tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין היתר, הוא היה מעורב במחקרים אודות ההתנהגות המינית האנושית בצוותא עם אלפרד קינסי, השפעת הקרינה על ניצולי הירושימה, חיפוש החיסון למחלת הפוליו, ניתוחים לטיפול באולקוס.
ביחד עם חוקרים נוספים עסק בהשפעת העישון על בריאות הציבור.
מחקרים אלה הובילו להכרה כי עישון הוא גורם סיכון משמעותי למחלת סרטן הריאות.
אף על פי שלא היה דוקטור, הוא היה מדריך הדוקטורט של יותר מ-40 סטטיסטיקאים, הידוע שבהם הוא דונלד רובין.
קוקריין פיתח מספר שיטות סטטיסטיות הנקראות על שמו.
הידועה שבהן היא מבחן קוקראן-מנטל-הנזל.
קוקריין נבחר לעמית האיגוד האמריקני לסטטיסטיקה והחברה המלכותית לסטטיסטיקה.
ב-1936 זכה במדליית הארד על שם גאי, וב-1967 זכה במדליה על שם וילקס.
הוא היה נשיא המכון לסטטיסטיקה מתמטית, נשיא האיגוד האמריקני לסטטיסטיקה ונשיא האגודה הבינלאומית לביומטריקה.
הוא קיבל תוארי דוקטור כבוד מאוניברסיטת גלאזגו ואוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
ויליאם איגן קולבי היה פעיל ציבור אמריקאי, שכיהן כראש ה-CIA בין השנים 1973–1976 תחת נשיאי ארצות הברית ריצ'רד ניקסון וג'רלד פורד.
קולבי נולד וגדל בסיינט פול.
הוא השלים תואר ראשון מטעם אוניברסיטת פרינסטון ותואר נוסף במשפטים מטעם אוניברסיטת קולומביה בשנת 1940. בשנת 1941 התגייס לצבא ארצות הברית, הוסמך כקצין חי"ר והוצב ב-OSS.
קולבי לקח חלק במבצע ג'דבורו ושימש כמפקד צוות כוחות מיוחדים בצרפת ונורווגיה, שביצע פשיטות על מטרות צבאיות של גרמניה הנאצית.
לקולבי הוענק כוכב הכסף על גבורתו במלחמה.
לאחר המלחמה עבד קולבי זמן קצר כעורך דין במשרד עורכי הדין של ויליאם דונובן ולאחר מכן התגייס לסוכנות הביון המרכזית.
הוא שימש במגוון תפקידי שטח, מטה ופיקוד.
במהלך מלחמת וייטנאם, שימש קולבי כראש שלוחת הסוכנות בסייגון וכראש אגף המזרח הרחוק שלה והיה מעורב במבצע פניקס.
כסגן ראש הסוכנות למבצעים ניסח קולבי צו המחייב את עובדי ה-CIA לדווח על כל חשד לפגיעה בחוק או בהצהרות היסוד של הסוכנות, שכונה "תכשיטי המשפחה".
בשנת 1973 מינה אותו הנשיא ניקסון לראש הסוכנות.
במהלך כהונתו נדרש קולבי להתמודד עם המתיחות בין המעצמות במהלך מלחמת יום הכיפורים ועם טענות הסנאט של ארצות הברית כי הסוכנות מטייחת פעילות חשאית לא חוקית.
בשל טענות אלו העביר קולבי את המסמך שחיבר, "תכשיטי המשפחה", לקונגרס משום שחשב שזוהי הדרך להבריא את הסוכנות ממבצעים שכאלו.
ב-4 בנובמבר 1975, במסגרת מה שכונה טבח ליל כל הקדושים והיה ארגון מחדש שעשה נשיא ארצות הברית, ג'רלד פורד, בעקבות פרשת ווטרגייט החליט הנשיא על סיום תפקידו של קולבי.
לקולבי הוצע להתמנות לנציג הקבוע של ארצות הברית בנאט"ו, אך הוא סירב.
קולבי טבע בעת שחתר בקאנו שלו בנהר הפוטומק בשנת 1996.
ויליאם ג'וזף קייסי משרת ציבור אמריקאי, שכיהן כראש ה-CIA בין השנים 1981 – 1987 תחת נשיא ארצות הברית רונלד רייגן.
קייסי נולד וגדל ברובע קווינס בניו יורק בשנת 1934 השלים תואר ראשון מטעם אוניברסיטת פורדהם ותואר נוסף במשפטים מטעם אוניברסיטת סיינט ג'ון ללימודי משפטים בשנת 1937. במלחמת העולם השנייה התגייס לצי האמריקני, הוסמך כקצין מודיעין והוצב ב-OSS.
קייסי הוצב בלונדון והפעיל סוכנים ברחבי צרפת הכבושה בידי הנאצים.
על פועלו במלחמה הוענק לו כוכב הארד.
לאחר המלחמה שב לעבוד כעורך דין ועבד תקופת מה כיועץ מיוחד עבור הסנאט של ארצות הברית.
לאחר מכן הקים משרד לתכנון עסקי וצבר הון רב ובמקביל לימד משפטים באוניברסיטת ניו יורק.
בתקופת ממשל הנשיא ריצ'רד ניקסון שימש קייסי כיושב ראש הוועדה לניירות ערך ולבורסות.
בנוסף שימש כחבר בוועדת המודיעין המייעצת לנשיא.
בשנת 1980 שימש קייסי כמנהל קמפיין הבחירות לנשיאות של ידידו, רונלד רייגן.
לאחר שנבחר לנשיא מינה אותו רייגן, ב-1981 לראש ה-סוכנות הביון המרכזית.
במהלך כהונתו נדרש קייסי להתמודד עם אתגר המלחמה הקרה ועם עליית איום הטרור האסלאמי.
במהלך כהונתו התרחשה פרשת איראן-קונטראס, במסגרתה מכרה ארצות הברית נשק למשטר האייתולות באיראן בעסקה סיבובית בתיווך ישראלי וסוכנות הביון המרכזית.
קייסי, שעמד בראש הסכונות, נדרש להעיד בפני הסנאט, אולם, יומיים קודם לעדותו לקה בשבץ מוחי, כתוצאה מגידול מוחי שלא אובחן בזמן, ונפטר.
ויליאם דניאל קוניבר היה גאולוג אנגלי, פלאונטולוג ואיש דת.
ידוע בעיקר בזכות עבודתו פורצת הדרך על מאובני זוחלים ימיים בשנות ה-20 של המאה ה-19, כולל מאמרים חשובים שפורסמו באגודה הגאולוגית של לונדון בנושא אנטומיה של איכתיוזאורוס והתיאור המדעי הראשון שפורסם של פליוזאורוס.
הוא היה נכדו של ג'ון קוניבר, הבישוף של בריסטול (1692–1755), מטיף בולט, ובנו של ד"ר ויליאם קוניבר, רקטור בישופסגייט.
הוא נולד ב-7 ביוני 1787 בלונדון, הוא התחנך בבית הספר בווסטמינסטר, לאחר מכן נסע ללמוד באוקספורד.
שם, בשנת 1808 הוא קיבל תואר ראשון, בלימודים קלאסיים ובמתמטיקה, והמשיך לתואר שני שלוש שנים לאחר מכן.
בשנת 1814 קיבל משרה בכנסייה בורדינגטון, ליד בנברי, וכן קיבל משרת מרצה בבריסלינגטון ליד בריסטול.
בתקופה זו היה ממקימי האגודה לפילוסופיה של בריסטול (1822).
במשך השנים הוא עבר בין משרות כנסייתיות במקומות שונים, וקיבל מינוי כמורה באקסמינסטר משנת 1836 עד 1844. הוא מונה למרצה בבמפטון בשנת 1839, כתב מספר פרסומים באותה העת, ומונה למשרה בכירה בכנסיית לנדאף, בקארדיף בשנת 1845.
קוניבר נמשך לחקר הגאולוגיה בהרצאותיו של ד"ר ג'ון קיד והמשיך לעסוק בנושא.
ברגע שסיים את לימודיו באוקספורד, הוא ערך מסעות נרחבים בבריטניה וביבשת.
הוא הפך לאחד החברים הראשונים בחברה הגאולוגית.
גם פרנק בקלנד וגם אדם סדג'וויק הכירו לו תודה, שקיבלו ממנו עצות חשובות שקירבו אותם לתחום הגאולוגיה שבהם הם הגיעו להשגים גבוהים.
הוא תרם מאמרים לכתב העת של החברה הגאולוגית, וכן לכתבי עת בפילוסופיה.
בשנת 1821, בשיתוף פעולה עם הנרי דה לה בש, הוא התפרסם בעזרת מאמר בכתב העת הגיאלוגי, על שיחזור האנטומיה של הפליוזאורוס.
המאמר כלל גם תיאור וניתוח חשוב של כל מה שנלמד עד אותו הזמן על האנטומיה של איכתיוזאורים כולל העובדה שהיו לפחות שלושה מינים שונים.
תחזיותיו לגבי הפליוזאורוס הוכחו כנכונות על ידי גילוי שלד כמעט שלם על ידי מרי אנינג בשנת 1823, אותו תיאר קונביר לחברה הגאולוגית בשנת 1824. אחד ממאמריו החשובים ביותר עוסק באזור הקרבון בדרום-מערב אנגליה, שנכתב בשיתוף עם פרנק בקלנד, ופורסם בשנת 1824.
עבודתו העיקרית היא "קווים לגאולוגיה של אנגליה ויילס" (1822), שהייתה מהדורה שנייה של יצירה קטנה שהוציא בשיתוף עם ויליאם פיליפס.
התרומות המקוריות של קוניבר היוו את החלק העיקרי במהדורה זו, שרק חלקה הראשון העוסק בשכבת הקרבון פורסם.
הספר של קוניבר היה בעל השפעה ניכרת על התקדמות הגאולוגיה בבריטניה.
בהיותו איש דת, קוניבר היה תומך נלהב בתאוריית הבריאתנות.
הוא היה עמית בחברה המלכותית וחבר מקביל במכון בצרפת.
בשנת 1844 הוענקה לו מדליית וולסטון על ידי האגודה הגאולוגית של לונדון.
הוא חלה בדרכו לוויברידג', סורי, וזמן קצר לאחר מכן ב-12 באוגוסט 1857, נפטר באיטשן סטוק, המפשייר.
שם בנו צ'ארלס ראנקן קוניבר, שירת בכנסייה הקהילתית, הוא קבור בסמוך לקתדרלה בלנדאף, קרדיף.
ויליאם קית היה צייר סקוטי-אמריקאי המפורסם בזכות נופי קליפורניה שצייר.
הוא קשור לטונליזם ולאסכולת ברביזון האמריקאית.
אף על פי שרוב הקריירה שלו הוא בילה בקליפורניה, הוא התחיל בניו יורק, עשה שני מסעות לימוד מורחבים לאירופה, והיה לו סטודיו בבוסטון בשנים 72–1871 ואחד בניו יורק בשנת 1880.
קית נולד באולדמלדרום, אברדנשייר, סקוטלנד, שם גודל על ידי סבו וסבתו, כאשר אביו נפטר חודשים לפני שנולד.
ויליאם טען שהיה צאצא ישיר של שבט (קלאן) קית.
הוא היגר עם אמו ואחיותיו לארצות הברית בשנת 1850. והתיישבו בעיר ניו יורק, שם למד בבית הספר במשך כמה שנים והפך לחניך של חריטה בעץ בשנת 1856. הוא התקבל להכין איורים למגזין הרפר.
בשנת 1858 ביקר בסקוטלנד ובאנגליה ועבד זמן קצר בעיתון "דיילי ניוז" בלונדון.
לאחר מכן הוצעה לו הזדמנות בסן פרנסיסקו והוא הפליג לשם במאי 1859.
עם הגעתו של קית לסן פרנסיסקו התפקיד אליו קיווה להתקבל לא התממש, ולכן הקים עסק משלו בתחום החריטה.
הנושא שלו כלל כבר תצוגות של יוסמיטי והרים אחרים בסיירה הגבוהה.
בשנת 1868 החל לצייר בצבעי שמן.
באותה שנה הצליח קית לסיים את קריירת החריטה שלו ולהפוך את הציור למשרה מלאה, כאשר קיבל מינוי מחברת הרכבות באורגון לצייר סצנות של צפון מערב האוקיינוס השקט.
הוא נסע עם משפחתו לדיסלדורף, גרמניה, בשנים 1869–1871, בעקבות אמנים אמריקאים כמו אלברט בירסטדט וורטינגטון ויטרדג'.
כשהיה שם, קית למד אצל אלברט פלם, אך כתב גם בהתלהבות במכתבים על לימוד טכניקה בחינם אצל אנדראס הכנבאך.
הוא גם שהה בפריז, שם העריץ את שני המאסטרים הישנים ואת ציירי אסכולת ברביזון.
עם שובו לארצות הברית הוא שיתף סטודיו בבוסטון עם ויליאם האן משנת 1871 עד 1872.
לאחר מכן שב קית לקליפורניה, ונסע לעמק יוסמיטי עם מכתב המלצה עבור החוקר ואיש הטבע ג'ון מיור.
השניים הפכו לחברים קרובים במשך 38 השנים הבאות.
שניהם נולדו בסקוטלנד באותה שנה, והם חלקו אהבה להרי קליפורניה.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-19 צייר קית מספר פנורמות של שישה על עשרה מטרים, כולל קניון נהר קינגס ו"האלפים בקליפורניה" .
אלה התחרו בציורים בגודל ובנושא דומה של אלברט בירסטדט ותומאס היל.
אשתו של קית אליזבת נפטרה בשנת 1882. בשנת 1883 נשא קית לאישה את מרי מקהנרי, שהייתה הבוגרת הראשונה בבית הספר למשפטים בהייסטינגס וסופרת.
לירח הדבש שלהם הם יצאו לסיור ציור בקליפורניה.
כמה חודשים אחר כך הם נסעו לחוף המזרחי ואז למינכן, שם קית היה נחוש ללמוד ציור דמות ודיוקן.
הוא עבד בעיקר בכוחות עצמו, ומדי פעם קיבל ביקורת מצד אמנים כולל קרל פון מאר וג'יי פרנק קורייר.
הם חזרו לסן פרנסיסקו באמצע 1885.
באמצעות ג'וזף ווסטר, פגש קית את האדריכל דניאל ברנהם בשיקגו כשהוא בדרכו לאירופה.
ברנהאם הפך לפטרון וסוכן חשוב, כשהציג ומכר את ציורי קית לאספנים באזור שיקגו.
בשנת 1886 קית ומשפחתו עברו לבית שבנו בברקלי, משם היה נוסע לסטודיו שלו בסן פרנסיסקו בכל יום.
באותה שנה קיט גם עשה שייט במעבר הפנימי אל אלסקה ושרטט כמה מהקרחונים שם.
קית צייר כמה דיוקנאות בהזמנה וגם השלים את הכנסותיו על ידי שיעורי ציור, בעיקר לנשים.
בין תלמידיו הייתה גם רוזה הופר.
בשנת 1888 קית נסע צפונה עם מיור, ביקר בהר שסטה ובהר ריינייר כדי לצור איורים לספר "קליפורניה הציורית" של מיור.
מיור, עודד את קית לתאר את נופי ההרים באופן מציאותי, אך ככל שהתפתח החוש האמנותי של קית, הוא הרגיש חופשי לחרוג מהמציאות הגאולוגית, תוך שהוא ממקם קרחון מדומה או נהר בסצנה כדי לשפר את יופיו של הציור.
שני החברים התווכחו לעיתים קרובות על סוגיות אמנותיות כאלה.
קית היה חלק מקבוצת חברים של ג'ון מיור שנפגשו בסן פרנסיסקו החל משנת 1889 כדי לתמוך בהקמת הפארק הלאומי יוסמיטי.
קבוצה זו המשיכה לעודד את מיור להקים עמותה להגנה על סיירה נבדה.
בשנת 1892 התממשה תוכנית זו עם הקמת מועדון סיירה.
משלהי שנות השמונים של המאה ה-19 צייר קית בעיקר בצורה סובייקטיבית את תגובותיו הרגשיות והרוחניות לנוף, שהיו חשובות יותר מעובדות טופוגרפיות.
הוא צייר נופי יערות רבים שדמו לאלה של תיאודור רוסו וציירי ברביזון אחרים, כמו גם הצייר האמריקני ג'ורג' איננס.
איננס הגיע לבקר באזור מפרץ סן פרנסיסקו בשנת 1891. הוא וקית ציירו יחד, וקית הרגיש שהוא לומד המון ומחזיר לעצמו יכולות ציור שהוא החל לאבד.
התהילה וההתלהבות של איננס מיצירתו של קית העניקו דחיפה משמעותית למכירות ציוריו של קית.
הסטודיו של קית בסן פרנסיסקו נהרס כתוצאה מהשריפות בעקבות רעידת האדמה בסן פרנסיסקו ב -1906, שהביאה לאובדן ציורים רבים, כאשר מעריכים שהמספר עומד על כמה אלפים.
קית, שעבד בעיקר מבית הסטודיו שלו בברקלי, הבטיח להחליף את כל הציורים האבודים למרות בריאותו הירודה.
הוא נותר דמות נערצת אך מתבודדת במושבה הגדולה של אמני ברקלי וסירב להשתתף בהקמת האגודה לאמנות ברקלי בשנת 1907. בעקביות תרם ציורים לתערוכות בין 1906 ל־1911.
בקיץ 1906 הופיע בציבור כדי לתמוך בהארי וו.
סיוול, מדריך רישום באוניברסיטת קליפורניה, במה שהפך לשערורייה מביכה.
כאשר האוניברסיטה אסרה על סיוול להשתמש במודלים עירומים בשיעורי ציור.
קית פרסם הצהרת תמיכה בוטה בעיתונות המקומית, והצהיר כי המודל העירום הוא "חיוני לאמנות אמיתית."
קית לא נטש לחלוטין את התיאורים הריאליסטיים של נוף ההרים.
באוקטובר 1907, בליווי מיור, ביקר קית וצייר שוב בפארק הלאומי יוסמיטי, בעמק הץ הצ'י, במקום שעמד לפני פיתוח של סכר אושונסי כדי ליצור מאגר שיספק מים וכוח לסן פרנסיסקו, בעקבות השריפה שהביאה לתודעה את מצוקת מחסור המים בעיר.
קית נפטר בביתו בברקלי, קליפורניה בשנת 1911. הוא קבור בבית הקברות מאונטיין ויו באוקלנד.
ויליאם פרנסיס קווין היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל ה-12 של טריטוריית הוואי בשנים 1957–1959, וכמושל ה-1 של מדינת הוואי בארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית בשנים 1959–1962.
הוא מונה לתפקיד על ידי נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר, והיה למושל הוואי האחרון שממונה מטעם הנשיא, תהליך שקרה בקביעות מאז שהחל השלטון האמריקאי במדינה בשנת 1893.
קווין נולד ברוצ'סטר, וגדל בנעוריו בסנט לואיס.
הוא למד באוניברסיטת סנט לואיס, ולאחר מכן עבר לבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, אך באמצע לימודיו פרצה מלחמת העולם השנייה, והוא שירת במודיעין הצבאי והוצב בהוואי.
עם שחרורו מהשירות סיים את לימודיו בהצטיינות, ובשנת 1947 השתקע בהונולולו שבהוואי לאחר שקיבל הצעת עבודה ממשרד עורכי דין מקומי.
בעיתות הפנאי, קווין השתתף כזמר וכשחקן באופרה של הונולולו.
בשנת 1956 התמודד על מקום בבית הנבחרים המקומי, ובשנת 1957 מונה על ידי נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר למושל טריטוריית הוואי.
בשנת 1959, לאחר שהפכה הוואי למדינה ה-50 של ארצות הברית, ניצח קווין בבחירות את ג'ון ברנס, והפך למושלהּ הראשון של המדינה החדשה.
בשנת 1962 התמודד שוב בבחירות מול ברנס, אך הפסיד משום שסגנו לשעבר, ג'יימס קילואה, התמודד גם הוא וגרם לפיצול הקולות הרפובליקנים.
בשנים 1965–1972 היה נשיא תאגיד המזון הרב-לאומי "Dole Pineapple Company".
בשנת 1976 התמודד על מקום ב, אך הפסיד.
ב-11 ביולי 1942 נישא לננסי אלן ויטבק, ולזוג נולדו שבעה ילדים.
לאחר פטירתם, השניים נקברו זה לצד זה בבית הקברות הלאומי של האוקיינוס השקט לזכר הנופלים.
ויליאם קולינס היה צייר נוף וז'אנר אנגלי.
ציוריו הסנטימנטליים של אנשים עניים שנהנים מהטבע הפכו לאופנתיים לאחר מותו, בעיקר בשנות ה-70 של המאה ה-19.
קולינס נולד בלונדון, בנו של יליד אירלנד ויליאם קולינס האב, סוחר תמונות וסופר.
הוא גילה כישרון גדול לציור מגיל צעיר, והיה תלמידו הבלתי פורמלי של ג'ורג' מורלנד.
בשנת 1807, הוא נכנס לבית הספר של האקדמיה המלכותית והציג בה בפעם הראשונה באותה שנה.
בשנת 1809 הוענקה לו מדליה בבית הספר, והוא הציג שלוש תמונות: "ילד בארוחת הבוקר", "ילדים עם קן ציפור" ו"דיוקן של מאסטר לי בתיאטרון היימרקט".
בשנת 1811, קולינס מכר תמונה למרקיז מסטפורד, ובשנה שלאחר מכן הפיק את היצירה שהפכה אותו למפורסם, "מכירת כבש המחמד".
הוא הפך למפרנס העיקרי של משפחתו לאחר מות אביו ומצא כמה פטרונים, במיוחד סר תומאס פרימן היתקוט, סר ג'ון לסטר, סר רוברט פיל, סר ג'ורג' ביומונט ולורד ליברפול.
בשנת 1814, שתי תמונות זיכו אותו בתואר עמית באקדמיה המלכותית.
בשנת 1815, ערך קולינס סיור ציור בחוף ליד קרומר וצייר תמונה בחוף נורפוק ,שנרכשה על ידי הנסיך יורש העצר.
בשנת 1817 הוא ביקר בפריז עם וושינגטון אלסטון וייצר כמה דיוקנאות בתקופה זו.
בשנת 1820 נבחר קולינס לאקדמאי מלכותי מלא (RA), כשהציג לתואר שלו את הציור "הדייגים הצעירים".
ב-1822 נישא להרייט גדס, אחותה של ציירת הדיוקנאות מרגרט שרה קרפנטר.
הוא המשיך להציג וטייל באנגליה ובסקוטלנד.
ב-1826 צייר את "היציאת לדייג", ובשנת 1828 ערך סיור בהולנד ובבלגיה, והתגורר תקופה קצרה בבולון ב-1836.
בספטמבר 1836 עזב קולינס את לונדון לאיטליה, שם שהה שנתיים, והעסיק את עצמו בקידום הידע שלו בציור, אך הוא נאלץ לחזור לאנגליה עקב מחלה.
לאחר מכן החל לצייר סדרה של תמונות המתארות את החיים האיטלקיים, כולל "מטיילים עניים בפתח מנזר במפרץ נאפולי" ו"סצנה ליד סוביאקו", שניהם הוצגו באקדמיה המלכותית ב-1839.
מ-1840 עד 1842 קולינס היה ספרן באקדמיה המלכותית ובשנת 1843 עבר לבית גדול בהייד פארק גארדנס.
ב-1840 ביקר בגרמניה וב-1842 באיי שטלנד, שהיוו השראה לסדרת איורים לרומן של סר וולטר סקוט.
בשנת 1846 הוצג "מוקדם בבוקר".
ג'ון ראסקין הגיב על הציור, "מעולם לא ראיתי את הביטוי של אור השמש באוויר הצלול, בצורה מושלמת או נאמנה יותר".
קולינס נפטר ממחלת לב, ב-17 בפברואר 1847. הוא נקבר בבית הקברות של כנסיית סנט מרי, פדינגטון, שם הוקמה אנדרטה בצורת צלב על ידי אלמנתו.
הקבר עומד כעת מבודד, בצד הצפוני של גני סנט מריס, לאחר הפיכת חצר הכנסייה לפארק ציבורי בשנת 1881. הוא הושחת וצלב השיש נהרס והכתובת נשחקה.
קולינס הותיר שני בנים, המבוגר היה הסופר וילקי קולינס, שכתב ביוגרפיה על אביו בשם "זכרונות חייו של ויליאם קולינס" (1848), וצ'ארלס אלסטון קולינס הצעיר ביותר, שגם הוא היה צייר.
קולינס הציג באקדמיה המלכותית מדי שנה מ-1807 עד 1846 (סה"כ 124 תמונות) והציג 45 תמונות במוסד הבריטי.
יצירותיו מופיעות באוספים במוזיאון ויקטוריה ואלברט ובמוזיאון טייט בלונדון ובאחרים.
ויליאם קיילין ג'וניור הוא רופא ומדען אמריקאי.
הוא פרופסור לרפואה באוניברסיטת הרווארד ובמכון דנה-פרבר לסרטן וחוקר במכון הווארד יוז למחקר רפואי.
קיילין זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה בשנת 2019 יחד עם פיטר ג'יי רטקליף וגרג ל.
סמנזה "על תגליותיהם בנושא הסתגלות התאים לזמינות משתנה של חמצן".
קיילין נולד בניו יורק ב-23 בנובמבר 1957. קיילין סיים את התואר הראשון שלו במתמטיקה ובכימיה באוניברסיטת דיוק, וב-1982 כפר סיים שם את התואר השני.
הוא עשה את התמחותו ברפואה פנימית בבית הספר לרפואה של ג'ונס הופקינס ואת ההתמחות באונקולוגיה במכון דנה-פרבר לסרטן (DFCI).
מיד לאחר מכן החל לחקור את סרטן הרטינובלסטומה.
בשנת 1992 הקים מעבדה משלו, ושם חקר צורות תורשתיות של סרטן כמו מחלת ון היפל לינדאו.
הוא הפך לפרופסור בבית הספר לרפואה בהרווארד בשנת 2002. קיליין התמקד גם בחקר ה-P53. משנת 1998 משמש חוקר במכון הווארד יוז למחקר רפואי.
עבודתו מומנה (בין השאר) על ידי המכונים הלאומיים לבריאות והחברה האמריקנית לסרטן.
קיילין היה נשוי למנתחת סרטן השד קרולין קיילין משנת 1988 ועד מותה ב-2015. יש להם שני ילדים.
חבר האקדמיה הלאומית לרפואה (2007)
חבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית (2010)
פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (2019)
סֶר וִילְיֶאם קוֹנְגְרִיב, הברונט השני היה חייל, מוציא לאור וממציא אנגלי.
הוא היה חלוץ ארטילריה רקטית והיה ידוע בפיתוח ופריסה של רקטות קונגריב.
הוא גם היה חבר פרלמנט מטעם המפלגה הטורית (MP).
הוא היה בנם הבכור של רבקה אלמסטון ולוטנט גנרל סר , שהיה חשב המעבדות המלכותיות ברויאל ארסנל, וגדל בקנט באנגליה.
הוא התחנך בבית הספר ניוקם (Newcome's School) בהאקני, בבית הספר התיכון וולברהמפטון ובבית הספר סינגלוול (Singlewell) בקנט.
לאחר מכן למד משפטים בטריניטי קולג' באוניברסיטת קיימברידג', סיים תואר ראשון ב-1793 ותואר שני ב-1796. בשנת 1814 הוא ירש את אביו כברונט קונגריב השני.
בשנת 1803 הוא היה מתנדב ביחידת הפרשים "London and Westminster Light Horse", והיה איש עסקים לונדוני שהוציא לאור עיתון פולמוסי, "Royal Standard and Political Register", שהיה טורי, פרו-ממשלתי ואנטי-קובט.
בעקבות הפסד בתביעת דיבה נגדו ב-1804, פרש קונגריב מהוצאה לאור והחל לעסוק בהמצאות.
שנים רבות קודם לכן, נעשו כמה ניסויים לא מוצלחים במעבדה המלכותית בוולוויץ' על ידי לוטננט גנרל תומאס דסאגלירס (Thomas Desaguliers).
ב-1804 החל להתנסות על חשבונו, ברקטות במעבדות בית הנשק המלכותי בווּלִיץ'.
קונגריב מונה כחשב הראשי של המעבדה המלכותית בווליץ' מ-1814 ועד מותו (גם אביו של קונגריב כיהן באותו תפקיד).
קונגריב קיבל דרגת כבוד של לוטננט קולונל בחיל התותחנים של צבא ממלכת הנובר ב-1811, ולעיתים קרובות כונה "קולונל קונגריב", מאוחר יותר מונה למייג'ור גנרל באותו צבא.
הוא נבחר לעמית של החברה המלכותית במרץ אותה שנה.
הוא זכה גם באות של האימפריה הרוסית בעקבות קרב לייפציג ב-1813, וב-1816 הוא מונה לאביר מפקד המסדר הגואלפי המלכותי (KCH) של ממלכת הנובר.
בשנת 1821 הוענק לו אות על ידי מלך שוודיה.
הוא היה ידיד של הנסיך העוצר, שבמשק ביתו שימש כקצין המשרת את המלך משנת 1811, כשהוא ממשיך בשירות כאשר הנסיך, שתמך במיזמי הרקטות שלו, הפך למלך ג'ורג' הרביעי ב-1820.
מוקדם יותר בשנת 1812 הוצע לו להתמודד לפרלמנט בליברפול אך פרש לפני הבחירות בגלל חוסר תמיכה.
הוא נכנס לפרלמנט מאוחר יותר באותה שנה כשהיה מועמד לפרלמנט מחוז הבחירה הרקוב גאטון (Gatton) ב-1812, אך פרש בבחירות הבאות ב-1814 לטובת בנו של בעל הרובע סר מארק ווד.
ב-1818 הוא שב להיות חבר פרלמנט מטעם מחוז הבחירה פלימות', מושב בו החזיק עד מותו.
לאחר שחי עם פילגש והוליד שני בנים בלתי חוקיים, הוא התחתן בדצמבר 1824, בווסל (Wessel) בפרוסיה, עם איזבלה קרוואלו (או שרלוט), אישה צעירה ממוצא פורטוגלי ואלמנתו של הנרי ניסבט מקאווי.
בשנת 1824 הוא הפך למנהל כללי של , חברה גדולה שיסד משה מונטיפיורי, שספקה גז עבור מספר ערים ביבשת אירופה, כולל ברלין.
בשנים שלאחר מכן הפך לאיש עסקים והיה יו"ר בנק הלוואות שוויוניות (Equitable Loan Bank), מנהל חברת אריגנה לברזל ופחם (Arigna Iron and Coal Company), חברת הביטוח פלדיום (Palladium Insurance Company) וחברת הכרייה הפרואנית (Peruvian Mining Company).
לאחר שהתחיל נגדו תיק הונאה גדול ב-1826 בקשר עם חברת "אריגנה", הוא נמלט לצרפת, שם חלה במחלה קשה.
הוא הועמד לדין בהיעדרו, והלורד צ'נסלור קבע בסופו של דבר, רגע לפני מותו של קונגריב, שהעסקה הייתה "בבירור הונאה" ונועדה להועיל לקונגריב ואחרים.
הוא נפטר בטולוז, צרפת, במאי 1828, בן 55, ונקבר שם בבית הקברות הפרוטסטנטי והיהודי "שמן דו ביארנה" (Chemin du Béarnais).
שמו של קונגרב נקשר למעין גפרור שכונו "קונגרייבס", אף על פי שהוא לא היה מעורב בהמצאתם או בייצורם.
היו הרקטות הראשונות עם מעטפת ברזל ששימשו בהצלחה כארטילריה רקטית.
חיידר עלי, שליט ממלכת מייסור מהמאה ה-18 ובנו ויורשו טיפו סולטאן השתמשו בהם נגד חברת הודו המזרחית הבריטית במהלך מלחמות אנגלו-מייסור, החל ב-1780 עם .
בקרבות ב בשנים 1792 ו-1799 נעשה שימוש ברקטות אלו בהצלחה נגד הבריטים.
חוויותיהם של הבריטים מהמפגש עם רקטות מייסוריות, המוזכרות בספרו של מונרו משנת 1789, הביאו בסופו של דבר לכך שהרויאל ארסנל החל תוכנית מחקר ופיתוח של רקטות בשנת 1801. מספר ארגזי רקטות נאספו ממייסור ונשלחו לבריטניה לניתוח.
הפיתוח היה בעיקר עבודתו של ויליאם קונגריב, שהקים תוכנית מחקר ופיתוח במעבדות בית הנשק המלכותי בווּלִיץ'.
לאחר סיום עבודת הפיתוח הרקטות יוצרו בכמויות ב באסקס, צפונה משם.
נאמר לו ש"הבריטים בסרירנגפטנם סבלו יותר מהרקטות מאשר מהפגזים או מכל נשק אחר ששימש את האויב".
"במקרה אחד לפחות", אמר עד ראייה לקונגריב, "רקטה בודדת הרגה שלושה אנשים ופצעה אחרים באורח קשה".
קונגריב הדגים לראשונה רקטות דלק מוצק ברויאל ארסנל בשנת 1805. הוא חשב שהמצאתו מתקדמת מספיק כדי להשתמש בה בשתי התקפות של הצי המלכותי הבריטי על הצי הצרפתי בבולון בצרפת, אחת באותה שנה ואחת בשנה הבאה.
בשנת 1807 נכחו קונגריב ושישה עשר עובדים אזרחיים של מחלקת החימוש בהפגזה על קופנהגן, במהלכה תרמו 300 רקטות לשרפה גדולה בעיר.
הם נשארו בארסנל של הממלכה המאוחדת עד שנות ה-50 של המאה ה-19. קונגריב ארגן את מופעי הזיקוקים המרשימים בלונדון בהכרזת השלום של 1814 ובהכתרת ג'ורג' הרביעי ב-1821.
מלבד הרקטות שלו, קונגריב היה ממציא פורה (אם כי במעט הצלחות) למשך שארית חייו.
הוא רשם 18 פטנטים, מתוכם 2 על רקטות.
קונגריב המציא תושבת לרתע של תותח, פתיל השהיה לפצצת זמן, חיבור מצנח לרקטה ומתקן פנאומטי להפעלת הסכרים של תא שיט (הותקן זמנית בהמפסטד רואד לוק בצפון לונדון)(1813), מכונת תנועה נצחית, תהליך של הדפסת צבע (1821) שהיה בשימוש נרחב בגרמניה, צורה חדשה של מנוע קיטור, ושיטה לשאיבת עשן (שיושמה במעבדה המלכותית).
הוא גם הוציא פטנטים על שעון שבו הזמן נמדד על ידי כדור שמתגלגל לאורך מסלול זיגזג על מישור משופע; להגנה על מבנים מפני שרפה; שיבוץ ושילוב מתכות; שטרי כסף מנייר שלא ניתן לזיף אותם; שיטה להרג לווייתנים באמצעות רקטות; שיפורים בייצור אבק שרפה; זיקוקין די-נור; ומדי גז.
וִילְיֶאם קוּפֶּר היה משורר אנגלי ומחבר מזמורי דת אנגליקני.
כאחד המשוררים הפופולריים ביותר בתקופתו, קופר שינה את הכיוון של שירת הטבע של המאה ה-18 על ידי כתיבה על חיי היומיום וסצנות של הכפר האנגלי.
במובנים רבים, הוא היה אחד מבשרי השירה הרומנטית .
סמואל טיילור קולרידג' כינה אותו "המשורר המודרני הטוב ביותר", בעוד שוויליאם וורדסוורת' העריץ במיוחד את שירו "אלון יארדלי" (Yardley-Oak).
לאחר שאושפז בשל אי שפיות, מצא קופר מקלט בנצרות אוונגליסטית קנאית.
הוא המשיך לסבול מספקות, ואחרי חלום ב-1773, האמין שהוא נידון להישלח לגיהנום.
הוא התאושש וכתב עוד מזמורים דת.
רגשותיו הדתיים והקשר שלו עם ג'ון ניוטון (שכתב את המזמור "חסד מופלא") הובילו לחלק גדול מהשירה שבזכותה הוא זכור לטובה, ולסדרת .
שירו "אור זורח מתוך החושך" העניק לאנגלית את המשפט: "אלוהים נע בדרך מסתורית/ לבצע את נפלאותיו".
הוא גם כתב מספר שירים נגד העבדות והידידות שלו עם ניוטון, שהיה פעיל נלהב נגד העבדות, הביאה לכך שקופר התבקש לכתוב כתמיכה בתנועה לביטול העבדות.
קופר נולד ב, בהרטפורדשייר שם אביו, ג'ון קופר, היה הכומר של .
אחותו של אביו הייתה המשוררת .
אימו הייתה אן לבית דון.
הוא ואחיו ג'ון היו השניים היחידים מתוך שבעה ילדים ששרדו מעבר לינקות.
אן מתה כשילדה את ג'ון ב-7 בנובמבר 1737. מותה של אימו בגיל כה מוקדם הטריד את ויליאם מאוד והיה נושא לשירו, "על קבלת תמונת אמי" (On the Receipt of My Mother's Picture), שנכתב יותר מחמישים שנה מאוחר יותר.
הוא התקרב למשפחתה בשנותיו הראשונות.
הוא היה קרוב במיוחד לאחיה רוברט ואשתו האריוט.
הם החדירו בוויליאם הצעיר אהבת קריאה והעניקו לו כמה מספריו הראשונים – "מסעות ההלך" של ו"המשלים" של ג'ון גיי.
קופר נרשם תחילה ל באפריל 1742 לאחר שעבר מבית ספר לבית ספר במשך מספר שנים.
הוא החל ללמוד לטינית מגיל צעיר, והיה חוקר נלהב של לטינית למשך שארית חייו.
ילדים גדולים יותר הציקו לקופר במהלך הרבה משנותיו הצעירות.
בבית הספר וסטמינסטר הוא למד אצל המנהל ג'ון ניקול.
באותה תקופה, בית הספר וסטמינסטר היה פופולרי בקרב משפחות השייכות למפלגה הוויגית של אנגליה.
עם זאת, למדו בו גם נערים אינטליגנטים רבים ממשפחות ממעמד חברתי נמוך יותר.
קופר רכש חברים לכל החיים מווסטמינסטר.
הוא קרא את האיליאדה והאודיסאה, מה שהפך למחקר חייו והצית בו את אהבתו לאפוסים של הומרוס.
הוא הפך מיומן בפרשנות ובתרגום של לטינית, שבה השתמש עד סוף חייו.
הוא היה מיומן גם בחיבור בלטינית וכתב חרוזים רבים בשפה זו משלו.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר וסטמינסטר, עבר קופר לעבוד עבור עורך דין, מר צ'פמן, כדי לקבל הכשרה לקריירה במשפטים.
במהלך תקופה זו, הוא בילה את שעות הפנאי שלו בביתו של דודו בוב קופר, שם התאהב בבת דודתו תאודורה (Theodora), לה רצה להינשא.
אבל כפי שכתב ג'יימס קרופט, שב-1825 פרסם לראשונה את השירים שקופר כתב לתאודורה, "אביה, מתוך רעיון שאיחוד האנשים שהם קרובי משפחה אינו ראוי, סירב להיענות לרצונותיהם של בתו ואחיינו".
הסירוב הזה הותיר את קופר מוטרד.
הוא עבר את ההתקף החמור הראשון שלו של דיכאון/מחלת נפש, שנקרא בזמנו מלנכוליה.
בשנת 1763 הוצעה לו משרת פקידות של כתבי עת בבית הלורדים, אך הוא קרס תחת הלחץ של הבחינה המתקרבת; הוא חווה תקופה של דכדוך ושגעון.
בשלב זה הוא ניסה שלוש פעמים להתאבד ונשלח למקלט של בסנט אולבנס לצורך החלמה.
שירו המתחיל ב"שנאה ונקמה, חלקי הנצחיים" (המכונה לעיתים "סאפיקים") נכתב לאחר ניסיון ההתאבדות שלו.
לאחר שהחלים, הוא התיישב ב עם כומר בדימוס בשם מורלי אונווין ואשתו מרי.
קופר גדל להיות ביחסים טובים כל כך עם משפחת אונווין, שהוא עבר לגור בביתם, ועבר איתם ל.
שם הוא פגש את בעוזר הכומר ג'ון ניוטון, קברניט לשעבר של ספינות עבדים שהקדיש את חייו לקידום הנצרות.
זמן לא רב לאחר מכן, מורלי אונווין נהרג בנפילה מסוסו; קופר המשיך לגור בבית אונווין ונקשר מאוד לאלמנה מרי אונווין.
באולני, ניוטון הזמין את קופר לתרום לספר מזמורים שהוא חיבר.
הכרך שהתקבל, המכונה מזמורי אולני, פורסם רק ב-1779 אך כולל מזמורים כגון "שבחים למזרקה שנפתחה" (מתחילים "יש מזרקה מלאה בדם") ו"אור זורח מתוך החושך".
(מתחיל ב"אלוהים נע בדרך מסתורית"), שנותרו כמה מהחרוזים המוכרים ביותר של קופר.
בשנת 1773 חווה קופר התקף של שגעון, ודמיין לא רק שהוא נידון לגיהנום לנצח, אלא שאלוהים מצווה עליו להקריב את חייו שלו.
מרי אונווין טיפלה בו במסירות רבה, ואחרי שנה הוא החל להתאושש.
בשנת 1779, לאחר שניוטון עבר מאולני ללונדון, התחיל קופר לכתוב שירה שוב.
מרי אנווין, שרצתה להסיח את דעתו של קופר, הציעה לו לכתוב על הנושא של התקדמות הטעות (The Progress of Error).
לאחר שכתב סאטירה בשם זה, הוא כתב שבע אחרות.
שירים אלו נאספו ופורסמו בשנת 1782 תחת הכותרת "שירים מאת ויליאם קופר, מהמקדש הפנימי" (Poems by William Cowper, of the Inner Temple, Esq).
בשנת 1781 פגש קופר אלמנה מתוחכמת ומקסימה בשם ליידי אוסטן שהיוותה השראה לשירה חדשה.
קופר עצמו מספר על תחילתו של מה שחשבו כיצירתו המהותית ביותר, "המשימה" (The Task), ב"פרסום" שלו למהדורה המקורית של 1785:
באותו כרך הדפיס קופר גם את השיר "ההיסטוריה המשתנה של ג'ון גילפין" (The Diverting History of John Gilpin), קטע בולט של חרוזים קומיים.
כתיבת "ג'ון גילפין" זכתה מאוחר יותר לאזכור של ג.
צ'סטרטון בספרו "אורתודוקסיה" והצילה את קופר מלהיות משוגע לחלוטין.
בשנת 1786 עברו קופר ומרי אונווין ל בבקינגהאמשייר, לאחר שהתקרבו לבת דודתו ליידי הארייט הסקת' (אחותה של תאודורה).
במהלך תקופה זו הוא החל לתרגם את האיליאדה והאודיסאה של הומרוס לחרוזים לבנים.
הגרסאות שלו (שפרסמו ב-1791) היו העיבודים האנגליים המשמעותיים ביותר של השירים האפיים הללו מאז אלו של אלכסנדר פופ מוקדם יותר במאה זו.
מבקרים שכתבו מאוחר יותר האשימו את ההומרוס של קופר בכך שהוא יותר מדי בתבנית של ג'ון מילטון.
בשנת 1789 התיידד קופר עם בן דוד, ד"ר ג'ון ג'ונסון, איש דת מנורפוק, ובשנת 1795 עברו קופר ומרי לנורפוק כדי להיות בקרבתו ולאחותו קתרין.
הם שהו במקור בנורת' טודנהאם, אחר כך בדנהאם לודג' ליד סוואפהאם ולאחר מכן במונדסלי לפני שהתיישבו לבסוף במזרח דרהאם (כל המקומות בנורפוק) עם משפחת ג'ונסון, לאחר שמרי אונווין הפכה למשותקת.
מרי אונווין מתה ב-1796, וקופר צלל לתוך עגמומיות שממנה מעולם לא התאושש לחלוטין.
הוא אכן המשיך לנסח מחדש את הומרוס שלו למהדורה שנייה של תרגומו.
מלבד כתיבת השיר העוצמתי והעגום, "The Castaway", הוא כתב כמה תרגומים לאנגלית של חרוזים יווניים ותירגם כמה מהמשלים של ג'ון גיי ללטינית.
קופר חלה בבצקת באביב 1800 ומת ב-25 באפריל.
הוא נקבר בקפלה של סנט תומאס מקנטרברי, בכנסיית סנט ניקולס במזרח דרהם, וחלון ויטראז' שם מנציח את חייו.
לטיול קרוב יותר עם אלוהים" ו"המשימה".
באותה כנסייה יש גם לוח זיכרון לאימו של המשורר, אן קופר.
קופר מונצח גם (יחד עם ) בחלון ויטראז' נוסף של קלייטון ובל בקפלת סנט ג'ורג' במנזר וסטמינסטר.
בשנת 1823, התכתובת של קופר פורסמה לאחר מותו מהמכתבים המקוריים שהיו ברשותו של קרובו ג'ון ג'ונסון.
ליד הכפר וסטון אנדרווד, שבו התגורר פעם קופר, נמצאת מבנה פולי בשם בית הקיץ קופר (Cowper's Alcove).
הפולי נבנה על ידי לורד האחוזה של בית וסטון, בן למשפחת ת'רוקמורטון ב-1753. קופר נודע כמי שביקר כאן לעיתים קרובות כדי לקבל השראה לשירתו.
בית הקיץ מוזכר ב"המשימה" של קופר.
הפולי הוקדש לקופר על ידי אחוזת החגורה הירוקה של מועצת המחוז של בקינגהאמשייר, והוצב בה לוח עם החרוז מ"המשימה" המתייחס לבית הקיץ.
וִילְיֶאם קִינְגְדֶן קְלִיפוֹרְד היה מתמטיקאי ופילוסוף אנגלי.
בהתבסס על עבודתו של הרמן גראסמן, הוא הכניס לשימוש את מה שמכונה כיום , מקרה מיוחד של אלגברת קליפורד הקרויה על שמו.
האלגברה הגאומטרית פועלת על המרחב האוקלידי על ידי שיקוף, סיבוב והזזה.
לאלגברות קליפורד בכלל ואלגברה גאומטרית בפרט יש חשיבות בפיזיקה מתמטית, גאומטריה, ומחשוב.
קליפורד היה הראשון ששיער שהכבידה עשויה להיות ביטוי של גאומטריה המונחת בבסיסה.
בכתביו הפילוסופיים הוא טבע את הביטוי חומר-שכל (mind-stuff).
ויליאם קליפורד, שנולד באקסטר, הראה כבר בבית הספר כישרון גדול.
הוא המשיך לקינגס קולג' לונדון (בגיל 15) ולטריניטי קולג', באוניברסיטת קיימברידג', שם נבחר לעמית ב-1868, לאחר שהיה ב-1867 וחתן הפרס השני של סמית'.
להיות שני היה גורל שחלק עם אחרים שהפכו למדענים מפורסמים, כולל ויליאם תומסון (לורד קלווין) וג'יימס קלרק מקסוול.
בשנת 1870, הוא היה חלק ממשלחת לאיטליה כדי לצפות בליקוי החמה של 22 בדצמבר 1870. במהלך המסע הזה הוא שרד טביעת ספינה לאורך החוף של סיציליה.
ב-1871 מונה לפרופסור למתמטיקה ולמכניקה ביוניברסיטי קולג' לונדון, וב-1874 הפך לעמית בחברה המלכותית.
הוא גם היה חבר באגודה המתמטית של לונדון וב.
קליפורד התחתן עם ב-7 באפריל 1875, נולדו להם שני ילדים.
קליפורד נהנה לבדר ילדים וכתב אוסף של סיפורי אגדות, "האנשים הקטנים" (The Little People).
ב-1876, קליפורד סבל מהתמוטטות עצבים, כנראה כתוצאה מעבודת יתר.
הוא לימד וניהל ביום, וכתב בלילה.
חופשה של חצי שנה באלג'יריה ובספרד אפשרה לו לחזור לתפקידו למשך 18 חודשים, ולאחר מכן התמוטט שוב.
הוא נסע לאי מדיירה כדי להחלים, אך מת שם משחפת לאחר מספר חודשים, והותיר אחריו אלמנה עם שני ילדים.
קליפורד ואשתו קבורים בבית הקברות הייגייט בלונדון, ליד קבריהם של ג'ורג' אליוט והרברט ספנסר, ממש צפונית לקברו של קרל מרקס.
כתב העת האקדמי ("חידושים באלגברות קליפורד יישומיות") מפרסם את מורשתו של קליפורד בקינמטיקה ובאלגברה מופשטת.
"קליפורד היה מעל הכל ולפני הכל גאומטריקן."
גילוי הגאומטריה הלא אוקלידית פתח אפשרויות חדשות בגאומטריה בתקופתו של קליפורד.
תחום הגאומטריה הדיפרנציאלית הפנימית נולד, כאשר מושג העקמומיות מיושם באופן נרחב על המרחב עצמו כמו גם על קווים ומשטחים מעוקלים.
קליפורד התרשם מאוד מהמאמר של ברנהרד רימן מ-1854 "על ההיפותזה העומדת ביסודות הגאומטריה", אותו תרגם לאנגלית.
ב-1870 הוא הרצה בפני ה על מושגי המרחב ההעקמומי של רימן, וכלל ספקולציות על כיפוף המרחב על ידי כוח הכבידה.
התרגום של קליפורד למאמרו של רימן פורסם ב-Nature בשנת 1873. הדו"ח שלו בקיימברידג', "על תורת המרחב של החומר", פורסם ב-1876, תוך שהוא צופה את תורת היחסות הכללית של אלברט איינשטיין, 40 שנה לפני פרסומה.
קליפורד הרחיב את כמרחב מטרי לא אוקלידי.
כיום אומרים כי עקומות במרחק שווה במרחב אליפטי הן .
בני דורו של קליפורד ראו בו אדם חריף ומקורי, שנון וחם.
הוא עבד לעיתים קרובות עד מאוחר בלילה, מה שאולי זירז את מותו.
הוא פרסם מאמרים במגוון נושאים כולל תבניות אלגבריות וגאומטריה פרויקטיבית ואת ספר הלימוד "יסודות הדינמיקה" (Elements of Dynamic).
את היישום שלו של תורת הגרפים לתורת השמורות המשיכו ו.
בשנת 1878 פרסם קליפורד עבודה מכוננת, שנבנתה על האלגברה הענפה של גראסמן.
הוא הצליח לאחד את הקווטרניונים, שפותחו על ידי ויליאם רואן המילטון, עם המכפלה החיצונית של גראסמן.
הוא הבין את האופי הגאומטרי של יצירתו של גראסמן, ושהקווטרניונים מתאימים בצורה נקייה לאלגברה שגראסמן פיתח.
הוורסורים בקווטרניונים מאפשרים את ייצוג הסיבוב.
קליפורד חקר את היסודות ל"מכפלה גאומטרית", המוגדרת כסכום של המכפלה הפנימית והמכפלה החיצונית של גראסמן.
המכפלה הגאומטרית קיבלה ניסוח פורמלי בסופו של דבר על ידי המתמטיקאי היהודי-הונגרי מרסל ריס.
המכפלה הפנימית מציידת את האלגברה הגאומטרית במטריקה, המשלבת באופן מלא יחסי מרחק וזווית עבור קווים, מישורים ונפחים, בעוד המכפלה החיצונית נותנת לאותם מישורים ונפחים מאפיינים דמויי וקטור, כולל הטיה כיוונית.
השילוב בין השניים הפך את פעולת החילוק לחלק מהמשחק.
זה הרחיב מאוד את ההבנה האיכותית שלנו לגבי אופן האינטראקציה בין עצמים במרחב.
באופן מכריע, הוא גם סיפק את האמצעים לחישוב כמותי של ההשלכות המרחביות של אינטראקציות אלה.
האלגברה הגאומטרית שהתקבלה, כפי שהוא כינה אותה, מימשה בסופו של דבר את המטרה המבוקשת של יצירת אלגברה המשקפת את התנועות וההטלות של עצמים במרחב התלת־ממדי.
יתרה מכך, הסכמה האלגברית של קליפורד משתרעת לממדים גבוהים יותר.
לפעולות האלגבריות יש את אותה צורה סמלית כמו ב-2 או 3 ממדים.
חשיבותן של האלגברות הכלליות של קליפורד גדלה עם הזמן, בעוד ששיעורי האיזומורפיזם שלהן - כאלגברות אמיתיות - זוהו במערכות מתמטיות אחרות מעבר לקווטרניונים.
תחומי האנליזה הממשית והאנליזה המרוכבת הורחבו באמצעות אלגברת הקווטרניונים של המילטון, , הודות לתפיסה של המוטבעת במרחב הארבע-ממדי (.
ורסורים של קווטרניונים, המאכלסות 3-ספירה זו, מספקות ייצוג של חבורת הסיבוב (3)SO.
קליפורד ציין שה של המילטון היו מכפלה טנזורית של אלגברות ידועות, והציע במקום שתי מכפלות טנזוריות אחרות של : קליפורד טען שה"סקלרים" שנלקחו מהמספרים המרוכבים עשויים להילקח במקום זאת מ D או מ N.
במונחים של מכפלות טנזוריות, מייצרות , בעוד ש יוצר .
האלגברה של קווטרניונים כפולים משמשת לביטוי העתקה מסובבת, מיפוי נפוץ בקינמטיקה.
כפילוסוף, שמו של קליפורד קשור בעיקר לשני ביטויים שטבע, חומר-שכל (mind-stuff) והעצמי השבטי (tribal self).
הראשון מסמל את תפיסתו המטאפיזית, אותה עיצב בעקבות קריאה בכתביו של ברוך שפינוזה, אותה קליפורד (1878) הגדיר כך:
לגבי הרעיון של קליפורד, כך כתב סר :
העצמי השבטי, לעומת זאת, מספק את המפתח לתפיסה האתית של קליפורד, המסבירה את המצפון ואת החוק המוסרי על ידי התפתחות של 'עצמי' בכל פרט, הקובעת את ההתנהלות המתאימה לרווחת 'השבט'.
חלק ניכר מהחשיבות של קליפורד בתקופתו נבעה מיחסו לדת.
כשהוא פועל מתוך אהבה עזה לתפיסת האמת שלו ולמסירותו לחובתו הציבורית, הוא ניהל מלחמה במערכות כנסייתיות כאלו שנראו לו כמי שמעדיפות את ה, ומעמידה את טענות הכת מעל אלה של החברה האנושית.
האתרעה הייתה גדולה יותר, שכן התאולוגיה עדיין לא השלימה עם הדרוויניזם; וקליפורד נחשב כמגן מוביל מסוכן של הנטיות האנטי-רוחניות שנזקפו אז לחובת המדע המודרני.
במאמרו משנת 1877, The Ethics of Belief ("האתיקה של האמונה"), טען קליפורד שזה לא מוסרי להאמין בדברים שחסרות להם ראיות.
הוא מתאר בעל ספינה שתכנן לשלוח לים ספינה ישנה ולא בנויה היטב מלאה בנוסעים.
לבעל הספינה היו ספקות שגרמו לו לחשוב שאולי הספינה אינה כשירה לים: "הספקות הללו טרפו את דעתו, וגרמו לו לאי נחת".
הוא שקל לשפץ את הספינה אף על פי שזה יהיה יקר.
לבסוף, "הוא הצליח להתגבר על ההרהורים המלנכוליים הללו".
הוא ראה את הספינה מפליגה, "בלב קל...
והוא קיבל את כספי הביטוח שלו כשהיא טבעה בלב האוקיינוס ולא סיפר דבר".
קליפורד טוען שבעל הספינה היה אשם במותם של הנוסעים למרות שהוא האמין באמת ובתמים שהספינה תקינה: "אין לו זכות להאמין לראיות כאלה כפי שהיו לפניו".
יתר על כן, הוא טוען כי גם במקרה בו הספינה מצליחה להגיע ליעד, ההחלטה נותרת בלתי מוסרית, כי מוסריות הבחירה מוגדרת לנצח ברגע שהבחירה נעשית, והתוצאה בפועל, המוגדרת על ידי מזל עיוור, אינה משנה.
בעל הספינה יהיה אשם לא פחות: עוולותיו לעולם לא יתגלו, אך עדיין לא הייתה לו זכות לקבל החלטה זו בהתחשב במידע שהיה זמין לו באותה עת.
קליפורד מסיים באופן מפורסם במה שנודע כעקרון קליפורד: "זו שגיאה תמיד, בכל מקום, ולכל אחד, להאמין לכל דבר על בסיס ראיות בלתי מספיקות".
משום כך, הוא טוען בניגוד ישיר להוגים דתיים ש'אמונה עיוורת' (כלומר אמונה בדברים למרות היעדר ראיות לגביהם) הייתה עבורם מעלה.
מאמר זה הותקף על ידי הפילוסוף הפרגמטי ויליאם ג'יימס בהרצאתו "".
לעיתים קרובות שתי היצירות הללו נקראות ומתפרסמות יחד כאבני בוחן לוויכוח על אמונה המבוססת על ראיות לבדן (באנגלית evidentialism), אמונה ו.
גרסה מוקדמת של תורת היחסות
אף על פי שקליפורד מעולם לא בנה תאוריה מלאה של מרחב-זמן ותורת היחסות, ישנן כמה הבחנות יוצאות דופן שעליהן כתב שבישרו את המושגים המודרניים האלה.
בספרו "יסודות הדינמיקה" (1878), הוא הציג "תנועה הרמונית למחצה בהיפרבולה".
הוא כתב ביטוי להיפרבולת יחידה פרמטריית, שבה השתמשו מחברים אחרים מאוחר יותר כמודל למהירות יחסית.
במקום אחר הוא כתב: .
קטע זה מתייחס לביקוורטניונים, אם כי קליפורד הפך אותם לביקוורטניונים מפוצלים כהתפתחות עצמאית שלו.
הספר ממשיך בפרק "על עיקום המרחב", המהות של תורת היחסות הכללית.
קליפורד דן גם בדעותיו ב"על תאוריית המרחב של החומר" ב-1876.
בשנת 1910 ציטט ויליאם בארט פרנקלנד (William Barrett Frankland ) את "על תאוריית המרחב של החומר" בספרו על מקביליות: "ההעזה של ספקולציה זו בוודאי יוצאת דופן בתולדות המחשבה.
אולם עד היום היא מציגה מראה של טיסה של איקרוס".
שנים מאוחר יותר, לאחר שתורת היחסות הכללית קודמה על ידי אלברט איינשטיין, ציינו סופרים שונים שקליפורד צפה מראש את איינשטיין.
הרמן וייל (1923), למשל, הזכיר את קליפורד כאחד מאלה שכמו ברנהרד רימן צפו מראש את הרעיונות הגאומטריים של תורת היחסות.
בשנת 1940 פרסם אריק טמפל בל את "התפתחות המתמטיקה" (The Development of Mathematics), שבו הוא דן בראיית הנולד של קליפורד על תורת היחסות:
במהלך הקונגרס הבינלאומי ללוגיקה, מתודולוגיה ופילוסופיה של המדע (CLMPS) ב-1960 באוניברסיטת סטנפורד הציג ג'ון ארצ'יבלד וילר את הניסוח ה שלו של תורת היחסות הכללית כשהוא נותן קרדיט לקליפורד כיוזם.
בשנת 1990 בחנו רות פארוול (Ruth Farwell) וכריסטופר ני (Christopher Knee) את התיעודים על ההכרה בראיית הנולד של קליפורד.
הם הסיקו ש"קליפורד, לא רימן, הוא שצפה כמה מהרעיונות המושגיים של תורת היחסות הכללית".
כדי להסביר את חוסר ההכרה בראיית הנולד של קליפורד, הם מציינים שהוא היה מומחה בגאומטריה מטרית, ו"גאומטריה מטרית הייתה מאתגרת מכדי לעסוק באפיסטמולוגיה אורתודוקסית".
ב-1992 המשיכו פארוול וני את המחקר שלהם על קליפורד ורימן: .
ויליאם קיד היה אמן סקוטי פורה שנודע בתיאורים קומיים של סצנות ביתיות בסקוטלנד ובאנגליה בתקופה הרומנטית.
הוא גם אייר יצירות של סופרים שונים כולל סר וולטר סקוט ורוברט ברנס.
מעט ידוע על משפחתו וחינוכו המוקדם.
הוא נולד בסקוטלנד בשנת 1796. בגיל צעיר למד אצל ג'יימס האו שהיה אמן באדינבורו הידוע בתיאורי חיות בית.
אחת היצירות המוקדמות ביותר של קיד, "הסנדלריה" הוא צייר בגיל 13, כשהיה שוליה של ג'יימס האו" והוצג באדינבורו ב-1809 בתערוכה הראשונה של האמנים המשותפים.
יצירות נוספות מהתקופה כוללות דיוקנאות שונים של סוסים שזיכו אותו לשבחים ממבקרי התקופה.
מאוחר יותר קיד למד אצל גאווין באוגו, צייר ומעצב בית.
קיד הציג לראשונה באקדמיה המלכותית בלונדון בשנת 1817 ויצירותיו נעדרו רק לעיתים רחוקות מהאקדמיה עד 1840. בשנת 1820 לערך, קיד עבר ללונדון, וכמו אמנים צעירים צעירים בתקופתו.
אולי הוא הגיב לשבחים של המבקרים שהצהירו שהוא: "...
בשנות העשרים של המאה ה-19 החל לחקור ולפתח את התיאורים הקומיים של סצנות ביתיות.
ההומור החכם וציור הדמוית הדרמטי שלו הביאו לשבחים רבים ומשכו את תשומת לבם של סופרים ואמנים רבים מהתקופה.
יצירותיו מתקופה זו, 1820–1835, הושוו לאלה של סר דייוויד וילקי בן זמנו, ורבות מיצירותיו נהפכו לחריטות לפרסומים בספרים.
קיד הושפע בבירור מאנשים כמו וילקי, וויליאם אלן ואלכסנדר קארס; תומכים קודמים בציור הז'אנר הסקוטי.
ציוריו של קיד מתקופה זו הם לעיתים קרובות תצוגות סצנות ביתיות של חיי האיכרים.
השימוש שלו בצבעים תוססים, בשילוב עם שימוש המסיח את הדעת, בפרטים עמוסים מביאים היכרות מסוימת לעבודותיו כך שלצופה מתקבל הרושם שהוא ראה את היצירה בעבר.
ההומור בציוריו של קיד הוא לעיתים קרובות עדין וחסר יומרות ואולי מתעלמים ממנו בהקשר של אינספור הפרטים ביצירותיו.
ויליאם ד' מקיי ביטא זאת בצורה הטובה ביותר כשכתב "רוב יצירותיו של קיד, הגובלות בוולגריות, מציגות ציור מצוין בקבוצה המרכזית.
הקומפוזיציה סובלת מצפיפות יתר של פרטי הבית."
בעוד שהחיים האמנותיים המוקדמים של קיד היו בעליל לא קלים, התקופה 1835–1855 הייתה כנראה הקשה ביותר עבור קיד כאמן.
במהלך תקופה זו אייר כמה סצנות מתוך רומנים מאת סר וולטר סקוט ושירים של רוברט ברנס.
איור ספרים היה נושא נפוץ בקרב אמנים מהתקופה, ה"לחם והחמאה" שלהם להכנסה קבועה.
נושא נפוץ נוסף בתקופה זו היה דימויים שונים של גריניץ' וצ'לסי.
ייתכן שקיד ליווה את ג'יימס האו ואלכסנדר קארס בביקורם בשדה הקרב של ווטרלו ב-1815. או אולי הוא העתיק נושאים קודמים.
חלק מעבודותיו בתקופה זו זכו להערכה מסוימת, אך הרבה לא זכו לתגמול.
הציג פעם אחר פעם בליברפול, אדינבורו ולונדון.
הציורים שלו מתקופה זו נמכרו בכמה לירות בריטיות, בעוד שקודם לכן נמכרו בכמה גיניאות.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 נראה שקיד היה מעורער כל הזמן אף שהוא עדיין היה די פורה.
מבקרים מאוחרים יותר כותבים: "ויליאם קיד...
נתן בצעירותו יותר הבטחות מכפי שהתגשמו בשנים שלאחר מכן, בגלל הזנחת האינטרס שלו" מה שמרמז על כך שהוא בילה חלק ניכר מזמנו בשתייה ובזלילה.
זה משתקף אצל וולטר ארמסטרונג שאומר: "קיד היה וולגרי, פזיז וקצת גאון..."
עם זאת, ב-6 בספטמבר 1842, באולד צ'רץ', סנט פנקראס, לונדון, קיד התחתן עם ג'יין לינדזי קרפין, לבית היי, והחל בחיי בית חדשים.
גם משפחת קרפין הייתה מאדינבורו ועברה ללונדון בערך באותו זמן כמו קיד.
ילדיה של גברת קרפין היו בעלי ספינות סוחר, ולמשפחה היו משאבים כספיים ניכרים.
במשך כמה שנים חיי קיד היו קצת יותר יציבים.
בשנת 1849 נבחר קיד לחבר כבוד באקדמיה הסקוטית המלכותית, אולם נראה שקיד ניצל את כספי המשפחה עד אז ומכתביו לפטריק אלן מתחילים להישמע נואשים בפנייתם לכספים.
אירועים נוספים בתחילת שנות ה-50 תרמו עוד יותר להמשך דעיכתו.
בשנת 1851 נפטר ג'ון הנרי פג, עורך דין ובעלה של בתו החורגת איזובלה.
איזובלה ושני ילדיה חזרו ללונדון כדי לגור עם אמה וקיד.
בשנת 1852, בנו החורג, קפטן ג'ון קרפין, נהרג בקרב יריות בקליפורניה ובנו החורג הנוסף נהרג בספינה על חופי אוסטרליה.
ייתכן שהחדשות על אירועים אלו, ומחלת הנפש המתמשכת של קיד והכספים הכושלים תרמו למותה של אשתו ביולי 1854 והותירה את קיד לבדו עם עול של בת חורגת ושני נכדים חורגים.
משנת 1855 בערך ועד למותו ב-24 בדצמבר 1863, קיד צייר מעט מאוד, אם בכלל.
כל יצירות שייתכן שנעשו במהלך תקופה זו היו ככל הנראה שכפולים או עיבודים מחדש של יצירות קודמות.
יתרה מזאת, נראה שבתקופה זו טיפלה בו בתו החורגת בשל מצב בריאותו הלקוי.
קיד ובתו החורגת המשיכו לשלוח מכתבים כדי להתחנן לכספים מאנשים שונים באקדמיה הסקוטית המלכותית.
לאחר ששמע על מותו של קיד, כותב דייוויד רוברטס, ביומנו: "מסכן, הוא היה אחד מאותם בנים גאונים שדי לא היו מסוגלים לנהל את ענייניו הרגילים, וחי מהיד לפה, כמו שאומרים.
כל הניסיונות שלי לעזור לו לא השפיעו; אבל לאחרונה, עם 50 פאונד בשנה מהאקדמיה ועזרות אחרות, הוא בוודאי היה במצב טוב כפי שהיה אי פעם בכל תקופה קודמת בחייו."
בני דורו של קיד זיכו אותו בשבחים רבים על עבודתו.
ליצירותיו של קיד לא הייתה השפעה מתמשכת על עולם האמנות.
וולטר ארמסטרונג בספרו "ציירים סקוטיים: מחקר ביקורתי" קובע בחומרה אך נכונה "התמונות של קיד כמעט ולא ידועות בגלריות.
אפשר לפגוש אותן לעיתים קרובות בחנויות הסוחרים, שם הן נקראות לעיתים קרובות.
אני חייב להתוודות שרק במרווחים נדירים מצאתי את עצמי מתעמת עם תמונה שראוי לה מקום אפילו ב'הגלריה הלאומית לאמנות בריטית' הליברלית ביותר."
ויליאם קומינג, באנגלית: William Cuming (1769–1852) היה צייר דיוקנאות אירי, נשיא האקדמיה המלכותית היברניאן.
קאמינג נולד בשנת 1769, הצעיר מבין ארבעת בניו של ויליאם קאמינג.
הוא הפך לתלמיד בבתי הספר של אגודת דבלין ב-1785, שם זכה במדליית כסף ב-1790 עבור רישום דמויות.
לאחר שסיים את הכשרתו הוא התבסס כצייר היסטורי ודיוקנאות בדבלין.
בשנת 1793 הוא הוזמן על ידי תאגיד דבלין לצייר את דיוקנו של ראש עיר לשעבר.
בשנת 1795 עבר קאמינג לביתו של אחיו יו ברחוב אנגלסי, שם נשאר עד 1808, אז עבר לרחוב קלייר 15. בשנת 1800, הוא תרם את תרומתו הראשונה לתערוכות שערכו אמני דבלין ברחוב דאם.
הוא הציג אחד-עשר דיוקנאות בתערוכה באותה שנה, ועבודותיו הופיעו ברוב התערוכות עד 1813. הוא זכה לציון מיוחד בזכות דיוקנאותיו של יושבות.
עם זאת, הוא היה מבוסס כלכלית מספיק כדי לא להיות לחוץ בעבודתו, ובילה זמן רב בנסיעות ברחבי אירופה.
ב-1811 הוא היה נשיא אגודת האמנים בדבלין, ובשנת 1823 הוא נבחר להיות אחד החברים המקוריים של האקדמיה המלכותית היברניאן שנוסדה באותה העת.
הוא הציג באקדמיה מהתערוכה הראשונה שלה ב-1826 עד 1831, ותרם חמש עשרה תמונות בסך הכל.
באפריל 1829 הוא נבחר לנשיא האקדמיה, תפקיד שמילא עד אוקטובר 1832, אז התפטר ופרש מציור.
באותה שנה הוא ביקר את אחיו הבעלים של מטע סוכר, באיי הודו המערבית.
עם שובו, המשיך במעורבותו באקדמיה, והפך לאוצר ב-1835. לבסוף הוא התפטר מחברותו בינואר 1837, והפך לחבר כבוד.
בשנת 1827, הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כאקדמי לשם כבוד.
הוא מת בביתו בדבלין, ב-5 באפריל 1852.
צ'ארלס סי אינגהם היה תלמידו.
ויליאם קופר היה פעיל פוליטי אוסטרלי אבוריג'יני ומנהיג קהילה, הראשון שהוביל תנועה לאומית אבוריג'ינית המוכרת על ידי ממשלת אוסטרליה.
קופר נולד בטריטוריית יורטה יורטה סביב צומת הנהרות מארי וגולבורן בוויקטוריה ב-18 בדצמבר 1860 או 1861. משפחתו הייתה שריד קטן ממה שקופר זכר כקבוצה שבטית גדולה, "בתור בחור אני יכול לזכור 500 גברים מהשבט שלי, בני המויראס, שהתאספו בהזדמנות אחת.
עכשיו המשפחה שלי היא השריד היחיד של השבט." בילדותו נאלץ קופר לעבוד עבור מגוון מעסיקים שהיו אנשי דת.
ב-4 באוגוסט 1874, קופר, אמו קיטי, אחיו בובי וקרובי משפחה נוספים הגיעו למלוגה (Maloga), מיסיון אבוריג'יני על המארי, בניהולם של דניאל וג'נט מתיוס.
שלושה ימים לאחר מכן, מתיוס הופתע מההתקדמות המהירה של ויליאם באוריינות, וציין ביומנו:6 באוגוסט, מאלוגה: הילד בילי קופר מגלה כישרון רב ללמידה.
הוא רכש ידע באלפבית, באותיות גדולות ואותיות קטנות, תוך שלושה ימים ואז לימד את בובי - רישיות בלבד - ביום אחד.
החינוך של קופר במיסיון היה ספורדי.
לא הייתה דרישה ממנו ללמוד בבית ספר, והוא נכנס אל המיסיון ויצא ממנו בחופשיות.
בראיון שנתן בגיל 76, אמר קופר שלמד רק שבעה חודשי לימוד במצטבר.
במקום לימודים, קופר בילה חלק ניכר מילדותו, עד גיל העשרה, בעבודה בביתו של סר ג'ון אושאנסי, כומר, חבר פרלמנט ויקטוריאני וראש הממשלה של ויקטוריה שהיה בעל מספר תחנות, כולל בנהר מוירה (Moira run, בארץ הולדתה של אמו של קופר).
דרך הרשתות הפצת דת אלו, טייל קופר ברוב אוסטרליה כנער, וראה את שרידי משלחת ברק ווילס (Burke and Wills expedition) בקופר'ס קריק באגן אגם אייר (Eyre) המרוחק.
קופר שמר על קשר עם מתיוס.
בשנות ה-20 לחייו חזר למלוגה.
במכתב שכתב לקראת סוף ימיו לבתו הצעירה של המיסיונר, אלמה, תיאר את דניאל, ג'נט וקהילת מלוגה במונחים חמים מאוד:לעיתים קרובות אני מחזיר את דעתי אליהם ואל המקום הישן והיקר, ולעיתים זה מעלה דמעות בעיניי כשאני חושב על השעות, הימים והחודשים המפוארים שבילינו יחד; השירה היפה, הפיקניקים, המשחקים.
— קולו של אביך עדיין מצלצל באוזני: מעולם לא הייתה לנו שירה כמו ששרנו במלוגה.
בתקופה זו קופר גילה עניין בתנ"ך.
בשנות ה-20 המוקדמות לחייו, לאחר טקס בכנסייה בינואר 1884, ניגש קופר למתיוס ואמר: "אני חייב לתת את ליבי לאלוהים...".
הוא היה אחרון אחיו ואחיותיו שהתנצר.
נראה שהקהילה האמונית דחפה את קופר לחיים של אקטיביזם.
"העבודה האוונגליסטית של מתיוס סיפקה לקופר וליורטה יורטה דרך רבת עוצמה להפגין נגד מצוקתם, וכך ציידה אותם בכלים לשם מלחמה למען שוויון".
אקדמאים כמו ביין אטווד טענו שכתבי הקודש היהודיים השפיעו במיוחד על קופר, כי נתנו "ראייה של ההיסטוריה שהבטיחה ישועה ליורטה יורטה, בדיוק כפי שהתנ"ך, במיוחד ספר שמות, הבטיח.
משנת 1881, קופר התחנך על ידי תומאס שדרך ג'יימס, טמיל איש אשכולות ממאוריציוס, שעבר למלוגה כדי להיות מורה.
קופר קרא רבות ולמד על התנועות לזכויות הילידים בצפון אמריקה ובניו זילנד.
פעילותו הממושכת של קופר למען זכויות האבוריג'ינים, במיוחד זכויות הקרקע, החל עם עצומה במלוגה ב-1887. הוא היה אחד מאחד עשר החותמים על העצומה, שהופנתה למושל ניו סאות' ויילס.
העצומה שעליה חתם קופר קבעה כי לאבוריג'ינים המקומיים...יש להעניק קרקע שלא תפחת מ-100 דונם למשפחה בתשלום או בהשכרה תמורת סכום סמלי מדי שנה עם אפשרות רכישה במחירים שייראו סבירים עבורם בנסיבות העניין, תוך התחשבות בכך שהאבוריג'ינים היו המיישבים לשעבר של הארץ.
חקיקה כזו תאפשר להם להתפרנס בעצמם...
רוב חייו הבוגרים, קופר חי ועבד בשליחות במקומות כמו מלוגה ווראנג'סדה.
הוא עבד כ"גוזז, נהג, סייס ופועל כפרי בקווינסלנד, דרום אוסטרליה, ניו סאות' ויילס וויקטוריה".
בשנות ה-70 לחייו גילה שהוא לא זכאי לפנסיה אם יישאר בשמורה אבוריג'ינית, הוא עבר לפוטסקרי במערב מלבורן ב-1933. שם מצא את ייעודו כפעיל, מארגן וכותב מכתבים.
בהתחלה פעל באופן פרטי, אבל עד 1935 עזר להקים את ליגת האבוריג'ינים האוסטרלית.
כמזכיר, קופר הפיץ עצומה שביקשה ייצוג ישיר בפרלמנט, זכיינות וזכויות קרקע, על בסיס הקביעה שכל האבוריג'ינים ותושבי מצר טורס היו נתינים בריטיים.
הוא החליט להגיש עתירה למלך ג'ורג' החמישי.
במשך כמה שנים, הוא וצוותו אספו 1814 חתימות, למרות פעולה נגדים מצד הממשלות הלאומיות והמדינה.
קופר היה יעיל בארגון פגישות פנים אל פנים עם ממשלות.
ב-1935 הוא היה חלק מהמשלחת הראשונה של האבוריג'ינים לשר חבר העמים ובשנת 1938, הנציג הראשון לראש ממשלת אוסטרליה.
הממשלה דחתה את בקשותיו, ולמעשה התעלמה מהן.
עד סוף שנות ה-30 היה מעקב אחר פעילותו.
בדצמבר 1937 חקר את קופר בלש מטעם זרוע החקירות של חבר העמים.
נוכח הכישלון בשימוש באמצעים דמוקרטיים, ליגת האבוריג'ינים האוסטרלית של קופר איחדה כוחות עם ג'ק פאטן וויליאם פרגוסון מהאגודה המתקדמת של האבוריג'ינים כדי להוקיע את אוסטרליה הלבנה.
הם ארגנו יום אבל לציון יום השנה לקולוניזציה, ביום אוסטרליה, 1938. האירוע, שנצפה על ידי עיתונאים ומשטרה, נערך באוסטרליה הול ברחוב אליזבת', סידני, והיה המחאה הבין-מדינתית המשולבת הראשונה של האבוריג'ינים.
קופר אמר:עכשיו זו ההזדמנות שלנו לשנות.
עלינו להילחם בכל הכוח בעניין הזה.
אני יודע שנוכל להחזיק מעמד בגאווה עם אחרים אם ניתנה לנו ההזדמנות.
כולנו צריכים לעבוד בשיתוף פעולה למען התקדמות האבוריג'ינים ברחבי חבר העמים.
קופר פרש בנובמבר 1940 כדי להתגורר עם אשתו בבארמה, ליד אקוקה (Echuca), ויקטוריה.
הוא הפך לחבר כבוד ולנשיא של ליגת האבוריג'ינים האוסטרלית.
הוא המשיך במחאה על חוסר הצדק שהפגינו האוסטרלים כלפי תושביה הילידים של אוסטרליה עד מותו בבית החולים מורופנה (Mooroopna Base) ב-29 במרץ 1941. הלווייתו נערכה בכנסייה בקאמראגונג'ה.
את הטקס ניהל אחיינו אדוארד אטקינסון.
הוא נקבר בבית הקברות הכנסייתי הסמוך.
קופר נולד לקיטי קופר, שהזדהתה כאשת ווליטיקה (Wollithica) ודיברה בשפת היורטה יורטה, ולג'יימס קופר, פועל לבן.
את שנותיו הראשונות בילה בתחנת מוירה וסביבתה.
קופר התחתן עם אנני קלרנדון מורי ב-17 ביוני 1884 בבית הספר מאלוגה.
דוח המיסיון קבע כי "בית הספר היה מלא בשחורים ומבקרים, וכולם נראו מקסימים ומאושרים, לא פחות מכך הכלה והחתן".
אשתו מתה ב-1889, וכך גם בנם הראשון, ברטלט.
דניאל, שנקרא על שם המנטור של אביו, דניאל מתיוס, שירת בגדוד הרגלים האוסטרלי ה-24 ונהרג בקרב על רכס דרך מנין בבלגיה, במלחמת העולם הראשונה, בסוף 1917. האובדן שלו הרס את קופר.
כשמלחמה קרבה שוב, קופר טען שאנשיו לא צריכים להילחם עד שיהיה להם "על מה להילחם".
בתו, איימי צ'ארלס, הפכה למטרונית - אם בית - של ההוסטל האבוריג'יני הראשון שהוקם במלבורן ב-1959.
לינץ' קופר היה ספורטאי וזכה בסטאוול גיפט (Stawell Gift) ב-1928 וב-1929 - תחרות ריצה מקצועית.
בגיל 65 ויליאם התחתן עם שרה נלסון לבית מקריי.
היא תמכה בו בשנותיו הפוריות כמנהיג קהילה ועזרה לגדל את נכדיו הרבים, למרות שלא היו להם ילדים משותפים.
לקופר היו קרובי משפחה בולטים רבים במשפחתו הרחבה, כולל בן חסותו, איש הכנסייה ומושל דרום אוסטרליה, הכומר סר דאג ניקולס והמחנך תומאס שדרך ג'יימס.
ב-6 בדצמבר 1938, מספר שבועות לאחר ליל הבדולח בגרמניה, הליגה האבוריג'ינית האוסטרלית (AAL) הובילה משלחת לקונסוליה הגרמנית במלבורן כדי להעביר לה עצומה שגינתה את "הרדיפה האכזרית של העם היהודי על ידי הממשלה הנאצית של גרמניה".
במאמר משנת 1997, ההיסטוריון גארי פולי טען כי "סביר להניח שהאירוניה של ביקור הנציגות בקונסוליה הגרמנית הייתה חלק מהאסטרטגיה של הקבוצה האבוריג'ינית למשוך תשומת לב לדמיון בין המתרחש בגרמניה לבין האופן שבו התמודדו עם האבוריג'ינים באוסטרליה."
קופר היה מזוהה עם העתירה של AAL, אם כי אין ראיות לכך שהוא היה נוכח כשהליגה ניסתה להעביר את העתירה.
לדברי היסטוריון אוניברסיטת מונש ביין אטווד, "סביר להניח שהוא לא היה, מכיוון שבריאותו הידרדרה עד אז".
המחאה כונתה "המחאה הפרטית היחידה נגד הגרמנים בעקבות ליל הבדולח".