tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ג'רמי סמפטר − ג'ייקוב הודג'ס, צלם בצוותו של פיט
לי ויטאקר − לוקאס גררט
סקוט לורנס − המנהל תומאס ווקר
קרון מור − גברת בלסקי
פטריק סרניאק − מורה בבית הספר התיכון
בתוך אדם אחד הוא רומן משנת 2012 מאת הסופר האמריקאי ג'ון אירווינג, הרומן ה-13 שלו מאז 1968. הספר יצא לאור ב-8 במאי 2012 בהוצאת סיימון אנד שוסטר, והוא עוסק בהתבגרותו של גבר ביסקסואל ובהתמודדותו עם זהותו המינית.
הספר תורגם לעברית על ידי ניצן לפידות ויצא לאור ב-2012 בהוצאת מודן.
הספר מסופר על ידי הדמות המרכזית בספר - בילי, שהוא סופר דו מיני, מבוגר אשר משחזר את ימי נעוריו.
סיפורו של בילי מתמשך לאורך תקופות זמן מרובות, ומראה אותו בתחילה כנער מאוהב ב"אנשים הלא נכונים", ולאחר מכן את התבגרותו.
אירווינג הגה את הרעיון לכתוב ספר על דמות דו-מינית תוך שהוא חושב "מה היה אם" הוא היה כזה, אירווינג ציין שהנושא של דו-מיניות מוכר לו מתהליך ההתבגרות שלו עצמו.
אירווינג הוסיף שהכיר מקרוב את נושא מגפת האיידס בשנות ה-80 ושהוא וכמה מבני משפחה של גברים הומוסקסואלים גילו את הנטייה המינית של הגברים האלה רק בגלל שאובחנו כנשאים של המחלה ולבסוף אף מתו ממנה, מה שהביא אותו לכתוב על כך בספר.
אירווינג הצהיר שלמרות שלקח לו שבע עד שמונה שנים לכתוב את הספר, הוא הרגיש שתהליך הכתיבה בפועל של הרומן היה מהיר יחסית וזאת בשל חוויותיו בניו יורק, ולא היה צריך לעשות כל כך הרבה מחקר.
הספר עוסק בנושאים כמו הומוסקסואליות, ביסקסואליות ואיידס.
אלמנטים נוספים המוזכרים בספר נוגעים לטרנסג'נדריות ולתהליכי ההתעוררות המינית והתקבלותה בציבור.
הביקורת של הספר הייתה מעורבת אך בעיקר חיובית.
הביקורות הרווחות על הספר התרכזו בשימוש בדמותו של בילי כדרך לדיון בנושאים וסוגיות שונות, כך למשל בביקורת של הטלגרף.
ואניטי פייר (המהדורה החדשה) נכתב כי זהו, "ספרו הנועז ביותר של אירווינג...
Club שיבח את הספר כבעל מספר נקודות חוזק כמו מסקנות הרומן, אך גם הביע ביקורת על הספר.
השבחים לרומן התרכזו גם בהומור של הספר ובדמותו של בילי.
הספר היה שותף לזכייה עם הספר "My Awesome Place: The Autobiography of Cheryl B" של שריל בורק בקטגוריית הספרות הדו-מינית בפרס למדא לספרות לשנת 2013.
"בתוך עינייך" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אלון אולארצ'יק בהשתתפות הצמד המוזיקלי קפה שחור חזק.
את השיר הוציאה ב-4 בפברואר 2016 לאור חברת התקליטים Mobile1 Music כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
השיר נכתב על ידי הצמד ואולארצ'יק, שגם הפיק והלחין אותו.
זהו חידוש לשיר "בעינייך", שהוציא אולארצ'יק כחלק מאלבומו הרביעי, בואי נגיד שאני שלך.
ב-4 בפברואר 2016 נכנס ל במקום השמיני.
ב-11 ביוני עלה למקום השישי – המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע.
לבסוף יצא מהדירוג השבועי ב-10 במרץ לאחר חמישה שבועות צעידה רצופה.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורעולם4 בפברואר 2016Mobile1 Music
"בתוך" הוא שיר שכתבה יעל טבת, הלחין ועיבד יאיר רוזנבלום וביצע צוות הווי חיל האוויר.
השיר התמודד בפסטיבל הזמר והפזמון תשל"ז (1977) והגיע למקום הרביעי.
לכותבת השיר, יעל טבת, הייתה חברה שעבדה בתוכנית הטלוויזיה "עלי כותרת" בהנחייתו של ירון לונדון.
יאיר רוזנבלום היה המנהל המוזיקלי של התוכנית.
טבת (בת 21 וחצי אז) נסעה עם חברתה ועם רוזנבלום לראות זמרת.
היא סיפרה על שהתרחש בדרך חזרה:
'"בתוך" היה השיר היחיד שהקליט צוות הווי חיל האוויר (בגלגולו השני, שהוקם ב־1977).
השיר היה השלישי בסדר השירים בתחרות וזכה לתשואות רמות מהקהל.
מלבד ארמוני, החברים בצוות ההווי היו דני בסן ודייוויד ברוזה ואחותו טליה ברוזה, והם ליוו אותה בשיר.
לשלושת המלווים היו רק שני מיקרופונים – דני בסן, שניגן בתוף מרים, היה בלי מיקרופון ולא שמעו אותו שר.
"בתוך" הוצג ב"פינה לשיפוטכם" של מצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב־14 במרץ 1977. השיר זכה להצלחה והגיע בשיאו למקום החמישי ב־25 במאי 1977. בסך הכל צעד השיר במשך 12 שבועות עד 20 ביוני 1977, אז יצא מהמצעד.
במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תשל"ז של רשת ג' השיר דורג במקום ה־15.
בין השאר ביצעו את השיר קרן רוזנבלום (בתו של יאיר רוזנבלום), רן דנקר, אניה בוקשטיין, שי המבר, בן ארצי, אבי סינגולדה, אולה שור-סלקטר והתזמורת הקאמרית הישראלית, רביב כנר, והראל סקעת.
סקעת ביצע את השיר בתוכנית "כוכב נולד 2" – ביצוע שזכה לשבחים – ואף הקליט אותו למהדורת הבונוסים של אלבום הבכורה שלו.
סקעת שינה את מילות השיר מפנייה בלשון נקבה לזכר, לפנייה בלשון זכר לזכר.
בת שבע עובדיה (נולדה ב-1999) היא שחקנית כדורגל בנבחרת מכבי בנות עמק חפר ושחקנית עבר בנבחרת ישראל בכדורגל נשים עד גיל 19. במהלך שירותה בשירות חובה במשטרה עוטרה בצל"ש המפכ"ל.
עובדיה גדלה בפרדסיה ובכפר יונה.
הייתה שחקנית בנבחרת אס"א תל אביב עד גיל 12 ובנבחרת מכבי חדרה עד גיל 17, אז נבחרה לשחק בנבחרת ישראל והייתה קשרית אחורית.
שנתיים שיחקה בקבוצת בוגרות וזכתה עם נבחרת הפועל חדרה בגביע המדינה.
עובדיה שירתה שירות חובה צבאי במסגרת משטרת ישראל והוצבה ביחידת הסיור של משטרת חדרה.
ב-22 ביולי 2019 עצרה עם שותפה לירן כהן אדם חשוד שהתברר כשוהה בלתי חוקי וביצע ניסיון דקירה בשוטר כהן.
במהלך ניסיון הימלטות רגלי, כהן רדף אחרי החשוד רגלית ועובדיה עקפה את השניים בניידת ובלמה את מסלול הבריחה, אז ניסה החשוד פעם נוספת לפגוע בשוטרים, נוטרל ביריות ונעצר.
בשנת 2020 הוחלט להעניק לעובדיה וכהן את צל"ש המפכ"ל "על הצטיינותם בפעילות משטרתית, תוך הפגנת תושייה, יוזמה וחתירה למגע".
בעונת 2020/2021 שיחקה בקבוצת בני יהודה תל אביב ובשנת 2023 חזרה לשחק בקבוצת מכבי בנות עמק חפר.
בת שבע מחלוף אברהם (נולדה ב-1 בפברואר 1982) היא ישראלית, אשר הורשעה בהונאת קשישים.
היא הפעילה מספר חברות שביצעו עוקץ טלפוני שיטתי ומאורגן כלפי קשישים, תוך שימוש בשיטות מכירה אגרסיביות, הטעיה, והפעלת לחץ בלתי הוגן.
בת שבע מחלוף אברהם הפעילה מספר חברות, ביניהן "דיל המאה", "פרימיום סייל", ו"ליין ישיר".
החברות עסקו בשיווק טלפוני לצרכנים, שרובם ככולם קשישים, באמצעות הטעיה והפעלת לחץ שגרמו להם לרכוש מוצרים שלא נזקקו להם.
על פי עדויות עובדות לשעבר, מחלוף אברהם השיגה את פרטי הקשר של הקורבנות מחברה מתחרה, וכן רכשה מאגרי מידע.
התחזות: נציגי המכירות התחזו לנציגי "מחלקת הטבות" של חברות אשראי, או כחלק מקמפיין של בתי חולים, כדי ליצור אמון.
הם הציגו את עצמם כמי שעובדים עם חברות האשראי ויזה וישראכרט.
הבטחות שווא: הנציגים הבטיחו לקשישים הטבות, זיכויים כספיים או קופונים בסכומים גבוהים, תוך טענה כי אם לא ינצלו את ההטבה היא תבוטל.
בפועל, הטבות אלה לא היו קיימות.
חברות במועדון לקוחות פיקטיבי: הנציגים טענו כי הקשישים חברים במועדון לקוחות, וכי ההטבות ניתנות להם בשל כך.
בפועל, לא היה קיים מועדון לקוחות כלל.
טענה על זכייה בהגרלה: לעיתים, נטען כי הקשישים זכו בהגרלה, גם כשבפועל לא נערכו הגרלות.
יצירת חוב פיקטיבי: הנציגים טענו כי הקשישים חייבים כסף לחברה, או לחלופין עליהם לשלם על מנת לסיים את החברות במועדון, כאשר בפועל לא היה חוב כזה.
חיוב ללא אישור: לעיתים, חויבו כרטיסי האשראי של הקשישים גם ללא אישור מפורש, ולעיתים אף ללא שיחת מכירה מקדימה.
סירוב לביטול עסקה: החברות סירבו לבטל עסקאות גם כאשר הצרכנים ביקשו זאת במועד הקבוע בחוק, או דרשו דמי ביטול גבוהים.
הסתרת מסמכים: החברות לא גילו לצרכנים את כל הפרטים הנדרשים בעסקת מכר מרחוק, ולא שלחו להם מסמכים בכתב לאחר ביצוע העסקה.
עובדות לשעבר בחברות של בת שבע מחלוף אברהם חשפו כיצד בוצעו ההונאות.
אחת העובדות, לירון רחימי, תיארה את מקום העבודה כ"כוך, עם דלת שחורה בלי שרואים מה קורה בפנים".
היא העידה כי הנציגים התחזו לאנשי "מחלקת הטבות" בחברות אשראי או כחלק מקמפיין של בתי חולים.
בנוסף, היא סיפרה שהיה קיים תסריט מוכן לנציגי המכירות, שנועד לסייע ברכישת אמון הלקוח.
העובדת טענה כי מחלוף אברהם השיגה פרטי לקוחות מחברה מתחרה שבה עבדה, וכי החיובים נעשו לעיתים ללא ידיעת הלקוח, או תחת הכותרת של "דמי משלוח".
עובדת נוספת, ליאת אלקיים אשר, תיארה את התחושה בעבודה כ"מלוכלכת, מזוהמת, מטונפת".
הרשות להגנת הצרכן הטילה על בת שבע מחלוף קנס של 8.3 מיליון ש"ח, הקנס הגבוה ביותר שהוטל אי פעם בישראל בגין עוקץ קשישים.
מחלוף אברהם ערערה על גובה הקנס בטענה כי הוא גבוה מדי ויביא אותה לפשיטת רגל, אך בית המשפט דחה את ערעורה.
בית המשפט קבע כי היא נמנעה מלהציג אסמכתאות להיקף מחזור עסקיה, ולכן אין מקום להפחית את גובה הקנס.
הפרשה עוררה דיון ציבורי רחב על הצורך בהגנה על קשישים מפני הונאות מסוג זה.
בעקבות המקרה, גורמים שונים פעלו לקידום חקיקה והגברת האכיפה במטרה להגן על אוכלוסיית הקשישים.
עם זאת, הכסף שהוטל כקנס לא הוחזר לקשישים שנפגעו, והם נדרשים להגיש תביעות אישיות כדי לקבל את כספם חזרה.
בת שבע עם מכתבו של דוד הוא ציור שמן על בד משנת 1654 מאת הצייר וילם דרוסט , המתאר את הדמות המקראית בת שבע.
הציור נוצר זמן קצר לפני יציאתו של האמן לאיטליה ובמקביל ליצירתו של מורו רמברנדט, בת שבע במקלחת.
שני הציורים נמנעים מלהציג את דוד המלך הצופה בבת שבע בעת רחצתה, ומתמקדים ברגע שלאחר מכן, כאשר היא מקבלת את מכתבו.
גישה זו מעניקה ליצירה אופי אינטרוספקטיבי המדגיש את הקונפליקט הפסיכולוגי של בת שבע בנוגע לניאוף אליו דוד מזמין אותה.
היצירה הייתה באוספו של ז'אן-ז'אק-ז'וזף לרואה ד'אטיול, מנתח ידוע במאה ה-19, ולאחר מכן עברה לאוספו של לואי אלפרד קרואיון דה ונדול, ראש עיריית סואזי-סור-סן, אשר הוריש אותה ללובר, שם היא מוצגת עד היום.
הרבים מהיסטוריוני האמנות רואים ביצירה זו את יצירת המופת של דרוסט, אך דעות אחרות חלוקות.
וילהלם ולנטיינר הגדיר אותה כרגשנית מדי, בעוד קונוט-לייפלס טען כי מדובר בניסיון חיקוי של דרוסט את יצירתו האינטרוספקטיבית של רמברנדט, שהצליח רק במגבלות יכולותיו הטכניות של האמן.
מנגד, ורנר סומובסקי וברונו פוקארד טענו כי דרוסט לא ניסה לחקות את רמברנדט, אלא ליצור יצירה אסתטית יותר תוך שמירה על השפעת רבו.
דרוסט השתמש בקנבס קטן יותר מזה של הציור "בת שבע במקלחת", והבסיס הקומפוזיציוני של יצירתו נובע מתיאור מוקדם של בת שבע מאת רמברנדט משנת 1643. הוא מציג את הדמות בחלל חשוך יותר מהטיפול של רמברנדט בנושא בשנת 1645, מתמקד בפלג גופה העליון בלבד, ומוותר על דמויות המשרתות ברקע.
בנוסף, הפלטה הצבעונית שלו מצומצמת ללבן, שחור וגווני עור.
השימוש בניגודי אור וצל (קיארוסקורו) מדגיש את הדמות תוך שמירה על רכות קווי המתאר של עורה.
למעשה, ההשפעה הישירה של רמברנדט על דרוסט מתבטאת בעיקר בתנוחת הישיבה, באחיזת המכתב ביד ובתכשיטים הדומים שהיא עונדת.
הבדלים אלה מצביעים על כך שדרוסט הושפע מרמברנדט, אך שאף לגישה אסתטית יותר מזו של רבו.
הצגת התנועה ביצירה ניכרת, למשל, בזווית התנודה של עגיליה, המרמזת על כך שבת שבע אינה עומדת דומם אלא עומדת להסתובב.
הקומפוזיציה מבוססת על מעגלים קונצנטריים הנוצרים על ידי קווי הזרועות של בת שבע, ומהווים את האלמנט המרכזי בעבודתו של דרוסט.
עיצוב זה מתכתב עם המוטיבים המעגליים של לבושה, השרשרת השחורה והשדיים המעוגלים.
תנוחתה מזכירה דיוקן של אישה מאת הצייר ונציאני פלמה וקיו, יצירה שאבדה אך הייתה בעבר באוספי המוזיאונים של ברלין.
בנוסף, עיצוב פלג גופה העליון של בת שבע דומה ליצירותיו של פלמה וקיו, ובמיוחד "אישה בלונדינית", וכן ליצירתו של טיציאן, "פלורה".
הדמיון בין היצירות מצביע על ההשפעה החזקה של הציור הוונציאני על רמברנדט ותלמידיו, השפעה שנבעה מהדפסים ואף מהעתק של "פלורה" שהיה באוסף פרטי בהולנד.
כמו כן, ניתן למצוא דמיון בין יצירה זו לבין דיוקנה של הנדריקייה סטופלס, בת זוגו של רמברנדט, משנת 1656 – דיוקן שגם הוא הושפע מיצירותיו של פלמה וקיו.
השפעת האמנות הוונציאנית ניכרת גם בשלבים מאוחרים יותר ביצירתו של דרוסט, למשל בציורו "פלורה", שנוצר בשנות ה-50 של המאה ה-17.
בת שבע מקבלת את מכתב דוד הוא ציור מאת האמן ההולנדי יאן סטיין, המתאר את הסצנה המקראית שבה מקבלת בת שבע את מכתבו של דוד המלך.
סצנה זו תוארה לעיתים קרובות באמנות, במיוחד כחלק מהעניין בתיאורים אינטימיים של דמויות נשיות הקוראות מכתבים.
בציור "בת שבע מקבלת את מכתב דוד" מציג יאן סטיין סצנה נרטיבית עשירה בפרטים, שבה מתוארת בת שבע כדמות מהורהרת וחשדנית, בעת שהיא מחזיקה מכתב ומביטה בו.
לצידה עומדת אישה זקנה, אשר נראית כמי שמעודדת אותה לקרוא את המכתב.
הסביבה בה מתרחשת הסצנה היא חלל ביתי מפורט, והמכתב ממוקם במרכז הקומפוזיציה ומשמש מוקד דרמטי.
ברקע נראית דמות נוספת הממתינה, ואלמנטים אלה יחד יוצרים רגע טעון של החלטה או הרהור פנימי מצד הדמות הנשית הראשית.
הציור משתלב ברצף חזותי של יצירות אשר שימשו השראה או נקודת השוואה ליצירתו של יוהנס ורמיר, "נערה קוראת מכתב ליד חלון פתוח".
ציורים אלה ממחישים את ההתפתחות הנרטיבית והקומפוזיציונית של נושא הדמות הנשית הקוראת מכתב, טרם ולאחר התקופה שבה פעל ורמיר.
במקרים רבים, תיארוך היצירות שנויות במחלוקת או מבוססות על הערכה בלבד, והמידע עליהן, לרבות פרטי האמן, הטכניקה והמיקום, לעיתים אינו ודאי.
בהקשר זה, "בת שבע מקבלת את מכתב דוד" מאת יאן סטיין מוצג כדוגמה מוקדמת לייצוג אישה הקוראת מסר בעל משמעות אישית או דרמטית, בדומה למרכזיותו של המכתב ביצירתו של ורמיר.
בת שבע ליד המזרקה הוא ציור שמן על עץ אלון מאת הצייר הפלמי פטר פאול רובנס (Peter Paul Rubens).
היא שמורה בגלריה לציורי אמני העבר בדרזדן.
רובנס, שנודע בהשפעת שהותו באיטליה במשך שמונה שנים, פיתח את סגנון הרנסאנס האיטלקי, בהשראת ורונזה וטיציאן, אל פסגה בארוקית.
נושאי ציוריו התבססו על סיפורים מקראיים ומיתולוגיים, והוא הצטיין ביכולת לעבור בין ז'אנרים שונים.
הציור מתאר סצנה מקראית מספר שמואל ב', שבה בת שבע נראית בעת רחצה, ברגע שבו משרת שחור מוסר לה מכתב מאת דוד המלך, הצופה בה מרחוק מן המרפסת.
בת שבע נשענת בנינוחות על המזרקה, שד חשוף מושך את עין הצופה, בעוד משרתת נוספת סורקת את שערה.
העירום המובלט מעניק לציור מוקד חזותי מרכזי, בהתאם למסורת ציור נושאי בת שבע בתקופת הבארוק.
רובנס יצר את היצירה במכחול חופשי ובטוח, בצבעים עדינים ותאורה חזקה.
הציור מתאפיין בהעדפתו של רובנס לתאר נשים שופעות ובלונדיניות, והעירום הנשי היה חלק כמעט הכרחי בגרסאות התקופה לנושא בת שבע.
היצירה שייכת לשלב מאוחר ביצירתו, ובת שבע מוצגת בה בתנוחה חושנית במיוחד.
לדגם שעמד לנגד עיניו שימשה הלן פורמנט, אשתו השנייה.
כך בלטה מגמתו של האמן להאדיר את הנשיות בצד הצגת הסיפור המקראי.
הציור מעלה לדיון נושאים של מציצנות, תשוקה מינית, ניאוף, בגידה ושימוש לרעה בכוח.
דמותו המרוחקת של דוד, הצופה מהמרפסת, ממקמת את המתבונן עצמו כוייר, והופכת את חוויית ההתבוננות למרכיב מרכזי במשמעות היצירה.
בתוך החממה הוא ציור שמן על בד מאת אדואר מאנה, שנוצר בשנים 1878–1879. היצירה מתארת את ז'ול גילמה ורעייתו היושבים בחממה, חלל צמחייה הצמוד לבית ומאפשר גידול צמחים בחורף.
הציור משתייך לקבוצת הקומפוזיציות הדו־דמותיות שמאנה העדיף, משום שאפשרו לו לבחון מצבי דיאלוג ומתח בין דמויות בתוך סצנה מודרנית בורגנית.
האישה תופסת חלק ניכר משטח התמונה.
לבושה וכובעה מדגישים אלגנטיות ונוכחות בורגנית, והיא בעלת חנות אופנה בפריז.
ידה מונחת באגביות על גב הספסל.
הגבר, ז'ול גילמה, פונה לעברה ומתכופף קלות; בשל תנוחה זו הוא נראה קטן יותר וקודקודו מתקרב לשול העליון של הבד.
הוא אוחז בסיגר המתקרב לעבר ידה.
גב הספסל יוצר חיץ חזותי שקוף ובעל איכות גרפית מודגשת המפריד בין הדמויות, למעט אזור הידיים שכמעט ונפגשות.
מבטה של האישה מופנה ימינה, אל מחוץ למסגרת, ואילו עיניו של הגבר אינן נראות בבירור.
הרקע מורכב מצמחייה ירוקה היוצרת שדה אחיד יחסית ומרחב רדוד.
הציור מציג מערכת יחסים בעלת מתח פסיכולוגי הנראית כלפי חוץ מאופקת ומרוחקת.
האישה משדרת ריחוק ואיפוק, בעוד הגבר מפנה אליה תשומת לב המעידה על רצון בקרבה.
מוקד העניין מצוי בידיים המתקרבות, המעמידות אפשרות למגע בתוך חלל עשיר בצמחייה ובגוונים עדינים.
היצירה אינה מציעה נרטיב ברור או פתרון חד־משמעי ליחסים בין הדמויות.
העמימות משתקפת הן במבטים שאינם נפגשים והן בהיעדר מידע על המתרחש מחוץ למסגרת הימנית של הציור.
הציור מאופיין במכחול חופשי ובטיפול צבע רופף ומהיר.
הדמויות ממוקמות סמוך לפני המשטח, והקווים האנכיים של גב הספסל מדגישים את דו־הממדיות של הבד באמצעות חזרתיות קצבית.
הרקע הירוק יוצר אחידות וצמצום עומק.
קומפוזיציה דו־דמותית זו אפשרה יצירת סצנה דרמטית בעלת מבנה פסיכולוגי מורכב, בניגוד לנרטיבים הברורים שאפיינו את הציור האקדמי במאה ה-19. אי־הבהירות הסגנונית והנרטיבית משמשת ביטוי לעמימות ביחסים ולחוויית החיים המודרניים.
בתולת הים מפיג'י הייתה מוצג טיפוסי בירידים ובמופעי שוליים, שהייתה אמורה להיות יצור שחציו יונק וחציו דג.
המוצג המקורי פורסם על ידי ענק הקרקסים פי.
ברנום, אך מאז הופצו פרטים נוספים במקומות נוספים, בין השאר באוסף המוזרויות של רוברט ריפלי.
בתולת הים החנוטה של ברנום נלכדה, לכאורה, בשנת 1842 על ידי "ד"ר ג'יי גריפין".
גריפין היה בפועל לוי ליימן, שותפו הקרוב של ברנום.
הפרט המקורי הוצג בכל רחבי ארצות הברית, אבל אבד בשנות השישים של המאה ה-19 בשריפה במוזיאון של ברנום.
למעשה היה המוצג פרי עבודתו של אומן אינדונזי שהשתמש בעיסת נייר וחומרים מן החי - זנבו של דג אקזוטי וגו של תינוק אורנגאוטן, שנתפרו יחד עם ראשו של קוף.
בַּתוּמִי (; עד שנת 1936 נקראה בַּטוּם) היא עיר נמל לחוף הים השחור בדרום-מערב גאורגיה ובירת הרפובליקה האוטונומית אג'ריה.
בתומי היא התחנה האחרונה בקו הרכבת הטרנס-קווקזי והיא נמצאת בקצה הסופי של צינור הנפט באקו–בתומי.
העיר ממוקמת כ-20 קילומטרים מגבול גאורגיה-טורקיה.
בסביבת בתומי ישנם מטעי הדרים ושדות תה.
ענפי התעשייה המרכזיים בעיר הם זיקוק נפט, בניית ספינות, תעשיית המזון ותעשיית מנורות.
בתומי הוכרזה כעיר בשנת 1878, עם סיפוחה ל, ועל פי מפקד האוכלוסין האחרון של גאורגיה משנת 2024, התגוררו בעיר 234,600 בני אדם, מה שהופך אותה לעיר השנייה בגודלה בגאורגיה.
בתומי הוקמה לראשונה בידי פומפיוס על חורבות הקולוניה היוונית העתיקה בטיס (בַּתיס) או בטוס (בַּתוּס), ששמה שאוב מהביטוי היווני "בטוס לימן" או "בטיס לימין" ("נמל עמוק").
בימי הדריאנוס קיסר היא בוצרה וחוזקה.
ב היא סופחה ל ונקראה בשם ואטי (Vati).
נמל בתומי שימש כחוליית קישור עיקרית בין הקווקז לבין שאר חלקי הקיסרות.
היא נודעה עד המאה ה-11 בביצוריה החזקים, והייתה חלק מהממלכה הגאורגית כבר מימי הביניים.
על פי תאוריו של אמברסיו קונטריני מסביב למצודת בתומי הייתה התיישבות בעלת אופי כפרי שנחשב כחלק מבתומי.
מהמאה השלוש עשרה ועד לתחילת המאה הארבע עשרה הייתה חלק מנסיכות אודישי.
במאה ה-15 (למעשה בשנת 1483) התפרקה הממלכה הגאורגית המאוחדת לנסיכויות, ובתומי נכללה בתחום נסיכות גוריה.
בשנת 1547 נכבשה העיר על ידי העות'מאנים.
רוסטום גוריאלי (როსტომ გურიელი) כבש אותה בחזרה בשנת 1564, ובשנת 1609 חיסל ממיה גוריאלי (მამია გურიელი) את חיל המצב העות'מאני ששהה בבתומי.
כתוצאה מכך תקפו העות'מאנים את בתומי וכבשו אותה.
בתקופת השלטון העות'מאני השתייכה לסנג'ק העות'מאני, לאזיסטן.
ב תחת וחושטי בטונישווילי הייתה בתומי עיר במעמד נמוך.
רוסיה כבשה את העיר במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), ובשנת 1878 סופחה העיר לרוסיה רשמית כחלק מהסכם סן סטפנו.
במהלך השנים הראשונות לסיפוח שימשה בתומי כנמל חופשי (כמו נמל אילת), והייתה לאחת היצואניות הגדולות בעולם של צמר, כותנה, עץ.
לאחר שנת 1883, הפכה בתומי למרכז תעבורת מכליות נפט.
בשנת 1899 גורש יוסיף סטלין מן הסמינר לכמורה לאחר שלא התייצב למבחן, והחל בפעילות מחתרתית קומוניסטית בבתומי.
סמוך לחג המולד של שנת 1899 התקבל לעבודה בשירות המטאורולוגי, אך הצליח להחזיק במקום עבודתו רק שלושה חודשים.
זו הייתה העבודה היחידה שביצע סטלין אי פעם מחוץ למשרד.
במהלך שנת 1901, 16 שנה לפני מהפכת אוקטובר, ארגן הפגנות לטובת הבולשביקים.
תקופת חייו זו של סטלין הונצחה במחזה שכתב מיכאיל בולגקוב, בשנת 1938, בשם "בטום" ("Батум").
ב-3 במרץ 1918, לאחר מלחמת העולם הראשונה, נחתם חוזה ברסט-ליטובסק בין רוסיה למעצמות המרכז (גרמניה, אוסטרו-הונגריה והאימפריה העות'מאנית).
במסגרת ההסכם נאלצה רוסיה למסור לאימפריה העות'מאנית את כל השטחים שכבשה ממנה במלחמה העות'מאנית-רוסית, כולל בתומי.
באפריל 1918, נכנסו כוחות עות'מאניים בחזרה לבתומי, אבל הסכם פותי, הסכם זמני בין האימפריה הגרמנית והרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה שבו קיבלה גאורגיה הגנה והכרה מגרמניה, העביר את השליטה לידיים גאורגיות.
ההסכם נחתם ב-28 במאי 1918, במטרה למנוע מהאימפריה העות'מאנית - שהמשיכה במערכה צבאית נחושה כנגד הרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית של עבר הקווקז - לכבוש אותה.
ההסכם אפשר לגרמניה קשר לשדות הנפט של באקו בים הכספי ומסילת הברזל המשותפת, וצינור הנפט המקשר בין בתומי לבין הים הכספי.
תבוסתה הצבאית של גרמניה בנובמבר 1918 הביאה לשיתוף פעולה חדש בין הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה לבין בריטניה.
וכך, בדצמבר של אותה שנה נכנסו כוחות בריטיים לאזור והקימו את הרפובליקה של בתומי.
הבריטים עזבו רק ביולי 1920, והשליטה על העיר עברה לרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה.
פלישת הצבא האדום לגאורגיה בפברואר-מרץ 1921, הביאה לכך שב-23 באוקטובר 1921 חתמו נציגי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה על הסכם קארס, הסכם ידידות בין הטורקים לרוסיה הבולשביקית, ולפיו נמסרה אג'ריה והעיר בתומי לרוסים תוך הסכמה כי יהיו לאזור אוטונומי לתועלתם של תושביה המוסלמים, ואילו נפות ארטווין, קארס ואדיר נמסרו לטורקים.
עם נפילת ברית המועצות מונה אסלן אבשידזה לראש המועצה השלטת של אג'ריה, מועצה שהחזיקה מעמד בשנות ה-90 המתוחות.
בעוד מחוזות אחרים, כמו אבחזיה, ניסו להתנתק מגאורגיה, אג'ריה נותרה חלק אינטגרלי מהרפובליקה של גאורגיה.
במאי 2004 נמלט אבשידזה לרוסיה בעקבות הפגנות מסיביות שהתלהטו במהפכת הוורדים בטביליסי.
נמל בתומי משמש כיום כנמל העיקרי של גאורגיה.
לנמל יכולת קיבול של 80,000 טון של מכליות נפט.
הנפט מגיע מבאקו שבאזרבייג'ן, מזוקק ליד הנמל ומשם הוא מובל על פני כל העולם.
כמויות קטנות יותר של נפט ליצוא מגיעות מקזחסטן ומטורקמניסטן.
בנוסף לכך מייצאת העיר מוצרים חקלאיים אזוריים.
משנת 1995 גדלה בהדרגה יכולת הקיבולת של הנמל, ובשנת 2001 היא עמדה על 8 מיליון טון.
הרווח השנתי של הנמל מוערך בכ-200 עד 300 מיליון דולר.
יחד עם זאת, חנוכת צינור הנפט באקו-טביליסי-ג'ייהאן ב-28 במאי 2006 תביא לירידת הפעילות בבתומי.
מאז השינוי במעמדה של אג'ריה, משכה בתומי את תשומת לבם של משקיעים בינלאומיים, שגילו עניין בנכסי דלא נידי של בתומי, משנת 2001. משקיעים קזחים דיווחו על השקעות בהיקף של 100 מיליון דולר ברכישת 20 מלונות באוטונומיה של אג'ריה.
בבתומי ממוקם גם אחד משני הבסיסים הרוסים בגאורגיה.
הבסיסים בבתומי ובאחלציחה הם שריד מהעידן הסובייטי, המהווה מקור למתיחות גדולה בין רוסיה וגאורגיה, וזו האחרונה מאיימת לחסום את הגישה לבסיסים.
השיחות על הנסיגה הרוסית עדיין נמשכות.
אף על פי כן, מסוף שנת 2005, בפרק זמן העולה על 18 חודשים, חלק גדול מכלי הנשק הכבדים הועברו מהבסיסים הגאורגיים לבסיס 102 הרוסי בגיומרי, ארמניה.
ראש העיר הנוכחי של בתומי הוא מורמן ברידזה, מהתנועה הלאומית הדמוקרטית - המפלגה השלטת בגאורגיה, והוא כפוף לשלטון המרכזי בטביליסי.
בתומי שוכנת על חצי אי מישורי הסגור בקרבת הדלתא של נהר הצ'ורוחי בים השחור.
מסביבה שרשרת הרים תלולים, בקדמת הקווקז הקטן.
פרברי העיר עם בנייני עץ ושכונות בלוקים שנבנו בתוך ההרים, בעוד העיר העתיקה של העיר גובלת בים.
האקלים בבתומי הוא סובטרופי גשום.
הטמפרטורה הממוצעת בבתומי היא 14 מעלות צלזיוס.
ינואר הוא החודש הקר ביותר, עם טמפרטורה ממוצעת של 6 מעלות צלזיוס.
יולי ואוגוסט הם החודשים החמים ביותר בשנה, עם טמפרטורה ממוצעת של 22 מעלות צלזיוס.
הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה היא 8 מעלות מתחת לאפס והטמפרטורה הגבוהה ביותר, 40 מעלות צלזיוס.
כמות המשקעים השנתית היא כ-2,500 מ"מ והעננות מרובה בה יותר.
ינואר הוא החודש שבו יורד הגשם הרב ביותר (20 ימים גשומים).
במשך השנה יש בבתומי 72 ימים בהירים.
כלכלתה של בתומי מבוססת בעיקרה על תנועת היצוא בנמלה, שהוא נמל מודרני ועמוק.
רובו של היצוא הוא נפט המיובא מבאקו בשני צינורות, אחד לנפט גולמי ואחד לנפט מזוקק.
חלק מהנפט הגולמי מזוקק בבתומי עצמה.
מסילת הברזל העוברת מבאקו לרוחב עבר הקווקז עד לבתומי, מביא לנמל עצים, מנגן, משי גלמי, פירות, צמר, כותנה וזרעוני שמנים.
התעשייה בבתומי כוללת תעשיית נפט (בתי זיקוק), מכונות (מכונות לתעשיית התה, לבניית ספינות), תיקון ספינות, תיקון קטרים וקורנות רכבת, תעשיית מזון, תעשיית מנורות וציוד אלקטרוני.
התעשייה הקלה כוללת אריזת תה הגדל סמוך לבתומי מחוות התה שהיו מהגדולות בברית המועצות, עיבוד טבק ועוד.
בתומי מאכלסת בתוכה תושבים מכל הדתות החיות בגאורגיה.
יש בה קתולים, גאורגים אורתודוקסים, אפוסטולים, מוסלמים ויהודים.
מרבית האוכלוסייה משתייכת לכנסייה הגאורגית האורתודוקסית.
התפלגות האתנית של האוכלוסייה בשנת 1989 הייתה:
הקהילה היהודית בבתומי נוסדה בשנת 1878, עם הגעת האימפריה הרוסית ובשנת 1879 התגוררו בבתומי 1,179 יהודים.
בשנת 1889 גורשו מרבית התושבים היהודיים של בתומי, מאחר שהיו חסרי זכות-ישיבה במקום.
לאחר גירוש זה נותרו, על פי המקורות הרשמיים, 31 משפחות.
מקורות בלתי רשמיים ציינו כ-100 משפחות יהודיות.
מספר היהודים בבתומי חזר וגדל במהירות, ובשנת 1897, כבר ישבו בה 1,179 יהודים.
עד היום אחד מבתי הזיקוק בעיר נמצא בבעלות משפחת רוטשילד במסגרת חברה של בעלי הון יהודיים מרוסיה.
בתקופת הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה גדלה השפעת הציונות בבתומי.
יצא לאור עיתון יהודי חדש "קול היהודי".
בשנת 1922 סגרו השלטונות הסובייטים בית כנסת.
ובשנת 1924 פתחו יהודים מקומיים את בית הכנסת והגנו על המבנה.
בשנים 1920-1940 גם התקיימה ישיבה בלתי לגלית.
בשנים 1922-1928 שימש כרב העיר, נחום שמריהו ששונקין.
במהלך השנים 1925-1929 הוקמו ארבעה בתי ספר יהודיים.
ובסוף שנות ה-30 נסגר בית הכנסת.
באמצע שנות ה-40 היו בעיר לפחות שני מבנים של בתי כנסת לשעבר.
זה שנסגר בשנות ה-30 הפך לאולם ספורט והשני שהיה בבניין קטן שנבנה בראשית שנות ה-30 ושכן ברחוב ה-9 במרס חזר לשמש כבית כנסת לאחר שהקהילה היהודית במקום התארגנה ונרשמה כחוק, בשנת 1945, בשלהי מלחמת העולם השנייה.
בית כנסת זה המשיך לפעול עד 1958 לפחות.
בשנות ה-80 חל חידוש החיים היהודיים בעיר.
ביוזמתו של אמיל קרופניק (נולד בשנת 1936) ואחותו.
הם יסדו, בשנת 1989, סניף של התאחדות הקשר הגאורגי-ישראלי בראשות קרופניק, שהיה מטרייה לפעילות של הקהילה היהודית בבתומי.
קרופניק עצמו החל לארגן אירועים חברתיים עבור יהודי בתומי.
עם היבחרו של אסלן אבשידזה, בשנת 1991, לראשות אג'ריה, נקראו מנהיגי המעוטים האתניים במחוז לפגישה עמו.
קרופניק, כראש הקהילה היהודית במקום ביקש בפגישה זו את פתיחת בית הכנסת היהודי בבתומי.
בית הכנסת עצמו, שנבנה בשנים 1900-1904, נפתח באותה שנה.
בסוף שנות השמונים עלו רוב יהודי בתומי לישראל, ארצות הברית ומדינות אחרות.
בשנת 2001 היו בבתומי פחות ממאה יהודים.
בתומי מצטיינת בצמחייה תת-טרופית ססגונית, במעיינות חמים ומעונות היער שבסביבתה.
העיר משמשת כעיר קיט ועיר מרפא.
העיר כוללת בתי ספר למקצועות טכניים ובכללם בית ספר לספנות.
הגנים הבוטני בבתומי - (ბათუმის ბოტანიკური ბაღი) גן בוטני שנוסד על ידי פרופ' קרסנוב, אחיו של גנרל פיוטר קרסנוב, כולל בתוכו 3,270 עצים מ-114 זנים
המוזיאון הממלכתי של אג'ריה - כולל מוצגים מהתקופה היוונית של בתומי ביניהם: כתר מלכות קולכי וכדים מזהב וכסף
הדולפינריום של בתומי - הוא אקווריום הכולל 100 סוגי דגים ביניהם דולפין ים תיכוני
מצודת גוניו - 10 ק"מ מבתומי
אזור נופש ישן על חוף הים
האוניברסיטה הטכנולוגית של בתומי - כולל מתקני שעשועים הנמצאים על מבני האוניברסיטה
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי בתומי, הנמצא במרחק של 2 קילומטרים דרומית לעיר.
קבוצת הכדורגל של העיר דינאמו בתומי, המשחקת בליגת העל הגאורגית, זכתה בגביע גאורגיה בשנת 1998, לאחר שהשתתפה בגמר גביע גאורגיה בשנים: 1993, 1995, 1996, 1997.
קבוצת הכדורסל של העיר באסקו בתומי, המשחקת בליגת העל הגאורגית בכדורסל, זכתה באליפות גאורגיה בשנים: 1999, 2000, 2001, 2002, 2004.
בתל אביב של שנות החמישים והששים היו בתי אוכל, שרובם נעלמו בשנים מאוחרות יותר, לא רק הם עצמם אלא גם בני סוגם ודומיהם.
מקומות אלה היו לא רק אתרי אכילה, אלא גם נקודות מפגש, ציון מקום ואתרים תרבותיים.
בפינת הרחובות שינקין ואלנבי היה מזנון מעוגל, פתוח לשני הרחובות.
מכרו בו בעיקר גלידה, כעכים (בייגלך), שתייה קלה (גזוז ומיץ תפוזים), ומאוחר יותר גם פלאפל וצ'יפס בשקיות.
את המקום הקימו בשנות השלושים מרים ואליהו פלוטניצקי ובהמשך ניהלו את המקום בנם שרגא פלט וחתנם יהודה אהרון.
היה זה מקום מפגש מקובל על ילדים, בני נוער וצעירים.
המקום שינה בהדרגה את פניו עד שלבסוף, בשנות ה-80, נסגר.
ברחוב בצלאל, היוצא מרחוב המלך ג'ורג' סמוך לכיכר מגן-דוד, משנות ה-50 ועד שנות ה-80 נודע הרחוב בשורת דוכני הפלאפל, שהתחרו זה בזה על קהל הלקוחות.
הדוכנים השונים היו ידועים במבחר הסלטים שהיה בהם, בפרוסות תפוחי אדמה מטוגנות בעטיפת בצק, ובריפוד החומוס.
בין הדוכנים הנודעים: "פלאפל ניסים - מובחר וטעים" כנגד "פלאפל עטר - טעים ומובחר".
בתקופת פריחת המקום, בשנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 הלקוח היה מקבל פיתה ריקה והיה יכול לדחוס לתוכה כדורי פלאפל ותוספות כאוות נפשו וללא הגבלה.
סועדים היו עומדים ליד הדוכן, אוכלים מהמילוי וממלאים את הפיתה מילוי חוזר.
עם הזמן, ירדה איכות המוצרים ובייחוד איכות כדורי הפלאפל עצמם והקהל נטש את המקום.
מתחרה לשוק בצלאל, ברחוב פינסקר, בין כיכר דיזנגוף לרחוב בוגרשוב.
בן תחרותו המיידי של מלך הפלאפל, שכנו הקרוב ברחוב פינסקר.
המיואש מוזכר בשיר הפלאפל של דן אלמגור.
עוד דוכן פלאפל נודע, ברחוב קרליבך.
רחוב דיזנגוף, בצד המערבי, מצפון לכיכר.
על אף השם, בשנות החמישים לא מכרו שם פיצה, שעוד לא הייתה אז מאכל נפוץ בארץ.
נמכרה שם גלידה איטלקית, בגביעי פלסטיק צבעוניים או ב"אמבטיות" צבעוניות, בתוספת כפיות פלסטיק זעירות.
גם הגלידה הייתה שונה מזו המוכרת עד אז, מגוונת יותר בטעמים וגם מחיריה היו גבוהים באופן משמעותי- 20 גרוש לאמבטיית פלסטיק, לעומת 10 גרוש לגלידה בגביע ופל בטעמי שוקו וניל במרבית הקיוסקים דאז.
גלידה ויטמן הייתה שם דבר בקרב תל אביבים ומבקרים מן החוץ.
ברחוב אלנבי, הגלידה הוותיקה והמוכרת ביותר באזור המרכז, מתחרה לגלידת תל-חנן בנשר.
עוד מקום מפגש מוכר ומהולל של לפני-או-אחרי קולנוע או תנועת הנוער.
המקום ידוע גם כמקום בו נפגשו יצחק רבין ולאה שלוסברג בשנת 1943. המקום נודע גם בזכות המילקשייק שלו, שהיה מוכן במערבלים מיוחדים.
מסעדות תנובה היו במקומות שונים בעיר, מסעדות פשוטות, מינימליסטיות וזולות, לאכול בהן ארוחות צנע של סלט ירקות, לבן, לחם שחור, פירה תפוחי אדמה וכדומה.
הכיסאות והשולחנות המרובעים היו צבועים בצבע שמן לבן, הקירות היו לבנים או ירקרקים, הדלפק שיש לבן ונקי למשעי והמגישות לבשו חלוקים לבנים.
ברחוב שינקין הייתה "תנובה" כזאת, עד שנסגרה בשנות התשעים.
ב"זמר מפוחית" שלו כתב אלתרמן: "אבל אני, על אף כל אלה, חי שמיים, אני קשור לאיזו תנובה מרופטת." מסעדת "תנובה" כזאת נזכרת גם בספר הילדים קבוצת הידית הכחולה של חנה סמואל, ברחוב פבזנר שבהדר הכרמל בחיפה של סוף שנות ה-40 של המאה ה-20.
במרכז תל אביב היו שתיים כאלה - אחת בבניין מועצת פועלי תל אביב (בית ברנר), ברחוב בעל אותו שם, סמוך לרחוב אלנבי, בין שינקין לבלפור, והשנייה בפינת אלנבי-יהודה הלוי, מול בית הדואר המרכזי.
שתי המסעדות היו בבעלות ההסתדרות הכללית.
שתיהן היו מסעדות פועלים במלוא מובן המילה - גדולות, המוניות, עם מנות בסיסיות.
כוח משיכתן העיקרי היה במחיר העממי, השווה לכל נפש.
גם הן נסגרו, במועד בלתי ידוע, כנראה בשנות השבעים או תחילת השמונים.
במסעדות אלו, היה ניתן לרכוש כרטיסיות לארוחות.
היו כרטיסיות לארוחות מלאות וכרטיסיות לארוחות חלקיות (למשל מרק + לחם).
היו תולשים מהכרטיסיה ריבוע קטן בכל פעם שהיה נעשה בהן שימוש.
היו שני בתי קפה בשם "עטרה", שניהם ברחוב אלנבי - האחד באלנבי 54 והאחר בפינת שדרות רוטשילד.
אפשר היה לשתות שם קפה, תה או שוקו עם עוגה, ואפשר היה גם לאכול ארוחת צהריים חלבית, במחיר לא גבוה אך יקר יחסית לזה של "תנובה" או המסעדה הקואופרטיבית.
באותה תקופה עוד לא היה היצע עשיר של קפטריות חלביות, ובית קפה שמציע גם ארוחת צהריים נחשב חידוש.
קפה עטרה היה גם ברחוב בן-יהודה בירושלים.
"המדורה" היה בית קפה שפעל בשנות ה-50 של המאה ה-20 בתל אביב.
הוא שכן במרתף פינת הרחובות ריינס וגורדון, בצד הצפון-מערבי.
בבית הקפה נהגו להיפגש אומנים תל אביביים מהתקופה, אנשי מפ"ם ועוד.
בין האנשים שפקדו את המקום היה אברהם שלונסקי.
מנת הבית הייתה מרק עגבניות.
פרט לקפה ולמרק זה, לא הוגשו מנות נוספות בבית הקפה.
קפה בתיה הייתה מסעדה שנפתחה ב-1941 ברחוב דיזנגוף 197 פינת ארלוזורוב ונקראה על שם המבשלת ובעלת המקום, בתיה יום טוב, עולה מפולין.
המסעדה התמחתה במטבח היהודי-אשכנזי והוגשו בה מאכלים כמו כבד קצוץ, רגל קרושה, געפילטע פיש, מרק עוף עם קרעפלאך ועוד.
המסעדה נסגרה באוגוסט 2012 לאחר 71 שנות פעילות והמבנה נהרס.
היא נפתחה באותו שם ברחוב החשמונאים 95 בפברואר 2013 ופעלה בו עד שנסגרה סופית ב-2016.
קפה תמר שכן ברחוב שינקין 57 פינת רחוב אחד העם.
היה זה בית קפה ותיק מאוד, שנוסד ב-1941, ושימר את טעם העבר.
משנת 1957 נוהל בית הקפה על ידי שרה שטרן, קרובה של מקימי המקום, אישה שרבים קראו לה "השריף של שינקין", ובעלה אברהם (שנפטר בשנת 1966).
אחד ממאפייניו המיוחדים היה עץ גדול, שבית הקפה הוקם סביבו וכדי לא לכרות אותו, פתחו לו פתח בגג וצמרתו התנשאה ממעל והצלה על בית הקפה.
בנוסף הייתה צמודה אליו ספריית השאלה קטנה פרטית, בשם "הספר הטוב".
היא נסגרה בשנת 1967 לאחר שבעליה, שמואלי, נפטר.
בחודשים נובמבר-דצמבר 2014, זמן קצר לפני סגירתו של קפה תמר, הוצגה בסטודיו שוקי קוק תערוכת צילומים בשם "אנשי תמר".
בתערוכה הוצגו צילומים של שלומית כרמלי, המתעדים התרחשויות בקפה תמר בשנותיו האחרונות.
קפה תמר נסגר ביוני 2015, ושלושה חודשים לאחר סגירתו, ב-9 בספטמבר 2015, נפטרה שרה שטרן בגיל 90. שנתיים לאחר סגירתו של המקום וזמן קצר לפני הריסת הבניין על שטח הקפה ההיסטורי פעל המיזם "הייתי חלום" שהשאיר את המקום לעוד תקופת זמן בתודעה הציבורית ותפקד כסלון מוזיקלי ואמנותי.
בסוף מאי 2021 נהרס מבנה בית הקפה כחלק מתוכנית פינוי בינוי.
הזמר שם טוב לוי מצולם על עטיפת אלבומו "התעוררות" משנת 1981 כשהוא יושב וסועד ארוחת בוקר בבית הקפה.
בית הקפה מוזכר בשיר "גרה בשינקין" שכתב יאיר לפיד ב-1989 ובוצע על ידי להקת מנגו.
דוכן הכריכים של איציק ורותי
דוכן הכריכים של איציק ורותי נפתח ברח' שינקין 53 בשנת 1957 ופעל ברציפות במשך 62 שנים, עד פטירתה של רותי פליישר בשנת 2019. לפני דוכן הכריכים פעל במקום קיוסק גלידה.
כבר בשנותיו הראשונות התפרסם הדוכן של איציק ורותי בטוסט גבינה וביצה, שהיה חידוש בשנים ההן.
תושבי הסביבה גילו עד מהרה את החידוש ועטו על הדוכן.
בשנים הבאות החל הדוכן לשרת את אוכלוסיית משכימי הקום בתל אביב, החל בשעות שלפני עלות השחר ועד 11 לפני הצהריים.
אנשים שמתחילים לעבוד השכם בבוקר ביקרו שם, אנשי משמרת הלילה בדרכם הביתה מן העבודה עצרו שם, וילדים בדרכם לבית הספר הצטיידו שם בכריך לפי טעמם.
בשנים האחרונות ניהלו את הדוכן בנם של בני הזוג, דודי, ואשתו, והמשיכו במסורת שקבעו קודמיהם.
באוגוסט 2020 בעקבות משבר הקורונה הם סגרו את הדוכן.
בספטמבר 2023 הדוכן עבר לרחוב פרישמן בבניין המשמש את תיאטרון בית לסין.
מסעדה שהוקמה ב-1945 ברחוב דיזנגוף 145 ומופעלת עד היום על ידי הדור השלישי של המייסדים.
למקום נהרו אנשי רוח ומשוררים כמו אלכסנדר פן, אשר לנוכח המקום הצר של המסעדה הציע את השם קיטון, שמשמעותו תא קטן.
בתולת הברזל, המכונה גם "בתולת נירנברג", היא ארון ברזל הבנוי כדי לשמש לעינוי ולהריגה של אדם על ידי דקירת גופו בעצמים חדים (כגון סכינים, יתדות או מסמרים).
הקורבן נאלץ להישאר עומד, מדמם קשות, מוחלש באיטיות ולבסוף מת משילוב של הלם ואיבוד דם או מחנק.
המתקן, שנבנה במאה ה-19 בנירנברג, נבנה לפי הבנה שגויה של מתקן מימי הביניים הנקרא "Schandmantel" ("מעטה קלון"), שהיה עשוי מעץ ופח ללא מסמרים ואשר נועד לעוטי קלון.
מעטה הקלון לא הזיק לגוף, והשתמשו בו לענישה עבור מסיגי גבול או זונות, שנאלצו ללבוש אותו בציבור לזמן מסוים.
בתולת הברזל של נירנברג הייתה אנתרופומורפית.
בחזית חלקה העליון גולפו פנים שקרוב לוודאי עוצבו על פי דמותה של מריה הקדושה.
גובה המתקן היה כ-2.1 מטר ורוחבו 0.9 מטר.
בתולת הברזל צוידה בשתי דלתות שבצדן הפנימי עשרות יתדות חדות שניתן לשנות את מיקומן.
היתדות מוקמו כך שישפדו את הקורבן עם סגירת הדלתות מבלי לפגוע באיברים החיוניים, וישאירו אותו חי ובמצב עמידה.
הנידון למוות הוחזק במרחב מצומצם מאוד כדי להעצים את דרגת הסבל שלו על ידי הבאתו למצב קלסטרופובי.
התנועה הייתה כמעט בלתי אפשרית, וכאשר הקורבן נחלש ולא יכול עוד לשאת את משקל גופו, היו היתדות נשארות במקומן ופוצעות את גופו אף יותר.
לא ניתן היה לפתוח את שתי דלתות המתקן בה בעת.
כך לא ניתנה לקורבן אפשרות להימלט בעת בדיקה או חקירה.
לא ידוע על בתולת ברזל שנבנתה ושימשה לעינויים.
בתולת הברזל שבמצודת נירנברג נהרסה במתקפה אווירית ב-1944 סמוך לנירנברג, גרמניה.
בתולת ברזל נמצאה בעיראק סמוך למשרדי התאחדות הכדורגל העיראקית, שבו שכן משרד של עודאי חוסיין.
חברים בנבחרת האולימפית העיראקית טענו שהמתקן היה בשימוש בעת שלטון סדאם והופעל נגד אלו שהסתכסכו עם עודאי.
בָּתוֹלִית (מיוונית: "באתוס", עמוק + "ליתוס", אבן) הוא מחדר פלוטוני גדול של סלע יסוד הנוצר ממאגמה שהתקררה באיטיות עמוק בתוך קרום כדור הארץ.
בתוליתים מורכבים בעיקר מגרניט, הנוצר מהתקררות של מאגמה עתירת סיליקה.
בתולית נוצר כאשר מחדרים רבים מתמזגים ויוצרים גוש גרניטי גדול, או כאשר המאגמה מתגבשת בתוך תא מאגמה.
חדירה של מאגמה גרניטית לסלעי הקרום מתרחשת בבסיסם של רכסי הרים בשלבים האחרונים של האורוגנזה היוצרת אותם.
בתולית הוא גוף החדירה הגדול ביותר, קוטרו מעשרות עד מאות ק"מ.
בהגדרתו, בתולית מכסה שטח העולה על 100 קמ"ר.
אף שלבתוליתים מראה הומוגני ואחיד, בפועל הם מבנים בעלי הרכב והיסטוריה מורכבים.
בתולית עשוי להיות מורכב ממחדרים רבים שנוצרו במשך זמן רב ממאגמה שנבעה מהתכה חלקית של הקרום וזרמה כלפי מעלה.
בתנועתם כנוזל בעל כושר ציפה מכונים המחדרים "דיאפירים פלוטוניים".
דיאפירים אלה נוזליים וחמים מאוד, והם נוטים לעלות דרך הסלעים תוך כדי דחיפתם של אלה לצדדים והמסתם החלקית.
המסה חלקית זו מותירה חלק מסלעי הסביבה כקסנוליתים – סלעים בודדים בין גושי המאגמה.
במהלך העלייה מוחדרות לסלעי הסביבה שלוחות (אַפוֹפיזות) בצורת דייקים, סילים ואפילו לקוליתים.
רוב הדיאפירים לא מגיעים אל פני השטח כהרי געש אלא מאטים, מתקררים ומתמצקים כ"פלוטונים" (השימוש במונח "פלוטון" נובע מהתייחסות לאל השאול הרומי פלוטו) בתת-הקרקע, בעומק של עד 30 קילומטרים.
דוגמה למורכבות זו היא שרשרת הרי סיירה נבדה בקליפורניה שבארצות הברית, המורכבת ברובה מבתולית גרניטי הבנוי ממאות מחדרים פלוטוניים נפרדים.
היווצרות בתולית זה – שחלקים ממנו נחשפים ביוסמיטי – החלה בטריאס ונמשכה יותר מ-120 מיליון שנים.
התקררותה האיטית של המאגמה מאפשרת את היווצרותם של גבישים גדולים ונראים לעין – מכמה מילימטרים עד סנטימטרים אחדים.
בתוליתים שכיחים ברכסי קימוט גדולים, והם נחשפים באמצעות סחיפה נרחבת, שחלה לאחר האורוגנזה.
בתולית הנחשף לפני השטח נתון ללחצים שונים מאלה בהם היה נתון בעומק הקרום, ובמשך הזמן משתנה מבנה הגבישים שלהם ומתרחב מעט.
שינוי זה מתבטא בהתכדדות ובבליה הבצלית האופיינית לגרניט – "התקלפות" של לוחות דקים הניתקים מן ההר, בדומה לקליפות בצל.
תהליך זה מואץ כאשר מים חודרים לסדקים וקופאים בהם, והכוח המופעל מנתק את לוח הגרניט.
התוצאה היא פני סלע מעוגלים ונקיים למדי.
דוגמה מפורסמת לתוצאה של תהליך זה הוא הר האף דוֹם (Half Dome – חצי כיפה), המצוי בפארק הלאומי יוסמיטי.
בתוליתים רבים הם עצומים בגודלם ומקבילים לאזורי הפחתה נוכחיים או עתיקים ולמקורות חום נוספים לאורך קילומטרים של קרום יבשתי.
בתולית גדול מצוי בהרים של מערב קנדה.
הוא משתרע לאורך של 1,800 קילומטרים ומגיע עד דרום-מזרח אלסקה.
בתולית דומה הוא בתולית האנדים, המשתרע לאורך מערב אמריקה הדרומית ומורכב מיותר מ-800 גופי חדירה נפרדים.
בתוליתים ידוע נוסף הוא המון בלאן בהרי האלפים.
גם הר סיני בחצי האי סיני הוא בתולית, שחדר לסלעים המותמרים של השילד הערבו-נובי.
בתי אוּנגָרִין (בלשון ארכאית: "בתי הונגריה"; ביידיש: אונגארישע הייזער) היא שכונה חרדית במרכז ירושלים, המהווה כיום חלק מן המתחם המורחב של שכונת מאה שערים.
השכונה ממוקמת מחוץ לעיר העתיקה, מצפון לשכונת מאה שערים, ממזרח ומדרום לשכונת בית ישראל.
מצפון לשכונה ממוקמת שכונת קריית שומרי אמונים.
לאחר מלחמת העצמאות ב-1948 סומן הגבול בין ישראל וירדן בצמוד לבתי השכונה ממזרח.
באחד מגגות הבתים הוצבה עמדה של צה"ל אשר צפתה אל "מעבר מנדלבאום" ושכונת שייח' ג'ראח, עד מלחמת ששת הימים.
הגביר ר' יצחק (הערש) צבי רטצרסדורפר מאנטוורפן, הכיר את הרב ר' יוסף חיים זוננפלד, רבה ונשיאה של העדה ההונגרית בירושלים, מאז שלמדו שניהם בישיבה של ה"כתב סופר" בפרשבורג.
מעת לעת ר' יצחק הערש שלח סכום קבוע של כסף לחברו בירושלים, כדי שיחלקו לעניים, מבין לומדי כולל "שומרי החומות" שהוא ניהל.
בשנת תר"נ (1890) ביקש ר' יצחק צבי והוא ביקש לזרז את העניין, ככל הניתן.
ר' יוסף חיים הזמין את ר' יצחק צבי לבוא בעצמו לירושלים, כדי לבדוק ולהחליט על החלופה הטובה, מבין כמה, לקניית הדירות.
כשהגיע הגביר לירושלים, בין פסח לשבועות בשנת תרנ"א, שכנע אותו הרב זוננפלד להשקיע בקניית אדמה מחוץ לחומות, כדי לתת מענה רחב יותר למצוקת הדיור של הלומדים בכולל.
הבנייה מחוץ לחומות התיישבה היטב עם קריאתו של הרב שמואל סלנט - רבה של ירושלים למנהלי הכוללים להקים שכונות מחוץ לחומות, עקב הצפיפות הרבה שהייתה בעיר העתיקה וזאת לאחר שכבר נבנו כמה שכונות חדשות, מחוץ לחומות (משכנות שאננים, מחנה ישראל, נחלת שבעה, בית דוד, מאה שערים).
ר' יצחק צבי נענה להצעה ולא רק שרכש את המגרש, אלא אף הסכים לממן את בניית עשר הדירות הראשונות בשכונה החדשה.
וכך הובא הדבר בעיתון החבצלת: .
השכונה נקראה על שם הגביר - "נחלת צבי".
בתי השכונה הזאת נבנו בהשגחת ר' אלחנן טנינבוים, אביו של ר' ישראל מרדכי טנינבוים.
יהודי הונגריה המשיכו לתרום לשכונה ובשנת 1898 כבר היו בשכונה 35 בתים שכללו מאות דירות, "ישיבת חתם סופר" שנועדה לתושבי השכונה החסידים, "ישיבת כתב סופר" לתושבים שלא השתייכו לתנועת החסידות, בתי כנסת, תלמוד תורה - "אור המאיר", מקווה, בית מרחץ, תנור שכונתי ומשרדים להנהלת הכולל.
על הבתים חקוקים שמות הגבירים התורמים ואלו מבניהם שהיו חשוכי ילדים התנו שילדם הראשון של הדיירים ייקרא בשם התורם והילדה הראשונה תיקרא על שם אשת התורם.
במשך השנים הוסיפו נדיבים שונים לבנות בתים והשכונה הלכה וגדלה:
בשנת 1904 פורסם תקנון השכונה ובו, בין היתר, 11 סעיפים המגבילים את המשתכן, כמו: החובה לשמור על הבית ותחולתו, לשמור על הניקיון ועל פנוי הזבל למקום שהוקצה לכך, סיוד הבית לפחות פעם בשנה, אך לא לסייד את הכתלים החיצוניים.
בשנות מלחמת העולם הראשונה פסקו התרומות מיהדות ארצות מרכז ומזרח אירופה, אך התרומות לכולל "שומרי החומות" ולבתי אונגרין - לא פסקו והם תרמו גם לשאר השכונות.
לאחר המלחמה הכולל פתח סניפים בכל האזורים ההונגריים שסופחו למדינות אחרות.
פרנסי הסניף בצ'כוסלובקיה היה פעילים ביותר ובשנת 1927 הצליחו לארגן ביקור של נשיאם תומאס מסריק בבתי אונגרין ולהשיא תרומה נכבדה.
באוגוסט 2005 פרסמה עיריית ירושלים את תוכנית 5008, במסגרת התב"ע, לשימור ופיתוח השכונה (שטח של 28.227 דונם).
בתאריך כ' באדר א' תשע"ד (20 פברואר 2014) הסתיים שיפוץ המקווה העתיק על שם 'אליעזר בער'.
המקום נחנך מחדש בחגיגה ברוב עם ואת המזוזה קבע האדמו"ר מסאטמאר שנשא דברי ברכה, סייר בשכונה וערך טיש בהיכל בית המדרש השכונתי של בתי אונגרין.
בתאריך י"ח אלול התש"פ (8 ספטמבר 2020) הסתיים שיפוץ בית הכנסת חסידים 'חתם סופר' בבתי אונגרין והוא נחנך מחדש בחגיגה רבת משתתפים.
מאז הוקמה ועד היום, כמעט ולא השתנו פני השכונה והמראה הציורי שלה.
בשנת 2010 עברה השכונה שיפוץ וחידוש במסגרת פרויקט שיקום שכונות של עיריית ירושלים אך מראה השכונה נשמר בקפדנות.
זהו מתחם הבנוי בצורת משולש אשר שתי צלעותיו הם בניני מגורים ארוכים בני ארבע קומות הבנויים לאורך כ-65 מטרים.
הבסיס למשולש הוא בית מדרש המשמש כמקום של לימוד ובית כנסת.
בתווך, בין צלעות המשולש - חצר גדולה ומרוצפת, רוחשת חיים, בה עוברים תושבי השכונה, ילדים משחקים, וחבלי כביסה נמתחים לאורכה.
פתחי הדירות בבניינים פונים אל החצר הפנימית וכך גם המעבר ביניהן נבנה עם מעקה הפונה לחצר.
אף שבעבר התגוררו בשכונה גם יהודים ממוצא הונגרי שאינם חסידים, אוכלוסיית בתי אונגרין היא הומוגנית וסגורה ומתגוררים בה חרדים חסידיים ממוצא הונגרי.
חלק גדול מתושבי השכונה הם חסידי תולדות אהרן, תולדות אברהם יצחק, וסאטמר.
בשכונה שוכנים מוסדות חסידות תולדות אהרן ורבים מחסידיה מתגוררים בשכונה.
הישיבה הגדולה של חסידות תולדות אהרן נמצאת ממזרח לשכונה ממוקמת .
בשנת 2008 נמצא כי שיעור הילדים עד גיל 15, מקרב כלל תושבי השכונה הוא בין הגבוהים בארץ ועומד על 51%.
בתוך עירי הוא סיפור קצר שנכתב בידי שמואל יוסף עגנון כפתיח ל"ספר בוטשאטש - מצבת זיכרון לקהילה קדושה", לבקשת עורך הספר, ישראל כהן.
עגנון הקדיש את הסיפור לחברו שמואל ביאלובלוצקי.
בסיפור מתאר עגנון את עירו בוצ'אץ' כפי שזכר אותה מנעוריו בה ומביקורו בה בשנת 1930. כמנהגו אחרי השואה קורא הוא לעירו בשמה הנכון "בוטשאטש" ולא בכינוי שִבּוּש שבו כינה את העיר בחלק ניכר מכתביו.
גרסה מורחבת של סיפור זה הוא הסיפור "בוטשאטש", הפותח את הכרך "עיר ומלואה", המוקדש כולו לסיפורי בוטשאטש.
על פתחה של עיר - הקדמה
מראה העיר - מתאר בעיקר את בתי התפילה והרבנים
משיח - מעשה באליהו הנביא וביקור המשיח בעיר
בתולים הוא מושג חברתי ותרבותי, המשמש תיאור למצבם של בני אדם אשר לא קיימו יחסי מין.
ההלכה היהודית עוסקת בנושא בתולי אישה מכמה היבטים ומבחינה בין הדרכים שבהן הבתולים מבותקים.
ההגדרה ההלכתית לבתולה אינה אישה שלא קיימה יחסי מין אלא אישה שקרום הבתולים שלה שלם.
בדרך כלל ישנה חפיפה בין שתי משמעויות אלה, משום שקיום יחסי מין וגינליים על פי רוב מביא לקריעת קרום הבתולים.
עם זאת, ישנן נשים בעלות קרום בתולים גמיש שאינו נקרע, וכן ניתן לאחות קרום בתולים קרוע באמצעות ניתוח בנוסף, קרום הבתולים עשוי להיקרע גם ללא קיום יחסי מין (בלשון ההלכה: מוכת עץ).
ביהדות ישנה משמעות רבה להיותה של רווקה בתולה, ועל פי היהדות הנורמה היא להישאר בבתולים עד הנישואים, כפי שמשתקף מהפסוקים בתנ"ך "וכי יפתה איש בתולה אשר לא ארשה ושכב עמה", ובהתאם לאיסור שנקבע על קיום יחסי מין מחוץ לנישואים.
על פי פרקי דרבי אליעזר וספרות הגאונים היה נהוג בארץ ישראל שהחתן מוציא את הבתולים באצבע ולא בדרך של קיום יחסי מין רגילים.
הנצרות הקתולית, בהנהגת האפיפיור, נוקטת בקו שמרני ומטיפה לשמור על הבתולים עד לאחר החתונה.
על פי המסורת הנוצרית מריה, אמו של ישו נשארה בתולה גם לאחר שהתעברה.
בחברה נהוג להרחיב את ההגדרה כך שתכלול אישה או גבר שלא התנסו ביחסי מין, ללא קשר לקריעת קרום הבתולים או היעדרה.
ישנן תפיסות משתנות בנוגע לאקטים המיניים שטומנים בחובם אובדן בתולים; רוב ההטרוסקסואלים אינם מחשיבים מין אוראלי כאקט מיני בפני עצמו, ולכן גם לא כאקט הפוגע בבתולים, בעוד חלק גדול מהלסביות רואות בקונילינגוס אקט מיני לכל דבר.
איבוד בתולים שלא במסגרת הנישואים נחשב במשך תקופה ארוכה למעשה בלתי ראוי.
המחשה לכך ניתנת במחזהו של ויליאם שייקספיר, "חלום ליל קיץ" (המתרחש באתונה העתיקה, אך משקף את הכללים החברתיים של אנגליה בסוף המאה ה-16), שבו אומר דמטריוס להלנה: "כל אוצרך, הלנה, הוא שמך הטוב, בתולייך; ואת אלה את מוכנה לאבד?" לבחברות רבות, לאיבוד הבתולים יש משמעות סמלית ורגשית.
ישנם נשים וגברים שמטעמי שמרנות ולא דווקא מטעמי דת מתנזרים מיחסי מין עד גיל מסוים או עד הנישואים.
בחודש מאי 2008 התעוררה סערה בצרפת, כאשר בית משפט פסל נישואים אזרחיים של זוג מוסלמי, לאחר שהבעל טען כי אשתו לא הייתה בתולה, ובכך שיקרה לו בנוגע לפרט רב חשיבות בחוזה הנישואים.
באינדונזיה נדרשות המתגייסות למשטרה להיות בתולות ולעבור בדיקה המוודאת זאת.
באלבניה עד היום קיימת תופעה של "בתולות מושבעות".
למניעת הבעיות הכרוכות בהיעדר בתולים, יש העוברות ניתוח המשחזר את בתוליהן, כדי ליצור את הרושם שנישאו בבתוליהן.
בתולים מהווים מוטיב מרכזי בסרטים רבים.
במאי הקולנוע האיטלקי, ברנרדו ברטולוצ'י, שאחדים מסרטיו עוסקים במיניות, הפך את אובדן הבתולים לשיאו של סרטו "לגעת ביופי" (1996).
גיבורת הסרט, לוסי בת ה-19, מתארחת בחווה בטוסקנה השייכת לידידי משפחתה, יוצרת קשר עם בני זוג שונים, ובסופו של הסרט מוצאת בן זוג שאתו קיימה יחסי מין מתחת לעץ בשולי החווה.
בעת שהשניים הולכים איש לדרכו, אומר בן הזוג ללוסי: "גם בשבילי זו הייתה הפעם הראשונה".
בתולים משחקים תפקיד גם בסרטו "החולמים" (2003).
כחלק ממשחק בין תאו ואיזבל, תאומים צרפתיים, וידידם מתיו, מצווה תאו על מתיו לשכב עם איזבל, השמחה לציווי זה.
מתיו מסרב תחילה, אך לבסוף נכנע.
בתום יחסי המין מגלה מתיו שאיזבל הייתה בתולה, לאחר שהוא רואה את דם בתוליה.
גם בסרטי נעורים כדוגמת סדרות הסרטים אסקימו לימון, אמריקן פאי ו"חמודות קטנות" מיוחסת חשיבות לאובדן הבתולים.
בתול בן ארבעים הוא סרט קומי אמריקאי שיצא ב-19 באוגוסט 2005 בבימויו של ג'אד אפאטו.
תסריטאי הסרט הוא סטיב קארל, שגם מככב בסרט בדמותו של אנדי, בחור בגיל 40 שלא קיים עדיין יחסי מין וחבריו מנסים לעזור לו.
אנדי סטיזאר (סטיב קארל) הוא גבר בן 40 שעובד בחנות אלקטרוניקה, לצד חבריו דייוויד (פול ראד), קאל (סת' רוגן) וג'יי (רומני מלקו).
הוא גר בדירה לבדו וכתחביב הוא אוסף חוברות קומיקס.
כאשר חבריו מגלים כי הוא לא קיים יחסי מין מעולם, הם מחליטים לעזור לו בדרכים מגוונות.
בין השאר הם שולחים אותו למפגש "ספיד-דייטינג", מפגישים אותו עם נשים שונות ומאלצים אותו לעבור הסרת שיער במכון יופי.
סטיזאר מנהל באותה תקופה מערכת יחסים עם טריש קינר (קתרין קינר), אישה בת ארבעים ואם לשלושה ילדים שמתקשים לקבל אותו לחיק משפחתם.
אנדי וטריש מחליטים שמערכת היחסים ביניהם תישאר ללא קיום יחסי מין, והחברים של אנדי מתאכזבים.
רק בסוף הסרט בני הזוג מקיימים יחסי מין, לאחר שאנדי מתוודה בפני טריש על היותו בתול.
הסרט קיבל לרוב תגובות חיוביות וזכה לתשבחות המבקרים.
באתר "Rotten Tomatoes" דורג הסרט בניקוד גבוה של 85%.
הסרט זכה להצלחה גם בבתי הקולנוע.
בשבוע הראשון להקרנתו דורג בראש שוברי הקופות, עם הכנסות של 21,422,815 דולר.
הכנסות הסרט מאז יציאתו ברחבי העולם הן כ-177 מיליון דולר (נכון ל-2011).
קבוצת הכוכבים בתולה מכסה שטח ניכר משמי הקיץ.
קבוצת בתולה היא גם מזל מאחר שהשמש חוצה את הקבוצה במסלולה השנתי.
מאחר שרוב כוכבי הקבוצה עמומים, קשה לזהות דמות לקבוצה בשמים, אולם הכוכב הבהיר ספיקה (שיבולת) נמצא בשטח הקבוצה ומקל על זיהויה בשמים.
ממשיכים את ידית העגלה הגדולה ומגיעים לכוכב בהיר מאוד, ארקטורוס.
ממשיכים הלאה ומגיעים לכוכב בהיר בודד, ללא כוכבים בולטים אחרים בסביבתו.
ספיקה (α בבתולה) הוא כוכב ענק, שסיים את עיקר חייו ככוכב הסדרה הראשית וכעת הוא מתיך הליום בליבתו.
מרחקו מכדור הארץ 260 שנות אור.
בבדיקה ספקטרוסקופית הסתבר שמדובר בכוכב כפול שזמן ההקפה שלו עומד על ארבעה ימים בלבד.
פּוֹרימָה, (γ בבתולה), הוא אחד הכוכבים הכפולים היפים ביותר בשמים.
שני הרכיבים שווים בזהרם, ומקיפים מרכז כובד משותף אחת ל-171 שנים.
ב-2006 הם היו בקרבה מרבית – הפרדה של 0.4 שניות קשת.
הם מתרחקים זה מזה מהר.
זהו כוכב מתאים לבחינת האיכות האופטית של טלסקופים בינוניים ומעלה.
פורימה מרוחק מכדור הארץ 39 שנות אור.
וינדמיאטריקס, (ε בבתולה), נחשב בזמנים עתיקים ל"כוכב הבציר" עקב עלותו יחדיו עם השמש לעת תחילת הבציר.
R בבתולה הוא משתנה מירה בעל מחזור ארוך של 145 יום.
בהירות נראיתו עולה עד לדרגה 7, ודועכת עד לדרגה 11.
בקבוצת בתולה מצוי רובו של צביר הבתולה (המשכו של הצביר נמצא בקבוצת שערות ברניקי).
ליבתו מכילה מאות גלקסיות, ומשערים שהיקפו המלא כולל למעלה מ-2,000 גלקסיות.
כ-100 מאלו בהירות דיין על מנת להיחשף לעין בטלסקופ של 8 אינץ' (20 ס"מ).
זהו צביר הגלקסיות הגדול הקרוב ביותר לשביל החלב, ומרחקו כ-60 מיליון שנות אור.
M49 היא הבהירה ביותר מחברות הצביר.
זוהי גלקסיה אליפטית ענקית, ומעריכים שמסתה גדולה 7 מונים מזו של שביל החלב.
M87 – הגלקסיה המסיבית ביותר והשנייה בבהירותה בקבוצה.
בתנאי ראות מצוינים ניתן להבחין בספירלה בטלסקופ 12 אינץ'.
M59 היא גלקסיה אליפטית, מרוחקת מעלה בודדת מ-M58.
M60 היא גלקסיה אליפטית ענקית, קטנה אך במעט מ-M49. מרוחקת כחצי מעלה מ-M59.
M61 היא גלקסיה ספירלית הסמוכה לכוכב פורימה.
מסיבה לא ידועה הזרועות הלולייניות שוברות כיוון בחדות, כך שהגלקסיה נראית כמעט רבועה.
גלקסיית הסומבררו (M104) היא גלקסיה פוטוגנית הנראית כמעט במבט צד.
נמצאת קרוב לגבול בין קבוצת בתולה לקבוצת עורב ואינה חלק מצביר הבתולה.
במרחק גדול בהרבה שמוערך ב-2.5 מיליארד שנות אור נמצא 3C 273, הקוואזר הבהיר ביותר בשמים.
זהו העצם המרוחק ביותר שניתן לראות בטלסקופ חובבים בקוטר עשרה אינץ'.
במדרשי היהדות מובא הסיפור על המלאכים שמחזאי ועזאל, שירדו לארץ לפני המבול והתקלקלו.
הם ניסו לפתות בתולה אחת, והיא ביקשה מהם כתמורה את כנפיהם.
הם נתנו לה והיא ברחה לשמים.
כשכר ה' הפך אותה למזל.
במיתולוגיה היוונית והרומית הייתה הקבוצה מזוהה עם האלה אסטראה, התגלמות הצדק ובתם של זאוס ותמיס.
לפי אגדה אחרת מדובר בפרספונה בת אלת הקציר דמטר.
במסורות רבות בעולם הקלאסי הקבוצה מכונה "בת הקציר" או "העלמה עם החיטה".
במיתולגיה המצרית הקבוצה קושרה לאם האלים איזיס.
באופן דומה בסוריה הקדומה השם היה "אשת בעל" ובבבל – עשתרת.
במיתולוגיה ההודית היא נחשבה לאמו של קרישנה, קאניה.
בשיר "מאפס לנכס" שמופיע בסרט "הרקולס" של חברת "וולט דיסני" מופיעה הקבוצה כשהיא מעוצבת כמרילין מונרו.
בתולות הים (במקור באנגלית: Mermaids) הוא סרט דרמה משנת 1990 בכיכובה של שר.
זהו הסרט הראשון בו שיחקה כריסטינה ריצ'י.
הסרט מספר על אישה חד הורית, המגדלת את שתי בנותייה משני גברים שונים, שלא מעורבים בחייהן.
שני מאפיינים מלווים את המשפחה, הן מרבות לעבור דירה (כ-18 פעמים) והאם אינה יודעת לבשל דבר שאינו עוגיות ועוגות, וחיה בחופשיות כאשר היא יוצאת עם גברים באופן לא מחייב.
לאחר זמן קצר באוקלהומה הן עוזבות למסצ'וסטס, ועוברות לעיירה שקטה, שם האם פוגשת מוכר נעליים, והשניים מתאהבים.
הוא מכין להן לראשונה עוף ומתחבר גם אל הילדות.
האם חושדת בו שהוא רוצה להסית את הבנות נגדה, והבת מתאהבת לראשונה באיש האחזקה של הכנסייה, שהוא גם נהג האוטובוס של בית הספר שלה, ומראה חיבה גם לרייצ'ל אימה.
בערב השנה החדשה רייצ'ל יוצאת למסיבה לבושה בתחפושת בתולת ים מיוחדת שבנותייה מאוד מתלהבות ומחמיאות לה, באותה עת שרלוט נשארה בבית לשמור על אחותה הקטנה קייט.
לאחר זמן קצר השתיים החליטו לעשות טיול בקרבת הבית, שרלוט התפתה והגיעה למנזר הסמוך שם פגשה את איש האחזקה בכנסייה בו היא מאוהבת, והשניים שכבו.
קייט שנשארה לבדה מטיילת בקרבת המפל נופלת לאגם וכמעט טובעת, נזירות הכנסייה מצילות אותה ברגע האחרון, והיא מובלת לבית החולים במצב קשה.
אחותה שרלוט מבינה את הטעות הגדולה שעשתה בכך שלא שמרה על אחותה, דבר שגורם לאמא שלה לרצות לעזוב את העיירה, ולא לדבר איתה על מעשיה חסר האחריות.
עם זאת לאחר מספר ימים בבית החולים קייט מתועררת ומחלימה, אך מצב הרוח בבית בין רייצ'ל לבתה שרלוט עדיין לא פשוט, כאשר שרלוט בטוחה שהיא בהריון, ולאחר בדיקה אצל הרופא נאמר לה כי היא לא.
לאחר מספר ימים עם חזרתה של קייט מבית החולים רייצ'ל לומדת גם לסלוח לבתה, ולדעת שגם היא כאמא עשתה הרבה טעויות...
שם הסרט נבע מתחפושת בתולת ים שהתחפשה רייצ'ל אם המשפחה (שר) בחגיגת סיום שנת 1963, ותחילת השנה החדשה, ומכך שבתה הקטנה היא שחיינית ונקראת במשפחתה "ראש דג", וכך השלוש רואות עצמן.
The Shoop Shoop song (It's in His Kiss) , שיר שחידשה שר לפסקול הסרט, עם צאתו הפך ללהיט מצליח.
בקליפ השיר משתתפות שתי בנותיה בסרט.
שרלוט פלקס - וינונה ריידר
קייט פלקס - כריסטינה ריצ'י
לו לנדסקי - בוב הוסקינס
ג'ו פוריטי - מייקל שופלינג
בתולה לפי הגדרת ההלכה היא אישה שמעולם לא קיימה יחסי אישות ולכן בתוליה עדיין קיימים.
בהלכה יש משמעות להיותה של נערה (בין הגיל 12 ל־12.5) בתולה לנושאים שונים.
בהלכה נזכרת גם כן "בתולת דמים" שהיא ילדה שעדיין לא קיבלה וסת, זאת להבדיל מ"בתולת בתולים" שהיא הבתולה הרגילה.
קיימות כמה הלכות המבדילות בין בתולה לבעולה (אישה שנבעלה, ולכן כבר איננה בתולה)
בתולה הנישאת לאיש זכאית למאתיים זוזים בכתובתה, ובעולה זכאית למאה זוזים בלבד.
כמו כן, בת כהן בתולה הנישאת לאיש זכאית לארבע מאות זוזים בכתובתה, לעומת בת כהן שנתאלמנה או נתגרשה שזכאית למאה זוזים בלבד.