tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נדב מביא לביטול האירוסים משום שהתאהב בעפרה, אורי לא יודע שהיא הפונדקאית של נדב או שהם מכירים.
ג'ני (דנה פרנס): הייתה חברתו של אורי ועזבה אותו בשביל מישהו אחר שאיתו התחתנה.
אחרי שהתגרשה, חזרה לחייו של אורי למערכת יחסים לא יציבה.
היא התחילה לצאת עם זיו, שעזב אותה בשביל לחזור ללבנה.
ימית (אנלי הרפז): חברתה הטובה ביותר של עפרה, יודעת על כל המעשים הרעים שאירית עוללה לעפרה.
ימית נאנסת על ידי איצ'ו אחרי שסחטה מאירית כסף.
היא מתאהבת בארנון, אחיה של אירית, ובהמשך והם מחליטים להתחתן למרות התנגדותם של אירית וחווה.
ארנון כהן (יגאל זקס): אחיה של אירית ובנה של חווה.
ע"פ סיכום עם אירית הוא מבצע את ההפריה של עפרה, בהליך לא חוקי כי שללו לו את הרישיון לעסוק בגינקולוגיה.
בהמשך הוא מתאהב בימית, חברתה של עפרה, אך אימו חווה ואחותו אירית מתנגדות לקשר.
יצחק (איצ'ו) רוסו (ניצן רוזנברג): עובד התחזוקה ומאמן הכושר של אירית ונדב.
בסופו של דבר התגלה כעבריין סדרתי.
חבר של נתי מהצבא שיצא עם קארין לבקשתו.
אנס את ימית וקארין הקליטה אותו מודה באונס ומובילה למעצרו על ידי שוטרים.
גילי (עדי אבן טוב): חברתה הטובה ביותר של אירית, מייעצת לה.
עמליה (עירית נתן בנדק): בעלת סוכנות נסיעות שעובדת עם הסוכנות של אורי, עפרה וימית עובדות אצלה.
היא גם חברה טובה של ג'ני.
אוהבת לרכל ולספר כל דבר שמתגלה לה בדרך.
מאור (סער בדישי): חברהּ הנוסף של קארין.
מלי (לינוי רייך): חברתו של זיו שמנסה לחזור אליו.
דנה (מיכל קפטה): דיילת, מאהבת של נדב, שאוהב אותה יותר מאת אירית.
הוא משתף אותה בבעיותיו עם עפרה ואירית.
מלכה אברהם (גאולה נוני): אמן של עפרה וקארין ואחותה של לבנה.
יש לה גידול סרטני בראש, עוברת ניתוח בחו"ל להסרתו, מתה בהמשך הסדרה ולפני מותה מבקשת מלבנה לדאוג לשתי בנותיה.
מייק סופר (אושיק לוי): אחיו של דן שהגיע מאמריקה.
ניסה לגייס כסף מאחיו ומשפחתו, רימה אותם כשבעצם עסקיו נסגרו והוא חייב כספים לאנשים לא סימפתיים.
נדב גילה את הדברים ושיתף את משפחתו.
בנוסף, מייק ניהל רומן עם נעמי כשהיא ודן היו מאורסים וחיכה לה שנים רבות.
אריה (אייל רוזלס): הבוס של לבנה וזיו בפאב.
בתחילה רק לבנה עובדת בפאב אבל בגלל שזיו התאהב בה וניסה להתקרב אליה ולא הצליח רצה לעבוד בפאב בשביל לנסות להמשיך להתקרב אליה מבלי שהיא יודעת שזה כוונתו, והוא הלך לפאב וסיפר לאריה שהוא מחפש עבודה והוא קיבל אותו.
רונן (קובי ליבנה): עורך דינה של אירית.
בעבר היה בן זוגה, מאוהב בה ומקיים עמה רומן.
שי (עופר זוהר): חברו של נדב מתקופת שירותם הצבאי ופסיכולוג במקצועו.
נדב מבקש כי אירית תטופל על ידו.
בתחילה היא מסרבת, מחשש שיגלה לנדב פרטים מן הטיפול בשל הקרבה ביניהם, אך בהמשך מסכימה להיות מטופלת אצלו.
ד"ר שרוני (נסים זוהר): הרופא של מלכה.
בסדרת הטלוויזיה "שמש" משחקת אתי (גלית גיאת) בתפקיד הראשי בטלנובלה "לחיי הלגעת", שזוהי פרודיה על "לגעת באושר" ו"לחיי האהבה".
פסטיגל 2001 ("פלאנובלה") הופק כמחווה לסדרה ואף השתתפו בו שתיים משחקניות הסדרה.
בסדרה "החבר'ה הטובים" מאור (לביא זיטנר) אושפז בבית משוגעים ובטלוויזיה הייתה סצנה של לבנה (אילנה אביטל) וזיו (עודד מנסטר).
השחקן שגילם את זיו (עודד מנסטר) שיחק גם בפרק הראשון של העונה הראשונה של "החבר'ה הטובים" בתפקיד ערן.
לסדרה נוצרה פרודיה בערוץ ביפ, שם היא נקראה "לגעת באוכל" בכיכובם של קיציס ופרידמן.
נכון לשנת 2025, צמד השחקנים והקומיקאים אור בוטבול ועמרי הכהן מצלמים סדרת סרטוני תגובה לטלנובלה בשם "אושר צרוף", הניתנת לצפייה ביוטיוב בערוץ שלהם בשם "דונקי".
הסדרה אף אירחה מספר שחקנים שהשתתפו בסדרה וסיפרו חוויות שעברו עליהם מרגעי הצילום ומתקופת השידורים המקורית של הסדרה.
נכון ל 1 בפברואר 2026 התארחו (בסדר הגעה כרונולוגי) עודד מנסטר, שירה ארד, יגאל זקס, שרון דוראני ונטע הבר.
בינואר 2026 השניים ערכו אירוע לייב של "אושר צרוף" עם קהל חיי בתיאטרון בית החייל שבתל אביב.
באירוע השחקנים דיברו עם הקהל, שיתפו חוויות מהסדרה והצילומים וצפו בחלק מפרקי הסדרה.
התארחו שם עודד מנסטר, שירה ארד, שרון דוראני, יגאל זקס, נטע הבר ואילנה אביטל
לגנאלוגיה של המוסר: כתב תגר הוא ספר אשר נכתב על ידי הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה.
הספר פורסם לראשונה בשנת 1887 והוא מורכב מהקדמה ומשלוש מסות.
"מה משמעותם של אידיאלים אסקטיים?"
הספר תורגם לעברית על ידי ישראל אלדד, ויצא יחד עם הספר מעבר לטוב ולרוע בהוצאת שוקן בשנת 1967.
בהקדמה מנסח ניטשה את דרך הדיון שלו באשר למוסר.
כוונתו של ניטשה בספר היא לבקר את המוסר תוך ניתוח של דרכי התפתחותו.
כיוון שערך שהתפתחותו מפוקפקת ומקורותיו מעוותים ראוי לפקפק בו בביקורת עליו, כך טוען ניטשה כי אם יצליח להוכיח שהמוסר התרבותי המקובל התפתח ממקורות כושלים ובאופן מעוות, הרי שהוא יצליח לנטוע זרעי ספק בקוראים באשר לערכי המוסר בהם הם מאמינים.
במאמר מנסח ניטשה את טיעוניו המרכזיים באשר למוסר הנוצרי:
ראשית המילים המוסריות ומקורן הם בכינויים שיוחדו לאצולה בעלת הכוח.
ניגודם הפך לכינוי של חסרי הכוח.
העליונות הפוליטית של האצולה השרישה את המושגים "טוב" ו"רע" ככינויים לגופם של האנשים עצמם.
עם הזמן נוספו ערכים נוספים לכינויים הללו, כמו "טהור" ו"טמא", "דובר אמת" ו"שקרן" וכדומה.
לערכים לא היה ערך מהותי של טוב ורוע אלא ככינוי בלבד לאנשים באצולה ולפשוטי העם.
מוסר העבדים הדיח את מוסר האצילים הכוחני, כאשר כת כוהנית חסרת כוח שנדרסה ונוצלה על ידי בעלי כוח הפכה את המושגים באופן לשוני, וטענה שהטוב הוא הנפגע, והרע הוא הפוגע.
מעבר לכך, המהפכה המושגית שינתה את מושא הדיון: במקום כינויים לאנשים, הפכו המילים ל"טוב" ו"רוע" ככינוי למעשי האנשים.
מהפכה זה, טוען ניטשה, הייתה הצעד הראשון בדרך לתרבות.ניטשה קושר את היפוך הערכים לדחף הפסיכולוגי הריאקטיבי אותו הוא מכנה רסנטימנט.
בפרק זה מנסח ניטשה את הסברו להיווצרותם של רגשות האשם והמצפון.
לדעתו, הרצון להיות מסוגל להבטיח (ולקיים), שנוצר באמצעות פיתוח יכולות הזיכרון והוודאות העצמית, הוא המקור של הענישה בהיסטוריה: כאשר מישהו הבטיח ולא קיים (למשל, לא החזיר הלוואה) גבה הצד הנפגע את החוב באמצעות השגת הנאה על חשבונו של הפוגע.
בדוגמת ההלוואה, למשל, היות שהלווה לא החזיר למלווה את הכסף, ניגש המלווה ללווה ונהנה מגופו באופן אלים.
הכוונה היא שהמלווה נהנה מההתעללות האלימה בגופו של האדם השני, למשל באמצעות קריעת ליטרת בשר מגופו.
אלו תולדות מוסד הענישה לפי דעתו של ניטשה.
בשלב הבא ביקשו מנהיגי החברה הברבארית הזו, השואפת לכוח, שבה מתבטא כל אדם בשימוש במקסימום הכוח שלו, לנסח כללים וחוקים שיקבעו את הכמויות והיכולות של כל אדם וכל מעמד ליהנות ולתבוע את קיום ההבטחות מאנשים אחרים.
ההפנמה היא מקורו של המצפון ושל רגשות האשמה.
לדעתו של ניטשה, רגשות האשמה הללו הם המקור של הסירוס של האדם המודרני.
בפרק זה רומז ניטשה על כך שהאדם המודרני יוכל להשתחרר מהסירוס הבלתי מוסרי רק באמצעות מותו של אלוהים, ותקומתו של אדם חדש, ספונטני ועצמאי.
חלק זה, על הצעתו הפוזיטיביסטית של ניטשה, אינו מפותח במסגרת "הגניאלוגיה של המוסר".
מה משמעותם של אידיאלים אסקטיים?
"קלי-לב, מלגלגים, תקיפי-מעש, כה תרצה התבונה כי נהיה.
אישה היא, על כן תאהב רק איש מלחמה"
בהקדמה ל"לגניאולוגיה של המוסר" ניטשה כותב: "בדוגמאות האחרונות סיבת הקושי היא בצורה הפתגמית: זה נובע מכך שבימינו אין מתייחסים לצורה זו בכובד הראש כראוי.
פתגם שנטבע ונוצק היטב אינו "מפוענח" על ידי קריאתו; רק לאחר מכן יש לגשת לפרש אותו ולכך דרושה אמנות של פירוש.
במאמר השלישי של ספר זה הצעתי דוגמה למה שאני מכנה בכגון זה בשם "פירוש": בראש מאמר זה בא פתגם שהפרק עצמו הוא פירושו".
פרק זה כולו הוא פירוש למשפט זה, אף כי זהו אינו פירוש ישיר, והפרק אינו חוזר על המשפט ולו פעם אחת.
ניטשה פותח בשאלה שמופיעה בכותרת הפרק - "מה משמעותם של אידיאלים אסקטיים?" - אך מפנה אותה כלפי קבוצות שונות; מהי משמעותם עבור אמנים, נשים, מוכי-גורל פיזיולוגיים, כוהנים וקדושים.
עבור כל אחת מקבוצות אלו, גורס ניטשה, משמעות האידיאלים האסקטיים (הסגפניים), היא שונה.
אך בכך שאידיאל זה קיים בכל-כך הרבה תרבויות, בכך שהפרישות היא אידיאל כה רווח בקרב תרבויות שונות לאורך אלפי שנים, ניטשה טוען כי נגלית "עובדת היסוד של הרצון האנושי, אימת הרִיק שלו: הוא זקוק למטרה - והוא מעדיף לרצות את הלא-כלום מאשר לא לרצות בכלל".
ניטשה מודע לכך שהקביעה הזו, נכון לעכשיו, איננה ברורה באוזני הבריות.
מטעם זה ניטשה מתפנה להסבירה החל מן הפרק השני.
גם את הפרק הזה פותח ניטשה באותה שאלה בה פתח את הראשון - "מה משמעותם של אידיאלים אסקטיים?".
בפרק זה ההתמקדות היא במשמעות האידיאלים כלפי אמנים, ובייחוד כלפי מורו-יריבו הוותיק של ניטשה, ריכארד וואגנר.
ניטשה שואל, אפוא, מה המשמעות שאמן נהפך לסוגד לצניעות.
אליבא דניטשה, וואגנר שינה את טעמו, הפך להיות ניגוד-עצמו.
והרי לא כך היה הדבר כאשר וואגנר, למשל ב"חתונת לותר", חיבר בין צניעות וחושניות; לפי ניטשה אין בין השניים ניגוד, ואף להפך - חיבורם הוא תנאי לכל אהבת-אמת.
גם כשקיים ניגוד בין השניים, הוא יכול דווקא לסייע לאמן (כמו גתה, למשל) - ""ניגודים" שכאלה יש בהם דווקא פיתוי לקיום".
אך אצל וואגנר, כותב ניטשה, הניגוד הוא מהזן הנלוז, החזירי, "מכאיב ומיותר"; ברם, מדוע רצה וואגנר להביע ניגוד זה?
פרק זה מתרכז בשאלתו של ניטשה - "האמנם נתכוון וואגנר לפארסיפאל זה ברצינות?".
"פארסיפאל" היא האופרה האחרונה של וואגנר, וניטשה מציע תחילה כי סגנונו הפרוע באופרה זו הוא "פארודיה פרוצה ופרועה וקיצונית ביותר על עצם הטראגיות".
ניטשה אף טוען כי זהו המצב הטוב והרצוי, שכן לדידו אין סיבה לפארסיפאל רציני, שלבסוף ישלול את עצמו.
הדבר גם הולך נגד להטו של וואגנר בעקבות הפילוסוף פויארבך בצעירותו.
ניטשה שואל האם וואגנר שינה את דעתו, ואומר כי כך נראה הדבר, מאחר שיצירותיו המאוחרות של וואגנר היו עם "כתיבה דלוחה וחסרת-אונים", שמהם מתגלה רצון אשר מטיף לשלילה ונסיגה.
כאן מנסח ניטשה את דעתו בנושא, אשר לצערו נושא שכיח הוא - והוא שמוטב להפריד בין האמן ויצירתו.
במילים אחרות, לא להתייחס ליוצר באותה רצינות בה מתייחסים ליצירה, משום שאין היוצר אלא "רחם, קרקע" מהם היצירה צומחת.
יש להשאיר לפיזיולוגיים לנתח את מוצא היצירה, אך אין זה מעניינו של האיש האסתטי והאמן, לפי ניטשה.
למעשה, טוען ניטשה, אם היה האמן זהה ליצירתו, לא היה מסוגל הוא לעצב אותה - "הומירוס לא היה יוצר את אכילס ולא גתה את פאוסט, אילו היה הומירוס אכילס, וגתה -- פאוסט".
אך מובן מדוע האמן מתייאש מהעולמות "הבלתי ריאליים" ומנסה לחדור לתחום האסור עבורו - התחום הממשי.
לפי ניטשה, זוהי חולשה אשר מאפיינת את האמן - והפילוסוף מבכה את כך.
לדידו של ניטשה, מן הראוי היה שוואגנר יסיים את הקריירה שלו בקול תרועה רמה - ולא בענות חלושה, ניהליסטית ומתעתעת.
שוב ניטשה חוזר לשאלה שפתחה את שני הפרקים הראשונים, וגורס כי משמעות האידיאלים האסקטיים עבור אמנים היא שום-דבר, או יותר מדי, כך שהיא מאבדת מערכה.
לכן ניטשה מציע לא להתייחס לתשובתם של האמנים בנושא, משום שתמיד היו הם כפופים ל"תורת מוסר מסוימת או פילוסופיה מסוימת או דת מסוימת".
האמנים, טוען ניטשה, תמיד נשענו על איזה פילוסופיה - כמו שוואגנר לקח את משנת שופנהאואר.
לכן, השאלה הרצינית ביותר לפי ניטשה היא: "מה פירושו של דבר שהסוגד לאידיאל הפרישות הוא פילוסוף אמיתי".
שופנהאואר, לפי ניטשה, שינה את התפיסה של וואגנר, עד שבעיני וואגנר הפכה המוזיקה מאמצעי למטרה; המוזיקה נהפכה לאמנות כשהיא לעצמה, "דוברת בלשונו של הרצון בה"א הידיעה".
וכשהמוזיקה נהפכת לכזאת, המוזיקאי נהפך לאוטוריטה - "מכאן ואילך לא מוזיקה בלבד הגיד פיתומו של הקב"ה - הוא הגיד מיטאפיזיקה: מה פלא שבאחד הימים נפתח פיו להגיד אידיאלים של פרישות!".
בספרו ביקורת כוח השיפוט התייחס שופנהאואר לבעיית האסתטיקה בדומה לקאנט, קרי הביט על הבעיה האסתטית מנקודת המבט של הצופה ביצירה, ולא של האמן.
אך לפי ניטשה, גם את נקודת המבט של הצופה קאנט ושופנהאואר לא הכירו; לכן משפטו המפורסם של קאנט אודות החוויה האסתטית - "יפה הוא מה שמוצא חן בלי פניות" - שגוי לדידו של ניטשה, והוא מעמיד מולו את ההגדרה של סטאנדל, המכנה את היפה "הבטחה של אושר".
כאן חוזר ניטשה לשופנהאואר, שפירש את ה'ללא-פניות' של קאנט באופן אישי ביותר.
בפרשנותו של ניטשה, שופנהאואר מתאר את ההיגאלות מהרצון על ידי הדימוי האסתטי.
אולם, שואל ניטשה, האם בכך מבהיר שופנהאואר את פעולת היפה?
האם חוסר הפניות של שופנהאואר "אינו חסר-פניות לגבי היפה המוצא חן בעיניו מתוך פנייה, אדרבא, מתוך האינטרס החזק ביותר, האישי ביותר, והוא רצונו של המעונה להשתחרר מעינוייו?".
כך חוזר ניטשה אל השאלה הרצינית, אותה הזכיר בפרק הקודם, ומוצא לה רמז ראשון - הפילוסוף סוגד לאידיאל הפרישות משום ש"הוא רוצה להשתחרר מעינוי..."
עינוי אינו בהכרח משהו שלילי, לפי ניטשה.
אלמלא אויביו של שופנהאואר - הגל, נשים, חושניות - שופנהאואר לא היה כותב מה שכותב.
אויביו השאירו אותו בחיים ובכתיבה.
כאן שוב יוצא ניטשה משיח על שופנהאואר לשיח על פילוסופים בכלל, וטוען כי בכל מקום ובכל הזמנים הייתה איבה של הפילוסופים אל החושניות, ששופנהאואר מבטאה באופן המקסים ביותר.
פילוסופים מחבבים ביותר את הפרישות - אך בלעדי החושניות, שתשלים אותה, אין הם אלא פילוסופים 'כביכול'.
הפילוסופים כשלעצמם, כמו כל דבר-כשלעצמו, מטופשים.
הפילוסופים, כמו כל החיות, שואפות אלי הרגשת עוצמה.
כל פילוסוף, כמו כל חיה, סולד מריחות רעים וממה שמפריע לו בדרך לעוצמה.
ניטשה טוען שנישואין הם מכשול בדרך לעוצמה, ל'אופטימום' - וכראיה הוא טוען כי כל פילוסוף גדול היה לא נשוי: היראקליטוס, אפלטון, דיקארט, שפינוזה ועוד (בבדיחות ארסית הוא מציין כי סוקרטס נשוי היה).
כל הפילוסופים חשבו, כמו בודהא, כי חירותם היא מחוץ לבית, שאישה וילדים כובלים אותם.
הפילוסוף מאושר למשמע על אנשים שאמרו לא לשעבודם וברחו למדבר - אפילו אם מי שברח היה חמור חזק, ולא רוח חזק.
מטעמים אלו, סבור ניטשה אותם פילוסופים אשר דוגלים בפרישות חושבים למעשה על עצמם.
הם רוצים את החירות, את האוויר הצח ואת השלווה שמביאה עימה ההתבודדות.
כל הרוחות הגדולים מחזיקים לפי ניטשה במידת-מה ב"שלוש סיסמאות-הפאר של אידיאל הפרישות: עניות, ענוותנות, צניעות".
אלו אינם מידותיהם הטובות, אלא תנאי בסיס על מנת שיוכלו לצמוח.
אותם רוחות רוצות לרסן את גאוותם, ולכן הם בורחים למדברם; אך זהו מדבר אחר ממה שה"משכילים" מתארים בליבם.
המדבר לפי ניטשה הוא בריחה מפני העכשווי, אל העבר והעתיד.
הדבר שהפילוסוף היווני הרקליטוס ברח ממנו למדברו הוא אותו הדבר ממנו חומקים גם אנחנו – דיבורים דמוקרטיים, חדשות על ה'מדינה', פטפוטי שוק אקטואליים — מפני שפילוסופים נדרשים יותר מכל ל– : "למרגוע מפני דבר אחד, מפני כל 'עכשו'.
יראת כבוד בנו בפני כל מה שהוא שקט, קר, נאצל, רחוק, בפני מה שעבר (...) משהו שאפשר לדבר בו מבלי להרים קול." ניטשה מדגיש את הצליל העולה מ'בעלי-הרוח' לעומת צלילי התועמלנים והנואמים והדברנים.
הפילוסופים גם נצרכים למועט, ובזים לרכוש, אך לא מתוך רגש צדקנות, אלא משום שכך דורש מהם "אדונם העליון (...) באשר אין לו הבנה אלא לעניין אחד ויחיד ולמענו הוא צובר וחוסך כל פירור של זמן, כוח, אהבה, עניין." הפילוסוף לא מטריד עצמו בשנאה ולא בידידות – שוכח ובז בקלות יתרה.
הפילוסוף גם אינו קדוש-מעונה "'לסבול על מזבח האמת' – מלאכה זו הוא משאיר להם, לרודפי הכבוד (...) (-- להם עצמם, לפילוסופים, יש מה לעשות למען האמת)." הפילוסוף חסכן במילים גבוהות ולעיתים מביע סלידה מעצם המילה 'אמת'.
כדבר האחרון לגבי יצר הפרישות של הפילוסוף מזכיר ניטשה את היעדר הילדים.
ניטשה גורס שדבר זה אינו מפריך את האפשרות שאותה תחושת רוויה המאפיינת את המצב האסתטי מקורה בחושניות.
על כן הוא סבור, בניגוד לדעת שופנהאואר, שבמצב האסתטי החושניות אינה מתבטלת, כי אם "מגיעה לכלל תודעה אך לא עוד כגירוי מיני."
אותה התנזרות היא הן מהתנאים ל- והן מהתוצאות של רוחניות עילאית.
לכן אין להתפלא שהאידיאל האסקטי היה נפוץ אצל הפילוסופים מימים-ימימה.
תמיד היה קשר הדוק בין פרישות לפילוסופיה.
ניטשה מדגיש כי רק כאשר החזיקה הפילוסופיה באידיאל זה, למדה היא ללכת, וזאת עם מעידות והשתטחויות רבות.
בראשית, מניח ניטשה, הפילוסופיה, כמו לא מעט דברים טובים אחרים, הייתה בלי אומץ להיות היא עצמה, פחדה בפני מי שהסתכל לעברה.
ניטשה סבור כי 'המידות הטובות' של ימיו היו נראים ליוונים כרהב וכפירה; בעבר העריצו וקידשו דברים הפוכים.
כך למשל האופן בו אנו ניצבים כנגד הטבע, ואונסים אותו עם מכונות; או עמידתנו כנגד האלוהים, "רצוני לומר כלפי איזה עכביש משוער של המוסר והתכליתיות שמאחורי רשת הקורים של עכביש הסיבתיות"; או עמידתנו אל מול עצמנו.
המחלה חשובה בכך שהיא מאלפת יותר מן הבריאות.
ניטשה סבור שההוגים אונסים את עצמם כ"מפצחי-האגוזים של הנפש, אנו השואלים, אנו הראויים לעמוד בסימן-שאלה." ואולי דווקא סימן השאלה הזה הוא מה שהופך את החיים לראויים לחיותם: "כל הדברים הטובים היו פעם דברים רעים; כל חטא קדמון הפך להיות לצדקה קדמונית." ניטשה מביא כדוג' את המהפך ביחס לנישואין.
ניטשה ממשיך בכך שמה שהיום (בעקבות הנצרות) נחשבים לערכים העליונים – רגשות רכים ורחמניים – היה ברוב ההיסטוריה עילה לבוז עצמי, עד כי האדם היה "מתבייש בטוב-לבו, כשם שהיום הוא מתבייש בנוקשותו." כמה קשה היה לשבטים ואנשים אצילים לקבל את מרות החוק.
החוק הופיע רק דרך אלימות.
ניטשה מזכיר שוב רעיון שהזכיר ב"דמדומי שחר", והוא שכל צעד שנעשה (זכרו את צעדיה המהוססים של הפילוסופיה לעיל) נעשה במחיר עינויים פיזיים ונפשיים.
הדברים שנקנו במחיר הכבד ביותר הם בינת האדם וחירותו; אך המחיר כלל גם היעדר הזדהות עם רוב האנושות ברוב הזמנים, עם "מוסר המסורת", שהיה הופכי למוסרנו היום.
ניטשה ממשיך להזכיר רעיונות שהעלה ב"דמדומי שחר".
כעת מדובר על הלחץ בו הועמדו הדורות הראשונים של המתבוננים; עד כמה היו הם לבוז, לפחד, עד כמה נאלצו להסתוות, להתנהג בדו-פרצופיות.
האופי המנוגד ללוחם הפך את המתבונן לחשדן, כך שכנגד זה היה חייב להטיל פחד.
ניטשה נותן כדוגמה את הבראהמינים, הפילוסופים הקדומים ביותר שלימדו את חברתם לפחד מהם.
אף יותר מכך, הם למדו לפחד ולירוא מעצמם.
הם הפנו את המשפטים הערכיים כלפי עצמם, ועל כן עינו את עצמם בסיגופים והתנזרויות שונים.
בלי אותה "אי-הבנה עצמית זו שבפרישות, הפילוסופיה לא הייתה בגדר האפשר כלל במרבית דברי ימי תבל." ניטשה מדמה את כוהן הפרישות לזחל מבחיל, וטוען שרק כך הותר לפילוסופיה להתקיים בעבר, ותוהה האם הדבר אכן השתנה בימיו, האם הזחל אכן השיל קליפתו.
האם כוחות חיוביים כגון גאווה, ביטחון עצמי וחרות הרצון התעצמו עד כדי כך, שהפילוסוף יהיה בגדר האפשר?
לָגִינוּן נוֹדֵד (או לָגִינוּן נַוָּד; שם מדעי: Lagocephalus spadiceus) הוא מין של דג ממשפחת הנפוחיתיים (מכונים בסלנג "אבו נפחא").
הדג נפוץ בים סוף וגם באוקיינוס ההודי, אך ניתן למצוא אותו גם בים התיכון, לשם הגיע מבית גידולו הטבעי במסגרת התופעה הנקראת "הגירה לספסית".
הדג הוא מוותיקי המינים הפולשים מהים האדום לים התיכון וזוהה ככזה כבר בשנות ה־30 של המאה העשרים.
הלגינון מגיע לאורך של 43 סנטימטר.
בדומה לדגים אחרים במשפחת הנפוחיתיים, הוא יכול להתנפח בעת סכנה ובכך להקשות על טורפיו.
בשל תכונה זו, הדג נקרא בסלנג העברי אבו נפחא, שם שמקורו בערבית.
בדומה למינים נוספים במשפחה, אוצר דג הלגינון באיבריו הפנימיים – בכבד, בכיס המרה ובאיברי המין – רעל חזק בשם טטרודוטוקסין שעלול לגרום למוות.
הרעל מתחיל להשפיע בין עשרות דקות ועד שעות ספורות ממועד אכילת הדג, וגורם בתחילה לשיתוק השפתיים, אובדן כושר הדיבור והבליעה, הזעה, כאבי ראש, בחילות וסימפטומים נוספים, ובהמשך לשיתוק שרירי הנשימה ולחנק.
אין לרעל סותרן (אנטידוט), והטיפול הקיים הוא טיפול סימפטומטי – בעיקר הנשמה מלאכותית.
דווח על מספר מקרים שבהם דייגים ישראלים חובבים העלו את הדג ברשתם, לא ידעו לזהותו, טעמו ממנו ולקו בהרעלת טטרודוטוקסין חריפה, עד כדי חשש לחייהם.
דג הפוגו, הנמנה אף הוא עם אותה משפחה, נחשב ביפן למעדן יוקרתי, אך הגשתו במסעדות נמצאת תחת רגולציה הדוקה ודורשת התמחות ארוכה ורישיון, לאחר שגבה לא מעט קורבנות.
לגמרי לא שקטים הוא שם אלבום הבכורה של הזמרת והיוצרת ורד קלפטר.
האלבום יצא לחנויות ב-1990 בחברת נענע דיסק ובהפצת חברת התקליטים הליקון, בהפקה מוזיקלית של קלפטר, יוסי אלפנט, ברי סחרוף, יואב שדמה וחברי להקת "לגמרי לא שקטים", עמוס עבר הדני (גיטרות), מיכה מיכאלי (בס) וישראל נחום (תופים).
האלבום כלל שירים כמו "אין בעיר הזאת" ו"מצב ביניים", שזכו להצלחה בתחנות הרדיו.
טרם צאתו, יצאו כסינגלים: "אין בעיר הזאת", "אני צריכה אותך" ו"ללא כיסוי", בחברת התקליטים אן אם סי.
לשיר "מצב ביניים" הופק וידאו קליפ.
ורד קלפטר - שירה, גיטרות, הפקה מוזיקלית
ברי סחרוף - גיטרות, הפקה מוזיקלית
עמוס עבר הדני - גיטרות
יוסי אלפנט - הפקה מוזיקלית
יואב שדמה - הפקה מוזיקלית
לגיון הקונדור הייתה יחידת מתנדבים, בעיקר מן לופטוואפה, של גרמניה הנאצית, שהשתתפה במלחמת האזרחים בספרד לצד הלאומנים, מיולי 1936 ועד מרץ 1939.
"מבצע אש הקסם" בו הושיטה גרמניה סיוע צבאי ללאומנים הספרדים, החל בבקשת סיוע ששלח פרנקו לאדולף היטלר, ואשר התקבלה במשרד הפיהרר ב-22 ביולי 1936, חמישה ימים לאחר פרוץ המרד.
היטלר זימן ללשכתו את הרמן גרינג, אשר היה שר התעופה באותה עת ואת ורנר פון בלומברג, שר המלחמה, כדי לתכנן יחד את שיטת הסיוע למורדים הלאומנים.
ארגון "החברה ההיספנו-מרוקאית לתובלה" (ספרדית: Sociedad Hispano-Marroqui de Transportes, ראשי תיבות HISMA) התאגדה בחודש יולי 1936 כדי לספק מסגרת כלכלית לתשלום עבור הסיוע הגרמני.
מטרתה המקורית של HISMA הייתה להוות מסגרת ארגונית ותעבורתית למתנדבים גרמנים ולציוד, וכן כדי לארגן רכישות ציוד נוסף מן המגזר הפרטי בגרמניה.
השליטה ב-HISMA הועברה לאחר שלושה חודשים לידי "חברת הסחר לפיצוי בסחורות ובחומרי גלם" (גרמנית: Rohstoff-Waren-Kompensation Handelsgesellschaft, ראשי תיבות ROWAK).
חברת ROWAK התמקדה בהיבטים הגרמניים של יחסי הכלכלה בין המורדים לגרמניה.
באמצעות HISMA ו-ROWAK הצליחה גרמניה הנאצית להשפיע באופן משמעותי על המסחר בין האזורים שבשליטת המורדים בהנהגת פרנקו ובין הרייך השלישי.
הארגונים פעלו להגדיל באופן משמעותי את יצוא חומרי הגלם מספרד הפאשיסטית לגרמניה.
כדי לשמר את השליטה בערוץ מסחרי זה אסר משרד הכלכלה הגרמני על עסקים בין המגזר הפרטי בשתי המדינות, החל מחודש נובמבר 1936. החל ממועד זה נעשו כל עסקאות המסחר בין המדינות באמצעות ROWAK בגרמניה ו-HISMA בספרד.
באזורים שבשליטת הפשיסטים בספרד הוטל איסור דומה.
מס בשיעור הנע בין 0.175-5% הוטל על העסקאות בין המדינות.
מצב זה, אשר אפשר לגרמניה שליטה בעושר המחצבים הספרדי, בהם עפרת ברזל, טונגסטן, פיריט וצינובר, היה כנראה המניע העיקרי של הרייך השלישי בסיוע למורדים
בעת פרוץ המרד הסכים שליט איטליה, בניטו מוסוליני לשלוח סיוע צבאי, בעיקר כוחות חיילים, לכוחות הלאומניים, מבין "כוחות המתנדבים" (איטלקית: Corpo Truppe Volontarie, ראשי תיבות CTV).
אף היטלר הסכים באופן מיידי לסייע ושמח לראות את התפתחות העימות בספרד ואת סיומו בניצחון פרנקו.
להיטלר היו שלושה מניעים להתערבותו בסכסוך:
פרנקו, במידה וינצח, יציב כוח פשיסטי ניצי שלישי על גבולותיה של צרפת.
מתחים פנימיים בצרפת בין כוחות השמאל והימין הפוליטי הוחמרו בעקבות מלחמת האזרחים בספרד והחלישו את ההתנגדות המאורגנת לגרמניה.
סיוע לכוחות האיטלקיים בספרד הותירה על כנו את העימות בין המדינות הדמוקרטיות של בריטניה וצרפת לבין איטליה וקרב את איטליה עוד יותר לזרועות גרמניה הנאצית.
מברק שנשלח בחודש דצמבר 1936 מן השגריר הגרמני ברומא, אולריך פון האסל, מדגים היטב מניעים אלה:
משך השבועות הספורים שחלפו לאחר בקשת הסיוע יותר מ-15,000 חיילים מתנדבים הגיעו לספרד.
בחודש ספטמבר 1936 הגיע סגן-אלוף (גרמנית: Oberstleutnant) ואלטר וארלימונט מן הצבא הגרמני כדי לפקד על האזור ולשמש כיועץ צבאי לגנרליסימו פרנקו.
לאור שפע המתנדבים והסיוע, הציע וארלימונט בחודש נובמבר 1936 כי כוחות המתנדבים יאורגנו ב"לגיון הקונדור".
סיוע צבאי מברית המועצות החל אף הוא להגיע לעזרת כוחות הממשלה הרפובליקנית, בתוכו מטוסים וטנקים, וככל שהסכסוך החל להתדרדר, היה ברור כי לגיון הקונדור, אף בסיוע המתנדבים האיטלקיים, לא יכול להטות את מאזן הכוחות, אלא לכל היותר לשמרו.
כוחות גרמניים בספרד אשר אוחדו כחלק מלגיון הקונדור, הורכבו מן היחידות הבאות:
כנף מפציצים ובה שלוש טייסות מטוסי יונקרס Ju 52
כנף מטוסי קרב ובה שלוש טייסות מטוסי היינקל He 51
כנף מטוסי סיור ובה שתי טייסות של מטוסי סיור-הפצצה He-99 ו-He-70.
טייסת מטוסים אמפיביים ובה מטוסי He-59 ו-He-60.
כוחות אלה שמנו 100 מטוסים ו-5,136 חיילים וקצינים היו תחת פיקודו של גנרל, ומאוחר יותר פילדמרשל, הוגו שפרלה.
בשיאו של הסיוע הגרמני, הכוח הצבאי הגרמני בספרד מנה כמעט 12,000 חיילים, חלק מן הכוחות הוחלף במהלך המלחמה וכוחות רעננים הובאו במקומם.
בסך הכול שירתו בספרד כ-19,000 חיילים גרמנים.
160 מטוסים נוספים התרסקו בתאונות.
298 חיילים גרמנים נהרגו בספרד, מתוכם 173 נהרגו בקרב (102 אנשי צוות אוויר, 27 טייסים, 21 אנשי נ"מ).
יתרתם מתו ממחלות או בתאונות.
על פי אמדן רשמי של מחלקת המדיניות הכלכלית הגרמנית, בשנת 1939, הוצאות הסיוע הצבאי לפרנקו עמדו על סך חצי מיליארד רייכסמארק.
מפקדי הצבא היססו מפני מעורבות בסכסוך בספרד והתנגדו לקריאת ממשלת איטליה לשלוח כוחות יבשתיים של שתי המדינות להילחם בספרד.
עם זאת, מעורבות הלופטוופה לא הוגבלה כלל ובין היסטוריונים מקובלת הדעה כי מעורבותו של חיל האוויר הגרמני במלחמת האזרחים בספרד שימשה ככר אימונים לכוחות אשר היו מעורבים אחר כך במלחמת העולם השנייה.
השקפה זו מוצאת תימוכין בעדותו של הרמן גרינג כאשר עמד לדין במשפטי נירנברג.
כאשר נשאל על החלטתו לעשות שימוש בלופטוופה, השיב:
נוסף לטייסות האוויר כלל לגיון הקונדור גם יחידות לא מוטסות.
יחידת טנקי פאנצר סימן 1 וכן יחידת תותחי נ"מ בקוטר 88 מ"מ שבהם נעשה שימוש לצורך השמדת טנקי אויב, ביצורים וכן להפלת מטוסים שהוא תפקידם המקורי.
בעת מעורבותה של גרמניה במלחמת האזרחים פותח לראשונה שירות פינוי אווירי לחיילים פצועים
גורם בולט אחד במלחמת העולם השנייה אשר היה כנראה תוצאה ישירה של הסכסוך בספרד הוא פיתוחו של מטוס המסרשמיט Bf 109. דגמים V3-V6 של המטוס נכנסו לשימוש מבצעי בספרד מיד לאחר תום הניסויים המבצעיים, בחודש ינואר 1937 לערך.
באביב 1938 נוסף אליהם דגם C של המטוס ודגם E של המסרשמיט נכנס לשימוש מבצעי במלחמת האזרחים בספרד בחודש דצמבר 1938.
לאחר הניסיון המבצעי בשימוש בתותחי 88 מ"מ בספרד הוכנסו אף בכלי נשק זה שיפורים שונים.
לדעת היסטוריונים, השתתפות לגיון הקונדור במלחמת האזרחים אפשרה לגרמניה, לצד האפשרות לצבור ניסיון בשדה הקרב, אף הזדמנות לנסות ולתרגל טקטיקות קרב שונות בהפעלה מבצעית של הלופטוואפה.
תאוריות של הפצצות אסטרטגיות פותחו לראשונה על ידי הלופטוואפה ב"הפצצות שטיח" שבוצעו בספטמבר 1937. ככל שהתפתחה המלחמה לקראת מרץ 1938, טייסים איטלקים תחת פיקודו של פילדמרשל הוגו ספרי השתתפו ב-13 פשיטות אוויריות על ברצלונה, כולל שימוש בפצצות גז ותבערה.
פשיטות אוויריות אלה גרמו למותם של אזרחים רבים.
הפצצת גרניקה ב-26 באפריל 1937 הביאה גל מחאות בינלאומי.
ההפצצה מיקדה לראשונה את תשומת הלב הבינלאומית למעורבותן של גרמניה ואיטליה בסכסוך.
עד לאותה עת נקטה גרמניה מדיניות של הכחשה ביחס למעורבותה הצבאית בספרד.
באופן פומבי טענה גרמניה לנייטרליות ביחס לסכסוך.
אף שההפצצה בגרניקה לא הייתה הפעם הראשונה בה מטוסים גרמנים ביצעו פעילות מבצעית במלחמת האזרחים, או הפעם הראשונה בה נגרמו אבדות כבדות בקרב אזרחים, חורבנה של גרניקה זכה לכותרות בעיתונים ושינה את דעת הקהל באשר למעורבות גרמניה בסכסוך.
אנשי ממשל בסקי אמדו את מספר קורבנות ההפצצה ב-1,654 הרוגים ו-899 פצועים - מספרים חסרי תקדים עד אותה עת.
לגניצה (ליגניצה; בכתיב פולני: ; בגרמנית: ליגניץ, Liegnitz) היא עיר בדרום-מערב פולין.
שמה ניתן לה בשנת 1946, לאחר סיום מלחמת העולם השנייה.
לגניצה שוכנת על חורבותיה של לוגידונום, שהייתה בגבול בין הקלטים לשבטים גרמאניים.
לאחר שהשבטים הגרמאניים עזבו התיישבו באזור שבטים סלאבים.
החל משנת 1004 נקראה העיר ליגניצה (היא נקראת כך גם היום בשפה המדוברת על ידי הפולנים).
ההתיישבות במקום מתוארכת החל מהמאה השביעית.
העיר ידועה בזכות קרב לגניצה בשנת 1241 במהלך הפלישה המונגולית לאירופה.
בתחילת המאה ה-14 הייתה לגניצה בירת דוכסות לגניצה, הייתה אחת הערים החשובות במרכז אירופה וחיו בה 16,000 תושבים.
בשנים שלאחר מכן צמחה העיר וגדלה במהירות בזכות הזהב שנמצא בקרבת מקום.
במהלך ההיסטוריה נכבשה העיר על ידי האימפריה הרומית ופרוסיה.
בשנת 1871, במסגרת איחוד גרמניה, הוכללה לגניצה באימפריה הגרמנית.
בספטמבר 1890, התקיימה בעיר פגישת פסגה בין וילהלם השני, קיסר גרמניה ופרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
בפברואר 1945 נכבשה העיר על ידי הצבא האדום.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה חזרה לשטח הפולני, כאשר נהר נייסה מהווה את הגבול בין פולין לגרמניה.
בין השנים 1945 ל-1947 גורשה האוכלוסייה הגרמנית מן העיר לתחומי גרמניה ולעיר הגיעו יהודים רבים להתיישב בדירות הריקות של הגרמנים.
במהלך המלחמה הקרה שכנה בעיר מפקדת הכוחות ברית המועצות בפולין.
החל משנת 1945 הייתה מחולקת לשכונות של פולנים ושכונות של סובייטים, לאחר שהסובייטים גירשו את האזרחים הפולנים משכונות שחשקו בהן.
במהלך כל התקופה ההיא שרר מתח גדול בין שתי האוכלוסיות בעיר אך כמעט ולא היו מקרי אלימות, וזאת בגלל המשטר הסובייטי המחמיר.
היחידה האחרונה של הצבא הסובייטי עזבה בשנת 1993 אך עד היום ישנה אוכלוסייה רוסית גדולה בעיר (אם כי בימינו מהווה מיעוט בעיר).
במהלך שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 תעשיית נחושת וניקל היוו מקור חשוב לכלכלת העיר.
עם השנים נחלשה תעשיית הניקל, אך הנחושת עדיין מהווה חלק חשוב מכלכלת העיר.
החוקרים סבורים שיהודים ישבו במקום כבר בסוף המאה ה-13. באיגרת הדוכס משנת 1345 הותר לעירונים לעשות שימוש במצבות של יהודים לצורכי בנייה.
באותה העת עמד בית-כנסת על תלו.
בהשפעת הסתה אנטישמית גורשו ב-1453 כל תושבי הרחוב היהודי.
במאה ה-16 הותר ליהודים מעטים להתיישב בעיר והוטלו עליהם הגבלות קשות.
בעת חלוקות פולין בסוף המאה ה-18 עבר האזור לשליטת פרוסיה.
באמצע המאה ה-19 ישבו בעיר קצת יותר מ-250 יהודים, ובסוף המאה עלה מספרם ל־970 (יותר מ-2.5% מכלל האוכלוסייה).
ב-1932 החזיקה הקהילה בית-ספר, ספרייה ומושב-זקנים (מ-1928).
ב"ליל הבדולח" (אור ליום 10 בנובמבר 1938) הועלה בית-הכנסת באש והמגרש שעליו עמד נעשה למגרש-חניה.
במאי 1939 נותרו בעיר 188 יהודים, ומספרם הלך וירד ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה (ספטמבר 1939)
בימי המלחמה, בסוף יולי 1941 שולחו ו-41 יהודים מליגניצה למחנה טרזיינשטאדט על אדמת צ'כוסלובקיה.
עם סיום המלחמה נאספו בעיר, במסגרת תנועת השומר הצעיר, ניצולי מלחמה שהקימו את גרעין נתיב הגאולה.
כשעלו ארצה הם הצטרפו ביחד עם חברים נוספים כהשלמה לקיבוץ אילון.
אחרי המלחמה שבה ליגניצה לגבולות פולין.
כ-3000 יהודים חזרו לעיר והתיישבו בה.
בסוף שנות השישים ישבו בליגניצה רק כמה יהודים.
בשנת 1993 הוקמה הקהילה היהודית בעיר על בסיס הקהילה שהייתה בעבר והיא אחראית על כל המחוז.
היא חברה באיגוד הקהילות היהודיות בפולין (כולל בתוכו שמונה קהילות).
בשנת 2016 היו חברים בה 40 יהודים ובראש הקהילה עמד אז יענקל קולביץ (Jankiel Kulawiec).
הקהילה נהנית מסיוע של הג'וינט.
ברשות הקהילה בית תפילה שבו מתקיימות תפילות בימי שבת ובחגים.
כן ברשותה מטבח ומסעדה בשרית, שמנפיקים כמה עשרות ארוחות ביום.
הקהילה גם מטפלת בבית הקברות היהודי הישן ברחוב ורוצלבסקה (Wroclawska 104).
לגיון העבודה היה ארגון שהוקם על ידי ישראל שוחט בשנת 1909, ואשר התבסס על חברי השומר.
הארגון שם לעצמו מטרה לארגן קבוצות עבודה עבריות שיהיו מלוכדות במשמעת חזקה.
על יוזמיו נמנה גם יוסף זלצמן.
הארגון שאב השראה מהצלחת הקולקטיב בסג'רה, מרעיונותיה של מניה שוחט בדבר הקמת כוח גדול של פועלים שבעזרתם ניתן יהיה לעלות לאדמות החורן, ומהצעתו של מנחם אוסישקין לגייס נוער למען בניין ארץ ישראל למשך שלוש שנים.
הצעת היסוד של הלגיון הובאה בפני האספה הכללית השנייה של השומר בשנת 1909. שוחט חיבר תקנון לפיו התחייב כל חבר בלגיון להקדיש שנתיים לעבודה ולשמירה, לקבל על עצמו כל תפקיד ולהישלח לכל מקום כאיש צבא.
בנוסף נקבעו לחברים דרגות ומדים.
שתי קבוצות של לגיון העבודה הוקמו ב-1909 - האחת נשלחה לחוות סג'רה והשנייה לחדרה.
בסג'רה עסקה הקבוצה בעיבוד שדות הפלחה.
חברי הקבוצה סבלו מסכסוכים עם הפועלים האחרים ועם מנהל החווה - האגרונום אליהו קראוזה אשר טען שחלק מהפועלים מתרשל בעבודתם.
הפועלים הכריזו על שביתה ובעקבותיה נפסקה עבודתם.
בראש קבוצת הלגיון שנשלחה לחדרה עמד מנדל פורטוגלי (שהיה אחד משלושת חברי ועד השומר).
הם הקימו במושבה מטבח פועלים, בית חולים מאולתר, והביאו בפעילותם לשיפור חיי החברה והתרבות במושבה כמו גם לעלייה במספר הפועלים העברים.
חברי הלגיון עבדו בפרדסי המושבה במטעי בעטה הסמוכה לחדרה, ובשבתות התאמנו בנשק וברכיבה.
הם גם השתתפו בפעולת כיבוש חלק מאדמות חדרה (פעולה של עלייה וחרישה של קרקע השייכת למושבה אך בעלותה לא מוכרת על ידי השכנים הבדואים).
הצלחתה של הקבוצה בחדרה הביאה להתקשרות בין המושבה לבין ארגון 'השומר'.
בשיא פעילות הארגון הוא מנה לא יותר מ-40 חברים.
ההתחייבות לשנתיים הרחיקה ממנו את הדור הצעיר במושבות, מפלגת 'הפועל הצעיר' אסרה על חבריה להצטרף לשורות הארגון והוא לא זכה ליחס חיובי מצד מפלגת הפועלים השנייה, מפלגת 'פועלי ציון'.
הארגון השתמש במשמעת לליכוד וארגון העבודה.
חבריו לבשו לבוש מיוחד: על ראשם כובע קולפאק צ'רקסי.
על מותניהם אבנט רחב בצבע אדום כשעליו חגור אשפת כדורים.
תלבושת זאת אומצה לאחר מכן על ידי חיל הספר העבר-ירדני.
בעקבות התגברות הצורך בשמירה בשנת 1911 ובעקבות הצלחת ארגון השומר, פוזרו חברי לגיון העבודה בין המושבות והארגון חדל להתקיים.
אולם הרעיונות שעמדו בבסיסו של לגיון העבודה באו לידי ביטוי בהקמת גדוד העבודה על שם יוסף טרומפלדור בשנת 1920.
לגעת ביהלום (נקרא גם: יהלום הדמים, במקור: Blood Diamond) הוא סרט דרמה אמריקאי בכיכובם של לאונרדו דיקפריו, ג'ניפר קונלי ודג'ימון הונסו.
הסרט עוסק ביהלומים הנמכרים בסיירה לאון שבאפריקה כדי לממן עימותים צבאיים, ובאנשי העסקים הקונים יהלומי דמים אלו ובכך מממנים את הנשק והתחמושת המשמשים להמשך הפעילות הצבאית המובילה להרג אנשים רבים.
הסרט מתרחש בשנת 1999 בסיירה לאון, במהלכה המאבק על השליטה בשדות היהלומים מגיע לכדי מלחמת אזרחים, אלפים מתים ומיליונים הופכים לפליטים.
דני ארצ'ר (לאונרדו דיקפריו), מבריח יהלומים יליד זימבבואה שהוריו נרצחו באכזריות בילדותו, שומע באחת הפעמים בהן נכלא את מפקד המורדים צועק על סולומון ונדי (דג'ימון אונסו), דייג מקומי, על כך שהוא מחביא יהלום נדיר בגודלו (100 קראט) אותו מצא בעת שעבד בכפייה במכרות היהלומים שבסיירה לאון.
מאדי בואן (ג'ניפר קונלי) היא עיתונאית המסקרת את הקרבות ומנסה להתחקות אחר הדרך בה מבריחים את יהלומי הדמים לשוק החופשי.
דני מנסה להשיג את היהלום כדי לרצות את הבוסים שלו ולעזוב בכבוד את אפריקה.
הוא משכנע את סולומון להראות לו איפה היהלום, ובתמורה יעזור לו למצוא את משפחתו שנמלטה למחנה פליטים ובנו שגויס בכוח לכוחות המורדים להיות "ילד-חייל".
בסופו של דבר הם מוצאים את היהלום, אך דני נפצע בחילופי אש שהיו במקום ומדמם למוות תוך כדי שהוא מעכב בירי את כוחות המורדים, על מנת לאפשר לסולומון ובנו לעלות על מטוס עם היהלום.
מאדי עוזרת להם להגיע ללונדון ולמכור את היהלום לאיש עסקים מושחת הקונה יהלומי דמים, וכך מפלילה אותו.
בתמורה ליהלום מקבל סולומון מיליוני פאונדים ומשפחתו מגיעה לאירופה.
בסוף הסרט נראה סולומון כאיש אמיד החי בעולם המערבי ונואם בפורום קימברלי, אשר בעיר קימברלי בדרום אפריקה, על מאבקי השליטה ויהלומי הדמים באפריקה.
שחקן תפקיד לאונרדו דיקפריו דני ארצ'ר ג'ניפר קונלי מאדי בואן דג'ימון הונסו סולומון ונדי ארנולד ווסלו קולונל קוטזי דייוויד היירווד קפטן פוייסון
היא קומדיית מערכונים ששודרה בערוץ דיסני.
הסדרה היא סדרת בת לקומדיית המצבים "תנו לסוני צ'אנס", ורוב שחקניה הראשיים טיפאני ת'ורנטון, סטרלינג נייט, ברנדון מייקל סמית', דאג ברושו ואליסין אשלי ארם מושאלים מסדרה זו.
פרק הבכורה שודר ב-5 ביוני 2011, ובישראל כחצי שנה לאחר מכן ב-6 בפברואר 2012.
ב-2 במאי 2012 השחקנית טיפאני ת'ורנטון רמזה בראיון שהסדרה לא תחזור לעונה שנייה.
בסדרה "תנו לסוני צ'אנס", דמי לובאטו מגלמת את הדמות הראשית בסדרה, נערה בשם סוני מונרו שמצטרפת לקאסט של קומדיית המערכונים האהובה עליה "לגמרי במקרה!", המוצגת כסדרה בתוך סדרה.
המערכונים הוצגו כתוספת לסצנות מאחורי הקלעים שהיוו את לב הפרק.
בנובמבר 2010 לובאטו התאשפזה במכון לגמילה עקב "בעיות פיזיות ורגשיות איתן התמודדה זמן מה", וב-19 באפריל 2011 היא הודיעה באופן רשמי על פרישתה מהסדרה בריאיון למגזין פיפל, שם הסבירה ש"אני לא חושבת שלחזור ל'תנו לסוני צ'אנס' יהיה בריא לתהליך ההחלמה שלי.
להיות מול מצלמה יעשה אותי לחוצה ...
זה קצת עצוב לי שפרק בחיים שלי נגמר, אבל לא יכלה להיות נקודת זמן טובה יותר בשבילי להמשיך הלאה ...
זה היה נראה לי הגיוני להתקדם ולעזוב את הסדרה כדי להתמקד במוזיקה שלי".
בעקבות ההצהרה רבים הניחו שהסדרה בוטלה, אולם בפועל הערוץ החליט ב-12 בנובמבר 2010, עוד לפני ההצהרה, להחזיר את הסדרה לעונה שלישית.
בנקודה זו תפקידה של לובאטו היה בגדר סימן שאלה נוכח העובדה שהתאשפזה במכון לגמילה שבועיים לפני כן, אך בהמשך, וללא כל התייחסות לעניין באופן פומבי, ההפקה המשיכה בצילומים כמתוכנן בינואר 2011 בלעדי לובאטו.
דיסני החל לתאר את העונה השלישית כסדרה נפרדת רק לאחר עזיבתה הרשמית של לובאטו.
הצילומים החלו ב-30 בינואר 2011, והשם החדש נחשף כשלושה חודשים מאוחר יותר ב-4 באפריל.
השחקנים המקוריים של הסדרה "לגמרי במקרה!" שהוצגה במסגרת הסדרה "תנו לסוני צ'אנס" המשיכו לככב גם בסדרה זו, הן בתור הדמויות ששיחקו בסדרה המקורית והן בתור הדמויות שמופיעות במערכונים, ואליהם הצטרף בנוסף השחקן סטרלינג נייט מהסדרה בתוך סדרה השנייה "מקנזי פולס".
סטרלינג נייט: צ'אד דילן קופר
ברנדון מייקל סמית': ניקו האריס
אליסין אשלי ארם: זורה לנקסטר
מת'יו סקוט מונטגומרי: מת'יו ביילי
לֵגִיטִימִי היא סדרת טלוויזיה קומית שנוצרה על ידי ג'ים ג'פריס ופיטר או'פאלון.
הסדרה עלתה לשידור לראשונה ב-17 בינואר 2013 בערוץ FX ופרקה האחרון שודר ב-14 במאי 2014 כאשר העונה השנייה והאחרונה שודרה בערוץ FXX.
ג'ים ג'פריס, פיטר או'פאלון, ריק קליבלנד וליסה בלום הם המפיקים בפועל של הסדרה.
ב-28 במרץ 2013 הסדרה חודשה לעונה שנייה, וב-14 במאי 2014 הוכרז כי הסדרה בוטלה על ידי הערוץ ולא תשוב לעונה שלישית.
הסטנדאפיסט האוסטרלי ג'ים ג'פריס מגלם גרסה בדיונית של עצמו - אדם קטן ומצחיק, בעל הומור מלוכלך ודי דוחה, המנסה למצוא את דרכו ומקומו, ולהפוך למקובל ו"לגיטימי", בלוס אנג'לס הצבועה.
הוא עושה זאת בעידודם של חבריו, סטיב (דן בקדאל), ואחיו של סטיב, בילי (די ג'יי קוואלס) הלוקה בניוון שרירים.
ג'ים ג'פריס - ג'ים ג'פריס, סטנדאפיסט אוסטרלי המגיע ללוס אנג'לס.
דן בקדאל - סטיב נוג'נט, חברו הטוב ביותר של ג'ים ושותפו לדירה.
די ג'יי קוואלס - אחיו של סטיב הלוקה בניוון שרירים.
מינדי סטרלינג - ג'ניס נוג'נט, אמם של סטיב ובילי.
ג'ון רצנברגר - וולטר נוג'נט, אביהם של סטיב ובילי.
סוניה אדי - רמונה, האחות הסיעודית של בילי.
ניק דיילי - חברו של ג'ים.
ג'ינג'ר גונזגה - פגי, בת זוגו של ג'ים.
ארדן מירין - טס, מכורה למין היוצאת עם בילי לתקופה קצרה.
ג'יל לטיאנו - קייטי נוקס, אהבתו הראשונה של ג'ם.
לגליזציה של סמים קלים היא מתן אישור לשימוש, גידול ומכירה של סמים קלים, שהם חומרים פסיכו-אקטיביים המשפיעים על מצבו הפיזי והנפשי של האדם, לרוב מתוצרי צמח הקנאביס.
אולם יש הכוללים בהגדרה זו גם סמים סינתטיים מסוימים או מתאמפטמינים.
אמנת האומות המאוחדות נגד שימוש אסור במהלך תנועה בסמים נרקוטיים וחומרים פסיכוטרופיים משנת 1988 קבעה חובה על המדינות החותמות "לאמץ אמצעים ככל שיהיו נחוצים כדי לקבוע עבירות פליליות על פי החוק המקומי שלהן" (סעיף 3, סעיף 1) את כל פעילויות הקשורות לייצור, מכירה, הובלה, הפצה וכו'.
מהחומרים הכלולים ברשימות המוגבלות ביותר של האמנה היחידה לסמים נרקוטיים משנת 1961 ואמנה על חומרים פסיכוטרופיים משנת 1971. הפללה חלה גם על "גידול פרג אופיום, שיח קוקה או קנאביס לצורך ייצור תרופות נרקוטיות".
האמנה מבדילה בין הכוונה לשימוש בתנועה לבין צריכה אישית, וקובעת שיש לראות את האחרונה גם כעבירה פלילית, אך "בכפוף לעקרונות החוקתיים ולמושגי היסוד של מערכת המשפט של המדינה" (סעיף 3, סעיף 2).
מרכז המעקב האירופי לסמים ולהתמכרות לסמים (EMCDDA) מגדיר אי-הפללה כהסרת התנהלות או פעילות מתחום המשפט הפלילי, המסמל רק הקלה בסנקציה העונשית הקבועה בחוק.
אי-הפללה חלה בדרך כלל על עבירות הקשורות לצריכת סמים ועשויה לכלול הטלת סנקציות מסוג אחר (מינהלי) או ביטול כל הסנקציות, חוקים אחרים (לא פליליים) מסדירים אז את ההתנהלות או הפעילות.
המונח לגליזציה מתייחס להסרת כל העבירות הקשורות לסמים מהדין הפלילי, שימוש, החזקה, טיפוח, ייצור, מסחר וכו'.
תומכי לגליזציה של סמים קלים מחזיקים בסיבות שונות לתמוך בליגליזציה, ויש להם הצעות מדיניות שונות.
שתי העמדות הנפוצות ביותר הן לגליזציה של סמים קלים (או לגליזציה מחדש), ואי-הפללה של שימוש בסמים קלים.
לגליזציה של סמים דורשת חזרה לעמדות שאפיינו את המצב טרם חקיקת חוק המזון הנקי והתרופות בשנת 1906 בארצות הברית, כאשר כמעט כל הסמים היו חוקיים.
דבר זה ידרוש את ביטול האיסור הממשלתי על הפצה, מכירה ושימוש אישי בסמים המוגדרים אסורים כיום.
הרעיונות המוצעים נעים בין לגליזציה מלאה שתסיר לחלוטין את כל סוגי הפיקוח הממשלתי, לצורות שונות של לגליזציה מוסדרת, שבהן סמים יהיו זמינים באופן חוקי, אך נתונים למרות מערכת פיקוח ממשלתית שתאכוף הגבלות כגון:
תוויות חובה עם מינון ואזהרות רפואיות.
הגבלות על הכמות הנרכשת בעסקה אחת.
דרישות בטופס שבו יסופקו תרופות מסוימות.
רישיונות משתמש מיוחדים לרכישת תרופות מסוימות.
מסגרת קלינית אפשרית לצריכה של מספר תרופות היישר לווריד או צריכה מפוקחת.
דוגמאות לסמים עם רמות שונות של תפוצה מוסדרת ברוב המדינות כוללות: קפאין (קפה, תה), ניקוטין (טבק), ואלכוהול (בירה, יין, משקאות חריפים).
לא כל תומכי לגליזציה מחדש של סמים חולקים בהכרח מסגרת אתית משותפת, ואנשים עשויים לאמץ נקודת מבט זו מסיבות שונות.
בפרט, העדפת לגליזציה של סמים אינה מרמזת על אישור השימוש בסמים.
אי-הפללה של שימוש בסמים דורש הפחתת שליטה ועונשים בהשוואה לחוקים הקיימים.
תומכי הפחתת ההפללה של סמים תומכים בדרך כלל בשימוש בקנסות או בעונשים אחרים להחלפת תקופת המאסר, ולעיתים קרובות מציעים מערכות לפיה משתמשי סמים בלתי חוקיים שנתפסו ייקנסו, אך לא יקבלו רישום פלילי קבוע כתוצאה מכך.
מאפיין מרכזי של אי-הפללה של סמים הוא מושג של הפחתת נזק.
עם זאת, ישנם רבים הטוענים כי אי-ההפללה של החזקת סמים תנתב את מיקומה של מערכת אכיפת החוק בכל מדינה כדי להשקיע מאמצים רבים יותר במעצר סוחרים ועבריינים בעלי פרופיל גבוה, במקום לעצור עבריינים קלים אשר אינם נחשבים כמסוכנים לציבור.
בשנת 2001 החלה פורטוגל להתייחס לשימוש ולהחזקת כמויות קטנות של סמים כנושא של בריאות הציבור.
במקום לכלוא את מי שנמצא ברשותו שימוש, הפנו אותו לתוכנית טיפולים על ידי פאנל אזורי המורכב מעובדים סוציאליים, אנשי מקצוע בתחום הרפואה ומומחים לתרופות.
מדיניות זו הקטינה גם את סכום הכסף שהממשלה הוציאה במלחמה בסמים וכסף שהשקיע בהכלאת משתמשי הסמים.
שיעורי ההדבקה ב-HIV ירדו גם מ-104.2 מקרים חדשים למיליון בשנת 2000 ל-4.2 מיליון בשנת 2015. "כפי שציין ארגון ה-"EMCDDA", ברחבי אירופה בעשורים האחרונים, חלה תנועה לכיוון גישה המבדילה בין הסם לסוחר, הנחשב לפושע, ומשתמש בסמים, שנראה יותר כאדם חולה הזקוק לטיפול.
שש מדינות באמריקה הלטינית עברו באופן דומה הפחתת עונשים הקשורים לשימוש בסמים והחזקה אישית.
פורטוגל היא המדינה הראשונה שהפחיתה את ההחזקה בכמויות קטנות של סמים לתוצאות חיוביות בשנת 2001 וקבעה כי מי שנתפס עם כל סוג של סם בפורטוגל, אם זה לצריכה עצמית, לא ייכלא.
ישנן השלכות כלכליות וחברתיות רבות של הפללת סמים.
איסור זה הוכח כמגביר את הפשיעה (גניבה, אלימות, שחיתות) ומחיר הסמים ומגביר את עוצמת השימוש.
במדינות מתפתחות רבות ייצור סמים מציע דרך להימלט מעוני.
הכלכלן היהודי-אמריקאי מילטון פרידמן העריך כי למעלה מ-10,000 מקרי מוות בשנה בארצות הברית נגרמים על ידי הפללה של סמים, ואם היו הופכים משתמשי סמים לקורבנות תמימים חוקיים, כגון אלה שהופלו בירי, הם היו מפסיקים או מצטמצמים.
חוסר היעילות הכלכלית וחוסר היעילות של התערבות ממשלתית כזו במניעת סחר בסמים ספגו ביקורת חריפה מצד תומכי חופש עבור הסמים.
המלחמה בסמים של ארצות הברית, שעוררה חקיקה בקרב כמה ממשלות מערביות אחרות, ספגה ביקורת שלילית גם מסיבות אלה.
חלק גדול מהדיונים סביב כלכלת הלגליזציה של סמים קלים בעולם מתרכז בצורת עקומת הביקוש לסמים לא חוקיים ורגישות הצרכנים לשינויים במחירי הסמים הבלתי חוקיים.
תומכי הלגליזציה מניחים לעיתים קרובות שכמות הסמים הממכרים הנצרכת אינה מגיבה לשינויים במחיר.
עם זאת, מחקרים על חומרים ממכרים, אך חוקיים, כמו אלכוהול וסיגריות, הראו שצריכה יכולה להיות תגובה לשינויים במחירים, אך מחקרים אחרים הובילו למגוון רחב של מסקנות.
תומכי האיסור של סמים קלים טוענים כי ישנן השפעות חיצוניות שליליות רבות, או עלויות צד ג', הקשורות לצריכת סמים בלתי חוקיים.
חיצוניות כמו אלימות, השפעות סביבתיות על שכונות, עלייה בסיכונים הבריאותיים ועלייה מוגברת בשימוש.
עלויות בריאות קשורות לעיתים קרובות לשוק התרופות הבלתי חוקי.
המתנגדים לאיסור טוענים שרבים מאותם חיצוניים נוצרים על ידי מדיניות הסמים הנוכחית.
הם מאמינים כי חלק ניכר מהאלימות הקשורה לסחר בסמים נובעת מהאופי הבלתי חוקי של סחר בסמים, שם אין סמכות מתווכת לפתור סכסוכים בדרכי שלום ובחוק.
האופי הבלתי חוקי של השוק, משפיע גם על בריאות הצרכנים בכך שהוא מקשה על רכישת מזרקים, מה שמוביל לעיתים קרובות לחלוקת מחטים.
הכלכלן הבולט מילטון פרידמן טוען כי איסור על שימוש בסמים קלים יוצר חיצוניות שלילית רבה כמו שיעורי כליאה מוגברים, טיפול תת-כרוני כאב, שחיתות, מאסר לא פרופורציונלי של אפרו אמריקאים, פגיעה במשתמשים, הרס ערים פנימיות ופגיעה במדינות זרות.
תומכי הלגליזציה טוענים גם כי האיסור מפחית את איכות הסמים הנעשים, מה שמוביל לעיתים קרובות לפגיעה פיזית רבה יותר, כמו מנת יתר והרעלה בשוגג, למשתמשים בסמים.
סטיבן ד'לויט ואיליאנה קוזימקו טוענים על הנושא כצפיפות בתי כלא כתופעת לוואי שלילית נוספת של המלחמה בסמים.
הם מאמינים כי על ידי שליחת מספר כה גדול של עברייני סמים קלים לכלא, צמצמה המלחמה בסמים את שטח הכלא העומד לרשות עבריינים חמורים יותר.
שיעור הכליאה המוגבר לא רק עולה לשלם יותר מיסים, אלא גם עלול להגביר את הפשיעה על ידי צפיפות עבריינים אלימים מתאי הכלא והחלפתם בעברייני סמים קלים.
כלכלן באוניברסיטת הרווארד, ג'פרי מירון, העריך כי סיום המלחמה בסמים יוסיף כ-76.8 מיליארד דולר לכלכלת ארצות הברית רק בשנת 2010. הוא מעריך כי הממשלה תחסוך 41.3 מיליארד דולר לאכיפת החוק והממשלה תרוויח הכנסות מיסים עד 46.7 מיליארד דולר.
מאז שהמלחמה בסמים החלה תחת ניהולו של הנשיא ריצ'רד ניקסון, התקציב הפדרלי ללחימה בסמים גדל מ-100 מיליון דולר בשנת 1970 ל-15.1 מיליארד דולר בשנת 2010, עם עלות כוללת המוערכת בסמוך לטריליון דולר במשך 40 שנה.
באותה פרק זמן נכלאו לפי הערכות כ-37 מיליון עברייני סמים לא אלימים, 121 מיליארד דולר הוצאו למעצר עבריינים אלה ו-450 מיליארד דולר עבור כליאתם.
נכון לחודש מאי 2021 שוק הקנאביס העולמי שווה מעל 74 טריליון דולר.
גודל שוק הסמים הבלתי חוקי
על פי נתוני 2013 ממשרד האומות המאוחדות למאבק בסמים ובפשיעה (UNODC) והסוכנות האירופית למלחמה בפשע יורופול, הסחר השנתי בסמים שווה 435 מיליארד דולר בשנה.
על פי מכון ירושלים לחקר שווקים, שוק הקנאביס הבלתי חוקי מגייס כ-2.5 מיליארד שקל בשנה בישראל.
לפי המכון, לגליזציה והטלת מס על הקנאביס בשיעור דומה לזה המוטל על סיגריות ואלכוהול ברחבי המדינה תניב הכנסות בהיקף של כ-1.6 מיליארד שקל בשנה.
מדי שנה מדינת ישראל מוציאה כ-700 מיליון שקל על אכיפה, שיטור, כליאה ובתי משפט בהם עשרות אלפי תיקים פליליים נפתחים מדי שנה נגד אזרחים אשר נתפסו במקום ציבורי עם כמות קטנה של קנאביס.
טיפוח, שימוש וסחר בסמים פסיכואקטיביים ואחרים התרחשו משחר הציוויליזציה.
במאה העשרים הובילה ממשלת ארצות הברית זינוק מחודש משמעותי באיסור סמים בשם המלחמה בסמים.
רק במאה ה-20 הממלכה המאוחדת וארצות הברית הוציאו קנאביס מחוץ לחוק.
הבריטים יצאו למלחמה עם סין במאה ה-19 במה שנודע כמלחמת האופיום הראשונה והשנייה כדי להגן על סחרם היקר בסמים.
המוטיבציות שטענו תומכי חוקי איסור סמים בחברות שונות בתקופות שונות כללו שמירה על חוקי הדתות, טענות על אלימות מצד מיעוטים גזעיים ודאגות לבריאות הציבור.
מי שאינו תומך בחקיקה נגד סמים נחשב כמי שמאפיין את המוטיבציות הללו כאי סובלנות דתית, גזענות ובריאות ציבורית.
תומכי לגליזציה של סמים שונים מבקשים לבטל חוקים אלה מסיבות הנעות בין הגנות חירות מבוססות-זכויות פרט לבין טיעונים תוצאתיים נגד התוצאות הכלכליות והחברתיות של איסור סמים.
החל מהמאה ה-20, נוצרו תנועות מאורגנות גדולות לביטול חוקי הסמים הקיימים ברחבי העולם.
הקולניות ביותר מבין הקבוצות הללו קיימות במדינות דמוקרטיות ליברליות, ובדרך כלל מושכות אליהן תומכים ליברלים וליברטריאניים, אם כי הליגליזציה של הסמים עצמה היא נושא שאינו מפלגתי ועשויה להיות נתמכת על ידי חסידי כל אידאולוגיה.
הקמפיין נגד איסור אלכוהול הגיע לשיאו בתיקון העשרים ואחת לחוקת ארצות הברית המבטל את האיסור ב-5 בדצמבר 1933, כמו גם את הליגליזציה בקנדה, וחלקן אך לא את כל המדינות האחרות שאכפו את האיסור.
עם זאת, חוקים רבים השולטים בשימוש באלכוהול ממשיכים להתקיים גם במדינות אלה.
התומכים הנוכחיים בליגליזציה של סמים מבקשים לבטל או לרכך את חוקי איסור הסמים, לרוב קנאביס אך כולל גם חומרים מבוקרים אחרים הקשורים לאופיאטים, חומרים ממריצים, פסיכדלים, דיסוציאטיביות, תרופות מרשם ואחרים.
סוגיית הלגליזציה של סמים קלים בישראל צברה תאוצה במרוצת השנים, וזכתה בהדרגה לתמיכה מצד המערכת הפוליטית בישראל.
ממשלת בנט-לפיד הצהירה ב-2021 על כוונתה לקדם רפורמה ללגליזציה של קנאביס ולהסדיר את שוק הקנאביס הרפואי והלא-רפואי בישראל.
עד לשנת 2018, בחוק הישראלי לא היה כל הבדל בין "סמים קלים" ל"סמים לקשים", והענישה שנקבעה בחוק הייתה תקפה וזהה לשני סוגי הסמים.
פירוט העונשים הופיע בפקודת הסמים המסוכנים, המגדירה אילו חומרים מוגדרים כסם ואסורים בשימוש במדינת ישראל.
הפקודה לא הבחינה בין "סמים קלים" לבין "סמים קשים", כפי שנהוג לכנותם בשפה היומיומית, אלא בין סוגי החומרה של העבירות המתבצעות בסמים.
ב-2018 חוקק תיקון לפקודת הסמים, המחריג שימושים חד פעמיים במריחואנה וקובע עבירות קנס.ב-1998 יסד האקטיביסט בועז וכטל את מפלגת 'עלה ירוק', אשר הייתה למפלגה הראשונה ששמה במרכז המצע שלה את רעיון אי-ההפללה של צרכני קנאביס, לפיו לא יואשם אדם ולא יירשם לו רישום פלילי על שימוש עצמי בסמים קלים.
המפלגה התמודדה במערכות הבחירות לכנסות ה-16 עד 20, אך מעולם לא עברה את אחוז החסימה, ולא נכנסה לכנסת.
ב-2002 היה ח"כ מוסי רז ממרצ לח"כ הראשון שהתבטא בעד לגליזציה של סמים קלים.
מפלגת מרצ כללה במצעה את רעיון הלגליזציה זמן קצר לאחר מכן.
בשנת 2003 קבע היועץ המשפטי לממשלה את מדיניות התביעה כלפי מי שעוברים על איסור החזקת סמים והשימוש העצמי בהם.
בהנחיה צוינה ההתנגדות לאי-הפללה (דה-קרימינליזציה) של השימוש בסמים, אולם נקבעו הנחיות מקלות לטיפול בעבירות של אחזקת סמים לשימוש עצמי ושימוש עצמי של קטינים ובגירים.
עם השנים זכה רעיון הלגליזציה להד ציבורי ולתמיכה מצד פוליטיקאים ואנשי ציבור.
כך למשל, במערכת הבחירות לכנסת העשרים בשנת 2015 הודה ינון מגל שהוא עישן סמים ותומך באי-הפללה של מעשני הקנאביס.
בינואר 2017, לאחר שוועדה מיוחדת בחנה את הנושא ובעקבות הלחץ הציבורי שנוצר, הודיע שר הפנים גלעד ארדן על שינוי מדיניות ההפללה של משתמשים בקנאביס לצריכה עצמית ועל מיקוד המאמץ בתחום ההסברה והחינוך.
באותה שנה הוקמה טלגראס, קהילת רשת לאספקת קנאביס בישראל, אשר הפעילה כ-10,889 סוחרים פעילים ולמעלה ממאה אלף לקוחות.
בשנת 2019 פשטה המשטרה על בתי מנהלי טלגראס, ובית המשפט המחוזי קבע כי טלגראס הוא לכאורה ארגון פשיעה.
לאור כך, לפחות לגבי שתי הפעמים הראשונות, מדובר במודל של אי-הפללה.
תיקון זה לחוק נכנס לתוקף ב-1 באפריל 2019.
במערכת הבחירות לכנסת העשרים ואחת באפריל 2019, לאור הצלחתה בסקרים של מפלגת "זהות", שהודיעה כי תקדם לגליזציה של סמים קלים, עלו התייחסויות של מפלגות נוספות לסוגיה זו, שנחשבה לשולית במערכות בחירות קודמות.
התייחסות חיובית נכללה בדבריהם של ראש הממשלה בנימין נתניהו והשרים נפתלי בנט ומשה כחלון.
(תמר זנדברג ואבי גבאי תמכו בלגליזציה עוד לפני תחילתה של מערכת הבחירות).
לעומתם, הביע בצלאל סמוטריץ' התנגדות נחרצת ללגליזציה.
בחודש יוני 2020 אושרה בוועדת השרים לענייני חקיקה הצעת חוק משותפת של חברי הכנסת שרן השכל ורם שפע, לפיה, בין היתר, תותר צריכת קנאביס ונשיאה של עד 15 גרם לשימוש עצמי לבגירים מגיל 21, וכן תותר פתיחת חנויות לממכר קנאביס ברישיון.
ביום ה-24 באותו החודש, עברו בקריאה טרומית הצעת החוק לאי-הפללת צרכני קנאביס (ברוב של 61 בעד מול 11 נגד) והחוק להסדרת שוק הקנאביס (ברוב של 53 בעד, 12 נגד ונמנע אחד).
נכון לשנת 2020, למעלה מ-80,000 מטופלים החזיקו ברישיון לקנאביס רפואי; מספר המוגדר כזינוק לעומת שנת 2019 בה היו כ-50,000 מטופלים בלבד.
נכון לחודש יוני 2021 מספר המחזיקים ברישיון קנאביס רפואי היה למעלה מ-98,000, כאשר מעל 3,000 רישיונות חדשים הונפקו במהלך חודש אפריל באותה שנה (קצב של יותר מ-100 רישיונות חדשים ביום).
במהלך מערכת הבחירות לכנסת העשרים וארבע במרץ 2021, חתמו מפלגות העבודה, מרצ, תקווה חדשה וכחול לבן על הסכם התחייבות לקידום לגליזציה של סמים קלים בישראל, הכולל אי-הפללה מלאה והסדרת שוק הקנאביס.
ב-20 במרץ הודיע יו"ר יש עתיד, יאיר לפיד כי מפלגתו תומכת בלגליזציה במודל קולורדו.
באותה שנה חברת הכנסת גלית דיסטל-אטבריאן ממפלגת הליכוד הודיעה כי מפלגתה "תשתף פעולה עם מפלגות אחרות לקידום לגליזציה".
בהסכם הקואליציוני להקמת ממשלת ישראל השלושים ושש נכתב .
שרי הבריאות והמשפטים בממשלה זו, ניצן הורוביץ וגדעון סער, ידועים בתמיכתם בלגליזצית קנאביס.
הולנד נחשבה ועדיין נחשבת לאחת המדינות הליברליות ביותר בעולם בנושא.
האיסור על שימוש בכמה סמים הנחשבים "קלים" אינו נאכף בשטחיה, בשל מדיניות רשמית של העלמת עין.
הולנד הייתה המדינה הראשונה בעידן המודרני באירופה בה נפתחו עסקים חוקיים העוסקים בסחר מורשה בסמים קלים לציבור הרחב, אותם בתי עסק (המכונים "קופי שופס") מהווים את אחת האטרקציות המוכרות בבירת המדינה, אמסטרדם.
מדינה נוספת שבה נראה שאין מניעה חוקית לצרוך מוצרי קנאביס היא קוריאה הצפונית (יש על נושא זה מגוון של דיווחים סותרים, ההנחה הרווחת היא שמאז הקמתה לא עסקו שלטונות קוריאה הצפונית במרדף אחר צרכנים ומגדלים פרטיים של קנאביס ויש דיווחים כי בשווקים במדינה נמכרים פרחי קנאביס ללא פיקוח).
בשנת 2013 אישר הפרלמנט באורוגוואי תוכנית חדשה להתמודדות עם הסחר הלא חוקי בקנאביס שכוללת לגיליזציה לצד רגולציה מקיפה של הסחר בקנאביס בניסיון להעביר את השוק לשלטון המדינה, בכך הפכה אורוגוואי למדינה הריבונית הראשונה שמבצעת לגליזציה של סמים קלים באופן רשמי.
בשנים האחרונות, ממשלות במדינות ברחבי העולם נוקטות בגישות חדשות בנושא הסמים במדינות, כמו הפחתת ההחמרה בעונשים נגד המשתמשים בסמים והסברה וטיפולים למשתמשים בהם.
מדינות כמו ארמניה, בלגיה, ג'מייקה, קולומביה, צ'ילה, צ'כיה, אסטוניה, פורטוגל, מקסיקו ועוד, אימצו מדיניות מסוימת של אי-הפללה (ביטול הענישה הפלילית).
בשנת 2012 חלה התקדמות משמעותית לעבר הלגליזציה כאשר היא הגיעה באופן חוקי גם אל יבשת אמריקה.
מנהיגי מדינות בדרום ומרכז אמריקה בהן קולומביה כבר הכריזו בפומבי על כוונתם לשנות את חוקי הסמים על אף התנגדותה של ארצות הברית בזמנו.
עם זאת, בשנים האחרונות מספר הולך וגדל של מדינות בארצות הברית החלו לשנות את מדיניות הסמים שלהן.
נכון ליוני 2021 שימוש רפואי בקנאביס אושר ב-38 מדינות ארצות הברית (במתכונות שונות), 31 אישרו מדיניות של אי-הפללה (בתוספת איי הבתולה של ארצות הברית) ולגליזציה מלאה חוקית ב-18 מדינות לצורכי פנאי ורפואה.
קנאביס באפגניסטן אינו חוקי למטרות פנאי או רפואה.
עם זאת, טופח במשך מאות שנים וחווה הפרעה מועטה יחסית עד שנות השבעים, כאשר לאחר מכן הפך לנושא הן בפוליטיקה הבינלאומית והן במימון סדרת המלחמות שהתרחשה באפגניסטן במשך ארבעים שנה.
בשנת 2010 דיווח ארגון האומות המאוחדות כי אפגניסטן היא יצרנית הקנאביס המובילה בעולם.
אינדיקציה לקנאביס היא ילידת אפגניסטן, כאשר קנאביס סאטיבה מקורו גם במרכז אסיה וככל הנראה כל זני הקנאביס הקיימים מקורם במדינה.
נוסף לכך קיים בה מנהג צריכה הכולל אכילת מלון יחד עם חשיש, שנאמר כי הוא מגביר את התחושה ומפחית את תופעות הלוואי השליליות.