tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר הפיגוע הקימו תושבי המושב מחולה לזכרה של סלעית שטרית גוטמן את המאחז גבעת סלעית כקילומטר דרומית למקום הפיגוע.
פיגוע הירי בצומת ראם הוא פיגוע טרור פלסטיני מסוג פיגוע ירי שאירע ב-16 בפברואר 2024, ז' באדר א' ה'תשפ"ד בצומת ראם.
בפיגוע נרצחו שני אנשים וארבעה אחרים נפצעו.
ב-16 בפברואר 2024, קצת אחרי השעה 12:30 מחבל שהגיע ברכב גנוב פתח בירי מאקדח לעבר תחנת אוטובוס בצומת ראם שבה המתינו נוסעים.
שני גברים נרצחו, ארבעה אנשים נפצעו, שניים מתוכם פצועים באורח קשה.
אזרח חמוש, רב-סרן (מיל'), שהיה מעבר לכביש, רץ לקראת המחבל וירה בו למוות.
בפיגוע נרצחו חייל המילואים רס"ל אורי יעיש, בן 27, ותלמיד ישיבת קריית מלאכי ישי גרטנר, בן 23.
חובשים ופרמדיקים של מד"א פינו את הנפגעים לבתי החולים הקרובים לזירת הפיגוע, קפלן ברחובות ואסותא באשדוד.
המחבל שביצע את הפיגוע הוא פאדי ג'מג'ום, בן 40 תושב מחנה הפליטים שועפאט שבירושלים שהחזיק בתעודת זהות ישראלית.
המשטרה קיבלה עליו דיווח יומיים לפני הפיגוע יומיים לאחר הפיגוע נאטם ביתו של המחבל לקראת הריסתו.
בתאריך 07.04.2024 חתם מפקד פיקוד העורף, אלוף רפי מילוא, על צו החרמה והריסה לבית בו התגורר המחבל במחנה פליטים שועפאט במזרח ירושלים.
פיגוע הירי השני בתחנת הדלק בעלי אירע ב-29 בפברואר 2024, כ' באדר א' ה'תשפ"ד, בתחנת דלק ליד עלי שבצפון בנימין.
בפיגוע נרצחו שני אזרחים ישראלים.
הפיגוע אירע 8 חודשים לאחר פיגוע הירי הראשון באותו המקום, בו נרצחו 4 ישראלים.
בסביבות השעה חמש אחר הצהריים, מחבל פלסטיני חמוש ברובה סער פתח בירי לעבר אזרחים ישראלים בתחנת דלק ליד היישוב עלי.
בפיגוע נרצחו שני אזרחים ישראלים, יצחק צייגר, בן 57 תושב היישוב שבי שומרון והנער אוריה הרטום בן 16.5 תושב דולב שבהרי בנימין.
המחבל חוסל בהמשך על ידי אביעד גזבר, קצין במילואים, ומנהל חומוסיית חומוס אליהו בתחנת הדלק, אשר יצא לרענון משירות מילואים במסגרת הלחימה ברצועת עזה.
המחבל, מוחמד מנאסרה, שירת כקצין חקירות בדרגה המקבילה לרב-פקד במשטרת הרשות הפלסטינית ושוחרר בשנת 2019 ממאסר בו שהה בגין עבירות גניבת אמל"ח.
ב-24 ביולי 2024 הרסו כוחות צה"ל את ביתו בקלנדיה.
פיגוע הירי בצומת הפרסה הוא פיגוע ירי שבוצע ב-22 במרץ 2024, י"ב באדר ב' ה'תשפ"ד, בצומת הפרסה הנמצא בין דולב, טלמון והכפר הפלסטיני דיר איבזיע.
המרדף אחר המחבל הוביל לחילופי אש בהם נהרג לוחם מיחידת דובדבן, ונפצעו עוד שישה לוחמי צה"ל.
לאחר מרדף שנמשך שעות אחדות המחבל נהרג מטיל ששוגר ממסוק קרב.
כוחות הגמר טלמון בפיקוד הרבשצ בדיוק סיימו תרגיל מחלקתי ביישוב.
מיד כשנשמע הירי זינק הרבשצ עם עוד לוחמים למרחב הצומת.
כשהגיע נפתחה לעברו אש תופת ומיד דיווח לכלל הכוחות שלא להגיע לצומת כי נתונה למארב ובמשך כל האירוע ניהל מהצומת את הכוחות וטיפל בפצועים תחת אש.
סביב השעה 5:15, בבוקר 22 במרץ 2024, פתח המחבל הפלסטיני מוג'אהד ברכאת מנסור, תושב הכפר דיר איבזיע, בירי לעבר מיניבוס ישראלי ממוגן של החברה לפיתוח מטה בנימין בצומת הפרסה סמוך ליישוב דולב במפגש בין כביש 463 לכביש 450. לא היו נפגעים מהירי, אך נגרם נזק למיניבוס ולאמבולנס ממוגן שהגיע למקום.
המחבל היה חמוש בנשק מסוג קרבין, התמקם בלילה בשטח ההררי והקים מספר עמדות ירי, ששולטות על השטח.
למקום הוקפץ כטב"מ זיק שלא יכל לבצע ירי לעבר המחבל בגלל תנאי הראות ששררו במקום.
במרדף נפצעו עוד שישה לוחמי צה"ל, שניים מהם באורח קשה, אחד בינוני ושלושה באורח קל בפצועים גם מג"ד בחטיבת החילוץ.
המחבל ברכאת מנסור שימש בעבר כקצין במשמר הנשיאותי הפלסטיני, וישב בעברו בכלא הישראלי.
במהלך הלילה מיפו כוחות צה"ל את ביתו לקראת הריסתו.
פיגוע הירי בצומת מחולה היה פיגוע ירי שהתרחש ב-11 באוגוסט 2024 על ידי שלושה מחבלים פלסטינים מארגון הטרור חמאס.
בפיגוע נרצח ישראלי אחד ונפצע ישראלי נוסף באופן בינוני.
זהו פיגוע הירי השני שהתרחש בצומת, לאחר פיגוע ירי שהתרחש במקום ב-2001.
ב-11 באוגוסט 2024 שלושה מחבלים ירו שמונה כדורים לפחות לעבר שני כלי רכב בכביש 90 ממערב למזרח.
הפצוע האנוש המשיך בנסיעה עד היישוב רותם, שם צוותי הצלה קבעו את מותו.
נהג הרכב השני, שנפצע באורח ביוני, המשיך בנסיעה לכיוון מחולה.
מסוק של מד"א הטיס את הפצוע באורח בינוני לבית החולים רמב"ם כשהוא סובל בפלג גופו התחתון.
הנרצח בפיגוע הוא יהונתן דויטש מבית שאן, היה מאורס לנכדתו של ד"ר אלי שוסהיים ראש אגודת אפרת.
יהונתן לחם בקרב בנחל עוז במהלך הלילה בין 7 ל-8 באוקטובר.
במסגרת פעילות סריקה שביצע חילץ את שחף מושקוביץ שנכחה בהלווייתו.
כוחות צה"ל פתחו במרדף אחר שלושת המחבלים, חסמו צירים וביצעו סריקות נרחבות במרחב.
כוחות מיוחדים מיחידת דובדבן, יחידת מרעול, יחידת תגובה מהירה, ויחידה 636 הוקפצו למרחב.
על פי דיווחים פלסטינים כוחות צה"ל החלו לפעול בכפרים כרדלה וברדלה שבצפון הבקעה.
ב-17 באוגוסט 2024 צה"ל הרג בג'נין את ראפת דואסי, סגן ראש התארגנות הטרור של חמאס בג'נין, ואחמד אבו ערה, מחבל חמאס בכיר, שהיו מעורבים בתכנון הפיגוע.
ב-9 באוקטובר 2024 נהרג עבד א-ראוף אל-מסרי, אחד המחבלים שביצעו את הפיגוע, במהלך חילופי אש בין מחבלים לכוחות צה"ל וימ"מ, בכפר אל-עקבה סמוך לטובאס.
ב-1 בדצמבר 2024, חוסל ואיל לחלוח, המחבל השני שביצע את הפיגוע, בתקיפת כלי טיס של חיל האוויר בכפר סיר דרומית לג'נין.
ב-4 בדצמבר 2024 לוחמי ימ"מ ושב"כ עצרו בבית חולים בשכם את אימן גאנם, המחבל השלישי שביצע את הפיגוע, לאחר שנפצע במהלך ניסיון סיכול ממוקד נגדו יממה לפני כן.
כעבור שנה, ב-2 בדצמבר 2025, הרס צה"ל את ביתו של גאנם בשכם.
לזכרו של דויטש הנרצח בפיגוע, הוקם מצפה יהונתן דויטש ברכס הר הגלבוע.
פיגוע הירי בתיאסיר היה פיגוע ירי שבוצע בידי מחבל בודד בשעות הבוקר ב-4 בפברואר 2025. המחבל הסתנן לתוך מוצב צבאי שב"מחסום תיאסיר", בכביש 5799, בין חמאם אל-מליח לתיאסיר, בצפון מדבר שומרון.
בפיגוע נהרגו שני חיילי צה"ל מגדוד 8211 של חטיבת אפרים, ונפצעו שמונה מספר נוספים (מתוכם שניים באופן קשה ושישה פצועים באופן קל).
המחבל התגנב לפני השחר לקרבת הבסיס, שהיה בסיס מחלקתי קטן, הכולל פילבוקס ומספר מבנים.
עם שחר יצאו שני חיילי המילואים לכיוון המחסום במסגרת כוננות עם שחר, והמחבל שארב להם עם וסט צה"לי, נשק M16, ושתי מחסניות ירה לעברם מטווח של מטרים ספורים.
כתוצאה מכך נפצעו שניהם באורח אנוש.
לאחר מכן פנה המחבל אל תוך המוצב, וניהל קרב יריות ארוך מול הכיתה ששהתה בבסיס, במהלכו גם התבצר בתוך הפילבוקס.
במהלך חילופי האש נפצעו שמונה חיילים נוספים.
בשלב זה הוזעקו כוחות רבים מהאזור, בהם כוח בפיקוד המג"ד, וכטב"ם מסוג זיק.
המחבל ניסה לברוח מהמוצב, אך כוח המג"ד שהוזעק לזירה חיסל אותו באמצעות רימון יד.
המחבל שביצע את הפיגוע הוא מוחמד דראע'מה, אחיו של אחמד דראע'מה מייסדו ומפקדו של גדוד טובאס של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, שחוסל כשנה לפני כן, בפברואר 2024. בספטמבר 2025 הרס צה"ל את ביתם של המחבלים בטובאס.
פיגוע המטענים באוטובוסים היה פיגוע רב-זירתי שהתרחש ב-20 בפברואר 2025, כאשר התפוצצו מטעני חבלה בארבעה אוטובוסים ריקים מאדם בבת ים ובחולון.
האירוע התרחש באותו יום בו נמסרו על ידי חמאס ברצועת עזה לקבורה בישראל גופותיהם של חטופים ישראלים במסגרת העסקה לשחרור החטופים.
נמסרו גופותיהם של עודד ליפשיץ ושל ילדי משפחת ביבס, וכן גופה של אישה עזתית, שבתחילה סברו שהיא גופתה של שירי ביבס.
לפי כתב האישום שהוגש נגד המחבל עבד אל-כרים צנובר, תושב שכם בן 30, הוא תכנן את הפיגוע במשך מעל לחודש יחד עם אחיו ומספר אנשים נוספים.
בתחילה התכוון לבצע פיגוע נגד חיילים ליד שכם, אך בהמשך החליט לבצע את הפיגוע בתל אביב, אותה הכיר משנות עבודתו בישראל.
במהלך ההכנות לפיגוע הצטרף צנובר לדירת שב"חים בתל אביב, והטמין בדירה מטעני רסס שהכין והביא איתו משכם.
צנובר תכנן לבצע את הפיגוע ברחוב נחלת בנימין, אך לבסוף החליט להטמין את המטענים במספר אוטובוסים.
על המטענים רשם שמות של יישובים פלסטינים כמו ג'נין וטול כרם, וכן שמות של מחבלים.
סמוך לשעה 20:00 עלה צנובר על אוטובוס, הניח בו שני מטענים וכיוון את השעונים שלהם כך שיתפוצצו בתוך 40 דקות עד שעה.
לאחר מכן ירד מהאוטובוס, והמשיך להטמין מטענים באוטובוסים אחרים.
בסך הכל הטמין צנובר חמישה מטענים בארבעה אוטובוסים, ולאחר מכן חזר לשכם יחד עם מבריח שב"חים שתיאם איתו מראש.
לקראת השעה 20:30 הבחינה נוסעת באוטובוס בבת ים בחפץ חשוד במושב האחורי.
הנוסעת הסבה את תשומת לב הנהג, שהוריד את הנוסעים, נסע לחניון והזעיק את המשטרה.
החפץ החשוד התברר כמטען, והתפוצץ לפני שהגיעו החבלנים, כשהאוטובוס היה ריק מנוסעים.
בעקבות הפיצוץ התקבל בשעה 20:30 דיווח על פיצוץ באוטובוס בחניון אוטובוסים ברחוב העמל בבת ים, ועד שצוותי הכיבוי הגיעו למקום האוטובוס נשרף כליל.
זמן קצר לאחר מכן אירעו פיצוצים בשני אוטובוסים נוספים ברחוב בגין בעיר, אחד בחניון אוטובוסים סמוך לאצטדיון והשני בחניון במרחק 400 מטרים.
לאחר עשר דקות נוספות התפוצץ מטען נוסף בחניון בחניון אוטובוסים סמוך לבית החולים וולפסון.
בתחילה דווח על מטען נוסף בחניון ימית 2000, אך הדיווח התברר כשגוי.
בהמשך הערב פרסם ארגון הטרור "גדוד טולכרם" את ההודעה "הנקמה למען החללים לא תישכח כל עוד הכובש יושב באדמתנו", אך לא לקח אחריות באופן מפורש.
מפקד מחוז תל אביב במשטרה, חיים סרגרוף, אמר כי בזירות השונות אותרו מטענים לא תקניים עם שעון עצר, מסוג שנפוץ ביהודה ושומרון.
הוא הגדיר את חלוקת האחריות בנושא: "הצבא מונע כניסה (מיו"ש), שב"כ מונע פיגועים והמשטרה מטפלת כשהם קורים ומנסה לסיים אותם מהר ולטפל בחשודים".
בעקבות הפיגוע הונחו כל נהגי האוטובוסים והרכבות לעצור ולחפש חפצים חשודים בכלי הרכב.
בהמשך הלילה בוצעו סריקות על אוטובוסים נוספים ששהו בחניונים ברחבי הארץ.
ארבעה ימים לאחר הפיגוע, ב-24 בפברואר, נעצר אמיר קדח, שב"ח שעבד בבת ים וסייע למחבל למצוא מקום בדירת השב"חים.
ב-6 במרץ 2025 הוגש כתב אישום נגד רובין דדבייב, ישראלי תושב חולון, שהסיע את המחבל לאחר הפיגוע תמורת 450 שקלים.
ב-27 במרץ 2025 פורסם שמערכת הביטחון זיהתה את המחבל שהניח את המטענים ופועלת ללכידתו.
ב-22 ביולי התפוצץ מטען במשקל 3 ק"ג בביתו של המחבל, עבד אלכרים צנובר, והוא נפצע ונמלט מהדירה.
בעקבות הפיצוץ פתחו כוחות הביטחון במצוד אחריו, והוא נתפס לאחר כ-19 שעות.
במהלך המצוד איתרו הכוחות והשמידו מספר מטעני חבלה מוכנים לשימוש שהיו ברשותו של המחבל.
בעקבות מעצרו של צנובר התברר שהוא ראה בפיגוע כישלון, ותכנן לבצע פיגוע משיכה משולב בתל אביב.
הוא תכנן להניח מטענים חדשים שהכין בנקודה ייעודית כך שאחד המטענים יתפוצץ, וכאשר יגיעו בעקבות הפיצוץ בכירים תכנן לפוצץ את המטענים האחרים.
בעקבות תקלה התפוצץ אחד המטענים בביתו, ותוכניתו לא יצאה לפועל.
ב-26 באוקטובר הוגש נגדו כתב אישום.
ב-4 בנובמבר 2025 אישר בג"ץ החלטה של צה"ל להרוס שתי קומות בבניין בן חמש קומות שבהן התגורר המחבל, ובכך אישר לראשונה מזה 30 שנה להרוס בית של מחבל שביצע פיגוע ללא נפגעים.
פיגוע הירי ליד המוזיאון היהודי בוושינגטון אירע ב-21 במאי 2025, כאשר אליאס רודריגז, בן 30 משיקגו, פתח באש מחוץ למוזיאון היהודי של הבירה על שם ליליאן ואלברט סמול במהלך קבלת פנים ל"דיפלומטים צעירים" שאורגנה על ידי הוועד היהודי האמריקאי.
בפיגוע נרצחו שני בני זוג, עובדי שגרירות ישראל: ירון לישנסקי, אזרח ישראל, ושרה מילגרם, אמריקאית.
שניהם השתתפו באירוע שמטרתו הייתה לקדם אחדות בין אנשי מקצוע יהודים צעירים והקהילה הדיפלומטית.
המוזיאון היהודי ע"ש ליליאן ואלברט סמול של וושינגטון הבירה, השוכן בתוך קהילת עדת ישראל – אחד מבתי הכנסת העתיקים בוושינגטון, שהוקדש ב-1876 – הוא מוסד תרבותי יהודי שנפתח כשנתיים לפני המתקפה.
המוזיאון נמצא במרכז העיר, במרחק של פחות ממייל מגבעת הקפיטול וכ-2 ק"מ מהבית הלבן.
באופן היסטורי, דיפלומטים ישראלים ועובדי שגרירויות היו מטרות למעשי אלימות וטרור הקשורים לסכסוך הישראלי-פלסטיני מצד מחבלים פלסטינים ופרו-פלסטינים.
שגרירות ישראל הייתה אתר למספר הפגנות מאז תחילת מלחמת חרבות ברזל.
זמן קצר לפני האירוע, קיבל המוזיאון מענק שנועד לשפר את האבטחה עבור ארגונים מקומיים ללא מטרות רווח.
מנהיגי המוזיאון הביעו חששות בנוגע לביטחונם עקב הזהות היהודית של המוזיאון.
בערב הפיגוע, המוזיאון אירח כנס בשם "AJC ACCESS Young Diplomats Reception", שנערך על ידי הוועד היהודי-אמריקאי (AJC), ויועד לצעירים מקצועיים ודיפלומטים צעירים מהאזור.
מטרת המפגש, לפי ההזמנה הרשמית, הייתה לחזק קשרים בין הקהילה היהודית הצעירה לבין הקהילה הדיפלומטית בוושינגטון, ולחגוג את המורשת היהודית.
האירוע כלל דיונים על בניית קואליציה בינלאומית לסיוע הומניטרי לתושבי עזה, על רקע המלחמה המתמשכת באזור.
הארגון תיאר את המפגש כאירוע קוקטייל לקידום דיפלומטיה הומניטרית באזור המזרח התיכון וצפון אפריקה.
הפיגוע אירע בסביבות השעה 21:30, כאשר אליאס רודריגס, תושב שיקגו בן 30, פתח בירי באקדח לעבר קבוצה של ארבעה בני אדם, שעמדו מול המוזיאון, בו נערך אירוע של הוועד היהודי-האמריקאי.
בפיגוע נרצחו שני עובדי שגרירות ישראל בוושינגטון: ירון לישנסקי בן 30, אזרח ישראל מהמחלקה הפוליטית של השגרירות, ושרה מילגרם יהודייה אמריקאית בת 26 מהמחלקה לתקשורת ציבורית, עובדי שגרירות ישראל בוושינגטון, בני זוג שעמדו להתארס.
הפיגוע התרחש מאחורי המשרדים של ה-FBI והתובע הכללי של ארצות הברית.
לאחר הירי, נכנס רודריגס למוזיאון, שם נעצר על-ידי צוות האבטחה, כאשר הוא צועק "שחררו את פלסטין".
ה-FBI ומשטרת המטרופולין המקומית פתחו בחקירה משותפת.
כלי התקשורת דיווחו שרודריגז היה בעבר מזוהה עם קבוצת השמאל הרדיקלי "מפלגת הסוציאליזם והשחרור" והשתתף בהפגנות בשיקגו.
פיגוע הירי בצומת רמות היה פיגוע ירי שביצעו מחבלים פלסטינים מארגון הטרור חמאס ב-8 בספטמבר 2025 בצומת רמות, סמוך לכניסה לשכונת רמות בירושלים.
בפיגוע נרצחו שישה אנשים ונפצעו 11, חלקם באורח קשה.
ביום שני, 8 בספטמבר 2025, בשעה 10:13, שני מחבלים פלסטינים מאזור רמאללה, מת'נא עמרו מהכפר אל-קובייבה ומוחמד טה מהכפר קטנה, זיהו אוטובוס קו 62 של סופרבוס לכיוון התחנה המרכזית, שעצר בתחנה בצומת רמות.
המחבלים היו חמושים בנשק מסוג קרלו ובאקדח, ועם הגעתם לאוטובוס החלו לירות לעבר השוהים בו.
שישה אנשים נרצחו, ונפצעו עוד 11, בהם כמה באורח קשה.
המחבלים נורו ונהרגו על ידי שני אברכים חרדים חמושים באקדח פרטי ומפקד כיתה בחטיבת חשמונאים שעברו במקום.
האברכים סיפרו כי את האקדח קיבלו לפני פחות משנה, בעקבות הרפורמה של איתמר בן גביר.
כיממה לאחר הפיגוע פרסם ארגון הטרור חמאס כרזה בה נטל אחריות על הפיגוע.
בעקבות הפיגוע הטיל צה"ל כתר על הכפרים אל-קובייבה וקטנה, שמהם יצאו המחבלים.
שר הביטחון ישראל כ"ץ הורה להרוס כל מבנה לא חוקי בכפרים אלו, ולשלול 750 רישיונות תעסוקה והיתרי כניסה לישראל.
הנחיה זו תוארה כענישה קולקטיבית על ידי ארגון שוברים שתיקה וארגוני זכויות אדם נוספים.
בהודעה שפרסם ראש הממשלה בנימין נתניהו למחרת הפיגוע, אמר כי הפיגוע, לצד הרג ארבעה חיילים ברצועת עזה באותו היום על ידי מחבלי חמאס, היוו זרזים לביצוע מבצע פסגת האש להריגת צמרת חמאס בדוחה.
בעקבות הפיגוע דיווחו סוכנויות הידיעות הפלסטיניות על ריבוי מקרי תג מחיר של יהודים כלפי פלסטינים, שכללו הצתת משתלה, יידוי אבנים על מכוניות פלסטיניות, עקירת עצי זית, והשחתת מסגד חנבלי בשכם.
פיגוע הירי בצומת משואה התרחש ב-15 במרץ 2009, י"ט אדר ה'תשס"ט, על ידי מחבלים פלסטינים בצומת משואה שבין כביש 90 לכביש 5084, סמוך למושב משואה בקעת הירדן, ובו מחבלים פתחו באש לעבר כלי רכב ישראלי.
בפיגוע נרצחו השטורים ממעלה אפרים ו מאריאל.
ביום כ' באדר ה'תשס"ט, 15 במרץ 2009, נסעו רב-סמל בכיר דוד רבינוביץ' ורב-נגד יחזקאל רמרזקר בכביש 90. בצומת משואה, סמוך למושב משואה שבבקעת הירדן, ביימו מחבל או מספר מחבלים נקר בגלגל, וכאשר השוטרים עצרו על מנת לסייע להם פתחו המחבלים לעברם באש מטווח קצר מאוד.
דוד הובא למנוחות בבית הקברות הצבאי בחיפה, ויחזקאל נטמן בחלקה הצבאית בבית העלמין ביבנה.
מוחמד רדואן דראגמה מטובאס, אחד ממחבלי החוליה שרצחה את רמרזקר ורבינוביץ', נתפס ב-2017, שמונה שנים לאחר הפיגוע.
הוא היחיד מהחוליה המבצעת שנתפס.
ב-2025 שוחרר דראגמה מהכלא במסגרת הסכם חמאס–ישראל השלישי במלחמת חרבות ברזל.
פיגועים אלו הובילו את ארצות הברית של ממשל ג'ורג' ווקר בוש ביחד עם מדינות רבות וצבאות נוספים למלחמת אפגניסטן (2001–2021), וכן למלחמה העולמית בטרור.
בבוקר יום שלישי, 11 בספטמבר 2001, חטפו תשעה עשר מחבלים שהשתייכו לארגון הטרור האסלאמיסטי "אל-קאעדה" ארבעה מטוסי נוסעים.
הפגיעה במגדל הדרומי הועברה בשידור חי לעיני מיליוני צופים ברחבי העולם, כך גם קריסתם של המגדלים, אשר קרסו בתוך פחות משעתיים.
את המטוס השלישי, טיסה 77 של אמריקן איירליינס, ריסקו החוטפים אל תוך בניין הפנטגון בארלינגטון שבווירג'יניה.
כוונת הטרוריסטים הייתה לרסק את המטוס הרביעי, טיסה 93 של יונייטד איירליינס, אל תוך הבית הלבן או בניין הקפיטול בוושינגטון, אך המטוס התרסק לבסוף בשדה פתוח ליד שנקסוויל, פנסילבניה, לאחר שנוסעי המטוס היו מודעים למאורע ואז פרץ מאבק בינם לבין החוטפים.
2,977 אזרחים, נוסעים וצוות של ארבעת המטוסים, נספו בהתקפות אלו, ויותר מ-6,000 נפצעו.
נהרגו גם 19 הטרוריסטים שחטפו את ארבעת המטוסים.
ארצות הברית הטילה מייד את האחריות לפיגועים על ארגון אל-קאעדה, אך רק בשנת 2004 קיבל מנהיג הארגון, אוסאמה בן לאדן, אחריות על ביצוע הפיגועים, לאחר שלוש שנים של הכחשה.
בין הסיבות לפיגועים מנה בן לאדן את תמיכת ארצות הברית בישראל, נוכחות הצבא האמריקאי בערב הסעודית, המעורבות האמריקאית במלחמת המפרץ והסנקציות נגד עיראק.
תגובת ארצות הברית לפיגועי 11 בספטמבר הייתה פתיחת המלחמה בטרור ופלישה לאפגניסטן במטרה להפיל את שלטון הטליבאן, פטרונו של אל-קאעידה.
בעקבות הפיגועים השתנה היחס העולמי לטרור, ומדינות רבות חוקקו חוקים חדשים למלחמה בטרור, וכמו כן הרחיבו את סמכויותיהם, היקפם וציודם של כוחות אכיפת החוק.
לאחר שנים של מצוד בן לאדן אותר ונהרג במתחם מגוריו שבפקיסטן, במאי 2011.
הריסת מגדלי התאומים הובילה לפגיעה עמוקה בכלכלת מנהטן, בד בבד עם השפעה משמעותית על השווקים העולמיים.
ניקוי אזור מרכז הסחר העולמי מההרס הרב הושלם רק במאי 2002. הפנטגון שופץ בתוך כשנה.
באתרי הפיגועים בניו-יורק, בפנטגון ובפנסילבניה הוקמו אתרי זיכרון.
בגראונד זירו הוקם מגדל החירות, שגובהו 1,776 רגל (541 מטר), כשנת הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
את הרעיון לביצוע הפיגועים הגה ח'אלד שיח' מוחמד, שהציג אותו לבן לאדן ב-1996. בתקופה זו חזרו בן לאדן וארגון אל קאעידה ממקום מושבם בסודאן לאפגניסטן.
שנתיים לאחר מכן החל בן לאדן להתמקד יותר בתקיפת ארצות הברית, לאחר פרסום ה"פתווה" של 1998. בסביבות סוף 1998 – תחילת 1999 בן לאדן אישר למוחמד לקדם את תוכניתו.
שורה של פגישות נערכו בתחילת 1999, שכללו את מוחמד, בן לאדן וסגנו של בן לאדן מוחמד עטא.
בפגישות הללו דחה בן לאדן את הצעותיו של מוחמד למטרות כמו בנייני בנקים בלוס אנג'לס, מכיוון ש"לא היה מספיק זמן להתכונן לפעולה כזו".
בן לאדן היה המנהל והתומך הכספי של תהליך תכנון הפיגועים, וכמו כן השתתף בבחירת הצוות.
בתחילה נבחרו לפעולה נַוואף אל-חאזמי וח'אלד אל-מִיחְד'אר, שניהם ג'יהאדיסטים מנוסים שלחמו בבוסניה.
חאזמי ומיחד'אר הגיעו לארצות הברית בינואר 2000 ולמדו טיסה בקורס טיס אזרחי בקליפורניה (בן לאדן הניח שגם תחת איומי נשק, אף טייס חטוף לא יבצע את הפעולות שהם ידרשו ממנו).
הבעיה הייתה שרמת האנגלית של שניהם הייתה נמוכה, וגם בשיעורי הטיסה לא הצטיינו, ולכן החליט בן לאדן להשתמש בהם רק במקרה חירום.
בסוף 1999 הגיעה לאפגניסטן קבוצה מהמבורג שבגרמניה, שכללה את מוחמד עטא, מרואן א-שחי (الشحي), זיאד גַ'ראח, ורַמזי בן א-שיבּה.
אלו נבחרו הודות להיותם משכילים, דוברי אנגלית, ומאחר שבעברם חיו במדינות מערביות.
קבוצה זו נקראה "תא המבורג".
בהמשך הצטרפו לתוכנית מגויסים נוספים כגון האני חנג'ור, שהיה בעל רישיון טיסה אזרחי.
חנג'ור הגיע לסן דייגו שבקליפורניה בדצמבר 2000, והצטרף לחאזמי (שעליו ויתר בסופו של דבר בן לאדן).
שניהם נסעו יחד לאריזונה, שם עבר חנג'ור קורס רענון טיסה.
שאר חברי החוליה הגיעו לארצות הברית במהלך שנת 2000. חברי "תא המבורג" שהגיעו לארצות הברית עברו גם הם קורס טיס, הפעם בדרום פלורידה.
גרעין זה, שאליו הצטרפו מחבלים נוספים, רובם ממוצא סעודי ומצרי, היה אחראי למימוש התוכנית.
ביולי 2001 נפגש עטא עם בן א-שיבּה בספרד, שם הם סיכמו פרטים אחרונים של הפיגוע ובחרו את המטרות הסופיות.
בן א-שיבּה מסר לעטא כי בן לאדן מעוניין שהפיגועים יבוצעו במהירות האפשרית.
סוכנויות המודיעין האמריקאיות, ידעו כבר בקיץ שאל-קאעידה מתכננת פעולה גדולה שקשורה במטוסים אי שם בעולם, ואף עלו על שמותיהם של החוטפים, אך לא הצליחו לעצור את התוכנית.
בבוקר 11 בספטמבר 2001 השתלטו 19 חוטפים על ארבע טיסות אזרחיות (שני מטוסים מדגם בואינג 757 ושניים מדגם בואינג 767) שהיו בדרכן לסן פרנסיסקו או לוס אנג'לס, לאחר שהמריאו מבוסטון, ניוארק ווושינגטון.
בכוונה נבחרו מטוסים גדולים שביצעו טיסה ארוכה, בשל כמות הדלק הגדולה שהייתה בהם.
ארבע הטיסות המעורבות בפיגועים הן:
טיסה 11 של אמריקן איירליינס: עזבה את נמל התעופה לוגן בבוסטון בשעה 7:59 בדרכה ללוס אנג'לס, כשבמטוס היו 76 נוסעים, 11 אנשי צוות, וחמישה חוטפים.
החוטפים ריסקו את המטוס אל תוך המגדל הצפוני במרכז הסחר העולמי בשעה 8:46.
טיסה 175 של יונייטד איירליינס: עזבה גם היא את נמל התעופה לוגאן, בשעה 8:14 והייתה בדרכה ללוס אנג'לס.
גם לטיסה זו עלו חמישה חוטפים, עם 51 נוסעים ותשעה אנשי צוות.
מטוס זה רוסק אל תוך המגדל הדרומי במרכז הסחר 17 דקות לאחר הפגיעה במגדל הצפוני, בשעה 9:03 בבוקר.
טיסה 77 של אמריקן איירליינס: המריאה מנמל התעופה וושינגטון-דאלאס שבצפון וירג'יניה בשעה 8:20, במטרה לנחות בלוס אנג'לס.
גם למטוס זה עלו חמישה חוטפים, עם שישה אנשי צוות ו-53 נוסעים.
החוטפים ריסקו מטוס זה אל תוך הפנטגון בשעה 9:37.
טיסה 93 של יונייטד איירליינס: המריאה מנמל התעופה ניוארק בשעה 8:42 בדרכה לסן פרנסיסקו, כשעליה 33 נוסעים, שבעה אנשי צוות וארבעה חוטפים.
כתוצאה ממאבק בין נוסעי המטוס לבין חוטפיו, התרסק מטוס זה בשדה ליד העיירה שנקסוויל שבפנסילבניה בשעה 10:03. מטוס זה יועד להתרסק אל תוך בניין הקפיטול או הבית הלבן.
במהלך האירועים ולאחריהם היה כיסוי תקשורתי מסיבי של ההתרסקויות, החל מהפגיעה הראשונה במרכז הסחר.
בבוקר 11 בספטמבר 2001 יצאה תוכניתם של המחבלים אל הפועל.
ארבעה מטוסי נוסעים של טיסות פנימיות שהמריאו מנמלי תעופה בארצות הברית נחטפו, עם מאות נוסעים על סיפונם.
בשעה 8:46 בבוקר ריסקו חמישה טרוריסטים את טיסה 11 של אמריקן איירליינס אל תוך המגדל הצפוני של מרכז הסחר העולמי (WTC 1).
זמן קצר לאחר ההתרסקות, בשעה 8:51, השתלטו טרוריסטים גם על טיסה 77, ובשעה 9:03 ריסקו חמישה טרוריסטים נוספים את טיסה 175 של יונייטד איירליינס אל תוך המגדל הדרומי (WTC 2).
חמישה טרוריסטים ריסקו את טיסה 77 אל תוך הפנטגון 34 דקות לאחר מכן, בשעה 9:37.
הטיסה הרביעית שנחטפה, טיסה 93 של יונייטד איירליינס, התרסקה בשדה בפנסילבניה בשעה 10:03, לאחר שהנוסעים נאבקו בארבעת החוטפים.
מטרתם של חוטפי המטוס הייתה כנראה לרסק את המטוס הרביעי אל תוך בניין הקפיטול או הבית הלבן.
מהקלטת השמע של תא הטייס של טיסה 93 אפשר לשמוע את ניסיונות ההשתלטות של הנוסעים ואנשי הצוות על המטוס החטוף, לאחר שנפוצה השמועה (דרך טלפונים סלולריים) על התרסקות שלושה מטוסים דומים שנחטפו באותו בוקר.
הנוסעים, שהבינו את גורלם הצפוי, ניסו לפתוח בכוח את דלת תא הטייס הנעולה, והמחבלים שהיו בפנים החליטו לרסק את המטוס מוקדם מהמתוכנן.
כמה נוסעים ואנשי צוות, שהצליחו לערוך שיחות טלפון מהמטוס, סיפקו מספר פרטים: שעל כל מטוס היו מספר חוטפים, ולא אחד, ושבתהליך ההשתלטות על המטוס החוטפים השתמשו בגז פלפל ובגז מדמיע, ואף דקרו כמה אנשים באמצעות סכינים יפניות.
לפי דיווחים אלו, בין הנדקרים למוות היו הטייסים, הדיילים, ונוסע אחד או יותר.
שלושה עדים, דייל בטיסה 11, נוסע בטיסה 175 ועוד כמה נוסעים בטיסה 93, אמרו שלחוטפים היו פצצות, אך נוסע אחר העיד בשיחתו שהוא חשב שהפצצות מזויפות.
ה-FBI לא מצא עקבות של פיצוצים באתרי ההתרסקות, והוועדה לחקר אירועי 11 בספטמבר קבעה שהפצצות היו כנראה מזויפות.
בשידור חוץ ששודר בטעות נשמע מפקד החוטפים, מוחמד עטא, מודיע לנוסעים כי יש בידיהם מספר מטוסים חטופים, תובע מהם לשמור על שקט, ומנסה להטעות אותם בהודיעו כי הם חוזרים לנמל התעופה.
שלושה בניינים בקומפלקס מרכז הסחר התמוטטו עקב כשלים מבניים.
שני מגדלי התאומים, שבהם השתוללו שריפות עזות אשר החלישו את יסודות המתכת שלהם, קרסו בזה אחר זה.
המגדל הדרומי קרס בשעה 9:59 לאחר שבערה בו שרפה במשך 56 דקות (טיסה 175 פגעה בו בשעה 9:03).
המגדל הצפוני, אף על פי שהיה הראשון שנפגע בשעה 8:46, קרס בשעה 10:28 לאחר בעירה במשך 102 דקות.
ההערכות הראשוניות היו שהמגדלים לא יקרסו לגמרי, ולכן זרמו למקום כבאים וכוחות הצלה רבים, שעם קריסת הבניינים נמנו עם הנספים.
קריסת המגדלים הותירה אחריה הרס רב באזור נרחב למדי ברחבי העיר ניו יורק ובמיוחד במרכז הסחר העולמי, שנהרס לחלוטין.
בניין מרכז הסחר העולמי 3 (בו שכן מלון מריוט) ניזוק בצורה קשה עם התמוטטותם של מגדלי התאומים.
בניין מרכז הסחר העולמי 7, מבנה בן 47 קומות, נפגע קשה מהריסות המגדלים, וקרס בשעה 17:20 לאחר ששריפות שפרצו בו החלישו את שלמות המבנה.
היה זה גורד השחקים הראשון בהיסטוריה שקרס בגלל אש.
מבנה הפנטגון נפגע בחלקו, וחלק גדול מאגפו המערבי התמוטט כחצי שעה לאחר הפגיעה.
בשעה 9:40, ה-FAA, רשות התעופה הפדרלית האמריקאית, קרקעה את כל כלי הטיס שבארצות הברית, סגרה את המרחב האווירי של ארצות הברית והורתה לכל כלי טיס שכבר נמצא באוויר לנחות מיידית מבלי להגיע ליעדו, מתוך הנחה שמטוס שלא יציית להוראות נמצא בשליטת חוטפים.
חיל האוויר האמריקאי הונחה לשגר מטוסי קרב אל כל המטוסים החשודים בשיא המהירות.
בבסיס אנדרוס שבמרילנד הוקפצו שני טייסי F-16 – מארק ססוויל והת'ר פני – ליירט את טיסה 93. מפני שארצות הברית לא הייתה במצב מלחמה, המטוסים לא היו חמושים.
הטייסים הוזנקו בידיעה שיהיה עליהם לעצור את המטוס בכל מחיר.
ואולם, עד שהם הגיעו, הצליחו נוסעי טיסה 93 להכריע את החוטפים והמטוס התרסק בשדה בפנסילבניה.
כל הטיסות הבין-לאומיות שהיו אמורות לנחות בארצות הברית חזרו לנמל התעופה שממנו המריאו, או פנו לנמלי תעופה בקנדה ובמקסיקו.
בשלושת הימים שלאחר הפיגוע היו שמי המדינה נקיים ממטוסים אזרחיים ורק מטוסי קרב חלפו בהם מדי פעם.
חוסר הידיעה בעקבות ההתקפות גרמה לבלבול ולחרדה בקרב גופי התקשורת השונים.
דיווחים כוזבים וסותרים רבים, שניזונו בעיקר משמועות לא מבוססות, שודרו באותו יום, והמרכזי שבהם היה על מכונית תופת שהתפוצצה בבניין מחלקת המדינה ("משרד החוץ" האמריקאי) בוושינגטון.
הבלבול אחז גם בפקחי הטיסה, כשמטוס נוסף – טיסה 1989 של דלתא איירליינס – לא הגיב בקשר, ונחשד שנחטף, עד שענה לקריאות אליו.
בריאיון שנערך בשנת 2002 עם מתכנני הפיגועים, ח'אלד שיח' מוחמד ורמזי בן א-שיבּה, אימתו השניים שמטרת המטוס הרביעי – טיסה 93 – הייתה להתרסק בבניין הקפיטול ולא בבית הלבן.
בעת תכנון הפיגועים, מוחמד עטא (שבסופו של דבר חטף והטיס את טיסה 11), טען שהבית הלבן יהיה מטרה קשה מדי.
כמו כן אמר עטא שהכוונה בתחילה הייתה לרסק את המטוסים אל תוך אתרים גרעיניים, אך מתוך חשש ש"העניינים ייצאו משליטה" הוחלט לבסוף על מרכז הסחר והפנטגון.
כל אחד ממגדלי התאומים תוכנן לשרוד פגיעה ישירה של מטוס בואינג 707. עם זאת, יכולת החישוב בעת תכנון המגדלים (שנות ה-60) הייתה מוגבלת, וכנראה לא לקחה בחשבון פגיעה מכוונת במהירות גבוהה, עם מכלי דלק מלאים.
קריסת הבניין הראשון ארכה 12 שניות, וזו של השני 9 שניות.
ועדות שחקרו את הסיבה לקריסת הבניינים קבעו כי בעת פגיעת המטוסים בבניינים אירעו מספר תהליכים קריטיים: פגיעת המטוסים הסירה את הבידוד התרמי מעל קורות פלדה רבות, שברה עמודי תמיכה, גרמה לחלוקת עומס שונה מהמתוכנן בין עמודי התמיכה הנותרים, והביאה לתבערה גדולה לאחר שדלק רב מאוד נשפך מהמטוסים והתלקח.
מערכות כיבוי האש בבניין לא היו מסוגלות להתמודד עם שרפה גדולה כל כך, והמתזים בחלק מהקומות שבהן בערה האש לא פעלו, משום שהתנגשות המטוסים שברה את הצינורות שהוליכו מי כיבוי לקומות הגבוהות.
קורות הפלדה שאיבדו את הבידוד התרמי נחשפו לדלק הבוער והתחממו לטמפרטורות גבוהות מאוד, לפי ההערכות כ-700 מעלות צלזיוס או יותר.
כאשר פלדה מתחממת כל כך, היא מאבדת כ-85% מהחוזק שלה.
הפלדה אמנם לא הותכה כתוצאה מהחום הרב, אך נחלשה מדי ולא יכלה לעמוד במשקל הבניין.
כתוצאה מכך, חלק הבניין שמעל מקום הפגיעה החל לקרוס מטה כשהוא מרסק בדרכו את כל הקומות שתחתיו – עד לקרקע, תוך כדי יצירת ענני אבק גדולים אשר אפפו את כל מנהטן תחתית.
פעולות הטרור הללו גבו את חייהם של 2,977 קורבנות ועוד 19 מחבלים.
בכלל הקורבנות נמנים 246 נוסעי ארבעת המטוסים (לא היו ניצולים), 2,753 בעיר ניו-יורק – במגדלים וסביבם, ועוד 125 בפנטגון.
בין אלו שנהרגו בפנטגון נמנים 55 אנשי צבא, ו-70 אזרחים.
יותר מ-90 מדינות בעולם איבדו אזרחים בהתקפה על מרכז הסחר העולמי.
יותר מ-90% מהעובדים ומהמבקרים שנהרגו במגדלים שהו בעת הפגיעה מעל נקודת הפגיעה של המטוס במגדל.
במגדל הצפוני נלכדו 1,355 אנשים בנקודת הפגיעה או מעליה, ומצאו את מותם בשאיפת עשן, או שקפצו או נפלו מהמגדל על מנת לברוח מהלהבות ומהעשן, או שנמחצו בקריסה הסופית של המגדל.
בעת פגיעת טיסה 11 במגדל קרסו שלושת גרמי המדרגות, כך שבריחה מהמגדל הייתה בלתי אפשרית.
מתוך כלל האנשים ששהו במגדל מתחת לנקודת הפגיעה של המטוס, נהרגו 107 אנשים.
במגדל הדרומי לא נפגע גרם מדרגות אחד כתוצאה מפגיעת המטוס (טיסה 175), ודרכו ניצלו חייהם של 14 אנשים ששהו בקומות בהן פגע המטוס ישירות (כולל חייו של אדם אחד מקומה 81 שראה את המטוס מגיע לעברו) ושל עוד ארבעה שהיו בקומות מעל פגיעת המטוס.
מוקדנים בשירות שיחות החירום 911 שקיבלו שיחות מאנשים שהיו לכודים במגדל, לא היו מעודכנים במצב עקב קצב האירועים המהיר, וכתוצאה מכך עדיין הורו למתקשרים שלא לנסות לרדת מהמגדל עצמאית.
במגדל הדרומי נהרגו 630 אנשים, כמעט מחצית מכמות ההרוגים במגדל הצפוני.
הסיבה לכך היא שהמגדל הצפוני נפגע 17 דקות לפני המגדל הדרומי.
עם הפגיעה במגדל הצפוני, החלו גם אנשי המגדל הדרומי להתפנות, ובכך הצילו את חייהם.
לפחות 200 אנשים נפלו או קפצו אל מותם מהמגדלים הבוערים (כפי שמוצג בתצלום "האדם הנופל"), ופגעו בקרקע או בגג מבנים סמוכים מאות מטרים מתחתם.
היו מהלכודים מעל לנקודת הפגיעה של המטוס שעלו לגג המגדלים, בתקווה לפינוי מסוק, אך דלת הגישה לגג הייתה נעולה.
בכל מקרה, העשן הסמיך והחום הכבד מנעו ממסוקים להתקרב לאזור.
בנוסף, 411 עובדי שירותי החירום נהרגו כשניסו להציל אנשים לכודים ולהילחם בשריפות שהשתוללו באזור.
מכבי האש של ניו יורק איבדו 340 כבאים, קצין דת אחד ושני פרמדיקים.
משטרת ניו יורק איבדה 23 שוטרים ומשטרת התנועה של ניו יורק איבדה 37 שוטרים.
שמונה מגישי עזרה ראשונה, חובשים ופרמדקים נהרגו אף הם.
658 מההרוגים עבדו בחברת "קאנטור פיצג'רלד", בנק השקעות ששכן בקומות 101–105 של המגדל הצפוני, הרבה יותר מכל חברה אחרת.
המכון הלאומי לתקנים ולטכנולוגיה האמריקאי מעריך שבעת פגיעת המטוסים שהו במרכז הסחר העולמי כ-17,400 אנשים.
רובם המוחלט של האנשים שהיו בקומות מתחת לאזור פגיעת המטוס פונו בבטחה מהמגדלים.
שבועות מספר לאחר הפיגוע הוערך מניין ההרוגים בכיותר מ-6,000, יותר מכפול מהמספר שאושר לבסוף.
רק 1,600 מהקורבנות זוהו בוודאות.
הכוחות הרפואיים אספו בסביבות 10,000 חלקי עצם ורקמות לא מזוהים מאתר הפיגוע.
חלקי עצמות המשיכו להתגלות עד לשנת 2006. בשנת 2010 חיפשו צוות של אנתרופולוגים וארכאולוגים אחר שרידים אנושיים או חפצים אישיים בפארק פרש קילז, המזבלה העירונית אליה נלקחו הריסות הבניינים.
הודות למאמץ זה נמצאו עוד 72 חלקי גופות ולזיהוי של 1,845 קורבנות ביולי 2011, קבוצת מדענים ניסתה לזהות הרוגים נוספים באמצעות טכנולוגיית תהליך זיהוי של DNA.
חלקי גופותיהם נטמנו במתחם הזיכרון וההנצחה לרגלי המגדל החדש שנבנו במקום.
מאתיים יחידות של מחלקת כיבוי האש של העיר ניו יורק (כמחצית הכוח של המחלקה) התפרסו במהירות באזור המגדלים זמן קצר לאחר תחילת המתקפה.
לכוח נוספו גם מספר חובשים וכבאים שהגיעו למקום אף על פי שלא היו בתפקיד באותו יום.
משטרת העיר ניו יורק ומחלקת המשטרה של רשות הנמל, התפרסו גם הם במערך חירום מיוחד.
מרגע הגעתם למקום, שלושת הגופים הללו לא תיאמו ביניהם את פעולותיהם, והתרכזו בביצוע פעולות הצלה אקראיות.
לאחר שמצב המגדלים הלך והחמיר, ניתנה הוראה לקציני משטרת ניו יורק להוציא את כוחותיהם מהבניינים במהירות, ומרבית השוטרים הספיקו לצאת מהמגדלים בבטחה טרם קריסתם.
עמדות פיקוד נפרדות ותקשורת רדיו משובשת גרמה לכך שהודעת הפינוי לא הועברה לקציני מחלקת כיבוי האש.
רק לאחר קריסת המגדל הראשון הועברה הודעת הפינוי גם לכוחות הכבאים, אולם עקב כשלים טכניים וציוד תקשורת מקולקל, רבים לא קיבלו את ההודעה.
מסיבה זו מספר הכבאים שנהרגו בפיגועים הוא הגבוה ביותר מבין כל הקורבנות של גופי שירותי החירום השונים שפעלו באותו יום.
מוקדני החירום (911) קיבלו מידע חשוב מהמתקשרים אך רובו הגדול לא עבר לידיעתם של המפקדים בשטח.
מספר שעות לאחר המתקפה, החל ארגון ראשון של מבצע חילוץ והצלה מתואם.
לאחר עבודה מאומצת שנמשכה חודשים רבים, פונו כל הריסות מרכז הסחר העולמי בסוף חודש מאי 2002.
פיגועים נוספים באחריות הארגון: הפיגוע במגדלי התאומים (1993), תוכנית בוז'ינקה, פיגועי 11 במרץ 2004 במדריד, הפיגועים בלונדון (2005)
שורשיו של ארגון הטרור אל-קאעידה נעוצים בשנת 1979, עם פלישת ברית המועצות לאפגניסטן.
לארץ זו הגיע אוסאמה בן לאדן כדי לעזור בהקמת גדודי המוג'אהדין הערביים שיילחמו בסובייטים.
תחת השפעת הטרוריסט הפלסטיני הגולה עבדאללה עזאם והטרוריסט המצרי איימן א-זוואהירי נעשה בן לאדן יותר ויותר קיצוני.
בשנת 1996 פרסם בן לאדן את ה"פתווה" הראשון שלו שבו קרא לכל כוחות צבא ארצות הברית לעזוב את ערב הסעודית.
בן לאדן פרסם את ה"פתווה" השנייה שלו בשנת 1998, ובו טען כנגד מדיניות החוץ של ארצות הברית, בנושאים כגון היחס למדינת ישראל והנוכחות המתמשכת של הכוחות האמריקאיים בערב הסעודית לאחר מלחמת המפרץ.
בן לאדן ציטט מכתבי האסלאם במטרה לעודד מוסלמים לתקוף אמריקאים, עד שהבעיות שהזכיר ייפתרו.
לפי בן לאדן, פוסקי הלכה מוסלמים, "לאורך כל שנות ההיסטוריה המוסלמית הסכימו פה אחד שהג'יהאד היא חובתו של היחיד, אם האויב פוגע במדינות האסלאם".
בן לאדן הוא זה שהגה וארגן את הפיגועים, ובתחילה הכחיש כל קשר אך בסופו של דבר הודה במעורבותו.
חמישה ימים לאחר הפיגועים, ב-16 בספטמבר 2001, שידר ערוץ החדשות אל ג'זירה הצהרה מפי בן לאדן, שבה נאמר "אני מדגיש שלא אני ביצעתי את הפעולה הזו, שנראית שבוצעה על ידי יחידים בודדים, ממניעיהם האישיים".
בנובמבר 2001 מצאו כוחות ארצות הברית קלטת וידאו, בתוך בית הרוס בעיר ג'לאלאבאד שבאפגניסטן, בה נראה בן לאדן מדבר עם חאלד אל-ח'רבי, פעיל בכיר באל-קאעידה, ומהקלטת מובן בבירור שבן לאדן ידע מראש על הפיגועים.
בדצמבר 2001 פרסם בן לאדן הצהרה נוספת, בה נאמר "יש להלל טרור כנגד אמריקה משום שזו תגובה לאי הצדק של אמריקה, שמנסה להפסיק את תמיכת אמריקה בישראל, שהורגת את אנשינו".
עדיין לא הייתה בהצהרה זו לקיחת אחריות על הפיגועים.
זמן מועט לפני הבחירות לנשיאות ארצות הברית של שנת 2004, פרסם בן לאדן קלטת וידאו נוספת ובה הצהיר על מעורבותו של אל-קאעידה בתכנון והוצאה לפועל של הפיגועים, וגם הודה במעורבותו האישית.
בקלטת אמר שההתקפות על ארצות הברית נעשו מכיוון ש"אנחנו חופשיים...
ואנו רוצים לשמור על חירותה של האומה שלנו.
בשעה שאתם פוגעים בביטחון שלנו, אנו נפגע בשלכם".
בן לאדן אמר עוד שהוא זה שהורה לתומכיו לתקוף את מרכז הסחר העולמי.
ארצות הברית מעולם לא קשרה רשמית את בן לאדן לפיגועי 11 בספטמבר, אך הוא היה ב"רשימת המבוקשים ביותר" של ה-FBI בעקבות ההתקפות על שגרירויות ארצות הברית בקניה ובטנזניה.
לאחר מצוד של כמעט עשור, כוחות אמריקאים הרגו את בן לאדן בבית המסתור שהקים באבוטאבאד, פקיסטן, ב-1 במאי 2011.
הצהרתו של בן לאדן על "מלחמה קדושה" כנגד ארצות הברית, ו"פתווה" שפרסם בשנת 1998 בה הוא קורא לרצח אזרחים אמריקאים מלמדות על כוונותיו של האיש.
בכמה פרסומים ועל גבי מספר במות שונות פירטו אנשי אל-קאעידה שלושה גורמים לפעולותיהם העוינות כנגד מדינות מערביות: נוכחות כוחות אמריקנים בערב הסעודית, תמיכתה של ארצות הברית בישראל, והסנקציות כנגד עיראק.
באוגוסט 1990, לאחר פלישת עיראק לכווית, מועצת הביטחון של האו"ם אימצה את החלטה 661 שהטילה סנקציות כלכליות על עיראק, שכללו אמברגו סחר מלא.
לאחר סיום מלחמת המפרץ ויציאת כוחות עיראק מכווית, הוסיפו הסנקציות להימשך תחת החלטה חדשה, החלטה 687, שמטרתה הייתה למנוע מעיראק יכולת לייצר נשק להשמדה המונית.
בין השנים שהיו הסנקציות בתוקף, 1991–2003, הן הובילו להיפר-אינפלציה, עוני נרחב, ואף לתת-תזונה בקרב האזרחים.
בפתווה שפורסמה בשנת 1998 כתב אל-קאעידה שהסנקציות הן סיבה להרג אמריקנים: "למרות ההרס הגדול שבא על העם העיראקי על ידי האחווה הצלבנית-ציונית, ולמרות מספר ההרוגים הרב, שעבר את המיליון...
למרות כל זאת, האמריקנים שוב מנסים לטבוח בנוראות, כמו שאינם מרוצים מהחרם העצום שהוטל לאחר המלחמה, או מריסוק המדינה, או מההרס...
על בסיס זה, ובהתאם להוראתו של אללה, אנו מגישים את הפתווה הזה לכל המוסלמים: הרג אמריקנים ובעלי בריתם – הן אזרחים והן אנשי צבא – הוא חובה המוטלת על כל מוסלמי..."
נוכחות כוחות צבא ארצות הברית בערב הסעודית
לאחר תום מלחמת המפרץ בשנת 1991, השאירה ארצות הברית כוח של כ-5,000 חיילים בבסיסים בערב הסעודית.
מטרתו של הכוח הייתה מבצע "שמירה דרומית" – שמירת אזור אסור לטיסה שהוטל על כל דרום עיראק (כחצי מהמדינה) על מנת לקעקע את יכולותיה הכלכליות של המדינה.
כמו כן נבלמה יכולת ייצוא הנפט (וההכנסות מכך) של עיראק דרך המפרץ הפרסי על ידי הצי החמישי של ארצות הברית שהוצב בבחריין.
מאחר שבערב הסעודית נמצאים האתרים הקדושים ביותר לאסלאם – מכה ומדינה – נוכחות החיילים האמריקאים הפריעה למוסלמים רבים, והייתה לאחד מהגורמים שהוצהרו על ידי אל קאעידה למתקפת 11 בספטמבר.
הפצצת שגרירות ארצות הברית ב-1998 נעשתה ב-7 באוגוסט, שמונה שנים בדיוק לאחר כניסת כוחות ארצות הברית לערב הסעודית.
בן לאדן פרש פשוטו כמשמעו את ציווי הנביא מוחמד "שלא יהיו כופרים נוכחים בערביה".
בשנת 1996 פרסם בן לאדן "פתווה" ובו קרא לכוחות ארצות הברית לצאת מסעודיה.
שנתיים לאחר מכן כתב, "יותר משבע שנים שארצות הברית כובשת את אדמות האסלאם ואת הקדוש מכל המקומות, חצי האי ערב, ובוזזת את העשירים, מכתיבה את חוקיה, משפילה את התושבים, ועושה טרור לשכנים.
דרך בסיסיה בחצי האי ערב נלחמת היא בעמים המוסלמים השכנים".
עוד אמר בן לאדן שהאמריקאים היו "קרובים מדי למכה" ושקרבה זו היא בגדר פרובוקציה כנגד העולם המוסלמי.
ב-5 בנובמבר 2002 פרסם בן לאדן "מכתב לאמריקה" ובו כתב: "גדילתה של ישראל היא פשע חמור ביותר, ואתם מנהיגי הפושעים הללו.
ברור שאין שום צורך להסביר או להוכיח את מידת התמיכה של ארצות הברית בישראל.
הקמת מדינת ישראל זה פשע שחייב להימחק.
כל אחד ואחד שידיו עסקו ותרמו לפשע זה חייב לשלם את מחירו, ולשלם הרבה".
במספר הזדמנויות נוספות חזר בן לאדן על הקשר בין 11 בספטמבר לבין הקשר בין ארצות הברית וישראל.
בשעה 8:32 בבוקר ההתקפות נודע לפקידי רשות התעופה הפדרלית שטיסה 11 נחטפה, והם הודיעו על כך לפיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה (NORAD).
הפיקוד בתגובה הוציא לטיסה שני מטוסי F-15 איגל מבסיס במסצ'וסטס בשעה 8:53. עקב בלבול וקצר בתקשורת בין עובדי רשות התעופה, לפיקוד נודע על חטיפת טיסה 11 באיחור של 9 דקות, ולא ידע בכלל על שלוש הטיסות החטופות האחרות אלא כשהתרסקו.
עוד מטוסי קרב עלו לאוויר במטרה להגן על שטחה האווירי של ארצות הברית, אך זה קרה רק בשעה 9:30, לאחר ששני המגדלים כבר נפגעו.
בשעה 10:20 יצאה הוראה מסגן נשיא ארצות הברית דיק צ'ייני לירות בכל כלי טיס מסחרי שיזוהה כחטוף.
לראשונה בתולדות ארצות הברית, הופעל נוהל SACANTA, שסגר מיידית את כל שטחה האווירי של ארצות הברית והפך את כל שמי המדינה לאזור אסור לטיסה לכל כלי הטיסה האזרחיים.
עקב זאת נתקעו עשרות אלפי נוסעים בכל רחבי העולם.
כמו כן סגרה רשות התעופה הפדרלית את שמי המדינה לכניסת מטוסים ממדינות אחרות.
כחמש מאות מטוסים חזרו על עקבותיהם אל השדה ממנו המריאו או שנחתו במדינה שכנה.
במהלך האירועים יצאה לפועל תוכנית "המשכיות הממשל" של הממשל הפדרלי האמריקאי, במהלכו פונו מנהיגי המדינה ומשרדי הממשל השונים לאתרים קבועים מראש במטרה לשמור על ביטחונם.
מיד לאחר הפיגועים נסגרו בניינים, בוטלו אירועים ונפגעו חלקים חשובים רבים מהחיים הציבוריים בארצות הברית, הן כדי להתמודד עם המתקפה (במקומות הקרובים לאתרי הפיגועים), הן מתוך הזדהות, והן מתוך חשש לפגיעות נוספות באתרים שונים.
בניו יורק, בורסת ניו יורק לא נפתחה מ-11 ועד 17 בספטמבר, משום שרחוב וול סטריט היה שקוע בהריסות.
הדרכים המובילות לעיר (כבישים, מעבורות וגשרים) היו סגורות לפחות 24 שעות לאחר הפיגועים.
פעילות הרכבת התחתית הופסקה עקב חדירת ההריסות לחלק מהקווים וחסימתם.
כל בנייני הממשל הפדרלי בוושינגטון, כולל הבית הלבן, נסגרו.
בכל רחבי המדינה כמיליון עובדי מדינה נשלחו לביתם.
האתרים הבאים נסגרו או פונו מחשש לפיגועים נוספים: בית המשפט העליון, מטה האומות המאוחדות בניו יורק, רוב גורדי השחקים בניו יורק ובשיקגו, מגדלים שונים בלונדון ובהם מגדל הבורסה.
אתרים תיירותיים כגון פסל החירות, מחט החלל בסיאטל ודיסנילנד נסגרו.
מרכזי קניות ותיאטראות נסגרו, כל ההפקות שנעשו בהוליווד הושהו, ליגות ספורט לאומיות בוטלו ואירועים טלוויזיוניים רבים בוטלו גם הם.
בישראל פונו כל השגרירויות והקונסוליות.
לפיגועי 11 בספטמבר היו השפעות מיידיות על כל אזרחי המדינה.
אזרחים התאחדו סביב המשפט "אנו עומדים מאוחדים", "United We Stand", בתקווה לשמור על נחישות הרוח האמריקנית בפני המתקפה הזו.
תושבים רבים הביעו את תודתם לאנשי כוחות הביטחון בכך שחבשו כובע של מכבי האש – FDNY – או של המשטרה – NYPD.
אנשי הצלה ומשטרה עזבו את מקום מגוריהם והגיעו לניו יורק במטרה לעזור להוציא את הגופות והשרידים שנשארו באתר הפיגוע.
מתוך אותה רוח סולידריות, בשבועות שלאחר הפיגוע עלה מספר תרומות הדם במדינה באופן משמעותי.
לאחר הפיגועים עלו אחוזי התמיכה בנשיא בוש ל-90%.
ב-20 בספטמבר 2001 בוש נשא נאום לאומה במהלך ישיבה משותפת של שני בתי הקונגרס, בה הכריז על מלחמת חורמה בטרור העולמי, והציב בפני שלטון הטליבאן באפגניסטן אולטימטום בדרישה להסגיר את אוסאמה בן לאדן ואת כל אנשי אל-קאעידה שהיו אחראים לפיגועים.
כמו כן בלט בתפקידו ראש העיר ניו יורק רודי ג'וליאני, שעל הדרך בה טיפל וניהל את העיר במהלך האירועים קיבל שבחים רבים, הן בניו יורק והן ברחבי המדינה.
ג'וליאני אף נבחר ל"איש השנה" של מגזין TIME.
קרנות סיוע רבות קמו מיד כדי לעזור לקורבנות הפיגועים, כשהמטרה העיקרית הייתה להעניק סיוע כלכלי לניצולי הפיגועים ולמשפחות הקורבנות.
קרנות ועמותות הסיוע טיפלו ביותר מ-2,833 משפחות של קורבנות.
בשינוי המבני-היררכי הגדול ביותר שנעשה בממשל הפדרלי בעשרות השנים האחרונות, העביר הקונגרס את חוק ביטחון המולדת בשנת 2002, שיצר את המשרד לביטחון המולדת.
הקונגרס העביר גם את חוק הפטריוט, במטרה לעזור לזהות ולעצור פעולות טרור ופשעים אחרים.
קבוצות זכויות אדם וליברליזם גינו את החוק בטענה שהוא מרשה לכוחות החוק והביטחון לפלוש לפרטיותם של האזרחים.
עוד טענו שהחוק מסיר כל השגחה ופיקוח חוקי מעל כוחות הביטחון וסוכנויות הביון.
במטרה לשפר את יעילות הלחימה העתידית בפעולות טרור הורחבו משמעותית סמכויות הסוכנות לביטחון לאומי.
הסוכנות ביצעה האזנה נרחבת וחסרת הבחנה לסוגי התקשרויות אזרחיות רבות (טלפוניות, דיגיטליות וכולי).
מבקרי החוק טענו שהוא נותן לסוכנות את היכולת "לצותת לכל שיחת טלפון ולקרוא כל אימייל בין תושבי ארצות הברית לעולם כולו מבלי לתת סיבה ראויה ספציפית".
בשעה 14:40 ב-11 בספטמבר 2001, מזכיר ההגנה דונלד ראמספלד הורה לעובדיו לבדוק האם יש ראיות למעורבות עיראקית בתכנון ובביצוע הפיגועים: "אני רוצה לדעת אם המידע מספיק כדי לפגוע ב-S.H (סדאם חוסיין) עכשיו ולא רק ב-U.B.L (אוסאמה בן לאדן)".
מועצת נאט"ו הכריזה שתקיפת ארצות הברית שהתרחשה באותו הבוקר משמעותה תקיפה על כל מדינות נאט"ו, ועל כן התגובה תהא בהתאם.
הצהרה זו גרמה להחלת סעיף 5 באמנת נאט"ו בפעם הראשונה מאז שנכתב במלחמה הקרה, כשהעולם המערבי נערך מפני תקיפה של ברית המועצות.
ממשל בוש הכריז על מלחמה בטרור, כשהמטרות המוצהרות היו הבאת בן לאדן ואל קאעידה לדין ולמניעת צמיחת רשתות טרור אחרות.
מטרות אלו הושגו על ידי פעולות כלכליות וצבאיות שביצע העולם המערבי בהנהגת ארצות הברית כנגד מדינות שבתחומן פעלו טרוריסטים, ועל ידי הגברת המודיעין החוקר הגלובלי ושיתוף המידע בין שלל מוסדות הביון העולמיים.
ב-14 בספטמבר 2001, הועברה "החלטה משותפת" (החלטה שהסכימו עליה שני בתי הקונגרס, בית הנבחרים והסנאט) על ידי הקונגרס האמריקאי, שעניינה היה גיבוי נשיא ארצות הברית במלחמתו כנגד הטרוריסטים וקריאה לשימוש בכוח צבאי כנגד מדינות שגידלו טרוריסטים.
ב-7 באוקטובר 2001 החלה מלחמת אפגניסטן עם הפצצת מחנות טליבאן ואל קאעידה על ידי כוחות אמריקאיים ובריטיים, שלאחר מכן פלשו לאפגניסטן עם כוחות קרקעיים רגליים וכוחות מיוחדים.
הסכסוך בין כוחות הטליבאן לבין כוחות הקואליציה המערבית – כוח הסיוע הביטחוני הבין-לאומי – נמשך עד אוגוסט 2021, אז החליט ממשל ביידן להוציא את הכוחות האחרונים מאפגניסטן.
הפיגועים גונו בתקשורת העולמית וממשלות בכל רחבי העולם הוקיעו את ההתקפות הללו.
תמיכה, סיוע וסולידריות הוצעו לארצות הברית משלל מדינות.
שרי החוץ של האיחוד האירופי נפגשו לאספת חירום ביום שלמחרת המתקפה ודנו בהוצאת הודעת גינוי משותפת.
רבים ממנהיגי האיחוד הביעו הזדהות עם ארצות הברית.
קנצלר גרמניה, גרהרד שרדר, תיאר את הפיגועים כהכרזת מלחמה על העולם המתורבת.
ראש ממשלת בריטניה, טוני בלייר, התחייב כי ארצו תעמוד לצד ארצות הברית במלחמת בטרור, והעיתון הצרפתי "לה מונד" יצא לאור ביום שלאחר הפיגועים כשבעמודו הראשון מופיעה הכותרת "כולנו אמריקאים".
נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, אמר כי הוא תומך בתגובה חריפה כנגד המעשים הברבריים.
גינויים בולטים דומים נשמעו ממדינות רבות אחרות דוגמת ניו זילנד, קובה, סין, מקסיקו והודו.
ראש ממשלת ישראל, אריאל שרון, הפציר בעולם להילחם בטרור, והכריז על יום אבל לאומי כאות הזדהות עם ארצות הברית.
הכנסת קיימה ישיבה מיוחדת ב-16 בספטמבר לאות הזדהות עם העם האמריקני.
בהצהרת סיכום הישיבה, שאושרה על ידי כל המפלגות מלבד המפלגות הערביות, נכתב כך:
התגובות בעולם הערבי לעומת זאת, היו מעורבות.
מרבית המדינות גינו את המתקפה ובהן מצרים, ירדן, לוב, סוריה, איראן ופקיסטן.
נשיא עיראק, סדאם חוסיין, אמר זמן קצר לאחר המתקפה כי "הקאובויים האמריקאים קוצרים את פירות פשעיהם נגד האנושות" אולם מאוחר יותר הביע את תנחומיו לעם האמריקאי.
הרש"פ גינתה את המתקפה אולם זמן קצר לאחר מכן כשלושת אלפים פלסטינים יצאו לרחובותיה של שכם, ופצחו בחגיגות כשהם צועקים "אללה אכבר" ומחלקים ממתקים.
חגיגות נראו גם במספר מחנות פליטים פלסטינים בלבנון.
תמונות הפלסטינים החוגגים שודרו בכלי תקשורת בכל רחבי העולם ועוררו סערה.
שר ההסברה הפלסטיני, יאסר עבד רבו, הוציא הודעה בה טען כי החגיגות הן של מיעוט שאינו מייצג את רגשותיהם האמיתיים של העם הפלסטיני.
רבים מאזרחי סעודיה הזדהו עם מטרותיו של בן לאדן, בעוד ממשלתם גינתה ברשמיות את הפיגועים.
בשלל מדינות, כמו בארצות הברית פנימה, עלה לאחר הפיגועים המתח בין תושבים מוסלמים ללא-מוסלמים.
החלטת מועצת הביטחון של האו"ם מספר 1368 גינתה את הפיגועים, והביעה מוכנות לפעול בכל הצעדים המתבקשים כדי להגיב ולהילחם בכל צורה שהיא של טרור.
מספר מדינות העבירו חוקים נגד טרור והקפיאו חשבונות בנק החשודים בקשר עם אל קאעידה.
מפלס החשד והחרדה עלה – בכל רחבי העולם עלה מספר העצורים בחשד למעורבות בתכנון או ביצוע פעולות טרור.
עשרות אלפים ניסו לברוח מאפגניסטן מחשש לתגובה האמריקאית הצפויה לבוא.
פקיסטן השכנה, שבה כבר שהו פליטים אפגנים רבים עקב סכסוכים מדיניים קודמים, סגרה את גבולה עם אפגניסטן ימים מספר לאחר הפיגועים.
כחודש לאחר הפיגועים, הובילה ארצות הברית קואליציה של כוחות צבאיים בין-לאומיים למבצע "חירות מתמשכת" (הידוע יותר כמלחמת אפגניסטן), במטרה להפיל את שלטון הטליבאן במדינה, שנתן לארגון אל קאעידה כר נוח ופורה לפעילותו.
זו הייתה יריית הפתיחה של המלחמה העולמית בטרור.
אף על פי שהשלטונות הפקיסטניים נמנעו מלעמוד לצד ארצות הברית באופן רשמי במלחמתה כנגד הטליבאן, הם הרשו לכוחות הקואליציה להשתכן בבסיסיהם הצבאיים, ואף עצרו ומסרו לידי ארצות הברית יותר מ-600 פעילי אל קאעידה פקיסטניים.
בעקבות כך הקימה ארצות הברית את מתקן המעצר בגואנטנמו, שבו הוחזקו עצירים שהוגדרו כ"חמושים עוינים בלתי-חוקיים".
לגיטימיות המעצר עוררה סימני שאלה רבים בקרב האיחוד האירופי וארגוני זכויות האדם שונים.
בנאום בפני שני בתי הקונגרס ב-20 בספטמבר 2001 הכריז הנשיא בוש על מלחמת חורמה בטרור העולמי, והציב בפני שלטון הטליבאן באפגניסטן אולטימטום בדרישה להסגיר את אוסאמה בן לאדן ואת כל אנשי אל-קאעידה שהיו אחראים לפיגועים.
ב-2 באוקטובר, הפעילה ברית נאט"ו את סעיף 5 באמנה שלה, והצהירה כי ההתקפות כנגד ארצות הברית דינן כהתקפות על כל המדינות החברות בברית.
חמישה ימים לאחר מכן, לאחר שממשלת אפגניסטן לא נענתה לאולטימטום של ארצות הברית, פלשה קואליציה של מדינות בהנהגת ארצות הברית למדינה, הפילה את שלטון הטליבאן, ודחקה את אנשיו לאזורים נידחים בהרים.
מאז ועד שנת 2011 נמשך מצוד רב שנים אחר בן לאדן, והוא נהרג בפעולה צבאית בפקיסטן ב-1 במאי 2011.
מלבד אפגניסטן, ארצות הברית האשימה גם את עיראק ובראשה סאדם חוסיין במעורבות בפיגועים ובהחזקת נשק להשמדה המונית.
אף על פי שברבות השנים הטענות הללו התבררו כבלתי מבוססות, יש הטוענים כי הלך הרוח הציבורי בארצות הברית ובמדינות רבות בעולם בשנים שלאחר הפיגועים, אפשר את פתיחת מלחמת עיראק ב-2003, ללא התנגדות משמעותית שעלולה הייתה להיווצר בנסיבות רגילות.
מלבד ביצוע פעולות צבאיות, ארצות הברית, במשותף עם מדינות נוספות, הטילה סנקציות כלכליות וצבאיות נגד מדינות שנטען כי הן נותנות מחסה לטרוריסטים.
שיתוף הפעולה בין ארגוני הביון השונים בעולם גבר בשנים שלאחר המתקפה, ומדינות רבות בעולם התייצבו לצד ארצות הברית והבטיחו לסייע לה במאבקה.
מספר מדינות, מלבד ארצות הברית, הגבירו את מוכנותן הצבאית בשנים שלאחר הפיגועים.
דוגמאות למדינות כאלה הן הפיליפינים ואינדונזיה שנאבקות בתחומן כנגד טרור אסלאמי.
אירועי 11 בספטמבר שינו לחלוטין את התפיסה של הטרור האסלאמי בעיני מדינות העולם ורשויות הביטחון שלהן, והן הגבירו את המלחמה בהתארגנויות הטרור המקומיות וכן את אמצעי האבטחה (במיוחד בשדות התעופה), וכן הגבלות נרחבות יותר על כניסת אזרחים זרים לארצות הברית, במיוחד מאזור מערב אסיה והמזרח התיכון.
דרישת הממשל למלחמה בטרור נתנה גיבוי לאמצעים שפגעו בזכויות האדם שעד אז לא היו מקובלים בארצות הברית הדמוקרטית.
ב-25 בנובמבר 2002 נכנס לתוקפו חוק שעבר בקונגרס, ואושר על ידי בוש, להקמת המחלקה לביטחון המולדת.
הקמת המחלקה הביאה לארגון מחדש הגדול ביותר שעבר הממשל הפדרלי של ארצות הברית מאז הקמת מחלקת ההגנה.
הקונגרס העביר גם את חוק הפטריוט שהגביר את סמכויותיהן של רשויות החוק לחדור לרשומות הפרטיות של האזרחים, בטענה שהחוק יאפשר לאתר ולהעמיד לדין טרוריסטים ופושעים אחרים.
מספר ארגוני זכויות אזרח במדינה מתחו ביקורת על החוק בטענה שהוא מאפשר חדירה קשה לפרטיותם של האזרחים ומבטל למעשה את פיקוח הרשות השופטת על המעשה.
ב-2 במאי 2011 במהלך מבצע חנית נפטון שנערך בפקיסטן, נהרג אוסאמה בן לאדן, מנהיג ארגון אל-קאעידה והאחראי לתכנון פיגועי 11 בספטמבר.
החיסול נחשב כנקמה על הפיגועים שתכנן ויזם, וכן כהשגת אחד היעדים המרכזיים של ארצות הברית במלחמה באפגניסטן, וכעשיית הצדק במלחמה העולמית בטרור.
נהלי בידוק הנוסעים בנקודות הביקורת השונות בנמלים עברו גם הם מספר שינויים משמעותיים.
מאז 11 בספטמבר, לא בוצעו (או לפחות לא יצאו לפועל בהצלחה) עוד פיגועי ריסוק מטוס, אך החשש מהם ממשיך להכתיב נוהלי הגנה גם על הקרקע עד היום.
לדוגמה: אחת מפעולות האבטחה הרבות שננקטו לקראת אולימפיאדת לונדון (2012) הייתה הצבת סוללות טילי נ"מ ברחבי העיר, על מנת שבמקרה של ניסיון לפיגוע כזה יוכלו ליירט את המטוס.
ענף התעופה שחווה קשיים כלכליים לפני המתקפה נפגע עוד יותר לאחר שחברות התעופה נאלצו לשלם פיצויים למשפחות הקורבנות שהיו על המטוסים, ולהחזיר לנוסעים, שלא יכלו לטוס עקב סגירת המרחב האווירי של ארצות הברית, את כספם.
למעלה מ-2,500 חומרים רעילים התפזרו באוויר בעקבות קריסת מגדלי מרכז הסחר העולמי.
בחמשת החודשים שלאחר מכן המשיכו ענני האבק שנוצרו לזהם את האוויר באזור הקריסה.
מחקר שפורסם לאחר המתקפה תיאר שרבים מן הניצולים סובלים משיעול טורדני ומבעיות במערכת הנשימה.
לאורך השנים התברר כי ניצולי המתקפה ואנשי כוחות ההצלה שפעלו בזירה סובלים ממגוון של בעיות פיזיות ונפשיות כמו פוסט טראומה, חרדה, דיכאון ועוד.
בשנת 2017 פורסם כי מעל 7,000 איש שנחשפו לחומרים הרעילים שהתפזרו באוויר כתוצאה מהאסון, חלו בסוגים שונים של מחלת הסרטן.
בשנת 2018 פורסמו שני מחקרים נוספים שמעידים על הקשר בין ענן האבק להתפתחות הסרטן אצל מי שהיה בסביבה.
כבר ביום המתקפה, הבטיח ראש העיר של ניו יורק, רודולף ג'וליאני, לבנות את המגדלים מחדש באומרו "קו הרקיע (של העיר) יחזור להיות שלם שוב".
איגוד מנהטן התחתונה ("Lower Manhattan Development Corporation – LMDC") הוקם בהוראת ג'וליאני ומושל מדינת ניו יורק, ג'ורג' פאטקי, והוטלה עליו המשימה לתכנן את בנייתו המחודשת של מרכז הסחר העולמי.
עם השנים ספג האיגוד ביקורת על כך שביצע מעט מאוד על אף התקציב הגדול שקיבל.
ביולי 2004 התקיים טקס הנחת אבן הפינה של פרויקט מגדל החירות.
הקמתו של בניין המשרדים הראשון בפרויקט הסתיימה בשנת 2006. הבניין החדש החליף את בניין מס' 7 של מרכז הסחר העולמי שכמו רבים אחרים התמוטט ביום המתקפה.
בניית מגדל החירות הושלמה בשנת 2014 כאשר הוא המגדל הגבוה ביותר בארצות הברית כשהוא מתנשא לגובה של 1,776 רגל (541.3 מטר), כשנת הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
שלושה מגדלים נוספים היו צפויים להיבנות באתר בין השנים 2007 ו-2012 אולם בעקבות המשבר הכלכלי העולמי שפרץ לקראת סוף שנות ה-2000, תהליך הבנייה התעכב ועשוי להגיע לסיומו רק בשנת 2036.
האגף בפנטגון שהתמוטט ביום המתקפה, נבנה ואוכלס מחדש בתוך כשנה.
אחת ההנצחות הראשונות לפיגועים הגיעה בדמותם של 88 זרקורים שהותקנו במקום בו עמדו מגדלי התאומים ויצרו שתי אלומות אור אנכיות שהופנו לשמיים.
ההנצחה קיבלה את השם "מחוות האורות" והתקיימה לראשונה בין 11 במרץ 2002 ל-14 באפריל של אותה שנה.
החל משנת 2003 מתקיימת הנצחה זו בכל יום השנה לפיגועים.
האנדרטה הלאומית והמוזיאון לפיגועי 11 בספטמבר ממוקמת באתר בו עמדו מגדלי התאומים.
האנדרטה, בעיצובו של האדריכל הישראלי-אמריקאי מיכאל ארד, נחנכה בשנת 2011. המוזיאון הסמוך לה נפתח בשנת 2014.
אנדרטת הזיכרון לפיגוע בפנטגון נחנכה ביום השנה השביעי לפיגועים, ב-11 בספטמבר 2008. האנדרטה כוללת פארק ובו 184 ספסלים (כמספר הקורבנות) שמופנים לעבר בניין הפנטגון.
אנדרטת הזיכרון הלאומית לטיסה 93 נמצאת סמוך לעיירה שנקסוויל שבפנסילבניה, מקום התרסקות המטוס.
בתחילה הייתה אנדרטת זיכרון זמנית שממוקמת כ-500 מטר ממקום ההתרסקות.
האנדרטה כללה גדר באורך 40 רגל (כ-12 מטר) שהמבקרים באתר יכולים לשים עליה חפצים שונים דוגמת דגלים ופרחים.
באתר מוצבים גם ספסלים שעליהם חקוקים שמותיהם של הנוסעים ואנשי הצוות שנהרגו בהתרסקות.
האנדרטה הקבועה נפתחה לאחר 14 שנה של תכנונים ופיתוח, ב-10 בספטמבר 2015. האנדרטה כוללת קיר עם שמות הנספים, ומגדל בגובה 28 מטר, המכיל 40 פעמוני רוח.
אנדרטאות זיכרון רבות אחרות נבנו במקומות שונים ברחבי ארצות הברית.
כמו כן מספר מלגות וקרנות צדקה על שמם של ההרוגים בפיגועים הוקמו על ידי משפחות ההרוגים ועל ידי ארגונים ואישים פרטיים.
בשנת 2002 הופץ סרט תיעודי בשם 9/11 שבוים והופק על ידי האחים ז'ול וגדעון נודה, שתיעדו בעצמם את האירוע "מבפנים".
אנדרטאות ושאר אתרי הנצחה הוקמו גם במדינות אחרות, כגון האנדרטה לזכר קרבנות אסון מגדלי התאומים שבעמק הארזים בישראל.
להקת התראש מטאל האמריקאית סלייר כתבה את השיר "ג'יהאד" העוסק בפיגוע מנקודת מבטו של המחבל מוחמד עטא ומציג אותו כרוצח שפל ותת אנושי וגם כעיוור שהולך אחרי האסלאם ללא שום חשיבה על מעשיו.
השיר יצא באלבום Christ Illusion ב-2006.
בפתח תקווה הוקמה אנדרטה בשם "שער התקווה" ובה שני מגדלים קורסים ועליהם מצוירת קשת כסימן לתקווה.
באשדוד הוקם גלעד לזכר ארבעת ההרוגים הישראלים במתקפה.
בבאר שבע האירוע מונצח בשכונת נווה זאב בכיכר מגדלי התאומים, באמצעות פסל מברזל המציג את קווי המתאר של שני רבי קומות זהים, גבוהים, צרים וחלולים המשקפים את מגדלי התאומים.
לצד הכיכר 2 זוגות מגדלים רבי קומות זהים.
האלבום "Thin Air" של המוזיקאי הבריטי פיטר האמיל נסוב סביב קריסת מגדלי התאומים, כמו גם קריסת השפע והאדנות אותם ייצגו.