tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בגמר, שנערך ב-14 במאי, הופיעה גונצ'יקובה שנייה בסדר השירים וסיימה את הערב במקום ה-25 מתוך 26 מדינות עם 41 נקודות בלבד כשכולן מהצבעת השופטים כשהיא לא מקבלת מהצבעות הקהל אפילו לא נקודה אחת.
גבריאלה דוריו (באיטלקית: Gabriella Dorio; נולדה ב-27 בדצמבר 1956) היא אתלטית איטלקייה בעברה.
היא אלופה אולימפית (לוס אנג'לס 1984) ופעמיים ברציפות אלופת האוניברסיאדה (בוקרשט 1981 ואדמונטון 1983) בריצת 1500 מטר.
דוריו נולדה וגדלה בווג'אנו שבאיטליה.
באליפות אירופה שנערכה ברומא, בשנת 1974 היא סיימה במקום תשיעי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:12.7 דקות.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) היא סיימה במקום שישי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:07.27 דקות.
באליפות אירופה שנערכה בפראג, באותה העת צ'כוסלובקיה בשנת 1978 היא סיימה במקום שישי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:01.25 דקות.
במשחקי הים התיכון שנערכו בספליט באותה העת יוגוסלביה בשנת 1979 היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בריצת 800 מטר בשיא משחקים חדש של 2:01.78 דקות ומדליית כסף בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:07.07 דקות.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) היא סיימה במקום רביעי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:00.3 דקות ובמקום שמיני בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:59.2 דקות.
באוניברסיאדה שנערכה בבוקרשט, רומניה בסוף יולי 1981 היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בריצת 1500 מטר בשיא משחקים חדש של 4:05.35 דקות, לפני דוינה מלינטה מרומניה (4:05.74 דקות) ואולגה דבירנה מברית המועצות (4:06.39 דקות) ומדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:58.99 דקות, אחרי דוינה מלינטה (1:57.81 דקות)
באליפות אירופה באולם שנערכה במילנו בתחיחת מרץ 1982 היא זכתה במדליית זהב ריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:04.01 דקות, לפני בריגיטה קראוס מגרמניה המערבית (4:04.22 דקות) וביאטה ליביך מגרמניה המזרחית (4:06.70 דקות).
באליפות אירופה שנערכה באתונה, יוון באותה שנה היא זכתה במדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:59.02 דקות, אחרי אולגנה דבירנה שקבעה שיא אליפות חדש של 3:57.80 דקות וזמירה זייצבה (3:58.82 דקות), שתיהן מברית המועצות.
באליפות אירופה באולם שנערכה בבודפשט, הונגריה בתחיחת מרץ 1983 היא סיימה במקום רביעי ריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:17.42 דקות.
באוניברסיאדה שנערכה באדמונטון, קנדה בתחילת יולי אותה שנה היא זכתה פעם נוספת במדליית זהב ריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:07.26 דקות, לפני דוינה מלינטה (4:07.34 דקות).
כחודש לאחר מכן, באליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בתחילת אוגוסט אותה שנה היא סיימה במקום שביעי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:04.73 דקות.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכתה דוריו במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:03.25 דקות, לפני דוינה מלינטה (4:03.76 דקות) ומריצ'יקה פואיקה (4:04.15 דקות), שתיהן מרומניה.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:59.05 דקות, 22 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד.
במשחקי הים התיכון שנערכו באתונה בתחילת יולי 1991 היא זכתה במדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:10.63 דקות.
חודש וחצי לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בטוקיו, יפן בסוף אוגוסט היא סיימה במקום 19 בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:09.34 דקות ובמקום 28 בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:07.54 דקות.
במהלך הקריירה של דוריו היא זכתה ב-23 תוארי אליפות איטליה אישיים:
גבריאלה מינטר הייתה ציירת אקספרסיוניסטית גרמנית, שעמדה בחזית האוונגרד במינכן בראשית המאה ה -20. היא למדה והתגוררה עם הצייר וסילי קנדינסקי והייתה חברה מייסדת בקבוצת האקספרסיוניזם "הפרש הכחול".
מינטר נולדה להורים מהמעמד הבינוני הגבוה בברלין.
משפחתה תמכה ברצונותיה להפוך לאמנית.
כשגדלה היה לה מורה פרטי.
בשנת 1897, בהיותה בת עשרים, קיבלה מינטר הכשרה אמנותית בדיסלדורף בסטודיו של האמן ארנסט בוש (Ernst Bosch) ואחר כך ב"דמנשול" (בית הספר לנשים) של וילי שפאץ (Wili Spatz).
כשהייתה בת 21, שני הוריה נפטרו והיא גרה בבית.
בשנת 1898 היא החליטה לצאת לטיול לאמריקה עם אחותה לבקר את המשפחה המורחבת שלהם.
הם שהו באמריקה יותר משנתיים, בעיקר במדינות טקסס, ארקנסו ומיזורי.
שישה ספרי שרטוטים שרדו מתקופת נסיעתה באמריקה, המתארים תמונות של אנשים, צמחים ונופים.
שתי הבנות ירשו סכום כסף גדול, מה שאפשר להן לחיות באופן חופשי ועצמאי.
ילדותה ובגרותה המוקדמת השפיעו רבות על הקריירה האמנותית העתידית שלה.
החיים באמריקה ובאירופה העניקו למינטר חשיפה חברתית שלנשים רבות לא הייתה.
מינטר למדה טכניקות חיתוך עץ, פיסול, ציור והדפסה.
בשנת 1901 השתתפה בשיעורי המתחילים של מקסימיליאן דאסיו באקדמיה לנשים של ארגון האמנים לנשים במינכן.
מינטר למדה אז במוסד אוונגרדי שהקים האמן הרוסי וסילי קנדינסקי.
בבית הספר פלאנקס מינטר השתתפה בקורסי פיסול שהעביר וילהלם הוזגן.
מינטר למדה מחוץ לאקדמיות הרשמיות לאמנות במינכן ודיסלדורף, מכיוון שאלה היו סגורים בפני נשים.
בבית הספר פלאנקס מינסטר נחשפה בפני הפוסט-אימפרסיוניזם וטכניקות העבודה עם סכין פלטה ומברשת.
צבעיה העזים וקווי המתאר הנועזים נגזרו מגוגן ומהפוביזם שאותם העריצה.
עם זאת, מינסטר קיבלה השראה מאמנות עממית בווארית, ובמיוחד מהטכניקה של ציור זכוכית.
זמן קצר לאחר שהחלה ללמוד, מינטר התעניינה באופן מקצועי בקנדינסקי.
בסופו של דבר היחסים הפכו למערכת יחסים אישית שנמשכה למעלה מעשור.
קנדינסקי היה המורה הראשון שלקח את יכולות הציור של מינטר ברצינות.
בקיץ 1902 הזמין קנדינסקי את מינטר להצטרף אליו לשיעורי ציור הקיץ שלו מדרום למינכן שבאלפים, והיא קיבלה זאת.
מינטר התמקדה מאוד באקספרסיוניזם הגרמני, והיא עבדה במדיומים שונים, כולל תפוקה משמעותית בחיתוכי עץ.
היא ניהלה יומן ותיעדה את מסעותיה במצלמה משוכללת.
היא הכירה רבים מהאמנים המפורסמים ביותר באותה תקופה; באחד ממכתביה היא הצהירה שהיא רוצה ללמוד מהאמנים האוונגרדים בצרפת.
מינטר הייתה חלק מתת-קבוצה קטנה של אמנים הפעילים בהפיכת ציורי אימפרסיוניסטים, נאו-אימפרסיוניסטים ואר-נובו מאוחרים לאמנות הקיצונית יותר, הלא-נטורליסטית, שמזוהה כאקספרסיוניזם.
בשלב מוקדם מינטר פיתחה עניין רב בנופים.
ציורי הנוף של מינטר משתמשים בפשטות קיצונית ובסמליות מרמזת עם צבעים שקטים, חלל דחוס וצורות שטוחות.
היא נהנתה לחקור את עולם הילדים באמצעות הדפסים צבעוניים של ילדים וצעצועים.
בשנת 1908 עבודתה החלה להשתנות.
בהשפעה חזקה של מאטיס והפוביזם, גוגן וואן-גוך, עבודתה של מינטר הפכה לייצוגית יותר והיא מצאה מקום בעיירת השוק הבווארית הקטנה מורנאו, כפר שלא נגע בו התיעוש, הקידמה והטכנולוגיה.
מינטר קנתה בית במורנאו ובילתה שם חלק ניכר מחייה.
כאן, בציורי הנוף של מינטר, היא הדגישה את הטבע, נופי דמיון וההתנגדות למודרניזם הגרמני.
הנופים של מינטר יוצאי דופן בשימוש בכחולים, ירוקים, צהובים וורודים.
הצבע ממלא תפקיד גדול ביצירותיה המוקדמות של מינטר.
צבע משמש לעורר רגשות: ציורי, מזמין, בעל דמיון ועשיר בפנטזיה.
בנופיה של מינטר היא מציגה את הכפר כביטוי של חיי אדם.
קיימת אינטראקציה קבועה ודו קיום עם הטבע.
היחסים של מינטר וקנדינסקי השפיעו על עבודתו של קנדינסקי.
הוא החל לאמץ את השימוש של מינטר בצבעים רוויים ובסגנון אקספרסיוניסטי מופשט.
מינטר וקנדינסקי נסעו באירופה כולל הולנד, איטליה, צרפת וגם צפון אפריקה.
בתקופה זו הם פגשו את רוסו ומטיס.
מינטר וקנדינסקי סייעו בהקמת קבוצת האוונגרד שבסיסה במינכן בשם אגודת האמנים החדשה (Neue Künstlervereinigung).
היא תרמה למספר תערוכות האוונגרד המשמעותיות ביותר בגרמניה עד מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1911 מינטר הייתה אחת האמנים הראשונים שהציגו עם קבוצת האקספרסיוניזם הגרמני של קנדינסקי המכונה "דר בלו רייטר" (הפרש הכחול).
במסגרת הקבוצה הגישות והמטרות האמנותיות השתנו בין האמנים; עם זאת, הם חלקו רצון משותף לבטא אמיתות רוחניות באמצעות אמנות.
הם דגלו באמנות מודרנית, בקשר בין אמנות חזותית למוזיקה, בקשרים רוחניים וסמליים של צבע ובגישה ספונטנית ואינטואיטיבית לציור לעבר הפשטה.
בעבודה של מינטר יש מעבר מהעתקת הטבע באופן פחות או יותר אימפרסיוניסטי לחוש את תוכנו, להפשיטו ולהוציא ממנו את התמצית.
התגבר אצלה הצורך לצייר את רוח הציוויליזציה המודרנית, את המבנה החברתי והפוליטי שלה ואת כוח המשיכה שלה כלפי מטריאליזם.
מינטר ציינה כי תמונות הן כולן רגעי חיים: חוויות ויזואליות מיידיות, בדרך כלל מהירות וספונטניות.
לציוריה זהות משלהם, בצורתם ובתפקודם.
עבור מינטר, השימוש בצבע הוא שמבטא את הרעיונות האלה.
האקספרסיוניסטים הגרמנים עברו לעבר אמנות פרימיטיבית כמודל של הפשטה או אמנות לא ייצוגית, לא אקדמית, לא בורגנית.
האמן הגרמני לא חיפש הרמוניה של מראה חיצוני, אלא אחר המסתורין שמסתתר מאחורי הצורה החיצונית.
הם התעניינו בנשמת הדברים, ורצו לחשפה.
כשהתחילה מלחמת העולם הראשונה, מינטר וקנדינסקי עברו להתגורר בשווייץ.
בשנת 1914 חזר קנדינסקי לרוסיה בלעדיה, ונישואיו בשנת 1917 לנינה אנדרייסקאיה סימנו את סוף מערכת היחסים של מינטר וקנדינסקי.
לאחר מכן, הייתה תקופה של חוסר פעילות בקריירת האמנותית שלה.
היא החזירה מספר ציורים ורישומים לקנדינסקי, ואחסנה פריטים אחרים במחסן במשך שנים רבות.
היא המשיכה לצייר בסוף שנות העשרים לאחר שעברה חזרה לגרמניה עם יוהנס אייכנר לאחר המלחמה.
בשנות השלושים, כשהמתח הפוליטי החל באירופה, ותנועות מודרניסטיות גונו בגרמניה על ידי השלטון הנאצי, העבירו את כל עבודות האמנות של קנדינסקי ושאר חברי ה"פרש הכחול " לביתה, שם היא הסתירה אותם.
למרות הבעיות הכלכליות שלה, היא שמרה עליהם בזהירות במהלך מלחמת העולם השנייה.
למרות כמה חיפושים בביתה, חלקים מהאוסף לא נמצאו.
ביום הולדתה השמונים, מינטר העבירה את כל האוסף שלה, שהורכב מיותר מ -80 ציורי שמן ו -330 רישומים, לסטאדיש גלריה בלנבאך האוס במינכן.
בשנת 1956, מינטר קיבלה כמה פרסים כגון פרס התרבות מהעיר מינכן.
עבודתה של מינטר הוצגה לראשונה בשנות השישים בארצות הברית והוצגה במנהיים בשנת 1961. כשהייתה עם יוהנס אייכנר, היא עדיין המשיכה לייצג את התנועה.
קרן גבריאלה מינטר ויוהנס אייכנר הוקמה והפכה למרכז מחקר לאומנותה של מינטר, כמו גם לאמנות שנעשתה על ידי קבוצת "הפרש הכחול".
מינטר חיה את שארית חייה במורנאו, נסעה הלוך ושוב למינכן.
בשנת 2018, מוזיאון לואיזיאנה לאמנות מודרנית בקופנהגן, דנמרק, הציג תערוכה ממאי עד אוגוסט עם כ -130 יצירות של גבריאלה מינטר, שרבות מהן הוצגו לראשונה, ברטרוספקטיבה המקיפה הראשונה של האמנית זה עשרות שנים.
ברוך סיימה את לימודיה לתואר ראשון באיור בשנת 2011 במסלול איור במחלקה לתקשורת חזותית בבצלאל.
כבר במהלך לימודיה בבצלאל גיבשה את סגנונה הייחודי והמובחן.
בשנת 2013 לימדה איור באוניברסיטת ליי (lehigh) בבית לחם, פנסילבניה שבארצות הברית.
ברוך סיפרה כי כבר בגיל חמש חוותה את הכישלון הראשון בתחום האומנות, אך לדבריה החוויה הזו דווקא חיזקה את הבנתה שאם היצירה שלה איכותית ומיוחדת, היא אינה זקוקה לאישור חיצוני לכך:
בשנת 2019 יצא לאור באנגלית ובעברית ספר הילדים היחיד באיורהּ, "אולי" מאת קובי ימאדה.
הפרשנות שמעניקה היצירה לטקסט, שיוצרת סיפור מקביל המעמיק את היצירה, זכתה לשבחי הביקורת.
לברוך סגנון עבודה ייחודי ומובחן כיוצרת.
יצירתה מדויקת וריאליסטית, תוך ירידה לפרטי הפרטים של היצירה.
בשונה מהיצירות המקובלות היום, בהשפעת הפלטפורמה הממוחשבת שלרוב מצמצמת את הקווים הדקים והמפורטים שהיו נהוגים בעבודת היד, ברוך משתמשת במברשת הדקה ביותר המדמה עבודה ידנית, ברזולוציות גבוהות מאוד.
ברוך מתחברת לעבודה האינטנסיבית הזו על הפרטים הקטנים, ולדבריה הדבר שהיא הכי אוהבת לאייר הוא פרווה של בעלי חיים:
ברוך שואבת השראה מחפצים קטנים, גלויות ומכתבים ישנים, וגם מאוסף גדול של צעצועים שצברה, המעניקים לה השראה - כיוון שלדבריה
גבריאל "גבי" תומאס היא אתלטית אמריקאית, אלופה אולימפית (פריז 2024), זוכת מדליית ארד אולימפית (טוקיו 2020), סגנית אלופת עולם (בודפשט 2023), פעמיים אלופת ארצות הברית (2021 ו-2023) ובעלת התוצאה הרביעית בטיבה בכל הזמנים (21.60 שניות) בריצת 200 מטר.
אלופה אולימפית (פריז 2024) וסגנית אלופה אולימפית (טוקיו 2020) בריצת שליחות 4x100 מטר ואלופה אולימפית (פריז 2024) בריצת שליחות 4x400 מטר.
תומאס נולדה וגדלה באטלנטה, ג'ורג'יה.
מצד אמה היא ממוצא אפרו-אמריקאי ומצד אביה היא ממוצא ג'מייקני.
היא עברה עם משפחתה לנורת'המפטון, מסצ'וסטס.
היא בוגרת תואר ראשון בנוירוביולוגיה ובריאות הציבור מאוניברסיטת הרווארד.
תומאס עברה להתאמן באוסטין, טקסס בהדרכתה של טוניה בופורד-ביילי.
היא לומדת לתואר שני באפידמיולוגיה באוניברסיטת טקסס באוסטין.
באליפות ארצות הברית שהיא גם המבחנים האמריקאים לאולימפיאדת טוקיו שנערכו ביוג'ין ביוני 2021 זכתה תומאס במדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים של 21.61 שניות, לפני ג'נה פרנדיני (21.89 שניות) ואנבייה בטל (21.95 שניות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.15 שניות.
בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 11.00 שניות ובשלב חצי הגמר תוצאה של 10.95 שניות (רוח גבית במהירות של 2.5 מטר לשנייה).
באולימפיאדת טוקיו, זכתה תומאס בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם ג'ביאן אוליבר, טיהנה דניאלס וג'נה פרנדיני בתוצאה של 41.45 שניות, אחרי ג'מייקה שקבעה שיא לאומי חדש של 41.02 שניות ולפני בריטניה (41.88 שניות).
מדליית ארד בריצת 200 מטר, בתוצאה של 21.87 שניות, אחרי אליין תומפסון-הרה מג'מייקה (21.53 שניות) וכריסטין מבומה מנמיביה (21.81 שניות).
באליפות ארצות הברית שנערכה ביוג'ין ב-9 ביולי 2023 זכתה במדליית זהב בריצת 200 מטר בשיא אישי ותוצאת השנה בעולם של 21.60 שניות, לפני שקארי ריצ'רדסון (21.94 שניות) וקיילה ווייט (22.01 שניות).
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף.
בתחרות שנערכה בקינגסטון, ג'מייקה ב-5 באפריל 2025 היא קבעה בריצת 400 מטר שיא אישי חדש של 49.14 שניות.
בשנת 2025 נכללה ברשימת פורבס 30Under30 של מגזין פורבס.
גבריאל ג'ון קורטס קסיירה (בספרדית: Gabriel Jhon Cortez Casierra; נולד ב-10 באוקטובר 1995 באזמרלדס שבאקוודור) הוא כדורגלן אקוודורי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת ברצלונה ספורטינג קלוב מליגת העל האקוודורית, בהשאלה מגואיאקיל סיטי, ובנבחרת אקוודור.
קורטס שיחק באינדפנדיינטה דל ואיה ובאמלק מליגת העל האקוודורית, בלובוס BUAP מליגת העל המקסיקנית ובבוטפוגו מליגת העל הברזילאית.
ב-5 בנובמבר 2020 חתם בגואיאקיל סיטי מליגת העל האקוודורית.
ב-14 בינואר 2021 הושאל למשך שתי עונות לברצלונה ספורטינג קלוב מליגת העל האקוודורית.
ב-22 בפברואר 2017 ערך קורטס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אקוודור, בניצחון 3-1 על נבחרת הונדורס במשחק ידידות.
גבריאלה היינש-הוסק היא פוליטיקאית אוסטרית, חברה במפלגה הסוציאל-דמוקרטית של אוסטריה (SPÖ).
היא כיהנה במספר משרות שרה בממשלת אוסטריה.
גבריאלה היינש-הוסק נולדה בעיירה גונטרמסדורף ליד מדלינג באוסטריה תחתית.
היא סיימה לימודי בית ספר בווינה בשנת 1980 וקיבלה הסמכה כמורה בשנת 1983 לאחר סיום מכללה בבאדן.
היא עבדה כמורה בווינה ומדלינג עד לשנת 2002.
גבריאלה היינש-הוסק החלה את הקריירה הפוליטית כחברת מועצה בעיירה בה נולדה.
בשנת 1999 היא נבחרה למועצה לאומית וכהינה כחברת הפרלמנט עד לשנת 2019. היא עסקה בעיקר בנושאים שקשורים לנשים.
בשנים 2004–2008 היא הייתה יושבת ראש ועדת שוויון של הפרלמנט.
בשנת 2009 היינש-הוסק מונתה לשרה לנשים ושרות הציבורי וכיהנה בתפקיד זה עד לשנת 2013. באותה תקופה הועבר חוק למשפחה חד-מינית.
בשנים 2013–2016 היא מותנה לשרה לחינוך, תרבות וספורט.
בשנת 2009 הייניש-הוסק מונתה ליושבת ראש ארגון הנשים של המפלגה.
היא כהינה בתפקיד זה עד לשנת 2021 כאשר הוחלפה על ידי אווה מריה הולצלייטנר.
בשנת 2012 הוענק לה אות "עבור הפעילות למען הרפובליקה".
גבריאל קלינג (21 בפברואר 1934 – 21 בדצמבר 2022) היה שופט וסגן נשיא בבית המשפט המחוזי בתל אביב, ומרצה בכיר לאתיקה, הגנת הפרטיות, לשון הרע ודיני נזיקין באוניברסיטת תל אביב ובמרכז האקדמי כרמל.
גבריאל קלינג נולד בקרקוב פולין להנריק (יחזקאל) ונלה (נולדה פביאן).
עם פלישת הנאצים משפחתו ברחה ברגל דרך יוגוסלביה לטורקיה.
לאחר כשנה עלה לישראל עם הוריו ואחיו בהיותו כבן שבע.
הוא למד בתיכון עירוני א' בתל אביב, ולאחר שירותו בצה"ל למד משפטים בפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית בירושלים (סיים בהצטינות).
בשנת 1960 הוסמך כעורך דין.
בשנת 1961 יצא ללימודי דוקטורט באוניברסיטת לונדון (במלגות מהמועצה הבריטית ומהאוניברסיטה העברית בירושלים), שסיים בשנת 1963. בשנים הבאות שימש כעורך דין פרטי, וכמרצה בכיר בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
כמו כן היה פעיל בוועדות ציבוריות ובלישכת עורכי הדין.
ב-1966 התחתן עם הלנה שומברג מקולצ'סטר אנגליה.
ביחד גידלו שני בנים ובת: יחזקאל (אלי), אסא, ואסתר.
ביולי 1990 מונה לשופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב, ובדצמבר 2001 החל לכהן כסגן נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב.
פרש לגמלאות ב-21 בפברואר 2004.
לאחר פרישתו מכס השיפוט החל ללמד במרכז האקדמי כרמל.
בשנת 2014 יצא לאור ספרו של קלינג אתיקה בעריכת דין, אשר עוסק בסיטואציות הרבות בהן עלול השופט להיתקל בדילמה אתית, החל מניגוד עניינים ועד פתיחת פרופיל בפייסבוק.
בשנת 2015 זכה השופט קלינג בפרס צלטנר על מפעל חיים בתחום המשפט.
גבריאל נפטר ב-21 בדצמבר 2022, והובא למנוחות בבית העלמין בחולון.
1941 עלה ארצה עם משפחתו
1955–1958 לימודים באוניברסיטה העברית לתואר מוסמך למשפטים (.Ll.
1957–1958 לימודים באוניברסיטה העברית לתואר ראשון (.B.Sc) ביחסים בין-לאומיים ובכלכלה.
1957–1958 התמחות בבית המשפט העלין (כב' השופט צ' ברנזון) ובפרקליטות המדינה (פרקליט המדינה 'ולין גילון).
1959 בתמחות במשרד עורכי הדין י' סלומון ונ' לפשיץ.
1960 קבלת רישיון לעריכת דין
1961–1963 לימודים לתואר .PH.D באוניברסיטת לונדון, במלגה של המועצה הבריטית.
1962–1963 יו"ר התאחדות הסטודנטים הישראלים בבריטניה.
1966 – נשא לאישה את הלנה לבית שומברג.
1967–1990 בילואים עוזר היועץ המשפטי לראש המינהל האזרחי באזור יו"ש.
1981–1990 המשך ניהול אותו משרד לאחר פרישתו של עו"ד שבו.
בין השאר שימש כיועץ משפטי של חברת מבני תעשייה בע"מ מ-1963 ועד 1990 ועסק בהנפקתה לבורסה.
על לקוחות המשרד נמנו קופת חולים של ההסתדרות ושיכן עובדים.
1990–2004 שופט בית המשפט המחוזי בתל אביב יפו.
2001–2004 סגן נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב יפו.
1960–2019 הוראה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב (דיני נזיקין; אתיקה בעריכת דין; סדר דין אזרחי; סדר דין פלילי; דיני ראיות; שלטון מקומי; הגבלים עסקיים; מפגעים חיים ונזיקין; הגנת חופש הביטוי במשפט האזרחי).
1975–1990 הוראה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן (דיני נזיקין; דיני שכירות; תזכירים משפטיים; סדר דין אזרחי; דיני ראיות; אתיקה מקצועית; תחרות מסחרית).
1976–1991 חבר הנהלת המכון להשתלמות עורכי דין.
1984–1991 יו"ר הנהלת המכון להשתלמות עורכי דין.
הוראה במסלול האקדמי של המכללה למינהל בראשון לציון (אתיקה בעריכת דין).
הוראה בבית הספר למשפטים במרכז אקדמי "כרמל" (אתיקה בעריכת דין, דיני נזיקין והגנת הפרטיות ולשון הרע).
חבר בוועדה להכרה בלימודי משפטים באוניברסיטת חיפה;
יו"ר הוועדה להכרה בלימודי משפטים במכללה בקרית אונו;
יו"ר הוועדה להכרה בלימודי משפטים במכללת רמת גן;
חבר בוועדה להכרה בלימודי משפטים לתואר שני לשאינם משפטנים.
חבר בלשכת עורכי הדין מ-1960
1972–1990 חברות בוועדות של לשכת עורכי הדין
1975–1987 יו"ר ועדת החקיקה ונציג לשכת עורכי הדין בוועדות הכנסת.
1984–1985 מזכיר כללי של לשכת עורכי הדין.
1987–1990 יו"ר המועצה הארצית של לשכת עורכי הדין.
יו"ר הנהלת המכון להשתלמות עורכי דין של הפקולטה למשפטים בת"א ושל לשכת עורכי הדין.
ב-8 באפריל 1973 נבחר לחבר ועד מרכזי חדש של מלר"ז – המועצה הציבורית למניעת רעש וזיהום אוויר בישראל (מלר"ז) (ע"ר)
1976 חבר בוועדה להכנת חוק הגנת הפרטיות (ועדת כהן);
חבר ועדת המעקב לעניין חוק פיצויים לנפגעי תאונות דרכים שמינה שר המשפטים;
1981–1990 חבר המועצה הציבורית להגנת הפרטיות;
חבר בוועדה לבדיקת יישומו של חוק הפיצויים לנפגעי תאונות דרכים (ועדת ברנזון השנייה) שמונתה על ידי שר המשפטים;
1993 יו"ר הוועדה לעניין הפיצוי על פגיעה בטיפול רפואי (ועדת קלינג) שמונתה על ידי ממשלת ישראל;
1997–2003 חבר הוועדה לסדר דין אזרחי (ועדת וינוגרד);
חבר ועדת האתיקה של מערכת המשפט;
חבר בוועדה לניסוח כללי אתיקה לשופטים על ידי נשיא בית המשפט העליון;
חבר הצוות הציבורי שמונה על ידי שופטי בית המשפט העליון הכללים מתכונת העבודה;
חבר בוועדה לבחינת אמצעות סיוע באמצעי תקשורת (ועדת גרוס) שמונתה על ידי ממשלת ישראל.
זכותו בנזיקין של הזכאי לגמלה מהמוסד לביטוח לאומי, הפרקליט י"ח (תשכ"ב) 16
מבחן סובייקטיבי לאחריות שילוחית, הפרקליט י"ח (תשכ"ב)
קנקן חדש לפקודת הנזיקין, הפרקליט כ (תשכ"ד) 433
לפירושו של סעיף 60 לפקודת הנזיקין, הפקרליט כ (תשכ"ד) 241
שביתה הגורמת להפרת חוזה, הפקרליט כ"א (תשכ"ה) 524
מגמות חדשות בקביעת תחומי חובת הזהירות, הפרקליט כ"ג (תשכ"ז) 504
הבטים נזיקיים של הצעת חוק הליכות המסחר, תשל"ב–1972 הפקרליט כ"ח (תשל"ב) 248
חוק פיצויים לנפגעי תאונות דרכים, תשל"ה –1975, הפרקליט ל' (תשל"ו) 146
בית משפט לתביעות קטנות, הפרקליט ל' (תשל"ו) 520
אכיפת הוראות ענשיות באמצעות דיני הנזיקין, הפרקליט ל"א (תשל"ז) 431
החייל בדיני הנזיקין, הפרקליט ל"א (תשל"ז) 83
אחריותו של בעל אניה לנזק מזיהום הים, הפרקליט 542
ניגודי עניינים, הפרקליט גילון מיוחד לכבוד 25 שנה ללשכת עורכי הדין (תשמ"ז) 75
אמצעים לגביית שכר טרחה של עורכי דין, מנחה ליצחק (1999)
עורך דין ועדים, ספר שמגר
טדסקי (עורך) י' אגולרד, א' ברק ומ' חשין, דיני הנזיקין (תורת הנזיקין הכללית) משפטים ד' 218 (1972)
ד"ר א' זליגסון, דיני סימני מסחר, הפרקליט כ"ח (תשל"ב) 609
גבריאל שאגאס (בפורטוגזית: Gabriel Pinheiro Chagas Filho; נולד ב-7 בדצמבר 1944) הוא שחקן ברידג' ברזילאי שזכה באליפויות עולם.
שאגאס הוא יליד ריאו דה ז'ניירו.
התעתיק העברי של שמו מתאים להגיית השם בכל ברזיל, למעט ריו דה זיניירו.
בריו דה ז'ניירו מבטאים את השם שאגאש.
שאגאס הוא אחד מעשרת השחקנים היחידים בעולם שהשיגו את ה-Triple crown of bridge.
המושג triple crown of bridge מתאר זכייה בשלושה סוגים של אליפויות עולם: Bermuda Bowl, אליפות העולם הפתוחה לזוגות, ותחרות הנבחרות הפותחות באולימפיאדת משחקי המחשבה.
זכה 4 פעמים במקום ראשון באליפות עולם.
זכה במקום ראשון באליפות העולם לנבחרות פתוחות Bermuda Bowl בשנת 1989 שהתקיימה בפרת באוסטרליה.
סיים במקום שני בשנת 2000.
מקום ראשון באולימפיאדה לנבחרות פתוחות 1976.
מקום ראשון באליפות העולם הפתוחה לזוגות בשנת 1990
מקום ראשון באליפות טרנסנשיונל לקבוצות פתוחות בשנת 2001.
מקום שני ב-Rosenblum Cup בשנים 1978 ו-1998. Rosenblum Cup היא אליפות עולם לקבוצות המתקיימת כחלק מאירוע ארבע שנתי של אליפויות עולם.
שאגאס זכה פעמיים באליפויות ארצות הברית וצפון אמריקה.
פעם אחת זכה במקום ראשון ב Reisinger בשנת 1992. רייזינגר היא אליפות צפון אמריקה לקבוצות בשיטת חישוב Board A Match.
שש פעמים סיים במקום השני.
זכה 4 פעמים במקום ראשון באליפות דרום אמריקה הפתוחה לזוגות בשנים: 1984, 1990, 1994 ו-2006.שלוש פעמים זכה במקום שני.
16 פעמים זכה באליפות לקבוצות פתוחות.
מקום ראשון ב-IOC Grand Prix בשנת 1998. בשנת 1999 סיים במקום שני.
מקום ראשון ב-Sunday Times Invitational Pairs בשנת 1997. סיים במקום שני בשנת 1978.
ב-20 באפריל 2021 הורשע שאגאס על ידי התאגדות הברידג' הברזילאית בשלושה מקרים של רמאות בתחרויות ברידג' מקוונות.
הרחקה לשנה מתחרויות המאורגנות על ידי התאגדות הברידג' הברזילאית.
הוא מנוע מלייצג את ברזיל בתחרויות בינלאומיות במשך שנה.
התואר ונקודות הדירוג שצבר בתחרויות מקוונות נשללו ממנו.
גבריאל רופיאן רומרו (בספרדית: Gabriel Rufián Romero ; נולד ב-8 בפברואר 1982) הוא פוליטיקאי ספרדי העומד בראש מפלגת השמאל הרפובליקני של קטלוניה, מפלגה אלקטורלית הדוגלת בעצמאותה של קטלוניה .
הוא גם חבר במזכירות עמותת האספה הלאומית הקטלאנית ובעמותת סומט (Súmate), שתי עמותות שתומכות בעצמאותה של קטלוניה.
בבחירות הכלליות של 2016, הוא נבחר לקורטס ג'נרלס הספרדי עבור מחוז הבחירה ברצלונה.
ב-20 בספטמבר 2017, כתמיכה במשאל העם הקטלוני על עצמאות ב-1 באוקטובר, הוא אמר למריאנו ראחוי "להוריד את ידיו המלוכלכות מהמוסדות הקטלאניים", לאחר שמערכת המשפט של ספרד עצרה כמה פוליטיקאים קטאלונים כחלק ממבצע אנוביס.
מאוחר יותר הוא ועוד כמה פוליטיקאים קטאלונים יצאו מהפרלמנט במחאה.
בבחירות הכלליות בספרד 2023, רופיאן שוב הוביל את השמאל הרפובליקני של קטלוניה כמועמד המוביל של המפלגה אך נחל תבוסה משמעותית המפלגה איבדה 6 מתוך 13 מושבים בקונגרס הצירים.
למרות זאת, רופיאן בירך על תוצאות הבחירות, והכריז "אם הם רוצים למשול בארצם, הם יצטרכו לכבד את המדינה שלנו",
הוא ידוע בעל דעות שמאל כלכלי מדיני ובין הצעותיו הם מוצרים בפיקוח, הגבלות שיעור הריבית ואוטונומיה למיעוטים בעולם.
גבריאלה ליקודי הייתה שחקנית בריטית.
ליקודי נולדה בבקינגהאמשייר לווילפרד ג'יימס סטאטארד ולאולגה מריה ליקודי.
היא התחנכה באנגליה, צרפת וספרד לפני שהחליטה להתמקם לצמיתות באנגליה בגיל חמש עשרה.
היא למדה ב, שם התגלתה על ידי סוכן בזמן שהופיעה בהפקה כיתתית בשנת 1961. תפקידה הגדול הראשון בקולנוע היה בסרט "שני כוכבים לנוחות" של ג'ון מורטימר, בכיכובו של טרוור הווארד.
היא גם שיחקה בסרטים "קזינו רויאל" ו"".
ב-1968 שיחקה בהפקת ה-BBC לספרו של ארתור קונאן דויל "כלבם של בני בסקרוויל", לצד פיטר קושינג.
ליקודי נפטרה בספטמבר 2022, ארבעה ימים בלבד לאחר יום הולדתה ה-81.
גבריאלה סאבו (בהונגרית: Szabó Gabriella; נולדה ב-14 בנובמבר 1975) היא אתלטית רומניה.
היא אלופה אולימפית בעלת 3 מדליות, אלופת עולם בעלת 3 מדליות זהב, שיאנית אירופה באצטדיון ושיאנית עולם באולם בריצת 5000 מטר.
סאבו נולדה בביסטריצה לאם רומנייה ואב הונגרי.
באוניברסיאדה שנערכה בפוקואוקה יפן בשנת 1995 זכתה סאבו במדליית זהב בריצת 5000 מטר.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכתה סאבו במדליית כסף בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:01.54 דקות, אחרי סווטלנה מסטרקובה מרוסיה (4:00.83 דקות) ולפני תרסיה קיסל מאוסטריה (4:03.02 דקות).
באליפות העולם שנערכה באתונה, יוון בשנת 1997 זכתה סאבו במדליית זהב בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:57.68 דקות, לפני רוברטה ברונט מאיטליה (14:58.29 דקות) ופרננדה ריביירו מפורטוגל (14:58.85 דקות).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1998 זכתה סאבו במדליית כסף בריצת 5000 מטר בתוצאה של 15:08.31 דקות, אחרי סוניה או'סאליבן מאירלנד (15:06.50) ולפני מרטה דומינגז מספרד (15:10.54 דקות).
באליפות העולם שנערכה בסביליה, ספרד בשנת 1999 זכתה סאבו פעם שנייה ברציפות במדליית זהב בריצת 5000 מטר בשיא תחרות חדש של 14:41.82 דקות, לפני זורה אועזיז ממרוקו (14:43.15 דקות) ואיילך וורקו מאתיופיה (14:44.22 דקות).
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה סאבו בשתי מדליות, מדליית זהב בריצת 5000 מטר בשיא אולימפי חדש של 14:40.79 דקות, לפני או'סאליבן (14:41.02 דקות) וגטה וואמי מאתיופיה (14:42.23 דקות) ומדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:05.27 דקות, אחרי נוריה מרה-בנידה מאלג'יריה (4:05.10 דקות) וחברתה לנבחרת ויולטה סקלי (4:05.15 דקות).
באליפות העולם שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 2001 זכתה סאבו במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:00.57 דקות, לפני בת ארצה סקלי (4:01.70) ונטליה גורלובה מרוסיה (4:02.40 דקות).
במאי 2005 פרשה סאבו מספורט מקצועני.
בשנת 1998 הייתה סאבו האתלטית בעלת התוצאות הטובות בעולם בריצות 1500 מטר, ריצת מייל, 2000 מטר, 3000 מטר ו-5000 מטר.
בשנת 1999 זכתה סאבו בתואר אתלטית השנה בעולם.
גברילו פרינציפ (בסרבית: Гаврило Принцип; 25 ביולי 1894 – 28 באפריל 1918) היה פעיל לאומני בוסני ממוצא סרבי, חבר בארגונים היד השחורה ובוסניה הצעירה.
הוא רצח את יורש העצר האוסטרו-הונגרי פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה ואת אשתו סופיה, דוכסית הוהנברג בסרייבו, ב-28 ביוני 1914. ההתנקשות נודעה כ"רצח בסרייבו", ושמשה כעילה לתגובת האימפריה האוסטרו-הונגרית כנגד ממלכת סרביה, שהובילה לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
עם זאת, היסטוריונים רבים סבורים כי ההתנקשות הייתה רק תירוץ לפעולה אוסטרו-הונגרית נגד סרביה, שתוכננה ממילא עוד קודם לכן.
פרינציפ נולד למשפחה סרבית ענייה.
כשהיה בן 13 עבר לסרייבו בירת בוסניה, שהייתה תחת כיבוש אוסטרי, שם למד תחילה בבית ספר למסחר ואז המשיך לגימנסיה, שם נהייה פעיל פוליטית.
ב-1911 הצטרף לקבוצת "בוסניה הצעירה", תנועה שתמכה בשחרור כל השטחים הסלאביים שבשליטת האימפריה האוסטרו הונגרית, ואיחודם עם ממלכת סרביה ליצירת ממלכה פאן-סלאבית גדולה.
עקב השתתפות בהפגנות נגד שלטונות סרייבו גורש מבית ספרו, עבר לבלגרד והמשיך שם את לימודיו.
בימי מלחמת הבלקן הראשונה הגיע לדרום סרביה וביקש להתנדב ל"קומיטה" – כוחות גרילה סרביים שלחמו במקדוניה נגד העות'מאנים – אך סורב בגלל ממדי גופו הקטנים.
ב-1913 הכריז מושל בוסניה והרצגובינה, אוסקר פוטיורק, על מצב חירום, פיזר את הפרלמנט, הטיל שלטון צבאי, ואסר פעילותם של כל האיגודים הסרביים התרבותיים והחינוכיים.
בהשראת כמה ניסיונות התנקשות בחיי פקידים אימפריאליים מצד לאומנים ואנרכיסטים סלאביים, שכנע פרינציפ שני צעירים בוסנים נוספים להצטרף אליו למזימה לרצוח את יורש העצר פרנץ פרדיננד בעת ביקורו הרשמי בסרייבו.
ארגון "היד השחורה" סיפק לקושרים כלי נשק, אימן אותם, וסייע להם להסתנן לבוסניה.
בשבת 28 ביוני 1914, במהלך הביקור בסרייבו, ירה למוות פרינציפ בפרנץ פרדיננד ובאשתו סופי באקדח, בהיותם במכונית במרחק כמטר ממנו.
פרינציפ נעצר ונשפט לצד 24 בוסנים אחרים.
במשפטו הצהיר פרינציפ: "אני לאומני יוגוסלבי ואני מאמין באיחוד של כל הסלאבים הדרומיים בכל צורה שהיא של מדינה שתהיה חופשית מאוסטריה".
בשל גילו הצעיר (בן 19 בעת ביצוע הרצח) הוא ניצל מעונש מוות ונידון ל-20 שנות מאסר.
פרינציפ מת באפריל 1918 משחפת, בה לקה עוד לפני הרצח, שהחמירה בשל תנאי הכליאה הגרועים שלו, שגרמו לכריתת אחת מזרועותיו.
פרינציפ נולד בכפר אובליאי, הסמוך לעיירה בוסאנקו גראחובו (Босанско Грахово) שבבוסניה, בה שלטה אז האימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוא השני מבין תשעה ילדים (חמישה בנים וארבע בנות), שישה מהם מתו בינקותם.
אמו מריה, רצתה לקרוא לו על שם אחיה המנוח, אך בהוראת כומר נוצרי אורתודוקסי נקרא שמו "גברילו".
בני משפחתו הסרבים חיו בצפון מערב בוסניה מזה מאות בשנים.
אבותיו, שהגיעו מניקשיץ' שבמונטנגרו והיגרו לסרביה בתחילת המאה ה-17, דבקו בנצרות האורתודוקסית והשתייכו להכנסייה האורתודוקסית הסרבית.
הוריו, פטר ומריה (לבית מיצ'יץ'), היו חקלאים עניים שעיבדו שטח אדמה קטן שהיה בבעלותם.
הם השתייכו למעמד האיכרים "קמֶטובי", שדוכא על ידי בעלי האדמות המוסלמים.
האב פטר מעולם לא שתה לשוכרה ולא גידף, לכן לעגו לו שכניו.
בצעירותו השתתף בהתקוממות הרצגובינה, בעקבותיה חזר להיות חקלאי בעמק גראחובו.
להשלמת הכנסתו ולפרנסת משפחתו, עבד גם כדוור בצפון בוסניה ובדלמטיה.
ב-1903 החל פרינציפ לימודיו בבית ספר יסודי, חרף דרישת אביו שיישאר בבית ויסייע ברעיית הצאן המשפחתי.
על הצלחתו בלימודיו העניק לו מנהל בית ספרו אוסף שירים אפיים סרביים.
בגיל 13 עבר לסרייבו, שם התכוון אחיו הבכור, יובאן, לרשום אותו לאקדמיה הצבאית האוסטרו-הונגרית של סרייבו.
עם זאת, בטרם הגיע לסרייבו, שינה יובאן את דעתו, לאחר שבעל חנות המליץ לו לא להפוך אותו ל"תליין של בני עמו", נרשם פרינציפ לבסוף ללימודי מסחר.
יובאן שילם את שכר לימודיו בכסף שהרוויח מעבודת כפיים.
בתום שלוש שנות לימוד עבר פרינציפ לגימנסיה בסרייבו.
בוסניה הצעירה וההכנות לרצח פרנץ פרדיננד
פטר הראשון, מלך סרביה החדש, שאף להפוך את ארצו למעצמה אזורית ונקט במהלכים לניתוק סרביה מתלותה באוסטרו-הונגריה, וליצירת קשרים קרובים יותר עם מעצמות אחרות.
ב-1904 חדל צבא סרביה לייבא תחמושת אוסטרית ותחמושת צרפתית.
ב-1905 יזמה סרביה איחוד מכסים עם נסיכות בולגריה.
ב-1906 החליטו האוסטרים להעניש את הסרבים, והטילו מכס כבד על ייבוא בשר חזיר מסרביה, כשבשר למאכל היה ענף הייצוא העיקרי של סרביה - ואוסטריה הייתה הקונה העיקרית שלו.
האוסטרים קיוו לחנוק כך את כלכלת סרביה, אך הסרבים סירבו להיכנע; על ידי שיפור שיטות האריזה במפעלי הבשר, הם הצליחו למצוא שווקים חדשים במדינות המערב.
בפועל, ייצוא הבשר הסרבי רק גדל, והאוסטרים נתפסו בעולם כבריונים, ונאלצו לבטל את המכס ב-1908. המצב הוחמר בעקבות "משבר בוסניה" שבו סיפחו האוסטרים למעשה את בוסניה והרצגובינה.
לאחר "משבר בוסניה" עלתה עוד יותר שאיפתם של תושבי בוסניה לחירות.
כתוצאה מכך, קמו קבוצות סטודנטים שגילו עניין ברעיונות כמו ניהיליזם ואנטי-אימפריאליזם.
פרינציפ נחשף בבית ספרו דרך שותפו דנילו איליץ', לא רק לכתיבה סוציאליסטית, אלא גם אנרכיסטית וקומוניסטית.
הוא התרועע עם לאומנים אחרים בעלי דעות מהפכניות כשלו והעריץ את בוגדן ז'רייץ', בוסני סרבי שניסה להתנקש בחיי המושל האוסטרו-הונגרי של בוסניה והרצגובינה מריאן ורשנין.
ביום השנה למותו של ז'רייץ' החלו צעירים סרבים מסרייבו לפקוד את קברו ולהניח עליו פרחים.
לדברי לואיג'י אלברטיני, זה המקום שבו התחיל פרינציפ לגבש את תוכניותיו.
עם סיום לימודיו ב-1911 פרינציפ הצטרף ל"בוסניה הצעירה" (בסרבית: Mlada Bosna), תנועה שתמכה בשחרור כל השטחים הסלאביים שבשליטת האימפריה האוסטרו הונגרית ובאיחודם עם ממלכת סרביה, ליצירת ממלכה פאן-סלאבית גדולה.
תנועה זו הורכבה מקרואטים, סרבים, בוסנים ומוסלמים שביקשו להביא עצמאות לעמים הסלאביים-הדרומיים (יוגו-סלאבים) מהשלטון האוסטרו-הונגרי.
מכיוון שהרשויות המקומיות אסרו על סטודנטים להקים ארגונים ומועדונים, החלו פרינציפ וחבריו ב"בוסניה הצעירה" להיפגש בחשאי; בפגישות דנו בנושאים מתחום הספרות, האתיקה והפוליטיקה.
ז'רייץ', שכמו פרינציפ היה אף הוא בוסני, גילם בעיני בוסנים רבים את אידיאל ההקרבה העצמית.
ב-18 בפברואר 1912 השתתף פרינציפ בהפגנה נגד שלטונות סרייבו, שאורגנה על ידי לוקה יוקיץ', סטודנט קרואטי מבוסניה.
בהפגנה שרפו המפגינים את דגל בולגריה ורבים מהם נפצעו ונעצרו.
במהלך ההפגנה נפגע פרינציפ מסיף פרשים ובגדיו נקרעו.
למחרת הכריזו התלמידים על שביתה כללית, שבה השתתפו לראשונה יחד סרבים, קרואטים ומוסלמים.
כתוצאה מהשתתפותו ומעורבותו בהפגנות נגד השלטונות האוסטרו-הונגריים, גורש פרינציפ מבית ספרו, ובאביב 1912 החליט לעבור לבלגרד.
נטען כי כשחצה את הגבול לסרביה, נישק את אדמתה.
לאחר שעזב את סרייבו מבלי לספר לאחיו, חי פרינציפ בעוני ובתנאים קשים לצד תלמידים בוסנים אחרים.
ביוני אותה שנה ניסה לגשת לבחינה בגימנסיה בבלגרד, אך נכשל.
בפרוץ מלחמת הבלקן הראשונה באוקטובר 1912 ביקש פרינציפ להצטרף ל"קומיטה" – כינוי עות'מאני לכוחות גרילה סרביים שונים, בהם הכוח תחת פיקודו של הגנרל ווייסלב טנקוסיץ', חבר בכיר באגודה הסודית "איחוד או מוות" (Ujedinjenje ili Smrt) שלחמה במקדוניה נגד העות'מאנים.
לאחר שנדחה בגלל ממדי גופו הקטנים, ניסה פרינציפ להתגייס ל"קומיטה" באמצעות פגישה עם טנקוסיץ' בפרוקופליה.
טנקוסיץ' דחה אותו גם הפעם בשל היותו "קטן מדי וחלש מדי".
פרינציפ חזר תחילה לבלגרד לזמן קצר ואז חזר לכפר האדיץ'.
לפי , כישלונו להתקבל ל"קומיטה" משום שנראה חלש, היה אחד המניעים העיקריים שדרבנו אותו לעשות מעשה נועז במיוחד.
בארצות הדרום סלאביות במערב הבלקן, הביאה ההצלחה הבלתי צפויה של הצבא הסרבי לחגיגות ולהפגנות תמיכה רבות.
ב-2 במאי 1913, בזמן שפרינציפ שהה בסרייבו, הכריז מושל בוסניה והרצגובינה אוסקר פוטיורק על מצב חירום, פיזר את הפרלמנט, הטיל שלטון צבאי, ואסר את קיום כל האיגודים הסרביים הציבוריים, התרבותיים והחינוכיים.
בקיץ 1913 סיים את לימודיו התיכוניים, ובתחילת 1914 עבר לבלגרד, ועצר לזמן קצר בכפר הולדתו כדי לפגוש את הוריו.
בעת שהותו בבלגרד ראה מודעה בעיתון המכריזה על ביקורו של הארכידוכס פרנץ פרדיננד מאוסטריה בבוסניה בחודש יוני.
פרינציפ החליט להוביל קבוצת מתנקשים בחזרה לבוסניה כדי להתנקש בארכידוכס במהלך ביקורו הרשמי בסרייבו.
הוא שכנע אדם בשם נדלקו צ'ברינוביץ' ואת ידידו הוותיק טריפון גראבז' להצטרף לכך.
הם גם שקלו להרוג את אוסקר פוטיורק כאות מחאה נגד מצב החירום.
פרינציפ שאל כלי נשק מחברו המוסלמי-בוסני, ג'ולאגה בוקובאץ, שהשתתף במלחמות הבלקן.
בוקובאץ הציג אותו בפני מילאן ציגאנוביץ', שהשתתף אף הוא תחת פיקודו של ווייסלב טנקוסיץ' במלחמת הבלקן השנייה.
ציגאנוביץ' היה חבר הבונים החופשיים והיה קשור לתנועת היד השחורה, שהייתה אחראית לרצח אלכסנדר הראשון, מלך סרביה ב-1903. ציגאנוביץ' הגיע אז לטנקוסיץ', שממנו הושאלו כלי הנשק.
ב-27 במאי 1914 סיפק ציגאנוביץ' לשלושת הבוסנים הצעירים חמישה אקדחי בראונינג, שישה רימוני יד וכמה בקבוקוני רעל.
הוא גם לקח אותם ליער ואימן אותם בהפעלת כלי נשק.
פרינציפ הוכיח עצמו כצלף הטוב ביותר.
שלושת המתנקשים עזבו את בלגרד ב-28 במאי, הגיעו לשאבאץ בסירה, התפצלו, ועברו בנפרד את הגבול לבוסניה.
כל אחד מהם נשא שתי פצצות שנקשרו סביב המותניים, וכן אקדחים, תחמושת ובקבוק ציאניד.
לפני שעזב את סרביה, הודיע פרינציפ באמצעות מכתב לשותפו בעבר, דנילו איליץ', על תוכנית ההתנקשות וביקש ממנו לגייס אנשים נוספים לכך.
איליץ' גייס את , נגר במקצועו, את צבטקו פופוביץ' ואת ואסו צ'וברילוביץ', תלמידים בני 18 ו-17.
ביום שבת, 28 ביוני 1914, יום ההתנקשות, ביקרו הזוג הנסיכותי בסרייבו.
שבעת המתנקשים הוצבו לאורך נתיב הנסיעה במרחקים של כ-200 מטרים אחד מהשני.
הם חולקו לאורך רציף אפל (Appel).
הראשון מבין השבעה שראה את המכונית המלכותית היה מוחמד מחמדבאשיץ'.
אולם הוא איבד את עשתונותיו והמכונית המשיכה בנסיעתה.
בשעה 10:15 בבוקר בערך, כשהשיירה חלפה על פני תחנת המשטרה המרכזית, השליך נדלקו צ'ברינוביץ' בן ה-19 רימון יד לעבר מכונית הארכידוכס.
נהג המכונית האיץ כאשר הבחין ברימון נע לעברו, והרימון התפוצץ מתחת לגלגל המכונית הבאה בשיירה.
שניים מהנוסעים - אריק פון מריצי והרוזן אלכסנדר פון בוס-וואלדק, נפצעו קשה.
אחרי שצ'ברינוביץ' החמיץ את מכוניתו של יורש העצר, החמיצו חמישה מהמתנקשים האחרים את הזדמנותם לתקוף בשל הצטברות הקהל ובגלל מהירות המכונית הגוברת.
על מנת שלא להיתפס, צ'ברינוביץ' בלע גלולת ציאניד וקפץ לנהר.
מאוחר יותר משתה אותו המשטרה מהמים כשהוא בחיים.
לאחר שפרדיננד נשא את נאומו המתכונן בבית עיריית סרייבו, הוא החליט מאוחר יותר לגשת אל בית החולים ולבקר את קורבנות הרימון.
על מנת שלא לעבור דרך מרכז העיר, החליט הגנרל אוסקר פוטיורק כי מוטב שהמכונית המלכותית תיסע ישר דרך כביש "רציף אפל" (בו הייתה התהלוכה) אל בית החולים של סרייבו.
אולם, פוטיורק שכח להודיע לנהג לאופולד לויקה על השינוי בנתיב הנסיעה, אשר המשיך במסלול המתוכנן.
ועל כן, הנהג פנה לרחוב בו עמד פרינציפ - "רציף אפל", מחוץ לבית הקפה-קיוסק של מוריץ שילר.
לאחר שפוטיורק צעק על לויקה, הוא עצר את המכונית ליד החנות ו-3 מטרים בלבד מפרינציפ, והחל לנסוע לאחור.
באותו הזמן נתקע המנוע וההילוכים ננעלו.
ברגע זה צעד פרינציפ קדימה, דרך את אקדחו, וממרחק של כמטר וחצי ירה פעמיים לתוך המכונית.
פרדיננד נפגע בצווארו וסופיה בבטנה.
סופיה מתה מייד ופרדיננד התעלף ומת לאחר כחמש דקות.
לפני שהספיק פרינציפ לירות כדור שלישי הושמט האקדח מידו והוא נדחף לקרקע.
הוא ניסה להתאבד תחילה על ידי בליעת ציאניד אולם הקיא את הרעל שפג תוקפו.
אותו דבר קרה גם לצ'ברינוביץ', ובכך הצליחו השוטרים לתפוס אותו חי.
משפטו של פרינציפ נפתח ב-12 באוקטובר 1914 ונמשך עד 23 באוקטובר.
נגד פרינציפ ו-24 אנשים הוגש כתב אישום.
כל ששת המתנקשים, מלבד מחמדבאשיץ', היו מתחת לגיל 20 בעת ההתנקשות, בעוד שהקבוצה נשלטה על ידי סרבים בוסנים, ארבעה מהנאשמים היו קרואטים בוסנים וכולם היו אזרחי האימפריה האוסטרו-הונגרית, ואף אחד לא היה אזרח סרביה.
פרקליט האימפריה האוסטרו-הונגרית האשים 22 מהנאשמים בבגידה וברצח ושלושה בשותפות לרצח (סך הכל 25).
פרינציפ הצהיר שהוא מתחרט על הריגת רעייתו של הארכידוכס והתכוון לרצוח את פוטיורק, אך בכל זאת התגאה במעשיו.
חוקרי המשטרה האוסטרית היו נחושים בדעתם להראות כי הרצח היה ייחודי לטבע הסרבי, מסיבות פוליטיות.
עם זאת, במהלך משפטו התעקש פרינציפ כי על אף היותו סרבי הוא התכוון במעשהו לסייע לכל הסלאבים הדרומיים.
כל הקושרים הראשיים טענו שההרס המהפכני של האימפריה האוסטרו-הונגרית והרצון לשחרור את הסלאבים הדרומיים הוא המניע לרצח.
השלטונות האוסטרו-הונגריים ניסו להסתיר את העובדה שהקושרים היו קרואטים ובוסניאקים, עד כדי כך ששמו של אחד מהקושרים שונה בדיווחים בעיתונות, על מנת להציג את ההתנקשות כמזימה סרבית שהוצאה לפועל רק על ידי סרבים.
מכיוון שארגון היד השחורה סיפק את הנשק למתנקשים ועזר להם לעבור את הגבול, הארגון היה מעורב בהתנקשות.
לפי דייוויד פרומקין, וינה השתמשה ברצח כתירוץ להשמדת סרביה.
פרינציפ היה צעיר מדי בזמן ההתנקשות מכדי שיוצא להורג (פרינציפ היה בן 19 באותו הזמן, ואחרי גיל 20 אמור היה להפוך לבגיר בפני החוק והיה עלול לקבל עונש מוות).
ב-28 באוקטובר קבע בית המשפט שפרינציפ אשם ברצח ובבגידה וקיבל את עונש המאסר המרבי, 20 שנות מאסר.
הוא ריצה את עונשו בכלא טרזין, שמאוחר יותר, בזמן הנאצים, הפך לחלק ממחנה טרזיינשטט בצפון בוהמיה (כיום חלק מצ'כיה).
פרינציפ היה כלוא בבידוד בתאו שבכלא טרזין, שם חי בתנאים קשים ומחלת השחפת שלו החמירה.
המחלה פגעה בעצמותיו בצורה קשה מאוד, עד שהיה צורך לקטוע את זרועו הימנית.
בינואר 1916 ניסה להתאבד ללא הצלחה באמצעות תלייה על ידי מגבת.
מפברואר עד יוני 1916 נפגש פרינציפ ארבע פעמים עם מרטין פפנהיים, פסיכיאטר בצבא האוסטרו-הונגרי.
פפנהיים כתב כי פרינציפ טען שמלחמת העולם הראשונה הייתה פורצת גם אם ההתנקשות לא הייתה מתרחשת, וכי הוא "לא יכול להרגיש שהוא אחראי לאסון".
פרינציפ מת ב-28 באפריל 1918, שלוש שנים ו-10 חודשים בדיוק לאחר הרצח.
מחשש שעצמותיו יהפכו לשרידים עבור לאומנים סלאבים, סוהריו של פרינציפ לקחו את גופתו בחשאי וקברו אותה בקבר לא מסומן.
עם זאת, חייל צ'כי שקבר את הגופה זכר את מיקום הקבר, ובשנת 1920 הוצאו עצמותיו של פרינציפ מהקבר ונקברו בסרייבו.
גם שנים רבות לאחר מותו, מורשתו של פרינציפ עודנה שנויה במחלוקת, והוא נותר דמות משמעותית מבחינה היסטורית מחד אך מקטבת מגיסא.
בשנות ה-90 של המאה ה-20, החל פרינציפ להיתפס בעיני הסרבים כלאומי שפעל למען יצירת .
תנועות ומשטרים פוליטיים שיבחו אותו או עשו לו דמוניזציה כדי לקדם את האידאולוגיה שלהם.
כיום הוא עדיין נחשב כגיבור על ידי סרבים רבים אך מנגד כטרוריסט על ידי קרואטים ובוסניאקים רבים.
, חבר הפרלמנט של בוסניה והרצגובינה מטעם מפלגת הפעולה הדמוקרטית, הצהיר ב-2014 כי פרינציפ הביא קץ ל"עידן זהב של היסטוריה תחת שלטון אוסטרי" וכי "אנו מתנגדים בתוקף למיתולוגיה שלו כלוחם חירות".
רבים מהסרבים בבוסניה ממשיכים להעריצו: ננאד סמרדז'יה, המושל הסרבי של מזרח סרייבו, אמר ב-2014 כי "פעם כולנו חיינו במדינה אחת (יוגוסלביה), ומעולם לא ראינו בכך שום סוג של פעולת טרור" אלא כ"תנועת צעירים שרצו לשחררם מעבדות קולוניאלית".
הבית שבו התגורר פרינציפ בסרייבו נהרס במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה הוא נבנה מחדש כמוזיאון בממלכת יוגוסלביה.
יוגוסלביה נכבשה על ידי גרמניה הנאצית ב-1941 וסרייבו הפכה לחלק מהמדינה העצמאית של קרואטיה.
האוסטאשה הרס את הבית בשנית.
לאחר הקמת הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה ב-1944 נבנה הבית מחדש, והפך שוב למוזיאון.
בנוסף אליו היה היכל נוסף שהוקדש לו בתוך סרייבו.
במהלך מלחמות יוגוסלביה נהרס הבית שוב ולאחר מכן נבנה מחדש בפעם השלישית ב-2015.
בבלגרד נקרא פארק על שמו של פרינציפ.
בסרייבו שלפני התפרקות יוגוסלביה היה מקום טביעות נעליו בעמדת הירי מסומן בבטון על המדרכה, בסמוך לבניין הקיוסק.
אקדחו של פרינציפ הוחרם על ידי השלטונות ובסופו של דבר ניתן, יחד עם גופייתו המוכתמת בדם, לכומר ישועי בשם שהיה חבר קרוב של הארכידוכס וערך לו ולאשתו את טקסיהם האחרונים.
האקדח והחולצה נשארו ברשותם של הישועים האוסטרים עד שהוצעו בהשאלה ארוכת טווח למוזיאון להיסטוריה צבאית בווינה בשנת 2004. כעת הוא חלק מהתערוכה הקבועה שם.
בתקופת השלטון היוגוסלבי, שונה שם , מקום ההתנקשות, לגשר פרינציפ; הוא חזר לשמו הישן ב-1992. בסרייבו הוקמו במקום כחצי תריסר אנדרטאות לזכר פרינציפ.
ב-1917 נבנה עמוד בפינת המקום בו התרחשה ההתנקשות.
הוא נהרס בשנה שלאחר מכן.
בשנת 1941, לאחר הפלישה ליוגוסלביה, הוסרה לוחית לזכרו של פרינציפ משנת 1930, והוענקה לאדולף היטלר כמתנת יום הולדת ונשמר במוזיאון.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוצב לוח חדש שטען כי "גברילו פרינציפ סילק את הכובשים הגרמנים".
במהלך מלחמת בוסניה נקרעו טביעות רגליים מובלטות שסימנו היכן פרינציפ ירה את היריות שהרגו את הזוג פרדיננד.
הקליע השני שירה פרינציפ, זה שהרג את פרנץ פרדיננד, מופיע כמוצג מוזיאוני בקונופישטייה, טירה בבנשוב שבצ'כיה.
ביוני 2014, מאה שנים לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה חשף מנהל הארכיון הלאומי של סרביה מכתב מ-28 במאי 1913, ממושלה האוסטרי של בוסניה והרצגובינה, לשר האוצר האוסטרו-הונגרי, אשר לטענת הסרבים מצביע על כך שאוסטרו-הונגריה תכננה את הפעולה כנגד סרביה כבר אז, כשנה לפני ההתנקשות בחיי פרנץ פרדיננד ורעייתו.
ההתנקשות שימשה לאוסטרים עילה למלחמה נגד סרביה, בטענה שהמתנקשים קיבלו כסף וציוד ומידע על ידי המודיעין הסרבי.
בסרט הגרמני "1914" בבימויו של ריכרד אוסוולד מגולם פרינציפ בידי קרל בלהאוס.
בשנת 2014 יצא לאקרנים הסרט הסרבי "האיש שהגן על גברילו פרינציפ" (The Man Who Defended Gavrilo Princip), העוסק במשפטם של רוצחי הארכידוכס.
יואל בסמן גילם את דמותו של פרינציפ בסרט "קינגס מן: ההתחלה" משנת 2021.
גברים בחלל הוא סרט מדע בדיוני סאטירי אמריקאי משנת 1997 בבימויו של פול ורהובן.
התסריט, שנכתב על ידי אדוארד נומייר, מבוסס על ספר המדע-בדיוני "לוחמי החלל" מאת רוברט היינלין.
עלילת הסרט מתרחשת במאה ה-23 ועוקבת אחרי ג'וני ריקו, חייל בצבא הממשלה העולמית של כדור הארץ ששרוי במלחמה בין כוכבית עם גזע של חייזרים שמכונים "חרקים".
הסאטירה בסרט מותחת ביקורת על ספרו של היינלין ועל אידאולוגיות כמו לאומנות, מיליטריזם ופשיזם.
עלילת הסרט עוקבת אחרי הקריירה הצבאית של חייל צעיר בשם ג'וני ריקו (קספר ואן דיין) ועלילותיו ביחידת חי"ר צבאית עתידנית, החל ממגויס חדש ועד לקצין הממונה על היחידה, אשר מוביל מתקפה בשם האנושות, נגד גזע של חייזרים קטלניים דמויי חרקים ועכבישנים ענקיים.
ריקו התגייס במטרה לזכות באזרחות (במציאות המיליטריסטית של הסרט גיוס הוא תנאי לקבלת אזרחות), וכדי להרשים את בת זוגו, כרמן.
כרמן חולמת להיות טייסת, מתגייסת לחיל החלל, ומצליחה מאוד בתפקידה.
כרמן נפרדת מריקו בזמן האימונים שלהם, וריקו חובר לדיזי חברתו ליחידה, שמאוהבת בו.
הצבא מבין כי לחייזרים יש מנהיגים חכמים, ומנסה ללכוד את אחד מ"חרקי מוח".
ריקו, כרמן וקרל מצליחים יחדיו לעשות זאת.
עם צאתו הסרט קיבל ביקורות שליליות וגרם לפאניקה תקשורתית; רבים מהמבקרים לא פירשו כהלכה את הסאטירה שבסרט וטעו לחשוב שהוא מצדד בכנות באידאולוגיות פשיסטיות.
הוושינגטון פוסט טען אז על הסרט הזה שהוא "נאצי עד ליסוד".
על כך ורהובן הגיב: "ה'וושניגטון פוסט' האשים אותי בהיותי נאצי!
הם לא יכולים לראות שמה שעשיתי זה לצייר אוטופיה פשיסטית באופן אירוני".
עיתונים רבים מיהרו לאמץ את הנרטיב ש"גברים בחלל" הוא סרט פשיסטי, כשחלק מהכותבים לא צפו בסרט כלל.
במרוצת השנים הסרט נבחן מחדש וכיום יש לו מעמד של סרט פולחן.
הוא מחזיק בממוצע ביקורות חיוביות של 62% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, לפי 58 ביקורות.
בהמשך הופקו שני סרטי המשך וסדרת טלוויזיה.
ב-1999 שודרה סדרת הטלוויזיה באנימציה תלת-ממדית Roughnecks: Starship Troopers Chronicles, שהייתה נאמנה יותר לספר מאשר הסרטים, אבל בוטלה שנה לאחר-מכן עקב אחוזי צפייה נמוכים.
למרות זאת, זכתה הסדרה להצלחה רבה בקרב המעריצים.
שני סרטי ההמשך היו גברים בחלל 2 (2004), אשר יצא בארצות הברית ישירות לווידאו ול-DVD וכן לקולנוע באסיה, וגברים בחלל 3 (2008) אשר יצא ישירות ל-DVD.
סרטים אלה לא הצליחו באופן דומה לסרט הראשון בשל תקציבם הנמוך, שינוי בצוות השחקנים שלהם והתעלמות מוחלטת מהמקור של הספר.
שנה פרס קטגוריה תוצאה 1998 פרס אוסקר פרס האפקטים המיוחדים הטובים ביותר פרס סאטורן פרס התלבושות הטובות ביותר פרס האפקטים המיוחדים הטובים ביותר פרס הבמאי הטוב ביותר פרס התסריטאי הטוב ביותר פרס סרט המדע הבדיוני הטוב ביותר
גבריאלה פוסנטי, הקרוי גם "גבריאל הקדוש של גבירתנו של הייסורים" (San Gabriele dell'Addolorata) הוא קדוש נוצרי.
שמו המקורי הוא פרנצ'סקו פוסנטי (Francesco Possenti, נולד ב-1 במרץ 1838 באסיזי).
פוסנטי היה בן למשפחה בת 13 ילדים.
אביו היה פקיד במדינת האפיפיור.
כשהיה ילד עברה המשפחה לספולטו, שם התחנך בבית ספר של האחים של בתי הספר הנוצרים ובמכללה של המסדר הישועי.
פוסנטי היה פסיוניסט (חבר באגודה דתית מיסטית שהקים "פאולוס של הצלב" במהלך המאה ה-18).
הוא היה ידוע בפולחן מרים הבתולה ובשל כך הצטרף לפסיוניסטים.
פוסנטי מת בגראן סאסו ד'איטליה ב-27 בפברואר 1862 כתוצאה ממחלת השחפת.
ב-1920 הכריז עליו האפיפיור בנדיקטוס החמישה עשר כקדוש.
גבריאֶלֶה נסים (באיטלקית: Gabriele Nissim; נולד ב-1950 במילאנו) הוא מסאי, סופר ועתונאי איטלקי, בן למשפחה יהודית-יוונית מסלוניקי שניצלה בשואה.
נסים מתמחה בעיקר בחקר החברה והתנהגות בני-האדם במשטרים הטוטליטריים, תוך דגש על דוגמאות של ניסיונות להצלת בני-אדם מפני מזימות של הנאצים בגרמניה ושל המשטר הסטליניסטי בברית המועצות.
בשנת 1982 ייסד את כתב-העת "היום השמיני", המוקדש למאבק הדיסידנטים בברית המועצות ובשאר המדינות הקומוניסטיות.
נסים כתב בעיתונים "איל ג'ורנלה", "איל מונדו", "פאנורמה" ו"קוריירה דלה סרה".
נסים מנהל "הארגון העולמי לגנים לזכר חסידי אומות העולם" שהקים יחד עם עמית איטלקי ממוצא ארמני, פייטרו קוצ'וקיאן.
"היהודים הסמויים - יהודי אירופה המזרחית מימי הקומוניזם ועד היום" - יחד עם גבריאלה אשׂכנזי; הוצאה לאור דביר, 1998, תל אביב)
L'uomo che fermò Hitler - האדם שעצר בעד היטלר", ספטמבר 1998, על אודות דימיטר פשב, אחד הפוליטיקאים הבולגריים שעמדו במרכז המאמצים למניעת השמדת יהודי בולגריה.
"בחסד עליון" - סיפור חייו של השופט משה בייסקי, מניצולי רשימת שינדלר, שהקים את גן חסידי אומות העולם ביד ושם.
"ילדה שהתנגדה לסטלין - האילקיה שנאבקה לחשוף את האמת על אביה"
גבריאלה אלנה שפניץ' אוטררה (Gabriela Elena Španić Utrera; נולדה ב-10 בדצמבר 1973) היא שחקנית וזמרת ונצואלית.
ספניק נולדה בקראקס, וונצואלה, לאב ממוצא קרואטי ואם ונצואליאנית.
אביה היגר עם הוריו מקרואטיה לוונצואלה ב-1960. יש לה אחות תאומה בשם דניאלה, אח הצעיר ממנה בשנה, בשם אנטוניו ואחות צעירה יותר בשם פטריסיה.
ספניק החלה את הקריירה שלה כאשר זכתה בתואר "הגוף הכי יפה" בתחרות מלכת היופי של ונצואלה בשנת 1992. לאחר מכן היא החלה ללמוד פסיכולוגיה באוניברסיטה למרות שתמיד התעניינה במשחק.
היא פרצה לתודעה באמצע שנות ה-90 כאשר החלה להשתתף בתפקידים ראשיים בטלנובלות.
בספטמבר 2000, ביקרה ספניק בישראל והשתתפה בטקס פרסי ערוץ ויוה.
הטלבנולה אשר נתנה לה את המקפצה לעולם היא "המתחזה" אשר נמכרה ליותר מ-180 מדינות ותורגמה ליותר מ-25 שפות.
בשנת 2005 ספניק הוציאה לאור מארז בשם "גבריאלה 2005 טוטאל" אשר כלל לוח שנה שלה, DVD, דיסק בו היא שרה, וספר אוטוביוגרפי.
בשנת 2004 זכתה בוונצואלה בפרס השחקנית הוונצואליאנית הכי מוכרת בעולם.
בשנת 2005 היא זכתה בפרס אורכידאה ובפרס FAMAS על השתתפותה בטלנובלה "עמק התשוקות".
בשנת 2006 זכתה בארצות הברית בפרס הכוכבת הלטינית הכי משפיעה ופרס זה זיכה אותה בפרס Fama, גם ב- CNN en Español ו- "GM פרסים".
בשנת 2009 זכתה בתואר לשחקנית היחידה המוערכת במקסיקו אשר היא לא מקסיקנית בעיתון הנבחר TV Notas, ובאותה השנה זכתה בפסטיבל סרטים של Beverly Hills בתואר הכוכבת הלטינית של השנה.
בשנת 2011 זכתה והוכתרה בפרס הזהב במקסיקו על מפעל חייה.
בשנים 2012–2013 כיכבה בתפקיד הראשי בטלנובלה המקסיקנית "אלמה" - "La otra cara del alma" בדמותה של אלמה הרננדז.
בשנת 2020, השתתפה בתוכנית "רוקדים עם כוכבים הונגריה"
בשנת 2021, השתתפה ספניק בתוכנית המציאות האמריקאית "La casa de los famosos" של ערוץ טלמונדו; המבוססת על התכנית "האח הגדול VIP".
היא הייתה למודחת השמינית בעוד הזוכה הייתה השחקנית אליסיה מצ'אדו.
בשנת 2023 הופיעה בפרק של סדרת האנתולוגיה המקסיקנית "Amores que engañan" של ערוץ לייפטיים הלטיני.
בשנת 2024 גילמה את מוניקה ריביירו בטלנובלה המקסיקנית "לחיות מאהבה" (אנ') לצדם של רנה סטריקלר וקימברלי דוס ראמוס.
ב-1995 הכירה ספניק את מיגל דה לאון בטלנובלה "כמוך...אף אחד".
ב-22 באוקטובר נישאו השניים, והתגרשו ב-28 בספטמבר 2003. ב-7 ביולי 2008 ילדה ספניק את בנה גבריאל דה חסוס.
אביו של התינוק הוא העיתונאי הוונצואליאני ניל פרץ.
2021 - "Si nos dejan" - דמות: פדורה מונטלונגו.
2011 - "משולש גורלי" - Emperatriz - דמות: אמפראטריז חוראדו.
2010 - "אשת הברזל" - Soy Tu Dueña - דמות: איוונה דורנטס רנגל.
2006 - "עמק התשוקות" - Tierra de Pasiones - דמות: ולריה סן רומן.
2004 - "האסירה" - Prisionera - דמות: גוואדלופה סנטוס.
2002 - La Venganza - דמות: ולנטינה דיאז.
2001 - "הפולשת" - La Intrusa - דמות: וירחיניה/ ונסה מרטינז רולדן
1999 - "בשם האהבה" - Por Tu Amor - דמות: מריה דל סיילו מונטלבו \ אאורורה מונטלבו.
1999 - "יותר ממתחזה" - Más allá de La Usurpadora - דמות: פאולינה בראצ'ו.
1998 - "המתחזה" - La Usurpadora - דמות: פאולה בראצ'ו/ פאולינה מרטינז.
1997 - "הכל למען אהבתך" - Todo Por Tu Amor - דמות: אמרנטה ריי.
1996 - "Quirpa de 3 Mujeres" - דמות: אמיליאנה אצ'ווריה סאלאזר.
1995 - "כמוך אף אחת" - Como Tu Ninguna - דמות: ג'ילדה ברטו /ראקל סאנדובל.
1994 - "מריה סלסטה" - Maria Celeste - דמות: לינדה בראדו.
1993 - "מורנה קלרה" - Moren Clara - דמות: סלינה הידלגו.
1991 - "רוסאנחליקה" - Rosangélica - דמות: קלרה.
גבריאלה שלו (נולדה ב-19 באוגוסט 1941) היא אשת חינוך, חוקרת משפט ודיפלומטית ישראלית.
כיהנה כפרופסור למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, ולאחר מכן כיהנה כרקטור הקריה האקדמית אונו, דיקן הפקולטה למשפטים ונשיאת המועצה האקדמית העליונה במוסד זה.
כיהנה כשגרירת ישראל באו"ם מיולי 2008 עד ספטמבר 2010.
שלו נולדה ב-1941 בתל אביב בשם גבריאלה מנהיים.
את שירותה הצבאי סיימה בשנת 1961 בדרגת סגן והחלה בלימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
שלו סיימה את לימודי התואר הראשון בהצטיינות יתרה בשנת 1964 והחלה להתמחות אצל השופט ד"ר יואל זוסמן בבית המשפט העליון.
שלו הוסמכה לעריכת דין בשנת 1968. בשנת 1969 סיימה בהצטיינות יתרה לימודי תואר שני והמשיכה ללימודי דוקטורט, בהדרכת פרופ' גד טדסקי.
בין השנים 1969 – 1980 שימשה עורכת ראשית של קובץ פסקי הדין של בית המשפט העליון (עריכה מדעית).
ב-1973 סיימה בציון "מעולה" את עבודת הדוקטורט בנושא "תניות פטור במשפט האנגלי ובמשפט הישראלי", בהדרכתו של פרופסור גד טדסקי.
באותה שנה מונתה למרצה בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ולימדה דיני חוזים.
בשנת 1977 קודמה לדרגת מרצה בכיר, לאחר שהשתלמה בפוסט-דוקטורט באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית (1974 – 1976) ועסקה בהוראה בהרווארד, באוניברסיטת טמפל ובוסטון קולג'.
בשנתיים שבהן שהתה בארצות הברית (1974–1976) החלה שלו בפרויקט של "פירוש חוק החוזים הכללי".
במסגרת זו כתבה את הספר "חוזה לטובת אדם שלישי".
בשנת 1981 מונתה לפרופסור חבר וב-1986 מונתה לפרופסור מן המניין.
לאורך השנים הייתה שלו פרופסור אורח באוניברסיטאות שונות בצפון אמריקה ובאירופה ובאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1990 מונתה לראש הקתדרה לדיני חוזים על שם לורנס ביל באוניברסיטה העברית.
משנת 1995 כיהנה כחברה בוועדת המינויים האוניברסיטאית העליונה.
ב-2002 פרשה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, והצטרפה לקריה האקדמית אונו, שם כיהנה כנשיאת המועצה האקדמית העליונה עד למינויה כשגרירת ישראל באו"ם בחודש יולי 2008.
שלו היא כלת פרס זוסמן למשפט (1989) ופרס צלטנר למשפט (1991).
שלו שימשה יועצת בבוררות שנערכה בעניין מפעל הפוספטים בערד (1975 – 1979) ובשנת 1980 מונתה לבוררת בסכסוך בין אל על לבין הסתדרות העובדים הכללית בעניין מעמד הנווטים בחברת התעופה.
בסוף 1978 מונתה על ידי שר התעשייה והמסחר, יורם ארידור, לוועדה להכנת חוק למניעת תחרות בלתי הוגנת.
בשנת 1982 מונתה שלו לנציגת אלוף פיקוד הצפון של צה"ל בוועדת כהן, אשר חקרה את הטבח במחנות הפליטים סברה ושתילה בימי מלחמת לבנון הראשונה.
בשנת 1983 מונתה לחברה בבית הדין לחוזים אחידים.
משנת 1984 הייתה עורכת מדור המשפט באנציקלופדיה העברית ומשנת 1990 חברת הוועדה למונחי משפט באקדמיה ללשון העברית.
כמו כן הייתה משנת 1985 חברת הוועדה לקודיפיקציה במשפט האזרחי בראשות השופט אהרן ברק, ובשנת 1987 מונתה לחברת ועדת החקיקה של לשכת עורכי הדין בישראל.
בשנת 1988 הייתה נציגת ישראל בקונגרס האירופי לעניין תנאים כלליים בחוזים ובשנת 1990 הייתה נציגת ישראל בקונגרס הבינלאומי למשפט השוואתי.
בשנת 1991 שימשה יועצת משפטית של הרפורמה במערכת הבריאות.
כיהנה שנים ארוכות כחברת הוועדה הסטטוטורית להכרה בבתי ספר למשפטים.