tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת ה'תרפ"ג, לאחר שהרב בן ציון מאיר חי עוזיאל שב לארץ ישראל לכהן כרבה של יפו, התמנה לממלא מקום הרב הראשי, עד לפטירתו בה' בטבת ה'תרפ"ו (דצמבר 1925).
נקבר בבית העלמין היהודי העתיק בסלוניקי.
מחליפו היה הרב חיים חביב.
בנו הבכור ר' יצחק עמנואל ברודו היה מזכיר בית הדין בסלוניקי, לימד בישיבה המקומית מראשי תנועת המזרחי ביוון וחוקר תולדות קהילת סלוניקי.
בנו רבי מרדכי ברודו היה חזן ולימד בישיבה המקומית.
עמנואל בר-קדמא (נולד עמנואל מזרחי; 1932 – 21 באפריל 2018) היה עיתונאי, עורך, צייר וסופר ישראלי.
נודע כחבר מערכת של העיתון ידיעות אחרונות, בין השאר כמבקר בתחום התיאטרון ואמנויות אחרות, וכעורך מוספים.
כמו כן נודע כצייר בעיקר של רישומים.
עמנואל מזרחי נולד בבוקרשט, בירת רומניה, כבן הבכור בין ארבעה ילדים של לאון מזרחי (1899–1967), עורך דין ופעיל ציוני, ולאשתו, פאולינה לבית הורטיג.
המשפחה עלתה לארץ ישראל בשנת 1941 בימי הרודנות הצבאית הפרו-נאצית ברומניה והתיישבה תחילה בחיפה.
יחד איתם עלה לארץ גם בן דודו של עמנואל, לימים הפסנתרן היהודי-רומני דן מזרחי.
בחיפה האב נאלץ בגלל קשיי שפה, לוותר על קריירה משפטית ולפתוח עסק לעיבוד יהלומים.
כעבור זמן הם עברו לגור בתל אביב.
עמנואל, שנודע לימים בשם העט בר-קדמא ובכינוי "יאנוש", חי את רוב שנות חייו בתל אביב.
יוצאים מן הכלל היו שנות שירותו בנח"ל ושלוש שנותיו בקיבוץ נתיב הל"ה ומאוחר יותר מספר שנים שבילה כאמן בפריז.
בר-קדמא עבד שנים רבות כחבר מערכת העיתון "ידיעות אחרונות", שבו פעל בתפקידים רבים.
בין השאר כתב ביקורות תיאטרון, קולנוע ואמנות, נמנה עם מייסדי המוסף "7 לילות" והיה עורכו הראשי, כמו כן היה עורך של המוסף "7 ימים".
הציג יצירות בתערוכות יחיד ובעיקר בתערוכות קבוצתיות בישראל ובעולם, בעיקר בפריז.
בית היתר הציג בגלריית עמליה ארבל, גלריית ארטא בירושלים, במוזיאון חיפה לאמנות, בגלריה 101 וב"פירמידה" בחיפה.
בשנת 2011 אורגנה תערוכה רטרוספקטיבית עם יצירות שלו בגלריית עמליה הארבל.
נפטר בשנת 2018 בתל אביב.
למשך תקופה חברתו לחיים הייתה בעלת הגלריה עמליה ארבל.
הובא לקבורה בקיבוץ גליל ים.
סודה של לי – 11 סיפורים, הוצאת מסדה
העין השלישית היא העין האישית, הוצאת מסדה
1968 – לסרט "הבן האובד" בבימוי יוסף שלחין
עמנואל פיליפ אימורו הוא כדורגלן עבר בניני ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
אימורו התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל של בורז' ובקיץ , הצטרף לשאטורו ב'.
כעבור שנתיים הצטרף לקבוצה הבוגרת.
בקיץ , אימורו הושאל לגווניון וכעבור שנה חזר לשאטורו.
בקיץ , חתם לחמש שנים בספורטינג בראגה מליגת העל הפורטוגזית.
במדי בראגה, רשם רק 3 הופעות בליגה ו-5 בכל המסגרות, עקב פציעה ממנה סבל לאורך רוב העונה.
ב-24 ביוני 2014, אימורו חתם בקאן, העולה החדשה לליגת העל הצרפתית.
בעונת , אימורו הושאל לסרקל ברוז' מליגת העל הבלגית.
ב-22 בספטמבר 2019, אימורו חתם באוויאן.
אימורו נולד בצרפת להורים ממוצא בניני, דבר המאפשר לו לשחק עבור נבחרת בנין.
הוא זומן לראשונה לסגל הנבחרת לקראת גביע אפריקה לאומות 2010.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, ערך ב-6 בינואר 2010 בניצחון 0-1 נגד .
להוריו, פנחס בן יעקב יצחק פרידר ולאימו שרה לבית מסינגר.
בילדותו למד בישיבת "מחזיקי התורה" בטופולצ'אני, בישיבת סרד (Sered), ובישיבת פרשבורג בברטיסלאבה, בה גם הוסמך לרבנות.
למד במוסד אקדמי להכשרת מורים והוסמך להוראה.
לימד שנה בבית הספר היהודי ב ושנה נוספת בבית הספר היהודי בסֶרֶד.
בשנת 1937 גויס לצבא צ'כוסלובקיה וסיים קורס קצינים.
באביב 1939, עם התפוררותה של צ'כוסלובקיה והשתלטות גורמים נאו-נאצים על השלטון, הועבר יחד עם חיילים יהודיים רבים למחנה עבודה (בחסות הצבא).
לאחר שחרורו מהצבא בספטמבר 1939 התמנה למנהל בית הספר היהודי בעיר נובה מסטו נאד והום, Nove Mesto nad Váhom בה פעל רבות בתחומי החיים השונים של הקהילה היהודית בעיר יחד עם אחיו, רבה של העיר, הרב אברהם אבא ארמין פרידר.
עם התגברות הגזירות נגד היהודים וגירושם למחנות השמדה בפולין פעל יחד עם אחיו הרב פרידר (שהיה חבר ב"קבוצת העבודה") להצלת יהודים מגירוש.
בסתיו 1944 היה פעיל במרד הצ'כוסלובקי נגד הנאצים.
עם דיכוי המרד נמלט למקומות מסתור ביערות באזור לובינה Lubina שם הסתתר תשעה חודשים יחד עם אשתו חנה ובתו מרגלית.
כהוקרה על פעילותו המחתרתית בזמן המלחמה הוענק לו אות כבוד על ידי שר החינוך הצ'כוסלובקי.
בשנת 1946 נבחר ליו"ר האיגוד המרכזי של הקהילות היהודיות בסלובקיה ולסגן יו"ר הפדרציה הציונית הארצית.
השתתף כנציג יהדות סלובקיה בקונגרסים ציוניים, וכן בקונגרס היהודי העולמי במונטריי Montreau בצרפת בשנת 1948. בשל פעילותו הציונית נעצר בחורף 1949 יחד עם עוד ארבעה מנהיגים יהודיים ונכלא למשך ארבעה חודשים בכלא "פאנקראץ" ׁPankrác בפראג.
עם שחרורו המשיך בפעילותו לשיקום הקהילות היהודיות בסלובקיה.
באביב 1949 פעל להעברת כ-10,000 פליטים יהודיים מהונגריה לישראל דרך סלובקיה תוך ניצול קשריו עם אישים בשלטון.
פעילות זו שלו כמו גם פעילות ציונית רחבה אחרת הופסקה בספטמבר 1949 מאחר שנאלץ לברוח בחופזה מגורמים עוינים בשלטון שרדפו אותו בגלל פעילות זו.
ב-24 באוקטובר 1949 עלה לישראל עם אשתו חנה הלנקה בתו מרגלית ובנו אריאל באוניה "קדמה" (אוניית הנוסעים הראשונה של "צים").
עם עלייתו ארצה קבע את מושבו בנתניה ותוך זמן קצר מונה למזכיר מפלגת הציונים הכלליים בעיר.
בנוסף היה חבר מועצת עירית נתניה בה כיהן בתחילת שנות החמישים ועסק בענייני חינוך רווחה קליטה ושיכון.
בשנת 1956 ניהל את בית הספר במעברת "שבות עם" מזרחית לנתניה, ולאחר שנה עבר לנהל את בית הספר הממלכתי-דתי "סיני" בשכון דרום (דורה) בנתניה, אותו ניהל 22 שנה.
בתקופת ניהולו קלט בית הספר הממלכתי-דתי תלמידים מרחבי שכונות דרום נתניה והפך לבית הספר הגדול באזור.
עם התרחבות השכונות פעל לפתיחת שני סניפים נוספים של בית הספר בשכונות המתרחבות, ואלו הפכו בהמשך לבתי ספר עצמאיים "רשי" בקרית נורדאו, ו"רמב"ם" בנאות שקד בנתניה.
בנוסף הקים פרידר בבי"ס "סיני" כתות קדם מקצועיות לתלמידי כתות ז'–ח' שהיוו בסיס לבית הספר תיכון מקצועי דו שנתי לכתות ט' וי' שגם שמו היה "סיני".
בנחישותו לממש את חזונו להקים בית ספר תיכון מקצועי דתי בנתניה הצליח פרידר לקבל את הכרת הרשויות ובית הספר מקצועי דו שנתי זה הפך תוך מספר שנים לבית ספר טכנולוגי ארבע שנתי שנקרא "שפירא".
פרידר ניהל את בית הספר התיכון "שפירא" במשך 16 שנה (היום נקרא בי"ס "שפירא – תמר אריאל").
בתקופה זו הקים קרן מלגות ע"ש אחיו הרב אבא אברהם פרידר לתמיכה בתלמידי בית הספר ובוגריו הסטודנטים.
על פועלו החינוכי הוענק לפרידר בשנת 1978 "פרס החינוך" מטעם משרד החינוך.
במקביל לפעילותו החינוכית המשיך פרידר בעסקנות ציבורית.
שימש 10 שנים כיו"ר סניף המפלגה הליברלית בנתניה, היה חבר בוועדת החינוך של עירית נתניה, וחבר המועצה הדתית בנתניה במשך 35 שנה בחלקן שימש כסגן יו"ר המועצה.
על פעילותו הציבורית הענפה בנתניה ותרומתו לבניינה והתפתחותה של העיר זכה בתואר "יקיר העיר" נתניה.
במישור הארצי שימש פרידר במשך 15 שנה כיו"ר התאחדות יוצאי צ'כוסלובקיה, ובשנת 1987 נבחר לנשיא כבוד של ההתאחדות.
כתב את הספר "להציל נפשם" שיצא בהוצאת "יד ושם", ספר המתעד את פעילות אחיו הרב אברהם אבא (ארמין) פרידר בשנות השואה ואחריה.
כן כתב את הספר "לתולדות הקהילה היהודית בסצ'ובצה" (סלובקיה) המתאר את מוסדות קהילת סצ'ובצה Sečovce עד מלחמת העולם השנייה.
בנוסף כתב חוברות לימוד לתלמידי בתי הספר על חגי ישראל, וכן חוברות המסכמות מסכתות שנלמדו בבית הכנסת "בית מאיר" בנתניה בשעורים שנתן הרב ישראל מאיר לאו (ולאחריו בנו הרב משה חיים לאו).
בשנת 1985 יזם תערוכה על יהדות צ'כוסלובקיה בבית התפוצות שהוצגה בשנת 1990 לאחר איסוף ורכישה של המוצגים השונים לתערוכה.
עמנואל אלימלך פרידר נפטר בכ"ט בניסן תש"ס, 4 במאי 2000, והובא למנוחות בבית העלמין בשכונת שיכון ותיקים בנתניה.
עמנואל ג'סטין רבי בנדה הוא כדורגלן זמבי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת מכבי בני ריינה ובנבחרת זמביה.
בנדה שיחק בקבוצות אנג'נגה ריינג'רס, SC אסמוריז, אוסטנדה ובזייה.
ב-22 בפברואר 2020 חתם ביורגודן מליגת העל השוודית.
בעונת 2022/2023 חתם ברייקה מהליגה הקרואטית.
ב-12 באוגוסט 2025 חתם במכבי בני ריינה.
ב-5 בספטמבר 2017 ערך בנדה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת זמביה, בניצחון 1-0 על נבחרת אלג'יריה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
עמנואל אסה אמגה (בהולנדית: Emanuel Esseh Emegha; נולד ב-3 בפברואר 2003) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת החלוץ במועדון שטרסבורג מהליג 1 ובנבחרת הולנד.
אמגה החל את הקריירה המקצוענית שלו בספרטה רוטרדם ואת ההופעה הראשונה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון הוא ערך ב-13 בספטמבר 2020 בהפסד 0–1 לאייאקס במסגרת הליגה ההולנדית.
ואת עונתו הראשונה בקבוצה הוא סיים עם שער אחד ב-18 הופעות בכל המסגרות.
בעונתו השנייה בקבוצה עונת 2021/2022 הוא הפך לשחקן משמעותי, הוא שיחק ב-19 משחקי ליגה עד ינואר בהם הבקיע 2 שערים, והחל לעורר עניין בקרב קבוצות באירופה.
ב-31 בינואר 2022, חתם אמגה על חוזה לחמש שנים ברויאל אנטוורפן מליגת העל הבלגית.
אך הוא לא זכה להרבה הזדמנויות, ועלה כמחליף רק פעם אחת עד לסיום העונה בניצחון 1–0 על לוון.
ב-5 באוגוסט 2022, לאחר ששיחק כאמור רק דקות ספורות עבור רויאל אנטוורפן, הוא חתם על חוזה ל-4 שנים בשטורם גראץ מהבונדסליגה האוסטרית.
יום לאחר מכן הוא ערך בכורה בקבוצה בתיקו 1–1 נגד ריד.
שבוע לאחר מכן ב-13 באוגוסט 2022 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו ואף השלים צמד בניצחון 4–0 ריינדורף אלטאך.
ב-8 בספטמבר ערך אמגה הופעת בכורה באירופה ואף הבקיע את שער הניצחון ב 1–0 על מיטיולן הדנית במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית.
ואת עונת הבכורה שלו בקבוצה הוא סיים עם 9 שערים ב-27 הופעות בליגה, ו-10 שערים ב-36 הופעות בכל המסגרות.
ואף זכה בגביע האוסטרי עם הקבוצה.
ב-22 ביולי 2023, לאחר העונה המוצלחת בשטורם גראץ חתם אמגה על חוזה ל-4 שנים בשטרסבורג מהליג 1 ששילמה עבורו לאוסטרים 13 מיליון אירו.
ב-13 באוגוסט 2023 ערך אמגה את הופעת הבכורה שלו בשטרסבורג בניצחון 2–1 על אולימפיק ליון בליגה.
שבועיים לארח מכן ב-27 באוגוסט הבקיע אמגה את שער הבכורה שלו עבור שטרסבורג בניצחון 2–0 על טולוז.
ואת עונת הבכורה שלו במועדון הוא סיים עם 8 שערים ב-28 הופעות בליגה.
אליהם הוסיף שער אחד ב-3 הופעות בגביע הצרפתי.
לאב מטוגו ואם מניגיריה, ובחר לייצג את הולנד בנבחרות הצעירות.
ב-11 בנובמבר 2025 זומן אמגה לראשונה לסגל נבחרת הולנד הבוגרת לקראת צמד המשחקים מול פולין וליטא במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026. ב-14 בנובמבר 2025 ערך אמגה הופעת בכורה בנבחרת הבוגרת בתיקו 1–1 מול פולין.
עמנואל אהרוני (לשעבר אהרונוף, 15 בינואר 1926, כ"ט טבת, התרפ"ו - 23 בפברואר 2017, כ"ז שבט, התשע"ז) היה איש ידיעת-הארץ, מורה דרך, מרצה וכותב.
ממקימי החברה להגנת הטבע ומייסד סניפיה בחולון ובבת ים, מראשוני החברה לחקר המקרא בישראל ומייסד מפעל המכללות לגמלאים מיסודה של ההסתדרות הכללית.
סבו של אהרוני, עמנואל אהרונוף, היה יליד בוכרה והשתקע בירושלים בשנת 1874. אביו, הרב אברהם אהרונוף נולד בירושלים.
אהרוני נולד במרסין, טורקיה שם שימש אביו כרב הקהילה היהודית.
בשנת 1929 התייתם מאביו ולאחר מכן עלה ארצה עם אמו חנה אהרונוף (לבית יוחננוף) וחמשת אחיו ואחיותיו.
המשפחה השתקעה בשכונת הבוכרים בירושלים שם למד בבית היתומים הספרדי ברחוב אגריפס ובבית הספר לבנים.
בנעוריו היה חבר בתנועת הנוער העובד, שמטעמה יצא ב־1940 לחברת הנוער בקבוצת רמת-יוחנן, שם התחנך אצל המלחין מתתיהו שלם.
בשנת 1944 עם השלמת לימודיו התיכוניים-החקלאיים, הצטרף לארגון "ההגנה" שם שירת כאיש חיל השדה (החי"ש 1939-1948).
באותה שנה יצא עם חבריו להשלים את קבוצת אלומות-פוריה.
אהרוני שירת בצה"ל מיום הקמתו ביחידת החבלה.
במלחמת העצמאות השתתף בפעילות צבאית בחזית 5 (חולון) וכן במבצע "דני" לשחרור רמלה ולוד.
הוא נפצע פעמיים במהלך המלחמה: בקרב בעמק איילון ובאימון ליד היישוב שעלבים דהיום.
ב־1946 נשלח להדריך בסניף הנוער העובד בתל אביב ומיקד את פעילותו בשכונות ובפרברים, בעיקר בשכונת התקווה, שם גם הכיר את רעייתו אהובה לבית מדר.
ב־1954 הקים את משפחתו בחולון והיה מהמשתכנים הראשונים של השיכון העממי.
בחולון נבחר לרכז את פעילות התרבות של מועצת הפועלים.
בתפקידו זה הקים את החברה לחקר המקרא בחולון, מייסודם של דוד בן-גוריון ופרופ' חיים גבריהו, יזם תערוכות וקונצרטים בעיר, יסד מקהלה, חוג דרמה ותזמורת כלי נשיפה, ופרש רשת חוגי השכלה במרכז חולון ובשכונותיה.
אהרוני ייסד בחולון ובת ים את סניף החברה להגנת הטבע, מיסודו של עזריה אלון, ועשרים שנה עמד בראשו.
ב־1980 הקים את המכללה לגמלאים וניהל אותה במשך עשר שנים.
ב־1985 נמנה עם מקימי המוזיאון ההיסטורי של חולון בבית הרצפלד והיה מיוזמי "יד להגנה" באתר חוסמסה.
אהרוני ייסד את מפעל ידיעת-הארץ, סיורים ללא תשלום (סל"ת), שמשך לאורך השנים רבבות מטיילים.
מ־1998 ועד מותו ב־2017 עמד בראש ארגון חברי ההגנה בחולון ושימש כחבר בוועד המרכזי של הארגון בתל אביב.
אהרוני פרסם במשך שנים רבות טורים בנושא ידיעת הארץ בעיתונות היומית והמקומית.
היה ממחברי החוברת "י"ב אתרי ההגנה בחולון".
כן היה ממחברי הספר "חולות ותל – סיפורה של ה'הגנה' בחולון ובמקווה ישראל".
בשנת 2015 פרסם אוטוביוגרפיה: "הדרך בה הלכתי – פרקי חיים".
כמו כן פרסם את הספר "להפוך חול לזהב: סיפורה של חולון".
ב־1999 הוענק לו מגן ראש העיר חולון כ"יקיר המתנדבים".
ב־2001 הוענק לו עיטור "יקיר העיר חולון" מידי ראש העיר מוטי ששון.
ב־1993 עוטר כיקיר ההסתדרות בחולון ונבחר כ"מתנדב השנה" של ארגון הליונס בישראל.
ב־1997 יסד את חוג "מעגל" למרותקים לכיסאות גלגלים והיה להם אב ודואג, מדריך ומנחה.
אהרוני היה נשוי לאהובה לבית מדר.
לשניים בת ושני בנים, האמנית אורית קורן (ילידת 1955), אברהם (רמי) אהרוני (יליד 1955) הוא חוקר ידיעת הארץ ומרצה במכללה למורי דרך ועידו אהרוני אהרונוף (יליד 1962) ששימש כקונסול הכללי של ישראל בניו יורק (2010-2016).
דודו של אהרוני, שמואל כהן יוחננוף (1867-1952), היה ממקימי העיר תל אביב.
אחיו הבכור, דוד אורן (אהרונוף), (1916-2008), היה מראשוני שירות הידיעות של ההגנה וממייסדי קהיליית המודיעין.
אחיינתו הפרופ' רות כץ (ילידת 1942) היא חוקרת החברה הישראלית, ששימשה כראש החוג לשירותי אנוש באוניברסיטת חיפה ובמכללה האקדמית עמק יזרעאל.
עמנואל אדלר הוא מדען ואיש אקדמיה שכיהן כפרופסור מן המניין (אמריטוס) למדעי המדינה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת טורונטו.
פרופסור עמנואל אדלר נולד באורוגוואי בשנת 1947, ועלה לישראל בשנת 1970.
פרופסור עמנואל אדלר למד בשנים 1971 עד 1974 ב לתואר בוגר בהיסטוריה כללית ויחסים בינלאומיים, ואף השלים תואר מוסמך ביחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בשנת 1976. בשנה זו עבר לארצות הברית, לצורך לימודי תואר שלישי.
את הדוקטורט במדעי המדינה, עם התמחות ביחסים בינלאומיים והפוליטיקה של אמריקה הלטינית (כאשר המוקד הוא ארגנטינה, צ'ילה וברזיל), כתב בהנחייתו של פרופסור ארנסט ברנרד האאס, וקיבל אותו בשנת 1982 מאוניברסיטת ברקלי שבמדינת קליפורניה.
את לימודי הפוסט-דוקטורט עשה בהמשך השנים העוקבות, ב-1982 ו-1983, באוניברסיטת ברקלי במכון ללימודים בינלאומיים.
ב-1987 עד 1989, במקביל להוראה ומחקר באוניברסיטה העברית בירושלים, שהה בבית הספר לממשל באוניברסיטת הרווארד, בתוכנית מחקר העוסקת בתפוצת הנשק גרעיני.
פרופסור אדלר הדריך ומדריך תלמידי מחקר בארץ ובעולם, במהלך תואר המוסמך, הדוקטורט והפוסט-דוקטורט.
כיום, עמנואל אדלר, מכהן כפרופסור כבוד במחלקה למדע המדינה, באוניברסיטת קופנהגן בדנמרק משנת 2011. כמו-כן, פרופסור אדלר הוא עמית מחקר בבית הספר מונק למדיניות ציבורית וסוגיות גלובליות באוניברסיטת טורונטו.
ואף מכהן גם כעמית מחקר בכיר במסי קולג', באוניברסיטת טורונטו.
עמית בחברה המלכותית של קנדה, ובאקדמיה האירופית למדעים.
פרופסור אדלר, היה העורך של כתב עת המדעי, International Organization, בשנים 2007 עד 2012, ובשנים האחרונות מהווה כיועץ בכיר של מערכת כתב העת.
עמנואל אדלר מכהן כיועץ וחבר מערכת בכתב העת האירופאי ליחסים בינלאומיים (European Journal of International Relations), ובכתב העת יחסים בינלאומיים ופיתוח (Journal of International Relations and Development).
כיהן בעבר, בשנים 2013 עד 2015, כיועץ וחבר מערכת, בכתב העת - International Studies Review.
כחוקר, עיקר פעילותו האקדמית ויצירתו המדעית, נסובה ומעמיקה בהיבטים ובממדים התאורטיים השונים של המתרחש במערכת הבינלאומית.
כאשר מרכז כובד שלה הוא, תיאוריה של יחסים בינלאומיים.
עמנואל אדלר מוגדר על ידי הקהילה המדעית, כהוגה מרכזי בניסוח תיאוריה חברתית ביקורתית בזירה הפוליטית הבינלאומית.
כמדען, הוא משויך אינטלקטואלית לקונסטרוקטיביזם חברתי, המהווה תפיסת עולם אפיסטימולוגית-אונטולוגית ביקורתית, באשר לתהליך התהוות הידע האנושי.
זו ניחנת באינטגרציה הולמת, הכוללת הידוק של שני רכיבים מרכזיים: תאורטי ואמפירי, זאת במקביל לביקורתיות מהימנות איסוף המידע כנדרש.
מארג זה בא לידי ביטוי באופן הבא: מחד גיסא, בהפשטה ושרטוט מסגרת תאורטית אנליטית, המושתתת על עקרונות מדעיים, והמאפשרת נקודות מבט שונות על המתרחש בתאוריה באופן רפלקטיבי כלפי מגמות שונות של הפוליטיקה העולמית.
ומאידך גיסא, בהשלכה של זו על המציאות האמפירת וחקר מקרה בהתאם, כמקובל מבחינה מתודולוגית, הנתון לפרשנות והמבוסס על פלורליזם אפיסטמולוגי, בזיקה לסוגיות אזוריות וגלובאליות המכתיבות את סדר היום העולמי.
ההגות של עמנואל אדלר עוסקת בהמשגה ואפיסטמולוגיה, בהקשר של יצירה וניסוח תיאוריה ביחסים בינלאומיים, ומתמקדת במערכת היחסים שבין ידע וכוח.
עיקר תרומתו המדעית באה לידי ביטוי, באינטראקציה פילוסופית-תאורטית, בין הקונסטרוקטיביזם חברתי לתאוריה ביחסים בינלאומיים.
זאת בזיקה לרמות ניתוח שונות, ולשלל נושאים בתיאוריה ומחשבה פוליטית בינלאומית, וביניהם: ביטחון בינלאומי, המלחמה הקרה, כלכלה פוליטית, סדר עולמי חדש, דיפלומטיה, גלובליזציה פוליטית, ממשלה עולמית, שיתוף פעולה בינלאומי, הקהילה הבין-לאומית, סוגיות סביבתיות בינלאומיות והשפעתם של נורמות ואידיאות על המערכת הבינלאומית.
זאת ועוד, תרומתו התאורטית באה לידי ביטוי בהמשגה לרעיונות העוסקים בתהליכי למידה, שיתוף פעולה, הרתעה (אסטרטגיה) ופרגמטיזם ביחסים הבינלאומיים בתקופות היסטוריות שונות, ובמיוחד ב.
מושגים מרכזיים פרי יצירתו הם: אבולוציה קוגניטיבית, קהילת ביטחון, קהילה אפיסטימית ופרקטיקה בינלאומית.
תזה מרכזית שלו כדוגמה לתהליך למידה ושינוי במערכת הבינלאומית היא, אבולוציה קוגניטיבית השואפת להסביר ולהבין סוגיות פוליטיות חידתיות, בזירות בינלאומיות-אזוריות-מקומיות, סבוכות ורבות נתונים.
זאת, בפרספקטיבה היסטורית, במקביל ובשילוב לפריזמה (prism) תאורטית פרי עטו.
תאוריה זו, יוצרת מבנה אבסטרקטי-תאורטי המוביל לסינתזה בין שני מושגים מרכזיים מתחומי מדע שונים.
המושג האחד, אבולוציה, הלקוח מביולוגיה.
והמושג השני, קוגניציה חברתית, הלקוח מפסיכולוגיה.
תלכיד של מושגים אלו, יוצר את מבנה התאוריה הבא לידי ביטוי, כמרחב דו-ממדי.
בממד אחד שלה, בהסתמך על אפיסטמולוגיה אבולוציונית, אונטולוגיה תהליכית וגישה חברתית-קוגניטיבית, ובממד נוסף הנשען על תיאוריה חברתית ונורמטיבית אבולוציונית-קונסטרוקטיביסטית של שינוי ויציבות של סדרים חברתיים בינלאומיים.
התיאוריה טוענת כי פרקטיקות וידע שורדים באופן מעודף על פי הרקע שלהם, קהילות שונות מהוות ככלי למימושן, ובעקבות כך סדרים חברתיים מתפתחים בהתאם.
אשר על כן, כתאוריה אבולוציונית של סדר עולמי, אשר אינה שאולה ממדעי הטבע, שאלתה המרכזית היא, מדוע תצורות מסוימות של פרקטיקות מארגנות ושולטות בסדרי חברה באופן אפיסטמי ונורמטיבי?
ובהמשך לכך, שאלה נוספת הנגזרת מהשאלה הקודמת היא, מדוע וכיצד תצורות אלה מתפתחות מסדר חברתי אחד למשנהו?
התיאוריה למעשה, מציעה גישה של סדרים חברתיים בינלאומיים מרובים וחופפים, ובכך אמפירית מתייחסת למקרים שונים במערכת הבינלאומית, כגון: הסדר החברתי העכשווי באירופה, הסדר התאגידי ועוד.
בהתבסס על מושגים כמו אנושיות משותפת וביטחון אפיסטמולוגי, הנחת יסוד מרכזית היא, כי תיאוריה זו נורמטיבית, ומעצם כך, היא מובילה לפרקטיקות טובות יותר אשר תורמות להתקדמות חברתית מוגבלת של חברת האדם בסוגיות הרלוונטיות ליחסים הבינלאומיים.
התאוריה מדגישה כי זהו תהליך למידה, עם דגש על הקוגניציה חברתית, המוביל להתפתחות ושינוי בחברה הבינלאומית, מכאן גם מקומה של האבולוציה.
לדידו של עמנואל אדלר, על פי תזה זו, הרעיונות של הקונסטרוקטיביזם חברתי בתיאוריה של היחסים הבינלאומיים, משתבצים בין גישות רציונליות לבין גישות פרשניות.
פרופסור אדלר מומחה לתיאוריה של יחסים בינלאומיים, ולהיסטוריה פוליטית של אמריקה הלטינית.
הלה, מזוהה כתאורטיקן ביקורתי מרכזי של הזרם הפילוסופי, הקונסטרוקטיביזם חברתי ביחסים הבינלאומיים.
בעבר, היה העורך של כתב עת המדעי העוסק ביחסים הבינלאומיים, International Organization, בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג'.
תרומתו הקונצפטואלית ועיקר עיסוקו התאורטי-אמפירי, מתמקדים ברמות ניתוח שונות של הפוליטיקה העולמית (World Politics).
פרופסור אדלר עוסק במחקר אודות מדיניות חוץ; יחסי חוץ; רציונליות ביחסים הבינלאומיים; קוגניציה חברתית ואבולוציה קוגניטיבית; פרקטיקות בינלאומיות וקהילות אפיסטימיות; דיפלומטיה וממשל; התפתחותו של הסדר הבינלאומי; הרתעה; הביטחון של אירופה; כלכלה פוליטית בינלאומית; קהילות ביטחון, וקיומה והשתלבותה של מדינת ישראל במערכת הבינלאומית.
המומחיות הגיאופוליטת שלו בזיקה לניסוח התיאוריה ותרחישיה היא באזורים שונים בעולם, ובעיקר באמריקה הלטינית, באירופה, והשתלבותה של מדינת ישראל באזור המזרח התיכון ובזירה הבינלאומית.
מקורות השראתו המרכזים הם: הפילוסופיה של המדע; הפילוסופיה של עמנואל קאנט; פנומנולוגיה; אידיאליזם; ריאליזם (מדע המדינה); הומניזם; אוניברסליזם; פרטיקולריזם; המחשבה הביולוגית; הרעיון העוסק בסדר עולמי חדש; האסכולה האנגלית; היסטוריה צבאית; מדעי ההתנהגות; סוציולוגיה פוליטית בינלאומית; כלכלה פוליטית והגותה של התאוריה ביקורתית.
מחקר יישומי והכרה בישראל ובעולם
פרופסור אדלר, עסק ועוסק בייעוץ לשלל גופים במגזר הפרטי והציבורי בעולם.
בשנת 2011, היה יועץ משרד ראש הממשלה במדינת ישראל בסוגיות אסטרטגיות בפוליטיקה העולמית.
כמו-כן, ב-1982 שימש כיועץ של הבנק העולמי.
ב-1995, ייעץ למשרד החוץ של שוודיה.
בשנים 1994 עד 2005, היה חלק מהפורום האסטרטגי של משרד החוץ הישראלי.
בשנת 2017, כובד בהרצאת הפתיחה בקונגרס של אמריקה הלטינית למדעי המדינה (Latin American Political Science Congress).
פרופסור אדלר מתגורר עם רעייתו בישראל ובקנדה לסירוגין.
מבחר ממאמריו בכתבי עת אקדמיים
עמנואל ("מנוס") בוקמן (בהולנדית: Emanuel ("Manus") Boekman; 15 באוגוסט 1889 - 15 במאי 1940) היה פוליטיקאי סוציאל-דמוקרטי, סטטיסטיקאי, דמוגרף וטיפוגרף הולנדי.
הוא היה חבר המחלקה העירונית לחינוך ותרבות (wethouder) בעיריית אמסטרדם (1931-1933, 1935-1940) ופעל למען מדיניות תרבות ממלכתית פעילה.
בוקמן נולד לשושלת מוכרי ספרים יהודית והיה בנם הבכור של מאוריץ בוקמן (1869-1942), בתחילה חותך יהלומים, ושל היינטיה פרבום.
בגיל 12 החל לעבוד בתור טיפוגרף.
הוא התעניין בפוליטיקה והפך ליושב ראש האיגוד המקצועי של האיגוד המקצועי שלו, אגודת הטיפוגרפים הצעירים (Typografen Jongelingen Vereeniging).
הוא היה חסיד הסוציאליסט ההולנדי פרדיננד דומלה ניוונהויס (Nieuwenhuis).
זמנו הפנוי הוקדש ללימודים והוא הוסמך לתוארי מורה, כולל מורה לכלכלה.
ב-1911 מונה בוקמן לראש מינהל רשות הנמל של אמסטרדם וב-1916 הפך לראש המחלקה לסטטיסטיקה של בנק הולנדי, ריקסוורזקרינגסבנק (Rijksverzekeringsbank (nl)), בנק ממלכתי לביטוח.
בתקופה זו הפך לסופר פורה בנושאים שונים, החל מסטטיסטיקה וכלכלה ועד אבטלה ואלכוהוליזם.
מ-1921 ועד מותו ב-1940 היה בוקמן חבר במועצת העיר אמסטרדם מטעם מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית ההולנדית (SDAP).
בשנת 1931 הפך לחבר הנהלה עירונית (wethouder) בנושאי חינוך ותרבות באמסטרדם.
ב-6 ביוני 1939 קיבל בוקמן את תואר הדוקטור שלו מאוניברסיטת אמסטרדם בהנחיית פרופסור טר ון (HN ter Veen).
התזה שלו, "ממשל ואמנות בהולנד" ("Overheid en kunst in Nederland"), חקרה את מדיניות התרבות ההולנדית במאה ה-19 וה-20) בנושא תוכניות להפצת תרבות על ידי המדינה והעיריות, למשל על ידי שילוב אמנות בבניין חדש, פרויקטים ומתן גישה למעמד הפועלים לאמנות.
תזה זו הייתה בעלת השפעה והודפסה מחדש בשנות ה-70.
כאשר הצבא הגרמני פלש להולנד במאי 1940, בוקמן עמד בתחילה על העיקרון שלו לפיו מנהלים לא צריכים לברוח.
מאוחר יותר שינה את דעתו אך נתיב המילוט דרך נמל איג'מוידן לבריטניה נחסם.
ביום הכניעה, 15 במאי 1940, בוקמן ואשתו התאבדו עם חבריהם, משפחתו של הפרופסור הסוציאל-דמוקרטי בוב ואן גלדרן.
בשנת 1963 נוסדה קרן בוקמן, (Boekmanstichting (nl)) שנקראה על שמו, על ידי הפדרציה של אגודות האמנים (Federatie van Kunstenaarsverenigingen).
הקרן היא מרכז עצמאי לחקר אמנות, תרבות ומדיניות.
עמנואל בנז'מין דה סנטנה בלבינוט (באיטלקית ובפורטוגזית: Emanuel Benjamín de Santana Balbinot; נולד ב-14 ביולי 2007 בבלומנאו שבברזיל) הוא כדורגלן איטלקי-ברזילאי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת ריאל מדריד ג', קבוצת המילואים השנייה של ריאל מדריד.
בנז'מין נולד בברזיל לז'פרסון אלבס בלבינוט ולמרסלה רז'ינה דה סנטנה בלבינוט.
הוא שיחק קטרגל בברזיל, ובשנת 2018 עבר יחד עם משפחתו לספרד.
משפחתו ממוצא איטלקי, ולכן הוא מחזיק גם באזרחות איטלקית.
בנז'מין גדל במחלקות הנוער של קומפולטנסה אלקאלה, ראיו ואייקאנו, חטאפה וריאל מדריד.
בשנת 2024 החל לשחק בריאל מדריד ג', קבוצת המילואים השנייה של ריאל מדריד.
בנז'מין מחזיק באזרחות ברזילאית ובאזרחות איטלקית, ועל-כן יכול לייצג את שתי המדינות ברמה הבין-לאומית.
הוא נכלל בסגל נבחרת איטליה עד גיל 20 לטורניר גביע העולם עד גיל 20 לשנת 2025, וב-28 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בטורניר, בניצחון 0–1 על נבחרת אוסטרליה עד גיל 20 במסגרת שלב הבתים.
עמנואל "מאנו" אפה הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת החלוץ במ.ס.
אפה, נולד בקדונה שבניגריה, סאמויק אקדמיה.
באוגוסט נבחן באינטר מילאנו אך לא הרשים.
בשנת הצטרף לקבוצת המילואים של אלקלה הספרדית.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים של RSD אלקלה ב-2015, בליגות האזוריות.
ב-24 במרץ 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 5-1 לסן פרננדו דה הנארס.
שלושה ימים לאחר מכן הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-2 נגד פארלה.
ביולי הצטרף לקבוצה הבוגרת של אלקלה.
בהמשך הצטרף לקבוצת המילואים של דפורטיבו לורקה מהליגה הרביעית.
ב-17 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0-1 נגד גרנדה ב'.
ב-21 באוקטובר 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 2-2 נגד טנריפה.
ב-11 ביולי 2018 חתם בקבוצת המילואים של סלטה ויגו מהליגה השלישית.
ב-27 בינואר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 2-1 לריאל ואיאדוליד.
ב-5 באוגוסט 2020 חתם לשלוש שנים בטנריפה.
ב-26 בינואר 2022 הושאל לאלקורקון עד לסיום העונה.
ב-18 ביולי 2022 עזב את ספרד וחתם לשנתיים בסבאך מליגת העל האזרית.
בקיץ חתם באל-איתיחאד אלכסנדריה מליגת העל המצרית עד לסיום העונה.
ביולי הפך לשחקן חופשי וב-9 בנובמבר 2025 חתם במ.ס.
עמנואל אוקיירה בואטנג הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת החלוץ בהפועל תל אביב מליגת העל ובנבחרת גאנה.
בואטנג גדל במחלקות הנוער של צ'ריטי סטארס וריו אבה.
ב-1 בפברואר 2026 חתם בהפועל תל אביב מליגת העל הישראלית לעונה וחצי.
בואטנג נכלל בסגל נבחרת גאנה עד גיל 20 לטורניר גביע העולם עד גיל 20 בשנת 2015.
ב-30 במאי 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גאנה, בניצחון 2-0 על נבחרת יפן, בו גם הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
עמנואל זמיר (פשצנר) (19 באוגוסט 1925 – 9 ביולי 1962) היה מלחין, משורר ומחנך ישראלי, מהיוצרים החשובים בזמר העברי בשנות ה-50 וממייסדי חוגי השירה בציבור.
ידוע בפרט בשירי הרועים שלו.
נולד בפתח תקווה לחיים זלמן פישצנר (תושב פתח תקווה ומוותיקי הפרדסנות בארץ).
כישרונותיו של זמיר התגלו כבר בהיותו ילד, ואהבתו לזמר העברי התגבשה עוד בעת לימודיו בגימנסיה אחד העם.
הוא למד הוראה בבית המדרש למורים העברי בירושלים ובמקביל באוניברסיטה העברית בירושלים.
אחרי סיום לימודיו התגייס לצה"ל ב-1948, ומילא תפקידי פיקוד שונים בתחומי החינוך והתרבות בצבא.
עם הקמת הנח"ל היה קצין האמנות הראשון של פיקוד הנח"ל, וחיבר את המנונו, "מגל וחרב" (כלרוב השירים שכתב, תרם הן את הלחן והן את המילים).
לאחר שחרורו מצה"ל ב-1950 ראה לעצמו ייעוד להפיץ את הזמר העברי בכל רחבי הארץ.
אחת מתלמידיו באותם ימים הייתה הזמרת מרים אביגל.
זמיר היה מחלוצי היוצרים בזמר העברי אשר כתבו לחנים למילים משלהם.
מילות שיריו התאפיינו בנמלצות שלעיתים לא הייתה נהירה לאלה ששרו אותם, בעוד שלחניו התבססו הרבה על לחנים עממיים של רועים בדווים (למשל דבקות שהוא כתב, "דבקה החמור" ו"דבקה רפיח") אצלם הרבה לבקר.
המוטיבים של שיריו מבוססים ברובם על התנ"ך וכן גם שפתו המליצית.
שפה מליצית במיוחד קיימת בשיר "מגדים לרעי", סגנון שאינו מאפיין כלל וכלל אפילו את תמלילני הזמר העברי הקלאסי, ומתאים יותר לשירת תור הזהב של יהדות ספרד.
את השיר "דבקה החמור" ("ידע שור קונהו וחמור אבוס בעליו") קיבל בהשראת ביקור באחד הכפרים הערביים, כשאוזניו קלטו לחן עממי עם מילים של משפט ערבי שאומר, "שאלו חמור "לאן אתה הולך"?
ובתשובה הוא עונה: "לחטוב עצים ולהביא מים מן המעיין".
השיר זכה להצלחה בשנות ה-60 הודות לביצוע הצמד רן ונמה (נחמה הנדל ורן אלירן).
בין שיריו החשובים שהספיק לחבר בימי חייו הקצרים: "מגדים לרעי", "בערבות לכיש", "ערב שח", "בפאת הכפר".
כן כתב שיר שהפך בן לילה לריקוד עם, "מחול דייגים", המוכר במילים "רוח ים והוד גלים".
את השיר הלחין גיל אלדמע.
שירו "דבקה רפיח", ללחן בדואי עממי, הוקלט בביצועה של יהודית רביץ בתחילת שנות ה-80, ואף יצא כתקליט שדרים שזכה להצלחה.
רביץ חזרה והקליטה את השיר ב-2008 עם ישראל גוריון ואסף אמדורסקי.
שיריו מושמעים דרך קבע ברדיו והוא נחשב בין הקלסיקאנים של הזמר העברי.
בנוסף לרדיו שהשמיע את שיריו, זמיר היה מפיצם באמצעות רשת מועדוני זמר שהקים בכל רחבי הארץ.
עמנואל זמיר נחשב גם לנגן חלילית טוב.
עם הקמת אולפן הטלוויזיה הראשון בארץ ב"גני התערוכה" בתל אביב במסגרת תערוכת היובל לעיר העברית הראשונה, יכלו המבקרים לצפות בהופעתו על מסכים ברחבי התערוכה בשידור חי.
ב-1947 עבר לחיפה, שם ארגן מפעלי תרבות וזמר מטעם העירייה, כיהן כמורה לזמרה בבית הספר הריאלי וארגן מקהלות בקרב העדה הדרוזית.
ב-19 ביוני 1962 נפצע אנושות בתאונת דרכים בכביש החוף ליד כפר ויתקין, כאשר גרר של מכלית דלק ניתק ופגע בג'יפ שלו.
הוא לא שב להכרתו, וכעבור שלושה שבועות נפטר מפצעיו בבית החולים רמב"ם.
נקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה לצד הוריו.
ארכיונו של זמיר מופקד בארכיון המוזיקה של הספרייה הלאומית.
על שמו רחובות בפתח תקווה ובכפר סבא וכיכר בחיפה.
"מגדים לרעי: משירי עמנואל זמיר" (עריכה והפקה: נחום (נחצ'ה) היימן; תחקיר, סיפורי רקע וכתיבה: נחומי הרציון; מפיקה בפועל: ורד אברמסון), פתח תקווה: העמותה למורשת הזמר העברי, 2004.
עמנואל מוריס ולרשטיין היה סוציולוג נאו-מרקסיסטי יהודי-אמריקאי.
את הקריירה האקדמית שלו החל במחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת קולומביה, שם קיבל את התואר הראשון בשנת 1951, את התואר השני בשנת 1954 ואת הדוקטורט בשנת 1959. הוא הרצה באוניברסיטת קולומביה עד שנת 1971, אז קיבל מינוי כפרופסור באוניברסיטת מקגיל, במונטריאול.
בשנת 1976 קיבל מינוי כפרופסור באוניברסיטת בינגהאמטון, שם כיהן כפרופסור וכראש מכון פרנן ברודל לחקר כלכלות, מערכות היסטוריות והציוויליזציה, עד לפרישתו בשנת 1999. מאז שנת 2000 ועד למותו, היה עמית מחקר בכיר באוניברסיטת ייל.
ולרשטיין החזיק במשרה של פרופסור אורח במספר אוניברסיטאות בעולם וקיבל תוארי כבוד רבים.
ולרשטיין נפטר ב-31 באוגוסט 2019.
ולרשטיין החל כמומחה לאפריקה הפוסט קולוניאלית, תחום אותו חקר באופן כמעט בלעדי עד לשנות ה-70 המוקדמות, אז החל להתבלט כהיסטוריון ותאורטיקן של המערכת הקפיטליסטית העולמית בקנה מידה מאקרוסקופי.
ביקורתו על הקפיטליזם העולמי הביאה לו יוקרה בקרב תנועות המתנגדות לגלובליזציה, יחד עם נועם חומסקי ופייר בורדיה.
עבודתו החשובה, "The Modern World System", הופיעה בשלושה כרכים, בשנים 1974, 1980 ו-1989. בעבודה זו הסתמך ולרשטיין על שלושה מקורות עיקריים:
קרל מרקס, בהדגשת חשיבותם המכרעת של הגורמים הכלכליים ועדיפותם על גורמים אידאולוגיים בפוליטיקה הגלובלית.
ההיסטוריון פרנן ברודל, שתיאר את ההתפתחות ואת ההשלכות הפוליטיות של הרשתות הנרחבות של חליפין כלכליים בין אימפריות בעת העתיקה.
עבודתו של ולרשטיין עצמו באפריקה והתאוריות השונות המתייחסות ל"ארצות מתפתחות".
הדבר עליו מגיע לוולרשטיין, ללא ספק, קרדיט הוא העובדה שצפה את העימות בין הצפון לדרום עוד בטרם הסתיימה המלחמה הקרה.
ולרשטיין דחה את המושג "עולם שלישי", וטען כי יש רק עולם אחד, המחובר באמצעות רשת מורכבת של חליפין כלכליים.
כלומר - כלכלה או מערכת עולמית, שבה ההבחנה בין הון לעבודה וצבירת ההון על ידי גורמים מתחרים (כולל מדינת הלאום, אך לא רק היא) אחראים לשסעים.
ולרשטיין מיקם את מקורותיה של המערכת העולמית הנוכחית באירופה הצפונית של המאה ה-16. שינוי, קטן בתחילתו, בדרכי צבירת ההון באנגליה ובצרפת, עקב נסיבות פוליטיות ספציפיות ותום התקופה הפיאודלית, הניע תהליך של התרחבות הדרגתית, שתוצאתו היא קיומה של רשת או מערכת עולמית כלכלית אחת בלבד.
תקופה מרכזית בתהליך זה היא האימפריאליזם, שהביא את כל חלקי כדור הארץ תחת שליטה קפיטליסטית בסגנון אירופאי.
עם זאת, המערכת הכלכלית העולמית רחוקה מלהיות אחידה במובנים תרבותיים, כלכליים ופוליטיים - היא מאופיינת בהבדלים יסודיים בהתפתחות תרבותית ובצבירת כוח פוליטי והון.
בניגוד לתפיסה החיובית של התאוריות של המודרניזציה והקפיטליזם, ולרשטיין לא ראה בהבדלים אלה שאריות של משטרים קודמים או אי-סדירויות שיכולים להיעלם, ואכן יעלמו, במהלך הזמן - חלוקה מתמשכת של העולם למרכז, פריפריה, וסמי-פריפריה היא תכונה הטבועה במערכת העולמית.
אזורים שנותרו עד עתה מחוץ למערכת העולמית נכנסים אליה במעמד של פריפריה.
קיימת חלוקת עבודה בסיסית ויציבה מבחינה מוסדית בין המרכז לפריפריה: בעוד למרכז יש רמה גבוהה של התפתחות טכנולוגית והיא מייצרת מוצרים מורכבים, תפקיד הפריפריה הוא לספק חומרי גלם, מוצרים חקלאיים ועבודה זולה לסוכנים המתרחבים של המרכז.
חליפין כלכליים בין המרכז לפריפריה מתרחשים בתנאים בלתי שווים: הפריפריה נאלצת למכור את מוצריה במחירים זולים, אך לקנות את מוצרי המרכז במחירים גבוהים יחסית - מצב בלתי שוויוני אשר, מרגע שנוצר, נוטה לייצב את עצמו עקב מגבלות פנימיות, חצי-דטרמיניסטיות.
המצבים של המרכז והפריפריה, עם זאת, אינם מוציאים זה את זה או קבועים לאזורים גאוגרפיים מסוימים אלא יחסיים זה לזה ומשתנים: יש אזור הנקרא סמי פריפריה, המתפקד כפריפריה עבור המרכז וכמרכז עבור הפריפריה.
בסוף המאה ה-20, אזור זה יכלול, לדוגמה, את מזרח אירופה, סין וברזיל.
כפי שנעמי קליין הראתה עם הדוגמה של סדנאות היזע בארצות מפותחות, מרכז, פריפריה וסמי פריפריה יכולים להתקיים בקרבה אחד לשני, באותו אזור גאוגרפי.
אחת התוצאות של התפשטות המערכת העולמית היא המסחור של דברים, כולל עבודה אנושית: משאבים טבעיים, קרקע ויחסים בין-אישיים מופשטים מערכם המהותי והופכים לסחורות בשוק המכתיב את ערך החליפין שלהם.
עבודתו של ולרשטיין עוררה גם ביקורת חריפה, גם מחוץ לחוגים נאו-ליברליים או שמרניים.
היסטוריונים הראו שכמה מהנחותיו אינן נכונות מבחינה היסטורית, ואין ספק שוולרשטיין נטה להזניח את המימד התרבותי, בצמצמו אותו לאידאולוגיות רשמיות של מדינות, שמתגלות במהרה כסוכנויות של אינטרסים כלכליים בלבד.
למרות זאת, התאוריה שלו מושכת עניין רב כיום מצד תנועות המתנגדות לגלובליזציה, החסרות ביסוס תאורטי יציב ואחיד, כמו זה שאפיין את תנועות הפועלים הקלאסיות של המאות ה-19 וה-20.
עמנואל וליקובסקי היה רופא, היסטוריון חובב, וסופר יהודי רוסי - ארץ ישראלי - אמריקאי, שהתמחה בפסיכואנליזה.
נודע בעיקר בכרונולוגיה האלטרנטיבית שהגה לגבי ההיסטוריה של העולם העתיק, ובהשערתו כי נדידה של כוכב הלכת נוגה ברחבי מערכת השמש לאחר שנפלט מכוכב הלכת צדק יצרה שורת קטסטרופות בכדור הארץ, וגרמה להתרחשותם של כמה סיפורים מקראיים, כמו מכות מצרים ושמש בגבעון דום, ולאירועים נוספים המתוארים במיתוסים שונים מרחבי העולם.
רעיונותיו נדחו על ידי הקהילה המדעית כפסאודו-מדע, והוא אף הואשם בשרלטנות בשל הצגה מסולפת של טקסטים עתיקים וממצאים ארכאולוגיים.
כתב לפחות שבעה ספרים, חלקם רבי מכר שתורגמו לכתריסר שפות.
הראשון והידוע בהם, "עולמות מתנגשים" (Worlds in Collision), יצא לאור ב-1950 בהוצאת מקמילן (Macmillan Publishers).
שלושה מספריו פורסמו לאחר מותו, וחלק מכתביו לא נדפסו.
וליקובסקי נולד בוויטבסק שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס).
הוריו, שמעון וליקובסקי וביילה (לבית גרודנסקי) היו יהודים ציונים בני המעמד הבינוני.
וליקובסקי היה הצעיר משלושת בניהם.
למד בבית ספר תיכון ידוע במוסקבה, "מדבדניקוב גימנסיום" וסיים בהצטיינות בשפות ובמתמטיקה.
המשיך ללימודי רפואה באוניברסיטת מוסקבה והוסמך בה כרופא ב-1921. עבד כשלוש שנים בברלין, במערכת של העיתון Scripta Universitatis' journal, אשר עורך החלק המדעי בו היה אלברט איינשטיין.
ב-1923 נישא לכנרת אלישבע לבית קרמר (בתו של המו"ל גיאורג קרמר מהמבורג).
הזוג עלה לארץ ישראל בשנת 1924, ונולדו להם שתי בנות.
בשנות ה-20 עסק בהוצאה לאור של "כתבי האוניברסיטה ובית הספרים בירושלים" (Scripta Academica Hierosolymitana) - אוסף מאמרים של גדולי המדענים היהודיים בעולם, כהכנה לפתיחת האוניברסיטה העברית על הר הצופים ב-1925. היה מראשוני הפסיכואנליטיקאים בארץ ישראל, לאחר שהתמחה אצל וילהלם שטקל, תלמידו של זיגמונד פרויד וכתב מספר מאמרים מקצועיים בתחום זה.
מארץ ישראל היגר עם משפחתו לארצות הברית בשנת 1939.
בשנתו הראשונה בארצות הברית עסק וליקובסקי בכתיבת ספרו אדיפוס ואחנאתון (Oedipus and Akhenaton), שיצא לאור רק שנים רבות לאחר מכן.
הספר התבסס על ספרו של זיגמונד פרויד, Moses and Monotheism ותוך כדי העבודה עליו וליקובסקי החל לפתח את התיזה שלו.
עיקריה של התיזה ראו אור רק כעבור כעשור, בספרו הראשון "עולמות מתנגשים" והשני "ארץ רעשה" (Earth in Upheaval, 1952).
לפי התאוריה, יציאת מצרים למשל, ארעה במהלכן של תהפוכות-טבע חריגות בהיקפן ובעצמתן.
לטענתו, אם נבדוק מסורות היסטוריות שונות, נוכל למצוא בהן עקבות ברורים לאותם אירועים.
ואם נסנכרן בעזרת אירועים אלה את הכרונולוגיות השונות, נוכל לגלות ביניהן דמיון במקום הסתירות שמצאו החוקרים.
באמצעות תארוכן של תהפוכות הטבע שאירעו, לשיטתו, במאה ה-15 ובמאה ה-8 לפנה"ס, וליקובסקי הגיע לשינויים מרחיקי לכת בכרונולוגיה המצרית, ובעקבות זאת בכרונולוגיות של שאר העולם העתיק.
ניסיונותיו של וליקובסקי להסביר את אירועי הטבע הללו כתוצאה מהתקרבות מוגזמת של גרם שמיימי לכדור הארץ, גרמו לסערה הממשית.
והוא המשיך ועשה זאת גם בספריו הבאים: "תקופות בתוהו" (Ages in Chaos), "ההייתה תקופת חושך ביוון", "רעמסס השני ותקופתו" (Ramses II and his Time), ו"גויי הים" (Peoples of the Sea).
ספרו "תקופות בתוהו" מנתח ממצאים ארכאולוגיים כמו פפירוס איפוור ואבן שחם, שנמצאה באל עריש, ומתארך מחדש את התקופה הפרעונית.
לטענתו, גילוי זה מביא איתו פתרון לסתירות שהופיעו בעדויות ההיסטוריות עצמן (שבדרך כלל נמצאו כתובות על גבי פפירוסים) והוא מאפשר התאמה בין העדויות ההיסטוריות לבין העדויות המקראיות.
כמו כן, הוא מזהה את עם החיקסוס כעמלק, ובכך, כך נטען, מאפשר לחבר את תיאורי התנ"ך ותיאורי הפפירוסים המצריים לתמונה אחת רחבה של אותו האירוע.
בניגוד לדוקטרינות של ביקורת המקרא שהיו בתקופתו, שיחסו את מוצאן של רבות ממצוות התורה לתקופה של גלות בבל, ניסה להוכיח בעקבות הגילויים של התרבות האוגריתית, ודמיונה הרב לתנ"ך בלשון, בסגנון, בידע הרפואי, במונחים טכניים ועוד, כי התורה נכתבה בתקופת התרבות האוגריתית, יותר מאלף שנה מוקדם מכפי שטענה אז ביקורת המקרא.
כתביו זכו לתשומת לב נרחבת וחלקם היו לרבי מכר, אך גם לביקורת חריפה מצד הקהילה המדעית שראתה אותם כפסבדו מדע.
וליקובסקי הגן על עצמו בספר "חרם בשם המדע" (Stargazers and Gravediggers).
הוא גם פרסם ספר, "לפני עלות השחר", על שיחותיו והתכתבותיו עם אלברט איינשטיין.
ספריו תורגמו לעברית כמעט במלואם על ידי בתו, שולמית וליקובסקי–כוגן, רעייתו של אברהם כוגן, שהתגוררה בישראל.
אסונות טבע גלובליים פקדו את כדור הארץ, הן בתקופה שלפני ההיסטוריה האנושית והן במהלכה, ועדויות להם נמצאות לא רק בשרידים ארכאולוגיים וגאולוגיים, אלא גם במיתוסים, באגדות ובהיסטוריה הרשומה של כל העמים הקדומים.
וליקובסקי הצביע על מתאם בין מיתוסים של עמים שונים שהצביע, לדעתו, על תיעוד של אותו אירוע.
כדוגמה הביא את סיפור המבול המתועד בתנ"ך העברי, במיתוס היווני על דאוקליון ובמיתוס ההודי על מנו.
הסיבה לאסונות היא מפגשים קרובים של כדור הארץ עם כוכב הלכת נגה, שפרץ מתוך כוכב הלכת צדק ונדד במערכת השמש עד למקומו הנוכחי, ועם מאדים.
במערכת השמש פועלים כוחות אלקטרומגנטיים חזקים, הגוברים על כוח הכובד.
הכרונולוגיה המצרית המקובלת שגויה, ולכן אין התאמה בין המסופר בתנ"ך לבין התיעוד ההיסטורי של מצרים העתיקה.
בהזחה של 540 שנים לאחור, מתגלה מתאם בין המיתוסים של שני העמים הקדומים - המצרים והעברים.
"תקופת המעבר ביוון" לא התקיימה, אלא התקופה הארכאית היא המשך ישיר של התקופה המיקנית.
"השמיר", שבו השתמש על פי האגדה שלמה המלך לבניין המקדש, היה מלחי-רדיום רדיואקטיביים.
רעיונותיו של וליקובסקי נדחו על ידי האקדמיה, ועבודתו נחשבת בדרך כלל לשגויה באופן מוחלט.
חוקרים רואים את המתודולוגיה שלו כשיטה בלתי מקובלת להסקת מסקנות (לדוגמה, התבססות על מיתולוגיה השוואתית כדי להסיק על מכניקה שמימית ).
בשנות ה-70 התעמתו עם רעיונותיו אנשי מדע בולטים כקארל סייגן וסטיבן ג'יי גולד.
סייגן הסכים שוליקובסקי העלה טענות שצריכים להתמודד איתן, אך חשב שאפשר להסביר את התופעות בדרכים חלופיות.
הביקורת העיקרית על ספרו "עולמות מתנגשים" מצד הקהילה האסטרונומית הייתה שהמכניקה השמימית המוצגת בו אינה מעשית מבחינה פיזיקלית, ודורשת מכוכבי הלכת לנוע במסלולים שאינם תואמים את חוק שימור האנרגיה ואת חוק שימור התנע הזוויתי.
סטיבן ג'יי גולד תמצת את תגובתו של הזרם המרכזי במדע כלפי וליקובסקי במילים: .
הכרונולוגיה של וליקובסקי נדחתה אף היא על ידי רוב ההיסטוריונים והאגיפטולוגים.
כבר מהבחינות הראשונות שלה, נטען שהשימוש של וליקובסקי בממצאים כדי להציג הוכחות הוא מאד סלקטיבי.
בשנת 1965, נשא אברהם זקס , אשורולוג ומומחה לכתב יתדות, הרצאה באוניברסיטת בראון בה ביקר בחריפות ובהרחבה את השימוש שעשה וליקובסקי בכתבים אשוריים עתיקים ללא שיש בידו ידע בקריאת כתב יתדות.
בשנת 1978, לאחר שהתפרסמו בעיכוב כרכים חדשים של סדרת "עידנים בתוהו" של וליקובסקי, ערכה החברה הבריטית ללימודים בין-תחומיים כנס מיוחד בגלאזגו כדי לבחון את הכרונולוגיה המתוקנת.
המסקנה הסופית של מפגש זה, בשילוב עבודתם של חוקרים כפיטר ג'יימס , ג'ון בימסון (John Bimson), הייתה שהכרונולוגיה המתוקנת היא מופרכת.
יש שאף האשימו אותו בשרלטנות בשל הצגה מסולפת של טקסטים עתיקים וממצאים ארכאולוגיים שונים.
באמצע שנות ה-80 פרסם סי.
ישראל ומצרים (Ages in Chaos)
Oedipus and Akhnaton (כרך של "תקופות בתוהו" שעדיין לא הודפס בעברית)
גויי הים - פלשתים או פרסים?
לפני עלות השחר (שיחות והתכתבות עם איינשטיין)
מאמרים של וליקובסקי, מתוך האתר "התנ"ך והכרונולוגיה של העולם העתיק", שיטתו של ד"ר עמנואל וליקובסקי
עמנואל זיסמן (11 בפברואר 1935 – 11 בנובמבר 2009) היה פוליטיקאי ודיפלומט ישראלי.
חבר מועצת עיריית ירושלים במשך 24 שנים וחבר הכנסת בין השנים 1988–1999.
זיסמן נולד לאלכסנדר ולגיזלה לבית הרשקוביץ בפלובדיב שבבולגריה.
עלה לישראל בשנת 1949. שירת בצה"ל בחטיבת גבעתי בסדיר ובחטיבת ירושלים במילואים.
בתום שירותו למד באוניברסיטה העברית בירושלים והיה פעיל במסגרתה בהסתדרות הסטודנטים.
זיסמן היה מזכיר סניף ירושלים של מפלגת אחדות העבודה-פועלי ציון, עבד במועצת הפועלים בעיר ונבחר לשמש מזכיר הסתדרות הפקידים ומזכיר הסתדרות עובדי המדינה.
בשנת 1975 החל לעבוד כמנהל אזור בחברת הביטוח "הסנה".
24 שנים היה חבר מועצת העיר ירושלים והיה יו"ר סיעת "ירושלים אחת" (בראשות טדי קולק), יו"ר הקואליציה ויו"ר ועדת הכספים.
בין תפקידיו בעירייה מילא בהתנדבות תפקידים שונים ובהם: הממונה על מחלקת תרבות, נוער וספורט, יו"ר היכל הספורט במלחה ויו"ר אצטדיון טדי.
במסגרת פעילותו במפלגת העבודה היה מזכיר המפלגה בירושלים ולאחר מכן, עד 1996, יו"ר מחוז ירושלים במפלגה.
בשנת 1988 נבחר לחבר הכנסת בכנסת ה-12.
כחבר הכנסת ה-12 היה זיסמן חבר בוועדת החוץ והביטחון וועדת הכלכלה וכיהן כיו"ר ועדת המשנה לבטיחות בדרכים.
כמו כן כיהן כיו"ר השדולה למאבק באיידס אותה הקים.
בכנסת ה-13 כיהן כיושב ראש ועדת העלייה בתקופת העלייה מברית המועצות לשעבר.
במהלך הכנסת ה-13 פרשו זיסמן ואביגדור קהלני ממפלגת העבודה והקימו את סיעת הדרך השלישית, בעקבות התנגדותם להסכם אוסלו ב' והמשא ומתן עם סוריה על עתידה של רמת הגולן.
בכנסת ה-14 כיהן מטעם "הדרך השלישית" ושימש יו"ר ועדת החינוך והתרבות והעביר את חוק יום חינוך ארוך.
לקראת סיום כהונתה של הכנסת ה-14 פרש מסיעת הדרך השלישית והיה לסיעת יחיד.
בשנות כהונתו בכנסת זכה זיסמן בעיטור גבוה מטעם ממשלת בולגריה עבור פעילותו כיו"ר אגודת הידידים ישראל-בולגריה.
בשנים 2000–2002 כיהן כשגריר ישראל בבולגריה.
לאחר שחזר לישראל כיהן כיו"ר אגודת הידידות ישראל-בולגריה.
בתום כהונתו הוענק לו העיטור הגבוה ביותר בבולגריה, הסטרה פלנינה.
זיסמן היה בין 18 זוכי תואר יקיר ירושלים לשנת 2006.
זיסמן נפטר ב-11 בנובמבר 2009, בגיל 74, ונטמן בהר המנוחות.
בשנת 2017 נקרא רחוב על שמו בשכונת הר חומה.
עמנואל בן שלמה בן יקותיאל הצפרוני (נודע כעמנואל הָרוֹמִי, באיטלקית: Manoello Giudeo, "עמנואל היהודי"; נולד סביב שנת 1260 ברומא, מת בין 1328–1336, באזור פרמו שבמארקה) היה משורר, סופר, בלשן ופרשן מקרא יהודי-איטלקי.
יצירתו הגדולה "מחברות עמנואל" נודעה בתפוצה רחבה בשלהי ימי הביניים, והייתה מהחיבורים הספרותיים העבריים הראשונים שזכו למהדורת דפוס.
מוכר גם בשל פירושיו למקרא, ובמיוחד פירושו לספר משלי.
מקור המידע העיקרי על חיי עמנואל הוא ספרו "מחברות עמנואל" עצמו.
"המחברות" מכילות קטעים אוטוביוגרפיים רבים, והדברים להלן מבוססים ברובם על הכתוב בהן, אלא אם כן נאמר אחרת.
קשה לאשש את מהימנות תיאוריו של עמנואל בשל מחסור במקורות חיצוניים, ובמקרים מסוימים יש מקום לחשוד שתיאור עלילותיו הבדיוניות איננו תואם את קורותיו ההיסטוריות.
על אביו שלמה ואימו יושׂטה לא ידוע דבר מלבד שמם.
נשא אישה רמת יחס, שבשמה הוא אינו נוקב, אך מזכיר שהוריה נקראו רבי שמואל וברוניטה (בכתבי יד מסוימים: ברוריה).
חמיו שמואל היה מחשובי קהילת רומא, והוא מקונן על מותו במחברת יג, ומזכירו בין הצדיקים בגן העדן במחברת כח ("התופת והעדן").
נראה שהיו לו יותר משני בנים, שעל אחד מהם חיבר שתי קינות; ייתכן שגם אשתו מתה בעודו בחיים.
בצעירותו למד אצל בנימין (אולי בנימין בן-יואב) וככל הנראה גם אצל ר' זרחיה חן מברצלונה.
הוא עצמו מייחס השפעה רבה על השכלתו לבני דודו, יהודה בן משה רומנו ואחיו דניאל (למשל במחברת יב 46–54, כח 739).
היה למדן ושקדן מנעוריו, ורכש השכלה רחבה במקצועות שונים.
במחברת הראשונה הוא מתהדר, בין היתר, בבקיאותו בחשבון, גאומטריה ("חכמת התִּשְׁבּוֹרֶת"), אסטרונומיה, תורת עיבור השנים; בידיעותיו בספר יצירה, ספר הבהיר וספרי הרמב"ם; ובמחברת זו ואחרות הוא מטעים את ידיעותיו בספרי אריסטו ובחכמת הדקדוק.
עמנואל מוצג גם כרופא בשתי מחברות (יא, כג), אולם שתיהן סאטיריות במובהק ואין ללמוד מהן שעסק ברפואה לפרנסתו.
היכרותו עם הספרות העברית של תור הזהב של יהודי ספרד ניכרת בדבריו על שירי אבן גבירול והתייחסותו לספר "תחכמוני" של יהודה אלחריזי כמודל עיקרי לכתיבתו (הקדמת המחבר ל"מחברות", שורות 35–39).
המחברות מעידות גם על היכרותו עם יצירות נוספות בנות התקופה (חובות הלבבות, מבחר הפנינים, בן המלך והנזיר, ספרי שם טוב אבן פלקירה ועוד).
בין מכריו של עמנואל ניתן למנות את צדקיה מן הענווים, קלונימוס בן קלונימוס, יהודה רומאנו, יהודה ציציליאנו, יוסף הנחתום, בנימין ומנחם בוציקו ו'חכמי רומי' אחרים.
ידוע שעמד בקשרים עם בוזונה דה גוביו (Bosone da Gubbio), מבני חוגו של דנטה אליגיירי, ואף החליף עמו סונטים באיטלקית.
בניגוד לתפיסה הנפוצה, אין ראיות לכך שהכיר באופן אישי את דנטה.
נראה שבמחצית השנייה של חיי עמנואל חלה תפנית לרעה בקורותיו.
על פי המחברות, הוא הפסיד את כל רכושו בעקבות ערבות לחבר (א 44–58).
בשל הלוואות שלא היה יכול להחזיר נאלץ לעזוב את רומא ונדד בערי איטליה הצפונית והתיכונה.
לא יאוחר משנת 1318 הגיע לפרמו שבמארקה, שם מצא פטרון נדיב (המכונה במחברות "השׂר") שאירחו ועודדו לכנס את יצירותיו השיריות בספר, הוא הספר שנודע לימים כ"מחברות עמנואל".
לאחר זמן מה עזב את בית השר מסיבות שאינן ידועות, ונדד עוד עשור ברחבי איטליה.
סביב שנת 1328 חזר אל בית השר מפרמו – שנה זו נזכרת פעמיים במחברות (כד 347, כז 153–154), ונראה שבה ערך את יצירתו בבית השר.
מסונטות איטלקיות על אודות מותו של עמנואל שהחליפו בוזונה דה גוביו וצ'ינו דה פיסטויה, מסתבר שנפטר לפני שנת 1336, היא שנת מותו של צ'ינו.
חיבורו הראשון היה "ספר ביאור צורת האותיות", חיבור שני, "אבן-בוחן", העוסק בפרשנות כתבי הקודש, במשמעויות השונות של הפעלים בבניינים שונים, עם הוספה, השמטה ושיכול אותיות, ובשאלות בלשניות נוספות.
חשובים יותר פירושיו לכל (או רוב) ספרי המקרא.
בהמשיכו את מסורת הכתיבה של ההוגים הנוצרים והיהודים בני זמנו, פירש עמנואל הרומי את התנ"ך על דרך האלגוריה, ובחן את משמעויותיו הסימבוליות והמיסטיות, תוך שהוא שואף למצוא בהן את השקפותיו הפילוסופיות והדתיות, אך בד בבד מבלי להתעלם כליל מהפשט, היינו משמעותם המילולית של הפסוקים.
ערכם העיקרי של פירושיו טמון בעובדה שרוחב אופקיו והיכרותו עם כתיבתם של הוגים גדולים אחרים בני התקופה איפשרו לו להנגיש באמצעות פירושיו את כתביהם לכלל האוכלוסייה היהודית.
עמנואל הרומי נודע בעיקר בשל ספרו "מחברות עמנואל".
חיבור זה דומה בסגנונו למקאמה, צורה ספרותית המשלבת בין פרוזה בחרוזים ושירים, ועמנואל טוען במפורש שעיצב אותה על פי הדגם של ספר תחכמוני ליהודה אלחריזי.
ביצירה מתאר עמנואל נושאים מחייו ומחיי בני תקופתו, והוא משקף את החיים בניצני תקופת הרנסאנס.
הספר מכיל דברי מוסר ולצדם הלצות, שירים דתיים באופיים ושירי חול, שירי אהבה וחשק ודברי מדע.
עמנואל היה כנראה הראשון שהכניס לשירה העברית את הסונטה, שהייתה מקובלת בשירה האיטלקית בזמנו.
בגלל אופיו עורר הספר מחלוקת בקהילה היהודית, ורבי יוסף קארו אסר בספרו "שולחן ערוך" לקרוא בו, וכינה את ספריו בין יתר ספרי מליצות ומשלים בעלי שיחות חולין ודברי חשק.
על שמו נקראים רחובות בתל אביב ובחיפה.
ספר משלי עם פירוש עמנואל הרומי, מהדורת צילום 1487. באתר HebrewBooks.
ספר שיר השירים עם פירוש עמנואל הרומי, מהדורת צילום 1908. באתר HebrewBooks.
עמנואל הרומי, מחברות עמנואל (שני כרכים), ערך: דב ירדן, מוסד ביאליק, ירושלים תשי"ז.
עמנואל דודאי (15 במאי 1939 - 9 בפברואר 2023) היה עיתונאי, שדרן רדיו ואיש טלוויזיה ישראלי.
דודאי נולד בתל אביב למד בתיכון עירוני ה'.
את הקריירה הרדיופונית החל כמשתתף בתוכנית בשם "חץ וקשת" ששודרה בשנות ה-50 בגלי צה"ל.
מפקד גלי צה"ל, רב-סרן בנו צור, גייסו ליחידה כחייל סדיר.
תחנת גלי צה"ל שידרה בתקופה האמורה מבנין בית ספר ברמת גן.
דודאי עבר עם תחנת השידור לבניינה ביפו ושם ביצע שירותו, במסגרתו ערך תוכניות ותסכיתים.
לאחר שחרורו עבד כעורך בסוכנות הידיעות "יונייטד פרס", כקצין העיתונות של חברת אלעל וכעורך הכלכלי של העיתון "היום" עד לסגירתו.
בשנת 1965 הואשם לראשונה בזיוף ונקנס, ושנה אחר כך נידון לשלושה חודשי מאסר על תנאי, על תשלום בציקים ללא כיסוי.
בשנת 1968 הפיק תקליטים תעודיים היסטוריים, בהם הקלטות של נאומי מנהיגים, עבור חברת הד ארצי.
בשנת 1970 הצטרף למחלקת החדשות של הטלוויזיה הישראלית, ופוטר בסוף שנת 1972, לאחר שהואשם בקבלת שוחד מאיש יחסי ציבור, תמורת פרסום כתבה על להקת "בת דור".
בשנות השבעים המאוחרות ותחילת שנות השמונים פעל כאיש עסקים ועסק ביבוא.
בתקופה זו הצטברו נגדו תלונות רבות על, זיוף מסמכים, תשלום בציקים ללא כיסוי, מירמה, הונאה והעלמת תשלומי מע"מ.
בסוף 1984 נידון לארבע וחצי שנות מאסר.
בערעור לבית המשפט העליון הופחת עונשו לשנתיים וחצי מאסר בפועל ושנתיים וחצי מאסר על תנאי.
בספטמבר 1990 הורשע שוב בעבירות מרמה, גניבה, זיוף, וניסיון לקבל דבר בתחבולה ממאות אנשים, ונידון ל-4 שנות מאסר.
חלק מהעבירות ביצע בעת חופשותיו מהכלא בתקופת המאסר הקודמת שלו.
בין השנים 1997 - 1999 הגיש תוכנית בשם "המגירה של עמנואל" ששודרה ברשת ב'.
התוכנית עסקה בסיפורים עלומים מתולדות ארץ ישראל.
בספטמבר 1999 הורשע שוב בעבירות מירמה, ונידון לשלוש שנות מאסר, מהן שנה בפועל.
עיקר הסתבכותו של דודאי הייתה עם תמהוני בשם יעקב פרידמן שהתחזה להיות מתווך דירות בעל ממון ובעדותו בבית המשפט הסתבר שהוא שקרן פתולוגי.
בנובמבר 1999 הורשע פעם נוספת ונדון ל-54 חודשי מאסר.
בחופף לעונש המאסר שנגזר עליו קודם לכן.
בהיותו בכלא ניצל דודאי את כישוריו ועסק בהוראה ובהדרכת אסירים ואף זכה לשבחים רבים על כך.
אחר כך השתקם לחלוטין עסק בהתנדבות בסיוע לאסירים משוחררים.
בנוסף לכך הוא הרצה על פרשיות עלומות מתולדות ארץ ישראל.
עמנואל הנגבי (שטראוסברג) (25 באוקטובר 1917 – 6 בינואר 1975) היה מקציני המבצעים של ארגון לח"י.
עמנואל הנגבי נולד בעיירה גרייבו, פולין, לרוזה וליצחק שטראוסברג, הרביעי בין שמונה אחים ואחיות.
למד בבי"ס העברי תרבות בביאליסטוק, והצטרף בגיל 15 לתנועת בית"ר בעיר.
חניך קורס המפקדים הראשון של האצ"ל בפולין שנערך בזופיובקה, בשנת 1938.
באותה שנה עלה ארצה בעליית "אף על פי" של תנועת בית"ר, שנענתה לקריאתו של מנהיגה זאב ז'בוטינסקי ליהודי אירופה להציל עצמם מהאיום שהחל להסתמן בעקבות עליית הנאציזם בגרמניה.
לפניו עלתה אחותו הבכורה ואח, שעלה במסגרת גרעין קיבוצי של "השומר הצעיר".
עם הגיעו לארץ ישראל התגייס לפלוגת בית"ר בנחלת יצחק, על-יד ירושלים, והצטרף לארגון הצבאי הלאומי (אצ"ל).
רוב בני המשפחה שנותרו בפולין, לרבות הוריו, אחיו ואחיותיו נרצחו בביאליסטוק בעקבות כיבוש פולין על ידי הנאצים.
אח אחד, שלחם במסגרת הצבא האדום, עלה לארץ לאחר המלחמה.
בשנת 1940 התפלג האצ"ל כאשר אחד מבכיריו, אברהם שטרן (יאיר), התנגד לגישת הארגון לפיה כל עוד נאבקת בריטניה בגרמניה במלחמת העולם השנייה, יש להימנע מהמשך המלחמה כנגד המנדט הבריטי בארץ ישראל.
הנגבי הצטרף אל יאיר, שהקים את לח"י (לוחמי חרות ישראל), וגם לאחר ששטרן נרצח בידי הבריטים בתל אביב, בפברואר 1942, ורבים מאנשי לח"י נאסרו, היה בין המעטים שהמשיכו לפעול.
הוא הקים את מחלקת כח האדם בארגון ונטל חלק בפעילותו המבצעית.
חבריו למחתרת העידו כי "היה בעל אופי חזק, אמיץ ומוכן לכל פעולה".
בחודש מאי 1942 נאסר על ידי הבולשת הבריטית בחיפה, בדירה של המחתרת, וישב במחנות המעצר מזרעה ולטרון.
באותה עת לא הובאו עצורי לח"י למשפט אלא נעצרו בצו מינהלי לפי חוקי החירום המנדטוריים.
הנגבי, יחד עם כעשרים עצירים אחרים שנמנו עם אנשי לח"י, חפרו בלטרון משך חודשים רבים מנהרה באורך 76 מטרים, כדי לברוח מן המאסר ולשוב לפעילות המחתרת.
יום הבריחה נקבע ל-31 באוקטובר 1943. מספר שבועות בטרם מועד זה, הונחה הנגבי על ידי מפקדיו לנסות ולהימלט מן המעצר לפני יתר חבריו, כדי להסדיר מן החוץ את כל הדרוש למילוט הבורחים ולקליטתם המחודשת בשורות המחתרת.
הנגבי התחזה לחולה אנוש, והובהל ב-16 בספטמבר 1943 מלטרון אל בית החולים הממשלתי במתחם "מגרש הרוסים" בירושלים.
שם היה נתון תחת מעקב צמוד של רופאי בית החולים, ותחת שמירה קפדנית של הבולשת הבריטית.
הנגבי התלונן על כאבים עזים, שבעטיים נאלץ ללכת כפוף לגמרי, בצעדים איטיים ביותר, תוך הפגנת חולשה מוחלטת.
כעבור עשרה ימים, בבוקר 26 בספטמבר 1943, לאחר שהרגיל את שומריו למצבו הגופני הרעוע, הוציא הנגבי אל הפועל את תוכניתו: בלילה הקודם, בחסות החושך ומתחת לשמיכה, כדי שלא להיחשף על ידי המאושפזים הנוספים בחדרו, לבש בגדים אזרחיים ועליהם שב ולבש את פיז'מת האסיר.
השכם בבוקר ביקש לצאת מן התא אל חדר השירותים, כשהוא מתקדם לאיטו בקושי רב ונאנק מכאבים.
בחדר זה פשט את הפיז'מה, נותר בבגדים רגילים, הזדקף ויצא מן השירותים בצעדים בוטחים ומהירים.
איש לא חשד בו, גם כשירד מספר קומות ויצא מבית החולים אל החופש.
כאשר הבחינו השומרים בהיעדרותו, כבר נמצא הרחק מן המקום.
בהנחיית מפקד לח"י בעת ההיא, יצחק שמיר, הוביל הנגבי את ההכנות לקליטת הבורחים מלטרון.
בליל 31 באוקטובר ביצעו עצירי לח"י בלטרון את התוכנית שסוכמה מראש: הם עברו במנהרה, מפתח הכניסה שהיה מוסווה בתוך הצריף בו התגוררו, אל פתח היציאה שמוקם כמה עשרות מטרים מחוץ לגדר ההיקפית החשמלית של מחנה המעצר.