tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מסוריה הגיע לטבריה ומטעמה יצא בשנת תקפ"ה (1825) לשליחות דרבנן לקהילת נא אמון (אלכסנדריה).
בשליחותו שם שימש כרב, דיין והיה אחראי גם על מוסדות החינוך בקהילה.
בשנת תקצ"ב (1832) התמודד על תפקיד הרב הראשי של קהילת אלכסנדריה.
נגדו התמודד הרב שלמה חזן, ומשנבחר הרב חזן פנה הרב עמרם לחברון.
בטרם פנה לחברון, חתם באלכסנדריה על שטר יששכר וזבולון עם רפאל די פיג'וטו בעת שהותו בחברון חווה על בשרו, יחד עם כל הקהילה היהודית שם, את המאורעות הקשים, מרד הפלאחים ורעידת האדמה, של שנת תקצ"ד (1834) בהמשך לאירועים אלה ולמשבר הכלכלי שבא בעקבותיהם נשלח הר"ן עמרם כשליח הקהילה לאירופה.
בשנת 1835 יצא כשד"ר בשליחות עדת הספרדים ועדת חב"ד בחברון למסע גיוס תרומות באירופה והגיע בין היתר לאיטליה, יוון, צרפת ואנגליה.
ביקוריו בארצות אלו השאיר עליו רושם רב.
בשליחותו ביקר הר"ן עמרם בקהילות רבות וגייס כסף רב, אך על פעילותו זו העיבה גזירה שיצאה מטעמו של אחד הארגונים המרכזיים שאספו תרומות לטובת יהודי ארץ-ישראל אז, ארגון ה'פקידים ואמרכלים'.
ההודעה שיצאה מטעמם לערי אירופה, דרשה שלא לקבל שלוחי דרבנן מארץ ישראל אלא לרכז את התרומות שנאספו אך ורק דרך גבאי ארגונם.
שבע שנים סבב הר"ן עמרם באירופה ובסופן הגיע לאמשטרדם כדי להיפגש עם ר' צבי הירש להרן, ראש ארגון ה'פקידים ואמרכלים'.
בפגישה ביקש הר"ן עמרם לדון בהחלטת הארגון לבטל את השליחות מארץ-ישראל לאירופה ולהציג את משנתו האידאולוגית התומכת בהמשך קיום מוסד השד"רות.
הפגישה לא עלתה יפה וכתגובה פרסם הר"ן עמרם את חיבורו 'איגרת האמונה והתפארת', בה הציג מסמכים המוכיחים באופן ברור את יושרו.
בחיבור זה הצביע הר"ן עמרם על חשיבות מוסד השד"רות ועל תפקידו המרכזי של מוסד זה בחיזוק הקשר בין יהדות התפוצות ליישוב היהודי בארץ-ישראל.
בתום שליחותו נשאר הר"ן עמרם להתגורר בליוורנו ומשם, בשנת תר"ו (1846), חזר למצרים.
תחילה שימש כרב של קהל הפרנקוס באלכסנדריה, ובשנת תרכ"ג (1863) התמנה לרבה של קהילת אלכסנדריה לאחר שקודמו בתפקיד, הרב ישראל משה חזן, עלה לארץ ישראל.
בתפקידו זה שימש הרב נתן עמרם עד לפטירתו.
הרב עמרם נפטר באלכסנדריה בערב ראש חודש כסלו תרל"א (23 בנובמבר 1870).
במצרים ובעולם היהודי הידיעה על מותו הכתה גלים, ורבים נכחו בלוויה; ביניהם רבנים חשובים ואישי ציבור – יהודים ולא יהודים.
רושם המעמד בא לידי ביטוי בכתבות שהתפרסמו בעיתונים בני התקופה.
הרב עמרם חיבר עשרות חיבורים במהלך חייו ויצירתו מגוונת: ספרי הלכה וקבלה, ספרי הגות ופילוסופיה, רפואה ומסחר.
הוא היה ער להתעוררות הלאומית בתקופתו וצפה בתהליכי החילון שעבר העולם היהודי בימיו, תגובות לתהליכים אלה מוצאות את ביטוייו בחיבוריו המגוונים ובדרך שבה פעל כשד"ר ומאוחר יותר כרב ראשי לקהילה.
מכמה מחיבוריו של הרב עמרם משתקף עניינו הרב בעולם ההשכלה הכללית, שאותו הכיר ככל הנראה בעיקר באמצעות ספרות ההשכלה העברית, הן זו הקלאסית והן זו של זמנו.
אחד מספריו אלו הוא "נועם המידות" (ג' חלקים: סלוניקי, תרט"ו; אלכסנדריה, תרכ"ה; ליוורנו, תרכ"ט), המהווה אנתולוגיה של דברי חכמה ומדע, ממקורות מגוונים, העוסקים בנושאים כגון "אגרות ששלח אלכסנדר לאריסטו – ותשובותיו", "משה רבנו שר הגבורה", "המטבע וסיבת הוויתו", "הדפוס ועת המצאתו", "גולגולת הראש וענינה" ו"עשרת השבטים וענינם".
לסוף הספר מצורף קונטרס מקורי פרי עטו בשם "התנשאות המסחר", העוסק בדרכים לייעל ולשפר את המסחר הבינלאומי של זמנו דרך שינויים מוניטריים.
הרב עמרם חיבר גם שירה ופיוטים, שיצאו לאור בין היתר בקובץ "אור התורה" (סלוניקי, תר"י).
הוא חיבר גם מספר סידורים למועדים שונים, בהם "עילוי נשמות" (ליוורנו, תרל"ד), "קונטריס אחרון" (ליוורנו, תרכ"ח) ו"ספר הרוחות" (סלוניקי, תרי"ח).
אגרת האמונה והתפארת, המבורג תר"ג
נעם המדות חלק א', שלוניקי, תרט"ו–תרכ"ט
נתן צונץ היה רופא ופיזיולוג גרמני יהודי מומר, נודע במחקריו על היבטים רבים בתחום הפיזיולוגיה של בעלי החיים ושל האדם: חילוף החומרים, תזונה, נשימה, הגזים בדם, המאמץ, היה חלוץ של חקר החיים בתנאי גובה, של רפואת הספורט והרפואה התעופתית.
נתן צונץ נולד בבון במשפחה של סוחרים יהודים.
הוא היה צאצא של יהודים מפרנקפורט שעברו לשם במאה ה-15 מן העיירה צונז אם ריין, בימינו חלק מן העיר דורמאגן, כ-20 קילומטר צפונית-מערבית לעיר קלן.
בשנת 1837 אביו, לאופולד צונץ (1874-1814), וסבתו, רחל צונץ (לבית הס) פתחו יחדיו בבון מפעל לצליית קפה ("של האלמנה של אמשל צונץ ז"ל").
העסק התפתח לחברה גדולה והפך למותג ידוע בגרמניה בסוף המאה ה-19, עם חנויות ובתי קפה בברלין ובערים אחרות.
נתן היה הבן הבכור מבין אחד עשר הילדים של לאופולד צונץ ושל יוליה לבית כצנשטיין (1872-1822), ילידת קאסל.
החל משנת 1864 למד נתן צונץ רפואה באוניברסיטת בון, בה הפך בשנת 1866 לעוזרו של מקס שולצה.
בשני הסמסטרים האחרונים ללימודיו עבד כרופא סטז'ר לצידו של הוגו ריהלה בקליניקה רפואית בעיר הולדתו.
בשנת 1868 סיים את הדוקטורט ברפואה עם עבודה "מחקרים על פיזיולוגיית הדם".
באותה שנה עבר את מבחני הגמר וקיבל הסמכה כרופא.
עבר סטאז' בן חודשים אחדים ביישוב אוברפלייס, על יד בון ויצא לאחר מכן להשתלמות בת 7 חודשים בברלין.
שם פקד את הקורסים של פרריקס, פירכו, וסטפאל וטראובה.
בשנת 1870 חזר לבון כעוזר של הפיזיולוג אדוארד פליגר (Pflüger).
במקביל בשנים 1870–1881 עבד בעיר כרופא עצמאי.
ב-1871 התמנה מרצה בכיר באוניברסיטת בון, והחל משנת 1872 היה למרצה בכיר לשם כבוד לפיזיולוגיה באקדמיה הממלכתית לחקלאות בפופלסדורף.
בשנת 1874, שנת נישואיו לפרדריקה בינג, התמנה צונץ לפרופסור מחוץ למניין לפיזיולוגיה באוניברסיטת בון והקים בה מעבדה לפיזיולוגיה של בעלי החיים.
בשנים 1881–1919 כיהן כפרופסור מחוץ למניין באוניברסיטה החקלאית המלכותית (Landwirschaftliche Hochschule) בברלין.
בשנות ה-1880 עזב את הדת היהודית ובשנת 1889 התנצר עם כל משפחתו לפי הדת הלותרנית.
הקיסר וילהלם השני מינה אותו בשנת 1904 "יועץ סתרים של הממשלה" וכעבור שנתיים, ב-1906 לרקטור של האוניברסיטה החקלאית המלכותית בברלין.
צונץ הקים בה את המכון החדשני ביותר לפיזיולוגיה של בעלי החיים.
הצטיין במיוחד בחדשניותו המכשור שבנה הנוגע למערכת הנשימה של בעלי החיים.
בשנת 1914 התגייס צונץ בכל כוחותיו למאמץ המלחמתי של גרמניה.
בשנת 1919 פרש לגמלאות לפי בקשתו.
נתן צונץ נפטר בביתו בברלין בשנת 1920.הובא לקבורה בבית הקברות הדרום-מערבי של שטאהנסדורף, על יד פוטסדם, ללא השתתפות של כמרים.
הוא היה נשוי החל משנת 1874 לפרדריקה בינג.
ילדיו ונכדו נאלצו להימלט מגרמניה בימי שלטון הנאצים.
נכדו, גינתר צונץ (1902-1992), נמלט לבריטניה והיה בלשן שעסק בלטינית וביוונית.
צונץ חקר היבטים פיזיולוגיים רבים, כגון חילוף החומרים, הנשימה והתזונה.
נודע במיוחד הודות למחקריו בתחום הפיזיולוגיה בתנאי גובה.
ערך מחקרים נרחבים של השינויים הפיזיולוגיים אצל בעלי חיים ובני אדם בתנאים קיצוניים.
רבים ממחקריו נערכו אחרי 1893 בקאפאנה רג'ינה מרגריטה, תחנת מחקר שנבנתה לא מכבר על פסגת ההר מונטה רוזה באיטליה בגובה 4,500 מטר.
חרף קשיים מתודולוגיים רבים היה צונץ הראשון שחקר את השפעות ירידת לחץ החמצן על גוף האדם בעזר חדר היפובארי או Pneumatische Kammer.
היה הראשון שתיאר את ההבדל בין ממצאי המעבדה המופקים בתוך חדר היפובארי לבין תוצאות המדידות בגובה.
הוא מצא שהנוסחה הברומטרית אינה ישימה במקרה זה.
בשנת 1902 יחד עם עוזר המחקר שלו, הרמן פון שרטר (Schrötter) והמטאורולוגים ארתור ברזון (Berson) וריינהרד זירינג (Süring) פעמיים עלה לצורך מחקריו בשמי ברלין בתוך כדורים פורחים עד לגבהים של 5,000 מטר.
בשיתוף פעולה עם מוסדות תעופתיים, צבאיים ומדעיים בנה צונץ ושרטר מערכת לאספקת חמצן ותכנן תא לחץ שנועד לגבהים גדולים מאוד של מעל 10,000 מטר, שבישרו את המערכות המודרניות בהן משתמשת התעופה והאסטרונאוטיקה של ימינו.
בשנת 1910 השתתף צונץ במסע מדעי לפיקו דה טיידה באיים הקנריים חלד עם שרטר והפיזיולוגים ארנולד דוריג (Durig)(1961-1872) וג'וזף בנקרופט (1947-1872).
נתן צונץ פרסם מספר מאמרים בתחום חקר רפואת הגבהים, מתוכם הידוע היה "Hohenklima und Bergwanderungen in ihrer Wirkung auf den Menschen" (האקלים בגבהים גדולים והמסעות בהרים והשפעתם על האדם).
בשנת 1885 יחד עם אוגוסט יוליוס גפרט (1937-1856) יצר צונץ את המכשיר הנשימתי ע"ש צונץ-גפרט ולצורך מחקרי שדה המצאי מודד (Gasuhr) נייד של גז יבש.
בשנת 1889 בנה מסילת כושר (Laudband) ראשונה ובשנת 1914 הוסיף לו התקן הקרנות רנטגן על מנת להתבונן בשינויים בנפח הלב תוך כדי מאמץ.
בשנת 1911 הקים צונץ מעבדה ראשונה לרפואת הספורט בגרמניה.
עד שנת 1914 המשיך במחקריו על סיפונם של ספינות אוויר ומטוסים.
בשנת 1916 פרש צונץ לגמלאות.
היה דוקטור לשם כבוד מטעם בית הספר לחקלאות של אוניברסיטת וינה (1913), מטעם בית הספר לרפואה וטרינרית בהנובר (1918) והפקולטה לפילוסופיה של אוניברסיטת בון (1919).
1912-1913 - עיטור המסדר סטניסלב הקדוש של רוסיה, דרגה 2
1916 - עיטור צלב הברזל של גרמניה, דרגה 2
1918 - עיטור מסדר הכתר של פרוסיה, דרגה 2
שומבורג) Studien zu einer Physiologie des Marsches (מחקרים בפיזיולוגיית הצעידה) ברלין, 1901
ממצאי מחקר ניסיוני בהרים גבוהים ובמעבדה) 1906
הרב נתן קמנֶצקי (1930 – ה' בסיוון ה'תשע"ט, 8 ביוני 2019) היה סגן ראש ישיבת איתרי ומנהל מוסדות איתרי.
התפרסם גם בשל החרם הליטאי על ספרו "עשייתו של גדול" העוסק באירועים בחיי אביו הרב יעקב קמינצקי ורבנים בולטים אחרים בעולם הישיבות הליטאיות שלפני השואה.
נולד בציטביאן שבליטא לרב יעקב קמנצקי ששימש באותה עת כרב המקומי, ולימים ראש ישיבת תורה ודעת בניו יורק וחבר מועצת גדולי התורה באמריקה; ולעטיל, בתו של משגיח ישיבת סלובודקה הרב דב הירש הלר ("ר' בערע הירש").
בסוף שנת ה'תרצ"ז (1937) היגרו הוריו לארצות הברית, המשפחה התגוררה תקופה קצרה בסיאטל שבוושינגטון, ואחר כך בין השנים ה'תרצ"ח (1938) - ה'תש"ה (1945) התגוררו בטורונטו שבקנדה.
הוא נישא לשולמית בתו של הרב דוד ליפשיץ מסובאלק שכיהן כראש ישיבת רבינו יצחק אלחנן.
עלה לישראל בשנת ה'תשכ"ח (1968) והתגורר בקריית אונסדורף בירושלים.
נמנה בין מקימי ישיבת איתרי ושאר מוסדותיה יחד עם הרב מרדכי אליפנט.
הרב קמנצקי נהג לפרסם מאמרים בתלמוד ובתנ"ך על גבי גליונות כתבי העת התורניים המעיין, קובץ בית אהרן וישראל ומוריה.
חלק ממאמריו כונסו לספר 'אֲסֻפֹּת נִתְּנוּ' שהוציאו בניו.
בשנת 2002 הוציא את ספרו "Making of a Godol" (גידולו של גדול), אותו החרימו רבנים ליטאיים בולטים.
בעקבות החרם, קמנצקי חיבר ספר בשם "אנטומיה של איסור" (The Anatomy of a Ban), המתעד את פרשת החרמת הספר.
כמו כן הביא לבית הדפוס את הביוגרפיה של אביו "רבי יעקב" (תרגום מאנגלית, ירושלים ה'תשנ"ז).
נפטר ב-8 ביוני 2019, ערב חג השבועות ה'תשע"ט.
נתן פיינברג (6 ביוני 1895 – 5 בדצמבר 1988) היה משפטן יהודי ארץ ישראלי, מומחה למשפט בינלאומי.
היה הדקן הראשון של הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית.
נולד בקובנה, בנם של אריה (ליאון) והניה חנה לבית רטנר.
למד משפטים באוניברסיטאות ברלין וציריך.
בשנת 1918 הוסמך כדוקטור למשפטים באוניברסיטת ציריך.
בין השנים 1921-1919 היה מנהל מחלקה במיניסטריון לענייני היהודים בממשלת ליטא.
בין השנים 1924-1922 שימש מזכיר ועד המשלחות היהודיות בפאריס.
ביוזמת הוועד ייסד אגודות יהודיות למען חבר הלאומים.
אגודה שפעלה למען זכויות מיעוטים במסגרת "הפדרציה הבין לאומית של האגודות למען חבר הלאומים" (לימים האגודה למען האומות המאוחדות).
בשנת 1924 עלה לארץ ישראל ועסק במשפט ועריכת דין.
בשנת 1926 היה שותף יחד עם מאיר דיזנגוף, יהודה נדיבי יעקב בלובשטיין (אחיה של רחל המשוררת) ואחרים, את "אגודה למען חבר הלאומים" בתל אביב.
בשנת 1928 יצא לז'נבה שבשווייץ כדי להשתלם במשפט בינלאומי.
אחר כך שימש מרצה באוניברסיטת ז'נבה.
משנת 1930, במשך שלוש שנים, שימש כנציג ועד המשלחות היהודיות לפני חבר הלאומים בענייני הגנה על זכויות המיעוט היהודי במדינות שקמו או שהורחבו לפי חוזי השלום, והתחייבו להכיר בזכויות המיעוטים שבשטחיהן.
בסוף 1933 שב לארץ ישראל והמשיך לעסוק במשפט ובפעילות ציבורית כחבר הנהלת "האגודה הארצישראלית למען חבר הלאומים", שהיה ממייסדיה.
בשנת 1945 הצטרף לאוניברסיטה העברית, כמרצה מרצה בקתדרא ליחסים בין־לאומיים על שם חיים וויצמן, והיה דמות מרכזית בהקמת הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה.
היה הדקן הראשון של הפקולטה.
ייסד את לימודי המשפט הבינלאומי באוניברסיטה.
חיבר ספרים רבים בנושאי משפט בינלאומי.
בשנת 1946 תרגם לעברית את מגילת האומות המאוחדות ואת חוקת בית הדין הבין-לאומי.
בשנת 1962 מונה כנמיג ישראל בבית הדין הקבוע לבוררות.
פיינברג נפטר ב-1988 ונקבר בהר המנוחות.
לאחר פטירתו הוקמה ה"קרן לקידום חקר המשפט הבינלאומי ע"ש פרופ' נתן ויהודית פיינברג", שמטרתה לסייע בהוצאתם לאור של חיבורים בתחום המשפט הבין-לאומי.
קובץ מחקרים במשפט הבינלאומי, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1961
ארץ-ישראל בתקופת המאנדאט (המנדט) ומדינת ישראל = בעיות במשפט הבינלאומי, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1963
האגודות היהודיות למען חבר-הלאומים - פרק בתולדות מאבקם של היהודים על זכויותיהם, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1967
הציונות ומדינת ישראל ב"הארתו" של משפטן ערבי, הוצאת ראובן מס, 1972
מסות בשאלות הזמן, הוצאת דביר, 1980
פרקי חיים וזיכרונות, ספרית פועלים, 1985
הסכסוך הערבי-ישראלי לאור המשפט הבינלאומי, הוצאת ראובן מס, 1987
נתן קֶלֶר (נולד ב-1982) הוא מתמטיקאי ומדען מחשב ישראלי, מכהן כפרופסור מן המנין למתמטיקה באוניברסיטת בר-אילן ובוגר האקדמיה הצעירה הישראלית.
תחומי המחקר שלו הם קומבינטוריקה הסתברותית, וקריפטוגרפיה.
קלר נולד בעיר פרם, אז בברית המועצות ועלה לישראל עם משפחתו ב-1991. בנערותו זכה פעמיים במדליית ארד באולימפיאדת המתמטיקה הבין-לאומית.
הוא למד לתואר ראשון ושני במתמטיקה בטכניון במקביל ללימודיו בתיכון הדתי "יבנה" שבחיפה.
את התואר השלישי למד באוניברסיטה העברית בהנחיית פרופ' גיל קלעי.
לפני שהצטרף לאוניברסיטת בר-אילן היה קלר עמית פוסט-דוקטורט במכון ויצמן למדע.
עד לאוקטובר 2022 קלר עמד בראש התכנית האקדמית במתמטיקה לנוער באוניברסיטת בר-אילן, וכיום הוא עומד בראש תוכנית המצטיינים לתואר שני באותה מחלקה.
לקראת סיום התואר השני, עבר קלר לישיבת מרכז הרב שם למד שש שנים אצל הרב אברהם שפירא.
לאחר מכן במקביל להמשך התקדמותו האקדמית, למד גם בכולל ארץ חמדה, והשלים את לימודי הסמיכה לרבנות.
כיום הוא משמש כראש תוכנית לימודי הלכה לאקדמאים בקהילת הרב יגאל שפרן בירושלים.
קלר מתמחה בקומבינטוריקה הסתברותית, באנליזת פורייה דיסקרטית ובשימושיהן לתורת הבחירה החברתית ולתחומים נוספים.
בקריפטוגרפיה הוא עוסק בבנייה וניתוח של מערכות הצפנה סימטרית, ובין תרומותיו לתחום, יחד עם חוקרים נוספים, נמנות תקיפות ה־dissection וה-rectangle, ושבירת מערכות הצפנה שונות ביניהן ה-Keeloq וצפנים ממשפחת A5 ששימשו להצפנת התקשורת הסלולרית בתקן ה-GSM.
נתן קלר נשוי למתמטיקאית פרופסור חיה קלר, זוכת פרס קריל לשנת 2024, ולהם אחד עשר ילדים.
קלר זכה במלגת אלון מטעם הות"ת בשנת 2013, בפרס קריל מטעם קרן וולף בשנת 2014, במענק ERC מטעם האיחוד האירופי ב-2017, בפרס ארדש בשנת 2020 ובפרס רקטור אוניברסיטת בר-אילן לחדשנות מדעית ביוני 2021. בשנת 2024 זכה בפרס פולקרסון של האיגוד האמריקאי למתמטיקה.
הרב נתן חוויטה (- 'לוויתן') פרג'ון (1910, ג'רבה - כ"ב באדר א' ה'תשי"ט, 29 במרץ 1959, אשקלון) היה רבה הראשי הספרדי הראשון של העיר אשקלון.
כיהן גם כרב העיר ביזרטה (בנסרט) שבתוניסיה.
נולד בעיר גאבס שבתוניסיה בשנת 1910, לרב דוד ולימימה.
היו לו ארבעה אחים - מסעודה, ציון, שרה ומקיקס.
למד תורה בישיבת "עץ חיים" בגאבס, ונסמך לרבנות על ידי אב בית דין המקומי.
נישא לנוארה, בת העיר גאבס, וכבר בגיל 19 כיהן כרב העיר ביזרטה, ושם נולדו לבני הזוג שבעת ילדיהם - מרים, ישראל, ג'ולי, מרסל, רשל, דוד ושמעון.
בביזרטה הקים "כותב" - "חדר" בו למדו הילדים תורה בעברית לאחר הלימודים בבית הספר.
בשנת ה'תש"ט (1949), לאחר הקמת מדינת ישראל, עלה עם משפחתו לארץ ישראל, מטעמי ציונות, אהבת הארץ והחשש מאנטישמיות.
המשפחה יצאה לדרכה במסווה של טיול לחוץ לארץ, כיון שהשלטון אסר אז עליית יהודים לישראל, והותירה את כל נכסיה מאחור.
הם הגיעו למחנה מעבר בעיר מרסיי שבצרפת ושהו בו כחודשיים, ומשם הפליגו לישראל.
בישראל הם נשלחו להתגורר במעברת באר יעקב, שם חלקו אוהל עם משפחה שעלתה מרומניה, במעברה שימש הרב פרג'ון בהתנדבות כמוהל בבריתות, שוחט ובודק, בעל קורא וחזן.
לאחר מכן עבר להתגורר בשיכון ממשלתי בלוד.
בבחירות לכנסת השלישית ב-1955 שובץ במקום ה-35 ברשימת חזית דתית לאומית (המזרחי והפועל המזרחי) לכנסת.
בשנת 1955, מונה לכהן כרב הראשי הספרדי של אשקלון לצד הרב האשכנזי משה דב וולנר.
בפעילותו עסק גם בסיוע לנזקקים, בהשכנת שלום בית, וגישור בסכסוכי משפחות ושכנים בדרכי נועם.
דרשותיו משכו גם בני נוער רבים.
כן ייסד התכנסות ללימוד תורה במועד קבוע ב"עזתה" (לימים נתיבות), על ידי רבנים ותלמידי חכמים מכל האזור.
הרב פרג'ון כיהן בתפקידו שנים בודדות, ואז לקה בשפעת שהתפתחה לדלקת ריאות, ממנה נפטר בדמי ימיו באדר א' ה'תשי"ט (1959).
הוא נקבר בבית הקברות הישן שבאשקלון.
רחוב "הרב פרג'ון" באשקלון נקרא על שמו.
על שמו נקרא בית הכנסת "סוכת הלוויתן" באשקלון.
על שמו נקרא הרב נתן בוקובזה
נתן צוקרמן הוא דמות בדיונית של סופר, שנוצרה בידי הסופר היהודי-אמריקאי פיליפ רות ומופיעה בתשעה מספריו, בתפקיד המספר או כפרוטגוניסט.
הדמות נחשבת לאלטר אגו של רות.
דמות בשם נתן צוקרמן הופיעה לראשונה בשנת 1974, בספרו של רות "חיי כגבר", אך מאפייניה שונים מאלה של צוקרמן בספריו הבאים של רות.
בספר הבא, "סופר הצללים" מ-1979 היה צוקרמן בן 23. בספר "הרוח יוצא" משנת 2007, האחרון שבו הוא מופיע, היה צוקרמן בן 71.
ספרי פיליפ רות שבהם מופיע נתן צוקרמן
סופר הצללים (1979) - תרגם חיים גליקשטיין, הוצאת זב"מ, תשמ"א-1981.
פסטורלה אמריקנית (1997) - תרגם דוד שחם, הוצאת זמורה ביתן, תשס"ב-2002.
התחתנתי עם קומוניסט (1998) - תרגמה שרה ריפין, הוצאת זמורה ביתן, תשס"ד-2004.
הכתם האנושי (2000) - תרגם דוני ענבר, הוצאת זמורה ביתן, תשס"ג-2002.
בספר זה, המתרחש בשנת 1998, צוקרמן הוא המספר.
הוא בן 65, ושנה וחצי קודם לכן עבר להתגורר בבקתה בת שני חדרים בברקשייר שבמסצ'וסטס.
הוא מתאר את מצבו: "בעקבות ניתוח להסרת הערמונית שעברתי לפני כמה שנים - ניתוח סרטן אשר, אף שהצליח, גרם לתופעות לוואי מרגיזות, כמעט בלתי נמנעות בניתוחים מסוג זה, עקב נזק שנגרם לעצב וצילוק פנימי - נפגמה יכולתי לשלוט בצרכי.
בעקבות הניתוח גם הפכתי לאימפוטנט."
הרוח יוצא (2007) - תרגם אמיר צוקרמן, הוצאת זמורה ביתן, 2012.
אחדים מספריו של רות עובדו לסרטי קולנוע וטלוויזיה.
באחדים מסרטים אלה מופיעה דמותו של צוקרמן:
בשנת 1984 ביים טריסטרם פאוול עיבוד לטלוויזיה של "סופר הצללים", שבו גילם מארק לין-בייקר את דמותו של צוקרמן.
בשנת 2003 ביים רוברט בנטון את סרט הקולנוע "הכתם האנושי", שבו גילם גארי סיניז את דמותו של צוקרמן.
בשנת 2016 ביים יואן מקגרגור את סרט הקולנוע "פסטורלה אמריקנית", שבו גילם דייוויד סטראתיירן את דמותו של צוקרמן.
נתן עֶק (Natan Eck; לימים גם בשם מעוברת: נתן עקרון; 19 במרץ 1896, יאנוב, גליציה, אוסטריה – 22 בפברואר 1982, תל אביב) היה פעיל ציוני בתנועת "גורדוניה", מורה, עיתונאי, מסאי והיסטוריון.
נתן בן מאיר עק נולד בשנת 1896 בעיירה יאנוב שליד לבוב (לֶמבֶּרג) שבגליציה המזרחית, אוסטריה (אחרי מלחמת העולם הראשונה בשטחי פולין; כיום באוקראינה).
לפני המלחמה כתב מאמרים בעיתון הלבובי "לעמבערגער טאָגבלאַט" (Lemberger tugblat) וכן בכתבי עת רבים אחרים, שחלקם התפרסמו בלודז'.
במלחמה, בשנים 1915–1918, שירת בצבא האוסטרו-הונגרי.
בשנת 1922 קיבל תואר דוקטור למשפטים באוניברסיטת וינה.
לפני מלחמת העולם השנייה היה שותף בעריכת מספר כרכים של "ספר השנה היהודי" .
לפני השואה התגורר עק בלודז'.
עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין בספטמבר 1939 היה עק מבוקש על ידי הגסטאפו, ולכן עבר בנובמבר לוורשה, שם עסק בפעילות ציבורית מגוונת במחתרת.
בין יתר פעילויותיו היה ממייסדי הגימנסיה "תרבות" שהתקיימה במחתרת בגטו ורשה וכן ניהל את הגימנסיה.
הוא היה מפעילי יס"ס וחבר בארגון לקידום השפה העברית "תקומה", לצד יצחק קצנלסון.
עוד היה מעורכי עיתון גורדוניה, "דבר הצעירים".
ב-20 באוגוסט 1942, בעת האקציה הגדולה בגטו ורשה, נמלט עק עם בני משפחתו לצ'נסטוחובה.
באוקטובר, בעת אקציה בצ'נסטוחובה, ברחה המשפחה לחבל זגלמביה.
ב-1943 נעצר על ידי הגרמנים, הועבר למחנה ויטל ובמאי 1944 גורש לאושוויץ.
הוא הצליח להימלט מהרכבת בדרכה לאושוויץ והגיע לפריז, שם שרד עד תום המלחמה.
עק היה מהפעילים בעיתון "אונזער וואָרט" (Unzer vort, מילתנו) שהתפרסם בפריז אחרי המלחמה.
הוא היה מעורכי הפואמה של יצחק קצנלסון "השיר על העם היהודי שנהרג", שנכתבה במלחמה ופורסמה לאחריה בפריז.
בשנת 1948 עלה עק לישראל.
הוא היה חוקר השואה ועבד ביד ושם.
במקביל כתב לעיתונים רבים, בהם "הדאר", "ניב הקבוצה" וכן עיתונים בשפות לועזיות.
ב-1954 הוא היה עורכו הראשון של כתב העת המחקרי "יד ושם: קובץ מחקרים", יחד עם אריה קובובי.
נתן עק (עקרון), התועים בדרכי המוות: הווי והגות בימי הכיליון, ירושלים: יד ושם, תש"ך.
נתן עק, 'שואת העם היהודי באירופה, ירושלים: יד ושם והקיבוץ המאוחד, תשל"ו 1975.
יצחק קאַצענעלסאָן, דאָס ליד פֿון אויסגעהרגעטן יִידישן פֿאָלק, אַרויסגעגעבן מיט דערקלערונגען פֿון נתן עק, פריז: (דפוס A.B.C.), 1945.
אלדוס האכסלי, שדים בלודן, תרגם מאנגלית נתן עקרון, תל אביב: עם עובד, תשט"ז.
קינגסלי מארטין , הארולד לאסקי: חיו ודמותו, תרגם מאנגלית נתן עקרון, תל אביב: עם עובד, תשי"ז.
גרטרוד דריסקול, הסתגלות ילדים לחיי בית הספר, תרגם מאנגלית נתן עק, תל אביב: הסתדרות המורים העברים בישראל ('אוצר המורה'), תשי"ז.
אדם צ'רניאקוב, יומן גיטו וארשא: 6.9.1939–23.7.1942, עורכים נחמן בלומנטל, אריה טרטקובר, נתן עק, יוסף קרמיש; התרגום לעברית בידי נתן עק, ירושלים: יד ושם, תשכ"ט 1968. (מהדורה ב: תש"ל 1970)
עם עלייתו לארץ היה למורה לעברית, מנהל בית ספר ומפקח על בתי ספר יסודיים בתל אביב.
בתקופת פעילותו החינוכית כתב, לבדו ועם אחרים, עשרות ספרי לימוד לבתי הספר היסודיים.
נולד בעיירה קרליץ שב, בנו של הרב משה פרסקי, רבה של העיירה פודברודז' הסמוכה לוילנה.
בשנים 1919–1939 הוקמו בפולין בתי ספר ברשת "תרבות".
ברשת זו לימדו את כל המקצועות בשפה העברית, ואילו ספרי הלימוד הגיעו מארץ ישראל.
ב-1924 נפתח בית ספר "תרבות" בעיירה פודברודז' בפולין.
נתן פרסקי למד בבית ספר זה ושם התחנך לערכים ציוניים לאומיים וחיזק את הקשר עם ארץ ישראל.
בית הספר נוהל על ידי ועד נבחר, שעליו נמנה אחיו הבוגר של נתן, איצ'ה פרסקי.
בשנות השלושים החלו לפרוח בעיירה תנועות ציוניות מזרמים שונים: "החלוץ", "פועלי ציון", "השומר הצעיר", "הפועל המזרחי" ו"בית"ר".
צעירי העיירה, שעליהם נמנה נתן פרסקי, היו פטריוטים ציונים נלהבים שעברו ללמוד בגימנסיה העברית בוילנה ובסמינר היהודי למורים בוורשה.
בשנת 1935 עלו נתן ואשתו לארץ.
עם עלייתו לארץ הכריז נתן פרסקי כי לא ידבר יותר בשפה הפולנית לאור יחס העם הפולני ליהודים שם.
השפה היחידה שבה דיברו בבית הייתה עברית ומעט יידיש.
הודות לשליטתו המצוינת בשפה העברית שרכש בלימודיו בפולין, החל ללמד בבתי הספר היסודיים בתל אביב, תוך התמקדות במקצועות עברית, היסטוריה, תנ"ך ואחרים.
בחלוף השנים, בשל המחסור בספרי לימוד עדכניים במקצועות השונים – החל נתן פרסקי לחבר ספרי לימוד לבתי הספר היסודיים (כיתות א'-ח').
את ספריו כתב לבדו ועם אנשי חינוך נוספים.
בה בעת התקדם מתפקיד מורה למנהל, ולאחר מכן למפקח על בתי ספר יסודיים בתל אביב מטעם משרד החינוך, ביניהם "יסוד המעלה", "בלפור", "יבנה", "ביאליק", "גבעת השלום" ועוד.
נתן פרסקי היה משורר בשפת היידיש ונמנה עם קבוצת משוררים צעירים שהופיעו בוורשה בראשית שנות השלושים.
בנו עמוס פרסם ב-1986 ספר משיריו, "קציר ראשון", בליווי תרגום השירים לעברית על ידי ידיד נפשו מרדכי ברתנא (ב.
התגורר בתל אביב עם אשתו סוניה לבית קירזנר, מורה לפסנתר שנפטרה ב-1994, ועם שני ילדיו.
נתן סוויה הוא אמן אמריקאי המתמחה בפיסול בלגו.
סוויה נולד בקולוויל שבוושינגטון, ארצות הברית, וגדל בוונטה, אורגון.
הוא למד משפטים באוניברסיטת ניו יורק והוסמך כעורך דין.
הוא התמחה ועבד במשרד Winston & Strawn בהוליווד.
סוויה אהב לשחק ולבנות בלגו, וזה היה תחביבו העיקרי במשך שנים.
כשהתבגר הוא התמקצע בתחביבו והחל לבנות פסלים אמנותיים מאלפי לבני לגו.
ב-2004, אחרי שיצירתו זכתה להכרה, הוא עזב את עבודתו כעורך דין והפך לאמן במשרה מלאה.
בהתחלה הוא עבד בעבור חברת לגו אך ב-2004 התפצל מהם ופתח סטודיו בעיר ניו יורק.
כיום הוא עובד כאמן עצמאי, ולמרות זאת זוכה להכרה רשמית של לגו כאחד מבנאי הלגו הטובים בעולם וזכה לתעודת "מקצוען לגו" מהחברה.
יצירות האמנות של סוויה כוללות מיניאטורה באורך 7 מטר של גשר ברוקלין, דגם גדול של טירנוזאורוס רקס ודגם בגובה 6 מטר של האן סולו קפוא בפחמן.
הפסלים האמנותיים המזוהים עמו נקראים בשמות צבעים: "צהוב" - פלג גוף עליון של אדם הקורע את חזהו ומתוך קרביו נשפכים לבני לגו, "אדום" ו"כחול".
הפסל "כחול" נמכר בגלריית אגורה ב-2010.
תערוכת היחיד הראשונה שלו נפתחה באביב 2007 במוזיאון לנקסטר לאמנות ונקראה "The Art of the Brick" (בתרגום חופשי "אמנות לבנת הלגו") והייתה הפעם הראשונה שבה מוזיאון גדול מציג תערוכה שמוקדשת כולה לפיסול בלגו.
ב-2012 החל עם תערוכה נודדת באסיה.
ב-2013 הציג תערוכה בניו יורק.
סוויה הציג פעמיים תערוכת יחיד בישראל.
בפעם הראשונה בגני התערוכה ב-2013 ובפעם השנייה בהיכל הספורט טוטו בחולון ב-2019.
נתן (נייטי) קירש הוא איש עסקים, מיליארדר ופילנתרופ דרום אפריקאי יהודי.
במרץ 2019 העריך המגזין פורבס את הונו בכ-4.9 מיליארד דולר אמריקני.
קירש נולד בדרום אפריקה וגדל בפוטשפון , בשנת 1952 סיים תואר ראשון במסחר באוניברסיטת ויטווטרסראנד.
לאחר לימודיו החל לנהל את העסק המשפחתי, מפעל לזיקוק לתת לתעשיית הבירה, אותו ירש מאביו שנפטר כשהיה בן 16. בהמשך נכנס לעסקי הסחר בסחורות חקלאיות ואחר כך לבנקאות במדינת אסוואטיני (אז סווזילנד).
בשנת 1971 מכר מחצית מעסקיו לממשלה המקומית והחל להשקיע בעסקים גם בממלכה המאוחדת ובישראל, בין השאר רכש מניות בחברה לישראל וחברת פרוטרום.
בשנת 1981 היה שותף ברכישת השליטה בחברת רסקו.
בשנת 1984 רכש 75% ממניות חברת מגל מערכות ביטחון מהתעשייה האווירית לישראל, באמצעות חברת ההחזקות "מירה-מאג", שבבעלותו בשותפות עם איש העסקים יעקב אבן עזרא.
ביוני 1988 היה שותף בקבוצה שזכתה במכרז להקמת מרינה הרצליה.
בשנת 1989 רכש את יבואנית המזון חברת ויליגר דליקטס ממשפחת ויליגר מייסדי החברה.
בין השאר החזיק גם במניות רשת הולמס פלייס העולמית ובישראל.
קירש נשוי לפרנסס הר, ולהם שלושה ילדים, בן אחד, פיליפ קירש ושתי בנות.
הם מתגוררים באזולוויני שבאסוואטיני, והוא בעל אזרחות של ארצות הברית, דרום אפריקה ואסוואטיני.
בשנת 2008 הקים, יחד עם שותפו לעסקים בישראל יעקב אבן-עזרא, את "קרן נתן", במטרה לסייע בהקמה וצמיחה של עסקים קטנים במדינת ישראל, מתוך אמונה שעסקים אלה תורמים רבות לצמיחתה של כלכלת המדינה.
נתן קופר ברנוויט היה צייר פורטרטים מיניאטוריים אנגלי, צייר בצבעי מים וחרט שהיה חבר באסכולת בריסטול.
הוא היה צייר הפורטרטים המיניאטורי המוביל בבריסטול בשנות ה-20 של ה-19.
בראנוויט נולד בסנט אולבנס, הרטפורדשייר, בנו של משורר, פרגרין ברננוויט, והפך לתלמידו של אייזיק טיילור.
הוא הציג 13 מיניאטורות באקדמיה המלכותית לאמנויות בין השנים 1802–1828. הוא היה גם חרט.
הוא השתתף בפעילויות ההקמה של אסכולת בריסטול והיה חבר של אדוארד בירד וג'יימס ג'ונסון.
בשנת 1824 היה ממארגני התערוכה הראשונה של אמנים מקומיים במוסד בריסטול החדש.
בשנת 1832 הציג מספר עבודות בתערוכה הראשונה של אגודת האמנים בבריסטול שזה עתה הוקמה, גם במכון בריסטול.
ברנוויט נפטר ב־18 במרץ 1857 בקליפטון, בריסטול.
נולדו לו לפחות ארבעה ילדים.
הרב נתן הכהן קופשיץ (נולד ב-21 בנובמבר 1945) הוא דיין בבית הדין של העדה החרדית בירושלים ורב שכונת הקריה החרדית בבית שמש.
נולד למשפחת קופשיץ הירושלמית וצאצא של הרב יוסף חיים זוננפלד.
בתחילה למד בתלמוד תורה עץ חיים, בגיל 11 הלך ללמוד בישיבת פוניבז' לצעירים, לאחר שנתיים חזר ללמוד בתלמוד תורה עץ חיים אצל הרב זונדל קרויזר, ולאחר מכן למד בישיבת חברון בירושלים.
שם היה חברותא של ראש הישיבה כיום הרב דוד כהן, בישיבה שם למד גם עם הרב יצחק ברנד.
בעבר היה רב שכונת מקור ברוך בירושלים.
ב-1994, כשהחלה להבנות שכונת הקריה החרדית בבית שמש, הגיע לכהן כרב בעיר.
כיום הוא מכהן כרב של הקריה החרדית, והוא אחד הרבנים הדומיננטיים בעיר.
בעקבות לחצים מאת הרב משה שטרנבוך והרב יצחק טוביה וויס, הסכים להיכנס לבית הדין של העדה החרדית אמנם לא הסכים לכהן כחבר הבד"ץ אלא רק כדיין.
בשנת 2006 פתח ישיבה קטנה ליטאית בעיר בשם 'באר המלך', הוא עומד בראשה ולומד עם בחורים מדי ערב.
בשנת 2022 נקרא על ידי הרב אשר דויטש לכהן כחבר בד"ץ 'משמרת חומותינו' העומד בראשות הרב עזריאל אוירבך ועוסק בענייני הגנה מפגעי הטכנלוגיה.
הרב קופשיץ נמנה עם העדה החרדית ומתנגד למדינה ולמוסדותיה.
הישיבה שבראשותו לא לוקחת תקציבים מהמדינה וממומנת רק משכר לימוד ומתרומות.
הוא מתנגד גם להשתתפות בבחירות הארציות והמוניציפליות.
היה בין הפעילים במחאות נגד אגד ובמניעת כניסת האוטובוסים שלהם לקריה החרדית, ופעל להקמת הסעות במתכונת "מהדרין".
על אף שרשמית הוא מתנגד להשתתפות בבחירות, היה מעורב מאחורי הקלעים בפעילות למען בחירתו של משה אבוטבול בבחירות לראשות עיריית בית שמש ב־2014, בעיקר בבחירות החוזרות, שהצטיירו כמאבק על זכות הקיום של ההתיישבות החרדית בעיר.
זוכה פרס נובל לשלום לשנת 1930.
סדרבלום נולד ב-15 בינואר 1866 ביבלבורג.
החל ללמוד בשנת 1883 באוניברסיטת אופסלה.
סדרבלום הוסמך לכהן ככומר לאחר לימודים בארצות הברית בשנת 1893. בשנים 1894–1901 כיהן כתפקידים שונים בנציגות השוודית בפריז שבצרפת, שם הכיר את יוהאן אוגוסט סטרינדברג ואת אלפרד נובל.
בשנים 1912–1914 כיהן סדרבלום כפרופסור ללימודי דתות באוניברסיטת לייפציג.
בזמן מלחמת העולם הראשונה ניסה סדרבלום לקדם יוזמה דתית לקידום השלום ושמירת זכויותיהם של שבויי המלחמה והפליטים.
כיהן כחבר האקדמיה השוודית בשנים 1921–1932.
נתן קוֹזֶ'ן (בפולנית: Natan Korzeń; 1895 – 1941) היה צייר יהודי-פולני המזוהה עם ורשה, פלוצק וקז'ימייז' דולני.
הוא יצר נופים, דיוקנאות וסצנות ז'אנריות.
קוז'ן למד באקדמיה לאמנויות יפות בוורשה בהשגחתם של פרופ' תדיאוש פרושקובסקי וסטניסלב לנץ.
הוא התיישב בוורשה, שם היה לו סטודיו ברחוב ביאלנסקה.
בעקבות תדיאוש פרושקובסקי, לעיתים קרובות שהה בקז'ימייז' דולני, שם גם היה לו סטודיו ולנופי המקום הקדיש כמה מיצירותיו.
הוא שמר על קשר עם עיר הולדתו פלוצק.
הוא היה מעורב באירועים ציבוריים בעיר, וביוזמתו הוקמה ועדת יובל לרגל חגיגות 700 שנה להתיישבות היהודית בפלוצק.
הוא השתייך למועדון האמנותי פלוקצ'ן.
ציוריו הוצגו, בין היתר במקומות הבאים: ורשה, קרקוב, לודז', פלוצק, לבוב וקז'ימייז דולני.
תערוכות בודדות של עבודותיו נערכו בסלון גרלינסקי בוורשה (1931–1936) ובאגודה היהודית לקידום אמנויות יפות.
לאחר 1 בספטמבר 1939 הוא נסע לווילנה.
שם הוא הצטרף לחיי התרבות.
הוא היה מעצב תפאורה בתיאטרון היהודי.
עם הכיבוש הנאצי הוא נכלא בגטו וילנה.
בשנת 1941 הוא נרצח בפונאר.
חלק מיצירותיו נהרסו במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 2018 נכלל ציורו Kazimierzanka מ־1931 באוסף מוזיאון פולין להיסטוריה של יהודי פולין.
נתן פורגס היה רב בוהמי-גרמני, בלשן וביבליוגרף, מאנשי "חכמת ישראל".
נתן פורגס נולד בשנת 1848 לברנרד פורגס וקרולין הירש בעיר פרוסטיוב שבמוראביה, אז חלק מהאימפריה האוסטרית.
למד בעיר הולדתו, בגימנסיה באולומואוץ ובאוניברסיטת אולומואוץ, שבה קיבל תואר דוקטור בשנת 1869, ובבית המדרש לרבנים בברסלאו, שבו הוסמך לרבנות ב-1869. שימש ברבנות בקהילות אחדות: , (1875) מנהיים (1879), פילזן (1880), קרלובי וארי (1882) ולייפציג, שבה כיהן כרבה של קהילת הנאורים מ-1888 עד 1917.
בשנת 1909 היה חבר במשלחת בראשותו של ישראל לוי, שיצאה מטעם "כל ישראל חברים" לבחינת מצב החינוך היהודי בארצות אגן הים התיכון וביקרה בארץ ישראל, במצרים, בסוריה ובטורקיה.
בשנת 1913 מונה במקביל לפרופסור ללשונות שמיות באוניברסיטת לייפציג.
היה פעיל בחברת "מקיצי נרדמים".
פורגס הביע אהדה לציונות, והדבר גרם למחלוקת בינו ובין עמיתיו, שהיו פטריוטים גרמנים.
הוא היה אספן ספרים נלהב, ולאחר מותו נמכר אוסף הספרים הגדול שלו במכירות פומביות.
פרסם מאמרים רבים, בין השאר בכתבי העת Revue des Études Juives ("כתב עת למחקרי יהדות") ו-Monatsschrift für Geschichte und Wissenschaft des Judentums ("ירחון להיסטוריה ולמדע של היהדות").
נשא לאישה את רוזאלי פרידמן, ונולדו להם תשעה ילדים.
ארבעה מבניו מתו במהלך שירותם הצבאי במלחמת העולם הראשונה.
בנו הבכור היגר לאוסטרליה ונישא לגויה, ולכן פורגס ניתק קשר אתו.
לאחר פרישתו מכס הרבנות עבר לווירצבורג, ושם נפטר ב-27 באוגוסט 1924. הוא ואשתו נקברו בבית העלמין היהודי העתיק ברחוב ברלינר בלייפציג.
Bibelkunde und Babelfunde ("לימודי מקרא וממצאי בבל"), שיצא לאור בלייפציג ב-1903.
Kant und das Judentum ("קאנט ויהדות") (יחד עם יוליוס גוטמן), 1908.
Joseph Bechor Schor ("יוסף בכור שור") (יחד עם יוליוס גוטמן), 1908.
נתן קליפורד היה פוליטיקאי, דיפלומט ושופט אמריקאי.
קליפורד כיהן כחבר בית הנבחרים של מדינת מיין וכתובע הכללי שלה.
לאחר מכן הוא היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מיין.
בממשלו של הנשיא ג'יימס פולק הוא כיהן כתובע הכללי של ארצות הברית.
לאחר מכן הוא נשלח לשרת כשגריר ארצות הברית במקסיקו.
במסגרת תפקידו זה הוא חתם על הסכם גואדלופה אידלגו.
הקריירה שלו הגיעה לשיאה בשירות ארוך כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
קליפורד הוא אחד מרשימה לא ארוכה של אישים שכיהנו בכל שלוש זרועות הממשלה הפדרלית של ארצות הברית.
נתן קליפורד נולד ברמני, ניו המפשייר לכומר נתניאל קליפורד ולרעייתו לידיה לבית סימפסון.
הוא היה הבכור והבן היחיד מבין שבעת ילדי המשפחה.
משפחתו הייתה משפחה ממוצא יאנקי ותיק.
הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים בעיירת הולדתו ולאחר מכן למד באקדמיית האברהיל שבניו המפשייר ולבסוף בבית הספר האמפטון.
לאחר שעסק לזמן מה בהוראה, למד קליפורד משפטים בהדרכתו של ג'וזייה קווינסי השלישי וב-1827 התקבל ללשכת עורכי הדין של מיין ופתח את משרד עורכי הדין הראשון שלו בניופילד שבמיין.
בשנים 1830–1834 כיהן קליפורד כחבר בית הנבחרים של מיין ובשנתיים האחרונות לכהונתו כיהן גם כיושב ראש הבית.
לאחר מכן ועד ל-1838 הוא כיהן כתובע הכללי של מיין ומשם עבר לפוליטיקה הארצית.
התמודדותו הראשונה של קליפורד למשרה בפוליטיקה הארצית הייתה לסנאט של ארצות הברית, אך הוא הפסיד בבחירות.
לאחר מכן הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן כחבר בו בשנים 1839–1843.
הוא דבק בקו המפלגתי של הדמוקרטים והיה תומך נלהב של ממשל מרטין ואן ביורן.
קליפורד התנגד להעלאת מיסים, תמך בביצוע עבודות ציבוריות, תמך בבנקאות מטעם המדינות ובקיצוץ הוצאות הממשל הפדרלי.
הוא גם מתח ביקורת על מתנגדי העבדות, באומרו שכוונותיהם טובות אך גינה את מעשיהם המרושעים והמסיתים בפוליטיקה.
בשל חלוקה מחדש של מחוזות הבחירה וחיכוכים פוליטיים לא התמודד קליפורד לבחירה מחדש ב-1842.
ב-1846 מינה נשיא ארצות הברית ג'יימס פולק את קליפורד כתובע הכללי של ארצות הברית, לאחר שקודמו בתפקיד, ג'ון מייסון שב לכהונה שנייה כמזכיר הצי.
בתפקיד זה כיהן קליפורד מאוקטובר אותה שנה ועד מרץ 1848.
קליפורד התפטר מתפקידו כתובע כללי כדי להתמנות כשגריר ארצות הברית במקסיקו.
בתפקיד זה הוא כיהן ממרץ 1848 ועד ספטמבר 1849. הוא היה זה שסידר את חתימתו של הסכם גואדלופה אידלגו, שעל פיו הפכה קליפורניה לחלק מארצות הברית.
בחירתו של זאכרי טיילור כנשיא מטעם המפלגה הוויגית הובילה לסיום כהונתו של קליפורד כשגריר והוא שב לארצות הברית וחידש את עיסוקו בעריכת דין בפורטלנד, מיין.
ב-9 בדצמבר 1857 מינה הנשיא ג'יימס ביוקנן את קליפורד כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של בנג'מין רובינס קרטיס שהתפטר.
מינויו של קליפורד התרחש בחודשים שלאחר פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד ועורר מחלוקת קשה.
כחבר ותיק במפלגה הדמוקרטית סימנו אותו מתנגדיו כדו-פרצופי - איש הצפון עם רגשות חיוביים כלפי הדרום.
מתנגדי העבדות בסנאט התנגדו בתקיפות למינויו של קליפורד בשל עברו כתומך עבדות.
הם השעו את אישור מינויו במשך 34 ימים, אך לא עלה בידם לחסום אותו כליל.
ב-12 בינואר 1858 אושר מינויו ברוב צר של 26 תומכים מול 23 מתנגדים.
ללא התלכדות הסנאטורים הדמוקרטים סביב מועמדותו, היעדרותם מההצבעה של שניים ממתנגדיו ושינוי דעתו של אחד הסנאטורים הדמוקרטים ברגע האחרון, מינויו לא היה מאושר.
קליפורד הושבע לתפקיד ב-21 בינואר.
כאשר הצטרף קליפורד לבית המשפט העליון ב-1858, כל השופטים למעט אחד היו מזוהים עם המפלגה הדמוקרטית.
ב-1872 כבר לא כיהן בבית המשפט אף אחד מעמיתיו הדמוקרטים והשופטים שהיו בעלי זיקה למפלגה הרפובליקנית נטו להצביע בניגוד לדעתו עד לתום כהונתו בבית המשפט.
בשל כך כחמישית מכל פסקי הדין שכתב קליפורד היו בדעת מיעוט.
הוא כתב את דעת הרוב ב-398 תיקים.
פסקי הדין שלו היו מאמרים משפטיים מקיפים ולעיתים נמתחה ביקורת על אורכם ועל חריגתם מנושא התיק.
לעיתים קרובות יצא קליפורד בהכרזות פילוסופיות בנוגע לחוקת ארצות הברית, אך הוא האמין בהתוויית קו ברור בין סמכויות הממשל הפדרלי לבין סמכויות המדינות.
אחד ממעריציו, הסנאטור ג'יימס ברדברי, אמר שדעותיו של קליפורד היו שהחוקה היא לא "מכשיר גמיש שאותו יש להגדיל או להקטין, אלא לפרשה באופן ראוי על פי מגבלותיה, והגן באדיקות על כל סעיפיה ומגבלותיה, כערובה הטובה ביותר לנצחיות המוסדות של הרפובליקה שלנו".
קליפורד תמך בתורת משפט טכנית שדבקה בפירוש מילולי של החוקה.
תחומי המומחיות של קליפורד היו המשפט המסחרי והמשפט הימי, הקצאות הקרקעות המקסיקניות, נהלים והליכים.
את תרומתו העיקרית של קליפורד לפירוש החוקה ניתן לראות בדעת המיעוט שלו בפסק הדין "אגודת ההלוואות נגד טופיקה" (Loan Association v.
Topeka), בו הוא דחה את משפט הטבע או כל רקע אחר מלבד סעיפי החוקה כבסיס לפסילת חוקים על ידי בית המשפט.
במהלך מלחמת האזרחים נותר קליפורד נאמן לאיחוד.
הוא היה חשדן כלפי הממשל הפדרלי, אך באופן כללי הגן על סמכותו ככל שהיה צורך לכך מבחינת ניהול המלחמה.
כמה יוצאים מהכלל לכך היו "תיקי הפרס" , בהם הוא הצטרף לדעת המיעוט בטענה שהמצור הימי על הקונפדרציה היה חוקי גם ללא הכרזת מלחמה.
בפסק הדין "אקס פארטה מיליגן" הוא הצטרף לדעת הרוב כדי להגביל את השימוש בבתי דין צבאיים להגשת תביעות נגד אזרחים במקומות בהם בית משפט אזרחיים היו זמינים.
במהלך תקופת השיקום המשיך קליפורד בגישתו הספקנית כלפי הממשלה הפדרלית, וכעת הוא לא ריסן את עצמו כפי שנהג בתקופת המלחמה על רקע הצרכים הדחופים ומצבי החירום של המלחמה.
הוא הצביע ללא היסוס להגביל את סמכות הממשל הפדרלי והקל על מדינות הדרום להצטרף מחדש לאיחוד.
בפסקי הדין "קמינגס נגד מיזורי" (Cummings v.
Missouri) ו"אקס פארטה גרלנד" , הוא הצטרף לדעת הרוב בהוצאה אל מחוץ לחוק של שבועות אמונים כתנאי לחזרתן של המדינות לאיחוד.
יציאתו הבולטת ביותר של קליפורד נגד יישום סמכויות הממשל הפדרלי הייתה ככל הנראה בתיקי ההילך החוקי.
התיקים עסקו בחוקי ההילך החוקי של 1862 שעברו כדי לאפשר את הנפקתם של שטרות כסף לצורך תשלום חובות המלחמה וכדי לקבוע ששטרות כסף יהיו תקפים כהילך חוקי.
בפסק הדין "הפבורן נגד גריזוולד" משנת 1870 אחת מבעלי הדין בתיק, ששלמה בשטרות הכסף חוב שנוצר לפני העברת החוק, טענה להיות השטרות הילך חוקי לצורך תשלום החוב שלה.
קליפורד הצטרף לחמשת שופטי הרוב מול שלושת שופטי המיעוט בפסק הדין שקבע שמבחינת החוקה חוק ההילך החוקי לא יכול להיות ישים לחובות שקדמו לחקיקתו.
זמן קצר לאחר פסק דין זה, השתנה הרכב בית המשפט העליון.
השופט רוברט קופר גריר, שסבל אז ממחלה סופנית, והצטרף לדעת הרוב בתיק הפבורן נגד גריזוולד, התפטר.
גרנט מינה במקומו את ויליאם סטרונג.
הרכב בית המשפט העליון הורחב אז על פי חוק של הקונגרס משמונה לתשעה חברים ואת המושב החדש אייש ג'וזף בראדלי.
לשינוי זה הייתה השפעה מידית על התיק שהיה אז בדיון, "נוקס נגד לי" .
התיק עסק בפיצויים על טובין שהוחרמו על ידי צבא הקונפדרציה.
בית המשפט בערכאה הנמוכה פסק שלתובע ישולמו פיצויים בשטרות כסף ושהנתבע ישלם את ההפרש באומדן ערך הטובין בין שער דולר הזהב לבין שער הדולר בשטרות.
קליפורד, שאליו הצטרפו השופטים סטיבן פילד וסמואל נלסון, פסק בחוות דעת המיעוט נגד מתן צו עיון מחדש, באומרו, "אני מתנגד לצו בית המשפט בתיקים אלו, במיוחד לחלק בו נפתחת השאלה מחדש אם...
חוק ההילך החוקי תואם לחוקה בנוגע לחוזים שנעשו לפני העברתו, שכן אני סובר שהשאלה יושבה באופן סופי בפסק הדין הפבורן נגד גריזוולד".
ב-1 במאי 1871 פסק בית המשפט ברוב של חמישה מול ארבעה להפוך על פניו את פסק הדין הפבורן נגד גריזוולד ומצא שחוק ההילך החוקי תואם לחוקה, ככתבו וכלשונו, ושהוא תקף לחובות שנוצרו קודם לחקיקתו.
כל ארבעת השופטים שהיו בדעת הרוב בפסק הדין הפבורן נגד גריזוולד (למעט השופט גרייר המנוח), היו בדעת המיעוט בפסק הדין נוקס נגד לי.
קולותיהם של השופטים החדשים, בראדלי וסטרונג, היו המכריעים.
קליפורד כתב פסק דין מיעוט שאורכו היה 18,000 מילים, בו הוא הביע את זעמו על הרעיון שבית המשפט יהפוך את פסק הדין של עצמו תוך זמן כה קצר.
הוא גם טען שעל פניו חוק ההילך החוקי אינו תואם את החוקה, בטענה שרק מטבע קשה (זהב או כסף) עם ערך מהותי, יכול לשמש כהילך חוקי.
התיקונים לחוקה של תקופת השיקום
קליפורד פירש פירוש צר את התיקונים לחוקה שהתקבלו בתקופת השיקום.
הוא הצטרף לדעת הרוב ב"תיקי בתי המטבחיים" משנת 1873 שהבחין בין אזרחות המדינות לבין אזרחות פדרלית וקבע שהתיקון ה-14 מגן על הזכויות המצומצמות של האזרח במובן הפדרלי.
בפסק הדין "הול נגד דה קוויר" (Hall v.
DeCuir) מ-1877 כתב קליפורד פסק דין נפרד שאישר את ההפרדה הגזעית על אוניות קיטור, וטבע את המשפט "שוויון אינו זהות" (equality is not identity).
חוות דעתו בישרה את העיקרון של נפרד אבל שווה שיסודותיו הונחו לאחר מותו בפסק דין פלסי נגד פרגוסון ב-1893.
קליפורד היה חבר בוועדה האלקטורלית שכונסה ב-1877 כדי לקבוע את תוצאות הבחירות לנשיאות של 1876. קליפורד הצביע בעד בחירתו של ידידו הדמוקרט סמואל טילדן, אך בסופו של דבר אושרה בחירתו של רתרפורד הייז על חודו של קול בודד.
קליפורד האמין שהוועדה שגתה בביטול ניצחונו לכאורה של טילדן ומעולם לא ראה בהייז כנשיא על פי החוק.
אף על פי כן, הוא חתם על צו ההשבעה של הייז.
במקרה זה הוא שם את טובת ארצו לפני רגשותיו המפלגתיים החזקים ולפני תקוותו האישית שנשיא דמוקרטי ימנה את יורשו.
באותה שנה נחלשו כבר יכולותיו השכליות של קליפורד והדבר השפיע על יכולותיו להיות שופט יעיל.
השופט סמואל מילר כתב שהתדרדרותו המנטלית של קליפורד הייתה "ברורה לכולם בבית המשפט" ו"בעבודתנו אף אחד לא צריך להיות שם לאחר גיל 70" (קליפורד היה אז בן 74).
ב-1880 לקה קליפורד בשבץ מוחי, ולדברי מילר, השבץ "הפך אותו לאידיוט פטפטן".
הוא לא השתתף בדיונים בשום תיק באותה שנה, אך עדיין סירב לפרוש, בתקווה שב-1880 ייבחר נשיא דמוקרטי שימנה את יורשו.
כאשר היה קליפורד עורך דין צעיר הוא נשא לאישה את חנה אייאר ולשניים נולדו שישה ילדים.
בנו, ויליאם הנרי קליפורד, היה עורך דין מצליח שהתמודד ללא הצלחה על מושב בבית הנבחרים של מיין.
נכדו, שגם הוא נקרא נתן קליפורד, היה גם הוא עורך דין ולזמן קצר כיהן כנשיא הסנאט של מיין.
נתן קליפורד נפטר בקורניש, מיין ב-25 ביולי 1881. הוא נטמן בבית הקברות אברגרין שבפורטלנד.
יורשו על כס השיפוט, הוראס גריי, מונה על ידי הנשיא הרפובליקני, צ'סטר ארתור.
על שמו נקרא בית ספר יסודי בפורטלנד.
נתן קליינברגר (6 במאי 1929 – 21 בספטמבר 2014) היה ניצול שואה, לוחם פלמ"ח, סגן פרקליט מחוז חיפה ונשיא בית המשפט המחוזי בחיפה.
רקע משפחתי, ילדות ומלחמת העולם השנייה
נתניאל סנדק קליינברגר נולד בעיר וייליצ'קה הסמוכה לקרקוב שבפולין.
הוריו אברהם ומרים התפרנסו מחנות גָּלַנְטֶרְיָה אותה הפכו לבית קפה ולבסוף מבית מזרח שהיה שייך להורי אימו יוסף ורוזליה איינהורן.
אביו נפטר מהתקף לב כשנתן היה בן עשר, שלושה חודשים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה והשאיר אחריו אישה וארבעה ילדים, נתן היה השלישי ביניהם.
עד פרוץ המלחמה סיים ארבע כיתות בבית הספר העממי.
לאחר פרוץ המלחמה המשפחה עסקה בטחינת גרעיני חיטה ושיפון לקמח ומהשכרת חנותם ונתמכו בידי אחיה האמיד של אימו.
שואה ונדודים במלחמת העולם השנייה
באוגוסט 1942 גורשה המשפחה עם יהודי וייליצ'קה.
נתן בן ה-13 שהה מאז אותה עת ולאורך המלחמה במחיצתו של אחיו זיגמונד בן ה-20, בנפרד ממשפחתם.
הם נשלחו לעבוד במפעל פלדה בסטאלובה וולה, ממנו נמלטו ונדדו ממקום למקום.
הם שהו בגטו בוכניה, הועברו על ידי האס אס למחנה הריכוז פלאשוב עליו פיקד אמון גת, בו עבד נתן ביצור כפתורים.
בשלהי 1943 הועברו לצ'סטוצ'ובה, שם עבד בבית חרושת שמייצר תחמושת קלה.
בסוף 1944 כשהרוסים התקרבו הם נלקחו למחנה הריכוז בוכנוואלד ומשם לפלסברג.
במרץ 1945 אחיו הוכה למוות.
אחר-כך נתן הועבר למאוטהאוזן שבאוסטריה עילית.
המחנה שוחרר בידי חיילים אמריקאים.
בשואה איבד נתן קליינברגר את כל משפחתו הקרובה ורוב משפחתו הרחוקה.
עלייה לישראל, התיישבות והשירות בפלמ"ח
הוא הצטרף יחד עם נערים נוספים לחיילי הבריגדה היהודית שנסעו לאורך איטליה, עד שהובאו לכפר הדייגים סנטה מריה אל בניו בדרום איטליה, בו חיילי הבריגדה הקימו כפר נוער ושיכנו נערים שמצאו במחנות ושהה בו ארבעה חודשים.
ב-8 בנובמבר 1945 הגיע לנמל חיפה בעליית פרינסס קאתלין הלגלית.
הוא התיישב בקיבוץ גבעת השלושה במסגרת עליית הנוער כחלק מקבוצה, ב-1947 התאחדו עם קבוצת הנוער העובד ילידי הארץ והיוו ביחד גרעין הכשרה.
במאי 1946 הגיעה לקיבוץ חברתו, לימים אשתו, הֶלָה וולף, ניצולת שואה.
וולף לחמה בגדוד הפורצים במערכה על ירושלים במלחמת העצמאות.
קליינברגר התגייס לפלמ"ח בהכשרה מגויסת ועבר אימון אינטנסיבי וקורס חבלה אצל יצחק ארד.
הוא הצטרף לגדוד החמישי של חטיבת הראל.
מפקד הגדוד היה שאול יפה וכעבור זמן קצר החליפו מנחם רוסק, המ"פ היה יצחק ארד.
בסיס האם שלו היה חולדה, ממנו ליווה שיירות לירושלים.
ב-25 באפריל 1948 השתתף בכיבוש שייח' ג'ראח, אך הכוח נסוג בלחץ הבריטים.
הוא עבר ביחד עם חלק מהגדוד לסמינריון למורים בעין כרם.
השתתף בניסיון הכיבוש של הגבעה הצרפתית, שם נתקל הכוח בלגיון הירדני.
ביחד עם מחלקתו השתתף בקרבות בשכונות העיר ובמשלטים סביבה.
הפעולה האחרונה בה השתתף הייתה פעולת הסחה כחלק מקרב רמת רחל.
הלוחמים והחבלנים תקפו את מנזר מאר אליאס, פוצצו את שער הכניסה ונכנסו פנימה.
הם קיבלו פקודה למקש את החצר מתוך כוונה לעזוב את המקום ולמשוך לשם כוחות אויב.
מוקש התפוצץ בידיו של קליינברגר, הוא נפצע קשה ואיבד את שתי ידיו ואחת מעיניו.
הוא אושפז בבית החולים הדסה עין כרם ואחר-כך בתל השומר, הוטס במימונן של נשות ההסתדרות הציונית הדסה להמשך הטיפולים בארצות הברית ביחד עם שני פצועים נוספים שאיבדו את ידיהם - ריימונד לייזר ואמנון ויגוליק - שם שהה כשנתיים לסירוגין ופרוטזות הורכבו לשתי ידיו.
השלים בחינות בגרות ולמד שנה בישיבה יוניברסיטי בניו יורק, שם התחתן עם בת זוגו הלה.
לאחר שובו לישראל סיים נתן קליינברגר תואר מוסמך בהצטיינות במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים (1957, בהנחייתו של שמעון אגרנט), כעבור שנה הוסמך לעורך דין.
הוא עבר להתגורר עם משפחתו בחיפה, התקבל להתמחות בלשכת פרקליט מחוז חיפה מני רבינוביץ' בה עבד כעשר שנים, עד שהגיע לתפקיד סגן פרקליט המחוז.
ב-1970 התמנה לשופט בית משפט השלום בחיפה.
ב-1976 התמנה לשופט בית המשפט המחוזי בנצרת.
ב-1980 עבר לבית המשפט המחוזי בחיפה.
ב-1994 התמנה לסגן נשיא בית המשפט המחוזי חיפה.
בפברואר 1997 התמנה לכהונת נשיא בית המשפט המחוזי חיפה.
בפולנית נכתבו שני ספרים על יהדות וייליצ'קה - בשניהם יועד פרק לנתן קליינברגר.
נתן קליינברגר היה נשוי עד למותו להֶלָה קליינברגר ובשנותיו האחרונות התגורר בתל אביב.
קליינברגר הלך לעולמו בתל אביב ב-21 בספטמבר 2014.
נתן צבי שקד (נולד ב-1976) הוא פרופסור מן המניין וראש המחלקה להנדסה ביו-רפואית בפקולטה להנדסה ע"ש איבי ואלדר פליישמן באוניברסיטת תל אביב.
חוקר בתחום הביו-פוטוניקה ומערכות אופטיות לדימות מיקרוסקופי וננוסקופי.
שקד נולד בתל אביב וגדל בישראל.
את התואר הראשון, השני והשלישי שלו השלים בשנים 2002, 2004 ו-2008, בהתאמה, כולם בהנדסת חשמל ומחשבים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת 2008, הצטרף שקד למחלקה להנדסה ביו-רפואית באוניברסיטת דיוק בקרוליינה הצפונית, ארצות הברית, ושהה שם כשנתיים כעמית בתר-דוקטורט, בתמיכת מלגת ביכורה של הקרן הלאומית למדע, ועוד חצי שנה כפרופסור מבקר באותה מחלקה.
בשנת 2011, שב שקד לישראל והצטרף כחבר סגל במחלקה להנדסה ביו-רפואית באוניברסיטת תל אביב, בדרגת מרצה בכיר.
בשנת 2015 – קודם לדרגת פרופסור חבר, בשנת 2019 – קודם לדרגת פרופסור מן המניין, ובמרץ 2022 – התמנה לראש המחלקה להנדסה ביו-רפואית.
שקד עומד בראש קבוצת מחקר גדולה העוסקת במיקרוסקופיה, ננוסקופיה ואינטרפרומטריה אופטיות ביו-רפואיות (בראשי תיבות באנגלית – OMNI).
קבוצתו מפתחת כלים ניסויים ואנליטיים לצורך דימות תלת-ממדי תוכני-כמותי של תאים ביולוגיים, ללא צביעה כימית העלולה להזיק להם, המשתלבים בצורה ייחודית עם שיטות בינה מלאכותית בעזרת למידה עמוקה.
שני יישומים רפואיים מרכזיים במחקרו הם דימות כמותי, ניתוח ובחירה של תאי זרע להפריה חוץ-גופית (יישום אשר התגבש לכדי חברת QART Medical אותה ייסד) ודימות וניתוח בזרימה של תאי סרטן בביופסיות נוזליות, כגון מציאת ואבחון תאי סרטן בדגימות דם.
שקד הוא מחבר של מעל 100 מאמרים אקדמיים בעיתונים מדעיים מובילים ומעל 170 מאמרים בכנסים.
הוא ממציא של מספר פטנטים, ושימש כעורך-שותף של ספר מדעי בתחום מיקרוסקופיית הפאזה לשימושים ביו-רפואיים.
שקד מכהן כראש הכנס השנתי לדימות וחישה ביורפואיים ללא סימון (SPIE LBIS) המתקיים מדי שנה בסן פרנסיסקו, קליפורניה, ארצות הברית, ועמית בקהילה האמריקאית לאופטיקה (OPTICA Fellow) וכן בקהילת הבינלאומית לאופטיקה ופוטוניקה (SPIE Fellow).
נתן נואל רומיו צ'ו-א-און (בהולנדית ובאינדונזית: Nathan Noël Romejo Tjoe-A-On; נולד ב-22 בדצמבר 2001 ברוטרדם שבהולנד) הוא כדורגלן הולנדי-אינדונזי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת וילם II ובנבחרת אינדונזיה.
צ'ו-א-און גדל במחלקות הנוער של VV ניוורקרק ואקסלסיור רוטרדם.
בשנת 2019 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של אקסלסיור רוטרדם במסגרת ליגת המשנה ההולנדית, ובתום עונת העפיל עם המועדון לליגת העל ההולנדית.
ב-6 באוגוסט 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל ההולנדית, בניצחון 0–2 על קמבור במסגרת המחזור הראשון לעונת 2022/2023. ב-10 בספטמבר הבקיע את שערו היחיד במועדון, בניצחון 1–2 על אמן במסגרת המחזור השישי בליגה.
ב-13 באוגוסט 2023 חתם צ'ו-א-און על חוזה לשלוש שנים בסוונסי סיטי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ, וב-25 בינואר 2024 הושאל להירנפיין מליגת העל ההולנדית עד לתום עונת 2023/2024. ב-11 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2–3 על אייאקס במסגרת המחזור ה-21 בליגה.
בסך הכל ערך ארבע הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה.
לקראת עונת 2024/2025 חזר צ'ו-א-און לסוונסי סיטי.
ב-13 באוגוסט 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–3 על ג'ילינגהאם במסגרת הסיבוב הראשון של גביע הפוטבול ליג.
ב-17 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בפוטבול ליג צ'מפיונשיפ, בניצחון 0–3 על פרסטון נורת' אנד במסגרת המחזור השני.
ב-12 ביולי 2025 חתם בוילם II מליגת העל ההולנדית.
צ'ו-א-און נולד בהולנד למשפחה ממוצא סורינאמי ואינדונזי.
ב-11 במרץ 2024 קיבל אזרחות אינדונזית.
ב-7 במרץ 2024 זומן צ'ו-א-און לראשונה לסגל נבחרת אינדונזיה לקראת משחקי מוקדמות מונדיאל 2026 נגד נבחרת וייטנאם.
ב-21 במרץ ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0–1 על נבחרת וייטנאם.
נתן דוד פרלמן היה עורך דין ופוליטיקאי יהודי-אמריקאי מניו יורק, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1920 ל-1927.
נולד בפראושניץ שבקיסרות הגרמנית (פרושיצה בפולין).
ב-1891, בהיותו בן ארבע, היגר לארצות הברית עם אמו, שם התיישבו בניו יורק.
לאחר לימודיו בבתי הספר הציבוריים של העיר, למד במכללת העיר ניו יורק ובבית הספר למשפטים באוניברסיטת ניו יורק.
פרלמן סיים את לימודי המשפטים ב-1907, הוסמך כעורך דין ב-1909, ועסק בעריכת דין בניו יורק.
בעקבות התפטרותו של פיורלו לה גוארדיה, התמודד פרלמן מטעם המפלגה הרפובליקנית ל וזכה במושב בקונגרס ה-66 , ושוב לקונגרס ה-67 , ה-68 וה-69 .
בסך הכל כיהן פרלמן כחבר הקונגרס מ-2 בנובמבר 1920 עד 3 במרץ 1927.
אחרי פרישתו מן הקונגרס חזר לעסוק בעריכת דין.
היה ציר באספה המכוננת של מדינת ניו יורק לאישור התיקון ה-21 לחוקת ארצות הברית, ולאחר מכן מונה לשופט עירוני בניו יורק, תפקיד שבו כיהן מ-1 במאי 1935 עד 1 בספטמבר 1936.
כיהודי אמריקאי, חשש פרלמן מהתפשטות הנאציזם לארצות הברית.
הוא ביקש לשבש עצרות בניו יורק שאורגנו על ידי הבונד הגרמני-אמריקאי, אך לא מצא אמצעים חוקיים לעשות זאת.
כשהוא בוחר להתעלם מהחוק, הדיח פרלמן בשיתוף עם הרב והמנהיג היהודי-רפורמי, סטיבן שמואל וייז, את מאיר לנסקי, דמות מרכזית בעולם הפשע המאורגן האמריקאי, אף הוא יהודי, לתקוף באלימות בצורה מאורגנת את העצרות, באמצעות פושעים יהודים.
התקפות אלו נמשכו חודשים ארוכים.
בבחירות במדינת ניו יורק ב-1936 , התמודד מטעם המפלגה הרפובליקנית לתפקיד התובע הכללי של ניו יורק אך הפסיד לתובע המכהן ג'ון ג'.
לאחר מכן מונה לשופט בבית המשפט לדיונים מיוחדים של העיר ניו יורק ב-26 בנובמבר 1936, תפקיד אליו מונה שנית מחדש ב-1 ביולי 1945. בהמשך מונה פרלמן לבית המשפט לערעורים של ניו יורק, בית המשפט הגבוה ביותר במדינה.
פרלמן היה בכיר ב, ובשנת 1945 ייעץ וסייע לשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית רוברט ה.
ג'קסון, שמונה על ידי הנשיא טרומן לשמש כתובע האמריקאי הראשי להעמדתם לדין של פושעי המלחמה הנאצים.
פרלמן נפטר בבית החולים 'בית ישראל' בניו יורק, ונקבר בבית העלמין מאונט היברון (הר חברון) בקווינס.
נתן סלומון (נולד ב-1961) הוא מוזיקאי, גיטריסט, מלחין, מעבד מוזיקלי, זמר, מפיק מוזיקלי, סאטיריקן ויוצר דיגיטלי ישראלי.
נמנה עם חבריה הראשונים של להקת בית הבובות.
עיבד, הפיק מוזיקלית וניגן את הגיטרות באלבום הבכורה המצליח של הלהקה, "מדפים".
בנוסף על יצירתו המוזיקלית, עוסק סלומון ביצירת סאטירה פוליטית ברשתות חברתיות.
סלומון נולד ב-1961 וגדל בעיר חיפה.
לנתן אח, המוזיקאי דניאל סלומון, ואחות.
בוגר צוות הווי ובידור צבאי.
בשנת 1997 השתתף בפסטיבל הג'אז של תל אביב וניגן בדואט גיטרות, שהתמקד ביצירתו של ג'אנגו ריינהארדט.
בשנות ה-2000 נמנה עם מייסדי להקת בית הבובות.
עיבד, הפיק מוזיקלית, וניגן את כל תפקידי הגיטרה באלבום הבכורה של הלהקה, "מדפים", שיצא בשנת 2007. האלבום זכה להצלחה גדולה בסצנת הפופ-רוק הישראלית, והגיע למעמד של פלטינה משולשת.
סלומון הופיע עם הלהקה במשך כעשור.
לאורך השנים לימד וחינך למוזיקה קלאסית בבתי ספר ברחבי הארץ.
הופיע במסגרת תוכנית העצמה ייחודית למורים, והעביר הרצאה מוזיקלית העוסקת בקשר בין הוראה למוזיקה.
לימד בבית הספר למוזיקה של הקריה האקדמית אונו.
סלומון ניגן באלבום "שפויים" של שלמה ארצי, הפיק אלבומים, והלחין מוזיקה להצגות בתיאטרון המדיטק (ביניהן "כטוב בעיניכם").
סלומון פועל גם כיוצר דיגיטלי, ומשלב ביצירתו סאטירה פוליטית, מוזיקה והומור.
סרטוניו, בהם הוא נוהג לבקר בחריפות את השמאל, את מערכת המשפט ואת התקשורת הישראלית, עטופים בסגנון פרודי ופרובוקטיבי.
רבים מסרטוניו זכו להצלחה ויראלית והגיעו למאות אלפי צפיות.
בשנת 2020 הוציא אלבום סולו בשם "נתן ובנות השטן", ואלבום נוסף בשם "נתן סלומון וקרן הכט".
"נתן ובנות השטן" היא להקת רוק ישראלית שנוסדה בשנת 2019, ומזוהה עם סגנון סרף רוק אנרגטי, הומור פרוע ונגיעות סאטיריות.
זוהי להקת "פאוור טריו", המשלבת גיטרות חזקות עם טקסטים מקוריים.
נתן סלומון – סולן וגיטריסט
אמילי עומר – בס ושירה
ענבר בר – תופים ושירה
בשנת 2020 הוציאה הלהקה את אלבומה הראשון, "קומנדו 315", הכולל 12 שירים וביניהם "רוכב עם השטן" ו"רק בן אדם".
האלבום "נתן סלומון וקרן הכט" (2025) הוא שיתוף פעולה מוזיקלי מז'אנר אינדי פופ, שמשלב אלקטרוניקה, גיטרות חשמליות ושירה.
סלומון הפיק, עיבד וניגן בכל הכלים באלבום, בשותפות עם קרן הכט.
סלומון מתגורר עם בת זוגו בתל אביב.
נתן בוריסוביץ' סטרטייבסקי היה יהודי סובייטי שעוטר כגיבור ברית המועצות על פועלו כמקלען אוויר בצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה.
נולד בעיר אודסה במשפחה יהודית.
בשנת 1922 עברה המשפחה למוסקבה.
לאחר סיום בית ספר תיכון, החל ללמוד במכון שהכשיר מהנדסים לחברת הרכבות.
בשנת 1939, עם החלת חוק גיוס חובה בברית המועצות, גויס לצבא האדום.
הוצב לשרת בחיל האוויר הסובייטי, סיים קורס מקלענים אוויריים.
הוצב לשרת ביחדה של מטוסי הפצצה מדגם SB.
יחידתו השתתפה בלחימה מהרגע הראשון של הפלישה הגרמנית לברית המועצות.