tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מודל השרשרת (chain model), שאף קרוי מודל של תיווך, מתאר מצבים שבהם הידע הסיבתי מאורגן כך שהקשר בין הסיבה לתוצאה מביא את המנגנון או התהליך שדרכו הסיבה גורמת לתוצאה.
כל משתנה שמופיע במנגנון נקרא "משתנה" מתווך.
למשל, בהסתמך על ידע קודם אנו יכולים להסביר את הקשר בין מוטיבציה להצלחה בלימודים, באמצעות הצעת המשתנה המתווך "מאמץ".
האיור משמאל מביא עוד דוגמה פשוטה של ארגון ידע סיבתי ספציפי במודל של שרשרת.
באיור ההסבר לכך שדיבור בסלולרי בזמן נהיגה גורם לתאונות דרכים הוא הסחת הדעת של הנהג (המשתנה המתווך).
מחקרים רבים מביאים ראיות לכך שלהסברים יש תפקיד מרכזי בקוגניציה האנושית.
התרחשות אירועים מובילה אנשים לחפש הסברים לאירוע.
אנשים מגייסים הסברים שיעזרו להם להצדיק ולנמק את טיעוניהם בוויכוח.
אנשים מעריכים את ההסתברות לנכונותם של טעונים סיבתיים כגבוהה יותר כשהם נדרשים להסביר אותם.
בתהליך של ייחוס סיבתיות אנשים מסתמכים על הבנתם את המנגנון שהוביל מהסיבה לתוצאה.
הסברים סיבתיים מעלים את הסיכוי להשתכנע ולקבל טעונים סיבתיים בכלל ובתקשורת השיווקית בפרט.
כל ההשפעות החיוביות הללו הן תוצאה של התאמת המנגנון המוצע לידע קודם
התקשורת השיווקית משתמשת גם במודל השרשרת כאמצעי שכנוע.
על מנת לחבר טיעון סיבתי לידע קודם, המסר מציע לנו פעמים רבות מנגנון שאנו יודעים מניסיוננו שהוא קשור לתועלת המובטחת.
כך, למשל, מוצר להורדה במשקל ינסה לשכנע כי הוא מביא לתועלת המובטחת באמצעות הטעון כי הוא כולל מרכיב הגורם לירידה בתיאבון.
על בסיס ידע קודם, ברור לנו שירידה בתיאבון גורמת לירידה במשקל, ולכן, על מנת לשכנע אותנו בנכונות הטיעון, הציעו לנו את הירידה בתיאבון כמנגנון המסביר את הקשר בין צריכת המוצר לירידה במשקל.
מודל של מיתון (moderation model), מתאר מצב שבו הידע הסיבתי מאורגן כך שהקשר בין הסיבה לתוצאה מוגבל לתנאי מסוים.
מודל כזה קרוי אף קשר מותנה.
בכל המקרים הללו A הוא הגורם או הסיבה, B הוא התוצאה ו C, הוא המשתנה הממתן או התנאי.
למעשה אם התנאי לא מתקיים הקשר בין הסיבה לתוצאה לא מתקיים.
מודל של מיתון מתאר מצב של אינטראקציה בין משתנים.
קשר מותנה הוא מקרה פרטי בו האינטראקציה בין שני משתנים היא בעלת דפוס כזה שעבור תנאי אחד מתקיים הקשר ואילו עבור התנאי השני לא מתקיים קשר.
בכל מקרה, כמו שמובא באיור הגורם הממתן (רגישות לגלוטן) קובע את דפוס ההשפעה של המשתנה הנחשב לסיבה (אכילת לחם) על התוצאה (כאבי בטן).
יש לציין כי עקרונית, כל הקשרים הסיבתיים הם מותנים, למרות שלעיתים איננו יודעים מה המשתנה המתנה.
אחת ההבחנות הבסיסיות של תאוריית המודל הסיבתי היא בין מבנה (Structure) ―המרכיב האיכותי בקשר בין המשתנים לבין חוזק (Strength) ― המרכיב הכמותי בקשרים.
במבנה הכוונה לשאלות כמו: האם עישון גורם לסרטן?
האם משקה אנרגיה עוזר להצלחה במבחני אינטליגנציה?
מה התהליך המתרחש בין שתיית המשקה להצלחה במבחן?
האם סרטן מושפע מסיבות שונות?
בחוזק, הכוונה היא לחלק הכמותי כלומר לחוזק הקשר או המתאם בין המשתנים (באיזו מידה עישון גורם לסרטן?
באיזו מידה משקה אנרגיה עוזר להצלחה במבחני אינטליגנציה?).
על פי תאוריית המודל הסיבתי שאלת המבנה בסיסית יותר משאלת החוזק כלומר, תאוריית המודל הסיבתי גורסת כי העיבוד שבסופו נעשה ההיסק הסיבתי מתרחש באורח של "מלמעלה למטה" (Top-Down).
כלומר, ראשית יש הנחה על אודות המבנה הסיבתי, והנחות אלה הן שיקבעו כיצד נעבד מידע חדש.
במילים אחרות, האופן שבו אומדנים למתאם יחושבו ויפורשו תלוי במודל הסיבתי אותו מניח היחיד.
מסתבר כי אף ששאלת המבנה הסיבתי קודמת לשאלת החוזק, מחקרים קודמים בשיפוטי מתאם בלוחות 2 על 2 התמקדו בעיקר במרכיב החוזק, והתעלמו מן המרכיב המבני.
על פי גישת המודל הסיבתי, על מנת לגזור את המבנה הסיבתי, אנשים משתמשים בכמה רמזים לא-סטטיסטיים כגון סדר התרחשות האירועים בזמן, התערבות (מניפולציות או התערבויות שאנשים עושים ביומיום) וידע קודם.
מחקרים מראים כי היחיד, נשען בחוזקה על הרמז של סדר התרחשות האירועים בזמן (קדימות בזמן) על מנת להסיק על המבנה הסיבתי.
למשל, במחקר נמצא כי התרחשות מאורע X (נפילת המחשב) לאחר מאורע Y (פתיחת מייל חשוד) מרמזת לאנשים כי המייל החשוד הוא סיבה אפשרית לתוצאה, וזאת פשוט משום שהוא קדם לו בזמן.
באופן דומה, התערבות או מניפולציות שאנשים מבצעים בחיי היומיום משמשות אף הן כרמז חזק למבנה סיבתי.
למשל אם התינוק בוכה לאחר שאימו הרכיבה מובייל חדש מעל מיטתו (סוג של מניפולציה או התערבות ביומיום) הוא פורץ בבכי, היא תסיק שהמובייל גרם לו לפרוץ בבכי.
החל מסוף המאה העשרים, חל שינוי בפרדיגמת המחקר העוסק בהיסקים הסיבתיים שעושה האדם.
במקום להתמקד ב"רמזים לסיבתיות" ואמונות סיבתיות והשפעתם על שיפוטים אנושיים וקבלת החלטות, קו המחקר החדש מתמקד במודלים המנטליים שיש לאנשים הנוגעים לידע סיבתי.
מחקר זה הוביל לניסוח של CMT.
ניסוח ה-CMT בוסס על מודלים הסתברותיים נורמטיביים להיסק סיבתי, שנוסחו על ידי פילוסופים, מתמטיקאים ותאורטיקנים ממדעי המחשב.
מודלים הסתברותיים אלה הם הכללות של רשתות ביזיאניות, המערבות היסקים המייצגים מבנה סיבתי, על ידי גרפים כיווניים לא-מעגליים.
CMT הניעה מחקרים רבים שבחנו כיצד מבנים סיבתיים שונים (כגון סיבה משותפת, תוצאה משותפת ומספר סוגים של שרשראות סיבתיות) משפיעים על שיפוטים סיבתיים.
לדוגמה במחקר שנעשה בקרב פסיכולוגים קליניים לילדים, נמצא כי המודלים הסיבתיים בהם הם אוחזים באשר לגורמים לבעיות של המטופל, משפיעים על תפיסותיהם לגבי היעילות של התערבויות שונות.
מחקרים אחרים הראו כי המבנה הסיבתי של אירועים משפיע על השיפוטים של שאנשים עושים באשר להסתברויות מותנות, באשר למתאם שהם מצפים שיהיה בין אירועים ועל ההחלטות המתקבלות.
בדיקת השאלה האם ההיסקים הסיבתיים שאנשים עושים תואם למודל הנורמטיבי של סיבתיות, מעלה כי למעט חריגות ספציפיות (למשל, הפרת עקרון אי-שוויון מרקוב) הם אינם חורגים מהמודל הנורמטיבי.
תיאוריות המודל הסיבתי היא כאמור תאוריה פסיכולוגית הטוענת שאנשים מארגנים את הידע הסיבתי שיש להם על העולם כמודלים מנטליים.
ארגון הידע הסיבתי במודלים המנטליים מתאפשר בזכות התנסות, ידע קודם, רמזים למבנה סיבתי ועוד.
ניתן לומר כי המודלים המנטליים הם סוג של תאוריות אישיות בנוגע למבנה הסיבתי של העולם.
ניתן בהכללה לומר כי במחקר שנעשה על פי השיטה המדעית (מחקר מדעי) השאיפה העיקרית היא לפתח תיאוריה, כשזו מכילה מערכת מושגים ומודל המציג את אופי הקשרים בניהם.
במהלך פיתוח התאוריה, נעשים אינספור מחקרים, שבבסיסם מנסים החוקרים לקבוע על סמך ממצאים אמפיריים את טבע היחסים בין המשתנים השונים שבתאוריה.
למעשה תיאוריה בכללותה היא רשת של קשרים סיבתיים מכל מיני סוגים, המסכמת את הידע הסיבתי על העולם שנרכש דרך מחקר שיטתי בתחום מסוים.
במילים אחרות, לא רק האדם מארגן את הידע הסיבתי שלו על העולם במודלים מנטליים, אלא אף המחקר המדעי עושה זאת.
מכאן קל לראות את ההקבלה בין ארגון הידע הסיבתי ברמה של הפרט (מודלים סיבתיים מנטליים שהן כעין תיאוריות) לבין ארגון הידע הסיבתי ברמה של הכלל (תיאוריות מדעיות).
לעיתים קשה לראות את ההקבלה בין המודל הסיבתי המנטלי לבין תיאוריה מדעית.
ייתכן כי הסיבה לכך היא שכשמדובר במודלים סיבתיים מנטליים אנו ערים בעיקר לסופו של תהליך שהוא לא מודע בעיקרו; ואילו מושגים מקבילים בעגה המחקרית הם חלק מתהליך הביסוס של תאוריה והם בדרך כלל מפורשים.
לכן האחרונים לעיתים קרובות נושאים שם שכולל בתוכו את המילה משתנה או ניתוח.
+מודל סיבתי מנטלימושג רלוונטי במחקר ובתאוריה מדעיתמודל הסיבה המשותפתמתאם מזויףspurious correlationמשתנה אורבניlurking variableהסבר חלופיalternative explanationמשתנה "נצמד"confuding variableארטיפקטartifactמודל השרשרתמשתנה מתווךMediatorניתוח תיווךMediation analysisמודל של מיתוןמשתנה ממתןModeratorניתוח של מיתוןModeration analysisאינטראקציה סטטיסטיתstatistical interaction
1. מושגים מתחום המחקר המדעי והתאוריה המדעית הרלוונטיים למודל הסיבה המשותפת
המושגים מתאם מזויף, הסבר חלופי, משתנה אורבני, משתנה נצמד, ארטיפקט, מבטאים כולם את אותו רעיון: הקשר או המתאם בין המשתנים אינו סיבתי (כלומר השפעה של אחד על השני) אלא תוצר של השפעה של משתנה שלישי על שניהם.
ההבדל בין המושגים אינו מהותי אלא מבטא יותר את ההקשר בו נהוג להשתמש בהם.
בניתוחים סטטיסטיים על נתונים שנאספו באופן פאסיבי, נהוג להשתמש במונחים מתאם מזויף ומשתנה אורבני.
במחקר מבוקר נהוג להשתמש במושגים הסבר חלופי, משתנה נצמד וארטיפקט.
נהוג להשתמש במונחים אלה בהקשר של ניתוחים סטטיסטיים של נתונים שנתקבלו במצב בו נעשה איסוף נתונים לגבי משתנים הקרויים משתנים נמדדים.
למשל נניח כי בידי אגוד החקלאים יש נתונים שונים כגון כמות גדולי השדה בחלקות שונות, הטמפרטורה רכישות חומרי הדברה, רכישות לבית ועוד.
באחד הניתוחים הסטטיסטיים שנעשה נמצא מתאם בין כמות התנורים הנרכשים (משתנה א) לבין הקטנה בכמות גידולי השדה (משתנה ב).
מובן שהקשר בין שני המשתנים האלה אינו תוצר של ההשפעה של אחד על השני, אלא תוצר של השפעה של משתנה שלישי (גל קור) שמשפיע על שניהם.
גל הקור הוא משתנה אורבני, כלומר משתנה שלא נלקח בחשבון בניתוח הסטטיסטי, והוא האחראי לקבל המתאם המזויף שבין כמות התנורים הנרכשים והקטנת כמות גדולי השדה..
במחקר מדעי מבוקר אחת המטרות החשובות הוא לאתר את הסיבה לקיומם של תופעות.
לכן נעשה ניסיון מבוקר למנוע הסברים חלופיים שינבעו ממשתנים נצמדים או ארטיפקטים.
למשל נניח שבמחקר נבחנה היעילות של תרופה חדשה לסרטן.
קבוצה א קבלה את התרופה החדשה וקבוצה ב את התרופה הקודמת.
נמצא כי הסיכוי לריפוי גדול יותר אצל מקבלי התרופה החדשה.
החוקר מסיק כי סוג התרופה ⇐ סיכויי החלמה.
בבדיקה נוספת הסתבר כי החולים שקבלו את התרופה החדשה היו בממוצע יותר צעירים.
כלומר, יש הסבר חלופי להבדל בין הקבוצות בסיכוי להבראה והוא הגיל.
במילים אחרות המתאם שהתקבל בין סוג התרופה לסיכויי ההחלמה הוא מתאם מזויף, והוא תוצאה של השפעה של משתנה הגיל על סוג התרופה וסיכויי ההחלמה.
כלומר למעשה סוג התרופה ⇒ גיל ⇐ סיכויי החלמה, ולכן אי אפשר להסיק שסוג התרופה השפיע על סיכויי ההחלמה.
נתייחס למצב אחר, נניח שאכן תרופה א הביאה לסיכויי החלמה גבוהים יותר מתרופה ב שכן בממוצע הנחקרים בשתי הקבוצות היו באותו גיל.
אם לקבוצות נאמרה האמת לגבי איזו תרופה הם יקבלו אזי אנו חשופים כאן להסבר אלטרנטיבי שקרוי קונפאונדינג.
כלומר ההבדל בסיכויי ההחלמה לטובת התרופה החדשה אינו תוצר של החומר הפעיל בתרופה אלא של עצם הידיעה.
בשביל להימנע מהאפשרות שעצם הידיעה משפיעה ולא המשתנה הבלתי תלוי, במחקרים בכלל ובמחקרים רפואיים בפרט מעלימים מהנחקר את המידע לאיזו קבוצה הוא שייך.
2. מושגים מתחום המחקר המדעי והתאוריה המדעית הרלוונטיים למודל הסיבה המשותפת
במחקר וגם ביומיום לעיתים קרובות נעשה ניסיון להסביר קשר בין סיבה או משתנה בלתי תלוי (למשל: דיבור בסלולרי בזמן נהיגה) לתוצאה או משתנה תלוי (למשל: תאונות דרכים).
המשתנה המתווך הוא המשתנה שמשמש בתפקיד זה (הסחת דעת).
במחקר, לעיתים קרובות נעשה ניסיון לבחון האם יש בנתונים אינדיקציות לכך שאכן הקשר בין הסיבה לתוצאה מתווך על ידי המשתנה המתווך המוצע.
ניסיון זה נקרא ניתוח תיווך.
בניתוח כזה נבדק הקשר בין המשתנה הבלתי תלוי לבין המשתנה התלוי (רגרסיה חד משתנית), אם קשר זה נחלש ברגרסיה שבה נכללים כמנבאים גם המשתנה הבלתי תלוי וגם המשתנה המתווך, יש אינדיקציות לתיווך.
ביומיום וגם במחקר לעיתים קרובות חוזק הקשר בין הסיבה או המשתנה הבלתי תלוי (למשל: אכילת לחם) לבין התוצאה או המשתנה התלוי (כאבי בטן) משתנה בעקבות הופעת משתנה שלישי (למשל: רגישות לגלוטן).
המשתנה השלישי הוא המשתנה הממתן.
למעשה מדובר במצב בו יש אינטראקציה בין הסיבה לתוצאה בהשפעתם על המשתנה התלוי.
תיווך לעומת מיתון במאמר מכונן מ 1986, התעמקו ביירון וקייני בהגדרת תיווך ומיתון וההבחנה בניהם.
כתוצאה, מאז ועד היום הספרות המחקרית במדעי החברה הוצפה בניתוחי תיווך ומיתון.
התוכנות הסטטיסטיות העיקריות במדעי החברה, לא אפשרו ביצוע פשוט של ניתוחים כאלה.
כתוצאה ובמטרה להקל על החוקרים, פיתח הסטטיסטיקאי Andrew F.
Hayes מאקרו בשם PROCESS באמצעותו ניתן לבדוק בין היתר שאלות של תיווך ומיתון.
בהיותו ידידותי ומותאם לתוכנות הסטטיסטיות העיקריות במדעי החברה, ה-PROCESS הפך לאחד הכלים הנפוצים והמשפיעים ביותר לניתוחים כאלה.
תאוריית העמדה הפמיניסטית היא גישה לפיה בפמיניזם, כחלק ממדעי החברה, נדרש לראות דברים מנקודת מבט נשית, בגלל שנשים מבינות דברים בצורה ייחודית.
בין המצדדות בגישה זו נמנות דונה הראווי, פטרישה היל קולינס ודורותי סמית'.
יישום גישה זו בתורת ההכרה הופך את חוויותיהן של נשים לנקודת המוצא המרכזית של כל דיון פמיניסטי, במקום אלה של גברים או בנוסף להן.
תאוריית העמדה הפמיניסטית נטבעה בשנות ה-70 של המאה ה-20 על ידי דורותי סמית', פמיניסטית מרקסיסטית מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
לאחר מכן היא פותחה על ידי ננסי הארטסוק.
על פי תפיסה זו, גישה פמיניסטית צריכה להתבסס על ניתוח מנגנון הדיכוי הפטריארכלי הטבוע בחברה, המשפיע על חייהן ותפקידיהן של נשים.
מנגנון זה גורם לכך שחוויותיהן של נשים, כקבוצה, שונות מאלה של גברים, ויש להתבסס על חוויות אלה כדי לראות ולהבין את העולם מנקודת מבט פמיניסטית.
המאמרים הראשונים שנכתבו על ידי אנשי אקדמיה שדגלו בגישה זו התמקדו בחלוקת עבודה על פי מגדר.
תאוריית העמדה הפמיניסטית קיבלה חיזוק משמעותי בשנת 1986, עם פרסום הספר "The Science Question in Feminism" של סנדרה הארדינג, בו היא טוענת שהמדע הוא ברובו אנדוצנטרי וקוראת תיגר על הנחות המוצא של המדע הקונבנציונלי.
בספרה היא מציגה את תאוריית העמדה הפמיניסטית כזו השואפת להגדיר מחדש מושגים מרכזיים במדע על בסיס חוויות חייהן של נשים, השונות מאלה של גברים, אך גם של קבוצות מיעוט אחרות.
שורשיה של התאוריה נעוצים בטיעון מרכזי של הגל, לפיו האנשים המצויים בעמדות הכוח הם אלה המכתיבים את תפיסת העולם הרווחת, והם נוטים לראות בזכויות היתר שלהם "זכויות טבעיות".
לעומתם, אנשים שאינם נמצאים בעמדות כוח יכולים לתאר את יחסי הכוח בחברה באופן מאוזן יותר.
על פי הארדינג, כל עוד המדע ממשיך לתאר ולהסביר את העולם מנקודת המבט של הקבוצות הדומיננטיות, אין דרך להבין או להסביר באופן מעמיק את התהליכים המתרחשים בחברה.
לדבריה, השימוש בפמיניזם מנקודת מבט נשית מאפשר לגלות הטייה גברית במדע.
תפיסתה של הארדינג אומצה על ידי פמיניסטיות רבות באותה תקופה, בהן דונה הראווי.
תאוריית העמדה הפמיניסטית, המאפשרת לתאר אירועים מנקודות מבט שונות, החלה גל של גישות פמיניסטיות מנקודות מבט מגוונות, בהן פמיניזם שחור ופמיניזם מזרחי.
על פי אסכולת הפמיניזם הפוסטמודרני, לא קיימת "נקודת מבט נשית" אחידה, כי חייהן של נשים במקומות שונים ובתקופות שונות הם מאד מגוונים, ואי אפשר להכליל את כלל חוויותיהן כמקשה אחת.
תאוריית העמדה הפמיניסטית הפנימה את הביקורת הזו, ולא מקובל כיום לטעון שקיימת "נקודת מבט נשית" אחת אוניברסלית.
יתרה מזו, אפליה מינית כלפי נשים נתפסת כסוג של היררכיית שליטה או מטריצת שליטה אחת מני רבות, בעלת מאפיינים משותפים למנגנוני שליטה דומים כמו גזענות, הומופוביה, קולוניאליזם ואפליה מעמדית.
הפעילות כיום בתחום תאוריית העמדה הפמיניסטית מנסה למפות את הקיריארכיה ולמצוא דרכים להתמודד איתה.
מיפוי זה מנסה לתאר מנגנוני שליטה שונים ומגוונים בצורה נייטרלית, לתאר את מקומם של נשים וגברים בכל מערכת כזו, ולמצוא דרכים להתמודד עם אמצעי דיכוי בכל אחד מהמנגנונים.
תאוריית הערכים האנושיים הבסיסיים היא תאוריה ומודל מתמטי בפסיכולוגיה בין תרבותית, אשר מגדירה עשרה ערכים בסיסיים, הנבדלים זה מזה במניע או בתכלית שלהם, ומסבירה כיצד אנשים מכל תרבויות העולם מזהים אותם.
התאוריה כוללת שתי שיטות עיקריות למדידת עשרת הערכים הללו באדם מסוים: סקר הערכים הבסיסיים, ושאלון פרופיל הערכים.
כל אחד מן הערכים עשוי לעמוד בניגוד לערכים אחרים, או להתיישב איתם – יחסים דינמיים הניתנים לתיאור בגרף המעגל, שבו כיוונים מנוגדים מסמנים ערכים מנוגדים.
התאוריה הוצגה לראשונה במאמר מדעי משנת 1992 של הפסיכולוג הישראלי שלום שוורץ, אשר מאז צוטט במאמרים אקדמיים למעלה מ-25,000 פעם לפי גוגל סקולר.
במאמר נוסף משנת 2012 הציע שוורץ להרחיב את השיטה עם 19 ערכים אישיים נוספים אשר משמשים כ"עקרונות מובילים בחיי אדם או קבוצת בני-אדם".
התאוריה מזהה עשרה ערכים, הניתנים למיון לארבע קבוצות, לפי המניע או התכלית העיקרית לערכים:
כיוון עצמי (Self-direction): מחשבה ופעולה עצמאית: בחירה, יצירה וחקירה.
גרייה (Stimulation): התרגשות, חידוש ואתגר בחיים.
נהנתנות (Hedonism): הנאה או סיפוק החושים.
הישגיות (Achievement): הצלחה אישית באמצעות מומחיות לפי סטנדרטים חברתיים.
כוח (Power): מעמד ומוניטין חברתי, שליטה או שלטון על אנשים.
ביטחון (Security): בטיחות, הרמוניה ויציבות בחברה, ביחסים ובעצמי.
קונפורמיות (Conformity): שליטה במעשים, בנטיות ובדחפים אשר עלולים לפגוע באחרים ולהפר ציפיות ונורמות חברתיות.
מסורת (Tradition): כבוד, התחייבות וקבלת המנהגים והרעיונות של החברה.
נדיבות (Benevolence): שימור והעצמת בריאותם של האנשים הקרובים אליך.
אוניברסליות (Universalism): הבנה, הערכה, סבילה והגנה לבריאות כל האנשים והטבע.
המאמרים הראשונים בשיטה התחילו עם 56 ערכים שונים, אשר עברו ניפוי עד לרשימה של 10 ערכים בלבד.
למשל רוחניות (Spirituality) הוצעה על ידי שוורץ במאמר המקורי שלו שהציג את השיטה ב-1992, ואולם הושמטה לאחר שלא נמצאו ראיות טובות לחשיבותה בכמה תרבויות.
מטרתו של שוורץ בניסוח התאוריה הייתה לבחון ואף לאמוד כמותית ערכים, מושג אשר לפני כן היה לו מעט שימוש מעשי בפסיכולוגיה חברתית ובסוציולוגיה.
ערכים היו מושג חיוני אצל אבות הסוציולוגיה אמיל דורקהיים ומקס ובר, והיו בשימוש גם בפסיכולוגיה, באנתרופולוגיה ובתחומים קרובים נוספים, אך כל התחומים האלו סבלו ממחסור במושגים בסיסיים, ובשיטות למדידה ניסויית-אמפירית.
לקראת סוף המאה ה-20 גבר העניין בנושא אצל חוקרים רבים.
התאוריה של שוורץ שהוצגה לראשונה ב-1992 עשתה ניסיון להדגים תאוריה אוניברסלית שתתאים לכל החברות האנושיות, ובאותה עת נבדקה באופן ניסויי ב-20 מדינות שונות.
היא זכתה במשך השנים להשפעה רבה, למחקרים במדינות ובתרבויות מגוונות, וליישומים שונים.
בשנת 2007 הוענק לשוורץ בזכותה פרס ישראל בתחום חקר הפסיכולוגיה.
במאמרו משנת 2012, 20 שנה לאחר הצגת התאוריה, ציין שוורץ שהיא נבחנה כבר ב-82 מדינות שונות, ובמאמר נוסף מאותה שנה הציע להרחיבה ולעדנה לרשימה של 19 ערכים.
באוגוסט 2024 ציין גוגל סקולר שמאמרו המקורי של שוורץ מ-1992 צוטט במאמרים אקדמיים למעלה מ-25,000 פעם.
על-פי מחקר משנת 2019 שדירג את מספר הציטוטים של מדענים בכתבי עת מדעיים, שלום שוורץ הוא המדען הישראלי המצוטט בעולם.
התאוריה של שוורץ אימצה שש מן ההנחות הרווחות בתאוריות קודמות של ערכים:
ערכים הם אמונות הקשורות יחד כדי להשפיע.
כאשר ערכים מופעלים הם נטענים ברגשות.
ערכים מתייחסים למטרות רצויות אשר מניעות לפעולה.
ערכים מתעלים מעבר לפעולות ומצבים: הם מנחים את הבחירה בנורמות ובעמדות, שבדרך כלל אופינייות לפעולות ומצבים ספציפיים יותר.
ערכים משמשים כתקנים וקריטריונים: הם מכוונים את הבחירה וההערכה בפעולות, במדינויות, באנשים ובאירועים.
אנשים מקבלים החלטות לפי הערכים החשובים להם, אך השפעת הערכים על החלטות היומיום בדרך כלל אינה מודעת.
ערכים הופכים מודעים כאשר להחלטות יש השפעה מנוגדת על ערכים שונים.
ערכים מסודרים בהתאם למידת חשיבותם היחסית.
הערכים של אנשים יוצרים מערכת סדורה של קדימויות המאפיינת אנשים אלו, ואף בכך הם שונים מנורמות ומעמדות.
החשיבות היחסית של ערכים מכוונת את הפעולה.
לכל פעולה או עמדה יש בדרך כלל השלכות לגבי יותר מערך אחד.
הפשרה בין ערכים מתחרים מכוונת פעולות והתנהגות.
ערכים משפיעים על פעולה כאשר הם רלוונטיים להקשר, וחשובים לפועל.
שש הנחות אלו הן תכונות של כל הערכים.
הערכים נבדלים זה מזה במטרות ובמניעים שהם מבטאים.
התאוריה מכילה שתי שיטות, שהן למעשה שאלונים מילוליים למדידת סדר החשיבות של הערכים באדם הנבדק:
סקר הערכים של שוורץ (Schwartz Value Survey, SVS): מציג לנשאל שתי רשימות של פריטים המבטאים ערכים: הראשונה בת 30 שמות עצם המציגים תוצאות מבוקשות, והשנייה בת 26 או 27 שמות תואר המתארים דרכי פעולה רצויות.
כל פריט מבטא היבט של המניע או המטרה של אחד הערכים, ונוסף לו ביטוי בסוגריים המסביר אותו, למשל "שוויון (הזדמנות שווה לכול) הוא פריט של אוניברסליות" או "עונג (סיפוק התשוקות) הוא פריט של נהנתנות".
הנבדקים מדרגים את החשיבות של כל פריט "כעיקרון מוביל בחיים שלי" בסולם של 9 שלבים, מ-7 "חשיבות עליונה" ל-0 "לא חשוב" ול-(1-) "מנוגד לערכים שלי".
אנשים נוטים לדרג פריטים אלו כחשובים למדי עד חשובים מאוד, ולפיכך סקלה אסימטרית "מתקנת" זאת ב"מתיחה" של החלק העליון הצפוף ו"כיווץ" של החלק התחתון המרווח.
הניקוד של כל ערך הוא ממוצע הניקוד הניתן לפריטים המייצגים אותו, כאשר מספר הפריטים של כל ערך יכול להשתנות לפי מורכבותו, משלושה ל"נהנתנות" ועד שמונה ל"אוניברסליזם".
ברשימות נכללים רק אותם ערכים שהדגימו משמעות כמעט-זהה בתרבויות אנושיות שונות, בעזרת ו-.
שאלון דיוקן הערכים (Portrait Values Questionnaire, PVQ): אלטרנטיבה לסקר הערכים, למדידת הערכים אצל ילדים בגילאי 11 עד 14, אך נמצא שעובד טוב גם אצל מבוגרים.
PVQ גם אפשר להעריך אם הערכים המתקבלים אינם תלויים בשיטת המדידה.
הוא כולל "דיוקנים" מילוליים קצרים של 40 אנשים שונים, שהמגדר שלהם זהה לזה של הנבדק.
כל דיוקן מתאר את מטרותיו, תקוותיו ומשאלותיו של האדם המצביעות על חשיבות אחד הערכים.
לדוגמה, הדיוקן "חשוב לו לחשוב על רעיונות חדשים ולהיות יצירתי.
הוא אוהב לעשות דברים בדרך המיוחדת שלו" מתאר אדם שחשוב לו ערך הכיוון העצמי, והדיוקן "חשוב לו להיות עשיר.
הוא רוצה הרבה כסף ודברים יקרים" מתאר אדם שחשוב לו ערך הכוח.
עבור כל דיוקן הנבדק מתבקש לענות "עד כמה אדם זה הוא כמוני", החל מ"דומה לי ביותר" ועד "לא כמוני בכלל".
מספר הדיוקנים של כל ערך נע משלושה (לנהנתנות, כוח וגרייה) עד שישה (אוניברסליזם), והציון של הערך הוא ממוצע ציוני הדיוקנים.
גרסה קצרה יותר של ה-PVQ בת 21 דיוקנים בלבד פותחה לשימוש במדגמים גדולים כאשר הזמן מוגבל.
אחד המחקרים הראשונים בפסיכולוגיה חברתית ובפסיכולוגיה בין תרבותית באמצעות התאוריה פורסם בשנת 1995 ובדק את הקשר בין רמת הדתיות לערכים אצל ארבע קבוצות של בני דתות שונות ממדינות שונות: נדגמו 635 יהודים מישראל, 478 רומים-קתולים מספרד, 217 קלוויניסטים מהולנד, ו-400 נוצרים אורתודוקסים מיוון.
המדגמים בכל מדינה כללו 48% מורים בבתי-ספר יסודיים ותיכונים, 30% תלמידי אוניברסיטה, וכ-22% אנשים אחרים, כולם עם לפחות 12 שנות לימוד.
הנבדקים ענו בשפתם על סקר הערכים של שוורץ, שכלל אז 56 ערכים שונים.
לאחר שהשלימו את הסקר, הם ענו על רשימת שאלות דמוגרפיות, ובכללן שאלה "עד כמה דתי, אם בכלל, אתה מחשיב את עצמך?" בסולם של 8 רמות, מ"לא דתי בכלל" (0) ועד "דתי מאוד" (7).
ליתר ביטחון נבדקו התוצאות בשאלה זו כנגד שאלות דומות אחרות, למשל אצל היהודים הישראלים המתאם בין תוצאות שאלה זו לבין שלוש שאלות אחרות על עוצמת האמונה הדתית, שמירה על ההלכה, והזדהות כחילוני, מסורתי, דתי או חרדי, היה בכל המקרים גדול מ-0.75.
ההיפותזות של החוקרים לגבי הקשר בין דתיות, ערכים וסדר העדיפויות ביניהם, על פי מחקרים פסיכולוגיים קודמים בשיטות אחרות, אושרו ברובן: המתאם בין הערכים לדתיות, מן הגבוה ביותר לנמוך ביותר, היה 1) מסורת, 2) קונפורמיות, 3.5) ביטחון ונדיבות, 6) כוח, השגיות ואוניברסליזם, 8) הכוונה עצמית, 9) גרייה, 10) נהנתנות.
סדר זה היה דומה ביהודים הישראלים, בהולנדים הקלוויניסטים ובספרדים הקתולים, ובהבדלים קלים גם אצל היוונים האורתודוקסים.
מתאם ספירמן בין סדר הערכים בכל הנבדקים לבין כל אחת מן הקבוצות היה 0.98 לספרדים הקתולים, 0.97 ליהודים הישראלים, 0.96 לפרוטסטנטים ההולנדים ו-0.94 לאורתודוקסים היוונים.
במחקר שני באותו מאמר, נבדק הקשר בין רמת הדתיות לערכים במדגם של 1,807 אנשים ממערב-גרמניה, חלקם קתולים וחלקם פרוטסטנטים.
מדגם זה סייע לחוקרים לבדוק כיצד תושפע תבנית הקשר בין דתיות וערכים מהבדלים של חינוך, הכנסה, גיל, וכו' בתוך אותה אוכלוסייה.
מאמר מטא אנליזה באמצעות השיטה שפורסם בשנת 2004 אסף בסך הכול 8,551 משתתפים מ-15 מדינות, כולל כל הנבדקים מן המאמר מ-1995 ונבדקים ממחקרים נוספים: איטלקים קתולים, פורטוגזים קתולים, צ'כים קתולים, פולנים קתולים, הונגרים קתולים, אמריקאים נוצרים, מקסיקנים נוצרים, טורקים מוסלמים, יהודים מישראל, שווייצרים קתולים, ובלגים קתולים.
תוצאות מאמר זה היו כלליות ומובהקות סטטיסטית משל כל קודמיו, אבל דומות בכללן: ככל שאנשים הם דתיים יותר, הם דוגלים בערכי שמרנות, בייחוד מסורת, לאחריה קונפורמיות, ולאחריה ביטחון, ומתנגדים לערכי פתיחות-לשינוי ואוטונומיות, כמו גרייה והכוונה עצמית.
הם מעדיפים רמה צנועה של התעלות-מעל-לעצמי: נדיבות אך לא אוניברסליזם, וסולדים מנהנתנות, ובמידה פחותה מערכי שיפור-עצמי אחרים: הישגיות וכוח.
רבים מן האפקטים היו קבועים וזהים בין הדתות השונות, והעוצמה של אחרים התפלגה באופן התואם את הפיתוח הסוציו-אקונומי של המדינות המדוברות.
איור 1 במאמר מציג את גרף המתאם של כל אחד מן הערכים עם דתיות אצל היהודים, המוסלמים והקתולים, כאשר הקווים של שלוש הדתות מראים תבנית דומה מאוד, ולעיתים קרובות אף חופפים כמעט לגמרי.
אף שהחשיבות של ערכי המסורת והקונפורמיות אצל דתיים הייתה צפויה, החוקרים ציינו את היציבות של תוצאות כל הערכים על פני דתות, זרמים דתיים ומדינות שונות, אפילו בתרבויות בעלות רמת חילון גבוהה ואצל משתתפים צעירים.
מאמר שלישי משנת 2018 בדק את תרומת הדתיות לאידאולוגיה, ב-16 מדינות: אוסטרליה, ברזיל, צ'ילה, גרמניה, יוון, ישראל, איטליה, יפן, פולין, סלובקיה, ספרד, טורקיה, אוקראינה, בריטניה וארצות הברית.
מספר המשתתפים שנדגמו בכל מדינה היה בין 285 ל-995, ובסך הכול 8,825 משתתפים בגיל ממוצע של 40 וסטיית תקן של 14.74 שנה.
תאוריית הסלקטורט היא תיאוריה במדעי המדינה, שמסבירה את ההתנהגות של מנהיגים פוליטיים ואת אופן קבלת ההחלטות שלהם, בעיקר בתחום חלוקת המשאבים וחיזוק מעמדם הפוליטי.
התאוריה חוקרת את הקשר בין אסטרטגיות הישרדות פוליטית לבין מציאות כלכלית.
תאוריה זו מוצגת לראשונה בספר "ההיגיון של ההישרדות הפוליטית", שכתבו ברוס בואנו דה מסקיטה, אלסטייר סמית', רנדולף מ.
בשנים שלאחר הוצאת הספר לאור, הרחיבו המחברים, ובמיוחד בואנו דה מסקיטה וסמית', את תאוריית הסלקטורט לתחומי מדיניות נוספים.
התיאוריה ניתנת ליישום לא רק בתחום המדיני אלא על כל סוגי הארגונים והגופים בהם קיימת מנהיגות.
התיאוריה ידועה בשימוש שלה במשתנים רציפים, לשם סיווג משטרים על ידי תיאור היחס בין קבוצת כוח לבין כלל האוכלוסייה.
בניגוד לקטגוריות קונבנציונליות, בתאוריית הסלקטורט סיווג המשטרים הוא על ספקטרום של גודל קבוצת הכוח.
לדוגמה, המחברים מגדירים דמוקרטיה כמשטר קואליציוני גדול ואוטוקרטיה כמשטר קואליציוני קטן.
על פי תאוריית הסלקטורט, קיימות שלוש קבוצות אנשים המשפיעות על מנהיגים: הסלקטורטים הנומינליים, הסלקטורטים האמיתיים והקואליציה הזוכה.
קבוצת הסלקטורטים הנומינליים, הנקראת גם "הניתנים להחלפה", כוללת את כל בעלי זכות הבחירה.
קבוצת הסלקטורטים האמיתיים, המכונה גם "בעלי ההשפעה", כוללת את כל מי שהצביע בפועל.
קבוצת הקואליציה הזוכה, המכונה גם "תומכים חיוניים", היא זו שתמיכת חבריה מתורגמת לזכייה בשלטון.
זוהי קבוצה קטנה מתוך הסלקטורטים, שהמנהיג חייב לשמור על נאמנותה כדי להישאר בשלטון.
לדוגמה ברוסיה של ימינו: בכירים בכוחות הביטחון, ואוליגרכים עסקיים.
הנחות היסוד בתאוריית הסלקטורט היא שהמטרה העיקרית של מנהיג אינה בהכרח אידאולוגיה או דאגה לאזרחים, אלא בראש ובראשונה הרצון להישאר בשלטון.
כדי להישאר בשלטון, מנהיגים חייבים לשמור על תמיכת חברי הקואליציה הזוכה שלהם.
חוקים, תארים ושושלת משפחתית אינם מאפשרים השארות בשלטון אם למנהיג אין מספיק תמיכה.
התומכים מצפים לתגמול כלשהו עבור תמיכתם ויינטשו את המנהיג אם התגמול לא יסופק.
כאשר "קבוצת בעלי ההשפעה" היא קטנה, כמו באוטוקרטיות, המנהיג יטה להשתמש בטובות הנאה אישיות כדי לספק את רצון חבריה.
כש"קבוצת בעלי ההשפעה" גדולה, כמו בדמוקרטיות, המנהיג יטה להשתמש במתן שירותים לציבור כדי לספק את רצון החברים בה.
בספרם "מדריך הדיקטטור" , בואנו דה מסקיטה וסמית' מגדירים חמישה כללים עבור מנהיגים שבאמצעותם יישארו בשלטון:ראשית מוצע בספר ש"קבוצת בעלי ההשפעה" תהיה קטנה כדי שיהיו למנהיגים פחות אנשים לספק כדי לדאוג לנאמנותם ולהישאר בשלטון.
כלל שני הוא שקבוצת "הניתנים להחלפה" תהיה גדולה, כך שיהיה קל יותר להחליף מתנגדים שנמצאים ב"קבוצת בעלי ההשפעה".
כלל שלישי הוא שהמנהיגים יוציאו כמה שיותר כסף מהאוכלוסייה מבלי לעורר מרד או מיתון כלכלי.
הכלל הרביעי הוא לתת ל"תומכים החיוניים", במידה המספיקה כדי לשמור עליהם נאמנים אך לא יותר מזה.
לבסוף מוצע כי את הכספים הנותרים יבזבזו המנהיגים כרצונם, אך מבלי לתת לתומכים החיוניים תגמולים נוספים כדי שלא יפתחו עצמאות רבה מדי ויהפכו לאיום.
התאוריה מסבירה מדוע משטרים אוטוריטריים נוטים לשחיתות ונפוטיזם, ואילו במשטרים דמוקרטיים השירות ניתן לציבוריים רחבים יותר.
ההסבר לכך הוא שאם מנהיג צריך רק קבוצה קטנה של אנשים בשביל להישאר בשלטון (כמו שדיקטטור שתלוי בצבא או במשפחה שלו) – הוא יעדיף לתת להם טובות הנאה אישיות (כסף, ג'ובים, הטבות) ולא להתמקד בצרכי שאר האזרחים.
לעומת זאת אם מנהיג צריך הרבה אנשים כדי שכדי שיבחרו בו (כמו בדמוקרטיה), אין לו אפשרות לתת טובות הנאה לכל אדם בנפרד.
במקרה כזה הוא ישקיע בדברים שמועילים לכולם (חינוך, בריאות, כבישים, וכלכלה חזקה).
מדובר בחלוקה גסה כי גם דמוקרטיות מספקות לעיתים טובות הנאה פרטיות, וגם דיקטטורות מספקות מוצרים ציבוריים, כמו הגנה צבאית ושירותים בסיסיים.
תאוריית הסלקטורט לא מוגבלת רק לממשלות.
כל ארגון חייב לשמור על נאמנות של קבוצה מסוימת כדי להמשיך, וכל ארגון מוציא כסף הן על מוצרים ציבוריים והן על טובות הנאה פרטיות בהתאם לגודל קבוצת הכוח שתומכת בהנהגה.
על פי תאוריית הסלקטורט, מנהיגים שומרים על הנאמנות של קבוצת התומכים החיוניים כל עוד הם יכולים להציע לה יותר ממה שמציעים לה מתחריהם.
הם שומרים על נאמנות זו בכך שהם מציעים לתומכים החיוניים שלהם מוצרים ציבוריים וטובות פרטיות .
מוצר ציבורי הוא מוצר שאין אפשרות להחריג אותו, וגם מי שלא תומך בשליט יקבל אותו.
למשל הגנה צבאית או מים נקיים.
טובות פרטיות הן סחורות הניתנת להחרגה, כגון כסף, מתנות אישיות ומינויים לתפקידים.
מכיוון שמוצרים ציבוריים אינם ניתנים להחרגה, כל האוכלוסייה נהנית מהם בעוד שמטובות הנאה פרטיות נהנים רק התומכים החיוניים.
על פי תאוריית הסלקטורט היחס בין "קבוצת התומכים החיוניים" (=הקואליציה הזוכה) (W) לבין הסלקטורט (S) משפיע על ההתנהגות הכלכלית של מנהיגים.
יחס זה W/S נקרא "נורמת הנאמנות" והוא נמדד בסקלה שבין אפס לאחד.
הוא מודד את הסיכוי של כל חבר מהסלקטורטים, להיות בקואליציה הזוכה של המשטר הבא.
נורמות נאמנות הקרובות יותר ל-0 מצביעות על נאמנות גבוהה יותר של הקואליציה הזוכה למנהיג.
במצב זה, המנהיג משקיע יותר כספים בטובות הנאה פרטיות כמו שוחד, תפקידים וכו' כדי לשמר את הנאמנות אליו ויש מעט אנשים שזוכים בטובות הנאה, מתוך הרבה אנשים שיכולים להשתתף בבחירות.
כל חבר בקואליציה הזוכה יודע שהוא "קל להחלפה" ושהוא עלול לאבד בקלות את טובות ההנאה ברגע שיוחלף.
הוא גם יודע שאם יפסיק לתמוך במנהיג הסיכוי שלו לחזור לקואליציה הזוכה נמוך מאוד .
ככל שנורמת הנאמנות הולכת ונחלשת, התשלום הנדרש עבור שמירת הנאמנות של כל חבר בקואליציה הזוכה הופך גבוה יותר.
בשלב מסוים התשלום לטובות פרטיות עבור נאמנות הופך כל כך גבוה שעדיף למנהיג לספק מוצרים ציבוריים שיכולים לשמש את כולם.
ממשלות צריכות לשמור על ביצועים טובים יותר כאשר נורמות הנאמנות חלשות יותר.
זאת באמצעות רמות גבוהות יותר של צמיחה כלכלית, ורמות נמוכות יותר של שחיתות ושל בזבוז כספי ציבור.
טיפוסי ממשלה, מנהיגים ואיומים מאתגרים
התאוריה מסבירה מדוע מנהיגים במדינות דמוקרטיות שורדים פחות זמן בתפקידם מאשר דיקטטורים, גם אם הישגי הראשונים יהיו טובים מאוד והישגי הדיקטטורים יהיו גרועים.
בדמוקרטיה נורמות הנאמנות חלשות, וראש בממשלה לא בטוח שיבחר שוב, לכן הוא צריך לספק תוצאות ולהשקיע לשם כך בכלל הציבור.
קבוצת התומכים החיוניים גדולה מאוד ובשל כך המנהיג, שצריך לרצות הרבה אנשים, אינו יכול לשכנע את חבריה להישאר נאמנים לו באמצעות טובות פרטיות, והוא משקיע יותר במוצרים ציבוריים.
נוצר מצב בו יש הרבה אנשים שנהנים מהמוצרים והם יודעים שיש סיכוי טוב שמצב זה יימשך גם אם השלטון יתחלף, לכן הם יכולים לאיים בקלות בהפסקת תמיכתם בו.
מצב זה בו קל להחליף את המנהיג קיים איום גדול על הישארותו בשלטון.
באוטוקרטיה, בה הסלקטורט (S) גדול והקואליציה הזוכה (W) קטנה, המנהיג יכול להישאר בשלטון שנים גם אם המדינה נכשלת.
הסיבה לכך היא שמי שנמצא בקבוצת התומכים החיוניים נאמן לחלוטין למנהיג כי הוא מפחד לאבד את כל טובות ההנאה.
הוא יודע שאפשר בקלות להחליף אותו בחברים אחרים מהסלקטורט.
מדובר במעט מאוד האנשים שמתוגמלים על נאמנותם.
הסיכוי של מתחרה להחליף את המנהיג הוא הקטן ביותר בשיטה אוטוקרטית כזו, שכן לא סביר שאנשים הנמצאים בקבוצת התומכים החיוניים יערקו, לכן האיום על המנהיג מצד מתחרים הוא קטן.
לדוגמה: תחת הצאר, רק בני אצולה יכלו לשרת בתפקידי ממשל בכירים, כלומר הסלקטורט היה קטן, אך הקומוניסטים ביטלו את האצולה והפכו את כל הרוסים לשווים עקרונית.
יוסיף סטלין החזיק בכוח רב יותר על העם הרוסי מאשר הצארים שלפניו מכיוון שברית המועצות הפכה למערכת סלקטורית גדולה שכל אחד בה יכול היה להגיע להשתייכות בקבוצת התומכים החיוניים.
הדבר אפשר לסטלין למנות את כל אדם לתפקידי השפעה.
ניקיטה חרושצ'וב, למשל, הגיע ממעמד איכרים.
פקודיו של סטלין היו נאמנים באופן מוחלט כי הם ידעו שהוא יכול להחליף כל אחד מהם בקלות רבה.
מונרכיה, שבה הסלקטורט קטן (בני אצולה) וקבוצת התומכים החיוניים קטנה עוד יותר, מספקת הזדמנות גדולה יותר להפיל את המנהיג הנוכחי.
הסיבה לכך היא ששיעור חברי הסלקטורט שנמצאים גם הם בקבוצת התומכים החיוניים גדול יחסית.
כלומר, אם מלך חדש יעלה לשלטון, הסיכוי שהם יישארו בתפקידם גבוה, לכן קל יותר לערוק למתחרה שמציע יותר.
במצב זה המנהיג חייב לשלם יותר כדי לשמור על הנאמנות.
כתוצאה היחס בין שיעור טובות ההנאה הפרטיות לשיעור המוצרים הציבוריים יורד.
"מדריך הדיקטטור" עובד ותומצת לסדרה בת שני חלקים ב-YouTube על ידי היוצר CGP Grey בשנת 2016.
תאוריית השיירים היא תאוריה אנתרופולוגית העוסקת בהיווצרותם של סיפורי עם.
תאוריה זו גובשה עקב פרסום ספרו של האנתרופולוג אדוארד טיילור ב-1871, "התרבות הפרימיטיבית: מחקרים בהתפתחות של מיתולוגיה, פילוסופיה, דת, אומנות ומנהגים".
על פי תאוריית השיירים, סיפורי עם שונים הם למעשה שיירים של מיתוסים קמאיים.
התאוריה מניחה כי יסודות אשר נראים צורמים לכאורה בתרבות מפותחת יחסית, הם שיירים של סיפורים רלוונטיים לתקופות קדומות יותר, אשר שרדו למרות אי התאמתם למציאות המשתנה.
בכך מבטאים סיפורי העם את "האני היוצר" של חברות קמאיות (לדוגמה: מעשייה המתארת אכילת בנים על ידי אבות מתארת מנהג קדום אשר אבד עליו הכלח).
עם זאת, רבים שוללים את התאוריה מכיוונים שונים, והיא לא הוכחה באופן חותך על ידי מחקר מתאים.
מחקר מקיף שכלל כ-60 אלף משתתפים מ-123 מדינות הראה כי אכן קיימים צרכים אנושיים אוניברסליים, אך אין ביניהם היררכיה והם פועלים במקביל.
תאוריה זו היא אחת מארבע תאוריות המתארות את הגורמים למוטיבציה בקרב בני אדם: תאוריית הצרכים של מקללנד, תאוריית x ותאוריית y של מקגרגור, ותאוריית שני הגורמים של הרצברג.
תאוריית הצרכים מניחה כי קיימים צרכים אוניברסליים המשותפים לכל בני האדם, המניעים אותם.
צרכים אלו עשויים לבוא לידי ביטוי באופנים שונים, בהתאם לסיטואציה התרבותית המסוימת.
הרעיון בתאוריה אומר שקיימת היררכיה של צרכים, אשר מאורגנים על-פי סדר חשיבות.
התאוריה מניחה כי רמה מסוימת של צורך עשויה לבוא לידי מימוש, ואז לא תפעל עוד כגורם המניע את האדם.
עם זאת, כאשר רמה מסוימת של צורך מסופקת, האדם פונה להגשמת הרמה הגבוהה הבאה במעלה.
חמשת השלבים בתאוריה נובעים משני סוגי מניעים בסיסיים: מניעי החסך ומניעי הגדילה.
מניעי החסך פועלים כדי למלא חסך מסוים בדברים שהם חיוניים לקיומו הפיסי והפסיכולוגי של האדם, כגון מזון, ביטחון ואהבה.
מניעים אלה פועלים להפחתת מתח בלתי נעים הקיים באדם בעקבות צורכי החסך, ופועלים להחזרתו למצב של רגיעה, להומיאוסטאזיס.
כאשר האדם חופשי מלספק את צורכי החסך, מופיעים מניעי הגדילה, אשר אינם חיוניים לעצם קיומו של האדם, אבל מספקים לו את התוכן שבשבילו כדאי לחיות.
דוגמאות לכך הן הצורך באומנות, ביופי, יצירתיות, והענקת אהבה.
מניעים אלו אינם פועלים להפיג מתח, אלא יוצרים מצב של מתח נעים.
מניעים אלה פועלים על עקרון ההטרוסטאזיס - אדם שסיפק את רעבונו לא ירצה להמשיך לאכול, אבל אדם שנוסע לארץ רחוקה לראות תרבות שונה משלו ונהנה מכך, ירצה לנסוע לעוד ועוד ארצות.
הרעיון הבסיסי של התאוריה, כפי שניסח אותה מאסלו, קובע כי לא ניתן לעבור לרמה עליונה יותר של צורך, בלי סיפוק צרכים ברמה תחתונה יותר.
עם זאת, מבקרי התאוריה טוענים כי קביעה זו איננה מדויקת, וקיימים מקרים יוצאי דופן בהם מספיק סיפוק מרבי (אך לא מלא) של צרכים מרמה מסוימת על מנת לעבור רמה.
למשל, אדם שאין לו ביטחון בקיומו היום יומי, לא יחשוב על הקמת מפעלים לעזרה לזולת.
כך, נוצרת פירמידת הצרכים (מדרג) - הצרכים מסודרים כך שבתחתית הפירמידה נמצא את הצרכים הבסיסיים, צורכי החסך ובראש הפירמידה נמצא את הצרכים העליונים, צורכי הגדילה.
תאוריה זו אינה מתארת את הכלים השונים להגשמת כל רמה וייתכן כי כלי מסוים ישרת עבור שני בני אדם שונים ברמת הצרכים שלהם מטרות שונות.
המדרג מתחיל בצורך הבסיסי ביותר של האדם, הצורך לקיום פיזי הוא המזון, ומסתיים בקודקוד הפירמידה, שהוא הצורך במימוש עצמי.
תאוריית הצרכים של מאסלו מוצגת לעיתים קרובות כ"פירמידה של צרכים" כאשר הצרכים הבסיסיים והחשובים ביותר נמצאים בתחתית הפירמידה, והצרכים שקשורים בצורך למימוש עצמי ולהתעלות נמצאים בראש הפירמידה.
במילים אחרות האדם חייב לקיים את הצרכים שבתחתית של הפירמידה כדי שהוא יקבל מוטיבציה להגשים את הצרכים שברמות הגבוהות יותר.
אף על פי שהרעיון שמאחורי התאוריה הוא רעיון של מאסלו הפירמידה עצמה לא מופיעה בשום מקום בעבודתו המקורית של מאסלו.
רמה ראשונה - צרכים פיזיולוגיים
הצרכים הביולוגיים של האורגניזם, המאפשרים את קיומו (הומאוסטזיס), תופסים את החשיבות העליונה.
הצורך לשתות ולאכול - שכן הרעב הוא יצר קיומי הדורש סיפוק מיידי שבא לידי ביטוי בתחושה ראשונית ביולוגית, אשר אינה תלויה בשום אובייקט.
הצורך להגנה מפני התקפות מיקרוביות (היגיינה)
רק לאחר מילוי הצרכים הביולוגיים מסוגל האדם למלא את הצרכים הנוספים.
רמה שנייה - צורך בביטחון
ברמה הזאת, האדם שואף לרגיעה ונוחות.
כדי להשיג צורך זה, מנסה האדם להבין את העולם ולהפוך אותו למובן וצפוי.
האדם מנסה עוד מינקותו למצוא סדר בעולם, ועם התבגרותו הוא מאמץ לעצמו תפיסות עולם ופילוסופיות חיים, שנועדו ליצור סדר בעולם.
העדר סיפוק של צורך זה, יוצר חרדתיות, ואף דיכאון.
השגת צורכי הביטחון עשויה להתבטא ביומיום למשל בהשגת יציבות תעסוקתית, ביתית, משפחתית ועוד.
היציבות בתחומי חיים שונים מאפשרת יכולת צפייה וניבוי מסוים של העתיד להתרחש, ויוצרת תחושת ביטחון.
רמה שלישית - צורך בהשתייכות
צורך להיות מקובל, להיות חלק מקבוצה, לאהוב ולהיות נאהב.
בשלב הזה האדם לומד להכיר את עצמו ולגבש זהות עצמית.
צורך זה בא לידי ביטוי רק כאשר הצרכים הנמוכים יותר באים לידי ביטוי.
חסכים בשלב זה יכולים להביא לבדידות, חרדה חברתית ודיכאון.
רמה רביעית - צורך בהערכה חברתית
צורך להרגיש מכובד על ידי אחרים, צורך לכבוד עצמי ולכבד אחרים.
אלה יכולים למצוא ביטוי דרך מעמד, הכרה חברתית, הערכה מצד הסביבה והכרה בעבודה.
חסכים בשלב זה יכולים להוביל לערך עצמי ירוד ותסביכי נחיתות.
רמה חמישית - צורך במימוש עצמי
הצורך של האדם להשתמש בכישורים הייחודיים לו כדי להגיע למימוש היכולת האישית הטמונה בו.
זוהי הרמה הגבוהה ביותר ועל פי מאסלו לא רבים זוכים להגיע אליה.
השלבים בנויים בצורת פירמידה על מנת להמחיש את סדר השלבים, וגם על מנת להמחיש כי אחוז האוכלוסייה המגיע לכל אחד מהשלבים הולך וקטן.
כלומר מספר האנשים הנמצאים בשלב הצרכים הפיזיים בעולם גדול מאלו הנמצאים בשלב השייכות, למשל, ובהתאם לכך רק מעטים מאוד מגיעים לשלב האחרון.
מניעי החסך משותפים לכל בני האדם, והם כרוכים בסיפוק החסר בעזרת מקורות חיצוניים.
מניעי הגדילה לעומת זאת, שונים מאדם לאדם, מכיוון שהם כרוכים בהגשמת טבעו הייחודי של כל פרט.
כדי לספקם האדם שואב מכוחותיו הפנימיים ואינו תלוי במקורות חיצוניים.
אם צורך מסוים אינו מסופק, לא תהיה אפשרות להתקדם בפירמידה ולפעול למימוש צרכים גבוהים יותר.
בשלבים שונים בחיים או בגלל אירועים חיצוניים יכולה להתרחש רגרסיה לאחד השלבים המוקדמים יותר.
דוגמה: אדם שאיבד בעקבות שיטפון את ביתו ואת כל רכושו, יחזור לעיסוק בצרכיו הפיזיים.
העיקרון המהותי הוא, כי בהינתן תנאים שווים - כל בני האדם שואפים בצורה אינסטינקטיבית להתקדם במעלה הפירמידה.
אחד ממקרי המבחן הידועים ביותר שקראו תיגר על התאוריה היה השואה.
ידוע שבגיטאות, ואף במחנות ההשמדה, אשר בהן היהודים חיו בתת-תנאים בסיסיים (רעב תמידי, אי-ביטחון, ועוד) - ועם זאת, קיימו חיי תרבות והגשמה עצמית כגון תיאטראות, לימודים אקדמאים, ולימוד תורה.
מקרה המבחן הזה הוכיח שגם אדם שלא מקיים את השלבים הבסיסיים של הפירמידה יכול לקיים גם את השלבים העליונים שלה.
אם כי יש המסבירים כי היהודים בתקופת השואה אימצו, כאמצעי הישרדות, את אידיאל "קידוש החיים", בניגוד לקידוש האל במוות (אידיאל שאימצו יהודים בימי הביניים).
לכן היהודים בגטאות ובמחנות ההשמדה ראו בקיום חיי תרבות והגשמה עצמית, אמצעי הישרדות בדיוק כמו מזון.
תאוריית הציפיות היא תאוריה שפותחה על ידי ויקטור ורום ב-1964 על מנת לתאר הנעה לעבודה.
תאוריה זו מניחה כי האדם רציונלי, ופונקציונליסטי, כלומר- שמטרותיו הן אך ורק רווח אישי, שאותו יקבל בתמורה למעשיו, ואין הוא מעוניין בתוצאות הישירות של המעשה.
'ניבוי' זה של מה שיקרה אם יתאמץ מוביל להחלטה האם כדאי לו להתאמץ.
תורת הציפיות מתארת שתי תוצאות המעניינות את העובד.
תוצאה אחת (משנית, ביניים) נוגעת לרמת הביצוע הנדרשת.
תוצאה שנייה, סופית, נוגעת למה יושג עקב הביצוע.
העובד שואל את עצמו שלוש שאלות ביחס לשתי תוצאות אלו:
התועלת של מאמץ כלשהו של האדם.
לדוגמה: תוצאת עבודה הנעשית בחריצות עשויה להיות העלאה בשכר.
הערך אשר קיים עבור אותו אדם לתוצאת המעשה.
למשל, מידת הערך שמייחס העובד לקידומו בעבודה.
כלומר באיזה מידה העובד נותן חשיבות ומעריך את תגמולים שהארגון מעניק לו.
כל אדם מעריך באופן שונה תגמולים חומריים ואחרים שהוא מקבל.
בהתאם לצרכים שלו הוא נותן ערך שונה לכל סוג של תגמול אותו מציע המעסיק.
אם המעסיק דואג לתת תגמולים שיש להם ערך בעיניו הסובייקטיביות של העובד, כך תגדל רמת ההנעה שלו בעבודה.
לדוגמה, לא יהיה מופרך להניח שלשכר גבוה יש ערך גבוה בעיני רוב העובדים, ולכן נצפה ששכר גבוה יגרום למוטיבציה גבוהה.
ציפייה - ההסתברות הסובייקטיבית שלפיה מאמץ יביא לרמת ביצוע גבוהה.
באופן זה מתקבלת המשוואה: תועלת X ערך X ציפייה = מוטיבציה
חוקרים מסוימים טוענים כי מדובר בחיבור ולא בכפל.
לנוסחה בסיסית זו נוסף יחס אחר, שהוא היחס בין המאמץ לבין הביצוע בפועל, וזאת מכיוון שהמאמץ עצמו אינו בא לידי ביטוי במציאות אלא באיכות הביצוע.
לדוגמה: פועל מסוים, המעוניין לקבל קידום על ידי שיפור התפוקה שלו, צריך להתחשב באיזו מידה ישפר את התפוקה אם יתאמץ יותר.
גורם זה הוא ההופך את האדם לרציונליסט, כלומר- אין המאמץ להשגת מטרה חשוב, אלא רק המטרה עצמה.
היחס השני אשר מתווסף הוא היחס שבין הביצוע, לתוצאה שיקבל.
לדוגמה, פועל אשר מגדיל את התפוקה על מנת לקבל קידום, מתחשב בהשפעה האפשרית של העלאת התפוקה על קידומו.
גורם זה הופך את האדם לפונקציונלי, כלומר – אין האדם מעוניין בתפוקה עצמה, שהיא תוצר מאמצו, אלא רק בגמול או בסנקציה שהיא תוביל.
בכך מורכבת הצפייה היחס בין המאמץ לביצוע, ובין הביצוע לתוצאה.
על פי התאוריה ידיעת הגורמים הללו אינה קבועה והיא משתנה עם הזמן והניסיון.
התשובות לשאלות אלו הן במונחים של הסתברות והן סובייקטיביות, כלומר שונות מעובד לעובד.
המאמץ (F) שישקיע העובד הוא מכפלה של שלוש ההסתברויות הללו.
תאורית השלבים, או התאוריה הפסיכו-חברתית של אריקסון , היא תאוריה בפסיכולוגיה התפתחותית, שפותחה על ידי ג'ואן ואריק אריקסון.
התאוריה מתארת את מהלך החיים מינקות עד שיבה כסדרה בת שמונה שלבים, שבכל אחד מהם ניצב האדם בפני קונפליקט ייחודי בין צרכיו האישיים לבין דרישות החברה.
על פי אריקסון, הקונפליקט המרכזי בכל אחד מהשלבים מעורר משבר אותו ניתן לפתור באופן מוצלח או כושל.
התמודדות מוצלחת תתבטא כמציאת "שביל הזהב" בין הדרישות הסותרות, ותצייד את האדם בכלים להתמודדות טובה יותר עם הקונפליקט המרכזי של השלב הבא.
התמודדות בלתי מוצלחת תתבטא בכניעה ללחצי החברה או לדחפים האישיים, תקשה על ההסתגלות חברתית, וכן על ההתמודדות עם השלב הבא.
תאוריית השלבים הפסיכו-חברתית של אריקסון היא פיתוח מקביל לתאוריית ההתפתחות בשלבים פסיכו־סקסואליים של פרויד.
בדומה לתאוריה של פרויד, גם התאוריה של אריקסון מבוססת על שלבים מובחנים, בעלי סדר, שקיים ביניהם שוני איכותי.
בשתי התאוריות מודגשת חשיבות שלבי החיים המוקדמים, אולם בעוד בתאוריה של אריקסון ההתמקדות היא בהיבט הפסיכו-חברתי של ההתפתחות בתאוריה של פרויד ההתמקדות היא בהיבט הפסיכוסקסואלי.
בעוד שפרויד טוען כי לאדם יש צורך חושי יצרי (דחף) אותו הוא מבקש למלא בכל אחד מהשלבים, מתמקד אריקסון ביישוב קונפליקטים בין אותם צרכים ביולוגיים פנימיים לבין דרישות וכוחות חברתיים.
בניגוד לפרויד, אשר התמקד בשנים הראשונות להתפתחות, התאוריה של אריקסון מקיפה את משך כל חיי האדם, מינקות ועד זיקנה.
אריקסון ראה את ה"אני" (אגו) כישות עצמאית ולא רק כישות המשרתת את צורכי הסתמי (איד), וכן שלל את רעיון ה"קיבעון" הפרוידאני.
אריקסון חילק את חיי האדם לשמונה שלבים:
שלב הינקות - השלב האוראלי-סנסורי: אמון לעומת חשדנות (גיל 0–1)
שלב הינקות מקביל לשלב האוראלי בתאוריה של פרויד.
האיבר החשוב ביותר בגופו של תינוק בשלב זה הוא הפה, התינוק יונק באמצעות הפה ויכול גם לדחות אוכל.
בשלב זה הילד תלוי לחלוטין בהוריו (ובעיקר באם).
ההורים מהווים את "קשריו החברתיים", ומייצגים עבורו את העולם.
הורים הקשובים לצורכי התינוק, מספקים את צרכיו ועקביים בתגובותיהם, מבססים בו אמון בסיסי, בעוד הורים בלתי קשובים או בלתי עקביים ביחסם אל התינוק, ייטעו בו חשדנות בסיסית.
מכיוון שלא קיים "הורה מושלם", הקונפליקט עמו מתמודד התינוק בשלב זה הוא בין צרכיו הבסיסיים לבין יכולתו של ההורה לספק אותם - בין תחושת האמון לתחושת החשדנות.
פתרון מוצלח של הקונפליקט יצייד את התינוק בתחושת אמון בסיסי בזולת, במקביל ליכולת לקוות גם בשעה שהם מאכזבים אותו, הבאה לידי ביטוי תחילה ביכולתו של התינוק לשמור על שלווה גם כאשר ההורה נעלם או מתרחק ממנו לרגע.
אריקסון סבר כי מידת האמון שיפתח התינוק איננה תלויה בכמויות של מזון או גילויי אהבה של האם, אלא בעיקר באיכותו של היחס האמהי.
לא רק דאגה רגישה של האם למילוי צרכיו של התינוק נדרשת כאן, אלא אף מהימנות אישית במסגרת הסגנון של התרבות הקיימת, ואמונה עמוקה של האם, שיש משמעות לכל מה שהיא עושה.
אריקסון טען, שהסכיזופרניה מקורה באי פתרון של שלב זה.
שלב הילדות המוקדמת - השלב השרירי-אנאלי: אוטונומיה לעומת בושה (גיל 1–3)
בתקופת הילדות המוקדמת, המקבילה לשלב האנאלי של פרויד, האיברים העומדים במיקוד בשלב זה הם הסוגרים.
התינוק הגדל מפתח יכולות מוטוריות שונות ובהן גם שליטה על הסוגרים.
בזכות היכולת החדשה של התינוק לשלוט על עשיית צרכיו, מתחיל בשלב זה החינוך לניקיון.
יחד עם קבלת יכולת זו עולה דילמה של "להחזיק או להרפות", לא רק במובן הצר של ההפרשות, אלא במובן הרחב יותר של השליטה.
חוסר יכולת להצליח במטלה זו עשוי ליצור תחושת בושה, דבר שקורה לא פעם לילדים בתהליך החינוך לניקיון.
בשלב זה רוכש הילד אוטונומיה בסיסית - הוא רוכש תחושת כוח, עצמאות וביטחון וכך מגלה פחות תלות בהוריו.
הדמויות המשמעותיות בשלב זה הן ההורים והאחים, שנדרשים על פי אריקסון לגלות גישה תקיפה כלפי הילד, אך במקביל להעניק לו חופש פעולה, לא לפגוע באמונו שנוצר בשלב הקודם ולא לשפוט אותו בחומרה.
אם ידחו ההורים את ילדם או יזלזלו בו, עלולים להתפתח אצלו רגשות של בושה, חוסר ביטחון וספק ביכולתו.
אם הילד עבר שלב זה בהצלחה, נוצר אצלו כח רצון, והוא יודע להחזיק או להרפות בסיטואציות הנכונות.
למשל מצד אחד לטפל בצעצועים ולא לאבד אותם, אך לא להגיע למצב של החזקה כפייתית של צעצועיו וחוסר ויתור מוחלט כלפי אחרים; לא לנסות להחזיק בהוריו באופן צמוד, ומאידך לא לשחרר רגשות שליליים ולהתייחס בקרירות לזולת.
סכנה נוספת בשלב זה היא שהילד עלול להפנות את השליטה לא כלפי חפצים אלא כלפי עצמו, ולפתח אישיות עצורה ומצפון חזק וקפדני מדי, דבר שיביא אותו בשלב מתקדם יותר, לשליטה על פי חוקים והרגלים ולא בגמישות על פי רוחם של הדברים.
שלב גיל המשחק - השלב הפאלי-אדיפלי: יוזמה לעומת אשמה (גיל 3–6)
שלב זה מקביל לשלב הפאלי של פרויד.
האיברים העומדים במוקד העניין בשלב הזה הם איברי המין.
בשלב זה ישנם גילויי יוזמה וסקרנות אצל הילד, המתבטאים בין השאר ביוזמות שהילדים מפעילים על סביבתם במטרה לבדוק את הסביבה ולחקור אותה.
הילד "מתעסק עם" זולתו באופן מיני, אם ישיר ואם מרומז ועקיף.
האוטונומיה שהילד קיבל בשלב הקודם מתרכזת בהרחקת מתחרים פוטנציאלים, ומכוונת לרוב כלפי הסגת גבול של האחים הצעירים יותר.
בשלב זה הדמויות המשמעותיות עבורו הן הוריו ומבוגרים אחרים כמו גננת.
בשלב זה נוצר תסביך אדיפוס או תסביך אלקטרה, עליהם כתבו פרויד ואחרים, ובהם מתאהב הילד בהורה מהמין השני ומקנא בהורה מהמין שלו שנתפס כמתחרה שלו.
רצונו של הילד לעמוד על עצמאותו המתפתחת בגיל זה, והתאהבותו בהורה מהמין השני, עלולים להוביל אותו לקונפליקטים, לרגש אשמה וכן לפחדי סירוס שיבואו כעונש על הגירויים של איברי המין.
לכן, על פי אריקסון, המשפחה צריכה לאפשר לילד ליזום דברים, לכוונו למטרות מקובלות, ולא להגיב בחומרה על גילויי העוינות של הילד כלפי ההורה בן מינו, או על המיניות המתעוררת שלו.
הורים שיחנכו את ילדיהם חינוך נוקשה מדי יגרמו לילד לאבד את היזמה.
תסביך אדיפוס פתור, בשלב זה יהווה פתרון חיובי של השלב.
פתרון מוצלח של שלב זה גורם לכך שהילד לומד לא להיכנע לדחפים העיוורים שבו, אלא לכוון את עצמו ולהציב לו מטרה.
שלב זה נמשך עד הכניסה לבית הספר.
שלב גיל בית הספר - שלב החביון: יצרנות-חריצות לעומת רגשי נחיתות (גיל 6–12)
בשלב זה ההתפתחות הקוגניטיבית של הילד הופכת למרכזית.
בתקופה זו הילד הולך לבית ספר יסודי.
תקופת הלימודים בבית הספר מאופיינת בהישגיות וברכישת ערך עצמי.
אלו נתפסים חשובים על פי אריקסון, משום שלפני שהילד יוכל לגדול ולהפוך להורה, עליו לרכוש יכולת להיות עובד ומפרנס פוטנציאלי.
הדמויות המשמעותיות בשלב זה, מלבד המשפחה, הן בית הספר, החברים, המורים, והסביבה איתה נמצא הילד במגע.
הילד מתמודד עם משימות שבית הספר מטיל עליו - בתחומים גופניים, חברתיים ואינטלקטואליים.
בשלב זה הילד לומד להשתמש במכשירים ולפתח מיומנות באפיקים השונים של חייו.
פתרון שלב זה באופן חיובי יוליד אצל האדם מיומנות.
ההצלחות במשימות אלו ייצרו תחושת ערך עצמי, יכולת ומסוגלות עצמית, ואילו אם הילד לא יצליח, יחוש רגשי נחיתות וחוסר מסוגלות עצמית, וירגיש את עצמו כמי שנידון לבינוניות או פגימות, ויחוש חוסר מקום בחברה.
שלב גיל ההתבגרות - זהות לעומת טשטוש זהות: בלבול תפקידים (גיל 12–18)
שלב זה מקביל לבית הספר התיכון.
גיבוש זהות אישית וחברתית הוא ממאפייני גיל ההתבגרות.
גיל זה מתאפיין בשינויים גופניים.
על הילד להחליף את הזהות הילדית שלו בזהות של בוגר.
שלב זה הוא החשוב והמשמעותי בעיני אריקסון.
בשלב זה הדמויות המשמעותיות עבור הנער יהיו קבוצת השווים לו - כלומר, נערים בני גילו.
זהו השלב בו מתגבשת הזהות האישית של המתבגר.
אם לא יצליח לגבש את זהותו, יתרחש טשטוש זהות (בלבול תפקידים וספק עצמי), דבר שעלול לגרום להרסנות, אדישות לסביבה ועוד.
בעיה אחרת שעלולה להיווצר ביצירת הזהות היא התגבשות של זהות שלילית עבריינית, הליכה לצדדים האפלים של החיים, ותיוג האדם את עצמו כמי שעובר על חוקי החברה.
קבוצת השווים מהווה מודל חיקוי עבור הנער, ובנוסף מקבל הנער משוב מחבריו על התנהגותו וכך מעצב אותה בהתאם.
עוד בשלב זה - שחרור מההורים או מרידה בהם לשם השגת עצמאות.
אך משימתו העיקרית היא לבנות זהות אישית.
היא כוללת זהות מינית וזהות מקצועית.
לעיתים פונה המתבגר לחוויות שליליות כמו סמים, וזאת לצורך גיבוש הזהות.
אריקסון מאמין שזהות מגובשת היא תנאי ליצירת קשר אינטימי עם בן/בת הזוג, ללא חשש מאיבוד זהות.
בשלב זה מתרחש מצד החברה גם מורטוריום, שהוא שמיטת חובות לשם התנסות בתפקידים שונים ללא מחויבות.
החברה מתייחסת בסלחנות למרד הנעורים.
פתרון מוצלח של שלב זה יוצר נאמנות של האדם לעצמו, ונאמנות של האדם לזולת ולעקרונות ורעיונות, דבר שעומד בבסיסם של קשרי חברות וידידות.
טקסי מעבר לשלב הבגרות הנהוגים בחברות רבות, נועדו לאשר את הזהות החדשה שמקבל המתבגר.
האנשים אשר לא פתרו בצורה נאותה את השלב החמישי הם אלו אשר נקראים בפי החברה "הילדים הנצחיים" - אלו אשר גם בגילאים מבוגרים עדיין מתנהגים בצורה ילדותית וחסרת אחריות.
שלב הבגרות המוקדמת: אינטימיות לעומת בדידות (גיל 18–35)
שלב זה נמשך מסוף גיל ההתבגרות ועד תחילת גיל העמידה.
האדם מבסס את עצמו ומעמדו באמצעות עבודה יצרנית, ובאמצעות ניתוק קשריו התלותיים עם מערכות קודמות כמו הורים ומוסדות חינוכיים.
האילוץ נוצר בשל הצורך להתמודד עם הקונפליקט שבין הרצון להיות ייחודי לבין האינטימיות והקרבה של הזוגיות.
במהלך הבגרות אמור האדם ליצור קשרים אינטימיים ללא החשש לאבד את זהותו האישית במצבים שמחייבים את הפקרת העצמי, בזיווג מיני, ידידות נפש, ובחוויות של השראה והארה פנימית.
הקונפליקט בשלב זה הוא בין חיפוש אחר קשר אינטימי לבין בריחה מקשר קרוב וקבוע.
כישלון בשלב זה מוביל לבדידות ולהסתגרות פנימית, לחוסר יכולת ליצור קשר או להתמיד בו לאורך זמן.
בנוסף לזהות האישית, נדרשת בגרות מסוימת על מנת ליצור אינטימיות עם הזולת.
האינטימיות, שמחייבת אכפתיות ומחויבות, מרחיבה את האני, ויוצרת תחושה של קרבה, חום וביטחון.
פתרון חיובי של שלב זה מוליד באדם את רגש האהבה, שמכוון אותו לקשרים עם הזולת.
אריקסון מציין אוטופיה של הגניטליות באופן הבא:
הדדיות של אורגזמה עם בן זוג או בת זוג אהובים שמסוגלים ומוכנים להשתתף עמו באמון הדדי ומסוגלים ומוכנים לווסת ביחד עמו את המחזורים של עבודה, הולדה ורגיעה כדי להבטיח גם לצאצאים התפתחות נאותה.
שלב הבגרות: פוריות לעומת קיפאון (גיל 35–50)
בשלב זה מתאר אריקסון את החיים הבוגרים, ומציג את הדיכוטומיה שבין התחדשות ומרץ לבין דריכה במקום, כעומדת במרכזם.
שלב זה הוא השתחררות מהאגואיזם, והתרחבות הדרגתית של הוויית האני.
המוקד בשלב זה הוא בהעברת המטען הגנטי, הולדת הדור הבא, בטיפול ודאגה לו.
הקונפליקט הוא בין היצירה והפריון (בבית, בעבודה, בחברה) לבין העדר היצירה (תחושת קיפאון התנוונות וחד גוניות).
הכישלון עלול להיות בריחה לאינטימיות כוזבת שכלולים בה רגעים של סלידה הדדית, בה אין לאדם הבוגר עניין עוד במסגרות החברתיות בעיסוקו ואף לא בהולדה וטיפוח של צאצאים - מה שנקרא לפעמים גם 'משבר אמצע החיים'.
פתרון חיובי של שלב זה יגרום לאדם להיות אכפתי ודואג לסביבתו.
שלב הבגרות המאוחרת - "אחדות האני": שלמות לעומת יאוש (החל מגיל 50)
זהו שלב הזיקנה, ובעצם השלב האחרון בחיים, והתחושות החיוביות או השליליות שיתעוררו בו יעלו כתוצאה מההתבוננות הרטרוספקטיבית בחיים.
בשלב זה האדם משלים את תפקידו כאחראי לעצמו וילדיו, בסיכום כל השלבים הקודמים שנטל בהם חלק.
אריקסון כינה שלב זה "תמות האני".
בשלב זה נערך סיכום של הישגים וכישלונות בחיים, וכאשר האדם יגיע לסיפוק מחייו, יחוש אחדות האני.
כלומר, הוא מקבל בסיפוק והשלמה את חייו, על הטוב והרע בהם, וחש שחייו בעלי משמעות וחשיבות, ואף משלים עם עובדת המוות כסיום החיים המספקים ומשביעי הרצון.
מצב נפשי זה כולל קבלה מוחלטת של ההיסטוריה האישית ושל מעגל החיים האישי כדבר הכרחי מבלי אלטרנטיבות.
נוצר ביטחון בכושר האישי לסדר ומשמעות.
להשלמת מעגל זה, אריקסון סובר כי הכרחי גם אימוץ דמויות מופת בחברה וחיבור אליהם, או השתתפות בהליכה אחרי מנהיגות או בנטילת אחריות של מנהיגות בחברה.
לעומת זאת, ייאוש ופחד מפני המוות, מתרחש כאשר אין השלמה וקבלה של החיים בעבר ובהווה, אלא האדם חש החמצה, מרירות, חרטה ואי שביעות רצון.
תחושה כזו עלולה ליצור אצלו קושי להשלים עם סיום החיים, והוא ייסוג לתלות ילדותית.
במידה ושלב זה נפתר באופן חיובי, האדם יחווה תבונה, שמשמעותה היכולת לתחושת השלמות של האני.
הבנה עמוקה של החיים וקבלתם ללא רגשות של חרטה ותסכול.
אריקסון מציין שהשלב הראשון של מעגל החיים נעוץ בסופו, שכן האמון שהתינוק נדרש אליו בשלב הראשון, מוגדר במילון ובסטר, "כהסתמכות אומן על תמותו ושלמותו של האחר", ולכן הוא מגיע למסקנה כי "ילדים בריאים לא יפחדו מפני החיים, אם שלמות הוריהם מספקת שלא לפחד מפני המוות".