tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-5 בדצמבר 1781 הוא שוחרר רשמית, ובנקודת זמן זו ניתן לו הפיקוד על הרגימנט השלישי של וירג'יניה והוא יצא עם מייג'ור גנרל נתנאל גרין אל הזירה הדרומית, כך שהוא השתתף בפעולות לחימה נוספות במלחמה.
בתום המלחמה הוענקה למתיוס דרגת ייצוג של בריגדיר גנרל.
במהלך המלחמה בדרום, התרשם מתיוס מהאפשרויות ליתרונות פוליטיים ופיננסיים בספר של ג'ורג'יה.
ב-1 בינואר 1783 כאשר פורק הרגימנט השלישי של וירג'יניה באופן רשמי, הוא מיהר לפנות לממשלת ג'ורג'יה בבקשה לקבלת אדמה, וקיבל שטח של 1,900 אקרים במחוז וילקס.
הוא חיסל את עסקיו ואת רכושו בווירג'יניה ושם פעמיו לספר החדש בג'ורג'יה.
שם הוא ורעייתו, אן פולי פול, בנו בקתה במקום שנקרא גוז פונד.
נולדו להם שמונה ילדים: ג'ון, צ'ארלס לואיס, ג'ורג' הבן, ויליאם, אן, ג'יין, מרגרט ורבקה.
רעייתו אן פולי נפטרה שנים מספר לאחר הגעתם לג'ורג'יה.
ב-1790 שב מתיוס לזמן קצר לסטנטון, וירג'יניה, שם הוא נשא לאישה את האלמנה מרגרט ריד.
ב-1793 שבה מיד לווירג'יניה כדי לבקר את ידידיה ואת משפחתה, וכאשר מאוחר יותר היא כתבה לבעלה שיאפשר את חזרתה, הוא השיב, "לא לקחתי אותך לווירג'יניה, ואני לא מתכונן להטריד את עצמי להגיע לשם כדי להחזיר אותך".
השניים לא התפייסו מעולם, ובפברואר 1797 אישר בית המחוקקים של וירג'יניה את גירושיהם.
על בסיס המוניטין הצבאי שלו, הגיע מתיוס עד מהרה למקום מכובד בפוליטיקה המדינתית של ג'ורג'יה.
הוא מונה כשופט במחוז וילקס, וכחבר מועצת העיר וושינגטון שבג'ורג'יה.
שנתיים לאחר מכן, ב-2 בינואר 1787, הוא נבחר לאספה הכללית של ג'ורג'יה.
שלושה ימים לאחר מכן הוא נבחר כמושל ג'ורג'יה ה-20 לתקופת כהונה של שנה אחת.
תקופת כהונתו הקצרה כמושל הייתה מוצלחת.
הוא השתתף בוועידה המדינתית שהתכנסה ב-1787 לאשרור חוקת ארצות הברית, והותיר את המדינה במצב של יציבות.
לאחר מכן הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בקונגרס הראשון.
תקופת כהונתו בקונגרס כונתה "חסרת ברק", בין השאר בשל "רגישויות הספר" שלו, שלא התאימו לקונגרס.
בבחירות לכהונה שנייה בקונגרס של 1791 הוא נוצח, ובשנה שלאחר מכן החל במסע בחירות בלתי מוצלח לסנאט של ארצות הברית.
על כל פנים, ב-1793 הוא זכה לתמיכה מספקת כדי להיבחר שוב כמושל ג'ורג'יה.
תקופת ממשלו השנייה של מתיוס כמושל הייתה סוערת יותר בהשוואה לזו הראשונה.
באותה תקופה נאבקה ג'ורג'יה להגן על אדמותיה שבחלק המערבי שלה, ומצב זה הוביל למחלוקות במהלך תקופת כהונתו של מתיוס.
בפברואר 1794, הקים הגנרל אלייז'ה קלארק, וטרן פופולרי שלחם במלחמת העצמאות, את "רפובליקת טרנס-אוקוני" באופן בלתי חוקי כמדינה עצמאית בשטחי הציד המערביים של ג'ורג'יה, ששוריינו במסגרת הסכם ניו יורק של 1790 עבור האינדיאנים משבטי המוסקוגי.
הנשיא ג'ורג' וושינגטון הפעיל לחץ על מתיוס להעביר את קלארק ואת מתיישביו אל מחוץ לקרקעות האינדיאנים, אך בתחילה התעלם מתיוס מהלחצים, מתוך אהדה למטרתו של קלארק, ובהיותו מודע לפופולריות המקומית שהייתה לקלארק כגיבור מלחמת העצמאות.
אף על פי כן, המגמה בדעת הקהל השתנתה לבסוף, ובספטמבר הורה מתיוס ל-1,200 אנשי מיליציה לפעול בשיתוף פעולה עם כוחות פדרליים ולכתר ולבודד את הביצורים של קלארק, מהלך שהוביל לכניעתו.
בית המחוקקים של ג'ורג'יה ביקש להקל על המעמסה שלו בנוגע לאדמות המדינה המערביות הבלתי מוגנות על ידי עידוד הצעות רכישה של ספסרי קרקעות פרטיים.
כאשר ביקשו נציגי הבית מארבע קבוצות פרטיות לרכוש 35 מיליון אקרים שהשתרעו ממערב לנהר המיסיסיפי במחיר של פחות משני סנטים לאקר, דחה מתיוס בתחילה את ההצעה.
אף על פי כן, קבוצת הרוכשים שיחדה פוליטיקאים רבים בג'ורג'יה כדי שיקדמו חוק לאישור העסקה, ומצב זה הגביר את הלחץ הפוליטי בשילוב דעיכת הפופולריות שגרמו למתיוס לקבל לבסוף את חוק קרקעות יאזו ולחתום עליו.
כאשר למד הציבור על פרטי החוק, הוא זעם על כך, ומחאות נשלחו לפקידי ממשל פדרליים ולחברי הקונגרס.
כך מתיוס, שעל אף שלא הרוויח באופן אישי מהחוק, הפך לחזות הציבורית שלו.
ג'ארד אירווין והסנאטור ג'יימס ג'קסון הובילו מאמצי רפורמה.
אירווין נבחר כמושל ג'ורג'יה במקומו של מתיוס, וב-13 בפברואר 1796, פחות מחודשיים לאחר שהושבע לתפקידו, הוא חתם על חוק לביטול חוק יאזו.
לאחר מכן לא החזיק מתיוס שוב במשרה פוליטית.
לזמן מה הוא חשב אפילו לעזוב את ארצות הברית, ואף כתב לג'ורג' וושינגטון וביקש לקבל ממנו מכתב המלצה כהכנה לעזיבתו.
על כל פנים, ב-1797, מתיוס, שבאותה עת כבר היה נשוי בשלישית למרי קרפנטר, יצא אל טריטוריית מיסיסיפי, שם החזיקה רעייתו ברכוש.
שוב פנה מתיוס לעסקי הקרקעות.
הוא רכש מניות בחברת קרקעות שטענה לבעלות על שטחים נרחבים בטריטוריה.
הוא גם ביצע פעולות שדלנות בקרב ידידים בקונגרס לקבל מינוי לתפקיד פוליטי בטריטוריה.
ב-1798 מונה מתיוס כמושל הראשון של טריטוריית מיסיסיפי על ידי הנשיא ג'ון אדמס.
על אף זאת, מזכיר המלחמה ג'יימס מקהנרי התנגד למינוי, בהזכירו את השקעותיו של מתיוס בטריטוריה.
כאשר נסוג אדמס מהחלטת המינוי, דווח שתגובתו של מתיוס הייתה: "אדוני, אם הכרת אותי, לא היית צריך להתחרט על החלטת המינוי.
אם לא הכרת אותי, לא היית צריך למנות אותי לתפקיד כה חשוב".
המלחמה הפטריוטית של מזרח פלורידה
בנובמבר 1810 קיבל מתיוס מידע ממושל מערב פלורידה, וינסנט פולק, שהוא מעוניין להעביר בדרכי שלום את מערב פלורידה לידי ארצות הברית, זאת על רקע החלשתה של המלוכה הספרדית בעקבות מעורבותה במלחמות הנפוליאוניות.
מתיוס העביר את המידע לתשומת ליבו של הנשיא ג'יימס מדיסון, שביקש להמשיך את צעדי מדיניות ההתפשטות של קודמו בתפקיד תומאס ג'פרסון.
מדיסון, ששאיפותיו היו רחבות יותר, קבע שיש לספח מיד הן את מערב פלורידה והן את מזרח פלורידה.
בינואר 1811 נפגשו מדיסון ומתיוס בוושינגטון די.
כדי לדון באסטרטגיה לביצוע הסיפוח.
מדיסון נתן למתיוס הנחיות "מעורפלות וכלליות" להצתת מרד בקרב הנתינים הספרדים, אם יהיה צורך בכך, ולאחר מכן להעביר את הטריטוריות שבשליטת מורדים אלה לארצות הברית.
אף אחד משני האישים הללו לא קיים רישום של הפגישה, ואפילו המועד המדויק של השיחה לא ידוע.
באופן רשמי מינה מדיסון זמן קצר לאחר מכן את מתיוס ואת הנציג לאינדיאנים ג'ון מקי, כסוכנים חשאיים, והם יצאו מיד דרומה.
מתיוס ומקי יצרו רשת מודיעים ברחבי מזרח פלורידה, ומתיוס דיווח באופן שוטף למזכיר המדינה ג'יימס מונרו.
מונרו עודד את מתיוס להמשיך כל עוד האפשרות תהיה מעשית.
על כל פנים, בשבועות הבאים כתב מתיוס מכתבים רבים למונרו שלא זכו למענה.
על אף שלא היה סמוך ובטוח בכך, ראה מתיו את חוסר התגובה כאישור מפורש לתוכניתו, בהניחו שממשל מדיסון פעל באופן חשאי ושאף לא להותיר עדויות למעורבותה של ארצות הברית.
אף על פי כן, ההיסטוריון ג'.
סטאג טוען שממשל מדיסון נקט בצעדים בלתי פורמליים שעל פיהם "ששתיקה פרושה לא הסכמה, אלא להפך".
נוהג זה, שלא זכה להסבר מהממשל, גרם לכמה מקרים של אי-הבנה בקרב פקידים רמי דרג במשך כל תקופת נשיאותו של מדיסון.
בקיץ 1811 לקה מתיוס במלריה, ובמשך שבועות הוא רותק לביתו בסנט מרי, שעל הגבול שבין ג'ורג'יה לפלורידה.
על כל פנים, באוגוסט הוא כתב למונרו, בציינו את מוכנותו לציד את כוח המורדים וביקש לקבל אספקה.
בסוף אותו קיץ דלפו תוכניותיו של מתיוס לידיעת הרשויות הספרדיות, וממשלת ספרד כתבה למונרו והאיצה בו להתכחש לצעדיו של מתיוס ולעוצרו.
תחת זאת, השיב מונורו בהצדקת זכויותיה של ארצות הברית במזרח פלורידה, וטען ש"ארצות הברית הייתה צריכה לקבל את הארץ הזו [מזרח פלורידה] מזמן" כערבון לחובות בלתי משולמים של ספרד לארצות הברית.
הוא נקט בצעד נוסף ופרסם את הטיעון הזה בעיתון הרשמי של ממשלו.
התנהלות זו התקבלה על ידי מתיוס כתמיכה של ממשל מדיסון לתוכניותיו כתחליף להתכתבות ישירה, ובנוסף הוכיחה את עצמה כמועילה למאמצי הגיוס שלו.
עד סוף 1811 הוא גיבש את תפקידי ההנהגה לכוח המרד מתוך בעלי המטעים ואנשי העסקים הספרדים האמידים.
ועדיין, הוא לא מצא מספיק תמיכה מקומית כדי לגבש כוחות לחימה.
לפיכך פנה מתיוס לפעולות גיוס מתנדבים מג'ורג'יה שייקחו חלק במרד.
בראשית 1812, כבר מנה כוח הפטריוטים של מתיוס כ-125 איש.
כדי לתגבר את הכוח, הכין מתיוס תוכנית ש-75 חיילים אמריקאים על הגבול יערקו מצבא ארצות הברית ויצטרפו למורדים, בעוד שבסופו של דבר יבטיח מתיוס את חנינתם והשבתם לדרגותיהם הקודמות לאחר תום הפעולה.
בכל אופן, ימים ספורים לפני שהפטריוטים חצו את הגבול לפלורידה, גילה מייג'ור ג'סינט לאבל, שהיה בן בית אצל מתיוס בסנט מארי, על תוכניתו של מתיוס לפתות אנשים בדיוויזיה שלו לערוק, ומתוך התנגדות אליה, הוא הרים קול צעקה.
בעקבות כך, הבין מתיוס שלרשותו לא יעמוד מספר האנשים הדרוש לכיבוש סיינט אוגוסטין.
מתוך חשש שחלון ההזדמנויות שלו למתקפת פתע ייסגר, הוא החליט לתקוף את העיר פרננדינה שעל האי אמיליה, מעבר לנהר מול סנט מרי, שהייתה שמורה באופן הדוק פחות.
הוא קיווה לכבוש את פרננדינה, לחבור לכוחות האמריקאים, ומשם לעבור לסיינט אוגוסטין.
בליל 13 במרץ 1812, מתיוס, בראש כוח הפטריוטים שלו, ובסיוע מתשע ספינות תותחים של צי ארצות הברית, נכנס לפלורידה, ועד מהרה כבש שטחים כפריים מול חוף האי אמיליה.
עריקה של לוחמים לשורות הפטריוטים העלתה את מספר אנשי הכוח לכ-250, שמתוכם 59 היו נתינים ספרדיים.
לאחר מכן החל מתיוס לנהל משא ומתן עם דון חוסטו לופס, מפקד המבצר בפרננדינה, על כניעת העיר.
ב-16 במרץ השיגו הפטריוטים שליטה בעיר מבלי שנורתה ירייה אחת.
המורדים הניפו את הדגל החדש של מזרח פלורידה שעוצב על ידי אחד מחברי מטהו של מתיוס, החזיקו בטריטוריה במשך 24 שעות, ולאחר מכן העבירו אותה לידי ארצות הברית.
מתיוס כתב למדיסון על הצלחת המשימה, וביקש תוספת של כוחות צבאיים אמריקאים מתוך הכרה בקשיים שהוא ניצב מולם בקבלת תמיכה מקומית.
מתיוס גם חשף בפני מדיסון את כוונתו למגר באופן דומה את השלטון הספרדי מהערים מוביל ופנסקולה שבמערב פלורידה.
בסוף 1811, נעשה כבר מדיסון משוכנע בכך שמלחמה עם בריטניה על הגבול עם קנדה היא בלתי נמנעת.
ב-יוני 1812 הוא אכן הכריז באופן רשמי מלחמה על בריטניה, ובכך פתח את מלחמת 1812. עם הוודע לו על בקשתו של מתיוס על סיוע צבאי אמריקאי נוסף בפלורידה, ועל זעם הספרדים על פעולתו, חשש מדיסון בנוגע לאפשרות של הרגזת ספרד ובעלת בריתה, בריטניה, והצטרפותה לכוחות שלחמו נגד ארצות הברית.
יותר מכך, בעיתונות הארצית פרצה שערורייה בנוגע לאיסוף מידע על יריבים פוליטיים על ידי מדיסון מידי סוכן חשאי בריטי בניו אינגלנד ימים ספורים לפני שפורסמו החדשות על כיבוש פרננדינה על ידי מתיוס.
בעוד שמונרו הודה במפורש שהייתה "חוכמה רבה" בתוכניתו של מתיוס, הוא קיווה להציל את מאמציו, והוא ומדיסון הסכימו שהמחיר הפוליטי של תמיכה ציבורית במתיוס יהיה יותר מדי גדול לאותה עת.
מדיסון התכחש באופן פומבי למתיוס, וב-4 באפריל 1812 שחרר אותו מתפקידו.
לאחר מכן מינה מדיסון את מושל ג'ורג'יה, דייוויד בירדי מיטשל, כסוכן המיוחד החדש שלו במזרח פלורידה, והטיל עליו את המשימה לשמור על שלמותו של הצבא הפטריוטי של מתיוס ועל הישגיו הצבאיים.
עד מהרה הודיע מיטשל למושל מזרח פלורידה, חואן חוסה דה אסטרדה, שארצות הברית לא תסבול שום ניסיון למגר את הפטריוטים.
מתיוס, שזעם על הדחתו, יצא לוושינגטון, שם הוא הכריז "שהוא יהיה ארור אם הוא לא יפוצץ את כולם".
על כל פנים, בדרכו הוא לקה בהתקף חוזר של מלריה, ונאלץ להשתהות באוגוסטה, ג'ורג'יה.
ג'ורג' מתיוס נפטר שם ב-30 באוגוסט 1812, יום הולדתו ה-73. הוא נטמן בכנסיית סנט פול שבעיר.
היסטוריונים חלוקים בנוגע למורשת של המלחמה הפטריוטית של מזרח פלורידה.
חלקם הגיעו למסקנה שמתיוס חרג מסמכותו במכוון ביחס לכוונותיו של מדיסון.
אחרים טוענים שמתיוס מילא אחר כוונותיו של מדיסון, ושמדיסון התכחש למתיוס ממניעים פוליטיים.
הבדלים אלו בניתוח הדברים מחריפים עוד יותר לאור העובדה שמדיסון ומתיוס לא הותירו שום רישומים מפגישותיהם שבהן דנו במערכה.
במאמרו על המלחמה, ציין ג'.
סטאג, "ברור כעת שמעשיהם של מתיוס ומקי בפלורידה ובחוף המפרץ בשנים 1810–1812 חרגו הרבה מעבר למדיניות של ממשל מדיסון מאשר שיקפו אותה".
בנוסף, הוא סבור שהמלחמה הפטריוטית הייתה "רגע של מבוכה ובושה בהיסטוריה המוקדמת של מדיניות החוץ של ארצות הברית".
קיוזיק, בספרו "המלחמה האחרת של 1812", מציין, "למען האמת, אי שביעות הרצון של הממשל מההתקפה על מזרח פלורידה התבסס על התיזמון שלה ועל הפרסום חסר המזל שהיא קיבלה, לא על תוצאותיה".
מלווין הרנדון מגיע למסקנה זהה.
במאמרו על המלחמה הוא כתב, "מוסכם באופן כללי שמתיוס היה קורבן של ממשל הפכפך שהוא פעל בנאמנות על פי הנחיותיו על פי השקפותיו.
הוא הרחיק לכת יתר על המידה בהצלחותיו, ובשל לחץ מגורמים שונים, הנשיא מדיסון ומזכיר המדינה מונרו ראו שיהיה זה נחוץ להקריב את מתיוס כדי להרגיע את הביקורת על מדיניותם בפלורידה".
באופן דומה, מציין פרנק אוסלי בספרו, "ככל הנראה מתיוס פירש את משאלותיו של מדיסון בדייקנות, וסביר להניח שההוראות בעל פה מהממשל הבטיחו לו שהאופן שבו הוא הבין את ההוראות היה נכון לחלוטין".
פול קרוז, במאמרו על מתיוס בתקופת המלחמה, מבחין בכך ש"יהיו ההוראות שקיבל מתיוס אשר יהיו, מכתב שהוא שלח למונרו, שנכתב יותר משבעה חודשים לפני הפלישה, חשף במלואו את התכנון המהפכני שלו במזרח פלורידה.
כאשר הממשלה לא בדקה את התוכנית על פי מכתב זה, היא הפכה את עצמה לשותפה לתוכנית".
נוט, בספר שכתב אודות מבצעים חשאיים והנשיאות האמריקאית, מציין: "אני מאמין שהצידוק של מתיוס שהוא לא יצליח להשיג את כיבושה של מזרח פלורידה ללא סיוע צבאי אמריקאי גלוי, דחף את הממשל אל מעבר לקצה.
חודשים של הסכמה שבשתיקה של מדיסון הגיעו לקיצם".
מספר לוחיות זיכרון ברחבי ארצות הברית מנציחות את מתיוס.
באנדרטה לקרב פוינט פלזנט במחוז מייסון שבווירג'יניה המערבית, מצוין שמו כקפטן בארמייה של הגנרל אנדרו לואיס.
באתר בו ניצב ביתו בג'ורג'יה, "גוז פונד", שבמחוז אוגלתורפ, ניצבת לוחית זיכרון המנציחה אותו.
לוחית זיכרון נוספת, במחוז גרין שבג'ורג'יה, ניצבת באתר שבו היה פורט מתיוס, מוצב בו כתב תומאס יוטון למתיוס את הדוח שהוביל לנפילת רפובליקת טרנס-אוקוני.
לוחית זיכרון במחוז אלברט שבג'ורג'יה מציינת את חלקו של מתיוס בהקמת המחוז.
ג'ורג' ספיקר מייקלסון היה פוליטיקאי אמריקאי מדקוטה הדרומית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל דקוטה הדרומית ה-28 מ-1987 ועד מותו בהתרסקות מטוס ב-1993.
מייקלסון, כיהן אף הוא כמושל המדינה בשנים 1947–1951. נכון להיום, השניים הם האב והבן היחידים שכיהנו בתפקיד זה.
ג'ורג' מייקלסון נולד בעיר מוברידג' שבדקוטה הדרומית.
מייקלסון, ומדג' מייקלסון, היו מושל דקוטה הדרומית והגברת הראשונה של המדינה בשנים 1947–1951.
ב-1963 סיים מייקלסון לימודי תואר בוגר אוניברסיטה במנהל עסקים באוניברסיטת דקוטה הדרומית, וב-1965 סיים לימודי תואר במשפטים באוניברסיטה זו.
מייקלסון שירת בצבא ארצות הברית, כולל סבב שירות במלחמת וייטנאם.
הוא נשא לאישה את לינדה מקהרן, ולשניים נולדו בת ושני בנים.
בשנים 1967–1968 שימש מייקלסון כעוזר התובע הכללי של דקוטה הדרומית, ובשנים 1971–1974 כתובע המדינתי במחוז ברוקינג.
לאחר מכן הוא נבחר לבית הנבחרים של דקוטה הדרומית וכיהן בו בשנים 1975–1980, מתוכן בשנתיים האחרונות כיושב ראש הבית.
ב-1986 נבחר מייקלסון כמושל דקוטה הדרומית ונבחר לכהונה שנייה ב-1990. הוא כיהן בתפקיד מ-6 בינואר 1987 ועד מותו ב-19 באפריל 1993. כמושל, פעל מייקלסון לשיפור מערכת החינוך, הגדלת שכר המינימום, קידום רפורמה במערכת הבריאות, ופתרון בעיות במשק המים.
הוא גם דאג להקמתה של קרן הפיתוח והיוזמה הכלכלית.
ב-19 באפריל 1993 היה מייקלסון אחד משמונה האנשים על סיפון מטוס בבעלות המדינה ששבו לדקוטה הדרומית ממשימת שדלנות באוהיו.
טייס המטוס, מדגם מיצובישי MU-2, דיווח על בעיות במנוע בעת שחלף ליד דביוק, איווה, והתרסק אל תוך ממגורה של חווה במרחק של 6 ק"מ מדרום לזווינגל.
כל שמונה נוסעי המטוס נהרגו.
ההתרסקות אירעה ביום בו הסתיים המצור בווייקו, שהאפיל על כיסויה בתקשורת הארצית.
במקומו של מייקלסון הושבע כמושל סגנו וולטר דייל מילר.
הוא נטמן בבית הקברות גרינווד שבברוקינגס.
על שמו של מייקלסון נקראו בית ספר חטיבת ביניים בעיר בורקינגס, שביל בגבעות השחורות, ומרכז למדעי המוח בעיר ינקטון.
על שמו נקרא גם מרכז לחינוך במכון הטכנולוגי הדרום-מזרחי בסו פולס, שנבנה כבר ב-1990. פרס השירות על שמו של מייקלסון מוענק מדי שנה על ידי משרד התיירות של דקוטה הדרומית.
אוניברסיטת דקוטה הדרומית שבה למד, מעניקה מלגות לסטודנטים מצטיינים.
ג'ורג' רובינסון סוויפט היה פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית.
סוויפט נולד ב-19 בדצמבר 1887 במחוז בולדווין שבאלבמה.
הוא התחנך בבתי הספר הציבוריים של מחוזו, למד ב-University Military School במוביל ובאוניברסיטת אלבמה בטסקלוסה, ולאחר מכן עבד בתעשיית העץ.
בשנת 1946 מונה לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את המושב שהתפנה בעקבות מותו של ג'ון בנקהד השני.
סוויפט ייצג את אלבמה בסנאט מ-15 ביוני 1946 ועד 5 בנובמבר 1946, ולא התמודד בבחירות למושב הקבוע.
לאחר מכן חזר לעבוד בתעשיית העץ.
סוויפט נפטר ב-10 בספטמבר 1972 בניו אורלינס שבלואיזיאנה ונקבר בבית הקברות Oak Hill באטמור.
אחד מאחיו היה איירה פ.
סוויפט (1898–1987), שהגיע לדרגת מייג'ור גנרל בצבא ארצות הברית.
ג'ורג' סטיוארט ניקסון היה יזם ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת נבדה.
ניקסון נולד ב-2 באפריל 1860 בעיר ניוקאסל שבקליפורניה.
הוא החל לעבוד בחברת רכבות ולמד טלגרפיה.
בשנת 1881 הועבר לנבדה, שם ייסד בנק בעיר וינמוקה ושימש כקופאי הראשי שלו.
בנוסף, בנה בית אופרה ברינו ותיאטרון בווינמוקה, והיה אחד ממממני מלון "מיזפח" בעיר טונופה שבנבדה.
ניקסון נבחר לבית המחוקקים של נבדה בשנת 1891. בשנת 1905 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, ונבחר מחדש ב־1911. הוא כיהן עד מותו ב־1912. בתקופת כהונתו עמד בראש ועדת ההגנה על חופי ארצות הברית.
ב־9 בפברואר 1905 הצטרף למועדון הבוהמי של סן פרנסיסקו.
ניקסון נפטר ב-5 ביוני 1912 ונקבר בבית העלמין המאסוני ברינו.
לאחר מותו בחר בית המחוקקים של נבדה את ויליאם א.
העיירה ניקסון שבנבדה נקראה על שמו.
פילדמרשל סר ג'ורג' סטיוארט וייט היה קצין בכיר ב.
וייט שירת בצבא הבריטי בין השנים 1853–1905 וטיפס בדרגות מלוטננט זוטר ועד לפילדמרשל.
הוא לקח חלק במערכות השונות של האימפריה הבריטית, בהם המרד ההודי הגדול, המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה, המלחמה האנגלו-בורמזית השלישית, המלחמה המהדית ומלחמת הבורים השנייה, עבור פיקודו במלחמה האנגלו-אפגנית הוענק לו עיטור צלב ויקטוריה (העיטור הצבאי הגבוה ביותר עבור גבורה בשדה הקרב).
לאחר שחרורו מהצבא שימש מושל גיברלטר (1900-1905) ומושל בית האבות המלכותי צ'לסי (1905-1912).
וייט נולד באירלנד למשפחה מכובדת במחוז אנטרים, והתחיל את דרכו הצבאית באקדמיה הצבאית המלכותית סנדהרסט.
בנובמבר 1853 הוסמך כקצין ברגימנט הרגלי ה-27 (אניסקילן), איתו הוצב בפשוואר שבצפון-הודו, שם לחם במרד ההודי ב-1857. לאחר סיום המערכה בהודו, קודם וייט לדרגת קפטן ביולי 1963 והועבר לרגימנט הרגלי ה-92 (גורדון היילנדרס), הוא חזר לאנגליה וקודם לדרגת מייג'ור בדצמבר אותה שנה.
ב-1868 נשלח הרגימנט שלו שוב להודו וב-1875 קיבל וייט פיקוד על גדוד ברגימנט, עליו פיקד במהלך המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה, בין היתר על פיקודו בקרב צ'רסיה (אוקטובר 1879) וקרב קנדהאר (ספטמבר 1880) עוטר בצלב ויקטוריה.
עם תחילת מלחמת הבורים פיקד וייט בקרב אלנסלאגט ומשם נסוג עם הכוחות הבריטים לעיר ליידיסמית', כשהוא מפקד על חיל המצב במהלך המצור על ליידיסמית'.
מפקד כלל הכוחות בדרום אפריקה, רדוורס בולר, הנחה את וייט לוותר על העיר ולהיכנע נוכח המצור הקשה, אך זה סירב וטען שהוא "מחזיק אותה עבור המלכה".
לאחר ארבעה חודשי מצור ארוכים, הכוחות הבריטים הצליחו להגיע לעיר ולשחרר את המצור בסוף פברואר 1900 מבלי שווייט נכנע, מה שהפך אותו בין לילה לגיבור מלחמה ודמות מאוד פופולרית בעיני הציבור הבריטי והכנה לו את הכינוי "מגן ליידיסמית'".
עבור פיקודו ולחימתו במהלך המלחמה, קיבל וייט בין היתר את תואר מפקד אביר הצלב הגדול של מסדר כוכב הודו ומפקד אביר הצלב הגדול של מסדר האמבט.
במאי 1900 מונה וייט לתפקיד מושל גיברלטר וב-1903 קודם לדרגת פילדמרשל.
בשנת 1905 מונה וייט לתפקיד מושל בית החולים המלכותי צ'לסי, תפקיד אותו מילא עד מותו ב-24 ביוני 1912. סר ג'ורג' סטיוארט וייט נקבר בבית משפחתו בברוחשיין, מחוז אנטרים, צפון אירלנד.
צלב הוויקטוריה שלו, לצד שאר העיטורים שלו, מוצגים כיום במוזיאון רגימנט הגורדון היילנדרס באברדין, סקוטלנד.
ג'ורג' עובדיה נולד למשפחה אמידה של סוחרי עץ בבגדאד, עיראק.
הוא למד בבית הספר האמריקאי בעיר, ולאחר שסיים את לימודיו החל לקנות ולהפיץ סרטים.
בכסף שהרוויח קנה שני בתי קולנוע.
בעקבות הקמת מדינת ישראל החרים הממשל את רכושם של יהודי המדינה ובכללו גם בתי הקולנוע של עובדיה.
בשנת 1949 עלתה משפחתו לישראל, והוא עבר להתגורר באיראן.
בשנים 1950–1964 היה פעיל כבמאי וכשחקן בתעשיית הסרטים האיראנית.
בתקופה זו ביים 23 סרטי קולנוע.
החל מ-1964 דילג בין איראן לבין ישראל, וב-1967 ביים את הסרט "הנחשקת" כהפקה איראנית-ישראלית משותפת.
בשנות השבעים היה עובדיה אחד מהבמאים הפעילים ביותר בישראל.
הוא ביים 13 סרטים שחלקם היו הצלחה קופתית אדירה, כמו הסרט "נורית", בו צפו 750,000 צופים.
עם זאת, אהבת הקהל עמדה בניגוד מוחלט לעמדת מבקרי הקולנוע בישראל של שנות ה-70, שקטלו באכזריות את סרטיו (שהיוו חלק מז'אנר שכונה "סרטי בורקס") והאשימו אותו ברדידות תרבותית.
"הייתי בטוח שאני נמצא בבגדאד או בדמשק", כתב המבקר אהרון דולב במעריב באוגוסט 1972, "כי 'נורית' הוא תוצר רדוד של מנטאליות מזרחית מפגרת.
עובדיה מאיים לטבע את כולנו במי-אפסיים של אינפנטיליות לבאנטינית".
בין השחקנים הבולטים ששיחקו בסרטיו ניתן למצוא את אורי זוהר, יונה אליאן, דליה פרידלנד, תיקי דיין ופול ל.
כמו כן, התמיד בשילובם של זמרים פופולרים לאותה התקופה בתפקידים הראשיים, בין הזמרים הבולטים: ששי קשת, ירדנה ארזי, יגאל בשן, עפרה חזה, צביקה פיק, ניסים סרוסי, איתן מסורי ואבי טולדנו.
שיריהם של אותם זמרים ששולבו בסרטים, קובצו לאחר מותו בשנת 1996 לכדי אלבום בהוצאת הד ארצי שנקרא: "קרוב ורחוק, השירים היפים מסרטיו של ג'ורג' עובדיה".
סרטים אלו לא הצליחו מבחינה קופתית בקולנוע בשונה משאר סרטיו, שלמרות אי קבלתם על ידי מבקרי הקולנוע הצליחו להביא קהל רב לבתי הקולנוע.
אחיו של ג'ורג' עובדיה, אברהם עובדיה, היה משורר מוכר בשפה הערבית.
ג'ורג' עובדיה נפטר ב-1996 ונטמן בבית העלמין ירקון.
הוא הותיר אחריו שתי בנות ובן.
לאחר מותו של עובדיה, כתב מבקר הקולנוע אורי קליין כי הוא לא זכה ביחס הראוי לו, והיה קורבן של מלחמת תרבות בין מזרחים לאשכנזים.
במהלך השנים הפכו סרטיו של עובדיה לסרטי פולחן מצליחים, בדומה לרוב סרטי הבורקס, וגם האקדמיה החלה לעסוק בתרומתו לקולנוע הישראלי ובאופן שבו שיקפו סרטיו את המתח העדתי בישראל.
תרומתו של עובדיה לקולנוע האיראני שלפני המהפכה האסלאמית ולקולנוע הישראלי גדולה וקופרודוקציה זו ניכרת בקוסמופוליטיות ומבוססת על פתוס, אמוציונליות, מלודרמטיות ותיאטרליות וביצירותיו יש שילוב הרמוני של תרבות המזרח הקרוב ותרבות היידיש שנחשבו לגלותיות באותה תקופה בארץ.
הוא נחשב לרומנטיקן חסר תקנה.
חלק מסרטיו הישראליים דומים בתסריטיהם ובעלילותיהם לאלה האיראניים בתקופת השאה, תוך אדפטציה ולוקליזציה לתרבות הישראלית; והנאיביות הטהורה מככבת בשניהם בדרך כלל עם סוף טוב ושמח ותיקון העוולות ועשיית צדק.
על פי מידע מהאתר ספר נוויס سفرنویس safarnevis בשפה הפרסית בשנת 1955 עובדיה נישא לשחקנית ולזמרת האיראנית היפה "פרוע' סהאמי" فروغ سهامی Forugh Sahami אותה שילב בסרט אחד בלבד "שקיעת האהבה" غروب عشق Ghorub-e-Eshq ; ולאחר מכן כבר לא אפשר לה להשתתף בסרטים נוספים.
לא ברור אם נישואין אלה נשאו פרי אך לדברי האתר יש הגורסים כי נולדה לה בת בשם שהריאר קנברי شهیار قنبری שלא ברור אם יש לה בכלל קשר לג'ורג' עובדיה.
הסרט "נמל האהבה" بندرگاه عشق Bandargah-e-Eshq שתורגם ל"נחשקת" היה סרט בינלאומי בשיתוף גם עם איטליה ויוון.
אריאנה (1971) - בימוי ותסריט
פישקה במילואים (1971) - בימוי
נורית (1972) - בימוי, תסריט והפקה
קוראים לי שמיל (1973) - בימוי והפקה
בדרנית בחצות (1977) - בימוי, תסריט והפקה
הדודה מארגנטינה (1984) - בימוי והפקה
סר ג'ורג' פאג'ט תומסון היה פיזיקאי אנגלי שזכה בפרס נובל לפיזיקה לשנת 1937 על גילוי התכונות הגליות של האלקטרון, כפי שהן באות לידי ביטוי בתופעות של עקיפה.
הוא חלק את הפרס עם קלינטון דייוויסון, שעסק במחקר בתחום זה במקביל.
אביו הוא חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1906 ג'יי ג'יי תומסון, ואמו היא רוז אליזבת' פאג'ט, בתו של פרופסור לרפואה באוניברסיטת קיימברידג'.
תומסון למד מתמטיקה ופיזיקה בטריניטי קולג'.
בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התגייס לחיל הרגלים המלכותי.
לאחר שירות קצר בצרפת, החל לעסוק באווירודינמיקה.
בשנת 1924 התחתן עם קייטלין ביוקנן סמית', בתו של הכומר סר ג'ורג' אדם סמית'.
לאחר ששירת בצבא במלחמת העולם הראשונה, התקבל כחבר סגל באוניברסיטת קיימברידג', ומשם המשיך לאוניברסיטת אברדין.
הוא זכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1937 על מחקריו באברדין שהובילו לגילוי התכונות הגליות של האלקטרון.
בעוד שאביו של תומסון ראה באלקטרון כחלקיק (וזכה על כך בפרס נובל), תומסון הראה שהוא יכול לעקוף כגל, תגלית שהוכיחה את עקרון הדואליות גל-חלקיק, השערה שהועלתה לראשונה בידי לואי דה ברויי בשנות העשרים של המאה העשרים, וכונתה על שמו השערת דה ברויי.
בשנת 1930 מונה תומסון לפרופסור באימפריאל קולג' בלונדון.
בשנות השלושים המאוחרות ובמהלך מלחמת העולם השנייה התמחה בפיזיקה גרעינית, והתמקד ביישומים הצבאיים שלה.
בין השנים 1940-1941 עמד בראש ועדת מאו"ד (MAUD), שהגיעה למסקנה שאכן ניתן ליצור פצצה גרעינית.
לאחר מכן המשיך את עבודתו בתחום האנרגיה הגרעינית, אך עסק בנוסף גם באווירודינמיקה ועל הערך של המדע בחברה.
תומסון נשאר באימפריאל קולג' בלונדון עד לשנת 1952, שבה עמד בראש קורפוס כריסטי קולג' שבקיימברידג'.
בשנת 1964 הקולג' חנך לכבודו מבנה חדש בקמפוס לקהמפטון שלו.
ג'ורג' סמיילי הוא דמות בדיונית שנוצרה על ידי ג'ון לה קארה.
סמיילי הוא איש ביון המשתייך לסוכנות הביון הבריטית MI6. הוא דמות מרכזית בספרים "חיוג אל השאול", "רצח מתוחכם", "החפרפרת" (במקור "פחח, חייט, חייל, מרגל"), "התלמיד המכובד" ו"כל אנשי סמיילי", ומופיע כדמות משנית במספר ספרים נוספים, ביניהם "המרגל שחזר מן הכפור".
בשנת 1959 הצטרף דייוויד קורנוול לשירות הביון הבריטי.
בשנת 1961 התפרסם ספרו הראשון, Call for the dead (תורגם לעברית כ"חיוג אל השאול") תחת שם העט "ג'ון לה קארה" .
לה קארה שירת כסוכן חשאי בגרמניה, תחת הכיסוי של דיפלומט בריטי.
עקב כך שב קורנוול, לבריטניה בשנת 1964, פרש מן השירות ועבר לעבוד כסופר במשרה מלאה תחת שם העט ג'ון לה קארה.
כמו כן סיפר קורנוול כי את ההשראה לספרו המרגל שחזר מן הכפור קיבל מתקופת שירותו כסוכן חשאי בבון שבגרמניה, וכי את ההשראה לדמותו של ג'ורג' סמיילי והעזר כנגדו פיטר גוילאם קיבל מגיבורי ספריו של ארתור קונן דויל, שרלוק הולמס ודוקטור ווטסון.
דמותו של סמיילי מהווה אנטיתיזה לדמותו של ג'יימס בונד, אף כי גם הוא היה בעברו איש שטח שפעל רבות מעבר לגבולות אנגליה.
סמיילי, נמוך, שמן וממושקף, גויס לביון הבריטי בעת שהיה סטודנט באוניברסיטת אוקספורד והתמחה בשירה גרמנית במאה ה-17. ג'בידי, מדריכו באוניברסיטה, הציע לו לקבל את הצעת העבודה של גוף שכונה "האגודה האקדמית למחקרי- חוץ", והיה למעשה המודיעין הבריטי.
הוא עבר הכשרה כלוחם וכסוכן חשאי ב"משתלה", בסיס האימונים של הארגון שבסאראט ולחם במלחמת העולם השנייה כסוכן חשאי בריטי באירופה הכבושה על ידי הנאצים, בין היתר בגרמניה עצמה.
בתום המלחמה שב לאנגליה ונישא לליידי אן סרקומב, אישה יפהפייה, אשר שימשה במלחמה כמזכירתו של סטיד- אספריי, בכיר בשירות החשאי הבריטי ומפקדו של סמיילי.
אף כי אן בגדה בסמיילי עם עשרות גברים ועזבה אותו יותר מפעם אחת, תמיד שבה אליו, דבר המעיד כנראה כי היא רוחשת לו אהבה.
בספר המרגל שחזר מן הכפור נזכר סמיילי כעמיתו של גיבור הספר, אלק לימאס, אשר מחפש אחריו ומנסה לסייע בידו.
כמו כן מציין "קונטרול", ראש השירות החשאי, כי סמיילי מסתייג מן המבצע אליו מתנדב לימאס.
לבסוף, זהו סמיילי הממתין לחלץ את לימאס בעת שזה מנסה לטפס מעל חומת ברלין ונורה למוות.
"טרילוגיית קארלה" – הספרים "החפרפרת" (במקור "פחח, חייט, חייל, מרגל"), "התלמיד המכובד" ו"כל אנשי סמיילי" – מתארת את מלחמתו של סמיילי ב"קארלה" – ממפקדי הביון הסובייטי, השותל סוכנים בארצות אויב, בקי מאין כמוהו בהבנת נפש המרגל.
בין קוראיו של הסופר יש המשערים כי דמותו של רב-המרגלים "קארלה" מבוססת על דמותו של מרקוס וולף, ראש מינהל הביון הכללי – חטיבת מודיעין החוץ במשרד לביטחון המדינה (ה"שטאזי") של ממשלת גרמניה המזרחית, אשר נודע בכינוי "האיש ללא פנים" משום שהצליח להישאר אנונימי, מבלי שלזרועות המודיעין המערביות תהיה תמונה שלו.
הסופר עצמו רמז כי כך הוא הדבר מספר פעמים בעבר, אולם סירב להודות בכך בבירור, אף כאשר רואיין בעקבות מותו של וולף.
ספרי הטרילוגיה ממוקדים בסבך הרגשי שבו נתונים המרגלים: הנאמנויות הכפולות והבגידה הבלתי נמנעת, ובתיאור רבים מאנשי ממסד הריגול כלוקים בנפשם, גברים ונשים לא-שלמים ונטולי אושר.
בנוסף לכך, עוסקים הספרים במלאכת הריגול עצמה, מצידה האפור והמעיק: איסוף טרחני של פרט לפרט, עד שאחרי עבודה קשה וממושכת מתחוורת אמת נסתרת.
בספר הראשון סמיילי, שפוטר משירות הביון הבריטי, חושף ש"קארלה" הצליח לשתול סוכן שלו בראש שרות הביון, ובכך החריב מוסד זה ממסד ועד טפחות.
במבצע מתוחכם מתחקה סמיילי על עקבות המרגל ולבסוף אף אוסר אותו בעצמו.
בסיום הספר ממונה סמיילי לראש שירות הביון הבריטי המנותץ.
בשני מתואר כיצד סמיילי מנסה להפיק מודיעין באמצעות שרות ביון שבור ומלנכולי.
את ההתקפה שלו מכוון סמיילי נגד סוכן בכיר של "קארלה".
סמיילי אמנם מצליח לגרום לעריקתו של הסוכן הבכיר, אך סוכן של סמיילי מפנה לו עורף ונרצח, וסמיילי עצמו מורחק במזימה מתפקיד ראש הביון, ושוב מוצא את עצמו מפוטר.
בספר השלישי סמיילי מנצל משבר שחשיבותו מעטה לגיוס כללי עבור מלחמתו הפרטית ב"קארלה".
סמיילי, שכעת מתמרן את אנשיו ואת "קארלה" עצמו כפי ש"קארלה" תמרן אותו בעבר, מנצל את חולשתו האנושית היחידה של "קארלה" וכופה עליו לערוק למערב.
בספר האחרון בו מופיע סמיילי, "הצליין החשאי" תופסת דמותו מקום נכבד, הגם שלא את דמות הגיבור.
לה קארה מציין בספרו כי סמיילי הוא יושב ראש ועדת "זכויות הדיג" שפועלת מעל לשירות החשאי הבריטי ואחראית על תיאום ושיתופי פעולה בין הביון הסובייטי והבריטי.
בספר זה נחתמים חייו של סמיילי והוא מוצג כאדם אשר הגיע למידה של שלווה רוחנית וסמכות.
"החפרפרת" ו"כל אנשי סמיילי" זכו לעיבוד למיני סדרה טלוויזיונית על ידי ה-BBC, את דמותו של סמיילי, איש השירות החשאי הבריטי, גילם השחקן אלק גינס ואילו את "קארלה", רב המרגלים של הק.ג.ב., גילם השחקן פטריק סטיוארט.
"החפרפרת" עובד גם לסרט קולנוע שהקרנתו החלה בשנת 2011, כאשר דמותו של סמיילי מגלם השחקן גארי אולדמן בתפקיד סמיילי.
ספרי לה קארה שבהם מופיעה דמותו של סמיילי
"חיוג אל השאול" יצא לאור בשנת 1961 (באנגלית "Call for the dead"), תרגם אליעזר כרמי, הוצאת שלגי, 1987.
"רצח מתוחכם" יצא לאור בשנת 1962 (באנגלית "A murder of quality"), תרגמה אביבה אגמון, הוצאת שלגי, 1987.
"המרגל שחזר מן הכפור" יצא לאור בשנת 1963 (באנגלית "The Spy Who Came in from the Cold"), תרגמה עדית זרטל, הוצאת זמורה-ביתן, 1983.
"מלחמת המראות"מלחמת המראות יצא לאור בשנת 1965 (באנגלית "The looking-glass war"), תרגם מיכאל מרגולין, הוצאת שלגי, 1986.
"החפרפרת" יצא לאור בשנת 1974 (באנגלית "Tinker, Tailor, Soldier, Spy"), תרגם חיים גליקשטיין, הוצאת זמורה-ביתן-מודן, 1975.
"התלמיד המכובד" יצא לאור בשנת 1977 (באנגלית "The Honourable Schoolboy"), תרגמה עדית זרטל, הוצאת זמורה-ביתן-מודן, 1981.
"כל אנשי סמיילי" יצא לאור בשנת 1979 (באנגלית "Smiley's People"), תרגמה עדית זרטל, הוצאת זמורה-ביתן, 1982.
"הצליין החשאי" יצא לאור בשנת 1991 (באנגלית " The Secret Pilgrim "), תרגמה מרים יחיל-וקס, הוצאת כנרת, 1991.
ג'ורג' סַנְטָיָאנָה (George Santayana; 16 בדצמבר 1863, מדריד, ספרד – 26 בספטמבר 1952, רומא, איטליה) היה פילוסוף, מסאי, משורר וסופר אמריקאי.
סנטיאנה היה אזרח ספרדי כל חייו, אך גדל ורכש השכלה בארצות הברית, כתב באנגלית, ונחשב כהוגה ואיש ספר אמריקאי.
39 מ-88 שנותיו בילה בתחומי ארצות הברית.
הוא ידוע באמרותיו הקולעות, כגון "מי שאינם יכולים לזכור את העבר, מועדים לחזור עליו", או "רק המתים רואים את סופה של המלחמה" המיוחסת בטעות לאפלטון.
נולד בשם חורחה אוגוסטין ניקולאס רואיס דה סנטיאנה בוראס (Jorge Augustín Nicolás Ruiz de Santayana Borrás) ב-16 בדצמבר 1863 במדריד.
את שנותיו הראשונות בילה באבילה שבספרד.
אמו, חוספינה בוראס, הייתה בתו של פקיד ספרדי בפיליפינים.
חורחה היה בנה היחיד של אמו מנישואיה השנִיים, לאחר שהתאלמנה מג'ורג' סטרג'יס, סוחר מבוסטון, שלו ילדה חמישה ילדים, ששניים מהם מתו בינקותם.
האם חיה בבוסטון לאחר מות בעלה ב-1857, אך ב-1861 עברה עם שלושת ילדיה הנותרים להתגורר במדריד.
שם פגשה את אוגוסטין רואיס דה סנטיאנה, שאותו הכירה עוד מימיה בפיליפינים, ונישאה לו ב-1862. רואיס דה סנטיאנה היה פקיד קולוניאלי, צייר ואינטלקטואל.
המשפחה חייה במדריד ובאבילה עד 1869, אז שבה אמו של סנטיאנה לבוסטון עם שלושת ילדיה הראשונים, והשאירה את חורחה בן החמש עם אביו בספרד.
השניים הצטרפו בשנת 1872 ועברו אף הם לבוסטון, אך האב לא התאקלם, ושב בגפו לאבילה, שם נשאר עד סוף ימיו.
חורחה לא ראה אותו שוב עד להיותו סטודנט בהרווארד.
במהלך שנים אלו הפך מחורחה לג'ורג', המקבילה האנגלית לשמו הפרטי.
ג'ורג' למד ב-Boston Latin School, בית ספר ותיק ויוקרתי בבוסטון, ולאחר מכן באוניברסיטת הרווארד, אצל המורים ויליאם ג'יימס וג'וסיה רויס, אשר הפכו מאוחר יותר לעמיתיו.
לאחר שסיים את לימודיו בהצטיינות יתרה ב-1886, למד שנתיים בברלין, וחזר להרווארד לכתוב תזה על הגותו של הפילוסוף הגרמני רודולף הרמן לוצה (Lotze; 1817–1881) ולעסוק בהוראה.
סנטיאנה השתייך לתור הזהב של הפקולטה לפילוסופיה בהרווארד.
כמה מתלמידיו זכו להצלחה ולפרסום, כגון טי אס אליוט, גרטרוד סטיין, וולאס סטיבנס (Wallace Stevens) ווולטר ליפמן.
את השנים 1896–1897 בילה בקינגס קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 1912 אפשרו לו חסכונותיו, בתוספת ירושה מאמו, לפרוש ממשרתו באוניברסיטת הרווארד ולחיות את שארית ימיו באירופה.
לאחר מספר שנים באבילה, בפריז ובאוקספורד, החל משנת 1920 ואילך לבלות את חורפיו ברומא, ומאוחר יותר עבר להתגורר בה באופן קבוע, עד למותו.
במהלך 40 השנים שחי באירופה כתב סנטיאנה 19 ספרים, ודחה מספר הצעות למשרות אקדמיות יוקרתיות.
רבים ממכריו ומיודעיו היו אמריקאים, לרבות עוזרו (ולימים מנהל עיזבונו הספרותי), דניאל קורי.
בערוב ימיו נהנה סנטיאנה מרווחה כלכלית, בין היתר עקב הצלחת ספרו "הפוריטן האחרון" (The Last Puritan), שיצא לאור ב-1935. מצבו הכספי אפשר לו לסייע לכמה מעמיתיו, בהם ברטרנד ראסל, למרות חילוקי הדעות הפילוסופיים והפוליטיים ביניהם.
על אף שסנטיאנה לא היה מעוניין באזרחות אמריקנית, והתגורר באיטליה הפאשיסטית עשרות בשנים, בעיני האמריקאים הוא נחשב לאמריקאי.
הוא עצמו העיד כי חש בנוח ביותר דווקא באוקספורד.
ג'ורג' סנטיאנה מעולם לא נשא אישה.
בדומה לפרגמטיסטים קלאסיים רבים, ועקב התמצאותו הרבה בתאוריה האבולוציונית, סנטיאנה דגל במטאפיזיקה נטורליסטית, שעל פיה ההכרה האנושית, פרקטיקות חברתיות ומוסדות חברתיים התפתחו כתוצאה מתנאים סביבתיים, וערכם נקבע לפיכך בהתאם לתרומתם לרווחת האדם.
כותרת המשנה לספרו הנ"ל, 'שלבים בקידמה האנושית', מעידה על תפיסה מטאפיזית זו.
סנטיאנה היה מראשוני התומכים באפיפנומנליזם, אך גם העריץ את המטריאליזם הקלאסי של דמוקריטוס ולוקרציוס (מתוך שלושת ההוגים שעליהם כתב בספרו שלושה משוררים פילוסופיים, הוא מחבב ביותר את לוקרציוס).
סנטיאנה העריך מאוד את שפינוזה, אך מבלי לאמץ את הרציונליזם והפנתאיזם שלו.
עמדותיו המטריאליסטיות המהולות בספקנות לא עלו בקנה אחד עם העולם הספרדי של זמנו.
רק בעידן שלאחר פרנקו החל לזכות בהכרה ובתרגומים לספרדית.
סנטיאנה כתב רומן אחד: הפוריטן האחרון (The Last Puritan) – רומן חניכה, העוסק בהתפתחותו הנפשית של הגיבור.
כמו כן כתב אוטוביוגרפיה בשם אנשים ומקומות.
יצירות אלה מכילות רבות מדעותיו ומאמרות השפר שלו.
סנטיאנה כתב ספרים ומאמרים במגוון נושאים, לרבות הגיגים על אודות טבע האדם, מוסר, והשפעת הדת על התרבות והפסיכולוגיה החברתית, בסגנון שנון ומלא הומור.
לעומת כתביו בפילוסופיה ממוסדת, הנחשבים קשים לקריאה, חיבוריו האחרים נקראים בקלות, ומצוטטים תכופות.
הוא כתב שירים ומספר מחזות, והשאיר התכתבויות ענפות, אשר התפרסמו ברובן לאחר שנת 2000.
מִזגו, שיפוטו והדעות הקדומות שלו עלולים להיחשב בימינו כמיושנים – סנטיאנה הוא במידה רבה פלטוניסט קסטליאני: אריסטוקרט אליטיסט קר, שילוב מוזר בין שמרן ים-תיכוני (ברוח פול ואלרי) ובין אנגלוסקסי אירוני ומרוחק.
בדומה לאלכסיס דה טוקוויל, סנטיאנה התבונן בתרבות האמריקנית מנקודת מבט חיצונית.
כמו ראלף וולדו אמרסון, סנטיאנה כתב פילוסופיה בסגנון ספרותי.
למרות האתאיזם שלו, סנטיאנה לא היה קיצוני בהתנגדותו לדת, שלא כראסל, שגרס כי הדת היא מזיקה, בנוסף להיותה שקרית.
הוא הגדיר עצמו כ"אתאיסט קתולי", ובילה את שנות חייו האחרונות במנזר ברומא, בטיפולן המסור של אחיות ממוצא אירי.
סנטיאנה זכור בעיקר בזכות פתגמיו ואמרותיו, שרבים מהם כה התפרסמו עד שהפכו לקלישאות.
הגותו הצליחה פחות בקרב הציבור הרחב, אך הוא השפיע על עמיתיו, כגון ראסל, שהודה כי סנטיאנה לבדו גרם לו לדחות את האתיקה של ג'ורג' אדוארד מור, או המשורר וולאס סטיבנס (Wallace Stevens).
הסוציולוג הקנדי-יהודי-אמריקאי ארווינג גופמן, בספרו הידוע "הצגת העצמי בחיי היום-יום" (1959) ציטט את סנטיאנה כמקור השפעה עיקרי.
ג'ורג' ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס החמישי ממרלבורו היה חבר הפרלמנט הבריטי ואציל בריטי.
צ'רצ'יל היה בנו של ג'ורג' ספנסר, הדוכס הרביעי ממרלבורו.
לאורך רוב חייו הוא נודע בתואר המשני של אביו, המרקיז מבלנדפורד.
בין 1776 ל-1783 הוא התחנך באיטון קולג', ובין 1784 ל-1786 במכללת כרייסט צ'רץ' שבאוקספורד, אותה סיים ב-9 בדצמבר 1786 עם תואר Master of Arts.
ב-20 ביוני 1792 הוא קיבל מהאוניברסיטה תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים (.D.C.L).
הוא כיהן כחבר הפרלמנט הבריטי (המפלגה הוויגית) עבור אוקספורדשייר בין 1790 ל-1796, וכחבר פרלמנט טורי עבור טרגוני בין 1802 ל-1804. בתקופה זו הוא התגורר בברקשייר, רמנהאם והרסט.
החל מ-1798 הוא התגורר בווייטנייטס פארק שליד רדינג, שם נודע באוספי העתיקות הנרחבים שלו, ובמיוחד באוספי הספרים.
הוא התמנה לחבר באגודה לאמנויות ב-8 בדצמבר 1803, וכלורד של האוצר בין 1804 ל-1806. באותה שנה הוזמן לכהן בבית הלורדים בזכות עצמו, תחת השם ברון ספנסר מוורמלייטון.
כחבר פרלמנט נודע כאופורטוניסט אשר שינה את דעותיו בהתאם לנסיבות.
בסוף ימיו מיעט להביע עמדות בנושאים ציבוריים והיה עסוק יותר בחובותיו.
ב-26 במאי 1817 הוא שינה את שמו לג'ורג' ספנסר-צ'רצ'יל לאחר שירש את התואר דוכס מרלבורו, למרות שנולד והוטבל כג'ורג' ספנסר, לאחר שקיבל היתר מלכותי לעשות זאת ולשימוש בסמליו ובשלט האצולה של הדוכס הראשון ממרלבורו.
שינוי זה לא הציל אותו מחובותיו הרבים, אחוזותיו הוחרמו ואוספיו נמכרו.
הוא פרש לארמון בלנהיים, בו התגורר עד יומו האחרון והתקיים על הכנסה שנתית קטנה שהוענקה לדוכס הראשון ממרלבורו על ידי המלכה אן.
היומנאית הארייט ארבותנוט כתבה חוות דעת שלילית ביותר על הדוכס לאחר שביקרה בבלנהיים ב-1824:
הוא מת ב-5 במרץ 1840 בארמון בלנהיים, ונקבר מתחת לקמרון הקפלה ב-13 במרץ 1840. בתקופתו החלה ההתדרדרות במצבו של ארמון בלנהיים, כיוון שהוציא סכומי כסף גדולים על רכישה צמחים נדירים, כשהוא נוטה להעדיף סחלבים.
מתוך הגנים הרבים שהקים השתמר רק גן הוורדים.
ב-15 בספטמבר 1791 הוא נישא לליידי סוזאן סטיוארט, בתו של ג'ון סטיוארט, הרוזן השביעי מגאלוויי.
לורד צ'ארלס ספנסר-צ'רצ'יל (1794–1840), נישא לאלתראד קתרין בנט עם צאצא אחד.
הכומר לורד ג'ורג' הנרי ספנסר-צ'רצ'יל (1796–1828), נישא לאליזבת מרתה נארס.
ג'ורג' ספנסר, הדוכס הרביעי ממרלבורו היה אציל בריטי.
הוא היה בנם של צ'ארלס ספנסר, הדוכס השלישי ממרלבורו, ואשתו אליזבת טרבור.
עד שירש את תואר דוכס מרלבורו ב-1758 הוא נשא בתואר המרקיז מבלנדפורד.
הוא התחנך באיטון קולג' בין 1747 ל-1753. ב-14 ביוני 1755 הצטרף למשמר קולדסטרים בדרגת סגן, ובשנה שלאחר מכן הפך לקפטן ברגימנט הרגלים ה-20.
ב-1760, לאחר שהפך לדוכס, הוא תפס את מקומו בבית הלורדים, ובאותה שנה התמנה גם ללורד לוטננט של אוקספורדשייר.
בשנה שלאחר מכן הוא נשא את שרביט אדוארד הקדוש בהכתרתו של המלך ג'ורג' השלישי.
ב-1762 הוא התמנה ללורד צ'מברלין (עד 1763) ולחבר במועצה המלכותית, וב-22 בנובמבר התמנה לתפקיד הלורד שומר החותם.
הוא היה אסטרונום חובב, ובנה בארמון בלנהיים מצפה כוכבים פרטי.
הוא התכתב באופן קבוע עם האנס קאונט פון ברוהל, שהיה גם כן אציל חובב אסטרונומיה.
ב-12 בדצמבר 1768 הוענק לו תואר אביר במסדר הבירית, וב-25 במאי 1786 צורף כעמית החברה המלכותית.
הוא מת בארמון בלנהיים ב-29 בינואר 1817, ונקבר בקפלה של הארמון ב-7 בפברואר שלאחר מכן.
הצוואה שלו אושרה ב-12 ביוני 1817.
ב-1872 הוא נישא לליידי קרוליין ראסל, בתו של ג'ון ראסל, הדוכס הרביעי מבדפורד.
ליידי קרוליין ספנסר (27 באוקטובר 1763 – 23 בנובמבר 1813): נישאה לוולבור אליס, הוויקונט השני מקליפדן, ובין השאר ילדה לו את ג'ורג' אגאר-אליס, הברון הראשון מדובר.
ליידי אליזבת' ספנסר (בין 1764 ל-1772; נפטרה ב-1812): נישאה לבן דודה ג'ון ספנסר (נכדו של הדוכס השלישי ממרלבורו) וילדה לו ילדים.
ליידי שארלוט ספנסר (בין 1765 ל-1772; נפטרה ב-1802): נישאה לכומר אדוארד נארס וילדה לו ילדים.
ליידי אן ספנסר (5 בנובמבר 1773 – 7 באוגוסט 1865): נישאה לקרופלי אשלי קופר, לימים הרוזן השישי משפטסברי, וילדה לו ילדים.
ליידי אמליה סופיה ספנסר (1774 בקירוב – 30 בינואר 1829): נישאה להנרי פיצ'ס בויס.
לורד פרנסיס אלמריק ספנסר (26 בדצמבר 1779 – 10 במרץ 1845): כיהן כחבר הפרלמנט הבריטי עבור אוקספורדשייר בין 1801 ל-1815, ולאחר מכן קיבל את התואר ברון צ'רצ'יל.
ג'ורג' ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס השישי ממרלבורו היה חבר בפרלמנט הבריטי.
ספנסר-צ'רצ'יל היה בנם של ג'ורג' ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס החמישי ממרלבורו, ושל ליידי סוזן סטיוארט.
הוא נולד בביל היל, שהייתה אחוזה בכפר הרסט שבברקשייר אותה שכר אביו באותה תקופה.
בין 1805 ל-1811 הוא למד באיטון קולג', ולאחר מכן במכללת קרייסט צ'רץ' שבאוקספורד.
ב-15 ביוני 1841 הוענק לו תואר דוקטור של כבוד במשפט אזרחי.
האירוע הבולט של כהונתו הראשונה התרחש בינואר 1819, כשהוגשה נגדו תלונה לפרלמנט באשמה שהתערב באופן לא ראוי בבחירות לפרלמנט שנערכו באוקספורד, ניסה לנצל את מעמדו החברתי הגבוה על מנת להשפיע על תוצאותיהן, ואף העניק מתנות שונות לצורך קידום מועמד שהיה מועדף עליו.
התלונה הוגשה על ידי אנשים שלא היו מעורבים בבחירות עצמן, ומרלבורו הביע את הסכמתו לדיון בתלונה וטען כי הוא חושב שהתנהגותו הייתה ראויה.
לאחר שורה של דיונים, שבין השאר נגעו לסוגיה של סמכות השיפוט של הפרלמנט, נדחתה העתירה.
בשלהי 1839 נערכו בפרלמנט מספר דיונים אודות הגדלת הפנסיה של הדוכס לפי בקשתו, ולבסוף הוחלט לאשר אותה.
הוא מת ב-1 ביולי 1857 ונקבר בארמון בלנהיים.
צוואתו בוצעה בספטמבר שלאחר מכן, והוערכה בשווי של 200,000 לירות שטרלינג.
בתקופתו של הדוכס השישי חלה התדרדרות במצבו של ארמון בלנהיים, והוא ניסה להתמודד עמה באמצעות שיפור החקלאות באחוזה.
לא רבות ידוע עליו, כיוון שבצוואתו הוא הורה להשמיד את כל מסמכיו לאחר מותו.
ב-13 בינואר 1819 נישא לבת דודתו ליידי ג'יין סטיוארט, בתו של ג'ורג' סטיוארט, הרוזן השמיני מגאלאווי.
ליידי לואיזה ספנסר-צ'רצ'יל (1820 - 23 במרץ 1882): נישאה לרוברט ספנסר, בנו של פרנסיס ספנסר, ברון צ'רצ'יל הראשון.
סר ג'ון וינסטון ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס השביעי ממרלבורו (2 ביוני 1822 - 5 ביולי 1883)
לורד אלפרד ספנסר-צ'רצ'יל (24 באפריל 1824 - 21 בספטמבר 1893): נישא להארייט גוף-קאלת'ורפ, בתו של פרדריק גוף-קאלת'ורפ, ברון קאלת'ורפ הרביעי.
ב-10 ביוני 1846 נישא לאשתו השנייה, שארלוט אוגוסטה פלאואר, בתו של הנרי פלאואר, הוויקונט הרביעי מאשברוק.
ליידי קלמנטינה אוגוסטה ספנסר-צ'רצ'יל (4 במאי 1848 - 27 במרץ 1886): נישאה לג'ון פראט, המרקיז השלישי מקאמדן.
ב-18 באוקטובר 1851 נישא לאשתו השלישית, ליידי פרנסס קלינטון סטיוארט, נכדתו של ג'ון סטיוארט, הרוזן השביעי מגאלאווי.
לורד אדוארד ספנסר-צ'רצ'יל (28 במרץ 1853 - 5 במאי 1911): נישא לאוגוסטה וורבאטון, בתה של אליזבת הנברי, ברונית נורת'וויק.
ג'ורג' סייקס היה מנהל מחלקת תנועת הרכבות בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי.
ראשון נרצחי מאורעות תרפ"ט בחיפה.
סייקס נולד ב-19 באפריל 1897 בלונדון לג'ורג' הנרי סייקס, מהנדס טלגרף בהשכלתו ולפרנסס ריצ'ס (Frances Riches).
את השכלתו רכש בדאלוויץ' קולג' (Dulwich College) שבעיר.
באוגוסט 1914, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התגייס לחיל ההנדסה המלכותי.
ברוב שנות המלחמה שירת בצרפת כשליח רכוב והגיע לדרגת רב"ט.
סייקס נשאר בצבא עד 1919 ולאחר מכן הצטרף לחברת הרכבות המזרחית הגדולה (Great Eastern Railway Company) סטרטפורד, שם השתלם בתחום הנדסת מכונות ורכבות ובשנת 1926 הוצב בחיפה כמפקח על תנועת הרכבות מטעם חברת הרכבות הבריטית (Palestine Railways).
ב-25 באוגוסט 1929, בסביבות השעה 18:40, בעת שנסע דרך רחוב הבורג' (כיום רחובות שיבת ציון ומעלה השחרור) יחד עם אשתו לכיוון ביתו בפאתיה המערביים של שכונת הדר הכרמל בעיר, נתקל במתפרעים ערבים אשר החלו לעלות לעבר הדר הכרמל וחשבוהו ליהודי.
המתפרעים סקלו את מכוניתו ופצעוהו בראשו.
לפני שהתמוטט הצליח סייקס לבלום את רכבו ולעצור.
ההמון הערבי התפזר ואל רכבו נכנס איש ההגנה אשר פינה את בני הזוג סייקס לרחבת הטכניקום.
סייקס נלקח לבית חולים הדסה בעיר עם שבר בבסיס הגולגולת ולמחרת, בשעה 13:15, נפטר מפצעיו.
סייקס נטמן בשעות הערב של ה-26 באוגוסט בבית העלמין האנגליקני ברחוב יפו בחיפה.
בעקבות רציחתו חומשו כל השוטרים הבריטים בארץ ישראל.
סייקס הניח אחריו את אשתו דוריס קלארק (Doris Clarke), איתה התחתן ב-21 בנובמבר 1928 ואת שתי אחיותיו, מארי אגנס (Marie Agnes) ודורותי הילדה (Dorothy Hilda).
אשתו חזרה לאנגליה ונפטרה בסארי בשנת 1965. לבני הזוג לא היו ילדים.
במהלך השנים הרסו גנבי מתכות את מצבת קברו של סייקס בבית הקברות האנגליקני בחיפה, עד למצב בו כמעט ובלתי אפשרי היה לזהותו.
בין השנים 2010–2011, ביוזמתו של חבר העמותה לתולדות חיפה, מיכאל גוטשלק, ובסיוע עמותת חברי המשטרה המנדטורית (Palestine Police Old Comrades Association and Friends), שוקמה המצבה, וב-22 בפברואר 2011 נערך טקס גילויה מחדש.
פיזיקאי אמריקאי, זוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 2009 על פיתוח ה-CCD וזוכה פרס המלכה אליזבת להנדסה לשנת 2017.
סמית' נולד בווייט פליינס שבניו יורק.
את שירותו הצבאי עשה בצי האמריקאי.
את התואר הראשון הוא קיבל בשנת 1955 מאוניברסיטת פנסילבניה ואת הדוקטורט קיבל בשנת 1959 מאוניברסיטת שיקגו.
משנת 1959 ועד פרישתו בשנת 1986 עבד במעבדות בל בניו ג'רזי, שם הוא עמד בראש המחקר של התקני לייזר מוליכים למחצה.
במהלך הקריירה שלו הגה פטנטים רבים, הבולט בהם הוא התקן ה-VLSI.
בשנת 1969 הגה ביחד עם וילארד בויל את ה-CCD, הם זכו על המצאה זו בפרס נובל לפיזיקה לשנת 2009.
הוא התגורר עם אשתו ג'נט בניו ג'רזי.
סר ג'ורג' קלארק סימפסון היה מטאורולוג בריטי.
ג'ורג' קלארק סימפסון נולד בדרבי, אנגליה.
אחרי לימודים בדרבי ובמנצ'סטר, הגיע לאוניברסיטת גטינגן שבגרמניה, שם סיים את הכשרתו.
בשנת 1902 ביקר בלפלנד לחקור חשמל אטמוספירי.
בשנת 1905 היה לראשון שהרצה בנושא מטאורולוגיה באוניברסיטה בריטית, כשהתמנה למרצה באוניברסיטת מנצ'סטר.
ב-1960 הצטרף לשירות המטאורולוגי ההודי כמטאורולוג אימפריאלי במטה השירות בשימלה, ופיקח על רבות מן התחנות המטראורולוגיות בהודו ובבורמה.
ב-1910 יצא בתפקיד מטאורולוג עם משלחת טרה נובה של רוברט פלקון סקוט אל הקוטב הדרומי והקים את אחת מתחנות חיזוי מזג האוויר הראשונות ביבשת אנטארקטיקה, שם ניהל ניסויי בלונים לבחינת האטמוספירה ולקביעת הדרכים שבהן משפיע הגובה על הטמפרטורה.
סימפסון רשם את תחזיות הטמפרטורה והרוח במחנה הבסיס בכף אוונס.
כמו כן פיקד על תחנה זו במשך חודשים אחדים, כאשר סקוט וחבורתו יצאו למסע אל הקוטב הדרומי בנובמבר 1911.
בשובו מאנטארקטיקה אחרי מותו של סקוט ב-1912, חזר סימפסון לשימלה כדי להצטרף מחדש אל שירותי המטאורולוגיה של הודו, שמשרדם הראשי שכן בכלכותה ומשרד הסניף בשימלה.
בתקופת שהותו בשימלה, חי ג'ורג' סימפסון ב"Khud Cottage", המוכר כיום גם כ"מאדאן קונג'".
כאן, בקוטג' זה, ערך סימפסון את הרשימות שכתב במסעו באנטארקטיקה.
הקוטג' שייך כיום לראג'יב מאדאן ונמצא בבעלות משפחתו מאז 1939. בתקופת מלחמת העולם השנייה התגורר בו מושל בורמה, בתקופה שבורמה הייתה תחת כיבוש יפן.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה ב-1914, גויסו קצינים רבים מן המחלקה המטאורולוגית ההודית לשירות צבאי.
ממרץ עד מאי 1916, נדרש סימפסון לבצע שירות צבאי כיועץ המטאורולוגי לכוח המשלחת הבריטי במסופוטמיה, שכיום היא חלק מדרום עיראק.
מאוחר יותר, נקרא לשרת כעוזר המזכיר למועצת החימוש ונאלץ לעזוב שוב את שימלה.
בשנת 1920 התמנה למנהל המשרד המטאורולוגי בלונדון ותקופת שירותו שם הייתה הארוכה ביותר, עד לפרישתו בשנת 1938. בתקופת כהונתו שם כמנהל, עסק בעבודת מחקר בתחומים של חשמל אטמוספירי, יוניזציה, רדיואקטיביות וקרינה סולארית.
הוא בחן את גורמי הברק וב-1926 יצר את סולם סימפסון לעוצמת הרוח, תיקון לסולם בופורט לעוצמת הרוח, שהוא הסולם הסטנדרטי המקובל כיום בעולם ועודנו נקרא "סולם בופורט למדידת עוצמת הרוח".
בשנת 1935 קיבל סימפסון תואר אבירות.
כשהחלה מלחמת העולם השנייה ב-1939, נקרא ד"ר סימפסון לחזור מפרישתו לשירות פעיל והתבקש לקבל עליו את תפקיד האחראי על מצפה קיו.
שם המשיך את עבודת המחקר שלו על המבנה החשמלי של סערות רעמים עד 1947.
סימפסון קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מן האוניברסיטאות של מנצ'סטר, סידני ואברדין.
סימפסון נשא לאישה את דורותי ג'יין סטיבן ב-23 בספטמבר 1914. נולדו להם ארבעה ילדים: סקוט סימפסון (1981-1915), פרופסור לגאולוגיה באוניברסיטת אקזטר; ארתור סימפסון (מדען בריטי שהתמחה בחקר צמחים ובעלי חיים ימיים); אוליבר סימפסון וג'ין סימפסון.
בשנים 1940–1942 כיהן סימפסון כנשיא האגודה הבריטית למטאורולוגיה.
בניין סקר הקרח והאקלים של אנטארקטיקה הבריטית במפרץ האלי שבאנטארקטיקה (75° 35' דרום, 26° 40' מערב) ידוע בשם "רציף סימפסון", לזכר סר ג'ורג' קלארק סימפסון.
מפקד במסדר האימפריה הבריטית (CBE), 1919
אביר הצלב הגדול במסדר האמבט, 1935
פסגת סימפסון בהרי סקוט בארץ אנדרבי שבאנטארקטיקה, נקראה בשנת 1930 על ידי דאגלס מוסון, על שמו של ג'ורג' סימפסון.
ג'ורג' הנרי סנדרס היה שחקן קולנוע, מוזיקאי, ומדבב אנגלי זוכה פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1950 על תפקידו בסרט "הכל אודות חוה".
סנדרס נולד בסנקט פטרבורג, ברית המועצות לזוג הורים אנגלים מרגרט והנרי סנדרס.
אחיו הגדול היה שחקן הקולנוע טום קונוויי.
חזר עם משפחתו בחזרה לאנגליה עם פרוץ המהפכה הרוסית ולמד ב"מכללת ברייטון" וב"אוניברסיטת מנצ'סטר למדע וטכנולוגיה".
לאחר שסיים את לימודיו עבד כמזכיר בחברת פרסום ובעצתה של כוכבת הקולנוע גריר גרסון פנה לתחום המשחק.
סנדרס היה טיפוס צבעוני ומבריק, שעטה על עצמו מסיכת סנוב אדיש ומתנשא, ועל פי כמה ביוגרפיות היה אף מסוגל לאכזריות של ממש.
בסוף שנות השישים היה מעורב בפרשת שחיתות הלבנת כספים וחברות-קש וחמק ממאסר בעור שיניו.
הוא פרסם אף כמה ספרים, בסגנון קליל ושנון, ובהם האוטוביוגרפיה שלו - "וידויו של נוכל" (1960).
סנדרס החל את דרכו כשחקן בשנות ה-30 של המאה ה-20 בתפקידים עבור ג'ון פורד בסרט "ארבעה אנשים ותפילה אחת", עבור הנרי קינג בסרטו "לוידס של לונדון" ובסרטים "וידויים של מרגל נאצי" של אנטולי ליטבאק, "האחות אדית קבאל" ו"התקוממות אלגנטית" לצידו של ג'ון ויין.
בשנת 1940 שיחק סנדרס בסרטיו של אלפרד היצ'קוק "רבקה" בתור ג'ק פאבל דודנה ומאהבה של רבקה (ג'ואן פונטיין) ו"כתב חוץ" בתפקיד הכתב סקוט פוליוט.
ב-1941 שיחק סנדרס בסרטו של הבמאי הגרמני- יהודי המוערך פריץ לאנג "ציד אדם" בתור מייג'ור קווייב סמית' ובסרט המלחמה של הרי הת'וואי "שקיעה" בתפקיד מייג'ור קומבס.
ב-1942 הופיע סנדרס בסרט ההרפתקאות "הברבור השחור" בתפקיד הפיראט קפטן בילי ליץ'.
ב-1943 שיחק בסרט המלחמה האנטי נאצי של ז'אן רנואר "ארץ זו היא שלי".
ב-1945 שיחק בתפקיד זכור במיוחד בתור הלורד הנרי ווטון בדרמת האימה "תמונתו של דוריאן גריי".
בנקודת השיא בקריירה שלו בשנת 1950 קטף סנדרס את פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בתפקיד מבקר התיאטרון אדיסון דה- ויט בדרמה של ג'וזף ל.
סנדרס שיתף פעולה עם במאיי על נוספים כמו ססיל ב.
דה-מיל בדרמה התקופתית התנכ"ית "שמשון ודלילה" ואוטו פרמינגר בסרטו "לנצח אמבר" בתור המלך צ'ארלס השני.
ב-1952 הופיע סנדרס בסרט "אייבנהו" לפי הרומן "אייבנהו" של וולטר סקוט בתפקיד האביר בריאן דה בוּאָה-גילבר.
ב-1953 הופיע סנדרס לצידה של כוכבת הקולנוע אינגריד ברגמן בדרמה של רוברטו רוסליני "המסע לאיטליה" בתפקיד אלכס ג'וייס.
ב-1956 שיחק במותחן "בזמן שהעיר ישנה".
בשנת 1960 הופיע סנדרס בסרט המדע בדיוני "כפר הארורים" בתפקיד גורדון זלביי, בסרט האסונות "המסע האחרון" ובקומדיה הבריטית "מגע של גנבה" בתפקיד סיר צ'ארלס הולנד.
בהמשך שנות ה-60 שיחק סנדרס בעיבוד הקולנועי של רוברט סטיבנסון לרומן ההרפתקאות "ילדי רב החובל גרנט" בתור הנוכל תומאס איירטון, בקומדיה של בלייק אדוארדס "ירייה בחשיכה" בתפקיד בנג'מין בלון, בדרמה "הקווילר ממורדאם", בסרטו של מנחם גולן "מבצע קהיר" ובסרט האנימציה הקלאסי "ספר הג'ונגל" בו דיבב את דמותו של הטיגריס שירחן.
סנדרס התפרסם כשחקן קולנוע בפעם האחרונה בשנת 1970 במותחן הריגול של ג'ון יוסטון "מכתב הקרמלין".
סנדרס היה נשוי ארבע פעמים במהלך חייו: אשתו הראשונה הייתה סוזן לארסון בשנים 1940 עד 1949. נישואיו השניים היו לכוכבת הקולנוע ההונגרייה ז'ה ז'ה גאבור שנמשכו כ-5 שנים עד לגירושין.
אשתו השלישית של סנדרס הייתה השחקנית האנגלייה בניטה הום לה היה נשוי עד למותה ממחלת סרטן העצמות.
בדצמבר 1970 התחתן בפעם הרביעית, עם השחקנית מאגדה גאבור (אחותה הגדולה של אשתו השנייה ז'ה ז'ה) והתגרש לאחר כחודש וחצי.
מיד לאחר מכן החל סנדרס בשתיית אלכוהול מופרזת.
בערוב ימיו סבל מדמנציה ובסרטיו האחרונים ניכר עליו שסבל מחוסר יציבות בהליכה.
ב-25 באפריל 1972 נמצא סנדרס מת בחדר מלון בברצלונה.
ממצאים שנמצאו לאחר מותו התברר שסנדרס נטל כמויות אדירות של תרופת ברביטורט ולמעשה התאבד, לאחר שהשאיר אחריו שלושה מכתבי התאבדות.
אחד מהם - בן שורה אחת - הפך לאחד ממכתבי ההתאבדות הקלאסיים של כל הזמנים:"..עולם יקר, אני מסתלק כי אני - משועמם.
אני מרגיש שחייתי מספיק, אני משאיר אותך עם הדאגות שלך.
גופתו של סנדרס הוחזרה לבריטניה, שם נערך לו טקס אשכבה, גופתו נשרפה ואפרו פוזר בתעלת למאנש.
על שמו סנדרס כוכב קולנוע בשדרת הכוכבים של הוליווד.
ג'ורג' פדמור היה עיתונאי, סופר ופעיל פאן אפריקאי יליד טרינידד.
פדמור נולד בשם מלקולם איוון מרדית' נורס (Malcolm Ivan Meredith Nurse) בטרינידד.
לאחר סיום לימודיו באי, שהשתייך אז לאימפריה הבריטית עבר בשנת 1924 לארצות הברית.
הוא למד שנה אחת באוניברסיטת פיסק בנאשוויל, טנסי ולאחר מכן עבר לאוניברסיטת ניו יורק וממנה לאוניברסיטת הווארד.
בשנת 1927, לאחר שנים של פעילות חברתית במסגרת קונגרס העובדים השחורים (American Negro Labor Congress), הצטרף למפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית, אז גם אימץ לעצמו את השם ג'ורג' פדמור כשם עט לפרסומיו הפוליטיים.
בשנת 1929 יצא יחד עם מנהיג איגוד העובדים המפלגתי ויליאם פוסטר לכינוס האיגודים המקצועיים של הקומינטרן במוסקבה.
פדמור התבקש להישאר במוסקבה במסגרת הפרופינטרן, ארגון-הגג הבינלאומי של האיגודים המקצועיים הקומוניסטיים, כראש הלשכה לשחורים (Negro Bureau).
במוסקבה כתב פדמור עבור היומון המפלגתי בשפה האנגלית Moscow Daily News.
ב-1930 היה הכוח המניע מאחורי יצירת הארגון הבינלאומי של לשכות העובדים השחורים במסגרת איגודי העובדים המסונפים לקומינטרן (International Trade Union Committee of Negro Workers ITUCNW) בהמבורג שבגרמניה.
באותה תקופה חי פדמור בהמבורג ובווינה וערך את הירחון The Negro Worker.
עם עליית הנאצים לשלטון נסגרו משרדי ה-ITUCNW ופדמור גורש מגרמניה לבריטניה.
עד 1933 היה פדמור בטוח שברית המועצות תוכל להוות משענת לעמים הכבושים על ידי האימפריאליזם, בפרט עמי אפריקה.
אולם במהלך המגעים הדיפלומטיים שלפני מלחמת העולם השנייה הופתע והתאכזב לגלות שברית המועצות משתפת פעולה עם מעצמות קולוניאליסטיות כבריטניה וצרפת.
פדמור ניתק את קשריו עם ארגון ה-ITUCNW ושנה לאחר מכן סולק מן המפלגה הקומוניסטית בהוראת מוסקבה.
למרות שפנה עורף לסטליניזם, בו ראה צביעות, המשיך פדמור לדבוק בהשקפת עולם מרקסיסטית.