tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותו יום שרר במוסקבה מזג אוויר קר מהרגיל לאוקטובר (הטמפרטורה הייתה 12 מעלות מתחת לאפס) ונשבו רוחות חזקות.
בשל תנאי מזג האוויר מספר קטן יחסית של צופים הגיע לראות את המשחק – כ-10,000 איש, בעוד קיבולת האצטדיון עמדה על 80,000 מקומות.
הנהלת האצטדיון (בתיאום עם המשטרה) החליטה לפתוח לצופים המקומיים רק יציע אחד – היציע המזרחי.
משטרת מוסקבה סגרה את כל שערי היציאה מהיציע הזה, בחשבה כי כך יתאפשר לשוטרים לשלוט טוב יותר בקהל הצופים ולתפוס מפירי סדר (אם יהיו כאלה).
לאוהדים ההולנדים המעטים (מספרם לא עלה על 100 איש) נפתח יציע נפרד, כדי למנוע מגע בינם לבין אוהדי ספרטק.
הסיבה העיקרית להפרדה לא הייתה החשש מעימותים אלימים בין האוהדים, אלא כדי למנוע מהמוסקבאים מפגש חופשי עם אזרחים מערביים.
כמה דקות לפני תום המשחק, כאשר התוצאה הייתה 0:1 לטובת ספרטק ולא נראה כי היא עומדת להשתנות, החלו חלק מהאוהדים לנוע לכיוון שער היציאה היחיד, כדי לחסוך את ההמתנה הארוכה ליציאה בסיום המשחק.
בינתיים במגרש השתנתה התוצאה – סרגיי שבצוב, חלוצה של ספרטק, הבקיע את השער השני.
חלק מהאוהדים, שכבר היו קרובים לשער היציאה, שמעו את קריאות השמחה של צופים שנותרו באצטדיון והחלו לחזור אל היציע.
בדרך הם נתקלו בצופים אחרים שהמשיכו לנוע לכיוון היציאה.
כתוצאה מכך נוצרה במקום מהומה בה נלכדו מאות אנשים ללא יכולת לזוז קדימה או אחורה.
מדרגות האבן של היציע היו מצופות בקרח (כתוצאה ממזג האוויר) מה שגרם לצופים רבים להחליק ולפול לרצפה, שם הם נרמסו למוות.
למרות המהומה שנוצרה המשטרה לא פתחה שערי יציאה אחרים.
לפי האומדן הרשמי (שפורסם רק בשנת 1989) נהרגו באסון 67 אנשים.
לטענת המקורות המערביים ומקורות רוסיים בלתי רשמיים נהרגו באסון 340 איש.
המשטר הסובייטי שמר על איפול מוחלט בנושא.
האירוע לא דווח בשום כלי תקשורת בברית המועצות.
רק בעיתון מוסקבאי אחד פורסמה למחרת ידיעה קטנה, בה נאמר כי במהלך משחק הכדורגל אירעה התפרעות של חוליגנים וכתוצאה מכך נפצעו כמה אוהדים.
הנספים הובאו לקבורה רק כעבור שבועיים מיום האסון.
רק בשנת 1989, בתקופת ה"פרסטרויקה", פורסמה כתבה נרחבת על האסון בעיתון "סובייטסקי ספורט" – עיתון ספורט מרכזי בברית המועצות.
גם שחקני קבוצת "הארלם" והאוהדים ההולנדיים לא ידעו על מה שהתרחש – בסיום המשחק הם הוצאו במהירות מהאצטדיון דרך יציאה צדדית אל האוטובוסים שהמתינו להם בחוץ.
משרד התובע הכללי של מוסקבה ערך חקירה מזורזת של האסון, שהובילה לפתיחת משפט פלילי בפברואר 1983. הנאשמים היחידים במשפט היו אנשי הנהלת האצטדיון.
פעולות המשטרה באירוע לא נחקרו כלל וגם לא נדונו במהלך המשפט.
בסופו של דבר המורשע היחיד במשפט היה המנהל האדמיניסטרטיבי של האצטדיון, שנידון ל-18 חודשי עבודות שירות.
בתחילת שנות ה-90 ניסו כמה עיתונאי ספורט להכין כתבת תחקיר על האסון.
הכתבה פורסמה באוקטובר 1992, לקראת מלאת 10 שנים לאסון.
התחקיר התבסס על עדויות של כמה עשרות אוהדים, שנכחו במשחק, ועל עדויות עובדי האצטדיון.
נציגי הפרקליטות והמשטרה סירבו לתת מידע כלשהו לעיתונאים.
מהתחקיר עולה תמונה הבאה של המתרחש: במהלך המשחק חלק מהאוהדים ביציע התעמתו מילולית עם השוטרים, שאבטחו את המשחק.
במקרה אחד הם גם זרקו על השוטרים גושי קרח.
המתפרעים "סומנו" על ידי השוטרים, אך הוחלט לעצור אותם רק בתום המשחק, כדי לא ליצור מהומה ביציע במהלך המשחק.
על מנת לאפשר שליטה טובה על היוצאים מהאצטדיון וכדי למנוע מאותם מתפרעים "להתערב עם הקהל" ניתנה הוראה להשאיר את שער היציאה (היחיד) פתוח חלקית, כדי לאפשר יציאה בו זמנית של 2 - 3 אנשים.
כך, קיוו השוטרים, הם יוכלו לזהות ולתפוס את המתפרעים.
לטענת עורכי התחקיר החלטת המשטרה על פתיחה חלקית של שער היציאה היחידי הובילה לאסון.
ב-20 באוקטובר 1992, במלאת 10 שנים לאסון, הותקנה בסמוך לאצטדיון אנדרטה לזכר הנספים.
האנדרטה הוקמה מתרומות האוהדים ומשפחות נפגעי האסון.
ב-20 באוקטובר 2007 נערך באצטדיון משחק ידידות בין ותיקי ספרטק מוסקבה לבין ותיקי "הארלם" לזכר 25 שנים לאסון.
אירועי האסון הוסרטו לסצנות מרכזיות בסרט הקולנוע אודות פיודור צ'רנקוב, "פדיה: כדורגלן העם" (2024).
אסון השרפה בוואדי סלוקי היה תאונה מבצעית שהתרחשה ב-28 באוגוסט 1997, במפגש הנחלים ואדי אל-בריך עם ח'לת-צלח-סעד וח'לת אל-עוג'א, כ-800 מטרים מזרחית לנחל סלוקי בדרום לבנון, שבמהלכה נספו חמישה לוחמים מחטיבת גולני ונפצעו חמישה נוספים.
ב-27 באוגוסט כשעה לפני הזריחה, הגיע כוח מגדוד 13 שכלל חמישה עשר לוחמי מחלקה 2, בפיקוד המ"פ, סרן אופיר לויוס והמ"מ, סגן דותן דרוק, לנחל סלוקי, ופרס מארב למחבלי אמל.
הכוח נחלק לשלוש עמדות אש שמוקמו על שתי שלוחות נפרדות באפיק הנחל.
על העמדה הראשונה פיקד מפקד המחלקה, דרוק, על השנייה מפקד הפלוגה, לויוס, ועל השלישית סמל המחלקה חן נחום.
בבוקר יום המחרת, 28 באוגוסט, זיהה הכוח שתי חוליות נפרדות של מחבלים הנעות בקרבתם.
הכוח פתח באש, הרג שני מחבלים וריתק למקומם שלושה נוספים באש מקלעים ונשק קל.
המסוקים ירו אש תותחים לתוך השיח שאליו נכנסו המחבלים.
לאחר למעלה משלוש שעות מתחילת ההיתקלות בחוליית המחבלים שהייתה על השלוחה ממול, ולאחר שספגו אש מהמארב ומתותחי המסוקים, החלו המחבלים לצאת משיח שבתוכו הסתתרו, שככל הנראה היה בו גם סלע גדול שהגן עליהם, ונורו על-ידי כוח המארב.
ירי זה על חוליית המחבלים שיצאה מהשיח נמשך עד הגעת האש למקום בו התפצלו הוואדיות, עת נפגע ונהרג המחבל האחרון מתוך השלושה.
עם הגעת האש לפיצול הוואדיות שבו שהה כוח המארב, היא החלה להתפשט במהירות והכוח נחלץ מהעמדות.
מחבל נוסף (שישי) עזב את השטח עוד לפני הפתיחה באש, וככל הנראה היה מורה הדרך שהוביל את החוליה בוואדי.
עם פגיעת הפגזים באפיק הנחל ניצתה דליקה.
רוחות עזות סייעו לאש להתפשט באזור, ומנגד תמונת המצב כפי שהצטיירה למפקדים בשטח כמו גם בחפ"ק הגדודי והחטיבתי, הייתה כי האש מרוחקת מן הכוח, וכי הלוחמים אינם מצויים בסכנה מיידית ושאין צורך לשנות מיקום או לסגת.
השילוב בין הרוחות העזות לתנאי השטח ובעיקר היווצרות "אפקט הארובה" עם הגעת האש לפיצול הוואדיות גרם לאש להתפשט במהירות, ועד מהרה נלכדו החיילים בלב דליקה בשטח קשה לתנועה.
כל עמדה נחלצה בעצמה והכוח נמלט מהאש, חלק מהלוחמים ניתקו משאר הכוח עמו היו בעמדה במארב.
לוחמי יחידת החילוץ של חיל האוויר - 669 הוזעקו על גבי מסוק אנפה ומסוק יסעור לזירת האירוע ועסקו בחילוץ הכוח הלכוד.
אל השטח הגיעו חבורות הפיקוד הקדמיות (חפ"ק) של מפקד הגדוד, מפקד החטיבה המרחבית ומפקד חטיבה מרחבית נוספת, חלקם חברו לכוח המ"פ והמ"מ שנותרו עדיין בשטח וחלקם סרקו ואיתרו לוחמים שנהרגו.
לאחר סיום פעולות פינוי ההרוגים והפצועים ויציאת מסוקי הפינוי לכיוון ישראל, עזב הכוח את השטח ונע בחזרה למוצב טייבה.
השרפה קיפחה את חייהם של חמישה מלוחמי חטיבת גולני: סמל , סמ"ר , סמ"ר , סמל וסמ"ר .
חמישה לוחמים נוספים נפצעו ואושפזו.
מפקד הכוח, לויוס, סבל מכוויות בעצמו אולם סירב להתפנות לבית החולים עד שמפקד חטיבת גולני אל"ם ארז גרשטיין הורה לו לעשות כן.
לאחר סיום התפנות הכוחות שנותרו מהשטח, נערך תחקיר בראשות הרמטכ"ל שבו נכחו צמרת פיקוד הצפון וגורמים מהמטה הכללי.
בתחקיר הוצגו עיקרי האירוע על שלביו תוך מיקוד בהיתקלות ובחילוץ מהשריפה.
יום לאחר האירוע מינה הרמטכ"ל, אמנון ליפקין-שחק, ועדת חקירה והעמיד בראשה את עוזר ראש אג"ם האלוף גבי אשכנזי.
בנוסף כללה הוועדה את אל"ם שמואל זכאי, אל"ם אשל פשטי, איש חיל התותחנים, אל"ם חזי לוי, סא"ל רחמים כהן, בעברו מפקד גדוד 890, וסא"ל רם כורש.
לאחר תחקיר במשך כחודש הוועדה גיבשה מסקנות שהיו הבסיס לדו"ח הפצ"ר, תא"ל אורי שהם.
הדו"ח קבע כי נושא ההתמודדות עם אש בסיטואציה מבצעית לא תורגל כיאות, וכי הקצינים והמפקדים לא יכלו לצפות את התפתחותו של אירוע כגון זה.
מכיוון שכך אין לראות בהם אחראים פלילית או פיקודית לכשלים שהובילו לאסון.
הוועדה ציינה כי יש להסב את לב המפקדים באירוע לטעויות בשיקול הדעת שגילו במהלכו.
עוד ציינה לחיוב הוועדה במסקנותיה את אחד מטייסי המסוקים שפעל לחילוץ הלוחמים על עוז רוחו.
לאחד מטייסי המסוקים הוענקה תעודת הערכה מאת מפקד חיל האוויר על פועלו.
אסון הרכבת בלק-מגנטיק אירע ב-6 ביולי 2013 כאשר רכבת משא בעלת 72 קרונות אשר הובילה נפט גולמי מדקוטה הצפונית, הדרדרה במורד המסילה ונשמטה בעת שעברה דרך העיירה לק-מגנטיק (Lac-Mégantic) שבפרובינציית קוויבק בקנדה.
ירידתה של הרכבת מן הפסים גרמה לדליפה של מיליוני ליטרים של נפט גולמי שהתלקח וגרם לסדרת פיצוצים ולשריפת ענק.
42 אנשים נהרגו, 5 נוספים נעדרים ונחשבים מתים, ו-30 מבנים בעיר ניזוקו.
כ-2,000 בני אדם, שליש מאוכלוסיית לק-מגנטיק פונו מבתיהם.
מחקירת התאונה עלה כי נהג הקטר הלך לישון במלון בעיירה ננטס והשאיר את הקטר עובד כדי שיספק אוויר דחוס לבלמים.
בקטר פרצה שרפה וכבאים מקומיים כיבו אותה ואת הקטר.
צוות תיקון ששלחה חברת הרכבות התניע את הקטר מחדש והשאיר אותו עובד.
עקב תקלה, לחץ האוויר בבלמים הלך וירד עד שהרכבת ניתקה ממקומה והחלה מתדרדרת במידרון לכיוון לק-מגנטיק, עד שנשמטה מהמסילה בעיירה.
תאונה זו הייתה תאונת הרכבת החמורה ביותר בקנדה מאז 1864.
כל התושבים שפונו מלבד 800 הורשו לחזור לבתיהם אחר הצהריים של היום השלישי;
אסון הרפתנים אירע ב-19 באוקטובר 1943, חול המועד סוכות תש"ד, ובמסגרתו טבעו בכנרת, מול חופי עין גב, אחד-עשר רפתנים.
רפתנים מכל רחבי הארץ הוזמנו לאספה השנתית של התאחדות מגדלי הבקר בארץ ישראל שהתקיימה בדגניה א'.
תוכנית הכנס כללה חלק עיקרי מקצועי, שבסיומו שייט משותף בכנרת, מדגניה לעין גב, בלילה של ירח מלא.
לרשות המשתתפים הועמדו סירת מנוע, שאליה נקשרה סירה נגררת נוספת, עשויה עץ.
כושר הקיבול של שתי הסירות יחדיו לא עלה על כ-160 מקומות, ובכל זאת נדחסו אליהן למעלה מ-200 איש ואישה והסירות הפליגו בחשכה לכיוון עין גב.
סמוך לחצות, כאשר אורות עין גב כבר נראו היטב, החלה הנגררת לשקוע במהירות.
אחד עשר מהרפתנים (ארבע נשים ושבעה גברים), שלא ידעו לשחות, שקעו אל המצולות.
חילוץ הגופות נמשך מליל הטביעה ובימים שלאחריו, משיית הגופות נמשכה עד ה-29 באוקטובר בסיוע אנשי עין גב, דייגים מגינוסר, אמודאים מחיפה ובסיוע מטוס של חיל האוויר הבריטי.
למחרת האסון פתח דוד רמז את ישיבת הוועד הפועל של ההסתדרות בדקת דומייה.
במקביל נפתחה, לפי בקשת חברי עין גב, שביקשו לנקות את שמם מרשלנות, ועדת חקירה פנימית בראשות זאב הים.
עם זאת, ולמרות האבל שאפף את היישוב לאחר האירוע, הוא נשכח עד מהרה בשל מאורעות מלחמת העולם השנייה.
לאחר האסון יצא ספר זיכרון לטובעים.
בשנת 2013, לאחר 70 שנה, יצאה חוברת זיכרון לאסון הרפתנים בהוצאת מועצת הבקר והחלב.
אסון טיינג'ין הוא אירוע רב-נפגעים שאירע בעיר טיינג'ין בסין ב־12 באוגוסט 2015. באסון נהרגו כ-173 איש, ונפצעו יותר מ-700. בהרוגים נמנו לפחות 21 כבאים, שהוזעקו לטפל באירוע.
האירוע התרחש בשעה 23:30 (שעון מקומי) ב־12 באוגוסט 2015, כאשר שני פיצוצים עזים אירעו במחסן באזור התעשייה של העיר.
המחסן נוהל על ידי חברת זְ'ווֵיְהָאי לוגיסטיקה (瑞海物流, בפין-יין: Ruìhǎi wùliú), שהוקמה בשנת 2011 כדי לתחזק חומרים כימיים מסוכנים מאוד בנמל טיינג'ין, ביניהם אמוניום חנקתי, והייתה האחראית לניהול מחסן חומרי הנפץ, באישור הממשלה הסינית.
על פי דיווחים, הגורם לפיצוצים היה התלקחות של חומרים דליקים וחומרי נפץ.
הפיצוץ הראשון הוערך בסדר גודל של כ־3 טונות TNT, והשני בכ־21 טונות TNT.
בעקבות עוצמת הפיצוצים נמדדו רעידות אדמה קלות (עוצמה 3 בסולם ריכטר) במכשירי המדידה, ובשל גודלו, הפיצוץ נצפה אף מלווייני צילום מהחלל.
בעקבות הפיצוץ התלקחה באזור שרפה גדולה, ועקב השרפה וגל ההדף העצום שליווה את הפיצוצים נגרם נזק גדול לרכוש.
השרפה הובילה לפגיעה במתקנים סמוכים, ולפיצוצי משנה קטנים ושריפות נוספות באזור בימים שלאחר האירוע הראשוני.
עקב זיהוי נתרן ציאניד באזור הוכרז על פינוי האוכלוסייה ברדיוס של כ־3 ק"מ ממקום האירוע.
השלטון בסין נקט במדיניות של מידור לגבי האירוע והגורמים לו בימים הראשונים שלאחר האירוע, והטיל צנזורה לגבי דיווחים בתקשורת המקומית.
אסון טקסס סיטי התרחש ב-16 באפריל 1947, כאשר אונייה ועליה 2,100 טון של אמוניום חנקתי עלתה באש והתפוצצה בנמל העיר טקסס סיטי במדינת טקסס שבארצות הברית.
כתוצאה מההתפוצצות והתפוצצויות ושרפות נוספות שחוללה נספו לפחות 581 בני אדם ונגרם נזק כבד לנמל ולסביבתו.
זהו אסון ההתפוצצות החמור ביותר בתולדות ארצות הברית ואחת ההתפוצצויות הלא-גרעיניות הגדולות בהיסטוריה.
האונייה "גראנקאן" (Grandcamp) הייתה אוניית ליברטי שנקראה במקור "בנג'מין קרטיס" (Benjamin R.
היא שירתה במלחמת העולם השנייה ולאחריה נמסרה במתנה לצרפת כדי לסייע בשיקומה.
האונייה עגנה בנמל טקסס סיטי לחוף מפרץ גלווסטון כשהיא טעונה ב-2,100 טון של אמוניום חנקתי שיוצר בארצות הברית והועמס עליה בנמל.
מטענה כלל גם תחמושת נשק קל, מכונות וצרורות של סיבי אגבה.
האונייה הגיעה לטקסס סיטי מנמל יוסטון, שהנהלתו לא התירה להטעין בו אמוניום חנקתי על אוניות.
כ-200 מטרים מ"גראנקאן" עגנה האונייה "היי פלייר" (High Flyer), שהייתה טעונה ב-872 טון של אמוניום חנקתי ו-1,600 טון של גופרית.
האמוניום החנקתי על שתי האוניות ודשן נוסף שנמצא במחסנים בנמל נועדו להובלה אל חקלאים באירופה.
החומר נארז בשקי נייר והוחזק בטמפרטורות שהגבירו את הפעילות הכימית שלו.
ב-16 באפריל 1947 בשעה 08:00 נראה עשן עולה מאחד ממחסני האונייה "גראנקאן".
מאמצים במהלך השעה הבאה לכבות את האש לא עלו יפה.
ניסיונות לכבות את האש על ידי הזרמת קיטור לבטן האונייה לא הועילו ואף גרמו להחמרת המצב.
קהל סקרנים נקהל על רציפי הנמל לחזות בשרפה.
עשן צהוב-כתום שפיעפע מהאונייה משך למקום עוד סקרנים.
החום בבטן האונייה היה כה רב עד כי המים סביב גופה החלו לרתוח ולבעבע.
בשעה 09:12 הביאו החום והלחץ בבטן האונייה להתפוצצות האמוניום החנקתי.
ההתפוצצות יצרה גל הדף אשר הורגש עד למרחק של 160 קילומטרים סביב וזרע הרס סביב מוקד ההתפוצצות.
זעזוע ההתפוצצות הורגש עד למרחק של 400 קילומטרים.
כנפיהם של שני מטוסים שטסו בקרבת הנמל נתלשו עקב ההדף והם התרסקו.
כמעט 5,800 טון של מתכת מגוף האונייה הועפו למרחק כרסיסים, חלקם במהירות גדולה ממהירות הקול.
שני עוגנים של האונייה במשקל של 4.5 טון ושל 2 טון הושלכו למרחק של 800 מטרים ו-2,600 מטרים בהתאמה לפנים הארץ.
צרורות בוערים של סיבי אגבה והריסות בוערות אחרות מהאונייה הועפו למרחק והציתו דלקות רבות במרחק של קילומטרים מהנמל, לרבות עשרות מכלי אחסון של דלק וכימיקלים.
עשן שמנוני מהשרפות שפרצו כיסה את שמי העיר גלווסטון הסמוכה.
ההתפוצצות הראשונה הציתה את מטען האמוניום החנקתי שעל האונייה "היי פלייר" הסמוכה.
במשך שעות התאמצו אנשי צוותה לשחרר אותה מהעוגן שלה וממכשולים אחרים סביבה, אך לשווא.
15 שעות לאחר התפוצצות "גראנקאן" התפוצצה גם "היי פלייר".
ההתפוצצות הרגה לפחות שני אנשים, החריבה אונייה סמוכה והחמירה את הנזק ואת הדלקות בנמל ובסביבתו.
אחד המדחפים של "היי פלייר" הועף למרחק של כקילומטר וחצי לפנים היבשה.
200 כבאים הגיעו לטקסס סיטי ממקומות שונים (אפילו מלוס אנג'לס) כדי להיאבק בדלקות שפרצו, ושבוע לאחר האסון טרם כובו כל השרפות.
מניין ההרוגים הרשמי באסון עמד על 581 איש, לרבות אנשי צוות "גראנקאן" שנותרו עליה במועד ההתפוצצות.
כל אנשי מחלקת הכבאות המתנדבים של טקסס סיטי למעט אחד נספו - 28 איש.
כל ארבע הכבאיות שלהם נהרסו.
לאחר האסון נמצאו 468 גופות של נספים, שאת 63 מהן לא ניתן היה לזהות.
113 אנשים נוספים הוכרזו כנעדרים.
קיימת טענה שמספר ההרוגים בפועל היה גדול יותר וכלל תיירים שביקרו בעיר ותושבים בלתי רשומים.
איסוף ההרוגים באסון נמשך חודש.
כאלף מבנים בנמל ובעיר נהרסו, לרבות מספר מפעלים וכ-500 בתי מגורים.
מאות בתי מגורים אחרים ניזוקו.
2,000 איש הפכו לחסרי בית.
1,100 כלי רכב ויותר נפגעו ו-362 קרונות רכבת נהרסו.
הנזק לרכוש הוערך ב-100 מיליון דולר במחירי אותו זמן.
האסון משך תשומת לב בכל חלקי ארצות הברית והצעות לעזרה ולשיקום זרמו אל העיר הפגועה.
הוקמו מספר קרנות לאיסוף כספים לטיפול בנפגעים ולשיקום הנזקים.
תשלומי ביטוח האש ששולמו לאחר האסון הגיעו ל-4 מיליון דולר במחירי אותו זמן.
הגורם לדלקה שפרצה על "גראנקאן" לא הוברר מעולם.
ייתכן שהייתה זו סיגריה שהושלכה ברשלנות לבטן האונייה והציתה את מטענה הרגיש.
מאות תביעות לפיצויים הוגשו לבתי משפט בעקבות האסון.
מקצתן הוגשו על פי חוק תביעות הנזיקין הפדרלי שנחקק ב-1946. ב-1950 פסק בית משפט פדרלי מחוזי כי שורה של סוכנויות של ממשלת ארצות הברית נהגו ברשלנות שהביאה לאסון - בקשר לייצור האמוניום החנקתי, אריזתו, הפצתו ואחסנתו ובקשר לפעולות למניעת שרפות ולכיבוי אש.
ב-1952 ביטל בית המשפט הפדרלי החמישי לערעורים את פסק הדין על בסיס פרשנות של חוק הנזיקין הפדרלי, ופסק הדין בערעור אושר בשנה שלאחר מכן על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית.
כפיצוי חלקי חוקק הקונגרס ב-1955 חוק לפיצוי הנפגעים, ולפיו שולמו לניזוקים באסון כ-1,400 תשלומים בסכום כולל של כ-17 מיליון דולר.
אסון טביעת הנערות בחוף שרתון אירע ב-22 באפריל 1963 בקטע החוף שלמרגלות מלון שרתון הישן, ששכן מצפון לגן העצמאות בתל אביב, וידוע כיום בשם "חוף מציצים".
כיתת בנות מסמינר בית יעקב בבאר יעקב שהגיעה לבלות בחוף, נקלעה למצוקה בשל מערבולות בים בסמוך לחוף, ותשע מהן מצאו את מותן בטביעה באסון.
הבנות יצאו ליום בילוי עם שתי מדריכות מטעם המוסד שבו למדו, בילו את שעות הבוקר בפארק הלאומי ברמת גן, ובשעות הצהריים נסעו לתל אביב לרחוץ בים.
הן נכנסו לים בקטע חוף שהיה אסור לרחצה, למרגלות מלון שרתון הישן, ונקלעו למצוקה; רובן לא ידעו לשחות.
עוברי אורח הצליחו למשות את כל הבנות למעט אחת, והשתתפו במאמצי ההחייאה.
מותן של שמונה בנות נקבע בשעות שלאחר האירוע, ו-14 בנות ניצלו מטביעה ופונו לבית החולים איכילוב.
בת אחת הוכרזה כנעדרת, וגופתה נפלטה למחרת לחוף הים סמוך למתחם תחנת הכוח רדינג שבצפון תל אביב.
מיד לאחר האסון דווח שהיציאה לטיול הייתה בעקבות היעדרותה מהלימודים של מורתן שהייתה בהריון, אך למחרת הוברר שהטיול נערך בשל הצתה במבנה הסמינר שבוצעה בידי אלמוני יום קודם לכן.
בעיתון "מעריב" נדחק האירוע לעמודים האחרונים בשל פטירת נשיא המדינה השני יצחק בן-צבי, שאירעה באותו יום סמוך לסגירת גיליונות היומונים לאחר חצות.
מרכז אגודת ישראל מינה ועדת חקירה לבדיקת נסיבות האסון, וראש עיריית תל אביב-יפו מרדכי נמיר הורה למבקר העירייה לבדוק את הטענות שלפיהן לא היו שלטי אזהרה בקטע החוף שבו טבעו הנערות.
המדריכות שנכנסו עם הבנות לים נעצרו בידי המשטרה מיד לאחר האירוע, ושוחררו בערבותו של מנהל הסמינר, רבה של באר יעקב, משה מנחם יעקבזון, בראשית חודש מאי.
למחרת האסון, ב-23 באפריל 1963, נערכו הלוויותיהן של שמונה התלמידות שטבעו בחוף שרתון בתל אביב.
הבנות הובאו לקבורה כל אחת במקום מגוריה.
ואלה שמותיהן: מזל טייב בת 15 מבאר יעקב, מרים אוזן, בת 15 מעכו, צדקה הרמז בת 14 מגן יבנה, ג'ינה מימון בת 17 מצפת, מרים קעיד בת 14 מגן יבנה, רחל עדני-שלום בת 15 מגן יבנה, שושנה בן חיים בת 14 מחצור הגלילית, פנינה ממן בת 17 מצפת.
ביום 25 באפריל 1963 הובאה לקבורה בבית העלמין בגן יבנה, מזל ניסים, ההרוגה התשיעית באסון, שגופתה נפלטה לחוף.
היא נקברה בסמוך לשלוש חברותיה מגן יבנה שנספו אף הן באסון זה.
בעקבות האסון הורה ראש עיריית רמת גן אברהם קריניצי על הקמת בריכת שחייה לימודית, כדי להקנות ידע בשחייה לתלמידי מערכת החינוך העירונית.
אסון לה מאן התרחש ביוני 1955 במהלך מרוץ 24 השעות של לה מאן.
באסון נהרגו נהג המרוצים פייר לאבק ועוד 83 צופים, ו-120 נוספים נפצעו.
הייתה זו התאונה הקשה ביותר בתולדות הספורט המוטורי ובעקבותיה נעשו שינויים רבים בתחום הבטיחות במרוצי מכוניות.
מותו של לאבק, נהגה של קבוצת מרצדס, הוביל את הקבוצה לפרוש מהשתתפות במרוצי מכוניות, פרישה שנמשכה עד לשנת 1989.
מרוץ 24 השעות של לה מאן הוא מרוץ סיבולת למכוניות ספורט, הוותיק והיוקרתי בתחום, המתקיים מדי שנה במהלך חודש יוני.
פייר לאבק בן ה-49 נבחר על ידי קבוצת מרצדס לנהוג בתחרות של שנת 1955. לאבק התפרסם לאחר שבמרוץ בשנת 1952 נהג במשך 23 שעות ברציפות, למרות שהיה נהג שיכל להחליף אותו.
הוא הוביל במרוץ אך לא ניצח לאחר שבשל תשישותו נכשל בהעברת הילוך, דבר שגרם לפגיעה בטלטל ולהשבתת הרכב 45 דקות לפני סיום המרוץ.
באותה שנה הציגה מרצדס את דגם ה-300SLR החדש, שזכה להצלחה במרוצים שונים, כולל המילה מילייה האיטלקי.
מרכב הרכב העשוי ממגנזיום קל משקל סייע בהפחתת משקל הרכב ולעלייה בביצועים.
ביצועי המכונית חייבו את מהנדסי החברה להוסיף לרכב מעצור אוויר, על מנת שיסייע למכונית לבלום בתנאים שונים.
אמצעי בטיחות, שכיום נפוצים מאוד, לא היו בשימוש באותה התקופה.
המסלול בו נערך המרוץ, כמעט ולא השתנה מאז בנייתו בשנת 1923, תקופה בה מכוניות מרוץ הגיעו למהירות מרבית של כ-100 קמ"ש.
בשנת 1955 עמדה המהירות המרבית על 300 קמ"ש.
חגורות בטיחות לא הותקנו במכוניות, בשל ההנחה שבמקרה תאונה עדיף לנהג לעוף מתוך כלי הרכב ולא להישאר לכוד ברכב בוער.
אסטון מרטין, יגואר, פורשה, פרארי ומזארטי התחרו על ההובלה במרוץ.
קצב המרוץ היה מהיר ושיאי ההקפות נשברו במהלכו מספר פעמים.
במהלך השעה השלישית של המרוץ, האט מייק הות'ורן, נהגה של קבוצת יגואר, על מנת להיכנס לרחבת הטיפולים.
לאנס מקלין, נהגה של קבוצת אוסטין, שהיה צמוד להות'ורן, פנה חדות על מנת להימנע מהתנגשות ברכב שלפניו.
כתוצאה מהסטייה פגע ברכבו של לאבק שנסע במהירות של 200 קמ"ש.
כתוצאה מההתנגשות התפרקה מכוניתו של לאבק והתעופפה באוויר.
חלקים שונים מתוך המכונית, ביניהם המנוע הבוער, התעופפו לתוך קהל הצופים.
לאבק נהרג באופן מיידי לאחר הפגיעה.
כתוצאה מהפיצוץ ומהחלקים שפגעו בקהל נהרגו 83 צופים ו-120 צופים נוספים נפצעו.
לאחר פינוי ההרוגים והפצועים נמשך המרוץ.
הות'ורן המשיך להתחרות וסיים את המרוץ כמנצח.
חואן מנואל פנג'יו, נהג נוסף של קבוצת מרצדס, שהיה סמוך מאוד למקום התאונה בעת התרחשותה, הצליח לחמוק מפגיעה בשלושה רכבים שהיו לפניו והמשיך להתחרות.
לוויות ההרוגים נערכו למחרת היום.
בעיתונות הצרפתית הופיעו תמונות של מייק הות'ורן חוגג עם בקבוקי שמפניה בסיום המרוץ, חגיגות שזכו לתגובות נזעמות.
עונת 1955 באליפות העולם למכוניות ספורט נמשכה כסדרה עם מרוצים בבריטניה ובאיטליה.
קבוצת מרצדס ניצחה את שני המרוצים, אך בסיום העונה הודיעה על הפסקת הפעילות של החברה בספורט המוטורי והתמקדות בייצור מכוניות סדרתיות בלבד.
מספר נהגים, ביניהם פנאג'יו, נמנעו מהשתתפות במרוץ בשנים שלאחר מכן.
החקירה הרשמית לאירוע קבעה כי הות'ורן לא היה אשם באירוע וכי התאונה נגרמה כחלק מהמרוץ.
האשמה הוטלה על תכנון המסלול הלקוי והעדר של תקני בטיחות.
בעקובת הדו"ח נהרסו יציעי הצופים ורחבות הטיפולים סביב המסלול ונבנו מחדש.
בעקבות האירוע הושעו כל מרוצי המכוניות בספרד, צרפת, גרמניה ושווייץ עד לקביעת תקני בטיחות.
בעוד שברוב המדינות חזרו להתחרות זמן קצר לאחר האירוע, האיסור בשווייץ נותר על כנו עד שנת 2015, בה חלה הקלה באיסור המאפשרת קיום תחרויות במכוניות חשמליות בלבד.
ביוני 2018 התקיים לראשונה מרוץ מסגרת אליפות הפורמולה אי.
אסון הרכבת בצ'יוראה (ברומנית: Catastrofa feroviară de la Ciurea), התרחש ב-13 בינואר 1917, בתחנת הרכבת "צ'יוראה" הסמוכה ליאשי, כשרכבת עמוסה מאוד, בת 2 קטרים ו-26 קרונות ירדה מפסי הרכבת - כאלף נוסעים נהרגו, היו פצועים רבים, במספר לא ידוע ונזקים בשיעור לא מוערך.
זו הייתה תאונת הרכבת הגדולה ביותר אי פעם שהתרחשה ברומניה ואחת הגדולות ביותר בעולם.
ב-1916 הצטרפה רומניה ללחימה במסגרת מלחמת העולם הראשונה ולאחר כמה הישגים בטרנסילבניה התהפך המצב, צבא גרמני ובולגרי הנחיל תבוסות לצבא הרומני, הגרמנים כבשו כמחצית מרומניה, כולל הבירה, בוקרשט והרומנים נאלצו להעביר את מוסדות השלטון צפון-מזרחה לעיר יאשי.
יחידות צבא רומניות ורוסיות, חיילים בודדים ואזרחים פשוטים נמלטו מפני הצבא הגרמני ושאפו להגיע ליאשי.
הרכבת שהייתה מעורבת באסון הייתה בדרכה מגאלאץ ליאשי.
הצבא הגרמני כבר כבש את בראילה, שבקרבת גאלאץ והתחיל להפגיז את גאלאץ, הפגזה שבעוכריה התעכבה יציאת הרכבת ליאשי.
שיירה צבאית יצאה ברכבת מגאלאץ לכיוון יאשי ביום שישי 11 בינואר 1917 (30 בדצמבר 1916 לפי לוח השנה הישן, שהיה אז בתוקף), לאחר איחור של כמה שעות, שנבע מכך שאחד הקטרים נפגע בהפצצה של מטוסים גרמנים.
ברכבת, בנוסף לחיילי השיירה, היו אזרחים רבים, שנמלטו מהגרמנים המתקדמים, חיילים רוסים ואפילו חלק מהמשלחת הצבאית הצרפתית.
הצפיפות הייתה גדולה, אנשים תפסו כל פינה פנויה, עלו על הגגות של הקרונות, עמדו במדרגות ובמעברים בין הקרונות.
הרכבת הייתה רכבת מדרג א' בעלת הכינוי "השליח" (Curierul) והופעלה בשריפת פחם, אך לא היה לה פחם, לכן הופעלה בשריפת עצים ולשם קבלת אספקת עצים נאלצה לעצור לעיתים קרובות.
בכל עצירה נוסעים נוספים נדחסו לתוך הרכבת וכנראה שנוספו לה קרונות.
יש מחלוקות לגבי מספר קרונותיה והמספרים נעים בין 26 ובין 60 קרונות.
לא היו זכוכיות בחלונות הקרונות והתאורה הייתה מבוססת על מנורות גז, שהסריחו את האוויר.
מזג האוויר היה קר מאוד ומושלג.
מהגגות הורדו גבר וילד קפואים לחלוטין.
מעצורי האוויר מסוג Westinghouse נבדקו בתחנת בלטן (Bălteni) והרכבת המשיכה בדרכה.
בתחנת ברנובה (Bârnova), אליה הגיעה הרכבת בלילה, שוב נבדקו מעצורי האוויר ונמצאו תקינים ובשעה אחת בלילה הרכבת יצאה לכיוון יאשי המרוחקת קילומטרים ספורים.
במורד שבמקטע המסילה, שבין ברנובה ובין תחנת צ'יוראה, ניסה הנהג של הקטר המוביל להאט בעזרת הבלמים, אך בלמי הקרונות לא הגיבו - משערים שבגלל הצפיפות היה מי שלחץ באקראי על צינורות לחץ האוויר או הברזים ובכך נטרל אותם.
ב-23 קרונות היו בלמי יד ונהג הקטר אותת להם אקוסטית, כדי להפעיל את בלמי היד, אך בגלל הדוחק בקרונות, עובדי הרכבת לא הצליחו להגיע לבלמי היד.
מד המהירות של הקטר, שירד מהפסים, הצביע על מהירות של 95 קילומטרים לשעה.
עובדי תחנת הרכבת, ששמעו את האיתות, כיוונו את הרכבת לפסים מסילה מספר 2, כדי להרחיקה מקרונות עמוסים בזפת, שחנו על המסילה מספר 1. בגלל המהירות הגבוהה וזווית הפניה, רק הקטר וקרון אחד הגיעו למסילה מספר 2 ומרבית הקרונות ירדו מהפסים - שני קרונות נשארו על הפסים.
כנראה שלפחות קרון אחד התנגש במאגר דלק ובמקום פרצה שרפה גדולה.
לדברי ניצולים, הם הרגישו איך הרכבת מתרוממת, כמו לטאת מתכת ענקית ועפה מעבר לפסים.
חלק מהנוסעים, בעיקר מגג הרכבת הועפו למרחק ונחתו לתוך מרבד השלג וכך ניצלו חייהם.
אחרים, שקרונות נחתו עליהם, נהרגו או נפצעו והאש התפשטה לכיוונם.
האש הגיעה לשני קרונות מלאים תחמושת, שחנו על מסילה אחרת והתחמושת התפוצצה והוסיפה נפגעים ונזקים.
ניצולה צרפתייה, שנמשכה מהמקום על ידי שני חיילים צרפתים, כשהלהבות כבר הגיעו לבגדיה, סיפרה שלמקום הגיעו בוזזים, שהתחילו לבזוז את הנוסעים.
במהרה הגיעו גם יחידות הצלה, החיילים ששמרו על מאגר התחמושת, יחידה של מערך מסילות הברזל, שתי יחידות צבא רומניות ושתי יחידות צבא רוסיות.
הפצועים והלומי האירוע הועברו לתוך תחנת הרכבת, שם טיפלו בהם.
מאחורי התחנה הונחו גופות המתים בארבע שורות.
נעשה מאמץ גדול לזהות את הגופות ופורסמו רשימות עם שמות המתים שזוהו, אך רבים נותרו אלמונים.
בין המתים היו טיס וקולונל צרפתים, קולונל ועוד 45 חיילים רוסים, שמונה קצינים רומנים ועוד.
כל המתים נקברו בקבר משותף במרחק חצי קילומטר מתחנת הרכבת.
מספר המתים מוערך בין 800 ובין 1000, אך יש מערערים רבים, לשני הכיוונים, על מספרים אלה.
דוקה, שר בממשלה הרומנית, דיבר על 800 מתים.
קונסטנטין ארג'נטויאנו דיבר על 500 מתים וגנרל ברטלוט הצרפתי הזכיר 200 מתים ו-300 פצועים.
מקורות נוספים הזכירו בין 300 ובין 2,500 מתים.
הרופא הצבאי וסילה ביאנו טען שהיו ברכבת 5,000 נוסעים, 568 מתים ו-756 פצועים, אך לדבריו מספר המתים גדל לאחר שחלק מהפצועים הלכו לעולמם כתוצאה מהפציעה.
זאת הייתה תקופת מלחמה, תקופה בה רומניה ספגה מפלות, משפחת המלוכה והממשלה נאלצו לעבור מבוקרשט ליאשי, לכן השלטונות ניסו להימנע מפרסום חדשות שיפגעו במורל.
לא נערכה חקירה של ממש של האירוע והידיעות צונזרה, אך למרות זאת הן התפשטו והגיעו לידיעת הציבור יחד עם שמועות שווא, כמו מותו של ראש הממשלה בתאונה והיעלמותם של אוצרות שהיו ברכבת.
תביעות פיצויים, שהוגשו על ידי הנפגעים, שחלקם נשארו נכים ונזקקו לטיפולי המשך ותביעות של בני משפחה של המתים, נדחו בטענה ששלטונות הרכבת לא התרשלו, התאונה הייתה תוצאה של הצפיפות היתירה ברכבת, הרכבת הייתה רכבת צבאית והתקופה, תקופת מלחמה.
באזור היו לאחר מכן עוד כמה תאונות רכבת, בעצימות נמוכה בהרבה.
בשנים מאוחרות יותר פורסמו מאמרים שעסקו בתאונה ולווו בתמונות, אך לא הוכח שאלה תמונות מקוריות או תמונות מתאונות מאוחרות יותר.
האירוע השאיר את רושמו על בני התקופה והוא הונצח בספרי זכרונות של חלק מנוסעי הרכבת (הנוסעת הצרפתייה כתב את אחד הספרים), שהתפרסמו במהלך השנים.
הסופר מיכאיל סדוביאנו שילב תיאורים מהאירוע בספר Strada Lăpuşneanu, שפורסם ב-1921.
אסון השיטפון בירדן התרחש ב-25 באוקטובר 2018, כאשר שיטפון בזק בנחל ממזרח לים המלח גרם למותם של 21 בני אדם.
השיטפון נגרם על ידי גשמים עזים שירדו בירדן.
האסון התרחש בנחל הסמוך למעיינות חמים, שהיה אתר נופש פופולרי.
בנחל נמצאה כיתה של תלמידים בני 12 עד 14 מבית הספר הפרטי ויקטוריה בעמאן.
הם נמצאו באזור בטיול עם מלווים ומורי דרך.
בנחל היו גם כמה משפחות מטיילות.
רובם נלכדו בשיטפון הפתאומי שגרף כמה מהם עד לים המלח.
מפלס המים בנחל ירד רק לאחר מספר שעות.
השיטפון גרם גם להתמוטטות גשר באזור, אך איש לא נפגע עקב כך.
מאות אנשי שירותי החירום של ירדן וחיילים חיפשו אחרי הנפגעים בערוצי הנחלים בסיוע מסוקים, סירות, צוללנים וכלבי גישוש.
בתום החיפושים אותרו גופות של 21 נספים, רובם מקרב הילדים.
חלק מ-35 הפצועים באסון נפצעו קשה.
לפי בקשת ממשלת ירדן שלחה יחידה 669 של צה"ל מסוקים וחיילים לאזור לסייע בחיפושים.
הם שהו בשטח מספר שעות.
בירדן נפתחה חקירה לקביעת הגורמים לאסון וזהות האחראים לו.
הועלתה הטענה כי קבוצת בית הספר חרגה ממסלול הטיול שאושר לה על ידי משרד החינוך.
בעקבות האסון הגישו שר החינוך ושרת התיירות של ירדן את התפטרותם.
אסון הקסטל אירע ביום שלישי, 3 ביולי 1951, כאשר התפוצצו חומרי נפץ במחסן של חברת "תעשיית אבן וסיד" במחצבות הקסטל שבאזור הקסטל.
באירוע נהרגו שמונה מפועלי חברת סולל בונה שהועסקו במחצבה.
שבעה מן ההרוגים נקברו בקבר אחים בבית הקברות סנהדריה בירושלים, והשמיני נקבר באבו גוש.
מיד לאחר האסון החליטה ממשלת ישראל השנייה על הקמת ועדת חקירה ממשלתית בראשות נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים אלפרד ויתקון, לבחינת נסיבות האסון.
הוועדה בחנה טענות שלפיהן התרשלה החברה בהטמעת נוהלי בטיחות בעבודה עם חומרי הנפץ ובאחסון שאינו נאות, ומנגד טענות נגד הרשויות על אי קביעת נהלים ברורים.
מן העדויות שגבתה הוועדה בימים שלאחר האסון, עלו כשלים חמורים הן בחינוך לבטיחות בעבודה, והן בקיום נהלים מסודרים לעבודה בטוחה ואכיפתם.
דו"ח הוועדה העלה מסקנות נגד המפקחים על מקומות העבודה, מנהלי העבודה בחברות המפעילות את המחצבות, וכן על סידורי העבודה במחצבות.
הדו"ח נמסר לידי שרת העבודה גולדה מאיר בחודש יולי, אך לא נמסר לפרסום לציבור עד חודש ספטמבר.
לא ננקטו צעדי ענישה, ונמסר כי הדו"ח ישמש רק בסיס לתיקון נוהלי העבודה.
ימים אחדים לאחר הגשת הדו"ח, דיווחה שרת העבודה על מסקנות הדו"ח בישיבת הממשלה.
בעקבות מסקנות הדו"ח הוקמה ועדת שרים ובה שרת העבודה, שר האוצר אליעזר קפלן ושר המשפטים פנחס רוזן, כדי לקבוע את הצעדים שיינקטו בעקבות האסון.
"חרות", ביטאון תנועת האופוזיציה חרות, ניצל את האסון כדי לתקוף את ממשלת מפא"י, וטען כי העובדה שתחת ממשלת פועלים הוזנחו נוהלי הבטיחות בעבודה מלמדת על ניצולם של פועלים מן המעמדות הנמוכים, והפקרתם לגורלם.
בספטמבר אותה השנה פורסם הדו"ח, ולאחר פרסומו גם "הבקר" (המזוהה עם הציונים הכלליים) תקף את השלטון וכתב כי האסון חשף את תוצאותיה הרות האסון של התנהלות מפלגת השלטון ובחירת מנהלים בחברות הממשלתיות הגדולות לפי קרבתם הרעיונית למפלגה ולא לפי כישוריהם.
האסון בהילולת רבי שמעון בר יוחאי במירון (מכונה בקיצור: אסון מירון) הוא אסון שהתרחש בליל ל"ג בעומר, י"ח באייר ה'תשפ"א, 30 באפריל 2021, ובו, עקב מעיכה וחנק שנגרמו בתדחוקת הקהל, נספו 45 גברים וילדים, ונפצעו 102 בני אדם.
ביוני 2021 הוקמה ועדת חקירה ממלכתית לחקר האסון.
במרץ 2024 התפרסמו מסקנותיה, לפיהן באסון אשמים בנימין נתניהו שכיהן כראש הממשלה, השר לביטחון הפנים אמיר אוחנה, מפכ"ל המשטרה יעקב שבתאי והשר לשירותי דת יעקב אביטן.
הילולת רבי שמעון בר יוחאי נערכת בל"ג בעומר במתחם קבר רבי שמעון בר יוחאי במירון מזה מאות שנים.
לאחר הקמת מדינת ישראל ועם השיפור באמצעי התחבורה, הפך האירוע לאירוע המוני, ומספר המשתתפים בו מגיע למאות אלפים.
מלבד ההדלקה המרכזית הנערכת בתחילת ליל ל"ג בעומר במתחם, החל משנות ה־90 של המאה ה־20 נוספו הדלקות במתחמים שונים באזור על ידי רבנים ואדמו"רים, הנערכות בהמשך הלילה ובמהלך היום שלאחריו, במעמד קהל רב אשר מגיע לחגוג את יום פטירתו.
מתחם האירוע שוכן באזור הררי שאליו מובילים כבישי גישה צרים.
המתחם כולל מבנים ישנים שבסיסם החל להיבנות בראשית המאה ה-19 ורוב הרחבותיו נוספו בראשית המאה ה-21, כדי לקלוט את ההמונים.
מרכז המתחם נמצא בבעלות מספר הקדשות והשטח הציבורי שסביבו נמצא בתחום שיפוטה של מועצה אזורית מרום הגליל.
קיום אירוע המוני במתחם גרר ביקורות ואזהרות במהלך השנים.
בשנת 2008 ובשנת 2011 התריע דו"ח מבקר המדינה על ליקוים במערך דרכי המילוט במתחם, שאינו עולה בקנה אחד עם התקן הישראלי לבטיחות באירועים המוניים ועלולים להערים קשיים לחילוץ נפגעים בעת אירוע רב-נפגעים.
בשנת 2017 קיימה ועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת דיון נרחב לקראת ההילולה של אותה שנה, ועלו בו קשיים מסוגים שונים בארגון האירוע ופליאה על כך שאירוע המוני כזה אינו מצריך רישיון.
במספר מקרים התריעו משתתפים בהילולה על ליקויי בטיחות שעלולים להביא לסכנת חיים.
בשנת 2016 הופץ במשטרה מכתב עם הכותרת "הילולת מירון – מוחקים את הכתובת מהקיר", שכתב נצ"מ אילן מור מאגף התנועה, שמזהיר מפני אסון בזמן ההילולה ומפני שאננות כלפי אסון כזה.
המכתב הגיע לדרגים הגבוהים ביותר במשטרה, לרבות למפקד מחוז הצפון ולמפכ"ל.
מור ציין כי לפי ספירת משרד התחבורה לשנת 2016, הגיעו להילולה 223 אלף מבקרים במשך יומיים כמות גדולה פי 15 מהמותר בחוק.
הוא כתב כי "שטח ההר אינו תואם את האירוע, הציבור המגיע להר משולהב וכולל את כל הגילאים, בעת
אסון יהיה קושי לשלוט וזאת אנו למדים מאירועי "כמעט אסון".
במהלך השנים נבנו בקרבת מתחם ציון הרשב"י מבנים שאינם חוקיים.
הפרות הבנייה לא נאכפו על ידי מועצה אזורית מרום הגליל שהמקום בתחום שיפוטה.
ניהול האתר וארגון ההילולה השנתית נעשו על ידי המרכז הארצי לפיתוח המקומות הקדושים בראשות יוסף שווינגר, הפועל במסגרת המשרד לשירותי דת והוא הגוף המארגן הראשי ומקשר בין גופים ממשלתיים ופרטיים נוספים המעורבים בניהול האירוע, כדוגמת משטרת ישראל, כיבוי אש, מד"א, משרד התחבורה ועוד.
בשל מספר המשתתפים הרב פועל מערך תחבורה ציבורית מיוחד ממרכזי אוכלוסייה חרדית למירון, לצד תחבורה פרטית.
בשנת 2011 החליטה המדינה על הפקעת מתחם ציון הרשב"י מידי ה'הקדשות' הפרטיים, כדי להתאים את המתחם ודרכי הגישה אליו בהתאם לתקנים הבטיחותיים.
מאוחר יותר אף הוקמה חברה ממשלתית לניהול המקום.
ב־2014 עתרו ההקדשות לבג"ץ נגד ההפקעה, ומאוחר יותר החברה הממשלתית פורקה.
המדינה וההקדשות הסכימו על הליך גישור, ובראשית 2020 הודיעו הצדדים כי הוסכם על תקופת ניסיון של שלוש שנים, שבה ינוהל האתר בידי מנכ"ל מקצועי ויפונו פולשים מתוכו, ובסיומה, אם לא ייפתרו הבעיות, תוכל המדינה להתחיל מחדש את הליך ההפקעה.
ההסכם קיבל תוקף של פסק דין בידי בג"ץ
בשנת 2020 הותר למספר משתתפים מצומצם ביותר להגיע לאירוע, בעקבות מגפת הקורונה בישראל.
שנה לאחר מכן ב-2021, עם דעיכתה של מגפת הקורונה, הגיעו שר הפנים, אריה דרעי, והשר לביטחון הפנים, אמיר אוחנה, להסכמה על קיום האירוע במתכונתו הרגילה ללא הגבלות, חרף התנגדות משרד הבריאות.
בהמשך הוסכם על כך בפורום שרים רחב יותר בראשות ראש הממשלה, בנימין נתניהו.
הסכמות אלו התמקדו בסיכוני מגפת הקורונה.
בשנה זו חל ל"ג בעומר ביום שישי, ומפאת השבת המתקרבת חגיגות היום התרכזו בעיקר בליל ל"ג בעומר, בשונה משאר השנים שבהן החגיגות מתפרשׂות למשך זמן של יותר מיממה.
כך לדוגמה, אירועי ההדלקת של חסידות תולדות אהרון וחסידות תולדות אברהם יצחק שנערכים בשנים רגילות בסיומו של יום ל"ג בעומר, הועברו לחצות ליל ל"ג בעומר.
חרף האמור, המשטרה ציפתה לכמות אנשים פחותה עקב הקורונה - עשרות אלפים במקום מאות אלפים.
לטענת מהנדס הבטיחות, מפקד המחוז הצפוני שמעון לביא העריך כי מספר המשתתפים יהיה קטן, וכי באפשרותו לעצור את התחבורה לאתר במידת הצורך.
הערכות המשטרה התבססו בחלקן על הצהרות מארגני ההדלקות בחסידויות השונות.
בפקודת המבצע של המשטרה ערב אירוע 2021 נכתב כי מתחם תולדות אהרון צר מלהכיל את ההמונים המתקבצים אליו, ויש להרחיב אותו ואת דרך הגישה אליו.
בנוסף הוזכר כי אירוע ההדלקה של הרב אלימלך בידרמן ב-2019 הוביל לעומס יתר במתחם תולדות אברהם יצחק והופסק באמצעו, לאחר שמספר המשתתפים היה פי ארבעה ממספר המשתתפים שהותר.
בנוסף הוזכרו שעות הלילה המאוחרות כשעות שבהן יש עומס רב של משתתפים, והומלץ להגביל את מספר הבאים.
בפועל לא הורחב מתחם תולדות אהרון ולא הוגבלה כמות המשתתפים בלילה.
אירוע ההדלקה במתחם חסידות תולדות אהרון נערך ונוהל על ידי אנשי החסידות.
שירותי הכבאות הגישו דו"ח דרישות לאנשי החסידות על מנת לקבל אישור בטיחות.
בתוכנית מופיעה הגבלת משתתפים לכ-3,200 משתתפים.
בנוסף, הוצע כי ההדלקות השונות יעשו במקביל ולא בדירוג, על מנת למנוע עומס יתר בהן, אך בפועל ההדלקה במתחם תולדות אהרון תוכננה לשעה שבה לא נערכו הדלקות נוספות.
משטרת ישראל החלה להיערך להילולה בינואר 2021, עם קבלת תוכניות בטיחות מהמרכז הארצי לפיתוח המקומות הקדושים שבמשרד לשירותי דת.
בשיתוף עם גופי ההצלה נערכו סימולציות שדימו תאונות מסוגים שונים במהלך האירוע, כולל כאלה שיש בהן הרוגים.
ב-19 באפריל הוצגו תוכניות ההיערכות למפכ"ל המשטרה, קובי שבתאי, ולאחר אישורו הן הוצגו לשר לביטחון הפנים, אמיר אוחנה.
ההיערכות כללה הצבה של כ-5,000 שוטרים באזור ההילולה (כמידי שנה).
צוותי מגן דוד אדום נערכו באזור ההילולה עם יותר מ-250 אמבולנסים ואמצעי שינוע ועזרה ראשונה נוספים.
במקום הוצבו גם צוותים של "איחוד הצלה", "עזר מציון" ו"זק"א", וכן צוות מחטיבת החילוץ של פיקוד העורף.
מקום האסון - "שביל ר' דֹב"
מדרום-מערב למתחם קבר רבי שמעון בר יוחאי הוכשר "מתחם ההדלקה" של חסידות תולדות אהרון, שהחלה לקיים הדלקה החל משנות ה-90 של המאה ה-20.
למתחם היו קיימות מספר יציאות.
אחת מהן, יצאה מהפינה הדרום-מערבית של בניין קבר הרשב"י, המשיכה במקביל לדרום הבניין והובילה בסופה אל דרך המיועדת לגברים בלבד ('דרך מהדרין') המגיעה עד לכביש הראשי (כביש 866).
דרך זו התחילה בגשר שכונה "שביל ר' דֹב", על שם דב אייזנברג - מחסידי תולדות אהרון שהיה פעיל במירון.
רוחב השביל בתחילתו היה 5 מטרים, והוא ירד כלפי מטה בזווית של כ-30 מעלות.
רצפת השביל הייתה מרוצפת בחלקה באבן ובחלקה בלוחות אלומיניום שעליהם אמצעים למניעת החלקה.
עד לשעת האסון חצה את השביל מעקה ארוך שפיצל את הדרך לשניים, מעקה שהתעקם ונשבר בשעת האסון והוסר לאחר מכן.
מצדו הצפוני של מיקום השביל שוכן מבנה 'הכנסת אורחים' הסמוך לקבר, ובצדו הדרומי הוא היה מחופה בלוחות פנל מבודד בגובה 2.5 עד 3 מטרים, שלא אפשרו טיפוס ובריחה ממנו.
בסיום הגשר רוחבו הגיע לכ-7 מטרים, והוא היה חסום בסיומו בלוחות פח, כשבצד ימין שכן גרם של 11 מדרגות בטון ללא אמצעים למניעת החלקה, רוחבן 4 מטרים והן היו מחולקות בשעת האסון במעקה באמצען.
פער זה ברוחב המעבר יצר למעשה צוואר בקבוק אנושי.
בסיום גרם מדרגות הבטון ישנו שטח מישורי קטן המתפצל לגרם נוסף של מדרגות אבן מימינו, ולהמשך שטח מישורי מרוצף משמאלו.
המדרגות והגשר ב"שביל ר' דב" תוכננו מלכתחילה לתנועה דו-צדדית של אנשים, והוא שימש לכך עד דקות אחדות לפני האסון.
סמוך לאסון עלו טענות בתקשורת כי היו מחסומים של המשטרה אשר גרמו לאסון, אך עדותם של עדי ראייה מעלה כי במהלך האסון תחתית הגשר או גרם המדרגות לא היה מחסום או כוחות שיטור שחסמו את המעבר.
עם זאת, ב-9 באוקטובר 2021, חשף מני גירא שוורץ בטוויטר תיעוד משעה 00:01 - כארבעים וחמש דקות קודם האסון, בו נראים מאבטחים פרטיים אשר מציבים ומסירים מחסומים בגרם המדרגות.
ברם, בתיעוד המלא של האירוע שנחשף, רואים בבירור כי בחצי השעה שקדמה לאסון לא נרשמה הפרעה לתנועת הנכנסים והיוצאים משטח ההדלקה, על ידי גורם אנושי או פיזי כלשהו, אשר מנע מהאנשים לצאת או להיכנס אליו.
עד לתחילת האירוע לאחר חצות הספיקו להגיע להר מירון – על פי ההערכות – כמאה אלף חוגגים.
במתחם חסידות תולדות אהרון התקבצו כ-20,000 איש למעמד ההדלקה שהחל לאחר חצות.
בשעה 00:45, במהלך מעמד ההדלקה במתחם "רחבת תולדות אהרון", החלו רבים מהמשתתפים לצאת מהמתחם דרך 'שביל ר' דב' המוביל ישירות לדרך מהדרין לגברים, ליציאה ממתחם הקבר.
בגשר נוצר דוחק רב שבעטיו רבים התקשו לנשום כאשר הלחץ הלך וגבר.
בשלב זה נחלקה זירת האסון לשתיים:
בתחתית מדרגות הבטון אירעה החלקה של מספר אנשים אשר הובילה למפולת אנושית עד לראש גרם המדרגות, ונוצרה ערימה אנושית בה עשרות אנשים נערמו זה על גבי זה ולא הצליחו להיחלץ במשך כעשר דקות לפחות, חלקם נהרגו כתוצאה מפגיעות מעיכה או חנק.
אנשים שעמדו בקצה גרם המדרגות ניסו למשוך ולחלץ את התקועים, אך רוב המאמצים נכשלו.
במקביל, בסיום מורד גשר ר' דב, כתוצאה מקריסת טריבונות נוצרה מפולת נוספת שיצרה מחסום אנושי בפני האלפים שניסו להידחק ולצאת מרחבת תולדות אהרון, מבלי שידעו על המתרחש כמה מטרים לפניהם.
העומס והדחק מהחלק העליון, בשילוב הרצפה הרטובה אשר זרזה את ההחלקה כלפי מטה, גרמו ללחץ עצום על הערימה השנייה ועל כל הסמוכים לה.
בנקודה זו נמחצו ונחנקו רוב הפצועים וההרוגים, מפגיעות ודימומים פנימיים ומחוסר יכולת לשאוף חמצן.
כעבור מספר דקות הגיעו למקום כוחות הצלה ושיטור ובסיוע אזרחים החלו במאמצים לחלץ את התקועים בערימות ולסמן לשוכנים בחלק העליון של המעבר לשוב לאחור.
בשעה 00:48 עקרו אזרחים שעמדו במקום את לוחות הפח שבסוף מורד השביל וחלק מהנוכחים בשביל ברחו מנקודה זו.
בשעה 00:54 נכנסו כוחות השיטור הראשונים והחלו לסמן לעומדים במעלה הגשר לחזור לאחוריהם.
רק כעשרים דקות מתחילת האירוע החלו כוחות ההצלה והשיטור להבין את ממדיו.
כוחות רבים הוזעקו למקום, המוזיקה בהר כבתה וכלל הנוכחים בהילולה התבקשו לפנות לגמרי את גזרת ההר בשל התרחשות אסון כבד.
מיד לאחר תחילת האסון, קרסה התקשורת הסלולרית במקום בשל העומס, והשוהים במקום לא יכלו לתקשר עם קרוביהם כדי לעדכן אותם לגבי מצבם.
באסון נפגעו 147 גברים, רובם צעירים.
38 נהרגו במקום ומותם של שבעה נוספים נקבע בבית החולים, 22 נפגעו במצב קשה, 3 בינוני ו-2 קל.
הנפגעים באסון פוזרו בין בתי החולים זיו, פוריה, המרכז הרפואי בנהריה ורמב"ם.
לאחר מכן הועברו נפגעים גם להדסה עין כרם, בילינסון ותל השומר.
בנוסף לצוותי מד"א ואיחוד הצלה, השתתפו בפינוי הפצועים גם כוחות אלונקאים מחיל הים, מסוקי חיל האוויר ולוחמי יחידה 669.
לאחר האסון, הכריז שמעון לביא מפקד מחוז צפון של משטרת ישראל על סיום האירוע.
דרכי הגישה להר נחסמו, הבאים בשערי ההר הונחו לחזור על עקבותיהם ומרבית החוגגים פונו מן ההר.
גופות 45 ההרוגים, הועברו למכון לרפואה משפטית לשם זיהויים.
ביום שישי זוהו 36 מההרוגים, ו-22 מתוכם הובאו לקבורה באותו היום, הליך הזיהוי והלוויות נמשכו במוצאי שבת וביום ראשון.
ב-18 ביולי 2022 התפטר ניצב שמעון לביא מתפקידו תוך שהוא מציין במכתבו כי הוא נושא באחריות לאסון.
מנהיגים, ממשלות זרות ושגרירויות שיגרו לישראל הודעות תנחומים.
בבוקר וביום לאחר האסון, לאורך כל סוף השבוע ובמהלך יום האבל הלאומי השמיעו תחנות הרדיו שירים שקטים ורגועים כחלק מהאבל על האסון.
ב-2 במאי התקיים בישראל יום אבל לאומי לזכר קרבנות האסון.
הציבור הכללי הביע סולידריות שהתבטאה בתרומת דם נרחבת לצורך הטיפול בפצועים, ובהמשך בהורדת הדגל לחצי התורן ובהימנעות מהשמעת מוזיקה.
כמו כן, בערים רבות הודלקו נרות זיכרון במיקומים מרכזיים, וכך גם בבית הנשיא ובכנסת.
כיוון שנהרגו באירוע יהודים רבים, ובפרט היות שמדובר באירוע דתי, רבנים שונים הגיבו על האסון:
בתחילה, ובייחוד ביום האסון עצמו, היו שהגיבו בצידוק הדין.
הראשון לציון הרב יצחק יוסף אמר ש"המשכיל בעת ההיא יידום, אין זו עת לחיפוש אשמים".
הרבנים שמואל אליהו ויוסף צבי רימון ציינו בהקשר זה את שתיקתו של אהרן הכהן לאחר מות שני בניו – נדב ואביהוא.
בהמשך, קראו רבנים להתחזקות בעקבות האסון.
הרבנים חיים קניבסקי ויצחק יוסף, האדמו"ר מוויז'ניץ רבי ישראל הגר ואחרים קראו לחשבון נפש אישי ולהתחזקות כללית.
הרב יוסף הדגיש את ההתחזקות באהבת חינם על רקע המסורת לפיה תלמידי רבי עקיבא מתו בתקופה זו "על שלא נהגו כבוד זה בזה".
הרב שמואל אליהו, רבה של צפת ואחד ממדליקי המדורות בהר, והרבנים מאיר מאזוז ובן ציון קוק קישרו את האסון למחלוקת ולשנאת חינם, וקראו להוסיף אחדות ואהבת חינם.
לעומתם, הרבנים יעקב עדס, חגי לונדין ושאול אלתר הדגישו את חובת הזהירות מסכנות ובפרט מצפיפות.
הרב ישראל אריאל – ראש מכון המקדש – מיקד ביקורת דומה ברבנות הראשית שלא יצאה נגד העלייה ההמונית, והוסיף שקיום המנהג ערב יום שישי היה גורם בהכרח חילול שבת.
האדמו"ר מקרלין רבי ברוך מאיר יעקב שוחט הציע לשפר את התשתיות בהר, והאשים חוגים חרדיים במניעת השיפורים ברמזו למאבקי השליטה במקום.
מניתוח תגובותיה של הקהילה החרדית לאסון עולה כי הקהילה התמודדה עם האסון בכמה רמות: התמודדות רגשית, התמודדות דתית-אמונית, והתמודדות אזרחית.
בעקבות מעורבות שוטרים באירוע, פתחה המחלקה לחקירות שוטרים בחקירת האירוע.
השר לביטחון פנים אמיר אוחנה לקח אחריות על המקרה, אך כתב כי אחריות אין פירושה אשמה.
ב-6 במאי, היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט, הודיע על מתווה, שבמסגרתו צוות משולב של המחלקה לחקירות שוטרים והמשטרה יחקור את האסון.
ב-7 בנובמבר אותה שנה הודיע היועץ המשפטי לממשלה כי החליט להשהות את החקירות הפליליות.
לאחר סיום עבודת ועדת החקירה הממלכתית, במרץ 2024, היא המליצה שהיועצת המשפטית לממשלה תידרש לשאלת חידוש החקירות הפליליות ומיצוין.
ובאופן כללי יותר כי גופים חקירה רלוונטיים נוספים כגון אגף המשמעת במשטרת ישראל, גופי משמעת אחרים וגופים המסדירים
תחומים מקצועיים, יבחנו את הצורך בהפעלת סמכויותיהם, שכן פעילות הוועדה אינה תחליף לעבודת גופי חקירה במישור הפלילי.
ב-3 במאי 2021, הודיע מבקר המדינה כי בכוונתו לפתוח בביקורת מדינה מיוחדת בעקבות האסון במירון.
בהמשך, לאחר שנפגש עם ועדת החקירה הממלכתית, הודיע המבקר על הפסקת בדיקתו את הנושא.
ועדת החקירה הממלכתית לחקר אסון הר מירון
ב-20 ביוני 2021, החליטה ממשלת ישראל ה-36, על הקמת ועדת החקירה הממלכתית לחקר אסון הר מירון.
ב-22 בנובמבר 2021 פרסמה הוועדה את המלצות הביניים.
בין ההמלצות הוועדה העיקריות היו: 1. מינוי שר אחראי, שיישא באחריות הכוללת על ההילולה.
2. שיפור תשתיות האתר והסרת מפגעים.
3. מניעת צפיפות חריגה, פיזור הקהל בהר ומניעת מוקדי צפיפות.
עם פרסום המלצות הביניים, אישרה אותן הממשלה בישיבתה השבועית והחלה ביישומן.
ב-16 בדצמבר 2021 אישרה הממשלה את מינויו של השר מתן כהנא לממונה על קיום הילולת הרשב"י במירון.
השר מינה את צבי טסלר לפרויקטור ההילולה, וב-10 בינואר 2022 נהרס חלקית 'שביל ר' דֹב' שעליו התרחש האסון.
ההחלטות שהתקבלו לקראת ל"ג בעומר תשפ"ב: 1. תתקיים הדלקה אחת ויחידה של חסידות בויאן.
2. כניסה לאירוע תותנה ברכישת כרטיס נסיעה שיהווה כרטיס שהייה בהר.
3. השהות בהר תוגבל לזמן קצוב בהתאם לכרטיס שנרכש.
4. איסור על חלוקת המזון בהר.
5. איסור הצבת דוכנים ובניית מאהלים סביב הקבר.
ב-24 בינואר 2022 נפטרה יו"ר הוועדה מרים נאור, ובמקומה מונתה נשיאת בית המשפט המחוזי בתל אביב בדימוס, דבורה ברלינר.
באפריל 2023 אושר חוק המסדיר את מתווה הילולה במירון המיישם את החלטות הממשלה לפי ועדת החקירה בשנת 2021. לפי חקיקה זו תוגבל השהייה במקום ויאסרו אירועי הדלקה פרט לאירוע המרכזי.
הוועדה פרסמה את מסקנותיה ב-6 במרץ 2024. בדו"ח המסכם נכתב כי מקור האסון הוא "תרבות רעה" של אינטרסים פוליטיים, ניהול לקוי, דחיינות והתחמקות מאחריות, בקרב כל בעלי התפקידים והגופים שהיו אחראים לאסון.
הוועדה קבעה כי באסון היו אשמים ארבעה: ראש הממשלה (לפני ובזמן האירוע) בנימין נתניהו, השר לביטחון לאומי אמיר אוחנה, מפכ"ל המשטרה יעקב שבתאי והשר לענייני דת יעקב אביטן.
הוועדה הבהירה כי מדובר באשמה ולא באחריות בלבד.
בדברי הסבר למשמעות הביטוי "אחריות אישית" (דו"ח מסקנות הוועדה, שער חמישי, פרק 25, ב', 12) נכתב: "האחריות האישית דורשת קשר בין מעשיו של נושא המשרה או מחדליו לכשל שהתגלה, ומתוך כך יש באחריות האישית יסוד של אשם".
(פירוט המסקנות בערך ועדת החקירה הממלכתית לחקר אסון הר מירון).
הוועדה המליצה שהיועצת המשפטית לממשלה תידרש לשאלת חידוש החקירות הפליליות ומיצוין.
ובאופן כללי יותר כי גופים חקירה רלוונטיים נוספים כגון אגף המשמעת במשטרת ישראל, גופי משמעת אחרים וגופים המסדירים תחומים מקצועיים, יבחנו את הצורך בהפעלת סמכויותיהם, שכן פעילות הוועדה אינה תחליף לעבודת גופי חקירה במישור הפלילי.
לאחר פרסום המסקנות פנו משפחות ההרוגים באסון ליועצת המשפטית לממשלה ולמשנים שלה, בדרישה כי ימוצה הדין עם האחראים למחדל שבו איבדו את יקיריהן.
באפריל 2025 דווח כי היועצת המשפטית לממשלה ופרקליט המדינה מקימים צוות שיבחן אם לחדש את החקירה הפלילית נגד האחראים לאסון.
8 חודשים לאחר האסון, סוכם מתווה פיצויים ראשוני למשפחות.
במסגרת המתווה הוצע להעניק סכום של כחמש מאות אלף ש"ח לכל משפחה כסיוע ראשוני.
ככל שיתקיימו הליכים משפטיים, יקוזזו סכומים אלו מהסכומים שיפוצו המשפחות, כאשר ייקבע מי יהיה הגורם המפצה.
כ-35 תביעות נזיקין הוגשו נגד נתבעים רבים ומבטחיהם והן מתבררות במאוחד בבית המשפט המחוזי מרכז.
בין הנתבעים - חברת האבטחה, מהנדס האירוע, המועצה האזורית מרום הגליל, המדינה והמרכז הארצי לפיתוח המקומות הקדושים, האחראי על מתחם קבר הרשב"י.
ביולי 2025 הוסכם בין הצדדים כי בכפוף לאישור בית המשפט יקבלו בשלב הראשון, משפחות הנספים באסון במירון, שהיו במותם בני פחות מ-24, פיצוי בסך של עד 3 מיליון שקלים בנוסף לפיצוי הראשוני שישולם על ידי מדינת ישראל, המרכז הארצי לפיתוח המקומות הקדושים וחברות הביטוח.
ביום ראשון שלאחר האסון הוכרז יום אבל לאומי.
הדגלים במבני ציבור, בסיסי צה"ל ונציגויות ישראל בחו"ל הורדו לחצי התורן.
לאחר האסון הופקו עשרות לחנים ושירי אבל וגעגוע לזכר הנספים.
שירו של שרגי גשטטנר, זמר שהיה אחד מהנספים באסון - "כרחם אב" (בלחנו של יוסי גרין), הופק בעשרות ביצועים חדשים על ידי זמרים רבים.
במקום האסון הוצב לוח הנצחה לעילוי נשמת הנפטרים, ובו ציטוט העיקר הראשון מי"ג העיקרים: "אֲנִי מַאֲמִין בֶּאֱמוּנָה שְׁלֵמָה.
לאחר האסון, הוכנסו ספרי תורה רבים לבתי כנסת לעילוי נשמת הנספים.
באירוע מטעם דרשו שנערך בהיכל פיס ארנה ירושלים בט' באדר א' תשפ"ב, נערך מעמד הנצחה אמנותי לזכר הרוגי האסון, אשר כלל את השיר 'אני מאמין', בהשתתפות של למעלה מ-10,000 איש.
בל"ג בעומר תשפ"ב, יום השנה לאסון, הדליק האדמו"ר מבויאן 45 נרות לזכר הנספים, קודם הדלקתו המפורסמת הפותחת את אירועי ההילולא במירון.
כמו כן התקיים במירון טקס זיכרון לנספי האסון, בהשתתפות זמרים ורבנים.
כשנה לאחר האסון הוקם בביתר עילית פארק קדושי מירון לזכר ארבעה הרוגים תושבי העיר.
האסון בהילולת רבי שמעון בר יוחאי אירע בליל ל"ג בעומר של שנת ה'תרע"א, 15 במאי 1911, כאשר קהל רב גדש את מתחם קבר רבי שמעון בר יוחאי בהר מירון בארץ ישראל העות'מאנית.
מעקה שעליו נשענו אנשים רבים התמוטט, וקרוב למאה איש נפלו מגובה של כ־7–8 מטרים אל החצר למטה.
העלייה השנתית לקברו של רבי שמעון בר יוחאי בל"ג בעומר בעת החדשה ידועה לראשונה מן המאה ה־17, אז החלו לערוך ביקור והילולה המונית על הקבר.
הילולת רבי שמעון בר יוחאי נערכה מאז מדי שנה ברציפות ומשכה אליה המונים.
בשנים שלפני האירוע ולאחריו היה מרכז היישוב היהודי באזור בצפת והחגיגות החלו בתהלוכה מצפת למירון.
בסביבת הקבר התגוררו מספר זקנים יהודים במסגרת מושב זקנים או בית אבות שהחזיק ההקדש הספרדי הצפתי במקום.
האדמו"ר יצחק פרידמן, אבי חסידות בויאן האוקראינית שרכש את חזקת ההדלקה, מינה את הרב רפאל זילברמן (דיין) מצפת לשלוחו בהדלקת האש.
קודם ההילולה נשלחו למקום נגר ובנאי שתיקנו קירות רעועים בציון.
בשנה זו הייתה במתחם הקבר נוכחות משטרתית ובה הפיקוד הבכיר של משטרת צפת העות'מאנית וכן רופא, אך לא היה בידיו ציוד רפואי.
באותה השנה חלה ההילולה בלילה שבין שני לשלישי – ליל י"ח באייר ה'תרע"א, 15–16 במאי 1911. להילולה התקבצו כעשרת אלפים איש, רובם אנשי היישוב הישן אך גם עולי העלייה השנייה.
בשעה הרביעית בלילה (בין 22:00 ל־22:30) נמכרה זכות ההדלקה, והרב דיין הדליק עבור הזוכה את המשואה.
מייד לאחר מכן נוצר לחץ להתרחק מן האש, לחץ שגרם לקריסת המעקה שעל גג הציון.
על אי־תקינות המעקה התריעו אחדים מתושבי המקום הזקנים בערב ההילולה.
כ-100 מתוך 500 העומדים על הגג נפלו לחצר שתחתיו, מגובה 7–8 מטרים.
בנוסף, חלק מהעומדים בחצר נפגעו מהאבנים והאנשים שנפלו עליהם.
עם זאת, מספר ההרוגים היה נמוך בהרבה מ-100, מפני שהגופות הראשונות ריככו את המכה לאלו שבאו אחריהם.
היו מהנופלים אף כאלו שיצאו בלא פגע: מספר ההרוגים עמד, לדברי עדי ראייה, על כ־20–30 ומספר הפצועים עמד לדבריהם על כ־30–40.
מפקד משטרת צפת, קאימקאם חסין אפנדי אל־אחדב, שצפה בנעשה מגג סמוך, קפץ אל החצר והעמיד את אנשיו לחסום את הכניסה אליה על־מנת לאפשר את הטיפול בפצועים, ובמקביל שלח את אחד החיילים להזעיק עזרה רפואית מצפת.
הוא ארגן את פינוי הפצועים לעבר צפת תוך שהוא מגייס לשם כך את תושביו הערביים של כפר מירון שאת חלקם כפה לתרום מיטות וקרשים מבתיהם לטובת מבצע הפינוי.
בית החולים החדש ע"ש רוטשילד בצפת (כיום המרכז הרפואי זיו), שעמד סגור מיום היווסדו ב־1907 משיקולי תקציב, נפתח באותו יום כדי לאפשר השגחה רפואית נאותה.
ארתור רופין, שנכח במקום, תיאר בזיכרונותיו את האירוע ומתח ביקורת על היערכות מארגניו:
הרב יונתן בנימין הלוי הורוויץ, נציג ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם (פקוא"מ) בירושלים שנכח אף הוא במקום, לקח בשם הארגון את מימון פעולות החילוץ וההצלה והטיפול הרפואי, ואף קבע קצבה שבועית קבועה לפרנסת אלמנות ויתומי האסון.
בקרב יהודי האזור רווחה הסברה שהאסון התרחש בשל פגיעה בקדושת האירוע: החלוצים, עולי העלייה השנייה הצעירים החילונים זימרו שירי זמר עברי במקום השירים הנהוגים לכבוד התנא (למשל בר יוחאי), וכמה מהם אף רקדו במעורב לעיני הקהל.
בתגובה, בלחץ חסידי צאנז שבצפת, גזרו רבני העיר חרם שלא יבואו נשים כלל להילולה למשך שבע שנים.
עם זאת, דעת החכמים הספרדים לא הייתה נוחה מהחרם, שכן הוא הקשה על האבות שנאלצו לטפל בעצמם בילדים שהביאו לתגלחתם הראשונה ומיעט את השמחה, דבר חמור על־פי מסורת הקבלה.
מצד שני, רבים הציעו אף לבטל את ההילולה כליל, הצעה שלא התקבלה.
בשנת 1912 פחת מספר המשתתפים מאוד.
בשנת 1914, עדה מימון, פעילת הפועל הצעיר דתייה שהקימה אז בית־ספר לבנות בצפת, נכנסה ביחד עם שתי חברותיה להילולה.
למרות שהציבור הדתי שנכח במקום הביע אי־נוחות, עדה מימשה את זכותה להתפלל.
בעקבות זאת, נשים חזרו להשתתף בחגיגות במירון מדי שנה, והתקנה בוטלה.
אסון ילדי כפר מנחם התרחש ב-12 ביולי 1961. שבעה מילדי הקיבוץ נהרגו בתאונת דרכים מדרום לחדרה כשהיו בדרכם למחנה קיץ.
ב-12 ביולי 1961, במהלך החופש הגדול, יצאו מהקיבוץ 22 ילדי קבוצת רימון מכתה ז' בבית הספר בקיבוץ בדרכם למחנה קיץ של תנועת השומר הצעיר ליד מושב מכמורת.
משאית של הקיבוץ הובילה את הקבוצה ליעדה.
היא עצרה בצד הדרך בכביש 4 מעט ממזרח למכמורת, כששליש ממנה על הכביש והיתר בשוליו.
הילדים ירדו ממנה ועמדו מאחוריה ולידה כדי לקבל את ציודם שנמצא עדיין על המשאית.
מונית שירות שנסעה על הכביש סטתה ופגעה ישירות בקבוצת הילדים.
עקב הפגיעה נהרגו שבעה מהם ועוד חמישה נפצעו, אחד מהם קשה.
אמבולנסים הובילו את הנפגעים לבית החולים הלל יפה בחדרה.
משם הועברו הפצועים לבית החולים בילינסון בפתח תקווה.
עשרת הילדים ניצולי התאונה חזרו מיד לקיבוצם.
הילדים שנהרגו - ארבע בנות ושלושה בנים – היו ילידי השנים 1947–1949, בני 12 עד 14.
אבל כבד ירד על קיבוץ כפר מנחם.
שבעת ההרוגים הובאו לקבורה ביישוב למחרת האסון בהלוויה משותפת.
שר התחבורה יצחק בן אהרן מינה ועדת חקירה ובה שופט, רופא ומהנדס לבדיקת התאונה.
נהג המונית, בן 64 בעת התאונה, הועמד למשפט פלילי בפני בית משפט השלום בחיפה.
בית המשפט הרשיע אותו, ובמרץ 1963 שלל לצמיתות את רישיון הנהיגה שלו והטיל עליו קנס של 100 לירות.
ליד בניין הספרייה של הקיבוץ נבנתה לימים רחבת זיכרון לשבעת הילדים וניטעו בה שבעה עצי ברוש.
אסון הרכבת בנישאפור היה פיצוץ גדול שהתרחש ב-18 בפברואר 2004 בכפר כיאם ליד נישאפור באיראן.
295 בני אדם נהרגו והכפר כולו נהרס כאשר קרונות רכבת שיצאו משליטה התרסקו לתוך הקהילה באמצע הלילה והתפוצצו.
זהו אסון הרכבת הקטלני ביותר של איראן אי פעם.
לא ידוע כיצד הרכבת החונה השתחררה, והצליחה לנסוע מרחק כה רב ללא נהג או שומר.