tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין השנים 1834–1840 מיין, ארגן וקרא את מכתבי אביו ואת כתביו האחרים, וביסס עליהם ביוגרפיה בשני כרכים בשם "חיי אלכסנדר המילטון", שפורסמה בין השנים 1840–1841. עם זאת, כמעט כל העותקים נהרסו בשריפה בזמן תהליך הכריכה.
בעשור שלאחר מכן ערך את כתבי אביו במהדורה רשמית בת שבעה כרכים בשם The Works of Alexander Hamilton, שהתפרסמה מטעם הקונגרס של ארצות הברית בשנים 1850–1851. המהדורה כללה מכתבים, חיבורים פוליטיים וכתבים רשמיים – למעט "הפדרליסט".
בין השנים 1857–1864 פרסם ביוגרפיה נוספת, הפעם בשבעה כרכים, בשם "חיי אלכסנדר המילטון: היסטוריה של רפובליקת ארצות הברית של אמריקה", שבה שילב את סיפור חייו של אביו עם תולדות הרפובליקה, כפי שהן עולות מכתביו ומכתבי בני דורו.
את הדחיפה למפעל מקיף זה העניקה לו אמו, שנפטרה לפני שיצא לאור.
בשנת 1869 פרסם מהדורה של "הפדרליסט", בלוויית הערות היסטוריות ופרשנות.
המילטון היה חבר במפלגה הוויגית ובהמשך במפלגה הרפובליקנית, אך מעולם לא כיהן בתפקיד נבחר, לאחר שהפסיד בהתמודדות על מושב בקונגרס מטעם העיר ניו יורק.
עם זאת, נשיאים כמו יוליסס ס.
ארתור ביקשו את דעתו בענייני כלכלה.
בשנת 1880 תרם לעיר ניו יורק פסל של אביו, אף שהעדיף כי המעשה ייעשה ביוזמת אחרים.
בטקס חנוכת הפסל, שנערך ב-22 בנובמבר 1880 בסמוך למוזיאון המטרופוליטן לאמנות שבסנטרל פארק, אמר כי לאחר מאה שנות קיום הרפובליקה, הוכחה חשיבות שירותו הציבורי של המילטון ולקח מדיניותו, והוא מקווה כי הפסל יסייע לזכרם והוקרתם.
ג'ון צ'רץ' המילטון נפטר בגיל 89, ב-25 ביולי 1882, בביתו שבעיירת לונג בראנץ', ניו ג'רזי, כתוצאה מסיבוכי צהבת ודלקת ריריות.
הלווייתו נערכה בכנסיית טריניטי שבמנהטן.
הוא היה נשוי למריה אליזה ואן דן היובל (4 בינואר 1795 – 13 בספטמבר 1873), בתו של יאן קורנליס ואן דן היובל, בעל מטעים ופוליטיקאי יליד הולנד, ששימש כמושל של המחוז ההולנדי דמררה בין השנים 1765 ל-1770 ולאחר מכן החל לסחור עם ההולנדים בעיר ניו יורק.
יחד נולדו להם ארבעה עשר ילדים:
הגנרל אלכסנדר המילטון (1815–1907), גנרל במלחמת האזרחים ומחבר "מחזות ושירים" (1887)
ג'ון קורנליוס אדריאן המילטון (1820–1879)
סקיילר המילטון (1822–1903), ששירת במלחמת ארצות הברית–מקסיקו
מריה אליזה המילטון (1825–1887), שנישאה לשופט צ'ארלס א.
צ'ארלס אפט'ורפ המילטון (23 ביולי 1826 – 29 בנובמבר 1901), התחנך בניו יורק, אנגליה וגרמניה.
לאחר שעבד במשרד עורכי דין בניו יורק, הוא עסק בעריכת דין בוויסקונסין.
הוא התגייס לחיל הרגלים המתנדבים של ויסקונסין בתחילת מלחמת האזרחים ב-1861, והגיע לדרגת לוטננט קולונל.
פציעת קרב קשה בשתי רגליו הכריחה אותו להתפטר במרץ 1863, והוא חזר לעסוק בעריכת דין.
ב-1881 הוא נבחר לשופט של בית המשפט המחוזי במילווקי.
אליזבת המילטון (1831–1884), שנישאה לראשונה להנרי וויגר האלק ב-1855 ולאחר מותו, נישאה לג'ורג' וושינגטון קולום ב-1875.
ויליאם גסטון המילטון (1832–1913), מהנדס יועץ של חברת הרכבות של פנסילבניה
בוגר 1854 של קולומביה קולג', שירת במשך שנה אחת כטוראי בגדוד השביעי של ניו יורק.
הוא מת בגיל 23, כאשר טבע בטעות בזמן ששירת כחלק מליווי צבאי על סיפונה של ספינה שהחזירה את שרידיו של הנשיא ג'יימס מונרו לריצ'מונד, וירג'יניה .
ג'ון קאוץ' אדמס היה מתמטיקאי ואסטרונום בריטי.
נולד בעיירה לניסט שבקורנוול ונפטר בקיימברידג'.
הישגו הידוע ביותר היה חיזוי קיומו ומיקומו של כוכב הלכת נפטון, באמצעות חישובים מתמטיים בלבד.
הוא ערך את החישובים כדי להסביר אי-סדרים במסלולו של אורנוס לפי חוקי קפלר וניוטון.
במקביל ובאופן בלתי תלוי, ערך חישובים דומים גם אורבן לה-ורייה בצרפת.
לה ורייה שלח את ממצאיו לאסטרונום יוהאן גלה בברלין, שגילה את נפטון ב-23 בספטמבר 1846 במרחק של פחות ממעלה מהמיקום החזוי (קיימת עד היום מחלוקת מסוימת על אופן חלוקת הקרדיט לגילוי).
בהמשך הקריירה הסביר אדמס את מקורם של מטר מטאורים, הסבר שמחזיק עד ימינו.
אדמס כיהן כפרופסור לואנדין לאסטרונומיה וגאומטריה באוניברסיטת קיימברידג' בין השנים 1859 ל-1892. בשנת 1884 שימש נציג בריטניה בוועידת המרידיאן הבינלאומית.
על שמו קרויים מכתש בירח (יחד עם אנסל אדמס ווולטר סידני אדמס), הטבעת החיצונית ביותר של נפטון, האסטרואיד 1996 Adams ופרס אדמס שמוענק באוניברסיטת קיימברידג'.
ספרייתו האישית שמורה כיום בספריית אוניברסיטת קיימברידג'.
ג'ון קאוץ' אדמס נולד בלידקוט, חווה בכפר לניסט שבקורנוול, והיה הבכור מבין שבעה ילדים.
אביו, תומאס אדמס, היה איכר שכור עני, ואמו, טאבית'ה ניל גרילס, הייתה בתו של חקלאי שלמדה מעט בזכות דוד ששמו היה ג'ון קאוץ'.
בילדותו נמשך אדמס לספרי אסטרונומיה בספריה הקטנה שהותירה אמו.
הוא למד תחילה בבית הספר המקומי בכפר, שם רכש יסודות ביוונית ובאלגברה.
בגיל שתים עשרה עבר לדבונפורט, שם למד קלאסיקות בבית ספר פרטי שניהל בן משפחה, אך במתמטיקה היה אוטודידקט, כשהוא שואב ידע מספרי עיון כגון אנציקלופדיית ריס.
בשנת 1835 צפה בשביט האלי והחל לערוך חישובים ותצפיות אסטרונומיות בכוחות עצמו, במקביל לעיסוקו בהוראה פרטית כדי לממן את לימודיו.
ב-1836 ירשה אמו נחלה קטנה בבדהרליק, והוריו החליטו לשלוח אותו ללימודים באוניברסיטת קיימברידג'.
באוקטובר 1839 החל ללמוד כסטודנט מוגבל-אמצעים בקולג' סנט ג'ון, ובשנת 1843 סיים בהצטיינות כ"סניור רנגלר" וזכה בפרס סמית'.
כבר ב-1821 פרסם האסטרונום אלכסיס בובארד טבלאות מסלול של כוכב הלכת אורנוס.
אולם, תצפיות המשך חשפו סטיות משמעותיות מהחזוי, מה שהעלה את ההשערה לקיומו של גוף מפריע.
עוד בהיותו סטודנט, אדמס נחשף לנושא והשתכנע שיוכל באמצעות חוק הכבידה של ניוטון לחזות את מסתו, מיקומו ומסלולו של הגוף הבלתי נצפה.
ב-3 ביולי 1841 רשם ביומנו את כוונתו לפתור את הבעיה.
לאחר סיום הבחינות ב-1843 חישב בקורנוול את הגרסה הראשונה של הפתרון.
כשחזר לקיימברידג' המשיך בחישובים, במקביל ללימוד סטודנטים ומימון חינוכם של אחיו.
בספטמבר 1845 העביר את ממצאיו במידה כלשהי לפרופ' ג'יימס צ'אליס, מנהל מצפה הכוכבים של קיימברידג'.
באוקטובר אותה שנה ניסה פעמיים לפגוש את האסטרונום המלכותי ג'ורג' בידל איירי, אך נאלץ להשאיר אצלו כתב יד.
איירי ביקש הבהרות, אך אדמס לא השלים את תגובתו – ייתכן מתוך עכבות אישיות וחוסר סדר.
בינתיים, ב-10 בנובמבר 1845, פרסם האסטרונום הצרפתי אורבן לה-ורייה מזכר מקיף על אורנוס.
כשאיירי קרא אותו, הבין שמדובר בממצאים מקבילים, ופתח במירוץ נואש לקביעת עדיפות בריטית בגילוי.
בפועל, רק לאחר גילוי נפטון בפריז בספטמבר 1846 הוברר כי צ'אליס כבר צפה בו באוגוסט אך לא זיהה אותו בשל מחסור במפות עדכניות.
לאחר מכן התעורר פולמוס עז בצרפת ובאנגליה על שאלת הבכורה.
בסופו של דבר הוכרה עצמאותו של אדמס במקביל לעבודת לה-ורייה.
אדמס עצמו הצהיר בפומבי על כבודו של לה-ורייה ועל תרומתו של האסטרונום גאלה, שזיהה את הכוכב.
חרף פרסומו בגילוי נפטון, תרם אדמס גם לתחום האסטרונומיה הגרביטציונית ולחקר המגנטיות הארצית.
נודע ביכולתו לחישובים נומריים דקדקניים, אך היה אדם לא תחרותי, מהסס בפרסום עבודות לא מושלמות, וידוע כשכחן בעניינים מעשיים.
יש הסוברים שהתנהגותו תאמה תסמיני תסמונת אספרגר.
ב-1852 פרסם טבלאות מדויקות חדשות של הפרלקסה של הירח ותיקן תאוריות קודמות.
קיווה שימנוהו למנהל משרד הלוח הימי הבריטי, אך נדחה בשל חוסר כישורים ניהוליים.
כבר במאה ה-18 הובחנה האצה קלה במהירות הממוצעת של הירח על פני הכוכבים.
ב-1853 פרסם אדמס מאמר שהראה כי כשמשקללים איברים מסדר שני בחישוב, ההשפעה משמעותית בהרבה ממה שהעריכו קודמיו.
בתחילה חלק עליו לה-ורייה, אך בהדרגה התקבלו ממצאיו, והוא זכה במדליית הזהב של החברה המלכותית האסטרונומית.
כיום ידוע שהשפעה זו נובעת מתאוצת גאות.
ב-1866 הופנה עיקר תשומת ליבו של אדמס למטר הליאונידים.
הוא ניתח את מסלולו ומצא שמחזורו 33.25 שנים וכי הוא מופרע בידי כוכבי הלכת הגדולים.
מסקנותיו – שפורסמו ב-1867 – נחשבות בעיני רבים להישגו המשמעותי ביותר, וחיזקו את הקשר בין מטאורים לשביטים.
כעבור עשר שנים, ג'ורג' ויליאם היל הציג שיטה אלגנטית חדשה לחישוב תנועת הירח.
אדמס הודיע בקצרה על עבודתו שלו באותו נושא, שלא פורסמה עד אז, שהגיעה למסקנות דומות והשלימה את מחקרו של היל.
במשך ארבעים שנה, עסק מדי פעם בחישוב קבועים בתיאוריה של גאוס על מגנטיות ארצית.
אלה היו חישובים ממושכים ומורכבים, והוא לא פרסם אותם במהלך חייו.
לאחר מותו הם נערכו בידי אחיו, ויליאם גרילס אדמס, ויצאו לאור בכרך השני של הכתבים המדעיים.
החישוב הנומרי המדויק נחשב בעיניו כעיסוק חביב.
הוא חישב את קבוע אוילר-מסקרוני עד 236 ספרות עשרוניות, והעריך את מספרי ברנולי עד המדרגה ה-62.
אדמס היה מעריץ מושבע של ניוטון, ורבים ממאמריו נושאים את רוח מחשבתו.
בשנת 1872 תרם אייזק ניוטון וולופ, הרוזן החמישי מפורטסמות', את ארכיון ניוטון לאוניברסיטת קיימברידג'.
אדמס, יחד עם ג'ורג' גבריאל סטוקס, קיבלו על עצמם את מיון המסמכים ופרסמו קטלוג מפורט ב-1888.
בשנת 1881 הוצעה לו משרת "האסטורנומר רויאל" (האסטרונום המלכותי), אך אדמס סירב והעדיף להמשיך בהוראה ובמחקר בקיימברידג'.
הוא שימש נציג בריטניה בוועידת המרידיאן הבין-לאומית בוושינגטון בשנת 1884, ובאותה שנה השתתף גם בכנס האגודה הבריטית במונטריאול ובכנס האגודה האמריקנית בפילדלפיה.
בשנת 1847 נטען שהוצע לו תואר אבירות בעת ביקור המלכה ויקטוריה בקיימברידג', אך הוא דחה אותו, ככל הנראה מתוך צניעות או בשל חשש להוצאות הכרוכות במעמד חברתי שכזה.
באותה שנה נבחר לחבר כבוד זר של האקדמיה האמריקנית לאמנויות ומדעים.
ב-1848 זכה במדליית קופלי של החברה המלכותית הבריטית.
באותה שנה נוסד פרס אדמס על ידי חברי קולג' סנט ג'ון, המוענק אחת לשנתיים לחיבור מצטיין במתמטיקה.
ב-1849 נבחר לעמית בחברה המלכותית של לונדון ולעמית כבוד בחברה המלכותית של אדינבורו.
כיהן פעמיים כנשיא החברה האסטרונומית המלכותית: בשנים 1851–1853 וב-1874–1876.
לאחר מחלה ממושכת, הלך אדמס לעולמו בקיימברידג' ב-21 בינואר 1892. הוא נקבר סמוך לביתו בבית הקברות של סנט ג'יילס, הידוע כיום כבית הקברות של קהילת האסנשן בקיימברידג'.
בשנת 1863 נישא לאליזה ברוס מדבלין, שנפטרה ב-1919 ונקברה לצידו.
בעת מותו הוערך הונו בכ-32,434 ליש"ט (שווי משוער של כ-2.6 מיליון ליש"ט במחירי 2003).
אנדרטה לזכרו הוצבה במנזר וסטמינסטר בלונדון, ועליה תבליט דיוקן מאת הפסל אלברט ברוס-ג'וי.
פסל נוסף מעשה ידי ג'וי הוצב באולם קולג' סנט ג'ון בקיימברידג'.
פסל מוקדם יותר שלו שייך לחברה המלכותית האסטרונומית.
פורטרטים נוספים צוירו בידי הוברט פון הרקומר (בקולג' פמברוק) ופול רפאל מונטורד (בחדר האוכל של סנט ג'ון).
לוח זיכרון עם כתובת מאת הארכיבישוף בנסון הוצב בקתדרלת טרורו.
התעשיין פאסמור אדוארדס הקים מכון ציבורי להנצחתו בעיר לאונסטון, סמוך למקום הולדתו.
רכס הקרוי נונאטאק אדמס באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו.
פסלו ניצב בכיכר אלברט במנצ'סטר.
ג'ון מיליקן פרקר האב היה פוליטיקאי אמריקאי מלואיזיאנה, איש המפלגה הפרוגרסיבית ולאחר מכן המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל לואיזיאנה ה-37 בשנים 1920–1924.
ג'ון פרקר נולד בבת'אל צ'רץ' שבמיסיסיפי, כבנם של ג'ון מיליקן פרקר ושל רוברטה בונקנר.
משפחות הוריו היו משפחות אמידות שבבעלותיהן היו שטחי קרקעות מטעים גדולות מאוד במדינה זו.
פרקר התחנך בבית הספר המכין אקדמיית צ'מברלין-האנט שבפורט גיבסון שמיסיסיפי, באקדמיית בל ויו שבווירג'יניה, ובקולג' לעסקים איסטמן שבפוקיפסי שבמדינת ניו יורק.
כאיש עסקים בולט, הוא היה נשיא בורסת הכותנה של ניו אורלינס ושל לשכת המסחר שלה.
ב-1891 לקח פרקר חלק במעשה הלינץ' בניו אורלינס , שבו נרצחו 11 מהגרים איטלקים בתגובה לרצח מפקד המשטרה דייוויד הנסי.
הוא סירב להתנצל על חלקו באירוע בשל אמונתו שמעשה הלינץ' היה מוצדק.
ב-1916 התמודד פרקר לראשונה בבחירות למשרת מושל לואיזיאנה מטעם המפלגה הפרוגרסיבית, כשיריבו למרוץ היה התובע הכללי של לואיזיאנה רופין פלזנט, שהיה מועמד המפלגה הדמוקרטית.
על אף שלמפלגה לא היה מועמד לנשיאות בבחירות אלו, ופרקר עצמו תמך במועמדותו של וודרו וילסון לתקופות נשיאות שנייה, נותר שמו על פתקי ההצבעה כמועמד הפרוגרסיביים בכמה מדינות, כולל בלואיזיאנה.
אף על פי שבלואיזיאנה עצמה שיעור ההצבעה עבורו עמד על 7%, הוא ניצח במחוזות איבריה ובמחוז להפורשה שבדרום המדינה.
ב-1917 בחר רוזוולט בפרקר כאחד מ-18 אישים (בין האחרים נכללו סת' בולוק , פרדריק ראסל ברנהאם וג'יימס רודולף גרפילד) לגייס דיוויזיית רגלים מתנדבים, "מתנדבי רוזוולט למלחמת העולם הראשונה", לשירות בצרפת.
הקונגרס הסמיך את רוזוולט לגייס עד ארבע דיוויזיות דומות לרוכבים הקשוחים של רגימנט הפרשים המתנדבים הראשונה של ארצות הברית ולגדוד ה-25 של הצבא הבריטי.
עם זאת, הנשיא וודרו וילסון, כמפקד העליון של הצבא, סירב לעשות שימוש במתנדבים, והיחידה פורקה.
לאחר שני הפסדיו במערכות הבחירות, נראה פרקר כמועמד אפשרי למשרת מושל לואיזיאנה בבחירות של 1920. הוא פרש באופן רשמי מהמפלגה הפרוגרסיבית, והתפקד לשורות המפלגה הדמוקרטית.
במאבק על מועמדות הדמוקרטים היה יריבו המרכזי פרנק פ.
סטבז, איש עסקים וקולונל במשמר הלאומי של לואיזיאנה.
סטבז הבטיח לעצמו את תמיכת הממסד הוותיק של המפלגה, בעוד שפרקר קיבל את תמיכתם של תומכי הרפורמה מניו אורלינס, המושל פלזנט, והמושל לשעבר ג'ארד סנדרס האב.
בבחירות המקדימות הוא ניצח את סטבז ביחס קולות של 54% מול 45%, ובבחירות הכלליות ניצח לאחר שזכה ב-98% מהקולות.
טרם בחירתו של פרקר כמושל, לא היו בלואיזיאנה כבישים סלולים ממזרח למערב ומצפון לדרום שחצו ברציפות את כלל שטח המדינה.
ב-1922 פנה פרקר אל ה-FBI בבקשה לסיוע במאבק בקו קלוקס קלאן, שכוחו עלה בלואיזיאנה, עד שהוא שלט בחצייה הצפוני של המדינה, וחטף, עינה ורצח שני אנשים שהתנגדו לו.
במהלך תקופת כהונתו של פרקר כמושל עבר חוק שאפשר את קיומם של לשכות תעסוקה בחינם.
לאחר תום כהונתו כמושל, הקדיש פרקר מזמנו לניהול חווה ניסויית באחוזתו, באיו סארה שליד סנט פרנסיסוויל שבמחוז מערב פליסיאנה.
ביוני 1929 הוא נבחר כנשיא של "הליגה החוקתית של לואיזיאנה", שמנתה 300 חברים, ושהתארגנה במלון סנט צ'ארלס שבניו אורלינס כדי "להציל את המדינה מיואי לונג", כסגן נשיא הליגה נבחר חבר הסנאט של לואיזיאנה נוריס ויליאמסון.
ג'ון פרקר נפטר בעיר פאס קרישצ'יאן שבמיסיסיפי, ממזרח לגבול עם לואיזיאנה, ב-20 במאי 1939. הוא נטמן בבית הקברות מטרי שבניו אורלינס.
האצטדיון "הקולוסיאום החקלאי ג'ון מ.
פרקר" שבאוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה בבאטון רוז', שמכיל 12,000 מושבים, קרוי על שמו של פרקר.
ג'ון פרנקלין מילר היה עורך דין, איש עסקים וגנרל בצבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקנית.
הוא ייצג את מדינת קליפורניה בסנאט של ארצות הברית משנת 1881 ועד מותו.
מילר היה תומך נלהב של חוקים שנועדו להגביל את ההגירה הסינית לארצות הברית.
מילר נולד ב-21 בנובמבר 1831 בעיר סאות' בנד שבאינדיאנה, לאביו ויליאם מילר.
אחיינו, שגם שמו היה ג'ון פרנקלין מילר, כיהן מאוחר יותר כחבר קונגרס ממדינת וושינגטון, ושניהם לעיתים השתמשו בשם המקוצר ג'ון פ.
הוא התחנך בסאות' בנד, שיקגו, ובבלסטון ספא שבמדינת ניו יורק, שם קיבל תואר במשפטים בשנת 1852 מבית הספר למשפטים של מדינת ניו יורק.
לאחר שהוסמך לעריכת דין, פתח משרד עצמאי בסאות' בנד, אך שנה לאחר מכן עבר לנאפה שבקליפורניה, שם המשיך לעסוק בעריכת דין ושימש גם כגזבר המחוז.
בשנת 1855 חזר לאינדיאנה והמשיך לעסוק בעריכת דין, ובשנת 1860 נבחר לסנאט של מדינת אינדיאנה.
עם פרישתן של אחת עשרה מדינות הדרום ופרוץ מלחמת האזרחים, הצטרף מילר לצבא האיחוד.
ב־27 באוגוסט 1861 מינה אותו מושל אינדיאנה אוליבר מורטון לקולונל של רגימנט הרגלים ה־29 של אינדיאנה.
לאחר אימונים צורף הרגימנט לדיוויזיה של אלכסנדר מקוק בארמיית אוהיו ויצא למסע אל טנסי.
מילר השתתף ביום השני של קרב שילה ובמצור על קורינת'.
לאחר מכן פיקד על הרגימנט שלו בצפון אלבמה וטנסי, במרדף אחר כוחותיו של ברקסטון בראג בקנטקי.
בקרב סטונז ריבר בדצמבר 1862 פיקד מילר על חטיבה תחת גנרל ג'יימס נגלי.
ביום השני של הקרב הוביל מילר מתקפת נגד שהצליחה להדוף את כוחות הקונפדרציה של ג'ון ברקינרידג'.
במהלך ההסתערות נפצע מילר בצווארו.
במהלך מערכת טולהומה פיקד מילר על חטיבה נוספת בקורפוס ה-20 של מקוק.
ב־27 ביוני 1863 נפצע קשה בקרב בליברטי גאפ ואיבד את עינו השמאלית.
הוא נאלץ להחלים במשך כמעט שנה.
באפריל 1864 קודם לדרגת בריגדיר גנרל, ובמאי אותה שנה מונה למפקד חיל המצב בעיר נאשוויל.
בדצמבר 1864 שב לשדה הקרב, ופיקד על כוח משמעותי בקרב נאשוויל.
על תפקודו שם קיבל דרגת כבוד של מייג'ור גנרל במרץ 1865.
בשנת 1869 רכש מילר אדמות בעמק נאפה, באזור שהיה אז פראי לחלוטין.
את השטח רכש ממספר גורמים שונים, כולל ממשלת ארצות הברית (בחתימת הנשיא יוליסס ס.
גרנט) ומדינת קליפורניה (בחתימת המושל ניוטון בות').
כיום שוכן במקום מועדון הגולף סילברדו קאנטרי קלאב.
בשנים 1878–1879 שימש כחבר בוועידה החוקתית השנייה של קליפורניה.
בשנת 1881 נבחר בידי האספה המחוקקת של קליפורניה לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית.
מילר נודע בנאומיו התקיפים נגד ההגירה הסינית ותמך בחוק הרחקת הסינים משנת 1882. באחד מנאומיו אמר:
בסנאט שימש יו"ר הוועדה לרוויזיית חוקי ארצות הברית ובנוסף כיהן בוועדת החוץ.
מילר נפטר בעת כהונתו בוושינגטון הבירה ב-8 במרץ 1886. תחילה נקבר בבית העלמין לורל היל בסן פרנסיסקו, אך ב־5 במאי 1913 הועבר לקבורה בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, לצד אשתו מרי ויקרהם (צ'ס) מילר, בתו וחתנו – אדמירל ריצ'רדסון קלובר.
ג'ון פרנקלין מילר היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1917–1931.
מילר נולד ב-9 ביוני 1862 בחווה במחוז סנט ג'וזף שבאינדיאנה.
הוא למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ולפאראיסו.
בשנת 1887 השלים את לימודיו והוסמך לעריכת דין באותה שנה.
בשנת 1888 עבר מילר לסיאטל והחל לעסוק בעריכת דין.
בין השנים 1890 ל-1894 כיהן כתובע המחוזי של מחוז קינג, ובין השנים 1908 ל-1910 כיהן כראש עיריית סיאטל.
מילר נבחר לראשונה לבית הנבחרים בשנת 1916, במקומו של הרפובליקני שהתמודד לסנאט, וייצג את מחוז הקונגרס הראשון של מדינת וושינגטון מטעם המפלגה הרפובליקנית.
ג'ון פרנקלין מילר נקרא על שם דודו – גם הוא ג'ון פרנקלין מילר – שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קליפורניה.
שניהם לעיתים השתמשו בשם המקוצר ג'ון פ.
במהלך כהונתו בקונגרס הביע מילר עמדות גזעניות.
הוא טען בפני חברי בית הנבחרים כי:
עם סיום כהונתו חזר מילר לעסוק בעריכת דין בסיאטל, שם נפטר ב-28 במאי 1936.
ג'ון צ'נדלר היה פוליטיקאי וחייל אמריקאי ממדינת מיין.
הקריירה הפוליטית שלו, כחבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, השתלבה עם שירותו הארוך במיליציה המדינתית, הן במלחמת העצמאות של ארצות הברית והן במלחמת 1812.
צ'נדלר נולד ב-1 בפברואר 1762 בעיירה אפינג שבפרובינציית ניו המפשייר.
אביו היה נפח שלחם במלחמת הצרפתים והאינדיאנים ושימש קפטן במלחמת העצמאות.
הוא מת בהר מינדיפנדנס בשנת 1776.
צ'נדלר היה אוטודידקט והתגייס לצבא הקונטיננטלי של הקונגרס בגיל 15 בלבד.
באותה שנה נפל בשבי הבריטים אך הצליח לברוח.
במאי 1779 נשבה שוב, אך בספטמבר הצליח להימלט ולשוב לעיירת הולדתו אפינג — ושם התגייס מחדש לצבא.
במהלך המלחמה הפך למקורבו של הגנרל הנרי דירבורן, שלימים כיהן כמזכיר המלחמה של ארצות הברית (1801–1809).
דירבורן פיקד על כוחות הצפון במלחמת 1812, אך נחשב אז למפקד כושל.
ב־27 באוגוסט 1783 נישא צ'נדלר למרי ויטייר, ולזוג נולדו שבעה ילדים – שלושה בנים וארבע בנות.
לאחר המלחמה נותר צ'נדלר חסר אמצעים.
הוא לווה כסף מידידו הגנרל דירבורן ורכש חווה סמוך לעיירה מונמות' שבמחוז מיין, אז עדיין חלק ממדינת מסצ'וסטס.
הוא עבר לשם עם משפחתו בשנת 1784. מורה מקומי עזר לו להשלים את לימודיו, והוא עבד קשה כנפח, צבר הצלחה כלכלית והפך לדמות מכובדת בקהילה.
בין השנים 1803–1805 כיהן בסנאט של מסצ'וסטס, ובהמשך נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, וכיהן שם מ־4 במרץ 1805 עד 3 במרץ 1809. ב־1808 לא התמודד מחדש ונבחר באותה שנה לשריף של מחוז קנבק.
ב־27 בפברואר 1812 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל במיליציה של מסצ'וסטס.
עם פרוץ מלחמת 1812 מינה אותו הנשיא ג'יימס מדיסון למפקד הדיוויזיה ה־17 – יחידת מתנדבים לשירות של שנה אחת.
באותו זמן עדיין שירת כגנרל במיליציה המדינתית, אך ב־8 ביולי 1812 התפטר מתפקידו במיליציה ומונה רשמית לבריגדיר גנרל בצבא ארצות הברית.
בתחילת המלחמה שירת תחת פיקודו של הגנרל הנרי דירבורן כמפקד אחת משלוש הבריגדות של "צבא הצפון".
ביוני 1813 הצטרף לבריגדיר גנרל ויליאם וינדר במערכה על מפלי הניאגרה, במסגרת הפלישה לקנדה.
בקרב סטוני קריק נפצע ונשבה יחד עם וינדר, לאחר ששניהם טעו וחשבו שקו הבריטים הוא קו ידידותי.
בשנת 1814 הוחלף במסגרת חילופי שבויים.
בהמשך שירת בהגנת חופי ניו המפשייר ומיין, בתיאום בין יחידות פדרליות למיליציות מקומיות.
לאחר תום המלחמה חזר לפעילות פוליטית ונבחר לבית המחוקקים של מסצ'וסטס בשנת 1819.
צ'נדלר היה הנשיא הראשון של הסנאט של מיין וחבר בוועידת החוקה של מיין.
עם קבלתה של מיין לאיחוד המדינות (1820) נבחר לסנאט של ארצות הברית.
כהונתו החלה ב־14 ביוני 1820, והוא נבחר מחדש ב־1823. במהלך כהונתו שימש יושב ראש ועדת המיליציה של הסנאט (בקונגרסים ה־18 עד ה־20) ולקח חלק מרכזי בהקמת מחסן הנשק באוגוסטה ובבניית הדרך הצבאית מבנגור להולטון.
ב־3 במרץ 1829 התפטר מהסנאט כדי לכהן כגובה המכס של פורטלנד – תפקיד שבו כיהן עד 1837. צ'נדלר היה גם נאמן במועצת הנאמנים של מכללת בודואין בשנים 1821–1838.
הוא נפטר באוגוסטה ב-25 בספטמבר 1841 בגיל 79 ונקבר בבית העלמין מאונט פלזנט.
ג'ון צ'פמן היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם פנסילבניה, וכיהן קדנציה אחת בשנים 1797–1799.
צ'פמן נולד ב-18 באוקטובר 1740 בעיירה רייטסטאון שבפרובינציית פנסילבניה.
ב-25 בפברואר 1779 מונה לשופט שלום, ובאותה שנה היה אחד מן השופטים שמונו לבית המשפט לערכאות נמוכות של מחוז באקס.
לפני שנת 1776 עבר להתגורר בעיירה אפר מייקפילד שבפנסילבניה.
הוא כיהן כחבר האספה הכללית של פנסילבניה בשנים 1787–1796.
הוא היה חבר באגודה הפילוסופית האמריקאית המחודשת, אליה נבחר בשנת 1768.
צ'פמן נבחר מטעם המפלגה הפדרליסטית לקונגרס החמישי, וכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-4 במרץ 1797 עד 3 במרץ 1799.
צ'פמן נפטר ב-27 בינואר 1800 בעיירה אפר מייקפילד שבפנסילבניה.
הוא נקבר בבית העלמין של הקווייקרים (Friends' Burying Ground) בעיירה רייטסטאון.
ג'וֹן ויליאם קוֹלְטְרֵיין היה מוזיקאי ג'אז אמריקאי, שנמנה עם הגדולים והמשפיעים בקרב הסקסופוניסטים ועולם הג'אז בכלל.
השפעתו רבה במיוחד בתחומי נגינה בסקסופון טנור וסופרן, הרחבת אפשרויות האלתור, שילוב זרמי מוזיקת עולם בג'אז ויצירת נתיבי התפתחות חדשים כהארד בופ, ג'אז מודאלי וג'אז חופשי.
אף על פי שפעל כמוזיקאי יוצר רק מעט למעלה מעשור, נחשב בעיני רבים למוזיקאי בעל ההשפעה הרבה ביותר על התפתחות הג'אז לאחר מהפכת הבי בופ.
ג'ון קולטריין נולד לג'ון ר.
קולטריין, חייט ומוזיקאי חובב, ואליס בלייר קולטריין.
אבי אמו, ויליאם בלייר, היה כומר וקולטריין הצעיר קיבל ממנו חינוך דתי.
הוא גדל בצפון קרוליינה, ולאחר שסיים את בית הספר היסודי ב-1939 מת אביו והותירו עם אמו ודודתו.
אמו הרבתה לעבוד מחוץ לבית על מנת לפרנס את המשפחה, ולכן לא שהתה במחיצתו זמן רב.
בשנה שבה החל ללמוד בחטיבת הביניים, הצטרף קולטריין ללהקה קהילתית וניגן שם בקלרינט ובקרן יער.
כשסיים את החטיבה והגיע לתיכון הצטרף לתזמורת הביג בנד של בית הספר, שם ניגן בסקסופון אלט.
במהלך מלחמת העולם השנייה התדרדר מצבה הכלכלי של המשפחה ואמו ודודתו עברו לניו ג'רזי כדי למצוא עבודה שם תוך שהן משאירות אותו לגדול עם יתר בני המשפחה בצפון קרוליינה.
כשסיים את בית הספר התיכון, ב-1943, עבר גם הוא צפונה, לפילדלפיה, שם התאחד עם אמו.
באותו הזמן לא עבד קולטריין באופן רציף כמוזיקאי, העבודות הקבועות שלו לא היו קשורות לתחום.
הוא נרשם לבית הספר למוזיקה "אורנשטיין" וניגן מעט במועדונים, מקור ההשפעה עליו בתקופה זו היה ג'וני הודג'ס.
ב-1945 הצטרף לחיל הים של ארצות הברית והוצב בבסיס בהוואי.
הוא המשיך לנגן והוציא את התקליט הראשון שלו עם ארבעה חיילים אחרים ב-13 ביולי 1946. ב-1946 שוחרר מן הצבא וחזר לפילדלפיה.
הוא הצטרף ללהקתו של ג'ו ווב ואחר כך ללהקתו של קינג קולאקס.
במהלך 1946 עבר מסקסופון אלט לסקסופון טנור.
שהתפרסם ב-דאון ביט בספטמבר 1960) סיפר שבתקופה זו שמע לראשונה את צ'ארלי פארקר ("בירד") מנגן והדבר היווה עבורו "מכה בין העיניים".
הוא סבר שפארקר מיצה את רוב האפשרויות בסקסופון אלט.
באותה תקופה הצטרף קולטריין ללהקתו של אדי וינסון, שהיה נגן סקסופון אלט, ולכן הייתה זו סיבה נוספת להחלפת כלי הנגינה שלו לטנור.
באמצע 1948 עבר ללהקתו של ג'ימי הית', שהתפתחה מאוחר יותר ונקראה על שמו של האוורד מקג'י עד ל-1949, אז חזר לפילדלפיה.
בסוף 1949 הצטרף לביג בנד של דיזי גילספי ונשאר עמה עד ל-1951. ב-1951 הוקלט קולטריין לראשונה מנגן סולו עם דיזי גילספי בשיר We love boogie.
קולטריין עבד בפילדלפיה כנגן חופשי (free lancer, שאינו קשור בקשר חוזי עם אף תזמורת).
הוא התמכר להרואין, מה שהקשה עליו למצוא עבודה קבועה בתחום המוזיקה.
בשנות החמישים המוקדמות נשכר ופוטר מספר פעמים, ממספר להקות.
ב-1955 פגש את מיילס דייוויס, שהשתקם באותה תקופה מהתמכרותו לסמי שינה, והצטרף לחמישייה שלו, המכונה "החמישייה הראשונה", שכללה, בנוסף לדייוויס ולקולטריין את פול צ'יימברס בקונטרבס, פילי ג'ו ג'ונס בתופים ורד גרלנד בפסנתר.
זו הייתה הפריצה הגדולה של קולטריין, ואפשר להגיד שהתגלה בזכות דייוויס.
מאז שניגן איתו הוא נחשב למוזיקאי ג'אז גדול וזכה לדקות ארוכות של נגינת סולו אנרגטית.
הרפרטואר של החמישייה היה בי בופ שכלל בעיקר עיבודים לסטנדרטים מוכרים.
באפריל 1956 נאלץ דייוויס לפטר את קולטריין עקב מצב ההתמכרות הקשה שלו להרואין.
בתחילת 1959 חתם קולטריין חוזה הקלטות עם "פרסטיז'" וחזר ללהקתו של דייוויס, אך באפריל של אותה שנה שב פרש ממנה.
ב-31 במאי 1957, הקליט קולטריין סוף-סוף את תקליטו הראשון כאמן מוביל, שנקרא בפשטות "קולטריין".
ביוני של אותה שנה, קולטריין הצטרף לרביעיית ת'לוניוס מונק שהופיעה במועדון ה-Five Spot בניו-יורק והסולואים שלו התארכו.
מהופעות אלה כמעט ולא נותרו הקלטות סבירות אלא מספר בוטלגים שחברת בלו נוט הצליחה להפיק מהם תקליטים באיכות סאונד סבירה סביב 2006. בספטמבר של אותה השנה הקליט קולטריין את אלבומו היחיד בחברת "בלו נוט" - Blue Train, שיצא לאור בדצמבר.
באלבום משתתפים לי מורגן בחצוצרה, קרטיס פולר בטרומבון, פול צ'יימברס בבס, קני דרו בפסנתר ופילי ג'ו ג'ונס בתופים; קולטריין עצמו מנגן בתקליט זה בסקסופון טנור.
כל הקטעים בתקליט, למעט אחד, הם פרי עטו של קולטריין.
התקליט מסווג כאחת מ"אבני הפינה" של סגנון ההארד בופ.
הקטע Lazy Bird מדגים לראשונה את הפיתוח הייחודי של קולטריין באלתור שנודע כקולטריין צ'יינג'ס.
באותו החודש (ספטמבר 1957), הצטרף שוב קולטריין למיילס דייוויס, שצירף אליו גם את קנונבול אדרלי בסקסופון אלט, בעמדת המתופף הציב את ג'ימי קוב ובפסנתר את ביל אוונס.
הוא הקליט עם השישייה את האלבום החשוב Kind of Blue, שכל הקטעים בו עובדו על ידי ביל אוונס ושנחשב לאחד ממגדירי סגנון הג'אז המודאלי.
המלודיות הפשוטות יחסית שרובן הולחנו על ידי מיילס דייוויס קיבלו גוון ייחודי בזכות האלתורים של קולטריין, הנחשבים בעיני רבים לגאוניים.
במאמר בדאון ביט טבע המבקר איירה גיטלר את הביטוי "גיליונות צליל" (sheets of sound) כדי לתאר את המרקם הצלילי שיצר קולטריין בתקליט זה - "מפלים" של מאות תווים בדקה.
עוד הקליט עד אפריל 1960 יחד עם דייוויס את Milestones ואת Miles & Monk at Newport שהוא חגיגה של בי בופ שוצף ללחנים של ת'לוניוס מונק, צ'ארלי פארקר, דיזי גילספי ומיילס דייוויס.
לאחר הקלטות אלה לא ישוב עוד קולטריין לבי בופ.
ממחצית 1960 פתח קולטריין בקריירה עצמאית, אשר, לדברי המוזיקולוג שי כהן, נבעה כתוצאה מהשפעתו של ניקולס סלונימסקי.
המסמן הראשון של דרכו החדשה של קולטריין היה תקליטו Giant Steps שיצר בAtlantic Records.
התקליט, שכולו לחנים של קולטריין, שכמה מהם, כמו "נעימה" (Naima), Giant Steps, Cousin Mary, Countdown ו-Mr.
P.C הפכו לסטנדרטים של ג'אז מודרני.
אלתוריו של קולטריין החלו להשמע כסילסולים של מוזיקה ערבית, אליה נחשף באמצעות אשתו נעימה וחברו יוסף לטיף והמבנים ההרמוניים שהקים היו מן המורכבים והמסובכים ביותר שנשמעו עד אז.
תקליט זה מסמל את תחילת מסע החיפוש הבלתי נגמר של קולטריין אחר צלילים חדשים ואפשרויות ביטוי נרחבות יותר.
לדברי איש הג'אז הישראלי יוסי אקצ'וטי "'Giant Steps' היא כותרת מטעה במובן הזה.
קולטריין עשה צעד אחרי צעד, הוא לא קפץ ולא צלל, ובכך הוא הדגיש יותר מכל מוזיקאי ג'אז לפניו את החשיבות של התהליך.".
מיד לאחר הוצאת Giant Steps גיבש קולטריין את ההרכב בהנהגתו יחד עם הפסנתרן מקוי טיינר, נגן הבס סטיב דייוויס והמתופף אלווין ג'ונס.
חטיבת קצב זו שימשה לקולטריין בסיס יציב שעליו היה יכול לצאת להרפתקאות מלודיות והרמוניות, תוך שהוא מוביל את נגניו, ובמיוחד את טיינר וג'ונס לסולואים מורכבים לקראת ג'אז חופשי, שניכרות בו גם השפעות מוזיקה הודית.
תקליטה הראשון של הרביעייה, עם קולטריין לראשונה בסקסופון סופרן, My Favorite Things, זכה להצלחה מסחרית גדולה (אלבום זהב בארצות הברית) למרות התובענות שבהאזנה לקטעים מורכבים בני למעלה מעשר דקות.
הלחנים היו מתוך "ספר השירים האמריקאי הגדול", כלומר סטנדרטים מאת ג'ורג' גרשווין (summertime), קול פורטר וריצ'רד רוג'רס (שיר הנושא), דבר שבא להדגיש את ההמשכיות ו"עטף" את החדשנות הסגנונית במעטה מלודי מוכר.
בתקליט זה החל קולטריין לשלב סממן מוכר שלו - "זעקות" בטונים גבוהים במיוחד, המושפעות מזעקות האקסטזה הדתית המקובלות בכנסיות האפרו-אמריקאיות אותן הכיר מקרוב.
תקליט זה היה גם הראשון שהוקלט בחברת התקליטים Impulse .
גם תקליט ההופעה שלו בווילג' ונגארד הוקלט בשנה זו.
ב-1960 הקים המפיק קרייד טיילור את חברת התקליטים Impulse, אחד האמנים הראשונים שהוחתמו בחברה היה קולטריין, שהפך את החברה לבסיס חבורתו היצירתית והחברה נקראה גם "הבית של 'טריין".
רוב האמנים עמם עבר ושיתף פעולה הוחתמו, הקליטו והובילו הרכבים שהוקלטו באולפן ההקלטות של החברה, בניהולו של רודי ון גלדר.
מאזיני ג'אז ומבקרים נחלקו בדעתם על המוזיקה של קולטריין.
המוזיקה שלו ושל דולפי הוגדרה על ידי מבקר "דאון ביט" ג'ון טינן ב-23 בנובמבר 1961 כ"נוראה" וכ"אנטי-ג'אז".
במאמר התגובה נאמר שעד שהמבקרים והקהל הפנימו שינוי שעשה קולטריין, הוא כבר התקדם צעד אחד נוסף במסעו ושוב נותר בלתי מובן.
לאונרד פד'ר השתמש במונח "אנטי-ג'אז" (למעשה אנטי-סווינג) על מנת לתאר את הזרם המוזיקלי אליו השתייך גם אורנט קולמן ושנודע כיום כ"ג'אז חופשי" או "אוונגארד".
ב-1962 החליף קולטריין את נגן הבס רג'י וורקמן בג'ימי גאריסון ויצר את "רביעיית קולטריין הקלאסית" (עם מקוי טיינר, ג'ימי גאריסון ואלווין ג'ונס).
שיא הניסיון של חברת Impulse לחבב את קולטריין על הציבור היה אלבום הבלדות Coltrane for Lovers, בו מציג קולטריין יכולת טכנית גבוהה ביותר גם בנגינת מלודיות בלוז מסורתיות ואיטיות.
בשנים 1962–1964, שהיו, מתוך התבוננות בקטלוג ההקלטות וההופעות של קולטריין, רגועות ונינוחות לכאורה, חל בו שינוי נפשי עמוק.
קולטריין התחיל להתייחס למוזיקה באופן רוחני, דתי ומיסטי וראה בעצמו שליח שתפקידו להנהיר לעולם את תפקידה של המוזיקה כשפה מיסטית מאחדת.
תוצאה ראשונה של השלב ה"מיסטי" החדש של קולטריין היא אלבומו המפורסם ביותר "A Love Supreme", שהוקלט עם הרביעייה הקלאסית ב-9 בדצמבר 1964. האלבום מורכב מסוויטה בעלת ארבעה חלקים: הודיה (Acknowledgement), הכרעה (Resolution), התמדה (Pursuance) ומזמור (Psalm).
ובין היתר דורג במקום ה-47 ברשימת 500 האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים של מגזין הרולינג סטון והיה אלבום זהב בארצות הברית וביפן.
האלוהים אליו פונה קולטריין, כפי שהוא מסביר בהערות האלבום, הוא האל היחיד, אלוהי כל הדתות כולן.
לאחר האלבום יצאו באותה רוח גם Om, Ascension ו-Meditations.
קולטריין כתב מילים להמנונים ומזמורים שנגינתם מתאפיינת בנאמנות למילים על ידי פיסוק (פרייזינג) מודגש.
ב-1965 החל קולטריין להתעניין בג'אז החופשי האוונגרדי מבית מדרשו של אורנט קולמן.
הוא נגמל מסמים, אלכוהול ואפילו מסיגריות והספיק להקליט 12 אלבומי סשנים באותה שנה.
עדויות אחרות טוענות שקולטריין אמנם נגמל מכל אלה אך החל להשתמש ב-LSD כ"מפתח לדלתות התודעה".
הוא שיתף פעולה עם מוזיקאים כארצ'י שפ, ססיל טיילור, גארי פיקוק ואחרים, אותם צירף ל"Impulse".
בפרט הושפע קולטריין בתקופה זו מסגנונו של אלברט איילר.
בעקבות זאת החל קולטריין לנגן תוך שימוש באובר טונים, נגינה בצלילים גבוהים ביותר (אלטיסימו) והפקת אקורדים מורכבים באופן יוצא דופן בסקסופון.
ביוני 1965 הקליט קולטריין יחד עם עשרה נגני אוונגרד צעירים בהם ארצ'י שפ, מקוי טיינר, פרעה סנדרס ופרדי האבארד את Ascension, יצירה באורך 40 דקות, שכמעט כולה אלתור משותף, עם יציאה לקטעי סולו ארוכים.
לאחר הקלטת אלבום זה עזבו אלווין ג'ונס ומקוי טיינר את ה"רביעייה הקלאסית".
הוא צירף את אשתו, אליס, כפסנתרנית ואת רשיד עלי כמתופף, בנוסף הוסיף להרכבו באופן קבוע את סקסופוניסט הטנור פרעה סנדרס.
הדבר שינה לחלוטין את חטיבת הקצב, מחטיבה אנרגטית ועזת-עוצמה לחטיבת קצב מתונה שהקנתה מקצב מדיטטיבי ורגוע.
ו-Live in Japan התארכו לכדי 15 דקות לנגן.
קולטריין נפטר ב-17 ביולי 1967 מסרטן הכבד שנבע ככל הנראה מהסתבכות של צהבת יחד עם השלכות ההתמכרות להרואין.
קולטריין נישא ב-1955 לחואניטה נעימה גראב, ממוצא מוסלמי (לה כתב את יצירתו "נעימה").
באותה תקופה התקרב לאסלאם, דבר שהשפיע על המוזיקה שלו.
הזוג עבר מפילדלפיה לניו יורק.
ב-1963 נפרדו בני הזוג כאשר פגש קולטריין את פסנתרנית הג'אז אליס מקלאוד בעת הופעה במועדון בירדלנד.
לאחר שאליס וג'ון קולטריין נישאו הם עברו להתגורר בלונג איילנד ונולדו להם שלושה בנים - ג'ון הבן והתאומים, שזכו לשמות הודיים, ראווי ואורניה (ילידי 1965).
לאחר מותו של קולטריין המשיכו חברות התקליטים, ובייחוד חברת Impulse, להוציא אסופות קטעים שקולטריין הקליט אך לא הספיק להוציא לאור.
השפעתו ניכרת בקרב סקסופוניסטים ומוזיקאים אחרים הן בג'אז והן בסגנונות אחרים, ורבים מהם מציינים את שמו כהשפעה.
למרות ההכרה בהשפעתו כסמל ודוגמה, קשה למצוא מוזיקאי המהווה לו ממשיך-דרך וממשיך את סגנונו.
כבר ב-1965 נבחר להיכנס להיכל התהילה של הג'אז אולם את פרס גראמי הראשון שלו קיבל רק לאחר מותו ב-1982 על "הסולו הטוב ביותר" מתוך האלבום "Bye Bye Blackbird".
ב-1997 זכה לפרס גראמי על מפעל חיים.
ב-2007 זכה לפרס פוליצר מיוחד על היותו "דמות איקונית" (icon) בעולם הג'אז.
ב-1971 הכריזה עליו הכנסייה האפריקאית האורתודוקסית בסן פרנסיסקו כעל קדוש ובתפילותיהם הם משלבים מוזיקה שלו ומילים שכתב.
ג'ון באודן קונלי הבן היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר הצי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי, לאחר מכן כמושל טקסס ה-39 וכמזכיר האוצר של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ריצ'רד ניקסון.
את הקריירה הפוליטית שלו הוא החל במסגרת המפלגה הדמוקרטית וב-1973 היה לחבר המפלגה הרפובליקנית.
קונלי נולד בפלורסוויל שבטקסס והחל קריירה משפטית לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת טקסס באוסטין.
במלחמת העולם השנייה הוא שירת במטה של ג'יימס פורסטל ובמטה של דווייט אייזנהאואר ולאחר מכן הועבר לזירת האוקיינוס השקט.
לאחר המלחמה הוא היה לעוזרו של הסנאטור לינדון ג'ונסון.
כאשר נבחר ג'ונסון כסגן נשיא ארצות הברית הוא שכנע את הנשיא קנדי למנות את קונלי כמזכיר הצי של ארצות הברית.
בדצמבר 1961 פרש קונלי מתפקיד זה כדי להתמודד על משרת מושל טקסס, תפקיד בו הוא כיהן בין השנים 1963–1969. בשנה הראשונה לכהונתו נסע קונלי במכונית הנשיאותית במהלך רצח קנדי ונפצע קשה מהיריות.
כתוצאה מפציעתו במהלך תקרית הירצחו של הנשיא המכהן קנדי- קונלי התפרסם מאוד, ושמו נקשר בתקרית זו.
בתקופת כהונתו כמושל, קונלי היה מזוהה עם האגף השמרני של המפלגה הדמוקרטית.
ב-1971 מינה הנשיא הרפובליקני ריצ'רד ניקסון את קונלי כמזכיר האוצר בממשלו.
בכהונתו בתפקיד זה ניהל קונלי את ניתוקו של הדולר האמריקני מתקן הזהב, אירוע שנודע בכינוי "הזעזוע של ניקסון" (Nixon shock).
ב-1972 פרש קונלי מתפקידו כדי לנהל את מערכת הבחירות של הנשיא ניקסון לבחירה מחדש.
הוא היה מועמד להחליף את סגן הנשיא ספירו אגניו כאשר זה האחרון התפטר ב-1973, אך ניקסון בחר לתפקיד את ג'רלד פורד.
בבחירות לנשיאות של 1980 הוא שאף לזכות במועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות, אך פרש מהמרוץ לאחר סדרת ההצבעות הראשונה בבחירות המקדימות.
לאחר מכן הוא פרש מן החיים הפוליטיים וב-1993 הוא נפטר מלייפת ריאתית.
ג'ון קונלי נולד בפלורסוויל, טקסס, מקום מושב מחוז וילסון שמדרום-מזרח לסן אנטוניו.
הוא היה אחד משבעת ילדיהם של ללה (לבית רייט) וג'ון באודן קונלי האב, שניהל מחלבה.
לקונלי היו ארבעה אחים: גולפרי, מריל, ויין וסטנפורד; ושתי אחיות: כרמן ובלאנש.
קונלי למד בבית הספר התיכון של פלורסוויל והיה אחד מבוגריו המעטים שהמשיכו ללימודים בקולג'.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת טקסס באוסטין, שם הוא היה נשיא אגודת הסטודנטים וחבר באגודת פרייר (Friar Society).
בסופו של דבר הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של האוניברסיטה וניגש לבחינות ללשכת עורכי הדין.
במלחמת העולם השנייה שירת קונלי בצי ארצות הברית, בתחילה כעוזרו של ג'יימס פורסטל, ולאחר מכן כחבר בצוות התכנון של הפלישה לצפון אפריקה בפיקודו של הגנרל דווייט אייזנהאואר.
לאחר מכן הוא הועבר אל זירת האוקיינוס השקט, שם הוא שירת בהצטיינות.
הוא שירת כמנהל מערך המטוסים על סיפון נושאת המטוסים "אסקס" (USS Essex) ועוטר בכוכב הארד על גבורתו.
הוא הועבר לספינה אחרת מסדרת נושאות המטוסים אסקס, "בנינגטון" (USS Bennington), שם הוא עוטר בלגיון ההצטיינות.
הוא גם לקח חלק במערכה באיי גילברט, במערכה באיי מרשל, במערכה על איי ריוקיו ובמערכה בפיליפינים.
ב-1946 הוא שוחרר בדרגת לוטננט קומנדר .
עם שחרורו מהצי החל קונלי לעסוק בעריכת דין במשרדו של אלווין וירץ, עד אשר לינדון ג'ונסון, שנבחר אז כסנאטור, שכנע אותו לעבור לוושינגטון די.
קשריו ההדוקים עם ג'ונסון החלו עוד לפני שירותו בצי והם נמשכו עד לפטירתו של ג'ונסון ב-1973.
שניים מלקוחותיו העיקריים של קונלי כעורך דין היו טייקון הנפט הטקסני, סיד ריצ'רדסון ופרי בס, אחיינו ושותפו של ריצ'רדסון, שניהם מפורט וורת'.
שווי האימפריה הכלכלית של ריצ'רדסון הוערכה בשנות ה-50 ב-200 מיליון עד מיליארד דולר.
בהדרכתו של ריצ'רדסון, צבר קונלי ניסיון במגוון של מיזמים וקיבל ממנו עצות בנוגע לרכישות מקרקעין.
עבודה זו דרשה ממשפחת קונלי להעתיק את מגוריה לפורט וורת'.
כאשר נפטר ריצ'רדסון ב-1959 קיבל קונלי על עצמו להיות אחד ממנהלי העיזבון שלו, משימה שהכניסה לו כספים לא מועטים.
בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית שהתקיימה בלוס אנג'לס ב-1960, הוביל קונלי את תומכיו של הסנאטור לינדון ג'ונסון.
הוא טען שאם קנדי יזכה במועמדות המפלגה לנשיאות, לא יוכל לכהן תקופת כהונה מלאה כנשיא בשל מחלת אדיסון ממנה סבל והתלות שלו בקורטיזון כתוצאה ממנה.
עם זאת, קנדי השיג את קולותיהם של הנציגים הדרושים למינוי עוד לפני פתיחת הוועידה.
קנדי הבין שלא יעלה בידו להיבחר ללא תמיכתם של הדמוקרטים בדרום, שרובם תמכו בג'ונסון.
לפיכך הוא הציע את משרת סגן הנשיא לג'ונסון.
עם בחירתו לנשיאות, מינה קנדי את קונלי, לבקשתו של ג'ונסון, כמזכיר הצי.
11 חודשים לאחר מכן התפטר קונלי מתפקיד זה כדי להתמודד על משרת מושל טקסס.
במהלך תקופת כהונתו כמזכיר הצי, עמד לרשותו של הצי תקציב של 14 מיליארד דולר, וסגל של יותר מ-1.2 מיליון איש, 600,000 לובשי מדים ו-650,000 אזרחים, שהוצבו ב-222 בסיסים בארצות הברית ו-53 בסיסים מחוץ לגבולותיה.
קונלי הנחה את הצי השישי בים התיכון לנהל סוג חדש של "דיפלומטיית תותחים".
במסגרת מדיניות זו עגנה נושאת המטוסים "פורסטל" (USS Forrestal) בנאפולי שבאיטליה וצוותה חילק מתנות לילדים בבית יתומים מקומי.
קונלי גם הורה על חלוקת מתנות בבית חולים בקאן שבצרפת שטיפל בילדים שסבלו ממחלות בעצמות, לילדים עניים באי רודוס ולילדים חולים בפלרמו שבסיציליה.
מתנות נשלחו גם לילדים טורקיים בקפריסין ולפליטים פלסטינים בביירות.
בתקופת כהונתו כמזכיר הצי אירעה הפלישה למפרץ החזירים.
קונלי נאבק קשות להבטיח את חלקו של הצי בתוכנית החלל האמריקאית, והתנגד נחרצות להקצאת רוב משימות המחקר לחיל האוויר.
המגזין טיים הגדיר את שנתו של קונלי במחלקת הצי כ"מינוי מהשורה הראשונה".
עם זאת, המבקרים ציינו שמשכה הקצר של כהונתו של קונלי כמזכיר הצי מנעה את השגתם של הישגים לטווח ארוך.
דניאל יכול היה להנהיג את המס בחוק ללא חתימתו, אך באפשרותו היה להטיל על החוק וטו.
התובע הכללי לשעבר של טקסס, ויל וילסון, שהתמודד על המושב של טקסס בסנאט שהתפנה בעקבות בחירתו של לינדון ג'ונסון כסגן הנשיא ב-1961, נעשה גם הוא מעורב במערכת הבחירות למושל ומתח ביקורת במיוחד על ג'ונסון, שלטענתו הוא ארגן את מועמדותו של קונלי.
מועמדים עיקריים נוספים היו נציב הכבישים מרשל פרומבי מפליינויו, שנמנה גם הוא על אנשי האגף השמרני במפלגה, וגנרל אדווין ווקר שהציר המרכזי של מערכת הבחירות שלו הייתה מערכה אנטי-קומוניסטית.
קונלי עצמו ניהל את מערכת הבחירות הפעילה ביותר מבין אלו של כל המועמדים הדמוקרטים, והוא ערך נסיעות במרחק מצטבר של יותר מ-35,000 ק"מ ברחבי המדינה.
הוא נשא 43 נאומים מרכזיים והופיע במשדרי טלוויזיה כלל-מדינתיים ומקומיים.
קונלי התמודד בבחירות כאיש האגף השמרני של המפלגה הדמוקרטית.
בסבב הבחירות הסופי הוא מוקם מול עורך הדין הליברלי מיוסטון, שזכה לתמיכת איגודי העובדים, דון ירבורו (ללא קשר משפחתי ליריבו משכבר הימים במפלגה של קונלי, הסנאטור ראלף ירבורו).
לאחר שניצח את ירבורו בהפרש קטן בסבב ההצבעה האחרון, היה על קונלי להתמודד מול הרפובליקני השמרן ובעל חברת ציוד הנפט, ג'ק קוקס.
קוקס, לשעבר חבר בית הנבחרים של טקסס התמודד שנתיים קודם לכן בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית מול דניאל.
במערכת הבחירות התמקד קונלי בעובדה ששנה קודם לכן עבר קוקס מהמפלגה הדמוקרטית אל המפלגה הרפובליקנית, אך 11 שנים לאחר מכן נקט קונלי באותו צעד.
בסופו של דבר התברר שקוקס היה המועמד החזק ביותר של המפלגה הרפובליקנית בטקסס מאז 1924 ורק ב-1972 עלה בידיו של הנרי גרובר להציג תוצאות טובות יותר עבור הרפובליקנים, אם כי גם אז הוא הפסיד בבחירות.
קונלי היה אומן בניהול מערכות בחירות, לאחר שהיה בעל תפקיד מרכזי בכמה ממערכות הבחירות של ג'ונסון.
הוא האמין באנשי צוות הקמפיין שלו, שדאגו לקבל מידע על אירועים ולהעלות אותו לראיונות בתקשורת כדי להציג נושאים שהיו על סדר היום של מערכת הבחירות שלו.
קונלי כיהן כמושל טקסס בין השנים 1963–1969. במערכות הבחירות של 1964 ו-1966 הוא הביס בקלות את מועמדי המפלגה הרפובליקנית ג'ק קריצ'טון, איש תעשיית הנפט מדאלאס, ותומאס אברטון קנרלי האב מיוסטון, בהתאמה.
בניצחונותיו במערכות בחירות אלו הוא גרף רוב של 73.8% ו-72.8%, בהתאמה, וכך השיג השפעה חזקה במדינה, כשבבית המחוקקים של המדינה נהנתה המפלגה הדמוקרטית מרוב כמעט מוחלט.
קונלי היה המושל במהלך ההרחבה המשמעותית של החינוך הגבוה בטקסס.
הוא חתם על חוק להקמת מועצת התיאום של החינוך הגבוה בטקסס.
הוא מינה למועצת הניהול של אוניברסיטת טקסס A&M חברים שגיבו כניסת נשים לאוניברסיטה שהייתה מוגבלת עד אז לגברים בלבד.
זאת בעידודו של חבר הסנאט של טקסס, ויליאם מור, שעוד ב-1953 העלה לראשונה את הרעיון להתיר קבלה של נשים למוסד.
ב-1965 מינה קונלי את יושב ראש בית הנבחרים של טקסס, ביירון טאנל, כנציב הרכבות של טקסס, עם פרישתו לאחר 32 שנים של ראש עיריית אמרילו לשעבר, ארנסט תומפסון.
מינוי זה אפשר לשותפו לעסקים לעתיד של קונלי, בן ברנס, לרשת את טאנל ולהיות הצעיר מבין יושבי ראש הבית לדורותיהם.
כמושל קידם קונלי את התערוכה העולמית HemisFair '68, שנערכה בסן אנטוניו, שהוא האמין שתכניס למדינה 12 מיליון דולר נוספים במיסים ישירים.
תוצר לוואי של התערוכה הייתה הקמתו של מוזיאון קבוע לתרבות טקסס.
המוזיאון עוצב כ"תיבת תצוגה דרמטית, לא רק עבור הטקסנים, אלא עבור כל העולם, של שלל התרבויות המגוונות מארצות רבות שדמם וחלומותיהם בנו את מדינתנו".
ב-1968 דובר על כך שקונלי ייבחר כשותפו למרוץ של יוברט האמפרי בבחירות לנשיאות שנערכו באותה שנה, אך בסופו של דבר נבחר הסנאטור הליברלי אדמונד מאסקי ממיין.
קונלי הביע את תמיכתו בהאמפרי ובירך את המועמד בנמל התעופה פורט וורת' ואף התפייס למשך חודש עם יריבו במפלגה ראלף ירבורו.
עם זאת, הביוגרף של קונלי, צ'ארלס אשמן, טוען שקונלי "סייע בחשאי לניקסון, גייס מספר ניכר של טקסנים בעלי השפעה, חברי שתי המפלגות, לפעול למען המועמד הרפובליקני".
בן ברנס נזכר בסיפור על פיו קונלי צרח על יוברט האמפרי בפגישה אישית שהתקיימה במהלך הוועידה הלאומית של המפלגה הדמוקרטית שהתקיימה בשיקגו ב-1968 והאשים את סגן הנשיא בחוסר נאמנות לנשיא ג'ונסון כאשר ניסה לרכך את עמדתו של הנשיא ג'ונסון בנוגע למלחמת וייטנאם.
ברנס אמר ש"הצלפת הלשון" של קונלי כלפי האמפרי הייתה "שיר הלל...
הוא הכה אותו בישבן באופן מילולי באופן הכי חזק שראיתי מימי מישהו מעניש את זולתו.
הוא חיזק את עמוד השדרה של יוברט, או נתן לו אחד, או הפחיד אותו למוות".
לאחר תום כהונתו של קונלי כמושל, נבחר במקומו סגנו פרסטון סמית', שהביס פעמיים את עורך הדין הרפובליקני, פול איגרס ב-1968 וב-1970. איגרס, ידיד ובהמשך שותף של הסנאטור הרפובליקני ג'ון טאוור, שימש כיועץ המשפטי במחלקת האוצר בשנים 1969–1970 לפני שקונלי הצטרף לקבינט של ניקסון.
ב-22 בנובמבר 1963 נפצע קונלי קשה כאשר נסע במכונית הנשיאותית של הנשיא קנדי בדאלאס כאשר הנשיא נרצח.
קונלי, שישב על המושב המתקפל במכונית, לפני הנשיא, נזכר שהוא שמע את הירייה הראשונה שמיד זיהה אותה כירי מנשק.
הוא אמר שהוא מיד חשש מפני ניסיון התנקשות והסב את מבטו ימינה כדי להביט אחורה אל הנשיא.
הוא הביט מעבר לכתפו הימנית אך לא ראה את הנשיא בזווית עינו והוא סובב חזרה את מבטו כדי להביט שמאלה כאשר הוא חש בפגיעה קשה בגבו.
בעדותו בפני ועדת וורן הוא אמר: "מיד, כאשר נפגעתי, אמרתי, 'הו, לא, לא, לא' ואז אמרתי 'אלי, הם מתכוונים להרוג את כולנו'".
הוא הביט מטה וראה שחזהו מכוסה בדם וחשב שהוא נפצע אנושות.
אז הוא שמע את הירייה השלישית, שהייתה ככל הנראה האחרונה, ופגעה בקנדי בראשו.
שלוש מצלעותיו של קונלי נשברו באירוע, אחת מריאותיו נוקבה, מפרק כף היד שלו רוסק וכדור ננעץ ברגלו.
לאחר הרצח הוא נותח במשך ארבע שעות והחלים מפציעותיו.
בעדותו בפני ועדת וורן אמר קונלי: "היו שניים או שלושה אנשים מעורבים ברצח, או יותר, או שמישהו ירה בנשק אוטומטי".
ועדת וורן, שחקירתה נמשכה עשרה חודשים, הגיעה למסקנה שהנשיא קנדי נרצח בידי איש חיל הנחתים לשעבר, לי הארווי אוסוואלד, שפעל לבדו.
קונלי נשאל על תאורית הכדור הבודד, שעל פיה נטען שירייה אחת עברה דרך צווארו של הנשיא קנדי ולאחר מכן גרמה לכל פציעותיו של קונלי.
קונלי לא קיבל מעולם את התאוריה הזאת.
הוא עמד על כך שכל שלוש היריות פגעו בנוסעי הרכב.
בהצהרה פומבית הוא הסכים עם מסקנות ועדת וורן שאוסוואלד פעל לבדו.
העיתונאי דאג תומפסון טען שב-1982 הוא קיים שיחה פרטית עם קונלי, ושאל אותו אם הוא משוכנע שאוסוואלד רצח את קנדי.
על פי תומפסון קונלי השיב: "ממש לא, לשנייה אחת לא האמנתי למסקנות ועדת וורן".
ב-1971 מינה הנשיא הרפובליקני ריצ'רד ניקסון את קונלי, שהיה אז חבר המפלגה הדמוקרטית, כמזכיר האוצר בקבינט שלו.
בכל אופן, לפני שהסכים לקבל עליו את המינוי, אמר קונלי לניקסון שעליו למצוא תפקיד בממשלו לג'ורג' הרברט ווקר בוש, הרפובליקני שהובס בנובמבר 1970 בהתמודדות קשה על מושב בסנאט על ידי הדמוקרט לויד בנטסן.
קונלי אמר לניקסון שקבלת תפקיד מזכיר האוצר על ידו תביך את בוש, שעמל קשות עבור ניקסון במסע הבחירות שלו לנשיאות, בעוד שקונלי תמך בהאמפרי.
ברנס גם אמר שהוא לא בטוח שג'ורג' ווקר בוש היה נבחר לנשיאות ב-2000 אלמלא שורה זו של מינויים בשנות ה-70 של אביו שחיזקו את כוחה הפוליטי של משפחת בוש.
זמן קצר לאחר שנכנס לתפקידו אמר קונלי את אמירתו המפורסמת לקבוצה של שרי אוצר אירופאים, שהיו מודאגים מהשפעת האינפלציה בארצות הברית על כלכלות אירופה, ש"הדולר הוא המטבע שלנו, אך הבעיה שלכם".
קונלי תמך בהגדלת תקרת החוב ב-50 מיליארד דולר ובגרעון של 35 עד 40 מיליארד דולר בתקציב, כ"זרז פיננסי" חיוני בתקופה בה חמישה מיליון אמריקאים היו מובטלים.
הוא חשף את תוכניתו של ניקסון להעלות את מחיר הזהב ולפחת באופן רשמי את הדולר, ובסופו של דבר לנטוש אל תקן הזהב הישן לחלוטין, תהליך שאותו החל ב-1934 הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
המחירים המשיכו לעלות במהלך 1971, וניקסון התווה את מדיניות השכר והמחירים, צעד שהקונגרס אישר.
בהמשך התכחש קונלי לתפקידו בהמלצה על הפיקוח הכושל על השכר והמחירים, והכריז על הלוואות בערבות עבור חברת לוקהיד קורפוריישן שהייתה אז בקשיים.
הוא גם נאבק לבדו כנגד הבעיות שהלכו והחמירו במאזן התשלומים וקיים נסיעות דיפלומטיות חשובות עבור הנשיא ניקסון במהלך כהונתו כמזכיר האוצר.
ההיסטוריון ברוס שולמן כתב שניקסון "התפעל" מהטקסני האורבני הנאה שהיה גם פוליטיקאי שנלחם בקשיחות.
שולמן הוסיף שהנרי קיסינג'ר, היועץ לביטחון לאומי של ניקסון, ציין שקונלי היה חבר הקבינט היחידי שניקסון לא זלזול בו מאחורי גבו.
ב-1972 פרש קונלי מתפקידו כמזכיר האוצר כדי לעמוד בראש הקבוצה "דמוקרטים למען ניקסון", שפעילתה מומנה על ידי המפלגה הרפובליקנית.
פטרונו לשעבר של קונלי, לינדון ג'ונסון, עמד מאחורי המועמד הדמוקרטי, ג'ורג' מקגוורן, אף על פי שזה האחרון התנגד זמן רב למדיניות החוץ והביטחון של ג'ונסון כאשר זה כיהן כנשיא.
הייתה זו הפעם הראשונה בה ניצבו קונלי וג'ונסון משני עברי המתרס הפוליטי בבחירות הכלליות.
אחיו של קונלי, גולפרי קונלי, שהיה פרופסור לכלכלה בקולג' בסן אנטוניו, תמך גם הוא במקגוורן.
על פי כמה עדויות קונלי תמך בחשאי באייזנהאואר בבחירות לנשיאות של 1952 ובזו של 1956, ולא במועמד הדמוקרטי עדלי סטיבנסון, שג'ונסון תמך בו בנאמנות.
אם נכון הדבר, ניתן לקשור זאת לעובדה שבמהלך מלחמת העולם השנייה שירת קונלי במטה של אייזנהאואר בפלישה לצפון אפריקה.
בבחירות לנציג טקסס לסנאט שהתקיימו ב-1972 תמך קונלי במועמד הדמוקרטי ביירפוט סנדרס, מאוחר יותר שופט, ולא בסנאטור שכיהן אז, הרפובליקני ג'ון טאוור.
קונלי שקל ב-1966 להתמודד מול טאוור, אך בחר להתמודד לכהונה שלישית כמושל.
לאחר מכן הביס טאוור את בעל בריתו של קונלי, התובע הכללי של טקסס, וגונר קאר.
טאוור, שהיה המועדף על ידי ניקסון במרוץ לסנאט, ניצח את סנדרס בקלות, אך המועמד הרפובליקני לתפקיד המושל, הנרי גרובר, שהיה קורבן לתככים פנים-מפלגתיים, הפסיד בהפרש קטן לדמוקרט דולף בריסקו.
בינואר 1973 נפטר לינדון ג'ונסון ממחלת לב.
הוא וקונלי היו ידידים מאז 1938. קונלי הספיד את ג'ונסון בטקס ההלוויה בחוותו של ג'ונסון, יחד עם הכומר בילי גרהאם, שניהל את הטקס.
מיליוני בני אדם ברחבי העולם צפו בקונלי מספיד את ג'ונסון בחלק המרכזי של הטקס.
ההספד הזכיר לרבים שפציעתו של קונלי התרחשה במהלך הרצח שהפך את פטרונו לנשיא.
במאי 1973 הצטרף קונלי למפלגה הרפובליקנית.
כאשר התפטר סגן הנשיא ספירו אגניו חמישה חודשים לאחר מכן על רקע שערורייה, היה קונלי אחד מאלה שהנשיא ניקסון שקל למנות במקומו.
בכל אופן, ניקסון בחר בג'רלד פורד, מנהיג המיעוט בבית הנבחרים, שכן הוא האמין שמינויו של פורד המתון יאושר בקלות על ידי שני בתי הקונגרס, כפי שנדרש בתיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית.
מועמדות של קונלי לתפקיד הייתה עלולה להיתקל בהתנגדות של האגף הליברלי במפלגה הדמוקרטית.
ניקסון, שהיה חלש מבחינה פוליטית, לא היה מעוניין בקיום מאבק על בחירת סגן הנשיא.
העריקה של קונלי מהמפלגה הדמוקרטית הותירה טעם מר בפיו של אחד מהדמוקרטים הבולטים בטקסס, שעמד לצידו של ג'ורג' מקגוורן ב-1972, בוב בולוק, שכיהן כמזכיר המדינה של טקסס, כגזבר שלה וכסגן המושל שלה, ואמר: "...יש לי כמה תובנות בנוגע למר קונלי.
הוא מעולם לא עשה דבר חוץ מלחטוף כדור בדאלאס.
הוא חטף את קליע הכסף.
הוא צריך לשוב לכאן ולחטוף כדור כל שישה חודשים.
אני תוקף את קונלי על היהירות שלו.
ביולי 1974 הוגש נגד קונלי כתב אישום על שלכאורה קיבל תשלום של 10,000 דולר מעורך הדין ג'ייק ג'ייקובסון על מעורבותו בהחלטה על קביעת מחירי החלב.
במשפט שנערך באפריל 1975, זימן צוות ההגנה שלו לעדות אופי את הגברות הראשונות ג'קלין קנדי-אונאסיס וליידי בירד ג'ונסון, וכן את ברברה ג'ורדן (האישה האפרו-אמריקאית הראשונה שכיהנה בסנאט של טקסס), דין ראסק, רוברט מקנמארה ובילי גרהאם.
על פי מאמר מאת פול בורקה במגזין Texas Monthly מנובמבר 1979, "התיק סבב ראשית על השאלה אם קונלי יישפט גם על עדות שקר - כמה סתירות התגלו בעדותו בטרום המשפט - אך עורך הדין שלו הצליח למנוע זאת, ואז עלתה השאלה אם ג'ון קונלי או ג'ייק ג'ייקובסון אמרו את האמת".
קונלי זוכה בזכות עדויות האופי המשמעותיות שנמסרו עבורו.
בינואר 1979 הכריז קונלי שהוא יתמודד על מועמדות המפלגה הרפובליקנית בבחירות לנשיאות של 1980. הוא נחשב לנואם מוכשר ולמנהיג חזק, ודיוקנו הופיע על שער המגזין טיים עם הכותרת "קרוב למטרה" (Hot on the Trail).
תדמיתו כעסקן פוליטי נותרה כמקור למבוכה.
קונלי גייס יותר כספים עבור מסע הבחירות שלו בהשוואה לסכומי הכספים שגייסו שאר המועמדים, אך לא עלה בידו לגבור על המתמודד שניצב בחזית, השמרן הפופולרי רונלד רייגן.
קונלי הוציא את כספו על המרוץ בכל רחבי ארצות הברית, בעוד שג'ורג' הרברט ווקר בוש, שכמו קונלי הגיע מיוסטון, מיקד את מאמציו מבחינה כספית ואת סדר היום שלו על מסע התעמולה במדינות שהיו ראשונות להצביע וניצח באספות הבחירה באיווה.
הפעיל הפוליטי מיוסטון, קליימר רייט, התנער הן מקונלי והן מבוש ושימש כמגייס הכספים הראשי של רייגן בטקסס.
מעמדו של בוש כמי שהיווה אתגר עבור רייגן עלה בזכות ניצחונו באיווה.
קונלי קיבל גיבוי מחבר בית הנבחרים מטקסס, פרד אנגיץ',לשעבר נשיא חברת טקסס אינסטרומנטס.
קונלי התמקד במסע הבחירות בקרוליינה הדרומית, אחת המדינות בהן נערכו הבחירות המקדימות הראשונות, שבה הוא זכה לתמיכתו של הסנאטור האהוד סטרום ת'ורמונד, אך הפסיד שם לרייגן שזכה ב-55% מהקולות מול 30% מהקולות שהצביעו עבורו, ופרש מההתמודדות.
לאחר שהוציא 11 מיליון דולר על מערכת הבחירות, זכה קונלי לתמיכתה של נציגה אחת בלבד בוועידת המפלגה, עדה מילס מארקנסו, שנודעה לזמן קצר ברחבי ארצות הברית כ"נציגת 11 מיליוני הדולרים".
עד מהרה העביר קונלי את תמיכתו לרייגן.
הוא הופיע איתו בנמל התעופה הבינלאומי דאלאס/פורט וורת', באירועי גיוס כספים ובאירועים שונים של מסע הבחירות.
הוא סייע לרייגן לנצח את בוש בהפרש קטן בבחירות המקדימות בטקסס.
במהלך מסיבת עיתונאים שאל קונלי אם הוא סבור שרייגן הוא האדם הטוב ביותר לכהן כנשיא.
קונלי השיב באמירה שובבנית: "אני חושב שהוא האדם השני הטוב ביותר שאני יכול לחשוב עליו".
קונלי אמר שהוא ובוש בזו זה לזה.
הצהרה זו נראתה כסותרת את התעקשותו המוקדמת של קונלי שהנשיא ניקסון ימנה את בוש לתפקיד בממשל לפני שהוא יקבל על עצמו את תפקיד מזכיר האוצר.
ב-1964 נפוצו שמועות שקונלי הצביע עבור בוש לסנאט מפני שהוא סלד מיריבו למרוץ של בוש, הסנאטור ראלף ירבורו.
ב-1986 הוכרז קונלי כפושט רגל כתוצאה משורה של הפסדי כספים ביוסטון.
בדצמבר 1990, ערב מלחמת המפרץ, נפגשו קונלי ואוסקר וייט, יושב ראש תאגיד נפט, עם נשיא עיראק סדאם חוסיין.
חוסיין החזיק אז בקבוצה של זרים כבני ערובה (או כ"אורחים" כפי שהוא הגדיר אותם) באתרים צבאיים אסטרטגיים בעיראק.
לאחר הפגישה הסכים חוסיין לשחרר את בני הערובה.
באחד מצעדיו הפוליטיים האחרונים, העניק קונלי את תמיכתו בחבר הקונגרס הרפובליקני ג'ק פילדס מיוסטון בבחירות המיוחדות שנערכו במאי 1993 כדי לאייש את המושב בסנאט שהתפנה על ידי לויד בנטסן.
בנטסן התמנה כמזכיר האוצר בקבינט של הנשיא החדש ביל קלינטון.
פילדס הגיע למקום הרביעי במרוץ על מושב זה ומי שניצחה הייתה הרפובליקנית קיי ביילי האצ'יסון, שבתו של קונלי עבדה במשרדה כאשר היא כיהנה כגזברית של טקסס, וניצחה בהפרש קטן בהתמודדות מול המועמד הדמוקרטי רוברט קרוגר.
ג'ון קונלי נפטר ב-15 ביוני 1993 מלייפת ריאתית.
הלווייתו נערכה בכנסייה המתודיסטית המאוחדת הראשונה באוסטין, שבה הוא ורעייתו נלי היו חברים התגוררו במעון המושל הסמוך.
הנשיא לשעבר ניקסון עזב את מיטת חוליה של רעייתו פט ניקסון, שנפטרה שבוע לאחר מכן, וטס לאוסטין כדי להשתתף בטקס ההלוויה של קונלי.
נלי קונלי נפטרה ב-2006. בני הזוג קונלי נטמנו בבית הקברות של מדינת טקסס שבאוסטין.
כאשר נפטר קונלי, עתרו חוקר מקרי המוות דר' סירל וכט והארכיון ומרכז המחקר לרצח קנדי לתובעת הכללית של ארצות הברית ג'אנט רינו להתיר את הוצאת שרידי הקליע מגופו של קונלי, בטענה שממצאים אלו יסייעו להפריך את תאוריית הקליע הבודד והיורה הבודד של ועדת וורן.
בתשובה לעתירה השיבה מחלקת המשפטים ש"אין לה שום סמכות חוקית להורות על הנתיחה ללא הסכמת משפחת קונלי".
משפחת קונלי סירבה לתת את הסכמתה להליך.
הכביש המדינתי 410 המקיף את סן אנטוניו קרוי על שמו קונלי.
בית ספר חטיבת ביניים בסן אנטוניו קרוי על שמו.
במחוז קארנס שבטקסס קרוי בית כלא על שמו של קונלי.
במרכז העיר יוסטון משתרעת שדרת קונלי שבה ניצב פסל שלו בגודל מלא.
משרדי המנהל של אוניברסיטת טקסס A&M שוכנים בבניין הקרוי על שם קונלי.