tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף לדוגמה המוצעת על ידי רוסו, ישנן דוגמאות נוספות לציד האייל.
דוגמה אחת מתארת שני שחקנים שצריכים להשיט סירה במשוטים.
אם שניהם בוחרים לחתור עם המשוט הם יצליחו להשיט את הסירה, אך אם אחד מהם יחליט לא לחתור, השחקן השני יבזבז את כוחו לשווא.
דוגמה נוספת מתארת שני שכנים שמעוניינים להוביל מרעה.
אם שניהם יעבדו לרעות את המרעה הם יצליחו במשימה, אך אם אחד מהם לא יעשה את חלקו, אזי המרעה לא יובל.
בנוסף, התנהגות דומה לציד האייל נצפתה בבעלי חיים.
זן קטלני של לווייתנים צד בדומה להתנהגות ציד האיל.
הלווייתנים מרכזים כמויות גדולות של דגים באזור מסוים ומונעים מהם לברוח באמצעות שיתוף פעולה של הלווייתנים, על ידי יצירת מעין חומה ברדיוס סביבם.
ציד רוחות רפאים הוא תחביב שכרוך בחקר אתרים שונים, אשר לכאורה רדופים על ידי רוחות רפאים, ובאיסוף הוכחות לקיומה של פעילות על-טבעית באותם האתרים.
ציד רוחות הרפאים הפך פופולרי במיוחד בארצות הברית במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 בזכות הזמינות הגוברת של מיכשור אלקטרוני מתקדם, ובזכות תוכניות טלוויזיה פופולריות שונות העוסקות בנושא בהם Ghost Hunters (בערוץ Syfy), Ghost Lab (בערוץ דיסקברי), ו-Ghost Adventures (בערוץ Travel Channel).
בעקבות העלייה בפופולריות החלו ארגונים שונים בארצות הברית לערוך בלילות סיורי "ציד רוחות רפאים" באתרים היסטוריים שונים ברחבי ארצות הברית תמורת תשלום.
על אף שקבוצות ציידי רוחות רפאים רבים משתמשים בשיטות "מדעיות" לכאורה כדי לנסות ולהוכיח את קיומם של רוחות רפאים, שום גוף מדעי לא מכיר בקיומן של רוחות רפאים ולא מתייחס ל"הוכחות" אלו ברצינות.
לרוב ציד רוחות הרפאים נעשה בקבוצות קטנות של 4–8 אנשים כאשר כל חבר צוות מבצע בדרך כלל משימות שונות הקשורות בתחום התמחות או תחום עניין מסוים.
המשתתפים בקבוצות של ציד רוחות רפאים לרוב משתמשים במגוון רחב של גאדג'טים אלקטרוניים על מנת להקליט נתונים בשטח, בהם: מכשירים לקריאת השדה האלקטרומגנטי, מדי טמפרטורה דיגיטליים, מצלמות וידאו דיגיטליות ניידות ונייחות (בהם מצלמות אינפרא אדום ומצלמות ראיית לילה), מכשירי אודיו דיגיטליים, מכשירי מגנטומטר, גלאי מתכות, מונה גייגר ומחשבים.
אתרי ציד רוחות רפאים בולטים בעולם
אלקטרז - עד שנת 1963 היה בית סוהר אמריקאי לעבריינים מסוכנים ביותר על אי במפרץ סן פרנסיסקו שבקליפורניה.
לאורך השנים מבקרים שונים באתר ומדריכי טיולים באתר טענו כי שמעו באתר צעקות מסתוריות, טריקות מסתוריות שלדלתות התאים, מוזיקת בנג'ו, וצעדים בלתי מוסברים.
סדרות ציד הרוחות "Ghost Hunters" ו-"Ghost Lab" שלחו משלחות לאתר אשר בילו שם לילה שלם וניסו לחקור את אמיתות הדיווחים.
בית המסתורין של וינצ'סטר - אחוזה בסן חוזה שבקליפורניה אשר לכאורה רדופת רוחות.
מתקן מנספילד - בית סוהר בשטחי העיר מנספילד שבמדינת אוהיו אשר פעל מסוף המאה ה-19 ועד 1990. לאורך השנים מבקרים שונים באתר טענו כי שמעו באתר טריקת דלתות תאים בלתי מוסברות וצעקות.
סדרת ציד הרוחות "Ghost Hunters" שלחה משלחת לאתר אשר בילתה שם לילה שלם וניסתה לחקור את אמיתות הדיווחים.
מיסיון האלמו בסן אנטוניו - לכאורה רדוף רוחות של הלוחמים הרבים שמתו במקום במהלך קרב אלמו.
לאורך השנים מבקרים שונים באתר טענו כי ראו באתר רוחות רפאים.
צידו ארנה (בליטאית: Cido arena) הוא מתקן ספורט רב-תכליתי שנבנה בעיר החמישית בגודלה בליטא, פוניבז'.
אולם הכדורסל הוא הרביעי בגודלו בליטא, אחרי ז'לגיריס ארנה, סימנס ארנה ושיאולאי ארנה.
האולם, אשר נחנך ב-24 באוקטובר 2008, מכיל 5,656 מקומות ישיבה, ומשמש כאולמה הביתי של קבוצת הכדורסל המקומית, מועדון הכדורסל ליאטקבליס, המשחק בעונת 2012/13 בליגת העל הליטאית ובליגה הבלטית.
האולם מכיל ולודרום אולימפי באורך של 250 מטרים, והוא יחיד מסוגו במדינות הבלטיות.
משחקי שלב הבתים הראשון - בית א' של אליפות אירופה בכדורסל 2011 שהתקיימה בליטא, נערכו בצידו ארנה.
ציד בלהקה הוא התקהלות בממלכת החי שבה פרטים בני אותו מין מתקבצים יחד לציד, תוך שיתוף פעולה ועזרה הדדית.
ציד בלהקות דורש קשרים חברתיים ענפים, יכולת תקשורת גבוהה בין הפרטים הצדים ומסוגלות לניתוח המצב במהירות.
עם זאת כמה ציידים פרימיטיביים מסוגלים לצוד יחד בעת טירוף אכילה.
בין בעלי החיים המפורסמים ביותר הצדים בלהקה הם: זאב מצוי, זאב טלוא וכן אריה, צבוע מנומר, שימפנזה מצוי, להקות של דולפיניים ושל קטלנים וגם לווייתנים גדולי סנפיר.
ציידים אלה מצליחים במיוחד בתפיסת והריגת טרף בשיתוף פעולה להקתי, הרבה יותר מהצלחתם כציידים בודדים.
להקות נוספות נצפו אצל קויוט ועוד כלביים, נמייה ננסית, מונגוס מפוספס, מספר מיני לוטרות וגם בקרב העופות אצל עקב האריס, קוקברה, חנקנים ועופות נוספים.
מספר קטן של חיות בעלות דם-קר, למשל בינתן זהוב, פיראנה אדומה, כרישים, טונות, מפרשניים ובמקרים מסוימים גם כמה תנינאים וכן מינים מספר של פרוקי-רגליים כמו נמלי גדוד וצרעות, נצפו כשהם צדים בלהקות.
ראיות רבות מצביעות על ציד בלהקה של דינוזאורים תרופודים כמו הדיינוניכוס.
עם זאת, תופעה זו נדירה יחסית בקרב בעלי חיים כאשר מרבית הטורפים יצודו לבדם.
זאת מאחר שהציד גורם לעיתים למתח בין בני הקבוצה על חלוקת הבשר ועקב התנהלות של טורפים רבים טריטוריאליים שיתקפו מסיגי גבול.
ציידים שיכולים להצליח בציד לבדם יעדיפו לצוד לבד ולאכול לבדם.
חיות הצדות בלהקה נפוצות במיוחד בקרב חיות שמוצאן מהאזור האפרוטרופי.
התאוריה הנפוצה מציעה, כי במהלך ההיסטוריה, בעת התייבשות האזור והתדלדלות המשאבים, אילוצים אבולוציוניים גרמו לחיות בעלות נטייה לציד משותף לשרוד ביתר קלות.
כאשר מוות של מבוגר בלהקה אינו משפיע על תפקודה ועל יכולתה להמשיך ולגדל את הדור הבא של הלהקה.
ציד בהתשה (לפעמים מכונה גם ציד התמדה, ציד סיבולת או ציד מרחקים) היא טכניקת ציד של טורפים אצנים, בה טורפים או ציידים העשויים להיות איטיים ביחס לטרפם למרחקים קצרים, משתמשים בשילוב של ריצה, הליכה וגישוש כדי להתיש את הטרף.
בין המשתמשים באסטרטגית ציד זו אפשר למצוא חיות טרף כמו הזאב המצוי, הזאב הטלוא, אורקות ואת האדם.
האדם הוא היחיד ממיני הפרימטים המשתמש ב"ציד בהתשה" ככלי הישרדות, אך יש הטוענים כי מדובר בתיאוריה לא מבוססת.
בנוסף לכך, לאדם יש יתרון ביכולת לריצה למרחקים ארוכים בכך שיש לו שיער דליל יחסית מה שהופך את הזיעה לאמצעי יעיל ביותר לקירור גופו.
לעומת זאת הפרסתנים ויונקים נוספים צריכים להלחית כלומר לנשום על מנת לקרר את עצמם, שקשה לביצוע בעת ריצה ולכן לפעמים אף להאט או לעצור.
ציד בהתשה נחשב לאחת משיטות הציד המוקדמות ביותר ששימשו את האדם כבר לפני אלפי שנים.
שיטת ציד זו משמשת עדיין את הבושמנים יושבי מדבר קלהארי, וכן את שבט הטאראהומרה האינדיאני החי בצפון-מערב מקסיקו.
שימוש בציד בהתשה אצל בני האדם
ייתכן שציד בהתשה הוא אחת הטכניקות שנקטו ההומיננאים המוקדמים לצורך ציד, אולם הפליאואנתרופולוג הנרי באן, מאוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון, מטיל בכך ספק.
התומכים בכך טוענים כי זוהי טכניקה שיכולה להתבצע גם ללא כלי קלע או נשקי מוט כגון כידונים, חניתות או קלע.
המעבר של ההומיננאים לתנועה דו-רגלית גרם להם לאבד ממהירותם ולפיכך גם את היכולת לצוד בעזרת ריצות קצרות ומהירות.
במקום זה הם זכו בסיבולת גבוהה לריצות למרחקים ארוכים, וכך הסתגלו לציד באמצעות התמדה והתשה של הטרף.
בנוסף, למרות שרוב היונקים מזיעים, רק מעטים מהם מנצלים את ההזעה בצורה יעילה לוויסות חום הגוף.
למעשה מרבית היונקים משתמשים בהלחתה לקירור גופם, (אידוי נוזלים ממערכת הנשימה העליונה), שאינה יעילה בעת ריצה.
בני אדם (וגם סוסים למשל) פיתחו מערכת הזעה יעילה, כך שההומיננאים יכלו לרוץ גם בשעות החמות של היום, שבהן רוב בעלי החיים ממילא משתדלים לנוח ומותשים בקלות.
בספרו משנת 2009, "נולדנו לרוץ", כריסטופר מקדוגל טוען שכפות רגליים מקושתות, אצבעות קצרות, כתפיים רחבות וגידי אכילס ארוכים לא רק מציידים את בני האדם לרוץ אולטרה-מרתונים, הם גם נותנים לנו את הדחף לצאת לריצה מלכתחילה.
קהילת הרצים רואה בציד ההתמדה חלק מה-DNA שלהם, באופן מילולי ממש.
אלא שייתכן שזה לא נכון.
הנרי באן, פליאואנתרופולוג מאוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון, מטיל בספק כיצד אדם יכול לשמור על קשר עין עם טרף מהיר הרבה יותר במשך שעות רבות.
במוקדם או במאוחר, הוא הסיק, החיה תיעלם בתוך צמחייה, מה שיאלץ את הרודף להפוך לא לרץ, אלא לגשש.
ציד ההתמדה נראה עובד במדבר הקלהארי שבאפריקה, אבל זה רק בזכות האקלים החם והיבש והנוף השטוח.
ציידים-לקטים מודרניים החיים במקומות נידחים כמו למשל הקלהארי, עדיין משתמשים בשיטה זו לציד.
בדרך כלל יוצאים כמה ציידים יחדיו.
היציאה לציד מתרחשת בתחילת השעות החמות של היום, כדי לנצל את היתרון המובנה ביכולת הקירור של בני האדם.
כאשר הם מאתרים טרף ראוי כמו למשל אנטילופה גדולה, הם מתחילים במרדף.
בכל פעם הם גורמים לאנטילופה לרוץ עוד ועוד בזמן שהם שומרים על קצב קבוע ועוקבים אחריה מרחוק.
האנטילופה מהירה מהם בטווח הקצר, אבל היא לא מספיקה להתקרר בין ריצה לריצה.
כאשר חום הגוף של האנטילופה עולה כך שהיא לא מצליחה עוד לרוץ, הציידים תופסים אותה.
מרדף כזה יכול לקחת עד חמש שעות, כאשר הציידים גומאים מעל 30 ק"מ.
ציד ראשים הוא הנוהג של עריפה ושימור הראש של אדם לאחר שהרגו אותו.
ציד ראשים היה נהוג בזמנים היסטוריים בחלקים של אוקיאניה, דרום אסיה ודרום-מזרח אסיה, מערב ומרכז אפריקה, אמריקה המרכזית ואירופה.
הוא התרחש באירופה עד סוף ימי הביניים באירלנד ובאזורי הגבול האנגלו-סקוטיים, ועד המאה ה-20 במונטנגרו, בקרואטיה, באלבניה ובחלקיה המערביים של הרצגובינה.
ציד הראשים היה נושא למחקר אינטנסיבי בתוך הקהילה האנתרופולוגית, שם החוקרים ניסו להעריך ולפרש את תפקידיו החברתיים ומניעיו.
מחקרים אנתרופולוגיים של ציד ראשים בחנו נושאים הכוללים השפלת היריב, אלימות פולחנית, איזון קוסמולוגי, הצגת גבריות, קניבליזם, שליטה על הגוף ונשמת האויבים, כפרס והוכחה לחיסול יריב, הפגנת גדלות, יוקרה על ידי לקיחת הרוח של היריב וכוחו, וכאמצעי להבטיח את שירותיו של הקורבן כעבד בחיים שלאחר המוות.
החוקרים של היום מסכימים בדרך כלל כי תפקיד צייד הראשים היה בעיקר טקסי.
הנוהג היה חלק מתהליך הבנייה, החיזוק וההגנה על היחסים ההירארכיים בין קהילות ויחידים.
המומחים מציינים שהמנהג נבע מהאמונה שהראש הכיל "חומר נפש" או כוח חיים, שניתן לרתום אותו באמצעות לכידתו.
מלנזיה – ציד ראשים בוצע על ידי בני עמים אוסטרונזים רבים בדרום מזרח אסיה ובאיי האוקיינוס השקט.
ציד ראשים היה נהוג בקרב רוב העמים של מלנזיה, כולל גינאה החדשה.
מיסיונר מצא 10,000 גולגולות באכסניה קהילתית באי גואריברי ב-1901.
מבחינה היסטורית, שבטים בגינאה החדשה היו מפורסמים בציד הראשים שלהם.
הם האמינו כי הגולגולת מכילה את הכוח האנושי.
ציד ראשים נגרם שם למטרות קניבליזם, והבשר של המת היה נצרך בטקסים לאחר לכידתו והריגתו.
אנשי שבט פאפונאי שהתגוררו בבתים שנבנו על עצים גבוהים, היו ציידי ראשים כנראה לצרכים הגנתיים, כנגד שבטים שכנים.
כמה חוקרים מאמינים כי מייקל רוקפלר האמריקאי, שהיה בנו של מושל ניו יורק נלסון רוקפלר, שנעלם בניו גינאה ב-1961 בעת טיול, אולי נתפס על ידי ציידי ראשים.
בספרו של ג'ק לונדון על הרפתקאותיו ב-1905 במיקרונזיה, הוא סיפר כי ציידים משבט המלייטה תקפו את הספינה שלו במהלך שהייה בלגונה לאנגה, במיוחד סביב האי לאולאסי.
ספינתו, כספינות אחרות חטפו כפריים שישמשו כעובדי מטעים.
קפטן מקנזי מהאונייה מינולטה נערף על ידי תושבי הכפר כתגמול על אובדן של אנשי הכפר במהלך חטיפת הכפריים.
בדרום מזרח אסיה – אנתרופולוגיים חקרו שבטים אחדים, בהם ציד הראשים היה בדרך כלל פעילות פולחנית ולא מעשה מלחמה או סכסוך.
מניעים של גבריות ונישואין היו כלולים בביצוע ציד הראשים.
סיבות אחרות לציד האדם היו תפיסת אויבים כעבדים, ביזה, סכסוכים בין-לאומיים ובין-אתניים, והתפשטות טריטוריאלית.
האנתרופולוג האיטלקי, החוקר אליו מודיליאני, ביקר ב-1886 בקהילות הציד של דרום ניאס (אי במערב סומטרה).
הוא כתב מחקר מפורט על החברה שלהם ועל אמונותיהם.
הוא מצא כי המטרה העיקרית של ציד ראשים היא האמונה כי האדם בעל גולגולת של אדם אחר, מאמין כי האחר ישמש לו כעבד בעולם הבא.
ציד ראשים נמשך באי ניאס עד סוף המאה ה-20, האירוע האחרון שדווח היה 1998.
ציד ראשים היה שכיח בין אנשים שבט הסומבה עד תחילת המאה ה-20. הציד נעשה אצלם רק בעקבות מלחמה גדולה.
הגולגולות שנאספו היו תלויות על עץ הגולגולות שהוקם במרכז הכפר.
בשנת 1998, ב-Waikabubak, הייתה התנגשות גדולה של חמולות בשבט שגרמה לעריפת ראשים של חלק מההרוגים.
קנת ג'ורג' כתב על הטקסים השנתיים של ציד ראשים בקרב מיעוט דתי באזור ההררי בחלק הדרומי של האי האינדונזי סולוואסי.
הראשים לא נלקחו, במקום זאת, השתמשו בגולגולות מאגוזי קוקוס בטקס פולחני.
הטקס, הנקרא pangngae, התרחש בסיום עונת קציר האורז.
מטרות הטקס היו להביא לסיום את תקופת האבל הקהילתי על הנפטרים של השנה האחרונה.
כמו כן להפיג מתחים תוך שבטיים והאפשרות לתצוגת גבריות של לוחמים.
בסארוואק, האזור הצפוני-מערבי של האי בורנאו, הקימו ג'יימס ברוק וצאצאיו שושלת קולוניאלית.
הם חיסלו את ציד הראשים במאה השנים שקדמו למלחמת העולם השנייה.
לפני בואו של ברוק, שבט האייבן היגר מאזור קאפוואס האמצעי אל אזור הנהר העליון בטאנג לופאר, תוך כדי לחימה ועקירה של השבטים הקיימים, כגון סרו ובוקיטן.
ממשלת ברוק, בעזרת שבטים וכוחות נוספים הרחיבה את תחום השפעתה וכפתה מערכת חוקים באזורי שליטתה.
היא אסרה ציד ראשים, והטילה עונשים כבדים על מי שעשה כן.
עם זאת הם אישרו לבצע ציד ראשים כאשר ביצעו מסע עונשים על שבטים סוררים.
הילידים שהשתתפו במסעות העונשים שאושרו על ידי ברוק, היו גם פטורים מתשלום מס שנתי לממשלתו או קבלו שטחים חדשים תמורת שירותם.
שבט האייבן ערך טקסים פולחניים קדושים עם פעולות מיוחדות ומורכבות שהיו קשורות לציד הראשים, כדי לעורר את הברכות של האלוהים, דוגמה לכך הוא פסטיבל הציפורים שלביצועו נדרשו הגברים של השבטים להיות לוחמים אפקטיביים.
במהלך הכיבוש היפני במלחמת העולם השנייה, ציד הראשים התחדש בקרב הילידים.
לוחמים משבט האייבן הצטיינו בקרבות האלה, והוכרו לאחר המלחמה כלוחמים מיומנים במהלך מבצעים צבאיים וזכו באותות כבוד ומדליות.
מאז 1997 קיימת אלימות בין-שבטית חמורה באי קלימנטן, בה מעורבים שבטי דיאק מקומיים ומהגרים מאי מאדרה.
האירועים כללו מהומות קשות שהביאו למאות הרוגים בקרב המהגרים לאי.
חלק מהגופות היו ערופות ראש והזכירו את הטקסים של ציידי הראשים.
כמאה אלף מהמהגרים נאלצו לברוח במהלך הקרבות האלה.
ניו זילנד – בניו זילנד היו המאורים שומרים על ראשי אויבים בצורה הידועה בשם mokomokai.
הראשים נמכרו לאספנים אירופיים בשלהי המאה התשע-עשרה, בחלק מהמקרים הוזמנו ראשים כאלה על ידי האירופאים.
כיום מנסים המאורים להחזיר את ראשי אבותיהם מהמוזיאונים מחוץ לניו זילנד.
עשרים ראשים הוחזרו להם על ידי השלטונות הצרפתיים בינואר 2012.
סין – במאה ה-19 וראשית העשרים וגם בתקופת המצביאים, חיילי הקיסר אספו לעיתים קרובות את ראשי אויביהם.
רוב החיילים היו מגויסים כצמיתים ולא קיבלו שכר.
במקום זאת, זכו לתגמולים נוספים על ידי איסוף ראשי אויבים, סוג של ספירת גופות.
במקומות אלה, הרשויות נהגו להציג לראווה ראשי פושעים שהוצאו להורג עד המאה ה-20.
יפן – טום אוניל כתב:
הסמוראי ביקש להתפאר גם על ידי ציד ראשים.
כאשר הקרב הסתיים, הלוחם, כשכיר חרב, היה מציג לראווה את ראשי אויביו למפקדו.
בהתאם למספר הראשים, המפקד היה מתגמל אותו בדרגה, בזהב או בכסף, או בקרקע מהשבט המובס.
מפקדים מצידם הציגו את ראשי היריבים המובסים בכיכרות הציבוריות של העיר.
טאיוואן – ציד ראשים היה מנהג נפוץ בקרב האבוריג'ינים הטאיוואנים.
כל השבטים התאמנו בציד ראשים חוץ מאנשי יאמי, שהיו מבודדים בעבר.
בטאיוואן, אנשי השפלה (האן) והמתנחלים היפנים, היו הקורבנות של פשיטות ציידי הראשים של הילידים מאזורים הרריים.
המתנחלים היפנים, ואנשי האן, נחשבו כפולשים, שקרנים ואויבים של הטאיוואנים האבוריג'ינים.
אלה היו מבצעים פשיטות של ציד אדם ותקפו לעיתים קרובות עובדים בשדות או העלו בתים באש, ואחר כך הרגו את אלה שברחו מהמבנה הבוער.
הנוהג נמשך במהלך הכיבוש היפני של טאיוואן, אך הסתיים בשנות השלושים בשל הדיכוי של ממשלת יפן הקולוניאלית.
תופעה דומה התרחשה מאות שנים קודם בטאיוואן.
בתחילה השבטים האבוריג'ינים, היו בעלי ברית עם ההולנדים נגד הסינים.
במרד בשנת 1652, פנו נגד ההולנדים גם במהלך המצור על פורט זילנדיה עשר שנים מאוחר יותר.
הם ערקו אל הכוחות הסינים האבוריג'ינים מטאיוואן שניצחו את הכוחות ההולנדים, ב-1661, כולל השבטים מאזורי המישורים, חגגו את ניצחונם מהשלטון הקולוניאלי ההולנדי, רדפו את האירופאים הרגו בהם, השליכו את ספרי הדת הנוצרית וערפו ראשיהם.
בקרב טמסוי בקמפיין קילונג במהלך מלחמת צרפת-סין ב-8 באוקטובר 1884, הסינים לקחו שבויים ועצרו 11 נחתים צרפתים שנפצעו, בנוסף לרב-חובל של אחת אוניות.
ראשיהם היו מוטלים על מוטות במבוק והוצגו לראווה כדי להתסיס רגשות אנטי-צרפתים.
התמונות של עריפת ראשי הצרפתים פורסמו בעיתון "טיאן-שי-טסאי" בשאנגחאי:
סצנה שאין לטעות בה התרחשה.
שישה ראשי צרפתים, הוצגו לראווה, למרבה המיאוס.
כמה ביקרו במקום שבו היו תקועים הראשים ושמחו לעזוב אותו – לא רק בגלל האופי המגעיל והברברי של הסצנה, אלא משום שהקהל שסביבם הראה סימני סערת רגשות.
במחנה עצמו היו גם שמונה ראשים של צרפתים אחרים, מחזה שהיה עשוי לספק טעם של אדם פראי או איש-הגבעות, אבל לא עולה בקנה אחד עם הנאורות היחסית, של חיילים סינים.
לא ידוע כמה מהצרפתים נהרגו ונפצעו; ארבע-עשרה גופות נותרו על החוף, ואין ספק כי כמה פצועים הוחזרו לספינות.
(לפי דיווחים סיניים נהרגו 20 בני אדם ונפצעו מספר גדול).
בערב קרא קפטן בוטל וקונסול פרייטר לגנרל סאן, ודנו איתו בנושא עריפת הראשים והצגתם.
הקונסול פריטר כתב חוות דעת על הנושא, והתריע נגד המעשים האלה, ואנו מבינים שהגנרל הבטיח שלא יתרחשו שוב...קשה לגנרל לשלוט על כוחות כמו ההילמנים, שהם פראים, ומטפלים כך באויביהם בשיטות ברבריות כאלה.
אנשי האן והטאיוואנים האבוריג'ינים התקוממו נגד היפנים במרד בייפו ב-1907 ותפאני ב-1915. האבוריג'ינים של סינדיק התקוממו נגד היפנים בתקרית וושה של 1930 וחזרו לבצוע ציד ראשים, תוך כדי עריפת יפנים במהלך המרד.
באמזונאס כמה שבטים מהקבוצה הג'יברואנית, במזרח אקוודור וצפון פרו, לאורך הנהרות הראשיים שמזינים את האמזונס עסקו בציד ראשים.
הראשים היו מכווצים, והשבטים האלה האמינו כי הראש הוא מקום משכנה של נשמת האדם שנהרג.
במאה ה-21, השבטים האלה מייצרים עותקים של ראשים – הם משתמשים בתהליך המסורתי שלהם על ראשי קופים ובעלי חיים אחרים, כדי למכור את הפריטים לתיירים.
יש להניח כי כאשר ישנן התנגשויות בין שבטים מקומיים הם ממשיכים עם פרקטיקות של ציד ראשים אנושיים.
בתרבויות אמריקה המרכזית – היה סוג מתקן תצוגה – צומפנטלי (Tzompantli) על עץ שתועד בכמה תרבויות באמריקה התיכונה.
הוא שימש לתצוגה פומבית של גולגולות אדם, בדרך כלל אלה של שבויי מלחמה או קורבנות אחרים.
בחפירות באתר לה קויוטרה, אוקסאקה, התגלה מבנה כזה.
הוא מתוארך לציוויליזציה הפרוטו-קלאסית של זאפוטק, שפרחה מהמאה ה-2 לפני הספירה עד המאה ה-3 לספירה.
צומפנטלי היה אופייני גם בתרבויות אחרות פרה קולומביאניות כגון הטולטק והמיקסטק.
על פי הנתונים שדיווחו הכובשים הספרדים אנדרס דה טאפיה ופריי דייגו דוראן, ברנרד אורטיז דה מונטלאנו חושב מספר הגולגולות שהיו על עץ הגולגולות הגדול בטנוכטיטלאן – 60,000 גולגולות.
דוגמאות נוספות לעצי גולגולות ישנם באתרי התרבות של המאיה.
דוגמה מצוינת במיוחד היא אתר צ'יצ'ן איצה.
הקלטים של אירופה נהגו לצוד ראשים, מאחר שהם האמינו שהראש מאכלס את נפש האדם.
הרומאים היוונים הקדמונים תיעדו את הרגלי הקלטים למסמר את ראשי אויביהם האישיים על הקירות או כשהם משתלשלים מצווארי הסוסים.
ציד הראשים נמשך זמן רב יותר בעקבות גלי ההגירות הקלטיות.
בסיפורי המיתולוגיה האירית מימי הביניים ישנו תיאור של עריפת ראשיהם של שלושת בניו של נכטאן והצגתם על מרכבתו.
נראה כי התיאור הזה מיוחס ללוחם קלטי קלסי, ולא לפולחן דתי.
הנוהג נמשך עד סוף ימי הביניים באירלנד.
הסיבות הדתיות לאיסוף הראשים אבדו ככל הנראה לאחר המרת הקלטים לנצרות.
במונטנגרו – מונטנגרונים הם קבוצה אתנית סלבית בדרום מזרח אירופה השוכנת בהרים הדינאריים.
הם ביצעו ציד ראשים עד 1876. בשנת 1830, השליט של מונטנגרו פטרה פטרוביץ השני, התחיל לבנות מגדל מעל מנזר Cetinje.
המונטנגרינים השתמשו במגדל כדי להציג לראווה ראשי חיילים טורקיים שנהרגו בקרב, בעקבות הסכסוכים התכופים שלהם עם האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1876 המלך ניקולאי הראשון של מונטנגרו הורה להפסיק נוהג זה.
הוא ידע כי דיפלומטים אירופיים ראו במנהג הזה נוהג ברברי.
מלחמת סין–יפן השנייה – בטבח נאנג'ינג נערפו ראשי חיילים סינים ואזרחים רבים על ידי חיילים יפנים, שאף התחרו מי יהרוג יותר אנשים.
האירוע נוהל על ידי שני קצינים יפניים שערכו תחרות בין החיילים, מי יערוף יותר ראשים עם חרב ויצטלם עם הגולגולות למזכרת.
שני הקצינים הועמדו לדין והוצאו להורג אחרי המלחמה.
מלחמת העולם השנייה – במהלך מלחמת העולם השנייה, כוחות הברית (ובהם האמריקנים) אספו מדי פעם גולגולות של יפנים מתים כמזכרות עבור חברים ובני משפחה בבית או למכירה לאחרים.
המנהג היה ייחודי לאזור האוקיינוס השקט: כוחות ארצות הברית לא לקחו גולגולות של חיילים בחזית באירופה.
בספטמבר 1942 הורה מפקד הצי באוקיינוס השקט לנקוט יד קשה נגד כל חייל שלקח חלקי גופות של האויב כמזכרות, אבל ציד הראשים נמשך.
העיתון לייף פרסם תצלום בגיליון מיום 22 במאי 1944, של אישה צעירה שעמדה מול גולגולת ששלח לה החבר שלה ששירת בצי באוקיינוס השקט, מה שגרם לזעם ציבורי גדול בארצות הברית.
היסטוריונים הציעו שלקיחת גולגולות על ידי החיילים האמריקאים קשורה לעובדה שראו ביפנים אנשים נחותים, וכן בתגובה לאכזריותם, לעינויים ולהתעללות שלהם בחיילים מתים אמריקאים.
בבורנאו הילידים עשו פעולות תגמול נגד היפנים כתגובה למעשי הזוועה שביצעו חיילי הצבא היפני באזור זה.
בעקבות התעללות שעברו על ידי היפנים, יצרו הילידים בבורניאו כוח צבאי לסייע לבעלות הברית.
סוכנים מיוחדים מאוסטרליה ובריטניה של היחידה המיוחדת הקימו כמה יחידות צבאיות מבני השבטים המקומיים, והפכו אותם לצבא של אלף איש, שהרג כ-1,500 חיילים יפנים.
בתרבות הפופולרית, המונח "צייד ראשים" משמש לתאר מתנקש בתשלום שנשכר "לצוד" אדם מסוים ולרוב להורגו.
כהוכחה להצלחת המשימה, צייד הראשים מוסר את הניצוד, חי או מת, לידיו של מי ששכר אותו.
מונח דומה אך נגדי הוא "שומר ראש": מאבטח אישי לאישיות חשובה מאוד, שנועד לשמור עליה מפני מתנקשים וציידי ראשים.
ציד אדם הוא סרט מתח אפל אמריקאי משנת 1941 בבימויו של פריץ לאנג עם וולטר פידג'ן וג'ואן בנט בתפקידים הראשיים.
התסריט, המבוסס על הספר Rogue Male של ג'פרי האוסהולד משנת 1939, עובד גם לסרט טלוויזיה בשם זה של הBBC בשנת 1976 עם פיטר או'טול בתפקיד הראשי.
הסרט הוא למעשה פרו-בריטי ואנטי נאצי והוא עורר התנגדות לסרט של תומכי ההתבדלות של ארצות הברית בשעה שהייתה עדיין מדינה נייטרלית במלחמת העולם השנייה.
פריץ לאנג "ריכך" את החקירה וההתעללות של אנשי האס אס בנחקר.
הכרזת מלחמה על גרמניה הנאצית הסירה את כל ההתנגדויות לסרט.
זו הייתה הופעתו הראשונה בקולנוע האמריקאי של הנער השחקן רודי מקדואל, לאחר שנמלט מבריטניה ב-1940.
אלן ת'ורנדייק (וולטר פידג'ן) הוא צייד בריטי מפורסם.
ב-יולי 1939 הוא מצליח להתגנב לביתו של אדולף היטלר בברכטסגאדן.
הוא מכוון אליו את הרובה הטלסקופי ולוחץ על ההדק ללא קליע.
כשהוא מכניס קליע ורוצה לירות הוא נעצר על ידי איש אס אס.
הוא נחקר על ידי קוויב-סמית (ג'ורג' סנדרס), ומעונה על ידי אנשי הגסטפו.
קוויב-סמית מציע לו לחתום על כתב הודאה כי נשלח על ידי ממשלת בריטניה לרצוח את היטלר.
ת'ורנדייק מסרב וחוזר לעינויי הגסטפו.
הוא אומר לקוויב-סמית' כי אם ימות בכלא זה יעורר את תגובת ממשלת בריטניה כי הוא אחיו של לורד ריסבורו (פרדריק וורלוק), דיפלומט בריטי בכיר.
קוויב-סמית מחליט להיפטר ממנו על ידי ביום בריחה וזריקתו לתהום.
ת'ורנדייק מוסע ליער בלילה ומושלך מצוק.
למזלו התרמיל שעליו נתקל בעץ ונפילתו נבלמת.
הוא נמלט לנהר סמוך עולה על סירה וחותר עד לספינה.
הוא מטפס על הספינה ופוגש בנער הסיפון ואנר (רודי מקדואל) שעוזר לו ומחביא אותו כשהגרמנים מחפשים אחריו בספינה.
הם מעלים לספינה סוכן שלהם בשם "מיסטר ג'ונס" (ג'ון קאראדין) שמטרתו להמשיך את המרדף אחרי ת'ורנדייק בבריטניה.
ת'ורנדייק מגיע ללונדון ומבחין ברודפיו.
לאחר מרדף ברחובות לונדון הוא מגיע לדירתה של אישה צעירה ונאה בשם ג'רי (ג'ואן בנט) ומסתתר שם.
במשך הזמן הם מתאהבים, אבל הגרמנים עולים על עקבותיו.
במרדף מותח במנהרות הרכבת התחתית הוא מצליח לחסל את "מיסטר ג'ונס" הרודף אחריו.
הם נאלצים להיפרד והמרדף נמשך, ונגמר כשת'ורנדייק מוצא מסתור במערת קברים וסותם את הכניסה.
קוויב-סמית מגיע למערה, ודרך חור הוא מעביר לו סיכה שאותה קנה ת'ורנדייק לג'רי לענוד על כובעה ונותן לו להבין שג'רי נהרגה.
הוא מעביר לו דרך החור, מסמך הודאה על זה שממשלת בריטניה שלחה אותו.
ת'ורנדייק מסכים לבסוף וחותם על המסמך, אך באותה שעה מחדד את הסיכה ומתקין קשת שבעזרתה הוא יורה את הסיכה דרך החור בקוויב-סמית ופוצע אותו קשות.
הוא יוצא מהמערה ובכוחותיו האחרונים יורה בו קוויב-סמית ופוצע אותו, ואחר כך צונח ומת.
ת'ורנדייק נפצע, אך מנותח וניצל.
הוא מתגייס ל חיל האוויר המלכותי כאיש צוות במפציץ.
כאשר הם מעל גרמניה הוא צונח ללא רשות לאדמת גרמניה כדי לסיים את מה שלא הספיק.
ציד איומי סייבר היא פעולת חיפוש יזומה של התקפות סייבר ברשתות מחשבים.
מדובר בטכניקה אקטיבית ומחזורית המשמשת להגנה על רשת מחשבים ארגונית, הננקטת על ידי ארגונים שונים במטרה לצמצם את הנזק הפוטנציאלי מחדירה לרשת על ידי גורם עוין.
שיטה זו מתבצעת בנוסף לפתרונות אבטחה הקיימים ברשת, דוגמת אנטי-וירוס, חומת אש ו-IDS, במטרה לאתר התקפות שלא נתפסות על ידי אמצעים אלו.
במסגרת ציד איומי סייבר, מתבצע מעבר יזום על מקורות מידע שונים ברשת המחשבים אשר עשויים להעיד על פעילות חריגה, דוגמת תיעוד התחברות משתמשים לרכיבי רשת ולמאגרי מידע, או שימוש בפרוטוקולי תקשורת שונים וכמויות תעבורת רשת חריגות.
השלב הראשון בשיטה הוא איסוף המידע מנקודות הרשת השונות למקום אחד, דוגמת SIEM.
ברשתות תקשורת גדולות מדובר בהרבה מידע מרכיבי תקשורת שונים, ועל כן מתבצע לרוב שימוש בשיטות ופלטפורמות Big data שונות לטובת ניתוחו ביעילות, דוגמת Kibana או Splunk.
פעולה מחקרית זו מתבצעת לרוב על ידי איש מקצוע שמכיר היטב את מבנה הרשת עליה הוא מנסה להגן, במטרה לאתר פעילות חריגה בכמה מרכיבי הרשת ו/או תנועת תוקף רשת בין רכיבי הרשת.
מדובר בתהליך מחזורי, במסגרתו מנסה המגונן לאתר שיטות תקיפת רשת שונות במידע שנמצא לרשותו ו/או ישויות המנסות לחדור לרשת.
שדרוג לשיטת איתור האיומים המדוברת מתבצע באופן אוטומטי - במקום שאדם יעבור בעצמו על החומרים, ניתן לכתוב תוכנה אשר תבצע לוגיקות לחיפוש פעילות חריגה והתרעתה בפני מרכז תפעול אבטחת מידע.
בתחום עיסוק זה ישנו לרוב שימוש בבינה מלאכותית.
בסוף תהליך המחקר והחיפוש, במידה ונמצאו איומי סייבר מתבצעים צעדי מנע במטרה לעצור איומים אלה הנמצאים ברשת, באופן נקודתי וכן במטרה שלא יחזרו בעתיד.
בנוסף מתבצעים מאמצים למצוא ולחשוף את האדם/גוף האחראי על התקיפה וכן את הנכסים בהם השתמש במהלך עבודתו.
כלל התהליך, במידה והצליח, מתועד ע"י ציידי הסייבר במסמכים ודוחות, ולעיתים מפורסמים בפלטפורמות שיתוף מידע בקהילת הסייבר העולמית.
קיימות מספר שיטות בהן משתמש צייד איומי הסייבר במהלך עבודתו.
שיטת האינדיקטורים (Indicators-Driven) - חיפוש אינדיקציות לחריגה רשתית ו/או התנהגותית ברכיבי ומשתמשי הרשת.
ישנן אינדיקציות חשיפה, בהן ישנה התנהגות חריגה בכמות/סוג התעבורה ברשת או במכונה קונקרטית.
ישנן גם אינדיקציות התנהגותיות, דוגמת דיוג.
שיטת ההתרעה (Intelligence-Driven) - מקרה בו יש התרעה חיצונית על תקיפת הרשת, שלא עלתה ממעקב שוטף אודות המתרחש ברשת.
מדובר לרוב על אינדיקציה מסוימת למקום/היקף התקיפה, ובהתאם ניתן לבצע חקירה מעמיקה יזומה באזור זה.
למשל - בקשת כופר מחברה לאחר שנפרצה, או היעלמות מידע או גישה ממסד נתונים ברשת.
שיטת האנליזה (Analytics-Driven) - ביצוע ניתוח אלגוריתמי ו/או היוריסטי של המידע הגולמי תוך אפיון תקיפת רשת.
בשיטה זו ישנו שימוש לרוב בבינה מלאכותית ולמידת מכונה.
ציד האריות המלכותי של אשורבניפל הם קבוצה מפורסמת של תבליטים אשורים מהארמון הצפוני של נינווה, המוצגים כיום בחדר 10 של המוזיאון הבריטי.
התבליטים, הנחשבים "יצירות המופת הבולטות ביותר של האמנות האשורית", מתארים ציד טקסי מאורגן בזירה של המלך אשורבניפל (ששלט מ-668 עד בערך 631/627 לפנה"ס).
בזירה שוחררו מכלובים אריות אסייתיים שנלכדו בטבע כדי שהמלך "יצוד" אותם עם חצים, חניתות או חרב; היה זה טקס שנהגו מלכי אשור לבצע.
התבליטים נוצרו בערך ב-635–645 לפני הספירה, ובמקור יצרו רצפים שונים שהוצבו סביב הארמון, היו צבועים בצבעים מרהיבים והיו חלק מתפאורה כוללת צבעונית בהירה.
התבליטים נחפרו על ידי הארכאולוג, האשורולוג והדיפלומט הבריטי הורמוזד רסאם בשנים 1852–1854 וויליאם לופטוס בשנים 1854–1855, ורובם נשלחו למוזיאון הבריטי, שם הם בין המוצגים הפופולריים בקרב הציבור הרחב והיסטוריונים לאמנות מאז.
הריאליזם של האריות זכה לשבחים רבים על ידי חוקרי אמנות.
הדמויות האנושיות נראות בעיקר בתנוחות פורמליות בפרופיל, במיוחד המלך במספר הופעותיו, אך האריות נמצאים במגוון גדול של תנוחות, חיים, גוססים ומתים.
התבליטים הם מהשלב המאוחר בתקופה של כ-250 שנה, שבמהלכה נעשו תבליטי ארמון אשור, ומראים את הסגנון המפותח והמשובח ביותר, לפני שחלה דעיכה בסוג אמנות זו.
אשורבניפל היה המלך האשורי הגדול האחרון, ואחרי שלטונו האימפריה הנאו-אשורית התדרדרה לתקופה של מלחמת אזרחים שתועדה בצורה גרועה בין צאצאיו, הגנרלים וחלקים מורדים באימפריה.
בשנת 612, כנראה רק כ-25 שנה לאחר יצירת התבליטים, האימפריה התפרקה ונינוה נבזזה ונשרפה.
במשך למעלה מאלף שנים לפני יצירת התבליטים, נראה כי הרג האריות היה מנהג שהיה שמור במסופוטמיה לבני המלוכה, ומלכים הוצגו לעיתים קרובות באמנות כשהם משתתפים בציד אריות.
ייתכן שהיה מימד דתי בפעילות זו.
מכתב ששרד על לוח חרס מתאר שכאשר אריה נכנס לבית ברחבי הממלכה, היה על בני הבית לנסות ללכוד אותו ולקחת אותו בסירה אל המלך.
האריה האסייתי, ששרד היום רק באוכלוסייה קטנה בהודו, הוא בדרך כלל קטן יותר מהאריה האפריקאי, ובתיעוד מאוחר הרבה יותר עולה כי הריגתו בידי אדם בטווח קצר, כפי שמתואר בתבליטים, הייתה אפשרית, תוך שימוש בחרב.
הטכניקה בפועל הייתה כזו שצייד האריות עטף את זרועו השמאלית בכמות עצומה של עורות עזים או בד של אוהל, ופיתה את האריה לתקוף את היד, בעוד שהחרב ביד ימין משמש להריגת האריה.
לעיתים קרובות יותר, המלך היה יורה חצים לעבר האריה; אם אלה לא מצליחים לעצור אותו והוא יזנק, הציידים הקרובים לצד המלך היו משתמשים בחניתות שלהם.
המלך אשורנצירפל השני (מלך באשור בשנים 883 עד 859 לפנה"ס), שיזם יצירת תבליטים אחרים של ציד אריות בארמונו בנמרוד כ-200 שנה לפני כן, התגאה בכתובת משנת 865 לפני הספירה כי "האלים נינטורה ונרגל, שאוהבים את כהונותי, נתנו לי את חיות הבר במישורים, מצווה עלי לצוד אותם.
30 פילים שלכדתי והרגתי; 257 שוורי בר גדולים שהורדתי עם כלי הנשק שלי, תקפתי ממרכבתי; 370 אריות גדולים שהרגתי בחניתות ציד".
בתבליט מתואר אשורנצירפל השני יורה חצים לעבר אריות ממרכבתו, כך שאולי זה היה ציד קונבנציונלי יותר במרחב הפתוח, או ייתכן גם שהוא נמצא בזירה.
תבליטים מאוחרים יותר מתארים כיצד משוחררים אריות שנתפסו לחלל סגור, שנוצר על ידי חיילים שיצרו חומת מגן.
למרות הציד, אריות מסופוטמיים שרדו במדבר, עד 1918.
אשורנאסירפאל השני, בכיתוב המתגאה בגן החיות שלו, הצהיר: "בלבי העז לכדתי 15 אריות מההרים והיערות.
הבאתי אותם לקלהו (נמרוד) לתוך ארמונות ארצי.
גידלתי את הגורים שלהם בכמויות גדולות".
ישנם כמה תריסר סטים של סצנות של ציד אריות בתבליטים בארמון, אם כי רוב התבליטים מקדשים לנושא חלק קטן.
הארמונות הנאו-אשוריים עוטרו בהרחבה בתבליטים, שנצרו על לוחות שהם בעיקר מגבס אלבסטר, שנמצא בשפע בצפון עיראק.
הוצגו בהם גם חיות אחרות שנצודו, והנושא העיקרי לתבליטים נרטיביים היה מסעות המלחמה של המלך שבנה את הארמון.
תבליטים אחרים הראו את המלך, את חצרו ואת אלוהי למסו ויצורים מכונפים.
רוב תבליטי הארמון תפסו את קירות האולמות הגדולים, עם כמה חדרים ברצף.
אך סצנות ציד האריות בארמון הצפוני מגיעות ביותר ממרחב אחד; בעיקר ממעברים צרים יחסית, המובילים מהחדרים הגדולים יותר.
חלקם היו במקור גם בקומה העליונה, ונראה שנפלו מתחת לפני הקרקע עד לחפירתם.
הפריסה המקורית שלהם הייתה, מבחינת הממדים, לא שונה כל כך מהאופן שבו הם מוצגים כיום במוזיאון, אף שהתקרה הייתה גבוהה יותר.
ציד המכשפות הסקוטי הגדול של שנת 1597 היה סדרה של משפטי מכשפות, שהתרחשו ברחבי סקוטלנד ממרץ עד אוקטובר 1597. לכל הפחות 400 אנשים הועמדו למשפט באשמת כישוף וצורות רבות של שטניות במהלך ציד המכשפות.
ציד המכשפות הסקוטי הגדול של שנת 1597 הוא הפחות מתועד בין חמשת צידי-המכשפות האחרים.
כמו אלה האחרונים, היא נערכה על ידי בתי משפט מקומיים בפיקוח ועדות מלכותיות, אך בניגוד לאחרים, היא לא תועדה על ידי הרשויות המרכזיות, ורוב הרשומות המקומיות נאבדו.
לא ידוע מה היה המניע לציד המכשפות של 1597, אבל באותה תקופה סקוטלנד חוותה סכסוך פוליטי בין המלוכה לכנסייה הפרסביטריאנית, כמו גם מגפה ורעב המוני.
במשפט מכשפות שהתקיים באדינבורו בשנת 1596, כריסטיאן סטיוארט הואשם בכך שכישף את פטריק רוטבן למוות, מקרה בו המלך התעניין באופן אישי.
זו הייתה גם אותה שנה שבה המלך ג'יימס השישי פרסם את ספרו על כישוף "Daemonologie".
ביולי 1597, ג'יימס השישי בילה 9 ימים בסנט אנדרוז בחקירת מטיפים באוניברסיטה ומשתתפים במשפטי המכשפות.
נאמר היה שיש מספר גדול של מכשפות מכמה סוגים (מעמדות חברתיים) שהתמסרו לשטן וסומנו כמכשפות.
סר רוברט ביוס שמע כי המשפטים פורסמו.
באוגוסט ביוס שמע שהמכשפה מקולמה אנדרסון ואחרים ניסו להטביע את המלך בדונדי בעזרת כישוף ואחרים ניסו להרוג את הנסיך הנרי.
נראה כי המקרים הראשונים שנרשמו התרחשו בסליינס מצפון לאברדין במרץ 1597, שם ביקשו הרשויות המקומיות אישור להוציא להורג מכשפות.
לאחר מכן נערך משפט מכשפות גדול באברדין נגד ג'נט וויארט ושותפיה.
נטען כי וויארט השתמשה בכישוף כדי לגרום לקורבן אחד לרעוד ולהזיע, כישפה קורבנות אחרים למוות או כמעט למוות, העלתה סערות באמצעות השלכת גחלים חיות, השתמשה ב"חתולי סיוטים" כדי לגרום לחלומות רעים, וניתקה גופה שהייתה תלויה על הגרדום.
היא הוצאה להורג בשריפה יחד עם "מכשפה" אחרת.
מספר ועדות מלכותיות נשלחו לחקור כישוף באזורים רבים במדינה.
נראה כי ציד המכשפות היה הכי נפוץ בפייף, בפרתשיר, בגלאזגו, בסטירלינגשיר ובמיוחד באברדינשייר, וכולם בין 4 במרץ לאוקטובר.
המקרה הידוע ביותר היה המקרה של מרגרט אייקן, המכונה המכשפה הגדולה מבלוואריי.
ככל הנראה היא נעצרה בפייף באפריל 1597. לאחר שהודתה באשמה תוך עינויים, היא הציעה לעזור לנציבות בזיהוי מכשפות בכל חלקי הארץ בתמורה לחייה.
כתוצאה מכך, במהלך ארבעה חודשים ביקרה ועדת אייקן בכמה אזורים בסקוטלנד ואנשים רבים נעצרו, הועמדו לדין והוצאו להורג לאחר שצוינו כמכשפות על ידה.
בסופו של דבר אייקן נפסלה לשמש כעדה לאחר שהכריזה על אנשים כזכאים אף על פי שאמרה קודם לכן שראתה אותה עוסקים בכישוף.
ב-1 באוגוסט היא נעצרה, וב־12 באוגוסט הורו לוועדות להקפיא את המשפט עד שניתן יהיה לבדוק טוב יותר את הטענות.
נראה כי פחות עונשי מוות נפסקו לאחר מכן, ובאוקטובר נראה כי ציד המכשפות הופסק.
ציד הכרישים הגדול הוא ספר מאת הסופר האמריקאי האנטר ס.
זה הספר הראשון בסדרת כתבי הגונזו שלו.
הספר מחולק לארבעה חלקים, לא כרונולוגיים לגמרי, ונפתח עם אוסף של כמה מהמאמרים היותר מוכרים של תומפסון, כגון סיקור הדרבי בקנטקי, מאמרו המפורסם על ז'אן קלוד קילי, מאמרו על חברו הטוב ועורך דינו אוסקר זטה אקוסטה, וסיקור הסופרבול ב-1973.
לאחר מכן מצורף חלק פוליטי הכולל קטעים מספרו האחר של תומפסון "פחד ותיעוב במסע הפרסום '72" יחד עם קבוצת מאמרים מהשנים 1973–1974 המסקרים את חודשיו האחרונים של ריצ'רד ניקסון לנשיאות.
מבחר מכתביו המוקדמים יותר אשר נכתבו עבור עיתון הנשיונל אובזרבר ועבור חיל האוויר מצורף יחד עם חלקים מתוך ספרי "פחד ותיעוב" (בלאס וגאס ובמסע הפרסום 72');
תומפסון עבד עבור הרבה הוצאות לאור וסוכנויות פרסום שונות לאורך קריירת הכתיבה שלו, והספר מציג קשת רחבה של מאמרים שפורסמו, בין היתר, בנשיונל אובזרבר, מגזין הרולינג סטון, הניו יורק טיימס, מגזין פלייבוי, הסקנלן החודשי, ועוד רבים אחרים.
אישים מפורסמים המסוקרים על ידי הסופר הם המאייר ראלף סטדמן, עורך הדין אוסקר זטה אקוסטה, גולש הסקי ז'אן קלוד קילי, ושחקן הפוטבול הידוע או.
דמויות פוליטיות המופיעות פעמים רבות לאורך המאמרים כוללות את נשיאי ארצות הברית ריצ'רד ניקסון וג'ימי קרטר, וכן את המועמד הדמוקרטי לנשיאות ג'ורג' מקגוורן.
עם זאת, בספר לא מופיעים האיורים השונים שהמאייר ראלף סטידמן יצר עבור רבים מהמאמרים המצורפים לאוסף.
תומפסון; רעשים מוזרים באזטלן; חולה שליטה ברוקיז; תזכיר משולחן כתבי הספורט: הפחד מזה שככל הנראה נקרא "המטורף על ישו"; זיכרונות משבוע מושחת בוושינגטון;
חלק ב': לפניכם מוצגת: בובת ריצ'רד ניקסון (הדגם של 1968); פתיחת המחבר; יוני 1972: הג'אגרנאוט מקגוורן ממשיך להתקדם; מאוחר יותר ביוני; ספטמבר; אוקטובר; הספד; זיכרון משולחן כתבי הספורט והערות חצופות מתא לחץ במיאמי; פחד ותיעוב בווטרגייט: מר.
ניקסון פרע את השיק שלו; פחד ותיעוב בוושינגטון: הילדים בתוך השק; פחד ותיעוב באבדון: החלאה מתנשאת;
הם כבר לא מה שהם היו; מפכ"ל המשטרה;
ציד האיילים הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי של מיקי מאוס שיצא לראשונה בשנת 1931. זהו הסרט הקצר ה-28 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" שהופק והרביעי באותה השנה.
עלילת הסרט עוקבת אחר מיקי ופלוטו היוצאים למסע ציד של אייל קורא.
מיקי לוקח את הכלב שלו פלוטו ליער למסע ציד.
פלוטו מוסח על ידי פרעוש, ומרחרח סביב היער, וננשך באף על ידי ציפור.
הוא בוחן דחליל מרופט, ונבהל כשאחת מכפפותיו של הדחליל נוחתת על זנבו.
הוא נמלט - מפיל את מיקי - וקופץ לאגם.
פלוטו חוזר למיקי, שמעביר אותו בסדרת אילוף כלבים - לשכב, להתהפך, להתיישב ולחיצת ידיים.
כשמיקי אומר לפלוטו "לדבר", פלוטו עושה חיקוי קצר של אל ג'ולסון, כורע על ברך אחת, מושיט את כפותיו ואומר "אמא!" ("!Mammy"; שיר בעל שם זהה אשר ג'ולסון ביצע באותה תנוחה).
מיקי זורק מקל בכדי שפלוטו יתפוס, והאחרון מרים ענף גדול אחר ונושא אותו בחזרה לאדונו.
כשמיקי רואה את צללית הענף דמויי הקרניים הוא חושב שפלוטו הוא אייל, והוא יורה בו.
מיקי מוצא את פלוטו שוכב ללא ניע, ומתחיל לבכות, מייבב, "אוי, מה עשיתי?
אל תעזוב אותי, חבר!" פלוטו קורץ לקהל בעוד מיקי ממשיך לבכות.
כשמיקי מתחנן שיגיד משהו, פלוטו מביט בו במתיקות, ונוהם, "נשק אותי!".
מיקי שמח שפלוטו חי, אבל אז הם שומעים קריאת איילים ומיד חוזרים למסע הציד.
פלוטו מרחרח מסביב, אבל מפספס לחלוטין את האייל, שמתחיל לרחרח גם הוא אחרי פלוטו.
כאשר פלוטו מבחין בו הוא טופח על כתפו של מיקי, מצביע על האייל ונובח, "האייל!
האייל!" מיקי מנסה לירות באייל העצום, אבל ידיו רועדות עד כדי כך שהאקדח שלו מתפרק.
האייל רודף אחרי מיקי ופלוטו, אבל מיקי משתמש באוזניים המתנופפות של פלוטו בכדי להתעופף באוויר, ויחד הם עפים בניצחון, מיקי רוכב על גב הכלב שלו.
סרט זה הוא הראשון שמציג את פלוטו כחיית המחמד של מיקי – בהופעתו הקודמת, "הפיקניק" משנת 1930, הוא נקרא בשם "רובר" ומשמש כחיית המחמד של מיני מאוס.
הסרט מתמקד בתעלוליו של פלוטו; הוא מקבל דקה וחצי של זמן מסך.
פלוטו מדבר שלוש פעמים בסרט - קורא "אמא!", אומר למיקי "נשק אותי!" ומצביע על "האייל!" חוץ מעוד קריאת "אמא" אחת בסוף הסרט "מיקי צועד החוצה", פלוטו לעולם לא דיבר שוב.
סרט קצר זה הוא הראשון מתוך שישה המציגים את מיקי צד; נושא זה נמשך עד הסרט "R'coon Dawg" בשנת 1951.
הסרט כולל הנפשה ממוחזרת של פלוטו מרחרח מול המסך מהסרט הקצר משנת 1930, "כנופיית השלשלאות".
הסרט הקצר "הבית הרדוף" משנת 1929 נכלל גם הוא במדור זה בגלל בדיחה דומה בכיכובו של מיקי.
בספרו "הסרטים של מיקי: סרטי הקולנוע של מיקי מאוס", הייס גרוב כותב: "הקצב שלו איטי, והוא מכיל כמה צחקיקים מביכים, כמו פלוטו המעופף בסוף הסרט.
הכי מעניין, הסרט מציג צחקיק נדיר ששובר את הקיר הרביעי: כאשר מיקי יורה בטעות בפלוטו, הוא פתאום פונה לקהל ב"האם יש רופא באולם?"; בדיחת קהל מודעת לעצמה תישאר דבר נדיר בדיסני, אך זה יהפוך למרכיב עיקרי אצל האחים וורנר לאחר שטקס אייברי הצטרף לסטודיו הזה".
ראיין קילפטריק, מאתר הפודקאסט "The Disney Film Project", מציין שהבדיחות שפלוטו קיבל היו רבות יותר וטובות יותר מאשר של מיקי, שהתחיל להפוך לדמות מוגבלת יותר: "פלוטו מתנהג בדיוק כמו כלב כשהוא נתקל בדחליל, מרחרח סביבו בזהירות, מחכה לרגע שלו להסתער.
מיקי לא יכול היה לעשות את זה, מכיוון שהיינו מצפים ממנו להיות מתוחכם יותר.
אבל תמימותו של פלוטו מאפשרת מגוון חדש של צחקיקים.
'ציד האיילים' באמת מראה את הכיוון שאליו צועדים הסרטים של מיקי.
מיקי הוא מסגרת לדמויות הצדדיות לעשות קטעים קטנים ומצחיקים.
זה באמת יתממש בסרטים הקצרים עם צבע, כמו 'רוחות בודדות' או 'מנקי השעון', אבל זה מתחיל עוד בשנים 1930–1931".
ב-30 במאי 1931, המגזין Motion Picture Herald פרסם: "הנה סרט קומדיה מצויר קטן ומעולה, עם מיקי מאוס עצמו בתפקיד הראשי כצייד איילים.
רק שהתפקידים משתנים והאייל זה שצד את מיקי וכלב הציד שלו.
שורות [הדיאלוג] הן הצלחה של ממש והסנכרון נוגע בשווי של דיסני, וזה מספיק.
ציפורים, פרעושים ובואש למען האמת מספקים את האווירה.
עיתון חדשות הקולנוע "The Film Daily" ומגזין וראייטי שיבחו את עלילת הסרט והמוזיקה שלו בנוסף לבדיחות המרובות בכיכובו של פלוטו.
ציד השועלים הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי מסדרת הסרטים "סימפוניות טיפשיות", אשר יצא בשנת 1931.
בוקר באזור הכפרי האנגלי והגיע זמנו של האדון לעשות את התחביב האהוב עליו: ציד השועלים.
ציגיינער נשמה הוא אלבום הבכורה של הזמר והשחקן הישראלי יוני אילת.
את האלבום הוציאה בשנת 2010 לאור חברת התקליטים פונוקול.
כל השירים הם גרסאות כיסוי לשירי האלבום נשמה צוענית של ירדנה ארזי, שיצא לאור בשנת 1987. באותה שנה ביצע אילת את שירי האלבום על במת הפסטיבל למוזיקה יהודית באמסטרדם.
ציגה דוגומה (נולדה ב-23 בפברואר 2001) היא אתלטית אתיופית, אלופת עולם באולם (גלאזגו 2024) בריצת 800 מטר.
באליפות אפריקה שנערכה באוגוסט בפור לואי שבמאוריציוס סיימה במקום 12 בריצת 400 מטר בתוצאה של 56.23 שניות.
בנוסף, סיימה במקום חמישי בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:47.31 דקות, ובמקום שישי בריצת שליחים 4x400 מטר משולב בתוצאה של 3:31.50 דקות.
באליפות העולם באולם שנערכה במרץ בגלאזגו שבממלכה המאוחדת זכתה במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:01.90 דקות, לפני ג'מה ריקי מהממלכה המאוחדת (2:02.72 דקות) ונואלי יאריגו מבנין (2:03.15 דקות).
בשלב חצי הגמר קבעה שיא אישי חדש של 1:58.35 דקות.
ציד בארץ ישראל היה חלק מהחיים האנושיים במשך אלפי שנים, החל מהתקופה הפרהיסטורית ועד ימינו.
בעבר, בני האדם צדו כדי לשרוד, אך עם הזמן הציד קיבל משמעויות נוספות, כמו ספורט, מסורת ואפילו צורך בפיקוח על אוכלוסיות מסוימות של בעלי חיים.
ציד לאורך כל התקופות האנושיות בארץ ישראל, השפיע ישירות על אוכלוסיות בעלי החיים באזור, ואף גרם להכחדתם של מינים מסוימים.
כמו כן, לאורך הזמן עבר הציד בארץ ישראל תמורות ושינויים.
הנשק החם לדוגמה, הביא איתו להעלאה במספר בעלי החיים הניצודים ובמינים הניצודים.
רק בתקופה הבריטית, החלו לחוקק חוקים המגבילים את הציד.
כיום, במדינת ישראל מתקיים ציד בהיקף רחב - חוקי ולא חוקי.
מדי שנה, עשרות אלפי בעלי חיים ממינים רבים ניצודים, והציד מהווה את אחד מגורמי הסיכון המשמעותיים ביותר על חיות הבר בישראל, ביחד עם גורמים כמו הרעלות, דריסות וצמצום שטחי מחיה.
בדומה לציד היבשתי, גם הדיג נטל חלק דומה בהשפעה על מגוון החי של הימים בארץ ישראל.
ארץ ישראל, השוכנת בצומת בין שלוש יבשות – אסיה, אפריקה ואירופה, מתאפיינת במגוון ביולוגי מרשים, הכולל חיות בר רבות המותאמות למגוון אקלים ואזורי גידול.
הגיוון הגאוגרפי של המדינה – הרים, מישורים, מדבריות, חופים וביצות – יצר בתי גידול מגוונים לחיות בר, ששילובם עם תרבות הציד נעשה לאורך ההיסטוריה.
דוגמה לכך, היא עפיפון המדבר, שהיה לשיטת ציד במדבר נפוץ מאוד.
שיטה זו הצריכה שטח גדול יחסית והייתה מותאמת לציד עדרי ענק, בניהם צבאים.
בתקופה הפרהיסטורית, ארץ ישראל שימשה כמעבר מרכזי עבור בני אדם קדמוניים בדרכם מאפריקה ליבשות אחרות.
אזור זה, עם מגוון בתי גידוליו, היה עשיר בחיות בר, מה שהפך אותו לאזור ציד חשוב.
הציד בתקופה זו לא היה רק מקור למזון, אלא גם חלק מהתרבות והאמונה.
במערות, כמו מערת תנור, נמצאו עצמות רבות של יחמורים וציורי קיר המתארים חיות בר, מה שמעיד על קשר רוחני ואמוני לציד.
ישנם אתרים נוספים עם ממצאים לציד חיות בר בארץ ישראל.
בגשר בנות יעקב לדוגמה, התגלו שרידיו של פיל ישר-חט, שנטבח בידי האדם הקדמון, ככל הנראה הומו ארקטוס.
באתר נמצאו גם מאובני בעלי-חיים רבים, חלקם עם סימני חיתוך או הכאה מכלי-אבן, הכוללים בין השאר קרנפים, היפופוטמים, בקר קדום, יחמורים, איילים, סוסים וצבאים.בעלי חיים אלו ניצודו על ידי האדם הקדמון, שכבר בתקופות קדומות הוביל לשינויים אקולוגיים ולהכחדה.
עם הזמן, בסביבות 10,000 שנה לפני הספירה, החלה המהפכה החקלאית, וקהילות החלו להתיישב ולהתמקד בחקלאות.
שינוי זה הביא להפחתה בצורך בציד, אך הציד נותר חלק מהתרבות והמסורת המקומית.
בתקופת התנ"ך, מתואר הציד כחלק משמעותי מחיי היום-יום, הן כמקור למזון והן כפעילות חברתית ותרבותית.
דמויות שונות תוארו כעוסקות בציד בניהן - נמרוד המתואר בבראשית פרק י' כ"גיבור ציד לפני ה'", ועשו המתואר כ"ידוע ציד איש שדה".
כמו כן, בויקרא פרק י"ז, קיימים חוקים הנוגעים לציד, כגון הצורך לכסות את הדם בעפר לאחר הציד, מה שמצביע על התייחסות דתית לפעילות זו.
במהלך התקופה העות'מאנית בארץ ישראל (1516–1917), הציד היה פעילות נפוצה, הן כמקור למזון והן כפעילות פנאי ואמצעי להפגנת מעמד חברתי.
האזורים המדבריים, כמו מדבר יהודה, אזור ים המלח ובקעת הירדן, היו מוקדים מרכזיים למסעות ציד, בשל המגוון העשיר של חיות הבר שבהם.
בעלי חיים כמו יעלים, צבאים, אריות ונמרים היו מטרות נפוצות לציידים.
מסעות הציד כללו לעיתים קרובות חבורות גדולות של ציידים, מלווי שירות וציוד רב.
לדוגמה, במרץ-אפריל 1881, יורש העצר האוסטרי רודולף הראשון ערך מסע ציד באזור ים המלח ובקעת הירדן, שבו תועדו בעלי החיים והעופות שניצודו, שיטות הציד והמניעים לפעילות זו.
כיום, מותר לצוד בישראל בעונת הציד (המתמשכת חמישה חודשים בשנה מהראשון בספטמבר עד 31 בינואר בכל שנה) ואת המינים: תורים, שלווים, אגמיות, וברווזים בלבד.
בנוסף, בישראל מותר לצוד במהלך עונת הצייד בלבד.
בנוסף, אסור לצוד בשעות החשיכה, אסור לצוד בשטחי שמורות טבע וגנים לאומיים, אסור לצוד בקרבת יישוב, אסור לצוד מתוך הרכב, אסור לצוד בהרעלה או תוך שימוש במלכודות, רשתות כלבים, מקלות, חץ וקשת וכל נשק אחר שאינו רובה צייד.
רשות הטבע והגנים היא הרשות הממשלתית האמונה על אכיפת החוקים והתקנות הנוגעות לגבי הציד, וכן גם הנפקת רישיונות ציד.
נכון ל-2021, כ-2,000 ישראלים החזיקו ברישיון ציד בתוקף.
בשנת 2021 לדוגמה, ניצודו בישראל 130,177 בעלי חיים לפחות בציד חוקי ומדווח.
ההערכות הן כי בכל שנה ניצודים כעשרות אלפי עופות באופן חוקי.
כיום, מתבצע בישראל ציד "מנהלי" של רשות הטבע והגנים בשיתוף משרד החקלאות ורשויות מקומיות, שמטרותיו העיקריות הן דילול אוכלוסיות של בעלי חיים מתפרצים כגון חזירי בר, שפני סלע, תנים, שועלים ועוד.
הציד הלא חוקי בישראל מהווה את אחד מגורמי הסיכון המשמעותיים ביותר על אוכלוסיית חיות הבר בישראל.
היקפיו המשוערים מגיעים לכ-15,000 מקרים בשנה, וכוללים מינים רבים בניהם ציפורי שיר, חוגלות, צבאים ודורבנים.
ציד דורבנים בישראל הפך נפוץ, עקב אמונות טפלות המייחסות לבשר הדורבן סגולות רפואיות.
ב-2021 הוגשה תביעה תקדימית נגד אדם שהורשע ברדיפה ובהרג של נקבת צבי ישראלי.
בתביעה, דרשה רשות הטבע והגנים פיצוי כספי על סך 600 אלף שקלים, כדי לשקם את הנזק שנגרם מאובדן נקבת הצבי לעדר.
ב-2020 נפתח קמפיין משותף של החברה להגנת הטבע, תנו לחיות לחיות ואנימלס במטרה להחמיר את האכיפה על ציד לא חוקי ולאסור על ציד חוקי כתחביב.
בעקבות הקמפיין, החליט המשרד להגנת הסביבה לאסור על ציד הציפורים שליו נודד ותור מצוי, שני מינים שאוכלוסייתן נפגעה בעקבות ציד (ובמקרה של התור המצוי, אף הגיעה לסכנת הכחדה).
ציד ההיפופוטם והתנין הוא ציור שמן על בד מאת הצייר פטר פאול רובנס.
הציור הוזמן בשנת 1615 לשם קישוט ארמון שלייסהיים, יחד עם שלושה ציורים נוספים המתארים סצנות של ציד אריה, זאב וחזיר בר.
מחזור הציורים נבזז מן הארמון במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
רק ציורו של ציד ההיפופוטם והתנין הושב למינכן, ולאחר מכן צורף לאוסף האמנות אשר כיום מהווה חלק מגלריית פינקוטק הישן.
פטר פאול רובנס יצר את ציור השמן על בד "ציד ההיפופוטם והתנין" בשנים 1615–1616. סצנת הציד מתרחשת על גדות נהר הנילוס, כפי שמרמז עץ דקל המופיע ברקע.
באותה תקופה נחשבו היפופוטמים ותנינים למטרדים מסוכנים, והשמדתם נתפסה כחובה המוטלת על האצולה.
בחבורת הציידים נכללים שלושה גברים הלבושים בתלבושת אוריינטליסטית, הרוכבים על סוסים ערביים ומשתמשים בחניתות ובחרבות, לצד שני משרתים הלבושים באפוד פשוט- אחד מהם נהרג בידי אחד מבעלי החיים.
ההיפופוטם הזועם דורך על התנין, בשעה ששניהם מותקפים על ידי הציידים וכלביהם.
מראיהם הפיזי המדויק של ההיפופוטם והתנין בולט לעומת תיאורים בני התקופה, ומשקף את ההתעניינות הגוברת באמפיריציזם ובתולדות הטבע שאפיינה את התקופה.
יש המשערים כי רובנס נסע לרומא כדי לצפות בגופת היפופוטם שהוצגה לזמן קצר כשהיא משומרת במי מלח, טרם יצירת הציור.
רובנס תרם רבות למסורת רבת-שנים של ז'אנר סצנות הציד הגדולות, ובמהלך שנות ה-1610 וה-1620 הפיקה סדנתו עשרות יצירות מסוג זה עבור פטרונים אריסטוקרטיים.
בשנת 1615 הזמין מקסימיליאן הראשון, הנסיך הבוחר מבוואריה, את "ציד ההיפופוטם והתנין" יחד עם שלושה ציורים נוספים המתארים ציד אריה, זאב וחזיר בר, לשם קישוט ארמון שלייסהיים — מעון הקיץ של נסיכי ויטלסבך.
רובנס וסדנתו יצרו את ארבעת ציורי הקנבס הגדולים באנטוורפן בשנים 1615–1616. אוסף האמנות של בית ויטלסבך היווה את גרעין הקמה של גלריית הפינקוטק הישנה במינכן, שם מוצגים כיום ציור ציד ההיפופוטם והתנין וציד האריה מאותו מחזור.
מחזור הציורים נבזז מארמון שלייסהיים במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
מבין הארבעה, רק "ציד ההיפופוטם והתנין" הושב למינכן, ובאותה עת צורף לאוסף שמרכיב כיום את הפינקוטק הישן.
המורכבות בהרכב הדמויות, הייצוג של תנועה סוערת ופעולה אלימה, הדרמה העזה והפלטה הצבעונית המבריקה - כל אלה מהווים סימנים מובהקים לסגנונו של רובנס.
בהודעה שפורסמה ב-25 בינואר 1847, הביע אז'ן דלקרואה את הערכתו לתנין שבציור, אותו תיאר כ"יצירת מופת של ביצוע", אם כי העיר כי "הפעולה שלו הייתה יכולה להיות מעניינת יותר".
צֵיד השועל הוא ציור שמן על קנבס מאת האמן האמריקאי וינסלו הומר, שהושלם בשנת 1893. זוהי אחת מיצירותיו השאפתניות והדרמטיות ביותר, ונחשבת כיום לאחת מפסגות יצירתו.
זהו ציורו הגדול ביותר עד אותה עת, והראשון שזכה להיכנס לאוסף ציבורי כאשר נרכש על ידי האקדמיה לאמנויות של פנסילבניה.
עותק נוסף של היצירה נמצא באוסף מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
הציור מתאר סצנה חורפית חריפה, בחוף ניו אינגלנד.
במרכז הקומפוזיציה נראה שועל אדום־כתום שגופו שוקע בשלג עמוק, פונה לאחור באקט של זהירות מתוחה.
צבע פרוותו יוצר ניגוד חד אל מול המשטח הלבן המקיף אותו.
מאחוריו שמיים סוערים וקרקע סלעית מחזקים את תחושת העוינות והקדרות של הנוף.
צמח בר - ככל הנראה ענפי שושנת בר יבשה - מופיע בחזית, כנקודת איזון פיוטית לסצנה הקודרת.
מעל השועל, עורבים שחורים מתקרבים בתנועה מאיימת, חלקם בגובה נמוך ואחרים בריחוף.
הקומפוזיציה מדגישה את המתח שבין הטרף לסכנה הקרבה, ומשקפת את שליטתו של הומר בפרטי הטבע ובעומק רגשי.
הומר עבר להתגורר בכפר הדייגים פרוּטס נק שבחוף מיין בשנת 1883, שם חי בבדידות כמעט מוחלטת ויצר את יצירותיו העוסקות בעימותים בין האדם או החיה לבין כוחות הטבע.
במהלך שנות השמונים של המאה ה־19, התעניין יותר ויותר בים עצמו ובמאבקי הישרדות בעולם הטבע.
בציור זה, שנוצר בשנת 1893, נטש לחלוטין את הדמות האנושית והתמקד במאבק הישרדותי טהור בין בעלי חיים: שועל חלוש המנסה ללקט גרגרים בקרקע מושלגת, מול עורבים מורעבים המתקרבים אליו במטרה לטרפו.
התופעה המתוארת ביצירה תועדה בטבע בחופי מיין, כאשר עורבים תוקפים שועל במצבי קיצון של רעב ושלג.
על פי עדויות, וינסלו הומר השתמש בשועל מת וחבורת עורבים מתים לצורך יצירת הקומפוזיציה.
הוא פנה לידידו הצייד וביקש ממנו לשלוח אליו שועל וכמה עורבים.
את השועל קיבע באמצעות חוטים ומקלות כדי לדמות תנועה, אך עם העורבים נתקל בבעיה: תחילה העמיד את גופותיהם הקפואות על ערימת שלג מול חלון הסטודיו שלו, אך כאשר הם הפשירו, תנוחותיהם קרסו.
לאחר שקיבל ביקורת בוטה מחברו תחנת הרכבת ("זה בכלל לא נראה כמו עורבים"), מחק אותם מהציור.
בהמשך פיזרו השניים תירס כדי למשוך עורבים חיים, והומר שרטט אותם ישירות מהתבוננות.
כך הגיע להרכב הסופי שבציור.
הציור מציג דרמה של חיים ומוות, אך גם מתאר את מחזוריותו הבלתי פוסקת של הטבע: בעוד העימות בין השועל לעורבים צפוי להסתיים במהרה, גלי הים החורפי הנראים ברקע ממשיכים להתנפץ אל המצוקים באין מפריע.
הניגוד בין השועל לבין העורבים מדגיש את עקרון "הישרדות המתאימים ביותר", הרעיון הדרוויניסטי שעמד בבסיס רבות מיצירותיו המאוחרות של הומר.
השועל - המסמל רוח, תושייה ועקשנות - מוקף באיום גובר של עורבים - סמל לתבונה ונועזות.
הציור מבטא גם את עולמו הפנימי של הומר עצמו, שהתבודדותו ותפיסתו הפסימית ביחס לאדם נטו להזדהות עם דמות השועל הנרדף.
בציור ציד השועל משנת 1893 ויתר הומר לחלוטין על דמות אנושית, ובחר להציג את מאבק ההישרדות דרך עימות בין בעלי חיים בטבע.
נושא זה ממשיך ביצירה המאוחרת נורת'איסטר (Northeaster, 1895), המתאר את מאבקם הבלתי פוסק של כוחות טבע עילאיים: הים הסוער מתנגש בצוקים האיתנים, והצופה הוא העד היחיד למאבק.
שתי היצירות עוסקות בהתמודדות עם איתני טבע הרסניים, אך בעוד שב"ציד השועל" מוצגת דרמה ממוקדת וחד־פעמית, ב"נורת'איסטר" מתואר עימות קוסמי ואינסופי.
ציד חזיר הבר הקלידוני הוא ציור שמן מאת הצייר הפלמי פטר פאול רובנס, שנוצר סביב השנים 1611–1612. היצירה מוצגת כיום במרכז גטי בלוס אנג'לס, אגף המזרח, גלריה E202.
במרכז הסצנה נראה הלוחם מלאגרוס, עטוף בגלימה אדומה מתנופפת, כשהוא נועץ את חניתו בכתפו של חזיר בר עצום ממדים.
החיה הפראית, הנאבקת גם בזוג כלבים שנאחזו בפרוותה הסמורה, מסתובבת לעבר יריבה האנושי.
בעוד מכתו של מלאגרוס מתגלה כקטלנית, מצויר החזיר כיריב עז במיוחד.
מתחת לפרסותיו נראים גופת כלב שסורסרה וגופתו של הצייד אנקאיוס השרוע ארצה.
מאחורי מלאגרוס מתוארת אטאלנטה, אהובתו והציידת, הקשובה למתרחש ואוחזת בקשתה.
הציור מתבסס על סיפור מיתולוגי שתואר בהרחבה בכתביו של אובידיוס ב"מטמורפוזות".
לפי המיתוס, כאשר מלך קלידון אונאוס כשל מלהביא מנחות לאלה דיאנה, שלחה האלה חזיר בר אימתני להמיט הרס בארצו.
בנו של המלך, מלאגרוס, אסף סביבו לוחמים מפורסמים כדי להכריע את החיה.
רבים מהציידים נהרגו או נפצעו, עד אשר הצליח מלאגרוס להכות את החזיר.
ראשו הוענק כגביע ניצחון לאטאלנטה, אהובתו.
רובנס יצר את הציור זמן קצר לאחר שובו משהות ממושכת באיטליה.
התנוחות של רבות מן הדמויות מבוססות על סרקופגים ופסלים עתיקים שראה שם.
דמות החזיר בפרופיל נלקחה ישירות משיש מפורסם בגלריה אופיצי בפירנצה.
בציורו השתמש רובנס בדימויים איקוניים מהעת העתיקה כדי לפנות לקהל משכיל.
לדמויות הרוכבים על סוסים שאב השראה מיצירותיהם של לאונרדו דה וינצ'י ורפאל.
עם זאת, האופן הדינמי והחדשני שבו פירש את סצנת הציד נחשב לייחודי לו.
באמצעות ציור זה קבע רובנס את נושא המאבק האפי בין האדם לחיה, נושא שאליו שב פעמים רבות לאורך הקריירה שלו.
ציוויליזציה היא ארגון חברתי אנושי מורכב המתאפיין בקיומן של מערכות פוליטיות, ריבוד חברתי, עיור ומערכות סמליות של תקשורת מעבר לשפה הטבעית (כלומר, כתב).
הציוויליזציה מתאפיינת גם במרכוז של סמכויות, ביות מיני צמחים ובעלי חיים, חלוקת עבודה, אידאולוגיות וערכים המבטאים התקדמות חברתית, אדריכלות מונומנטלית, מיסוי, תלות חברתית ושאיפת התפשטות.
מבחינה היסטורית, "ציוויליזציה" הוגדרה לעיתים קרובות כתרבות גדולה יותר ו"מתקדמת יותר", בניגוד לתרבויות קטנות יותר ו"מתקדמות פחות".
במובן הרחב יותר, נהוג להבחין בין ציוויליזציה לבין חברות שבטיות לא ריכוזיות, כולל תרבויות של פסטורליסטים נוודים, חברות נאוליתיות או ציידים-לקטים.
בציוויליזציות נוצרו יישובים צפופים המתאפיינים במעמדות חברתיים היררכיים שנשלטים בידי אליטות, העוסקים בחקלאות אינטנסיבית, כרייה, ייצור ומסחר בקנה מידה קטן.