tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שהדוכס מתאכזב מכך שהיא יולדת לו שתי בנות, היא נכנסת למערבולת של עצב, ומוצאת תנחומים בחברת בס פורסטר, אישה שבעלה בוגד בה ולא מאפשר לה לראות את שלושת בניה.
ג'ורג'יינה עוזרת לבס בכך שהיא מזמינה אותה לגור בביתה, אך מגלה שבס ובעלה מנהלים רומן.
ג'ורג'יינה דורשת מהדוכס לגרש את בס אך הוא מסרב.
ג'ורג'יינה הפגועה מוצאת תנחומים בזרועות אהוב נעוריה צ'ארלס גריי (דומיניק קופר), השואף להפוך לראש ממשלת אנגליה.
ג'ורג'יינה מציעה לדוכס להתגרש ממנה ולהינשא לבס, ובכך לאפשר לה להתייחד עם אהוב לבה, אך הדוכס הזועם מסרב להצעה ואונס אותה.
כתוצאה מהאונס היא מתעברת ויולדת בן, ההופך ליורש הרשמי של הדוכס.
כל זה לא מביא את הדוכס לסלק את בס מביתו או להאיר פנים לג'ורג'יינה, והיא שוקעת ברומן עם גריי.
כשהדוכס מגלה זאת הוא מכריח אותה להיפרד מעל גריי, ומאיים עליה שאחרת לא תראה את ילדיה, וכל שאיפותיו הפוליטיות של גריי ייחסמו.
אז מגלה ג'ורג'יינה כי היא הרה מגריי, והדוכס מאלץ אותה למסור את התינוקת שנולדה לה למשפחתו של גריי.
התינוקת נקראת אלייזה, ומסופר בסוף הסרט שהיא קראה לביתה על שם אימה- ג'ורג'ינה.
הסרט מסתיים בכך שג'ורג'ינה נשארת כ"אסירה בביתה שלה", בעוד גריי שבור הלב הופך לראש ממשלה ונישא לאחרת.
ג'ורג'ינה נותנת את ברכתה לדוכס ולבס, והשניים נישאים.
בס הופכת להיות הדוכסית השנייה של דבונשייר.
הסרט מבוסס על ספר ביוגרפי שכתבה הסופרת הבריטית-אמריקנית, אמנדה פורמן על ג'ורג'ינה קוונדיש, הדוכסית מדבונשייר.
הֲדוֹם הוא רהיט שנועד לתמיכה ברגלי אדם, היושב על כיסא או כורסה.
ההדום מהווה חלק ממערכת ישיבה, כאשר הוא מצורף לכיסאות וכורסאות.
השימוש הנפוץ להדום הוא לתמיכה בהנחת הרגליים עליו כך שיהיו מוגבהות בזמן ישיבה.
להדום לרוב מבנה אופייני של שרפרף נמוך בעל רגליים קצרות, חסר משענת והוא מרופד ועשוי להכיל מילוי מחומרים רכים למען הנוחות.
יחד עם זאת, על אף שהשימוש העיקרי הוא לתמיכה ברגליים, רבים ההדומים שנועדו מראש או שבדיעבד השימוש בהם הוא לצרכים נוספים, כגון כיסא נמוך, מקום לישיבה או אף מקום אחסון בתוך ההדום.
להדום אף תפקיד נוסף והוא לעיצוב, יופי ונוי.
הדוכסות הגדולה של פינלנד הייתה ישות מנהלית אוטונומית בתוך האימפריה הרוסית בשנים 1809–1917. הדוכסות קדמה למדינה העכשווית פינלנד.
במשך כל התקופה נהנתה הדוכסות מעצמאות בענייני פנים ובנושאים מסוימים אף זכתה לעצמאות מסוימת מחוץ לגבולות האימפריה.
בירת הדוכסות הייתה תחילה העיר טורקו, והחל משנת 1812 - הלסינקי.
בעת היותה חלק משוודיה, נחשב האזור כדוכסות.
בעקבות המלחמה הפינית והסכם פרדריקסהאמן שסיים אותה, שטחי פינלנד ואיי אלאנד הועברו משוודיה לאימפריה הרוסית.
בפברואר 1809, עוד לפני חתימת ההסכם עם שוודיה על סיום המלחמה, נתן הקיסר הרוסי הוראה לקיים את אספת נציגי העם בפינלנד.
במושב הפתיחה שנערך ב-16 במרץ נאם אלכסנדר הראשון לפני הנציגים.
בנאומו ציין שאין לו כוונה לשנות את חוקי המדינה.
למחרת, הושבעו נציגי העם אמונים לקיסר והוא הכתיר עצמו בתואר "הדוכס הגדול של פינלנד".
בנושאים המרכזיים של ניהול הדוכסות נקבע:
לדוכסות יהיה צבא שמבוסס על גיוס מקומי.
המיסים שישולמו על ידי התושבים ינוצלו לטובת פינלנד בלבד.
בראש הממשל הועמדה מועצת העם שהחל משנת 1816 נקראה "המועצה הקיסרית של פינלנד".
הדוכס הגדול יהיה הקיסר הרוסי.
כמחווה של רצון טוב, הכריז הקיסר על סיפוחו לדוכסות של שטח שהיה מאוכלס על ידי פינים אך הועבר לרוסיה עוד בשנת 1721 וכלל את העיר ויבורג וסביבותיה.
בהיסטוריה של הדוכסות שלוש תקופות:
1862-1809 - שיתוף פעולה בין הרשויות תוך השתלבות הדרגתית של פינלנד בממשל הרוסי ושמירה על אוטונומיה נרחבת.
1863 - 1898 - העלאת המודעות הלאומנית הפינית והרחבת השלטון האוטונומי.
1899 - 1917 - הכרזת על מדיניות רוסיפיקציה של האזור על ידי הממשל הרוסי.
בתקופת ניקולאי הראשון לא נערכו אספות המועצה.
בהיעדר צורך בשינויים חוקתיים לא היה בכך משום הפרת ההסכמים הקיימים.
בשנת 1827 הוצא צו המאפשר למנות לתפקידי ניהול בדוכסות גם נוצרים אורתודוקסים ובלבד שהם אזרחי הדוכסות.
במהלך מלחמת קרים הופגזו מספר מבצרי חוף בשטח פינלנד, אך האוכלוסייה הפינית נשארה נאמנה לרוסיה.
במחצית המאה ה-19 גברה המודעות הלאומית הפינית.
כתוצאה מכך החל מאבק פנימי בחברה הפינית בין תומכי חיזוק הלאומנות ולבין התומכים בחיזוק השפה השוודית כיסוד תרבותי.
משנת 1848 למשך שנתיים היה אסור לפרסם ספרים בפינית, למעט ספרי דת.
בהתאם לתנאי ההסכם של שנת 1809 היו לאליטה השוודית מספר זכויות יתר.
אף על פי שהממשל הרוסי רצה לקרב אותם, הוא לא התנגד ללאומיות הפינית.
ביטוי לשינויים אלו בהלכי הרוח ניתן לראות בעובדה שאם בתחילה, מרכז הדוכסות היה בעיר טורקו שהייתה בעלת אוכלוסייה שוודית משמעותית, הרי שכבר בשנת 1812 הועבר המרכז השלטוני להלסינקי שהייתה קרובה בהרבה לסנקט פטרבורג.
בשנות ה-50 של המאה ה-19, בתקופת אלכסנדר השני חודשו אספות המועצה ובוצעו מספר רפורמות שלטוניות.
תחילה התכוון הממשל להמשיך במדיניות של אי-קיום אספות המועצה.
אף סוכם למנות ועדה מיוחדת שתכלול מספר מצומצם של נציגים.
לאור התנגדות מקומית, סוכם בסופו של דבר על אספת המועצה בהרכב מלא בספטמבר 1863. הקיסר בעצמו השתתף במושב הפתיחה.
מאז, התקיימו מושבי המועצה באופן סדיר אחת לחמש שנים.
בשנת 1866 סוכם על רפורמה נרחבת בחינוך היסודי.
בשנת 1863 סוכם על מעבר של המסמכים הרשמיים לשפה הפינית.
סוכם על כך שיחידות צבא פיניות יהיו עצמאיות, אך יחשבו כחלק מהצבא הרוסי.
בתחילת כהונת אלכסנדר השלישי נמשך ביצוע הרפורמות.
בסוף המאה ה-19 השתנתה המדיניות הרוסית.
הממשל הרוסי החליט על האצת השתלבות הדוכסות ברוסיה.
הסממנים הבולטים של המדיניות החדשה היו כדלהלן:
פברואר 1899 - צו קיסרי הנותן לקיסר זכות להכריז על חוקים ללא תיאום עם הממשל המקומי.
תחילת 1900 - הכרזת השפה הרוסית כשפה רשמית בנוסף לפינית ושוודית.
1901 - צו קיסרי בנושא גיוס לצבא שביטל את קיומן של יחידות פיניות עצמאיות וכלל אותן בצבא האימפריה.
17 ביוני 1910 - צמצום משמעותי של תפקידי הסיים הפיני והעברת הסמכויות לדומה הרוסית ולממשלת רוסיה.
1910–1914 - פיזור הסיים ומעצר פעילים לאומנים.
תקופת המתיחות הגיעה לשיאה בקיץ 1904 עת נרצח מושל הדוכסות, ניקולאי בובריקוב, ובסתיו 1905 בו נערכה בפינלנד שביתה כללית.
בתגובה למהפכת 1905 ברוסיה עצמה, ביטל הקיסר את חלק מהחוקים החדשים שצמצמו את האוטונומיה הפינית.
בשנת 1910 פוזר הסיים ויושב הראש שלו הוגלה לסיביר.
בתחילת 1914 חודשה פעילות הסיים, אך סמכויותיו צומצמו.
בנובמבר 1914 פורסם בעיתונות הפינית מידע על קיום תוכנית ארוכת טווח להמשך רוסיפיקציה של האזור.
הדבר גרם להגברת הפעילות הלאומנית.
חלק מהאוכלוסייה החל לתמוך בגרמניה ובשטח גרמניה אף הוקמו יחידות פיניות שלחמו בחזית נגד צבא האימפריה הרוסית.
גרמניה פעלה בהתמדה לחיזוק פעילות זו במטרה להחליש את רוסיה.
בבחירות שנערכו בשנת 1916 קבלה המפלגה הלאומנית רוב בסיים.
לאחר מהפכת פברואר לא אויש התפקיד של הדוכס הגדול.
אספת העם בהלסינקי קיבלה מספר החלטות שהרחיבו מאוד את האוטונומיה של הדוכסות.
הממשלה הזמנית בסנקט פטרבורג לא הכירה בהחלטות והורגש מתח בין הצדדים.
ב-18 ביולי 1917 קיבל הסיים חוק חדש, שצמצם עוד יותר את התלות בהחלטות הממשל בסנקט פטרבורג.
כתוצאה מכך, פוזר הסיים וכוחות צבא רוסיים נכנסו לבניין הסיים.
על רקע זה החלו מהומות בכל שטחי פינלנד.
ב-6 בדצמבר 1917, מיד לאחר מהפכת אוקטובר, הכריזה פינלנד על עצמאותה.
ב-22 בדצמבר 1917 הכירה הממשלה הרוסית בראשות ולדימיר לנין בעצמאות פינלנד.
על פי מפקד אוכלוסין משנת 1810 נמסרה לרוסיה אוכלוסייה שמנתה כ-863 אלף תושבים.
למרות שהאוכלוסייה השוודית הייתה במיעוט, היא שלטה בכלכלת הדוכסות במשך כל התקופה.
שליטה זו צומצמה במשך הזמן לאור מעבר של אוכלוסייה שוודית לשוודיה.
כתוצאה מכך אחוז האוכלוסייה השוודית בערים הגדולות פחת בהתמדה.
האוכלוסייה הפינית הייתה בבסיסה איכרית.
החל ממחצית השנייה של המאה ה-19 החל מעבר אוכלוסייה זו לערים.
בדוכסות לא הייתה אוכלוסייה רוסית משמעותית.
בשנת 1917 הרוסים מנו 0.2% מהאוכלוסייה - כששת אלפים תושבים, מהם כשלושת אלפים התגוררו בויבורג.
במשך כל התקופה לא הייתה מדיניות מכוונת של התיישבות רוסית באזור.
הממשל הרוסי הסתפק בכך שהפקידות הגבוהה הייתה בחלקה הגדול בידי רוסים.
עקב גידול חד באוכלוסייה ומחסור בשטחים המתאימים לעבודה חקלאית, היגרו פינים רבים לארצות הברית.
בתחילת המאה ה-20 התבססה כלכלת הדוכסות על חקלאות, תעשיית עץ ותעשיית נייר.
רוב התוצרת יוצאה למדינות מערב אירופה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, עקב הפסקת המסחר בנתיבים הימיים בים הבלטי, חלה האטה משמעותית בפעילות הכלכלית.
עם סיפוח הדוכסות לאימפריה רוסית היה הרובל המטבע הרשמי שלה.
בשנת 1860 בהתאם לצו קיסרי הוכנס מטבע עצמאי - מרק פיני.
מבחינה מנהלית שטח הדוכסות היה מחולק למספר גוברניות.
בראש הממשל המקומי עמד גנרל-גוברנטור (מושל כללי) שקיבל את המינוי מהקיסר.
הוא היה הנציג העליון של הממשל הן בהיבט הצבאי והן באזרחי.
גאורג מגנוס ספרנגפורטן (1808–1809) - מדינאי שוודי שעבר לשירות הרוסי
היצירה מתארת אישה זקנה גרוטסקית אשר עורה ושדיה (המציצים מתוך שמלתה הצמודה) מקומטים, וראשה מקריח.
האישה מחזיקה בידה הימנית פרח אדום, המסמל שאיפה לאירוסין, ובכך מסמל שהאישה מחפשת חתן.
היצירה הייתה חלק מדיפטיך, וצמוד לה היה דיוקן של איש זקן.
היצירה התבססה על שני מקורות השראה:
ספרו של ארסמוס מרוטרדם "שבחי הסכלות", המתאר באופן סאטירי נשים מבוגרות המציגות את שדיהן הקמוטים ושומרות על הבליהן על אף גילן.
תרשים מעשה ידי לאונרדו דה וינצ'י (אף שכיום ישנם מלומדים סבורים כי המצב הפוך, וכי דה וינצ'י קיבל את השראתו ממאסיס).
ככל הנראה מדובר בדיוקן מדויק של הדוכסית מרגרטה, רוזנת טירול, שחיה בנסיכות טירול במאה ה-14, והייתה ידועה לשמצה בתור "האישה המכוערת ביותר בעולם", ואשר לקתה במחלת פאג'ט (מחלה הגורמת לעיוות בעצמות).
היצירה היוותה מקור השראה לאיורו של ג'ון טניאל משנת 1869 לתיאור הדוכסית המכוערת בספרו של לואיס קרול, "עליזה בארץ הפלאות".
הדוכסות הגדולה של באדן הייתה מדינה ששודרגה על ידי נפוליאון בשנת 1806 מנסיכות הבוחר מבאדן.
בשנת 1811 מת קרל פרידריך, ובמקומו עלה לשלטון נכדו קרל, הדוכס הגדול של באדן.
קרל היה נשוי לסטפני דה בוארנה, בת דודה של ז'וזפין דה בוארנה אשתו הראשונה של נפוליאון.
קרל נלחם לצידה של צרפת, עד לאחר קרב לייפציג, שאז עבר לצד מדינות הקואליציה השישית.
בשנת 1817 התברר שצאצאיו של קרל פרידריך מאשתו הראשונה, מתים בזה אחר זה, בלא שייוותר יורש אחריהם.
אמנם, קרל פרידריך קודם חתונתו עם לואיזה קרולינה פון הוכברג, חתם יחד עם שלושת בניו על מסמך, שילדיה של לואיזה קרולינה יהיו אף הם זכאים לרשת את השלטון, לאחר צאצאיו מאשתו הראשונה.
קרל פרידריך אף החשיב את הנישואים כנישואים שוויוניים, ולא כנישואים מורגנטיים.
בשנת 1806 עם פירוק האימפריה הרומית הקדושה, אישר קרל פרידריך שוב את זכותם של ילדיו מלואיזה קרולינה לרשת את השלטון.
בשל כך, כשראה קרל, הדוכס הגדול של באדן שאין לו ילדים, ואף לדודו לודוויג אין ילדים, אישר אף הוא ב-4 באוקטובר 1817 את זכות הירושה של צאצאי לואיזה קרולינה, ואף דאג שאספת הנסיכים של באדן תאשר זאת ב-20 בנובמבר 1818, זמן קצר קודם מותו.
אולם בקונגרס וינה טענו אוסטריה ובוואריה לזכותם על חלקים מבאדן, ובנוסף מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה היה נשוי לקרולינה מבאדן, ובשל כך טען לזכות ירושה על באדן.
בשל כך הוחלט בשנת 1818 לוותר על מחוז ורטהיים לממלכת בוואריה, ובנוסף התחתן בנה של לואיזה קרולינה לאופולד עם סופיה, נסיכת שוודיה, שהייתה נינה של קרל פרידריך מאשתו הראשונה, על מנת לחזק את טענתו לכתר.
ב-10 ביולי 1819 אישרו אוסטריה, צרפת, בריטניה, פרוסיה ורוסיה, את זכותו של לאופולד לרשת את השלטון בדוכסות הגדולה של באדן.
בשנת 1830 מת לודוויג הראשון, הדוכס הגדול של באדן, ובמקומו עלה לשלטון אחיו החורג לאופולד, הדוכס הגדול של באדן.
בשנת 1866 הצטרפה הדוכסות לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה–פרוסיה.
לאחר התבוסה האוסטרית, נדרשה באדן לשלם פיצויים גבוהים בעקבות קשרי המשפחה של פרידריך הראשון, הדוכס הגדול של באדן עם וילהלם הראשון, מלך פרוסיה.
בשנת 1871 הפכה באדן למדינה בתוך האימפריה הגרמנית, אבל שמרה על השליטה שלה בתחומי הדואר, הטלגרף ומסילות ברזל.
לאחר תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה, התפטר פרידריך השני, הדוכס הגדול של באדן מתפקידו ב-22 בנובמבר 1918, והמדינה הוכרזה כרפובליקה.
לודוויג הראשון, הדוכס הגדול של באדן (1818–1830)
לודוויג השני, הדוכס הגדול של באדן (1852–1858)
פרידריך הראשון, הדוכס הגדול של באדן (1858–1907)
פרידריך השני, הדוכס הגדול של באדן (1907–1918)
הדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שוורין (מגרמנית: Großherzogtum Mecklenburg-Schwerin) הייתה דוכסות היסטורית בצפון גרמניה לחופי הים הבלטי, כיום חלק ממדינת מקלנבורג-מערב פומרניה.
בירתה של הדוכסות הייתה העיר שוורין, כיום גם עיר הבירה של מקלנבורג-מערב פומרניה.
מקלנבורג-שוורין נוסדה כדוכסות כאשר התפצלו שני בניו היורשים של נסיך מקלנבורג היינריך השני.
יוהאן קיבל את החלק המערבי; דוכסות מקלנבורג-שטארגארד ואחיו, אלברכט השני קיבל את החלק המזרחי הגדול יותר.
בשנת 1358 איחד אלברט את העיר שוורין לתוך הדוכסות והפך אותה לבירת דוכסות מקלנבורג-שוורין.
פרידריך פרנץ היה מהשליטים הגרמניים הריאקציונריים, ולא הסכים לשום רפורמה פוליטית במדינה.
בשנת 1819 ביטל פרידריך פרנץ את הצמיתות בדוכסות.
בשנת 1837 מת פרידריך פרנץ הראשון, ובמקומו עלה לשלטון נכדו פאול פרידריך, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין.
בשנת 1842 מת פאול פרידריך, ובמקומו עלה לשלטון בנו פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין.
במהלך מהפכות 1848 התעוררה תסיסה בדוכסות למען חוקה יותר ליברלית, ובאוקטובר 1849 חוקק פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין חוקה יותר ליברלית.
בד בבד הכניס גם גאורג, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ אף הוא חוקה יותר ליברלית במדינתו.
בשנת 1866 הצטרפה הדוכסות בראשות פרידריך פרנץ השני לפרוסיה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ובשנת 1867 הצטרפה לקונפדרציה הצפון-גרמנית.
בשנת 1883 מת פרידריך פרנץ השני, ובמקומו עלה לשלטון בנו פרידריך פרנץ השלישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין.
בשנת 1897 מת פרידריך פרנץ השלישי, ובמקומו עלה לשלטון בנו פרידריך פרנץ הרביעי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין.
ב-22 בפברואר 1918 התאבד אדולף פרידריך השישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, ללא שהשאיר בנים אחריו, ויורשו קרל מיכאל, דוכס מקלנבורג ויתר על התואר, ומשום כך קיבל את נחלותיו פרידריך פרנץ הרביעי שהיה בן דודו.
כאשר הדוכסות בוטלה, הפכה המדינה למדינה חופשית, שהתקיימה עד לשנת 1933.
במהלך השלטון הנאצי, בשנת 1933, אוחדו המדינות מקלנבורג-שוורין ומקלנבורג-שטרליץ לכדי מדינת מקלנבורג המאוחדת.
הדוכס מבקינגהם הוא תואר אצולה שנוצר מספר פעמים בהיסטוריה של אנגליה, בריטניה הגדולה והממלכה המאוחדת.
היו גם מרקיזים ורוזנים (Earls) מבקינגהם.
יצירה ראשונה של התואר (1444)
ב-1444 יצר הנרי השישי, מלך אנגליה את התואר והעניק אותו להאמפרי סטאפורד, הדוכס הראשון מבקינגהאם.
נכדו, הנרי סטאפורד, הדוכס השני מבקינגהאם סייע לעלייתו לשלטון של ריצ'רד השלישי, מלך אנגליה.
אולם ב-1483 ניצב בראש מרד נגד המלך, ראשו נערף והתואר נושל מצאצאיו.
הנרי השביעי, מלך אנגליה השיב עם עלייתו לשלטון ב-1485 את התואר לאדוארד סטאפורד, הדוכס השלישי מבקינגהאם, בנו של הנרי.
הוא היה אציל בחצרם של הנרי השביעי והנרי השמיני, מלך אנגליה.
בקינגהאם נשפט והוצא להורג כבוגד במלכות בגבעת מצודת לונדון.
הנרי השמיני שלל את התואר וביטל אותו.
ב-31 ביולי 1523 זוכה בקינגהאם מכל חשד במסגרת החלטה של הפרלמנט הבריטי ושמו טוהר.
יצירה שנייה של התואר (1623)
לאחר מותו ב-1687 לא חודש התואר.
הופעתו הידועה ביותר של הדוכס מבקינגהם, כדמות דמיונית למחצה, מצויה בספרו של אלכסנדר דיומא האב "שלושת המוסקטרים" ושלל עיבודיו והכוונה היא לג'ורג' וילרס, הדוכס הראשון מבקינגהם.
יצירה שלישית של התואר (1703)
ב-1703 יצרה אן, מלכת בריטניה את התואר "דוכס בקינגהאם ונורמנבי" (Duke of Buckingham and Normanby) והעניקה אותו ללורד שומר החותם ג'ון שפילד, הדוכס הראשון מבקינגהם ונורמנבי עבורו נבנה גם ארמון בקינגהאם בלונדון.
תוארו עבר לבנו הלא חוקי אדמונד שפילד, הדוכס השני מבקינגהם ונורמנבי.
יצירה רביעית של התואר (1822)
ב-1822 יצר ג'ורג' הרביעי מחדש את התואר כדוכס בקינגהאם וושאנדוס (Duke of Buckingham and Chandos) עבור ריצ'רד טמפל-נגנט-בריידג'ס-שאנדוס-גרנוויל, הדוכס הראשון מבקינגהם ושאנדוס.
סבו, ג'ורג' גרנוויל היה ראש-ממשלת בריטניה ומונה למרקיז בקינגהאם ב-1784. בנו, ריצ'רד, שהיה הלורד שומר החותם והלורד נשיא המועצה, ירש את התואר כדוכס בקינגהאם ושאנדוס השני.
עם מותו ללא יורש זכר ב-1889, נכחד התואר.
הדולפינריום בתל אביב היה דולפינריום עבור יונקים ימיים ובמיוחד עבור דולפינים, ששכן ליד פארק צ'ארלס קלור בתל אביב.
הדולפינריום פעל בשנים 1981–1985 ושוב בשנים 1990–1993. במתחם פעלו גם במשך השנים, בית קולנוע, מסעדה, אולפן הקלטות, אולם אירועים ומועדון לילה.
איש העסקים צבי עפרון יזם את הקמתו של הדולפינריום כמרכז בידור ומסחר בחוף תל אביב, והצליח לגייס למיזם קבוצת משקיעים מדרום אפריקה.
מתחם הדולפינריום השתרע על שטח של 18 דונמים, חלקם על שטח ים שיובש, בפאתי פארק צ'ארלס קלור.
השטח הוחכר ממינהל מקרקעי ישראל ל-49 שנים ולמדינה הובטחו תמלוגים על מכירת כל כרטיס.
לתכנון המיזם נבחר האדריכל נחום זולוטוב שהיה אז מוכר ומצליח בישראל בזכות מספר אובייקטים ייחודים שתכנן.
לצורך תכנון הדולפינריום ביקר זולוטוב במתחמים דומים באוסטרליה, בהוואי, בסן פרנסיסקו, בבוסטון ובקלדוניה החדשה שבאוקיינוס השקט.
הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה אישרה את התוכנית בדצמבר 1976. אף על פי שהיא הייתה מנוגדת לתוכנית המתאר הארצית, האוסרת בנייה על קו החוף.
הבנייה במתחם החלה בשנת 1978, ברובה מבטון מזוין ובעקבות התוועצות האדריכל עם מומחים מהטכניון, נוצק בשיטת ה"קורדרוי" על מנת להגביר את עמידותו בלחות וברוח הים.
הדולפינריום כלל בריכה פתוחה להופעות עם 1,200 מקומות ישיבה, אולם סגור עם 400 מקומות ישיבה שכלל חלון מזכוכית אקרילית מיוחדת (יובאה מיפן) לצפייה בבריכת הדולפינים, בריכה בצורת טבעת (שהצופים נועדו לעמוד באמצעה), שני בתי קולנוע ("דולפיטק" ו"פריסקופ"), 30 חנויות שונות, בית קפה ומסעדה.
המוזיאון לבעלי חיים ימיים כלל בריכה עגולה לכרישים ולטורפים אחרים, ואקווריומים לדגים נדירים.
ההשקעה בהקמת המתחם ואבזורו נאמדה ב-135 מיליון לירות וכללה רכישת יונקים כגון דולפינים, ואריות ים, וכן כרישים ודגים נדירים.
חלק מהם נלכדו בקרבת סיני וחלקם הובאו מקליפורניה.
לדולפינים ולאריות הים ניתנו שמות של כוכבי התקופה בארץ.
הדולפינריום נחנך ב-21 ביוני 1981, ותחילה נהר הציבור בהמוניו לדולפינריום.
אחת הסיבות להצלחתו הייתה העובדה שהמתחם היה פתוח בשבתות, כולל החנויות ובתי הקפה שפעלו בו, והוא משך קהל רב בסופי שבוע.
אך מיד החל לחץ על ראש עיריית תל אביב שלמה להט, מצד סיעות המפד"ל ואגודת ישראל בקואליציה העירונית, לסגור את המתחם בשבתות.
תחילה הסכים להט לסגירת המתחם בשבתות, בתמורה לקבלת תקציב ממשרד הפנים לכיסוי הגרעון שהיה לעיריית תל אביב באותה עת.
אך בעקבות לחץ ציבורי, חזר בו מההחלטה לסגור.
למרות ההצלחה של הדולפינריום למשוך כמיליון מבקרים לאחר קצת יותר משנה של פעילות, הריבית על ההלוואות שנלקחו לבניית המתחם מנעה מהמיזם להציג רווחים.
לטענת זולוטוב ניצלו הדרום-אפריקאים את המיזם מלכתחילה כדי לעקוף את ההגבלות שהטילה הממשלה הדרום-אפריקאית על הוצאת כספים ישירה מתחומה.
המשקיעים הדרום-אפריקאים החליטו לצאת מהמיזם וצבי עפרון רכש את חלקם.
בנוסך החלו חילוקי דעות עם הצוות המקצועי על אופן ניהול המיזם והיחס לדולפינים.
הצוות המקצועי רצה שהמקום יפעל גם כמרכז מחקר ימי ולא רק כמרכז בידור.
עפרון פיטר רבים מהם, המקום החל לפעול רק באופן חלקי וההצלחה הראשונית דעכה.
אחר כך הכניס את היזם רפי שאולי כשותף לניהול המתחם, אך הוא פרש מהניהול לאחר ארבעה חודשים.
בקיץ 1985 נבחר האמרגן מיקי פלד לשווק מחדש את המיזם.
הוא החליט לשווק את המתחם כמרכז לאטרקציות בשם "חופשיאדה", והדולפינים הפכו לאטרקציה אחת מתוך רבות.
במקום גם פעל אולם הופעות ובית קולנוע.
חודשיים אחר כך מתו רוב הדולפינים ואריות הים, ועקב כך עיריית תל אביב ואגודת צער בעלי חיים קראו לסגור את המתחם.
בתחילת 1986 נפתח במקום אולם אירועים בשם "אולמי דולפיטון".
בפברואר באותה השנה מונה כונס נכסים, שביקש למכור את המתחם, ובינואר 1987 הכריז ראש העירייה להט שהוא מבקש להרוס את המתחם.
הדולפינריום המשיך להיות מוחזק בידי כונס נכסים מטעם בנק הפועלים, הנושה הגדול ביותר שלו, ובידי מפרק מטעם נושים אחרים, אך היו חילוקי דעות בין הכונס והמפרק, איך לממש את הנכס, עד שלבסוף הוחלט להוציא מכרז פומבי, שנערך ביולי 1989, כאשר התחרו בו יעקב נמרודי, אלפרד אקירוב, אברהם פילץ ויוסף בוכמן.
להפתעת כולם הציע בוכמן את הסכום הגבוה ביותר, 4.5 מיליון דולר וזכה במכרז.
שלושה חודשים לאחר שבוכמן רכש את המתחם, התפרסם כי עיריית תל אביב מבקשת לשנות את תוכנית המתאר של המתחם ולהתיר בנייה למלונאות ומסחר, אף על פי שסרבה קודם לאפשר את הגדלת אחוזי הבנייה במקום.
בוכמן החל לקדם תוכנית חדשה למתחם בשם "שער ישראל", לבניית מלון ענק בן 30 קומות, בתוך המים מול המתחם, בתכנון האדריכל משה ספדיה, אך התוכנית לא קיבלה אישור.
במאי 1990 יזם עיתון "העיר" שוק פשפשים במקום בערבי יום חמישי - בשיטת "שוק קח-תן".
בשנת 1990 נעשה ניסיון להפעיל את המקום שוב על ידי הבאת דולפינים חדשים.
אחת הדולפינות הועברה למכל מתכת בלונה פארק תל אביב לתקופה קצרה.
דולפינה נוספת, שנקראה עמית שבילתה כארבע שנים מחייה בדולפינריום, נמכרה והועברה ל"Knies Kinderzoo" שבשווייץ, ומתה יומיים לאחר שהגיעה לשם.
לאחר ניסיון זה הושכרו חלק מן המבנים לשמש כמרכז אירועים וכנסים, אולפן הקלטות, מועדון ודיסקוטק (דיסקוטק "דולפי", למשל, שנפתח בנובמבר 2000).
ב-1 ביוני 2001 נרצחו במקום 21 איש בפיגוע בכניסה לדיסקוטק.
תדמית המועדון ניזוקה קשות עקב הפיגוע והוא נסגר ב-2002.
אחר כך רוב המתחם היה נטוש ומוזנח, אך במרכזו פעל לסירוגין מועדון לילה, תחילה בשם "הום-קלאב", ומשנת 2006 עד 2018 בשם "מועדון הקלרה".
בכניסתו המערבית של המתחם הייתה חנות להשכרת אופניים חשמליים וחנות מפעל לגלשנים.
לאורך התקופה בה היה הדולפינריום נטוש, רבו ציור הקיר המחתרתיים בתוך המבנה ומחוצה לו, יצירה שבלטה במיוחד שייכת לאמן Dede שהפך את חזית המבנה הפונה לים לסט שיניים על קפיץ בדומה לצעצוע האייקוני.
בשנת 2002 נרקמה תוכנית פיתוח, על ידי עיריית תל אביב, הוועדה לשימור חופים ומינהל מקרקעי ישראל, שבמסגרתה מבנה הדולפינריום ייהרס, השטח יימסר לעירייה ובמקומו יושלם הקטע החסר בטיילת של תל אביב.
בתמורה להפקעת שטח הדולפינריום העירייה תמסור לידי היזם מגרש בבעלותה מעבר לכביש.
בינואר 2003, נחתמה העסקה עם בעל הקרקע יוסף בוכמן, במסגרתה ויתר על 18.5 דונם של שטח הדולפינריום; וקיבל 12 דונם בסמוך.
במגרש תכנן להקים שני רבי קומות - האחד למגורים והאחר למלונאות.
מימוש העסקה עם בוכמן התעכב במשך כ-15 שנים, עקב התנגדויות שהגישו התנועה לאיכות השלטון בשיתוף אדם טבע ודין שבמרכזם היה היקף זכויות הבנייה שיקבל במגרש החלופי בתמורה לפינוי.
לטענת התנועה לאיכות השלטון, בעסקה הזאת יוסף בוכמן עשה את עסקת חייו וזאת באדיבות עיריית תל אביב ומדינת ישראל.
הם טענו כי עבור פינוי הנכס שמוערך לדעתם בשווי של 42 מיליון ש"ח, הוא יקבל זכויות נדל"ן עצומות המוערכות בשווי 1.3 מיליארד ש' .
ב-16 במאי 2018 החלה הריסת המתחם לאחר שנים של דיונים וקרבות משפטיים.
במקום הדולפינריום נבנה המשך הטיילת והורחבה המדשאה של פארק צ'ארלס קלור; והוחלט להקים במקום גם מתקני ציבור ומרכז קהילתי לספורט ימי.
בשנת 2016, עתרה לבג"ץ התנועה למען איכות השלטון בישראל נגד עסקת חילופי השטחים של הדולפינריום.
בג"ץ דחה את העתירה ואישר את העסקה בתנאי שהיא תוגש לוועדת הפטורים של רשות מקרקעי ישראל.
בפברואר 2019, היא נדונה בוועדה במטרה לדון בפטור ממכרז בעסקה.
בספטמבר 2019 אישרה הוועדה את העסקה אך נקבע שיזמים ישלמו 320 מיליון שקל בעד הקרקע החלופית.
הקמת מרכז ספורט ימי עירוני
במרץ 2022 הודיעה עיריית תל אביב על תחילת העבודות להקמת מרכז ספורט ימי, פארק חופי והסדרת חוף הרחצה, במגרש בו שכן הדולפינריום, בעלות של כ-75 מיליון שקל.
המרכז קהילתי לספורט ימי, הכולל: כיתות לימוד ושטחים לאחסנת ציוד לגלישה ימית.
המרכז נפתח לציבור בינואר 2024, ובנובמבר 2024 נפתחה במקום גם מסעדה.
הדוכסות הגדולה של הסן הייתה מדינה ששודרגה על ידי נפוליאון בשנת 1806 מרוזנות הסן-דרמשטאדט, והתקיימה עד לסיום מלחמת העולם הראשונה.
לאחר מותו של פיליפ הראשון, רוזן הסן, חולקה נחלתו בין בניו, בנו הצעיר גאורג הראשון, רוזן הסן-דרמשטאדט ירש את רוזנות הסן-דרמשטאדט, ואילו אחיו ירשו את שאר הנחלה.
במהלך מלחמת שלושים השנים לחמה רוזנות הסן-דרמשטאדט ברוזנות הסן-קאסל עקב סכסוכי ירושה וסכסוכי דת.
בשנת 1790 עלה לשלטון לודוויג העשירי, רוזן הסן-דרמשטאדט.
בשנת 1803 הוחלט על חילוט נכסי הכנסייה באימפריה, וחלוקתם בין הנסיכויות החילוניות.
בעקבות זאת גדלה הרוזנות באופן משמעותי, על ידי צירוף שטחים מהנסיכויות של קלן, מיינץ, ווורמס, ובעיקר את דוכסות וסטפאליה, ובשנת 1806 שודרגה הרוזנות למעמד של דוכסות גדולה.
במהלך קונגרס וינה נאלץ לודוויג לוותר על דוכסות וסטפאליה לממלכת פרוסיה, אך קיבל בתמורה שטח בגדה המערבית של נהר הריין, כולל המבצר החשוב במיינץ.
בשנת 1815 הצטרפה הדוכסות לקונפדרציה הגרמנית, ובשנת 1816 שונה שם הדוכסות ל"הדוכסות הגדולה של הסן ועל הריין".
בשנת 1866 הצטרפה הנסיכות לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ובשלום פראג שנערך בסוף המלחמה, סופחו חלק משטחי הסן התחתית לממלכת פרוסיה, אך הדוכסות קיבלה בתמורה שטחים קטנים שהשתייכו לנסיכות הבוחר מהסן ולדוכסות נסאו.
בשנת 1867 המחצית הצפונית של הדוכסות (הסן העליונה) הפכה לחלק מהקונפדרציה הצפון-גרמנית, ואילו המחצית הדרומית (הסן הריינית) לא הצטרפה לקונפדרציה.
בשנת 1871 עם איחוד גרמניה, הפכה הדוכסות למדינה באימפריה הגרמנית.
בסוף מלחמת העולם הראשונה נאלץ ארנסט לודוויג, הדוכס הגדול האחרון של הסן (נכדה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ואחיה של הקיסרית אלכסנדרה פיודורובנה) לרדת מכיסאו בעקבות המהפכה הגרמנית, והדוכסות הפכה למדינה העממית הסן.
לודוויג הראשון, הדוכס הגדול של הסן (1806–1830)
לודוויג השלישי, הדוכס הגדול של הסן (1848–1877)
לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן (1877–1892)
ארנסט לודוויג, הדוכס הגדול של הסן (1892–1918)
הדוכסות הגדולה של פרנקפורט הייתה מדינת לוויין של צרפת בתחומי הקונפדרציה של הריין, שכללה חלק ניכר מהשטחים של נסיכות הבוחר ממיינץ לשעבר יחד עם העיר החופשית פרנקפורט, ופורקה לאחר תבוסת נפוליאון בקרב לייפציג.
פרנקפורט איבדה את מעמדה כעיר קיסרית חופשית בשנת 1806, עם פירוקה של האימפריה הרומית הקדושה.
העיר הוענקה לארכיבישוף הקודם של מיינץ, , והפכה לנסיכות פרנקפורט.
בשנת 1810 נאלץ פון דלברג לוותר על נסיכות רגנסבורג לטובת ממלכת בוואריה, ובעקבות כך צירף את השטחים שהיו בחזקתו ליצירת הדוכסות הגדולה של פרנקפורט.
הדוכסות כללה את העיר פרנקפורט, נסיכות אשפנבורג, נסיכות נסאו-אורנז'-פולדה, רוזנות הנאו, ורוזנות וצלאר, ובירתה הייתה העיר אשפנבורג.
על אף שהדוכסות הייתה בשליטת פון דלברג, השטח למעשה נשלט על ידי נציבים צרפתים.
על פי חוקת הדוכסות הגדולה, לאחר מותו של פון דלברג, המדינה תעבור לשליטת אז'ן דה בוארנה.
ב-26 באוקטובר 1813 לאחר תבוסתו של נפוליאון בקרב לייפציג, עברה הדוכסות לשליטת אז'ן דה בוארנה.
בדצמבר 1813 פורקה הדוכסות הגדולה, לאחר שנכבשה על ידי כוחות בעלות הברית.
בעוד העיר פרנקפורט חזרה להיות עיר חופשית, רוב שטחה של הדוכסות הגדולה סופח לממלכת בוואריה.
כלא הדולפין השחור , הידוע רשמית כמתקן הכליאה הפדרלי מס' 6 של מחוז אורנבורג, הוא בית סוהר רוסי עבור עבריינים מסוכנים ביותר, ונחשב אחד מבתי הכלא השמורים ביותר בעולם.
הכלא שוכן בעיר סול-אילצק, הסמוכה לאגם רזוואל שבמחוז אורנבורג, הסמוך לגבול עם קזחסטן.
זהו בית הכלא הגדול ביותר ברוסיה, בעל קיבולת של 1,600 אסירים.
נכון לשנת 2011, נכלאו בו כ-700 אסירים, וניהל אותו צוות של כ-900 סוהרים.
הכלא נחשב לשמור ביותר ברוסיה, ומאז נבנה מעולם לא התרחש ממנו ניסיון בריחה.
שם הכלא נובע מהמזרקה הניצבת בכניסה למתחם הכלא, שיש האומרים שנבנתה על ידי אסירי הכלא.
בית הכלא הוקם לראשונה בתקופת שלטונה של יקטרינה הגדולה, בשנת 1773. לאורך שנות קיומו שימש הכלא כמקום מאסר לאסירים פוליטיים ולפושעים מסוכנים.
בשנת 2000 הפך המתחם בית כלא פדרלי לאסירים שנידונו למאסר עולם.
הדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שטרליץ (מגרמנית: Großherzogtum Mecklenburg-Strelitz) הייתה דוכסות היסטורית בצפון גרמניה לחופי הים הבלטי, כיום חלק ממדינת מקלנבורג-מערב פומרניה.
דוכסות מקלנבורג-שטרליץ נוסדה בשנת 1701, לאחר מאבק ירושה למעלה מ-5 שנים, שהתנהל לאחר מותו של גוסטב אדולף, דוכס מקלנבורג-גיסטרוב בשנת 1695, בין פרידריך וילהלם, דוכס מקלנבורג-שוורין לדודו אדולף פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ.
בתקופת המלחמות הנפוליאוניות שמר קרל השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ על נייטרליות, אולם לאחר קרב ינה וקרב אאורשטדט הצטרף קרל לקונפדרציה של הריין.
בשנת 1816 מת קרל השני, ובמקומו עלה לשלטון בנו גאורג, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ.
במהלך מהפכות 1848 התעוררה תסיסה בדוכסות למען חוקה יותר ליברלית, ובאוקטובר 1849 חוקק גאורג, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ חוקה יותר ליברלית.
בשנת 1860 מת גאורג, ובמקומו עלה לשלטון בנו פרידריך וילהלם, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ.
בשנת 1866 הצטרפה הדוכסות בראשות פרידריך וילהלם, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ לפרוסיה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ובשנת 1867 הצטרפה לקונפדרציה הצפון-גרמנית.
בשנת 1904 מת פרידריך וילהלם, ובמקומו עלה לשלטון בנו אדולף פרידריך החמישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, שהיה האיש העשיר ביותר בגרמניה לאחר הקיסר.
בשנת 1914 מת אדולף פרידריך החמישי, ובמקומו עלה לשלטון בנו אדולף פרידריך השישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ.
הדוכסות הגדולה של אולדנבורג (מגרמנית: Großherzogtum Oldenburg) הייתה דוכסות היסטורית בצפון גרמניה, כיום חלק ממדינת סקסוניה התחתית, ובירתה של הדוכסות הייתה העיר אולדנבורג.
במהלך קונגרס וינה קיבלה הדוכסות שטחים נוספים, והצטרפה לקונפדרציה הגרמנית, ובשנת 1829 קיבל פטר הראשון, דוכס אולדנבורג תואר של דוכס גדול.
כאשר הדוכסות בוטלה, הפכה המדינה למדינה חופשית, שהתקיימה עד לאחר מלחמת העולם השנייה, ואז מוזגה במדינת סקסוניה התחתית.
הדוכסות הגדולה של וירצבורג (גרמנית: Großherzogtum Würzburg) הייתה מדינת לוויין של צרפת בתחומי הקונפדרציה של הריין, שכללה את שטחי בישופות וירצבורג לשעבר, ולאחר מפלת נפוליאון נכללה בשטחי ממלכת בוואריה.
בשלום לינוויל בשנת 1801, הפכו שטחי בישופות וירצבורג לנסיכות חילונית, ובשנת 1803 צורפו לנסיכות הבוחר מבוואריה.
לאחר פירוקה של האימפריה הרומית הקדושה הצטרפה הדוכסות לקונפדרציה של הריין, ובשנת 1810 צורפה לדוכסות העיר שוויינפורט.
הדוכסות הגדולה של טוסקנה (באיטלקית: Granducato di Toscana; בלטינית: Magnus Ducatus Etruriae; בגרמנית: Großherzogtum Toskana) הייתה ישות מדינית שהתקיימה בין 1569 ל-1859 כחלק מהאימפריה הרומית הקדושה.
במסגרת הסכם קמפו פורמיו (1797) הועברה הדוכסות הגדולה לאימפריה האוסטרית.
ב-1859 התאחדה עם ממלכת סרדיניה לקראת איחוד איטליה.
שליטי הדוכסות הגדולה היו מבית מדיצ'י עד הכחדת השושלת ב-1737, אז המשיך את השושלת פרנץ שטפן מלורן וצאצאיו; עם הפסקה קצרה בין 1801–1807 אז נמסרה הדוכסות הגדולה על ידי נפוליאון בונפרטה לשליטת בית בורבון-פארמה (כ"ממלכת אטרוריה").
בירת הדוכסות הגדולה הייתה פירנצה.
טוסקנה או בשמה ההיסטורי טוּסְקיה (Tuscia) הוקמה בימי דיוקלֶטיאנוס קיסר מחוז במרכז-איטליה, אשר נוצר מאיחודם של מחוזות אוּמבְּריה ואֶטרוּריה, נשלטה מפירנצה על ידי שושלת בית מדיצ'י.
בתקופת הלומברדים קמה בה דוכסות ומרכזה בעיר לוּקה, ואחרי כיבושה בידי קרל הגדול ב-774 – רוזנוּת, שהפכה במאה ה-9 לרוזנוּת-ספָר.
ב-1052 נרצח אחרון רוזני-הספר הזכרים, ואלמנתו ששלטה תחתיו הורישה את טוסקנה לבתה מַטילדה מקַנוסה.
מטילדה, שמתה ללא יורשים (1115), העבירה את נחלותיה לכנסייה, אלא שהקיסרים נאבקו עם האפיפיורים, וכתוצאה מכך הצליחו ה"קומונות", שהמסחר והמלאכה התפתחו בהן, לזכות בעצמאות.
הקומונות הראשונות היו לוּקה, סייֶנה ופירֶנצֶה, והחשובה שבהן הייתה פּיזה, מהמעצמות הימיות החשובות בים התיכון עד למפלתה ב-1284. לאחר ירידתה של פיזה עלתה פירֶנצֶה, שהצליחה במרוצת המאה ה-14 להשתלט על רוב ערי טוסקנה.
במאות ה-14–16 פרחו בערי טוסקנה הציור והפיסול, האדריכלות, השירה והספרות; טוסקנה הפכה למרכז האמנות האיטלקית ותרבות ההומאניזם.
ב-1532 היו בני בית מדיצ'י לדוכסי פירנצה בחסד הספרדים.
קוזימו הראשון דה מדיצ'י הרחיב את גבולות שלטונו, רכש את האי אלבה (1548), כבש את סיינה (1555) והפך את טוסקנה לכוח החשוב והחזק ביותר באזור.
אף שקוזימו עצמו הפסיק לשלוט בפועל ב-1565 והעביר את תפקידו לבנו פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, המשיך שלטונם להיות יציב וחזק.
בשנת 1569 העניק האפיפיור לקוזימו את התואר דוכס גדול באמצעות בולה אפיפיורית, צעד שהפך את טוסקנה לדוכסות גדולה.
זאת למורת רוחם של מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ופליפה השני, מלך ספרד שלא הסכימו להכיר במעמד החדש והבכיר של טוסקנה וקטרינה דה מדיצ'י, העוצרת של צרפת ובת משפחת מדיצ'י בעצמה.
עמדתם השתנתה כתוצאה מבחירת טוסקנה להשתתף לצידם בקרב לפנטו (7 באוקטובר 1571) בקואליציה של "הליגה הקדושה" הנוצרית שכללה גם את הכוחות המאוחדים של הרפובליקה של ונציה, ספרד ומדינת האפיפיור, נגד האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1576 העניק קיסר האימפריה הרומית הקדושה דיפלומה קיסרית שאשררה את מעמדה של טוסקנה כדוכסות גדולה.
עם מותו של קוזימו, הותיר מאחוריו מעצמה איתנה בקנה מידה מקומי.
לאורך שלטון בני מדיצ'י בטוסקנה, הזהות בין בני מדיצ'י לבין הדוכסות הגדולה הייתה גדולה, ולא הייתה למעשה הפרדה בין הקופה הציבורית לבין הקופה המשפחתית של המשפחה השלטת.
שלטונו של פרנצ'סקו (שמת בן 46 ב-1587 וכיהן בפועל כראש המדינה מ-1565 ובאופן רשמי ממות אביו קוזימו ב-1574), היה המשך ישיר של ימי אביו, כאשר המדינה נשלטת בפועל על ידי הפקידות הבכירה שמינה אביו והייתה כנועה לרצון בית הבסבורג.
את פרנצ'סקו ירש אחיו, פרדיננדו, שהיה פעיל בפיתוח המדינה, בין היתר הורה על ייבוש ביצות, נטיעת עצי תות לאורך הדרכים עבור תעשיית המשי, סלילת דרכים ופיתוח הנמל בליבורנו.
הוא גילה יחס סובלני ליהודים ואף הוציא צו המזמין סוחרים יהודים להתיישב בליבורנו ובפיזה.
פרדיננדו כרת בריתות עם מדינות שכנות על ידי נישואיו לכריסטינה מלורן, בתו של דוכס לורן והשיא את אחותו, מארי דה מדיצ'י לאנרי הרביעי, מלך צרפת.
את בנו, קוזימו השני, השיא למריה מגדלנה, ארכידוכסית אוסטריה מבית הבסבורג, ששלט גם בספרד, אשר הציבה איום מתמיד של חופי טוסקנה מכיוון הים הטירני.
הקשר האמיץ למדינת האפיפיור הביא לחקיקה דתית מחמירה בטוסקנה ולמתן מעמד בכיר לאנשי הכמורה (קלריקליזם).
ב-1608 תמך פרדיננדו במשלחת לחופי גיאנה הצרפתית של ימינו, בשם "משלחת ת'ורנטון," שאף ניסתה להקים באזור מושבה טוסקנית, אך מותו הפתאומי עצר את הניסיון.
עם מותו, בפברואר 1609 הותיר מדינה עשירה ויציבה, אך נסיונותיו בשדה הדיפלומטיה הבין לאומית היו בעוכרי הדוכסות וגררו אותה אל שורה של סכסוכים ומאבקים.
הנתין הבכיר בחצרו של קוזימו השני היה המדען גלילאו גליליי, שהדוכס הגדול פרס עליו את חסותו.
בנו, פרדיננדו השני היה אך בן 11 במות אביו ב-1621 ובתחילת שלטונו שימשו אמו מריה מגדלנה, ארכידוכסית אוסטריה וסבתו, קריסטינה מלוריין כעוצרות.
הוא היה מוקסם ממדע והתקין בארמון פיטי שלל מתקנים מדעיים וטכנולוגיים (בהם טלסקופים, ברומטרים, תרמומטרים והיגרומטרים).
ב-1657 ייסד אחיו הצעיר, לאופולדו, את האקדמיה המדעית של הדוכסות הגדולה ("אקדמיית הניסויים", Accademia del Cimento) שעל חבריה נמנו בין היתר פרדיננדו עצמו, ג'ובאני אלפונסו בורלי, פרנצ'סקו רדי, ניקולאוס סטנו, ויצ'נסו ויויאני ואחרים.
בין 1641 ל-1644 הייתה הדוכסות מעורבת בסכסוכים המקומיים סביב העיר קסטרו שבלאציו בין אודוארדו פארנזה, דוכס פארמה והקואליציה שגיבש לבין מדינת האפיפיור בראשותו של אורבנוס השמיני.
בקרב שהתקיים ב-1643 ספגה הדוכסות הגדולה מפלה מצד כוחות האפיפיור.
הסכסוך הסתיים בלי הכרעה, אך תוך מחיר דמים כבד והרס מוחלט של קסטרו.
לקראת תום שלטונו של פרדיננדו היה אוצר הדוכסות ריק והיא לוותה מהאימפריה הרומית הקדושה והייתה לבעלת חוב מולה.
קוזימו השלישי וסופו של בית מדיצ'י
הוא ירש מצב כלכלי חמור ובמהלך שלטונו חלה התדרדרות נוספת וחדה במעמד הדוכסות הגדולה.
עד שנת 1705 הצטמצמה אוכלוסיית פירנצה במחצית ואוכלוסיית טוסקנה כולה בכ-40%, מן הצי המפואר לשעבר נותרו שרידים בלבד והמדינה הגיעה לפשיטת רגל למעשה.
החובות לאימפריה הרומית הקדושה שיעבדו אל טוסקנה למעשה לכתר והיא אולצה לממן מקופתה הריקה תחמושת לקרב וינה.
בעת מלחמת הירושה הספרדית לא השתתפה טוסקנה, כיוון שלא יכלה להרשות לעצמה לא כלכלית ולא צבאית.
קוזימו השלישי נשא לאשה את נכדתו של אנרי הרביעי, מלך צרפת, מרגריט לואיז ד'אורליאן.
מנישואים ללא אהבה אלה נולדו שלושה צאצאים, הבכור, פרדיננדו, שהיה מוזיקאי ופטרון של האמנויות, אך גם אלכוהוליסט וחולה עגבת ומת ב-1713; ג'אן גסטונה דה מדיצ'י, שירש את אביו ב-1723 ואנה מריה לואיזה דה מדיצ'י, הנצר האחרון לבית מדיצ'י, שנישאה ליוהאן וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ, שנפטר ב-1716 ללא יורשים.
בשל חוסר שביעות רצונו של קוזימו מג'אן גסטונה, שהפך ליורש הפוטנציאלי לאחר מותו של פרדיננדו, ניסה למנות את אנה מריה לואיזה ליורשת, מעשה שמשמעותו הייתה הכפפת הדוכסות הגדולה לנסיכות הבוחר מפפאלץ, אולם חזר בו ימי ספורים לפני מותו והוריש את הדוכסות הגדולה לג'אן גסטונה, על מנת להותירה עצמאית.
ג'אן גסטונה ביטל את חוקי אביו הפוריטניים אך פרט לכך כמעט שלא נראה בציבור, גם הוא היה אלכוהוליסט וכאשר הופיע במעמדות רשמיים הייתה התנהגותו מוזרה.
עקב כך, עלתה ה"שאלה הטוסקנית" על סדר יומה של ועידת המעצמות שכינס הנסיך אויגן מסבויה בווינה ב-16 במרץ 1731. בוועידה הוסכם שנסיך ספרד, קרלוס, שהיה בן 15, יירש את ג'אן גסטונה בבוא העת; עד אז הוכרז שדורותיאה סופיה, רוזנת פפאלץ-נויבורג (אחותו של יוהאן וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ) תכהן כעוצרת.
כל זאת בלי להתייעץ כלל עם ג'אן גסטונה.
ב-1735 היה קרלוס למלך נאפולי ואת כתר טוסקנה ירש פרנץ שטפן (פרנצ'סקו סטפנו, שאמו הייתה נינתה של מארי דה מדיצ'י, בתו של קוזימו הראשון).
עם מותו של ג'אן גסטונה ב-9 ביולי 1737 באה לקיצה תקופת שלטון בית מדיצ'י בטוסקנה.
פרנץ שטפן, שהיה ב-1745 לקיסר האימפריה הרומית הקדושה שהה בפירנצה זמן קצר בלבד, עם רעייתו מריה תרזה, עד שעבר לווינה.
לאחר מותו ב-1765 עברה הדוכסות הגדולה של טוסקנה לידי בנו, לאופולד.
שלטונו של לאופולד התאפיין בהחזרת תפארתה של הדוכסות הגדולה לימי הזוהר שלה, תוך פיתוחה וייצוב כלכלתה.
עריכת מודרניזציה במדיניות המיסוי, החדרת חיסון לאבעבועות שחורות וטיפול בעבריינות נוער על ידי מוסדות שיקומיים ולא על ידי ענישה גופנית.
ב-1774 חקק לראשונה בעולם חוקים לאשפוז חולים במחלת נפש במוסדות רפואיים ובתנאים אנושיים.
ב-1786 ביטל רשמית את עונש המוות (אף שהוצאות פומביות להורג הופסקו 20 שנים קודם לכן).
עם מות אחיו הבכור, יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1790, נבחר לאופולד לקיסר והעביר את השלטון בטוסקנה לבנו, פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה, לאופולד עצמו מת שנתיים מאוחר יותר.
בשנת 1792 במהלך המהפכה הצרפתית, הכיר פרדיננד באופן רשמי ברפובליקה הצרפתית הראשונה, ובכך היה לבית המלוכה הראשון שהכיר בה.
משהחלו מלחמות המהפכה הצרפתית, שוכנע פרדיננד על ידי שליטי בריטניה ורוסיה להצטרף לקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה, ואכן, פרדיננד כרת עימם ברית, אך נתן רק תמיכה פסיבית ועשה זאת ללא שום התלהבות.
כעבור שנה משראה פרדיננד את הניצחונות המהדהדים של הצרפתים, פרש מהקואליציה, וב-1 במרץ 1795 הכריז על נייטרליותה של טוסקנה במלחמה.
בשנת 1799 הוקמה רפובליקה בפירנצה, בעידוד הצרפתים ופרדיננד ברח לווינה.
בשנת 1801 נחתם חוזה ארנחואס בספרד, ובו צורפו שטחי הדוכסות הגדולה של טוסקנה ודוכסות פארמה ליצירת ממלכת אטרוריה, ולאחר מכן אושר החוזה בחוזה לינוויל.
ממלכת אטרוריה התקיימה בשטחי טוסקנה בין 1801 ל-1807 בשליטת בני אצולה הקשורים לכתר הספרדי.
הממלכה בוטלה בדצמבר 1807 וצורפה לקיסרות הצרפתית הראשונה.
בראשות ממשלת טוסקנה הציב נפוליאון את אחותו אליזה בונפרטה.
החזרת בית הבסבורג וסופה של הדוכסות הגדולה
ב-26 באוקטובר 1813 לאחר תבוסתו של נפוליאון בונפרטה בקרב לייפציג, ביטל פרדיננד את בריתו עם נפוליאון.
במסגרת קונגרס וינה (1814) קיבל פרדיננד בחזרה את השליטה בדוכסות הגדולה של טוסקנה.
בימיו הייתה הדוכסות אף מקלט לגולים משאר מדינות איטליה.
ב-18 ביוני 1824 מת פרדיננד בפירנצה, ובמקומו עלה לשלטון בנו לאופולד.
לאופולד השני נודע כשליט בעל עמדות מתקדמות וליברליות וכבעל תשוקה לחידושים טכנולוגיים בכלל ורכבות בפרט.
על אף שנשמע להנחיות האימפריה האוסטרית ואף שהיה קשור מכל עבר בקשרי דם עם בית הבסבורג שחייבו אותו למדיניות שמרנית, השתדל לאופולד לפתח את תחום שלטונו לטובת תושביו ופעל באופן עצמאי לקידום יוזמה חופשית, ביצוע עבודות ציבוריות והחדרת טכנולוגיה ומודרניזציה לתחומי החיים השונים.
כמו כן התיר לאופולד הבעת דעות חופשית באופן יחסי לשאר שטחי השלטון האוסטרי.
דוגמה לפעילות זו היא סלילת קו הרכבת הלאופולדי (באיטלקית: Ferrovia Leopolda) בין פירנצה לליבורנו, דרך פיזה, לאורך עמק הארנו והקמת תחנות רכבת לאורכה.
עם זאת, לקראת אמצע שנות ה-40 של המאה ה-19 החלו רגשות לאומיים איטלקיים לגאות והועלו דרישות לרפורמה שלטונית.
ב-1845 ו-1846 פרצו מהומות, שנענו על ידי הקלות ורפורמות מצידו של לאופולד, שעיקרן שילוב רב יותר של איטלקים בשלטון.
ספטמבר 1847 כונן לאופולד ממשלה בראשותו של קוזימו רידולפי (Cosimo Ridolfi) שהחלה בהכנות לכינון חוקה, שאושררה לבסוף ב-17 בפברואר 1848. במקביל חלחלו רוחות "אביב העמים" לטוסקנה שעיקרן התבטא במרד נגד האוסטרים במילאנו ולומברדיה.
ב-26 ביוני הכריז הפרלמנט הטוסקני על כינון רפובליקה עצמאית ובליבורנו פרצה מלחמת אזרחים בפועל.
לאחר התייעצויות עם מפקד הצבא האוסטרי יוזף רדצקי פון רדץ, שפעל לדכא את המרידה האיטלקית ועם האפיפיור פיוס התשיעי, עזב לאופולד את פירנצה ב-18 בפברואר 1849, תחילה לגאיטה, בתחום ממלכת נאפולי ולבסוף לפורטו סנטו סטפנו.
בו ביום הוכרזה רפובליקת טוסקנה בראשותם המשותפת של פרנצ'סקו גוראצי (Francesco Guerrazzi), ג'וזפה מציני וג'וזפה מונטנלי (Giuseppe Montanelli).
תחת איום של פלישה אוסטרית, הצביעו רוב הנציגים בפרלמנט הרפובליקה החדשה באפריל 1849 לטובת שליחת הזמנה רשמית ללאופולד לשוב ולתפוס את מקומו כדוכס הגדול, תוך העדפת שלטון מלוכה חוקתית שלו על פני כיבוש אימפריאליסטי.
ב-1 במאי קיבל לאופולד סמכות חוקית.
במקביל תפסו כוחות אוסטריים את לוקה וליבורנו.
כפי שהוכח מאוחר יותר, התבצעה פעולה זו בהזמנתו של לאופולד, אף שהלה הציג אותה בפני נתיניו כהפתעה וכרסום בריבונותו.
ב-25 במאי נכנסו הכוחות האוסטריים לפירנצה ולאופולד שב לעיר ב-28 ביולי.
באפריל 1850 הגיע לאופולד להסכם עם האוסטרים על הסגת כוחותיהם מטוסקנה, בתמורה לפיזור הפרלמנט, אך האוסטרים הותירו 10,000 חיילים בשטח.
שנה לאחר מכן חתם על קונקורדט עם מדינת האפיפיור, במסגרתו הוקנו סמכויות ומעמד בכיר לאנשי הכמורה.
ב-1852, לאחר לחץ של הממשל האוסטרי, האפיפיור ומלך נאפולי ביטל לאופולד את החוקה.
אישי מפתח בממשל הרפובליקה, ובראשם פרנצ'סקו גוראצי נידונו לתקופות מאסר ארוכות.
הכוחות האוסטריים נסוגו כליל מטוסקנה ב-1855, אך באותה עת כבר לא נותר דבר מן האהדה לה זכה לאופולד בראשית שלטונו.
כאשר הכריזו צרפת בראשות נפוליאון השלישי, ממלכת סרדיניה ופיימונטה מלחמה על אוסטריה באפריל 1859 (מלחמת אוסטריה-סרדיניה), קבע לאופולד מדיניות נייטרלית ולא מנע ממתנדבים טוסקניים להצטרף למלחמה נגד אוסטריה.
מפלגת העם דרשה את התפטרותו של לאופולד ואת הכרתו הפומבית במטרה של איחוד איטליה.
לאופולד סירב לעשות זאת וב-27 באפריל סולק יחד עם משפחתו מפירנצה, ללא אלימות, לבולוניה, שם השתכנה המשפחה בחסות האפיפיור.
ב-21 ביולי ויתר לאופולד על כתרו לטובת בנו פרדיננד, שלא יישם את שלטונו.
בדצמבר 1859 הצטרפה טוסקנה, לאחר שמשאל עם ענה באופן גורף (95%) "כן", לממלכת סרדיניה, בדרך להקמתה של ממלכת איטליה המאוחדת.
מאמצע המאה ה-12 נמצאו על ידי בנימין מטודלה כמה עשרות משפחות יהודיות בפיזה ובלוקה.
ב-1229 נזכרים יהודים בסיינה, ומתחילת המאה ה-14 ואילך נוסדו בנקים יהודיים בערים רבות בטוסקנה.
ב-1437 החלה הבנקאות היהודית בפירנצה ומסביבה התגבשה במהרה קהילה.
עם ייסוד הדוכסות הגדולה של טוסקנה הורע מצב היהודים.
ב-1567 הונהג בה אות הקלון, וב-1570 גורשו היהודים מטוסקנה כולה, פרט לסיינה ולפירנצה - שבהן נכלאו בגטאות.
ב-1492 גורשו היהודים לראשונה מהרפובליקה של לוקה וסופית ב-1572. אולם ב-1593 נפתחו שערי פיזה וליוורנו בפני צאצאי אנוסי ספרד ופורטוגל, ובליוורנו זכו היהודים - כסוחרים וכבנקאים - בתנאים נוחים ביותר, עד שבמאה ה-18 הפכה הקהילה היהודית לאחת הקהילות הפורחות באיטליה כולה.
שליטי טוסקנה שמבית הבסבורג-לורן הרחיבו את זכויות היהודים בעיר זו, וב-1779 אף העניקו להם את הזכות להיבחר למועצת העיר.
באותה עת נמנו כ-6,000 יהודים בחמש ערי המושב היהודי בטוסקנה - פירנצה, פיזה, ליוורנו, סיינה ופיטיליאנו.
ב-1798 זכו יהודי טוסקנה בשוויון מלא מידי שלטונות הכיבוש הצרפתיים, ובכך החל תהליך התערותם בחיי החברה והכלכלה של טוסקנה.
לאחר הרסטורציה לא השתנה מצבם בהרבה; בימי הדוכס הגדול לאופולד השני נמשכה המדיניות הליברלית, ולא נסגרו בפני היהודים השירות הצבאי, פקידות ציבורית ועריכת דין.
יהודי טוסקנה אף הירבו להשתתף בתנועות המדיניות והרוחניות של יתר האוכלוסין, ומספרם בשורות תנועת התחיה האיטלקית ובין חסידי מאציני היה רב.
הדוכסות הגדולה של טוסקנה חפפה במידה רבה את תחום מחוז טוסקנה של איטליה המודרנית.
הדוכסות הגדולה התחלקה לשתי יחידות מנהליות, ששורשיהן עוד בטרם הקמתה.
ה-stato vecchio ("המדינה הישנה"), שחפפה את שטחי דוכסות פירנצה, שהייתה פייף של האימפריה הרומית הקדושה וה-stato nuovo ("המדינה הישנה") שחפפה את שטחי הרפובליקה של סיינה והייתה עד 1555 בשליטת ספרד.
הדוכסות הורחבה על ידי רכישה והתמזגות של מובלעות לתוכה.
כך למשל, ב-1604 נרכשה פיטיליאנו שבנפת גרוסטו מידי משפחת אורסיני, וב-1633 נרכש סנטה פיורה (Contea di Santa Fiora) בדרום טוסקנה מבית ספורצה.
בין השנים 1555 ל-1797 "כירסמו" בשטחה הרציף של טוסקנה מדינת הפרסידים (Stato dei Presidi) בדרום (אזור בשליטה ספרדית באזור מונטה ארג'נטריו) ונסיכות פיומבינו (Signoria di Piombino) נפוליאון צירף שטחים אלה ל"ממלכת אטרוריה", ולאחר תבוסתו הם סופחו לדוכסות הגדולה של טוסקנה.
בנוסף, שכנה בצפון הרפובליקה של לוקה ויורשתה, דוכסות לוקה, שמוזגה לדוכסות הגדולה ב-1847, עם מות שליטתה מארי לואיז, דוכסית פארמה.
דיוקן שם מ עד הערה פרנץ שטפן 1737 1765 אמו הייתה נינתה של מארי דה מדיצ'י, בתו של קוזימו הראשון; מאוחר יותר נבחר לקיסר האימפריה הרומית הקדושה לאופולד 1765 1790 בנו השני של פרנץ שטפן; מאוחר יותר נבחר לקיסר האימפריה הרומית הקדושה פרדיננד השלישי 1790 1801 בנו השני של לאופולד
דיוקן שם מ עד הערה לואי (לודביקו) הראשון 1801 1803 נכדו של פרנץ שטפן קרלו השני 1803 1807 בנו שלו לואי הראשון
דיוקן שם מ עד הערה פרדיננד השלישי 1814 1824 הוחזר על ידי קונגרס וינה לאופולד השני 1824 1859 בנו של פרדיננד השלישי פרדיננד הרביעי 1859 1860 בנו של לאופולד השני
הדוכס קרל לודוויג פרידריך ממקלנבורג, נסיך מירוב (; 23 בפברואר 1708 – 5 ביוני 1752) היה אביהם של קרל השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ ושארלוט ממקלנבורג-שטרליץ מלכת בריטניה.
קרל לודוויג פרידריך נולד ב-23 בפברואר 1708 במירוב שהשתייכה לדוכסות מקלנבורג-שטרליץ, לאדולף פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ, וכריסטינה אמיליה, נסיכת שוורצבורג-זונדרסהאוזן, בתו של כריסטיאן וילהלם הראשון, נסיך שוורצבורג-זונדרסהאוזן.
כשהיה בן 3 חודשים מת אביו אדולף פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ, ואחיו למחצה אדולף פרידריך השלישי, דוכס מקלנבורג-שטרליץ עלה לשלטון במקומו, בעוד קרל ירש את אזור העיר מירוב.
בשנת 1726 יצא קרל שניגן בחליל צד לטיול באירופה, על מנת להשתלם במוזיקה.
לאחר שביקר בז'נבה, איטליה וצרפת, פנה קרל לווינה, שם שירת בחצר קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, והגיע לדרגת אוברסט לוטננט.
לאחר מכן חזר קרל למירוב, והשקיע את זמנו בניהול נחלותיו ובחינוך ילדיו.
ב-5 ביוני 1752 מת קרל, וכעבור חצי שנה מת אחיו אדולף פרידריך השלישי, דוכס מקלנבורג-שטרליץ ללא ילדים, ומשום כך עלה לשלטון בנו של קרל אדולף פרידריך הרביעי, דוכס מקלנבורג-שטרליץ.
בשנת 1735 התחתן קרל לודוויג פרידריך עם אליזבת אלברטינה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, בתו של ארנסט פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן.
הדוכסות הגדולה של ברג (גרמנית: Großherzogtum Berg) הייתה מדינת חסות של צרפת בתחומי הקונפדרציה של הריין, ששכנה בין ממלכת וסטפאליה לאימפריה הצרפתית הראשונה.
בשנת 1794 כבשו הצרפתים את דוכסות ייליך, שהייתה באוניה פרסונלית עם דוכסות ברג תחת בית ויטלסבאך מרוזנות פפאלץ-נויבורג החל משנת 1614. בשנת 1803 העניק מקסימיליאן הרביעי יוזף, הנסיך הבוחר מבוואריה את הניהול בדוכסות ברג לדודנו וילהלם, דוכס בבוואריה, והפריד אותה משאר שטחיו בבוואריה ובפפאלץ.
בשנת 1806 פורקה האימפריה הרומית הקדושה, ומקסימיליאן שהפך בינתיים למלך בוואריה מסר את דוכסות ברג לנפוליאון, בתמורה לקבלת נסיכות אנסבך.
ב-15 במרץ אותה שנה מסר נפוליאון את השליטה בדוכסות לגיסו ז'ואקים מירא, וצירף לו את דוכסות קלווה ממזרח לריין.
ב-12 ביולי 1806 הצטרף מירא לקונפדרציה של הריין, ובתמורה קיבל את התואר דוכס גדול.
בהמשך צורפו לדוכסות שטחי רוזנות מארק, בישופות מינסטר, העיר הקיסרית דורטמונד ושטחים רבים מריינלנד-וסטפאליה.
בשנת 1808 הוכתר מירא למלך נאפולי, ודוכסות ברג נשלטה על ידי נפוליאון באוניה פרסונלית.
בשנת 1809 מינה נפוליאון את אחיינו הפעוט, הנסיך נפוליאון לואי בונפרטה, בנו של לואי בונפרטה, מלך הולנד, לדוכס הגדול של ברג, ופקידים צרפתיים תחת פייר לואי רודרר ניהלו את השטח בשמו.
הירידה הכלכלית בעקבות המערכת הקונטיננטלית הכושלת של נפוליאון, הובילה לסדרה של הפגנות ומרידות.
לאחר תבוסת נפוליאון בקרב לייפציג בשנת 1813 פורקה הדוכסות והשטחים עברו לידי פרוסיה.
בקונגרס וינה בשנת 1815 שולבו שטחי ברג בפרובינציית ייליך-קלווה-ברג, בעוד שטחי רוזנות מארק ומינסטר שולבו בפרובינציית וסטפאליה.
הדוכסית מרחוב דיוק היא סדרת דרמה של ה-BBC שעלילתה מתרחשת בלונדון בשנים 1900 עד 1925. יוצר הסדרה הוא ג'ון הוקסוורת' שהיה קודם לכן המפיק של הדרמה התקופתית "על אדונים ומשרתים" של רשת ITV.
ג'מה ג'ונס מככבת בתפקיד לואיזה לייטון/טרוטר, "הדוכסית" שבשם הסדרה, אשר עולה ממעמד של טבחית לבעלת מלון יוקרתי עבור בני המעמד הגבוה, מלון בנטינק שברחוב דיוק בלונדון.
הסיפור מבוסס בחלקו על חייה של רוזה לואיז (שם נעורים אוונדן) "הדוכסית מרחוב ג'רמין" שניהלה את מלון קוונדיש בלונדון.
כשהסדרה שודרה לראשונה היו עדיין אנשים רבים שזכרו אותה מכיוון שהיא נפטרה ב-1952. לפי מרשם האוכלוסין היא נולדה בלייטון שבמחוז אסקס לאב שען.
בסדרת הטלוויזיה שם המשפחה של לואיזה הוא לייטון ואביה הוא שען.
התוכנית שודרה מ-1976 עד 1977 בשתי עונות עם 31 פרקים בסך הכל.
ב-1980 הייתה הסדרה מועמדת לפרס אמי בקטגוריית סדרה מוגבלת מצטיינת.
את נעימת הנושא הלחין אלכסנדר פריס.
ללואיזה לייטון היפה שנולדה למעמד נמוך (ג'מה ג'ונס) יש שאיפה אחת בחייה, להיות טבחית מעולה.
היא מתקבלת לעבודה בביתו של לורד הנרי נורטון (בריאן קולמן).
צ'ארלי טיירל (כריסטופר קזנוב), אחיינו יפה התואר העשיר והאריסטוקרט של לורד נורטון, מנסה לפתות את הצעירה האטרקטיבית.
אבל היא דוחה את חיזוריו ומסרבת לסטות מדרכה ומשאיפתה להיות הטבחית הטובה ביותר בלונדון.
לואיזה מצליחה לשכנע את השף הצרפתי של לורד נורטון, מסייה אלכס (ג'ורג' פראבדה) לקבל אותה לעבודה כחניכה שלו.
באחד הערבים מתבקשת לואיזה באופן בלתי צפוי להכין ארוחה בכוחות עצמה.
בסופה מתברר לה שאחד האורחים הוא אדוארד הנסיך מוויילס (רוג'ר המונד) שמתפעל מהבישולים שלה וממראיה.
אחרי הארוחה לורד נורטון ושליח מטעם הנסיך לוחצים על לואיזה להיות לפלגשו של אדוארד.
בניגוד לרצונה, היא מסכימה להינשא לבאטלר של לורד נורטון, אוגוסטוס "גאס" טרוטר (דונלד ברטון), כדי לשמור על מראית עין של מהוגנות ולהגן על המוניטין של משפחת המלוכה.
גאס ולואיזה מקבלים בית משלהם, ומתחילה מערכת יחסים בינה לבין הנסיך.
עם מותה של המלכה ויקטוריה, אמו של אדוארד, והפיכתו למלך אנגליה, הוא מנתק את הקשר עם לואיזה.
נישואיה הרעועים של לואיזה לגאס נעשים מתוחים יותר הן בשל מערכת היחסים שלה עם הנסיך והן בשל הצלחתה הגדולה כשפית.
במאמץ להחזיר מעט מגאוותו, רוכשת לואיזה את מלון בנטינק ומפקידה אותו לניהולו של גאס.
עד מהרה יהירותו של גאס, והתערבותה של אחותו, גורמת לניכור של צוות העובדים, ויתרה מכך לעזיבתם של האורחים.
כאשר מגלה לואיזה שגאס מארח בבזבזנות את ידידיו ומבריח את אורחי המלון, היא זורקת אותו ואת אחותו מהמקום.
לאחר מכן היא מגלה לחרדתה את הר החשבונות שלא שולמו.
לואיזה כשרק מרי, אחת המשרתות של לורד נורטון, עוזרת לצדה, מתחילה לעבוד כדי לפרוע את החובות.
היא מקבלת כל עבודת בישול גם הפשוטות ביותר.
אבל בסופו של דבר באחד הבקרים כשהיא מותשת מעבודה, היא מתמוטטת ברחוב.
למזלה עובר במקום צ'ארלי טיירל, שמחזיר אותה לבנטניק.
ברגע שהוא מבין מה גודל הקושי הכלכלי שאליו נקלעה, הוא משכנע אותה לאפשר לו לעזור לה.
הוא הופך לשותף שקט בבעלות על המלון.
לואיזה ממשיכה להעסיק את אחד העובדים הקודמים במלון, רב המלצרים מרימן (ג'ון ולש).
היא מקבלת לעבודה כשוער את איש הצבא התוסס סטאר (ג'ון קייטר) שלצידו נמצא תמיד כלבו פרד.
עוד מעסיקה לואיזה את מרי (ויקטוריה פלאקנט), בחורה ולשית שעבדה אצל לורד נורטון, שהופכת לחברתה הטובה.
בפרק האחרון של הסדרה סטאר ומרי מתארסים.
אחד האורחים הקבועים של המלון הוא מייג'ור טובי סמית'-ברטון (ריצ'רד ורנון), קצין צבא בדימוס.
המייג'ור נהנה להמר על מרוצי סוסים, ובסופו של דבר אינו יכול לשלם את חשבון המלון.
לואיזה שאינה רוצה להשליך אותו לרחוב, מציעה לו מקום מגורים תמורת ייעוץ כללי ועזרה באירוח.
צ'ארלי ולואיזה מתאהבים ויש ביניהם רומן סוער.
כשהיא מוקסמת מצ'ארלי לואיזה מתחילה להזניח את המלון ואת עבודת הבישול שלה.
כשהמייג'ור מבין מה קורה הוא מתערב ומדבר עם צ'ארלי בחשאי.
צ'ארלי שיודע כמה חשוב המלון ללואיזה, הוא עוזב אותה ונוסע לחיות באמריקה, כדי שהיא תוכל להתמקד בעסקים שלה.
בתחילה לואיזה מוכת יגון, אבל לבסוף היא מתאוששת, והמלון הופך להצלחה גדולה.
אבל לואיזה מגלה שהיא בהריון.
היא יולדת בסתר את בתה הלא חוקית וקוראת לה לוטי (ללה וורד).
לואיזה מקבלת את הצעתו של צ'ארלי לתת את לוטי לאימוץ לזוג חשוך ילדים הגר ועובד באחוזתו.
בהמשך הם מסכימים שעדיף שיישארו חברים ולא נאהבים.
עם מותו של אביו יורש צ'ארלי את רכוש המשפחה ואת התואר לורד הייזלמיר.
בברכתה של לואיזה הוא נושא לאישה את מרגרט.
הוא מבין שכדי שנישואיו יצליחו הוא חייב להתרחק מלואיזה.
כאשתו של צ'ארלי מתה הוא מחדש את היחסים עם לואיזה.
הם מחליטים לדחות את נישואיהם עד לסוף המלחמה.
למרבה הצער צ'ארלי מת מפגיעה בראשו כשלחם במלחמת חפירות.
לואיזה מוכת צער אבל מתאוששת בהדרגה.
לואיזה מגלה ללוטי בת העשרה מי הם הוריה האמיתיים.
לוטי מקבלת את ההצעה לעבור לגור בלונדון.
לואיזה, שאינה יודעת מה לעשות עם בתה, שולחת אותה בסופו של דבר לבית ספר פרטי בשווייץ כדי שתהפוך לליידי.
כשלוטי חוזרת כל רצונה הוא להיות זמרת.
במשך הסדרה מופיעים מדי פעם הוריה של לואיזה.
היא ביחסים טובים מאוד עם אביה האוהב (ג'ון רפלי) אבל לא אמה הביקורתית והאנוכית (ג'ון בראון).
לקראת סוף הסדרה אביה של לואיזה נפטר, ולפני כן הוא נותן את כל חסכונותיו לנכדתו כדי שתממש את שאיפותיה להיות זמרת.
לבסוף לואיזה משלימה עם בחירתה של לוטי.
ג'מה ג'ונס – לואיזה טרוטר (שם נעורים לייטון)
ריצ'רד ורנון – מייג'ור סמית-ברטון
כריסטופר קזנוב – צ'ארלס "צ'ארלי" טיירל, בהמשך לורד הייזלמיר
מרי הילי – גברת קוקריין, הטבחית הראשית במלון בנטינק
סאמי וינמיל – את'ל, משרתת במלון בנטינק
הולי דה ג'ונג – ויולט, משרת במלון
דונלד ברטון – אוגוסטוס טרוטר
ג'ון בראון – גברת ויולט לייטון, אמה של לואיזה
ג'ון רפלי – מר ארנסט לייטון, אביה של לואיזה
ללה וורד – לוטי, בתה של לואיזה (וורד היא צעירה מג'מה ג'ונס רק בשמונה וחצי שנים.
בפרק אחד שיחקה פיליפה שקלטון בתפקיד לוטי הילדה)
בריאן קולמן – לורד הנרי נורטון, המעסיק של לואיזה בתחילת הסדרה