tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא הייתה אישה משכילה ואינטלקטואלית יוצאת דופן לתקופתה.
בתיאורים עכשוויים, היא הוצגה כ'מתוקה ועליזה' בצעירותה, והתעניינה במגוון תחביבים אופייניים לאצילות: משחקי קלפים וקוביות, הימורים ורכילות.
לצד זאת, היא התעניינה בפעילויות כגון חץ וקשת וציד.
תיאור של אן בולין נכתב על ידי ניקולס סנדרס, תועמלן קתולי, בשנת 1586, כמעט חצי מאה לאחר מותה.
בספרו, מצייר סנדרס תמונה קריקטורית של אן כאישה גבוהה, בעלת שיער שחור, פנים צהובות וחולות, שן בולטת ושש אצבעות ביד.
הוא מתאר אותה כמי שלבשה בגדים גבוהים כדי להסתיר פגם בלסת שלה.
תיאורו של סנדרס, המבוסס על רכילות ושמועות ולא על ראיות היסטוריות, תרם רבות ליצירת דמותה של אן בולין.
למרות היותו בדיוני ברובו, תיאור זה השפיע עמוקות על התפיסה הציבורית של אן בולין במשך מאות שנים, והשפעתו ניכרת אפילו בספרי לימוד מודרניים.
חסידיה של אן בולין כיום רואים בה אחת מחלוצי הפרוטסטנטיות.
זאת משום שבפועל, ייסוד הכנסייה האנגליקנית העצמאית והניתוק מן הוותיקן באו לעולם כדי להכשיר את נישואיה להנרי, ובכך הפכו את ממלכת אנגליה למדינה פרוטסטנטית.
באופן רשמי, הליך ייסוד הכנסייה האנגליקנית הושלם סופית בידי בתה אליזבת, שירשה את כיסאו של הנרי מאחותה הבכורה מרי.
אוהדיה רואים בה אישה שהוענשה על לא עוול בכפה; שונאיה ראו בה מכשפה, שהשתמשה בכישוף שחור כדי להפוך למלכת אנגליה, ובמעלליה הפרידה כביכול בין הקתולים באנגליה, לבין "האמונה האמיתית היחידה".
בנוסף לעשרות ספרים ומחזות על התקופה, יוחדו יצירות רבות לדמותה של אן בולין, או שהיא משמשת בהן כדמות מרכזית.
בין היצירות הפופולריות והידועות ביותר נמנות:
האופרה "אנה בולנה" מאת דוניצטי (1830).
המחזה "אדם לכל עת" על חיי תומאס מור מאת רוברט בולט, וכן סרט זוכה פרס האוסקר "אדם לכל עת" מ-1966, בו גילמה ונסה רדגרייב את דמותה של אן בולין.
המחזה "אן של אלף הימים" מאת מקסוול אנדרסון, וכן סרט בשם זה מ-1969, בו גילמה את דמותה השחקנית ז'נבייב בוז'ולד.
מיני סדרה בריטית משנות ה-70 "שש נשותיו של הנרי השמיני" וכן גם סרט מ-1972. את דמותה של אן בולין גילמה דורותי טוטין, שהייתה מועמדת לפרס באפטא על משחקה.
הספר "בת בולין האחרת" 2001 מאת פיליפה גרגורי מתאר את השתלשלות האירועים דווקא מנקודת מבטה של מרי בולין, אחותה הגדולה של אן.
ב-2008 עובד הספר לסרט באותו שם, בו גילמה נטלי פורטמן את דמותה של אן בולין.
סדרת הטלוויזיה "שושלת טיודור" בה גילמה נטלי דורמר את דמות אן בולין בעונה הראשונה והשנייה, וכן בהופעת אורח בפרק האחרון של הסדרה בעונה הרביעית.
בולין היא דמות מרכזית ברומן של הילרי מנטל, "וולף הול".
בסדרת הטלוויזיה לפי רומן זה, ששודרה ב-BBC, גילמה קלייר פוי את דמותה.
בבריטניה הועלה ב-2018 לראשונה המחזמר "Six", המבוסס על סיפורן של שש נשותיו של הנרי השמיני, בהן אן בולין, בשיר "Don't Lose Your Head".
המחזמר הוצג בברודוויי מ-2020 עד לפרוץ מגפת הקורונה, וחזר להציג ב-2021.
ב-2021 עלה לאקרנים הסרט "ספנסר" על הנסיכה דיאנה.
במהלך הסרט היא מוצאת עניין בספר על קורותיה של אן בולין, שכן היא רואה עצמה ואת המקרה הטרגי של יחסיה המעורערים עם הנסיך צ'ארלס בעלה זהים למקרה של בולין.
בנוסף, לאורך הסרט היא אף רואה את דמותה של בולין משקיפה עליה.
ב-2022 הוקרנה בשירות הסטרימינג נטפליקס מיני-סדרת הטלוויזיה "דם, כתרים וסקס".
בסדרה מגלמת איימי ג'יימס-קלי, את בולין.
ב-2024 עלתה הסדרה "שארדלייק" בשירות הסטרימינג דיסני פלוס.
בסדרה העוסקת בתקופת הנרי וקרמוול, מוזכרים לכל אורכה אן בולין ונסיבות הוצאתה להורג.
אן ברונטה הייתה סופרת אנגליה, האחות הצעירה והפחות ידועה משלוש האחיות הסופרות ממשפחת ברונטה.
אן ברונטה נולדה בתורנטון שבמחוז יורקשייר, הבת הצעירה מששת ילדי משפחת הכומר פטריק ברונטה.
באותה שנה עברה המשפחה להווארת', ואמה מתה שנה אחרי שנולדה.
אחיותיה הגדולות נשלחו לבית ספר, ואן נשארה בבית מטופלת בידי דודתה, שהשפיעה עליה בדעותיה הדתיות.
אן כתבה עם אחיה ואחיותיה סאגה על ממלכות דמיוניות בשם "אנגריה" ו-"גונדל", היא שיתפה פעולה בעיקר עם אמילי וביחד יצרו את הסיפורים על "גונדל".
בשנת 1836 הצטרפה לאחותה שרלוט בבית הספר רוהד, וב-1839 התחילה לעבוד כאומנת.
הרומנים שלה הושפעו מניסיונה בעבודתה עם ילדי עשירים מפונקים.
בשנת 1845 עבדה אצל משפחה בשם רובינסון, באותה תקופה אחיה ברנוול לימד את בן המשפחה, עבודתה זו הסתיימה בעקבות הסתבכותו של ברנוול ברומן עם אם המשפחה ופיטוריו.
ב-1846 פרסמו האחיות ספר שירים משותף בשמות עט גבריים, אן נקראה אקטון בל.
בשם זה היא פרסמה גם את הרומנים שלה, "אגנס גריי" פורסם ב-1847, ו-"הדיירת מאחוזת ויילדפל" פורסם ב-1848.
אן מתה בסקרבורו ממחלת השחפת, חודשים ספורים אחרי מות אחיה ברנוול ואחותה אמילי מאותה מחלה.
אן בנקרופט הייתה שחקנית אמריקנית, מהמעוטרות בכוכבות הוליווד: זכתה בפרס האוסקר, פעמיים בפרס אמי, פעמיים בפרס גלובוס הזהב, פעמיים בפרס טוני ובפרס השחקנית בפסטיבל קאן.
בנקרופט נולדה כאנה מריה לוסייה איטליאנו.
היא נולדה ברובע הברונקס, ניו יורק, למייקל ולמילדרד איטליאנו, שניהם דור שני למהגרים איטלקים.
לאחר לימודיה התיכוניים למדה בנקרופט משחק בכמה מוסדות יוקרתיים, ביניהם האקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה.
בתחילת שנות החמישים כיכבה בשורה של סדרות טלוויזיה בשם אן מרנו, עד להופעת הבכורה הקולנועית הראשונה שלה בדרמת המתח "הדלת פתוחה" (1952), בו כיכבה מרילין מונרו בתפקיד הראשי.
אז שינתה את שם משפחתה לבנקרופט, כי סברה שזהו שם אלגנטי.
בנקרופט, שהייתה שחקנית הצמודה לחוזה של האולפנים, עברה כעבור זמן לניו יורק, כדי לפתח עצמה כשחקנית על פי ראות עיניה.
היא הופיעה לצד הנרי פונדה בהפקת ברודוויי למחזה "נדנדה בשניים" אותו ביים ארתור פן, עליו זכתה בפרס טוני כשחקנית משנה במחזה.
שנתיים אחר כך זכתה פעם נוספת בפרס הטוני על ההצגה "עושת הנפלאות", שהתבסס על האוטוביוגרפיה של הסופרת הלן קלר.
היא זכתה בפרס כשחקנית ראשית במחזה דרמה, אותו תפקיד בו זכתה בפרס האוסקר שנתיים אחר כך בגרסה הקולנועית לסרט, אותו ביים ארתור פן, שביים גם את המחזה.
ב-1970 השתתפה בספיישל טלוויזיוני בשם "Annie: the Women in the Life of a Man", שזיכה אותה בפרס אמי, ובכך הייתה לאחת מרשימה מצומצמת של שחקנים שזכו בשלושה מארבעת הפרסים החשובים ביותר של תעשיית הבידור האמריקנית: פרס האוסקר, האמי והטוני.
תפקידיה הגדולים בקולנוע היו, בין השאר, בסרטים "אוכל הדלעת" (1964), עליו קיבלה את פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל קאן 1964, כמו גם את פרס גלובוס הזהב, "שבע נשים" (1966), שביים ג'ון פורד ותפקידה הידוע מכל, כגברת רובינסון, לצד דסטין הופמן ב"הבוגר" (1967).
היא גילמה בסרט אישה המנהלת רומן עם בחור בן 21. השיר המפורסם של סיימון וגרפונקל "Mrs.
Robinson", הותאם לדמותה של בנקרופט (במקור התייחס לגברת רוזוולט, אשתו של נשיא ארה"ב), ואף הופיע בפסקול הסרט.
על תפקידה בסרט קיבלה בנקרופט פרס גלובוס הזהב שני, כשחקנית הקומית\מוזיקלית הטובה ביותר.
היא הייתה גם מועמדת לפרס אוסקר כשחקנית הטובה ביותר על תפקידה אך הפסידה לקתרין הפבורן על "נחש מי בא לסעוד".
סרטים בולטים אחרים בו כיכבה בנקרופט לאחר "הבוגר" היו: "וינסטון הצעיר", סרט בריטי שביים ריצ'רד אטנבורו, על צעירותו של וינסטון צ'רצ'יל, בו בנקרופט גילמה את אימו, ג'ני; "ההינדנבורג" (1975), סרט אסונות שביים רוברט וייז, כשלצידה כיכב ג'ורג' סי.
על תפקידה בסרט קיבלה מועמדות לגלובוס הזהב.
בשנת 1985 הייתה מועמדת לגלובוס הזהב ולאוסקר על תפקידה בסרט "סיפורה של אגנס", שביים נורמן ג'ואיסון ובו כיכבה לצד ג'יין פונדה.
בשנות התשעים הרבתה להופיע בסרטי טלוויזיה.
בשנות האלפיים המשיכה להופיע בסרטים הוליוודיים וקיבלה מועמדות נוספת לפרס אמי על תפקידה בסרט הטלוויזיה "רומן אביבי", על פי המחזה של טנסי ויליאמס, כשחקנית המשנה.
באותה תקופה חלתה בנקרופט בסרטן הרחם אך החליטה להסתיר זאת מפני מעריציה וחבריה הקרובים.
בנקרופט נפטרה ביוני 2005 מסרטן הרחם, בגיל 73, בבית החולים מאונט סיני בניו יורק.
רבים (ובהם חבריה הקרובים של בנקרופט) הופתעו מדבר מחלתה, כיוון שהיא שמרה בקנאות על חייה הפרטיים.
בעלה השני היה במאי הקומדיות היהודי מל ברוקס, משנת 1964 ועד ליום מותה.
שמה מוטבע ככוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד על הישגיה הטלוויזיוניים.
אן גולון היה שם העט בו חתמה הסופרת הצרפתייה סימון שאנז'ה על סדרת רבי המכר אנג'ליק (Angélique - בצרפתית - אנז'ליק).
הספרים הראשונים בסדרה נכתבו בשיתוף עם בעלה, וסבולוד סרגייביץ' גולובינוב, שחתם עליהם בשם סרז' גולון.
ספרי הסדרה שתורגמו לאנגלית ולעברית חתומים בשם סרז'אן גולון.
ספרים אחרים של גולון ומאמרים עיתונאיים שלה חתומים בשמות עט אחרים, כגון ז'ואל דנטרן .
גולון הוכרזה בשנת 1977 כסופרת החיה, הכותבת בצרפתית, שתרגומי ספריה הם הנמכרים ביותר.
אולם, מאבקים על זכויות יוצרים הפסיקו את הדפסת תרגומי ספריה ובמקומות רבים בהם ספרים אלה היו רבי מכר, כולל בישראל, היא נשכחה כמעט כליל.
גולון נולדה ב-19 בדצמבר 1921 בעיר טולון.
אמהּ, הייתה פסנתרנית ובת למשפחת בדרנים ידועה.
אביה, פייר שאנז'ה היה מדען וקצין בצי הצרפתי.
גולון נמשכה לכתיבה ולציור מגיל צעיר.
כילדה, היא סייעה לאביהּ בצביעת מפות ואיורים בספרי ההדרכה שהוא כתב עבור טייסים וכתבה סיפורים קצרים.
היא השלימה את כתיבת הרומן הראשון פרי עטה, Au Pays de Derrière Mes Yeux ("בארצות שמאחורי עיני"), כשהייתה בת 18. הרומן ראה אור ב-1944, כשגולון הייתה בת עשרים ושלוש.
במהלך מלחמת העולם השנייה היא כתבה את הספר, Master Kouki ואת הספר The Patrol of the Saint Innocents.
האחרון שבהם עובד למחזה וזיכה אותה בפרס הספרותי Le caillou d'or (אבן הזהב).
במהלך המלחמה סייעה גולון בייסוד המגזין "France Magazine" ויצאה בשליחות המגזין למסע אופניים מצרפת הכבושה לספרד, שחדלה לשתף פעולה עם הפשיסטים, תוך שהיא מדווחת בשמות עט שונים.
בכתיבתה היא עודדה את שוחרי עצמאות צרפת.
בשנת 1949, כששימשה גולון ככתבת בקונגו הצרפתית, היא הכירה את סרז' גולון , סופר וגאולוג שהיה גולה לבן רוסי.
השנים נסעו לגוואדלופ, התחתנו שם והיגרו לצרפת, שם התגוררו בבית אמהּ של אן.
אן סייעה לסרז' בניסוח ספרי הזיכרונות שלו Les Géants du Lac, le Cœur des Bêtes Sauvages, ופרסמה בתקופה זו שני ספרים משלה.
בני הזוג השקיעו כשנה בחקירת התקופה עליה כתבו את הרומן היסטורי המשותף שלהם, הספר הראשון בסדרת אנג'ליק, אנג'ליק, מרקיזת המלאכים (התרגום העברי קרוי "אנג'ליק").
תרגומו הגרמני של הספר ראה אור ב-1956, תחת חתימתה של אן גולון בלבד כספר בן יותר מ-900 עמודים.
שנה מאוחר יותר, יצא לאור הספר המקורי בשפה הצרפתית, בחתימת שני בני הזוג, לאחר שחולק לשני ספרים.
ב-1958 יצא הספר לאור באנגלית בחתימת "סרג'אן גולון".
הספר תורגם ליותר מעשרים שפות והיה רב המכר הראשון של ההוצאה לאור הצעירה, "Hachette", אִתה החלו לעבוד בני הזוג.
עם השנים הפכה הוצאה לאור זו לאחד מתאגידי התקשורת הגדולים בצרפת.
המוציא לאור שכנע את בני הזוג להכניס שינויים בכל ספר וספר שלהם בטענה שהדבר ישרת את המכירות.
מעבר לזאת, המוציא לאור שינה פרטים נוספים בספרים מבלי לשאול את בני הזוג והשתמש בטכניקות שונות לטשטוש זהות הכותבים.
מאוחר יותר השתמשה הוצאת הספרים בזהותם המטושטשת של הסופרים ובשינויים שהכניסה בספרים כאמתלה לנטילת זכויות היוצרים לעצמה.
בשנת 1964 הופצו שני סרטים בבימויו של ברנאר בורדרי על פי סדרת הספרים.
מישל מרסייה שיחקה את אנג'ליק לצד רובר חוסיין.
עד לשנת 1968 הופצו עוד שלושה סרטים על פי סדרת ספריהם.
הזוג גולון לא קיבל תמלוגים עבור הסרטים.
ארבעת ילדיהם של הזוג גולון נולדו בצרפת והמשפחה היגרה לעיירת הקיט האלפינית קראנס-מונטנה (Crans-Montana) שבשווייץ הצרפתית.
בני הזוג המשיכו לכתוב את סדרת אנג'ליק והוציאו לאור גם ספר אומנות שהכיל את ציוריהם.
בשנות השישים, בעקבות התרבות הפרסומים על אודות השואה, שכנעה אן גולון את משפחתה להצטרף למפעל הציוני, ולמרות שלא היה למשפחה קשר לעם היהודי, הם עלו לישראל.
אחרי העלייה לישראל, חלק מילדי המשפחה התגייר.
הבן הצעיר במשפחה, שלימים התפרסם בתור הביוכימאי פייר גולובינוף וכסופר בעל שם העט דאוד חממי, היה ממארגני מבצע אסתר להעלאת שארית הפליטה מתימן.
מלבד פייר, עוד שניים מילדי המשפחה פרסמו כתבים בתחומים שונים, ביניהם נדיה שעבדה חלק מספריה של גולון לקומיקס.
בשנת 1972 נסעו הזוג גולון לחבל קוויבק שבקנדה לצורך מחקר מקדים עבור ספר מסדרת אנג'ליק שתכננו לכתוב.
סרז' נפטר בקוויבק ואן המשיכה את כתיבת סדרת אנג'ליק בעצמה.
בשנת 1977 יצא לאור הספר Angélique et la démone (אנג'ליק ורוח המת) ואן גולון הוכרזה כסופרת הצרפתית החיה שתרגומי ספריה הם הנמכרים ביותר.
למרות ההצלחה הבינלאומית של ספריה, גולון קיבלה פחות ופחות תגמולים עבורם, באמתלות שונות, עד שההוצאה לאור הכריזה על עצמה כבעלת הזכויות הבלעדית על הספרים.
ההוצאה חדלה גם את הפצת ספריה של גולון לשפות זרות, למעט שני הספרים הראשונים בסדרה, ובמשך עשר שנים מכרה את עותקיהם במחירים הולכים ועולים.
במשך שנים אלו גם הוקרנו הסרטים שעובדו על פי הספרים פעמים רבות ברשתות טלוויזיה שונות.
גולון מצאה שבממוצע מוקרן סרט אחד שלה בטלוויזיה פעם בחמישה עשר יום.
הסרטים יצאו לאור גם ב-DVD.
בין השנים 1993 ל-2004 ניהלה גולון מאבק משפטי נגד הוצאת הספרים וזכתה בבלעדיות על זכויות היוצרים ובפיצויים על הלנת שכר.
ההליך המשפטי רושש את גולון, שהגיעה לגיל 80, ומעריציהּ גיסו הון שאפשר את השלמתו.
בזמן המאבק המשפטי בתהּ של גולון, נדיה, פרנסה אותה.
נכון לשנת 2008, גולון עיבדה מחדש את ספרי הסדרה במטרה להסיר מהם את השינויים שהוכנסו על ידי הוצאת הספרים.
אנג'ליק (בניגוד לשפת המקור, לא קרוי "אנג'ליק מרקיזת המלאכים"), עברית - אריה חשביה.
אנג'ליק ?, עברית - אריה חשביה.
Merveilleuse Angélique הוקרן בישראל תחת השם אנג'ליקה המופלאה
Angélique et le Roy הוקרן בישראל תחת השם אנג'ליק והמלך
Indomptable Angélique הוקרן בישראל תחת השם אנג'ליק הסוררת
אן בוני הייתה שודדת ים אירית מפורסמת מהמאה ה-18, שהייתה פעילה בעיקר באזור האיים הקאריביים.
עברה אינו ברור, והמקור המקיף ביותר על אודותיה הוא ספרו של צ'ארלס ג'ונסון: "A General History of the Pyrates", המתאר את חייהם של שודדי ים מפורסמים באותה תקופה.
מפרטים ביוגרפיים הידועים עליה ניתן לומר שהייתה אישה נבונה ומושכת, אך בעלת מזג חם.
בוני נולדה באירלנד לזוג מהמעמד הגבוה.
אביה, ויליאם מק'ורמאק, היה עורך דין מצליח.
אמה, מרי ברנאן, הייתה המשרתת של אשתו של ויליאם.
עם הידיעה על הולדת הממזרה, עברו ויליאם מרי מקינסל שבאירלנד ללונדון, שם הלבישו את בתם בבגדי ילד וקראו לה "אנדי".
משנתגלתה התרמית, עברו לצ'ארלסטאון שבדרום קרולינה, שם הרוויח ויליאם ממון רב ממטעים חקלאיים.
לאחר פטירת אמה, הפכה אן למנהלת משק האחוזה של אביה.
בגיל 16 התאהבה אן בג'יימס בוני, מלח ושודד ים זוטר, והשניים נישאו.
אביה התכחש לנישואיה והיא התנקמה בו על ידי הצתת מטעיו.
אביה המאוכזב, שרצה שתנשא לאציל ותהפוך לבעלת מעמד, סילק אותה מאחוזתו.
אן ובעלה ג'יימס עברו לאי ניו פרובידנס שבבהאמה, שהיווה מושבת שודדי ים.
ג'יימס התקשה לפרנס את אן, ולכן בגד בחבריו שודדי הים והלשין עליהם למושל ג'מייקה, וודס רוג'רס.
כשאן שמעה על כך, היא החלה לשנוא את בעלה ולבלות באזורי השתייה יחד עם אדם בשם פייר (Pierre), שהיה הומוסקסואל פופולרי, ונודע בתכנון הברחת גבירות.
באמצעותו הצליחה להתקרב אל הגברים המועדפים בחברה, וכן לרכוש חברים רבים מקרב הפיראטים.
תחילה משכה בוני את תשומת לבו של באיארד צ'ידלי (Chidley Bayard), אחד מהגברים העשירים ביותר בקאריביים.
היא נאלצה לצאת לדו-קרב "לחיים או למוות" מול אהובתו מריה, שהייתה ספרדייה יפהפייה; לאחר מכן, נהנתה מבזבוז כספו ומטיולים עמו.
באחד מהנשפים שלוותה אותו, היא פגשה באחותו האכזרית של מושל ג'מייקה.
אחותו של המושל לעגה ליחסים של בוני עם צ'ידלי.
זו ענתה בעליצות כי היא דואגת לשמור מצ'ידלי מרחק ומיד הכתה בפיה של האישה, תוך שהיא שוברת שתיים משיניה.
בוני נכנסה לכלא כיוון ששדדה כסף, דולרים וספינות מאנשים ופיראטים אך היא לא הייתה בכלא זמן רב כיוון שצ'ידלי שחרר אותה באמצעות קשריו עם זאת הוא כבר לא היה מוכן לקחת אותה עמו.
כשאהובה רחוק ממנה, היא החלה לאבד בו עניין ובמהרה חברה לנוכל נאה ושמו ג'ון רקהאם.
הוא כונה גם ג'ון "הבד" רקהאם (בשל גנדרנותו ובגדיו הצבעוניים והמבריקים) ו"קליקו ג'ק", שהיה בעל מוניטין טוב.
המשיכה בין השניים הייתה הדדית.
באותה תקופה היה רקהאם שודד ים טיפוסי, שתקף בדרך כלל ספינות.
הוא לא היה פיראט מוצלח ביותר, אך בהחלט היה רומנטי וידע איך להוציא את כספו.
בניגוד ליחסיה עם באיארד צ'ידלי, יחסיהם של בוני וג'ון לא היו פומביים.
בוני סירבה לחכות לשיבת ג'ון ממסעותיו, לכן הצטרפה אל ספינתו.
בוני חצתה גבולות חברתיים רבים.
ראשית כאשר החליטה להצטרף לספינה, בתקופה בה נשים על סיפון נחשבו למביאות מזל רע.
שנית, בלבוש ובהתנהגות; מיום הצטרפותה, החלה בוני ללבוש בגדי גבר.
בוני לחמה לצד הגברים, הצוות ידע שהיא "אשתו של הקפטן".
היא זכתה לכבוד בקרב המלחים והשתתפה במבצעים ובשלל.
על פי שמועות היא דקרה גבר בלבו לאחר שגילה את זהותה כאישה במהלך הקרב.
בוני וג'ון זכו במהלך החודשים הבאים בהצלחות רבות, וכן בשלל שכלל ספינות, אוצרות ועוד.
אף על פי שבוני מוזכרת כאחת משודדות הים המפורסמות ביותר, היא מעולם לא לקחה לבעלותה ספינה משלה.
כשרקהאם גילה כי בוני בהריון הוא השאיר אותה בקובה ללדת שם.
ישנן מספר תאוריות לגבי סופה של התינוקת.
יש כאלה הטוענים כי ג'ון הכיר משפחה של חבר טוב בקובה שלקחו חסות על הילדה, אחרים טוענים כי אן נטשה אותה.
גרסה אחרת, מהמקובלות יותר, טוענת כי הילדה נולדה חודשים לפני הזמן ומתה כשעה לאחר הלידה.
אן הייתה הרוסה, בכתה והאשימה עצמה על מות בתה.
כשרקהאם חזר לבת זוגו, הוא היה המום ממצבה, והחזיר אותה לתקופת התאוששות בניו פרובידנס.
בניו פרובידנס חשפה בוני באמצעות פייר מזימה נגד המושל, וכך הצילה את חייו.
המושל היה מאושר מאוד, אך לא כמו בעלה החוקי, ג'יימס.
באותה תקופה עדיין התעקש ג'יימס להוכיח את הרומן שהשניים ניהלו תחת אפו.
באחד הלילות הוא תפס אותם וגרר את הזוג החצי לבוש אל בית המשפט, לפני שמלחי הספינה שמו לב.
רקהאם הציע לקנותה, אך ג'יימס הכיר את מזגה של אשתו וסירב בטענה: "!She'll kill me if she's set free" (היא תהרוג אותי אם היא תשוחרר!).
Are you so afraid of her, then" (אז היא תיתלה בעוון רצח, האם אתה כל כך מפחד ממנה?).
מושל ג'מייקה הבריטי איים לעצור את בוני ולהלקותה אם לא תחזור לבעלה, אלא אם יצליח רקהאם לשכנע את ג'יימס לגירושים על ידי קנייתה.
בכל מקרה, בוני לא הייתה מוכנה שיקנו אותה ולכן בעזרת חברה הטוב, פייר, חמקה מהמקום, יחד עם רקהאם.
לאחר כמה חודשים חזרה בוני לספינה.
ביוני 1719 תקפה ספינת הפיראטים שלה ספינה מסחרית הולנדית.
חייל אחד מצוות הספינה סירב להיכנע, ובמקום זאת הצטרף לצוות הספינה (ישנם כאלה הטוענים כי מרק היה על הספינה כשאן חזרה לספינה).
לאחר הצטרפותו של החייל, מרק ריד, לספינת השודדים, הוא הפך לאחד מאנשי הצוות האכזריים ביותר והפופולריות שלו בקרב השודדים עלתה.
למעשה, מרק היה אישה, מרי, שכמו בוני התחזתה גם היא לגבר.
בוני, שלא עלתה בשלב זה על סוד זהותה המגדרית, ומרי הפכו עם הזמן לידידות קרובות.
יום אחד, בעוד ריד מתלבשת, גילתה אותה בוני וסודה נחשף.
בספר הביוגרפיות של צ'ארלס ג'ונסון מסופר כי תחילה היה הקשר ביניהן רומנטי, וייתכן כי בוני התאהבה בריד ולכן היו שמועות בין הספנים.
רוב החוקרים מאמינים ששמועות אלו רחוקות מהמציאות.
ריד ובוני בילו רבות בחדר לבדן, דבר שעורר את חמתו של רקהאם, ויום אחד התפרץ לחדר ובין הזוג החלה מריבה סוערת בה התעקשה ריד כי היא אישה וכהוכחה חשפה לפניו את שדיה.
ג'ק ההמום אפשר לריד להישאר על הסיפון מבלי לחשוף את זהותה.
לאחר זמן מה, חשף רקהאם את זהותה של ריד (הסיבות לא ידועות, אך ניתן לשער כי היו שמועות על הקשר בין ריד לבוני שהעלו את חמתו של רקאהם).
עם זאת, לא היה לגילוי השפעה על מילוי תפקידה ויחס הקבוצה כלפיה.
באוקטובר 1720 עגנה הספינה בנמל "דריי הרבור" בג'מייקה והגברים השתכרו לחלוטין בעוד רק הנשים נשארו פיכחות.
יום לאחר מכן נתגלו על ידי ספינת שיטור בריטית בפיקוד קפטן ברנט יונתן, ומשסירבו להיכנע, ירתה עליהם ופגעה במוט המפרש המרכזי.
הם נעצרו והובאו למשפט בספאניש טאון, ג'מייקה.
מילותיה האחרונות של בוני אל רקהאם (שביקש לראותה בפעם אחת אחרונה לפני תלייתו) היו:
"אני מצטערת לראות אותך כאן ג'ק, אבל אם לחמת כמו גבר, אתה לא צריך להתלות כמו כלב.
ב-19 בנובמבר הוצאו ג'ק וצוותו להורג בתלייה.
ריד ובוני דחו את משפטן בטענה שהן בהריון ואין להעניש את עובריהן.
לא ברור אם אכן היו בהריון או המציאו זאת, אך על פי מסמכים שונים, רבים מאמינים כי השתיים אכן היו בהריון.
מאמינים כי ריד הייתה בהריון מרקהם או משודד ים לא ידוע מהצוות, ואילו בוני הייתה בהריון מרקאהם או מד"ר מיכאל רדקליף (Doctor Michael Radcliff) שהיה קורבן לאחת מפשיטות הצוות וניצל הודות לה.
ב-28 באפריל 1721 מתה ריד מקדחת או במהלך הלידה בכלא, ואילו כל רישום על עברה של אן נמחק.
משערים כי אביה חילץ אותה מהכלא ומחק כל זכר אודות עברה המפוקפק.
על פי "Oxford Dictionary of National Biography" החזירה אביה של בוני לצ'ארלסטאון, בדרום קרולינה.
ב-21 בדצמבר 1721, היא נישאה בשנית ליוסף בורלי (Joseph Burleigh) וילדה לו שמונה ילדים ו1 שנולד לפני (לא ידוע מי האב).
היא מתה כאשה מכובדת בגיל 82 ונקברה ב-25 באפריל 1782. שודדת הים המפורסמת שהייתה אחריה היא צ'ינג שי.
היא אינה קשורה לאן בוני והיא רק הייתה פיראטית מפורסמת שפעלה כמה שנים אחרי שאן מתה.
דמותה שמשה השראה למנגקה אייצ'ירו אודה ליצור במנגה והאנימה "וואן פיס" את הפיראטית ג'וולרי בוני המבוססת עליה.
בנוסף דמותה הופיעה בעונה השנייה של קומדית הפיראטים הרומנטית מבית HBO "לו הייתי פיראט", שם גולמה על ידי מיני דרייבר.
אלופה אולימפית בעלת 3 מדליות.
אן אוטנברייט נולדה בבאומנויל, אונטריו.
כבר בגיל 3 למדה אוטנברייט לשחות בבריכה הפרטית שלהם.
מהרגע הראשון, שחיית סגנון החזה הייתה טבעית לאוטנברייט.
בגיל 12 היא התאמנה במועדון השחייה אושווה.
היא התאמנה תחת הדרכתו של ליין טרימבי.
בשל מבנה גופה וגמישות היתר, היא הייתה גבוהה ורזה, סגנון השחייה שלה היה ייחודי.
הוא היה גלי ורגליה יצאו מעל פני המים בכל תנועה, אך היא נפסלה פעמים רבות בשל כך.
בשנת 1981 עברה אוטנברייט להתאמן במועדון השחייה אייקס תחת הדרכתו של המאמן פול מרונו.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בגואיאקיל, אקוודור בשנת 1982 זכתה אוטנברייט בשתי מדליות.
מדליית כסף ב-100 מטר חזה במשותף עם קים רודנבו מארצות הברית בתוצאה של 1:11.03 דקות, אחרי המנצחת אוטה גווינגר ממזרח גרמניה (1:09.14 דקות).
מדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:33.05 דקות, אחרי המנצחות סווטלנה ורגנובה מברית המועצות (2:28.82 דקות) וגווינגר (2:29.71 דקות).
בנוסף היא סיימה יחד עם חברותיה במקום החמישי ב-4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:14.76 דקות, המנצחות ממזרח גרמניה קבעו שיא עולם חדש (4:05.88 דקות).
במשחקי חבר העמים שנערכו בבריזביין, אוסטרליה בשנת 1982 זכתה אוטנברייט בשתי מדליות.
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בקאראקס, ונצואלה בשנת 1983 זכתה אוטנברייט בשתי מדליות.
מדליית זהב ב-100 מטר חזה בתוצאה של 1:10.63 דקות ומדליית כסף ב-4x100 מטר מעורב.
בשנת 1983 השתתפה אוטנברייט בכינוס הפועל ה-12 שנערך בישראל בהשתתפות טובי הספורטאים בעולם כהכנה נוספת לאולימפיאדה.
במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב שבו קנדה ניצחה את ארצות הברית, פסל ברי אבנר, אז שופט צעיר את אוטנברייט בשל חבטות רגלים פרפר כלפי מטה, אחרי כל בעיטת חזה.
על אף שהפסילה הייתה מוצדקת ולפי החוקה הבינלאומית, הודיע הנציג הקנדי לוועדה המארגנת שאם השחיינית תיפסל, נבחרת קנדה לא תגיע יותר להתחרות בישראל והפסילה התבטלה.
לפני האולימפיאדה סבלה אוטנברייט מפריקת ברך קשה והיה חשש שהיא לא תצליח להשתקם, אך עקב גמישותה הרבה היא הצליחה.
למרות שלא השתתפה במבחנים של קנדה לאולימפיאדה, היא שובצה בכל זאת לנבחרת בידיעה שהיא יכולה לזכות במדליה.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכתה אוטנברייט ב-3 מדליות אולימפיות.
מדליית זהב ב-200 מטר חזה בתוצאה של 2:30.38 דקות, לפני סוזן ראפ מארצות הברית (3:31.15 דקות) ואינגריד למפרר מבלגיה (3:31.40 דקות).
מדליית כסף ב-100 מטר חזה בתוצאה של 1:10.69 דקות, אחרי המנצחת מהולנד פטרה ואן סטברן (1:09.88 דקות) ולפני קאתרין פוארו מצרפת (1:10.70 דקות) רביעית סיימה אחת המועמדות לניצחון טרייסי קולקינס מארצות הברית.(1:10.88 דקות).
מדליית ארד ב-4x100 מטר מעורב (יחד עם רימה אבדו, מישל מקפרסון ופמלה ריי) בתוצאה של 4:12.98 דקות, אחרי המנצחות מארצות הברית (4:08.34 דקות) ומערב גרמניה (4:11.97 דקות).
מדליית הזהב של אוטנברייט הייתה הראשונה של שחיינית קנדית במשחקים האולימפיים.
אוטנברייט סיימה את לימודיה באוניברסיטת דרום קליפורניה, ואחר כך באוניברסיטת וילפרד לורייר באונטריו.
משנת 1988 משמשת אוטנברייט כמאמנת שחייה.
אוטנברייט זכתה ב-5 תוארי אליפות קנדה בשחייה.
בשנים 1982 ו-1983 ניבחרה אוטנברייט לשחיינית השנה בקנדה.
בשנת 1999 זכתה אוטנברייט להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
אן ארצ'ר היא שחקנית אמריקאית, ידועה בעיקר בשל תפקידה בסרט שובר הקופות "חיזור גורלי" משנת 1987 ובסרט וכן על תפקידה בסרט "תמונות קצרות" מ-1993. בנוסף היא גם המייסדת של ארגון "אמנים למען זכויות האדם", מוסד ללא כוונת רווח שדוגל במתן זכויות שוות לכל בני האדם.
ארצ'ר נולדה בלוס אנג'לס בקליפורניה שבארצות הברית, למשפחה נוצרית-מדעית.
היא בתם של השחקנים מרג'ורי לורד וג'ון ארצ'ר.
היא למדה דרמה במכללת פיצ'ר, ובתחילת שנות ה-70 היא החלה להופיע בתפקידי אורח במגוון של סדרות טלוויזיה, ביניהן: "הוואי 5-0", "איירונסייד" ו"אהבה נוסח אמריקה".
בשנת 1973 קיבלה את התפקיד המשמעותי הראשון שלה, בסרט "The All-American Boy" לצידו של ג'ון ווייט, ובנוסף כיכבה בקומדיית המצבים "Bob & Carol & Ted & Alice".
בעקבות זאת היא הופיעה שנית בסדרות טלוויזיה, בהן: "בית קטן בערבה", "מניקס", "פטרוצ'לי" ו"מקלאוד".
היא המשיכה לשחק בסרטים, ובמהלך תחילת שנות ה-80 החלה גם להופיע במחזות אוף ברודוויי.
בשנת 1984 הצטרפה ארצ'ר לצוות השחקנים של אופרת הסבון "פלקון קרסט".
פריצת הדרך שלה הייתה בשנת 1987 במותחן "חיזור גורלי" שם גילמה את אשתו של מייקל דאגלס, וקיבלה מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על משחקה בו.
מאוחר יותר שחקה בשני סרטים המבוססים על ספריו של טום קלנסי לצידו של האריסון פורד, "משחקים פטריוטיים" ו"סכנה ברורה ומיידית".
בשנת 1993 היא הופיעה בסרט "גוף ההוכחות" לצידה של מדונה, ובסרטו של רוברט אלטמן "תמונות קצרות".
בנוסף היא גם הופיעה בעיבוד לתיאטרון של "הבוגר", בתפקיד גברת רובינסון, שעל הופעתה קיבלה תגובות חיוביות.
מאוחר יותר הופיעה בסדרות הטלוויזיה "ישנן בנות", "הלוחשת לרוחות" ו"פילדלפיה זורחת" בתפקיד חצי קבוע.
נכון ל-2009 היא מגלמת את דמותה של לורל לימוז' בסדרת הטלוויזיה "ילדות שמנת" של The CW.
בשנת 2022 שיחקה בתפקיד חוזר במיני-סדרה "הנושרת".
ידועה בעיקר בזכות תפקידה בסרט "חיזור גורלי" שעליו הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, וכן על תפקידה בסרט "תמונות קצרות" שעליו הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב.
ארצ'ר נישאה לוויליאם דייוויס בשנת 1968, אך השניים התגרשו באמצע שנות ה-70. בשנת 1978 נישאה לג'רי ג'סטרו.
יש לה שני בנים, אחד מדייוויס ואחד מג'סטרו.
בשנת 2006 הקימה את ארגון "אמנים למען זכויות האדם", מוסד ללא כוונת רווח שדוגל במתן זכויות שוות לכל בני האדם.
ארצ'ר היא חברה בכנסיית הסיינטולוגיה.
חיזור גורלי (1987) - בתפקיד: באת' גאלאגאר.
אמונה בגרוש (1988) - סרט טלוויזיה - בתפקיד: דאבי פרנק אוג.
מעברים צרים (1990) - בתפקיד: האניקאט.
אהבה במעקב (1990) - בתפקיד: מיירה בורסקי.
משחקים פטריוטיים (1992) - בתפקיד: קאת'י ראיין.
גוף ההוכחות (1993) - בתפקיד: ג'ואן בראסלו.
תמונות קצרות (1993) - בתפקיד: קלאייר קאיין.
Family Prayers (1993) - בתפקיד: ריטה ג'ייקובס.
סכנה ברורה ומיידית (1994) - בתפקיד: קאת'י ראיין.
ניקו החד-קרן (1998) - בתפקיד: ג'ולי האייסטינגס.
אמנות המלחמה (2000) - בתפקיד: אלינור הוקס.
פקודה לא חוקית (2000) - בתפקיד: גברת לוריין.
לחישות: סיפורו של פיל (2000) - בתפקיד: דיבוב קולה של לב רגיש.
הגבר של הבית (2005) - בתפקיד: ג'ולי הייסטינגס.
סוף המשחק (2006) - בתפקיד: הגברת הראשונה.
לשרוד מעבר לסורגים (2008) - בתפקיד: הלנה קינגלייר.
אקסיות לכל הרוחות (2009) -בתפקיד: וונדה ווקאמון.
Trafficked (2017) - בתפקיד: מוניקה.
ישנן בנות: הדור הבא (2021) - בתפקיד: לנור פייזקי.
מופיעה בתפקיד אורח בעונה 2 פרק 4.
הנושרת (2022) - בתפקיד: שרלוט מייליארד שולץ.
Paper Empire (עתידי) - בתפקיד: ג'ורדן.
אן הוא מחוז בצפון צרפת בחבל או-דה-פראנס (עד תום 2015 השתייך לחבל פיקרדי).
הוא נקרא על שם נהר אן.
המחוז גובל ביער הארדנים ובבלגיה בצפון מזרח, ובירתו היא העיר לאן.
אֵן הוא מחוז במזרח צרפת בחבל אוברן-רון-אלפ, הנקרא על שם נהר אן, ובירתו היא העיר בור-אן-ברס.
אן אליזבת אפלבאום היא עיתונאית וסופרת יהודייה-אמריקאית זוכת פרס פוליצר שהרבתה לכתוב על הקומוניזם ועל התפתחות החברה האזרחית במרכז ובמזרח אירופה.
היא הייתה עורכת באקונומיסט וחברת מערכת בוושינגטון פוסט (2006-2002).
הוריה הם הרווי אפלבאום, שותף במשרד עורכי הדין הבינלאומי קובינגטון וברלינג, ואליזבת אפלבאום, ממוזיאון קורקורן.
היא בוגרת בית הספר סָיְידְוֶול פרנדס (1982).
היא קיבלה תואר ראשון בהצטיינות יתרה מאוניברסיטת ייל (1986), שם נבחרה לאחווה פי בטא קפא.
היא למדה לתואר השני במימון מלגת מרשל ביחסים בינלאומיים בבית הספר לכלכלה של לונדון (1987).
היא למדה בקולג' סנט אנטוני, אוניברסיטת אוקספורד לפני שעברה לוורשה, פולין ב-1988 ושימשה ככתבת מטעם "האקונומיסט".
אפלבאום שימשה כעורכת בכתב העת הבריטי "הספקטייטור" ובעלת טור ב"דיילי טלגרף" וב"סאנדיי טלגרף".
היא גם כתבה עבור "אינדיפנדנט".
היא עבדה ב"אקונומיסט", בו כתבה על מפנים חברתיים ופוליטיים משמעותיים במזרח אירופה, לפני ואחרי נפילת חומת ברלין ב-1989. ב-1992 זכתה בפרס צ'ארלס דאגלס.
אפלבאום התגוררה בלונדון ובוורשה במהלך שנות התשעים, וכתבה מספר שנים טור פופולרי בעיתון הלונדוני "איבנינג סטנדרד".
היא כתבה על הפרלמנט של בריטניה ומאמרי פובליציסטיקה על סוגיות מקומיות וזרות.
ב-24 במאי 2006, היא כתבה שהיא עזבה את וושינגטון על מנת לחיות בפולין.
אפלבאום הייתה עמיתת ג'ורג' הרברט ווקר בוש/אקסל שפרינגר באקדמיה האמריקאית בברלין, גרמניה, ב-2006 ובאביב 2008. אפלבאום גם שימשה כעמיתה בצוות חשיבה של מכון היזמות האמריקאי (American Enterprise Institute).
בפברואר 2008, הוענק לה אות מסדר הצלב של טרה מריאנה האסטוני, מדרגה שלישית.
ספרה הראשון של אפלבאום, "Between East and West" (בין מזרח למערב), הוא יומן מסע ועליו היא זכתה בפרס אדולף בנטינק ב-1996. ספרה השני, "גולאג – מחנות הריכוז הסובייטיים", ראה אור ב-2003 (הספר תורגם לעברית וראה אור בהוצאת "עברית" בשנת 2004) ועליו היא זכתה בשנת 2004 בפרס פוליצר לספרות תעודית.
במאמר קצר בבלוג שלה שפרסמה בספטמבר 2009 גינתה אפלבאום את מעצרו של רומן פולנסקי ב-2009. מבקריה טענו שהיא המעיטה בפשעיו של פולנסקי ולא חשפה את העובדה שבעלה ניסה לשחרר אותו.
היא הגיבה במאמר נוסף בבלוג שבו היא חשפה בעבר את עבודתו של בעלה, שהיא אינה הדוברת שלו, וש"לא היה לה שום מושג שהממשלה הפולנית רוצה או יכולה לשדל למען שחרורו של פולנסקי".
ב-2020 יצא לאור ספרהּ דמדומי הדמוקרטיה בהוצאת דאבלדיי.
בספרה היא נשענת על מחקרי עמיתים, ובמיוחד של חוקרת הפסיכולוגיה הפוליטית קארן סְטֶנר .
את תובנותיה ממחקריה של סטנר, והרלוונטיות גם בשנת 2023, היא הציגה בראיון ב"הארץ" לנתנאל שלומוביץ.
היא ניסתה להסביר מדוע ואיך מהפכות רבות מתרחשות לפתע במאה ה-21. לדבריה, המשיכה למנהיגים סמכותניים אינה ביטוי לצרות אופקים, אלא לחשיבה פשטנית.
אנשים נמשכים לרעיונות סמכותניים כי מורכבוּת מערערת אותם.
הם סולדים מפלגנות בחברה, ומעדיפים אחדות.
לדבריה, כשהם נחשפים פתאום ברשת לגיוון של דעות וחוויות זה מכעיס אותם.
הם מחפשים פתרונות בשפה פוליטית שגורמת להם להרגיש בטוחים.
כך היא הסבירה בקצרה את ריבוי המהפכות לאחרונה במדינות דמוקרטיות כמו הונגריה, פולין, ארצות הברית ועוד.
ב-2024 יצא לאור ספרה אוטוקרטיה בע"מ, העוסק בשיתוף הפעולה בין רודנויות ומשטרים אוטוקרטיים ברחבי העולם, בהובלתן של מדינות כמו רוסיה, הרפובליקה העממית של סין ואיראן.
הד סלע תרגם את הספר לעברית.
הספר יצא לאור בהוצאת ידיעות ספרים.
אפלבאום נישאה ליושב-ראש הסיים ב-1992. שיקורסקי לימים הפך לשר החוץ של פולין תחת ראש הממשלה דונלד טוסק.
אפלבאום יודעת היטב אנגלית, צרפתית ופולנית.
אֵן הוא נהר בצפון-מזרח צרפת, אחד מיובליו של נהר האואז.
על שמו נקרא מחוז אן בחבל פיקרדיה.
בתקופות קדומות הוא נודע בשם אקסונה.
מקורו של הנהר הוא ביער ארגון סמוך לקומונה רמברקור-סומן שבמחוז מז.
הוא זורם לכיוון צפון ואז מערב בטרם נשפך לאואז סמוך לעיר קומפיין.
לאורך הנהר יכולות לשוט סירות קטנות.
תעלות מחברות בינו לבין נהר מז ונהר מארן ומסייעות בפיתוח החקלאות באזור.
בשנת 57 לפנה"ס התחולל סמוך לנהר קרב בין יוליוס קיסר לשבטים בלגיים ובו הניס קיסר את השבטים שתקפו אותו.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה התחוללו שלושה קרבות עקובים מדם בעמק הנהר.
הקרב הראשון על האן התחולל לאחר בלימת ההתקדמות הגרמנית וההתחפרות הגרמנית במהלכו הייתה סנונית ראשונה במלחמת החפירות של החזית המערבית.
הקרב השני על האן היה חלק ממתקפת ניבל הצרפתית, ואילו הקרב השלישי על האן היה חלק ממבצע בליכר של מתקפת האביב הגרמנית.
אן ארבור היא עיר במדינת מישיגן בארצות הברית.
היא בירת מחוז וושטנאו, ושוכנת כ-56 קילומטר מערבית מדטרויט.
על פי מפקד התושבים של שנת 2020 מונה העיר כ-123,851 תושבים, העיר החמישית בגודלה במדינת מישיגן.
אן ארבור נוסדה בשנת 1824, וידועה בעיקר כמקום מושבה של אוניברסיטת מישיגן, שעברה אליה מדטרויט בשנת 1837. לעיר תדמית ליברלית, אינטלקטואלית ופרוגרסיבית, תוארה כאחת מ-20 הערים הליברליות ביותר בארצות הברית, וידועה כבסיס תמיכה של המפלגה הדמוקרטית.
העיר נוסדה במאי 1824, במקור תחת השם "Annsarbour".
בשנת 1827 הפכה לבירת מחוז וואשטנאו.
בשנות השלושים של המאה ה-19, הציעה חבורת סוחרי קרקעות שטח גדול במרכז העיר למדינת מישיגן, כמקום מושבה של אוניברסיטת מישיגן.
מאז מעבר האוניברסיטה לעיר בשנת 1837 מדטרויט השכנה, ההיסטוריה של האוניברסיטה נקשרה באופן הדוק עם התפתחות העיר.
מלבד בתקופת המשבר הכלכלי של שנת 1873, העיר גדלה בצורה יציבה וקבועה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 החלה העיר לקבל תדמית של מרכז חשוב לפוליטיקה ליברלית ולמפלגה הדמוקרטית, בדומה לערי אוניברסיטה נוספות כגון ברקלי שבקליפורניה ובוסטון.
אן ארבור הפכה למרכז חשוב במאבקים ליברליים ידועים ובעיקרם ההתנגדות למלחמת וייטנאם ואקטיביזם במסגרת התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית.
המפגשים החשובים הראשונים של ארגון הסטודנטים הסוציאליסטי-רדיקלי "סטודנטים למען חברה דמוקרטית" נערכו באן ארבור ומשם צמחה תנועת השמאל החדש.
היווצרות תנועות אלה, בעיקר בקמפוס האוניברסיטה ובקרב סטודנטים, חלחלה גם לפוליטיקה המקומית.
באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20, שלושה חברים בולטים בתנועת HRP הסוציאליסטית נכנסו למועצת העיר וקידמו תקנות מהפכניות בכל הנוגע להעדפה מתקנת.
בשנים האחרונות ידועה אן ארבור כעיר עם איכות חיים גבוהה מאוד והיא נהנית מביקושים גבוהים, בעיקר בשל המוניטין הרב של אוניברסיטת מישיגן הממוקמת בה.
עם זאת, העיר מתמודדת עם אתגרים מודרניים כגון פרוור מהיר וג'נטריפיקציה.
על פי מפקד התושבים האמריקני שנערך בשנת 2010, בעיר 113,394 תושבים, המתגוררים בצפיפות של 2653.47 תושבים לקילומטר ריבועי.
הצפיפות העירונית נמוכה יותר מהפרוורים במעגל הקרוב לעיר דטרויט, שהיא העיר הגדולה הקרובה לאן ארבור, אך צפופה יותר מאשר הפרוורים במעגל הרחוק יותר מדטרויט.
היספאנים ממקורות שונים מהווים כ-4.1% מתושבי העיר.
מתוך כלל משקי הבית בעיר, 23.0% כוללים ילדים מתחת לגיל 18 המתגוררים בבית, 37.8% הם זוגות נשואים המתגוררים יחד, 7.5% מורכבים מאשה המנהלת את משק הבית ללא גבר ו-52.5% היו "לא משפחות".
זהו מספר גבוה יחסית לעיר אמריקנית, בין השאר בשל שיעור הסטודנטים הגבוה והנטייה לחיות במערכות זוגיות אלטרנטיביות ולאו דווקא משפחתיות מסורתיות, נטייה המאפיינת ערים ליברליות.
ההכנסה החציונית למשק בית בעיר עמדה במפקד האוכלוסין על $46,299 וההכנסה החציונית למשפחה הייתה $71,293. בנתונים אלו נרשמה עלייה במדידות סטטיסטיות שונות שנערכו אחרי המפקד.
הפשיעה בעיר נמוכה מהממוצע הארצי והממוצע המדינתי ונתוני הפשיעה האלימה נמוכים עוד יותר מהממוצע.
למעשה, הפשיעה הנמוכה מאוד, דווקא במישיגן, הנתפסת כמדינה מסוכנת יחסית, היא גורם מושך למשפחות מהמעמד הבינוני-גבוה ואנשי אקדמיה.
אוניברסיטת מישיגן מעצבת במידה רבה את כלכלת העיר.
היא מעסיקה למעלה מ-30,000 איש במגוון תחומים ויחידות.
היי-טק מהווה מרכיב חשוב בכלכלת אן ארבור.
מפעלים טכנולוגיים רבים התיישבו בעיר, בזכות הנגישות לידע ולכח אדם מיומן המגיע מאוניברסיטת מישיגן ובהם: מאגר הידע האקדמי החשוב JSTOR, יצרני תרופות, חברות תוכנה ועוד.
חברת הענק פייזר, המתמחה בשיווק וייצור תרופות, הייתה אחד המעסיקים הגדולים בעיר בפרט ובמדינת מישיגן בכלל, עד המשבר הגדול של שנת 2008. החברה המשיכה לפעול בעיר, אם כי במתכונת מצומצמת ורוב מתקני המחקר והפיתוח שלה נקנו על ידי האוניברסיטה.
נכון ל-2012 העיר עדיין מהווה מוקד משיכה למכוני מחקר ופיתוח מדעיים של גופים שונים, כגון הסוכנות להגנת הסביבה של האו"ם וטויוטה.
באן ארבור מרכז תרבותי תוסס ונמצאים בה מועדוני הופעות, ברים, תיאטראות ובתי קולנוע רבים.
יחסית לעיר אמריקאית, יש בה שטחי פארק רבים המציעים לתושבי העיר (בעיקר בחודשי האביב והקיץ) תחרויות ספורט, פסטיבלים ואירועים שונים.
התרומה התרבותית הגדולה של אן-ארבור היא בתחום המוזיקה.
החל משנות השישים של המאה ה-20 היא היוותה השראה ובית נוח ללהקות וזמרי רוק כגון אליס קופר, איגי פופ, ג'ורג' קלינטון ועוד.
מדונה למדה ריקוד בעיר בשנות השבעים המאוחרות.
החל משנות השמונים הפכה העיר לביתם של מועדוני הופעות רבים, אולפני הקלטה ואירועי מוזיקה בעיקר בתחום הרוק האלטרנטיבי והג'אז.
בקמפוס המרכזי נמצאים אולמות רבים המשמשים להופעות מוזיקה בימי חופשות הלימודים והאוניברסיטה תומכת ומעודדת יוצרים צעירים.
בעיר נמצאים מספר מוזיאונים, חלקם פונים לקהל משפחות.
Ann Arbor Hands-On Museum, לדוגמה, הוא מוזיאון מפורסם באזור המערב התיכון האמריקאי.
המוזיאון, שנפתח לקהל בשנת 1978, מתמחה בתערוכות אינטראקטיביות שונות בתחומי המדע.
מוזיאונים עירוניים נוספים הם: Artrain, המוקדש לתחום התחבורה (האווירית והיבשתית), מוזיאון להיסטוריה עירונית ומרכז The Ark ("התיבה"), שמהווה חממה לגלריות שונות וכן ידוע בשל אולם המופעים האקוסטי המצוין שלו.
האוניברסיטה מפעילה מוזיאונים נוספים, בין השאר כאלה המוקדשים ל: היסטוריה של הטבע, ארכאולוגיה ואפילו מוזיאון לרפואת השיניים.
הספורט האוניברסיטאי מהווה חלק חשוב במיוחד בתרבות העירונית.
לעיר קבוצות ספורט מצליחות בליגות המכללות ובראשן קבוצת ה"וולברינס" (פוטבול).
אצטדיון מישיגן הממוקם בעיר ושייך לאוניברסיטה, בו משחקת קבוצת הפוטבול, הוא בין האצטדיונים הגדולים בעולם והגדול ביותר בארצות הברית.
מדי מספר שנים הוא עובר שיפוץ מקיף והגדלת מספר המושבים.
נכון ל-2010 הוא מכיל 109,901 מושבים ביציעים, אם כי באירועים מסוימים הוא כבר הכיל 114,000 איש.
המתקן מתוכנן להתרחב עד לכ-150,000 מושבים בעתיד בעת הצורך, אם כי כעת אין כוונה קונקרטית לממש את מלוא הפוטנציאל.
משחקי ספורט נגד קבוצת הפוטבול של אוניברסיטת המדינה של אוהיו מושכים קהל רב והכרטיסים אליהם נמכרים לעיתים תוך שעות ספורות.
באן ארבור מתקיימים פסטיבלים ואירועים רבים.
פסטיבל הסרטים של אן ארבור – מתקיים בחודש מרץ.
הפסטיבל מתקיים משנות השישים של המאה ה-20, מה שהופך אותו לאחד מפסטיבלי הסרטים הוותיקים ביותר באמריקה הצפונית.
פסטיבל "Hash Bash" – מתקיים בשבת הראשונה של אפריל, מאז שנת 1972. הפסטיבל כולל נאומי רחוב, הרצאות, דוכני הסברה, מופעים ואמנות בנושא לגליזציה של מריחואנה בחוק המקומי והפדרלי.
פסטיבל הקיץ – פסטיבל בן שלושה וחצי שבועות במהלך החודשים יוני-יולי.
הפסטיבל, הידוע גם בשמו Top of the Park, מארח אירועים במספר מיקומים מרכזיים שונים בקמפוס, בעיקר הופעות מוזיקה, תיאטרון רחוב, דוכני מזון והקרנת סרטים חופשית תחת כיפת השמיים, ברחבה המרכזית בקמפוס.
יריד האמנות – היריד נחשב לאחד מירידי האמנות הגדול ביותר באמריקה הצפונית והוא מושך אליו למעלה מחצי מיליון מבקרים מדי שנה.
היריד מתקיים במהלך השבוע השלישי של חודש יולי, בין הימים רביעי-שבת.
הוא מורכב ממספר "ירידים" הממוקמים באזורים שונים בעיר, אם כי מרכזו ברחובות הראשיים הצמודים לקמפוס.
באותם ימים מגיעים רבים מהתלמידים העתידים להתחיל את לימודיהם באוניברסיטה בשנה האקדמית העוקבת, יחד עם משפחותיהם, על מנת להכיר את העיר ולמצוא דיור לתקופת הלימודים.
פסטיבל הג'אז והבלוז – נערך בכל שנה באמצע ספטמבר ומארח מוזיקאים בולטים וצעירים ממקומות שונים בעולם.
בנוסף לכל אלה, באן ארבור תרבות קריאה וספריות מפותחת: אירועים חינוכיים רשמיים ולא רשמיים רבים נערכים בספריות העירוניות ואליהן מגיעות משפחות ובני נוער.
כמו כן מועדוני קריאה, ירידי ספרים משומשים ומפגשים עם סופרים הם דבר נפוץ בתרבות העירונית.
העיר מדורגת ראשונה בארצות הברית במספר הספרים הנמכרים לנפש ובכמות חנויות הספרים המשומשים.
בשנים האחרונות העיר זוכה למגוון רחב של תארים חיוביים בדירוגים שונים:
מגזין הפורבס כלל אותה בין הערים עם ספורט המכללות הטוב במדינה, בין השאר בשל קבוצת הפוטבול Michigan Wolverines המשחקת באצטדיון מישיגן, שהוא מאצטדיוני הפוטבול הגדולים בעולם;
היא מוקמה ראשונה ברשימת הערים החכמות באמריקה; בין הערים הטובות לגור בהן עבור רווקים; ובין 100 הערים עם איכות החיים הגבוהה ביותר באמריקה בדירוג ה-CNN.
באן ארבור קהילה יהודית קטנה ומספר מרכזי דת ותרבות המספקים שירותים ליהודי העיר וליהודים באזור כולו.
לקהילה אופי שונה בתכלית מהקהילה היהודית הגדולה, אמידה ושמרנית של מטרופולין דטרויט הסמוך והיא נחשבת פרוגרסיבית, ליברלית ואינטלקטואלית.
הקהילה מאורגנת בפדרציה של אן ארבור, הממוקמת במבנה בדרום העיר.
במבנה, שהוא מרכז קהילתי יהודי, ממוקם בית ספר יהודי, גני ילדים, מרכז ספורט קטן, חדרי הרצאות וחוגים, משרדי הפדרציה והקהילה וחצר משחקים גדולה.
במרכז מתקיימים אירועים שונים לאורך השנה, בעיקר לבני נוער, משפחות וקשישים.
הקהילה נחשבת מגוונת מבחינה גזעית ואוריינטציה דתית ותרבותית.
עם השנים הקהילה תומכת פחות ופחות במטרות בישראל ומעבירה את תמיכתה למטרות בתוך הקהילה, בין השאר במשפחות יהודיות מתחת לקו העוני, סיוע בחינוך וכדומה.
הקהילה גם תומכת במטרות חברתיות בעיר אן ארבור, כגון נוער מנותק, משפחות פליטים ומטרות סביבתיות.
בעיר פועלים שלושה בתי כנסת, בית חב"ד, בית הלל בקמפוס ושני מחנות קיץ לילדים: מחנה "גן ישראל" המופעל על ידי בית חב"ד ומחנה "רעננה", המופעל על ידי חטיבת הנוער של המרכז הקהילתי היהודי.
לאן ארבור 7 ערים תאומות:
אָן אַ היים (אוֹן אַ הֶיים; יידיש: ללא בית; בפולנית: Bezdomni) הוא סרט קולנוע בשפת היידיש תוצרת פולין משנת 1939.
העלילה של הסרט מזכירה עלילות של סרטים יהודים פולנים בני תקופה אחרים.
בגלל תנאים כלכליים קשים אב המשפחה נוסע לאמריקה לנסות שם את מזלו ובסוף להביא לשם את משפחתו.
בתחילת הסרט טובע הבן הבכור של המשפחה, האב נוסע לארצות הברית ומשאיר מאחור את הבן השני, את אשתו ואת אביו הזקן.
בהגיעו לאמריקה הוא מוצא את עצמו בבדידות ועובד קשה ולא מצליח לממש את תוכניותיו.
הוא פוגש זמרת במועדון לילה שעוזרת לו במימוש תוכניותיו והוא מצליח להביא את משפחתו לניו יורק.
אן ברון היא יוצרת ומלחינה נורווגית.
עד כה הקליטה שבעה אלבומי סטודיו ושתי הופעות חיות ברחבי אירופה.
ב-1995 עזבה אן את נורווגיה ללימודי משפטים בספרד, אך עברה במהלכם ללימודי מוזיקה ומשם עזבה לאוסלו.
ב-2001 עברה לשוודיה, סטוקהולם ושם החלה להקליט מוזיקה באולפן אישי.
אלבומה הראשון Spending Time with Morgan יצא ב-2002. זמן קצר לאחר צאתו, החלה אן להופיע ברחבי אירופה במשך כשנתיים.
אלבומה התפרסם בגרסה מצומצמת ב11 מדינות אירופאיות.
אלבומה השני A Temporary Dive התקבל בהצלחה ברחבי העולם.
בסמוך לצאתו יצאה אן לסיבוב הופעות עולמי.
הופעותיה משולבות נגני תזמורת וכלי מיתר ואף הלחינה וביצעה בלונדון, גרסה משל עצמה לDido's Lament מתוך דידו ואניאס.
נושא אלבומה השלישי, Changing of the Seasons נוגע בשינוי האקלים וכך גם נושא מסע ההופעות הנלווה לאלבום אותו הקליטה באולם הקונצרטים השוודי בסטוקהולם.
במסגרת הקונצרט הופיעו גם יוצאי להקת אבבא.
את אחד משירי האלבום [Gillian] כתבה והקדישה לגיליאן ולץ'.
אן בקסטר הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ופרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1946 על הופעתה בסרט "חוד התער".
זכתה להגיע למעמד של כוכבת קולנוע בזכות תפקידיה בסרטים "הכל אודות חוה", "עשרת הדיברות" ו"אני מתוודה".
בקסטר נולדה בעיר מישיגן סיטי שבאינדיאנה לקת'רין ולקנת' סטיוארט בקסטר.
גדלה בניו יורק סיטי והחלה להופיע בהצגות מגיל 10, היא למדה משחק מקצועי אצל השחקנית והמורה למשחק מריה אוספנסקאיה.
בגיל 16 הפסידה בקסטר תפקיד גדול בסרט "רבקה" בשל גילה הצעיר.
במאי הסרט, אלפרד היצ'קוק, נטה לחשוב שבקסטר צעירה מדי לתפקיד.
בקסטר זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ובפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בשנת 1946 על הופעתה בתור הדמות הטרגית סופי מקדונלד בדרמה "חוד התער".
הופעות נוספות בסוף שנות ה-40, עליהן זכתה בקסטר לשבחים, היו בפנטזיה הקומית של הנרי קוסטר "מזלו של האירי" בתפקיד הצעירה האירית נורה ובמערבון של ויליאם ולמן, "שמיים צהובים", לצידו של גרגורי פק.
בשנת 1950 הופיעה בקסטר בדרמה הקלאסית של ג'וזף ל.
מנקייביץ', "הכל אודות חוה", בתפקיד השחקנית המבטיחה והשאפתנית איב הרינגטון, המעריצה את השחקנית מרגו צ'נינג (בטי דייוויס).
בקסטר הייתה מועמדת על הופעתה בסרט לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
בשנת 1953 שיחקה בסרטו של אלפרד היצ'קוק "אני מתוודה" בתפקיד רות, אהובתו של מייקל לוגן (מונטגומרי קליפט).
ב-1956 הופיעה בקסטר באפוס התנ"כי של ססיל ב.
דה-מיל, "עשרת הדיברות", בתפקיד מלכת מצרים, נפרתרי.
את תפקידיה המוכרים האחרונים בקריירה עשתה בקסטר בסדרת הדרמה "הוטל", בתור האריסטוקרטית ויקטוריה קאבוט, ובסרטים "סימארון" של אנתוני מאן, בתור דיקסי לי, וב"ללכת על הצד הפרוע" של אדוארד דמיטריק.
בשנת 1946 נישאה בקסטר לשחקן ג'ון הודיאק, ממנו התגרשה בשנת 1953. לזוג יש ילדה משותפת אחת, השחקנית קתרינה הודיאק.
בשנת 1960 התחתנה עם בעלה השני, איש העסקים רנדולף גלט, אותו הכירה בעת שצילמה סרט באוסטרליה.
בקסטר עזבה את קליפורניה על מנת לחיות איתו באוסטרליה, שם נולדו שתי בנותיהם.
בקסטר התחתנה בפעם השלישית, לזמן קצר, בשנת 1977, עם סוחר בורסה בשם דייוויד קלי, שמת לאחר מספר חודשים.
ב-4 בדצמבר 1985 סבלה בקסטר ממפרצת, בזמן ששהתה בניו יורק.
היא נפטרה שמונה ימים לאחר מכן, כשהיא בת 62.
היא נקברה ב"בית הקברות פרנק לויד" שבעיירה ספרינג דרין, ויסקונסין.
אן "אנה" אידלגו Hidalgo; נולדה ב-19 ביוני 1959) היא פוליטיקאית צרפתייה, בת למהגרים, ילידת ספרד, חברת המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית.
אידלגו היא האישה הראשונה שנבחרה לעמוד בראשות עיריית פריז, וראש עיריית פריז המכהנת, מ-5 באפריל 2014.
אידלגו נולדה בסן פרננדו, ליד קדיס שבאנדלוסיה, ספרד.
סבה מצד אביה, היה סוציאליסט ספרדי, שברח לצרפת בסיום מלחמת האזרחים, עם אשתו וארבעת ילדיו.
זמן קצר לאחר מכן, הם חזרו לספרד.
סבתה נפטרה בנסיעה חזרה, וסבה נידון לעונש מוות, שהומתק למאסר עולם.
אביה גדל בבית הורי אמו, התחתן בסוף שנות ה-50, ולזוג נולדו שתי בנות, אנה ומארי.
בשנת 1961, היגרה המשפחה לצרפת, בשל המצב הכלכלי הקשה אליו נקלעה, והתיישבה בליון.
אידלגו גדלה בשכונת וייז שבליון, דיברה בבית עם הוריה בספרדית, ועם אחותה בצרפתית.
כיום, חיים הוריה בספרד, ואחותה מנהלת חברה ומתגוררת בלוס אנג'לס שבקליפורניה ארצות הברית.
אידלגו בעלת תואר ראשון בעבודה סוציאלית.
היא מומחית לדיני עבודה מטעם אוניברסיטאות ננטר וליון, שצברה ניסיון מעשי עשיר במשרדי המשפטים והעבודה.
הקריירה של אידלגו זינקה בעיקר בתקופה שעבדה במחיצת מרטין אוברי, שרת העבודה בממשלתו של ליונל ז'וספ.
עשייתה פוליטית והיא מבטאת עמדות חברתיות מובהקות.
ב-2001, נבחרה לייצג את הרובע החמישה-עשר של פריז, ושימשה כסגנית ראש העיר הראשונה של פריז, תחת ברטראן דלנואה (מרץ 2001 - מרץ 2014).
החל מ-5 באפריל 2014, מכהנת כראש העיר פריז.
בבחירות מוניציפליות לראשות העיר פריז בשנת 2020 נבחרה לכהונה שנייה.
להשקפתה, פריז צריכה לשמר את היצירות האדריכלות הגדולות שלה ואת פני הנוף האופייניים לה, ועם זאת, להפוך לעיר עם דיור נגיש לתושביה, בנייה ייעודית לגובה, מרחב מציבורי ידידותי ועיר אקולוגית.
גישתה התכנונית הולידה את המושג "ז'נרוסיטה" - העיר הנדיבה, בפי קבוצת אדריכלים צעירים בשם The French, Talk, שהרעיון שלהם הוא לתכנן עיר יפה, אקולוגית, בלתי מזהמת ונדיבה לתושביה.
בשנות האלפיים הראשונות, וביוזמתה, התקבלה תוכנית לחידוש הגן הגדול בלה-האל, שכללה שכלול מערכת התחבורה במקום, ומיצוב הגן כ-לב מסחרי ותרבותי מעודכן המשמש דלת הכניסה לפאריס מכל אירופה.
בהובלתה, הגישה עיריית פריז בפברואר, תביעה נגד airbnb, בטענה, שהאתר פרסם 1,000 מודעות השכרה לא חוקיות.
זאת, בהתאם לחוק הצרפתי, לפיו, בעלי בתים בפריז מורשים להשכיר את נכסיהם לטווח קצר לתקופה שלא תעלה על 120 ימים בשנה במצטבר, וחובת רישום מסודר, כדי לוודא שהנכסים לא יושכרו לטווח ארוך יותר.
לדבריה, מטרת התביעה היא להביא לסיומה של התופעה שפוגעת במספר שכונות פריזאיות.
בנובמבר 2018, ביקרה בישראל ונפגשה עם ראש עיריית חיפה, עינת קליש-רותם, לאחר בקורה של קליש-רותם בפריז, שנתיים קודם לכן, בו נוצר קשר אישי ביניהן, אשר הוביל להצטרפותה של חיפה לרשימת הערים החתומות על הסכם האקלים.
בשנת 2018, טרם הגעתה לישראל, הזמינה אידלגו לפגישה מיוחדת את נטע ברזילי, זוכת אירוויזיון 2018, דברה איתה על העצמה נשית, נושא הקרוב ללב שתיהן, ואמרה לה: "אני רוצה להאמין שבזכותך אנחנו רואים עתיד חדש".
כמקדמת שוויון לנשים, מינתה אידלגו ב-2018, יותר נשים מגברים, לתפקידי ניהול בכירים בעירייה.
בדצמבר 2020, נקנסה עיריית פריז ב-90,000 אירו, על מינויים אלה, תוך הפרת החוק שנועד לקדם שוויון מגדרי, (ומאז כבר שונה).
לטענת אידלגו, הפערים המגדריים ברחבי המדינה עדיין גדולים, וכדי שיושג שוויון, יש לדעתה להאיץ את הקצב, ולהבטיח שיותר נשים מקבלות תפקידים מאשר גברים.
באוקטובר 2020, ריססו אלמונים כתובות שטנה וצלבי קרס על קיר מסעדה כשרה ברובע ה-19 בפריז, ניפצו את חלונות המסעדה והשחיתו את השולחנות והכיסאות.
אידלגו גינתה בחריפות את המעשה והביעה תמיכה מלאה בקהילה היהודית, והוסיפה ציוץ בנושא בטוויטר.
בשנת 2020, הופיעה ברשימה השנתית של מגזין טיים, טיים 100
בשנת 2012, קיבלה אבירות בלגיון הכבוד הצרפתי
בטקס הנעילה של אולימפיאדת טוקיו 2020, קיבלה את הדגל האולימפי, לקראת אולימפיאדת פריז 2024
אם לשלושה ילדים, ונשואה בשנית.
אן ג'יליאן היא שחקנית אמריקאית זוכת "פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה" לשנת 1988 על תפקידה בסרט "סיפורה של אן ג'יליאן".
ג'יליאן נולדה בשם אן ג'ורה נאוסדה בעיר קיימברידג' שבמסצ'וסטס להורים יוצאי ליטא.
ג'יליאן התחילה את דרכה כשחקנית בשנות ה-60 בתפקידי משנה בסרטים "ג'יפסי" ו"תינוקות בחנות צעצועים" ובסיטקום המצליח "הייזל".
ג'יליאן ביססה את הקריירה בעיקר כשחקנית טלוויזיה, בשנות ה-80 היא שיחקה בתפקיד ראשי בקומדיית המצבים "It's a Living" והופיעה בתפקיד מיי וסט בסרט טלוויזיה ביוגרפי על חייה, על משחקה היא הועמדה לפרס גלובוס הזהב ולפרס אמי.
ג'יליאן שיחקה בשנת 1983 בקומדיה הקולנועית שכתב ג'ון יוז "מר אמא" לצידו של מייקל קיטון ובשנת 1985 הופיעה בעיבוד של רשת CBS לספר "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" בתפקיד מלכת הלבבות.
ג'יליאן זכתה בשנת 1988 בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר במיני סדרה/סרט טלוויזיה על הופעתה בתפקיד עצמה בסרט הטלוויזיה "סיפורה של אן ג'יליאן".
ג'יליאן שחלתה במהלך הקריירה שלה במחלת סרטן השד גילמה בסרט את עצמה ותיעדה ההתמודדות שלה עם המחלה ואת תהליך ההחלמה שלה שכלל כריתת שד.
ג'יליאן היא אם לילד אחד מנישואיה לאנדי מורסייה.
הרפתקאות אליס בארץ הפלאות (1985)
אן באנון (שם עט של אן ולדי, נולדה ב-15 בספטמבר 1932) היא סופרת אמריקאית.
בין השנים 1957 ו-1962 חיברה שישה רומנים של ספרות זולה לסבית בסדרה שנקראה לימים The Beebo Brinker Chronicles, שזכתה להשפעה רבה ונותרה אהודה במשך עשורים.
באנון החליטה לכתוב את הרומן הראשון כשהייתה עקרת בית צעירה שהתמודדה עם נטייתה המינית.
גיבורת הסדרה, ביבו ברינקר, הפכה לסמל לארכיטיפ הלסבי "בוצ'ית".
רוב הדמויות שיצרה שיקפו אנשים שהכירה.
על אף חינוכה המסורתי והיותה נשואה לגבר, ברומנים שכתבה דחתה את מוסכמות הרומן הרומנטי ואף את מוסכמות הייצוג הלסבי, ותיארה מערכות יחסים חד-מיניות מורכבות.
באנון לא הייתה מודעת להשפעתם הרבה של ספריה על עיצוב הזהות הלסבית, ואף ההומוסקסואלית.
היא חדלה מכתיבה בשנת 1962. לימים, השלימה תואר דוקטור בבלשנות ונשארה באקדמיה.
לאחר 27 שנים של נישואים קשים, נפרדה מבעלה בשנות ה-80 של המאה ה-20. אז יצאו ספריה לאור מחדש, ובאנון נדהמה לגלות מה הייתה השפעתם על החברה.
הספרים נלמדים בתוכניות לימודי נשים ולימודי להט"ב, בעיקר בארצות הברית, ובאנון זכתה במספר פרסים על היותה חלוצה של ספרות הומו-לסבית.
החוקר כריסטופר נילון הגדירה את יצירתה כ"התיאור הראשון במעלה בבדיון של חיים לסביים בארצות הברית בשנות החמישים והששים".
אן אֶנרייט היא סופרת אירית חברת האגודה המלכותית לספרות.
אנרייט היא ילידת דבלין, ובוגרת פירסון קולג' של רשת United World Colleges.
היא בעלת תואר ראשון כפול בספרות אנגלית ובפילוסופיה מטריניטי קולג' שבעיר, ותואר שני בכתיבה יוצרת מאוניברסיטת מזרח אנגליה.
אנרייט עבדה משך שש שנים כמפיקה ובמאית בתאגיד השידור האירי RTÉ, והחלה לכתוב במשרה מלאה בשנת 1993, לאחר שעזבה את העבודה בטלוויזיה בעקבות התמוטטות עצבים.
ספרה "המפגש" משנת 2007 זיכה אותה בפרס בוקר לאותה שנה ובפרס רומן השנה של אירלנד לשנת 2008. הספר תורגם לעברית על ידי נגה אלבלך ומנחם פרי ויצא לאור בשנת 2009 במסגרת סדרת הספריה החדשה של הוצאת הקיבוץ המאוחד.
ספריה האחרים זיכו אותה במספר פרסים נוספים, לרבות מדליית קרנגי, וכן במועמדות נוספת ברשימה הקצרה של הבוקר ולפרס בייליז לסיפורת מאת נשים.
אן מארי אסטין (Anne Marie Astin) (נולדה ב-1973) היא ביוכימאית אוסטרלית ומומחית לזיהוי פלילי.
נוספה ל ב-2010, וקיבלה את (PSM) בשנת 2011. ראויה לציון עקב תרומתה לפיתוח מחלבות וחקיקת תקני בטיחות מזון.
אסטין נולדה בדרהאם, וסיימה בהצטיינות תואר בוגר במדעים בכימיה ובביוכימיה בשנת 1973. את הדוקטורט בביוכימיה סיימה בהצטיינות ב-1976, כולם באוניברסיטת ליברפול.
מאוחר יותר קיבלה הסמכה של עבור ניהול המגזר הציבורי.
החלה את הקריירה שלה בתחום בעזרת תמיכתה של אמה, אשר דחפה אותה לאייש תפקידים שלא נתפסו כמתאימים לנשים בעיני החברה באותה התקופה.
היא החלה ללמד באוניברסיטת מונאש.
לאחר מכן, היא הפכה מומחית לזיהוי פלילי במשטרה, ומאוחר יותר הצטרפה לתעשיית החלב.
בשנת 2013 היא התמנתה למנכ"לית הרשות לבטיחות מזון חלב ומוצריו, בסמכות ממשלת ויקטוריה.
היא כיהנה בתפקיד זה עד שלנת 2016.
בשנת 2020 היא התקבלה למסדר אוסטרליה.
אן ביץ' הייתה שחקנית בריטית.
אן ביץ' נולדה בוולברהמפטון שבסטפורדשייר.
תפקידה המוכר ביותר הוא בדמות סוניה בארט, השכנה של הזוג פילדס, בסדרה הקומית "Fresh Fields" בכיכובם של ג'וליה מקנזי ואנטון רוג'רס.
בגיל 16 קיבלה מלגת לימודים לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA).
אחרי סיום הלימודים שיחקה בסיבוב הופעות במחזה "מלון פרדיסו", ואחר כך הופיעה בלונדון בתפקיד הראשי במחזה "בת'" מאת אמלין ויליאמס.
המחזה לא זכה להצלחה, אבל עד מהרה החלה לקבל תפקידים בטלוויזיה.
היא חזרה להופיע בתיאטרון עם להקת Theatre Workshop בתיאטרון רויאל סטרטפוד איסט.
בין התפקידים שגילמה היו רוזי במחזה "Fings Ain't Wot They Used T'Be", ומיס גילכריסט במחזה "The Hostage".
בספטמבר 1960 גילמה את דמותה של ברברה בעיבוד לרומן "Billy Liar" בתיאטרון קיימברידג'.
ביץ' הייתה נשואה לפרנסיס קולמן.
היא הייתה אמם של השחקניות שארלוט קולמן וליסה קולמן.
אן בטלר ייטס , הייתה ציירת ומעצבת במה אירית.
היא הייתה בתו של המשורר ויליאם בטלר ייטס ואחייניתם של הצייר והמחזאי ג'ק בטלר ייטס ושל הרוקמת לילי ייטס, שהייתה קשורה מבחינת פעילותה האמנותית לתחייה הקלטית ושל האמנית הבוטנית אליזבת ייטס.
היא הייתה אחותו של הפוליטיקאי האירי מייקל בטלר ייטס.