tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מתחם קברי התנאים בעלמה מסומן מזה שנים רבות, והוא מהווה עד היום מוקד עלייה לרגל.
כיום, לא ידוע היכן ציינו את קבר חוני במתחם ואם בכלל, ונראה כי במאה ה-20 עוד ידעו על מסורת זו, רבי אשר אנשיל גרינוואלד, שביקר באזור בשנת 1934 לערך, מציין את קבר חוני במתחם קברי התנאים.
פרעם (חצור הגלילית) (המאה ה-13)
כיום המקום המסורתי אותו נהוג לזהות עם קברו של חוני בחצור הגלילית, במקום שבו היה קיים כפר ערבי בשם פרעם.
ר' שמואל ב"ר שמשון (1210), הראשון לציין את קבר חוני בסמוך לפרעם, ומוסיף כי נקבר עם אשתו ובניו.
בספר "ציוני קברים בארץ ישראל" (1440 לערך), מתואר בנוסף קברו של נכדו, אבא חלקיה וכן בית מדרש של חוני.
רבי משה באסולה (1521 לערך), מציין לראשונה גם את קברו של חנן הנחבא, נכד נוסף של חוני.
בית המדרש של חוני הנזכר, מופיע רבות בכתבי עולי הרגל עד מחצית המאה ה-19. רבי משה ריישר (1850 לערך), מעיד בספרו "שערי ירושלים", על בית המדרש של חוני שהיה במקום ונחרב.
ליד הקבר נובע מעיין הקרוי על שמו "עין חוני".
כיום האתר פתוח למבקרים הרוצים להתפלל בקברו ולהדליק נרות במערה.
יום ההילולה המסורתית לפטירתו של חוני המעגל מתקיימת מדי שנה ביום העצמאות בתאריך ה' באייר.
מקובל לקרוא את שמו בחולם: חוֹנִי, אך בכתבי יד מהימנים של המשנה (כמו כתב יד קאופמן) שמו מופיע בשורוק: חוּנִי.
ב"קדמוניות היהודים" ליוסף בן מתתיהו מופיע שמו בצורה היוונית Ὀνίας (אוניאס).
אברהם שליט תרגם לצורה העברית "חוניו".
גם בנוגע לניקוד של הכינוי, המעגל, יש ספקות: בכתבי יד עתיקים של המשנה (למשל בכתב יד קאופמן) מופיע הַמַּעְגָּל, וכיום נהוג לכתוב זאת הַמְּעַגֵּל.
השערות שונות נאמרו בעניין כינויו.
רב צמח גאון פירש שנקרא כך על שם עירו, ואילו על פי רש"י, חוני המעגל נקרא כך על שם עוגת המעגל שעג.
בין החוקרים האחרונים היו ששיערו שנקרא כך על שם מקצועו שהיה יצרן מעגילות, כלי שנועד לסייע בהידוק טיח הגגות, או שהיה עוסק בעצמו בתיקון הגגות באמצעות מעגילה.
שמעון שרביט סבור שהכינוי אכן קשור למעשה המעגל, ומשער שהקריאה המקורית אינה "חוני הַמְעַגֵּל", אלא "חוני הַמַּעְגָּל" (או הַמַּעֲגָל), כלומר חוני עושה המעגל.
השערה זו מבוססת על הניקוד בכתבי יד עתיקים ועל מסורת הקריאה בקרב יהודי מרוקו.
על פי השערה זו, הכינוי חוני הַמַּעֲגָל, הוא על שם המעגל שיצר, כאשר התפלל לגשמים בתקופת הבצורת, ולכן שמו מתקשר לתפילות הגשמים מדי שנה בקברו, ואין זה תואר הכולל פעולה או מקצוע.
מכיוון שכינויים שכאלה הם יוצאי דופן, נוצרה אי-הבנה, ומתוך ההרגל לכינוי תוארי בני אדם של שם מקצועם החלו לקרוא את המילה כ"הַמְעַגֵּל".
התייחסות ואזכור חוני המעגל שירה העברית
לישון באור היום" בתוך "כבר בחצי ימיו"), דידי מנוסי ("חוני המעגל הולך לישון ב"ידיעות אחרונות" 23.6.1980), יהודית כפרי (("חוני" בתוך "קורנית"), אבא קובנר ("קנטטה לחוני המעגל "בתוך עקד שנתון לשירה, 1982), שלמה טנאי ("חוני המעגל" בתוך "משא").
בכמה ערים הונצח חוני בקריאת רחוב על שמו: חצור הגלילית, תל אביב-יפו, הרצליה, אשקלון, ירושלים ואלעד.
חוֹנֶה סַאמוּילוֹביץ' שְלֶבִיץ' (בליטאית: Šlėvičius Chone Samuilos, ברוסית: Шлевичус Хоне Самуилович ;1 בינואר 1915 - 11 בינואר 1958), יהודי ממוצא ליטאי, היה פעיל פוליטי קומוניסטי-ליטאי ועיתונאי.
שלביץ' נולד למשפחה יהודית ענייה מרובת-ילדים (היו לו שלושה אחים ושתי אחיות) בווילנה.
ב־1918 עבר עם משפחתו לשאולאי.
הוא למד בבית ספר של רשת אורט, במגמת נפחות.
בשנת 1929, בגיל 14, הצטרף לתנועת-הנוער הקומוניסטית הליטאית המחתרתית (הקומוניזם היה מחוץ לחוק באותה תקופה בליטא).
באוגוסט 1931 נאסר בשל פעילותו הקומוניסטית, ולפי חוקי ליטא דאז גזר עליו בית דין צבאי שמונה שנות עבודת פרך.
הוא ריצה את עונשו בבית-הכלא לעבודות פרך בשאולאי, שם נדבק בשחפת.
משנתפס בהפצת תעמולה קומוניסטית בין כותלי הכלא נשלח לצינוק, דבר שהחמיר את מצבו הבריאותו הרעוע בלאו-הכי.
בתגובה, פתחה אוכלוסיית האסירים בשביתת רעב בדרישה להיטיב את תנאיו - שביתה שהביאה להוצאתו של שלביץ' מהצינוק.
במרץ 1940 השתחרר מהכלא, והצטרף למפלגה הקומוניסטית הליטאית, עדיין במחתרת.
עם סיפוח ליטא לברית המועצות נבחר כחבר מועצת המפלגה המקומית בשאולאי.
לקראת סוף אותה שנה נשא לאישה את בוּניָה, אותה הכיר דרך פעילותם הקומוניסטית המשותפת בעודו בכלא.
עם תחילת הלחימה בין ברית המועצות לגרמניה הנאצית הייתה שאולאי 30 ק"מ מהחזית, ושלביץ' התפנה, כמו רבים אחרים, לרוסיה.
בדצמבר 1941 התגייס מרצונו לצבא האדום, אף שלא היה מחויב לכך בשל מצבו הבריאותי, שכלל שחפת קלה וליקויי ראייה.
הוא נשלח לדיוויזיית חיל רגלים ה־16, אגד ארטילרי ה־224, בתחילה שירת כקצין פוליטי, ולאחר מכן הועבר לתפקיד פיקודי, לחם בחזית המזרחית באזור מרכז רוסיה כחלק מכוחות נגד-טנקים.
בשנת 1942 נפצע באופן קל יחסית - רסיס-פגז חדר לריאתו - אך לאחר מכן התדרדר מצב השחפת בה לקה.
לאחר אשפוז ממושך, שוחרר מהצבא באוגוסט 1942. שלביץ' עבר לטשקנט בירת אוזבקיסטן, לשם התפנה חלק ממשפחתו עוד קודם לכן.
בטשקנט החל לעבוד בבית יתומים בו חיו ועבדו רק יוצאי ליטא, רובם יהודים.
בשנת 1944, עם שחרור ליטא מידי הגרמנים, חזר לווילנה בירת ליטא, והחל לעבוד בעיתונות המקומית.
בתחילה, הועסק ברשות הטלגרף הליטאית (ELTA, המקבילה המקומית לסוכנות "רויטרס"), ומאוחר יותר כעורך בעיתון "טֶסָה" (Tiesa - מקבילתה הליטאית של פראבדה הרוסית).
בשנים 1950–1953 מונה לממלא מקום העורך הראשי של העיתון המקומי בקובנה.
בפועל, שימש כעורך ראשי, אך כיהודי לא יכול היה לקבל את התואר הרשמי.
בשנת 1953 חזר לווילנה, וכיהן כממלא-מקום מנהל רשות הטלגרף הליטאית.
בשל אופיו הטוטליטרי של השלטון באותה תקופה, ריכז שלביץ' שליטה רבה בידיו בכל הנוגע לתפוצת המידע בליטא.
למרות משרתו הרמה, סירב למותרות להן זכו בדרך-כלל בכירי המפלגה בברית המועצות, וחי בדלות בה חיו המוני העם, נאמן לראייתו הקומוניסטית.
לאורך הקריירה שלו כעורך התמיד ופרסם כתבות פרי עטו.
לקראת סוף שנת 1956 התפטר מתפקיד זה בשל בריאותו הלקויה, וב־11 בינואר 1958 נפטר ממחלת השחפת.
שלביץ' היה אידיאליסט קומוניסטי כל ימי חייו, ולכן, בשנותיו האחרונות, התאכזב מרות כשראה את פרצופה האמיתי של המפלגה הקומוניסטית, שלא היה בינה לבין קומוניזם דבר, להבנתו.
חוּנָאן (; בפין-יין: Húnán; מילולית: "מדרום לאגם") הוא מחוז בדרום הרפובליקה העממית של סין.
התוצר הנומינלי של המחוז לשנת 2018 עמד על יותר מ-500 מיליארד דולר.
חונאן הפכה למרכז תקשורת חשוב בשל מיקומה על נהר היאנגצה.
דרך המחוז צפוי לעבור כביש מהיר חדש שאורכו כ-3,107 ק"מ והוא צריך לחצות את סין מצפון לדרום.
במסגרת זו נבנה בשטח המחוז גשר אייג'אי שהוא מהגשרים התלויים הארוכים והגבוהים בעולם.
במשך מאות שנים היה מחוז חונאן מרכז חקלאי פורה שסיפק אורז למחוזות רבים, אך גידול האוכלוסייה המתמיד הביא לכך שב הפך המחוז לצפוף מדי והיה נתון להתקוממיות איכרים.
במהלך שושלת יואן, המחוז היה חלק מהמחוז לשעבר חוגוואנג, יחד עם המחוזות חוביי, גוויג'ואו וגואנגשי ובשנת 1664, חוגוואנג כלל רק את המחוזות חונאן וחוביי.
בשנת 1723 קיבל המחוז את שמו - חונאן.
בין השנים 1796-1805 התרחש במחוז מרד מיאו השני, שנגרם עקב מתחים אתניים.
מרד טאי פינג שהחל במחוז גואנגשי ב־1850, צבר תאוצה בחונאן והתפשט מזרחה לאורך נהר היאנגצה.
אך היה זה גם צבא מחונאן שדיכא את ההתקוממות ב־1864.
ב־1910 המחוז שוב תרם את חלקו במרידות נגד שושלת צ'ינג המתפוררת, ואחר-כך ב־1927 צמחה בו התקוממות קציר הסתיו בראשותו של מאו דזה-דונג, יליד המחוז.
ב-1920 התחולל רעב גדול ברחבי המחוז והרג כ-2 מיליון אזרחים מהמחוז.
כמחוז לידתו של מאו דזה-דונג, מחוז חונאן תמך במהפכת התרבות שהתרחשה בסין בין השנים 1966–1976.
במחוז נולדו לא מעט דמויות מרכזיות במפלגה הקומוניסטית הסינית, כגון מאו דזה-דונג, ליו שאוצ'י ופנג דה-חואי.
המחוז משתרע על פני 211,842 קמ"ר וממוקם על הגדה הדרומית של נהר היאנגצה.
הצד המזרחי, הדרומי והמערבי של המחוז מוקף בהרים וגבעות.
למעלה מ-80% מהמחוז הוא הרים וגבעות, ופחות מ-20% הוא מישור.
הנקודה הגבוהה ביותר במחוז היא בגובה 2,115.2 מטר מעל פני הים.
אגם דונגטינג הוא האגם הגדול ביותר במחוז, והאגם בעל מים מתוקים השני בגודלו בסין.
האגם מוזכר פעמים רבות בקטעי שירה ובציורים סיניים.
האקלים של מחוז חונאן הוא אקלים סובטרופי גשום, עם חורפים קצרים, קרירים, ולחים ועם קיץ חם ולח מאוד.
הטמפרטורות הממוצעות בינואר הן 3 עד 8 מעלות צלזיוס ואילו הטמפרטורות הממוצעות ביולי הן 27 עד 30 מעלות צלזיוס.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו במחוז חונאן כ-66.44 מיליון תושבים, מה שהופך אותו למחוז השביעי הכי מאוכלס בסין.
האוכלוסייה במחוז מורכבת מארבעים ואחת קבוצות אתניות.
על פי המפקד, 89.79% מתושבי המחוז הם בני האן (הקבוצה האתנית הגדולה בסין) ויתר התושבים משתייכים בעיקר לבני הטוּגְ'יָה, המיאו (הְמוֹנְג), הדונג, היאו, החווי הבאי ועוד.
רוב תושביו של המחוז דוברים סינית מניב שיאנג.
האויגורים בחונאן אינם דוברים כשפת האם שלהם אויגורית, אלא סינית.
הדתות הגדולות ביותר בחונאן הן בודהיזם סיני, דאואיזם והדת הסינית העממית.
מחוז חונאן מחולק לשלוש עשרה נציבויות עירוניות ונציבות אוטונומית אחת:
חונדוארה (או הונדוארה, ברומנית: Hunedoara, בהונגרית: Vajdahunyad -ויידאהוניאד, בגרמנית: Eisenmarkt) היא עיר במחוז חונדוארה שברומניה בחבל טרנסילבניה.
העיר ממוקמת בעמק צ'רנה (Cerna) ליד הרי פויאנה רוסקה (Poiana Ruscă) שברכס הקרפטים.
בעיר ישנו אחד המבנים החשובים ביותר ברומניה אשר נבנה בעיצוב גותי: טירת הוניאדי, שקשורה למשפחת הוניאדי (Corvin, ברומנית).
הטירה שימשה כמצודה מלכותית קטנה וניתנה לוואיק (הונגרית: Vajk; רומנית: Voicu) על ידי המלך זיגמונד של הונגריה ב-1409. בנו של ואיק, יאנוש (ברומנית: יוֹאן), החל בתהליך הרחבת הטירה למבנה מגורים גותי ב-1446. הטירה נפגעה משלוש שריפות, אך שופצה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
אוכלוסיית חונדוארה מורכבת בעיקר מרומנים, הונגרים וגרמנים.
כמו כן, ישנה אוכלוסיית צוענים בכפר האסדאט (Hasdat) אשר נמצא בסמוך לעיר.
בעיר ישנן גינות ירוקות רבות ועצים עתיקים.
טירת הוניאדי הפכה למוזיאון לאחר ששופצה לאחרונה.
סכר גדול ממוקם כמה קילומטרים בסמוך לעיר באזור ההרים.
במהלך המאה ה-20, אוכלוסייתה של חונדוארה גדלה לכ-86,000 איש.
העיר הייתה ידועה בתור המרכז השני בגודלו בתעשיית הפלדה של רומניה, אך המפעלים נסגרו ברובם.
עם זאת, כלכלת העיר נהנית מהשקעות חיצוניות חדשות.
חונטה (בספרדית: Junta) היא מוסד שלטוני-מנהלתי שאפיין את התרבות ההיספנית בספרד ומושבותיה בתקופת המשטר הישן (לפני סוף המאה ה-18), ואשר שרד את התקופה המודרנית והמשיך לשמש בה.
במהלך העת החדשה המוקדמת, מימי הביניים ועד מאה ה-19 התאפיינו הממלכות הנוצריות דוברות הספרדית שבחצי האי האיברי בשיטת שלטון מורכבת שזכתה לכינוי פוליסינודיאלית (polisinodial, קרי רובי מועצות).
שיטה פוליטית זו אפיינה את המונרכיות האבסולוטיות באזור ובמסגרתה נוצרה מערכת של מועצות (Consejos) קבועות בתחומים שונים שייעצו לכתר.
החונטות היו גופים שכוננו על מנת לדון בנושא מסוים, שדרש תיאום בין מועצות שונות.
חונטות היו גם שמם של כינוסים של תאולוגים ומשפטנים שדנו בשאלות קונקרטיות במטרה להוציא צו, או לייעץ בסוגיות מורכבות.
מבין אלו התפרסמו שתיים שדנו בשאלות חיוניות שנגעו לקולוניזציה של האמריקות: החונטה של בורגוס (Junta de Burgos) והחונטה של וויאדוליד (Junta de Valladolid).
בין השנים 1758 ו-1847 תפקדה החונטה המלכותית המיוחדת למסחר של ברצלונה (La Real Junta Particular de Comercio de Barcelona) כמוסד כלכלי בעל אופי מקומי.
המושג חונטה שימש גם לציון מוסד שלטוני זמני או של זמן חירום, שמקורו בנסיבות יוצאות דופן.
כך, למשל, במהלך מלחמת הקהילות של קסטיליה (Guerra de las Comunidades de Castilla) הוקמה בצד המורד חונטת הקהילות (Junta de Comunidades); במהלך מלחמת העצמאות הספרדית (Guerra de la Independencia Española) ומלחמות העצמאות באמריקה הספרדית הוקמו חונטות לשלטון עצמי מקומי רבות.
לאחר מלחמות העצמאות נהוג היה במדינות אמריקה הספרדית לכנות מוסדות שלטוניים זמניים כ"חונטה", ובמיוחד חונטה צבאית לאחר הפיכה צבאית.
חומת סרוויוס הייתה חומה הגנתית שנבנתה סביב העיר רומא במהלך המחצית הראשונה של המאה הרביעית לפנה"ס.
עובייה של החומה בבסיסה היה כ-3.6 מטרים ואורכה כ-11 קילומטר.
היא הקיפה שטח של כ-4,260 דונם, כולל שבע הגבעות המסורתיות של העיר.
שׂרידי החומה הבולטים ביותר נמצאים ב-Piazza dei Cinquecento, ליד הכניסה הראשית לתחנת הרכבת טֵרמיני.
כבר בעת העתיקה נקראה החומה על שמו של סרוויוס טוליוס, מלך רומא השישי.
עם זאת, הממצא הארכאולוגי המודרני מלמד שככל הנראה לא כללו עבודות הביצורים של המאה השישית לפנה"ס חומה שהקיפה את העיר כולה, אלא מערכות נפרדות של סוללה וחפיר, שהגנו על נקודות תורפה שונות.
על-פי ההיסטוריון הרומי ליוויוס תוכנן מערך הגנה נרחב בסגנון סוללה וחפיר על ידי מלך רומא החמישי, טרקוויניוס פריסקוס, תכנון שהוצא לפועל על ידי סרוויוס טוליוס, חתנו ויורשו.
לפי הגאוגרף סטראבון התמקד סרוויוס טוליוס בביצורים שכללו את גבעות האסקווילינוס והוימינאליס.
הסוללה והחפיר שנמצאו בחפירות הארכאולוגיות מתחת לתוואי החומה הקיימת הוקמו, ככל הנראה, ברבע השני של המאה החמישית, כחלק מהמאמץ המלחמתי של רומא ובעלות בריתה הלטיניות נגד האָייקווים, הווֹלסְקים וההֵרניקים.
החומה עצמה נבנתה בתגובה למתקפה הגאלית על רומא, שארעה לאחר התבוסה הרומית בקרב אלייה.
ההחלטה על הקמת החומה התקבלה בשנת 378 לפנה"ס על ידי הקנסורים, ולוותה במס ציבורי שהושת למימון היוזמה.
הקמת החומה מעידה על חוזקה של רומא באותה עת, על אף התבוסה לגאלים.
מלאכת הבניין נסתייעה בכך שאדמת העיר האטרוסקית ויי, בה נמצאו מחצבות ה-Grotta Oscura שספקו אבן באיכות טובה, סופחה לרומא בשנת 396. העבודות נמשכו ככל הנראה עד אמצע המאה הרביעית.
על אף הסיבה לבנייתה, לא הותקפה החומה מעולם על ידי אויב חיצוני.
במהלך המלחמה הפונית השנייה חנה צבאו של חניבעל במרחק של כ-5 ק"מ מן העיר, ולפי ההיסטוריון ליוויוס יצא חניבעל עצמו בליווי 2000 פרשים וסקר ברכיבה את החומה.
צבא רומי יצא מן העיר להקביל את פניו, והאירוע הסתיים ללא עימות ישיר.
בימי מלחמת האזרחים בין גאיוס מריוס ולוקיוס קורנליוס סולה תוגברו הביצורים באמצעות חפירים נוספים וכלי ארטילריה שהותקנו על החומה.
אך גם הפעם לא עמדה החומה במבחן, וגורל המלחמה הוכרע בשׂדה הקרב מחוץ לעיר.
החומה ניצבה ותוחזקה עד סוף תקופת הרפובליקה, אולם העיר גדלה אל מחוץ לחומות, ובעת שהקיסר אוגוסטוס ארגן את רומא מבחינה מנהלתית, היו הרבעים II, III, VI, VIII, X, ו- XI מחוץ לחומות.
כתוצאה מכך נעלמו מן העין חלקים של החומה כבר בימי אוגוסטוס.
בראשיתה הייתה האימפריה הרומית חזקה דיה שלא נצרכה הגנה של רבעים אלה, אולם במהלך המאה השלישית לאחר התקפות השבטים הברברים, נאלץ הקיסר אורליאנוס לבנות את חומת אורליאנוס על מנת להגן על רבעים אלה, והחומה שהתייתרה, נזנחה.
חלקים מהחומה נותרו לעמוד עד ימינו.
הבולטים באלה ב-Piazza dei Cinquecento, ליד הכניסה הראשית לתחנת הרכבת הראשית של רומא ובסמוך למרחצאות דיוקלטיאנוס.
אורכה של החומה כ-11 קילומטר.
היא החלה בנהר הטיבר, דרומית לגבעת הקפיטוליום, עברה מערבית לגבעת הקפיטוליום ולגבעת הקווירינליס, ומשם דרך העמק שמזרחית לגבעת אסקווילינו נעה דרומה לעבר גבעת האוונטין ודרומית לפורום בואריום התחברה אל נהר הטיבר.
פרט לשערים לא היו בחומה מגדלים.
כאמצעי הגנה הוצבו עליה בליסטראות.
מחוץ לחומה נמשך חפיר, שרחבו היה כמעט 30 מטר ועמקו כתשעה מטר.
בין החומה לחפיר נמתחה רצועה שטוחה של כשבעה מטר.
רוחב החומה בבסיסה הוא 3.6 מטר, והיא עצמה התנשׂאה במקומות מסוימים עד עשׂרה מטר לגובה.
לבניית החומה שמשו שני סוגי אבני טוף: אחד אפרפר ופריך יחסית (cappellaccio, באיטלקית), נכרה בסביבת העיר.
השני, צהבהב וקשה יותר מה-Grotta Oscura שליד ויי.
אבני החומה ששׂרדו בשלמותן אינן אחידות בגדלן, שנע מ-75 ס"מ עד 2.1 מטר לאורך, ומ-45 עד 66 ס"מ לרוחב.
שערי חומת סרוויוס, עם כיוון השעון:
פורטה פלומנטנה (Porta Flumentana) – שער זה היה ראשיתה של ויה אורליה.
פורטה קרמנטאליס (Porta Carmentalis) – שער בקצה המערבי של גבעת הקפיטוליום.
פורטה פונטינליס (Porta Fontinalis) – שער שקישר בין הקצה הצפוני של גבעת הקפיטולין עם שדה מרס והויה לאטה.
פורטה סנקווליס (Porta Sanqualis) – על גבעת הקווירינליס.
פורטה סלוטריס (Porta Salutaris) – על גבעת הקווירינליס.
פורטה קווירינליס (Porta Quirinalis) – על גבעת הקווירינליס.
פורטה קולינה (Porta Collina) – השער הצפוני ביותר שעל גבעת הקווירינל.
שער זה הוביל לעבר הויה סאלאריה.
פורטה וימינליס (Porta Viminalis) – על גבעת הוימינליס.
בסמוך למיקום תחנת הרכבת טרמיני של ימינו.
פורטה אסקווילינה (Porta Esquilina) – שער על גבעת האסקווילין שנותר עד ימינו.
לימים שולב השער בקשת של גליאנוס.
שער זה הוביל לויה לביקנה, לויה פראנסטינה ולויה טריבורטינה.
פורטה קוורקווטולנה (Porta Querquetulana)– שער זה הוביל לויה טוסקולנה.
פורטה קאלימונטנה (Porta Caelimontana) – שער זה נותר עד ימינו.
פורטה קאפנה (Porta Capena) – שער זה הוביל לעבר הויה אפיה.
פורטה נאביה (Porte Naevia) – שער על גבעת האוונטין שהוביל לויה ארדאטינה.
פורטה ראודוסקולאנה (Porta Raudusculana)– שער שהוביל לעבר ה ויה אוסטיאנסיס.
פורטה לוורנאליס (Porta Lavernalis)– גם שער זה הוביל לעבר הויה אוסטיאנסיס.
פורטה טריגמינה (Porta Trigemina) – שער משולש בסמוך לפורום בואריום.
גם שער זה הוביל לעבר הויה אוסטיאנסיס.
חונאס מנואל גוטיירס (בספרדית: Jonás Manuel Gutiérrez; נולד ב-5 ביולי 1983 בסאנס פניה שבפרובינציית בואנוס איירס, ארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הקשר.
גוטיירס החל לשחק בוולס סארספילד בשנת 2001 ושיחק בשורותיה עד קיץ 2005. במדי ולס התפרסם בשל פריצותיו באגפים וזכה עמה באליפות הקלאוסורה לשנת 2005. בקיץ 2005 עבר לשחק בהשאלה במועדון הספרדי מיורקה.
במאיורקה הפך גוטיירס לשחקן הרכב חשוב של הקבוצה.
לפני תחילת עונת 2007/08 ניסו מספר קבוצות אנגליות לרכוש את כרטיסו של גוטיירס אך ללא הצלחה.
בתום העונה הצהיר גוטיירס על חוסר רצונו להמשיך לשחק במאיורקה ועל רצונו לעבור לשחק בקבוצה בכירה יותר כשהעדיפות היא לקבוצה אנגלית.
בנוסף, תובעת קבוצתו הקודמת ולס סארספילד בעלות על כרטיסו של השחקן.
ב-1 ביולי 2008 פרסמה ניוקאסל יונייטד על העברתו של גוטיירס לשורותיה.
בסיום עונת 2008–2009 ירדה ניוקאסל ליגה, ואף על פי שמספר משחקניה הבכירים עזבו אותה, החליט גוטיירס להישאר בקבוצה.
בעונה שלאחר מכן היווה גוטיירס בורג מרכזי בהרכבה של ניוקאסל, והקבוצה שבה לפרמייר ליג תוך כדי שהיא זוכה באליפות ליגת המשנה האנגלית.
גוטיירס כבש ארבעה שערים במהלך העונה, ולאחר שניוקאסל הבטיחה את שובה לפריימר ליג הצהיר כי הוא מעוניין להישאר בקבוצה עוד שנים רבות.
ב-30 במאי 2015 שוחרר השחקן מהקבוצה.
ב-1 בספטמבר חתם בדפורטיבו לה קורוניה לעונה אחת.
ב-6 בספטמבר 2016 חזר לארגנטינה לאחר 11 שנה וחתם בדפנסה וחוסטיסיה.
ב-10 ביולי 2017 חתם לשנתיים באינדפנדיינטה.
ב-13 ביולי 2018 חתם בדפנסה וחוסטיסיה.
ב-9 ביולי 2019 חתם בבאנפילד.
ב-7 בפברואר 2007 ערך את הופעתו הבכורה בנבחרת בניצחון 1-0 על .
ב-11 בפברואר 2009 הבקיע את שערו הראשון בניצחון 2-0 על צרפת.
ב-7 באוקטובר 2011 ערך את הופעתו האחרונה במדי הנבחרת בניצחון 4-1 על במוקדמות מונדיאל 2014. בסך הכל ערך 22 הופעות.
חוננו (חָנֵּנוּ) היא עמותה ימנית ישראלית שהוקמה בשנת 2001. היא מעניקה סיוע ייעוץ משפטי ליהודים המעורבים בהליכים משפטיים על רקע לאומני.
פעילותה כוללת סיוע משפטי לחשודים ומורשעים בטרור יהודי, טיפול במעצרים מנהליים של מתנחלים ביהודה ושומרון, וליווי משפטי לחיילי צה"ל הנתבעים על שימוש מופרז בכוח.
חלק מהנאשמים שיוצגו על ידי "חוננו" הורשעו בפשעים של חטיפה, רצח, פשעי שנאה ופיגועי טרור.
מקור שם העמותה לקוח מהפסוק בתהילים .
הקמץ בתיבה הראשונה קמץ קטן הוא (קמץ בהברה סגורה לא מוטעמת) ולכן הוא נהגֶה בתנועת o: חוֹננו (ולא a).
בעמותת חוננו מכהנים שורה של בעלי תפקידים ואישים ציבוריים המזוהים עם הציונות הדתית ועם ההתיישבות.
העמותה נוסדה בשנת 2001 על־ידי שמואל מידד (זנגי), המשמש גם כמנכ"ל הארגון.
לפי אתר העמותה, מידד פעל לספק סיוע משפטי ליהודים שהועמדו לדין בגין מעורבות בטרור יהודי בישראל.
במסגרת זו העניק תמיכה משפטית וציבורית לחברי המחתרת היהודית – ארגון שפעל בראשית שנות ה־80 וביצע פיגועים נגד פלסטינים, ובהם ירי באוניברסיטת חברון שבו נהרגו שלושה אנשים.
חברי הארגון הורשעו במעשי רצח ובפעולות טרור נוספות, וכן בתכנון פיגועים רחבי־היקף שלא יצאו לפועל, ובהם ניסיון לפוצץ אוטובוסים פלסטיניים וניסיון לפוצץ את כיפת הסלע.
לצד זאת פעל מידד למען האחים קהלני, שני תושבי קריית ארבע שהורשעו בניסיון רצח של פלסטיני בשנות ה־90 ונידונו לעונשי מאסר ממושכים.
בסוף שנות ה־90, בתקופת הסכמי וואי, הוביל מידד מהלך פוליטי שבמסגרתו קראו עשרות חברי כנסת לנשיא עזר ויצמן לקצר את עונשם של אסירים יהודים לאומיים.
ויצמן נענה לקמפיין וקיצר את עונשם של 14 אסירים.
יו"ר ועד העמותה הוא הרב ישראל שליסל, ראש כולל "אור שלמה" בחברון, שהוא אחד מהרבנים המרכזיים המעורבים בפעילות העמותה מימי הקמתה.
בעמותת חוננו פועלת מועצה ציבורית הכוללת רבנים, אנשי אקדמיה ואמנים, שמרביתם מזוהים עם הציבור הלאומי-דתי.
בין הרבנים הבולטים במועצה ניתן למנות את הרב ישראל שליסל, יו"ר ועד העמותה, את הרב דב ליאור, ששימש רבה של קריית ארבע, ואת הרב שמואל אליהו, רב העיר צפת, וכן את הרב אליעזר ולדמן והרב חיים דרוקמן.
הרבנים הללו נחשבים לדמויות בעלות השפעה ציבורית רבה בציונות הדתית ובקרב מתנחלים.
לצדם חברים במועצה גם אנשי ציבור נוספים, ביניהם המשפטן פרופ' אליאב שוחטמן, פרופ' ישראל אומן וד"ר חגי בן ארצי, וכן הזמר אריאל זילבר.
חברי המועצה מספקים לעמותה תמיכה ציבורית, בעיקר בקרב מגזר הלאומי-דתי היהודי בישראל.
הארגון מסייע משפטית לחיילים, שוטרים ואזרחים שנתבעים משפטית על ידי המדינה או על ידי גורמים אחרים.
העמותה התפרסמה בסיוע שהעניקה לפעילי ימנים שנעצרו לאחר שלקחו חלק במחאה נגד תוכנית ההתנתקות וסייעה מנהלית גם לגיוס תרומות למשפחתו של יגאל עמיר ואחיו, חגי עמיר.
העמותה העבירה בעבר כספים גם למשפחות אסירים וחשודים בטרור יהודי, בהם עמי פופר ויוסף חיים בן דוד, רוצח הנער מוחמד אבו ח'דיר, אך חדלה מכך בלחץ תורמים מארצות הברית.
עורכי דין מטעם הארגון ייצגו גם חשודים שהואשמו וחלקם הורשעו בפשעים של רצח, פשעי שנאה ופיגועי טרור שביצעו יהודים.
גור בן יאיר (המל), מתנחל מאיתמר, בשנת 1998 הוא רצח את מוחמד סלימאן א-זלמוט חטאטבה.
הוא עשה זאת כנקמה על רצח חבריו הראל בן נון ושלמה ליבמן בפיגוע, ביום השלושים למותם.
ועדות שונות סירבו לקצוב את עונשו והוא מת בכלא בשנת 2022.
ארבעת שוטרי מג"ב שהורשעו בהריגתו של עמרן אבו חמדיה, נער פלסטיני בן 17. הם חטפו, התעללו בו והשליכו אותו מג'יפ דוהר בחברון ב-30 בדצמבר 2002; בנוסף, הם הורשעו בהתעללות בפלסטינים נוספים, ונגזרו עליהם עונשי מאסר של 4.5 עד 8.5 שנים.
כל ארבעת המורשעים ערערו לבית המשפט העליון, וערעורם נדחה
שלושת רוצחי הנער הפלסטיני מוחמד אבו ח'דיר.
ב-2 ביולי 2014, נחטף ונשרף בחיים מוחמד אבו ח'דיר, נער פלסטיני תושב שועפאט שבמזרח ירושלים, על ידי שלושה יהודים.
קודם לכן הם ניסו לחטוף ילד בן 7 אך נכשלו בכך.
הרצח בוצע כנקמה בעקבות חטיפתם ורציחתם של שלושה נערים יהודים, והוביל לגל של אלימות במזרח ירושלים.
בפברואר 2016 הם הורשעו בחטיפה ורצח והוטלו עליהם עונשים של מאסרי עולם.
הם ערערו לבית המשפט העליון אך ערעורם נדחה.
עמירם בן אוליאל, מבצע הפיגוע בדומא בשנת 2015, שבו נרצחו שלושת בני משפחת דוואבשה.
אוליאל זרק בקבוקי תבערה על בית משפחת דַוָואבְּשֶה בעיירה הפלסטינית דומא.
חנוך עקיבא רבין ורז גירון נעצרו בעקבות תקיפת משפחה פלסטינית במסגרת המהומות בחווארה בשנת 2023, על ידי שב"כ והמשטרה שבוע לאחר האירוע.
השניים תקפו את בני המשפחה שישבו ברכב באמצעות אבנים וגרזן.
הוגש נגדם כתב אישום בעבירות טרור, חבלה בכוונה מחמירה ומניע גזעני, וצוין כי הם חלק מקבוצה אלימה הפוגעת בפלסטינים ומשבשת את פעילות כוחות הביטחון.
השניים ייצוגו על ידי עו"ד עדי קידר מארגון חוננו.
ביוני 2024 הורשעו, ונגזרו על רבין 3.5 שנות מאסר ועל גירון שלוש שנות מאסר, וכן תשלום פיצוי של 45 אלף שקלים למשפחה שנפגעה.
העמותה פועלת למען שחרור יהודים שהורשעו בפשיעה לאומנית מבתי הכלא.
בקיץ 2013 החליטה ממשלת ישראל לשחרר 104 אסירים פלסטינים מבתי הכלא, על פי דרישת הרשות הפלסטינית כתנאי להתקדמות בשיחות בין ישראל לרשות הפלסטינית.
העמותה ממומנת על ידי תרומות ובשנת 2013 הוציאה כ-2,327,000 ש"ח על פעילויותיה.
עיקר המימון מגיע מהקרן המרכזית לישראל, המנוהלת על ידי ג'יי מרכוס, תושב אפרת.
כמו כן, העמותה רשומה כמוסד ציבורי מזכה על פי סעיף 46 לפקודת מס הכנסה, וכל התרמה לעמותה פטורה ממס.
חוק הפסקת הליכים ומחיקת רישומים בעניין תוכנית ההתנתקות, התש"ע-2010 – ביוזמת העמותה נחקק החוק אשר עוצר הליכים משפטיים ומוחק רישומים פליליים נגד אזרחים ישראלים שהואשמו במחאה לא-חוקית נגד תוכנית ההתנתקות.
את עצורי ההתנתקות ייצג עו"ד אביעד הכהן.
שחרור חיים פרלמן ממעצר – פרלמן נחשד במעשי רצח של ערבים בסוף שנות ה-90. הוא שוחרר ממעצרו בעזרת ייצוג של עו"ד עדי קידר ושרון נהרי מטעם העמותה.
פרשה זו עוררה ביקורת נוקבת על התנהלות השב"כ בפרשה.
זיכוי החשודים הראשונים שהואשמו בפעולות תג מחיר – העמותה ייצגה את החשודים הראשונים שהואשמו בבית המשפט בפעילויות 'תג מחיר' והובילה לשחרורם ממעצר של מעל לשנתיים ולזיכוי מלא.
מאז ייצגה העמותה חשודים נוספים בפעולות 'תג מחיר'.
חוניו הראשון היה כהן גדול מבית חוניו.
לאחר ידוע הכהן, אביו, שחי באמצע המאה ה-4 לפנה"ס, ותקופת כהונתו חופפת לתקופת מלכותו של אלכסנדר הגדול.
בשנת 330 לפנה"ס עם פטירתו של הכהן הגדול ידוע, התחיל לכהן בכהונה הגדולה חוניו בנו, המכונה חוניו הראשון עקב קיומם של עוד כוהנים גדולים בשם זה שכיהנו אחריו.
חוניו הראשון כאביו הרחיק את השומרונים (כותים) והשתדל להבאיש את ריחם בעיני העם.
לפי המסורת היהודית ביקר אלכסנדר הגדול בעיר פעמיים במהלך מסעיו ובביקורו השני הוא נפגש עם חוניו וכן עם אביו, ידוע.
לדעת חלק מהחוקרים, ההתכתבות בין מלך ספרטה לבין חוניו הכהן הגדול, המצוטטת בספר קדמוניות היהודים, התקיימה עם חוניו הראשון.
חוניו הראשון כיהן בכהונה הגדולה כ-20 שנה, עד פטירתו בשנת 310 לפנה"ס.
הכהן הגדול אחריו היה בנו שמעון הראשון.
חוני המעגל (שם משפחתו: איצקוביץ, 1950 – 31 באוגוסט 2016) היה אמן דאדא ישראלי רב-תחומי, מיצגן, במאי וקולנוען שפעל במסגרת מוזיאון ינקו דאדא בעין הוד.
מייסד קבוצת סמרטוט ועמותת אמני פרפורמנס.
בעשור הראשון לפעילותו היו מופעיו מזוהים עם פסטיבל עכו לתיאטרון אחר ופסטיבל ישראל.
נולד למשפחה חרדית מרובת ילדים.
בפתיח לספרו חמדת לבי כותב הסופר שלמה שבא: "אמו קראה לו חוני המעגל, כך סיפרה לי, כשהיא עומדת בחצר ביתה בנווה שלום, בין השיחים והשרכים וזמרות הגפן והכביסה התלויה על חבלים, כיוון שרצתה לתת לבנה שם של אדם הגון, וישר, וצדיק, ועושה טוב לכל".
חוני הוא נינו של הרב זאב וולף גרינוולד, יו"ר ועד הקהילה ביפו והמושבות ומייסד בית הכנסת ובית המדרש חברת ש"ס, בית הכנסת הראשון בשכונת נווה צדק.
"בין אם נקבל את השקר כמרכיב ביצירתו של חוני ובין אם לא", כתב חוקר האמנות ד"ר יגאל בן-נון, "ברור לכל שהוא שאול מן הביוגרפיה האישית והמשפחתית שלו".
הקים את קבוצת האוונגרד "סמרטוט" הפועלת מאז שנות ה-80 ואת המקלט לאמנות עכשווית בנווה צדק בת"א.
הירבה להעלות את מופעיו בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר ובפסטיבל ישראל בירושלים, ומראשית שנות ה-90 פועל בעיקר במסגרת מוזיאון ינקו דאדא בעין הוד.
בשנות ה-90 יזם את הקמת עמותת אמני פרפורמנס לקידום האמנות הבין-תחומית.
העלה את פסטיבל הדגנרטים השנתי בסינמטק תל אביב, מאז 2002, ואת פסטיבל "לצאת מהקרון" בשיתוף פנינה רינצלר במתחם התחנה בתחנת הרכבת יפו, מאז 2011.
חוני המעגל הרבה להשתמש בחפצים ודימויים מוכרים כשהוא שותל אותם בהקשר חדש.
"אין הוא מסתפק ברפרודוקציות, אלא במקור בלבד", כתבה רעיה זומר, מנהלת מוזיאון ינקו-דאדא לקראת התערוכה "אסתטיקה של מלחמה".
לדבריה "קרוב הוא ברוחו למרסל דושאן ביחסו ל'רדי-מייד', אלא שאצלו זהו 'רדי-מייד עם תוספות'.
אמרתו הידועה היא שאותו מעניין התור ל'מונה ליזה' יותר מהיצירה עצמה".
1980. התנערי מעפר - סיפורן של השכונות הראשונות מחוץ לחומות יפו בהשתתפות: גיל אלון ולהקת המחול ענבל.
1994. הפרוטוקולים של זקני ציון / ברית מילה / חבר מפלגה (ערב סרטים נסיוניים של חוני המעגל בסינמטק תל אביב).
1995. בין פרישמן לגורדון - בהשתתפות: רוני סגמן, הנביא דייוויד, מיכה ברר.
1997. גינונים אירופאים - ארבייט מכט פריי מטויטלנד אירופה, על פי דודו מעיין בהשתתפות: סמדר יערון, מוני יוסף, חאלד אבו עלי, נטע פלוצקי.
2003. כרטיס בכיוון - אחד בהשתתפות: דינה בליך ותמרה טראובמן.
עריכה: רוני הרמן, חזי שוחט.
2005. הירושימה דרך אושוויץ - בהשתתפות: אורנה לביא.
פרס העריכה בפסטיבל דוקאביב הבינלאומי לקולנוע דוקומנטרי (עורכת: נואית גבע)/ פסטיבל Hotdocs, טורונטו, קנדה.
- פסטיבל דוקאביב הבינלאומי לקולנוע דוקומנטרי / פסטיבל הסרטים הבינלאומי סופיה, בולגריה.
2007. גלויות מגן עדן - בהשתתפות: הוריו של היוצר.
2007. "כסף ואשמה", (במסגרת פרויקט "כסף ואשמה"), פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
2010. סיפור אהבה פשוט- פסטיבל דוקאביב הבינלאומי לקולנוע דוקומנטרי.
עריכה: ורד ירוחם, עדו בהט.
2010. פסיכואנליזה - אלפרד היצ'קוק בשיחה אישית עם זיגמונד פרויד, הוקרן במסגרת פסטיבל הדגנרטים ה-8, עריכה: בן גולדשטיין, יאיר קמפל
2010. היטל עינוגים - מחווה לסינמטוגרף העברי הראשון בא"י - עדן.
(סרט ותערוכה) עריכה: עדיה פילו.
2012. חוף מבטחים - פסטיבל דוקאביב הבינלאומי לקולנוע דוקומנטרי עריכה: רוני הרמן.
2012. The End - תור הזהב של בתי הקולנוע הגדולים בארץ ישראל.
עריכה: עוזי יהב, רוני הרמן, 75 דקות.
2015. אייקון בשר ודם - ספור חייה של היוצרת סמדר יערון, עריכה: רוני הרמן, עוזי יהב.
הוקרן בפסטיבל אפוס 6 לסרטי תרבות ואמנות, מוזיאון תל אביב לאמנות.
2016. הדיבוק: לכל הרוחות והשדים.
הוקרן בפסטיבל אפוס 7 לסרטי תרבות ואמנות, במסגרת התחרות הישראלית, מוזיאון תל אביב לאמנות.
מלווה במוזיקה חיה של להקת אנרגיה חולנית.
מבחר מופעים והצגות, קבוצת סמרטוט
1981. ערב החורבן – פסטיבל לילות יפו.
1984. תרנגול על שיפוד – גלריה שלוש, נווה-צדק.
1986. ההיסטוריה של היהודים: פרק ב'.
1986. המבדיל בין קודש לחול – פסטיבל עכו לתיאטרון אחר.
1986. אלה הפרטים כפי שנמסרו - קמרה אובסקורה, ת"א.
1987. קופים: מוטציה שלילית - אירוע תל חי לאמנות בת זמננו.
1987. קורבנות - פסטיבל עכו לתיאטרון אחר.
1987. עגל הזהב בגיא בן הינום - פסטיבל ישראל, ירושלים.
1988. הסעודה האחרונה בככר ציון - פסטיבל ישראל, ירושלים.
1989. עלייה על המוקד על קידוש ה' - פסטיבל ישראל, ירושלים.
1990. הפסיון - הר הצופים, פסטיבל ישראל, ירושלים.
1991. על הא ועל דאדא - שגרירות צרפת.
1992. חזיר יהודי - פסטיבל עכו לתיאטרון אחר.
1993. על הרמפה: העתקת חנות קצבים כשרה מברלין - פסטיבל עכו לתיאטרון אחר.
1994. חילול - פסטיבל עכו לתיאטרון אחר.
1994. גן ילדים מלא עכברים - פסטיבל עכו לתיאטרון אחר.
1995. קומיקס מחתרתי - פסטיבל עכו לתיאטרון אחר.
1996. המבדיל בין קודש לחול - פסטיבל עכו לתיאטרון אחר.
2000. מסע הצלב 2000 – הטריאנלה הבינלאומית למיצב, מוזיאון חיפה לאמנות.
2001. בשר תותחים – פסטיבל עכו לתיאטרון אחר.
2004. אוריינט אקספרס - פסטיבל עכו לתיאטרון אחר.
2007. קתרזיס - תיאטרון הבימה.
2007. 120 שנה לנווה צדק (פסטיבל במלאת 120 שנה לשכונת נווה צדק) - הפקה: דני וילנסקי.
2008. קבורת חמור - פסטיבל עכו לתיאטרון אחר.
2008. בבושקה: משתה מלכים, דאדא מלך, ישראל - מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד.
2009. בס"ד החתונה - המרכז העירוני לקהילה הגאה, תל אביב.
2013. The End Show - הבימה, תיאטרון הסימטה, סינמטק תל אביב.
2013. חסד אלוהי / The Beginning of the End - סדרת מופעים במסגרת התערוכה הקבוצתית "חסד אלוהי", תיאטרון הכיכר, יפו העתיקה.
המופעים: "והיו לטוטפות בין עיניך", "על זאת חשכו עינינו", "Back in the U.S.S.R".
2013. דאדא בלטה - מאה שנה לדאדא - יפו העתיקה, אתר החפירות.
פסטיבל מחווה לדאדא, 1-31 נובמבר, יריד המזרח, מתחם נמל תל אביב.
2015. אופרת הרוק הדיבוק - על פי חוני המעגל, בית העיר תל אביב-יפו, מוזיאון תל אביב לאמנות.
2016. מאה שנה לדאדא- טקס גילוי המצבה.
במסגרת התערוכה "תגידי, זה אמנות?", מוזיאון ינקו דאדא.
1981. מבט אחרון על נווה צדק, בית האמנים, ת"א.
1983. להרגיש מחדש - מוזיאון יד ושם, ירושלים.
ביהכנ"ס שערי תורה, נווה שלום, ת"א.
1986. בדרך למוסד הסגור - מוזיאון בת-ים לאמנות עכשווית.
1990. הו מאמא: יצוג האם באמנות ישראלית עכשווית - המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן.
1991. ת"א תיעוד זמני - מוזיאון תל אביב לאמנות.
1993. התעוררי סוזי הקטנה - מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד.
1996. בירקנאו 3 - סדרת מאפרות בבתי קפה בת"א (במסגרת הסדרה: להפיץ את האפר).
1996. הטבילה, מקלחת קרה - מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד.
1996. במסגרת הפרויקטים העתקות תבניות תרבותיות: דיוקן סוכריה-עולם הממתקים - רדי-מייד עם תוספות.
חנות ממתקים, דיזנגוף סנטר, תל אביב.
2000. גלריה לאומית לדיוקנאות - גלריה שלוש, ת"א.
2000. אור לגויים - מוזיאון - מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד.
2000. הכל אמנות תחת השמש - (מיצג) מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד.
2000. מסע הצלב 2000 - בשיתוף היוצרת דנה מיכאלי, הטריאנלה הבינלאומית למיצב, מוזיאון חיפה לאמנות.
2000. אחול בלטה - מוזיאון נחום גוטמן, נווה צדק, ת"א.
2003. בלטות - תערוכת פתיחת בית אהרן שלוש, נווה צדק, ת"א, הפקה: דני וילנסקי.
2004. 25 שנה לפסטיבל עכו לתיאטרון אחר - אולמות האבירים עכו, הפקה: דני וילנסקי.
2007. 40 שנה לניצחון - תערוכה מוזיאלית על גבי אוטובוסים.
מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, הפקה: דני וילנסקי.
2008. קום התנערה עם - (עם היוצרת סמדר יערון).
2010. שפת רחוב - גרפיטי ת"א: על גבי שלטי חוצות ברחבי ישראל.
2012. The End - תור הזהב של הקולנוע בא"י: בשלטי חוצות ברחבי ישראל, במוזיאון ינקו דאדא ובתיאטרון הבימה
2014. דאדא בלטה - מחווה לאמן כריסטו, אתר החפירות, יפו העתיקה.
2014. על הא ועל דאדא - מחווה לאמנות הדאדא, בשיתוף מוזיאון ינקו דאדא ויריד המזרח, נמל תל אביב.
2015. במסגרת פרויקט Beuys, Beuys, Beuys, אוצר: ליאב מזרחי.
1986. הדברים הטובים בחיים הם מלוכלכים - הוצאה לאור: משרד החינוך והתרבות.
1990. סמרטוט - הוצאה לאור: מפעלות דיסקונט תרבות ואמנות.
1999. "אור לגויים – מגזין החשק העברי הראשון", עמותת אמני פרפורמנס בישראל, בסיוע משרד המדע התרבות והספורט.
2001. חמדת ליבי - הוצאה לאור: ידיעות אחרונות וקרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב.
2003. בלטות - הוצאה לאור: דני וילנסקי, עיצוב: שוש וסרמן.
2004. 25 שנה לפסטיבל עכו לתיאטרון אחר - (אוצר ועורך).
הוצאת לאור: דני וילנסקי, עיצוב: שוש וסרמן.
2007. 40 שנה לניצחון (קטלוג תערוכה שהוצגה על אוטובוסים) - הוצאה לאור: דני וילנסקי, עיצוב: שוש וסרמן, הפקת התערוכה על האוטובוסים: כנען מדיה בתנועה.
2007. 120 שנה לנווה צדק (מפה היסטורית של שכונת נווה צדק) - הוצאה לאור: קרוננברג - וילנסקי מיפוי והוצאה לאור, עיצוב: שוש וסרמן, קרטוגרפיה: שמוליק תמרי.
2009. זה מה שנשאר - עיצוב: שוש וסרמן, הוצאה לאור: קווים.
2010. קדמת עדן - סיפורה של משפחת ויסר (ייעוץ אמנותי וצילומים.) הוצאה לאור: ויסר.
2011. תל אביב, צבעים רבים לה - עם ד"ר חיים פיירברג.
הוצאה לאור: דני וילנסקי, עיצוב: דני שחם ודנה פשיגודה.
2011. בלטות II - הוצאה לאור: דני וילנסקי, עיצוב: שוש וסרמן.
2002. לוח שנה אמנותי: נווה צדק והשכונות שקדמו לתל אביב (צילומים).
הפקה והוצאה לאור: דני וילנסקי, עיצוב: שמעון (צ'ונקי) אלעד, עריכה: שולה וידריך.
2003. לוח שנה אמנותי: אמנות ישראלית - (אוצר ועורך).
הפקה והוצאה: לאור דני וילנסקי, עיצוב: שוש וסרמן.
2004. לוח שנה אמנותי: אמנות ישראלית - (אוצר ועורך).
הפקה והוצאה לאור: דני וילנסקי, עיצוב: שוש וסרמן.
2006. לוח שנה אמנותי: שווקים בישראל (צילומים).
הפקה והוצאה לאור: דני וילנסקי, עיצוב: שוש וסרמן, עריכה: נועה רוזן.
2007. לוח שנה אמנותי: הארץ שלנו (צילומים).
2011. לוח שנה אמנותי: גרפיטי בתל אביב (צילומים).
הפקה והוצאה לאור: דני וילנסקי, עורך: ד"ר אבי רייך, עיצוב: שוש וסרמן.
2012. לוח שנה אמנותי: בתי הקולנוע ההיסטוריים של תל אביב - (אוצר ועורך).
הפקה והוצאה לאור: דני וילנסקי, ייעוץ: גיורא עייני, עיצוב: שוש וסרמן.
1991. תל אביב מעולם לא הייתה קטנה - (בימוי: עידו צוקרמן) ערוץ 1.
2010. ארץ זבת - בימוי האחים בונג.
2012. חוני המעגל: "אחריי המבול" (בימוי: עוזי יהב).
חוני המעגל היה נשוי לגלריסטית נירה יצחקי (מייסדת ובעלת גלריה שלוש).
נולדה להם בת אחת, רומי, אשת היי טק.
עם בת זוג בשם דנה, המתגוררת ביישוב מתן, הביא לעולם בן בשם רוי.
עם בת זוג אחרת, שירי, שמתגוררת בקיבוץ חורשים, הביא עוד שני ילדים (בת ובן).
חוניו השני (המאה ה-3 לפנה"ס) היה כהן גדול מבית חוניו בבית המקדש, בנו של הכוהן הגדול שמעון הראשון.
חוניו היה צעיר לימים כשנפטר אביו ולכן לא התמנה לתפקיד הכוהן הגדול.
את שמעון אביו ירש אלעזר אחיו של שמעון, ולאחר שהוא נפטר, נמסר התפקיד למנשה שהיה דודו של שמעון.
רק לאחר פטירתו התמנה חוניו לתפקיד.
חוניו השני פעל במחצית השנייה של המאה ה-3 לפנה"ס, בתקופה ההלניסטית, בתקופת שלטונו של מלך מצרים תלמי השלישי.
זו הייתה תקופת המאבק שבין בית תלמי לבית סלאוקוס על השליטה באזור שהביאה למלחמה הסורית השלישית.
חוניו השני, שהאמין בניצחון בית סלאוקוס, סירב לשלם לתלמי השלישי את המס של עשרים כיכר כסף.
בעקבות סירובו איים שליח המלך, אתניון, בהחרמת הקרקעות של יהודה וחלוקתן בין אנשי הצבא.
איום זה לא הביא לשינוי דעתו של חוניו.
בן אחותו של חוניו, יוסף בן טוביה, ניצל את ההזדמנות והציע לתלמי השלישי סכום כסף גדול כדי לקבל את זכות גביית המיסים שהועברה אליו.
בעקבות כך ירד מעמדו של תפקיד הכהן הגדול.
יוסף בן מתתיהו מתאר את חוניו השני כקמצן ושוטה שבהתנהגותו גרם לעליית מעמדו של יוסף בן טוביה.
בנו שמעון היה גם כהן גדול ונקרא שמעון השני.
נכדו של חוניו השני היה הכהן הגדול חוניו השלישי שכיהן בתקופתם של סלאוקוס הרביעי ואנטיוכוס הרביעי.
חוניו הרביעי היה בן למשפחת חוניו, משפחת כהונה מבית-צדוק, שחי במאה השנייה לפנה"ס בירושלים.
לאחר שהודח אביו מכס הכהונה הגדולה בירושלים, ירד להליופוליס שבמצרים – שם הקים את מקדש חוניו.
שושלת חוניו היא שושלתם של הכהנים הגדולים של בית המקדש בירושלים בתקופה שקדמה לתהפוכות הפוליטיות של המאה השנייה לפנה"ס.
בית חוניו ידועים במקורות גם בשם בית-צדוק.
חוניו הראשון (בן ידוע) חי במאה הרביעית לפנה"ס (אביו הוא הכהן הגדול האחרון הנזכר במקרא).
נכדו, חוניו השני, היה מעורב במאורעות המדיניים הקשורים במאבק בין התלמיים המצרים לסלאוקים הסורים על השליטה בדרום סוריה ובארץ ישראל, והתקשר עם אויבי תלמי השלישי.
חוניו השלישי היה בנו של שמעון השני (ככל הנראה שמעון הצדיק) ונכדו של חוניו השני.
ככהן גדול שאף חוניו השלישי לקיים בידיו את הסמכויות השלטוניות החילוניות שהיו לו בירושלים, ומשום כך התנגד לאחד מפקידי בית המקדש, שמעון, ששאף להשיג משרה מנהלית בעיר.
שמעון, שלא רצה לוותר על תפקידו ומעמדו, הלשין לשליט הסלווקי על פעילותו האנטי-סלווקית של חוניו בעיר.
עקב כך נוצר קרע ביחסים בין הכהן הגדול לשלטון הסלווקי.
בסופו של דבר, כאשר עלה אנטיוכוס אפיפאנס לשלטון ב-175 לפנה"ס, הוא הגלה את חוניו לאנטיוכיה.
לאחר מספר שנים אנדרוניקוס, אחד ממקורביו של אנטיוכוס, התנקש בו בדאפנה, ככל הנראה בעידודו של מנלאוס.
כאשר הוגלה חוניו השלישי לאנטיוכיה, תפס את משרת הכהונה אחיו המתייוון ישוע-יאסון.
גם הוא נדחק מתפקיד זה כעבור שלוש שנים על ידי המתייוון הקיצוני מנלאוס, שהיה זה שגרם להתנקשותו של אנדרוניקוס בחוניו השלישי.
השתלשלות עניינים זו בין שמעון לחוניו השלישי, חילופי הגברי במשרת הכהן הגדול, והגלייתו לאנטיוכיה מתוארת בספר מקבים ב':
ובקטע נוסף, מספר בעל מקבים ב' על השוחד וההסתה שהסית מנלאוס את אנדרוניקוס לרצוח את חוניו השלישי:
חוניו הרביעי, לפיכך, הוא בנו של חוניו השלישי ונכדו של שמעון הצדיק.
עם מות אביו היה המועמד החוקי לכהונה הגדולה, אלא שנדחק על ידי אלקימוס שנתמנה במקומו, ואחר כך על ידי יונתן החשמונאי.
אין מקורות רבים המתארים את חייו של חוניו בירושלים פרט לעימותים שהביאו אותו לרדת למצרים.
לאחר שנדחק ממשרת הכהונה הגדולה ירד חוניו יחד עם משפחתו ותומכיו למצרים, מתישהו בין השנים 166–162 לפנה"ס (על הקשיים בתיארוך האירועים פירוט בהמשך).
עם הגעתו, שלח חוניו איגרת לתלמי השישי פילומטור ואשתו קלאופטרה, כפי שמציין יוספוס פלאביוס בקדמוניות היהודים:
באיגרת זו מבקש חוניו את רשותו וברכתו של תלמי פילומטור להתיישב יחד עם תומכיו באדמות בין ממפיס לאלכסנדריה, ולהקים בית מקדש הדומה במידותיו ובחזותו לבית המקדש בירושלים, כדי ש"ירעיף טובה" על תלמי ומשפחתו, ועל היהודים, ושיהא מקום של מפגש והרמוניה.
נימת האיגרת ידידותית, וכיוון שתלמי נענה לבקשה במלואה, משתמע שיחסים קרובים התקיימו בין בית חוניו ותומכיו לשלטון בית תלמי.
ואכן, חוניו ותומכיו קיבלו מתלמי אדמות ליישוב, ושטח להקים עליו את בית המקדש שלהם.
אותן אדמות מכונות "אדמות חוניו", והן שוכנות בין ממפיס לאלכסנדריה.
לפי גרסתו של יוספוס, חוניו מתייחס באיגרת גם לחזונו של הנביא ישעיהו, באומרו כי יהיה מקדש במצרים לה' ע"פ נבואתו:
חוניו ותומכיו, שחיו בתקופה בה החלו לפרש ולפענח את דברי הנביאים, השוו אותם למאורעות הגאו-פוליטיים שהתרחשו באותה עת.
ככל הנראה הבינו את הפסוק המדבר על תבוסת מצרים מפני אשור כמתכוון לשתי הפלישות של אנטיוכוס הרביעי למצרים בשנים 170-168 לפנה"ס.
עירובם של אירועים אלו ופרשנותם כמתאימים לדבריו של הנביא, יחד עם חילול בית המקדש בירושלים – על ידי כוהנים מתייוונים ולאחר מכן על ידי גזירות אנטיוכוס - הביאו אותם למסקנה שזו העת לקיים את נבואת הנביא ולבנות מקדש חדש במצרים.
לתלמי השישי פילומטור היו נימוקים משלו שהביאוהו להענות לבקשתו של חוניו להקצאת אדמות לו ולתומכיו.
ככל הנראה, יישוב קבוצת תושבים זרים בתוך ומסביב להליופוליס – נקודה אסטרטגית חשובה על הדרך בין ממפיס לאלכסנדריה – היווה צעד חשוב בהגנה על לב מצרים מפני ניסיונות פלישה סוריים נוספים.
בנוסף, פילומטור קיווה שבמיקום זה היהודים הנאמנים לו ישימו עינם על האוכלוסייה המקומית.
סיבה שלישית קיימת גם כן.
בשנת 163 לפנה"ס כרת תלמי פילומטור ברית עם אחיו – תלמי השמיני – המכונה פיסקון.
על ידי הברית האסטרטגית עם חוניו, תלמי פילומטור קיווה לשמור את נאמנותו של זה לעצמו ולעצמו בלבד, במקרה של עימותים עתידיים עם אחיו.
על ידי צירוף נסיבות מקרי ומיוחד במינו, נוצרה ברית מעניינת בין בנו של כהן גדול יהודי אשר נס למצרים מפני רדיפה פוליטית וחילול בית המקדש, במטרה למלא נבואה עתיקה על בית מקדש חדש במצרים, לבין השליט העליון של מצרים.
תלמי מגייס את חוניו ותומכיו כבני בריתו וככוח צבאי בתמורה לאדמות ולרשות להקים שם את בית מקדשם.
על עומקה של הברית ואופיה מספר יוספוס בספרו נגד אפיון:
גם אם תיאורו של יוספוס כי תלמי וקלאופטרה שמו את כל ממלכתם ומבטחם בידי היהודים הוא מוגזם, ניתן להבין מעצם התיאור, גם של אפיון עצמו (עמו יוספוס מתווכח), כי חוניו היה בן-חסות של המלך והמלכה, ושמערכת יחסים זו אפשרה לחוניו קריירה מוצלחת למדי בחצר המלוכה התלמית, וגם לבניו אחריו.
האדמות אשר ניתנו לחוניו ותומכיו היו, כפי שנאמר, בעיר הליופוליס שבין ממפיס לאלכסנדריה.
נוהג זה של הענקת אדמות היה נהוג בשושלת התלמית, ולכן אין סיבה להטיל ספק באמיתות קביעותיו ההיסטוריות של יוספוס בעניין זה בספר השביעי של מלחמת היהודים:
אין כיום מידע חד משמעי לגבי גודל הטריטוריה שהוכרה כ"אדמות חוניו", אך שם זה שויך לאותו אזור זמן רב גם לאחר מותו של חוניו.
לא זו אף זו – הגאוגרף בן המאה השנייה קלאודיוס תלמי רמז כי שמה של העיר הליופוליס שונה ל"עיר חוניו".
חוניו ותומכיו התיישבו לא בנקודה בודדת, אלא במספר מיקומים, בתוך ומסביב להליופוליס.
ניתן להגיע למסקנה זו מהימצאותן של כתובות יהודיות בתל אל-יהודית ובדמרדש, המרוחקות כ"א כ-4 ק"מ מהליופוליס.
אתר נוסף, הידוע בשם תל אל-יהודיה, המרוחק כ-21 ק"מ מהראשון, משויך אף הוא כהתיישבות של יהודי חוניו.
קיימת סברה כי הסיבה למספר הנקודות היא כי חוניו ותומכיו רצו להקים חמש ערים במצרים, בהתאם לנבואתו המוזכרת מעלה של ישעיהו.
אך סברה מקבילה היא כי הסיבה למספר נקודות היישוב הוא חזרה על דגם הלניסטי מוכר של התיישבויות צבאיות מפוזרות, המאפשר שימת לב צמודה להתרחשויות האזרחיות והפוליטיות, ודגם יעיל למניעת מצור.
אמנם ידוע כי היהודים התיישבו בהליופוליס ומסביבה, אך המיקום המדויק של בית המקדש נותר לא ברור עד היום.
חוקרים מוקדמים זיהו את הגבעה לאונטופוליס בתור תל אל-יהודיה (בו נמצאו כתובות יהודיות) וקבעו כי שם הוקם בית המקדש, אך חוקרים עכשוויים מזהים בעייתיות רבה בקביעה הזו, כיוון שהחוקרים המוקדמים הסתמכו בעיקר על תכתובת (המוזכרת אצל יוספוס) בין חוניו לתלמי פילומטור.
תכתובת זו היא ככל הנראה זיוף מאוחר יותר שמטרתו להציג את המקדש כטמא, ומתוארכת כיום כבת התקופה הרומית.
עדות נוספת לחוסר הדיוק של החוקרים המוקדמים הוא שיוספוס עצמו אינו מתייחס באופן מפורש לשם "לאונטופוליס", אלא רק ל"גבעה בהליופוליס".
קרי, אף הוא אינו מוכן לייחס באופן חד משמעי את המצאות בית המקדש למקום זה.
המקור המרכזי למיקומו ומראהו של בית המקדש אם כן, הוא יוספוס, בספרו מלחמת היהודים:
מהקטע עולה כי מקדש חוניו היה מרוחק 180 אצטדיות (סטדיות) מממפיס – כ-30 קילומטרים (או יותר) במידות מודרניות - פרט שכנראה הסיק יוספוס מדיווחים של יחידות רומאיות שהרסו את בית המקדש.
לפי אותם דיווחים, המרחק בין ממפיס להליופוליס היה כ-30 קילומטרים.
כלומר המקדש היה ככל הנראה בתוך, או קרוב מאוד, להליופוליס העתיקה.
מכאן עולה, שאף על פי שתל אל-יהודיה הייתה התיישבות של יהודים תומכי חוניו, היא לא הייתה נקודת הקמתו של בית המקדש.
בנוגע למראהו של בית המקדש וממדיו, נראה מהקטע כי לכאורה הוא אינו דומה בממדיו למקדש בירושלים.
אך בחלק אחר באותו ספר, יוספוס טוען כי המקדש אכן תוכנן כהעתק של אחיו בירושלים.
הסתירה הפנימית נפתרת כאשר מבינים את השינויים שנערכו בבית המקדש בירושלים.
מבקרים מוקדמים מתארים אותו באותם ממדים כפי שמתאר יוספוס את מקדש חוניו - מגדל ששישים אמות אורכו.
ההבדל בתיאור נובע משינויים בבית המקדש שנערכו בתקופת הורדוס, כלומר הרבה מאוחר יותר.
ככל הנראה, חוניו תכנן ובנה את בית המקדש לפי דמותו שהכיר וזכר, ויוספוס לא התייחס לשינויים שנעשו בבית המקדש הירושלמי לאחר תקופת חוניו בהשוואה שערך.
חיזוק נוסף לטענה שחוניו בנה את מקדשו בדמותו של המקדש בירושלים נמצא בספר ישעיה, בפסוק שהמריץ את חוניו להתיישב במצרים ולהקים מקדשו שם.
שם העיר מתורגם ביוונית ל"עיר הצדק".
אותה "עיר צדק" אשר מופיעה בתחילת חזון ישעיה:
לו באמת דימו בעיניהם חוניו ותומכיו את עירם החדשה כ"עיר הצדק" האמיתית, היה להם תמריץ חזק לעצב את מקדשם החדש בדמותו של המקדש בעיר שהכירו ועזבו, בתקווה שעירם החדשה תהא "עיר הצדק" האמיתית.
מקדש חוניו שימש את יהודי האזור הסמוך לו, שגם זבחו בו וקיימו אותו כלכלית.
הוא שימש בנוסף את שאר יהודי מצריים.
המקדש עמד על כנו עד שנת 74. בשנה זו נחרב על ידי חיילים רומאים בשלהי המרד הגדול, תחת הוראותיו של לופוס.
המשך הברית עם בית תלמי
מיד לאחר מותו של תלמי השישי פילומטור, בשנת 145 לפנה"ס, כאשר תושבי אלכסנדריה איימו לפלוש לממלכה ולתקוף את המלכה קלאופטרה, היו אלו חוניו ודוסיתאוס שהביאו לרגיעה ולהפסקת אש, והצילו את הממלכה המצרית ממלחמת אזרחים.
עדות לאירוע זה קיימת בספרו של יוספוס, "נגד אפיון":
אירוע נוסף המעיד על עוצמת הברית בין בית חוניו לבית תלמי הוא ניסיונו של פיסקון, אחיו של המלך המנוח, לתפוס בכוח את הכתר מפני קלאופטרה גם כן בשנת 145 לפנה"ס.
היה זה חוניו אשר התייצב לימין המלכה וגייס את כוחותיו.
עקב סדרת אירועים מוזרה ואולי אף פלאית, תוכניותיו של פיסקון עלו בתוהו.
יוספוס מזהה עדות לאירועים אלו בחגיגות שנתיות המנציחות אותם, ואף יש לכך אזכור בספר מקבים ג'.
מאירועים אלו ניתן להבין את עוצמת הברית בין חוניו ואנשיו לבין חצר המלוכה התלמית, ועל השפעתו ההולכת וגדלה על מאבקי הכוחות הפנימיים בה.
בנוסף, הם מראים את עוצמתו הצבאית של היישוב היהודי באדמות חוניו, שיכול היה להוות משקל נגד לפלישות ולהתקוממויות אזרחיות.
לאחר אירועים אלו, המתוארים אצל יוספוס, אין בנמצא עדויות אמינות נוספות באשר להמשך חייו של חוניו.
העדות הבאה הנוגעת למשפחתו, מתרחשת בשנת 103 לפנה"ס, כאשר שני בניו הם מצביאים רמי מעלה בצבאה של המלכה קלאופטרה השלישית, אשתו השנייה של פיסקון.
לבניו הייתה אותה השפעה בחצרה של קלאופטרה השלישית, כפי שהייתה לחוניו בחצרו של תלמי פילומטור.
ידוע כי בעת הזו חוניו כבר אינו חי, אך שנת פטירתו אינה ידועה באופן וודאי.
המקורות המרכזיים למאורעות תקופה זו הם ספריו של יוספוס פלביוס: "מלחמת היהודים" "קדמוניות היהודים" ו"נגד אפיון", וכן ספר מקבים ב'.
בין מקורות אלו יש סתירות רבות בזהותם המדויקת של הדמויות, בתארוך האירועים ובמשמעותם ההיסטורית, התאולוגית והפוליטית.
המחלוקת בנוגע לזהותו של חוניו
המחלוקת הראשונה נוגעת לעצם זהותו של בונה בית המקדש במצרים.
הסיבה לכך היא שתי גרסאות סותרות לסיפור חייו בעבודותיו של יוספוס פלביוס, ובנוסף בספר מקבים ב'.
בספרו "מלחמת היהודים" מתאר יוספוס את מקים בית המקדש בהליופוליס כבנו של שמעון הצדיק, כלומר חוניו השלישי.
מציטוט זה ניתן להסיק כי יוספוס מזהה את חוניו השלישי גם כמגרש בני טוביה וגם כבורח מפניהם מפני אנטיוכוס ושליחיו לתלמי במצרים ומקים שם את בית המקדש שלו.
מאידך, בקדמוניות היהודים טוען יוספוס כי מקים בית המקדש הוא נכדו של שמעון, קרי חוניו הרביעי:
רוב החוקרים תומכים בסברה כי גרסת קדמוניות מדויקת יותר, שכן היא נכתבה מאוחר יותר, וייתכן כי יוספוס תיקן את טעויותיו הקודמות ממלחמת היהודים.
רוב החוקרים מסכימים שאמנם גרסת האירועים כפי שהיא מתוארת במקבים ב' אינה מדויקת לחלוטין, אך סביר להניח כי חוניו השלישי אכן נרצח, ובנו – חוניו הרביעי, הוא שירד למצרים והקים שם את מקדש חוניו בלאונטופוליס.
בעל מקבים ב' אמין על דעת חוקרים מודרניים כיוון שהיה קרוב יותר כרונולוגית לאירועים המדוברים – מרחק שני דורות בלבד ממותו של חוניו השלישי.
בין חוקרים אלו ניתן למצוא את אביגדור צ'ריקובר בספרו "היהודים והיוונים בתקופה ההלניסטית" וגדעון בוהק בספרו "Joseph and Aseneth and the Jewish Temple at Heliopolis".
בוהק במחקרו מזהה את חוניו המדובר כחוניו הרביעי לאורך כל הכרונולוגיה המתוארת לעיל, ממאבקי הכוחות בירושלים, דרך הירידה למצרים, בניית המקדש והברית הפוליטית עם בית תלמי.
כחיזוק לטענתו כי הברית הייתה עמוקה, הוא מביא את בניו של חוניו, שנשאו תפקידים רמים בממלכתה של קלאופטרה.
השנה המדויקת של ירידת חוניו ותומכיו למצרים שנויה במחלוקת.
ידוע כי חוניו השלישי, אביו, נרצח בדאפנה בשנת 171 לפנה"ס.
במלחמת היהודים, בו יוספוס מזהה את בונה בית המקדש בליאונטופוליס כחוניו השלישי, הוא מתארך את ירידתו למצרים בשנת 166 לפנה"ס לאחר חילול בית המקדש בירושלים על ידי אנטיוכוס.
אך בקדמוניות, בו יוספוס כבר מודע לטעות בין האב לבן שעשה קודם לכן, הוא מתארך את המנוסה רק בשנת 162 לפנה"ס, לאחר שהכהונה הגדולה עוברת לידיו של אלקימוס.
היות ששני ספרי המקבים וספר דניאל אינם מדברים כלל על מנוסתו של חוניו למצרים או על הקמת מקדשו, נאלצים החוקרים להסתמך על גרסותיו הסותרות של יוספוס, ובנוסף על מקור בעל אופי מפוקפק למדי: מכתב מבעל תפקיד רם מעלה בממלכת תלמי הממוען ככל הנראה אל חוניו, המתוארך לשנת 164 לפנה"ס.
אך היות שאותנטיות האיגרת, מענה ותיארוכה, עדיין שנויים במחלוקת, לא ניתן להסתמך עליה כמקור חד-משמעי לתארוך ירידתו של חוניו למצרים.
אין בנמצא כיום מקורות היסטוריים אמינים על מנת לתארך את בניית מקדש חוניו בהליופוליס.
התאריך היחיד הנקוב ביחס למקדש חוניו הוא קביעתו של יוספוס כי מקדש חוניו עמד במשך 343 שנים, אך רוב החוקרים מאמינים כי זוהי טעות סופר, כלומר יוספוס התכוון ל-243 שנים.
מתוך כתביו של יוספוס ידוע כי הרומאים החריבו את מקדש חוניו בשנת 74 לספירה, בשלבים האחרונים של המרד הגדול, לאחר שהחריבו את בית המקדש בירושלים ואת מצדה, ורדפו אחר קבוצת קנאים למצרים.
שם, קיבלו הוראה להחריב את בית המקדש, שיוספוס מזהה כמקדש חוניו:
לפי ספירתו לעיל של יוספוס, שנת הקמתו המסתברת של המקדש היא 169 לפנה"ס.
תאריך זה אינו מסתבר לאור המחלוקת המתוארת מעלה לגבי ירידתו של חוניו למצרים.
התאריך המוקדם ביותר לירידת חוניו למצרים הוא שנת 166 לפנה"ס, כלומר לא ניתן להניח שהמקדש נבנה לפני כן.
סביר להניח כי המקדש הוקם בשנים הצמודות לירידת חוניו למצרים, כלומר בסיום העשור הרביעי למאה השנייה לפנה"ס.
בהיעדר עדויות אמינות אחרות, אין דרך לתארך באופן מדויק את בניית בית המקדש.
חומת קרל החמישי היא חומת מגן המהווה חלק מהביצורים של הטריטוריה הבריטית שמעבר לים גיברלטר.
החומה נבנתה בשנת 1540 בפקודתו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לאחר שגיברלטר הותקפה על ידי שודדי ים ברברים בספטמבר 1540 ונועדה להשיג שליטה מליאה בחלקו הדרומי של חצי האי.
החומה נותרה ברובה ללא פגע, והיא משתרעת מהבאסטיון הדרומי ועד לפסגת צוק גיברלטר.
הקטע התחתון של החומה נמשך מהבאסטיון הדרומי, שנועד להגן על חלקה המערבי של החומה, ועד לשער הנסיך אדוארד הנמצא בבסיס הצוק.
בחומה ממוקמים שלושת שערי סאות'פורט (Southport Gates), עליהם מגן הבאסטיון השטוח.
הקטע העליון של החומה, מעט דרומה משם, נמשך עד לפסגת צוק גיברלטר.
החומה יוצרת 4 זיגזגים במעלה הצוק בתצורה המאפשרת למגינים לירות אש מאגפת לכל הצדדים.
חומה נוספת הממשיכה מהחלק התחתון של חומת קרל החמישי כמעט עד לפסגת הצוק, היא החומה המורית.
בעבר סברו שהיא חומה עתיקה מהתקופה המורית של גיברלטר, אך למעשה חומה זו, שנקראה במקור בספרדית "חומת סט.
ריימונד" ("Muralla de San Reymondo") וכן נקראת "חומת פליפה השני", נבנתה במהלך המאה ה-16 על ידי פליפה השני, מלך ספרד כקו הגנה שני.
בשעה שחומת קרל החמישי נבנתה, היוו התקפות מצד שודדי ים ברברים את האיום המרכזי לגיברלטר.
בספטמבר 1540 הותקפה גיברלטר מכיוון דרום, בו הייתה ההגנה חלשה וכמעט לא קיימת, על ידי שודדי ים בפיקודו של פיאלי ח'אמט (Piali Hamet), אחד מהקפטנים של ח'יר א-דין ("ברברוסה").
בהתקפה נלקחו מאות מתושבי גיברלטר לבני ערובה או לעבדים וכן הכנסייה של גיברלטר נבזזה וחפצי הערך שלה נגנבו.
במקור, החומה נקראה "חומת סט.
בנדיקטוס" (Muralla de San Benito) ונבנתה במטרה להגן על הצוק מפני תקיפות עתידיות מכיוון דרום.
בשנת 1552 ערך המהנדס הצבאי האיטלקי ג'ובאני בטיסטה קלבי מקצה שיפורים לחומה.
קלבי תכנן חומה שתימשך בכיוון מזרח-מערב בקו ישר מהחוף לאורך 280 מטרים, עד הגיעהּ למתלול; מכאן תימשך חומה רוחבית בכיוון צפון-דרום לאורך הצוק, ולאחר מכן תימשך בזיגזג עד לפסגת הצוק.
פליפה השני, בנו של קרל החמישי, עלה לכס המלוכה בשנת 1556 לאחר פרישת אביו ומינה את המהנדס הג'נובאי ג'ובאני ג'אקומו פאלארי פראטינו להמשיך את ביצור החומה.
פראטינו החליט שיש לנטוש את החומה הרוחבית וכן את הזיגזגים שתכנן קלבי (העבודות בשני קטעי החומה הללו טרם נסתיימו אז).
במקום זה, פראטינו תכנן חומה שתמשיך את הקו של החלק התחתון של החומה עד לפסגת הצוק.
בניית החלק העליון שתכנן פראטינו נסתיימה בשנת 1575 והיא החומה הידועה כיום בשם החומה המורית או חומת פליפה השני.
העבודות על החומה הרוחבית אמנם הופסקו, אך המהנדס הראשי של המלך פליפה השני, טיברקו ספנוקי (Tibúrcio Spanucchi), סירב להפסיק את העבודות על הזיגזגים.
העבודות נסתיימו לבסוף בשנת 1599 ויצרו את החלק העליון של חומת קרל החמישי.
החומה הרוחבית שתוכננה על ידי קלבי מעולם לא נבנתה.
ביולי 1704, במהלך מלחמת הירושה הספרדית, נכבשה גיברלטר על ידי צי משולב של האימפריה הבריטית והרפובליקה ההולנדית בפיקודו של סר ג'ורג' רוק.
הספרדים ניסו לכבוש מחדש את גיברלטר באוקטובר 1704. כוח של 500 מתנדבים בפיקודו של רועה עיזים ספרדי מקומי, סימון סוסרטה, הצליח לטפס על חומת קרל החמישי ולטבוח את המשמר במידל היל, אך הותקף על ידי יחידת גרנדירים והכוח הספרדי כולו הושמד או נשבה.
חלקה העליון של חומת קרל החמישי שופצה לאחרונה על ידי קרן בוניטה (Bonita Trust) בשיתוף עם ממשלת גיברלטר.
החומה כעת במצב טוב ובנוסף הותקן בה מעקה, כך שניתן ללכת בה מחלקה התחתון ועד לפסגת הצוק.
החלק העליון של החומה נמצא בתוך שמורת הטבע הצוק העליון שנוסדה בשנת 1993 ומכסה 40% משטחה הכולל של גיברלטר.
דרך אינגליס (Inglis Way), אחת משבילי ההליכה של שמורת הטבע, מתחילה ליד שער קווינס, סמוך לקצהו התחתון של החלק העליון של החומה בסוללת הנסיך פרדיננד.
חוֹני (בגאורגית: ხონი) היא עיירה במישור קולכתי שבמערב גאורגיה; העיירה מהווה מרכז מנהלתי של נפת חוני שבמחוז אימרתי.
חוני ממוקמת על גדת הנהר צחניסצקאלי בגובה 114 מטר מעל פני הים.
חוני מרוחקת כ-25 קילומטרים מהעיר כותאיסי שממזרחהּ.