tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חוק זה יחייב להגדיר את הפורנוגרפיה, ככל חומר הן של מילים והן של תמונות, בעל קונוטציה מינית, כזו המכפיפה נשים באמצעותו.
מקינון מנסה להציג כיצד הפורנוגרפיה היא תופעה חברתית אשר מדירה, מכפיפה ופוגעת בנשים בכל תחומי חייהן, כאשר החברה לא מכירה בכך.
מקינון מאמינה, כי בארצות הברית קיימת הגנה על פורנוגרפיה, כך שהרגולטור המשפטי בנושא זה בוחר להתייחס לנושא זה כחופש ביטוי תוך שמירה בוטה על צד יצרני הפורנוגרפיה וצרכניהם.
פורנוגרפיה מטופלת, נשקלת ונבחנת בבתי המשפט כ"ביטוי", כלשון הרע, ולא כאפליה.
מקינון ושותפתה להצעת החוק, דבורקין, קוראות תיגר על כך ש:
אונס, השמדת עם וזכויות האדם של נשים
מקינון בפרק זה, מצרה על מצבן של הנשים בכל העולם אשר חשופות לפגיעות הקשורות במין, מיניות ורבייה.
אחת הדוגמאות הבולטות שמקינון מביאה לפגיעות זו, היא התוקפנות כלפי נשים במלחמה שהתרחשה בין סרביה לבוסניה והרצגובינה בשנים 1992 - 1995 .
במלחמה זו הסרבים אנסו את הנשים הבוסניות בקנה מידה המוני מתוך חתירה להשמדת עם באמצעות מלחמה -הם כינו זאת "טיהור אתני".
לכל אורך ההיסטוריה האנושית נשים חשופות לפגיעות בחיי היום יום ובטח במהלך מלחמה.
מקינון מאירה על כך, שבמלחמה שהתנהלה בין סרביה ובוסינה הרצגובינה, היה השימוש לרעה בטכנולוגיה של התקשורת, על ידי הסרבים כדי להעביר מסר לגברים הלוחמים, כי פורנוגרפיה אלימה נחשבת ללגיטימית, כזו המעודדת עונג מיני מעינוי של נשים.
העברת מסר פוגעני זה באמצעות התקשורת כלפי נשים עודד את הלוחמים הסרבים לאנוס, לפגוע ולרצוח את הנשים, לא רק מתוך מטרה מלחמתית אלא גם עבור עונג אישי.
דוגמה נוספת שמקינון מביאה היא אניסתן של הנשים המוסלמיות באותה מלחמה על ידי חיילי האו"ם, מה שמעורר את השאלה ואת הבעייתיות איתה נשים ניצבות לאורך כל ההיסטוריה:
בעקבות מלחמה זו, בפעם הראשונה עלו למשפט הבינלאומי בבית הדין הבינלאומי לצדק סוגיות לדיון כמו: שאלת אינוס נשים בעת מלחמה, שאלת הפגיעה בהן ושאלת האחריות על כך.
מקינון מתארת את השפעותיה של התנועה הפמיניסטית, החל משנות השבעים של המאה העשרים, על המציאות החברתית והיצירה של תודעה חדשה, כזו אשר חשפה את תפקידי הכוח הגבריים, וחשפה מציאות חברתית נשית שקודם לכן התעלמו ממנה.
בספרה Toward a Feminist Theory of the state משנת 1989 מנסה מקינון לנסח את הידע החדש שנוצר עקב המהפכה הפמיניסטית והביא לשינוי בתאוריות הקיימות.
מקינון שואפת להביא לשינוי בבית המשפט בארצות הברית, כזה שיחשוף את עמדת האי שיויון בחברה ואת עמדת הכוח הגברית בה.
בפרק זה מציגה מקינון כיצד יישום התאוריה אותה כתבה בספר זה הביא לשינוי: ראשית, בהכרה משפטית בהטרדה מינית כאפליה על בסיס מין, ומכאן בסיס לעילה לתביעה משפטית.
שנית, הכרה באלימות כלפי נשים כמעשה של אפליה על בסיס מין, ושלישית, הגשת הצעת חוק אשר רואה בפורנוגרפיה סוג של אפליה מינית.
מקינון בפרק זה מוחה על כך שהזרם האיפסטמי בפוסטמודרניזם של המאה העשרים ואחת, מנסה לדחוק הצידה את העשייה התאורטית הענפה של התנועה הפמיניסטית, והיא מראה זאת תוך התמקדות בשלושה נושאים בהם עוסק הפמיניזם והפוסטמודרניזם:
בתחום הנשים, לדעתה של מקינון:
חשוב למקינון להדגיש כי לפי התאוריה הפמיניסטית הנשים הן:
מקינון חולקת על התפישה הפוסטמודרניסטית המערערת על הקיום ה"נשי" ורואה בפמיניזם כגזעני, ככזה שלא רואה את השוני.
מקינון טוענת כי הפוסטמודרניזם הוא בעל שיטה, מתודה, כזו המאמינה כי הכל נמצא בראשנו, גם המציאות החברתית ותרגומה.
מקינון תוקפת את העמדה הפוסטמודרניסטית המאמינה שהכל פתוח לפרשנות (כולל העובדות), וטוענת כי גישה זו תביא למוות של התאוריה הפמיניסטית.
מקינון תוהה האם קיים קשר בין עלייתה של התאוריה הפוסטמודרנית, המערערת על האנושי, הסמכותי הקיים בחברה, לבין עלייתן של הנשים בחברה והכרה בזכויותיהן.
לטענתה של מקינון, הגישה הפוסטמודרנית משמרת תפיסות קדם מודרניות ומנותקת מהמציאות כפי שהיא בחיי היומיום.
כמו כן, היא משקפת "אליטה אקדמית" שיכולה להביא לפגיעה בזכויות אדם בעתיד.
מקינון מבהירה כי השמדת עם לא בהכרח חייבת להתבצע על ידי רצח, שכן המין הוא בעל תפקיד משמעותי בכך.
תפקיד המין בהכחדת עם בא לידי ביטוי בשלוש מלחמות אשר התרחשו במאה העשרים:
השואה במלחמת העולם השנייה (בשנים 1939–1945 ), המלחמה שבין סרביה ובוסניה והרצגובינה (בשנים 1992–1995 ) והמלחמה ברואנדה, אשר באפריקה (בשנת 1994).
בפרק זה מקינון מנסה להתחקות אחר השאלה, כיצד תקיפות מיניות נעשות במטרה לבצע השמדת עם, מפרספקטיבה משפטית.
ההכרה בתקיפות מיניות כמטרה להשמדת עם הובאו למודעות הציבורית הבינלאומית בעקבות הודאתן של הנשים הבוסניות בתקיפות שהן חוו מצד הלוחמים הסרבים.
בעקבות האירועים שהתרחשו בבוסניה, החלה בחינה מחודשת של התרחשויות שקרו בשואה.
התגלה, כי מעשי הזוועה המיניים לא צוינו, מתוך בחירה של הניצולות לשתוק.
עם זאת ככל שמעמיק המחקר נראה כי:
מקינון מנסה להראות כיצד מבחינה משפטית האמנה הבינלאומית, שנוסדה בבית המשפט הבינלאומי בשנת 1949 (לאחר השואה) והכירה בהשמדת עם כפשעי מלחמה, לא כללה בהגדרותיה מעשי זוועה מיניים.
ההכרה באונס כהשמדת עם, נוצרה בעקבות עדויות שמסרו נשות בוסניה, על מעשי הזוועות שחוו במהלך מלחמה זו, עדויות שבית המשפט הבינלאומי לא היה יכול להתעלם מהן עוד.
מקינון בפרק זה מנסה לעמוד על דקויות ההגדרה של השמדת העם, בהתאם למשפט הבינלאומי, לפיו ניתן להגדיר השמדת עם, כאשר יש לקבוצה אחת תכלית להכחיד קבוצה מסוימת.
עם זאת מקינון שמה לב, כי כל מעשי הזוועה המיניים המפורטים בדיני השמדת העם בהקשר המיניות, ניתן להכילם על נשים בחיי היומיום שלהם, כתוצאה מתנאי השוויון בהן הן חיות.
בהתאם לכך, טוענת מקינון, כי אותה התנהגות מינית אשר מביאה להכפפת נשים, קבוצה השרויה במצב של אי שוויון, מביאה לחיסול נשים כ"עם".
מקינון קוראת להכרה נרחבת של המשפט הבינלאומי העוסק בהשמדת עם, כזו שתכלול את מצב הנשים בחיי היומיום ובעיתות מלחמה בפרט, כזו שתכיר בכוח של העמדה השלטת הגברית, המנצלת את כוחה ההרסני לאורך ההיסטוריה.
רעיונותיה המרכזיים של מקינון, כפי שהובאו בספר, מהווים אבן דרך במשפט בישראל ובעולם.
החוק הקנדי כנגד מעשים מגונים משנת 1985.
החלטת בית המשפט העליון הקנדי כנגד פורנוגרפיה משנת 1992.
ייצוג הנשים הבוסניות בשנת 1992 בבית המשפט הבינלאומי במאבק להכרה בפגיעתן המינית באמנת האו"ם בדבר מניעת רצח עם .
החוק למניעת הטרדה מינית בישראל משנת 1998.
פמיניזם זה לכולם: פוליטיקה מכל הלב הוא ספר תאוריה פמיניסטית מאת הפמיניסטית-השחורה בל הוקס.
הספר מתאר את המאבקים והאתגרים העומדים בפני התנועה הפמיניסטית.
הוא גם מציב תמיכה בהשתתפותם של גברים בתנועה, בטענה שאם המטרה של הפמיניזם הוא לקיים עולם חופשי מסקסיזם, הדבר אפשרי רק אם גם נשים וגם גברים יאמינו בכך ויילחמו עבור זה.
הוקס מתארת את החברה הפטריארכלית כמבוססת היררכיות - כוחם של גברים על נשים, של מנהלים על כפיפיהם, ושל הורה על ילדו, וטוענת שמערכות יחסים שנבנות על "הקרקע העקומה" הזו נועדים לכישלון.
כדי להגיע למקום של שינוי חברתי-מערכתי, היא כותבת, על כולנו ללמוד דפוסי חשיבה לא-סקסיסטיים, ולשם כך צריך להשקיע בחינוך מגדרי גם לבנים וגם לבנות.
באופן הזה יוכלו הילדים לפתח חשיבה אנטי-סקסיסטית, ולרבות הימים, לייצר חברה בה גברים ונשים הם שווים בפועל, ותהיה להם האפשרות לבנות יחסים כנים, מלאים, ומחויבים שלא עוותו על ידי אי-השוויון המובנה בפטריארכיה.
הוקס מספקת סקירה של ההיסטוריה הפמיניסטית, כולל הצלחות וכישלונות, ומגדירה את המטרה העיקרית של התנועה כהחלפת השיטה הפטריארכלית בשיטה שלא מבוססת שליטה גברית וסקסיזם, ומתארת את היתרונות שכל החברה תרוויח מכך.
בנוסף, היא מפרקת את המטרות של הפמיניזם לקטגוריות משנה, שכל אחת נחוצה להצלחת הכלל, ומנתחת אותן.
סוגיות כמו מעמדיות וגזענות, למשל, מקושרת בקשרים הדוקים לפמיניזם, וחברה שוויונית מבחינה מגדרית לא תוכל להתקיים אם לא ימוגרו גם היררכיות מבוססות גזע ומעמד.
הוקס מסבירה גם מה הפמיניזם אינו: הפמיניזם אינו מאבק שנועד להצלחת לתת-קבוצה אחת של נשים, הפריבילגיות מביניהן (לבנות, ממעמד גבוה), אלא שהוא נועד להיטיב עם כל הנשים והגברים באשר הם; הפמיניזם אינו תנועה לסבית, שוויון מגדרי ייטיב גם עם אנשים להט"בים כמו שהוא ייטיב עם סטרייטים.
לבסוף, הוקס מעודדת נשים לבדוק את חייהן האישיים כדי להגיע להבנה טובה יותר על מקומה במערך הפטריארכלי.
הספר זכה בעיקר לביקורות חיוביות כשיצא, ובמהלך העשור לאחר פרסומו כבר נחשב לקלסיקה פמיניסטית.
הוא בשימוש בקורסים למגדר ופמיניזם ברחבי עולם.
לכבוד עשר שנים להוצאת הספר, אודרי בילגר מ-Ms.
כתבה שהספר הוא כלי שכבר אי אפשר לחיות בלעדיו, מכיוון שהוא גם טקסט יסוד לחשיבה פמיניסטית, וגם מסביר היטב כיצד מערכות דיכוי מקושרות אחת לשנייה, כך שהפטריאכיה תומכת בסוגים אחרים של דיכוי, ומסיקה ש"זה ככה פשוט: פמיניזם עומד כנגד דיכוי".
בסיקור הספר באתר "רוח נשית", נכתב שהפמיניזם, כפי שהוא מוצג על ידי הוקס, הוא "פשוט ורב עוצמה".
הביקורת מתייחסת לכך שבמלחמה בסקסיזם, צריך להילחם גם בסקסיזם של נשים, והרי גם נשים פועלות במסגרת הפטריארכיה, ושכדי להביא לשינוי נשים חייבות לעבור שינוי, ולהבין שפמיניזם מחייב פיתוח תודעה, וכפי שבל הוקס הדגישה שוב ושוב בספר, להבין ש"הפמיניזם הוא תנועה למען המשפחה והקהילה, למען האהבה והזוגיות...
הפמיניזם גדוש באהבת אדם, בתחושת אחריות ושמחת חיים".
ב-2005, להקת הפאנק אנטי-פלאג הקליטה שיר בשם "Feminism is for Everybody (With A Beating Heart And A Functioning Brain)" במחווה לספר, שנכלל באלבום Protect: A Benefit for the National Association to Protect Children, בו השתתפו 15 להקות פאנק שונות, ושהכנסותיו נתרמו לארגון הצדקה Protect לרווחת ילדים שעוברים התעללות או הזנחה.
פמיניזם זה לכולם: פוליטיקה מכל הלב, פרדס הוצאה לאור, 2002, מסת"ב 9657171067. מתרגמת: דלית באום
פמיניזם אפריקאי הוא שם כולל שנועד לתאר אוסף של זרמים ותאוריות, הנוגעות בעיקר למעמדן של נשים, ולסוגיות מגדריות ככלל, של נשים אפריקאיות ביבשת אפריקה.
זאת להבדיל מפמיניזם שחור, העוסק בעיקרו במעמדן של נשים ממוצא אפריקאי מחוץ לאפריקה.
ישנו דיון מתמשך וחוסר הסכמה בנוגע להגדרתו, מאפייניו, ואף לעצם לקיומו של 'פמיניזם אפריקאי'.
בין היתר בשל הגיוון התרבותי העצום בתוך היבשת, המקשה על הדיון בגישה 'אפריקאית' אחת.
יש הטוענים שהמושג 'פמיניזם' כשלעצמו הוא מושג מיובא מהמערב, ובבסיסו בלתי-אפריקאי.
עמדות אלה נשמעו בעיקר כתגובה לקריאות לשנות מנהגים בתרבויות אפריקאיות מסוימות שנתפסו כלא-פמיניסטיים.
לדוגמה- קריאות לבעלות נשים על קרקעות ורכוש, להפסקת מילת נשים ולשינוי חלוקת העבודה המגדרית.
האג'נדה הפמיניסטית נתפסה עבור אנשים מסוימים כחלק מהאג'נדה הקולניאלית, בה המערב מנסה לכפות את תרבותו וערכיו.
מנגד, נשמעת טענה הפוכה, כי פמיניזם בגרסאות מסוימות הוא חלק חשוב וטבוע מראש בתרבויות אפריקאיות.
תומכי גישה זו מדגישים את הכבוד הרב שניתן לנשים בתרבויות אפריקאיות רבות, ואת מקומן הדומיננטי בחברה.
חוקרות אפריקאיות רבות דחו את השימוש במושג 'פמיניזם', וקבעו מונחים אלטרנטיביים לתיאור גישתן.
במאמר מ-2016, החוקרת נעמי נקלה מאפיינת את הפמיניזם האפריקאי ככזה העונה לחולשותיו של הפמיניזם המערבי בכך שהוא 'מדבר' פמיניזם מתוך פרספקטיבה תרבותית אפריקאית, מיקום גאו-פוליטי אפריקאי ונקודת מבט אידאולוגית אפריקאית.
אוביומה נממקה מאפיינת מכנה משותף בין זרמים פמיניסטיים אפריקאיים ככאלה המאופיינים בגישה של פשרה ושיתוף פעולה, להבדיל מהפמיניזם המערבי המאופיין בגישה לוחמנית.
תנועות נשים ברחבי היבשת רשמו הישגים משמעותיים, ובחלק מהמדינות אף הצליחו להביא לשינוי חוקתי, ולהפיכת נושא השוויון המגדרי לנושא בעל חשיבות עצומה בסדר היום הציבורי.
בתחילת שנות ה-90 התחזקה מגמת לימודי הנשים והמגדר ברחבי אפריקה.
בתחילה התבססו החוקרות על טקסטים וגישות פמיניסטיות מערביות, אך עם השנים החלו להתפתח גישות המתמקדות במגדר מתוך נקודת מבט וחוויית חיים אפריקאיים.
היווצרותן של מחלקות ומוסדות ייעודיים ללימודי נשים ומגדר ברחבי היבשת תרמו רבות להתפתחות המחשבה הפמיניסטית האפריקאית.
מגמה זו נראתה בו זמנית במדינות שונות, ביניהן אוגנדה, קמרון, סנגל, גאנה, ודרום אפריקה.
הקמת המכון האפריקאי למגדר (AGI), שבאוניברסיטת קייפטאון, וכינונו של כתב העת "Feminist Africa" בפרט, יצרו מרחבים לדיון כלל-יבשתי בסוגיות של מגדר ופמיניזם.
כמו גם הקמת בית הספר ללימודי נשים ומגדר באוניברסיטת מקררי שבאוגנדה בשנת 1991. עם השנים הלך ותפס השיח המגדרי מקום מרכזי במחקר בתחומי מדעי החברה ביבשת, ונעשה חלק בלתי נפרד משיח הפיתוח הבינלאומי בנוגע לאפריקה ברחבי העולם.
גם בשדה הפוליטי, השיח במונחים של מגדר ופמיניזם נעשה דומיננטי יותר.
כך למשל, בשנת 2003 פרסם האיחוד האפריקאי (AU) את פרוטוקול מפוטו, בנוגע לזכויות נשים באפריקה.
הפרוטוקול דן בזכויותיהן של נשים ביבשת, בתחומים שונים – רפואיים, תרבותיים ופוליטיים, וקורא לשים סוף לאפליה כנגד נשים.
ההסכם נחתם ואושרר על ידי 36 מדינות ביבשת, ונחתם בלבד על ידי 15 נוספות .
במאמרה מ-2016, החוקרת נעמי נקלה מאפיינת מספר זרמים מרכזיים בפמיניזם האפריקאי (ובפמיניזם המערב האפריקאי בפרט), ביניהם:
הזרם הרדיקלי ביותר, ממצב את המאבק הפמיניסטי האפריקאי כחלק ממאבקן של נשים אפריקאיות בקולוניאליזם, דיכוי תרבותי וסוגי דיכוי נוספים עימן מתמודדות נשים אפריקאיות.
בדומה לקונספט בעל אותו השם שטבעה אליס ווקר בקשר לנשים אפרו-אמריקאיות, ובנפרד ממנה, הקושר את הדיכוי המגדרי בדיכוי הגזעי, ושואף לעולם שלם ושוויוני ככלל, כתבה מבקרת הספרות הניגרית צ'יקווינה אוקנויו אוגונימי על גישה זו ככזו המשותפת לנשים אפריקאיות ונשים אפרו-אמריקאיות המכירה בדיכויים מגדריים, גזעיים ומעמדיים כאחד.
במאמרה מ-1985 כותבת אונגונימי : "(האישה האפריקאית) תכיר בכך שלצד המודעות שלה לעניינים מיניים, היא צריכה לשלב שיקולים גזעיים, תרבותיים, לאומיים, כלכליים ופוליטיים בפילוסופיה שלה".
כמו גישות אחרות, זהו מונח שנתבע על מנת להחליף את המונח 'פמיניזם' שנתפס כמערבי.
הוא המושג נטבע על ידי החוקרת הניגרית מולרה אוגונדיפה-לסלי, לפי ראשי התיבות Social Transformation in Africa Including Women (שינוי חברתי באפריקה הכולל נשים).
הגישה שואפת להכניס נשים כמשפיעות ודומיננטיות בתוך השינויים החברתיים והפוליטיים שמתרחשים באפריקה.
היא טוענת כי האתגר המשמעותי העומד בפני הפמיניזם האפריקאי הוא התנגדותם של גברים לשוויון מגדרי, וכתוצאה מכך הקושי של נשים נשואות לצאת כנגד יחסי הכוח בחברה.
מונח שנקבע על ידי הסופרת והחוקרת הניגרית קתרין אוצ'ולנו בספרה Motherism : the Afrocentric Alternative to" Feminism" ב-1995. הגישה מעניקה לנשים האפריקאיות הכפריות את המשימה הסימבולית של גידול החברה.
גישה המתמקדת באמהות ובהעצמתה כחוויה נשית אפריקאית מרכזית.
מושג שנהגה על ידי צ'יאומה אופרה.
מעניק חשיבות רבה לגוף הנקבי.
הוא רואה בגוף הנשי סמל ליבשת האפריקאית.
החוקרת תאודורה אזיגבו מתארת את הגישה כך: "גוון של פמיניזם אפריקאי, רך יותר מפמיניזם ליברלי ומנוגד לפמיניזם הרדיקלי.
להבדיל מ־womanism שנתבע על ידי אליס ווקר ועבר אפריקניזציה על ידי אוגונימי, feamalism הוא אפריקאי במהותו, ומדגיש את הגוף.".
גישות ביקורתיות לגישה זו רואות בה גישה הרואה בנשים אובייקט סימבולי בלבד, ולא כסובייקט בעל רצונות ויכולת.
מושג שנטבע על ידי החוקרת אוביומה ננמקה, השם nego מבוסס על המילים no ego (בלי אגו) ועל המילה Negotiation - משא ומתן.
היא טוענת כי רבים מהזרמים הפמיניסטיים האפריקאיים מאופיינים בגישה משותפת המבססת על שיתוף פעולה, שותפות ומשא ומתן, להבדיל מהפמיניזם המערבי שמתאפיין בהיותו לעומתי ונמצא במאבק מתמיד.
Snail-sense Feminism (פמיניזם של חוש-החילזון)
גישה שפותחה על ידי הסופרת הניגרית אקצ'י אזאיגבו, בנוגע לנשים ניגריות.
משתמש בחילזון כמודל, הוא נתפס כיצור שחוצה את האדמה הקשה בזהירות גמישות וראיה לעתיד והגיון המאפשרים לו לעקוף מכשולים, כך הפמיניסטיות הדוגלות בגישה זו נמנעות מעימותים, ומקדמות את האג'נדה הפמיניסטית שלהן תוך שיתוף פעולה עם גברים.
אזאיגבו רואה את עקרונות הגישה הזו כמושרשים בתרבות הניגרית ונובעים ממנה.
צ'יממנדה נגוזי אדיצ'יה – סופרת ניגרית הכותבת באנגלית.
אוביומה ננמקה – חוקרת ניגרית
אקצ'י אזאיגבו – סופרת וחוקרת ניגרית
קתרין אוצ'ולונו – חוקרת תרבות אפריקאית ומגדר וסופרת ניגרית
מולרה אוגונדיפה – משוררת חוקרת ופעילה פמיניסטית ניגרית
צ'יקווינה אוקנויו אוגונימי – חוקרת ומבקרת ספרות ניגרית
Nkealah) – חוקרת ספרות ומגדר דרום אפריקאית
אמינה מאמא – חוקרת בריטית-ניגרית
אבנה בוסיה – משוררת, חוקרת וסופרת מגאנה
ואנגרי מאטאיי – פעילה פוליטית וסביבתית מקניה.
האישה האפריקאית הראשונה שזכתה בפרס נובל לשלום.
פמיניזם פוסט-קולוניאלי הוא ענף בחשיבה הפמיניסטית שהתפתח בתגובה לפמיניזם הליברלי והתרבותי, שמתמקדים בעיקר בחוויותיהן של נשים בתרבויות מערביות.
פמיניזם פוסט-קולוניאלי יוצא מתוך מיקומן השולי של נשים מוכפפות ברחבי העולם, ומבקש להביא בחשבון את הדיכוי על בסיס גזע, מעמד ולאומיות אל תוך השיח הפמיניסטי המרכזי.
פמיניזם פוסט-קולוניאלי רואה בגזענות ובהשפעות הפוליטיות, הכלכליות והתרבותיות ארוכות הטווח של הקולוניאליזם גורמים בעלי השפעה מכרעת על נשים לא-מערביות ולא-לבנות בעולם פוסט-קולוניאלי.
זרם זה התחיל כביקורת על תאוריות פמיניסטיות במדינות מפותחות ששמה דגש על הנטיות האוניברסליות של הרעיונות הפמיניסטיים המרכזיים, וטוענת שנשים שחיות במדינות לא-מערביות מוצגות בצורה שגויה.
פמיניזם פוסט-קולוניאלי גורס כי שימוש במונח "אישה" כקבוצה אוניברסלית, כופה על נשים להיות מוגדרות רק על סמך המגדר שלהן ולא על ידי קטגוריות זהות נוספות כמו מעמד כלכלי, גזע, אתניות או אוריינטציה מינית.
פמיניסטיות פוסט-קולוניאליות פועלות לשילוב רעיונות של הוגות ושל תנועות פמיניסטיות שמקורן בעולם השלישי לתוך הזרם המרכזי בפמיניזם, הלא הוא המערבי.
הפמיניזם של העולם השלישי צמח מהרעיון שפמיניזם במדינות עולם שלישי לא מיובא מהעולם הראשון, אלא מקורו באידאולוגיות פנימיות ובגורמים סוציו-תרבותיים ייחודיים לו.
פמיניזם פוסט-קולוניאלי הוא זרם חדש יחסית של חשיבה, אשר התפתח בעיקר מתוך עבודתן של תאורטיקניות פוסט-קולוניאליות שהתעסקו בהערכת האופן בו יחסים קולוניאליים ואימפריאליים שונים במאה ה-19 השפיעו על התפיסה העצמית של תרבויות מסוימות.
זן מסוים זה של פמיניזם מקדם השקפה רחבה יותר של שכבות הדיכוי המורכבות הקיימות בתוך כל חברה.
הפמיניזם הפוסט-קולוניאלי התחיל כביקורת, הן על הפמיניזם המערבי והן על התאוריה הפוסט-קולוניאלית, אך בהמשך הפך לשיטת ניתוח מתפתחת לטיפול בבעיות מפתח בשני התחומים.
בניגוד לתאוריה הפוסט-קולוניאלית של הזרם המרכזי, המתמקדת בהשפעות המתמשכות של הקולוניאליזם על המוסדות הכלכליים והפוליטיים הנוכחיים של המדינות, תאורטיקניות פמיניסטיות פוסט-קולוניאליות מעוניינות לבחון מדוע התאוריה הפוסט-קולוניאלית נכשלת בכל הנוגע לסוגיות מגדריות.
הפמיניזם הפוסט-קולוניאלי מבקש לשפוך אור גם על הנטייה של המחשבה הפמיניסטית המערבית להחיל את טענותיה על נשים ברחבי העולם, משום שהיקף התאוריה הפמיניסטית מוגבל.
בדרך זו, הפמיניזם הפוסט-קולוניאלי מנסה להסביר את החולשות הנתפסות בתאוריה הפוסט-קולוניאלית ובתאוריה הפמיניסטית המערבית גם יחד.
צ'נדרה טלפדה מוהנטי, תאורטיקנית בולטת בתנועה, עוסקת בנושא זה במסת הבכורה שלה, "תחת עיניים מערביות".
במאמר זה טוענת מוהנטי, שפמיניסטיות מערביות כותבות על נשים בעולם השלישי כמבנה יחיד, שרירותי ומגביל.
היא מציינת כי נשים אלה מתוארות בכתבים כקורבנות של שליטה גברית ושל התרבות המסורתית, מבלי לשלב מידע על הקשר היסטורי והבדלים תרבותיים עם העולם השלישי.
זה יוצר דינמיקה שבה הפמיניזם המערבי פועל כנורמה שמולה נמדד המצב בעולם השלישי.
היוזמה העיקרית של מוהנטי היא לאפשר לנשים בעולם השלישי להיות סוכנות וקול בתחום הפמיניסטי.
הנרייט דהאן כלב, במאמרה "פמיניזם מזרחי, פוסט-קולוניאליזם וגלובליזציה", מתייחסת לאמירותיהן של מוהנטי (1988, 1991) ואלכסנדר (1991) כי פמיניזם פוסט-קולוניאלי הוא תופעה טרנסלאומית המשנה לחלוטין את מבנה הפוסט-קולוניאליזם ואת מבנה הפמיניזם, ואינו בשום אופן ענף שלהן.
בנוסף לכך, הפמיניזם הפוסט-קולוניאלי משנה את הקודים המוסריים המיניים עליהם הוא מושתת, ומתוך כך גם את פרקטיקות המשטור כלפי נשים.
יש צורך, אם-כן, בחשיבה שאינה פרי הוגות מערביות בלבד כדי להבין באופן מורכב את מצב הנשים בעולם הפוסט-קולוניאלי
דהאן-כלב מציגה מספר נקודות המסכמות את עיקרי התאוריה של הפמיניזם הפוסט-קולוניאלי, בהתבסס על מאמריהן של ספיבק (1995) ומוהנטי (1995):
מטרת הפמיניזם הפוסט-קולוניאלי לאמץ את תפיסת הפוסט-קולוניאליזם כעיסוק בתופעה ההיסטורית של הקולוניאליזם, המקושרת ישירות לכלכלה, לפוליטיקה ולהיסטוריה, תוך חיבורו לשאלות מגדריות
הבנה כי יש צורך לעשות קישור בין הקולוניאליזם ללאומיות, ומתוך כך, להבין כי דיכוי נשים מתבטא באמצעות חיבור למוטיבים של אמהות
דיכוי נשים באמצעות קישור הלאומיות לאמהות מתבצע באמצעות המדינה, המנטרת את הפריון והילודה
הקולוניאליזם אפשר את קיומה של "שליחות מתרבתת", כחלק מיצירת מגמות גלובליות שנבעו מתפיסה ערכית אוניברסלית.
השליחות המתרבתת התבטאה בעידן הקולוניאלי במלחמות ובמאבקים פיזיים, ובעידן הפוסט-קולוניאלי היא מתבטאת בתחומים כלכליים וחברתיים.
תהליכי גלובליזציה מאפשרים שליטה בנשים באמצעות עבודה, שהופכת אמצעי לדיכוי ולא לשחרור נשים.
הפמיניזם חוטא לאוניברסליות א-היסטורית וא-גאוגרפית בניתוחו את מצב הנשים בעולם, ומתבצע על ידי הוגות מערביות.
הפמיניזם הפוסט-קולוניאלי החל כביקורת על כישלון הפמיניזם המערבי להתמודד עם המורכבות של סוגיות פמיניסטיות פוסט-קולוניאליות המיוצגות בתנועות פמיניסטיות בעולם השלישי.
הפמיניסטיות המערביות והפמיניסטיות שמחוץ למערב שונות זו מזו בהיבטים כמו גזע ודת, שאינם מוכרים לפמיניזם המערבי.
הפמיניסטיות הפוסט-קולוניאליות מבקשות לשלב את מאבקן של הנשים בדרום העולם לתוך התנועה הפמיניסטית המערבית.
פמיניסטיות פוסט-קולוניאליות אינן מסכימות שנשים הן קבוצה אוניברסלית ודוחות את הרעיון של אחווה גלובלית אחת.
לכן, בחינת מה שקושר נשים יחד נחוצה כדי להבין את מטרותיהן של התנועות הפמיניסטיות ואת הדמיון וההבדלים במאבקי נשים בעולם.
מטרת הביקורת הפמיניסטית הפוסט-קולוניאלית על הפמיניזם המערבי המסורתי היא להבין את ההתחייבות בו-זמנית ליותר ממאבק אחד, שקושר נשים יחד בכל מקום.
זהו מהלך משמעותי משום ששיח פמיניסטי הוא שיח ביקורתי, ולכן אינו פטור מעיסוק ביחסי הכוח הפנימיים שבו.
תקוותן של הפמיניסטיות הפוסט-קולוניאליות היא שהתנועה הפמיניסטית הרחבה יותר תשלב את מערכי התאוריות המשמעותיים הללו, שמטרתם להגיע אל נקודת מבט תרבותית שמעבר לעולם המערבי, על ידי הכרה בחוויות האינדיבידואליות של נשים ברחבי העולם.
עלי סוקי (Ali Suki) מדגישה את חוסר ייצוגן של נשים לא-לבנות במחקרים פמיניסטיים ומשווה את משקל הלובן למשקל הגבריות.
בעיה זו אינה נובעת מחוסר השכלה ועבודת מחקר בדרום העולם, אלא מחוסר בהכרה.
חוסר זה בהכרה מחזק הגמוניה מערבית ותומך בטענה של ייצוג מוגזם של חוקרים וחוקרות לבנות מערביות.
הספרות הפמיניסטית הפופולרית ביותר בנוגע לדרום הגלובלי נוטה להיכתב על ידי תאורטיקניות מערביות, וכתוצאה מכך לטייח את ההיסטוריה.
התאורטיקניות הפמיניסטיות הפוסט-קולוניאליות אינן מאוחדות תמיד בתגובותיהן לתאוריה פוסט-קולוניאלית ולפמיניזם מערבי, אך ככלל, תאורטיקניות אלו החלישו במידה ניכרת את גבולות הפמיניזם המרכזי.
הכוונה של הפמיניזם הפוסט-קולוניאלי היא לצמצם את ההומוגניזציה של השפה יחד עם אסטרטגיה כוללת לשילוב כל הנשים, על שונותן, בסביבה התאורטית.
בעוד המאמצים נעשים כדי לחסל את הרעיון של העולם השלישי "האחר", מסגרת פמיניסטית מערבית אירופוצנטרית מציגה לעיתים קרובות את "האחר" כקורבן לתרבותו ולמסורותיו שלו.
אודרי לורד (Audre Lorde), משוררת ופעילה פמיניסטית שחורה, נשאה נאום שכותרתו היא "כלי האדון לעולם לא יפרקו את ביתו של האדון", במסגרת כנס אקדמי פמיניסטי בשנת 1979. היה זה ראשיתו של הפמיניזם האקדמי באמריקה, ונשים לבנות היוו את הרוב המכריע של הקולות הנשמעים.
לורד הוזמנה על תקן האישה השחורה, בדיון ספציפי אחד, אולם לשאר הדיונים לא הייתה נציגות שחורה, נציגות לסבית או נציגות של נשות העולם השלישי.
לורד טוענת כי האקדמיה, כמוסד פטריארכלי וגזעני, אשר הדיר נשים מתוכו באופן מסורתי, לא יכולה לשמש ככלי לפתרון הבעיות שאותן הוא מייצר ומשמר.
היא מבקשת מהאקדמאיות בכנס להיות סוכנות לשינוי רדיקלי ולייצר אחווה נשית שאינה מבוססת על סובלנות כלפי האחרת, אלא על כינון קהילה על בסיס תלות הדדית בין שונויות.
מהי התאוריה מאחורי פמיניזם גזעני?".
גישה כלפי השליטה הקולוניאלית והפוסט-קולוניאלית
התנועות הפמיניסטיות הפוסט-קולוניאליות מתבוננות בהיסטוריה המגדרית של הקולוניאליזם ובאופן בו היא ממשיכה להשפיע על מעמד הנשים בשנות האלפיים.
הביקורת של תנועות אלה על הקולוניאליזם נוגעת לתיאורו כשליחות מתרבתת.
השליחות המתרבתת נועדה לחולל שינוי ולהושיע את הילידים באזורים הכבושים מהפיגור והפרימיטיביות שהיו מנת חלקם, בעיני המערב.
ביסוד האידאולוגיה הקולוניאלית ניצב האדם הלבן כעליון מבחינה מוסרית, דבר שחייב אותו להביא את הקדמה והנאורות המערבית אל אזורים נידחים ובכך לקדם את האדם השחור הנחשל והברברי.
המשימה הייתה כה מרכזית בתהליך הקולוניאלי, עד כי השימוש בכוח פעיל ובכפייה הפכו ללגיטימיים.
הדגש המרכזי הושם על המתח שבין מסורת למודרנה, כאשר המסורת הלכה והתהוותה כאנטיתזה למודרנה ועל כן תיעוש וטכנולוגיה היו בראש מעייניהן של המדינות המתפתחות ברגע שזכו בעצמאות.
התקופה הפוסט-קולוניאלית החלה בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20, תקופה בה קיבלו מדינות רבות עצמאות והוקמו האומות המאוחדות.
בתקופה זו החל מאמץ אינטנסיבי של מדינות העולם השלישי לגשר על הפער, ותהליך ההתפתחות החברתית שלהן לפי נורמות מערביות היה תחת פיקוח של ארגונים כמו האו"ם.
נוסף על תיעוש וטכנולוגיה, המודרנה וההתפתחות החברתית טומנות בחובן גם סממן רוחני - נאורות.
ערכים של חירות האדם, חילון, דמוקרטיה ועוד, שהיו סממנים מערביים שנבעו מתוך מסורת והיסטוריה מערבית, נתפסו כאוניברסליים ולכן החלו לחלחל לתוך מדינות העולם השלישי.
במדינות אלה נוצר מתח בין-תרבותי עקב ניגודיות הערכים למסורת.
כתוצאה מכך, נהרסו מסורות עתיקות, תפקידים מסורתיים איבדו מערכם, מנהגים הפכו לריקים מתוכן, והיה ברור כי חזרה אל המסורת כמעטפת תרבותית, חינוכית ורוחנית הפכה למשימה בלתי אפשרית.
שאו את משא האדם הלבןשלחו את טובי הבניםאסרו אותם בכבלי הגלותלשרת את צורכי הנתיניםלשאת בעול הכבד שלהמון פראי, רעשןעם קודר, זה אך נכבשחציו ילד, חציו שטן(רודיארד קיפלינג - משא האדם הלבן)
מבחינת הפמיניזם הפוסט-קולוניאלי, נשים נמצאו במלכוד הן בתקופה הקולוניאלית והן בתקופה הפוסט-קולוניאלית.
הקולוניאליזם היה פעיל הומניטרי למען שחרור הנשים מהמשטר המקומי, אך למעשה יצר החלפה של אדון ישן באדון חדש, והן מצאו עצמן כפופות בעידן הפוסט-קולוניאלי לפעילות לאומית בתפקיד בינוי האומה, שהתבסס על תפקודיהן המיניים.
על-אף זאת, הקולוניאליזם אפשר את המעבר מהספרה הפרטית לציבורית ותרם רבות למאבק הפמיניסטי.
במקביל, הפמיניזם הפוסט-קולוניאלי לא פעל כישות נפרדת מהפוסט-קולוניאליזם והשפיע על הפוליטיקה שלו באופן ישיר.
העיסוק הפמיניסטי הפך לדומיננטי ובהתאם לכך, החל העיסוק הפוסט-קולוניאלי בסוגים לא מערביים של פמיניזם, בעיקר בתחום הפוליטי בו נשמעו דרישות של לאומיות, סוציאליזם, ליברליזם ואקו-פמיניזם.
זאת במקביל להתמודדות החברתית עם הפטריארכיה היומיומית הנתמכת על ידי הממסד: אלימות בתוך המשפחה, התעללות מינית ואונס, רצח על רקע כבוד המשפחה, רצח עוברים ממין נקבה, התעללות בילדים ועוד.
הפמיניזם הפוסט-קולוניאלי מבצע שילוב של התמקדות במצב האישה הפשוטה במקום מסוים, יחד עם התייחסות למצבה ביחס לסוגיות רחבות יותר.
הוא מדגיש את הפעילות הנשית שמתרחשת עדיין נגד מורשת קולוניאלית שהייתה בעצמה פטריארכלית מאוד מבחינה מוסדית, כלכלית, פוליטית ואידאולוגית.
לפמיניזם הפוסט-קולוניאלי יש קשרים חזקים עם תנועות ילידיות ועם תאוריה פוסט-קולוניאלית רחבה.
הוא גם קשור בהדיקות לפמיניזם השחור, שכן גם פמיניסטיות שחורות וגם פמיניסטיות פוסט-קולוניאליות טוענות שהפמיניזם המערבי המרכזי אינו מצליח להעמיק כראוי בענייני גזע ובאפליה גזעית, ואף חוטא בגזענות חמורה בעצמו.
במאמרה של בל הוקס היא מדגישה את האופן בו פמיניסטיות לבנות מערביות נמנעו מלהתמודד עם הגישות הסקסיסטיות והגזעניות שלהן כלפי נשים שונות מהן ולא אתגרו זו את זו בחקירת ההשפעה של זכויות היתר להן זכו על יחסיהן עם נשים מחוץ לקבוצת המעמד והגזע שלהן.
לגזענות יש תפקיד מרכזי בדיון על פמיניזם פוסט-קולוניאלי.
פמיניסטיות פוסט-קולוניאליות מבקשות להתמודד עם הגזענות והאפליה על רקע אתני שעדיין קיימות בימינו, ומטרתן להביא את הנושאים הללו לתוך השיח הפמיניסטי המרכזי.
בעבר, הפמיניזם המערבי נמנע במידה רבה מעיסוק בנושא הגזע והפך אותו למשני ומופרד מהפמיניזם, שהתמקד בפטריארכיה.
עד לזמן האחרון, גזע לא נתפס כנושא שנשים לבנות צריכות לעסוק בו.
הפמיניזם הפוסט-קולוניאלי מנסה להימנע משיח מכליל על נשים כאוכלוסייה הומוגנית ללא הבדלי גזע, מעמד, גיל והעדפה-מינית.
מושג הלובן או העדרו הוא נושא מפתח בתנועה הפמיניסטית הפוסט-קולוניאלית.
הדבר נובע בעיקר מהיחסים שבין הפמיניזם הפוסט-קולוניאלי לבין תנועות פמיניסטיות אחרות המבוססות על גזענות, בעיקר פמיניזם שחור ופמיניזם מקומי.
בתרבות המערב, הגזענות נתפסת כמאפיין ממוסד של החברה.
הפמיניסטיות הפוסט-קולוניאליות רוצות לאלץ את התאוריה הפמיניסטית להתייחס לאופן שבו אנשים יכולים להכיר בפרקטיקות ובדעות קדומות בתוך חייהם ובכך להשתמש במודעות לצורך עצירת הנצחת הגזענות.
ורה סי מאקי (Vera C.
Mackie) מתארת את ההיסטוריה של הזכויות הפמיניסטיות והאקטיביזם הנשי ביפן מסוף המאה ה-19 ועד היום.
נשים ביפן התחילו להטיל ספק במקומן במעמד החברתי ולערער על תפקידיהן תחת הקיסר.
הספר נכנס לפרטים על נשים יפניות איקוניות שעמדו נגד דיכוי מגדרי, כולל עדויות של פמיניסטיות יפניות בעצמן.
הדיכוי של נשים ביפן מתאר את השוני בנסיבות החיים של נשים מתרבויות שונות.
ישנן התנהגויות חברתיות שונות המתרחשות במדינות אסיה שעשויות להיראות כמעיקות בעיני הפמיניסטיות הלבנות.
לפי האידאולוגיות הפמיניסטיות של העולם השלישי, זה אידיאלי לכבד את התרבות בה חיות הנשים הללו, תוך כדי יישום האמונה שאין לדכא אותן או לראותן באור סקסיסטי בשום צורה.
צ'יל בולבק (Chilla Bulbeck) דנה על האופן בו הפמיניזם שואף להילחם על שוויון בין המינים באמצעות שכר שווה, שוויון הזדמנויות, זכויות רבייה וחינוך.
היא ממשיכה וכותבת על האופן בו זכויות אלה חלות על נשים בדרום העולם גם כן, אבל בהתאם למדינה בהן הן חיות ולתרבות ממנה הן באות.
מערך אמונות שגוי מוביל את הפמיניזם המערבי לתפיסה מסוימת של הנשים בדרום העולם, ובפרט לאמונה שהן לא יודעות מה טוב עבורן.
המסגרת הפוסט-קולוניאלית מנסה לשפוך אור על הנשים האלה כסוכנות מוסריות מלאות, המצדדות ברצון בפרקטיקות התרבותיות שלהן כהתנגדות לאימפריאליזם המערבי.
לדוגמה, ייצוג המזרח התיכון והאסלאם מתמקד בפרקטיקה מסורתית של רעלה כדרך של דיכוי נשים.
בעוד שמערביים יכולים לראות זאת באופן זה, רבות מהנשים במזרח התיכון חולקות על כך ולא יכולות להבין איך הסטנדרטים המערביים של הלבוש המיוחד והבלתי-צנוע מציעים שחרור נשים.
פמיניזם פוסט-קולוניאלי ופמיניזם בעולם השלישי
הגות מהעולם השלישי והגות פוסט-קולוניאלית יכולות לשמש לעיתים קרובות באופן דומה.
עם זאת, ניתן לזהות הבדלים בין שתיהן, א.
Naples) מדגישה הבדלים אלה: "מדינות העולם השלישי", מוגדרות כך על ידי צפון אמריקה ואירופה.
הן אופיינו על ידיהן כבלתי מפותחות, עניות ותלויות באומות העולם הראשון להישרדותן.
מונח זה נכנס לשימוש נרחב בשנות ה-80, אך זמן קצר לאחר מכן החל לספוג ביקורת ממחקר פוסט-קולוניאלי.
נאפולי מגדירה את המושג "פוסט-קולוניאלי" כמיושם בדרך כלל במדינות בהן הוסרה שליטת מעצמה קולוניאלית לשעבר.
הפמיניזם בעולם השלישי מאופיין במאבקי נשים נגד הקולוניאליזם באמצעות קמפיינים ופעולות אנטי-קולוניאליות שהופנו נגד המשטר הקולוניאלי הכובש.
היעד הפוליטי המרכזי של פעולותיהן היה השגת ריבונות ועצמאות.
הפמיניזם הפוסט-קולוניאלי מאופיין באקטיביזם פוליטי שמבקש לאתגר מבנים ויחסים של כוח ולערער תפיסות והלכי מחשבה גזעניים או אירופוצנטריים על גברים ונשים, כולל נשים פמיניסטיות, מן העולם השלישי.
מאבקים פמיניסטיים פוסט-קולוניאליים מתמקדים במדינה הפוסט-קולוניאלית העצמאית ובה בעת תוקפים אינטרסים מערביים באזור.
למעשה, הפמיניסטיות הפוסט-קולוניאליות נאבקות בעיקר במורשת הקולוניאלית שהשתמרה בקולוניה שזכתה לעצמאות.
הן מבקשות לערער על המסגרת הפוליטית ועל התשתיות המוסדיות שהועברו לאליטות המקומיות על ידי השלטונות הקולוניאליים ששלטו באזור.
בתקופה שקדמה לקבלת העצמאות בקולוניות, פעלו נשים וגברים יחד תוך חתירה להשגת ריבונות ולהגשמת המטרות המשותפות להם כחלק מתנועות המתנגדות לקולוניאליזם.
לאחר העצמאות, כאשר המאבק המשותף נגד הקולוניאליזם דעך, החלו לעלות מתחים עקרוניים בין התנועות השונות – חילוקי הדעות שהושהו בתקופת השלטון הקולוניאלי עלו לפני השטח בתקופת השלטון הפוסט-קולוניאלי.
התוצאות של השגת ריבונות ועצמאות בשטחים שבעבר נשלטו על ידי האימפריות האירופיות היו חיוביות גם עבור הנשים הפמיניסטיות, אבל הן לא הסתפקו בהן.
כאשר הושגה העצמאות החלה תקופה חדשה של פוסט-קולוניאליות ושל שלטון פוסט-קולוניאלי שבמבט פמיניסטי, דרשה עדיין עבודה רבה, שינויים, התאמות והמשך מאבק.
אם כן, מאבק הנשים טרם נגמר והיה עליהן כעת להילחם נגד המרחב הפטריארכלי, שלא היה תלוי בהן כבימי קדם.
הכוח השלטוני, המוסדות והתשתיות המדינתיים לא עברו מידי השלטונות הקולוניאליים אל העם, אלא דווקא נמסרו לאליטות מקומיות או שאליטות מאוחרות דאגו לנכס לעצמן את השליטה ולבססה.
אליטות אלו ירשו את השיטה הקולוניאלית של המשטרה, הצבא, המשפט, הממשל ושל סוכנויות פיתוח.
כל אלה, למעשה, הציבו את הנשים שקיבלו עצמאות וריבונות לאומית במדינותיהן בפני מאבק נוסף לשחרורן מן הפטריארכיה הפוסט-קולוניאלית במדינה העצמאית, שלה דפוסים קולוניאליים רבים שהוטבעו מחדש באמצעות האליטות המקומיות השליטות.
קולוניזציה כפולה היא מונח המתייחס למעמד האישה בעולם הפוסט-קולוניאלי.
תאורטיקניות פוסט-קולוניאליות ופמיניסטיות קובעות כי נשים מדוכאות הן על ידי הפטריארכיה והן על ידי הכוח הקולוניאלי, וכי זהו תהליך מתמשך במדינות רבות גם לאחר שאלה השיגו עצמאות.
כך, נשים מדוכאות בצורה כפולה על ידי האימפריאליזם והדומיננטיות הגברית.
הפמיניסטיות הפוסט-קולוניאליסטיות עדיין עוסקות בזיהוי וחשיפת ההשפעות הספציפיות של הקולוניזציה הכפולה על סופרות, וכיצד קולוניזציה כפולה מיוצגת ומוזכרת בספרות.
עם זאת, קיים דיון מתמשך בין תאורטיקניות, אם ההיבט הפטריארכלי או ההיבט הקולוניאלי דוחק יותר ואיזה נושא יש לטפל בו באופן אינטנסיבי יותר ולהשקיע בו את המאמצים להתמודדות.
המושג "קולוניזציה כפולה" בולט במיוחד בהתייחסות לכתיבת נשים קולוניאלית ופוסט-קולוניאלית.
הוא הוצג לראשונה בשנת 1986 על ידי קירסטן הולסט פיטרסן (Kirsten Holst Petersen) ואנה רתרפורד (Anna Rutherford), באנתולוגיה שלהן, "קולוניזציה כפולה: כתיבה קולוניאלית ופוסט-קולוניאלית", העוסקת בשאלת הנראות הנשית ומאבקי הסופרות בעולם של גברים.
אריתה ואן הר (Aritha van Herk), כותבת ועורכת קנדית, מציגה את קונפליקט הכתיבה במאמרה "ברית מילה עדינה": "נסו להיות נשים ולחיות בממלכת הבתולה הגברית, נסו להיות נשים וכותבות בממלכת הבתולה הגברית".
יתר על כן, בעת המאבק נגד הפטריארכיה ונגד השלכות הקולוניאליזם, הפמיניסטיות הפוסט-קולוניאליות צריכות לנהל מסע למען זכותן להתקיים לצד הפמיניסטיות המערביות ולהיות מוכרות לא רק על המין שלהן אלא גם על הרקע האתני, התרבותי וההיסטורי הייחודי שלהן, שונה מזה של הפמיניסטיות המערביות.
סופרות המזוהות בדרך כלל עם נושא הקולוניזציה הכפולה והביקורת על הפמיניזם המערבי הן למשל מוהנטי, והיזל ו.
"אישה לבנה מקשיבה", מאמר שחיברה קארבי, מותח ביקורת חריפה על פמיניסטיות מערביות.
במאמר מאשימה קארבי את הפמיניסטיות המערביות בשיפוטיות, דעות קדומות ובדיכוי נשים שחורות במקום לתמוך בהן ולעודד אותן.
בהקשר זה היא מדברת גם על "דיכוי משולש": "העובדה שהנשים השחורות כפופות לדיכוי סימולטני של הפטריארכיה, המעמד וה"גזע", היא הסיבה העיקרית לכך שלא נעשה שימוש שווה בעמדותיהן ובניסיונן ושאלה לא רק נדחקו לשוליים, אלא גם היו בלתי נראים".
הטיעון של מוהנטי ב"עיניים מערביות" שואב מאותם המקורות.
היא מאשימה את הפמיניסטיות המערביות בהצגת נשים לא-לבנות כישות אחת ומוסיפה שהפמיניסטיות המערביות אינן מתייחסות לחוויות מגוונות.
מכיוון שהפמיניזם הפוסט-קולוניאלי הוא בעצמו ביקורת על הפמיניזם המערבי, הביקורת על הפמיניזם הפוסט-קולוניאלי נתפסת לעיתים קרובות כהדיפת ביקורת מצד הפמיניזם המערבי בהגנה על מטרותיו.
אחת הדרכים שבהן מעבירה התנועה הפמיניסטית המערבית ביקורת על הפמיניזם הפוסט-קולוניאלי היא בטענה כי פירוק נשים לקבוצות קטנות יותר כדי להתמודד עם התכונות הייחודיות ועם הגיוון של כל יחיד, גורם לתנועה כולה לאבד את המטרה ואת הכוח.
ביקורת זו טוענת כי הפמיניזם הפוסט-קולוניאלי יוצר מחלוקת והפרדות וטוען שהתנועה הפמיניסטית הכוללת תהיה חזקה יותר אם נשים יציגו חזית מאוחדת.
ביקורת נוספת על הפמיניזם הפוסט-קולוניאלי דומה מאוד לביקורת של הפמיניזם הפוסט-קולוניאלי על הפמיניזם המערבי, קרי, שהזרם שוגה באותן שגיאות עליהן הוא מצביע.
כמו הפמיניזם המערבי, הפמיניזם הפוסט-קולוניאלי והפמיניזם של העולם השלישי נמצאים גם הם בסכנה להיות אתנוצנטריים, מוגבלים להתייחסות למה שמתרחש רק בתרבות שלהם על חשבון חלקים אחרים של העולם.
קולוניאליזם גם מגלם משמעויות שונות רבות עבור אנשים והתרחש בכל רחבי העולם בצירי זמן שונים.
הכללת הקולוניאליזם יכולה להיות בעייתית ביותר כשהפמיניזם הפוסט-קולוניאלי משתמש בה, זאת עקב ההקשר מתי, היכן, וכיצד התרחשו כיבושים קולוניאליים שונים, מציינת עלי סוקי בקביעתה.
בעוד ששיח פוסט-קולוניאלי הביא להתרחבות משמעותית של הידע על העבודה הפמיניסטית, החלו חוקרות לעצב מחדש ולבקר את תחום הפמיניזם הפוסט-קולוניאלי, תוך פיתוח השיח המורכב יותר, הקרוי פמיניזם על-לאומי.
כאשר הפוסט-קולוניאליזם הדגיש את הייצוג ואת ה"אחווה" של הניסיון של אלה שבדרום הגלובלי, הפמיניזם הרב-לאומי מסייע להבנת "מציאות עולמית חדשה הנובעת מהגירה ויצירת קהילות רב-לאומיות".
הפמיניזם המזרחי שואב השראה מהפמיניזם השחור בארצות הברית, שגרס כי הפמיניזם הלבן והתנועות הפמיניסטיות הליברליות לקו בגזענות ובחוסר שוויון המאפיינים את הזירה הציבורית במערב.
התנועה הפמיניסטית המזרחית היא היחידה בישראל שחברותיה מייצגות את כל מגזרי החברה.
טענתן היא שהאשכנזיות מתנשאות כלפי כל פמיניזם שאינו מערבי ובישראל מדובר בדחיקתן של פמיניסטיות מזרחיות, אתיופיות, פלסטיניות, רוסיות ואחרות, שאינן מחזיקות בתפיסה הליברלית-מערבית או שאינן מתאימות לקו השמאל הציוני המודרני.
השילוב בין האידאולוגיה הפמיניסטית-ליברלית יחד עם הציונות יצר מערכת דיכוי חזקה כלפי המזרחיות בפרט וכלפי נשים מקבוצות שונות בכלל.
במאבקן החליטו המזרחיות לפעול נגד מערכת הדיכוי המתוארת כשהיא פועלת על כל קבוצה המוגדרת כ"אחרת".
בין הנשים הנמנות עם הפמיניזם המזרחי הן: ויקי שירן, אילנה סוגבקר, יונית מנצור, יעל צדוק, חנה כהן, רונית דגן-טימסית, אילנה שמאי, רותי גור, שושה גורן, זהבה גולדשטיין, אירית דלומי, אלה שוחט, תקוה לוי, הנרייט דהאן כלב ומירה אליעזר.
בישראל, השיח הפמיניסטי הדומיננטי היה השיח האשכנזי.
פמיניסטיות ישראליות-אשכנזיות מנהלות בדרך כלל אורח חיים מודרני בעל זיקה לאתוס הציוני ולשמאל המתון, שבתפיסתו הכלכלית מחזיק בעקרונות קפיטליסטיים.
השיח הפמיניסטי בישראל התפתח ועוצב דרך הפריזמה האשכנזית תוך גילוי משמעותי של דחיית טענות העולות מפי נשים מזרחיות, שנקודת מבטן היא תוצר של שוליות כפויה בחברה.
בתחילת פעולתו בישראל, בשנות ה-70 של המאה ה-20, הפמיניזם התיימר לייצג את כל הנשים בישראל.
המזרחיות פעלו תחתיו, תוך השתקה בתנאים של תרבות קולוניאלית כובשת, ללא מתן חשיבות לזווית ראייתן.
זאת, בדומה לארצות הברית, שם נשים שחורות היו אמנם בעלות תודעה פמיניסטית ביקורתית מתנגדת, אך קולן לא נשמע בשיח.
בנוסף, בדומה לפמיניזם המערבי ויחסו אל הפמיניסטיות בעולם השלישי, גם הפמיניזם הישראלי-אשכנזי תבע תביעות בשם כל הנשים בישראל, טען לייצג את כולן ועיצב את סדר היום ואת רוב השיח, אף על פי שרובו המוחלט הורכב מנשים אשכנזיות ולא כלל אחרות.
לפמיניסטיות המזרחיות התברר כי מתוצאות מאבקי הפמיניזם הישראלי נהנות רק הנשים ששייכות למעמדות החזקים ושמוצאן ככלל מארצות אירופה.
על כן, התפתח הפמיניזם המזרחי והתעצב תוך גישה ביקורתית והצבת אתגר לפמיניזם האשכנזי-מרכזי.
הפמיניזם המזרחי אתגר את הפמיניזם האשכנזי ששאף, לפי המזרחיות, להידמות לגברים, להצליח כמותם במדדים שהוגדרו על ידם, ולעמוד במטלות המוצבות לפניהם.
זאת במקום ליצור שינוי משמעותי במדינה ובמוסדותיה על ידי שינוי הבסיס האתי-פטריארכלי שעליו מושתתים הערכים הקיימים ושינוי המדדים הגבריים.
לפי הפמיניזם המזרחי, שאיפות הפמיניזם המרכזי בישראל אינן מרחיבות את האוטונומיה של נשים ביחס למה שיש ברשותן, אלא יוצרות קונפורמיות והיצמדות לכללי הסדר הפטריארכלי הקיים.
מערכת היחסים בין הפמיניסטיות האשכנזיות והמזרחיות החלה לצוף בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. בשנת 1991, סירבו המזרחיות להשתתף באופן סמלי בלבד בכנס הפמיניסטי השנתי, שכלל עד אז דוברות ומנחות שכמעט כולן אשכנזיות, בעוד ייצוג נשי מזרחי או פלסטיני היה מועט מאוד.
המזרחיות תבעו ייצוג שווה באופן יחסי לגודל עבור כל אחת מהקבוצות המרכזיות בישראל - נשים פלסטיניות, מזרחיות ואשכנזיות.
במאבק זה ניצחו המזרחיות כאשר סירבו הנציגות, המזרחית והפלסטינית, להשתתף ולהמשיך לייצג באופן סמלי בלבד את קבוצותיהן.
האשכנזיות, שהתיימרו להחזיק בעמדות פלורליסטיות-ליברליות, נאלצו להסכים לדרישות המזרחיות, כאשר נציגות הקבוצות הלא-אשכנזיות איימו שלא להשתתף בכנס.
בשנת 1994 עלתה דרישה מצד הפמיניסטיות המזרחיות שהחברות הלסביות יכללו בייצוג היחסי שהושג ב-1991. הדרישה לכלול ייצוג לסבי העלתה את מספר האשכנזיות המיוצגות בשל טאבו פטריארכלי-מסורתי במשפחות מזרחיות ופלסטיניות שמקשה, יותר מאשר אצל אשכנזיות, על קיום הזהות הלסבית לצד הזהות המזרחית או הפלסטינית.
למרות זאת, התעקשו המזרחיות שימשיך להיכלל ייצוגן של הלסביות, שכן בישראל הן עדיין נחשבות למנודות אפילו עם הפריבילגיות שיש להן מתוקף מעמדן או מתוקף הגזע שלהן.
התחושות הקשות שחשו המזרחיות עלו להתמודדות ונחשפו בגלוי בכנס הפמיניסטי שהתקיים בגבעת חביבה בשנת 1995. זאת לאחר מתח רב שהצטבר ושנבע מתחושה של התנשאות והשתקה שחוו המזרחיות מצד האשכנזיות.
הפמיניסטיות המזרחיות טענו כי לא הייתה זו הדרה גלויה מצד האשכנזיות, אלא עמדה פמיניסטית ביקורתית-שיפוטית של האשכנזיות כלפי המקום שמביאות המזרחיות.
האשכנזיות ביקרו את סגנון החיים המסורתי שמנהלות מזרחיות רבות, אותו האשכנזיות מאפיינות כפטריארכלי.
ביקורת זו מתאימה לביקורות של נשים לבנות במערב כלפי נשים בעולם השלישי.
הפמיניסטיות המזרחיות, שרבות מהן אכן החזיקו באורח חיים מסורתי, מצאו עצמן לכודות בין המסורת לבין המתירנות של הפמיניזם הליברלי-אשכנזי.
המזרחיות למעשה הושתקו והודרו פעמיים: גם בשם הפטריארכיה וגם בשם הפמיניזם הליברלי-אשכנזי, שביקר אותן על אורח חייהן שנתפס כאנטי-פמיניסטי.
בעוד האשכנזיות התרכזו במאבקים דוגמת סוגיית ההפלות, שוויון בצבא, דרישה לייצוג פוליטי ומאבק לתפילה בכותל לצד גברים – נשים מזרחיות התמודדו עם בעיות קיומיות, עוני ואבטלה, קושי בהשגת חינוך עיוני שווה ומאבק על שכר.
מכך ניתן לראות כיצד השיח הפמיניסטי השולט לא ייצג את כל הנשים כפי שהתיימר, ודאג לסוגיות של הנשים האשכנזיות במסווה של אוניברסליות, בעוד המזרחיות מתמקדות בנושאים המשותפים להן ולנשים נוספות הלכודות במאבק קיומי כתוצאה ממצב פוסט-קולוניאלי.
נשים פלסטיניות בישראל לא רואות את עצמן שייכות לקבוצת הזהות האוניברסלית "אישה" רק מהיותן נשים, ואינן מזדהות עם בעיותיהן ותפיסת עולמן של נשים אחרות ברחבי העולם, וספציפית של נשים אחרות בישראל.
נשים אלו מושפעות מהכיבוש ומהסכסוך הישראלי-פלסטיני, מהריסת כפרים ובתים המשפיעה על תפקידיהן הנשיים, ממעמדן בתוך המשפחה והקהילה ומנגישותן לשירותי בריאות ורווחה, השכלה ותעסוקה, ומרווחתן הנפשית.
נשים פלסטיניות מושפעות לא רק מהמרחב הקונפליקטואלי אלא גם מהקשרו הפטריארכלי, בסוגיות כמו רצח נשים, פוליגמיה, אלימות במשפחה וכבוד המשפחה, ולעיתים אף משילוב של השניים.
ההסתכלות על מצב הנשים הפלסטיניות מנקודת מבטן לא מאפשר הצגה שטוחה ואחידה של חוויית הדיכוי, אלא דורש בחינה מורכבת גם של מרכיבים כמו שיוך מעמדי וחמולתי.
מבחינת מוסדות מדינת ישראל, היחס לסוגיות הייחודיות לנשים פלסטיניות נובע מתפיסת החברה הפלסטינית כ"מסורתית", ומכאן מחזק את התערבות המוסדות כסוכני שינוי מערביים שנועדו להפוך אותה ל"מודרנית".
המדינה המתערבת בסוגיות אלה מושפעת פעמים רבות מתפיסות מערביות אשר משלבות פרקטיקות שליטה חברתית, פוליטית וכלכלית לצורך הטעמת תפיסות ישראליות, מערביות וציוניות אל תוך המשפחה והחברה הפלסטיניות.
מטרה זו מושגת באמצעות חיזוק מעמדם של הפטריארכים והחמולתיות הקולקטיבית.
מבחינת הביקורת של הפמיניזם הפלסטיני על הפמיניזם הישראלי המרכזי בארץ ישראל מאז הקמת המדינה, היא דומה מאוד לזו של הפמיניזם המזרחי, המדגיש את ההדרה של השונות מהפמיניזם הישראלי המרכזי.
מתוך "אנחנו לא באותה סירה: מכתב לפמיניסטיות הישראליות" בבלוג הפמיניסטי "פוליטיקלי קוראת":
פמיניזם סוציאליסטי הוא זרם בפמיניזם המתמקד בקשרים שבין פטריארכיה וקפיטליזם.
הפמיניזם הסוציאליסטי מרחיב את הטיעון של הפמיניזם המרקסיסטי על תפקידו של הקפיטליזם בדיכוי נשים.
פמיניזם סוציאליסטי דוחה את הטענה העיקרית של הפמיניזם הרדיקלי לפיו הפטריארכיה היא המקור היחיד או העיקרי לדיכוי נשים.
לטענת הפמיניזם הסוציאליסטי, נשים אינן יכולות להיות חופשיות בשל התלות הכלכלית שלהן בגברים השולטים בהון הכלכלי.
הפמיניסטיות הסוציאליסטיות ראו בשחרור הנשים חלק הכרחי ממאמץ גדול יותר לצדק חברתי, כלכלי ופוליטי.
פמיניסטיות סוציאליסטיות ניסו לשלב את המאבק לשחרור נשים במאבק נגד מערכות דכאניות אחרות המבוססות על גזע, סטטוס ומעמד כלכלי.
הפמיניזם הסוציאליסטי המשיך לעורר הדים, וחלק מן החוקרות אף תיארו את הגל השלישי של הפמיניזם כגל סוציאליסטי במהותו.
בישראל, ניתן לראות נוכחות של פמיניזם סוציאליסטי בעיקר במאבק של נשים עניות לשיפור תנאי העסקתן, במאבק לחקיקת רווחה של אימהות חד הוריות, ולעידוד של מקומות עבודה להתחשב במחויבויותיהם של הורים לילדיהם, ובעיקר של אימהות.
הפמיניזם הסוציאליסטי הוא זרם ותיק אך פחות מוכר מהזרמים העיקריים של הפמיניזם, שהם: פמיניזם ליברלי, פמיניזם תרבותי ופמיניזם רדיקלי.
פמיניזם סוציאליסטי התפתח מבחינה היסטורית במקביל לפמיניזם הליברלי.
הוא צמח יחד עם התנועה הפרוגרסיבית בארצות הברית של תחילת המאה העשרים והיה בא לידי ביטוי באמצעות מנגנונים משפטיים ליצירת חברה שוויונית יותר עבור כלל האוכלוסייה.
זרם זה של הפמיניזם עסק בשאלות על עבודות נשים ובקידום נשים בשוק העבודה.
היו בתוכו זרמים שונים והשתייכו אליו נשים ממעמדות חברתיים שונים שלא היוו מקשה מעמדית ואידאולוגית אחת.
הפמיניזם הסוציאליסטי התפתח מהזרם המרקסיסטי האורתודוקסי הפמיניסטי שראה בנשים נשים חלק אינטגרלי ממעמד הפועלים הן בניתוח על הניכור והן בניתוח על השחרור ממנו.
על פי פמיניזם סוציאליסטי יש לטפל במושגי הניכור, הדיכוי והניצול.
כמו כן, דרישה שעולה מהפמיניזם הסוציאליסטי היא להשתחרר הן מהחברה קפיטליסטית והן מהחברה הפטריארכלית.
הפמיניזם הסוציאליסטי ביקש לבדוק מחדש את חלוקת העבודה בין גברים ונשים לא רק בספירה הציבורית אלא גם במשק הבית.
זרם זה של הפמיניזם חשף את מצבן של נשים שיוצאות לעבוד במפעלים עבור בעלי ההון ואמצעי הייצור בתמורה לשכר זעום וחזרתן הביתה לעבודות הבית, ל"משמרת השנייה".
על פי פמיניזם סוציאליסטי יש לבסס קונספטואליזציה חדשה של הספירה הביתית והציבורית ולהבנה אחרת של אימהוּת, גידול ילדים ומיניות.
בגל השני של הפמיניזם, התעורר בשנית הפמיניזם הסוציאליסטי והצביע על כך שנשים הן "אזרחיות סוג ב'" בחברה הקפיטליסטית הפטריארכלית שתלויה בניצול עובדים על מנת לתפקד ולשרוד ובמיוחד ניצולן של נשים.
זרם זה ביקש לשנות לא רק את הבעלות על אופני הייצור אלא גם את החוויה החברתית משום שעל פי הפמיניזם הסוציאליסטי השורש לדיכוין של נשים נמצא במערכת הכלכלית הקפיטליסטית.
שלא כמו הפמיניזם הרדיקלי, הפמיניזם הסוציאליסטי מסרב להתייחס לדיכוי כלכלי כמשני, ולא כמו הפמיניזם המרקסיסטי, הוא מסרב להתייחס לדיכוי מיני כמשני.
פמיניזם סוציאליסטי הולך מעבר להגדרה הקונבנציונלית של 'כלכלה' ומכליל בתוכו גם פעולות שאינן כוללות בתוכן החלפה של כסף, למשל, ילודה ועבודות בית.
כך, תוך ניתוח של כל הפעולות היצרניות, הפמיניזם הסוציאליסטי משתמש במעמד ככלי אנליטי בנוסף למגדר, וטוען שנשים שמשתכרות במשכורות נמוכות ונמצאות במעמד חברתי נמוך תוכלנה להשיג עצמאות כלכלית מלאה רק עם שינוי מלא של מבנה הכלכלה.
הפמיניזם הסוציאליסטי של מעמד הפועלות
הפמיניזם הסוציאליסטי של מעמד הפועלות בארצות הברית של תחילת המאה העשרים התפתח כתוצאה מתהליכים של אורבניזציה, תיעוש והגירה לארצות הברית, והושפע משלוש אידאולוגיות עיקריות: פמיניזם, פרוגרסיביזם וסוציאליזם.
שלוש הפעילות הבולטות ביותר של מעמד הפועלות היו מרי אנדרסון , פולין ניומן ורוז שניידרמן, אשר היגרו מאירופה אל תוך מפעלי היזע והתעשייה בארצות הברית.
אנדרסון היגרה בגיל 16, פרנסה את עצמה בתחילה כעובדת במשק בית ולאחר מכן עבדה במפעלי טקסטיל והנעלה בשיקגו.
פולין ניומן היגרה מליטא עם אמה והשתלבה בתעשיית הטקסטיל של דרום מנהטן, ורוז שניידרמן היגרה מפולין באחד מגלי ההגירה של מזרח אירופה, וכמו מהגרות נוספות בנות דורה נאלצה להפסיק את לימודיה בגיל צעיר ולעבוד במפעל ייצור על מנת לסייע בפרנסת המשפחה.
חלקן נחשפו לכתבים של מרקס והושפעו מן השיח הסוציאליסטי שהתקיים באירופה באותה תקופה.
שיח זה היה נוכח במפעלים וברובעי המהגרים בארצות הברית והשפיע על תחושה של אחדות הדדית, שביתות עובדים וחרמות צרכנים שאליהן נחשפו המנהיגות.
הן נרשמו לקורסים מטעם המפלגה הסוציאליסטית והחלו לאגד עובדים במפעלים בהן עבדו.
ניסיונן לפעול באמצעות האיגודים המקצועיים עלו בתוהו כאשר הבינו כי האחרונים מסרבים לקבל נשים לשורותיהם.
באותה העת, התנהל בארצות הברית מאבק על זכות ההצבעה לנשים (Suffrage), ומנהיגות אלו לקחו בו חלק משום שזכות ההצבעה נתפסה כאמצעי לשינוי היחסים שבין גברים ונשים בתוך המשפחה, והעלאה של נושאים פמיניסטיים על סדר היום כגון: עצמאות כלכלית לנשים, חופש תעסוקתי, שליטה בפריון, זוגיות, אהבה, ועוד.
מנהיגות אלו הושפעו מהתנועה הפרוגרסיבית שמנתה גברים ונשים מן המעמד הבינוני שהאמינו שעל המדינה מוטלת אחריות לקדם את החברה לעתיד טוב יותר.
הנשים בתנועה הפרוגרסיבית היו נשים משכילות ממשפחות אמידות, נוצריות ולבנות.
הן עסקו בפעילות התנדבותית ובארגוני צדקה, הקימו מרכזים קהילתיים שהיוו רשת תמיכה כלכלית, חברתית ופוליטית בנשים, ונודעו כפמיניסטיות 'מטרנליסטיות' או פמיניסטיות 'חברתיות'.
בשיתוף פעולה, הפמיניסטיות החברתיות של מעמד הפועלות יחד עם הפמיניסטיות המטרנליסטיות הקימו ארגון מיוחד לנשים – Women Trade Union League (בו נפגשו אנדרסון, ניומן ושניידרמן והפכו שותפות לדרך פוליטית), על מנת לקדם תנאי עבודה טובים יותר לנשים.
עבורן כנשים, העבודה בחוץ נבעה מצורך כלכלי משמעותי ומרצון למימוש עצמי וסיפוק אישי.
אנדרסון, ניומן ושניידרמן הדגישו את החשיבות והצורך בהכרה בהיבטים נוספים של חיי הפועל.
הן טענו כי מבנה העבודה כפי שהיה דאז לא אפשר את קיומם של חיי פנאי, תרבות, חברה, פיתוח עצמי ומשפחתיות, ולכן יש לחלק את העבודה בין פועלים רבים יותר על מנת לאפשר לכל עובד תנאי עבודה טובים יותר.
כאשר לא הצליחו להשיג שיפור משמעותי בתנאי העבודה, הן החליטו לפנות לרגולציה וכך הפך מאבקן מפרטי (בין איגוד למעסיקים) לציבורי.
תוך שיתוף פעולה עם הפמיניסטיות ממעמד הביניים ביקשו בנות מעמד הפועלות לפתח מנגנונים רגולטוריים ליצירת תנאי עבודה הולמים.
הן פנו לחוקק חוקי מגן שיגנו על נשים ברחבי ארצות הברית והצליחו לסייע בחקיקת חוקים המגבילים את שעות העבודה וקובעי שכר מינימום.
למעשה: "פמיניסטיות אלה פעלו ליצירת עולם שמתאים לצורכיהן כנשים ושאפו ליצור עולם טוב יותר לכל העובדים על ידי פמיניזציה של תנאי העבודה וחוקי העבודה באמצעות רגולציה".
הפמיניזם הסוציאליסטי של מעמד הביניים – 'המטרנליסטיות'
הנשים הפמיניסטיות של מעמד הביניים היו חלק מרכזי באקטיביזם החברתי שהתרחש בעידן הפרוגרסיבי בין השנים 1870-1920. אחת הפמיניסטיות של מעמד הביניים ששינתה לעד את פניה של עבודת הרווחה החברתית והרגולציה האדמיניסטרטיבית הייתה ג'יין אדמס, רפורמטורית שנולדה ב-1860 באילינוי למשפחה אמידה והייתה בעלת השכלה גבוהה.
החשיפה שלה לעוני הובילה אותה לבחון מחדש את תפקידה בחברה האמריקנית, והמריצה אותה לדרוש שינוי חברתי.
ב-1889 הקימה אדמס את 'בית האל' (Hull House) בשיקגו שהייתה מרכז אורבני ותעשייתי עם עוני משמעותי בתוכה.
אדמס קיוותה, שיהיה זה מקום שבו אנשים מכל המעמדות ורמות ההשכלה יסתמכו זה על זה וישפרו את תנאי החיים התעשייתיים.
היא חשה שותפות גורל עם חבריה לקהילה וראתה את בית האל כמרכז שיכול לסייע לאנשים להתמודד עם בעיות כלכליות וחברתיות שעולות מתוך החיים בעיר גדולה ומתפתחת.
בית האל ארגן מגוון פעילויות: מעונות יום, אירועים חברתיים, כיתות לימוד, ושיעורים בספרות, היסטוריה ותיאטרון.
בנוסף לפעילויות אלו, אדמס ועמיתיה סייעו לאנשים לנווט במוסדות המשפטיים והחברתיים של החיים העירוניים, עזרו לעובדים שנפצעו לקבל פיצויים, חקרו ופרסמו את תופעת מפעלי היזע, וסיפקו שירותי ייעוץ.
כמו כן, המרכז סיפק מסגרת שבה נשים רפורמיסטיות יכלו לדון ביזמות חקיקתית בסיוע של עורכי דין מקצועיים.
עם הזמן, ולאחר שהשתכנעה בצורך בחקיקה לתנאי עבודה הגונים עברה אדמס לפעילות פוליטית ורגולטורית.
רפורמטורית נוספת שפעלה לשינוי המצב הייתה פלורנס קלי.
קלי שהייתה בעלת השכלה גבוהה, תרגמה את כתביו של פרידריך אנגלס לאנגלית.
לאחר שנישואיה כשלו, היא הגיעה לבית האל ב-1891 והקימה שם לשכת עבודה.
משרד העבודה שהקימה הכשיר מהגרות צעירות לעבודות בית ולאחר מכן סייע להן למצוא עבודה בתחום.
היא חיפשה מידע באופן שיטתי על צורת העבודה במפעלי היזע, למדה על חייהם של הפועלים, ושכנעה את משרד העבודה של שיקגו לעשות מחקר מקיף על תנאי העבודה במפעלי היזע ונבחרה להוביל אותו.
קלי הופתעה מהתנאים המזעזעים של נשים וילדים באותם מפעלים, והדו"ח שלה עודד לבצע רגולציה בנוגע לשעות עבודה ושכר עבור פועלים ובעיקר נשים וילדים.
בעקבות הדו"ח שפרסמה נפתחה ועדת חקירה שם העידה קלי על ההשלכות הבריאותיות של תנאי העבודה ועל השכר הזעום שלא מאפשר חיים הגונים.
האיגודים הביעו התנגדות לרגולציות הללו כי סברו שיש בכך פגיעה בוולונטריות.
אך קלי שניסחה הצעת חוק בנושא תנאי העבודה, עבדה עם עמיתותיה על מנת להפיץ את הצעת החוק שלהן ברחבי המדינה ולנסות לשכנע מחוקקים לאסור על עבודת ילדים במפעלים, להגביל את שעות עבודה עבור נשים ולשפר את תנאי העבודה במפעלים.
החוק שעבר ב-1893 – עם קלי שהייתה אחראית לאכיפתו – בוטל ב-1897, ורק ב-1917 נחקק חוק מקסימום שעות עבודה במדינת אורגון, וזאת בהשפעת נשים אלו והתערבותן ברגולציה של חוקי עבודה ושכר.
לצד שיתוף הפעולה ביניהן, הפמיניסטיות של מעמד הפועלות והפמיניסטיות המטרנליסטיות נבדלו ביחס שלהן לגבי ייעודה של האישה.
אדמס וקלי היו אקטיביסטיות בספירה הציבורית אך עבודתן נבעה מתוך אמונה שנשים הן מטפחות מטבען ושאמריקה בעידן התעשייה זקוקה לאימהוֹת שלה.
הן האמינו שלנשים יש טבע נפרד, אימהי, ומזין ונתפסו כמטרנליסטיות שמבקשות להגן על האומה ולספק לה ערכים.
לדידן, לנשים מסוגלות הורית טובה יותר, וקשה היה להן לדמיין מצב בו יתאפשר לגברים ונשים ליטול חלק שווה בשוק העבודה ובמבנה המשפחה.
הן פעלו למתן קצבאות עבור עבודת האימהות ולהעברת חקיקה מתאימה, וזכו לכינוי 'מטרנליסטיות' משום שהדגישו את התפקיד המרכזי של נשים כאימהות.
לעומתן, הפמיניסטיות של מעמד הפועלות, התמקדו בשוק העבודה בשכר וברגולציות שהן ביקשו לקדם בו.
הן הדגישו שנשים לא יסתפקו במילוי תפקידי הבית משנפתחו להן אפשרויות בשוק העבודה בשכר, וכי היבטים רבים יש לחיי האישה ומנעד רחב של תחומי עניין מעבר להיותה אם.
במשך חייהן, המשיכו אנדרסון, ניומן ושניידרמן לקדם שכר עבודה שווה וחופש בחירה מקצועית עבור נשים במסגרות שונות.
מאפייניו הייחודיים של הפמיניזם הסוציאליסטי
בעוד הפמיניזם הליברלי דגל בשוויון זכויות, תבע את החלתן של נורמות זהות וזכויות משפטיות שוות בין גברים לנשים אך נרתע מהתערבות מדינתית בכלכלה, הפמיניזם הסוציאליסטי של מעמד הפועלות, דרש התערבות מדינתית בכלכלה והכרה בהיבטים השונים של חייהן של נשים כעובדות, כאימהות וכחברות בקהילה.
הגישה הליברלית בדבר שוויון זכויות פורמלי הייתה נדמית להן תאורטית מידי וחסרת יציבות ולכן הן דרשו התערבות רגולטורית וקונקרטית בחוק.