tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יוסף בן מתתיהו הסביר בספרו "קדמוניות היהודים" כי אבלו של תרח על הרן גרם לו לשנוא את ארץ כשדים וזו הסיבה שהחליט לעזוב לחרן שבארם נהריים, אולם יוסף לא ציין מה היו נסיבות מותו של הרן.
אלו נזכרות בספר היובלים, בגרסה הקדומה ביותר לסיפור על מלחמתו של אברהם באלילות: אברהם שרף את "בית האלילים" והרן נשרף למוות בניסיונו להציל את הפסילים.
המדרש בבראשית רבה מסביר את מותו של הרן בסיפורו של אברהם, שעקב התנגדותו לעבודת האלילים הושלך לכבשן האש אך ניצל.
ראה זאת הרן ואמר 'משל אברהם אני', ולכן הושלך גם הוא לכבשן, אך לא זכה להינצל.
נוסף לכך, לפי רש"י, בבראשית י"א כ"ח, מדרש זה מסביר את משמעות השם "אור כשדים" ("אור" = אש, "כשדים" = עובדי אלילים).
מאיר רואה באגדה מחזה בארבע מערכות:
את המערכה הראשונה מביים אברם על מנת לשכנע את תרח שאין טעם באמונתו בצלמים.
תרח אינו משתכנע, ומוסר את אברם לנמרוד.
מאיר מציין: "תרח הוא השחקן הראשי בהצגה, ואברם הוא הבמאי שלה, אך הוא גם הקהל שלה.
ההצגה איננה נכשלת מפני שהיא לא הייתה אמורה לשנות את דעתו של תרח, אלא להגחיך אותה בעיני הצופה (שאינו אלא אברם עצמו).
אברם רוצח, מטאפורית, את אביו ואמונותיו ועתה הוא יכול לצאת לדרכו."
את המערכה השנייה מביים נמרוד, ומעמיד את אברם במבחן האש, שאברם עומד בו בהצלחה.
במערכה השלישית הרן, שצפה במערכה השנייה, מחליט לאור תוצאותיה, להתייצב לצדו של אברם.
במערכה רביעית ואחרונה, שגם אותה מביים נמרוד, נדרש הרן לעבור מבחן דומה לזה שעבר אברם במערכה השנייה.
הרן אינו זוכה לחסדי האל, ומת.
מאיר מעיר על כך: "רצח הרן הוא קריקטורה של מחזותיו של אברם.
באמצעות רצח זה מבהיר נמרוד לאברם שהקב"ה איננו רוצה שיאמינו בו או שיזנחו את הצלמים, למעשה לא מדובר כאן כלל על אמונה.
הקב"ה רוצה באברם ותו לא."
הרב אברהם מרדכי נסים הררי רפול (ט"ז בניסן ה'תרנ"ה, 10 באפריל 1895 – כ"ה בכסלו ה'תשנ"ב, 2 בדצמבר 1991) היה מרבני ישיבת פורת יוסף.
על אף שנולד בירושלים כונה "זקן רבני ארם צובא".
נולד בירושלים לשמחה ולרבי עזרא הררי רפול, בן למשפחת רבנים שמוצאה מחלב שבסוריה, שאליה הגיעה מספרד לאחר הגירוש.
למד בתלמוד תורה בשכונת הבוכרים, ובהמשך בישיבת "אוהל מועד" שהקים אביו אצל הרב רפאל שלמה לניאדו.
בשנת 1914 (ה'תרע"ד) נישא לשרה בת הרב יוסף זכאי, ויחד התגוררו בעיר העתיקה בירושלים.
כשנפתחה ישיבת פורת יוסף בשנת 1923 (ה'תרפ"ג), לימד בה תלמידים.
כשעברה הישיבה בשנת 1948 (ה'תש"ח) לעיר החדשה בעקבות נפילת הרובע בידי הירדנים, החל לשמש בה כמשגיח.
שימש גם כחזן, בפרט של שירת הבקשות.
נהג לומר למי שבא לבקרו את הגימטריה של שמו וצירופים אחרים שלהם אותה גימטריה.
לאחר שהתאלמן נישא שוב, ללטיפה בת הרב מנחם שוויכה.
הלך לעולמו ב-2 בדצמבר 1991 (כ"ה בכסלו ה'תשנ"ב) ונקבר בהר המנוחות.
חתנו היה הרב יעקב סודרי.
על שמו רחוב בשכונת פסגת זאב בירושלים.
חידושים נוספים שלו הודפסו בסוף הספר הכין עזרא, ירושלים ה'תשמ"ב
הרב פרופסור אברהם ווייס (כ"ז באדר, תרנ"ה, 22 במרץ 1895– ד' בתשרי תשל"א, 4 באוקטובר 1970) היה תלמיד חכם, חוקר תלמוד ומנהיג ציוני-דתי.
הוא היה ממייסדי המחקר המדעי של התלמוד, וכיהן כחוקר ומרצה לתלמוד במכון לחכמת ישראל בוורשה, בישיבה יוניברסיטי, ובאוניברסיטת בר-אילן.
היה ממנהיגי תנועת המזרחי בפולין, שימש כסגנו של נשיא התנועה, הרב יצחק ניסנבוים, והיה חבר ביודנראט בוורשה.
ווייס נולד בתרנ"ה (1895) בעיירה פודהייצה שבמזרח גליציה, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, והיום אוקראינה.
אביו היה דוב בן יצחק אייזיק, ואמו שרה רבקה בת ר' משה מיכאל גלר.
אחותו הניה, נישאה לימים לחוקר המשנה והתלמוד חנוך אלבק.
אחיו יהושע, התגורר בפודהייצה ונרצח בשואה, תוך שהוא משאיר מכתב המתאר את השמדת העיירה.
בצעירותו הוא למד בבית המדרש בעיירת הולדתו, ובגיל 17 סיים את הש"ס, עם המפרשים והוראת השולחן ערוך.
בשנת 1916 (גיל 21) הוסמך לרבנות על ידי רבה של סטניסלאב, ר' דוד הורוביץ ביורה יורה ידין ידין.
ווייס למד גרמנית אצל מורה פרטי, ובהמשך הכין את עצמו לבחינת בגרות בגימנסיה בעיר סטורוז'ינץ.
בשנת 1917 הוא קיבל תעודת בגרות בווינה והתחיל ללמוד באוניברסיטה שם בפקולטה להיסטוריה ופילולוגיה קלאסית.
בשנת 1921 קיבל תואר דוקטור.
נושא הדיסטרציה שלו היה: "יחס האפיפיורים ליהודים בתקופת ימי הביניים".
במשך השנים 1917–1922 למד במקביל גם בבית המדרש לרבנים בווינה.
מורו, פרופסור אביגדור אפטוביצר העיר על כתב הרבנות שלו: "תרומה גדולה תינחל למדעי היהדות אם יאופשר למוסמך שלנו להשקיע את כשרונותיו הכבירים במחקר התלמוד".
לאחר סיום לימודיו הוא החל ללמד בגימנסיה העברית בביאליסטוק.
לאחר מכן עבר לוורשה, כמרצה לתלמוד בסמינריון הממשלתי למורי דת.
בשנת תרפ"ח נוסד בוורשה המכון לחכמת ישראל, וד"ר ווייס התמנה למשרת דוצנט לתלמוד במכון.
כשנה לאחר מכן, בשנת תרפ"ט, נדפס ספרו הראשון, 'לקורות התהוות הבבלי'.
ספרו השני, 'התלמוד הבבלי בהתהוותו הספרותית' נדפס בשנים תרצ"ז–תרצ"ט.
בנוסף לספרים, ד"ר ווייס פרסם בשנות העשרים והשלושים מאמרים בחקר התלמוד, בהצופה לחכמת ישראל, ב-Monatsschrift für Geschichte und Wissenschaft des Judentums, ובקובצי מאמרים נוספים.
פעילותו במכון נמשכה עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, ובין השאר הוא כיהן כרקטור המכון.
במקביל לעבודתו המחקרית, היה ווייס מעורב בפעילות ציבורית ענפה.
הוא היה מראשי תנועת המזרחי, שהייתה חלק מהתנועה הציונית.
במסגרת פעילותו הוא השתתף מספר פעמים בקונגרס הציוני.
בין השנים 1935–1940 כיהן כסגן נשיא תנועת המזרחי בפולין, ועבד בצמוד עם נשיא המזרחי בפולין, הרב יצחק ניסנבוים.
ווייס נשא לאישה את פנינה קרמר.
לפני מלחמת העולם השנייה נולד להם בן אחד, בתחילת המלחמה נולדה בתם, ולאחר הגעתם לניו יורק נולד בנם הצעיר.
שנות מלחמת העולם השנייה בוורשה ובארצות הברית
עם פריצת מלחמת העולם השנייה, ווייס התגייס לפעילות ציבורית במסגרת ועד הקהילה היהודית בוורשה.
עם כיבוש ורשה בידי צבא גרמניה הנאצית, הגסטפו הקים את היודנראט, וד"ר ווייס צורף אליו.
ב-4 בנובמבר 1939 הגסטפו אסף את חברי היודנראט והורה להם להקים גטו בוורשה תוך שלושה ימים.
ראשי היודנראט ובהם אדם צ'רניאקוב ביקשו לשלוח משלחת לגסטפו על מנת לנסות לשכנע אותם לשנות את עמדתם, אך ווייס שכנע אותם לשלוח תחת זאת משלחת למושל הצבאי של ורשה.
בשל שליטתו בגרמנית, ווייס היה דוברה של המשלחת.
המושל, שלא עודכן מראש על הפקודה, הורה להקפיא אותה.
בעקבות כך, הקמת הגטו נדחתה בחודשים ארוכים, וסגירתו הושלמה ב-15 בנובמבר 1940. בחודש ינואר 1940 קיבל ד"ר ווייס הזמנה למשרת פרופסור לתלמוד בישיבה יוניברסיטי בניו יורק.
בזכות הזמנה זו הוא הצליח לקבל אשרת כניסה לארצות הברית לו ולמשפחתו.
ב-9 באפריל 1940 הוא יצא עם משפחתו מוורשה ונסע ביחד עם הרבי מגור ומשפחתו לאיטליה.
לאחר מספר חודשים באיטליה יצאה משפחת ווייס בטיסה לספרד, ומשם הפליגה לארצות הברית.
כך נצלו משפחת ווייס מהשמדת יהודי וורשה בידי הנאצים, השמדה שהושלמה כשנתיים מאוחר יותר.
ווייס התגורר בארצות הברית עד לפרישתו מהישיבה יוניברסיטי בשנת 1967. בתקופה זו התמקד בעיקר בהוראה בישיבה יוניברסיטי ובמחקר התלמוד, אך המשיך גם בפעילות ציבורית, והשתתף בין השאר בקונגרס הציוני ה-22, בשנת 1946. בשנת תשי"ג הוא היה פרופסור אורח באוניברסיטה העברית בירושלים.
במהלך שנים אלו הוא פרסם את רוב ספריו, ובהם התהוות התלמוד בשלמותו, לחקר התלמוד, סדר הדיון, על היצירה הספרותית של האמוראים, ודיונים ובירורים בבבא-קמא.
בנוסף הוא פרסם מאמרים רבים במחקר התלמוד, שנדפסו בהמשך בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן, בקבצים: הערות לסוגיות הבבלי והירושלמי, ועל המשנה, הוצאת בר-אילן.
הוא גם שימש כעורך כתב העת חורב, כתב העת של הישיבה יוניברסיטי, 'לחקר תולדות ישראל וספרותו'.
לאחר פרישתו, עלה ארצה עם אשתו פנינה, בשנת 1967, והתגורר בירושלים.
בשנים האחרונות לחייו שימש כמרצה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן.
אברהם ווייס נפטר בד' בתשרי ה'תשל"א בירושלים, ונטמן בבית הקברות סנהדריה.
בשנת תשל"ה יצא לאור ספרו האחרון, מחקרים בתלמוד, עליו עבד אך לא הספיק לסיים את עריכתו.
הספר נערך בידי בניו, ד"ר משה ווייס ופרופ' בנימין ווייס.
לספר נוספו גם מספר מאמרים שפורסמו במקור בגרמנית, ותורגמו בידי העורכים.
עבודתו המחקרית של ווייס התמקדה בניתוח ביקורתי של התלמוד הבבלי.
בעוד שהחכמים והחוקרים שקדמו לו ניסו לפענח את שאלת התהוות ועריכת התלמוד לפי מקורות חיצוניים, ווייס סבר שיש לענות על השאלות מתוך ניתוח טקסטואלי ומושגי של התלמוד עצמו.
בין היתר הוא חקר ביטויים כמו 'גופא' ו'אמר מר' (לקורות התהוות הבבלי).
הוא עסק באינטנסיביות בניתוח של סוגיות בתלמוד כדי לזהות רכיבים מוקדמים ומאוחרים בדיון התלמודי.
אחת מהמסקנות העיקריות של ווייס הייתה שעריכת התלמוד לא הייתה אירוע נקודתי, אלא תהליך מתמשך שהחל מזמן האמוראים, ונמשך עד לתקופת הגאונים.
ווייס היה מהראשונים שעמדו על חשיבות תרומתם של הסבוראים להתפתחות התלמוד.
בנוסף למחקר התלמוד, ווייס עסק גם במחקר המשנה, וגם בה הוא הראה תופעות של שכבות מוקדמות ומאוחרות.
כמה ממאמריו בחקר המשנה פורסמו בקובץ מאמרים על המשנה, בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן.
לקורות התהוות הבבלי, ורשה, 1929.
התלמוד הבבלי בהתהוותו הספרותית, ורשה, 1937–1939.
התהוות התלמוד בשלמותו, ניו יורק, תש"ג.
לחקר התלמוד, ניו יורק, תשט"ו.
סדר הדיון, ניו יורק, תשי"ח.
על היצירה הספרותית של האמוראים, ניו יורק, תשכ"ב.
דיונים ובירורים בבא-קמא, ניו יורק, ירושלים, תשכ"ז.
הערות לסוגיות הבבלי והירושלמי, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תש"ל.
מחקרים בתלמוד, מוסד הרב קוק, ירושלים, 1975.
ד"ר משה ווייס, בנו הגדול
אברהם וולפנזון (12 במרץ 1934 – 26 ביולי 2021) היה דוקטור למדע המדינה שהיה לוכד מרגלים ומפעיל סוכנים כפולים במשך למעלה מארבעה עשורים במסגרת שירות הביטחון הכללי.
אברהם וולפנזון נולד במושב בית-חנן להורים מחלוצי העלייה הרביעית.
למד בבית הספר היסודי במושב ולאחר שמשפחתו עברה להתגורר בראשון לציון המשיך בלימודיו בבית הספר חביב במושבה.
המשיך בלימודיו התיכוניים בגימנסיה הריאלית במושבה.
מנעוריו ניכר בו כישרון הכתיבה והוא פרסם במהלך שנות ה-40 רשימות של הומור בשבועונים שונים, שירים בשבועון "במעלה", ביטאון תנועת הנוער העובד, ופזמונים פוליטיים ב"הדור"– עיתון יומי מטעם מפא"י ו"אשמורת" (השבועון של המשמרת הצעירה).
היה מדריך בתנועת הנוער העובד וגדנ"עי ב"הגנה".
היה תלמיד מצטיין ובגמר לימודיו התיכוניים, והוא בן 17 שנים, החל ללמוד כלכלה ומדעי המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר סמסטר אחד נקרא להתייצב לשירות בצה"ל.
הוא התגייס בשנת 1952 ובשלב המיון הוצע לו לשרת בחיל האוויר או בחיל המודיעין והוא בחר לשרת במודיעין וסופח לשרת כחייל במסגרת השב"כ.
הוא נשלח לבניין השב"כ, ששכן אז ברחוב בוסטרוס ביפו (כיום רחוב רזיאל), שם הוצב לשרת באגף לביטחון פנים של צה"ל, שפעל בשיתוף עם זרוע ביטחון שדה (כיום מחלקת ביטחון מידע) של צה"ל, שלהם מטרה משותפת, למנוע דליפת ידיעות ולסכל נסיונותיו של היריב להשיג מידע על צה"ל.
בהמשך שירותו, במרוצת השנים, הגיע לעמוד בראש מחלקת המחקר של השב"כ.
שירותו נמשך לסירוגין, כולל במסגרת שירות המילואים, במשך 44 שנים, עד לשנת 1996.
במרוצת השנים המשיך בלימודיו וקיבל תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שני ושלישי באותו תחום מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
במקביל לתפקידו בשב"כ כיהן כמרצה לפילוסופיה מדינית ופילוסופיה מודרנית בבית ברל ובאוניברסיטה העברית וחיבר ספרים רבים בנושאים אלו.
בשנת 1965 הוקמה רשימת פועלי ישראל (רפ"י).
המפלגה הוקמה לפני הבחירות לכנסת השישית, על ידי יוצאי מפא"י, ובראשם דוד בן-גוריון.
הסיבה העיקרית להקמת רפ"י, כפי שהוצגה על ידם, הייתה שלוי אשכול, יורשו של בן-גוריון בתפקיד ראש ממשלת ישראל, סירב להיענות לדרישת בן-גוריון שאשכול לא יקבל את הזיכוי שהעניקה ועדת שרים לפנחס לבון מן האחריות על "העסק הביש", מבלי שהדבר ייחקר בוועדת חקירה משפטית.
אל בן-גוריון הצטרפו מי שנקראו אז ה"צעירים" כשמעון פרס ומשה דיין ואחרים.
אברהם וולפנזון לקח פסק זמן מפעילותו הביטחונית והאקדמית.
הוא ערך את ביטאונה של רפ"י "מבט חדש" והפך לידיד קרוב של בן-גוריון.
אנשי רפ"י נחלו אכזבה מתוצאות הבחירות לכנסת כשרפ"י זכתה בעשרה מנדטים בלבד והייתה לסיעת אופוזיציה.
בבחירות לרשויות המקומיות, שנערכו במקביל לבחירות לכנסת ב-1965, נבחר מטעם רפ"י לסגן ראש העירייה בראשון לציון.
עם זאת המשיך בפעילותו בשב"כ.
בשנת 1970 עבר עם משפחתו לחיפה והמשיך בפעילותו הציבורית והאקדמית, בין היתר במועצת פועלי חיפה, באוניברסיטת חיפה, בטכניון, במכללת תל-חי ויצא לשליחוית הסברה בארצות הברית ומדינות אירופה.
בשנת 1977 נבחר לנהל את "מכללת ארן" (לשעבר "בית ספר לפעילי ההסתדרות") בתל אביב (והוסיף לגור בחיפה).
כתב ספרים רבים ופרסם מאמרים בתחומי התמחותו האקדמית.
נשא את ניצה (לבית הורביץ), נינתו של זאב אברמוביץ ממייסדי ראשון לציון.
בתחילת דרכו בשב"כ עסק וולפנזון בתפקידי תיוק ועד מהרה נתמנה לעוזרו של ראש אגף כוח אדם.
תוך זמן לא רב הועבר על ידי ראש השב"כ עמוס מנור לעסוק בתפקיד מקצועי של סיכול ריגול וחבלה באגף לענייני ערבים וטיפל בריגול ובטרור שמקורם בערביי ישראל ובמדינות ערב.
במסגרת תפקידו הפעיל כעשרים סוכנים כפולים.
אחדים מבין המרגלים שלכד, או השתתף בלכידתם, היו מחשובי המרגלים שפעלו בישראל בתקופתו - רפעת אל גמאל, זאב אבני, אהרן כהן, קורט סיטה וישראל בר.
בשנים 2016–2018 הוקרנה בערוץ כאן 11 של תאגיד השידור הישראלי סדרה בת מספר פרקים בשם "צייד המרגלים", אודות פעילותו של אברהם וולפנזון בשב"כ.
במסגרת הסדרה, של הבמאי איל תבור והסופר שלמה נקדימון, הופיע וולפנזון וגולל את סיפורם של המרגלים, רפעת אל גמאל, זאב אבני, אהרן כהן, קורט סיטה וישראל בר שחדרו למקומות רגישים במערכת הביטחון, ותיאר את מניעיהם, כיצד נחשפו ואיך נחקרו.
אידיולוגיה, הוצאת ההסתדרות הכללית, 1969
דמוקרטיה ואידיאלים חברתיים בישראל, הוצאת עם עובד, 1972
מהתנ"ך לתנועת העבודה: מחשבה מדינית וחברתית בישראל, הוצאת עם עובד, 1975
דוד בן-גוריון: עשור למותו, הוצאת ההסתדרות הכללית, 1983
כחול-לבן-אדום: האורינטציה הפרו־סובייטית בישראל, הוצאת עם עובד, 1983
צילה של סין על המזרח התיכון, הוצאת המדרשה למחשבה סוציאליסטית, האגודה לחקר מארכס והסוציאליזם, 1988
הגל כמקור לסוציאליזם מודרני, הוצאת המדרשה למחשבה סוציאליסטית, האגודה לחקר מארכס והסוציאליזם, 1987
על מדינת ישראל וארץ ישראל, הוצאת בית ברל, 1989
אברהם הרשלום (4 בפברואר 1925 - מאי 2024) היה יזם, מייסד ונשיא קבוצת חברות אריאל, יקיר העיר רמת גן ויקיר התעשייה.
היה בין מדליקי שש המשואות ביום הזיכרון לשואה והגבורה בשנת 2015.
הרשלום נולד בשם אברהם פרידברג בעיירה פרוז'ני במזרח פולין (כיום רפובליקת בלארוס) לצירה ומשה פרידברג.
אברהם ואחיו סיומה למדו בבית ספר העברי "יבנה" ובגימנסיה העברית "תרבות".
במהלך השואה נרצחו הוריו ואחיו באושוויץ בשנת 1943.
ב-30 ביוני 1944 ניסה אברהם לברוח בפעם הראשונה מאושוויץ, אך נתפס לאחר מספר ימים, ולאחר חקירה נידון ל–25 מכות במגלב ולעבודה בקבוצת עונשין בבלוק 11 בבירקנאו, עם טלאי עגול אדום כפושע מסוכן לכל ימי חייו.
באוקטובר 1944 החל פינוי מחנה אושוויץ בירקנאו.
בהתקרב הצבא האדום לאזור, פונו מאושוויץ כ-10,000 אסירים.
אנשי קבוצת העונשין וביניהם אברהם, הצליחו להתערבב בין האסירים האחרים, להוריד את סימני ההיכר שניתנו להם והגיעו למחנה בוכנוואלד.
לאחר ארבעה חודשים במחנה "גרבינקל", שם עבדו בהקמת לשכה חדשה להיטלר בתוך סלע ההר, בהתקרב הצבא האמריקאי לאזור, פונו יושבי המחנה בצעדת מוות חזרה לבוכנוואלד.
מי שלא צעד במצעד, נורה למוות.
אברהם הגיע לבוכנוואלד, האי סדר היה גדול, אברהם וחבריו נרשמו כלא יהודים, ושמו נהיה אדם פרידרסקי.
לאחר מספר ימים עת החל בפינוי מחנה בוכנוואלד, האסירים היהודים נשלחו לטרזין והלא יהודים ללייטמריץ שבצ'כוסלובקיה.
בלייטמריץ פגש אברהם את יעקב קוזולצ'ק שהיה בין מנהלי המחנה ותוך הכרותו שלו איתו מאושוויץ נשלח בטרנספורט ברכבת שיועדה למרכז גרמניה.
בדרך אברהם ושני חבריו לבריחה, ברוך גיא ודוד מוסקוביץ עברו מהרכבת שלהם לרכבת פחם, רכבת פחם זו הגיעה לפראג בצ'כוסלובקיה לתחנת הרכבת פראג 7 (הולשוביצה).
אברהם וחבריו הסתתרו בין ערימות הפחם ולקראת הבוקר החליטו לפנות לעוברים ושבים ולבקש בגדים להחלפה במקום בגדי הפסים של המחנה.
למזלם נתקלו בבחור צעיר שעבר במקום עם חברתו, אינדרה סובוטקה שהביא להם בגדים ולקח אותם לבית הוריו.
אימו של אינדרה, יז'ינה סובוטקובה הסכימה להסתיר אותם בביתם ולאחר מספר ימים ארגנה מקום מסתור אצל אחד השכנים פרנטישק הרסטקה שהעמיד לרשותם חנות לפרחים מלאכותיות שהייתה סגורה במלחמה, כמקום מסתור.
רוב השכנים ארגנו תורנויות בהבאת אוכל לשלושתם מדי יום.
ליז'ינה סובוטקובה הוענק תואר חסידי אומות העולם בשנת 1963 והיא הייתה מראשוני בעלי התואר הצ'כיים.
במחצית השנייה של חודש אפריל 1945 שהמלחמה עמדה להסתיים בכניעת גרמניה הנאצית, הרסטקה בהיותו קצין בצבא הצ'כי לקח את שלושתם מהחנות, הלביש אותם בגדי צבא ונתן להם נשק להילחם נגד הגרמנים.
למרד קראו הצ'כים "על הבריקדות".
בזכות השתתפותם במרד קיבלו השלושה אזרחות צ'כית והיתר להתגורר במדינה.
אברהם ביודעו כי אף אחד ממשפחתו לא נשאר בחיים ועיר הולדתו נמצאת בתחומה של ברית המועצות בה שלט המשטר הקומוניסטי, החליט להישאר בצ'כוסלובקיה ובעזרת סטיפנדיה מהג'וינט לאחר שעבר קורס ללימוד השפה הצ'כית התחיל ללמוד באוניברסיטה הטכנית של פראג את מקצועות החשמל.
לאחר החלטת האומות המאוחדות בכ"ט בנובמבר 1947 על הקמת מדינה יהודית בישראל התחילו להגיע משלחות מישראל לצ'כוסלובקיה על מנת לרכוש נשק בעבור ההגנה ולחפש מתנדבים שילחמו במלחמת העצמאות שעמדה בפתח.
לאחר שסוכם עם שלטונות צ'כוסלובקיה על רכישת מטוסי מסרשמידט שיוצרו בצ'כוסלובקיה עבור הגרמנים ומטוסי ספיטפייר שהצבא הצ'כוסלובקי קיבל מאנגליה, החל גיוס מתנדבים יהודיים לקורס טיס באוניברסיטאות של פראג.
אברהם היה בין 22 המתנדבים שגויסו לקורס טיס באולומואוץ שבצ'כוסלובקיה (קורס 1).
הקורס הופסק בחודש דצמבר 1948 עקב שינוי בתמיכת ברית המועצות בעזרה לעם היהודי בישראל.
בהגיע הקבוצה לארץ בתחילת 1949 לפי בקשת ראש הממשלה ושר הביטחון, נתבקשו הטייסים המתנדבים לעברת את שם משפחתם ופרידברג נהפך להרשלום.
עם סיום שרותו בחיל האוויר בדרגת סגן, אברהם התחתן בטקס שנערך על ידי הרב הראשי של חיל האוויר, עם רחל לבית רוזנברג ולהם שלושה ילדים: צעירה, משה ואהרון.
מלחמת העצמאות נסתיימה ואברהם החליט להשתחרר מחיל האוויר ובתחילת שנת 1951 הקים יחד עם עוד קצין מחיל האוויר, מהנדס חשמל כמוהו, בית מלאכה להנדסת חשמל וקראו לו "אריאל" על שם מטה חיל האוויר שהיה ביפו.
בית המלאכה נהפך עם השנים לקבוצת חברות שעסקו בביצוע עבודות חשמל, ייצור מערכות חשמל, ייצור מערכות בקרה אלקטרוניות וציוד מחשבים.
בשנות ה-80 כללה הקבוצה כ-11 חברות בישראל, בצרפת ובארצות הברית והעסיקה כ-1,200 עובדים.
לאחר שאברהם עשה חייל בעסקיו החליט אברהם להנציח את משפחתו ואת קורבנות השואה ולתרום למוסדות וארגונים הקשורים לכך, ביניהם בית התפוצות, יד ושם, בית חיל האוויר, אוניברסיטת בר-אילן ואתר זיכרון בעיר הולדתו פרוז'אני.
במשך השנים מאז נפילת המשטרים הקומוניסטיים במזרח אירופה וחידוש הקשרים הדיפלומטיים בין ישראל וצ'כוסלובקיה (ולאחר מכן עם צ'כיה), קיים אברהם קשרים הדוקים עם חבריו וידידיו מזמנים עברו ונציגי הממשל וחיל האוויר הצ'כי.
אברהם שימש כנשיא האגודה הישראלית של ידידי הרפובליקה הצ'כית.
לאות הוקרה הוענקה לו דרגת קצונה בחיל האוויר הצ'כי.
באירועים חגיגיים בקבלות פנים אצל הנשיא, ראש הממשלה והסנאט הצ'כי, הוענקו לו עיטורים רבים, ביניהם תואר Gratias Agit, מדליה של הסנאט, מדליה על שם קרל קרמר, מדליה על שם רודולף מדק.
לרגל חגיגות 60 שנים לסיום מלחמת העולם התקיים טקס חגיגי בבית חיל האוויר בהשתתפות שרת הביטחון הצ'כית ומפקד חיל האוויר הצ'כי בו הוענקו כנפי טייס לבוגרי הקורס שנפסק בשנת 1948.
אברהם ואן קלרט (בהולנדית: Abraham van Calraet או Kalraat; 7–12 באוקטובר 1642 – 11 ביוני 1722) היה צייר וחרט הולנדי בתור הזהב.
הוא למד לצייר מאמיליוס וסמואל הוף שהיו פסלים ידועים בעיר דורדרכט שבה נולד.
לאחר שלמד לפסל, עבר אברהם הצעיר לתחום הציור ותחילה החל בציור פירות, תוך כדי עזרה לאביו שהיה פסל עץ.
הוא התגורר כל חייו בדורדרכט, וככל הנראה היה תלמידו של אלברט קאופ, צייר הולנדי ידוע בתור הזהב ההולנדי, שהיה בן דורו.
בציורים רבים של קלרט מופיעה חתימתו של קאופ בחלקם העליון.
קלרט זכה לחשיפה מחודשת על ידי ההיסטוריון ואספן האמנות, אברהם ברדיוס, אשר ייחס אליו מחדש שני ציורי טבע דומם שעד כה נחשבו לציוריו של קאופ.
ההיסטוריון ואספן האמנות, קורנליוס הופסטדה דה גרוט, התנגד אליו בתוקף והשאלה אם קאופ או קלרט ציירו את הציורים הסלימה לעיתונים ההולנדיים לאחר שמבקר האמנות פריץ לוגט הודיע על ציור חדש של אברהם קלרט שמוצג במוזיאון פרנס הלס בשנת 1915. ברדיוס "זכה" בוויכוח ומרבית הייחוסים שלו עדיין תקפים כיום.
קלרט ידוע כיום ביצירות טבע דומם עם פירות ובנופים עם סוסים.
הוא היה המורה של אחיו הצעיר, צייר הנוף ברנט ואן קלרט.
הרב אברהם וינברג (נולד בכ"ט בחשוון ה'תש"ה, נובמבר 1944) הוא האדמו"ר מסלאנים הנוכחי.
שם חצרו מאוית בכתיב יידי "סלאנים" כדי להבדיל מהחצר שבראשה עמד רבי שלום נח ברזובסקי ושמה מאוית "סלונים".
נולד למיכל אהרן וינברג – צאצא בן אחרי בן מהאדמו"ר הראשון מסלונים ר' אברהם וינברג דרך בנו יחיאל מיכל אהרן, ולחיה גליקמן-פורוש.
בילדותו למד בתלמוד תורה "סיני" בירושלים ובבחרותו בישיבת בית אברהם.
נישא לבתו של שמואל וינברג בנו של האדמו"ר רבי אברהם וינברג ה"ברכת אברהם".
בין השנים תשל"ג-תשמ"ב כיהן כר"מ בישיבת תומכי תמימים לוד.
מתגורר בבני ברק אך בחגים ובשבתות מיוחדות הוא נמצא במרכז החסידות בשכונת קריית צאנז בירושלים.
בשנת תשמ"א (1981) כחודש לפני פטירת האדמו"ר רבי אברהם, הכתירו רוב החסידים את חתנו רבי שלום נח ברזובסקי לאדמו"ר, קבוצה מהחסידים התנגדו להכתרה ולאחר פטירת רבי אברהם פרשו מן החסידות, ולאדמו"ר הכתירו את הרב וינברג.
על רקע הפרישה ניצתה מחלוקת בין הפלגים, שלא שככה עד היום.
פלג זה מאיית את שם החסידות בכתיב יידי "סלאנים", בעוד הפלג המרכזי נוהג לכתוב סלונים.
(בסלנג הפנים-חרדי מקובל לכנות את סלונים "ווייסע" (הלבנים) ואת סלאנים "שווארצע" (השחורים)) חצרו נחשבת לשמרנית יחסית לחסידות סלונים, שתחת נשיאות רבי שלום נח הפכה לפתוחה יותר.
בתקופת כהונתו הוקמו קהילות ומוסדות של החסידות בירושלים, בני ברק, בית שמש, אלעד, אשדוד, ובטבריה; וכן בארצות הברית (בורו פארק, ויליאמסבורג ומונסי) ובאנגליה.
הוא אינו מצביע בבחירות בישראל, אך אינו אוסר על חסידיו להצביע, שכן מחד גיסא היה ה"ברכת אברהם" מראשי אגודת ישראל אולם מאידך גיסא היה רבי מרדכי חיים סלונים מתנגד חריף למדינת ישראל ואסר את ההשתתפות בבחירות.
בין חסידיו חלקם מצביעים וחלקם אינם מצביעים, בעיקר צאצאי המשפחות ה"טברייניות" שהתחנכו אצל הרמ"ח.
לקראת הבחירות לכנסת ה-23 קרא לחסידיו לא להצביע לאגודת ישראל, עקב כניסתה לממשלה ולקיחת תפקיד שר עבור יעקב ליצמן, בעוד שלטענתו גדולי ישראל הורו לאגודת ישראל להימנע מלקחת תפקידי שרים כבר בשנת תשל"ז, כשנכנסה לקואליציה של מנחם בגין.
לאחר שנפגש עם רבי ישראל הגר, האדמו"ר מוויז'ניץ וחבר נשיאות מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל קרא להצביע, בנימוק שקיבל התחייבות שאגודת ישראל לא תיקח יותר תפקידי שרים.
עם זאת, לאחר שהוחלט על מינויו של ליצמן לשר השיכון תקף הרב וינברג את חברי הכנסת של אגודת ישראל, ואמר שהוא מתחרט על קריאתו להצביע.
והחל מהבחירות הבאות חסידיו אינם משתתפים בבחירות.
בשנים הבאות המשיך להקצין את עמדותיו, ובשנת תשפ"ג הודיע על הקמת תלמוד תורה חדש לחסידיו בבית שמש, שלא יקבל תקציבים מקופת המדינה.
אברהם ווקוביץ' היה צייר יהודי-אמריקאי, שהתחבר עם עמיתים אמריקאים שעבדו בסגנון המודרניסטי.
ווקוביץ' נולד, 28 במרץ 1878, בטיומן שבסיביר להורים יהודים.
בילדותו היגר עם אמו לארצות הברית.
הוא למד באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק ובאקדמיה ז'וליאן בפריז אצל ז'אן-פול לורנס.
ווקוביץ' ובני דורו הסתובבו אחר כך סביב הגלריה של הצלם אלפרד סטיגליץ, שם התכנסו מבשרי האמנות המודרנית באמריקה ושם הוצגו אמנים אירופיים רבים לראשונה בארצות הברית.
ווקוביץ' עבד בשיתוף פעולה הדוק עם שטיגליץ כמו גם עם ארתור דייב, מרסדן הרטלי וג'ון מרין (המכונים לעיתים קרובות "רביעיית שטיגליץ").
בראיון בעל-פה עם אברם לרנר ב -1958, הוא נזכר: "כשהייתי ילד, כבן חמש, הייתי מצייר עם גיר, על כל הרצפות ...
אני מניח שזה היה בתוכי.
אני זוכר את עצמי כילד קטן, בן שלוש או ארבע, לוקח גיר ומצייר רישומים." בבגרותו עבד כצייר שלטים והחל לשרטט מהגרים בגטו היהודי של ניו יורק, שם התגורר עם אמו.
הוא המשיך בהכשרתו הרשמית, ובכספים שהלווה מחבר נסע לאירופה בשנת 1906 ללמוד באקדמיה ז'וליאן.
באמצעות היכרות שערך עם מקס ובר, הוא פגש את איזדורה דאנקן בסטודיו של אוגוסט רודן, הרקדנית האמריקאית המודרנית שכבשה את תשומת ליבו של האוונגרד.
ווקוביץ המשיך לייצר יותר מ -5,000 רישומים של דאנקן.
גישתו של ווקוביץ לאמנות במהלך השנים הללו נבעה מרעיונות הפשטה מודרניסטים אירופיים, שחדרו אט אט לנפש האמנות האמריקאית בשלהי המאה.
כמו הרבה אמנים באותה תקופה, ווקוביץ' הושפע עמוקות מתערוכת הזיכרון משנת 1907 על יצירתו של סזאן בפריז בסלון הסתיו.
האמן אלפרד ורנר נזכר כי ווקוביץ' מצא כי תמונותיו של סזאן שהיו "חוויות אנושיות פשוטות בעוצמתן." כשעבד לצד מודרניסטים אמריקאים אחרים שנתמכו על ידי שטיגליץ, שינה ווקוביץ את סגנונו כאמן והפיק עבודות מופשטות שונות.
אף על פי שווקוביץ' הושפע ממאסטרים אירופיים מודרניים, הוא היה זהיר שלא לחקות אותם.
האמן והמבקר אוסקר בלומנר זיהה את האיכות הזו ביצירתו של ווקוביץ', וציין את ההבדלים בין עבודותיו המשפיעות ביותר של קנדינסקי לסגנון ווקוביץ'.
הוא כתב: "ווקוביץ' מונע על ידי 'הכורח הפנימי'; קנדינסקי, עם זאת, כמו שאר הרדיקלים, נראה שלא מתקדם בהדרגה ובפנימיות, אלא מתוך מחשבה המורכבת לבצע הישג אינטלקטואלי - שאינו אמנות."
ווקוביץ' הוצג לראשונה בשנת 1911, ונשאר עם הגלריה של שטיגליץ' עד 1917. במהלך אותן השנים האמנות המודרנית באמריקה נתקלה בקשיים.
עד להתרחשות תערוכת הארמורי המרכזית בשנת 1913 בה ווקוביץ' היה מעורב והוצג שם.
האמנים המודרניים האירופאים הביאו רעיונות רדיקליים, אך נתקלו בביקורת עוינת מקומית.
אברהם וולקוביץ' נפטר ב-27 בינואר 1965.
בשנת 1927 ציטטה איזדורה דאנקן את שורותיו של וולט ויטמן במאמרה - "אני רואה את אמריקה רוקדת", וכתבה, "כשקראתי את השיר של ויטמן, אני שמעתי את אמריקה שרה, היה לי גם חזון: חזון - אמריקה רוקד ריקוד שיהיה הביטוי הראוי לשיר אותו וולט שמע כששמע את אמריקה שרה."
דאנקן הייתה אמנית ששייכת באופן מובהק למודרניזם, והשליכה את האזיקים הנוקשים של צורה הבלט וחקר התנועה באמצעות שילוב של פסל קלאסי ומקורות פנימיים משלה.
היא תיארה את החיפוש הזה: "ביליתי בסטודיו ימים ולילות ארוכים בחיפוש אחר הריקוד שעשוי להיות הביטוי האלוהי של הרוח האנושית באמצעות תנועת הגוף." עבור דאנקן, הריקוד היה ביטוי אישי מובהק ליופי באמצעות תנועה.
והיא טענה כי היכולת לייצר תנועה טמונה באופן טבעי בתוך הגוף."
אברהם ווקוביץ' היה אחד האמנים הרבים שנשבו בצורת התנועה החדשה הזו.
ניתן לפרש את הרישומים של דאנקן כמייצגים של המטרות הנעלות ביותר של ווקוביץ'.
הוא הצליח לשאוב מאותו נושא של הריקוד שוב ושוב השראה, ולהפיק חוויה שונה בכל תצפית.
פסלים זיהו בקלות את התכונה הזו בדאנקן; הייתה בה איכות של ריקוד שנראה אמנותי, ולא סטטי.
מבקר הריקודים וולטר טרי תיאר את זה בשנת 1963: "אף על פי שהריקוד שלה נבע באופן בלתי נמנע ממקורותיה הפנימיים ומשאבי הכוח המוטורי וההנעה הרגשית, אך ההיבטים הגלויים של הריקוד שלה היו צבעוניים בבירור, ומעוצבים על ידי האמנות היוונית ותפיסת הפסל של הגוף.
השפעות אלה ניכרות בבירור בתמונות שלה ובעבודות האמנות שהעניקו לה השראה."
בכל התבוננות בריקוד של דאנקן, וולקוביץ' רשם תצפית חדשה.
ווקוביץ' כתב בשנת 1913, "אני לא נמנע מאובייקטיביות ולא מחפש סובייקטיביות, אלא מנסה למצוא שווי משקל… אני מבקש לכוון את האמנות שלי למה שאני מרגיש כבסיס לחוויה."
ההתעניינות שלו בתיעוד של החוויה ולא בייצור ייצוג אובייקטיבי של הנושא היא מרכזית בהרכב הרישומים של דאנקן.
קווי הרישום מתפקדים במקביל כצורות של גוף האדם, אך גם מתחקות אחר מסלולי תנועות הרקדנית.
מסירותו של ווקוביץ' לדאנקן כנושא התרחבה אחרי מותה בטרם עת בשנת 1927. העבודות שלו חושפות אמונות משותפות כלפי המודרניזם ופוגעות בקשרים שלהם עם העבר.
בשנת 1958, ווקוביץ' אמר לרנר, "לא היו לה (דאנקן) חוקים.
היא לא רקדה על פי הכללים.
זה היה גוף חשמלי, כמו של וולט ויטמן."
אף על פי שמעולם לא הגיע לאותה תהילה כמו בני דורו, מערכת היחסים ההדוקה של ווקוביץ' עם גלריה 291 ואלפרד שטיגליץ הציבה אותו במרכז התנועה המודרניסטית.
תצורות העיר המופשטות המוקדמות שלו ואוסף של למעלה מ -5,000 רישומים של איזדורה דאנקן נותרו גם הם רישומים היסטוריים אמנותיים משמעותיים.
אברהם הנדל (ה'תרנ"ד – ג' באב ה'תשל"ג) היה חרשתן יהודי-פולני.
התפרסם בשל פעילותו להצלת אדמו"רים ורבנים ב בזמן מלחמת העולם השנייה בבית החרושת שולץ שהיה תחת ניהולו.
נולד בסוקולוב מאלופולסקי למשפחה מחסידי רבי יצחק זליג מורגנשטרן מסוקולוב.
בצעירותו למד בישיבת "דרכי נועם" בגור אצל רבי מנחם מנדל אלתר, לימים רבה של פאביניץ.
לאחר נישואיו לשרה טויבה עבר לוורשה, והקים ברחוב נובוליפיה בעיר בית חרושת לעיבוד עורות ולייצור נעליים.
בוורשה התיידד עם רבי ישראל אלתר – לימים האדמו"ר מגור בארץ ישראל, והידידות בין שניהם נמשכה גם בתקופת מגוריהם בארץ ישראל.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, השתלטו הגרמנים על בית החרושת ומינו כמנהל את התעשיין הגרמני פריץ שולץ מדאנציג.
בפועל המשיך הנדל בתפעול המקום, שיחד את הגרמנים, והצליח לקבל מהם רשות לשמור על שבת וכשרות במפעלו.
כיהודי עשיר, תמך בפעילות המחתרת היהודית בעיר, וכשהוקם הארגון היהודי הלוחם תמך אף בו.
באמצעות ידידו אלכסנדר זושא פרידמן תמך גם בחבורות חסידים שלמדו תורה במחתרת, ואף הוא עצמו למד מעת לעת עם פרידמן.
לקראת חיסול גטו ורשה היווה המפעל מקלט לפעילי ציבור רבים, לרבנים ולאדמו"רים, וכונה בפי ההמון "סדנת האדמו"רים" (או "סדנת הרבנים").
רבנים אלו יכלו להמשיך ללמוד תורה גם במהלך עבודתם, כשבעל הבית דואג לחפות עליהם.
אברהם הנדל שהה בגטו ורשה עד לחיסולו באייר ה'תש"ג, אז ברח לצד הארי של העיר והסתתר שם בעזרת תעודות מזויפות תחת השם "יוזף טולצ'אק" עד לקיץ ה'תש"ד מועד פרוץ המרד הפולני.
בעקבות המרד הפולני נתפס ונשלח למחנה הריכוז דכאו, שבו הכירו בו האסירים הפולנים ככומר קתולי.
בעקבות מעמדו בקרב האסירים זכה להקלות במחנה.
עם סיום המלחמה עזר לניצולים ובהמשך עלה לארץ ישראל וגר בתל אביב.
בארץ ישראל עסק בסחר היהלומים בבורסת היהלומים ברמת גן.
מסר שיעור גמרא יומי בבית הכנסת ישורון בתל אביב.
נפטר בג' באב שנת ה'תשל"ג ונקבר בבית הקברות זכרון מאיר בבני ברק.
לזוג הנדל היו שתי בנות: הבכורה נישאה זמן מה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, הבונקר שבו שהתה עם בעלה ומשפחתו התגלה בידי הנאצים וכולם נספו.
בתו הצעירה איטה שהסתתרה עם הוריה באזור הארי של ורשה, שרדה את המלחמה, עלתה לארץ ישראל ונישאה לרב משה דן ברייש, בנו של רבי מרדכי יעקב ברייש רבה של ציריך.
אברהם (רודי) הרץ (כ"ט באדר א' ה'תרס"ה, 6 במרץ 1905 – כ"ט באדר א' ה'תשנ"ז, 7 במרץ 1997) היה ממקימי "ברית חלוצים דתיים" והקיבוץ הדתי, ראש המועצה האזורית חבל יבנה מ-1967 עד 1980.
הרץ נולד באאכן וגדל במינכן בבית יהודי מתבולל.
מגיל צעיר התחיל לחפש את דרכו, וכך הגיע להיחשף ליהדות וללמוד עברית, ואט אט נעשה ציוני והחל לשמור מצוות.
הוא חפץ להקים תנועת התיישבות ציונית דתית, ולשם כך יצא לשנת הכשרה אצל איכר גרמני.
הצטרף לתנועת עזרא מתוך תקווה להחדיר אליה את הרעיונות הציוניים, אך משכשל בכך עזב את התנועה.
הוא החל במסעות נאומים לרעיון הקיבוץ הדתי, והיה ממייסדי תנועת "ברית חלוצים דתיים" (בח"ד) שפעלה להגשמת רעיון זה.
לאחר כשנה וחצי בארץ, יצאו שוב בני הזוג לגרמניה הנאצית, שם ארגנו עליה והצלה על צעירים מבח"ד, ושבו ארצה ב-1937. היה חבר מזכירות הקיבוץ הדתי, ו"הוועדה לעליית הנוער הדתי", ממקימי כפר הנוער הדתי, גבעת ושינגטון וישיבת כרם ביבנה.
במשך כ-20 שנה היה מרכז המשק בקיבוץ.
ב-1967 נבחר לראשות המועצה האזורית חבל יבנה, וכיהן בתפקיד עד 1980.
היה נשוי לאילזה לבית לצרוס (נפטרה ב-1972), שהייתה מטפלת בתינוקות.
כך נולד כפר הנוער הדתי, אלון שבות תשמ"ט.
נושא אלומותיו- אסופת מאמרים שעצאו לאחר פטירתו.
אברהם והמלאכים הוא ציור שמן על בד מאת הצייר ההולנדי ארנט דה חלדר.
היצירה מוצגת במוזיאון בוימנס ואן בוינינגן ברוטרדם, הולנד.
הציור מתאר את ביקור שלושת האנשים אצל אברהם, אשר קיבלם באדיבות רבה.
אחד מהאורחים מנבא לאברהם ולשרה כי תוך שנה ייוולד להם בן, למרות גילם המבוגר.
בדרך כלל, שלושת האורחים מתוארים כמלאכים או כאנשים רגילים, בהתאם לתיאורם בספר בראשית, פרק י"ח.
דה חלדר, ככל הנראה, הושפע מהערות השוליים בתרגום ההולנדי המאושר של 1637, שבו נטען כי שלושת האנשים היו למעשה שני מלאכים ואלוהים עצמו, אשר הופיעו בדמות אנושית לרגל האירוע.
גם מורו של דה חלדר, רמברנדט, יצר תחריט בשנת 1656 שבו אחד מהאנשים מתואר כזקן בעל זקן ארוך.
ייצוג אלוהים בדמות אדם היה נדיר באמנות ולא תמיד התקבל בברכה.
לפי הפרשנות הקתולית לסיפור בבראשית י"ח, שלושת האנשים מסמלים את השילוש הקדוש, ולכן יש לתארם באופן דומה זה לזה.
לעומת זאת, בהולנד של המאה ה-16, שבה הדת הדומיננטית הייתה הקלוויניזם, היה איסור מוחלט על תיאור אלוהים בדמות אדם, שכן הדבר נחשב להפרת הדיבר השני.
בציורו של דה חלדר, הקבוצה מוצגת יושבת סביב שולחן.
במקור המקראי, האירוע מתרחש מחוץ לאוהלו של אברהם, וייתכן כי הדמויות ישבו על הקרקע.
אחת הטכניקות המעניינות שבהן השתמש דה חלדר היא האימפסטו – מריחת שכבת צבע עבה באמצעות סכין פלטה.
בגדו של הזקן אינו מצויר באופן מסורתי, אלא נוצר על ידי מריחת צבע עבה וחריטת קווים לתוכו.
הגדילים שעל בגדו של הזקן אינם מצוירים אלא נוצרים כרכסים בצבע החרוט.
טכניקה זו מעניקה עומק ומרקם ייחודיים לציור.
אברהם ג'וד ויליאמס היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל השלישי של מדינת מיזורי בין השנים 1825–1826. הוא התמנה למושל המדינה בעקבות מותו של פרדריק בייטס, ומילא את מקומו בתקופת כהונה זמנית.
ויליאמס נולד במחוז הארדי שבווירג'יניה.
הוריו היו וינסנט ואליזבת ויליאמס.
הוא נולד עם מוגבלות ברגלו, כאשר אחת מרגליו הייתה מנוונת בצורה חמורה.
מעט מאוד ידוע על ילדותו והשכלתו, שכן אפילו חבריו ראו בו אדם הקנאי לפרטיותו.
ויליאמס הגיע לטריטוריית מיזורי בין 1816 ל-1820 והתיישב בפרנקלין שבמחוז הווארד.
באותה תקופה הייתה העיר פרנקלין מוקד לפעילות פוליטית, ואישים בולטים רבים בהיסטוריה המוקדמת של מיזורי התגוררו שם.
בשנת 1820 עבר מספר קילומטרים משם לנאשוויל שבמחוז בון, שם הקים מחסן טבק עם שותפו העסקי ג'יימס האריס.
כעבור שנים מספר נדד ויליאמס שוב, הפעם לקולומביה.
הוא הקים שם את אחת מחנויות המכולת הראשונות בעיר, וסיפק גם שירותי ייצור נעליים ומגפיים.
בנוסף, רכש שטח אדמה גדול במחוז והחל בפעילות חקלאית.
בשנת 1822 נבחר לסנאט של מיזורי מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, וב-1824 נבחר מחדש ואף מונה לנשיא הזמני של הסנאט.
הוא שירת בוועדות התקציב והחינוך וכן בוועדה שתכננה את בניית בניין הקפיטול החדש של מיזורי.
עם מותו של המושל פרדריק בייטס ב-4 באוגוסט 1825, תפקיד סגן מושל מיזורי היה ריק, שכן נושא המשרה בנג'מין הריסון ריבס התפטר קודם לכן.
על פי חוקת מיזורי, ויליאמס היה הבא בסדר הירושה של המושל עד לקיום בחירות מיוחדות.
תקופת כהונתו הקצרה לא התאפיינה בצעדים יוצאי דופן, מאחר שהאספה הכללית של מיזורי הייתה בפגרה, והוא לא מינה בעלי תפקידים או חתם על חקיקה משמעותית.
אחד המקרים הבודדים שבהם חתם על מסמך רשמי היה הצעת פרס בגובה 200 דולר אמריקאי על לכידת האסיר הנמלט ג'ון פטרסון, עליו נגזר עונש מוות במחוז סנט פרנסואה.
הבחירות המיוחדות נערכו ב-5 בדצמבר 1825 ובהן נבחר ג'ון מילר, שנכנס לתפקיד המושל ב-20 בינואר 1826. ויליאמס שב לתפקידו בסנאט עד שהובס בבחירות שנערכו מאוחר יותר באותה שנה.
לאחר מכן שב לעיסוקיו החקלאיים במחוז בון.
בשנת 1832 ניסו בעלי בריתו הפוליטיים לקדם את מועמדותו אל הסנאט של ארצות הברית, אך מאחר שזו הייתה "תקופת בנטון" במיזורי, הסנאטור המכהן תומאס הארט בנטון נבחר ברוב מוחץ לכהונה שלישית.
ויליאמס נפטר ב-20 בדצמבר 1839. הוא נותר רווק כל חייו, ללא ילדים או קרובי משפחה קרובים, ולא הותיר אחריו צוואה.
עיזבונו כלל כמעט אלף דונם של אדמות חקלאיות דרומית לקולומביה, וכן מגרשים אחדים בעיר עצמה.
הוא נטמן בבית העלמין של קולומביה.
אברהם והמלאכים (באיטלקית: Abramo e gli angeli), הידוע גם בשמות אברהם ושלושת המלאכים או אברהם מתפלל בפני שלושת המלאכים, הוא ציור שנוצר בשנת 1732 על ידי הצייר האיטלקי ג'ובאני בטיסטה טייפולו.
היצירה שמורה כיום בסקואולה גרנדה די סן רוקו שבונציה.
הציור הוא חלק מצמד ציורים שטייפולו יצר בו זמנית: "אברהם והמלאכים" ו-"הגר וישמעאל במדבר", אשר נוצרו עבור חדר ההקרבות של בזיליקת סן מרקו.
בשנת 1785 נרכשו הציורים על ידי סקואולה די סן רוקו והוצגו בגלריה שלה.
קיימת זיקה ביניהם הן במידותיהם הזהות והן בסיפור התנ"כי שהם מתארים, כאשר כל אחד מהציורים הוא המשך של השני.
הציור מתאר את המאורע המקראי המופיע בספר בראשית, פרקים ו-.
אברהם מקבל שלושה אורחים באוהלו, מבלי לדעת כי הם מלאכים, ואלו מבשרים לו כי אשתו שרה תלד בתוך שנה את בנם הראשון:
ג'ובאני בטיסטה טייפולו חזר לנושא זה מספר פעמים.
כבר בשנת 1727–1728 יצר פרסקו באודינה, בארמון הפטריארכלי, שם מופיעים שלושת המלאכים על ענן בעוד אברהם כורע בתפילה וביראה.
בשנת 1770 שב וטיפל בנושא בציור גדול-ממדים המוצג כיום במוזיאון הפראדו שבמדריד.
בציור, אברהם מופיע כזקן נרגש ונפחד מול שלושה דמויות שמימיות, אשר מיוצגות כשלושה גברים צעירים וחסונים.
הסצנה ממוקמת בין שמיים – שם ניצב המלאך מימין – לארץ, על סלע שעליו נשען המלאך המרכזי.
הקנבס כולו מלא בדמויות המתוארות.
שלושת המלאכים מוצגים בצורה דינמית ודמיונית ותופסים כמעט את כל מרחב הציור, בעוד שאברהם ממוקם בפינה הימנית התחתונה, לבוש בבגדים כהים.
הגלימה האדומה, הממוקמת במרכז הקנבס, מהווה את המרכיב המרכזי והבולט ביותר ביצירה, ומדגישה את הקרבה הסגנונית לעבודותיו של ג'ובאני בטיסטה פיאצטה.
ניתן לקשור את היצירה גם לציור "השתחוויה לתינוק ישו", יצירה קטנת-ממדים של טייפולו השמורה בחדר ההקרבות של הקאנונים בבזיליקת סן מרקו.
אברהם ורדיגר (6 במאי 1921, כ"ח בניסן תרפ"א – 27 בנובמבר 2013, כ"ד בכסלו תשע"ד) היה איש ציבור דתי, מראשי פועלי אגודת ישראל.
כיהן כסגן שר במשרד לענייני ירושלים, חבר הכנסת מטעם פועלי אגודת ישראל, מורשה, אגודת ישראל ויהדות התורה ויושב ראש דירקטוריון בנק פאג"י.
ורדיגר נולד בעיר לודז' שבפולין ליעקב ורדיגר מצאצאי הרב אברהם מטשכנוב, אבי שושלת חסידות סטריקוב.
אביו, נכדו של רבי מנחם מנדל חיים לנדא מזוויירצ'ה, הוציא מספר ספרים של רבי אברהם מטשכנוב.
עלה לארץ ישראל ב-1947. את השכלתו רכש בלימודים בישיבה גבוהה.
היה פעיל בתנועת פאג"י בפולין, צרפת וישראל.
ב-21 בדצמבר 1967 החל לכהן בכנסת השישית, לאחר שחבר הכנסת יעקב כ"ץ נפטר לאחר שנפצע בתאונת דרכים וכיהן עד סיום הכנסת השמינית ב-1977. ב-1984 הקים את מורשה יחד עם הרב חיים דרוקמן, וכיהן מטעמה בכנסת ה-11. בסיום אותה קדנציה השתלב מחדש באגודת ישראל וכיהן מטעמה בכנסת ה-12 (עד 1992).
בכנסת ה-13 כיהן מחצית מהקדנציה (מ-28 ביוני 1994) ברוטציה עם חבר הכנסת מנחם פרוש.
כיהן בתפקידים בכירים בתנועת פועלי אגודת ישראל ושנים רבות כמזכיר הכללי עד שנבחר ליו"ר התנועה.
כיהן כחבר הכנסת מטעם אגודת ישראל, חזית דתית תורתית ויהדות התורה.
בכנסת ה-12 כיהן כיו"ר ועדת האתיקה של הכנסת וב-27 בנובמבר 1990 נתמנה לסגן שר במשרד לענייני ירושלים, תפקיד שנוצר בשבילו ולא היה קיים עד אז.
ורדיגר התפרסם כשסירב לשתף פעולה עם ניסיונו של שמעון פרס להקים ממשלה צרה בימי "התרגיל המסריח" ב-1990. גורמים באגודת ישראל תבעו ממנו להתפטר, אם אינו מוכן להצביע כהחלטת הסיעה.
הלחץ שהופעל עליו הביא אותו לכתוב מכתב התפטרות, אך בעקבות בקשותיהם של רבי מנחם מנדל שניאורסון והרב אלעזר מנחם מן שך, חזר בו מהתפטרותו ותמך בממשלתו החדשה של שמיר.
נפטר ב- כ"ד בכסלו ה'תשע"ד (2013), ונקבר בבית העלמין סנהדריה בירושלים.
בנו, חנוך ורדיגר, ניסה ללא הצלחה להחיות את תנועת פועלי אגודת ישראל ולהריצה בבחירות לכנסת ובהמשך עמד בראש תנועת 'טוב' שהתמודדה במישור המוניציפלי.
בט' באייר תשפ"ג, 30 באפריל 2023, הנציחה אותו עיריית ירושלים בקריאת מעבר רחוב על שמו בשכונת מקור ברוך סמוך לרחוב רש"י, בטקס שהתקיים במעמד הרב הראשי לישראל הרב דוד לאו, ראש העיר משה ליאון ובני המשפחה בהנחיית משה שטרן.
רבי אברהם בן שמואל זַכּוּת נכתב גם זקוטו (בספרדית: Abraham Zacuto; 12 באוגוסט 1452 – 1515) היה אסטרונום והיסטוריון יהודי, שזכה להכרה עולמית בזכות ידיעותיו העמוקות בתחום האסטרונומיה.
חי רוב חייו בספרד ובפורטוגל ובימי זקנתו עלה לארץ ישראל.
כריסטופר קולומבוס התייעץ והשתמש בלוחות האסטרונומיים של אברהם זכות לפני ובמהלך מסעותיו לעולם החדש.
כך גם מגלי ארצות נוספים בעידן התגליות.
אברהם זכות נולד לרבי שמואל בן רבי אברהם בסלמנקה שבקסטיליה, נצר למשפחה מכובדת, אבות אבותיו היגרו מצרפת לקסטיליה בראשית המאה ה-14. רבו המובהק היה רבי יצחק אבוהב, ממנו למד זכות תלמוד, פוסקים וקבלה.
בנוסף ללימודי הקודש למד זכות אסטרונומיה באוניברסיטת סלמנקה.
הגמון סלמנקה, גונזלו דה ויוירו, פרש עליו את חסותו והעסיק אותו בעבודות אסטרונומיות ומדעיות.
בשנת 1480 מת ההגמון והוא עבר לעבוד בשירות דון חואן דה זוניגה, ראש מסדר האבירים של אלקנטרה, והתיישב במקום בשם גאטה.
זכות גם פעל בשיתוף אבירי מסדר הצלוב, והתגורר אצלם בטירה של טומאר.
בין השנים 1473–1478 חיבר את ספרו הראשון, החיבור הגדול, בו תיאר את מערכת השמש.
הספר זכה להצלחה ותורגם למספר שפות.
הוא המשיך בתפקיד זה גם בתקופת מלכותו של מנואל הראשון.
הלוחות שחיבר ר' אברהם החליפו לוחות ישנים יותר שחוברו במאה ה-13, אף הם על ידי שני מלומדים יהודים.
הלוחות החדשים שימשו בין היתר את כריסטופר קולומבוס במסעותיו.
ר' אברהם אף הדריך את קולומבוס לפני מסעו ועזר לו בידיעת חישובים שונים על מערכת השמש והירח וכן בשימוש האצטרולב.
השפעתו של רבי אברהם על מסעותיהם של הפורטוגזים הייתה כה גדולה עד שהיסטוריון בן תקופתו של זכות כתב בספרו "תולדות הודו" כי:
"לפני שציווה לצאת לגילוי הודו, הזמין המלך מנואל אליו את היהודי זכות, שהיה אסטרונום גדול, דיבר איתו בסוד ושאל אותו אם ייעץ לו להיכנס לעובי הקורה, ואם בכלל אפשר לבצע את הדבר...
והוא הוסיף שלא יעשה דבר בלי עצתו."
הוא העיד על עצמו שעיסוקו באסטרונומיה היה אך ורק לשם ידיעת התורה ושבזכות פרסומו הביא כבוד לעמו (ספר יוחסין, מאמר ראשון, אלף בית, אות האל"ף):"כשיצאו הספרים שעשיתי בתכונה היו אומרים רבי אברהם זכות איש שלאמנקה.
ואני יש לי רשות להתפאר בזה כמו שאמרו חז"ל: 'אי זו היא חכמה שנתחשבו בה החכמים לעיני העמים - הוי אומר זה חשבון תקופות ומזלות'.
ואני מעיד לשמים שהיו משבחין את ישראל מאד בזה.
וכל כוונתי לא הייתה כי אם להבין דברי חז"ל וההלכות שכתבו בזה."ר' אברהם היה בין היהודים המעטים שנמלטו מפורטוגל, ללא שהמירו דתם, לאחר שמנואל הראשון ציווה להטביל את היהודים בפורטוגל לנצרות בכפייה ואסר על יציאתם את גבולות הממלכה.
בדרך בריחתו מפורטוגל נשבו הוא ובנו פעמיים, אך בסופו של דבר הגיעו לתוניס, שם פרסם את חיבורו הידוע ספר היוחסין, בו רשם כללים על הש"ס והפוסקים.
ספר זה היה במשך מאות שנים החשוב מבין ספרי קורות ישראל, וכלל תיאור של קורות עם ישראל וחכמיו לאורך ההיסטוריה עד ימיו.
בערוב ימיו, בשנת 1513, הגיע ר' אברהם זכות לירושלים, הוא ישב בישיבת רבי יצחק הכהן שולאל בה חיבר לראשונה את הלוח בלשון הקודש, שם חי את שנותיו האחרונות.
ר' יוסף גרסון נשא הספד עליו ונמצא בספר דרושיו והספדיו "בן פורת יוסף"
ספר יוחסין נדפס לראשונה בקושטאנדינא (איסטנבול) בשנת שכ"ו (1566), "להורות שלשלת קבלת התורה ממשה רבינו ע"ה עד זמן המחבר".
הספר נדפס מחדש בקרקוב בשנת 1581, באמסטרדם בשנת 1717, ובקניגסברג בשנת 1858. החל מהמהדורה השנייה, נשמט הבירור שכתב רבי יצחק דמן עכו על מחברו האמיתי של ספר הזוהר.
הפסקה חזרה ונדפסה במהדורת "ספר יוחסין השלם" (לונדון, 1857, עמ' 95), שהופיעה על ידי צבי פיליפובסקי בהוצאת "מעוררי ישנים".
החיבור מכיל את ספר הקבלה לראב"ד, את רוב סדר עולם זוטא ו"מעט מדברי הימים למלכי הגוים".
מתוך ספר זה נודעו מנהגי תפילה מתקופת הגאונים לדוגמה אופן וזמן אמירת ברוך שאמר.
במהדורת פיליפובסקי נוספו "אלפי מראי מקומות חדשים" והגהות רבי יעקב עמדן (היעב"ץ) מכתב יד.
תשלום הערוך, ספר גדול כולל הוספות ותיקונים לספר הערוך, חברו בתוניס אחר שנת רס"ו.
החיבור הגדול - ספר על חכמת הניווט באמצעות התכונה ומפות השמים, נכתב עברית ותורגם על ידי תלמידו יוסף ויזינו ללטינית וספרדית.
התרגום הופץ תחת השם "אלמנך פרפטום".
במבוא לספר היוחסין מספר על כוונתו ללמוד באמצעות זה תורה ולהבין את הקביעות בתלמוד לגבי עונות השנה והמועדים.
ביאור לוחות - תרגום ספרו העברי החיבור הגדול ללטינית והתאמתו לקוראים הנכרים.
על שמו נקרא מכתש זגוט על הירח.
מוזיאון אברהם זכות נמצא בבית הכנסת המשוחזר בעיר טומאר שבפורטוגל.
רחוב על שמו בשכונת רמות בירושלים.
היינן טל סלע מקדימה הוציא בשנת 2023 יין אדום תחת המותג Zacuto, על שמו של אברהם זכות.
הרב אברהם זיידה (זיידל) הלר (25 בינואר 1894 – 22 בדצמבר 1990) היה ראש ישיבה בצפת ופעיל ציבור.
הלר נולד בצפת, דור רביעי בעיר, נין לרב שמואל הלר (העליר), רבה של צפת במאה ה-19, מצאצאי הרב יום-טוב ליפמן הלר.
למד ב"חדרים" ולאחר מכן אצל הרידב"ז בישיבתו ובישיבת "בית חתם סופר" בצפת.
הרב הלר הוסמך להוראה על ידי הרב אברהם יצחק הכהן קוק ורבנים מרכזיים נוספים.
בשנת 1914 נישא לפרידה לבית ברזל, והזוג הביא לעולם חמש בנות.
עם פטירת אביו זאב, שייסד את ישיבת חתם סופר, בשנת 1919, התאחדו שתי הישיבות רידב"ז וחתם סופר לישיבת חתם סופר-רידב"ז, והרב אברהם הלר התמנה לעמוד בראשה.
במקביל להיותו ראש הישיבה, הקדיש הרב הלר מזמנו לעסקנות ציבורית, במסגרתה תרם רבות לייסוד שכונת "צופיה" על הר כנען, ארגון סניף תנועת "המזרחי" בצפת וניהולו.
במרץ 1938, במהלך נסיעה מחיפה לצפת, הותקפה המונית בה נסע הרב הלר על ידי כנופיית פורעים ערבים סמוך לכפר סאג'ור.
הרב הלר היה אחד מבין ארבעת הניצולים מבין עשרת נוסעי המונית, ששת האחרים נרצחו באכזריות.
כפעיל ציבור וכיו"ר סניף "המזרחי" בעיר, עסק בשירות מטעם "ההגנה" בגיוס כספים לרכישת נשק, ולימים זכה באות ההגנה על פועלו.
בזמן מלחמת העצמאות, עמד בראש "וועדת המצב" המקומית ובמקביל כיהן כיו"ר ועדת הגיוס.
התרת עבודות ביצורים בשבת ובחג במלחמת העצמאות
לבקשת המטה האזורי של הפלמ"ח, הורו הרב הלר והרב אפרים שרגא וינגוט לצאת לעבודות ביצורים במהלך השבת והחג.
בערב פסח, יום שישי, 23 באפריל 1948, פרסם הרב הלר את פסיקתו בהודעה פומבית לציבור.
הוא יצא בראש תושביה הדתיים של צפת לעבודות הביצורים, ועודד את הלוחמים והתושבים.
בעקבות פסיקתו, היה מקורב לראשי הפלמ"ח וזכה באות מלחמת הקוממיות.
בספרו "הקרב על צפת – אגדה ומציאות" תיאר הרב הלר את הלכי נפשו לאחר פניית מטה הפלמ"ח בבקשה שיתיר עבודה בחג ובשבת:
יציאה נגד ביזת רכושם של תושבי צפת הערבים הנמלטים
בהמשך הלחימה בעיר, במאי 1948, נמלטו תושביה הערבים, כשהם מותירים אחריהם את כל רכושם.
עם בריחתם, פשטו רבים מתושבי צפת היהודים על הבתים הנטושים של עשירי צפת הערבית, ובזזו אותם.
הביזה לא פסקה גם לאחר כניסת השבת.
הפלמ"ח נדרש לעצור את הבוזזים, לעיתים תוך ירי באוויר.
הרב הלר הגיב בחריפות לנוכח מעשי הביזה, ויצא ב-16 במאי 1948 בגילוי-דעת פומבי, עליו החתים גם את עמיתו הרב וינגוט, ובו גינה את חילול השבת ואת מעשי הביזה, וקרא לשמור על "קדושת המוסר היהודי" גם בעת מלחמה, וגם מול האויב.
גילוי הדעת בכתב ידו של הרב הלר מוצג כיום במוזיאון "בית המאירי" בצפת.
לאחר מלחמת העצמאות, שימש הרב הלר כראש המועצה הדתית בצפת, והמשיך לנהל את הישיבה ולפרסם מאמרים וספרים, ובמרכזם "הרב המנהיג והרופא", על תולדות חייו ופועלו של רב-סבו רבי שמואל הלר (העליר) (1989).
הלר קיבל בחייו את "אות מגן צפת", אותו ענד לו מפקד הפלמ"ח לשעבר, יגאל אלון.
לאחר מותו, בשנת 2003, הוענק עבורו למשפחתו "אות יקיר צפת".
בשנותיו האחרונות התגורר הרב הלר במרכז הארץ, אך ביקש להיטמן בעיר הולדתו, צפת.
מאות מתושבי צפת, ותיקיה, לוחמי ההגנה והאצ"ל, ליוו אותו לקבורה בבית העלמין הישן של צפת, בו נטמן לצד אבותיו.
ראש עיריית צפת דאז, זאב פרל, הספיד את הרב הלר ואמר כי היה "מגיבורי העיר ומגניה".
הרב הלר התאלמן מרעייתו פרידה בשנת 1976. לזוג נולדו חמש בנות, בהן המשוררת ציפורה הלר ופרופסור שרה אורה הלר וילנסקי.
נכדו הוא הקולנוען רנן שור, מייסד בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
בשנת 2005 ביוזמת בית המאירי, העמידה עיריית צפת שלט "כאן גר" ליד ביתו ברחוב ישראל ב"ק פינת שמעון בר יוחאי ברובע היהודי ההיסטורי.
ביתו נכלל במסלולי הסיורים בעיר צפת.
בשנת 2011 החליטה ועדת השמות של עיריית צפת לקרוא על שמו סמטה סמוך לביתו.
בשנת 2023 הוציא לאור רנן שור, נכדו של הלר, את ספרו "גיבור בעל כורחי" בהוצאת שור הלר, הסובב סביב דמותו של סבו.
לספר נערכה השקה כפולה: באפריל 2023, בבית המדרש האר"י בצפת, וב-21 בספטמבר 2023 בבית אריאלה.
הלר משמש כדמות מרכזית בסרטו של שור "המעורר" שיצא למסכים במאי 2024, והוקרן לראשונה בפסטיבל דוקאביב.
הרב אברהם זיידה הלר, הקרב על צפת - אגדה ומציאות, בהוצאת חברי ארגון ההגנה בצפת בסיוע עיריית צפת, דפוס פרידמן, צפת, 1973
הרב אברהם זיידה הלר, הרב המנהיג והרופא - תולדות חייו ופועלו של רבי שמואל העליר, מחשבת הוצאה לאור, 1989
הרב אברהם זיידה הלר - גיבור בעל כורחי.
רבי אברהם הלוי חוולס (בגאורגית: რაბი აბრაამ ხვოლესი (1857 - 20 במרץ 1931) היה רב אשכנזי ומנהיג בקהילה היהודית בגאורגיה בתחילת המאה ה-20.
נולד לאלכסנדר ורחל חוולס בליטא במשפחה בת עשרה ילדים.
בשנת 1891 הוא נשלח על ידי רבו ומורו, רבי יצחק אלחנן ספקטור מקובנה שבליטא, להיות הרב של צחינוואלי.
הוא ידוע בזכות המהפכה שעשה בתחום לימודי היהדות, שהצטמצם עד אז ב"חדרים" שבהם לימדו תלמידי חכמים בשיטות המסורתיות.
בשנת 1906 קיבץ קבוצת תלמידים מאזור ציחנוואלי והקים תלמוד תורה, שבה לימדו מלומדים מרוסיה בשפה העברית, את כלל יהודי האזור, האשכנזים והיהודים המקומיים.
חוולס היה איש חובבי ציון, והלימודים בבית הספר היו ברוח לאומית ציונית.
כמו כן פתח ספרייה גדולה בה יכלו תלמידיו לקרוא ספרות ענפה בנושאים שנלמדו ובשפה העברית.
בנוסף ללימודי הדת והציונות פתח גם כיתות לימוד מלאכה, דבר שהיה מהפכה של ממש ביהדות השמרנית דאז, כשהמטרה הייתה לימוד מלאכות שיוכלו לשמש לפרנסת התלמידים.
כמו כן, דאג להביא מורָה (אישה) במטרה ללמד אף את הבנות.
על פי הערכתו של אהרון קריכלי, פעילותו של חוולס הביאה לכך, כי מחצית מתושבי צחינוואלי ידעו עברית.
למרות המתנגדים שקמו לו בקרב אנשי הקהילה היהודית בגאורגיה, שחששו מרעיונותיו החדשניים, ולמרות הקשיים שבגינם כמעט נסגר בית הספר בגלל מחסור באמצעים, השפעתו על התפתחות הציונות בגאורגיה הייתה עצומה.
מבית הספר שלו יצאו מנהיגי הציונות הגאורגית: דוד באזוב, נתן אליהשווילי, מאיר מגלאשווילי ועוד.
דוד באזוב, שהיה מתלמידיו הראשונים של חוולס וממנהיגיה הראשונים של הציונות בקרב יהודי גאורגיה, נתמנה לרב-מטעם באוני לאחר שלמד בישיבות בערים סלוצק, קובנה ווילנה, בתלמוד תורה שייסד במקום ב-1905, למדו בנוסף ללימודי גמרא ופוסקים, עברית ותנ"ך, גם דקדוק והיסטוריה, וכן רוסית וגאורגית.
רבי אברהם חוולס היה נשוי למרים לבית דולצ'ין (1859-1926), הוא נפטר בשנת 1931 בצחינוואלי.
הותיר אחריו חמש בנות, שני בנים ונכדים.
ב-1 בנובמבר 2006 הושק בול מטעם השירות הבולאי של גאורגיה הנושא את דיוקנו של הרב אברהם חוולס, בכנסת במעמד נשיא גאורגיה, מיכאיל סאקשווילי.
כמו כן, בית הכנסת "בית אברהם", שנמצא ברח' מפרץ שלמה בקרית שרת שבחולון, משנת 1984, נקרא על שמו.
דוד באזוב - רב באוני וממנהיגי הציונות בגאורגיה.
נתן אליהשווילי - ממנהיגי הציונות בגאורגיה.
הרב משה דבראשוילי - רבה של כותאיסי בתקופה הסובייטית.
הרב יעקב דבראשוילי - הרב הראשי ליהודי גאורגיה בישראל.
הרב גבריאל דבראשוילי - רבה של סוראמי.
הרב אברהם חזן (י"ז באלול תר"פ, 1 בספטמבר 1920 – כ"ג בניסן תשס"ג, 25 באפריל 2003) היה רב באלג'יריה, מרוקו, צרפת וישראל.
רבה של משטרת ישראל ושירות בתי הסוהר.
למד אצל אביו, הרב מכלוף חזן (רבה של טיארט) ובישיבת עץ חיים בערים אוראן ואלג'יר (בראשותו של הרב דוד אשכנזי).
בהיותו בן 19 קיבל סמיכה לרבנות מרבו הרב אשכנזי והיה רבן של העיירה ג'ריוויל והעיר סעידה.
בשנת 1942, זמן מלחמת העולם השנייה, גויס לצבא הצרפתי.
הוא נלקח למחנה העבודה "בדו", בו ריכזו את היהודים.
וסיים את תפקידו (ב-1958) כרבה הראשי של צבא צרפת במרוקו.
עם סיום מלחמת העולם השנייה הפך לרב הראשי של צבא צרפת במרוקו.
הוא התגייס למשימת שיקום החינוך במרוקו.
כאיש חינוך היה לאחר המלחמה ממכונניו של 'בית המדרש למורים' (Ecole Normale Hebraique' E.N.H) המודרני והציוני בקזבלנקה (שהוקם בשיתוף כי"ח).
בית המדרש הקיף כ-30,000 תלמידים.
פעילותו החינוכית הייתה ענפה במסגרות הפורמליות והלא פורמליות.
בד בבד, היה הרב חזן איש המחתרת הציונית, וסיכן את עצמו למען עליית יהודי מרוקו.
פעילות זו גרמה לגירושו ממרוקו בשנת 1958 (על פעילות זו הוענק לו על ידי משרד הביטחון "עיטור לוחמי המדינה" ב-1987).
ב-1961 עבר לשטרסבורג, שם כיהן כרב צבאי של מחוז אלזאס וייסד את הקהילה הספרדית של שטרסבורג.
באותה עת ארגן יחד עם פרופ' אנדרה נהר ורעייתו פרופ' רינה נהר את "רכבת ההצלה" שהקיפה 700 ילדים על משפחותיהם, שעברו מאלג'יריה, שננטשה על ידי צבא צרפת, לשטרסבורג.
לאחר מלחמת ששת הימים עלו הרב חזן ומשפחתו לישראל (סוכות תשכ"ח) והתיישבו בירושלים.
בשנת 1970 מונה הרב חזן לרב הראשי של המשטרה, משמר הגבול ושירות בתי הסוהר, תפקיד בו שימש במשך 22 שנה.
בתפקידו זה גיבש שתי מסגרות חינוכיות בתוך בתי הסוהר: מדרשות תורניות ואגפי לש"ם (לשומרי מצוות).
שתי המסגרות יועדו לסיוע לאסירים המעוניינים להשתקם ברוח ערכי הדת היהודית (שק"ד – שיקום דתי).
ב-1972 הקים את עמותת 'קרן התשובה', שאפשרה לאסירים המשוחררים לחיות אורח חיים דתי, ללמוד תורה ולהתפרנס מחוץ לגבולות הכלא.
הוא עמד בראשה במשך 31 שנה עד לפטירתו.
כיום עומד בראשה בנו רו"ח יואל חזן.
הרב חזן ביסס את עבודתו על העמדה שיש לכלול בשיקום אסירים משוחררים מרכיבים שיענו על צרכיו הפיזיים, הנפשיים והרוחניים, ויימנעו ממנו לשוב אל הפשע.
ההצלחה הרבה של דרכו נחקרה גם באקדמיה.
הרב חזן היה אישיות ציבורית מרכזית בקרב יהודי צרפת וקהילת העולים מצרפת וצפון אפריקה בישראל.
הוא נתמנה ליו"ר "התאחדות עולי צרפת וצפון אפריקה וארצות דוברות צרפתית" (ב-1973) ושימש בתפקיד זה עד 1982. הוא התבלט כמנהיג ומחנך.
הוא הפך לכוח המניע של פעילות ענפה של עידוד עלייה מצרפת וצפון אפריקה; דאגה לקליטת העולים ושילובם החברתי והכלכלי בארץ.
בד בבד היה פעיל ציבורית ותקשורתית במאבקו כנגד האנטישמיות והאנטי-ישראליות בארצות הדוברות צרפתית באירופה.
מיד לאחר מלחמת יום הכיפורים כתב ספר "יום כפור – מלחמה ותפילה" (A.
בספר זה תימצת את מחשבתו ותפיסת עולמו, החותרת לחשוף את המימד המטאפיזי-רוחני במאורעות ההווה.
הוא האמין בתובנות שניתן לשאוב מהמקרא ומחז"ל בהבנת מאורעות ימינו.
הוא נסמך על ניתוח טיפולוגי של סיפורי האבות בספר בראשית ומורכבות היחסים בין הדמויות השונות (יעקב מול עשיו; יצחק מול ישמעאל) כדי לנתח את סבך היחסים בין ישראל לעמים ובמיוחד בין ישראל לעולם הערבי בימינו.
בשלהי שנות ה-80 היה ממקימי "קהילת אמונה" של עולים חדשים דוברי צרפתית בשכונת בקעה בירושלים.
הוא עמד בראשה בראשית דרכה.
בשנת 1993 הוענק לו פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים, על "שיתוף הפעולה עם צרפת על מוסדותיה התרבותיים והמדעיים והאומנותיים, לשם שיפור איכות החיים והעשרת חיי התרבות בישראל".
הרב חזן היה חבר נפש ושותף לדרך של הרב יהודה ליאון אשכנזי (מניטו).
השניים היו ממנהיגי יהדות עולי צרפת בארץ.
השניים פעלו יחד בכל תחנות חייו של הרב חזן, החל ממחנה העבודה "בדו" בימי מלחמת העולם השנייה.
הרב אברהם חזן נפטר ביום כ"ג בניסן תשס"ג ונטמן בירושלים.
זכרו מונצח ברחוב על שמו במרכז העיר ירושלים (בסמוך לגן העצמאות).
מרים סטיווי-חזן - מחברת הספר לנטוע שמים: הרב חזן - מפעל חייו של רב ומחנך ואחראית על איסוף כתביו של הרב חזן והפצתם.
מנהל כיום את ארגון קרן התשובה ופעיל בעוד כמה ארגוני חסד ישראליים-צרפתיים.
בת שבע - נשואה למאיר אינדור, יו"ר אלמגור - ארגון נפגעי טרור.
בתיה - נשואה לפרופ' אבינועם רוזנק, החוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית וראש המגמה להגות בחינוך בבית ספר לחינוך שבאוניברסיטה העברית בירושלים.
בין נכדותיו: העיתונאית שרה ב"ק, מנכ"לית מועצת יש"ע שירה ליבמן, המאיירת נועה קלנר והמעצב התעשייתי אבשלום רוזנק.