tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נונטיוס סיכם כי מדובר בפולין ואין זה בתחום טיפולו של ה"שליח" הדיפלומטי בברלין.
אמנם בשנת 1930 הוא התערב לעזרת היהודים, אך תפקידי העיקרי היום הוא "למנוע בשקידה" כל סכסוך בין האפיפיור לבין הממשל הגרמני.
המשכו של המחזה, באותו יום, בשעה 21:00 ב- "מרתף הציידים", בפאלקנזה שליד ברלין, אדולף אייכמן מארח קצינים בכירים לדיונים על "הפתרון הסופי" וביצוע ניסויים ביהודים.
כל זאת תוך שתיית יין ומשחק כדורת.
למחרת המחזה עובר לדירת קורט גרשטיין בברלין.
בביתו נמצא יהודי שהוא הסתיר, העוזר לו לניקוי הבית.
ריקרדו פונטנה, שרק אתמול נפגש עמו, הגיע לביתו של גרשטיין.
גרסטיין הציע לריקרדו כי את דרכונו הדיפלומטי ואת מדיו ימסור ליהודי וכך הוא יוכל לברוח לשווייץ.
ריקרדו נוטל את דרכון היהודי ואת הטלאי הצהוב והחילופין התבצעו.
מערכה שנייה - "פעמוני (כנסית) סנט פטר (ברומא)"
ריקרדו מגיע למשכן האפיפיור ומתרחש דיאלוג חסר פשרות בינו לבין אביו הרוזן פונטנה, היועץ הפיננסי של הוותיקן.
ריקרדו מבקש מאביו שיסייע לו לבקש מהאפיפיור לצאת במחאה.
אביו מתנגד לו תחילה, אך משתכנע לאחר ויכוח חריף בין ריקרדו לקרדינאל, איש סודו של האפיפיור.
הקרדינאל תוקף את ריקרדו וטוען כי לאחר מפלתה של גרמניה בקרב סטלינגרד אין זה הזמן להתגרות בהיטלר, במיוחד כעת כשכל הנוצרים באיום חמור מהבולשביזם הרוסי.
בתמונה ראשונה, בית משפחת לוקאני, משפחה יהודית איטלקית ברומא, האורזת את חפציה על מנת לברוח אל מנזר.
טרם יציאתם, נכנסים אל הדירה חייל גרמני מיחידת האס-אס ושני איטלקים מן מיליציה אולי הפשיסטית ולוקחים אותם למפקדה הראשית של הגסטאפו.
בשנייה, ריקרדו וגרשטיין מגיעים לחדרו של ראש המנזר על מנת לשכנע אותו לעשות פעולה לעזרת היהודים.
הוא מסכים לעזור בהחבאת היהודים במנזר, אך מסרב לכל פעולה נוספת.
בשלישית, - במפקדת הגסטאפו מתואר יחס הקלון והחרפה התת-אנושית לה זוכים החטופים.
גרשטיין מופיע בתמונה זו כאשר הוא מנסה לעכב את משלוח היהודים מרומא.
בארמון האפיפיור דנים האפיפיור, הקרדינאל והרוזן פונטנה בנושאים הקשורים בניירות ערך וכדאיותם.
מובלט הצורך בשמירה על רכוש הכנסייה בעת המלחמה.
ריקרדו מגיע ומתווכח עם האפיפיור על שתיקתו בנוגע לגורל היהודים, כאשר הוא נוחל כישלון, עוזב את הארמון עם טלאי צהוב ויוצא יחד עם יהודי רומא למחנות ההשמדה.
מערכה חמישית - "אושוויץ או השאלה אל אלוהים"
בתמונה ראשונה הובאו אוסף מונולוגים של יהודים המובלים להשמדה: קשיש השומר על כבודו העצמי, אישה הרה ונערה מאוהבת.
באמצעות המונולוגים, ללא תפאורה, מתוארים הפחד וחוסר התקווה.
בשנייה, ריקרדו המצטרף ליהודים המובלים להשמדה מופיע אל מול ה- "דוקטור" – סמל הרוע.
מתקיים דו-שיח בין הטוב והרע, בין הקדוש לשטן ובין הקורבן למקריב.
בשלישית - ניסיונותיו של גרשטיין להציל את ריקרדו ללא הצלחה.
ריקרדו נורה בניסיון לרצוח את ה- "דוקטור".
למחזה מסר מרכזי - שתיקת האפיפיור.
מסר זה ניתן לאמץ לפשוטו.
לחלופין, ניתן להעניק למחזה פרשנות סימבולית, ולפיה שתיקתו של האפיפיור כמוה כסמל לשתיקת כל העולם.
פרשנים רבים ראו במחזה מחזה בעל מסר סימבולי, ובשתיקת האפיפיור את שתיקתם של המנהיגים בעלי הכוח: פרנקלין רוזוולט, וינסטון צ'רצ'יל, יוסיף סטלין ועוד.
השחקן שמעון פינקל, אשר שיחק בתפקיד האפיפיור בהצגה שהועלתה ב- הבימה בשנת 1964 טען כי: "אינני חושב שאנחנו צריכים להאשים רק את האפיפיור.
יש לו אמנם חלק בצרות, אבל יש עוד גורמים."
בשונה מהגישה הסימבולית האבסולוטית, טען הוכהוט בעת העלאת המחזה בניו יורק כי: "פיוס ה-12 הוא לא רק סמל לכל המנהיגים, אלא לכל מי שעומד באפס מעש כאשר אחיו מובל למוות.
פיוס עמד בראש היררכיה ומשום כך מוטלת הייתה עליו החובה הגדולה ביותר להרים את קולו.
אולם כל אדם - הפרוטסטנטים, היהודים, צ'רצ'יל, אידן, קורדל הול (מי שהיה שר החוץ האמריקני) – הכול חייבים היו למחות".
פרט לשתיקה, ממשית או סימבולית, ניתן לייחס למחזה מסרים נוספים.
נראה כי מסרים אלו בלטו פחות, אך גם עליהם התקיימו דיונים נרחבים:
"אני מאשים" כלפי הגרמנים אל מול הקלה באשמתם
לא פעם טען הוכהוט כי: "כשמגנים את הכבאים על שלא כיבו את הדליקה, אין בכך משום סנגוריה על מי שהציתה.
המחזה שלי אינו מניח שום ספק, שיהודים נהרגו על ידי גרמנים, ורק על ידי גרמנים".
למרות דבריו אלו, ניתן לראות בבחירת האפיפיור (שותף בעל כובד משקל) אמצעי להעברת חלק מהאחריות לרצח העם היהודי מהגרמנים לאפיפיור.
רבים טענו כי הוכהוט כתב את המחזה מתוך רגשות אשמה על כך שבתקופת המלחמה, גם כנער, לא עשה דבר ואולי אף השתייך לנערי היטלר.
הוכהוט במחזהו נמנע מלתאר את העם הגרמני ומתאר רק את הנאצים - במרתף או באושוויץ.
עצם ההפרדה בין העם הגרמני הנעדר מן המחזה לבין הנאצים יוצרת הבחנה בין הגרמני הטוב והגרמני הרע.
לעומת זאת, ניתן לראות, כי הוכהוט מאשים ולא מגן בעת שמתאר את הגרמנים.
הוא מתאר אותם מתכננים את רצח היהודים תוך שתייה לשוכרה ומשחק, ומתאר את עבודתם באושוויץ כשגרת עבודה יומיומית רגילה ללא נקיפות מצפון.
ללא ספק אינו פוסח על העם הגרמני ומציגם כמשתפי פעולה, כפי שעולה מאזכורו של אלפרד קרופ, בעליה של חברת "קרופ", אשר מותקף במחזה על שיתוף הפעולה עם היטלר.
האנטי קומוניזם תרם בעקיפין לטרגדיית העם היהודי.
התמיכה הראשונית של בעלי ההון בגרמניה, צרפת, בריטניה והוותיקן במלחמתו של היטלר בקומוניזם הביאה אותו לביטחון לביצוע כל פעולה, כולל רצח עם.
לכך נוספה שתיקתו של האפיפיור שמתוך ניסיון להגן על מדינתו ודתה מפני הקומוניזם הרוסי עצם עין אל מול המדיניות הגרמנית, גם כשזו פגעה בחיי יהודים.
הוכהוט, באמצעות המחזה, מוקיע את האנטי קומוניזם באותה התקופה ומציג את התוצאות שהתרחשו בעקבותיו.
מסר אחרון, הנבנה לאורך המחזה ומתעצם בסיומו, הוא נטישת האל.
מסר זה כמעט נטמע בשל ההתמקדות בשתיקתו של האפיפיור והדיונים סביבה.
בסיום המחזה ריקרדו והזקן באושוויץ מערערים את האמונה באל.
דוגמה לכך היא בציטוט של הזקן: "יהא המקום אשר יהא, אל נורא, אך הרי שמיך הם הפרוסים מעלינו, והתליינים הם בני אדם אשר יצרת ומידך להם הכוח.
האם אתה רואה כל זאת?" או באמירתו של ריקרדו: "בכל יום ועם כל אדם שאני שורף אותו, נשרף גם חלק מאמונתי".
ממלא המקום - הפרשנות הבימתית
הפרשנות הבימתית שניתנה למחזה הביאה להצגתו באור שונה וכך פנתה למחוזות שונים אצל הצופה.
ניתן לזהות שלוש דרכים בהן הוצג המחזה בעולם: הפשוטה, הרגשנית והמאופקת.
הפרשנות הפשוטה - נהגתה בידי המחזאי הגרמני ברטולט ברכט.
בדרך זו המחזה מוצג באופן סיפורי-לירי ומשמש בסיס לדיון פוליטי.
הצופה נאלץ להפעיל את המחשבה והוא אינו מונע על ידי מנגנוני הרגש.
מצב זה מביא את הצופה למודעות חברתית שתכליתה להוליד בקרבו את הצורך בשינוי.
בדרך זו, המחזה מוצג ללא תפאורה וללא תלבושות מיוחדות לשחקנים.
השחקנים יושבים במרכז הבמה וכל אחד קם בתורו, עומד ואומר את דברו.
כך העניק הבמאי לטקסט של הוכהוט את הכוח המרכזי ואפשר לצופה לחוות את הטרגדיה באמצעות הטקסט, ללא הפרעות ויזואליות או ווקליות.
הצופה במחזה כזה פחות מרוגש וסביר שלא יפרוץ בבכי, אולם המחזה מעורר בו מחשבות והרהורים בנושא.
הבמאי הצרפתי פראנסואה דארבון, במאי ההצגה בפריז, בחר להציג את המחזה בדרך זו.
הוא הסביר את בחירתו: "כוונתי הייתה בעיקר לעורר מחשבות ולא לגעת ברגש, כי כאשר מתרגשים, אי אפשר לחשוב".
הפרשנות הרגשנית - בדרך זו בחר למשל במאי המחזה בניו יורק, הרמן שולמן.
פרשנות זו הפוכה לפרשנות הפשוטה והיא מכוונת למיתרי הרגש.
דוגמה ממחישה היא פתיחת המחזה בניו יורק: הבמה חשוכה, קרן אור מציפה את חלקה התחתון של הבמה והצופה רואה את רגלי המובלים למחנות ההשמדה, אימה זו נבקעת בצעקת ילדה: "אמא".
גם במאי המחזה בברלין, ארווין פיסקאטור, בחר להציג את המחזה בדרך זו, והשתמש באפקטים על מנת לעורר את רגשות הצופה.
כך למשל, בעת שדיברו על הבמה על הובלת היהודים להשמדה, הוקרנו על המסך סרטים דוקומנטאריים בהם מוצגים יהודים המובלים אל מותם.
בסיום ההצגה הוצב על הבמה צלב גדול ועליו דמות יהודי עם טלאי צהוב וברקע הושמעה בעברית תפילת "אל מלא רחמים".
הפרשנות המאופקת - בה בחר אברהם ניניו, במאי המחזה בישראל היא גרסת אמצע בין הפשוטה לרגשנית.
בדרך המאופקת המחזה מוצג כעלילה אובייקטיבית של הטרגדיה ללא חיזוק בסממנים רגשיים.
הרכב המחזה ומסרו כגורמים לדיון הציבורי
הרכב המחזה, עיבודו הבימתי והמסרים שנבעו משני אלה היו לא אחת לגורם הוויכוח המהותי ביותר במדינות השונות בהם המחזה הוצג.
מדובר במחזה שארוך משמעותית ממחזות מודרניים אחרים, ולא ניתן להעלותו בשלמותו על בימות התיאטרון.
הצגתו בשלמותו אורכת 8 שעות.
מסיבה זו לא ניתן להימנע מהשמטת חלקים מהמחזה בכל עיבוד בימתי.
כל במאי ביצע את השינויים בהתאם למדינה בה העלה את המחזה, תוך התייחסות לרגישויות במדינתו.
לדוגמה: בניו יורק הורדה התמונה של שליחת הרכבת מרומא לאושוויץ, בפריז נמחקו "יסודות תוקפניים" ובלונדון הושמטו קטעים המעליבים את אנגליה ומנהיגה: "היו לו עיניים קרות כעיני גרינג, או...
וינסטון צ'רצ'יל", והתיאור אשר טען כי ההפצצות של בעלות הברית על ערי גרמניה היו "רצח תחת רצח".
למחזה כאמור אחת עשרה תמונות, ולכל תמונה מסר מרכזי כפי שניתן לראות להלן:
בחירת המסרים בהתאם לתמונות אשר יכללו בפועל במחזה המוצג.
נפרט את המסרים הכלולים בכל אחת מהתמונות ולפיהן ניתן להעריך את המחזה כפי שהוצג.
מערכה ראשונה "השליחות": תמונה ראשונה - שתיקת האפיפיור, תמונה שנייה - הנאצים בתור רוצחים בדם קר
תמונה שלישית, כמו הראשונה - שתיקת האפיפיור
מערכה שנייה "פעמוני סנט פטר" כוללת תמונה אחת: שתיקת האפיפיור.
מערכה שלישית "השואה": תמונה ראשונה - שואת היהודים, תמונה שנייה - שתיקת האפיפיור, תמונה שלישית - שואת היהודים, הנאצים.
מערכה רביעית "הסירוב הגדול", שוב, רק תמונה אחת: שתיקת האפיפיור, כמו במערכה השנייה.
מערכה חמישית "אושוויץ או השאלה אל אלוהים" : תמונה ראשונה - שואת היהודים, תמונה שנייה - שתיקת האפיפיור, רשעות הנאצים תמונה שלישית - שתיקת האפיפיור, רשעות הנאצים
המחזה מתרכז בשלושה נושאים מרכזיים: שתיקת האפיפיור, הנאצים ושואת היהודים.
כל השמטה של תמונה או חלק ממנה יכולה לחדד מסר מסוים במחזה או להקהות אחר.
לדוגמה: מחזאי אשר נמנע מהצגתן של תמונות : תמונה שתים במערכה הראשונה ו- תמונה שלוש במערכה שלישית הפחית באשמתם של הגרמנים.
לעומת זאת, מחזאי שנמנע מהצגת שלוש תמונות: ראשונה ושלישית במערכה השלישית וראשונה במערכה החמישית לא הציג את זוועות השואה.
(רעיון זה יודגם במחזה כפי שהוצג בישראל).
ניתן לשער כי רב הצופים לא קראו את המחזה והיכרותם העיקרית עמו הייתה במפגש בתיאטרון.
הבמאי, שלא יכול היה להימנע מקיצור המחזה, בחר את התמונות שיופיעו על בימתו לפי ראות עיניו.
תהליך זה הוביל בהכרח להדגשת מסרים שונים מעצם קביעת הרכב המחזה, ולפי הדרך בה בחר הבמאי להציג את המחזה.
כל אלה היו לא אחת מגורמי הוויכוח במדינות השונות.
המחזה יצא בגרסה קולנועית בשם "אמן" של הבמאי קוסטה גברס משנת 2002.
ממלודי סאנדאונס הוא מועדון כדורגל דרום אפריקאי מהעיר פרטוריה.
נכון לעונת 2020/2021 המועדון משחק בליגת העל הדרום-אפריקאית.
המועדון נמצא בבעלותו של המיליארדר פטריס מוטספה.
הכינוי של הקבוצה ("הברזילאים") הוענק לה בגלל הדמיון של מדיה לאלו של נבחרת ברזיל.
מאז הקמת ליגת העל של דרום אפריקה ב-1996 זכתה הקבוצה בשש אליפויות, מתוכן שלוש ברצף בין 1998 ל-2000. היא זכתה בשתיים נוספות בעונות 2005/2006 ו-2006/2007 ועוד אחת בעונת .
בשנים שבהן הקבוצה לא זכתה באליפות היא סיימה בחלק העליון של הטבלה, ואף פעם לא מתחת למקום העשירי.
ב-2016 השיגה את ההישג החשוב ביותר בהיסטוריה שלה, כשזכתה בליגת האלופות האפריקאית, לאחר שגברה במפגש הכפול בגמר על א-זמאלכ, ובכך גם העפילה לגביע העולם למועדונים 2016. בעקבות הזכייה בליגת האלופות, השתתפה בשנת 2017 בסופר קאפ האפריקאי, וזכתה בו לאחר שגברה על מזמבה מקונגו, זוכת גביע הקונפדרציה האפריקאי.
בהנדסת חשמל, ממירי זרם ישר לזרם ישר הם מעגלים חשמליים הממירים מקור של זרם ישר מרמת מתח חשמלי אחת לאחרת.
ממירי זרם ישר לזרם ישר משמשים במכשירים אלקטרוניים ניידים כמו טלפונים סלולריים ומחשבים ניידים, המקבלים הזנה עיקרית מסוללה חשמלית.
מכשירים אלקטרונים כאלו בדרך כלל מכילים מספר מעגלים משניים, שלפעמים זקוקים למתח שונה ממתח הסוללה, בין אם גבוה יותר או נמוך יותר.
בנוסף מתח הסוללה אינו קבוע לאורך הזמן.
ממיר זרם ישר לזרם ישר ממותג מאפשר להגביר את המתח כשמתח הסוללה יורד.
ספק מתח יכול לספק מתח מוצא קבוע גם אם ההתנגדות והזרם הנצרך משתנים (עד גבול מסוים כמובן), או לספק זרם קבוע ללא תלות בהתנגדות ובמתח הנדרש (שוב עד גבול מסוים).
רוב הממירים עובדים בשיטה הראשונה ומספקים מתח קבוע.
ישנם כמה יוצאים מהכלל, כגון ספקים מסוימים לתאורת LED, או ספקים מסוימים לטעינת מצברים וסוללות, המספקים זרם קבוע ומתח המוצא שלהם משתנה בהתאמה (לפעמים אף עד פי 3 מהמתח הנומינאלי).
עקרון הפעולה של מסדירים ליניארים הוא שימוש ברכיב מווסת המשנה את התנגדותו כדי לשמר מתח (או לפעמים זרם) קבוע במוצא.
מסדירים כאלו אינם יעילים מכיוון שהפרש המתח בין הכניסה למוצא מתבזבז בצורת אנרגיית חום ברכיב המווסת.
מסדירים אלו אינם יכולים להעלות מתח.
הרכיב המווסת צריך להיות גדול דיו כדי לעמוד בהספק המתבזבז.
החום המבוזבז מהווה בעיה, וחייב להיות מועבר מהמעגל על מנת למנוע עליה בלתי רצויה בטמפרטורה.
בדרך כלל משתמשים בממירים כאלו אם הזרם הנצרך נמוך או שהפרש המתח בין כניסת הממיר למוצא שלו נמוך ואז ההספק המבוזבז הוא קטן.
ממירים אלו שימושיים גם בספקי מתח מיוצבים מזרם חילופין (למשל מרשת החשמל הארצית) לזרם ישר: שנאי ממיר את המתח מהרשת למתח נמוך הקרוב למתח הנדרש אך מעט גבוה ממנו, המתח מיושר בגשר דיודות וקבל.
הממיר הליניארי מוריד את המתח כנדרש, משכך את האדוות (Ripple) בזרם ומונע רכיב קבוע במתח המוצא שנוצר כתוצאה מהשראויות פרזיטיות בשנאי הכניסה ומזרם העומס.
ממירים ליניארים הם זולים, אמינים כשהמערכת לסילוק החום יעילה ופשוטים בהרבה מממירים ממותגים.
לממירים ליניארים רעש נמוך במוצא, והם מתאימים כמקורות למעגלים בעלי רגישות גבוהה לרעש, בעלי הספק נמוך או בעלי תדירות רדיו.
לרכיבים הנפוצים להסדרה ליניארית שלוש רגליים: כניסה, יציאה ובקרה שמקבלת את מתח היציאה דרך מחלק מתח.
הרכיב מסדיר את מתח המוצא בהתאם לנוסחה האופיינית לו ותלויה ביחס מחלק המתח.
ממירי זרם ישר לזרם ישר ממותגים ממירים מתח אחד למשנהו על ידי אחסון זמני של אנרגיית הכניסה ואחריו שחרור שלה במתח המוצא.
האחסון נעשה ברכיב מאוחסן של שדה מגנטי (סליל,שנאי) או ברכיב מאוחסן של שדה חשמלי (קבל).
שיטת המרה זו יעילה בהרבה משיטת ההמרה של ממירים ליניארים (לממירים ממותגים יש בדרך כלל ניצולת של בין 75% ל-97%).
במכשירים הפועלים על סוללה חשמלית, אפשר לנצל את היעילות הזו להארכת זמן ההפעלה.
מאז שנות ה-80 עלתה היעילות בשל תחילת השימוש בטרנזיסטור אפקט שדה, המסוגלים לבצע מיתוג בקצב גבוה יותר וביעילות גדולה יותר מטרנזיסטורים ביפולארים הזקוקים למעגל דוחף מסובך יותר וסובלים מהפסדי מיתוג גדולים.
חדשנות נוספת בתחום הממירים הממותגים היא השימוש במיישר סינכרוני במקום בדיודה, בטרנזיסטור אפקט שדה בעל התנגדות קטנה במצב פתוח המפחית את הפסדי המיתוג.
רוב הממירים מתוכננים לספק הספק בכיוון אחד בלבד, מהכניסה למוצא.
אולם, כל הטופולוגיות של הממירים הממותגים יכולים להיות דו כיווניים על ידי החלפת כל הדיודות במיישרים אקטיביים נשלטים בלתי תלויים.
ממיר דו כיווני יכול לספק הספק בשני הכיוונים, דבר הנדרש באפליקציות שדורשות ניצול אנרגיה במקום הפיכתה לחום.
חסרונות של ממירים ממותגים כוללים סיבוכיות, רעש חשמלי ומחיר גבוה, אם כי המחיר יורד כל הזמן בשל ההתקדמות בתעשיית השבבים.
ממירי זרם ישר לזרם ישר זמינים כעת כמעגלים משולבים הדורשים מספר מינימלי של רכיבים נוספים.
ממירים אלו גם זמינים כמעגל היברידי המוכן לשימוש עם הרכבה חשמלית.
בממירי זרם ישר אלו, האנרגיה מאוחסנת זמנית ומשוחררת בשדה מגנטי של משרן או של שנאי, בדרך כלל בטווח תדרים של 300 קילו הרץ ועד ל 10 מגה הרץ.
על ידי כוונון זמן פעולת המערכת של המתח הטוען (זאת אומרת, היחס בין מערכת פעילה לכבויה), ניתן לשלוט על סך ההספק המועבר.
בדרך כלל השליטה היא על מתח המוצא, למרות שניתן גם לשלוט על זרם הכניסה, זרם המוצא או לשמור על הספק קבוע.
ממירים מבוססים על שנאי יכולים לספק בידוד בין מעגל הכניסה למעגל המוצא.
הממלוכים היו חיילים עבדים שהופיעו לראשונה בשירותם של הח'ליפים של בית עבאס.
במהלך שקיעתה של שושלת זו התפשט השימוש בממלוכים גם בקרב שושלות מוסלמיות אזוריות.
הממלוכים הצליחו אף להקים ממלכות עצמאיות משלהם במצרים, בהודו ובאזור בגדאד.
הממלוכים השפיעו רבות על ההיסטוריה של האימפריה המוסלמית וסיפקו השראה גם לצבאות אחרים, דוגמת היניצ'רים של האימפריה העות'מאנית, שגויסו בשיטת הדוושירמה.
המסורת של שימוש בעבדים בני חסות שהתאסלמו הייתה מקובלת בח'ליפות העבאסית (ואולי אף קודם לכן).
בשנים 813–815 החל הח'ליף העבאסי אל מאמון ברכישתם והכשרתם הצבאית של עבדים לא מוסלמים בבגדאד, כאשר בסוף ימיו מנה צבאו בין 3,000 ל-4,000 חיילים-עבדים ממוצא לא מוסלמי.
עם זאת, הראשון שעשה בהם שימוש צבאי נרחב היה אחיו, הח'ליף העבאסי אל-מעתצם (838–842), שהתרשם במיוחד מיכולותיהם כקשתים רכובים, שהיו יכולים לירות חץ מקשת תוך כדי דהירה על סוס.
עד מהרה הפכו החיילים הממלוכים לגורם דומיננטי בצבא הח'ליפות דבר שהוביל לחיכוכים בינם לבין האוכלוסייה המקומית בבגדאד.
בעקבות כך נאלץ אל-מעתצם להעביר את בירתו לעיר סאמרא, אך דבר זה לא הצליח להשקיט את המתחים בקרב החיילים הממלוכים דבר שאף הוביל לרציחתו של הח'ליף אל-מתוכל הראשון בידי החיילים-עבדים ב-861.
מקורם של החיילים-עבדים מאזורים בצפון הים השחור (שבטים טורקיים קיפצ'אקים ואחרים), הקוקז (בעיקר גאורגים וצ'רקסים) וממרכז אסיה - אליהם הצטרפו (בשלב מאוחר יותר) גם עריקים מונגולים, כורדים ואף יוונים ואירופאים אחרים.
המשותף לכולם היה הרקע הלא מוסלמי שלהם ומעמדם הנמוך כעבדים קנויים.
השימוש בחיילים לא מוסלמים אפשר לח'ליפים להתגבר על האיסור ההלכתי (לפי השריעה) של מוסלמים ללחום במוסלמים אחרים.
לאחר התאסלמותם פסקו החיילים להיות עבדים אך עדיין היו מחויבים בנאמנות לבעליהם.
הנאמנות המוחלטת לח'ליף שקנה אותם הקנתה לממלוכים יתרון נוסף על פני חיילים מוסלמיים מקומיים שנטו פעמים רבות לנאמנויות שבטיות ואחרות על חשבון הנאמנות לשלטונו של הח'ליף.
היותם של החיילים הממלוכים זרים מהמעמד הנמוך ביותר האפשרי הגבירה את תלותם ונאמנותם הבלעדית לשליט, והפחיתה את נכונותם ליטול חלק בקנוניות נגדו.
גורמים אלה ביססו את מעמדם של הממלוכים כנכס צבאי מהמדרגה הראשונה.
בעקבות התפוררותה של הח'ליפות העבאסית הפכו הממלוכים לכוח הצבאי ולעיתים גם המינהלי המרכזי ברחבי העולם האיסלמי.
תחת שלטונו של צלאח א דין (ממוצא כורדי) והאיובים במצרים התחזק כוחם של הממלוכים, עד שבשנת 1250 הם תבעו לעצמם את השלטון במדינה זו והקימו בה את הסולטנות הממלוכית.
השימוש בעבדים-חיילים נמשך ברחבי העולם האיסלמי עד המאה ה-19, כאשר הטורקים העות'מאנים המשיכו עד המאה ה-17 לגייס לשורותיהם עבדים צעירים שנקראו יניצ'רים, בעוד שהמשטרים הממלוכים המשיכו להתקיים (תחת חסות עות'מאנית) בעיראק ובמצרים עוד במאה ה-19.
המזרחן דוד איילון היה מייסד חקר הממלוכים.
לדעתו של איילון מצויים שורשיו של המוסד הממלוכי, במסורת בני החסות, שהייתה מקובלת בחצי האי ערב.
בן החסות, ה"מוולא" בערבית, היה לא-מוסלמי שהתאסלם תחת חסותו של ערבי מוסלמי.
אותו ערבי מוסלמי הפך לבעל חסותו של המוסלמי החדש ונוצרו ביניהם יחסי פטרון-קליינט.
המוולא נלחם בשירותו של הפטרון שלו וגילה כלפיו נאמנות רבה.
אחד מבניו הצעירים של הארון אל-רשיד, אבו אסחאק, מי שיהיה לימים הח'ליפה אל-מועתצם, החל כבר בשנת 814–815, בתקופת שלטונו של אחיו אל-מאמון לרכוש עבדים בבגדאד מידי בעליהם הקודמים ולהכשיר אותם לשירות צבאי.
אבו אסחאק אף ערך הסכם עם הסאמאנים, שלפיו הם שלחו לו עבדים ישירות מאזור טראנסאוקסאניה.
בסוף ימיו של אל-מאמון, מנה הצבא של אבו אסחאק בין 3,000 ל-4,000 לוחמים מאומנים היטב ונאמנים לבעליהם.
אחרי שהפך אל-מועתצם לח'ליף בשנת 833, הפכה היחידה הממלוכית לכוח מרכזי בצבא הח'ליפות.
מועתצם אף הקים את העיר סאמארא למען הממלוכים על-מנת שלא יושפעו מההשפעה המשחיתה של התככים הפוליטיים בבגדאד.
הח'ליפים העבאסיים המשיכו לשמור על קיומן של יחידות ממלוכיות ורכשו בשבילן עבדים, לרוב ממוצא לא מוסלמי בעיקר מהערבה האסייתית, אך גם ממזרח אירופה מאתיופיה מהמגרב ומהקווקז.
בתקופת בית עבאס נקראו חיילים אלו "ע'ולמאן" (או "ע'ילמאן", "נערים" בערבית), "עבד" (Abd, "עבדים"), או "מואלי" ("בני חסות").
המונח "ממלוכים" הפך לנפוץ רק בתקופה הסלג'וקית.
השימוש בחיילים לא-מוסלמים אפשר לח'ליפים להתגבר על האיסור ההלכתי בשריעה האוסר על מוסלמים להילחם נגד מוסלמים אחרים.
השימוש בלא-מוסלמים פתר את האיסור ההלכתי לשעבד מוסלמים.
כחלק ממסלול האימונים שלהם, אוסלמו הממלוכים ותורגלו בלוחמה של קשתים רכובים.
לאחר התאסלמותם הפסיקו החיילים להיות עבדים, אולם עדיין היו מחויבים בנאמנות לאדונם.
מיקומה של טרנסאוקסניה ושל ח'וראסאן כנקודת מפגש בין הח'ליפות העבאסית לבין השבטים הנומאדיים של הערבה, הביא ליצירת מערכת יחסים מורכבת ורב גונית בין העממים הטורקיים לבין השושלות השולטות באזורים אלו.
הסאמאנים נהגו לשעבד טורקים, ששבו בפשיטות מלחמתיות, ורכשו באופן ישיר מהשבטים הטורקיים, שבויים מהמלחמות הבין שבטיות על-מנת לשעבדם.
השליטים הסאמאנים אף הקימו מחנות אימון בהם הכשירו את העבדים הטורקיים לקריירה בצבא או בבירוקרטיה, ושלחו אותם בסיום הכשרתם לשמש כ"ע'ולמאן" בח'ליפות.
טולון, אביו של אחמד מייסד השושלת הטולונית במצרים, היה חלק מתשלום המס, בעבדים טורקים, שהעלה נוח בן אסד לח'ליף אל-מאמון.
הח'ליף אל-מועתצם שלח שליח מיוחד כדי לרכוש מאותו מושל סאמאני עבדים טורקיים לצבא הממלוכי הפרטי שלו.
בדומה לח'ליפות, גם בממלכה הסאמאנית צברו הממלוכים הטורקיים כוח רב, דבר שהביא לשינוי במאזן הכוחות בתוך האמירות הסאמאנית ושהפך את העבדים הטורקיים פעמים רבות לכוח מאחורי הכס.
התחזקותו של משמר פריטוריאני זה הביא לעלייה בכוחו של הח'אגב, שהיה מעין שר חצר וממונה על המשמר, על חשבונו של הווכיל, ראש משק הבית של האמיר (משרה המקבילה במידת מה למאיורדומוס בחצר המרובינגית באירופה).
הממלוכים עלו לשלטון על מצרים בשמת 1250 עד השנה 1517 שבהם נכבשו על ידי העוסמאנים
הממלוכים במצרים לאחר תקופת האימפריה
בשנת 1211 המפקד הממלוכי של הכוחות המוסלמים בהודו, קווטבודין אייבק ממוצא צ'רקיסי הכריז על עצמו כסולטאן.
שושלתו שלטה בהודו עד 1290.
במאה ה-18 הכריזו הממלוכים בבגדאד על עצמאותם מהאימפריה העות'מאנית, ושמרו על עצמאותם במשך מספר שנים עד שבגדאד נכבשה בשנית על ידי העות'מאנים בשנת 1832.
ממולוגיה (מיוונית: ממוס - יונקים, לוגיה (λογία) פירושו "תורה") הוא ענף בזואולוגיה העוסק בחקר היונקים בהיבטים המשותפים שלהם כגון פרווה, לב בעל 4 חדרים, מערכת עצבים מורכבת, בעלי שליה, הנקת ולדות ועוד.
בנוסף לשונות החיצונית בין המינים, ממולוגים חוקרים את האבולוציה, ההתנהגות, סוגי המזון, גנטיקה, מגוון גנטי והדינמיקה של האוכלוסייה של היונקים השונים.
הממולוגיה מחולקת למספר תחומים אשר כל אחד מהם חוקרת סדרות שונות של יונקים כגון פרימטולוגיה (חקר הפרימטים), סטולוגיה (חקר היונקים הימיים), היפולוגיה (חקר הפרסתנים).
בעת העתיקה, אריסטו תיאר קבוצה של בעלי חוליות, הולכי ארבע, יונקי שליה (הולד נוצר בגוף האם, בניגוד להטלת ביצה שבה הולד מתפתח) ובעל שיער.
תחילת הממולוגיה המודרנית החל במאה ה-17 כאשר ג'ון ריי, שנחשב לאחד מאבות ידיעת הטבע המודרניים, החל להפריד בין המשפחות השונות של בעלי חוליות.
באותו זמן, פרנסיס ווילוג'בי גילה כי ליונקים ימיים יש את אותם מאפיינים שיש להולכי ארבע ויונקי שליה והיה הראשון לשייך את היונקים הימיים כחלק מהיונקים.
ז'ורז'-לואי לקלרק דה בופון את יצירתו היסטוריה של הטבע (Histoire naturelle) במאה ה-18, יצירה זו כללה את כל הידע על הטבע שהיה ידוע עד זמנו.
בתוך יצירה זו היו 12 כרכים (מתוך 36) שנכתבו בשיתוף עם לואי ג'ון-מרי דובנטון (Louis Jean-Marie Daubenton) שתיארו את הולכי הארבע, ספר זה הכיל תיאורים אנטומיים של 200 מינים שהיוו את הבסיס של ההשוואה האנטומית בין סוגי יונקים שונים עד למאה ה-19.
ב-1758 במסגרת המיון הטקסונומי שערך, הגדיר קארולוס ליניאוס את היונקים בעקבות בלוטת החלב ולא לפי מאפיין אחר, למשל לפי השיער כמו שעשה אריסטו, שינוי זה הוסיף את היונקים הימיים והעטלפים למחלקת היונקים והוציאם ממחלקת הדגים והעופות, בהתאמה.
גילוי יונקי הביב (משפחה אשר מטילה ביצים אך הולדות יונקות מבלוטות חלב) 40 שנה מאוחר יותר, תמך בחלוקה שנעשתה על ידי ליניאוס.
ב-1825 פרדריק קיווייה הגדיר את השיניים כמאפיין את היונקים.
ארבע שנים מאוחר יותר הוא חילק את היונקים ל-11 סדרות: Quadrumana (פרימטים בעלי ארבע ידיים) ,אוכלי חרקים, טורפים, כלבי ים, חיות כיס אוכלי פירות (Marsupialia frugivore), מכרסמים, מחוסרי שיניים, יונקי הביב, Pachydermata (סדרה פוליפילטיות שאינה בשימוש היום), מעלי גירה ויונקים ימיים.
באותה שנה, אחיו ז'ורז' קיווייה חילק ל-9 סדרות: Quadrumana, Bimana (שתי סדרות אלו מרכיבות היום את הפרימטים), טורפים, חיות כיס, מכרסמים, מחוסרי שיניים, Pachydermata, מעלי גירה ויונקים ימיים.
במאה ה-19, קרל ארנסט פון באר (Karl Ernst von Baer) חקר את האמבריולוגיה של היונקים.
ממכ"א (ראשי תיבות של מרכז מיכון כוח אדם) ובשמה הקודם יא"ל (ראשי תיבות של יחידת אכ"א למחשב) הייתה יחידת המחשוב של אגף כוח האדם בצה"ל.
היחידה הוקמה בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20, לקראת קליטתו של המחשב הראשון בצה"ל, ובשנת 2005 התמזגה להקמת מלקת לשם.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20, כאשר ניתנה הפקודה להקמת ממר"ם, מרכז המחשבים של צה"ל, החלו גם באגף כוח האדם (אכ"א) ההכנות לקליטת המחשב, שנמשכו כשנתיים.
הוקמה חוליית מחשב שמנתה כשמונה איש בראשות סא"ל חיים קדים (ליס) – המפקד הראשון של חוליית אכ"א בממר"ם, שלמדה את הנושא מתחילתו.
מומחים אמריקאים העבירו את קורס התכנות הראשון בשפת המכונה של המחשב "פילקו 2000".
התפנית הגדולה בתולדות יחידת המחשב החלה באמצע שנות ה-60. חל מעבר לדור מחשבים מודרני יותר, וב-1968 עברה היחידה להשתמש במחשב 360/50 של חברת IBM, שבו נעלמו המגבלות של המערכת הכבדה והזיכרון המוגבל של המחשב הקודם.
בעיית אמינות הרשומת החלה להעסיק את קברניטי היחידה יותר ויותר.
אמינות כזאת תלויה במוטיבציה של השלישים בשטח.
הם נדרשו לנהל "פנקסנות כפולה", כלומר גם להמשיך ברישום הידני הישן וגם לדווח למחשב.
דיווח למחשב רחוק שתפקידו ותכליתו אינם מובנים לא היו פעולה שאנשים בשטח התלהבו לבצע.
נבחנו דרכים אחדות לשיפור האמינות, אשר יושמו בעיקר בשנות ה-70. אחת הדרכים הייתה החדרת דו"חות הרשומת הממוכנים עד הדרג הנמוך ביותר של היחידה, המחשב החל לשרת ישירות את השליש, והוחלט על פתיחת "סניפי הזנה" – מרש"מים קרוב לשטח בצפון ישראל ובדרומה.
התפקיד הראשון שנועד ליחידת המחשב באכ"א היה להכין את מערכת הרישום האישי - רישום המידע על כל חיילי צה"ל.
המשימה הראשונה הייתה להעביר את רשימות כוח האדם והתקנים למחשב במקום הכרטיסים המנוקבים ששימשו בציוד לעיבוד נתונים.
באותה תקופה של טרום המחשב היה לכל חייל כרטיס מנוקב שעליו הופיעו כל הפרטים האישיים שלו.
כשהוחל בהעברה למחשב גויסו מאות חיילים ואנשי מילואים לתהליך הסבה שנמשך כשנה, שבמהלכה טופלו מאות אלפי טפסים עליהם סומנו בעיגולים אותם נתונים שהוחלט להעבירם למחשב.
הקמת קובץ הרישום האישי והסבת הכרטיסים המנוקבים הושלמה והופעלה מבצעית בערב פסח של שנת 1963.
יחידת המחשב נועדה בראשית דרכה לשרת רק את השלישות הראשית ולא את המערכת הצה"לית כולה, ועד שנת 1963 הייתה עסוקה בהעברת החומר ההיסטורי למחשב.
במקביל לסידור הכרטיסים המנוקבים, הוטל על אכ"א לקבוע איזה מידע רוצים להפיק מן המחשב.
צוות תכנון בראשותו של סא"ל יצחק גל (גלקין) – המפקד ראשון של יא"ל – יחידת אכ"א למחשב – בנה ספר, שתיאר מאות רבות של דו"חות מחשב, כאשר כל דו"ח צויר בצורה בה היו המשתמשים העתידיים בו מבקשים לראותו.
כך נבנתה מערכת של קובצי שאילתות שבהכנתה הושקע מאמץ גדול, אך תחולת התפקוד שלה הייתה קצרה ביותר.
בתקופה הראשונה אכ"א לא נתן אמון בדוחות המחשב והעדיף עבודה ידנית.
השליש הראשי דרש אז שכל דו"ח מסוכם שבא מן המחשב יהיה מלווה גם בדו"ח ידני, ליתר ביטחון.
במשך הזמן חדר האמון במערכת לכל הדרגים.
בשנותיה הראשונות אפשר לתאר את היחידה כצוות של מחפשי דרך שעבדו יחד תקופה ארוכה תוך לחץ ומתח ובין ציפיות גבוהות לספקנות.
כתוצאה מכך נוצרה ביחידה אווירה של יצירה מתוך יוזמה רבה ותושייה אישית בכל התחומים.
את המהדורה הראשונה של "חפוז" (מערכת דוחות) כתבו שהרון שלח, לימים הפרופסור הצעיר ביותר בתולדות האוניברסיטה העברית (למתמטיקה עיונית) ואהרון טמיר, לימים מפקד ממכ"א הראשון.
שלח תיכנן תוכנית שבעזרתה אפשר היה להגדיר ולהריץ דו"חות מתוך קובץ הרישום האישי בשפה פשוטה וייעודית.
תפנית אירעה בעקבות מלחמת ששת הימים ביוני 1967. המלחמה והגיוס שקדם לה יצרו לחץ חזק לתת הגדרה מדויקת יותר של הדרישות מהמחשב ולעכל בצורה ברורה את המגבלות והאפשרויות של המחשב.
בעקבות הגיוס הרחב של אנשי המילואים התברר כי אי אפשר לשלוט על גיוסים מסיביים כאלה ולשלם משכורת בקנה מידה רחב כל כך ובפרק זמן ממושך כל כך ברישום ידני, והוחל בהיערכות לתשלום המשכורת לאנשי המילואים באמצעות המחשב.
מערך התשלומים לאנשי המילואים ורישום ימי המילואים הפך לחלק אינטגרטיבי ממערך הרישום האישי.
בנוסף ללחץ על מערך התשלומים, נדרש המחשב לסייע ברישום שבויים ובאיתור נפגעים.
המחשב סיפק נתונים לא רק לאכ"א אלא גם ברמה המטכ"לית בכל הרמות.
אחד מסימני הדרך של יצירת האמון הכללי במחשב הייתה תערוכת צה"ל בגני התערוכה בשנת 1968. בדוכן אכ"א הוצב מסוף וחייל בסדיר או במילואים שביקרו בתערוכה הוזמנו לתת את מספרם האישי, ותוך שניות הופיעו על המסך שמם וכתובתם הפרטית.
מבקרים ניסו את המחשב והתפלאו לראות שהמחשב מסוגל במהירות למצוא את כתובתו של כל חייל וחייל.
פרטים אישיים על כמה מפקדים בכירים עודכנו על ידי היחידה ערב התערוכה מתוך ידע אישי או הצצה בספר הטלפונים.
היו כמה מפקדים בכירים בצה"ל שעמדו בפה פעור מול נפלאות המחשב, שידע על כתובתם החדשה ימים ספורים אחרי שעברו אליה.
כבדרך אגב, התערוכה השיגה מטרה נוספת, כל איש מילואים שבא לביתן ממר"ם ונתוניו לא היו מדויקים, מילא טופס לעדכון פרטים, שהוכנסו לאחר מכן למערכת ועדכנו אותה.
שנות ה-70 התאפיינו בתנופת פיתוח גדולה בתחום הטכנולוגי שהקו המנחה שלה ע"י המפקדים היה בניית סביבות עבודה כוללניות בארכיטקטורה מודרנית כדי להבטיח שרידות בשיני הזמן ומגוון שירותים.
במקום לבנות מערכת שעונה למפרט דרישות נתון, הועדפה בניית כלים שמסוגלים "לייצר" מערכות מהסוג הדרוש, באופן דינמי, על פי דרישות שמשתנות עם הזמן.
כשם שבעזרת מחולל דוחות ניתן לייצר מגוון גדול של דוחות, בעזרת מחולל השכר ניתן לבנות מערכות שכר שונות ובאמצעות מחולל חוקת רשומת ניתן להגדיר את חוקיות הנתונים המוזנים למערכת הרישום האישי.
הסבת הרישום האישי לעבודה על מחשבי IBM.
פיתוח כלי אחזור מידע מתקדמים באצווה - מחולל דו"חות הבסיסי – שפה פרמטרית ייחודית, שאפשרה הכשרת בוחנים וקודנים שאינם אנשי מקצועות המחשב, אך מבינים את מורכבות המידע השלישותי היטב, מגדירים, כותבים ומפיקים את אלפי הדוחות הפשוטים והמורכבים ביותר בנייר עבור לקוחות המערכת.
פיתוח כלים לאיחזור מידע בתקשורת (אמ"ת) בשלוש רמות:
אמ"ת 1 - שאילתות פרט בתקשורת לפי מפתח (מספר אישי או מספר זהות).
תוכן השאילתה ואופן עריכתה ניתנים ל"תכנות" בשפה עברית פשוטה על ידי משתמשי הקצה – אנשי השלישות בשטח, בהתאם לצרכים הייחודיים שלהם.
אמ"ת 2 – מבחר דוחות סטטיסטיים שבסיס הנתונים שלהם נשלף מראש ע"י מערך הדוחות הבסיסיים אחת לשבוע והצגתם הייתה בהתאם להגדרת משתמשי התקשורת בשטח.
אמ"ת 3 – משתמשת בשפה העברית עם פונקציות בוליאניות (או ,ו, למעט ועוד), להגדרת דוחות ע"י משתמשי הקצה במערך התקשורת של השלישות ואכ"א.
המערכת נבנתה כדי לאפשר לקשת רחבה של משתמשים לקבל מידע מתוך מאגר הנתונים העצום שבמחשב המרכזי של אכ"א.
כל זאת בזמן קצר ביותר, במחיר נמוך ותוך שימוש ברשת התקשורת הקיימת.
קודם לכן נאלץ כל מי שביקש מידע בדו"ח אכ"אי מסוים מהמחשב, לחכות ימים מספר עד לקבלתו.
במערכת אמ"ת 3 נמשך התהליך בין דקות לשעות ספורות בלבד.
המשתמש הפנה את שאלותיו למחשב באמצעות המסוף בשפה עברית נוחה ופשוטה ומקבל את המידע תוך פרק זמן קצר הישר למסוף בלשכתו.
המערכת מבוססת על מודל מתמטי תאורטי של איחזור מידע ממאגר נתונים גדול מאוד.
המערכת עלתה לאוויר זמן קצר לפני מלחמת יום הכיפורים והביאה לתוצאות מצוינות.
המערכת זיכתה את היחידה בפרס איל"א לשנת תשל"ד.
לחלק מהמסופים הוצמדו מכשירי הצפנה מתוצרת חיל הקשר והאלקטרוניקה.
הפריסה הרחבה נשלטה ובוקרה באמצעות מערכות ניהול התעבורה והתורים בתקשורת שנכתבה ע"י היחידה – BNUC, על בסיס מוניטור תקשורת ייחודי שפותח בממר"ם H2TELE, שהתבסס על הסטנדרטים של יבמ לתקשורת נתונים ומאוחר יותר .
המדור המקצועי המרכזי של ממכ"א בימים הללו שקידם והניע את רוב המהלכים הטכנולוגיים היה מדור תוכניתן ראשי (CTO במונחי היום).
מלחמת יום הכיפורים תפסה את ממכ"א אחרי תנופת פיתוח גדולה בתחום הטכנולוגי - הסבת הרישום האישי למחשבי IBM, פיתוח כלי אחזור מידע מתקדמים באצווה (מחולל דו"חות הבסיסי) ובתקשורת (אמ"ת 3), ופריסת מסופי תקשורת בקווי נל"נ וטלקס לממר"ם.
צה"ל היה מפוזר אז ברחבי ישראל וחצי האי סיני.
אנשים נותקו מיחידותיהם למשך תקופה ארוכה, וחלקם הוכרזו כנעדרים.
בהיערכות מקיפה כזאת, מבחינת כוח האדם ובפריסה רחבה כזאת מבחינה גאוגרפית, המחשב היה מסוגל לתת למטה הכללי את הכרת השטח שהוא היה זקוק לה כל כך, בשלושה נושאים עיקריים:
מערכת אמ"ת 3 סייעה באיתור נפגעים ובזיהויים.
מספר עצום של נפגעים זוהה במהירות, לעתים תוך שימוש בנתונים חלקיים מאוד.
כך, למשל, נפגע שהיה ידוע שמו הפרטי בלבד, דרגתו, החזית בה לחם ושתי הספרות האחרונות של מספרו האישי – אותר סופית לאחר ששאר האמצעים לזיהויו ולאיתורו נכשלו.
כל האינפורמציה העדכנית בעניין הנפגעים זרמה דרך ממכ"א.
בשבועות המלחמה הראשונים, בהם לא פורסם המידע על הנפגעים בציבור, קצין חמוש בדרגת רב סרן ניצב ליד המדפסת באולם המחשבים של ממר"ם, כדי למנוע זליגת מידע רגיש זה.
זו הייתה אבטחת המידע אז.
שליטה על מערך המילואים וגיוס המילואים.
אירועי הגיוס מולאו על כרטיסים מנוקבים מראש בנקודות הגיוס, והוזנו לעדכון המחשב ומוינו לצורך תיעוד.
זאת, באמצעות הממיינות הוותיקות של ממר"ם.
מצבת כוח האדם העדכנית של הצבא המפוזר נרשמה בעקבות מיפקדים שנערכו בשטח, כדי להבטיח שהפיקוד לא יאבד שליטה על הצבא.
נבחרת של קציני ממכ"א בסדיר ובמילואים ירדה לשטח במטרה להדריך את השלישים האוגדתיים והפיקודיים - ולסייע להם לשלוף מידע במסופי התקשורת באמצעות מערכת אמ"ת 3 המודרנית.
כל העם היה צבא והמשפחות נזקקו לכספים לקיום.
ממכ"א הפיקה מדי חודש מאות אלפי המחאות של מקדמות תשלומי המשפחה בחירום של הביטוח הלאומי (תשמ"ש חרום), ארזה אותן והפיצה אותן בכל הארץ.
גם מכוניות היו מגויסות, ועבורן שולמו תשלומים לבעלי הרכב.
כשהיתרון חזר לצה"ל, התל צה"ל לקחת שבויים וגם עבורם נדרש לרשום, לנהל ולהפיק דו"חות למען הצלב האדום.
מערכת מיוחדת לניהול שבויי אויב נבנתה בתוך ימים ספורים.
ניהול ובקרה של מערך הבחירות לכנסת השמינית (דצמבר 1973), כשרוב כוחות המילואים עדיין היו מגויסים, הוטל על ממכ"א.
בתוך שישה שבועות הוקמה מערכת שליטה ובקרה על הבחירות בצה"ל, אשר עבדה ללא תקלות ביום הבחירות, וסיפקה דו"חות בקרה לחמ"ל של צה"ל בכנסת, בקצב מהיר מהצפוי.
עמידה ביעדי משימות אדירות אלו התאפשרה, כאמור, בזכות העובדה שכשנתיים לפני המלחמה נוצרו מערכות היסוד ומערכת טכנית אמינה ביותר בממכ"א.
היחידה התארגנה בתנאי לחץ קשים, עמדה במבחן, והתגבשה כיחידה מקצועית וחברתית גם יחד.
מלחמת יום הכיפורים של אנשי ממכ"א ארכה חודשים רבים אחרי שאחרון אנשי המילואים חזר לביתו.
מערכת ממ"ש1 (מערכת מחוללת שכר) פותחה בממכ"א בסוף שנות ה-70 ועמדה בכל התהפוכות הכלכליות ובמבנה השכר מאז.
היא בנויה בארכיטקטורה מוכוונת-שירותים (SOA).
המערכת אחראית לחישוב שכרם של כל המשרתים בצה"ל (חובה, קבע, אזרחים עובדי צה"ל, גמלאים ועוד) מדי חודש.
הכל החל לאחר מלחמת יום הכיפורים שבמהלכה ובסיומה דאג מינהל התשלומים של צה"ל (מת"ש) לשלם לכל משפחות המגויסים למילואים את מקדמות התשלום של ביטוח לאומי על פי חוק.
הצבא כולו היה מגויס וכמות ההמחאות היתה אדירה, מת"ש כרע תחת העומס.
הראשונים להפגע היו אנשי הסדיר עבורם הצטברו אלפי דווחים אישיים רטרואקטיביים, בנוסף נחתמו בשנים אלו הסכמי שכר מגוונים וגם הם בתחולה רטרואקטיבית – רוב החישובים בוצעו ידנית ומערכת השכר של אותה תקופה ידעה בעיקר לערוך ולהדפיס את תלוש המשכורת.
כל אלה יצרו פיגורים בתשלומים של חודשים רבים שהלכו והצטברו וחייבו את הקברניטים לעשות מעשה.
ואכן בתחילת שנת 1977 הנחה סגן ראש אכ"א תא"ל משה נתיב את מפקד ממכ"א להיערך לפרויקט הקמה של מערכת שכר חדשה.
באכ"א מונתה ועדת היגוי עליונה בראשות סגן ראש אכ"א והיו חברים בה מפקד ממכ"א, ראש מת"ש, מפקד ממר"ם, ראש אכ"א פרט והשליש הראשי.
צוות הפרויקט הציג פתרון חדשני לחישוב שכר נכון ובזמן עם יכולת חישוב רטרואקטיבי מלא על בסיס נתוני כוח האדם השלישותיים (רישום אישי) שבבסיסו עמדה חוקת שכר חיצונית שהוזנה למערכת בשפה קרובה ככל האפשר לשפה הטבעית של חשב שכר ובעברית.
לכל נתון מחושב בבסיס הנתונים ניתנה פסקה אחת בלבד שמחשבת אותו וכוללת את כל הכללים לגבי הזכאות לתשלום, אופן החישוב, אופן התשלום ואופן התיקצוב וכן את קשריה לנתונים המושפעים והמשפיעים.
מנגנון חישוב השכר קשר את כל הפסקאות בגרף חישוב מכוון שקיבל שירותים מממשקים תפעוליים.
המערכת הופעלה מבצעית ביוני 1979, זכתה לשבחים רבים ובפרס איל"א באותה שנה ופועלת בהצלחה מאז.
כלקח נוסף ממלחמת יום הכיפורים נערכה ממכ"א לטפל בנוהלי גיוס החירום על ידי רישום פרטי ההיערכות ברשתות גיוס של אוגדות וחטיבות המילואים בזמן חירום והפקת דו"חות תפעוליים באמצעות מחולל הדו"חות הבסיסי לעדכון כתובות על בסיס המידע המעודכן במחשב ולביצוע הגיוס עצמו בעת הצורך.
כמות העבודות (Jobs) של המערכים השונים באצווה בעיקר בשעות הלילה חייבו שליטה ובקרה צמודה על סדר ההרצה, האמצעים שהיא זקוקה להם וזיהוי התקלות במהלך הריצה בזמן כדי לאפשר לעצור את השרשרת ולתקן את החוליה החלשה לפני שממשיכים.
בממכ"א הוקם ענף ייצור ויחד עם ממר"ם פותח על ידי ממכ"א מוניטור ייצור ממוחשב שאפשר לנהל את העבודה באופן אוטומטי.
גם תוכנה זו זיכתה את מפתחיה בפרס איל"א לשנת 1980.
במחשבה של ניצול הצלחה, תפיסת הרישומת שפותחה עבור מערכת השכר הורחבה במהלך שנת 1981 לכתיבת תשתית חדשה לקובץ רישום אישי המבוססת על מערכת המח"ר (מחולל חוקת הרישומת).
עם המעבר לחוקת רישומת העובדת בתפיסה הזהה לתפיסת השכר הצליחה ממכ"א ליצור מערכת שלמה בעלת חוזק פנימי וגמישות רבה להכנסת שינויים.
שנות ה-80 התחילו את עידן המערכות המבוזרות וממכ"א רכשה את מחשב ה-PDP הראשון לשם ניהול מערכת ההטבות וההלוואות של מחלקת פרט באכ"א.
המחשב השני נקנה לצורכי פיתוח מחולל היישומים "תמ"י" שכוון לצרכי הפיתוח של המערכות המבוזרות באכ"א.
ממכ"א מחליטה לפתח בעצמה גם מחולל יישומים למחשב האישי IBM PC עם מערכת ההפעלה MS-DOS, כי בתקופה זו עדיין לא היו מוצרים מתאימים על המדף.
גם מחולל היישומים תמ"י זכה בפרס איל"א לשנת 1987.
פריצת הדרך החלה ב-1985 עם מחשוב מערך גיוס המלש"בים בלשכות הגיוס ומחשוב שלישות אוגדות המילואים בצה"ל על מחשבי VAX.
מלחמת שלום הגליל פרצה ביוני 1982 ונמשכה פורמלית כארבעה חודשים, למרות שצה"ל נסוג מלבנון באופן חד-צדדי רק במאי 2000. ככפי שקרה בכל מלחמות ישראל עד אז גם מלחמת שלום הגליל הייתה שונה מקודמותיה ולכן חלק מלקחי המלחמות הקודמות לא היה ישים במערכה החדשה.
הנושא המרכזי בה טיפלה ממכ"א במערכה ואחריה היה הטיפול בנפגעים הרבים (654 הרוגים ו-1,216 פצועים), שהמידע לגביהם עודכן באופן שוטף.
ממכ"א פיתחה מערכת מידע לענף הנפגעים בשלישות הראשית על מיקרו מחשב אישי ייעודי, אולי בפעם הראשונה בצה"ל.
מחשב ה-PC של יבמ ומערכת ההפעלה DOS עדיין לא הושקו ומה שנמצא אז בשוק היו מחשבים מסוגים שונים שהשתמשו במערכת ההפעלה CP/M ושימשו עד אז בעיקר למשחקי מחשב לילדים ולנוער.
אנשי ממכ"א למדו את סביבת ההפעלה וכלי הפתוח של מחשבי ספקטרום סינקלייר שהושאלו ופיתחו מערכת יעודית לענף הנפגעים בשלישות הראשית שבה נוהל מידע נוסף, רגיש ומשלים על נפגעים שונים ועל מהלכים בהם היו מעורבים, כאלה שאינם מעודכנים במערכת הרישום האישי המרכזית.
מאחר והשימוש בתקשורת נתונים היה מוטמע היטב בתהליכי העבודה השלישותית בשטח, נפרסו מסופים במפקדות שהתבססו גם על תקשורת אלחוטית שסיפק חיל הקשר.
עד להשלמת הפריסה הסתובב טנדר של ממכ"א עם מסוף נייד בין המפקדות והתחבר בכל פעם לתקשורת שהייתה זמינה במקום.
במקום מערכת נעדרים ואלמונים המטפלת במסות של נתונים נדרש היה לפתח מערכת מחשובית התומכת בניתוח טקסטואלי של ממצאי תחקירים ועדויות שנאספו על שארע בשטח ומספקת כיווני חקירה להמשך וקצה חוט למצב החיילים.
מערכת מיכון שלישות אוגדות המילואים
האסטרטגיה של פיתוח מערכות המידע למערך השלישות החלה להתמקד יותר ויותר בסיוע ליחידות בשטח.
הפיתוח הראשוני התמקד במחשוב מערך השלישות של אוגדות המילואים בשגרה ובחירום.
מוכנו כל תהליכי העבודה בהתבסס על מחשוב מקומי שהותקן בשלישות האוגדה (מחשבי VAX של חברת דיגיטל ומחולל היישומים תמ"י).
בכל מחשב כזה אוחסנו כל הנתונים של חיילי האוגדה כפי שמופיעים בקובץ הרישום האישי בתוספת של נתונים ייחודיים והתבצע מהלך עדכון הדדי של הנתונים בין המחשב המרכזי ומחשב האוגדה לגבי השינויים השוטפים.
האוגדה הראשונה שעלתה לאוויר הייתה אוגדה 370 ואחריה ודי במקביל אוגדה 161. על פרויקט מוצלח זה זכה צוות הפרויקט של ממכ"א בפרס הראשון של איגוד מנתחי מערכות מידע בישראל לשנת 1981.
באמצע שנות ה-80 הותקן בבקו"ם מחשב מיינפריים יבמ 4480 אשר ניהל את נתוני כוח האדם בצה"ל בשלב הגיוס, החל משלב ההתייצבות בבקו"ם, המיון ועד לשיבוץ הסופי.
הנתונים היו זהים לנתונים ברישום האישי בתוספת נתונים ספציפיים לתמיכה בתהליכים של בקו"ם.
התקיים סינכרון יומי בין המערכות שהיו מחוברות בקו תקשורת רחב פס.
במהלך השנים הופעלה מערכת ניהול שרשרת חיול מקומית חדשה ומודרנית שתמכה בכל התחנות שבשרשרת, ומערכת מיון שהתבססה על חוקת מיון ושיבוץ שנוסחה כמשפטי אמ"ת 3 ע"י מומחי המיון בבקו"ם.
בחצי השני של שנות ה-80 ובמסגרת מדיניות הביזור של תהליכי העבודה הנתמכים ע"י מחשוב באכ"א, הוקמה מערכת לניהול כל התהליכים המלווים את המועמד לשירות ביטחון (מלש"ב) מיום ההתייצבות הראשונה עד לגיוס בבקו"ם.
כולל תהליכים כמו: אימות הנתונים, מבחנים פסיכוטכניים, ראיונות, בדיקות וועדות רפואיות, המלצות לשיבוץ ועוד.
המערכת פותחה באמצעות מחולל היישומים תמ"י והופעלה בכל מערך לשכות הגיוס.
במהלך האינתיפדה הראשונה נדרשה ממכ"א לפתח במהירות מערכות על מחשוב אישי לניהול מתקני המעצר של המשטרה הצבאית שטיפלו בעשרות עצורים בסוגי מעצר שונים: מינהלי, לפני משפט, אחרי משפט ועוד, שעברו ממחנה למחנה.
הפיתוח נעשה באמצעות מחולל היישומים בתקשורת ודרש הצטיידות מסיבית של המשטרה הצבאית במחשבי PC לכל מתקן מעצר.
יחד עם יכולת הבקרה והשליטה השוטפים, ספקה המערכת דוחות לצלב האדום על מצב העצורים על פי האמנות הבינלאומיות.
פרויקט תעודות חייל חדשות לצה"ל התחיל בשנת 1991 כאשר בבקו"ם הגיעו למסקנה שחייבים להחליף את מעבדת פיתוח התמונות בגלל חומרים רעילים, והומלץ אז לעבור לתעודות דיגיטליות.
באותה תקופה הצילום הדיגיטלי היה בתחילת דרכו והתוצאות לא היו מרשימות, ממכ"א לקחה סיכון.
אבל במכרז שיצא נדרש מהחברות המשתתפות להעמיד בבקו"ם, בשרשרת החיול, ציוד לצילום והפקת תעודות למשך חודש.
שלוש חברות ניגשו למכרז והעמידו ציוד.
הבחירה הייתה קלה, לא בגלל המחיר ולא בגלל גודל החברה.
נבחרה חברה שהתעודות שלה עם תמונות החיילים היו ברמה סבירה.
שתי חברות נפסלו בגלל איכות ירודה ותמונות גרועות.
לאחר סיום המכרז נרכשו גם שלוש ערכות ניידות שאפשרו להנפיק תעודות בשטח.
צוותים הגיעו לבסיסים, ביצעו צילומים והפיקו תעודות שהחליפו את התעודות הישנות.
המערכת שהייתה מבוססת מחשבים אישיים, הייתה מקושרת לבסיס הנתונים המרכזי לרישום האישי, ולאחר הצילום נשמרה התמונה של החייל בבסיס הנתונים בקובץ הרישום האישי במחשבי המיינפריים.
פרויקט השיבוץ האוטומטי התחיל בשנת 1993. מדור נשים בבקו"ם ביקש למחשב את תהליך השיבוץ של הנשים, ולשם כך הוחלט להקים מערכת לשיבוץ אוטומטי.
הוכן מסמך מסודר המפרט את התהליך, היתרונות והחסרונות ובעיקר התועלות שהפרויקט יביא.
במהלך הדיונים על הפרויקט ושמיעת ההתנגדויות התברר שיש בעיה מעבר להתנגדות העקרונית לשיבוץ האוטומטי.
במקום "מערכת שיבוץ אוטומטי", "מערכת תומכת החלטה בשיבוץ".
הפיתוח החל, אבל התפנית שהביאה את הפרויקט למהפכה של ממש הייתה לאחר שראש אכ"א חדש, יהודה שגב, נכנס לתפקיד והחליט לשנות את תפיסת השיבוץ לבנים.
המערכת שפותחה שהביאה להצלחה רבה שתהליך השיבוץ של הגברים ביחידות הלוחמות.
ממכ"א זכתה בפרס איל"א לשנת תשנ"ה עבור הפרויקט.
מערכת ניסן – לניהול מינהל הסגל
מערכת מורכבת וחדשנית המשלבת טכנולוגיות EDI מודרניות בצה"ל עם פתיוח מערכת הדרכה מתקדמת.
המשמעות שילוב מערכת תומכת תהליך עם מערכת מומחה.
המערכת זיכתה את ממכ"א בפרס פרויקט מצטיין של לשכת מנתחי מערכות מידע בישראל ב-1995.
הקמת אתר אינטרנט בצה"ל הייתה בשנת 1996 חלום בלבד.
הגישה לאינטרנט הייתה באמצעות חייגנים.
ראש אכ"א האלוף גדעון שפר נתן ברכתו להצעה להקים אתר אינטרנט לטובת המתגייסים לצה"ל ולטובת אנשי המילואים.
הרעיון היה לאפשר לחייל המילואים לדעת את זכויותיו ולמתגייס לדעת על האפשרויות העומדות בפניו.
הפיתוח דרש שבירת מוסכמות של ביטחון שדה וגורמים אחרים בצה"ל, אבל לבסוף הוקם האתר ושרת התקשורת לימור לבנת קיימה מסיבת עיתונאים שבו האתר של צה"ל כיכב.
הטכנולוגיה הייתה PHP על מחשב קטן.
איחוד קובץ מלש"ב ורישום אישי 1997
ההחלטה לבצע את פרויקט האיחוד נולדה לאחר גילוי פערים בין המידע הנאסף במנהל הגיוס לבין רישום אישי.
מדובר בטכנולוגיות שונות ובכל סביבה חישוב נפרד, כך שחישוב של נתונים ברישום אישי לא תמיד זהה לחישוב אותם נתונים בלשכת הגיוס.
היו גם פערי מידע בגלל בעיות סנכרון שונות.
הפתרון שנבחר היה שילוב המאגרים והתבססות על חוקה אחת בלבד ברישום אישי.
לכן המתגייס מקבל מספר אישי כבר כשהוא בלשכת הגיוס, המספר מלווה אותו מיום קבלת הצו הראשון ועד לגיוסו ושחרורו מצה"ל.
מערכת לשכת הגיוס עדכנה את רישום אישי בנתונים גולמיים, אבל החישוב והחוקות השונות התבססו על רישום אישי בלבד.
פרויקט הדגל של אכ"א וחיל השלישות בתחילת המאה ה-21, ליצירת מערכת הכוללת את כל תהליכי העבודה מרמת הגדוד בשלישות ועד רמת הפיקוד, נקרא "שחר שלי".
הפרויקט התבסס על רשתות מחשבי PC ובסיס נתונים Microsoft SQL Server, וקישור דו-כיווני לרישום אישי בממשק מיוחד שנכתב למען פרויקטים כאלה.
בשנת 2005 נעשה שינוי ארגוני במסגרתו הוקמה מחלקת לשם כמיזוג של ממכ"א, שעסקה בכוח אדם וממט"ל, שעסקה בנושאי האחזקה והלוגיסטיקה.
ממלכה במבחן היא סדרת ספרי הרפתקאות שנכתבה על ידי הסופרת מיה קינן.
הסדרה כוללת את הספרים "איסתרק", "מהללאל", "יוזבד" (שני חלקים) ו"פדהאל", והתפרסמה בעיקר בציבור החרדי והדתי.
הספר הראשון בסדרה, "איסתרק", יצא לאור ב-2008, הספר השני בסדרה, "מהללאל", יצא לאור ב-2011, ובאוגוסט 2016 יצא הספר השלישי בסדרה - "יוזבד", והפך מיד עם צאתו לרב מכר.
הספר הרביעי והאחרון בסדרה, "פדהאל", יצא לאור בתשרי תשפ"ג.
הסדרה היא ייחודית בסגנונה במגזר החרדי, כאשר היא משלבת אלמנטים של פנטזיה, מלחמות ירושה, והיסטוריה חלופית, שלא נפוצים בספרות החרדית.
כמו כן, הספרים כתובים בשפה גבוהה ועשירה מהמקובל בספרי סיפורת.
הם כתובים בלשון הווה, ולא בלשון עבר כמקובל.
בכוזר יש בית מלוכה ותיק העובר מאב לבן ותפקידים רבי עוצמה המכונים: "כאקאן כוזר", "עוצר כוזר", "בק כוזר", ועוד.
העלילה נפתחת כאשר הממלכה תחת שלטונו של המלך רעואל, בהתרחשויות מוזרות ורצף אסונות המתרחשים בממלכה.
בשיאן של ההתרחשויות נופל איסתרק, יורש העצר של כוזר, במארב שהוצב למשלחת בה הוא נוסע, ונלקח לשבי הקווארים (שבט עוין הנמצא סמוך לכוזר, ההשראה ככל הנראה מהקאבארים) יחד עם אחיו הנסיך מיכאל.
בהיותו בשבי הוא מתחיל להזדהות עם דעות שוביו, וחוזר בו רק לאחר תוכחתו של משרת יהודי ממוצא מונדרי (מיעוט בכוזר הנחשב לגזע נחות) שהובא אליו, בשם קנז.
לאחר מכן הוא מתחתן עם הלה, בתם של דודתו שנפלה בשבי לפני שנים רבות, ושל מנהיג הקווארים.
בליל החתונה הוא בורח מהשבי יחד עם אחיו, אשתו, דודתו ואנשיהם לעבר כוזר.
במסעו חזרה הוא מבין עד כמה הושפעו דעותיו משוביו וכמה הן היו לא נבונות, ומתחרט עליהם.
כשאיסתרק חוזר לכוזר הוא מגלה כי בינתיים אירעה התנקשות באביו, ויוסף דיאלידאן, עוצר כוזר ודמות בכירה בפוליטיקה הכוזרית, קיבל את המלכות.
הספר מסתיים בחשיפת יוסף דיאלידאן כבוגד העומד מאחורי חטיפת הנסיכים וההתנקשות במלך.
בעזרת מספר מצומצם של אנשים שחלקם נשארו נאמנים לו וחלקם הצטרפו אליו ברגע האמת, מצליח איסתרק לכבוש מחדש את אתיל, עיר הבירה ולהבריח את יוסף וכוחותיו.
בספר "מהללאל" כוזר נחלקת לשני חלקים תחת שלטונם של המלכים איסתרק ויוסף דיאלידאן, כאשר שטחיו של איסתרק מכונים על ידי אויביה "כוזר האחרת" או "כוזר הישנה", ובפי תושביה "כוזר האמיתית" או "כוזר האחת"; ואילו שטחיו של דיאלידאן מכונים "כוזר החדשה".
הספר עוקב אחרי מהללאל, צעיר אסופי, יערן, המתגורר בתחומי כוזר החדשה, ומחליט לעזוב את ביתו.
בשל דמיון חיצוני נחשד מהללאל כמיכאל, אחיו הצעיר של איסתרק שיצא לבבל, ובעקבות כך מתנהל אחריו לאורך כל הספר מרדף ממשלתי.
בד בבד עוקב הספר אחר חיפושו של יוסף דיאלידאן אחר האבקה השחורה, (המכונה גם "אבקת הרעם", ככל הנראה הכוונה לאבק שרפה) על מנת להשתמש בה ככלי נשק רב עוצמה שישבור את הקיפאון בקרבות שנוצר בין הממלכות.
דיאלידאן לא בוחל בשום אמצעים שיביאו אותו לכך, גם לא במחיר חיי הנישואים של בנו הצעיר.
בהמשך נתפס מהללאל בידי כוחותיו של יוסף דיאלידאן וכאשר מתבררת הטעות, מציע לו יוסף עסקה: שחרורו וחייהם של שניים שעזרו לו בבריחתו, תמורת חדירתו של מהללאל לתחומיה של כוזר הישנה תוך התחזות לנסיך מיכאל, והתנקשות באיסתרק.
מהללאל מסכים למראית עין כדי למשוך זמן, וכאשר נחשף בידי איסתרק הוא נכלא ולבסוף מקבל חנינה, כאשר מתבררות כוונותיו וכן העובדה שהוא בנו האובד של שר המלחמה של כוזר האמיתית, בסטיאן מקאן.
בנו של יוסף דיאלידאן, ברכיהו, מנסה לנצל את סיפורו של יוזבד הסב, ומנסה לשכנע את הנכד כי סבו הוכרח לוותר על המלוכה על ידי המלך אהרון, ולכן המלוכה שייכת לו.
ברכיהו השיג את סוד ייצורה של האבקה השחורה, ובאמצעותה הוא רוצה לכבוש את כוזר כולה, ולשלוט בה באמצעות יוזבד בנטיליאן שאותו הוא יכריח לקבל את המלוכה.
בו בזמן, בנו האחר של יוסף דיאלידאן, שלוואן, הצליח להשיג קצה חוט לגילוי סודה של האבקה השחורה, אך אינו מצליח להתקדם הלאה, ולבסוף הוא מחליט, מטעמי מצפון וחשש לביטחון חייו וחיי משפחתו, לערוק לממלכתו של המלך איסתרק, ומגיע לאחוזתו של האביר הפרוש, בתקווה שיתווך בינו לבין איסתרק.
אחיו של איסתרק, הנסיך יקוואל, מחליט לברוח מן ארמון המלוכה, במהלך הבריחה נופל יקוואל בשבי בידי חבורת שודדים, ומסכים למראית עין להצטרף אליהם כדי שיוכל לברוח.
בהמשך, הופכת חבורת השודדים לצבאו של ברכיהו, המורד במלכותם של איסתרק ויוסף דיאלידאן.
הספר מסתיים כאשר הנסיך יקוואל מסכל את תוכניתו של ברכיהו, ומשמיד את האבקה השחורה שייצר.
מהפיצוץ של האבקה השחורה נהרג יקוואל ועמו גם הנסיך ברכיהו.
הספר פדהאל הוא הספר הרביעי והאחרון בסדרת הספרים, ויצא לאור בחודש אלול תשפ"ב.
הספר מספר על פדהאל גאליטאן, בן למשפחת אצולה החיה ב"כוזר האחת" שזכויותיה נשללו בעקבות חשד בבגידה בבית הביואר.
כחלק מחובותיה ועונשיה נאלץ פדהאל לצאת לגלות.
במהלך הגלות מתוודע פדהאל לתוכניתו של יוסף דיאלידאן, מלך כוזר החדשה, לחטוף את יורש העצר של כוזר הישנה, רעואל, בנו הבכור של איסתרק.
למרות התרעומות שחש כלפי בית המלוכה, ובסיוע דמויות נוספות הנקלעות למסע - בוחר פדהאל לסייע לאיסתרק.
הוא חושף בפניו את המזימה, ומצטרף אליו למרדף אחר חוטפי הנסיך הצעיר.
יוסף אורב לאיסתרק, לוכד אותו על גג ארמונו ומציב בפניו אפשרות כניעה שתוביל למותו, אך פדהאל קופץ מראש הגג עם יוסף והורג אותו.
פאר דיאלידאן, עוצר כוזר החדשה, מעניק לאיסתרק את השלטון.
בכך תמה המלחמה, וכוזר מתאחדת תחת מלכותו של איסתרק.
איסתרק מעניק לפדהאל את התואר "האלוף פדהאל גאליטאן-אנטלאדיאך (קוטל הנחש)", ולאביו את התואר "האביר דיאלאר גאליטאן-פאטריאנטאלאדיאך (אבי קוטל הנחש)" ומכריז כי הוא האביר בעל השם הארוך ביותר בכוזר.
שם תפקיד ותאור בספר איסתרק מהללאל יוזבד פדהאל איסתרק השלישי לבית הביואר נסיך כוזר, בנו הבכור של רעואל השני.
נער מפונק וחוצפן שאינו ממלא את תפקידו כהלכה ומנסה לטעום רק ממנעמי התפקיד ללא מחויבויותיו.
נשלח יחד עם אחיו מיכאל לבבל ונחטף בנקרת באטר, נישא עם הלה, בורח חזרה לכוזר ומולך על 60% ממנה.
מלך כוזר האמיתית ואויבו של מלך כוזר החדשה - יוסף דיאלידאן, אך חותם איתו על הפסקת אש בת שנה ומחצה, במהלכה מסתייג משימוש באבקה השחורה על מנת לפורר את אדמות דיאלידאן.
נהפך למבוקש בידי יוסף דיאלידאן ששולח אליו מתנקש אסופי בדמות הנסיך מיכאל, שמתברר בסוף כבנו של בסטיאן מקאן.
אביו של הנסיך רעואל השלישי.
מלך כוזר האמיתית ואויבו של מלך כוזר החדשה - יוסף דיאלידאן.
חושש מפתיחת מערכה שלישית במלחמה - מערכת בנטיליאן.
שולח את משנהו להביא את אחיו הנסיך מבבל ולהחביאו אצל מנרם בנטיליאן.
נוהג לרדת לעם מדי פעם מחופש לאיש פשוט יחד עם משרתו נאיתן.
נהפך למבוקש בידי סולטן סלג'ואר ששלח אליו את המתנקש המלכותי על מנת להורגו.
בנו, רעואל השלישי, נחטף בידי דיאלידאן והוא יוצא לאלקן להשיבו הביתה.
על גג ארמון דיאלידאן הוא נתקל במארב ואז פדהאל גאליטאן רוצח את דיאלידאן ובנו פאר מאחד את הממלכה תחת שלטונו של איסתרק שהופך למלך כוזר המאוחדת.
אביהם של הנסיכים רעואל ושלמה.
רעואל מלך כוזר, אביו של איסתרק, נרצח בהתנקשות בידי אנשיו של יוסף דיאלידאן (לא מופיע) (לא מופיע) (לא מופיע) מיכאל נסיך כוזר, במתיחות עם אחיו איסתרק, נחטף יחד איתו לפלאט על מנת שיורחק ממרכז העניינים בכוזר בזמן שיוסף דיאלידאן משתלט על המלוכה.
נשלח לבבל ללמוד תורה מפי גאוני הדור.
חוזר בהחבא ומוחבא באחוזת בנטיליאן.
דמות תורנית רבת השפעה בכוזר האמיתית והמאוחדת.
יוסף הרביעי לבית דיאלידאן אביר, אופלא (עוצר) כוזר, בוגד במלך רעואל, רוצח את הבק, גורם לחטיפת הנסיכים, רוצח את המלכה ומוביל להכשת המלך על ידי נחש ארסי.
בעקבות נבצרותו של רעואל השני למלוך הופך דיאלידאן לשליט בפועל ולאחר מכן ממונה למלך על ידי המועצה הכוזרית העליונה.
בעקבות בגידתו של אחד מאנשי פמלייתו משתלטים על עיר הבירה - אתיל - מתנגדיו.
כשאיסתרק חוזר הם נפגשים על גדות נהר המניאר ורבים מאנשיו של דיאלידאן נוהים אחרי איסתרק, אך רבים יותר אחרי דיאלידאן שקבע את בירתו באלקן.
מלך כוזר החדשה ואויבו של מלך כוזר האמיתית - איסתרק הביואר אך חותם איתו על הפסקת אש בת שנה ומחצה, במהלכה הוא מנסה בכל כוחו להשיג את האבקה השחורה מפוררת ההרים והסלעים, ולא בוחל באמצעים, כולל לחתן את בנו בנישואים כפויים עם ליאה סאנפאל, ביתו של אחד ממייצריה של האבקה.
מוצא אסופי בדמות הנסיך מיכאל על מנת שיתנקש באיסתרק, אך מסתבר שהוא בנו של בסטיאן מקאן.
מלך כוזר החדשה ואויבו של מלך כוזר האמיתית - איסתרק הביואר.
מנסה לרצוח את הנסיך מיכאל אך מעמדו מתערער והוא מאבד תומכים אף מתוך ביתו: בנו בכורו חודל מלבטוח בו, בנו השני בוגד בו ונהרג בפיצוץ כושל, בנו השלישי בור וסכל ובנו הרביעי עורק לשטחי איסתרק.
חותם על הסכם סודי עם סולטן סלג'ואר על מנת שהלה ישלח מתנקש מלכותי כדי לרצוח את איסתרק.
חוטף את בנו ויורשו - רעואל השלישי, ומכין לאיסתרק שבא להשיבו מארב ובו עשרות חיילים והוא עצמו, אך פדהאל גאליטאן שליווה את איסתרק רוצח את דיאלידאן וכוזר מתאחדת תחת שלטונו של איסתרק.
הלה בתו של המנהיג הקאוורי קאה הי ואשתו רנה דודתו של איסתרק.
נישאת לאיסתרק בפלאט מלכת כוזר האמיתית החרדה לגורלו של בעלה.
יולדת את רעואל מלכת כוזר האמיתית ואמו של רעואל מלכת כוזר האמיתית שבנה רעואל נחטף זמן קצר לפני שהיא יולדת את שלמה.
מתמנה למלכת כוזר המאוחדת והשלמהבסטיאן מקאן אביר, שר צבא כוזר.
נשוי לרקל, דודו של אולה טרסדיאן.
נכלא באשמת בגידה, אך נמלט ולבסוף מזוכה שר צבא כוזר האמיתית.
דודו של אולה טרסדיאן, מצד אשתו הראשונה.
אביהם של מהללאל (מיכאל) ורעואל.
שר צבא כוזר האמיתית, מאוכזב מכך שבנו האובד ששב אליו אינו נוהג כממשיך דרכו.
שר צבא כוזר האמיתית אלרנן דליאבר אביר, מושל מחוז המרכז, דודו של איסתרק.
שותף טכני ביצירת האבקה השחורה.
מפתח יחסים טובים עם אחיינו איסתרק מושל מחוז המרכז מונה על ידי איסתרק לממלא מקומו הזמני של פנרס בלואדאן-אליקטאן מושל מחוז המרכז פנרס בלואדאן-אליקטאן מחנכו ובן דודו של איסתרק.
בזמן השתלטותו של יוסף דיאלידאן על הממלכה עמד בראש המרד כנגדו, משנה למלך כוזר האמיתית, ניתן לו שמו התואר אביר ושמו "אליקטאן" (המחליף, מכיוון שבזמן היעדרו של איסתרק שלט על כוזר האמיתית בפועל) משנה למלך כוזר האמיתית, נחשד על ידי איסתרק, ומורד מגדלותו.