tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחום האיסוף הפולקלוריסטי התבלטו טודור פמפילה, ארתור גורוביי, סימאון מריאן, מרצ'ל אולינסקו.
לפי המיתולוגיה הרומנית, לפני הופעת האדם ואפילו לפני הופעת האל, היו רק מים שכיסו את הכל וחושך.
המים היו חסרי תנועה, אך במהלך הזמן התחילה להיווצר בהם אדווה קלה שיצרה מעגלים הולכים ומתרחבים.
מעגלי האדווה החלו להתנגש ביניהם וליצור גלים מקציפים, והקצף החל להצטבר במקום אחד.
אל הקצף הזה הגיעו, כנראה מעולם אחר (אולי העולם שמתחת), פרפר ותולעת.
במהלך הזמן הפרפר השיל את צורתו והפך לעלם יפה שהאיר את החושך – זה היה האל.
גם התולעת שינתה צורה והייתה לשטן, גם הוא בדמות אדם, כמו האל, אך ללא היכולת להאיר.
תחילה חיו האל והשטן יחד ללא בעיות, אך השטן קרא לאל בתואר "אח", והאל לא הסכים לכך וקרא לשטן בתואר "לא אח".
האל הפך עצמו ליונה, כדי לעוף במרומים, והשטן, בתגובה, יצר לעצמו שלושה זוגות כנפיים והתיישב במים באומרו לאל: "קח לך את השמיים ואני אקח את המים".
פעם התלונן השטן בפני האל על כך שאין לו מקום יבש ומוצק לנוח עליו.
האל ציווה על השטן שיצלול למעמקי המים ויביא משם, בשם האל, חופן של אדמה.
לאחר שהשטן עשה כמצוותו (כשניסה לעשות זאת שלא בשם האל, נכשלו מעשיו), לקח האל את האדמה, שהביא השטן ויצר ממנה משטח די גדול למשכבם של האל והשטן.
כשהשטן חשב שהאל ישן, ניסה לגלגל אותו מהאדמה לתוך המים, אך ככל שגלגל אותו התרחבה האדמה, כדי שהאל לא יפול לתוך המים.
ניסיונות השטן לגלגל את האל לכיוונים האחרים הביאו לאותן תוצאות וכך התרחב השטח היבשתי לממדיו הנוכחיים.
מיתוס עשרת האחוזים של המוח הוא תפיסה מוטעית לפיה האדם הממוצע משתמש רק בעשרה אחוזים ממוחו ואילו שאר חלקי המוח נשארים ללא שימוש.
המיתוס טוען גם שניתן להתאמץ ולשפר את האינטליגנציה ובכך להגדיל את אחוז השימוש במוח.
למרות שהמיתוס נפוץ בפסיכולוגיה הפופולרית, הוא שגוי מבחינה מדעית.
המיתוס משמש גופים מסחריים שונים הנעזרים בו כדי לטעון שהם יכולים לשפר את הפוטנציאל המוחי של האדם.
היו שחשבו כי מקורה בציטוט של אלברט איינשטיין, אך אין תיעוד לכך שאיינשטיין אמר דבר כזה.
אחרים טוענים שמקור הטענה באבי הפסיכולוגיה המודרנית ויליאם ג'יימס, מתוך מאמר שכתב ב-1908 ובו נאמר "אנחנו משתמשים רק בחלק קטן של הפוטנציאל המנטלי והפיזי שלנו".
אחרים טוענים כי המקור הוא בקארל לאשלי, שפרסם תוצאות מחקר שעשה בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, בו הסיר חלקים מקליפות המוח של חולדות ולמרות זאת הן המשיכו לתפקד וללמוד דברים חדשים.
טענות דומות הוצגו גם במקרים בהם היה פער בין חומרת הנזק המוחי לבין חומרת התסמינים.
פאנל מומחים של מועצת המחקר הלאומית בארצות הברית הגיע למסקנה כי אין תמיכה למיתוס.
קיימות מספר ראיות להפרכת הטענה.
ראשית, המוח הוא איבר יקר מאוד, במונחים של צריכת החמצן והמזון בגוף.
המוח צורך מעל עשרים אחוזים מהחמצן בנשימה, למרות שהוא מהווה רק 2% ממשקל הגוף האנושי.
לא סביר שתהליך הברירה הטבעית היה מותיר רקמה יקרה שאינה מועילה.
שנית, מחקרים על נזק מוחי מראים כי גם כאשר הנזק אינו נרחב, יש לו השלכות משמעותיות.
בדומה לכך, גירוי חשמלי של אזורים שונים במוח במהלך ניתוחי מוח מראה כי אין אזורים שלא יוצרים תגובה כלשהי.
כאשר קיימים אזורים במוח שאינם בשימוש (למשל אזור ראייה אצל אנשים עיוורים), הם מצטמצמים או שמקבלים תפקידים חדשים.
ב- 1996 יצא הסרט פנומן שעוסק באדם שמסוגל פתאום להשתמש בחלקים יותר נרחבים במוחו.
ב-2014 יצא סרט המדע בדיוני לוסי (נכתב ובוים על ידי לוק בסון) העוסק במיתוס ואף מייחס לו כוחות על טבעיים.
המיתולוגיה של המאיה היא חלק מהמיתולוגיה המסו-אמריקנית וכוללת את כל סיפורי המאיה בהם מגולמים כוחות הטבע, האלים, והגיבורים המשחקים בתפקיד הראשי.
חלקים אחרים של המסורת שבעל פה, כדוגמת סיפורי מוסר ומעשיות בעלי חיים, אינם שייכים למיתולוגיה, אלא לאגדות ולסיפורי עמים.
המיתוסים העתיקים ביותר המתוארכים החל מהמאה ה-16 נמצאו במקורות היסטוריים מהרמה בגואטמלה.
החשוב שבהם הוא הפופול וו (Popol Vuh) (פירוש: "ספר המועצה"), המכיל את סיפורי הבריאה של קיצ'ין (Quichean) וחלק מהרפתקאותיהם של התאומים הגיבורים; חונאפו ושבלנקה.
ספר חשוב נוסף, הנחשב לספר ההמשך של הפופול וו הוא צ'ילאם באלאם (Chilam Balam), המכיל קטעים גדולים מן המיתולוגיה של העת העתיקה.
חלקים מן המיתולוגיה נמצאו בדברי הימים ובדו"חות של הקולוניה הספרדית המוקדמת.
ובראשם "הקשר" של דייגו דה לנדה (Diego de Landa) והמילונים שנאספו על ידי המיסיונרים הראשונים.
במאות ה-19 וה-20, אנתרופולוגים ופולקלוריסטים מקומיים העבירו סיפורים רבים אל הכתב.
למרות שסיפורי המאיה הם תוצאה של תהליך היסטורי בו מסורות הנרטיב הספרדי התחברה עם אלה של הילידים, כמה סיפורים מתייחסים לתקופות מוקדמות וטרום ספרדיות.
כמו ברוב החברות הקדומות, על פי הקוסמולוגיה שלהם, גם המאיה האמינו כי היקום מורכב משלושה חלקים עיקריים; השמים זרועי הכוכבים, הארץ ואדמתה הסלעית הניזונה מדמם של מלכים ומעניקה פרחים ופירות והעולם התחתון של המוות והריקבון הנקרא שיבלבה (xibalba).
המאיה ראו בכדור הארץ משטח מרובע, שלכל אחת מארבע פינותיו יש צבע משלו, המושפע מציר תנועתה היומית של השמש ממזרח למערב, שהוא הציר המרכזי.
כך המזרח הוא אדום, כיוון שהוא מקום מוצאה של השמש.
הצפון הוא לבן, כיוון שאין לו יחסים עם ציר השמש כלל.
הדרום הוא צהוב, כיוון שהשמש עוברת דרכו במסלולה.
והמערב הוא שחור, כיוון שהוא נמצא במקום בו השמש שוקעת.
בגרסה אחרת, במרכז העולם גדל עץ גפן כחול-ירוק הנקרא "עץ העולם" או "עץ החיים", הפורש ענפיו לארבע כנפות עולם ומחבר במעין ציר את כל הרמות של הארץ, השמים והשאול.
כל אחד מקצוות העץ נאחזות על ידי אל אחר, אחד מבניו של האל העליון, וכל אחד מהם אחראי על אחד מארבעת היסודות: אוויר, אדמה, מים, אש.
בנרטיב של המאיה, מקורם של תופעות טבע ותרבות רבות, מיוצגות במטרה מוסרית להגדיר את יחסי האדם וסביבתו.
בדרך זו, ניתן למצוא הסברים על מקורן של גרמי השמיים (השמש והירח, ונוס, הפלאידות, שביל החלב); את הנוף ההררי, העננים, הגשם, הברקים והרעמים, חיות בר וחיות בית, צבעי התירס, מחלות וצמחי המרפא שלהן, מכשירים חקלאיים, אמבט אדים ועוד.
בנושאים הבאים ניתן להבחין בתימה מקיפה יותר:
הפופול וו מתאר את בריאת העולם על ידי רוח הים והשמים, וגם בספר ההמשך שלו (Chilam Balam of Chumayel) ישנה התייחסות לקריסת השמים ולמבול, שלאחריהם מגיעה עליית השמים והתרוממותם של חמשת עצי העולם.
הפופול וו מציין 4 ניסיונות יצירה שהובילו ליצירת האדם, לאחר שבאסיפת האלים הם הגיעו למסקנה שעליהם לברוא את העולם.
הם בראו אותו 5 פעמים וכל פעם לא היו מרוצים מהבריאה, לכן הם השמידו אותו כדי ליצור עולם חדש טוב יותר.
במחזור הראשון - האלים בראו את בעלי החיים אבל ראו שהם אינם יצורי בינה ולכן השמידו אותם.
במחזור השני - האלים בראו אנשים מבוץ, אבל אנשי הבוץ היו חסרי תודעה ולכן האלים השמידו גם אותם.
במחזור השלישי - האלים בראו את אנשי העץ, אך לאנשי העץ היה קשה לנוע ולכן האלים השמידו גם אותם.
במחזור הרביעי - האלים בראו אנשים מענבר, אולם אלה שכחו אותם והפסיקו לעבוד אותם אז האלים השמידו גם אותם.
במחזור החמישי - האלים ערבבו דם ותירס ויצרו את בני האדם (או אנשי התירס).
על פי נבואת המאיה סופו של המחזור החמישי היה אמור להיות ב-21 בדצמבר 2012 נבואה שהוותה חלק מתופעת 2012 באמונות האסכטולוגיות.
פעולות הגיבורים המסדרים את העולם
המיתוס הידוע ביותר הוא על תבוסתו של שד-ציפור בידי חונאפו (Hunahpu) ושבלנקה (Xbalanque) שהיו אחים תאומים.
חשוב לא פחות הוא סיפור מקביל של גיבור תירס המביס את אלי הרעם והברק ומקים איתם ברית.
למרות שהמיתוס הזה קיים רק באזורי חופי מפרץ מקסיקו, נתונים שונים מראים כי ייתכן והוא היה פעם גם חלק ממסורת שבעל פה של המאיה.
סוג מיתי זה מגדיר את היחס בין האנושות לחיות הציד ולגידולים החקלאיים.
הגיבור קסאבאלאנק במסורת הקאצ'י (Q'eqchi'), מחזר אחר בתו של אל כדור הארץ.
אשתו של הגיבור הופכת בסוף המהלך לחיית צייד, לדבורים, נחשים, חרקים או לתירס.
אם הגיבור מצליח לזכות בידה הוא הופך לשמש ואשתו לירח.
מקור השמש והירח הוא לא תמיד תוצאה של נישואין עם כדור הארץ.
מגבעות גואטמלה וספר הצ'יפאס ישנו סיפור על אח צעיר ואחיו המבוגר ממנו המקנא בו.
האח הצעיר הופך לשמש ואמו הופכת לירח.
והאח המבוגר הופך לחזירי בר וחיות יער אחרות.
בדרך דומה בסיפור האחים התאומים הגיבורים, אחיהם הגדול הופך לקופים והצעירים לשמש ולירח.
שלושת האלים שעשו את הניסיון הראשון לבריאת האדם מן הבוץ, אך במהרה גילו כי מאמציהם הסתיימו בכישלון:
קוקולקן (Kukulkán): נחש הנוצות או הנחש המכונף, שהגיע דרך המים ולימד גברים ליצור אש.
הוראקן (Huracan): בשפת המאיה, משמעו "רגל אחת", אל הסערה הרוח, והאש.
ויוצר המבול הגדול אחרי שהאדם הראשון הכעיס את האלים.
חי במים אפלים ומגיח מהאוקיינוסים והשתתף בשלושת הניסיונות ליצירת האנושות.
טיפיו (Tepeu): אל השמים והאלים היוצר שהשתתף בשלושת הניסיונות ליצירת האנושות.
אוויליקס (awillix): אלת הירח והצייד.
אל המאיה תיאור תמונה איטסמנה (Itzamna) האל העליון, אבי אלי השמיים ומייסד תרבות המאיה.
לימד את אנשיו לגדל תירס וקקאו, כמו גם, כתיבת יומני רפואה.
קיניץ' אג'או (Kinich Ahau) אל השמש.
אה פוצ' (Ah puch) אל המוות.
בקאב (Bacab) כל אחד מארבעת אלי השמים.
זיפאקנה (Zipacna) שד מן השאול.
איצ'ל (Ixchel) אלת כדור הארץ, הירח והרפואה.
קמאזוטס (Camazotz) אל רע שניסה להרוג את התאומים הגיבורים.
צ'אק (Chac) אל הגשם והרעם.
מיתוס היופי: על השימוש ביצוגים של יופי נגד נשים הוא ספר עיון מאת נעמי וולף, אשר יצא לאור בשנת 1991. מהדורה חדשה של הספר פורסמה ב-2002 עם הקדמה חדשה מאת וולף.
בישראל יצא הספר לאור בעברית בשנת 2004 בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
הטיעון המרכזי בספר הוא כי במקביל לשיפור מצבן של נשים מבחינה חברתית, כך עלתה גם הציפייה כי תיצמדנה לסטנדרטים של יופי גופני.
בספרה, טוענת וולף כי "יופי" כערך נורמטיבי הוא תוצר של הבניה חברתית גרידא, וכי הפטריארכיה קובעת את תוכנה של ההבניה הזו במטרה להמשיך ולקיים את שלטונה.
בהקדמה לספר, מציעה וולף את הניתוח הבא:
וולף גם מתארת את רעיון "בתולת הברזל", סטנדרט יופי בלתי-ניתן-להשגה במהותו, אשר משמש כדי להעניש נשים פיזית ופסיכולוגית בשל כישלונן להגיע אליו ולהתיישר לפיו.
וולף מבקרת את תעשיות האופנה והיופי כנצלניות כלפי נשים, אולם טוענת כי מיתוס היופי נוגע בכל תחומי התפקוד האנושי.
וולף כותבת שלנשים צריכה להיות "הבחירה לעשות מה שמתחשק לנו לעשות עם פנינו וגופינו מבלי שניענש על ידי אידאולוגיה המשתמשת בגישות, לחץ כלכלי, ואפילו טיעונים משפטיים בנוגע למראן של נשים כדי לערער אותנו פסיכולוגית ופוליטית".
וולף טוענת שנשים נמצאות תחת מתקפת "מיתוס היופי" בחמישה תחומים: עבודה, דת, סקס, אלימות ורעב.
לסיכום, טוענת וולף לטובת סטנדרטים טבעיים יותר של יופי.
ספרה של וולף הפך במהרה לרב-מכר, כאשר הוא צובר תגובות מקוטבות הן מהציבור והן מהתקשורת, אולם זוכה לשבחים מפי פמיניסטיות רבות.
פמיניסטית הגל-השני ג'רמין גריר כתבה כי מיתוס היופי הוא "אחד מהפרסומים המשמעותיים ביותר מאז 'הסריסה'", וגלוריה סטיינהם כתבה, "מיתוס היופי הוא ספר חכם, כועס ומלא תובנות, קריאה צלולה לחופש.
כל אישה צריכה לקרוא אותו." הסופרת הבריטית פיי וולדון קראה לספר "קריאה חיונית עבור האישה החדשה", ובטי פרידן כתבה במגזין אלור כי "עם צאתו לאור של מיתוס היופי, וולף הפכה לדוברת הראשית של מה שמאוחר יותר יתואר כגל השלישי של התנועה הפמיניסטית".
כריסטינה הוף סומרס ביקרה את וולף על שפרסמה את הטענה לפיה כ-150,000 נשים מתות כל שנה מאנורקסיה.
סומרס טענה שהמספר האמיתי קרוב יותר ל-100, מספר שחוקרות אחרות, כגון ג'ניפר באומגרדנר ואיימי ריצ'רדס, טענו שהוא נמוך מדי.
באותו ראיון, סומרס טענה כי וולף משכה את ידה מתיאור זה.
ד"ר ג'נין קוגן טוענת כי המספרים עלולים להיות דווקא נמוכים מדי משום שתעודות פטירה אינן מציינות הפרעות אכילה כגורם כשלעצמו למוות.
מיתוס הארץ השטוחה היא אגדה אורבנית שנפוצה החל מהמאה ה-19, לפיה בימי הביניים, או לכל הפחות ב"עידן האפלה", האמינו כי כדור הארץ שטוח כמו דסקית, אשר מעליו פרוסה כיפת השמים.
במציאות, היה ידוע בימי הביניים כי הארץ היא כדורית, וכך הם התייחסו אליה בכתביהם.
בעקבות פלישת העמים הברברים לאימפריה הרומית המערבית, אשר הביאה לנפילתה בשנת 476, אבד ידע רב של העולם העתיק במערב אירופה, ובמשך מאות שנים, הסתמכו מלומדי המערב על הידע ששרד.
באשר לידע האסטרונומי, מספר חיבורים בסיסיים הצליחו לשרוד את משבר העיתים, כשהעיקרי שבהם הוא תולדות הטבע (Naturalis Historia) של פליניוס הזקן.
בחיבור זה, קיבל פליניוס את המסורת העתיקה כי הארץ כדורית, ועליו נסמכו רוב מלומדי ימי הביניים במערב.
אחד המלומדים שהושפעו רבות מן הידע של פליניוס, ושהשפיע רבות על שימור ידע זה החל מהמאה ה-8, היה המלומד האנגלי בדה.
על אף שהוא מוכר בעיקר בזכות חיבורו "תולדות הכנסייה של האומה האנגלית", הרי שחיבוריו המדעיים, המוקדמים יותר לחיבור זה, היו חשובים לא פחות.
בחיבורו "על טבע הדברים" (לטינית: de natura rerum) התייחס בדה לכדוריותה של הארץ כעובדה מוגמרת, ופרק 46 של החיבור נקרא "[על כך] שהארץ היא [בצורה] כמו כדור".
בפרק זה בדה כותב כי הטענה שהארץ היא כדורית נכונה, אך לא מדובר בכדור מושלם, משום שההרים והעמקים פוגמים בתווי הפנים שלו.
הוא גם מוסיף שכל מי שנמצא בנקודה הצפונית ביותר, תמיד יראה את אותו כוכב בצפון, ואת אותם כוכבים בשמיים, בעוד מי שנמצא בדרום יראה כוכב אחר, ולעולם לא יראה את הכוכב שבצפון, וגם יראה סדר כוכבים שונה.
האנשים בצפון לעולם לא יוכלו לראות את הכוכב שנמצא מעל הנקודה הדרומית ביותר של הארץ.
חיבור זה, וכן חיבורו השני בנושא אסטרונומיה "על הבנת הזמנים" (De Temporum Ratione) השפיעו מאוד על הדורות שלאחר מותו, והיו בבחינת ספרי בסיס לידע האסטרונומי לאורך מאות שנים.
חזרת המקורות העתיקים למערב אירופה
החל מהמאה ה-10, אך ביתר שאת מאז תקופת מסעי הצלב, החלו לחזור למערב אירופה חלק מכתבי העת העתיקה, בניהם כתבים פילוסופיים, מתמטיים ואסטרונומיים, אשר החיו מחדש את הידע המערבי בנושאים אלה.
לעיתים, מכנים זאת כ"רנסאנס המאה ה-12".
חיבורו של אדלארד מבאת' Qaestiones Naturales Perdifficiles מהמאה ה-12, אשר עסק לא רק בצורת כדור הארץ, אלא בשאלות מדעיות רבות, אף תורגם לעברית זמן לא רב לאחר מכן (במאה ה-13) על ידי ברכיה בן נטרונאי הנקדן.
בעברית נקרא הספר "דודי ונכדי", ולהלן קטע ממנו, העוסק בכדור הארץ:
גם בקרב המלומדים היהודיים שלטה הידיעה שכדור הארץ הוא כדורי, והתייחסות לצורת הארץ נעשתה הן במקורות יהודיים מקוריים, והן בספרים מתורגמים.
להלן קטע מתוך מורה נבוכים של הרמב"ם, מהמחצית השנייה של המאה ה-12:
גם בספר הזוהר, ישנה התייחסות ברורה וחד משמעית לכך שכדור הארץ הוא כדורי:
הוגה המיתוס, או לפחות מראשי ההוגים שלו, היה הארכאולוג הצרפתי ז'אן אנטואן לטרון, בראשית המאה ה-19. צרפתי נוסף, ההיסטוריון של העת העתיקה ז'אן בפטיסט גייל גם נחשב לאחד מאבות הרעיון, בערך באותה תקופה.
סיפורו של אירווינג, כמו הנחותיהם של החוקרים הצרפתים, התבססו בעיקר על שני הוגים עיקריים מהעת העתיקה וראשית ימי הביניים: לקטנטיוס , סופר רומי שהיה יועצו של הקיסר קונסטנטינוס הראשון, וקוסמס אינדיקופלאוסטס, גאוגרף ביזנטי בן המאה ה-6 מאלכסנדריה.
בין אם היה חיבור מדעי או פסאודו-מדעי של לקטנטיוס, הרי שהוא לא השתמר, ולכל היותר ישנן הערות שלו בסוגיית הארץ כדסקית.
באשר לקוסמס, הוא כן כתב חיבורים מדעיים, כשהמוכר שבהם הוא "טופוגרפיה נוצרית" (יוונית: Χριστιανικὴ Τοπογραφία).
קוסמס כתב באופן חד משמעי, ובניגוד לאמונה שרווחה בתקופתו, כי הארץ היא דסקית שטוחה, וכי השמים הם קופסה סגורה המקומרת מעט בצידיה.
כמו כן, הוא גם תקף את הרעיון שהרקיע נמצא בתנועה, ופסל את המודל הגיאוצנטרי.
הוא גם כינה את הסברה כי הארץ כדורית "רעיון פגאני".
ספרו של אירווינג, על אף הצלחתו בקרב הציבור הרחב, זכה לביקורות מצד חוקרים באקדמיה.
ג'ק שריב (Jack Shreve) התייחס ל"דמיון הפעיל" של אירווינג, בעוד פוסטר פרובוסט (Foster Provost) התייחס לנטיותיו של אירווינג בספרו כ"דמיוניות וסנטימנטליות".
גם באשר למקורות ההיסטוריים עליהם נסמכו אירווינג ואחרים הוטחה ביקורת, ובין היתר נטען כי הם נאחזים בקש, ולבד משני ספרים אלה, קשה מאוד למצוא עוד התייחסות של אנשי ימי הביניים לארץ כדיסקית.
אדוארד גיבון, בספרו שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית, כינה את תוכנו של "טופוגרפיה נוצרית" כ"אוסף של הבלים של נזיר, משולבים עם עדויות של נוסע".
ריינהרד קרוגר (Reinhard Krüger), פרופסור לספרות לטינית באוניברסיטת שטוטגרט, ליקט רשימה (שאיננה ממצה), של יותר מ-100 סופרים משלהי העת העתיקה ומימי הביניים, הן סופרים שכתבו בלטינית והן סופרים שכתבו בשפת ארצם, שהיו מודעים לכך שהארץ היא כדורית.
האגדה כמעט ונעלמה מהחוגים האקדמיים, ואינה נלמדת יותר במוסדות להשכלה גבוהה.
עם זאת, ניתן עדיין למצוא בקרב הציבור הרחב אנשים אשר מקבלים סברה זו, אם כי גם בקרבו אגדה זו כבר אינה נפוצה כפי שהייתה במהלך המאה ה-19 וראשית המאה ה-20.
על אף שהמיתוס נחלש עם הזמן, האמונה בו לא פסחה גם על תעשיית הקולנוע, עמוק לתוך שנות ה-90 של המאה ה-20. בסרט 1492: מעבר לאופק, המגולל את מסעו של כריסטופר קולומבוס אל העולם החדש (אמריקה), ישנה סצנה בה קולומבוס (ז'ראר דפארדיה) טוען כי לימדו אותו שכדור הארץ "שטוח כמו שולחן".
מיתוס הכוח הזכרי: למה גברים הם המין הניתן להקרבה הוא ספר שיצא לאור ב-1993, ונכתב על ידי וורן פארל.
פארל טוען, כי התפיסה הנפוצה לפיה לגברים יש כוח חברתי וכלכלי מופרז, היא שגויה.
לדעתו, גברים מופלים באופן שיטתי ובדרכים רבות.
ספרו של פארל, "מיתוס הכוח הזכרי", נחשב כספר יסוד של תנועת הגברים, כמו ספרו של הְרבּ גולדברג, "הסיכונים בלהיות זכר".
הספר תורגם לשפות שונות, כולל גרמנית ואיטלקית.
הגדרת הכוח הזכרי והיעדר כוח
ב"מיתוס הכוח הזכרי", וורן פארל הציע לראשונה באופן מעמיק את קווי המתאר של התזה, שבסופו של דבר ירחיב בספרי ההמשך שלו על תקשורת ("נשים לא יכולות לשמוע מה שגברים לא אומרים"), הורות ("האיחוד בין אב לבנו"), ועבודה ("למה גברים מרוויחים יותר").
כפי שכותרת הספר מרמזת, ב"מיתוס הכוח הזכרי" מערער פארל את האמונה כי בידי גברים מרוכז כל הכוח, על ידי קריאת תיגר על ההגדרה של כוח.
הוא מגדיר כוח כ-"שליטה של אדם על חייו".
וכן כותב כי: "בעבר, לאף מין לא היה כוח; לשני המינים היו תפקידים: תפקיד הנשים היה לגדל ילדים; ותפקיד הגברים היה להרוויח כסף."
אחת הדוגמאות בהן פארל משתמש כדי להמחיש את היעדר הכוח הזכרי, היא החובה שהוטלה על גברים בלבד להתגייס למערכת השירות הסלקטיבי (מערכת גיוס החובה האמריקאית לשעת חירום).
הוא כותב, שאם כל קבוצה אחרת, כמו: יהודים, אפרו-אמריקאים, ונשים הייתה נבחרת בהתבסס רק על מאפייני הלידה שלה כדי להיות הקבוצה היחידה הנדרשת על פי החוק להירשם למוות פוטנציאלי, היינו קוראים לזה אנטישמיות, גזענות או סקסיזם.
גברים, הוא אומר, הותנו על ידי החברה לקרוא לזה "תהילה" ו"כוח", וכתוצאה מכך, לא רואים זאת כדבר שלילי.
"למה גברים הם המין הניתן להקרבה"
כותרת המשנה של הספר היא "למה גברים הם המין הניתן להקרבה." פארל טוען, כי מבחינה היסטורית היו שני המינים ניתנים להקרבה למען הישרדות: נשים הסתכנו במוות בלידה; גברים הסתכנו במוות במלחמה.
עם זאת, הוא מציין, שיש הבדל עיקרי: הסיכון של נשים נבע יותר מן הביולוגיה; והסיכון עבור גברים הצריך תהליך של סוציאליזציה.
פארל מציין מאפיינים שונים בחברה המודרנית, כגון הנטייה לשייך עבודות בסיכון גבוה - כמו חייל, כבאי, כורה פחם, וכן הלאה - לגברים: כמעט כל המקצועות המסוכנים ביותר מאוישים על ידי גברים בלבד.
ככל שרמת הסיכון עולה בתוך נגזרות של מקצועות מסוימים, כך יש בהן אחוזים גבוהים יותר של גברים.
ישנם גם נתונים נוספים, בשילוב עם היעדר מחאה ציבורית או ניוד חברתי סביבם, המורים על אותו כיוון של הקרבה זכרית.
גברים הם קורבנות של מרבית הפשעים האלימים בפער ניכר מנשים.
הם מהווים את מרבית חסרי הבית, מרבית ההרוגים והפצועים מתאונות עבודה, מרבית המכורים לסמים ולאלכוהול ומרבית האסירים.
שיעורי ההתאבדות גבוהים הרבה יותר אצל גברים מאשר נשים.
פערי תוחלת החיים מושפעים מכל אלו, ובנוסף, טוען פארל, הנתונים מראים כי בזמן ששיעורי המוות מסרטן השד, דומים לאלו של סרטן הערמונית, ארצות הברית משקיעה תקציבים הגדולים פי שישה במחקר ובטיפול בסרטן השד.
נתונים אלה, מציע פארל, יכולים להיות מוסברים רק בכך, שהחברה האמריקאית מעניקה ערך גדול יותר לחייהן של נשים, מאשר אלו של גברים.
פארל טוען, כי גברים ונשים צריכים לעשות קפיצה אבולוציונית מדגש על הישרדות - לדגש על איזון ראוי בין הישרדות והגשמה.
הוא טוען שתנועת הנשים הובילה חיברות מחדש של נערות להיות נשים שמאזנות בין הישרדות להגשמה עצמית, אך מעולם לא הייתה תנועה דומה של חיברות מחדש של נערים להיות גברים המנסים להשיג את האיזון הזה מרגע שהם לוקחים אחריות הורית וכלכלית על הילדים.
לפיכך, פארל מאמין, שבנים וגברים נמצאים עשורים מאחורי נערות ונשים מבחינה פסיכולוגית ומבחינה חברתית, ובאופן מתגבר והולך גם מבחינה אקדמית ומבחינה כלכלית.
במצגות האחרונות של פארל בנושא זה הוא העריך, כי הגברים ב-2011 נמצאים במקום שהיו הנשים ב-1961.
הפתרון הפוליטי של פארל הוא "לא תנועת נשים המאשימה גברים, ולא תנועת גברים המאשימה נשים, אלא תנועת מעבר מיגדרית".
הוא מגדיר "תנועת מעבר מיגדרית" ככזו, שמטפחת את המעבר מן התפקידים הנוקשים של העבר שלנו לתפקידים גמישים יותר של העתיד.
גברים, טוען פארל, לומדים להרוויח כסף כדי לקבל אישור מההורים וכבוד מצד גברים אחרים; גברים הטרוסקסואלים גם לומדים להרוויח כסף כדי להרוויח את דרכם לאהבה מצד נשים ("נשים לא מתחתנות עם גברים שקוראים את הספר "מדוע גברים הם כפי שהם" בתור בלשכת האבטלה").
פארל הציג "במיתוס הכוח הזכרי" את התזה, שהרחיב לעומק בספרו מ-2005: "מדוע גברים מרוויחים יותר": והיא שלהרוויח כסף זה דבר הכרוך באיבוד כוח.
וטוען, שלהרוויח כסף זה פחות נוגע לכוח, ויותר לעיסקאות חליפין.
פארל מציע, כי "הדרך לשכר גבוה היא דרך אגרה" - אתה מרוויח יותר כאשר אתה משלם 25 אגרות ספציפיות, כמו עבודה בשעות מרובות יותר, או בעבודות מסוכנות יותר, או רחוקות יותר מהבית, או שחסרה בהן הגשמה עצמית."
מיתוסים של מבול , שבהם שיטפון גדול והרסני, דוגמת המבול בספר בראשית המקראי, מוחה את מרבית בני-האדם ובעלי-החיים, נפוצים בסיפורי מיתולוגיה ופולקלור של רבים מן העמים בעולם.
לעיתים הם חלק ממיתוסים של בריאה, ותכופות הם מספרים שהשיטפון נגרם על ידי האל, או מספר אלים בוראים, שאינם מרוצים מבריאתם הראשונית, או שהם זועמים על ברואיהם מסיבה כלשהי.
ברבים מסיפורים אלו, גיבור או מספר קטן של גיבורים ניצלים מן המבול באופן טבעי או נסי, והופכים למייסדים של עם חדש או של אנושות חדשה.
לעיתים מיתוס מבול הוא מיתוס אטיולוגי המסביר כיצד נוצרה האנושות הנוכחית, כיצד נוצרו העמים או הקבוצות האתניות שבהם הוא מסופר, וכיצד נוצרו תופעות ומנהגים שונים.
תחום המחקר של מיתולוגיה השוואתית חוקר את הדמיון וההבדלים בין מיתוסים של מבול ברחבי העולם.
באינדקס המוטיבים של הספרות העממית של הפולקלוריסט האמריקני סטית תומפסון, מיתוסים של מבול נכללים במספר קטגוריות בקבוצה A "מוטיבים מיתיים" ובתת הקבוצה A1000-A1099: "אסונות עולמיים" (World calamities).
את המוטיב הכללי ביותר "A1010: מבול" הגדיר תומפסון "הצפת העולם כולו או אזור שלו".
מיתוסים של מבול לעיתים קרובות כוללים לפחות חלק מן המוטיבים והמאפיינים הארכיטיפיים הבאים:
האל שברא את בני האדם מתחרט, ומבקש להשמידם.
לחלופין יש מספר אלים, שחלקם מבקשים להשמיד את בני האדם ואחרים מנסים להצילם.
בני האדם מכעיסים את האלים משום שהם חוטאים, משום שהם מתרבים מאוד, משום ששכחו את הבורא, או משום שהבורא חושש מהם.
שיטפון ענק מוחה את הבריאה הראשונית או את חלקה, ובייחוד את האנושות.
גיבור ניצל מן האסון, בזכות תושייתו או בזכות עצה מאל או מדמות אחרת, תכופות באמצעות ציפה על מי המבול בכלי-שיט או המלטות לראש עץ או לפסגת הר גבוה המוכר בסביבה בה מסופר המיתוס.
הגיבור מציל בני אדם נוספים, ובמקצת הסיפורים אף בעלי-חיים.
הניצולים מתרבים והופכים להיות האבות המייסדים של האנושות, ובעיקר של העמים והקבוצות האתניות המוכרות באזור ובתקופה שבהם סופר המיתוס.
המבול מסמן את סופו של עידן קדום מיתי או "תור זהב" פלאי, שבו אנשים חיו חיים ארוכים מאוד, והתערבו עם אלים, יצורים אגדתיים אחרים או בעלי-חיים.
עם זאת, גם המאפיינים למעלה הם כלליים למדי, ונעדרים מסיפורי מבול רבים:
אף שגשמים ושיטפונות ענק הם דרך נפוצה להשמדת האנושות במיתוסי מבול, תכופות מתוארות דווקא צורות אחרות של אסונות טבע קטסטרופליים ומאורעות אפוקליפטיים.
למשל במיתוס המבול העתיק ביותר המוכר כיום – המיתוס המסופוטמי של אתרחסיס – האל אנליל מנסה שלוש פעמים למחות את האנושות באמצעות מגפה, בצורת ורעב המוני, לפני שהוא מוריד מבול.
הבורא במיתולוגיה של הוויוט משמיד את בני האדם לא משום שחטאו, אלא רק משום שבניגוד לכוונתו הם נולדו עם פרווה.
רק קונדור ואחותו שורדים, ומיחסי העריות שלהם נולד עם חדש.
יחסים בין ניצולים שהם אח ואחות, או קרובי משפחה אחרים, מופיעים גם בסיפורי מבול אחרים, למשל במרבית הסיפורים בהודו סין, (וכן גם בסיפור המבול ובסיפור סדום ועמורה המקראיים).
לעיתים הרבייה החדשה מצריכה נס כלשהו, למשל רבייה בין בני אדם לחיות, ובני הנטסיליק האינואיטים מספרים כי מן המבול שרדו רק שני גברים, וכוחות שמאניים נדרשו כדי להפוך אחד מהם לאישה, על מנת להתרבות ולהקים מחדש את עם הנטסיליק.
לא תמיד מתוארים ניצולים וגיבורים במיתוסי מבול: בסיפורי בני הטלינגיט, האל הבורא השמיד את כל בני האדם עד האחרונים שבהם, וברא בני אדם חדשים מעלים.
באמריקה המרכזית, תרבויות המאיה, הטולטק, המישטק, והאצטקים סיפרו כולן מיתוסי מבול שבהם הבורא השמיד את העולם המושחת עד אחרון ברואיו וברא חדש, יותר מפעם אחת.
לא תמיד המבול הוא עונש אלוהי: במיתוסים של רבות מן הקבוצות האתניות בהודו-סין, המבול מוצג כאסון טבע שלא נגרם על ידי אל כלשהו, או שהוא תוצאת לוואי בלתי-מכוונת של מאבקים בין אלים.
גם סיפורי המבול של תרבויות אמריקה המרכזית אינם מציינים בדרך-כלל סיבה כלשהי להורדת המבול.
יש מיתוסים שבהם המבול איננו עונש על חטאים, אלא הוא בעצמו חטא.
למשל האינדיאנים הארווקים סיפרו שמבול נגרם על ידי אשה מרשעת, ובמיתוסי מבול סינים נגרם שיטפון על ידי מפלץ המים האלים גונגגונג בעת זעמו וסכסוכיו עם אלים אחרים.
יש מיתוסים בהם האל מוריד את המבול דווקא במטרה לעזור: אצל עמי המאנדה האפריקאים, פארו שהוא אל-פוריות ומגלם את נהר הניז'ר, מציף את העולם כדי למחות את הרוע של אחיו המרושע פמבה, ורק האנשים הטובים ניצלים.
בסיפור מבול ממצרים העתיקה, אל השמש רע מציף את הארץ בבירה כדי לשכר את האלה הלביאה סח'מת ולהרדימה, ובכך להציל את האנושות מהשתוללותה.
לא תמיד מתואר מספר קטן של ניצולים, למשל השאיין והאפורינה מספרים כי בני השבט כולם ניצלו מן המבול בזכות יחסים מיוחדים עם האל, והסיפור הוא סיפור אטיולוגי המסביר את לידתו ותולדותיו של השבט.
בסיפורים רבים ההצלה מן המבול אינה מצריכה נס יוצא מגדר הרגיל, והניצולים פשוט נמלטים להרים גבוהים או למקומות שאין בהם מבול.
במרבית סיפורי המבול, בעלי-חיים אינם ניצלים, או שגורלם כלל איננו נזכר.
ארכיטיפ החיות המוצלות בכלי-שיט, כמו בתיבת נח, נדיר מחוץ לתרבויות הסהר הפורה וסמוכות להן.
מופעים שלו בפולקלור של ילידי אמריקה, אוסטרליה, דרום מזרח אסיה או אוקיאניה הם בסבירות גבוהה השפעת סיפור המבול המקראי דרך אימפריאליזם ומסיונריות אירופאים-נוצרים או התפשטות האסלאם.
כמיתוסים של בריאה ושל מוצא
מיתוסים של מבול הם תכופות, אך לא תמיד, חלק ממיתוסים של בריאה.
מיתוסי בריאה רבים מתארים את בריאת העולם ואת בריאת בני האדם כסדרת ניסיונות עוקבים של בריאה ובריאה מחדש, כאשר כל בריאה מושמדת במלואה או בחלקה כדי לפנות מקום לניסיון הבא.
חוקרי מיתולוגיה השוואתית ציינו מספר מוטיבים ספרותיים האופייניים למיתוסים כאלו.
הם חוזרים בתרבויות עתיקות ברחבי עולם, ולקורא המודרני הדמיון אינו תמיד ברור.
ואולם כאשר חוקרים מוטיבים כאלו על הרקע העשיר של מיתוסים נוספים מעמים ותרבויות רבות, תכופות הם מתגלים כמבוססים על ארכיטיפ דומה, שקולים זה לזה, ואולי אף היה להם מוצא משותף בעבר הרחוק.
במיתוסים רבים של בריאה, החומר ההִיוּלי שלפני הבריאה מתואר כ"מים קמאיים" (Primeval Waters או Primal Waters או Primordial Waters) – מעין אוקיינוס, תהום או תוהו דמוי מים, שבתהליך הבריאה מגיחה מתוכם היבשה.
הגחת היבשה גם מתוך מי המבול עשויה איפוא לחזק את הסמליות של בריאה מחדש.
ארכיטיפים מסוימים במיתולוגיה עשויים להופיע בסיפור הבריאה, בסיפור המבול, או בשניהם.
ארכיטיפ נפוץ כזה נקרא במחקר ההשוואתי של מיתולוגיה "צולל האדמה" (Earth-diver).
באופן טיפוסי, צולל האדמה הוא דמות של חיה או ציפור, אשר צוללת לתוך המים או לתוך התוהו כדי להעלות משם קומץ עפר, ולעיתים גרגר או זרע, אשר ממנו תצמח היבשה.
דמות צולל האדמה עשויה להיות הבורא הלובש צורת חיה או ציפור, אך תכופות היא חיה קטנה וחסרת חשיבות לכאורה, אותה שולח הבורא או גיבור המבול.
במיתוסים רבים של צולל האדמה מסופר על סדרה של ניסיונות כושלים למצוא אדמה, על ידי אותה חיה או תכופות על ידי מספר חיות שונות, כאשר החיה המצליחה לבסוף במשימה היא דווקא הצנועה ופחותת הדרגה שביניהן.
בכמה מן המיתוסים היא מקריבה את חייה לשם הצלחת המשימה.
סיפורי צולל אדמה תכופות רומזים למוסר השכל לפיו העולם נברא או ניצל בזכותם של פשוטי-עם אלמונים וענווי-רוח, ולא בזכות אל, מלך או גיבור ידועי-שם.
ארכיטיפ צולל האדמה נפוץ בייחוד במיתולוגיות של ילידי אמריקה הפרה-קולומביאנית.
למשל אצל עמי האלגונקין במזרח אמריקה הצפונית, צולל האדמה בדרך כלל מופיע בסוף סיפור המבול, כאשר הגיבור שולח חיות שונות לתוך המים, והמצליחה במשימה היא האונדטרה הצנועה.
אצל עמי הסו, צולל האדמה הוא ברווז.
האונדטרה היא צולל האדמה הנפוץ גם אצל עמי האירוקוי, אלא שאצלם הסיפור הוא בדרך כלל חלק ממיתוס הבריאה הראשונית.
גרסאות שונות של ארכיטיפ צולל האדמה מופיעות גם במיתוסים בעולם הישן, אם כי הן פחות נפוצות מאשר אלו שבתרבויות אמריקה.
למשל, בסיפור הבריאה של עם הבירהור בהודו, האל וישנו שולח מספר חיות שונות עד שהעלוקה מצליחה לסנן מתוך המים הבראשיתיים קומץ בוץ, ואצל עם הגארו בהודו ממלא סרטן תפקיד דומה.
אצל הבוריאטים האל הבורא שולח ציפור מים, אצל האיינו הוא שולח נחליאלי, ואצל המדיארים היה זה אל השמש עצמו שלבש דמות ברווז מוזהב.
ייתכן שגם הציפורים הנשלחות על ידי גיבור הסיפור במיתוסי המבול המסופוטמי והמקראי על-מנת לבדוק "הקלו המים" הן שרידים של דמויות צולל אדמה, אף שמעמדן בעלילה הורד ממצילות למבשרות בלבד.
הדמיון בולט במיוחד אצל היונה השבה לתיבת נח עם ענף זית במקורה, ואצל הציפורים הסיירות בסיפור זיאוסודרה, השבות לתיבה כשרגליהן מכוסות בבוץ.
מיתוסים של מבול הם גם לעיתים קרובות מיתוסים של מוצא.
כלומר: סיפורים אתנוגוניים שבהם הניצולים מן המבול מוצגים כאבותיהם הקדמונים של אותם עמים שאצלם מסופר הסיפור.
למשל, באחת הגרסאות של סיפור המבול במיתולוגיה היוונית, הניצולים דאוקליון ופירה מולידים בן ששמו הלן, שמם של היוונים ("הלנים") בשפה היוונית.
להלן שלושה בנים: דורוס, איולוס וקסותוס, כאשר קסותוס מוליד את אכאיוס ואיון.
אלו מוצגים כאבות היוונים הדורים, האיולים, האכאים והאיונים.
אילן יוחסין דומה בצורתו הכללית, אך מורכב יותר, מופיע בתולדות בני נח בספר בראשית:
מיתוסים כאלו עשויים לשאת מסר שגם בני-אדם מעמים שונים ורחוקים הם במקור קרובי משפחה.
ועם זאת הם לעיתים גם מתרצים הבדלים ביניהם.
למשל: היוונים אולי חשו עצמם נעלים על העמים ה"ברברים" שלא נולדו כדרך הטבע, אלא מוצאם מאבנים שהשליכו דאוקליון ופירה.
ארכיטיפ נוסף החוזר לעיתים קרובות במיתוסי בריאה, במיתוסי מבול ובמיתוסי מוצא כונה על ידי אתנולוגים "הביצה הקוסמית" .
המונח מעיד על כך שתכופות מוטיב זה אכן מתואר בדמות ביצה פלאית.
אבל חוקרי מיתולוגיה רבים מזהים אותו בסיפורים אחרים גם בדמות זרע, דלעת, גזע עץ חלול, תיבה, ספינה, בניין, או עצם אחר שיש לו מעטה חיצוני קשה כלשהו המגן על תווך פנימי יקר-ערך.
המשותף לכל אלו הוא תיאורם כמעין מיקרוקוסמוס האוצר בתוכו את כל בני-האדם, כל היצורים, ואף את העולם או את היקום כולו, תכופות במצב עוברי, בראשיתי, של חיות מושהה , שינה או חלום.
במיתוסי בריאה, הביצה הקוסמית עשויה להיות הדבר הראשון שמופיע בראשית העולם, או שהיא צפה על "המים הקמאיים", או שהיא "מוטלת" על ידי האל הבורא.
היא עשויה להתקיים במשך זמן רב ללא שינוי, וביקוע "קליפתה" תכופות מתואר כמאורע בריאה דרמטי: ברואי העולם בוקעים ממנה, ולעיתים מתואר שקליפתה הריקה הופכת לגבולות היקום, כמו כיפת השמיים.
במיתוסי מבול, גרסאות של הביצה הקוסמית עשויות להציל ולשמור על מבחר מברואי העולם בתקופת המבול, שלאחריו הם יהפכו לאבות העידן החדש.
דוגמה אופיינית נראית בסיפורי מבול בהודו סין, שבהם דלעת ענקית ממלאת תפקיד כפול: בעת המבול היא משמשת ככלי-שיט שבתוכו צפים הניצולים, ולאחריו היא נולדת כתוצאה מיחסי עריות בין הניצולים, ומתוכה מגיחים אבות העמים החיים באזור שבו מסופר המיתוס.
חוקרים בתחומים שונים של המדע ביקשו להסביר את שכיחותם של מיתוסי מבול, כמו גם מיתוסים אחרים, ובייחוד את דמיונם בין תרבויות רבות מסביב לעולם.
הסברים אפשריים הוצעו בתחומי הגאולוגיה, הארכאולוגיה, האנתרופולוגיה, האתנולוגיה והפסיכולוגיה.
עד סוף המאה ה-17 לערך היה סיפור המבול המקראי מקובל מאליו על מרבית "הפילוסופים של הטבע" (כפי שנקראו אז חוקרי מדעי הטבע) באירופה, שכנוצרים האמינו ברובם בפירוש מילולי של התנ"ך וספר בראשית.
המאובנים הראשונים שהתגלו משלדי חיות פרהיסטוריות גדולות נקראו "מפלצות שמלפני המבול" , ומאובני יצורים ימיים שנמצאו בכמויות גדולות במקומות מרוחקים מן הים נתפסו כראיות למבול.
ואולם התפתחות מדעי המינרלוגיה, הגאולוגיה והפלאונטולוגיה הקשתה יותר ויותר על התאוריה של מבול כלל-עולמי.
למשל, חקר שכבות הסלע מראה שהנמוכות והקדומות שבהן מכילות רק מאובני חסרי חוליות, מעליהן שכבות המכילות גם מאובני דגים, מעליהם גם זוחלים, ומעליהם גם יונקים.
לפיכך סבר הפיזיקאי האנגלי רוברט הוק כי השכבות מעידות על יותר ממבול אחד לאורך ההיסטוריה, וההסבר היחיד למבולים אלה הוא "קטסטרופות": אירועים טבעיים בסדר גודל עצום מעל ומעבר למה שהיינו עשויים להיות עדים לו בימינו.
כך הפך הוק לאבי הקטסטרופיזם – התפיסה הגורסת כי כדור הארץ נוצר ועוצב באסונות אדירים.
החשוב והאחרון בין הקטסטרופיסטים היה חוקר הטבע הצרפתי ז'ורז' קיווייה, אשר תכופות נחשב לאבי הפלאונטולוגיה המודרנית.
ב"חיבור על התאוריה של הארץ" משנת 1817 ניסה קיווייה לפשר בין ממצאי הגאולוגיה לספר בראשית.
קיווייה כבר הכיר בכך שכדור הארץ קדום מאוד, וכי רבים מן המינים שחיו עליו כבר נכחדו, ותירץ זאת בסדרת קטסטרופות שהאחרונה בהן הייתה המבול המקראי.
ואולם הקטסטרופיזם הופרך על ידי אבות הגאולוגיה המודרנית ג'יימס האטון וצ'ארלס לייל, אשר הראו את האחידות של תצורות גאולוגיות רבות המחייבות הצטברות שינויים הדרגתיים זעירים במשך זמן ארוך מאוד.
אף כי מדע הגאולוגיה המודרני מכיר גם בקטסטרופות דוגמת הכחדות המוניות, ישנו מזה שנים רבות קונצנזוס מדעי כי אין עדות למבול כלל-עולמי, או אפילו בסדר גודל של יבשת יחידה, ובוודאי שלא במשך אלפי השנים האחרונות.
בארצות הברית עד שנות ה-80 של המאה ה-20 רווחו מאוד תאוריות בריאתניות שנקראו גאולוגיות מבול, והתמקדו בעיקר בניסיון לשכנע שיש ראיות גאולוגיות למבול כלל-עולמי לפי פשט הסיפור המקראי, או שמבול זה מסביר כיצד השכבות הגאולוגיות והמאובנים נוצרו תוך זמן קצר, ולא במשך מיליארדי שנים.
תאוריות מעין אלו נפוצות עד היום בחוגים בריאתניים ברחבי העולם, בעיקר בנצרות, ביהדות ובאסלאם.
אך בקונצנזוס מדעי בתחומי הגאולוגיה ומדעי כדור הארץ הן נחשבות כבלתי-מדעיות וכפסאודו-מדעיות.
הרעיון שכל מיתוסי המבול ברחבי העולם מתארים אותו מאורע קטסטרופלי כלל-עולמי הוא חסר בסיס מדעי.
בשנות ה-90, השערה של זוג החוקרים טולמן מהמכון הגאולוגי של אוסטריה ניסתה להסביר את שכיחותם של מיתוסי מבול במספר אירועים אזוריים שהתרחשו בו-זמנית מסביב לעולם מאותה סיבה.
ההשערה הציעה שכוכב שביט חדר את האטמוספירה של כדור הארץ כ-9,500 שנה לפני זמננו, תוך שהוא מתפצל למספר שברים שנפלו באוקיינוסים שונים, וגרמו לאידוי עצום של מי ים שירדו כגשמים ביחד עם גלי צונאמי שהכו באזורים מיושבים.
השערה זו התבססה על תיארוך מכתשי פגיעה תת-ימיים, ואולם 13 גאולוגים, פלאונטולוגים ופיזיקאים מאוניברסיטאות וממכוני מחקר שונים ברחבי העולם שבדקו אותה, מצאו שהיא נבעה מחוסר הבנה של הנתונים לגבי מכתשי הפגיעה, והגדירו אותה כפסאודו-מדעית.
הסבר גאולוגי יותר מקובל למיתוסים של מבול הוא במסורות עתיקות לגבי עליית מפלס פני הים בשיעור של כ-120 מטרים כתוצאה מהפשרת הקרחונים עם סיום תקופת הקרח האחרונה.
עלייה זו הציפה אזורים נרחבים למדי על כדור הארץ, למשל את הגשרים היבשתיים של דוגרלנד בין האיים הבריטיים ליבשת אירופה, את מדף סונדה בין איי הארכיפלג המלאי לדרום-מזרח אסיה, ובאזור ברינגיה בין אסיה לאמריקה.
ואולם הצפה זו נמשכה בהדרגה על-פני תקופה של למעלה מ-10,000 שנה, ולפיכך העלייה הממוצעת של פני הים הייתה בסדר גודל של כסנטימטר לשנה בלבד.
ההשפעה היומיומית של עלייה כזו על בני אדם פרהיסטוריים, ברובם הגדול ציידים-לקטים נוודים, שלא גרו ביישובי קבע העלולים להיות מוצפים, הייתה קרוב לוודאי בלתי-מורגשת.
בנוסף, העלייה הסתיימה כבר בראשית התקופה הנאוליתית כ-8,000 שנה לפני זמננו, ולפיכך מסורת ההצפה הייתה צריכה לעבור בעל-פה מדור לדור במשך אלפי שנים לפחות עד להופעת הכתב, לפני כ-5,500 שנה במסופוטמיה ומאוחר יותר באזורים אחרים.
ייתכן שבדורות מאוחרים, שרידי יישוב אדם, חיות וצמחים יבשתיים אשר זוהו מתחת למים היו השראה לסיפורי יבשות ששקעו במבול כמו בסיפור אטלנטיס.
יש חוקרים אשר חיפשו אזורים שבהם עליית פני הים הייתה מהירה ופתאומית יותר.
אזור כזה הוא ככל הנראה הים השחור, שלפני המסת הקרחונים היה אגם סגור של מים מתוקים.
עליית פני הים התיכון הציפה את אזור הבוספורוס לפני אלפי שנים, והייתה עשויה ליצור מפל מים אדיר והצפה של שטחים נרחבים לחופי הים השחור תוך זמן קצר.
זוהי השערתם של הגאולוגים ויליאם רייאן וולטר פיטמן מאוניברסיטת קולומביה, אשר הציעו לקשר אותה ישירות לסיפורי המבול המסופוטמיים, שבתורם השפיעו על סיפור המבול המקראי.
ואולם מחקרים גאולוגיים וארכאולוגיים נוספים בים השחור מצאו כי העלייה בפני הים וגודל השטח שהוצף היו קטנים בהרבה מאלו שסברו ראיין ופיטמן, וכי העלייה במליחות מי הים השחור הייתה הדרגתית מאוד ונמשכה על פני אלפי שנים.
השערות כאלו קוסמות, אך נוטות לסנסציוניות, ומתבססות על התאמה כרונולוגית לכרוניקות מיתיות שאמינותן ההיסטורית נמוכה, כמו רשימת המלכים השומרית המקצה תקופת מלוכה של מאות שנים ויותר לכל אחד מן המלכים הקדומים.
ארכאולוגים מקצועיים מודרניים נוטים להתייחס בחשדנות לניסיונות לאשש את המבול מספר בראשית, או סיפורי מבול אחרים, בין היתר מאחר שרבים במהלך ההיסטוריה, החל בעת העתיקה וכלה במאה ה-21, טענו לגילוי שרידי תיבת נח בהרי אררט, ואולם אף לא אחת מטענות אלו נמצאה עד היום כמבוססת מדעית.
התחום קיבל את הכינוי arkeology, משחק מילים באנגלית על ark ("תיבה") ו-archeology ("ארכאולוגיה"), וזכה למוניטין מפוקפקים של חובבנות ופסאודו-מדע.
הדמיון בין מיתוסים מתרבויות שונות בעולם הוא במידה רבה תוצאה של השפעות וקשרים הדדיים שהתקיימו בין תרבויות אלו.
למשל, הנצרות תרגמה את סיפור המבול המקראי ליוונית וללטינית, העבירה אותו ברחבי אירופה לשפות אירופיות רבות ושונות, למיתולוגיה הנורדית והקלטית, למזרח אירופה ולמרכז אסיה, ולבסוף הפיצה אותו עם הקולוניאליזם, האימפריאליזם והמסיונריות האירופים ליבשת אמריקה הצפונית, המרכזית והדרומית, לאוסטרליה ולאוקיאניה.
האסלאם כלל בקוראן את סיפור המבול המקראי בשינויים קלים, והפיץ אותו באפריקה, בדרום אסיה ובדרום-מזרח אסיה.
מרכיבים של הסיפור המקראי ניתן עדיין לזהות בסיוע שיטות בלשניות, כשהם מוטמעים בתוך סיפורי פולקלור ומיתולוגיה של שבטים ועמים שונים ברחבי העולם.
בתקופה קדומה יותר, סיפור המבול המקראי עצמו, וכן סיפורי מבול דומים מן המיתולוגיה היוונית, הפרסית, ההינדואית ועוד, התפתחו להערכת מרבית האתנולוגים מתוך מיתוס המבול המסופוטמי, שהוא העתיק ביותר המוכר למדע המודרני, ונכתב בכתב היתדות שהוא הכתב העתיק ביותר המוכר בהיסטוריה.
המיתוס המסופוטמי הושפע בבירור ממציאות ההצפות בנהרות הפרת והחידקל.
נראה כי היו גם סיפורי מבול פרהיסטוריים, עתיקים אף מן הכתב הראשון לפני כ-5,500 שנה, אשר הופצו רק בעל-פה מדור לדור ומשבט לשבט ברחבי העולם.
ייתכן שהם הושפעו ממסורות עתיקות על עליית מפלס פני הים, וכללו ארכיטיפים עתיקים כמו המים הקמאיים, צולל האדמה, הביצה הקוסמית וגילוי עריות בין הניצולים.
ניתן להתחקות אחרי ארכיטיפים כאלו בשיטות של אתנוגרפיה, מיתולוגיה השוואתית ובלשנות היסטורית, אך קשה מאוד לשחזר את פרטי הסיפורים.
האנתרופולוג הרוסי בוריס פארניקל התחקה אחרי התפשטות פרהיסטורית של סיפורי מבול מדרום מזרח אסיה לטאיוואן ולארכיפלג המלאי.
בלשנים שיחזרו את ההתפשטות הפרהיסטורית של המיתולגיה הפרוטו-הודו-אירופית, ובכלל זה מיתוסי מבול, למיתולוגיה ההינדית, הפרסית והנורדית.
הבלשן הגרמני-אמריקאי מיכאל ויצל מיין מוטיבים של מיתוסי מבול ומיתוסים אחרים לשתי קבוצות אתנו-גאוגרפיות, שאת שמותיהן שאל מיבשות גאולוגיות: "לאוראסיה" הכוללת מיתוסים מאסיה ומאירופה, ו"גונדוואנה" הכוללת מיתוסים מאפריקה, מאמריקה ומאוסטרליה.
הקבוצה השנייה במיוחד מחייבת התפשטות פרהיסטורית של מוטיבים, אולי כבר בעת היציאה מאפריקה של הומו ספיינס לפני כ-70 אלף שנה.
ואולם המיון של ויצל אינו מקובל על אתנולוגים אחרים.
ידוע כי גם מוטיבים מיתיים אחרים חוזרים בתרבויות רבות, למשל בריאת בני האדם הראשונים מאדמה, חימר או בוץ.
גם מרכיבים רבים של סיפורי מעשיות ופולקלור, כמו סינדרלה ופעמונית, מראים דמיון מפתיע על פני קבוצות אתניות ותרבויות שונות ברחבי העולם.
חוקר הפולקלור סטית תומפסון סיווג מוטיבים של מיתוסים ומעשיות עממיות מכל העולם באינדקס המוטיבים של הספרות העממית ובסיווג ארנה-תומפסון.
בראש הערך משמאל מוצג לקט מתוך סיווג תומפסון למוטיבים מיתיים הקשורים למבול.
חוקרי מיתולוגיה השוואתית, וכן פסיכולוגים, אנתרופולוגים, אתנוגרפים והוגי דעות שונים, הציעו הסברים שונים לפופולריות הכמעט-אוניברסלית שזכה לה ארכיטיפ המבול בתרבויות רבות.
רבים מהסברים אלו מתבססים על סמליות שבה מיתוסי מבול מתפקדים כמשלים או אלגוריות הממחישים מאפיינים נפוצים, ואולי אף אוניברסלים של התנהגות אנושית, והמוטיבים הפופולריים החוזרים בסיפורים אלו הם דימויים או מטפורות לרעיונות נפוצים.
הסבר מקובל מתבסס על כך שבני אדם מכל תרבויות העולם מתרחצים במים, ומרבית דתות העולם כוללות טקסי קדושה שונים של טהרה, טבילה או רחצה במים: מאמיני הדת ההינדואיסטית טובלים בנהרות קדושים, מאמיני הדת היהודית טובלים במקווה כדי להטהר, ומאמיני הדת הנוצרית מטבילים תינוקות נולדים ומומרים לנצרות.
לפיכך סיפורי מחיית העולם או האנושות באמצעות הצפה, שיטפון או מטר גשם עשויים לסמל את מירוק חטאי האנושות, טיהור העולם הישן ולידתו מחדש כשהוא טוב, צעיר ורענן יותר.
סמליות כזו אף מתחזקת במיתולוגיות רבות שבהן גם סיפור הבריאה המקורי כולל את עלייתה של היבשה מתוך מים קמאיים או מתוהו דמוי מים.
מים הם גם סמל מרכזי של חיים ופריון, ולפיכך עשויים לסמל כי המבול הוא לא רק אסון טבע, אלא גם ראשית של חיים חדשים.
בתרבויות עתיקות רבות, בייחוד תרבויות חקלאיות, האל הבורא, ראש הפנתאון או האל האהוב ביותר היה אל פריון שפולחנו נועד להבטיח את רדת הגשם בעיתו, או את ההתמלאות השנתית של נהרות, נחלים, אגמים ומאגרי המים החיוניים לחקלאות שלחין.
אל כזה תכופות הוצג כאל-סער השולט בשמיים, בעננים וברוחות, למשל אנליל השומרי, הדד/אדד המסופוטמי, בעל הכנעני, אלי סער אנטוליים, זאוס היווני, יופיטר הרומי ותור הנורדי.
זעמו של אל כזה מוצג באופן הגיוני כסערות, ברקים ורעמים, מטר עז, ושיטפונות גדולים.
מוטיב ספרותי קדום נפוץ במיתוסים על אלי-סער ואלים אחרים הוא מלחמתם באיתני טבע ואלי-ים קדומים המיוצגים על-ידי מפלצות, כמו תיאמת המסופוטמית וים הכנעני, מלחמה שתכופות מקושרת לאירועי בריאה ו/או לשיטפונות והצפות.
להצעת הסינולוג האמריקאי מארק אדוארד לואיס בספרו על מיתוסי מבול סינים, הצפת המים את היבשה היא דימוי של תוהו וערבוב תחומים, המהווה ניגוד חד לסדרי הטבע הרגילים, ומסמלת את טשטוש הגבול שבין המציאותי והספרותי.
לפיכך המבול מסמל עולם מיתי עתיק ופלאי, שבו בני אדם שוחחו באופן יומיומי עם אלים, עם יצורים בלתי-טבעיים אחרים ועם בעלי-חיים, ואף קיימו איתם יחסי-מין והולידו איתם צאצאים משותפים.
במיתולוגיות רבות מסמן המבול את סופו של תור זהב או עידן מיתי קדום, שבו בני אדם ואף בעלי-חיים חיו כמסופר שנים רבות מאוד כבני אלים, צד בצד עם ענקים, גמדים, מלאכים, רוחות טבע ויצורים מיתיים דומים.
לואיס גם ציין שבסיפורי מבול סינים, כמו באלו של מסופוטמיה והמקרא, המבול משמש כמיתוס מוצא המצדיק את ביסוסו של סדר קוסמולוגי וחברתי חדש בעולם, תכופות אותו סדר חברתי שעל פיו חיו מספרי המיתוס.
חוקרים אחרים העלו הסברים מתחום הפסיכואנליזה.
האתנולוג ההונגרי-יהודי גזה רוהיים סבר שמיתוסים מבוססים על חלומות, ופירש מיתוסי מבול כביטוי של חלומות המושפעים מהרטבת לילה והתמלאות שלפוחית השתן בעת השינה.
הוא הסתמך על סיפורי מבול מאוקיאניה, אוסטרליה ואמריקה הפרה-קולומביאנית שקישרו את הסיפור עם חלומות, שינה ולילה, מהם אף כאלו שסיפרו כי המבול היה שתן.
אלן דונדס , פולקלוריסט אמריקאי מאוניברסיטת ברקלי שערך את הספר האקדמי הנפוץ ביותר על מיתוסי מבול, הציע בו תאוריה פסיכואנליטית לפיה הם משמשים כפנטזיות של בריאה-מחדש, בין השאר כתוצאה מתסביך קנאה של גברים ביכולתן של הנשים ללדת.
דונדס סבר שבריאתו הראשונית של העולם ו/או האדם תכופות הוצגה במיתוס כנקבית, בגלל קישורה עם תהליך הלידה, בעוד מיתוסים של בריאה-מחדש, כמו מיתוסי מבול, מייצגים סדר חדש בשליטה זכרית.
המיתולוגיה המסופוטמית היא העתיקה ביותר המוכרת כיום, והיא תועדה בכתב יתדות, הכתב הידוע העתיק ביותר.
מוכרות בה מספר גרסאות של סיפור מבול, אשר נמצאו בעיקר בתעודות ארכאולוגיות מן האלף השני לפנה"ס.
גרסאות אלו שונות זו מזו בעיקר בשמו של גיבור המבול, ולפיכך השם תכופות משמש לזיהוי הגרסה: זיאוסודרה, אתרחסיס ואותנפישתים.
בחלקים מסוימים שלה גרסת אותנפישתים, אף היא בשפה האכדית, קרובה מאוד לגרסת אתרחסיס, ולפחות במקום אחד היא אף משתמשת בשם "אתרחסיס" במקום "אותנפישתים" – קרוב לוודאי טעות סופר המעידה שגרסה זו הועתקה בשינויים מגרסת אתרחסיס.
תכופות קשה או בלתי-ניתן לשפוט עד כמה הגרסאות דומות או שונות, משום שכולן כתובות על תעודות שהשתמרו חלקית בלבד, ולפיכך חלקים ניכרים שלהן אינם ידועים.
שבר חלקי באכדית מתוך סיפור אתרחסיס, לפי הערכה מן המאה ה-18 לפנה"ס, אף הוא שמור כיום במוזיאון הבריטי.
סיפור אותנפישתים מתוך הגרסה המושלמת ביותר של עלילות גילגמש, על לוחות חרס מספריית אשורבניפל מנינוה שבאשור מן המאה ה-7 לפנה"ס.
תרגום ליוונית עתיקה של סיפור זיאוסודרה, על ידי הסופר הבבלי-הלניסטי ברוסוס בראשית המאה השלישית לפנה"ס.
גיבורו נקרא זיסותרוס, שם שהוא הלניזציה של השם זיאוסודרה.
סיפור אתרחסיס נפתח למעשה לפני בריאת האדם, בגרסה הנושאת דמיון מה לסיפורי בריאה מסופוטמים אחרים, כמו אנומה אליש, מסורת הבריאה מארידו ואנכי ונינמח: שבעת האלים הגדולים ובראשם אנליל מחלקים ביניהם את השליטה בעולם, בעוד את העבודה הקשה, בעיקר בחפירת תעלות השקיה ותחזוקתן, הם מטילים על האלים הזוטרים.
לאחר 700 שנה של עבודת פרך מורדים האלים הזוטרים בהנהגת האל וה-אילו, ואל המים המתוקים החכם אנכי (שמו השומרי, אותו אל נקרא בעלילות גילגמש בשמו האכדי/בבלי אאה) מציע פתרון: לברוא בני אדם ולהטיל עליהם את העבודה.
האלים טובחים את האל המורד וה-אילו, מערבבים את דמו בטיט, והאלה המיילדת נינטו/מאמי מכיירת מן הטיט שבעה גברים ושבע נשים, שהם אבות האנושות.
פתרון זה עולה יפה בתחילה, ובני האדם עובדים במשך 1,200 שנה.
ואולם הם מתרבים ומקימים רעש אשר מבהיל את אנליל ומפריע את שנתו.
כמה מן הפירושים המודרניים מציעים שהמילה "רעש" (בבלית: "ריגמו") מובאת למעשה במובן "מחאה" על תנאי עבודתם של בני האדם, בדומה לאלים הזוטרים קודם לכן.
אנליל מביא מגפה על האנושות, ואולם אנכי מסכל את גזרתו כאשר הוא מייעץ לבן-חסותו, אתרחסיס משורופק, להקריב קורבנות לאל המגפה בלבד, והמגפה נעצרת.
עלילה דומה חוזרת עוד פעמיים, כאשר אנליל מנסה לדלל את האנושות באמצעות בצורת ובאמצעות רעב כבד, ואנכי מכשיל גם גזרות אלו.
מנקודה זו בעלילת אתרחסיס היא דומה מאוד לסיפור שמספר אותנפישתים, גיבור המבול בעלילות גילגמש, שאף הוא מוצג כאיש העיר שורופק וכבנו של אובר-תותו: אנליל הוגה את תוכנית השמדת האנושות באמצעות מבול, ומשביע את האלים הגדולים, ובכללם אנכי/אאה, לשמור עליה בסוד.
אנכי עוקף שבועה זו בכך שהוא מתגלה לגיבור בחלום, ומדבר אל הסוכה בה הגיבור ישן.
הוא מייעץ לו לנטוש את מלכותו, לבנות "סירה ענקית" ולהעלות אליה "זרע נפש כל חי".
הוא גם מייעץ לגיבור להוליך שולל את אנשי העיר ולומר להם שאנליל רודף רק אותו.
אנשי העיר עוזרים לגיבור לבנות את הסירה תוך שבעה ימים, עליה הוא מעמיס את אוצרותיו, משפחתו, בעלי-חיים מכל המינים ואף אומנים, בעלי מלאכה ולוחות כתב.
בגרסה השומרית זיאוסודרה טומן באדמה לוחות כתב רבים כדי למוצאם לאחר המבול, ובכך משמר את הידע האנושי.
בבוא האות מן האל, אתרחסיס משכנע נגר מאנשי העיר בשם פוזור-אמורי לסגור ולאטום את דלת סירת הענק מבחוץ, ומשלם לו על כך בארמון המלוכה על תכולתו.
אירווינג פינקל, האשורולוג של המוזיאון הבריטי, פיענח החל משנת 2009 את "לוח התיבה", אשר מרחיב ומבהיר את מבנה "סירת הענק" (אכדית: אֶלֶפֻּוּ) במיתוס המבול המסופוטמי.
לפי קריאתו המפורסמת של ג'ורג' סמית' את עותק נינווה של עלילות גילגמש, סירה זו הייתה בצורת קובייה שאורך כל אחת ממקצועותיה 120 אמה.
ואולם בלוח התיבה נמסר כי היקפה היה מעגלי (אכדית: כִּיפָּתוּ) ושטחה "מידת שדה" (אכדית: איקוּ) אחת.
לפי צורה זו ולפי ההנחיות המפורטות של האל אנכי להשתמש בקני-סוף, בחבלים ובאספלט, הסיק פינקל כי התוכנית מתארת סירת סל עצומת-גודל.
לאחר שפיענח את לוח התיבה מצא פינקל כי למעשה, גם בעותק נינווה נכתב שסירתו של אותנפישתים נבנתה על עיגול בשטח של מידת שדה אחת, אלא שבשורה אחרת נכתב ששטחה היה ריבוע בעל צלע של 120 אמה.
פינקל הסיק כי מחבר עותק נינווה, אשר לפי סימנים רבים השתמש בסיפור אתרחסיס כבסיס, אמנם שינה את צורתה הגאומטרית של הסירה, אך עדויות לצורתה הקודמת עדיין שרדו בכתוב.
יתר-על-כן: מחבר עותק נינווה הקפיד לבחור ריבוע בגודל שהשאיר את שטח הסירה זהה: מידת שדה אחת שהיא 120120 אמה
גרסאות זיאוסודרה, אתרחסיס ואותנפישתים כולן מספרות כי לסירה הועלו גם בעלי-חיים, ואולם אף תעודת מבול מסופוטמית איננה שלמה במקום זה בסיפור, ולפיכך קשה לדעת בביטחון באילו מינים מדובר ובאיזה מספר.
בגרסת אתרחסיס ניתן לפענח בקטע זה "[חיות] טהורות", "[חיות] שמנות", "[ציפורי] שמיים בעלות כנף ", בקר, ו"חיות בר מן הערבה".
בלוח התיבה פיענח פינקל בשורה הבאה את המילה האכדית "סאנה" שפירושה "שניים שניים" או "בזוגות", ולפיכך נראה שהחיות נכנסו לסירה בזוגות של זכר ונקבה כמו בסיפור המבול המקראי.
גם בעותק נינווה של עלילות גילגמש, האל אאה מייעץ לאותנפישתים להכניס לסירה "חיות בר מן הערבה", וכן בהמות מבויתות, אנשים אומנים בכל מלאכה, זרעים מ"כל החי", זהב וכסף.
האל אף מבטיח לאותנפישתים כי את חיות הבר "אשלח אליך והן תחכינה ליד דלתך".
בשום תעודה לא נמצאה הנחיה מפורשת לקחת נציגים מכל מין ומין של בעל-חיים על-מנת להצילם, כמו בסיפור המקראי, אך ייתכן שהנחיה כזו נמצאת באחת מן השורות הרבות שנמחקו או נפגמו.
המבול הפורץ משחית את הארץ, ואף מעורר בהלה בין האלים עצמם.
לפי רוב המקורות נמשך הגשם שישה ימים ושוכך ביום השביעי, אז נחה הספינה על הר ניציר.
לאחר שבעה ימי המתנה משלח הגיבור אותנפישתים (חלק זה קטוע בלוחות אתרחסיס) שלוש ציפורים בזו אחר זו: יונה, סנונית ועורב.
העורב הוא זה שלא שב, ומכך מסיק הגיבור כי יבשה הארץ.
בתרגום ברוסוס של הגרסה השומרית, הגיבור זיסותרוס משלח שלוש פעמים ציפורים שמספרן וסוגן לא מפורטים.
בפעם הראשונה הן אינן מוצאות מזון או מקום לנוח ושבות לספינה.
לאחר כמה ימים הגיבור משלח אותן שוב, והפעם הן שבות כשרגליהן מכוסות בבוץ, ובפעם השלישית הן אינן שבות עוד.
כמו נח בסיפור המקראי, גיבור הסיפור המסופוטמי מקריב קורבן עם צאתו מן התבה, ובדומה לסיפור המקראי אף מתואר שהאלים הריחו את ניחוח הקורבן.
בניגוד לסיפור המקראי, לאחר שלא קיבלו קורבנות במשך שבועיים הם מתוארים כזבובים רעבים.
האלה בוראת האדם נינטו (שבעלילות גילגמש נקראת בשמה הבבלי בלת-אילי) מאשימה את אנליל על גזרתו, ונשבעת במחרוזת לפיס לזולי שעל צווארה כי לעולם לא תשכח את המבול.
אנליל לעומתה כועס בראותו את הספינה, אך מתפייס וגומל לגיבור ולרעייתו בחיי נצח.
בסוף הסיפור מתואר ויכוח בין האלים, אשר שופך אור נוסף על הסיבות למבול.
לפי חלק קטוע בסיפור אתרחסיס, נראה כי האלים לא הגבילו את תוחלת החיים של בני האדם כאשר בראו אותם, ולפיכך התרבו בני האדם מאוד.
אנכי/אאה מאשים את אנליל שהחלטתו להשמיד את כל האנושות לא הייתה צודקת, ומציע להעניש להבא רק את החוטאים, ולהגביל את אוכלוסיית האדם באמצעים פחות קיצוניים.
ברשימת המלכים השומרית, המבול מבדיל בין תקופה מיתית שבה לכל מלך מיוחסים עשרות אלפי שנות שלטון, לבין תקופה היסטורית למחצה שבה מיוחסות לכל מלך רק כמה עשרות או מאות שנות שלטון, למשל 625 שנים למלך אגא או 126 שנים למלך גילגמש.
רעיונות אלו מזכירים את ספר בראשית, שבו מיד לפני סיפור המבול מתואר מעשה בני האלוהים, שכתוצאה ממנו אלוהים מגביל את שנות חיי האדם ל-120 שנה.
מיתוס המבול המסופוטמי הושפע ממציאות ההצפות התדירות באגני הפרת והחידקל, המרכזיים בתרבות המסופוטמית הקדומה, ובפרט באגן הדלתה שלהם לחופי המפרץ הפרסי.
הארכאולוג הבריטי לנרד וולי חפר באתר העתיק של אור בשנות ה-20 וה-30, ומצא בה שכבת חרסית בעומק של 3.7 מטרים, אותה תיארך לשלהי האלף השלישי לפנה"ס, וסבר שהיא מעידה על שיטפון מקומי כתוצאה משינויים במשטר הזרימה בדלתה, שלדעתו היה ההשראה לסיפור המבול המסופוטמי.
לפי מחקרים גאולוגיים במאה ה-21, בראשית האלף השלישי לפנה"ס הגיעו פני הים במפרץ הפרסי לשיא הגבוה בכ-30 סנטימטרים מרמתם כיום, חלק ניכר משטח הדלתה היה מוצף, ואתרי אור, אוּרוּכּ ולגש היו ישובי חוף.
הוצע שעלייה זו הייתה הסיבה גם לשכבת השיטפון באור.
סימני שיטפונות נמצאו גם במספר אתרים ארכאולוגיים נוספים, וביניהם אף באתר של שורופק, אך לא כולם מתוארכים לאותה תקופה, ובאתרים רבים אחרים לא נמצאו כלל.
ייתכן שממרחק הדורות, אירועים רבים של שיטפונות שונים נזכרו כאירוע גדול יחיד.
בשיטות של בלשנות היסטורית ומיתולוגיה השוואתית ניתן לשחזר מקצת מן המיתולוגיה המקורית של העמים דוברי שפות הודו-אירופיות עוד לפני שהיה להם כתב לתעד אותה.
להצעת מספר בלשנים, אבות האנושות במיתולוגיה זו היו שני אחים: אחד מהם נקרא מַאנוּ, שפירושו בפרוטו-הודו-אירופית "אדם" (למשל human בלטינית ו-man באנגלית), והשני נקרא ימוֹ או ימוֹס, שפירושו "אח תאום" (למשל gemini בלטינית).
מקורבנם של מאנו וימו נוצר העולם, ובייחוד מחזור הלידה והמוות.
בהודו מאנו הוא גיבור המבול, בעוד שהשם ימו הפך ליאמה, אל בריג ודה ההינדואית.
בפרס הפך ימו ליימה, מלך וגיבור מבול באווסטה הזורואסטרית.
ההקבלה ביניהם ברורה, למשל יאמה בריג-ודה הוא בן האל וויווסוואנט, ואחותו התאומה נקראת יאמי, בעוד יימה באווסטה הוא בן וויוונהוואנט, ואחותו התאומה נקראת יימי.
במיתולוגיה הנורדית, שאף לה שורשים הודו-אירופיים, הענק יימיר לדעת מספר בלשנים מקורו באותו השם.
גם במסורות בודהיסטיות בסין, ביפן, בקוריאה ובווייטנאם מופיע אל בשם יאמה, שתפקידו שונה אמנם אך הוא עדיין מתואר כמלך המתים ומקושר עם חיים שלאחר המוות, גיהנום, גלגול נשמות ומחזור הקארמה, ובבודהיזם הטיבטי בת-לווייתו נקראת יאמי.
מיתוסי המבול ההינדו-איראנים דומים למיתוס המסופוטמי ולכל הפחות מושפעים ממנו.
באווסטה הזורואסטרית, יימה מתואר כמלך הראשון והגדול מכולם, והדמות החשובה ביותר בדת הזורואסטרית עד בואו של הנביא זרתוסטרה.
הוא מלך על הארץ במשך אלף שנה, בתור זהב שבו כל האנשים ובעלי-החיים עדיין חיו חיים ארוכים מאוד, הביס את השדים הדיווים ולמד מהם חוכמות רבות.
תפקידו במיתוס המבול הזורואסטרי מתואר בחלק הונדידאד של האווסטה, אשר לפי לשונה מתוארכת לסוף האלף השני לפנה"ס, וקרוב לוודאי שהייתה לה השפעה נרחבת מהודו ועד יוון ומצרים בשיאה של האימפריה האחמנית במאות הששית עד הרביעית לפנה"ס.
בחלק זה של האווסטה מספר האל הבורא אהורא מזדא לנביאו זרתוסטרה על אזהרתו למלך יימה כי האנשים והחיות ארוכי החיים התרבו מאוד, והארץ אינה יכולה עוד להכיל את כולם.
לאחר 300 שנה של מלכות יימה, אהורא מזדא מעניק לו מלמד בקר ושוט מוזהבים, שבעזרתם ממריץ יימה את הארץ להתרחב בכדי שליש נוסף משטחה.
לאחר 600 שנות מלכות, במהלכן מתרבים בני האדם והחיות, הארץ מלאה שוב, ויימה מרחיב אותה בשני שלישים, ולאחר 900 שנים בשלושה שלישים, אך בני האדם ובעלי החיים ממשיכים למלא אותם.