tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך אפריל הציבו הבריטים כוחות חלוץ בנאות המדבר המערביות והפעילו כוחות סיור ממונעים בדרכים בין נאות המדבר ובכך חסמו את דרכם של הסנוסים לעמק הנילוס.
התקדמות זו מערבה התאפשרה על ידי בניית מספר שלוחות של מסילות ברזל מהמסילה הראשית בעמק הנילוס.
ב-17 באוקטובר 1916 כבשו הבריטים את נאת המדבר דאח'לה אולם רוב הכוחות הסנוסים נסוגו לנווה המדבר סיווה והבריטים הצליחו לשבות כ-50 סנוסים.
במהלך אוקטובר 1916 נכבשה גם נאות המדבר בחריה.
במהלך נובמבר 1916 נכבשה נאות המדבר פרפרה.
במהלך ינואר 1917 נודע לפיקוד הבריטי על כוונת הסנוסים לסגת מסיווה מערבה ללוב ולכן הוכנה תוכנית לחסום את הדרך מזרחה.
הנרי הודג'סון הועמד בראש כוח מכוניות משוריינות שיצא בתחילת פברואר 1917 ממרסא מטרוח דרומה.
ב-3 בפברואר נתקל הכוח ביחידות הסנוסיות, ניצח חלק מהכוח הנסוג אך לא הצליח לחסום כליל את נסיגת הסנוסים.
ב-14 באפריל 1917 נחתם בטוברוק הסכם סיום לחימה בין הבריטים, האיטלקים וסעיד מוחמד אידריס (מחליפו של סעיד אחמד).
במאי 1916 ניצח הכוח הבריטי את הכוח הסודאני והביא לנסיגתו דרומה
יוזמי המרד נוצחו בכל הקרבות ונסוגו מגבולות מצרים.
האנגלים ביססו את אחיזתם במצרים וסילקו סופית את הטורקים מהמדינה.
מיגור האיום של הסנוסים אפשר לבריטים לשוב ולחזק את ההגנה על התעלה ולהשתתף במערכה על תעלת סואץ.
כישלון המורדים נבע משתי סיבות מרכזיות:
חוסר תיאום בין הכוחות השונים כך שכל כוח פעל בזמנים שונים.
חוסר הבנה ביכולת של השבטים לקיים מלחמת גרילה מול הבריטים.
מרד המצנפת האדומה (במנדרינית: 紅巾起義, בפין-יין: Hóngjīn Qǐyì) היה מרד מרכזי, שאירע בסין במהלך המאה ה-14 המוקדמת.
המרד החל כהתקוממות של בני האן נגד השלטון המונגולי של שושלת יואן, אותה החשיבו כחסרת הנכונות למנדט השמיים אשר ממנו הלגיטימציה לשלטון קיסר סין.
ארגון הלוטוס הלבן תחת ג'וּ יְוֵּאנְגָ'אנְג הפך לחזק בארגוני המורדים והביא לנסיגת השלטון המונגולי אל הערבה האסייתית.
המרד נמשך בין השנים 1351–1368 והביא בסופו להקמת שושלת מינג תחת שלטונו של ג'ו.
טוֹגּוֹן טִימוּר, כגן המונגולים, המשיך את שלטונו בערבה והקים את שושלת יואן הצפונית שהמשיכה דרכה עד המאה ה-17 המוקדמת.
כיבושי האימפריה המונגולית של סין נמשכו משלטון ג'ינגיס חאן ועד לשלטון קובלאי חאן, שהוכתר בזמנו כקיסר סין ושליטה הראשון של שושלת יואן.
השושלת החדשה הפכה את חאנאבליק לבירתה, פתחה מחדש את דרך המשי, יצרה מערכת מעמדות חדשה ושינתה את מערכת המנהל, התעשייה והצבא.
מערכת המעמדות החדשה התבססה על מונגולים בראש החברה, תחתיהם סוחרים שהתיישבו בסין בדרך המשי, תחתיהם הרוב הסיני של בני האן כמו גם קוריאנים, מנצ'ורים ועוד ותחתיהם העמים הדרומיים כגון בני האקה ובורמזים.
במהלך המאה ה-14 המוקדמת, מגפת המוות השחור פגעה קשות בשושלת יואן וסדרה של אסונות טבע כגון הצפות של נהר היאנגצה הביאו לכך שהחלו מרידות נגד השלטון המונגולי.
בסין, הלגיטימציה לקיסר ניתנה בידי מנדט השמיים, לפיו ישנה תמיכה אלוהית בקיסר השולט.
אסונות הטבע שנחשבו כמעשה שמיים פגעו בלגיטימציה של השלטון המונגולי בפני העם.
הפיקוד העליון היה בידי הקיסר (כגן), אך המוסד הניהולי הביצועי בנוגע לצבא שושלת יואן היה הלשכה לענייני צבא.
הלשכה ניהלה את כל מסדר החיילים, החל מהשומרים הקיסרים וכלה במוצבים באזורים הרחוקים.
ראש הלשכה נקרא מנהל הלשכה, וסגנו קיבל את התואר סגן נציב לענייני צבא.
צוותם כלל עוזרים אדמיניסטרטיביים, יועצים רשמים, מנהלי משרדים ובעלי תפקידים רבים אחרים.
במהלך מסעות צבאיים, הקיסר נתמך או יוצג על ידי השר הגדול לענייני צבא, אשר פיקד על צוות שנקרא הלשכה הניידת לעניינים צבאיים.
מגויסים לכוחות המונגוליים נבחרו בקרב גברים בין הגילאים 15 ל-70. מערכת היחידות הצבאיות התבססה על המנהג המונגולי הקדום, עשרה חיילים שהקימו חוליה בפיקודו של מנהיג החוליה, עשר חוליות שמרכיבות פלוגה, עשר פלוגות בריגדה, ועשר בריגדות הרכיבו דיוויזיה.
בפועל, מספר הכוחות ביחידות כאלה חרג מהמודל האידיאלי הזה.
כל הכוחות המונגוליים הללו היו מצוידים בסוסים וכמעט כולם היו בפועל פרשים.
בתקופת שלום, חיילים היו אמורים לגדל את הסוסים עליהם רכבו.
מערכת הגיוס לא הביאה בחשבון את גודל המשפחה או עושרה; שירות בצבא הייתה חובה על כל הצעירים המונגולים.
בעשורים מאוחרים יותר, הצורך במתגייסים חדשים הצריך לגייס גם אנשי סמורן (סוחרים שהתיישבו בסין בדרך המשי).
מבין כל סוגי הכוחות, רובם השתייכו ליחידות פרשים או יחידות חי"ר.
יחידות קטנות יותר התמחו בארטילריה, חץ וקשת או הנדסת תותחים.
יחידות התותחנים כללו אויגורים או אסייתים שהיו מומחים בעבודות מתכת.
הם שימשו באופן בלעדי לסבסוד מצור על ערים.
הקשתים המונגוליים היו מצוידים גם באקדח וחרב.
יחידות השמירה הקיסריות כללו בריגדות קשתים ושומרים סינים מהחי"ר.
הגדול בארגוני המחתרת הסינים שהתנגדו לשלטון שושלת יואן וקראו לעליית שושלת של בני האן היה ארגון "הלוטוס הלבן".
הלוטוס הלבן הייתה אחווה סינית סודית של אינטלקטואלים בודהיסטים אשר כללה סניף צבאי בשם "המצנפת האדומה".
מרכזי הפעולה של המצנפת האדומה מוקמו בדלתה של נהר היאנגצה.
בשנת 1356 מנהיג המצנפת האדומה גְווֹ דְזְה-שִׂינְג נכלא והוצא להורג בידי ממשל שושלת יואן וחתנו, ג'וּ יְוֵּאנְגָ'אנְג החליף אותו.
המצנפת האדומה הייתה רק אחת מבין קבוצות מורדים בני האן בסין, היא אורגנה ברובה מתומכים של שושלת סונג לשעבר.
ארגונים שונים כללו את אחוות טְײֵן-װַאן, צֶ'ן-הַאן, מִינְג-שְׂיַה ודַּה-ג'וֹאוּ.
מלבד אלו היו אילי מלחמה ששלטו באזורים מחוזיים ומתחת לשולחן תמכו בארגונים להפלת שושלת יואן וכמוהם היו גם ארגונים מוסלמים, אנטי-מונגולים, רובם מפֿוּגְ'יֵין.
מגפת המוות השחור הייתה האירוע המרכזי ביותר שהביא לעלייה גבוהה בכמות החברים באחוות הסודיות וכמות המתנגדים לשלטון שושלת יואן.
המגפה הביאה למותם של שניים מכל שלושה סינים והאמונה כי לשושלת יואן הלגיטימציה למנדט השמיים התערערה לגמרי בפי החברה הכללית.
מרידות המצנפת האדומה החלו תחילה בחופי גֶ'גְ'יאנְג, כאשר סיני בן האן בשם פאנג גוז'ן ואנשיו תקפו קבוצת פקידים בשירות יואן.
לאחר מכן, הלוטוס הלבן, בראשות הַאן שַׁאן-טונְג, עם מרכז פעילות מצפון לנהר הצהוב, הפכו למנהיגי האופוזיציה לשלטון המונגולי הודות ליכולתם להוות אלטרנטיבה לשלטון יואן.
בשנת 1351 תכננו הלוטוס הלבן מרד מזוין, אך התוכנית נחשפה והַאן שַׁאן-טונְג נעצר והוצא להורג על ידי ממשלת יואן.
לאחר מותו, לְיוֹ פּוֹ-טוּנג, חבר בולט בלוטוס הלבן, סייע לבנו של האן, הַאן לִי-נֶר, לרשת את אביו ולהקים מתומכיהם את צבא המצנפת האדומה.
זמן קצר לאחר שהחל המרד מצפון לנהר הצהוב החלו המצנפת האדומה וארגונים דומים במרידות משלהם לאורכי נהר היאנגצה.
בשנת 1356 כבש ג'ו בראש צבאו את העיר נאנג'ינג (הבירה הדרומית) והפך אותה לבסיסו הצבאי.
בשנת 1361 הוא העניק לעצמו את התואר "דוכס וו" והוכיח את כוונתו להקים שושלת משלו.
בתחילה, הוא תמך באופן סמלי בהַאן לִי-נֶר במטרה לייצב את גבולו הצפוני עם צבא הלוטוס הלבן.
בשנת 1363 ג'ו הביס את יריבו צ'ן יוליאנג בקרב על אגם פו-יאנג, במחוז גְ'יָאנְגְשִׂי.
היה זה אחד מקרבות הים הגדולים ביותר בהיסטוריה העולמית ויותר מעשרה אחוזים מכלל הצי הימי של יואן (אשר נלקח בידי ארגוני המורדים) הושמד.
צ'ן היה מנהיג צבא המצנפת הדרומית, ושלט באזור מרכז נהר היאנגצה.
צבא המצנפת האדומה תחת ג'ו שלט עם הניצחון בקרב בכל מערב היאנגצה, והביס את יריביו החזקים ביותר, ג'אנג שיצ'נג, שהיה לו בסיס בסוג'ואו והתאבד כשנלכד והובא לנאנג'ינג; ופאנג גוז'ן, שהביע את מחויבותו ושבועתו לג'ו לאחר תבוסה.
כשהגיע לדלתא היאנגצה, הגיע ג'ו במגע עם מלומדים וקונפוציאנים משכילים, מהם קיבל השכלה בתולדות השפה הסינית, בהיסטוריה הסינית ובקלסיקות הקונפוציאניות.
חלקם הפכו ליועציו לענייני מדינה.
ג'ו הקים ממשל מקומי יעיל, בשיתוף עם הארגון הצבאי שלו, שתמך בהרחבת תחומי משטרו.
ג'ו נטש את חינוכו הבודהיסטי ומיצב עצמו כמגן על המוסכמות הקונפוציאניות והנאו-קונפוציאניות, ולא רק כמורד עממי.
למרות מוצאו הצנוע, הוא התגלה כמנהיג לאומי נגד שושלת יואן הקורסת.
בקריאה למהפכה גזעית להפיל את המונגולים ולהשיב את הסינים בני ההאן לכוח, ג'ו זכה לתמיכה עממית.
הכריזמה של ג'ו משכה אליה תומכים מוכשרים מכל רחבי סין, כמו המנהיג הצבאי ג'ו שנג, שזכור הודות למנטרה שלו: "בנה חומות גבוהות, מלאי מנות, ואל תמהר לקרוא לעצמך מלך." ג'ו מנהיג המורדים פעל לפי עצה זו והחליט להכניע את קבוצות המורדים הקטנות והחלשות יותר בדרום סין לפני שפנה נגד המונגולים.
בשנת 1354, כאשר הוביל הגנרל המונגולי טוֹקְטוּאַה צבא גדול להפיל את מורדי המצנפת האדומה, הוא פוטר בהוראת הקיסר טוגון טימור אשר חשש מכך שטוקטואה יבגוד בו ויעביר את הטובים והמיומנים ביותר שבצבא יואן לשליטת המורדים.
פעולה זאת הביאה להשבת כוחו של טוגון טימור, אך גם להיחלשות מהירה של השלטון המרכזי.
לפיכך לא הייתה לו ברירה אלא להסתמך על כוחותיהם של אילי מלחמה מקומיים.
בלקיחת הצי של שושלת יואן שלחו כוחות המצנפת האדומה פשיטות ממושכות על ערי החוף הצפוניות בשליטת המונגולים.
בנקודה זאת חצי האי הקוריאני נשלט בידי שושלת גוריו, מדינת חסות של שושלת יואן.
המורדים תחת ג'ו שלחו כוח פלישה מרכזי לתוך קוריאה, כבשו את סיאול והכניעו את המלוכה הקוריאנית כדי שתישאר נאמנה לשלטונם ולא ליואן.
בהמשך כוחות יואן נקראו למאבק נגד המורדים מגבולות האימפריה ובכך הפכה טיבט לעצמאית לגמרי.
פשיטות על ערי החוף וכיבוש שטחים עלו למשטר המונגולי בכספים רבים ובכוח אדם אשר היה חסר להם בכל מקרה.
עם הכיבוש של יוּנַּאן בידי המצנפת האדומה איבדו המונגולים את כלל שליטתם על דרום האימפריה.
בשנת 1368, לאחר התקדמות ממושכת צפונה כבשו כוחות המצנפת האדומה את חאנאבליק (כיום בייג'ינג), בירת שושלת יואן.
הקיסר טוגון טימור נס על נפשו צפונה והכוחות המונגולים פעלו להסתדר מחדש בערבה האסייתית.
ג'ו, כעת חונגוו, קיסר סין, הקים את שושלת מינג, החל בגירוש מונגולים מסין והסדיר מחדש מערכת מנהל, סדר מעמדות, צבא ועוד.
עם הזמן נפלו לגמרי כל כוחות המורדים השונות מרחבי סין ושושלת מינג הסדירה את כוחה כשליטת סין.
בשביל להגן על הגבול הצפוני מפני המונגולים אשר אורגנו מחדש לתוך שושלת יואן הצפונית, שליטי מינג בהמשך לפועלו של הקיסר חונגוו הקימו צבא חי"ר מהגדולים בהיסטוריה והביאו את החומה הגדולה של סין לשיא גודלה ההיסטורי כדי למנוע כל פלישה ואו פשיטה אפשרית מצפון.
לאורך כל שנות קיומה של שושלת מינג נותרה שושלת יואן הצפונית לגבולה, מלבד יונגלה, קיסר סין השלישי משושלת מינג לא היה עוד שליט בשושלת שלחם כדי לכבוש את אדמות המונגולים.
שיבת המשטר הסיני של בני ההאן סימנה את סיום ההשפעה והדומיננטיות המונגולית על מזרח אסיה כפי שהיה מאז כיבושיה של האימפריה המונגולית.
שלטון מינג ברובו התנגד להתפתחות ההשפעה והסמכות הסינית ובתקופתו הסחר בדרך המשי ירד בתפוקתו.
השלטון המונגולי האדיר את השנאה של בני ההאן לזרים כפי שהייתה עוד מאז מרד אן לושאן.
שנאה זאת הייתה מבין הגורמים לסגירת השערים של סין בפני סוחרים שהגיעו מאוחר יותר מאירופה והביאו בסופו של דבר לאי פיתוח כמערב ולנפילת סין במהלך מאה שנות ההשפלה.
משטר מינג נותר חזק ויציב מספר מאות שנים אך לבסוף התערער עקב בעיות במדיניות הפנים ונפל לכיבושיה של שושלת צ'ינג במהלך מלחמת מינג–צ'ינג.
רשימת הדמויות מהרומן מרד הנפילים מאת איין ראנד שיצא לאור בארצות הברית בשנת 1957.
הגיבורים הראשיים בספר הם דאגני טגארט, פרנסיסקו ד'אנקוניה, הנרי "האנק" רירדן וג'ון גְְַאלט.
דאגני טגארט היא גיבורת הרומן.
היא סגנית נשיא האחראית על התפעול של "טגארט טרנסקונטיננטל", תחת אחיה, ג'יימס טגארט.
עקב יכולתו המוגבלת של ג'יימס, דאגני אחראית לכל הפעולות של חברת הרכבות.
פרנסיסקו ד'אנקוניה הוא הבעלים ויורשה של חברת כריית הנחושת הגדולה בעולם.
הוא חבר ילדות, ואהבתה הראשונה של דאגני טגארט.
פרנסיסקו, ילד פלא בעל כישרונות יוצאי דופן, כונה "השיא" של שושלת ד'אנקוניה, משפחת תעשיינים ארגנטינאית יוקרתית.
הוא היה חברם לכיתה של ג'ון גאלט ורַגנאר דַנֶשוֹלְד ותלמידם של יו אקסטון ושל רוברט סטדלר.
פרנסיסקו החל לעבוד עוד בלימודים כדי להוכיח שהוא יכול להצליח ללא עזרת העושר של משפחתו.
מאוחר יותר, הוא פושט רגל את עסקי ד'אנקוניה כדי להרחיק אותם מהישג ידם של אחרים.
שמו המלא מוכר בתור "פרנסיסקו דומינגו קרלוס אנדרס סבסטיאן ד'אנקוניה".
ג'ון גְְַאלט מופיע תחילה כעובד חסר שם עבור חברת הרכבות טגארט טרנסקונטיננטל, אשר מרבה לסעוד עם אדי וילרס בקפיטריה של העובדים, ומוביל את אדי לחשוף מידע חשוב על דאגני טגארט ועל טגארט טרנסקונטיננטל.
רק הצד של אדי בשיחות שלהם מובא ברומן.
בהמשך הרומן מגלה הקורא את זהותו האמיתית.
לפני שעבד בטגארט טרנסקונטיננטל, גאלט עבד כמהנדס בחברת המוטורים של המאה העשרים, שם המציא בחשאי מנוע שמפיק אנרגיה חשמלית מחשמל סטטי סביבתי, אך נטש את אב הטיפוס שלו ואת העסקתו כשלא היה מרוצה ממערכת תשלום חדשנית שהושחתה בקלות.
אב טיפוס זה נמצא על ידי דאגני טגארט והאנק רירדן.
גאלט עצמו נותר נסתר לאורך רוב הרומן, ומנהל את הממציאים ואנשי העסקים המיומנים ביותר.
הוא נושא נאום ארוך המציג את פילוסופיית האובייקטיביזם של המחברת.
הנרי (המכונה "האנק") הוא הבעלים של חברת הפלדה החשובה ביותר בארצות הברית, וממציא את "מתכת רירדן", סגסוגת חזקה יותר, קלה יותר, זולה וקשיחה יותר מפלדה.
הוא גר בפילדלפיה עם אשתו ליליאן, אחיו פיליפ ואמו הקשישה.
רירדן מייצג סוג של אדם שבנה את עצמו במו ידיו ובסופו של דבר מתגרש מליליאן, נוטש את מפעלי הפלדה שלו בעקבות תקיפה עקובה מדם של עובדים "שתולים" של הממשלה, ומצטרף לשביתה של ג'ון גאלט.
אדווין "אדי" ווילרס הוא העוזר המיוחד של דאגני סגנית הנשיא האחראית על התפעול בטגארט טרנסקונטיננטל.
אביו וסבו עבדו עבור הטגארטים, וגם הוא עצמו.
הוא נאמן לחלוטין לדאגני ולטגארט טרנסקונטיננטל.
לווילרס אין את היכולת היצירתית כמו מקורביו של גאלט, אך הוא מצדיק אותם באומץ מוסרי ומסוגלת להעריך ולעשות שימוש ביצירותיהם.
לאחר שדאגני מסיטה את תשומת לבה ונאמנותה להצלת גאלט השבוי, וילרס מתחזק את מסילת הרכבת עד להתמוטטותה של חברת הרכבות.
אחד מחסידיו הראשונים של גאלט, ומפורסם כפיראט, התופס ספינות סיוע שנשלחו מארצות הברית למדינות אירופה.
הוא פועל להבטיח שהדוגלים בפילוסופיה של גאלט ישיגו הון כדי לבנות מחדש את העולם.
דמותו נשמרת ברקע בחלק ניכר מהספר.
דַנֶשוֹלְד מופיע כדי עודד את רירדן להתמיד במצבו הקשה יותר ויותר, ונותן לו מטיל זהב כפיצוי על מס ההכנסה ששילם במהלך השנים האחרונות.
דַנֶשוֹלְד נשוי לשחקנית קיי לודלו אך מערכת היחסים שלהם חשאית.
ברברה ברנדן, שהייתה מקורבת לראנד, מציינת קטעים המתארים את הרפתקאותיו של דַנֶשוֹלְד בים נחתכו מהטקסט הסופי שפורסם.
בהרצאה משנת 1974, אמרה ראנד ששמו של דַנֶשוֹלְד הוא מחווה לרומן של ויקטור הוגו, , שבו הגיבור הופך לראשון הרוזנים של דַנֶשוֹלְד (Danneskjöld).
בספר שפורסם, דַנֶשוֹלְד נראה תמיד דרך עיניהם של אחרים (דאגני טגארט או האנק רירדן), למעט פסקה קצרה ממש בפרק האחרון.
ג'יימס הוא נשיא טגארט טרנסקונטיננטל.
טגארט הוא דמות בעלת השפעה גדולה אך מתקשה מאד לקבל החלטות.
הוא סומך על אחותו, דאגני טגארט, שמנהלת את חברת הרכבות בפועל, אבל בכל זאת מתנגד לכל יוזמה שלה אמונותיו המוסריות והפוליטיות האנטי-קפיטליסטיות השונות.
במובן מסוים, הוא האנטיתזה של דאגני.
הסתירה הזו מובילה לאבסורד החוזר של חייו: הרצון להתגבר על מי שחייו תלויים בהם, והאימה שהוא יצליח בכך.
בפרקים האחרונים של הרומן הוא עובר התמוטטות נפשית לאחר שהבין את המלכוד בו חי.
ליליאן היא אשתו הלא תומכת של האנק רירדן, שפועלת, בחשאי בהתחלה, להרס בעלה וכך להוכיח את ערכה.
היא מיידעת את ג'יימס טגארט לגבי הרומן של בעלה עם אחותו.
מידע זה משמש כדי לאלץ את רירדן להעביר את כל זכויות הקניין של מתכת רירדן לאחרים.
לאחר מכן ליליאן משתמשת בג'יימס טגארט לסיפוק מיני, עד שהאנק נוטש אותה.
פריס הוא ביולוג שעובד כ"מתאם" במכון המדע הממלכתי.
הוא מנצל את מיקומו שם כדי ללעוג להיגיון ולהישגים פרודוקטיביים, ומפרסם ספר בשם "למה אתה חושב שאתה חושב?".
הוא מתנגש במספר הזדמנויות עם האנק רירדן, ופעמיים מנסה לסחוט אותו לוותר על מתכת רירדן.
הוא גם אחד מקבוצת "הבוזזים" שמנסה לגרום לרירדן להסכים לתוכנית איחוד הפלדה.
פריס מדגים את הנשק פרויקט-X, והוא היוצר של מכונת העינויים Ferris Persuader.
כאשר ג'ון גאלט נתפס על ידי "הבוזזים", פריס מפעיל מכונה זו על גאלט, אך היא מתקלקלת לפני שחולץ המידע שפריס רוצה מגאלט.
פריס מייצג את הקבוצה שמשתמשת בכוח גס על הגיבורים כדי להשיג את מטרות "הבוזזים".
פרופסור לשעבר באוניברסיטת פטריק הנרי.
יחד עם עמיתו יו אקסטון שימש מנטור לפרנסיסקו ד'אנקוניה, ג'ון גאלט ורגנאר דנשאלד.
אדם שהיה בעל פוטנציאל רב אך בגד בעקרונותיו תמורת הכרה חברתית.
עובד במכון המדעי הממלכתי, שם כל המצאותיו מנוצלות לשימוש צבאי, כולל נשק מבוסס-קול שנקרא "פרויקט X" (קסילופון).
הוא נהרג כאשר קופי מייגס בשכרותו גורם לעומס יתר במעגלים של פרויקט X, מה שמוביל להשמדתו העצמית של הפרויקט וכל דבר ברדיוס של 100 מייל.
דמות עוצבה בחלקה בהשראת ג'יי רוברט אופנהיימר.
עבור תלמידו לשעבר גלט, סטדלר מייצג את התגלמות הרוע האנושי.
לוביסט בוגדני שהאנק רירדן מעסיק בעל כורחו בוושינגטון.
השפעתו מתחזקת במהלך הספר תוך שימוש בטובות הנאה וחוסר נאמנות.
הוא סייע בקידום הצעת חוק שוויון ההזדמנויות ובעקבות כך נאלץ רירדן למכור את רוב החברות שלו.
בתמורה מונה מאוץ' תפקיד בכיר בלשכה לכלכלה תכנון ומשאבים לאומיים.
מאוחר יותר ברומן הוא הופך ל"מתאם העליון" ובהמשך הופך לדיקטטור הכלכלי של המדינה.
יו אקסטון (Hugh Akston) מזוהה כ"אחד התומכים הגדולים האחרונים של התבונה".
הוא היה פילוסוף בעל שם וראש המחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת פטריק הנרי, שם לימד את פרנסיסקו ד'אנקוניה, ג'ון גאלט ורגנאר דנשולד.
שימש, יחד עם רוברט סטאדלר, דמות אב לשלושתם.
עובד כטבח בדיינר בצד הדרך, ומתגלה כמיומן ביותר בעבודה.
לפני שהיא מגלה את זהותו האמיתית, מציעה לו דאגני לנהל את שירותי ההסעדה בטגארט טרנסקונטיננטל.
ג'ף אלן (Jeff Allen) הוא נווד שמסתתר על רכבת טגארט במהלך אחד מנסיעותיה של דגני.
במקום לזרוק אותו, היא מאפשרת לו לנסוע כאורח שלה.
מאלן היא לומדת את הסיפור המלא מאחורי קריסת חברת מנועי המאה העשרים ומקבלת ממנו רמז לזהותו האמיתית של ג'ון גאלט.
קלווין אטווד (Calvin Atwood) הוא הבעלים של חברת כוח ומצטרף לשביתה של גאלט.
ראש עיריית באסקום (Mayor Bascom) הוא ראש עיריית רומא, ויסקונסין, החושף חלק מההיסטוריה של חברת מנועי המאה העשרים.
Blodgett) הוא המדען שמושך את הידית כדי להדגים את פרויקט-X
לורה ברדפורד היא שחקנית ופילגשו של קיפ צ'למרס.
היא אחת מהנוסעים ברכבת ונספתה באסון מנהרת טאגארט.
ביל ברנט (Bill Brent) הוא מנהל המשלוחים של מחלקת קולורדו של טגארט טרנסקונטיננטל, שמנסה למנוע את אסון מנהרת טגארט.
שריל ברוקס (Cherryl Brooks) היא זבנית בחנות סידקית שנישאת לג'יימס טגארט לאחר מפגש מקרי בחנות.
היא מתחתנת איתו מתוך תפיסה שהוא הדמות המרכזית מאחורי מאחורי טגארט טרנסקונטיננטל.
בהתחלה מתייחסת בקשיחות כלפי דאגני, אך בהמשך לומדת להעריך אותה.
היא מתאבדת בקפיצה מעל מעקה אבן לנהר, מכיוון שלא ראתה דרך להימלט ממנו ומהעולם שהוא מייצג.
קוונטין דניאלס הוא מהנדס יוזם שנשכר על ידי דגני טאגארט לשחזר את המנוע של ג'ון גלט.
באמצע התהליך, קוונטין נוטש את המאמץ מאותן הסיבות כמו ג'ון גלט עצמו.
הרדיפה של דגני אחרי קוונטין מובילה אותה לגולץ' של גלט.
גלט רואה בו גרסה צעירה של עצמו, לאחר שחיקה הן את הישגיו של גלט בפיזיקה והן את ההיגיון החברתי של גלט.[20]
אמה צ'למרס (Emma Chalmers), אמו של קיפ צ'למרס, זוכה להשפעה מסוימת לאחר מותו.
מתחילה פרויקט לגידול פולי סויה בלואיזיאנה ומפקדת על אלפי קרונות משא של רכבת כדי להעביר את הקציר.
כתוצאה מכך, יבול החיטה של השנה ממינסוטה לעולם לא מגיע לשאר המדינה, אלא נרקב באחסון; כמו כן, יבול הסויה אובד, לאחר שנקטף מוקדם מדי.
קיפ צ'למרס (Kip Chalmers) הוא איש וושינגטון שהחליט להתמודד לבחירות כמחוקק מקליפורניה.
בדרך לעצרת של הקמפיין שלו, הרכבת של טגארט הנושאת אותו נתקלת במסילה סדוקה וכתוצאה מכך נהרס מנוע הדיזל שלה.
לאור דרישותיו מוצמד מנוע קיטור פחמי לרכבת, שמושך אותה במנהרה באורך שמונה קילומטרים.
התוצאה היא חנק של כל הנוסעים והשמדת מנהרת טגארט.
טום קולבי (Tom Colby) הוא ראש איגוד עובדי הפלדה של רירדן.
דן קונווי (Dan Conway) הוא הנשיא בגיל העמידה של חברת הרכבות פיניקס-דורנגו.
הפעלת רכבות היא כמעט הדבר היחיד שהוא יודע.
כאשר התקנה "נגד אדם-לאדם-זאב" משמשת כדי לגרש את העסק שלו מקולורדו, הוא מאבד את הרצון להילחם, וחי חיים שקטים של ספרים ודיג.
הוא לא הצטרף לשביתה של ג'ון גאלט.
קן דנאגר (Ken Danagger) הוא הבעלים של חברת פחם בפנסילבניה.
הוא עוזר להאנק רירדן לייצר את מתכת רירדן באופן לא חוקי, ואז מחליט מאוחר יותר להפסיק ולהצטרף לשביתה של גאלט רגעים לפני שדאגני מגיעה כדי לנסות לשכנע אותו אחרת.
קוונטין דניאלס (Quentin Daniels) הוא מהנדס שדאגני טגארט שוכרת כדי לשחזר את המנוע של ג'ון גאלט.
באמצע התהליך, קוונטין חוזר בו ממאמציו מאותן סיבות של ג'ון גאלט עצמו.
המרדף של דאגני אחר קוונטין מוביל אותה לעמק של גאלט.
גאלט מזהה בו גרסה צעירה יותר של עצמו.
באלף יובנק (Balph Eubank) מכונה "המנהיג הספרותי של התקופה", למרות העובדה שאף ספר שכתב לא מכר יותר מ-3,000 עותקים.
הוא מתלונן שזה מחפיר שמתייחסים לאמנים כאל רוכלים, ושצריך להיות חוק שמגביל את מכירת הספרים ל-10,000 עותקים.
הוא מיזוגן וחושב שזה מגעיל שדאגני טגארט היא סגנית נשיאה בחברת רכבות.
הדייגת (Fishwife) היא אחת השובתות, שמתפרנסת מאספקת דגים למכולת של האמונד.
דמותה מייצגת את ראנד עצמה; זו הופעת קמע שלה ברומן משלה.
ריצ'רד האלי (Richard Halley) הוא המלחין האהוב על דאגני טגארט, שנעלם באופן מסתורי.
בגיל 24, האופרה שלו Phaethon הוצגה בפעם הראשונה, בפני קהל ששרק בוז .
לאחר 19 שנים, הוצגה Phaethon שוב, והתקבלה בתשואות.
למחרת, האלי פרש, מכר את הזכויות על המוזיקה שלו ונעלם.
מאוחר יותר מתגלה כי הוא הצטרף לשביתה וחבר לגאלט.
לורנס המונד (Lawrence Hammond) מנהל את האמונד קארס בקולורדו, אחת החברות הבודדות הקיימות שעדיין מייצרות כלי רכב באיכות מעולה.
בסופו של דבר הוא מתפטר ומצטרף לשביתה.
William Hastings) היא אלמנתו של המהנדס הראשי בחברת מנועי המאה העשרים.
בעלה פרש זמן קצר לאחר שגאלט עזב והצטרף לשביתה כעבור שנים.
מסייעת לדאגני למצוא את יו אקסטון.
Thomas Hendricks) הוא מנתח מוח מפורסם שפיתח שיטה חדשה למניעת שבץ מוחי.
הוא הצטרף לשביתה של גאלט כאשר מערכת הרפואה האמריקאית הוכנסה לשליטה ממשלתית.
טינקי הולוואי (Tinky Holloway) הוא אחד "הבוזזים" והוא מטופל ומצוטט תדיר על ידי דמויות אחרות בסיפור, אבל יש לו רק הופעה מרכזית אחת: במהלך הפגישה בוושינגטון עם האנק רירדן.
לי הונסאקר (Lee Hunsacker) אחראי על חברה בשם "שירותים מאוחדים" שמשתלטת על חברת מנועי המאה העשרים.
הוא מגיש תביעה המובילה בסופו של דבר להצטרפות של מידאס מאליגן והשופט נראגנסט לשביתה.
איש עסקים כושל, הוא מקונן ללא הרף שאף אחד לא נתן לו הזדמנות.
גוון אייבס (Gwen Ives) היא מזכירתו של האנק רירדן, המתוארת כמי שנמצאת בשנות העשרים המאוחרות לחייה ונותרה רגועה ומקצועית למרות הכאוס שמאיים על העסק שלו.
כאשר רירדן נוטש את הטחנות שלו ומצטרף לשביתה של גאלט, היא ועובדים רבים אחרים עושים את אותו הדבר.
גילברט קית'-וורת'ינג (Gilbert Keith-Worthing) הוא סופר בריטי שהתפרסם בעבר, מוזנח כעת אך עדיין נחשב ל"קלאסיקה מהלכת", ותומך ברעיון שחופש הוא אשליה.
קיפ צ'למרס מביא אותו לרכבת לקליפורניה, "ללא סיבה שאף אחד מהם יוכל לגלות"; הוא מת באסון מנהרת טגארט.
אוון קלוג (Owen Kellogg) הוא עוזר מנהל של תחנת טגארט בעיר ניו-יורק.
הוא לוכד את עינה של דאגני טגארט כאחד האנשים המוכשרים המעטים בצוות.
לאחר שראתה את המצב העגום של חטיבת אוהיו, היא מחליטה להפוך אותו למפקח החדש שלה.
עם זאת, ברגע שהיא חוזרת לניו-יורק, קלוג מודיע לה שהוא עוזב את עבודתו.
אוון קלוג מגיע בסופו של דבר לעמק של גאלט ומתיישב בו.
פרד קינן (Fred Kinnan) הוא מנהיג פועלים וחבר בקבולת "הבוזזים".
לעומת זאת, בניגוד לאחרים, קינן פועל באופן ישיר וישר לגבי מטרתו.
קינן הוא היחיד שמציין בגלוי את המניעים האמיתיים שלו ושל חבריו הקשורים לקונספירציה.
בתום נאומו בן שלוש השעות של גאלט, הוא מביע הערצה לאיש, כשהוא אומר את כוונתו.
למרות זאת, קינן מודה שהוא אחד מהאנשים שגאלט רוצה להשמיד.
פול לרקין (Paul Larkin) הוא איש עסקים לא מוצלח בגיל העמידה, חבר של משפחת רירדן.
הוא נפגש עם "הבוזזים" האחרים כדי לגבש תוכנית להפיל את רירדן.
ג'יימס טגארט יודע שהוא חבר של האנק רירדן ומאתגר את נאמנותו, ולרקין מבטיח לטגארט שהוא ילך איתם.
יוג'ין לוסון (Eugene Lawson) עומד בראש בנק הקהילה של מדיסון, ואז מקבל עבודה בממשלה כשהבנק שלו פושט רגל עקב מדיניות ממשלתית חדשה.
אחד מאנשי "הבוזזים", הוא קולקטיביסט שמתעב ייצור ועשיית כסף.
מורט לידי (Mort Liddy) הוא מלחין שכותב קטעים נדושים לסרטים ולסימפוניות מודרניות שאיש לא מקשיב להן.
הוא מאמין שמנגינה היא וולגריות פרימיטיבית.
הוא אחד מחבריה של ליליאן רירדן וחבר באליטה התרבותית.
קליפטון לוסי (Clifton Locey) הוא ידידו של ג'ים טגארט אשר תופס את תפקיד סגן נשיא המבצע כאשר דאגני טגארט פורשת.
פט לוגן (Pat Logan) הוא המהנדס במסלול הראשון של קו ג'ון גאלט.
קיי לודלו (Kay Ludlow) היא שחקנית יפהפייה שעזבה את הוליווד בגלל התפקידים שקיבלה ונישאה בחשאי עם הפיראט רגנאר דנשולד.
רוג'ר מארש (Roger Marsh) הוא יצרן של ציוד חשמלי שמצטרף לשביתה.
דאגני מוצאת אותו מגדל כרוב בעמק של גאלט.
דיק מקנמרה (Dick McNamara) הוא קבלן שסיים את קו סן-סבסטיאן.
דאגני טגארט מתכננת לשכור אותו כדי להניח את הפסים ממתכת רירדן החדשה עבור קו ריו-נורטה, אבל לפני שהיא עושה זאת, הוא נעלם באופן מסתורי.
מאוחר יותר היא מגלה שהוא הצטרף לשביתה והתיישב בעמק של גאלט.
קאפי מייגס (Cuffy Meigs) הוא מנהל התאחדות עסקי הרכבות.
הוא נושא אקדח ורגל של ארנב בר מזל, והוא מתלבש במדי צבא, ותואר כ"אטום למחשבה".
מיגס משתלט על פרויקט-X ומשמיד אותו בטעות, הורס את גשר הרכבת האחרון במדינה מעבר לנהר המיסיסיפי והורג את עצמו, את אנשיו ואת ד"ר סטדלר.
דייב מיטצ'ום (Dave Mitchum) הוא מפקח ממשלתי של מחלקת קולורדו של טגארט טרנסקונטיננטל.
הוא אחראי חלקית לאסון מנהרת טגארט.
צ'יק מוריסון (Chick Morrison) מחזיק בתפקיד "מרכך מורל" בממשלה.
הוא מתפטר כשהחברה מתחילה להתמוטט ובורח למעוז בטנסי.
חבריו "הבוזזים" רואים שאין זה סביר שהוא ישרוד.
הוראס באסבי מואן (Horace Bussby Mowen) הוא נשיא של החברה המאוחדת למפלגים וסימנורים מקונטיקט.
הוא איש עסקים שלא רואה שום דבר פסול בקוד המוסרי שהורס את החברה ולעולם לא היה חולם לומר שהוא בעסק מכל סיבה שהיא מלבד טובת החברה.
דאגני טאגרט שוכרת את מואן לייצר מפלגים העשויים ממתכת רירדן.
הוא לא שש לבנות שום דבר עם הטכנולוגיה הלא מוכחת הזו, וצריך לשכנע אותו לקבל את החוזה.
כשהוא נלחץ מדעת הקהל, הוא מפסיק את ייצור המפלגים, מה שמאלץ את דאגני למצוא מקור חלופי.
מידאס מאליגן (Midas Mulligan) הוא בנקאי עשיר שנעלם באופן מסתורי במחאה לאחר שניתן לו צו בית משפט להלוות כסף למבקש לא כשיר.
כשהצו ירד, הוא חיסל את כל עסקיו, שילם למפקידיו והצטרף לשביתה של גאלט.
הוא הבעלים החוקי של הקרקע שבה נמצא העמק הנסתר.
שם הלידה של מאליגן היה מייקל, אך הוא שינה אותו באופן חוקי לאחר שכתבה חדשותית כינתה אותו "מידאס" באופן גנאי, שמאליגן קיבל כמחמאה.
השופט נראגנסט (Judge Narragansett) הוא משפטן אמריקאי שפסק לטובת מידאס מאליגן במהלך התיק שהוגש נגדו על ידי מבקש ההלוואה הבלתי כשיר.
כאשר פסק הדין של נראגנסט בוטל בערעור, הוא פרש והצטרף לשביתה.
בסוף הרומן הוא נראה עורך את חוקת ארצות הברית, חוצה את התיקונים הסותרים בה ומוסיף תיקון לאסור על הקונגרס לחוקק חוקים שמרסנים את חופש הסחר.
בן נילי (Ben Nealy) הוא קבלן רכבת שדאגני טגארט שוכרת כדי להחליף את המסילה בקו ריו-נורטה במתכת רירדן.
נילי לא מוכשר, אבל דגני לא יכולה למצוא מישהו טוב יותר בכל הארץ.
נילי מאמין שאפשר לעשות הכל עם מספיק כוח שרירים.
הוא לא רואה תפקיד לאינטליגנציה בהישגים אנושיים.
הוא סומך על דאגני ואליס וויאט כדי לנהל דברים, ומתרעם עליהם על כך שהם עושים זאת, כי זה נראה לו כאילו הם סתם מתעסקים באנשים מסביב.
טד נילסן (Ted Nielsen) הוא ראש נילסן מוטורס.
בסופו של דבר הוא שובת, יחד עם רוב סוגי ה"יצרנים" האחרים של התעשיינים, על ידי סגירת מפעל המנוע שלו.
דאגני מוצאת אותו מאוחר יותר כשהיא מבקרת בעמק של גאלט בפעם הראשונה.
בטי פופ (Betty Pope) היא אשת חברה עשירה שמנהלת רומן מיני חסר משמעות עם ג'יימס טגארט.
היא גסה במתכוון באופן שמטיל לעג על מעמדה החברתי הגבוה.
Potter) מחזיק בתפקיד לא מוגדר במכון הממלכתי למדעים.
הוא נשלח לנסות להשיג את הזכויות למתכת רירדן.
Simon Pritchett) הוא ראש החוג לפילוסופיה היוקרתי באוניברסיטת פטריק הנרי ונחשב לפילוסוף המוביל של התקופה.
הוא מאמין שהאדם אינו אלא אוסף של כימיקלים, התבונה היא אמונה טפלה, חסר תועלת לחפש משמעות בחיים, וחובתו של פילוסוף היא להראות שאי אפשר להבין דבר.
אמו של רירדן (Rearden's mother), ששמה אינו מוזכר, גרה עם רירדן בביתו בפילדלפיה.
היא מעורבת בעבודת צדקה, ודואגת לרירדן בכל פעם שהיא יכולה.
היא אוהבת את בנה החלש פיליפ רירדן.
פיליפ רירדן (Philip Rearden) הוא אחיו הצעיר של האנק רירדן.
הוא מתגורר בבית אחיו בפילדלפיה ותלוי בו לחלוטין.
הוא מתרעם על הצדקה של אחיו.
דווייט סנדרס (Dwight Sanders) הוא הבעלים של סנדרס איירקראפט, יצרנית של מטוסים באיכות גבוהה, ומצטרף לשביתה
ברטרם סקאדר (Bertram Scudder) הוא כותב מערכת של המגזין "העתיד".
בדרך כלל הוא מביך עסקים ואנשי עסקים, אבל הוא אף פעם לא אומר שום דבר ספציפי במאמריו, בהסתמך על רמיזות, בוז והוקעה.
הוא כתב מאמר על האנק רירדן בשם "התמנון".
הוא גם תומך קולני בהצעת חוק שוויון ההזדמנויות.
סקדר טוען שהדבר הכי חשוב בחיים הוא "אהבת אח" אבל נראה שאין לו אלא שנאה לסובבים אותו.
הוא מאבד את עבודתו לאחר שדאגני טגארט חושפת את הרומן שלה עם האנק רירדן בשידור בתוכנית הרדיו שלו.
קלוד סלאג'נהופ (Claude Slagenhop) הוא נשיא אגודת הידידים למען קדמה עולמית ואחד מחבריה של ליליאן רירדן.
הוא מאמין שרעיונות הם רק אוויר, שזה לא זמן לדבר, אלא לפעולה.
אגודת הידידים למען קדמה עולמית נותנת חסות להצעת חוק שוויון ההזדמנויות.
ג'רלד ואייבי סטארנס (Gerald and Ivy Starnes) הם שני ילדיו שנותרו בחיים של ג'ד סטארנס, מייסד חברת מנועי המאה העשרים.
יחד עם אחיהם אריק שנפטר מאז, הם ייסדו תוכנית תשלומים/תגמלים והטבות קומוניסטית שהובילה את החברה לפשיטת רגל.
ג'רלד, אלכוהוליסט גוסס ואייבי, סגפנית פסאודו-בודהיסטית, ממשיכים להתעקש שהתוכנית הייתה מושלמת וכי הכישלון בחברה של אביהם נבע לחלוטין מהעובדים.
אריק היה אדם חלש, מחפש תשומת לב, עם רצון פתולוגי שיאהבו אותו.
הוא התאבד לאחר שהאישה שאהב התחתנה עם גבר אחר.
ג'רלד טוען שתמיד פעל לטובת העובדים, אבל הוא היה שווא וחסר יכולת ולעיתים קרובות ערך מסיבות מפוארות באמצעות כספי החברה.
אייבי, לעומת זאת, מתוארת כסדיסטית שמתענגת לראות אחרים בעוני, אך אין לה רצון לעושר משלה.
אנדרו סטוקטון (Andrew Stockton) מנהל את יציקת סטוקטון בקולורדו.
כשהוא מצטרף לשביתה, הוא פותח בית יציקה בעמק של גאלט.
Thompson) הוא "ראש המדינה" של ארצות הברית.
הוא לא אינטליגנטי במיוחד ויש לו מראה מאוד לא מובחן.
עם זאת, הוא יודע פוליטיקה והוא אמן ביחסי ציבור ועסקאות בחדר האחורי.
מרשימותיה של ראנד עולה כי היא עיצבה אותו על פי הנשיא הארי ס.
טרומן, וכי היא החליטה בכוונה שלא לקרוא לו "נשיא ארצות הברית", שכן לתואר זה יש "קונוטציות מכובדות" שהדמות אינה ראויה להן.
לסטר טאק (Lester Tuck) הוא מנהל הקמפיין של קיפ צ'למרס ואחד מאורחיו בנסיעה ברכבת לקליפורניה.
הוא מת באסון מנהרת טגארט.
קלם וות'רבי (Clem Weatherby) הוא נציג ממשלתי במועצת המנהלים של טגארט טרנסקונטיננטל.
דאגני רואה בו את הפחות גרוע מבין נציגי הממשלה, שכן יש לו ידע אמיתי על הפעלת רכבות.
היא שמה לב, עם זאת, שהוא הכי פחות מוערך על ידי הבוסים שלו.
המיינקת (טוני) (Wet Nurse Tony) היא ביורוקרט צעיר שנשלח על ידי הממשלה להשגיח על הטחנות של רירדן.
למרות שהוא מתחיל בתור חסיד ציני של קוד "הבוזזים", הניסיון שלו במפעלים משנה אותו, והוא בא לכבד ולהעריץ את המפיקים.
הוא נורה בניסיון ליידע את האנק רירדן על מזימה ממשלתית, אך כן מצליח להזהיר את רירדן רגע לפני מותו.
אליס וויאט (Ellis Wyatt) הוא ראש חברת הנפט של ווייאט.
הוא החיה את כלכלת קולורדו כמעט לבדו על ידי גילוי תהליך חדש להפקת נפט נוסף ממה שנחשבו כבארות נפט מותשות.
כאשר הוא מוצג לראשונה, הוא אגרסיבי כלפי דאגני, שאותה הוא עדיין לא מכיר ושאותה הוא מאשים במה שלמעשה, מדיניות של אחיה המאיימת ישירות על העסק שלו.
כשהממשלה מעבירה חוקים וגזירות שלא מאפשרות לו להמשיך, הוא מצית את כל בארות הנפט שלו, ומשאיר פתק אחד: "אני משאיר את המקום כפי שמצאתי אותו.
באר בוערת אחת שמתנגדת לכל המאמצים לכבות אותה מכונה "הלפיד של וויאט".
מאוחר יותר דאגני פוגשת אותו בעמק של גאלט.
מרד הרוהר או מרד מרץ (Marsaufstand) היה מרד פועלים שמאלני בחבל הרוהר בגרמניה במרץ 1920. הוא התקיים בתחילה כתמיכה בקריאה לשביתה כללית שהוציאו חברי הסוציאל-דמוקרטים בממשלת גרמניה, האיגודים והמפלגות האחרות בתגובה לפוטש של קאפ הימני ב-13 במרץ 1920.
קומוניסטים וסוציאליסטים אחרים ברוהר הכינו בעבר תוכניות "לזכייה בכוח פוליטי על ידי דיקטטורה של הפרולטריון" במקרה של שביתה כללית, אך לאחר התמוטטות הפוטש של קאפ, שלחה ממשלת גרמניה את הרייכסווהר (הצבא הגרמני) והפרייקור הימני כדי למחוץ את ההתקוממות המתמשכת של 50,000 חברי "צבא הרוהר האדום".
הדבר היה כרוך בברוטליות ניכרת ובהוצאות להורג ללא משפט של אסירים.
לפי הערכות, נהרגו כ-1,600 בני אדם.
עם כניסת הסכם ורסאי לתוקף ב-10 בינואר 1920, נאלצה ממשלת גרמניה לצמצם באופן דרסטי את מספר הכוחות המזוינים הרגילים שלה, ולפרק יחידות צבאיות למחצה כמו הפרייקור הימני.
כתוצאה מכך, הורה שר ההגנה הגרמני (שר ההגנה) גוסטב נוסקה על פירוק ה-Freikorps Marinebrigaden "ארהארדט" ו"לוונפלד".
הגנרל הבכיר ביותר של הרייכסווהר, ולטר פון ליטוויץ, סירב להיענות.
הוא תרם למה שנודע בשם הפוטש של קאפ, או Lüttwitz-Kapp-Putsch, מאמץ של כוחות צבא וימין להפיל את הממשלה הנבחרת ולהחזיר את המלוכה.
ב-13 במרץ 1920 צעדה בריגדת ארהארדט הימנית בראשות פון ליטוויץ לתוך ברלין, כבשה את בנייני הממשלה ומינתה את וולפגנג קאפ כקנצלר חדש, בקריאה להחזרת המלוכה.
כדי להשיב את הסדר על כנו, נוסקה ביקש מהנס פון זקט, שהיה אז ראש ה-Trupnamt im Reichswehrministerium, להורות לצבא הסדיר, "הרייכסווהר", לדכא את הפוטש.
פון זקט ושאר המפקדים הבכירים, למעט הגנרל ולטר ריינהרדט, סירבו והממשלה נאלצה לברוח מברלין.
עם זאת, מאחר שהביורוקרטיה המיניסטריאלית לא שיתפה פעולה עם ממשלת קאפ, היא לא יכלה לשלוט ביעילות.
ממש ביום הפוטש חתמו חברי הממשלה הסוציאל-דמוקרטים ואוטו ולס, ראש ה-SPD, על קריאה לשביתה כללית כדי להפיל את המורדים.
בנפרד, גם ה-KPD, USPD וה-DDP קראו לשביתה.
למרות שהמחאות של קבוצות שמרניות כולל הרייכסווהר גרמו עד מהרה ל- Reichsregierung להתרחק מקריאה זו לשביתה, השביתה הכללית של כ-12 מיליון עובדים סייעה להביא להתמוטטות הפוטש ב-17 במרץ 1920.
ההפגנות הראשונות נגד הפוטש נערכו בחבל הרוהר ב-13 במרץ 1920. לדוגמה, בבוכום הגיעו 20,000 איש.
בזמן שהפוטש של קאפ התקיים בברלין, ב-14 במרץ 1920, באלברפלד נערך מפגש של נציגי המפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD), המפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית של גרמניה (USPD), והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD).
מפלגות פועלי השמאל החליטו על ברית ספונטנית נגד הפוטשיסטים.
ה-SPD, USPD ו-KPD ניסחו פנייה משותפת ל"זכייה בכוח פוליטי על ידי דיקטטורה של הפרולטריון".
בעקבות פנייה זו ובהקשר של השביתה הכללית, ניסו כמה ארגוני עובדים לתפוס את כוח המדינה בקנה מידה אזורי.
ברחבי אזור הרוהר השתלטו באופן ספונטני "מועצות ביצוע" מקומיות על השלטון הפוליטי.
אלה נשלטו בעיקר על ידי ה-USPD, כאשר גם ה-KPD השתתפה.
איגוד העובדים החופשי של גרמניה האנרכי-סינדיקליסטי (FAUD) גם יוצג.
צבא הרוהר האדום, שכוחו נאמד בכ-50,000 חברים על פי מספר הרובים שהוחרמו מאוחר יותר, גבר על כוחות הממשלה באזור תוך זמן קצר מאוד.
ב-17 במרץ 1920, יחידות של הצבא האדום של הרוהר ליד וטר תקפו פלוגה קדמית של פרייקור ליכטשלאג בפיקודו של האופטמן האזנקלבר.
כשנשאל, הוא הזדהה כתומך בממשלת קאפ החדשה.
העובדים לקחו את נשקו של הכוח שלכדו, תפסו 600 חברי פרייקור וכבשו את דורטמונד.
ב-20 במרץ 1920 באסן, הוקם ועד מרכזי (Zentralrat) של מועצות הפועלים, שהאחרון נמצא בתהליך של השתלטות על השלטון בחלקים מהרוהר.
עוגב מרכזי נוסף היה בהאגן.
למרד לא הייתה מנהיגות משותפת ולא תוכנית פוליטית משותפת, אם כי העברת הבעלות על תעשיות חשובות לידי הפועלים הייתה נושא חשוב.
לאחר תבוסת הפוטש של קאפ
השביתה הכללית הוכרזה רשמית ככזו שהסתיימה ב-22 במרץ על ידי האיגודים (ADGB), ה-USPD וה-KPD לאחר ויתורים נוספים מצד ממשלתו של הקנצלר גוסטב באואר.
אלה כללו את פיטוריו של שר הרייכסווהר נוסקה, וכן שינויים במדיניות החברתית והכלכלית.
אוטו גסלר ירש את נוסקה; פון זקט הפך ל-Chef der Heeresleitung.
הדרישות של ה-USPD להקים ממשלת פועלים סוציאליסטית כדי למנוע מעבר של גרמניה ימינה נדחו.
הממשלה הלגיטימית, שהוחזרה לאחרונה לברלין, הציבה אולטימטום ב-24 במרץ, בדרישה ממועצות העובדים לשים קץ לשביתה ולמרד עד ה-30 במרץ (מאוחר יותר הוארך ל-2 באפריל); המועצות לא עמדו בכך.
ב-25 במרץ התפטרה ממשלתו של גוסטב באואר, וב-26 במרץ מינה נשיא הרייך פרידריך אברט את הרמן מילר לקנצלר החדש.
הניסיון ליישב את הסכסוך ליד שולחן המשא ומתן בהסכם בילפלד נכשל, בסופו של דבר עקב פעולות בלתי מורשות של המפקד הצבאי האזורי, אוסקר פון ואטר.
התוצאה הייתה הכרזת שביתה כללית מחודשת.
יותר מ-300,000 כורים הצטרפו לכך (הם היוו כ-75% מכוח העבודה בכרייה).
המרד הקומוניסטי העביר את דיסלדורף ואלברפלד לידי הקומוניסטים.
עד סוף מרץ נכבש כל אזור הרוהר.
המעורבים במרד, שלעיתים קרובות היו יוצאי המלחמה הגדולה, קיבלו שכר ממועצות העובדים.
לעיתים קרובות הם פעלו בקבוצות קטנות, ונסעו באופניים.
הם תקפו את "ציטאדלה וזל" (Zitadelle Wesel) ב-24 במרץ, אבל כאן ספג צבא הרוהר את התבוסה הראשונה שלו.
המבנה של צבא הרוהר היה, כמו הדרישות והעמדות הפוליטיות של מועצות העובדים השונות, הטרוגני מאוד ונתון לשינויים תכופים.
באופן כללי, היה הבדל חזק בין העובדים במזרח ובמערב.
אזור הרוהר המזרחי, שנשלט על ידי USPD, התארגן והתחמש מוקדם יותר, אך הוא לא תמך בהמשך הפעולה החמושה נגד הממשל הפדרלי החדש שחזר לשלטון.
מצד שני, ההתגייסות הייתה איטית יותר באזור הרוהר המערבי שנשלט על ידי האיגודים המקצועיים, אך המשך המרד בשלבים המאוחרים יותר מצא כאן תמיכה גדולה יותר.
ב-2 באפריל 1920 צעדו יחידות הרייכסווהר הממשלתיות לאזור הרוהר כדי לדכא את המרד.
בתמיכת הממשלה הפדרלית דוכא המרד על ידי הגנרל ואטר, שהתקרב מצפון.
במינסטר, הצוות שלו הוביל את מלחמת האזרחים באזור הרוהר.
יחידות הרייכסווהר והפרייקור דיכאו בהצלחה את הצבא האדום של הרוהר.
הלחימה גררה גזרי דין מוות והוצאות המוניות להורג.
אלה שנמצאו נושאים נשק בזמן מעצרם נורו, כולל הפצועים.
ב-3 באפריל 1920 אסר נשיא המדינה אברט על ההוצאות להורג ללא משפט הללו.
ב-12 באפריל 1920, גנרל פון ואטר אסר על חייליו לעסוק ב"התנהגות בלתי חוקית".
אולם בשלב זה המרד הסתיים.
הפעולות של שני הצדדים בלחימה תוארו כמראות "מקסימום אכזריות".
ב-5 באפריל, חלק גדול מצבא הרוהר ברח מפני הרייכסווהר לאזור שנכבש על ידי הצבא הצרפתי.
בתגובה לנוכחות הרייכסווהר ברוהר, שהפרה את חוזה ורסאי, כבשו הצרפתים ערים כמו פרנקפורט, הנאו ודרמשטאדט ב-6 באפריל.
הרייכסווהר עצר רק בנהר הרוהר.
כוחות הכיבוש הבריטיים איימו לכבוש את ארץ ברגישה עקב הפרת הסכם ורסאי.
עד 8 באפריל, הרייכסווהר שלט בכל אזור הרוהר הצפוני.
עד תום הקרבות איבד הרייכסווהר 208 הרוגים ו-123 נעדרים, והפרייקור כ-273 הרוגים.
לפי הערכות, נהרגו כ-1,000 עובדים.
מאוחר יותר הוזמנה והותקנה בהאגן אנדרטה לזכר מרד הרוהר.
מרד ורשה היה התקוממות כושלת של המחתרת הפולנית נגד צבא הכיבוש הנאצי במהלך מלחמת העולם השנייה.
דיכוי המרד על ידי הצבא הנאצי היה אכזרי ביותר, ובמהלכו נהרגו לפחות 200 אלף אזרחים פולנים והעיר ורשה נחרבה כמעט כליל.
המרד החל ב־1 באוגוסט 1944 כחלק מהתקוממות כוללת של צבא המחתרת הפולני, שקיבלה את שם הקוד "מבצע סופה".
במהלך המרד ניסה צבא המולדת (Armia Krajowa) הפולני, לשחרר את בירת פולין, ורשה, מהכיבוש הנאצי, לפני הגעת כוחות הצבא האדום אל העיר.
הכוחות הפולניים בוורשה נכשלו בניסיונם להשתלט על נקודות מפתח בעיר ועל הגשרים על נהר הויסלה, וניהלו קרב נואש נגד כוחות נאציים עדיפים עד שהוכרעו סופית ב-2 באוקטובר, לאחר 63 ימים של לחימה.
לאחר כניעת המורדים גרשו הגרמנים את רוב האוכלוסייה האזרחית שנותרה בוורשה, ופתחו בהרס שיטתי של המבנים בעיר, שלא חרבו במהלך הלחימה.
מקורות פולניים האשימו את סטלין וההנהגה הסובייטית בכך, שהם נמנעו בכוונה מהגשת סיוע למורדים בוורשה, והניחו לגרמנים לדכא ללא מפריע את המרד ממניעים פוליטיים, והמחלוקת ההיסטורית סביב טענות אלו נמשכת עד ימינו.
סמל המרד - האותיות PW - הן ראשי התיבות בפולנית של "פולין לוחמת".
זמן קצר לאחר הקמתו תכנן פיקוד צבא המולדת (ארמייה קריובה), ארגון המחתרת הפולנית הראשי, מרד לאומי כולל נגד הכוחות הגרמנים.
תוכניות ראשוניות, שנעשו בשנת 1942 על ידי הממשלה הפולנית הגולה, התבססו על ההנחה שפלישה של בעלות הברית המערביות (ארצות הברית ובריטניה) לאירופה תגרום לפיקוד הגרמני להסיג כוחות משמעותיים מהחזית המזרחית כדי להגן על הרייך השלישי, ושצבאות ארצות הברית ובריטניה הם שישחררו את פולין מהכיבוש הנאצי.
צבא המולדת תכנן לפתוח במרד מיד לאחר פתיחת החזית המערבית כדי למנוע את העברת הכוחות הגרמניים מברית המועצות למערב דרך פולין.
לאחר שהתברר להנהגה הפולנית, שפלישת בעלות הברית המערביות לאירופה אינה צפויה בעתיד הקרוב, ושרבים הסיכויים שהצבא האדום, לאחר ניצחונו בקרב סטלינגרד, יגיע לגבולות פולין לפני צבאות בעלות הברית המערביות, העלה גנרל סטפן רובצקי (Rowecki) בפברואר 1943 תוכנית חדשה.
לפי התוכנית החדשה, המרד היה אמור להתנהל בשלושה שלבים.
בשלב הראשון יפתח המרד באזורים המזרחיים של פולין, שסופחו על ידי ברית המועצות ב-1939, ויתמקד בהשתלטות על הערים לבוב ווילנה, לפני הגעת כוחות הצבא האדום.
השלב השני היה אמור לכלול התקוממות באזורים שבין קו קרזון לנהר הוויסלה, והשלב השלישי תוכנן להיות מרד כלל־ארצי בחלקים הנותרים של פולין.
תוכנית ההתקוממות לא יצאה לפועל בסופו של דבר, אלא בצורה חלקית וכושלת.
היחסים בין ברית המועצות ובין הממשלה הפולנית הגולה נותקו ב־25 באפריל 1943, בעקבות חשיפת טבח יער קאטין על ידי הגרמנים.
מכאן ואילך היה ברור להנהגה הפולנית, שהצבא האדום עלול להגיע לפולין לא כמשחרר, אלא, כפי שניסח זאת הגנרל רובצקי, "כבעל הברית של בעלי הברית שלנו".
ב־26 בנובמבר 1943 הוציאה הממשלה הפולנית הגולה הוראה, שהניחה שאם היחסים הדיפלומטיים עם רוסיה הסובייטית לא יתחדשו לפני כניסת הצבא הסובייטי לשטח פולין, על צבא המולדת להישאר במחתרת עד לקבלת החלטות נוספות.
אף־על־פי־כן נקט המפקד החדש של "צבא המולדת", תדיאוש בור קומורובסקי, גישה שונה וב־30 בנובמבר 1943 קיבל החלטה לבצע התקוממות כללית כאשר הצבא הסובייטי יגיע לשטחים שהשתייכו לפולין לפני ספטמבר 1939. תוכנית המרד הסופית קיבלה את שם הקוד "מבצע סופה".
החל מראשית 1944 נכנסו יחידות הצבא האדום לשטחים שהשתייכו בעבר לפולין (גבולות פולין לפני ספטמבר 1939), במסגרת המערכה נגד הצבא הנאצי בחזית המזרחית.
להנהגה הפולנית ולפיקוד "צבא המולדת" היה ברור שהצבא האדום הוא שישחרר את פולין, ושברית המועצות אינה מתכוונת להכיר בממשלה הפולנית הגולה הפרו-מערבית.
הפחד היה שאחרי המלחמה בעלות הברית יתעלמו מהממשלה החוקית שמקום מושבה באותה עת היה בלונדון.
בתחילה, לאחר שכוחות הצבא האדום חצו את גבולות פולין מלפני המלחמה, פעלו יחידות צבא המולדת בשיתוף פעולה עם הצבא הסובייטי, ושחררו ביחד איתו מספר עיירות וערים.
אולם ברוב המקרים, לאחר תום הקרבות, נתפסו המפקדים המקומיים של "צבא המולדת" ופעילים בשלטון המקומי על ידי הנ.ק.ו.ד.
ונורו או נשלחו לגולאגים ובתי כלא בברית המועצות.
רוב לוחמי המחתרת שנתפסו על ידי הסובייטים, קיבלו אפשרות להצטרף לארמייה לודובה ("צבא העם"), ארגון מחתרת פולני שנתמך על ידי הסובייטים, או ליחידות הצבא הפולני שלחמו במסגרת הצבא האדום.
מי שסירב זכה לגורל דומה לזה של הקצינים הפולניים.
למרות זאת, פיקוד צבא המחתרת הפולנית לא ראה ברירה, אלא להמשיך במאבקו נגד הצבא הנאצי, ולתמוך בהתקדמות הצבא הסובייטי.
ב-22 ביוני 1944 פתחו שלוש "חזיתות" (קבוצות ארמיות) סובייטיות במבצע בגרטיון, מתקפה גדולה נגד הכוחות הגרמניים, שהחזיקו בשטח בלארוסיה.
תוך פחות משבועיים נפער בחזית הגרמנית פער ברוחב 350 ק"מ, וחלק גדול מכוחות קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית הושמד.
כוחות הצבא האדום פתחו במרדף מהיר אחרי הכוחות הנאציים הנסוגים מערבה והתקדמו מאות ק"מ.
באמצע יולי חצו יחידות החלוץ הסובייטיות את גבולות ברית המועצות ערב פרוץ מבצע ברברוסה (22 ביוני 1941) וחדרו לליבה של פולין.
ב-18 ביולי פתח האגף השמאלי (הדרומי) של החזית הבלארוסית הראשונה, בפיקוד קונסטנטין רוקוסובסקי, במתקפה לכיוון ורשה.
כוחות החזית הבקיעו את החזית הגרמנית והתקדמו במהירות מערבה.
ב-23 ביולי נכבשה העיר לובלין, וב-26 בחודש נפלה ברסט-ליטובסק.
ב-25 ביולי הגיעו יחידות החלוץ הסובייטיות לנהר הוויסלה מדרום לוורשה, ותוך זמן קצר הקימו שני ראשי גשר קטנים בגדה המערבית של הנהר (במגנוסז'יו ובפולאווי).
בשלב זה הורה הפיקוד הסובייטי לארמיית הטנקים ה-2, שהשתייכה לחזית של רוקוסובסקי, בסיוע הארמייה ה-47, לפנות צפונה ולהתקדם לכיוון ורשה במקביל לנהר הוויסלה במטרה לנתק את הכוחות הנסוגים של "קבוצת ארמיות מרכז" מעורפם.
ב-29 ביולי הגיע קורפוס הטנקים ה-3, כוח החלוץ של ארמיית הטנקים ה-2, לאזור וולומין, כ-15 ק"מ בלבד מצפון-מזרח לוורשה.
פיקוד "צבא המולדת" הפולני ראה בכך אות לפתיחת ההתקוממות המתוכננת של כוחותיו בוורשה, מתוך הנחה שתוך מספר ימים כוחות הצבא האדום יגיעו אל העיר.
התעמולה הסובייטית טענה כי המחתרת הפולנית "ממתינה בשילוב ידיים" ואינה משתתפת בלחימה נגד הנאצים.
ככל שקרבו הכוחות הסובייטים לוורשה כך גברו הקריאות בתחנות הרדיו הסובייטיות למרד של האוכלוסייה הפולנית בוורשה, שיקטע את קווי התחבורה של הכוחות הנאציים, שלחמו ממערב לנהר ויסלה.
פיקוד "צבא המולדת" חשש, שאם לא יורה לפתוח באופן מיידי בהתקוממות בוורשה, הוא יאחר את המועד, ויאפשר להנהגה הסובייטית לטעון, שהצבא הסובייטי שחרר את ורשה ואת פולין, ללא סיוע מצד המחתרת הפולנית.
הוא ייחס חשיבות סמלית רבה לשחרור בירת פולין על ידי המחתרת הפולנית ולא על ידי הצבא האדום, וחשב שיהיו לכך השלכות חשובות לגבי עתידה של פולין לאחר תום המלחמה.
מאחר שהמרד כוון בראש ובראשונה נגד האינטרסים הסובייטיים בפולין, פיקוד "צבא המולדת" לא ניסה ליצור קשר עם הפיקוד הסובייטי, ולתאם עמו את מועד פרוץ ההתקוממות בוורשה, תיאום שהיה חיוני להצלחת המרד.
סביר להניח, שגם אם הייתה נעשית פניה כזאת מצד הנהגת צבא המחתרת הפולני, הפיקוד הסובייטי לא היה מוכן לשתף עימה פעולה.
בראשית אוגוסט חל מהפך במצב הצבאי באזור ורשה.
הפיקוד הגרמני החליט להנחית מתקפת נגד גדולה נגד כוחות החלוץ הסובייטיים, במטרה לייצב מחדש את החזית הגרמנית בפולין ולמנוע מהצבא האדום להמשיך להתקדם מערבה בנתיב הקצר ביותר ללבה של גרמניה (ציר ורשה-ברלין).
הוא הזרים עתודות משוריינות חזקות לאזור ורשה, וב-31 ביולי פתחו 4 דיוויזיות פאנצר, שכללו כ-300 טנקים ותותחי סער, מקורפוס הפאנצר אס אס ה-4 ומקורפוס הפאנצר ה-39 במתקפה שהתמקדה על קורפוס הטנקים ה-3. ב-1 באוגוסט השלימו הגרמנים את כיתור כוחות הקורפוס ועד ל-5 בחודש השמידו אותו כמעט לחלוטין.
שני הקורפוסים הנותרים של ארמיית הטנקים ה-2, שניסו ללא הצלחה לפרוץ את טבעת הכיתור הגרמנית, ספגו גם הם אבדות ניכרות במהלך הקרב ונאלצו לסגת דרומה.
הארמייה ה-47, שהייתה אמורה להגן על האגף הימני של ארמיית הטנקים ה-2, פיגרה מאחור, ולכן לא יכלה לסייע לה.
רק ב-5 באוגוסט הגיעו הכוחות העיקריים של הארמייה ה-47 לאזור, והחליפו את ארמיית הטנקים ה-2. הארמייה הוצאה מקו החזית לצורך התארגנות מחדש והשלמת אבדות, לאחר שאיבדה כשני שלישים מכוח הטנקים שלה בין ה-22 ביולי ל-10 באוגוסט 1944.
התקפת הנגד הגרמנית הייתה הגורם העיקרי לכך, שהצבא האדום לא הצליח לכבוש את ורשה בסערה בראשית אוגוסט 1944, וחרצה למעשה את גורל ההתקוממות הפולנית בוורשה.
עד 20 באוגוסט נותרה הארמייה ה-47 הכוח הסובייטי היחיד במרחב ורשה.
ללא סיוע כוחות שריון משמעותיים לא היה בכוחה לחדש את המתקפה, ולאלץ את הכוחות הגרמניים, שהגנו על דרכי הגישה לוורשה, לסגת לגדה המערבית של נהר ויסלה.
ארמיית המשמר ה-8 והארמייה ה-69 החזיקו בראשי הגשר מעבר לוויסלה מדרום לוורשה, מול התקפות נגד גרמניות עזות, בעוד שאר כוחותיו של רוקוסובסקי התקדמו לכיוון הנהרות בוג ונרבה מצפון-מזרח לוורשה, במטרה לבסס ראשי גשר ממערב להם, כהכנה לחידוש המתקפה הסובייטית בפולין.
ב-20 באוגוסט הצטרפו כוחות החלוץ של הארמייה הפולנית ה-1, בפיקוד גנרל זיגמונט ברלינג, לארמייה ה-47, ורק אז יכלו כוחות הצבא האדום לחדש את התקדמותם לעבר הפרבר המזרחי של ורשה, פראגה.
הנאצים הקימו מערך הגנה מבוצר במרחק 12–18 ק"מ מורשה, והתקדמות הכוחות הסובייטיים הייתה איטית ועלתה להם במחיר אבדות ניכרות.
לקראת סוף יולי 1944 הכריזו הגרמנים על ורשה כאל אזור צבאי סגור.
הם החליטו להגן על העיר בכל מחיר, ולמנוע מהצבא האדום להשתלט עליה.
תבוסת "קבוצת ארמיות מרכז" וההתקדמות המהירה של כוחות הצבא האדום, גרמו לכך שיחידות גרמניות רבות נסוגו מערבה דרך ורשה במחצית השנייה של יולי.
עובדה שנתפסה על ידי פיקוד המחתרת הפולנית כהוכחה לתבוסה הגרמנית, וכאות לפתיחה בהתקוממות נגד הנאצים.
לפי עדויות שונות, עד ראשית אוגוסט חיל המצב הגרמני והפקידות הנאצית בוורשה היו בפאניקה, ועשו הכנות לנטוש את העיר, אך הגעת שני קורפוסי פאנצר לתגבר את הכוחות הנאציים באזור ורשה שינתה מצב זה, והגבירה את נחישות הפיקוד הגרמני המקומי להחזיק בעיר בכל מחיר.
התאריך שניתן לתחילת המרד בוורשה היה ה־1 באוגוסט.
ב־27 ביולי קרא ראש הגנרלגוברנמן ("הממשל הכללי" הכינוי הנאצי לאזורי פולין שלא סופחו לגרמניה), הנס פרנק, לכ־100,000 גברים פולנים מגיל 17 עד 65 להתאסף במספר מקומות ריכוז ברחבי העיר ורשה ביום שלמחרת.
הם היו אמורים להיות מועסקים בבניית ביצורים עבור הורמאכט, בתוך ומחוץ לעיר.
צעד זה נתפש על ידי פיקוד "צבא המולדת" כניסיון לחבל ביכולת הפעולה של כוחות המחתרת בעיר ולמנוע מהאוכלוסייה האזרחית להצטרף להתקוממות נגד השלטון הנאצי.
כוחות "צבא המולדת" במחוז ורשה מנו כ־50,000 לוחמים, מתוכם רק 23,000 היו מצוידים בנשק.
חלקם אומנו במשך מספר שנים בלוחמה זעירה ובלוחמת גרילה עירונית, אך היו חסרי ניסיון בלחימה במסגרות גדולות, ובלחימה לאור היום נגד צבא סדיר המצויד בנשק כבד.
החימוש שעמד לרשותם היה דל, בין השאר מכיוון שההחלטה לכלול את ורשה ב"מבצע סופה" התקבלה ברגע האחרון, ולפני כן ניתנה עדיפות למשלוח נשק וציוד לאזורים המזרחיים של פולין.
ב-1 באוגוסט עמדו לרשות כוחות "צבא המולדת" בוורשה:
מפקד כוחות המחתרת הפולנית בוורשה היה הגנרל אנטוני חרושצ'ל , שנודע בכינוי המחתרתי "מונטר".
במהלך ההתקוממות בוורשה קיבלו המורדים אמצעי לחימה נוספים באמצעות הצנחות מן האוויר של חילות האוויר המערביים וחיל האוויר הסובייטי, וכן מהשתלטות על נשק וציוד של האויב (בדרך זו הצליחו הפולנים להשיג גם מספר כלי רכב משוריינים).
נוסף על כך, בתי המלאכה המחתרתיים ייצרו עבור המורדים הפולניים 300 תת-מקלעים, 150 להביורים, 40,000 רימונים, מספר מטולי נ"ט ואף מכונית משוריינת.
ערב פרוץ המרד כלל חיל המצב הגרמני בוורשה ובסביבתה הקרובה כ־11,000 חיילים תחת פיקודו של ריינר שטהל, מתוכם כ-5,000 חיילים של צבא היבשה, כ-4,000 איש ביחידות קרקע של הלופטוואפה (בשדות התעופה בקרבת העיר וביחידות נ"מ) וכ-2,000 חיילים מרגימנט חיל המצב של ורשה.
לכוח זה יש להוסיף כ-5,700 איש מיחידות משטרה ואפן אס אס, ומספר לא ידוע של אנשים ביחידות עזר שונות שהוצבו בתוך העיר.
הכוחות הגרמניים בוורשה היו מצוידים היטב והיו בכוננות להגנה על נקודות מפתח בעיר כבר חודשים ארוכים.
כמה מאות בונקרים מבטון מוקפים גדרות תיל הגנו על הבניינים והאזורים שהוחזקו על ידי הגרמנים.
לפחות 90,000 חיילים גרמנים נוספים נמצאו ביחידות צבא באזורים הסמוכים לוורשה, בשתי גדות הוויסלה, ולפחות חלקם יכלו לתגבר את הכוחות הנאציים בתוך העיר תוך פרק זמן קצר.
ב-31 ביולי בשעה 17:00 החליט פיקוד "צבא המולדת", שהמרד בוורשה יתחיל בעוד 24 שעות.
שעת ה־W (מהמילה הפולנית wybuch שמשמעותה פיצוץ או התפרצות) של המרד, נקבעה ל־1 באוגוסט בשעה 17:00. ההחלטה לפתוח את המרד בשעות היום, במקום להמתין לרדת החשיכה, התבררה כהחלטה מוטעית, שעלתה במחיר יקר.
היא הורידה את הסיכויים של כוחות המחתרת להפתיע את הגרמנים בורשה, וחשפה אותם לאש האויב שנהנה מעדיפות בציוד ובכוח אש.
העובדה שההחלטה הסופית על מועד פרוץ המרד נתקבלה ברגע האחרון, יממה בלבד לפני שעת ה-W, גרמה לכך שחלק מיחידות המחתרת בוורשה ובסביבתה לא היו מוכנות בזמן.
לא ניתן היה להסתיר לחלוטין את הגיוס של אלפי לוחמי מחתרת ברחבי ורשה, וכתוצאה מכך פרצו התנגשויות במספר מקומות בין יחידות מחתרת לכוחות הנאציים בעיר לפני שעת ה־W.
אולם הפיקוד הגרמני לא ראה בתקריות מבודדות אלו חלק מהתקוממות פולנית כללית.
הוא היה מוכן לאפשרות של מרד בוורשה, אך לא צפה את היקפו ואת עוצמתו, ולא היו לו תוכניות לטיפול בהתקוממות כללית המונית של צבא המחתרת הפולנית.
הצטברות מידע מודיעיני על פעילות מוגברת של כוחות המחתרת, גרמה למושל מחוז ורשה, לודוויג פישר, להעמיד בכוננות מלאה את יחידות חיל המצב הגרמני בשעה 16:30, חצי שעה לפני פרוץ ההתקוממות, עובדה שהפחיתה עוד יותר את הסיכוי להפתיע את הכוחות הגרמניים בוורשה.
היומיים הראשונים של ההתקוממות קבעו במידה רבה את גורלה.
המורדים הצליחו להשתלט על חלקים גדולים מורשה, בעיקר במרכז העיר, בעיר העתיקה וברובע וולה, אך הגרמנים הצליחו להחזיק במספר נקודות מפתח בתוך האזורים שנכבשו ברובם על ידי המורדים.
במספר אזורים אחרים יחידות המחתרת ספגו אבדות כבדות ולא הצליחו לכבוש את מרבית יעדיהם.
חמורה במיוחד הייתה העובדה, שקבוצות המחתרת שפעלו באזורים השונים של העיר, לא הצליחו לחבור זו לזו, וליצור רצף קרקעי בין האזורים השונים שבשליטת המורדים, וכן בין יחידות המחתרת בוורשה, לכוחות "צבא המולדת" בסביבת העיר.
המורדים גם לא ניסו להרחיב את האזורים שבשליטתם, ונטו להתרכז בהגנה על האזורים שכבר נכבשו על ידם.
כתוצאה מכך, הגרמנים יכלו לבודד ללא קושי את האזורים שבשליטת כוחות המחתרת, ולנתק אותם זה מזה.
פיקוד כוחות המחתרת בוורשה חילק את העיר לשמונה אזורים:
אזור I (שרודמיישצ'ה והעיר העתיקה): יחידות צבא המולדת באזור זה השתלטו על רובו, אך נכשלו בתפיסת רוב נקודות המפתח בתוכו.
כתוצאה מכך, הן לא הצליחו ליצור באזור זה מתחם מוגן מרכזי, ולא הצליחו למנוע מהגרמנים לבודד את האזור, ולנתק את הקשר בינו לבין אזורים אחרים בעיר.
אזור II (ז'וליבוז', מארימונט, ביילני): יחידות המחתרת הצליחו אמנם להשתלט על רוב השטחים סביב ז'וליבוז', אך נכשלו בכיבוש רוב היעדים האסטרטגיים שהוקצו להם.
קבוצות מחתרת רבות מאזור זה נסוגו אל מחוץ לעיר, אל היערות.
אזור III (וולה): יחידות המורדים הצליחו להשתלט על רוב שטחו של רובע וולה, אך ספגו אבדות כבדות במהלך הלחימה.
כמה יחידות נסוגו אל היערות בסביבה, ויחידות אחרות נסוגו לחלק במזרחי של האזור.
למרות זאת, בחלק הצפוני של הרובע הצליחו כוחות המורדים להשתלט על מספר נקודות מפתח, כולל קסרקטינים של חיל המצב הגרמני ומאגר אספקה גרמני.
אזור IV (אוחוטה ): יחידות המחתרת באזור זה נכשלו הן בכיבוש שטח הרובע, והן בהשגת יעדיהם הצבאיים.
רובם נסוגו ליערות ממערב לוורשה לאחר שספגו אבדות כבדות, ורק שתי יחידות שמנו כמה מאות לוחמים נשארו באזור, והצליחו ליצור מספר כיסי התנגדות בתוכו.
במהלך הימים הבאים תוגברו יחידות המחתרת שנותרו באזור על ידי כוחות מורדים ממרכז העיר, והצליחו להשתלט על רוב החלק הצפוני של רובע אוחוטה, כולל נקודות המפתח באזור זה.
אזור V (מוקוטוב ): התקפות יחידות המחתרת על היעדים הצבאיים באזור זה, שהיו מבוצרים היטב והוגנו על ידי כוחות חזקים, נכשלו תוך אבדות כבדות.
חלק מיחידות המחתרת המקומיות נסוגו אל היערות, בעוד יחידות אחרות הצליחו להשתלט על חלקים מ"דולני מוקוטוב", אך הם מצאו עצמם מבודדים, ולא הצליחו לחבור עם כוחות המורדים בחלקים אחרים של העיר.
אזור VI (פראגה): המרד פרץ גם ברובע פראגה, שבגדה המזרחית של הוויסלה.
המשימה העיקרית של יחידות המורדים באזור זה הייתה להשתלט על הגשרים על נהר הוויסלה, ולהגן עליהם עד להגעת הצבא הסובייטי.