tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היסטוריון המשפט האנגלי מוריס וייל רואה בטיילור "במובנים מסוימים התאורטיקן הפוליטי המרשים ביותר שאמריקה ייצרה".
ההיסטוריון קלייד נ' וילסון מתאר את טיילור כ"פילוסוף השיטתי של הדמוקרטיה הג'פרסונית" וכמי ש"מייצג את 'הן נאמנות שמרנית לקהילה המקומית והדרכים המורשתות והן חשדנות רדיקלית-פופוליסטית כלפי קפיטליזם, 'קידמה', 'פוליטיקה של ממשלה ורוטינה של רשומות'." לפי ההיסטוריון אדם ל.
טייט, טיילור היה "חקלאי ש'ראה באושר רכוש של משפחה, חווה ופנאי', לא היה לו אהבה גדולה לדת מאורגנת, להיררכיה חברתית.
ג'וזף ר' סטרומברג כתב, "טיילור נקט עמדה ליברלית מוצקה בטענה שבני אדם הם תערובת של טוב ורע.
האינטרס העצמי היה הקבוע האמיתי היחיד בפעולה האנושית...
ואכן, בעוד הוגים אחרים, מתומאס ג'פרסון אל הפדרליסט ג'ון אדמס, מיוסרת מהצורך באזרחות ערכית, טיילור לקח את הדעה ש'עקרונותיה של חברה עשויים להיות בעלי מידות טובות, למרות שהפרטים המרכיבים אותה הם מרושעים'." הפתרון של טיילור להשפעות הפלגוניות.
היה "להסיר את הבסיס מתחת לג'ובניקים, הבנקים, מפלגת כסף הנייר, היצרנים הנתמכים בתעריפים וכן הלאה; להרוס את מערכת החסות שבאמצעותה השחיתה הרשות המבצעת את הרשות המחוקקת; להפיל את הסמכות הגזולה של בית המשפט העליון".
"ככל שאומה תלויה יותר לחירותה בתכונותיהם של יחידים, כך סביר שהיא תשמור עליה פחות.
על ידי ציפיות לטובת הציבור מהסגולה הפרטית, אנו חושפים את עצמנו לרעות ציבוריות כתוצאה מפגעים פרטיים."
טיילור כתב להגנת העבדות אבל הודה שזה לא בסדר.
"שלא נניח שאני מאשר את העבדות כי אני לא מחמיר את רעותיה, או מעדיף מדיניות שחייבת להסתיים במלחמת השמדה".
במקום זאת, הוא הגן על המוסד משום ש"חשב ששחורים אינם מסוגלים לחירות".
טיילור חשש שהשחרור הנרחב יוביל בסופו של דבר ולתמיד לשפיכות הדמים הנוראה שנראתה במושבה הצרפתית סנטו דומינגו ב-1791, המקום שבו התקיים מרד העבדים המוצלח ביותר מכל, המהפכה בהאיטי.
"טיילור הוא אחד מרוב ההוגים האמריקאים מוושינגטון ועד ג'פרסון ועד לינקולן בספק שהכושי החופשי אי פעם יכול להיות משהו מלבד בעיה עבור הפוליטיקה האמריקאית." לפיכך, הוא דגל בגירוש של שחורים חופשיים.
"עבדות כושית היא חוסר מזל לחקלאות, לא אפשרית לביטול, ורק בהישג יד של הרגעה." טיילור מתח ביקורת על האמביוולנטיות של ג'פרסון כלפי עבדות ב-Notes on the State of Virginia.
טיילור הסכים עם ג'פרסון שהמוסד היה רשע, אך התנגד להתייחסויות החוזרות ונשנות של ג'פרסון לאכזריות הספציפיות של העבדות.
טיילור טען כי "[עבדים] הם צייתנים, שימושיים ומאושרים, אם הם מנוהלים היטב", כי "[ה]הפרט מוגבל על ידי רכושו בעבד, ורגיש לאנושות, וכי "[דת] תוקפת אותו [בעל העבדים] גם בתפלותיה ובאימה.
היא קושרת ללא ניתוק את האושר או האומללות שלו ושל עבדיו."
הגישה שעבדות עשויה באופן פרדוקסלי לטפח תחושת שוויון בין לבנים, נשקלה לאחרונה על ידי אדמונד ס.
גישתו של טיילור, ההגנה על שימור העבדות בנסיבות וחששות התקופה, תשמש כדי לתמוך בהגנות נחרצות יותר של עבדות על ידי סופרים, כגון ג'ון קלהון, אדמונד רופין וג'ורג' פיצהו, שהרחיבו את הטיעון בטענה שהמוסד אמור להיות "טוב חיובי".
סטרומברג אומר שתפקידו של טיילור בקריאה להתנתקותה של וירג'יניה ב-1798 ותפקידו בהחלטות קנטקי ווירג'יניה "מראים באיזו רצינות הוא לקח את הזכויות השמורות [התערבות (ביטול) ופרישה] של הקהילות הפוליטיות העיקריות הללו [המדינות]".
טיילור היה אחראי להנחיית החלטת וירג'יניה, שנכתבה על ידי ג'יימס מדיסון, דרך בית המחוקקים של וירג'יניה.
הוא כתב: "כוח פוליטי עצום צובר תמיד עושר עצום ועושר עצום צובר תמיד כוח פוליטי עצום".
"כמו עמיתיו הבורגנים הרדיקליים באנגליה, טיילור לא הודה שקיצוניות גדולה של עושר ועוני היו תוצאות טבעיות של הבדלים בכישרון; להפך, הם תמיד היו תוצאה של כפייה חוץ-כלכלית ושל הונאה".
"יחד עם ג'ון רנדולף מרואנוק וכמה אחרים, טיילור התנגד למלחמת מדיסון ב-1812 - המלחמה של מפלגתו שלו - בדיוק בגלל שזו הייתה מלחמה על האימפריה".
אחוזת המטעים העיקרית של טיילור, הייזלווד, הייתה ממוקמת שלושה מיילים מפורט רויאל, וירג'יניה ונמצאת במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
ג'ון אלפרד טיניסווד היה גבר בריטי שחי מעל גיל 110 והגבר המבוגר ביותר בעולם מ-29 ביוני 2024 עם מותו של שי פינג בן ה-112 מסין ועד למותו בגיל 112 שנים ו-91 ימים.
במותו ב-25 בנובמבר 2024 יואאו מריניו נטו היה לגבר החי המאומת המבוגר ביותר בעולם .
ג'ון אלפרד טיניסווד נולד ב-26 באוגוסט 1912 בליברפול, לנקשייר (כיום מרזיסייד) אנגליה.
לג'ון ברנרד ואדה טיניסווד במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא לא יכול היה להתגייס כחייל בשל ראייתו הירודה, וכתוצאה מכך, הוא מילא תפקיד ניהולי בחיל השכר של הצבא המלכותי כרואה חשבון ומבקר, הוא עסק גם במשימות לוגיסטיות, כמו איתור חיילים תקועים וארגון אספקת מזון.
הוא פגש את אשתו לעתיד, בלודין (לבית רוברטס) במהלך המלחמה הם נישאו ב-1942, וב-1943 נולדה בתם היחידה סוזן, טיניסווד המשיך לעבוד כרואה חשבון בדואר המלכותי הבריטי ו־Shell-Mex ו-BP לפני פרישתו ב-1972 בלודין מתה מסרטן ריאות ב-1986, לאחר 44 שנות נישואים.
ב-2 באפריל 2024, עם מותו של חואן ויסנטה פרז בן ה-114 מוונצואלה, הוכרז טינסווד כאדם החי המבוגר ביותר בעולם וקיבל הכרה משיאי גינס יומיים לאחר מכן.
עם זאת, האיש הסיני שי פינג והצרפתי ז'ורז' תומאס, שניהם נולדו בנובמבר 1911, היו מבוגרים יותר וטרם אומתו על ידי חוקרים.
טיניסווד הפך לגבר האירופי המבוגר ביותר ב-1 ביוני 2024, עם מותו של תומאס, וב-29 ביוני, לאחר מותו של שי, הפך למעשה לאדם המבוגר בעולם.
בשל תפקידו האדמיניסטרטיבי והלוגיסטי במהלך מלחמת העולם השנייה, נאמר שהוא גם " הגבר הוותיק ביותר ששרד בעולם במלחמת העולם השנייה" לאחר שהוכר על ידי גינס.
טיניסווד מת בסאות'פורט ב-25 בנובמבר 2024 בגיל 112 שנים ו-91 ימים.
ג'ון טיילור היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מקרוליינה הדרומית.
תאריך הלידה של טיילור ידוע.
בשנים 1802–1805 היה טיילור חבר בית הנבחרים של קרוליינה הדרומית.
הוא נבחר כדמוקרטי-רפובליקני לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה-14, וכיהן מ-4 במרץ 1815 עד 3 במרץ 1817, אך לא הצליח להיבחר מחדש לקונגרס ה-15 ב-1816 ולא הצליח להיבחר לקונגרס ה-17 ב-1820. תאריך מותו אינו ידוע.
הוא התחתן עם מרי מרגרט סמית', בתו של הסנאטור מקרוליינה הדרומית ויליאם סמית'.
בתם, מרי מרגרט סמית' טיילור, נישאה לעיתונאי ובעל המטעים מרדית' קלהון.
ג'ון טלמקוס ג'ונסון היה כומר בכנסייה הנוצרית, עורך דין ופוליטיקאי, שנבחר כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מקנטקי.
אחיו הגדולים, שהיו גם הם פוליטיקאים, כללו את ג'יימס ג'ונסון וריצ'רד מ' ג'ונסון, שכיהן כסגן נשיא תחת מרטין ואן ביורן; הוא היה דודו של רוברט וורד ג'ונסון, שהיה גם הוא פוליטיקאי.
ג'ונסון נולד ב-5 באוקטובר 1788 בגרייט קרוסינג, כיום במחוז סקוט, קנטקי.
הוא למד במכינה קדם אקדמית לאחר שלמד בתחילה בביתו.
בהמשך למד באוניברסיטת טרנסילבניה, בלקסינגטון, קנטקי.
כמו אחיו הגדול ריצ'רד, הוא למד משפטים.
בשנת 1809 התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע בג'ורג'טאון, קנטקי.
ג'ונסון שירת במיליציה של קנטקי במהלך מלחמת 1812 כעוזר הגנרל ויליאם הנרי הריסון.
ג'ונסון נבחר כחבר בית הנבחרים של קנטקי, וכיהן במשך חמש קדנציות.
הוא נבחר בשנת 1820 מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית לתקופת הקונגרס ה-17 ונבחר מחדש כדמוקרטי ג'קסוני לקונגרס ה-18, וכיהן מ-4 במרץ 1821 עד 3 במרץ 1825).
בעת כהונתו בקונגרס, כיהן ג'ונסון כיו"ר הוועדה למשרדי הדואר וכבישי הדואר (הקונגרס ה-18).
הוא סירב להתמודד בבחירות שוב ב-1824.
ב-20 באפריל 1826 מונה לשופט של בית המשפט לערעורים בקנטקי וכיהן עד 30 בדצמבר אותה שנה.
ג'ונסון הוסמך כמורה דת בכנסייה הנוצרית, בה שימש במשך מספר שנים.
הוא הפך לפעיל בפרסום עיתונות נוצרית.
בשנת 1836, היה ג'ונסון גורם מרכזי בהקמת מכללת בייקון בג'ורג'טאון, קנטקי.
הוא מת בלקסינגטון שבמיזורי ב-17 בדצמבר 1856 ונקבר בבית הקברות לקסינגטון.
ג'ון טיילר מורגן היה פוליטיקאי אמריקאי, בריגדיר גנרל בצבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים, ומאוחר יותר נבחר לשישה כהונות רצופות כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אלבמה (1877–1907).
לפני המלחמה היה בעל עבדים בולט, והפך למנהיג השני של הקו קלוקס קלאן באלבמה בתקופת השיקום.
הוא ואדמונד פטוס היו ממובילי העליונות הלבנה באלבמה ועשו יותר מכל אדם אחר במדינה כדי להיאבק במאמצי השיקום לאחר מלחמת האזרחים.
גרנט שלח את התובע הכללי של ארצות הברית, איימוס טפן אקרמן, לתבוע את הקלאן לפי חוקי האכיפה, נעצר מורגן ונכלא.
עקב מוניטין זה באלבמה בהתנגדות למהלכי השיקום, נבחר מורגן כסנאטור ב־1876. במהלך כהונותיו, היה תומך נלהב בהדרה של שחורים מזכויותיהם הפוליטיות, בהפרדה גזעית, ואף בלינצ'ים.
היסטוריונים מציינים כי הוא שיחק תפקיד מרכזי בעיצוב האידאולוגיה של העליונות הלבנה ששלטה בהפרדה הגזעית בארצות הברית במהלך השנים 1890–1960. מורגן נחשב לאחד האידאולוגים הגזעניים הידועים ביותר של זמנו, ולעיתים מיוחס לו תפקיד בהנחת היסודות של תקופת ג'ים קרואו.
מורגן נולד ב-20 ביוני 1824 בבקתה ליד את'נס שבטנסי.
משפחתו טענה למוצא ולשי, מצאצאי ג'יימס ב.
מורגן (1607–1704) שהתיישב במושבת קונטיקט.
מורגן קיבל חינוך ראשוני מאמו, ובסתיו 1830, בהיותו בן שש, הלך רגלית רבע מייל מדי יום לבית הספר Old Forest Hill Academy.
ב־1833 עברה משפחתו למחוז קלהון שבאלבמה, שם למד בבית ספר והמשיך ללמוד משפטים אצל השופט ויליאם פריש צ'ילטון, גיסו.
לאחר שהוסמך לעסוק בעריכת דין, פתח משרד בטלאדגה.
עשר שנים מאוחר יותר עבר למחוז דאלס והמשיך לעסוק בעריכת דין בסלמה וקאהבה.
עד 1857 התעשר והחזיק יותר מחצי תריסר עבדים, כולל משפחה שלמה ששירתה בביתו.
מורגן הצטרף לפוליטיקאים הקיצוניים שתמכו בעבדות ("Fire-Eaters"), בראשותו של .
הוא תמך בתנועת הפרישה של הדרום מהאיחוד, והיה אלקטור לנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית בדרום ב־1860. מורגן היה נציג מחוז דאלס בוועידה החוקתית של אלבמה ב־1861 ומילא תפקיד מפתח באישור החלטת הפרישה מהאיחוד.
בנאומיו ב־1861, טען כי הפרישה מתבססת על זכותם של הדרומיים להחזיק בעבדים מהגזע האפריקאי.
הוא אף דמיין עתיד שבו שטחי הדרום ישתרעו על פני המפרץ הקריבי ואיי הקריביים, כששטחים אלו מחזיקים בעבדים.
לאחר פרישת אלבמה מהאיחוד ותחילת המלחמה, התגייס מורגן כטוראי ליחידת Cahaba Rifles, שהצטרפה לצבא הקונפדרציה.
הוא השתתף בקרבות מוקדמים לפני קרב מנאסס הראשון בקיץ 1861.
עם התקדמות המלחמה, התגלה כקצין מוכשר, הועלה לדרגת מייג'ור ואז ללוטננט קולונל, ושירת תחת קולונל רוברט רודס, שהיה עתיד להיות גנרל קונפדרציה.
ב־1862 התפטר והקים מחדש את רגימנט סיירי הפרטיזנים של אלבמה ה-51, שבו מונה לקולונל.
הוא הוביל את הרגימנט בקרב מרפרסבורו ובשיתוף עם יחידות הפרשים של נייתן בדפורד פורסט.
בהמשך, סירב להוביל את הבריגדה הישנה של רודס ונשאר בזירה המערבית, שם פיקד על כוחות בקרב צ'יקמוגה.
ב־16 בנובמבר 1863 מונה לבריגדיר גנרל ומפקד חטיבת פרשים והשתתף במערכת נוקסוויל.
ב־27 בינואר 1864 הובסו חייליו על ידי פרשים פדרליים, והוא הועבר לפיקוד חדש והשתתף במערכת אטלנטה.
לאחר מכן פקד על כוחות שהטרידו את צבאות ויליאם שרמן במהלך המרוץ אל הים.
בהמשך, הוצב בתפקיד מנהלי עקב שתייה מופרזת, ושובץ במשרדי אדמיניסטרציה בדמופוליס.
לקראת סוף המלחמה ניסה, ללא הצלחה רבה, לגייס כוחות שחורים להגנת הבית באלבמה.
לאחר סיום המלחמה, חזר מורגן לעסוק בעריכת דין בסלמה.
הוא הפך לנציג המשפטי האמיד של חברות הרכבות, שהיו שנואות בציבור הרחב, וב־1867 החל להיאבק בפוליטיקת השיקום של הרפובליקנים ובזכויות הפוליטיות של השחורים.
מורגן סייר בדרום ארצות הברית ונאם בנאומים מעוררי גזענות, שבהם קרא לדרום לא להתפשר עם השיקום.
הוא הצטרף ל"דמוקרטים הבורבונים" והשתמש באסטרטגיות בחירות שלהם כדי לעודד מצביעים לבנים להיאבק בשחורים לשם "הגנה עצמית".
ב־1872 מונה למנהיג השני של הקו קלוקס קלאן באלבמה.
הוא ואדמונד פטוס המשיכו להיאבק במהלכי השיקום ולהחזיר את העליונות הלבנה למדינה, ואף נעצרו על ידי ממשל גרנט בעקבות פעולותיו, היה מורגן דמות מוכרת בפוליטיקה הלאומית ונבחר כאלקטור לנשיאות מטעם סמואל טילדן בבחירות 1876.
במהלך כהונתו שימש כראש ועדת הכללים, ועדת יחסי חוץ, ועדת תעלות בין אוקיינוסים, והוועדה לבריאות הציבור ובידוד לאומי.
מורגן היה הדובר הפוליטי המוביל של אלבמה כמעט חמישים שנה.
במהלך כהונתו עבד למען ביטול התיקון ה־15, הפליה פוליטית של שחורים בכל מדינה, ולהחלת גזענות חוקית – כולל תמיכה בלינצ'ים.
נאומו מ־1890 כלל את המשפט:
מורגן התנגד להענקת זכות הצבעה לנשים, בטענה שהדבר יפגע בסמכות הביתית של הגבר ובמשפחות.
מורגן תמך בהתרחבות אמריקאית, כולל סיוע לסיפוח הוואי, הפיליפינים וקובה, ובניית תעלה בין האוקיינוסים באמריקה המרכזית (בעיקר ניקרגואה).
כמו כן, תמך בהקמת תנועה לשיבת שחורים למולדתם, בין היתר להוואי, קובה, הפיליפינים וקונגו.
בעשור האחרון של חייו, היה לדובר הבולט ביותר של ארצות הברית בנושא רפורמות בקונגו.
מורגן מת מהתקף לב בוושינגטון ב־11 ביוני 1907, ונקבר בסלמה שבאלבמה, בסמוך לקברו של נייתן בדפורד פורסט.
את כהונתו בסנאט המשיך ג'ון בנקהד.
קרוביו המשיכו להיות משפיעים בפוליטיקה של אלבמה, ובבעלותם הבית הראשון של הקונפדרציה במונטגומרי.
אחיינו, אנתוני דיקינסון סייר, היה נשיא הסנאט של אלבמה ויועץ משפטי מרכזי, והוביל את חוק סייר מ־1893 שהחרים את זכות ההצבעה של שחורים באלבמה למשך כמעט מאה שנה.
נכדתו למחצה הייתה זלדה סייר, אשת הסופר פ.
1913 – קשת זיכרון בסלמה עבור מורגן ופטוס.
1953 – נבחר להיכל התהילה של אלבמה.
Morgan Academy, בית ספר פרטי לבנים בלבד בסלמה.
באוניברסיטת אלבמה נקרא בניין על שמו – Morgan Hall.
במלחמת העולם השנייה ספינת ליברטי נקראה על שמו – SS John Morgan.
ג'ון וריק טאני היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כסנאטור וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת קליפורניה בשנות ה־60 וה־70. טאני, שהיה חבר המפלגה הדמוקרטית, נודע במיוחד בזכות פעילותו לקידום חקיקה בתחום ההגבלים העסקיים והגנת הסביבה, ובפרט בזכות "חוק מניעת זיהום הרעש" משנת 1972 ו"חוק טאני" בתחום ההגבלים העסקיים.
הוא תמך נחרצות בזכויות האזרח והיה בין מובילי תיקון חוק זכויות ההצבעה בשנת 1975.
הוא היה בנו של אלוף האגרוף ג'ין טאני.
טאני, שהיה ממוצא אירי־קתולי, היה שותף לחדרו של אדוארד (טד) קנדי באוניברסיטת וירג'יניה, והשניים הפכו לחברים קרובים לכל החיים.
טאני נבחר לסנאט של ארצות הברית בבחירות של 1970, אך הפסיד במרוץ המחודש ב־1976 לרפובליקני סמואל הייאקאווה.
לאחר תבוסתו פעל טאני כפעיל סביבתי.
טאני נולד במנהטן ב־26 ביוני 1934, והיה בנם השני של אלוף העולם באגרוף במשקל כבד ג'ין טאני ושל אשתו פולי לאודר טאני, ממשפחת לאודר־גרינוויי.
הוא גדל בחוות המשפחה בסטמפורד, קונטיקט, ולמד בבתי הספר ניו קיינן קאנטרי ווסטמינסטר.
הוא השלים את לימודיו באוניברסיטת ייל בשנת 1956 עם תואר באנתרופולוגיה והיה חבר באחוות סנט אנתוני הול.
לאחר מכן למד באקדמיה למשפט בינלאומי שבהאג, וסיים תואר במשפטים באוניברסיטת וירג'יניה בשנת 1959. הוא היה שותף לחדרו של טד קנדי, והשניים נותרו חברים קרובים.
באותה שנה הוסמך לעריכת דין בווירג'יניה ובניו יורק, ועבד כעורך דין בניו יורק.
באותה שנה נישא למייקה ספרנגרס, הולנדית במוצאה.
לאחר מכן הצטרף לחיל האוויר האמריקאי כקצין משפטי ושירת עד אפריל 1963 בדרגת קפטן.
במקביל לימד דיני עסקים באוניברסיטת קליפורניה בריברסייד (1961–1962).
בשנת 1963 הוסמך לעסוק בעריכת דין גם בקליפורניה ושימש יועץ מיוחד בוועדת הנשיא למניעת פשיעת נוער עד 1968.
בשנת 1964 נבחר טאני לבית הנבחרים מטעם המפלגה הדמוקרטית, כנציג מחוז הקונגרס ה־38 של קליפורניה (אזורי ריברסייד ואימפריאל).
הוא כיהן בתפקיד עד תחילת 1971, אז התפטר עם היבחרו לסנאט.
במהלך כהונתו תמך בחוק זכות ההצבעה (1965) ובחוק זכויות האזרח (1968).
לאחר פרשת צ'פקווידיק שבה נהרגה מרי ג'ו קופצ'נה, נקרא טאני על ידי טד קנדי לעזור בהתמודדות עם המשבר.
ב־1970 הכריז טאני על מועמדותו לסנאט.
הקרב בבחירות המקדימות מול חבר בית הנבחרים היה מר מהרגיל, בעיקר בשל מחלוקות סביב גיוס החובה במלחמת וייטנאם.
טאני תמך בהמשך הגיוס, בעוד בראון התנגד.
בסופו של דבר הביס טאני את הסנאטור הרפובליקני המכהן ג'ורג' מרפי, בין היתר בשל חולשתו לאחר ניתוח גרון.
התקשורת שיבחה את טאני על מראהו הצעיר והכריזמטי, והשוותה אותו לרוברט קנדי.
בבחירות הכלליות באותה שנה, הציבור הקליפורני "פיצל את הקול": רייגן נבחר שוב למושל מטעם הרפובליקנים, וטאני נבחר לסנאט מטעם הדמוקרטים.
במהלך כהונתו היה טאני פעיל במיוחד בענייני הגבלים עסקיים, איכות הסביבה וזכויות אזרח.
בין החוקים שיזם: "חוק טאני" (1974) בתחום ההגבלים העסקיים, ו"חוק בקרת זיהום הרעש" (1972).
בשנת 1975 יזם תיקון חשוב לחוק זכויות ההצבעה.
בשנת 1975 הוביל יוזמה להפסקת מימון אמריקאי סמוי למורדים אנטי־קומוניסטיים באנגולה, ובכך סייע להגבלת סמכויות הממשל בביצוע מבצעים חשאיים.
בשנת 1976 התמודד טאני מחדש אך הובס בידי הרפובליקני סמואל הייאקאווה, נשיא אוניברסיטת סן פרנסיסקו לשעבר, שהציג עצמו כאיש חוץ למערכת הפוליטית.
טאני ספג ביקורת על היעדרויותיו הרבות מהסנאט ועל סגנון חייו ה"קליל".
למרות סקרים שהראו יתרון קל לדמוקרטים, הוא הפסיד בבחירות בהפתעה קלה.
לאחר הפסדו פרש טאני מהחיים הפוליטיים, עסק בעריכת דין, וכיהן בדירקטוריונים של חברות שונות.
הוא המשיך בפעילות למען איכות הסביבה ועמד בראש מועצת המנהלים של מוזיאון האמנות והתרבות על שם ארמנד האמר באוניברסיטת UCLA.
הוריו קיוו שיהפוך לכומר, אך הוא בחר בדרך שונה.
נישואיו הראשונים למייקה ספרנגרס הסתיימו בגירושין ב־1972, וב־1977 נישא לקאתינקה אוסבורן, גולשת סקי אולימפית משוודיה.
טד קנדי היה השושבין בטקס.
בשנים הבאות התגוררו בני הזוג באיידהו, ניו יורק ולוס אנג'לס.
טאני התנגד לפלישת ארצות הברית לעיראק ב־2003, יחד עם סנאטורים לשעבר.
הוא נפטר מסרטן הערמונית ב־12 בינואר 2018 בלוס אנג'לס, בגיל 83.
סיפור עלייתו הפוליטית שימש השראה לסרט "המועמד" (The Candidate) משנת 1972 בכיכובו של רוברט רדפורד.
ג'ון שילדס טיפטון היה יליד טנסי שהפך לחקלאי באינדיאנה, קצין בקרב טיפקאנו (1811) וקצין ותיק במלחמת 1812, שבה הגיע לדרגת בריגדיר גנרל.
הוא היה גם פוליטיקאי, ונבחר לבית המחוקקים של אינדיאנה בשנת 1819, וב־1831 לסנאט של ארצות הברית מטעם המדינה, שם כיהן עד 1838. בהמשך מונה לסוכן לענייני ילידים של ארצות הברית, ונבחר להוביל את המיליציה בפינוי שבט הפוטואטומי בראשות הצ'יף מנומיני בשנת 1838, כשהם הועברו בכפייה לשטח האינדיאנים שבקנזס.
טיפטון היה בנו של ג'ושוע וג'נט שילדס טיפטון, ונולד ב-14 באוגוסט 1786 במחוז סיבייר שבקרוליינה הצפונית (כיון חלק מטנסי).
כשהיה בן שש בלבד, נהרג אביו על ידי אינדיאנים.
דודו רב־השפעה, שגם שמו היה ג'ון טיפטון, היה דמות בולטת באזור; ביתו היה נתון במצור על ידי תומכי "מדינת פרנקלין" – ניסיון מוקדם להקים את המדינה ה־14 בארצות הברית בצפון־מזרח טנסי.
בגיל 17 עבר טיפטון למחוז הריסון שבאינדיאנה.
בשנת 1806 נישא לבת דודתו הראשונה, מרתה שילדס, בתו של ג'ון שילדס – אחד ממשתתפי משלחת לואיס וקלארק.
הוא עבד בחקלאות, ובמקביל השתתף בלחימה נגד שבטים אינדיאנים שונים באזור.
במהלך קרב טיפקאנו ב־1811, פיקד על יחידת מיליציה שכונתה "המעילים הצהובים".
במהלך מלחמת 1812 שירת טיפטון בדרגת מייג'ור כמפקד שתי פלוגות של "סיירי אינדיאנה" (Indiana Rangers) במבצר ולוניה.
באפריל 1813 ניהל טיפטון קרב קטן באי שעל נהר וייט, נגד לוחמים משבט השוני שהיו בעלי ברית של הבריטים.
לאחר שחברי השבט הרגו שלושה מתיישבים אמריקאים סמוך למבצר ולוניה, הם נמלטו, וטיפטון רדף אחריהם עם שלושים מאנשיו.
כשהגיעו אל האי, הוא הורה לאנשיו לשמור על שקט מוחלט (ואף קשר אחד מהם לעץ משום שדיבר).
החיילים התקדמו בשקט, תפסו עמדות לאורך הגדה, ופתחו באש במפתיע.
הירי נמשך כחצי שעה – שוני אחד נהרג, שלושה טבעו כשהתפתו לשחות דרך הנהר, ואחרים נפצעו.
לאמריקאים לא היו נפגעים, והם שבו למבצר.
ב־6 ביוני 1813 השתתף בקרב סטוני קריק שבאונטריו, צפון אמריקה הבריטית.
עם סיום המלחמה, קוּדם טיפטון לדרגת בריגדיר גנרל.
לאחר המלחמה התפרקו נישואיו הראשונים והוא התגרש בשנת 1816. הוא פנה לפוליטיקה ונבחר לבית הנבחרים של אינדיאנה, שם כיהן שתי קדנציות בין 1819 ל־1823. בתקופה זו ייסד את העיר קולומבוס, אינדיאנה (שנקראה בתחילה טיפטוניה).
בהמשך מונה למפקח הדרכים של אינדיאנה והיה אחראי לסלילת כביש בין אינדיאנפוליס ללואיוויל.
כשהכביש הגיע לקולומבוס, טיפטון יזם את המעקף הראשון שנבנה בארצות הברית – כביש עוקף דרומית לעיר בדרכו לסימור.
הוא השתתף גם בוועדות לקביעת בירת המדינה החדשה ולתיחום הגבול בין אינדיאנה ואילינוי.
בשנת 1823 מונה לסוכן פדרלי לענייני שבטי הפוטואטומי והמיאמי.
ב־1825 נישא בשנית למטילדה ספנסר, בתו של הקפטן ספייר ספנסר שנהרג בקרב טיפקאנו ב־1811.
בשנת 1831 נבחר טיפטון על ידי בית המחוקקים של אינדיאנה לסנאט של ארצות הברית, במקומו של ג'יימס נובל שנפטר.
ב־1832 נבחר מחדש לכהונה מלאה.
טיפטון היה חבר המפלגה הדמוקרטית ותומך נאמן של הנשיא אנדרו ג'קסון.
הוא עמד בראש ועדות הסנאט לדרכים ותעלות ולענייני ילידים אמריקאים בשנים 1837–1839.
בשנת 1838, לפי בקשת מושל אינדיאנה דייוויד וולאס, מונה טיפטון למפקד מיליציה שאחראי על ארגון הגירוש של 859 בני שבט הפוטואטומי מהאזור של פלימות'.
על אף שהדבר נעשה בהתאם להסכם, הגירוש היה טראגי: הוא הוביל את "שביל המוות" (Trail of Death) – מסע כפוי בן חודשיים לקנזס, שבמהלכו מתו יותר מ־40 מבני השבט, רובם ילדים.
טיפטון לא התמודד לכהונה נוספת בשל מצבו הבריאותי.
הוא מת כחודש לאחר סיום כהונתו, ב-5 באפריל 1839, בלוגנספורט שבאינדיאנה, כתוצאה מאי-ספיקת לב, ונקבר בבית העלמין "מאונט הופ" שבעיר.
הערים טיפטון (באינדיאנה ובאיווה) ומחוז טיפטון באינדיאנה נקראו על שמו.
ג'ון קונובר טן אייק היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ניו ג'רזי בין השנים 1859–1865, בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית, כחבר המפלגה הרפובליקנית.
ג'ון טן אייק נולד ב-12 במרץ 1814 בעיירה פריהולד שבניו ג'רזי, והיה בנם של ויליאם טן אייק וליאה (קונובר) טן אייק.
משפחת טן אייק, ממוצא הולנדי־אמריקאי, הייתה משפחה בולטת זה שנים רבות בתחומי המשפט, העסקים והפוליטיקה, במיוחד בניו יורק ובניו ג'רזי.
טן אייק קיבל חינוך ראשוני אצל מורים פרטיים, למד משפטים בהדרכת , והוסמך לעריכת דין בשנת 1835.
הוא הקים משרד עורכי דין מצליח בברלינגטון, ניו ג'רזי, תחילה בשותפות עם גארט וול, ולאחר מכן כעורך דין עצמאי.
במקור היה חבר במפלגה הוויגית, וכיהן כתובע המחוזי של מחוז ברלינגטון בין השנים 1839–1849. כמו כן היה ציר בוועידה החוקתית של ניו ג'רזי בשנת 1844.
ב־10 ביוני 1845 נישא טן אייק לג'וליה גאדסבי, בתם של ג'ון גאדסבי ופרובידנס (נוריס) גאדסבי.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 הצטרף למפלגה הרפובליקנית עם הקמתה, ותמך בג'ון פרימונט בבחירות לנשיאות בשנת 1856.
טן אייק כיהן בסנאט של ארצות הברית מ־4 במרץ 1859 ועד 3 במרץ 1865, לאחר שנבחר בישיבה משותפת של בית המחוקקים של ניו ג'רזי בינואר 1859.
באותה תקופה התמודדה מפלגת האופוזיציה שהתנגדה לעבדות מול הדמוקרטים על השליטה בבית המחוקקים ועל בחירת הסנאטור.
קואליציה זו כללה רפובליקנים, ויגים לשעבר, חברי מפלגת האדמה החופשית וחברי המפלגה האמריקאית.
מאחר שאף אחת מהקבוצות לא הייתה חזקה דיה כדי לבחור מועמד בעצמה, אך כולן היו נחושות למנוע את בחירתו מחדש של ויליאם רייט או כל מועמד דמוקרטי אחר, הוחלט לבסוף על מועמד פשרה שלא היה מזוהה באופן חזק עם אף סיעה.
כך נבחר טן אייק, שלא היה מועמד פעיל, אך היה ידוע כוויגי לשעבר וכרפובליקני בהווה, מבלי שנחשב לדמות פוליטית בולטת במיוחד באותן שנים.
חברי המפלגה האמריקאית, שהתאכזבו מכך שלא הצליחו לבחור מועמד משלהם, קיבלו את הבחירה בו כדי למנוע ניצחון דמוקרטי.
במהלך כהונתו בסנאט, שנמשכה לאורך מלחמת האזרחים, כיהן טן אייק בוועדות המשפט והמסחר.
בתחילה נחשב למתון: הוא התנגד להרחבת העבדות, אך סבר שהחוקה מתירה את קיומה במדינות שבהן כבר התקיימה.
אף שהתנגד אישית לחוק העבד הנמלט משנת 1850, תמך באכיפתו מתוך אמונה שהוא חוקתי.
עם הזמן הקצינו עמדותיו נגד העבדות.
כאשר בית המחוקקים של ניו ג'רזי אישר בתחילת 1861 החלטות התומכות בפשרת קריטנדן, טן אייק מילא את ההוראה והעביר אותן לסנאט, אך הבהיר שהוא סבור שהן אינן חוקתיות.
הוא הצביע בעד ביטול העבדות בוושינגטון הבירה, ותמך בתיקון ה־13 לחוקה, אשר ביטל את העבדות בארצות הברית.
בקיץ 1863, כאשר חיילי צבא הקונפדרציה פלשו לפנסילבניה, קרא טן אייק להקמת מיליציה ממחוז ברלינגטון שתשתתף בהגנת המדינה.
הוא התגייס כחייל פשוט כדי לשמש דוגמה אישית, והיחידה שהוקמה נקראה לכבודו 'משמר טן אייק'.
הוא צעד עם היחידה לפנסילבניה, ולאחר נסיגת כוחות הקונפדרציה סיים את שירותו עם חזרת היחידה לברלינגטון.
לאחר שעזב את הסנאט חזר טן אייק לעסוק בעריכת דין.
בשנת 1866 היה ציר בוועידת האיחוד הלאומי, שניסתה לקדם פיוס לאחר מלחמת האזרחים ותמיכה במדיניות השיקום של הנשיא אנדרו ג'ונסון, אך ללא הצלחה רבה.
בשנת 1873 מונה לחבר בוועדה לשכתוב חוקת ניו ג'רזי, ולאחר מותו של קודמו מונה לנשיא הוועדה.
הוועדה הגישה את הצעותיה לבית המחוקקים, שהביא אותן לאישור הציבור.
השינויים אושרו בבחירות בשנת 1875 ונכנסו לתוקף זמן קצר לאחר מכן.
טן אייק נפטר בביתו שבעיירה מאונט הולי, ניו ג'רזי, ב־24 באוגוסט 1879, ונקבר בבית הקברות סנט אנדרוז במאונט הולי.
ג'ון יום היה פוליטיקאי מצפון אירלנד.
זכה בפרס נובל לשלום ופרס גנדי לשלום ביחד עם דייוויד טרימבל, על חלקם בהשגת הסכם יום שישי הטוב.
יום נולד בעיר דרי (לונדונדרי) בצפון אירלנד.
התחנך בקולג' מינות', הסמינר המוביל לכמרים קתולים באירלנד, והתעתד להיות כומר קתולי.
הוא לא השלים את הסמכתו לכמורה וחזר לעיר מולדתו על מנת לשמש שם כמורה.
יום נחשב לאחד מאבות תהליך השלום בצפון אירלנד, ובמיוחד רב חלקו בהשגת הסכם יום שישי הטוב.
הוא זכה בפרס נובל לשלום בשנת 1998 ביחד עם דייוויד טרימבל מנהיג המפלגה הפרוטסטנטית "המפלגה היוניוניסטית של אלסטר".
כאשר פרש ממנהיגות ה-SDLP בשנת 2001 זכה לשבחים מכל קצווי המפה הפוליטית, ואף מיריבו מזה שנים רבות, הפרוטסטנט והיוניוניסט איאן פייזלי.
ב-4 בפברואר 2004 הכריז יום על פרישתו המוחלטת מן הפוליטיקה.
ג'ון יוסטון היה שחקן, תסריטאי ובמאי קולנוע אמריקאי.
נולד בשם ג'ון מרסלוס יוסטון בנבדה שבמיזורי לשחקן הקנדי וולטר יוסטון.
יוסטון החל את הקריירה הקולנועית שלו כתסריטאי ויצר סרטים בעיקר ממחזות וספרים ידועים.
בשנת 1941 יוסטון היה מועמד לפרס אוסקר לכתיבת תסריט מעובד עבור הסרט "הנץ ממלטה".
הוא זכה בו לבסוף בשנת 1948 עבור "האוצר מסיירה מדרה".
הוא שיחק במספר סרטים, המפורסמים שבהם: הקרדינל של אוטו פרמינגר, שזיכה אותו בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה, וצ'יינהטאון של רומן פולנסקי.
יוסטון זכה לביים את אביו וולטר יוסטון ובתו אנג'ליקה יוסטון בסרטים האוצר מסיירה מדרה והכבוד של פריצי.
בשנת 1985, כשהיה בן 79, היה מועמד לאוסקר על הבימוי של הסרט הכבוד של פריצי.
אמנם יוסטון לא זכה בפרס, אך הפך לבמאי הכי מבוגר אי פעם שהיה מועמד לפרס האוסקר.
בנוסף לעיסוקו כקולנוען עסק גם בציור ובשנת 1982 צייר את התווית של שאטו מוטון רוטשילד, יקב שעם בעליו פאולינה דה רוטשילד הוא ניהל רומן בשנות ה-40 של המאה העשרים.
יוסטון התחתן חמש פעמים, נשותיו היו דורותי הארווי, לסלי בלאק, אוולין קיז, אנריקה סומה וסלסט שיין.
כל נישואיו הסתיימו בגירושין חוץ מנישואיו עם סומה שנפטרה.
בין ילדיו, הבמאי דני יוסטון והשחקנית אנג'ליקה יוסטון.
בנוסף לרוטשילד היו לו רומנים עם השחקניות אוליביה דה הבילנד, סוזן פלון, זו סאליס, נורה אדינגטון, סוזן טיירל ואשת-החברה מריאטה פיבודי טרי.
ב-1980 פרסם את האוטוביוגרפיה שלו - "ספר פתוח".
יוסטון קבור בבית הקברות פוראבר שבהוליווד, קליפורניה.
ג'ון לה קארה הוא שם העט של דייוויד ג'ון מור קורנוול, סופר בריטי ששימש כסוכן בשירות החשאי הבריטי, וכתב רומנים רבים העוסקים בעולם הריגול.
הוא יצר, בין השאר, את דמותו של ג'ורג' סמיילי, איש מודיעין בריטי רגיש ומורכב, המגן על מולדתו מפני מזימות הק.ג.ב.
לה קארה חקר באמצעות גיבוריו את הממד המוסרי של ערך הנאמנות (למדינה או לאדם קרוב), ודן בשאלה אם ההגנה על ביטחון המדינה מקדשת את כל האמצעים.
הוא הושפע מהסופר האהוב עליו, גרהם גרין.
קורנוול נולד ב-19 באוקטובר 1931 בפול (Poole), דורסט (אנגליה).
אמו עזבה את הבית כאשר היה בן חמש.
אביו, רוני קורנוול, היה נוכל בין-לאומי ורב-פנים אשר שימש לסופר השראה לתיאור הגיבור הראשי בספרו "מרגל מושלם".
הוא למד בתיכון היוקרתי שרבורן שבדורסט, אנגליה, ונשלח מאוחר יותר לפנימייה בשווייץ.
הוא למד שפות באוניברסיטת ברן (1948–1949), התגייס לצבא הבריטי, שירת בחיל המודיעין והוצב באוסטריה.
כבר אז החל להתעניין בעולם הריגול.
הוא חזר לאנגליה ולמד שפות באוניברסיטת אוקספורד, שם קיבל תואר ראשון ב-1956. הוא החל ללמד שם צרפתית וגרמנית, אך כעבור פחות משנתיים, ב-1959, גויס לשירות הביון הבריטי.
בשנת 1961 התפרסם ספרו הראשון, "Call for the dead" (תורגם לעברית כ"חיוג אל השאול") תחת שם העט "ג'ון לה קארה".
קורנוול שירת כסוכן חשאי בגרמניה, תחת הכיסוי של דיפלומט בריטי.
הוא נחשף כאשר המרגל המפורסם ביותר של התקופה, סוכן הק.ג.ב.
קים פילבי, העביר את שמו למפעיליו הרוסים.
לה קארה חזר לאנגליה והחליט לכתוב מותחן על חוויותיו.
בשנת 1964 התפטר ממשרתו במודיעין הבריטי ועבר לעבוד כסופר במשרה מלאה.
לימים העיד כי תקופת שירותו בשירות החשאי הבריטי הייתה מאושרת ומלאת תחושת שליחות וסיפוק.
ספרו השלישי, "המרגל שחזר מן הכפור", זכה להצלחה גדולה בעולם כולו.
לדברי קורנוול, את ההשראה לספר קיבל מתקופת שירותו כסוכן חשאי בבון שבגרמניה, וכי את ההשראה לדמותו של ג'ורג' סמיילי והעזר כנגדו פיטר גוילאם קיבל מגיבורי ספריו של ארתור קונן דויל, שרלוק הולמס ודוקטור ווטסון.
גרהם גרין, מהסופרים הבריטיים הבולטים של התקופה, כתב עליו ביקורת נלהבת אשר סייעה להכרה בו כסופר מקורי.
ספריו של קורנוול עמדו בניגוד לספריו של סופר הריגול המצליח של אותה תקופה, איאן פלמינג, שיצר את דמותו של ג'יימס בונד.
דמויותיו של קורנוול היו תמיד מורכבות יותר, אפלות ולעיתים גם שפלות יותר.
עולמו לא חולק לשחור ולבן, והדמויות בספריו מורכבות ומצויות בקונפליקט פנימי עמוק עקב הצורך לבצע מעשים שהם בגדר "רע הכרחי" כדי להתגבר על העומדים מולם.
הספרים שיקפו עולם ריגול מורכב ואפל הרבה יותר מעולמו הזוהר של בונד.
בשנת 2006 דורג הספר על ידי המגזין פאבלישרס ויקלי כ"מותחן הריגול הטוב ביותר שנכתב אי פעם".
קורנוול הגיע לשיא השפעתו בשנות ה-70 של המאה ה-20, אז פרסם טרילוגיה העוסקת בעימות בין רב-אמן של הריגול הסובייטי, "קארלה", לבין ג'ורג' סמיילי הבריטי.
בין קוראיו של הסופר יש המשערים כי דמותו של רב-המרגלים "קארלה" בספריו "החפרפרת" "התלמיד המכובד" ו"כל אנשי סמיילי", מבוססת על דמותו של מרקוס וולף, ראש מינהל הביון הכללי - חטיבת מודיעין החוץ במשרד לביטחון המדינה (ה"שטאזי") של ממשלת גרמניה המזרחית.
וולף נודע בכינוי "האיש ללא פנים" משום שהצליח להישאר אנונימי, מבלי שלזרועות המודיעין המערביות תהיה תמונה שלו.
הסופר עצמו רמז מספר פעמים כי כך הוא הדבר, אולם סירב להודות בכך בבירור כאשר רואיין בעקבות מותו של וולף.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, עם דעיכת העניין העולמי במלחמה הקרה, החל קורנוול לכתוב אודות סכסוכים אחרים, כולל הסכסוך הישראלי-ערבי ("המתופפת הקטנה").
ספר זה הושפע רבות מדמות אחותו של לה קארה, שחקנית שולית ואקטיביסטית פוליטית תקיפה.
בשנותיו האחרונות הרבה הסופר לחקור בספריו את השפעתם השלילית של תאגידים רב-לאומיים בעולם השלישי.
קורנוול שמר על פרטיותו בקנאות ומיעט בראיונות, חי באחוזתו הכפרית והודה ש"לא הייתי בעל טוב ולא הייתי אבא מוצלח.
אהבתי האמיתית תמיד הייתה הכתיבה".
לראשונה לאן שארפ ב-1954 וממנה נולדו לו 3 בנים.
ב-1972 נישא בשנית לג'יין אוסטס, עורכת ספרותית, ומנישואיו אלה נולד בנו ניקולס קורנוול, שהפך לסופר וקולנוען בשם .
ב-2017 יצא לאור בעברית ספרו האישי מאוד, ממואר בשם "מנהרת היונים", שבו חשף חלק מחייו האישיים ומחוויותיו.
ב-12 בדצמבר 2020, נפטר מדלקת ריאות.
חיוג אל השאול (1961), תרגם גלעד מורג, הוצאת רמדור, 1966. תרגם אליעזר כרמי, הוצאת שלגי, 1987.
רצח מתוחכם (1962), תרגמה אביבה אגמון, הוצאת שלגי, 1987.
המרגל שחזר מן הכפור (1963), תרגמה יהודית אביטל, הוצאת לדורי, 1964. תרגמה עדית זרטל, הוצאת זמורה-ביתן, 1983.
עיר קטנה בגרמניה (1968), תרגם עמשי לוין, הוצאת כנרת, 1989.
מאהב תמים ורגשני (1971), תרגמה צילה אלעזר, הוצאת כנרת, 1998.
החפרפרת (1974), במקור Tinker, Tailor, Soldier, Spy (פחח, חייט, חייל, מרגל), תרגם חיים גליקשטיין, הוצאת זמורה-ביתן-מודן, 1975.
התלמיד המכובד (1977), תרגמה עדית זרטל, הוצאת זמורה-ביתן-מודן, 1981.
כל אנשי סמיילי (1979), תרגמה עדית זרטל, הוצאת זמורה-ביתן, 1982.
המתופפת הקטנה (1983), תרגמה כרמית גיא, הוצאת זמורה-ביתן, 1984.
הצליין החשאי (1991), תרגמה מרים יחיל-וקס, הוצאת כנרת, 1991.
החייט מפנמה (1996), תרגמה מרים יחיל-וקס, הוצאת כנרת, 1997.
הגנן המתמיד (2001), תרגמה בת שבע מנס, הוצאת כנרת, 2001. הסרט שנעשה על פי הספר הופץ בארץ בשם "הגנן המסור".
חברים מוחלטים (2003), תרגם אהוד תגרי, הוצאת כנרת, 2003.
איש מבוקש מאוד (2008), תרגם יוסי מילוא, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2009.
בוגד משלנו (2010), תרגמה מרינה גרוסלרנר, הוצאת כנרת, 2011. דימה, מלבין הכספים הראשי של המאפיה הרוסית, חושש לחייו לאחר שתלמידו נרצח, ומחליט להסגיר עצמו, תמורת מקלט לו ולמשפחתו, לידי השירות החשאי הבריטי, תוך הבטחה למסור מידע מפליל על פעילות המאפיה הרוסית וקשריה בבריטניה.
כאנשי קשר לעסקה זו הוא בוחר זוג בריטי תמים, שבו פגש בעת נופש באנטיגואה.
אמת שברירית (2013), תרגם ארז אשרוב, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, 2013.
מנהרת היונים (2016), תרגמו יונתן דה שליט וענת רותם, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, 2017.
מורשת של מרגלים (2017), תרגמה קטיה בנוביץ', הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, 2017.
איש שטח (2019), תרגם אמיר צוקרמן, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, 2020.
שומר אמונים (2022), תרגם אמיר צוקרמן, הוצאת זמורה-ביתן, 2022.
הסופר ג'וזף פיינדר אפיין את יצירתו:
"רומן של ג'ון לה קארה כולל תמיד נימה של ידיעה, עלילה סבוכה הדורשת תשומת לב רבה ומשתלמת בקפדנות, והימור מורכב של חוסר תוחלת אולטימטיבי.
בדרך כלל יש אב בזוי, לעיתים קרובות אישה לא נאמנה.
הרומן כתוב באלגנטיות ולעיתים קרובות בשנינות, הדיאלוג המושלם נע בין אפיגרמטיות מעורפלת לזעם בוטה.
לה קארה פיתח גם מילון מונחים צבעוני משלו של מונחי ריגול - אמני מדרכה, שמרטפים, מדליקי פנסים, ובעיקר חפרפרות."
הספר "המרגל שחזר מן הכפור" הוסרט בשנת 1965, ובשנה זו זכה בפרס אדגר מטעם אגודת סופרי המסתורין של אמריקה.
את הסרט ביים מרטין ריט ואת דמותו של לימאס בסרט גילם השחקן ריצ'רד ברטון ואת דמותו של ג'ורג' סמיילי גילם השחקן רופרט דייוויס.
הספר "חיוג אל השאול" הוסרט בשנת 1967 בשם "The Deadly Affair".
את הסרט ביים סידני לומט ואת דמותו של סמיילי (שבסרט שונה שמה לצ'ארלס דובס) גילם השחקן ג'יימס מייסון.
בשנת 1969 יצא לאקרנים הסרט "מלחמת המראות", בכיכובו של אנתוני הופקינס, שנעשה על פי הספר בעל אותו השם.
בשנת 1984 יצא לאקרנים הסרט "המתופפת הקטנה", בכיכובה של דיאן קיטון, שנעשה על פי הספר בעל אותו השם.
בשנת 1990 יצא לאקרנים הסרט "בית רוסיה", בכיכובם של מישל פייפר ושון קונרי, שנעשה על פי הספר בעל אותו השם.
בשנת 2001 יצא לאקרנים הסרט "החייט מפנמה", בכיכובם של פירס ברוסנן, ג'פרי ראש וג'יימי לי קרטיס, שנעשה על פי הספר בעל אותו השם.
בשנת 2001 יצא לאקרנים הסרט "הגנן המסור", בכיכובם של רייף פיינס ורייצ'ל וייס, שנעשה על פי הספר בעל אותו השם.
"החפרפרת" ו"כל אנשי סמיילי" זכו לעיבוד למיני סדרה טלוויזיונית על ידי ה-BBC, את דמותו של סמיילי, איש השירות החשאי הבריטי, גילם השחקן אלק גינס ואילו את "קארלה", רב המרגלים של ה-K.G.B, גילם השחקן פטריק סטיוארט.
מיני הסדרה "החפרפרת" נחשבת ליצירת מופת, וזכתה לביקורות משבחות רבות.
הסצנה בה חושף סמיילי בפני טובי אסתרהזי את מזימתו של קארלה, לקראת סיום הסדרה, היא מופת של איכות משחק ודיאלוג, ועל אף מורכבותה נחרטת היטב בזיכרון הצופה.
"החפרפרת" גם עובד לסרט קולנוע שהקרנתו החלה בשנת 2011, כאשר דמותו של סמיילי מגלם השחקן גארי אולדמן.
"איש מבוקש מאוד" זכה לעיבוד קולנועי על ידי הבמאי אנטון קורבין, ויצא לאקרנים ב-2014. בסרט מככב פיליפ סימור הופמן בתפקיד המרגל גנתר באכמן, הופעתו הקולנועית האחרונה של הופמן.
"בוגד משלנו" זכה לעיבוד קולנועי על ידי הבמאית סוזנה וואייט.
בכיכובם של יואן מקגרגור, נעמי האריס וסטלאן סקארסגארד.
הסרט יצא לאקרנים בספטמבר 2016.
"מנהל לילה" זכה לעיבוד טלוויזיוני מאת רשת BBC כמיני סדרה בכיכובו של טום הידלסטון ששודרה ב-2016. העלילה מתמקדת ג'ונתן פיין, מלונאי, מנהל לילה במלון פאר בציריך.
ריצ'רד אונסלו רופר הוא איש עסקים, עתיר נכסים ודמות מוכרת בחוג הסילון הבין-לאומי.
שניהם בריטים, שניהם מצליחים בתחומם, ושניהם חיים חיים כפולים.
תחת מסווה של איש עסקים, ריצ'רד אונסלו רופר שקוע כולו בעסקות אפלות של נשק וסמים.
מסך הברזל אמנם קרס והמלחמה הקרה תמה, אך הסכנה טרם חלפה.
אנשים כמו ריצ'רד אונסלו רופר הם המאיימים עתה על שלום העולם.
ג'ונתן פיין נשלח על ידי אנשי המודיעין הבריטי להיאבק באיש העסקים המייצג את חורשי הרעה, למרות מאבקי הכוח הפנימיים שבין גופי המודיעין והממסד השונים שידיהם אינן תמיד נקיות.
בסוף 2018 "המתופפת הקטנה" זכתה לעיבוד טלוויזיוני כמיני־סדרה, שעלתה לשידור ב־BBC, ברשת AMC האמריקאית ובישראל בהוט.
ג'ון לוֹ היה כלכלן סקוטי.
מאבות ענף המימון והשימוש בכסף נייר.
במהלך חייו נודע כמתמטיקאי מוכשר וכמהמר מחונן.
ג'ון לו היה אחד מ-12 הילדים שנולדו להוריו, ומהארבעה ששרדו את תקופת הילדות.
כבן למשפחת צורפים מהעיר אדינבורו, בתקופה בה עסקו הצורפים גם בבנקאות, למד ג'ון את רזי העסק המשפחתי.
בגיל 17 התייתם מאביו שנפטר בעת ניתוח להוצאת אבן מהכליה.
ג'ון גילה כישרון מתמטי בצעירותו, ששימש אותו בעיקר בתחום ההימורים.
היה גם הולל ורודף נשים.
הוא עזב את אדינבורו ועבר אל לונדון, העיר הגדולה, שם המשיך בפעילותו.
בשנת 1694 הרג לו אדם בדו-קרב והורשע ברצח, עבירה שעונשה מוות.
לאחר מכן הרשעתו הומרה להריגה.
הוא הצליח להימלט מבית הסוהר לאמסטרדם שבהולנד.
לאחר מכן הוא עבר בארצות שונות ביבשת אירופה, בהן הולנד, צרפת ואיטליה.
בתקופת שהותו בפריז מצא את זוגתו לחיים, קתרין.
קתרין הייתה אשה נשואה וכדי לממש את אהבתם נאלץ הזוג לברוח לוונציה.
לזוג נולדו בהמשך שני ילדים, בן בשם ג'ון ובת בשם קיית.
במהלך מסעותיו נחשף לשיטות כלכליות שהיו נהוגות במדינות השונות, בין השאר לרעיון השימוש בכסף נייר וגיבש את משנתו הכלכלית.
לו קנה לו שם כמומחה בתחום הפיננסים.
בשנת 1704 חזר לסקוטלנד וניסה, ללא הצלחה בשלב זה, לקבל חנינה מאן מלכת בריטניה.
בתקופת שהותו בסקוטלנד חיבר שני חיבורים, בהם פרס את משנתו הכלכלית וניסה לעניין את אנגליה וסקוטלנד בהקמת בנק לאומי המנפיק שטרות נייר שערכם מבוסס על ערך הקרקע.
בעקבות דחיית תוכנית זו ודחיית בקשת החנינה שלו עזב לו את סקוטלנד ויצא שוב לגלות.
על לו עברו עשר שנים נוספות של נדודים בניסיון לעשות נפשות לתוכניותיו עד שנחל הצלחה.
המלחמות הרבות שבהן נלחמה צרפת בתקופתו של לואי ה-14 השאירו את המדינה במצב כלכלי קשה, חוב לאומי ומחסור במתכות יקרות.
לאחר מותו של לואי ה-14 שוכנע הדוכס מאורליאן, העוצר למלך צרפת, לתת ללו לנסות את כוחו בהבראת המשק.
בשנת 1716 פתח לו ברחוב הטמפל את "בנק גנרל"
(Banque générale de dépôt de change et d'escompte) שהיה בנק פרטי, אך נתמך על ידי הממשלה (הדוכס מאורליאן הפקיד בבנק כספים רבים, שטרות שהנפיק הבנק הוכרו לצורך תשלום מיסים בשלב מסוים ועוד).
בשנת 1717 הקים את "חברת מיסיסיפי", שנועדה לתמוך במתיישבים הצרפתים בלואיזיאנה והיו לה זכויות מסחר במושבה זו.
בתחילה נחלו מפעלים אלו של לו הצלחה כבירה.
הבנק היה מקובל בציבור הרחב ובקרב הממשלה והוא אף הולאם ונהפך ל"בנק רויאל".
חברת מיסיסיפי התרחבה, רכשה זכויות מסחר באזורים נרחבים ומניותיה עלו משער של כ-500 ליברות (מאי 1719) לשער של כ-10,000 ליברות (פברואר 1720).
לו מונה בשנת 1719 לאחראי על גביית המיסים בצרפת, ובפועל שלט בכלכלת צרפתכדי לקבל את התפקיד, לו הפרוטסטנטי המיר את דתו לקתולית בדצמבר 1719, כדרישת החוק דאז בצרפת.
הוא אף קיבל לבסוף חנינה ממלכת בריטניה.
אולם, עליית שערי מניות חברת מיסיסיפי הייתה בפועל בועה כלכלית.
המושבה עצמה הייתה כושלת וענייה.
עליית מניות החברה הביאה להתעשרות אנשים רבים, אך גם לאינפלציה מהירה.
בשלב מסוים נוצר חוסר אמון בציבור בשטרות הבנק של לו ובחברת מיסיסיפי.
מניות חברת מיסיסיפי צנחו בחזרה לשער של כ-500 ליברות בשנת 1721. גם חינו של לו סר בעיני הציבור עקב גזירותיו הכלכליות וניסיונות רפורמה מהפכניות מדי לתקופה זו.
לו פוטר מתפקידו ונאלץ לעזוב את צרפת.
לו עבר לבריסל ואז חזר ללונדון, שם ניסה לקבל תפקיד בממשלה הבריטית.
לאחר מכן עבר לוונציה, שם נפטר בשנת 1729 מדלקת ריאות.
ג'ון לג'נד הוא מוזיקאי, זמר, פזמונאי, ושחקן אמריקני.
לג'נד זכה ב-12 פרסי גראמי, שני פרסי אמי, בפרס גלובוס הזהב ובפרס האוסקר; בכך היה לאפרו אמריקאי הראשון לזכות בEGOT.
בשנת 2017 דורג על ידי הטיים מגזין כאחד ממאה האנשים המשפיעים בעולם.
לג'נד נולד בספרינגפילד, אוהיו, תחת השם ג'ון רוג'ר סטיבנס (John Roger Stephens), ולו ארבעה אחים.
אמו הייתה תופרת ואביו עבד במשמר הלאומי של ארצות הברית.
את הרקע המוזיקלי קיבל מסבתו, אשר לימדה אותו לנגן בפסנתר.
כבר בגיל ארבע, הופיע במקהלת הכנסייה.
בתום לימודיו התיכוניים, אותם סיים שני במחזור לימודיו, התקבל לאוניברסיטת פנסילבניה (Penn), שם למד אנגלית בדגש על ספרות אפרו-אמריקאית.
במקביל, היה שותף פעיל בהרכב א-קפלה של האוניברסיטה, בו אף שימש כמנהל המוזיקלי.
לאחר שסיים את לימודיו, בשנת 1999, פנה לעבוד בסניף הניו-יורקי של חברת הייעוץ בוסטון קונסלטינג גרופ, משרה בה המשיך להחזיק עד לשנת 2002. בתקופה זו הירבה לג'נד להופיע במועדוני לילה בניו יורק, פילדלפיה ווושינגטון הבירה.
חברו לספסל הלימודים, המפיק דבו ספרינגסטין הפגיש בינו לבין הראפר קניה וסט, ומאז החלו לג'נד ווסט לעבוד יחדיו.
מכאן החלה הקריירה המוזיקלית של לג'נד לפרוח: הוא הופיע בסופרבול 2006, כמו גם באולסטאר 2006, והחל לשתף פעולה הן בכתיבה והן בשירה עם שורה ארוכה של אומנים מהמוזיקה השחורה, כגון: ג'יי זי, בלאק אייד פיז, ריי צ'ארלס, לורין היל ואלישיה קיז.
בנוסף, ביצע דואט יחד עם המוזיקאית הישראלית מירי בן-ארי, בשם "I've Been Waiting On You" (מתוך אלבום הבכורה של בן-ארי).
בדצמבר 2004 הוציא לחנויות התקליטים בארצות הברית את אלבומו הראשון, הנקרא "Get Lifted", אשר כלל את הלהיטים "Used to Love U" ו- "Ordinary People".
הקו המוזיקלי של האלבום הוא רית'ם אנד בלוז המשולב עם מוזיקת נשמה, אשר זיכה אותו בשלושה פרסי גראמי בטקס גראמי 2006: תגלית השנה, זמר הרית'ם אנד בלוז של השנה (על "Ordinary People") ואלבום הרית'ם אנד בלוז של השנה.
האלבום גם היה להצלחה מסחרית, עם מכירות של 1.7 מיליון עותקים בארצות הברית.
אלבומו השני, "Once Again", שיצא בארצות הברית באוקטובר 2006, הוא בעל צליל עשיר, הכולל השפעות מוזיקליות נרחבות, יחד עם הפקה מוזיקלית מרשימה.
אלבום זה, כמו קודמו, היה להצלחה מסחרית, ונמכר בכמיליון עותקים בארצות הברית, וזיכה את לג'נד בשני פרסי גראמי: זמר הרית'ם אנד בלוז של השנה (על "Heaven") ודואט או להקת השנה ברית'ם אנד בלוז (על "Family Affair").
באוקטובר 2008 הוציא לג'נד את אלבומו השלישי "Evolver" שהיה שונה משני אלבומיו הקודמים.
אם בשני אלבומיו הראשונים התבסס לג'נד על קו האר אנ בי והניאו סול, אז באלבומו השלישי שילב לג'נד אר אנ בי עם פופ והיפ הופ.
הלהיט הראשון מן האלבום היה הסינגל המוביל "Green Light" שיתוף פעולה עם אנדרה 3000, חבר ההרכב המצליח "אאוטקאסט".
הסינגל שונה מאוד מכל דבר שעשה לג'נד בעבר, כשבסינגל זה הוא מביא לנו היפ הופ עם אר אנ בי.
הסינגל השני מן האלבום היה "If You're Out There", שהחזיר לנו את מוזיקת הסול האופיינית ללג'נד.
הווידאו הרשמי לסינגל היה הופעה חיה של לג'נד באירוע קידום לנשיא ארצות הברית ברק אובמה.
הסינגל השלישי מן האלבום "Everybody Knows" הוא בלדת אר אנ בי/סול, שהצליחה מאוד באירופה.
למרות שהאלבום שונה משני קודמיו, לג'נד נשאר נאמן לניאו סול עם שירים כמו "This Time" ו-"Good Morning".
ב-21 בספטמבר 2010 הוציא לג'נד את האלבום "Wake Up" עליו עבד עם ההרכב האמריקאי דה רוטס, וזה אלבום משותף ללג'נד וההרכב האמריקאי.
האלבום כלל קאברים לשירי R&B, סול ורגאיי וזכה לביקורות חיוביות.
הסינגל הראשון והיחיד מן האלבום הוא "Wake Up Everybody" בו מתארחים זמרת הסול מלאני פיונה והראפר Common.
השיר המקורי היחיד באלבום הוא הבלדה "Shine".
ב-2012 הוציא לג'נד את הסינגל "Tonight (Best You Ever Had)" בשיתוף פעולה עם הראפר לודקריס, כשהסינגל נכלל בפסקול הסרט "Think Like A Man".
השיר זכה לפופולריות רבה כשהוא מגיע למקום ה-12 במצעד ה-R&B וההיפ הופ האמריקאי ולמקום ה-79 בארצות הברית.
ב-3 בספטמבר 2013 הוציא לג'נד את אלבום האולפן הרביעי שלו "Love In The Future".
הסינגל הראשון והמוביל מתוך האלבום הוא "Who Do We Think We Are" בשיתוף פעולה עם הראפר ריק רוס.
הסינגל הגיע למקום ה-35 במצעד ה-R&B וההיפ הופ האמריקאי.
הסינגל השני הרשמי מהאלבום הוא "Made To Love".
ביוני 2013 שחרר המפיק וה-DJ האיטלקי בני בנסי את הסינגל "Dance The Pain Away" לו תרם לג'נד את קולו.
ב-20 באוקטובר 2013 שיתף לג'נד פעולה עם האמנים אייקון (Akon), מיק מיל (Meek Mill), ג'יידאקיס (Jadakiss) ואנטוני המילטון (Anthony Hamilton) בשיר "Never Surrender" שנמצא באלבומו של דיג'יי קאלד.
בשנת 2016 גילם מנהיג להקת ג'אז בסרט המוזיקלי של הבמאי דמיאן שאזל, "לה לה לנד" לצידם של אמה סטון, ראיין גוסלינג וג'יי.
בשנת 2020 הוציא לאור את אלבום האולפן השישי שלו, Bigger Love.
בספטמבר 2021 התראיין בנושאים פוליטיים ובין השאר אמר: "מה שישראל עושה לעם הפלסטיני אינו הוגן, ואסור שמעשים אלה יבוצעו בשם העם האמריקאי ובעזרת משאבים שסופקו על ידינו."
לג'נד התחתן בשנת 2013 עם הדוגמנית ואשת הטלוויזיה כריסי טיגן, ולהם ארבעה ילדים.
ג'ון אלברטו לגוויזאמו הוא שחקן, במאי קולנוע, מפיק וקומיקאי אמריקאי יליד קולומביה.
לגוויזאמו נולד בבוגוטה שבקולומביה, למשפחה קתולית.
הוריו אלברטו ולוס לגוויזאמו היגרו עמו ועם אחיו לארצות הברית ב-1968 והתמקמו בקווינס, ניו יורק.
לאחר בית ספר תיכון, לגוויזאמו החל ללמוד באוניברסיטת ניו יורק במגמת תיאטרון.
לגוויזאמו החל כקומיקאי במועדוני לילה ניו יורקים, ואת תפקידי האורח שלו בטלוויזיה ובקולנוע החל כשבשנת 1984 השתתף בסדרה "מיאמי מחלק מוסר".
בשנת 1991 הוא כתב והשתתף במחזה בשם "Mambo Mouth", שבו שיחק שבע דמויות.
המחזה זכה בפרס המבקרים ולגוויזאמו זכה להכרה ציבורית.
הוא הופיע בתפקידי אורח ביותר מ-50 סרטי קולנוע, ביניהם "בנוגע להנרי", "האחים סופר מריו" (בתפקיד לואיג'י), "דרכו של קרליטו" (לצד אל פצ'ינו), "רומיאו ויוליה", "ספון", "החלטה גורלית", "מולין רוז'" (לצד יואן מקגרגור וניקול קידמן), "פגיעה היקפית" (לצד ארנולד שוורצנגר), ו"מחלק 13".
לגוויזאמו היה מועמד לפרס גלובוס הזהב על הסרט "קדילאק של סופשבוע" (1995).
בשנת 2000, לגוויזאמו שיחק בתפקיד שני השדים (ג'יני) במיני סדרה "לילות ערב".
בנוסף תרם את קולו בסרט האנימציה "עידן הקרח" והמשכו.
לגוויזאמו יצר, כתב, הפיק ושיחק בתוכנית בידור בשפה הספרדית בשנת 1995, והציג את כישרונו הרב בחיקוי דמויות.
בשנת 1998 זכה פרס אמי עלה שתתפותו בסרט בשם "Freak" שביים ספייק לי, שמבוסס על מחזה שיצא מוקדם יותר באותה שנה.
בשנת 2003 ביים וכתב את הסרט "בלתי מנוצח" לרשת HBO, שבו גם כיכב לצד ונסה פרליטו.
בשנים 2005–2006, לגוויזאמו הצטרף לצוות השחקנים בסדרה "ER" למשך עונה אחת בלבד.
בשנת 2008 שיחק בחידוש השני של תיאטרון ברודוויי למחזה "אמריקן באפלו" פרי עטו של דייוויד מאמט.
בשנת 2010 שיחק במותחן הפוסט-אפוקליפטי "היעלמות ברחוב 7" (אנ') לצדה של טנדי ניוטון.
בשנת 2013 גילם את דמותו של רנדי בסרטו של רידלי סקוט "היועץ".
בשנת 2016 שיחק בדרמת הפשע "המסתנן" לצידם של בריאן קראנסטון, איימי ראיין ודיאן קרוגר.
באותה שנה שיחק בסרט הפשע "הולופוינט" לצידם של איאן מקשיין, לין קולינס, ופטריק וילסון.
בשנת 2018 שיחק בסדרה "וייקו" ועל תפקידו היה מועמד לפרס אמי לשחקן משנה במיני-סדרה או סרט טלוויזיה.
באותה שנה פורסם כי ישתתף בסרטו של בארי לוינסון, "השורד", המתאר את סיפורו של ניצול השואה הארי האפט, שאולץ להתאגרף כדי לחיות.
לצדו משתתפים בסרט דני דה ויטו, בילי מגנוסן, ויקי קרייפס, פיטר סארסגארד ודר זוזובסקי.
בשנת 2020 ביים את סרט הדרמה הביוגרפית "המלכים של מיאמי" בו אף כיכב בתפקיד הראשי של מורה בתיכון שהצליח, כנגד כל הסיכויים, להוביל קבוצת שחמט המורכבת מנערים מקופחים להשתתפות בטורניר אליפות יוקרתי.
בשנים 1994–1996 היה נשוי לשחקנית ילבה אוזוריו.
ב-2003 נישא בשנית למלבישה ג'סטין מאורר בטקס קתולי-יהודי (הוא קתולי ואשתו יהודייה).
ירמות' הוא יליד לואיוויל בקנטקי, אשר סיים את תיכון את'רטון המקומי ב-1965. הוא סיים את אוניברסיטת ייל בהתמחות בלימודי תרבות אמריקה ואחרי שעבד עבור הסנאטור מארלו קוק בין השנים 1971–1975, הוא שב ללואיוויל והחל בקריירה שלו כמוציא לאור, כשהוא מייסד את המגזין "לואיוויל היום" (1976-1982).
מאוחר יותר, הוא עבד בתחום קשרי האוניברסיטה של אוניברסיטת לואיוויל.
בשנת 1990 ייסד ירמות' את השבועון "לואיוויל אקסנטריק אובזרבר" (LEO), בו כתב טור פוליטי שבועי עם נטייה פרוגרסיבית-ליבראלית, שהתפרסמה בדרך כלל בעמוד הראשי של השבועון.
ירמות' מכר את השבועון ב-2003 לחברה בבעלותם של המוציאים לאור מגזין טיימס בפנסילבניה, הבעלים של "איר טיימס ניוז", אך המשיך לכתוב את הטור שלו עד לשנת 2006, כשהכריז על מועמדותו לקונגרס והטור שלו הוקפא.
בשנים 2003–2005 הופיע ירמות' בתוכניות טלוויזיה פוליטיות בהם ניהל ויכוחים עם עמית בעל דעות שמרניות.
ירמות' הגיש את בקשתו הרשמית למועמדות עבור המחוז ה-3 של קנטקי ב-31 בינואר 2006. לאחר ניצחונו בפריימריס הדמוקרטים ב-16 במאי, הוא הצליח, כחלק מהגל הדמוקרטי בבחירות לקונגרס שהחזיר את הרוב למפלגה הדמוקרטית, להביס בבחירות הכלליות בנובמבר את הנציגה הרפובליקנית המכהנת של מחוז זה, אן נורת'אפ.
מועמדים עצמאיים זכו כל אחד ב-2,896 (1%) מהקולות.
ירמות' נבחר שוב בבחירות של 2008 מול נורת'אפ, ושרד גם את הגל הרפובליקני בבחירות לקונגרס ב 2010.
במהלך שנתו הראשונה בקונגרס, ירמות' תרם את המשכורת שלו, לאחר ניכויי מס, בסך של מעט מעל 120,000 דולר לארגוני צדקה שונים בעיר לואיוויל שבקנטקי.
ב-8 בפברואר 2008, ירמות' הודיע על תמיכה בברק אובמה למועמדות המפלגה הדמוקרטית לבחירות הכלליות לנשיאות.
במהלך כהונתו היה חבר בוועדת החינוך והעבודה ובוועדת הפיקוח והרפורמה.
ב-12 באוקטובר 2021 הכריז ירמות' על פרישתו מהחיים הפוליטיים, וכהונתו תמה עם התפזרות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית בראשית ינואר 2023.
ווטסון הוא שחמטאי אמריקאי בדרגת אמן בינלאומי.
למד הנדסה באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
ווטסון הוא תאורטיקן ידוע בתחום השחמט, שכתב ספרים מובנים וביקורות על ספרי שחמט.
תמונתו הופיעה על שער חוברת מאי 1969 של הביטאון Chess Life לאחר שניצח באליפות השחמט הראשונה של בתי ספר תיכוניים בארצות הברית.
הוא גם מאמן מצליח, שבין חניכיו נמנה אלוף העולם לנוער לשנת 1997, טל שקד.
ווטסון כתב למעלה משלושים ספרים על היבטים שונים בשחמט.
ספרו משנת 1999 "סודות של אסטרטגית שחמט מודרנית" זכה בפרס איגוד השחמט הבריטי ותורגם לשפות רבות.
ספרו בארבעה כרכים על הפתיחה האנגלית היה לרב מכר במשך למעלה מ-25 שנים.
ג'ון כריסטופר הוא שם העט של סמואל יוּד (Samuel Youd; 16 באפריל 1922 - 3 בפברואר 2012), סופר מדע בדיוני אנגלי.
יצירתו המפורסמת ביותר היא סדרת הספרים "התלת רגליים".
פרט ל'ג'ון כריסטופר', כתב יוד בשמות עט נוספים: סטנלי וינצ'סטר (Stanley Winchester), הילרי פורד (Hilary Ford), ויליאם גודפריי (William Godfrey), ויליאם ויין (William Vine), פיטר גראף (Peter Graaf), פיטר ניקולס (Peter Nichols) ואנתוני ריי (Anthony Rye).
יוד נולד בלנקשייר שבצפון-מערב אנגליה.
בגיל 19 התגייס לחיל האתתים המלכותי ושירת בו עד 1946. מלגה מטעם קרן רוקפלר, אשר נועדה לסופרים שעבודתם הופרעה על ידי מלחמת העולם השנייה, אפשרה לו לכתוב באופן רציף.
עד 1966 כתב בעיקר לנוער, ומשנה זו כתב גם למבוגרים.
יוד נמנה עם סופרי התת-סוגה מדע-בדיוני חברתי.
כתיבתו נסובה סביב החברה האנושית ובעיקר התמודדותה עם מצבים אפוקליפטיים (להבדיל מהמדע-בדיוני 'הקשה', שעיקרו תמורות, קידמה ורעיונות טכנולוגיים).
בספרו בכלות העשב (1957), מתאר יוד את סיפורה של משפחה אנגלית בעולם שבו מגפה קטלנית השמידה את הגידולים החקלאיים.
הרעב שנוצר ממוטט את הלבוש התרבותי של החברה האנושית, והעולם האפוקליפטי שמתאר יוד נסמך על כח, היכולת החברתית להתארגן ולהנהיג, וקבלת החלטות מוסריות קשות אך הכרחיות.
ביצירתו המפורסמת ביותר, "התלת רגליים" (שהוסרטה לטלוויזיה ולקולנוע ויצאה אף בעיבודי קומיקס), נכנסים הקוראים למציאות בה נכבש כדור-הארץ על ידי חוצנים שהחזירו את היכולות הטכנולוגיות של המין-האנושי לימי הביניים.
הטרילוגיה שפורסמה בין השנים 1969-1968 (ויצאה בעברית בקובץ אחד בשנת 1987), מתארת מרד אנושי כלל-עולמי בכובש הזר, מרד הדורש מבני-האדם את הצורך ללמוד מבראשית אומנויות וטכנולוגיות שהושכחו מהם על ידי הכובש.
שניים מספרי הנוער של יוד, מערות הלוטוס ושולטי המחר, תורגמו אף הם לעברית, ומתארים את סיפורו של נער החי בחברה בה המציאות המורכבת מוסתרת ממנו על ידי המבוגרים.
יוד היה סופר פורה וכתב 58 ספרים, לבד ממאמרים וסיפורים קצרים נוספים.
מערות הלוטוס (The Lotus Caves, 1969), תרגם דורון תלמי, הוצאת יזרעאל, 1973.
שולטי המחר (The Guardians, 1970), תרגמה אביבה גור, הוצאת יזרעאל, 1974.
בכלות העשב (No Blade of Grass, 1957), תרגם עמוס גפן, הוצאת מסדה, 1979.
התלת רגליים (The Tripods Trilogy, 1967-1968), תרגמה דורית לנדס, הוצאת עם עובד, 1987.
הסיפור הקצר "הציד" תורגם בידי אברהם קרני ופורסם במגזין המדע הבדיוני פנטסיה 2000, גיליון 22 (1981).
ג'ון יוז היה תסריטאי, במאי קולנוע ומפיק סרטים אמריקאי, שנודע בעיקר בזכות סרטי הנעורים שיצר, ובהם "בת 16 הייתי", "מועדון ארוחת הבוקר", "חלומות צעירים", "יפה בוורוד" ו"שמתי ברז למורה".
בשנת 1968 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון בנורת'ברוק שבאילינוי.
הוא עבד בשנות השבעים ככותב במגזין הסאטירי האמריקאי ה-"National Lampoon".
העבודה הראשונה של יוז בתעשיית הקולנוע הייתה כאשר כתב את התסריט לסרט הקומדיה "Class Reunion", בשנת 1982.
במהלך שנות השמונים כתב וביים מספר סרטי נעורים אשר נמנים עם הסרטים הבולטים ביותר בעשור זה, בהם "בת 16 הייתי", "מועדון ארוחת הבוקר", "חלומות צעירים", "יפה בוורוד" (1986), ו"שמתי ברז למורה" (1987).
בסרטים אלה כיכבו באופן קבוע שחקנים צעירים ומבטיחים שכונו "בראט פֵּק" ("The Brat Pack").
בנוסף, יוז כתב תסריטים עבור סדרת סרטי קומדיה מצליחים בכיכובם של צ'בי צ'ייס ובוורלי דאנג'לו, אשר כללו את הסרטים "נסיעה נעימה, המפתחות בפנים" ב-1983, "חופשה מטורפת באירופה" ב-1985 ו"כיף של חופשה" ב-1989. בסרט השלישי בסדרה, שימש יוז גם כמפיק.
במהלך שנות התשעים כתב תסריטים ושימש כמפיק בסדרת סרטי הקומדיה המצליחים "שכחו אותי בבית", הכוללת את הסרט הראשון שיצא ב-1990, "שכחו אותי בבית 2" ב-1992, ו"שכחו אותי בבית 3" ב-1997.
בנו, ג'ון יוז השלישי, עובד כמוזיקאי.
ב-6 באוגוסט 2009 מת יוז מהתקף לב.
הנמל הדרומי החדש (2001) – גם מפיק
שכחו אותי בבית 2: אבוד בניו-יורק (1992)
ג'ון ינסן (בדנית: John Jensen; נולד ב-3 במאי 1965) הוא כדורגלן עבר דני.
הוא החל את הקריירה שלו בקבוצת ברונדבי, והיה חלק חשוב במערך המשחק של הקבוצה שזכתה במספר אליפויות בשלהי שנות ה-80. ב-1987 הוא זומן לראשונה לנבחרת דנמרק, ואף זכה בתואר הכדורגלן הדני של השנה.
ב-1988 הוא הצטרף למועדון הגרמני המבורג, אך ב-1990 חזר לברונדבי והוביל את המועדון לחצי גמר גביע אופ"א ב-1991.
ינסן הבקיע שער בניצחון 2 - 0 על נבחרת גרמניה בגמר יורו 1992, וזמן קצר לאחר מכן הוחתם בארסנל של המאמן ג'ורג' גרהאם.
הוא היה בהרכב שהצליח לזכות בגביע הליגה ובגביע ה-FA בעונת , בהרכב שניצח בגמר גביע המחזיקות בעונת , ובהרכב שהפסיד בגמר גביע המחזיקות בעונת , אך לא השתתף במשחקי הגמר עצמם.
לאוהדי ארסנל היו ציפיות גבוהות מינסן לאור השער שלו בגמר יורו 1992. הוא השתתף ב-132 משחקים במדי ארסנל, אך זכור בעיקר בשל נסיונותיו הכושלים להבקיע שער.
אוהדי ארסנל ציפו מאוד לשער הראשון שלו, והיו מדרבנים אותו לבעוט בכדור בכל פעם שהוא נגע בו.