tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם שובו לישראל המשיך בפעילותו כמחזאי.
מחזותיו שהוצגו על הבמה הם:
"הרכבת האחרונה" (1969) (הועלה על במת התיאטרון הפתוח).
"משהו לא נורמלי" (הועלה בתיאטרון האהל) (1969).
"אולי זו רעידת אדמה" (1970) (הועלה במועדון צוותא בבימוי עדנה שביט).
"כי עודני מאמין בך" (הועלה על במת התיאטרון הקאמרי), (1974).
בכתיבתו המחזאית בשנות ה-70 נטה קינן אל הסאטירה.
"משהו לא נורמלי" היה רוויו סאטירי ו"הרכבת האחרונה" מעין מחזה אבסורד.
מחזהו "חברים מספרים על ישו" נפסל להצגה על ידי המועצה לביקורת סרטים ומחזות בשנת 1972. הפסילה אושרה על ידי בית המשפט העליון בנימוק שהמחזה פוגע ברגשות הנוצרים.
המחזה הועלה במשך תקופה קצרה לאחר מכן בשינויי נוסח קלים כ"חברים מספרים על ספרטקוס".
קינן היה גם מתרגם פורה ועל במת התיאטרון עלו מחזות רבים בתרגומו.
בין היתר תרגם ועיבד למחזה את ספרו של ירוסלב השק "החייל האמיץ שווייק", שהוצג ב"תיאטרון הוורוד" בכיכובו של בומבה צור בשנת 1967 ובתיאטרון הבימה בשנת 1995. על כך זכה בפרס התיאטרון הבין-לאומי בשנת 1995. בין המחזות הנוספים שתרגם:
"קערת העץ" מאת אדמונד מוריס (תיאטרון אהל, 1957).
"נערת החלומות" מאת אלמר רייס (התיאטרון הקאמרי, 1957).
תרגומיו של קינן נעשו לעיתים מכלי שני.
כך, תרגומו ל"חמור הזהב" לאפוליאוס היה למעשה, כפי שהוכיח חיים וירשובסקי, תרגום מילולי לעברית מעיבודו של היצירה לאנגלית על ידי רוברט גרייבס, מבלי שהדבר צוין במפורש על ידי קינן (שכנראה לא היה מודע להיקפי החירות שנטל לעצמו גרייבס).
קינן כתב מערכונים ופזמונים, שבוצעו, בין היתר, על ידי יוסי בנאי, אריק לביא, להקת "החלונות הגבוהים", להקת "אחרית הימים", "שלישיית התאומים" ושלישיית "הגשש החיוור".
בין הפזמונים המוכרים שכתב: "אהבה ראשונה", "בית הערבה" (עם חיים חפר), "למה לא אמרת לי", "פתחי לי את הדלת" ו"שיר סתיו".
בסוף שנות ה-60 היה, ביחד עם אורי ליפשיץ, הבעלים של מועדון בשם "צוללת צהובה", ששימש כ"מרתף אומנותי" בו הועלו הופעות וערבי שירה.
קינן כתב את התסריט לסרטו האוונגרדי פורץ הדרך של אורי זוהר, "חור בלבנה" (1964).
כמו כן, השתתף כשחקן בסרט "אורח בעונה מתה" של הבמאי משה מזרחי (1970).
בשנת 1968 ערך קינן סדרת ראיונות מצולמים עם אישים כז'אן-פול סארטר, נועם חומסקי והרברט מרקוזה.
בשנת 1969 כתב וביים את הסרט הקצר "כמה זה נפלא", בו שיחקו בין היתר ישראל גוריון, אריק לביא ואורי זוהר.
הסרט אף הוצג בפסטיבל קאן.
בשנת 1974 הופיע בסרטו של הבמאי ליונל רוגוזין "Arab Israeli Dialogue", בדו-שיח עם המשורר הפלסטיני הגולה ראשד חוסיין, שעסק בשורשי הסכסוך ובדרכים אפשריות לפתרונו.
בשנים 1974–1976 היה מהכותבים לתוכנית הטלוויזיה "ניקוי ראש".
בשנת 1981 השתתף קינן, ביחד עם נעמי שמר, בסרטו של מוטי קירשנבאום "אל בורות המים".
הסרט, שזכה לשבחים רבים, היה עימות אידאולוגי בין שמר, הידועה בדעותיה הלאומיות בנוגע לסכסוך הישראלי-פלסטיני, ובין קינן, וזאת על רקע אהבתם המשותפת לארץ ולנופיה.
הסרט קיבל השראה מספרו של קינן "אל ארצך, אל מולדתך".
בתקופת שהותו בפריז החל קינן לפסל פסלי אבן גדולים, בהשראת האידאולוגיה הכנענית וברוח יצירתו של יצחק דנציגר.
עם שובו לישראל, בשנת 1961 עזב את הפיסול והחל בציור.
סגנונו הושפע מציירים צרפתים כפייר אלשינסקי וז'אן קוקטו, אך לפי גדעון עפרת, ההשפעה הגדולה עליו היא של נחום גוטמן.
יצירותיו הראשונות התמקדו ברישום דיו על נייר והתפתחו לצבעוניים ולפשוטים יותר בקוויהם.
לרוב צייר בצבעי מים או אקריליק על נייר.
לעיתים השתמש בטכניקה של קולאז'.
בשנות ה-90 חזר לפיסול ויצר פסלי ברונזה ברוח פסלי האבן המוקדמים, המתכתבים עם תרבויות המזרח הקדום.
לפי גדעון עפרת ניסה קינן לעצב בפסליו ובציוריו אמנות עברית, מקומית, נטועה בשורשיה בתרבויות העבר.
אך בעוד שציוריו הצבעוניים משדרים אופטימיות ים תיכונית, הרי פסליו גדולים וכבדים ומבטאים טקסיות ועוצמה.
הניגוד הזה, על פי עפרת, הוא בין קינן האישי, הפרטי, לקינן הציבורי.
קינן הוא ממייסדיו של המוזיאון הפתוח תפן, פרי שיתוף פעולה בינו ובין סטף ורטהיימר.
בין השנים 1987–1989 שימש קינן כמנהל המוזיאון ולאחר מכן שימש כיועץ אמנותי עד שנת 1996. בשנת 1988 השתתף ואצר תערוכת פיסול בשם "חיפוש הזהות" בתפן ובשנת 1994 הציג שם תערוכת יחיד.
כן הציג ב-1998 בתערוכה קבוצתית בבית הגפן, בשנת 2001 בתערוכה קבוצתית במרכז קסטרא בחיפה, בשנת 2006 בתערוכת יחיד במוזיאון וילפריד בקיבוץ הזורע ובגלריה "מבט" בתל אביב.
על תערוכה זו כתב נתן זך כי "בשנתיים האחרונות פנה מן הרישום הקווי אל הציור בצבעי אקריליק על נייר.
כאן מפליגות דוגיות מפרש בנחת בארצו של לובנגולו מלך זולו (נחום גוטמן היה שכנו וידידו של קינן הילד), בצד פילים וגמלים ובדווים משתעים בשיחה ונשים רעולות פנים המרימות גביעי יין צרפתיים (זכר לשנות צרפת הארוכות של האמן).
עולם אגדי שמעולם לא היה שלנו וכבר לא יהיה."
לאחר מותו, בשנת 2009, הוצגה בבית אבי חי בירושלים התערוכה הרטרוספקטיבית הראשונה מיצירותיו, בה הוצגו מספר רב של ציורים מתקופות שונות ובטכניקות שונות, וכן פסלי אבן וברונזה.
אוצר התערוכה, גדעון עפרת, אף הוציא לאור את ספר התערוכה, במרכזו סקירה של יצירות קינן, וכן ריאיון ארוך שערך קינן בשנות השמונים עם דן עומר.
בדצמבר 2022 הוצב בגן מאיר בתל אביב הפסל "גמל ודקל", קרוב למקום מגוריו של האמן.
הפסל מהדהד את נוף ילדותו של קינן ומתאר גמל לצד דקל, ביציקת ברונזה שבוצעה מתוך פסל קטן בגובה 50 ס"מ.
הגמל נראה נטוע באדמה וחוסה בצד דקל המתנשא לגובה של כ-3 מטרים.
במסגרת המיזם להנצחת אמנים ואנשי במה בתל אביב נקבעה לוחית זיכרון על ביתו של עמוס קינן ברחוב בר-כוכבא 10.
1970 – פרס מועצת הקולנוע הישראלית
1975 – תואר כבוד של משרד התרבות בצרפת
1994 – אות עמית כבוד של בית הספר סם שפיגל
1995 – פרס ארגון התיאטרון הבינלאומי
בשוטים ובעקרבים: מבחר עוזי ושות', 1952.
לוין אפשטיין, 1970.בשנת 2026 הוצגה תערוכה בעקבות הספר בבית העם בנהלל.
הדלת הכחולה, הוצאת שוקן, 1972.
מחזות ("חברים מספרים על ישו", "כי עודני מאמין בך"), הוצאת ספריית פרוזה, 1978.
מתחת לפרחים, הוצאת ספריית פרוזה, 1979.
אל ארצך, אל מולדתך, הוצאת עידנים, 1981.
הדרך לעין חרוד, הוצאת עם עובד, 1984.
את והב בסופה, כתר הוצאה לאור, 1988.
צבעונים אחינו, הוצאת כתר, 1989.
בלוק 23: מכתבים מנס ציונה, הוצאת זמורה ביתן, 1996.
שושנת יריחו: ארץ ישראל - סביבה, זהות, תרבות, הוצאת זמורה ביתן, 1998.
קץ עידן הזוחלים: שירים, הוצאת זמורה ביתן, 1999.
הבריחה אל הכלא, הוצאת זמורה ביתן, 2003.
שתי דקות ללא תקווה (1970)
אורח בעונה מתה (במאי: משה מזרחי, 1970) - עלילתי
Arab Israeli Dialogue (במאי: ליונל רוגוזין, 1974) - דוקומנטרי
אל בורות המים (במאי: מוטי קירשנבאום, 1981) - דוקומנטרי
עמוס קולק (נולד ב-15 בספטמבר 1947 בעין גב) הוא סופר, במאי, תסריטאי, מפיק ושחקן קולנוע.
קולק נולד בקיבוץ עין גב, שהוריו תמר וטדי קולק היו ממייסדיו.
בעת שהיה בן שנתיים עזבה משפחתו את הקיבוץ, לאחר שאביו טדי קולק מונה לציר בוושינגטון.
אחר כך אביו מונה למנכ"ל משרד ראש הממשלה ובהמשך היה שנים רבות ראש עיריית ירושלים.
למד ב בירושלים וסיים תואר ראשון באוניברסיטה העברית בפסיכולוגיה ופילוסופיה.
קולק כתב את הרומן הראשון שלו, "אל תשאלי אם אני אוהב", בעת שהיה סטודנט באוניברסיטה.
הרומן, שכלל אלמנטים אוטוביוגרפים מנישואיו, פורסם תחילה באנגלית ב-1971; זכה בפרס ספרותי בניו-יורק, היה לרב-מכר, ובעקבותיו קולק חתם חוזה לכתיבת שני ספרים נוספים.
הספר עוּבד לסרט, כשהוא משמש התסריטאי והמפיק, וכן גם השחקן הראשי.
קולק כתב עבור הסרט את השירים "פגישה ראשונה" ששרה אילנה אביטל ו"אל תשאלי אם אני אוהב" ששר דויד ברוזה.
את שני השירים הלחינה נורית הירש.
בשנת 1979 היה שותף עם אביו, טדי קולק, לכתיבת האוטוביוגרפיה שלו "ירושלים אחת", וכן יצר סרט תיעודי על אביו.
("טדי קולק, מווינה לירושלים" 1995), שהפיק ארנון מילצ'ן.
עיקר פעילותו הקולנועית נעשתה בניו יורק החל משנות ה-80 של המאה ה-20, במסגרת הקולנוע העצמאי האמריקני.
בשנת 1985 ביים ושיחק בקומדיה הרומנטית "מניו יורק באהבה" בכיכובם של דודו טופז וג'ולי הגרטי.
שנה אחר כך כתב, הפיק וביים את הקומדיה "לנצח, לולו", בכיכובם של חנה שיגולה, דבי הארי, ויין נייט ואלק בולדווין (שזאת הייתה הופעתה הראשונה בקולנוע, לאחר שקולק התרשם ממנו במבחן בד שערך).
את הפקת הסרט מימן איש העסקים היהודי מייקל שטיינהרדט.
בשנת 1989 ביים את מותחן הדרמה "הימור גבוה", בכיכובה של סאלי קירקלנד ועם קתי בייטס ושרה מישל גלר בתפקדי משנה.
בשנת 1992 יצא לאקרנים סרטו "להב חצוי", אותו כתב וביים, ואף שיחק בתפקיד הראשי לצד השחקנית פיי דאנאוויי.
צילומי הסרט נערכו בישראל בחודשים יולי-ספטמבר 1990, ומלבד דאנאוויי כל השחקנים בו היו ישראלים.
מייקל שטיינהרדט שוב השתתף במימון הסרט, שהופק בתקציב של 1.7 מיליון דולר.
במהלך שנות ה-90 כתב וביים בניו-יורק שלושה סרטי דרמה ומתח אירוטיים "חמש נערות" (1994), "סו" (1997) ו"פיאונה" (1998) בהם כיכבה השחקנית אנה תומפסון.
בשנת 2000 יצאה לאקרנים הקומדיה הרומנטית "אוכל מהיר, נשים גנובות" שכתב וביים.
הסרט זכה לביקורות נלהבות, והיה מועמד לפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן.
שנה אחר כך ביים וכתב את הקומדיה "קוויני מאוהבת", בכיכובם של ולרי גפנר וויקטור ארגו.
ב-2002 כתב וביים את הסרט השלישי בטרולוגיה "ברידג'ט", בכיכובם של אנה תומפסון, לאנס רדיק, מארק מרגוליס וג'ולי הגרטי, שהיה מועמד לפרס דוב הזהב בפסטיבל ברלין.
בשנת 2003 כתב וביים את הדרמה "הפי אנד", בכיכובם של השחקנית הצרפתייה אודרה טוטו והשחקן האמריקאי ג'סטין ת'רו.
עלילת הסרט עוקבת אחר היחסים בין שחקנית צרפתייה, שהיגרה לניו יורק במטרה לעשות קריירה ומצאה את עצמה גרה ברחוב, לסופר צעיר, שאינו מצליח לחזור על הצלחתו הראשונה.
הסרט הוצג בפסטיבל קאן במסגרת התחרות הרשמית.
בשנת 2007 יצא לאקרנים סרטו "L.L", (שצולם בניו-יורק במהלך קיץ 2006).
עלילת הסרט עוקבת אחר שלוש בחורות; אפרת גוש המשחקת זמרת ישראלית שטסה לניו יורק כדי לנסות להצליח.
סבינה שובה המשחקת בחורה חצי גרמניה חצי פלסטינית, זמרת גם היא, ומיטל דוהן היא בחורה ממוצא פולני שחיה בניו יורק.
בשנת 2008 יצאה לאקרנים בישראל סרטו "חסר מנוחה" בכיכובם של משה איבגי ורן דנקר.
הסרט זכה בפרס איגוד בתי הקולנוע בגרמניה וקולק היה מועמד לפרס דב הזהב בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין, 2008.
בשנת 2010 יצר עבור ערוץ 8 את סרטו התיעודי "כרוניקה של משבר", הסרט תיעד שלושה תהליכים במשך שבע שנים: קשייו בקריירה הקולנועית באותן השנים, ימיו האחרונים של אביו טדי קולק וסיפורה של יצאנית ניו יורקית המכורה לסמים.
הסרט היה מועמד לפרס הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי בקטגוריית הסרט התיעודי הטוב ביותר באורך מלא.
ולפרס ון ליר לסרט התיעודי הטוב ביותר, במסגרת פסטיבל הקולנוע ירושלים.
ב-2017 יצא לאור ספרו "אלון כרום".
קולק התחתן לראשונה בגיל 21 עם רגינה, סטודנטית קתולית משווייץ, שהגיעה לישראל ללמוד באוניברסיטה העברית.
הם התחתנו בנישואים אזרחיים בלונדון.
בני הזוג התגרשו לאחר ארבע שנות נישואים.
בגיל 26 התחתן בשנית בניו-יורק עם ז'נט, והתגרש לאחר כארבע שנים.
קולק נשוי בשלישית לאסנת, ואב לשתי בנות.
לאחר מספר שנים שבהן התגורר בניו יורק, חזר לירושלים ב-2004.
"טדי קולק, מווינה לירושלים" - 1995
"Embittered Glory"- סרט תיעודי על פיגועי 11 בספטמבר 2001 שהופק עובר ערוץ ערוץ ארטה.
אל תשאלי אם אני אוהב, הוצאת ידיעות אחרונות, 1971
הנערה שהביאה את המלחמה, הוצאת ויידנפלד, 1973
הנה אחרי שתלו אותו, הוצאת עידן, 1976
התפוח השיר והזהב, הוצאת ידיעות אחרונות, 1980
בערך קלינט איסטווד, הוצאת ספרית מעריב, 1995
אלון כרום, הוצאת ספרי צמרת, 2017
עמוס תמם (נולד ב-6 בספטמבר 1977) הוא שחקן ישראלי, שלוש פעמים זוכה פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה (2012, 2021 ו-2022).
הוריו, סוזי ואלי הם ילידי תוניס.
תמם שירת בצה"ל כלוחם בחטיבת הצנחנים.
בוגר בית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים.
החל את דרכו בעולם המשחק והבידור בשנת 2000 כחלק מההרכב המקורי של שלישיית "מה קשור" עם שחר חסון, עד פרישתו מההרכב בשנת 2001.
בשנת 2004, החל לשחק בסדרת הדרמה המוזיקלית של yes - "השיר שלנו", ושיחק בה במשך שתי עונות בתפקיד יריב ארד.
כמו כן הנחה בטלוויזיה החינוכית את התוכנית "סברס - תקרא תצליח" לעידוד קריאה בקרב בני נוער.
ב-2005 שיחק בסרט הטלוויזיה "עכשיו או לעולם לא".
ב-2007 גילם שחקן כדורגל בסדרה "מסודרים" בערוץ 2 במסגרת "שידורי קשת".
ב-2008 גילם את דמותו של אמיר, צעיר גרוש בן הציונות הדתית, בסדרה "סרוגים" ב-yes, והמשיך להופיע בה בעונה השנייה (2009–2010) והשלישית (2011).
ב-2011 שיחק בתפקיד הראשי בסדרת האקשן של ערוץ 10 "אחת אפס אפס" בתור השוטר אריק ארבל.
על משחקו בתוכנית זו זכה בפרס "האקדמיה הישראלית" לשנת 2012. ב-2012 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה "שביתה" ב-yes.
בשנת 2013 הנחה את התוכנית "אקסטרים מייקאובר" בערוץ 10.
בשנת 2017 החל לשחק בסדרת הערפדים "ג'ודה", של HOT3, שיצר, כתב ומככב בה חברו לימי "מה קשור", ציון ברוך.
בשנת 2019 החל לשחק בסדרת הפשע "המדובב" של yes.
באותה שנה שיחק גם בסדרה "אלי" בתפקיד מוריס כהן, אחיו של המרגל אלי כהן.
ב-2020 החל לשחק בסדרת המתח "מנאייכ" בערוץ כאן 11, את דמותו של ניצב משנה ברק הראל.
על משחקו בסדרה זו זכה ב"פרס האקדמיה לטלוויזיה" בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת דרמה, והיה מועמד בקטגוריה פעם נוספת בשנת 2024.
באפריל 2021, שיחק כשר המודיעין בסדרה "אזהרת מסע".
בשנת 2024 החל לשחק בסדרה "מתוקים" בערוץ זום, בה גילם את הדוד בועז.
בשנת 2024 עלתה לשידור סדרת הדרמה "חולי אהבה" בקשת 12, בה הוא משחק בתפקיד ראשי.
בשנת 2025 עלתה לשידור הסדרה התנתקות בכאן 11 שבה שיחק בתפקיד ראשי את תא"ל שילה מזא"ה מפקד ההתנתקות הדתי והימני.
תמם השתתף גם בסרט "גיבורים קטנים" בבימוי איתי לב.
בשנת 2006 שיחק בסרטים "שלוש אמהות" (בבימוי דינה צבי ריקליס), "נוזהת אל-פואד" (בבימוי ג'אד נאמן), "סרט של משוטטים" (בבימוים של דוד דרזי ומעין רוגל) ו"עכשיו או לעולם לא" (סרט טלוויזיה ב"רשת").
בשנת 2011 שיחק בסרט הטלוויזיה "טור אחד לחלום".
ב-2013 שיחק בסרט הפעולה "כידון" בבימויו של עמנואל נקש.
בשנת 2016 שיחק בתפקיד הראשי, עדי, בסרט "ילד טוב ירושלים", קומדיה רומנטית מאת רן אפלברג בבימוי רועי פלורנטין, לצד מיטל גל סויסה, מלי לוי ואוולין הגואל.
באותה שנה השתתף בסרט "לעבור את הקיר", בבימויה של רמה בורשטיין.
בשנת 2017 דיבב את הדמות הראשית בגרסה העברית של סרט ההנפשה האמריקאי "פרדיננד" בהפקת Blue Sky Studios.
בשנת 2018 הופיע בתפקיד הראשי בסרטם של ארז מזרחי וסהר שביט "הלומים".
בשנת 2019 שיחק בסרט המלחמה האמריקאי-ישראלי "ג'ארהד: חוק השבות" לצד שחקנים כמו אמורי נולסקו, רוברט פטריק ואורי פפר.
בשנת 2005 שיחק תמם בהצגה "מזריץ'", בבימויו של איציק ויינגרטן בתיאטרון "צוותא", ובהצגה "סופה" בבימויו יגאל עזרתי בתיאטרון העברי-ערבי.
בשנת 2006 הופיע בהצגת הבידור "הגליל והתחתון", לצידם של השחקנים אוולין הגואל וניב רז.
החל משנת 2010 תמם הוא שחקן התיאטרון הקאמרי.
בחנוכה 2017 הופיע במחזמר לילדים שלושת המוסקטרים ובהצגה איסמעיליה, עליה זכה לשבחי הביקורת.
החל מ-2018 משחק בתפקיד אותלו בהצגה "אותלו" בתיאטרון הקאמרי וזכה לביקורות משבחות על תפקיד זה.
בשנת 2019 החל לשחק ב"קרוב יותר" לצידם של אנסטסיה פיין ששיחקה לצידו בסדרה "ג'ודה", עוז זהבי ואנדריאה שוורץ (ששיחקו לצידו ב"עספור").
בשנת 2021 החל לשחק בהצגה "גאון בכלוב" בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 2022 גילם את אדיפוס בהצגה "אדיפוס המלך" בתיאטרון הקאמרי, לצידן של קרן מור ומרים זוהר.
בשנת 2023 שיחק את התפקיד הראשי בהצגה "הבן של מושיקו" מאת גיל ארי כהן בתיאטרון הקאמרי.
תמם היה הפרזנטור של חברת ההלבשה הישראלית "ML" ("מתאים לי").
מאז 2022 עד 2025 תמם היה הפרזנטור הראשי של "בנק הפועלים".
תמם מגדיר את עצמו כאדם מאמין, ובדצמבר 2025 סיפר כי הוא לומד חסידות ופנימיות התורה וכן פסיכולוגיה ורוח יהודית מהמקורות היהודיים.
בשנים 2004-2005 ניהל מערכת יחסים עם השחקנית יעל דואני.
בשנת 2011 ניהל מערכת יחסים עם השחקנית נועה מימן.
בשנים 2011-2012 ניהל מערכת יחסים עם השחקנית עדי הימלבלוי.
בספטמבר 2013 נישא לשחקנית טל נרובאי.
אחיו הצעיר הוא השחקן מאיר תמם.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה2021שחקן משנה בסדרת דרמהמנאייכ20232024
עמוקה (עֲמֻקָּה) הוא יישוב קהילתי קטן בגליל העליון ליד חצור הגלילית וצפת, השייך למועצה אזורית מרום הגליל.
היישוב נוסד בשנת 1980, במסגרת תוכנית המצפים בגליל.
היישוב ממוקם בגובה 700 מטר מעל פני הים, בלב יער ביריה המשתרע על פני כ-21 אלף דונם, במרחב שבין צומת מירון במערב עד המדרונות המשתפלים מצפת מזרחה, לעבר ראש פינה וחצור הגלילית והוא היער הנטוע הגדול בגליל.
היער ניטע במקום בו שכן עד קום המדינה, הכפר הערבי עמוקה (ערבית: عمّوقة) .
היישוב עלה על הקרקע עם גרעין של שבע משפחות, תוכנן בראשיתו לקליטת ארבעים ושמונה משפחות והוא עומד בפתחה של הרחבה במסגרתה נקלטות שלושים ושתיים משפחות נוספות.
יישוב בשם כפר עמיקו, מוזכר בתלמוד ויש המזהים אותו עם עמוקה, שהיה יישוב יהודי בתקופה הצלבנית.
הרב משה באסולה ביקר בעמוקה בין השנים 1521–1523 וסיפר: "רכבתי עם יהודי אחד לעשות סיבוב לראות כל הגליל העליון והצדיקים אשר בו..
באנו לעמוקה, מקום כשמו כן הוא, עולה להר גבוה מאוד ואחר כך יורדים בעמק ושם כפר כ-60 בתים ואין שם יהודים".
בשנת 1875 ביקר בעמוקה חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן, וכתב כי במקום יושבים אלג'ירים אחדים, שהתיישבו במקום לאחר ששירתו בצבאו של עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי (עבד אל-קאדר האלג'יראי).
הוא ציין כי מצא בקרבת מקום בניין עתיק שנראה כמו בית כנסת, וכן עץ זקן שחלק מענפיו "נסמכים על אבני גזית שעולי הרגל היהודים כותבים עליהן את שמותיהם".
הכפר הערבי עמוקה מנה לפי "סקר הכפרים" משנת 1945 כ-140 תושבים, ונכבש על ידי צה"ל במאי 1948.
ב-24 במאי 1948 פונה הכפר מתושביו.
בדוח מודיעין של צה"ל שחובר ב-30 ביוני 1948, נכלל הכפר בקבוצת כפרים באצבע הגליל שפונו בעיקר מכיוון שהיו חשופים להתקפות של יהודים או משום שתושביהם חששו שמא יהיו מעורבים בקרבות שלא מרצונם.
היישוב הישראלי עמוקה הוקם בשנת 1980 בלב יער ביריה במסגרת תוכנית המצפים בגליל.
במקור יועד היישוב לכלול רק 7 משפחות, אך בלחץ בני המושבים במרום הגליל - ספסופה, דובב ושזור - הוחלט במרץ 1980 להוסיף לו עוד 15 אשקוביות, בהן התיישבו בני המושבים.
במהלך שנות ה-80 הפך היישוב ליישוב של בעלי מקצועות חופשיים.
בסוף 2019 התגוררו בעמוקה כ-130 תושבים, שהתפרנסו מתיירות וממקצועות חופשיים.
ילדי היישוב לומדים בבתי ספר חיצוניים: יסודי – "נוף הרים" בסאסא, תיכון – "אנה פרנק" בסאסא, תיכון "הר וגיא" ותיכון "עינות ירדן".
מקום קברו של התנא יונתן בן עוזיאל אינו נזכר בספרות חז"ל, אך על פי עדות מסוף המאה ה-11 קברו שכן באזור דלתון, והחל מראשית המאה ה-13 קברו מצוין בעמוקה הסמוכה.
"מוקרט" (או: דמן מוקרט) הוא האדם לו מיוחס הקבר בעמוקה, סמוך לקברו של התנא יונתן בן עוזיאל.
תקופת חייו איננה ברורה, ורבי נתן מברסלב סבר שהיה תנא או אמורא.
אזור קברו אותר וסומן בשנת 2007 על ידי ועד אהלי צדיקים ועל הקבר נכתב: "ציון התנא מוקרט זיע"א".
חורבה ומבנה גדול מעל הקבר המיוחס ליונתן בן עוזיאל.
שרידיה מצויים ממזרח לגיא, בו היה היישוב הקדום כפר עמיקו, עמיקין.
במאה ה-19 כתב החוקר ויקטור גרן שראה במקום "בסיס עמוד וכמות של אבני גזית - שרידיו של בניין עתיק, אולי בית כנסת".
צבי אילן כותב כי יש במקום חוליה מגולפת של קורה או כרכוב ואבני גזית.
חלק מאבני הגזית מרוכזות במרכז החורבה, במעין "במה".
מערבה נמצא משטח של 20 על 30 מטר מתאים לבית כנסת.
בעבר נמצא במקום לוח שבור משיש שעליו תבליט גפן, אולי חלק מהסורג.
עמותה בישראל היא סוג של תאגיד המורכב מקבוצה של בני-אדם או תאגידים אחרים החוברים יחד למען מטרה מסוימת (לרוב מטרה ציבורית), ונרשמו בפנקס העמותות על ידי רשם העמותות שבמשרד המשפטים שמפקח על פעילותן.
פעולתן של עמותות מוסדרת באמצעות חוק העמותות, התש"ם-1980. לפני שחוקק חוק העמותות, בתחילת שנות ה-80 היה המבנה התאגידי הדומה לעמותה אגודה עות'מאנית ("אגודה").
העמותות נכללות "במגזר השלישי" להבדיל מהעסקי והציבורי.
נכון ל-2024 רשומות בישראל כ-35,687 עמותות, לצדן רשומות בישראל כ-900 חברות לתועלת הציבור.
בכל שנה נרשמות כ-1,500–2,000 עמותות חדשות בממוצע.
מידע על כל עמותה ועמותה ניתן למצוא באתר גיידסטאר המכיל את המידע המקיף והמהימן ביותר על כל האלכ"רים (עמותות, חברות לתועלת הציבור, הקדשות, אגודות עותמאניות) וחברות בישראל.
נתוני התאגידים מבוססים על מקורות ממשלתיים ודיווחים רשמיים.
הוא האתר המרכזי לחיפוש מידע אודות עמותות וארגונים ללא כוונת רווח בישראל ומופעל על ידי רשות התאגידים במשרד המשפטים.
קיימים שלשה כללים מרכזיים אשר מבחינים בין המוסד המשפטי עמותה לבין תאגידים אחרים:
פעילות במסגרת המטרות המוצהרות בתקנון בלבד.
איסור על חלוקת רווחים (אין מניעה לצבירה מסוימת של נכסים על ידי העמותה, אך אלה צריכים להיות מיועדים לקידום מטרותיה ולא לחלוקה לחבריה או עובדיה).
חברות אישית בעמותה שלא ניתן להעבירה, ולא מקנה לחבר זכויות קנייניות בעמותה.
על מנת להירשם כעמותה על המייסדים לחתום על תצהיר בפני עורך דין המעיד על נכונותם לייסד עמותה.
בנוסף לתצהיר יש לצרף תקנון אשר מפרט את דרך התנהלות העמותה וכן מציין את מטרות העמותה.
לשלב זה חשיבות רבה בהמשך, שכן כל שינוי עתידי בתקנון מצריך קיומה של ישיבה מיוחדת (אספה כללית של כלל חברי העמותה) ואישור של רשם העמותות, שינוי מטרות מצריך אישור של בית משפט.
בנוסף לתצהיר המייסדים ותקנון העמותה יש לשלם אגרת רישום ולמלא טופס רישום עמותה הניתן על ידי משרד המשפטים.
כלל הטפסים מוגשים ליחידת רשם העמותות אשר בוחנת את הבקשה ומחליטה על רישומה או אי-רישומה של העמותה.
פרק הזמן הממוצע לאישור בקשת רישום מיום מסירת המסמכים הוא כ-3 חודשים.
כל עמותה רשומה (ע"ר) חייבת, מכוח חוק העמותות, להקים את שלשת הגופים הבאים:
אספה כללית - כינוס של כלל חברי העמותה.
לפי החוק יש לכנס אספה כללית לפחות אחת לשנה.
האספה הכללית היא מעין "הרשות המחוקקת" של העמותה.
אספה כללית מוסמכת לבצע שינויים בתקנון העמותה, להחליט על שינוי שם העמותה, לבחור את חברי הוועד וחברי ועדת הביקורת, להחליט על שינוי מטרות העמותה, מינוי רואה חשבון, הוצאת חברים מתוך העמותה וכן להחליט על פירוק העמותה.
לכל חבר עמותה יש קול אחד באספה הכללית.
ועד מנהל - קבוצה של שניים או יותר מחברי העמותה אשר מנהלים את פעילות העמותה.
ועד מנהל בעמותה מקביל בתפקידו לדירקטוריון בחברה.
חברי הוועד המנהל אינם מקבלים שכר, והם מהווים את המנהיגות המתנדבת של העמותה אשר תפקידה בין היתר ליישם את החלטות האספה הכללית, לקבוע את מדיניות העמותה בכפוף להחלטות האספה הכללית.
תפקידי הוועד המנהל מתחלקים לשני אשכולות: אשכול הפיקוח ואשכול המנהיגות.
אשכול הפיקוח כולל את התפקידים הבאים: אישור תוכנית עבודה ותקציב, קביעת עקרונות למימון, בקרה תקופתית על פעילות העמותה - תכנון מול ביצוע, מינוי, הערכה ופיטורין של מנכ"ל העמותה והצוות הבכיר ואישור הדוח הכספי והבאתו לאספה הכללית.
אשכול המנהיגות כולל ניסוח החזון והתווית התוכנית האסטרטגית של הארגון, השתתפות במאמץ גיוס המשאבים לארגון (כולל תרומה אישית של חברי הוועד), ייצוג הארגון מול קובעי מדיניות, תורמים ואחרים וחניכה וליווי של חברי ועד מנהל חדשים.
בעמותות בהן אין צוות שכיר הוועד המנהל עוסק גם בניהול השוטף של העמותה.
כאחראי גם על הצד הביצועי, הוועד אחראי על כתיבת תוכניות העבודה, תכנון התקציב ועוד.
אשכול הבקרה בתפקידי הבקרה בעמותות ללא צוות שכיר הוא מורכב יותר לביצוע.
ועדת ביקורת - קבוצה של שניים או יותר מחברי העמותה אשר תפקידם לבקר את התנהלות העמותה ותקינותה בכל ההיבטים של פעילותה, לבדוק את העמותה ביחס ליעדיה, לעקוב אחרי יישום ההחלטות של האספה הכללית, ולהציע לחברי הוועד המנהל תיקוני ליקויים.
על הוועד יש להוציא דוח ביקורת לפחות אחת לשנה.
עמותה רשאית למנות רואה חשבון כגוף מבקר במקום ועדת ביקורת.
רואה חשבון זה אינו יכול להיות רואה החשבון המבקר את הדוחות הכספיים של העמותה.
עמותה רשאית לייסד מוסדות נוספים, אך עליה להסדיר דבר זה בתקנונה.
לא כל אדם יכול להתמנות לחבר ועד (מנהל או ביקורת).
ההגבלות העיקריות בעניין שיהיה חבר עמותה, מעל גיל 18, לא אדם שהוכרז כפסול דין, או פושט רגל, וכן לא אדם שהורשע במספר עבירות שצוינו בחוק, או בעבירה שיש עמה קלון, על פי דעת היועץ המשפטי לממשלה.
אדם הנותן שירותים בשכר לעמותה שלא עקב תפקידו כחבר ועד (מנהל או ביקורת), אינו יכול לכהן כחבר ועד בעמותה.
ולכן חבר ועד איננו יכול להיות עובד בעמותה, נותן שירות כקבלן, או כל פעילות שבעטיה יקבל החבר כל תמורה מהעמותה.
חברי ועד רשאים לקבל גמול ישיבה בגין השתתפותם בישיבות הוועד והחזר הוצאות כחברי ועד בכפוף להגבלות שבתקנות.
בשנת 1998 החליטה ממשלת ישראל שעל עמותה לקבל אישור ניהול תקין מרשם העמותות לפני שתוכל לקבל תמיכה מהמדינה (כספי תמיכות, הקצאת מבנים וכיוצא בזה).
על מנת לקבל אישור ניהול תקין נדרשת העמותה לקיים פעילות שנתיים, ולעמוד בדרישות מחמירות יותר מאשר הדרישות הקיימות בחוק העמותות, ועיקרן התנהלות כספית הדוקה יותר, היעדר ניגוד עניינים והחלת נורמות מסוימות מהתחום הציבורי גם על העמותה, כדוגמת איסור אפליה.
בפועל, רוב העמותות הרשומות בישראל אינן מחזיקות באישור זה.
במסגרת היות העמותה תאגיד רשום כחוק, היא נדרשת להגיש לפחות אחת לשנה דין וחשבון על פעילותה לרשם העמותות.
החוק מחייב בהגשת דו"ח כספי המפרט את מצבה הכלכלי של העמותה אחת לשנה (כאשר הדו"ח מתייחס לשנת הכספים שהסתיימה), דו"ח מילולי המפרט את עיקר פעילות העמותה בשנה הקודמת להגשת הדו"ח וכן פרוטוקולים מהישיבות והדיונים של מוסדות העמותה- הוועד המנהל, ועדת הביקורת והאסיפה הכללית.
כלל הדיווחים פתוחים לעיון הציבור במשרדי רשם העמותות בירושלים.
כמו כן נדרשת כל עמותה לשלם אגרה שנתית על המשך פעילותה, או לחלופין לספק תצהיר על פטור מאגרה עבור השנים 2014–2019 לעמותות שאינן משלמות שכר ו/או מלגות ומחזורן הכספי אינה עולה על 300,000 ש"ח .
עמותה חייבת לנהל מערכת חשבונות שבה נרשמות הכנסותיה והוצאותיה.
בעמותות ישנן כאלה שפעילותן הכספית מצומצמת ביותר ואף אפסית (עיקר הפעילות בהן מבוסס על הזמן שתורמים חברי העמותה), וכאלה שמחזורן מגיע למאות מיליוני ש"ח.
האחריות על הניהול הפיננסי של העמותה מוטלת על חברי הוועד המנהל (וחברי הוועד הם אלה שחותמים על הדו"חות הכספיים של העמותה מדי שנה), אך גם על ועדת הביקורת שתוודא שהניהול נעשה על פי חוק ועל פי תקנון העמותה והנחיות פנימיות אחרות של העמותה, אם קיימות כאלה.
עריכת הדו"חות הכספיים השנתיים של העמותה מוטלת על הוועד המנהל ולצורך זה הוא רשאי להיעזר בשירותיו של רואה חשבון.
בעמותות שמחזורן העסקי עולה על מיליון ש"ח קיימת חובה למנות רואה חשבון לביקור הדו"חות הכספיים.
לרשם העמותות יש כללים מסוימים לגבי ההתנהלות הפיננסית ותשלומי משכורות, אבל אין שם הגדרות קונקרטיות כמו בשכר במנהל הציבורי.
ועדה ציבורית בראשות יורם ארידור שפעלה בשנת 2005, הגישה בין שורת ההמלצות שלה לניהול גופים ציבוריים, המלצה ששכר הבכירים בעמותה לא יעלה על פי 1.5 משכרו של מנכ"ל משרד ממשלתי.
בשנת 2012 עלתה הצעת חוק של חברת הכנסת רונית תירוש, שלפיה לא יעלה שכר מנהל בעמותה ציבורית (המקבלת תקציב מהמדינה) מפי ארבעה מהשכר הממוצע במשק.
בסוף שנת 2013, הקים שר האוצר לשעבר יאיר לפיד את ועדת פריש במטרה להביא לייעול ולניהול תקין של מערכת מוסדות הציבור בישראל, שאחת מהמלצותיה הייתה ששכר מנהל בעמותה ציבורית לא יעלה על שכר של מנכ"ל משרד ממשלתי, אולם המלצות הוועדה לא מומשו.
מקורות המימון של העמותות הם:
מימון ציבורי - מענקים וחוזים ממשלתיים, במסגרת תקציב המדינה, ומרשויות מקומיות.
מענקים או תמיכות בשמם הממשלתי הם סכומי כסף המוענקים לעמותות שהגישו בקשות תמיכה ועמדו בקריטריונים מסוימים.
חוזים ממשלתיים - ייתכן בדרך של מכרז ציבורי או של הכרה כספק יחיד - אשר מטרתם אספקת שירותים במקום משרדי הממשלה.
המימון הציבורי מהווה כשני שלישים (בערך) ממקור ההכנסה של העמותות.
תמיכה זו ניתנת לעיתים כתוצאה ממיקור חוץ (פעולות שבוצעו בעבר על ידי משרדי הממשלה מבוצעות כעת על ידי עמותות שונות), לעמותות הפועלות בתחומים שהמדינה מבקשת לעודד.
התמיכה ניתנת בהתאם לקריטריונים שונים הקבועים בתקנות - חלקם איכותיים וחלקם כמותיים.
דמי חבר - תשלום שמשלמים חברי העמותה בגין חברותם, אם העמותה הגדירה תשלום מעין זה.
תשלום זה לעיתים אחיד לכל החברים, ולעיתים תלוי במאפיין של החבר.
הכנסה עצמית - ההכנסות שמייצרות העמותות עצמן, כגון הכנסות מנכסים ותשלומים מלקוחות ומצרכני מוצרים/שירותים של העמותה.
למשל בבתי חולים שהם עמותות, החלק העיקרי של מחזורן הכספי נובע מהכנסות על שירותים רפואיים.
תרומות - יחידים, ארגונים עסקיים וקרנות התורמים לעמותות השונות.
תרומה לרבות מהעמותות מעניקה לתורם זיכוי ממס הכנסה בסך 35% מסכום התרומה, לפי , זיכוי המהווה תמריץ מס.
בדו"ח שמגישה העמותה לרשם העמותות עליה להציג בנפרד תרומות שמקורן בישות מדינית זרה.
סכום התקבולים מכל מקור וסוג, שהתקבלו במשך שנה, הוא המחזור של העמותה.
הרכב ההוצאות של העמותה תלוי במאפייני פעילותה.
הוצאות פעילות: עלויות המשמשות את העמותה לקידום מטרותיה כגון רכישת ציוד, קיום אירועים מיוחדים, הפעלת פרויקטים שונים, משכורת לאנשי מקצוע הפועלים בתחום מטרות העמותה, כמו רופאים בעמותה של בית חולים, או עורכי דין בעמותה משפטית וכדומה.
הוצאות אלו אמורות להיות החלק העיקרי של מחזור הכספים בעמותה תקינה.
הוצאות תפעוליות: תשלום למנכ"ל העמותה, מזכירה, דמי שכירות (או הוצאות הקמה ותחזוקה) למבנים המשמשים את העמותה, עלויות תפעול של מבנים אלה, והוצאות תפעוליות נוספות (ציוד משרדי, אתר אינטרנט, פרסום וכדומה).
הוצאות אלו בעמותות נקראות הוצאות הנהלה וכלליות.
ישנה הגבלה על אחוז ההוצאה התפעולית מכלל מחזור הכספים של העמותה, כאשר האחוז המרבי הוא לעמותה קטנה ועומד על רף של עד 22% ממחזור הכספים.
ככל שמחזור הכספים גדול יותר העמותה נדרשת להוציא אחוז נמוך יותר על הוצאות תפעול.
גמול לחברי ועד העמותה, על פעילותם במוסדות העמותה, על פי השתתפות בישיבות.
קובעות את הגמול המרבי, כפונקציה עולה של המחזור של העמותה.
עם זאת, אין חובה לשלם גמול לחברי הוועדות על תפקידם ובפועל רוב העמותות מגייסות אנשים לתפקידים אלה על בסיס התנדבותי.
שכר: הוצאה זו אינה קיימת בעמותה המבוססת כולה על מתנדבים, אך פעמים רבות גם עמותה שעיקר פעילותה מבוסס על מתנדבים זקוקה לגרעין של עובדים בשכר.
במקרים שבהם שירותי העמותה מצריכים עבודה מקצועית בהיקף נרחב (כגון עמותה המעניקה טיפול רפואי), יהיו מרבית הפעילים בה שכירים ולא מתנדבים.
עמוס שוקן (נולד ב-6 בדצמבר 1944) הוא איש עסקים ישראלי העומד בראש קבוצת הארץ ומשמש המוציא לאור של העיתון "הארץ".
הוא בנו של העורך והמו"ל הקודם של העיתון, גרשום שוקן.
עמוס שוקן נולד בשנת 1944, בן לשולמית פרסיץ ולגרשום שוקן ונכד לזלמן שוקן, מייסד הוצאת שוקן ולשושנה פרסיץ, חברת הכנסת הראשונה עד השלישית מטעם סיעת הציונים הכלליים.
לעמוס שוקן אח ואחות: הלל שוקן, אדריכל, ורחלי אדלמן, מנהלת הוצאת שוקן.
בילדותו ובצעירותו עבד בתפקידים שונים בעיתון, כולל כמחלק עיתונים.
לאחר שחרורו מצה"ל, השתלב בעיתון כעוזר הנהלה.
עם סיום לימודים לתואר ראשון בכלכלה וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, נסע לארצות הברית, שם סיים תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1972 מונה למנכ"ל "הוצאת עיתון הארץ בע"מ".
ב-1983, חרף התנגדות אביו, הקים את העיתון "חדשות", שנסגר לאחר תשע שנות פעילות, משום שכשל כלכלית.
מלבד "הוצאת עיתון הארץ בע"מ", בבעלותה של "קבוצת הארץ" שבניהולו, פועלת גם "רשת שוקן", שמוציאה לאור מקומונים רבים.
עמוס שוקן הוא מהבולטים באספני האמנות בישראל.
הוא נשוי לאירית ואב לשניים.
הבכור שבהם, רוני שוקן, הוא עיתונאי ומשפטן.
שוקן כמעט שאינו מפרסם מאמרים פרי עטו ב"הארץ".
מאמריו המעטים חושפים עמדות התומכות בחירויות הפרט על חשבון המדינה, למשל במקרה של תמיכה בסרבנות של טייסים (תוך הבעת התנגדות לעמדה המערכתית שאותה הביע עיתונו); או במקרה של מעמדם האזרחי של ערביי ישראל.
במהלך האינתיפאדה הראשונה, ב-21 באפריל 1989, הוצתה דלת דירתו של שוקן.
אלמוני שהתקשר למערכות העיתונים לקח אחריות על המעשה בשם "הסיקריקים".
בחודש אפריל 2002, במהלך האינתיפאדה השנייה, הודיעה העיתונאית עירית לינור, כי היא מבטלת את המינוי על "הארץ" בשל דעותיו ה"אנטי-ציוניות", כלשונה.
שוקן הגיב למכתבה וענה: "מוזר לי שמישהו יכול לומר על "הארץ" שהוא עיתון אנטי-ציוני, כשבעיני הוא עיתון ציוני לעילא, וכזה היה תמיד...
לנגד עינינו יעמדו, כפי שעמדו תמיד, טובתה של מדינת ישראל וטובת האנשים שחיים בה, כמיטב הבנתנו ומצפוננו."
בשנת 2005 פרסם בעיתון "הארץ" מאמר בשם "האם ישראל רוצה שלום?" בנושא השתלבות במרחב ושלום בין העמים, בעקבות החלטת הכנסת לאשר את התיקונים לחוק האזרחות והכניסה לישראל, לפיהם לא יוכל אזרח ישראלי (כשהכוונה בעיקר לערביי ישראל), הנשוי לבן או בת זוג שנולדו בשטחים, לחיות עמם בישראל.
במאמר טען שוקן כי "בתיקון לחוק יש איפוא אפליה קשה ופגיעה בזכויות האזרח של ערביי ישראל".
בדצמבר 2017, בעקבות התקרית שבה הנערה הפלסטינית עהד תמימי תקפה חיילי צה"ל בכפר נבי סאלח, צייץ שוקן בטוויטר כי הנערה היא "גיבורה שאינה מוכנה להיכנע להשפלה של נוכחות צבא כיבוש".
שוקן השווה בין אלמנטים מן השלטון הנאצי בגרמניה לבין המתרחש בישראל.
NEWS בשלהי 2017 הסביר: "נאצים זה לא רק תאי גזים, אלא גזענות, הדרה של מיעוט; הרבה דברים שיש במדינת ישראל".
ב-30 באוקטובר 2024 אמר שוקן בכנס של "הארץ" בלונדון כי לממשלת ישראל "לא אכפת להשליט שלטון אפרטהייד אכזרי על האוכלוסייה הפלסטינית, היא מתעלמת מהעלות של שני הצדדים על הגנת ההתנחלויות בעוד היא נלחמת בלוחמי החופש הפלסטינים, שישראל קוראת להם מחבלים", וכי "רק סנקציות נגד ישראל יחזירו את ישראל למוטב".
ביחס ללחימה ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל טען שוקן כי "צה"ל מבצע נכבה שנייה".
בעקבות פרסום הדברים נרשמה ירידה בפרסום בעיתון ונרשם גל של ביטולי מנויים.
ביקורת על דבריו נשמעה גם מקרב עיתונאים מעיתונו שלו.
חלק מהם כתבו כך ברשתות החברתיות: "אנו, עיתונאים ועיתונאיות ב'הארץ' המסקרים את המלחמה ותוצאותיה, מתנגדים באופן חד-משמעי לכך שאנשי טרור, מחבלים באשר הם, ייחשבו ללוחמי חירות.
עמדתנו היא שמעשי רצח ומתקפות כלפי חפים מפשע אינם אמצעי ראוי להכלה באף מאבק".
לאחר ביקורת מצד פוליטיקאים רבים הבהיר שמחבלי חמאס אינם ראויים להיקרא לוחמי חופש.
עמוק באדמה היא סדרת דרמה אמריקאית העוסקת בנושא החיים בצל המוות ומאופיינת בסגנון אלגורי.
היא מתמקדת במשפחת פישר המנהלת בית לוויות בלוס אנג'לס שבקליפורניה.
יוצר הסדרה הוא התסריטאי אלן בול, שגם הפיק אותה, יחד עם רוברט גרינבלט, דייוויד ג'נולארי ואלן פול.
הסדרה, הכוללת 63 פרקים ב-5 עונות, שודרה ברשת הכבלים HBO בין 3 ביוני 2001 ל-21 באוגוסט 2005.
"עמוק באדמה" היא סדרה עטורת פרסים ושבחים.
היא זכתה בעקביות לשבחים רבים, ביקורות חיוביות, אהדה בקרב המעריצים במשך השנים, במיוחד עבור הכתיבה והמשחק וכן בנתוני רייטינג גבוהים ברשת HBO.
הסדרה תוארה בעקביות על ידי מבקרי טלוויזיה רבים כאחת מסדרות הטלוויזיה הטובות בכל הזמנים, ופרק הסיום שלה אף נחשב בידי רבים לפרק הסיום הטוב ביותר בכל הזמנים.
הסדרה זכתה בפרסים רבים ובראשם 3 פרסי גלובוס הזהב, 9 פרסי אמי ו-32 פרסים אחרים.
הסדרה נפתחת במותו של ראש משפחת פישר ומנהל בית ההלוויות פישר ובניו, נתניאל פישר.
בעקבות מותו מקבלים לידיהם את ניהול העסק שני בניו - האח הבכור, נתניאל (נייט) והאח האמצעי דייוויד.
משפחת פישר כוללת גם את האם רות והאחות הקטנה קלייר.
לעלילה מצטרפים חברים שונים של המשפחה: פדריקו דיאז שעובד בבית ההלוויות, ברנדה צ'נווית, חברתו לסירוגין של נייט וקית צ'ארלס, בן זוגו של דייוויד.
במהלך הסדרה עוברות הדמויות טלטלות רבות של סבל וצער לצד הומור וצחוק.
הסדרה מאופיינת כמולטי-ז'אנר, ואלן בול מוצא לנכון לתאר אותה כ"הסדרה היחידה שברגע אחד אתה מוצא את עצמך מתפוצץ מצחוק וברגע השני אתה חווה כאב וצער ומתפרק בבכי".
13 פרקי העונה הראשונה שודרו בין 21 ביוני ל-19 באוגוסט 2001.
הפרק הראשון של הסדרה נפתח במותו הפתאומי של אב המשפחה, נתניאל, שנהרג בתאונת דרכים בדרכו לאסוף את בנו הבכור (נייט) משדה התעופה.
נייט מכיר את ברנדה על המטוס בעת חזרתו מסיאטל והם מקיימים יחסי מין מזדמנים בשדה התעופה.
קלייר נמשכת לבחור בשם גבריאל (גייב), אשר מכור לסמים.
לאחר שהיא שוכבת איתו, הוא מפיץ שמועה בבית הספר שהיא מצצה לו את כפות הרגליים.
בתגובה, היא גונבת כף רגל של גופת אדם מבית הלוויות ומכניסה אותה לתאו האישי בבית הספר.
הם נפרדים, אך בהמשך היא עוזרת לו להתמודד עם מות אחיו בן ה-6. דייוויד מנהל מערכת יחסים הומוסקסואלית עם קית' בסתר.
הם מתקשים לשמור על מערכת יחסיהם מפני שדייוויד הוא הומו בארון.
הם נפרדים ושומרים על קשר, ובינתיים דייוויד מקיים יחסי מין מזדמנים עם הומואים מהאינטרנט וזונות ממין זכר.
רות, אכולת רגשות האשמה על בגידתה בבעלה המנוח עם היירם, נפרדת ממנו אך חוזרת אליו לאחר שהיא חשה בודדה.
מחזר אחריה גבר נוסף, ספק הפרחים להלוויות, ניקולאי, אצלו היא גם עובדת לראשונה בחייה.
נייט וברנדה נאלצים להתמודד עם בילי, אחיה של ברנדה, המקנא במערכת היחסים ביניהם מפני שהוא מאוהב בה.
פדריקו, חונט בבית הלוויות, עוזב את העסק לזמן קצר לטובת רשת בית לוויות מתחרה אך חוזר לאחר שקיבל העלאה במשכורת.
במהלך העונה נולד לו בן שני.
בילי, אחיה הפסיכופת של ברנדה מתאשפז בכפייה לאחר שתקף את נייט וברנדה.
בסוף העונה ברנדה מציעה לנייט להתחיל לחשוב על חתונה.
השניים מתעמתים במהלך נהיגה וגורמים לתאונת דרכים, דבר הגורם להם להעריך את אהבתם.
לאחר בדיקות שגרתיות שנערכו לאחר התאונה, נייט מגלה כי יש לו AVM (מלפורמציות עורקיות-ורידיות במוח).
13 פרקי העונה השנייה שודרו בין 3 במרץ ל-2 ביוני 2002.
העונה השנייה מתרחשת כמספר שבועות לאחר סיום העונה הראשונה, בה נייט נאלץ להתמודד עם מחלתו שעלולה להתפרץ בכל רגע.
רות בוחרת בניקולאי, מוכר הפרחים הרוסי במערכת יחסים שלא מחזיקה יותר מדי זמן.
קלייר נשארת עם גבריאל לאחר שמגלה את כל מעשי העבריינות שעשה, ולאחר שירה בבן אדם דרך חלון רכבה.
קית' ודייוויד חוזרים ומגדלים את אחייניתו של קית', טיילור, לאחר שאמה עוברת למרכז גמילה מסמים.
קליינטית זונה של ברנדה משפיעה עליה לרעה, וזו מתחילה לקיים יחסי מין מזדמנים עם גברים אקראיים שהיא פוגשת.
נייט נוסע לסיאטל לאסוף גופה, ושם מתארח אצל ידידה מהעבר, ליסה.
השניים מקיימים יחסי מין ובהמשך העונה מתברר כי היא נכנסה ממנו להיריון.
בסיום העונה, רות מגלה כי היא סבתא למאיה, בתם המשותפת של נייט וליסה.
קית' מתפטר מעבודתו כשוטר לאחר שהכה בן אדם.
נייט וברנדה נפרדים לאחר שהוא מגלה על מעלליה המיניים, ולאחר שהיא מגלה על בגידתו עם ליסה ובתם המשותפת.
פדריקו קונה 25% מהעסק והופך לשותף של נייט ודייוויד.
קלייר מסיימת את לימודי התיכון ונייט עובר ניתוח עקב מחלתו, שעלול לגרום למותו.
13 פרקי העונה השלישית שודרו בין 2 במרץ ל-1 ביוני 2003.
העונה השלישית מתרחשת כשבעה חודשים לאחר סיום העונה הקודמת.
נייט נשוי באושר לליסה ושניהם מגדלים את בתם מאיה.
קלייר מתחילה את לימודיה בבית הספר לאומנות.
ברנדה יוצרת קשר עם נייט לאחר מספר חודשים של ניתוק מוחלט, אך השניים לא מתקרבים.
בהמשך, נפטר אביה ממחלת הסרטן, ונייט הולך לנחם אותה.
דייוויד וקית' הולכים לטיפול זוגי כדי לפתור את בעיותיהם.
נייט וליסה מתקשים לגדל יחדיו את מאיה, שוקלים להיפרד אך מחליטים להישאר יחד.
פדריקו נאלץ להתמודד עם דיכאונה של אשתו ונסה לאחר מות חמותו.
קלייר מנהלת מערכת יחסים עם ראסל, ידידה מבית הספר לאומנות ונפרדת ממנו לאחר שמגלה כי קיים יחסי מין עם המרצה שלהם.
מאוחר יותר קלייר מגלה כי היא בהריון מראסל וממהרת לבצע הפלה.
רות מנהלת מערכת יחסים משונה עם ארתור, עובד חדש בבית הלוויות.
בסוף העונה היא פוגשת גאולוג בשם ג'ורג' סיבלי במהלך לוויה, והשניים מחליטים להתחתן.
ברנדה עוברת לגור לבדה בדירה שכורה, לאחר שבעקבות ביקור באירוע סיום השנה של כתתה של קלייר, היא מוצאת את אמה מקיימת יחסי מין עם המורה של קלייר בביתם.
ליסה יוצאת לטיול לאחותה בארב, אולם לא מגיעה אליה.
בשלושת הפרקים האחרונים מתפתחת תעלומה סביב היעלמותה.
בפרק האחרון מקבל נייט שיחת טלפון ממשרדו של השריף, המבשר לו כי נמצאה גופתה, אולם לא נמסרים פרטים לגבי נסיבות מותה.
נייט מוצא ניחומים אצל ברנדה.
12 פרקי העונה הרביעית שודרו בין 13 ביוני ל-12 בספטמבר 2004.
בעונה הרביעית נייט מתקשה לעכל את מות אשתו.
הוא נאלץ לגדל את מאיה לבדו בבית הלוויות.
פדריקו מפתח מערכת יחסים המבוססת על חברות עם חשפנית בשם סופיה, מאחורי גבה של אשתו.
קלייר ממשיכה בלימודי האומנות ומכירה חברים חדשים, בהם חברה אחת המנהלת עמה רומן לסבי קצר.
דייוויד אוסף טרמפיסט שחוטף אותו וגונב את רכבו.
נייט פורש מבית הלוויות לזמן קצר, למצוא עבודה מלאת חיים וחוזר לאחר הטראומה שחווה דייוויד.
רות לומדת לחיות עם בעלה השני, ג'ורג', ומגלה כי יש לה עוד הרבה מה ללמוד עליו.
ברנדה מנהלת מערכת יחסים עם ג'ו, השכן לדירתה.
במהלך העונה היא עוברת לגור איתו, ומיד לאחר מכן הוא תופס אותה מקיימת יחסי מין עם נייט והשניים נפרדים.
קית' עובד בתור שומר ראש לסלבריטאים.
ונסה חושדת בריקו, ולאחר שהיא מגלה על יחסיו עם סופיה השניים נפרדים.
ריקו עובר לגור בבית הלוויות.
במהלך העונה נייט מתחיל להשתגע ומרגיש שהוא מאבד את עצמו.
לקראת סוף העונה, רות מגלה שג'ורג' הוא חולה נפש.
נייט נוסע לבית אחותה של ליסה כדי למצוא תשובות למותה, אך גם לאחר שבעלה מתאבד, עדיין נותר ללא תשובה חד משמעית.
נייט וברנדה מתאחדים והשניים מחליטים להתחתן ולהביא ילד לעולם.
12 פרקי העונה החמישית שודרו בין 6 ביוני ל-21 באוגוסט 2005.
העונה החמישית נפתחת מספר חודשים לאחר העונה הקודמת, בחתונתם של נייט וברנדה ההרה, שמהר מאוד עוברת הפלה טבעית.
ג'ורג' חוזר מאשפוז בבית החולים ורות נאלצת לטפל בבעלה החולה נפשית.
דייוויד וקית', לאחר מאמצים ממושכים, מאמצים שני ילדים, דורל ואנתוני, ומתקשים לטפל בהם.
פדריקו מתחיל בחייו החדשים כרווק, אך לא לזמן רב, ומתאחד עם ונסה מחדש.
קלייר מנהלת מערכת יחסים עם בילי, אחיה הפסיכופת של ברנדה אך השניים נפרדים לאחר שהיא מגלה שהוא הפסיק לקחת את תרופותיו.
בתו של ג'ורג', מגי, עוברת ללוס אנג'לס כדי לעזור לרות לטפל בו.
נייט וברנדה מרגישים מרוחקים אחד מהשני במערכת יחסיהם.
כאשר נייט בוגד בברנדה עם אחותו החורגת מגי, הוא עובר התקף ממחלתו ונכנס לתרדמת, שממנה הוא מתעורר לאחר כמה שעות.
הוא מספר לברנדה שהוא לא מצטער על שום דבר ושהוא רוצה להתגרש.
בסיום הפרק נייט מת ממחלתו.
לאחר מותו של נייט בני המשפחה מתקשים להמשיך בחייהם.
ברנדה מגדלת את מאיה, בתו של נייט, לבדה ויולדת את בתו השנייה, וילה, חודשיים לפני הזמן.
רות מחליטה לעבור לגור אצל אחותה, שרה, ביחד עם חברתן בטינה.
דייוויד וקית' עוברים לגור בבית הלוויות.
פדריקו וונסה מחליטים לפתוח בית לוויות משלהם.
קלייר מקבלת הזדמנות חד פעמית לעבוד בתור צלמת ועוזבת לגור בניו יורק.
כולם מחכים הוא פרק הסיום של הסדרה.
הוא אחד הפרקים המוערכים ביותר על ידי מבקרים רבים והוגדר כפרק הסיום הטוב ביותר של סדרת טלוויזיה אי פעם.
הפרק, שאורכו כ-75 דקות, סוגר קצוות עלילתיים ואת הסדרה כולה.
הפרק נכתב ובוים על ידי אלן בול ושודר ב-21 באוגוסט 2005 בארצות הברית.
בישראל שודר הפרק ב-13 בדצמבר 2006. הפרק היה מועמד לפרסי אמי בקטגוריות הכתיבה, הבימוי, הצילום והאיפור.
מדריך הפרקים האמריקני TV Guide מיקם את הפרק במקום ה-22 ברשימת 100 הפרקים הטלוויזיוניים הגדולים וכן הגדיר אותו כ"אחד הרגעים הטלוויזיוניים הגדולים של העשור".
הפרק נפתח בלידת בתה של ברנדה, וילה, חודשיים לפני המועד הצפוי (וכך למעשה הפך הפרק הרביעי בסדרה שאינו מתחיל במוות, ולמעשה הוא נפתח בהיפך הגמור ממות).
בהמשך הפרק קלייר מקבלת הצעת עבודה בניו יורק, ריקו וונסה מתכננים לפתוח בית לוויות משלהם, קית' ודייוויד עוברים לגור בבית הלוויות כאשר ברנדה מוותרת על חלקה המורש בעסק, ורות מחליטה לעבור לגור עם בטינה ושרה, אחותה.
בסיום הפרק, המהווה את קטע הסיום של הסדרה כולה, מתקיימת ארוחת פרידה לקלייר, שבה מועלים זיכרונות מחייו של נייט, ולאחר מכן מתנגן קליפ הסיום - סיקוונס בליווי השיר Breathe Me של סיה, המתאר באמצעות פלשבקים הצפים לנגד עיניה של קלייר הנוהגת לניו יורק, את העתיד של הדמויות ואת אופן מותן.
סצנת המוות של כל אחת מהדמויות היא בעלת משמעות רבה וגרמה לרבים ממבקרי הסדרה ומצופיה לקליימקס רגשי.
רות' - מתה בשנת 2025 בגיל 79 מזקנה כשהיא מוקפת על ידי ג'ורג', דייוויד וקלייר.
רגע לפני שנעצמות עיניה, חולפות אל מול עיניה דמויותיהם של נתניאל בעלה ונייט.
קית' - נרצח בשנת 2029 בגיל 61 במהלך שוד רכבו בחברת האבטחה בה עבד.
דייוויד - מת בשנת 2044 בגיל 75 עקב התקף לב במהלך פיקניק משפחתי.
שניות לפני מותו הוא רואה את קית' בדמותו הצעירה.
ריקו - מת בשנת 2049 בגיל 75 עקב התקף לב במהלך שיט על ספינת תענוגות.
ברנדה - מתה בשנת 2051 בגיל 82 בביתה, בזמן שיחה עם בילי בביתם מזקנה וככל הנראה גם מחלת פרקינסון.
קלייר - מתה בשנת 2085 בגיל 102 בביתה מזקנה כשקטרקט בעיניה.
על הקיר תלויות תמונות משפחתיות ואישיות, המעידות על חיים מלאים ומאושרים.
בנוסף לכך, מקליפ הסיום ניתן לדלות מידע ורמיזות אודות קורותיהם העתידיים של הדמויות השונות בסדרה:
התפתחות דמותם של בניהם המאומצים של דייוויד וקית' - הבן הבכור מצטרף לעסק המשפחתי (בתחילה דייב מדריך אותו במרתף, ולאחר מכן הוא מתפקד כאסיסטנט בלוויה), ואילו הצעיר, מתגלה כהומוסקסואל כאשר הוא מופיע עם בן זוגו בחתונה של קלייר.
רות מגשימה את חלומה, ובמידה מסוימת גם את חלומו הגנוז של בנה נייט, ופותחת פנסיון משפחתי לכלבים.
דייוויד וקית' מתחתנים באופן רשמי בטקס חוזר.
קלייר נישאת לעורך דין שפגשה בעבודתה במהלך העונה החמישית, באירוע בעל מאפיינים סולידיים.
ברנדה נישאת שוב ונולד לה עוד בן.
מתוך הסיטואציה הנובורישית שבה ריקו נפטר (בספינת פאר), אפשר לשער השערה מבוססת שעשה חיל בעסק החדש שפתח עם רעייתו ונסה.
בעמוק באדמה מככבות שבע דמויות מרכזיות שבהן מתמקדת העלילה המרכזית של הסדרה, לצד דמויות תומכות נוספות.
אלן בול תיאר את פיתוח הדמויות ואמר שבכל אחת מהדמויות הכניס קצת מעצמו.
להלן הדמויות המרכזיות של הסדרה, לפירוט נוסף ראו ערך הדמויות.
אף שעלילת הסדרה ודמויותיה נוצרו בידי אלן בול, ישנם דיווחים סותרים לגבי הרעיון ליצירת הסדרה.
מצד אחד, טוען בול שיצר את הסדרה בהשראת מותם של אחותו ואביו.
עם זאת, בראיון הוא אימת כי מנכ"לית HBO, קרוליין שטראוס, סיפרה לו שבראשה רעיון שהיא חושבת עליו זמן מה - סדרת דרמה שמתמקדת במוות אשר מועבר דרך עלילותיהם של משפחה המנהלת בית לוויות, והרעיון קסם לו בן-רגע.
במהלך תביעת הפרת זכויות יוצרים שהגישה התסריטאית גוון אודונל, טענה זו שהרעיון המקורי היה שלה, ושסיפרה אותו לשטראוס, אשר בתורה סיפרה לבול.
בית המשפט לערעורים בארצות הברית, דחה טענה זו.
בול הסביר וביסס טענתו בראיון: .
בשלבי פיתוח הסדרה הוחלט להכניס פרסומות בדיוניות למוצרי חניטה, קבורה וכדומה, כביקורת סמויה על עסקי הקבורה.
דוגמה לביקורת זו ניתן לראות בפרק הראשון, בדבריו של נייט בהכנות לטקס הקבורה של אביו:
הרעיון יושם בפרק הראשון, אך נזנח לאחר מכן.
שלוש הפרסומות הפיקטיביות היו לרכב קבורה ("חטובה, אלגנטית, מפתה"), ערכת איפור לגופות ("הופך הסתרת פצעים מכוערים למלאכה קלה ופשוטה") ומנקה עפר חסין דליפות ("החזרנו את הכיף ללוויה").
בתחילת כל פרק מוצג מקרה מוות מסוים ולאחריו המשך הקו העלילתי של הדמויות הראשיות והמשניות.
מקרה המוות מהווה את הטון העלילתי של הפרק אשר מורגש לאחר מכן.
בהמשך הפרק מוצגים קרובי המנוח המגיעים לבית הלוויות של משפחת פישר על מנת לארגן את סידורי הלוויה.
לרוב, מקרי המוות מתקשרים לקו העלילתי שהדמויות עוברות באופן ישיר או עקיף, באמצעות אלגוריה.
מפעם לפעם מקיימים בני המשפחה דיאלוגים פנימיים עם המתים כדרך להצגת הקונפליקטיים הפנימיים שלהם.
בסוף הפרק מתקיימת הלווייתו של הנפטר ובכך סוגרת את המעגל העלילתי של אותו הפרק.
נאומי הפרידה של משפחותיהם וחבריהם של הנפטרים משקפים בדרך כלל את הרגשתה בתת המודע של אחת מהדמויות או יותר ביחס למה שהיא עוברת באותה תקופה.
לצורך כך פנו יוצרי הסדרה לחברת "MasterFX", אשר הכינה מודלים של חלקי גוף.
לדברי מייסד החברה, טוד מסטרס, עיצוב חלקי הגופות המלאכותיים נעשה בתיאום עם ההפקה כדי להבין את ההקשר העלילתי של הפרק, ולעצב בהתאם את החלק.
לדברי בול - אמינות חלקי הגופות המלאכותיים הייתה חשובה כדי לשקף את אמינות הסדרה עצמה, כמתארת נאמנה את עבודת הקברנים.
בהתאם לכך השתמשו אנשי חברת MasterFX בתצלומי שחקנים, בעזרתם הדמיה ממוחשבת בה עיבדו את גוני הגוף והשיער והטקסטורות השונות.
לאחר מכן הופקו שתי גופות מלאכותיות (אחת שתשמש עבור סצנה בחדר הניתוחים בבית הלוויות, והשנייה שתשמש גופה משוחזרת להלווייתו של הנפטר), לעיתים תוך שימוש בתבנית גבס של גוף השחקנים.
הפסקול הראשי של הסדרה נכתב על ידי המלחין תומאס ניומן, אשר גם הלחין את נעימת הפתיחה.
יצירותיו לסדרה זיכו אותו בפרס אמי בשנת 2002 בקטגוריית "נעימת הפתיחה הטובה ביותר", ובשני פרסי גראמי בקטגוריות "היצירה האינסטרומנטלית הטובה ביותר" ו"העיבוד האינסטרומנטלי הטוב ביותר" (2003).
ניומן, אשר עבד עם בול גם על סרטו "אמריקן ביוטי", הוזמן על ידיו לצפות בפרק הפיילוט של הסדרה והתבקש להלחין קטע אינסטרומנטלי בן 90 שניות.
היה זה הליך הפוך מהנהוג - ניומן התבקש ליצור את הנעימה עוד לפני שהופקו הפתיח והכתוביות עצמם.
על פי מפיק הסדרה, אלן פול, הנעימה נבחרה לבסוף מתוך כ-15 טיוטות, שונות זו מזו בסגנון ובטון.
לאחר שנבחרה סקיצת הנעימה אשר התאימה ביותר בעיניהם ל"תחושה השמיימית" שרצו להחיל לסדרה - שלחו את הנעימה והפרק למספר אולפני אפקטים חזותיים ליצירת הפתיח עצמו.
הפתיח המקורי של ניומן נכלל בעונה הראשונה והחמישית, בעוד שבשאר העונות זכה לרמיקס שונה על ידי ההרכב "ריי וכריסטיאן".
אחראי המוזיקה לאורך כל תקופת הסדרה היו גארי קלאמר ותומס גולוביק אשר ניתן להם קרדיט גם בפסקולי הסדרה.
מהעונה השלישית עד החמישית הפקת הסאונד מוקססה על ידי בו הרווד, והייתה מועמדת בשנת 2004 לפרס "Cinema Audio Society Awards".
מהעונה השנייה ועד החמישית הופקו פרומואים לקידומי העונות לפני פתיחתן.
כל השירים נכללו בשני פסקולי הסדרה שיצאו לאורך השנים.
פרק הסיכום של שתי העונות הראשונות קודם עם השיר "Nothing Lies Still Long" של פל מל.
קליפ הפתיחה נוצר על ידי "דיגיטל קיטצ'ן" (Digital Kitchen), שהיו אחראים בין היתר ליצירת כתוביות הפתיחה עבור דם אמיתי ודקסטר.
כתוביות הפתיחה נוצרו על ידי דני יונט.
דיג'יטל קיצ'ן הציעו מספר רעיונות לתמה המנחה של הפתיח, שסבבו סביב אלמנט העץ והידיים כמכנה המשותף ביניהם.
הרעיונות חוברו יחדיו, וכשבול צפה לראשונה בתוצאה הוא הגדיר אותה כ"אלגנטית, קולנועית ובלתי סבירה בעליל לטלוויזיה".
הגרסה הסופית כללה מספר אלמנטים, בהם העורב, אשר היה לאחד מסמליה העיקריים של הסדרה ודמותו אף שימשה לכריכה של אחד ממארזי ה-DVD.
אלמנט נוסף בולט הוא העץ הבודד על הגבעה.
לאחר מספר ניסיונות שווא לאתר עץ אשר יתאים במראהו לחזונם של דיג'יטל קיצ'ן נלקח לבסוף עץ מחצר ביתית ונשתל על גבעה מתאימה.
בול מספר שהיה זה פרויקט כה מורכב וארוך, אך התוצאה הסופית הפכה אותו לכדאי.
מבקר הטלוויזיה של עיתון הארץ אורי קליין הגדיר את הפתיח כ"אחד היפים ביותר שנראו על מרקע הטלוויזיה."
מצד אחד, הסדרה היא דרמת משפחה לכל דבר, העוסקת ביחסים בינאישיים, התבגרות ודת, אך בצד כל זאת מרחף מעל הסדרה נושא המוות.
כל פרק בסדרה מתחיל במוות של אדם כלשהו (בין אם מוות טבעי, רצח או תאונה), אשר בהמשך הפרק נערך לו טקס אשכבה בבית ההלוויות של משפחת פישר.
שני הפרקים היחידים שלא נפתחו במוות היו פרקים 10 ו-12 בעונה החמישית.
מוטיב מרכזי בעלילה של הסדרה הוא השיחות הדמיוניות שניהלו הדמויות עם האנשים שמתו בתחילת כל פרק.
לעיתים קרובות נערכו גם שיחות עם מתים הקרובים לדמויות הפעילות כגון נתניאל פישר, אב המשפחה ועם ליסה, אשתו המנוחה של נייט.
שיחות אלו (יחד עם שיחות דמיוניות אחרות או חלומות) שיקפו למעשה את הקונפליקטים הפנימיים של הדמויות השונות בסדרה.
"עמוק באדמה" מתמקדת בתמותה אנושית ובחייהם של האנשים הנאלצים לטפל ולהתמודד במוות של אנשים אחרים על בסיס יום-יומי.
בדיון על קונספט הסדרה, אלן בול עונה בראש ובראשונה על השאלה הבאה:
"עמוק באדמה" מציגה את משפחת פישר כבסיס שעליו לבחון שאלות אלו.
במשך 5 עונות ו-63 פרקים, הדמויות חוות משברים אשר יתקשרו בישירות אל סביבתם והצער שחוו.
בול מסביר מחדש חוויות אלו וגם את הבחירה של שם הסדרה ).
הנושא המרכזי של הסדרה, כאמור, הוא המוות.
בול טען שאנו חיים בתרבות המתכחשת לקיומו של המוות, שאנו מייצרים בידור מעולה מזה וכל סרטי האימה שמקטינים את זה עושים זאת באופן אמין, ושיש סטטיסטיקות נוראיות שהאדם הממוצע עד לאלפי מקרי מוות סימולציונים בטלוויזיה ובסרטים אך התרבות שלנו לא באמת מיודעת למציאות של המוות.
קתי בייטס, מבמאי הסדרה, טוענת שאנחנו לחלוטין לא אוהבים לדבר על המוות בחברה.
בול הוסיף שמכיוון שהסדרה עוסקת במוות, היה עליהם לשלב מקרה מוות בתחילת כל פרק.
אין נוסחה למקרי המוות המומצאים, לפעמים זה ממקרה מוות שרואים בחדשות, אם זה שחקן פוטבול שנהרג משבץ למשל, אך לפעמים הם חושבים שהם צריכים מוות מצחיק.
ג'יימס קרומוול, המשחק את ג'ורג' סיבלי אומר כי זה נפלא להשתעשע עם זה, ושהרצינות שלנו כלפי מוות כאמיתי משתדלת לדחות את האמת.
בול מספר, שאחד התנאים לקביעת מקרה המוות שהולך לפתוח פרק הוא שזה יהיה מתוך דחף טבעי.
יש מספר פרקים שבהם המוות הוא מרכזי בפרק ושהעלילה נסובה סביבו, אך מנגד יש מקרי מוות שמתרחשים וכמעט לא מוזכרים לאחר מכן (לעיתים נדירות).
אחד ההיבטים שנהפך למהנה ביותר בקטעי המוות הוא שברגע שהתוכנית מתחילה אנשים מצפים למוות, ויודעים לפני הנפטר שהוא עומד למות.
הכותבים, תחילה, הגיעו עם קטלוג שלם של מקרי מוות מעניינים שהם שמעו עליהם, דברים שהיו עלולים לקרות למישהו שהם מכירים או סתם רעיונות ומשם זה התגלגל לאיך הם מחברים מבחינה עלילתית את מקרה המוות לפרקים.
ג'יל סולוואי, מכותבי ומפיקי הסדרה, טוענת שהכותבים הכניסו לרוח הדמויות את סיפורי חייהם.
כשהם יושבים בחדר עם שבעה כותבים ואלן, הם החלו ביצירת השבועות הראשונים של העונה הראשונה ברעיונות פראיים כגון "קלייר הולכת לבית ספר לאומנות"; "נייט וליסה מתחתנים".
בול טען אז שזה יותר מיד ליניארי לטעמו.
מבחינתו עצבות וצחוק באים מאותו המקום ויש לאחדם.
ריק קלבלנד, מתסריטאי הסדרה, מספר שבסדרה קיים הומור שחור כדרך להציג את החיים כקומדיה טרגית.
קייט רובין טוענת שכעת יש תרבותיות מעורבבת שלא ניתנת להגדרה חד משמעית בין הומור, טרגדיה או דרמה, ושהאלמנטים הללו מתמזגים בצורה הנוחה ביותר.
לדבריו של קרייג ווריט, "עמוק באדמה" מציגה ויכוח אנושי ממשי עבור כל הדברים המעורערים שהאאוט-סיידרים בחברה היו רוצים לשמוע שנאמרו.
ננסי אוליבר מוצאת שאינטנסיביות ההדחקה של הדמויות מעניינת, כדוגמת האינטנסיביות שדוחפת את דייוויד לתוך חניון עם זונה ממין זכר, או כאשר רות' מאבדת 25 אלף דולר בהימור על מרוץ סוסים.
לורן אמברוז קוראת לכתיבה "עולמו של אלן בול", בו יכולים להיות רגעים של מציאות במעלה גבוהה לצד רגעי פנטזיה, כפי שעשה ב"אמריקן ביוטי".
בסדרה קיימים מספר מוטיבים חוזרים המרכיבים את עלילת הפרקים ומשמעותם.
בפרקים רבים, סצנות רבות מתחילות כאשר אחד או יותר מבני המשפחה צופים בטלוויזיה, בדרך כלל בפרקי קומדיית מצבים או אופרת סבון.
הדברים שנאמרים על ידי הדמויות הבדיוניות באותה תוכנית טלוויזיה משקפים את מה שעוברות הדמויות בבית משפחת פישר או כיצד הן חשות באותו הזמן.
בני המשפחה נוהגים להדחיק את רגשותיהם.
כדרך להציג את מה שחוות הדמויות, בוחרים היוצרים לשקף את הרגשתן ברגעי "מציאות מפוברקת" בהם נאמרות או מבוצעות הרגשותיהם האמיתיות של הדמויות.
כדרך להציג את הקונפליקטים הפנימיים של הדמויות השונות בסדרה, הן מקיימות שיחות עם המתים בתת-המודע שלהם או בחלומותיהם.
לרוב, השיחות מתבצעות עם מתים הקרובים לבני המשפחה, כמו אב המשפחה, נתניאל או ליסה, אשתו המנוחה של נייט.
כל פרק בסדרה מתחיל בהצגת מקרה מוות מסוים.
מקרי המוות, לדבריו של אלן בול, הם ברובם פרי דמיונם של הכותבים, אך לעיתים הם מבוססים על מקרים אמיתיים בהם נתקלו הכותבים בחדשות.
לאחר קטע המוות מופיע מסך לבן ובו שם המנוח, שנת לידתו ושנת מותו.
מאוחר יותר בפרק, ברוב המקרים, נערכת למנוח הלוויה בבית הלוויות של משפחת פישר.
מקרי המוות הפכו במהרה לסמלה העיקרי של הסדרה.
לדברי בול, המסר העיקרי של מקרים אלו הם שהחיים יכולים להסתיים בכל רגע נתון, בין אם בתאונת דרכים, החלקה במקלחת או פגיעת ראש.
ביקורות רבות הועברו כלפי יוצרי הסדרה לגבי מקרי המוות הפיקטיביים המוגזמים, אך בול הסביר שאין בכוונתם להראות מקרי מוות ריאליסטים אלא להמחיש את מהות החיים ושבריריותם.
מקרה המוות מתקשר באופן ישיר או עקיף למה שחוות הדמויות באותו בזמן.
לדוגמה, בפרק החמישי בעונה השנייה, "האישה הבלתי נראית", מתה מחנק אישה בשם אמילי פרווין.
כשבבית הלוויות ארגנו את לווייתה על פי חוזה חתום מראש, הם גילו שלא היה איש בחייה והיא הייתה בודדה לחלוטין.