tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כדי לקדם את הפיתוח הכלכלי, קידם ברואר גיוס מפעלי תעשייה למעבר לאלבמה.
הוא נסע לניו יורק כדי לנהל דיונים עם מנהלי תאגידים ואירח כמה פגישות אישיות עם נציגי חברות.
הוא הקים את משרד תוכנית הפיתוח של אלבמה שיקשר בין בקשות למענקים פדרליים לבין מאמצי פיתוח של גופי הממשל המקומיים.
בעקבות סדרה של מקרי תמותה של דגים בנהרות המדינה, שנגרמו על ידי זיהומי כימיקלים, עודד בקרואר את המדינה לנקוט בפעולה כנגד חברת הכימיקלים גייג'י ולחוקק חוקים חדשים נגד זיהומים.
במקרים של מחלוקות בנושאי חקיקה ומדיניות, העדיף ברואר לנהל משא ומתן ולמצוא מכנה משותף במקום לעורר ויכוחים פומביים ולנהל משחקי כוח, כפי שעשה ג'ורג' וולאס.
לקראת כינוסו של מושב בית המחוקקים הראשון לאחר השבעתו, החליט ברואר להתמקד בשיפור מערכת החינוך, גיבוש הליכים בירוקרטיים, קיצוץ בהוצאות מיותרות, ושיפור התדמית הלאומית של אלבמה.
הוא חקר את מערכת החינוך של המדינה, ומצא שמעל הכול, המערכת לא השתפרה באופן יחסי למדינות האחרות, זאת על אף מאמצים לרפורמות בתקופות ממשליהם של בני הזוג וולאס.
הוא הודיע לפקידי מערכת החינוך של המדינה שהוא מעוניין לשנות את האסטרטגיה של המדינה בנוגע לתגובה להוראות של הממשל הפדרלי להפסקת ההפרדה הגזעית בבתי הספר.
בניגוד לעוינות של וולאס, ברואר "ניסה לעשות זאת באופן שייתן לנו את הדבר הכי נעים עבור העם, שהוא הריבון של המערכת שלנו".
ברואר האמין שהמדיניות של בחירת בית ספר, שהתירה את קיומם של בתי ספר משולבים, תוכל לענות על דרישות הממשלה הפדרלית ותוכל להתקבל על ידי רוב תושבי אלבמה, וכך תשמר את התמיכה העממית במטרותיו לשיפור מערכת החינוך הציבורית.
רבים מהמצדדים בזכות הבחירה בבית ספר בדרום קידמו את המדיניות כדי שהיא באופן מכוון תתחמק מחובת השילוב ותשמר את בתי הספר המופרדים, ובנקודת זמן זו בתי משפט פדרליים רבים לא היו שבעי רצון מהצעות שכאלו.
כמה שבועות לאחר שברואר הודיע לנשיא לינדון ג'ונסון שהוא ישתף את הממשלה הפדרלית מתוך רצון טוב בסוגיות בתי הספר המופרדים, הגיש התובע הכללי של ארצות הברית תביעה בבית המשפט הפדרלי המחוזי של מחוז מרכז אלבמה להחליף את אפשרויות הבחירה בבתי הספר.
לאחר שבית המשפט הורה על נקיטת צעדים חדשים להמשך השילוב, הורה ג'ונסון שבתי הספר יבצעו גם שילוב בסגל ההוראה שלהם בהיקף מסוים והורה שכמה בתי ספר שיועדו מלכתחילה לשחורים, יסגרו.
ברואר הגיב לכך ברטוריקה דומה כתומך ההפרדה הגזעית, בהלינו על ההתערבות הבירוקרטית ועל ההנדסה החברתית.
הוא גם הזהיר שתחת תוכנית מסודרת יותר לביטול ההפרדה הגזעית, רוב הורי הילדים הלבנים פשוט ירשמו את ילדיהם לבתי ספר פרטיים.
על אף זאת, הוא התחייב לכבד כל פסיקת בית משפט בסוגיות גזעיות.
בקשתו שג'ונסון ישקול מחדש את הוראתו נדחתה.
בינתיים, ועדת המחקר לחינוך הגישה דוח על מערכת החינוך באלמבה שבו היא הצביעה על כמה ליקויים, כולל בית ספר מאוכלסים יתר על המידה, חומרי לימוד בלתי מעודכנים, אנשי צוות בלתי מיומנים, ושכר בלתי הולם למורים.
הוועדה המליצה שיוקצה תקצוב נוסף לשיפור המצב.
ב-1969 כינס ברואר את בית המחוקקים למושב מיוחד כדי להחליט על 30 הצעות חוק שמטרתן הייתה שיפור מערכת החינוך.
על אף התנגדות מצד כמה מחוקקים מהאזורים העירוניים שסברו שחבילת החקיקה נועדה יותר לשפר את המצב באזורים הכפריים, ההצעות התקבלו, וכך הוגדל תקציב החינוך ב-132 מיליון דולר, והוקמה נציבות החינוך הגבוה של אלבמה.
עם פתיחת מושב בית המחוקקים של 1969, הכריז ברואר שהוא יקדם את חקיקתם של חוקים חדשים לבקרה על זיהום האוויר.
בשל פעילות השדלנות של גופים תעשייתיים בבית המחוקקים, עברה בסופו של דבר הצעת חוק מוחלשת.
מאמציו במהלך מושב בית המחוקקים של 1969 לחזק את הגנות האשראי הצרכני, או לזמן את בית המחוקקים למושבים שנתיים, במקום מושבים דו-שנתיים, כשלו גם הם.
על אף זאת, ממשלו של ברואר הצליח להשיג מימון לתוכנית בריאות מדינתית, להעלות את השכר לעובדי המדינה, להעביר צעדי חקיקה לבטיחות בדרכים, לנקוט בשני צעדים נגד פורנוגרפיה, לחוקק חוק לפיקוח על הבשר, ולהגדיר שכל עובדי הבנייה שעבדו במסגרת חוזית עם המדינה יקבלו שכר הולם.
ברואר תמך בג'ורג' וולאס במסע הבחירות שלו לנשיאות ב-1968, גייס תרומות ונשא נאומי תמיכה בו.
ברואר השיב, "מעולם לא היה לך ידיד טוב יותר מאשר אני הייתי לך [ולרעייתך], ואמרת לי [זאת] כאשר היא נפטרה".
לאחר פגישה זו שוחחו השניים לעיתים רחוקות, וברואר המשיך בהכנותיו לבחירות.
בהבינו את האפשרות שוולאס יציג את מועמדותו שוב, הוא נקט בעמדות מדיניות ובצעדים נועזים יותר.
במסגרת מאמצים אלו, רכש ברואר בעל ברית חשוב בדמותו של הנשיא ריצ'רד ניקסון, שהביס את וולאס בבחירות לנשיאות של 1968 ושאף לנטרל אותו כיריב אפשרי בבחירות של 1972. על כל פנים, מסע הבחירות של ברואר למשרת המושל ב-1970, היה מהפכני במובנים רבים.
אף על פי שבשלבים מוקדמים יותר של הקריירה הפוליטית שלו הוא נחשב לתומך ההפרדה הגזעית, אך לא הסית לשנאה גזעית, סירב ברואר לנקוט בלשון גזענית, וחיזר אחר מצביעים שחורים שנרשמו לאחרונה להצבעה בפעם הראשונה.
הוא קיווה להקים קואליציה של שחורים, לבנים משכילים ממעמד הביניים, ולבנים ממעמד העובדים מצפון אלבמה, שבאופן מסורתי הייתה החלק היותר ליברלי של המדינה.
הוא פרסם מצע שקרא להגדלת המימון למערכת החינוך, הקמת ועדת אתיקה וועדה לשינוי חוקת המדינה מ-1901, חוקה שנועדה במכוון לשלול את זכות הבחירה מהשחורים ומהעניים הלבנים.
בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית הוביל ברואר על וולאס, אך לא עלה בידו להשיג רוב מוחלט.
לאחר מכן הוא התמודד מול וולאס בסיבוב השני.
וולאס, ששאיפותיו לנשיאות היו על סף סיום, ניהל מסע בחירות אגרסיבי ומלוכלך תוך שימוש ברטוריקה גזענית והעלאת הצעות מטעמו.
מטה הבחירות של וולאס העלה לשידור בטלוויזיה תשדירים עם סיסמאות כמו "האם אתר מעוניין שהבלוק השחור יבחר את המושל שלך?", והפיץ מודעה שהראתה נערה לבנה מוקפת בשבעה נערים שחורים, עם הסיסמה "התעוררי אלבמה!
השחורים נשבעו להשתלט על אלבמה".
וולאס כינה את ברואר חלש אופי והבטיח שלא להתמודד לנשיאות בפעם השלישית.
בסיבוב השני של הבחירות המקדימות של הדמוקרטים ניצח וולאס בהפרש קטן לאחר שזכה ב-51.6 אחוזים של הקולות מול 48.4 האחוזים שקיבל ברואר, ובבחירות הכלליות ניצח ברוב גדול.
ב-18 בינואר 1971 הושבע וולאס לכהונתו השנייה כמושל אלבמה לאחר שתמו 987 הימים של ברואר במעון המושל.
לאחר תום כהונתו כמושל, הצטרף ברואר למשרד עורכי דין במונטגומרי.
הוא שקל להתמודד שוב מול וולאס ב-1974, בתקווה שהפוליטיקה הגזענית תשקע עד אז, אך נמלך בדעתו, שכן הפופולריות של וולאס נמשכה ללא הפוגה לאחר ניסיון רצח ב-1972. תחת זאת, התמודד ברואר בבחירות למשרת המושל ב-1978, אך נוצח בבחירות המקדימות של הדמוקרטים לאחר שבסיבוב השני חסרו לו כמעט שני אחוזים.
ב-1982, כאשר התמודד וולאס על תקופת כהונתו הרביעית והאחרונה כמושל, תמך ברואר במועמד הרפובליקני אמורי פולמר בבחירות הכלליות.
ב-1987 הוא היה לפרופסור למשפטים ולממשל בבית הספר למשפטים קמברלנד של אוניברסיטת סמפורד.
לפני מותו, הוא לימד בקורס לאחריות מקצועית בבית הספר למשפטים.
הוא גם היה פעיל בארגון אזרחי אלבמה למען רפורמה חוקתית מאז 2000.
אלברט ברואר נפטר בבית החולים ג'קסון שבמונטגומרי ב-2 בינואר 2017, בגיל 88. הוא נטמן בבית הקברות בעיר פלהאם שבאלבמה.
על שמו קרוי בית הספר התיכון שבמזרח מחוז מורגן אשר נפתח ב-1972.
אלברט אלכסנדר בלייקני היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית שייצג את מחוז הקונגרס השני של מרילנד בין השנים 1901 ל-1903 ובין 1921 ל-1923.
בלייקני נולד ב-28 בספטמבר 1850 ברידרווד שבמרילנד.
הוא למד את עסקי ייצור הכותנה והקים את מפעלי הכותנה הגדולים הממוקמים בפרנקלינוויל, מרילנד.
בלייקני כיהן כנציב מחוז בולטימור, מרילנד מ-1895 עד 1899.
בשנת 1900 נבחר בלייקני נבחר כמועמד המפלגה הרפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן קדנציה שלמה אחת מ-4 במרץ 1901 ועד 3 במרץ 1903. ב-1902 סירב להיות מועמד לבחירה מחדש.
הוא חידש את פעילותו העסקית הקודמת בפרנקלינוויל, ונבחר שוב לקונגרס ב-1920, וכיהן כהונה נוספת מ-4 במרץ 1921 ועד 3 במרץ 1923. הוא נכשל בניסיונו להיבחר מחדש ב-1922, ומת בבולטימור, מרילנד, שנתיים לאחר מכן ב-15 באוקטובר 1924. הוא קבור בבית הקברות בבולטימור.
אלברט איגר בראון היה קצין מעוטר בשירות צבא ארצות הברית.
אחרי שסיים את הכשרתו ב, שירת הן במשלחת פנצ'ו וייה והן בשתי מלחמות העולם.
בראון ידוע בעיקר כמפקד דיוויזיית הרגלים ה-7 במהלך הקרב על האיים האלאוטיים.
אחרי המלחמה, בראון שימש כיושב ראש הנציבות האמריקאית-סובייטית המשותפת בקוריאה.
בתפקידו זה, עיקר עיסוקו היה בניהול דרום קוריאה ובמשא ומתן עם ברית המועצות.
בראון סיים את הקריירה שלו ב-1949 כגנרל.
אלברט איגר בראון נולד ב-13 ביוני 1889 בצ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית, והיה בנם של סמואל קלוד בראון ופני מאי הרץ.
אביו, בן למשפחת מהגרים סקוטים, היה בעלים שותף ומנכ"ל חברת הכרייה בולטון, שעסקה בכריית פוספט.
בצעירותו, השלים אלברט לימודים בבית ספר פרטי וציבורי בצ'ארלסטון וסיים את הלימודים בתיכון צ'ארלסטון ב-1907. לאחר מכן החל ללמוד בקולג' צ'ארלסטון, אבל עזב שנה אחר כך, כשקיבל שיבוץ לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית, שם היה פעיל בפוטבול ובקליעה וקיבל את הכינוי "ברפי".
בראון השלים את ההכשרה במקום ה-78 בכיתה של 95 חניכים ב-12 ביוני 1912 עם תואר במדעים ושובץ כלוטננט שני בזרוע הרגלים.
בראון הוצב לאחר מכן לרגימנט הרגלים ה-4 בפורט קרוק שבנברסקה וליווה את מערב הגדוד לגלווסטון שבטקסס, בינואר 1913 כחלק ממלחמת הגבול המקסיקני בפנצ'ו וייה.
בראון שירת בגלווסטון עד אפריל 1914, אז שט עם הרגימנט שלו לוראקרוס שבמקסיקו כחיל מצב במקום אחרי פלישת ארצות הברית.
הוא קודם ללוטננט ראשון, ביולי 1916 וקיבל את הפיקוד על מחלקת רגלים ברגימנט הרגלים ה-4.
אחרי כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה באפריל 1917, קודם בראון לדרגת קפטן ב-15 במאי ונקרא לגטיסבורג שבפנסילבניה, שם הצטרף לרגימנט הרגלים ה-59 שזה עתה הוקם.
הוא נותר בתפקידו זה עד נובמבר, אז נשלח לקמפ גרין שבקרוליינה הצפונית, אז מונה לשליש הבריגדה ה-8 תחת הדיוויזיה ה-4, בפיקודו של בריגדיר גנרל סמואל מילר.
בראון חזר עם הדיוויזיה לארצות הברית בפברואר 1919 ושירת לתקופת קצרות בקמפ אפטון שבניו יורק וקמפ מייד שבמרילנד, לפני שמונה לבוחן במחוז ה-8 של קורפוס האימונים של כוחות המילואים, באפריל 1919. בנוסף, הוא הוחזר לדרגת קפטן.
בראון המשיך בדרגה זו למשך ארבע השנים הבאות, עד שהועלה לדרגת מייג'ור באפריל 1923, כשמונה לפרופסור למדעי הצבא והטקטיקה באוניברסיטת דקוטה הצפונית.
בראון שובץ לאחר מכן לבית הספר לרגלים בצבא שבפורט בנינג, ג'ורג'יה בספטמבר אותה שנה והשלים קורס קציני רגלים ביוני 1924.
הוא עבר הכשרה נוספת זמן קצר לאחר מכן, כשנשלח כסטודנט בית הספר לפיקוד צבאי בפורט ליוונוורף שבקנזס.
בראון סיים את ההכשרה ביוני 1925 ושירת בפורט בנג'מין האריסון שבאינדיאנה בטרם נשלח להוואי כחלק מהמחלקה הצבאית שבמקום, בפיקודו של מייג'ור גנרל אדוארד מן לואיס.
בראון שב ליבשת ביוני 1929 ונרשם למכללת המלחמה של צבא ארצות הברית בוושינגטון די.
לאחר שנה השלים את לימודיו.
לאחר מכן נרשם למכללת המלחמה של הצי שברוד איילנד ביולי 1930, והשלים גם שם את לימודיו ביוני 1931.
לאחר מכן, נקרא שוב לוושינגטון והצטרף לצוות למחלקת המלחמה הכללית, שם שירת תחת דאגלס מקארתור, עד אוקטובר 1935. בתפקיד זה, קודם לדרגת לוטננט קולונל באוגוסט 1935.
בשיבוץ הבא שלו חזר לפורט בנינג, שם הצטרף לחבר הרגלים, שם פיקד על פיתוח כלי נשק וציוד.
לאחר מכן שימש כמפקד הגדוד הראשון שברגימנט הרגלים ה-29 בין ספטמבר 1938 למאי 1939, אז עבר לפקד על הגדוד הראשון ברגימנט הרגלים ה-38. בתפקיד זה השתתף בהדגמת טכניקות לחימה חדשות עבור פרחי קצונה בפורט בנינג.
בראון שב לוושינגטון באפריל 1940 ומונה לעוזר לקצין התקציבים והתכנון.
אחרי קידומו לקולונל בפברואר 1941, מונה לקצין התקציבים והתכנון.
בתפקיד זה היה אחראי על הכנת בקשות תקציבים שהוגשו לקונגרס וקודם לדרגה זמנית של בריגדיר גנרל באוגוסט 1941.
אחרי המתקפה היפנית על פרל הארבור וכניסת ארצות הברית למלחמה בדצמבר 1941, בראון מונה לעוזר מפקד דיוויזיית הרגלים ה-7, בפיקודו של מייג'ור גנרל צ'ארלס ווייט.
בראון לקח חלק באימונים האמפיביים של בנהר סלינס, ואחרי קידום זמני לדרגת מייג'ור גנרל, החליף את ווייט בפיקוד על הדיוויזיה במאי 1942.
בראון שירת במשך כמה חודשים באימונים בקמפ סנט לואיס שבקליפורניה, וכן השתתף באימון במדבר מוהאבי, ובהמשך שוב באימונים האמפיביים תחת מייג'ור גנרל הולנד סמית' מהמארינס.
אחרי נחיתת היפנים באיים אטו וקיסקה שבאיים האלאוטיים, בראון מונה למפקד כוח המשימה לשחרור אטו, ותחת פיקודו היו 16 אלף חיילים.
תוכניתו של בראון הייתה להתקדם במקביל מצפון ומזרח האי, וכך לדחוק את היפנים לצפון מזרח האי.
התקדמות הכוח הייתה איטית בשל ירי מקלעים וצלפים יפנים, ובראון ביקש סיוע בהפצצות מהים ותגבורת.
האדמירל תומאס קינקייד, מפקד הכוח באוקיינוס השקט, חשש מהצוללות היפניות שתקפו את כלי השיט שלו מספר ימים לפני כן.
בראון הוסיף לבקש סיוע בכוחות הנדסה וציוד לסלילת כבישים, אולם קינקייד היה מהוסס לגבי הבקשה, בשל היעדר פריצת דרך ואבידות כבדות, השתכנע שבראון נבלם.
קינקייד התייעץ בסוגיה עם הגנרלים ג'ון דוויט וסיימון בוליבר באקנר, אשר המליצו על החלפתו של בראון.
את בראון החליף מייג'ור גנרל יוג'ין לנדרום, ובראון חזר לארצות הברית לשיבוץ מחדש.
עם הגעתו לארצות הברית, קיבל בראון תפקיד עורפי כמפקד בסיס האימונים של צבא ארצות הברית בקמפ וילר שבג'ורג'יה.
נדמה היה שבראון יישאר בתפקיד מעין זה עד סוף המלחמה, אבל הוא קיבל הזדמנות נוספת כשהוצע לו להצטרף למערכה באירופה.
בדצמבר 1944 הצטרף בראון למפקדת המבצעים של החזית באירופה (E.T.Oׂ), שם הצטרף למפקדת דיוויזיית הרגלים ה-35 תחת מייג'ור גנרל פול באד, ושירת בבלגיה לתקופה קצרה.
לאחר מכן מונה למפקד פיקוד תגבורות כוחות היבשה, והיה אחראי מתוקף תפקידו על האספקה לכל היחידות בחזית אירופה שהיו תחת המפקדה, עד תחילת אפריל 1945, אז הוצב כמפקד דיוויזיית הרגלים ה-5, אחרי שהמפקד הקודם, סטפורד לירוי אירווין, קודם למפקד הקורפוס ה-12.
בראון הוביל את הדיוויזיה בטיהור כיס הרוהר ולאחר מכן גרם לנסיגת הגרמנים מבוואריה תחתית, אוסטריה ולבסוף חצה את גבול צ'כוסלובקיה ב-1 במאי.
הדיוויזיה בפיקודו השתתפה בלחימה נגד הכוחות הגרמניים הנסוגים עד שהגיעה לקו וולארי ווימפרק.
כשהוצבו בצ'כוסלובקיה אחרי כניעת גרמניה הנאצית, מצאו החיילים קברים שלא היו חפורים עמוק, ובהם היו גופות יהודים שנרצחו במהלך מסעות המוות, ואחרי שהורעבו למוות בידי האס אס.
בראון הורה לאזרחים גרמנים מהעיירה הסמוכה להגיע ולקבור את הנרצחים מחדש בבית הקברות של וולארי.
בנוסף, הוא חייב אותם לעבור ליד הגופות.
על שירותו בגרמניה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה, בראון קיבל את עיטור לגיון ההצטיינות וכוכב הארד.
כמו כן הוא קיבל את לגיון הכבוד וצלב המלחמה מצרפת; צלב המלחמה מצ'כוסלובקיה ואת מסדר הכוכב האדום מברית המועצות.
בראון המשיך לשמש למספר שבועות כמפקד בכיבוש בוואריה תחתית, שם הוטל על כוחותיו לדאוג ליישוב מחדש של העקורים, אספקת מזון, טיפול רפואי ושמירה על הסדר הציבורי.
בסוף יוני החלה הדיוויזיה ה-5 בחזרה ההדרגתית לארצות הברית, לשם שבה בסוף יולי.
הדיוויזיה הוצבה בפורט קמפבל שבקנטקי, שם פיקח בראון על הכנת הדיוויזיה למעבר לחזית האוקיינוס השקט.
כניעת יפן ב-15 באוגוסט שינתה את התוכניות, ובראון היה אחראי לשחרור המדורג של חייליו עד יוני 1946, אז הוצב מחדש באוקיינוס השקט למשימה הבאה.
בראון קיבל את הפיקוד על הדיוויזיה ה-6 בקוריאה, ששלטה בחלקו הדרומי של חצי האי והמשיכה להיות אחראית עד ספטמבר, כשמונה ליושב ראש הנציבות המשותפת של ארצות הברית וברית המועצות.
משימתו העיקרית שם הייתה לנהל את המשא ומתן עם הסובייטים בפיקודו של טרנטי שטיקוב ולנהל את דרום קוריאה.
בראון נשאר בתפקיד זה עד דצמבר, כשמונה לסגן מפקד צבא ארצות הברית בקוריאה תחת פיקודו של גנרל ג'ון הודג'.
הוא שימש גם כגנרל זמני בין פברואר לאפריל 1947 במהלך היעדרו של הודג' ולאחר מכן שב לתפקיד כסגנו.
בראון שירת בקוריאה עד מרץ 1948 ועל כך קיבל את לגיון הכבוד השני שלו.
לאחר חזרתו לארצות הברית במרץ 1948, בראון מונה לגנרל בפיקוד של צבא ארצות הברית במחוז הצפון, והמטה שלו היה בונקובר שבמדינת וושינגטון.
במהלך תקופה זו, דרש בראון לחקור מחדש את סוגיית שירותו באי אטו ואת סיום תפקידו שם, ואחרי שורה ארוכה של שימועים נקבע ב-1949 כי בראון התנהל כראוי בתפקידו זה.
בראון פרש מהצבא ב-30 ביוני 1949, אחרי 37 שנות שירות פעיל, והתיישב באשוויל שבקרוליינה הצפונית.
מאוחר יותר, הוא ואשתו עברו להתגורר בנאשוויל שבטנסי, שם נפטר ב-12 באוקטובר 1984. הוא נקבר בטקס צבאי בבית הקברות של ארלינגטון לצד אשתו ג'ס סוול וויבר בראון, ובנו, אלברט בראון ג'וניור, שנהרג בתאונת דרכים ב-1940, זמן קצר אחרי שסיים את ההכשרה בווסט פוינט.
אלברט אדוארד ברומלי היה משורר, מלחין ומוציא לאור אמריקאי.
ברומלי נולד באוקלהומה למשפחה של בעלי מניות.
ב-1926 נרשם למכון המוזיקלי בהרטפורד שבארקנסו, ולמד שם עד 1931. ב-30 באוגוסט אותה שנה נישא ברומלי לגולדי אדית של.
הם גרו במיזורי והביאו לעולם שישה ילדים.
ברומלי נפטר בגיל 72 ונקבר במיזורי.
בנו של ברומלי, טום, שנפטר ב-2009, היה גיטריסט בולט בתעשיית מוזיקת הקאנטרי.
אלברט בן שלוש (1953 – 30 באוגוסט 2025) היה מפיק ויזם תרבות ישראלי.
כיהן כמנכ"ל תזמורת ירושלים מזרח ומערב, וקודם לכן כראש מנהל התרבות וכמנכ"ל החברה הכלכלית בעיריית עכו.
היה אחד מהמפיקים הבולטים בעולם הפסטיבלים הישראלי, וניהל במשך שנים רבות את פסטיבל עכו לתיאטרון אחר, את פסטיבל תיאטרונטו, ואת הווקליזה.
בן שלוש נולד במקנס שבמרוקו ועלה לישראל עם משפחתו בגיל שלוש.
הוא התגורר בעכו ועבד במשך כארבעה עשורים בעיריית עכו בתפקידים שונים.
הוא החל את דרכו כמנהל אגף הרכש, ובהמשך עבר לנהל את תחום התרבות בעיר.
הוא שימש כראש מנהל התרבות בעיריית עכו במשך 31 שנה, עד שנת 2015. במהלך תקופה זו מילא תפקיד מרכזי בהפקתם של אירועי תרבות רבים בעיר.
בשנת 2015 מונה למנכ"ל החברה הכלכלית בעכו, תפקיד בו כיהן במשך שש שנים.
בתפקיד זה היה אחראי לפרויקטים כלכליים ופיתוח תיירותי בעיר.
בשנת 2022 מונה למנכ"ל תזמורת ירושלים מזרח ומערב.
בן שלוש פרסם במהלך הקריירה המקצועית שלו גם שני ספרים.
בשנת 2019 יצא לאור ספרו "עכו ונחלת אשר".
עשייתו רבת השנים של בן שלוש תרמה רבות לקידום התרבות בישראל בכלל ובפריפריה בפרט, פרצה את הדרך לאמנים ולמוזיקאים מתחילים ושימשה במה לקולות נאלמים שהושתקו בעבר.
כתושב העיר עכו, החיים המשותפים בין יהודים וערבים בישראל הייתה ממטרותיו הגדולות ואותה הוא קידם דרך עבודתו.
בן שלוש נודע בעיקר בזכות תרומתו הרבה לעולם הפסטיבלים הישראלי:
פסטיבל עכו לתיאטרון אחר - במשך כ-25 שנה שימש כמנכ"ל ומפיק ראשי של הפסטיבל, והיה אחראי להפיכתו לאחד מאירועי התרבות החשובים והוותיקים בישראל.
פסטיבל תיאטרונטו - הוא ניהל את הפסטיבל, המוקדש להצגות יחיד, יחד עם יעקב אגמון.
פסטיבל ערבסק - היה ממקימי ומנהלי הפסטיבל, המוקדש למוזיקה ערבית קלאסית ואנדלוסית.
בן שלוש היה בעל תואר שני מאוניברסיטת חיפה בחוג ללימודי ארץ ישראל, ואב לארבעה ילדים.
הובא למנוחות בבית העלמין החדש של עכו, "נחלת אשר", שליד ג'דיידה-מכר.
אלברט ג'רמייה ביברידג' היה היסטוריון אמריקאי וחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם אינדיאנה.
הוא נחשב למנהיג אינטלקטואלי של העידן הפרוגרסיבי ולביוגרף של נשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל ושל נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן.
ביברידג' נולד ב־6 באוקטובר 1862 במחוז היילנד שבאוהיו, ליד סאוגר טרי רידג'.
זמן קצר לאחר לידתו עברו הוריו לאינדיאנה.
ופרנסס פרקינסון, היו ממוצא אנגלי.
ילדותו התאפיינה בעבודה קשה ובמאמצים פיזיים.
הוא השלים את לימודיו בתיכון סאליבן ב־1881. רכישת השכלה הייתה אתגר גדול עבורו, אך לבסוף הצליח להתקבל כמתמחה משפטי באינדיאנפוליס.
בשנת 1887 הוסמך כעורך דין והחל לעסוק בעריכת דין בעיר.
באותה שנה נישא לקתרין לנגדסדייל, אך לאחר מותה בשנת 1900 נישא בשנית לקתרין אדי ב־1907.
ביברידג' למד באוניברסיטת אינדיאנה אסברי (כיום אוניברסיטת דיפאו) והשלים תואר ראשון בפילוסופיה ב־1885. הוא נודע כנואם מרשים, ונשא נאומים נלהבים בעד הרחבת שטחי השליטה של ארצות הברית ובחיזוק סמכויות הממשל הפדרלי.
ביברידג' נכנס לפוליטיקה בשנת 1884 כאשר נאם למען מועמדותו לנשיאות של ג'יימס בליין.
הוא המשיך להיות פעיל במערכות בחירות, ובמיוחד בשנת 1896 כאשר נאומיו זכו להד ציבורי רחב.
ב־1899]מונה כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, וכיהן עד 1911. הוא תמך ברעיונות הפרוגרסיביים של תאודור רוזוולט, ואף היה הנואם המרכזי בוועידת המפלגה הפרוגרסיבית החדשה ב־1912, שבה הוכרז רוזוולט כמועמד לנשיאות.
ביברידג' נודע כאחד התומכים הבולטים באימפריאליזם האמריקאי.
הוא תמך בסיפוח הפיליפינים, וביחד עם מנהיג המפלגה הרפובליקנית הנרי קבוט לודג' פעל להקמת צי ימי חדש.
בשנת 1901 מונה ליו"ר ועדת הסנאט לענייני טריטוריות, ותמך במתן מעמד מדינה לאוקלהומה.
עם זאת, הוא התנגד למתן מעמד כזה לניו מקסיקו ואריזונה בטענה שהיו "דלילות מדי באוכלוסייה לבנה", וכי יש בהן יותר מדי היספנים ואינדיאנים, שלדבריו "אינם מסוגלים אינטלקטואלית להבין את רעיון השלטון העצמי".
הוא הילל את "עול האדם הלבן" כמשימה נעלה וחלק מתוכנית האל "להביא את הציוויליזציה לעולם כולו": "זה עניין גזעי...
הוא סימן את העם האמריקאי כעמו הנבחר..."
לאחר שנבחר מחדש ב־1905, השתייך לזרם הרפורמיסטי במפלגה הרפובליקנית.
הוא קידם חקיקה נגד עבודת ילדים, התנגד לנשיא ויליאם הווארד טאפט בשל מכסי פיין-אלדריץ', וחוקק את חוק הפיקוח על בשר ב־1906 בעקבות ספרו של אפטון סינקלר "הג'ונגל".
הוא תמך גם בהקמת בנק חסכונות דואר ובהגברת הפיקוח על מסילות ברזל באמצעות חוק מאן-אלקינס (1910).
בוועידת המפלגה הרפובליקנית של 1908 הציעו לו מנהלי מסע הבחירות של טאפט, הסנאטור ריד סמוט ומשלחת נברסקה לקבל את מועמדות סגן הנשיא, אך הוא סירב.
בבחירות 1910 הפסיד את מושבו בסנאט לדמוקרטי ג'ון קרן.
ב־1912 הצטרף לרוזוולט ופרש מהמפלגה הרפובליקנית למפלגה הפרוגרסיבית, אך הפסיד בבחירות למושל אינדיאנה ולסנאט.
עם קריסת המפלגה הפרוגרסיבית שב לשורות הרפובליקנים, אך הקריירה הפוליטית שלו דעכה.
בבחירות 1922 ניסה לשוב לסנאט – ניצח בבחירות המקדימות אך הפסיד בבחירות הכלליות.
בין הגורמים לנפילתו הייתה גם ביקורתו הנוקבת על הנשיא וודרו וילסון: הוא עודד את וילסון להתערב יותר במהפכה המקסיקנית אך התנגד בתוקף לחבר הלאומים, שלדבריו פגע בעצמאות האמריקאית.
בשנותיו האחרונות חזר בו מחלק מתמיכתו בהרחבת סמכויות הממשל.
בנאום שנשא ב־1923 בפני ארגון "בני המהפכה", תקף את התרחבות המנגנון הביורוקרטי, ואמר:
עם דעיכת הקריירה הפוליטית שלו הקדיש ביברידג' את זמנו לכתיבת ביוגרפיות מחקריות.
הוא היה חבר ומזכיר באגודה ההיסטורית האמריקאית.
ביוגרפיה בארבעה כרכים שכתב על ג'ון מרשל (חיי ג'ון מרשל, 1916–1919) זיכתה אותו בפרס פוליצר לזיכרונות או אוטוביוגרפיה.
בשנותיו האחרונות עבד על ביוגרפיה בארבעה כרכים של אברהם לינקולן, שהספיק להשלים רק מחצית ממנה.
אחרי מותו יצאו שני הכרכים הראשונים (אברהם לינקולן, 1809–1858, 1928), שבהם תיאר את לינקולן כפוליטיקאי מורכב ולא חף מחולשות.
בשנת 1939 ייסדה האגודה ההיסטורית האמריקאית את "פרס ביברידג'" לזכרו, בתרומה מאלמנתו ומתורמים נוספים.
בשנת 1901, כעשור לפני מותו של לב טולסטוי, הצטרף ביברידג' להרצאה מצולמת של בורטון הולמס ביאסניה פוליאנה, שם פגשו את טולסטוי.
הולמס אף צילם את טולסטוי במצלמת 60 מ"מ שלו.
אולם יועציו של ביברידג' דרשו להשמיד את הסרט מחשש שהקשר עם הסופר הרוסי הרדיקלי יפגע בסיכוייו הפוליטיים.
ביברידג' מת מהתקף לב באינדיאנפוליס ב־27 באפריל 1927, ונקבר בבית העלמין קראון היל.
אלברט אריה (או אלבר אריה, בערבית: البير آريه; יוני 1930 – 15 באפריל 2021) היה פעיל פוליטי וסופר יהודי-מצרי שהתאסלם.
אלברט אריה נולד במרכז קהיר, ברחוב אל-פלאכי, ביוני 1930.שורשי משפחתו מגיעים מספרד, שממנה גורשה בשנת 1492. לאחר מכן עברה המשפחה לבולגריה ומשם לטורקיה.
אביו הגיע למצרים בראשית המאה ה-20. אריה חי כל חייו ברובע עאבדין ולמד בבית הספר "הליסֵה".
אביו עבד כסוחר ציוד ספורט, וקיים קשרים עם מנהיגי מפלגת הוופד, בהם סעד זע'לול ואסמאעיל סידקי.
אביו ויתר על אזרחותו הטורקית וקיבל את האזרחות המצרית.
שמו של אריה נקשר בתנועה הלאומית המצרית לאורך ההיסטוריה שלה.
היה אחד מהפעילים השמאליים בתקופת הנשיא גמאל עבד אל נאצר, ונכלא בשנת 1953 במשך כ-11 שנים יחד עם חבריו לזרם השמאלי בקהיר.
בנוסף, התנגד לנשיא אנואר סאדאת, במיוחד בתקופת ההתקרבות עם ישראל, ואף ייסד את "אגודת היהודים נגד הציונות".
הוא נחשב לאחד מהיהודים המצרים הוותיקים ביותר שחיו בקהיר וסירבו לעזוב אותה לאחר הקמת מדינת ישראל ונשאר מצרי פטריוטי, אוהב מצרים, ודבק בעמדותיו הפוליטיות.
היה איש שמאל וחבר בתנועת "חדתו".
לאחר שחרורו מהכלא, התרחק מהפוליטיקה, סירב להגר ממצרים, והיה קרוב ליהודים המצרים שנשארו נאמנים למצרים והתנגדו לציונות ולעלייה לישראל – כדוגמת שַׁחַתָה הארון והעורך-דין יוסף דרוויש.
הוא עבד ביצוא ירקות לאירופה.
בשנת 1966 נישא לסוהיר שפיק, עיתונאית, למענה התאסלם טרם נישואיהם.
אלברט אריה נפטר בקהיר ביום חמישי, 15 באפריל 2021, בגיל 91.
הספר מזכרותיו של יהודי מצרי (مذكرات يهودي مصري) יצא לאור לאחר מותו של אריה, בשנת 2023 במהדורה פוסטומית.
הוא הותיר את זיכרונותיו בכתב לפני פטירתו, והם נערכו ופורסמו על ידי ההוצאה دار الشروق (דאר אל-שורוק), במצרים.
אלברט גלאטין בראון היה מושל מיסיסיפי בין השנים 1844–1848, וחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מיסיסיפי בין 1854 ל־1861, עד שפרש מתפקידו בעת פרישת מדינות הדרום מהאיחוד.
בראון נולד ב-31 במאי 1813 במחוז צ'סטר שבקרוליינה הדרומית, למריה ג'וזף ואליזבת' (רייס) בראון, משפחה ענייה של מגדלי חזירים.
המשפחה, שמוצאה ממחוז שארלוט בווירג'יניה, התיישבה בקרוליינה הדרומית בשנות ה-70 של המאה ה-18. מוצאם הרחוק של בני המשפחה מלינקולנשייר שבאנגליה, ממנה היגר אבי המשפחה הראשון לווירג'יניה בשנת 1697.
בשנת 1823, כשהיה אלברט בן עשר בלבד, עברה המשפחה למדינת מיסיסיפי החדשה, והתיישבה במחוז קופיה מדרום לעיר הבירה ג'קסון.
גידול כותנה באזור החדש התברר כמוצלח במיוחד, והמשפחה צברה עושר רב.
כבר בשנת 1824 נבחר האב ג'וזף לשופט שלום במחוז, וב־1825 היה למשלם המיסים השלישי בגודלו, עם 18 עבדים בבעלותו.
אלברט הצעיר למד תחילה בקולג' מיסיסיפי, אך עבר לאחר מכן לקולג' ג'פרסון, שם למד כחצי שנה בלבד.
במהלך חייו היה בראון אחד האנשים הפופולריים והמשפיעים ביותר במיסיסיפי.
הוא נחשב לאבי מערכת החינוך הציבורית של המדינה ולאחד ממייסדי אוניברסיטת מיסיסיפי.
נאומיו נגד הבערות השפיעו עמוקות על פיתוח החינוך בדרום.
עם זאת, היה בראון "Fire-Eater" – כינוי לפוליטיקאים דרומיים קיצוניים שתמכו בהתרחבות העבדות ובפרישת הדרום – ותמך נלהב בהפצת מוסד העבדות.
אנשים שתמכו בו ראו בו נואם מרשים ובעל כריזמה יוצאת דופן.
"אלברט גלאטין בראון היה האיש המאוזן ביותר שהכרתי.
בפוליטיקה היה לו תכנון ואסטרטגיה ללא שחיתות, הוא התמודד עם יריביו בחכמה אך מעולם לא ירד לרמה של מזימות."
דייוויס הוסיף כי לאורך חייו, גם בתקופות של מחלוקות מרות, חבריו הקרובים לא שמעו אותו מדבר רעה על איש.
בראון כיהן שלוש כהונות בבית המחוקקים של מיסיסיפי, ארבע כהונות בבית הנבחרים של ארצות הברית, תקופה אחת כשופט מחוזי, פעמיים כחבר הסנאט של ארצות הברית, פעמיים כמושל, ופעם אחת כסנאטור בקונגרס של הקונפדרציה.
ההיסטוריון רנד כתב כי "הקריירה הפוליטית של אלברט גלאטין בראון היא אחד הפרקים המרתקים בתולדות מיסיסיפי."
אשתו הראשונה הייתה אליזבת פרנסס תורנטון טליפרו (1817–1836) מווירג'יניה, שנפטרה כחמישה חודשים לאחר נישואיהם.
אביה היה ריצ'רד הנרי טליפרו ואמה פרנסס ווקר גילמר.
אשתו השנייה הייתה רוברטה יוג'יניה יאנג (1813–1886), בתו של הבריגדיר גנרל רוברט יאנג ואשתו אליזבת קונראד.
אחותה הבכורה, אליזבת מרי יאנג, הייתה אשתו של פיליפ ריצ'רד פנדל השני, התובע הכללי של מחוז קולומביה (וושינגטון הבירה).
ב-12 ביוני 1880 לקה בראון בשבץ מוחי והתמוטט לתוך בריכה רדודה ליד ביתו שבקרבת העיירה טרי.
הוא נקבר בבית הקברות גרינווד בעיר ג'קסון.
בספרה של הרייט ג'ייקובס "אוטוביוגרפיה של שפחה", שבו תיארה את חייה כשפחה בורחת, היא תקפה את בראון על כך שתמך בעבדות בנאומיו בקונגרס, אף על פי ש"לא ייתכן שהיה בור לעוולות המתרחשות בכל מדינה דרומית."
מחוז בראון בקנזס נקרא על שמו.
אלברט הול הוא אולם מופעים המוקדש לזכר בעלה של המלכה ויקטוריה – הנסיך אלברט סקסה-קובורג-גותה.
האולם נמצא בדרום קנזינגטון במרכז לונדון שבאנגליה.
מולו, בגני קנזינגטון, נמצאת אנדרטת אלברט, גם היא לזכרו של הנסיך.
מאז שנפתח האולם ב-29 במרץ 1871 הופיעו בו גדולי האמנים, השחקנים, הקומיקאים, הרקדנים, הזמרים וכן קרקס השמש.
באולם נערכו גם אירועי ספורט כגון תחרויות היאבקות, סומו ואף משחקי טניס.
רוחבו 83 מטרים, אורכו 72 מטרים וגובהו 41 מטרים.
האולם תוכנן להכיל עד 8,000 צופים ואף הצליחו להכניס לאולם כ־9,000 צופים.
אולם כיום, על פי נוהלי הבטיחות המודרניים, יש איסור להכניס יותר מ-5,544 צופים, כולל בעמידה בגלריה.
לאולם כיפה גדולה ומצידו החיצוני נמצא עיטור טרקוטה המתאר את "ניצחון האמנויות והמדעים" שהאולם מוקדש להם.
בשנת 1851 נערכה בלונדון תערוכה גדולה בארמון הקריסטל שבהייד פארק, ביוזמתו של הנסיך אלברט.
לאחר מותו של הנסיך ולאור הצלחתה הרבה של התערוכה, הוחלט להקים אנדרטה לזכרו המורכבת מפסל ומאולם מופעים.
באפריל 1867 נחקק החוק שעל פיו נבנה האולם, וב-20 במאי באותה שנה הניחה המלכה ויקטוריה את אבן הפינה למבנה אשר תוכנן בידי פרנסי פוק וקולונל דרקוט סקוט.
הבנייה הסתיימה בשנת 1871 והאולם נחנך ב-29 במרץ באותה שנה.
במקור הואר האולם באלפי מנורות גז, שהודלקו כולן תוך 10 שניות באמצעות מערכת מתוחכמת.
בשנת 1896 הוכנסה לאולם מערכת תאורה חשמלית.
אלברט גינתר גרינג היה מהנדס מכונות ואיש עסקים גרמני אנטי-נאצי, שהציל יהודים ודיסידנטים במהלך מלחמת העולם השנייה.
אחיו הגדול, הרמן גרינג, היה מפקד הלופטוואפה (חיל האוויר), מבכירי צמרת השלטון בגרמניה הנאצית ואחד מהאחראים לשואה.
גרינג נולד ברובע פרידנאו שבברלין כילד החמישי להיינריך ארנסט גרינג, משפטן ודיפלומט, אשר שימש כמושל הכללי של דרום-מערב אפריקה הגרמנית (כיום נמיביה), וכקונסול גרמני להאיטי, ולאשתו השנייה, פרנציסקה ("פאני") טייפנברון, בת למשפחת איכרים בווארית, שהייתה צעירה ממנו בעשרים שנה.
הסנדק של אלברט (ואחיו הרמן) היה ד"ר הרמן פון אפנשטיין, רופא עשיר ואיש עסקים גרמני-נוצרי ממוצא יהודי, שאביהם פגש באפריקה.
אפנשטיין סיפק למשפחת גרינג, שחיה על הפנסיה של האב, משכן בבתיו בטירה קטנה בשם ולדנשטיין, ליד נירנברג, ובחודשי הקיץ במצודה בבעלותו בשם בורג מאוטנדורף, במדינת זלצבורג שבאוסטריה.
אמם הפכה לפילגשו של אפנשטיין בערך בזמן הזה, ונשארה כך במשך כחמש עשרה שנים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, היה גרינג הנדסאי תקשורת בחזית המערבית.
במסגרת פעילותו, נאלץ לתקן כבלי תקשורת הרוסים תחת אש.
פעילות שגרמה לכך שבילה חלק גדול מהמלחמה בבתי חולים.
הוא נפצע לראשונה בנובמבר 1914, במהלך קרב איפר הראשון, ונשלח לבית חולים צבאי בדורטמונד.
במהלך מתקפת האביב של 1918, נורה בבטנו ונפצע קשה.
זמן קצר לפני כניעת מעצמות המרכז, שוחרר מהצבא, ושב למינכן, המקום אליו עברה משפחתו זמן קצר לפני פרוץ המלחמה.
ב-1921 נישא למארי פון אמון בת ה-21, ממנה התגרש שנתיים לאחר מכן, אז נישא לארנה פון מילטנר, נישואין שהחזיקו מעמד במשך 16 שנה.
ב-1923 סיים בהצלחה תואר ראשון בהנדסת מכונות ב, ולפני עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עבד כמתכנן גופי חימום וכסוכן מכירות בדסאו ובווינה בחברת "יונקרס" שייצרה ומכרה דודי חימום.
עליית הנאצים לשלטון ומלחמת העולם השנייה
שלא כמו אחיו, שעלה בסולם הדרגות בתוך המפלגה הנאצית, והפך לאחר מכן לאחד הבכירים בצמרת השלטון הנאצי בגרמניה, אלברט בז לנאצים ולאכזריותם.
עם עליית הנאצים לשלטון, ויתר על אזרחותו הגרמנית, וחי בווינה כאזרח אוסטרי.
הוא השתלב בתעשיית הקולנוע, כמנהל טכני בחברה האוסטרית להפקת סרטים, "טוביס סאשה".
הוא פעל נגד המשטר הנאצי, הוציא באישור יהודים ממחנות ריכוז על ידי שימוש ברצון אחיו להוכיח את עצמו כבעל כוח, כמו כן, חיקה את קול אחיו וחתימתו ואף הנפיק דרכונים ליהודים.
כיום משערים שבין מאות לאלפי יהודים ניצלו בזכות פעולותיו.
לדברי אלברט בן בסט, אחד מהניצולים על ידי אלברט גרינג, לאחר "האנשלוס" הראה גרינג סולידריות עם קבוצת קשישות יהודיות שאולצו לכרוע על רגליהן ולקרצף את מרצפות הרחוב, כשהצטרף ועזר להן לקרצף.
חיילי האס אס גערו בו להפסיק ולהראות להם מסמכים מזהים, ומשהתבררה זהותו, הורו לקשישות ולגרינג לחדול ממעשיהם, והסתלקו מהמקום.
גרינג, שעבר בסמוך, פילס את דרכו ומיהר להסיר את השלט מצווארה של האישה, וסייע לה לחמוק משם, תוך התגוששות עם כמה חיילי אס אס.
הוא נעצר, אך שוחרר משהתגלתה זהותו.
כאשר הגסטפו עצר את מנהלו היהודי בחברת הפקת הסרטים "טוביס סאשה", אוסקר פילצר, והעבירו למחנה הריכוז דכאו, התערב אלברט למען שחרורו, ועזר לו לברוח מגרמניה.
בנוסף, עזר למלחין ההונגרי הידוע פרנץ להאר ואשתו היהודייה, ולשחקנית הגרמניה הני פורטן ולבעלה היהודי.
כמו גם לרופאו, ד"ר מקס וולף, בו דחק לעזוב את אוסטריה, וסייע לו ולאשתו בהשגת כסף ומסמכים, שעזרו להם להימלט לארצות הברית.
בעת מלחמת העולם השנייה, נתמנה אלברט למנהל הייצוא במפעל הנשק של סקודה בפלזן שבצ'כוסלובקיה (היום צ'כיה).
במפעל עבדו גם אנשי המחתרת הצ'כית ולפעמים הוא עודד את עובדיו לפגוע בייצור וביצוא הנשק מהמפעל.
לעיתים העמיס אנשי מחתרת צ'כים במשאיות בתואנה שהם עובדי כפייה ולאחר מכן שחררם לחופשי.
בינואר 1941 פורסם בעיתונות שאלברט גרינג השתלט על מפעלים בבעלות יהודית ברומניה.
ב-1942 נישא בפעם השלישית, למלכת היופי הצ'כית, מילה קלזרובה, ממנה נולדה לו, ב-1945, בתו היחידה, אליזבת.
אלברט לא נעצר על ידי השלטונות כיוון שהיה אחיו של הרמן גרינג והוא אף הרשה לעצמו להתייחס לאנשי אס אס בבוז ולהשפילם.
עם זאת, לקראת סוף המלחמה, עת מעמדו של אחיו התדרדר, נאלץ להימלט לזלצבורג שבאוסטריה, ומאוחר יותר הסגיר את עצמו לידי הכוחות האמריקניים.
הוא הציל יהודים והסתירם מעיני השלטון הנאצי.
על כן, זכה לתמיכתם של ניצוליו בטיהור שמו בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה ו"משפטי נירנברג".
לאחר שהוחזק במעצר תחילה בגרמניה, ולאחר מכן בצ'כוסלובקיה, שוחרר לבסוף לחופשי במרץ 1947, כיוון שלא נמצאה עילה להעמידו לדין.
גרינג שב תחילה לזלצבורג, ולאחר מכן חזר להתגורר במינכן.
למרות זאת, שם משפחתו "גרינג" עמד לו לרועץ, והוא לא הצליח למצוא פרנסה.
אשתו החליטה להתגרש ממנו ב-1948, ולעזוב עם בתם היחידה לפרו.
אלברט גרינג הלך לעולמו ב-20 בדצמבר 1966 כתוצאה מסרטן הלבלב, כשהוא עני, ומר נפש.
מעשי הצדקה שלו, היו עלומים במשך תקופה ארוכה, עד שבשנת 1998 צילם צוות צילום בריטי סרט תיעודי בשם "אלברט גרינג האמיתי", אשר חשף את פעולות החסד שלו.
אף על פי שאין עוררין על כך שהציל יהודים, לא הוענק לו אות "חסיד אומות העולם" משום שלא הוכח כי סיכן את חייו על מנת להציל יהודים.
אלברט השני, מלך הבלגים (Albert Félix Humbert Théodore Christian Eugène Marie; נולד ב-6 ביוני 1934, בארמון סטויבנברג), כיהן כמלך הבלגים השישי.
נשבע אמונים והומלך ב-9 באוגוסט 1993 לאחר מות אחיו בודואן.
ב-21 ביולי 2013 מסר את כתר המלוכה לבנו פיליפ, מלך הבלגים.
אלברט הוא בנו השני של לאופולד השלישי והמלכה אסטריד, נסיכת שוודיה.
דרך אמו הוא בן דודו של האראלד החמישי, מלך נורווגיה.
הוגדר כנסיך מלייז' עם היוולדו.
שמו המלא הוא אלברט פליקס הומבר תאודור כריסטיאן אז'ן מארי (Albert Félix Humbert Théodore Christian Eugène Marie).
אלברט נולד ב-6 ביוני 1934 בארמון סטויבנברג, ללאופולד השלישי, מלך הבלגים ולאסטריד, נסיכת שוודיה, בתם של הנסיך קרל, דוכס וסטריטלנד ואינגבורג, נסיכת דנמרק.
ב-29 באוגוסט 1935, כשאלברט היה רק בן שנה, נהרגה אמו בתאונת דרכים בקוסנאכט (Küssnacht) שבשווייץ.
זמן קצר לאחר מכן, פרצה מלחמת העולם השנייה.
חלקים מהמלחמה עברו עליו בצרפת ובספרד, אך את רובה הוא העביר בבריסל.
את לימודיו היסודיים למד אלברט בפנימיית לה רוזי שבשווייץ.
במאי 1940, פרצו כוחות גרמניה לבלגיה וכבשו אותה.
הנסיך אלברט, אחיו של המלך
עם חזרת המשפחה לבלגיה, התגייס הנסיך אלברט לצי הבלגי.
הוא התקדם במשך השנים בצבא, עד לדרגת קומודור ב-1971 (אחראי על מספר ספינות).
ב-1954, הוא קיבל את תפקידו הרשמי הראשון: נשיא הקרן הלאומית לחסכון ופנסיה, תפקיד בו נשאר עד לשנת 1991. הנסיך נבחר לסנדק של אחיינו אנרי, הדוכס הגדול מלוקסמבורג (נולד ב-1955) ושל אחותו למחצה, הנסיכה מארי אזמרלדה, נסיכת בלגיה (נולדה ב-1956).
ב-2 ביולי 1959, נישא הנסיך בבריסל לדונה פאולה מרגריטה מאריה אנטוניה קונסיליה רופו די קלאבריה (Donna Paola Margherita Maria Antonia Consiglia Ruffo di Calabria), צאצאית למשפחת מלוכה איטלקית.
הם התגוררו בארמון בלוודר (Belvédère).
לאור העובדה כי למלך בודואן ולאשתו לא נולדו ילדים, אלברט וילדיו הם אלו אשר ממשיכים את שושלת המלוכה.
פיליפ (נולד ב-15 באפריל 1960) - נישא למתילדה ד'אודקם ד'אקוז ולו ארבעה ילדים
אסטריד (נולדה ב-5 ביוני 1962) - נישאה ללורנץ, ארכידוכס אוסטריה-אסטה, ולה חמישה ילדים
לורן (נולד ב-19 באוקטובר 1963) - נישא לקלייר, נסיכת בלגיה ולו שלושה ילדים
לקראת סוף שנות ה-60, חווה הזוג משבר קשה מאוד ואף עמד על סף גירושים וזאת לאור בגידתו של הנסיך באשתו עם הברונית מסליס (Selys) שהייתה אז נשואה.
מרומן זה נטען כי נולדה לנסיך בת מחוץ לנישואים, הפסלת הבלגית דלפין בואל (Delphine Boël).
ב-27 בינואר 2020, לאחר מאבק משפטי שניהלה בואל, הכיר בה אלברט רשמית כבתו.
ב-1958, הפך אלברט לנשיא הצלב האדום הבלגי, נבחר לסנאטור ולנשיא כבוד של ההתאחדות האולימפית של בלגיה.
ב-1962, קיבל אלברט נשיאות כבוד של המשרד למסחר חוץ ובמהלך כהונה זו, נסע למאות מסעות כלכליים ברחבי העולם בשליחות ארצו.
הנסיך המשיך בכל התפקידים הללו עד לעלייתו על כס המלכות.
לאות הוקרה, הקימו ב-1984 התאחדות המפעלים הבלגים יחד עם עמותת בודואן את קרן הנסיך אלברט אשר מחלקת מדי שנה מלגות להכשרת צעירים בלגים לתחום היצוא.
לאחר מות אחיו בודואן, עלה אלברט על כס המלוכה ונשבע אמונים ב-9 באוגוסט 1993 כמלך הבלגים השישי.
אלברט הוא המלך הראשון המולך על בלגיה הפדרלית וחתם על חוקתה החדשה ב-17 בפברואר 1994. אלברט ראה את עיקר שליחותו כמלך בעידוד הקשר בין השלטון הפדרלי (המרכזי) לשלושת האזורים בהם יושבות שלוש הקהילות העיקריות בבלגיה.
הוא דוגל בלימוד טוב יותר של כל השפות (צרפתית, הולנדית וגרמנית) על ידי כל הקהילות ולסובלנות ביניהן.
(ישנה מתיחות רבה בין הקהילות השונות בבלגיה).
המלך היה פעיל רבות בתחומי הסובלנות וההתנגדות לגזענות וכן בעידוד השוויון.
מאז עלייתו למלכות ועד 2006 סירב המלך בתוקף להפגש או להזמין לארמון המלכותי נציגים מהימין הקיצוני בבלגיה.
ב-1996, קיבל הזוג המלכותי בארמונו במהלך כשבוע את כל הוריהם של הילדים שנעלמו בפרשה שהסעירה את בלגיה בזמנו ונקראה פרשת דוטרו (l'affaire Dutroux).
מארק דוטרו הואשם בחטיפתם, אינוסם ורציחתם של ילדים, בני נוער וצעירים רבים.
דוטרו נמצא אשם בעמידתו בראש חבורה שביצעה את הפשעים ונידון למאסר עולם יחד עם כמה משותפיו.
בלגיה סערה בעקבות הפרשה, שכן בבדיקות שנערכו לאחר מכן הסתבר כי המשטרה לא פעלה כשורה בזמן החקירה, בעיקר בשל יריבויות בין אישים שונים.
בנוסף, נתגלו גם ליקויים בחוק והזנחה של הרשות המחוקקת לקבוע חוקים שיכולים להתמודד בצורה יותר עם בעיות כגון אלו.
כ-350,000 איש השתתפו בהפגנה ב-20 באוקטובר בבריסל.
בעקבות המקרה, קם בבלגיה ב-1998 ארגון למען ילדים נעלמים ומנוצלים מינית אשר נשיאת הכבוד שלו היא המלכה פאולה.
בדומה לאחיו בודואן, גם אלברט תמך ברעיון האיחוד האירופי ותמך בחקיקת חוקה לאיחוד ובמעבר מהמטבע המקומי, הפרנק הבלגי, למטבע האירופאי – האירו.
הוא גם תומך ביצירת צבא כלל אירופאי.
המלך שם דגש על עזרה למדינות שהיו פעם קולוניות של בלגיה ועושה רבות לשיפור דמותה של בלגיה ברחבי העולם.
המלכה פאולה יצרה עמותה מיוחדת אשר מטרתה לקדם אומנות בלגית מודרנית ולשלבה בתוך הארמון המלכותי של בריסל שנבנה במאה ה-19.
בשל פשטות הליכותיו וחוש ההומור שלו, זכה המלך אלברט לפופולריות רבה בקרב הבלגים, מכל הקהילות.
במהלך שנות כהונתם, הפכו הזוג המלכותי את כל ענייני המלכות לפתוחים הרבה יותר לתקשורת ולקהל הרחב.
אלברט הראשון, מלך הבלגים, (), נסיך בלגיה, דוכס סקסוניה, נסיך סקסה-קובורג-גותה, יורש העצר של המלכות הבלגית.
מלכה השלישי של בלגיה החל מ-23 בדצמבר 1909, לאחר מותו של לאופולד השני.
אלברט הראשון נולד ב-8 באפריל 1875 לנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה (אחיו של לאופולד השני, מלך הבלגים) ולמריה, נסיכת הוהנצולרן, בתם של קרל אנטון, נסיך הוהנצולרן ויוזפינה, נסיכת באדן.
בשנת 1893 מת אחיו בודואן, נסיך בלגיה שטופח על ידי דודם לרשת את הכתר, ואלברט תפס את מקומו.
בין השנים 1893–1909, שימש הנסיך אלברט כסנאטור לענייני חוק ונשא שורה של נאומים בדבר הצורך בשיפור תשתיות התחבורה הלאומיות – בים, ביבשה וכן תשתיות הרכבות.
ב-1906, הקים מוסד לימודי באזור שפת הים (Œuvre royale de l'Ibis) שיועד לעידוד וקידום הדייגים הבלגים הצעירים שנמנו על שכבות האוכלוסייה החלשות.
בשנת 1909 יצא אלברט לסיור בקונגו הבלגית, והמליץ על רפורמות כדי להגן על האוכלוסייה המקומית ועל התקדמות טכנולוגית נוספת במושבה.
ב-2 באוקטובר 1900 התחתן אלברט עם אליזבת גבריאל ואלרי מארי, דוכסית בוואריה, בתם של קרל תאודור, דוכס בבוואריה ומריה ז'וזה, נסיכת פורטוגל, אותה פגש בהלוויה משפחתית, ממנה נולדו לו שלושה ילדים.
העם העריך מאוד את המלך אלברט ואת אשתו שנהגו לקיים אורח חיים פשוט.
ב-23 בדצמבר 1909 מונה אלברט למלך בלגיה אל מול המון צוהל בבריסל, והיה למלך הראשון שנשבע אמונים הן בצרפתית והן בהולנדית.
בתחילת המאה העשרים עלה המתח הדיפלומטי באירופה.
מדינות שונות חתמו על אמנות לשיתופי פעולה צבאיים והחלו בהצטיידות מואצת באמצעי לחימה.
ב-1913, נסע המלך אלברט לגרמניה ולצרפת במטרה להדגיש את העובדה כי בלגיה שואפת להישאר נייטרלית בסכסוך וכן כדי להזהיר את היריבות על כך שבלגיה תדע להגן על עצמה במקרה של תקיפה.
באותה שנה החליט אלברט על גיוס חובה לצבא ובכך עלה מספר אנשי הצבא מ-180,000 איש לכדי 340,000.
באוגוסט 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה.
ב-2 באוגוסט, הטילה גרמניה אולטימטום על בלגיה – הקיסר הגרמני המקושר משפחתית למשפחת המלוכה הבלגית דרש כי צבאותיו יוכלו לעבור דרך בלגיה, שאם לא כן תחשב בלגיה לאויב.
אלברט סירב ותפס פיקוד על צבאו.
ב-4 באוגוסט, כבשו הגרמנים את בלגיה לאחר קרב לייז' והמצור על אנטוורפן והצבא נסוג עד נהר האיזר ב-15 באוקטובר.
המלך סירב להצטרף לממשלה הגולה בלה האבר שבצרפת ונשאר בראש הצבא.
הוא הצטרף פעמים רבות אל הלוחמים בקו הקדמי על מנת לעודד אותם.
אומץ ליבו ודבקותו זיכו אותו לכינוי "המלך החייל" או "המלך האביר".
לאחר מלחמת העולם הראשונה, החליט אלברט הראשון שלא לכלול יותר במסמכים הרשמיים את התארים של דוכס סקסוניה ונסיך סקסוניה-קובורג-גותה שהיו גרמניים במקור עקב כיבוש בלגיה על ידי גרמניה בזמן המלחמה.
עם זאת, תארים אלו עדיין קיימים במספר מסמכים רשמיים (כגון תעודות לידה או פטירה).
את שם משפחתו החליף אלברט בשם שמשמעו, בשלוש השפות הרשמיות בבלגיה, "מבלגיה".
לאחר מלחמת העולם הראשונה ייצג המלך אלברט את בלגיה בשיחות השלום שהתקיימו בורסאי תוך הגנה מצד אחד על האינטרסים של מדינתו ומאידך, תוך התנגדות למסכת ההשפלות הגרמנית.
לאחר מכן, הוא השקיע מרץ רב בקידום פרויקטים לתועלת הציבור על מנת לשקם את המדינה מהרס הכיבוש, כמו למשל התעלה המחברת בין נמלי הים של לייז' ואנטוורפן הנושאת כיום את שמו.
הוא היה ער לקרע שהחל להיווצר במדינה בין דוברי השפות השונות ולכן תמך במעבר של אוניברסיטת גנט לשפה הפלמית ב-1930. בחוג חבריהם של אלברט ואשתו היו אנשי מדע, ספרות ואומנות רבים.
ב-13 באפריל 1933 ביקר המלך בתל אביב ונועד עם סגן הקונסול הבלגי, ראש עיריית תל אביב מאיר דיזנגוף ועם נכבדים נוספים, באוזניהם הביע תמיכה ברעיון הציוני.
המלך אלברט היה חובב טיפוס הרים ומצא את מותו בנפילה תוך כדי טיפוס ב-17 בפברואר 1934. הוא נקבר ליד אבותיו בקבר המלכותי של כנסיית נוטר-דאם בלאקן, הפרבר של בריסל שבו שוכן ארמון המלוכה.
התנהגותו בזמן המלחמה, יחסו לציבור ומותו בתאונה פתאומית הפכו אותו לסמל בבלגיה.
לאחר מותו הוקמה אנדרטה על שמו בעיר ניופורט.
לכבוד ידידותו נקראה כיכר המלך אלברט בתל אביב על שמו.
אשתו הונצחה בכיכר בחיפה (ליד היכל הספורט) על שמה.
ב-2 באוקטובר 1900 התחתן אלברט עם אליזבת גבריאל ואלרי מארי, דוכסית בוואריה.
שארל, נסיך בלגיה (10 באוקטובר 1903 - 1 ביוני 1983), רוזן פלנדריה, נסיך עוצר הממלכה בשנים 1944 עד 1951. התחתן בשנת 1977 עם ז'אקלין פאיירברון.
בשנת 1930 נישאה לאומברטו מפיאמונטה, נסיך איטליה ומלך איטליה.
הזוג שימש במלוכה במשך כחודש במאי 1946 עד שהוחלט במשאל עם על ביטול המלוכה באיטליה, דבר שהביא ליציאת הזוג לגלות וזיכה אותה בכינוי "מלכת מאי".
את שארית ימי חייה בילתה בנפרד מבעלה בז'נבה.
אלברט הופמן (11 בינואר 1906 – 29 באפריל 2008) היה מדען שווייצרי שנודע בעיקר בשל גילויו את סם ה-LSD.
חיבר מעל למאה כתבים מדעיים וכן מספר ספרים, בהם הספר "LSD: הילד הבעייתי שלי".
נולד בעיר באדן שבשווייץ, ולמד כימיה באוניברסיטת ציריך.
מחקרו בנוגע לחומצה ליסרגית הוביל בסופו של דבר ליצירת החומר LSD-25 בשנת 1938.
חמש שנים לאחר סינתוז ה-LSD, ב-16 באפריל 1943, חזר הופמן אל החומר שכמעט נשכח ואז גילה לראשונה את השפעותיו הפסיכדליות של ה-LSD, לאחר שבטעות הגיע מעט מן החומר לעור ידיו.
מאחר שהופמן עטה כפפות, הוא הבין כי החומר עוצמתי ביותר.
שלושה ימים מאוחר יותר, ב-19 באפריל 1943, החליט הופמן לעשות שימוש מכוון בחומר.
במעבדתו שתה כוס מים שהיו בה 250 מיקרוגרם LSD, כמות גדולה ביותר, ולאחר שהחל להרגיש את התחושה הפסיכדלית של הסם, החל לרכב הביתה באופניים.
זה נחשב ל"טריפ האסיד" הראשון בהיסטוריה.
כשהגיע הביתה, חווה הזיות חזקות (מה שידוע כטריפ רע), כתוצאה משימוש בכמות גדולה מדי.
רופא בדק אותו ולא התרשם מדבר חריג, פרט לאישונים מורחבים ומצב אדרנרגי.
הוא המליץ להשאיר את הופמן בחדר לבד, ולאחר שחלק מכמות הסם הופרשה, החל הופמן להרגיש "טריפ טוב".
לאורך השנים נטל הופמן את החומר עשרות פעמים.
LSD נוסה גם על בעלי חיים, וכך נקבעה מידת רעילותו (LD50) ונזקים נוספים אפשריים.
בתחילת דרכו שימש החומר כתרופת עזר בפסיכואנליזה ופסיכותרפיה, אך לאחר שגלש החומר לרחוב הופסקה הפצתו על ידי חברת סנדוז, בשנת 1965.
הופמן נפגש עם אנשי רוח רבים שעברו "חוויות מיסטיות" כתוצאה משימוש ב-LSD, בהם ד"ר טימותי לירי (מרצה לפסיכולוגיה), ד"ר רודולף גלפקה, ד"ר וולטר ווגט, ארנסט יונגר ואלדוס האקסלי.
לאחר שהתפרסם, חקר הופמן סמים פסיכדליים אחרים כגון קקטוס המסקלין, סלוויה דיווינורום ופטריות פסילוסיבין.
בין השאר בודד מהפטריה הפסיכואקטיבית ארגוט את המת'ארג'ין (methergine), המסייע בטיפול בדימומים לאחר לידה.
הופמן הדגיש במהלך חייו כי המצאתו נועדה לטיפול במחלות נפש, וכל המשתמש בה לצורכי הזיה, עושה זאת על דעתו בלבד.
אלברט הופמן נפטר ב-29 באפריל 2008 בגיל 102, מהתקף לב.
אלברט הנרי ג'ורג' גריי, רוזן גריי הרביעי היה אציל אנגלי אשר כיהן כמושל הכללי של קנדה, התשיעי מאז איחוד קנדה, בין השנים 1904–1911.
גריי התחנך בבית הספר הארו ובמכללת טריניטי בקיימברידג' בה למד היסטוריה ומשפטים.
בשנת 1877 נשא לאישה את אליס הולפורד, ונולדו להם חמישה ילדים (שאחד מהם מת בינקותו).
גריי כהן כחבר הפרלמנט הבריטי מטעם המפלגה הליברלית הבריטית בין השנים 1880–1886 כשהוא נבחר כנציג דרום נורת'מברלנד עד שנת 1885, וכנציג טיינסייד עד שנת 1886. בעקבות מחלוקת בינו ובין ויליאם גלאדסטון בדבר מתן שלטון עצמי לאירלנד עבר למפלגה הליברלית היוניוניסטית.
בשנת 1894 ירש מדודו את התואר רוזן גריי והפך לרוזן גריי הרביעי.
בין השנים 1896–1897 כיהן כמושל רודזיה, ובין השנים 1898–1904 כיהן כמנהל חברת דרום אפריקה הבריטית.
בשנת 1904 מונה למושל הכללי של קנדה, ובתפקיד זה היה מושל פעיל ביותר, אשר שמר על קשרים הדוקים עם ראש הממשלה, ופעל ליזום רפורמות חברתיות שונות, וכן פעילות למען אחדותה של קנדה בקרב הקבוצות האתניות השונות המרכיבות אותה.
במהלך כהונתו ביקר בפרובינציות קנדה השונות, והיה המושל הכללי הראשון אשר ביקר בדומיניון ניופאונלנד, והזמין את הדומיניון להצטרף כפרובינציה לקנדה.
כמו כן ביקר גריי בארצות הברית מספר פעמים, ויצר קשרים חמים עם נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט.
גריי פעל בתחומי התרבות האמנות, ובשנת 1907 ייסד את "תחרות גריי למוזיקה ולדרמה" (Grey Competition for Music and Drama).
בשנת 1909 ייסד גריי את גביע גריי - הניתן לזוכה בליגת הכדורגל של קנדה.
בשנת 1963 הוכנס גריי להיכל התהילה של הכדורגל הקנדי בשל תרומתו הרבה לפיתוח ספורט הכדורגל בקנדה.
לאחר תום כהונתו, בשנת 1911 שבו הלורד גריי ומשפחתו לאנגליה, וגריי הפך לנשיא המכון המלכותי הקולוניאלי (the Royal Colonial Institute).
גריי נפטר בבית משפחתו בשנת 1917, ובנו, צ'ארלס, רוזן גריי החמישי, ירש את תוארו.
אלברט בורגארד הודג'ס , שחמטאי אמריקאי שזכה באליפות השחמט של ארצות הברית.
הודג'ס הוא מהמוכרים בשחקני השחמט האמריקאים של סוף המאה ה-19, והיה לו תפקיד חשוב בהפיכת השחמט מתחביב לשעות הפנאי למוסד חברתי.
בשנת 1894 הפסיד הודג'ס בדו-קרב לג'קסון שוואלטר 8-10 אך ניצח בדו-קרב גומלין 5.5-3.5. שני הדו-קרבות נערכו בניו-יורק.
לאחר שזכה באליפות ארצות הברית הכריז כי השיג את מטרותיו בשחמט והוא פורש מהשחמט לטובת עסקיו.
בנוסף לזכייתו באליפות ארצות הברית הודג'ס התפרסם כמי ששיחק בבובה המכנית Ajeeb, או "המצרי", חיקוי אמריקאי לטורקי שנבנה על ידי צ'ארלס הופר.
בתחילת הקריירה השחמטאית שלו הפסיד הודג'ס דו-קרב למקס ג'וד 3-6 בסנט.
לואיס, בשנת 1887, ניצח את אז'ן דלמאר 5-0 בשנת 1892, סיים בתיקו דו-קרב עם אדולף אלבין 4-4 בשנת 1893, ניצח בתחרות ניו-יורק 1893, הגיע שני, לאחר הרי נלסון פילסבורי בתחרות ניו-יורק 1893,
הגיע שני בתחרות אלף האיים בשנת 1897 (ניצח: הרי נלסון פילסבורי), הגיע שלישי בתחרות ניו-יורק 1900 (ניצח: שמואל ליפשוץ) וחלק מקום 14-15 בתחרות קיימברידג' ספרינגס בשנת 1904 (ניצח: פרנק מרשל).
הודג'ס השתתף שבע פעמים בדו-קרבות בין ארצות הברית ואנגליה באמצעות הכבלים בשנים 1902-1911, כמו כן שיחק מספר פעמים במסגרת מועדון השחמט של מנהטן בדו-קרבות מול שיקגו ופנסילבניה בתחילת המאה ה-20.
אֶלברט גרין האברד היה סופר, פילוסוף ומוציא לאור אמריקאי.
אלברט האברד נולד בעיר בלומינגטון שבמדינת אילינוי בארצות הברית.
ב-1875 ייסד חברת מכירות של "סבון לארקין" בעיר באפלו שבצפון מערב מדינת ניו יורק.
ב-1895 ייסד את קבוצת "רויקרופט" בכפר איסט אורורה (שליד באפלו) שעסקה בהוצאה לאור ובכריכת ספרים, בייצור רהיטים ובעבודות עור ומתכת.
הקבוצה התפרסמה בשל ספרו של האברד "הודעה לגארסיה" שהופיע לראשונה ב-1899 ושבו משמשת כרקע מלחמת ארצות הברית ספרד (1898).
בשנת 1910 מנתה קבוצת רויקרופט כ-500 חברים.
האברד ערך ופרסם שני עיתונים סאטיריים.
אשתו השנייה - אליס מור האברד - הייתה בוגרת אמרסון קולג' שבבוסטון, ונודעה כלוחמת בעד זכויות הצבעה לנשים.
מפעלי רויקרופט הפכו למקום מפגש של פילוסופים ושל חוגים שדגלו ברפורמה חברתית.
האברד הפך למרצה פופולרי, והפילוסופיה שלו התפתחה מתמיכה בסוציאליזם לתמיכה ביוזמה חופשית.
ב-1912 טבעה האוניה "טיטניק" לאחר שפגעה בקרחון ימי.
האברד כתב על האסון וסיפר על אודות אשתו של איזידור שטראוס - אחד ממייסדי רשת החנויות "מייסיס" בניו יורק - שסירבה לרדת לסירת ההצלה באומרה: "כל השנים נסענו יחד; האם ניפרד עכשיו?
גורלו של האברד עצמו היה דומה כאשר הוא ואשתו נספו באוניית הנוסעים "לוסיטניה" שטובעה על ידי טורפדו מצוללת גרמנית ב-7 במאי 1915.
אחד מניצולי לוסיטניה כתב לבנו של האברד, במכתב מיום 12 במרץ 1916:
באותה שנה יצא לאור ספרו של אלברט האברד "מסעות קצרים לבתיהם של אנשים גדולים" וב-1927 יצא לאור יומנו שהכיל גם אמרות, מימרות ומסות קצרות.
הביטוי 'כשהחיים נותנים לך לימונים, עשה מהם לימונדה', נטבע על ידי האברד בינואר 1915, בהספד שכתב לזכר שחקן נמוך קומה בשם מרשל פינקני ויילדר.
בהספד כתב האברד על ויילדר: 'הוא אסף את הלימונים שהגורל שלח לו, והקים דוכן לממכר לימונדה'.
ב-1948 כתב דייל קרנגי את המשפט בגרסתו המוכרת, בספרו 'איך להפסיק לדאוג ולהתחיל לחיות'.
אלברט הנרי מונסל היה צייר, מורה לאמנות וממציא מדד מונסל להגדרת גוני צבעים.
מונסל, יליד בוסטון, מסצ'וסטס, שלימד קומפוזיציית צבעים בבית הספר לאומנות במסצ'וסטס (שם גם למד), מצא כי אין שיטה מדויקת להגדרת הצבעים.
הוא החליט כי עליו ליצור שיטה מדעית ומדויקת, שבאמצעותה ניתן יהיה להגדיר כל צבע וגוון בצורה ברורה.
לשם כך השתמש מונסל במספר המצאות טכנולוגיות: הראשונה שבהם הייתה הפוטומטר, מכשיר המודד את רמת הבהירות בגוף כלשהו.
באמצעות הפוטומטר דירג מונסל את רמת הבהירות בכל צבע.
מכשיר נוסף היה גרסה מותאמת של המצאתו של ג'יימס קלרק מקסוול "גלגל צבעים" (מקסוול השתמש בהמצאה זו כדי להוכיח - בין השאר - כי לבן הוא ערבוב של ירוק, אדום וכחול), באמצעותה מדד את מידת הרוויה שבצבע.
ב-1917 הקים מונסל חברת צבעים, שלאחר מותו נוהלה על ידי בנו, אלכסנדר הקטור.
כיום החברה בבעלות חברת X-Rite.
אלברט לאבג'וי גטרסון היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי (סטוקהולם 1912) בקפיצה לרוחק.
הוא בעל תואר מהנדס מאוניברסיטת ורמונט.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה גטרסון במדליית זהב בקפיצה לרוחק בשיא אולימפי ושיא אמריקה חדש של 7.60 מטר, ס"מ פחות משיא העולם של פיטר אוקונור מאירלנד, לפני קלווין בריקר מקנדה (7.21 מטר) ויאורג אברג משוודיה (7.18 מטר).
לאחר שפרש מספורט תחרותי, עבד גטרסון לראשונה כמהנדס בחברת ג'ונס ולמסון מכונות, ואחר כך עבד בתעשיית הנפט בשנים 1950-1925. בשנים 1963-1950 שימש כנשיא חברת כלי עבודה לאבג'וי, שהוקמה על ידי הדוד שלו.
אלברט גיורסו היה פיזיקאי גרעין אמריקאי.
עם הישגיו, במשך שישה עשורים של פעילות מחקרית, ניתן למנות שותפות בגילוים וביצירתם של שנים־עשר יסודות מלאכותיים.
בשנת 1937 סיים את לימודיו לתואר ראשון בפיזיקה מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
גיורסו התמחה בבניית מכשירי רדיו ומכשירי מדידה עדינים ומדויקים.
יכולת זו הובילה אותו למעבדתו של גלן סיבורג, שם גם פגש את אשתו וילמה.
בשנות מלחמת העולם השנייה השתתף יחד עם סיבורג בפרויקט מנהטן והיה אחראי על פיתוח גלאים מדויקים לקרינה רדיואקטיבית ודעיכה רדיואקטיבית ולניתוח תגובות ברמה הגרעינית.
במהלך ניסויים אלו גילה שני יסודות חדשים: אמריציום (95=z) וקוריום (96).
לאחר המלחמה חזר עם סיבורג למעבדות אוניברסיטת ברקלי והתמקד ביצירת יסודות חדשים, בטכנולוגיה של הפגזת יסודות כבדים בגרעיני הליום מואצים.
בשנים 1949–1950 זיהו חברי הצוות את היסודות ברקליום (97) וקליפורניום (98).
ב-1952 זיהו חברי צוותו את היסוד פרמיום (100) באתר שבו פוצצה פצצת המימן הראשונה.
בהמשך יצרו את היסודות איינשטייניום (99) ומנדלביום (101).
באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 מונה גיורסו לראש פרויקט מאיץ החלקיקים החדש והעוצמתי יותר, שהיה דרוש לשם המשך משימת גילוים ויצירתם של יסודות טרנס-אורניים, (Berkeley Heavy Ion Linear Accelerator (HILAC.
עד 1972 שימש מאיץ זה לייצור אטומים בודדים של היסודות נובליום (102), לורנציום (103), רתרפורדיום (104) ודובניום (105); חלקם גילויים ראשוניים וחלקם אישוש לגילוי יסודות שהתגלו על ידי מכונים אחרים.
ב-1972 שודרג המאיץ ל-superHILAC, דבר שאיפשר לגלות אטומים של היסוד סיבורגיום (106).
במהלך עבודתו המציא גיורסו גלאים ומכשור מתקדם לניתוח תוצאות של ריאקציות גרעיניות של יסודות כבדים ושכלולים למאיצי חלקיקים ייעודיים לנושא זה, שסייעו בין השאר גם במשימת זיהוי שרידי טכנציום טבעיים.
גיורסו הוא שטבע את שמו של היסוד "האסיום" (שנגזר מהמילה Hassia, שמה הלטיני של מדינת הסה שבגרמניה, בה נתגלה); הציע לקרוא ליסוד "סיבורגיום" על שם גלן סיבורג עוד בחייו; ועתר ל-IUPAC לקריאת היסוד "דובניום" לכבוד העיר דוּבְּנָה, בה נמצא המכון המאוחד למחקר גרעיני ברוסיה, שם התגלה.
אלברט ג'ורג' היל היה אתלט בריטי, אלוף אולימפי (אנטוורפן 1920) בריצת 800 מטר ובריצת 1500 מטר.
באליפות בריטניה שנערכה בשנת 1910 זכה היל במדליית זהב בריצת 4 מייל בתוצאה של 20:00.6 דקות.
במלחמת העולם הראשונה לחם היל בצרפת כקשר בחיל האוויר המלכותי.
בהדרכתו של סם מוסביני שאימן את האלוף האולימפי רג'י ווקר (לונדון 1908) מי שלימים יאמן את האלוף האולימפי הרולד אברהמס.
באליפות בריטניה שנערכה בשנת 1919 זכה היל בשתי מדליות זהב, בריצת 880 יארד ובריצת מייל והשווה את השיא הלאומי בריצת מייל 4:16.8 דקות.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) זכה היל ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.