tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שמו של הסרט מתייחס לסוג של מגזינים שכונה "ספרות זולה" והיה נפוץ בארצות הברית באמצע שנות ה-20, שכללו תיאורים גרפיים בוטים של אלימות ומין, המאפיינים גם את מבנהו ותוכנו של הסרט.
הסרט נפתח בסיפור של שוד במסעדה, אך אירועי הסרט מתרחשים באופן בלתי רציף לפני השוד ואחריו, ולעיתים מוצג אותו אירוע עצמו מנקודות ראות שונות, תוך מסירת פרטים נוספים שלא הועברו כשהוצג בפעם הקודמת.
צורה זו של נרטיב בלתי רציף, המפורק לגורמים ומורכב שוב באופן המוסיף עומק ומשמעות, הפכה לפופולרית בסרטי שנות ה-90 וזכתה לחיקויים רבים.
הסרט נבחר לאחד מעשרת הסרטים בעלי עלילה לא ליניארית הטובים ביותר ברשימה של אתר הקולנוע "The Script Lab".
ב-2013 הוכרז הסרט בידי ספריית הקונגרס כסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
פסקול הסרט הצליח גם הוא מבחינה מסחרית ואמנותית.
הפסקול כלל להיטים ונעימות משנות ה-70, חלקם מוכרים וידועים (כ"בנו של המטיף" בביצוע דאסטי ספרינגפילד), וחלקם הפכו ללהיטים שנים רבות לאחר הקלטתם בזכות הופעתם בפסקול הסרט (למשל "מיסירלו" נעימת הגיטרות העצבנית, שביצע דיק דייל, Dick Dale - Misirlou).
שם השחקן/נית שם הדמות אודות הדמות ג'ון טרבולטה וינסנט וגה השותף של ג'ולס, עובד אצל מרסלוס ואלאס.
וינסנט הוא אחיו של ויק וגה (בגילומו של מייקל מדסן) שהופיע בסרט "כלבי אשמורת".
ג'קסון ג'ולס וינפילד השותף של וינסנט, עובד אצל מרסלוס ואלאס.
אומה תורמן מיה ואלאס אשתו של מרסלוס ושואפת להיות שחקנית.
הארווי קייטל וינסטון וולף עבריין שמומחה בפתרון בעיות.
טים רות' רינגו / "פמפקין" שודד ובן זוגה של יולנדה.
אמנדה פלאמר בת זוגו של רינגו ושותפתו לפשע.
פביאן בת זוגו של בוץ' וינג ריימס מרסלוס ואלאס ראש ארגון הפשע שמעסיק את וינסנט וג'ולס.
אריק סטולץ לאנס סוחר הסמים של וינסנט.
רוזנה ארקט ג'ודי אשתו של לאנס.
ברוס ויליס בוץ' קולידג' מתאגרף מזדקן שבורח ממרסלוס לאחר שבגד בו.
קוונטין טרנטינו ג'ימי חבר של ג'ולס.
כריסטופר ווקן קפטן קונס נרמז כי קפטן קונס הוא צאצא של קרייג קונס, המוזכר בסרט "ג'אנגו ללא מעצורים".
עלילת הסרט מורכבת מכמה קווי עלילה העוסקים בדמויות מעולם הפשע בלוס אנג'לס.
הסיפור אינו מוצג באופן כרונולוגי - הוא מפורק לחלקים, מסודר מחדש, ומוצג לצופה מנקודות מבט שונות.
בסרט ישנם ארבעה קווי עלילה עיקריים – וינסנט וג'ולס, מיה ואלאס, בוץ' קולידג', רינגו "פאמפקין" ויולנדה "האני באני".
כל הארבעה קשורים זה בזה, אך וינסנט (המגולם על ידי ג'ון טרבולטה) הוא היחיד הבא במגע עם כל חמש הדמויות האחרות המובילות את קווי העלילה.
סדר העלילה המופיע בסרט הוא:
וינסנט וגה ומיה ואלאס (אשתו של מרסלוס ואלאס)
הסדר הכרונולוגי של העלילה הוא:
השוד במסעדה (על שני חלקיו)
גם תיאור כרונולוגי זה אינו מושלם, שכן סצנות רבות מופיעות באופן חופף בחלקים שונים, ומוצגות לעיתים מנקודות מבט שונות.
כך, לדוגמה, הפרק "וינסנט וג'ולס" מסתיים בקרב יריות המוצג מנקודת ראותם של וינסנט וג'ולס, אך הפרק "הבעיה עם בוני" מציג את אותו קרב עצמו מנקודת ראותו של אדם שהסתתר באמבטיה ושומע את האירועים.
העובדה שישנו אדם המסתתר באמבטיה ועד לאירועים, אינה ידועה לווינסנט ולג'ולס, כמו גם לצופי הסרט, עד שהקרב מוצג שוב בסרט מעל שעה אחר כך.
התיאור להלן הוא תיאור כרונולוגי ככל האפשר של קווי העלילה העיקריים.
הרוצחים השכירים וינסנט וגה (ג'ון טרבולטה) וג'ולס וינפילד (סמואל ל.
ג'קסון) נשלחים לדירה בלוס אנג'לס על מנת לחלץ ממנה מזוודה השייכת לראש ארגון הפשע אליו הם שייכים, מרסלוס ואלאס (וינג ריימס).
תוכנה של המזוודה אינו מוצג בסרט, אך כשהיא נפתחת בוקע ממנה אור זהבהב.
המזוודה משמשת כ"מקגאפין" (כביטויו הידוע של אלפרד היצ'קוק), כלומר ככלי העוזר בקידום העלילה אך אין כל חשיבות לתוכנו, אף שבמהלך השנים הועלו ספקולציות רבות באשר לתוכנה של המזוודה.
במהלך נסיעתם ללוס אנג'לס מספר וינסנט לג'ולס כי מרסלוס ביקש ממנו לארח חברה לאשתו בזמן שהוא נמצא מחוץ לעיר.
ג'ולס מזהיר את וינסנט מפני מרסלוס, הנחשב לרכושני מאוד כלפי אשתו.
ג'ולס אף מספר לווינסנט כי פעם מרסלוס זרק מישהו מהחלון מאחר שהעניק לאשתו מסאז' בכפות רגליה.
ג'ולס ווינסנט מגיעים לדירה שבה נמצאת המזוודה והמחזיקים בה, ולאחר שיחה ארוכה ולא סטנדרטית שעורכים שני הרוצחים עם שלושת האנשים בדירה, יורים השניים והורגים את מחזיק המזוודה ואת אחד משותפיו.
לאחר שג'ולס ווינסנט מחסלים שניים מבין שלושת האנשים שבדירה, צץ במפתיע שותף רביעי שהסתתר בשירותים, ויורה לעברם בפראות, אך מחטיא בכל ניסיונותיו, ווינסנט וג'ולס הורגים גם אותו.
הם לוקחים עמם מהדירה את השותף האחרון, נער בשם מרווין (פיל לאמר), ששימש כמודיע וסייע להם לחלץ את המזוודה.
בעודם נוסעים כשהמזוודה בידיהם, וינסנט פולט בטעות כדור מאקדחו והורג את מרווין, שדמו ניתז על המכונית ועל שני הרוצחים.
השניים מנסים למצוא דרך להיפטר מהגופה, ומגיעים לדירת ידיד בשם ג'ימי דימיק (מגולם בידי קוונטין טרנטינו עצמו).
ג'ימי הנסער רוצה לסייע להם, אך הוא מודאג שמא אשתו, בוני, תגלה על קשריו עם אנשי העולם התחתון ותתגרש ממנו.
הוא מתרה בג'ולס ווינסנט שיסיימו את עבודתם ויסתלקו מביתו בטרם תשוב בוני הביתה.
לשם כך מוזעק למקום, בעזרתו של מרסלוס, עבריין מומחה בשם וינסטון וולף (הארווי קייטל) המסייע להם לנקות את המכונית ולהיפטר מהגופה.
מאחר שחליפותיהם של וינסנט וג'ולס התלכלכו בדם, הם נאלצים לשאול מג'ימי חולצות טריקו ובגדים אחרים השונים במראם מהחליפות שלבשו עד אז.
זוג פושעים זעירים ולא-יוצלחים, המכנים זה את זה בשמות חיבה, פאמפקין (טים רות') והאני באני (אמאנדה פלאמר), יושבים במסעדה, ומגיעים למסקנה שהמקום שכדאי ביותר לשדוד הוא מסעדה, כיוון שהשוד בה פשוט ביותר.
לדעתם, העובדים אינם בעלי עניין ברווחי המסעדה ולכן לא יתנגדו לשוד, וכן, הלקוחות הרבים במסעדה נושאים ארנקים, שבמקרים רבים מכילים כסף רב, שגם אותם ניתן לשדוד בנקל.
וינסנט וג'ולס מגיעים למסעדה לאחר שסיימו להעלים את גופתו של מרווין, כשהם מחזיקים במזוודה שלמענה ביצעו שלושה מעשי רצח.
הם מתיישבים ומזמינים ארוחה, וג'ולס מספר לווינסנט כי לאחר שניצל ממוות בדרך נס, כאשר האדם שהסתתר בשירותים ופרץ החוצה ביריות לא פגע בו, בכוונתו לעזוב את עסקי הפשע ולהפוך למטיף דת נודד.
וינסנט יוצא לשירותים במסעדה, ובאותו רגע מחליטים פאמפקין והאני באני לשדוד את המסעדה.
ג'ולס מסרב לדרישתו של פאמפקין למסור לידיו את המזוודה של מרסלוס ואלאס, ולאחר שווינסנט יוצא מהשירותים, נוצר במקום תיקו מקסיקני שבו מאיימים שני זוגות הפושעים זה על זה באקדחים.
ג'ולס מצליח לפרוק את פאמפקין מנשקו ולקבל בחזרה את ארנקו ואת המזוודה.
מכיוון שהחליט לעזוב את עולם הפשע, ג'ולס מעניק לפאמפקין את הכסף שהיה בארנקו, 1,500 דולר, ונותן לפאמפקין ולהאני באני ללכת לדרכם.
אחריהם גם ג'ולס ווינסנט יוצאים מהמסעדה.
סצנה זו היא הסצנה הפותחת את הסרט וגם זו המסיימת אותו.
בסצנה הראשונה בסרט פאמפקין והאני באני יושבים במסעדה ומתכננים את השוד, והסצנה מסתיימת כשהם קופצים על השולחנות עם אקדחים שלופים וזועקים "כולם להירגע, זה שוד, אם מישהו מכם יזוז, נירה בו".
הסצנה המסיימת את הסרט מתחילה בכך שווינסנט וג'ולס נכנסים למסעדה, ומתחילים לשוחח, ורק בהמשך מסתבר שזוהי אותה המסעדה שבה מתבצע השוד בסצנת הפתיחה, ואכן תוך שניות ספורות מזנקים פאמפקין והאני באני על השולחנות, וכך נקשרת סצנת הפתיחה של הסרט לסצנת הסיום שלו.
וינסנט וגה ואשתו של מרסלוס ואלאס
לבקשתו של מרסלוס ואלאס (וינג ריימס), ראש ארגון הפשע שאליו שייכים וינסנט וג'ולס, יוצא וינסנט לבלות עם אשתו של מרסלוס, מיה ואלאס (אומה תורמן).
השניים מבלים במסעדה בעלת תמה של שנות ה-50 בארצות הברית, ומלצריה מחופשים לכוכבי קולנוע קלאסיים משנים אלו, כמו מרילין מונרו ואחרים.
לאחר מכן הם משתתפים בתחרות ריקודי טוויסט שנערכת במסעדה, וזוכים.
וינסנט מחזיר את מיה לביתה, שם היא לוקחת מנת יתר של סם, ומאבדת את הכרתה.
וינסנט יודע שחייו תלויים בהצלת חייה של מיה, והוא לוקח אותה לביתם של ידידיו, סוחר ההרואין לאנס (אריק סטולץ) ואשתו (רוזנה ארקט), המביאים להחייאתה של מיה באמצעות זריקת אדרנלין המוחדרת דרך עצם החזה ישירות ללבה.
וינסנט מחזיר את מיה לביתה, והם נשבעים זה לזה שלעולם לא יגלו לאיש את מה שקרה באותו יום.
המתאגרף המזדקן בוץ' קולידג' (ברוס ויליס) מקבל את הצעתו של מרסלוס ואלאס לפיה יקבל סכום כסף נכבד אם יסכים להפסיד בקרב האיגרוף באותו ערב.
הסצנה שבה משכנע ואלאס את בוץ' למכור את הקרב מתרחשת באותו יום שבו התרחש השוד במסעדה, שכן למקום מגיעים וינסנט וג'ולס, כשהם לבושים בחולצות הטריקו המוזנחות שלבשו במסעדה.
לפני הקרב, בוץ' נזכר בילדותו, עת קיבל מידיד של אביו שעון זהב שעבר מדור לדור במשפחה.
הידיד (כריסטופר ווקן) מספר לבוץ' על המאמצים הגדולים שעשה אביו להעביר אליו את השעון, לאחר שנפל בשבי במלחמת וייטנאם שאותה לא שרד.
בקרב עצמו, בוץ' בוגד במרסלוס, מהמר על עצמו בסכום גדול, ומנצח בקרב (ואף הורג בטעות את יריבו).
הוא יודע שעליו להיעלם, שכן מרסלוס לא יסלח לו על בגידתו, וצפוי להורגו.
בוץ' פוגש את חברתו פביאן (מריה דה מדיירוס) במקום מסתור שתוכנן מראש, אך מגלה כי פביאן, המוצגת כאישה סהרורית ומטושטשת, שכחה להביא עמה את שעון הזהב.
הוא שב לדירתו על מנת להביא את השעון.
בדירה הוא מוצא את השעון, וכן תת-מקלע.
מתברר שווינסנט הגיע לדירה על מנת לחפש אותו.
וינסנט יוצא מן השירותים כשבידו ספר, ובוץ', שמזהה אותו כאחד מאנשיו של מרסלוס, יורה בו בתת-מקלע והורג אותו.
לאחר מכן, כאשר בוץ' נמצא ברכבו ומנסה לשוב למקום המסתור, הוא פוגש במקרה את מרסלוס ואלאס.
בוץ' דורס את מרסלוס ברכבו, אך זה מתאושש במהירות ופותח בירי כלפיו.
בוץ', שמכוניתו נהרסה בהתנגשות, בורח רגלית כשבעקבותיו מרסלוס, עד שהוא מגיע לחנות משכונות, שבה הוא אורב למרסלוס ומתגבר עליו בקרב מהלומות קצר.
להפתעת שניהם, שולף המוכר רובה ציד ומהמם את שניהם במכות.
מתברר שהחנות משמשת לפעילות BDSM, ומרסלוס ובוץ' נשבים ונכבלים בידי בעל החנות וחברו, "Z".
בעל החנות וחברו מחליטים לאנוס תחילה את מרסלוס.
בזמן שהם מבצעים בו את זממם, מצליח בוץ' להשתחרר מהחבלים הכופתים את ידיו, ופונה לברוח מן החנות.
ברקע הוא שומע את מרסלוס נאנק מכאבים בזמן שהוא נאנס, ולכן הוא מחליט לסכן את חייו ולשחרר את מרסלוס מהחוטפים האנסים.
בוץ' מתגבר על החוטפים בעזרת חרב קטאנה יפנית שמצא בחנות.
בתמורה לשחרור, מעניק מרסלוס לבוץ' "חנינה", בתנאי שיעזוב את העיר לצמיתות.
בוץ' מגיע למקום המסתור, אוסף את פביאן, ונעלם ברכיבה על אופנוע שהיה שייך ל"Z", חברו של בעל החנות.
שניים מקווי העלילה הראשיים (סיפורם של וינסנט וג'ולס והשוד במסעדה) מונעים על ידי המזוודה המסתורית, הניסיונות לחלצה, ולאחר מכן לשמור עליה.
מזוודה זו היא בעלת מאפיינים מסתוריים.
הקוד לפתיחתה הוא "666" ("מספר החיה" המיסטי מהברית החדשה), וכאשר היא נפתחת אין הצופים רואים את תוכנה אלא רק זוהר צהוב וחזק, המוחזר ממנה אל פניהם של השחקנים.
כשנשאל על כך השיב טרנטינו כי אינו יודע מה היא תכולת המזוודה, וכי היא "מקגאפין", אמצעי לקידום העלילה שאין לו כל משמעות או תוכן משל עצמו.
רוב הצופים מניחים כי המזוודה מכילה זהב, דבר המסביר את האור הצהוב הבוקע ממנה (בפועל השתמש טרנטינו בנורה צהובה המחוברת לסוללה, שהוכנסה למזוודה), ואת העובדה שכאשר פאמפקין פותח את המזוודה, במהלך סצנת השוד במסעדה, הוא נדהם ואומר "האם זה מה שאני חושב שזה?
בכל פעם לפני שג'ולס וינפילד מבצע רצח, הוא פוצח בציטוט בנימה פיוטית-תנ"כית שלקוח לכאורה מספר יחזקאל, פרק כ"ה, פסוק י"ז.
אך אין זה ציטוט אמיתי מהתנ"ך, אלא ערבוב ועירוב של פסוקים מומצאים, בהם משולב הפסוק האמיתי מיחזקאל כ"ה, י"ז:
טרנטינו שילב את חלקו השני של פסוק י"ז עם ציטוט מישעיה כ"ו, ז': "ארח לצדיק מישרים ישר מעגל צדיק תפלס" (המתורגם לאנגלית כ-"The way of the righteous is level; thou dost make smooth the path of the righteous" ונושאים מפורסמים מתהילים כ"ג - "ה' רועי לא אחסר...
גם כי אלך בגיא צלמוות לא אירע רע".
למעשה מדובר במחווה לסרט "קראטה קִיבָּה" משנת 1976 בכיכובו של סוני צ'יבה, אחד השחקנים האהובים על טרנטינו.
הסרט פותח בציטטה שגויה דומה, המיוחסת אף היא לספר יחזקאל כ"ה, י"ז.
חדר השירותים משמש ליצירת נקודות מפנה בעלילה.
בכל פעם שדמות משתמשת בשירותים, חל מפנה עלילתי.
כאשר וינסנט וג'ולס רוצחים את המחזיקים במזוודה בדירתם, מסתתר אדם בחדר השירותים ומאזין לרצח, ולאחר מכן יוצא ומנסה לירות בהם.
וינסנט שוהה בשירותים כאשר מיה נוטלת את מנת היתר, ולאחר מכן הוא שוהה שוב בשירותים כאשר בוץ' מגיע לדירתו, מוצא את תת-המקלע, והורג אותו כשהוא יוצא מהשירותים.
וינסנט משתמש בשירותים במסעדה, כאשר פמפקין והאני באני קופצים על השולחן ומכריזים על שוד.
ייתכן כי מדובר באירוניה של טרנטינו, בשל העובדה שהשירותים הם טאבו בסרטים הוליוודיים, וגיבורי סרטים אלו כמעט לעולם אינם משתמשים בשירותים, ולכן בחר להפוך את חדר השירותים ואת השימוש בו למרכיב חשוב בקידום העלילה.
מסגרת הזמן שבה מתרחש הסרט
הסרט מתרחש בלוס אנג'לס של תחילת שנות ה-90, אך הוא שואב דימויים ונושאים מחלק ניכר מהמאה ה-20 כולה.
מיה ואלאס מזכירה בתלבושתה, בתסרוקתה ובהתנהגותה כוכבת ראינוע, ובמיוחד את דמות ה"פאם פאטאל" של הסרט האילם, כדוגמת לואיז ברוקס.
מסעדת "ג'אק רביט סלימס" אליה יוצאים מיה ווינסנט, היא מסעדה המוקדשת לשנות ה-50, בתפריט, בעיצוב, ובלבושם של המלצרים.
קרב האיגרוף בין בוץ' קולידג' ליריבו וילסון מזכיר את שמות נשיאי ארצות הברית מתחילת המאה ה-20, וודרו וילסון וקלווין קולידג'.
השלט המפרסם את קרב האיגרוף מצהיר כי הקרב מתרחש ביום חמישי, 16 ביולי.
בכל הרבע האחרון של המאה העשרים חל תאריך זה ביום חמישי רק בארבע שנים: 1981, 1987, 1992 ו-1998 (האחרונה מהארבע חלה לאחר יציאת הסרט לאקרנים).
מבין ארבע שנים אלו, שנת 1992 היא המתאימה לתיאורו של בוץ', כמי שהיה עדיין ילד בזמן מלחמת וייטנאם.
הסצנות המתארות את קרב האיגרוף, ואת הזמן שמיד אחריו, מזכירות בסגנון הצילום שלהם, המטושטש וחסר הצבע, את הסרט האפל.
מוטיב מוכר מסרטי הסרט האפל הוא מתאגרף המוכר את הקרב.
דמויותיהם של וינסנט וג'ולס מתנהגות ולבושות בסגנון סרטי ה"בלאקספלויטיישן" של שנות ה-70, סגנון לו יצר טרנטינו מחווה בסרטו הבא, "ג'קי בראון".
אף שבדירתה של מיה מצויים טייפ סלילים ונגן תקליטים, ולא קומפקט דיסק כמו שניתן היה לצפות, במהלך הסרט מדבר וינסנט בטלפון סלולרי, דבר המקשר את הסרט מבחינה טכנולוגית לשנות ה-90.
דגני הבוקר שאוכל לאנס כאשר וינסנט מגיע לביתו, נקראים "פרוט ברוט", שייצורם הופסק בשנת 1983. עם זאת סוג זה של דגנים מופיע כמעט בכל סרטיו של טרנטינו.
הסיפור אינו מוצג באופן כרונולוגי - הוא מפורק לחלקים, מסודר מחדש, ומוצג לצופה מנקודות מבט שונות, באופן המזכיר את עבודת במאי הגל החדש בקולנוע הצרפתי, כז'אן-לוק גודאר ופרנסואה טריפו.
השפעות נוספות על מבנה הסרט, צילומו ועריכתו ניתן לראות בסרטו של סטנלי קובריק "ההרג" משנת 1956, סרטו של אורסון ולס "מגע של רשע" משנת 1958, וסרטו של דון סיגל "הרוצחים" משנת 1964. הדיאלוג וסצנות הפעולה מושפעים ממערבוני הספגטי של סרג'ו לאונה.
הסרט רצוף במחוות לסרטים מן העבר.
טרנטינו, שעבד כמוכר בדלפק של חנות להשכרת סרטי וידאו, ידוע בידע הרחב שלו על הקולנוע האמריקני, ונהג לצפות בכל הסרטים שהוצעו להשכרה בחנות שבה עבד.
חלק מן ההשפעות הניכרות על הסרט הן:
הציטוט המדומה מספר יחזקאל מופיע לראשונה (אם כי בנוסח שונה) בסרט "קראטה קיבה" משנת 1976 בכיכובו של סוני צ'יבה.
סרטו של דון סיגל, "הרוצחים", מציג שני רוצחים המחליפים ביניהם דברי שנינות כשהם לבושים בחליפות מחויטות שחורות.
סצנת הריקוד מזכירה סצנות דומות בסרטים של ז'אן-לוק גודאר "לחיות את חייה" (Vivre Sa Vie) משנת 1962 ו"Bande à part" משנת 1964, וכן סצנה מהסרט "שמונה וחצי" של פדריקו פליני.
שם סרטו של גודאר, "Bande à part", שימש בסיס גם לשם חברת ההפקה של טרנטינו, A Band Apart.
הסרטים "Kiss Me Deadly" , פילם נואר של רוברט אלדריץ' משנת 1955, ו-"Repo Man", קומדיה שחורה של הבמאי אלכס קוקס משנת 1984, בסוגת מדע בדיוני, כוללים שניהם שימוש במזוודה שכל מה שנראה בה הוא האור הבהיר הבוקע ממנה.
סרטו של מרטין סקורסזה "נער אמריקני" משנת 1978 כולל דמות המספרת על הצורך להזריק אדרנלין לאחר שימוש במנת יתר של סם.
המסעדה "ג'ק רביט סלים" דומה מבחוץ למסעדה המוצגת בסרטו של ג'ורג' לוקאס "אמריקן גרפיטי" (1973).
הסרט נמצא ברוב הרשימות העוסקות ב"מאה הסרטים הגדולים", וכדומה, וזכה, הן בעת הופעתו, ועדיין, לשבחי הביקורת ולאהדת הקהל.
מבקרים חשובים כסיסקל ואברט השוו את הדרך שבה התקבל "ספרות זולה" על ידי הביקורת והקהל, לדרך שבה התקבל "האזרח קיין", שיצר אורסון ולס בשנת 1941.
תחילה היה הסרט שנוי במחלוקת, לרוב בשל האלימות הקשה שבו, ובשל מה שנתפס כגזענות והשימוש הרב במילה "Nigger" (כושי), המהווה טאבו בתרבות האמריקנית.
הצלחת הסרט הביאה את האולפנים הגדולים בהוליווד ליצור שורה של סרטים שחיקו את הפורמט של הסרט: עלילה לא כרונולוגית, לצד דיאלוג שנון, נושאים הלקוחים מעולם הפשע, המוצגים בצורה אלימה.
סרטים אלו לא הגיעו להצלחתו של הסרט "ספרות זולה", והמבקרים סברו שהם נחותים לעומת המקור, אם כי היו ביניהם שזכו להצלחה, כסרטו של גאי ריצ'י "לוק, סטוק ושני קנים מעשנים", שהיווה למעשה השתלה של אווירת "ספרות זולה" לסצנת הפשע בלונדון.
הגישה הבלתי שגרתית של הסרט לנרטיב הקולנועי ולדרך שבה מסופר סיפור העלילה, הביאה לכך שרבים הגדירו אותו כיצירה פוסט-מודרנית.
הסרט השפיע באופן חיובי על הקריירה של המשתתפים בו.
הקריירה של ג'ון טרבולטה, ששקעה בשנים שלפני הסרט, קיבלה תפנית חיובית, והדמות אותה הוא משחק, הרוצח השכיר וינסנט וגה, הפכה לאחת הדמויות המזוהות עמו ביותר.
גם ברוס ויליס זכה לרענון דומה של הקריירה שלו, שנראתה כשוקעת.
אומה תורמן זכתה למעמד של שחקנית מובילה בהוליווד, ושחקני אופי כווינג ריימס והארווי קייטל זכו לחשיפה שהובילה להופעתם בסרטים נוספים.
ג'קסון, שעד סרט זה הופיע בדמויות משנה, ועל אף שזכה לתשבחות ולפרסים לא פרץ לתודעת הקהל, זכה לחשיפה רבה ביותר, והפך לכוכב בעקבות הופעתו בסרט זה.
סִפרות ילדים היא סוגה ספרותית המכוונת לגילים צעירים, מגיל הינקות ועד ראשית גיל ההתבגרות.
אחד הגורמים לגידול משמעותי בכמות ספרי הילדים הוא השכלול בטכנולוגית הדפוס.
הפרס הספרותי היוקרתי בעולם לספרות ילדים ונוער, הוא פרס אנדרסן.
הקריאה בספרות ילדים מעשירה את שפתם ואת דמיונם של הקוראים הצעירים.
ספרות הילדים מזמנת מפגש עם התנסויות אנושיות, כמו גם מחשבות, רגשות ושאיפות של הדמויות.
בנוסף, היא מאפשרת להם לדון במצבים רגשיים וחברתיים.
הרעיון לכלול איורים בספרי ילדים נולד בעקבות ספרו של הבישוף יאן עמוס קומניוס (1670-1592).
בספרו "אורביס סנסואליום פיקטוס" הציע להוסיף לספרי הלימוד ציורים.
במאה ה-18 הופיעו לראשונה גם ספרי קריאה מאוירים, היו אלה ספרונים ובהם סיפורי ילדים, מעוטרים באיורים.
סוג ספרי ילדים הקרוי לעיתים "יצירות הממוקדות בתכונות טבעיות של בעלי חיים".
יצירות אלה מתמקדות בגודל, בצורה, בהתנהגות ובמקום הימצאו של בעל החיים.
הסיפור הזואולוגי מתבסס על היכרות של הילד עם בעל החיים ולעיתים, הדובר הוא בעל החיים עצמו.
בסוג סיפור מסוג הילד נהנה גם מחוויית הקריאה וגם מהעשרת הידע במישור הקוגניטיבי.
הסיפור הזואולוגי מלווה באיורים המסייעים לילד להבין את תכונות בעלי החיים.
את הסיפור עדיף לקשר לחיי היומיום של הילד, וכך לדוגמה, על הנחליאלי נהוג לספר בסתיו.
דוגמה לספרים המתבססים על סיפורים זואולוגיים הם ספריו של סופר הילדים הישראלי עמוס בר, בהם הספר ציפורי אגדה, אשר מתאים לכל ציפור נפוצה בישראל אגדה שהיא סיפור זואולוגי.
תת-סוגה של ספרי הילדים הם ספרי עיון ומדע פופולרי שמטרתם להרחיב את ידיעותיהם של הילדים, לעורר את סקרנותם ולחשוף אותם לתחומי הטבע והמדע.
ספרים אלו מציגים את הנושא ברמה המתאימה לילדים, בצורה מפושטת, בשפה פשוטה ובליווי איורים רבים וצבעוניים.
סיפור הפונה לילדים ולמבוגרים בשני רבדים
בדרך כלל פונה ספרות ילדים לילדים בלבד, והמבוגרים ימצאו בה עניין רק מנקודת מבטם של הילדים.
לעיתים נכתב סיפור ילדים בשני רבדים, אחד הפונה אל הקורא הצעיר, ואחר הפונה אל הקורא המבוגר.
ספרות הילדים כתובה על ידי מבוגרים, וערוכה על ידי מבוגרים, וגם בסופו של דבר מבוגרים הם שמפיצים אותה בספריות.
ויותר מכך בספרות הילדים לא נשמע קולם של הילדים, אלא קולם של המבוגרים, הרי הם שמדברים בשם הילדים.
דוגמה מובהקת לסיפור כזה הוא "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" מאת לואיס קרול, שהילדים מוצאים בו סיפור הרפתקאות עתיר דמיון (ובהתאם עובד פעמים אחדות לסרט ילדים), ואילו המבוגרים מוצאים בו משחקי מילים ורמזים לסוגיות בלוגיקה ובפילוסופיה.
"אלוף בצלות ואלוף שום", סיפורו של חיים נחמן ביאליק, מתאפיין אף הוא בשני רבדים, כסיפור מחורז לילדים, וכיצירה המופנית אל הקורא הבוגר והמשכיל.
חוקרת הספרות, פרופ' זיוה שמיר, עמדה על כפל הפנים של היצירה:
מצד אחד, [אלוף בצלות ואלוף שום] היא אגדה משעשעת לילדים, רוויית הומור ומלאת מִפנים דרמטיים; לחלופין, היא מקאמה מחוכמת, המכוונת לקורא המשכיל, השנון וחד-התפישה, היודע ליהנות ממעמקי ההגות, מן ההדוניזם הגלוי והמרומז, מן התחכום והקונדסות המילוליים ומנפלאות השיבוץ.
הרעיונות המובלעים בין שיטיה של היצירה, רעיונות מתחומי הגות שהבדחנות והקלילות מהם והלאה, מיועדים לציבור הבוגר והמשכיל.
ילד יתקשה להבינם, ולכל היותר יוכל למצוא עניין במהלכי העלילה וברגעי הפורקן הקומי."
על כך העירה מירי ברוך: "הקורא - כמו שאומר בטלהיים, יבחר לו את הנכון לו בשלב הנפשי שבו הוא נמצא.
וכך יכול הסיפור להיות גם מעשיית ילדים אופטימית, גם סיפור עצוב לקורא המבוגר, וגם סיפור מתוחכם, לקורא הרואה את שתי נקודות התצפית גם יחד".
בתקופת תחיית הלשון העברית, משנפתחו בתי ספר חדשים בגולה ובארץ ישראל, קמו הוצאות ספרים כמו תושיה, מוריה ואמנות, שהוציאו לאור מאות ספרים וחוברות לילדים ולנוער, ובהן שירים עבריים מאת זלמן שניאור, יעקב פיכמן וחיים נחמן ביאליק.
אולם מיעוטם של הספרים שנכתבו במקורם בעברית בלט לעין.
רוב הספרים לצעירים היו באותה העת מתורגמים.
ספרות הילדים והנוער בארץ צמחה באופן טבעי יחד עם צמיחת דור הילדים הראשון ששפתו היה עברית מילדותו.
השינויים בסגנון, במבחר המילים, בנושאים ובעניינים שהועלו בהם משקפים את התמורות הגדולות שהתרחשו בארץ ישראל ובמדינת ישראל.
מחברים גרמנים שונים זכו למוניטין רב בשל גאונותם, כדוגמת יוהאן וולפגנג פון גתה ופרידריך שילר.
אסופת המעשיות של האחים גרים הפכו לפולקלור גרמני מובהק ברמה בינלאומית.
מהכותבים המשפיעים והגדולים של גרמניה שצמחו ממנה במאה ה-20 ניתן למנות את תומאס מאן, אריך קסטנר, ברטולט ברכט, הרמן הסה, היינריך בל, גינטר גראס ועוד רבים שלהם חלק בעיצוב הספרות הגרמנית.
הגילויים הראשונים של ספרות גרמנית החלו במאה השמינית לספירה דרך אגדות הרואיות שנכתבו בגרמנית העתיקה, אך בין יצירות אלו ניתן למצוא גם כאלו הכתובות בניבים הסקסוניים של הגרמנית (למשל היליאנד).
התקופה מהמאה התשיעית עד המאה האחת עשרה לספירה בספרות הגרמנית מאופיינת בנושאים בהשראת הכנסייה.
בתקופה מהמאה השתים עשרה עד המאה הארבע עשרה נכתבה הספרות הגרמנית בגרמנית התיכונה והיא מאופיינת בשירה אבירית על נושאי אהבה אצילית (למשל שירי רודולף פון אמס).
חלק משירה זאת נכתבה בהשראת הטרובדורים הצרפתיים וחלק בהשראת המסורת הגרמנית.
הירידה ההדרגתית בשירה האבירית כפי שבאה לידי ביטוי לדוגמה בעבודותיו של אולריך פון ליכטנשטיין מסמנת את המעבר למסורות ספרות אורבניות.
לאחר 1400 התחזקו סוגות ספרות פופולריות יותר כמו שירים עממיים, משלים, מעשיות ומחזות קצרים.
הרפורמציה ותרגום התנ"ך בידי מרטין לותר שהשפיעו על איחוד הגרמנית והפיכתה לשפה תקנית השפיעו גם על הספרות הגרמנית.
הכתבים הדתיים כמו החילוניים הושפעו רבות גם מההומניזם.
מלחמת שלושים השנים אשר הביאה חורבן נרחב וקרע על רקע דתי הביאה גם לגיבוש המודעות הלאומית שבאה לידי ביטוי בספרות הגרמנית בצורת מגמות אבסולוטיות.
אקדמיות ספרותית בהמבורג, נירנברג וערים נוספות עבדו על טיהור ופיתוח הלשון הגרמנית.
האסכולה השלזית הייתה אז בעלת ההשפעה הרבה ביותר וכללה את היוצרים מרטין אופיץ, הידוע גם על הרפורמות המטריות שלו והמשוררים הופמן פון הופמנסוואלדאו, פאול פלמינג, אנדריאס גריפיוס ודניאל קספר פון לוהנשטיין.
כותבי ההמנונים המובילים היו הפרוטסטנטי פאול גרהארד, והקתולי אנגלוס סילסיוס.
יצירתו של הנס יאקוב כריסטופל פון גרימלסהאוזן, "זימפליציסימוס" (Simplicissimus), שהוצאה לאור בשנת 1669 ועסקה בתיאור הרפתקני ונכלולי של מלחמת שלושים השנים, נחשבת כרומן הגרמני הראשון.
המאה השמונה עשרה בספרות הגרמנית
עידן הגדולה של הספרות הגרמנית החל במאה השמונה עשרה, התאוריות הקלאסיציסטיות של יוהאן כריסטוף גוטשד שגרמו לתגובות ביקורת אלימות, סללו בעקיפין את הדרך לפרידריך קלופשטוק ובמיוחד לגוטהולד אפרים לסינג, הדראמטיסט והמבקר הגדול של הפרה-קלאסיות.
תקופה זאת מכונה תקופת "הסער והפרץ" ("שטורם אונד דראנג" Sturm und Drang).
תקופה זאת כוללת גם את עבודותיו המוקדמות של יוהאן וולפגנג פון גתה ופרידריך שילר, גתה ושילר נתפסים כדמויות המשמעותיות של התקופה הקלאסית, שאופיינה באופן כללי באיפוק צלילות ואיזון.
הרעיונות התרבותיים שלהם הופצו גם על ידי כריסטוף מרטין וילנד ופרידריך הלדרלין, מהמשוררים הגרמניים החשובים של התקופה.
בשלהי המאה השמונה עשרה הרומנטיציזם הספרותי שהתחיל בגרמניה אצל פרידריך שלגל שם דגש חזק יותר על רגש סובייקטיבי.
סוגה ספרותית חדשה נולדה, הסיפורת, סיפור פרוזה שעסק לעיתים קרובות ביסודות על טבעיים.
משוררים רומנטיים טיפוסיים היו לודוויג טיק, קלמנס ברנטאנו ואכים פון ארנים, שהיו גם מלקטים ועורכים של סיפורי עם ושירי עם, שהולחנו על ידי רוברט שומאן ואחרים.
פרייהר פון אייכנדורף, אדלברט פון שאמיסו ולודוויג אולאנד היו בין היוצרים הבולטים של הרומנטיציזם.
המגמות ההיסטוריות של הרומנטיציזם נוספו בידי האחים גרים.
ארנסט תיאודור אמדאוס הופמן היה הפסיכולוגיסט הגדול של הרומנטיציזם הלא מודע.
כותבי המחזות הנחשבים של הרומנטיציזם היו היינריך פון קלייסט, פרנץ גרילפרצר וכריסטיאן פרידריך הבל.
המאה התשע עשרה בספרות הגרמנית
התנועה הספרותית המוכרת כ"גרמניה הצעירה" שאפה להעלאת המודעות הפוליטית הגרמנית, ועברה מהרומנטיציזם לריאליזם המפוכח, מנהיגיה הגדולים היו היינריך היינה ולודוויג ברנה.
הריאליזם גובש ברומנים המשפיעים חברתית של תיאודור פונטאנה, בעוד שאדוארד מריקה ואדלברט שטיפטר פנו לצורה של קלאסיות.
תאוריית הריאליזם פותחה עוד יותר על ידי אסכולת הנטורליזם שבאה לידי ביטוי בעבודותיו של המחזאי הפורה גרהרט האופטמן.
בתקופת האימפריה הגרמנית גדלו תנועות ספרותיות אנטי נטורליסטיות, הן באו לידי ביטוי כסימבוליזם ואימפרסיוניזם בשירה (שטפאן גאורגה, ריינר מריה רילקה, הוגו פון הופמנסטאל) ובסיפורת (תומאס מאן, אלפרד דבלין, הרמן הסה, פרנץ קפקא, רוברט מוסיל, הרמן ברוך).
והן גם באו לידי ביטוי כאקספרסיוניזם בפיוטים (גאורג טראקל, גאורג היים, גוטפריד בן) ובדרמה (פרנק ודקינד, גאורג קייזר, ברטולט ברכט).
הספרות של רפובליקת ויימאר נטתה כלפי מוטיבים שלפני המלחמה והצטיינה בניבויים רשמיים ויוזמות.
פעילות זאת הוחנקה עם עליית הנציונל-סוציאליזם, שעודד הגירת סופרים מובילים כגון תומאס מאן וארנולד צווייג.
בעשורים שלאחר המלחמה הייתה תחייה ספרותית עם רומנים בעלי ביקורת חברתית מאת סופרים כמו היינריך בל, גינטר גראס, זיגפריד לנץ ומקס פריש.
סופרי מזרח גרמניה עסקו בעיקר בריאליזם הסוציאליסטי בעוד שנושאי הספרות במערב גרמניה היו מגוונים יותר.
משורר בולט ויוצא דופן, המבטא את חוויות השואה בשפה הגרמנית, הוא פאול צלאן, היהודי יליד בוקובינה שבחר בגרמנית כשפת יצירה עיקרית.
משנות השבעים עד שנות התשעים התעסקה הספרות בתקופה הנאצית.
בין סופרים הנחשבים של התקופה ניתן למנות את אינגבורג בכמן, הורסט בינק, יוהנס בוברובסקי, אובה ג'ונסון, ארנו שמידט, מרטין ואלזר, פטר וייס וכריסטה וולף.
במהלך סוף המאה ה-20 לשורות הסופרים בגרמנית הצטרפו מהגרים (כמו פרידון זיימוגלו) שהגיעו לגרמניה והשתלבו בתרבותה.
ספרות זו התחילה לפני עידן האינטרנט, והרשת הגדילה את היקפה וסיפקה עבורה פלטפורמה נוחה.
יצירות החובבים מתבססות על עולמה של היצירה המקורית ועל רקעה - דמויות או עלילה - תוך הוספת אלמנטים מדמיונו של המחבר שמקורם מחוץ ליצירה המקורית.
אורכן של יצירות החובבים נע מטקסטים הכוללים משפטים אחדים בלבד ועד יצירות מרובות פרקים וכרכים.
הפאנדומים העיקריים הם לרוב מסוגות הפנטזיה והמדע הבדיוני, מפני שסוגות אלה מספקות למחבר עולם פנטסטי מוכן, ובו "חורים" המאפשרים פיתוח נוסף של העלילה והדמויות.
בין הפאנדומים הפופולריים נכללים הפאנדום הפוטריסטי והטולקינאי, וכן יצירות הנכתבות תחת השפעה ברורה של משחקי תפקידים.
נהוג לחלק את ספרות המעריצים לסוגות משנה על פי מספר קריטריונים עיקריים: יצירת המקור מעוררת ההשראה; אורך; היחסים שבין הדמויות; מיקומה של עלילת היצירה על ציר הזמן ביחס ליצירת המקור ודירוג גיל קהל היעד של היצירה.
נהוג לחלק את היצירות באופן זה:
נוהגים למיין את יצירות החובבים לפי יצירות המקור שעליהן הן מתבססות, למשל: יצירות בהשראת העולם הטולקינאי, יצירות בהשראת הארי פוטר וכדומה.
יצירת חובבים בעלת קשר מוצהר ליותר מיצירת מקור אחת מכונה "קרוסאובר" (באנגלית "Crossover").
אורך - נהוג לסווג יצירות כ"קצרות" או "ארוכות" על פי ההגדרות הספרותיות ה"מסורתיות", הגם שלסיפורים קצרים בני פחות ממאה מילים נטבע הכינוי "דראבל".
הסיפורים הארוכים נוטים להתפרסם כסיפור בהמשכים.
מערכות היחסים שבין הדמויות - נהוג לבצע חלוקה גסה בין יצירות שבמרכז עלילתן מערכת יחסים רומנטית בין דמויות - שאחת מהן לפחות מופיעה ביצירת המקור (דמויות 'קאנוניות') - לבין יצירות שעלילתן עוסקת בנושאים אחרים.
הסוג הראשון מכונה "שיפ", הגזור מ-Relationship (באנגלית, מערכת יחסים), ואילו היצירות מהסוג השני מכונות "ג'ן" מ-General (באנגלית, כללי).
בקרב יצירות ה"שיפ" מקובלת החלוקה בין יצירות "הט" העוסקות במערכת יחסים הטרוסקסואלית לבין יצירות "סלאש" העוסקות במערכת יחסים הומוסקסואלית, עבור יצירות המתרכזות במערכת יחסים בין שתי דמויות נקביות נטבע המושג "פמסלאש".
נהוג לסווג היצירות לז'אנרים, הנפוצים ביותר הם: אנגסט (סיפור דרמטי הכולל רגשות שליליים עזים), hurt/comfort (הכולל התאוששות מאירוע קשה, פציעה או מחלה של דמות ודמות אחרת שעוזרת לה), הרפתקה, חברות, אימה, דרמה, פנטזיה, משפחה, הומור, מסתורין, פרודיה, שירה, רומנטיקה, מדע בדיוני, על-טבעי וטרגדיה.
פעמים רבות קשה להבחין מה הז'אנר של פאנפיק מסוים.
מיקומה של עלילת היצירה על ציר הזמן ביחס ליצירת המקור - כאן מקובל להבחין בין יצירות המקדימות את עלילת היצירה המקורית, יצירות המתרחשות בזמן העלילה המקורית ויצירות המתרחשות לאחריה.
ביצירות הממוקמות על ציר הזמן לאחר היצירה המקורית מקובל להבדיל בין "המשך ישיר" ל"המשך עצמאי".
יצירת ההמשך הישיר שואפת להמשיך את עלילת היצירה המקורית, לרוב תוך שימוש בנקודת מבט, בסגנון ובקו עלילתי דומים לאלה של יצירת המקור.
כנגד סוגה זה מועלית לעיתים ביקורת הטוענת כי הוא לוקה במידת מקוריותה ואמינותה.
במקביל יש גם יצירות "המשך עצמאי", שעלילתן מתקיימת לאחר עלילת המקור והן משתמשות לעיתים בעולמה של היצירה גם כדי לנסות ולסגור "חורים" בעלילת המקור.
עלילה המשנה באופן מהותי את אחד המאפיינים הבולטים ביצירת המקור נקראת "עולם מקביל" או באנגלית Alternative universe) AU)
לעיתים הסופר יכריז על אלמנט משני בסיפורו כ-AU כחלק מהתקציר על הסיפור מבלי לשנות את הגדרת הסיפור כולו.
דירוג גיל קהל היעד של היצירה - יש הנוהגים להוסיף לכל יצירה "דירוג גיל" המציין את קהל היעד שלה לפי גובה מינוני השפה הבוטה וריבוי התכנים של אלימות ומיניות.
סיווג צפייה זה מתבסס על זה המקובל בארצות הברית.
יחס מחברי יצירות המקור לפאנפיקשן
יש מחברים הרואים ביצירות כאלה מחמאה ומעודדים את כתיבתן במסגרת "השימוש ההוגן" כדוגמת מחברת ספרי "הארי פוטר", ג'יי קיי רולינג.
או למשל תמיכתו של ג'ורג' ר.
מרטין, מחבר סדרת הספרים שיר של אש וקרח, שמעודד את הפאנפיקשן של משחקי הכס.
לעומתם, יש כותבים המתייחסים לתופעה בהסתייגות מסוימת, כמו פיליפ פולמן, מחבר טרילוגיית "חומריו האפלים".
מעצם אופיין לוקות יצירות חובבים רבות, לכל הפחות לכאורה, בפגיעה בזכויות יוצרים ובקניין רוחני.
הדבר מתבקש בשל נטילת אלמנטים מיצירת מקור והכנסתם ליצירה חדשה, ללא בקשת רשות מבעלי הזכויות של היצירה המקורית (המחבר, יורשיו או גוף אחר המחזיק בזכויות כדין) וללא הסכמתם.
הדברים נעשים בגלוי ובאופן מובהק, ויש בכך משום פגיעה בזכויותיהם של בעלי הזכויות על המקור.
למרות זאת, כיוון שרוב היצירות מתפרסמות במרחב האינטרנטי, והמחבר החובב אינו זוכה לגמול חומרי או כספי כלשהו, נראה כי בעלי הזכויות והרשויות נוטים להעלים עין מהתופעה וחלקם אף מעודדים אותה.
אף שתביעות משפטיות מצד בעלי זכויות יוצרים נגד יצירות אינטרנט מוגשות לעיתים רחוקות, קיימים חריגים אחדים; ג'יי קיי רולינג, למשל, תבעה כמה כותבים שעשו שימוש באלמנטים מיצירתה.
התביעות הופנו נגד יצירות הכוללות סצנות חריפות של מין ואלימות.
בישראל זכתה סוגיה זו לעיון משפטי בדיון ב"ספר המשך" של היצירה "חסמבה".
התובעת, אלמנתו של הסופר יגאל מוסינזון, יצאה נגד הקשר המוצהר והמובהק שיצרה המחברת בין המקור של מוסינזון לבין הפאנפיקשן במישור הדמויות ובמישור הזמן, תוך הצגת דמויות המקור באור שלילי.
תביעה זו נדחתה בנימוק של נטילת המקור לצורכי ביקורת במסגרת השימוש ההוגן.
בישראל מספר פורומים ואתרים בתחום ספרות החובבים, חלק מקהילות החובבים בארץ מקיימות אף פעילויות חוץ-אינטרנטיות כגון מפגשים חברתיים.
בחלק מכנסי החובבים בתחום המדע הבדיוני והפנטסיה בארץ ישנו ייצוג תוכני גם לתחום ספרות החובבים.
תחום ספרות המעריצים התפתח בישראל בשלב מאוחר יחסית, אם כי צבר תאוצה עם הופעת ספרי הארי פוטר, אשר הביאו השראה לכותבים רבים.
על אף זאת, קהל הקוראים קטן יחסית - הן משום שקהל קוראי העברית מצומצם ממילא יחסית לשפות אחרות (בוודאי אנגלית), הן משום שהז'אנר חדש יחסית, והן משום שהנטייה של קוראים רבים - כולל קוראים בז'אנר הפנטסיה והמדע הבדיוני, היא להסתייג מספרות מעריצים באורח גורף.
מצב דברים זה, כמו גם חילוקי דעות בקרב חובבי הסוגה, הביא לכך שכיום מתפרסמים באתרי הקהילה מספר מצומצם של יצירות באורך מלא.
יצירות אחרות ננטשו על ידי יוצריהן העבריים בטרם הושלמו.
ספרות ההיכלות והמרכבה היא אוסף של חיבורים יהודיים מיסטיים, שהתגבשו באופן הדרגתי במהלך שלהי העת העתיקה והתקופה המוסלמית המוקדמת (בין המאות השלישית והתשיעית לספירה).
חיבורים אלו המשיכו להיות מעובדים ומשוכתבים על ידי סופרים וחכמים יהודיים לאורך ימי הביניים ועד לתקופה המודרנית המוקדמת (900-1500 לספירה).
אף שספרות ההיכלות מכילה חומר שמקורו בתקופת חז"ל "הקלאסית" (מאות 2-5 לספירה), לדעתה של רחל אליאור ספרות זו התגבשה לטקסטים העומדים בפני עצמם רק בתאריך מאוחר יחסית, לא לפני המאה השביעית, וייתכן שאף במהלך התקופה האסלאמית המוקדמת.
המונח "היכלות" נגזר מההיכלות השמימיים בהם יושב האל על כס מלכותו ודרכם עולה החוזה לקראתו ולקראת פמלייתו המלאכית.
צורה זו של פרקטיקה דתית וחוויה מכונה לעיתים קרובות "מיסטיקת המרכבה" בשל עיסוקה הכללי בחזון המרכבה האלוהית של יחזקאל (יחזקאל א' וי'; וגם דניאל ז').
ספרות ההיכלות מציגה הנחיות ותיאורים של עליית האדם לשמים וירידת המלאכים לארץ.
בשני המקרים, תנועה זו בין העולם הארצי לעולמות השמימיים מושגת באמצעות פעולה אנושית אקטיבית, כלומר, ביצוע מדויק של דיבור וריטואל.
עם זאת, ספרות ההיכלות מקיפה גם טווח אקלקטי של מוטיבים, נושאים וז'אנרים ספרותיים אחרים.
בהקשר זה, טקסטי ההיכלות מאופיינים בהיברידיות הז'אנרית והרטורית של הספרות היהודית בשלהי העת העתיקה, כולל אנתולוגיות רבניות קלאסיות רבות שבהן מגוון רחב של שיחים (כגון משפטי, פרשני, נרטיבי וליטורגי) מוצבים זה לצד זה ולעיתים קרובות שזורים זה בזה באופן בלתי נפרד.
חלק ניכר מהחומר המועבר כחלק מקורפוס ההיכלות אינו שייך למעשה לקטגוריה של "מיסטיקת המרכבה", אם מונח זה מובן בצורה צרה כמציין את העלייה השמימית של החוזה דרך ההיכלות השמימיים ו/או את חזונו המכונן של האל היושב על כס מרכבתו.
טכניקות מאגיות-ריטואליות שנועדו להשיג את עזרתם של מתווכים מלאכיים למטרות קונקרטיות ולעיתים קרובות למטרות מעשיות למדי, הן מרכזיות באותה מידה למבנה התמטי של רבות מיצירות ההיכלות - ובמקרים מסוימים, אף יותר מכך.
בנוסף, אנו מוצאים בקורפוס זה ז'אנרים רבים אחרים, כגון תיאורים מפורטים של גופו העצום של האל והשימושים הריטואליים שניתן לעשות בשמות איבריו; ספקולציה קוסמולוגית או קוסמוגונית; קטעים פיזיוגנומיים ואסטרולוגיים; ואולי חשוב מכל, מספר רב של קומפוזיציות ליטורגיות-פיוטיות, רבות מהן בצורת פיוטי קדושה הבנויים סביב שלוש הקדושות מישעיהו ו', ג.
הטרוגניות בצורה הספרותית ובתחושה הדתית היא תכונה מכוננת של כל יצירות ההיכלות.
לרוב נהוג לחלק את החיבורים לשלוש קבוצות:
חיבורים העוסקים במעשה בראשית, אופן התהוותם של העולמות העליונים, המרכבה והמלאכים והנהגת העולם לאחר הבריאה.
אחד החיבורים הבולטים בקבוצה זו הוא "ברייתא דמעשה בראשית".
רוב החיבורים בקבוצה זו עוסקים בידיעת שמות המלאכים ותפקידיהם, שמותיו של האל והשבעת המלאכים בהם, אופני השימוש בשיקויים, מרקחות ואמצעים פיזיים אחרים כדי להביא תועלת לאדם, הן תועלת לאומית והן תועלת פרטית.
החיבורים הבולטים בקבוצה זו הם "ספר הרזים", "חרבא דמשה" ו"הבדלה דרבי עקיבא".
בקבוצה זו נמנה ספר יצירה לבדו, שאין לו שום מקבילה בכל הספרות המיסטית באותה עת.
עיקרו של ספר זה מתאר את בריאת העולם והנהגתו כפועלים מכוחן של אותיות האלפבית.
מימי הביניים ואילך הפך ספר זה לאחת מאבני היסוד של המיסטיקה היהודית.
המיסטיקה הקדומה מיוצגת בחמישה חיבורים עיקריים, שבכולם היא משולבת במאגיה ובכולם מתואר מסע הנשמה לגן עדן ("ירידה למרכבה") של המיסטיקנים, המכונים "יורדי המרכבה":
היכלות זוטרתי: מתאר את עלייתו של רבי עקיבא להיכלות העליונים, שם הוא מגלה את השם הנסתר של האל.
היכלות רבתי: מתאר בין היתר את השירה שאומרת המרכבה לפני הקב"ה כפי ששמע רבי עקיבא, ואת עלייתו של ר' ישמעאל להיכלות העליונים כדי לברר האם אכן נגזר גורלם של עשרת הרוגי מלכות.
ספר היכלות (ספר חנוך ג'): מתאר את הגעתו של ר' ישמעאל להיכל השביעי שבו הוא פוגש את מטטרון, שר הפנים, המוכר גם בשמו האנושי, חנוך.
הלה מספר לו על מבנה העולם העליון ועל קורותיו שלו-עצמו מאז הועלה לשמים על ידי המלאך ענפיאל כדי להלשין על חטאי דור המבול.
ר' ישמעאל מתוודע לפרגוד המונח לפני כס הכבוד, מעין מסך קוסמי שעליו מתוארות כל תולדות היקום, ומי שחוזה בו מוכנס לסוד הגאולה המשיחית, רואה את תיאור אחרית הימים.
מעשה מרכבה: הוא אוסף מזמורים שאומר המאמין בפני האל, או אוסף זמירות של מלאכים.
שיעור קומה: החיבור הראשון, והיחיד, שנכנס לפרטי תיאורה של האלוהות, ולפיכך הוא אחד החשובים ביותר לא רק במיסטיקה הקדומה אלא גם בקבלה המאוחרת ובחסידות.
הספר שמכיל שישה עמודים בלבד, מונה שלוש רשימות: האחת של אברי האל, השנייה של שמותיהם הסודיים, השלישית של מידותיהם - כולן ניתנות לפי עדותם של ר' ישמעאל ור' עקיבא.
חוקרים אחדים רואים את מקורו של חיבור זה במדרש שיר השירים.
בנוסף לחיבורים העיקריים הללו, ספרות ההיכלות כוללת גם סוגי טקסטים נוספים:
מרכבה רבה ("המרכבה הגדולה") - מציג טכניקות ופרקטיקות מיסטיות נוספות
מסורות שר התורה - חיבור המורה כיצד להשביע את "שר התורה" לסייע בלימוד ושימור ידע התורה
שר הפנים - טקסט שמספק הוראות ריטואליות להשבעת מלאך רב עוצמה
שיעור קומה - קבוצת טקסטים המתארים את גופו של האל ומידותיובנוסף יש גם את הספרים האלו:
בין ספרות חז"ל לבין ספרות ההיכלות והמרכבה יש קרבה רבה והשלמה הדדית, על אף השוני ביניהם.
במשנה במסכת חגיגה בפתיחת הפרק השני מובאים האיסורים וההגבלות לדרוש במעשה בראשית ובמעשה מרכבה.
התלמוד מרחיב את הסוגיה על משנה זו ומביא את המעשה המפורסם על ארבעה שנכנסו לפרדס.
הדמויות המרכזיות בחוג יורדי המרכבה הם רבי ישמעאל כהן גדול, רבי עקיבא ורבי נחוניה בן הקנה.
חוג יורדי המרכבה התפתח כחוג בעל נטייה כיתתית ואליטיסטית, אך שלא ככתות אחרות בהיסטוריה שתבעו לעצמן פטורים הלכתיים ופריקת עול המצוות, חוג יורדי המרכבה קיבל אותן ביתר הקפדה, דקדוק וטהרה.
ספרות ההיכלות עושה שימוש נרחב בדמויות רבניות מהעבר הרבני ה"אגדי" כפרוטגוניסטים ודוברים עיקריים.
דמויות אלה - בדרך כלל חכמי המשנה רבי ישמעאל, רבי עקיבא ורבי נחוניה בן הקנה (מהמאה השנייה לספירה) - אינן רק הדמויות הראשיות בחלקים הנרטיביים של ספרות זו; טקסטי ההיכלות מייחסים ישירות גם את תוכנם ההדרכתי לחכמים אלה.
התחבולה הספרותית הזו של מה שניתן לכנות "ייחוס פסבדונימי" מהווה טכניקה ארגונית הכרחית להצגת החומר הליטורגי, ההדרכתי והנרטיבי שמהם מורכבת ספרות ההיכלות.
יתרה מכך, היא מתפקדת כאסטרטגיית הרשאה ראשונית בתוך טקסטי ההיכלות, המעניקה לגיטימציה לצורות הפולחן והפרקטיקה הדתית הפוטנציאליות בעייתיות שהם מתווים.
השפעות מאוחרות יותר של ספרות זו ניתן למצוא אצל חוג חסידי אשכנז ואצל רבי אברהם אבולעפיה, רבי שלמה אבן גבירול בשירו "כתר מלכות", רבי יהודה הלוי, הבעש"ט ועוד.
הטקסטים של ספרות ההיכלות נמסרו בשני מסלולים עיקריים:
מסורת "מזרחית" - משתקפת בקטעי גניזת קהיר (מהמאה העשירית ואילך)
מסורת "אירופית" - משתקפת בכתבי יד מימי הביניים (מהמאה ה-14 עד המאה ה-16)
השוני בין שתי המסורות הללו מעיד על כך שספרות ההיכלות עברה במסלולים אזוריים מרובים של מסירה ועיבוד.
מחקר ספרות ההיכלות עבר שינויים משמעותיים עם פרסומו ב-1981 של מהדורת "סינופסיס לספרות ההיכלות" בעריכת פטר שפר וצוותו בברלין.
מהדורה זו הציגה באופן סינופטי שבעה מכתבי היד הטובים ביותר המכילים את קורפוס ההיכלות במלואו, וחשפה לראשונה את טבעה הבלתי יציב והמתפתח בהתמדה של מסורת כתבי היד של ההיכלות.
המחקר המודרני של ספרות ההיכלות מדגיש:
את חשיבות הבנת הטקסטים כקבוצת יצירות הטרוגנית ולא כמערכת אחידה
את התפקיד המרכזי של פרקטיקה סופרית ותנאים חומריים אחרים בעיצוב הקורפוס
את הצורך לנתח את היצירות הספרותיות לאור הקשרים חברתיים-היסטוריים ספציפיים
ספרות יווניות הוא שמה של שיטת ספירה שמוצאה ביוון העתיקה, המשתמשת באלפבית היווני.
שיטה זו עדיין בשימוש ביוון המודרנית לציון מספרים סודרים, דהיינו באותם מקרים בהם משתמשים בספרות רומיות במערב אירופה ובארצות הברית.
למספרים מונים משתמשים ביוון בספרות הודיות-ערביות.
במקורה שיטה הספרות היוונית הקדומה הייתה דומה לשיטת הספרות הרומיות.
שיטה זו של ספרור נקראת כיום שיטת ה"ספרות האטיות" על שם האזור מהם הן התפתחו - אטיקה (Attica):
החל מהמאה הרביעית לפני הספירה, הוחלפו הספרות האטיות בשיטה מעין דצימלית, המתבססת אף היא על האלפבית היווני.
שיטה זו נקראת שיטת הספרות היווניות.
לשיטה זו נדרשים 27 אותיות.
מאחר שהאלפבית היווני היה בעל 24 אותיות, השתמשו בשלוש אותיות שלא היה בהן שימוש באותה עת: דיגמא, קופא וסאמפי.
בימי הביניים דיגמא מוזגה בסופו של דבר לתוך הליגטורה סטיגמא (ϛ), בשל דמיון בצורתן בכתב היווני הרהוט ששימש באותה תקופה (minuscule).
קשר זה נעשה כה חזק, עד כי ביוון המודרנית משתמשים לרוב בצירוף האותיות στ במקום ב־ϛ.
בדומה לגימטריה, על מנת להבדיל בין אות למספר השתמשו בגרש - ʹ
על מנת לייצג את הספרות בין 1,000 ל-999,000, משתמשים, בדומה לגימטריה, באותן ספרות שוב כאשר פסיק לפני ספרות האלפים משמש להבדיל בין ספרות האלפים לבין יתר הספרות.
אות ערך אות ערך אות ערך
המספר 10,000 הוצג על ידי המילה "מִירִיאַד", המקבילה למונח העברי התנ"כי "רבבה".
בספרו "מבין החול" דן ארכימדס במספרים גדולים ביותר, ומציע שיטות לספירת מספר גרגרי החול על חוף ים, ומספר גרגרי החול על כל חופי הים בעולם, ומגיע למספר שהוא מיריאד מיריאדים בחזקת מיריאד מיריאדים בחזקת מיריאד מיריאדים (ובעברית: רבבת רבבות בחזקת רבבת רבבות בחזקת רבבת רבבות).
האסטרונומים ההלנסטים השתמשו, בהשפעת הספרות הבבליות שהיו בשימוש על ידי האסטרונומים הבבליים, בשיטה של בסיס 60 (שיטה סקסגסימלית).
בשיטה זו ישנן 59 ספרות, וכן היה מספר ששימש כאפס.
הסימן בו השתמשו היה 𐆊, האות או יוונית גדולה (אומיקרון) - ממנה התפתחה ספרת האפס - "0" המודרנית עם קו מעליה.
השימוש באות והפיכתה לסיפרה התפתח בהדרגה, וההנחה שהייתה מקובלת בעבר כי האות היא קיצור של המילה ουδεν ("שום דבר") היא שגויה.
ספרוֹת המאיה עומדות בבסיס שיטת הספירה של בני המאיה.
למשל, המספר 25 נכתב על ידי נקודה אחת (המסמלת את המספר 1X20=20) ובמרחק מה מתחתיה קו (המסמל את המספר 5).
בעוד שהשיטה היא בבסיס 20, היצוג שלה בלוח השנה של המאיה - המדהים עד היום בדיוקו המופלא - הוא עם סטיה קלה של בסיס 18: בעוד שהשורה השנייה מייצגת "פי 20" מקודמתה, השורה השלישית בלוח השנה ייצגה כמות גדולה פי 18 מהשנייה.
כך, הספרה התחתונה מודדת אחדות (עד 19), השנייה "עשרימיות", השלישית "שלוש מאות ושישימיות" (20*18), הרביעית "שבעת אלפים מאתימיות" (20*18*20) וכך הלאה.
סטיה זו יסודה קרוב לוודאי ברצון להתקרב למספר הימים בשנה שהוא קרוב יותר ל-360 מאשר ל-400.
אף ששיטת הספירה של המאיה עתיקה, היא מתוחכמת למדי ומכילה שני רעיונות מרכזיים בשיטות הספירה המודרניות: ערכי מיקום (כלומר, מתן ערך לספרה על פי מיקומה במספר ולא רק הסימן שלה), והספרה אפס, שהופיעה בשיטת הספירה ההודית רק זמן רב לאחר שהופיעה בשיטת הספירה של בני המאיה.
חיבור מתבצע על ידי חיבור פשוט של הסימנים בשני הצדדים, למשל:
אם מספר הנקודות המחוברות עולה על 4, קו יחליף 5 נקודות.
אם מספר הקווים עולה על 3, ארבעה קווים יוחלפו על ידי נקודה בשורה שמעל.
חיסור מתבצע על פי הגיון דומה:
בדוגמה הבאה אפשר לראות כיצד כתבו בני המאיה מספרים הגדולים מ-19. בהנחה שמספר השורה הראשונה הוא 0 ואילו השורה שמעליה היא שורה 1 וכו', כל שורה היא כפולה של הערך שמופיע בשורה זו עם (20 בחזקת מספר השורה), ועוד הערך שבשורה מתחתיה.
ספרות יוון העתיקה הוא מונח המתייחס לספרות שנכתבה ביוונית למן המאה ה-11 לפנה"ס ועד לשלהי העת העתיקה.
ניתן להבחין בה בחמש תקופות: התקופה המיקנית, התקופה הארכאית, התקופה הקלאסית (תור הזהב האתונאי), התקופה ההלניסטית, יוון תחת הכיבוש הרומאי.
עולמם המחשבתי של היוונים היה מקיף ורב השפעה, עד כי קשה למצוא היום רעיון שלא התחבטו בו כבר סופרים יוונים.
הטקסטים היווניים הקדומים ביותר הידועים לנו הם לוחות חומר ממיקנה, הכתובים בשפה קווית B.
מסמכים אלה הם תעודות פרוזאיות העוסקות בעיקר בענייני מסחר (רשימות ורשימות מצאי, קבלות וכדומה); לא נתגלתה ספרות של ממש, והועלו מספר תאוריות בניסיון להסביר את היעדרה.
על פי תאוריה אחת הספרות המיקנית, בדומה ליצירותיו של הומרוס ויצירות אפיות אחרות, היא ספרות שבעל-פה, מכיוון שאותיות שפה קווית B אינן מעבירות היטב את צלילי השפה היוונית.
תאוריה אחרת משערת שיצירות ספרותיות, שהיו על פי רוב נחלתה של אליטה מצומצמת, נכתבו על גבי חומרים יקרים יותר (קלף, למשל), שלא שרדו עד ימינו.
תקופה ספרותית זו משתרעת מהומרוס ועד עלייתו של אלכסנדר הגדול במאה ה-4 לפנה"ס.
בתחילת דרכה של הספרות היוונית ניצבות בתחום השירה האפית שתי יצירות-הענק של הומרוס, האיליאדה והאודיסיאה.
דמותו של הומרוס עצמו לוטה בערפל.
אף כי היצירות בגרסתן המוכרת כיום מיוחסות לו, ניכר כי שורשיהן טמונים בעבר הרחוק, הרבה לפני זמנו.
האיליאדה היא סיפורה המוכר של מלחמת טרויה, והיא ממוקדת בדמותו של אכילס, המגלם את האידיאל ההירואי היווני.
בעוד האיליאדה כולה טרגדיה, האודיסיאה היא תערובת של טרגדיה וקומדיה; זהו סיפורו של אודיסיאוס, אחד מלוחמי יוון.
אחרי עשר שנות לחימה עוברות עליו עשר שנים נוספות בהפלגה הביתה, אל אשתו ומשפחתו.
במהלך עשר שנות השיבה הביתה נהרגים כל רעיו למסע וכל ספינותיו אובדות.
הוא מגיע לביתו באי איתקה מחופש לקבצן, ומגלה כי בהיעדרו ניסו להשיא את אשתו פנלופה בעל כורחה, מכיוון שחשבו שהוא מת.
הוא מספיק לעצור את החתונה הכפויה ברגע האחרון.
שתי השירות מבוססות כנראה על אגדות עתיקות.
הסיפורים מוגשים בשפה פשוטה, ישירה ורהוטה, וגם כיום הם מרתקים וקריאים ביותר, כשם שהיו ביוון העתיקה.
המשורר הגדול הנוסף של יוון הקדם-קלאסית היה הסיודוס.
שלא כהומרוס, הסיודוס מדבר על עצמו בשיריו; כל הידוע לנו אודותיו הוא מן הפרטים המופיעים ביצירותיו.
הוא נולד בבויאוטיה שבמרכז יוון, והסברה היא כי הוא חי ועבד בסביבות שנת 700 לפני הספירה.
שתי יצירותיו הן מעשים וימים (תורגם לעברית גם כעבודות וימים) ותאוגוניה.
הראשונה היא תיאור נאמן של חיי הדלות בכפר, שאותם הכיר היטב, וכלולים בה עקרונות וחוקים עבור האיכרים.
תאוגוניה היא תיאור שיטתי של הבריאה ושל האלים.
מתוארים בה בחיות כל עידני האדם, החל מתור הזהב הקדום.
בנוסף שתי יצירות נוספות של היסודיוס אשר רובן לא שרדו עד ימינו הן "קטלוג הנשים" ו"מגן הרקולס".
עבור היוונים היו יצירותיהם של הומרוס והסיודוס מעין ספרי קודש.
הומרוס סיפר את סיפורי הגבורה של העבר, והסיודוס טיפל במציאות ההווה.
אניטה מטגאה הייתה בין המשוררות הבולטות בתקופת המאה ה-3 לפנה"ס.
שירה לירית היא סוג של שירה הקרוי על שם כלי הנגינה לירה, כנראה סוג של נבל קטן, שבו היו מלווים קריין או מקהלה.
בין המשוררים הליריים נמנים ארכילוכוס איש פארוס, ואלקאיוס איש מטילנה.
שניהם חיו בסביבות שנת 700 לפני הספירה.
רק פרגמנטים נותרו מיצירתם של משוררים אלו.
מן המעט שנותר נראה כי הם היו הרפתקנים שחיו חיים סוערים, ובסוף ימיהם הפכו למרי נפש.
משוררת חשובה נוספת היא סאפפו, שחיה בין השנים 610 ו-580 לפני הספירה.
יצירתה של סאפפו נחשבה תמיד כמופת ליופי מושלם.
כתיבתה אישית מאוד, ועוסקת באהבה ובטינה שחשה כלפי נשים אחרות, אם כי כמה משיריה עוסקים באחיה, כראקסוס.
גם משיריה לא נותרו כיום אלא פרגמנטים מעטים.
התקופה הקלאסית ותור הזהב של אתונה
בשיריהם של פינדארוס ובקכילידס ניכר המעבר מן התקופה הקדם-קלאסית לתקופה הקלאסית.
שניהם חיו סביב שנת 500 לפנה"ס, ונחשבים לגדולי הליריקנים היוונים.
יצירותיהם המפורסמות ביותר עסקו בניצחונות הגדולים שנחלו ספורטאים יוונים בתחרויות באולימפיה, דלפי ומצר קורינתוס.
הטרגדיה היא אחד הז'אנרים החשובים שהומצאו ביוון העתיקה, בעת ההיא – וכמה מן הטרגדיות היווניות נחשבות עד ימינו כיצירות מופת.
בתקופה שאחרי מלחמת פרס–יוון באה לידי ביטוי רוחה הלאומית המתעוררת של אתונה העתיקה בשורה של מאות טרגדיות משובחות, רובן בנושא הגבורה האגדית של ימים עברו.
המחזות הטראגיים התפתחו משירים מקהלתיים פשוטים ודיאלוגים שבוצעו בדיוניסיה (חגיגות האל דיוניסוס), בין השאר בתיאטרון דיוניסוס באתונה.
אזרחים עשירים קיבלו על עצמם לממן את הוצאות התלבושות והחזרות כחובה דתית וציבורית.
הצפייה בהופעות אלו נחשבה כפולחן דתי, וטובי המשוררים התחרו ביניהם על כתיבת המחזה הטוב ביותר, ופרסים חולקו לזוכים.
מבין מאות הדרמות שנכתבו והוצגו בתקופה הקלאסית, רק מספר מצומצם של מחזות הגיע לידינו, וגם אלו מאת שלושה מחזאים בלבד: אייסכילוס, סופוקלס ואוריפידס.
המוקדם מבין השלושה היה אייסכילוס, שנולד ב-525 לפני הספירה.
הוא כתב בין 70 ל-90 מחזות, מהם נותרו כיום שבעה.
רבים ממחזותיו נכתבו כטרילוגיה – קבוצה של שלושה מחזות בעלי נושא משותף.
הטרילוגיה היחידה שנותרה בשלמותה היא האורסטיאה: אגממנון, נושאות הנסכים ונוטות החסד (תורגם לעברית גם כבנות החסד).
"הפרסים" הוא שיר הלל לכבוד הניצחון על הפרסים.
פרומתאוס הכבול הוא סיפורו של הטיטאן פרומתאוס שגנב את האש מן האלים ונתנה לבני האדם.
במשך כ-16 שנה, בשנים 484–468 לפני הספירה, זכה אייסכילוס בכל הפרסים בתחרויות הטרגדיה.
אבל ב-468 תפס את מקומו מתמודד חדש, סופוקלס.
חייו של סופוקלס חפפו כמעט בדיוק את תור הזהב של אתונה.
הוא זכה יותר מעשרים פעם בחגיגות הדיוניסיות, וכתב יותר ממאה מחזות, שמתוכם נותרו רק שבעה.
הדרמה אנטיגונה טיפוסית ליצירתו: הגיבורה היא מופת להקרבה עצמית הראויה לאישה.
על כל פנים, מחזהו הידוע ביותר כיום הוא אדיפוס המלך, שזכה לעיבודים מאוחרים רבים על במת התיאטרון, בקולנוע ובאופרה.
השלישי מבין כותבי הטרגדיות הגדולים של יוון העתיקה היה אֶוְרִיפִּידֶס.
הוא כתב לפחות 92 מחזות; מביניהם ידועים כיום 67, אך מחלקם שרדו קטעים בלבד, ובכמה מקרים רק השם.
רק 19 שרדו בשלמותם, ולגבי אחד מהם ("רסוס" ) יש ספק אם אכן נכתב בידי אוריפידס.
הטרגדיות שלו עוסקות בבני אדם בשר ודם, לא דמויות אידיאליות; אריסטו קרא לו 'הטראגי במשוררים', כי מחזותיו היו המרגשים ביותר.
יצירתו המוכרת היותר כיום היא כנראה מדיאה, אבל גם אלקסטיס , היפוליטוס, נשות טרויה, אורסטס ואלקטרה מבריקים לא פחות.
בדומה לטרגדיה, גם הקומדיה צמחה מפולחן האל דיוניסוס, אלא שבמקרה זה שפעו המחזות גסות רוח, ניבולי פה ועלבונות.
ב-486 לפני הספירה היו הקומדיות לחלק רשמי מחגיגות הדיוניסיה באתונה, וההצגות הטובות ביותר זכו בפרסים.
כמו במקרה הטרגדיות, רובן של הקומדיות אבד ברבות השנים, ולא נותרו לנו אלא מקצת ממחזותיו של אריסטופאנס.
קומדיות אלו הן אוצר בלום של מחזאות קומית, ואריסטופאנס לא היסס במחזותיו להשתלח בכל מוסד אפשרי.
מעט מאוד מחזות משתווים למחזותיו בדמיונם הפרוע, בלגלוגם חסר-הרחם, בגסויות ללא גבול ובביקורת פוליטית וחברתית ארסית.
בקומדיה "הציפורים" הוא לגלג על הדמוקרטיה האתונאית; ב"העננים" הוא תקף את סוקרטס; ב"ליסיסטרטה" הוא הוקיע את המלחמה.
רק אחד-עשר ממחזותיו שרדו עד ימינו.
במהלך המאה הרביעית לפני הספירה התפתח סגנון הקרוי כיום הקומדיה החדשה.
מנאנדרוס נחשב הטוב שבכותביה, אף כי לא שרדו מחזות מאת מתחריו, כך שאין דרך להשוות.
מחזהו היחיד של מנאנדרוס ששרד בשלמותו הוא "הנרגן" (ὁ Δύσκολος).
מחזותיו של מנאנדרוס לא עסקו בנושאים ציבוריים חשובים כאלה של אריסטופאנס; במקום זאת הוא התמקד בדמויות בדויות ויומיומיות: האב המחמיר, הנאהבים הצעירים, עבדים תככנים ואחרים.
למחזותיו הייתה השפעה גדולה על הדורות הבאים – עיבודים חופשיים לכמה ממחזותיו נעשו בידי המשוררים הרומאים פלאוטוס וטרנטיוס במאות השלישית והשנייה לפני הספירה, ובסופו של דבר הם התגלגלו בקומדיה דל'ארטה ובקומדיות של קרלו גולדוני ומולייר.
שניים מגדולי ההיסטוריונים שפעלו אי-פעם חיו ועבדו ביוון העתיקה: הרודוטוס ותוקידידס.
הרודוטוס נקרא בידי קיקרו כ"אבי ההיסטוריה", וספרו "היסטוריות" הוא הדוגמה הראשונה בספרות המערבית לכתיבת פרוזה ספרותית של ממש.
מבין שני ההיסטוריונים תוקידידס נחשב טוב יותר.
הוא התייחס למקורותיו בביקורתיות הראויה והתייחס בכבוד כלפי תרבויות המזרח הקדום.
כמו כן, הוא כלל מסמכים בכתביו וערך מחקר קפדני עבור חיבורו תולדות המלחמה הפלופונסית.
בכך הוא הורה את הדרך לדורות של היסטוריונים שבאו בעקבותיו.
היסטוריון יווני נוסף, קסנופון, כתב את חיבורו הלניקה (יצא בעברית בשם זכרונות) כהמשך לחיבורו של תוקידידס, שמת לפני תום המלחמה הפלופונסית; הספר מתאר את שבע השנים האחרונות למלחמה ואת תוצאותיה, ומגיע עד שנת 362 לפני הספירה.
בהשוואה לתוקידידס כתיבתו שטחית יותר, אבל הוא נחשב בר-סמכא בנושאים צבאיים.
ספרו הטוב ביותר, לפיכך, הוא אנבסיס ("מסע הרבבה" בעברית), בו הוא מתאר את חוויותיו כשהשתתף במסע שכירי החרב היוונים שניסו לעזור לכורש הצעיר, שמרד באחיו ארתחשסתא השני.
כמו כן כתב קסנופון שלושה חיבורים המהללים את סוקרטס ומעלים את זכרו.
אף כי גם קסנופון וגם אפלטון הכירו את סוקרטס באופן אישי, כל אחד מהם מתאר אותו באור שונה, ומעניין להשוות בין נקודת ראותו של הפילוסוף-המשורר לזו של ההיסטוריון הצבאי.
ההישגים הספרותיים המרשימים ביותר מן המאה הרביעית לפני הספירה היו בתחום הפילוסופיה.
מבין הפילוסופים היוונים הרבים שפעלו באותה התקופה, מתבלטים שלושה משכמם ומעלה: סוקרטס, אפלטון ואריסטו.
קשה להפריז בתיאור השפעתם על הציוויליזציה המערבית בכלל.
סוקרטס עצמו לא כתב דבר, אבל הגותו ידועה לנו בזכות ציטוטים ותיאורים נרחבים שלה בדיאלוגים של אפלטון, בכתביו של קסנופון ובחיבורים אחרים.
סגנון הכתיבה של אפלטון ניכר ביופיו, המזדהר גם מבעד לתרגום.
כתביו מקיפים את כל חוויותיו של בן-אנוש.
הידוע מבין הדיאלוגים הוא "המדינה", חיבור ארוך למדי.
בנוסף, קיימים גם חיבורים קצרים רבים, ביניהם פיידרוס וכארמידס, הכוללים את שיחותיו של סוקרטס בעל העין החדה והבוחנת עם חבריו, בנושאים רבים ומגוונים.
בדיאלוגים המאוחרים באה השקפת עולמו של אפלטון עצמו לידי ביטוי, תחילה בדברים שהוא מייחס לסוקרטס ולבסוף בדיאלוגים הדומים יותר למסות, שסוקרטס נעדר מהם כליל.
בהיסטוריה של ההגות האנושית כמעט ואין מתחרים לאריסטו.
המשפט הראשון בחיבורו "מטאפיזיקה" הוא: "כל בני האדם שואפים מטבעם לדעת".
כיוון שכך, הוא כונה "אבי היודעים".
בימי הביניים קרא לו ממשיכו תומאס אקווינס פשוט "הפילוסוף"; לא היה צורך בציון שמו.
אריסטו היה תלמיד באקדמיה של אפלטון, וידוע שאף הוא, כמורו, כתב דיאלוגים, אך אלה לא שרדו.
רוב חיבוריו שהגיעו לידינו מבוססים מן הסתם על הרצאות שנשא בבית הספר שהקים הוא עצמו באתונה, הליקיאון.
מספרים אלה ניכרים תחומי התעניינותו רחבי-הידיים.
התחומים שחקר חרגו מתחומי מה שהיום אנו מכנים בשם 'פילוסופיה'; לוגיקה, מדעי הטבע, מדעי החיים, אתיקה , פוליטיקה וממשל היו בין תחומי המחקר שלו.
כמו כן הוא חיבר מסות על הנפש ועל רטוריקה.
"הפואטיקה" פרי עטו השפיעה על הספרות ועל תאוריית הספרות במשך דורות רבים אחריו.
עם מותו בשנת 322 לפני הספירה הגיעה לקיצה התקופה הקלאסית בספרות יוון העתיקה.