tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נעשים מאמצים לשפר את התשתיות ולייעל את נתיבי התנועה, בעיקר באזורים של רובע פונדוק גדה ונהר .
בקבוק לתינוק או בקבוק האכלה הוא בקבוק עם פטמה להאכלת תינוקות.
הבקבוק משמש על-פי רוב להאכלת תינוק בתרכובת מזון לתינוקות (תמ"ל) או חלב אם שאוב.
החל מהתקופה הפרהיסטורית ישנן עדויות לשימוש בבקבוק לתינוק.
בקבוק זה היה בעל זרבובית קשיחה ושני פתחים, האחד נועד למלא את הנוזל והשני כדי להכניס לפי התינוק.
במהלך השנים נעשו ניסיונות לייצר פטמות רכות משלל חומרים, אך פטמות אלו היו קשות לניקוי.
המצאת הגומי המגופר סיפקה פתרון – חומר רך אשר עמד בחום של העיקור.
בשנת 1845 יוצרה פטמת הגומי הראשונה בניו יורק.
יש סוגים שונים של בקבוקים לתינוקות, בהתאם לשלבי ההתפתחות של התינוק.
יש גם בקבוקים חד פעמיים קטנים בהם משתמשים במחלקות היולדות לתינוקות שרק נולדו.
קוליק תינוקות (כאבי בטן) אצל תינוקות, נגרמים בחלקם בשל בליעת אוויר במהלך היניקה.
בחלק מהבקבוקים קיימת צינורית מיוחדת, שמונעת כניסת בועות אוויר למזון התינוק ובכך מסייעת בהפחתת גזים וכאבי בטן אצל תינוקות.
להבדיל מיניקה משד, יניקה מבקבוק סטנדרטי גורמת להיווצרות ואקום, ההופך את פעולת השאיבה למאומצת, קטועה ומעייפת יותר.
הוואקום שנוצר בבקבוק משפיע על הלחץ בחלל הפה של התינוק ומקרין אל אוזניו.
תופעה זו מעלה את סיכויו לסבול מדלקות וכאבי אוזניים.
קיימים בקבוקים המצוידים במנגנון המנטרל את הוואקום שנוצר בבקבוק, על ידי החדרת אוויר אל גוף הבקבוק, המאזן את הלחץ שבתוכו.
בבקבוקים בעלי מנגנון לנטרול ואקום, נצפתה רמת לחץ מאוזנת בבקבוק בכל זמן ההאכלה, ולא נצפה תת-לחץ באוזן התיכונה.
פטמת הבקבוק לרוב גמישה יותר מפטמת האם.
כדי למנוע "בלבול פטמות" אצל התינוק (אי יכולת לינוק מהשד, הנגרם ממעבר חוזר ונשנה בין יניקה מהשד ליניקה מהבקבוק), ישנן פטמות מיוחדות אשר מנסות לחקות את צורת השד.
תכולת הבקבוק יכולה לזרום מהר יותר מאשר בהנקה.
לגילאים שונים מומלצות פטמות שונות.
בחודשים הראשונים מומלצת פטמה לזרימה איטית למזון דליל, בהמשך מומלצת פטמה לזרימה מהירה למזון סמיך.
במידת הצורך יש לעקר את הבקבוקים על ידי הרתחה במים חמים, במתקן מיוחד לעיקור בקבוקים (בדרך-כלל באמצעות קיטור) או במכל מיוחד לעיקור בתנור מיקרוגל.
בקבוקים מודרניים קשים לעיקור במים רותחים, משום שהם נוטים לצוף.
בעבר הבקבוקים היו עשויים מזכוכית; בקבוקים אלו היו מסוכנים בשלב בו התינוק למד להאכיל את עצמו ואחז לבדו את הבקבוק.
בקבוקים מודרניים עשויים מפלסטיק, לרוב בשל שיקולים כלכליים.
בשל חשש לדליפת ביספנול A מבקבוקים מחומרים פוליקרבונטים בזמן ההרתחה או שימוש במדיח כלים, נהוג להמליץ למי שמשתמש בבקבוקים אלו להשתמש במי סבון חמים.
בניגוד לפיקוח על תרכובות מזון לתינוקות, רמת הפיקוח על בקבוקי תינוקות נמוכה.
הפיקוח קיים רק לגבי החומרים מהם עשויים הפטמה והבקבוק עצמו.
באוקטובר 2008 ממשלת קנדה קבעה מפורשות כי ביספנול A הוא חומר רעיל, והודיעה כי תחל בהליך חקיקה לאיסור שיווק בקבוקים לתינוקות המכילים את החומר.
במרץ 2009, שש החברות המרכזיות בארצות הברית המייצרות בקבוקים לתינוקות (אוונט, גרבר, פלייטקס, ד"ר בראון, דיסני פירסט יירס ואיבנפלו), הסכימו לאסור מרצונן את השימוש בביספנול A בייצור בקבוקים לתינוקות.
ההחלטה התקבלה בעקבות לחץ ציבורי כבד, לאחר פרסום מחקרים אשר מצאו קשר בין ביספנול A, אפילו ברמות נמוכות, לסרטן השד, הפרעות בגדילה, השמנת יתר והתבגרות מינית מוקדמת.
בעשור השני של המאה העשרים ואחת, כמעט כל הבקבוקים בשוק הם ללא החומר הרעיל.
רשויות הבריאות בישראל עדיין מתירות שימוש בבקבוקי פלסטיק המכילים את החומר הכימי ביספנול A.
בקבוק חם הוא מכל ממולא מים חמים ופקוק, המיועד לחימום במיטה או לחימום איבר גוף מסוים.
בעבר השתמשו במדינות קרות ב"מחממי מיטה", מכלים שצורתם דמוית מחבת, ממולאים בשרידי פחם מהאח, שהושמו במיטה תחת השמיכות כדי לחממה מראש, לפני שנכנסו אליה.
וכן נעשה שימוש בבעלי חיים מבויתים (כגון חתולים, כלבים, תרנגולות) לשם ניצול חום גופם לחימום, בעיקר של כפות הרגליים.
גרסאות מוקדמות של בקבוק חם ידועות מהמאה ה-16. למכלים ממולאי מים היה יתרון על פני מחממי המיטה הממולאים פחם – ניתן היה להשאירם במיטה גם בעת ששכבו בה.
הבקבוקים החמים שקדמו להמצאת הגומי היו עשויים מגוון חומרים כגון אבץ, נחושת, זכוכית, חרס ועץ.
בקבוקים אלו הוכנסו לרוב למעטפת בד רכה, כדי למנוע כוויות.
בקבוקים חמים בני-ימינו עשויים גומי או חומרים דומים, בעיצוב שהפטנט שלו הומצא בידי הממציא הקרואטי אדוארד פנקלה (Eduard Penkala).
כיום הם לרוב מצופים אריג, לעיתים מעוצבים בעיצוב חדשני.
בין השאר קיימים עיצובים המיועדים לילדים, בדמות בובות פרווה.
במאה ה-20 השימוש בבקבוקים חמים הלך ופחת, הן בשל חימום טוב יותר של הבתים והן בשל אמצעים מודרניים יותר לחימום המיטה כגון סדין חשמלי.
למרות זאת הוא עדיין אופנתי במקומות מסוימים, בהם הממלכה המאוחדת וצ'ילה וכן במדינות מתפתחות ובאזורים כפריים.
במאה ה-21 ישנם החוזרים להשתמש בו מנימוקים של איכות הסביבה וחיסכון בחשמל, למשל ביפן.
תחליפים מודרניים לבקבוק חם הם כריות חימום, הניתנות לחימום בתנור מיקרוגל ונחשבות בטיחותיות יותר.
שימוש נוסף של בקבוקים חמים הוא לחימום מקומי של איברי גוף למטרות רפואיות כגון הקלת כאבי שרירים ומפרקים.
ברפואה העממית בקבוק חם מקובל כ"תרופת סבתא" למגוון תסמינים – כאבי בטן, כאבי וסת ותסמונת קדם וסתית, הצטננות, שפעת, כאבי גב בהריון, צירי לידה, שרירים מכווצים ("תפוסים").
התוויות דומות ניתנות גם ברפואה הסינית.
גם לשימושים הרפואיים קיימים כיום תחליפים כגון פד חימום.
בהלכה נדונה שאלת השימוש בבקבוק חם בשבת, שכן הוא עלול לגרום חילול שבת עקב ביצוע מלאכות האסורות בשבת: אם ישפך עלול לגרום לסחיטת הבגד – ביצוע מלאכת מלבן; אם נשארו בדפנותיו מים קרים והוא ממולא במים חמים תיגרם מלאכת מבשל.
בקארדי סופריור הוא רום לבן קובני בעל 40 אחוזי אלכוהול המיוצר על ידי חברת בקארדי.
בקרדי סופריור נרקח על ידי דון פאקונדו בקארדי שהיגר מספרד לקובה ולאחר זיקוק המשקה, סינן אותו דרך פחם פעיל בתהליך מחוז לינקולן מה שהעניק למשקה טעם חלק וצבע שקוף.
המתכון לבקארדי נותר דומה לאורך השנים.
השינוי בתהליך הייצור הוא בצורת הסינון והיישון.
לבאקרדי יש משקאות רום נוספים, כגון:
בקאוף, או בקאופה (בצרפתית : baeckeoff או baeckeoffa ולפעמים baekhoffe) הוא תבשיל מהמטבח האלזסי.
למרות שבעולם מוכר השוקרוט גארני כמאכל הלאומי של אלזס, הרי שבאלזס עצמה זהו התבשיל הנפוץ ביותר.
בניב האלזסי, משמעותו של בקאוף הוא "תנורו של האופה".
המאכל מורכב מתערובת של תפוחי אדמה חתוכים, פלחי בצלים, בשר בקר ובשר חזיר שמושרים במרינדה של יין לבן אלזסי וגרגרי ערער למשך הלילה ומתבשלים באיטיות בקסרול מקרמיקה המכוסה במכסה.
מרבים להשתמש בהכנת המנה בכרישה, קורנית, פטרוזיליה, שום, גזר ואזובית לצורך טעם וצבע.
הבקאוף מוגש בדרך-כלל עם סלט ירוק.
לפי הסיפור המקובל, באופן מסורתי, נהגו הנשים להכין את התבשיל בשבת בערב ולהשאיר אותו אצל האופה שיבשלו בתנור ביום ראשון כשהן השתתפו בטקס הארוך בכנסייה הלותרנית שאפיינו בעבר תרבות זו.
האופה נהג לחתום את התבשיל בפיסת בצק, לשים אותו בכלי גדול וכבד מקסרול ולאטום אותו במכסה, כך שהוא ישמור על לחותו בתוך הכלי.
בדרכן בחזרה מהכנסייה, אספו הנשים את הקסרול ורכשו כיכר לחם.
הדבר אפשר לארוחה האלזסית את המכובדות של השמירה על הכללים הלותרנים הנוקשים של השבת הנוצרית.
חלק מהטקס היה שבירת הקרום שנוצר מהבצק.
גרסה שונה של הסיפור מספרת שמקורו של התבשיל בנשות צרפת שנהגו לעשות כביסה ביום שני, מה שלא הותיר להן זמן לבשל.
הן נהגו להשאיר את הסירים אצל האופה בבוקרו של יום שני ולכבס את הבגדים.
כשהילדים שבו מבית הספר הן אספו את הסיר מהאופה לביתן.
בקבוק בים של עזה הוא סרט קולנוע בבימויו של הבמאי היהודי צרפתי, טרי בנישתי משנת 2012, קופרודוקציה צרפת-ישראל-קנדה.
בצרפת נכחו במהלך אחד עשר חודשי הקרנתו הראשונים 158,428 צופים.
טל היהודיה בת ה-17 מירושלים (אגט בוניטזר), כותבת מכתב, מכניסה אותו לבקבוק ומבקשת מאחיה החייל להשליך אותו לים בעזה.
אולם אחיה אינו משליך את הבקבוק לים, אלא זורק אותו על החוף, שם מוצא אותו נעים הפלסטיני בן ה-20 (מחמוד שלבי).
השניים מתכתבים ביניהם באינטרנט ומכנים עצמם "bakbouk" ו"gazaman" ולאט-לאט מתפתח ביניהם סיפור אהבה.
הסרט מבוסס על ספרה רב המכר של ואלרי זנטי , יהודיה שעלתה לישראל מצרפת בהיותה 13 ושבה לצרפת בתום שירותה הצבאי.
מכיוון שהצילום בעזה לא היה אפשרי, צולם החלק העזתי של הסרט בכפר ג'סר א-זרקא וכן בקלנסווה.
בַּקְדָשׁ היא גלידרייה מפורסמת מאוד בעולם הערבי הממוקמת בדמשק, בירת סוריה.
החנות נוסדה בשנת 1885 בשוק אל-מחמודייה בעיר העתיקה של דמשק.
הגלידרייה ידועה בזכות ה-"גלידה הערבית" הקרויה: "בוזה" הנמכרת בחנות, אשר מפורסמת בכל רחבי העולם הערבי, שבזכותה מגיעים אליה גם תיירים המבקרים בסוריה.
עקב מלחמת האזרחים הסורית, בקדש העתיקה את פעילויותיה לעמאן.
בקבוק מכשפות משמש להגנה מפני כשפים והעלאה באוב.
הבקבוקים מתוארים בספרות ההיסטורית של אנגליה וארצות הברית; ההתייחסות הראשונה לבקבוקי המכשפות בספרות מופיעה במאה ה-17.
לכל הפחות מאז העת החדשה היה המנהג הרווח להסתיר דברים כמו חתולים מיובשים, גולגולות סוסים וכן בקבוקי מכשפות בתוך המבנים.
האמונה העממית גורסת שבקבוקי זכוכית מגינים מפני כוחות הרשע ומפני כשפים שהוטלו על ידי מכשפות; הבקבוק, על פי אמונה זו, "לוכד" כוונות זדוניות המכוונות כנגד הבעלים של הבקבוק.
בקבוק המכשפות המסורתי הוא בקבוקון שגובהו כ-5 סנטימטרים העשוי מזכוכית ירוקה או כחולה.
בקבוקי מכשפות גדולים ומעוגלים יותר, כ-23 סנטימטרים, ידועים כ"גרייבירדס" (Greybeards - זקָנִים אפורים); הללו לא היו עשויים מזכוכית אלא מחרס מזוגג במלח, ועליו תבליטים של מספר פרצופים מזוקנים שמטרתם להבריח את הזדון.
בעבר הכיל בקבוק המכשפות שתן של הקורבן (=האדם שמאמין שכישוף הוטל עליו), וכן שיער או ציפורניים.
בשנים האחרונות נעשה ההרכב למעודן יותר - כיום מכניסים לבקבוק רוזמרין, מחטים וסיכות וכן יין אדום.
גם בעבר וגם כיום, הבקבוק נקבר בצד הרחוק ביותר של הבית, מתחת לרצפת הבית, או בנקודה לא בולטת בבית.
על פי האמונה העממית, הבקבוק לוכד את הכישוף ומשפד אותו על המחטים והסיכות, מטביע אותו ביין האדום ומבריח אותו בעזרת הרוזמרין.
סוגים אחרים של בקבוקי מכשפות עשויים להכיל חול, אבנים, נוצות, קונכיות, עשבים, פרחים, מלח, חומץ, שמן, מטבעות או אפר.
דרך אחרת להבריח את הכישוף היא דווקא להיפטר מהבקבוק.
יש בקבוקי מכשפות המושלכים לאש, וכאשר הם מתפוצצים הכישוף נשבר והמכשפה כנראה מתה.
בעבר הרחוק היה בקבוק המכשפות עשוי מאבנים והכיל בתוכו מסמרים חלודים, שתן, קוצים, שיער, דם וסת (מחזור), וחתיכות של זכוכית, עצים, ועצמות.
בקבוקון מיץ או שקיק מיץ הוא מבנה ממברני מאורך בתוך האנדוקארפ של פרי הדר, בו נשמר מיץ הפרי.
האנדוקארפ בפרי הדר מחולק לפלחים עטופים בשכבה ממברנית ומלאים בבקבוקוני מיץ אשר התפתחו מבועית הפרי.
הבקבוקונים יוצרים מעין "כריות" הגנה סביב הזרע נקראים לעיתים גם "בשר הפרי".
צבעו וצורתו של הבקבוקון איננה אחידה בדומה לתאים אך לרוב מאורכת ובעלת צבע זהה לקליפת הפרי.
לרוב בזמן הכנת מיץ פירות, נהוג לסחוט את הפרי ולסנן את הנוזל משאר חלקי הפרי.
לקראת סוף המאה ה-20 החלו להופיע חברות שמכרו מיץ שאינו מסונן ומכיל שאריות פרי תחת המותג Pulp בטענה שיווקית שמיצים אילו בריאים יותר.
למראית עין נראה כאילו חתיכות הפרי נוספו למשקה בזמן הסחיטה אך למעשה מותגי ה-Pulp אינם מכילים מיץ סחוט אמיתי או בקבוקוני מיץ אלא רכז שעבר תהליכי עיבוד אשר אליו נוספו חתיכות הפרי, כגון קליפה מרוסקת, בשלב מאוחר יותר בייצור.
הערך התזונתי של חתיכות הפרי מוטל בספק.
בקארי קונה (נולד ב-27 באפריל 1988) הוא כדורגלן עבר מבורקינה פאסו המשחק בעמדת הבלם.
קונה התחיל את הקריירה שלו בשנת עם אטואל פילנטה וכעבור שנה עזב לאירופה כאשר חתם בגנגאן הצרפתית לאחר שנתיים בקבוצת המילואים הצטרף לקבוצה הראשונה.
ב-11 באוגוסט 2011 חתם לחמש שנים באולימפיק ליון תמורת 3 מיליון אירו דמי העברה.
ב-24 באוגוסט 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו בליון במסגרת מוקדמות ליגת האלופות נגד רובין קאזאן.
ב-27 ביוני 2016 חתם קונה במאלגה הספרדית.
ב-26 באוגוסט 2017 הושאל לשטרסבורג.
ב-30 ביולי 2018 חתם קונה באנקרגוצ'ו הטורקית.
ב-28 בינואר 2019, קונה חתם בארסנל טולה מליגת העל הרוסית.
במדי ארסנל טולה, רשם רק משחק ליגה אחד וב-2 בדצמבר 2019, שוחרר מהמועדון.
ב-21 באוקטובר 2020, קונה חתם בקרלה בלסטרס מהסופר ליג ההודי.
בקבוק מעבדה הוא כלי קיבול מעבדתי, אשר עשוי מזכוכית או פלסטיק.
גודל הבקבוק נמדד על פי הנפח אותו הוא יכול להכיל.
ישנם צורות רבות ונפחים שונים לבקבוקי מעבדה, אך המשותף לכולם זהו גוף רחב וצוואר צר (לעיתים יותר מאחד), שבראשו נמצא פתח הבקבוק.
ניתן לאטום את הפתח באמצעות פקק ייעודי, כגון פקק שעם או זכוכית המתאים לפתח.
לעיתים ישנה הברגה בצוואר הבקבוק המאפשרת הברגת פקק מתאים, לרוב עשוי מפלסטיק.
הבקבוק משמש למגוון מטרות, ובהן הכנת תמיסות, אחסון, איסוף, מדידת נפחים ועוד.
הבקבוק משמש גם לתגובות כימיות ותהליכים נוספים, כגון ערבוב, חימום, קירור, המסה, שיקוע, זיקוק ואנליזה.
ניתן לסווג את הבקבוקים על פי ייעודם.
בקבוקים המיועדים לתגובות, הם לרוב בעלי תחתית כדורית, ובעלי צוואר שיכול להתחבר במהירות ובאופן הדוק לכלים אחרים (כגון משפך מפריד).
הם עשויים לרוב מזכוכית עבה, דבר המאפשר לבצע תגובות בריק ובלחץ גבוה.
ישנם וריאציות נוספות, כגון בקבוקים המכילים מספר צווארים, אשר משמש לתגובות כימיות מורכבות הדורשות ערבוב מבוקר של חומרים כימיים רבים.
בקבוקים המיועדים לזיקוק, אשר מיועדות להכיל הן את התמיסה המיועדת לזיקוק והן את תוצרי הזיקוק.
בקבוקים אלו הם לרוב בעלי צוואר אחד ארוך ודק, ולרוב עשויים מזכוכית דקה המקלה על החימום שנעשה בתהליך הזיקוק.
בקבוקים המיועדים לאחסון, לרוב בעלי תחתית שטוחה.
הם אינם עמידים לשינויים בלחץ ובטמפרטורה, בגלל לחצים הנוצרים מצורת התחתית.
לרוב הבקבוקים מסוג זה ישנה התאמה לפקק ייעודי.
ניתן להשתמש בבקבוקי מעבדה לצורך ייצור סמים.
כדי להגביל את נגישות הבקבוקים, ישנן מדינות בארצות הברית אשר אסרו את השימוש בבקבוקי מעבדה בבתי ספר, אלא אם קיבלו היתר מיוחד לכך.
מגבלה זו גם כוללת חומרי גלם אשר משמשים לייצור סמים.
בקבוקף דרומי (שם מדעי: Hyperoodon planifrons) הוא מין של לווייתן שיניים גדול החי בימי הקוטב הדרומי ואנטארקטיקה.
זהו יצור ימי המזכיר דולפינן ענקי, אך שייך למשפחת לווייתני המקור.
הוא נצפה רק לעיתים נדירות אך כנראה שמצב שימורו הוא "ללא חשש".
זהו לווייתן עגלגל שקטן מקרובו לסוג ומגיע לאורך 7.5 מ'.
הוא בעל לסת גדולה וארוכה דמוית מקור המזכירה מראה של דולפינן ובעל מצח קטן יחסית.
הסנפירים קטנים ומעוגלים והלווייתן בצבע אפור כהה כשהבטן בהירה יחסית.
המקור צבוע בלבן אצל הזכרים ואפור אצל הנקבות.
יש לו מעט מאוד שיניים אבל הם בולטות גם כשהפה סגור.
לווייתנים אלה חיים בחבורות קטנות במימי הקוטב הדרומי ובחורף נודדים צפונה.
בצפון הוא מגיע לניו זילנד ואוסטרליה, דרום אפריקה וחופ דרום אמריקה עד ברזיל, אך אינם חיים בדרך כלל בימים טרופיים.
הוא חי במצולות וצד דגים ודיונונים בעומק.
לווייתן זה נצפה לעיתים נדירות, אבל מעריכים שהאוכלוסייה העולמית במצב טוב ואינה בסכנת הכחדה.
בקבוקף צפוני (שם מדעי: Hyperoodon ampullatus) הוא מין של לווייתן שיניים גדול החי בצפון האוקיינוס האטלנטי ושייך למשפחת לווייתני המקור המוזרים.
הוא מזכיר במראהו דולפינן ענקי.
זהו יצור בעל גוף עגלגל שאורכו הממוצע 9.8 מ' וייתכן שיכול להגיע גם ל-11 מ'.
צבעו לבן אצל הזכרים ואפור אצל הנקבות עם בטן בהירה אצל שניהם וסנפיר הגב קטן יחסית ונמצא בקצה הגוף.
כמו שמשתמע משמו הבקבוקף בעל אף גדול דמוי בקבוק ויש להם לסתות בינוניות עם מעט שיניים הבולטות מבחוץ.
לווייתן זה הוא חברותי מאוד וחי גם במים רדודים בימים הצפוניים.
לעומת מינים אחרים במשפחה, לווייתנים אלה דווקא שובבים וסקרנים כלפי בני אדם.
עם זאת, בעבר דבר זה הקל על הריגתם בידי ציידי לווייתנים.
הציד נפסק מאז, וכיום הבקבוקף הוא מין מוגן ולאט לאט מתאושש.
כמו מרבית הזיפיוסיים הם חיים במצולות וצדים שם דיונונים ודגים.
הם נפוצים בעיקר בצפון האוקיינוס האטלנטי בימים קרים כמו מצר דייוויס, ים לברדור, ים גרינלנד וים ברנץ.
הם יכולים להדרים עד לדרום בריטניה.
בקבוקפים רבים מתאספים בחורף בקניון האטלנטי "גאללי" שליד נובה סקוטיה.
בקבוקף (שם מדעי: Hyperoodon) הוא סוג של לווייתני שיניים ממשפחת לווייתני מקור ובו 2 מינים גדולים המזכירים דולפיננים גדולים.
הם בעלי לסת דמוית מקור גדולה והמצח רחב יחסית.
סנפיר הגב גדול אף הוא ועוזר להם לשעוט במהירות קדימה.
הם גדולים מאוד ביחס למשפחתם ויכולים להגיע לאורך 8 מטר.
הם חיים בימים הצפוניים והדרומיים ונדירים באוקיינוסים הטרופיים.
בקבוק צוואר-קוד הוא סוג של בקבוק המשמש לאחסון משקאות מוגזים.
בשנת 1872, יצרנית המשקאות הקלים הבריטית היראם קוד מקמברוול, לונדון, תכננה ורשמה פטנט על בקבוק שעוצב במיוחד עבור משקאות מוגזים.
בקבוק הקוד תוכנן כך שהוא כולל גולה ודיסקית או אטם גומי בצווארו.
את הבקבוקים ממלאים כשהם הפוכים, והלחץ של הגז דוחף את הגולה כנגד הדיסקית ואוטם את הבקבוק.
הבקבוק עוצב בצורתו המיוחדת כדי לספק תא שעליו הגולה נדחפת כשהבקבוק נפתח.
דבר זה מונע מהגולה לחסום את צוואר הבקבוק בעת מזיגת המשקה.
זמן קצר לאחר השקתו, הבקבוק הפך למאוד פופולרי בתעשיית המשקאות הקלים ותעשיית הבירה, בעיקר באירופה, אסיה ואוסטרליה, למרות שחלק משותי המשקאות האלכוהוליים לא אהבו את הבקבוק.
הבקבוקים יוצרו באופן קבוע במשך עשרות שנים, אך השימוש בהם ירד בהדרגה.
מכיוון שהילדים ניפצו את הבקבוקים כדי להשיג את הגולות, בקבוקים במצב טוב הפכו לפריט אספנות, במיוחד בבריטניה.
בקבוק צוואר-קוד בצבע קובלט יכול להמכר היום במאות לירות שטרלינג במכירה פומבית.
העיצוב של בקבוק הקוד נמצא בשימוש היום אצל החברה היפנית רמונה ובמשקה ההודי בנטה.
בקארי קונה (נולד ב-17 בספטמבר 1981 באביג'אן, חוף השנהב) הוא כדורגלן עבר מחוף השנהב ששיחק בתפקיד קשר כנף.
קונה החל את הקריירה שלו ככדורגלן באקדמיית הנוער המפורסמת במולדתו, ASEC Mimosas, בניהולו של מאמן וכדורגלן העבר הצרפתי ז'אן מארק גיו.
גיו סיפר: "יום אחד, כאשר חלפתי דרך המחוז בו הוא התגורר, עצרו אותי מספר ילדים.
הם חזרו ואמרו "יש לנו כאן פלה, אתה חייב לבוא לראות".
היה לו מבנה צנום אבל היה לי ברור ללא ספק שהוא מציאה.
תוך עשר דקות של מבדק היה ברור שהוא טוב וצירפתי אותו לאקדמיה, אבל אמרתי לו שהוא יצטרך לוותר על הכינוי פלה.
אז הוא קיבל את הכינוי בדקי, ואני חושב שזה עדיף.".
קונה שיחק 5 שנים במחלקת הנוער לפני שהצטרף לסגל הבוגר של הקבוצה בשנת 1999. במהלך תקופתו כשחקן בקבוצת הבוגרים זכה ב-3 אליפויות המדינה ובמשחק הסופר קאפ האפריקאי.
ב-2002 חתם במועדון אל איתיחאד מליגת העל הקטרית.
בתום שלושה חודשים עבר לקבוצת לוריאן מליגת המשנה הצרפתית בכדורגל, ובעונתו הראשונה כבש 10 שערים.
בסוף עונה זו זכה בתואר שחקן השנה ומלך השערים של ליגת המשנה הצרפתית, לאחר שכבש 24 שערים, ואף נכנס לנבחרת העונה של ליגת המשנה הצרפתית.
בתום אותה העונה חתם בקבוצת ניס לארבע שנים.
בעונתו הראשונה בניס, כבש שבעה שערים ב-32 הופעות, ובעונתו השנייה שמונה שערים ב-33 הופעות.
באותם ימים מנג'ר ארסנל ארסן ונגר כינה אותו "פנומן", מה שהעלה ספקולציות לגבי מעברו של קונה לפרמייר ליג.
לאחר עונה נוספת בניס בה הוכתר כמלך השערים של הקבוצה עם 14 שערים, החל במגעים עם אימפריית הענק אולימפיק מרסיי.
חילוקי דעות לגבי התשלום בין המועדונים גרמו לו להחמיץ את אימוני תחילת העונה בניס, מה שהתפרש מצד ניס כשביתה איטלקית.
החלוץ השיב לטענות הקבוצה כי סחב איתו פציעה שגרמה לו להחסיר אימונים.
נשיא ניס מוריס כהן הציב אולטימטום להגעה להסכם על סכום שחרורו של קונה, עד 15 ביולי.
לאחר יומיים, חתם קונה במארסיי.
בעונתו הראשונה במועדון הוכתר כשחקן השנה בחוף השנהב, תוך שהוא מקדים את חברו לנבחרת הלאומית יאיא טורה מברצלונה.
לאחר שתי עונות במארסיי, שיחק שתי עונות בקבוצת לחוויאה הקטרית, עמה זכה באליפות ליגת העל הקטרית ונכנס לנבחרת העונה של הליגה.
אחרי שסיים את החוזה בלחוויאה, חתם על חוזה לעונה אחת בקבוצת קטר הקטרית, ולאחר מכן הצטרף לעונה נוספת באום סאלאל הקטרית.
בתום החוזה שם, חתם לשתי עונות בקבוצת עג'מאן מאיחוד האמירויות, תמורת שכר של שני מיליון דולר לעונה.
בעונת 2016-17 עבר קונה לקבוצת פאריס מהליגה השנייה בצרפת, ובתום אותה עונה הודיע על פרישתו מכדורגל מקצועני.
קונה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת חוף השנהב נגד סודאן ב-5 בספטמבר 2004 והיווה חלק חשוב בגביע אפריקה לאומות 2006, כאשר כבש שער שוויון בחצי הגמר מול נבחרת קמרון, משחק אותו ניצחה חוף השנהב בבעיטות עונשין.
בגמר נגד נבחרת מצרים, בדו-קרב הפנדלים, היה אחד משני שחקנים שהחמיצו פנדל, ומצרים זכתה בגביע.
השחקן נסע עם נבחרתו לגביע העולם בשנת 2006 בגרמניה ואף כבש שער בהפסד 2-1 לנבחרת הולנד בשלב הבתים, בו הודחה חוף השנהב.
בשנת 2008, היה בסגל הנבחרת לגביע אפריקה לאומות 2008, בו כבש שער בשלב רבע הגמר בניצחון המוחץ 5-0 מול נבחרת גינאה, אך הנבחרת שוב הודחה בחצי הגמר למצרים החזקה, אשר גם זכתה בטורניר.
לקראת בגביע העולם 2010 בדרום אפריקה, נבחר כחלק מהסגל הרחב של נבחרתו, אולם הודח מהסגל הסופי לטורניר.
לקונה תשעה אחים וחמש אחיות.
אחיו הצעיר, ארונה קונה, הוא חלוץ קבוצת אברטון מהפרמייר ליג.
אחיו קאראמוקו קונה גם הוא שחקן כדורגל, בסגל המילואים של קבוצת רודה ההולנדית.
בקבוק ננסן (בנורווגית: Nansenflaske) הוא מכשיר מדעי לדגימת מים מעומקים שונים, שהומצא על ידי האוקיינוגרף והזואולוג הימי פריטיוף ננסן בשלהי המאה ה-19, או ב-1910.
המכשיר עשוי מגליל מתכת, או פלסטיק, פתוח לכניסת המים מכיוון אחד, אותו מורידים למים בעזרת כבל.
לאחר שהגיע לעומק הרצוי, מורידים על הכבל משקולת אשר עם פגיעתה בבקבוק היא גורמת להפיכתו ולסגירת מכסה קפיצי הכולא את המים שנאספו בעומק הים.
לאחר מכן ומעלים את הבקבוק עם דגימת מים מהעומק הנבחר.
ניתן לחבר בקבוקי ננסן בשרשרת לאורך כבל אחד, כך שהם ננעלים בעומקי ים שונים ומאפשרים איסוף מספר דגימות מים בבת-אחת.
הבקבוק מצויד בדרך כלל במד חום המודד ורושם את טמפרטורת המים במקום דגימתה.
השימוש בבקבוקי ננסן אינו נפוץ עוד במחקר אוקיינוגרפי לאחר שהוחלף על ידי "בקבוק ניסקין" בשנות ה-60 של המאה ה-20.
בקבוק ניסקין הוא שיפור של בקבוק ננסן, אשר נרשם כפטנט על ידי הממציא שייל ניסקין (Shale Niskin) במרץ 1966. במקום בקבוק האטום בצידו האחד, בקבוק ניסקין הוא צילינדר הפתוח בשני קצותיו, העשוי בדרך כלל מחומר פלסטי.
בכל אחד מן הקצוות מכסה קפיצי.
נעילת הבקבוק נעשית באופן דומה לבקבוק ננסן, בעזרת משקולת הנופלת לאורך הכבל אליו קשור הבקבוק ופגיעתה אוטמת את שני קצוות הבקבוק.
אף בקבוק זה מצויד בדרך כלל במד חום.
בקבוקים מודרניים מצוידים במנגנון הפעלה באמצעות שסתומי לחץ המכוונים להיסגר בעומק מסוים, או באמצעות שלט רחוק.
סידור זה מקל על חיבור מספר רב של בקבוקי ניסקין על מתקן מעגלי בודד, המכונה "רוזטה" ואיסוף דגימות מעומקי ים שונים, כך שכל בקבוק נאטם בעומק שונה.
בשיטה זו ניתן להציב עד 36 בקבוקים על מתקן דגימה בודד.
בקה היא עיירה בקמרון שנמצאת באזור הצפון.
בקה ממוקמת כ-251 ק"מ מבירת האזור גארואה וכ-403 ק"מ מבירת המדינה יאונדה.
בנוסף, העיירה ממוקמת כ-150 ק"מ מהגבול של קמרון עם ניגריה, כ-265 ק"מ מהגבול של קמרון עם צ'אד וכ-215 ק"מ מהגבול של קמרון עם הרפובליקה המרכז-אפריקאית.
העיירה ממוקמת על הכביש הלאומי N15A ונמצאת כ-22 ק"מ מהכביש האזורי P12 וכ-18 ק"מ מהכביש D19.
בקאשמגייר (בהונגרית: Békásmegyer, בגרמנית: Krottendorf) היא שכונה בבודפשט שבהונגריה.
מבחינה מנהלית היא שייכת לרובע השלישי של העיר, אובודה.
בקאשמגייר מורכבת משני חלקים שונים: שכונת מגורים גדולה ובעלת בניינים גבוהים; והכפר העתיק המסורתי, אופלו (Ófalu), ובו בתים עתיקים יותר.
בקאשמגייר מחולקת לשניים על ידי קו Szentendre HÉV.
בקאשמגייר הייתה כפר עצמאי, וב-1 בינואר 1950 היא מוזגה עם בודפשט.
כיום מתגוררים בבקאשמגייר 41,000 איש.
רובם מתגוררים בבנייני המגורים הגבוהים, וכמה אלפים מתגוררים בכפר לשעבר.
בקאשמגייר שוכנת בקצה בודפשט, ליד בודקלאס , נהר הדנובה וגבעות בודה.
בקאשמגייר היא תחנת הרכבת האחרונה בגבולות העיר של בודפשט על קו הרכבת הפרוורי HÉV.
שמו המתועד הראשון של הכפר היה מגייר (Megyer), שם המתייחס לעובדה שאנשים משבט המגייר (Megyer), שנתנו את שמם למדיארים, התיישבו בבקאשמגייר לאחר נדידתם של הונגרים לפאנוניה בראשית המאה העשירית.
מגייר שייכת לשמות העתיקים ביותר בטופונימיה ההונגרית.
במחצית השנייה של המאה ה-17 נהרס הכפר מגייר במלחמות נגד האימפריה העות'מאנית.
הכפר יושב מחדש על ידי גרמנים משנות הארבעים של המאה העשרים ואילך.
הם קראו לכפר קרוטנדורף (Krottendorf; בגרמנית: "כפר הצפרדעים") בגלל הביצות מיושבות הצפרדעים בכרי הדשא שלאורך חופי נהר הדנובה.
מאז תחילת המאה ה-19 כינו ההונגרים את הכפר בקאש-מגייר (Békás-Megyer), שם שפירושו "מגייר של הצפרדעים", מאותה סיבה.
זרם קבוע של מדיארים הביא לעלייה של פי עשרה באוכלוסייה עד מלחמת העולם השנייה, ולירידה בחלקם של השוואבים באוכלוסייה עד פחות מ-25%.
בשנת 1946 הופקע רכושם של שלושה רבעים מהשוואבים והם הוגלו למערב גרמניה.
במהלך שנות השבעים והשמונים גדלה אוכלוסיית בקאשמגייר במהירות עקב בניית המיקרו-מחוז החדש (מאלפים בודדים עד 50,000-55,000).
לפני הכיבוש בידי הגרמנים שאירע במרס 1944 היו בבקאשמגייר כ-250 יהודים, כשני אחוזים מאוכלוסיית הכפר.
במאי 1944 הוחלט על הקמת גטאות באזור, והחל גירוש היהודים לגטאות.
יהודי בקאשמגייר רוכזו בגטו בכפר.
מעטים גויסו לעבודת כפייה במסגרת הצבא ההונגרי וכ-200 יהודים ברחו לבודפשט.
ביוני 1944 נכלאו תושבי הגטו עם 18,000 יהודים בבתי חרושת סמוכים, בתנאי רעב, ובתחילת יולי גורשו לאושוויץ.
בקבוק ביכנר (Büchner על שם הכימאי ) הידוע גם בתור בקבוק ואקום, בקבוק קיטסאטו (על שם הבקטריולוג קיטסאטו שיבסבורו) או בקבוק בונזן (נקרא גם בקבוק מסנן ובקבוק יניקה) הוא בקבוק ארלנמייר בעל דופן עבה עם צוואר קצר וזרוע זכוכית בולטת במרחק כ-2–3 סנטימטר מתחת לגובה צווארו.
הצינור הקצר וזרוע צדדית מתפקדים כמתאם שעליו ניתן לשים קצהו של צינור גמיש כדי ליצור חיבור לבקבוק.
את הקצה השני של הצינור ניתן לחבר למקור ואקום כמו משאבת ואקום או ואקום ביתי.
רצוי שהדבר יעשה באמצעות מלכודת שנועדה למנוע חזרת נוזל מהשאיפה לבקבוק ביכנר.
הדופן העבה של בקבוק ביכנר מספק לו את הכוח לעמוד בהפרש הלחצים תוך כדי הימצאות ואקום בתוכו.
כלי זה משמש בעיקר יחד עם משפך ביכנר המותאם אליו דרך גומי או מתאם אלסטי (טבעת ביכנר) המורכבת בצוואר על גבי הבקבוק לסינון דגימות.
משפך ביכנר מחזיק את הדגימה מבודדת מהיניקה על ידי שכבת נייר סינון.
במהלך הסינון, התסנן נכנס ונשאר בבקבוק בעוד שהשאריות המוצקות נשארות על נייר הסינון במשפך.
בקבוק ביכנר יכול לשמש גם כמלכודת ואקום בקו ואקום כדי להבטיח שלא יועברו נוזלים מהשאוב או משאבת הוואקום (או מקור ואקום אחר) אל המכשיר אליו מוזרם הוואקום או להפך.
בקאש (בהונגרית: Békás) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בבקאש מספר התושבים נמצא בירידה.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים כי האזור היה מיושב עוד בתקופת האימפריה הרומית.
הכפר יושב וננטש לסירוגין בתקופת הכיבוש הטורקי.
מחוז בקאו (ברומנית:Județul Bacău) הוא מחוז במערב החבל מולדובה ברומניה שבירתו העיר בקאו.
אוכלוסיית המחוז היא 601,387 תושבים.
את המחוז חוצים מספר נהרות ונחלים חשובים:סירט, ביסטריצה, טרוטוש, טזלאו, ברהץ' וזלטין.
נמצאים בו אגמים המספקים מים (אגם פויאנה אוזולוי) או אנרגיה הידרואלקטרית (האגמים רקובה, גרלן, שרבנשט וליליאץ').
המחוז מתאפיין, בין היתר, בנוף הררי, שבו בולטות כמה פסגות - גרינדושו שבהרי טרקאו, בגובה 1,664 מ', נמירה מארה, בהרי נמירה, עם גובה 1,648 מ' ושאנדרו מארה, גם כן בהרי נמירה, עם 1,639 מ'.
המחוז בקאו משתרע כולו בחבל מולדובה ורק כפר אחד בו, גימש-פג'ט, משויך לחבל טרנסילבניה.
המחוז בקאו נחצה על ידי עמקי הסירט, הביסטריצה והטרוטוש, דבר שאיפשר מתקופות קדומות את יישובו.
בזמן הכיבוש הרומאי בחלק מדאקיה, במאות השנייה והשלישית לספירה בשטח המחוז בקאו של ימינו התפתחה תרבות הקארפים, ממשיכי תרבות "דאקית-גטית".
האתרים הארכאולוגיים שבו נתגלו ממצאים של תרבות זו הם מגורה, ברבואסה, קרליג', סוהודול וסאוצ'שט.
הקארפים היו דאקים חופשיים שחיו ממזרח להרי הקרפטים.
חפצי חרס וקישוטים רומאיים ומטבעות רומאים.
מעל 37% מכלל אוצרות המטבעות הרומאים במאות השנייה-השלישית שנתגלו בחבל מולדובה נמצאו במחוז בקאו, הגדול שבהם היה במגורה ושקל 10 קילוגרם, כשהוא כלל מטבעות מימי אוגוטוס וספטימיוס סוורוס.)
צאצאי הדאקים-קרפים, שכל הנראה אימצו עם הזמן את השפה הלטינית, היוו את הגורם היסודי של היווצרות העם הרומני .
במקביל להתפתחות הפאודליזם ממזרח לקרפטים.
בתעודה מ-6 באוקטובר 1408 של קנצלריית השליט של נסיכות מולדובה, אלכסנדרו הטוב ושנועדה לסוחרים מלבוב ("ליוב" ברומנית) הוזכרו עיירות השוק בקאו וטרוטוש.
בחפירות בעיר בקאו נתגלו חפצי קרמיקה מהמאות 12–14 ומטבעות שהונפקו על ידי השליט פטרו מושאט (1391-1375).
העיר בקאו התפתחה מהר כשסוחרים זרים זכו שם בפריבילגיות מטעם המלכות.
במאה ה-15 הייתה בקאו לעיר שוק חשובה שבה פעלו סוחרים, בעלי מלאכה ומוכסים.
הוקם בה גם רשות משפטית ולהוצאה לפועל.
בחפירות ארכאולוגיות בעמקי הברהץ', הסירט והביסטריצה נתגלו ממצאים על חיי המקומיים בימי הביניים.
השליט המפורסם ביותר של נסיכות מולדובה לדורותיה היה שטפאן הגדול שנולד ב-1436 ביישוב בורזשט, בשטח מחוז בקאו.
סביב עץ האלון המפורסם בבורזשט פרחה אחת האגדות הידועות על ילדותו של שטפאן הגדול.
חצר המלכות בבקאו, הכנסייה בבורזשט והכנסייה בטרגו אוקנה הן עדויות להתפתחות התרבות הרומנית באזור בימי הביניים.
במאה ה-15 הייתה בקאו עיר מושב של השליט.
בנו של שטפאן הגדול, אלכסנדרל שהיה שותף לשלטון בשנים 1496-1490, הקים לזמן קצר בבקאו חצר מלכות משלו (1482-1481)
ובנה את כנסיית "פריאצ'יסטה" (הבתולה) שהוקדשה ב-1 בינואר 1491 למרים אם ישו.
הכנסייה שרדה עד ימינו אבל שיפוצים לא נכונים השמיטו כמה מהיסודות האופייניים לתקופת הקמתה.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 תושבי בקאו היו מעורבים בתהליכי התחייה הלאומית שהביאה להקמת המדינה הרומנית המאוחדת.
באמצע המאה ה-19 ידע תנופה בבקאו במאבק לאיחוד בין מולדובה לוולאכיה.
אחרי האיחוד בין שתי הנסיכויות ב-1859 צמח האזור בקאו בקצב מהיר.
במרץ 1858 התחיל לפעול ביישוב סולונץ בית החרושת הראשון לגז.
הכפר ואליה ארינילור הפך ב-1859 למרכז החשוב ביותר בחבל מולדובה לעיבוד הנפט.
בקומנשט נעשה ניסיון לשימוש תעשייתי בפחם שהופק מהאדמה.
כבר לפני 1864 פעלו בבקאו בתי חרושת לשמן, לראקי (יין שרף) ללבנים, לבירה, לטבק, לסבון.
ב-1875 הוקם בית החרושת לסוכר בססקוט.
ב-1877 היו בבקאו 6 בתי חרושת ללבנים, 5 בתי מלאכה לבורסקאות, בית חרושת לנרות ואחד ליין שרף הרומני, הידוע כ"צויקה".
בשנתיים הבאות נפתחו בבקאו גם 4 מאפיות גדולות ללחם, 4 בתי חרושת לטרקוטה, שניים למוצרי בשר ולסבון.
ב-1881 בלטיה נפתח בית חרושת לנייר וב-1885 בבוהוש נחנך בית חרושת לבדים עבים.
במלחמת העולם הראשונה בשטח המחוז התנהלו קרבות קשים - במיוחד ביישובים אויטוז, קאשין, טרגו אוקנה - נגד הפולשים הגרמנים.
מבחינה צבאית בשנים 1916–1918 באזור זה, השער הדרום מערבי של חבל מולדובה הוכרעו תהליכים גורליים עבור כל האומה הרומנית.
מהמחוז בקאו עצמו השתתפו בקרבות 30,000 חיילים וקצינים.
בשנת 1920 פעלו במחוז 880 בתי חרושת ומפעלים, ביניהם גם מפעל מודרני לנייר, ואחד לאתנול.
ב-1935 רק בעיר בקאו היו 57 יחידת תעשייתיות, מתוכן 40 פעילות.
מלחמת העולם השנייה פגעה קשות בתעשייה המקומית.
באוגוסט 1944 לא פעלו במחוז אלא רק 26 בתי חרושת קטנים.
בשנים 1950–1975 במסגרת תוכניות התיעוש של השלטון הקומוניסטי הוקמו במחוז בקאו תחנות כוח בקומנשט ובורזשט, וכמו כן התחנות ההידרואלקטריות שעל במורד הנהר ביסטריצה.
ההישג התעשייתי החשוב של התקופה 1960–1968 היה המפעל הכימי בבורזשט.
הסמל הנוכחי של מחוז בקאו שאומץ בישיבת מועצת המחוז מאפריל 2008 מורכב מ:
מגן משולש עם שוליים מעוגלות, הכולל הר מלח מפוצל לשני צבעים.
משמאל נראית שמש מסוגננת, על רקע כסף, בעוד שמימין, על גבי שדה אדום, נראית סהר בצבע כסף.
הר המלח הוא הסמל ההרלדי העתיק ביותר של האזור ומזכיר את כריית המלח המתבצעת כאן מזה הרבה מאות שנים.
השמש והסהר "מסמלות את פוריות האדמה ובהתאמה את האמונה בניצחון".
מחוז קובאסנה ומחוז הרגיטה - ממערב
חשובים במיוחד הם מי האגן האמצעי של הנהר סירט והמאגרים (אגמים מלאכותיים) שנבנו בחלק התחתון של הנהרות ביסטריצה, טזלאו, אוּז וסירט שהוא הנהר הארוך והחשוב ביותר במזרח רומניה.
מי המחוז נובעים מההרים שבצפון-מערב ומערב.
הנהר טרוטוש שמוצאו בהרי צ'וק בצפון-מערב חוצה את המחוז מצפון-מערב לכיוון דרום-מזרח ונשפך בנהר סירט.
יובלי הטרוטוש נובעים גם הם מההרים במערב (הרי טרקאו, צ'וק ונמירה) והם כדלקמן מלמעלה ולמטה:
משמאל:אסאו (בצפון) וטזלאו (במרכז);מימין: צ'ובנוש (בצפון-מערב), אוּז (במערב), דופטיאנה, סלניק, אויטוז החוצה את היישוב אויטוז, והנחל קאשין החוצה את היישוב מנסטיריה קאשין ("מנזר קאשין").
האוז חוצה את היישוב ואליה אוזולוי, בגבול עם מחוז הרגיטה שם נבנה אגם האגירה פויאנה אוזולו.
הנהר ביסטריצה, יובל חשוב של הסירט, נובע מהרי השמאש, בצפון-מערב וזורם בצפון המחוז מצפון אל דרום מזרח, על יד היישוב בוהוש.
שם בגבול הצפוני של מחוז בקאו עם מחוז ניאמץ, נבנה עליו אגם האגירה גרלן (Lacul Gârleni).
הביסטריצה חוצה את העיר בקאו.
במסלול הביסטריצה נבנו עוד אגמי אגירה:ליליאץ' ושרבנשט.
אגמים מלאכותיים אלה מספקים את מי השתייה של האזור אך גם חלק גדול מצריכת האנרגיה החשמלית, באמצעות תחנת כוח הידרואלקטריות.
ביסטריצה נשפכת לסירט במרכז המחוז.
הנהר הגדול סירט נובע בצפון רומניה בגבול עם אוקראינה, חוצה את כל מערב רומניה מצפון אל דרום -מזרח, ונשפך לדנובה.
הוא חוצה את מחוז בקאו מצפון דרומה, במזרח המחוז.
לאורך הנהר סירט הוסדרו מספר אגמי אגירה.
אחרי המפגש עם ביסטריצה, מלמעלה למטה נמצאים אגמי האגירה הבאים:גאלבן (Galbeni), רקצ'ון וססקוט ובדרום-ברשט.
בסירט נשפכים הטרוטוש והנחלים טוטבה, זלטין ורקטאו.
ההרים, הגבעות, הרמות והמישורים מפוזרים במחוז בחלקים שווים.
במערב המחוז מתרוממים הרים מקבוצת הקרפטים המזרחיים.
שם, לאורך עמקי ההנרות אויטוז וטרוטוש החבל ההיסטורי מולדובה מתחבר לחבל ההיסטורי השכן ממערב, טרנסילבניה, שעד 1918 היה קשור תקופה ארוכה להונגריה.
בצד המזרחי של המחוז הגובה יורד מ- מ-1,664 מ' (הרי טרקאו) עד לנקודה הנמוכה ביותר - 100 מ' - בעמק הנהר סירט החוצה באמצע את המחוז מצפון לדרום.
במזרח המחוז נמצאת הרמה המולדבית הנחצית על ידי הרבה נחלים קטנים.
הרי המחוז בקאו מאוכלסים בדבים, זאבים, שועלים, חזירי בר וסנאים, במיוחד באזור הכפרי של סלניק-מולדובה.
במחוז בקאו קיימים 23 אזורי טבע המוגנים כמורשת לאומית ושטחם בסך הכל הוא 97,257 דונם.
25 ק"מ מרחק מהעיר אונשט, ביישוב מנסטיריה קאשין, נמצאת שמורת הטבע בוצ'אש.
אם הולכים מהנקודה היערנית בוצ'אש למעלה, בעמק הנחל בוצ'אש, אחרי 2,5 ק"מ מגיעים למפל בוצ'אש, שגובהו הוא 15 מטר, המפל הגבוה במחוז באקו.
בשמורת בוצ'אש חי צפיר האלפים.
בסביבה נמצאים גם המנזר הקטן (ארמיטאז' או ברומנית - סקיט) בוצ'אש וכן בריכת גידול פורלים אנצרקטואריה (Păstravăria Înțarcătoarea)
באוגוסט 1997 עם אוכלוסייה של 745,443 תושבים התמקם המחוז בקאו במקום השישי ברומניה, אחרי הבירה בוקרשט והמחוזות פרחובה, יאש, דולז' וקונסטנצה.
הצפיפות הממוצעת של האוכלוסין הייתה 112.86/ קמ"ר כשהצפיפות המרבית הייתה 230/קמ"ר באזור המתועש שבו חי 50.54% מכלל התושבים.
ב-1987 לפי הערכה חיו במחוז כ-70,000 צ'אנגואים הרואים את עצמם בדרך כלל הונגרים.
לפי נתוני מפקד מ-2011 שפורסמו ב-2013 הכב האוכלוסייה לפי מוצא אתני הוא דלקמן:
ההרכב לפי דתות הוא כדלקמן:
במחוז קיימים שלוש רשויות עירוניות (ברומנית - מוניצ'יפיו), עוד חמש ערים, ו-85 כפרים גדולים ("קומונות")
המחוז מונה 85 כפרים גדולים - "קומונות".
מנסטיריה קאשין - מנזר קאשין (Mănăstirea Cașin)
48.5% משטח המחוז הוא אדמה מעובדת ו -39.8% מכוסים ביערות (עץ אדר, עצי אלון, אורנים, עצי אשוח ואשוחית
במאות 14–15 בקאו הייתה עיר של בתי מלאכה ומסחר.
בעשור הראשון של המאה ה-19 התחילה הפקת נפט ועץ ברמה תעשייתית והוקמו בעיר בית חרושת לנייר, בתי חרושת לטקסטיל ולהנעלה.
בתקופה הקומוניסטית היה המחוז בקאו לאחד המחוזות המתועשים ביותר של רומניה ונותר עד היום המרכז התעשייתי הראשי של חבל מולדובה ברומניה.
הוא תורם ל-4% מסך התפוקה של רומניה
התעשייה הכימית ושל הנפט (פטרוכימית)
תעשיית הנפט ידועה במחוז בקאו עוד מהמאה ה-15. במאה ה-17 ב-1646 הזכיר מרקו בנדיני (Codex Bandini) שהכפריים מהיישובים מוסוארה, פויין, דופטיאנה ופקור השתמשו בנפט שהפיקו מבורות לשם תרופת מרפא ולשימון גלגלי העגלות.
במאה ה-20 הוקמו בתי הזיקוק הגדולים דרמנשט ו-RAFO אונשט, כמו כן המפעלים הנפסחים Carom ו-Chimcomplex.
תעשיית הנפט ידעה את שיא תפוקתה ב-1988. בימינו שני בתי הזיקוק נסגרו, מפעל Carom נהרס והמפעל Chimcomplex פעיל רק בעיבוד המלח.
המחוז שוכן במרכז אגן של מכרות פחם הכולל את קומנשט (EMC Comănești) ו-34 כפרים מסביב, שבעה מכרות מסוגלים לייצור.
במידה פחותה קיימים באזור גם משאבי נפט.
הפחם החום מופק החל משנת 1836.מהמאה ה-19 ועד שלהי המאה ה-20 75% מלתושבי כפרים אלה עבדו ככורי פחם.
בנסיבות אלה בתקופה הקומוניסטית התפתחה בקעת קומנשט כאזור מתועש מאוד.
אחרי מהפיכת 1989 המכרות שהעסיקו 5,000 עובדים נסגרו, מכרה קומנשט נסגר סופית ב-2005 ו-250 הכורים האחרונים נשארו מובטלים.
גם אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי, המחוז מספק חלק חשוב בהתוצר הגולמי של המדינה, אבל חיי הכלכלה המקומית התפרסמו יותר בדמויות של אנשי עסקים שנויים במחלוקת מאשר בהישגיה.
הפקת המלח בשטח המחוז התחילה בתחילת המאה ה-14. כיום מופקים באזור כ-370,000 טון לשנה.
אחרי תקופת שפל בעקבות המהפך ב-1989, התפוקה התעשייתית התייצבה והתפתחה אחרי 1993.
יעדי התיירות העיקריים במחוז הם:
הבית -מוזיאון ניקו אניה (Nicu Enea)
סלניק-מולדובה - הידוע במרחצאות המרפא
בשטח המחוז פעלו 14 בתי מלון עם 2,431 מקומות לינה, 21 בקתאות תיירות עם 1,292 מקומות לינה, 4 אכסניות ומוטלים עם 114 מקומות לינה, 4 אתרי קמפינג עם 634 מקומות, 6 מחנות לתלמידים ופנסיון תיירים עם 28 מקומות לינה.
נמל התעופה "ג'ורג'ה אנסקו" בקאו
אוניברסיטת "וסילה אלכסנדרי" של בקאו
בית הספר המשולב הטרום-אוניברסיטאי "קונסטנטין ברנקוביאנו" בבקאו
בית הספר המשולב המקצועי הטכני, הכלכלי ולאמנות "נציונל קונסטרוקט" בבקאו
בית הספר העל-תיכוני "הומניטס" בבקאו
בית הספר העל-תיכוני למקצועות בתחום הבריאות "הרה" בבקאו
בית הספר העל-תיכוני למקצועות בתחום הבריאות F.E.G בקאו
בית הספר העל תירוני "קרול דווילה" באונשט
המכללה הלאומית "גאורגה ורנצ'אנו" בבקאו
המכללה הלאומית "פרדיננד הראשון" בבקאו
המכללה הלאומית לחינוך "שטפאן הגדול" בבקאו
המכללה הלאומית "דימיטריה קנטמיר" באונשט
המכללה הלאומית "גריגורה מויסיל" באונשט
המכללה הלאומית "קוסטאקה נגרי" בטרגו אוקנה
המכללה הכלכלית "יון גיקה" בבקאו
המכללה הטכנית לתקשורת "ניקולאיה וסילסקו קארפן " בבקאו
המכללה הטכנית "אנגל סליני" בבקאו
המכללה הטכנית "דימיטריה מנז'רון" בבקאו
המכללה הטכנית "גאורגה אסאקי" באונשט
התיכון הטכנולוגי "פטרו פוני" באונשט
המכללה הטכנית "גריגורה קובלצ'סקו" במוינשט
המכללה הטכנית "דימיטריה גיקה" בקומנשט
המכללה הטכנית "יון בורצ'ה" בבוהוש
התיכון לספורט "נדיה קומנץ'" באונשט
המכללה הלאומית לאמנות "ג'ורג'ה אפוסטו" בבקאו
התיכון העיוני "ספירו חארט" במוינשט
התיכון התאולוגי הרומי-קתולי "ספנטול יוסיף" בבקאו (התיכון "יוסף הקדוש" )
התיכון התאולוגי " Fericitul Ieremia" ("ירמיה המבורך") באונשט
בית הספר המשולב "גריגורה טבקארו" בבקאו
בית הספר המשולב "גריגורה מויסיל" בבקאו
בית הספר המשולב "פטרו רארש" בבקאו
בית הספר המשולב "אלכסנדרו ולחוצה" בפודו טורקולוי
בית הספר המשולב תעשייתי בטרגו אוקנה
בית הספר המשולב התעשייתי לייצור מכונות דרמנשט
בית הספר המשולב החקלאי "ז'אק מ.
בית הספר המשולב החקלאי בהמיוש
הספרייה המחוזית "קוסטאקה סטורזה" בבקאו
הספרייה המוניציפלית "ראדו רוסטי" באונשט
הספרייה המוניציפלית "שטפאן לוקיאן" במוינשט
הספרייה העירונית " ג'ורג'ה בקוביה" בבוהוש
במחוז בקאו נולדה נדיה קומנץ', אחת המתעמלות הטובות ביותר מכל הזמנים, הספורטאית הרומניה הראשונה שנכללה ב"היכל התהילה הבינלאומי להתעמלות"
במחוז הזה התגוררה ופעלה שנים רבות האתלטית דוינה מלינטה והמתעמלת לביניה אגאקה שהצטיינו כאלופות במשחקים האולימפיים בלוס אנג'לס ב-1984
מועדון הספורט SCM Bacău בעיר בקאו הוא המועדון המרכזי לאתלטיקה במחוז.
לביניה אגאקה - מתעמלת אמנותית רומניה
גבריאלה אדמשטיאנו - סופרת רומניה
וסילה אלכסנדרי-משור, סופר ודיפלומט רומני
ראדו בליגן - שחקן תיאטרון וקולנוע רומני
ג'ורג'ה בקוביה - משורר רומני
סולומון מרכוס - מתמטיקאי יהודי רומני
אלכסנדרו פירו - מבקר ספרות רומני
גבריאלה ורנצ'אנו פיריה - פוליטיקאית רומניה
טריסטן צארה - משורר יהודי רומני וצרפתי
נדיה קומנץ' - ספורטאית, מתעמלת אמנותית רומניה
משה רוזן - רב ראשי של רומניה
ראדו רוסטי - גנרל, פוליטיקאי והיסטוריון רומני
בקבוק מים הוא מכל המשמש לשמירת נוזלים, בעיקר מים, לצורך הובלת משקה בנסיעה או בהרחקה אחרת מאספקת מים ראויים לשתייה.
בקבוקי מים עשויים בדרך כלל מפלסטיק, זכוכית, מתכת או שילוב כלשהו של אותם חומרים.
בעבר, בקבוקי מים היו עשויים לפעמים מעץ, קליפה או עורות של בעלי חיים כגון עור, עור ועור כבש.
בקבוקי מים יכולים להיות חד-פעמיים או רב-פעמיים (בשימוש חוזר).
בקבוקי מים חד-פעמיים נמכרים לרוב מלאים במי שתייה, בעוד שבקבוקים רב-פעמיים נמכרים לרוב ריקים.
בקבוקי מים לשימוש חוזר עוזרים לצמצם את פסולת הפלסטיק הצרכנית ופליטת פחמן.
המכירות של בקבוקי מים חד-פעמיים מלאים מראש עלו כמעט מדי שנה במשך יותר מעשור.
ב-2011, יותר מ-11 מיליארד דולר הוצאו על מוצרי מים בבקבוקים בארצות הברית בלבד.
איגוד המים בבקבוקים הבינלאומי (IBWA) קובע כי אנשים מסתמכים יותר ויותר על בקבוקי מים לנוחות וניידות.
במדינות מסוימות עם מי ברז באיכות נמוכה, אזרחים משתמשים גם במים בבקבוקים (כולל במכלים בגודל משפחתי השמורים בבית) מסיבות בריאותיות.
לדוגמה, נכון לשנת 2010, למקסיקו הייתה עלייה ממוצעת של 8 אחוזים בשנה ברכישת מים בבקבוקים, וצרכה כ-13 אחוז מסך המים בבקבוקים בעולם.
אזרחים מקסיקנים שותים יותר מים בבקבוקים מאשר אנשים מכל מדינה אחרת, בממוצע של 61.8 ליטר לאדם בכל שנה - יותר מפי שניים משיעור הצריכה לנפש בארצות הברית.
העלייה בשימוש בבקבוקי מים אישיים חד-פעמיים מפלסטיק תרמה במידה ניכרת לבעיית הפסולת במדינה, אם כי העלייה בפופולריות של מים בבקבוקים באה עם ירידה בקצב הגידול של צריכת משקאות קלים.
בקבוקי פלסטיק לשימוש חוזר (רב-פעמיים)
בקבוקי מים רב-שימושיים מיוצרים מפוליאתילן בצפיפות גבוהה (HDPE), פוליאתילן בצפיפות נמוכה (LDPE), קופוליאסטר או פוליפרופילן.
כולם מציעים את היתרון שהם עמידים, קלים, עמידים במדיח כלים וללא ביספנול A.
ההבדל העיקרי בין כל סוג של בקבוק מים הוא הגמישות של החומר.
קופוליאסטר ופוליפרופילן מציעים את הקשיחות הגדולה ביותר;
"HDPE" שומר על גמישות מסוימת; "LDPE" (המקושר לרוב עם בקבוקים מתקפלים ולחיצים) הוא הגמיש ביותר.
בקבוקי מים ממתכת הולכים וגדלים בפופולריות.
מיוצרים בעיקר מנירוסטה או מאלומיניום, והם עמידים ושומרים פחות על ריח וטעם מתכולה קודמת מאשר רוב בקבוקי הפלסטיק, אך בקבוקים אלו יכולים לפעמים לתת טעם מתכתי.
לכן, בקבוקי מתכת מכילים לרוב שרף או אפוקסי כדי להגן על הבקבוק מפני העברת טעם וריח או קורוזיה.
למרות שרוב הדגמים נטולי ביספנול A, דגמים ישנים יותר ופחות יקרים יכולים להכיל את החומר.
ניתן להשתמש גם בבקבוקים מזכוכית (ראה בקטע הבא).
לא מומלץ למלא בקבוקי אלומיניום בנוזלים חומציים (למשל מיץ תפוזים), כיוון שהדבר עלול לגרום לדליפה של אלומיניום אל תוך הבקבוק.
בהתאם לסוג חומר, המקור ותהליך הייצור שמאחורי בקבוק נירוסטה, כמויות עקבות של מינרלים יכולות לדלוף לתוכן גם מסוג זה של בקבוקים.
ידוע כי בקבוקי נירוסטה שאינם מכילים תוחם מעבירים טעם וריח חלודים לתכולה.
בקבוקים העשויים מנירוסטה באיכות מזון אינם מעבירים טעם או ריח.
בקבוקי מים ממתכת (במיוחד פלדה) יכולים להיות כבדים יותר מאשר פלסטיק.
בקבוקי מתכת בעלי דופן אחת מעבירים בקלות את טמפרטורת המים או הנוזל למשטחים חיצוניים, מה שהופך אותם ללא מתאימים לשימוש עם נוזלים חמים או קרים בצורה יוצאת דופן.
בקבוקי מתכת עם קירות כפולים מבודדים כדי לשמור על נוזלים קרים או חמים, מבלי שהמשטח החיצוני יהיה חם מדי או קר מדי.
מכיוון שבבקבוקים עם קירות כפולים יש יותר מתכת, הם יקרים יותר.
הם בדרך כלל מבודדים בואקום (בקבוקי תרמוס), אך לחלקם עשוי להיות בידוד מוצק או ג'ל בין קירות המתכת.
צלוחיות זכוכית שימשו מאז ימי קדם, אם כי לא היו נפוצים עד לתקופה המודרנית המוקדמת, כאשר ייצור עקבי בתפזורת של מוצרי זכוכית נעשה קל יותר.
מכיוון שהם ניתנים למחזור לחלוטין, נטולי ביספנול A ואינם שומרים ומעבירים טעם או ריח, בקבוקי מים מזכוכית הופכים שוב לבחירה פופולרית עבור צרכנים רבים המודאגים מבריאותם.
בקבוקי זכוכית כבדים יותר מפלסטיק, נירוסטה או אלומיניום, וקל יותר להינזק או לשבור אותם לגמרי.
כמו מתכת, גם להם יש רמה גבוהה של העברת טמפרטורה, ולכן הם אינם אידיאליים לנוזלים חמים או קרים מאוד.
סוגים מסוימים של צלוחיות מבודדות ואקום משתמשים בשכבה פנימית של זכוכית (שקל לניקוי), ובשכבה חיצונית של מתכת או פלסטיק שעוזרת להגן על הזכוכית מפני שבירה.
בקבוקים כאלה עדיין עלולים להישבר בקלות אם נופלים, ולכן חלק מהמותגים הם משולשים, כשהזכוכית בתוך שתי שכבות פלסטיק; זוהי צורה נפוצה עבור צלוחיות גדולות המיועדות לקפה או לנוזלים אחרים שיש לבודד.
סוג זה של בקבוקים הוא לרוב ללא ביספנול A ולרוב משתמש בסינון פחמן (פחם פעיל).
ניתן להשתמש באור על-סגול גם לטיהור מים.
בקבוקי סינון על-סגולים פופולריים ונוחים למי שנוסע לאזורים שבהם איכות המים עלולה להזיק, או שבהם מים בבקבוקים אינם זמינים.
קרינה זו יעילה נגד כל הפתוגנים הנמצאים במים.
בקבוקי סינון פחמן יסננו כמה כימיקלים אורגניים וישפרו את הטעם והריח של המים.
סינון פחמן לא יחסל פתוגנים, מתכות או חנקות מהמים.
מכשירים מחוברים אוספים נתונים הקשורים לצריכת המים של אדם.
הנתונים מועברים לטלפון, המאפשר מעקב אחר צריכת המים של אדם ומתריע למשתמש כאשר הוא אינו מטופל כראוי.
מכשירים המנטרים ואוספים נתונים הקשורים לבריאותו האישית הם גם חלק מהתנועה העצמית המכומתת.
בעוד מספר מושגים הוצגו, אף אחד מהם אינו זמין כעת מסחרית.
מאגרי הידרציה, הידועים גם בשם שלפוחיות הידרציה, הם תיקים גמישים בנפח גדול שנמצאים בדרך כלל במערכת תרמילים.
משתמשים ניגשים למים באמצעות צינור לגימה.
מערכת זו מאפשרת למשתמש להישאר עסוק בפעילות ללא צורך לעצור ולשחרר בקבוק מים.
מאגרים כאלה מאפשרים גם נשיאה של אספקת מים גדולה יותר (ולכן טיול ארוך יותר), שכן יש להם יותר קיבולת וגם שילוב טוב יותר בציוד הנשיאה מאשר בקבוק מים חיצוני או קנטינה המחוברים לחבילה או לחגורה.
בשל הדאגה הגוברת מההשפעה הסביבתית והעלות של בקבוקי מים חד-פעמיים מפלסטיק, יותר אנשים בוחרים למלא בקבוקי מים רב שימושיים.
עם זאת, הפופולריות והזמינות של בקבוקי מים חד-פעמיים מפלסטיק ממשיכות לעלות.
בשנת 2007, אמריקאים צרכו 50 מיליארד בקבוקי מים במנה אחת.
מאז 2001, מכירת מים בבקבוקים למנה אחת תנודה ב-70 אחוזים, והנטייה הזו נמשכת.
בשנת 2016, נוצר טרנד בקרב אמריקאים ובכל העולם בשם "Bottle flipping" (היפוך בקבוק מים) משכה המון תשומת לב תקשורתית.
כימיקלים המשמשים לייצור סוגים מסוימים של בקבוקים הוכחו כמזיקים לבריאותם של בני אדם.
שאיפת כימיקלים המשמשים לייצור פלסטיק מהווה סכנה בעיקר לעובדי המפעל המטפלים בחומר.
במדינות מתפתחות רבות, פסולת פלסטיק נשרפת במקום ממוחשבת או מופקדת במזבלות.
תושבים כפריים של מדינות מתפתחות השורפים פלסטיק כשיטת סילוק, אינם מוגנים מפני סכנות השאיפה הכימיות הקשורות לנוהג זה.
חשוב להשליך מים שאוחסנו בבקבוקי PET שנחשפו לטמפרטורות גבוהות לתקופה ממושכת או מעבר לתאריך התפוגה, משום שכימיקלים מזיקים עלולים לדלוף מהפלסטיק.
בשנת 2008, חוקרים מאוניברסיטת אריזונה סטייט גילו שאחסון בקבוקי פלסטיק בטמפרטורות של או מעל 60 מעלות צלזיוס עלול לגרום לאנטימון להיכנס למים הכלולים בבקבוקים.
לכן, שתייה תכופה מבקבוקים המאוחסנים במקומות כמו מכוניות במהלך חודשי הקיץ עלולה להיות בעלת השפעות בריאותיות שליליות.
ייצור בקבוקים מסתמך על נפט ומשאבי טבע.
חלק מתהליכי היצירה משחררים כימיקלים רעילים לאוויר ולאספקת המים שיכולים להשפיע מאוד על מערכות העצבים, תאי הדם, הכליות והמערכת החיסונית, ויכולים לגרום לסרטן ומומים מולדים.
רוב בקבוקי המים החד-פעמיים עשויים מפוליאתילן טרפתאלט שנמצא בנפט.
בעוד שהוא נחשב פחות רעיל מאשר סוגים רבים אחרים של פלסטיק, המרכז לאקולוגיה של ברקלי מצא שייצור הפוליאתילן טרפתאלט גורם לפליטות רעילות בצורה של ניקל, אתיל בנזן, אתילן אוקסיד ובנזן ברמות גבוהות פי 100 מאלו שנוצרו כדי ליצור את אותה כמות של זכוכית.
בקבוקי מים עשויים זכוכית, אלומיניום ופלדה הם הניתנים למיחזור בקלות.
ניתן למחזר גם בקבוקי HDPE ו-LDPE .
מכיוון שייצור והובלה של בקבוקי מים חד-פעמיים דורשים נפט ומשאב שאינו מתחדש, תעשיית המים בבקבוקים חד-פעמיים נכנסה ללחץ מצד צרכנים מודאגים.
מכון פסיפיק חישב כי נדרשו כ-17 מיליון חביות נפט כדי לייצר את בקבוקי הפלסטיק החד-פעמיים למים חד-פעמיים שצרכו האמריקאים ב-2006. כדי לקיים את השימוש הצרכני במוצרים המסתמכים על רכיבי פלסטיק ורמת הביקוש המיוצר לבקבוקי מים מפלסטיק., התוצאה הסופית היא מחסור בדלקים מאובנים.
בנוסף, המשמעות היא לא רק מחסור בחומרי הגלם לייצור פלסטיק, אלא גם מחסור באנרגיה הדרושה לתדלק את ייצורם.
תעשיית בקבוקי מים חד-פעמיים הגיבה לדאגה של הצרכנים לגבי ההשפעה הסביבתית של בקבוקי מים חד-פעמיים על ידי הפחתה משמעותית של כמות הפלסטיק בשימוש בבקבוקים.
תכולת הפלסטיק המופחתת מביאה גם למוצר במשקל נמוך יותר שצורך פחות אנרגיה לשינוע.
חברות אחרות לייצור בקבוקים מתנסות בחומרים חלופיים כמו עמילן תירס כדי לייצר בקבוקים חדשים שמתכלים יותר בקלות.
בקבוקי המים בעלי ההשפעה הנמוכה ביותר הם אלו העשויים מזכוכית או מתכת.
הם אינם עשויים מנפט וניתנים למחזור בקלות.
על ידי בחירה במילוי רציף של כל בקבוק מים רב-שימושי, הצרכן מרחיק בקבוקים חד-פעמיים מזרם הפסולת ומקטין את ההשפעה הסביבתית.
בקאא הוא מושג בסופיות שמשמעותו הישארות המאמין בעולם, לאחר שלב הפנאא, דהיינו העלמה וביטול של האני, ההִבָּטלוּת בפני אללה.
בקאא הוא הישארות עם אללה לנצח.
אללה שולח את המאמין בחזרה לעולם והוא משרת אותו בכך שהוא מתקן ומשלים את אלו שטרם הגיעו לשלב זה.
כניעה מוחלטת לאללה: המאמין מכיר בכך שכל דבר בחיים, כולל קיומו שלו, הוא השתקפות של כוחו האלוהי של אללה וכל פעולותיו של המאמין הם בשירות אללה, ללא כל רצון או שאיפה אישית.
מודעות רוחנית: המאמין חווה מוּדעות רוחנית מתמשכת ונוכחות אלוהית המובילה לתחושת שלווה, שביעות רצון ואמון עמוק בתוכניתו של אללה.
לחיות בעולם אך לא ממנו: המאמין נמצא פיזית בעולם, אך מחשבתו מנותקת מהעולם החומרי.
גם אם הוא עסוק בחיי היומיום, המיקוד הפנימי שלו נשאר על אללה, וודעתו אינה מוסחת אל תשוקות העולם.
ענווה וחוסר אנוכיות: לאחר שלב הפנאא ו"מחיקת האני"המאמין אינו מייחס שום דבר לעצמו, אלא לרצונו של אללה.
הדרכת אחרים: בשלב הבאקא, המאמין הופך למדריך רוחני לאחרים.
גם אם אינו מדריך בפועל, הליכותיו, חוכמתו והקשר שלו עם אללה משמשים מופת לאחרים בדרך להארה רוחנית.
"בקבוק בים" הוא שיר מאת הזמרת-יוצרת הישראלית תמר ריילי.
הוא ראה אור ב-15 בדצמבר 2025 בהוצאת חברת התקליטים די-מיוזיק.
השיר נכתב והולחן בשיתוף פעולה בין ריילי, אבי אוחיון ואסי טל, כמחווה לשיר "Enta Eih" ("إنتَ إيه") של ננסי עג'רם.
השיר עוסק בהתמודדות רגשית עם פרידה ובתחושת בדידות הנמשכת לאחר סיום מערכת יחסים.
הדוברת בשיר מתארת מצב של היסחפות רגשית וחוסר יציבות, תוך ניסיון להתמודד עם געגוע, כאב ותחושת אובדן.
המטאפורה המרכזית של השיר היא דימוי של בקבוק הצף בים, המשמש לתיאור תחושת חוסר שליטה והיעדר עוגן רגשי.
מבחינה מוזיקלית, השיר משתייך לסגנון הפופ הים תיכוני, ומשלב אלמנטים מן המוזיקה המזרחית.
ההלחנה והעיבוד בנויים כך שיתמכו בטקסט, תוך שמירה על קו מלודי נגיש והבלטת קולה של הזמרת.
השיר כולל שילוב של טקסט בעברית ובקטעים בערבית.
מבנה השיר נשען על פזמון חוזר, שבמרכזו הדימוי של הבקבוק בים.
חזרתיות זו מחזקת את המסר המרכזי של השיר ומבליטה את תחושת הבדידות והמאבק הפנימי המתוארים בו.
בביקורת על ידי יוסי חרסונסקי, תואר השיר כיצירה הממוקמת בתוך מסורת הדיכאון המזרחי ומתמקדת בבדידות שלאחר הפרידה.
חרסונסקי ציין את השימוש במוסכמות הז'אנר, את הדימויים של אהבה כמאבק והישרדות ואת המטאפורה של בקבוק הצף בים כמייצגת מאבק מתמשך וחסר עוגן, וכן הדגיש את השילוב בין עברית לערבית כביטוי וידויי המעמיק את תחושת הכאב ואת הביצוע הקולי המאופק.
ביקורת נוספת, שפורסמה על ידי דודי פטימר בעיתון "מעריב", הצביעה על המשך התגבשותה של ריילי כזמרת-יוצרת בעלת זהות אמנותית ברורה.
פטימר תיאר את השיר כבלדה אישית ומדודה, המשלבת מוזיקה ים-תיכונית עם נגיעות פופ ובלוז, והדגיש את הבחירות הטקסטואליות והמוזיקליות המדויקות, את השילוב האורגני בין עברית לערבית ואת המחווה ליצירתה של ננסי עג'רם כהשראה סגנונית, תוך ציון הדימויים של בדידות ונדודים רגשיים כהיבט מרכזי ביצירה.
בקוע הוא מושב בגבול הרי יהודה ושפלת יהודה בקצה פרוזדור ירושלים צפונית מערבית לבית שמש.
ממוקם סמוך לקילומטר ה-35 של כביש 3, בין צומת נחשון למחלף לטרון.
היישוב הוקם בשנת 1952 על ידי עולים מתימן.
בשנים האחרונות הורחב היישוב לשתי שכונות נוספות, כ-90 משפחות חדשות נוספו, שכונה אחת בתוך היישוב הישן ושכונה נוספת בדרום מערב היישוב הישן צמוד ליער בקוע (גבעת המגינים)
בתוך היישוב נמצאת מכולת, גן ילדים, פעוטון, גן משחקים, ומגרש כדורגל/כדורסל.
בנוסף לכך ביישוב נמצאים שלושה בתי כנסת.
שמו של היישוב הוא סמלי, ומסמל את הביקוע ואת עקיפת המצור על ירושלים במלחמת העצמאות באמצעות דרך בורמה שראשיתה בסמוך למושב.
בקהילה - השבועון החרדי בישראל הוא שבועון חרדי המופץ בישראל.
השבועון הוקם בשנת 1997 על ידי דודי זילברשלג.
במשך שבע שנים הופץ חינם, ובתמיכתו של אהוד אולמרט.
החל משנת 2004 הוא נמכר בתשלום.
בשנת 2010 אימץ העיתון מראה ותכנים חדשניים יותר, כולל חלקי חדשות וכלכלה בדפי עיתון רגילים, ומוספים אחרים במגזין כרומו.
לפי סקר TGI משנת 2017 השבועון זוכה לחשיפה של כ-8.9% בציבור החרדי.
מערכת העיתון שוכנת בבני ברק.
עורכו הראשי של העיתון מאז שנות ה-90 ועד 2012 היה בנימין ליפקין.
אחריו שימש בתפקיד אברהם דוב גרינבוים במשך כארבע שנים.
עורכי העיתון כיום הם שלמה קוק, בתפקיד העורך הראשי ומרדכי וינשטוק בתפקיד העורך האחראי.
השבועון מבוקר על ידי ועדה רוחנית, שבראשה הרב חיים שמואל אסטרייכר.
בין הכותבים הבולטים בעיתון במשך השנים, חלקם גם היום: קובי אריאלי, חיים גרינבוים, יעקב ריבלין, יעקב רייניץ, צביקה יעקובזון, אשר מדינה, יעקב ב.
פרידמן, יצחק פלדמן, אלי שפירא, דב אייכלר, מרב סבר, אפרת פינקל, ורות רפפורט.
עורך המוסף היה דוד רוטנברג.
למגזין מצורפים בכל שבוע המוספים:
עיתון "חדשות בקהילה" - כתבות פוליטיות ומדיניות, טורי פרשנות פוליטית, דעות, כתבות שטח, מדורי חדשות פנים חרדיות במגוון נושאים ("מקומי(כיום כבר לא מתפרסם כמעט)"; "קהילות הקודש"), מדורי כלכלה, וצרכנות ועוד.
"מגזין בקהילה" - כתבות בנושאים כלליים ואקטואליים, טורים אישיים וסיפורים.
"פנינה" - מגזין לאישה ולבית.
למנויי העיתון מצורף בנוסף לאלו עוד כמה מוספים: "העולם החרדי" - מגזין תמונות מהחצרות החרדיות.
"חברים" - מגזין קומיקס לילדים ולנוער.
"חכו ממתקים" - מקבץ עלוני שבת.
ופעם גם צורף עלון "אוצר פניני החסידות" - מגזין עם דברי חסידות.
בעבר הוציא העיתון גם חוברת תורנית שנשאה את השם "תבונות" ובה התפרסמו טורים של רבנים, כתבות תורניות וסיפורים חסידיים.
בחגי ניסן ובחגי תשרי מפיק העיתון מוסף נושא, מוסף פוליטי, מוסף סיפורים, תקליטורי שירים, ועוד.
בעת הקמתו, ניהל בקהילה מאבק נגד השבועונים החרדיים.
בגיליונו הרביעי (ט"ז באייר תשנ"ז) פרסם העיתון מכתב של כמה רבנים התומכים בו ומביעים התנגדות לשבועונים המתחרים.
בהמשך, בעשור הראשון של המאה ה-21, כאשר ניהלו העיתונים יתד נאמן והמודיע מאבק בשבועונים הוכלל בו גם בקהילה.
באלול תשס"ח התפרסם בבקהילה ריאיון עם הרב ישראל אליהו וינטרוב בנושא ההכנה ליום הדין.
בתגובה פרסם הרב וינטרוב ביומונים החרדיים מכתב חריף נגד "בקהילה", שבו האשים את השבועון בהשגת הראיון איתו על ידי התחזות ומרמה.
לדבריו, לא ידע שהאיש ששוחח עמו הוא עיתונאי ושבכוונתו להכניס את דבריו לעיתון: "הכנסת דבריי בתוך טומאה זאת שימש להם גושפנקא על חשיבות השבועון הנ"ל.