tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חסרונותיו של טיל זה ואחרים מסוגו (במיוחד בדגמיהם המוקדמים) היו חוסר היכולת להינעל על מטרה שהיא מעבר לזווית הראיה של החיישן התת-אדום, חוסר היכולת להינעל על מטרה מהכיוון הקדמי שלה (ממנו לא רואים את המנוע), והטווח המוגבל שבו הטיל יכול להינעל על מטרה.
עם השנים השתפרה הטכנולוגיה, כאשר טילים הפכו לאמינים יותר ולבעלי יכולת נעילה ברדיוס ותחום זוויות גדולים יותר.
ההגנה הראשונה שאומצה נגד נשק מונחה הייתה הלוחמה האלקטרונית, בצורת פודים עם מכשירי שיבוש אקטיבי שיכלו לזהות נעילת מכ"ם, שיגור טיל, ולשבש נעילת מכ"ם על המטוס.
ההגנה הזאת הייתה מוגבלת בשל התפתחות מהירה של המכ"מים וריבוי סוגי מכ"מים שיכולים לשדר באזור אחד, שכן פוד שיבוש יחיד אינו מסוגל לחסום את כל התדרים וטכניקות השידור בו-זמנית.
אמצעי ההגנה הבאים שפותחו היו מוץ ונורי הטעיה.
מוץ הוא פיסות ארוכות ודקות של חומר מוליך חשמלית (בדרך כלל אלומיניום), המחזירות קרינת מכ"ם.
שיגור פיסות אלו מאחורי המטוס יכול לבלבל את מכ"ם האויב, ולגרום לו לאבד את הנעילה ולהפסיק לרדוף אחרי המטוס המתגונן.
נורי הטעייה מיועדים נגד טילים מונחי חום המתבייתים על הקרינה האינפרא אדומה שמנוע המטוס פולט.
הנור מטעה את הטיל על ידי יצירת מקור חום עז "המאפיל" על חום המנוע וגורם לטיל לחשוב שהנור הוא המטרה.
התפשטות טכניקות הגנה נגד טילים מונחים הביאו לפיתוח אמצעי נגד המיועדים להתגבר עליהן, ובכך ללוחמה אלקטרונית (ל"א) בין מערכות ליירוט ומערכות להתגוננות.
דוגמה ראשונית הייתה שיפור התוכנה של הטילים ובעיקר האופן שבו הטיל מנתח את המטרה, ללא שיפור בחיישן התת-אדום עצמו.
התפתחות מאוחרת יותר היא חיישן תת-אדום בעל יכולת הדמיה ברזולוציה גבוהה, המאפשרת לטיל לראות לא רק את הנקודה החמה בגוף המטוס אלא גם את שאר הגוף, וכך לנתח את מראה המטרה ולקבוע האם המטרה היא מטוס או לא.
בנוסף, טיל יכול להבדיל בין מטוס לנור על פי אופן הטיסה השונה.
אמצעי נגד שיכול להתמודד כנגד טיל בעל ביות עם הדמיה הוא מטרת דמה נגררת, אשר המטוס המתגונן מסוגל לפרוש במרחק בטוח מאחוריו, כיוון שלמטרת הדמה יש גוף ובהיותה נגררת על ידי מטוס, גם טסה באופן דומה.
באווירודינמיקה זריזותו של מטוס נקבעת על ידי עומס הכנף (היחס בין המשקל לשטח הכנף של המטוס), כלומר ככל שיש יותר שטח כנף ופחות משקל, המטוס יוכל לפנות טוב ומהר יותר.
בנוסף לכך, בסוף המאה ה-20 הדחף הווקטורי – מנועים המסוגלים לכוון את הדחף שלהם לכיוונים שונים בעזרת נחירי פליטה מתכווננים.
בעזרת יכולת זו מסוגל מטוס להתגבר על מגבלות אווירודינמיות שונות (כגון מהירות הזדקרות וזווית התקפה) ולבצע תמרונים שנחשבו בעבר לבלתי אפשריים מבחינה אווירודינמית, כגון פנייה בזוויות התקפה גבוהות במיוחד, או תמרונים תוך כדי הזדקרות.
תמרונים קיצוניים אלו נקראים תמרוני עבר-הזדקרות (Post Stall).
אימוני קרבות אוויר הם גורם מכריע באופן התנהלות קרבות אמיתיים, אשר בא לידי ביטוי במורכבות ובאלמנטים השונים המבוצעים בקרב.
קרב אוויר אופייני נמשך דקות בודדות בהן שני המטוסים (או יותר) מתמרנים במהירות גבוהה, שבה המרחב הקיים מספיק רק להחלטות של רגע, כאשר כל אחת מההחלטות קריטית ויכולה להפוך את הקרב על פיו.
טייסים לא מנוסים נוטים לבצע שגיאות אופייניות שמקטינות את סיכויי הניצחון.
הראשונה והבולטת היא התלהבות ומוטיבציית יתר, הגורמת בדרך כלל לטייס לוותר על כללי הזהירות, כמו שמירה על מבנה ועל קשר עין.
תכונה אופיינית נוספת היא אגרסיביות יתר, כלומר השאיפה של הטייס לחתור למגע עם היריב ולהפילו מהר: כאשר הטייס אגרסיבי יתר על המידה הוא ינסה לשים את הכוונת על היריב בכל מחיר, תוך תמרונים אגרסיביים וזוללי אנרגיה.
תמרונים כאלו יכולים להפוך את הקרב ולהעביר את הטייס למצב של מגננה.
טייס לא מנוסה המוצא את עצמו במגננה, יפנה באופן אינסטינקטיבי לברוח ולנתק מגע, מה שלרוב נותן ליריב יתרון.
לעומתו, טייס מנוסה יפנה אל תוך ההתקפה, בניסיון להפוך את היוצרות ולקחת את היוזמה לידיו.
תכונות אלו של טייסים מתחילים אינן רצויות ולכן נדרשים אימונים מפרכים כדי לפתח אצל הטייס את המידה הנכונה של האגרסיביות, את המשמעת הנדרשת כדי לשרוד את הקרבות (הן בשמירת מבנה והן בשמירת כללי בטיחות בסיסיים) ואת היכולת לחשוב קדימה כדי לנהל קרב אוויר בהצלחה.
האימונים מתחלקים למספר דוקטרינות קרב:
קרב אוויר בודדים (קא"ב) – אנרגיה ופנייה, בו הטייס לומד לתמרן נגד מטוס זהה ונגד מטוס שונה.
בהתמודדות עם מטוס דומה לומד הטייס את הטקטיקות הבסיסיות הנדרשות להשגת יתרון, משום שמטוס היריב הוא אותו מטוס ואין לו חולשות או יתרונות מולו.
התמודדות מול מטוס שונה מלמדת את הטייס לנצל את נקודות החוזק של מטוסו מול מטוסים אחרים, תוך למידת חולשות שיוכל לנצל בהתמודדות עם מטוסים דומים (לדוגמה מטוס מתמרן היטב מול מטוס אנרגטי).
קרב בודד נגד זוג (בנ"ז) – בו לומד הטייס כיצד לנצל נכון את היתרון המספרי, ואיך לנהל קרב בסיסי כזוג.
הוא לומד טקטיקות המחייבות את היריב לבחור מטרה אחת במקום כל המבנה, כך שהוא נאלץ לתמרן נגד מטוס אחד בלבד בזמן שהמטוס השני חופשי לתקוף אותו.
קרב אוויר זוגות (קא"ז) – בו לומד הטייס כיצד להתמודד כנגד מבנה.
קרב אוויר אמיתי הוא לרוב כנגד מבנה של לפחות זוג אחד.
קרב אוויר של מספר לא מוגבל של מטוסים – בסוג קרב זה יש להתמודד לא רק עם מספר מבני יריב אלא גם עם מבנים ידידותיים שיש לשמור איתם על קשר כדי למנוע ירי דו-צדדי וללמוד לנתב את כוח האש בצורה המיטבית.
האימונים כוללים גם כמה מצבים ייחודיים איתם נדרש הטייס להתמודד, לדוגמה: קא"ב בו מטוס אחד מתחיל מעמדת נחיתות אנרגטית (גובה או מהירות); קרב אחד על אחד עם יתרון מצבי, לדוגמה מטוס אחד מאחורי יריבו, וכדומה.
בכל אלה לא אמור הטייס בהכרח לנצח או להפסיד, הרעיון הוא לתת לו את הניסיון והידע להתמודד עם מצב זה או אחר.
תורת האימון גורסת שיש לדעת את האויב.
הבנת הטקטיקות והמכשור של היריב נותנות הן יתרון טקטי והן פסיכולוגי.
בחילות שונים ישנן טייסות המתמחות בביום אויב.
הן משתמשות בתורות לחימה של היריב ואף מתאימות את יכולות מטוסיהן לאלה של מטוסי האויב (כלומר הטייס המדמה את האויב לומד איך להתאים את הטיסה ליכולות האויב) כדי לספק את הדימוי המדויק ביותר.
לדוגמה, כאשר לקח חיל האוויר הישראלי מטוס מיג-21 כשלל, בוצעו טיסות מבחן רבות להבנת יכולותיו ותכונותיו של המטוס.
טייסים אחדים הורשו לטוס עליו בעוד אחרים התאמנו נגדו.
אימונים אלו נשאו פרי ונתנו לטייסי חיל האוויר את הכלים והביטחון העצמי להתמודד מול המטוס המתקדם, שבאותה תקופה סופק לצבאות ערב.
כמו בכל מבצע צבאי, לפני כל משימה יש לבצע תדריך כדי שמהלך המבצע וכל הדקויות בו יהיו ברורות לכל המעורבים, ולאחריה יש לבצע תחקיר להסקת מסקנות והפקת לקחים.
במשימות אוויריות התחקיר הפך להכרח מקצועי וכלי לימוד מרכזי בו כל טייס סוקר את פעולותיו ואת פעולות שאר חברי המבנה בזמן המשימה או האימון, כדי להפיק את מרב התובנות.
בחיל האוויר הישראלי, לדוגמה, אף מקובלת הסיסמה: "טסים בשביל לתחקר".
שתי שיטות של תחקור קרב אוויר נפוצות במיוחד: האחת מסתמכת על דברי הטייסים המתארים לפי זיכרונם את מהלך הקרב, והשנייה טכנולוגית, בה משתמשים בסרט הטיסה או בנתוני טלמטריה להבנת הקרב.
תחקור הטייסים לוקה בחוסר אמינות מסוים של גרסאותיהם בשל זיכרון לא מושלם, בלבול בזמן הטיסה או רצון "להגן על האגו".
לעומת זאת, המידע בסרט או בנתונים הוא ודאי, אך לא יכול לבטא מחשבות ותחושות.
שתי השיטות הן בעלות נקודת מבט מוגבלת ולא מתארות את מהלך הקרב במלואו ולכן משלבים ביניהן כדי לקבל את מרב המידע.
קרב אום כתף הוא קרב שנערך בין צה"ל ובין הצבא המצרי ב במתחם המבוצר שבאום כתף בחלקו המזרחי של חצי האי סיני.
לניצחון הישראלי בקרב אום כתף הייתה השפעה מכרעת על התפתחות המערכה בסיני במלחמת ששת הימים.
צומת אבו עגילה נחשב כנקודת מפתח במזרח חצי האי סיני.
הצומת קרוב לגבול ישראל ומהווה מעבר הכרחי למי שחפץ להתקדם בציר המרכזי של סיני.
כבר במלחמת העצמאות הגנו המצרים על אזור הצומת שנכבש על ידי צה"ל סמוך לסיום הקרבות ופונה במהרה, עוד לפני הסכמי שביתת הנשק.
בשנים שלאחר מלחמת העצמאות ביצרו המצרים את המוצבים שסביב לצומת.
במבצע קדש התרחשו שני קרבות חשובים באזור צומת אבו עגילה.
בקרב הראשון, על מתחם אום-כתף, נכשלה ההתקפה הישראלית ואילו בקרב השני, קרב סכר הרואיפה, הצליחה יחידת טנקים של חטיבה 7 לכבוש את המתחם שמדרום לצומת אבו עגילה.
למרות שהיו פרשנים אשר טענו כי היו ליקויים לא מעטים בצורה בה פעל כוח השריון הישראלי, נחשב קרב זה כנקודת מפנה בצה"ל בתפיסת מקום השריון בשדה הקרב ובצורת הפעלתו (דרך פעולה של תנועה ואש להשתלטות על שטחים קרקעיים במקום סיוע לחי"ר שהיה מקובל קודם לכן).
לאחר קרב זה הפך חיל השריון לחיל מרכזי בצה"ל והתגבשה תורת לחימה חדשה להפעלתו.
באותן 11 השנים שעברו ממלחמת סיני ב-1956 ועד תקופת ההמתנה ב-1967, שיפר הצבא המצרי וביצר את המתחמים שסביב לצומת אבו עגילה.
מתחם אום-כתף, שנמצא ממזרח לחלקה המזרחי של צומת אבו עגילה (ומכונה גם צומת אום-כתף) היה ליבו של מערך הגנתי זה.
בעת תקופת ההמתנה שהחלה ב-15 במאי 1967 עם כניסת הצבא המצרי לסיני ופינוי כוח משקיפי האו"ם בימים שלאחר מכן, התארגנו הכוחות שעמדו להילחם באזור.
בצד הישראלי התארגנה באזור ניצנה אוגדה 38 בפיקודו של אריאל שרון ובצד המצרי התמקמה במתחמים שבין אבו עגילה וקסיימה הדיוויזיה המצרית השנייה.
שני המרכיבים הגאוגרפיים העיקריים באזור אום-כתף ואבו עגילה הם דיונות החול המצויות בחלקו הצפוני של האזור והשטח ההררי של ג'בל דלפה שנמצא בחלקו הדרומי של האזור.
הן התנועה הרגלית והן התנועה הרכובה באזור מוגבלות לצירים בודדים.
מישור אום-כתף נמצא בין השטח ההררי ובין השטח החולי וכולל מספר שלוחות שטוחות בכיוון צפון מערב-דרום מזרח.
עקב היות אזור זה מעבר הכרחי להגעה לאבו עגילה, הנחשבת כנקודה בעלת חשיבות אסטרטגית במזרח סיני, הוא בוצר על ידי הצבא המצרי.
כבר במלחמת העצמאות היו במקום מוצבים מאורגנים.
בתקופה שעד מבצע קדש שיפרו המצרים את רמת והיקף הביצורים במתחם ובתקופה שעד מלחמת ששת הימים המשיכו וחיזקו אותו והפכו אותו למערך המבוצר העיקרי במזרח חצי האי סיני.
הכביש הראשי העובר מעוג'ה אל-חפיר (ניצנה), מערבה דרך צומת אום-כתף לצומת אבו עגילה וממשיך משם מערבה לכיוון אסמאעיליה.
הכביש מצומת אבו עגילה, צפונה אל ביר לחפן ואל עריש.
הכביש עובר בסמוך לוואדי אל עריש.
דרך עפר אשר יורדת דרומה מצומת אום-כתף ופונה מזרחה ליד ראס אבו מטמיר עד קוסיימה - נקודה אסטרטגית הסמוכה לגבול הישראלי.
דרב אל טורקי - ציר טורקי ישן עובר במקביל ומדרום לכביש הראשי של ניצנה-אבו עגילה.
ציר זה מגיע עד אום-שיחאן - מוצב הנמצא בחלקו הצפוני של ג'בל דלפה מדרום לסכר הרואיפה ולאבו עגילה.
שביל בטור - דרך לגמלים העוברת בדיונות החול מצפון לכביש הראשי ומגיעה לכביש אבו עגילה-אל עריש.
ציר הררי ממערב לג'בל דלפה המוביל מאום-שיחאן אל קוסיימה דרך מעבר הדייקה (המעבר בו עברה חטיבה 7 ב-1956 בדרכה לקרב סכר הרואיפה).
מתחם אבו עגילה - מתחם מבוצר ממזרח לצומת אבו עגילה.
בחלקו הדרומי נמצא סכר הרואיפה.
מתחם אום-כתף - מתחם מבוצר ממזרח לצומת אום-כתף, הכולל שלוש תעלות מבוטנות (הארוכה - באורך של שלושה קילומטרים) המקושרות ביניהן.
אום-שיחאן - מוצבי טנקים וארטילריה בקצהו הצפוני של ג'בל דלפה מדרום מערב לאום-כתף.
אום-טרפה - שורת מוצבים על רכס נמוך, על הכביש הראשי ממזרח לאום כתף.
תרת אום-בסיס - מוצב קדמי של המצרים על הכביש הראשי.
סמוך לגבול הבינלאומי עם ישראל.
קוסיימה - מוצב מצרי חשוב בשטח הררי מדרום לאזור אום-כתף.
על ידי תמרוני הטעייה שנערכו בתקופת ההמתנה הצליח הפיקוד הישראלי לגרום להסטת חלק מהכוח המצרי לכיוון קוסיימה.
הכוח המצרי באזור כלל כ-16,000 חיילים, אולם בגזרה בה התמקדה המתקפה הישראלית היו למצרים כ-8,000 חיילים לעומת כ-14,000 חיילים ישראלים.
גם בתחום השריון היה לכוח הישראלי התוקף יתרון.
הכוח המצרי כלל 66 כלי רכב משוריינים מיושנים יחסית - טנקים מדגם T-34 בעלי תותח 85 מ"מ ומשחיתי טנקים מדגם SU-100 - ואילו הכוח הישראלי כלל כ-150 טנקים מדגמים מודרניים יותר: AMX-13 בעל תותח 75 מ"מ, שרמן משופר וצנטוריון, שצוידו שניהם בתותחים בקוטר 105 מ"מ.
הכוח שהיה תחת פיקודה של אוגדה 38 בפיקוד אלוף אריאל שרון כלל:
גדוד סיור אוגדתי רכוב מתוגבר בפלוגת טנקי 75-AMX-13 בפיקוד אריה עמית (טפר).
חטיבה 14 - חטיבת שריון בסדיר ומילואים בפיקוד סא"ל מרדכי ציפורי.
החטיבה כללה 3 גדודים אורגניים: גדוד 52 - גדוד טנקים סופר שרמן ו-AMX-13 סדיר, בפיקוד ששון יצחקי.
ושני גדודי חרמ"ש - גדוד 58 וגדוד 83. כמו כן, תוגברה בשני גדודים נוספים: גדוד 226 - גדוד השריון הפיקודי.
ו-גדוד 63 - גדוד טנקים סדיר (צנטוריון) מסגל בית הספר לשריון, בפיקוד סא"ל נתן ניר.
הגדוד תוגבר בפלוגת סיור מתוגברת במחלקת טנקים (AMX-13) ובפלוגת הנדסה.
חטיבה 99 - חטיבת חי"ר בפיקוד אל"ם יקותיאל אדם, שכללה גדוד אורגני - גדוד חי"ר מילואים 76, ושני גדודי נח"ל (גדוד בית הספר למ"כים של הנח"ל - גדוד 906 , וגדוד האחזויות 907)
חטיבה 80 - חטיבת צנחנים במילואים בפיקוד סא"ל דני מט.
החטיבה כללה 2 גדודים - גדוד 57 בפיקוד אפרים ברנד, וגדוד 65 בפיקוד לוי חופש.
(הגדוד השלישי של החטיבה לחם בקרבות לטרון ורמאלה, והסיירת החטיבתית לחמה בירושלים).
"כוח א-ב" - כוח חטיבתי בפיקוד אל"ם אורי ביידץ, שכלל שני גדודי חי"ר מילואים 112, ו-132, מחטיבה 99, ופלוגת טנקי שרמן.
אגד ארטילרי 213, בפיקוד סא"ל יעקב עקנין.
האגד כלל שישה גדודי ארטילריה מצוידים בתותחי הוביצר 105 מ"מ ו-155 מ"מ
גדוד חיל הנדסה אוגדתי בפיקוד סא"ל זאב לבנון.
הדיוויזיה המצרית השנייה בפיקוד מייג'ור ג'נרל סעיד נאגיב, שכללה יחד עם הכוחות המסופחים אליה כ-16 אלף איש החזיקה בגזרת אבו עגילה-קוסיימה.
ערב הקרב הגנו על גזרת אבו עגילה כ-8,000 חיילים מצריים, במסגרת היחידות הבאות:
חטיבה 12 - חטיבת חי"ר שמשימתה העיקרית הייתה הגנה על המתחם המבוצר באום-כתף, איוש מוצבי החוץ של מתחם אבו עגילה ואבטחת הציר המוביל לקסיימה.
חטיבה 15 - חטיבת חי"ר ממוכן.
שני גדודי טנקים מדגם T-34. אחד מהם, גדוד 6, בפיקוד מפקד חטיבה 12 והשני, גדוד 288, באום שיחאן ככוח להתקפות נגד.
גדוד נ"ט ממוכן מצויד במשחיתי טנקים SU-100.
שישה גדודי ארטילריה חמושים בתותחים בקוטר 122 מ"מ ו-152 מ"מ.
שניים מהם באזור סכר הרואיפה, שניים ממערב לאום-כתף ואחד בנקודה 181 על שביל בטור.
פלוגת נ"ט חמושה במטולים מסוג שמל .
הקרב תוכנן על ידי סגן מפקד האוגדה אל"מ חיים דים ומפקד אוגדה 38 האלוף אריק שרון, הגרסה הסופית של תוכנית המתקפה הישראלית הוכנה על ידי אריאל שרון שלושה ימים לפני פרוץ המלחמה.
שרון החליט לערוך מתקפת לילה על המתחם המצרי המבוצר, והסביר את החלטתו בכך ש"אין המצרים אוהבים להילחם בלילה, ואין הם נהנים מקרב פנים-אל-פנים - ואנו מתמחים בשניהם".
תוכנית המתקפה כללה את הנקודות הבאות:
קידום הארטילריה לעמדות מהן תוכל להנחית אש מדויקת על המתחם המצרי.
חסימת הכוח המצרי מעורפו, ומניעת הזרמת תגבורת מצרית אל שדה הקרב ובמקביל, תקיפת המערך המצרי ממזרח.
כמו כן, חסימת הציר המוביל מקוסיימה לאום-כתף כדי למנוע תגבור מצרי.
הנחתת צנחנים במסוקים בעומק המערך המצרי, במטרה להשמיד או לשתק חלק מהארטילריה המצרית.
ביצוע איגוף צפוני ותקיפת תעלות הלחימה המצריות מצפון על ידי כוח חי"ר, במטרה לאפשר לכוח העיקרי לפלס ציר דרך שדות המוקשים ולהתקדם מערבה.
פריצת כוח הטנקים אל תוך המתחם המבוצר וכיבושו.
ב-5 ביוני, בשעה 08:15 החלה חטיבה 14 לנוע וחצתה את קו הגבול הבינלאומי מערבה.
החטיבה פוצלה לשני כוחות שכל אחד מהם כלל גדוד טנקים וגדוד חרמ"ש על גבי זחל"מים.
הכוח הצפוני נע מצפון לכביש הראשי והכוח הדרומי נע על תוואי הדרך הטורקית שמדרום לכביש הראשי.
הכוח הצפוני תקף תחילה את תרת אום בסיס.
תחילה תקף החרמ"ש ובהמשך הצטרפו גם הטנקים.
לאחר קרב שנמשך כשעתיים, נסוג כוח המגן המצרי מהמוצב.
במקביל, החל כוח ישראלי, בפיקודו של אורי ביידץ, שהיה בסדר גודל של חטיבת חי"ר מופחתת, בסיוע תקיפות של חיל האוויר, בהעסקת המוצבים המצרים שבאזור ג'בל סבחה שבגזרת קוסיימה וזאת, כדי להמשיך את הטעיית המצרים לגבי מיקום המאמץ העיקרי של צה"ל בגזרה.
בעקבות הטורים המשוריינים הישראלים נעו יחידות הנדסה שתפקידן היה להכשיר את הדרך לשיירת האוטובוסים והמשאיות עליהן הוסעה חטיבת החי"ר 99 ולדרגי המנהלה.
בעקבות ההנדסה נעו יחידות הארטילריה שהופעלו בשלב זה של הלחימה בצורה מינימלית ואשר מטרתן הייתה לצמצם טווח אל שדה הקרב המרכזי ואל המתחמים שבאזור אבו עגילה.
בינתיים, הארטילריה המצרית החלה לירות אש מדויקת על כוחות השריון והחי"ר שהתמקמו בתרת אום בסיס ובאום טרפה.
התקדמות "כוח ניר" בציר החולות הצפוני
במקביל לכוחות חטיבה 14, נע מצפון כוח טנקים עצמאי בפיקוד נתן ניר על "ציר בטור" בלב הדיונות.
הכוח כלל כ-45 טנקי צנטוריון (דגם מטאור) שהועדפו על פני הטנקים האחרים בשל עבירותם המשופרת בשטח חולי ועוד יחידות משנה של חרמ"ש, נ"ט והנדסה.
מטרותיו של כוח זה היו כיבוש מתחם 181 הנמצא כ-10 ק"מ מצפון לאום-כתף, הגעה לציר אבו עגילה-אל עריש ותקיפה מצפון של מתחם סכר הרואיפה.
בתחילת התקדמותו, קצת אחרי השעה 09:00, הצליח הכוח הישראלי לכבוש, בקלות יחסית, מוצב פלוגתי מצרי שנמצא ממערב לגבול הבינלאומי.
אולם, בתקיפה הראשונה של כוח ניר על מתחם 181 עצמו, שנפרש על מרחב של כשמונה קילומטרים רבועים, הוא נתקל בהתנגדות מצרית עזה, ספג אבדות ונאלץ לסגת למרחק של כ-3 ק"מ מזרחית למתחם למשך התארגנות מחדש.
המצרים לא ניצלו את הצלחתם ולא תקפו את הכוח הנסוג, אלא נשארו בעמדותיהם ההגנתיות.
לכיבוש מתחם 181 הייתה חשיבות רבה במפקדה הישראלית.
הייתה קיימת תוכנית חלופית, למקרה בה יתקל ניר בקשיים, ובה היה על גדוד צנחנים מכוח דני מט לסייע בכיבוש המתחם, דבר אשר היה אמור למנוע ממנו השתתפות בתוכנית הפשיטה המוסקת על סוללות ארטילריה מצריות.
בהתאם לחשיבות זאת, נשלח מסוק אל כוח ניר ומפקד הכוח הקרקעי הצטרף לטיסת הסיור של המסוק כדי ללמוד טוב יותר את זירת הקרב.
בהתקפה השנייה על המתחם, שנערכה בשעות אחר הצהריים, שלח ניר דווקא את שתי פלוגות הטנקים לאיגוף ואת פלוגת החרמש הכין להתקפה חזיתית על היעד.
הכוח הישראלי גם קיבל סיוע אווירי ממטוסי חיל האוויר שתקפו את היעד כולל שימוש בפצצות נפל"ם.
בשעות אחר הצהריים המאוחרות נסוג הכוח המצרי ממתחם 181. הכוח הישראלי סבל אבדות גם בין המפקדים.
מפקד פלוגה ומספר מפקדי מחלקות נהרגו בקרב ושמונה טנקים ישראלים נפגעו.
לאחר התארגנות, המשיך כוח ניר במשימה שהוקצתה לו, ושלח פלוגת טנקים מערבה, לחסימה על כביש אל עריש-אבו עגילה.
פלוגה זו נאלצה לסגת חזרה אל אזור התארגנות כוח ניר לאחר התקפת נגד של כוח שריון מצרי שהתרחשה בסמוך לשעה 19:00.
לאחר נסיגה זו, קיבל ניר פקודה משרון לעקוף את כוח השריון המצרי שישב על הכביש לאל עריש ולנוע דרומה לכיוון אבו עגילה כדי לספק חיפוי וחסימה לכוח הצנחנים שהיה אמור לתקוף סוללות ארטילריה מצריות בין מתחם 181 ובין הציר המרכזי של אום כתף-אבו עגילה.
ניר השאיר חלק מהכוח שלו במתחם 181 וב-22:00 החל לנוע דרומה.
סמוך לחצות הוא הגיע לנקודה שבה עליו היה להתמקם כשהכוח שלו כלל: פלוגת טנקים מצומצמת, פלוגת חרמ"ש ופלוגת מרגמות 120 מ"מ.
בשעות אחר הצהריים נע גם הכוח שבפיקודו של אריה עמית (טפר) דרומה וחסם את הציר בין קוסיימה לאום-כתף.
באותה שעה (22:00) הציע אלוף פיקוד דרום, ישעיהו גביש, לאריאל שרון לדחות את הסתערות החי"ר והשריון על המתחם ליום שלמחרת על מנת שמטוסי חיל האוויר, שלא היו זמינים באותה עת, יוכלו לסייע לכוח התוקף.
שרון, שבטח ביכולתם של מפקדיו וחייליו והעדיף קרב לילי, החליט לדחות את ההצעה ולהורות על ההסתערות.
האיגוף הצפוני של חטיבה 99 והקרב בתעלות החי"ר
לאחר רדת החשיכה, החלה חטיבת החי"ר בפיקוד יקותיאל אדם בתנועה רגלית צפונה אל תוך שטח הדיונות וביצעה איגוף שמטרתו הייתה הגעה בהפתעה אל המימד הצר של מתחם התעלות של אום-כתף.
כיוון הדיונות באזור האיגוף אינו אחיד ועובדה זו הקשתה על ההליכה ועל הניווט.
את בעיית הניווט סייעו לפתור כוחות הארטילריה שירו כל כמה דקות פגזי זרחן על פאתי היעד המצרי, אולם ההליכה בחגור מלא בשטח הדיונות דרשה מאמץ פיזי עילאי מהחיילים הסדירים ובמיוחד מחיילי המילואים שהשתתפו באיגוף שאורכו היה 8 קילומטרים.
האימונים הגופניים שערכו היחידות הצה"ליות בתקופת ההמתנה סייעו במידה מסוימת לכוח המאגף לעמוד במשימה של הגעת כל הכוח, בזמן קצוב, אל הנקודה שיועדה לו.
כשהתמקמו שלושת כוחות המשנה של חטיבת החי"ר מצפון לתעלות שעליהם היה לתקוף, בשעה 22:40, פתחו שישה גדודי התותחים הצה"ליים בהרעשה ארטילרית כבדה על היעד המצרי.
ההרעשה שנמשכה כחצי שעה ונורו בה כ-4,000 פגזים, הייתה החזקה ביותר שביצע חיל התותחנים עד אז.
מלבד מטרת הריכוך שבהרעשה שתוכננה בקפידה טרם היציאה לקרב, הייתה לכוח התוקף גם מטרה ליצור אפקט מוראלי שישבור את רוחם של חיילי כוח המגן המבוצרים בתעלות המבוטנות.
בהגיע הכוח המאגף אל כ-150 מטר מצפון לתעלות, הוא נתגלה על ידי הכוח המצרי ונפתחה גם עליו הפגזה ארטילרית כבדה.
בשל השטח החולי, האפקט של ההפגזה המצרית לא היה רב, אולם ההפגזות המצרית והישראלית, שגם פגזיה נפלו בקרבת הכוח המסתער, אילצו את אל"ם אדם להפסיק את הארטילריה הישראלית 5 דקות מוקדם מן המתוכנן ופקודת ההסתערות על התעלות ניתנה ב-23:15 תוך שהכוח המסתער חוצה רצועת מיקוש וגדרות.
שני גדודי הנח"ל הסדירים יועדו להסתער על שתי התעלות הקדמיות שבהן התבצר עיקר הכוח המגן - גדוד 907, בפיקוד דב קלעי, בתעלה הקדמית וגדוד 906, בפיקוד עופר בן דוד, בתעלה השנייה שנחשבה כחזקה ביותר.
גדוד 76 (מילואים), בפיקוד יוסף קסטל, יועד להיות בעתודה, אולם אל"ם אדם החליט בנקודת היציאה להסתערות לנצל את יתרון ההפתעה ולהורות לגדוד המילואים להיכנס לתעלה השלישית - העורפית, כך שכל מתחם התעלות יותקף במקביל.
בהיותו המערבי ביותר, תוגבר גדוד המילואים גם בכלי נשק נגד טנקים כגון בזוקות, על מנת שיוכל לתת מענה להתקפות נגד ממוכנות שהיו צפויות מצד הכוח המצרי.
מלבד החיפוי הארטילרי, היה על כוחות החי"ר לקבל בהמשך חיפוי גם מגדוד הטנקים של ששון יצחקי (חטיבה 14) שהיה מתוכנן להיכנס ראשון למתחם, פלוגה כחיפוי לכל גדוד.
הלחימה בתעלות התנהלה בהצלחה מבחינת הכוח הישראלי, שהיה מתואם בינו ובין עצמו לגבי קצב ההתקדמות בתעלות השונות ובין הארטילריה הישראלית שניהלה, לראשונה בתולדותיה, נוהל של מסך אש מתגלגל, תורת לחימה שעוצבה רק לאחר מלחמת יום הכיפורים אך בוצעה למעשה כבר בקרב אום-כתף.
גדודי הנח"ל הסדירים ניצלו את ההרעשה הכבדה והפתיעו בתחילה את החיילים המצריים שהיו בקצה הצפוני של התעלות, אולם בשלב מאוחר יותר של הקרב התעשתו החיילים המצרים ובקטעים מסוימים בתעלות התפתחה לחימה קשה מטווחים קצרים ביותר תוך שימוש גם בכידונים ובסכינים.
אחד הכוחות הישראלים אף טעה ונכנס לתעלת קשר שהובילה אותו לתעלה שבה נלחם הגדוד הישראלי השכן.
רק בזכות השימוש בנצנצים (השימוש בנצנצים נועד, בין היתר, לסמן לכוחות השריון את מיקום המתחם ובכך להקל את הירי בלילה), שהיו בצבע שונה לכל גדוד, נמנע מצב של פגיעה מאש כוחותינו בין הכוחות הישראלים.
כוח הנח"ל אף הצליח לשבות קולונל מצרי שהיה מפקד היעד המבוצר והתמקם בבונקר בתעלה המרכזית.
המפקד המצרי שנשבה ביקש מסוללותיו סיוע ארטילרי וביקש כי ירו למטרות בחלק הצפוני של התעלות שהיו כבר בשליטה ישראלית.
שני גדודי הנח"ל שלחמו בתעלות הקדמיות של היעד והתקדמו בהן דרומה, הצליחו להגיע, מעט אחרי חצות, אל הכביש הראשי לאבו עגילה שחצה את היעד במרכזו.
יקותיאל אדם הודיע על כך לשרון וביקש שיחידת ההנדסה האוגדתית תחל לפרוץ את הציר הראשי על מנת שכוח השריון יעבור בו ויחבור לכוח החי"ר.
באותה עת, המשיכו גדודי הנח"ל בכיבוש התעלות בכיוון דרום והגיעו אל קצהו הדרומי של היעד המבוצר ב-01:00. גדוד המילואים שנשלח לכבוש את התעלה העורפית במתחם, התקשה למצוא את התעלה (לא הייתה מבוטנת וכנראה הייתה ברובה בלתי מאוישת) והתבסס בחלקו הצפוני העורפי של המתחם.
הפלוגה של גדוד זה שצוידה באמצעים נגד טנקים הוצבה על הציר המרכזי, כשפניה מערבה, לקדם התקפות נגד מצריות.
על פי ספר העוסק בחייו של יקותיאל אדם, בכיבוש מתחם התעלות על ידי חטיבה 99, נפלו 12 חיילים ישראלים בשעה שלכוח המגן המצרי היו כ-300 הרוגים.
פריצת הדרך על ידי יחידת ההנדסה האוגדתית נתקלה בקשיים מרובים וארכה זמן רב מאחר שהמצרים פוצצו בנסיגתם קטעים מהכביש ומיקשו את שולי המכתשים שנוצרו על ידי הפיצוצים.
סביב השעה 03:30 הצליחו ארבעה טנקים מחטיבה 14 לעבור את המכתשים שבציר, חברו אל כוחות החי"ר ועברו לפיקודם במטרה לתת מענה להתקפת שריון מצרי.
שאר כוח השריון התעכב והצליח לחדור אל המתחם המבוצר רק מאוחר יותר.
הפשיטה המוסקת של חטיבה 80 על סוללות הארטילריה המצריות ועורף המערך
כוח נוסף שפעל במקביל לכוחות הקרקע היה כוח הצנחנים בפיקוד דני מט.
במהלך של איגוף אנכי, בפעולת לילה, הוטסו במסוקים שני גדודי צנחנים במילואים (גדוד 65 בפיקוד סא"ל לוי חופש - לתקיפת סוללות ארטילריות וגדוד 57 בפיקוד סא"ל אפרים ברנד - לתקיפת עמדות המערביות -עורפיות של מערך המוצבים המצרי) אל עורף המערך המצרי במטרת תקיפה לילית של סוללות ארטילריה מצריות.
מלבד ניטרול הסוללות ותקיפת המערך המצרי העורפי, הייתה לפעולה זו מטרה נוספת והיא הוצאת הפיקוד המצרי משיווי המשקל ושבירת תוכנית הקרב הסדורה.
כנראה עקב טעות בניווט, הנחיתו המסוקים את הצנחנים במרחק גדול מהסוללות המצריות והתנועה הרגלית אל היעדים בשטח חולי דרשה מאמץ פיזי קשה מחיילי המילואים.
בנוסף, תוך זמן קצר ניתכה ארטילריה מצרית על שטח הנחיתה, הנחיתות הופסקו וחלק מהכוח נותר בשטח ההערכות באזור ניצנה.
עם התקרבות גדוד 65 ליעד הסוללות נתגלה הכוח ונפתחה עליו אש.
לאחר התקרבות גדוד 57 לעמדות המערך המצרי, קיבל פקודה לנתק מגע ולהתפנות חזרה על מנת לאפשר לשריון הישראלי לתקוף.
בקרב שהתפתח נפגעו סוללות התותחים המצריות אך גם הכוח הישראלי סבל נפגעים רבים, בעיקר כתוצאה מפיצוץ משאית תחמושת מצרית אותה השמיד הגדוד.
הנסיגה של הכוח הישראלי הייתה קשה במיוחד; רוב חיילי הכוח נדרשו לנשיאת הפצועים באלונקות וההרוגים בשמיכות (שכן האלונקות אזלו).
במהלך מסע החילוץ המאומץ, כמעט נתקל הכוח בכוח טנקים מצרי שהיה בדרכו לתגבר את מערך אום-כתף.
עם בוקר, סבלו שני הגדודים מהרעשה ארטילרית, עד אשר לוחמי גדוד 57 איתרו את הקת"ק המצרי שהסתתר בשטח ולכדו אותו בשבי.
הנפגעים פונו באמצעות מסוקים ואילו הכוח המשיך בתנועה לכיוון רפיח באוטובוסים.
על פי התוכנית הישראלית המקורית, היה אמור הכוח הישראלי לנחות בג'בל דלפה, שמדרום לציר המרכזי, ולפשוט על סוללות שהוצבו לרגלי ההר.
מסיבות שאינן ידועות, שינה שרון את התוכניות ושלח את כוח הצנחנים לפשוט על הסוללות שמצפון לציר המרכזי שנמצאו בשטח דיונות.
אולי עשה זאת מאחר שידע כבר באותה שעה כי "כוח ניר" הצליח לכבוש את נקודה 181 שמצפון לאותן סוללות ארטילריה מצריות.
המקורות הרשמיים של הצבא המצרי אף טענו כי הצנחנים אכן נחתו תחילה בג'בל דלפה, אך עקב גילוי הכוח והרעשה ארטילרית שהונחתה עליו, חזר הכוח למסוקים נסוג, ושינה את יעד התקיפה.
הקרב בין הצנחנים ובין סוללות הארטילריה המצריות החל בשעה 23:30. בשעה זו כבר הייתה הלחימה על מתחם תעלות אום-כתף, בין גדודי הנח"ל ובין הכוח המגן המצרי במלוא עוזה.
הבזקי האש וקולות הירי שהגיעו מהעורף אל תעלות היעד המבוצר של אום כתף, והבנת הלוחמים המצריים שהם מותקפים מתוך השטח המצרי העורפי, פגעו במורל, יצרו בלבול אצל כוח המגן המצרי, והחלה מנוסה המונית לתוך סיני.
בעת שבמתחם התעלות התחולל הקרב בכל עוזו, תקף "כוח ניר" את מתחם סכר הרואיפה שבו התמקמה מפקדת חטיבת החי"ר 12 כולל מפקד החטיבה.
ההתקפה בוצעה מעורף המתחם והסיטה את תשומת הלב של מפקד החטיבה מהקרב שהתחולל באום-כתף ובמקום לשלוח כוח מזרחה להתקפת נגד התרכז המפקד המצרי באיום הישיר על המתחם שלו.
אור ליום 6 ביוני, בשעה 04:00, חדר כוח השריון העיקרי של חטיבה 14 אל תוך המתחם וניהל קרב שריון נגד הטנקים המצרים שבמתחם.
באותה שעה נע הכוח של ניר מסכר הרואיפה מזרחה במטרת חבירה עם גדוד השריון של ששון (חטיבה 14).
על הטנקים נורתה אש וכדי למנוע אפשרות של ירי דו-צדדי, הכפיף שרון את כוח ניר לחטיבה 14 ומפקד החטיבה הורה לכוחותיו לנצור את אישם.
כשירי השריון נמשך והיה ברור כי מדובר באש מצרית, הורה ציפורי לששון להמשיך בירי אל המטרות.
המצרים הגיבו באיחור לפריצת כוח השריון של ניר ממזרח והתמקדו בבלימת הגדוד של ששון.
מפקדה המצרי של חטיבה 288 המוקטנת נהג על פי הדוקטרינה הסובייטית ובמקום לצאת למתקפת נגד מול הגדוד של ששון, הורה ליצור קו הגנה תוך שהוא משתמש בטנקי ה-T-34 כנשק נ"ט נייח.
כך הלכו והתקצרו טווחי הירי עם התקדמות קרב השריון שנערך בתוככי המתחם.
הקרב הסתיים בשעה 06:00 בשעה שהכוח הישראלי השתלט על רוב רובו של המתחם.
על כיסי ההתנגדות המצרים שנותרו במתחם התגברו כוחות החי"ר הישראלים.
מיד בסיום הקרב, היה על כוחות אוגדת שרון, כולל הדרגים שהיו בעורף החטיבות הלוחמות, לפנות את ציר התנועה המרכזי כיוון שלפי התוכנית הישראלית, אחת מחטיבות אוגדת יפה, הייתה אמורה לעבור דרך מתחם אום-כתף ואבו עגילה (שנכבשה על ידי כוח ניר) בדרכה לכיבוש ג'בל ליבני.
מהלך מורכב זה חייב פינוי הכביש שמשני צדדיו היו חולות על ידי הרכבים הרכים ומיד לאחר מכן, מניעת אירועים של ירי דו-צדדי על ידי הכוחות הישראליים שלא טיהרו סופית את המתחם.
מהלך זה בוצע בהצלחה והחטיבה של אוגדת יפה עברה כולה דרך המתחם והמשיכה בדרכה בשלום.
בשעה 06:00 למדה המפקדה המצרית בקהיר על איבוד אבו עגילה ומשלטיה.
נפילת המערך המבוצר היטב, בין לילה, הפתיעה את המפקדים הבכירים וגרמה להם להלם ולדמורליזציה.
הלם נוסף נגרם למפקדה המצרית בהמשך הבוקר, כשהבינה שביר לחפן נמצאת בידי הצבא הישראלי וכי כוח של דיוויזיה 3 שנשלח צפונה לתגבר את המערך באל עריש, נבלם בביר לחפן על ידי חטיבה 200 מאוגדה 31 ונסוג לקו ג'בל ליבני - ביר חסנה.
בצהרי היום נעו שתי חטיבות אוגדת יפה לכיוון ג'בל לבני.
חטיבה 200 מביר לחפן בצפון (מתוגברת בכוח שריון של חטיבה 7) וחטיבה 520 מאבו עגילה במזרח.
בכך הכריע צה"ל את המערכה על הציר המרכזי בסיני, וזאת לאחר שגם בציר הצפוני הצליחה אוגדה 84 להשיג הכרעה.
בשעה 16:30, עם הבנתו את מצב הכוחות במזרח סיני, הוציא שר המלחמה המצרי, עבד אל-חכים עאמר, פקודת נסיגה כללית אל מעבר לתעלת סואץ, לכל הכוחות המצריים בסיני.
פקודה זו הפכה את המלחמה עבור הכוחות המצריים בסיני למרוץ נגד הזמן בדרכם אל עברה המערבי של התעלה, מרוץ שבו הקדימו לעיתים מפקדי הדיוויזיות את כוחותיהם.
הישראלים קלטו באמצעות אמצעי האזנה את פקודת הנסיגה המצרית.
בתום ישיבה שנערכה בשעות הערב המאוחרות של 6 ביוני בהשתתפות גביש ומפקדי האוגדות שלו, הורה גביש על התקדמות מהירה לכיוון תעלת סואץ תוך מאמץ להשגת פגיעה מרבית בכוחות המצריים הנסוגים.
על אוגדת טל הוטל לנוע בציר הצפוני והמרכזי.
על אוגדת יפה הוטל לנוע במהירות דרך ביר חסנה וביר תמדה ולחסום את מעברי המיתלה והג'ידי ועל אוגדת שרון הוטל לנוע דרומה לכיוון נח'ל ולבלום את הכוח המצרי הגדול שהיה מרוכז בין קוסיימה וכונתילה, בדרכו מערבה.
כוח אחר של שרון נע בבוקר 7 ביוני וכבש את קוסיימה לאחר נסיגת חטיבה 10 המצרית שהחזיקה בה.
אבדות צה"ל בקרב היו 32 הרוגים, 19 טנקים שהושמדו ומטוס אחד שהופל.
אין נתונים לגבי אבדות המצרים בנפש.
מספר הטנקים שאיבדו המצרים היה 40. קרב אום-כתף נמשך פחות מיממה, במהלכו השתמש צה"ל בעקרונות הקרב המשולב תוך שימוש בגדודיו, חטיבותיו ואוגדותיו, באופן אינטגרטיבי ומסונכרן והנחיל תבוסה מוחצת לצבא המצרי.
הקרב נחשב למופת של תכנון וביצוע.
קרב אדריאנופול היה קרב במלחמת האזרחים הרומית בין ליקיניוס קיסר המזרח לקונסטנטינוס קיסר המערב.
ליקיניוס היה לקיסר האימפריה הרומית המזרחית בשנת 311 ושלט בה יחד עם מקסימינוס דאיה.
אולם בשנת 313 נתגלעה מחלוקת בין השניים וליקיניוס הביס את דאיה והיה לשליט יחיד.
הוא המשיך ושלט באימפריה המזרחית בגפו במשך 11 שנים, אולם ב-324 התגלע סכסוך בינו לבין קיסר המערב קונסטנטינוס שהיה גם גיסו.
קונסטנטינוס רדף אחרי שבטים סמרטים אשר חצו את הדנובה וחדר לשטחיו של ליקיניוס, הכול במטרה לגרור את האחרון לעימות מזוין.
במקביל לקרב אדריאנופול התרחש קרב הלספונטוס הימי סמוך לבוספורוס וגם בו נחל ליקיניוס מפלה.
בהמשך הוציא קונסטנטינוס את ליקיניוס להורג בניגוד לשבועה שנתן.
קרב אדריאנופול היה אחת מנקודות המפתח אשר אפשרו לקונסטנטינוס להשתלט על האימפריה הרומית המפולגת ולאחדה בשנית.
קרב אוליבה הוא קרב ימי שניטש ב-28 בנובמבר 1627, במהלך מלחמת פולין-שוודיה (1625 - 1629), בין צי פולני לבין צי שוודי.
הצדדים התנגשו בים הבלטי ליד העיירה אוליבה (Oliwa), כיום אחד מפרברי גדנסק (דנציג).
הקרב, שהסתיים בניצחון פולני, היה גם אחרון הקרבות הימיים בהם השתתף הצי המלכותי הפולני והגדול שבהם.
השוודים השתמשו במהלך המלחמה באוניותיהם להטלת הסגר ימי על חופי המדינה הפולנית ובעיקר על נמל דנציג.
ביום בו אירע הקרב, עגן הצי הפולני, המונה עשר אוניות בפיקוד אדמירל אַרֶנְד דִיקְמָן, במבואות הימיים של דנציג, אורב לאוניות האויב הצפויות להגיע כמנהגן.
ואומנם, כשנראה הצי השוודי מתקרב, שש אוניות בפיקוד אדמירל נילס סטירנסקולד (Nils Stiernsköld), הרימו הפולנים את עוגני אוניותיהם והסתערו לעברו.
אוניית הדגל הפולנית, הגליאון "סַנְקְט גֶאוֹרְג" ("Sanct Georg"), תקפה יחד עם "מֶרְוַויבּ" ("Meerweib") הקטנה ממנה את "טִיגֶרְן" ("Tigern"), אוניית הדגל השוודית.
שתי האוניות נאחזו זו בזו, וחיילי הצי הפולנים הסתערו על סיפונה של "טיגרן" ולכדו אותה לאחר קרב פנים אל פנים.
תוך כדי כך תקפה הגליאון "מֶרְמָאן" ("Meermann") את הגליאון "סולן" ("Solen") השוודית הגדולה ממנה.
לאחר לחימה עזה הורה מפקד "סולן" לפוצץ את אונייתו ולהטביעה, ובלבד שלא תיפול לידי האויב.
ארבע האוניות השוודיות הנותרות נמלטו בעור שיניהן.
בקרב נהרגו האדמירלים של שני הציים.
קרב אדריאנופול (קרב אדריאנפוליס) חל ב-9 באוגוסט 378 ליד העיר אדריאנופול (אדירנה דהיום, סמוך לגבול טורקיה-יון-בולגריה).
היריבים היו צבא האימפריה הביזנטית בפיקודו של הקיסר הרומי ואלנס כנגד קואליציית שבטים גרמאניים - קבוצות שבטים גותים שחדרו אל האימפריה הרומית בעקבות פלישת ההונים לשטחי מחייתם.
שבטים אלה התקבלו תחילה לתוך האימפריה הרומית, אך עימותים וחיכוכים בינם לבין הרומאים הביאו למרד-רבתי שהגיע לשיאו בהתנגשות בין לוחמי שני הצדדים.
בסופו של יום הקרב הכריעו המורדים הגותים את הרומאים בניצחון מכריע.
חלק הארי של הצבא הרומי הושמד והקיסר ואלנס נהרג.
הגותים, שהיו חסרי אימון וציוד צבאי מתאים, לא ניצלו את ניצחונם לכבוש ערים רומיות נוספות באימפריה, אך זכו בתום המרד להכרת הרומאים בהם, ולהסכם שלום.
הקרב נחשב לאחת התבוסות הצבאיות הקשות בתולדות צבא האימפריה הרומית, ולנקודת ציון היסטורית שבישרה את תחילת תהליך נפילת האימפריה הרומית המערבית.
במחצית המאה הרביעית החלה נדידת שבטים גותים ושבטי-נוודים למחצה אחרים מאזור הקווקז לגבולות האימפריה הרומית, בעקבות לחץ הולך וגובר של פשיטות ההונים בדרכם לתוך אירופה מערבות אירו-אסיה.
המגע הראשון בין ההונים לגותים חל ככל הנראה באזור הים השחור, בין נהר הדון ונהר הדניסטר, בעימות של ההונים עם קבוצת שבטים בשם "הגותים המזרחיים" (Greuthungi), או אוסטרוגותים, ועם קבוצת שבטים של "הגותים המערביים", הויזיגותים, , ששטחי מחייתם היו בין הדניסטר לנהר הדנובה - גבול האימפריה הרומית.
ב-375 התחולל עימות בין ברית רופפת של השבטים הגותיים לבין ההונים.
הגותים לא הצליחו לבלום את פריצת ההונים מערבה מנהר הדניסטר והברית התפרקה, כשהשבטים הגותיים נפוצו לכל עבר והפושטים ההונים זנבו בהם.
סיבת ההתקפה ההונית על שכניהם הגותים לא ידועה.
תאוריות הקושרות את האירוע לשינויי אקלים באותו אזור או לעימותים בין השבטים הנוודים בערבות, נדחו על ידי היסטוריונים.
עוד בטרם הופעת ההונים, נמצאו השבטים הגותיים בעימותים מול האימפריה הרומית, שראתה בהם איום מתמשך על אזורי הגבול לאורך הדנובה.
משאים ומתנים להפסקת מעשי האיבה שנמשכו לאורך שנים מנעו מלחמה בקנה מידה גדול, אך העימותים הרבים גרמו לחיסול החיים האזרחיים לאורך הדנובה וערעור סמכות ראשי השבטים.
מהלכים רומאיים אלה פוררו את הברית בין שבטי הגותים וברגע המבחן מול ההונים - נפרמו הקשרים הרופפים.
ב-376, תחת לחץ ההונים, הגיעו כ-80,000 פליטים גותים לגדות הדנובה ודרשו שהרומאים יאפשרו להם לחצות ולהיכנס לתחומי האימפריה; הרומאים, כמנהגם, הסכימו לדרישה כי סירוב היה מעמיד בסכנה את כל מערכת ההגנה על הפרובינקיות הגובלות בדנובה, וכן קיוו כי הפליטים ישמשו כחיץ מול התקפות עתידיות.
הפליטים חצו את הנהר בסמוך לעיר סיליסטרה בבולגריה דהיום (שנודעה אז בשם דורוסטורום, Durostorum) וחנו במחנה ליד העיר, בתנאי מחיה בלתי נסבלים.
ב-377 הגיעה המתיחות לשיא כאשר המושל הרומאי ניסה לחסל את מנהיגי הגותיים, בראשם פריטיגרן (Fritigern), ולהכריע אותם בכוח הזרוע.
עימות צבאי ראשון בין הצדדים אירע בסמוך לעיר הבולגרית דווניה, שנקראה אז מרסיאנופוליס (Marcianopolis), ולבסוף הביסו הגותים המאוחדים את הצבא הרומי שנשלח לדכא את ההתקוממות.
האימפריה הרומית שעמדה מול הגותים עברה שינויים מהותיים במהלך השנים ועשרות העימותים מול שבטים גרמאניים שלחצו על הגבולות האירופאים של האימפריה.
שינוי אחד מהותי היה הפיכת הנצרות לדת של האימפריה והגותים שחצו את הדנובה וקיבלו את מרות השלטון הרומאי נדרשו להמיר את דתם לנצרות על מנת לאפשר את השתלבותם באימפריה אבל בעיקר לנוכח הקנאות הדתית ולהט ההמרה של הכנסייה והקיסרים.
שינוי נוסף התחולל באסטרטגיה של הגנת הגבולות.
בעוד שעד למאה שלישית הייתה ההגנה מבוססת על סדרת מכשולים מבצרים ומחנות צבא על גבולות האימפריה.
החל מהמאה השלישית נכנסה האימפריה למשבר שהתאפיין במלחמות אזרחים בהן הלגיונות הרומאיים שאמורים היו להגן על הגבולות או להיות מוכנים לתגובה מהירה כעתודה ללגיונות באזורי עימות הועסקו בעיקר בעימותים בתוך האימפריה עצמה ובכך נחלשה הגנת גבולות האימפריה והיכולת לרכז כוחות במהירות מול אויבים.
תהליך ארוך זה של התפוררות הגנות הגבול בשילוב עם העימות הארוך מול האימפריה הסאסאנית והיכולת של שבטים נודדים לאורך הדנובה לתקוף על פי שיקולים של הזדמנות האיצו תהליכים של התפוררות שהיו בשורש משבר המאה ה-3 ועם סיכומו האימפריה הרומית נחלקה למעשה לשתי קיסרויות.
השינויים הללו באו לידי ביטוי מעשי משעבר מרכז השלטון מהעיר רומא אל מילאנו ולאחר מכן אל רוונה במערב ובמזרח הוקמה בירה חדשה - קונסטנטינופול.
המחצית השנייה של המאה הרביעית התאפיינה בלחץ אדיר על גבולות האימפריה הרומית המזרחית.
הקיסר יוליאנוס הכופר נהרג בשנת 363 בעת מסע מלחמה מול האימפריה הסאסאנית ויורשו יוביאנוס חתם על הסכם משפיל על מנת לחלץ את שרידי הצבא הרומאי מכיתור וסכנת השמדה במסופוטמיה.
בהסכם, הרומאים ויתרו על פרובינציות במזרח ועל אחיזתם בממלכת ארמניה.
מותו המפתיע של יוביאנוס הגביר את התוהו ובוהו בתוך האימפריה הרומית ומאבקי הכוח בין הפלגים השונים בממשל והיורשים הפוטנציאליים מנעו אפשרות להתמודד באופן יעיל ומסודר עם כלל האיומים לאורך הגבולות.
הצבא הרומאי שבמהלך משבר המאה השלישית הפך למכתיר של שליטים מינה ביום 26 בפברואר 364 את ולנטיניאנוס הראשון לתפקיד אוגוסטוס ועל פי דרישת מפקדי הצבא מינה האוגוסטוס החדש ביום 28 במרץ את אחיו ואלנס לאוגסטוס, על פי ההסכמה בין השליטים ולאנס היה שליט החלק המזרחי של האימפריה.
שלטונם של שני האחים לא זכה לימי חסד של התבססות.
הלכה למעשה חצה הצבא הרומאי את הדנובה אך לא הצליח לכפות על הגותים קרב מכריע והלגיונות חזרו ללא הישג אל מעבר לדנובה, במסע האחרון בשנת 369 הצליחו הרומאים להכניע את הגותים בקרב שחשיבותו משנית אך הוביל לחתימת הסכם שלום בין חלק מראשי השבטים הגותים לרומאים.
התוצאה בעלת המשמעות החשובה ביותר אירעה מחוץ לתחומי ההשפעה הרומאית - הלחץ הביא למרידות בשכבת ההנהגה הגותית וקבוצת שבטי הטרווינגי המזוהים לעיתים עם הויזיגותים זכתה למנהיג חדש פריטיגרן שעתיד היה לעמוד מול הרומאים בקרב אדריאנופול.
המבנה והאסטרטגיה של הצבא הרומאי של קרב אדריאנופול
התגבשו ברפורמה שהנהיג הקיסר דיוקלטיאנוס בצבא הרומי בסוף המאה ה-3 לספירה.
הוא חילק את הצבא לשני סוגים, הסוג הראשון הוא 'כוחות השדה' (Comitatenses) שכללו חיילי לגיונות ופרשים, הם הגיעו לצבא כמתנדבים, או שגויסו כבניהם של חיילים ושירתו 20 שנה.
הקומיטאטנסס נחשבו ללוחמים מקצוענים ולכן היו בעלי מעמד עדיף מבחינת שכר ותנאי שרות כוחות אלו ידועים גם בשם "חיל שדה הנייד" והופעלו על פי צרכים טקטיים של האימפריה מבלי שיהיה להם בסיס קבוע.
סוג זה כנראה התפתח במהלך המאה ה-4 לספירה, בתקופתו של קונסטנטינוס, הלוחמים גויסו מקרב האוכלוסייה המקומית שישבה באזורי הגבול והספר של האימפריה הרומית.
הלימיטאנים כללו יחידות שונות: לגיונות של חיל רגלים, קוהורטות של רגלים ופרשים ואלות (Alae) של חילות עזר.
בשדה הקרב פעל הצבא הרומאי במערך קבוע שבו חיל הרגלים במרכז והפרשים באגפים.
הקרב נפתח עם תקיפות מהירות של יחידות קלות שפעלו לפני קו המערכה הראשון ועם התקדמות חיילי האויב נסוגו את עומק המערך הרומאי.
קו המערכה העיקרי הורכב מ 2 מערכים בקו של חיל רגלים כבד.
מאחרי חיל הרגלים התמקמו קשתים שירו חיצים מעל ראשי החיילים הרגלים.
יחידות פרשים קלות לעיתים פתחו את הקרב בהסתערות על קווי האויב (כפי שקרה באדרינופול) ועם התפתחות הקרב נסוגו אל קצה אגפי הצבא הרומי משם הם פעלו לתקוף את אגפי צבא האויב.
חיל הפרשים הכבד הרומאי פעל בצמוד לאגפים של מבנה הרגלים, תחילה לפגוע ולשבור את מבני פרשי האויב ועם ההצלחה לתקוף את האגפים של מבנה צבא האויב.
הפרשים הרומאיים לא תקפו ישירות את קו ההגנה או מבנה התקיפה של חיל הרגלים השל צבא האויב מאחר שתקיפה מסוג זה נידונה בדרך כלל לכישלון.
עם התפתחות הקרב שאפו הפרשים לתקוף את חיל הרגלים מאחור או לחלופין לנצל את המהומה ושבירת מערך הלחימה המסודר ולתקוף יחידות וחיילים רגלים שאיבדו את הגנת מערך הרגלים הצפוף והמסודר.
החייל שבאופן מסורתי היה זרוע משנית בהצבא הרומי הפך לכוח משמעותי יותר בצבא הרומי בתקופת הקיסרות המאוחרת ובתקופת המאה הרביעית בסמוך לקרב אדריאנופול היו הפרשים כרבע מהצבא הרומאי ביחידות השדה וכ 29 אחוז מיחידות הפלטיני.
יחידות האזוריות הלימיטני היו הניידות ביותר כתוצאה מהצורך לפטרולים קבועים ומרדף אחרי יחידות פשיטה עוינות.
חיל הפרשים הרומאי פעל במסגרת יחידות הידועות בשם וקסילטיו (Vexillatio) ובהן כ 500 פרשים.
במאה הרביעית כלל חיל הפרשים הרומאי שלושה סוגי פרשים:
פרשים קלים ובהם קשתים רכובים ופרשים קלים חמושים בכידונים שגויסו מפרובינציות בהן הייתה תורת-לחימה מפותחת של שימוש בפרשים קלים כגון דלמטיה ופרשים מורים יחידות אלו שימשו בעיקר למשימות סיור ופשיטות מהירות על כוחות אויב.
הפרשים הקלים היו תוקפים תוך ניצול מהירות תנועה ושימוש בכלי נשק לטווח ארוך ומנסים לגרום לאבדות ונזק בקרב צבא האויב תוך הימנעות מקרב פנים אל פנים עם יחידות "כבדות".
פרשים כבדים בסגנון המוכר של הצבא הרומאי לדורותיו.
חלקם עטו שריון גוף מסוגים שונים וקסדות.
הם היו חמושים בחנית ככלי נשק עיקרי ולעיתים מספר כידונים כנשק הטלה, תפקידם בשדה הקרב היה הגנה על האגפים ותקיפה של אגפי האויב, עימותים עם יחידות פרשים וניצול הזדמנויות טקטיות.
קטפרקט יחידות-עילית של פרשים כבדים במיוחד שהיו עטויים בשריון כבד קסדה כבדה ומגן.
מאפיין ייחודי נוסף לקטפרקט הייתה העובדה שגם הסוס היה מוגן בשריון בסגנון שהועתק מיחידות כבדות של הצבא הפרסי.
הפרשים היו חמושים בעיקר בחנית ומיעוטם בקשת כנהוג בצבא הסאסאני בדרך כלל השתמש הקטפרקט בנשק צד נוסף כגון אלה או חרב.
תפקידם בשדה הקרב היה להסתער על מערך צבא האויב לשבור את קווי ההגנה ולחסל את היחידות הכבדות של האויב.
אין תיעוד על נוכחות יחידות אלו בקרב אדריאנופול אך לאור העובדה כי יחידות אלו היוו כרבע מסך יחידות הפרשים הרומאיות סביר להניח כי הם השתתפו בקרב.
עיקר הצבא הרומאי והיחידות שתפקידן היה להכריע את הקרב היו יחידות חייל הרגלים.
במאה הרביעית היו הלגיונות הרומאיים קטנים יותר מהלגיונות של הצבא הרומי בתקופת הקיסרות המוקדמת ומנו כ-1,000 חיילים במצבת כוח אדם מלאה.
ביחידות צבא השדה עיקר חייל הרגלים הורכב מיחידות חיל רגלים כבד בשם אוקסיליה פלטינה (Auxilia palatina) שבמקור הוכנסו למערך הרומאי כחלק מהרפורמות של קונסטנטינוס, כ-500 לוחמים ביחידה בכוח מלא הם זכו לאימון וציוד משופר, בעת הקרב הם החזיקו את קו הלחימה העיקרי ועילהן הוטלו משימות שדרשו גמישות ויכולת לחימה.
יחידות חייל הרגלים לחמו במבנים צפופים פנים-אל פנים מול יחידות חיל הרגלים ולעיתים הפרשים של האויב.
המיגון כלל שריון גוף מסוגים שונים, מגן גדול ואובלי והחיילים היו חמושים בכידונות, חניתות כנשק עיקרי ולעיתים בחרבות או גרזן קרב לקרבות פנים אל פנים.
בשדה הקרב היו יחדות חיל הרגלים פרושות במבנה הגנתי בן 6–8 שורות ועם תחילת הקרב ספגו את מכת ההסתערות של צבא האויב על ידי יצירת "חומה" של מגינים וחניתות והטלת כידונים ופלומבטה (Plumbata) חיצים מיוחדים שנזרקו ביד.
יחידות רגלים מיוחדות כללו קשתים, קלעים, ויחידות קלות ששימשו לתקיפות פתע ותמרונים מהירים.
סדר כוחות הצבא הרומאי בקרב אדריאנופול
מחקרים מודרניים מתקשים להעריך את סדרי גודל של הצבא הרומאי בקרב אדריאנופוליס.
מספר מחקרים מעלים כהשערה כי כ-15,000 חיילים רומאיים עמדו לפקודת הקיסר הרומאי לפני הקרב מתוכם 10,000 חיילים רגליים וכ-5,000 פרשים.
יש לומר כי המידע על הצבאות הגותיים והגרמאניים בכלל והצבא הגותי שניצח את קרב אדריאנופול בפרט הוא מועט וההיסטוריונים המודרניים לא יכולים לצייר תמונה מהימנה של צבא זה.
ברור כי הגותים היו למעשה קבוצת עמים בתנועה, חלק מנדידת עמים גדולה ששטפה את אירופה במאה הרביעית.
מול הצבא הרומאי עמדו מספר קבוצות לוחמים מערב רב של שבטים גרמאניים.
הם השתמשו בכל כלי נשק שהיה בידיהם.
ככל הנראה הצבא הגותי באדריאנופול היה מורכב מערב-רב של עמים וקבוצות ולא היה דומה לצבאות גרמאניים שהרומאים פגשו לפני-כן.
עיקר הכוח הגותי היו קלאן גותי הידוע לרומאים כטרווינגי וקלאן גותי הידוע לרומאים כגראוטונגי אלהם הצטרפו אלאנים, אולי הונים, עריקים גותים מהצבא הרומאי, עבדים ושבויי מלחמה שנמלטו מהרומאים, וערב רב של פליטים.
אין מידע על מספרי הלוחמים בצבא הגותי, ידוע שהעריקים הגותיים מהצבא הרומאי הונהגו על ידי שני קצינים וייתכן שעובדה זו מצביעה על כך שמדובר בשתי יחידות שלחמו שגוף אחד במסגרת הצבא הרומאי ככל הנראה כ-1,000 לוחמים סה"כ חמושים ומאומנים היטב.
באופן סכימתי ניתו לומר כי הגותים הגיעו לשדה הקרב בשני צבאות נפרדים, שלחמו בנפרד ובתזמון שונה אחד מהשני.
עובדה זו גרמה לכישלון המפקדים הרומאיים להעריך נכונה את גודל הכוח הגותי הנכון לקרב ובעקבות כך הביא להחלטה הפזיזה שלא להמתין לבוא התגבורת ולנסות להכריע את הקרב במהירות.
הכוח של הטרווינגי חצה את הדנובה באישור הרומאים בשנת 376 ונאלץ להשאיר את הציוד הצבאי מאחור או למסור אותו לידי הרומאים, לשדה הקרב באדריאנופול הגיעו הטרווינגי חמושים בכלי נשק רומאיים ממקורות שונים רובם נלקחו שלל בקרבות קודמים.
היחידות הלוחמות של הגותים כללו לוחמים על גבי סוסים שתפקדו כפרשים ולוחמים חסרי סוסים שנלחמו כחיילים רגלים מבלי שתהייה הפרדה בין היחידות כנהוג בצבא הרומאי.
ברוב המקרים הגותים העדיפו לחימה כחיילי רגלים בעיקר בעמדות הגנתיות, לוחמים בעלי סוס לחמו כפרשים בשטח פתוח, כאשר היה צורך בתנועה מהירה או בניצול יתרון טקטי בשדה הקרב כמו באדריאנופול.
ייתכן והגראוטונגי שחצו את הדנובה בשלב מאוחר יותר וללא פיקוח רומאי היו עיקר כוח הפרשים בקרב אדריאנופול, ידוע כי קלאן זה נדד מערבות אוקראינה ועימו הגיעו בני שבט האלאנים שהיו ידועים כפרשים מעולים ובתי-אב הוניים שגם הם היו ידועים כפרשים.
עדיות של היסטוריונים רומאיים מעידים כי היחידות הלוחמות של הגותים כללו מספר גדול של קשתים ולוחמים אחרים שהשתמשו בכידונים ונשקי הטלה אחרים שהופעלו בשלבים הראשונים של הקרב ומטווחים ארוכים ולאחר מכן החלו הלוחמים הרגליים במתקפה חזיתית על האויב כשהם משלבים את המגינים שלהם.
המיקום המדויק של שדה הקרב אינו ידוע.
אזור הקרבות הוא בסמוך לעיר אדריאנפוליס הידועה כאדירנה (בטורקית Edirne; ביוונית Αδριανούπολη (אדריאנופולי); בבולגרית Одрин (אודרין)) שבתראקיה, והחל מהמאה העשרים בחלקה האירופי של טורקיה.
היא שוכנת כ-250 ק"מ מערבית לאיסטנבול, בסמוך לגבולותיה של טורקיה עם יוון ובולגריה.
אזור זה והעיר אדריאנופול שבמרכזו היה זירה לעימותים לאורך ההיסטוריה, ההיסטוריון הצבאי הבריטי ג'ון קיגן מציין כי 15 קרבות גדולים נערכו בשטח גאוגרפי זה ומכנה אותו המקום שהיה מוקד למספר העימותים הגדול ביותר בעולם.
על פי קיגן העיר וסביבתה נמצאים באזור גאוגרפי אותו הוא מגדיר "גשר יבשתי" בין אסיה לאירופה אליו מתנקזים שלושה נהרות שהעמקים בהם הם זורמים מהווים דרכים טבעיות מהרי הבלקן: מקדוניה מהמערב, בולגריה מצפון מערב והים השחור מהצפון.
מאזור אדריאנפוליס מתנקזים הנהרות אל הים דרך מישור המוביל אל העיר הגדולה במזרח - קונסטנטינופול והגשר בין אסיה לאירופה.
שתי הערים הן שני קטבים אסטרטגיים ששולטים על התנועה מהים השחור לים התיכון ומדרום אירופה לאסיה הקטנה.
ביצוריה של קונסטנטינופול מנו גישה של פולשים מהים וכוחות פולשים לאירופה ממזרח היו חייבים לרכז את מאמציהם באזור אדריאנופול, פולשים מהצפון היו חייבים להגיע לאדריאנופול לאורך החופים המערביים של הים השחור בגלל המחסום הטבעי של הרי הקרפטים, פולשים מאירופה שקונסטנטינופול הייתה מטרתם העיקרית היו חייבים לחצות את אזור אדריאנופול.
העיר אדריאנפוליס ואזור שדה הקרב שוכנים במרכז תרקיה של העת העתיקה בערבה מישורית.
מדרום וממזרח נמתחים מישורים פוריים שהגותים פשטו עליהם בתקופה שלפני הקרב, מדרום מערב תחום המישור על ידי הרי רודופי.
לרגלי ההרים זורם נהר המריצה ובסמוך אליו נמתחה דרך שהובילה אל העיר פיליפופוליס פלובדיב ולמערב אירופה.
נהר הטונג'ה (Tundzha או Tonzos) מתחבר אל נהר המריצה בסמוך לעיר ומנקז מים ותנועה מרכס הרי הבלקן מצפון.
בין רכס הרי הבלקן ואדריאנופול המישורים תחומים ברכס הרי סטרנדזה (Strandzha בטורקית הרי ילדיז Yıldız) מחסום טבעי זה ניתן היה למעבר במאה הרביעית באמצעות שתי דרכים בלבד: דרך המובילה לאורך נהר הטונג'ה אל העיר ימבול ומשם לאדריאנופול ודרך מזרחית המובילה לקונסטנטינופול לאורך הדנובה.
המישורים סביב רכסי ההרים מבותרים על ידי יובלים של נהר הטונג'ה וקפלי קרקע שחלקם יוצרים גבעות של ממש.
אדריאנופוליס הם שטוחים וחסרי נקודות ציון מלבד קפלי קרקע שטוחים יחסית.
האיום הגותי שקרם עור וגידים לממדי איום ישיר על מוקדי הכוח של האימפריה ובעיקר על קונסטנטינופול הכריח את ולאנס לבטל את מסע המלחמה כנגד האימפריה הסאסאנית בארמניה להגיע להסכם לא נוח עם השליט הפרסי ולחזור עם כל הצבא תחת פיקודו אל גבולות הדנובה של האימפריה.
פריטיגרן הבין שהרומאים מתכננים מהלך משולב כנגד האיום הגותי ופעל לרכז את הכוחות תחת פיקודו.
הוא הגיע לסיכום על אחיינו האוגוסטוס גרטיאנוס על פעולה משולבת של צבאות שני חלקי האימפריה כנגד צבא הברית הגותית.
עם זאת, היה צבא האימפריה המערבית עסוק בסדרת עימותים לאורך גבולות הדנובה וגרטיאנוס לא מיהר למפגש המתוכנן.
בתחילת אוגוסט קידם ואלאנס את עיקר צבאו לכוון צפון מזרח וקבע את המחנה כמאה מייל מהעיר אדריאנופול ממיקום זה הוא יכול היה לאיים על הצבא הגותי במהלך אגרסיבי וכניסה לקרב ולחסום תנועה של הצבא הגותי אם יצעד על קונסטנטינופול.
בשלב זה החלו להאסף ידיעות על הצבא הגותי ולפי המידע שהועבר לואלאנס מנה צבא זה כ-10,000 לוחמים, כלומר צבא קטן יחסית לצבא הרומאי.
ואלאנס דחה על הסף את הקולות בקרב יועציו שהטילו ספק במידע והחליט להכות בגותים מיידית, הצבא הרומאי נע לכוון אדריאנופול והקים מחנה מבוצר.
שליח מגרטיאנוס שהבטיח תגבורת אך ללא התחייבות לגבי לוח זמנים וקולות מקרב קציניו שהציעו להמתין לא עצרו את ואלאנס שהחליט להיכנס לקרב בהקדם ועל פי תנאיו.
שאלת יחסי הכוחות בשדה הקרב והחלטתו של ואלנס לקחת את היוזמה נידונה במחקרים רבים, הטענה היא שהצבא של השבטים הגותיים היה גדול יותר מ-10,000 לוחמים ויתרון זה היה הגורם העיקרי לתבוסה הרומאית.
ההנחה היא שהטעות בהערכה נבעה מכך שהצבא הגותי נא ללא סדר ומספר קבוצות פיגרו אחר הגוף העיקרי ולא נראו על ידי הצופים הרומאיים.
עם זאת אין מחקר שיכול להצביע על יתרון מספרי משמעותי ומכריע של הצבא הגותי.
הגותים המשיכו בתנועה שקצבה נקבע על ידי העגלות שבהן ישבו הנשים והילדים כשהם צועדים לכיוון אדריאנופול לאורך תוואי נהר הטונג'ה ויצאו אל שטחי המישור כ-20 ק"מ צפונית לעיר.
מטרתם הייתה -ככל הנראה לבצע עיקוף ולכבוש את העיר ניקאה ובכך לחסום את הדרך הראשית לקונסטנטינופול לקטוע את קווי האספקה של הרומאים.
תוכנית זו סוכלה מאחר שהצבא הרומאי חנה במלא כוחו מחוץ לאדריאנופול בשלב זה הגותים היו צריכים להחליט האם למצוא עמדה טובה ולהיכנס למבנה לקראת קרב או לסגת צפונה.
בשלב זה שלח פריטיגרן כומר נוצרי כשליחו לקיסר הרומאי, המנהיג הגותי הציע כי הצדדים יחזרו והתחייבו לתנאי ההסכם כפי שנקבעו בעת שהגותים חצו את הדנובה כלומר יקבלו שטחי מחיה תמורת שלום ונסיגה גותית.
הכומר גם נשא מכתב אישי לקיסר ובו התחייב פריטיגרן כי רצונו בשלום וכי הוא מציע שהקיסר יצווה על צבאו לתמרן באגרסיביות ולהציג לראווה את כוחו ויאפשר לפריטיגרן לשכנע את ראשי השבטים הגותיים להיכנס למשא ומתן.
ההיסטוריונים חלוקים בשאלה לגבי כוונתו ומטרתו של פריטיגרן בהצעה הפומבית והמכתב האישי האם ניסה לקנות זמן ולקבוע את מועד הקרב המתאים לצבא הגותי או שניסה להימנע מעימות וקרב ולהשיג נחלה לשבטים הגותיים.
לפחות מחקר אחד מצביע על העובדה שוואלנס הותיר בעיר וככל הנראה במחנה סמוך אליה כוחות בסדר גודל לא ידוע ומעריך שמדובר במספר לגיונות שהעדרם משדה הקרב הורגש בעת הלחימה וייתכן ותרם להכרעה לטובת הצבא הגותי.
למרות מספר מקורות רומאיים המתארים את הקרב, שחזורו במדויק והבנת שלביו השונים עד להתמוטטות הצבא הרומאי נשענת על ניחושים ופרשנות של המקורות ההיסטוריים.
בבוקר ה-9 באוגוסט יצא הצבא הרומאי במבנה אל הכוון בו אמור היה להיות הצבא הגותי - על פי הדיווחים של תצפיתנים רומאיים.
המחנה הגותי היה למעשה "מעגל" של עגלות ובהם נשים, ילדים, גברים לא-לוחמים (נכים וזקנים), עבדים, חיות בית ובהמות משא.
התקבצות זאת כללה מספר אלפי עגלות שככל הנראה היו מסודרות בקבוצות על פי בתי-אב שהיו מפוזרות בצפיפות על פני שטח מצומצם יחסית.
בעת הערכות הכוחות בשדה הקרב היו יחידות פרשים גותיות, בעיקר אלאנים וגראוטונגי, מחוץ למחנה, ככל הנראה במשימת חיפוש מזון ובמרחק מה משדה הקרב.
חיל הפרשים של האגף הימני הרומאי התייצבו בעמדה שאיפשרה להם להגן על לגיונות חיל הרגלים שהסתדרו בשורות במרכז המערך הרומאי ואחרונים הגיעו יחידות הפרשים של האגף השמאלי.
בשלב זה, וככל הנראה על מנת לעכב את תחילת הקרב ולהבטיח את חזרתם של גדודי הפרשים האלאנים שלח פריטיגרן שליחים למחנה הרומאי בהצעה מחודשת למשא ומתן ובהצעה לסיים את העימות ללא קרב.
הרומאים ניהלו משא ומתן שבשלב ראשון התעכב על נושאים טכניים הסיבה לנכונות הרומאית למצות לכאורה את ההצעה הגותית איננה ברורה אך האירועים בשדה הקרב יצאו מכלל שליטה ולחימה פרצה בטרם הבשיל הזמן לשני הצדדים.
מסיבה לא ברורה תקפו יחידות פרשים רומאיות באגף הימני את הקו הגותי שעמד מולם.
לא ברור אם ההתקפה כוונה למעגל העגלות הגותי או ליחידות גותיות פרשים גותיות שנעו בשטח שבין שני המחנות.
ההיסטוריון הרומאי אמיאנוס מרקלינוס מתאר בציוריות את מהלך הקרב שהפך לחד-צדדי ועם התמוטטות המערך הרומאי לטבח ללא מעצור.
קיימות שתי גרסאות לגבי מותו של ולנס שגופתו לא נמצאה ולמעשה לא ידוע מה עלה בגורלו.
יחידת פרשים גותיים שעברה במקום במרדף אחרי רומאים שנמלטו משדה הקרב תקפה את משמר הקיסר ומשלא הצליחו לפרוץ לבית הם העלו אותו באש על השוהים בו ובהם הקיסר.
הטבח הפסיק עם רדת החשיכה, ובחסות הלילה הצליחו חיילים רומאיים להימלט לכוון אדריאנופול, ככל הנראה מדובר באלפים בודדים השאר התפזרו לכל עבר.
אנשי העיר סגרו את השערים ומנעו מפליטי הקרב מלהיכנס לעיר, מחשש מהניצולים או מהצורך לטפל ולהאכיל אותם או מחשש שפרשים גותיים ינצלו את המהומה ליד השערים וינסו לפרוץ לעיר.
גדודים של פרשים גותיים אכן הופיעו מול חומות העיר משולהבים מהידיעות על אוצר הקיסר בין חומות העיר.
ואיתו עריקים מהצבא המובס בניסיון כושל לפרוץ אל תוך העיר.
הגותים חסרו כל ניסיון בלוחמת מצור וקוצר רוחם לא איפשר להם להטיל מצור על אדריאנופוליס ולאחר מספר ימים פנה הצבא הגותי לכוון קונסטנטינופול.
אין חילוקי דעות כי קרב אדריאנופול היה תבוסה מוחצת ומוחלטת של הצבא הרומאי.
עם זאת, הסיבות לתבוסה והשלכות התבוסה על האימפריה הרומית הן נושא שבו אין הסכמה בין החוקרים.
טענות שונות העלו את חלקו המכריע של חייל הפרשים בקרב אך עיקר הקרב היה למעשה לוחמת רגלים קלאסית שהוכרעה במתקפת פרשים שהגיע בזמן הנכון ולמקום הנכון.
גם הטענה כי הגותים השתמשו בארכוף אך למעשה מתקן זה המאפשר שליטה בסוס והפעלת נשק בו-זמנית הופיעה באירופה רק בשלב מאוחר יותר.
חוקרים מעלים אפשרות שעוינות בין יחידות ומפקדים בצבא הרומאי על רקע דתי של מחלוקת בין פאגאנים נוצרים אורתודוקסים לבים קבוצות שנחשבו למינות ובעיקר תמיכתו של ואלנס במינות האריאנית החלישה את הלכידות והקלה על יחידות שונות לערוק או לברוח משדה הקרב.
ההיסטוריונים הרומאיים שלא נחשדים באהדה לגותים קושרים לפריטיגרן תוארי הערכה כמי שפעל החוכמה ומתוך ראיית הנולד.