tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מספר שנים בבית העליון של המפעל ירדה ישראל ב-1991 לבית האירופי האפריקאי לאחר הפסד לבלגיה אך בספטמבר 1993 שבה לבית העליון לאחר שניצחה את שווייץ 3-2. מנסדורף ניצח ביחידים את לאסק ורוסה.
ההתמודדות של ישראל מול בלגיה באצטדיון קנדה ברמת השרון, שנה לאחר מכן, הייתה האחרונה של מנסדורף כשחקן.
מנסדורף השתתף פעמיים בטורניר הטניס של המשחקים האולימפיים.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) הפסיד בסיבוב הראשון ובאולימפיאדת סיאול (1988) הגיע לשמינית הגמר לאחר שהיה מדורג 12 בטורניר.
הוא היה אמור להשתתף גם באולימפיאדת ברצלונה (1992) אבל פרש בגלל פציעה.
ב-1995 שיחק מנסדורף משחק ראווה נגד גוראן איבניסביץ' במלחה במסגרת חגיגות 3,000 שנה לירושלים.
בין השנים 2000 ו-2004 היה מנסדורף קפטן נבחרת ישראל לגביע דייוויס.
ביוני 2017 נישא מנסדורף בשלישית, לטליה שרון.
כיום מנסדורף הוא איש עסקים ויהלומן.
בתחילת שנות ה-2000 אימן מנסדורף את נבחרת הדייוויס של ישראל, ובשנת 2009 אימן למשך ארבעה חודשים את דודי סלע.
בהמשך אימן מנסדורף את מרקו קיודינלי השווייצרי ותחת אימונו של מנסדורף עלה קיודינלי מהמקום ה-189 למקום ה-148 בעולם.
באפריל 2012 מונה למאמנה של סבטלנה קוזנצובה, אך כעבור כחודש הוחלף על ידי הרנאן גומי הארגנטינאי.
באוקטובר 2012 מונה לקפטן נבחרת הפדרציה.
עמוס לוין (נודע גם בכינויו הספרותי אריה דקר; 7 ביולי 1921 – 6 ביולי 1991) היה משורר, מחזאי וסופר ישראלי.
עמוס לוין נולד בליטא (1921) את ילדותו ונעוריו עשה בממל, עם שני אחיו וללא אב.
אמו פרנסה את המשפחה בעבודה בבתי עשירים.
הוא סיים את בית הספר הגרמני בממל ויצא לעבוד בגיל 14.
לוין שאף כל חייו להשכלה, ללימוד, לקריאה ולאומנות.
בגיל 19 עלה לארץ ישראל עם אחיו הצעיר בעליית הנוער ולמד בכפר הנוער בן שמן.
עוד בהיותו בממל כפועל מתלמד נפגש עם רעיונות מרקסיסטיים, ובייחוד הושפע מאחיו הבכור שהיה חבר בברית הנוער הקומוניסטי המחתרתי בליטא.
בשל דעותיו השמאליות גורש עמוס לוין מבן שמן והגיע לתל אביב, בה גר רוב חייו.
בתום מלחמת העולם השנייה נודע לו, כי אמו שנותרה בודדה ללא ילדיה נרצחה על ידי הנאצים, וכי אחיו הבכור נהרג בשורות הצבא האדום כחייל בקיץ 1941.
לוין עבד כרתך וגויס במלחמת העצמאות כמתקן טנקים.
בהיותו אוטודידקט כפייתי, החל לעבוד בעיתון "קול העם" ככתב-צלם לענייני עובדים.
מאז המשיך בעבודה זו עשרות שנים ועבד גם ב"זו הדרך".
את שני ספריו הראשונים פרסם ב-1963 (ביחד עם רעייתו, רות לוין): "סימטה יורדת אל הים", שני מחזות ו"הרפתקאותיו של מצפון".
את שיריו החל לפרסם ב"קול העם" ובשנת 1969 יצא לאור קובץ שיריו הראשון: "עצים מתחדשים במותם", עליו חתם בשם אריה דקר.
הקובץ השני בשם "שירים" יצא בשנת 1978. הקובץ האחרון בשם "והתשובות שותקות" יצא לאור בשנת 1988.
עמוס כרמלי (שוורץ) (15 במרץ 1937 – 7 ביוני 2014) היה עיתונאי, איש טלוויזיה ורדיו ישראלי ובמאי סרטים.
כרמלי נולד בחיפה והתחנך בתיכון חוגים שבעיר.
הוא החל את עבודתו העיתונאית בגיל 17, הוא כתב אז במדורי הספורט במספר עיתונים כאשר הוא נושא מספר שמות.
את דרכו כשדרן רדיו התחיל במחלקת הספורט.
לפני שידור משחק הכדורגל הראשון שלו אמר לו שדר הספורט הנודע נחמיה בן אברהם: "ברדיו אין שוורץ – בחר לך שם עברי".
בסוף שנות ה-60 היה כרמלי בין מקימי סניף הטלוויזיה הישראלית בחיפה, ושימש במשך שנים רבות כתב הטלוויזיה בחיפה ובאזור הצפון כולו.
הוא נהג לפתוח רבות מכתבותיו במשפט המפורסם "כאן עמוס כרמלי מחיפה".
במשך כ-60 שנות עבודתו יצר כ-3000 כתבות וסרטים דוקומנטריים.
עבודתו העיתונאית זיכתה אותו בשנת 2000 בפרס סוקולוב לעיתונאות על עבודתו העיתונאית ועל תרומתו לחברה.
בשנת 2004 הוענק לו אות יקיר העיר חיפה עבור פעילותו בטלוויזיה הישראלית.
בראשית שנת 2014 הוענק לו פרס מפעל חיים מטעם תא עיתונאי חיפה והצפון על פעילותו העיתונאית רבת השנים.
עמוס כרמלי היה נשוי לתמר (פרנקל) ואביהם של רן כרמלי, במאי סרטים, ואלון.
נפטר לאחר מאבק במחלה ב-7 ביוני 2014. נקבר בבית הקברות כפר סמיר בחיפה.
עמוס לביא (1 בינואר 1953 – 9 בנובמבר 2010) היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ישראלי.
לביא זכה בשלושה פרסי אופיר למשחק, על תפקידיו בסרטים "שחור", "נשים" ו"קרקס פלשתינה".
לביא נולד בטריפולי שבלוב לאליהו ולמיסה.
בגיל שלוש עלה עם משפחתו לישראל.
אביו, שעבד כמוהל וכשוחט, נפטר כשלביא היה בן שבע בלבד.
בשנת 1973, במהלך מלחמת יום הכיפורים בה שירת לביא במילואים, הוא לקה בתגובת קרב.
במהלך השיקום הוצע ללביא ללמוד משחק.
בראשית שנות השמונים סיים לימודי משחק בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים.
ב-1980 שיחק בסרט "מעגלים של שישבת" שכתבה וביימה עידית שחורי.
ב-1981 גילם את חבר של נילי בסרט "אסקימו לימון 3: שפשוף נעים".
ב-1982 שיחק בסרט "אות קין" שכתב ערן פרייס וביים אורי ברבש, וגילם את רחמו – תפקיד מרכזי בסדרה "מישל עזרא ספרא ובניו" שכתב וביים נסים דיין על פי ספר בעל אותו שם מאת אמנון שמוש.
ב-1983 שיחק בסרט "גרין" שכתב וביים גדעון קולירין, ובסרט "אני והמאהב של אשתי" שכתב וביים עוזי פרס.
ב-1985 גילם את משה בסרט "בנות" שכתב אסי דיין וביים נדב לויתן; שיחק בסרט "מניו יורק באהבה" שכתב וביים עמוס קולק; שיחק בסרט "עד כלות" שביים אבי המי, וגילם את גדעון בסרט "עד סוף הלילה" שכתב וביים איתן גרין.
בשנת 1986 שיחק בסרט "פלאש" שכתב רזי לוינס וביים דורון ערן.
ב-1987 גילם את מרקו בסרט "חימו מלך ירושלים" שכתבה עדנה מזי"א (על פי ספרו של יורם קניוק) וביים עמוס גוטמן; וגילם את מוחמד בסרט "החולמים" שכתב ערן פרייס וביים אורי ברבש.
בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים שיחק לביא במספר סרטים אמריקאיים־ישראלים: ב-1987 גילם את יאסין אבו ריאד בסרט "דד־ליין" שכתב חנן פלד וביים נתניאל גוטמן.
ב-1992 שיחק בסרט "מצמוץ עין" שכתב אדוארד קובץ' וביים בוב מיסיורובסקי.
ב-1993 גילם את שומר המוזיאון בסרט "המומיה חיה" שביים גרי או'הרה.
באותה השנה שיחק בסרטים "זרים בלילה" שכתב רזי לוינס וביים סרג' אנקרי, בסרט "נקמתו של איציק פינקלשטיין" שכתב וביים אנריקה רוטנברג, ובסרט "מנת יתר" שכתבו אסי דיין ופיני עדן וביים שמואל אימברמן.
ב-1994 גילם מפקד פלוגה בסרט "האח של דריקס" שכתבו אמנון דנקנר ומשה זונדר וביימו אורי ענבר ודורון צברי.
באותה שנה גילם את אליהו בן-שושן, אבא של רחלי (חנה אזולאי-הספרי) בסרט הקולנוע "שחור" שכתבה חנה אזולאי הספרי וביים שמואל הספרי, ועל משחקו בסרט זה זכה בפרס אופיר.
ב-1995 גילם את שמי בסדרת הטלוויזיה "סיטון" שכתב בני ברבש וביים אורי ברבש, וגילם את דני, התפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה שכתב וביים יקי יושע "המונה דופק".
(בשנת 1997 יצא הסרט "שבזי" שנערך מתוך הסדרה).
על משחקו בסרט "נשים" זכה בפרס אופיר לשחקן הטוב ביותר.
באותה שנה הופיע בסדרת הטלוויזיה "תמונות יפואיות" שכתבו (לצד אביב טלמור) וביימו אריק לובצקי ומתי הררי, על פי ספריו של מנחם תלמי.
בשנת 1997 שיחק בסדרה "קו 300" שכתב מוטי לרנר (על פי ספרו של יחיאל גוטמן) וביים אורי ברבש.
ב-1998 גילם את אריק בסרט "מסוכנת" שכתב וביים שמי זרחין; שיחק בסרט "אביב" שכתב וביים נדב לויתן, וגילם את עוז בסרט "קרקס פלשתינה" שכתב וביים אייל חלפון.
על משחקו בסרט "קרקס פלשתינה" זכה בפרס אופיר לשחקן משנה הטוב ביותר.
ב-1999 גילם את אלי חדד במיני סדרה "אישה באפור" שכתב עירא דביר וביים יוחנן ולר, ושיחק בסרט "פרנק סינטרה מת" שכתב וביים נדב לויתן.
ב-2000 גילם את אילן בסרט "איש השלג" שביים עמרי לוי.
ב-2001 שיחק בסדרה "המכון" שכתב מוטי לרנר וביים אורי ברבש.
ב-2002 גילם את אבו אחמד בסרט "טאהרה" שביים דורון ערן, ושיחק ובסרט "בחודש התשיעי".
בשנים 2002־2003 גילם את פרופסור עמוס בכר בסדרה "טיפול נמרץ" ששודרה בערוץ 2. באותן השנים שיחק את יוסי תורג'מן בסדרת הדרמה "תיק סגור" ששודרה בערוץ 10.
ב-2003 גילם את האדמו"ר עזריאל רוטנברג בטלנובלה החרדית הראשונה "החצר" שכתבו דניאל טאוב ויאיר חסדיאל וביים אבי כהן, גילם רב בסרט "סימה וקנין מכשפה" שכתב וביים דרור שאול, שיחק בסרט "האחים מבורך" שכתב וביים נדב לויתן, וגילם את חזי בסרט "עלילה" של עמוס גיתאי.
בשנים 2003־2004 שיחק בעונה הראשונה והשנייה של סדרת הדרמה של ערוץ 2 "אהבה מעבר לפינה" גילם את נתן ברזילי.
בשנת 2004 גילם את חזי בסרט "הארץ המובטחת" שכתב וביים עמוס גיתאי.
ב-2006 גילם את פייבוש בסרט "מלך של קבצנים" שכתב וביים אורי פסטר, וגילם את אבא של עינת (דניאלה וירצר) בסדרה "אגדת דשא" שביים עופר ויצמן.
בשנים 2006־2007 גילם את אריה וייס בעונה השלישית והרביעית של סדרת הדרמה היומית המוזיקלית "השיר שלנו"; גילם את צביקה שיננבויים בסדרה "אולי הפעם" שביים עופר ויצמן, וגילם את מר דוידי בסרט "ריקוד מסוכן" שכתב וביים מנחם גולן.
ב-2008 גילם את ראובן בסרט "מפטיר" שכתב וביים דויד בן ארי, וגילם את קפטן יעקב בסרט "עץ לימון" שכתבו ערן ריקליס וסוהא עראף שביים ערן ריקליס.
בסמוך לכך, השתתף בקליפ של השיר "עץ ירוק מפלסטיק", של הזמרת מרגלית צנעני.
ב-2010 גילם את מוריס דנינו במיני-סדרה "אדמה" שביים רני בלייר, וגילם את עמוס ברדוגו בסרט "כבוד" שכתב וביים חיים בוזגלו.
הסרט "כבוד" בו השתתף, שודר
בשנת 2011 בערוץ 10 כסדרת הטלוויזיה "הכבוד של מרציאנו".
בטרם מותו הספיק לביא להצטלם גם לסרט נוסף של חיים בוזגלו וגילם את עמוס שניר בסרט "סרק, סרק" אשר יצא לאקרנים בפברואר 2012, וכן לסרט סטודנטים בשם "המבדיל" שכתב וביים צבי יהודה הרלינג.
בתיאטרון החאן: ב-1980 שיחק בהצגה "אגממנון" מאת אייסכילוס שביים סטיבן ברקוף.
ב-1987 שיחק לצד איילת מרגלית בהצגה "ציד עכברושים" מאת פיטר טוריני שביימה דורית ירושלמי.
ב-1988 שיחק בהצגה "מי תהום" מאת הלל מיטלפונקט שביים עמית גזית.
במרכז התיאטרוני בנווה צדק: ב-1981 שיחק בהצגה "מחלקה 3 כיתה 1" מאת דליק ווליניץ שביים איציק ויינגרטן.
בתיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער: ב-1982 שיחק בהצגה "דקלים וחלומות" שכתב וביים יצחק גורמזאנו גורן ע"פ סיפורי סמי מיכאל.
בתיאטרון הבימה: ב-1983 גילם את שבתאי בהצגה "סנג'ר" מאת מוטי בהרב שביים מיכאל גורביץ'.
ב-1984 גילם את מקרקא בהצגה "מאחורי הגדר" מאת חיים נחמן ביאליק שביים אורי פסטר.
ב-1985 שיחק בהצגה "המשפט" מאת פרנץ קפקא שביים סטיבן ברקוף; שיחק בהצגה "טירונות" מאת ניל סיימון שביים עמית גזית ושיחק בהצגה "עוולה" מאת יוסף חיים ברנר שביים עמית גזית.
בתיאטרון בית ליסין: ב-1983 שיחק בהצגה "טרדפורד טנזי" מאת קלייר לקהאם שביים דוני ענבר.
ב-1986 שיחק בהצגה "יצרים" מאת ויליאם מסטרוסימון שביים עמית גזית.
ב-1992 שיחק בהצגה "המלך" שכתב וביים שמואל הספרי.
ב-2006 שיחק בהצגה "תפוחים מן המדבר" מאת סביון ליברכט שביים עודד קוטלר.
בתיאטרון באר שבע: ב-1994 שיחק בהצגה "המתחזה" מאת ויליאם ריילי שביים רוברט וודרופ.
ב-1995 שיחק בהצגה "החטא ועונשו" שביים גל זייד ובהצגה "אשת האופה" מאת מרסל פניול שביים גדי רול.
ב-1996 שיחק בהצגה "המלאך הכחול" מאת פם ג'יימס שביים פיטר ג'יימס.
ב-1998 שיחק בהצגה "ירח שחור" מאת מוטי אברבוך שביים רזי אמיתי; בהצגה "הוא הלך בשדות" שביים גדי ענבר, ובהצגה "איך למדתי לנהוג" מאת פאולה ווגל שביים איצ'ו אביטל.
ב-1999 שיחק בהצגה "גשם שוטף" שכתב וביים גדי ענבר, ובהצגה "רישיון לחיות" מאת יצחק גורמזאנו גורן (מבוסס על הרומן של גורן "מקלט בבבלי") שביים סיני פתר.
ב-2000 שיחק בהצגה "אצבע אלוהים" שעיבד וביים רמי דנון ע"פ דן בניה סרי.
ב-2003 שיחק בהצגה "פוטו בגדאד" מאת אלי דור חיים שביים רזי אמיתי.
ב-2005 שיחק בהצגה "בית הקפה" מאת קרלו גולדוני שביים מיטקו בוזקוב.
ב-2006 גילם את מנהל הכלא בהמצגה "לא על זמירים" מאת טנסי ויליאמס שביים רועי הורוביץ.
בפסטיבל עכו: ב-1996 שיחק לצד חגית דסברג בהצגה "בן חור והרבנית" מאת נדב בן יהודה שביים יורם פאלק.
על הצגה זו זכו השניים בפרס השחקן והשחקנית הטובים ביותר.
הצגה זו הועלתה לאחר מכן בתיאטרון בית ליסין.
בפסטיבל תיאטרונטו: ב-2010 שיחק בהצגה "הזר" מאת אלבר קאמי שעיבד וביים יעקב אמסלם.
בתיאטרון צוותא שיחק בהצגת היחיד "נגמל - סיפור חיים" ובהצגה "שדות החיטה הנצחיים" מאת יוני להב שביים זכריה טובי.
לביא היה אב לארבעה ילדים מארבע בנות זוג, אם כי היה נשוי רק לאחת מהן.
בשנותיו האחרונות היה בזוגיות בת שבע שנים עם השחקנית אוולין הגואל, עמה הביא לעולם את בתם אלה לביא, שהתמודדה בתוכנית המציאות "הכוכב הבא 2021".
בעבר ניהל לביא מערכת יחסים עם השחקנית יעל הדר.
לביא נפטר ב-9 בנובמבר 2010 בבית החולים איכילוב, בגיל 57, לאחר שהתמודד עם מחלת סרטן הריאות.
עמוס מלכא (נולד ב-24 בינואר 1953) הוא אלוף בדימוס בצה"ל; ב-1996–1998 כיהן כראש מפקדת חילות השדה (מפח"ש, לימים זרוע היבשה) ובשנים 1998–2001, כראש אמ"ן.
עמוס מלכא נולד בשכונת קריית חיים בחיפה, להורים יוצאי מרוקו, התגייס לחיל השריון ב-1972, ובמלחמת יום הכיפורים לחם במסגרת כוח בה"ד 1 במעברי הגידי והמיתלה.
לאחר המלחמה סיים את קורס הקצינים, ועבר דרך כל שלבי הפיקוד במסגרת חיל השריון: מפקד מחלקה, מפקד פלוגה, סגן-מפקד גדוד, ומפקד גדוד 429 של חטיבה 211 במלחמת שלום הגליל במהלכה נפצע ביום הרביעי של הלחימה.
שירת כמפקד חטיבה 27 וחטיבה סדירה 211. מלכא הקים את חטיבת מנשה בגזרת ג'נין בעת האינתיפאדה הראשונה ובכך היה לאיש השריון הראשון שפיקד על חטיבת בט"ש (ביטחון שוטף).
פיקד על חטיבת ההדרכה המרכזית של חיל השריון (חטיבה 460), בה מוכשרים מפקדי טנקים (מט"קים) וקציני שריון.
ב-1992 קיבל מלכא דרגת תת-אלוף ומונה לפקד על אוגדת מילואים, ושנה לאחר-מכן מונה לפקד על עוצבת הפלדה.
ב-1996 קיבל דרגת אלוף ומונה לראש מפח"ש (מפקדת חילות-השדה, כיום זרוע היבשה), וב-1998 מונה לראש אמ"ן.
כראש אמ"ן הוא העריך שניתן להגיע להסכם עם יאסר ערפאת אם ישראל תסכים שמזרח ירושלים תהיה בירת המדינה הפלסטינית, תתן למדינה הפלסטינית לפחות 97% משטח יהודה ושומרון עם חילופי שטחים ביחס 1:1 על השטח הנותר, ותסכים להכיר באחריותה לבעיית הפליטים, תוך נכונות לקלוט כמה עשרות אלפי פליטים.
הוא הזהיר את אהוד ברק שערפאת לא יסכים לפחות מכך, ומצד שני יצא נגד טענתו של עמוס גלעד שנאמרה לאחר מספר שנים, שלא היה ניתן להגיע להסכמות עם ערפאת בשום מחיר, ואמר שטענתו של גלעד לא נאמרה לפני פרוץ האינתיפאדה השנייה.
מלכא טען שהאינתיפאדה השנייה פרצה בגלל עליית אריאל שרון להר הבית וערפאת הצטרף לאינתיפאדה רק לאחר שפרצה, ולא יזם אותה.
הוא גם טען שנסיגה מלבנון ונאום קורי העכביש שבא בעקבותיה חיזקו את הנכונות של הפלסטינים לנהל מאבק אלים נגד ישראל, הגם שלשיטתו לא הם הניעו את פרוץ האינתיפאדה השנייה.
מלכא פרש מצה"ל ב-2002 ופנה לעסקים; הוא הקים את חברת AM-DASC העוסקת בייעוץ ביטחוני ובקידום מיזמים טכנולוגיים, משמש כדירקטור חיצוני בחברת אי.די.בי.
פיתוח, וכדירקטור בבנק אוצר החייל.
ב-2005 מונה ליו"ר אלבר, העוסקת בליסינג ומימון.
בינואר 2007 מונה ליו"ר חברת פלסן סאסא העוסקת בפתרונות מיגון לשוק הביטחוני המקומי והבינלאומי.
מכהן כיו"ר חבר המנהלים של חב' לוג'יק, כדירקטור בחברת נייטרון אבטחת מידע שייסד ניר גייסט ודירקטור בחברת דלק מערכות רכב.
ב-2023 התבטא כנגד הרפורמה המשפטית במסגרת מכתב אלופי השריון שהזהיר מהשלכותיה על הרס הדמוקרטיה לטענתו, בראיונות ובטורים בתקשורת ובנאומים בהפגנות.
מלכא נשוי לנוני, ואב לשניים, מתגורר בתל אביב.
עמוס מר-חיים (נולד ב-4 ביולי 1938, ה' בתמוז תרח"צ) הוא מנהל ישראלי, שכיהן כמנכ"ל משרד המסחר והתעשייה וכראש ועדה קרואה בעיריית בני ברק.
מר-חיים הוא בוגר האוניברסיטה העברית בכלכלה, ובעל תואר שני במינהל עסקים.
אמו הייתה אשת העלייה השלישית וחברה בקיבוץ הראשון של השומר הצעיר, נכדתו של הרב יואב יהושע וינגרטן מקינצק, מגדולי התורה בפולין.
מר-חיים שירת בנח"ל והיה חבר קיבוץ בית העמק.
ב-1962 כיהן בתפקיד זוטר במשרד המסחר והתעשייה.
שימש עוזר שר התעשייה, בעת כהונתם של השרים יוסף ספיר, פנחס ספיר, חיים צדוק וזאב שרף.
ב-1969 מונה לכלכלן הראשי של משרד התעשייה והמסחר.
ב-1970 מונה במשרד לסמנכ"ל למימון.
בתפקיד זה פעל להגדלת המקורות התקציביים, המענקים וההלוואות שהועמדו לרשות התעשיינים.
ב-1974, בעת כהונתו של השר חיים בר-לב, נוספו לתחומי אחריות המשרד חברות ממשלתיות, כימיקלים לישראל וחברת מבני תעשייה.
באוגוסט 1976 מונה למנהל מרכז ההשקעות.
ב-1977 מונה למנכ"ל משרד התעשייה והמסחר, תפקיד בו כיהן עד 1979. ב-1980 הצטרף כחבר למפלגת העבודה.
במסגרת השוק הפרטי היה נציג חברת בונאס, שפעלה בישראל מטעם סינדיקט היהלומים הלונדוני.
ב-1983 מונה ליו"ר מטה הבחירות של טדי קולק.
ב-1984 מונה למנכ"ל כלל תעשיות, תפקיד בו כיהן עד 1989. באותה שנה מונה למשנה למנכ"ל קונצרן "כלל".
ב-1993 התמודד בבחירות לראשות העיר ירושלים כסגנו של טדי קולק, שהתמודד על ראשות העיר.
הוא נבחר לחבר מועצה, אך בעקבות אי מינויו לתפקיד ביצועי החליט לפרוש בעתיד מהתמודדויות פוליטיות.
חבר בוועד הפועל בחברה ובוועדת כספים.
ב-1996 מונה לסגן יו"ר החברה לישראל, ונחשב למספר שתיים בקונצרן, אחרי ארווין אייזנברג.
בינואר 1998 מונה למנכ"ל בפועל של הקונצרן.
שימש עד יולי 1997 בתפקיד יו"ר רשות הדואר.
בין השנים 1995–1997 כיהן כיו"ר הוועדה הקרואה בבני ברק.
הוא שימש כממלא מקום יו"ר הרשות לפיתוח ירושלים, וכיהן בשורה של תפקידים נוספים, כגון: יו"ר איגוד החברות הציבוריות בישראל, חבר בית הדין לעבודה, חבר הנהלת יד ושם, חבר הנהלת החברה הכלכלית לירושלים ועוד.
בנוסף, הנחה בשנות ה-80 תוכנית טלוויזיה.
בשנת 1998 הורשע מר-חיים, על פי הודאתו במסגרת עסקת טיעון, בעבירות מס.
מר-חיים הודה על אי דיווחן של הכנסות בהיקף 2.3 מיליון ש"ח בין השנים 1991–1995. בגזר הדין הוטל עליו קנס בסך מיליון ש"ח וששה חודשי עבודות שירות, אותן ביצע בבית החולים איכילוב.
אחיו הוא המוזיקאי יוסי מר-חיים.
עמוס פוּנקנשטיין (9 במרץ 1937 – 11 בנובמבר 1995) היה היסטוריון ופילוסוף ישראלי, פרופסור באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת סטנפורד ואוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
חתן פרס ישראל לחקר ההיסטוריה היהודית לשנת תשנ"ה (1995).
פונקנשטיין נולד בשנת 1937 בתל אביב כבן למשפחה דתית.
אביו, ד"ר יוסף פונקנשטיין, יליד בוצ'אץ' שבגליציה, אוסטריה, היה חניך בית המדרש לרבנים בברסלאו (1929–1933) ואוניברסיטת בזל (1933–1936), כיהן כמזכ"ל וסגן מנהל המכון למינהל ציבורי בירושלים.
פונקנשטיין גדל בירושלים, ולמד בבית הספר הדתי "מעלה", אך כבר בנערותו יצא בשאלה.
לאחר שחרורו מצה"ל, למד באוניברסיטה העברית בירושלים, וב-1958 נסע לגרמניה המערבית ללימודי דוקטורט בפקולטה לפילוסופיה של האוניברסיטה החופשית של ברלין.
את קריירת ההוראה שלו החל בשנת 1967 כמרצה להיסטוריה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
בסוף שנות ה-70 החל לחלק את זמנו בין UCLA ואוניברסיטת תל אביב, שבה היה מופקד על הקתדרה להיסטוריה ופילוסופיה של המדע ע"ש יוסף וסיל מייזר, הקים ביחד עם פרופ' יהודה אלקנה את המכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן וניהל אותו.
במסגרת זו לימד את תולדות המדעים, תולדות המחשבה המערבית והיבטים שונים של תולדות ישראל.
בשנת 1986 עבר לאוניברסיטת סטנפורד, שם הופקד על הקתדרה ע"ש דניאל א' קושלנד (Daniel E.
Koshland) לתרבות והיסטוריה יהודית שנוסדה אז, והקים בה את התוכנית למדעי היהדות.
כעבור שלוש שנים שב ל-UCLA, וב-1991 עבר לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי (UC Berkeley), שם התמנה לפרופסור מן המניין ומופקד הקתדרה ע"ש קורט (Koret) להיסטוריה יהודית.
בשנת 1985 זכה במלגת גוגנהיים למחקר התאולוגיה והדמיון המדעי מימי הביניים עד למאה ה-17 בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה (אקול דה אוטז אטיד) בפריז.
בשנת תשנ"ה-1995 זכה בפרס ישראל לחקר ההיסטוריה היהודית.
לצד פועלו האקדמי, מתחילת שנות ה-80 היה תומך פעיל של תנועת השלום בישראל והרבה לפרסם מאמרים ב"הארץ".
פונקנשטיין נפטר בברקלי שבקליפורניה ב-1995 בתום שנה של מאבק בסרטן הריאה, בגיל 58. היה פעיל בהוראה ובמחקר עד כחודש לפני מותו.
הותיר אישה, אסתי, ושני ילדים מנישואיו הראשונים: יעקב ודניאלה.
רבים מתלמידיו בישראל ובארצות הברית המשיכו לעסוק בתחומי התמחותו, בהם: דוד ביאל, אמנון רז-קרקוצקין, אילן גור זאב, ג'רמי כהן, יוסף מאלי, אלון אלטרס, דוד אנגל, בת ציון עראקי קלורמן, לאה רושקובסקי, דורית טנאי, אברהם שוחר, יואל רמב"ם, רם בן שלום ורבים אחרים.
תחומי מחקריו של עמוס פונקנשטיין היו מגוונים: הוא חקר את ההיסטוריוגרפיה והתודעה ההיסטורית בקרב יהודים ונוצרים בימי הביניים ובעת החדשה, את הפולמוס הנוצרי נגד היהדות, פרשנות המקרא בימי הביניים, הזיקה בין תאולוגיה למדע, ואת תולדות המחשבה המדעית מאז התקופה ההלניסטית ועד ימינו.
בספר זה פורש פונקנשטיין את הדיון התאולוגי והפילוסופי של ימי הביניים ומראה כיצד צמחו מתוך דיון זה במאה ה-17, המדע המודרני, התודעה ההיסטורית, והכתיבה ההיסטורית במשמעותה המודרנית.
הספר בוחן את מכלול היבטיה של המחשבה במאה ה-17, על בסיס ניתוח שיטתי של המחשבה הפרה-מודרנית, תוך שהוא מבהיר גם את אופיו של המפנה וגם את הרקע התאולוגי של הפעילות המדעית.
בכך תרם פונקנשטיין תרומה ייחודית לגישה שעוצבה במחקר עוד קודם לכן, אשר דחתה את התיאור ההיסטורי הפוזיטיביסטי, שהיה מבוסס על הבחנה בין מדע, כביטוי של ידע רציונלי, ובין דת, כסמל של דוגמטיות ודעות קדומות.
פונקנשטיין דוחה את ההנגדה המקובלת בין דת למדע.
הוא ראה מחד את הטענות המדעיות שעמדו בבסיס הדיון התאולוגי ומאידך את המרכיבים התאולוגיים במדע המודרני.
בספרו זה טוען פונקנשטיין כי ביסוד היהדות נטועה תודעה היסטורית עמוקה, שהלכה והעמיקה במהלך ימי הביניים, עת התעצם הפולמוס של היהדות למול הנצרות והאסלאם.
הוא סובר שאף־על־פי שליהודים היה ביטחון בעתידם, בשל האמונה בכוח עליון המשגיח עליהם, הרי שהיו צריכים תמיד להצדיק את עברם.
פונקנשטיין סובר כי עד המאה ה-19 חיפשו היהודים להצדיק את קיומם בגיבוש חשיבה היסטורית על עברם והם נשענו על המבדיל בינם לבין הגויים.
התמונה התהפכה מקבלת האמנציפציה במאה ה-19, שאז חיפשו היהודים את המשותף להם ולעמי העולם.
"תולדות ישראל בין החוחים: ההיסטוריה למול דיסציפלינות אחרות"
במאמר זה, שפורסם בכתב העת "ציון" ב-1995, הוא בוחן את התמורות בסיפור ההיסטורי כמגבש זהות לאומית.
במאמר טוען פונקנשטיין כי בדור ההיסטוריונים הקודם של תולדות עם ישראל כמו יצחק בער, בן-ציון דינור, חיים הלל בן-ששון, היה להיסטוריון תפקיד לאומי ברור, שעליו גיבשו נראטיב-על המבסס את הזהות הלאומית.
לעומת זאת בדורנו אבדה ההגמוניה של נראטיב העל הלאומי, ההיסטוריונים בני ימינו פירקו אותו ויש כתיבה של מגוון נראטיבים מתחרים ומנוגדים.
פרס עמוס פונקנשטיין הוא פרס שנתי המוענק על ידי המכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן בשיתוף עם בית הספר להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
המשכיות וחידוש במחשבת המאה הי"ז ובמדעיה, ירושלים: האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ('דברי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים'), תשמ"א.
הפסיביות כסימנה של יהדות הגולה: מיתוס ומציאות, תל אביב: קרן ארן (אוניברסיטת תל אביב – בית הספר להיסטוריה ע"ש זלמן ארן), תשמ"ב.
טבע, היסטוריה ומשיחיות אצל הרמב"ם, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור ('אוניברסיטה משודרת'), תשמ"ג 1983.
עמוס פונקנשטיין, עדין שטיינזלץ, הסוציולוגיה של הבערות; עריכה: רחל שיחור; תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור ('אוניברסיטה משודרת'), תשמ"ח 1987.
סגנונות בפרשנות המקרא בימה"ב; עריכה: מלכה טל, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור ('אוניברסיטה משודרת'), תש"ן 1990.
עמוס פונקנשטיין [ואחרים], האינטלקטואלים והמדינה: יום עיון, רמת אפעל: יד טבנקין ('ימי עיון בפרשיות היסטוריות ובעיות יסוד'), 1991.
תדמית ותודעה היסטורית ביהדות ובסביבתה התרבותית, תל אביב: עם עובד, תשנ"א 1991.
פוקורני חלק מקום ראשון בתחרות פילזן 1911, חלק מקום 4–7 בתחרות צ'סקה טרבובה בשנת 1913 והגיע למקום השמיני באליפות בוהמיה בשנת 1913 (ניצח: קארל הרומאדקה).
פוקורני שיחק בנבחרתה האולימפית של צ'כיה בשלוש אולימפיאדות רשמיות ובאחת בלתי רשמית:
באולימפיאדת השחמט 1927, האולימפיאדה הראשונה שהתקיימה בלונדון, בלוח הרביעי השיג תוצאה של +5 -5 =2 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו)
באולימפיאדת השחמט 1928, האולימפיאדה השנייה שהתקיימה בהאג, בלוח השלישי השיג תוצאה של +4 -3 =5
באולימפיאדת השחמט 1930, האולימפיאדה השלישית שהתקיימה בהמבורג, בלוח המילואים השיג תוצאה של +6 -5 =3
באולימפיאדת השחמט 1936, אולימפיאדת השחמט הלא רשמית השלישית שהתקיימה במקביל לאולימפיאדת ברלין (1936), בלוח השמיני השיג תוצאה של +8 -5 =3
במהלך מלחמת העולם השנייה, הגיע פוקורני למקום ה-11 בתחרות רקובניק 1940 (אליפות בוהמיה ומורביה, ניצח: יאן פולטיס וחלק מקום 9–10 בתחרות זלין 1943 (ניצח: צנק קוטנאור).
עמוס לויטוב (19 באוקטובר 1949 – 29 ביולי 2021) היה נווט קרב בחיל האוויר הישראלי.
במלחמת ההתשה הופל מטוסו במצרים, והוא נפל בשבי, שבו שהה כצעיר אנשי חיל האוויר כשלוש וחצי שנים.
לויטוב שירת כנווט קרב במטוסי פנטום בטייסת 69, הראשון מבני המחזור שלו, שנשלח למשימה מורכבת.
ב-5 ביולי 1970 השתתף בגיחת הפצצה של שלושה מטוסי פנטום על סוללות נ"מ במצרים.
אחרי השמדת הסוללות נפגע מטוסו מאש תותחי נ"מ.
לויטוב והטייס, עמוס זמיר, צנחו ונלקחו לשבי המצרי.
לויטוב היה השבוי הישראלי הצעיר ביותר בשבי המצרי.
במהלך שהותו בשבי בכלא עבסייה, עבר לויטוב עינויים גופניים קשים, היה מבודד למשך כחצי שנה, עד שהועבר לתא משותף עם עוד תשעה שבויים ישראלים.
שם בהנהגת רמי הרפז, קיימו השבויים סדר שבועי ויומי מאורגן, שכלל בין היתר, לימודים, ציון חגי ישראל וליבון הבעיות ביניהם, ויצרו חיים משותפים מלאי משמעות, בתקווה לשוב הביתה.
לויטוב ושאר השבויים הוחזרו לישראל במסגרת עסקת שחרור שבויים, שבוצעה לאחר מלחמת יום הכיפורים בנובמבר 1973.
עם חזרתו מהשבי נשאל על ידי קצין בכיר בחיל האוויר אם כדאי לבטל את סדרת השבי (שבועיים שבהם חיילים בסיירת מטכ"ל, שייטת 13, שלדג ופרחי טיס עוברים חוויה של שבי מדומה, הכולל חקירות בעינויים ועם השפלות ונועד להכינם לאפשרות שזה יקרה במציאות) בהיותה חסרת תועלת.
לויטוב ענה שהסדרה חשובה מאוד, היות שהיא חזתה כמעט במדויק את החוויה שהוא עתיד לעבור, וכך הקלה על ההתמודדות שלו בשבי.
חודש וחצי לאחר שובו מהשבי, חזר לויטוב לשירות מבצעי בחיל האוויר, והשתתף במלחמת לבנון הראשונה.
השתחרר בדרגת רב-סרן והמשיך לשרת שירות מילואים.
לאחר שירותו סיים לימודים לתואר ראשון בכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים ולתואר שני באוניברסיטת בר-אילן.
לויטוב הרצה על תקופת השבי בחייו, ועל לקחיה בצה"ל ועל התמודדות עם מצבי לחץ, בפני יחידות שונות בצה"ל, גם לאנשי מילואים ובעיקר ביחידות מיוחדות.
בנוסף, הרצה לקהל מגוון בחברות וארגונים, בחוגי בית, הן הרצאות והן סדנאות לפיתוח מנהלים.
בהרצאתו "מציניות לציונות" תיאר לויטוב את חייו בשבי, ואת גישתו המיוחדת לשבי ולחיים אחריו, לפיה 'כאשר קיים הרצון - תמצא הדרך'.
ההרצאה יועדה לנוער וחיילים (אושרה על ידי משרד החינוך, מנהל חברה ונוער), ושולבו בה ערכים של שאיפה למצוינות, מנהיגות, חברות, אמונה, אהבת המולדת והתנדבות.
סיפורו האישי משמש מופת ליכולת הישרדות גם בתנאים קשים ביותר, ונלמד בבתי הספר בישראל, כדוגמה.
בנוסף, הצטרף לויטוב להסברה בקרב תלמידי התיכון, כדי לעודד מוטיבציה להתגייס לשירות קרב.
לויטוב תיאר את חוויותיו מהשבי ומהחזרה ממנו גם בספר פרי עטו.
"שקר השתיקה", 2007, עמוס לויטוב, הוצאת מודן - במשרד הביטחון
התיאטרון העברי העלה את ההצגה "לשם ובחזרה", בהשראת סיפורם המופלא של הטייסים והחיילים השבויים במצרים, אשר למרות הכל הצליחו לשוב אל החיים.
לויטוב ליווה חלק מהמופעים, ושוחח בסיומם עם מחזאי ההצגה, יהונדב וגדי צדקה.
ספרו של לויטוב היה ההשראה לכתיבת המחזה.
לויטוב נישא והתגרש שלוש פעמים, והיה אב לשני ילדים וסב לשני נכדים.
אשתו הראשונה הייתה קרני (ברגמן) חורן, סא"ל בדימוס.
אשתו השלישית הייתה ד"ר סיון גושן-לויטוב, בתו של איש העסקים נחום חבס (בנו של נחמן חבס).
בניסיון להצלת חייו בטיפול חדשני שאינו נמצא בסל התרופות, פנו ילדיו לגיוס המונים, שנענה על ידי רבים.
אך לאחר מספר שבועות, לויטוב נפטר ב-29 ביולי 2021, ממחלת הסרטן.
עמוס עזאני (נולד ב-1945) הוא קצין בכיר לשעבר במשטרת ישראל שכיהן כנציב בתי הסוהר בין השנים 1997–2000 וכראש מועצת אבן יהודה בשנים 2003–2013.
לאחר שחרורו מצה"ל סיים תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב וחזר לשירות קבע בצבא כקצין בחיל המודיעין, במלחמת ההתשה פיקד על מחב"ש 3. את שירותו סיים בדרגת סרן.
ב-1975 הצטרף לשורות משטרת ישראל במסגרת תוכנית גיוס רב שכבתי להכנסת קציני צה"ל ואקדמאים למשטרה.
ב-1978 מונה לראש מחלק ההערכה הראשון של הארגון, שנוסד יחד עם הקמת היחידה המרכזית של מחוז תל אביב.
בהמשך שירת כראש אגף חקירות במרחב דן, סגן מפקד המרחב, מפקד מחלק בילוש ומודיעין במרחב ירקון וראש מפלג מודיעין בימ"ר תל אביב.
ב-1983 זכה לעיטור השירות של המשטרה על תרומתו לארגון וההפעלה של המודיעין במחוז תל אביב.
בין השאר היה שותף בלכידת העבריינים הרצל אביטן ויעקב שמש, ופענוח רציחתם של שולמית שלי ומישל נחמיאס על ידי שרה ושמעיה אנג'ל.
ב-1985 מונה למפקד היחידה המרכזית של מחוז תל אביב, וב-1989 קיבל את הפיקוד על מרחב איילון.
באמצע 1990 נקבע שהוא ימונה למפקד היחידה הארצית לחקירות הונאה, אולם בסופו של דבר הוא מונה בדצמבר 1990 לסגן מפקד מחוז תל אביב.
ב-1993 עבר למטה הארצי של המשטרה והתמנה לסגן ראש אגף חקירות, קודם לדרגת ניצב ובדצמבר 1994 מונה למפקד המחוז הצפוני של המשטרה, תפקיד בו כיהן עד סוף 1996.
ב-1997 התמנה לנציב שירות בתי הסוהר.
תקופתו בשירות התאפיינה בשינויים ארגונים מקיפים ולראשונה קביעת מטרות ומדיניות של השב"ס לטווח הארוך.
הארגון נפתח לתקשורת והועברו קורסים למסבירים.
בנוסף הוטמע בארגון קוד אתי, הוקם ענף לשירותי פסיכולוגיה ונבנה מרכז לבריאות נפש האסיר.
האירוע הפלילי הבולט בתקופתו של עזאני, היה רציחתו של תת-גונדר ד"ר יעקב זיגלבוים.
זיגלבוים כיהן כקצין הרפואה הראשי של השב"ס והיה ראש מנהל טיפול ושיקום האסיר, בעת שמטען נפץ שהוטמן במכוניתו התפוצץ והרגו.
לאחר פרישתו מהשב"ס פנה עזאני לפוליטיקה המקומית, הוא התמודד ב-2003 על ראשות מועצת אבן יהודה וזכה בבחירות ברוב גדול.
ב-2008 נבחר לכהונה שנייה לאחר ניצחון על יריבו בסיבוב השני.
עמוס עמיר (9 בינואר 1935 – 18 ביוני 2016) היה טייס קרב ואלוף הפלות בחיל האוויר הישראלי, סיים את שירותו בדרגת תת-אלוף לאחר שכיהן כסגן מפקד חיל האוויר.
עמיר נולד וגדל בתל אביב.
הוא בנם של המשוררת אנדה עמיר-פינקרפלד, כלת פרס ישראל, ואריה עמיר, פעיל בארגון "ההגנה".
בגיל 16 עבר ללמוד בבית הספר החקלאי כדורי.
התגייס לצה"ל ב-1954 וסיים קורס טיס ב-1958 כחניך מצטיין.
במהלך שירותו כסגן מפקד טייסת 101, ב-14 בנובמבר 1964, השתתף בקרב האוויר הראשון בתולדות חיל האוויר בו השתתף מטוס "שחק" (מיראז' 3) נגד מטוס מיג 21. במהלך הקרב פגע במכל הדלק של המיג אך לא הפילו.
במלחמת ששת הימים הפיל מטוס אחד.
באוגוסט 1968 הוא התמנה למפקד טייסת העטלף ופיקד עליה במלחמת ההתשה, במהלכה הפיל שישה מטוסים.
במהלך פיקודו של עמיר עברה הטייסת הסבה לטייסת F-4 פנטום.
במהלך מלחמת יום הכיפורים מונה לראש מחלקת המבצעים של חיל האוויר, במקומו של גיורא רם-פורמן ולאחר המלחמה מונה למפקד בסיס חצור.
בשנים 1977 עד 1979 פיקד על בסיס תל נוף ואחר כך פיקד על להק אוויר תפקיד אותו סיים ב-1982. עמיר שימש כיועץ האווירי לרמטכ"ל ולשר הביטחון ודחף למימושו המלא של מבצע ערצב 19 להשמדת מערך טילי הקרקע-אוויר הסורי בבקעת הלבנון.
הוא סיים את שירותו בצה"ל לאחר שלא התמנה למפקד חיל האוויר.
במהלך שירותו בחיל האוויר רשם לזכותו שבע הפלות של מטוסי אויב: חמישה מטוסי מיג 21, מטוס מיג 19 ומפציץ איליושין 28.
לאחר פרישתו הצטרף לחברת אל על בה שימש כמשנה למנכ"ל וכסמנכ"ל למבצעים.
עמיר עמד בראש ועדת החקירה לבדיקת נסיבות התרסקות מטוס המטען באמסטרדם.
ביוני 2002 מונה לראש מנהל התעופה האזרחית במשרד התחבורה והתפטר לאחר כשנה.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה ב-2009 הצטרף למפלגת ישראל חזקה בראשות אפרים סנה והיה אחד ממועמדיה לכנסת.
עמיר היה בעל תואר ראשון בפילוסופיה ולימודים כלליים באוניברסיטת תל אביב ותואר מוסמך לניהול באוניברסיטת הצי האמריקאי בקליפורניה.
מחבר הספרים "אש בשמיים", רומן אוטוביוגרפי שיצא אור בהוצאת משרד הביטחון בשנת 2000, ו"נמו החולד, סיפורים מן החורש", ספר ילדים שפורסם ב-2010.
ביולי 2014, במהלך מבצע צוק איתן, יצא עמיר כנגד העמדה הרווחת בשיח הישראלי והגן על זכותו של גדעון לוי להביע את עמדותיו כלפי טייסי חיל האוויר.
עמיר היה נשוי פעמיים ואב לשלושה מנישואיו הראשונים.
אחד מבניו היה טייס קרב וחתנו היה טייס מסוק.
אחת מנכדותיו סיימה גם היא קורס טיס בחיל האוויר.
עמוס עמיר נפטר מסיבוך רפואי והלווייתו התקיימה בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
הותיר אחריו את רעייתו, ריקי, בניו ונכדים.
עמוס כץ (נולד ב-29 בספטמבר 1940) הוא איש צבא ישראלי בדימוס, שכיהן כמפקד חטיבה 188, מפקד אוגדה 252 וקצין שריון ראשי, והשתחרר בדרגת תת-אלוף.
כץ קיבל את עיטור המופת על פועלו במלחמת ששת הימים.
כץ נולד ברחובות, בן להורים יוצאי גרמניה.
למד בבית חינוך לילדי עובדים ובתיכון עבר ללמוד בקיבוץ שריד.
ב-1960 התגייס לצה"ל ועשה את רוב שירותו בחיל השריון.
תחילה שירת כאיש חימוש בגדוד 82 של חטיבה 7 ובהמשך עבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים.
בהמשך השלים קורס קצינים ושימש כמפקד מחלקת טנקים בגדוד 82. בהמשך שירת סגן מפקד פלוגה וקצין המבצעים הגדודי.
ב-1964 היה חבר במשלחת החשאית של צה"ל לגרמניה שנשלחה לקלוט את טנקי הפטון האמריקנים.
לאחר הקמת גדוד ה"מגח" (שמו העברי של הפטון) הראשון, גדוד 79, מילא בו תפקיד מפקד פלוגה ומפקד קורס מפקדי טנקים.
במלחמת ששת הימים פיקד על פלוגת צוערי קורס קציני שריון שסופחה לגדוד 46, והצטרפה לגדוד 890 של חטיבת הצנחנים.
כץ השתתף בקרבות ההבקעה בפתחת רפיח במהלכם נפגע הטנק שלו והוא נכווה בכל חלקי גופו, הוא המשיך להילחם לאחר שהחליף טנק, ובמהלך הקרב באותו יום השמיד עשרה טנקים מצריים וסייע בחילוץ כוחות הנח"ל המוצנח.
בהמשך המלחמה החליף עוד שלוש פעמים את הטנקים עליהם פיקד, השתתף בקרבות בח'אן יונס, קנטרה ובאזור גשר פירדאן על תעלת סואץ.
על הדוגמה האישית לאנשיו בהמשיכו למלא את משימתו אף שנפצע, עוטר בעיטור המופת.
סיפורו הובא בספרו של מיכאל בר-זוהר, "החודש הארוך ביותר".
לאחר המלחמה מונה לסגן מפקד גדוד 46, לקצין אג"ם בחטיבה 401. באוגוסט 1968 מונה למפקד גדוד 46 עליו פיקד עד נובמבר 1969, בתקופה זו השתתף הגדוד במלחמת ההתשה בגזרת תעלת סואץ.
ב-1971 מונה לסגן מפקד חטיבה 14 וב-1973 יצא להשתלמות בבסיס השריון האמריקאי בפורט נוקס.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים חזר לישראל, וקיבל פיקוד על גדוד שריון, גדוד 71 שהסתפח לחטיבה 7, והורכב ברובו מחיילים ומפקדים שהגיעו מחוץ לישראל ושובצו תוך כדי לחימה.
הגדוד בפיקודו השתתף בכיבוש מזרעת בית ג'ן והמובלעת הסורית, במהלך המלחמה נפצע בראשו מרסיס.
לאחר המלחמה מונה למפקד חטיבה 188 אותה נקרא לשקם לאחר שספגה אבדות כבדות מאוד, כולל נפילתו של מפקדה יצחק בן שהם.
החטיבה בפיקודו השתתפה במלחמת ההתשה בגזרה הסורית, שנמשכה במשך מספר חודשים, ובלחימה בפתחלנד.
יום לפני סיום התפקיד נפצע באורח קשה מאוד בתאונת דרכים, ונפגע בעמוד השדרה.
לאחר חצי שנה של שיקום חזר לצבא.
ב-1983 מונה לקצין שריון ראשי, תחת מפקד גייסות השריון, האלוף משה בר כוכבא, ובמקביל פיקד על עוצבת סיני.
בתקופתו הוקמה מפקדת חילות השדה ומפקדת החיל עברה תחת אחריותה.
ביולי 1986 סיים את תפקידו.
לאחר מכן עסק בפרויקטים אחרים והיה נציג משרד הביטחון בדרום אפריקה.
השתחרר משירות הקבע ב-1991 והמשיך לשרת עוד שנים ממושכות בשירות מילואים פעיל.
כץ בעל תואר שני במדע המדינה ובמתמטיקה מאוניברסיטת חיפה.
עוסק בחקלאות בגידול הדרים ואבוקדו.
ב-2020 יצא לאור ספרו "בדרכי, שריונר – בשדות הקרב במקום שדות הלחם".
עמוס פיאט (נולד ב-1 בדצמבר 1956 בחיפה) הוא מדען מחשב ישראלי ופרופסור באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1987 סיים דוקטורט במכון ויצמן בהנחיית עדי שמיר.
בשנים 87–89 היה בפוסט-דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי אצל מנואל בלום וריצ'רד קארפ ובשנת 1989 הצטרף לסגל אוניברסיטת תל אביב.
יחד עם עדי שמיר ואוריאל פייגה פיתח את פרוטוקול פייגה-פיאט-שמיר.
ב-1987 ייסדו פיאט ויוסי טולפן את חברת אבטחת המידע "מחקר אלגוריתמים".
ב-1997 נמכרה החברה לסיילינק האמריקנית תמורת כ-83 מיליון דולר במזומן ובמניות.
זכה בשנת 2016 בפרס פריס קנלאקיס של ה-ACM.
עמוס כרמל (31 באוקטובר 1940 - 3 באוגוסט 2011) היה עיתונאי, סופר, עורך ומתרגם ישראלי.
זוכה פרס נשיא המדינה לספרות.
נולד ברחובות ללוטה ולוי כרמל (ויניק), איש העלייה השנייה שעלה לארץ ישראל ערב מלחמת העולם הראשונה.
למד בבית חינוך לילדי עובדים ושירת בצה"ל כצנחן בנח"ל המוצנח ונפצע במהלך מלחמת ששת הימים.
כרמל היה בעל תואר בוגר בכימיה ובביוכימיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ותוארי מוסמך (1968) ודוקטור בכימיה פיזיקלית מטעם מכון ויצמן למדע ברחובות.
את עבודתו כעיתונאי החל ב-1959 כעורך בעיתון הנוער העובד והלומד "במעלה" (1959-60).
בשנת 1974 החל לכתוב ב"דבר" וב-1979 הצטרף ל"ידיעות אחרונות".
לעיתים השתמש בשם העט "אבי טנא".
תרגם וערך ספרים רבים, מרביתם בתחומי המדע הפופולרי, והיסטוריה פוליטית של ישראל.
בשנת 1977 זכה בפרס אהרן קציר לכתבה מדעית פופולרית.
לאחר מכן, זכה בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת לשנת 1999, בפרס ביקורת התקשורת לשנת 2004, עבור מדור הדעות בידיעות אחרונות, וכן בפרס נשיא המדינה עבור הנצחת זכרו של אפרים קציר.
כרמל היה נשוי לנעמי ואב לשלושה.
בנו הוא העיתונאי אסף כרמל.
הכול פוליטי – לקסיקון הפוליטיקה הישראלית
אלוף הניצחון – אסף שמחוני
מלון אורחים - סיפור תולדות המלונאות בארץ ישראל
עמוס מוֹקָדי (נולד ב-17 בספטמבר 1931) הוא יוצר, במאי, מפיק, שחקן קולנוע ותיאטרון, תסריטאי, מחזאי, מנהל, סופר, מתרגם ופעיל חברתי ישראלי, מחברה של הטרילוגיה "חיי נביא" (על חיי עמוס הנביא), "פרדיגמה יהודית חדשה" ועוד.
שנים רבות שיחק, ביים והפיק עבור התיאטרון והקולנוע בישראל ובאנגליה.
עמוס מוקדי נולד בווינה בירת אוסטריה ב-17 בספטמבר 1931 ליהושע ברנדשטטר, איש תיאטרון וקולנוע וצייר, ומרגוט קלאוזנר, מייסדת האגודה הישראלית לפאראפסיכולוגיה (השניים העלו ארצה את תיאטרון הבימה, ניהלו אותו והקימו את אולפני הרצליה).
בגיל ארבע וחצי נשלח על ידי הוריו להתחנך בקיבוץ משמר העמק, וכנער השתתף בהגנת הקיבוץ במהלך מלחמת העצמאות.
מאוחר יותר סיים מוקדי את לימודיו בתיכון חדש בתל אביב, ואחרי שירותו הצבאי נסע ללונדון, למד באקדמיה למשחק, סנטרל סקול ושם זכה, יחד עם ג'ודי דנץ', בפרס ע"ש ויליאם פואל.
במחצית הראשונה של חייו הבוגרים, מוקדי שיחק, ביים וכתב לתיאטרון, לקולנוע ולרדיו בארץ ובאנגליה (כולל שני מסעי הופעות מחוף לחוף בארצות הברית, שבהם גילם את פייר אבלר ב"אבלארד ואלואיז" מאת רונלד דאנקן).
בשנת 1968 שיחק במחזה "משחקים בקארין" שהעלה תיאטרון זווית.
מוקדי ייסד מספר תיאטראות ושימש בהם כמנהל אמנותי – בארץ, את תיאטרון "שחרית", שבו למדו והופיעו טליה שפירא, עזרא דגן וגד קינר, ובאנגליה את התיאטרון העירוני לנוער באקסטר ואת תיאטרון הפרינג' "The Act Inn Theatre club", בו העלה למעלה משלושים מחזות מקוריים, בכורות עולמיות ובריטיות של מחזות קלאסיים ועוד.
התיאטרון זכה, בין השאר, לכינוי "נקודת האור בין תיאטרוני השוליים" ("דרמה", אגודת הדרמה הבריטית, יוני 1973).
לימד משחק והרצה על ספריו העיוניים באוניברסיטאות ובמוסדות חינוך, בארץ באנגליה ובארצות הברית.
בתחילת שנות ה-80 שב לישראל והקים מחלקה לפיתוח תסריטים באולפני הרצליה.
הסרט "צלילה חוזרת" שהפיק, זכה בפרס הסרט הטוב בישראל ל-1981 והשתתף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ב-1982.
מוקדי הוא פעיל שלום ותיק.
בשנים האחרונות ביים סרטים העוסקים בפעילות שלום בין ילדים ונוער הקשורות בחינוך האנתרופוסופי, בהם "אקיחיריה" (השלום האולימפי), המתעד ילדים מ-10 קהילות באזורי סכסוך בעולם שנפגשים בדלפי ואולימפיה לתחרויות-שלום, ו"פרחי התקווה", על ילדים בני תשע מישראל ופלסטין, שמעבדים יחד חלקות אדמה במשך שנה שלמה.
על הסרט "פרחי התקוה", המוקרן במאות בתי ספר בארץ ובעולם, כתב דויד גרוסמן: "בפשטות ובעדינות לוקח אותנו הסרט לעצם שורשיהם של הדברים, אלה שכמעט נשכחו אחרי עשורים של חיים באזור אסון – אל המגע הטבעי והחם שבין ילד אחד לאחר...
כשצפיתי בסרט, חשתי עד מה קרובים – ממש בהישג יד – הסליחה והזרע הנדיב שעדיין חיים בנו, שהננו נידונים כביכול להתעלם מהם, כדי שנוכל 'למלא את תפקידנו' הנורא בסכסוך."
ב-2006, תרגם וביים מוקדי בהפקה ישראלית-פלסטינית את "הסערה", מחזהו האחרון של ויליאם שייקספיר בשיתוף פסטיבל כפר בלום.
על ההצגה בה גילם מוקדי ארבע דמויות, כתב פרופ' גד קינר מאוניברסיטת תל אביב: "הפקת 'הסערה' היא אחת החוויות התרבותיות המעמיקות, האנינות והמענגות ביותר בהן צפיתי על במה ישראלית מזה זמן רב...
איזה עולם אמיץ, חדש, נהדר יצרתם עבורנו בעיבורה של השממה הצחיחה כל כך של זירת התיאטרון הישראלי הממוסד!"
ב-2012 הוציא מוקדי לאור רומן בשם "מלאכים על התקרה", שמספר על ישראלי ופלסטיני המגלים אם משותפת בברלין.
הספר התפרסם בישראל ובגרמניה במקביל.
בשנת 2019 יצא לאור בהוצאת כרמל ספרו האוטוביוגרפי "אוטוביוגרפיה; עשרת בתיי הראשונים".
עמוס מוקדי גר בתל אביב עם ברכה ציטרין ולו חמישה ילדים.
למוקדי שלוש אחיות-למחצה מבוגרות ממנו.
אחותו מרים שפילמן, בתו של יעקב רוזנר, בעלה הראשון של מרגוט.
בנותיו של אביו ורחל קטינקא): הבכורה, תרצה טנאי, הייתה ציירת ומאיירת ואשתו של המשורר שלמה טנאי; הגר ברץ נישאה לעמוס ברץ, בנם של מרים ויוסף ברץ.
מוקדי הוא אחיינה (בן אחיה) של הציירת רבקה ריגר קפלן ודודנה של בתה, הציירת ויוצרת ההדפסים שלומית הבר-שיים; דודנו (בן אחיו של אביו) של הצייר משה מוקדי; ודודן שני (מצד אביו) של הצייר מיכאל ארגוב (זינגר) ומהנדס האווירונאוטיקה פרופ' יוסף זינגר.
פרופ' עמוס לוּצָאטוֹ (באיטלקית: Amos Luzzatto; 3 ביוני 1928 – 9 בספטמבר 2020) היה רופא יהודי-איטלקי, סופר ומחבר מאמרים וחוקר עולמי נודע בנושא התרבות היהודית.
כיהן כנשיא איגוד הקהילות היהודיות של איטליה.
לוצאטו נולד ברומא, כנצר למשפחה יהודית איטלקית חשובה: סבו מצד אמו, דנטה לאטס (Dante Lattes), היה מנציגיה הבולטים של הקהילה היהודית האיטלקית במאה ה-20; הסבא-רבא-רבא של אביו, שמואל דוד לוצאטו (שד"ל), היה איש תנועת ההשכלה היהודית, מראשוני אנשי חכמת ישראל וראש בית המדרש לרבנים בעיר האיטלקית פדובה.
בשנת 1939 עלה עם אימו וסביו לארץ ישראל והתגורר בירושלים, עד שנת 1946. בשנת 1953 סיים לימודי רפואה ברומא, ובמשך למעלה מארבעים שנה עבד כמנתח במספר בתי חולים באיטליה.
הוא שימש מרצה באוניברסיטה וכן מנהל מחלקה, והתמקד במחקריו במיוחד ביישומן של שיטות מתמטיות לצורכי מחקר רפואיים ולצרכים טיפוליים.
הוא נהג להגדיר את עצמו כ"רופא - מומחה לתרבות היהודית".
הדוקטרינה המרכזית בהשקפתו של לוצאטו היא הצורך בקיום זהות יהודית מודרנית, שלדידו סייעה בהתהוותה של הזהות היהודית הלאומית, לצד זו הדתית.
כהמשך לדרכם של אנשי רוח כגון חיים נחמן ביאליק ואחד העם, הוא סבר שזהות לאומית זו צריכה להתפתח כהמשך לתולדותיו של העם היהודי, ומעודד את אלו שבוחרים לדגול בדרך זו, לשלוט, לצד העברית, בידיעת תנ"ך, ספרות תלמודית וכלל הספרות היהודית שנכתבה עד היום.
הוא תרגם לאיטלקית, והוסיף הערות, לספרי איוב (במהדורה שיצאה ב-1991) ושיר השירים (במהדורה שיצאה ב-1997).
כן חיבר את הספרים "כיצד לקרוא מדרש" (1999; Leggere il Midrash), "מקומם של היהודים" (2003; Il posto degli ebrei) ו"נתיבי חיי ביהדות, במדע ובפוליטיקה" (2003; Una vita tra ebraismo, scienza e politica).
כמו כן, בספרים הבאים מופיעים מאמרים שכתב: "השמאל והשאלה היהודית" (1989; Sinistra e questione ebraica), "יהודים מודרניים" (1989; Ebrei moderni), "בנוסף לגטו" (1992; Oltre il Ghetto) ו"דברי הימים של יהודי איטליה, כרך 2" (1997; Annali Einaudi - Storia degli ebrei d'Italia, vol.
הוא לימד בקורס על הספרות היהודית והמדרש באוניברסיטת ונציה, במחלקת תולדות הדתות.
באוניברסיטת רומא הוא קיים קורס בנושא מדרש במחלקת תולדות הדתות, וכן סדנה על הדינמיקה של דעות קדומות, בפקולטה לחינוך.
כמו כן, שמש העורך הראשי של הירחון "Rassegna Mensile d'Israel" ("סקירה חודשית של ישראל").
בשנים 1998–2006 שימש נשיא איגוד הקהילות היהודיות של איטליה.
עמוס לוצאטו נישא ב־29 ביוני 1956 ללאורה ווגרה (Laura Voghera; נולדה בוונציה ב־6 במאי 1938).
לאורה מתגוררת כיום (2021) בוונציה, היא בוגרת לימודי עברית באוניברסיטת Cà Foscari בוונציה ושימשה כמורה עד לצאתה לפנסיה.
לזוג נולדו בת ושני בנים, בנם גדי לוצאטו ווגרה הוא מנהל המכון המרכזי לדוקומנטציה יהודית בת זמננו במילאנו.
עמוס לוצאטו נפטר בוונציה ב-9 בספטמבר 2020.
עמוס מוסנזון (נולד ב-14 בינואר 1927) הוא לוחם פלמ"ח, מחנך, סופר ומחזאי ישראלי.
מוסנזון נולד במושב הפועלים עין גנים לרבקה וישראל מוסנזון.
הוא אחיינם של יגאל מוסינזון ומשה מוסנזון.
התגייס לפלמ"ח בשנת 1944 ושירת בפלוגה א' של הגדוד הראשון.
השתתף בשחרור המעפילים ממחנה המעצר בעתלית באוקטובר 1945 ובהורדת המעפילים מהאונייה "חנה סנש" בחוף נהריה.
בשנת 1952 פרסם את "ספר החיוכים" בהוצאת מ' ניומן.
בהמשך פרסם גם את "גבעה אחת" בהוצאת הקיבוץ המאוחד, וכן מספר סיפורים קצרים נוספים (בהם אחד שתורגם לאנגלית ופורסם בקובץ סיפורים קצרים בשם "Short Asian Stories").
עוד עסק בכתיבת טור הומוריסטי בעיתון "על המשמר".
בשנת 1953 מחזהו "שרשים" זכה בפרס ראשון בתחרות המחזה המקורי התיאטרון הקאמרי.
היה נשוי לציירת ציפורה מוסנזון עד למותה ב-2020. מתגורר בתל אביב.
ספר החיוכים: הומורסקות; הקדמה: מ' מוסנזון, תל אביב : מ' ניומן, תשי"ב.
גבעה אחת: סיפור, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשי"ב.
שרשים: מחזה, זוכה פרס תיאטרון הקאמרי, תשי"ג.
עמוס ערן (נולד ב-15 בספטמבר 1936) הוא מנהל ישראלי, כיהן כמנכ"ל משרד ראש הממשלה תחת יצחק רבין, כנשיא אוניברסיטת חיפה וכמנכ"ל קרן פנסיה מבטחים.
ערן נולד בראשון לציון, בנם של צבי פרידמן, פועל מתכת ואמה טאובר-פרידמן, זמרת ילידת וילנה, מחלוצות האופרה הישראלית.
שירת בצה"ל כקצין והשתחרר ב-1960. בוגר תואר ראשון מהאוניברסיטה האמריקאית שבוושינגטון, ותואר שני מאוניברסיטת תל אביב.
בעל דיפלומה בניהול ואיגוד מקצועי מאוניברסיטת הרווארד ודיפלומה בניהול השקעות מוסדיות מוורטון.
בתחילת שנות השישים עבד בהסתדרות הכללית ושימש כעוזרו של ירוחם משל מרכז האגף לאיגוד מקצועי בוועד הפועל.
ב-1965 מונה לנספח לענייני עבודה וליועץ מדיני האחראי על הקשר עם שני בתי הקונגרס בשגרירות ישראל בארצות הברית.
בספטמבר 1972 מונה למנכ"ל "מבטחים", הגדולה מבין קרנות הפנסיה ההסתדרותיות.
הוא פרסם בעיתון דבר כתבות על יחסי עבודה במדינות שונות, בהן ארצות הברית, שוודיה ומדינות אפריקה.
ב-1975 מונה על ידי יצחק רבין, איתו עבד בשגרירות ישראל בוושינגטון, למנכ"ל משרד ראש הממשלה וליועצו המדיני.
בתפקידו זה היה מעורב במשא ומתן על הסכם הביניים בין ישראל למצרים ובמשא ומתן חשאי עם ירדן.
עם סיום כהונתו של רבין ב-1977 סיים ערן את תפקידו וחזר לכהן כמנכ"ל ובהמשך כיו"ר מבטחים.
ב-1988 מונה לנשיא אוניברסיטת חיפה, בשנים 1990 עד 1993 שימש כנציג ההסתדרות ויו"ר משותף של מגבית ההסתדרות בארצות הברית.
ב-1998 מונה ליו"ר הרשות לשיתוף פעולה תעשייתי שבמשרד התמ"ת.
בין תפקידיו בעבר יו"ר עתודות קרן פנסיה, יו"ר רדיו 99, יו"ר חברת טיסרה אינק, ממייסדי חברת הביוטכנולוגיה XTL, דירקטור בחברות כלל עסקי ביטוח, מדיס אל, כאן תקשורת, דלק קידוחים, ביו לייט.
מכהן כקונסול כבוד של ליטא.
בדצמבר 2015, בשל חוק הריכוזיות האוסר על דירקטור לכהן בגוף פיננסי משמעותי במקביל לכהונה בגוף ריאלי משמעותי, הוא התפטר מדירקטוריון דלק קידוחים ונשאר בדירקטוריון של כלל ביטוח.
עמוס נחום הוא צלם טבע ישראלי-אמריקאי, מגדולי צלמי החי התת-מימי בעולם.
נחום נולד בשכונת גבעת עלייה שביפו, בנם הבכור של זוג יוצאי טריפולי.
לעמוס שתי אחיות צעירות, אילנה ומיכל.
כבר בילדותו חלם להיות צלם.
בשנת 1969 התגייס לסיירת שקד ושירת בה כלוחם.
עם שחרורו התמחה במשך שנה כצלם אופנה, ולאחר מכן חזר לשירות במלחמת יום כיפור באזורי הקרבות בסיני.
כבר מתחילת שירותו נהג לצלם "תמונות מלחמה"; תצלומים שצילם התפרסמו על ידי סוכנות הידיעות AP.
לאחר שחרורו נכנס עם חבריו לעסקי השטת יאכטות, ובמסגרת זו טייל בעולם.
למד צלילה וחלם ללמוד קולנוע, ולשם כך נסע באמצע שנות ה-70 לניו יורק.
שם לימד צלילה ולבסוף הקים חברת נסיעות, La Mer Diving Seafari, שהתמחתה בצלילות תיור באזורים שונים בעולם.
במחצית השנייה של שנות ה-80 מכר את חלקו בעסק, הן מאחר שרצה להגשים את חלומו להיות צלם והן מסיבות אידאולוגיות, שכן לא רצה להיות שותף לפגיעה בשוניות אלמוגים, והחליט לעסוק באופן מקצועי בצילום חיות ימיות גדולות: כרישים, לווייתנים, דולפינים ודובי קוטב.
ב-1992 הקים חברה שתממש את חזונו, "Big Animals Photography Expeditions", ומאז, במשך עשרות שנים, הוא מצלם ומוביל משלחות צילום רבות לאתרים ימיים בעולם.
לאורך הקריירה שלו זכה נחום בפרסים רבים, ביניהם פעמיים ב-Wildlife Photographer of the Year , בקטגוריית התנהגות בעלי חיים.
צילומיו הופיעו במאות עיתונים ברחבי העולם.
בשנת 2015 צולם הסרט התיעודי "תמונת חייו", בבימויים של יונתן ניר ודני מנקין, המתחקה אחר סיפור חייו ואחר מסעו של נחום לקנדה הארקטית לצלם דוב קוטב צולל.
באפריל 2019 הוא נבחר כסרט הפותח של פסטיבל דוקאביב.
הוא נחשב למרצה מבוקש ופרסם מאות כתבות טבע במגזינים ברחבי העולם, בין היתר במטרה להגביר את המודעות לסכנה הנשקפת למינים שונים של חיות בר.
עמוס לביא (11 בנובמבר 1933 – 17 בפברואר 2012) היה כלכלן ואיש ציבור, סגן הממונה על התקציבים במשרד האוצר, ציר כלכלי בשגרירות ישראל בלונדון ומשנה למנכ"ל וממלא מקום מנכ"ל משרד הקליטה.
לביא נולד בתל אביב לאהרון ופרידה יודלביץ.
למד בבית ספר הכרמל ולאחריו במקווה ישראל.
בזמן לימודיו, בעת מלחמת השחרור, השתתף בהגנה על כפרים מפני פורעים ערביים באזור וסייע בבניית הדוידקה.
בעת הגיעו לגיל 16.5 התגייס לנח"ל תוך שהוא מוסר דיווח כוזב על גילו האמיתי (באותו הזמן הותר להתגייס רק מגיל 17).
שירת בקיבוץ משמר דוד ולאחר תום שירותו הצבאי, התקבל כחבר קיבוץ.
ב-1956 החל בלימודי כלכלה וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית.
שירת כ-20 שנה בשרות הציבורי משנת 1960 ועד 1980. הקים חברה לייעוץ כלכלי הנושאת את שמו ובמסגרתה יעץ לגופים ממשלתיים וציבוריים רבים כגון: שר הקליטה יאיר צבן, מפעל הפיס, משען, התאחדות התעשיינים, משרד התמ"ת, משרד להגנת הסביבה ועוד.
ביצע מחקרים כלכליים רבים ותוכניות עסקיות לגופים פרטיים וציבוריים.
בשנת 1991 רכש יחד עם איש התקשורת גיורא שמיס את ירחון מוניטין מגליה אלבין לאחר שהגיע לקריסה כלכלית, שם שימש בנוסף כמנכ"ל החברה.
עקב מחלוקת על דרך ניהול העיתון, העיתון הגיע לסוף דרכו ונסגר בשנת 1993. עמוס הקדיש כמחצית מזמנו לפעילות התנדבותית למען הציבור וראה בכך תכלית מהותית בחייו.
בשנת 1960 התקבל לאגף תקציבים במשרד האוצר והתקדם עד לסגן ממונה על תקציבים, כך שנמנה עם בכירי האגף בתקופת הממונה על תקציבים משה זנבר.
במשך 10 שנות עבודתו שם היה אחראי על כל תקציבי הבניה הציבורית במדינה.
הכניס לראשונה את העיקרון של ניתוח עלות תועלת לשיקולי ההחלטה על פיתוח פרויקטים ציבוריים, והביא להתייעלות משרדי הממשלה על ידי איחוד משרדים ופעילויות בעלות אופי דומה או סינרגיה גבוהה באותה עת הייתה פעילות אינטנסיבית של בניית שיכונים לעולים, בתי ספר, בתי חולים וסלילת כבישים.
אחרי מלחמת ששת הימים היה מעורב בשיקום העיר העתיקה.
בשנת 1970 עבר למשרד הקליטה בתפקיד מנהל אגף שרותי הקליטה.
פעל רבות לקידום העולים וזכה לשבחים והתקדם לתפקיד משנה למנכ"ל.
באפריל 1973 מונה למ"מ מנכ"ל משרד הקליטה.
במסגרת תפקידו הגדיל את הסיוע לעולים ב-40%, איתר דירות לדיור הציבורי.
בשנת 1974 עד 1977 שימש כציר כלכלי בשגרירות ישראל בלונדון ועסק רבות בהתמודדות עם החרם הערבי נגד ישראל.
לאחר חזרתו לארץ ב-1978 מונה למנכ"ל חברת הנדל"ן של בנק טפחות.
שימש דירקטור חיצוני בבנק לאומי, דח"צ ויו"ר ועדת הביקורת באפריקה ישראל.
בשנת 1997, לאחר השתלטות של לבייב על אפריקה ישראל וניסיונו לסגור את הקניונים בשבת, פעל עמוס לביא לסכל את התערבות הבעלים ולכפות את אורך חייו הדתי על החברה הציבורית.
פרינץ, שימש יועץ כלכלי לשר הקליטה יאיר צבן, יועץ כלכלי למפעל הפיס.
היה אחד מרכזי תוכנית החונכות העסקית של משרד התמ"ת.
בשנת 2008 עמוס העיד למען המשך התוכנית בדיון שדן בסגירתה (בהובלת משרד האוצר), בוועדת הכספים של הכנסת בראשות סטס מיסז'ניקוב
לאורך השנים התנדב בארגוניים רבים, בין היתר בלשכה הצעירה, בה כיהן כנשיא ישראל וסגן נשיא עולמי בשנים 1972 עד 1973, ארגון הפועל ב-124 מדינות בעולם ובזמנו היו בו מעל 350,000 חברים.
הארגון עוסק בפעילות וולונטרית למען הקהילה, בפיתוח קשרים בינלאומיים בין צעירים בעולם והיה מאוד פעיל בשנים אלו בארץ.
סגן נשיא המועדון המסחרי התעשייתי וראש הוועדה למען הקהילה במועדון, בין השאר עזר ותמך בבית ספר בשדרות בתקופת ההפגזות הכבדות של הקסמים.
חבר ועד בית הספר שבח מופת, סייע למנוע סגירת בית הספר לתלמידי חוץ בלחץ ראשי רשויות, תוך גיוס בכירים מהמועדון מסחרי כלכלי שנתנו שירותים פרו בונו לבית הספר כמו ייעוץ משפטי והביאו להכרה ציבורית רחבה בבית הספר.
חבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית, מייסד וחבר הנהלה "עתיד בטוח" למניעת אלימות ילדים ונוער, גזבר כבוד ודירקטור בעוד יותר מעשרה גופים ציבוריים ועמותות.
לביא נישא לרנה (בסיוק) בעת לימודיו באוניברסיטה העברית, ונולדו להם שלושה ילדים.
עמוס לין (לינקובסקי) (2 ביולי 1933 – 21 בספטמבר 2020) היה כדורסלן ומאמן ישראלי, בגובה 1.80 מטר, ששיחק, בשנות ה-50 וה-60 בעמדת הקלע בהפועל משמר העמק והפועל חולון ובנבחרת ישראל.
מלך הסלים של הפועל משמר העמק בכל הזמנים.
עמוס לין נולד במשמר העמק לעמנואל ורחל לין.
בתחילת שנות ה-50 היה לין ממקימי הפועל משמר העמק, קבוצת הכדורסל של הקיבוץ.
באותן שנים, בטרם הוקמה הליגה הראשונה, שוחק הכדורסל בישראל בשתי ליגות: אחת של "מכבי" והשנייה של "הפועל".
לין שיחק בקבוצת הפועל משמר העמק ששיחקה בליגה של "הפועל".
בשנת 1949 שיחק במדי הקבוצה בטורנירי כדורסל נוספים.
בהמשך התגייס לצה"ל וכן השתתף במסע נבחרת צה"ל לצרפת.
בקיץ 1952 בגיל 19, השתתף לין במדי נבחרת ישראל במוקדמות המשחקים האולימפיים בהלסינקי, הטורניר המשמעותי הראשון בו השתתפה הנבחרת.
לין היה אחד מארבעת השחקנים שייצגו את ההתיישבות העובדת, יחד עם ראובן פכר, משה דניאל ושמעון שלח.
הנבחרת שיחקה ארבעה משחקים והפסידה בכולם.
בטורניר באולימפיאדה רשם לין הופעה אחת וקלע 3 נקודות.
כן בשנת 1952 אימן את נבחרת הכדורסל של פיקוד צפון,
בשנת 1953 הוקמה ועדת הכדורסל, שהודיעה על פתיחת שתי ליגות מבחן.
הפועל משמר העמק, שבה שיחק לין, שולבה בעונת 1953/1954 בליגה השנייה באזור צפון (הליגה חולקה לצפון ודרום), יחד עם הפועל חיפה, הפועל מזרע, מכבי רמת גן, מכבי קריית מוצקין ומכבי חולון.
בשנת 1953 ניפה מאמן הנבחרת יעקב שאלתיאל את לין מהנבחרת, ולכן לא השתתף לין באליפות אירופה בכדורסל שנערכה במוסקבה.
בעונה השנייה של הליגה, עונת 1954/1955, גדלה הליגה הראשונה ל-12 קבוצות, שש מכל מרכז.
הפועל משמר העמק, הפועל חיפה, הפועל אשדות יעקב, הפועל ירושלים, ברית מכבים עתיד ומכבי ירושלים הצטרפו.
חמישיית משמר העמק כללה את לין, אדם גורן, יואש אזוב, אמיר יבזורי ועמיר שפירא.
באותה עונה תפקד לין כמאמן/שחקן במשמר העמק במשך 11 משחקים כאשר החליף במהלך העונה את המאמן ברטו בנטל.
הקבוצה סיימה את העונה במקום החמישי ולין רשם 21 משחקים וקלע בממוצע של 15.5 נקודות למשחק.
בשלוש העונות הבאות שמרה הקבוצה על מעמדה כקבוצת מרכז טבלה, ולין היה בין הקלעים המרכזיים בכל עונה.
בעונת 1957/1958 שימש לין כמאמן/שחקן את הקבוצה למשך כל העונה.
כן בשנת 1958 פספס לין נסיעה עם הנבחרת לאחר שקיבוץ לא אישר לו לטוס.
בעונת 1958/1959 החליף לין את המאמן יוסף אבו ראשיד ושימש כמאמן/שחקן במשך 11 משחקים.
בשנת 1959 השתתף לין במדי נבחרת ישראל באליפות אירופה בכדורסל 1959 שנערכה באיסטנבול, תחת המאמן אליהו עמיאל.
ישראל סיימה במקום ה-11 והאחרון בטורניר, עם שלושה ניצחונות מול חמישה הפסדים.
לין השתתף ב-8 משחקים וקלע 41 נקודות.
בשנת 1960 נופה לין מסגל נבחרת ישראל, והתקשורת הישראלית ביקרה את ניפויו מהסיבה שמוזמנים לנבחרת שחקנים לפי "מפתח" של שחקני הפועל ומכבי ולא משיקולים מקצועיים.
לאחר מכן שיחק לין עוד 10 עונות בליגה הבכירה.
בסך הכל שיחק לין 14 עונות בליגה הראשונה, בהן קלע 3,122 נקודות, והוא מלך הסלים של הפועל משמר העמק בכל הזמנים.
בנבחרת ישראל רשם לין 10 הופעות, קלע 46 נקודות, ולקח חלק בשני טורנירים בינלאומיים.
בתחילת שנות ה-70 נסע להשתלמות בארצות הברית.
בין השנים 1978-1972 היה לין חבר נשיאות איגוד הכדורסל וזכה במהלך שנות פעילותו לארח במשמר העמק את אלופת ה-NBA בשנת 1978, וושינגטון בולטס.
ב-1988 עבד כמשווק במפעל הקיבוץ.
כן היה חבר לין בתזמורת שפייה ותזמורת כלי הפריטה הר ועמק.
בשנת 2013, לרגל יום הולדתו ה-80, ערך הוועד האולימפי טקס לכבודו.
עמוס סאסי (נולד ב-29 בינואר 1979) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הבלם.