tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופה שעד לניצחון על ליקיניוס ביסס קונסטנטינוס את המעמד המועדף של אנשי הדת ושל מוסדות הדת הנוצריים הוא פטר אותם מתשלום מיסים והעביר לידי הכנסייה סמכויות משפטיות בדיני ירושה, בניית כנסיות ומוסדות דת בכל האימפריה קיבלה תנופה של ממש וקרקעות הועברו לידי הכנסייה לצורך ייצור הכנסות לכיסוי הוצאות הכנסייה והכמרים.
בשנת 321 קבע קונסטנטינוס את יום ראשון כיום המנוחה הכללי באימפריה, על פי הצו ביום זה לא פעלו בתי המשפט.
צעד זה היווה חידוש שמבוסס על המנהג היהודי של השבת, עד למועד הצו לא היה יום מנוחה בלוח השנה הרומאי, עד למועד הצו השנה הרומאית הייתה מחולקת לחודשים ושנים בלבד ועם הצו נוסף השבוע כיחידת זמן רשמית.
קונסטנטינוס נתן את השם "יום השמש" ליום ראשון (Dies Solis) ולא יום האדון על פי המסורת הנוצרית (Dies Domini).
אחד מהמפעלים הגדולים של קונסטנטינוס היה ייסוד העיר קונסטנטינופוליס על האתר בו עמדה העיר היוונית ביזנטיון.
שליחיו של קונסטנטינוס שדדו שערים, קישוטים ועיטורים, פסלים וחפצי אומנות ואלו שולבו במבני הציבור הרבים בעיר החדשה שכללו מספר בזיליקות מפוארות וגדולות ממדים שהמפורסמת שבהן הגיה סופיה, שבנייתה הושלמה רק על ידי בנו קונסטנטיוס, בזיליקת השלום הקדוש ובזיליקת השליחים הקדושים.
העיר נחנכה ב-11 במאי 330 וקונסטנטינוס התיישב בעיר עם פמלייתו מאז הוא שלט באימפריה מהעיר שנקראה על שמו ביולי 330 הוא חקק את החוק הראשון שנוסח ונחתם בקונסטנטינופול ומאז הפכה עיר למרכז החקיקה של האימפריה.
תושבי קונסטנטינופול קיבלו את כל הפריוולגיות שמהם נהנו אזרחי רומא בעבר - קונסטנטינוס העניק לתושבים פטור ממיסי קרקע הידוע כזכויות האיטלקיות (Ius Italicum) קונסטנטינוס הנהיג חלוקת חיטה חינם לאזרחי קונסטנטינופוליס, זכות שהייתה שמורה לאזרחי רומא, מעתה ואילך הגיעו משלוחי החיטה ממצרים לקונסטנטינופוליס וחדלו מלהגיע לרומא.
קונסטנטינוס הקים בעיר סנאט ומינה סנאטורים מפקידים רמי מעלה מערים שונות באימפריה ואצילים מרומא שהוזמנו במיוחד לעבור ולהתיישב בעיר הבירה החדשה, שנוהלה לפי חוקים רומאיים ושפת הממשל בה הייתה לטינית.
הרפורמות של קונסטנטינוס היו עמוקות ורחבות והתניעו תהליך ששינה את הכלכלה, המנהל הצבא ונגע בכל תחומי החיים.
קונסטנטינוס ירש וכבש אימפריה שהייתה כבר בתוך בתהליכי שינוי מהותיים והוסיף במו ידיו תיקונים ושינויים.
המחקר המודרני קובע שבעת מותו של קונסטנטינוס, לאחר 31 שנות שלטון הייתה האימפריה הרומית מעבר לפסגה של תהליך רפורמות שמיוחסות בנשימה אחת לשני האוגוסטוסים.
קונסטנטינוס הלך בעקבות דיוקטליאנוס והרחיק את השליט הקיסר והאוגוסטוס מנתיניו והפך אותו למורם מעם והכתיר את עצמו ל"שליט ואלוה" (Dominus et Deus), מלך וכוהן גדול בעת ובעונה אחת אשר כיאה לאל אינו נראה בציבור.
אמצעים אלה ואחרים שימשו ליצירת הילה של מסתורין ועוצמה סביב הקיסר שהכריז את עצמו אל.
קונסטנטינוס לא הכריז על עצמו כאל אבל הכריז על עצמו כקדוש בחסד האל, כל מה שידו נגעה בו היה קדוש.
הסנאט הרומאי איבד את כל סמכויותיו ההיסטוריות והפך למועצת העיר של רומא, התהליך הושלם עם הקמת קונסטנטינופוליס והקמת הסנאט החדש.
אחד מהחידושים שקבע קונסטנטינוס היה תואר ה "ידידים" (comes) שתחילה היו אכן מקורבים לכס המלוכה, אצילים שלא נשאו בתפקיד מסוים ומביניהם בחר קונסטנטינוס שליחים לביצוע משימות בפרובינציות או שליחים לצווים שהופצו באימפריה, ידידם אחרים ישבו במועצה הקדושה (missi domestici) כיועצים.
דיוקטליאנוס החל בתהליך מורכב שחילק מחדש את האימפריה ליחידות מנהלתיות קטנות ביחס לפרובינקיות הקודמות, המסגרת הייתה חלוקת האימפריה ל-4 יחידות-על שתיים במזרח ושתיים במערב.
בראש כל יחידת ממשל אזרחי עמד פקיד שנשא את התואר פרפקט פרטוריאני אף על פי שהמשמר הפרטוריאני עצמו פוזר על ידי קונסטנטינוס לאחר כיבוש רומא.
12 דיוקסיות הרכיבו את כל אחד מ-4 חלקי האימפריה, ונוהלו על ידי פקידים שנשאו את התואר ויקריים "ממלאי מקום" של הפרפקט הפרטוריאני.
כל דיוקסיה חולקה למספר פרובינציות קטנות ביחס לפרובינציות של תקופת הפרינקיפט וכל פרובינציה נוהלה על ידי פקיד בתואר "פרייסס (praeses) חלוקה זו התקבעה לדורות וקבעה את גבולות אירופה גם בתקופת ימי הביניים ובמידה רבה גם את פני אירופה המודרנית.
חלוקת ניהול האימפריה בין מנהל אזרחי למפקד צבאי שהחלה בתקופת דיוקטליאנוס התגבשה בתקופת קונסטנטינוס תוך שילוב על הרפורמות בצבא.
קונסטנטינוס גדל והתחנך בתוך הצבא של האימפריה של המאה השלישית שעוצב על ידי דיוקטליאנוס וכבנו של איש צבא מובהק ולאחר מותו הותיר צבא ששונה מהותית מצבא האימפריה של המאה השלישית לפני שלטון הטטררכיה.
הרכב החיילים ביחידות הצבא השתנה אף הוא: החיילים שהיו אזרחי רומא - עמוד השדרה של הלגיונות המסורתיים איבדו את מקומם וחשיבותם ואת מקומם תפסו חיילי יחידות שבעבר הוגדרו כיחידות עזר או יחידות משלימות (auxillia) שהורכבו מחיילים ממוצא גרמאני רובם גותים או סרמטים.
בתקופת קונסטנטינוס נוהלו כספי האימפריה על פי מתווים מרפורמות דיוקטליאנוס עם שינויים שנבעו מהעדפות של קונסטנטינוס הקשורים בעיקר לבניית מנגנון חצר המלוכה והכרח שנבע מתהליכים שהזמן גרמם.
מחצר המלוכה נוהלו כספי האימפריה על ידי 2 משרדים.
המשרד הראשון comitiva sacrarum largitonum "המשרד למתן בחסד" פיקח על המטבעות על מכרות המתכות היקרות ועל המיסים ששולמו בכסף בניגוד למיסים ששולמו בסחורות.
ההכנסות ממיסים אלו שימשו את קונסטנטינוס ל"מתנות בחסד" שהיו למעשה תשלום משכורות לחיילים ולפקידים של השלטון וכן למענקים שקונסטנטינוס העניק בהזדמנויות חגיגיות.
עיקר התקציב של האימפריה מימן את צורכי הצבא על ידי תשלום המיסים בסחורות ושווה ערך לכסף תהליך איסוף המיסים החלפת הסחורות ולעיתים מכירתם נעשו על ידי הפרפקטים הפרטוריאניים בכל פרובינציה שניהלו גם את צד ההוצאות של תקציב הצבא.
גם בתחום הטבעת הכסף הלך קונסטנטינוס בעקבות דיוקטליאנוס.
הוא הנפיק מטבעות זהב וכסף ממתכות טהורות שהיו בעלי ערך על פי משקל המתכת היקרה וכן הוטבעו מטבעות נחושת עם כמות קטנה של כסף שערכן נקבע על ידי השלטון המרכזי.
קונסטנטינוס ערך בהדרגה שינויים שמשקל ושם המטבעות החידוש העיקרי היה הנפקת מטבע זהב במשקל של 4.5 גרם שנקרא סולידוס, מאפייני מטבע זה, טוהר המתכת ומשקלה נשמרו למשך 1000 השנים שלאחר שלטון קונסטנטינוס והיה מטבע עובר לסוחר באימפריה הביזנטית ואף מחוץ לה.
קונסטנטינוס הטביע מטבע מכסף טהור שנקרא סיליקווה (Siliqua) במשקל 2.7 גרם וערכו נקבע על 1/24 של מטבע הסולידוס, מטבע כסף נוסף היה המיליארנסה שמשקלו היה 5.5 גרם וערכו היה 1/14 מערכו של הסולידוס ושימש בעיקר על מנת לתת מענקים לחיילים ופקידי החצר.
בקביל המשיכו להנפיק מטבעות מסוג פולס שנוצק מארד שערכו היה כאלפית הסולידוס, כן הונפק מטבע נחושת במשקל 3.4 גרם שנקרא נומוס או דנריוס שערכו היה מחצית הפולס.
המשרד השני פעל בניהולו comes rerum privatarum והיה אחראי לנהל את אדמות ונכסי הנדל"ן של המדינה ושל השליט כולל גביית דמי חכירה תפיסת רכוש חדש על ידי החרמה, מתנות, ירושות, ורכוש של נידונים למוות ולעיתים מכירה של נכסים.
ההכנסות נקראו res privatae דהיינו רכוש הכתר וקונסטנטינוס יכול היה לעשות בו ככל שראה לנכון והם שימשו לכיסוי הוצאות כגון מפעלי בניה מתנות ומענקים למי שהשליט חפץ ביקרו ולעיתים הועברו סכומים לקופת ה-largitonum
מפעלות קונסטנטינוס בארץ ישראל וירושלים
במסגרת ועידת ניקיאה התקבע מקום חשוב לארץ ישראל בכלל ולירושלים בפרט, כמקום התרחשותם של אירועי ספרי הקודש ושל ישו ושנים-עשר השליחים.
זמן מה לאחר ביקורה של פלוויה הלנה עלתה לרגל לארץ ישראל, אוטרופיה אמה של האוגוסטה פאוסטה, היא גילתה שבחברון במקום שמזוהה על אלוני ממרא פועל מקדש פגאני.
משהגיע הדבר לאוזני קונסטנטינוס הוא שלח איגרת לבישופים של ירושלים ודרש מהויקריוס של הדיאוקסיה לטהר את המקדש מן המזבחות ופסלי האלילים ולבנות עליו בזיליקה.
התהליך סחף גם קהילות של עובדי אלילים שהתנצרו ברובם.
עם מותו של קונסטנטינוס, היהודים שעד אז היו רוב בארץ ישראל היו מיעוט נרדף בתוך פרובינציה נוצרית.
בשנת 1998 גילה הארכאולוג יוסף סטפנסקי מרשות העתיקות בחצר בית במע'אר בגליל שני חלקי אבן משקוף מבניין מונומנטלי, ועליה שמותיהם של הקיסר קונסטנטינוס ובניו.
כתובת זו היא היחידה המזכירה קיסר זה בארץ ישראל.
תרגומה מיוונית: "למען הישועה והניצחון והחיים הנצחיים של אדוני העולם קונסטנטינוס אוגוסטוס ושל הקיסרים הגיבורים".
התנצרותו של קונסטנטינוס החלה תהליך שחז"ל מגדירים כמעבר מ"מלכות למינות" שמהותו מפנה בין היחסים בין שלטונות האימפריה הרומית ליהודים בתפוצות ובארץ ישראל, מדובר בשינוי שהחל עם קונסנטינוס והמשיך עם יורשיו הם הכתיבו בהשראת אבות הכנסייה פגיעה ביהודים בכל התחומים.
קונסטנטינוס עצמו נקט עמדה בלתי מתפשרת וברורה ביחס ליהודים והפולחן היהודי במכתב הדן בחג הפסחא ששלח, לאחר ועידת ניקאה, לכל ראשי הכנסיות הוא כתב כי מטרתו היא לנתק מגע בין היהודים לנצרות: "אין זה רצוי לקבוע את החג הקדוש ביותר על פי מנהגי היהודים שטימאו את ידיהם בפשע הנורא ביותר.
הם שרויים בטמטום ועיוורים בנפשם".
למרות דעותיו הנחרצות לא פעל קונסטנטינוס לערער את הסטטוס קוו ותקדימים שנקבעו על ידי קיסרים קודמים שאיפשרו ליהודים פולחן חופשי אך במקביל נשמרה גם התקנה על גיור עבדים והתקנה שאסרה על כניסת יהודים לירושלים או מגורי יהודים בירושלים שמקורה מימי אדריאנוס נאכפה בקפדנות.
בניגוד לניסיון לקרב עובדי אלילים לנצרות על ידי תמריצים ופיתויים שונים קונסטנטינוס לא ניסה לקרב יהודים לנצרות אך פעל להגן על מומרים ובשנת 328 פרסם תקנה להגנה אל אלו שהמירו את דתם מיהדות לנצרות בה נאמר "אם מישהו יעז לתקוף...
את מי שיברח הן הכת הפראית ויכבד את עבוד האל יינתן מיד באש ויישרף", ואיסור על גיור: "ואם מישהו יתחבר אל הכת המקוללת שלהם יישא עימם את העונשים הראויים".
במעשיו ודבריו קונסטנטינוס הראה אמונה בעיקרי הדת הנוצרית ובמקביל פסל מכל וכל את הפולחן של עובדי האלילים.
הכנסייה הנוצרית אורתודוקסית קבע את קונסטנטינוס כקדוש בדרגה של שווה ערך לשליחים ולעיתים הכתובים מתייחסים אליו כאל "השליח ה-13".
ההתייחסות בתואר זה משווה את קונסטנטינוס בחשיבותו לנצרות ולהפצתה כשווה לשנים-עשר השליחים.
הנצרות קתולית מזרחית מכירה בו כקדוש בשם "קונסטנטינוס הגדול" יום החג של קונסטנטינוס הקדוש הוא 21 במאי.
קשת קונסטנטינוס (לטינית: Arcus Constantini) היא שער ניצחון הממוקם בעיר רומא בין הקולוסיאום לבין גבעת הפאלאטיום.
הקשת, אשר נחנכה בשנת 315 לספירה, הוקמה כדי לציין את הניצחון של קונסטנטינוס על מקסנטיוס בקרב גשר מילביוס ב-28 באוקטובר, שנת 312 לספירה.
בעקבות ניצחון זה, הושלמה השתלטותו של קונסטנטינוס על הקיסרות הרומית, שלטון אשר החליף את שלטון הטטררכים.
הקשת, אשר גובהה הוא 21 מטרים, רוחבה 25.7 מטרים, ועומקה 7.4 מטרים, עוצבה במתכונת של שלוש קשתות פנימיות, מהן הקשת מרכזית גדולה יותר (בגובה של 11.5 מטרים ובאורך של 6.5 מטרים).
בחזית השער, הנמצא באורכו של המבנה, מוצבים ארבעה עמודים מדומים הנשענים על גבי מבנה הקשת.
מבנה זה דומה למבנה של "שער ספטימיוס סוורוס", הממוקם בקצה הצפון מזרחי של פורום רומאנום ברומא.
סברה אשר העלו חוקרים טוענת כי חלקה התחתון של הקשת עושה שימוש במונומנט ישן יותר, כנראה מתקופתו של הקיסר אדריאנוס במרכז החזית של הקשת, מעל הקשת המרכזית, נקבעה כתובת בשפה הלטינית, העשויה אותיות ברונזה.
אף על פי שאותיות אלו לא שרדו ניתן לקרוא את הכתובת בעזרת סימני החיבור של האותיות לקשת.
קונסטנטינוס הרביעי היה קיסר ביזנטי, אשר שלט משנת 668 ועד מותו.
קונסטנטינוס הרביעי מונה לקיסר זוטר יחד עם אביו קונסטנס השני בשנת 654 והפך לקיסר יחיד לאחר ההתנקשות בחיי אביו בשנת 668.
הסכנה המיידית לאימפריה הביזנטית תחת שלטונו היו ערבים, ששלחו צי במטרה לתקוף את קונסטנטינופול בשנת 674. כאשר דעתו הופנתה לנושא זה, סלוניקי הותקפה על ידי הסלאבים.
קונסטנטינופול שרדה תחת המצור הערבי עד שנת 678, בה הביזנטים השתמשו באש היוונית כנגד הצי הערבי בקרב סילאיום.
הקרב היה אחת מהפעמים הראשונות בהן השתמשו הביזנטים באש היוונית.
הערבים פרשו משדה הקרב, וסמוך לכך הובסו על היבשה באנטוליה.
בשנת 680 זימן קונסטנטינוס את ועידת קונסטנטינופול השלישית.
באספה עמל לאשר מחדש את הדוקטרינות של ועידת כלקדון בשנת 451. עניין זה פתר את הפולמוס לגבי המונותליטיזם; לנוחות האימפריה, מרבית המונותליטיסטים היו דאז תחת שלטון הח'ליפות.
בשנת 681 הוכרח קונסטנטינוס להכיר באימפריה הבולגרית החדשה בבלקן, לאחר שהובס במלחמה בשנת 680. קונסטנטינוס חתך את לשונות אחיו, טיבריוס והרקליוס, כדי שלא יוכלו לשמש כשליטים.
עניין זה הבטיח את ירושת בנו, יוסטיניאנוס השני, כאשר מת מדיזנטריה.
קונסטנטינוס האחד עשר או בשמו המלא קונסטנטינוס האחד עשר דראגאסס פאלאיולוגוס היה הקיסר האחרון של האימפריה הביזנטית, נולד בקונסטנטינופול ב-8 בפברואר 1405 ומת בה, בקרב, ביום נפילתה לידי האימפריה העות'מאנית, ב-29 במאי 1453.
קונסטנטינוס היה הילד השמיני, מתוך עשרה, של הקיסר הביזנטי מנואל השני ושל רעייתו, הלנה דראגאש, בתו של השליט הסרבי קונסטנטין דראגאש.
הוא התחנך בקונסטנטינופול תחת השגחת הוריו, ובשנים 1437–1439, כשאחיו, יוחנן השמיני, נסע לאיטליה, מונה על ידיו לעוצר קונסטנטינופול.
ב-1443 התמנה לדספוט של מוראה וניהל את הארץ מארמונו שבמיסטרס.
יוחנן השמיני הצביע עליו כעל יורשו, אך לאחר מותו תבע אח שלישי, דמטריוס פאלאיוגלוס את כס הקיסרות.
שני האחים פנו אל הסולטאן העות'מאני מורט השני כדי שיפסוק מי צריך להיות הקיסר וזה בחר בקונסטנטינוס.
קונסטנטינוס מלך מ-1448 ועד כיבוש קונסטנטינופול.
קונסטנטינוס נישא פעמיים ושתי נשותיו נפטרו לפניו.
יש חילוקי דעות לגבי צאצאיו, חלק מהמקורות טוענים שלא היו לו, וחלק טוענים שהייתה לו בת בשם מגדלנה.
תפקידו של קונסטנטינוס בעת ההגנה על קונסטנטינופול יצר לו מוניטין של מגן האמונה הנוצרית והוא נחשב לקדוש לא רשמי של הכנסייה האורתודוקסית.
שירי קינה רבים בשפה היוונית דנים בגורלו ואגדות רבות נקשרו בשמו.
הפסל מכונה "מלך השיש" ושימוש נושא מרכזי במחזמר מאת סטמאטיס ספאנודאקיס, הנושא את השם "מלך השיש".
קונסטנטינוס קנאריס היה אדמירל, מדינאי ולוחם חופש יווני.
נולד באי פסארה שבים האגאי, והתייתם בגיל צעיר.
כמו רבים מבני משפחתו החליט להיות יורד ים, והצטרף כנער סיפון לאניית המשא של דודו.
הוא הפך למנהיג בתקופת מלחמת העצמאות, ולאחריה היה ראש ממשלת יוון מספר פעמים.
קנאריס זכה לפרסום במלחמת העצמאות של יוון (1821-1829).
למרות שלא היה חבר בארגון המחתרתי פיליקי אטריה (Εταιρεία των Φιλικών - אגודת הידידים) שפעל לשחרור יוון מהשלטון העות'מאני.
כאשר שמע על ההתקוממות שהוכרזה ב-1821, חזר לאי הולדתו והצטרף לשורות המהפכה.
ספני האי פסארה, המנוסים במאבקים ימיים (בעיקר בפיראטים), הוכיחו עצמם כיעילים במיוחד במהלך המאבק בטורקים, וקונסטנטינוס קנאריס התבלט במיוחד כרב-החובל של אחת מספינות המלחמה.
לאחר טבח כיוס, שבו הרגו הטורקים עשרות אלפים יוונים בשנת 1822, הצליחו כוחות בפיקודו של קנאריס להעלות אש בספינתו של האדמירל הטורקי קרה עלי פשה , בשעה שהטורקים חגגו, כפעולת תגמול.
כ-2,000 טורקים נספו בשריפה, כולל האדמירל הטורקי.
מאוחר יותר הוביל קנאריס סדרה של התקפות מוצלחות נוספות נגד הצי הטורקי.
במסגרת הסכם שכרת הסולטאן הטורקי עם הצבא המצרי המתעצם של אבראהים פאשא, הובטחה לאחרון שליטה בכרתים, בתנאי שיעזור לטורקים נגד היוונים.
איברהים פשה, בסיוע קצינים צרפתיים בדימוס מצבאו של נפוליאון, תקף סדרה של איים יווניים, ביניהם האי פסארה, אי הולדתו של קונסטנטינוס קנאריס, שנהרס כמעט לחלוטין.
אוכלוסיית האי שלא הצליחה לברוח נטבחה באכזריות, ובחלקה נלקחה לעבדות.
שליטתו של הצי המצרי-טורקי באיים היווניים נמשכה עד קרב נאווארינו המפורסם בשנת 1827, כאשר צי משותף של צרפת, בריטניה ורוסיה הצליח להשמיד את הצי העות'מאני, ולתת ליוונים "חסות".
עם סיום המלחמה והכרזת העצמאות היונית, מונה קנאריס לאדמירל הצי היווני החדש.
קנאריס שימש כשר בתפקידים שונים בממשלת יוון, ומספר פעמים כראש ממשלה בתקופות שונות.
בפעם הראשונה הוא מונה בשנת 1844 במקום אנדראס מטאקסס.
ב-1862 היה אחד מן הבודדים מוותיקי מלחמת העצמאות שסייעו להפיכה השקטה, בה הודח המלך אוטו מיוון, והוחלף בנסיך וילהלם מדנמרק, אשר הוכתר ביוון כגאורגיוס הראשון, מלך היוונים.
תחת וילהלם שימש קנאריס כראש ממשלה בפעם הרביעית, החמישית והשישית (לתקופות של מספר חודשים בכל פעם).
קנאריס נחשב כגיבור לאומי ביוון, ומספר כלי שיט ופריגטות בצי היוני קרויים על שמו.
האדמירל הגרמני וילהלם קנריס, אשר התרשם מאוד מפסלו של קנאריס, טען כי הוא מצאצאיו, או לפחות בעל קרבת דם לקונסטנטינוס קנאריס.
הבדיקה הגנאלוגית של הגרמנים ב-1938 העלתה שאין קשר בין השניים, וכי וילהלם קנאריס מוצאו ממשפחה איטלקית.
מאוחר יותר העלו היסטוריונים את הסברה כי ייתכן שהטענה הייתה נכונה, ואכן קיים קשר דם בין השניים, אך העובדות הוטו על ידי החוקרים הנאצים, שלא רצו להודות בקרבת דם בין אדמירל גרמני ליווני.
הצלב הגדול של מסדר המושיע (ממלכת יוון)
אביר הצלב הגדול של מסדר הגואלפים (ממלכת הנובר)
הצלב הגדול של מסדר דנבורג (ממלכת דנמרק)
קונסטנטינוס כיהן תחת כינוי זה כאפיפיור בין 25 במרץ 708 למותו.
קונסטנטינוס הוא האפיפיור היחיד שבחר בכינוי זה (מלבדו היה עוד אנטי-אפיפיור שכינה עצמו בשם זה, האנטי-אפיפיור קונסטנטינוס השני), שלו קונוטציות "מזרחיות", והוא שמו של קיסר רומי.
קונסטנטינוס נולד בצור (שבלבנון של ימינו).
כנראה שכבר בתקופת אגתו הוא היה בעל עמדת מפתח בכנסייה, שכן רשום כי הוא השתתף במשלחתו של אגתו לוועידת קונסטנטינופול השלישית.
לאחר היבחרו, הוא המשיך את הקו של קודמו בתפקיד, סיסיניוס, ואת זה של אגתו והביע התנגדות למונופיזיטיזם.
קונסטנטינוס היה אחד האפיפיורים האחרונים של האפיפיורות הביזנטית.
ב-710–711 הוא ביקר בקונסטנטינופול והתפייס עם יוסטיניאנוס השני בנושא ההחלטות של קונסיל טרולו, בניגוד לסירובו של סרגיוס הראשון לכל משא ומתן עם הקיסר.
קונסטנטינוס היה למעשה האפיפיור האחרון שביקר בקונסטנטינופול, עד ביקורו של פאולוס השישי באיסטנבול ב-1967.
קונסטנטינוס הראשון היה מלך יוון בשתי תקופות כהונה, האחת בין השנים 1913–1917 והשנייה בין השנים 1920–1922.
קודם עלייתו למלוכה, ובעת שישב על הכס, היה קונסטנטינוס מנהיג צבאי ותקופות שלטונו היו רצופות מאבקים.
אלה נגעו בראש ובראשונה במעמד של יוון במלחמת העולם הראשונה וכן במלחמת יוון–טורקיה שבסופה לא הצליחו היוונים לכבוש את קונסטנטינופול.
לנוכח ההפסד הצבאי והתסיסה האזרחית קונסטנטינוס ויתר על המלוכה בתקופת כהונתו השנייה והעביר את הכתר לבנו, גאורגיוס השני, מלך היוונים.
קונסטנטינוס הראשון נולד ב-2 באוגוסט 1868 באתונה, לגאורגיוס הראשון, מלך היוונים ולאולגה קונסטנטינובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
הוא היה יורש העצר היווני הראשון שנולד על אדמת יוון מאז מלחמת העצמאות שלה (שני קודמיו, אותון, מלך יוון וגאורגיוס הראשון, היו במקורם מבתי אצולה שונים ונבחרו במהלך חייהם לכהן כמלכי יוון).
כאשר נולד, הייתה דרישה עממית לקרוא לרך הנולד בשם 'קונסטנטינוס', וזאת כדי להדגיש שהוא היורש של קונסטנטינוס האחד עשר, קיסר האימפריה הביזנטית האחרון.
בפולקלור היווני רווחה אמונה לפיה מי שישיב את העיר קונסטנטינופול ליוונים מידי האימפריה העות'מאנית יקרא קונסטנטינוס.
בצעירותו העניק לו אביו את תואר האצולה "דוכס ספרטה", מה שיצר משבר בין בית המלוכה לבין הפרלמנט, מאחר שהחוקה אסרה להעניק תוארי אצולה נוספים פרט לאלה שבני אצולה החזיקו בהם מטבע לידתם.
קונסטנטינוס חונך בידי מורים פרטיים, ועוד בילדותו הם החדירו בו רעיונות של לאומיות יוונית, בהם ה"מגאלי" (בתרגום מילולי: הרעיון הנשגב); "מגאלי" היא אידאולוגיה פוליטית שקראה לאחד את כל היוונים תחת שלטון יווני ריבוני, וככלל, את התושבים היוונים של קונסטנטינופול ואסיה הקטנה שהיו בשליטה עות'מאנית.
אוכלוסיית היוונים שחיו מחוץ לגבולות יוון של אותה עת הייתה גדולה פי ארבעה מאוכלוסיית יוון עצמה.
קונסטנטינוס החל ללמוד באקדמיה הצבאית היוונית בשנת 1882, וארבע שנים מאוחר יותר, לאחר סיום לימודיו, המשיך את תפקידו הצבאי כנספח צבאי בברלין, בירת הקיסרות הגרמנית.
בתקופת שהותו בגרמניה שירת קונסטנטינוס בשורות המשמר הקיסרי ובמקביל למד כלכלה ופוליטיקה.
בשנת 1890 שב לאתונה בדרגת מייג'ור גנרל.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19, שימש קונסטנטינוס כנשיא המועצה המארגנת של המשחקים האולימפיים המודרניים הראשונים.
בנושא זה הוא עבד עם פייר דה קוברטן.
בינואר 1895, עורר קונסטנטינוס סערה פוליטית כאשר הורה לכוחות הצבא והז'נדרמריה לעצור מחאה עממית נגד מדיניות המס.
קודם לכן, פנה קונסטנטינוס אל המוחים, והמליץ להם להגיש את תלונותיהם לממשלה.
ראש הממשלה, חרילאוס טריקופיס, ביקש מהמלך להמליץ לבנו להימנע מהתערבויות כאלה בפוליטיקה ללא התייעצות מוקדמת עם הממשלה.
המלך גאורגיוס השיב שנסיך הכתר מציית רק לפקודות צבאיות ושלהתנהגותו אין משמעות פוליטית.
אירוע זה עורר ויכוח סוער בפרלמנט, ובסופו נאלץ וטריקופיס להתפטר.
בבחירות הבאות הוא הובס, וראש הממשלה שהחליף אותו, תאודורוס דליאניס, שאף לצמצם את החיכוך בין הממשלה לחצר המלוכה וראה את הנושא כסגור.
המשחקים האולימפיים הראשונים חיזקו את הרגש הלאומי ביוון.
בשנה שלאחר מכן פרץ מרד של אזרחים יוונים נגד השלטון העות'מאני בכרתים, וזה הוביל להתערבות צבאית של יוון, אשר טענה לריבונות על כרתים.
באותה עת היה קונסטנטינוס הגנרל היחיד בצבא היווני והוא פיקד על הצבא במהלך המלחמה היוונית-עות'מאנית (1897).
מלחמה זו הוכיחה שיוון לא מוכנה למלחמה כוללת נגד העות'מאנים, אשר כבשו מיוון את מחוז תסליה.
יוון נדרשה לשלם לעות'מאנים הון עתק כפיצויי מלחמה.
לאחר המלחמה הורתה הממשלה החדשה לקונסטנטינוס לארגן מחדש את הצבא, ולצורך זה הוא העתיק את המודלים הצבאיים של המעצמות האירופאיות, בדגש על זה של צבא הקיסרות הגרמנית.
באמצעות הארגון מחדש קונסטנטינוס בנה גרעין קצינים שהיו נאמנים לו אישית, וקבוצה זו עוררה התנגדות בקרב קצינים זוטרים מהם.
הקצינים הזוטרים הקימו התארגנות בשם "הליגה הצבאית" וזו ביצעה הפיכה צבאית שהדיחה את הפרלמנט והעלתה לראשות הממשלה את אלפתריוס וניזלוס.
"הליגה הצבאית" טענה, בין השאר, שיש לעצור מינוי נסיכים לתפקידי מפתח בצבא.
בעקבות סערה פוליטית והרגעתה הסכימו הצדדים על פשרה: תפקידי הנסיכים והמקורבים למשפחת האצולה נשמרו אך תחת פיקוח ממשלתי הדוק שמטרתו מניעת הפרות משמעת.
קונסטנטינוס הוסיף לפקד על הצבא היווני גם במלחמת הבלקן הראשונה והשנייה, ובמהלך המלחמה השנייה היוונים כבשו את סלוניקי ואת קוואלה.
בתום המלחמה, בעקבות הסכם בוקרשט, נותרו מחוזות אלה בתוך גבולות יוון.
במהלך מלחמות הבלקן נוצר קרע בין קונסטנטינוס לוניזלוס: קונסטנטינוס שאף לכבוש את מקדוניה ולאחד כוחות עם הסרבים, ואילו וניזלוס הורה לו לכבוש במקום זאת את סלוניקי.
ב-1913, המלך גאורגיוס הראשון נרצח בחוצות סלוניקי מספר חודשים בלבד לאחר שהאחרונה סופחה לתוך יוון.
קונסטנטינוס הוכתר למלך יוון, השלישי מאז עצמאות הממלכה, במקומו של אביו.
זהותו של המתנקש בחיי המלך אינה ידועה, אם כי יש הערכה שההתנקשות נעשתה בתמיכת גרמניה, שהעדיפה את קונסטנטינוס תומך הגרמנים על אביו גאורגיוס, שנהג לצדד באימפריה הבריטית ולשמור עמה על יחסים חמים.
עם המשך הפיקוד הצבאי שלו במהלך מלחמת הבלקן השנייה, קונסטנטינוס היה היווני הראשון שהועלה לדרגת פילדמרשל.
בין השנים 1912–1914, מלחמות הבלקן הובילו להכפלת אוכלוסייתה של יוון ולחיזוק האידאולוגיה של "המגאלי".
עקב הניצחונות הצבאיים, החל קונסטנטינוס לכנות את עצמו "קונסטנטינוס השנים עשר", בטענה שהוא יורשו של הקיסר הביזנטי האחרון.
יוון נשענה עם מסחר עם בריטניה וקונסטנטינוס ידע כי אין ליוון סיכוי נגד בריטניה לנוכח העליונות של הצי המלכותי הבריטי בים התיכון.
אף על פי שקונסטנטינוס חשק בסיפוח קונסטנטינופול וסביבתה מהעות'מאנים כמו וניזלוס, הוא היה ספקן בנוגע לכניסה לברית "פזיזה" עם מדינות ההסכמה, במיוחד אחת המכוונת כנגד מקורביו הגרמנים.
עקב המאבק הפנימי הפוליטי בנוגע למלחמה נוצר קרע בין ראש הממשלה לראש המטה הכללי, יואניס מטאקסס.
וניזלוס התפטר מתפקידו בסופו של המשבר ללא כל פתרון.
ביוני 1915, לפני שהתקיימו הבחירות, מצבו הבריאותי של המלך קונסטנטינוס הביא לכך שנבצר ממנו למלא את חובותיו כשליט.
הוא לקה בדלקת ריאות, היה על ערש דווי ואף קיבל את הטקסים האורתודוקסים הקודמים למותו של אדם בידי מנהיגי דת בכנסייה האורתודוקסית של יוון.
אך קונסטנטינוס התאושש ושב לתפקידיו.
הפרת הנייטרליות הימית של יוון בידי מדינות ההסכמה, נפילת מספר ממשלות בפרק זמן קצר, בחירת תומכי המלוכה בלבד לפרלמנט והתפישה כי מפלגות רפובליקניות אינן מותאמות לחוקה לאחר בחירות כלליות, חיזקו את מעמדו בתור תומך אבסולוטיזם בקרב העם היווני והאוכלוסייה הכללית ופיתחו את המוניטין שלו בתור המגן של ריבונות יוונית.
מה שהביא לתחילת ההתנגדות רחבת ההיקף לממשל קונסטנטינוס היה אזלת היד שנקט לנוכח כיבוש השטחים שאוכלסו בידי יוונים על ידי צבא ממלכת בולגריה במהלך קרבות החזית המקדונית, אזלת יד אשר הובילה לאי שקט ביוון והפגנות המונים.
אלפתריוס וניזלוס, ראש הממשלה המפוטר שתמך בהצטרפות יוון למדינות ההסכמה, חבר לאדמירל פבלוס קונטוריוטיס ולגנרל פנאיוטיס דנגליס.
הם הגיעו לסלוניקי ובה הכריזו על הקמת מדינה עצמאית שכללה את צפון יוון, כרתים וחלק מאיי הים האגאי.
היה זה למעשה מרד גלוי במלך שלווה בתנועת כוחות צבא משני הצדדים.
מדינות ההסכמה העבירו את תמיכתן למורדים והשטחים בהם שלטו, עברו לשלטון צבאי.
לפי דרישת המורדים פיזר קונסטנטינוס את צבא נאמניו אך הקים את יחידות המילואים שהיוו תנועה פוליטית ומיליציה פרו-מלוכנית.
בעוד יוון נותרה נייטרלית מבחינה רשמית, כוחות משני צדי המלחמה הפכו אותה לאזור קרב.
וניזלוס טען כי בהעברת מבצרים על גבול המדינה לידי כוחות מעצמות המרכז, קונסטנטינוס הפסיק לשמור על ריבונותה של יוון.
עם הקמתה של ממשלה זמנית בסלוניקי בהנהגת הכוחות המורדים הנתמכים בידי מדינות ההסכמה, יוון נחצתה בפועל לשתי מדינות נפרדות, כאשר קונסטנטינוס נדרש להתפטר מתפקידו.
ב-11 ביוני 1917, כשסכנת מלחמת אזרחים מרחפת מעל ממלכתו החליט קונסטנטינוס הראשון לוותר על המלוכה וגלה לשווייץ הנייטרלית.
בנו של קונסטנטינוס, אלכסנדרוס הראשון הומלך תחתיו.
תחילה תכנן קונסטנטינוס להכתיר את בנו הבכור, גאורגיוס השני, במקומו, אך מכיוון שגאורגיוס שימש נספח צבאי בגרמניה קודם לכן, הדבר היה בלתי מקובל עם מדינות ההסכמה.
האירועים שלוו את סיום כהונתו זכו לכינוי הקרע הלאומי של יוון.
במהלך שהות משפחת המלוכה בשווייץ הם איבדו חלק נרחב מכספם שלקחו איתם לפני הגלות, שהיה דל ביחס לאוצר המלוכה שנותר ביוון.
קונסטנטינוס חלה בצורה כרונית בדלקת הכליות ובשנת 1918 כמעט מת, לאחר שנדבק בשפעת הספרדית.
אלפתריוס וניזלוס שוב היה לראש ממשלת יוון והמדינה הצטרפה אל מדינות ההסכמה במלחמה והייתה שותפתן לניצחון.
בבחירות הכלליות שנערכו בנובמבר הפסיד אלפתריוס וניזלוס בפער גדול (תומכי המלוכה קיבלו 260 מושבים בפרלמנט לעומת 110 מושבים לתומכי וניזלוס) והודיע על פרישתו מהחיים הפוליטיים.
ביוון נערך משאל עם וכמיליון בוחרים שהיוו 99% מהמצביעים תמכו בחזרתו של קונסטנטינוס הראשון לשלטון.
הקרע הפוליטי ביוון נמשך גם לאחר סיומה של מלחמת העולם הראשונה ועל כן אזרחים רבים עוד ראו בקונסטנטינוס המגן של הריבונות היוונית.
בריטניה, ממלכת איטליה והרפובליקה הצרפתית השלישית לא הכירו בקונסטנטינוס כראש המדינה היוונית והקפיאו את כל ההלוואות המדיניות שהועברו קודם לכן ליוון.
קונסטנטינוס הרחיב את מלחמת יוון–טורקיה לנוכח נפילת כוחות אנטי-טורקים בחזיתות שונות בתוך מלחמת העצמאות הטורקית.
הכוחות היוונים כבשו שטחים שהובטחו תחילה לאיטליה במלחמת העולם הראשונה והקיפו את קונסטנטינופול שהייתה תחת שלטון צבאי בריטי.
במהלך חלק נרחב מהמלחמה פעל קונסטנטינוס מתוך אמונה בעליונותו המוחלטת של צבא יוון על פני צבא טורקיה, אשר נוסד זמן קצר קודם לכן ממתנדבים.
לאחר כיבוש כל החוף המערבי של אסיה הקטנה, קונסטנטינוס הורה לצבא היווני לתקוף את המטכ"ל של הצבא הטורקי ומקום מושבה של האספה הלאומית הגדולה של טורקיה; אנקרה.
ההתקדמות היוונית החלה להיעצר כאשר הצבא הטורקי הצליח להתארגן לכדי כוח סדיר תחת פיקודו של איסמט פאשא ולבלום את הכוחות היוונים.
במאי 1921 לקח קונסטנטינוס את הפיקוד ומונה למפקד המערכה על אסיה הקטנה.
הכוחות היוונים המשיכו בהתקדמותם, ובשיא התקדמות הצבא היווני, כוחותיו היו במרחק של 40 קילומטרים בלבד מהעיר אנקרה עצמה.
קונסטנטינוס עם זאת לא היה נוכח לפקד על החזית במהלך מתקפת הנגד הטורקית.
באוגוסט 1921, שלושה חודשים לאחר שהגיע לפקד על החזית, בריאותו הרופפת הביאה לירידתו מרוב הסמכויות מבחינה זמנית עקב התקף לב.
קונסטנטינוס הושב לאתונה לטיפולים במצבו הבריאותי.
חלק מהחיילים בחזית תפסו את שיבתו של קונסטנטינוס לאתונה כעריקה מהצבא והמורל החל לרדת בצורה הדרגתית לנוכח המצב בחזית והשהייה הארוכה בשטח אויב.
גורמים אלו היו גם כן מרכזיים בסופו של דבר בצליחתה של מתקפת הנגד הטורקית שהתרחשה בין ספטמבר 1921 לספטמבר 1922.
האוכלוסייה היוונית בשטחים שנכבשו מחדש בידי הטורקים סבלה פרעות ממושכות (במהלך מלחמת העולם הראשונה אף ביצעו הכוחות העות'מאנים בהוראת ממשלתם את רצח העם היווני-פונטי), מה שהוביל לתסיסה פנימית חריפה ביוון בעוד רבים האשימו את קונסטנטינוס בתור האחראי הראשי לאסון הצבאי.
ב-11 בספטמבר 1922 פרצה הפיכה צבאית בממלכה וב-22 בספטמבר ויתר קונסטנטינוס הראשון על כסאו, גלה לממלכת איטליה ושם הלך לעולמו חודשים ספורים מאוחר יותר לאחר שלקה בהתקף לב נוסף.
בנו הבכור של קונסטנטינוס הראשון, גאורגיוס השני, הומלך תחתיו ב-27 בספטמבר, חמישה ימים לאחר שקונסטנטינוס ויתר על הכתר.
בהמשך, אולצו היוונים לחתום על שביתת הנשק של מודניה שעקרונותיה הוכללו בהסכם לוזאן, אשר במסגרתו נעשה ניסיון לפתור את בעיית המיעוטים בשתי המדינות בעזרת חילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה.
מורשתו של קונסטנטינוס הראשון נתונה לוויכוח.
מחד, הוא היה מצביא טוב יותר מאשר מדינאי, ובמשך רוב שנותיו, תומכי המלחמה ראו בו אגדה חיה.
אך מאידך, מדיניותו במלחמת העולם הראשונה כמעט הביאה את יוון אל מלחמת אזרחים.
דמותו ההיסטורית נחשבת שנויה במחלוקת.
ידוע כי קונסטנטינוס הראשון תמך באבסולוטיזם פוליטי, והאמין בעדיפות הממשל המלוכני על הדמוקרטיה כמו גם בזכותו המולדת לכתר יוון, והוא היה אדם קשה עורף.
בשנת 1889 התחתן קונסטנטינוס עם סופיה, נסיכת פרוסיה, בתם של פרידריך השלישי, קיסר גרמניה וויקטוריה, הנסיכה המלכותית, ואחותו של וילהלם השני, קיסר גרמניה, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
גאורגיוס השני, מלך היוונים (1890–1947) – ירש את אביו על כס המלוכה כ"גאורגיוס השני".
נישא לאליסאבטה, נסיכת רומניה, בתו של פרדיננד הראשון, מלך רומניה.
אלכסנדר הראשון, מלך היוונים (1893–1920) – עלה לשלטון כ"אלכסנדר הראשון" לאחר מהפכה צבאית שהפילה את אביו מהשלטון והגלתה אותו יחד עם בנו הבכור, גאורגיוס.
אלנה, נסיכת יוון ודנמרק (1896–1982) – נישאה לקרול השני, מלך רומניה.
פאולוס, מלך היוונים (1901–1964) – ירש את אחיו הבכור, שמת ללא ילדים, על כס המלוכה.
אירנה, נסיכת יוון ודנמרק (1904–1974) – נישאה לאיימונה, דוכס אאוסטה, נכדו של אמדאו הראשון, מלך ספרד.
איקטרינה, נסיכת יוון ודנמרק (1913–2007) – נישאה לקצין ברגימנט הארטילריה המלכותי הבריטי.
קונסטנטינוס "קוסטאס" מיטרוגלו הוא כדורגלן עבר יווני ששיחק בעמדת החלוץ.
מיטרוגלו נולד בקוואלה שביוון, ובגיל צעיר עברה משפחתו לגרמניה.
הוא החל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים מאורה פולייה.
בשנת עבר לדיסבורג, לאחר ארבע עונות במועדון, הוא הצטרף לבורוסיה מנשנגלדבך.
מיטרוגלו הפך לשחקן דומיננטי בליגת הנוער.
הוא הבקיע 14 שערים ב-10 משחקים והבקיע חמישייה בניצחון 3-5 נגד דיסבורג.
לאחר שהרשים באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19 חתם מיטרוגלו באולימפיאקוס.
במסגרת הסיבוב הרביעי של הגביע היווני הבקיע שער הבכורה שלו בניצחון 2-1 נגד דיאגורס.
הוא הבקיע שער הבכורה שלו בליגה בניצחון 0-4 נגד לבדיאקוס.
מיטרוגלו זכה עם אולימפיאקוס באליפות כבר בעונתו הראשונה.
הוא הבקיע את שער הניצחון בסופר קאפ בניצחון 0-1 נגד לאריסה.
בעונת אולימפיאקוס מינתה את ארנסטו ואלוורדה למאמן.
מיטרוגלו ירד לספסל מכיוון שלא התאים לסגנון המשחק שהמאמן רצה, ב-16 בספטמבר 2008 הבקיע את שער הבכורה שלו באירופה בניצחון 0-2 נגד נורסאלנד במסגרת מוקדמות גביע אופ"א.
אחרי עזיבתו של ולוורדה, מיטרוגלו חזר להרכב.
ב-18 באוגוסט 2009 הבקיע את שער הבכורה שלו בעונת במסגרת פלייאוף מוקדמות ליגת האלופות בניצחון 0-2 נגד שריף טירספול ולאחר שבוע הבקיע בגומלין שנגמר בניצחון 0-1. ב-20 באוקטובר 2009 הבקיע בניצחון 1-2 נגד סטנדרד לייז' במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות.
בעונת ולוורדה חזר לאולימפיאקוס כמאמן ראשי.
למרות שבעונה שלפני כן הבקיע 9 שערים, הפסיד את המקום בהרכב לקווין מיראלס ולמרקו פנטליץ'.
בינואר הושאל לפאניוניוס בהופעת הבכורה שלו, הוא הבקיע את שני השערים בניצחון 0-2 נגד אריס סלוניקי.
את העונה עם 9 שערים, 8 מתוכם במדי פאניוניוס.
בעונת מיטרוגלו הושאל שוב, הפעם לאטרומיטוס.
הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 1-0 נגד אריס סלוניקי.
ב-4 באפריל 2012 כבש בחצי גמר הגביע היווני נגד אסטרס טריפוליס, בדקה ה-72 שקבע 2-2 שהעלה את קבוצתו לגמר בעקבות שערי חוץ.
מיטרוגלו סיים את העונה עם 16 שערים בליגה, ועזר לקבוצה לעלות לראשונה בתולדותיה לפלייאוף האירופי.
בסיום העונה נבחר לשחקן העונה ביוון.
במשחקי קדם העונה הבקיע 3 שערים, שניים מהם במשחק ידידות מול מאלגה.
לעומת זאת בתחילת העונה הוא עלה בעיקר הספסל מאחר שהמאמן העדיף את ראפיק ג'אבור.
הוא הבקיע את שער הבכורה שלו לעונה בניצחון 1-2 נגד פאס יואנינה, לאחר בישול של ג'אבור ואת השער השני במשחק הוא בישל לג'אבור.
לאחר שג'אבור נפצע, מיטרוגלו הפך לחלוץ היחיד בהרכב של קבוצתו.
ב-3 באוקטובר 2012 הבקיע את שער השוויון במשחק חוץ נגד ארסנל במסגרת ליגת האלופות, אך בסופו של דבר קבוצתו הפסידה 3-1. הוא כבש גם בניצחון 0-2 נגד OFI כרתים.
ב-24 באוקטובר 2012 הבקיע את שער הניצחון בדקה ה-91 נגד מונפלייה.
ב-4 בדצמבר 2012 הבקיע את שער הניצחון בניצחון 1-2 נגד ארסנל.
את עונת סיים מיטרוגלו עם 11 שערים בליגה ועוד 9 נוספים בשאר המסגרות.
ב-1 בספטמבר 2013, הוא הבקיע את השלושער הראשון שלו בקריירה בניצחון 0-5 נגד לבדיאקוז.
שבוע לאחר מכן כבש שלושער בניצחון ביתי 4-0 נגד סקודה קסנתי.
ב-2 באוקטובר 2013 הבקיע שלושער בניצחון 0-3 נגד אנדרלכט בשלב הבתים של ליגת האלופות, והפך לשחקן היווני הראשון שכובש שלושער בליגת האלופות.
ב-27 בנובמבר 2013, נפצע בהפסד 2-1 לפאריס סן-ז'רמן שהשביתה אותו לחודש.
ב-19 בדצמבר חתם לחוזה חדש באולימפיאקוס עד .
ב-10 בינואר 2014, חזר לשחק במשחק נגד אטרומיטוס.
ב-31 בינואר 2014, מיטרוגלו פולהאם ל-4 וחצי שנים תמורת 12 מיליון אירו, העברה השנייה הכי גבוהה בהיסטוריה של המועדון.
ב-22 בפברואר, ערך את הופעת הבכורה שלו בתיקו 1-1 נגד וסט ברומיץ' אלביון, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-61 במקום הוגו רודאייגה.
ב-31 באוגוסט 2014 הושאל לאולימפיאקוס, וחזר לקבוצה לאחר שנה, עד סוף העונה הבקיע 19 שערים ב-33 הופעות בכל המסגרות.
ב-6 באוגוסט 2015 הושאל לבנפיקה ליסבון הפורטוגזית.
ב-17 במאי 2016 חתם באופן קבוע בקבוצה.
ב-31 באוגוסט 2017 חתם במרסיי הצרפתית עבור 15 מיליון אירו.
ב-28 בספטמבר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בהפסד 0-1 לרד בול זלצבורג.
ב-15 באוקטובר הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בתיקו 3-3 נגד שטרסבורג.
קוסטס סיים את עונתו הראשונה עם 9 שערים ליגה ו-3 בגביע.
ב-31 בינואר 2019 הושאל לגלאטסראיי לעונה וחצי.
ב-2 בפברואר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בתיקו 1-1 נגד אלניהספור.
ב-24 בפברואר כבש את שערו הראשון בניצחון 0-1 על אקהיסאר בלדייספור.
בעונת 2020/2021 חזר למארסיי אך בחודש ינואר של אותה עונה, חזר לארץ הולדתו והצטרף ל אריס סלוניקי.
בשנת זומן לראשונה לסגל נבחרת הנוער של יוון, והשתתף איתה באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19. ב- זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת.
ב-15 באוגוסט 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 3-2 נגד במשחק ידידות.
ב-11 בספטמבר 2012, הוא כבש את שער הבכורה שלו במשחק רשמי במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014 נגד , שהסתיים בניצחון 2-0. ב-15 בנובמבר 2012 הבקיע צמד במסגרת פלייאוף העלייה למונדיאל 2014 שהסתיים בניצחון 1-3 נגד .
ארבעה ימים לאחר מכן הבקיע בתיקו 1-1 בגומלין, שבסיומו עלתה יוון למונדיאל 2014, מיטרוגלו אף נכלל בסגל הנבחרת לקראת הטורניר.
מלך השערים של אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19 (1):
קונסטנטינוס מקרידאס הוא כדורגלן עבר קפריסאי ששיחק בעמדת הקשר תוקף.
מקרידאס התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אפולון לימסול ובגיל 19 עלה לקבוצה הבוגרת.
בשנת הושאל לאתניקוס אסיה על מנת לצבור דקות משחק.
עונה לאחר מכן חזר לאפולון והשתלב במועדון עד מהרה וסיים את עונת עם 25 הופעות.
עונה לאחר מכן הגיע מאמן חדש, ומקרידאס לא זכה לדקות משחק רבות.
בינואר מקרידאס חתם באפואל ניקוסיה.
עד מהרה השתלב במועדון וזכה באליפות כבר בעונתו הראשונה במועדון.
ב-25 באוגוסט 2005 הבקיע את שער הבכורה שלו באירופה במסגרת מוקדמות גביע אופ"א נגד מכבי תל אביב בתיקו 2-2 לאחר הארכה.
בקיץ החליט לעבור למטאלורג דונצק האוקראינית.
כבר בעונתו הראשונה השתלב ועזר למועדון לסיים במקום ה-4 בליגה שמוביל למוקדמות הליגה האירופית.
כעבור עונה אחת הוא החליט לחזור לקפריסין, ובאוגוסט חתם ל-4 שנים באומוניה ניקוסיה.
בעונת זכה עם המועדון באליפות ראשונה לאחר 7 שנים.
ב-23 ביוני 2012 חזר למטאלורג דונצק.
ב-18 ביוני 2015 חזר לאפואל ניקוסיה, אך כעבור חצי עונה בלבד שוחרר מהמועדון.
זמן קצר לאחר מכן חתם באפולון לימסול.
בקיץ הודיע על פרישה מכדורגל.
מקרידאס שחקן פעיל בנבחרת קפריסין משנת .
קונסטנטינוס חרלאמבידיס הוא כדורגלן עבר קפריסאי ששיחק בעמדת הקשר.
חרלאמבידיס התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אפואל ניקוסיה.
בשנת עלה לקבוצה הבוגרת ועד מהרה תפס את מקומו בקבוצה וזכה עם המועדון בשתי אליפויות, גביע ופעמיים בסופר קאפ.
במהלך עונת חתם לשנתיים וחצי בפנאתינאיקוס.
במהלך שנותיו במועדון, שיחק 44 משחקים וכבש שער אחד.
בקיץ הושאל לפאוק סלוניקי בה שיחק חודשיים שבסיומן חזר לפנאתינייקוס.
בקיץ יצא למבחנים בקארדיף סיטי אך בסופו של דבר חתם בקארל צייס יינה מהבונדסליגה השנייה.
בינואר סיכם עם המועדון להתרת חוזהו של השחקן והוא עזב את המועדון.
ב-27 בינואר 2008 חזר לאפואל ניקוסיה לקדנציה שנייה במועדון כאשר חתם ל-4 שנים במועדון.
בעונת היה שותף לעלייה ההיסטורית של המועדון לשלב הבתים של ליגת האלופות.
שנתיים לאחר מכן היה שותף לעלייה המפתיע של המועדון לרבע גמר המפעל.
בעונת היה שותף לזכייה של המועדון בטרבל.
ב-29 בינואר 2003 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קפריסין בהפסד 3-2 נגד .
ב-19 בפברואר 2004 הבקיע את שערי הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-3 נגד .
חרלאמבידיס סיים את הקריירה הבינלאומית שלו עם 12 שערים ב-88 הופעות.
קונסטנטינוב לודזקי (בפולנית: Konstantynów Łódzki) היא עיר קטנה במחוז פביאניצה שבפרובינציית לודז' בפולין, ממערב ללודז', בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
ראשיתה של קונסטנטינוב בשנות ה-20 של המאה ה-19. היישוב, שנועד להוות מרכז לתעשיית הטקסטיל, זכה בשנת 1924 במעמד עירוני.
יהודים ישבו בעיר מראשיתה, ובשנת 1825 כבר התקיימו בה בית כנסת, בית מדרש ובית עלמין.
עם זאת, בין השנים 1830 ו-1862 הוטלו מגבלות מגורים על ישיבת יהודים נוספים בעיר.
לאחר ביטול מגבלות אלה, התיישבו בעיר יהודים רבים, שהתפרנסו מתעשיית הטקסטיל המקומית.
משנת 1890 ניהל רב הקהילה, מנחם דוד גרינבוים, חצר אדמו"רים בעיר.
לפני מלחמת העולם הראשונה הייתה בעיר ישיבה שמנתה כ-80 תלמידים, בראשות רב העיר רבי יעקב אהרן לוי.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-1,300 יהודים, כרבע מתושביה, והתקיימו בה פעילות ציונית ענפה ופעילות של אגודת ישראל, שניהלה ביישוב בית ספר מרשת בנות יעקב.
בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיר ממעשי בריונות תכופים כלפיהם מצד חברי ההיטלריוגנד שפעלו ביישוב.
בשנת 1932 רגמו באבניפ תהלוכה של הכנסת ספר תורה לשטיבל של חסידי סוכטשוב בעיר.
בשנת 1935 ניפצו הבריונים שמשות בבתי היהודים בעיר.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטו מהעיר יהודים רבים, בעיקר ללודז', בין היתר, עקב איומים כלפיהם מצד האוכלוסייה המקומית.
לאחר כיבוש העיר בידי הגרמנים, החלו אלו בחטיפת יהודיה לעבודות כפייה, תוך ביצוע מעשי התעללות ורצח בהם ושוד רכושם.
בד בבד, הוטלו על יהודי העיר גזירות שונות, ובהן הגבלות תנועה וחובת גזיזת זקנים.
לאחר ראש השנה ת"ש חיללו הגרמנים את בית הכנסת שבעיר, ואילצו יהודים לשרוף בעצמם את ספרי התורה שבו.
ב-22 בדצמבר 1939 הוציאו הגרמנים פקודת גירוש ליהודי העיר, ואלו הובלו בידי השוטרים הגרמנים לגלובנו, ממנה עברו חלקם ללודז' ולוורשה.
ביישובים אליהם הגיעו היה גורל יהודי העיר כגורל יתר היהודים בהם.
קונסטנטינוס השני, מלך היוונים , היה המלך האחרון של ממלכת יוון.
קונסטנטינוס השני מלך ביוון במשך 10 שנים מ-1964 ועד לביטול המלוכה בשנת 1974.
קוסטנטינוס נולד באתונה ב-2 ביוני 1940 לפבלוס, מלך יוון ופרדריקה, נסיכת הנובר, בתו של ארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג ורעייתו ויקטוריה לואיזה, נסיכת פרוסיה.
אחותו הגדולה היא סופיה, מלכת ספרד.
בתקופת מלחמת העולם השנייה בין השנים 1941–1946, בזמן שיוון הייתה תחת שלטון גרמניה הנאצית, שהתה משפחת המלוכה יחד עם הממשלה הגולה בלונדון ובקהיר, ורק בשנת 1946 חזרו ליוון.
ב-1 באפריל 1947 באמצע מלחמת האזרחים ביוון, מת דודו גאורגיוס השני, מלך יוון ללא ילדים, ואביו פבלוס עלה לשלטון במקומו.
קונסטנטינוס היה תלמיד מצטיין בתיכון ובאוניברסיטה, ולאחר מכן שירת בצבא היווני.
קוסטנטינוס היה ספורטאי נלהב, ואף זכה במדליית זהב במפרשית דרגון באולימפיאדת רומא (1960).
ב-6 במרץ 1964 מת אביו פבלוס, מלך יוון, וקוסטנטינוס עלה לשלטון במקומו וב-18 בספטמבר באותה שנה התחתן קוסטנטינוס עם אן-מארי, נסיכת דנמרק.
מכיוון שהמשפחה נרדפה על ידי תומכי החונטה השלטת, ברחו בני המשפחה לרומא, ומשם לקופנהגן, שם התגוררו עם חמותו אינגריד, מלכת דנמרק.
השלטון הצבאי הסתיים ב-24 ביולי 1974, ובעקבות כך נערך משאל עם במדינה, ובו הוחלט על ביטול המונרכיה, ובשל כך יצאו קוסטנטינוס ומשפחתו לגלות בלונדון.
מלבד ביקור בן שעות ספורות ביוון במהלך הלוויית אמו, וביקור קצר במהלך אולימפיאדת אתונה (2004), נשאר קונסטנטינוס בגלות עד לשנת 2013, בה החליט לחזור ולהתיישב ביוון.
בשנת 1994 איבד קוסטנטינוס את אזרחותו היוונית, עקב סירובו לאמץ שם משפחה.
ב-2015 פרסם קונסטנטינוס את האוטוביוגרפיה שלו, שיצאה לאור בשלושה כרכים על ידי העיתון היווני "To Vima".
בשנותיו האחרונות סבל קונסטנטינוס מבעיות בריאותיות, ביניהן מחלת לב וירידה ביכולת התנועה.
ב-18 בספטמבר 1964 התחתן קוסטנטינוס עם אן-מארי, נסיכת דנמרק בתם של פרדריק התשיעי, מלך דנמרק, ואינגריד, נסיכת שוודיה, בתו של גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה ממנה יש לו 5 ילדים:
קונסטנטינוס לאיפיס הוא כדורגלן קפריסאי המשחק באפואל ניקוסיה בעמדת הבלם ולעיתים גם כמגן שמאלי וכקשר.
לאיפיס התחיל את הקריירה שלו באנוסיס נאון פראלימני.
בגיל 16 הצטרף לאקדמיה לכדורגל של נוטינגהאם פורסט.
בינואר חזר לקפריסין כאשר חתם באנורתוסיס פמגוסטה.
לאיפיס ערך את הופעת הבכורה שלו בפמגוסטה בניצחון 0–3 נגד אפופ קיניראס במסגרת הגביע הקפריסאי.
בקיץ לאיפיס הושאל לאלקי לרנקה ובינואר חזר לפמגוסטה.
ביוני חתם באולימפיאקוס מליגת העל היוונית, אך כעבור זמן קצר הושאל לסטנדרד לייז' הבלגית לשנתיים עם אופציית רכישה.
ב-13 באוגוסט 2024 חזר לקפריסין וחתם באפואל ניקוסיה.
לאיפיס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קפריסין בניצחון 0–5 נגד במסגרת מוקדמות יורו 2016. ב-13 בנובמבר 2016 לאיפיס הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–3 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס (או פורפירוגניטוס, ביוונית: Κωνσταντῖνος Ζ΄ Πορφυρογέννητος, 17–18 במאי 905 – 9 בנובמבר 959) היה הקיסר הרביעי מהשושלת המקדונית של האימפריה הביזנטית.
הוא שלט בשנים 913–959 והיה בנו של הקיסר לאון השישי הפילוסוף ושל אשתו הרביעית, זואי קרבונופסינה, וכן אחיינו של קודמו, הקיסר אלכסנדר השלישי.
קונסטנטינוס נולד ב-905 כילד לא חוקי של הקיסר לאון השישי.
אביו עשה מאמצים כדי שהוא יוכר כיורש העצר ומשנת 908 כשותף למלכות, על אף היותו ילד קטן.
במרבית שנות מלוכתו הונהגה האימפריה על ידי שותפיו לשלטון: הפטריארך ניקולאוס מיסטיקוס (913) ואמו, זואי קרבונופסינה, בתור עוצרת (בשנים 913–919) ואחר כך על ידי חמיו, רומנוס לקפינוס, שותף כפוי למלכות (בשנים 920–945).
קונסטנטינוס שלט בפועל לבד רק בשנים 945–959.
כינויו - "פורפירוגנטוס" - רומז על "חדר הארגמן" שבארמון הקיסרי, שהיה מקושט בארגמן ובו נולדו בדרך כלל הילדים החוקיים של הקיסרים.
קונסטנטינוס נולד גם הוא באותו חדר, על אף שבאותה שעה לא הייתה אמו זואי עדיין נשואה רשמית לאביו.
הכינוי ביקש להדגיש את היותו בן לגיטימי מול כל הטוענים לכתר שקמו נגדו בימי חייו.
באימפריה הביזנטית, לבנים שנולדו לקיסר מכהן הייתה זכות קדימות בירושת כס המלכות לעומת בנים בכורים שלא נולדו ב"חדר הארגמן".
קונסטנטינוס השביעי נודע במיוחד הודות לארבעת הספרים שכתב: "לבני רומנוס", הידוע בכותרתו בלטינית De Administrando Imperio ("על ניהול האימפריה"), "על טקסי המלך" (De Ceremoniis), De Thematibus ו"חיי בסיליאוס".
קונסטנטינוס, יליד שנת 905, היה בנם של הקיסר לאון השישי הפילוסוף ושל הפילגש שלו זואי קרבונופסינה.
לקיסר לא היו בנים אחרים ולכן נשא את זואי לאישה.
אלו היו נישואים רביעיים שלו תוך הפרת כללי הכנסייה האורתודוקסית של קונסטנטינופול (אז ביזנטית) וגם תוך הפרת קודקס החוקים שהוא עצמו יזם, לפיהם אסור היה לקיים יותר משתי מערכות נישואים עוקבות.
בעיני הכנסייה הנישואים הראשונים נחשבים "קדושים".
אחרי מות האישה הראשונה, מאשרים נישואים שניים על מנת להבטיח את המשכיות המשפחה.
אולם נישואים שלישיים וקל וחומר רביעיים נחשבים למעשי ניאוף מגונים והילדים הנולדים מקשרים אלה נחשבים מבחינת הכנסייה לממזרים.
בלידתו גם קונסטנטינוס נחשב לילד שנולד מחוץ לחוק.
לקח שנה לקיסר לאון כדי לכפות את הכרת הלגיטימיות של הילד, מהלך שלווה בהתפטרות הפטריארך של קונסטנטינופול, ניקולאוס הראשון מיסטיקוס, והחלפתו על ידי אותימיוס הראשון סינקלוס (אפתימיוס) שהסכים להעניק לקיסר את הפטור הדרוש כדי להתחתן עם זואי ולהפוך את ילדם ללגיטימי.
ב-9 ביוני 911 החליט לאון השישי לצרף את בנו הקטן כשותף לכתר.
קונסטנטינוס כונה "פורפירוגנטוס" ("נולד לארגמן").
משמעות כינוי זה הייתה שנולד בתוך משפחת הקיסר - להבדיל ממנהגי קיסרי רומא שחלקם לא השתייכו בלידתם למשפחת המלוכה.
הכינוי נועד להדגיש את הלגיטימיות של מעמד הבן כיורש.
הארגמן היה צבע לבגדים נדיר ויקר ששימש לפעמים באופן אקסקלוסיבי את הקיסרים.
בארמון הגדול של הקיסרים בקונסטנטינופול היה קיים חדר שכולו מכוסה בפורפיר ארגמני והוא שימש את נשות הקיסרים כחדר לידה.
אחרי מותו של לאון ב-11 במאי 912, ירש אותו אחיו, אלכסנדר.
זמן קצר לפני מותו ב-913 אישר אלכסנדר את היותו של קונסטנטינוס בן ה-7, יורש העצר, אולם הקים מועצת עוצרות בת שבעה חברים בראשות הפטריארך ניקולאוס (אותו החזיר בינתיים לתפקידו), תוך הרחקת אמו זואי, בניגוד מוחלט לנהוג.
עם חברי המועצה נמנו יואנס אלאדס, סטפאנוס (בן קאלומריה), ה"רקטור" יואנס לאזאנס, אדם בשם אותימיוס ושני מקורבים לקיסר אלכסנדר, בסיליצס וגבריאלופולוס.
אחרי מות אלכסנדר, עמדה האימפריה הנחלשת והשבירה בניסיון ההפיכה של קונסטנטינוס דוקאס, והפטריארך ניקולאוס תפס מעמד דומיננטי במועצת העוצרות.
הפטריארך נאלץ לעשות שלום עם הצאר סימאון של בולגריה, בו הכיר בעל כורחו כקיסר של הבולגרים.
ויתור זה, שהיה מאוס בעיני העם, אפשר לקיסרית האם זואי להדיח את הפטריארך ניקולאוס ממועצת העוצרות.
אולם גם לה לא התמזל המזל מול הבולגרים, שהביסו בשנת 917 את התומך העיקרי שלה, הגנרל לאון פוקאס הזקן.
בשנת 919 היא הוחלפה במועצת העוצרות על ידי האדמירל רומנוס לקפנוס שהשיא את בתו, הלנה לקאפנה עם יורש העצר קונסטנטינוס.
רומנוס ניצל את ייחוסו כדי להתמנות במאי 919 לבסילאופאטור , בספטמבר 920 כ"קיסר" ובסופו של דבר בדצמבר 920 לקבל מעמד של קיסר שותף.
כך, זמן קצר לפני הגעתו לבגרות, הואפל מעמדו של קונסטנטינוס על ידי קיסר שותף בוגר.
לקונסטנטינוס היו נעורים עצובים בגלל מראהו, טבעו השתקני ודחיקתו למקום השלישי בעדיפות לירושה, אחרי כריסטופורוס לקפנוס, בנו הבכור של רומנוס לקפנוס.
עם זאת הוא הצטיין באינטליגנציה גבוהה ובהתעניינות בתחומים רבים והקדיש זמן רב באותה תקופה ללימוד כללי הטקסים של החצר.
רומנוס נשאר בשלטון עד שנת 944 כשהודח על ידי שני בניו, הקיסרים השותפים סטפאנוס לקפנוס וקונסטנטינוס לקפנוס.
הקיסר המודח רומנוס נשלח בשנותיו האחרונות לחיות כנזיר בגלות באי פרוטה, ומת ב-15 ביוני 948.
בעזרת אשתו, הצליח קונסטנטינוס השביעי להרחיק מהשלטון את שני גיסיו, וב-27 בינואר 945, בגיל 39, נשאר קיסר יחיד, אחרי שנים רבות של חיים בצלם של אחרים.
כעבור חדשים אחדים הוא הכתיר את בנו רומנוס השני כקיסר שותף.
מכיוון שלא היה רגיל להנהיג, קונסטנטינוס העדיף להקדיש את רוב מרצו וזמנו לעיסוקים אינטלקטואליים והשאיר את ניהול האימפריה לפקידים בכירים, לגנרלים ולאשתו הנמרצת, הלנה לקאפנה.
בשנת 947 הורה להחזיר מיידית את כל האדמות שנגזלו מהאיכרים, ללא פיצוי.
לקראת סוף שלטונו, מצבם של האיכרים, שהיוו הבסיס לכוחה הכלכלי והצבאי של האימפריה, היה טוב בהרבה משהיה מאה שנה קודם לכן.
ב-949 שיגר קונסטנטינוס צי חדש שכלל 100 ספינות (20 מסוג דרומון, 64 - כלנדיה ו 10 גלרות) נגד בסיס הפיראטים הערבים בכרתים, אך בדומה לניסיון אביו לכבוש את האי ב-911, גם מבצע זה נחל כישלון.
בגבול המזרחי ההליכים הצבאים זכו ביותר הצלחה, אם כי לסירוגין.
ב-949 כבשו הביזנטים את גרמניקאה, ניצחו פעמים חוזרות את צבאות האויבים ובשנת 952 חצו את הפרת העילי.
אולם ב-953 האמיר החמדאני סיף א-דאולה כבש מחדש את גרמניקאה וחדר לשטחי האימפריה.
לבסוף השטחים במזרח הוחזרו לביזנטים עקב ניצחונו של ניקפורוס השני פוקאס, שבשנת 958 כבש את חדת בצפון סוריה, וגם עקב ניצחונו של יואנס צימיסקס, שכבש את סמוסאטה בצפון מסופוטמיה.
צי ערבי הושמד על ידי אש יוונית בשנת 957. בהיסטוריה הביזנטית היה קונסטנטינוס השביעי הראשון שהיו לו הצלחות בניסיונות לכבוש בחזרה מחוזות שנפלו בידי הערבים.
קונסטנטינוס ניהל קשרים דיפלומטיים פעילים עם חצרות מלכותיות זרות, לרבות עם הח'ליפה האומיי בקורדובה, עבד א-רחמן השלישי ועם אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בסתיו 957 הוא קיבל את ביקורה של אולגה, נסיכת קייב, העוצרת של רוס של קייב.
סיבות אותו ביקור נשארו עלומות.
היא הוטבלה באותה ההזדמנות בשם הנוצרי הלנה וחיפשה מיסיונרים נוצרים שיטיפו לעמה להתנצר.
לפי האגדה התאהב קונסטנטינוס באולגה, אך היא ידעה איך להתחמק על ידי כך שביקשה ממנו להיות הסנדק שלה.
כשהוטבלה היא אף אמרה מפורשות שזה לא מן הראוי שסנדק ייקח לאישה את בת סנדקותו.
קונסטנטינוס השביעי נפטר בקונסטנטינופול ממחלה בנובמבר 959 ואת מקומו ירש בנו רומנוס השני.
היו שמועות כי הוא הורעל על ידי בנו או על ידי כלתו, תאופנו.
קונסטנטינוס השביעי נודע בכישוריו כמלומד וסופר.
הוא כתב או הזמין שיכתבו בשבילו את הספרים:
גאופוניקה – חיבור אגרונומי שהחומר עבורו נאסף עבור קונסטנטינוס.
"על הטקסים המלכותיים" , המתאר את טקסי החצר למיניהם (אותם הציג גם ליוטפרנד מקרמונה , אך באור יותר שלילי).
"על ניהול האימפריה" , הנושא ביוונית את הכותרת "לבני רומנוס" , שבו נתן עצות לבנו רומנוס לגבי ניהולה הפנימי של האימפריה ומסע מלחמה באויבים מבחוץ.
לשילוב זה נוספו הדרכותיו הפוליטיות של קונסטנטינוס עצמו לבנו רומנוס.
ספר תולדות האימפריה, שבו סיפר על האירועים שקרו אחרי מות הכרוניקן תאופאנס המודה ב-817.
עם ספרי ההיסטוריה שלו נמנה גם ספר הלל על שלטונו והישגיו של סבו, בסיליוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, חיי בסיליוס .
אלו ספרים השופעים תובנות ומידע מסקרן עבור היסטוריונים, סוציולוגים ואנתרופולוגים, כולל לגבי העמים השכנים של האימפריה הביזנטית והם מאירים תובנות מאלפות על הקיסר עצמו.
בספרו "היסטוריה קצרה של האימפריה הביזנטית" (1997), ההיסטוריון הבריטי ג'ון ג'וליוס נורוויץ' התייחס לקונסטנטינוס השביעי "הקיסר המלומד".
הקיסר קונסטנטינוס השביעי היה נשוי להלנה לקפנה, בתו של הקיסר רומנוס הראשון.
לזוג נולדו מספר ילדים, ביניהם:
תאודורה - הייתה לאשתו של הקיסר יוחנן צימיסקס (יואניס צימיסקיס)
קונסטנטינוס התשיעי מונומכוס , היה קיסר האימפריה הביזנטית מן ה-11 ביוני 1042 ועד מותו; מלך בצוותא עם רעייתו הקיסרית זואי עד מותה ב-1050 ומאז לצידה של אחותה, תאודורה.
בנו של תאודוסיוס מונומכוס, שהיה פקיד בכיר בממשלם של קונסטנטינוס השמיני ובסיליוס השני.
הקריירה שלו בחצר נסקה לאחר שנשא לאשה את אחייניתו של רומנוס השלישי, קיסר האימפריה הביזנטית, אולם שאפתנותו גרמה לכך שיוגלה הרחק מהחצר, לאי לסבוס, על ידי בעלה של הקיסרית זואי, מיכאל הרביעי שחשד בנאמנותו.
לאחר מותו ולאחר מות בעלה הבא של זואי, מיכאל החמישי קלפאטס, הוחזר מונומכוס מלסבוב ומונה למשרת שופט.
הוא זומן לקונסטנטינופול, שם מלכו באותה עת זואי יחד עם אחותה תאודורה.
היחסים בין השתיים התערערו לאחר חודשיים בשלטון המשותף וזואי ביקשה להנשא עד מהרה על מנת להפטר משלטונה המשותף עם תאודורה.
כך, ב-11 ביוני 1042, נשאה לאשה מונומכוס, שהפך לקיסר לצידה ולצד אחותה.
זאת, למורת רוחו של הפטריארך, שלא נטה לאשר נישואים בשלישית (לשני בני הזוג היו אלה הנישואין השלישיים).
באוגוסט 1042 הדיח מונומכוס את מפקד הכוחות הביזנטיים בחצי האי האפניני, גאורגיוס מאניקס.
הלה פתח בתגובה במרד והכריז על עצמו קיסר בספטמבר.
במהלך מסעו לכיוון קונסטנטינופול התנגשו כוחותיו בכוחות האימפריה ליד סלוניקי ורק מותו בקרב של מאניקס ב-1043 הוביל לדעיכת המרד.
מיד לאחר מכן הותקפה קונסטנטינופול על ידי צי רוס של קייב בראשות יארוסלאב הראשון, נסיך קייב, שהובס תוך שימוש ביזנטי באש יוונית.
לפי המסורת הרוסית, לאחר מכן נחתם הסכם שלום בין ביזנטיון לרוס, במסגרתו השיא מונומכוס את בתו, אנסטסיה לוסבולוד הראשון, נסיך קייב.
בנם, ולדימיר מונומח ירש את אביו והיה אף הוא נסיך קייב.
עם זאת, ייתכן שהבת שהושאה לא הייתה בתו של הקיסר אלא בת משפחתו.
בשנת 1033 פקדה רעידת אדמה עזה את ירושלים, שבעקבותיה נהרסו מבנים רבים בעיר, ובהם שרידיו של מבנה כנסיית הקבר (שנהרס בחלקו עוד ב-1009 בהוראת הח'ליפה הקנאי אל-חאכם באמר אללה).
בעקבות כך התירו הפאטימים, שליטי הארץ המוסלמים, לנוצרים לשקם את כנסייתם.
לדברי ההיסטוריון ויליאם מצור, מונומכוס ניצל היתר זה סמוך לאחר שעלה לכסאו ומשנת 1042 עברה הכנסייה שיפוץ יסודי ביוזמתו ובמימונו.
ב-1045 פתח מונומכוס מחדש את אוניברסיטת קונסטנטינופול ובפרט ייסד את בית הספר למשפטים, מאורע אשר מסמל את הפיכתו של מקצוע המשפט לתחום נפרד ועצמאי באימפריה, זניחה מסוימת של המשפט הרומי וחזרה מוחלטת אל אופיים של החוקים היוונים המסורתיים.
ב-1048 נפגשו לראשונה כוחות האימפריה הביזנטית עם הכוח העולה של השושלת הסלג'וקית, לאחר שהסלג'וקים פלשו לתמה של איבריה (באזור ארמניה).
על אף הניצחון הביזנטי בקרב, המשיכו הסלג'וקים ובעלי בריתם הטורקמנים להטריד את גבולה המזרחי של האימפריה ולהגדיל את השטח בשליטתם, תוך סכסוכים רצופים עם הביזנטים עד לניצחון הסלג'וקים בקרב מנזיקרט (26 באוגוסט 1071).
החלשות האימפריה הביזנטית בבלקן הובילה לכניסת שבטים פצ'נגים והשתלטותם על שטחים באזור.
בראותו שאינו מצליח להביסם, כרת מונומכוס בריתות עם מנהיגים מקומיים מקרב אצולת השבטים (Dynatoi), במסגרתם העניק להם הנחות במיסים, בתמורה לנאמנות ושלטון מקומי.
ב-1052 פנה מונומכוס, שחשש מפני פלישה נורמנית לביזנטיון, אל האפיפיור לאו התשיעי ברומא בבקשת סיוע לטיפול בפלישת הנורמנים לקלבריה ופוליה שבדרום איטליה.
אולם הנורמנים לעגו לאפיפיור, עקב כך יצא לאחר סינוד הפסחא של 1053 בראש צבא חיילים איטלקים מלאטיום ומהערים בנוונטו, אמאלפי וגאטצה (Gaeta) ו-700 שכירי חרב שוואבים שסיפק לו היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, על מנת להכניע את הנורמנים בראשותו של רובר גיסקאר.
הכוחות התנגשו ב-18 ביוני ליד סיביטאטה, שמצפון לפוג'יה, לפני שכוחות האפיפיור יכלו לחבור לצבא הביזנטי.
למרות הנחיתות המספרית של הנורמנים, הצליח צבא הפרשים האחיד שלהם לגבור על הכוח הבלתי-הומוגני שגיבש האפיפיור.
מונומכוס מת ב-11 בינואר 1055 ועם מותו באה אל קיצה השושלת המקדונית.
תאודורה עוד מלכה כשנה, מיכאל השישי סטרטיוטיכוס נבחר על ידי תאודורה לרשת אותה, אך הודח על ידי איסאאקיוס הראשון קומננוס, מייסד השושלת הקומננית.
כתר מונומכוס הוא כתר מפואר, עשוי שבע לוחיות מעוטרות עשויות זהב (בגודל 3.5X10 ס"מ), המתארות תמונות מחיי מונומכוס וזואי.
הכתר מצוי במוזיאון הלאומי של הונגריה בבודפשט.
הכתר נמצא בחפירה ארכאולוגית בשנת 1860 באתר המצוי כיום בשטחה של סלובקיה.
קונסטנטינוס השני, שם מלא: פלביוס קלאודיוס קונסטנטינוס אוגוסטוס היה שליט רומאי ששלט על האימפריה הרומית ביחד עם אחיו קונסטנטיוס השני וקונסטנס.
הוא היה בנו הבכור של קונסטנטינוס ובמהלך המאבק על מקומו המועדף נהרג בידי אחיו קונסטנס.