tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אין ויוו: ייצור המבוסס על יצור בבעל חיים מנצל את נטייתם של תאי ההיברידומה להגיע לצפיפויות גבוהות מאוד בבעלי החיים (לרוב עכבר).
תאי ההיברידומות מוזרקים לחלל הצפק של העכבר שם הם מתרבים ויוצרים נוזל ציסטי (מיימת) עשיר בנוגדנים.
הנוזל נאסף מחלל הבטן על ידי ניקוב הבטן במחט מזרק.
ניתן לחזור על איסוף הנוגדן מאותו פרט מספר פעמים בטרם העכבר ימות מן הגידול.
היתרון שבשיטה הוא הריכוז הגבוה של נוגדנים שניתן להפיק מעכבר (מספר עשרות מיליגרמים).
החסרונות הם זיהום הנוגדן החד-שבטי בנוגדנים עכבריים ובפתוגנים עכבריים.
בשנים האחרונות, פרט לחסרונות הטכניים עלו השאלות האתיות בנוגע לשימוש בבעלי חיים כאשר ישנן חלופות לכך, גם אם יקרות יותר.
בשנים האחרונות החל יצור נוגדנים בצמחים טרנסגניים, אך שיטות אלו עדיין אינן מקובלות בשימוש נרחב.
נוגדן תוך-ורידי (באנגלית Intravenous immunoglobulin בקיצור IVIG) הוא רכז אימונוגלובולינים (תוצר של סינון דם אנושי) המשמש כתרופה במצבים שונים.
נוגדן תוך-ורידי משמש למצבים רפואיים שבהם צריך להעלות את רמת הנוגדנים בדמו של מטופל.
בעיקר במקרים של כשל חיסוני המתבטאים ברמות נמוכות של נוגדנים.
דוגמה למצבים אלו: תסמונת העדר נוגדנים תורשתית XLA, מצבים קיצוניים של אנמיה גנטית, מצבים שונים של סרטן, אפילפסיה ועוד.
נוגדן תוך-ורידי מכיל תמצית של אימונוגלובולינים (נוגדנים) מסוג IgG מפלזמה של יותר מאלף תורמי דם שונים.
הוא ניתן בהזלפה תוך-ורידית על ידי אינפוזיה פעם בשלושה עד ארבעה שבועות והאפקט שלו נמשך למשך שבועיים עד שלושה חודשים.
האופן המדויק שבו IVIG מדכא תגובות דלקתיות מזיקות אינו ידוע.
ייתכן שהנוגדנים החדשים נקשרים באופן ישיר לנוגדנים חריגים בגוף המטופל ובכך גורמים לסילוקם.
תאוריה נוספת מציעה שהריכוז הגבוה של נוגדנים שהוספו לגוף מעוררים אצל המטפל את מערכת המשלים, ובכך מביאים לסילוק מוגבר של כל הנוגדנים מהגוף, כולל הנוגדנים המזיקים.
השפעה נוספת נעשית על ידי חסימה של קולטנים לנוגדנים על תאי מערכת החיסון ובכך מפחיתים את הנזק הנגרם על ידי תאים אלו.
בסוגים שונים של סרטן כגון: לוקמיה לימפוציטית כרונית (CLL) ומיאלומה נפוצה (MM).
דרמטיטיס, בדרך כלל התקלפות של העור בכפות הידיים והרגליים
זיהום כתוצאה ממנת דם נגועה- נדיר כיום.
הזיהום הוא בדרך כלל נגיפי ועלול להיות HIV (נגיף האיידס) או נגיף הצהבת.
ישנה גם אפשרות תאורטית שסיכויה לא ידוע למחלת קרויצפלד-יעקב
צהבת הנגרמת באופן ישיר על ידי נוגדנים מהתרופה
נוגדנים קטליטיים הם נוגדנים בעלי פעילות קטליטית הקרויים גם Abzyme, מהצירוף של המילים Antibody – נוגדן ו-Enzyme – אנזים.
נוגדנים אלו נוצרים משכפול מולקולות המעוצבות בצורה מלאכותית המסוגלות לרכוש יכולות קטליטיות חדשות, נקראות סנזימים (אנזימים סינתטיים).
נוגדנים קטליטיים לרוב הם מבנים מלאכותיים, אך מצויים גם בבני אדם בריאים: נוגדן עצמוני הפועל על פפטיד המונע שינוי קוטר כלי הדם במעי, ובחולים הסובלים ממחלה אוטואימונית מסוג זאבת.
נוגדנים קטליטיים יכולים לשמש ככלי פוטנציאלי בביוטכנולוגיה.
הם מסוגלים לבצע פעילויות ביוכימיות ספציפיות במבנה ה-DNA.
אנזימים מזרזים תגובה כימית על ידי שינוי המנגנון של אותה תגובה, כך שאנרגיית השפעול תהיה נמוכה יותר, וכך התגובה תוכל לצאת לפועל בטמפרטורות נמוכות יותר.
בכל תגובה כימית נוצר מצב ביניים בין המגיב לתוצר.
בתגובה אנזימטית האנרגיה הדרושה להפוך את המגיב למצב הביניים נמוכה יותר.
נוגדן קטליטי הוא נוגדן המשרה שינוי מבני של המגיב כאשר האחרון יוצר קשר עם הנוגדן.
שינוי זה מייצב את מצב הביניים, ובכך מזרז את התגובה.
אם פותח נוגדן כדי להיקשר למולקולה הדומה מבחינה מבנית ואלקטרונית למצב המעבר של תגובה כימית נתונה, הנוגדן המפותח יקשור וייצב את מצב המעבר, ממש כמו אנזים טבעי, ויוריד את אנרגיית ההפעלה של התגובה, ובכך יזרז את התגובה.
על ידי העלאת נוגדן שייקשר לאנלוג יציב של מצב מעבר, נוצר סוג חדש וייחודי של אנזים.
בשלב זה, כל הנוגדנים הקטליטיים שנוצרו הציגו רק פעילות קטליטית קטנה וחלשה.
הסיבות לפעילות קטליטית נמוכה של מולקולות אלו נדונו בהרחבה.
האפשרויות מצביעות על כך שגורמים למעבר לאתר הקישור עשויים למלא תפקיד חשוב, במיוחד באמצעות דינמיקה של חלבון.
כמה נוגדנים קטליטיים הונדסו כך שיעשה שימוש ביוני מתכת ובקו -פקטורים אחרים כדי לשפר את הפעילות הקטליטית שלהם.
ההיסטוריה של פיתוח הנוגדנים הקטליטיים
האפשרות לזרז תגובה באמצעות נוגדן הקושר את מצב המעבר הוצעה לראשונה על ידי הביוכימאי האמריקאי וויליאם ג'נקס ב-1969. בשנת 1994 קיבלו הכימאים האמריקאים פיטר ג' שולץ וריצ'רד א.
לרנר את פרס וולף היוקרתי בכימיה על פיתוח נוגדנים קטליטיים לתגובות רבות והפיכת מחקרם לתחום משנה משמעותי של האנזימולוגיה.
נפיצות של נוגדנים קטליטיים טבעיים
קיים מגוון רחב של אבזימים בחלב אם אנושי בריא עם פעילות DNAse, RNAse ופרוטאזות.
חוקרים מבית הספר לרפואה של אוניברסיטת טקסס באוסטיןן פרסמו כי הצליחו ליצר נוגדנים קטליטיים שמפרקים את האזור העל-אנטיגן של אתר הקישור gp120 CD4 .
זהו החלק האחד של הציפוי החיצוני של נגיף ה- HIV שאינו משתנה, מכיוון שהוא נקודת ההתקשרות ללימפוציטים T, תא המפתח בחסינות מתווכת תאים.
לאחר הדבקה ב-HIV, חולים מייצרים נוגדנים לחלקים הניתנים יותר לשינוי של מעטפת הנגיף.
הנוגדנים אינם יעילים בגלל יכולתו של הנגיף לשנות את המעטפת במהירות.
מכיוון שהחלבון gp120 CD4 נחוץ ל-HIV כדי להיצמד, הוא אינו משתנה בזנים השונים ומהווה נקודת פגיעות על פני כל הטווח של אוכלוסיית הוואריאנטים של נגיף ה-HIV.
הנוגדן הקטליטי הורס את האתר והופך את הנגיף לאינרטי ואז הוא יכול לתקוף נגיפי HIV אחרים.
באופן זה, מולקולת נוגדן אחת יכולה להרוס אלפי נגיפי HIV.
נוגה אלון (נולד ב-17 בפברואר 1956) הוא מתמטיקאי ומדען מחשב ישראלי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת תל אביב ופרופסור באוניברסיטת פרינסטון, זוכה פרס גדל לשנת 2005, פרס ישראל לחקר המתמטיקה לשנת ה'תשס"ח (2008), פרס א.מ.ת לשנת 2011, פרס שאו לשנת 2022 ופרס וולף לשנת 2024.
נוגה אלון נולד וגדל בחיפה, בנו של דרור אלון ונכדו של משה פייקוביץ', המנכ"ל הראשון של רכבת ישראל ואחיו של יגאל אלון.
אמו הייתה הסופרת והמתרגמת חמדה אלון, נכדתה של פועה רקובסקי.
למד בבית הספר הריאלי והיה בן כיתתו של אבי ויגדרזון.
במהלך לימודיו זכה במקום הראשון באולימפיאדה למתמטיקה של מכון ויצמן למדע, ובמקום הראשון בתחרות גרוסמן במתמטיקה של הטכניון.
הוא התגייס לצה"ל ב-1974, שירת שנה בחיל השריון, יצא ללימודים במסגרת העתודה האקדמית, וחזר כקצין לשירות בחיל המודיעין.
במהלך שירותו היה חלק מצוות שזכה בפרס ביטחון ישראל.
אלון הוא בעל תואר ראשון במתמטיקה מהטכניון ותואר שני במתמטיקה מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1983 קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים, על דיסרטציה שכותרתה "בעיות קיצון בגרפים ובהיפרגרפים" בהנחייתו של פרופ' מיכה פרלס.
בשנת 1985 הוענקה לו מלגת אלון (הנקראת על שם אחי סבו).
אלון הוא חבר סגל אמריטוס באוניברסיטת תל אביב, שם היה מופקד על הקתדרה לקומבינטוריקה ומדעי המחשב בבית הספר למדעי המתמטיקה ובית הספר למדעי המחשב של האוניברסיטה, וחבר במעבדות המחקר של מיקרוסופט ישראל.
חבר האקדמיה הישראלית למדעים החל משנת 1997. במהלך הקריירה כיהן כראש בית הספר למדעי המתמטיקה בין השנים 1999 ל-2001 וכפרופסור אורח במוסדות יוקרתיים רבים ובהם MIT, המכון למחקר מתקדם בפרינסטון, מכון המחקר של IBM בקליפורניה, מעבדות בל ומעבדות המחקר של מיקרוסופט.
אלון פרסם מאמרים עם פאול ארדש, ועל כן יש לו מספר ארדש 1. בשנת 2018 עבר לאוניברסיטת פרינסטון באופן קבוע.
נוגה אלון עוסק במתמטיקה בדידה ובמדעי המחשב תוך התמקדות בקומבינטוריקה, בתורת הגרפים ובשימושיהם בתאוריה של מדעי המחשב.
פרסם ספר אחד ולמעלה מ-500 מאמרים מדעיים, וכן מכהן במועצת העורכים של כחמישה עשר כתבי עת מדעיים בינלאומיים.
פרץ דרך בהמצאת דרכי הוכחה מקוריות בתורת הגרפים, באמצעות שיטות הסתברותיות.
פרס מפעל הפיס למדעים ולמחקר ע"ש לנדאו 2005
פרס ישראל בחקר המתמטיקה 2008
דוקטור לשם כבוד מהמכון הטכנולוגי של ציריך 2013
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ווטרלו 2015
פרס שאו (יחד עם אהוד הרושובסקי) בקטגוריית מתמטיקה לשנת 2022 בשל "תרומה משמעותית למתמטיקה דיסקרטית ותורת המודלים אשר השפיעה גם על גאומטריה אלגברית, טופולוגיה ומדעי המחשב".,
פרס וולף במתמטיקה לשנת 2024 "על תרומותיו הבסיסיות לקומבינטוריקה ולתיאוריה של מדעי המחשב".
נוגדי קרישה הם תרופות שמטרתן למנוע היווצרות קרישי דם, ובמידת הצורך לטפל בקרישי דם על ידי פירוקם והמסתם.
תרופות נוגדות פקקת נקראות לעיתים "מדללי דם".
דם הוא רקמה הזורמת בכלי הדם (עורקים וורידים) בתוך נוזל הנקרא פלסמה.
במקרה של פגיעה בדפנות הכלי הדם, יפרוץ הדם החוצה, ואם לא יקרוש, יסכן את הרקמות בתהליך הנקרא מפרצת.
ואף יסכן את החיים באיבוד דם.
מאידך, אם יקרוש הדם במהלך זרימה בתוך כלי הדם, יתקיים תהליך הסותם את כלי הדם וגורם למחסום או "פקק" המונע המשך זרימה בצינור.
לכן מערכת קרישת הדם היא מורכבת משרשרת תהליכים מאוזנים היטב באמצעות שורה של גורמים הנקראים פקטורי קרישה.
קריש דם שניתק מדופן של וריד או עורק ונודד עם זרם הדם לריאות יוצר תסחיף ריאתי, ואם הוא מגיע למוח הוא גורם לשבץ מוחי.
קריש דם החוסם את העורק הכלילי, המזין דם ללב, גורם לשבץ- הפסקת פעולת הלב.
הן תסחיף ריאתי והן שבץ מוחי עלולים להיות קטלניים.
ככל שהתסחיף גדול יותר וככל שכלי הדם שנסתם גדול יותר, כך הנזק שעלול להיגרם גדול יותר.
על מנת למנוע היווצרות קריש דם, ובמידת הצורך לטפל בקרישי דם על ידי פירוקם והמסתם, הטיפול המקובל הוא מתן נוגדי קרישה.
זוהי קבוצה רחבה של תרופות אשר השימושים העיקריים שלהן הם: מניעת שבץ מוחי איסכמי באנשים שאובחנו עם פרפור עליות; טיפול בפקקת ורידים עמוקים ובתסחיף ריאתי; מניעת הישנות פקקת ורידים עמוקים ותסחיף ריאתי בחולים מבוגרים; מניעת פקקת ורידים עמוקים ותסחיף ריאתי (DVT) בחולים לאחר ניתוח אלקטיבי להחלפת פרק ירך או ברך.
לא בכל נוגדי הקרישה ניתן לטפל בכל ההתוויות הללו.
התועלת הבריאותית של כל נוגדי הפקקת מוגבלת בשל תופעות לוואי שכיחות: דימומים ואנמיה.
קריש דם – סיכונים עיקריים
קריש דם עלול לגרום לשני סיכונים עיקריים: שבץ מוחי ופקקת ורידים עמוקים.
שבץ מוחי נגרם בגלל קריש דם שחוסם עורק המוביל דם למוח.
הקריש יכול להיווצר באזור החסימה או להגיע לאזור ממקום אחר בגוף (אז הוא מכונה תסחיף, כי הוא נסחף בזרם הדם).
פקקת ורידים עמוקים היא מחלה שבה נוצר קריש דם, על פי רוב בוורידי הרגליים, אך לעיתים גם בוורידי הזרועות.
הקריש עלול להיסחף עם זרם הדם אל הריאות ולגרום לתסחיף ריאתי המתבטא בכאבים בחזה, בקוצר נשימה, בדופק מהיר ובמקרים חמורים אף לגרום למוות.
בארצות הברית הוכרזו קרישי דם כבר ב-2008 כאיום על בריאות הציבור כאשר שר הבריאות האמריקאי (Surgeon General) הוציא קריאה לפעולה (Call For Action) ובה הנחיות למערכת הבריאות בדבר התגייסות למניעת היווצרות קרישי דם מסוכנים באוכלוסייה.
נתוני רשם הבריאות האמריקאי מראים כי אדם אחד מאלף ייפגע מקריש דם הגורם לפקקת ורידים או תסחיף, ושיעור הנפגעים עולה מגיל 45 ומעלה עד 5–6 מקרים לכל 1,000 מגיל 80 ומעלה.
האיגוד ההמטולוגי האמריקאי מעריך כי בכל שנה נפגעים מיליון אמריקאים מקריש דם בווריד או בעורק, וכי 100,000 מתוכם מתים כתוצאה מכך..
לפי המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן (CDC) בארצות הברית, 10-30 אחוזים מהנפגעים מקריש דם בווריד עמוק ימותו עד חודש לאחר האבחון כתוצאה מהשלכות פגיעתו במערכת הדם או באיבר חיוני.
מחצית מהשורדים יסבלו מנכות ומוגבלות, ומתוכם כשליש יעברו מקרה נוסף של היווצרות קריש דם בתוך עשר שנים מהפגיעה הראשונה..
תרופות אלו פועלות על מנגנון הקרישה הכולל את פקטורי הקרישה השונים.
מנגנון הקרישה מופעל כאשר נוצר נזק לרקמה, ומטרתו היא להגן על הגוף מאיבוד דם.
פקטורי הקרישה מביאים למצב בו נוצר פיברין, שהוא חלבון המייצב את קריש הדם הנוצר על ידי טסיות הדם.
תרופות נוגדות קרישה פועלות למניעת תהליך הקרישה באנשים שאובחנו כבעלי סיכון להיווצרות קרישי דם באופן שאינו תקין, שעלול לסכן את חייהם.
את נוגדי הקרישה מקובל לחלק לשתי קבוצות עיקריות: "נוגדי קרישה חדשים" ובהם קסרלטו (ריברוקסבאן), אליקויס (אפיקסבן), ודביגטראן, ו"נוגדי קרישה ותיקים" ובהם הפרין, קלקסן, וקומדין (וארפרין) ואספירין.
קסרלטו (ריברוקסבאן): נוגד קרישה הניתן במינון יומי קבוע.
קסרלטו היא התרופה היחידה מבין נוגדי הקרישה החדשים הניתנת פעם אחת ביום ויש לה התוויות הרבות ביותר בקבוצה זו.
קסרלטו מאושרת ורשומה לשימוש בהתוויות הבאות: מניעת שבץ לבבי באנשים שאובחנו עם פרפור עליות; טיפול בפקקת ורידים עמוקים ובתסחיף ריאתי ומניעת הישנותם.
(DVT) כמו בחולים לאחר ניתוח אלקטיבי להחלפת מפרק ירך או ברך, והיא כלולה בסל התרופות לפי קריטריונים רפואיים..
קסרלטו ניתנת כטבלייה לבליעה דרך הפה, והיא פועלת כמעכב ישיר של פקטור Xa (פקטור עשר פעיל).
השימוש בקסרלטו אינו דורש בדיקות דם לניטור תפקודי הקרישה.
קסרלטו מאושרת לשימוש בעולם מאז 2008 ובישראל מאז 2010.
קסרלטו הראתה יעילות מובהקת בהפחתה משולבת של 24% באירועים קרדיו-וסקולריים (שבץ מוחי, אוטם שריר הלב ופקקת ורידים עמוקים) הפחתה של 42% בשיעור מקרי השבץ, והפחתה של 22% מסך כל התמותה הקרדיו-וסקולרית לעומת מטופלים שנטלו אספירין בלבד.
נתונים אלה הוצגו בכנס האיגוד הקרדיולוגי האירופי שהתקיים בברצלונה בספטמבר 2017 מתוך מחקר COMPASS - מחקר קרדיו-וסקולרי רחב היקף, שבו נבדקו למעלה מ-27,000 מטופלים.
דביגטראן (Dabigatran etexilate): תרופה נוגדת קרישה, הראשונה מבין תרופות נוגדות קרישה מהדור החדש.
התרופה מאושרת לשימוש כטיפול למניעת שבץ מוחי בפרפור פרוזדורים וכטיפול מונע לפקקת ורידים תסחיפית (DVT ותסחיף ריאתי) לאחר ניתוחים אלקטיביים להחלפת מפרק ירך או ברך.
היא ניתנת דרך הפה אולם אינה מצריכה בדיקות דם תכופות לניטור של תפקודי הקרישה.
יעילותה ובטיחותה הוכחו במספר מחקרים קליניים גדולים: במחקר ה-RE-LY, בו השתתפו יותר מ-18,000 מטופלים, הוכיחה יעילות ובטיחות גבוהות.
דביגטראן היא התרופה היחידה מבין נוגדות הקרישה החדשות עם ניסיון קליני מצטבר של למעלה מ-6 שנים.
בשנת 2016 הושק בישראל אנטידוט (נוגדן) ספציפי לדביגטראן בשם אידרוסיזומב (Idarucizumab).
כך, במקרי חירום, כגון דחוף בניתוח, ניתן להפוך את השפעתו של נוגדן הקרישה תוך מספר דקות ולנתח את המטופל.
אידרוסיזומב הוא האנטידוט היחיד הקיים כרגע בשוק, והוא מהווה נדבך נוסף לבטיחות של דביגטראן.
אליקוויס (אפיקסבן): תרופה נוגדת קרישה הניתנת במתן דרך הפה, אינה מצריכה ניטור של רמות INR בדומה לקומדין, ואינה דורשת בדיקות כלשהן נוספות לניטור התרופה.
אפיקסבן אושרה על ידי ה-FDA בשנת 2012 בעקבות שני מחקרים חשובים שנעשו על התרופה בהשוואה לקומדין (מחקר ARISTOTLE) ובהשוואה לאספירין (מחקר AVERROES).
תופעות הלוואי השכיחות כוללות אנמיה (העלולה לגרום לעייפות וחיוורון), דימום הכולל חבלות ונפיחות ובחילה (הרגשת חולי).
השכיחות של דימום מוחי, דימום בעמוד השדרה ודימום בריאות איננה ידועה.
אדוקסבן (Edoxaban): תרופה נוגדת קרישה פומית מהדור החדש, המאושרת לשימוש בארצות הברית, באיחוד האירופי, ביפן ובישראל.
התרופה ניטלת פעם ביום, עם או בלי מזון וללא צורך בניטור קרישה שגרתי.
אדוקסבאן אושר לשימוש בארצות הברית בשנת 2015, בעקבות 2 ניסויים קליניים, שהשוו את יעילותו ובטיחותו, עם אלה של ווארפרין, בחולים עם פרפור פרוזדורים לא-מסתמי (NVAF) (ניסוי ENGAGE AF-TIMI) ובחולים עם תרומבואמבולים ורידי (VTE), לאחר טיפול התחלתי עם הפרין (ניסוי Hokusai-VTE).
בשני הניסויים אדוקסבאן נמצא בלתי-נחות ביעילותו, לעומת ווארפרין, ועם שיעורים נמוכים יותר של דמם..
הפרין - סוג של פוליסכריד אשר פועל במערכת הקרישה על ידי שפעול של אנטיתרומבין והאצת הקצב שבו אנטי-תרומבין מעכב תרומבין ופקטור X.
כאשר הפרין נקשר לאנטיתרומבין, הוא מביא לשינוי במבנה האנטיתרומבין אשר הופך אותו נגיש יותר לפעולה על עיכוב גורמי הקרישה.
הפרין ניתן אך ורק בזריקה- או על ידי מתן תת-עורי, או בזריקה לוריד (במרבית המקרים) וזמן מחצית החיים שלו הוא קצר יחסית.
כדי לנטר את השפעתו יש לבדוק מדד הקרוי activated partial thromboplastin time (בראשי תיבות- aPTT) אשר בודק את השפעתו של ההפרין על פקטורי הקרישה- רמות תרפויטיות (אשר מביאות לתוצאה רפואית) הן רמות אשר מביאות להארכה של מדד זה- aPTT- פי שניים עד שלושה.
יצוין, כי יש חולים העמידים לטיפול בהפרין במובן הזה שהם נדרשים למינון גבוה יותר.
המינונים עצמם שונים על פי ההתוויה הרפואית- במקרים של פקיק ורידי (פקקת ורידים עמוקה) המינון הנדרש הוא גבוה יותר לעומת אוטם לבבי לאור גודלו של הקריש.
תופעות לוואי של שימוש בהפרין כוללות בעיקר סיכון לדימום (אשר ניתן לנסות ולנטרלו על ידי מתן פרוטאמין-סולפט, המנטרל את ההפרין), וכן תרומבוציטופניה.
התהליך בו מתרחשת תרומבוציטופניה (ירידה במספר הטסיות בדם) הוא על ידי נוגדנים המופיעים לאחר מתן הפרין (אשר ספציפית נקשרים לקומפלקס הקרוי heparin-PF4, הקשור גם לטסיות עצמן) והמביאים להרס הטסיות.
מצב זה, המכונה HIT (Heparin-induced thrombocytopenia) הוא מצב המתרחש 5-14 ימים לאחר מתן הפרין, אולם הוא יכול להתרחש קודם לכן- בעיקר אם המטופל קיבל הפרין בעבר.
מספר הטסיות לרוב איננו נמוך מ-100,000 פר יחידת מדידה.
במידה ונוצרת תרומבוציטופניה כאמור, יש להפסיק את מתן ההפרין ולתת תרופה אחרת (מעכבי תרומבין ישירים למשל כגון Bivalirudin, פונדפרינוקס וכו').
אין לתת במצבים אלו עירוי של טסיות ואין לתת קומדין עד להתנרמלות של מספר הטסיות.
מלבד HIT, שתועדה היטב בספרות הרפואית, תופעות לוואי נוספות של שימוש בהפרין כוללות עליה בסיכון לאוסטאופורוזיס לאור ירידה בצפיפות עצם במתן הפרין לטווח ארוך יחסית, וכן עליה באנזימי כבד ללא משמעות קלינית מיוחדת.
התרופה פועלת על ידי עיכוב של פקטור X וכן שפעול של אנטיתרומבין, בדומה להפרין, אולם היא פועלת יחסית יותר על עיכוב של פקטור X.
התרופה ניתנת לרוב בזריקה תת-עורית, אולם ניתן לתת אותה תוך ורידית.
לרוב אין צורך לנטר את רמות התרופה בדם, בשונה מהפרין, אולם מצבים ספציפיים כן דורשים ניטור (הנעשה על ידי מדידת anti-factor Xa).
מצבים אלו כוללים אי ספיקת כליות, השמנת יתר, מתן התרופה במהלך היריון ובמצבים מסוימים אחרים.
תופעות הלוואי העיקריות של קלקסן הן דימומים ותרומבוציטופניה (אולם הרבה פחות מאשר בשימוש בהפרין).
פונדפרינוקס (Fondaparinux) היא תרופה הפועלת על עיכוב פקטור X, והיא בעלת זמן מחצית חיים ארוך יחסית לעומת קלקסן.
התרופה ניתנת לצורך מניעה של אירועים תרומבוטיים במצבים רפואיים שונים (כגון מצבים אורתופדיים, אצל חולים לאחר ניתוח) וכתחליף להפרין או קלקסן לטיפול התחלתי אצל חולים עם פקקת ורידים.
יתרון אחד של התרופה על פני הפרין או קלקסן הוא היעדר תרומבוציטופניה (HIT) כתופעת לוואי.
מעכבים ישירים של תרומבין - בשונה מקלקסן והפרין, הפועלים בדרך של עיכוב תרומבין דרך אנטיתרומבין (כלומר, באופן עקיף), קיימות תרופות הפועלות על עיכוב תרומבין באופן ישיר, דהיינו נקשרות לתרומבין ומונעות את היקשרותו.
תרופות אלו כוללות בין היתר את התרופות Bivalirudin (המשמש כתחליף להפרין למשל במקרים של צנתור לבבי, בהם נמצא גם כפחות גורם לדימום מאשר הפרין) וכן Argatroban ו-Lepirudin (המשמשים כתחליף להפרין במקרים של HIT).
תרופות אלו שונות אחת מהשנייה בין היתר בפינוי התרופה מהגוף ובזמן מחצית החיים שלהן.
קומדין (וארפרין) היא תרופה ותיקה יחסית, וניתנת כטבליות דרך הפה.
מנגנון הפעולה הוא בדרך של עיכוב פקטורי הקרישה התלויים בפעילותו של ויטמין K (פקטורי הקרישה II, VII, IX, X, וכן פרוטאין C ו-S).
פקטורי הקרישה הללו הופכים להיות פעילים רק לאחר תהליך של קרבוקסילציה המתווך על ידי ויטמין K, כאשר התרופה עצמה מעכבת את פעילות הוויטמין עצמו.
כתוצאה מעיכוב זה נוצרים פקטורי קרישה עם פעילות ביולוגית מופחתת או חסרה לחלוטין.
פעילותו האנטי-תרומבוטית של הקומדין מתחילה לאחר מספר ימים, כלומר רק לאחר שפקטורי הקרישה החדשים, שאינם פעילים ביולוגית, מחליפים את הקודמים.
על כן מקובלים מספר ימי "חפיפה" במעבר לטיפול בקומדין, הכוללים שימוש בהפרין, קלקסן או פונדפרינוקס, עד השגת פעילות אנטי-תרומבוטית מספקת של הקומדין.
התרופה עצמה מגיעה לכבד ועוברת מטבוליזם, בין היתר באנזים הנקרא CYP2C9. קיימים מטופלים הנושאים וריאנטים שונים של אנזים זה באופן בו יעילותו מופחתת וכתוצאה מכך רמות הקומדין גדולות יותר.
מטופלים אלו צריכים לקבל מינון מופחת של קומדין.
בנוסף לכך, יש מגוון רחב של תרופות ושל מזונות שונים אשר משפיעים על רמות התרופה בדם.
מכל הסיבות הללו, קיימת חשיבות רבה לניטור אחר רמות התרופה, אשר עשויות להשתנות מדי יום כתלות בתזונה, נטילת תרופות נוספות וכדומה.
הניטור עצמו מתבצע מדי שבועיים שלושה על ידי בדיקת דם ומדידת רמות INR - מדד הרגיש לירידה ברמות של פרוטרומבין, פקטור VII ופקטור X.
במרבית האינדיקציות הרפואיות, ה-INR הנדרש נע בין 3.0-2.0, היות ש-INR נמוך מדי נמצא מקושר לסיכון להתפתחות פקקת, ו-INR גבוה מדי מקושר לסיכון לדימומים.
תופעת לוואי נוספת ונדירה היא נמק של העור המתרחש יומיים עד חמישה ימים לרוב לאחר תחילת הטיפול בקומדין, ויותר אצל חולים הסובלים ממחסור בפרוטאין C/S.
אין לתת את התרופה בהיריון מאחר שהתרופה חוצה את השליה ומביאה להיווצרות מומים מבניים בעובר וכן עלולה לגרום לדימום בעובר.
עם זאת, אין מניעה לקחת את התרופה בהנקה.
חולים אשר מתוכננים לעבור ניתוח או פעולה פולשנית מסוימת, ונמצאים בטיפול ארוך טווח בקומדין, צריכים להפסיק את נטילת הקומדין חמישה ימים לפני הפרוצדורה כדי למנוע סיכון לדימומים, כאשר לחולים עם סיכון גבוה להיווצרות קרישים ניתן טיפול בקלקסן בימים אלו.
נוגד קרישה למניעת פקקת ורידים
טיפול מקובל למניעת פקקת ורידים תסחיפית היה אספירין, אשר ניתן עד לאחרונה לטווח ארוך במטרה למנוע DVT ו-VTE.
מחקר שהתפרסם בכתב העת New England Journal of Medicine הביא לשינוי בפרדיגמת טיפול זו: המחקר, בשם EINSTEIN CHOICE, בדק את היעילות של נוגד הקרישה ריברוקסבאן מול אספירין בהפחתת הסיכון לאירוע חוזר של פקקת ורידים תסחיפית.
תוצאות המחקר הראו כי מתן קסרלטו למטופלים הפחיתה את הסיכון לאירוע חוזר של פקקת ורידים תסחיפית ב-66% לעומת מתן אספירין.
תוצאות מחקר EINSTEIN CHOICE התפרסמו ב-New England Journal of Medicine והוצגו במושב המרכזי בכנס האיגוד הקרדיולוגי האמריקאי (ACC).
המחקר כלל 3,396 חולים והתקיים במעל 200 מרכזים רפואיים ב-31 מדינות בעולם, ביניהן ישראל.
11 מרכזים רפואיים השתתפו במחקר בישראל, בתוכם רמב"ם, איכילוב, בילינסון.
הנחיות האיגוד הקרדיולוגי האירופי בעניין נוגדי קרישה
לפי הקווים המנחים (Guidelines) של האיגוד הקרדיולוגי האירופי מספטמבר 2016, נוגדי קרישה מהדור החדש (קסרלטו, פראדקסה ואליקויסט) יהיו הסטנדרט הטיפולי למניעת שבץ בחולי פרפור פרוזדורים.
נתוני המחקר הצביעו על כך שמתן תרופות נוגדות קרישה במינון נמוך מהרצוי, מעלה את הסיכון לשבץ בקרב המטופלים..
על מנת להבין את פעילותן של תרופות אלו, יש צורך להבין את תפקידן של הטסיות בעת יצירת קריש דם.
כאשר נוצר נזק בכלי דם כלשהו, טסיות מגיעות לאזור ונקשרות למקום הפגוע על ידי פקטורים שונים כגון פקטור פון וילברנד ורצפטורים שעל הטסיות- הרצפטור GPIIb/IIIa ו-GPIb למשל.
לאחר מכן, הטסיות מפרישות ADP ותרומבוקסן A2- אלו חומרים שמטרתם להביא לגיוס טסיות נוספות לאזור הפגוע.
בנוסף, הן עוברות שינוי מבנה המאפשר להם לקשור פיברינוגן ולהביא להתלכדות הטסיות.
במקביל לתהליך זה מופעלת שרשרת הקרישה המתווכת על ידי פקטורי קרישה על מנת לייצב את קריש הדם הראשוני על ידי פיברין.
תרומבין, בנוסף לכך שהוא הופך פיברינוגן לפיברין, מגייס עוד טסיות לאזור הפגיעה.
אספירין: זוהי התרופה הנמצאת בשימוש הכי רחב, והיא זולה ויעילה יחסית.
אספירין פועלת על ידי עיכוב בלתי הפיך של האנזים (COX)-1, המהווה אנזים מפתח ביצור של תרומבוקסן A2 (אשר כפי שצוין קודם לכן, מביא להגברת תהליך הקרישה על ידי גיוס טסיות נוספות).
במינונים גבוהים, אספירין מעכב גם את האנזים COX-2. אספירין ניתן לצורך מניעה שניוניות של אירועים קרדיו-ווסקולריים אצל חולים הסובלים ממחלות עורקים קורונריות, מחלות עורקים פריפריות ומחלות צרברו-ווסקולריות.
אספירין מביא להפחתה של 25% בסיכון למוות לבבי, אוטם לבבי, או שבץ, והוא ניתן גם כמניעה ראשונית אצל אנשים עם גורמי סיכון לפתח אוטם לבבי- כלומר, כאלו שהסיכון השנתי שלהם לאוטם לבבי הוא מעל 1%.
לרוב אספירין ניתן במינון יומי של 75 מ"ג-100 מ"ג, למעט מקרים בהם המינון הניתן הוא גבוה יותר- כגון מקרים בהם יש צורך בהתערבות מהירה לטיפול נגד טסיות- התהוות אוטם לבבי, למשל.
תופעות הלוואי השכיחות של אספירין הן תופעות הקשורות במערכת העיכול- כאבי בטן קלים ועד כיב פפטי ודימומים קשים.
הסיכון לדימום גדול יחסית הוא 1%-3% בשנה בשימוש באספירין.
בנוסף, אצל 0.3% מהחולים תועדה אלרגיה לאספירין ובמקרים אלו אין להשתמש באספירין.
פלוויקס (קלופידוגרל) ותרופות אחרות ממשפחת התיינופירידינים: תרופות אלו פועלות על הקולטן (רצפטור) P2Y12- רצפטור ל-ADP המשמש לצורך גיוס טסיות למקום הפגוע על גבי כלי הדם.
מלבד קלופידוגרל, תרופות אחרות הפועלות במנגנון זה הן טיקלופידין, ופרסוגרל (הנחשבת תרופה פוטנטית יותר מבחינת תחילת השפעה ואפקט ההשפעה, אם כי במחיר של עליה בסיכון לדימום, על כן אינה מומלצת לחולים מבוגרים למשל).
כאשר השוו את ההשפעה שיש לקלופידוגרל מול טיפול באספירין על חולים עם אוטם לבבי איסכמי או מחלת עורקים פריפרית, נמצא כי קלופידוגרל יעיל יותר מאספירין בהורדת הסיכון למוות לבבי, אוטם לבבי ושבץ.
עם זאת, קלופידוגרל היא תרופה יקרה יותר.
לעיתים ניתנת התרופה בשילוב עם אספירין על מנת לתגבר את השפעתן - למשל, לאחר צנתור בו מונח תומכן באחד מעורקי הלב, או במצבים של תעוקת לב לא יציבה.
עם זאת, יש לזכור כי שילוב שתי התרופות מעלה גם את הסיכון לדימומים, ועל כן לא מומלץ להשתמש בשילובים אלו במקרים בהם לא הוכחה היעילות בכך.
המינון של קלופידוגרל הוא אחת ליום, 75 מ"ג במרבית המקרים.
מנות גבוהות ("מנות העמסה") ניתנות כאשר יש צורך במניעת הצטברות אקוטית של טסיות- כגון במצב של צנתור הכולל תומכן.
תופעות הלוואי העיקריות הן תופעות המטולוגיות- כגון ירידה בספירת תאי הדם הלבנים או הטסיות, אולם הן נדירות יחסית בשימוש בקלופידוגרל.
תרופות מסוג GPIIb/IIIA Receptor Antagonists: תרופות אלו פועלות כאנטגוניסטים לקולטנים הנמצאים על גבי הטסיות והקרויים GPIIb/IIIA.
שלוש התרופות העיקריות תחת קבוצה זו הוא אבסיקסימאב, אפטיפיבאטיב וטירופיבאן.
הקולטן האמור הוא השכיח ביותר הנמצא על גבי הטסיות, כאשר ברגע שהטסיות משופעלות (עוברות למצב פעיל) לאחר היווצרות פגיעה בכלי הדם, הרצפטור קושר מולקולות שונות כגון פיברינוגן ופקטור פון וילברנד ובדרך זו מביא להיצמדות של הטסיות אחת לשנייה.
שלוש התרופות בקבוצה זו שונות האחת מהשנייה הן במבנה המולקולרי שלהן והן באופן הפעולה (זמן מחצית חיים שונה, פינוי שונה מהדם וכדומה).
תרופות אלו אינן ניתנות באופן רוטיני, אלא למצבים ספציפיים בהם המטופל עובר צנתור לבבי, בעיקר מטופל אשר עובר אוטם לבבי וכתוצאה מכך מופנה לצנתור.
תרופות אלו ניתנות תוך ורידית, ותופעות הלוואי המקושרות אליהן הן ירידה ברמת הטסיות בדם אשר עלולה להיות חריפה (בעיקר אבסיקסימאב) וכן דימומים.
תרופות אלו ניתנות במטרה לפרק את קריש הדם - אשר יכול להיווצר בכלי הדם העורקיים במוח, בתסחיף ריאתי וכדומה.
פירוק קריש הדם מביא לחידוש הזרימה לרקמה, כאשר פירוק הקריש יכול להיעשות על ידי מתן התרופה באופן סיסטמי (תוך ורידי) או מתן התרופה באמצעות צנתר לאזור בו נמצא הקריש.
התרופות הקיימות בקבוצה זו פועלות על ידי הפיכת פלסמינוגן לפלסמין, המפרק את רשת הפיברין וכתוצאה מכך את קריש הדם עצמו.
מלבד ההשפעה שיש לתרופות אלו על פלסמינוגן ופלסמין, הן עלולות להביא לפירוק של מרכיבי קרישה נוספים ומצב זה עלול להביא לעליה בסיכון לדמם.
נוגה ויזל (נולדה ב-21 באוקטובר 1969) היא סנגורית פלילית המייצגת חשודים ונאשמים בעבירות מין.
אלופת ישראל (1983 ו-1985) ושיאנית ישראל (1983–1988) בשחייה בעברה; התמחתה בסגנון חזה ומעורב אישי.
ויזל נולדה בקריית שמונה וגדלה ברחובות.
בגיל 10 החלה לשחות בקבוצת השחייה של מרכז וייסגל בהדרכתו של מאי רז ואחר כך בהדרכתו של נלו בילדרמן.
בגיל 15 עברה לקיבוץ רמת דוד על מנת להתאמן בהפועל עמק יזרעאל בהדרכתו של נח רם ושם למדה בבית ספר העל יסודי "העמק המערבי" שבקיבוץ יפעת.
בהיותה מתבגרת, אביה הואשם בלקיחת שוחד וויזל הייתה עדה לחיפוש שנעשה בביתם.
בשנת 1984, בעקבות האשמות בדבר עבירות מין שביצע לכאורה בשחייניות, התאבד מאמן השחייה של ויזל בטרם החל משפטו.
אירועים אלו הטביעו בה את חותמם.
ויזל למדה משפטים באוניברסיטת סאסקס שבברייטון, אנגליה.
סיימה את לימודיה בשנת 1997 וקיבלה רישיון לעריכת דין בשנת 1998. היא התמחתה בבית משפט השלום בבאר שבע אצל השופט עודד אליגון, ועבדה כחוקרת במחלק ההונאה במחוז ירושלים וכפרקליטה במחלקת התביעות של משטרת ישראל כ-6 שנים.
במאי 2005 ויזל פוטרה מהמשטרה; היא פנתה לבג"ץ בטענה שהמניעים לפיטוריה לא היו עניינים, אך בג"ץ קבע כי "בניגוד לטענת העותרת, הטיפול בתלונות הרבות שהגישה במהלך השנים כנגד עמיתיה ומפקדיה ביחידות השונות לא יצר משקעים כנגדה בקרב אנשי מח"ש, ולכל היותר הועלה חשש כי העותרת נוטה להגיש תלונות ללא הצדקה."
בשנת 2005 הקימה משרד לעריכת דין המתמחה במשפט פלילי, עבירות מין ואלימות במשפחה.
באליפות החורף של ישראל בשחייה שנערכה בבריכת הטכניון בחיפה במרץ 1983 בהיותה רק בת 13 שנים ו-5 חודשים זכתה ויזל במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 1:17.20 דקות, ובכך הייתה לשחיינית הישראלית הראשונה ששחתה משחה זה מתחת ל-1:18 דקות.
שיא זה היה היחידי שנקבע באליפות זו.
בתחרות שמונה האומות, בשחייה שנערכה בטנריפה, ספרד ביולי אותה שנה סיימה ויזל במקום השביעי במשחה ל-200 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 2:46.76 דקות, שיפור לשיאה של פרידלנדר שעמד על 2:47.35 דקות.
שיא זה החזיק מעמד כ-5 שנים ונשבר על ידי אירית אפרתי (2:45.89 דקות).
במקום השמיני במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:17.98 דקות ובמקום השמיני במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בשיא ישראלי חדש של 4:39.12 דקות, ביחד עם ליאור בירקאן, הדר רובינשטיין ורותם גרטל.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף אוגוסט אותה שנה זכתה ויזל ב-4 מדליות.
שתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:19.09 דקות, לפני רותם פורת מהפועל בני שמעון (1:22.12 דקות) ומירב גת מהפועל וייסגל (1:23.51 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:52.75 דקות, לפני רותם פורת (2:59.20 דקות) ודליה ארבלי מהפועל ימק"א ירושלים (3:00.20 דקות).
שתי מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא ישראלי חדש לגילאי 14 של 2:33.77 דקות, אחרי בירקאן (2:32.69 דקות) ולפני ענת עדות הפועל גש"ם (2:36.14 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:33.13 דקות, אחרי בירקאן (5:25.03 דקות) ולפני גליה פינצ'י מהפועל ימק"א ירושלים (5:39.28 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף אוגוסט 1985 זכתה ויזל ב-3 מדליות אישיות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:33.88 דקות, לפני עירית גלוסקינוס הפועל ימק"א (2:33.91 דקות) וזוהר לבנסברג הפועל גליל עליון (2:38.08 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:30.04 דקות, לפני איריס קומן ממכבי נהריה (5.32.14 דקות) ויפעת שור ממכבי קריית אונו (5:34.73 דקות).
מדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה, אחרי זוהר לבנסברג (2:53.43 דקות) ולפני אירית אפרתי.
ויזל היא סנגורית פלילית המתמחה בייצוג חשודים ונאשמים באונס ועבירות מין.
היא אמרה על עבודתה ש"אני לא שואלת מה קרה באמת, אלא אם יש בחומר הראיות משהו שמעיד על חפותו.
התפקיד שלי הוא למוטט את הראיות אחת לאחת ולהביא לזיכוי.
[...] המצפון שלי נקי כי אני לא משתמשת בו בעבודה".
ויזל, המייצגת גם נאשמים בפדופיליה, תומכת בהורדת גיל ההסכמה וביטול סעיף יחסי המרות בחוק: "ארגוני הנשים חושבים שהם מחזקים את הנשים, אבל הם בעצם מחלישים אותן וגורמים להן להרגיש שהן קורבנות.
מה הבעיה בזה שגבר בן 42 מקיים מגע מיני עם מישהי בת 16?
אם היא רוצה בזה, מה לא בסדר?".
בנובמבר 2015 רחלי רוטנר פרסמה בפייסבוק כי ינון מגל הטריד אותה מינית.
מגל פרש מתפקידו כיו"ר סיעת הבית היהודי ולאחר שפורסמו תלונות מצד נשים נוספות, התנצל והתפטר מכהונתו כחבר כנסת.
בפברואר 2016 סגרה פרקליטות מחוז תל אביב את התיק נגדו.
על כך ויזל אמרה ש"ינון מגל צריך לתבוע את רחלי רוטנר על מה שפרסמה נגדו בפייסבוק [...] הייתה כאן תלונת-שווא, אבל המשטרה מפחדת מהביקורת הציבורית" והוסיפה ש"דבר ראשון שאני אומרת ללקוחות שלי זה לא להודות".
ביולי 2016 הוגש כתב אישום בחשד לאונס של חיילת נגד אופק בוכריס.
בדצמבר נחתם הסדר טיעון, שבמסגרתו מחקה הפרקליטות מכתב האישום את סעיף האונס ובוכריס הודה בהתנהגות שאינה הולמת ובבעילה אסורה בהסכמה.
בריאיון לרדיו 103fm ויזל אמרה על עסקת הטיעון ש"אנשים מודים בעבירות שהם לא עשו רק מכיוון שהם נשברים מבחינה נפשית".
על כך שהמתלוננת בפרשה יצאה דוברת אמת בבדיקת פוליגרף, ויזל אמרה ש"פוליגרף זה לא רלוונטי".
ביוני 2017, בכתבה שפורסמה בתוכנית זמן אמת, ויזל סיפרה על האופן בו היא חוקרת מתלוננות על עבירות מין:
בהמשך הוסיפה על עבודתה כסנגורית:
באוקטובר 2018 משה ברקת, הממונה על שוק ההון, פיטר את הנהגת ששימשה את קודמתו בתפקיד מחשש לתלונות על הטרדה מינית.
ויזל טענה בריאיון לערוץ 7 ש"מדובר בדרישה לגיטימית.
גברים חיים בחרדות, הם לא יודעים איזה צעד הם יעשו, ומיד תוגש נגדם תלונה.
הסיטואציה הזאת קוראת כתוצאה מהקמפיין של Me Too.
גברים מבוהלים, הם חוששים שהם יהיו קורבן של תלונות שווא".
היא הוסיפה שהקמפיין גרם ל"הרס ולחורבן של גברים" ושהיא ממליצה "לחשוב פעמיים לפני שמעסיקים אישה".
בנובמבר 2017, פורסמה בתוכנית הצנרת בהנחיית גיא לרר כתבה של מאיה נהור בשם "האונס השלישי" על ההתעמרות שעוברות נפגעות תקיפה מינית בבתי המשפט בזמן הגשת עדות.
הכתבה עקבה אחר הסיפור של לירון תורג'מן, שנפלה קורבן לאונס קבוצתי בבסיס חצרים, וביקרה את טקטיקות החקירה של ויזל, שייצגה את אחד החיילים שהורשעו באונס.
זו הכתבה הנצפית ביותר של "הצנרת" בפייסבוק לשנת 2018, עם למעלה ממיליון ציפיות.
בריאיון עם לרר שהופיע בכתבה, ויזל הגיבה על יחסה למתלוננת ואמרה "היא יכולה לבכות, היא יכולה לעשות הכל.
המטרה זה למוטט אותה על הדוכן." לשאלתו האם היא מכבדת את המשפט בישראל, ויזל ענתה ש"כן.
בהמשך הראיון, לאחר שלרר חשף את פיטוריה של ויזל מהמשטרה, היא טענה שפוטרה כיוון שהתלוננה על הטרדה מינית כנגד קצין ושהתיק נסגר מחוסר ראיות.
לאחר שפוטרה הגישה בג"ץ שקבע "הועלה חשש כי העותרת נוטה להגיש תלונות ללא הצדקה".
כשלרר שאל אותה על תלונה אחרת שהגישה נגד תת-ניצב יואב סגלוביץ, ויזל לא זכרה פרטים אלמנטריים.
העיתונאי עינב שיף כתב על הראיון:
ב-25 בדצמבר 2017 ויזל הוציאה צו הרחקה נגד לרר בעקבות תלונה שהגישה במשטרה על מסע הסתה שלטענתה מתנהל נגדה בתוכנית שלו: "לרר משתמש בדברים שאמרתי וחותך אותם, וכשהיו עליי ביקורות טובות הוא נמנע מלהציג אותן בשידור.
ב-31 בדצמבר צו ההרחקה בוטל.
ב-13 באוגוסט 2018, ויזל פרסמה פוסט בפייסבוק בעקבות פרסום הכתבה בצנרת, בו נכתב: "גיא לרר הוא הפרצוף המכוער של התקשורת החדשה.
אדם שמנצל את כוחו התקשורתי כדי לחסל אנשים.
שעשה ביודעין שימוש מזוהם בעבריינית ומתלוננת שווא וסייע לה במהלכי הסחיטה שלה".
ב-21 באוגוסט 2018 ויזל התראיינה שנית אצל לרר בתוכנית "הצנרת" בעקבות ההפסד בערעור בפרשת "האונס בחצרים".
ויזל אמרה שפסק הדין לא חלוּט, שהלקוח שלה לא ביצע את העברות המיוחסות לו (על אף שהורשע בשתי ערכאות והפסיד בערעור) ושבכוונתה להגיש ערעור לעליון; בנוסף, היא כינתה את סדרת הכתבות שפורסמה בתוכנית "פייק ניוז" וטענה שלרר שידל את תורג'מן להגיש נגדה תלונה בלשכת עורכי הדין בישראל.
ב-24 ביוני 2019, ועדת האתיקה של לשכת עורכי הדין גנזה את התלונה של תורג'מן מחוסר ראיות, אך הוסיפה כי "אין בהחלטה זו כדי להצביע שהוועדה מעדיפה את גרסת עו"ד ויזל על גרסתך [...] וועדת האתיקה בדעה כי ההתבטאויות מושא תלונתך אינן ראויות ואינן הולמות את כבוד מקצוע עריכת הדין".
ויזל פנתה לוועדה בדרישה לשנות את סיבת הגניזה לחוסר אשמה וביקשה לעמוד לדין משמעתי במוסדות הלשכה כדי שתוכל להוכיח את חפותה.
ב-2 ביולי 2019 פורסם בשידור חי בערוץ הפייסבוק של הצינור שתורג'מן הגישה תביעת דיבה אזרחית נגד ויזל על סך 300 אלף שקל.
זו הפעם השנייה בישראל שבה נאנסת תובעת את הסנגורית במשפטה.
איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית תמך בה בפוסט שפורסם בפייסבוק ובו נכתב "טוב יהיה אם בית המשפט ישתמש בתביעה הזאת בשביל לקבוע נורמה להתנהגות של סנגורים כלפי נפגעות ונפגעים".
ב-25 ביולי 2019 פורסם שויזל שלחה מכתב התראה לפני הגשת תביעה ללרר, בו היא דורשת ממנו לפצות אותה במיליון שקל על הפגיעה בשמה הטוב.
במכתב נטען שלרר מנהל נגדה מסע הסתה תקשורתי ומתקפה אישית רצופת שקרים, שנועדו לבזות ולהשפיל אותה.
בנוסף, ויזל דורשת שהוא יסיר כל פרסום שלו נגדה.
תביעות לשון הרע הדדיות בין ויזל לפעילה החברתית שני שטלריד הסתיימו בחיובה של ויזל לשלם לשטלריד פיצויים ושכר טרחה בסך 145,000 ש"ח..
תביעה הוספת של ויזל כנגד העיתונאית לינוי בר־גפן הסתיים בחיובה של ויזל לשלם הוצאות משפט בסך 20,000 ש"ח לבר־גפן, בעוד ויזל זכתה בפיצוי של 500 ש"ח בלבד, כשאחד מתוך עשרה פרסומים שהציגה, התקבל.
השופט קבע כי ויזל עצמה מקדמת אג'נדה דורסנית כלפי מתלוננות ועמדה מאחורי אמירות קשות על חוסר חשיבות האמת במשפט פלילי.
נוגדנים עצמיים הם נוגדנים המיוצרים על ידי מערכת החיסון ואשר מכוונים נגד מרכיבים נורמליים כגון תאים וחלבונים בגוף האדם.
מחלות אוטו-אימוניות רבות, ביניהן מחלת הזאבת ומחלות ידועות נוספות, נגרמות כתוצאה מכך.
נוגדנים מיוצרים על ידי לימפוציטים מסוג B, כאשר באופן נורמלי, מערכת החיסון מסוגלת לזהות ולהתעלם מחלבונים בריאים בגוף האדם עצמו.
עם זאת, לעיתים מערכת החיסון מזהה בטעות מרכיבים שונים בגוף האדם כ"זרים" ותוקפת אותם, בדרך של יצירת נוגדנים עצמיים.
נוגדנים אלו תוקפים תאים ורקמות בריאים בגוף ומביאים להיווצרות דלקת ונזק שעלול להיות נרחב.
הסיבה להיווצרות נוגדנים עצמיים אינה תמיד ברורה.
נמצא כי בחלק מן המקרים, קיימת פרה-דיספוזיציה גנטית, אשר יחד עם טריגר נוסף (למשל, מחלה ויראלית, או חשיפה לכימיקלים טוקסיים) מביאה לייצור נוגדנים עצמיים.
בנוסף לכך, חוקרים סבורים כי קיים מרכיב הורמונלי במנגנון ההיווצרות, היות שמרבית מן המחלות האוטו-אימוניות הן מחלות אשר תוקפות יותר נשים מאשר גברים.
קיימות מחלות שונות ורבות הנגרמות כתוצאה מייצור נוגדנים עצמיים.
מחלות אלו כוללות מחלות כגון תת פעילות של בלוטת התריס- השימוטו, וכן מחלות יתר פעילות של בלוטת התריס, מחלות כגון זאבת, סקלרודרמה, סוכרת סוג 1, צליאק, סיורגן ומחלות ווסקוליטיות שונות.
על מנת לאבחן מחלות אלו, ניתן להיעזר בין היתר בבדיקות דם למציאת נוגדנים עצמיים.
בדיקת דם למציאת הנוגדן ANA (נוגדן אנטי-גרעיני, או anti-nuclear antibody) נלקחת במצבים לא ספציפיים, ומהווה מרקר לתהליך אוטו-אימוני.
ANA הוא חיובי במגוון של תהליכים אוטו-אימוניים.
אם ANA חיובי, לרוב נלקחות בדיקות נוספות כגון RF, מידת שקיעת הדם, רמת חלבון C בסרום (CRP) וקיום נוגדנים עצמיים נוספים כמפורט להלן.
בדיקות דם לגילוי נוגדנים עצמיים משמשות גם כהערכה ליעילות הטיפול הרפואי הניתן במחלות אלו.
זאבת כתוצאה משימוש בתרופות מסוימות - נוגדנים מסוג antihistone.
דלקת מפרקים שגרונתית או Rhumatois arthritis: נוגדנים מסוג Anti IgG
פמפיגוס וולגריס - נוגדן מסוג anti-desmoglein
פוליומיוזיטיס, דרמטומיוזיטיס - נוגדנים מסוג anti-jo-1
מחלת סיוגרן - נוגדנים מסוג anti Ro, anti La
מחלת ווגנר - נוגדנים מסוג c-Anca
שחמת ראשונית של המרה - נוגדנים מסוג anti-mitochondrial
ווסקוליטיס שונים - נוגדנים מסוג p-anca
תרופות נוגדות דלקת שאינן סטרואידים הן משפחה של תרופות המשמשות לשיכוך כאבים, להורדת חום ובמינונים גבוהים יותר להפחתת דלקות.
שמן של תרופות אלו מבדילן ממשפחת הסטרואידים, המשמשות גם הן לצורך הפחתת דלקת.
התרופות הידועות ביותר במשפחה זו הן אספירין, איבופרופן (המשווקת בשמות המסחריים אדוויל, נורופן ועוד) פאראצטמול ונפרוקסן.
חלק מהתרופות ניתנות לרכישה ללא צורך במרשם רופא, וחלקן מחייבות מרשם רופא, במיוחד משפחת התרופות היותר חדישות, ממוקדות (COX2) ובמינונים יותר גבוהים.
לתרופות אלה ידועות תופעות לוואי כגון: אולקוסים במערכת העיכול, יתר לחץ דם, ודימום.
תרופות נוגדות דלקת שאינן סטרואידים ניתנות לרוב לטיפול במצבים כרוניים או חריפים המקושרים בכאב ובדלקת.
לחלק מהתרופות במשפחה זו השפעה חיובית גם על מחלות לב וכלי דם (אספירין לדוגמה).
מחקרים בוחנים את השפעתן גם על סרטן המעי הגס.
התוויות לטיפול בנוגדי דלקת שאינם סטרואידים
מחלות מפרקים דלקתיות כגון דלקת חוליות מקשחת, דלקת מפרקים עקב פסוריאזיס ועוד.
התקף של מחלת השיגדון (גאוט GOUT).
כאבים בעצמות כתוצאה משליחת גרורות (Metastatic bone pain).
כאב כתוצאה מדלקת ופגיעה ברקמות.
כאב בגין אבנים בדרכי השתן.
אצל ילודים - כאשר ההצינור העורקי לא נסגר ב-24 השעות הראשונות שלאחר הלידה.
אספירין היא התרופה היחידה ממשפחת זו הגורמת לעיכוב בלתי הפיך של האנזים COX-1 והיא בעלת התוויה נוספת - מניעת היצמדות (אגרגציה) של טסיות הדם בעיקר אצל חולים עם מחלות לב וכלי דם.
אספירין מגבילה את יכולתן של הטסיות להיקשר זו לזו באמצעות עיכוב פעולתו של תרומבוקסן A2, אשר אחראי הן לאקטיבציה של טסיות חדשות והן להיצמדות הטסיות.
שתי תופעות הלוואי העיקריות המקושרות לשימוש בתרופות ממשפחת נוגדי הדלקת שאינם סטרואידים קשורות למערכת העיכול ולכליה.
תופעות לוואי אלו מוחמרות בנטילת מינונים גבוהים ולעיתים חמורות מספיק על מנת להעלות את הסיכון להתנקבות (היווצרות חור) של כיב במערכת העיכול, דימום במערכת העיכול ואף מוות.
כ-10% עד 20% מהמטופלים אשר נוטלים NSAIDS מדווחים על חוסר נוחות בטנית או דיספפסיה, ומספר האשפוזים כתוצאה מתופעות לוואי הקשורות במערכת העיכול, בגין שימוש ב-NSAIDS הוא גבוה יחסית.
תרופות אלו יכולות כמובן לעבור אינטראקציה עם תרופות אחרות.
כך למשל, שימוש ב-NSAIDS יחד עם תרופות ממשפחת הקינולונים (אחת מקבוצות אנטיביוטיקה) יכול להביא לעליה בתופעות לוואי הקשורות למערכת העצבים המרכזית לרבות פרכוסים.
כמו כן, יש להיזהר בנטילת שתי תרופות ממשפחה זו יחדיו.
למעט אספירין במינון נמוך, כל התרופות ממשפחת ה-NSAIDS, הן החדשות יותר שמעכבות את האנזים COX-2 בלבד, והן התרופות המסורתיות יותר, מעלות ככל הנראה את הסיכון לאוטם לבבי ולשבץ.
הן אינן מומלצות אצל אנשים אשר עברו אוטם לבבי ("התקף לב") מאחר שהן מקושרות בעליה בסיכון לאירוע חוזר של אוטם לבבי ואף עליה בסיכון למוות, אם כי קיימות תרופות ממשפחה זו שמקושרות בסיכון נמוך יחסית (למשל - נפרוקסן).
כמו כן, תרופות אלו מקושרות בהכפלת הסיכון לאי ספיקת לב תסמינית אצל חולים ללא סיפור של מחלת לב, ובמידה ויש סיפור של מחלת לב, הסיכון עולה פי 10 (למעט שימוש באספירין כאמור).
אנשים אשר סובלים מאי ספיקת לב והנוטלים NSAIDS, נמצאים בסיכון גבוה יותר לתמותה (פי 2.1 תחת שימוש ב-diclofenac (וולטרן) למשל).
כל בני המשפחה הפרמקולוגית שנמצאים בקטגוריה של NSAID הן הספציפיים ל-COX2 והן האחרים, עלולים להעלות לחץ דם, במידה זו או אחרת, למטופלים שנוטלים אותם.
תופעות הלוואי העיקריות המקושרות עם שימוש ב-NSAIDS הן תופעות הלוואי הקשורות למערכת העיכול.
NSAIDS מביא הן לגירוי המוקוזה של המעי הדק על ידי מולקולות חומציות, והן על ידי הפעלת עיכוב על האנזימים COX-1 ו-COX-2 שמביאים להפחתת רמות הפרוסטגלנדינים.
הפחתת סינתיזה של פרוסטגלנדינים מביאה לעליה בהפרשת חומצות בקיבה ולירידה בהפרשה של ביקרבונט, ומכאן להפרשה מופחתת של מוקוס שמגן על רירית הקיבה.
תופעות לוואי נפוצות בשימוש ב-NSAIDS הן הבאות:
כיב פפטי, דימום מכיב פפטי.
הסיכון לכיב במערכת העיכול עולה ככל שעולה משך זמן הטיפול ב-NSAIDS, וככל שהמינון הניתן גבוה יותר.
על כן מומלץ לנסות ככל האפשר לטפל במינון נמוך ככל הניתן ולמשך תקופת הזמן הקצרה ביותר המומלצת, על מנת להימנע מתופעות לוואי כאמור לעיל.
קיים גם שוני בין התרופות השונות מבחינת היכולת לגרום לתופעות לוואי של מערכת העיכול - נמצא כי תרופות כגון אינדומתצין, קטופרופן ופירוקסיקאם מקושרות לתלונות גסטרואינטסטינאליות, בעוד שדיקלופנק מקושר פחות עם תופעות לוואי אלו.
תרופות כגון אספירין, משווקות לעיתים עם מעטפת מסוג enteric-coated שמטרתה להגן על מערכת העיכול בעת נטילת הכדור.
תלונות גסטריות (הקשורות לקיבה ופחות למעיים) יכולות להיות מופחתות במידה ובנוסף לטיפול ב-NSAIDS ניתן טיפול בנוגדי חומצה מסוג מעכבי משאבות פרוטונים כגון אומפרדקס, אומפרזול וכדומה.
NSAIDS עלולות להביא כאמור לדימום ממערכת העיכול - ובמיוחד בקיבה - ועל כן יש לתת תרופות אלו בזהירות אצל חולים עם מחלות מעי דלקתיות כגון מחלת קרוהן או מחלת קוליטיס כיבית ובמקרים שיש להשתמש במשככי כאבים קיימת עדיפות לשימוש במשככי כאבים אחרים כגון אקמול או תרופות המכילות קודאין.
NSAIDS מקושרים בעליה בשכיחות לתופעות לוואי כלייתיות.
המנגנון המביא לכך הוא מנגנון הקשור לזרימת הדם לכליה - פרוסטגלנדינים באופן רגיל מביאים להרחבה של הארטריולות ה-afferent בכליה.
מנגנון זה עוזר לשמור על שיעור סינון כלייתי (GFR) תקין, ומצב זה חשוב במיוחד אצל חולים הסובלים מאי ספיקת כליות, ואשר מנסים לשמור על זרימת דם תקינה לכליה על ידי הפעלת מערכת רנין-אנגיוטנסין-אלדוסטרון, והעלאה של רמות אנגיוטנסין 2 אשר מכווץ את הארטריולה הזו.
שימוש ב-NSAIDS מביא לירידה ברמות פרוסטגלנדינים ומכאן להיצרות של הארטריולה ה-afferent בכליה ולירידה ביכולת הסינון הכלייתית.
תופעות לוואי נפוצות בשימוש ב-NSAIDS מבחינה כלייתית הן:
תרופות אלו עלולות להביא לירידה בתפקוד הכלייתי, בעיקר כאשר הן משולבות עם תרופות נפרוטוקסיות אחרות.
בעיקר הדבר אמור כאשר המטופל נוטל תרופות שהן מעכבי ACE ומשתן.
NSAIDS עלולות להביא למצבים נדירים נוספים ובהם:
רגישות לאור היא תופעת לוואי המתרחשת בנטילת חלק מן התרופות במשפחה זו.
נטילת NSAIDS אינה מומלצת במהלך ההריון, בעיקר לא במהלך הטרימסטר השלישי.
אף על פי שתרופות אלו אינן נחשבות טרטוגניות (גורמות מומים לעובר) הן עלולות להביא לסגירה מוקדמת מדי של הצינור העורקי אצל העובר ולתופעות לוואי כלייתיות.
בנוסף, תרופות אלו מקושרות בלידה מוקדמת ובעליה בסיכון להפלות.
עם זאת, נשים אשר סובלות מתסמונת אנטי-פוספוליפידית או APLA, נוטלות במהלך ההריון אספירין המשולב בהפרין.
התרופה אינדומד (אינדומתצין) משמשת בהריון לטיפול במקרים של ריבוי מי שפיר על ידי הפחתת כמות השתן של העובר (בדרך של עיכוב זרימת הדם לכליה).
תופעות לוואי נוספות כוללות עליה באנזימי כבד, כאב ראש, סחרחורת.
תופעות לוואי פחות נפוצות כוללות היפרקלמיה, בלבול, ברונכוספאזם, פריחה, ולעיתים מצבים כגון תסמונת סטיבנס ג'ונסון ואלרגיה.
מרבית התרופות ממשפחת ה-NSAIDS חודרות באופן מועט למערכת העצבים המרכזית, אולם גם חדירה מועטה זו עלולה להביא לתופעות לוואי הקשורות למערכת העצבים המרכזית כגון סחרחורת ונמנום.
במקרים מאוד נדירים, איבופרופן עלול להביא לתמונה של דלקת קרום המוח שאיננה זיהומית - aseptic meningitis, או לתופעות המזכירות את תסמונת המעי הרגיז.
NSAIDS מפחיתות את זרימת הדם לכליה ועל כן מפחיתות את היעילות של תרופות ממשפחת המשתנים, ומונעות אלימינציה (סילוק) של תרופות כגון ליתיום או מתוטרקסט המפונות על ידי הכליה.
NSAIDS מביאות לירידה בקרישת הדם, ויש לנהוג בזהירות בעת נטילתן אם המטופל נוטל תרופות נוספות ה"מדללות את הדם" כגון קומדין היות שהשילוב עלול להיות מסוכן.
NSAIDS עלולות להחמיר יתר לחץ דם ועל כן הן סותרות את הפעילות של מורידי יתר לחץ דם, כגון מעכבי ACE.
NSAIDS מורידות את היעילות של תרופות ממשפחת ה-SSRI (נוגדי דיכאון).
מרבית התרופות ממשפחת ה-NSAIDS פועלות כמעכבות לא ספציפיות של האנזים ציקלואוקסיגנאז (COX) (כלומר מעכבות הן את הפעילות של COX-1 והן את הפעילות של COX-2).
אנזים זה מזרז ייצור של פרוסטגלנדינים ותרומבוקסאן מחומצה ארכידונית.
פרוסטגלנדינים פועלים (בין היתר) כמולקולות מתווכות בתהליך של דלקת.
האנזים COX-1 מבוטא באופן קונסטיטוטיבי ברגולציה של תהליכים פיזיולוגיים רבים.
אחד מאלו הוא שמירת מעטה הקיבה באופן בו פרוסטגלנדינים שומרים על המוקוזה של הקיבה מהחומציות המופרשת על ידה.
האנזים COX-2 התגלה בשנת 1991 על ידי דניאל סימונס.
זהו אנזים פקולטטיבי, המבוטא במצבי דלקת, וחסימתו היא זו אשר מייצרת את האפקט הרצוי של התרופה.
הגילוי של האנזים COX-2 הביא למחקר ולפיתוח של תרופות אשר חוסמות באופן בררני את האנזים הזה בלבד, וכתוצאה מכך כך נמנעות בעיות בקיבה אשר מאפיינות את ה-NSAIDS הישנים יותר.
עם זאת, בשנים האחרונות קיימים חילוקי דעות באשר להשפעתן של תרופות מקבוצה זו בכל הקשור לעליה בסיכון למחלות קרדיווסקולריות, וחלק מהתרופות ממשפחת ה-COX-2 בהן נמצא עליה בסיכון כאמור כגון rofecoxib (ויוקס) הופסקו לשיווק.
כאשר משתמשים בתרופות ממשפחת ה-NSAIDS אשר חוסמות הן את COX-1 והן את COX-2 (כגון אספירין, איבופרופן, נפרוקסן), יש ירידה ברמות הפרוסטגלנדינים בקיבה, תהליך העלול להביא ליצירת כיב בקיבה (או בתריסריון) ולדימום כתוצאה מכך.
הורדת חום: תרופות ממשפחת ה-NSAIDS הן בעלות תכונות להורדת חום ועל כן ניתן להשתמש בהן כאמצעי להורדת חום.
חום נגרם בשל עליות רמות של פרוסטגלנדין E2, שגורם לעליה בקצב היריה של נוירונים בהיפותלמוס אשר מבקרים את תהליך התרמו-רגולציה.
אצטמינופן (אקמול) איננה נחשבת תרופה השייכת למשפחת ה-NSAIDS, אף על פי שהיא פועלת להורדת חום וכאב על ידי חסימת האנזים COX-2 בעיקר במערכת העצבים המרכזית, זאת מאחר שלאקמול יש השפעה קטנה מאוד יחסית מבחינת תכונות אנטי-דלקתיות.
מלבד פעילות זו של NSAIDS על האנזים COX, התרופות משמשות גם למניעת כאב חריף הנגרם בשל מחלת הגאוט, מאחר שהן מונעות פגוציטוזה של urate crystal.
סוגי תרופות שונים ממשפחת ה-NSAIDS
למרבית התרופות במשפחת ה-NSAIDS תכונות דומות, ויש שוני מועט בין התרופות עצמן.
מרבית התרופות נספגות היטב בקיבה ובמעי הדק.
מרבית התרופות עוברות מטבוליזם בכבד על ידי תהליך של אוקסידציה ומופרשות בשתן.
נֹגה הררי שגב (נולדה ב-22 באוגוסט 1943) היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל בשחייה 3 שנים ברציפות (1958 - 1960) במשחה ל-100 מטר גב.
שגב נולדה וגדלה בקיבוץ אפיקים בת לפרץ ופניה ואחות למרים.
היא התאמנה בשחייה בקבוצה של הקיבוץ בהדרכת שמריהו נאבל.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בשנת 1957 זכתה הררי במדליית כסף בצוותא עם ברנר מברית מכבים עתיד בתוצאה של 1:31.7 דקות, אחרי ירדנה שאל מהפועל גוש זבולון 1:28.1 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבריכת בת גלים בחיפה באוקטובר 1958 זכתה הררי במדליית זהב, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:28.5 דקות, לפני ירדנה שאל (1:28.8 דקות) ותלמה נויפלד מברית מכבים עתיד (1:33.2 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבריכת בת גלים באוקטובר 1959 הגנה הררי על תוארה וזכתה במדליית זהב, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:27.5 דקות, לפני רמה קורין מהפועל.
באליפות הפועל בשחייה ה-17 שנערכה בקבוצת שילר בספטמבר 1960, זכתה הררי במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:25.6 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באותה שנה היא זכתה בפעם השלישית במדליית זהב, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:26.1 דקות.
ב-12 באוקטובר 1962 היא נישאה לצביקה שגב ולזוג נולדו בן ושתי בנות.
במשך שנים רבות עבדה כאחות בקיבוץ ועזבה את אפיקים ב-1986, לכפר סבא.
לאחר מכן עבדה כמיילדת בבית חולים השרון.
נוגדני דנ"א של סליל כפול הם קבוצה של נוגדנים אנטי-גרעיניים אשר אנטיגן היעד שלהם הוא דנ"א של סליל כפול.
בדיקות דם כמו אלייזה ו-Immunofluorescence מבוצעות באופן שגרתי על מנת לשלול קיום של נוגדי דנ"א של סליל כפול באבחון מעבדה.
קיומם מעיד על חשד למחלת זאבת אדמנתית מערכתית (לופוס) וכן הם מעורבים בהיווצרות בעיות כליות במחלה זו.
העדות הראשונה לנוגדנים אנטי-נוקלארים הייתה ב-1948 כאשר התגלו תאי LE.
התאים החריגים הללו, אשר התגלו במח-העצם של חולי לופוס סווגו כלויקוציטים פולימר-נוקלארים עם גרעין שלם בולען.
כתוצאה מכך, ב-1957, נוגדנים לדנ"א של סליל כפול היו הנוגדנים העצמיים הראשונים שזוהו אצל חולי לופוס.
על אף שהמכניזם המדויק של ייצור הנוגדנים הללו טרם ידוע, ייתכן שהדנ"א החוץ-תאי היא סיבה אחת של התגובה החיסונית לפעול נגד הדנ"א של סליל כפול.
ישנה עדות מוצקה התומכת ברעיון שתאים מתים הם מקור עיקרי לדנ"א החוץ תאי הנ"ל.
אפופטוזה, הוא תהליך של מוות תאי מתוכנן שבו התא מפרק את ה-DNA הגרעיני ומתחיל בהרס עצמי.
אצל אנשים עם לופוס ועם מחלות אוטואימוניות נוספות, תהליך זה לרוב פגום, וגורם לעיתים להרס גדול ולא מבוקר של תאים או לירידה בניקוי ופינוי התאים המתים.
תהליך האפופטוזה אצל אנשים עם לופוס כולל לרוב שינויים גנטים ושינויים בחלבונים המעידים על פגמים ובעיות בתהליך זה.
שלפוחיות על תאים אפופטוטיים מכילות כמעט את כל האנטיגנים העצמיים שנמצאו אצל חולי SLE, ופאגוציטים מתחברים לתאים אפופטוטיים אלו ובולעים אותם.
אם התהליך הזה פגום, האנטיגנים העצמיים הללו יכולים להשתחרר לתוך מחזור הדם ולגרום לתגובה חיסונית.
עמילואיד סרום P הוא חלבון אשר נחשב למקדם את פינוי הכרומטין המיוצר על ידי תאים אפופטוטיים, וליקויים בחלבון זה הוכחו (בעכברים) כגורמים להיווצרות ספונטנית של נוגדנים למרכיבי הגרעין (ANA).
אנטיגנים עצמיים המוצגים על השלפוחיות הללו נוטים לשינויים, אשר יכולים להגביר תגובה חיסונית.
ברגע השחרור של חלבונים נוקלארים או של כרומטין, תאים מציגי אנטיגן (כמו תאים דנדריטים ומאקרופאג'ים), מציגים את האנטיגנים הללו לתאי T מסייעים.
על אף שהפרטים של התהליך הזה עדיין שנויים במחלוקת, ראיות הוכיחו כי על מנת לגרום לתגובה חיסונית, הדנ"א חייב להפעיל תא מציג אנטיגן על מנת לגרום לאינטרפרונים מסוג 1.
הציטוקינים הללו גורמים להבשלה של התאים הדנדריטים הפלסמציטואידים (PCD) כך שיוכלו להציג את האנטיגנים שלהם לתאי ה-T המסייעים.
המכניזם הזה שבו דנ"א אוקריוטי מפעיל את התאים הללו עדיין לא ברור.
בכל אופן, גן עצמי של שרשרת CpG נמצא כמפעיל PDC או פועל כמשלים לתגובת הדנ"א האוקריוטי.
מוטיב ה-CpG פועל דרך רצפטור המזהה את התבנית, הנמצא בתדירות גבוהה על תאי B ועל PDC.
תאי ה-T המסייעים מפעילים לאחר מכן את תאי ה-B, אשר גם הם בעת הופעה של האנטיגנים הללו, גורמים לייצור של נוגדנים עצמיים.
נוגדני אנטי-דנ"א יכולים להיווצר גם בעקבות דלקת, תהליך המוכר בשם חיקוי מולקולרי.
ברגע החשיפה לסוכרי דלקת ריאות, מיוצרים אצל חולי זאבת נוגדני תגובה מיוצרים על ידי שילוב בין הדנ"א בעל הסליל הכפול לבין סוכרי דלקת הריאות.
וירוס אפשטיין-בר ידוע גם הוא כגורם לייצור נוגדני דנ"א בעל סליל כפול ונוגדני היסטון, דרך תהליך הנקרא "פיזור נוגדנים".
אפקט זה יכול להתרחש לאחר זיהום הגורם לייצור נוגדנים-עצמיים גם למבנים אחרים בגרעין.
נוגדני דנ"א של סליל ספול הם ספציפיים למחלת הזאבת אדמנתית מערכתית, הקיימים כמעט ב-100% ממקרי המחלה, ולכן משמשים לאבחון שלה.
רמות גבוהות של נוגדני דנ"א של סליל כפול בעלי ספציפיות גבוהה, יכולות להימצא גם אצל אנשים ללא המחלה.
בניגוד לנוגדנים אלו שהם בעלי ספציפיות גבוהה, כי אצל חולי זאבת, הספציפיות של הנוגדנים מוערכת רק ב-25-85%.
מכאן, קיומם של נוגדני דנ"א של סליל כפול מהווים חשד לקיום זאבת, אך מאידך, אין הם תנאי הכרחי.
רמות מחזורי נוגדני הדנ"א משתנים ומשפיעים על חומרת ופעילות מחלת הזאבת.
גדילה ברמות הנוגדנים מקבילה לגדילה בפעילות המחלה.
מסיבה זו, אצל חולי זאבת, רמות הנוגדנים נמצאות במעקב תמידי על ידי רופאים, על מנת למנוע התקדמות של המחלה.
רמות הנוגדנים נצפות באופן תדיר יותר במקרים חמורים יותר של זאבת, בתדירות של 1-3 חודשים, לעומת 6-12 חודשים אצל חולים בזאבת שאינה חמורה.
נוגדני דנ"א מזוהים עם גלומרולונפריטיס (דלקת פקעיות הכליה) אצל חולי זאבת, על אף שחלק מהמטופלים עם רמות גבוהות של נוגדנים אלו אינם מפתחים מחלות כליה.
סביר ביותר, עקב העובדה שנוגדני דנ"א הם אוכלוסייה הטרוגנית, חלק נמצאו כנוגדנים שאינם פתוגנים.
נוגדני דנ"א אלו יכולים להתקיים אצל בודדים, אך בדרך כלל יהיו בעלי רמת פעילות נמוכה.
בניגוד לכך, נוגדני דנ"א פתוגניים אשר נמצאים אצל חולי זאבת, הם לרוב מסוג IgG ומגלים נוגדנות גבוהה נגד הדנ"א בעל סליל כפול.
מנגנון אפשרי אחד לנוגדני דנ"א ולתפקידם בדלקת הכליות הוא ההיווצרות של תגובות חיסוניות הנוצרות מחיבור לא ישיר ל-DNA או של נוקלאוזומים הנדבקים למעטפת הכליה (GBM).
מכניזם נוסף הוא הידבקות ישירה של נוגדנים לנוגדני ה-GBM כמו C1q, חלבונים נוקלאוזומים, הפרים או למינין, אשר יכולים להתחיל בתגובה דלקתית.
פציינטים עם דלקת מפרקים שגרונית יכולים לפתח נוגדני דנ"א של סליל כפול, בכל אופן, הם בדרך כלל קשורים לטיפול.
טיפולים ביולוגים של אנטי TNFα, כמו אדאלימומבף אינפליקסימאב ואטנרספט, יכולים לעיתים למנוע ייצור נוגדנים אלו.
בדרך כלל הנוגדנים במקרה זה הם בעלי פעילות והתנגדות נמוכה, ולעיתים הם נעלמים לאחר הטיפול.
הופעת הנוגדנים הללו יכולה לגרום לתסמינים מזוהי זאבת בחלק מן המקרים.
אינפקציה עם פתוגנים ויראלים יכולה לגרום להיווצרות נוגדני דנ"א של סליל כפול זמניים.