tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אף על פי שארצות הברית אינה אוסרת על מכירה מקומית של שנהב, אין זה חוקי לייבא שנהב לתחומי המדינה.
אחת הסיבות להשמדת השנהב הייתה ההוכחה למציאת קשר בין הסחר בשנהב לבין האיומים על הביטחון הלאומי באמצעות הפשע המאורגן שהתעסק בהברחות שנהב.
ממשלת ארצות הברית וארגונים לא ממשלתיים אמריקאים היו מעורבים גם במספר רב של החלטות וצעדים נגד ציד לא חוקי של פילים באפריקה, ודיפלומטים אמריקאים מועסקים באופן פעיל על ידי ממשלות אחרות במאמץ לשחוק את שוק השנהב על ידי השמדת מאגרים.
מעיכת שנהב התקיימה בכיכר טיימס סקוור בניו יורק ביוני 2015.
סין העממית: סין היא צרכנית השנהב הגדולה בעולם, והיא מייבאת כ-70% מנתח שוק השנהב.
יתר על כן - במדינות רבות הצטברו מאגרי שנהב לא חוקיים בשל המיקום שלהם על נתיב הסחר בין אפריקה לסין.
בהתחשב בתפקיד הבולט שלה בשוק השנהב, ההחלטה של סין לרסק 6.1 טונות של שנהב בינואר 2014 גרמה לחגיגה בקרב ארגוני השימור.
צרפת: צרפת הייתה המדינה האירופית הראשונה שהשמידה 3 טונות של שנהב חוקי שנתפס אצלה בפברואר 2014 בנמל התעופה, כשהחטים העומסו יחד עם מוצרי שנהב אחרים למקום אחד ורוססו בחומצה.
הונג קונג: בחודש מאי 2014, הונג קונג החלה בהשמדה שיטתית של מאגרי השנהב הלא חוקי שלה שכללו 28 טון והצטברו אצלה במשך שנים.
יו"ר הוועדה המייעצת על מינים בסכנת ההכחדה של הונג קונג - פול שין, הסביר כי על מנת לקדם את פעולות השימור לפילים "כל חילוט עתידי של שנהב בהונג קונג יסולק באופן דומה על בסיס קבוע".
אף על פי שמכירת השנהב לא נאסרה לחלוטין בהונג קונג, לפעולת ההשמדה של אחד המאגרים הגדולים בעולם במרכז הסחר העולמי של השנהב יש השפעה עצומה על השוק.
אתיופיה: באתיופיה, אשר גודל אוכלוסיית הפילים שלה ירד ב-90% מאז 1980, פקידים של רשות השימור פרסמו תוכנית לאומית נגד הסחר בשנהב.
בין האסטרטגיות ניתן למנות פרסום רב להשמדת שנהב שנתפס.
האירוע הראשון מסוגו התקיים בחודש מרס 2015 באדיס אבבה, ובו נשרף מאגר של 6.1 טון שהוחרם על ידי הרשות לשימור חיות הבר באתיופיה.
הרפובליקה של קונגו: 4.7 טונות של שנהב הושמדו בשנת 2015.
מוזמביק: 2.4 טונות של שנהב לצד 440 ק"ג קרני קרנף הושמדו בשנת 2015.
סרי לנקה: בחודש ינואר 2016, סרי לנקה הפכה למדינה הראשונה בדרום אסיה שהשמידה את מאגרי השנהב שלה (1.5 טונות שהוחרמו בשנת 2012), וגם הייתה הראשונה לפרסם התנצלות רשמית עבור תפקידה בעבר בסחר השנהב.
מבחינה מעשית, הריסת השנהב לחלוטין היא עבודה קשה.
הבערת השנהב במדורה גדולה היא השיטה הנפוצה ביותר להשמדת כמויות שנהב בקנה מידה גדול.
כאשר קניה שרפה 12 טונות של שנהב בשנת 1989, האירוע יצר מחזה מרהיב שגרם לתקשורת המרכזית ברחבי העולם לעסוק בו וכן נתן השראה לפעולות דומות ברחבי העולם.
לאחרונה, החלו להשתמש גם בשיטות ריסוק או בשילובים של ריסוק ושרפה.
כאשר הפקידים הקנייתים החליטו להשמיד את המאגר שלהם בשנת 1989, הם היו צריכים למצוא דרך שתעשה זאת בצורה עוצמתית.
ריצ'רד ליקי פנה לבחור ברשות השימור בשם קוקי גאלמאן, שאף כתב מאוחר יותר בזכרונותיו את הדיונים והניסויים שהם ביצעו על השנהב.
קוקי פנה לרובין הוליסטר - מומחה בהוליווד לאפקטים מיוחדים - בשאלה מה הוא ממליץ לו והציג לו את ליקי.
הוליסטר שהבין את מטרתו של ליקי ואת החשיבות של הפקת התלקחות דרמטית מיידית, הציע שילוב של דבק דליק לציפוי החטים, ומערכת נסתרת של צינורות מרוססים בדלק.
תוכניותיו אומצו, וכאשר נשיא קניה השליך את הלפיד לערימת השנהב, הלהבות התלקחו בפתאומיות לגובה רב והשנהב הושחר ונחרך בין רגע.
הקהל שנכך בשרפה פרץ במחיאות כפיים מחרישות אוזניים, בעוד צוותי טלוויזיה מכל רחבי העולם תיעדו את האירוע בקניה לעשרות מדינות ברחבי הגלובוס.
מחקרים אשר נערכו על ידי שירות הדגים וחיות הבר בארצות הברית (FWS) בשנת 2008, מצאו כי בעירה היא דרך מאוד מאתגרת להשמדת השנהב ביחס לריסוק.
בדומה לשיני האדם, חטי הפיל עמידים בפני האש.
שרפה רגילה בדרך כלל רק חורכת ומשחירה את השנהב מבחוץ, ועל מנת להרוס אותו ביעילות דרוש תנאים קיצוניים של חום במשך תקופה ארוכה.
אפילו באמצעות ציוד מיוחד, שריפת חט בטמפרטורה של 1,800 מעלות צלזיוס מורידה ממשקלו כ-7 גרם בלבד לדקה בעוד שניב ממוצע של פיל אפריקני שוקל 23 קילו ומגיע לעיתים אף למשקל של 59 ק"ג.
בכל השמדות השנהב בקניה השתמשו בקרוסין של מטוסי סילון כדי להגדיל את הטמפרטורה ועם כל זאת השרפה הייתה צריכה להתרחש במשך שבוע כדי להשמיד לגמרי את השנהב.
הבעיה העיקרית בשריפת החלק החיצוני של השנהב, היא שהחלקים הפנימיים שלו עדיין מתאימים למכירה מסחרית.
למרות שאין עדיין טכניקות לזיהוי שנהב שרוף, ארגוני שימור העלו חשש כי חלק מהמאגרים השרופים נמכרו שוב ברחבי העולם.
רובין הוליסטר - "האדריכל השורף" שהמציא את הטכניקה לשריפת השנהב בשנת 1989, התבקש להוביל גם את שריפת השנהב הגדולה בעולם בשנת 2016, שהייתה גדולה בהרבה מהשרפה הראשונה.
הוא הודה כי השנהב לא ממש נשרף בקלות:
ריסוק השנהב יכול גם הוא להיות מאתגר.
בשנת 2013, הוחלט בפיליפינים למחוץ מאגר של חמישה טון שנהב - בין השאר בשל התנגדות סביבתית להצית אש גדולה שתזהם את האוויר.
הם השכיבו את החטים לאורך הכביש ואז עברו עליהם ומעכו אותם באמצעות מכבש עד שנותרו חתיכות קטנות.
במקרים שבהם השנהב לא נכתש לחלוטין השתמשו בניפוצו על ידי מחפר.
שרידי השנהב שנותרו נלקחו למשרפה.
כאשר ארצות הברית קיימה אירוע דומה כעבור כמה חודשים, היא בחרה להשתמש במגרסת סלע גדולה; זמן קצר לאחר מכן, צרפת השתמשה בריסוס חומצה כדי להפוך את השנהב שנתפס לאבקה שלאחר מכן עורבבה עם חומר אחר כדי להבטיח שאף אחד לא יוכל להשתמש בו יותר.
השמדת השנהב היא טקטיקה שאושרה על ידי מספר ממשלות, פעילים וארגונים לא ממשלתיים.
ריצ'רד ליקי, שהיה אחראי להרס השנהב הגדול הראשון בקנייה בשנת 1989, טען כי מעשים אלה הם בעיקר כדי להעביר מסר לציבור שיגרום לו להעריך את הטבע עצמו ובכך גם להשפיע על הביקוש של השנהב בשוק העולמי.
בהסבירו את "ההשפעה עצומה" שראה לאחר האירוע ב-1989, ליקי אמר כי "אם עד אותו זמן היינו מאבדים מדי שנה 3.5 עד 4 אלף פילים, שנה לאחר מכן איבדנו לכל היותר 60 פילים.
מחקרים שנעשו בקרב צרכנים בסין - צרכנית השנהב הגדולה בעולם, הראתה כי לקונים פוטנציאליים רבים יש הבנה קטנה על הקשר בין הסחר בשנהב לבין ירידות חדות באוכלוסיות הפילים.
בעקבות אירוע ההשמדה המתוקשר הבעיה מגיעה לידיעתם של אלפי אנשים אשר רואים לראשונה גם את עמדת הממשלה הסינית בנושא.
מארגני ההשמדות גם שואפים לגרום לירידה בפופולריות של מוצרי השנהב בכך שהם מביישים את בעליהם שנותנים יד לטבח הפילים.
בסין, המחירים ירדו כמעט בחצי בין 2015 ל-2016, בעקבות הודעת הממשלה כי היא תתחיל לצמצם בהדרגה את הסחר בשנהב.
לדברי מומחה סיני בשם הונקיסאנג הואנג שדבריו שודרו בNPR, הירידה במחיר השנהב בסין לא נגרמה בשל פעולות שימור אלא בשל העובדה שהעם הסיני הגאה אינו רוצה להיתפס כבעל התנהגות פרימיטיבית.
פעילי שימור מאמינים כי השמדת השנהב יכולה להשפיע על צד ההיצע של שוק השנהב על ידי שליחת מסר חזק, בולט מאוד ומתוקשר ששוק השנהב הוא מסוכן וחסר תועלת ואין מוטב להסתכן בכניסה אליו.
כמו כן מי ששקל להיכנס לשוק השנהב כהזדמנות להשקעה עשוי לחשוב פעמיים בשל החשש שהשוק יחווה ירידות חדות.
שר האקולוגיה הצרפתי פיליפ מרטין מגדיר את השמדת השנהב "כחיונית במאבק נגד הסחר במינים מאוימים".
בבוצואנה, אשר מהווה מקום משכן לכמעט מחצית מהפילים באפריקה, פקידי השימור מתנגדים להשמדת מאגרי השנהב, והנשיא איאן קאמה החרים בפומבי את אירוע ההשמדה בקניה ב-2016. פקידים בבוצואנה מאמינים כי שריפת החטים יוצרת רושם שלפילים אין כל ערך.
במקום זאת, מוצרים שהוחרמו כחטי פילים וקרני קרנפים מוצגים במקומות בולטים כדי לסמל את הערך של שימור חיות בר.
דוגמה בולטת לכך הייתה הסרת הלוט מעל פסל של פיל אשר עשוי כולו משנהב פילים בשדה התעופה המרכזי של המדינה בגאבורונה בשנת 2015.
מספר עיתונאים קראו תיגר על ההיגיון של אסטרטגית ההשמדה, בטענה כי השמדת השנהב הופכת אותו לנדיר יותר מה שעלול לגרום לעלייה במחירו ולא לירידה.
עיתונאי מהגרדיאן קרל מאטהיסן חולק על טענה זאת מנקודת מבט בסיסית, תוך שהוא מציין כי כבר בעת תפיסת השנהב בטרם ההשמדה הוא יוצא מחוץ לשוק השנהב, כך שבעצם אין השפעה על המחיר בין אם השנהב מושמד ובין אם הוא נמצא במחסנים.
למרות שהשמדת השנהב שנתפס לא אמורה להשפיע על השוק לגמרי, העיתונאי דניאל סטיילס חולק על קרל וסובר כי אירועי ההשמדה המתוקשרים יוצרים תחושה של מחסור בשנהב שגורמת לעלייה במחיר אף אם בפועל השוק כלל לא מושפע מכך.
דוגמה לכך היא מחקר בשנת 2014 במימון ארגון הצילו את הפילים שמצא כי מחיר השנהב שולש בסין בין 2011 ל-2014 בשל השמדת השנהב.
עם זאת, כאמור עלות השנהב בסין ירדה למחצית בעקבות הודעת הממשלה הסינית כי היא תפתח בצעדים לצמצום הסחר בשנהב - כך שההשמדה בהחלט עשויה לעזור בשורה התחתונה.
ביפן, הביקוש לשנהב פחת מאז 2012 כתוצאת ממודעות הצרכנים לחדשות ולקשר בין סחר בשנהב להריגת פילים.
קרל מתאר את הדיון בהשפעות ההשמדה ככזה שמתאפיין בחוסר נתונים, ואילו העיתונאי טום מיליקן סיכם בשנת 2014 כי אסטרטגיית ההשמדה צריכה להיות תחת פיקוח הדוק כדי לקבוע האם היא מובילה לירידה בביקוש השנהב.
החשש הוא שיצירת רושם של מחסור בשנהב עשויה להביא אנשים במדינות מסוימות שבהם הסחר המקומי מותר (תאילנד, ארצות הברית, סין) להקמת מאגרי שנהב שימתינו לזמנים שבהם תהיה עלייה בביקוש.
יש גם התנגדות להשמדת השנהב בשל בזבוז הרווחים האדיר שהיא גורמת.
חלק מהמדינות המעורבות בסחר השנהב, במיוחד אלה בצד ההיצע באפריקה, הם גם מהמדינות הסובלות מאוד מעוני.
תחת השמדת השנהב ניתן למוכרו למקומות אחרים ולהעביר את כספי העסקה לצורך מאמצי שימור יקרים.
מנגד, ישנם שיקולים נוספים אשר משפיעים על החלטות של הגופים המוסדיים בעניין ומאיצים את ההשמדה המיידית של השנהב.
כאשר הונג קונג הודיעה על השמדת המאגר שלה, היא ציינה כי ההחלטה נובעת מסיכון רב שקיים בעת החזקת חומר בעל ערך כזה.
כאשר הפיליפינים למשל החליטו לשרוף מאגרי תרופות מן החי, רק חלק קטן מזה נשרף בעוד שהרוב נעלם בצורה מסתורית עם השנים (7.7 טון "אבדו" במהלך שנת ה-2000 לבדה).
מאגרי השנהב העומדים להשמדה נמצאים בסיכון גבוה מפני שחיתות של המעורבים בנושא, ובמספר מדינות כולל זמביה, מוזמביק, בוצוואנה והפיליפינים המאגרים ספגו "הפסדים" של כמה טונות.
השמירה אפוא של מוצרים אסורים לאורך זמן היא בעייתית, וההשמדה המיידית נתפסת כאחד האמצעים הבטוחים למנוע שחיתות כמו גם לחסוך עלויות הקשורות בהפעלת מקום בטוח לאחסון השנהב.
המנכ"ל של רשות חיות הבר בקנייה טוען ששמירת המאגרים מסייעת לסחר הלא חוקי.
הוא סיפר שכאשר סוחרי שנהב מעוניינים להשיג את החומר, הדרך ההגיונית ביותר לבצע זאת היא לא לצאת לציד אשר טומן בחובו סיכונים רבים, אלא פשיטה על מאגר שנהב שמור תוך מתן שוחד לאחראים על השמירה.
השמורה הביוספרית דאנא היא מערכת של הרים וואדיות המשתרעת מראש בקעת הירדן המזרחית ויורדת עד לשפלה המדברית של ואדי ערבה.
שטחה כ-300 קמ"ר, והיא נמצאת ליד העיר טפילה, בירת המחוז בשם זה.
סמוך לשמורה נמצא הכפר דאנא.
זוהי שמורת הטבע הגדולה ביותר בירדן.
ממרום מצוק ההרים של בקעת הירדן, ליד רמת קאדסיה (Quadesiyya) שגובהם כ-1,500 מטר, יורדים ואדיות רבים, בשבילים תלולים למישור הנמוך של ואדי ערבה, שהוא הקצה המערבי של השמורה.
השמורה הוקמה בשנת 1993 והיא הגדולה ביותר בממלכת ירדן.
בשנת 1994 רשות שמורות הטבע הירדנית (The Royal Society for the Conservation of Nature - RSC) החלה להפעיל תוכנית רשמית לניהול ושימור ערכי השמורה ופיתוח סוציו-אקונומי של תושבי המקום.
מוקד השמורה הוא הכפר דאנא, הנמצא על המדרון המערבי של ג'בל עטאטאה (1,641 מ').
אל הכפר מוביל כביש שמתפצל מדרך המלך.
רוב תושביו של הכפר המקורי, נטשו אותו ועלו במעלה ההר, מרחק 2.5 מהכפר דאנא ושם ייסדו עיירה שנקראת עטאטא.
לידה נמצאים בית חרושת למלט ומתקן מכ"ם של צבא ירדן.
הכפר בנוי בתי אבן בעלי גגות שטוחים הצמודים זה לזה מהם מתאפשר מראה של העמק שמתחתיו.
הארכיטקטורה מזכירה את זו הנבטית, בשל השימוש באבן ובעצים מקומיים, אולם הוא הוקם במאה ה-15. הכפר ניצב על שלוחה הררית של אבן גיר הצמודה מאחורה לסלעים אדומים של אבן חול.
מהשלוחה יורדים מדרונות תלולים אל נחל דאנא שמתחת.
ליד הכפר יער בן אלפי שנים של אורנים וברושים, המאוכלס גם ביעלים וצבועים מפוספסים.
כ-500 מטר מצפון ומעל לכפר, נמצא מעיין, קירותיו עשויים משושי בזלת שנוצרו בשל התפרצות געשית קדומה דרך סלע הגיר שבמקום.
בכפר דאנא מספר בתי מלון, כולל בית ההארחה של RSCN ומלון דאנא המופעל על ידי ולמען טובת הקהילה המקומית.
מכפר דאנא מתפתלת לאורך כ-17 ק"מ, דרך עפר לפינאן.
במקום היה בעבר היישוב הביזנטי פונון, ובח'רבת פינאן ניצבים כיום שרידי היישוב, כנסיות ומפעל מים.
בפתחו של ואדי ערבה ליד חירבת פינן, נמצאים שרידי מכרות נחושת קדומים שנחשבים למכרות הגדולים ביותר במזרח הקרוב
הם ניכרים בצבע השחור של הגבעות שנובע מהסיגים שהשאירו אחריהם הכורים לאורך כל תקופות הכרייה, וכן נשארו גם חלקים של אבנים בגוונים של טורקיז, עדות להימצאותה של נחושת.
במקום נשארו שרידים לשלושה פירי כרייה עתיקים, שניים כנראה מסביבות המאה ה-10 לפנה"ס והשלישי כנראה מהתקופה הרומית.
אוסביוס מקיסריה, מתאר את פאינו כמושבת עונשין של אסירים, שבויים ועבדים, שעבדו בפרך בהפקת הנחושת.
פונון איבדה את חשיבותה כמרכז הפקת נחושת אחרי שנת 500, אך המשיכה להתקיים כיישוב בעל חשיבות מסוימת ובתקופה הממלוכית אף התחדשו הכרייה וההפקה באזור, אולם בהיקפים נמוכים.
בנוסף מכילה השמורה כ-100 אתרים ארכאולוגיים שעדין נחפרים בידי משלחות ארכאולוגיות מבריטניה.
אחד האתרים באתר הוא המצודה האדומית שאג-ריש, מתקופת הברזל.
השמורה הביוספרית דאנא מכילה מגוון של תצורות קרקע: למין סלעי אבן חול שגובהם מעל 1,500 מטר, סלעי גיר ובזלת ועד לדיונות, שנמצאות בנקודה הנמוכה ביותר בשמורה בוואדי ערבה, 50 מטר מתחת לפני הים.
המדרונות החרוצים בוואדיות גדולים כקטנים מהווים קרקע נוחה למגוון רחב של מערכות אקולגיות.
כל הגורמים האלה יוצרים מספר בתי גידול, ומגוון ביולוגי גדולים ביותר שמקנים לשמורה את חשיבותה הגדולה.
ארבעה אזורים פיטוגאוגרפיים מצויים בשמורה: האזור הסהרו-ערבי, האזור הסודאני, האזור האירנו-טורני, האזור הים-תיכוני.
המספר הכללי של מינים שזוהו עומד על כ-800 מיני צמחים, ו-449 מינים של בעלי חיים.
מבין מסוגי הצמחים בשמורה יש לציין את הערער הפיניקי, והסוג החשוב ביותר הוא ברוש מצוי, בשמורת דאנא מצויים העצים האחרונים של מין זה ששרדו באזור.
כן גדלים בשמורה גם אלונים ירוקי עד וצמחי חולות כמו שיטה וגם מספר צמחי סלע שמקורם בסודאן.
זהו הקו הדרומי ביותר לחברת הברוש המצוי.
שלושה מיני צמחים נצפו על ידי בוטנאים רק בשמורה ולשמם הלטיני נוספה המילה "דאנא".
למרות המספר הרב של מיני בעלי חיים באזור, 25 מתוכם מצויים בסכנת הכחדה.
סכנה גדולה לחי ולצומח בשמורה עדיין מהווים רעיית יתר, כריתה בלתי מבוקרת של עצים וציד בעלי חיים בעיקר יעלים וחוגלות סלעים.
בשמורה מספר שבילים המתאימים לטיולים רגלים בדרגות קושי שונות, ומדריכים רשמיים של RSCN מתושבי המקום מתקיימים מהדרכות אלו.
השמורה הביוספרית של לוברון-לור (בצרפתיתRéserve de biosphère du Luberon-Lure) נמצאת בדרום צרפת במחוז ווקלוז שבחבל פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור.
האזור הוכרז כשמורת טבע אזורית בשנת 1977. בדצמבר 1997 הוכר על ידי אונסק"ו כשמורה הביוספרית של לוברון.
השמורה הורחבה ב-2010 ושמה שונה לשמורה הביוספרית של לוברון לור.
השמורה מתחלקת לשלושה אזורים: אזור הליבה ששטחו 25.3 קמ"ר, האזור החוצץ ששטחו 53.6 קמ"ר ואזור המעבר ששטחו 165.8 קמ"ר.
בשמורה עמקים והרים בעלי אופי ים תיכוני.
ההרים כוללים את רכס לוברון שפסגתו היא בגובה 1125 מטר ואת רכס ווקלוז שפסגתו היא בגובה 1256 מטר.
בעמקים עוברים מספר נהרות, ביניהם קלבון (Calavon), לרג (Largue) ולוזון (Lauzon).
גבול השמורה במזרח ובדרום הוא הקמט הקערי של נהר דורנס (Durance).
האזור היה מיושב כבר בתקופות פרהיסטוריות.
כיום יש בו ערים ועיירות ובהן מונומנטים ובניינים לשימור.
הכפר גורד שנמצא בשמורה מהווה אטרקציה תיירותית חשובה.
הנוכחות האנושית הארוכה באזור יצרה נוף שהוא שילוב של יישובים וביאוטופים עם מגוון ביולוגי עשיר: יערות אלונים, אורנים עצי אשור; צמחי נהרות ושטחי מרעה.
אולם לזניחתן של שיטות החקלאות המסורתיות יש השלכות שליליות על הפאונה והפלורה, והדבר מחייב מאמצי שימור.
השמורה האקולוגית מיסטייקן פוינט היא אתר מאובנים הממוקם באי ניופאונדלנד, במזרח קנדה.
השמורה מורכבת מרצועה צרה, באורך 17 קילומטר, של צוקי חוף סלעי.
צוקים אלה מתוארכים לתת-תור של האדיקר (לפני כ-560–580 מיליון שנה), ומכילים את הממצאים העתיקים ביותר של מאובני יצורים רב-תאיים.
שמורה זו היא המחשה פיזית ייחודית לנקודת מפנה בתולדות מוצא החיים על פני כדור הארץ - נקודה בה לאחר כמעט שלושה מיליארד שנים של התפתחות, הופיעו לראשונה יצורים מורכבים יותר מבחינה ביולוגית.
בשנת 2016 הוכרזה השמורה כאתר מורשת עולמי של אונסק"ו.
שם המקום באנגלית, מיסטייקן פוינט, הוא בתרגום לעברית "נקודה שגויה".
השם נובע מטעות שהייתה נפוצה בעבר אצל ימאים, שזיהו את הנקודה בטעות כנמל, עקב הערפל הרב ששרר במקום לעיתים קרובות.
בשמורה יותר מ-10,000 מאובנים שנחשפו, ולאחר גילויים משמשים למחקר מדעי.
גודלם נע בין סנטימטרים בודדים ועד לאורך של קרוב לשני מטרים.
צורת הימצאותם של המאובנים סייעו לחוקרים לקבוע שבעלי החיים שנמצאו באזור המחיה המקורי שלהם, והמאובנים מסייעים לחוקרים לקבוע את המורפולוגיה של הפרטים שנמצאו.
תיארוך רדיומטרי סיפק לחוקרים כרונולוגיה מפורטת, למשך 20 מיליון שנים, של בעלי החיים שבסביבה, כך שהחוקרים זכו להצצה על ההתפתחות האבולוציונית שהתרחשה בקרב היצורים המקומיים למשך תקופה ארוכה.
מרבית המאובנים שנמצאו משתייכים למין של אורגניזם ימי, הנקרא רנגאומורף - יצורים ייחודיים, בעלי מבנה גוף עלעלי, המהווים קבוצה ביולוגית נפרדת, שלא ניתן לסווגה כבעלי חיים או צמחים.
המאובנים העדינים נשמרו בפירוט יוצא דופן בזכות זרם של אפר וולקני.
המאובנים הייחודיים של השמורה שיכיים לתקופת האדיקר, אשר התרחשה סביב נקודת מפנה, שאחריה החל "הפיצוץ הקמבריוני", שהוא תקופת פריחה אבולוציונית, בה הופיעו לראשונה קבוצות בעלי חיים חשובות רבות.
חשיבות האתר כאתר מורשת עולמי
מבחינת הקריטריונים המסווגים את האתר כאתר מורשת עולמי, מסווג האתר על פי קריטריון 8: דוגמה לחריגות, להצגת התפתחויות בתולדות האנושות או התהליכי התהוותם של גורמים שונים בעולמנו.
האתר נכלל בקריטריון זה מעצם היותו התיעוד המתמשך הארוך ביותר שנמצא - כ-20 מיליון שנה ברצף - של מאובנים מתקופת האדיקר, חלקן העדויות הטובות ביותר שנמצאו לראשית התפתחותן של כמה קבוצות של בעלי חיים אשר עדיין קיימות בעת המודרנית.
השמורה של מיסטייקן פוינט מכילה את אוסף הממצאים העתיק ביותר שנמצא של אורגניזמים גדולים ומורכבים.
מבחינה אקולוגית, השמורה מכילה את אוסף הממצאים העתיק והמגוון ביותר של יצורי מים עמוקים מתקופת האדיקר, שמספק הצצה נדירה על אבות קדמונים משותפים של סוגי יצורים שונים שיתפתחו בהמשך, והצצה על בעלי החיים המורכבים הראשונים שהתקיימו במים העמוקים.
לאתר חשיבות נוספת בהיבטים נוספים, כמו ראיות לחשיבות תפקידן של רמות החמצן בעולם העתיק, בכדור הארץ או מבחינה מקומית, עבור התפתחותם של בעלי חיים רב תאיים מורכבים.
השמורה הקווקזית היא שמורת טבע.
שמה המלא: שמורת הטבע הביוספרית הקווקזית הממלכתית על שם ח.
זו הגדולה והוותיקה שבשמורות הטבע באזור צפון הקווקז.
ממוקמת בשלושה סובייקטים של הפדרציה הרוסית — מחוז קרסנודר, רפובליקות אדיגיה וקאראצ'אי-צ'רקסיה.
הקווקז הוא אזור מדהים ביופיו.
ממוקם בצומת של שני אזורי אקלים, האזור מהווה מגוון של נופים וחיות מעולם החי.
השמורה מתנשאת מעל הים לגובה של 3.5 ק"מ.
מדרום מוקפת במדרונות תלולים, תלולים מאוד, ובצפון שטחו משופע.
שמורת הקווקז היא האזור המוגן העתיק ביותר בקווקז ונמצאת ברשימה של אובייקטים בעלי ערך מיוחד של אונסק"ו והיא אחת הגדולות באירופה.
החלק הארי של שטחה ממוקם הרבה יותר גבוה מאשר גובה הים (כ-2,000 מטר), ובכמה מקומות עולה על 4,000 מטרים.
האקלים דומה לים, ובשמורה בעלי חיים האופייניים למרכז אסיה, מערב אירופה והים התיכון והם זוכים להגנת המדינה.
השמורה נועדה לשמר אובייקטים טבעיים, אקלים, צמחייה ובעלי חיים.
אבטחת הפארקים והשמורה, שמסופקת על ידי המדינה, משמשים כערובה להישרדות בעלי החיים.
בשטחי השמורה עוברים 11 שבילי הליכה מסומנים ואחד מהם הוא שביל 30, שנקרא בשם "שביל התיירות האקולוגי 1".
הכניסה לשמורה מותנה בקבלת אישור ועל המטיילים נעצר לפגוע בטבע ולהבעיר אש.
השמורה מהווה לממשיכתה של שמורת הביזון הקווקזית שהוקמה ב-12 במאי 1924 במערב הקווקז, על גבול אקלים סובטרופי.
זו שמורת ההר הגדולה ביותר באירופה.
השטח הכולל של השמורה — יותר מ-280 אלף דונם, מהם במחוז קרסנודר — 177,3 אלף דונם.
ב-19 בפברואר 1979, בהחלטת אונסק"ו, הוענק לשמורה סטטוס של שמורה ביוספרית ובינואר 2008, נקראה על שם ח.
השמחות שלי הוא אלבום אולפן התשיעי של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה שיצא לאור ב-6 בדצמבר 2011. האלבום נמכר בכ-20,000 עותקים והגיע למעמד של אלבום זהב.
בעקבות יציאת האלבום יצאה ריטה לסיבוב הופעות שנשא את שם האלבום.
האלבום כולל שירים בשפה הפרסית לצד שירים בעברית שתרגמה צרויה להב מפרסית.
את האלבום הפיקו ועיבדו חברי להקת כנסיית השכל רן אלמליח ועמי רייס.
בני משפחתה של ריטה מעניקים קולות רקע בהם ביתה משי קלינשטיין.
"שאנה" (בעברית: מסרק) הוא הסינגל הראשון מתוך האלבום, שיצא לאור ב-22 ביוני 2011. מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי ביקר באופן חיובי את השיר באומרו "הישן מחדש ומרענן את ריטה".
מילות השיר רומנטיות, כפי שפירשה ריטה:
"שאה דומאד" (בעברית: החתן המלך) הוא הסינגל השני מתוך האלבום, שיצא לאור ב-30 באוגוסט 2011. בצאת הסינגל סיפרה ריטה על השיר "אמא הייתה שרה לנו - האחיות, שעמדו להתחתן את השיר הזה בחינה, במקווה וכמובן בחתונה.
זהו שיר חופה פרסי מסורתי המשבח את החתן והכלה על שזכו זה בזו ומפרט על מה ומדוע השמחה".
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי ביקר באופן חיובי את השיר באומרו "אני מת להיות בחתונה פרסית, ואם ריטה תשיר את השיר הזה, אני אגיע גם בלי הזמנה.
אפזר לה נשיקות וגם אדביק דולרים".
"גולה סאנגם" (בעברית: פרח המרים) הוא הסינגל השלישי מתוך האלבום, שיצא לאור ב-30 באוקטובר 2011.
את כתפיך הוא הסינגל הרביעי מתוך האלבום, שיצא לאור ב-8 בינואר 2012. במצעד השבועי של רשת ג' הגיע השיר למקום ה-22.
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי ביקר באופן חיובי את האלבום: "זה אלבום שהותאם לריטה ככפפה.
כלומר הוא (האלבום) קודם כל ריטה, אחר-כך פולקלור פרסי.
ריטה אינה יוצאת מגדרה להעניק איזושהי פרשנות מיוחדת למקור, אבל היא דומיננטית, כולה בתוך העניין.
מנצלת את כל יתרונותיה להטביע את המוזיקה הזו בחותמה.
רוכבים על גל מוזיקת העולם.
אבל מעל הכל – זוהי ריטה, כלומר אפיזודה מלהיבה בתוך עולם הפופ שלה, לא מהפך אתני עמוק, אלא המגע האתני המחניף, המפנק אוזנינו המערביות, או כמו שריטה כותבת על הגרסה שלה לשיר "אוסטה קארים" (אלוהים רחום) – "אני מקווה שהאיראנים שישמעו אותו לא יכעסו עליי"".
העיתונאי אסף נבו ביקר גם כן באופן חיובי את האלבום: "האלבום החדש והנהדר של ריטה בפרסית, הוא קריאת החופש שלה מעול השנים והמעמד והתגלות מחודשת שלה כאמנית וזמרת חוקרת ומחפשת, שמצאה מחדש את שורשיה ואת שמחת החיים - הדבר הכי טוב שקרה לריטה מזה שנים, השמחות שלה והתענוג כולו שלנו".
העיתונאי עינב שיף ביקר גם כן באופן חיובי את האלבום: ""השמחות שלי" הוא הוכחה ללא מעט אמנים בסדר גודל לא פחות מזה של ריטה, שההליכה העיוורת על רעיון אמנותי מעניין מרתק משתלמת: בלי יותר מדי תחרות, "השמחות שלי" הוא אלבומה הטוב ביותר של ריטה מאז "ימי התום".
"השמחות שלי" עשיר בצלילים חדשים ומעניינים שתפרו עמי רייס (שהנשים את כנסיית השכל ומחייה מחדש גם את הקריירה של ריטה) ורן אלמליח מכנסיית השכל.
רייס ואלמליח, שרחוקים כמזרח ממערב, כפשוטו, מרמי קליינשטיין ועברי לידר (שהפיק לריטה את "רמזים"), לקחו את ריטה לריחות וטעמים שהיא בקושי זכרה כנוסטלגיה והשיבו אותם לחייה כמציאות מוזיקלית שלמה ומגובשת".
מבקר המוזיקה בן שלו ביקר באופן מעורב את האלבום: "האלבום הזה, שריטה משמשת בו זמרת ולא כוכבת של דרמה מוזיקלית-אישית גדולה מהחיים, הוא לא באמת חומר לפארודיות".
העיתונאי אבי שושן ביקר באופן חיובי את האלבום:"האלבום החדש של ריטה בשפה הפרסית הוא מעשה אמיץ של הזמרת הלאומית ויתאים לכל מי שמוזיקת עולם בוערת בעצמותיו".
העיתונאי גיא בניוביץ' ביקר גם כן באופן חיובי את האלבום: "חגיגה גדולה, צבעונית ומזמינה".
בעיתון הכלכלי, וול סטריט ג'ורנל נכתב על ההצלחה של האלבום וריטה באיראן.
האלבום זכה בפרס מהאקדמיה העולמית לאומנות, ספרות ומדיה.
השמחות שלי – EP רמיקסים
השמחות שלי – EP רמיקסים הוא מיני-אלבום של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה שיצא לאור ב-26 בפברואר 2012.
בצאת המיני-אלבום ריטה סיפרה איך האלבום נוצר: "כשאנחנו (עמי רייס, רן אלמליח ואני) עבדנו על האלבום, לקחנו את שירי השמחות עליהם גדלתי אבל לא השארנו אותם במלבושי העבר שלהם.
למדנו כל שיר, ואז הבאנו את העיבודים ללחנים קרוב יותר אלינו - לסביבה והעולם המוזיקלי שלנו, זה גם מה שעופר ניסים, אלי ניסן ופילוני עשו כל אחד בדרכו שלו, כל אחד לקח משירי האלבום ונתן לו את העולם שלו, את האינטרפרטציה שלו מבחינתי אלה יצירות בפני עצמן.
זו גם הסיבה שבחרתי להוציא אותן כ-EP נילווה לאלבום שלי".
הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 2005, בבימויו של רוב ריינר, על פי תסריט מאת טד גריפין ובכיכובם של ג'ניפר אניסטון, קווין קוסטנר, שירלי מקליין ומארק רופאלו.
הסרט מספר את סיפורה של אישה המגלה כי ייתכן שאמה וסבתה עשויות להיות ההשראה לרומן "הבוגר" משנת 1963 מאת צ'ארלס וב .
הסרט זכה לביקורות שליליות בעיקר, והיה אכזבה בקופות הכרטיסים.
הסרט הכניס רק 88.9 מיליון דולר, לעומת תקציב שעמד על 70 מיליון דולר.
אישה שומעת שמועה כי משפחתה שימשה השראה לרומן הבוגר ומחליטה לחפור בארון השלדים המשפחתי.
היא נפגשת עם גבר כריזמטי ומסכנת את יחסיה עם ארוסה.
שם השחקן/ית שם הדמות אודות הדמות ג'ניפר אניסטון שרה קווין קוסטנר בו שירלי מקליין קתרין מארק ראפלו ג'ף ריצ'רד ג'נקינס ארל כריסטופר מקדונלד רוג'ר סטיב סאנדווס סקט מינה סוברי אנני מייק ווגל בלייק קתי בייטס הדודה מיסטי ג'ורג' המילטון בתפקיד עצמו
התסריטאי האמריקאי טד גריפין היה אמור לשמש כבמאי הסרט על פי התכנון המקורי, אך כבר מיום הצילומים הראשון ב-21 ביולי 2004 החלו לצוץ בעיות.
בתוך שבוע אחד החל גריפין להסתכסך עם שאר הצוות, וב-5 באוגוסט פיטר את הצלם אד לקמן מהפרויקט.
לאחר שנראה היה כי גריפין לא יוכל לשתף פעולה כראוי עם שאר חברי הפרויקט, הוא פוטר על ידי המפיק הראשי סטיבן סודרברג, וההפקה הופסקה על מנת לאפשר לבמאי המחליף, רוב ריינר, לבצע שינויים על פי ראות עיניו.
הצילומים שבו לפעילות ב-18 באוגוסט.
המבקרים קיבלו את "השמועה אומרת ש..." בצורה שלילית לרוב.
באתר Rotten Tomatoes הוענק לסרט ציון 19% מביש, בהתבסס על ביקורות של 113 מבקרים.
גם אתר Metacritic ציין את הסרט לרעה עם ציון משוקלל של 35 מתוך 100, בהתבסס על 29 ביקורות.
סקוט ממגזין ה"ניו יורק טיימס" כתב על הסרט כי, "אני מניח ששמועות יכולות להיות גרועות יותר, אם כי כרגע אני אובד עצות בניסיון למצוא כיצד.
גב' מקליין ומר קוסטנר הם אנשי מקצוע ותיקים, שנותנים בדיחות הרבה יותר יבשות מכפי שמגיע להם, וג'ניפר אניסטון שלמה ומרתקת כתמיד [...] עם זאת מאמציה מבוזבזים בסרט שלא נראה כי הוא מייצר עניין אפילו בפני עצמו".
רוג'ר איברט ממגזין "שיקגו סאן-טיימס" פחות קטל את הסרט בביקורת שפרסם, וכתב כי "העלילה [...] נשמעת כמו גימיק.
זאת מכיוון שזהו באמת גימיק.
ו'השמועה אומרת ש...' יכול לעבוד מסיבות חיוביות, בין היתר בזכות הסאונד שלו והנוכחות של קווין קוסטנר [...] זה לא סרט נהדר, אבל הוא מאוד מהנה לצפייה והבדיחות בו מצחיקות".
מייק לסאל מכתב העת "סן פרנסיסקו כרוניקל" פרסם ביקורת על הסרט, בה ציין כי "בסרט יש את הטריפטיכון הקטלני ההוא שהופך לסימן ההיכר הרומנטי-קומי של ריינר: סנטימנט מטפטף, סצנות מרושעות שמטריפות את הדמויות ואימת הרפתקאות [...] מיותר לציין ש'השמועה' נכשל כממשיך דרכו של 'הבוגר'.
הוא נכשל מבחינה אמנותית אך גם מבחינה פילוסופית בכך שהוא מפריך את רוחו של הסרט הקודם, תוך שהוא לא מציע שום דבר אטראקטיבי במקומו".
השחקן פיטר טרוורס פרסם אף הוא ביקורת על הסרט במגזין "רולינג סטון", בה העניק לו כוכב אחד בלבד מתוך ארבעה.
הוא הוסיף: "התסריט המצמרר, מאת טד גריפין, מבוים על ידי רוב ריינר בערפל סהרורי, תוך שחזור הופעתו של קוסטנר בצורה מדויקת כמו בסרט "הצד הטוב של הכעס", ובכך סוחט את כל המיץ מהעלילה".
השמיים נמדדים במיל הוא סרט דרמה ביוגרפי רוסי של הבמאי קונסטנטין בוסלוב, על מיכאיל מיל - חלוץ תעופה סובייטי.
הסרט עוסק בעיקר בשנות היצירה שלו, בשנות ה-20 עד שנות ה-70, בהן מיל בנה את מיטב המסוקים ומסוקי הקרב של ברית המועצות, חרף התנכלויות וסבל רב שעבר עד שזכה לתהילה.
הסרט הופק במימון תאגיד מסוקי רוסיה, חברת רוסטכנולוגיות ומשרד התעשייה והסחר של רוסיה.
קונסטנטין בוסלוב ביים סרט נוסף על ממציא נשק סובייטי, "קלשניקוב", אודות מיכאיל קלשניקוב, שזכה להצלחה יחסית.
הסרט הופץ באופן מוגבל ב-19 בדצמבר 2019, וב-30 בדצמבר הודיעה רוסיה-1 כי הסרט ישודר בגרסה מורחבת כמיני-סדרה בת ארבעה פרקים החל מ-19 בינואר 2020.
הסרט מספר את תולדות חייו של מיכאיל לאונטייביץ' מיל, מעצב כלי תעופה ומייסד מפעל למסוקים.
הוא מתגבר על חוסר האמון של האנשים ברעיונותיו לגבי עיצוב מסוקים חדשים.
מיל מילדותו אהב את השמיים ולאורך חייו הקשים הלך בעקבות החלום.
בעודו בבית החולים, לאחר בדיקה לא מוצלחת של המסוק הגדול ביותר בעולם, מסכם מילס את מה שעשה עד כה: מהצעדים הביישניים הראשונים של הממציא הצעיר ועד להפיכתו למייסד הנדסת המסוקים הסובייטים, ששינתה לנצח את התעופה העולמית.
מאחורי התהילה עומדות תהפוכות הגורל, המאבק על האושר המשפחתי והטרגדיה האישית שעבר.
אבל סיפור המעצב לא נגמר - הוא יצטרך ליצור מסוק נוסף שיהווה עדות לדורות הבאים.
יבגני סטיצ'קין - מיכאיל מיל
אנדריי מרזליקין - ניקולאי קאמוב
צילומי הסרט נערכו באוקטובר 2018 במחוז רוסטוב, ברוסטוב על הדון ובנובוצ'רקסק.
השמיים הם הגבול הוא סרט הרפתקאות ביוגרפי משנת 2019 בבימויו של טום הרפר ונכתב על ידי ג'ק ת'ורן, מתוך סיפור שכתבו יחד ת'ורן והרפר.
הסרט מבוסס על הספר "נפילה כלפי מעלה" מאת ריצ'רד הולמס.
הסרט הופק על ידי טוד ליברמן, דייוויד הוברמן והרפר ומככבים בו פליסיטי ג'ונס, אדי רדמיין, הימש פאטל וטום קורטני.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים Telluride ב-30 באוגוסט 2019, ואחריו הוצג בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי של טורונטו.
הסרט יצא לאקרנים בבריטניה ב-4 בנובמבר 2019, ובארצות הברית ב-6 בדצמבר 2019. בהמשך יצא לסטרימינג בשירות Prime Video של אמזון.
בשנת 1862 בלונדון מגיעים הטייסים ג'יימס גליישר ואמיליה רן לשיגור בלון האוויר החם.
אף על פי שהיא רדופה מזכרונות בעלה המנוח פייר, ממשיכה אמיליה לשמור על חזות אמיצה.
במקביל, בפלאשבק, מופיע ג'יימס בפני החברה המלכותית ומסביר תאוריה שלו שניתן לחזות מזג אוויר בכדור פורח, אך נתקל בתגובות של צחוק.
כשג'יימס חוזר לביתו, הוא מדבר עם הוריו, והם מנסים לשכנע אותו להתמקד בשיטת מדע מבוססת יותר.
על הכדור הפורח, מתחילים ג'יימס ואמיליה לעבור דרך שכבת הענן.
עד מהרה הם נתקלים בסופה אלימה המסחררת את הכדור.
בפלאשבק משכנעת אנטוניה את אחותה אמיליה להשתתף בחיי החברה.
באותו פלאשבק פונה ג'יימס אל אמיליה ושואל אותה אם התסכים להיות הטייסת שלו בזמן שינסה להוכיח את התאוריות שלו, והיא מסכימה.
בכדור הפורח, מגלה אמיליה שג'יימס לא הביא בגדים המתאימים לטמפרטורה הצונחת, ומחליטה לרדת.
אמיליה מסכימה להמשיך לעלות, אך מבהירה לג'יימס שהם יצטרכו להתחיל לרדת בקרוב.
ג'יימס מתחיל לחוות היפוקסיה כשהם עולים, ומתעקש להמשיך.
אמיליה מספרת לו שפייר הקריב את עצמו כדי להצילה בטיסת בלון קודמת, וג'יימס מסכים לרדת.
אמיליה מגלה שקפא השסתום של שחרור הגז בראש הבלון.
כשג'יימס מאבד את הכרתו, אין לה ברירה אלא לטפס על החלק החיצוני של הבלון ולפתוח את השסתום מלמעלה.
עם כוויות הכפור על ידיה, היא נאבקת עם השסתום, ומכוונת שחרור איטי של הגז.
אמיליה מאבדת את הכרתה ונופלת הצידה מהכדור, אך ניצלת על ידי החבל הקשור סביב מותניה.
אדי רדמיין – ג'יימס גליישר
הימש פאטל – ג'ון ת'רו, חברו של ג'יימס
טום קורטני – ארתור גליישר, אביו של ג'יימס
פיבי פוקס – אנטוניה, אחותה של אמליה
ונסן פרז – פייר רנה, בעלה של אמליה
אן ריד – את'ל גליישר, אמו של ג'יימס
טים מק'אינרני – ג'ורג' בידל איירי
רבקה פרונט – הדודה פרנסס
בדצמבר 2016, אולפני אמזון רכשו את זכויות הסרט לתסריט של ג'ק תורן.
באמצע 2018 אושר כי פליסיטי ג'ונס ואדי רדמיין מככבים בסרט.
הם חזרו לעבוד יחד לאחר "התאוריה של הכול" משנת 2014, בבימויו של ג'יימס מארש, מכיוון שעבודתם בעבר וחברותם האמיתית עזרו להם לשתף פעולה גם בסרט זה.
הצילומים החלו בתחילת אוגוסט באולפני קולנוע במערב לונדון.
מיקומי הצילום באנגליה כללו את מכללת הצי המלכותי, גריניץ', פארק ריג'נטס, לונדון, בית קליידון, בקינגהאמשייר, הספרייה הבודליינית באוקספורד ופארק וורת'הם בלונדון.
סצנות מרכזיות תוכננו עבור IMAX והם כוללים יחסי רוחב לאיימקס והן עבור בתי קולנוע עם מסכים גדולים יותר ובפורמט גדול.
הסרט מבוסס על מיזוג בין הטיסות המפורטות בספרו של ריצ'רד הולמס משנת 2013 "נופלים כלפי מעלה" ().
טיסת כדור פורח המשמעותית ביותר המתוארת בסרט מבוססת על טיסתם של האווירונאוטים הבריטיים ג'יימס גליישר והנרי קוקסוול ב-5 בספטמבר 1862, כשבלון הגז הפחמי שלהם הגיע לשיא הגובה העולמי של 11,000 מטרים (כ-36,000 רגל).
עם זאת, בעוד גליישר מופיע בסרט, קוקסוול הוחלף על ידי אמיליה רן, דמות בדיונית.
בנוסף לקוקסוול, האנשים בפועל שהרכיבו את הדמות של אמיליה כוללים את:
סופי בלנשאר, האישה הראשונה שעבדה כבלונאית מקצוענית, שהפכה לאווירונאוטית מפורסמת בעקבות מות בעלה.
פליסיטי ג'ונס הצהירה שבלנשאר היא ההשראה לדמותה.
מרגרט גרהאם, אווירונאוטית בריטית ובדרנית.
מערכת היחסים של אמיליה עם בעלה פייר מבוססת בעיקר על טיסותיה של סופי בלנשאר עם בעלה ז'אן-פייר בלנשאר ואילו מותו של פייר נכתב בהשראתו של תומאס האריס ב-25 במאי 1824.
השמונה (1909–1919) (בהונגרית: Nyolcak, הייתה קבוצת האמנים של האוונגרד ההונגרי המשמעותית ביותר בראשית המאה העשרים.
אומנות השמונה הושפעה מהאמנויות האוונגרדיות של המאה העשרים, בעיקר פוביזם, פוסט-אימפרסיוניזם, מסגנון הציור של פול סזאן, ובמידה פחותה מהאקספרסיוניזם, מהקוביזם ומהארט נובו.
בתחילת המאה הם נחשבו לקבוצת אמנים מהפכנית.
הם חיפשו צורת ביטוי חדשה לעידן החדש.
ההוכחה לפעילותם היא שהאמנות ההונגרית של המאה העשרים השתלבה באמנות אירופאית.
חברי הקבוצה היו לאיוש טיהני, דז'ה אורבן, בלה צובל, דז'ה ציגאני רוברט בריני, ברטלן פור, קארוי קרנשטוק, אדן מארפי (למעשה משמונת החברים בקבוצה שבעה ציירים היו יהודים).
יתרה מזאת שלושת האורחים שהצטרפו לקבוצה כנלווים וביניהם הסופרת הגרפיקאית ואמנית הבד אנה לסנאי היו גם הם יהודים.
שני הנלווים הנוספים (מתוך השלושה) היו פסלים, וילמוש פמש בק ומרק ודרש.
הסופר והעיתונאי ג'רג' בלני ליווה את יצירתם לאורך הדרך וכתב עליהם.
שמונת החברים נסעו כולם לפריז (כל אחד בנפרד) למטרות לימוד בשנים הראשונות של המאה והשתתפו בהכשרה מוסדית לתקופות שונות, מי יותר ומי פחות.
המוסד הפופולרי ביותר ביניהם להכשרה היה אקדמיה ז'וליאן: בין 1901 ל־1907 שם אצל ברטלן פור, אדן מארפי, בלה צובל, דז'ה ציגאני, רוברט ברני, דז'ה אורבן וקארוי קרנשטוק - כולם היו סטודנטים של ז'אן-פול לורנס.
אולם השמונה ביקרו גם בבתי ספר פרטיים אחרים, כמו קולארוסי, האקדמיות גרנד שומיי, אומברט והשתתפו גם בשיעורי ציור בערב.
בציורי ערב אלה באותה תקופה הסתובבו גם אנרי מאטיס, אנדרה דרן, אלבר מארקה - שהיו הנציגים הבולטים של הפובזים הצרפתי.
מארפי עבר ללמוד מז'וליאן למוסד הציבורי הוותיק, École des Beaux-Arts, שם השתתף בכיתה של פרננד קורמון במשך ארבע שנים.
משם יצאו עם הזמן מחדשים בעולם הציור כמו אנרי דה טולוז-לוטרק, וינסנט ואן גוך, אנרי מאטיס או מאוחר יותר פרנסיס פיקאבייה וחיים סוטין.
הציירים ההונגרים קלטו שם ידע מודרני בעיקר מחוץ לכיתה: בבתי קפה של האמנים, בתערוכות פתוחות ב"סלון הסתיו" וב"סלון דז אינדפנדנט", בגלריה לאמנות אמברואה וויארד, או בערבים תחת כיפת השמיים של משפחת שטיין האמריקאית, פטרונית האומנויות, שם ניתן היה לפגוש את ציירי התקופה החדשה.
מבין השמונה, רק בלה צובל השתתף באופן פעיל בעבודה של מושבת האומנים בבאיה מארה, אם כי טיהני, ציגאני ואורבן ביקרו גם הם שם במשך הזמן.
בקיץ 1906 הציג בלה צובל את תמונותיו הטריות מפריז בפני האומנים בבאיה מארה, הדבר הביא למהפכה של ממש בקרב האמנים הצעירים, שרבים מהם נכבשו על ידי סגנון הפוביזם החדש.
צובל ללא ספק מילא תפקיד מפתח בהתפתחות הסגנון החדש.
הוא הושפע גם מקארוי קרנשטוק, שהיה כבר צייר ותיק ובוגר, שהזמין אותו לאחוזתו בשנת 1907. קרנשטוק, המנהיג לעתיד של השמונה לאחר מכן שינה את סגנון עבודתו שם ואז מנטורליזם למגמות חדשות כתוצאה מהעבודה המשותפת באחוזתו.
חברי השמונה המאוחרים, למעט ברני, השתתפו בתחילה בתערוכות של MIÉNK (חוג האימפרסיוניסטים ונטורליסטים הונגרים).
במהלך התערוכה השנייה שלהם במסגרת MIÉNK הבדלי הטעמים בין השמונה לבין עצמם ובין המציגים האחרים לעומת השמונה היו כה עמוקים עד שהם אפילו העלו את האפשרות לקרע.
כל זה לא נעלם מתשומת ליבו של ה"מחנה שנגד".
מבקר הציור השמרני, לאסלו קזדי- קובאץ', כתב אז שלדעתו "תקום קבוצת אמנים חדשה מתוך הצעירים".
עשרה חודשים לאחר מכן, ב־19 בדצמבר 1909, התגשמה תחזיתו של קזדי-קובץ'.
באותה עת הופיעו בעיתונות ידיעות על כך ששמונה ציירים חדשים בשם רוברט ברני, דז'ה ציגאני, בלה צובל, קארוי קרנשטוק, אדן מארפי, דז'ה אורבן, ברטלאן פור ולאיוש טיהאני יציגו בתערוכה.
בשלב זה הם טרם בחרו שם לקבוצה.
32 הציורים שלהם שהוצגו בתערוכה זו גרמו לשערורייה גדולה.
בהונגריה אז, אפילו הציור האימפרסיוניסטי, הנטורליסטי היה יוצא דופן, והצבעים הבלתי מעורבים, הקשים, וההצגה האידיאליסטית ואפילו המעוותת של גוף האדם העירום, גרמו לזעם בקרב הציבור הרחב שוחר האמנות.
יצירות כמו הדיוקן העצמי של דז'ה ציגאני, שכונה רק "המפלצת ירוקת-השיער", לא היו מוכנות לחלוטין לקהל הביתי.
עם זאת, הפרסום משך המונים לתערוכות, מאמרים בעיתונים היומיים התפרסמו נגד סגנון הציור החדש וגם הגנו עליו.
נערכו דיונים תאורטיים על מגמות מודרניות באמנויות היפות.
ב־9 בינואר 1910 קרא קרנשטוק את המסה שלו "אמנות חוקרת" בחוג גלילאו, שעליה ענה כעבור שבוע הפילוסוף ג'רג' לוקאץ' במאמרו "הדרכים נפרדו".
שני המאמרים הופיעו בכתב העת התרבותי המשפיע ביותר באותה תקופה, ניוגט.
השם "השמונה" נקבע רשמית לקראת התערוכה השנייה שלהם, שהתקיימה באפריל 1911 ב"גלריה הלאומית".
בהיות הציירים מודעים לאליטה האינטלקטואלית דאז, התערוכה הפכה לפסטיבל תרבותי אמיתי על ידי שלל אירועים.
תוכניות ליווי התמקדו בעיקר בשלושה תחומים: ביקורת אמנות, ספרות ומוזיקה של אותה עת.
בזה אחר זה התקיימו ערבי דיון, ערבי קריאה, ומפגשי ספרות של בוקר.
גם המוזיקה ישרה קו בפרספקטיבה היסטורית עם בתערוכה.
הקונצרט שבוניגנה רביעייה מיתרים את יצירות בלה ברטוק ושל לאו ויינר, ואת הסונטה לצ'לו של זולטאן קודאי התקיימו לקהל.
בלה ברטוק ביצע בעצמו יצירות לפסנתר שלו בין התמונות שהוצגו בתערוכה.
האירוע שלא לווה בשום הודעה על פירוק הקבוצה, אך חשף את היחלשות הסולידריות הפנימית בה, סגר למעשה את סיפורם של השמונה.
הם השתתפו עוד רק בתערוכה אחת גדולה יחד: התערוכה העולמית בסן פרנסיסקו, שמחלקת האמנויות היפות שלה נקראה "התערוכה הבינלאומית פנמה-פסיפיק".
השמונה קיבלו ביחד אולם נפרד, אשר נקרא בפרסום מחמיא, אך לא מדויק "הקוביסטים ההונגרים".
השמחות שלי הוא סיבוב הופעות של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה אשר נתמך על אלבומה "השמחות שלי" והתקיים ברחבי ישראל, ארצות הברית, צרפת וטורקיה.
המופע עלה ב-4 בפברואר 2012 והסתיים ב-16 בספטמבר 2016. המופע עלה למעלה מ-50 הופעות וכלל בנוסף לשירים מהאלבום הנתמך גם שירים משאר הקריירה שלה.
מתוך המופע הוקלט השיר "אגדת השמש והירח" ויצא כסינגל.
בנוסף יצא לאור וידאו קליפ מתוך המופע של השיר "שאה דומאד".
ב-6 בדצמבר 2011 יצא לאור האלבום "השמחות שלי", בהפקת רן אלמליח ועמי רייס מלהקת "כנסיית השכל".
האלבום מאופיין במוזיקה פרסית ומחבר את ריטה לשורשיה המשפחתיים והשירים אותם שמעה בילדותה.
בינואר 2012 זכה האלבום בתואר אלבום זהב לאחר שמכר יותר מ-20 אלף עותקים.
ביוני 2012 פורסם שעותקים פיראטיים של האלבום ושל השירים שבו זכו לפופולריות רבה באיראן.
ב-5 בדצמבר 2011, יום לפני שיצא לאור האלבום, התקיים מופע טרום השקה לאלבום.
על סיבוב ההופעות נודע ב-8 בינואר 2012. ריטה סיפרה על המופע: "המופע הוא חגיגה צבעונית של צלילים וגוונים, המתמזגים זה בזה ויוצרים חוויה מרגשת ומרקידה.
אני משלבת במופע חומרים מהאלבום החדש, לצד השירים שקיבלו עיבוד מוזיקלי עשיר וחם שמחבר אותם להוויית האלבום החדש".
זוהי רשימה חלקית של ההופעות:
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי ביקר באופן חיובי את המופע: "זוהי ריטה שלא עברה מהפך, לא הפכה לזמרת אתנית, אותה הגברת בשינוי האדרת, והאדרת בהחלט היא קורס באיך להפוך כמה שירים בפרסית למופע פופ אתני, שיכול להתכתב עם גוראן ברגוביץ' ובלקן ביט בוקס".
"השמיים נעולים" הוא סינגל של הצמד דולי ופן, מתוך אלבום האולפן השני שלהם, "צעירים לנצח", בהשתתפות הזמרים הישראלים עברי לידר, אלה לי להב ופלד.
השיר יצא לאור ב-14 במרץ 2021. השיר נכתב על ידי הצמד יחד עם לידר ופלד והופק על ידי הצמד ולידר.
על השיר סיפרו דולי ופן:
"השמיים נעולים" הוא השיר הישראלי השני שקיבל הכי הרבה לחיצות לניגון חוזר בספוטיפיי, לאחר "אפס מאמץ".
הווידאו קליפ של השיר פורסם ב-14 במרץ 2021, בסמוך לצאתו של הסינגל.
הקליפ בוים על ידי דורון סרי.
הקליפ צולם במנחת ערד, בית כנסת אוהל מועד בתל אביב ובחניון סינמה סיטי.
נכון לספטמבר 2025, לשיר יש למעלה מ-5 מיליון צפיות ביוטיוב.
אזורתאריך יציאהפורמטחברות תקליטיםמקורעולם14 במרץ 2021הורדה דיגיטלית • סטרימינגNMC • הליקון • טדי הפקות
השמורה הביוספרית אל ויסקאינו (בספרדית: Reserva de la biosfera El Vizcaíno) היא שמורה ביוספרית שהוקמה ב-1988 ושוכנת במועצה אזורית בצפון-מערב מדינת באחה קליפורניה הדרומית במקסיקו.
השמורה ממוקמת במרכז חצי האי באחה קליפורניה בין האוקיינוס השקט למפרץ קליפורניה.
היא משתרעת על שטח אדמה של 24,931 קילומטרים רבועים.
זהו מקלט חיות הבר הגדול ביותר במקסיקו וגובל בקצה הצפוני של שמורת החי והצומח "ואיה דה לוס סיריוס" (Valle de los Cirios).
ב-1993 הוכרז חלק מהשמורה אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
אתר המורשת משתרע על שטח של 3,696.31 קילומטרים רבועים וכולל את שתי הלגונות: "לגונה אוחו דה לייברה" (Laguna Ojo de Liebre) ו"לגונה סן איגנסיו" (Laguna San Ignacio) וסביבתן.
הן הוגדרו אתר מורשת עולמית בשל היותן האזור בו חורפים יונקים ימיים כדוגמת לווייתן אפור, פוקת המפרץ, אריה ים קליפורני, פיל ים צפוני והלווייתן הכחול.
הלגונות הן גם משכן של ארבעה מינים של צבי ים בסכנת הכחדה.
קבוצות ילידים אכלסו לראשונה את האזור הזה לפני יותר מאחד עשר אלף שנים.
ייתכן שהם היו ציידים-לקטים נוודים שהגיעו יבשתית מהצפון, מיבשת אמריקה הצפונית, או שהם היו קבוצות בעלות יכולת ימית שהשתמשו בסירות כדי לעקוב אחר קו החוף.
יורשיהם עם שחר התקופה ההיסטורית, היו קבוצה אתנית של ה, ציידים-לקטים שניצלו את משאבי הטבע של החוף, המישורים הפנימיים ורכס ההרים של ה.
מטיילים באזור הררי זה עדיין יכולים לראות את אמנות המערות של הילידים.
מגלי ארצות ספרדים הגיעו לאזור במאה ה-16. חואן רודריגס קבריו היה החוקר הראשון שניווט לאורך החוף, ואילו חקר את השטח של השמורה הביוספרית של ימינו ב-1596 מטעם , המשנה למלך של ספרד החדשה.
מדרום-מזרח לאל ויסקאינו הקימו הישועים את מיסיון סן איגנסיו דה קדאקאמאן, המהווה את גרעין העיירה הנוכחית סן איגנסיו.
נכון לתחילת המאה ה-21 מתגוררים בתחומי השמורה כ-45,000 תושבים.
מרכזי האוכלוסייה החשובים ביותר בתוך השמורה הם סנטה רוסליה (Santa Rosalía) וגררו נגרו (Guerrero Negro).
האחרונה מפורסמת בשל השטחים הנרחבים של בריכות אידוי למלח שבמשך 150 שנים היו עמוד התווך של הכלכלה של אחד האזורים המבודדים ביותר במקסיקו.
פעילויות כלכליות חשובות נוספות הן דיג ותיירות.
העונה הבוערת של התיירים באזור היא בחודשים שבהם הלווייתן האפור מגיע ממימי הקוטב הצפוני לחופי השמורה על מנת להתרבות.
השמורה הביוספרית אל ויסקאינו משתרעת על שטח של 24,931 קילומטרים רבועים במועצה אזורית בצפון-מערב באחה קליפורניה הדרומית.
גבולות השמורה הם: מצפון קו האורך 28º צפון, ממזרח מפרץ קליפורניה, מדרום קו האורך '30 26º צפון, וממערב האוקיינוס השקט.
הגישה לאזור אפשרית דרך כביש מספר 1 החוצה את חצי האי באחה קליפורניה מצפון לדרום (Carretera Transpeninsular número 1).
השמורה כוללת מגוון רחב של מערכות אקולוגיות, מאחד המדבריות היבשים ביותר בעולם ועד מנגרובים, לגונות, יערות אלונים ועצי מסקיט.
בחלק הגובל באוקיינוס השקט, אל ויסקאינו מתפקד כמקלט לרבייה של הלווייתן האפור, אשר מגיע לאזור כל שנה בתקופת הרבייה, כך שהאוכלוסייה גדלה.
השמורה היא משכן למגוון בעלי חיים וצמחייה חשובים, כולל מינים אנדמיים ואחרים הנמצאים בסכנת הכחדה, החיים בין סוגי הצמחייה המרובים באזור, כגון יער האלונים, שיחים עמידים ליובש, מסקיט, צמחיית דיונות החוף, צמחייה הידרופילית ומנגרובים.
בין הסכנות או האיומים הפוטנציאליים העיקריים אליהם חשופים מינים אלו הם ציד בלתי חוקי, ניצול יתר של מינים, הרחבת הגבול החקלאי, גידול בקר נרחב, זיהום, סחר בלתי חוקי במינים וכרייה.
בין סוגי הצמחייה המייצגים של האזור המדברי למחצה: מין של אמברוסיה (צמח) (Ambrosia camphorata), מקור חסידה גזור, שיחים אנדמיים כדוגמת Astragalus prorifer או מין העץ Fouquieria columnaris (בספרדית: Árbol cirio, באנגלית: Boojum tree).
בין עצי המנגרובים אפשר למצוא מינים בגובה בינוני כמו Rhizophora mangle (מנגרוב אדום או גם ריזופורת מנגלס) ו-Laguncularia racemose (מנגרוב לבן) וצמחים ימיים כגון Zostera marina, Phyllospadix scouleri ורופיית הים.
כמה עצי דקל בולטים גם הם כמו מין הדקל Brahea armata (באנגלית Mexican blue palm), שהוא אנדמי לחצי האי באחה קליפורניה, וושינגטוניה חוטית (Washingtonia filifera), המקובלת באירופה כצמח נוי, וכן מין הדקל וושינגטוניה חסונה, שגם הוא אנדמי, שיכול להגיע לגבהים של עד 35 מטר.
בולטים מינים מרובים מהסוג יוקה, בהם בולט המין האנדמי Yucca valida.
בעלי חיים שהסתגלו לתנאי האקלים הקיצוניים של השמורה כוללים מגוון של בעלי חיים ליליים כגון זאב ערבות, מכרסמים, כדוגמת Otospermophilus atricapillus (מין אנדמי של סנאי סלע הקרוי באנגלית Baja California rock squirrel) ומין הירבוען האנדמי Dipodomys peninsularis, וארנבות.
אחרים הסתגלו לשתיית מים מסוקולנטים בלבד.
יוצא דופן מבין היונקים הוא ה-Antilocapra americana peninsularis (באנגלית Baja California pronghorn), תת-מין אנדמי של אנטילוקפרה אמריקנית, שהיא אחד היונקים המהירים ביותר על פני כדור הארץ.
ניתן למצוא את האוכלוסיות האחרונות של תת-מין זה באזור.
השמורה היא גם בית הגידול של Ovis canadensis nelsoni, תת-המין המדברי של כבש גדול-קרניים, Odocoileus hemionus peninsulae, תת-מין של אייל פרדי שחור-זנב, ועשרות מינים של עופות ישיבים ונודדים.
בולטים במיוחד: השלך, הקורמורנים, האנפות והשחפים - וארבעה מינים של צבי ים.
על קו החוף והאיונים יש יונקים ימיים רבים, כמו פיל ים צפוני, אריה ים קליפורני, שני תת-מינים של פוקת המפרץ, דולפינים ולווייתנים אפורים.
השמורה הביוספרית של הדנאית המלכותית (בספרדית: Reserva de Biosfera de la Mariposa Monarca) היא אתר מורשת עולמית המכיל את רוב אתרי החורף של האוכלוסייה המזרחית של הדנאית המלכותית.
השמורה ממוקמת באזור האקולוגי של בגבול בין מדינות מקסיקו מיצ'ואקאן ומקסיקו, 100 קילומטרים, צפונית-מערבית למקסיקו סיטי.
מיליוני פרפרים מגיעים לשמורה מדי שנה.
הפרפרים מאכלסים רק חלק קטן מ-562.59 הקילומטרים הרבועים של השמורה מאוקטובר עד מרץ.
המשימה של הביוספרה היא להגן על מין הפרפר ובית הגידול שלו.
מרבית הדנאיות המלכותיות ממזרח אמריקה הצפונית חורפות כאן.
חוקרים מערביים גילו את האזורים הללו בשנת 1975. צווים נשיאותיים בשנות ה-80 של המאה ה-20 ובעשור הראשון של המאה ה-21 ייעדו את האזורים הללו שהיו עדיין בבעלות פרטית כשמורה פדרלית.
השמורה הוכרזה כשמורה ביוספרית בשנת 2000 וכאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשנת 2008.השמורה נותרה כפרית בעיקרה.
מנהלי השמורה ממשיכים להיות מודאגים מההשפעות המזיקות של כריתת עצים בלתי חוקית ומתיירות.
מאמצי השימור מתנגשים לעיתים עם האינטרסים של חקלאים מקומיים, בעלי קרקעות בקהילה, בעלי קרקע פרטיים וילידים.
כריתת יתר של העצים אפיינה את אזור השמורה במהלך התקופה הקולוניאלית של המאה ה-19. בתקופה שלאחר המהפכה המקסיקנית הייתה עלייה בפיצוי על פעולות אלה בצורה של מענקי קרקע לאוכלוסיות הילידים.
האזור נותר בעיקרו כפרי, עם קהילות של הקבוצות האתניות של ה וה.
קהילות אלו "שימרו באופן מסורתי את רכסי ההרים העליונים כקרקעות קהילתיות ל...
שימוש קולקטיבי, כולל ניצול יער בר קיימא, בעוד שהגבעות התחתונות חולקו לחלקות משפחתיות שבהן משקי בית גידלו יבולים בגני ירק מסורתיים" .
במקום הוקמה שמורה ב-1980 על ידי הנשיא חוסה לופס פורטייו לאחר עשרות שנים של מחקר מקיף על דפוסי הנדידה של הדנאית המלכותית.
בסוף שנות ה-80 הועבר ניהול השמורה למזכירות לפיתוח עירוני ואקולוגיה.
בשלב זה היא הוגדרה בקטגוריה של "שמורה ביוספרית מיוחדת".
בשנת 1986 הוגדרו השטח וגבולותיהם של האזורים.
בשנת 2000, קיבלה השמורה את השם "השמורה הביוספרית של הדנאית המלכותית" (Reserva de la Biosfera Mariposa Monarca).
אונסק"ו הכריזה על הביוספרה כאתר מורשת עולמית בשנת 2008 כנכס טבע.
הכרזה זו הביאה עמה את סיווגי השטחים של אונסק"ו של "אזור ליבה" ו"אזור חיץ", המשמשים ליצירת מערכת סיווג אחידה ספציפית לארגון אונסק"ו.
לאחר הקמת השמורה בשנות ה-80 של המאה ה-20, הוצאה כריתת עצי (Abies religiosa, מכונה בספרדית אויאמל - oyamel) אל מחוץ לחוק באזורים מוגדרים, וכן "כל הסגת גבול של בני אדם במהלך עונת החורף של הדנאית המלכותית בכל אזור השמורה".
חוקים כאלה גורמים עוול לקהילות המקומיות שהסתמכו על היערות לפרנסתם.
ד"ר קולומבה גונסלס-דוארטה, שחקרה את הקהילה בתוך השמורה, טוענת כי יצירת השמורה וההשפעות השליליות שהיו לה על האוכלוסיות בתוך השמורה (בני אדם, עצים ופרפרים) הם תוצאה של מיזמים קפיטליסטיים, כמו "הפקעה ירוקה".
עם זאת, כריתת עצים (לא חוקית) עדיין מתרחשת בגבולות השמורה.
כלכלת האזור מתבססת על תיירות, כרייה וחקלאות.
בינואר 2020 נרצח אומרו גומס גונסלס (Homero Gómez González), פעיל סביבה מקסיקני, מהנדס חקלאות ופוליטיקאי.
הוא היה המנהל של שמורת הדנאית המלכותית אל רוסריו, חלק בשמורה הביוספרית של הדנאית המלכותית.
גונסלס-דוארטה מציינת כי מותו יוצר פחד ואימה בקרב הקהילה על ידי מניעת אבל.
הסיקור התקשורתי של האירוע הזה חיזק את הנרטיב שכורתי עצים היו אשמים במותו של פעיל איכות הסביבה.
גונסלס-דוארטה חולקת על נרטיב זה ומייחסת את רציחתו לאלימות גוברת ונוכחות מוגברת של פשע מאורגן.
השמורה משתרעת מהיערות ההרריים של מזרח מיצ'ואקאן ועד למערב מדינת מקסיקו, 100 קילומטרים צפונית-מערבית למקסיקו סיטי.
השמורה במדינת מיצ'ואקאן מכילה את הפסגות הגבוהות ביותר במדינה, כולל פסגות המגיעות לגובה של 2,700 מטר מעל פני הים.
האקלים מסווג כממוזג ולח במקצת עם עונה גשומה בקיץ.
הטמפרטורה המקסימלית הממוצעת היא 22 מעלות צלזיוס.
תת-אקלימים קיימים באזור זה: קריר ולח למחצה, קר למחצה ולח למחצה, וקר ולח למחצה.
השמורה מאופיינת במחשופי בזלת היוצרים סדקים, העתקים ומצוקים בכיוון צפון-מזרח-דרום-מערב.
תצורות סלע החליפו תצורות ישנות יותר כמו חרוטים געשיים ושכבות לבה ישנות.
האדמה חדירה מאוד, וכתוצאה מכך יש מעט מים עיליים.
ישנם כמה אגמים קטנים ונחלי אכזב.
היערות של עצי האורן ושל עצי אשוח קדוש העמידים לבצורת מספקים מיקרו אקלים המספק מחסה כאשר הטמפרטורות יורדות לנקודת הקיפאון או כשיש גשמי חורף.
מדענים חוששים שבית הגידול של האשוח הקדוש בשמורה יתכווץ או ייעלם עד סוף המאה ה-21, בעיקר בשל שינויי אקלים.
אזור זה מכוסה בעיקר ביערות.
הרכב היער משתנה בהתאם לגובה:
מין האלון: Quercus agrifolia (באנגלית Coast live oak) עד לגובה של 2,900 מטרים מעל גובה פני הים,
Quercus agrifolia ואורנים בין 1,500 ו-3,000 מטרים מעל גובה פני הים.
מתחת ל-2,400 מטרים מעל גובה פני הים, יש אזורים קטנים עם עצי ערער וארז וכרי דשא.
השטחים עברו שינוי כתוצאה מפעילות אנושית: מחקלאות ומהתיישבויות.
מיני חיות הבר באזור נעים בין מינים האופייניים לאקלים סובטרופיים ובין מינים מהאזור התת-ארקטי, כולל מספר מינים אנדמיים רק לאזור זה.
בין המינים: אייל פרדי לבן-זנב, זאב ערבות, סמור ארך זנב, שועל אפור מצוי, ארנבון יער, עורב שחור, קתרטס תרנגולי, אוח וירג'יניה, וכן סוגים שונים של קוליבריים, זוחלים ודו-חיים.
ישנן 14 מושבות פרפרים עיקריות הממוקמות בהרים מיוערים טרשיים אלה, המהווים יותר ממחצית מהמושבות של אוכלוסיית הדנאית המלכותית במזרח ארצות הברית/קנדה.
ההערכה היא שעד מיליארד פרטים מבלים כאן בחורף בכל שנה נתונה.
מושבות אלו צפופות, בין שישה לשישים מיליון פרפרים להקטאר.
אזורי השמורה נמצאים במועצות המקומיות , , ו במיצ'ואקאן ו, ו במדינת מקסיקו.
הם מחולקים לחמישה אזורים או גרעינים עיקריים.
שמונה מתוך ארבע עשרה המושבות נמצאות בשטח המוגן.
המושבות בעצם מכסות רק 47 דונם, אך שטח הביוספירה המוגן משתרע על 562,590 דונם.
חמש מושבות פתוחות למבקרים: סיירה צ'ינקואה (Sierra Chincua) ואל רוסריו (El Rosario) במיצ'ואקאן, ולה מסה (La Mesa), פיידרה ארדה (Piedra Herrada) ואל קפולין (El Capulin) במדינת מקסיקו.
ישנן מושבות נוספות ליד סן חוסה וייה דה איינדה ואיקסטאפן דל אורו (Ixtapan del Oro), אך הן אינן מקודמות באופן פעיל לתיירות בגלל הסיכון לפגיעה במושבות הפרפרים הללו.
אל רוסריו הוא המקלט הגדול ביותר במיצ'ואקאן, שבו הפרפרים מכסים כ-1,500 עצים.
בעוד לביוספרה עדיין יש בעיות עם התשתית, במיוחד עם אשפה סביב החניה ואזורי המסחר, בוצעו מספר שיפורים, בעיקר במקלט אל רוסריו.
אלה כוללים שבילים מוגדרים היטב עם סיורי אבטחה ומדרגות אבן/או בטון במקומות תלולים כדי לסייע נגד סחיפה.
גם שבילי סוסים בוטלו מסיבות של סחיפה.
רק בשני אזורים יש מתקנים משמעותיים.
בסיירה צ'ינקואה יש מתקן מחקר המוקדש לדנאית המלכותית ומשתלה למאמצי ייעור מחדש.
בסרו דה קומפנאריו (Cerro El Companario) יש מתקנים לתיירות.
מיליוני פרפרים מעופפים דרומה לתוך מקסיקו, מטקסס ולאחר מכן עוקבים אחר רכס ההרים אל השמורה.
הפרפרים מתקהלים, מתקבצים על עצי אורן ואשוח קדוש.
לרבים, העצים נראים כתומים והענפים צונחים מהמשקל.
באביב, הפרפרים הללו נודדים ברחבי אמריקה, ולפעמים מגיעים למזרח קנדה.
במשך הזמן שלוקח להם לעשות את המסע הזה, ארבעה דורות של דנאית מלכותית נולדים ומתים.
דפוסי הנדידה של הדנאית המלכותית משתנים עקב שינויי אקלים.
במהלך הנדידה, הפרפרים עפים צפונה ברגע שהם נחשפים לטמפרטורות קרירות יותר.
משערים שקהילות צפופות נחשבות שומרות על חום.
אם השמש מחממת אותם, הפרפרים מתעופפים.
משק כנפיהם הושווה לקולות של גשם קל.
הפרפרים רגישים לטמפרטורות קפואות שהן קטלניות עבורם.
מאמצי השימור, שנועדו תחילה להגן על הפרפרים, מתמקדים כעת בשימור בית הגידול.
הישרדות אוכלוסיית הדנאית המלכותית תלויה במספר רב של בתי גידול ברחבי אמריקה הצפונית.
אין מספיק מידע על הפרפרים.
ההיקף המלא של אזורי החורף שלהם והאקולוגיה של האזור אינם ידועים היטב.
לכן, לא ידוע כמה גדולה צריכה להיות השמורה בפועל כדי לשמר ביעילות את אוכלוסיית הדנאית המלכותית.
מאז החלו מאמצי השימור, חלה התקדמות.
אף שעדיין חסרות תשתיות, הושגה התקדמות בתחומים כמו טיפול באשפה ובקרה על הגישה לאזורים המוגנים.
לדוגמה הקרן העולמית לשימור חיות הבר תיאמה בין ביולוגים ואקולוגים בינלאומיים לשיפור עיצוב השמורה.
הוקמה מערכת ניטור קבועה על מנת להבטיח שהיערות יישארו בריאים ולשלוט בכריתת עצים חשאית ושריפות יער.
בצד מדינת מקסיקו, המקלט הגדול ביותר ממוקם בין סן חוסה וייה דה איינדה לאיקסטאפן דל אורו.
לא מקדמים את התיירות באופן אקטיבי כדי לצמצם את הנזק לאזור למינימום.
במהלך חורף 2008–2009, היו תוכניות לתייג כמה שיותר מהפרפרים החורפים באמצעות ציוד מעקב קל במיוחד כדי לא לעכב את מעופם.
המטרה של מבצע זה הייתה לקבוע את נתיב הנדידה המדויק של הפרפרים כשהם טסים חזרה צפונה לארצות הברית וקנדה באביב.
ספירת הפרפרים שהגיעה מארצות הברית ומקנדה הייתה יציבה יחסית בשנות ה-2000, עם תריסר מושבות מאושרות נכון לחורף 2007–2008. מספר המושבות משתנה; ב-2004–2005 היו רק שבעה.
באופן כללי, מספר המושבות משתנה בין שמונה לשתים עשרה.
רוב שטח השמורה שייך לקהילות חקלאיות כפריות מפוזרות של הקבוצות האתניות של האוטומי והמזאווה, במיוחד בחלק של השמורה במדינת מקסיקו.