tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקונצנזוס הביקורתי של האתר כתב כי "ניסיונותיה של 'מניפסט' לאזן בין המסתורין למלודרמה העל-טבעית עובדים בעיקר הודות לצוות השחקנים הנבחר שלו – אם כי הוא יכול להשתמש בכמה מאפיינים בולטים נוספים." באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic", הסדרה זכתה לציון 55/100 על סמך 15 ביקורות, דבר המציין "ביקורות מעורבות או ממוצעות."
שנה פרס קטגוריה מועמד/ים תוצאה הערה 2019 פרס סאטורן סדרת המדע בדיוני הטובה ביותר מניפסט פרס אימג'ן הסדרה הטובה ביותר בפריים טיים – דרמה 2024פרס סאטורןסדרת האקשן/הרפתקאות/מתח הטובה ביותר
על פי סקרים שנערכו בנוגע למניעת היריון בארצות הברית, כ-65% מהנשים דיווחו על שימוש באמצעים למניעת היריון.
במהלך השנים נחקקו במדינות השונות בארצות הברית חוקים הקשורים לאמצעי מניעה.
עד לתחילת המאה ה-19 לא נעשה בארצות הברית שימוש באמצעי מניעה, מסיבות רבות, שהעיקריות בהן היו חוסר ידע מדעי והתנגדות מוסדות הדת הנוצרית למניעת היריון.
השיטות היחידות שהיו מקובלות היו מעקב אחר מחזור הביוץ, והתנזרות ממין לתקופות ארוכות.
החל מהמאה ה-19 החל בארצות הברית השימוש באמצעי מניעה שונים, בהם משגל נסוג, דיאפרגמות, קונדומים ושימוש בקוטלי זרע.
בסקר שבוצע בשנים 1892 עד 1912 ובדק נשים מהמעמד הגבוה, נמצא כי רוב הנשים השתמשו באמצעי מניעה.
באמצע המאה ה-19 ראו אור מספר ספרים אודות אמצעי מניעה ותכנון משפחה.
המרפאה הראשונה למניעת הריון בארצות הברית נפתחה ב-1916 על ידי מרגרט סנגר.
הפצת אמצעי מניעה נחשבה אז כפעילות לא-חוקית, אך הנורמות השתנו בשנים שלאחר מכן.
בשנת 1930 השימוש באמצעי מניעה הפך למקובל, וברחבי ארצות הברית ובמדינות מערב אירופה נפתחו מרפאות לתכנון המשפחה.
באמצע המאה ה-19 התחזקה בארצות הברית התנועה הפוריטנית, שעל פיה השימוש באמצעי מניעה נתפס כמנהג לא מוסרי המעודד זנות ומחלות מין.
פעילי התנועה קידמו חוקים שהגבילו שיווק אמצעי מניעה וניסו למנוע הפצת ידע אודות מניעת הריון והפלה מלאכותית.
התנועה הצליחה להעביר חוקים רבים שזכו לשם "חוקי קומסטוק", על שם , פעיל בולט בתנועה הפוריטנית.
חוקים אלה אסרו מסחר וההפצה של "ספרות מגונה" ומוצרים המיועדים ל"שימוש לא-מוסרי", בהם אמצעי מניעה, תרופות להמרצת הפלה, צעצועי מין, מאמרים אודות מין ואף אסרו משלוח בדואר של מכתבים אישיים בעלי אופי מיני.
בתחילת המאה ה-20 אמצעי מניעה שווקו באמצעות תיאורים כוזבים כמו "עזרי נישואין" או "אביזרי היגיינה" ובבתי מרקחת נמכרו קונדומים בשם המוסווה "מוצרי גומי".
בשנת 1914 החלה לפעול בארצות הברית בהנהגתה של מרגרט סנגר, שהניחה את היסודות לארגון "הורות מתוכננת".
החוקים שנקבעו נגד אמצעי מניעה בוטלו באופן הדרגתי עד שנת 1942. בשנה זו פעלו בארצות הברית כ-400 מרפאות של "הורות מתוכננת".
בשנת 1960 יצאה לשוק בארצות הברית הגלולה למניעת היריון ואושרה על ידי ה-FDA.
הגלולה הפכה לפופולרית מאוד והשפיעה רבות על החברה והתרבות.
השימוש בגלולה גרם לכך שנשים רבות יכלו ללמוד במכללות ולסיים תואר אקדמי.
פסק הדין משנת 1965 קבע כי מותר לשווק אמצעי מניעה, וכי זוגות נשואים רשאים להשתמש באמצעי מניעה.
פסק דין זה ביטל את רוב חוקי קומסטוק.
על אף זאת, באותה שנה 26 מדינות קבעו חוקים לפיהם נאסר על נשים לא נשואות להשתמש באמצעי מניעה.
נאבק לביטול חוקים אלה, והצליח בשנת 1972 בפסק הדין , המעניק לכל תושבי ארצות הברית את הזכות להשתמש באמצעי מניעה.
בשנת 1970 נחקק בחוק שירותי הבריאות הציבוריים, כחלק מתוכנית "המלחמה בעוני", המאפשר מתן שירותי תכנון משפחה ואמצעי מניעה לבעלי הכנסה נמוכה ולבלתי-מבוטחים.
מחקרים מצאו ששירותים אלה מצמצמים במידה משמעותית את מספר ההריונות הלא-מתוכננים וההפלות.
בשנת 1982 יצרני תרופות באירופה פיתחו שיטות לשלב פרוסטגלנדין עם חומרים נוספים הגורמים להפלה טבעית עד החודש הרביעי להיריון.
תרופות אלה משווקות גם בארצות הברית.
בשנת 1997 ה-FDA אישר לשימוש את "גלולת היום שאחרי" שהפכה לזמינה ללא מרשם בשנת 2006. בשנת 2010 החלה להימכר גרסה מתקדמת יותר, שניתן להשתמש בה עד חמישה ימים לאחר קיום יחסי מין לא מוגנים.
גלולות אלה עוררו מחלוקת, מכיוון שמתנגדי ההפלות ראו בשימוש בהן סוג של הפלה.
חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה (2010) הכליל אמצעי מניעה בסל התרופות, וחברות ביטוח חויבו לספק אותם בהתאם לצורך.
הביטוח ממומן על ידי המעסיקים.
בשנת 2016 נדון בבית המשפט העליון Zubik v.
Burwell שבו ביקשו מעסיקים דתיים (שאינם כנסייה נוצרית) להימנע ממימון אמצעי מניעה לעובדיהם, מפני שהדבר נוגד את עקרונותיהם.
כנסיות קיבלו מראש פטור מתאים במסגרת החוק.
בשנת 2019 פרסם דונלד טראמפ צו נשיאותי המאפשר למעסיקים לסרב לספק אמצעי מניעה במקרים שבהם הדבר נוגד את אמונתם הדתית.
הצו בוטל על ידי בית המשפט הפדרלי.
השופטת נימקה בדבריה: "ההשפעות השליליות של חוסר גישה לאמצעי מניעה, אפילו לתקופה קצרה, הן בלתי הפיכות.".
מְנִיפָנִית גְּרוּזִית (Lallemantia iberica) צמח עשבוני חד-שנתי בסוג מניפנית ממשפחת השפתניים.
בסוג מניפנית 5 מינים הנפוצים מחצי האי סיני ועד מערב סיביר ומערב ההימלאיה.
מניפנית גרוזית היא צמח נדיר ובסכנת הכחדה בישראל, אך לא בעולם, הצומח בשדות ועל קרקעות כבדות המאוכלסות בצומח עשבוני.
מין זה תורבת כגידול חקלאי להפקת שמן מזרעיו.
שמן המכונה שמן מניפנית (Lallemantia oil).
בספרות העברית מכונה מין זה מְנִיפָנִית אִיבֵּרִית תעתיק של שמו המדעי.
האקדמיה העברית ללשון קבעה את שמו הסופי "מניפנית גרוזית" בשנת 2003.
החפיות הזיפניות דמויי מניפה בתחתית הדורים מבדילות את מניפנית גרוזית משאר מיני השפתניים בישראל.
סימון נוסף הוא השן העליונה (האחורית) של הגביע שהיא גדולה ובולטת למראה גם כאשר הצמח יבש.
מנפית גרוזית היא צמח עשבוני חד-שנתי קטן, בגובה 10 עד 35 ס"מ.
הצמח קרח או שעיר במקצת או מקריח, בעל גבעול מרכזי, רבוע, זקוף או מעוקל במקצת ומתפצל מעט.
קצות הגבעולים נושאים דורי פרחים אחדים של פרחים מועטים, שמרוחקים זה מזה מעט ויוצרים תפרחת מוארכת.
העלים התחתונים בעלי פטוטרת ארוכה, הטרף מוארך עד סגלגל ושפתו חרוקה.
עלי הפרחים (העליונים) יושבים, דמויי מרצע, צרים בבסיסם וקהים בקצותיהם, כמעט תמימים וארוכים כפליים או יותר מאורך דורי הפרחים.
חפים מספר דמויות מניפה, שמלווים את דורי הפרחים, הן בעלות 5 עד 9 שיניים המסתיימות בחודים ארוכים (מלענים) והן נישאות על עוקץ צר.
בכל צד 2 או 3 שיניים ממולענות.
הגביע דמוי צינור ארוך, מחוספס וזיפני, אורכו 13 עד 17מ"מ, הוא בעל 15 עורקים ומסתיים ב-5 שיניים מחודדות לעיתים קרובות ארגמניות.
שפתו העליונה (האחורית) עשויה שן אחת רחבה מ-4 האחרות שבשפה התחתונה ודמוית ביצה רחבה.
השיניים התחתונות דמויות אזמל וקטנות יותר.
הגביע נסגר לאחר אַנְתֶּזִיס (עת הבשלת המאבקים והביציות) ומשתייר אחרי ההפריה ומתייבש ואז השן העליונה והגדולה בולטת מאוד.
הכותרת דו-שפתנית, דמוית צינור, צבעה קרם עד סגול חיוור, כחולה-ארגמנית בחלקה העליון לבן-צהבהב בחלק התחתון.
צינור הכותרת חבוי בתוך הגביע.
השפה העליונה קעורה, בעלת 2 אונות מעוגלות-רחבות ושני רכסים (כפלים) אורכיים בצד הפנימי.
השפה התחתונה פרושה, בעלת 3 אונות, האונה האמצעית רחבה באופן ניכר משתי הצדדיות.
האבקנים, שמספרם 4 (2 ארוכים יותר).
חבויים בתוך צינור הכותרת ומקבילים.
הפרי מפרדת שעשויה 4 פרודות חד-זרעיות דמויות ביצה וחלקות בתוך גביע משתייר.
הפריחה בחודשי סוף מרץ עד תחילת יוני.
מניפנית גרוזית גדלה בשדות בור ובשדות בעל חקלאיות, שמאוכלסות בצומח עשבוני, על קרקעות כבדים (רנדזינה וטרה רוסה).
בישראל וסביבתה היא מצויה בהרי יהודה ובעמון ונדירה מאוד במדבר שומרון, בגלעד ובאדום שבעבר הירדן המזרחי.
טיפוס תפוצה הוא מערב אירנו-טורני (אזור בעל אופי ערבתי-יבשתי) מן הקווקז (אזור שבין הים השחור לים הכספי) עד מערב ומרכז אסיה, בארצות צפון הקווקז, עבר הקווקז, טורקיה, סוריה, לבנון, ארץ ישראל, עיראק איראן, טורקמניסטן.
& C.A.Mey) סוג צמחים עשבוניים חד-שנתיים או דו-שנתיים או רב-שנתיים ממשפחת השפתניים.
הסוג מונה 5 מינים שתפוצתם מחצי האי-סיני ועד מערב סיביר ומערב ההימלאיה.
שם הסוג ניתן לסוג לכבודו של הבוטנאי הגרמני Julius Léopold Eduard Avé-Lallemant (1803-1867), שחי ופעל בעיקר בסן-פטרסבורג.
מניפנית סוג צמחים קירחים או מכוסים בשערות לבנות דלילות או מתקרח.
בעלי פטוטרת או יושבים, וכמעט יושבים.
החפיות דמויות מניפה (מכאן שמה), מעורקות, בעלות 5 עד 9 שיניים (3 או 9) המסתיימות בחודים ארוכים (מלענים ארוכים).
הגביע דמוי צינור, ישר, בעל 15 עורקים ונסגר לאחר האנטיס.
השפה העליונה (האחורית) עשויה שן אחת רחבה מ-4 האחרות שבשפה התחתונה ודמוית ביצה.
הכותרת דו-שפתנית באפן ברור, כחולה לפעמים לבנה צהבהבה.
האבקנים חבויים בתוך צינור הכותרת.
טיפוס תפוצה הוא מערב אירנו-טורני (אזור בעל אופי ערבתי-יבשתי) מחצי האי-סיני ועד מערב סיביר ומערב ההימלאיה.
מסיני, ישראל, ירדן, מדינות המפרץ, ערב הסעודית, עומאן, כווית וצפונה ללבנון סוריה וטורקיה ומשם מזרחה לעיראק, איראן, עיראק, אפגניסטן, פקיסטן עד מערב ההימלאיה, וכן צפונה לקזחסטן, קירגיזסטן, צפון הקווקז, טדז'יקיסטן, טרנס-קווקז (מערב הקווקז), טורקמניסטן, אוזבקיסטן, שינג'יאנג ומערב סיביר.
מינפנית מונה 5 מינים מתוכם שניים בישראל ובסביבתה: מניפנית גרוזית גדלה בר בישראל ומניפנית סיני (.Lallemantia royleana Benth).
מנפנית סיני היא צמח עשבוני חד-שנתי זעיר בעל עלים רחבים.
טיפוס תפוצה שלו הוא אירנו-טורני רחב הדומה לכלל סוג, אבל נעדר מעיראק ומטורקיה ומישראל ונדיר בהרי אדום שבדרום ממלכת ירדן ובהרי דרום סיני.
מניפסט האינטלקטואלים האנטי-פשיסטים (באיטלקית: Manifesto degli intellettuali antifascisti; ידוע גם בשם Antimanifesto) פורסם ב-1 במאי 1925 בכתבי העת Il Mondo ו-Il Popolo.
המניפסט נכתב על ידי בנדטו קרוצ'ה בתגובה למניפסט האינטלקטואלים הפשיסטים של ג'ובאני ג'נטילה.
המניפסט פורסם במתכוון ביום הפועלים הבינלאומי, כאנטיתזה לפרסום המניפסט הפשיסטי, ב-21 באפריל (ה-Natale di Roma) המציין לפי המסורת את ייסוד הרפובליקה הרומית בידי רמוס ורומולוס.
היוזמה לבקש מקרוצ'ה לחבר את המניפסט נעשתה על ידי ג'ובאני אמנדולה במכתב ששלח לו ב-20 באפריל 1925.
החותמים הראשונים על המניפסט שפורסם ב-1 במאי ב-Il Popolo היו:
שתי רשימות ארוכות יותר של חותמים פורסמו ב-10 במאי וב-22 במאי.
המניע הראשוני או המניע הבלתי מונע (Unmoved mover) או גורם ראשוני הוא מושג שנועד לתאר סיבה או "מניע" של כל התנועה ביקום, המניע שמזיז דברים אחרים, אבל לא נע בעצמו על ידי שום פעולה קודמת.
המונח מוזכר לראשונה בספרו של אריסטו בספר 12 של ספרו "מטאפיזיקה".
הוא מתאר את המניע הבלתי-מונע כיפה לחלוטין, בלתי ניתן לחלוקה ומתבונן רק בהתבוננות המושלמת: התבוננות עצמית.
הוא משווה מושג זה גם לשכל הפועל.
מושג אריסטוטלי זה הפך לבעל השפעה רבה על הפילוסופיה של ימי הביניים ועל התאולוגיה.
תומאס אקווינס, למשל, הרחיב על המניע הבלי מונע בחיבורו "Quinque viæ" (חמש הדרכים) .
הן תאיזם והן דאיזם דוגלים בקיומו של מניע ראשוני והוא נוגע גם לרעיון של תאולוגיה טבעית.
מניעת DDoS היא קבוצה של טכניקות וכלים לניהול רשת, שמטרתה התנגדות או הפחתת ההשפעה של התקפות מניעת שירות מבוזרות (DDoS) על רשתות המחוברות לאינטרנט, על ידי הגנה על רשת היעד ורשתות ביניים.
התקפות DDoS מהוות איום מתמיד על עסקים וארגונים, על ידי עיכוב ביצועי השירות, או על ידי השבתה מלאה של אתר.
הפחתה ומניעה של DDoS פועלת על ידי זיהוי תנאי בסיס לתעבורת רשת על ידי ניתוח "דפוסי תנועה" של פקטות, כדי לאפשר זיהוי והתראה על איומים.
הפחתה ומניעה של התקפת DDoS דורשת גם זיהוי תעבורה נכנסת לרשת, כדי להפריד בין תעבורה אנושית לבוטים דמויי אדם ודפדפני אינטרנט שנחטפו.
תהליך זה כולל השוואת חתימות ובחינת תכונות שונות של התעבורה, כולל כתובות IP, קובצי עוגיות, כותרות HTTP וטביעות אצבע של דפדפן.
לאחר ביצוע הזיהוי, התהליך הבא הוא סינון.
ניתן לבצע סינון באמצעות טכנולוגיית אנטי-DDoS כגון מעקב אחר חיבורים, רשימות סטטיות של כתובות IP, בדיקת מנות, רשימה שחורה/רשימה לבנה או הגבלת קצב שידור.
טכניקה נפוצה במניעת התקפות אלו היא העברת תעבורת רשת המופנית לרשת יעד פוטנציאלית דרך רשתות בעלות קיבולת גבוהה, עם מסנני "קרצוף תעבורה" (Traffic Scrubbing).
הפחתה ומניעה ידנית של התקפות DDoS אינה הרגל נפוץ, בשל גודלן של התקפות העולות לרוב על המשאב האנושי הזמין בחברות וארגונים.
חברות שונות מספקות פתרונות מקומיים או מבוססי ענן.
טכנולוגיית הפחתה מקומית (בדרך כלל התקן חומרה) ממוקמת לרוב בכניסה לרשת.
גישה כזו מגבילה את רוחב הפס המרבי הזמין למה שמסופק על ידי ספק האינטרנט.
שיטות נפוצות כוללות פתרונות היברידיים, על ידי שילוב של סינון מקומי עם פתרונות מבוססי ענן.
התקפות DDoS מבוצעות נגד אתרים ורשתות של קורבנות נבחרים.
מספר ספקים מציעים שירותי אירוח "עמידים ל-DDoS", בעיקר על בסיס טכניקות דומות לרשתות אספקת תוכן.
ההפצה מונעת נקודת גודש אחת ומקשות על מתקפת ה-DDoS להתרכז במטרה אחת.
טכניקה אחת של התקפות DDoS היא שימוש ברשתות צד שלישי בעלות הגדרות שגויות, מה שמאפשר הגברת קצב שידור של מנות UDP מזויפות.
הגדרות נכונות של ציוד רשת, המאפשרת סינון תעבורה נכנסת ויוצאת יכולה למנוע זיופים והגברות כאלו, ולהפחית מפחיתה את מספר רשתות הממסר הזמינות לתוקפים.
שימוש בפרוטוקול פאזל ללקוח (אנ) (לדוגמה, CAPTCHA)
רשימה שחורה/רשימה לבנה של כתובות IP
שימוש במערכת לגילוי חדירות ובחומת אש
מניפולציה על המונים היא שימוש בטכניקות פסיכולוגיות ותקשורתיות המבוססות על עקרונות הפסיכולוגיה של ההמון, במטרה להשפיע על רצונותיו, עמדותיו והתנהגותו של קהל יעד רחב.
התופעה נועדה לכוון את הציבור לעבר פעולה מסוימת או לאמץ נרטיב מוגדר, והיא נפוצה בזירות הפוליטיקה, הדת והמגזר העסקי לצורך יצירת הסכמה, התנגדות או אדישות כלפי אישים, מוצרים ומהלכי מדיניות.
בשל השפעתה על חופש הבחירה והאוטונומיה של הפרט, האתיקה של המניפולציה על ההמון מצויה במוקד של מחלוקת ציבורית ואקדמית.
אף שמניפולציה על המונים קשורה קשר הדוק לתעמולה ועשויה להסתמך עליה, קיימת ביניהן הבחנה מושגית.
בעוד שתעמולה מוגדרת כמאמץ רציף ומתמשך לעיצוב תודעה כדי להשפיע על היחס של הציבור, המניפולציה נחשבת לרוב לקריאה ממוקדת וקצרת טווח לפעולה, לאחר שזרעי התעמולה נזרעו זה מקבר, ומנצלת בזמן אמת קהל שהתגבש לכדי קבוצה.
בעוד שהתועמלן מכוון את מסריו לכלל הציבור באופן רציף ומתמשך, גם כאשר מדובר באוכלוסייה מבוזרת וממודרת, המניפולטור פועל בנקודת זמן ספציפית אל מול התקהלות ממשית.
פעולת המניפולטור מתרחשת בזמן אמת ומתמקדת בקבוצה שהתגבשה לכדי קהל מוגדר בנסיבות מסוימות, כגון הפגנה פוליטית או מפגש קהילתי, ובכך הוא נשען על הדינמיקה הקבוצתית המיידית לעומת החשיפה המערכתית והקבועה שמייצר התועמלן.
הבחנה נוספת קיימת בין מניפולציה לבין "שליטה בהמון", שכן האחרונה מהווה כלי אבטחתי ותפעולי של רשויות האכיפה לשמירה על הסדר הציבורי ומניעת אלימות, בעוד שהמניפולציה מבקשת להניע את ההמון למטרה רעיונית או אינטרסנטית.
מניפולטור על המון מעורב, שולט או משפיע על ההמון ללא שימוש בכוח פיזי, למרות שמטרתו עלולה להיות להניע שימוש בכוח של "הקהל או של רשויות מקומיות".
הדרך האמריקאית למניפולציה עשויה להיות מסווגת ככלי של כוח רך, שהוא "היכולת להשיג מה שאתה רוצה באמצעות כוח משיכה ולא כפייה או תשלום".
פרופסור הרווארד ג'וזף ניי טבע את המונח בשנות ה-80. אך הטכניקות ששימשו כדי להשפיע על המון קדומות בהרבה, ובחנו ופיתחו אותם בעיקר קווינטיליאן בספר ההדרכה שלו, "Institutio oratoria," ואריסטו ב"רטוריקה".
מקורות ידועים של מניפולציות על המון קיימים כבר מהמאה החמישית לפני הספירה, כמו המתדיינים בסירקיוז שביקשו לשפר את יכולת השכנוע שלהם בבית המשפט.
הפועל manipulate (לעשות מניפולציה) יכול לשדר שליליות, אך לא בהכרח.
לפי מילון ובסטר למשל, manipulate פירושו "לשלוט או לשחק באנשים באמצעים אמנותיים, לא הוגנים או ערמומיים במיוחד".
פעולותיו של קהל אינן חייבות להיות פליליות במהותן.
חוקר מדעי החברה המאה התשע עשרה גוסטב לה בון כתב:
אדוארד ברנייס, המכונה "אבי יחסי הציבור", האמין שמניפולציה ציבורית היא לא רק מוסרית, אלא הכרחית.
הוא טען כי "ממשלה קטנה ובלתי נראית שמבינה את התהליכים הנפשיים והדפוסים החברתיים של ההמונים, שולטת בדעת הקהל באמצעות הסכמה." הדבר הכרחי לחלוקת העבודה ולמניעת כאוס ובלבול.
"קולו של העם מבטא את דעתו של העם, והלך רוח זה נוצר על ידי מנהיגי הקבוצה וכאלה המבינים כיצד להשפיע על דעת הקהל", כתב ברנייס.
הוא הוסיף ואמר: "אנחנו נשלטים, הלך הרוח שלנו מעוצב, הטעם שלנו נוצר, הרעיונות שלנו מוצעים לנו, בעיקר על ידי אנשים שמעולם לא שמענו עליהם.
זו תוצאה הגיונית של האופן שבו החברה הדמוקרטית שלנו מאורגנת."
במדעי החברה, הפסיכולוג האבולוציוני דייוויד מ.
באס ועמיתיו משתמשים ב"מניפולציה" פחות או יותר כמילה נרדפת ל"השפעה" על האופן שבו בני אדם משפיעים על התנהגותם של בני אדם אחרים.
מניפולטורים בעלי אידאולוגיות שונות יכולים להשתמש בהצלחה באותן טכניקות כדי להשיג מטרות שעשויות להיות טובות או רעות.
טכניקות מניפולציה על המונים מציעות ליחידים ולקבוצות אמצעי נייטרלי מבחינה פילוסופית כדי למקסם את השפעת המסרים שלהם.
כדי לתמרן קהל, צריך קודם כל להבין מה צריך הקהל, וכן את העקרונות השולטים בהתנהגותו.
הגדרה, התנהגות ומאפיינים של המון
טאוני הגדיר קהל כ"אוסף רב של אנשים המתמודדים יחד עם מצב קונקרטי ומודעים פחות או יותר לקיומם כקבוצה.
התמודדותם יחד עם המצב נובעת מאינטרסים משותפים וקיומן של נסיבות שנותנות כיוון אחד למחשבותיהם ולמעשיהם." טאוני דן בעבודתו "טבע ההמון" בשני סוגים עיקריים של המון: הומוגני והטרוגני.
במחקר משנת 2001, המכון למחקרי אמצעי הגנה לא קטלניים באוניברסיטת פנסילבניה הגדיר קהל באופן ספציפי יותר כ"התכנסות של מספר רב של יחידים וקבוצות קטנות שהתאספו זמנית.
קבוצות קטנות אלו כוללות בדרך כלל חברים, בני משפחה, או מכרים."
הפילוסוף וההיסטוריון הצרפתי היפוליט טן סיפק בעקבות מלחמת פרנקו פרוסיה ב-1871 את התיאור המודרני הראשון של פסיכולוגיית ההמונים.
גוסטב לה בון פיתח תיאוריה זו בספרו משנת 1895, "Psychologie des Foules".
הוא טען שההמונים הצרפתיים במהלך המאה ה-19 היו בעצם אספסוף נרגש, חסר הגיון, המושפע בקלות מחורשי רע.
הוא הניח שהיסודות ההטרוגניים המרכיבים סוג זה של קהל יוצרים בעצם ישות חדשה, תגובה כימית המשנה את תכונות ההמון:
לה בון הבחין בשלושה תהליכים פסיכולוגיים המאפיינים המון:
הטמעה או היעלמות של אישיות מודעת והופעת אישיות לא מודעת.
תהליך זה נעזר בתחושות של עוצמה בלתי מנוצחת ואנונימיות המאפשרות לאדם להיכנע לאינסטינקטים ששמר תחת שליטה (כלומר, האינדיבידואליות נחלשת וידו של הלא מודע על העליונה);
הדבקה ("בהמון כל רגש ומעשה מדבקים, ומדבקים עד כדי כך שאדם מקריב בקלות את האינטרס האישי שלו למען האינטרס הקולקטיבי");
"כל הרגשות והמחשבות כפופים לכיוון שנקבע על ידי המהפנט", והקהל נוטה להפוך את המחשבות הללו למעשים.
התיאוריה הקלאסית טוענת כי המשתתפים [בקהל] [נוטים] לספונטניות, לחוסר רציונליות, לאובדן שליטה עצמית ולתחושת חוסר אחריות אישית כתוצאה מאנונימיות.
מבקרי התיאוריה הקלאסית טוענים שהיא פגומה במידה רבה משום שהיא מוציאה מהקשר את התנהגות הקהל, חסרת תמיכה אמפירית בת קיימא, מוטה ומתעלמת מהשפעת אמצעי השיטור על התנהגות ההמון.
בשנת 1968, מדען החברה ד"ר קארל קוץ' מאוניברסיטת ליברפול הפריך רבים מהסטריאוטיפים הקשורים להתנהגות הקהל כפי שמתואר בתיאוריה הקלאסית.
הביקורות שלו זוכות לתמיכה רחבה בקהילת הפסיכולוגים, אך עדיין משולבות כ"תיאוריה מודרנית" בטקסטים פסיכולוגיים.
מודל מודרני המבוסס על תפיסה "אינדיבידואלית" של התנהגות קהל שפותח על ידי פלויד אלפורט ב-1924, הוא מודל הזהות החברתית המשוכללת (ESIM).
מדען נוסף, ד"ר קארל ג'יי סופה, בחן באותה שנה והפריך סטריאוטיפים רבים של התיאוריה הקלאסית במאמרו, "התנהגות קולקטיבית: בחינת מספר סטריאוטיפים".
מאז, מדעני חברה אחרים אימתו חלק גדול מהביקורת שלו.
ידע ממחקרים אלה על פסיכולוגיית ההמונים מציין:
"המון אינו ישות הומוגנית" אלא מורכב מ"מיעוט של פרטים ורוב של קבוצות קטנות של אנשים שמכירים זה את זה."
"המשתתפים בהמון [אינם] תמימי דעים בנוגע למוטיבציה שלהם" ולא זה עם זה.
המשתתפים "פועלים יחד רק לעיתים רחוקות, ואם הם עושים זאת, הפעולה אינה נמשכת זמן רב."
"המונים אינם פוגעים בתודעה האינדיבידואלית" ו"אינם מובחנים באופן ייחודי על ידי אלימות או הפרות סדר."
"עמדות ומאפייני אישיות אינדיבידואליים", כמו גם "משתנים סוציו-אקונומיים, דמוגרפיים ופוליטיים, הם גורמי ניבוי גרועים של עוצמת המהומות וההשתתפות האינדיבידואלית".
לפי מחקר משנת 2001 שנערך על ידי המכון לטכנולוגיות הגנה לא קטלניות של אוניברסיטת פן סטייט, המון עובר תהליך שיש לו "שלב התחלה, אמצע וסוף".
שלב זה כולל התאספות זמנית של אנשים לפרק זמן מסוים.
עדויות מצביעות על כך שההתאספות מתרחשת לרוב באמצעות "שיטת גיוס מאורגנת", אך יכולה להתרחש גם על ידי "תהליך מאולתר" כגון העברת מסר מפה לאוזן על ידי מארגנים לא רשמיים.
בשלב זה מתאספים פרטים ומשתתפים הן בפעולות אינדיבידואליות והן ב"פעולות קולקטיביות".
לעיתים רחוקות משתתפים כל הפרטים בקהל, ואלו שמשתתפים עושים זאת מבחירה.
כמו כן, נראה כי ההשתתפות משתנה בהתאם לסוג ולמטרת ההתכנסות, כאשר טקסי דת עדים ל"השתתפות גדולה יותר" (כלומר 80% עד 90%).
בשלב האחרון המשתתפים בקהל מתפזרים מ"מיקום משותף" ל"מיקום חלופי אחד או יותר".
"הפרת סדר" מתרחשת כאשר "אדם אחד או יותר בהתקהלות מפעילים אלימות כלפי אדם או רכוש." על פי נתוני מחקר בארצות הברית ואירופה מ-1830 עד 1930 ומ-1960 ועד היום, "פחות מ-10 אחוז מהפגנות המחאה כללו אלימות כלפי אדם או רכוש", כאשר "מהומות חגיגה" הן הסוג השכיח ביותר של מהומות בארצות הברית.
מודל זהות חברתית משוכלל (ESIM)
מודל מודרני פותח גם על ידי סטיב רייכר, ג'ון דרורי וקליפורד סטוט והוא מנוגד באופן משמעותי ל"תיאוריה הקלאסית" של התנהגות ההמון.
לפי קליפורד סטוט מאוניברסיטת לידס:
השורה התחתונה של סטוט נבדלת מתכונת ה"ההיטמעות" של המון שהציע לה בון, שבה תודעתו של הפרט מפנה את מקומה לחוסר תודעה של ההמון.
המודל שוקל גם את השפעת השיטור על התנהגות הקהל.
הוא מזהיר כי "שימוש חסר הבחנה בכוח ייצור תחושת אחדות מחודשת בקהל מבחינת חוסר הלגיטימיות וההתנגדות לפעולות המשטרה".
הדבר עלול לגרור את הקהל לעימות, למרות ההיסוס הראשוני של האנשים בקהל לנהוג כך.
מניפולציה של המונים כוללת מספר מרכיבים: ניתוח הקשר, בחירת אתר, תעמולה, סמכות ומסירה.
ההיסטוריה מעידה שההקשר והמיקום הסוציו-אקונומי והפוליטי משפיעים באופן דרמטי על הפוטנציאל למניפולציה על ההמון.
תקופות מסוג זה באמריקה כללו:
לפני המהפכה האמריקאית (1763–1775), כשבריטניה הטילה מיסים כבדים והגבלות שונות על שלוש עשרה המושבות בצפון אמריקה;
שנות העשרים הסוערות (1920–1929), כאשר הופעת הייצור ההמוני אפשרה לאזרחים רגילים לרכוש פריטי יוקרה שנחשבו בעבר למותרות, במחירים נוחים.
עסקים שהשתמשו בפס ייצור אותגרו למכור מספר רב של מוצרים זהים;
השפל הגדול (1929–1939), כאשר מפולת שוק המניות ההרסנית שיבשה את הכלכלה הא*מריקאית וגרמה לאבטלה בקנה מידה רחב;
המלחמה הקרה (1945–1989), כאשר האמריקאים התמודדו עם איום של מלחמה גרעינית והשתתפו במלחמת קוריאה, מלחמת וייטנאם שעוררה התנגדויות רבות, התנועה לזכויות האזרח ומשבר הטילים בקובה.
במישור הבינלאומי, תקופות שהיו עדות למניפולציה על המונים כללו את התקופה שבין המלחמות (כלומר לאחר קריסת האימפריות האוסטרו-הונגרית, הרוסית, העות'מאנית והגרמנית) ואחרי מלחמת העולם השנייה (הדה-קולוניזציה והתמוטטות האימפריות הבריטית, הגרמנית, הצרפתית והיפנית).
התקופה שקדמה להתמוטטות ברית המועצות סיפקה שפע הזדמנויות למניפולציה על המונים.
למשל, תנועת הסולידריות שהחלה בשנות ה-70, בין היתר הודות לפעולות של מנהיגים כמו לך ולסה וסוכנות ההסברה של ארצות הברית.
בשנת 1987 ניצל נשיא ארצות הברית רונלד רייגן את רגשותיהם של תושבי מערב ברלין ושל תושבי מזרח ברלין הרעבים לחופש כדי לדרוש מהמזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, מיכאיל גורבצ'וב, "להפיל" את חומת ברלין.
במהלך הבחירות לנשיאות ב-2008, המועמד ברק אובמה ניצל את רגשותיהם של בוחרים אמריקאים רבים שהיו מתוסכלים מהשפל הכלכלי ומהמלחמות המתמשכות בעיראק ובאפגניסטן.
תומכיו במהלך עצרותיו הפוליטיות אימצו מהר מאוד ודקלמו שוב ושוב את המסרים הפשוטים של "תקווה", "שינוי" ו"אנחנו יכולים".
הקשר ואירועים היסטוריים עלולים עשויים גם לעודד התפרעויות.
1968 - מחאת זכויות האזרח בקולומביה, SC;
1992 - מחאת מס הגולגולת בלונדון;
1992 - המהומות בלוס אנג'לס (התעוררו בעקבות זיכוי שוטרים שהיו מעורבים בתקיפתו של רודני קינג).
על מנת לנצל באופן מלא את ההקשר ההיסטורי, חיוני לערוך ניתוח קהל מעמיק כדי להבין את הרצונות, הפחדים, החששות והנטיות של קהל היעד.
ניתן לעשות זאת באמצעות מחקרים מדעיים, קבוצות מיקוד וסקרים.
הכרחי גם להבדיל בין קהל לאספסוף כדי לאמוד את גודל המניפולציות שבהן יש להשתמש.
מדריך הדרכה של האו"ם בנושא שליטה בקהל קובע כי "המון הוא התכנסות חוקית של אנשים, מאורגנים, ממושמעים ובעלי מטרה.
אספסוף הוא קהל שיצא משליטה עקב השפעות שונות וחזקות, כמו מתח גזעי או נקמה".
המקום שבו קהל מתאסף מספק גם הוא הזדמנויות לתמרן מחשבות ורגשות.
המיקום, מזג האוויר, התאורה, הסאונד ואפילו צורת הזירה – כל אלה משפיעים על נכונות הקהל לשתף פעולה.
מקומות סמליים ומוחשיים כמו שער ברנדנבורג, שבו השתמשו הנשיאים ג'ון פ.
קנדי, רונלד רייגן וביל קלינטון ב-1963, 1987 ו-1994, בהתאמה, יכולים לעורר רגשות עוד לפני שמניפולטור על ההמון פותח את פיו.
ב"נאום בלהורן" של ג'ורג' וו בוש מיד לאחר המתקפה על מגדלי התאומים, בתגובה לצעקה של עובד הצלה, "אני לא שומע אותך", צעק הנשיא בוש בחזרה, "אני שומע אותך!
והאנשים – והאנשים שהפילו את הבניינים האלה ישמעו את כולנו בקרוב!" הקהל פרץ בתרועות ובמזמורים פטריוטיים.
מניפולטור על המונים ותועמלן עשויים לעבוד יחד כדי להשיג תוצאות טובות יותר ממה שהיו משיגים בנפרד.
לפי אדוארד ברנייס, על התועמלן להכין את קבוצת היעד שלו ולחשוב על מסר לפני שהוא מועבר.
יש לבדוק מראש את המסרים עצמם, שכן מסר שאינו יעיל גרוע מהעדר מסר.
חוקר מדעי החברה ז'אק אלול כינה פעילות מסוג זה בשם "קדם-תעמולה", והיא חיונית כדי שהמסר העיקרי יהיה יעיל.
בספרו "היווצרות עמדות של אנשים", הוא קובע שניתן להשוות תעמולה סוציולוגית לחריש, ותעמולה ישירה לזריעה; לא ניתן לעשות אחד בלי לעשות קודם את השני.
תעמולה סוציולוגית היא תופעה של חברה המאחידה את ההתנהגות של חבריה לפי דפוס מסוים כדי לשלב בתוכה את מספר הפרטים המקסימלי.
תעמולה סוציולוגית שואפת לפתח ציות או הגנה על הסדר הקיים באמצעות חדירה ארוכת טווח לכל הזרמים החברתיים.
היא קובעת את אורח החיים הנפוץ בחברה, שמחלחל בתורו לקולנוע, לספרות או לאמנות.
התנהגות בלתי רצונית זו יוצרת הרחבה של המסר באמצעות פרסום, סרטים, חינוך ומגזינים.
"הקבוצה כולה, במודע או שלא במודע, מתבטאת בצורה זו.
יש לציין, שהשפעתה מכוונת לאורח חיים שלם." סוג זה של תעמולה אינו מכוון אלא צץ באופן ספונטני או מבלי משים במסגרת תרבות או אומה.
התעמולה מחזקת את אורח החיים של הפרט ומייצגת אורח חיים זה בצורה הטובה ביותר.
תעמולה סוציולוגית יוצרת קריטריון שאין עליו עוררין של הפרט לשפוט מהו טוב ורע בהתאם לאורח חייו.
היא אינה מובילה לפעולה, אך ביכולתה להכשיר את הקרקע לתעמולה ישירה.
מכאן ואילך, הפרט הלכוד בציפורניה מאמין, שמי שחי בצורה שהיא מציגה שייך לטובים, ומי שלא – שייך לרעים.
לאחר שהמוח של ההמון נחרש וזרעי התעמולה נזרעים, מניפולטור של המון יכול להתכונן לקצור את יבולו.
המניפולטור יכול להיות נואם, קבוצה, מוזיקאי, ספורטאי או אדם אחר שמניע קהל להסכמה לפני שהוא קורא לפעולה מסוימת.
אריסטו האמין שהאתוס של המניפולטור, או אמינותו, תורם לכושר השכנוע שלו.
יוקרה היא צורה של "השתלטות על דעותינו באמצעות אדם, יצירה או רעיון." המניפולטור בעל היוקרה משתק את היכולת הביקורתית של הקהל וזוכה לכבוד ויראה.
הסמכות נובעת מיוקרה, שיכולה להיווצר מ"יוקרה נרכשת" (למשל תפקיד בעבודה, מדים, גלימת שופט) ו"יוקרה אישית" (כלומר עוצמה פנימית).
היוקרה האישית דומה לזו של "מאלף חיית פרא".
הצלחה היא הגורם החשוב ביותר המשפיע על היוקרה האישית.
לה בון כתב, "מהרגע שהיוקרה מוטלת בספק, היא מפסיקה להיות יוקרה." לפיכך, ראוי למניפולטור לשמור על מרחק מהקהל כדי שלא יערערו על יוקרתו.
היכולת של המניפולטור לסחוף קהל תלויה במיוחד בהגשה החזותית, הקולית והמילולית שלו.
וינסטון צ'רצ'יל ואדולף היטלר קיבלו על עצמם התחייבות אישית להפוך לרטוריקאים מהדרגה הראשונה.
בגיל 22 תיעד וינסטון צ'רצ'יל את מסקנותיו לגבי אופן הפנייה להמונים.
הוא כינה זאת "הפיגום של הרטוריקה", וציין מה שלדעתו הוא העיקר בכל נאום יעיל, כולל:
"נכונות הדיקציה", או בחירת המילה הנכונה כדי להעביר את המסר המדויק של הנואם;
"קצב" הנאום באמצעות משפטים "ארוכים, מתגלגלים ומצטלצלים";
"צבירת טיעונים", או "רצף מהיר של גלי קול ותמונות מלאות חיים" שמציג הנואם כדי להביא את הקהל לתשואות הסכמה;
"אנלוגיה", או קישור בין הלא נודע למוכר;
"הפרזה פראית", או שימוש בביטויים, קיצוניים ככל שיהיו, המגלמים את רגשות הנואם והקהל.
אדולף היטלר האמין שביכולתו ליישם את לקחי התעמולה שלמד, למרבה הכאב, מבעלות הברית במהלך מלחמת העולם הראשונה וליישם לקחים אלו לטובת גרמניה.
הנקודות הבאות מציעות תובנה לגבי החשיבה שעמדה מאחורי הופעותיו על הבמה:
פנה להמונים: "[תעמולה] חייבת להיות מופנית תמיד ובלעדית להמונים", ולא ל"אנשי האינטליגנציה שקיבלו חינוך מדעי".
התמקד ברגשות: "[תעמולה] חייבת להיות מכוונת לרגש, ורק במידה מוגבלת מאוד למה שנקרא שכל".
שמור על מסר פשוט: "תעמולה רב-צדדית היא טעות...
כושר הקליטה של ההמון הוא מוגבל ביותר, האינטליגנציה שלהם נמוכה, אבל יכולת השיכחה שלהם עצומה."
הכן את הקהל לתרחיש הגרוע ביותר: "[הכן] את החייל הבודד לפחדי המלחמה, וכך [עזור] להגן עליו מאכזבות.
בהמשך, הנשק הנורא ביותר ששימש נגדו נראה רק כהוכחה למה שסיפרו לו התועמלנים.
הדבר גם יחזק את אמונתו באמיתות ההצהרות של ממשלתו, ומצד שני יגביר את זעמו ושנאתו כלפי האויב השפל."
אל תצהיר חצי הצהרות: "...הדגש את הטיעון האחד שלשמו באת לטעון.
המשימה אינה לערוך מחקר אובייקטיבי על האמת, כאשר היא בעד האויב, ולאחר מכן להציגה בפני ההמון מתוך הוגנות אקדמית.
המשימה היא לשרת את מטרתנו, תמיד וללא רתע."
חזור על המסר ללא הרף: "[טכניקה תעמולתית] חייבת להגביל את עצמה למספר מצומצם של נקודות ולחזור עליהן שוב ושוב.
כאן, כמו לעיתים קרובות כל כך בעולם הזה, התמדה היא הדרישה הראשונה והחשובה ביותר להצלחה." (גוסטב לה בון האמין שמסרים שמאשרים וחוזרים עליהם נתפסים לרוב כאמת ומופצים באמצעות הדבקה.
"לאדם, כמו לבעלי חיים, יש נטייה טבעית לחיקוי.
חיקוי הוא הכרחי עבורו, בתנאי שהחיקוי הוא קל למדי," כתב לה בון.
במאמרו "L'Homme et Societes" משנת 1881 כתב: "המונים מודרכים על ידי דוגמאות ולא על ידי טיעונים." הוא הדגיש כי על מנת להשפיע, אסור להרחיק מדי את הקהל ואסור שהדוגמה שמציגים תהיה בלתי נתפסת מבחינתו, אחרת ההשפעה תהיה אפסית).
המפלגה הנאצית בגרמניה השתמשה בתעמולה כדי לפתח פולחן אישיות סביב היטלר.
היסטוריונים כמו איאן קרשו מדגישים את ההשפעה הפסיכולוגית של מיומנותו של היטלר כנואם.
ניל קרסל מדווח, "באופן כולל...
הגרמנים מדברים בצורה מיסטית על הכוח ה'היפנוטי' של היטלר".
רוג'ר גיל אומר: "נאומיו המרגשים כבשו את הלב והשכל של המוני העם הגרמני: למעשה, הוא היפנט את הקהל שלו".
היטלר היה אפקטיבי במיוחד כאשר יכול היה לקבל משוב מקהל חי, וגם המאזינים היו נלכדים בגל ההתלהבות.
הוא חיפש סימנים למסירות קנאית, וקבע שרעיונותיו יישארו "כמו מילים שהתקבלו תחת השפעת היפנוזה".
התהליך הפוליטי מספק הזדמנות מספקת להשתמש בטכניקות של מניפולציות המונים כדי לטפח תמיכה במועמדים ובמדיניות.
מעצרות ועד דיונים בעירייה ועד להכרזות מלחמה, מדינאים השתמשו במהלך ההיסטוריה במניפולציות על המונים כדי להעביר את המסרים שלהם.
סקרי דעת קהל, כגון אלו שנערכו על ידי מרכז המחקר Pew ו-"www." "RealClearPolitics.com" מספקים למדינאים שאפתנים מידע על רמות תמיכה וסוגיות מכשילות.
מאז הופעת הייצור ההמוני, עסקים ותאגידים השתמשו במניפולציות על המונים כדי למכור את מוצריהם.
הפרסום משמש ככלי תעמולה כדי להכין קהל עתידי לקלוט ולקבל מסר מסוים.
אדוארד ברנייס האמין שפרסומות מסוימות יעילות יותר אם הן יוצרות סביבה המעודדת רכישה של מוצרים מסוימים.
במקום לשווק את התכונות של פסנתר, מכור ללקוחות פוטנציאליים את הרעיון של חדר מוזיקה.
תעשיית הבידור עושה שימוש יוצא דופן במניפולציות על קהל כדי להלהיב מעריצים ולהגביר את מכירת הכרטיסים.
היא אינה רק מקדמת התכנסויות גדולות באמצעות תקשורת המונים, אלא גם משתמשת בטכניקות רטוריות כדי למשוך את ההמונים.
באוניברסיטת פן סטייט - University Park, למשל, PSU Athletics משתמשת בקמע Nitany Lion כדי לשלהב קהל של יותר מ-100,000 סטודנטים, בוגרים ומבקרים אחרים באצטדיון ביבר.
בין הטכניקות שנעשה בהן שימוש ניתן למצוא צד אחד של האצטדיון ששר "אנחנו..." בעוד הצד השני מגיב, "פן סטייט!" קריאות אלו ואחרות הופכות את אצטדיון ביבר למקום בעייתי עבור קבוצות-אורחות שהמעריצים מתקשים לעודד אותן בגלל הרעש.
World Wrestling Entertainment (WWE), לשעבר פדרציית ההיאבקות העולמית (WWF), גם היא משתמשת בטכניקות של מניפולציה על קהל.
היא עושה שימוש מיוחד באישיות המקוטבת ובמוניטין של המתאבקים כדי לעורר את רגשות הקהל.
הפעולה דומה לזו של הגלדיאטורים הרומיים העתיקים, שחייהם היו תלויים ביכולתם לא רק להילחם, אלא גם למשוך את לב ההמונים.
רמות גבוהות של התלהבות נשמרות באמצעות אורות, צלילים, תמונות והשתתפות הקהל.
לפי האלק הוגאן באוטוביוגרפיה שלו, "My Life Outside the Ring", "לא היית צריך להיות מתאבק גדול, רק היית צריך למשוך את הקהל לתחרות.
היית צריך להיות מודע לחלוטין, ובאמת ברגע ההווה, ולשים לב למצב הרוח של הקהל."
פלאש מוב הוא התכנסות של אנשים, בדרך כלל מאורגנת מראש באמצעים אלקטרוניים, שמבצעים פעולה מסוימת, בדרך כלל מוזרה, ולאחר מכן מתפזרים.
פעולות אלה הן לעיתים קרובות מוזרות, קומיות או בידוריות - כמו קרב כריות מסיבי, קטע מוזיקלי שמבצעים אד-הוק או ריקוד המוני משותף.
עוברי אורח בדרך כלל נשארים המומים, ולעיתים מצטרפים לאירוע.
המושג פלאש מוב הוא חדש יחסית בהשוואה לצורות מסורתיות של מניפולציה על קהל.
ביל ואזיק, עורך בכיר ב- "Harper's Magazine", נחשב לממציא המושג.
הוא ארגן את הפלאש מוב הראשון שלו בחנות כלבו של Macy's בשנת 2003. השימוש בפלאש מוב ככלי במאבק פוליטי יכול להיות בצורת עזיבה הפגנתית גדולה במהלך נאום פוליטי, הפסקת עצרת פוליטית או אפילו כאמצעי לארגן מחדש קהל לאחר שפוזר בכוח הזרוע.
במבט ראשון, פלאש מוב יכול להיראות כהתנגדות ספונטנית למניפולציה על המון (כלומר, כשהקהל פונה נגד מי שהפעיל עליו מניפולציה).
דוגמה לאירוע פלאש מוב רב-משתתפים: ב-8 בספטמבר 2009, הכוריאוגרף מיכאל גרייסי ארגן בעזרת טלפונים סלולריים ועשרים הנחיות פלאש מוב שכלל יותר מ-20,000 איש כדי להפתיע את אופרה וינפריי במהלך אירוע השקת העונה ה-24 שלה.
לפי הנחיות של אופרה, הלהקה The Black Eyed Peas ביצעה את להיטה "I Gotta Feeling".
במהלך ביצוע השיר, התחיל ריקוד של רקדנית אחת, שאליה הצטרפו עוד ועוד אנשים עד שכל הקהל רקד.
אחרים הלכו בעקבותיה של אופרה וארגנו קהלים גדולים בעזרת אמצעים אלקטרוניים ורשתות חברתיות.
אין צורך להיות כוריאוגרף מקצועי כדי לנהל אירוע מסוג זה.
ב-13 בפברואר 2009, משתמש פייסבוק בן 22 ארגן פלאש מוב שסגר זמנית את תחנת רחוב ליברפול בלונדון.
מניפנית מלכותית (מכונה בלנגו) היא צמח בעל פרחים ממשפחת השפתניים, Lamiaceae.
הצמח, הידוע באיראן בכינוי בלנגו שיראזי, משמש במסורות רפואה טבעית החל מהעידן העתיק כטיפול ברפואה עממית לחום ושיעול.
זרעים מהווים מקור איכותי לפוליסכרידים, סיבים, שמן וחלבון.
המניפנית המלכותית היא עשב חד-שנתי, בעל גבעול שאינו מסועף או מסועף בבסיסו.
הגבעול זקוף וארוך, בעוד שלעליו צוה פשוטה.
התפרחת גדלה ליד בסיס הגבעול.
הגביע הוא צינורי בעל עורקים.
עטיף הפרך בגוון לילך חיוור וורוד כחול-לבן.
המניפנית המלכותית נפוצה באפגניסטן, סין, הודו, קזחסטן, קירגיזסטן, פקיסטן, רוסיה, טג'יקיסטן, טורקמניסטן, אוזבקיסטן, דרום מערב אסיה ואירופה.
מניפולציה רגשית (נקראת גם סחיטה רגשית; בעברית טִפְלוּל רגשי), היא סוג של השפעה חברתית, בה אדם מנסה לשנות את תפיסתו או התנהגותו של אדם אחר, באמצעות טקטיקות הנקשרות עם ערמומיות (הצגה משכנעת של מידע מסולף), רמייה או ניצול.
במצב זה האדם מנסה להביא אדם אחר לחוש, לחשוב, או להתנהג באופן מסוים, על ידי הצבת טענה בפני מושא המניפולציה, שעשויה להישמע אמינה ואפילו מדויקת, אך ככלל אינה כזו, והיא משקפת סילוף מודע של המציאות, ומביאה להטעיית המאזין; זאת לצורך רווחתו או טובתו האישית של מבצע המניפולציה.
אדם המשתמש בטכניקה זו לעיתים תכופות מכונה מניפולטור, וקיימת נטייה להחשיב אנשים בעלי יכולת זו למתוחכמים קמעה, ולעיתים גם לבעלי יכולת התנסחות גבוהה יחסית.
בין השאר, הרצון להשיג ממון ומשאבים, או לקבל תחושת גמול נפשי, עשויים להביא אנשים להתנהג במניפולטיביות.
טכניקות רטוריות הנפוצות בעשיית מניפולציות הן למשל דמגוגיה, דחלול, סרקזם, ואף צורות מסוימות של הומור.
אישה המנסה לגרום לבן זוגה לשעבר לשוב אליה בטענה כי הוא מתאים רק לה, ורק היא מבינה את מטען אישיותו הספציפי, על אף ידיעתה שאין הדבר כך, או על ידי ניסיונות פיתויו באופנים מיניים שונים.
חברת תרופות שמנסה לפרסם טיפול תרופתי על ידי הפחדה – לאוכלוסייה שלא נמצאת בכלל סיכון, למשל חיסון נגד מחלות מין – לתינוקות.
אדם הנחשף לתחושת עליונות הטוען בפני אדם אחר כי רק כאשר יתבגר יבין את הנאמר, זאת כאשר האדם יודע שהמאזין הבין את הנאמר.
אם המאזין מביע מבע המסכים עם הטענה, הרי שמבצע המניפולציה השיג את התחושה לה נחשף.
אישה עשירה הטוענת בפני בן זוגה מנישואי תועלת כי אם יעזוב אותה, יהפוך לחסר כל, על אף שאין כל הכרח לכך.
אדם המשכנע את זוגתו כי אם תעזוב אותו, עלול הוא לפגוע בעצמו, וכך מאלץ אותה להישאר בזוגיות עמו בניגוד לרצונה.
היבטים מוסריים ואתיים של מניפולציה
לא כל מניפולציה נחשבת מזיקה או לא מוסרית.
במצבים מסוימים היא יכולה דווקא לתרום לרווחת האדם.
כך למשל, סקירה שיטתית ומטא אנליזהמצאה שכאשר מדגישים בפני אדם את ההנאה או התחושות הטובות שפעילות גופנית יכולה לגרום להן – אפילו מבלי לשנות את העובדות – הדבר עשוי להשפיע על הדרך שבה הוא חושב ומרגיש כלפי הפעילות, ואף לעודד אותו להשתתף בה.
פעולה כזו נחשבת למניפולציה רגשית, אך כשהיא נעשית בכוונה טובה, מתוך רצון לעזור לאדם לקבל החלטות שמקדמות את בריאותו, היא נתפסת אתית ואף מועילה.
דוגמה נוספת עולה מהתחום הרפואי.
לעיתים נוצרות סיטואציות מניפולטיביות בין רופאים למטופלים, במיוחד כאשר ננקטים אמצעי השפעה עקיפים – כמו הצגת מידע באופן סלקטיבי או לא שקוף, העלול להטות את שיקול הדעת של המטופל.
מחקר סקירה ומטא-אנליזהשבחן את השפעת הטיפול המנואלי על חולי מיגרנה מצא ירידה מסוימת בתסמינים, אך התריע מפני כשלים חמורים במחקרים, העדר דיווח על תופעות לוואי, ומידע חלקי שנמסר למטופלים.
מצבים כאלה מעלים חשש לפגיעה באוטונומיה של המטופל, ועשויים להיחשב כמניפולציה – גם כאשר כוונת המטפל היא חיובית.
גם במחקר הפסיכולוגי, מניפולציה אינה בהכרח בעלת קונוטציה שלילית.
לרוב, היא מתייחסת להפעלה מבוקרת של משתנים במטרה לבחון קשרים סיבתיים.
עם זאת, חוקרים בתחום מזהירים מפני שימוש לא מדויק במניפולציות ניסיוניות, וקוראים להבחין בין סוגי בדיקות שונות ולמדוד את עוצמת ההשפעה באופן מדויק וכמותי.
מחקרים רבים מצביעים על כך שמניפולציה רגשית באה לידי ביטוי באופן מובהק במערכות יחסים זוגיות.
במחקר מטא-אנליזה רחב היקף שבוצע בשנת 2020 נמצא כי קיים קשר חיובי מובהק (אך מתון) בין היכולת לזהות, להבין ולווסת רגשות, לבין השימוש באותן יכולות כדי להשפיע ולשלוט באחרים בתוך הקשר הזוגי.
החוקרים ציינו כי אינטליגנציה רגשית גבוהה אינה משמשת בהכרח לקידום אמפתיה או תקשורת בריאה, אלא יכולה לשמש גם ככלי להשגת יתרון רגשי או חברתי במיוחד בקרב אנשים בעלי נטיות מקיאווליסטיות .
בהקשר הזוגי, הדבר עשוי להתבטא בהתנהגויות כמו הפעלת אשמה, ניצול רגשות פחד או חוסר ביטחון של בן/בת הזוג, והצגה סלקטיבית של רגשות לצורך השגת שליטה רגשית.
מחקר מטא-אנליזה נוסף חיזק את הקשר שבין גורמים אישיותיים ובין הופעת מניפולציה רגשית במערכות יחסים אינטימיות.
המחקר מצא כי כאשר אדם מנסה לשלוט בקשר או לשמרו הוא מפעיל רגשות כמו פחד, אשמה וחובה כדי לגרום לצד השני לפעול כרצונו.
הממצא נמצא מובהק במיוחד בקרב נשים, ונראה כי תפקידן החברתי המגדרי מחזק את הנטייה לוותר על צרכים אישיים כדי למנוע דחייה או פירוד.
בכך, המניפולציה הופכת לאמצעי שליטה הדדי במערכות יחסים, לעיתים סמוי ולעיתים גלוי.
מניעת פשיעה (באנגלית Crime Prevention) היא שם כולל לסדרה פעולות ואסטרטגיות שמטרתן לצמצם את היקף הפשיעה ואת חומרתה, וכן להפחית את תחושת הפחד מפשיעה בקרב הציבור.
בניגוד לאכיפת חוק מסורתית המתמקדת בתגובה לאחר שהעבירה בוצעה (גילוי, תפיסה וענישה), מניעת פשיעה שמה את הדגש על התערבות מוקדמת כדי למנוע את היווצרות הפשע מלכתחילה, או למנוע את הישנותו.
הגישה גורסת כי "גרם אחד של מניעה שווה לטון של אכיפה" ומכירה בחשיבות של הערכות כוללת, מוסדרת ומערכתית לטיפול בבעיה.
הקרימינולוגיה המודרנית מבחינה בין מספר מודלים ואסטרטגיות עיקריות למניעת פשיעה, המכסות התערבויות ברמות שונות – מהפרט, דרך הקהילה ועד הסביבה הפיזית.
צמצום תנאי הבסיס המעודדים עבריינות ואלימות, עוד לפני שהתפתחה נטייה פלילית בקרב הפרט או הקהילה.
בדגש טיפול בגורמים החברתיים והכלכליים של הפשיעה המהווים את שורש הסיבות לפשיעה.
בין היתר תוך חינוך והעצמה: תוכניות חינוך איכותיות, פעילויות העשרה לנוער בסיכון, ומסגרות תומכות שמספקות הזדמנויות חלופיות לעיסוק בפשיעה (כמו ספורט, אמנות או הכשרה מקצועית).
עידוד לתמיכה משפחתית וקהילתית: תוכניות הורות, במרכזים קהילתיים, חיזוק רקמות חברתיות ועידוד מעורבות אזרחית.
בנוסף לשיפור תנאים סוציו-אקונומיים: צמצום פערים חברתיים, יצירת מקומות עבודה ושיפור הדיור בשכונות מוחלשות.
התערבות מוקדמת ככל האפשר באוכלוסיות בסיכון גבוה או בקרב פרטים המראים סימנים ראשונים להתנהגות עבריינית או אנטי-חברתית.
תוך זיהוי וטיפול ממוקד ב"עבריינים פוטנציאליים" או ב"מוקדי סיכון" גאוגרפיים.
לצורכי מניעה קידום תוכניות התערבות לנוער, שיטור ממוקד נקודות חמות תוך הגברת נוכחות המשטרה באזורים בהם קיים ריכוז גבוה של עבירות ושימוש בניתוח נתונים לזיהוי המוקדים.
בנוסף מעקב ופיקוח תוך הפעלת מערכות לניטור וניהול סיכונים באוכלוסיות ספציפיות.
מניעת חזרתיות של פשיעה (רצידיביזם) בקרב עבריינים מורשעים ומשוחררים בעלי מועדות.
בדגש שיקום, טיפול והשתלבות מחדש בקהילה.
הפרקטיקות כוללות תוכניות שיקום בכלא כהכשרה מקצועית, טיפול בהתמכרויות וטיפול פסיכולוגי, ליווי לאחר שחרור כסיוע במציאת עבודה, דיור ותמיכה חברתית כדי למנוע חזרה למעגל הפשע וקידום צווי הרחקה או הגבלות שיפוטיות נוספות המתאפשרות לפי חוק.
גישה מהמודרניות והנפוצות ביותר, ומתמקדת בצמצום ההזדמנויות לביצוע פשע על ידי שינוי הסביבה המיידית של העבריין הפוטנציאלי והסיטואציה, במקום לנסות לשנות את הנטייה העבריינית של הפושע.
ההתמקדות היא ב"מקום" ולא ב"עבריין".
פרקטיקות מניעה מצבית כוללות חמש קטגוריות עיקריות:
הקשיית יעד: הפיכת היעד לקשה יותר לפגיעה.
דוגמאות: התקנת מנעולים חזקים, סורגים, דלתות ממוגנות, שימוש בחומרים עמידים לוונדליזם וחריטת מספרי זיהוי על רכוש.
הגברת סיכוני התפיסה: הגדלת הסיכוי להיתפס.
דוגמאות: שיפור תאורה ברחובות, שימוש במצלמות אבטחה, הגברת פיקוח על ידי מאבטחים או מתנדבים ועידוד ערנות שכונתית (כמודל "שכונה בטוחה").
צמצום אפשרות התגמול מהפשע: הקטנת התועלת הצפויה מהביצוע.
הפחתת גורמי פרובוקציה: שינוי גורמים סביבתיים המעוררים התנהגות עבריינית (כמו צפיפות יתר או רעש).
הפחתת התירוצים: הצבת כללים ברורים המנטרלים את התירוץ לביצוע העבירה.
דוגמאות: הצבת שילוט ברור על איסורים וקנסות ("אסור להשליך אשפה"), או פיקוח מוגבר על מכירת אלכוהול לקטינים.
מניעת פשיעה באמצעות עיצוב סביבתי היא תת-גישה בתוך המניעה המצבית.
מציעה קווים מנחים, למתכננים אורבנים וקהילתיים, אנשי בנייה, מתכננים ומעצבים ליישם שינויים פיזיים בסביבה הבנויה (כמו פארקים, שכונות, מבנים), כדי לצמצם את הפשיעה ואת הפחד מפניה.
העקרונות המרכזיים של CPTED כוללים:
ניצול טבעי של המרחב: עיצוב המעודד תנועה של אנשים לגיטימיים כמו עוברי אורח, המהווים "עיניים ברחוב".
בקרה טבעית על הגישה: שימוש במכשולים פיזיים כמו גדרות, שערים או שיחים כדי להגדיר בעלות ולנתב תנועה.
שיפור נראות ופיקוח: עיצוב הממזער אזורים נסתרים ומאפשר ראות טובה של המרחב.
מנכ"ל הכנסת אחראי על הפן הניהולי בכנסת: שמירת הסדר הניהולי במשכן הכנסת, פיקוח וניהול על עובדי המשכן ואחריות תפעול המערכת הלוגיסטית והאדמיניסטרטיבית.
בשנת 2000 המליצה ועדה בראשות פרופ' יצחק גל-נור ליצור תפקיד זה, אך עד הכנסת ה-17 פעילות זו הייתה כלולה בתפקיד מזכיר הכנסת, אשר אחראי בין השאר על קביעת סדר היום, ניהול הצעות החוק וארגון דיונים ואירועים בכנסת.
עם הסמכתה ליו"ר הכנסת בשנת 2006, החליטה דליה איציק לפצל את התפקיד לשניים, כאשר מזכיר הכנסת אחראי על הניהול הפרלמנטרי ומנכ"ל הכנסת אחראי על הצד הניהולי של המשכן.
ההצעה למנות מנכ"ל הובאה על ידי איציק עקב מצבו הקשה של מבנה המשכן, הכלים הדלים בו, ואף כניסתם של גורמים מזיקים.
למנכ"ל הראשון מונה אבי בלשניקוב.
מנלאוס היה אחד המלכים האגדיים של ספרטה, בחצי האי פלופונסוס.
מנלאוס מתואר כבעל שיער אדום, נמוך ומוצק.
לפי המסופר באיליאדה, היה מנלאוס בנם של אטראוס ואיירופה ואחיו של אגממנון, המלך העליון של מיקנה והמלך העליון של יוון.
מנלאוס זכה להינשא להלנה היפה שרבים מאצילי יוון חיזרו אחריה, לאחר שאודיסאוס, שרצה לזכות בפנלופה, הציע לטינדראוס מלך ספרטה, כי בתמורה לתמיכתו באודיסאוס בחיזוריו אחרי פנלופה, יפרוש מהתחרות, ובנוסף הציע כי לפני שתעשה ההחלטה לגבי הזוכה בהלנה, כל המחזרים ישבעו להגן על הבעל הנבחר כנגד כל מי שיתקומם נגדו.
במלחמת טרויה עלה בידי אגממנון, אחי מנלאוס, לגייס צבא בן מאה אלף איש למלחמה בטרויה, בזכות השבועה, לאחר שהלנה נחטפה (על פי מיתוסים מסוימים, הלכה מבחירה על פי אחרים) על ידי פאריס נסיך טרויה.
כל מנהיגי יוון היו מחויבים להילחם.
עם תום הקרב על טרויה, מנלאוס קיבל חזרה את הלנה, והם שבו לביתם.
חלק מהגיבורים שהיו מעורבים במלחמת טרויה סבלו מההשלכות של המלחמה בחזרתם הביתה (אודיסאוס סבל מזעם האלים, על פי הכתוב באודיסאה, ואגממנון נרצח על ידי קליטמנסטרה, על פי המחזאי איסכילוס), מנלאוס הוא אחד היחידים שלא סבל מהשלכות המלחמה.
על שמו האסטרואיד 1647 Menelaus , שנתגלה ב-1957 על ידי סת' ניקולסון, ומכתש על הירח .
מניקור הוא טיפול קוסמטי לציפורניים וכפות הידיים.
הטיפול מתבצע במסגרות ביתיות, או בסלון טיפוח.
מניקור כולל בתוכו סידור הציפורניים, קיצור אורכן ושיופן לצורה הרצויה, טיפול בעור שמסביב לציפורן ואף מריחת לק.
טיפול בכפות הרגליים קרוי פדיקור, וטיפול בציפורני אצבעות כף הרגל קרוי מיני פדיקור.
לאחר המניקור ומריחת הלק יש שמוסיפות גם ציור או עיצוב ושימוש במדבקות או אבני חן מדומות או אמתיות.
במקומות שונים בעולם, העוסקים במניקור נדרשים לפעול בהתאם לתקנות, ולעבור הסמכה מהרשויות.
לימודי המניקור הבסיסיים כוללים את אנטומיית הציפורן, כלי עבודה, חומרים ותכשירים שונים, מכון היופי וסביבת העבודה, התמחות בשיטת העבודה הרצויה ולבסוף טכניקות מניקור מעשיות.
נהוג להתנסות מספר פעמים על גבי ציפורני מתנדבות לפני תחילת העבודה וקבלת לקוחות.
השם מניקור מגיע מהמילה הצרפתית manucure המציינת טיפול המבוצע לידיים, אשר במקור הגיעה מהמילים הלטיניות "יד" (Manus) ו"טיפול" (Cura).
אזכורים היסטוריים ראשונים למניקור הופיעו לפני כ-5,000 שנים.
כיום מקובל לומר בעברית "לעשות ציפורניים" כשהכוונה למניקור.
מתברר שהיה זה צירוף לשוני שמופיע במקרא, וכוונתו הימנעות מגזירת ציפורניים.
המניקור עוסק בטיפול ברקמות מתות בלבד.
כלי העבודה צריכים לעבור ניקוי וחיטוי יסודיים ואף תהליך עיקור אם הטיפול עלול לפגוע ברקמות חיות.
פעולות אלה מתבצעות לאחר סיום בטיפול בלקוחה ולפני קבלת הלקוחה הבאה, ומוגדרות היטב על פי הגופים האמונים על בריאות, רפואה וגיהות.
המכון וסביבת העבודה עוברים ניקיון יסודי בין לקוחה ולקוחה ובסוף יום העבודה.
לעיתים סלוני מניקור מציעים לרכישה ערכה אישית לטיפול, על מנת להימנע מבעיות סניטציה שעלולות להיווצר כתוצאה מהעברת כלים בין מטופלים שונים.
הערכות האישיות יכולות להישמר בסלון עצמו, להילקח על ידי המטופלים, או להיזרק לאחר שימוש חד פעמי.
לצורת הציפורן חשיבות רבה, ועליה להיות מותאמת למבנה העצם (Distal Phalanges), למבנה וצורת מיטת הציפורן, לקפלי העור הצדיים, לאופי והתנהלות אישית ולתחום העיסוק.
ניסיון לחרוג מהמבנה הרצוי עלול לגרום לאי נוחות ואף לתופעות ציפורניים ועור.
ישנן מספר צורות נפוצות לעיצוב הציפורניים: אליפטי, אליפטי-מרובע, מחודד, דמוי שקד, עגול, מרובע, מרובע עם קצוות מעוגלים וישר עם קצוות מעוגלים.
במאי 2015, העיתונאית שרה מסלין ניר פרסמה בניו יורק טיימס כתבה בת שני חלקים: "המחיר של ציפורניים יפות" ו-"ציפורניים מושלמות, עובדים מורעלים" - כתבות העוסקות ביחס נצלני לעובדים בניו יורק בתחום המניקור.
כתוצאה מכך, באמצע אותו החודש, הורה מושל מדינת ניו יורק, אנדרו קואומו, על נקיטת פעולות מיידיות בהקמת כוח משימה חוצה ארגונים, על מנת למנוע את היחס הנצלני בתעשיית סלוני הציפורניים בניו יורק.
מנכמוס היה מתמטיקאי יווני קדום וגאומטרן שנולד באלופקונזוס, אשר היה ידוע בשל חברותו עם הפילוסוף אפלטון ובשל גילויו את חתכי החרוט ופתרונו לבעיה של הכפלת הקובייה באמצעות פרבולה והיפרבולה.
מנכמוס זכור בקרב המתמטיקאים בשל תגליתו את חתכי החרוט ופתרונו לבעיה של הכפלת הקובייה.
קרוב לוודאי שמנכמוס גילה את חתכי החרוט, שהם האליפסה, הפרבולה וההיפרבולה כתוצר לוואי של חיפושו אחר פתרון לבעיית הכפלת הקובייה.
מנכמוס ידע שבפרבולה y² = lx, כאשר l הוא קבוע שנקרא הלאטוס רקטום.
הוא גילה תכונות נוספות של חתכי חרוט.
באמצעות המידע הזה התאפשר לו לפתור את הבעיה של הכפלת הקוביה.
יש מעט מקורות ישירים לעבודתו של מנכמוס; עבודתו על חתכי חרוט ידועה בעיקר מאפיגרמה של ארטוסתנס, וההישג של אחיו (מציאת שיטה לרבע את העיגול נתון באמצעות קוואדרטריקס) דינוסטרטוס, ידוע רק בזכות כתביו של פרוקלוס.
פרוקלוס מציין גם שמנכמוס נלמד בידי אודוקסוס.
נטען כי מנכמוס היה מורהו הפרטי של אלכסנדר הגדול, אך זה אינו ידוע בוודאות.
מנלאוס היה כהן גדול ומנהיג יהודי מתייוון בתקופת בית שני ומרד החשמונאים, בין השנים 163-172 לפנה"ס.
מנלאוס, תחת שלטון אנטיוכוס הרביעי (אפיפנס) הסלאוקי, גרם לחילול בית המקדש ולבזבוז אוצרותיו שהיו רכוש העם, ובכך הניח את התשתית לגזירות רדיפת הדת של אנטיוכוס הרביעי בשנת 168 לפנה"ס.
מנלאוס, ביחד עם אחיו שמעון ושני שליטי ישראל הסמוכים לו בשושלת ההנהגה, יאסון ואלקימוס, הם הדמויות המרכזיות המזוהות עם תופעת ההתייוונות ומשמעויותיה במסורת היהודית.
שאלת מוצאו של מנלאוס העסיקה רבות את חוקרי התקופה ההלניסטית בארץ ישראל, כאשר חשיבותה נובעת מן העובדה שזו הפעם הראשונה שבה שושלת הכהונה הגדולה לכאורה נקטעה על ידי אדם שאיננו ממשפחת צדוק, אדם זה היה מנלאוס.
בספר מקבים ב' נכתב על שמעון, אחי מנלאוס: .
על פי הכתוב הזה, לא רק שמנלאוס ושמעון אינם נצר למשפחת הכהונה הגדולה, אלא שבעצם הם לא באמת כוהנים, שכן הכוהנים משתייכים לשבט לוי ולא לשבט בנימין.
רבים החוקרים אשר טוענים כי מציאות שכזו אינה אפשרית מבחינה היסטורית וכי חלה כאן טעות סופר או מתרגם.
דעה זו מבוססת בעיקר על התרגום הלטיני של ספר מקבים ב', בו אין התייחסות לשבט בנימין, אלא דווקא "שבט בילגה".
בית בילגה הוא אכן אחת ממשמרות הכהנים הידועות, אם כי אינה שייכת לבית צדוק.
אמינות היחוס למשמרת בילגה מתחזקת עקב הקישור בתוספתא בין מרים בת-בילגה בזמן בו .
אירועים אלה מכוונים ככל הנראה להתיוונות הקיצונית במחצית הראשונה של המאה השנייה לפנה"ס, ובייחוד בימי רדיפות אנטיוכוס.
יוסף בן מתתיהו מקשר את מנלאוס ישירות לביתו של שמעון הצדיק, בכותבו כי מנלאוס היה אחיהם השלישי של חוניו השלישי ויאסון, ובכך היה נצר לבית צדוק.
מקור זה אינו מקובל ולא נידון במחקר המודרני על אף ההשלכות מרחיקות הלכת הטמונות בו.
מקורותיו של יוסף בן מתתיהו מהווים סלע מחלוקת בנוגע למוצאותם של עוד דמויות חשובות בסיפורי ימי בית שני, כגון שמעון השני, המתואר על ידי יוסף בן מתתיהו כאבי חוניו, יאסון ומנלאוס.
אם להוסיף עובדה זו לאופן בו מתאר יוסף בן מתתיהו את עלייתו של מנלאוס לשלטון ומאפייני שלטונו המתייוון, המקבילים לסיפור בספרי מקבים, ניווכח כי יוסף בן מתתיהו משאיר סימני שאלה רבים במחקר ההיסטורי ואין לפטור פירוש זה או אחר בביטול.
קרבתו של מנלאוס לכס המלכות עולה בראש ובראשונה מהמסופר בתחילת פרק ד' בספר מקבים ב', שם מתוארים המאבקים הפנימיים של השלטון היהודי בין חוניו השלישי ושמעון, אחי מנלאוס.
בתיאורים אלה בעל מקבים ב' מבדיל בין דרכו היהודית-מסורתית של חוניו, אשר טובת העם לנגד עיניו, לבין דרכו התככנית והאגוצנטרית של שמעון: .
לאחר עלייתו של יאסון לכהונה הגדולה ומיסוד מנהגי ההלניסטים בישראל, שולח יאסון את מנלאוס לאנטיוכוס הרביעי כדי לשלם למלך את הכופר המגיע לו בסך 360 כיכר כסף.
מנלאוס, בתורו, מציע למלך סכום גדול יותר עבור הכהונה, עוד 300 כיכר כסף, ולוקח בכך את הכהונה הגדולה, ובעצם את השלטון, לידיו: .
מנלאוס חזר לירושלים כמנהיג יחיד אשר הכהונה הגדולה אינה בראש מעייניו אלא השלטון והשררה: .
עקרון המידה כנגד מידה אותו מתאר בעל מקבים ב' מול יאסון שופך אור על אופיו של מנלאוס לדעת הכותב: .
מנלאוס מאחר בתשלום ובתוך כך מזומן על ידו, בשיתוף עם ססטרטוס מושל קפריסין, לבירור.
כבר בתחילת שלטונו מתקרב מנלאוס אל צמרת השלטון הסלאוקי באמצעות ממון הנובע מרכוש המקדש והעם.
כך מתוארת קרבתו לאנדרוניקוס, ממלא מקום אנטיוכוס הרביעי: .
מנלאוס מקומם עליו את חוניו השלישי במכירת כלי המקדש, ואז מחליט לבסס את שלטונו על ידי סילוק היריב הפוליטי של משפחתו משכבר הימים.
הוא עושה זאת על ידי קשירת קשר עם אותו אנדרוניקוס: .
וכך, בעצם, מנלאוס עוקר מן השורש את היריבות הפוליטית.
דעה חשובה במחקר מחברת בין עלייתם של יאסון ומנלאוס לשלטון לבין התעצמות הכיתתיות ביהדות בית-שני.
בפירושו של ביקרמן הוא מחלק את הזרמים השואפים לכס המלוכה בתקופת מלחמות הסלאוקים במצרים לשני מחנות: "אנשי טוביה" (Tobiads) תומכי הסלאוקים, אשר מנלאוס נתמך על ידם ו"אנשי חוניו" (Oniads) תומכי שושלת בית צדוק, חוניו השלישי ויאסון.
ככלל, החוקרים מסכימים כי המסקנה החשובה העולה מן הכתוב בפרק זה היא ריבוי התנועות המנוגדות בתוך העם היהודי, אשר הניחו את הבסיס לעליית המתיוונים לשלטון.
להקשר זה ניתן לשייך את דברי חז"ל על אנטיגנוס איש סוכו (בדור שאחרי שמעון הצדיק ולפני בית חשמונאי): .
שלטונו של מנלאוס התאפיין בעיקר בהתנהלות כלכלית תומכת בשלטון הסלאוקי ובדיכוי היהודים תושבי יהודה תחתיו לצורך השגת ממון.
כך נכתב כי , התקומם העם נגד הכהן הגדול ואחיו (הוא לוסימכוס).
את דעתו של בעל מקבים ב' על אופי שלטונו של מנלאוס ניתן להבין מהפסוק המסכם של פרק ד': .
מהכתוב ניתן ללמוד גם כי שלטונו של מנלאוס היה קרוב לאנטיוכוס הרביעי.
בפרשת השוחד הראשונה הנזכרת לעיל, בה משחד מנלאוס את אנדרוניקוס לרצוח את חוניו השלישי, עם ישראל ואף עמי הניכר רואים את הרצח בעין צרה, שכן מידותיו הטובות של חוניו השלישי היו ידועות לכל.
אף אנטיוכוס הרביעי רואה רצח זה כך וזועם עליו: .
כתוצאה מכך רוצח אנטיוכוס הרביעי את אנדרוניקוס בדיוק באותו מקום בו נרצח חוניו השלישי.
המלך לא נוהג במנלאוס באותה המטבע, על אף שהיה שותף לרצח, דבר שיכול להעיד על הקרבה בין שני המנהיגים.
בפרשת השוחד השנייה, לאחר מרידת העם בליסימכוס ורציחתו של ליסימכוס על ידי ההמון באירוע רב נפגעים, אנטיוכוס מחפש אשמים (כנראה לאובדן הכסף וזהב במהומות) ופונה למנהיג היהודים: .
בו בזמן משחד מנלאוס את תלמי בן-דורימנס עבור חסותו אל מול המלך.
גם במקרה זה מנלאוס מזוכה ואילו דין אנשי העם "אשר טענו בעד העיר והעם וכלי הקודש" היה מיתה.
גם מקרה זה מהווה אבן בוחן חשובה לקרבתם הפוליטית של מנהיג הסלואוקים ומנהיג היהודים, אשר לאחר שלל המאורעות מצליח להישאר בשלטון בגיבוי אנטיוכוס הרביעי.
בפירושו ליחסי אנטיוכוס ומנלאוס, מציין ביקרמן כי אנטיוכוס הפגין יחס חם כלפי מנלאוס, והעניק לו גיבוי נרחב, בשל אינטרסים כלכליים הדדיים, כאשר שלל ביזת בית המקדש מתחלק בין שניהם.
בנוסף, ביקרמן טוען כי אנטיוכוס שמר את טובת מנלאוס גם משום פחד מהתנקשות הנובעת מחילול הקודש על ידי הכובש.
פחד זה מבואר בכך שאביו של אנטיוכוס הרביעי, אנטיוכוס הגדול, וגם הוא עצמו מצאו את מותם בשלבי ביזה של מקומות הקדושים לעמים נכבשים.
מנלאוס סיפק את ההגנה לה הזדקק אנטיוכוס הרביעי בזמן חילול וביזת בית המקדש באופן הטוב ביותר.