tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במרכז המשימה היה ניצול של Microgravity Laboratory-1 לביצוע מחקרים שונים בהקשר לחוסר משקל בתחומים שונים.
בין היתר בוצעו מחקרים בתחום גידול גבישים, פיזיקה וביולוגיה.
כמו כן בוצעו ניסויים בתחום רדיו.
זו הייתה המשימה הראשונה שצוידה בציוד שמאפשר הארכת המשימה לשבועיים.
ציוד זה כלל חמצן, סוללות וציון חיוני נוסף.
בעקבות מזג האוויר בבסיס חיל האוויר אדוארדס, המעבורת נחתה במרכז החלל קנדי.
גידול גבישים בוצע תוך ניצול Crystal Growth Furnace שאפשר להגיע עד ל-1,600 מעלות צלזיוס.
STS-46 הייתה המשימה ה-12 של אטלנטיס וה-49 בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א ששוגרה ב-31 ביולי 1992 ונמשכה קרוב לשמונה ימים.
המשימות העיקריות של הטיסה היו פעילויות שקשורות עם חללית European Retrievable Carrier (EURECA) שפותחה על ידי סוכנות החלל האירופית וחללית Tethered Satellite System (TSS-1) שפותחה על ידי סוכנות החלל האיטלקית.
חללית EURECA שוחררה מתא המטען ביום שני של הטיסה.
אמנם היא לא הצליחה להגיע למסלול המתוכנן בגובה של כ-500 ק"מ.
לאחר מציאת פתרון לבעיה, החללית הגיע למסלול המתוכנן ביום השישי של המשימה.
החללית הוחזרה לכדור הארץ בשנת 1993 במהלך טיסה STS-57.
חללית TSS-1 שוחררה ביום השלישי.
היא הייתה קשורה עם המעברות על ידי כבל.
בגלל הבעיות עם הכבל היא לא הצליחה להתרחק ב-20 ק"מ מהמעבורת והמרחק היה 250 מ' בלבד.
לאחר מספר ניסיונות לשחרר את הכבל, סוכם להחזיר את החללית לתא המטען של המעבורת.
ניסיון נוסף עם חללית TSS-1 בוצע במהלך טיסת STS-75.
בנוסף לכך בוצעו מספר ניסויים נוספים.
ב-8 באוגוסט המעבורת נחתה במרכז החלל קנדי כמתוכנן.
STS-47 הייתה המשימה השנייה של אנדוור וה-50 בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א ששוגרה ב-12 בספטמבר 1992 ונמשכה קרוב לשמונה ימים.
הטיסה הייתה שיתוף פעולה בין סוכנות החלל היפנית ונאס"א.
על הטיסה היה גם ניסוי ישראלי.
מפקד המשימה: רוברט גיבסון – טיסה רביעית.
טייס: קרטיס בראון (Curtis L.
Brown, Jr) – טיסה ראשונה.
מומחה למשימה: ג'רום אפט (Jerome Apt) – טיסה שנייה.
מומחה למשימה: ג'אן דייוויס – טיסה ראשונה.
מומחה למשימה: מיי ג'מיסון (Mae C.
Jemison) – האפרו-אמריקאית הראשונה בחלל.
מומחה מטען: מאמורו מורי (Mamoru Mohri) – סוכנות החלל היפנית.
הטיסה, שהתקיימה בין התאריכים 12–20 בספטמבר, הייתה הטיסה ה-50 של מעבורות החלל, כמו גם שיתוף פעולה בין סוכנות החלל היפנית ונאס"א.
על המעבורת היו 44 ניסויים.
המשימה עסקה בעיקר בחקר מדעי החיים וחוסר משקל, כולל ניסוי ישראלי של אוניברסיטת תל אביב בשיתוף התעשייה האווירית ונאס"א לבניית קן צרעות מזרחיות בתנאי חוסר כבידה.
בטיסה טסה לראשונה אסטרונאוטית אפרו אמריקאית, מיי ג'מיסון, ואסטרונאוט יפני, אמורו מורי, שטס על אנדוור שנית ב-STS-99. במסגרת שיתוף הפעולה, בין נאס"א ו-NASDA היפנית, (שלימים השתלבה לתוך הסוכנות היפנית לחקר החלל ("JAXA")) הייתה משימת "ספייסלב" משולבת.
מתוך 44 הניסויים שבוצעו במשימה, 35 היו בחסות הסוכנות היפנית ו-7 בחסות נאס"א (כשהשאר בחסות משולבת).
הניסוי הישראלי היה בהנחיית אוניברסיטת תל אביב בשיתוף התעשייה האווירית ונאס"א לבניית קן צרעות מזרחיות בתנאי מיקרו כבידה.
הצרעה בונה את הכוורת שלה עם כיוון כוח הכובד, ומחקרים קודמים הראו כי זהו הגורם היחיד המשפיע על כיוון הכוורת.
הניסוי נועד לבחון את השפעת תנאי המיקרו כבידה על התפתחות הצרעות והיכולת שלהם לבנות כוורת.
יוזמי הניסוי קיוו כי ניתן יהיה למצוא קשר בין התנהגות הצרעות וסימפטומי מחלת נסיעה ממנה חווים רוב האסטרונאוטים בימים הראשונים לאחר שיגור המעבורת, כתוצאה מתנאי מיקרו כבידה.
במסגרת הניסוי הוטסו 230 צרעות ו-120 פופאות (זחלים).
קבוצה נוספת של צרעות וזחלים נבדקה במקביל על הקרקע, כקבוצת ביקורת.
עקב תקלה במערכת המים לאחר שיגור, חוו הצרעות עלייה חדה בלחות, ומים התחילו להצטבר במתקן הניסוי.
הטמפרטורה הגבוהה גרמה לעובש ומזון הצרעות נרקב.
כיוון שהאסטרונאוטים חששו לפתוח את המתקן ולשחרר את הלחות (תוך סכנה לשחרור צרעות במעבורת), הוצע לשחרר מעט את הברגים, דבר שבוצע רק ביום השלישי לטיסה.
אולם, רוב האוכל כבר היה לא אכיל כתוצאה מכך מתו 202 צרעות ו-103 פופאות.
הצרעות הנותרות איבדו את חוש הכיוון ועמדו חסרות תנועה ללא אינטראקציה בינן.
רק 3–4 ימים לאחר החזרה לכדור הארץ, הצרעות ששרדו התאוששו והתחילו לבנות כוורת.
משך החיים של הצרעות המוטסות היה קצר יותר, והן שרדו רק 23 ימים בממוצע לעומת הצרעות בקבוצת הביקורת, ששרדו 43 ימים.
כמו כן, הפופאות ששהו בחלל לא השלימו את תהליך המטאמורפוזה שלהן.
STS-52 הייתה המשימה ה-13 של קולומביה וה-51 בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א ששוגרה ב-22 באוקטובר 1992 ונמשכה קרוב לעשרה ימים.
במהלך המשימה שוחרר למסלול לוויין LAGEOS-2 שנבנה על ידי נאס"א תוך שיתוף פעולה עם סוכנות החלל האיטלקית.
מפקד המשימה: ג'ים ות'רבי (James D.
טייס: מייקל בייקר (Michael A.
מומחה למשימה: צ'ארלס ויץ' (Charles L.
מומחה למשימה: טמרה ג'רניגאן (Tamara E.
מומחה מטען: סטיבן מקלין (Steven G.
מעבורת החלל אטלנטיס שוגרה מכן שיגור 39B במרכז החלל קנדי ב-22 באוקטובר.
ביום שני של המשימה שוחרר למסלול לוויין LAGEOS-2 שנבנה על ידי נאס"א תוך שיתוף פעולה עם סוכנות החלל האיטלקית.
הוא הגיע למסלול המתוכנן בגובה 5,900 ק"מ.
מכשור לחקר חוסר משקל USMP-1 הופעל ביום ראשון של המשימה.
בנוסף לכך בוצעו ניסויים מדעים שתוכננו על ידי מדענים מקנדה.
לאחר סיום התוכנית, המעבורת נחתה ב-1 בנובמבר במסלול נחיתה 33 במרכז החלל קנדי.
STS-135 הייתה המשימה האחרונה בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א, ששוגרה ב-8 ביולי 2011. משימה זו נוספה בעקבות חוק ההרשאה של נאס"א 2010, שנחקק על ידי הקונגרס האמריקאי כדי להשלים את בניית תחנת החלל הבינלאומית.
זוהי המשימה ה-33 והאחרונה של מעבורת החלל אטלנטיס.
ב-21 ביולי 2011 נחתה האטלנטיס בשלום וסיימה את עידן מעבורות החלל.
תפקיד אסטרונאוט מפקד החללית כריסטופר פרגוסון, נאס"א טיסת חלל שלישית טייס דאגלס הארלי, נאס"א טיסת חלל שנייה מומחית משימה 1 סנדרה מגנוס, נאס"א טיסת חלל שלישית מומחה משימה 2 רקס ולהיים, נאס"א טיסת חלל שלישית
בהיותה המשימה האחרונה בתוכנית המעבורות, היא נוצלה להבאת כמות גדולה ככל האפשר של אספקה אל תחנת החלל.
המעבורת נשאה בתא המטען שלה את המודול הלוגיסטי הרב תכליתי "רפאלו", הנושא בתוכו כ-4,300 קילוגרם של מטען.
בנוסף, נשאה המעבורת רובוט הדגמה שנועד לבדוק טכנולוגיות לתדלוק לוויינים במסלול; חלקי חילוף לתחנת החלל; ולוויין זעיר עבור מחלקת ההגנה של ארצות הברית.
ביציע המכובדים באתר השיגור, נכחו לכבוד השיגור המיוחד מושל פלורידה ריק סקוט, 14 חברי קונגרס, והאדמירל מייקל מאלן, יושב ראש המטות המשולבים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
כמו כן, ישבו בקהל המוזיקאי ג'ימי באפט וסטיב ווזניאק, אחד ממייסדי אפל.
עקב מזג אוויר לא נוח להמראה, היה חשש שהמעבורת לא תשוגר, אך דקות ספורות לפני מועד השיגור המתוכנן התבהרו השמיים זמנית, וניתן אישור להמראה.
31 שניות לפני השיגור, כשהמחשב ששולט במעבורת היה צריך להתחיל לפעול, נעצרה הספירה לאחור בעקבות צינור שנקרע, אך לאחר מכן הספירה לאחור חודשה והמעבורת המריאה בשעה 11:29:03.9 שעון החוף המזרחי של ארצות הברית.
לאחר השלכת מכל הדלק החיצוני והגעה למסלול, העבירו האסטרונאוטים את המעבורת לתצורת טיסה ועברו לשנת לילה ראשונה.
ביום הטיסה השני בוצעה סריקה של מגן החום של המעבורת, באמצעות הזרוע הרובוטית שלה, כדי לוודא שלא נפגע במהלך השיגור.
זאת, כחלק מלקחי אסון מעבורת החלל קולומביה.
ביום השלישי עגנה המעבורת במודול "הרמוני" של תחנת החלל הבינלאומית, בשעה 11:07 בבוקר שעון קיץ מזרח ארצות הברית.
הצוהר בין שני הרכבים נפתח כשעה וחצי לאחר מכן.
במהלך היום בחנה נאס"א פיסת פסולת חלל, שהייתה בעבר חלק מלוויין רוסי, שנעה במסלול שאיים לפגוע בשני כלי הרכב המחוברים.
ביום הרביעי בוצעה ההתקנה של המודול לוגיסטי רב תכליתי "רפאלו" על מודול כרמוני" של התחנה, כדי שאפשר יהיה לפרוק מתוכו ציוד אל התחנה.
לאחר בדיקת איטום והשוואת לחצים, נכנסו אליו כריס פרגוסון וסנדי מגנוס, חבושים במסכות ומשקפי מגן להגנה מפיסות חומר שאולי נשארו באוויר המודול.
בסיום פריקת הציוד, יועמס המודול באשפה וציוד אחר שאין בו צורך, להחזרה אל כדור הארץ.
במהלך היום החליט צוות ניהול המשימה על הקרקע להאריך את המשימה ביום נוסף, מעבר ל-13 הימים המקוריים שהוקצו לה, כדי לתת לאסטרונאוטים זמן נוסף לפרוק את הציוד שהביאו.
היום החל עם הכנות להליכת חלל, שבוצעה על ידי שני אנשי צוות התחנה המארחת, מייק פוסום ורון גאראן.
בשונה מהליכות חלל קודמות, הפעם לא קדמה לפעילות שינה בחדר עשיר בחמצן, כדי להוציא עודפי חנקן ממחזור הדם שעלולים לגרום לדקומפרסיה.
במקום זאת, לאחר שקמו בבוקר, החלו האסטרונאוטים בנשימת חמצן נקי ממסכות חמצן.
לאחר לבישת חליפות החלל המשיכו בנשימת חמצן נקי, תוך שהם מבצעים פעילות גופנית קלה.
נוהל חדש זה נוסה לראשונה באחת מהליכות החלל של משימה STS-134. כשעתיים וחצי לאחר ההשכמה יצאו האסטרונאוטים מתחנת החלל.
כשהוא רכוב על הזרוע הרובוטית של התחנה, הנהוגה בידי דאג הרלי, נשא רון גאראן משאבת אמוניה מקולקלת, שאוחסנה ליד מנעל האוויר "קווסט" באופן זמני, והעביר אותה אל תא המטען של המעבורת, לאחר שפירק אותה ממקומה בעזרתו של מייק פוסום.
משימתם הבאה הייתה התקנת רובוט נסיוני, האמור לבחון טכנולוגיות לתדלוק לוויינים בחלל.
מייק פוסום החליף את רון גאראן על הזרוע הרובוטית, ונשא את הרובוט מתא המטען של המעבורת אל תחנת החלל, שם הרכיב אותו על צדה החיצוני, בסמוך לרובוט מרובה הגפיים דקסטר.
לאחר מכן, התקינו משטח ועליו חומרים שונים על הצד השמאלי של הקורה הראשית של התחנה, במסגרת ניסוי ארוך טווח שנועד לבדוק את השפעת סביבת החלל על חומרים שונים.
לתוצאות הניסוי תהיה השפעה על בחירת חומרים לבניית לוויינים וחלליות בעתיד.
בסיום הליכת החלל, תיקן מייק פוסום כבל משוחרר במודול הרוסי זאריה, בעוד רון גאראן משלים את התקנת ניסוי החומרים ומצלם אותו.
לאחר מכן, כיסו בכיסוי מגן יחידת עגינה במודול טרנקוויליטי של התחנה.
בסך הכל, ארכה הפעילות החוץ רכבית שש שעות ו-31 דקות.
במהלך היום הודיעה נאס"א כי לאחר סריקה של צילומי מגן החום של המעבורת, שנעשו ביום הטיסה השני, לא נמצאו פגיעות המסכנות את המעבורת.
ביום השישי האסטרונאוטים הושכמו לצלילי השיר "רוקט מן" של אלטון ג'ון, שגם בירך את הצוות בהודעה מוקלטת, בה איחל לצוות הצלחה והודה לאנשי נאס"א על שלושה עשורים של טיסות מעבורת.
בעוד צוות המעבורת פורק את הציוד מתוך המודול הלוגיסטי, רון גאראט ומייק פוסום ביצעו פעולות תחזוקה במתקן השירותים של התחנה.
בנוסף, התראיינו האסטרונאוטים לתחנות רדיו וטלוויזיה מקומיות ברחבי ארצות הברית.
ביום הטיסה השביעי הושכם הצוות לצלילי השיר Man on the Moon של להקת R.E.M, ולאחריו איחולי הצלחה במשימה מסולן הלהקה, מייקל סטייפ.
במשך היום המשיך הצוות בפריקת ציוד מתוך מודול רפאלו, והתראיין לתחנות רדיו וטלוויזיה מקומיות מסנט לואיס, אוקלנד ופילדלפיה.
כשעה וחצי לאחר שהחלו בשנת הלילה, התעוררו האסטרונאוטים מהתראה על תקלה באחד מחמשת מחשבי הטיסה של המעבורת.
כדי להתגבר על התקלה, העביר מפקד המעבורת כריס פרגוסון את תוכנת ניהול המערכות של המעבורת, שרצה על אותו מחשב, אל אחד המחשבים האחרים.
לאחר שצוות הקרקע וידא שההעברה בוצעה בהצלחה, חזרו אנשי הצוות לישון, וקיבלו חצי שעת שינה נוספת כפיצוי על ההשכמה הלא מתוכננת.
ביום השמיני הצוות הושכם עם השיר "גוד דיי סנשיין" של פול מקרטני, שגם הקליט ברכה מיוחדת בקולו, שהושמעה לאסטרונאוטים.
בנוסף להמשך עבודות פריקת המטען, שוחחו האסטרונאוטים עם כלי תקשורת מרחבי ארצות הברית.
כמו כן נערכה שיחת טלפון מיוחדת עם הנשיא ברק אובמה.
ביום התשיעי הצוות הושכם לצלילי השיר "Run the World" של ביונסה נואלס, שגם הוסיפה ברכה מוקלטת בקולה, בה התייחסה באופן מיוחד למומחית המשימה סנדי מגנוס, וכל האסטרונאוטיות בעבר ובעתיד.
יום זה הוקדש בעיקר לפעילות פריקת ציוד, וטעינת ציוד ישן בחזרה למודול המטען.
ביום העשירי הסתיימו עבודות העברת המטען בין המעבורת ומודול המטען רפאלו לבין התחנה, כאשר המודול התמלא עד סופו, והסיפון האמצעי של המעבורת התמלא עד כדי 84% משטח המטען שבו, באשפה וציוד מקולקל מן התחנה.
דאג הרלי ורקס וולהיים גם ענו לשאלות מוקלטות של תלמידים, שעסקו בחיי האסטרונאוטים בחלל.
יום הטיסה ה-13 היה היום המלא האחרון בחלל עבור צוות STS-135. הם בילו את היום בבדיקת משטחי בקרת הטיסה של אטלנטיס, כדי לוודא שהכל מוכן לנחיתה.
מנהלי המשימה אישרו את לאטלנטיס כניסה מחדש לאחר שבדקו את תוצאות סקר הבדיקה המאוחרת של מגן החום של המעבורת, שבוצע על ידי הצוות ביום הטיסה ה-12. המעבורת התנתקה מתחנת החלל הבינלאומית, והיא התחילה במסעה האחרון חזרה לכדור הארץ.
המעבורת נכנסה לאטמוספירה של כדור הארץ בסביבות השעה 5:25 בבוקר EDT.
היא האטה לנחיתה במהירות של 223 מייל לשעה (359 קמ"ש).
מעבורת החלל נחתה במרכז החלל קנדי על מסלול 15 בשעה 5:57:00 בבוקר EDT.
נגיעה של Nose Gear התרחשה בשעה 5:57:20 בבוקר EDT.
עצירת גלגלים התרחשה בשעה 5:57:54.
STS-51 הייתה המשימה ה-17 של המעבורת החלל דיסקברי וה-57 בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א ששוגרה ב-12 בספטמבר 1993 ונמשכה קרוב לעשרה ימים.
המטרה העיקרית הייתה הצבת לוויין תקשורת במסלול וחזרה של לוויין SPAS-ORFEUS.
מומחה למשימה: דניאל בורש (Daniel W.
מומחה למשימה: קארל וולז (Carl E.
השיגור היה מתוכנן ל-17 ביולי 1993. כאשר צוות כבר היה בתוך המעבורת השיגור בוטל עקב בעיה טכנית ונדחה ל-24 ביולי.
ב-24 ביולי הוא בוטל עקב בעיה טכנית נוספת.
בגלל פרסאידים הוחלט לדחות אותו למחצית אוגוסט.
ב-12 באוגוסט ספירה לאחר הופסקה 3 שניות לפני השיגור.
מעבורת החלל דיסקברי שוגרה מכן שיגור 39B במרכז החלל קנדי ב-12 בספטמבר 1993. ביום ראשון של המשימה שוחרר לוויין תקשורת Advanced Communications Technology Satellite (ACTS) שהיה מיועד לבדיקות טכנולוגיות חדשות.
הלוויין פעל עד לשנת 2004.
מערכת זו פותחה בגרמניה וכבר נוצלה בעבר במשימות STS-7,STS-39 ו-STS-41-B בהתאם להסכם עם המרכז הגרמני לחקר החלל נסא"א סיפקו שרות של מעבורת החלל ללא תשלום ובתמורה בתוכנית נכללו ניסויים לפי תוכנית של מרכז הגרמני לחקר החלל והמרכז קיבל כל התוצאות מכלל הניסויים.
המערכת שוחררה ב-13 בספטמבר והוחזרה לתא המטען של המעבורת ב-19 בספטמבר.
ב-16 בספטמבר וולז וניומן ביצעו פעילות חוץ רכבית.
מטרת הפעילות הייתה לבחון יכולות לביצוע תחזוקה של טלסקופ החלל האבל שהייתה מתוכננת לדצמבר 1993. הפעילות נמשכה 7 שעות ו-5 דקות.
התברר שחלק מפעילויות תחזוקה עשויות לקחת זמן קטן מהמתוכנן אך חלק אחר היו קשים לביצוע ונמשכו הרבה מעבר לצפוי.
מהלך הכנות לטיסה וטיסה עצמה צולמו עבור ערוץ 4 הבריטי.
נחיתת המעבורת בוצע ב-22 בספטמבר במסלול נחיתה מס' 15 במרכז החלל קנדי.
STS-6 היא משימת מעבורות החלל השישית, והראשונה של מעבורת החלל צ'לנג'ר.
המשימה שוגרה ב-4 באפריל 1983 בשעה 13:30 לפי השעון המזרחי של ארצות הברית.
STS-6 הייתה המשימה הראשונה של מעבורת החלל צ'לנג'ר.
המשימה המריאה ב-4 באפריל 1983 בשעה 13:30 בצהריים, לפי שעון החוף המזרחי של ארצות הברית, ממרכז החלל קנדי בפלורידה.
במקור, תוכננה המשימה ל-20 בינואר 1983, אך בעקבות גילוי דליפת מימן באחד מהמנועים הראשיים, נדחה השיגור ל-25 בינואר.
לאחר תיקון התקלה הייתה הצ'לנג'ר מוכנה לשיגור, אולם עקב דליפת מימן בשני המנועים האחרים של המעבורת ההמראה נדחתה פעם נוספת.
בזמן החלפת המנועים במעבורת, סערה קשה גרמה לזיהום בלוויין המעקב והממסר שהיה בתא המטען.
משימת STS-6 כללה 4 אסטרונאוטים: וייטס מפקד המשימה, פטרסון מומחה משימה, מוסגריב מומחה משימה ובובקו הטייס.
האסטרונאוטים הכניסו למסלול את לוויין המעקב והממסר TDRS-1. עקב תקלה במנוע של הלוויין, הוא נכנס למסלול שגוי אך יציב.
בעזרת מנועי התמרון שלו, הצליח צוות הקרקע להכניסו למסלול הנכון במהלך החודשים הבאים.
מלבד זאת, נשאה המעבורת ניסוי אלקטרופורוזה בזרימה מתמדת, סקר ברקים ביום ובלילה, ועוד מספר ניסויים.
פטרסון ומוסגריב השתמשו בחליפות חלל חדשות שעוצבו במיוחד למעבורת החלל, והשלימו את הליכת החלל הראשונה בתוכנית המעבורות.
הליכת החלל נמשכה 4 שעות ו-17 דקות.
זו הייתה הטיסה הראשונה שהשתמשה בדגם קל משקל של מנועי הדלק המוצק, המוצמדים לשני צדדיו של מכל הדלק החיצוני, וגרסה קלה יותר של מכל הדלק עצמו.
זה גם היה השיגור הראשון ממשטח השיגור הנייד (המוביל את המעבורת ממבנה ההרכבה אל כן השיגור) מס' 2.
ביום הטיסה האחרון שוחח הצוות עם סגן הנשיא ג'ורג' בוש.
צ'לנג'ר חזרה לכדור הארץ ב-9 באפריל 1983 בשעה 10:54 לפי שעון האזור הפסיפי, לא לפני שהשלימה 81 הקפות סביב כדור הארץ בגובה 330 ק"מ, ועברה 3,370,437 ק"מ.
המעבורת נחתה במסלול נחיתה 22 בבסיס חיל האוויר אדוארדס, וחזרה למרכז החלל קנדי ב-16 באפריל 1983.
כאשר מנועי הדלק המוצק פורקו, לאחר השיגור, נתגלו בהם חורים בחיבורי נחירי הפליטה.
טבעות האיטום הושפעו מן החום, אך לא נשחקו (שחיקת טבעות איטום גרמה ככל הנראה לאסון מעבורת החלל צ'לנג'ר).
STS-7 היא המשימה השביעית בתוכנית המעבורות של נאס"א, והמשימה השנייה של מעבורת החלל צ'לנג'ר.
משימה זו יצאה אל הדרך עם המראתה ב-18 ביוני 1983.
טייס: פרדריק הוק (Frederick H.
מומחה משימה: ג'ון פביאן (John M.
מומחה משימה: נורמן ת'אגארד (Norman E.
המראתה השנייה של הצ'לנג'ר אל החלל החלה ב-18 ביוני 1983 בשעה 7:33 לפי שעון החוף המזרחי של ארצות הברית.
זו הייתה משימת החלל הראשונה שבה השתתפה אישה אמריקאית, סאלי רייד (Sally K.
בנוסף, לקחה המשימה את הצוות הגדול ביותר עד אותה תקופה (5 אסטרונאוטים).
בנוסף לסאלי, חברי הצוות של אותה משימה היו רוברט קריפן מפקד המשימה, שהיה טייס במשימת STS-1, פרדריק הוק טייס המשימה, ג'ון פביאן ונורמן ת'אגארד שהיו מומחי משימה כמו סאלי.
ת'אגארד, רופא בהכשרתו, טס מוקדם מן המתוכנן למחזור שלו משום שנאס"א רצתה לחקור בטיסה זו את בעיית מחלת הטיסה, שהשפיעה על צוות STS-5.
שני לווייני תקשורת שנשאה המעבורת, לוויין ANIK C-2 של חברת Telesat of Canada ולוויין שני מסדרה Palapa B-l של מדינת אינדונזיה, הוצבו בהצלחה בחלל ללא תקלות.
שבעה מטעני Get Away Special הוחזקו במעבורת לשם ניסויים באפס גרביטציה.
אחד מהניסויים עסק בהתנהגות חברתית במושבת נמלים בהיעדר גרביטציה.
בנוסף לכל ניסויים אלו נוסו עוד כ-10 ניסויים בתחומים שונים.
אחד המטענים של המעבורת נקרא SPAS-01. זהו לוויין שניתן לשחרר מן המעבורת בעזרת הזרוע הרובוטית כך שיטוס לצידה בחופשיות, וללכוד אותו בחזרה כעבור מספר ימים.
מטען זה בדק יצירה של סגסוגות מתכת במיקרו-כבידה.
מטען זה נשלח מטעם סוכנות החלל הגרמנית.
הניסוי במטען זה בוצע ביום הטיסה החמישי.
המערכת כללה גם מצלמת 16 מ"מ שצילמה את המעבורת מן הלוויין.
מצלמה זו כבר טסה לחלל בעבר, באחת הטיסות של טילי ליטל ג'ו במסגרת תוכנית מרקורי.
STS-7 שבה לכדור הארץ ב-24 ביוני 1983 בשעה 6:57 בבוקר לפי השעון הפסיפי (PST), והייתה אמורה להיות למשימה הראשונה שנוחתת היישר במרכז החלל קנדי, אך בגלל תנאי מזג אוויר קיצוניים הופנתה למסלול נחיתה 15 בבסיס חיל האוויר אדוארדס, קליפורניה.
המשימה ארכה 6 ימים, שעתיים 23 דקות ו-59 שניות שבהם עברה המעבורת מרחק כולל של 4,072,553 ק"מ, ב-97 הקפות סביב כדור-הארץ.
צ'לנג'ר חזרה אל מרכז החלל קנדי ב-29 ביוני 1983.
STS-8 היא המשימה השמינית בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א, והמשימה השלישית של מעבורת החלל צ'לנג'ר.
משימה זו הייתה הראשונה שהמריאה ונחתה בלילה.
מפקד המשימה: ריצ'רד טרולי (Richard H.
טייס: דניאל ברנדנסטיין (Daniel C.
מומחה למשימה: דייל גרנדר (Dale A.
מומחה למשימה: גיון בלופורד (Guion S.
מומחה למשימה: ויליאם טורונטון (William E.
המשימה יצאה לדרכה ב-30 באוגוסט 1983 בשעה 2:32:00 בלילה ממרכז החלל קנדי שבפלורידה, כשעל סיפונה של המעבורת 5 אסטרונאוטים: מפקד המשימה, ריצ'רד טרולי, שהיה הטייס במשימת STS-2; שלושה מומחי משימה - בלופורד, שהיה האפרו-אמריקאי הראשון שטס לחלל, דלה גרנדר, ויליאם טורונטון; וטייס המשימה דניאל ברנדנשטיין.
במשימה זו היו מספר רב של ניסויים, ונפרס הלוויין הרב תכליתי, INSAT-1B של הודו בחלל.
בנוסף, הוסט סיפון הטיסה מהשמש למשך 14 שעות, כדי לבדוק את עמידותו לתנאי קור קיצוניים.
הצוות גם ערך ניסוי ובו צילם צינור חוֹם שהותקן בתא המטען של המעבורת.
ניסוי נוסף התבצע בגובה 250 ק"מ כדי לבדוק את הזוהר המקיף את המעבורת בזמן חשכה, שנגרם מאטומי חמצן.
המפרקים של הזרוע הרובוטית נבדקו בעומסים גבוהים.
שש חולדות שהוטסו במעבורת נבדקו, כדי לבדוק את תגובתן לתנאי החלל.
גם תגובתם של אנשי הצוות לתנאי חוסר המשקל נבדקה במספר ניסויים קוגניטיביים.
ניסויים נוספים כללו ניסוי נוסף באלקטרופורוזה, ניסוי של תלמידים, וניסויים אחרים.
בנוסף, שמונה פחיות עם 250,000 מעטפות היום הראשון מטעם שירות הדואר של ארצות הברית הוטסו במעבורת.
ניסויי תקשורת בין המעבורת ולוויין מעקב וממסר נתונים, ששוגר במשימה STS-6, בוצעו בעזרת אנטנת ערוץ ה-Ku של המעבורת.
נחיתת הצ'לנג'ר התבצעה בבסיס חיל האוויר אדוארדס, בקליפורניה, במסלול נחיתה 22, בשעה 12:40:43 בלילה לפי השעון הפסיפי.
המעבורת חזרה למרכז החלל קנדי ב-9 בספטמבר 1983.
STS-9, ידועה גם בשם (Spacelab 1), הייתה הטיסה התשיעית בתוכנית מעבורות החלל של ארצות הברית, והשישית של מעבורת החלל קולומביה לחלל.
מומחה למשימה: ד"ר רוברט פארקר (Dr.
מומחה מטען: ד"ר ביירון ליכטנברג
מומחה מטען: ד"ר אולף מרבולד
מומחה מטען: מייקל למפטון (Michael Lampton)
המשימה יצאה לחלל עם המספר הרב ביותר אנשי צוות שיצאו עד אותה התקופה (6 אנשי צוות).
השיגור נערך ב-28 בנובמבר 1983 השעה 11:00:00 בבוקר לפי שעון החוף המזרחי של ארצות הברית.
במקור, תוכנן השיגור חודשיים קודם לכן, אך נדחה לאחר שנתגלתה דליפה בנחיר הפליטה של רקטת ההאצה הימנית.
דבר זה גרם להחזרתה של המעבורת לבניין ההרכבה, לשם החלפת הנחיר.
לראשונה טסו שני אנשי צוות שהם לא אסטרונאוטים.
שני מומחי המטען: חוקר מטעם המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, ד"ר בירון ליכטנברג, וד"ר מרבולד, אזרח מערב גרמניה שהיה גם הראשון בתוכנית החלל שאינו אזרח ארצות הברית.
המשימה כולה הוקדשה ל"מעבדת החלל" (Spacelab 1), פרויקט משותף של נאס"א וסוכנות החלל האירופאית.
התוכנית הראתה יכולת למחקר מתקדם בחלל, עבודת צוות, ותיאום מוחלט בין נאס"א לסוכנות החלל האירופאית.
המימון ל"מעבדת החלל" בא מצד סוכנות החלל האירופאית.
הצוות התחלק לשני צוותים של 3, וכל צוות עבד בתורו 12 שעות.
יאנג, פארקר ומרבולד כונו "הצוות האדום" בעוד ששאו, גריוט וליכטנברג כונו "הצוות הכחול".
72 ניסויים מדעיים נערכו במשימה זו, בתחומי האסטרונומיה, פיזיקה אטמוספירית ופיזיקה של פלזמה, פיזיקה של השמש, מדעי החיים ותצפיות על כדור הארץ.
בשל העובדה שהכל עבד ללא תקלות, הוארכה המשימה ביום, וסה"כ 10 ימים של שהייה בחלל.
משימה זו הייתה הארוכה ביותר עד אותה שנה.
הנחיתה התעכבה במשך שמונה שעות, לאחר ששני מחשבי ניווט על סיפון המעבורת הפסיקו לפעול, כמו גם מערכת מדידה אינרציאלית.
במהלך הנחיתה, פרצה אש באחת המשאבות ההידראוליות, עקב דליפה שהגיבה להידרזין במכלול המנוע האחורי.
הדליפה שיתקה גם את המשאבה השנייה, לאחר שכובתה.
לו פרצה הדליפה מספר שניות קודם לכן, כל שלוש המשאבות היו עלולות לצאת מכלל פעולה, השליטה במעבורת הייתה אובדת, וקרוב לוודאי שהייתה מתרסקת על קרקע המדבר.
בסמל המשימה מתוארת המעבורת ו"מעבדת החלל" שהיא נושאת בתא המען.
תשעת הכוכבים מאחורי המעבורת, מתאר את מספר הטיסה (הטיסה התשיעית).
STS-61-A, היא המשימה ה-22 בתוכנית המעבורות של נאס"א.
זו היא המשימה הראשונה של מעבורת חלל שמומנה והופעלה בעיקרה עבור מדינה זרה, גרמניה המערבית.
זו הייתה המשימה התשיעית של מעבורת החלל צ'לנג'ר, והמשימה המוצלחת האחרונה שלה.
טיסה זו מחזיקה בשיא אנשי הצוות מההמראה ועד הנחיתה, שמונה במספר.
מומחה מטען: רינהרד פורר (Reinhard Furrer)
מומחה מטען: ארנסט מסרשמיד (Ernst Messerschmid)
מומחה מטען: אולף מרבולד (Ulf Merbold)
צ'לנג'ר המריאה בצהריים, לפי שעון מזרח ארצות הברית למשימתה התשיעית מכן שיגור 39-A במרכז החלל קנדי ב-30 באוקטובר 1985
זוהי הייתה המשימה הראשונה שנוהלה ברובה על ידי מדינה אחרת - מערב גרמניה.
משימה זו הייתה הראשונה בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א שלקחה איתה 8 חברי צוות, המספר הגדול ביותר של אנשי צוות בכל התוכנית.
מטרתה העיקרית של המשימה הייתה לבצע סדרת ניסויים בתנאים כמעט ללא כוח כבידה בעזרת מערכת Spacelab D-1 הגרמנית.
מטרה נוספת הייתה להכניס למסלול את "לוויין שידור המסרים בגובה נמוך" (Global Low Orbiting Message Relay Satellite).
במשימה זו נאס"א הייתה אחראית על בטיחות הטיסה ועל השליטה בה, ואילו גרמניה הייתה אחראית לכל הניסויים המדעיים במשך כל המשימה שנמשכה כשבוע.
בזמן שהצוות שהה במסלול בחלל עבד צוות גרמני נוסף על הקרקע במטרה לעקוב אחר כל המתרחש על המעבורת.
הצוות במעבורת התחלק לשני צוותים של ארבעה כדי לעבוד במשך כל שעות היממה.
התקשורת בין הצוות על הקרקע לצוות המעבורת היה מצוין.
"לוויין שידור המסרים בגובה נמוך" נפרס והוכנס למסלול ללא תקלות ועיכובים, סדרת הניסויים בוצעה בהצלחה רבה מן המצופה.
מעבורת החלל צ'לנג'ר נחתה בבסיס חיל האוויר האמריקני, אדוארדס, קליפורניה במסלול המראה 17 ב-6 בנובמבר 1985 לאחר משימה בת 7 ימים.
STS-61-B, היא המשימה ה-23 בתוכנית המעבורות של נאס"א, והשנייה של מעבורת החלל אטלנטיס.
מומחה למשימה: שרווד ספרינג (Sherwood C.
מומחה למשימה: ג'רי רוז (Jerry L.
מומחה מטען: רודולפו נרי-ולה (Rodolfo Neri Vela)
מומחה מטען:צ'ארלס ווקר (Charles D.
ב-27 בנובמבר 1985, בשעה 00:29:00 UTC המריאה מעבורת החלל אטלנטיס ממרכז החלל קנדי מכן השיגור 39-A.
זה היה השיגור הלילי השני בתוכנית מעבורות החלל והשיגור השני של האטלנטיס.
המטען שנשאה עימה המעבורת כלל שלושה לווייני תקשורת ודגמי חלקים מבניים שעזרו לדמות טכניקות הרכבה בחלל.
הטכניקות צולמו על ידי מצלמת ה-IMAX של המעבורת.
בנוסף התקיימו שלושה ניסויים מוצלחים במהלך השהות בחלל.
הנחיתה התקיימה בבסיס חיל האוויר אדוארדס ב-3 בדצמבר 1985, 21:33:49 UTC.
משך המשימה היה 16 ימים, 21 שעות ו-5 דקות.
רוס וספרינג ביצוע פעמיים פעילות חוץ רכבית.
מטרת הפעילויות הייתה לבחון אפשרויות להרכבת חלקים של תחנת חלל עתידית בחלל.
במהלך המשימה שוגר לחלל לוויין תקשורת מקסיקני Morelos 2.
STS-61-C, היא המשימה ה-24 בתוכנית המעבורות של נאס"א, והשביעית של מעבורת החלל קולומביה.
צוות המשימה כלל שבעה אנשים.
הטייס היה לראשונה טייס אפרו-אמריקני, צ'ארלס בולדן.
הצוות כלל לראשונה גם אסטרונאוט מקוסטה ריקה, פרנקלין צ'נג-דיאז, ובפעם השנייה בהיסטוריה גם פוליטיקאי (ביל נלסון).
הייתה זו המשימה האחרונה של מעבורת לפני אסון צ'לנג'ר, שאירע 10 ימים לאחר נחיתת משימה זו.
ב-7 באוגוסט 1986 דווח כי שלושה שבועות לפני אסון מעבורת החלל "צלנג'ר", כמעט אירע אסון דומה במשימה STS-61-C.
התברר שמפעילי המעבורת טעו בתדלוק וה"קולומביה" ניצלה מהתרסקות כמה שניות לפני השיגור.
ב־6 בינואר, כשה"קולמביה" עמדה להיות משוגרת, אירעה נזילה של 18 אלף פאונד חמצן נוזלי ממאגר הדלק החיצוני של המעבורת.
"במזל, גרמה הנזילה לכך שטמפרטורת המנוע הראשי תרד מתחת למקובל.
עובדה זו היא שגרמה לעצירת השיגור 31 שניות לפני השעה שנקבעה.
ה"קולומביה" שוגרה, בסופו של דבר, ב-12 בינואר אחרי שהשיגור נדחה פעמים נוספות, בגלל בעיות טכניות ומזג אוויר קשה.
מטרתה העיקרית של משימת STS-61-C הייתה הצבתו במסלול של לוויין התקשורת Ku-1, הלוויין השני בסדרת לוויינים גאוסטציונריים בבעלות RCA Americom.
מומחה למשימה: פרנקלין צ'נג-דיאז (Franklin Chang-Diaz)
מומחה למשימה: סטיבן הוואלי (Steven A.
מומחה מטען: רוברט סנקר (Robert Cenker)
מומחה מטען: ביל נלסון (Bill Nelson)
STS-92, היא המשימה ה-100 בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א.
המשימה המריאה על מעבורת החלל דיסקברי, היא כללה שבעה אנשי צוות.
המעבורת המריאה לחלל ב-11 באוקטובר 2000 וחזרה לכדור הארץ ב-24 באוקטובר 2000. המטרה של המשימה הייתה להמשיך בניית תחנת החלל הבין-לאומית.
טייס: פמלה מלרוי (Pamela A.
מומחה למשימה: קואיצ'י וקאטה (Koichi Wakata)
מומחה למשימה: ויליאם מקארתור (William S.
מומחה למשימה: פטר ויסוף (Peter J.K.
מומחה למשימה: מייקל לופז-אלגריה (Michael E.
מומחה למשימה: לירוי צ'יאו (Leroy Chiao)
השיגור היה מתוכנן ל-6 באוקטובר אך נדחה.
הוא בוצע ב-11 באוקטובר וב-13 באוקטובר המעבורות התחברה לתחנת החלל הבינלאומית.
באותה עת בתחנת החלל היייה לא מאוישת.
משימת STS-92 הייתה משימת תפעול והמשך הרכבת תחנת החלל הבינלאומית.לצורך כך תוכננו מספר פעילויות חוץ רכביות.
משימה זו הביאה את חלק ה-Z-1 Truss, גירוסקופ ששולט על יציבות התחנה, מערכת לחץ אוויר מווסת ושתי מערכות טמפרטורה בתחנה.
שתי הליכות החלל הראשונות נעזרו בזרוע רובוטית להרכבת Z-1 Truss.
חלק זה מכיל 4 גירוסקופים לייצוב התחנה (הגבול המינימלי לייצוב התחנה הוא 2 גירוסקופים), ושמירת גובה המסלול שלה.
לפני הבאת החלק משימות רבות היו צריכות להעלות את התחנה למסלול גבוה יותר (דבר נוסף המהווה סיכון רב).
במהלך טיסה STS-92 מייקל לופז-אלגריה בחן את תרמיל הריחוף SAFER עם האסטרונאוט ג'ף ויסוף, במהלך הניסוי הוא התרחק עד 15 מטרים מהחללית.
המשימה הסתיימה עם נחיתת הדיסקברי ב-24 באוקטובר 2000 בשעה 16:59:47 אחרי הצהריים, לפי שעון מערב ארצות הברית, בבסיס חיל האוויר אדוארדס, קליפורניה.
לאחר סיום המשימה תחנת החלל הבינלאומית הייתה מוכנה לקליטת משלחת קבועה הראשונה.
STS-61, הייתה משימת השירות הראשונה לשדרוג ותיקון טלסקופ החלל האבל והטיסה החמישית של מעבורת החלל אנדוור.
מומחה למשימה: () קלוד ניקולייה
מומחה למשימה: תומאס הקרס (Thomas D.
מצלמה פלנטרית בעלת שדה רחב חדשה הותקנה במקום הישנה.
אל המצלמה חוברה אחת המערכות האופטיות לתיקון עיוות התמונה, שנגרם בשל שגיאה בליטוש המראה הראשית.
הפוטומטר המהיר הוצא לצורך פינוי מקום למערכת האופטית השנייה (COSTAR).
פאנלים של תאים פוטו-וולטאיים המספקים את האנרגיה לטלסקופ הוחלפו.
ארבעה גירוסקופים (מתוך שישה) המשמשים לכיוון הטלסקופ הוחלפו.
שתי יחידות בקרה חשמליות הוחלפו.
המשימה נדחתה מספר פעמים עקב בעיות טכניות.
השיגור בוצע ב-2 בדצמבר 1993 מכן שיגור 39B במרכז החלל קנדי.
ביום שני של המשימה המעבורת התקרבה לטלסקופ החלל האבל וצוות המעבורת בקד תקינותו של קנדארם.
ביום רביעי למשימה סטורי מאסגרייב וג'פרי הופמן ביצוע פעילות חוץ רכבית ראשונה לביצוע עבודות תחזוקה של הטלסקופ.
למחרת עבודות תחזוקה נמשכו ובוצעו על ידי קתרין טורונטון ותומאס הקרס.
בהמשך בוצעו עוד 3 פעילויות חוץ רכביות.
בסך הכל חברי הצוות היו מחוץ למעבורת מעל ל-30 שעות עבודה.
לאחר השלמת כל העבודות המתוכננות המעבורת נחתה בהצלחה במסלול נחיתה מס' 33 במרכז החלל קנדי.
STS-82,הייתה המשימה ב-22 של מעבורת החלל דיסקברי.
זו הייתה משימת השירות השנייה לטלסקופ החלל האבל.
מפקד המשימה: קנת באוארסוקס (Kenneth D.
מומחה למשימה: גרגורי הרבו (Gregory J.
מומחה למשימה: סטיבן סמית' (Steven L.
מומחה למשימה: ג'וזף טנר (Joseph R.
ביום השלישי של המשימה החלו עבודות תחזוקה של טלסקופ החלל האבל.
באותו היום בוצע פעילות חוץ רכבית שנמשכה 6 שעות ו-42 דקות.
בהמשך, בכל יום בוצע פעילות חוץ רכבית נוספת ובסך הכול 5 פעילויות.
המשך הכולל של פעילויות היה מעל ל-32 שעות.
פעילויות תחזוקה שיפרו את הביצועים של הטלסקופ והאריכו את זמן פעילותו.
חלק מהמכשירים שהותקנו על הטלסקופ הוחלפו למכשירים מתקדמים.
חלקים של הטלסקופ ומכשור תומך הוחלפו לחדשים.
חלקים שהוחלפו הוכנסו לתא המטען של המעברות ומצבם נחקר כאשר הוחזרו לכדור הארץ.
המעבורת נחתה במרכז החלל קנדי במסלול נחיתה מס' 15.
STS-53 הייתה המשימה ה-15 של דיסקברי וה-52 בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א ששוגרה ב-2 בדצמבר 1992 ונמשכה קרוב לשבעה ימים.
המשימה פעלה בעיקר לפי תוכנית מחלקת ההגנה של ארצות הברית.
מומחה למשימה: מייקל קליפורד (Michael R.
המעבורת שוגרה ב-2 בדצמבר 1992 מכן שיגור 39A במרכז החלל קנדי.
בנוסף למשימות שהיו סודיות ובוצעו לפי תוכנית מחלקת ההגנה של ארצות הברית בוצעו מספר פעילויות נוספות.
שוחרר למסלול לוויין תקשורת USA-89 שהיה חלק של רשת תקשורת SDS.
בנוסף לכך הצוות שחרר מערכת ODERACS שהייתה מיועדת לכיול מערכות מכ"ם לגילוי שרידי לוויינים ישנים.
כמו כן בוצעו פעילויות בתחום חקר חוסר משקל וביולוגיה.
הצוות ביצע מספר צילומים בעזרת מצלמה דיגיטלית שנבנתה בנאס"א.
המעבורת נחתה ב-9 בדצמבר במסלול נחיתה 22 בבסיס חיל האוויר אדוארדס.
STS-54 הייתה המשימה ה-3 של אנדוור וה-53 בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א ששוגרה ב-13 בינואר 1993 ונמשכה קרוב לשישה ימים.
המטרה העיקרית של המשימה היה הצבת לוויין תקשורת TDRS-F במסלול.
מומחה למשימה: מריו רנקו (Mario Runco, Jr.)
מומחה למשימה: גרגורי הארבו (Gregory J.
המעבורת שוגרה ב-13 בינואר 1993 מכן שיגור 39B במרכז החלל קנדי.
ביום הראשון של המשימה שוחרר למסלול לוויין תקשורת TDRS-6 שהוא הלוויין החמישי ברשת תקשות של נאס"א TDRS.
בהמשך הצוות פעל לפי תוכנית וביצע ניסויים בתחום חקר קרני רנטגן, חוסר משקל, ביולוגיה והשפעל שהייה בחלל על עצמות.
ביום החמישי של המשימה מריו רנקו וגרגורי הארבו ביצעו פעילות חוץ רכבית שנמשכה 4 שעות ו-28 דקות.
מטרת פעילות זו היה לבחון יכולת עבודה של אסטרונאוטים בתא המטען הפתוח של המעבורת כהכנה להרכבת חלקים של תחנת החלל הבין-לאומית.
המעבורת נחתה ב-19 בינואר במסלול נחיתה 33 במרכז החלל קנדי.
STS-56 הייתה המשימה ה-16 של הדיסקברי וה-54 בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א ששוגרה ב-8 באפריל 1993 ונמשכה קרוב לתשעה ימים.
המשימה התרכזה במחקרים בתחום חקר כדור הארץ והשמש.
מעבורת החלל דיסקברי שוגרה מכן שיגור 39B במרכז החלל קנדי ב-8 באפריל 1993. המטען הראשי הייתה מערכת Atmospheric Laboratory for Applications and Science-2 (ATLAS-2) שהייתה מיועדת לחקר אטמוספירה.
ב-11 באפריל היה שימוש בקנדארם לשחרור מערכת SPARTAN-201. בעזרת מערכת זו היה ניתן לבצע חקר רוח השמש עטרה של השמש.
המערכת הוחזרה לתא המטען ב-13 באפריל.
בנוסף לכך בוצעו מחקרים נוספים בתחום הרפואה והשפעת חוסר משקל על תפקוד חברי הצוות.
במהלך הטיסה בוצע שיחת רדיו עם צוות שהיה בתחנת החלל מיר.
המעבורת נחתה במסלול נחיתה מס' 33 במרכז החלל קנדי ב-17 באפריל.
STS-55 הייתה המשימה ה-14 של הקולומביה וה-55 בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א ששוגרה ב-26 באפריל 1993 ונמשכה קרוב לעשרה ימים.
המטרה העיקרית הייתה ביצוע מחקרים בעזרת מערכת Spacelab D-2 הגרמנית.
מומחה למשימה: ברנרד האריס (Bernard A.
מומחה מטען: אולריך וולטר (Ulrich Walter)
מומחה מטען: האנס שלגל (Hans Schlegel)
בהתאם לתכנון שיגור המעבורת היה צריך להתבצע ב-22 במרץ.
3 שניות לפני השיגור רצף השיגור הופסק בעקבות גילוי בעיה טכנית.
לאחר החלפת החלקים הפגומים השיגור הועבר ל-24 באפריל אך נדחה.
מעבורת החלל קולומביה שוגרה מכן שיגור 39A במרכז החלל קנדי ב-26 באפריל 1993. הצוות היה אמור לבצע מחקרים בעזרת מערכת Spacelab D-2 הגרמנית.
זה היה המשך של ניצול מערכת Spacelab D-1 בטיסת STS-61-A בשנת 1985. המערכת נבנתה על ידי המרכז הגרמני לחקר החלל ומספר מדינות תרמו להגדרת המחקרים.
הצוות חולק ל-2 משמרות ועבד 24 שעות.
חלק מהמחקרים היו המשך של מחקרים שבוצעו ב-Spacelab D-1 והיתר היו מחקרים חדשים.
בסך הכל בוצעו 88 ניסויים בתחום פיזיקת נוזלים, תורת החומרים, מדעי החיים וטכנולוגיה.
מעזרת המערכת צוות מרכז הבקרה בגרמניה לכד עצם שהיה בחלל בקרבת המעבורת.
הנחיתה בוצע ב-6 במאי במסלול נחיתה מס' 22 בבסיס חיל האוויר אדוארדס.
במהלך הטיסה מעבורת החלל קולומביה השלימה 100 ימים של טיסת בחלל.
STS-60 הייתה המשימה ה-18 של מעבורת החלל דיסקברי, והראשונה בתוכנית מיר ומעבורות החלל, שנשאה בין היתר את סרגיי קריקאליוב, הקוסמונאוט הרוסי הראשון שטס במעבורת חלל.
המשימה שוגרה מ-LC-39A, מרכז החלל קנדי, ב-3 בפברואר 1994. המשימה נשאה עימה את ניסוי ה-Wake Shield Facility ויחידת מעבדה של ספייסהאב (SPACEHAB) .
במהלך המשימה בוצעה שיחת וידאו בין צוות המעבורת לצוות ששהה באותה עת בתחנת החלל מיר.
מפקד המשימה - צ'ארלס בולדן
מומחה משימה 1 - ג'אן דייוויס
מומחה משימה 2 - רונלד סגה
מומחה משימה 3 - פרנקלין צ'אנג-דיאז
מומחה משימה 4 - סרגיי קריקאליוב ()
השיגור בוצע ב-3 בפברואר 1994 מכן שיגור 39A במרכז החלל קנדי.
ביום ראשון של המשימה הופעלה מערכת SPACEHAB שהייתה מיועדת לביצוע מספר ניסויים בתחום ייצור תרופות וביוטכנולוגיה.
שחרור Wake Shield Facility לגידול גבישים היה מיועד ל-5 בפברואר אך נדחה.
לאחר מספר ניסיונות נוספות הוחלט להשאיר את המתקן על קצא קנדארם.
ב-7 בפברואר נמשך שימוש במערכת SPACEHAB.
ב-8 בפברואר נערכה שיחת רדיו ווידאו עם צוות תחנת החלל מיר.
בהמשך הטיסה בוצעו מחקרים נוספים בהתאם לתוכנית.
ב-9 בפברואר הוצב במסלול לוויין BREMSAT שנבנה באוניברסיטת ברמן.
המעבורת נחתה ב-11 בפברואר במסלול נחיתה מס' 15 במרכז החלל קנדי.
STS-63 הייתה המשימה ה-20 של מעבורת החלל דיסקברי והשנייה בתוכנית מיר ומעבורות החלל.
משימה זו הייתה המשימה הראשונה בה נפגשה מעבורת חלל אמריקאית עם תחנת החלל מיר הרוסית.
המעבורת התקרבה למרחק של 11 מטרים בלבד ממיר, כהכנה למשימה הבאה בתוכנית, STS-71, בה בוצעה העגינה הראשונה במיר.
המשימה שוגרה ב-3 בפברואר 1995 מ-LC-39B ממרכז החלל קנדי, והייתה המשימה הראשונה שהוטסה על ידי אישה - האסטרונאוטית איילין קולינס.
מפקד המשימה - ג'ים ות'רבי
מומחה משימה 1 - מייקל פול
מומחה משימה 2 - ברנרד האריס
מומחה משימה 3 - ג'אניס ווס
מומחה משימה 4 - ולדימיר טיטוב (סוכנות החלל הרוסית)
השיגור בוצע ב-3 בפברואר 1995 מכן שיגור 39B במרכז החלל קנדי.
המטרה העיקרית של המשימה הייתה ביצוע תמרונים בקרבת תחנת החלל מיר כהכנה לביצוע עגינה שהייתה מתוכננת להתבצע במשימה STS-71. בנוסף לכך תוכננו ניסויים עם מערכת SPACEHAB-3 ושחרור לוויין Spartan-204 למסלול.
ביום שני של המשימה המעברות התקרבה לתחנת החלל מיר.
היה מתוכנן להתקרב לכ-10 מ'.
אמנם התגלו בעיות במנועי המעבורת.
לאחר בדיקות וסיכומים בין רוסים לאמריקאים הוחלט על המשך הפעולות.
בסופו של דבר המעבורת התקרבה לתחנת החלל למרחק של כ-11 מ'.
לאחר מכך היא התרחקה למרחק של 122 מ' כמתוכנן.
ביום שני של המשימה שוחרר לוויין SPARTAN-204. הוא הוחזר לתא המטען של המעבורת לקראת סיום המשימה תוך ביצוע פעילות חוץ רכבית שנמשכה 4 שעות ו-38 דקות.
המעבורת נחתה במסלול נחיתה מס' 15 במרכז החלל קנדי ב-11 בפברואר 1995
STS-71 הייתה משימתה ה-14 של מעבורת החלל אטלנטיס, משימת המעבורות השלישית בתוכנית מיר ומעבורות החלל, במסגרתה בוצעה העגינה הראשונה בתחנת החלל הרוסית מיר, ומשימת החלל המאוישת ה-100 של ארצות הברית.
עם עגינתה במיר ב-29 ביוני הפכו המעבורת ומיר לרכב החלל הגדול ביותר שהורכב בחלל (עד אז).
במהלך המשימה ביצעו צוותי המעבורת ומיר ניסויים משותפים בתחנה וביחידת הספייסלאב שנשאה המעבורת, והועברה אספקה מהמעבורת אל מיר.
משימה זו הייתה הראשונה מבין 7 משימות רצופות של המעבורת אטלנטיס אל מיר במסגרת תוכנית מיר ומעבורות החלל.
רוברט גיבסון - מפקד המשימה
גרגורי הרבו - מומחה משימה 1
אלן בייקר - מומחה משימה 2
בוני דנבאר - מומחה משימה 3
אנטולי סולוביוב (סוכנות החלל הרוסית), חבר משלחת מס' 19 לתחנת החלל מיר (בהמראה בלבד)
ניקולאי בודארין (סוכנות החלל הרוסית), חבר משלחת מס' 19 לתחנת החלל מיר (בהמראה בלבד)
נורמן ת'אגארד, חבר משלחת מס' 18 לתחנת החלל מיר (בנחיתה בלבד)
ולדימיר דז'ורוב (סוכנות החלל הרוסית), חבר משלחת מס' 18 לתחנת החלל מיר (בנחיתה בלבד)
גנאדי סטרקאלוב (סוכנות החלל הרוסית), חבר משלחת מס' 18 לתחנת החלל מיר (בנחיתה בלבד)
המשימה שוגרה ב-27 ביוני 1995 מכן שיגור LC-39A ממרכז החלל קנדי כשבתוכה שני קוסמונאוטים רוסיים, שהיוו את משלחת מס' 19 לתחנת החלל מיר.
ב-29 ביוני בוצע עגינה במודול "קריסטל" של תחנת החלל מיר.
החלו ניסויים משותפים עם צוות משלחת מס' 18 בפיקוד ולדימיר דז'ורוב שכבר שהו בתחנת החלל.
המעבורת הביאה לתחנת החלל 450 ק"ג צויד ומסמכים.
המשימה הראשית הייתה ביצוע ניסויין בתחום מדעי החיים.
בנוסף לכך בוצעו צילומי סרט בעזרת מצלמת IMAX.
לאחר 5 ימים בתחנת החלל למעבורת הועמסו ממצאי בדיקות רפויות, ציוד שכבר לא נדרש ומחשב לא תקין.
ביחד עם חברי משלחת מס' 18 מעבורת התנתקה מתחנת החלל ונחתה בצהלחה במסלול נחיתה מס' 15 במרכז החלל קנדי.
STS-76 הייתה משימתה ה-16 של מעבורת החלל אטלנטיס, ומשימת המעבורות החמישית בתוכנית מיר ומעבורות החלל.
המשימה שוגרה ב-22 במרץ 1996 מ-LC-39B ממרכז החלל קנדי ונחתה ב-31 במרץ 1996 בבסיס חיל האוויר אדוארדס בקליפורניה.
מפקד המשימה - קווין צ'ילטון
מומחה משימה 1 - רונלד סגה
מומחה משימה 2 - מייקל קליפורד
מומחה משימה 3 - לינדה גודווין
מומחה משימה 4 - שאנון לוסיד (נשארה במיר)
המשימה שוגרה ב-22 במרץ 1996 מכן שיגור 39B ממרכז החלל קנדי.
ביום שלישי של המשימה המעברות עגנה בתחנת החלל מיר.
בתחנת החלל כבר היה צוות של משלחת מס' 21 בפיקוד יורי אונופריינקו שהגיעו בפברואר 1996 בחללית סויוז TM-23. המעברות הביאה לתחנת החלל מים וכ-2 טון ציוד לביצוע מחקרים.
ביום שישי של המשימה גודוון וקליפורד ביצעו פעילות חוץ רכבית שנמשכה 6 שעות.
בזמן שהות בתחנת החלל צוות ביצע מספר ניסויים בתחומים שונים לרבות ניסויים תוך שימוש במערכת ספייסהאב.
ב-29 במרץ מעבדות התנתקה מתחנת החלל כאשר שאנון לוסיד נותרה בה להמשך שהייה בחלל.
המעבורת נחתה ב-31 במרץ בבסיס חיל האוויר אדוארדס בקליפורניה במסלול נחיתה מס' 22.
STS-79 הייתה משימתה ה-17 של מעבורת החלל אטלנטיס, משימת המעבורות השישית במסגרת תוכנית מיר ומעבורות החלל ומשימת העגינה הרביעית בתחנת החלל מיר.
המשימה שוגרה ב-16 בספטמבר 1996 מ-LC-39A ממרכז החלל קנדי ונחתה ב-26 בספטמבר 1996 גם כן במרכז קנדי.
המעבורת נשאה עימה אל תחנת החלל מיר אספקה ואת האסטרונאוט ג'ון בלאהה, שהחליף את האסטרונאוטית שאנון לוסיד, שחזרה על גבי המעבורת לכדור הארץ לאחר שהייה בת 6 חודשים במיר.
בנוסף בוצעו במהלך המשימה מספר ניסויים מדעיים על גבי יחידת המעבדה ספייסהאב שנשאה המעבורת.
מפקד המשימה - ויליאם רדי
מומחה משימה 1 - תומאס אייקרס
מומחה משימה 2 - ג'יי אפט
מומחה משימה 3 - קארל וואלז
מומחה משימה 4 - ג'ון בלאהה (בהמראה - נשאר במיר) / שאנון לוסיד (בנחיתה - חזרה ממיר)
המעבורת שוגרה ב-16 בספטמבר 1996 וב-19 בספטמבר היא התחברה לתחנת החלל מיר.
באותה עת בתחנת החלל כבר היה צוות של 3 אנשים.
על המעבורת היה ציוד שונה בהיקף של 1,800 ק"ג.
הוא הועבר לתחנת החלל וממנה נלקח ציוד ותוצאות המחקרים במשקל כולל של כ-900 ק"ג.
הצוות שכלל 9 אנשים החל בביצוע מחקרים לפי התוכנית.
על המעבורת הייתה מותקנת מערכת ספייהאב ובנוסף בוצעו ניסויים בתחום ביוטכנולוגיה, תורת החומרים וגידול גבישים.
ב-24 בספטמבר מעברות חלל התנתקה מתחנת החלל מיר, כאשר על סיפונה שאנון לוסיד ששהתה בתחנת החלל 188 ימים.
ג'ון בלאהה נותן בתחנת החלל לשהייה ארוכה, הוא חזר במשימה STS-81 בינואר 1997.
ב-26 בספטמבר מעבורת החלל נחתה במסלול נחיתה מס' 15 במרכז החלל קנדי.
STS-81 הייתה משימתה ה-18 של מעבורת החלל אטלנטיס, משימת המעבורות השביעית במסגרת תוכנית מיר ומעבורות החלל ומשימת העגינה החמישית במיר.
המשימה שוגרה ב-12 בינואר 1997 מ-LC-39B ממרכז החלל קנדי ונחתה ב-22 בינואר 1997 גם כן במרכז קנדי.
המעבורת נשאה עימה אל התחנה אספקה ואת האסטרונאוט ג'רי ליננג'ר, שהחליף את האסטרונאוט ג'ון בלאהה, שחזר לכדור הארץ על גבי המעבורת לאחר שהייה בת 4 חודשים במיר.
מפקד המשימה - מייקל בייקר
מומחה משימה 1 - פיט וויסוף
מומחה משימה 2 - ג'ון גרנספלד
מומחה משימה 3 - מרשה אייווינס
מומחה משימה 4 - ג'רי ליננג'ר (בהמראה - נשאר במיר) / ג'ון בלאהה (בנחיתה - חזר ממיר)
השיגור בוצע ב-12 בינואר 1997 מכן שיגור 39B במרכז החלל קנדי.
ב-14 בינואר המעבורת עגנה בתחנת החלל מיר.
בתחנת החלל כבר היה צוות של 3 אנשים כולל ג'ון בלאהה.
הצוות המשותף של 9 אנשים החל בביצוע ניסויים משותפים לפי תוכנית.
כמו כן מהמעבורת הועברו כ-2,710 ק"ג אספקה וציוד.
המעבורת כללה מתקן כפול של SPACEHAB לביצוע ניסויים.
במהלך המשימה בוצעו ניסויים בתחום מדעי כדור הארץ, ביולוגיה חקר חוסר כבידה ועוד.
ב-19 בינואר מעבורת נותקה מתחנת החלל.
למעבורת עבר ג'ון בלאהה והוא חזר לכדור הארץ, ג'רי ליננג'ר נותר בתחנת החלל.
הוא חזר בSTS-84 במאי 1997. המעבורת החזירה לכדור הארץ 570 ק"ג של ציוד וממצאים של מחקרים שבוצעו.
המעבורת נחתה במסלול נחיתה מס' 33 במרכז החלל קנדי.
STS-84 הייתה משימתה ה-19 של מעבורת החלל אטלנטיס, משימת המעבורות השמינית במסגרת תוכנית מיר ומעבורות החלל ומשימת העגינה השישית במיר.
המשימה שוגרה ב-15 במאי 1997 מ-LC-39A ממרכז החלל קנדי ונחתה ב-24 במאי 1997 גם כן במרכז קנדי.
המעבורת נשאה עימה אל התחנה אספקה ואת האסטרונאוט מייקל פול, שהחליף את האסטרונאוט ג'רי ליננג'ר, שחזר לכדור הארץ על גבי המעבורת לאחר שהייה בת 4 חודשים במיר.
כמו כן בוצעו במהלך המשימה ניסויים מדעיים ביחידת המעבדה ספייסהאב שנשאה המעבורת.
מפקד המשימה - צ'ארלס פרקורט
מומחה משימה 1 - ז'אן-פרנסיס קלרבוי (סוכנות החלל האירופית)
מומחה משימה 2 - קרלוס נורייגה
מומחה משימה 3 - אדוארד לו
מומחה משימה 4 - ילנה קונדקובה (סוכנות החלל הרוסית)
מומחה משימה 5 - מייקל פול (בהמראה - נשאר במיר) / - ג'רי ליננג'ר (בנחיתה - חזר ממיר)
משימה STS-84 הייתה המשימה השישית של עגינת מעבורת החלל בתחנת החלל מיר.
המעבורת שוגרה ב-15 במאי 1997 והתחברה לתחנת החלל ב-17 במאי.
המעבורת הביאה לתחנת החלל כ-3,318 ק"ג של ציוד שונה.
המעבורת הביאה לתחנת החלל חבר צוות חדש, מייקל פואול שהחליף את גג'רי ליניננג'ר.
ב-22 במאי מעברות התנתקה מתחנת החלל והחזירה על סיפונה מאות ק"ג של ציוד שכבר לא היה בו צורך וממצאי מחקרים שבוצעו.
במהלך התקרבות של מעברות לתחנת החלל נעשה ניסוי של חיישנים חדשים שפותחו בסוכנות החלל האירופית.
כמו כן על סיפון המעבורת הייתה מערכת ספייסהאב שעזרתה בוצעו מספר ניסויים.
ז'אן-פרנסיס קלרבוי ערך כ-20 ניסויים בהתאם לתוכנית שהוכנה בסוכנות החלל האירופית.
הנחיתה בוצע ב-24 במאי במסלול נחיתה מס' 33 במרכז החלל קנדי.
STS-86 הייתה משימתה ה-20 של מעבורת החלל אטלנטיס, משימת המעבורות התשיעית במסגרת תוכנית מיר ומעבורות החלל ומשימת העגינה השביעית במיר.
מומחה משימה 1 - ולדימיר טיטוב (סוכנות החלל הרוסית)
מומחה משימה 2 - סקוט פרזינסקי
מומחה משימה 3 - ז'ן-לו קרטיין (סוכנות החלל הצרפתית)
מומחה משימה 4 - וונדי לורנס (סוכנות החלל הצרפתית)
מומחה משימה 5 - דייוויד וולף (בהמראה - נשאר במיר) / מייקל פול (בנחיתה - חזר ממיר)
בתכנון המשימה המקורי יועדה וונדי לורנס להחליף את מייקל פואייל ולהישאר בתחנה, אך מפני חששות שנגעו לגודל חליפת החלל הרוסית מסוג אורלן שתוכננה לה, היא הוחלפה על ידי הגיבוי שלה - דייוויד וולף.
המשימה שוגרה ב-26 בספטמבר 1997 מ-LC-39A ממרכז החלל קנדי ונחתה ב-6 באוקטובר 1997 גם כן במרכז קנדי.
המעבורת נשאה עימה אל התחנה אספקה ואת האסטרונאוט דייוויד וולף, שהחליף את האסטרונאוט מייקל פול, שחזר לכדור הארץ על גבי המעבורת לאחר שהייה בת 5 חודשים במיר.
במהלך המשימה בוצעה הליכת חלל אחת, שהייתה הליכת החלל המשותפת הראשונה לאסטרונאוט וקוסמונאוט מחוץ למעבורת חלל, במהלכה הורכב כיסוי ללוח הסולארי של יחידת העגינה של התחנה.
ב-27 בספטמבר המעבורת התחברה לתחנת החלל מיר.
החל תהליך בהעברת אספקה וביצוע ניסויים.
ב-1 באוקטובר בוצע פעילות חוץ רכבית שנמשכה כ-5 שעות.
בוצעו פעילויות לגילוי מקום דליפת אוויר במודול "ספקטר" הפגוע.
ניסיונות אלו לא הביאו תוצאות.
נחיתה המעברות בוצע ב-6 באוקטובר במסלול נחיתה מס' 15 במרכז החלל קנדי.
עם נחיתתה מהמשימה הועברה המעבורת אטלנטיס לשיפוץ ושדרוג, במהלכם שודרג בין היתר תא הטייס של המעבורת והוסב ל"קוקפיט זכוכית".
STS-89 הייתה משימתה ה-12 של מעבורת החלל אנדוור, משימת המעבורות העשירית במסגרת תוכנית מיר ומעבורות החלל ומשימת העגינה השמינית במיר.
המשימה שוגרה ב-23 בינואר 1998 מ-LC-39A ממרכז החלל קנדי ונחתה ב-31 בינואר 1998 גם כן במרכז קנדי.
המעבורת נשאה עימה אל התחנה אספקה ואת האסטרונאוט אנדרו תומאס, שהחליף את האסטרונאוט דייוויד וולף, שחזר לכדור הארץ על גבי המעבורת לאחר שהייה בת 4 חודשים במיר.
מפקד המשימה - טרנס וילקאט
מומחה משימה 1 - ג'יימס ריילי
מומחה משימה 2 - מייקל אנדרסון
מומחה משימה 3 - בוני דנבאר
מומחה משימה 4 - סליז'אן שריפוב (סוכנות החלל הרוסית)
מומחה משימה 5 - אנדרו תומאס (בהמראה - נשאר במיר) / דייוויד וולף (בנחיתה - חזר ממיר)
המשימה שוגרה ב-23 בינואר 1998 מ-LC-39A ממרכז החלל קנדי.
ב-24 בינואר המעבורת עגנה בתחנת החלל מיר בה שהה צוות של מספר אנשים.
המעבורת הביאה איתה אספקה חדשה ואנדרו תומאס, שהחליף את האסטרונאוט דייוויד וולף ששהה בתחנת החלל כבר כ-4 חודשים.
בנוסף לכך היו מתוכננים מספר ניסויים בתחום חקר חוסר כבידה, ניווט לוויינית, ביולוגיה ותחומים נוספים.
לאחר סיום תוכנית ניסויים והעברת הציוד מעבורת התנתקה מתחנת החלל ונחתה במסלול נחיתה מס' 15 במרכז החלל קנדי.
STS-91 הייתה משימתה ה-24 של מעבורת החלל דיסקברי, משימת המעבורות העשירית והאחרונה במסגרת תוכנית מיר ומעבורות החלל ומשימת העגינה השמינית והאחרונה במיר.
המשימה שוגרה ב-2 ביוני 1998 מ-LC-39A ממרכז החלל קנדי ונחתה ב-12 ביוני 1998 גם כן במרכז קנדי.
המעבורת נשאה עימה אל התחנה אספקה, והחזירה לכדור הארץ את האסטרונאוט אנדרו תומאס, שסיים שהייה בת כ-5 חודשים בתחנה.
כמו כן הוחזרו לכדור הארץ כל הניסויים שבוצעו במיר על ידי האסטרונאוטים הקודמים ששהו בה.
מומחה משימה 1 - וונדי לורנס
מומחה משימה 2 - פרנקלין צ'אנג-דיאז
מומחה משימה 3 - ג'נט לין קבנדי
מומחה משימה 4 - ואלרי ריומין (סוכנות החלל הרוסית)
מומחה משימה 5 - אנדרו תומאס (בנחיתה - חזר ממיר)
המעבורת שוגרה ב-2 ביוני וב-4 ביוני היא התחברה לתחנת החלל מיר.
בהמשך הועבר לתחנת החלל אספקה וציוד להמשך ניסויים.
ב-8 ביוני מעברות התנתקה מתחנת החלל כאשר על סיפונה אנדרו תומאס לאחר כ-130 ימים בחלל.
במהלך המשימה בוצעו מספר ניסויים לרבות בדיקה אמצעי קצה רובוטי חדש, מרכיבים אלקטרוניים ותוכנה חדשה וניסויים בתחום גידול גבישים.
בין היתר בוצע ניסוי בתחום חקר חלקיקים שהוצע על ידי סמואל טינג.
בזמן שמעבורת החלל הייתה בקרבת תחנת החלל ממודול פגום שלה "ספקטרום" בוצע שחרור גז בתקווה שצוות המעבורת יצליח לזהות מקום הדליפה.
מעבורת נחתה ב-12 ביוני במסלול נחיתה מס' 15 במרכז החלל קנדי.
STS-74 הייתה משימה של מעבורת החלל אטלנטיס אל תחנת החלל מיר.
הייתה זו המשימה הרביעית במסגרת תוכנית מיר ומעבורות החלל המשותפת לארצות הברית ורוסיה, ובוצעה בה העגינה השנייה של מעבורת חלל במיר.
המשימה שוגרה ב-12 בנובמבר 1995 מ-LC-39A ממרכז החלל קנדי ונחתה חזרה במרכז קנדי ב-20 בנובמבר.
המשימה נשאה את יחידת העגינה של תחנת החלל מיר, שנבנתה על ידי רוסיה, לתחנה, יחד עם זוג לוחות סולאריים, והייתה השנייה מבין סדרה של 7 משימות רצופות של האטלנטיס אל מיר.
במהלך 3 ימי העגינה העבירו צוותי התחנה והמעבורת אספקה מן המעבורת אל התחנה, והעבירו ציוד לא דרוש וניסויים מן התחנה אל המעבורת, לחזרה לכדור הארץ.
כמו כן חוברה יחידת העגינה אל היחידה "קריסטל" לשימוש במשימות העגינה הבאות.
מומחה משימה 1: כריס הדפילד (סוכנות החלל הקנדית)
מומחה משימה 2: ג'רי רוס
מומחה משימה 3: ויליאם מקארתור
כריס הדפילד הוא האסטרונאוט הקנדי היחיד שביקר בתחנת החלל מיר.
STS-95 הייתה המשימה ה־25 של מעבורת החלל דיסקברי.
היא נשאה בין היתר את פדרו דוקֵה, האסטרונאוט הספרדי הראשון בחלל.
המשימה שוגרה מ-LC-39B, מרכז החלל קנדי, ב־29 אוקטובר 1998.
משימה זו זכתה לסיקור תקשורתי רחב משום שבמשימה זו טס ג'ון גלן בן ה-77, האסטרונאוט האמריקאי הראשון שהשלים הקפה של כדור הארץ, ובכך היה גם לאסטרונאוט המבוגר ביותר בהיסטוריה שטס לחלל.
מפקד המשימה - קרטיס בראון, טיסה חמישית
טייס - סטיבן לינדזי, טיסה שנייה
מומחה משימה 1 - פדרו דוקה , האסטרונאוט הראשון מספרד בחלל
מומחה משימה 2 - סקוט פרזינסקי בטיסתו השלישית
מומחה משימה 3 - סטפן רובינסון בטיסתו השנייה
מומחה מטען 1 - ג'ון גלן, בטיסתו השנייה לאחר טיסת מרקורי-אטלס 6
מומחה מטען 2 - צ'יאקי מוקיי, בטיסתה השנייה והאחרונה בחלל
טיסת מעבורת החלל דיסקברי STS-95 התקיימה בין התאריכים 29 באוקטובר- ל-7 בנובמבר 1998.
משימה זו נמשכה תשעה ימים במהלכם הצוות תמך במגוון מחקרים ומטעדים ובינם פריסה של הלווין Spartan 201-5 שביצע תצפיות על ההילה של השמש ולאחר מכן נאסף שוב על ידי הזרוע הרובוטי של המעבורת.
כמו כן פלטפורמת HOST נועדה לבדוק רכיבים עבור טלסקופ החלל האבל ושיטות להתקנתם לקראת טיסת מעבורת החלל STS-103 שתבצע משימת שירות שלישית לטלסקופ החלל.
היותו של ג'ון גלן בן ה-77 בטיסתו השנייה לחלל כללה בדיקות על השפעות החלל על תהליך ההזדקנות.
במהלך המשימה המעבורת ביצעה 134 הקפות סביב כדור הארץ בשהות מצטברת של 213 שעות ו-44 דקות.
טלאי המשימה תוכנן במשותף על ידי צוות המשימה וכלל מספר אלמנטים: הטלאי מכיל את מעבורת החלל עם פסים בצבע צהוב, אדום וכחול, המסמלים את הניסויים המדעיים, שיתוף הפעולה הבינלאומי וחקר השמש.
קפסולת חללית מרקורי מקיף את המעבורת ונוצרת הספרה "7" כדי לציין את הקשר לטיסתו הראשונה של ג'ון גלן ושבעיית האסטרונאוטים בתוכנית מרקורי.
כמו כן, נראים בשובל המשימה סימנים המציינים את ניסויי המשימה במיקרו-כבידה, השפעות גוף האדם בחלל והנדסת חומרים.
STS-80 היא משימת מעבורת החלל קולומביה, ששוגרה ב-19 בנובמבר 1996, ונחתה ב-7 בדצמבר.
משימה זו הייתה משימת המעבורת הארוכה ביותר שהוטסה אי פעם.
היו מתוכננות שתי יציאות של אסטרונאוטים לחלל, הן בוטלו עקב בעיות עם פתח האוויר, מה שמנע מהאסטרונאוטים תומאס ג'ונס ותמרה ג'רניגן לצאת מהמעבורת.
במשימה הזאת סטורי מאסגרייב נהפך להיות האיש היחיד בהיסטוריה שטס בחמש מעבורות - צ'לנג'ר, אטלנטיס, דיסקברי, אנדוור וקולומביה.
תפקיד אסטרונאוט מפקד קנת קוקרל טייס קנת רומינג'ר מומחית משימה תמרה ג'רניגן (Tamara E.
Jernigan) מומחה משימה תומאס ג'ונס (Thomas D.
Jones) מומחה משימה סטורי מאסגרייב
מושבים המראה נחיתה מושב 1 קוקרל קוקרל מושב 2 רומינג'ר רומינגר מושב 3 מאסגרייב ג'רניגן מושב 4 ג'ונס ג'ונס מושב 5 ג'רניגן מאסגרייב*
בזמן הנחיתה, נשאר מוסגרייב על סיפון הטיסה כדי לצלם את החזרה של החללית דרך החלונות שמעליהם.
המשלחת פרסה שני לוויינים והחזירה אותם לאחר שביצעו את משימתם.
נפרס ביום הטיסה הראשון לחלל ונתפס ביום הטיסה השישה עשר על ידי המעבורת.
לרכיב העיקרי של הלווין, הטלסקופ ORFEUS, היו שני ספקטרוגרפים לקליטת קרינת אולטרה סגול מרחוק.
עוד ספקטרוגרף היה גם הוא על הלוויין.
היה סביב הלוויין מטען שלא קשור לאסטרונומיה.
הלוויין טס ללא תקלות, וצילם 422 תמונות של כמעט 150 גופים אסטרונומיים, בין הירח לכוכבים חוץ גלקטיים וקוואזר.
בגלל שזו הייתה טיסתו השנייה של הלוויין, הוא יכל לשאת עימו יותר ציוד רגיש ולספק פי שניים יותר מידע.
עוד לוויין על הקולומביה היה Wake-Shield Facility) WSF) לווין שיצר אולטרה-וואקום מאחוריו, מה שאפשר יצירת סרטים דקים של מוליכים למחצה שמשמשים לטכנולוגיה מתקדמת.
הלוויין יצר שבעה סרטים לפני שהוחזר על ידי הזרוע הרובוטית של קולומביה לאחר שלושה ימי טיסה.
קוטרו של הלוויין היה 3.7 מטרים, וזו הייתה משימתו השלישית, כשבעיות בחומרה מנעו ממנו לפרוש את הזרוע הרובוטית שלו.
הלוויין תוכנן ונבנה על ידי (SVEC (Space Vacuum Epitaxy Center באוניברסיטת יוסטון, יחד עם השותף התעשייתי שלהם, תעשיות חלל בע"מ.
עוד פרויקט שנכלל היה Space Experiment Module) SEM) שכלל פרויקטים מחקריים של תלמידים שנבחרו לטוס לחלל.
זו הייתה הטיסה הראשונה בה נכלל הפרויקט.
בין הניסויים היה ניתוח של התרבות חיידקים על אוכל בזמן הקפת כדור הארץ, התפתחות קריסטלים בחלל, וההשפעה של מיקרו-גרביטציה על מטוטלת.
NIH.R4 היה ניסוי שהתבצע בשביל אוניברסיטת המוסד הלאומי לבריאות ובריאות אורגון.
מטרת הניסוי הייתה לבחון את השפעת הטיסה בחלל על מחזור הדם והתכווצות כלי הדם.
Biological Research In Canister) BRIC) חקר את השפעות כוח הכבידה על זרעי טבק ועגבניות.
הניסוי MDA ITA המסחרי כלל מספר ניסויים שתוכננו על ידי תלמידי תיכון וחטיבות ביניים ומומן על ידי חברות טכנולוגיה.
האסטרונאוטים נבחרו למשימה שהתקיימה ב-17 בינואר 1996.
ב-18 בספטמבר תאריך השיגור נדחה לתקופה מ-31 באוקטובר עד 8 בנובמבר.
מטען הדלתות נסגרו ב-25 בנובמבר.
למחרת, טנק הדלק החיצוני התחבר ל-SRBs בתוך בניין האספקה של הרכב.
התקדמות נוספת התעכבה בעוד שני חלונות על המסלול הוחלפו; נאס"א חששה כי הם עלולים להיות רגישים לשבירה לאחר שבע ושמונה טיסות.
ב-11 באוקטובר, קולומביה הועברה לכן שיגור 39B.
לאחר בדיקה של טיסת טיסה ב-28 באוקטובר, נדרשה בדיקה נוספת של ה-FRR כדי להמשיך ולנתח את מנוע הרקטות המוצק מחדש (RSRM), בשל שחיקת הזרבוב שהתרחשה ב-STS-79, וב-29 באוקטובר, משאבת דלק נכשלה, ועכבה את תהליך התדלוק של קולומביה, בעיית השחיקה הובילה לעיכוב של שבוע שהונהג ב-4 בנובמבר.
התחזית של מזג אוויר גרוע דחתה את השיגור עוד יותר, עד ל-19 בנובמבר.
ב-19 בנובמבר השיגור עבר ללא בעיות.
קולומביה הביאה עימה שני לוויינים צפים חופשיים, שניהם היו בביקורים חוזרים בחלל.
כמו כן, מגוון של ציוד שהיה חלק מהמטען היה אמור להיבדק על הליכות חלל שהיו מתוכננות.