tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האתר הארכאולוגי של ויי נתגלה במהלך המאה ה-19 וחפירות שנעשו במקום חשפו מספר שרידים של מבנים אטרוסקים, שרידים שסייעו לגיבוש הידע על התרבות האטרוסקית הקדומה.
וִיטֶסלַב נֶזוַל (בצ'כית: Vítězslav Nezval; 26 במאי 1900 – 6 באפריל 1958) משורר צָ'כי, ממחדשי השירה הצ'כית במאה העשרים.
ויטסלב נזוול נולד בעיירה המוֹרַבית בִּיסקוֹאוּפְּקִי למשפחה מהמעמד הבינוני, אביו היה מורה, ומגיל צעיר התבלט בכישרונותיו.
הוא השלים לימודיו בעירו, ויצא לאוניברסיטאות של ברנו ופראג.
תוך השלמת לימודי הפילוסופיה שלו, החל לכתוב שירים ולפרסמם בכתבי העת האוונגרדיים הצ'כים.
הוא הסתפח לחבורת משוררים צעירים תוססת בפראג, והיה בין מוליכי המהפך המודרני בשירה הצ'כית.
נזוול היה אמן מבורך ורב כישרונות.
הוא היה צייר ומלחין, מנגן ושחקן.
הוא נהג להלחין בעצמו את שיריו, ולהופיע איתם על הבמה.
בשנות השלושים יצא לפריז, התקרב מאוד אל המשוררים הצרפתיים הסוריאליסטיים, פול אלואר ואנדרה ברטון, והיה בין ראשוני המשוררים הצ'כים שכתבו ברוח הסוריאליסטית המודרנית.
בעת שהותו בצרפת וגם לאחריה הכיר כמה יוצרים יהודים, צ'כים וסלובקים, וקשר איתם קשרי ידידות.
ביתו ובית הקפה שלו בפראג הפכו למרכז השירה האירופית המודרנית בצ'כיה.
בין השאר היה "החונך" הפואטי של אריה להולה, ופתח בפניו את דלתות העולם הספרותי הצ'כי.
נזוול הזדהה לגמרי עם הקו הקומוניסטי הנוקשה שהונהג בצ'כוסלובקיה עם הכיבוש הסובייטי.
הוא הפך את סגנון שירתו, והיה ל"משורר חצר" מגמתי, ברוח הריאליזם הסוציאליסטי.
ובשנת 1950 חיבר את "שיר השלום" המפורסם, שהפך להמנון של חסידי מוסקבה באירופה ומחוצה לה.
על שירו זה קיבל את "פרס השלום", מיסודה של מוסקבה הקומוניסטית.
נפטר בפראג, בירת צ'כיה, בשנת 1958.
בבית הספרים הלאומי בירושלים מצויים שמונה מספריו, בצ'כית, ובהם שיריו, שירי הילדים שלו, מערכוניו ועוד.
שירו "מוֹכֶרֶת הפְּלָאוֹת" תורגם בידי אברהם שלונסקי, השיר נדפס בכרך ב' של תרגומי שלונסקי, ושם המשורר צוין כך: ו.
שיר זה הוא יצירתו היחידה שתורגמה לעברית.
ויטץ' (באיטלקית: W.I.T.C.H.) סדרת קומיקס איטלקית אשר נוצרה במקור על ידי אליזבטה גנון.
הקומיקס מופץ ברחבי העולם בשפות רבות.
בעקבות הצלחת סדרת הקומיקס הופקו לאורך השנים סדרת אנימציה, סדרת מאנגה, ספרי קריאה, רומנים גרפיים וסדרת משחקי וידאו אשר מבוססים על עלילת סדרת הקומיקס של ויטץ'.
עלילת הסדרה מתמקדת בחמש נערות אשר נבחרו להגן על מרכז היקום מאנשים ויצורים אשר מעוניינים להסב נזק רב.
לשם כך, הוענקו לחבורה כוחות כישוף מיוחדים.
השומרות החדשות הם וויל, אירמה, טאראני, קורנליה והיי לין - ראשי התיבות של שמותיהם באנגלית מרכיבים את המילה W.I.T.C.H.
החבורה נאלצת לחיות חיים כפולים, להילחם בנבלים שונים כאשר במקביל הן לומדות בבית הספר שפילד כנערות רגילות.
בישראל סדרת האנימציה של ויטץ' שודרה במקור בערוץ ג'טיקס ומשודרת כיום בערוץ VOD.
הבהרה: סדרת הקומיקס ויטץ מורכבת מהרפתקאותיהם של חבורת ויטץ'.
נהוג לחלק את הסדרה לסאגות על פי המבנה העלילתי:
הסאגה הראשונה (חוברות 1 - 12) - חמש נערות - וויל, אירמה, טרני, קורנליה, והיי לין נבחרות להיות השומרות החדשות ותפקידן כעת הוא לשמור על היקום.
המשימה הראשונה של החבורה היא להביס את פובוס הנסיך הרשע אשר שולט במרידיאן וזומם להפוך לשליט היקום ולהביס את אורקל.
הסאגה השנייה (חוברות 13 - 24) - השומרות מתמודדות בסאגה זו בנאריסה - השומרת הקודמת של לב קנדקאר שבגדה במועצת קנדקאר והפכה ליצור אפל.
הסאגה השלישית (חוברות 25 - 36) - השומרות מתמודדות עם ארי, שליט ארחנטה, שמחזיק בשדת באנשי כג'יני.
הסאגה הרביעית (חוברות 37 - 48) - הנביא מודח כתוצאה מהתנהלותו באירועים הקודמים, ואת מקומו תופס פובוס במסווה אחר, מה שגורם לשומרות לחפש את הנביא הקודם, שיציל את המצב.
הסאגה החמישית (חוברות 49 - 63) - מאט נשאב לתוך ספר יסודות, והשומרות מחפשות את אבני היסודות כדי להוציאו.
סדריק חוזר לכאורה כדי לעזור להם.
הסאגה השישית (חוברות 64 - 74) - השומרות מתמודדות עם זוג נשוי של זקנים, שמנסה לשאוב חיים מאנשים.
הסאגה השביעית (חוברת 75 - 86) - השומרות נאלצות להסתדר בלי עזרת הנביא כשיצור אפל משתלט על קנדרקאר.
הסאגה השמינית (חוברות 87 - 99) - השומרות צריכות להדריך ילדים בעלי כוחות קסם.
הסאגות התשיעית והאחת-עשרה (חוברות 100–117 ו-131-סוף).
סיפור נפרד בכל חוברת.הסאגה העשירית (חוברות 118–130).
בין השאר הבנות מתמודדות עם מספר נשים מרושעות בעלי כשפים מיוחדים.
וילהלמינה "ויל" ונדום (ליאת הר לב): המבוגרת בחבורה.
בת לאם חד-הורית (האבא ברח בגלל חובות).
היא יכולה לגרום למכשירים אלקטרוניים לדבר, בכללי היא כוח הברק.
אירמה לאיר (דון לני גבאי / אורלי תגר): אוהבת לעשות אמבטיות ארוכות, ולכן גם קיבלה את כח המים.
הצינית בחבורה - תמיד מוצאת הומור בכל סיטואציה.
חצי מהזמן שלה בבית הספר מתבזבז על התחמקויות ממרטין.
החל מחוברת 33 מסוגלת לרפא את פצעיה.
שונאת להגיש כדורים במשחקי כדורעף.
יודעת טוב להקפיץ כדור על גופה.
היא מנהלת רדיו בית הספר.
טרני קוק (אורלי קטן): בעלת פחדים מגבהים, פחד במה ופחד מאש, אבל לרוע מזלה היא זו דווקא שקיבלה את כוח האש.
מאוחר יותר ראייתה משתפרת לראיית משקפת.
קורנליה הייל (אלה תדמור): חושבת כל הזמן על אופנה.
לפני שגילתה שיש לה את כח האדמה לא האמינה בעל-טבעי.
בעונה השנייה יכולה לשלוט במתכת.
היי לין (נעמה אוזן): הצעירה בחבורה.
דור שני לשומרות - גם סבתה הייתה שומרת, וכמוה גם היא הייתה בעלת כח האוויר (דור הביניים, האבא, לא יכול להיות שומרת).
גרה מעל מסעדת "דרקון הכסף" השייכת להוריה.
היא יכולה להפוך את עצמה לבלתי נראית.
אורוב: כשטרני עשתה שביתה נגד מועצת קנדקאר במחאה על כך שלא מספרים להם הכל, המועצה נאלצה להחליף אותה באופן זמני בלוחמת-קוסמת בשם אורוב.
כשטרני חזרה ל"עבודה" השומרות הפכו לשש.
הדמות הזו מופיעה רק בקומיקס.
מתיו "מאט" אולסן (יובל סגל): חבר של ויל לסירוגין.
גילה בטעות את סוד השומרות - בקומיקס לאחר שהיה עד להתקפה של לורד סדריק על ויל, ובסדרת הטלוויזיה לאחר שעקב אחריהן בטעות למרידיאן.
סולן וגיטריסט בלהקת כחול-קובלט, והיא התאהבה בו בהופעה של ליל כל הקדשים.
מרטין טאבס (עפרון אטקין): החנון של בית הספר, ומאוהב נואשות בארמה.
מדריך שבט "הדובונים" בצופים וצלם עיתון בית הספר.
אנדרו הורנבי: מושא אהבתה של אירמה, עד שהטריד אותה והיא הפכה אותו לצפרדע.
נייג'ל נתפס כבריון על ידי אמהּ של טרני אשר איננה בוטחת בכך שיהיה בסביבת בתה משום שבעבר הוא לקח חלק בחבורה של אוריה.
הוא מנסה כמיטב יכולתו להוכיח לעצמו ולמשפחתה של טרני כי כוונותיו טובות.
קיילב (לירון לב): היה חבר של קורנליה ומנהיג המורדים של מרדיאן.
ובמהלך העונות עוזר לחברות וויטץ נגד כוחות האופל
ריק פורטוורת': נער יפה, פופולרי, חכם ובעל אגו מנופח.
פיטר קוק: אח של טרני וידיד של מאט וג'ואל.
נהיה חבר של קורנליה כשקיילב החליט להישאר במרידיאן.
לפי סדרת הטלוויזיה חברותם נמשכה רק יום אחד.
ג'ואל וייט: מתופף בלהקת "כחול-קובלט".
התאהב באירמה בהופעה של הזמרת קרמילה המעורצת על שניהם.
בסדרת הטלוויזיה מופיע רק פעם אחת (בפרק 45).
לוק פראד: חבר לכיתה של טרני.
סטיבן: החבר של אירמה וחבר במחתרת סודית בשם U18 השולטת בחוטי החשמל, צנרת המים, ובמצלמות העיר במטרה לתפוס פושעים ולהגן על העיר.
"בלנק" (גיורא קנת): מן יצור הדומה לקרפד בעונה הראשונה הוא מרחרח שערים בעונה השנייה מקבל שן מיוחדת העוזרת לו ליצור קיפולים בין העולמות ועוזר לחבורת וויטץ.
האורקל: העניק לבנות את יכולות הכשף שלהן.
יאן לין: סבתה של היי לין וקודמתה כשומרת האוויר.
מספקת לבנות את עצותיה כאשר זקוקות להן.
בקומיקס מתה בחוברת #2 והפכה לנציגת כדור הארץ במועצה.
החל מהסאגה השמינית החליפה את האורקל בתפקיד.
לובה: השומרת הראשונה של ה"אוראמיריס"- מקור הכח של היסודות.
הנסיך פובוס (קובי אשל): השליט הרשע של מרידיאן והסיבה העיקרית שבגללה נוצר הווילון לפני 14 שנה.
בכל העונה הראשונה חיפש את אחותו כדי לגנוב את כוחותיה.
הלורד סדריק (עפרון אטקין): מנהיג הצבא של פובוס.
בדמותו האנושית הוא בלונדיני יפה-תואר בעל חנות ספרים בעיר (בשם ריק הופמן), אבל בדמותו המכושפת הוא איש-נחש ענקי.
פרוסט הצייד: יצור כחול ענקי וחזק, שעובד לפעמים בשביל פובוס כדי למצוא את השומרות.
רוכב על יצור ירוק דמוי קרנף בשם קרימסון.
אליון בראון / פורטרייט: אחותו הצעירה של פובוס ויורשת העצר של הממלכה.
הוברחה לכדור הארץ כדי להגן עליה מפני הרוע, וגרה שם 12 שנה במסווה של בת-אנוש, והייתה חברתה הטובה ביותר של קורנליה, אבל הוחזרה למרידיאן במהלך העונה הראשונה.
אחרי שגילתה את התוכניות המרושעות של אחיה עברה לצד של הטובים.
בעונה ה-2 גילתה שגם הוריה היו מרושעים כמו אחיה.
שם משפחתה האנושי נתון למחלוקת בין הקומיקס (פורטרייט) לבין התוכנית (בראון).
רשעים המופיעים רק בסדרת הטלוויזיה:צ'יג- פאסלינג מרושע מלשן; מירנדה- ילדת עכביש; גרגויל- יצור אבן; העוקב- יצור מרושע השולט על עטלפים ובעל כלב ציד בשם רחרחן בסאגה השנייה
לובה: אשת חתול וחברה במועצת קרנדאר.
נריסה (אור אזולאי): השומרת הקודמת של לב קנדקאר, יחד עם יאן לין ועוד שלוש נשים.
רצחה שומרת נוספת (קסידי) והפכה ליצור אפל, אבל נכלאה בקבר.
הצליחה להשתחרר בין העונות, (לפי הקומיקס- כי קורנליה החזיקה בכל חמשת הכוחות של השומרות לזמן מה, מה שפתח את הקבר בטעות,) ומחפשת נקמה.
אבירי הנקמה: יצורי אופל שבשליטת נריסה בחלק הראשון של העונה בסדרת הטלוויזיה.
כולל את פרוסט, את מירנדה ילדת-העכביש, את העוקב עם כלב האופל, ואת "בור-החול"- יצור חול ענקי.
אבירי ההרס: יצורי אופל שבשליטת נריסה.
מתעלים קסם מתכונות שליליות של האויב.
כולל את שייגון- אביר השנאה והגועל (בטלוויזיה- נוצר ממאט), חור- אביר הזעם (בטלוויזיה- נוצר מהאגלס), אמבר- אבירת הכאב והסבל (יצור לבה) וטרידארט- אביר היאוש והפחד.
אוריה דאן, קורט ואן בורן ולורנט המפטון: שלושת הבריונים של בית הספר.
אוהבים להציק לטרני ולויל, אבל מפחדים מקורנליה.
בס וקורטני גרמפה (אורלי קטן): הרכלניות של בית הספר.
אוהבות לסכסך.קת'רין ניקרבוצ'ר: מנהלת בית הספר שפילד.
הסוכנים מריה מדינה וג'ואל מקטיינן: שני סוכני אינטרפול שמחפשים התרחשויות מוזרות בהתרפילד, בין השאר עקב העלמות משפחת בראון.
הסוכן רפאל סיילה: סוכן בלונדיני יפה תואר במסווה של מורה למחשבים.
ווילאם:גלגתה רודולף: אומנת ממרידיאן שחטפה את אליון התינוקת ולקחה אותה לכדור הארץ.
היא עבדה בהתרפילד כמורה למתמטיקה של השומרות ואליון עד שהשומרות חשפו אותה.
בעקבות ההצלחה הרבה לה זכתה סדרת הקומיקס, בין השנים 2004 עד 2006 הופקה לשידור סדרת אנימציה בת 52 פרקים בשם "ויטץ'" אשר עלילתה התבססה על סדרת הקומיקס המקורית של ויטץ'.
הסדרה מכילה שתי עונות בנות 26 פרקים כל אחת.
סדרת האנימציה של ויטץ' שודרה בלמעלה מ-40 מדינות, בהם אוסטרליה, טורקיה, פולין, רוסיה, איחוד האמירויות הערביות וישראל.
לאורך השנים הופקו עשרות ספרי קריאה רבים המתרחשים ביקום של ויטץ'.
הסופרת הדנית לנה קברבול כתבה תשעה ספרים המתרחשים ביקום של ויטץ' אשר יצאו במקור לשווקים בשנים 2002 - 2003. שני הספרים הראשונים תורגמו לעברית: חמישיית העוצמה (המבוסס על החוברת ליל כל הקדשים), והיעלמות (המבוסס על החוברת 12 השערים').
ביפן הופקה סדרת מאנגה על ידי האמן לידה הארוקו אשר מבוססת על סדרת הקומיקס המקורית של ויטץ'.
עד כה יצא משחק אחד לגיימבוי, ומבוסס על סדרת הטלוויזיה, אם כי יש בו גם משימות ואויבים שלא קשורים לתוכנית או לקומיקס.
יש בו משימות שונות שבכל אחת מהן הגיבור הוא השומרות, קיילב, אליון ופובוס.
דוקטור ביילי וויטפילד (ויט) דיפי , קריפטוגרף אמריקאי, מחלוצי הצפנת מפתח פומבי.
חתן פרס טיורינג לשנת 2015.
את התואר הראשון שלו במתמטיקה רכש במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ב-1965.
דיפי מפורסם בעיקר בשל המצאת רעיון הצפנת המפתח הפומבי בשנת 1975. מאמרם של ויטפילד דיפי ומרטין הלמן, "כיוונים חדשים בהצפנה" (פורסם לראשונה ב-1976), הציג שיטה חדשה לחלוטין להעברת מפתח הצפנה, שהרחיקה לכת עד כדי פתרון אחת הבעיות היסודיות בהצפנה - בעיית הפצת מפתחות - והתפרסמה לאחר מכן כשיטת דיפי הלמן.
נראה שמאמרם היה זה שהמריץ והוביל כמעט, לפיתוח סוג חדש של אלגוריתמים להצפנה, הצפנת מפתח אסימטרי.
עד שנת 1978 ניהל דיפי את מחלקת מחקר מערכות האבטחה בחברת הטלפונים הקנדית נורטל, שם פיתח ארכיטקטורת ניהול מפתחות עבור מערכות אבטחה PDSO ברשתות NT הנקרא X.25.
בשנת 1991 הצטרף דיפי למעבדות סאן מיקרוסיסטמס (במנלו פארק שבקליפורניה) כמהנדס מוערך, שם העביר את מרבית שנות התשעים, בעיקר בפיתוח רעיון המפתח הפומבי והיבטיו השונים.
בשנת 1992 הוענק לו דוקטורט במדעים טכניים על ידי המוסד הפדרלי לטכנולוגיה של שווייץ (ETH).
הוא גם עמית בקרן מרקוני וזכה בפרסים רבים, כמו פרס Donald McGannon על מחקרו בהקשר החברתי-מוסרי של מדיניות התקשורת, פרס IEEE-USA בשל תרומתו בפיתוח מדע הקריפטוגרפיה בכתבי העת שפרסם ופרסים נוספים מארגונים שונים כגון NSA, קרן Electronic Frontiers, מכון פרנקלין ועוד.
דיפי נשא דברים מספר פעמים בפני הקונגרס של ארצות הברית והביע את התנגדותו להגבלת השימוש באמצעים קריפטוגרפיים במגזר הפרטי והעסקי.
כיום משמש דיפי בתפקיד קצין אבטחה בכיר בסאן, סגן נשיא ועמית.
כמו כן, הוא משמש כפרשן בכיר לחזון מדיניות האבטחה של סאן ואחראי לפיתוח האסטרטגיה של סאן למימוש החזון.
בשנת 1998 התפרסם ספרם של דיפי וסוזן לנדאו Privacy on the Line, העוסק בפוליטיקה של האזנות סתר והצפנה.
ב-2017 אשתו מרי פישר נפטרה .
נפת ויטרבו (באיטלקית: Provincia di Viterbo) היא נפה בצפונו של מחוז לאציו שבאיטליה.
בירתה של הנפה בעיר ויטרבו.
הנפה גובלת בנפת גרוסטו ובנפת סיינה במחוז טוסקנה בצפון-מערב, בנפת טרני במחוז אומבריה בצפון-מזרח, בנפת ריאטי במחוז לאציו במזרח, בנפת רומא במחוז לאציו בדרום ובים הטירני במערב.
האי ויטסאנדיי הוא הגדול ביותר בקבוצת איי ויטסאנדיי, הממוקם באוקיינוס השקט סמוך לחופה של קווינסלנד, במזרח אוסטרליה.
האי, כשאר האיים בקבוצה, עשוי חול לבן, שנוצר כתוצאה מסחיפה של אלמוגים משונית המחסום הגדולה.
המים הרדודים במפרץ היל שלחופו של האי, מאפשרים ניווט כלי שיט בין דיונות החול הלבן, החורצות את השטח הימי.
המראה הנאה הפך את האי ויטסאנדיי ואת קבוצת האיים שסביבו ליעד מבוקש לתיירים ושייטים.
היעדים הנודעים של האי הם מפרץ היל, מפרץ גלנר וחוף וייטהֵבֵן (Whitehaven Beach).
האי התגלה על ידי ג'יימס קוק בתחילת יוני 1770, והוא קרא לו בשם זה.
ויטרופּיר (מלטינית: vitrum – זכוכית, מיוונית: πορφύρα – ארגמן) הוא שם כללי לסלעים געשיים המכילים פנוקריסטים – גבישים גדולים ונראים לעין – במסת אם המורכבת מזכוכית געשית.
המרקם הנוצר בהרכב זה נקרא "מרקם ויטרופירי" והרכב הסלע נקרא "הרכב ויטרופירי".
ויטריפיקציה (Vitrification) או זִגּוּג (מלטינית: vitreum, זכוכית) היא תהליך הפיכתו של חומר לזכוכית, בעיקר באמצעות קירור מהיר בעזרת טמפרטורת מעבר זכוכיתית או תגובה כימית.
ויטריפיקציה היא חלק מרכזי בשיטת שימור תאים ורקמות בהקפאה לאורך זמן ולשיטה זו יתרונות שונים על-פני שימור באמצעות הקפאת רקמות רגילה.
השיטה פותחה ביפן ומיושמת כיום בעיקר בתחום הקפאת ביציות וכן על ידי מצדדי שיטת הקריוניקה.
עד המצאת שיטת הוויטריפיקציה התבצע שימור תאים ורקמות בעיקרו באמצעות הקפאה רגילה.
להקפאה זו היו מספר חסרונות, וביניהם בעיית היווצרות גבישי קרח זעירים ברקמה המוקפאת, וכתוצאה מכך הרס מעטפת התא והרקמה בכלל.
בעיה זו הייתה בעיקרה באופנים בהם היה צורך בהישארות הרקמה במצב בו היא תוכל לתפקד כרגיל שוב עם הפשרתה .
הוויטריפיקציה פותרת בעיה זו בהיותה מחליפה את נוזלי הגוף יוצרי הבעיה, בחומרים כימיים מסוג קריו-פרוטקטנט (Cryoprotectant) אשר הופכים את הרקמה לזגוגיתית וקשיחה מחד, אך אינם פוגעים בה מאידך.
סילוק הנוזלים מן הרקמה המטופלת
החדרת חומרים כימיים מסוג קריו פרוטקטנט אל הרקמה
קירור מהיר (לעיתים כמה פעמים) של הרקמה עד לטמפרטורה של לפחות 130 מעלות צלזיוס מתחת לאפס
בעקבות רצונן של נשים להישאר עם יכולת רבייה גם לאחר גיל הפסקת שחרור הביציות מהגוף, התפתחו בשנים האחרונות שיטות שונות לשימור הביציות, וביניהן שיטת הזיגוג.
זיגוג הביציות מתבצע בטמפרטורה 196 מעלות צלזיוס מתחת לאפס, ושיעור הישרדות הביציות לאחר הפשרתן נחשב לגבוה יחסית.
בחוזר שהוציא משרד הבריאות ב-27 באפריל 2010 הותר השימוש בזיגוג בבתי החולים בישראל, כל עוד קיימת הסכמתו בכתב של המטופל (כבכל הפריה חוץ גופית).
מצדדי הקריוניקה טוענים כי יכולות ההחייאה ילכו וישתפרו עם השנים, עד שיבוא יום ובו הרפואה תוכל להחזיר אדם לחיים באמצעות גוף מוקפא בלבד.
בשל כך נפוצה שיטת הזיגוג בקרב מצדדי שיטה זו.
ברוב מקרי הקריוניקה, בשל יוקר התהליך מתבצעת הקפאה חלקית בלבד של איבר מסוים (בדרך-כלל המוח), הטיעון הנטען על ידי מצדדי השיטה הוא, כי באותו יום שבו תוכל הרפואה להחזיר אדם לחיים בשיטת הקריוניקה, היא גם תוכל לשחזר את כל גופו באמצעות איבר אחד בלבד.
ויטסה ארנהם (בהולנדית: Vitesse Arnhem, או בשם המלא Stichting Betaald Voetbal Vitesse Arnhem), המוכרת בשם ויטסה (Vitesse) הוא מועדון כדורגל הולנדי מהעיר ארנהם.
המועדון היה ממיסדי הכדורגל בהולנד והשני בוותיקותו לאחר ספרטה רוטרדם כאשר הוקם ב-18 במאי 1882 ושיחק ברצף עד לסיום עונת 2025. בסוף העונה המועדון היה על סף פירוק אך החלטת בית משפט אישרה את המשך קיום המועדון שכרגע משחק בליגה השנייה.
בשנות השמונים, המועדון היה על סף פשיטת רגל.
הפתרון היה הקמת פורום מנהלתי ממשלתי חדש במישור המקצועי והחובבני.
לפיכך, עד שנות השמונים, התאגדו במועדון שחקנים מקצועיים וחובבנים כאחד.
בשנת 2003, כאשר המועדון נקלע לסכנת פשיטת רגל נוספת, התערבה מועצת העיר בזמן וקנתה את אצטדיון חלרדום ובכך יצרה חבילת חילוץ להצלת המועדון.
בשנת 2010, קנה את הקבוצה שחקן העבר והאוליגרך הגאורגי, מראב ז'ורדניה שסגר את החובות של המועדון והשקיע כסף למען חיזוק הקבוצה כאשר הישג השיא שלה היה בעונת 2012/13 כאשר הגיעה למקום הרביעי.
באוקטובר 2013 מכר ז'ורדניה את ויטסה למיליארדר רוסי אלכסנדר צ'יגירינסקי.
בעונת 2016/2017 הקבוצה זכתה בתואר הראשון בתולדותיה, בגביע ההולנדי, אליו הגיעה 3 פעמים נוספות לגמר.
בשנת 2021, לאחר שניצחה את פנלו בחצי הגמר, העפילה ויטסה לגמר הגביע בפעם החמישית בתולדותיה.
ויטסה הפסידה במשחק הגמר 2–1 לאייאקס.
ויטסה סיימה את עונת 2020/2021 במקום הרביעי והעפילה לקונפרנס ליג.
לקראת סוף עונת 2023/2024 ירדה הקבוצה ליגה לאחר שהורדו לה 18 קודות בשל אי עמידות בדרישות כלכליות.
במהלך עונת 2024/2025 הורדו לקבוצה 39 נקודות מתוכן 12 לעונת 2025/2026. בעקבות עונשים אלו החלה הקבוצה בהליכי פירוק.
ב-31 ביולי 2025 הגיש המועדון ערעור בו הפסיד מאוחר יותר, דבר אשר קבע כי המועדון יחדול מלהיות מועדון מקצועי.
דיון חירום נוסף נערך ב-7 באוגוסט 2025. למחרת נקבע כי הקבוצה הפסידה גם בו ותלך לפירוק.
ב-3 בספטמבר קיבלה הקבוצה בחזרה את רישיונה באופן זמני לאחר שזכתה בערעור.
ויטֵקָה קובנר (במקור: קמפנר) (בפולנית: Vitka Kempner; 14 במרץ 1920 – 14 בפברואר 2012) הייתה פרטיזנית יהודייה שפעלה בליטא, ורעייתו של אבא קובנר.
נולדה כויטֵקָה קֶמפּנֶר בשנת 1920 בעיר קאליש שבמערב פולין, לחיה ולצבי קמפנר.
מלבד ויטקה היו לזוג שני בנים נוספים.
היא גדלה בבית רוויזיוניסטי והייתה הנערה הראשונה שהתקבלה לחברות בקן בית"ר בקאליש.
עם סיום לימודיה התיכוניים עברה ללמוד במכון ללימודי יהדות באוניברסיטת ורשה, הצטרפה לארגון הסטודנטים של "השומר הצעיר" והייתה חברה בארגון הסטודנטים "אבוקה".
כשנכנסו הגרמנים לקאליש בספטמבר 1939, ברחה מזרחה והצטרפה לריכוז "השומר הצעיר" בווילנה.
ביוני 1941 נכבשה וילנה בידי הגרמנים, שהורו על הקמת גטו וילנה.
קמפנר נכלאה בגטו והוטל עליה להיות מקשרת בינו לבין העיר.
כך הכירה את אבא קובנר, שהפך לימים לבן זוגה.
אחיה שימש כשוטר יהודי בגטו.
היא הייתה חברת הפ.פ.או ("ארגון הפרטיזנים המאוחד" – המחתרת בגטו וילנה).
ביוני 1942 החליטה מפקדת הפ.פ.או.
לבצע פעולת חבלה ראשונה ברכבת גרמנית.
על מנת שהיהודים לא יואשמו בביצוע החבלה, בחירת המיקום הייתה חשובה מאוד.
על קמפנר הוטל לבחור את מקום הפיגוע.
כאשר המחתרת יצאה ליער, קובנר התמנתה למפקדת פלוגת הסיור.
לאחר אחת מפעולות החבלה בעיר וילנה, החליטה להוביל ליער קבוצה של יהודים.
בכך בחרה באופן מודע להפר את הפקודה של מטה הפרטיזנים, שאסר על הבאת יהודים ליער.
מתוך עדותה על העברת יהודים ליער:
קובנר נחשבה לפרטיזנית נועזת במיוחד, בעלת תושייה ואומץ לב והם עמדו לה בשעותיה הקשות כאשר ניצבה מול סכנות חיים.
ביולי 1944 הצטרפה לצבא האדום ששחרר את וילנה.
בתום המלחמה הייתה חברה בקבוצת "הנקם" וישבה בפריז, כקשרית בין הארגון לבין הבריגדה היהודית.
קובנר עלתה לארץ ישראל ב-1946 באוניית המעפילים "ביריה", האוניה האחרונה שמעפיליה לא נשלחו לקפריסין.
היא הקימה את ביתה בעין החורש יחד עם אבא קובנר ולזוג נולדו שני ילדים - שלומית ומיכאל.
ב-1993 הדליקה משואה בעצרת המרכזית לציון יום הזיכרון לשואה ולגבורה ביד ושם.
קובנר הייתה פסיכולוגית בקיבוצה ופיתחה שיטות טיפול ייחודיות.
בשנת 2004 תרמה ל"יד ושם" את אקדחו של אבא קובנר.
בשנת 2011 ביימה הבמאית יעל קציר את הסרט הדוקומנטרי "עכשיו אני מספרת", העוסק בסיפורה ובזכרונותיה של ויטקה קובנר.
[[קובץ:Stained Glass puzzle.png|ממוזער|טבלת ''ויטראז לא פתורה]]ויטראז' (ביפנית: ステンドグラス) היא סוג של חידת היגיון שפורסמה על ידי ההוצאה לאור ניקולי.
המשחק מתבצע על גבי משטח בעל קווים מאונכים, מאוזנים ואלכסוניים המצטלבים ביניהם.
על חלק מההצטלבויות של הקווים הללו נמצאים עיגולים קטנים, חלקם ריקים, חלקם מוצללים באפור וחלקם שחורים לגמרי.
עיגול ריק מציין שיש יותר צורות ריקות הנוגעות בעיגול זה מאשר צורות צבועות.
עיגול אפור מציין שמספר הצורות הצבועות הנוגעות בעיגול זה שווה למספר הצורות הריקות הנוגעות בו.
עיגול שחור מציין שיש יותר צורות צבועות הנוגעות בעיגול זה מאשר צורות ריקות.
המטרה היא לצבוע את הצורות הנכונות במשטח כך שכל העיגולים יתארו בצורה נכונה את סביבתם.
במצב בו עיגולים לבנים או שחורים גובלים בצורה אחת או שתיים, ניתן להסיק באופן ודאי כי כל הצורות הגובלות עמם צבועות בצבעם (למעט במקרה שאפור גובל עם שתי צורות).
כאשר מתגלה הצבע של לפחות חצי מהצורות הגובלות בעיגול אפור כצבע אחד, החצי השני מובן מאליו.
ויטרבו (באיטלקית: Viterbo) היא עיר עתיקה ובירת נפת ויטרבו שבמחוז לאציו שבמרכז איטליה.
בשלב מוקדם של ההיסטוריה שלה כבשה ויטרבו וסיפחה לתחומיה את העיר השכנה פרנטו (Ferento).
העיר שוכנת במרחק של כ-80 ק"מ מצפון למטרופולין של רומא.
מרכזה ההיסטורי של העיר מוקף בחומות מימי הביניים, שעדיין ניצבות ללא פגם ונבנו במהלך המאות ה-11 וה-12. הכניסה למתחם החומות הוא דרך שערים עתיקים.
בנוסף לחקלאות, ענפי הכלכלה העיקריים של ויטרבו הם תעשיית הקדרות, השיש והעץ.
העיר היא מקום משכנם של רזרבת הזהב של איטליה, אקדמיה חשובה לאומנות, אוניברסיטה ושל מרכז הפיקוד וההדרכה של הזרוע האווירית של צבא איטליה.
ויטרבו ממוקמת באזור של מעיינות חמים ומהווה מקור משיכה לתיירים מכל רחבי מרכז איטליה.
התיעוד הראשון לקיומה של העיר הוא מהמאה השמינית לפני הספירה, אז נקראה קאסטרום ויטרבי (Castrum Viterbii).
העיר בוצרה בשנת 773 על ידי המלך הלומברדי דזידריוס (Desiderius) במסגרת ניסיונו הכושל לכבוש את רומא.
כאשר החלה הכנסייה הקתולית לחסות בצלו של השלטון הפרנקי, הפכה ויטרבו להיות חלק ממדינת האפיפיור, אך מעמדה היה שנוי במחלוקת במאות השנים הבאות עד אשר בשנת 1095 היא הוכרזה כ"עיר חופשית".
בתקופה בה האפיפיורים התקשו להשליט את סמכותם על העיר רומא, ויטרבו הפכה להיות למקום מושבם המועדף, החל מהאפיפיור אאוגניוס השלישי (1145-1146), אשר צר לשווא על חומות העיר.
ב-1164 הפך פרידריך הראשון את ויטרבו למקום מושבו של האנטי-אפיפיור פאשל השלישי (Paschal III).
שלוש שנים לאחר מכן הוא העניק לה את התואר "עיר" והשתמש במיליציות שלה כנגד רומא.
העיר העתיקה פרנטום (Ferentum) הוחרבה ונכבשו שטחים נוספים.
בתקופה זו הייתה העיר עשירה ומשגשגת ואחת החשובות במרכז איטליה עם אוכלוסייה של כמעט 60,000 תושבים.
ב-1207 קיים האפיפיור אינוקנטיוס השלישי מועצה בקתדרלה של העיר, אך מאוחר יותר נודתה העיר כמקום מושב מועדף של תנועת הפטריאנים הכופרים והיא אף הובסה על ידי רומא.
יחד עם זאת, ב-1210 הצליחה ויטרבו להביס את הקיסר אוטו הרביעי ושוב הייתה במצב מלחמה עם רומא.
במאה ה-13 נשלטה העיר על ידי הרודנים ממשפחות גאטי (Gatti) ודי ויקו (Di Vico).
פרידריך השני משך את ויטרבו לצדם של הגיבלינים ב-1240, אך אזרחי העיר גירשו את חייליו הגרמנים.
ב-1243 הוא הטיל מצור על העיר פעם נוספת, אך נכשל.
מנקודת זמן זו הייתה ויטרבו תמיד נאמנה לגואלפים.
בין השנים 1257-1261 הייתה העיר מקום מושבו של האפיפיור אלכסנדר הרביעי, אשר מת בעיר.
יורשו, אורבנוס הרביעי נבחר בוויטרבו.
בין השנים 1266-1268 בחר קלמנס הרביעי את ויטרבו כבסיס למאבקו חסר הרחמים כנגד בית הוהנשטאופן.
כאן, מאכסדרת ארמון האפיפיורים בוויטרבו, הוא נידה את צבאו של קונראד השלישי והכריז עליו ככופר.
אפיפיורים נוספים שנבחרו בוויטרבו היו גרגוריוס העשירי, יוחנן העשרים ואחד (אשר נהרג כאשר תקרת הספרייה של ארמון האפיפיורים קרסה עליו), ניקולאוס השלישי והאפיפיור הצרפתי מרטינוס הרביעי.
אנשי ויטרבו, אשר בהשפעתו של שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה התנגדו לבחירתו של זר לתפקיד הכס הקדוש, התפרצו לקתדרלה שבה נערכה הקונקלווה ועצרו שניים מהקרדינלים.
בסופו של דבר הם זכו לנידוי והאפיפיורים נמנעו מלהגיע לוויטרבו במשך 86 שנים.
ללא חסותם של האפיפיורים, נפלה העיר לידיה של משפחת די ויקו.
במאה ה-14, ג'ובאני די ויקו יצר סניוריות ששלטה על צ'יוויטווקיה, טרקוויניה, בולנזה, טודי, נרני ואמיליה.
שלטונו רוסק ב-1354 על ידי הקרדינל חיל דה אלבורנוס (Albornoz), שנשלח על ידי אפיפיורות אביניון לשקם את מדינת האפיפיור ובנה בעיר מצודה.
ב-1375 נכנעה העיר לפרנצ'סקו די ויקו, בנו של הרודן הקודם, אך 13 שנים לאחר מכן הוא נרצח על ידי אנשי העיר שהעבירו את השלטון בה לאפיפיור אורבנוס השישי ולאחר מכן לג'ובני די סקירה די ויקו, בן דודו של פרנצ'סקו.
ב-1396 הביסו שוב כוחותיו של האפיפיור בוניפקיוס התשיעי את ג'ובני ומיסדו מחדש את הריבונות הכנסייתית על העיר.
השליט האחרון למשפחת די ויקו, ג'אקומו, הובס ב-1431. מכאן והלאה הייתה ויטרבו לעיר בעלת חשיבות משנית בעקבות ירידת כוחה של מדינת האפיפיור.
ב-1871 היא הפכה לחלק מאיטליה.
המרכז ההיסטורי של ויטרבו הוא אחת מהערים מימי הביניים השמורות ביותר במרכז איטליה.
רבים מהבניינים העתיקים, בעיקר כנסיות, בנויים על חורבותיהם של מבנים עתיקים יותר וניתן להבחין בהם על פי האבנים הגדולות שמהן הם בנויים.
נקודת המשיכה המרכזית של ויטרבו היא הארמון האפיפיורי (Palazzo dei Papi), ששימש לאפיפיורים כמעון כפרי וכמקום מפלט בזמני משבר ברומא.
עמודי הארמון הם עמודיו של מקדש רומי שנעשה בהם שימוש משני.
האתר השני בחשיבותו בעיר הוא הקתדרלה של ויטרבו.
היא נבנתה בסגנון רומנסקי על ידי הלומברדים על חורבותיו של מקדש הרקולס.
הקתדרלה נבנתה מספר פעמים מחדש החל מהמאה ה-16 וב-1944 היא ניזוקה קשות מההפצצות של בעלות הברית.
מגדל הפעמונים הגותי הוא מהמחצית הראשונה של המאה ה-14 וניכרת בו השפעה של אומנים מסיינה.
הקתדרלה היא מקום משכנו של הסרקופג של האפיפיור יוחנן העשרים ואחד.
וִייַאֶרְמוֹסַה (בספרדית: Villahermosa) היא בירת מדינת טבסקו במקסיקו.
העיר נמצאת במרחק של 863 קילומטרים ממקסיקו סיטי, בירת מקסיקו.
העיר נוסדה ב-24 ביוני 1564 על ידי דייגו דה קיחדה הספרדי תחת השם "סן חואן באוטיסטה".
משמעות השם היא "יוחנן המטביל הקדוש", והיישוב נקרא כך בגלל שיום היווסדו היה יום חגו של יוחנן המטביל.
ב-1598 פליפה השני, מלך ספרד, העניק לסן חואן באוטיסטה את התואר "וייה ארמוסה" (מילולית: "כפר יפה").
ברבות השנים המילים התלכדו לכדי מילה אחת, "וייארמוסה", ששימשה ככינוי וכשם ליישוב בזמנים שונים בהיסטוריה לצד סן חואן באוטיסטה ושמות נוספים.
כעבור כמה עשרות שנים היישוב הפך למרכז אזור מדינת טבסקו של היום ובוצר נגד התקפות של שודדי ים.
בעשורים שלאחר מכן העיר עדיין הותקפה פעמים רבות על ידי שודדי ים, עד שב-1677 מרכז אזור טבסקו הועבר לעיר טקוטלפה.
בשנים שלאחר המעבר המשיכו לבצר את העיר, אך היא הותקפה בכל זאת ב-1711 על ידי שודדי הים שהשמידו מבנים חיוניים בעיר, וכן מספר פעמים נוספות בהמשך המאה ה-18.
ב-1785 שודדי הים הובסו סופית וכעבור עשר שנים סן חואן באוטיסטה חזרה להיות מרכז אזור טבסקו.
ב-1824, לאחר מלחמת העצמאות של מקסיקו, נוצרה מדינת טבסקו כשסן חואן באוטיסטה שימשה כבירתה.
ב-1826 סן חואן באוטיסטה קיבלה תואר רשמי של עיר והיא נקראה באופן רשמי "סן חואן באוטיסטה דה טבסקו".
בין 1833 ו-1842 היו מספר ניסיונות של טבסקו להפוך למדינה עצמאית, אשר גרמו לנזקים לעיר.
במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו התרחשו בעיר שני קרבות.
בקרב הראשון, שהתרחש ב-1846, המקסיקנים הצליחו לנצח, והוא היה אחד הקרבות הבודדים במהלך כל המלחמה בהם המקסיקנים הצליחו לנצח.
עם זאת, העיר ניזוקה במהלך הקרב.
כעבור שנה התרחש קרב נוסף בעיר, אך הפעם האמריקאים ניצחו והחריבו את העיר.
חלק הניצולים המקסיקנים ברחו לטקוטלפה והעבירו את בירת טבסקו אליה, אך לאחר המלחמה הבירה חזרה לסן חואן באוטיסטה.
במהלך ניסיונה של צרפת לכבוש את מקסיקו בשנות ה-60 של המאה ה-19 התקיימו בעיר מספר קרבות שגרמו לה לנזקים משמעותיים.
העיר התחילה לגדול באופן משמעותי בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, אך גדילה זו הואטה עקב אירועי המהפכה המקסיקנית.
ב-1916 שם העיר שונה באופן רשמי לווייארמוסה.
במחצית השנייה של המאה ה-20 התגלו באזור טבסקו מצבורי נפט שהאיצו את כלכלת טבסקו.
בעקבות הגילויים וייארמוסה הפכה לעיר גדולה ומודרנית, כמו גם לאחד המרכזים הגדולים בדרום-מזרח מקסיקו.
וייארמוסה היא המרכז הכלכלי של מדינת טבסקו וכן של האזור הסובב את המדינה.
הכלכלה המקומית מסתמכת בעיקר על תעשיית הנפט והיא אחד המרכזים של כלל תעשיית הנפט המקסיקנית.
בנוסף הכלכלה מסתמכת על תעשיות אחרות וכן על תיירות.
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת חוארס האוטונומית של טבסקו והאוניברסיטה הטכנולוגית של טבסקו.
את וייארמוסה משרת נמל התעופה הבינלאומי קרלוס רובירוסה פרס, שנמצא במרחק של 15 קילומטרים מזרחית לעיר ומציע טיסות ליעדים במקסיקו ובארצות הברית.
וייב הוא דמות בדיונית של גיבור-על המופיעה בחוברות הקומיקס ליגת הצדק ביקום DC קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Justice League of America Annual #2 מאוקטובר 1984 ונוצרה על ידי הכותב גרי קונוויי והמאייר צ'אק פאטון.
וייב הוא האלטר אגו של פרנסיסקו (סיסקו) פאקו ראמון, צעיר שהחל את הקריירה שלו בלוחמה בפשע כשאקוומן פירק את ליגת הצדק המקורית.
כשפאקו הצעיר גילה שקבוצה חדשה של ליגת הצדק מוקמת בעיר הולדתו דטרויט, הוא החליט לותר על מקומו כמנהיג כנופיית הרחוב לוס לובוס ולהצטרף אליה.
יכולותיו העל-אנושיות של פאקו לשחרר תנודות חזקות של גלי הדף הן אלה שאפשרו לו להיות מועמד בקבוצה.
לאחר הצטרפותו התעוררו חילוקי דעות בין אקווהמן לבין הצייד ממאדים בעניין נאמנותו של המגויס הטרי, מאחר שגרם לליגה להיות מעורבת עם כנופיית רחוב יריבה.
אולם, עד מהרה פאקו הוכיח את ערכו ונשאר בליגה לכל אורכו של המשבר בעולמות האינסופיים, בו כוחותיו שיחקו תפקיד מרכזי בהבסתו של הנבל דספרו.
במהלך התקפתו של דארקסייד על כדור הארץ, פאקו נתפס על ידי אחד האנדרואידים של פרופסור אייבו והיה לראשון מבין חברי הליגה שנהרג בעת מילוי תפקידו.
גופתו הונחה בתא הקפאה אך מאז הוחייתה מחדש פעמיים - באירועי הלילה האפל ביותר ופלאשפוינט.
כוחותיו החדשים של הפקת ויברציות ברמה מולקולרית נובעים כתוצאה מאופק אירועים של פורטל בין-ממדי, שבו כוחות בין-ממדיים שיכתבו מחדש את ה-DNA שלו.
את דמותו של סיסקו ראמון בסדרות יקום החץ "הפלאש", "החץ" ו"אגדות המחר" מגלם השחקן קרלוס ואלדז.
הוֵיי לְיָאו דְזְה (בסינית מסורתית: 尉繚子, בסינית מפושטת: 尉缭子, בפין-יין: wèi liáo zi, וֵיי לְיָאו דְזְה.
בקריאה אלטרנטיבית המניחה כי שם משפחתו של הכותב בן שני סימנים: yù liáo zi, יוּ'לְיָאו דְזְה) היא יצירה על אסטרטגיה צבאית, ונחשבת אחת משבע הקלאסיקות הצבאיות של סין העתיקה.
היא נכתבה בתקופת המדינות הלוחמות.
על פי המקובל, היצירה נקראת על שם וֵיי לְיָאו, עליו נאמר כי היה תלמידו של האדון שָׁאנְג, יועץ חשוב ממדינת ליאנג בתקופת שושלת צ'ין, או נזיר מתקופתו של המלך חְווֵי מוֵיי (400-319 לפנה"ס), אם כי בקושי יש ראיות לכל אחת מן הטענות.
ההתייחסות היחידה לוֵיי לְיָאו מחוץ לוֵיי לְיָאו דְזְה היא ב"רשומות ההיסטוריון", שם הוא מתואר כיועץ לצ'ין שה-חואנג, המלך הצעיר של מדינת צ'ין.
מאחר שהוֵיי לְיָאו דְזְה אינו מכיל כמעט אסטרטגיה של ממש, משערים כי וֵיי לְיָאו היה תאורטיקן.
בעיה נוספת שמעיבה על זהות הכותב היא שבתקופת שושלת האן, כפי שמתעד ספר האן, היו מוכרות שתי יצירות שונות תחת השם "וֵיי לְיָאו", אחת מקטגוריית "שונות" בעלת 29 פרקים, והשנייה מקטגוריית "צבא" ב31 פרקים.
היצירה הגיעה לצורתה הנוכחית בסוף המאה הרביעית לספירה.
גרסה חדשה של וֵיי לְיָאו דְזְה נתגלתה ב-1972 בקבר בהר יִינְצְ'יָאו משושלת האן בלִין-יִי, והוכיחה כי היצירה הייתה מוכרת כבר בתקופת האן המערבית.
הגרסה שנחשפה היא בעלת טון פילוסופי יותר מהטקסט המקובל, אך רק במקומות מעטים היא שונה ממנו באופן מהותי.
בתקופת שושלת סונג הוגדרה היצירה כאחת משבע הקלאסיקות הצבאיות, והפכה לחומר לימוד חובה במסגרת הלימוד הצבאי.
הוֵיי לְיָאו דְזְה מטיף בדרך כלל לטיפול בעל אופי שהוא גם אזרחי וגם צבאי בנושאים שונים.
על פי היצירה, חקלאות ובני אדם הם שני המשאבים העיקריים של המדינה, ואת שניהם צריך להזין ולטפח.
על אף שהוֵיי לְיָאו דְזְה אינו מזכיר במפורש קונפוציאניזם, הטקסט מטיף לממשלה המבוססת על ערכים הומניים, בדומה לקונפוציאניזם.
כמו כן טוענת היצירה שהשליט צריך להיות מופת של מוסר למדינה, ובמקביל טוענת כי ריבוי תפיסות וערכים אחרים שאינם מסייעים למדינה צריכים לגרור עונשים דרקוניים.
ביצירה 24 פרקים, 12 הראשונים עוסקים בעיקר במלחמה ובפוליטיקה, וה-12 הנותרים עוסקים בפיקוד על הצבא ובשליטה בו.
בסיום היצירה קורא הכותב, בהסתמך על דוגמאות עתיקות, לצמצם סדרי כוחות ולהסתמך על חיילי עילית, משום שניתן לפקד עליהם טוב יותר.
ויטקינד, נסיך ולדק ופירמונט (; ) היה ראש בית ולדק ופירמונט.
ויטקינד נולד ב-9 במרץ 1936 בארולזן ליוזיאס, נסיך הכתר של ולדק ופירמונט שהיה פושע מלחמה נאצי ומפקד מחנה הריכוז בוכנוולד ולאלטבורג, דוכסית אולדנבורג, בתם של פרידריך אוגוסט השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג ואליזבת אלכסנדרינה, דוכסית מקלנבורג-שוורין.
סנדקיו היו אדולף היטלר והיינריך הימלר.
בצעירותו התגייס ויטקינד לבונדסוור, והגיע בו לדרגת אוברסט-לוטננט.
בשנת 1967 מת אביו, וויטקינד ירש את תאריו ונחלותיו.
בשנת 2001 הוענק לו עיטור מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, ובשנת 2011 הוענק לו פרס גאורג לודוויג הרטיג.
ב-2024 מת, ובנו קרל אנטון ירש את תאריו ואת נכסי המשפחה.
ב-19 במאי 1988 התחתן ויטקינד עם ססיליה, רוזנת גס-זאוראו, בתם של קרל אנטון, רוזן גס-זאוראו והברונית מריה מאייר פון מלנהוף, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
קרל אנטון, נסיך ולדק ופירמונט (נולד ב-1991)
יוזיאס, נסיך ולדק ופירמונט (נולד ב-1993)
יוהנס, נסיך ולדק ופירמונט (נולד ב-1993)
אור שושנה (נולד ב-17 בינואר 1992), הידוע בשם הבמה וייב איש, הוא ראפר ישראלי
שושנה נולד בדרום תל אביב וגדל ללא אב.
בשנת 2017 החל את דרכו המוזיקלית בשיתוף פעולה עם הראפר רון עשהאל.
השניים הקימו את ההרכב "תלא מובב".
באותה השנה הוציאו את אלבומם הראשון הנושא את שמם.
האלבום נבחר על ידי מגזין "הספוג" כאלבום הראפ הטוב ביותר של 2017.
בשנת 2019 התארח באלבומם של צמד ההיפ הופ הישראלי שרק וצוקוש, "בראש שלי" בשיר "עדיין".
בשנת 2020 הוציא את אלבום הסולו הראשון שלו, "העלייה".
האלבום כולל הופעות אורח של עדן דרסו, מיכאל סוויסה, טדי נגוסה ויסמין מועלם, והופק על ידי די ג'יי מש ומפיקים שונים.
בהמשך אותה השנה, הוציא לאור את הסינגל "ג'ולי" המסמפל את גרסת הכיסוי של אביגייל רוז לשירה של עפרה חזה, "עוד מחכה לאחד", שנכלל באלבום המחווה לחזה "קול הנשמה: שרים עפרה חזה".
השיר זכה להצלחה רבה ואף נכנס לפלייליסט של תחנת הרדיו גלגלצ.
ביוני 2021 הוציא את המיקסטייפ "תזמון מושלם" ביחד עם צוקוש.
אלבום הסולו השני שלו, "איזה מזל", יצא לאור ב-16 במרץ 2023.
במאי 2022 התארח באלבומו של אורי שוחט "שוחטודה" בשיר "עין גדי" יחד עם טדי נגוסה ורביד פלוטניק.
ב-20 בנובמבר 2023 הוציא את השיר "לאן" שנכתב לזכרו של עידו פרץ שנרצח בטבח במסיבת הטבע ליד רעים.
במרץ 2024 הוציא מיני אלבום ושמו "בחוץ", בו אירח את הזמר והיוצר דנידין, בשירו "מוזה".
בפברואר 2025 הוציא אלבום "מחכים לך שם" בו אירח את נועם קלינשטיין בשיר "אהבת אמת", את ויק אוחנה בשיר "נודר", ואת יונתן זלצברג בשיר "תופסת".
2021: תזמון מושלם (עם צוקוש)
2017: תלא מובב (בהרכב תלא מובב)
ויטקרידרינדה (שם מדעי: Vitakridrinda) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת האבליזאוריים, שחי בסוף הקרטיקון באסיה לפני 69 עד 66 מיליון שנה לפני זמננו.
המאובנים שלו התגלו בשטחי תצורת פאב שבבלוצ'יסטן בפקיסטן והוא קרוי על שם הפרט "פרט ויטאקרי" (Vitakri Member), שבו נחשפו את ממצאיו.
הממצאים של דינוזאור זה היו מועטים וכללו בעיקר כמה עצמות ירך, חלקים קדמיים מהגולגולת ושן אחת.
הסוג נקרא בשמו ב-2006 בידי החוקר מ.
בהמשך נמצאו באזור גם שרידים של קדמת החוטם וכמה חוליות, אך חוקרים אחרים שייכו אותם לסוג חדש של דמוי תנינאי - Induszalim.
דינוזאור זה על פי הממצאים הגיע לאורך של 6 מטרים, על פי תומאס הולץ הבן.
הוא היה טורף גדול בעל לסתות קצרות שייתכן וניזון מנבלות.
הוא נכחד לחלוטין, עם אחרוני הדינוזאורים לפני 66 מיליון שנה בעת הכחדת הקרטיקון הגדולה.
ויי ג'ינגשנג (סינית: 魏京生; נולד ב-20 במאי 1950) הוא פעיל זכויות אדם, הידוע בעקבות ההתערבות שלו ב.
עבודתו הידועה ביותר הייתה חיבור, שבהתחלה היה כרזה שנתלתה בקיר הדמוקרטיה בבייג'ינג ב-5 בדצמבר 1978 בשם "המודרניזציה החמישית".
חיבור זה מציין שהמפלגה הקומוניסטית של סין צריכה להוסיף את דמוקרטיה לרשימת "ארבע המודרניזציות".
בעקבות ההכרזה ויי נעצר והורשע בגין הפיכה משטרתית והסתה .
ויי היה אסיר פוליטי למשך 14 שנה בין השנים 1979–1993. לאחר שהייה קצרה בכלא, ויי המשיך להיות פעיל זכויות אדם בכך שהוא דיבר לעיתונאים ובעקבות עבודותיו המחתרתיות הוא חזר לכלא בשנים 1994-97. ויי היה בכלא למשך 18 שנה במהלך חייו.
כיום, מכתביו שם " 'The Courage to Stand Alone: Letters from Prison and Other Writings' תורגמה להמון שפות והיא אחת הסיבות לזכייתו בפרס סחרוב.
ויי נולד בעיר בייג'ינג שבסין, אח בכור למשפחה עם ארבעה ילדים.
למד בבית ספר תיכון ששייך לאוניברסיטה של סין.
בשנת 1966 כשהיה בן 16 הוא הצטרף למשמר האדום בזמן המהפכה התרבותית.
באותה התקופה הוא התגורר באזורים החקלאיים שבצפון סין.
שם הוא שוחח עם החקלאיים המקומיים על הרעב ששרר באזור כמה שנים קודם לכן בזמן תוכנית החומש של המפלגה הקומוניסטית בסין בין השנים 1958–1962. בשנים אלו, המפלגה הקומוניסטית בראשות מאו דזה-דונג שניסתה לעשות קולקטיביזציה של החקלאות שנכשלה והורידה את התנובה של החקלאות וגרמה לרעב.
הוא החל לפקפק ביעילות ובנכונות של המשטר הקיים.
אחת מהתבטאויות שלו על התקופה הייתה: "הרגשתי כאילו קמתי לפתע מחלום ארוך, אך כל סובבי עדיין שהו בחשכה".
בשנת 1973 ויי החל לעבוד כחשמלאי בגן החיות שבעיר בייג'ינג, נהיה סופר מקצועי ופעיל פרו-דמוקרטיה.
פעילותו למען הדמוקרטיה וקיר הדמוקרטיה
בשנת 1978 ויי החל להשמיע את דעותיו ברבים כשהצטרף לתנועה שקמה באותם ימים בבייג'ינג למען הדמוקרטיה.
ב-5 בדצמבר 1978 הוא פרסם מאמר בכתב עת בשם שכותרתה "המודרניזציה החמישית" זאת בתגובה למאמר בשם "ארבע המודרניזציות" שפרסם דנג שיאופינג.
במאמר זה, ויי טען כי סין צריכה להוסיף את דמוקרטיה כאחד מהמטרות שלה, בנוסף לתעשייה, חקלאות, מדע וטכנולוגיה והגנה לאומית, כדי להפוך לעם מודרני.
ויי חתם את המאמר בשם שלו ובכתובת שלו.
בגלל הנועזות של המאמר והאי אנונימיות, המאמר התחיל להניע אנשים.
זה היה גם המאמר היחיד שפנה אל דנג שיאופינג כדיקטטור ומתח ביקורת נוקבת נגד הניהול של מאו.
ההכרזה גם הדגישה כי ההיסטוריה של גרמניה, רוסיה וסין הוכיחה שאנטי-דמוקרטיה היא הגורם לתנאי החיים הגרועים של העם והמערכת הפוליטית של יוגוסלביה תהווה מודל טוב להבאת יציבות כלכלית לעם.
ב-25 במרץ, לאחר שויי הבין שהולך להיות שינוי ממשלתית הוא וחבריו הפיצו הוצאה מיוחדת בExplorations בשם Democracy or a new dictatorship?"" (דמוקרטיה או דיקטטורה חדשה?).
בהוצאה זו, דנג הואשם על היותו שליט רודן וב-29 במרץ, רק ארבעה ימים מאוחר יותר, קבעה הממשלה חוק נגד פרסום כרזות, פוסטרים, סלוגנים, ספרים או תמונות המתנגדות למשטר לסוציאליזם, לדיקטטורה, למנהיגים הקומוניסטים, למרקסיזם לניניזם ולדעות של מאו.
בסין החלה מגמה של תנועות כמו "Democracy Wall movement" וממשלת סין ראתה בזה ניסיון הפיכה שלטונית.
הממשלה חוקקה חוקים נגד תנועות אלו חוק האוסר על פרסום כרזות, פוסטרים, תמונות או ספרים המנוגדים לדעות השלטון.
בעקבות הפעילויות בקיר הדמוקרטיה ובעיקר ה"מודרניזציה החמישית" ובהבעת דעותיו בפומבי, הובא ויי למשפט.
שם טען ויי שבחוקה מותר לבקר את הממשלה ושאם לא היה אפשר המנהיגים היו מקבלים מעמד של אלים.
על כך הוא קיבל 15 שנות מאסר.
במהלך התקופה שלו בכלא (1987) מקור אמין בסין הפיץ שווי מת מבעיות בכליה ובלב אך לאחר מכן נשלל הדוח.
בכתביו "קטעים מקינצ'נג: בסטיליה של המאה העשרים שפורסמה בחקר, מרץ 1979" ויי ג'ינגשנג מתאר את התנאי חיים הנוראיים שהיו בכלא קינצ'ינג.
ויי מסביר שהכלא מבודד מהסביבה החיצונית ושהממשלה מקפידה שרק אסירים לשעבר, משפחתם וחברתם יודעים עליו.
מכיוון שאף אסיר לא השתחרר עד 1970, אף אחד בעולם, חוץ מהממשלה, לא ידע על קינצ'ינג.
ויי מסביר שהכלא הומצא כדי "לסחוט את טיפת העודף האחרונה מתוך הנשמות האומללות האלה," ושהשומרים מכירים כל טכניקה כדי לעשות זאת.
ויי ממשיך ומסביר את האירוניה שאסירים אלה הם אנשים מחוננים שהצטרפו למפלגה הקומוניסטית כדי להילחם למען חירותם ורווחתם של סין ושל האנושות.
הם הקדישו את החלק הטוב ביותר בחייהם להשגה ולשמירה על הדומיננטיות הפוליטית של המפלגה.
אבל הכלא מספיק כדי לחנוק את רצונם.
המקום כמעט יכול להיקרא צינוק, או מכון פסיכיאטרי.
ויי היה בכלא עד ל-14 בספטמבר 1993 - רק שבוע לפני הבחירה של מי יהיה המנחה לאולימפיאדה ב-2000. דובר משרד המשפטים הסיני, חן מינג, אמר שהשחרור המוקדם של ויי - 14 וחצי שנה מתוך 15 שנה, נובעת מההתנהגות הטובה שלו בכלא.
רובין מונרו, מנהל ארגון זכויות האדם של אסיה ווטש אומר שהשחרור המוקדם של ויי אינו נובע מתובנות טובות של הממשלה הסינית אלא כדי להיראות טוב מול ועדת אולימפיאדה.
לאחר השנים האכזריות שלו בכלא, עדיין הייתה לו רצון לשנות ולהשפיע ובכך, למרות האיומי מעצר, הוא המשיך להביע את דעותיו בפומבי.
בשנת 1994 הוא נאסר שוב כשנתפס עם כמה עבודות ואנשים הפועלים למען הדמוקרטיה.
בגלל לחץ של האמריקאים והנשיא ביל קלינטון הוא שוחרר בשנת 1997.
את הכתבים שכתב בתקופת השהייה בכלא כתב על נייר טואלט.
ב-1996 ויי הוענק את פרס סחרוב לחופש מחשבה.
באותו זמן, ויי היה בכלא.
הפרס הוענק לויי בזכות כל הכתבים שלו למען הדמוקרטיה וחופש המחשבה .
ויי היא יצרנית מכוניות קרוסאובר יוקרתיות, שבסיסה בבאודינג שבמחוז חביי שבסין.
היא הוקמה בשנת 2016 על ידי גרייט וול מוטורס כחברת הבת שלה אשר מייצרת מכוניות קרוסאובר יוקרתיות.
בנובמבר 2022 הושק המותג באירופה במטרה לשווק את דגמי המותג מחוץ לסין
WEY Coffee01 - קרוסאובר חשמלי היבירדי והדגם ראשון שמשווק מחוץ לסין והושק לראשונה בישראל ב-2022 Wey Mocha.
WEY Coffee02 - קרוסאובר חשמלי היבירדי והדגם השני שמשווק מחוץ לסין והושק לראשונה בישראל
Tank 300 - דגם ה OFFROAD ,רכב שטח במרכב SUV, טנק 300
Tank400 - רכב שטח במרכב SUV בגודל בינוני
ויטקוס (בקצ'ואה: Vitcos) היה אתר מגורים של אצילי האינקה ומרכז טקסי של מדינת נאו-אינקה (1537–1572).
האתר הארכאולוגי של ויטקוס העתיקה, הנקרא רוסאספטה (Rosaspata), נמצא בנפת וילקבמבה (Vilcabamba) של הפרובינציה במחוז קוסקו שבפרו.
החורבות נמצאות על רכס המשקיף על המפגש של שני נהרות קטנים והכפר פוקיורה (Pucyura).
בני האינקה כבשו את וילקבמבה, האזור בו שוכנת ויטקוס, בערך בשנת 1450 לספירה, והקימו מרכזים במאצ'ו פיצ'ו, צ'וקקיראו, ויטקוס ווילקבמבה.
ויטקוס הייתה לעיתים קרובות מקום מגוריהם של שליטי מדינת נאו-אינקה עד לכיבוש הספרדי של המעוז האחרון של בני האינקה ב-1572.
מיקומה של ויטקוס נשכח מאוחר יותר עד 1911 כאשר החוקר היירם בינגהאם השלישי זיהה את החורבות שהיו מוכרות לפרואנים המקומיים כרוסאספטה (בקצ'ואה: Rusaspata) בתור ויטקוס העתיקה.
חורבות המרכז הטקסי של האינקה של ("הסלע הלבן") נמצאות כקילומטר אחד דרומית לארמון האינקה שהוא המאפיין הבולט של רוסאספטה.
אזור הפרובינציה לה קונבנסיון בה שוכנת ויטקוס מבותר ביותר, הוא משתרע על המורדות הצפון-מזרחיים של הרי האנדים ומשתפל עד לאגן האמזונאס.
השטח כולל הרים מכוסי שלג, יערות, ג'ונגל של הרמות הנמוכות ונהרות השוצפים בקניונים עמוקים.
הגישה והתעבורה בתוך האזור היו קשים ועתידים להקשות על מאמצי הספרדים להרוס את המאחזים האחרונים של אימפריית האינקה.
בני האינקה כבשו את אזור וילקבמבה בערך משנת 1450 לספירה, והקימו מרכזים מרכזיים במאצ'ו פיצ'ו, צ'וקקיראו, ויטקוס ווילקבמבה.
לפיכך, בני האינקה הכירו את האזור כאשר קיסר האינקה, מאנקו אינקה יופאנקי, ניצח בקרב אויאנטאיטמבו את הספרדים ובני בריתם האינדיאנים בינואר 1537. למרות הניצחון היה מאנקו תחת איום צבאי ספרדי.
הוא החליט שאויאנטאיטמבו קרובה מדי לקוסקו שבשליטת הספרדים, והוא נסוג מערבה למרכז האינקה בוויטקוס.
דייגו דה אלמגרו שלח את הסגן שלו, , לרדוף אחריו עם 300 ספרדים ובני ברית אינדיאנים רבים.
אורגונייס כבש את ויטקוס ביולי 1537, בזז אותה ולקח שבויים רבים, אך מאנקו נמלט.
בשנת 1539 שרד מאנקו אינקה פשיטה נוספת של הספרדים בפיקודו של שכללה חיל משלוח ובו 300 חיילים ספרדים ובני ברית אינדיאנים.
הספרדים והאינקה נלחמו בקרב בוואיינה פוקארה (Huayna Pukara - מבצר ואיינה), ממערב לוויטקוס, וכ-22 קילומטרים מווילקבמבה.
מספר ספרדים ואינדיאנים נהרגו, אך מאנקו שוב נמלט.
פיסארו שהה באזור יותר מחודשיים בחיפוש אחר מאנקו ללא הצלחה, אך לכד את אשתו הראשית של מאנקו, קורה אוקיו (Cura Ocllo).
הספרדים כתבו על האזור ש"דרושים משאבים גדולים כדי לחדור לחבל ארץ זה.
זה יכול להיעשות רק עם הוצאה גדולה מאוד".
הספרדים לא ניסו לשלוח עוד משלחת צבאית גדולה עד 1572. כפי שהראו שתי הפשיטות הספרדיות, ויטקוס הייתה נגישה לספרדים ומאנקו פיתח את וילקבמבה כמקלט מרוחק יותר.
עם זאת, לאורך העשורים שבהם שרדה מדינת הנאו-אינקה, המשיכה ויטקוס להיות מקום מגוריהם של קיסרי האינקה ואתר של טקסים דתיים רבים, במיוחד במקדש הסמוך של ניוסטה היספאנה (יורק רומי (Yurak Rumi), הנקרא גם "הסלע הלבן").
בני האינקה העדיפו את ויטקוס כמקום מגורים בגלל גובהה מעל פני הים (2,980 מטר) מאשר את וילקבמבה (1,450 מטר), בדומה לביתם המקורי של האינקה ברמות הגבוהות.
ניסיונות ספרדים לכבוש את וילקבמבה נעצרו בגלל לוחמה פנימית בין הספרדים.
קבוצה של שבעה עריקים ספרדים, כולל הרוצח של פרנסיסקו פיסארו, מצאה מקלט אצל מאנקו אינקה.
ב-1544, הם רצחו אותו בוויטקוס בניסיון לקבל חנינה מהכתר הספרדי.
הספרדים נמלטו, אך השומרים של מאנקו רדפו והרגו אותם.
העשורים שלאחר מותו של מאנקו היו ברובם שלווים, שכן בני האינקה שרדו במקומות הנידחים של האימפריה שלהם בזמן שהספרדים גיבשו את הכיבוש במקומות אחרים.
בשנת 1570, היחסים בין הספרדים לאינקה היו ידידותיים מספיק כדי ששני נזירים קתולים הורשו להתיישב בכפרים ליד ויטקוס.
הנזירים גמלו למארחים שלהם כשהובילו את קהילתם בהתקפה ששרפה את מקדש נויסטה היספאנה.
השני נרצח על ידי בני האינקה, לאחר שהואשם שהרעיל את הקיסר טיטו קוסי יופאנקי, בנו של מאנקו אינקה.
אחיו של טיטו קוסי, טופאק אמארו, הפך לקיסר.
טופאק אמארו היה עוין הרבה יותר לספרדים מאשר טוטי קוסי ותומכיו הרגו שליח שנשלח על ידי המשנה למלך של פרו פרנסיסקו דה טולדו.
בתגובה הורה טולדו על פלישה לווילקבמבה על ידי שני צבאות הכוללים יותר מ-300 ספרדים ו-2,000 בעלי ברית, כולל 500 קניארים, בעלי ברית ותיקים של הספרדים.
ביוני 1572, הכוח הספרדי נחל הצלחה, כבש את ויטקוס, ווילקבמבה, לכד את הקיסר טופאק אמארו ושם קץ למדינת נאו-אינקה.
מיקומה של ויטקוס נשכח במאות השנים שלאחר כיבוש האינקה.
במשלחתו בשנת 1911 חיפש היירם בינגהאם השלישי את וילקבמבה, הבירה האחרונה של האינקה.
בעקבות תיאורים שהשאירו כובשים שונים, הוא נתקל באתר שנקרא "רוסאספטה" על ידי כפריים מקומיים.
באמצעות אותם תיאורים שהובילו אותו לשם, הוא הצליח לקבוע שהוא אכן הגיע לארמון של ויטקוס ולאורקל של ניוסטה היספאנה, הנקרא גם צ'וקיפאייטה (Chuqip'allta).
לאחר מיפוי שטחי של שני האתרים הוא המשיך בחיפוש אחר העיר האחרונה של האינקה.
כשידע בערך היכן ביחס לוויטקוס הוא עשוי למצוא את וילקבמבה, הוא המשיך במה שלדעתו הייתה, ובפועל אכן הייתה, הדרך אל המטרה שלו, והוא גם גילה מחדש וגם זיהה נכון גם את ויטקוס וגם את וילקבמבה.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, הובילה מחקריו של וינסנט לי (Vincent Lee) בווילקבמבה למציאתם ולתיאורם של יותר משלושים בניינים ומבנים מתוכננים בצד המזרחי של הגבעה שבין ויטקוס לצ'וקיפייטה.
בין אלה ניתן למצוא קלנקות (בתי מפגש), מספר קולקות (מחסנים) ואושנו גדול (במת תצפית דתית), כמו גם טרסות ושבילים בנויים.
ויטקוס ניצבת בצד הצפוני של הגבעה בין הכפרים המודרניים ואנקאקייה (Huancacalle) ופוקיארה (Pucyara), והיא החלק העיקרי של מתחם המכסה את כל הגבעה וחלקים מהעמקים מדרום וממזרח.
מדרום לגבעה יש שוכנת ניוסטה היספאנה הקרויה גם צ'וקיפאייטה והסלע הלבן, אבן ענקית מגולפת שנאמר כי היא אורקל אינקה, וסדרה של טרסות המשתרעות לאורך הצד המזרחי של הגבעה בתוך העמק, שמשערים שהיו גינות נוי או גנים טקסיים.
הארמון עצמו מורכב משתי קבוצות של מבנים.
הקבוצה העליונה מורכבת משמונה חדרים גדולים, המסודרים בארבעה זוגות של שני חדרים גב אל גב, כולם מחוברים בקיר חיצוני משותף.
לקיר המשותף פתחים המובילים למעברים בין הזוגות.
לכל חדר שלושה פתחים לחלק החיצוני של הקיר המשותף, אך אין פתחים לאף אחד מהחדרים שמאחורי המעברים בין ארבעת הזוגות.
לכל זוג חדרים היה גג משותף.
מצפון לקבוצה העליונה קיר טרסה, שמתחתיו קבוצת המבנים התחתונה.
קבוצה זו מורכבת מתריסר מבנים או יותר המסודרים סביב חצר פתוחה.
מספר המבנים המדויק בקבוצה זו אינו ברור, שכן מצבה גרוע משמעותית מהקבוצה העליונה.
לפי המדידות של בינגהאם אורכו של בית המגורים המלכותי היה 245 רגל (74.6 מטרים) ורוחבו 43 רגל (13.1 מטרים).
הוא הצהיר: "לא היו חלונות, אבל הוא היה מואר בשלושים פתחים, חמישה עשר מלפנים ומספר זהה מאחור".
הוא המשיך ואמר, "הוא הכיל עשרה חדרים גדולים, מלבד שלושה מסדרונות העוברים מלפנים לאחור".
המשקופים היו עשויים מגוש מוצק של גרניט לבן.
מול הארמון הארוך, מדד בינגהאם מבנה באורך 78 רגל (23.7 מטרים) ורוחב של 25 רגל (7.62 מטרים), "המכיל דלתות משני הצדדים, ללא נישות וללא עדות לביצוע קפדני".
ויטסלב וסלי (בצ'כית: Vítězslav Veselý; נולד ב-27 בפברואר 1983) הוא אתלט צ'כי, זוכה שתי מדליות ארד אולימפיות (לונדון 2012 וטוקיו 2020), אלוף עולם (מוסקבה 2012) ואלוף אירופה (הלסינקי 2012) בהטלת כידון.
באולימפיאדת בייג'ינג שנערכה באוגוסט סיים במקום 12 בהטלת כידון בתוצאה של 76.76 מטר.
בשלב המוקדמות קבע שיא אישי חדש של 81.20 מטר.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בברלין שבגרמניה סיים במקום 28 בהטלת כידון בתוצאה של 75.76 מטר.
באליפות אירופה שנערכה ביולי בברצלונה שבספרד סיים במקום תשיעי בהטלת כידון בתוצאה של 77.83 מטר.
באליפות העולם שנערכה בספטמבר בדאיגו שבקוריאה הדרומית סיים במקום רביעי בהטלת כידון בתוצאה של 84.11 מטר.
באליפות אירופה שנערכה ביוני בהלסינקי שבפינלנד זכה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 83.72 מטר, לפני ולרי יורדן מרוסיה (83.23 מטר) וארי מאניו מפינלנד (82.63 מטר).
באולימפיאדת לונדון שנערכה באוגוסט זכה במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 83.34 מטר, אחרי קשורן וולקוט מטרינידד וטובגו (84.58 מטר) ואנטי רוסקנן מפינלנד.
ראשית סיים במקום הרביעי, אולם זכה במדליית הארד לאחר פסילתו של זוכה מדליית הכסף אולכסנדר פיאנטניציה מאוקראינה (84.51 מטר), אשר הורשע באימרוץ.
בשלב המוקדמות קבע שיא אישי חדש של 88.34 מטר.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט במוסקבה שברוסיה זכה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 87.17 מטר, לפני טרו פיטקמקי מפינלנד (87.07 מטר) ודמיטרי טרבין מרוסיה (86.23 מטר).
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט בציריך שבשווייץ זכה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 84.79 מטר, אחרי אנטי רוסקנן (88.01 מטר) ולפני טרו פיטקמקי (84.40 מטר).
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבייג'ינג שבהרפובליקה העממית של סין סיים במקום שמיני בהטלת כידון בתוצאה של 83.13 מטר.
באליפות אירופה שנערכה ביולי באמסטרדם שבהולנד זכה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 83.59 מטר, אחרי זיגיסמונדס סירמאיס מלטביה (86.66 מטר) ולפני אנטי רוסקנן (82.44 מטר).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו שנערכה באוגוסט סיים במקום שביעי בהטלת כידון בתוצאה של 82.51 מטר.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בלונדון שבממלכה המאוחדת סיים במקום 26 בהטלת כידון בתוצאה של 75.50 מטר.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט זכה במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 85.44 מטר, אחרי ניראז' צ'ופרה מהודו (87.58 מטר) ובן ארצו יאקוב ואדלייך (86.67 מטר).
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט במינכן שבגרמניה זכה סיים במקום רביעי בהטלת כידון בתוצאה של 84.36 מטר.
ויטרי-סור-סן היא קומונה בפרוורים הדרום-מזרחיים של פריז, צרפת, במרחק של 7.5 ק"מ ממרכז פריז.
ויטרי-סור-סן נקראה במקור פשוט ויטרי.
השם ויטרי מגיע מהלטינית הימי-ביניימית Vitriacum, ולפני כן Victoriacum, שמשמעותו "אחוזתו של ויקטוריוס", בעל אדמות גאלו-רומי.
בשנת 1897 שונה שמה הרשמי של הקומונה לויטרי-סור-סן ("ויטרי שעל הסן"), כדי להבחין בינה לבין קומונות אחרות בצרפת הנושאות את השם ויטרי.
במשך מספר שנים, פעלה ויטרי-סור-סן למדיניות תרבותית של הבאת האמנות לכלל הציבור.
מסיבה זו, הקומונה כוללת למעלה מ-100 פסלים עכשוויים, בעיקר במוסדות חינוך ציבוריים (בתי ספר, חטיבות ביניים ותיכונים).
ויטרי מארחת את מוזיאון האמנות העכשווית של ואל-דה-מארן (MAC/VAL).
המוזיאון, שנפתח ב-18 בנובמבר 2005, מציע בנוסף לסדנאות אמנות פלסטית גם אודיטוריום וקולנוע לסרטי אמנות וניסיוניים.
ויטרי היא אחת מהערים שתרמו להתפתחות תנועת ההיפ-הופ בצרפת.
כתוצאה מכך, לאמנות האורבנית יש מקום חשוב מאוד בעיר.
העיר מחולקת לשלושה חלקים נפרדים: המרכז הכולל מספר רב של פרויקטי דיור ציבורי, שכונות פריפריאליות השייכות למעמד הביניים, ואזור תעשייה גדול לאורך נהר הסן.
הערים הגובלות הן אברי-סור-סן, וילז'ואיף, שבילי-לרו, טיאי, שואזי-לה-רואה, ואלפורטוויל.
בשנת 2017 הוערכה אוכלוסיית העיר ב-93,500 תושבים.
ויטרי-סור-סן היא העיר ה-46 המאוכלסת ביותר בצרפת והשביעית באזור איל-דה-פראנס.
שיעור האבטלה בעיר הוא 26.5%, בעוד שהממוצע הלאומי נמוך מ-10%.
ויי יי (בסינית: 韦奕; נולד ב-2 ביוני 1999 בינצ'נג שבמזרח סין), הוא שחמטאי סיני בדרגת רב-אמן שזכה בתואר זה בגיל 13.
ויי יי נולד בשנת 1999. בשנת 2007, בגיל 8 ויי יי השתתף באליפות סין לבוגרים וזכה בתיקו במשחק מול רב-אמן.
בשנת 2012 במהלך אליפות העולם לצעירים ויי יי זכה בנקודות ראשונות לקבלת תואר רב-אמן.
התחרות הייתה פתוחה לשחמטאים עד גיל 20. בשנת 2013 במהלך השתתפות בתחרות ברייקיאביק הוא השלים את הדרישות לקבלת תואר רב-אמן ובמהלך התחרות ניצח את מקסים ושייה-לגראב.
בסוף השנה הוא הגיע למד כושר של 2604 והיה הראשון שהגיע לרמה זו בגיל 14.
בשנת 2014 ויי יי היה חבר בנבחרת ארצו באולימפיאדת השחמט 2014 וזכה עם הנבחרת במדליית זהב.
באפריל 2015 הוא השתתף באליפות העולם לנבחרות וזכה במדליית זהב.
בנובמבר 2025 הגיע למקום השני בגביע העולם בשחמט ובעקבות זה הוא ישתתף בתחרות המועמדים 2026.
בין השנים 2014 ל-2024 השתתף ויי יי ב-2 אולימפיאדות שחמט:
וייב (באיסלנדית: VÆB, ב-IPA: ) הוא צמד מוזיקלי איסלנדי, המורכב מהאחים מתיאס דאוויד' מתיאסון (נולד ב-7 בדצמבר 2004) והלפדן הלגי מתיאסון (נולד ב-4 ביוני 2003).
הצמד ייצג את באירוויזיון 2025, שהתקיים בבזל שבשווייץ, עם השיר "Róa".
בספטמבר 2022 הוציא וייב את אלבום הבכורה שלו, Væb tékk.
לצורך קידומו בשווקים הרלוונטיים פורסמו מתוכו שני סינגלים: "Aron Can (Borđar kál)" ו-"This kallar á drykk".
בשנת 2023 פרסם עם אינגי באור רמיקס לשיר "Ofbođslega frægur", שרשם את שירו הראשון שדורג בין 20 השירים הפותחים במצעד הפזמונים האיסלנדי.
בשנת 2024 השתתף ב-Söngvakeppnin 2024, הקדם האיסלנדי לאירוויזיון 2024, עם השיר "Bíómynd".
ב-17 בפברואר התחרו צמד האחים בחצי הגמר הראשון של התחרות.
הם דורגו במקום הראשון והעפילו לגמר, בו הגיעו למקום הרביעי.
עם זאת, "Bíómynd" הפך ללהיט ברחבי איסלנד, והגיע בשיאו למקום העשירי במצעד הפזמונים.
בשנה שלאחר מכן שבו האחים לקדם הארצי, הפעם עם השיר "Róa".