tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אוורסט סיים לבסוף את לימודיו בשנת 1956 במכללת הסגל של הכוחות המשולבים בנורפוק, וירג'יניה.
ב-11 בנובמבר 1941, אוורסט התגייס לחיל האוויר לתוכנית האימון של צוערי הטיסה, סיים אותה ונכנס לשירות מבצעי ב-3 ביולי 1942. מבין חבריו לכיתה היה האייס לעתיד, רוברט ס.
לאחר שצבר מספיק שעות טיס במטוס קרטיס P-40, נשלח אוורסט לזירה הצפון אפריקאית, שם נשלח לכ-94 גיחות קרביות בשטחי צפון אפריקה, איטליה וסיציליה יחדיו.
במהלך תקופתו שם הצליח להפיל שני מטוסי יונקרס Ju 52 ופגע בנוסף.
במאי 1944, הוצב מחדש כמדריך טיסה בוניס, פלורדיה, אך ביקש העברה לשירות קרבי בשנית, לכן נשלח לזירה הדרום-מזרח אסיאתית.
הוא נקלט בטייסת הזמנית ה-17 אשר פעלה תחת חיל האוויר ה-14 של ארצות הברית שפעלה בצ'ינקאינג, מחוז ג'יאנגסו.
הטייסת הייתה מעורבת והורכבה מטייסי שתי המדינות.
אוורסט הספיק לבצע 67 גיחות קרביות נוספות לפני שמטוסו הופל מאש קרקעית במאי 1945. הוא נתפס ועונה בשבי על ידי היפנים כשבוי מלחמה לפני ששוחרר בסיום המלחמה.
בפברואר 1946, לאחר שהיה בחופשת מנוחה עקב השבי, אוורסט הוצב בחטיבת טייסי הניסוי בבסיס חיל האוויר רייט פטרסון באוהיו כטייס ניסוי.
לאחר שלמד בבית הספר לטייסי ניסוי, לקח חלק רב בהטסות של מטוס הניסוי הבל X-1 ואף הגיע לשיא גובה בלתי רשמי של 73,000 רגל.
בספטמבר 1951, הועבר לאגף הניסוי בבסיס חיל האוויר אדוארדס, קליפורניה.
שם הפך לטייס הניסוי הראשי ועמד בראש חטיבת טייסי ניסוי.
במהלך שירותו בבסיס, אוורסט הטיס ובחן מטוסי ניסוי רבים, החל מתוכניות הניסוי X ו-F ועד לפיתוח מפציצי ה-B-52 ו-57 הידועים.
ב-29 באוקטובר 1953, שבר אוורסט את שיא המהירות בזמנו עם מהירות של 1215 קמ"ש במטוס הסופר סייבר.
בדצמבר 1954, אוורסט, בהטיסו את הבל X-1B במהירות של 2.3 מאך, הפך לאדם השני הכי מהיר בעולם.
מספר טיסות לאחר מכן, הטיס את המטוס הרקטי בל X-2 והגיע לשיא הבלתי רשמי של כמעט 3 מאך.
הישג שזיכה אותו בתואר "האדם חי המהיר ביותר" (The fastest man alive).
במרץ 1957, הועבר לבסיס חיל האוויר האמריקני בהאן, גרמניה המערבית לפיקוד טייסת הניסוי ה-461 תחת הכנף ה-36.
ביולי 1958, הועבר כמפקד טייסת בבסיס חיל האוויר האמריקני ווילוס, לוב.
בינואר 1961, הפך למפקד מבצעים בכנף הקרב הטקטית בבסיס חיל האוויר אינגלנד, לואיזיאנה.
בתקופה שבין ינואר 1966 לספטמבר 1972, כחלק ממלחמת וייטנאם, הוצב אוורסט בשנית בדרום-מזרח אסיה, שם ביצע 32 גיחות קרביות בשלל דגמי מטוסים.
אוורסט פרש מחיל האוויר ב-1 במרץ 1973.
במהלך שירותו הצבאי, צבר אוורסט מעל לכ-9,000 שעות טיסה.
במהלך שירותו הצבאי, עוטר אוורסט במדליות רבות, החל ממדליית השירות המצוין של חיל האוויר, לגיון ההצטיינות, צלב התעופה המצוינת, מדליית האוויר, מדליית הפיקוד, לב הארגמן והציון לשבח הנשיאותי.
בנוסף לתארים צבאיים כאלה ואחרים, זכה אוורסט להכרה על תרומתו לקידום התעופה והחלל שוב ושוב.
הוא נבחר לאחד מ"עשרת הצעירים המצטיינים" של שנות ה-55 על ידי לשכת המסחר של ארצות הברית.
בשנת 1956 כינתה אותו הלשכה אחד מ"האמריקנים החיים הגדולים ביותר".
שנה לאחר מכן הוענק לו גם גביע הרמון וגם פרס אוקטב שנוט.
בשנת 1988, אוורסט זכה בפרס גודפרי ל.
שנה לאחר מכן, שמו של אוורסט נחקק בהיכל התהילה הלאומי לתעופה על שירותו כטייס ניסוי אשר קבע שיאים בשנות ה-50. בשנת 1991, הוא הוכנס להיכל התעופה לחלל.
בשנת 2009, אוורסט קיבל את פרס הבוגר המצטיין של בית הספר לטייסי ניסוי.
פרס המוענק מדי שנה לבוגר בית הספר שתרמו תרומה משמעותית ומתמשכת לקידום מדעי התעופה ולקהילת טייסי הניסוי.
פטרוס יעקבוס (פיט) יוברט (באפריקאנס: Petrus Jacobus (Piet) Joubert; 20 בינואר 1831 - 28 במרץ 1900), היה עורך דין, גנרל ומדינאי אפריקאנר.
היה קומנדנט-גנרל של הרפובליקה הדרום אפריקאית בין השנים 1880 ל-1900, הוא גם שימש כסגן הנשיא של פול קרוגר בין השנים 1881 - 1883. הוא שירת במלחמת הבורים הראשונה, במלחמת הבורים השנייה ובמלחמת מלאבוש.
היה לצד פול קרוגר הדמות הציבורית המפורסמת ביותר ברפובליקה הדרום אפריקאית.
פטרוס יעקבוס (פיט) יוברט נולד ב-20 בינואר 1831 בחווה דמשקוס במחוז הנסיך אלברט, צאצא של הוגנוט צרפתי שנמלט למושבת הכיף ההולנדית זמן קצר לאחר ביטול צו נאנט על ידי לואי ה-14. הוא השתתף בטרק הגדול בקבוצה שתחת הנהגתו של פיט רטיף כנער צעיר.
לאחר שאביו של יוברט נפטר ב-1847, עזבה המשפחה את נאטאל והתיישבה בגטסרנד שבטרנסוואל.
בשנת 1851 נשא יוברט לאישה את הנדרינה יוהנה סוזנה בוטה, והזוג בסופו של דבר התיישבו בחווה רוסטפונטיין במחוז וואקרסטרום.
למרות שליוברט היה מעט לימודים פורמליים.
הוא בנה ידע מעמיק במשפט הרומי-הולנדי ופעל כסוכן משפטי.
הוא גם היה סוחר שכבר בגיל צעיר החזיק הרבה קרקעות, והוא היה חבר מייסד של כמה חברות.
מכיוון שפיקחותו בענייני חקלאות ומשפטים זכתה להערכה בסביבת מגוריו הוא זכה להיבחר למועצת העם כנציג וואקרסטרום בתחילת שנות השישים, במהלך כהונתו השנייה של מרטינוס פרטוריוס כנשיא.
בשנת 1870 הוא נבחר שוב למועצת העם, ועקב הידע המשפטי הנרחב שלו הוא קיבל את המינוי לתפקיד התובע הכללי של הרפובליקה, וב-1875 הוא פעל כנשיא בפועל בזמן ביקורו של נשיא הרפובליקה באירופה.
במהלך הסיפוח הבריטי הראשון של טרנסוואל, יוברט קנה לעצמו מוניטין של אנטי-בריטי קנאי בכך שסירב לכהן בתפקיד תחת הממשלה, כפי שעשו פול קרוגר ובורים בולטים אחרים.
במקום לקבל את התפקיד שהוצע לו, הוא לקח חלק מוביל בהתססת האוכלוסייה שהובילה למלחמת הבורים הראשונה (1880–1881), ולבסוף הפך, לקומנדנט-גנרל של כוחות הבורים, ולחבר בטריאומוירט שניהל את ממשלת הבור הזמנית שהוקמה בדצמבר 1880 בהיידלברג.
הוא פיקד על כוחות הבורים בלינגס נק, אינגוגו וגבעת מג'ובה, ולאחר מכן ניהל את משא ומתן עם בריטניה שהוביל לסיום אמנת פרטוריה והכרה בעצמאות טרנסוואל.
קריירה פוליטית מאוחרת והיריבות מול קורגר
ב-1883 הוא היה מועמד בבחירות לנשיאות טרנסוואל, אך קיבל רק 1,171 קולות לעומת 3,431 קולות לקרוגר.
לאחר שהפסיד שוב לקרוגר בבחירות של 1888, הוא התמודד נגד קרוגר בפעם השלישית בבחירות של 1893, ועמד כנציג הסיעה הליברלית, שרצה במידה מסוימת לתקן את התלונות של המיעוט הבריטי הגדול שהיגר לטרנסוואל בעקבות הבהלה לזהב ברכס הראנד.
אבל הוא הפסיד שוב לקרוגר, מקבל 7246 קולות לעומת 7911 קולות לקרוגר.
הוא טען לזיופים מצד תומכי קורגר ובתחילה סירב לקבל את תוצאות הבחירות אבל לאחר מחאה הוא השלים עם נשיאותו של קרוגר.
הוא התמודד פעם נוספת על הנשיאות מול קרוגר ב-1898, אבל הפשיטה של ג'יימסון הגבירה את התמיכה בקרוגר וההצבעה הייתה 12,858 עבור קרוגר ו-2,001 עבור יוברט.
מעמדו של יוברט נחלש אז מאוד בגלל האשמות בבגידה ובהזדהות עם התסיסה של המיעוט הבריטי.
הוא היה בונה חופשי דרום אפריקאי.
הוא מונה פעמיים כסגן הנשיא של קרוגר, פעם ראשונה ממאי 1883 עד הבחירות של 1888, ופעם שנייה לאחר מותו של ניקולאס סמיט ממאי 1896 ועד מותו ב-28 במרץ 1900.
הוא לקח חלק מועט במשא ומתן שהגיע לשיאו באולטימטום ששלח קרוגר לבריטניה ב-1899. למרות שהוא התנגד למלחמה עם הבריטים הוא עדיין נבחר לתפקיד המפקד העליון של כוחות הצבא של טרנסוואל.
הוא קיבל את הפיקוד על חזית נטאל, ולרשותו עמדו 14,000 איש מטרנסוואל ובנוסף 6,000 איש מן המדינה החופשית, בנוסף תחת פיקודו הישיר היו כמה מן המפקדים הבורים המוכשרים ביותר כמו לואי בותה.
בתפקידו הוא ניסה לרסן את שאר הגנרלים הבורים כמו לואי בוטה וקוס דה לה רי מלהתקדם עמוק לתוך השטח הבריטי ולתפוס את הערי הנמל, בהתאם להנחיות של קורגר וניסה ללחוץ על קרוגר לשבת לשולחן הדיונים עם הבריטים.
ב-28 בנובמבר 1899, במהלך פשיטה מדרום לנהר טוגלה בנטאל, יוברט נזרק מסוסו וסבל מפציעות פנימיות.
ככל שהמלחמה נמשכה, חולשה פיזית הובילה לפרישה של יוברט, ולמרות שיומיים לפני מותו עדיין דווח שהוא בפיקודו העליון, הוא מת בפרטוריה מדלקת הצפק ב-28 במרץ 1900. סר ג'ורג' סטיוארט וייט, "מגן ליידיסמית'", סיכם את דמותו של יוברט כאשר כינה אותו "חייל וג'נטלמן, ויריב אמיץ ומכובד".
העיירה פיטרסבורג (שנקראת כיום Polokwane) באזור הצפוני של רפובליקת טרנסוואל דאז (מחוז לימפופו) נקראה על שמו של פיט יוברט.
רודיארד קיפלינג כתב שיר עם מותו.
ברייקסמוזיאום באמסטרדם, הולנד יש ציור של יוברט שנעשה בשנת 1890 על ידי ציירת הדיוקנאות ההולנדית המפורסמת תרז שוורצה.
הנהר פיט הוא נהר מרכזי המתנקז מצפון-מזרח קליפורניה אל העמק המרכזי של המדינה.
הפיט, הקלאמת והקולומביה הם שלושת הנהרות היחידים בארצות הברית שחוצים את רכס קסקייד.
הנהר הוא היובל הארוך ביותר של הנהר סקרמנטו.
הוא תורם עד שמונים אחוז מנפח המים המשולב שלהם לתוך מאגר .
המפגש בין זרועות אגם שסטה שלהם נמצא כ-6 קילומטרים צפונית-מזרחית ל.
אורך הערוץ הראשי של הנהר פיט הוא 333 קילומטרים, וחלק מהמים במערכת של הנהר זורמים 426 קילומטרים מהמקור הרחוק ביותר של הנהר פיט עד לנהר סקרמנטו.
הנהר פיט מנקז אזור של רמות געשיות דל אוכלוסייה ב של מחוז מודק, ועובר דרך הקצה הדרומי של רכס הקסקייד בקניון עמוק מצפון-מזרח ל.
הנהר נקרא כך בגלל בתי החורף הקבועים התת-קרקעיים למחצה ו"" הגדולים שחפרו בני , ומלכודות הבורות שלהם לחיות הציד שהגיעו לשתות בנהר.
הנהר הוא יעד פופולרי לדיג, ורפטינג בחלקים התחתונים שלו, והוא משמש לייצור חשמל באמצעות אנרגיה הידרואלקטרית בתחנות הכוח שאחרי שבהן מצטרפים הנהרות פיט ופול (Fall), ובסכר שסטה.
כמו כן נעשה בנהר שימוש נרחב למטרות השקיה ושימור.
מוצאו של הנהר פיט במספר יובלים (המכונים באנגלית מזלגות) במחוזות קליפורניה מודק, לאסן ושסטה בפינה הצפון-מזרחית של קליפורניה.
ה"סאות פורק" נוצר ממפגש של מספר נחלים בעמק ג'ס (Jess Valley), 21 קילומטרים צפונית-מזרחית ליישוב הזעיר , וזורם מערבה דרך קניון צר, מעבר ל, ואז בדרך כלל צפונה דרך עמק נרחב של חוות, שבו מימיו מופנים להשקיה, ושימור עופות מים באמצעות מערכת ענפה של תעלות השקיה.
מוצאו של היובל "נורת פורק" (North Fork, "המזלג הצפוני") – "לינוויל קריק" (Linnville Creek), באורך 48 קילומטרים, הוא כ-8 קילומטרים דרומית-מזרחית לעיירה דייוויס קריק (Davis Creek), ליד .
הוא זורם בדרך כלל לדרום-דרום-מערב, ומתאחד עם ה"סאות פורק" מצפון ליד .
אף על פי שאגם גוס נחשב בדרך כלל לנקודת הקצה של , הוא יכול לעלות מעל גדותיו ולהישפך אל הנהר פיט במהלך שיטפונות; עם זאת, תופעה זו לא התרחשה מאז 1881 עקב הטיות גדולות של מים לחקלאות.
הנהר המשולב זורם למערב-דרום-מערב במסלול מפותל במחוז מודק, על פני ודרך בקניון סטונקול ואלי (Stonecoal Valley, "עמק פחם האבן") הצר.
הוא פונה דרומה כדי לזרום על פני ואל צפון מחוז לאסן, על פני היישוב , כדי להגיח לאזור החוות של ביג ואלי (Big Valley).
מצפון ל הוא זורם לצפון-מזרח מחוז שסטה וליער הלאומי שסטה-טרינטי.
לאחר מכן מגיע הנהר לעמק הנהר פול (Fall River Valley), שם מצטרף אליו הנהר פול (Fall River), אשר ניזון מאחת ממערכות מעיינות המים המתוקים הגדולות בארצות הברית.
לאחר מעבר בעיירה , הנהר צונח במפלי הנהר פיט (Pit River Falls), ואז נכנס לקניון מתפתל ארוך החוצב את רכס הקסקייד הדרומי.
לאחר מכן הוא פונה דרומה כדי להצטרף לנהר סקרמנטו כזרוע המזרחית של מאגר , כ-24 קילומטרים צפונית לרדינג.
נחל פוטם (Potem Creek) מצטרף לנהר במפלי פוטם (Potem Falls).
שני יובלים עיקריים, סקאוו קריק (Squaw Creek) והנהר מקלאוד, נשפכים לנהר פיט מצפון בתוך האגם.
48 הקילומטרים האחרונים של הנהר יוצרים את הזרוע הארוכה ביותר מבין חמש זרועותיו של אגם שסטה, שנוצר על ידי על הסקרמנטו במורד הזרם מהמפגש המקורי.
הנהר ניזון מאגני מי תהום געשיים משמעותיים המייצרים כמה ממערכות מעיינות המים המתוקים הרצופות הגדולות ביותר בארצות הברית, בחלק האמצעי והתחתון של הנהר פיט הזרימה חזקה לאורך כל השנה, בניגוד לאופי העונתי ביותר של רוב נהרות צפון קליפורניה.
לפני בניית סכר שסטה תרם הנהר פיט לא פחות מ-85% מהספיקה של הנהר סקרמנטו בעונה היבשה, כפי שנמדד ב, כמעט 160 קילומטרים במורד הזרם מהמפגש בין שני הנהרות - מה שהופך את הנהר למשאב חשוב להשקיה, וכן מאוחר יותר, לייצור חשמל.
החלקים העליונים של הפיט מעל פול ריבר מילס הם נחל מדבר גבוה הניזון מהפשרת שלגים ולכן הספיקה בהם עונתית הרבה יותר.
החלק התחתון ביותר (החלק של אגם שסטה) של מערכת הנהר פיט זוכה לגשמי חורף רבים, התורמים בעיקר לזרימה בנחל בין נובמבר לאפריל.
עם זאת, ספיקת המים הנמוכה בקיץ יורדת לעיתים רחוקות מתחת ל-57 מטרים מעוקבים בשנייה.
בעת עריכת סקרים עבור מיזמי השקיה בתחילת המאה ה-20, ציין שירות הטיוב האמריקני (כיום לשכת הטיוב של ארצות הברית) כי הנהר פול (Fall River), הניזון ממעיינות, תרם לבדו ספיקה כל השנה של כ-42 מטרים מעוקבים בשנייה מאקוויפר המוזן בחלקו מהפשרת השלגים של הר שסטה.
חלק גדול מהמים הללו נובעים במה שנקרא לעיתים קרובות "אלף המעיינות" ("Thousand Springs") כמה קילומטרים מעל פול ריבר מילס, מערבית ל.
הנחלים האט קריק (Hat Creek) וברני קריק (Burney Creek), הניזונים ממעיינות מאזור פסגת לאסן, מספקים עוד 25 מטרים מעוקבים בשנייה לנהר פיט.
האקוויפרים באגן הנהר פיט עשויים להכיל עד 20 קילומטרים מעוקבים והם מתמלאים באופן עקבי על ידי המשקעים בחורף המחלחלים דרך הסלעים והקרקעות הגעשיים הנקבוביים של אגן הניקוז.
המים נובעים בדרך כלל בנקודות של גובה נמוך יותר שבהן שכבות פני השטח נתקלות בסלע מותמר וסלע משקע.
הסקר הגאולוגי של ארצות הברית (USGS) מפעיל מד זרם על הנהר פיט במונטגומרי קריק (Montgomery Creek), ישירות מתחת לסכר פיט מספר 7 (Pit 7 Dam) ומעל אגם שסטה.
מד זה מודד את ספיקת הנחל מאזור של 12,8302 קילומטרים רבועים, או 70 אחוז מכלל אגן הניקוז.
ספיקת הנחל הממוצעת בין השנים 1966 ו-2012 הייתה 135.5 מטרים מעוקבים בשנייה, עם מקסימום של 2,100 מטרים מעוקבים בשנייה שנרשם ב-24 בינואר 1970, לאחר גשם כבד.
ספיקה מינימלית קצרה של 0.85 מטרים מעוקבים בשנייה התרחשה ב-12 ביולי 1975 עקב עבודות בנייה בתחנת כוח פיט מספר 7 שדרשו הפסקה זמנית של זרימת המים.
הספיקה המינימלית במשך 7 ימים הייתה 28.0 מטרים מעוקבים בשנייה, ב-5–12 בספטמבר 1966.
לפני שהוקם הסכר על אגם שסטה בשנות הארבעים של המאה ה-20, הספיקה השנתית של הנהר פיט הייתה בערך פי ארבעה מהספיקה של הסקרמנטו במפגש ביניהם, מה שהפך אותו למקור ההידרולוגי האמיתי של מערכת הנהר סקרמנטו.
במדידה בשפך, סביר להניח שהספיקה הטבעית של הנהר עלתה על 170 מטרים מעוקבים בשנייה, נתון הכולל את נהר מקלאוד והנחל סקאוו התורמים כ-29 מטרים מעוקבים בשנייה של ספיקה נוספת אחרי מד הספיקה של מונטגומרי קריק.
בגלל הספיקה האמינה, אין צורך במאגרים גדולים כדי לווסת שחרור מים לייצור חשמל, בניגוד לתחנות כוח הידרואלקטריות גדולות אחרות בקליפורניה.
כושר הייצור המשולב של תחנות כוח בנהר ויובליו הוא כ-770 מגה וואט.
נכון לשנת 2004, הייצור השנתי מתחנות כוח ראשיות עמד על כ-2.64 מיליארד קוט"ש.
כולל תחנות כוח על יובלים, גדל סך הייצור ל-3.67 מיליארד קוט"ש, או כ-13% מכלל ייצור האנרגיה ההידרואלקטרית של קליפורניה.
הסכר הראשון על הנהר פיט הוא סכר פיט 3 (Pit 3 Dam), היוצר את אגם בריטון (Lake Britton) ליד , כ-24 קילומטרים במורד הזרם מפול ריבר מילס.
מתחת לתחנת כוח פיט 5 נבנו על הנהר שני סכרי קשת כבידה גדולים יותר מבטון, פיט 6 ופיט 7. סכרים אלו משחררים מים ישירות מהבסיס כדי לייצר חשמל, במקום להסיט את המים דרך מנהרות ארוכות.
המאגרים המשולבים מציפים כמעט 16 קילומטרים מנהר הפיט.
תעלת הטיה מהנהר מקלאוד, יובל של הנהר פיט, מגדילה את הספיקה עבור שני הסכרים.
המים מוטים מהנהר מקלאוד באגם מקלאוד, כ-32 קילומטרים דרומית להר שסטה, דרך מנהרה אל מאגר קניון איירון (Iron Canyon Reservoir), ולאחר מכן דרך מנהרה נוספת אל תחנת הכוח ג'יימס ב.
Black Powerhouse), הנשפכת אל הנהר פיט בקצה העליון של מאגר פיט 6. מתקנים אלה ידועים ביחד בשם המיזם ההידרואלקטרי מקלאוד-פיט (McCloud-Pit Hydroelectric Project) וגם הם מופעלים על ידי PG&E.
48 הקילומטרים האחרונים של הנהר פיט מוצפים על ידי אגם שסטה, שנוצר על ידי סכר שסטה על הנהר סקרמנטו כ-5 קילומטרים מעבר למה שהיה בעבר מפגש הנהרות פיט וסקרמנטו.
בניית סכר שסטה הסתיימה ב-1945, והוא מרכיב מרכזי במיזם העמק המרכזי של לשכת הטיוב של ארצות הברית, מקור עיקרי למי השקיה בעמק המרכזי.
האגם מציף גם חלקים משני יובלים של הנהר פיט, הנהר מקלאוד והנחל סקאוו.
ישנן גם סכרים הידרואלקטריים רבים על יובלי הנהר פיט, כגון הנהר פול והאט קריק.
המיזם ההידרואלקטרי של האט קריק, המורכב משתי תחנות כוח בנחל האט קריק התחתון שנבנו בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי Red River Lumber Co, נחשב מועמד לרישום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
מתקני האט קריק נרכשו על ידי PG&E ב-1945.
לפני שנחקקו תקנות הגנת הסביבה בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21, ההטיות נטלו עד 95 אחוז מהספיקה בקיץ של הנהר פיט, וכתוצאה מכך התייבשו קטעים משמעותיים בין פול ריבר מילס וביג בנד.
PG&E נדרשת כעת לשמור על זרימה בסיסית בנהר בכל עת, מה שהוביל להפחתת ייצור החשמל ההידרואלקטרי, אך שיפר מאוד את בית הגידול של חיות הבר והדגה בקטעים אלה של הפיט.
נהר הפיט ממוקם בטריטוריה ההיסטורית של שבט ה, שבניו חיו באזור הרחב מביג בנד ועד אגם גוס.
ייתכן שבני אדם התגוררו באזור זה לפני 12,500 שנים.
לשבט אצ'ומאווי (המורכב מתשע חבורות נפרדות) היו עד 28 כפרים באזור הנהר פיט והם נחשבים לדוברי שפת , יחד עם בני ה השכנים שחיו לאורך היובלים הדרומיים של הפיט כמו הברני קריק, ההאט קריק, ועמק דיקסי.
בשל המשאבים הדלים של אגן הניקוז המדברי הגבוה של נהר הפיט, חיו רוב הילידים קרוב לנהר והתקיימו בעיקר מציד ודיג.
האצ'ומאווי נעו בין מחנות ציד בקיץ, שבהם הם התגוררו באוהלים בצורת חרוט מכוסים בקנים של אגמון האגם, ובתים חפורים גדולים יותר עם שלד עץ בחורף.
נהר הפיט (מילולית "נהר הבּוֹר") נקרא על שם מלכודות הבורות שחפרו האצ'ומאווי כדי ללכוד חיות ציד בזמן שהגיעו לשתות מים בנהר.
השם אצ'ומאווי נובע ממילה בשפת הפלאיהניהן שפירושה "אנשי הנהר".
הטריטוריה של האצ'ומאווי גבלה בזו של שבטי ילידים אחרים: הקלאמת והמודק בצפון, השסטה בצפון-מערב, ה במערב (בעמקי הפיט התחתון ומקלאוד), ה בדרום-מערב, ה בדרום והפאיוט במזרח.
בין רוב השבטים המקומיים היו מחלוקות על נושאים חברתיים ועל הגבולות ביניהם מאז ימי קדם; הקלאמת והמודק נהגו לערוך פשטות על האצ'ומאווי והאצוגווי שבמהלכן לקחו שבויים כדי למכור אותם כעבדים ב באורגון, אז מרכז מסחר אינדיאני גדול על הנהר קולומביה, כ-500 קילומטרים צפונה.
בתחילת המאה ה-19, חמושים בסוסים ובנשק חם שהושגו על ידי סחר עם אירופאים, פתחו הפאיוט במתקפה בקנה מידה מלא על האצ'ומאווי, כשבאחת הפשיטות הם הרגו בין 200 ל-300 בני אדם במחנה ליד פול ריבר מילס של ימינו.
בעקבות זאת, יצרו האצ'ומאווי ושבטים מערביים אחרים קונפדרציה זמנית נגד הפאיוט.
לאחר שהצליח להדוף מתקפת פאיוט שנה אחר כך, נחתם הסכם שלום.
עם זאת, בשנות ה-50 של המאה ה-19 גברו המתיחות בין האצ'ומאווי והמודק, שהובילו לסכסוכים מזוינים שנמשכו למעלה מעשרים שנה.
למרות ניסיונות מרובים של מנהיגים משני הצדדים להשכין שלום, "בכל פעם שביתת הנשק הופרה במהרה על ידי צעירים חסרי אחריות שהצ'יפים לא יכלו לשלוט בהם".
העמים הילידים חשו גם עוינות הולכת וגוברת כלפי מתיישבים וסוחרים אירופאים-אמריקאים, שנכנסו לאזור במספרים גדולים החל מאמצע המאה ה-19, במיוחד במהלך ואחרי הבהלה לזהב בקליפורניה ב-1848. בתחילה היו רק עימותים קטנים עם זרים שרק עברו באזור בדרכם לעמק סקרמנטו.
עם זאת, לאחר שאמריקאים לבנים התיישבו ליד פול ריוור, פרץ הסכסוך.
לאחר התכתשויות ראשוניות הגיעו לאזור חיילים בראשות הגנרל האמריקני .
הילידים ניהלו משא ומתן על הפסקת אש זמנית עם קרוק, בצורה של מתנה של מספר רב של פרוות.
הפסקת האש הופרה בשנה שלאחר מכן, כששני מתיישבים נרצחו על ידי אצוגווי מסיבה לא ידועה.
כנקמה, תקפה חבורת גברים לבנים מחנה ילידים בביבר קריק (Beaver Creek, ליד פיטוויל של היום) והרגה 160 בני אדם, בעיקר נשים וילדים.
המשלחות הצבאיות של הנהר פיט (Pitt River Expeditions) נגד שבטים אינדיאנים מקומיים התרחשו במהלך שנות ה-50 של המאה ה-19. המשלחת הראשונה ב-1850 הייתה בעיקר ניסיון ליצור יחסים טובים יותר עם העמים הילידים.
השנייה, בראשותו של גנרל קרוק ב-1857, היה התקפית באופייה, שכן ממשלת ארצות הברית החליטה לסלק בכוח את ילידי הנהר פיט ולהעבירם ל (ומאוחר יותר, כשהשמורה פונתה, ל) במחוז מנדוסינו.
האויבים לשעבר של האצ'ומאווי - המודק והקלאמת - גורשו גם הם מהאזור עד 1873 עם סיומה של .
זו נחשבת לנקודת הזמן שבה נפתח עמק נהר הפיט להתיישבות לבנים רחבת היקף.
בשל האקלים הצחיח, הקרקעות הדלות והטופוגרפיה הטרשית של אגן נהר הפיט וצפון-מזרח קליפורניה בכלל, התיישבות והפיתוח של האזור היו קשים.
מרעה בקר הפך לפעילות הכלכלית העיקרית, הודות לשטחי העשב העונתיים הנרחבים, יחד עם קצת כרייה וכריתת עצים.
אף על פי שהחלקים התחתונים של נהר הפיט מכילים מים בשפע, אגן הניקוז המערבי הררי מדי לחקלאות.
מצד שני, החלק המזרחי היבש יותר של אגן הניקוז מכיל מספר עמקי נחל שטוחים עם קרקעות סחף עמוקות.
לאורך החלק המוקדם של המאה ה-20 נבנו כ-63 מאגרים על היובלים באזור זה, כדי למטרות השקיה.
בשל זרימת נחלים מוגבלת ואקראית מנחלי מדבר אלו הניזונים מהפשרת השלגים, כמות השטחים החקלאיים במערכת הנהר פיט נותרה קטנה, וזכויות המים היו נושא במחלוקת.
חלק מהמחלוקות הללו נפתרו בבית המשפט בשנות ה-30 של המאה ה-20, כאשר הקצאות מים מנוהלות כעת על ידי .
בעשורים הראשונים של המאה ה-20 זוהה הנהר פיט על ידי שירות הטיוב שהוקם באותו הזמן (כיום לשכת הטיוב של ארצות הברית) כמקור המים החשוב ביותר במערכת הנהר סקרמנטו העליונה; הנהר מספק לא רק את רוב הספיקה השנתית, אלא כמעט את כל אספקת המים האמינה בקיץ.
אחת ההצעות הראשונות לסכור את נהר הפיט הייתה ב-1915 והייתה ידועה בשם "מיזם נהר הפיט התחתון" (Lower Pit River Project).
סכר של 42 מטרים היה אמור להיבנות מעבר לנהר ב"שיפ רוקס" (Sheep Rocks), מעל המפגש עם נחל סקאוו.
כרבע מספיקת הנהר יופנה להשקיה של כ-240,000 דונם של שטחים פוריים בעמק סקרמנטו העליון, מזרחית ל.
מיזם נהר הפיט התחתון הוחלף מבחינה טכנית על ידי מיזם העמק המרכזי שעבורו הושלם סכר שסטה בשנת 1945. אגם שסטה הגביה את מפלס הנהר פיט יותר מ-30 מטרים מעל הגובה של סכר שיפ רוקס המוצע.
הוא גם הציף את רוב האדמות המסורתיות של הילידים בני הווינטון לאורך הנהרות פיט ומקלאוד, פעולה שעדיין שנויה במחלוקת היום.
פיתוח משאבי אנרגיה הידרואלקטרית של מערכת נהר הפיט החל גם הוא מוקדם.
תחנת כוח פיט 2 תוכננה, אך מעולם לא נבנתה: עקב שגיאה במפות הטופוגרפיות, הפרש הגבהים בין הנהר פול לאגם בריטון, היכן שתחנת הכוח הייתה אמורה להיות ממוקמת, היה קטן מדי לייצור כלכלי של חשמל.
נהר הפיט ידוע בצפון קליפורניה בדגי הטרוטה שבו ומהווה יעד פופולרי לדיג.
הנהר ידוע לשמצה במים המהירים והעמוקים שלו, באפיק החלקלק ובראות הנמוכה, והוא נחשב לקשה ומסוכן לשכשוך.
הזרימות עקביות למדי במשך כל השנה, למעט לאחר אירועי סערה, הן בשל המעיינות הטבעיים המזינים את הנהר והן עקב ויסות על ידי סכרים הידרואלקטריים רבים.
הדיג השתפר מ-2011 מאז חידוש הרישיון של מספר מתקנים הידרו-אלקטריים של PG&E בנהר, מה שחייב את חברת החשמל להגדיל את זרימות המינימום בנהר שהופסקו בעבר בקיץ מעבר לסכרים 3, 4 ו-5, ולנטר את בריאותן של אוכלוסיות הדגים באזורים אלו.
החלק התחתון של הפיט מוגדר כ"מדגה סרט כחול" (Blue Ribbon fishery), כלומר של דיג באיכות מעולה.
הנהר הוא גם מקום טיולים וסיורים ידוע, במיוחד עבור אנשים המחפשים מפלים ועיטמים לבני-ראש.
מפלי פוטם הם בין הנקודות הציוריות ביותר לאורך הנהר.
פיט וטילי (באנגלית" Pete 'n' Tillie) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה קומית משנת 1972 בבימויו של מרטין ריט, עם קרול ברנט ווולטר מתיאו בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "חלב מכשפה" של פיטר דה פריס משנת 1968. זה סיפור רומנטי, דרמטי וקומי על זוג שחווה משבר קשה לאחר שילדם היחיד מת.
יש בו גם קטעים קומיים כמו ההתכתשות האלימה והמשעשעת בין שתי השחקניות בסרט.
טילי (קרול ברנט) היא רווקה בת 33 שפוגשת במסיבה של חברתה אשת החברה גרטרוד (ג'רלדין פייג') את פיט סלצר (וולטר מתאו).
גרטרוד מנסה לשדך ביניהם והם מתחילים להיפגש.
פיט עובד בחברת פרסום ומוקף בבחורות.
הקשר עם טילי נמשך בהפסקות עד שפיט מועלה בדרגה ורוכש מכונית ואז מודיעה לו טילי שבלי נישואים אין טעם להמשיך.
הם נישאים ונולד להם בן, רובי (לי מונטגומרי).
טילי מגלה שפיט בוגד בה כל הזמן אך מעדיפה להמשיך בחיי משפחה שמבוססים על הילד המשותף.
היא דוחה גם את ניסיונות החיזור של ברט וילסון (בארי נלסון), ידיד של גרטרוד.
המשבר הגדול קורה כאשר הם מתבשרים שרובי לקה בלוקמיה ונותרה לו שנה לחיות.
את השנה הם מבלים עם רובי ולאחר שהוא מת מתחולל משבר קשה ביניהם.
טילי מנסה להתחבר לדת בעזרת הכומר (קנת סמית) ופיט עוזב את הבית.
מי שמנסה לעודד אותה הוא הידיד הגיי ג'ימי (רנה אוברז'ונואה).
הוא מציע לה דרך לגרום לגרטרוד לגלות את גילה.
הם מציעים לגרטרוד לארגן הגרלת צדקה באחד המוסדות לשם כך היא חייבת לקבל אישור משטרתי.
טילי מלווה אותה למשטרה וכאשר השוטר שואל את גרטרוד לגילה, היא מתעלפת.
לאחר מכן היא מבינה שטילי רקמה את המזימה הזאת והן מתחילות להתכתש באחת הסצנות המפורסמות של הסרט.
גרטרוד מנתקת את יחסיה עם טילי.
טילי נכנסת לדיכאון ומאושפזת בסנטוריום שם מבקר אותה ג'ימי ומציע לה נישואים...
לבסוף מגיע פיט לסנטוריום הם פוסעים במוסד ורואים אם וילד.
פיט מתחיל לדמוע וטילי מבינה שהוא השתנה.
שניהם פוסעים לקראת פרק חדש בחייהם.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותוולטר מתיאופיט סלצרקרול ברנטטילי סלצרג'רלדין פייג'גרטרודרנה אוברז'ונואהג'ימיבארי נלסוןברט וילסוןלי מונטגומרירובי סלצרקנת סמיתהאב קיטינג
פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי - וולטר מתיאו
מועמדות לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר - יוליס אפשטיין
מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר - ג'רלדין פייג'
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי - וולטר מתיאו
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי - קרול ברנט
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע - ג'רלדין פייג'
מועמדות לפרס גילדת הכותבים של אמריקה לתסריט המעובד הטוב ביותר - יוליוס אפשטיין
פייר סמואל "פיט" דו פונט הרביעי היה עורך דין, איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של דלאוור בשנים 1969–1971, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1971–1977, וכמושל דלאוור ה-68 בשנים 1977–1985.
פיט דו פונט נולד בווילמינגטון שבדלאוור.
הוא היה בן למשפחת דו פונט , בנם של פייר סמואל דו פונט השלישי וג'יין הולקומב דו פונט, ונכדו של לאמוט דו פונט השני, אחיו של פייר ס.
דו פונט, שהיה נשיא ג'נרל מוטורס, ושבנה את גני לונגווד .
לאחר סיום לימודיו באקדמיית פיליפס אקסטר, באוניברסיטת פרינסטון ובבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, הוא שירת בכוחות המילואים של צי ארצות הברית בשנים 1957–1960. דו פונט נשא לאישה את אלסי ראבנל ווד, ולשניים נולדו ארבעה ילדים.
בשנים 1963–1970 הועסק דו פונט בחברת דופונט המשפחתית.
לאחר מכן הוא פרש מהמרוץ בהתאם לבקשתם של מנהיגי הרפובליקנים, כולל הנשיא ריצ'רד ניקסון, כדי לאפשר לסנאטור המכהן ג'יימס קיילב בוגס להתמודד על תקופת כהונה שלישית.
ב-1970 נבחר דו פונט לבית הנבחרים של ארצות הברית לאחר שהביס את הדמוקרט ג'ון ד.
הוא נבחר להמשך כהונתו בבית הנבחרים עוד פעמיים נוספות, כאשר הביס את הדמוקרטים נורמה הנדלוף ב-1972 והפרופסור מאוניברסיטת דלאוור ג'יימס ר.
סולס ב-1974. בבית הנבחרים תמך דו פונט בניסיון להגביל את סמכויות הנשיא באמצעות החלטת סמכויות המלחמה של 1973, אך היה אחד מהאחרונים שנותרו נאמנים לנשיא ניקסון במהלך הליך ההדחה שננקט נגדו.
דו פונט לא התמודד על תקופת כהונה רביעית בבית הנבחרים, ותחת זאת נבחר ב-1976 כמושל דלאוור, לאחר שהביס את המושל הדמוקרטי המכהן, שרמן טריביט.
ב-1980 הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה, לאחר שהביס את מנהיג סיעת הדמוקרטים בבית הנבחרים של דלאוור, ויליאם ג'.
כמושל, חתם דו פונט על שני חוקים להפחתת מס ההכנסה ועל תיקון לחוקת המדינה שריסן העלאות מס עתידיות והגביל את הוצאות הממשלה.
העיתון Wilmington News Journal שיבח את מדיניותו זו, באומרו שדו פונט "החייה את האקלים העסקי והציב את הבמה לשגשוגה של דלאוור".
ב-1979 הוא ייסד את הארגון ללא מטרות רווח "משרות לבוגרים של דלאוור", תוכנית לייעוץ תעסוקתי והשמה במשרות עבור בוגרי בתי הספר התיכון שלא המשיכו בלימודיהם בקולג'ים.
תוכנית זו הייתה דוגמה לתוכניות אחרות שכיום פועלות ברבות ממדינות ארצות הברית ובארצות זרות.
ב-1981 סייע דו פונט בהקמת תעשיית כרטיסי האשראי בדלאוור, במרוץ מול דקוטה הדרומית, ששנה קודם לכן ביטלה את חוקי האיסור הריבית הדתי שלה שהגביל את שיעורי הריבית שהבנקים יכלו לחייב את לקוחותיהם עבור אשראי.
באותה עת, דודנו של דו פונט, נייתן הייוארד השלישי, קידם את שאיפתה של דלאוור להפוך ל"לוקסמבורג הפיננסית של אמריקה" - מקלט מס עבור תאגידים, בעלי יאכטות, וחברות כרטיסי אשראי שהותר להן לחייב בריבית בלתי מוגבלת.
יושב ראש חברת דופונט לשעבר, אירווינג ס.
שפירו, אז לוביסט עבור סיטיגרופ, סייע ב-1981 לדו פונט להעביר את חוק פיתוח המרכז הפיננסי בשיתוף פעולה עם מנהיגות שתי המפלגות ואחרים במדינה ובממשל המקומי.
מתוך כוונה למשוך שני בנקים ממדינת ניו יורק, שיעסיקו לפחות 1,000 עובדים, משך בסופו של דבר החוק יותר משלושים בנקים לדלאוור, יצר 43,000 משרות חדשות והוביל את המדינה אל הרחק מתלותה הקודמת בתעשייה הכימית בכלל, ובחברת דופונט בפרט.
עם תום תקופת כהונתו השנייה והאחרונה כמושל, צופה מדו פונט להתמודד נגד הסנאטור הדמוקרטי הפופולרי והנשיא לעתיד ג'ו ביידן.
אך לדו פונט היו מעט מאוד שאיפות לקריירה כמחוקק, והוא דחה את ההצעה להתמודד לסנאט, בהעדיפו תחת זאת להתמודד על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות בבחירות של 1988. ב-16 בספטמבר 1986 הוא הכריז על כוונתו להתמודד, לפני כל אחד מהמועמדים האחרים.
ביידן שאף גם הוא להתמודד על מועמדות מפלגתו, אך פרש מהמרוץ לאחר שערוריית גנבה ספרותית.
בהתמודדותו בבחירות המקדימות לנשיאות של הרפובליקנים ב-1988, הציג דו פונט תוכנית בלתי שגרתית.
כפי שתואר על ידי סליה כהן בספרה "רק בדלאוור", דו פונט "ביקש לבצע רפורמה במערכת הביטוח הסוציאלי באמצעות הצעת אפשרויות חיסכון פרטיות בתמורה להפחתה תואמת בהכנסות הממשלה.
הוא הציע ביטול של הסובסידיות הממשלתיות עבור החקלאים.
הוא אמר שהוא יגמול את מטופלי הרווחה מקצבאותיהם וישיב אותם למעגל העבודה, גם אם הממשלה תצטרך ליצור משרות בסיסיות כדי שיתחילו בעבודתם.
הוא הציע שסטודנטים יחויבו בבדיקות סמים אקראיות יחד עם אלו שאיבדו את רישיונות הנהיגה שלהם".
לאחר שסיים במקום הלפני האחרון בבחירות המקדימות בניו המפשייר, פרש דו פונט מהמרוץ.
ב-1984 שימש דו פונט כיושב ראש נציבות החינוך של המדינות, ארגון ארצי של מחנכים שמסורים לשיפור כל ההיבטים של החינוך האמריקאי.
הוא גם שימש כיושב ראש מכון הדסון בשנים 1985–1987, וכיושב ראש National Review Institute בשנים 1994–1997.
דו פונט היה יושב ראש מועצת המנהלים של המרכז הלאומי לניתוח מדיניות , צוות חשיבה שבסיסו בדאלאס, טקסס.
הוא היה מנהל בדימוס של משרד עורכי הדין "ריצ'רדס, לייטון, ופינגר" מווילמינגטון, ועד מאי 2014 כתב טור חודשי בוול סטריט ג'ורנל.
פיט דו פונט נפטר בביתו שבווילמינגטון ב-8 במאי 2021 לאחר מחלה ממושכת.
הוא נטמן באחוזת הקבר המשפחתית שבעיר.
פדרו אסטודילו , הידוע בשם פיט אסטודילו, הוא זמר-יוצר, מפיק מוזיקלי ורקדן אמריקאי.
הוא מכונה בתור "בייביפייס הלטיני" על ידי הדיילי ג'ורנל, ונחשב לעמוד תווך מאחורי המוזיקה של סלינה, שכן הוא שיתף פעולה או כתב יחד עם מוזיקאים נוספים את שיריה.
הוא כתב או שיתף פעולה בכמה משירי המוזיקה הפופולריים ביותר של הטחאנו בשנות ה-90 ונכנס להיכל התהילה של הטחאנו רוטס בשנת 2019. השפעתו על סצנת המוזיקה הלטינית של ארצות הברית טמונה בתפקידו כמוזיקאי לפי בילבורד.
לאחר התיכון, הוא למד חינוך מוזיקלי, והקים את לוס באד בויז עם ג'ו אוג'דה.
הם התגלו על ידי תקליטן מקומי, והצטרפו לסלינה ולוס דינוס, והתאקלמו שם בדצמבר 1988. התוספת של אסטודילו כללה שירה עם סלינה ולקיחת תפקידים שונים בתוך הדינמיקה של הלהקה.
תרומתו של אסטודילו לכתיבת שירים עבור הלהקה החלה עם "" (1989), שנכתב בשיתוף עם המפיק-יוצר של הקבוצה א.ב.
קינטנייה, מה שהוביל את סלינה ולוס דינוס לחקור את ז'אנר הקומביה.
הלחנים שלו ל- (1990) תרמו להצלחתו המסחרית; זהו אחד מהאלבומים הלטיניים המצליחים ביותר שיצאו.
Ven Conmigo נבחר על ידי ספריית הקונגרס לשימור ברישום הלאומי להקלטות של ארצות הברית בשל היותו "משמעותי מבחינה תרבותית, היסטורית או אסתטית" בשנת 2021. בתמיכת לוס דינוס וחתום בחברת קיו-פרודקשנס, הוציא אסטודילו את אלבום הסולו הראשון שלו, Entregate a Mi, בינואר 1992.
פיטר בריאן הֶגְסֶת' הוא מנחה טלוויזיה, סופר, ויוצא צבא אמריקאי המכהן כמזכיר ההגנה של ארצות הברית תחת הנשיא דונלד טראמפ.
לפני כהונתו כמזכיר ההגנה היה פרשן פוליטי של פוקס ניוז.
הגסת' היה פעיל בפוליטיקה השמרנית והרפובליקנית מאז ימיו כסטודנט לתואר ראשון באוניברסיטת פרינסטון.
בשנת 2016 התפרסם כתומך נלהב במועמדותו של דונלד טראמפ לנשיאות, ושימש מדי פעם כיועץ לטראמפ במהלך כהונתו כנשיא.
בממשל טראמפ הראשון היה מועמד לתפקיד המזכיר לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית, אך בסופו של דבר נבחר דייוויד שולקין לתפקיד ב-2017. בנובמבר 2024, לאחר ניצחונו בבחירות לנשיאות ארצות הברית, הודיע הנשיא הנבחר דונלד טראמפ כי בכוונתו למנות את הגסת' לשר ההגנה הבא של ארצות הברית.
ב-24 בינואר 2025 אישר הסנאט ברוב דחוק של 50–51 את מינויו של הגסת', לאחר שסגן הנשיא ג'יי.
ואנס נקרא לשבור את השוויון בהצבעה.
הגסת' נולד במיניאפוליס וגדל בפורסט לייק הסמוכה.
הוא למד בתיכון Forest Lake Area והחל את לימודיו לתואר ראשון באוניברסיטת פרינסטון בשנת 1999, שם למד עד שנת 2003. בשנת 2013, הוא קיבל תואר שני במדיניות ציבורית מבית הספר לממשל ג'ון פ.
בפרינסטון, הגסת' היה המוציא לאור של The Princeton Tory, עלון שמרני בניהול סטודנטים.
הוא שיחק גם בקבוצת הכדורסל לגברים של פרינסטון "טייגרס".
לאחר שסיים את לימודיו בפרינסטון ב-2003, הגסת' הצטרף לבנק ההשקעות האמריקני בר סטרנס כמנתח שוקי הון מניות וכן הוסמך כקצין חי"ר במשמר הלאומי של מינסוטה.
בשנת 2004 יחידתו נקראה לבסיס הצי מפרץ גואנטנמו, שם שירת כמפקד מחלקת חי"ר במשמר הלאומי של מינסוטה.
יחידתו הייתה בשליטה מבצעית של הגדוד השלישי, רגימנט הרגלים ה-187, הדיוויזיה המוטסת ה-101. הוענק לו אות ציון לשבח של הצבא.
זמן קצר לאחר שחזר מקובה, הגסת' התנדב לשרת בבגדאד ובסאמרא, שם כיהן כמפקד מחלקת חי"ר, ולאחר מכן בסמארה, כקצין מבצעים אזרחיים-צבאיים במהלך מלחמת עיראק.
במסגרת זו הוענקו לו עיטור כוכב הארד, אות חייל רגלים קרבי ומדליית שבח נוספת של הצבא.
הוא חזר לשירות פעיל ב-2012, כקפטן, נשלח לאפגניסטן עם המשמר הלאומי של מינסוטה ושירת במלחמת אפגניסטן כמדריך בכיר ללוחמה במרד, במרכז ההדרכה ללוחמה בקאבול.
עם שובו מעיראק, עבד זמן קצר במכון לחקר מדיניות במנהטן.
הגסת' עזב את צוות החשיבה השמרני ב-2007 כדי לעבוד כמנכ"ל Vets For Freedom.
תפקידו כלל תגובה לוועדת הבחירות הפדרלית כ"גזבר" הארגון.
הוא עבד ב־Vets for Freedom עד 2012. הארגון דגל בנוכחות כוחות גדולה יותר בעיראק ובאפגניסטן.
בשנת 2012 הקים את ועדת הפעולה הפוליטית MN PAC.הגסת' היה המנכ"ל של "מודאגים ותיקים למען אמריקה", קבוצת הסברה שמומנה על ידי האחים קוק.
הקבוצה דגלה בהפרטה גדולה יותר של המחלקה לענייני חיילים משוחררים (VA).
לפי הפרופיל של הגסת' ברשת "LinkedIn", הוא עזב את הקבוצה ב-2015.
בשנת 2012 התמודד הגסת' על המועמדות הרפובליקנית למושב בסנאט האמריקאי מטעם מדינת מינסוטה.
הוא פרש מהמירוץ לאחר ועידת מאי 2012, לפני הבחירות המקדימות הרפובליקניות באוגוסט, בשני האירועים שבהם קורט בילס זכה במועמדות.
במהלך הפריימריז הרפובליקני לנשיאות ב-2016, תמך בתחילה במרקו רוביו, לאחר מכן בטד קרוז, ובסופו של דבר בדונלד טראמפ.
מאז, הגסת' התגלה כתומך חזק בטראמפ.
במהלך עבודתו של הגסת' בפוקס ניוז, הוא מתח לעיתים קרובות ביקורת על גופי המיינסטרים בתקשורת וכן על גופים דמוקרטים.
הוא מתח ביקורת על חקירתו של היועץ המיוחד רוברט מולר על התערבות רוסית לכאורה בבחירות 2016. הגסת' הופיע בערוץ פוקס ניוז, ב־CNN וב-MSNBC.
עם בחירתו לנשיאות ב-2016, שקל טראמפ למנות את הגסת' למזכיר לענייני חיילים משוחררים.
פול ריקהוף, המנהל בפועל של ארגון ותיקי אמריקה של עיראק ואפגניסטן , אמר כי בחירתו של הגסת' תהיה "מלחמה" ו"סטייה רדיקלית" עבור המחלקה לענייני חיילים משוחררים.
טראמפ בחר מאוחר יותר בדייוויד שולקין, כאשר הוושינגטון פוסט ציין את חוסר ניסיונו של הגסת' בניהול ארגונים גדולים.
הגסת' אמר לפודקאסט שון ראיין שטראמפ ראה בו כצעיר מדי כדי לקבל את התפקיד.
לאחר ששולקין פוטר מתפקידו על ידי טראמפ במרץ 2018, הגסת' הציב את עצמו כמועמד פוטנציאלי, אך אף על פי כן טראמפ בחר מאוחר יותר ברוברט וילקי לאחר התייעצות עם הגסת' ועם איש הכספים יצחק פרלמוטר.
הגסת' הצטרף לפוקס ניוז ב-2014. בדצמבר 2018, הגסת' הנחה יחד עם קנדי מרשת פוקס ביזנס את "השנה החדשה הכל-אמריקאית" של ערוץ פוקס ניוז, במהלכו שודר ראיון טלפוני מוקלט בינו לבין הנשיא טראמפ.
הוא היה אורח קבוע ב־Unfiltered עם דן בונג'ינו מאז 2021.
בנובמבר 2024, לאחר ניצחונו בבחירות לנשיאות ארצות הברית הודיע הנשיא הנבחר של ארצות הברית, דונלד טראמפ כי בכוונתו למנות את הגסת' לכהן כשר ההגנה הבא לאחר שהסנאטור טום קוטון הודיע כי לא ישרת בתפקיד.
במהלך השימועים לאישור מינויו שהתקיימו בסנאט של ארצות הברית, הובעו חששות כבדים מצד אנשי ציבור שונים ובהם סנאטורים דמוקרטים ורפובליקנים כאחד בנוגע ליכולתו של הגסת' למלא את התפקיד בשל טענות בדבר תקיפה מינית לכאורה שביצע באישה ודיווחים על היותו אלכוהוליסט כמו גם חוסר ניסיונו בניהול ארגונים גדולים.
ב-14 בינואר 2025 הופיע הגסת' לשימוע בפני ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט של ארצות הברית, במהלכו הכחיש את ההאשמות בדבר תקיפה מינית וטען שאינו אלכוהוליסט.
ב-24 בינואר 2025 אושר מינויו של הגסת' ברוב של 51 תומכים מול 50 מתנגדים, כאשר סגן נשיא ארצות הברית ג'יי.
ואנס, שמשמש גם כנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית, שבר את השוויון בהצבעה והוביל לאישור המינוי.
הסנאטורים הרפובליקנים ליסה מרקאוסקי מאלסקה, סוזן קולינס ממיין, ומיץ' מקונל מקנטקי חברו אל הסיעה הדמוקרטית בסנאט והצביעו נגד המינוי.
הגסת' הוא חבר הקבינט הראשון מאז בטסי דבוס שמינויו אושר באמצעות קול שובר שוויון של סגן הנשיא.
בהליך השימוע הועלו טענות אודות עבירות של אלימות כנגד גרושתו וחוסר ניסיון והתאמה לתפקיד.
בעודו נהנה מתמיכת גורמים שמרניים במערכת הפוליטית.
עם כניסתו לתפקיד הגסת' הכריז כי ברצונו להחזיר את "מיתוס הלוחם" לכוחות המזוינים של ארצות הברית תוך דגש על קטלניות הנשק, מוכנות ולחימה.
בנוסף אמר כי בכוונתו לפעול לחיזוק הבסיס התעשייתי, ייעול הבירוקרטיה המסורבלת בהליך רכישת נשק חדש, חיזוק ההרתעה באמצעות הגנה על המולדת (תוך פריסת כוחות צבא ומשמר לאומי בגבול עם מקסיקו כדי למנוע הגירה לא חוקית), פיתוח ופריסה של מערכת המקבילה לכיפת ברזל וביטול מדיניות הגיוון, שוויון והכלה.
במרץ פקד הגסת' על פיקוד הסייבר של ארצות הברית לעצור את כל פעולות הסייבר ההתקפיות נגד רוסיה כחלק ממאמצי ממשל טראמפ להסדרת יחסי ארצות הברית – רוסיה.
בתפקידו כמזכיר ההגנה הגסת' תואר כבעל סגנון "לא טיפוסי" ו"צבאי" ובסיוריו ביחידות השונות נראה לובש בגדים בסגנון אופרטור קז'ואל, אפודי מגן טקטיים ומתאמן עם חיילים, וזאת בניגוד לתדמית המסורתית של מזכירי ההגנה של ארצות הברית.
באפריל 2025, הוציא הגסת' דירקטיבה למזכיר הצבא של ארצות הברית דניאל דריסקול המורה על רפורמה מקיפה, תוך מתן עדיפות בהקצאת משאבים לביטחון פנים ולהרתעת סין באזורי הודו-פסיפיק.
בין היתר, ההנחיה הורתה על איחוד קווי תקציב למערכות בלתי מאוישות, מערכות נגד רחפנים ולוחמה אלקטרונית ושינויים במבנה הכוחות המזוינים.
ביוני 2025 לאחר תקיפת ארצות הברית את מתקני הגרעין באיראן קיים מסיבת עיתונאים בפנטגון יחד עם ראש המטות המשולבים דין קיין ואמר כי שאיפותיה הגרעיניות של איראן הוכחדו וכי המשימה הייתה לא להפיל את המשטר אלא להגן על ישראל.
במרץ 2025 ג'פרי גולדברג, העורך הראשי של "אטלנטיק", דיווח כי היועץ לביטחון לאומי, מייקל וולץ כלל אותו בטעות בצ'אט קבוצתי של סיגנל, בו הגסת' שיתף מידע על פיגועים בתימן שעות לפני שהתרחשו.
בדיונים השתתפו גורמים אמריקאים, כולל סגן נשיא ארצות הברית ג'יי.
ואנס, ומזכיר המדינה מרקו רוביו.
על פי הניו יורק טיימס, מספר גורמים במחלקת ההגנה הביעו זעזוע מהאירוע, בעוד שגורמים ביטחוניים לאומיים לשעבר ציינו את הפוטנציאל לריגול על רקע מאמציה המתמשכים של סין להשיג רישומי תקשורת.
דובר המועצה לביטחון לאומי אישר את דיווחו של גולדברג ואת האותנטיות של ההודעות.
הגסת' דחה את העובדה שתוכניות מלחמה שותפו וכינה את גולדברג "רמאי" ו"כביכול עיתונאי" מפוקפק.
ראש המודיעין הלאומי, טולסי גבארד, אמרה שלא שותף מידע מסווג, ומנהל ה-CIA, ג'ון רטקליף אמר שסיגנל הייתה יישומון מורשה לשוחח בקבוצת הצ'אט.
התקרית עוררה כעס אצל הגסת', שאיים להשתמש בפוליגרף כנגד כריסטופר גריידי, היו"ר בפועל של המטות המשולבים.
גולדברג פרסם מאוחר יותר את רוב השיחה של סיגנל.
השיחה הראתה כי הגסת' פרסם מידע הכולל את זמני השיגור של מטוסי F-18, רחפנים מסוג MQ-9 ריפר וטילי טומהוק, כמו גם את הזמן שבו מטוסי ה-F-18 יגיעו למטרותיהם, ואת המועד שבו הפצצות ינחתו.
הגסת' הגיב לחשיפת הפרשה וכתב כי "אין שמות.
התקרית הוביל לביקורת מצד רפובליקנים ודמוקרטים כאחד.
לאחר דליפת סיגנל, כלי התקשורת דר שפיגל חיפש באינטרנט באמצעות ספק מידע מסחרי ודליפות סיסמאות, שחשפו את מספר הטלפון הנייד האישי של הגסת', כתובת הדוא"ל האישית שלו והסיסמה שלו, ואת חשבון הוואטסאפ שלו.
על פי NPR, למחרת הבית הלבן החל לחפש מזכיר הגנה שיחליף את הגסת'.
קרוליין לוויט, מזכירת העיתונות של הבית הלבן, הצהירה כי "כל הפנטגון פועל נגד" הגסת'.
הגסת' טען כי הוא מושא להתקפות כתוצאה מהרפורמות אותם הוא מקדם במחלקת ההגנה.
חבר הקונגרס דון בייקון היה לחבר הקונגרס הרפובליקני הראשון שקרא לפיטורי הגסת'.
על פי הוושינגטון פוסט, הגסת' התקין את יישומון סיגנל במחשב שלו כדי לעקוף בעיות תקשורת סלולרית ולתקשר עם אנשי ממשל טראמפ אחרים בקלות רבה יותר.
רשת CNN דיווחה מאוחר יותר כי ריקי בוריה, עוזרו לשעבר של מזכיר ההגנה לויד אוסטין, התקין את סיגנל במחשבו של הגסת'.
על פי סוכנות הידיעות AP, המחשב היה מחובר לקו אינטרנט לא מאובטח שלא השתמש באחת מכתובות ה-IP של מחלקת ההגנה.
לפחות חמישה מינויים פוליטיים במחלקת ההגנה התפטרו או פוטרו עד 24 באפריל.
באותו יום, ג'ו קספר, ראש הסגל של הגסת', התפטר אך הצהיר כי יישאר במחלקת ההגנה כעובד ממשלתי מיוחד.
במקביל, גברו הדיווחים על מחלוקות ומאבקים פנימיים בתוך הפנטגון.
הגסת' ספג ביקורת מצד דמוקרטים בסנאט על הרוגים לכאורה של אזרחים בתקיפות בתימן.
באותו חודש, שון פרנל, ג'סטין פולצ'ר, פטריק וויבר וריקי בוריה הוכרזו כיועצים בכירים חדשים.
הגסת' מחזיק בדעות שמרניות חזקות והוא נחשב ללאומן נוצרי.
בספרו "מסע הצלב האמריקאי" (2020), הגסת' אפיין את "אמריקניזם" כהתנגדות לתנועות כמו פמיניזם, גלובליזם, מרקסיזם ופרוגרסיביזם, השווה דמוקרטיה לדרישה שמאלנית, והביע תמיכה בזיוף בחירות באמצעות הטיה בקביעת מחוזות בחירה כדי "לדפוק את הדמוקרטים".
הוא תיאר פרוגרסיבים ודמוקרטים כאויבי החופש, כמו גם את ארצות הברית והחוקה.
הגסת' אמר שניצחון של אמריקה כולל את "סוף הגלובליזם, הסוציאליזם, החילוניות, הסביבתיות, האסלאמיזם, המגדריזם והשמאלנות".
הוא חזר על טענות שווא על זיופים בבחירות לנשיאות 2020 והפיץ תיאוריות קונספירציה על מעורבות אנטיפה באירועי ה-6 בינואר
הגסת' תמך בתחילה בסנאטור מפלורידה מרקו רוביו בפריימריז לנשיאות של המפלגה הרפובליקנית ב-2016, אך מאוחר יותר החל לתמוך בסנאטור הטקסני טד קרוז ולבסוף בדונלד טראמפ.
הוא הגן על מדיניותו של טראמפ בכהונתו הראשונה, כולל קשריו עם השליט הצפון קוריאני קים ג'ונג און, נסיגת הכוחות האמריקאים מאפגניסטן בשנים 2020–2021, והתנקשות בקאסם סולימאני.
במהלך שידור בפוקס ניוז בשנת 2016, הגסת' מתח ביקורת חריפה על הילרי קלינטון עקב מחלוקת הדוא"ל שלה, שם ציין כי "חוסר זהירות בטיפול במידע" יוביל בדרך כלל לפיטורי משרות ולהעמדה לדין פלילי, תוך סיכון בגישה של ממשלות זרות למידע ופגיעה ביחסים עם מדינות בעלות הברית.
בראיון ל"נשיונל ריוויו" במרץ 2012, הגסת' דגל בהפרטה חלקית של מדיקר ובביטול תשלום לפי שירות.
הוא התנגד לחובה על אמצעי מניעה ותיאר את קו צינור קיסטון כדיכוטומיה בין "משרות למחקר השפעה סביבתית", ושהוא "תמיד יתמוך במשרות".
בתוכנית פוקס וחברים בשנת 2019, הגסת' תיאר את שיח שינויי האקלים כניסיון לשליטה ממשלתית.
במרץ 2025, הוא ביטל מחקרי שינויי אקלים וגינה את התופעה כ"זבל" ברשתות החברתיות.
באותו חודש, הוא ביקש לבטל את תכנון האקלים ממחלקת ההגנה אך כלל חריג להיערכות למזג אוויר קיצוני.
התבטא כי , והביע תמיכה בתקיפת הגרעין האיראני בידי ישראל.
בשנת 2018 השתתף בוועידת ערוץ 7 בירושלים, ואמר ש.
בשנת 2019 עלה להר הבית ואמר: .
הגסת' היה נשוי למרדית שוורץ, הם התגרשו ב-2009. ב-2010 נישא לסמנתה דירינג ונולדו להם שלושה ילדים.
באוגוסט 2017 נולדה לו בת משותפת עם המפיקה הבכירה של פוקס, ג'ניפר ראושה, איתה ניהל מערכת יחסים מחוץ לנישואים.
באוגוסט 2017 התגרשו הגסת' ודירינג.
שנתיים לאחר מכן, באוגוסט 2019 נישאו הגסת' וראושה, אשר לה שלושה ילדים צעירים מנישואיה הראשונים.
הגסת' כתב את ההקדמה לספר משנת 2017 "התיק נגד הממסד" () מאת ניק אדמס ודייב אריקסון בין ספריו:
אות חייל רגלים קרבי כוכב הארד (x2) מדליית ציון לשבח של הצבא (x2) מדליית שירות ההגנה הלאומי מדליית מערכת אפגניסטן מדליית המערכה בעיראק מדליית שירות למלחמה עולמית בטרוראות חיל רגלים מומחה
פיטר מורי ג'יימס (Peter Murray James נולד ב-19 בספטמבר 1925, נודע כפיט מורי) הוא מגיש רדיו וטלוויזיה בריטי, בעל קריירה ארוכה ב-BBC.
בשנות החמישים היה למגיש הרוק אנד רול הראשון בממלכה המאוחדת, כמנחה תוכנית הטלוויזיה Six-Five Special, משתתף קבוע בתוכנית Juke Box Jury (1959–1967) ומגיש התוכנית Top of the Pops(1964–1969).
כן הוא מזוהה בבריטניה כמגיש והפרשן הקבוע של שידורי תחרות הזמר של האירוויזיון משנת 1959 ועד סוף שנות השבעים.
בשנות השישים והשבעים שידר מספר תוכניות רדיו מרכזיות ב-BBC.
כן שימש כמנחה בתוכניות טלוויזיה, סרטים תיעודיים ותוכניות רדיו רבות עד פרישתו ב-2003. מורי שיחק גם בתפקידים קטנים בסרטים ותרם את קולו למספר שירים.
נולד בהאקני, מזרח לונדון וגדל בצ'יזיק.
אמו הייתה רקדנית לשעבר במופעי וודוויל, אביו היה נכה ממלחמת העולם הראשונה, שם נפגע מהתקפת גז בקרב על הסום.
כדי להתגבר על ביישנותו, החל להתעניין דווקא במשחק.
בגיל חמש-עשרה נבחן לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA) והתקבל.
עם סיום הלימודים ב-1944, התגייס לחיל האוויר המלכותי.
ב-1949 פנו אליו מרדיו לוקסמבורג (תחנת רדיו בשפה האנגלית ששידרה מאדמת לוקסמבורג לכיוון האי הבריטי, על מנת לעקוף מגבלות חוקיות ורגולטוריות של הממשלה הבריטית) על מנת לשמש כדי ג'יי (משמעות המונח דאז הייתה שדרן לניגון תקליטים, עם כמה מילות הקדמה).
הוא נשאר בתפקיד עד 1955. באחד הימים קיבל משלוח תקליטונים מארוצת הברית, בהם השיר Rock Around the Clock של Bill Haley & His Comets.
מרוב התלהבות, הוא שידר את השיר ארבע פעמים במהלך רבע שעה.
היה זה שידור הרוק אנד רול הראשון שנקלט באירופה.
עם שובו ללונדון, הצטרף לתחנת BBC Light Programme כשדרן.
בין 1958 ל-1961 שידר את תוכניתו Pete Murray's Party, בה ניגן תקליטי רוק אנד רול אמריקאים.
ב-1967 היה מראשוני תחנת BBC Radio 1. ב-1969 החל לשדר תוכנית יומית בת שעתיים בשם Open House ב-BBC Radio 2. ב-1980 החל לשדר את תוכניתו בסופי שבוע, במקום בימי החול.
ב-1981 עבר מתחום המוזיקה והבידור לתחום המלל והיה למגיש המגזין Midweek ב-BBC Radio 4. סוף 1983 הכריזה התחנה על סיום עבודתו, בשל סגנונו המיושן.
דבר שהוביל לסיום עבודתו ב-BBC, דבר אותו הגדיר מאוחר יותר כטעות גדולה.
עם זאת נטען שהפיטורין למעשה שלו נעשו עקב הבעת התמיכה שלו בהמפלגה השמרנית.
ב-1984 החל לשדר בתחנת LBC (London Broadcasting Company), שם שידר עד סוף דצמבר 2002. לאחר מכן הופיע באופן אקראי בתוכניות של תחנות רדיו עצמאיות שונות.
בבוקסינג דיי של השנים 2021 ו-2022 התארח בתוכניות מיוחדות בתחנת Boom Radio.
ב-1957 נבחרו פיט מורי וג'ו (ג'וזפין) דגלאס להנחות את תוכנית הטלוויזיה הראשונה שיועדה לשידור הופעות מוזיקת סקיפל לנוער, Six-Five Special.
כן היה משתתף קבוע בתוכנית Juke Box Jury (1959–1967).
בראשית שנות השישים הנחה את מופעי ה-New Musical Express שהתקיימו בהארנה של ומבלי ושודרו בטלוויזיה עם אמנים כגון הביטלס, קליף ריצ'רד והצלליות, The Who ועוד.
ב-1964 היה לאחד מראשוני המגישים של תוכנית המוזיקה המרכזית של ה-BBC Top of the Pops, אותה הגיש עד 1969. ב-16 ביוני 1966 הנחה את הפעם היחידה בה השתתפו הביטלס בתוכנית.
היה נשוי לפטרישה קרב (Patricia Crabbe), עד מותה מסרטן השד ב-2010. בנו, מייקל מורי ג'יימס, שהיה אף הוא בוגר RADA התאבד בשנת 1981, בגיל 27. דבר ממנו מורי, לדבריו, לא התאושש.
בשנת 1969 הוענק לו תואר קצין במסדר האימפריה הבריטית והוא הפך לחבר אגודת Grand Order of Water Rats (מסדר כבוד של העוסקים בבידור).
בתוכנית בוקר בה התארח ביוני 1983 יצא באופן חריף נגד מפלגת הלייבור והתייצב לצד המפלגה השמרנית, באמרו ש"הצבעה עבור הלייבור היא קול לקומוניזם, ירחם עליכם האל אם לא תצביעו עבור המפלגה השמרנית".
ב-1975 פרסם את האוטוביוגרפיה שלו, One Day I'll Forget My Trousers ("יום אחד עוד אשכח את המכנסיים שלי").
פִיטוֹגֵּאוֹגְרַפְיָה (phytogeography) היא תחום בבוטניקה העוסק בחקר התפוצה הגאוגרפית הגלובלית של צמחים.
גֵּאוֹבּוֹטָנִיקָה היא המדע העוסק בחקר היחסים בין הצומח לסביבתם הקרובה.
פיטוסוציולוגיה היא ענף במדע הבוטניקה העוסק בחקר האקולוגיה, התורשה והתפוצה הגאוגרפית של חברות צמחים.
אזור פיטוגאוגרפי (אזור צמחייה, Phytogeographical region) הוא אזור גאוגרפי בו יש חפיפה רבה בין תחומי התפוצה של סוגים ומינים.
אזור פיטוגאוגרפי הוא יחידת משנה של ממלכת צמחייה (floristic kingdom).
במרבית המקרים יש קשר בין התחום הגאוגרפי של אזור צמחייה לאזור אקלים מסוים.
בהגדרה, אזור צמחייה מתאפיין בשיעור אנדמיות גבוה ברמות של סוג (50%<) ושל מין (75%<).
מתוכם, ששת העיקריים הם: ארקטי, אירו-סיבירי, אירנו-טורני, ים-תיכוני, סהרו-ערבי (מדברי) והאזור הסודאני (טרופי יובשני).
כל אחד מהאזורים הללו מאופיין על ידי תנאים שונים (אקלימיים, טופוגרפיים וכו'), הנקראים בשם הקולקטיבי סינדרום.
הסינדרום משפיע על מאפייני הצמחייה האזורית.
האזורים הפיטוגאוגרפים של ארץ ישראל
מוכתבים עלפי מיקומה הגאוגרפי בין אפריקה והסהר הפורה.
חוקרי הגאוגרפיה חילקו את כדור הארץ לאזורים צמחיים-גאוגרפים (או פיטוגאוגרפים) שכל אחד מהם מתוחם פיזית ומתאפיין על ידי אקלימו וצמחייתו.
בישראל נפגשים 4 אזורים פיטוגאוגרפים:
האזור הים תיכוני, האירנו-טורני, הסהרו-ערבי והסודני.
גאובוטניקה חוקרת את השפעת הגורמים הקבועים והמשתנים על הצמח במקום גידולו.
גורמי הסביבה הקבועים הם הטופוגרפיה, סוג הקרקע והאזור הגאוגרפי ולכן היא נכללת כפירוט של הפיטוגאוגרפיה.
הגורמים המשתנים כמו כמות המשקעים, עוצמת הרוחות, טמפרטורות קיצוניות וביומה הכוללת נוכחות של צמחים מתחרים, נוכחות של אוכלי צמחים ושל אמצעי הפריה כמו חרקים כל אלה יצרו מהלך של אבולוציה שהותירו את הצמחים המתאימים ביותר לתנאי גידולם במקום מוגדר.
מערכת אקולוגית (ecosystem): מערכת כוללת של צמחים, בעלי חיים, תנאי קרקע ואקלים והשפעת האדם
ביומה: (biosystem) המערכת הביולוגית הכוללת מיקרואורגניזמים, חי וצומח האופיינית לביוטופ.
חברות צמחים (פיטוסוציולוגיה): קבוצות של צמחים המופיעים תדיר ביחד בתנאי סביבה מוגדרים וביוטופים (אזורים פיטוגאוגרפים מוגדרים).
ביוטופ או בית גידול – כינוי לאזור עם תנאים סביבתיים אחידים המספקים מקום מחיה למכלול מסוים של צמחים ובעלי חיים.
דוגמאות: שלולית החורף של חדרה, חולות החוף של קיסריה.
נישה: מקום ספציפי בתוך ביוטופ המקיים צמח או בעל חיים ספציפי.
דוגמה: הנישה של השרך שערות שולמית היא על סלע בתוך מפל מים או מעיין.
גורם מגביל: הוא אחד ממשתני הסביבה או מהמשאבים הדרושים לאורגניזם בבית הגידול שלו שנמצא בחסר עד כדי כך שהוא מעכב את התפשטותו של האורגניזם ומגביל את השפעה שלו.
למשל: מחסור במים במדבר, מחסור באור בצמחייה קרקעית ביער צפוף.
יחסי גומלין: יחסי תועלת/ הזק הדדית בין צמחים.
למשל צמחים פרזיטים, קומנסלים או סימביונטים.
וגם בין צמח לבעל חי או מיקרואורגניזם כמו פטריות וחיידקים הנכללים בביומה.
צמח/ בעל-חיים אנדמי: פרט הנמצא אך ורק בביוטופ מוגדר ובאזור גאוגרפי מוגדר.
חגורות צמחים: תופעה של התמיינות צמחייה בהתאם לקווי הגובה באזור הררי.
סוקצסיה (Succession) הוא תהליך התפתחות צמחייה בתנאים המשתנים במקום מוגדר.
סוקסציה ראשונית נמשכת לאורך שנים רבות, לעיתים אלפי שנים ללא התערבות האדם.
סוקצסיה משנית (Secondary Succession) מתרחשת לאחר פגיעה בביוטופ במקום שבו הייתה קיימת ביומה קודם לכן (למשל הזרמת מים באזור צחיח, או התאוששות שטח שנשרף) ויש בו שרידים חיים של צמחים או זרעים שלא נפגעו, אפילו אם מקומם הטבעי הוא בשלבים המאוחרים של הסוקצסיה הראשונית במקום.
סוקצסיה משנית, להבדיל מסוקצסיה ראשונית, נמשכת זמן קצר יותר (חודשים ושנים ספורות), נגישה יותר לתצפית וניתן לעקוב אחרי התפתחותה בשיטתיות ולאורך זמן.
הסוקצסיה נעצרת כשהחברה השלטת במקום היא חברת השיא, הנקראת חברת קליימקס, הכוללת את הצמחים המותאמים ביותר במקומם הטבעי בנקודת זמן.
בשלב זה נוצרות קבוצות צמחים אופייניות כאשר כל צמח בקבוצה מוצא את מקומו הטוב ביותר בתנאי התחרות כך נוצרות חברות צמחים אופייניות לביוטופ.
הסוקצסיה היא הבסיס של תהליך האבולוציה של עולם הצומח.
תופעת "חגורת הצומח" בהרים גבוהים מדגימה שינויים בצמחייה ככל שמטפסים במעלה ההר.
שינויים אלו נובעים בעיקר מהבדלים בתנאי הסביבה בגבהים שונים כמו טמפרטורה (מקובל לחשב שהטמפרטורה יורדת ב-0.6 מעלות לכל 100 מטר גובה), כמות משקעים, קרינה ורוחות.
התופעה קיימת בכל האזורים הפיטוגאוגרפים.
תופעה זו נחקרה לראשונה ביסודיות על-ידי אלכסנדר פון הומבולדט, כאשר חצה את הרי האנדים ב-1802 וביסס שיטה גרפית לתיאור השינויים בצמחייה בהתאם לגובה.
חגורות הצומח האופייניות בהרים גבוהים (לפי גובה):
חגורה נמוכה: לרוב מדובר בחורש ים תיכוני או יערות מעורבים של עצים רחבי עלים וצמחים שונים בהתאם לאזור הפיטוגיאגרפי.
חגורה תת-אלפינית: בגובה בינוני, הטמפרטורות יורדות וכמות המשקעים עולה.
הצמחייה עשויה לכלול יערות מחטניים או יערות מעורבים של מחטניים ורחבי עלים נשירים.
חגורה אלפינית: מעל קו העצים, הצמחייה הופכת להיות נמוכה (בתה) וכוללת שיחים נמוכים, גאופיטים, וטונדרה של עשבים חד-שנתיים עוד.
הצמחים כאן מותאמים לתנאי קור ורוחות חזקות.
חגורה קפואה: בפסגות ההרים הגבוהים ביותר, התנאים קשים במיוחד וכוללים טמפרטורות נמוכות מאוד, רוחות חזקות וכיסוי שלג רוב השנה.
הצמחייה כאן דלילה מאוד ועשויה לכלול רק שיחים נמוכים וחסונים במיוחד.
ביוטופים של הצומח של ישראל
צמחיית ישראל הטבעית כוללת כ-2600 מינים הנכללים ב כ-130 משפחות.
הגורם הבסיסי המשפיע על תפוצת הצומח בישראל הוא חלוקה לפי האזורים הפיטוגאוגרפים: בנוסף קיימים גורמים משתנים כמו טמפרטורות קיצוניות, טופוגרפיה, משקעים, סוג הקרקע ועוד.
במבט גאוגרפי נמצאת ישראל באזור סף - המדבר: אקלים המשתנה בתדירות גבוהה בין תנאי מדבר, אזורים יבשים למחצה (סמי-ארידים) ואזורים גשומים ואף קפואים בחורף ואינו תמיד חופף לאזורים אלה.
שינויי האקלים בעשורים האחרונים גורמים לתופעות של מידבור וחפיפה בין האזורים השונים.
על אף היות ארץ - ישראל מרחב מצומצם וזעיר גאוגרפית, הוא מצטיין במגוון של חברות צמחים וביוטופים שונים צמודים זה לזה.
מהביוטופ האלפיני שבחרמון ועד לצחיחות מדבר הרי אילת.
ניתן להבחין בחברות צמחים ייחודיות לאזורים (ביוטופים) אפיינים: בכל ביוטופ מתקיים מגוון ביולוגי (bio-diversity) שמטבעו מהווה קלימקס של המערכת הביולוגית (biosystem).
הרכב חברות הצמחים תלוי גם בסוג הקרקע, הגובה מעל פני הים, שיפוע המדרון, השפעת הרוחות וכמות המשקעים.
בהגדרת יער (הכוונה היא ליער טבעי בלבד) נכללים:
חברת אלון מצוי, אלה ארץ ישראלית, עוזרד קוצני, אחירותם החורש ואחרים.
נפוץ בהרי ירושלים, הכרמל וחלק מגבעות הגליל התחתון.
תצורה המהווה גם דגם אופייני לחורש ים-תיכוני.
חברת אלון התבור כוללת יותר עצים ומטפסים המתאימים לאזורים גשומים.
אלה ארץ ישראלית, ער אציל, לבנה רפואי, ואחרים.
נבדלת מחברת אלון מצוי בהסתגלות לתנאי קור ולחות, ולכן צמיחה לגובה וליצירת עצים רחבי נוף.
נפוצה בגליל המערבי, הגליל התחתון והעליון.