחקירה של הנ.ק.וו.ד ובשנת 1942 הוא נידון לעשר שנות מאסר ולחמש שנות גלות.
הוא ריצה את עונשו במחנות שונים בקזחסטן וברוסיה, מאז 1948 – במחנה מיוחד לאסירים פוליטיים.
בעת שהיה במחנה מיוחד הוא הסברה ציונית בקרב אסירים יהודים, הכין, בהוראת סגן ראש המחנה לעבודות תרבות, שתי הרצאות של שלוש שעות על מדינת ישראל.
משנת 1951 עד 1956 בגלות באזור קרסנויארסק עבד בייצור אדני רכבת.
באפריל 1956 הוא שוחרר וחזר ללטביה עם איסור זמני להתגורר בריגה.
הוא שהה אצל בת דודה ז'ניה טולצ'ינסקאיה, לאחר מכן התגורר זמנית בביתו של בן דודו זאב וולף גורדין.
בריגה הוא ארגן לימוד תורה לצעירים, תולדות ישראל תוך מתן תשומת לב מיוחדת לחינוך הפטריוטי של ילדים.
הוא היה אחד מממריצי ההתכנסויות של הנוער היהודי ביער רומבולה והנצחת אתר הרצח ההמוני של יהודים.
לאחר שקיבל אישור שהייה בריגה פלקוב התקבל לעבודה כמנהל מחסן.
במטרה לצאת לישראל דרך פולין, הוא התחתן נישואים פיקטיביים עם אישה מווילה שהייתה בעלת אזרחות פולנית בעבר, אך הרשויות לא שחררו את בני הזוג פלקוב לפולין.
אריה פלקוב הלך בתדירות גבוהה לפגישות עם השר הפנים של לטביה הסובייטית בדרישה לשחררו לישראל, כתב יותר מאלף מכתבים לאלכסיי קוסיגין, לליאוניד ברז'נייב, לניקולאי פודגורני, למערכת העיתונים פראבדה ואיזבסטיה, בה ביקש לתת לו לצאת מחוץ לברית המועצות.
פלקוב תמיד קיבל סירוב, למרות פניות לנציגים רבים של הקהילה העולמית.
בשנת 1967 הורשה לעזוב, ועלה לישראל ערב מלחמת ששת הימים.
לאחר עלייתו לארץ, פאלקוב התגרש מאשתו הפיקטיבית.
הוא השתתף ב־8 בספטמבר 1969 במסיבת העיתונאים של העולים החדשים יחד עם יוסף קוזקובסקי, דב שפרלינג, לאה סלובינה, יוסף שניידר, דוד גרבר ומרדכי לפיד.
במסיבת העיתונאים דיברו על התעוררות התודעה הלאומית בקרב יהודי ברית המועצות.
בישראל אריה פלקוב התיישב בירושלים ועבד בבנק דיסקונט.
הוא התחתן בפעם השנייה עם שרה ממשפחה יהודית שעלתה מעיראק.
פלקוב הפך לפעיל של ארגון "מעוז" לסיוע ליהודי ברית המועצות שנלחמו נגד המחנות הסובייטים ולמען חירותם של אסירי ציון.
למד היסטוריה של ישראל הקדומה באוניברסיטת העברית.
אריה פלקוב הוא מחבר ספר הזכרונות "פתח לי את שערי הצדק", שפורסם בשנת 1999 בעברית (פלקוב, אריה.
אריה לאוניד קנטורוביץ הוא פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
קנטורוביץ נולד בוורונז' בברית המועצות.
למד בתיכון וסט וינסדור-פליינסבורו בדרום בניו ג'רזי.
בשנת 2001 קיבל תואר ראשון במתמטיקה שימושית ומתמטיקה חישובית בהצטיינות מאוניברסיטת פרינסטון.
ב-2004 קיבל תואר שני במדעי המחשב מאוניברסיטת קרנגי מלון עם תזה ב-2007 קיבל תואר דוקטור במדעי המחשב מאוניברסיטת קרנגי מלון.
באותה השנה עלה לישראל והחל ב פוסט דוקטורט במכון ויצמן, אותו סיים ב-2009.
ב-2015 זכה בפרס על מחקר בנושא לימוד יעיל במרחבים מטריים – חיפוש שכנים מהיר וחסמי הכללה הדוקים.
ב-2016 זכה בפרס טורונטו לחוקרים מצטיינים.
קנטורוביץ עוסק בהסתברות, סטטיסטיקה ואלגוריתמים, ובעיקר בתורת הלמידה החישובית.
בנוסף חוקר את תופעת ריכוז המידה בתורת ההסתברות, שמקריה הפרטיים כוללים את אי-שוויון צ'רנוף וחסם הופדינג.
כמו כן, באלגוריתמים יעילים ללמידת שפות פורמליות ולמידה במרחבים מטריים כלליים, תופעות סטטיסטיות וחישוביות כגון הורדת ממד וחיפוש שכנים מהיר.
קנטורוביץ נשוי לחופית ולהם שישה ילדים.
הוא אחיו של יוג'ין קונטורוביץ' - פרופסור למשפט המתמחה במשפט חוקתי ומשפט בינלאומי ושל - פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת ראטגרס.
אריה פרייברגר (13 ביוני 1931 – 3 באוקטובר 2023) היה אדריכל ישראלי.
פרייברגר נולד למשפחה יהודית-חילונית משכילה בלבוב, כיום במערב אוקראינה ובשעתו בתחום פולין.
בהיותו בן ארבע היגר עם הוריו לארץ ישראל המנדטורית.
תחילה התיישבה המשפחה בתל אביב, ולאחר זמן קצר עברה להתגורר בשכונת גבעת רמב"ם בגבעתיים בבית שאותו תכנן האדריכל מאיר הורמן, אף הוא יליד לבוב וידיד המשפחה.
בנערותו למד ציור אצל הצייר אהרן אבני ב"סטודיה" (כיום מכון אבני) וכן למד לנגן בצ'לו.
במקביל פעל במסגרת ההגנה בתליית כרוזי החומה.
לאחר שירותו הצבאי כקצין בחי"ר פנה ללימודי אדריכלות בטכניון בחיפה, אותם סיים בהצטיינות יתרה.
יחד עמו במחזור למדו גם אלדר שרון, גרשון צפור, סעדיה מנדל, ישעיהו אילן ואילנה אלרוד.
את ראשית דרכו המקצועית כאדריכל החל במשרדו של האדריכל נחום זולוטוב, הוא המשיך ועבד בראשית שנות ה-60 במשרדם המשותף של האדריכלים אריה שרון ובנימין אידלסון ולאחר מכן פתח משרד עצמאי שפעל בתל אביב, הרצליה ובצרה.
לאורך למעלה משישה עשורי פעילות תכנן פרייברגר מאות בתי מידות ללקוחות פרטיים אמידים ובמקביל תכנן גם שורה של בנייני משרדים, תעשייה ואקדמיה.
לרבים מהמבנים שתכנן שמור מקום מרכזי בהתפתחות האדריכלות והבנייה לגובה בישראל במחצית השנייה של המאה שעברה, וחלקם אף היו לנקודות ציון בערים הגדולות בישראל.
בשנת 2022 הופקד ארכיונו המקצועי בארכיון אדריכלות ישראל.
התגורר במושב בצרה עם אשתו דליה.
נפטר בביתו ב-3 באוקטובר 2023, הותיר אחריו שלושה ילדים וחמישה נכדים.
מרכזית בת גלים, חיפה (בשיתוף שרון-אידלסון ושמואל רוזוב)
תחנת הרכבת חיפה – בת גלים, חיפה
בניין תדיראן (כיום בית עמיטק), גבעת שמואל
מגדל U-בנק (במקור בנק כללי), שדרות רוטשילד, תל אביב
בניין הפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט, חיפה (בשיתוף ישעיהו אילן)
בית שקל, רחוב ארלוזורוב 111, תל אביב
בית צרפת, רחוב תובל 5, תל אביב
אריה קרמפף (נולד ב-1967) הוא היסטוריון כלכלי המתמחה בתחום היחסים בינלאומיים וכלכלה פוליטית.
קרמפף הוא פרופסור חבר במכללה האקדמית תל אביב יפו, שם הוא עומד בראש התוכנית לפילוסופיה כלכלה ומדע המדינה (פכ"מ).
כמו כן, הוא עומד בראש הפורום לאשראי כסף ובנקאות, הפועל בחסות האגודה הישראלית להיסטוריה כלכלית.
קרמפף נולד וגדל ברמת גן, למד בתיכון בליך, שירת בצנחנים.
הוא בעל תואר ראשון בפיזיקה ואסטרונומיה מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שני ממכון כהן להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות מאוניברסיטת תל אביב.
עבודת המאסטר עסקה ב"לויתן" של הובס.
את הדוקטורט סיים במכון כהן ב-2009. עבודת התזה שלו עסקה בהקמתו של בנק ישראל, ופעילותו בעשור הראשון לקיומו, וכן בהשפעתו של הנגיד הראשון, דוד הורוביץ, על התפיסות הכלכלית של הסוכנות היהודית בשנות השלושים והארבעים.
לאחר סיום הדוקטורט הוא שימש כחוקר אורח במכון מקס פלנק להיסטוריה של המדע בברלין (Max Planck Institute for the History of Science), מכון דוויס באוניברסיטה העברית, והמחלקה למדע המדינה באוניברסיטה החופשית של ברלין.
במהלך השנים הוא לימד כלכלה פוליטית ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית, באוניברסיטת בן-גוריון, ובאוניברסיטת רייכמן.
בשנת 2022 קרמפף שימש כפרופסור אורח במחלקה למדע המדינה (Government Department) של אוניברסיטת הארוורד.
תחום ההוראה והמחקר העיקרי של קרמפף הוא כלכלה פוליטית השוואתית ובינלאומית.
הוא מתמחה בהיסטוריה והכלכלה הפוליטית של ישראל, ובנושא זה פרסם שני ספרים ומאמרים רבים העוסקים בתקופות שונות בהיסטוריה הכלכלית של ישראל.
כמו כן, חקר קרמפף בנקים מרכזיים בהקשרים היסטוריים שונים.
בין השאר, מחקריו של קרמפף עוסקים בנושאים הבאים:
הכלכלה היהודית בתקופת המנדט הבריטי.
במחקר על תקופת המנדט הבריטי, קרמפף הבחין בין שתי פרדיגמות מדינית.
הפרדיגמה האגררית, שאפיינה את האסטרטגיה הכלכלית הציונית עד סוף שנות העשרים, ופרדיגמת הפיתוח המהיר, שהתגבשה במהלך שנות השלושים.
השינוי הפרדיגמטי, הוא טוען, התחולל כתוצאה משינוי בתנאים הפוליטיים, ובכלל זה רעיונות קיינסיאנים שהובאו לשיח הכלכלי הציוני.
קרמפף חקר את הקמתו של בנק ישראל ופעילותו בשנים הראשונות.
הוא התחקה אחר הגורמים להקמתו של המוסד, וטען כי הבנק הוקם במטרה להדק את השליטה על המערכת הבנקאות המקומית, ועל תהליך הקצאת האשראי.
הוא הראה כי לאחר הקמת הבנק, המערכת הבנקאית קיבלה את המבנה הריכוזי, אשר מאפיין אותה כיום.
במחקריו על אימוץ חוק ביטוח אבטלה, טוען קרמפף כי החקיקה של חוק ביטוח אבטלה, והחקיקה החברתית באופן כללי בתחילת שנות השבעים, הייתה חלק מ"תנועה כפולה" (במובן של קרל פולני).
החקיקה החברתית הייתה חלק ממגמת הליברליזציה של שוק העבודה והנטישה של עקרון התעסוקה המלאה במהלך שנות השישים.
במחקר על נושא זה, מדגיש קרמפף את משבר החוב בו הייתה נתונה ישראל, את הגרעון בחשבון השוטף ובמאזן הסחר ואת המחסור במטבע חוץ.
על בסיס פרשנות זו, קרמפף טוען כי במדיניות היצוב היו מרכיבים נאו-מרקנטליסטיים, שתכליתם לעודד את הייצוא ולצמצם את הייבוא.
בשנים האחרונות עוסק קרמפף בעידן הניאוליברלי (או הפוסט-פורדיסטי) בכלכלה הישראלית.
הוא מבחין בין תקופת כלכלת השלום, שנמשכה עד פרוץ האינתיפדה השנייה, ותקופת הנאו-ליברליזם הניצי (Hawkish Neoliberalism), שנמשכה, לפחות, עד משבר הקורונה.
לטענתו, המפנה מכלכלת השלום לנאו-ליברליזם הניצי לא היה תוצר של גורמים כלכליים, אלא של גורמים גאופוליטיים, וההתחזקות של הימין המדיני בישראל.
מושג הנאו-ליברליזם הניצי אומץ על-ידי מספר חוקרים, הבולט שבהם הוא ההיסטוריון הכלכלי אדם טוז (Tooze).
במחקר על הבנק המרכזי של אירופה בתקופת משבר האירו, קרמפף טען כי המוסד תפקד כגורם ממתן במסגרת המשא ומתן בין גרמניה ומדינות דרום אירופה, שהתמודדו עם משבר חוב.'
העוצמה המוניטרית של ארצות הברית.
המקורות הלאומיים של כלכלת השוק - פיתוח כלכלי בתקופת עיצובו של הקפיטליזם הישראלי.
קרמפף, אריה, עמאר אבו קארן, ואריה ארנון.
2022. לקראת תיאוריה היסטורית של עצמאות בנקים מרכזיים: ארבע אפיזודות בהיסטוריה של חוק בנק ישראל.
2022. התמורה הגדולה כתאוריה כלכלית־פוליטית: המסר של פולני לתנועות השמאל בעידן המשברים הגדולים.
2021. לידיעת הממשלה החדשה: הניינטיז נגמרו.
תלם: כתב עת לשמאל ישראלי, June.
2021. משבר האקלים: משבר של כלכלת השוק או משבר האדם?
בתוך, אריה וגנר ונמרוד אלונים (עורכים) קיימות ישראלית.
חידוש האחריות לטוב המשותף.הוצאת מכון מופ"ת.
2018. הקשר הלא מדובר בין הנאו-ליברליזם הישראלי לסכסוך.
2013. "היילכו שניים יחדיו בלתי אם נועדו?
ליברליזציה וביטוח אבטלה אוניברסלי בישראל." ביטחון סוציאלי 91: 29–57.
אריה יהודה קורצווייל (18 בנובמבר 1931, ח' בכסלו ה'תרצ"ב – 22 בדצמבר 2024, כ"א בכסלו ה'תשפ"ה) היה פרופסור לעיצוב.
נודע בעיקר בזכות עבודתו רבת השנים באקדמיה לאמנות בצלאל, שם לימד במשך למעלה מ-55 שנה.
קורצווייל נולד בשנת 1931 בקופנהגן לאליעזר ולמרתה, משפחה יוצאת גרמניה מזרם פא"י.
למד בבית ספר יהודי מקומי, והיה חניך בתנועת בני עקיבא.
בתיכון למד בבית ספר המקומי.
בשנת 1943, בעקבות רדיפת היהודים על ידי הנאצים, נמלט עם משפחתו לשוודיה במבצע הצלת יהודי דנמרק.
ב-1947 היגר לקליבלנד והשלים בגרות בישיבת טלז.
ב-1949 המשיך לשווייץ שם למד לתואר בבית הספר הטכני הגבוה בז'נבה, לימודיו מומנו על ידי מלגה בתמורה ללימודים במדינות מתפתחות ועל כן בתום לימודיו הוא לימד שנה אחת בבית ספר אליאנס בתוניס, שנה לאחר מכן (1955) הוא עלה לישראל ולימד בבית ספר אורט באשקלון.
לאחר שלוש שנים הוא עבר לירושלים ולימד בקריית נוער במשך כעשור.
ב-1961 במשפט אייכמן שימש ככתב עבור העיתונות הדנית.
לצד עבודתו האקדמית ככתב חוץ רשמי לירחון של יהדות דנמרק.
ב-1973 במלחמת יום הכיפורים שירת בחיל האוויר וקיבל את אות מלחמת יום הכיפורים.
בשנת 1963 הצטרף לסגל בצלאל, שם שימש כפרופסור להנדסה תֵיאוּרית, והרצה במחלקות לארכיטקטורה, עיצוב תעשייה, תקשורת חזותית, עיצוב קרמי וזכוכית, צורפות ואופנה.
קורצווייל היה ידוע בסגנון ההוראה הייחודי שלו, המשלב ידע תאורטי מעמיק עם הומור וחוש אסתטי מפותח.
לימד גם במכללת שנקר, במכללה הטכנולוגית בחולון ובטכניון.
בעשור האחרון שלו בבצלאל סייע בהקמת השלוחה החרדית.
ובהקמת המרכז האקדמי לב, שם גם הרצה במחלקת אלקטרואופטיקה.
במשך הקריירה שלו שימש כשופט במספר תערוכות של עיצובי רהיטים.
לבד מעבודתו כמרצה שימש כחבר בוועד המנהל, בוועדה העליונה ובסנאט.
עם פרישתו קיבל את פרס יקיר בצלאל (2021).
ב-2023 הדליק משואה ביום השואה.
נפטר ב-22 בדצמבר 2024, כ"א בכסלו ה'תשפ"ה, ונקבר בהר המנוחות.
פרופסור קורצווייל תרם רבות להתפתחות עולם העיצוב בישראל.
בטקס הפרישה שלו מבצלאל אמר תלמידו פרופסור עדי שטרן "פרופ' אריה קורצוויל הוא מרצה מוערך, הוותיק ביותר שלימד בבצלאל מעולם.
במהלך עבודתו בבצלאל הוא הניח את היסודות להוראת השרטוט הטכני בישראל, ופיתח שיטות הוראה ייחודיות שנועדו להקל את העיסוק המופשט בהנדסה התלת־ממדית ובכל בעיות הגרפיקה של המרחב.
תחומי הוראתו תורגמו הלכה למעשה בידי למעלה מעשרת אלפים תלמידיו בתחומי פעילותם..."
תלמידיו הרבים הקימו את עמוד הפייסבוק "גם אני למדתי אצל פרופ' קורצויל אריה (קורצי)".
מבין תלמידיו: רון ארד, אברהם בורג, מישל קישקה, ספי חפץ, דוד טרטקובר, יזהר כהן ועדי שטרן נשיא בצלאל.
שיטות חדשות בפרספקטיבה, בצלאל, ירושלים 1992.
סרטוט טכני לנגרות בנין ורהיטים, משרד התעשייה, תשל"ג, שלושה כרכים, ספרי לימוד חובה במערך הטכנולוגי של משרד החינוך.
תוכנית לימודים כרך מספר 601 - לנתיב הטכנולוגי, משרד החינוך.
קורצווייל היה נשוי לשרה (לבית ריקלין), אב לארבעה ילדים וסב לעשרות נכדים ונינים.
התגורר בירושלים בשכונת בית וגן.
קורצווייל דוגל בהשקפת עולם של הפועל המזרחי.
נכדו נרצח בפיגוע במכינה בעצמונה.
קופלמן היה איש עסקים ופילנתרופ יהודי-אמריקאי.
הוא כיהן כנשיא ומנהל התפעול הראשי של שאנל מ-1986 עד פרישתו ב-2004. לאחר פרישתו הוא נשאר בשאנל כסגן יו"ר הדירקטוריון עד 2008.
קופלמן נולד ב-23 בספטמבר 1938 בברוקליין, מסצ'וסטס, להורים יהודים, פרנק ורות קופלמן.
פרנק קופלמן, בוגר בית הספר למשפטים בהרווארד, עסק במשפטים, היה פרופסור באוניברסיטת בוסטון והיה השופט הצעיר ביותר שמונה בתולדות המדינה כשמונה לשופט בבוסטון.
אחיו התאום של אריה קופלמן, דייוויד קופלמן, הלך בדרכו של אביהם, למד בהרווארד לתואר בוגר במשפטים, והיה גם הוא שופט.
לאחר שאריה למד בבית הספר הלטיני של בוסטון ובית הספר וויליסטון נורת'המפטון, סיים קופלמן את לימודי תואר בוגר באוניברסיטת ג'ונס הופקינס ובהמשך השלים תואר מוסמך במנהל עסקים מבית הספר לעסקים של אוניברסיטת קולומביה.
העבודה הראשונה שלו אחרי בית הספר לעסקים הייתה עבודה בתוכנית ההכשרה של פרוקטר אנד גמבל, במטה שלהם בסינסינטי, אוהיו.
לאחר שלוש שנים בחברה, הוא הפך למנהל תיקי לקוחות בחברת הפרסום Doyle Dane Bernbach (שנקראת גם DDB Worldwide), בחברה, במהלך 20 השנים הבאות הוא עלה בסולם הדרגות והגיע לתפקיד סגן יו"ר ולאחר מכן לתפקיד מנכ"ל החברה.
במהלך כהונתו ב-DDB העולמית, קופלמן עבד עם הלקוחות JB Liquors, Heinz Ketchup ו-Chanel, שהיו מהלקוחות הגדולים שלו.
בשנת 1985, הבעלים של חברת שאנל הצרפתית, אלן ורטהיימר וז'ראר ורטהיימר, שכרו את קופלמן לתפקיד נשיא ומנהל התפעול של שאנל בע"מ לעבודה במטה שלהם בניו יורק.
בשלב זה, לקופלמן כבר היו יחסי עבודה של 14 שנים עם שאנל, במסגרת עבודתו בחברת הפרסום DDB, שם הוא יצר קמפיינים פרסומיים עבור המותג שאנל.
במהלך 19 השנים הבאות בשאנל, קופלמן הגדיל את המותג והרחיב את עסקי הליבה הקמעונאיים, הבשמים, הקוסמטיקה, טיפוח העור, המשקפיים והאביזרים, והפך את שאנל לחברה המכניסה והמרוויחה מיליארדי דולרים.
בתחילת הקריירה של קופלמן בשאנל, למותג היו שני מותגי בוטיק עצמאיים וההכנסות השנתיות של שאנל עמדו על 357 מיליון דולר.
עד לפרישתו, היו לשאנל 17 מותגי בוטיק בארצות הברית ובשנת 2014, שאנל דיווחה על מכירות שנתיות בהיקף של 7 מיליארד דולר.
הבושם קוקו מדמואזל מדורג לרוב בין הבשמים הנמכרים ביותר בעולם.
קופלמן היה אחראי על אסטרטגיית המותג שאנל מספר 5. קופלמן ניסח את הסכם התמיכה הרב-פלטפורמות של שאנל מס.
5, לחמש שנים עם ניקול קידמן בתור הפנים של הבושם, שבעבורו יצר הבמאי באז לורמן עם ניקול פרסומות בטלוויזיה.
קופלמן היה נשוי לקורין "קוקו" פרנקו.
קוקו, שאביה היה איש עסקים ממוצא יווני ואמה צרפתייה, הייתה בת למשפחה יהודית ספרדית.
לזוג קופלמן נולדו שני ילדים, סופרת רבי המכר עבור הניו יורק טיימס והשחקנית יוצרת התוכנית Odd Mom Out, ג'יל קרגמן (נשואה לאיש העסקים האמריקאי הארי קרגמן).
ויועץ האמנות והשחקן ויל קופלמן, הנשוי לעורכת מגזין האפנה ווג, אלכסנדרה מיכלר.
בעבר הוא היה נשוי לשחקנית דרו ברימור.
לאריה קופלמן ופרנקו יש שישה נכדים.
הם גרו באפר איסט סייד של מנהטן בניו יורק ובנוסף היה להם בית בננטקט.
אריה קופלמן נפטר מסרטן הלבלב, ב-7 באוקטובר 2024, בגיל 86.
קופלמן היה חבר במספר ארגוני צדקה אזרחיים בניו יורק ובארצות הברית.
בינואר 1989, קופלמן מונה על ידי הנשיא רונלד רייגן למועצת מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה.
קופלמן היה חתן פרס היכל התהילה של "קרן הבישום" (FiFi) בשנת 2005, וזכה בשלושה פרסי "מועצת מעצבי האופנה של אמריקה" (CFDA).
מ-1994 עד 2017, קופלמן כיהן בתפקיד יו"ר "תערוכת העתיקות החורפית בעיר ניו יורק".
הוא זכה להערכה על כך שהצליח לשנות את פני התערוכה באמצעות הוספת הנהגה חדשה ותשתיות, והכנסת סוחרים חדשים לשורותיה.
בנוסף, קופלמן כיהן במועצת המפקחים של בית הספר לעסקים באוניברסיטת קולומביה, וכן במועצת המנהלים של בית הספר סנט ברנרד לבנים בעיר ניו יורק, האגודה לאמנות העירונית, ובית ההתיישבות של איסט סייד (East Side Settlement House).
הוא היה נשיא מועצת המנהלים של אגודת ההיסטוריה של ננטקט.
כמו גם היה חבר בדירקטוריון המייסד של המחוז ההיסטורי של אפר איסט סייד, כיהן במועצת המנהלים של פרסי חברת היינץ ובמועצת המנהלים של בית הספר האמריקאי לבלט בעיר ניו יורק.
קוקו, אשתו של קופלמן למדה בבית הספר בילדותה ויש שם סטודיו על שם קופלמן.
אריה פינק (13 בספטמבר 1925 – 2 באוקטובר 2024) היה סמנכ"ל משרד הביטחון וראש אגף השיקום במשרד הביטחון.
נחשב לאחד מאבות ספורט הנכים בישראל, ופעל רבות לקידומו.
פינק נולד בפולין ב-13 בספטמבר 1925. הוא שרד את מחנה ההשמדה אושוויץ ואת צעדת המוות מאושוויץ למחנה בוכנוואלד, שם שוחרר על ידי הצבא האמריקאי ב-11 באפריל 1945. הוריו ואחותו נספו בשואה.
לאחר המלחמה הכיר פינק את רבקה (לבית ידלובקר) במחנה העקורים בסנט אוטיליין שבגרמניה.
הם נסעו יחד לצרפת, שם עבד תקופה קצרה בג'וינט, ולאחר מכן עלו לישראל ונישאו.
פינק התחיל את עבודתו בשירותי השיקום של משרד הביטחון בשנת 1952, ובשנת 1954 מונה לעמוד בראש שירותי השיקום במשרד הביטחון.
בשנת 1968 הקים את אגף השיקום במשרד הביטחון ומונה לעמוד בראשו.
הוא כיהן כראש אגף השיקום עד לפרישתו בשנת 1990. בתקופת כהונתו הורחבה החקיקה בנושא השיקום, ובעקבותיה נוספו זכאים חדשים ושירותים רבים לאגף.
במסגרת תפקידו כראש אגף השיקום פעל לייסוד ספורט הנכים בישראל.
הוא היה יו"ר הוועדה המארגנת של המשחקים הפאראלימפיים בתל אביב שהתקיימו ב-1968, שימש בהתנדבות כיו"ר ההתאחדות הישראלית לספורט נכים, שימש בהתנדבות כסגן יו"ר הפדרציה הבינלאומית לספורט נכים (סטוק מנדוויל), והיה נשיא קונגרס השיקום העולמי.
פינק נפטר ב-2 באוקטובר 2024, והותיר אחריו בת ובן.
על פועלו בתחום ספורט הנכים זכה פינק לקבל את התואר יקיר ארגון נכי צה"ל ועמית כבוד של בית הלוחם.
פינק זכה ב"פרס השיקום הבינלאומי של ותיקי המלחמות" ב-1994. במעמד הטקס סיפר פינק כי שוחרר מבוכנוולד באפריל 1945 על ידי הצבא האמריקאי.
נשיא ועדת הפרס, השופט הפדרלי האמריקאי היוברט וויל, סיפר בקול חנוק כי ב-11 באפריל 1945 הוא היה בין חיילי הצבא האמריקאי ששחררו את מחנה בוכנוולד.
השניים התחבקו ארוכות ושמרו על קשר.
בשנת 2017 זכה פינק בפרס מפעל חיים מטעם הוועד הפראלימפי.
בשנת 2014 קיבל את אות מפעל חיים מטעם תנועת אומ"ץ.
אריה קצנשטיין (23 בנובמבר 1937 – 10 בפברואר 1970) היה תעשיין ישראלי מחיפה, אשר נהרג בהגנה על נוסעי אל על במתקפת הטרור בנמל התעופה של מינכן בשנת 1970.
קצנשטיין נולד בחיפה למרים ויעקב-היינץ קצנשטיין, שהיו מוותיקי התעשיינים בחיפה.
הוא גדל והתחנך בחיפה, וסיים את לימודיו בבית הספר הריאלי.
לאחר שירותו הצבאי נסע לגרמניה ללימודי הנדסה.
לאחר סיום לימודיו האקדמיים, הצטרף לעבודה במפעלי הבידוד של משפחתו במפרץ חיפה.
בשנת 1961 נשא לאישה את בלהה לבית לוין, אותה הכיר עוד מימי לימודיהם בבית הספר הריאלי.
ב-10 בפברואר 1970, בעת חניית ביניים במינכן בטיסה 435 של "אל על" ללונדון, הותקפו הנוסעים על ידי שלושה מחבלים מארגון פת"ח.
המחבלים השליכו רימונים לעבר אוטובוס שהסיע את הנוסעים משדה התעופה למטוס.
קצנשטיין, שהיה עם אביו בנסיעת עסקים, הבחין ברימון שהושלך לעבר האוטובוס.
במעשה גבורה, הוא זינק על הרימון כדי להגן על שאר הנוסעים, ובכך הציל את חייהם.
קצנשטיין נהרג במקום, בעוד אביו ונוסעים נוספים נפצעו.
הוא היה ההרוג היחיד באירוע זה.
בזכות תושייתו של קצנשטיין, והקרבת חייו נמנע אסון גדול בהרבה, וחייהם של עשרות נוסעים ניצלו.
קצנשטיין הובא למנוחות בבית העלמין בחיפה.
מותו של קצנשטיין הכה בתדהמה את מדינת ישראל, ואלפים השתתפו בהלווייתו.
עיריית חיפה קראה רחוב על שמו באזור התעשייה בלובנד.
עשר שנים לאחר האירוע שלח נשיא המדינה תעודת כבוד לבלהה, רעייתו של קצנשטיין.
55 שנים לאחר מותו, בפברואר 2025, הוקמה אנדרטה להנצחתו בשדה התעופה במינכן, ביוזמת עיריית מינכן וחברת Brainlab AG.
האנדרטה עוצבה על ידי האמנית אליסיה קוואדה ומורכבת משלוש מסגרות פלדה עם מחוגי שעונים מברונזה, המסמלים את זמני ההמראה וההגעה של המטוס ואת שעת הפיגוע.
אריה קינדלר () הוא נומיסמט, אוצר וחוקר, ממייסדי התחום בארץ-ישראל.
היה נשיא החברה הנומיסמטית בישראל ומראשוני המומחים למטבעות עתיקים (נומיסמטים) בישראל, ממייסדי "החברה הנומיסמטית לישראל", והרוח החיה מאחוריה משך שנים ארוכות, ייסד, ניהל והיה אוצר המוזיאון היחיד למטבעות בארץ.
נולד ליעקב ואלזה קינדלר בברלין.
ביקורו כילד במוזיאון פרגמון בברלין, עורר בו כבר אז סקרנות לגבי תחום העתיקות.
בשנת 1933 כשאביו צפה בשרפת הספרים בידי ההמון הנאצי, החליטה המשפחה לעקור מגרמניה ועלתה לארץ ישראל.
בשנת 1938 התנדב קינדלר לארגון "ההגנה" ובמלחמת העצמאות התגייס לצה"ל ושירת במילואים עד 1975.
בהיותו נער נתקל קינדלר ברוכל עתיקות שברשותו היו מטבעות עתיקים.
מתוך סקרנות רכש כמה מהם ושב הביתה לפענח אותם.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 שוטט קינדלר בשוקי העיר העתיקה בירושלים ורכש עוד מטבעות עתיקים וכך הפך לאספן שנאלץ לפענח את המטבעות בעצמו.
בהיעדר מקורות מידע ולימוד או ספרות זמינה על מטבעות, החל בקריאת ספרים בהיסטוריה כללית והיסטוריה של עם ישראל, למד את השפות והכתבים שעל גבי המטבעות עם דגש על הכתב העברי הקדום כדי להבין את המופיע על גבי מטבעות היהודים.
מתוך רצון להרחיב את הידע הוא תר אחר אספנים אחרים וכך קם במאי 1945 בת-אביב "המעגל לנושא מטבעות עתיקים" שהווה למעשה אבן פינה למיסוד הנומיסמטיקה והפצתה.
בשנת 1949 החליטו חברי ה"מעגל" להתרחב ולהתמסד וכוננו אגודה רשמית בשם "החברה הנומיסמטית לישראל" הפועלת עד היום.
מלבד קינדלר היו במיסדים יוסף מישן, ליאו קדמן, דוד קיסין, חנן פבל ודוד נודלמן.
עם הקמתו של "מוזיאון הארץ" סמוך לתל קסילה ברמת אביב, בשנת 1954, צרף מנהלו הראשון של המוזיאון ד"ר וולטר מוזס את קינדלר לצוות המוזיאון.
ד"ר מוזס נפטר שנה לאחר מכן וקינדלר המשיך בבניית המוזיאון.
הוא פתח את ביתן הזכוכית לציבור, ייסד ספריה מרכזית לכלל ענפי העתיקות ושיתף פעולה עם משלחות ארכאולוגיות.
ב-1962 הוקם במסגרת "מוזיאון הארץ", ביתן קדמן למטבעות זאת תודות לתרומת משפחת קדמן.
ראשיתו של אוסף המוזיאון היה תרומת 2000 מטבעות מאוסף ליאו קדמן, 1000 מטבעות מאוסף אריה קינדלר, ו־500 מטבעות מאוסף ד"ר וולטר מוזס.
בסיס מכובד ביותר לאוסף שהוא הראשון בחשיבותו.
בכל שנות כהונתו כאוצר העשיר והרחיב קינדלר את האוסף הבסיסי במטבעות וחפצים שונים הקשורים מסחר קדום וטביעת מטבעות בדרכים שונות ובאמצעות תרומות לצורך רכישות חשובות ותרומות הביא את האוסף למעל 80.000 פריטים, ובימינו זהו האוסף הגדול ביותר לנומיסמטיקה בארץ.
ובצד זאת דאג לעניין צעירים ותלמידים בכל הקשור לתחום.
ביתן קדמן למטבעות הפך בזכותו של קינדלר למרכז ידע ועניין לכל מי שמצא מטבע או התעניין בנושא.
קינדלר הקדיש מזמנו ומן הידע שלו לכל אחד.
קינדלר דאג להפצת הידע גם כך שדאג לייסוד כתב עת עברי על מטבעות, ואכן החברה הנומיסמטית לישראל פרסמה את "העלון" שראה אור בין השנים 1966–1978 במסגרת זו פורסמו מחקרים על מטבעות יהודיים ואחרים ברמה שווה לכל נפש.
מלבד זאת פרסמה החברה הנומיסמטית כתב עת מדעי באנגלית THE ISRAEL NUMISMATIC JOURNAL לרווחת המתעניינים במטבעות ארץ-ישראל גם בחוץ לארץ.
בהיעדר מוסדות אקדמאיים ללימוד הנומיסמטיקה ומתוך הבנה שמחקר רציני בתחום כל כך מגוון חייב להתבסס על כל מידע כתוב, יצר קינדלר יש מאיין והקים בביתן קדמן למטבעות, ספרייה נומיסמטית עשירה הכוללת ספרים וקטלוגים בכל התחומים הרלווניים למטבעות מכל התקופות.
כתוצאה מעמלו הספרייה שבביתן קדמן היא החשובה והמגוונת ביותר בתחומה בארץ וכל חוקר בתחום המטבעות נדרש לה.
במסגרת המוזיאון הקים קינדלר מעבדה ראשונה וייחודית לטיפול ושימור מטבעות עתיקים, בה דאג לכך שמטבעות האוסף יישמרו כיאות לדורות הבאים והמטבעות בתצוגה יהיו נקיים מצמדה ופגעי טבע וברורים למראה.
האוסף העומד לרשות חוקרים, התצוגות העומדות לרשות הכלל והספרייה הם תרומתו האישית של קינדלר להנחלת הידע וההתעניינות בנושא לכלל הציבור והפכו את ביתן קדמן למוקד עליה לרגל בתחום.
תצוגת הקבע האחרונה שהקים ב־1988 מוצגת עד היום והיא הגדולה והיחידה במינה בארץ.
בתצוגה חפצים ומטבעות המספרים על תולדות המטבע למן ימי סחר החליפין ועד לימינו, עבור דרך כלל התקופות בהן טבעו מטבעות בארץ ובארצות השכנות והיא ממחישה את העושר הרב והגיוון של התחום ותרומתו לענפי מדע סמוכים.
התצוגה מדגישה את המטבעות שנטבעו במהלך כל התקופות בארץ-ישראל.
בשנת 2003 הוקם על שמו פרס מטעם סניף תל אביב של החברה הנומיסמטית הוא "פרס אריה קינדלר למחקר נומיסמטי" הניתן לחוקרים אשר פרסמו ספרים מדעיים על מטבעות עתיקים.
תרומתו למדע החלה בשנת 1948 עם פרסום מחקרו הראשון על מטבעות עופרת של אלכסנדר ינאי.
המחקר הנומיסמטי שערך זכה לתפוצה בין-לאומית ורבים מכתביו פורסמו גם בחוץ לארץ.
עד מהרה הפך לחוקר ידוע שם החולש על תחומי מחקר רחבים ותרומתו הייחודית הייתה לנומיסמטיקה של ארץ-ישראל, למן התקופה הפרסית, דרך מטבעות יוון ורומא, התקופה הביזנטית, הערבית ועד מטבעות מדינת ישראל.
את התזה לתואר דוקטור עשה באוניברסיטת גטה בפרנקפורט א-מיין שבגרמניה בנושא מטבעות העיר הרומית בוסטרה (בצרה שבעבר הירדן).
התזה פורסמה בשנת 1983 כספר באנגליה.
ד"ר קינדלר שימש מרצה לנומיסמטיקה באוניברסיטאות תל אביב ובר-אילן והדריך סטודנטים רבים, שהיו לבעלי מקצוע בתחומם.
הוא פענח עבור ארכאולוגים רבים את המטבעות שהעלו בחפירותיהם, ולכולם נענה ברצון.
בין החופרים הרבים שזכו לעזרתו נמנה כאן את מנהלי החפירות והסקרים בהר חרמון, הגליל, הכרמל, אפק, אפולוניה, באר-שבע, תל קסילה וערד.
עם זאת התייעצו איתו מיטב הארכאולוגים וחוקרי ההיסטוריה ממוסדות אקדמיים בארץ ובחוץ לארץ גם בדבר קושיות היסטוריות שהידע שלו עזר בפתרונן.
הוא יצר קשרים עם עמיתים בעולם והוזמן וחלק את מחקריו בהרצאות בחוץ לארץ בעיקר בנושאים הקשורים למטבעות ארץ-ישראל ומטבעות שנטבעו בידי שליטים יהודים.
קינדלר הוזמן לכל הבכנסים בינלאומיים לנומיסמטיקה שהתקיימו ברחבי העולם בעיקר מטעם "הקונגרס הבינלאומית לנומיסמטיקה".
קינדלר שימש משך שנים רבות יועץ לבנק ישראל בבניית אוסף מטבעות עתיקים המשקפים את ההיסטוריה של הטביעה בארץ ישראל ועזר ברכישת מטבעות ואוספים ייחודיים לאוסף זה.
כמו כן הוא מונה להיות חבר הוועדה לתכנון שטרי כסף, מעות ומטבעות זיכרון של בנק ישראל, במסגרת בה נועץ בו בנק ישראל בדבר עיצוב מטבעות אשר נטבעו עליהם דגמי מטבעות יהודיים עתיקים, בעיצוב השטרות ומטבעות זיכרון.
במהלך שנות ה-80 לימד נומיסמטיקה במחלקה ללימודי ארץ-ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן והקנה לדורות של סטודנטים ידע רב ועניין בתחום ייחודי זה שדורש התמדה וחיפוש מתמשך ורצוף בהיותו יחסית מדע צעיר שעד היום מתגלים מטבעות חדשים שלא זוהו בעבר.
במהלך חייו של ד"ר אריה קינדלר לוותה אותו הנומיסמטיקה והוא היה לחוקר ואיש מדע מן המעלה הראשונה.
ד"ר קינדלר הוא נומיסמט עתיר זכויות שהפך את הנומיסמטיקה מדרגת אספנות לדיסציפלינה מדעית עצמאית.
בימינו מקצוע זה הנלמד באקדמיה כחלק מהקוריקולום באוניברסיטאות בארץ.
לא מעט בזכותו עד היום ממשיכה פעילות "החברה הנומיסמטית לישראל" בהקניית ידע בתחום בארגון הרצאות ומפגשים.
בשנת 2020 הוציאו לכבודו אוניברסיטת בר-אילן ומוזיאון ארץ-ישראל את הספר: "ירושלים וארץ ישראל - ספר אריה קינדלר" בעריכת: יהושע שוורץ, זהר עמר ועירית ציפר, רמת-גן 2020.
ספריו ומאמריו מהווים מחקר ראשוני ובסיסי בתחומם ועליהם נשענים מחקרים חדשים רבים.
אריה קינדלר פרסם במהלך 50 שנות מחקר חמישה ספרים ו-173 מאמרים.
מטבעות טבריה, הוצאת חמי טבריה בע"מ, טבריה 1962.
המטבע בישראל ובעמים: ימי קדם ועד ימינו, תל אביב, הוצאת לדעת, 1963.
מטבעות ארץ-ישראל: אוסף בנק ישראל, ירושלים: הוצאת כתר, 1971.
בשנת 2003 הוקם על שמו פרס מטעם סניף תל אביב של החברה הנומיסמטית הפרס נקרא "פרס אריה קינדלר למחקר נומיסמטי" הניתן לחוקרים אשר פרסמו ספרים מדעיים על מטבעות עתיקים.
אריה שרון (נולד בשם לודוויג קורצמן; 28 במאי 1900 – 24 ביולי 1984) היה אדריכל ישראלי.
זוכה פרס רוקח ופרס ישראל לאדריכלות לשנת תשכ"ב (1962).
שרון נולד בירוסלב שבגליציה (כיום פולין), בשם לודוויג קורצמן ליואל ואורה.
עלה לארץ ישראל ב-1920 יחד עם קבוצת הכשרה של תנועת השומר הצעיר והיה ממקימי וממתכנני קיבוץ גן שמואל.
חדר האוכל בקיבוץ מהווה את אחת מיצירותיו הראשונות של שרון, וזאת עוד בטרם זכה להכשרה סדירה בתחום התכנון והבנייה.
בין השאר שימש ככוורן בקיבוץ.
לאחר שש שנות חברות בקיבוץ, פנה ללמוד אדריכלות בבית הספר באוהאוס שבעיר דסאו, שם למד ועבד בין השנים 1926–1929. במהלך לימודיו וכן לאחר השלמתם עבד שרון במשרדו של מנהל בית הספר, האדריכל הנס מאייר.
במסגרת זו הופקד שרון על מלאכת תכנון מרכז ההכשרה של האיגודים המקצועיים בברלין, עם השלמת הפרויקט בשנת 1929 מונה שרון למנהל הסניף הברלינאי של משרד הנס מאייר.
ב-1929 נישא לאמנית סיבים ומעצבת אריגים הגרמנית בבית הספר באוהאוס, גונטה שטלצל, ובאותה שנה נולדה בתם יעל.
שטלצל נאלצה לעזוב את הבאוהאוס ב-1931 והיגרה לשווייץ עם בתה.
בני הזוג התגרשו רשמית ב-1936.
בשנת 1931 שב שרון תחילה לארץ ישראל במטרה להחליף את דרכונו, לשוב לגרמניה ולהאריך את האשרה שלו.
בתחילת שנות ה-30 נישא בשנית לשחקנית תיאטרון האהל, חיה סנקובסקי (שהייתה אז גרושה).
לשניים נולדו בהמשך שני בנים - אלדר ואורי.
בתל אביב חבר לאדריכלים צעירים נוספים אשר דגלו ברוח החדשה של המודרניזם, בראשם זאב רכטר ודב כרמי.
בתקופה זו החל לתכנן מבנים בתל אביב ומחוצה לה בסגנון בינלאומי.
הוא היה בין הפעילילם הבולטים בחוג האדריכלים בתל אביב.
בין השנים 1941 ו-1947 היה מרצה בכיר במחלקה לארכיטקטורה בטכניון.
הפרויקט החשוב והמרכזי ביותר שעליו היה מופקד שרון הוא תוכנית-אב למדינת ישראל, עליה עמל בין השנים 1949–1953 כראש אגף התכנון במשרד ראש הממשלה.
בתוכנית זו, שנקראה על שמו "תוכנית שרון", נתן שרון עדיפות עליונה ליישוב הספר הישראלי, בהתאם לחזון הציוני של אותה תקופה.
שרון חילק את מדינת ישראל לארבעה אזורי השפעה כלל ארציים: האזור הצפוני (מהשומרון עד הגליל) – ובירתו העיר חיפה, האזור המרכזי (מנתניה עד רחובות ועד תחילת השפלה) – ובירתו תל אביב, אזור ירושלים ואזור המדבר (הנגב, מדבר יהודה והערבה) – ובירתו באר שבע.
התוכנית ראתה אור כספר תחת השם "תכנון פיסי בישראל".
ברוצקוס, כאחראי על התכנון הארצי, היה בעל תפקיד בתכנון העירוני של אשדוד, כאשר באותה עת הממשלה התלבטה בין הקמת הנמל עמוק המים השני בישראל (אחרי נמל חיפה) בשפך נחל רובין לבין נחל לכיש באשדוד, הוא תמך בהקמתו באשדוד, לאחר שערך בחינה מחודשת מטעם אגף התכנון.
הוא פרסם על כך את המאמר "אשדוד – רעיון והגשמתו" ביולי 1969 בעלון האיגוד לתכנון סביבתי.
בשנים 1950 עד 1964 עבד שרון בשיתוף עם האדריכל בנימין אידלסון.
בין המבנים הבולטים אשר יצר בתקופה זו ניתן למצוא: הרחבת בית החולים בילינסון (1954), אודיטוריום בטכניון (1956), בית ליסין ובית המלין (1957 עליהם זכו בפרס רוקח), בית החולים סורוקה בבאר שבע (1959) ואוהל יזכור ביד ושם (1961).
בשנת 1962 היה שרון השני מבין האדריכלים בישראל אשר זכה בפרס ישראל בתחום האדריכלות..
אידלסון שותפו זכה אף הוא בפרס ישראל שנים אחדות אחריו.
בשנים 1965–1984 עבד שרון בשיתוף פעולה עם בנו האדריכל אלדר שרון.
בין המבנים הבולטים אשר יצר בתקופה זו ניתן למצוא: בית חולים רמב"ם בחיפה (1965), בית חולים גהה בפתח תקווה (1966), בית כור בתל אביב (1966), בית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב (1970), בניין בנק ישראל ומוזיאון יד מרדכי (1970).
בנוסף לכך ניתן למנות עבודות נוספות שלו בפתח תקווה: מפעל יכין, המרפאה הראשית של קופת חולים כללית, קולנוע היכל.
בשנים 1965 עד 1971 עמד שרון בראש אגודת המהנדסים.
בשנת 1983 הוענק לו התואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
רחוב בשכונת רביבים בעיר נקרא על שמו.
אריה שרון נפטר ב-1984 במהלך ביקור בצרפת, הוחזר לישראל ונטמן בבית הקברות נחלת יצחק.
נכדו, ארד שרון, ממשיך לפי רצונו, את דרכו כאדריכל.
בתחילת הקריירה האדריכלית תכנן שרון מבנים בעיקר בסגנון הבין-לאומי, ולאחר מכן, עם שינוי המגמה בארץ ובעולם, התאפיינו בנייניו על פי עקרונות הברוטליזם.
תפיסת האדריכלות של אריה שרון תאמה היטב ואף הובילה את קאנון האדריכלות המקומי, תפיסה אשר התעצבה ברוח הזמן וברוח המקום, מעין מודרניזם אשר הותאם לצרכים המקומיים.
במאמרו "אבות ובנים בתכנון הפיסי של ישראל" (1997) של הגאוגרף אלישע אפרת, כינה את שרון כאחד מ"אבות התכנון".
של ישראל, שהובילו את התכנון הפיזי של המדינה הצעירה בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 תחת משרד ראש הממשלה בהנהגת דוד בן-גוריון.
אריה שנארי (שנידרמן) (31 בדצמבר 1899, דניפרופטרובסק, האימפריה הרוסית (אוקראינה) – 26 ביולי 1977) היה פעיל ציוני.
אריה שנארי נולד ב-31 בדצמבר 1899 בדניפרופטרובסק, האימפריה הרוסית שבאוקראינה.
בשנת 1915 בהיותו תלמיד תיכון, הוזמן אריה שנארי ביחד עם יתר התלמידים היהודים של העיר לעבודת עזרה ליהודים פליטי מלחמה.
עבודה זו קירבה אותו להשקפה ציונית.
ב-1916 הצטרף לקבוצת תלמידים ציונים אשר עסקה, בהדרכתו של ישראל בר יהודה (אידלסון), בלימודי היסטוריה וספרות יהודיים.
אריה שנארי נבחר לוועד הקבוצה.
ב-1917 נתקבל בתור חבר ל"צעירי ציון" (קבוצה שהצטרפה ל"חלוץ") ונבחר לוועד העירוני של המפלגה.
אריה התמסר במיוחד לעבודה תרבותית והשתייך לקבוצת פעילים בארגון תעמולה וערבי קריאה והרצאות ספרותיים במועדון המפלגה בעיר ובסביבתה.
ב-1917, לאחר סיום חוק לימודיו בתיכון נתקבל לפקולטה למשפטים באוניברסיטת אודסה (את לימודיו האוניברסטיים סיים בשנת 1922).
לפעולה ציונית במחתרת הצטרף באודסה בשנת 1918 ונתמנה על ידי "צעירי ציון" למדריך באחת משכונות העיר ומדי שבוע קרא הרצאות על תולדות הציונות והאידאולוגיה של המפלגה.
ב-1919 ביקר בתור שליח הוועד הגלילי של המפלגה במושבות יהודיות ובערי שדה בפלך פרסונסק, ארגן את סניפי המפלגה והרצה על נושאים ציוניים.
בשנה זו נבחר לוועד העירוני של "צעירי-ציון" באודסה, והיה לאחד מדוברי המפלגה בשאלות האידאולוגיה.
בשנת 1921 נתמנה על ידי "צעירי ציון" בתור נציג המפלגה בוועד המרכזי הכלל רוסי של "החלוץ" הבלתי-לגאלי וביחד עם שמואל שניאורסון היה פעיל בארגון "החלוץ", העלייה וענייני התעמולה.
בתור חבר "ועד העזרה ליהודי רוסיה", בראשותו של המשורר שאול טשרניחובסקי, היה פעיל בעבודת עזרה בשנות הרעב (1920 - 1921).
בשנת 1922 בוועידה השלישית הכלל רוסית של "צעירי ציון" בקייב נבחר למרכז הכלל רוסי של המפלגה ולאחר שהסובייטים אסרו את חברי המרכז, ארגן מחדש את מוסדות המפלגה באודסה ונבחר ליו"ר הוועד העירוני.
בשנת 1922 נבחר גם על ידי מליאת המרכז ל"שלישית חירום" אשר קיבלה את סמכויות הוועד המרכזי הכלל רוסי (במקרה של מאסר חברי הוועד) ורכזה בידיה את כל ענייני הנהלת המפלגה בכל רחבי רוסיה.
אריה שנארי ביקר בשם המרכז בערים ועיירות רבות באוקראינה וגם במוסקבה ובפטרוגרד.
זמן קצר גר במוסקבה וארגן שם את הוועד הגלילי של המפלגה למרחב רוסיה הצפונית.
בשנת 1923 נתגלה על ידי הגה-פה-או הסובייטי בדירת הסתר שלו בקייב והוא נאסר באשמת "פעולה קונטרורבולוציונית (נגד המהפכה) וקשר עם ארצות קפיטליסטיות באירופה", לפי פסק דין אדמיניסטרטיבי (מנהלי- כלומר, ללא משפט) של הממשלה הסובייטית בחרקוב נשלח לשלוש שנות גלות בסיביר.
לאחר טלטולים בתשעה בתי-כלא של ערים שונות, הובא לחבל נרים בצפון סיביר.
הוא ועוד שני חברי "צעירי-ציון" היו הציונים הראשונים אשר הוגלו על ידי הסובייטים לסיביר.
כעבור שנה, בהתערבות גב' יקָטַרִינַה פֶּשְקוֹבָה (אשתו של הסופר מקסים גורקי), שפעלה למען שחרור אסירים פוליטיים, הוחלף פסק דינם של אריה וחבריו לגירוש מרוסיה.
בינואר 1925 עלה לארץ ישראל.
שנארי התחיל לעבוד בעיריית תל אביב והגיע לתפקיד של מנהל משרדי מחלקת ההנדסה.
אריה היה בין מארגני וראשי קבוצת "העמלנים" אשר עזבה את "הפועל הצעיר", ארגנה את "הסתדרות הציונים העמלנים" וכעבור זמן-מה הצטרפה לתנועת הציונות הרוויזיוניסטית.
עם כניסתו של אריה להצה"ר (ברית הציונים הרוויזיוניסטים) ארגן את הפועלים הרוויזיוניסטים בארץ ונבחר למזכיר הכללי של "גוש העבודה הרוויזיוניסטי", היה בין מניחי היסוד של תנועת העבודה הלאומית.
אריה שנארי היה כתב "רזסוויט" הפריזאי במשך כל שנות קיומו של העיתון ומדי שבוע פרסם מאמרים ופיליטונים על תנועת העבודה, מאורעות בארץ ועל התיאטרון הארץ ישראלי.
בשנת 1923 נבחר לחבר הוועד המרכזי של הצה"ר, בראשותו של ישראל רוזוב.
לאחר הפירוד בקטוביץ ב-1933, עזב את התנועה הרוויזיוניסטית והיה בין מארגני מפלגת המדינה העברית והמזכיר הכללי של המרכז.
בגלל חילוקי דעות על דרכה של מפלגת המדינה, עזב כעבור זמן מה את המפלגה ובכלל פרש מעבודה מפלגתית, אולם נשאר נאמן לתורתו המדינית של זאב ז'בוטינסקי והמשיך ללחום בעד רעיונותיו במאמריו הרבים בכל שנות חייו בארץ.
בשנת 1939 היה חבר הנהלת "הליגה למען ממשלה עברית בגולה" מיסודה של עו"ד אברהם וינשל.
גפשטיין ופרופ' ערי ז'בוטינסקי עסק בעריכת חמשת הספרים האחרונים של "כתבי זאב ז'בוטינסקי" ובשנה זו הצטרף להנהלת "מכון ז'בוטינסקי" ונמנה בין פעילי המכון.
אריה כתב מאמרים רבים שרובם אף תורגמו לגרמנית וליידיש ופורסמו בחוץ-לארץ, אריה גם כתב מאמרים ברוסית.
אריה שנארי נפטר בשנת 1977 ונקבר בבית העלמין הדרום.
הרב אריה שטרן (נולד ב-27 בנובמבר 1944, י"א בכסלו ה'תש"ה) הוא רב ישראלי ציוני דתי, מרבני ישיבת מרכז הרב.
ראש מכון הלכה ברורה ובירור הלכה, כיהן כרב העיר ירושלים, כחבר מועצת הרבנות הראשית לישראל וכראש ישיבת הדרום.
שימש כר"מ בישיבות מרכז הרב, הכותל, אור עציון, קריית שמונה, אורות שאול ואש התורה.
נולד בתל אביב לאשר (ישעיה) וחוה לאה, בבית ציוני-דתי וחסידי.
סבו מצד אביו, רבי רפאל שטרן, היה ראש הקהל באונגוואר ומקורב לאדמו"רים רבים.
למד בישיבת היישוב החדש, בישיבת חברון ומשנת ה'תשכ"ד בישיבת מרכז הרב.
בשנת תשכ"ו (1966) זכה בפרס משרד הדתות לחיבורים תורניים.
בחורף תשכ"ז התגייס לצה"ל ושירת במשך שלושה חודשים, וכן שירת בצה"ל בחטיבת הצנחנים במילואים במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום כיפור.
בשנים תשכ"ח-תשכ"ט, לאחר נישואיו, התגורר בתל אביב ולמד בכולל "שבט מיהודה" להכשרת דיינים בתל אביב בראשות הרב אפרים בורודיאנסקי.
בתשעה באב ה'תש"ל (1970), בעקבות בקשתו של הרב צבי יהודה הכהן קוק, ראש ישיבת מרכז הרב, הקים עם הרב יוחנן פריד, אביב רייך ואחרים, את מכון הלכה ברורה ובירור הלכה, בראשו הוא עומד מאז הקמתו.
כראש המכון משמש הרב שטרן כעורך הראשי של סיכומי שיטות הראשונים והאחרונים על סדר סוגיות התלמוד הבבלי.
בשנת תשל"ט, לצד ידידיו הרב יגאל שפרן והרב יששכר גואלמן, ובברכת רבו הרצי"ה, היה שותף להקמת מכון מרחבים להכשרת מורים ומלמדים בקריית משה בירושלים, שבו היה חבר הנהלה.
במוסד לימדו הרב שאול ישראלי והרב שלמה מן-ההר.
שימש חבר הנהלה בבית הספר נעם בירושלים.
בין השנים תשמ"ג-תשמ"ז, וכן תשנ"ט-תשס"ב, שימש כר"מ בישיבת מרכז הרב, ובין השנים תשמ"ח-תשמ"ט כיהן כראש ישיבת הדרום ברחובות.
כן לימד בישיבת אור עציון, בישיבת קריית שמונה בתקופת ייסודה, בשנים תשס"ג-תשס"ד לערך שימש כמגיד השיעור כללי בישיבת הכותל, וכן לימד בישיבת אורות שאול בפתח תקווה ובישיבת ההסדר אש התורה.
כן היה שותף עם הרב פריד ואביב רייך בפעילות לשיקומו של בית הרב בירושלים ולהפיכתו למרכז חינוכי להנחלת מורשתו של הרב קוק.
משמש מזה כמה עשורים כרב קהילת "הר חורב" בשכונת קטמון בירושלים.
הרב הראשי האשכנזי של ירושלים
ב-2009 הועלה שמו של הרב שטרן כמועמד מוסכם מטעם הציונות הדתית לכהן כרב הראשי האשכנזי של ירושלים.
מתנגדיו החרדים ניסו לדחות את מועד הבחירות עד לאחר שימלאו לו 70 כדי למנוע את בחירתו.
לבסוף, ב-22 באוקטובר 2014, נבחר הרב שטרן לתפקיד, 11 שנים לאחר שנפטר הרב האשכנזי הקודם, הרב יצחק קוליץ.
הוא נבחר ברוב של 27 קולות מתוך 48 חברים בגוף הבוחר.
לצדו נבחר כרב ראשי ספרדי, הרב שלמה משה עמאר.
הרב שטרן זכה לתמיכת שר הדתות נפתלי בנט וראש עיריית ירושלים ניר ברקת.
בין תומכיו הרבניים היו: הרב חיים דרוקמן, הרב אהרון ליכטנשטיין, רבי יוחנן סופר מערלוי, הרב זלמן נחמיה גולדברג, הרב שמואל אוירבך, הרב אליהו בקשי דורון ורבני צהר.
הרב יעקב שפירא שהיה מועמד בעצמו הודיע שאם תתאפשר בחירת הרב שטרן - ימשוך את מועמדותו ויתמוך בו, כפי שאכן נעשה.
עם בחירתו הצהיר הרב: .
בהגיעו לגיל 70 האריכה מועצת הרבנות הראשית את כהונתו בחמש שנים, בהתאם לסמכותה.
כהונתו של הרב שטרן הסתיימה ב-27 בנובמבר 2019, וניסיונות להאריך את כהונתו לא צלחו.
יצא נגד התבדלות של מגזרים בשכונות משלהם והביע תמיכה במגורים בשכונות מעורבות של דתיים וחילונים.
ביחס למערכת הכשרות אמר כי הוא מעוניין להחזיר רמת הכשרות בירושלים למצב של לפני כחמישים שנה, אז נתפסה לדבריו ככזאת שאין מהודרת ממנה.
זו אכן הייתה פעילותו העיקרית בשנות כהונתו, ובמהלכה עלתה רמת הכשרות בעיר וגם חרדים רבים החלו לסמוך על כשרות המהדרין של רבנות ירושלים.
ביחס לשיתוף נשים בתפילה אמר: .
לאור זאת תמך בהגדלת עזרת הנשים בכותל לגודל של עזרת הגברים והתיר הצבת ספר תורה בעזרת נשים בעת הקפות של שמחת תורה.
ביחס להומואים אמר שיקבלם לבית הכנסת שלו, כשם שהוא מקבל מחללי שבת, אך ישתדל שלא יהיו שליחי ציבור.
הרב שטרן קרא להוציא את מקצועות הגמרא והקודש מבחינות הבגרות בבתי הספר הממלכתיים דתיים.
הרב שטרן הביע רצון לקיים פעילות משותפת לדתיים וחילונים כדוגמת קיום קידושים משותפים בבתי הכנסת בירושלים אחרי תפילת מוסף.
במסגרת כך, הקים בדצמבר 2014 בירושלים פורום להידברות בין חילונים ודתיים.
כמו כן ייחד יום קבלת קהל שבועי.
לדעתו פרויקטים לאומיים ועירוניים צריכים להיבחן גם מנקודת מבט הלכתית.
בשנת 2018 פסק הרב שטרן כי ניתן לקבור בבית קברות יהודי תושב מזרח ירושלים שנהרג בתאונה, משום שהאחראים על בתי הקברות המוסלמים בעיר סירבו לקוברו שם, בגין חשד למכירת נכסים ליהודים.
התנגד בפומבי להקמת ממשלה שתישען על קולות המפלגות הערביות.
מספר פעמים דיבר בשבחם של נוער הגבעות, והיה, לצד הרב חיים דרוקמן, ממובילי הקריאה לשינוי היחס אליהם ו"מסע הרבנים" לגבעות השונות.
הרב שטרן נישא בשנת תשכ"ח למרים-יוכבד, ולהם שבעה ילדים, מהם:
יקירה - אשת הרב אמוץ קורצטג, ר"מ בישיבת לנתיבות ישראל.
שרה - אשת הרב יצחק סמואל, ר"מ בישיבת ירושלים לצעירים.
רחל - אשת אל"ם במיל' הרב ישי איתן, יושב ראש המועצה הדתית מטה בנימין.
הרב יחזקאל - ר"מ בישיבה הגבוהה בכרמיאל.
שירה - נהרגה בתאונת דרכים בשנת 2007, בגיל 21.
מאמרי הרב אריה שטרן, באתר ספריית אסיף
'בירורים בסוגיית "שטרא זייפא"', זכור זאת ליעקב, ירושלים תשל"א, עמ' רפא-רפו
'בעניין הקדש וקנין בדבר שאינו ברשותו', בשמן רענן ב, ירושלים תש"ן, עמ' תלט-תמא
'רוב או קבוע בפירות שנמכרו בשוק', התורה והארץ ב, מכון התורה והארץ שבט תשנ"א, עמ' 411–414
'שיטת הממשל והבחירות לאור דברי מרן הרב זצ"ל', ברורים בהלכות הראי"ה, ירושלים תשנ"ב, עמ' 183–189
'בירורים בגדר של קדושת הארץ', משנת השמיטה ב, רמת מגשימים תשנ"ה, עמ' 573–581
'מעמד הנכרים במדינת ישראל', ניצני ארץ יב, מרכז הרב תשנ"ח, עמ' 317–322
'אמירת הלל בר"ח וביום העצמאות', נשמה של שבת, חברון תשנ"ט, עמ' 578–580
'קדושת ארץ ישראל בימים ההם בזמן הזה', אמונת עתיך 50, חשון-כסלו תשס"ג, עמ' 64–71
'תרומת הבנות בצניעותן לבנין החברה והעם', טל לישראל – פרקי חינוך לבת, אור עציון תשס"ה, עמ' 281–285
'להוראת הגמרא בישיבות התיכוניות', שמעתין 172–173, ניסן-אלול תשס"ח, עמ' 235–244
'התמודדות אל מול השחיתות הציבורית', שערי צדק טז, תשע"ה, עמ' 51–52
'תוקף מינוי מדינא דמלכותא', שערי ציון יז, תשע"ו, עמ' 50–52
'סמכות המדינה במשפט האזרחי והפלילי', שערי צדק יח, תשע"ז, עמ' 348–352
אריה (אריק) שפירא (29 בנובמבר 1943 – 3 בספטמבר 2015) היה מלחין קלאסי ישראלי, חתן פרס ישראל להלחנה, ה'תשנ"ד.
שפירא נולד בשנת 1943 בקיבוץ אפיקים ועבר עם משפחתו לפתח תקווה בשנת 1947. בילדותו למד נגינה בפסנתר.
בשנים 1962–1965 למד פילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, ובמקביל (משנת 1963) למד הלחנה באקדמיה למוזיקה של תל אביב אצל עדן פרטוש, לימודים שסיים בשנת 1968.
בשנים 1995–2014 שימש מרצה בחוג למוזיקה באוניברסיטת חיפה.
נישא לבת-שבע בשנת 1967 ולזוג שלוש בנות.
נפטר ב-3 בספטמבר 2015, והובא למנוחות בבית העלמין האלטרנטיבי בגבעת ברנר .
שפירא הלחין מוזיקה סימפונית, קאמרית, אלקטרונית ומוזיקה לכלי סולו, וכן מוזיקה למחול, תיאטרון ולסרטי קולנוע.
1986 - פרס ראש הממשלה להלחנה
1994 - פרס ישראל להלחנה והוראת המוזיקה
2013 - פרס מפעל חיים מטעם אקו"ם
רביב גזית / אריה שפירא: יצירות אלקטרוניות, (1995)
אריה שפירא: אלקטרוני פלוס, (2000)
אריה שפירא: משפט קסטנר, (1992)
אריה שנקר (1877 – 3 באוקטובר 1959) היה תעשיין, מחלוצי תעשיית הטקסטיל בישראל והנשיא הראשון של התאחדות התעשיינים בישראל.
שנקר נולד סמוך לפוהרבישצ'ה שבפלך ויניצה באוקראינה, כבן למשפחת חסידים (אביו - בן ציון), שהתייחסה לאדמו"ר רבי שמעון מרוז'ין.
בנערותו היה פעיל בארגונים ציוניים בעירו.
שנקר עלה לארץ ישראל מרוסיה בשנת 1924, והיה ליזם ולתעשיין, מחלוצי תעשיית הטקסטיל בארץ ישראל.
בשנת 1925 רכש את בית החרושת לודז'יה, שעמד ברחוב נחמני 43 בתל אביב, והפך אותו למפעל מצליח.
בשנת 1935 הועתק המפעל לשכונת "אגרובנק" (לימים אחת משכונות חולון) והיה לאחד מהמפעלים הבולטים בארץ ישראל של תקופת המנדט.
אחיינו, בן ציון שנקר, עבר לחולון עם משפחתו בעקבות העתקת המפעל והפך לאחד ממקימי העיר חולון.
הקים את ארגון "התאחדות בעלי התעשייה בארץ ישראל" (כיום התאחדות התעשיינים) והיה נשיאו.
אריה שנקר נפטר בתל אביב בב' בתשרי תש"ך (1959) ונטמן בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
על שמו נקרא אזור התעשייה קריית אריה במערב פתח תקווה (ורחוב באזור תעשייה זה), שנקר - בית ספר גבוה להנדסה ולעיצוב, שהוקם בשנת 1970 ברמת גן, בניין הפקולטה לפיזיקה ולכימיה באוניברסיטת תל אביב ורחובות במפרץ חיפה, בחולון ובהרצליה פיתוח.
כמו כן, משנת 1980 מעניקה התאחדות התעשיינים את "אות יקיר התעשייה" הנקרא על שמו לתעשיינים ותיקים על תרומתם לפיתוח התעשייה במדינת ישראל.
אריה שַׁמרי (ריבָּא) (22 באפריל 1907 –13 במרץ 1978) היה משורר יידיש, עורך ומתרגם ישראלי, ממייסדי קיבוץ עין שמר וחברו עד מותו.
(את שמו המקורי עיברת מ"ריבָּא" ל"שמרי", על שם הקיבוץ.)
אריה שמרי נולד בשנת 1907 בעיירה קאלושין שבאימפריה רוסית (כיום בפולין).
היה חניך תנועת הנוער השומר הצעיר, ועלה לארץ ישראל מפולין עם חבריו בשנת 1932. כעורך התבלטה עבודתו בעריכת האנתולוגיה של משוררי היידיש בישראל "שורשים" ("ווארצלען"), בהוצאת "ישראל-בוך", ובהמשך ניהל את ההוצאה שנים רבות.
שמרי זכה על שירתו בפרס פיכמן לספרות ולאמנות (1974) ובפרס איציק מאנגר לשירת יידיש (1976).
נפטר במרץ 1978 ונקבר בקיבוץ עין שמר.
על שמו מחולק הפרס השנתי, "פרס אריה שמרי", למשוררי יידיש בישראל.
אריה שמרי הוא סבה של ד"ר ליאת שמרי-זאבי.
אין טויער פון טעג, מרחביה: ההסתדרות העולמית – השומר הצעיר, 1947. ("בשער הימים") (שירים)
אין וואכיקן ליכט, מרחביה: ספרית פועלים, 1953. ("באור החולין") (שירים)
א שטערן אין פעלד: לידער און פאעמעס, תל אביב: גאלדענע קייט, 1957. ("כוכב בשדה") (שירים ופואמות)
די פונקען פון תיקון: פאעמע; צייכענונגען: בן בן ציון, תל אביב : י"ל פרץ, 1960. ("ניצוצות התיקון") (פואמה)
טריט אין גן-אדם, מרחביה: ספרית פועלים, תשכ"ה.
דאס יינגל פון דיזשאן: פאעמע; צייכענוגען: יואב שעלי, תל אביב: ישראל-בוך (דערשינגען מיט דער הילף פון עליזאבעט און ווילי שאר-פאנד ביים יידישן שרייבער-פאראיין אין ישראל), תשכ"ט 1968. ("הנער מדיז'ון") (פואמה)
געזאנגען אין שייער: לידער און פאעמעס, תל אביב: ישראל-בוך, תש"ל.
רינגען אין שטאם: לידער און פאעמעס; צייכענונגען פון בען, תל אביב: ישראל-בוך, תשל"ה.
אויף גרינעם פארמעט: לידער און פאעמעס, תל אביב: ישראל-בוך, תשל"ח 1977. ("על קלף ירוק") (שירים ופואמות)
איינזאמלונג: עסייען, אפהאנדלונגען, רעדעס; צונויפגעשטעלט פון א' שמריס עזבון: יעקב צבי שאַרגעל, תל אביב: ישראל-בוך, תשמ"ג.
ל"ו שירים על ליזר צִיפְרֶס: פואימה; מיידיש א' שלונסקי, תל אביב: ספרית פועלים, תרצ"ט.
גן אדם: מבחר שירים; מיידיש: יעקב בסר, שלמה טנאי, מרדכי אמיתי, משה בסוק, לייב אוליצקי, אשר שופט ואחרים, תל אביב: ספרית פועלים, תש"ם 1980. (מבחר מייצג משירתו)
דוד כנעני, אריה שמרי (עורכים), לא אמות כי אחיה: כ"ד סיפורים מספרות יידיש בברית המועצות, מרחביה: ספרית פועלים, 1957.
ווארצלען-אנטאלאגיע פון יידיש-שאפן אין ישראל: פאעזיע און פראזע; צונויפגעשטעלט: אריה שמרי, תל אביב: ישראל-בוך, 1966.
ריקודה פּאָטאַש, לידער; אפגעקליבן און צוגעגרייט: אריה שמרי, תל אביב: יידישן ליטעראטן און זשורנאליסטן פאראיין אין ישראל, 1967.
אריה שמרי, שלום סאראקא, ישראל רייכנבאך [ואחרים] (רעדאקטארן), ספר קאַלושין: געהייליקט דער חרוב געווארענער קהילה; ארויסגעגעבן פון "ארגון יוצאי קאלושין בישראל" און די קאלושינער לאנדסמאנשאפטן אין אמעריקע ארגענטינע, פראנקרייך און אנדערע לענדער, תל אביב: [חמו"ל], תשכ"א.
אריה שמרי, דב בעריש פירסט (רעדאקטארן), פנקס נאָווי דוואָר; ארויסגעגעבן דורך - "ארגון יוצאי נובי דבור" בישראל און די נאווי דווארער לאנדסמאנשאפטן אין די פאראייניקטע שטאטן, קאנאדע, ארגענטינע, אורוגוויי און פרנקרייך, תל אביב: [חמו"ל], תשכ"ה.
אריה שמרי: לזיכרון; צוזאמעננגעשטעלט און ארויסגעגעבן מ' וואלדמאן, פריז: .IM.
PO, 1979. (לקט שירי משוררים ביידיש לזכר שמרי, כולל שיר משלו)
אריה שפטל (י"א באדר א' ה'תרס"ה, 16 בפברואר 1905 – י"ח בתשרי ה'תשמ"א, 28 בספטמבר 1980) היה איש ציבור ישראלי שכיהן מטעם מפא"י כראש עיריית ראשון לציון וחבר הכנסת בכנסת הראשונה.
שפטל נולד בעיר וילנה שברוסיה (ליטא, לימים בפולין), בה הוא למד בישיבת רמיילס אצל הרב הירש גרודזנסקי אחיו של הרב חיים עוזר גרודזנסקי, והיה בוגר המחזור הראשון של הגימנסיה העברית "תרבות".
לאחר מכן הוכשר במכון הפדגוגי להכשרת מורים ולמד במכון לחקר מזרח אירופה.
במקביל ללימודיו הוא החל בפעילות ציונית במסגרת תנועת "החלוץ", ומשנת 1921 בתנועת הנוער הציונית ע"ש דב בר בורוכוב.
בחלוץ היה שפטל חבר הוועד המחוזי של מוסדותיה הפוליטיים ובשנת 1924 עלה יחד עם חברי קבוצת החלוץ לארץ והיה בין מייסדי רמת הכובש.
מחלת ריאות קשה אילצה אותו לשוב לווילנה.
משנת 1925 פעל במפלגת פועלי ציון, ולפרנסתו עבד באותן שנים בהוראה ופעל להרחבת וארגון רשת בתי הספר "תרבות".
בשנת 1941, עם פלישת גרמניה הנאצית לווילנה, נכלא שפטל עם תושבי העיר בגטו וילנה והועבד בעבודות פרך.
לבקשת מחתרת הגטו הוקדש מרבית זמנו לעבודה חינוכית כמנהל בית ספר וכסגן מנהל הגמנסיה הבלתי לגלית שהוקמה בגטו.
מלבד זאת הוא הרצה, עסק בכתיבת יומן הגטו ולקח חלק באיסוף מסמכים שהועברו לידי הפרטיזנים.
עם המחתרת הוא לקח חלק בשנת 1943 בתכנון המרד בגטו, אך בטרם הוצאה התוכנית לפועל נשלח שפטל למחנה השמדה באסטוניה.
עם התקרבות כוחות ברית המועצות פונה יחד עם שאר האסירים למחנה הריכוז שטוטהוף.
בסוף 1944 הועבר למחנה עבודה במגדבורג בה עבד בבית חרושת לתחמושת בגלווניזציה.
בעת העברה למחנה אחר צלחה בריחתו ולאחר דרך ארוכה, במהלכה נתפס וברח בשנית, הגיע אל מעבר לקווי הצבא האמריקאי.
לאחר המלחמה שב לוורשה והיה פעיל בארגון מחדש של חיי היהודים בפולין.
הוא נבחר לחבר נשיאות ועד יהודי לודז', חבר מרכז מפלגת פועלי ציון ובשנים 1946–1947 שימש עורך העיתון "אונזער וואָרט".
בהיותו חבר הוועדה ההיסטורית המרכזית של פולין, שפטל לקח חלק בתיעוד מחנות ההשמדה ובארגון כרטסת פושעי המלחמה, שהיוותה מאוחר יותר עדות במשפטים כנגד פושעי מלחמה נאצים.
מטעם יהודי לודז' הוא נבחר לשופט בבית הדין ליהודים, כיהן כחבר הדירקטוריון של קרן קיימת לישראל והיה ממונה על ארגון העפלה מפולין.
בשנת 1945 נבחר כציר לקונגרס הבינלאומי של אסירים פוליטיים ונבחר לוועדה להכנת חומר העדויות למשפטי נירנברג.
מטעם פועלי ציון השתתף שפטל בקונגרס הציוני שלאחר המלחמה.
שפטל עלה לארץ ישראל בשנת 1947 והתיישב בראשון לציון.