tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסמוך לבחירתו לסנאט של ארצות הברית כיהן סטרג'ן כגזבר מדינת פנסילבניה בשנים 1838–1839. ב-14 בינואר 1840 נבחר סטרג'ן בידי בית המחוקקים של פנסילבניה לסנאט של ארצות הברית, לכהונה שהחלה רשמית ב-4 במרץ 1839. הוא נבחר מחדש בשנת 1845, ולא התמודד על כהונה נוספת בשנת 1851. כהונתו הסתיימה במרץ 1851.
במהלך כהונתו כסנאטור כיהן כיושב ראש ועדת הפטנטים ולשכת הפטנטים, וכן כיושב ראש ועדת החקלאות של הסנאט.
לאחר סיום כהונתו בסנאט מונה בשנת 1853 בידי הנשיא פרנקלין פירס לתפקיד גזבר מטבעת ארצות הברית בפילדלפיה, תפקיד שבו כיהן עד שנת 1858.
דניאל סטרג'ן נפטר ביוניונטאון שבפנסילבניה, ב-3 ביולי 1878.
דניאל אלכסנדר סאת'רלנד , שכונה 'דן הלוחם', היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנות ה-20 של המאה ה-20 כנציג טריטוריית אלסקה.
סאת'רלנד נולד ב-17 באפריל 1869 בפלזנט ביי שבנובה סקוטיה, באי קייפ ברטון שבקנדה.
בשנת 1876 עבר עם הוריו לעיירה אסקס במדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית, שם למד בבתי ספר ציבוריים.
בהמשך עבד כפקיד במכולת, ולאחר מכן עסק בענף הדיג.
בשנת 1898 עבר לעיר סירקל סיטי שבאלסקה.
לאחר גילוי הזהב בחולות נום בשנת 1900, חצה את הטריטוריה והפך למחפש זהב, ובהמשך היה לשותף בבעלות על חברת כרייה.
בשנת 1909 עבר לעיר ג'ונו.
לאחר מסע בחירות חוצה-אלסקה שנערך במזחלות כלבים, נבחר בשנת 1912 לסנאט הטריטוריאלי הראשון של אלסקה, וכיהן בו עד 1920. בשנת 1915 שימש כנשיא הסנאט.
במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס לשירות במילואים של צי ארצות הברית.
סאת'רלנד היה פופולרי מאוד ונבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לקונגרסים ה-67, ה-68, ה-69, ה-70 וה-71. הוא כיהן כנציג אלסקה בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-4 במרץ 1921 ועד 3 במרץ 1931. הוא זכה לכינויו בזכות סגנונו הלוחמני והעימותי בגבעת הקפיטול.
בשנת 1930 לא התמודד מחדש על המינוי.
סאת'רלנד תמך בהרחבת השלטון העצמי של הטריטוריה ופעל לצמצום תלותה של אלסקה בחברות ספנות שמרכזן בחוף המערבי של ארצות הברית.
הוא גם קידם את השימוש במטוסים להעברת דואר ואספקה חיונית ברחבי אזורי הפנים והספר של אלסקה בחודשי החורף, כאשר אזורים אלו לא היו נגישים באמצעות אוניות קיטור, דרכים או אמצעי תחבורה אחרים.
הוא פעל לקידום טיסות ניסוי ראשונות של שירות הדואר של ארצות הברית, שבוצעו בפברואר 1924. כאשר פרצה מגפת דיפתריה בנום בשנת 1925, תמך בארגון מבצע חילוץ אווירי.
בסופו של דבר החליט המושל להשתמש בשליחות מזחלות כלבים, באירוע שנודע כ'מרוץ הסרום לנום' בשנת 1925, אך בשנות ה-30 החליפו המטוסים את מזחלות הכלבים כאמצעי התחבורה העיקרי.
לאחר עשר שנות כהונתו כנציג, שימש סאת'רלנד כסוכן רכש של בית הספר אוגונץ במדינת פנסילבניה בשנים 1931–1950. הוא נפטר באבינגטון ב-24 במרץ 1955, גופתו נשרפה ואפרו נטמן בבית העלמין של כנסיית סנט פול באלקינס פארק, פנסילבניה.
דניאל עוקב (נולד ב-1952) הוא קצין צה"ל במילואים, שהורשע ברצח.
הוא מוכר עקב פסיקת בית המשפט הייחודית בעניינו, בנושא "האחריות המופחתת".
דניאל עוקב נולד בשנת 1952. שירת בצה"ל כקצין ביחידות לוחמות - סיירת שריון, יחידות מסתערבים וגדוד צנחנים - והגיע לדרגת רב-סרן.
במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת לבנון הראשונה עבר חוויות טראומטיות שבעקבותיהן נקלע למצבי חרדה.
בעקבות משבר שפקד אותו בשנת 1992, פרש משירות קבע בצה"ל, אך המשיך לשרת במילואים.
לאחר שחרורו מצה"ל הועסק בחברה שעסקה במסחר בחומרי בנייה וצבעים, ולאחר כארבע שנים וחצי פוטר, לאחר שנלכד בגנבת חומרים ממחסן מעבידתו.
רצח מקס ג'פרי האנטר ופציעה קשה של בת זוגו שרלוט גיב
עוקב הואשם בכך שבחודש אוגוסט 1997, כתשעים קילומטר צפונית לאילת, ירה בשני תיירים מאנגליה: מקס ג'פרי האנטר ובת זוגו שרלוט גיב שעלו למכוניתו שעה קלה קודם.
אחד התיירים מת במקום, ואילו חברתו נפצעה קשות בראשה.
לאחר הרצח ברח עוקב מהמקום עם מכוניתו ואותר תשעה ימים לאחר האירוע.
תיאור האירוע מופיע בפסק דינו של השופט אליהו מצא, בדיון בבית המשפט העליון, בעקבות הרשעתו של עוקב בבית המשפט המחוזי:
כמה ימים לאחר האירוע טען עוקב לפני החוקרים כי "נכנס בו איזה שד מאלוהים" וביקש שיבדקו אם רצח אנשים נוספים.
עוקב לא היה יכול להצביע על מניע כלשהו למעשיו.
במשפטו בבית המשפט המחוזי בבאר שבע הרכיבו כמה מומחים פרופיל פסיכיאטרי, שלפיו הוא סובל מפגם אורגני וגם מתסמונת פוסט-טראומטית, בעקבות שירותו הצבאי.
עוקב הורשע ברצח, אך בית המשפט המחוזי בבאר שבע גזר עליו עונש של 20 שנות מאסר חופפות על שתי העבירות.
זאת במקום העונש שאותו ביקשה התביעה: מאסר עולם על הרצח ומאסר נוסף מצטבר על ניסיון לרצח.
בית המשפט קיבל את טענתו של עוקב, שנסמכה על עדויות שונות, כי בעת ביצוע הרצח היה במצב של הפרעה נפשית חמורה (שלא הגיעה לדרגת אי-שפיות).
טענתו של עוקב במשפטו הייתה כי ביצע את המעשים במצב של היעדר שליטה.
ההגנה הציגה שתי סיבות למצב זה: הראשונה, בעיה נוירולוגית בשם הידרוצפלוס (מיימת המוח).
השנייה, הפרעת דחק פוסט-טראומטית שמקורה בחוויות מתקופת השירות הצבאי: במהלך שירותו בשנות השבעים ביחידת רימון, השתתף בפעילות של מעצר וחיסול מחבלים, וכן השתתף כקצין קרבי במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת לבנון הראשונה; לטענתו, במהלך אירועים אלו חווה חוויות קשות, שבעקבותיהן היה נתון בהפרעת דחק פוסט-טראומטית, ונקלע למצבי חרדה ובלבול.
שני הצדדים ערערו לבית המשפט העליון, אך הערעורים נדחו.
ב-14 באוקטובר 2010 לאחר 13 שנים בכלא, השתחרר דניאל עוקב, לאחר שוועדת השחרורים של שירות בתי הסוהר ניכתה שליש מתקופת מאסרו.
בעת צאתו מכלא מעשיהו עוקב הביע צער על הרצח:
בשגרירות בריטניה בישראל הביעו זעם על השחרור מהמאסר:
דניאל פאר (2 בינואר 1943 – 28 בספטמבר 2017) היה מבכירי העיתונאים והשדרים ברדיו ובטלוויזיה בישראל.
נולד בשם דניאל פרוידנרייך בארץ ישראל.
למד בבית ספר בלפור ובתיכון עירוני א' שבתל אביב.
הוא החל את דרכו בשידור בגיל 12, בתוכנית לנוער "הכל בכל מכל בה", במסגרת אולפן הילדים התל אביבי של קול ישראל.
השתתף בהגשת התוכנית "חץ וקשת – המיקרופון לרשות הגדנ"ע" בגלי צה"ל, כחבר בלהקת הגדנ"ע.
למד ספרות עברית ובלשנות אנגלית באוניברסיטה העברית, ובמקביל קיבל תעודת הוראה באנגלית.
לאחר התואר הראשון המשיך בלימודי אנגלית לתואר שני ותקשורת ב"מכון לקומוניקציה" באוניברסיטה.
בשנת 1962, מיד עם שחרורו מצה"ל, התקבל פאר ל"קול ישראל" כקריין.
במסגרת עבודתו שימש כקריין חדשות והגיש תוכניות רבות, בהן "יומן השבוע" ו"רדיו-עשרה", שזיכתה אותו בפרס רשות השידור.
בשנת 1969 מונה לראש מדור הקריינים.
ב-1966–1967 עבד כעורך, כתב ושדר במחלקה העברית של הבי.
את דרכו בטלוויזיה החל בשנת 1970 כמגיש בתוכנית "בכותרת ובשוליים".
בשנת 1971 סיים את עבודתו ברדיו, ועבר למחלקת החדשות בטלוויזיה.
לאורך השנים הגיש את "מבט", את "בוקר טוב ישראל", משדרים מיוחדים ומבזקי חדשות, ושימש בתקופות שונות כתב, ראש דסק חדשות חוץ, ראש דסק הדרכה ועורך-משנה של "מבט".
במשך עשר שנים, בין 1973–1983 היה מזוהה עם תוכנית הצרכנות "כלבוטק", שהיה ממייסדיה והמנחה הראשון שלה, ועימה זכה פעמיים בפרס כינור דוד.
ב-1979 הנחה לצד ירדנה ארזי את תחרות האירוויזיון שנערכה בישראל.
בראשית שנות השמונים הנחה פאר בין היתר את פסטיבל למנצח שיר מזמור בחנוכה תשמ"א, וארבע מתחרויות קדם האירוויזיון.
בהמשך שנות השמונים היה בין מנחי תוכנית האירוח "שעה טובה".
ב-16 בפברואר 1983 הגישו פאר ודליה מזור את מהדורת מבט הראשונה בצבע.
ב-13 בדצמבר 1987 הנחה והיה שותף לעריכתה של תוכנית חדשה בנושא תחבורה, שנקראה "גלגלים" ובהמשך שונה שמה ל"על גלגלים", והיא שודרה עד שנת 1994.
בשנים 1983–1985 שימש שליח חינוכי של הקרן הקיימת לישראל בקנדה.
בשנים 1989–1990 דיבב את דמות המספר בסדרה המצוירת לילדים "עמיקו וחבריו".
ב-6 בנובמבר 1995 הנחה את טקס הלוויית יצחק רבין.
ב-1998 בשנת היובל למדינה הנחה את טקס הענקת פרסי ישראל.
בשנת 2003 הוכתר ליקיר התנועה לאיכות השלטון.
בשנים 2006–2007 הגיש בתוכנית "כך היה" בערוץ הראשון פינה בשם "היום לפני".
פאר פרש לגמלאות בסוף ינואר 2010, לאחר כ-48 שנות שידור.
בשנים 2010–2013 הצטרף לצוות התוכנית "טל-כרם" - הטלוויזיה הקהילתית מרכז קהילתי בית הכרם ירושלים.
פאר נפטר ב-28 בספטמבר 2017 בגיל 74, לאחר שלקה בשבץ מוחי, והובא למנוחות בבית העלמין האלטרנטיבי בגבעת ברנר.
היה נשוי ואב לארבעה, ביניהם בנו ירון פאר, מנחה בערוץ הקניות.
דניאל פאול שרבר , היה משפטן ופוליטיקאי גרמני, אשר סבל מסכיזופרניה ומפרנויה.
הוא תיאר את מצבו בספרו האוטוביוגרפי "זכרונותיו של חולה עצבים" .
מחלת הנפש של שרבר הייתה אחד המקרים שזכו למחקרים הרבים ביותר בתולדות הפסיכולוגיה.
הראשון בחוקרים היה פרויד במאמר שפרסם ב-1911 ואחריו באו רבים אחרים.
בין השאר הפך המקרה של שרבר לאבן מחלוקת בין שני זרמים חשובים בפסיכואנליזה, האחד שרואה את המקור לפסיכוזות בתהליכים פנימיים בלבד, והשני המתמקד בהשפעות של טראומות חיצוניות.
שרבר היה השני מבין שלושה ילדים - אחות ואח בכור שהתאבד בשנות השלושים לחייו.
הוא נולד ב-1842 לרופא שהיה חוקר בעל שם באותם הימים בתחום חינוך הילדים, ואף כתב ספרים רבים בתחום, דניאל גוטלוב מוריץ שרבר (Daniel Gottlob Moritz Schreber, 1808-1861).
שרבר למד משפטים, התחתן, היה אב לבת והגיע לתואר דוקטור.
ב-1884 התמודד בבחירות לרייכסטאג, נכשל, נכנס לדיכאון והתאשפז בבית חולים פסיכיאטרי למשך חצי שנה.
לאחר שחרורו התמנה לבית המשפט המחוזי בלייפציג ואחר קיבל את משרת נשיא בית הדין לערעורים של מדינת סקסוניה בדרזדן.
נטל העבודה הקשה שנשא על כתפיו הובילו להתמוטטות עצבים בפעם השנייה, הוא התאשפז בשנת 1893 ואובחן כחולה פרנויה.
את זכרונותיו כתב בין השנים 1900 ל-1902 והגישם לבית המשפט כדי שישחררו מהאשפוז ואכן עתירתו התקבלה.
מחלתו המשיכה לתקוף אותו עד שבשנת 1907 אושפז בשלישית ושם נותר עד ליום מותו.
כשהיה בשיא הקריירה שלו, קיבל התקף פסיכוטי.
הוא החל לשמוע קולות וחדרו למוחו מחשבות אובדניות.
בטירופו ראה שרבר את העולם כארכיטקטורה ענקית של עצבים, שנשלטת על ידי אל רודף והיה לו ברור שמשברו הוא חלק ממשבר גלובלי בממלכת האלוהים, שהפך את האנושות לגזע של רוחות רפאים.
התחוור לו שיש פתרון אחד: עליו לגאול את האנושות ולשם כך הוא צריך להיות האדם הראשון שיהפוך לאישה.
פרויד קיבל את ספרו של שרבר מקרל גוסטב יונג תלמידו, מספר חודשים לאחר שפורסם.
פרויד לא פגש את שרבר, וכמעט ולא ידע פרטים ביוגרפיים עליו, בין השאר משום שקרובי משפחתו של שרבר צנזרו את הספר באופן רדיקלי והוציאו ממנו כל פרט מזהה ועדויות על בני המשפחה.
פרויד בחר אפוא להתעמק רק בזכרונותיו של שרבר כפי שהתפרסמו, מתוך הנחה שניתן למצוא בהם רמזים לסיבות שהובילו למחלתו.
בעולם ההזיות של שרבר, העולם נקלע לצרה.
שרבר תיאר עצמו כמושיעו של המין האנושי; הוא ייהפך לאישה ואלוהים יפרה אותו וייווצר גזע אנושי חדש.
פרויד סבר ששרבר התאווה להפוך לאישה על מנת שהוא יוכל לשמש כמושא תאוותו המינית של האל (שיצג את אביו של שרבר).
הוא סבר גם שחששו הפרנואידי מפני הרופא שהיה ממונה עליו בבית החולים הפסיכיאטרי, דוקטור פאול אמיל פלכסיג (Paul Emil Fleschsig), נבע ממשיכה מודחקת.
פרויד סבר כי מקור הפרנויה הוא בקונפליקט הומוסקסואלי.
חוסר היכולת להודות בכך ש"אני אוהב אותו" מומר ל"אני שונא אותו" ומכאן ל"הוא שונא אותי" ולתחושת רדיפה שרופאו מנצל אותו מינית.
פרויד השתמש באנליזה שלו לשרבר כהדגמה לתיזה שלו בנוגע למקורות ההומוסקסואליים של הפרנויה הגברית.
מורטון שצמן כתב ספר בשנת 1976 בשם "רצח נפש", שם הוא נתן את פרשנותו לפסיכוזה של שרבר.
שצמן חקר את חייו ומשפחתו של שרבר.
הוא מצא ספרונים שכתב מוריץ שרבר, אביו של דניאל שרבר, ספרים המוקדשים לגידול ילדים אשר הדגישו את הצורך בחינוך קפדני ביותר של הילדים ואשר היו נפוצים בגרמניה של התקופה ואף הרבה לאחר מותו.
שרבר האב סבר כי דורו היה רך מוסרית ומנוון בעיקר בשל רשלנות בחינוך ובמשמעת הילדים בבית הספר ובבית.
הוא הציע מערכת עקרונות חינוך ופרקטיקות מדוקדקות שיהפכו את הילדים לצייתנים וכנועים וסבר כי הללו יובילו לחברה ולגזע טובים יותר.
שצמן השווה אחת לאחת את הטכניקות שתיאר שרבר האב בספריו החינוכיים לסיוטיו של שרבר הבן מהן סבל ארבעים שנה לאחר מכן ותוארו בספרו "זכרונותיו של חולה-עצבים".
הטכניקות האלו תאמו במדויק את סיוטיו של שרבר ארבעים שנה מאוחר יותר.
שרבר המציא מכשירים שיסייעו לגידול ילדים.
למשל כיסא עם סד מיוחד שגרם לילד לשבת זקוף במהלך הארוחה.
הוא דגל באמבטיות קרות שבתוכן קוביות קרח מגיל שלושה חודשים כדי לחזק את רוחו של הרך ולעשותו לקשוח, במכות לילד אם זה לא התנהג כיאות.
שרבר האב התגאה בכך כי הוא יישם טכניקות אלו על ילדיו ובהצלחה מרובה.
אחיו של שרבר, דניאל גוסטב שרבר, שסבל כמוהו מהתעללויות אלו, התאבד בשנות השלושים לחייו ואחותם שלא סבלה כל כך מהתעללויות, היות ששרבר האב הקדיש את עיקר מאמציו בחינוך הבנים, יצאה ללא תסביכים יוצאי דופן.
ספרו של שרבר התפרסם במלואו למעט פרק אחד שנאסר לפרסום בלחץ המשפחה, ככל הנראה מכיוון שכלל פרטים אינטימיים עליה.
(1999) "חזרה אל רצח נפש" (צבי לוטן תגובה לאבשלום אליצור.
שרבר: הערות פסיכואנליטיות על תיאור-מקרה אוטוביוגרפי של פרנויה.
צפת, ספרים, הוצאה לאור, 'הספרייה לפסיכותרפיה', תשס"ו 2006.
דניאל אלברטו פסארלה (בספרדית: Daniel Passarella; נולד ב-25 במאי 1953 בצ'קבוקו שבמחוז בואנוס איירס, ארגנטינה) הוא כדורגלן ומאמן עבר ארגנטינאי.
למרות היותו בלם קדמי, פסארלה הירבה להבקיע וכבש 134 שערים במהלך 451 המשחקים ששיחק בקריירה ונחשב לאחד הבלמים הפוריים ביותר בתולדות המשחק.
פסארלה נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
פסארלה החל את הקריירה בשנת 1971 בקבוצת "סרמיינטו" מהעיר חונין הנמצאת במחוז בואנוס איירס.
הוא עבר לריבר פלייט ב-1974 והפך לאחד השחקנים הגדולים בתולדות המועדון.
למרות ששיחק כבלם הירבה פסארלה להבקיע ותרם להתפתחותה של עמדת הליברו.
יכולתו הגבוהה ובנוסף כושר המנהיגות, הלהט והתשוקה שלו למשחק זיכו אותו בתואר "אל גראן קפיטן" (הקפטן הענק).
ב-1982 הוא עבר לשחק במדי קבוצת פיורנטינה האיטלקית ובהמשך (1986) עבר לקבוצת אינטר מילאנו איתה זכה באליפות איטליה.
ב-6 השנים בהן שיחק באיטליה כבש פסארלה 35 שערים ב-152 משחקים.
פסארלה נחשב גם לאחד השחקנים הגדולים של נבחרת ארגנטינה, הוא שימש כקפטן הנבחרת במונדיאל 1978 אותו אירחה ארגנטינה והיה לקפטן הארגנטינאי הראשון להניף את הגביע העולמי.
הוא שימש גם כקפטן הנבחרת במונדיאל 1982 שנערך בספרד.
הוא היה חבר בסגל ארגנטינה למונדיאל 1986 שנערך במקסיקו, בו זכתה ארגנטינה בפעם השנייה בתולדותיה, אך לא שיחק כתוצאה ממחלת מעיים דלקתית בה הוא לקה.
פסארלה כבש 22 שערים ב-70 הופעותיו במדי הנבחרת.
לאחר פרישתו החל פסארלה לאמן את ריבר פלייט איתה הוא זכה ב-3 אליפויות.
הוא מונה למאמן הנבחרת ב-1994 והחליף את אלפיו באסילה.
פסארלה שנודע בקשיחותו הסתכסך עם חלק משחקניו בשל דרישתו מהשחקנים להסתפר, בין השחקנים איתם הוא הסתכסך היו פרננדו רדונדו וקלאודיו קאניג'ה.
פסארז'ה הדריך את ארגנטינה במהלך מונדיאל 1998 שנערך בצרפת, לאחר התחלה מעודדת וניצחון יוקרתי על נבחרת אנגליה בשמינית הגמר, הודחה ארגנטינה ברבע הגמר על ידי נבחרת הולנד משער שכבש דניס ברגקאמפ בתוספת הזמן של המשחק.
פסארלה התפטר מתפקידו כמאמן הנבחרת לאחר המונדיאל ובמקומו מונה מרסלו בייאלסה.
לאחר מכן אימן פסארלה את נבחרת אורוגוואי (1999–2001), קבוצת פארמה האיטלקית (1999, פוטר לאחר תקופה קצרה), מונטריי המקסיקנית (2002–2004) וקורינתיאנס הברזילאית (2005, פוטר בשל מחלוקת עם ראשי המועדון).
הוא חזר לאמן את ריבר פלייט בקיץ 2006 אך אחרי שנכשל בניסיונו להחזיר את ריבר פלייט לצמרת הליגה, התפטר מתפקידו בדצמבר 2007 ובמקומו התמנה דייגו סימאונה.
דניאל גרג סנטיאגו לין (בספרדית: Daniel Gregg Santiago Lynn; ) הוא כדורסלן אמריקאי ממוצא פוארטו ריקני המשחק בעמדת הסנטר בבוקה ג'וניורס ובנבחרת פוארטו ריקו.
אופן משחקו הפיזי של סנטיאגו ביסס אותו כאחד השחקנים הטובים בעמדתו באירופה.
סנטיאגו, יליד לובוק, טקסס, שיחק בליגת הקולג'ים עבור אוניברסיטת ניו מקסיקו ואוניברסיטת סנט וינסנט במשך שלוש שנים.
ולכן, החל לשחק במדיה של ביימון קאובויס, מהליגה הפוארטו ריקנית.
2 עונות לאחר מכן החל להתאמן במספר קבוצות אירופיות ולבסוף חתם בוארזה האיטלקית, עימה זכה באליפות איטליה ושנה לאחר מכן בסופרקאפ האיטלקי.
בקיץ 2000, בעקבות הישגיו ויכולתו במועדון האיטלקי, סנטיאגו החל להתאמן עם קבוצת ה-NBA, פיניקס סאנס, כשתוך זמן קצר נמנה בסגלה של פיניקס סאנס.
במשך שתי עונותיו בקבוצה המעיט בדקות משחק, החליט לעזוב את הקבוצה לטובת קדנציה נוספת באיטליה, הפעם במדיה של לוטומטיקה רומא.
לאחר עונה אחת בלבד בקבוצה, חזר ל-NBA, הפעם במדיה של מילווקי באקס.
לאחר שתי עונות התלבט סנטיאגו האם להמשיך ב-NBA או לעבור לאירופה.
ביולי 2005, חתם במועדון הספרדי, אוניקאחה מאלגה מליגת העל הספרדית.
בשלוש עונותיו במועדון, זכה באליפות הליגה הספרדית.
בעונת 2008/09 עזב את אוניקאחה מאלגה לאחר שלא האריך את חוזהו, לטובת ברצלונה.
בספטמבר 2012 חתם בבוקה ג'וניורס בארגנטינה, במרץ 2013 נבחר לשחקן הטוב ביותר בליגה בעונה, במאי 2013 הצטרף לקבוצה מטס דה גיינדו בפוארטו ריקו.
סנטיאגו החל לשחק עבור נבחרתו הלאומית משנת 1999. כחלק מנבחרתו הלאומית זכה במדליית הארד במשחקי פאן אמריקה של 1999 ושל 2003 וכן מאז שותף בכל משחקי נבחרתו בטורנירי אליפות אמריקה, אליפות העולם והמשחקים האולימפיים.
בגביע העולם 2014 שנערך בספרד, נכלל בסגל נבחרתו ושיחק במשחקים, בהיותו בן 38. הוא היה אחד השחקנים המבוגרים בטורניר.
דניאל פראניץ' (בקרואטית: Danijel Pranjić; נולד ב-2 בדצמבר 1981) הוא כדורגלן עבר קרואטי אשר שיחק בעמדת הכנף.
פראניץ' שיחק ב-5 קבוצות בקרואטיה; נאשק, פאפוק, בלישצ'ה, אוסייג'ק, ובשנת 2004 עבר לדינמו זגרב, שם שיחק שנה.
את עונת 09–2008 פתח פראניץ' עם שער לאחר 3 משחקים.
פראניץ' הבקיע גם בגביע ההולנדי בניצחון 0–7 ב-12 בנובמבר 2008.
ב-31 בינואר 2009 כבש את שער הניצחון מול אייאקס.
חודש לאחר מכן כבש בניצחון הירנביין 2–3 על פ.ס.ו.
ביוני 2009 סיכם פראניץ' את תנאיו בבאיירן מינכן.
ב-13 ביולי 2012, סיכם פראניץ' לשלוש שנים בספורטינג ליסבון.
בינואר 2013 הושאל לקבוצה הספרדית סלטה ויגו עד סוף העונה.
ב-2 בספטמבר 2013 חתם למשך שלוש עונות במועדון היווני פנאתינאיקוס.
ב-11 בספטמבר 2016 חתם בקופר מליגת העל הסלובנית.
ב-21 ביולי 2017 חתם באנורתוסיס פמגוסטה הקפריסאית.
ב-1 ביולי 2019 חתם באיה נאפה מהליגה הקפריסאית השנייה.
פראניץ' שיחק גם בנבחרת קרואטיה מ-2004 והשתתף עם הנבחרת ביורו 2008.
ב-12 באוגוסט 2011 גורש פראניץ' מנבחרת קרואטיה על ידי המאמן סלאבן ביליץ' משום שסירב ללחוץ ידיים עמו אחרי התיקו 0:0 עם באצטדיון אביבה שבדבלין, ב-10 באוגוסט 2011.
ב-10 בנובמבר 2013 זומן בחזרה לנבחרת למשחק הפלייאוף נגד איסלנד במוקדמות מונדיאל 2014. בסיכום שני המשחקים העפיל למונדיאל 2014 עם נבחרתו.
דניאל פינץ', הרוזן השני מנוטינגהאם היה מדינאי ופוליטיקאי אנגלי, בנו של הניג פינץ', הרוזן הראשון מנוטינגהאם.
ב-1673 נבחר פינץ' לפרלמנט הבריטי מטעם מחוז הבחירה גרייט בדווין, ולאחר מכן כיהן גם מטעם ליצ'פילד (1679–1682) וניוטאון (1981 - 1982).
במקביל לתחילת כהונתו כנציג ניוטאון בפרלמנט הוא מונה ללורד הראשון של האדמירליות, וכיהן בתפקיד זה עד 1684. הוא היה אחד מהיועצים המלכותיים שחתמו ב-1685 על צו ההכרזה למלוכה של הדוכס מיורק, אך לאורך רוב כהונתו של ג'יימס השני לא היה חלק מחצר המלך.
לאחר לבטים אחדים הוא החליט להצטרף לפלישתו של ויליאם מאוראנז', ולאחר הדחת ג'יימס השני היה בין אלה שזכו לתמורה מהמלך החדש.
הוא סירב לקבל את תפקיד הלורד צ'מברלין תחת ויליאם ומרי, אך הסכים לכהן כמזכיר המדינה.
תחת שלטונה של המלכה אן הוא כיהן באותו משרד תחת סידני גודולפין, ופרש ממנו באופן סופי ב-1704. לאחר הכתרת ג'ורג' הראשון ב-1714 הוא הושבע כלורד נשיא המועצה, אך פרש מתפקידו ב-1716. ב-9 בספטמבר 1729 ירש את רוזנות וינצ'ילסי, שאוחדה עם רוזנות נוטינגהאם, אך מת ב-1 בינואר 1730.
ב-16 ביוני 1674 נישא לליידי אסקס ריץ', בתם של רוברט ריץ', הרוזן השלישי מוורוויק ואן צ'יק.
בתם היחידה הייתה מרי פינץ', שנישאה לג'ון קר, הדוכס הראשון מרוקסברג.
מרי הייתה גם המאהבת של ויליאם סאווילה, המרקיז השני מהליפקס, ואמה של דורותי סאווילה שנישאה לריצ'רד בויל, הרוזן השלישי מברלינגטון.
ב-29 בדצמבר 1685 נישא לאן האטון, בתו של כריסטופר האטון, ויקונט האטון.
דניאל פינץ', הרוזן השמיני מווינצ'ילסי (24 במאי 1689 - 2 באוגוסט 1769): נישא לליידי פרנסס פילדינג ולאחר מכן למרי פאלמר.
לא ידוע על צאצאים שלו.
ילדיהם היו סופיה פינץ' ואחיו הצעיר ג'ורג' פינץ', הרוזן התשיעי מווינצ'ילסי.
ויליאם היה דיפלומט ופוליטיקאי שכיהן בבית הנבחרים הבריטי והיה שגריר בשוודיה ובארצות השפלה.
אדוארד פינץ' (1697 בקירוב - 16 במאי 1771): נישא לאליזבת פאלמר, אחותה של מרי פאלמר.
מאוחר יותר שינה את שם משפחתו לפינץ'-האטון.
אסקס פינץ' (מתה ב-23 במאי 1721): נישאה לסר רוג'ר מוסטין, ברונט מוסטין השלישי.
ליידי הנרייטה פינץ' (14 באפריל 1742): נישאה לוויליאם פיצרוי, הדוכס השלישי מקליבלנד.
מרי פינץ' (1701 - 30 במאי 1761): נישאה לתומאס ווטסון-ונטוורת', המרקיז הראשון מרוקינגהאם.
ליידי שארלוט פינץ' (1711 - 21 בינואר 1773): נישאה לצ'ארלס סימור, הדוכס השישי מסומרסט, וילדה לו שתי בנות.
אליזבת' פינץ' (1723 - 10 באפריל 1784): נישאה לוויליאם מארי, הרוזן הראשון ממנספילד.
דניאל עמית (5 במאי 1938 – 4 בנובמבר 2007) היה פיזיקאי ישראלי, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים, שבה ייסד את המרכז לחישוביות עצבית, ובאוניברסיטת לה ספיאנצה ברומא.
היה מחלוצי המחקר בנושא חישוביות עצבית (חקר רשתות עצביות).
היה גם פעיל ומעורב בחוגי השמאל בישראל.
עמית נולד בלודז' שבפולין לאשר ורוזה פרוידנליך, שמשפחתה הייתה בעלת חרושת לטקסטיל בעיר.
אחיו היחיד רמי הוא נוירולוג ילדים החי בארצות הברית.
משפחתו ברחה מפולין דרך איטליה וטורקיה והגיעה לארץ ישראל בשנת 1940. הם הצליחו לקבל סרטיפיקט שיאפשר להם להגיע לארץ ישראל בזכות רכוש שסבו של עמית רכש בארץ.
הוא התגורר בתל אביב ולמד בגימנסיה גאולה.
את שמו עיברת ל"עמית" כשהיה בתיכון בעקבות שורה מספר של מנחם בגין.
בתיכון החל לממש את משיכתו לפיזיקה, כאשר עשה במקום בחינת בגרות עבודה בנושא פיזיקה.
את אשתו, דליה, שהייתה מפיקה ועורכת משדרי ספרות ותרבות ברשת א' ומתרגמת מאיטלקית, הכיר בתיכון ונישא לה בשנת 1957. בשנת 2005 סבל משבץ וכעבור חודשיים חזר לעבודתו.
ב-4 בנובמבר 2007 התאבד, והובא לקבורה בהר המנוחות.
עד לימיו האחרונים עסק במחקר וכתב מאמרים.
היה אב לשניים ובהם יהלי עמית, פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת שיקגו.
לאחר לימודי התיכון החל עמית ללמוד באוניברסיטה במסגרת העתודה האקדמית.
הוא השלים תואר ראשון בפיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטה העברית בשנים 1956–1959 ומייד עשה תואר שני במכון ויצמן בהנחיית יגאל תלמי.
את שירותו הצבאי עשה בממר"ם, שירת בדרגת סגן (אקדמי) והיה בצוות שקלט את המחשב הראשון.
בשנים 1963–1966 סיים דוקטורט בפיזיקה באוניברסיטת ברנדייס בהנחיית פרופסור .
בשנת 1966 נסע לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת קורנל.
הוא חזר לישראל והחל ללמד באוניברסיטה העברית בשנת 1967. בשנת 1969 חזר לארצות הברית ולימד שנתיים באוניברסיטת ברנדייס.
בשנת 1973 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1978 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
הוא היה חוקר אורח באימפריאל קולג' בלונדון בשנת 1989. בשנים 1988–1989 היה פרופסור אורח באוניברסיטת רומא.
בשנים 1984–1987 היה ראש מכון רקח לפיזיקה באוניברסיטה העברית.
בשנים 1982–1983 היה עמית מחקר במכון למחקר מתקדם.
בשנת 1991 יצא לגמלאות מהאוניברסיטה העברית אולם המשיך להיות בקשר עמה.
באותה שנה הצטרף לסגל המחלקה לפיזיקה של אוניברסיטת לה ספיאנצה ברומא כפרופסור מן המניין (בשנת 1999 התאזרח באיטליה).
הספר נערך במהדורה חדשה בשנת 2002.
בשנת 1989 יצא לאור ספרו "Modeling Brain Function: the World of Attractor Neural Nets" בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג', שהיה לספר יסוד בתחום החישוביות העצבית.
בשנת 2008 ערך המכון ללימודים מתקדמים סדנה בת שלושה ימים "מתפישה לפעולה ובחזרה", לזכרו של עמית.
לאחר מותו מתקיימת מדי שנה באוניברסיטה העברית הרצאה לזכרו, בה מחולקות מלגות לשני סטודנטים מצטיינים בנושא חישוביות עצבית.
עמית היה פעיל מרכזי בחוגי השמאל והשמאל הרדיקלי בישראל החל משנות ה-60 ועד ליום מותו, והיה מעורב בהקמת וקידום יוזמות ופעילויות שונות למען קידום השלום וההידברות בין היהודים לערבים.
את פעילותו הפוליטית החל בעת שלמד לדוקטורט בארצות הברית במחאת הסטודנטים נגד מלחמת וייטנאם.
היה ממקימי תנועת שמאל ישראלי חדש.
באמצע שנות ה-70 החל (יחד עם אורי אבנרי ומתי פלד) ליצור קשרים עם אינטלקטואלים יהודים מצרים בפריז, אשר קישרו אותו לנציגי אש"ף באירופה, בעת שנאסר לישראלים לבוא בקשר עם אנשי אש"ף.
כשהיה בישראל יצר קשרים עם ראשי ערים בגדה המערבית.
בשנת 1972 נמנה עם מייסדי האגודה לזכויות האזרח.
עמית, שהאמין בתפקיד הציבורי של איש האקדמיה בחברה דמוקרטית, השתתף מספר פעמים בקריאות לחרם אקדמי, שעלו לו לעיתים ביחסיו האישיים עם לא מעט מעמיתיו למקצוע.
בשנת 1977 החליטה האוניברסיטה העברית להעניק תואר דוקטור של כבוד למילטון פרידמן.
כיוון שפרידמן היה שותף לקבוצת יועצים כלכליים אמריקאים שעזרו בייעוץ לרודן הצ'ילאני פינושה, מחה עמית נגד הביקור.
הוא כתב מכתב לנשיא האוניברסיטה, אברהם הרמן, ושלח העתק לשאר הפרופסורים.
בשנת 1980 דחה הזמנה להשתתף בסמינר בנושא פיזיקה בדרום אפריקה, עקב התנגדותו למדיניות שם.
בשנות ה-80 היה ממייסדי הוועד הישראלי לסולידריות עם אוניברסיטת ביר זית.
עם תחילת מלחמת לבנון הראשונה אנשי הוועד הקימו את הוועד נגד מלחמת לבנון, שהפגין נגד המלחמה.
הוא סירב להשתתף במלחמת לבנון, ומשום כך נשפט למחבוש של 14 ימים.
הוא התנגד להסכמי אוסלו, משום שחשב אותם לעמומים מדי וחשש שהם יובילו למניפולציות של שני הצדדים ולא לשלום אמיתי ולפתרון ארוך טווח.
הוא הקים וניהל את הוצאת הספרים "מפרש" בירושלים, שעסקה בהוצאה לאור של ספרות פלסטינית וערבית מתורגמת וספרים העוסקים במחשבה ליברלית ושמאלית.
בשנת 1988, לאחר החלטת ממשלתו של יצחק שמיר לגרש מישראל את מוברק עווד, מייסד "המרכז הפלסטיני ללימודי אי-אלימות" במזרח ירושלים, קרא עמית להחרים את הכנס הישראלי במדעי המוח.
הקריאה הזאת עוררה רבים מחבריו למקצוע נגדו.
את תמיכתו בחרם אקדמי על ישראל הסביר לכתבת "הארץ": "כדי שהמדינה שלנו תבין שלמעשים שלנו יש תוצאות ושאנחנו לא מעל לחוק.
ישראל חתומה על הסכמים לשיתוף פעולה אקדמי עם האיחוד האירופי שבהם היא מתחייבת, בין השאר, לא להפר זכויות אדם.
מאחר שיש הפרות של זכויות אדם ההסכמים עם האירופים צריכים להתבטל.
אי אפשר להפריד בין מדע לפוליטיקה מכל מיני סיבות שבראשן אפשר לשים את הכותרת הירושימה".
הוא תמך בתנועת הסרבנות לשירות בשטחים "אומץ לסרב" ופעל לגייס תמיכה וכספים לארגון.
כמו כן תמך ביוזמת ז'נבה.
בבחירות ב-2005 תמך בעמיר פרץ ושב במיוחד לישראל כדי להצביע לו, אולם התאכזב מאוד ממעורבותו במלחמת לבנון השנייה.
בשנת 2005 היה ממארגני סימפוזיון שעסק בזיהום הימים והקשר בין דתות לאיכות הסביבה שנערך בתמיכת הפטריארך האקומני האורתודוקסי.
בשנת 2007 הוענק לו, לאחר מותו, פרס על שם רמאל רמאל על ידי עמותת Euroscience.
מכניקה סטטיסטית, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 1982.
הרב דניאל פרוסטיץ (תקי"ט, 1759 – ו' באדר תר"ו, 1846) היה ראב"ד בעיר פרשבורג בתקופת החת"ם סופר.
פרוסטיץ נולד לבנימין וואלף ושרל פרוסטיץ בעיר טוביטשאוו ליד פרוסטיץ.
הכתב סופר העיד עליו בשם אביו, החת"ם סופר, כי כבר בנעוריו היה מפורסם בגדלותו בתורה ובצדקותו.
בימי רבי משולם איגרא מונה לדיין בעיר, ולאחר פטירת רבי מרדכי טאסק בדצמבר 1836 מונה לראב"ד.
היה מקורב מאוד לחת"ם סופר וסייע לו בהנהגת הקהילה בפרשבורג.
היה בעל מעמד נכבד בקהילה היהודית בפרשבורג ומלבד תפקידו כראב"ד מסר שיעורי תורה בעיר.
קהילות רבות הציעו לו לכהן בהן כרב, אולם הוא נשאר עד סוף ימיו בפרשבורג.
בשנת תקע"א (1811) הוציא לאור את ספרו של רבנו תם "ספר הישר".
בשנת תר"ו, שש שנים לאחר פטירת החת"ם סופר, נפטר הרב פרוסטיץ, בהיותו בן שמונים ושבע.
בהלווייתו הספידו הכתב סופר, רבה של פרשבורג.
נקבר בצמוד לקברו של החת"ם סופר בבית הקברות היהודי בפרשבורג.
על מצבתו נכתבו התארים: "איש אלוהים, תפארת הדור, נזר החכמים, צדיק נשגב, סיני ועוקר הרים".
בנו של הרב דניאל פרוסטיץ ראב"ד פרשבורג היה הרב ישראל איסרל פרוסטיץ, ששימש כמגיד מישרים בפרשבורג.
בנו של הרב ישראל איסרל הוא הרב דניאל פרוסטיץ-שטיינשניידר, שאף הוא שימש כמגיד מישרים בפרשבורג וחיבר את הספרים "דברי דניאל", "ילקוט דניאל" ו"דן מדניאל".
הרב דניאל פרוסטיץ-שטיינשניידר הוציא את ספרו של אביו "מקוה ישראל" על מסכת אבות, ובשנת תרס"ז (1907) הוציא את ספרו של סבו "מחנה דן" על מסכת פסחים.
חתנו הרב דוד צבי זוסמן סופר.
חתנו הרב משה ברגר-קטנדורף, דיין בפרשבורג.
בן אחותו של הרב דוד דייטש.
דניאל פַּייפְּס הוא סופר, היסטוריון, פובליציסט, עורך עיתונות ועיתונאי יהודי אמריקאי נאו-קונסרבטיבי אוהד ישראל.
פייפס הוא המייסד והעורך הראשון של הרבעון "מידל איסט קווארטרלי", מייסד ומנהל ה"מידל איסט פורום", ומייסד ומנהל "Campus Watch".
קיבל במאי 2006 את פרס "שומר ציון" מטעם אוניברסיטת בר-אילן וזכה בפרס "חופש הדיבור" לשנת 2004 של "אגודת העיתונות החופשית (דנמרק)".
קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם "ישיבה יוניברסיטי".
פייפס נולד בבוסטון, מסצ'וסטס, הבכור מבין שני בניו של זוג יהודי ממוצא פולני, ריצ'רד פייפס, ואיירין יוג'ניה רות'.
אביו, היסטוריון נאו-קונסרבטיבי ידוע בזכות עצמו, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת הרווארד בשנים 1950–1996, ראש הצוות שהקים הנשיא ג'רלד פורד כדי להעריך את הערכותיו של ה-CIA על כוונותיה הגרעיניות של ברית המועצות ויועץ לנשיא רונלד רייגן לענייני מדיניות כלפי הסובייטים.
הוריו של אביו ברחו עם האב מפולין באוקטובר 1939, מיד לאחר כיבושה על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, וכך ניצלו.
פייפס גדל בקיימברידג' (מסצ'וסטס), מקום מושבה של אוניברסיטת הרווארד.
ב-1971 קיבל פייפס תואר ראשון מאוניברסיטת הרווארד בהיסטוריה (כולל שנתיים של לימודים במתמטיקה).
חי בקהיר שבמצרים במשך שנתיים ולמד ערבית וקוראן.
לאחר מכן שב ללימודי דוקטורט באוניברסיטת הרווארד וב-1978 קיבל Ph.D בהיסטוריה אסלאמית של ימי הביניים.
עבודת הדוקטורט שלו הפכה לספרו הראשון, שיצא לאור ב-1981 בהוצאת אוניברסיטת ייל ונקרא "חיילים עבדים והאסלאם".
בשנים 1978–1982 לימד היסטוריה באוניברסיטת שיקגו ובשנים 1983–1984 באוניברסיטת הרווארד, תוך שהוא משלב בתקופה זו גם עבודה לזמן קצר במחלקת המדינה של ארצות הברית בצוות תכנון המדיניות.
בשנים 1984–1986 לימד אסטרטגיה צבאית ומדיניות, בעיקר לקצינים בכירים בצי האמריקני ב"קולג' ללימודי מלחמה של הצי" ברוד איילנד.
בשנים 1986–1993 היה פייפס מנהל המכון לחקר מדיניות חוץ – FPRI, שבפילדלפיה, פנסילבניה ועורך הרבעון אורביס, שמכון זה מוציא לאור.
ב-1990 הוא הקים את ה"מידל איסט פורום" – MEF, מרכז חשיבה שמרני שהוא משמש כמנהלו עד היום ומקום מושבו אף הוא בפילדלפיה.
תחילה הייתה זו רק יחידה בתוך ה-FPRI, אך בהמשך הפך הפורום לעצמאי.
ב-1994 ייסד פייפס את הרבעון "מידל איסט קווארטרלי" והיה גם עורכו הראשון.
הסופר הבריטי-אירי דניס מק'יואן כיהן בהמשך כעורך הרבעון וכיום העורך הוא אפרים קארש.
פייפס משמש עד היום כמוציא לאור של הרבעון.
ב-2002 ייסד פייפס את פרויקט "Campus Watch" של ה-MEF, העוקב אחר לימודי המזרח התיכון בכל רחבי אמריקה הצפונית מתוך כוונה לשפרם.
גופים אסלאמיים ושמאליים שונים טענו כנגדו שהוא ימני מדי ופרו ישראלי.
ראש הפרויקט כיום הוא וינפילד מאיירס.
ב-2003 מינה הנשיא ג'ורג' בוש (הבן) את פייפס לאחד ממנהלי "מכון השלום", אותו ייסד קונגרס ארצות הברית ב-1984, במטרה למנוע מלחמות בעולם.
המינוי בוצע כנגד ועל אף התנגדות עזה של אחדים מבכירי המפלגה הדמוקרטית, וכן גופים פרו ערביים ופעילי זכויות אדם, שהעלו שוב טענות בדבר היות פייפס איש ימין, הדוגל בשימוש בכוח לפתרון סכסוכים ופרו ישראלי מדי לטעמם.
ב-2008 היה פייפס אחד מיועציו של רודי ג'וליאני, ראש עיריית ניו יורק לשעבר, במירוץ הכושל שלו למועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות (מועמד הרפובליקנים בסופו של דבר היה ג'ון מק'קיין שהפסיד לברק אובמה).
פייפס נשוי בשנית ואב לשלוש בנות.
פייפס כתב וכותב רבות כנגד האסלאם הקיצוני והאסלאמיזם, תוך שהוא מבדיל הבדלה מוחלטת בינו לבין האסלאם כשלעצמו.
לדעתו, האסלאם הרדיקלי הוא אמנם הבעיה העיקרית של המערב כיום, אבל הפתרון איננו מלחמה באסלאם כולו, אלא אדרבא, האסלאם המתון הוא הפתרון.
כבר במרץ 1985 הוא הזהיר ש"עוצמת ההתקפה של האסלאם הרדיקלי כנגד ארצות הברית מחייבת מציאת פתרונות דחופים.
בסתיו 1995 הוא כתב כי "(האסלאם הרדיקלי) הכריז באופן חד צדדי מלחמה על ארצות הברית ואירופה, בלי שמרבית האנשים במערב יבחינו בכך"
ארבעה חודשים לפני פיגועי 11 בספטמבר 2001 במגדלי התאומים הוא כתב יחד עם סטיבן אמרסון, בצורה נבואית כמעט, כי אל-קאעידה מתכנן פיגוע גדול בארצות הברית וכי הוא מתאמן בלבנון, בעזרת איראן, בהריסת בניינים גבוהים.
ב-30 בספטמבר 2005 פרסם העיתון הדני יילנדס פוסטן סדרת קריקטורות של מוחמד, שהכעיסו מוסלמים רבים ברחבי העולם וגרמו למה שקרוי פרשת קריקטורות מוחמד.
אלה הפגינו את עלבונם והסתייגותם מהעלבת נביאם, בין השאר גם בפיצוץ שגרירות דנמרק בפקיסטן ושריפת שגרירויות דנמרק בלבנון, סוריה ואיראן.
מעריכים את מספר ההרוגים בהפגנות אלה בלא פחות ממאה איש.
רבים במערב גינו את פרסום הקריקטורות בטענה שמדובר בגזענות ואיסלאמופוביה.
פייפס היה בין תומכי העיתון ובמאמר שפורסם בניו יורק סאן ב-7 בפברואר 2006 הוא טען שמדובר במאבק על עקרונות ומנהגי המערב ובראשם הזכות לחופש הדיבור.
הוא טען שההתנצלויות שהשמיעו מדינות כמו ארצות הברית, בריטניה, ניו זילנד ועוד הן לפיכך מוטעות ואינן במקום.
באפריל 2013 יצא פייפס במאמר ב"נשיונל רוויו", כנגד דעתם של רבים מהשמרנים והנאו-קונסרבטיבים, שדגלו במאמץ להפיל את בשאר אל-אסד.
הוא סבר ששני הצדדים במלחמת האזרחים בסוריה הם "רעה חולה" ויש להימנע מלסייע להפלת אסד.
הוא סבר שיש לעזור לצד החלש במלחמה זו, יהיה זה מי שיהיה מבין הצדדים הלוחמים, כך שהמלחמה תימשך זמן רב ככל האפשר.
ככל שיילחמו ביניהם יותר, כך יהוו סכנה פחותה יותר למערב.
דניאל פטריק מויניהאן היה פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית, שכיהן כסנאטור מטעם מדינת ניו יורק.
קודם לכן היה שגריר ארצות הברית באו"ם, שגריר ארצות הברית בהודו, פרופסור למדע המדינה באוניברסיטת הרווארד, סוציולוג וסופר.
היה ידוע כידיד ישראל מובהק.
מויניהאן נולד בטולסה שבאוקלהומה, להוריו ג'ון ומרגרט מויניהאן, משפחה ממוצא אירי קתולי.
אביו היה עיתונאי וסבל מאלכוהוליזם.
כשהיה מויניהאן בן שש עברה המשפחה לניו יורק, שם קיבל האב עבודה בהכנת פרסומות.
כשהיה בן 10 נטש האב את משפחתו, ומויניהאן הצעיר נאלץ לעבוד למחייתו כמצחצח נעליים ולאחר מכן כסבל בפריקת וטעינת ספינות, במקביל ללימודיו, עד שסיים בית ספר תיכון (במזרח הארלם) ב-1943, ראשון בכיתתו.
מויניהאן המשיך ללמוד במשך שנה בסיטי קולג' של ניו יורק, שבאותה תקופה סיפק לימודים אקדמאיים בחינם, ואז התגייס לצי האמריקני לשירות של שלוש שנים (1944–1947).
משהשתחרר מהצי החל ללמוד באוניברסיטת טאפטס, ליד בוסטון, מסצ'וסטס.
הוא קיבל תואר ראשון ב-1948, תואר שני ב-1949 והשלים דוקטורט בסוציולוגיה באותה אוניברסיטה ב-1950. לאחר מכן למד בלונדון סקול אוף אקונומיקס בעזרת מלגה מטעם קרן פולברייט עד 1953, ואז חזר לארצות הברית.
במאי 1955 נישא מויניהאן לאליזבט ברנן, ונולדו להם שלושה ילדים.
מויניהאן החל את הקריירה הפוליטית שלו ב-1954, סמוך לאחר חזרתו מבריטניה, ככותב הנאומים של אברל הארימן, המועמד למושל מדינת ניו יורק מטעם המפלגה הדמוקרטית.
לאחר ניצחונו של הרימן, מויניהאן המשיך לצידו כעוזרו הראשי, עד שזה הפסיד בבחירות 1958 לנלסון רוקפלר הרפובליקני.
בתקופה זו מויניהאן גם פגש את אליזבת ברנן, שהייתה אף היא מעוזרותיו של המושל הרימן, והשניים נישאו.
ב-1960 היה מויניהאן אחד מציריו של ג'ון קנדי בוועידת המפלגה הדמוקרטית, בה נבחר קנדי למועמד המפלגה לנשיאות ארצות הברית.
משנבחר קנדי לנשיא, מונה מויניהאן לעוזר שר העבודה לענייני מדיניות.
אחד מאנשיו החל מ-1963 היה רלף ניידר, אז בן 29 בלבד.
לאחר מכן השלים מויניהאן דוקטורט גם ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת סירקיוז שבניו יורק ב-1961.
במסגרת תפקידו כעוזר לענייני מדיניות, היה מויניהאן אחד מיוזמי ומנסחי מדיניות "החברה הגדולה", בה פתח הנשיא לינדון ג'ונסון, יורשו של קנדי, ב-1964. מדיניות זו נועדה לתת הזדמנות שווה אמיתית לעשירונים התחתונים בחברה האמריקאית, בדרך כלל לאפרו-אמריקאים, בין השאר על ידי "אפליה מתקנת".
מויניהאן עשה כן במסגרת כתיבת ספרו השני (ספרו הראשון, שעליו זכה בפרס אניספילד-וולף בשנת 1964, היה אנתולוגיה שערך יחד עם נייתן גלייזר) - "המשפחה הכושית: הטיעון בעד פעולה כלל ארצית" (מרץ 1965), שנודע לאחר מכן בשם "הדו"ח של מויניהאן".
זמן קצר אחרי הוצאתו לאור של הספר, ב-1965, הודח מויניהאן ממשרתו היות שנחשב בעיני אנשי ג'ונסון לאחד מאנשיו של קנדי, ולמרות שהשניים השתייכו לאותה מפלגה.
מויניהאן לא נטש גם בתקופת פעילותו הפוליטית את האקדמיה, ושימש כמרצה בבית הספר ללימודים מתקדמים באוניברסיטת וסליאן בקונטיקט בשנים 1964–1967. הוא הירבה לכתוב מאמרים בסוציולוגיה בעיתונים מקצועיים שונים, בעיקר נאו-קונסרבטיבים, כמו "קומנטרי" של נורמן פודהורץ, "פאבליק אינטרסט" של דניאל בל ואירווינג קריסטול, ועוד.
לאחר הדחתו ממשרד העבודה הוא השקיע יותר בעיסוק באקדמיה, ומונה למנהל "המרכז המשותף של אוניברסיטת הרווארד ו-MIT למחקרים עירוניים", תפקיד בו כיהן עד 1969. בשנת 1969 הוא התמנה ליועץ לנשיא ארצות הברית.
במסגרת תפקידו ב-ADA התנגד מויניהאן נחרצות לתנועות האנטי-מלחמתיות שהפגינו נגד מלחמת וייטנאם באותה תקופה, כמו גם לתנועות הכוח השחור והפנתרים השחורים, ותמך בשיתוף פעולה של הכוחות הליברלים והשמרנים בארצות הברית, כנגד הקומוניזם מבחוץ ובעד המלחמה בעוני מבית.
עם בחירתו של ריצ'רד ניקסון ב-1968 לנשיא ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית מונה מויניהאן ליועץ מיוחד לנשיא בעניינים עירוניים ונחשב לרב השפעה בממשל ניקסון בכל הנוגע לענייני פנים, למרות שהיה ונותר דמוקרט מוצהר.
ב-1971 עזב מויניהאן לשנתיים את הפוליטיקה וכיהן כפרופסור בבית הספר לממשל של אוניברסיטת הרווארד, אולם ב-1973 הוציא אותו ניקסון שוב מהעולם האקדמי אל העולם הפוליטי, כשמינה אותו לשגריר ארצות הברית בהודו, שבראשה עמדה אז אינדירה גנדי.
ב-1975 הוא מונה על ידי הנשיא ג'רלד פורד לשגריר ארצות הברית לאו"ם.
במסגרת אחרונה זו הבליט מויניהאן את דעותיו האנטי קומוניסטיות ובמקביל את יחסו האוהד מאוד כלפי ישראל.
בהקשר זה ידוע במיוחד מאבקו לצד ישראל ושגרירה באו"ם באותה תקופה חיים הרצוג, כנגד הצעת ההחלטה הערבית להכריז על הציונות כצורה של גזענות.
למרות המאבק העיקש, ב-10 בנובמבר 1975 קיבלה העצרת הכללית של האו"ם, ברוב של 72 למול 35 (עם 32 נמנעים) את הצעת ההחלטה הערבית.
רק ב-16 בדצמבר 1991 בוטלה החלטה זו בהחלטה 4686 של העצרת הכללית של האו"ם.
בפברואר 1976 פרש מויניהאן מתפקידו באו"ם ורץ ונבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לסנאט האמריקאי, כאחד משני נציגיה של מדינת ניו יורק (הסנאטור השני מניו יורק היה יעקב יעבץ, היהודי הרפובליקני).
הוא החזיק משרה זו לאחר מכן במשך 24 שנים, מינואר 1977 עד ינואר 2001, שנתיים לפני מותו, עת הוחלף על ידי הילרי קלינטון.
עמדתו האנטי קומוניסטית החזקה של מויניהאן לא השתנתה אמנם גם בתקופתו בסנאט, אבל עם השנים הוא החל לראות בברית המועצות יותר משום "ענק חולה" מאשר איום על הדמוקרטיה ועל ארצות הברית.
כבר ב-1979 הוא כתב בניוזוויק על המתחים האתניים הקשים בברית המועצות ובינואר 1980, בנאום נבואי כמעט, בסנאט, הוא אמר: "ברית המועצות היא חברה חולה, המצויה בבעיות קשות.
הכלכלה שלה מצויה בסטגנציה ואולי אף בירידה.
חוסר הסדר החברתי הוא פתולוגי ממש.
ההשפעה של שני אלה היא רבת עוצמה...
המאורע המכונן של העשור הקרוב צפוי להיות התפרקותה של האימפריה הסובייטית".
בהתאם לדעה נבואית זו, שהלכה והוכחה כנכונה עם עבור השנים, החל מויניהאן להשמיע דעות שנראו לשמרנים כיוניות וכשינוי כיוון שלו במדיניות החוץ, אך בפועל תאמו את דעתו, שהאויב במלחמה הקרה כבר הובס בעצם ואין טעם להמשיך ולהגביר כוחות ולהשקיע עוד ועוד כספים במלחמה מולו.
למשל, במחצית הראשונה של שנות השמונים הוא התנגד לטענה כי הסנדיניסטים בניקרגואה נתמכים על ידי ברית המועצות והתנגד לסיוע האמריקאי לקונטראס.
ב-1991 הפתיע מויניהאן רבים מתומכיו כאשר התנגד למתן הרשות לנשיא ג'ורג' בוש (האב) לפתוח במלחמת המפרץ.
ייתכן שעשה זאת במסגרת היצמדות לקו מפלגתי כנגד הממשל הרפובליקני.
ב-1993 אמר עליו הסנאטור טד קנדי, כי מויניהאן הוא הדוגמה למה שהתכוונו האבות המייסדים שלנו, כשהגו את רעיון הקונגרס האמריקאי, כאחת מזרועות הממשל.
ב-9 באוגוסט 2000 קיבל מויניהאן את מדליית החירות הנשיאותית, העיטור האזרחי האמריקאי הגבוה ביותר, מידי הנשיא ביל קלינטון, יחד עם עוד 14 אישים, ביניהם שמעון ויזנטל, ג'סי ג'קסון, ג'ון קנת גלבריית' ואחרים.
ב-2000 החליט מויניהאן שלא לרוץ לכהונה חמישית בסנאט, ואת מקומו ירשה הגברת הראשונה הילרי קלינטון.
בשנתיים האחרונות לחייו הוא כיהן כמרצה בבית הספר למדיניות ציבורית על שם מקסוול באוניברסיטת סירקיוז.
הוא נפטר מסיבוכים לאחר ניתוח אפנדקטומיה.
וויל כתב על מויניהאן שהוא "כתב בחייו יותר ספרים ממה שרוב הסנטורים קראו".
מייקל ברון כתב עליו שהוא היה "איש האשכולות הטוב ביותר בין הפוליטיקאים מאז לינקולן והפוליטיקאי הטוב ביותר בין ההוגים מאז תומאס ג'פרסון."
המכון לעניינים בינלאומיים בבית ספר מקסוול למדיניות ציבורית באוניברסיטת סירקיוז וכן בית המשפט הפדרלי בניו יורק נושאים כיום את שמו של מויניהאן.
תחנת הרכבת המרכזית של העיר ניו יורק, תחנת פנסילבניה, הורחבה ושופצה, ובתצורתה החדשה נקראה על שם מויניהאן.
Beyond the Melting Pot (עורך יחד עם נייתן גלייזר - 1963)
דניאל פוליסר (נולד ב-6 בפברואר 1964 בניו יורק) הוא סופר, עיתונאי ועורך ("תכלת"), הוגה דעות נאו-קונסרבטיבי ודוקטור למדע המדינה (אוניברסיטת הרווארד).
פוליסר הוא ממייסדי "מרכז שלם" בירושלים ושימש כנשיאו משנת 2002 ועד 2013 שנה בה המוסד קיבל היתר לפתוח תוכנית לימודים לתואר ראשון ומאז המוסד נקרא "המרכז האקדמי שלם" ופוליסר מכהן בו כמשנה לנשיא.
בנוסף לכך, פוליסר הוא אחד מחברי הוועד המנהל של מרכז מציל"ה, מיסודה של פרופסור רות גביזון ומייסד ארגון "מבט לשלום".
היה יושב הראש הראשון של המועצה הציבורית להנצחת זכרו של בנימין זאב הרצל.
פוליסר נולד ב-1964 בניו יורק.
קיבל מלגות מקרן פולברייט, קרן טרומן וקרן עמיתי מֶלוֹן ובעזרתן למד וב-1987 סיים בהצטיינות יתרה תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת פרינסטון, שבניו ג'רזי.
חברו ללימודים יורם חזוני היה לימים שותפו להקמת מרכז שלם.
עלה לארץ ב-1991 והתיישב בעלי שבשומרון, יחד עם חזוני וב-2001 עבר לירושלים, שם הוא גר כיום עם אשתו וששת ילדיו.
בשנת 1993 ייסד פוליסר את ארגון "מבט לשלום", ארגון על-מפלגתי, שבוועד המנהל שלו כיהנו אנשים מרחבי הקשת הפוליטית החל מאלישע שפירא מהקיבוץ הארצי וכלה ברב יואל בן-נון מהציונות הדתית.
מטרת הארגון הייתה לפקח על יישום הסכמי אוסלו על ידי ישראל והרשות הפלסטינית.
הארגון כתב ב-1994 וב-1995 מס' דו"חות על ההתקדמות של הפלסטינים לקראת בחירות, כחלק מקיום ההתחייבות שלהם בהסכמי אוסלו.
סאיב עריקאת, שהתרשם לטובה מדו"חות אלה, הזמין את אנשי הארגון להיות משקיפים בבחירות לרשות הפלסטינית בינואר 1996.
ב-1994 ייסד פוליסר, בירושלים, ביחד עם אופיר העברי, יורם חזוני ויהושע ויינשטיין את מכון המחקר "מרכז שלם", מכון מחקר יהודי ציוני, הנחשב לנאו-קונסרבטיבי.
חזוני כיהן עד 2002 כנשיאו הראשון של מרכז זה ומאותה שנה ועד 2013 כיהן פוליסר כנשיאו.
פוליסר כיהן עד למינויו כנשיא המרכז, בתור מנהלו האקדמי.
מי שהחליפו בתפקיד המנהל האקדמי של מרכז שלם היה אופיר העברי.
באוגוסט 1996 הוא ייסד, יחד עם יורם חזוני, דוד חזוני, ואופיר העברי את כתב העת של מרכז שלם - "תכלת".
בשנים שלאחר מכן היה אחד מעורכיו של כתב העת הזה, במקביל ללימודיו באוניברסיטת הרווארד, לדוקטורט במדע המדינה.
עבודת הדוקטורט שלו הייתה בנושא "כישלון הדמוקרטיזציה ברשות הפלסטינית" והוא סיים אותה וקיבל תואר דוקטור במדע המדינה ב-2001.
בנובמבר 2002 קיימו מרכז שלם, האוניברסיטה העברית ואוניברסיטת תל אביב, כנס בינלאומי בנושא רפובליקה, דמוקרטיה וחוקה: תרומתו של "הפדרליסט" למחשבה המדינית.
פוליסר היה המנחה של הכנס ואחד המרצים בו.
הרצאתו הייתה על הנושא "השפעת "הפדרליסט" על חוקות בעולם".
במסגרת לימודי סמסטר סתיו 2005 במרכז שלם, הוא לימד את הקורס "חוקה לישראל".
בפברואר 2006 נבחר פוליסר ליושב ראש הראשון של המועצה הציבורית להנצחת זכרו של בנימין זאב הרצל, אשר הוקמה מכוח חוק בנימין זאב הרצל (ציון זכרו ופועלו), התשס"ד-2004. מטרת המועצה היא "להמליץ על יעדי פעולה ומדיניות לשם הנחלת חזונו, מורשתו ופועלו של הרצל, ולפקח על השגתם".
בתקופת כהונתו גרמה המועצה להבאת עצמותיהם של ילדי הרצל לארץ וקבורתם בהר הרצל לצד אביהם, כפי שביקש הרצל בשעתו.
יושב ראש המועצה כיום הוא פרופסור אריאל פלדשטיין.
הכרעות למשק הישראלי: מדיניות כלכלית לשנים 2000-1997, עורך יחד עם יצחק קליין, הוצאת מרכז שלם, 1996.
המהפכה השקטה בהוראת תולדות הציונות: מחקר השוואתי על ספרי הלימוד של משרד החינוך בנושא המאה העשרים, יחד עם יורם חזוני ומיכאל אורן, הוצאת מרכז שלם, 2000.
"עושים היסטוריה", בספר "מאמרים חדשים על הציונות", בעריכת מיכאל אורן, דוד חזוני ויורם חזוני (הוצאת שלם, דצמבר 2006), עמ' 261 - 267.
"האם איראן היא המודל היחיד למדינה יהודית?" (אביב התשנ"ט / 1999), באתר הסוכנות היהודית
, מאמר לזכרו של חלל צה"ל ב"עופרת יצוקה", דביר עמנואלוף - ינואר 2009
ד"ר דניאל פסמניק (1869, האדיטש - 1930, פריז) היה רופא, סופר, פובליציסט ומנהיג ציוני.
נמנה עם התאורטיקנים הראשונים של פועלי ציון.
הוא פרסם מאמרים רבים בעיתונות הציונית ברוסית, פולנית, גרמנית, עברית קרואטית ויידיש, חלקם הופיעו בחוברות וספרים.
נולד בעיר האדיטש (גביאץ), שבפלך פולטבה, שבאוקראינה של היום.
למד רפואה בשווייץ ובבולגריה ומשנת 1899 שימש כפריבט-דוצנט לרפואה באוניברסיטת ז'נבה.
בשנת 1900 הצטרף לתנועה הציונית והיה לאחד מהכותבים הפורים שבה ולמרצה מבוקש שלהרצאותיו הגיעו מאות מאזינים.
פסמניק הדגיש בתעמולתו במערב אירופה את "הציונות ההומניטרית" שגרסה שהציונות נדרשת לצורך פתרון בעיית היהודים הנרדפים והעניים במזרח אירופה, ושהרגש הלאומי יבוא בעקבות מימוש הציונות ואיננו תנאי לה.
הוא גם גרס שכל יהודי שאיננו שונא ציון הוא ציוני ובקש וטען שהדת היהודית היא לאומית.
בקונגרס הציוני השישי הוא הטיף לציונית מעשית בקידום ההתיישבות בארץ ישראל וקניית קרקעות וטען שאין סתירה בין הציונית המעשית והציונות המדינית.
ביוני 1903 הוא הוציא עם פליקס פינקוס כתב עת בשם "ציוניסטישע קארספנדענט" שיצא נגד הפרקציה הדמוקרטית, באוגוסט 1903 יצא כתב עת שלו בגרמנית "ציוניסטישע מאנאטס העפטע".
בשנת 1905 חזר לרוסיה והצטרף למערכת של "ייברייסקאיה ז'יזן" (החיים היהודיים) שחזר לפעול ב-1904 כירחון והחל מ-1907 כשבועון בשמו המקורי "ראזסוויט" (השחר).
הוא כתב בעבור עיתונים רבים וכתביו תורגמו לשפות רבות.
פסמניק נחשב לאחד מהתאורטיקונים החשובים ביותר של הציונות בתקופתו ובפרסומיו צידד בציונות הסינתטית.
השתתף כנבחר מטעם הציונים יחד עם מיכאל אליניקוב, אברהם אידלסון, יוליוס ברוצקוס וישראל רוזוב בוועדה המדינית המיעצת לצירים היהודים ב"דומה" הרוסית (בית הנבחרים).
בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה (1917–1921), ד"ר פסמניק צידד ב"צבא הלבן".
בשנת 1919 עזב לפריז לעמוד לצד המשלחת היהודית לוועידת השלום והיה פעיל בחוגים האנטי מהפכניים הרוסיים.
הוא השתתף ביוני 1921 בוועידה של לאומנים רוסים ודיבר בחריפות נגד הבולשביקים ונגד הפרעות ביהודים, אך לא זכה לאוזן קשבת לנושא האחרון בקרב האנטישמיים הלאומנים הרוסיים.
פעילות זו, כאשר ברקע פוגרומים נגד יהודים באוקראינה בהנהגת צבאו של דניקין, הרחיקה אותו מהחוגים הציוניים.
אחרי 1922 חזר לפעילות ציונית ובשנת 1930 יצא בישראל ספרו של פסמניק "מפני מה אני יהודי?" בתרגומו של ד"ר ישראל קרניאלי בהוצאת מוריה.
"האדם הרותח, השקדן, המלא מרץ לא אכזב והיודע לעבוד לשם הציונות מבקר השכם עד אישון לילח, החל משאלות עמוקות הקשורות בביסוסה העיוני של הציונות וגמור בעניינים מעשיים פעוטים."
בתו היא הפילוסופית רחל בספלוף .
דניאל פנק הוא סופר ומחזאי צרפתי.
פנק נולד בקזבלנקה שבמרוקו ב-1 בדצמבר 1944. אביו היה פקיד גבוה של השלטון הצרפתי במרוקו.
השלים לימודי תואר שני בספרות בניס שבצרפת, ולאחריהם עבד כמורה.
בשנות השמונים פרסם את סדרת הספרים "ארנסט וסלסטין", שהפכו עם השנים לאחת מסדרות ספרי הילדים האהובים.
פרסם בתחילה ספרי ילדים, ולאחריהם את סדרת הספרים "הסאגה של מלוסן".
לפנק משנה פדגוגית סדורה כיצד להנחיל את אהבת הקריאה לילדים.
את משנתו זו סיכם בחיבורו "כמו רומן".
במהלך חייו הוציא שני ספרי קומיקס שהצליחו, "נואף" וב-"ארבע עיניים בשחור" ושני ספרי פרוזה, "פצצות ומפלצות" ו-"כמו רומן".
בשיא הצלחתו, זכה שנתיים ברציפות, בשני פרסי הספרות החשובים ביותר: ב-2007 בפרס רנודו על ספר שבו נכתב נגד הקפיטליזם בצרפת, ב-2008, זכה פרס מטרופוליס על ספר שבו כתב על עולם אוטופי, בהשראת הספר 1984.
ב-2007 זכה בפרס "Renaudot פרי" כתבה ("לאקול") שפרסם בעיתון צרפתי נפוץ, על "מאמר האכזבה" מהחיים הנורמטיבים.
ב-2012, יצא סרט האנימציה "ארנסט וסלסטין" שהתבסס על סדרת הספרים המפורסמת שכתב בשנות השמונים.
העיבוד הקולנועי ל-"ארנסט וסלסטין" הביא את דניאל פנק, עד לכמה מועמדויות, אליה זכה הסרט, לפרס האוסקר ל-"סרט המונפש הטוב ביותר" ופרס אמי (עליו היה מועמד בקטגוריית "התסריט הטוב ביותר").
בסמוך ל-2 המועמדויות, הצליח "ארנסט וסלסטין", גם להיות מועמד בקטגוריית "הסרט הטוב ביותר" ל-2012, בפסטיבל סרטי ההנפשה הבינלאומי אנסי.
כמו רומן, תרגמה חגית בת-עדה, (הוצאת שוקן, 1997)
על פצצות ומפלצות, תרגמה חגית בת-עדה, (הוצאת שוקן, 2000)
הפיה קרבין, תרגמה חגית בת-עדה, (הוצאת שוקן, 1998)
יומן של גוף, תרגם ניר רצ'קובסקי, (הוצאת אחוזת בית, 2013)
דניאל (דני) פלנט הוא סופר, גרפיקאי, מאייר, וצייר קומיקס.
פרסם כמה ספרי נוער בחלקם עם איורים מעשה ידיו.
דניאל פלנט נולד בחיפה לפנחס ואסתר פלנט.
דניאל העביר את ילדותו בנתניה ומגיל 7 עבר להתגורר בתל אביב שם למד בבית הספר היסודי "הכרמל" ולאחר מכן בגימנסיה שלווה.
אביו, שהיה בעל מנסרת יהלומים, נפטר בהיותו בן 15. שירת בצה"ל בחיל הקשר ובשירות המילואים שירת בין השאר באוגדה 369 בסיני בתקופת מלחמת ששת הימים ומלחמת יום כיפור.
נשוי לנילי, מדריכה לשיטת "פלדנקרייז", ולזוג שני ילדים.
בילדותו הצטיין דניאל בציור ולאחר מכן גם בכתיבה ועד מהרה החל לשלב בין השניים.
לקראת סוף שרותו הצבאי יצר קשר עם עורכי עיתון הילדים "הארץ שלנו", בנימין תמוז ויעקב אשמן, והחל לצייר עבורם סדרות "קומיקס".
במסגרת עיתון זה אייר מספר רב של סיפורים בנושאים שונים, רובם פרי עטו וחלקם נכתבו בידי מחברים אחרים כמו פנחס שדה (תחת השם עמשא).
לאחר שנים מספר עזב את העיתון והחל לעבוד כגרפיקאי, במטרה להרוויח יותר.
בתחילה עבד כעצמאי ויכולותיו כמאייר וכיוצר רעיוני הביאו לו הצלחה לא מועטה.
עד מהרה התעניינו בו משרדי הפרסום השונים אתם עבד ושכנעו אותו להצטרף אליהם כעובד מן המניין.
עזרא, מומחה להדפסת משי, ויחד עמו פתח בית דפוס בשיטת ה"משי" בשם "ידעגרף", שהתמחה בשלב מסוים בהדפסת רפרודוקציות של ציירים.
עד אז כבר הופצו בשוק הפרסום עשרות מעבודותיו בתחומים שונים ומגוונים (הכל עבודת יד ללא התערבות מחשב) ובנוסף עסק גם בפיסול.
כמו כן הוציא לאור את ספרו הראשון לנוער, מעוטר באיוריו, שנקרא בשם "המסע המוזר במכונת הזמן" בהוצאת אחיאסף.
בעקבות המיתון הגדול (1967) שפרץ בארץ, הורע מצבו של בית הדפוס ודניאל יצא מן השותפות בו ועבר לחברת "אל על" בה החל לעבוד במחלקת ההדרכה כגרפיקאי.
אחרי 35 שנות עבודה במחלקות ההדרכה, הפרסום, הגרפיקה, מדור הטפסים ולבסוף כמנהל בית הדפוס, פרש מחברת "אל על" לא לפני שהוציא לאור את ספרו השני לנוער, "החייל" בהוצאת "לילך" המעוטר אף הוא באיוריו.
דניאל המשיך בכתיבה וספרו, שהופיע תחת שם העט "פ.
דניאל", "אימת הערפד", יצא לאור ב-2013 בהוצאת "ספרי צמרת".
זהו סיפור פנטזיה על חבורת ילדים משנות ה-50 של המאה העשרים שנקלעה להרפתקה יוצאת דופן.
יש בספר זיכרונות רבים משנות ילדותו של דניאל ברחובות תל אביב הישנה ותיאורים אותנטיים מהווי השנים הללו.
בנובמבר 2025 יצא לאור ספרו האחרון, הטרילוגיה "מסעות האור והחושך" ובו שלושה כרכים: "אימה בשכונה", "הרפתקה בשני עולמות' ו"שלטון הרשע".
סיפור פנטזיה מרתק וערכי על עלילות חבורת ילדים וילדות המשתרעת על פני שנים ארוכות.
סיפורי קומיקס אותם כתב וצייר
מלב אפריקה עד שארם א שייך.
סוכן חשאי מס.17 פרק א'.
סוכן חשאי מס.17 פרק ב'
סיפורי קומיקס אותם כתב פנחס שדה ופלנט צייר
אהבתה של הנסיכה סלינה וגבורתו של האביר טריסטן.
הרפתקאות הפלאים של ורגיליוס החמור.
הספרים אותם כתב פלנט וחלקם גם אייר
"המסע המוזר במכונת הזמן" בהוצאת "אחיאסף", 1971
"אימת הערפד" בהוצאת "ספרי צמרת", 2013.
דניאל פולן היה ראש ממשלת ניו זילנד התשיעי.
דניאל פולן נולד בדבלין, אירלנד.
הוא היה בנם של יו פולן, שהיה מנהל רציפים (Dockmaster) ושל אליזבת לבית אוניל.
מעט ידוע על תקופה זו של חייו, אך ככל הנראה הוא גדל באירלנד ובארצות הברית.
אביו היה מנהל רציפים ב-1812 וב-1832 עדיין החזיק במשרה זו.
על פי כמה דיווחים היה אביו של פולן בין אלה שהשתתפו בבניית בניין הקפיטול בוושינגטון.
דניאל פולן היה רופא במקצועו, אם כי אין תיעוד על כך במוסד האקדמי בו הוא למד.
בסוף שנות השלושים של המאה ה-19 הוא נסע לניו סאות' ויילס ובינואר 1840 הוא עבר להתיישב בחבל נורת'לנד שבניו זילנד.
הוא היה עד חתימתו של הסכם ואיטנגי.
ב-1841 הוא החל לעסוק ברפואה באוקלנד.
ב-1844 הוא מונה להיות חוקר מקרי מוות, תפקיד אותו מילא במשך ארבע שנים.
במאי 1846 נשא פולן לאישה את ג'יין הנדרסון, בתו של קצין בצי המלכותי.
ב-1847 עברו השניים להתגורר באי קואו, לאחר שפולן מונה להיות רופא בחברת כריית נחושת סקוטית.
פולן בילה מספר שנים בקואו.
במהלכן הוא החל לכתוב מאמרים לעיתון The New Zealander שקראו להנהגתו של ממשל עצמי למושבה.
הוא גם היה פעיל בתחומי המדע והספרות ובתמיכה בהתנזרות משתיית משקאות חריפים.
כאשר נחקקה חוקת ניו זילנד ב-1852, מונה פולן להיות הפקיד הראשי במשרד נציב מחוז אוקלנד.
מכאן הוא התקדם בסולם הדרגות.
שנתיים לאחר מכן הוא מונה להיות חבר במועצה המנהלת וב-1858 הוא מונה להיות נציב אדמות הכתר באוקלנד.
ב-1856 הוא נבחר למועצת המחוז של אוקלנד וכיהן בתפקיד זה עד 1865.
ביולי 1861 מונה פולן להיות חבר במועצה המחוקקת (הבית העליון של ניו זילנד שהיה קיים אז).
ב-1862 הוא התפטר מתפקיד נציב אדמות הכתר והפך להיות סגן מפקח המחוז של אוקלנד.
בדצמבר 1867 הוא התפטר מהמועצה המחוקקת והיה לנציגה באוקלנד של הממשלה המרכזית.
ביוני 1868 הוא שב למועצה המחוקקת והתפטר ממנה ב-1870 כדי לשמש שוב כנציג הממשלה באוקלנד.
ב-1870 החזיק פולן בארבע משרות במקביל: האחראי על מסי הקרקעות, הנציב לענייני הקרקעות המופקעות, הנציב לענייני חוק הקרקעות של הילידים וקצין ההגירה.
ב-1873 התבקש פולן לכהן שוב במועצה המחוקקת על ידי ראש ממשלת ניו זילנד, ג'וליוס ווגל, והוא מונה להיות המזכיר הקולוניאלי.
הוא מילא תפקיד זה עד אוקטובר 1877 תחת כמה ראשי ממשלה.
ב-6 ביולי 1875 הוא נבחר להיות ראש הממשלה וכיהן בתפקיד עד 15 בפברואר 1876. לאחר מכן הוא מונה שוב כחבר במועצה המחוקקת וכיהן בה עד למותו.
דניאל פרוהמן היה מפיק קולנוע ותיאטרון יהודי-אמריקאי.
פרוהמן נולד בעיר סנדסקי שבאוהיו למשפחה יהודית, ובילדותו עבר עם משפחתו לניו יורק.
השתלב בעסקיהם של אחיו צ'ארלס פרוהמן וגוסטב פרוהמן (אשר נודעו בשם "האחים פרוהמן") בהפקת מחזות לתיאטראות ברודוויי, וניהל עמם את תיאטרון מדיסון סקוור בניו יורק.
ניהל מספר תיאטראות בעצמו, ונודע בהזנקת הקריירה של מספר שחקנים.
בראשית המאה ה-20 השתלב בתעשיית הקולנוע האמריקאית, ובשנת 1912 היה שותפו של המפיק אדולף צוקור בהקמת חברת הסרטים "השחקנים המפורסמים" ("Famous Players"), אשר הפכה בהמשך לחברת סרטי פרמאונט.
במהלך הקריירה שלו השתתף בהפקתם של כ-70 סרטי קולנוע.
דניאל פונסקה גאריס (בספרדית: Daniel Fonseca Garis; נולד ב-13 בספטמבר 1969 במונטווידאו) הוא כדורגלן עבר אורוגוואי ששיחק בעמדת החלוץ, וכיום משמש כסוכן שחקנים.
פונסקה שיחק לאורך רוב הקריירה בסרייה א' באיטליה, ובין היתר שיחק בקבוצות הפאר האיטלקיות נאפולי, רומא ויובנטוס.
פונסקה רשם 30 הופעות במדי נבחרת אורוגוואי, ובין היתר השתתף עם הנבחרת במונדיאל 1990 וזכה עימה בקופה אמריקה.
פונסקה, יליד מונטווידאו, החל את הקריירה בקבוצת הנוער של מועדון הפאר מעיר הולדתו, נסיונל.
פונסקה עלה לסגל הקבוצה הבוגרת בשנת 1989. באותה שנה רשם פונסקה שתי הופעות ליגה בלבד, אך זכה עם הקבוצה בשני תארים.