tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעומת זאת, חמזה זועם כל כך שכאשר הוא נלחם, הוא לא שם לב למתרחש סביבו, וייתכן שאצליח לגרום לו ליפול על ידי טריק כלשהו או על ידי ניצול חוסר הזהירות שלו".
הינד הסתפקה בכך והבטיחה שאם יצליח לבצע את המשימה היא תשחרר אותו.
ווחשי הצליח להרוג את חמזה בקרב אוחוד, דבר שהוציא אותו לחופשי וסיים את עבדותו.
לאחר קרב אוחוד, ווחשי המשיך לחיות במכה, אך לאחר כיבושה בידי המוסלמים, הוא עבר לטאיף, אך גם לשם האסלאם הגיע.
על פי דבריו, הוא שמע שאללה מוכן למחול לאדם על כל חטאיו אם הוא מביע חרטה עליהם, אז הוא הלך לפגוש את מוחמד ואמר לו את השהאדה.
לאחר שהוא אמר את השהאדה, מוחמד שאל אותו "אתה הרגת את חמזה?", ווחשי ענה "כן", אז מוחמד אמר בתגובה "אם כך, אתה יכול שלא להראות לי יותר את הפרצוף שלך?".
ווהל (בספרדית: VUHL) היא יצרנית מכוניות ספורט, שבסיסה במקסיקו.
עד כה הציגה החברה דגם אחד עם שתי גרסאות.
ווהל 05 - מכונית ספורט קלת משקל המיוצרת ללא גג או שמשה קדמית וחלונות.
המנוע שלה הוא מנוע בנזין בנפח 2.0 ליטר המספק כ-285 כ"ס.
התאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש אורכת 3.7 שניות המהירות המרבית עומדת על 245 קמ"ש.
ווהל 05RR - גרסה המיועדת למרוצים וכוללת את אותו מנוע אך בנפח 2.3 ליטר המספק 385 כ"ס עם תאוצה שאורכת 2.6 שניות ומהירות מרבית של 257 קמ"ש.
ווּחוּ (בסינית מפושטת: 芜湖; בסינית מסורתית: 蕪湖; בפין-יין: Wúhú; מילולית: "אגם עשבי") היא נציבות עירונית בדרום-מזרח מחוז אנחווי שבמזרח הרפובליקה העממית של סין.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, אוכלוסיית הנציבות העירונית מנתה כ-3.64 מיליון תושבים, מתוכם כ-2.15 מיליון בחמשת הרבעים.
העיר ידועה בשל הממוקם על גדת נהר היאנגצה ובתור המטה של יצרנית כלי הרכב צ'רי.
הנציבות העירונית ווחו משתרעת על פני 6,011 קמ"ר וגובלת בבירת המחוז חֶפֵֿיי מצפון-מערב ובארבע נציבויות עירוניות נוספות - מצפון-מזרח, מדרום-מזרח, מדרום-מערב ו ממערב.
העיר ממוקמת על הגדה הדרום-מזרחית של נהר היאנגצה, כ-290 ק"מ מערבית לעיר שאנגחאי.
הנציבות העירונית ווחו מחולקת לחמישה רבעים, שתי נפות ונפה עירונית:
נאמר כי המשורר המהולל לִי בָּאי בילה את סוף חייו בווחו, בזכות נופה המדהים.
לי באי נולד ב, עיר עתיקה במרכז אסיה על דרך המשי, וגדל בצפון-מערב סין.
, אחד ממשוררי הבולטים ביותר, אותו העריץ מאוד, הותיר אחריו שירים רבים כשמילא תפקידים כאן.
במהלך שושלת טאנג (619–907), המשורר כתב שיר מפורסם בשם מחשבות על להישאר שוב בווחו.
מפעל בווחו ממשיך את מלאכת היצירה המקומית של תמונות מברזל מחושל.
עבודות יד מקומיות נוספות הן כלי לכה מובלטים וטלאים מקש אורז.
לוח אבן מפורסם בווחו המתעד אירועים מקומיים מתקופת שושלת סונג (בסביבות שנת 1000 לספירה) נחשב ליצירת מופת של הקליגרף הנודע מִי פֿוּ.
נפח נודד בשם טָאנְג טְייֵנְצְ'ה נחשב כמי שהמציא את תמונת הברזל המחושל בווחו, כאשר צייר אותו העריץ גער בו, "לעולם לא תיצור תמונות על ידי הכאת ברזל".
נפח אחר של תקופת האביב והסתיו (770–476 לפנה"ס) בשם היה ידוע בייצור חרבות.
אומרים שצבעו של גֶ'ה שָׁאן (גבעת החום האדמדמה) מגיע מלהבות הכבשן של גאן ג'יאנג.
שֶׁן שָׁאן (הגבעה הקדושה) היא המיקום האגדי של סלע טחינת חרבותיו ובריכת החישול.
ווחו ו הן מרכזים ידועים של מטבח יֵנְגְ'יָאנְג.
המטבח מתמחה בדגי מים מתוקים ועופות, וכולל טכניקות מיוחדות של חיתוך, עיצוב וצביעה.
הטעם של צלחות ינג'יאנג משופר לעיתים קרובות על ידי המתקה ועישון.
נכון לספטמבר 2019, לווחו יש ארבע ערים תאומות:
מועדון הכדורגל ווטפורד הוא מועדון כדורגל מהעיר ווטפורד שבאנגליה המשחק בצ'מפיונשיפ.
המועדון הוקם על ידי הנרי גרוברנד שגם שיחק בעמדת הבלם עבור המועדון בראשית ימיו.
המועדון נוסד בשנת 1881 בשם "ווטפורד רוברס" והפך למקצועני בשנת 1897.
קבוצת הכדורגל של המועדון משחקת באצטדיון "ויקארג' רואד" שהוקם בשנת 1922 והוא מכיל 21,577 מקומות לאחר שעברה מהאצטדיון הקודם שלה "קאסיו רואד".
האצטדיון עבר לידי בעלות הקבוצה בשנת 2002, אך זמן לא רב לאחר מכן הם נאלצו למכור אותו בחזרה עקב קשיים כלכליים.
בשנת 2004 האוהדים פתחו במבצע שביקש תרומות מאוהדי הקבוצה, לרבות האוהד מספר 1 אלטון ג'ון.
מרב התרומות נאספו בעזרת מופע צדקה שערך אלטון ג'ון ובשנת 2004 הקבוצה הצליחה לקנות בחזרה את האצטדיון ולהחזירו לידי בעלות הקבוצה.
הקבוצה ידועה גם בזכות נשיא המועדון לשעבר, הזמר המפורסם אלטון ג'ון, שפרש מהתפקיד בנובמבר 2011, לאחר חילוקי דעות עם חברי הנהלת המועדון.
בעונת 1983/1984 הקבוצה הגיעה לגמר הגביע האנגלי.
בשנים 99–1997 שיחקו בקבוצה הכדורגלנים הישראלים רוני רוזנטל ואלון חזן.
ב-21 במאי 2006 העפילה ווטפורד לפרמייר ליג (הליגה הבכירה באנגליה) לאחר ניצחון בגמר פלייאוף ליגת המשנה, 3-0 על לידס יונייטד.
בסוף אותה עונה חזרה ווטפורד לליגת המשנה, לאחר שסיימה במקום האחרון בפרמייר ליג.
ב-25 באפריל 2015 העפילה לפרמייר ליג לאחר שמונה שנים, בניצחון 0–2 על ברייטון אנד הוב אלביון.
בעונת 2018/2019 הקבוצה הגיעה שוב לגמר הגביע האנגלי, 35 שנים לאחר שעשתה זאת בפעם האחרונה.
המשחק הסתיים בתבוסה 0–6 למנצ'סטר סיטי.
בתחילת עונת 2019/2020, לאחר פתיחה רעה וכשהקבוצה במקום האחרון בפרמייר ליג, פוטר חאבי גרסיה ב-7 בספטמבר 2019, ובמקומו מונה קיקה סנצ'ס פלורס,אך גם הוא לא הצליח לשנות את המצב ופוטר בעצמו בתחילת חודש דצמבר, במקומו מונה נייג'ל פירסון שפוטר גם הוא ביולי 2020, כמה ימים לפני סיום העונה.
ב-26 ביולי 2020 ווטפורד הפסידה לארסנל במחזור הסיום של הפרמייר ליג ובעקבות כך הקבוצה ירדה לליגת המשנה לאחר חמש עונות רצופות בפרמייר ליג.
בסיום עונת 2020/2021, לאחר כשנה בליגת המשנה, שבה הקבוצה חזרה לפרמייר ליג, ושוב ירדה לצ'מפיונשיפ אחרי עונה אחת.
ווטפורד היא עיירה ותת-מחוז השוכנים במחוז הרטפורדשייר, צפונית-מערבית לעיר לונדון, בירת בריטניה.
העיירה משתרעת על 21.43 קמ"ר ומונה כ-91,000 תושבים, מתוכם 80% הם לבנים, כ-8.2% דרום אסייתים וכ-2.7% הם ממוצא אפרו-קאריבי.
ווטפורד מפורסמת בגלל במועדון הכדורגל המקצועי שלה, ווטפורד, המשתתף בצ'מפיונשיפ ואולפני האחים וורנר, ליבסדן בהם צלמו סדרת סרטי הארי פוטר.
נמל התעופה לונדון לוטון ממוקם כ-15 ק"מ מצפון לווטפורד.
את העיירה משרתים מספר קווי רכבת:
הקו הראשי של החוף המערבי (West Coast Main Line) חוצה את העיירה ועוצר בתחנת צומת ווטפורד
שלוחה של קו מטרופוליטן של הרכבת התחתית של לונדון מסתיימת בתחנת קצה בווטפורד
קו תחנת יוסטון - ווטפורד של הלונדון אוברגראונד (London Overground)
בווטפורד ישנם מספר כנסיות אנגליקניית, שלוש כנסיות קתוליות, שלושה מסגדים, מקדש סיקי, מקדש הינדי ובית כנסת של ק"ק כנסת ישראל (Watford & District United Synagogue).
בניגוד לעיירות מחוז רבות באנגליה, מועצת וטפורד מונהגת על ידי ראש עיר הנבחר בהצבעה ישירה.
ראש העיר הנוכחי היא דורותי תורנהיל, אשת המפלגה הליברלית דמוקרטית.
ווטר איילנד הוא האי הרביעי בגודלו באיי הבתולה של ארצות הברית שבים הקריבי.
האי נוצר עקב פעילות געשית ונמצא דרומית לאי סנט תומאס, במפרץ העיר שארלוט אמאלי.
שטח האי 1.989 קמ"ר, והוא הקטן מארבעת האיים המרכזיים של איי הבתולה.
האי מהווה, מבחינה אדמיניסטרטיבית, חלק ממחוז סנט תומאס.
כלכלת האי מתבססת על התיירות.
אתר תיירות נוסף באי הוא מוצב סגארה - שנבנה במהלך מלחמת העולם השנייה.
המתיישבים הראשונים היו אינדיאנים משבט הטיינו שהתיישבו באי במאה ה-15.
שמו של האי "אי המים" ניתן לו על ידי המתיישבים האירופאים הראשונים בשל אגמי המים המתוקים המצויים בו.
בשל אגמים אלה - הנדירים באיי האנטילים הקטנים, שימש האי בסיס לשודדי ים.
חברת איי הודו המערבית הדנית טענה לבעלות על האי בשנת 1769. במאות 18 וה-19 התגוררו באי עבדים שחורים ששוחררו.
הם עבדו במטעי האי וגידלו כותנה.
בשנת 1905 נמכר האי לחברה המזרח אסייתית הדנית.
האי נרכש על ידי ארצות הברית בשנת 1944 על מנת להגן על בסיס הצוללות המצוי בסנט תומאס, מחשש לתקיפה גרמנית במהלך מלחמת העולם השנייה.
עד שנת 1950 היה האי בשליטת מחלקת ההגנה של ארצות הברית, אשר ביצע עליו ניסויים בחומרים כימיים, ובהם אייג'נט אורנג'.
בשנת 1950 הועבר האי לשליטת משרד הפנים של ארצות הברית שהחכיר את האי לדיירים.
ב-12 בדצמבר 1996 עבר האי לממשלת איי הבתולה.
ווטיפקירכה (נהגה: "פוטיפקירכה"; Votivkirche, מגרמנית ולטינית בתרגום חופשי "כנסיית ההודיה לאלוהים") היא כנסייה נאו-גותית בווינה שבאוסטריה.
כנסייה זו היא אחד המבנים הנאו-גותיים החשובים בעולם.
כנסיית הווטיפקירכה שוכנת ברינגשטראסה, השדרה הטבעתית הנודעת של וינה הממוקמת ברובע אלזרגרונד, בסמיכות לאוניברסיטת וינה ולשער הסקוטים (Schottentor).
המיקום שנבחר להקמתה והנסיבות ההיסטוריות שהובילו לבנייתה קשורים בקשר הדוק לניסיון התנקשות דרמטי בחיי פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, שאירע ב-18 בפברואר 1853 על ידי יאנוש ליבני, לאומן הונגרי.
בעת שהקיסר טייל על באסטיון עירוני בליווי קצינו, הרוזן מקסימיליאן קארל למוראל או'דונל , התקרב ליבני במפתיע ונעץ סכין בצווארו של הקיסר.
חייו של פרנץ יוזף ניצלו הודות למדי הצבא שנהג ללבוש, אשר התאפיינו בצווארון גבוה ונוקשה שבלם את חדירת הלהב ומנע פגיעה קטלנית.
התגובה המהירה של הרוזן או'דונל, שנטרל את המתנקש באמצעות חרבו, זיכתה אותו בהוקרה רחבת היקף מטעם השלטון ההבסבורגי.
או'דונל, שהחזיק בתואר אצולה אירי, הועלה לדרגת רוזן של האימפריה, עוטר בצלב המפקדים של מסדר לאופולד המלכותי, וזכה לשדרוג משמעותי של שלט האצולה שלו.
הוא הוגדל, שודרג בתחיליות ובמגן של הדוכסות של בית אוסטריה, והעיט הדו-ראשי האימפריאלי.
סמלים אלו אף עיטרו את ביתו שבנה לאחר מכן בזלצבורג, כמו גם באכסדרה בבית מס' 2 בכיכר מיראבל (Mirabellplatz) בעיר.
דמות נוספת שסייעה בסיכול ההתנקשות הייתה הקצב יוזף אטנרייך (Joseph Ettenreich), שעל מעורבותו בהשתלטות על ליבני הוענק לו תואר אצולה.
המתנקש עצמו הועמד למשפט בגין ניסיון הרצח והוצא להורג ברובע זימרינג.
בעקבות ההתנקשות הכושלת, יזם אחי הקיסר, ארכידוכס מקסימיליאן יוזף (לימים קיסר מקסיקו), קריאה לתושבי וינה לתרום להקמת כנסייה חדשה באתר ההתנקשות.
המבנה תוכנן כמתנת הודיה לאלוהים על הצלתו של הקיסר (Votive offering), ונועד לשמש "מונומנט של פטריוטיות ומסירות של העם לבית המלוכה".
במסגרת מכרז בינלאומי שנערך ב-1854, הוגשו 75 הצעות אדריכליות מרחבי אירופה, ביניהן תוכניות שאפתניות להקמת קמפוס בסגנון אוניברסיטת אוקספורד ואוניברסיטת קיימברידג', או קתדרלה רב-לאומית המייצגת את כל עמי האימפריה, אך אלו צומצמו בשל עלויות גבוהות ותמורות פוליטיות.
הבחירה הסופית נפלה על הצעתו של האדריכל בן ה-26 היינריך פון פרסטל .
הוא תכנן את הכנסייה בסגנון נאו-גותי, בהשראת הגותיקה הצרפתית המאוחרת.
דמיונה למבנים מימי הביניים, מטעה מבקרים רבים לחשוב שמדובר בכנסייה גותית עתיקה.
אולם הווטיפקירכה היא יצירה מודרנית יחסית שנבנתה תחת פיקוחו של אדריכל בודד לאורך דור אחד, ולא על פני מאות שנים כמקובל בעבר.
בנייתה, שהחלה ב-1856, נמשכה 23 שנים והושלמה ב-24 באפריל 1879, בדיוק במועד חתונת הכסף של הזוג הקיסרי.
בעת הקמתה, הייתה הווטיפקירכה מהמבנים הראשונים בשדרת הרינגשטראסה, ובתקופה שבה חומות העיר טרם הוסרו לחלוטין.
מאחר שחומות העיר עדיין עמדו על תלן, לא הייתה לכנסייה קהילת מתפללים טבעית.
לכן היא יועדה לחיל המצב ולחיילים הרבים שהגיעו לווינה לאחר אירועי "אביב העמים" של 1848. השפעתה האדריכלית של הכנסייה ניכרת גם מחוץ לאוסטריה, במבנים כמו כנסיית הזיכרון בשפייר וכנסיית פטרוס ופאולוס באוסטנדה שבבלגיה.
הכנסייה ממוקמת לצד פארק זיגמונד פרויד הסמוך לרינגשטראסה.
בדומה לקתדרלת סטפנוס הקדוש, היא בנויה מאבן חול לבנה ורכה הדורשת תחזוקה ושימור מתמידים מפני נזקי זיהום אוויר וגשם חומצי.
לאורך השנים ספג המבנה נזקים כבדים, בייחוד במהלך מלחמת העולם השנייה, מה שהוביל לסדרת שיפוצים נרחבת.
בעשור השני של המאה ה-21 עברה החזית המערבית תהליך שימור במהלכה כוסתה בפיגומים ומסך בד.
אלו הוסרו בשנת 2023, וחזיתה המשוחזרת נחשפה מחדש לקהל הרחב במלוא הדרה.
מאחר שחומות העיר עמדו עדיין על תלן ולכן לא הייתה לכנסייה קהילת מתפללים טבעית.
באותו זמן היא יועדה לשמש כנסייה עבור חיל המצב ושימשה מקום תפילה ופולחן עבור החיילים הרבים שבאו לווינה במסגרת מהפכת 1848.
לווטיפקירכה יש את הצורה הטיפוסית של קתדרלה גותית אידיאלית:
חזית מערבית עם שני מגדלים המסתיימים בצריחים מחודדים בסגנון תחרה גרמני
שלושה שערים מפוסלים עם ארכיוולטים וגמלונים.
השער המרכזי רחב פי 2 מהשערים הצדיים.
גלריית פסלים מעל קומת השערים.
חלון רוזטה מעוטר בגמלון הגדול של הספינה הראשית.
מגדלי פעמונים וצריח מצלב (מסוג פלש).
תמיכות ובפרט תמיכות דואות המעוטרות בצריחונים וגרגוילים.
הוא מורכב מספינה ראשית בת 3 אגפים, הנחצה בידי בית רוחב בגובה הספינה הראשית.
גובה הספינות המשניות נמוך פי שניים מגובה הספינה הראשית.
הקפלות בבית הרוחב הן באותו גובה ורוחב של הספינות המשניות.
בית המקהלה (Choir) מוקף באמבולטוריום עם אפסיסים משניים, קטנים יותר.
הכנסייה עצמה משיגה שלמות הרמונית באמצעות פרופורציות, ארגון, רוחב הידיים ואחידות הסגנון של כל האלמנטים.
חלון הקיסר, שנתרם בידי עיריית וינה, תיעד את הצלתו של הקיסר מניסיון ההתנקשות על ידי מקסימיליאן א'ודונל פון טירקונל, אך התימה המקורית אבדה כאשר החלון נהרס במלחמת העולם השנייה.
חלון חילופי נתרם ב-1964, שוב בידי עיריית וינה, אך התמה שבו שונתה במקצת כדי להתאים לזמנים החדשים.
תיאור הרגע עצמו שבו ניצל הקיסר אבד, על אף שהשחזור היה די נאמן למקור, התחליף נקט בטון דתי יותר ומלוכני פחות.
המזבח הראשי המרשים לוכד את העין, עם הטבלה מצופת הזהב שלו והציבוריום או בלדקינו (חופה מעל המזבח).
האמן יוזף גלזנר שאב השראה לחופה מדוגמאות של גותיקה איטלקית, כגון בזיליקת סיינט ג'ון לטרן או בזיליקת פאולוס הקדוש מחוץ לחומות, שתיהן ברומא.
מזבח השיש מקושט בפאנלים עם פסיפס זכוכית ונתמך בידי 6 עמודי אלבסטר.
טבלת Retable מצופת זהב נמצאת על המזבח.
מתחת, בשני צידי הטברנקלים, נמצאים עבודות אמייל (טכניקה) המתארות סצנות מהתנ"ך: קורבן אברהם, חלום יוסף.
מעל הטברנקל ישנה נישה עם צלב.
הצד החיצוני של הנישה מכיל פסלים של פטרוני הכנסייה: הקרדינל קארלו בורומאו והמייסד, הבישוף מקסימיליאן מלורך משמאל, ובישוף הילרי מפואטייה וברנאר מקלרבו מימין.
החופה נתמכת בידי 4 עמודי גרניט.
היא נפתחת ל-4 קשתות מחודדות, המוכתרות בגמלונים ומאוגפים בצריחונים עם פסלי הקדושים בנישות שלהם.
על קמרון הצלב מצוירות 4 המעלות הקרדינליות של הנצרות, בעוד שעל אבן המפתח (Boss) נמצא פסל של רוח הקודש בדמות יונה.
במרווחים בין הקשתות בחזית ניתן לראות פסיפס של מריה מועדת על הנחש, מתנה מאת האפיפיור פיוס התשיעי.
על הצריח שבראש החופה עומד פסל של ישו, מוקף ב-4 מלאכים.
בית הרוחב (טרנספט) והקפלות שלו
בבית הרוחב יש 4 קפלות צידיות: קפלת רוזארי, קפלת הצלב, קפלת הבישוף וקפלת הטבילה (בפטיסטריום).
קפלות אלה יוצרות מעין ספינות משניות, ומאחר שהן באותו גובה כמו הספינות המשניות הן יוצרות את הרושם כאילו גם בית הרוחב בנוי כמו ספינה בת 3 אגפים בדומה לספינה הראשית.
כל קפלה מציגה על עמודי הקיר 4 פסלים של קדושים.
מזבח אנטוורפן הפוליכרומי המפורסם, הבנוי בסגנון גותי מאוחר מסביבות 1530, היה בקפלת רוזארי עד 1986 אך כיום נמצא במוזיאון.
הסרקופאג מהרנסאנס של ניקולס גרף פון זאלם שהגן על וינה בעת המצור הטורקי על וינה מ-1529, נמצא בקפלת הטבילה.
הוא הוצב שם כאות תודה בידי פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
דוכן המטיף המשושה הנאו-גותי ניצב על 6 עמודי שיש.
הפאנלים הקדמיים מראים באמצע את ישו המטיף, ומשני צדדיו אבות הכנסייה: אוגוסטינוס הקדוש, גרגוריוס הקדוש, ג'רום הקדוש ואמברוזיוס הקדוש.
תגליפים למחצה אלה ממוסגרים בתוך מדליונים שקועים ברקע של פסיפס מצופה זהב.
4 עמודים תומכים את תיבת הקול מעץ, ועל ראש הצריח יש פסל של יוחנן המטביל.
כשם שפסל השטפנסדום פוסל מתחת לדוכן המטיף, גם כאן נמצא פסל האדריכל של הווטיפקירכה, האדריכל היינריך פרסטל מאת ויקטור טילגנר.
רוחב: 55 מטר (אורך הטרנספט).
רוחב הספינה הראשית: 30 מטר.
גובה הצריחים המחודדים: 99 מטר.
וולטר טיילר (מאנגלית: Walter Tyler), המכונה ווֹט טיילר (Wat Tyler; 4 בינואר 1341 – 15 ביוני 1381) היה מנהיג מרד האיכרים באנגליה בשנת 1381.
פרטים מועטים ידועים על חייו של טיילר קודם למרד האיכרים.
ההיסטוריונים סבורים כי טיילר נולד באסקס, אולם בעת תחילת מרד האיכרים התגורר בקנט.
לא ידועה סיבת מעברו מאסקס לקנט.
השמועות בדבר מרידה בקרב המעמדות הנמוכים בצרפת ובפלנדריה עוררו את איכרי אנגליה למרוד בעצמם.
ג'ון בול וג'ק סטרו החלו להטיף כנגד הפאודליזם, מתוך השקפה אגליטרית (דרישה לשוויון זכויות מעמדי).
בעת עלייתו לשלטון של המלך ריצ'רד השני, לאחר מותו של המלך אדוארד השלישי, היה ריצ'רד בן 14 בלבד.
בשל גילו הצעיר משלו הדוכסים לנקסטר, יורק וגלוסטר בשמו.
בתקופה זו ערכו הדוכסים מספר מתקפות כושלות כנגד צרפת.
המיסוי הנדרש למימון מתקפות אלה - אשר כלל מס דרכים, ומס על חיטה, הכבידו על האיכרים ופשוטי העם.
המורדים לא יצאו כנגד המלך עצמו (באשר גם הם הכירו בזכותו האלוהית לשלוט) אלא כנגד הדוכסים, אשר לטענת המורדים, בגדו במלך ופגעו בסמכותו.
בעקבות הטלת מס הדרכים, יצא טיילר בראש קבוצת איכרים ותפס את השלטון בקנטרברי.
בעקבות ניצחון זה התקדם לעבר העיר לונדון ונכנס אל העיר בראש צבא איכרים המונה כ-50,000 לוחמים.
טיילר חצה את גשר לונדון בלא התנגדות, נכנס אל מצודת לונדון, כלא את סיימון סדברי, ארכיבישוף קנטרברי הלא פופולרי, וכרת את ראשו.
המורדים המשיכו לארמון סאבוי, העלו אותו באש והרגו את דודו של המלך.
ריצ'רד מוולינגפורד נפגש עם המלך ריצ'רד השני והגיש לו את דרישות המורדים.
המלך נפגש עם צבא המורדים באזור מייל אנד והבטיח לבחון את דרישותיהם, ולפעול להפחתת המיסים הלא פופולריים.
בעוד ש-20,000 מחייליו המתינו באזור סמית'פילד, טיילר רכב לבדו להיפגש עם המלך.
טיילר נפגש עם המלך בנוכחות הלורד ראש העיר של לונדון, סר ויליאם וולוורת'.
לא ברור מה התרחש בפגישה, אולם ככל הנראה טיילר העליב את המלך בן ה-15, וסר ויליאם וולוורת' שלף בייסלארד ודקר את טיילר שהיה בלתי חמוש.
ראלף דה סטאנדיש, אחד משומרי המלך, דקר אף הוא את גופתו של טיילר ווידא את מותו.
מותו של טיילר הביא לסיום מרד האיכרים.
ווט F-8 קרוסיידר היה מטוס קרב חד מנועי על-קולי, ממטוסי הקרב של הדור השני, אשר נבנה במטרה לשרת על נושאות מטוסים מתוצרת ארצות הברית.
המטוס שירת במגוון חילות אוויר בשנים 2000-1957.
הקרוסיידר היה מטוס הקרב האמריקאי האחרון שנבנה עם תותחים כנשק עיקרי ועל כך כונה "The last of the Gunfighters".
המטוס יועד להחליף את הווט F7U קאטלאס כמטוס היירוט קרב והפצצה של הצי האמריקאי.3
ה-F-8 היה למטוס הסדרתי היחיד שעשה שימוש במכלול שינוי זווית הכוונה שהטתה את כנפי המטוס מעלה במהלך נחיתה והמראה.
המטוס היווה בסיס ל-ווט A-7 קורסייר II המוצלח.
בספטמבר 1952 הציג הצי האמריקאי דרישות למטוס קרב חדש.
בנוסף, עקב לקחי מלחמת קוריאה נמצא כי מקלעי 12.7 מ"מ אינם אפקטיביים מספיק, לכן נדרשת התקנת תותחי 20 מ"מ.
ווט הקימה צוות פיתוח בראשותו של ג'ון ראסל קלארק שפיתח דגם שסומן V-383. הדגם התמודד מול מטוסים אחרים, בהם F-11 טייגר, מודיפיקציה דו־מנועית של ה-F3H דימון (שלימים הפך להיות F-4 פנטום) ודגם של ה-F-100 סופר סייבר שהותאם לשירות מנושאות מטוסים, ונקרא "סופר פיורי" (Super Fury).
במאי 1953 הוכרז העיצוב של ווט כמנצח, וביוני התקבלה הזמנה ליצור שלושה מטוסי XF8U-1. לאחר קביעת שיטת סימון מאוחדת בספטמבר 1962, ה-F8U הפך ל-F-8. אב־הטיפוס הראשון טס ב-25 במרץ 1955, ובטיסת בכורה זו עבר את מהירות הקול.
תקופת הפיתוח והניסוי היו כה מוצלחות עד כי אב־הטיפוס השני ודגם היצור הראשון (F8U-1) המריאו לראשונה באותו היום, ה-30 בספטמבר 1955. וב-4 באפריל 1956 ה-F8U-1 ביצע את השיגור מעוט הראשון מנושאת המטוסים ה-USS Forrestal.
שני דגמי אב־הטיפוס (XF8U-1) עברו ניסויים על ידי ה-VX-1 עם מעט ליקויים ובעיות שנתגלו.
הפיתוח וניסויי החימוש התבצעו בבסיס צ'יינה לייק.
כנפיים: הכנף הותקנה גבוה על גב המטוס כדי לאפשר לבנות את אלמנט זווית הכוונה־משתנה.
הכנפיים יכולות לשנות את זווית ההכוונה שלהן (הזווית בין מיתר הכנף לציר האורכי של כלי הטיס) ל-7° מעלה ולהגדיל את זווית ההכוונה של הכנף בלא שינוי מצב האף, כך שהמטוס מסוגל לטוס בזווית התקפה גבוהה (כגון בנחיתה) עם הגוף במצב מאוזן וראות מצוינת מלפנים (גורם חשוב בנחיתה על נושאת מטוסים).
עיצוב הכנפיים כלל "שיני מסור" שהגבירו את היציבות בציר הסבסוב;
גוף המטוס: הגוף עוצב על עקרון "גוף סיארס־האק" - כלומר על פי חוק השטחים, גוף המטוס בנוי בצורת "סיגר" בעל קצוות חדים כדי להקטין גרר במהירויות עבר־קוליות, ובאזור הרחב במטוס הותקנו כנפיים.
בגוף השתמשו בסגסוגות טיטאניום במקומות שונים להגברת קשיחותו.
משטחי הגוי: הקרוסיידר מוטס בעזרת משטחי הגוי קלאסיים: מאזנות לגלגול, הגה כיוון לציר הסבסוב והגאי גובה לציר העלרוד.
מנוע: המטוס מונע על ידי Pratt & Whitney J57 בעל מבער אחורי.
עקב הכוח העודף, היה ה-F-8 למטוס הצי הראשון שעבר את מהירות הקול בטיסה אפקית.
כני נסע: בשל כנפיו הגבוהות, אפשר היה להתקין כני נסע קטנים יחסית שהתקפלו לתוך הגוף, בשונה מרוב מטוסי הקרב בני זמנו.
אויוניקה: במטוס הותקן מכ"ם Magnavox AN/APQ-84 או AN/APQ-94 Fire.
מערכת TACAN ומערכת זיהוי עמית־טורף בסיסית.
חימוש: המטוס תוכנן לשאת טילים מונחי חום מסדרת AIM-9 סיידוויינדר, ואף גרסה בעלת ראש ביות מכ"ם פעיל־למחצה AIM-9C.
בנוסף, יכל הוא לשאת מגוון חימוש אוויר־קרקע, החל מטילי לאו וכלה בפצצות עד משקל אחד טון.
מפעילים ראשונים בצי: VF-32 הייתה הטייסת הראשונה אשר הפעילה את הקרוסיידר מ-1957, הטייסת נפרסה בים התיכון על נושאת המטוסים USS Saratoga מאוחר יותר באותה שנה.
צי האוקיינוס השקט קלט את הקרוסיידרים לראשונה ב-VF-154. מאוחר יותר באותה שנה נקלטו F-8 נוספים ב-VMF-122 של חיל הנחתים.
השירות בצי: הקרוסיידר הפך במהרה למטוס הקרב־יום האולטימטיבי.
באותם ימים טייסות הצי החליפו מטוסים מספר בזה אחר זה תודות לפריצות דרך והתפתחויות מהירות בתחום המנועים ואוויוניקה.
חלק מהטייסות היו משתמשות במטוס מסוים זמן קצר מאוד לפני קליטת מטוסים בעלי ביצועים טובים יותר.
הקרוסיידר היה למטוס הראשון לאחר מלחמת קוריאה שזכה לתקופת שירות ארוכה כשל ה-F-105. בשל העיצוב החדשני יכול היה המטוס להישאר בשירות זמן רב יותר, אך עייפות החומר ואבדות בווייטנאם לא אפשרו זאת.
בזמן משבר הטילים הקובני הביא F-8 תמונות ברזולוציה גבוהה, תוך טיסה בגובה נמוך ומהירות גבוהה.
כאשר הקונפליקט בווייטנאם הפך למלחמה היו אלה קרוסיידרים שלראשונה נפגשו עם כוחות האויב.
ב-3 באפריל 1965 מטוסי F-8 נכנסו לקרב אוויר עם מבני מיג-17 צפון וייטנאמים, אף על־פי שהווייטנאמים טענו להפלת קרוסיידר אחד, על־פי דיווחי ארצות הברית שבו כל המטוסים בשלום.
באותו הזמן היה ה-F-8 מטוס הקרב הזריז מבין מטוסי הצי, ומטוסים כגון ה-F-4 נבנו בהשערה שתם עידן קרבות האוויר הקלאסיים (דוגפייט) וכל קרב אווירי ינוהל במרחקים של עשרות ואף מאות קילומטרים עם טילי אוויר־אוויר.
אך כאשר התבדתה תאוריה זאת, היו אלו הקרוסיידרים אשר חיזקו את הצלחת הכוחות האמריקאיים.
הקרוסיידר היה מטוס בעל שיעור ההפלות הגבוה בכל המלחמה 19:3. מתוך ההפלות 16 היו מיג-19, ושלושה מיג 21. בכל המלחמה אבדו כ-170 F-8 מכל הסיבות.
ה-F-8 השתתף אף במשימות הפצצה, כאשר אלו של חיל הנחתים טסו בדרום בלבד, ואלו של הצי בצפון.
סוף השירות בצי: ווט מסרו את המטוס האחרון, 1,219 במספר, לצי לשרת עם ה-VF-124 ב-3 בספטמבר 1964. הפריסה המבצעית האחרונה הייתה על ה-USS Oriskany עם טייסות VF-194 ו-VF-191 ב-1976 לאחר כמעט שני עשורי שירות מבצעי.
היה זה חסר תקדים למטוסי סילון בשירות הצי.
דגם הצילום המשיך את שירותו 11 שנים נוספות עם ה-VFP-63 עד שנת 1982. הטייסת האחרונה שהשתמשה במטוס (VFP-206) נפרדה ממנו ב-29 במרץ 1987, והמטוס האחרון שפרש נתרם למוזיאון הלאומי לאוויר וחלל.
הצי הצרפתי: כיוון שה-F-4E היה גדול מדי לנושאות המטוסים הצרפתיות הקטנות, הצי הזמין 42 קרוסיידרים (האחרונים שיוצרו) בציון F-8E עבור מספר שינויים - בהן הטמעת מדפי שפת זרימה משופרים עם מערכת בקרת שכבת הגבול ויכולת נשיאת טילי Matra R.530 ו-Matra R550 Magic.
במאי 1977, נכנסו שני מטוסי F-8 לקרב אוויר מדומה עם מה שסברו כשני מטוסי F-100 צרפתיים, מעל שמי ג'יבוטי.
לאחר כמה רגעים זיהו טייסי הקרוסיידר כי אלה אינם מטוסיהם, אלא מטוסי מיג-21 מחיל האוויר התימני.
הטייסים יירטו אותם אך לא הצליחו להשיג הפלה.
זה היה היירוט המבצעי היחיד של הקרוסיידרים הצרפתים.
ה-F-8 של הצי הצרפתי השתתפו במבצעים כגון סופה במדבר בעיראק ו-מבצע קלשון מעל קוסובו.
בשנת 2000 פינו את מקומם הקרוסיידרים האחרונים ל-Rafale M.
חיל האוויר הפיליפיני: בשנת 1977 רכש חיל האוויר הפיליפיני 35 F-8H שפרשו מהצי האמריקאי.
25 מהם שופצו כאשר עשרת המטוסים האחרים שימשו כחלקי חילוף.
הקרוסיידרים קורקעו ב-1988 עקב התפרצות הר הגעש פינאטובו, שהאפר שלו הסב נזק רב למטוס.
המטוסים הוצאו משירות ב-1991 בלא הצלחת שיפוצם.
הקרוסיידר לא היה נוח להטסה.
אי־היציבות בסבסוב וכן הנסע הקדמי הקטן והחלש גרמו לתאונות רבות שיצרו למטוס תדמית כ"קוטל הצוערים" (כלומר טייסים לא־מנוסים).
בנוסף, בשל היות המטוס נמוך מאוד, נחיר הפליטה והכונס היוו סכנה גדולה לצוותי קרקע שכינוהו "The Gator" (מלשון אליגטור).
בעיה נוספת הייתה מיקום יחידות האלקטרוניקה במטוס.
יחידות אויוניות רבות הוכנסו לחבילה אחת והותקנו בדיוק מאחורי תא־הטייס.
פגיעת פגז בנקודה זו השביתה מערכות קריטיות כגון קשר וניווט, ובנוסף לכך שברי המערכות היו חודרים לכונס וגורמות לנזק בלתי־הפיך למנוע.
למרות היותו מעוצב עם תותחים כנשק עיקרי, השיג הקרוסיידר בעזרת תותחיו ארבע הפלות בלבד (השאר היו הפלות טילי חום).
זאת מאחר שבתמרונים חדים ובג'י גבוה נטו תותחי הקולט Mk 12 להיתקע.
הנעה: 1 × פראט אנד ויטני טורבו סילון J57-P-20A בעל מבער אחורי
4 טילי AIM-9 סיידווינדר או מטרה מג'יק (ב-F-8 של הצי הצרפתי)
מכ"ם מסוג Magnavox AN/APQ-84 או מכ"ם בקרת אש AN/APQ-94
ווט F4U קורסייר היה מטוס קרב חד-מנועי מתוצרת חברת ווט האמריקאית מימי מלחמת העולם השנייה, שיועד לפעול על נושאת מטוסים.
המטוס התבסס על מנוע בוכנה רדיאלי עוצמתי ובאותה עת נחשב בעיני היפנים כמטוס הקרב המסוכן בזירות הקרב.
המטוס שירת גם במלחמת קוריאה, ועד ליציאתו הסופית מפעילות מבצעית בשנות ה־60 והיה למטוס הקרב המונע במנוע הבוכנה בעל השירות הממושך ביותר.
בפברואר 1938 פרסם הצי האמריקני מכרז לפיתוח מטוס קרב חד־מנועי ומטוס קרב דו־מנועי.
חלק מדרישות הצי למטוס היו יכולת נשיאת ארבעה תותחים (או שלושה, עם אפשרות לנשיאת תחמושת רבה יותר) וטווח של מינימלי של 1,000 מיל (1600 ק"מ).
ביוני נחתם חוזה לייצור האבטיפוס XF4U-1, שעיצב רקס ביזל, המתכנן הראשי, וצוות הפיתוח של חברת ווט האמריקנית.
לאחר בחינת הדגם הראשוני פיתוח האבטיפוס המשיך במהירות.
האבטיפוס הונע באמצעות מנוע XR-2800-4, שהפיק 1,805 כוחות־סוס, ולו הוצמד מדחף גדול וכנף גדולה יחסית למטוסי קרב בני זמנו.
טיסת הבכורה של ה־XF4U-1 נערכה ב־29 במאי 1940, אך הופסקה כאשר לשוניות הקיזוז שלו החלו לפרפר.
באוקטובר אותה שנה, טס ה־XF4U-1 מסטראפורד להארטפורד במהירות ממוצעת של 652 קמ"ש, ושבר את שיא מהירות הטיסה למטוסי הקרב האמריקאיים החד־מנועיים של אותה תקופה, שעמד על 640 קמ"ש.
טיסות הניסוי הדגימו את יתרונותיו של הקורסייר בנתוני מהירות וטיפוס מעולים, אך גם העלו כמה קשיים שבגללם היה צריך לשכתב את דרישות הביצועים של המטוס.
לדוגמה, דרישת הצי למטוס שיצא מסחרור בשני סיבובים הייתה צריכה להתמתן שכן הקורסייר לא יכול היה לעשות זאת בלי עזרת מצנחים מיוחדים.
ב־2 באפריל 1941 חתם הצי על חוזה לקניית 584 מטוסי F4U-1, הישג גדול לווט שהצליח לעמוד בקריטריונים למטוסים המיועדים לפעילות על נושאת מטוסים.
הקורסייר נבנה סביב מנוע רדיאלי גדול בעל 18 צילינדרים שייצר 2,000 כוחות־סוס (1,500 קילו־ואט) Pratt & Whitney R-2800. כדי לעזור למטוס לנצל את כוח המנוע שולב מדחף תלת-להבי עם מהירות קבועה הגדול בזמנו למטוסי קרב (קוטר המדחף היה 4.08 מטרים).
כדי לאפשר קיפול כנף היה צריך לשלב כני נסע המתקפלים אחורה אל תוך הכנף, אך בשל המיתר שנבחר לכנף היה בלתי אפשרי לייצר כני נסע שהיו גבוהים דיים להפרדת המדחף מהקרקע.
בשל כך נבנו הכנפיים בהטייה מטה לקראת כני הנסע, ובהטייה מעלה אחריהם בדומה מאוד למטוסי השטוקה הגרמנים – מה שכונה כנף שחפית הפוכה.
בשל כך הייתה הכנף כבדה ומסובכת להרכבה, אבל היא הורכבה בזווית אנהדרלית מושלמת לצמצום הגרר.
מבנה הכנפיים יצר בעיות נוספות.
במהירויות נמוכות כנף שמאל הייתה יכולה להזדקר בלי סימנים מקדימים.
אם היו מעלים מצערת לפתע (לאחר ביטול נחיתה והליכה סביב למשל), הכנף הייתה מזדקרת וצונחת, והמומנט הסיבובי שהמנוע היה יוצר היה מוסיף לגלגול, והמטוס היה עלול להתהפך על גבו.
הבעיה נפתרה על ידי הוספת פס הזדקרות מיוחד בקצה כנף שמאל.
כונסי האוויר לרדיאטור ולמגדש מוקמו בכנף בין הגוף לכני נסע (בניגוד לרוב המטוסים שבהם הם מוקמו מחוץ לכנפיים).
כני הנסע נתמכו בכנפיים ונסגרו לתוכן תוך קיפול אחורה.
בעת פתיחה ננעלו כני הנסע בעזרת תומכה אשר הגבירה את השרידות בנחיתות על גבי נושאות מטוסים.
לקורסייר הייתה נטייה לדלג בעת נגיעה ראשונית בנחיתה, וכדי למנוע זאת הותקן שסתום זליגה שאפשר ללחץ ההידראולי שתמך בכני נסע לצאת בהדרגה ולשכך את המכה.
מבחינת מבנה אווירודינמיקה וחומרים, הקורסייר היה בקדמת הטכנולוגיה של זמנו, אבל במבנה שלו שולבו גם חומרים בסיסיים.
לדוגמה, משטחי ההיגוי וקצות הכנפיים כוסו בבדים (הקורסייר היה המטוס האחרון שנבנה כך), ומשטחי ההיגוי עצמם נבנו מעץ.
חלקי הגוף החיצוניים הגדולים בגוף המטוס יוצרו מאלומיניום, ואלו שלא יועדו לפתיחה רותכו בשיטת ריתוך חדשנית (ריתוך נקודתי), שחסכה בברגים ואומים.
ששת המקלעים הותקנו בתוך הכנפיים, ולכן המקום היחיד שבו אפשר היה להכניס תאי דלק היה קדמת תא הטייס.
בשל זאת הוזז תא הטייס 0.8 מטר לאחור והגוף הוארך מעט.
תא הטייס צויד ב־65 ק"ג של לוחות שריון, ומאחורי משענת הראש של הטייס הותקנה זכוכית חסינת ירי בעובי 38 מילימטר כדי להגדיל את הראות האחורית באמצעות "פנלים שקופים" מאחורי תא הטייס.
המטוס צויד בשישה מקלעי M2 בראונינג בקוטר 12.7 מילימטר, שלושה בכל כנף.
המקלעים החיצוניים חומשו ב־375 קליעים ושאר המקלעים ב־400. בהגדרות הצי ניתן דגש על נשיאת חימוש, והקורסייר הותאם לשאת חימוש רב, החל מפצצות במשקלים שונים, וכלה ברקטות כבדות בקוטר של 125 מילימטרים.
הקורסייר בדגמיו הראשונים לא התאים לפעולה מנושאת מטוסים.
אף על פי שב־1942 הטייסת הראשונה השלימה מבחני הסמכה על נושאת מטוסים, הטייסות לא נפרסו על ספינות הצי.
רוב המטוסים הועברו לכוחות הנחתים, שלא השתמשו לרוב בנושאות מטוסים.
אלה בירכו על בואו של מטוס שהיה בבירור עדיף על הזירו היפני ששלט עד אז בכל זירת האוקיינוס השקט.
מפברואר 1943 טייסות הקורסיירים נפרסו בגוודלקנל ולבסוף גם בשאר איי שלמה.
למרות ההתחלה המבישה במה שנקרא מאוחר יותר "טבח יום האהבה" (כאשר קורסיירים נקראו לסייע למטוסי P-40 שליוו מטוסי B-24 ליברייטור שעמדו להפציץ שדות תעופה בקאהילי.
בקרב שהתחולל אבדו שני B-24, שני P-40 ושני קורסיירים שהתנגשו במהלך הקרב) למדו הטייסים לנצל את תכונותיו החזקות של ה־F4U כנגד מטוסי הזירו והחלו לשלוט בשמי האוקיינוס השקט.
טייסות הצי המצוידות בקורסיירים לא נפרסו על נושאות מטוסים בשל בעיית ה"הקפיצות" על נושאות המטוסים ובשל בעיית שדה ראייה בנחיתות עליהן.
הבריטים הסמיכו את טייסות הקורסיירים על נושאות המטוסים שלהם הרבה לפני האמריקאים.
הם פתרו את בעיית שדה הראייה בנחיתה – הקורסייר פנה תוך כדי גישה לנחיתה, וההתיישרות עצמה באה שניות לפני הנגיעה בסיפון.
בנחיתה כזאת לא ראה הטייס את סיפון נושאת המטוסים, אלא בשניות האחרונות לנחיתה.
בעת הנחיתה נעשה שימוש בקצין שהכווין לנחיתה על ידי סימני ידיים ושלטים שעזר לטייס להעריך את שיעור ההנמכה והפנייה הדרושים כדי להתיישר בצורה מיטבית.
למרות כל זאת בפשיטות על רבאול מטוסי טייסת VF-17 נחתו, חומשו ותודלקו על נושאות המטוסים USS Essex ו־USS Bunker Hill.
אך ראשוני הטייסות הוסמכו לשירות בספינות הצי רק באפריל 1944.
נתוני סטטיסטיקה שפורסמו לאחר המלחמה מלמדים שבצי ובחיל הנחתים טסו הקורסיירים ל־64,051 גיחות, ורק 15% מהן היו מנושאות מטוסים.
בתפקיד תקיפה הקורסיירים הטילו 15,621 טונות של חימוש (70% מכלל החימוש שהוטל על ידי מטוסי קרב במלחמה).
בתחילת המלחמה הצי הבריטי השתמש במטוסים כדוגמת הבלאקבורן סקואה (Blackburn Skua).
ההשערה הייתה שמטוסים הפועלים מנושאות מטוסים לא יצטרכו להתמודד כנגד איומים חזקים יותר ממטוסים אמפיביים.
לאחר זמן מה שונתה הגישה והצי רכש גרסאות מיוחדות של ההוריקן והספיטפייר (שנקרא סיפייר).
למרות זאת הטווח המוגבל לא אפשר למצות את הפוטנציאל שלהם בעודם מוצבים על גבי נושאות מטוסים, ולכן רכש הצי הבריטי מטוסים אמריקאיים, וביניהם גם הקורסייר.
הבריטים עשו מספר התאמות למטוס כגון קיצור הכנפיים ב־200 מילימטר כדי להתאים לנושאות המטוסים הבריטיות הקטנות ובנוסף, הורם הכיסא ב־180 מילימטר והחופה הוגדלה בהתאם כדי לשפר את הראות מתא הטייס.
סך הכל קיבלו הבריטים 2,012 מטוסים ממגוון הדגמים, והם פעלו גם באירופה וגם באוקיינוס השקט.
הטייסים הניו־זילדיים קיבלו את הקורסיירים שלהם בשלהי 1944 אך בשל חוסר במטוסי אויב בקרבת ניו זילנד, שימשו המטוסים בעיקר כמטוסי תקיפה, והם סייעו לכוחות אמריקאיים, ניו זילנדיים ואוסטרליים.
במלחמת קוריאה הקורסייר בגרסתו החדשה AU-1 הותאם במיוחד כמטוס תקיפה, אך לסיכול ההתקפות הליליות של הפוליקרפוב Po-2 שבשל מהירותו האיטית היה מטרה בעייתית למטוסי הסילון, שימשו הקורסיירים גם כמיירטים ליליים.
עם הופעת המיג־15 עלה שיעור האבדות של AU-1, אך יעילותו כמטוס תקיפה פיצתה על המחיר באבדות.
צרפת רכשה 93 קורסיירים לשירות הצי שלה ב־1952, וב־1953 רכשה כ־25 מטוסים נוספים, יוצאי מלחמת קוריאה, מהצי האמריקאי.
הקורסיירים שירתו במלחמת אלג'יריה, במלחמת הודו-סין הראשונה ובמבצע מוסקטר.
ווטסונס ביי הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי מועצת וולהרה (Municipality of Woollahra).
ווטסונס ביי ממוקם 11 ק"מ צפון מזרחית למרכז העסקים הראשי של סידני, על קצהו של חצי האי "סאות' הד" (הראש הדרומי).
הפרוור היחיד הגובל בו הוא וקלוז מדרום.
ווטסונס ביי הוא אחד מהפרוורים הבודדים המוקפים ים משלושה כיוונים: ממזרח הוא גובל בים טסמן ובצפון ובמערב במפרץ ג'קסון.
הפרוור נקרא על שם אחד מהמפרצונים שמצויים לחופו המערבי.
ווטסונס ביי נקרא על שם רוברט ווטסון, שהגיע עם אוניית ה"מ סיריוס לחופי אוסטרליה.
ווטסון החל כמשגיח על ספינות עגונות בנמל קמפ, שמצוי בשטחי הפרוור.
מאז הגעתו הספיק ווטסון להיות המפקח של מגדלור מקוורי ומנהל נמל סידני.
אדוארד לאנג היה המתיישב הראשון שקיבל נחלה במקום, על סף 20,000 אקרים, בשנת 1793.
בשנת 1857 הספינה דאנבר החמיצה את הכניסה למפרץ ג'קסון, הצפונית לווטסונס ביי, ובטעות ניסתה להיכנס לפתחה (The Gap), מפרצון בעל צוק תלול ושרטונים רבים.
הספינה נטרפה ו-121 נוסעיה אבדו בים.
כיום צוק הפתחה הוא אתר ידוע לשמצה להתאבדויות, וכ-50 איש כל שנה משליכים את עצמם אל מי האוקיינוס.
בין המתאבדים המפורסמים נמנית מגישת החדשות של ערוץ 10 שרמיין דרייגון.
המקום גם מושך גורמי פשע שונים - כך למשל נזרקה מהצוק למותה הדוגמנית קרוליין ביירן, במה שהפך לאחת מפרשיות הרצח המפורסמות בשנות התשעים באוסטרליה.
בווטסונס ביי הוקמה סוללת הגנה בשנת 1892, שעיקרה ביצורים ותותחים.
מטרת הסוללה הייתה להגן על העיר סידני מפני ארטילריה המגיעה מהים.
הסוללה נבנתה בסמוך למגדלור הבולט שעל קצה חצי-האי.
התותחים הראשונים עם הביצור היו מוזנים באבק שרפה בדומה לרובי מוסקט, ואלו הוחלפו בשנת 1890 בתותחים המוזנים בפגזי 5 אינץ' (BL 5 inch gun).
בתקופת מלחמת העולם השנייה הוקמה במקום תחנת אי-מיגנוט, שסייעה להפחית את השדה המגנטי של ספינות מלחמה ולהסיר איום מוקשים ממוגנטים.
במהלך מלחמת העולם השנייה הותקנה לרוחב מפרץ ג'קסון רשת נגד צוללות, שתחנת המתיחה שלה הייתה בווטסונס ביי.
במהלך המתקפה על מפרץ סידני ב-31 במאי 1942, אחת מהצוללות היפניות נלכדה ברשת, ומלחיה נאלצו לפוצץ את עצמם ואת הצוללת כדי לא ליפול בשבי האוסטרלים.
בווטסונס ביי מספר חופי רחצה פופולריים, בין השאר במפרצון קמפ (Camp Cove) וחוף ליידי ביי, שהוא חוף מוכרז לרחצה בעירום.
במפרץ הגדול של הפרוור, מפרץ ווטסון, עוגנת מעבורת המגיעה למרבית תחנות הביניים לאורך קו החוף של סידני, עד לסירקולר קי.
סביב הפתחה הוקם פארק, המשמש את הנופשים במקום ומהווה נקודת תצפית לעבר ים טסמן והאוקיינוס השקט.
בפרוור הוקמו כנסייה קתולית ("גבירתנו כוכב הימים") וכנסייה אנגליקנית על שם פטרוס הקדוש.
המגדלור הבולט בקצהו הצפוני של הפרוור, צבוע באדום ולבן, מהווה נקודת משיכה לתיירים בזכות הנופים הנשקפים ממנו לעבר נורת' הד, צוקי מנלי והמפרץ.
ווטסון הוא מערכת מחשב מבוססת בינה מלאכותית המסוגלת להשיב על שאלות בשפה טבעית.
המערכת פותחה במסגרת מיזם DeepQA של חברת IBM, בהובלת דייוויד פרוצ'י .
המערכת קרויה על שמו של מייסד החברה והמנכ"ל הראשון שלה, תומאס ווטסון.
בשנת 2011 המערכת התחרתה בשעשועון הטריוויה האמריקאי ג'פרדי!, וניצחה מתחרים אנושיים שזכו בעבר בשעשועון.
בפברואר 2013 הודיעה IBM על שימוש מסחרי ראשון במערכת, בהחלטות בנושא הטיפול בחולי סרטן הריאה במרכז הסרטן ממוריאל סלואן קטרינג בניו יורק.
פרויקט דיבייטר מהווה המשך של "ווטסון".
המערכת מבוססת על שילוב טכניקות מתחומים שונים כגון: עיבוד שפה טבעית, למידת מכונה, ייצוג ידע, אחזור מידע והסקה אוטומטית.
הידע של מערכת ווטסון מבוסס על עיבוד מקדים של מאות מיליוני דפים באינטרנט.
המערכת לא חוברה לאינטרנט ועדיין הצליחה לענות על מרבית השאלות בהצלחה.
במרוצת השנים המערכת השתכללה, ושירותיה זמינים כחלק משירותי מחשוב ענן של IBM.
המערכת נכתבה בשפות תכנות אחדות, בהן ג'אווה, ופרולוג, ורצה על מערכת הפעלה מבוססת לינוקס תוך שימוש בהאדופ לשם תמיכה בחישוב מבוזר.
חומרת המערכת כוללת 90 שרתי IBM Power 750, שבהם 2,880 מעבדים מסדרת POWER7 של IBM, ו-זיכרון של 16 טרה-בייט.
המערכת מסוגלת להגיע לביצועים של עד 80 טרה פלופס.
בסיס הנתונים של המערכת נגזר מאנציקלופדיות, מילונים, אגרונים, חדשות וספרות.
למערכת ישנם מספר יישומים בתחום הרפואי:
סיוע לאונקולוגים בהתאמת תרופה לחולה
סיוע לרדיולוגים בפענוח בדיקות דימות
סיוע לחברות תרופות בגילוי מוקדם של יעילות תרופות ותופעות לוואי
סיוע בתחום רפואה מותאמת אישית, כגון: ניתוח מידע גנטי בתהליך הריצוף של מבנים גנטיים מלאים
סיוע לממשלות בהבנת הצרכים של הציבור בנוגע לבריאות והזדקנות
מעקב אחר הטיפול בנשים בהיריון ולוודא שהמטופלות מופנות לכל הבדיקות הרלוונטיות והקריטיות להתפתחות העובר
עם היישומים הנוספים של המערכת נמנים:
איתור איומי אבטחת מידע וסייבר
סיוע במחקר ובניית מודלים בתחום האינטרנט של הדברים
סיוע ביצירת מתכונים המבוססים על טעמים ייחודיים
סיוע למורים ולמנהלים באמצעות מעקב אחר התקדמות התלמידים/העובדים, ומתן המלצות ללמידה מותאמת אישית
אכיפת רגולציה בנקאית וסיוע במניעת פשיעה פיננסית
ניתוח שירות במוקדי חירום לצורך שיפור המענה לקריאות
הפיכת מידע לתובנות בעלות חשיבות מבצעית.
ווטרלו היא בירת מחוז בלאק הוק במדינת איווה בארצות הברית.
העיר שוכנת על גדות נהר סידר במזרח איווה.
במקום בו נמצאת העיר היום היו מספר התיישבויות של שבט המסקוואקי (Meskwaki).
עד הקמת העיר האזור נודע בשם "פריירי רפידס קרוסינג" (Prairie Rapids Crossing).
ב-1845 הגיעו המתיישבים הראשונים לאזור והם הקימו את העיירה שבפועל אימצה לעצמה את שם האזור אף על פי שהוא לא היה שמה הרשמי.
כעבור שנים ספורות תושב העיירה צ'ארלס מולן (Charles Mullan) הגיש בקשה להקמת סניף דואר בעיירה, אך היה צריך לרשום את שם המקום של סניף הדואר המיועד.
מולן החליט לבחור בשם "ווטרלו" ולאחר שהסניף הוקם ב-29 בדצמבר 1851 תושבי העיירה אימצו את השם באופן רשמי.
העיר התפתחה בקצב מהיר מאוד בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 והמשיכה בגדילה גם לאחר מכן.
ווטרלו נפגעה משיטפונות גדולים ב-1993 וב-2008, אך הפגיעה לא הייתה משמעותית והעיר התאוששה תוך זמן קצר.
עד שנות ה-80 של המאה ה-20 הכלכלה המקומית התבססה בעיקר על חקלאות וייצור ציוד חקלאי במפעלים של חברות כמו ג'ון דיר, אך באותו זמן ענף החקלאות החל להידרדר וכיום הכלכלה המקומית מסתמכת בעיקר על תעשייה.
את העיר משרת נמל התעופה האזורי ווטרלו, שנמצא במרחק של 6 קילומטרים צפון-מערבית למרכז העיר ומציע טיסות לשיקגו.
ווטרברי היא עיר במדינת קונטיקט בארצות הברית.
היא נמצאת במחוז ניו הייבן על נהר הנאוגטק, 53 קילומטרים דרום-מערבה מהרטפורד, ובמרחק של 124 קילומטרים צפון-מזרחה לניו יורק (90 דקות נסיעה).
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2010, בעיר מתגוררים 110,366 תושבים, מה שהופך אותה לחמישית בגודלה במדינת קונטיקט, התשיעית בגודלה באזור ניו אינגלנד והעשירית בגודלה במטרופולין ניו יורק.
בעיר שוכנת אוניברסיטת פוסט, וכן קמפוסים רבים של אוניברסיטאות, בהם אוניברסיטת קונטיקט, אוניברסיטת ברידג'פורט ואוניברסיטת המדינה המערבית של קונטיקט.
בעיר חיים כ-110,366 תושבים, וצפיפות האוכלוסין בה היא 1,449.7 תושבים לקמ"ר.
58.8% מאוכלוסיית העיר לבנים, 20.1% אפרו-אמריקאים, 0.6% אינדיאנים ו-1.8% אסיאתיים.
בווטרבי כמות נכבדת של תושבים ממוצא איטלקי, המונה כ-21.46% מאוכלוסיית העיר.
בעיר גם אוכלוסייה יהודית אורתודוקסית גדלה החל מן המאה ה-21.
ווטרלו הוקס הייתה קבוצת כדורסל מהעיר ווטרלו, איווה, אשר שיחקה בליגת ה-NBA בעונת .
ההוקס הם קבוצת הספורט היחידה ממדינת איווה שהשתתפה אי פעם באחת מארבע ליגות הספורט הבכירות של ארצות הברית (MLB ,NHL ,NFL ו-NBA).
הקבוצה הוקמה בשנת 1948 והצטרפה לליגת ה-NBL, במסגרתה שיחקה בעונת 1948/1949. ההוקס ניצחו 30 מתוך 62 משחקיהם (48.4%) ולא העפילו לשלב הפלייאוף.
לקראת עונת התמזגו ליגת ה-NBL וליגת ה-BAA וייסדו את ליגת ה-NBA, אליה עבר מועדון ההוקס.
את עונתה היחידה בליגת ה-NBA סיימה ווטרלו במקום החמישי בבית המערבי, עם מאזן שלילי 19–43, ונותרה מחוץ לפלייאוף.
השחקנים הבולטים בקבוצה היו הפאוור פורוורד דיק מהן והסנטר הארי בויקוף, שהובילו את קלעי ההוקס בשתי עונותיה.
ביוני 1950, לאחר פירוק הקבוצה, נערך ב-NBA "דראפט פיזור" במסגרתו נבחרו שחקני הקבוצה על ידי יתר קבוצות הליגה.
השחקנים היחידים שנבחרו בדראפט הפיזור היו מהן ובויקוף, שניהם על ידי בולטימור בולטס.
עם סיום העונה הסדירה התפרקה הליגה מבלי לקיים שלבי פלייאוף וללא הכתרת אלופה.
ווטקינסק היא עיר ברפובליקת אודמורטיה ברוסיה.
ווטקינסק הוקמה על ידי הרוזן פיוטר שובלוב ב-3 באפריל 1758 כיישוב אשר נועד לשרת את פועלי מפעל לעיבוד מתכות.
המפעל החל את פעילותו כשנה לאחר מכן, ואחד מגלגוליו עדיין קיים בתור "בית החרושת ווטקינסק" שמייצר מכונות וטילים בליסטיים.
ב-1774 היישוב נכבש על ידי צבאו של המורד ימליאן פוגצ'וב.
בווטקינסק התנהל מרד אנטי-בולשביקי אשר נתמך על ידי אוכלוסייה מקומית.
ב-1935 ווטקינסק קיבלה מעמד של עיר.
שפת ווּטוּן (בכתב סיני: 五屯话; בפין-יין: Wǔtún huà, ווּטוּן חְווָה) היא שפה קריאולית סינית-טיבטית-מונגולית, חסרת כתב.
כ-4,000 איש, שרובם מסווגים על ידי ממשלת סין כ ( מכונים גם "טו"), דוברים את השפה.
הם מתגוררים בכפרים ווטון עילית (上 五 屯), ווטון תחתית (下 五 屯) וגְ'יָאצָאנְגְמָה שבנפת , במזרח מחוז צ'ינגהאי שברפובליקה העממית של סין.
השפה ידועה גם כשפת נגנדה (Ngandehua).
שני כפרי הווטון, כמו גם כפרים אחרים באזור, היו במשך כמה מאות שנים בשליטת המונגולים, ונחשבים זה מכבר על ידי ממשלות כחברים בקבוצה אתנית מונגולית.
עם זאת, הם מזדהים כטיבטים .
החלק הגדול ביותר של הפריטים הלקסיקליים בווטון הוא סיני (אך עם הטונציה אבדה); חלק קטן יותר טיבטי; וחלק קטן עוד יותר באה משפת בונאן המונגולית.
הדקדוק של ווטון דומה לשפות מונגוליות , במיוחד לדקדוק של שפת בונאן.
הוצעו מספר תיאוריות לגבי מקורם של תושבי כפרי ווטון, והדיאלקט המוזר שהם דוברים.
הבלשן הסיני צֶ'ן נָאיְשְׂיונְ'ג (Chen Naixiong), הבלשן הראשון שעבד על השפה החל בשנות ה-80 של המאה ה-20, הסיק מהתפלגות התנועות של הפריטים הלקסיקליים שמקורם סיני בשפת ווטון כי אבותיהם דיברו ניב סיני עתיק מנאנג'ינג.
אחרים חושבים שהיו קבוצה של אנשי חוי (מוסלמים דוברי סינית) מסצ'ואן, שמסיבות לא ידועות המירו את דתם לבודהיזם טיבטי ועברו למזרח צ'ינגהאי.
בכל מקרה, מסמכים היסטוריים החל ב-1585 מעידים על קיומה של קהילת ווטון.
תושבי הכפרים של ווטון של ימינו דוברים סינית, אך ידיעת השפה הטיבטית נפוצה הרבה יותר הן בווטון והן בנפת טונגרן בכלל, שכן השפה הטיבטית היא הלינגואה פרנקה של אזור רב-קהילתי זה, המאוכלס על ידי טיבטים, חווי, סינים מקבוצת האן ומונגולים.
מרביתם דוברים דו-לשוניים של טיבטית בנוסף לווטון.
מנדרינית צפון-מערבית וסינית תקנית משמשות גם הן, בעיקר את הצעירים.
ווטר-טאוור מיוזיק לשעבר ניו ליין רקורדס , היא חברת תקליטים שהוקמה בשנת 2000. דרך חברת התקליטים הזו יצאו פסקולים לחלק מסרטי האימה המכניסים ביותר בכל הזמנים, כדוגמת: The Conjuring ,Annabelle ,The Conjuring 2 ו-Annabelle: Creation.
חברת התקליטים מופצת ברחבי העולם על ידי ADA; חלק מוורנר מיוזיק גרופ, שהייתה בבעלות האחים וורנר בעבר.
חברת התקליטים הוקמה בשנת 2000 בשם ניו ליין רקורדס, על ידי ג'ייסון לין.
ב-15 בינואר 2010 שונה שמה של ניו ליין רקורדס לווטר-טאוור מיוזיק.
בשנת 2019, ההפצה חזרה לידי ADA, ובכך איחדה מחדש את וורנר מיוזיק גרופ עם האחים וורנר.
מעבר לכך, נמצא מיקום המטה של החברה בברבנק, קליפורניה.
בין האמנים החתומים בחברה, נמנים: הנס צימר, ג'נקי XL, הווארד שור, רמין ג'וואדי, מייקל ג'אקינו, תומאס ניומן, דני אלפמן, ג'וסף בישארה ומקס ריכטר.
להלן לקט מתוך הפסקולים שיצאו על ידי חברת התקליטים:
ווטרבורו היא עיירה במדינת מיין שבארצות הברית.
בשנת 2020 התגוררו בעיר כ-8 אלף תושבים.
בשנת 1661 רב-סרן ויליאם פיליפס רכש אדמות באזור והקים חווה.
בשטחי החווה בהמשך הוקמו מספר יישובים.
בשנת 1683 הוא נפטר והירושה חולקה בין מספר קרובי משפחה לרבות קולונל ג'ושוע ווטרס.
התושבים הראשונים הגיעו לאזור בשנת 1768. בשנת 1787 היישוב קיבל הכרה ונקרא "ווטרבורו".
תושבי האזור התפרנסו בעיקר מחקלאות ועיבוד תוצרת חקלאית.
בשנת 1871 באזור עברה מסילת רכבת והיא תרמה לתנופת פיתוח אזורית.
בשנת 1911 שרפה גדולה גרמה נזקים לחלקים משמעותיים של דרום העיר.
בשנת 1947 כ-75% משטחי היישוב נשרפו.
כיום האזור מהווה שטח תיירותי ברמה אזורית.
בית ג'יימס ליוויט הוא בין המבנים הבולטים בעיר.
הבניין רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים וממקום בו המוזיאון המקומי.
בעיירה פועל בית ספר תיכון שמשרת גם את היישובים הסמוכים.
ווטה הוא השם העממי של מספר חרקים גדולים ולא מעופפים מסדרת החגבאים ותת-הסדרה Ensifera שהם בעלי גוף דומה ואנדמיים לניו זילנד.
ידועים מעל 100 מינים המכונים בשם זה.
המילה "ווטה", שפירושה במאורית הוא "זבל" או "צואה", חלחלה לאנגלית.
הווטות הם חרקים גדולים שעברו ענקיות איים וחלקם הפכו לגדולי החרקים, כשהגדול מכולם הוא המין Deinacrida heteracantha, אשר מגיע לאורך של מעל 75 מ"מ ולמשקל של 71 גרם בקירוב, אם כי לרוב קטן יותר.
הם בעלי כרעיים רחבים בדומה לרוב החגבים ובעלי גפי פה חזקים עם כושר לעיסה מרשים.
בעוד המינים הקטנים הם טורפים או אוכלי נבלות הגדולים יותר הם צמחוניים ויעידפו תזונה של עלי עצים ושרכים.
הם בעלי "שריון" נוצץ, לרוב בגווני צהוב-חום ולעיתים אדום והראש והלסתות אדומות כשלראשם מחושים ארוכים.
הרגליים דוקרניות ויכולות להתנופף ואף לעקוץ בעוצמה להגנה מטורפים.
מינים אלה נפוצים במגוון סביבות חיות, רובם ביערות אך חלקם מתמחים בחיים במערות, בין גזעי עצים או באיים מרוחקים ומספר מינים אף יכולים לצלול במים.
למרות גודלם, ואולי דווקא בגללו הם נחשבים למעדן לחלק מהעופות של ניו זילנד, לנדלים, לטואטרה ולעטלפי המיסטצינה.
עם זאת הבאתם של יונקים פולשים לאיים גרמה לרבים מהם, שאינם מסוגלים לעוף להיטרף ואוכלוסייתם התמעטה מאוד כשחלקם גם נמצאים כיום בסכנת הכחדה.
הווטה הוא שם עממי לשני על-משפחות מהתת-סדרה Ensifera:
ווטרג'ן היא חברה ישראלית המפתחת מערכות טכנולוגיות בתחום המים והשתייה.
החברה פיתחה לאורך השנים מערכות טכנולוגיות להפקת מים מאוויר באמצעות בטכנולוגיית הפקת מי שתייה אטמוספיריים , מכשירים להפקת מים ממזגנים של כלי רכב, ויחידות ניידות לטיהור מים.
חברת ווטרג'ן הוקמה ב-2009 על ידי היזם הישראלי אריה כוכבי וצוות מהנדסים במטרה לספק מים נגישים באופן חופשי לחיילים ברחבי העולם ובפיתוח טכנולוגיה לייבוש אוויר, שהייתה אפקטיבית עבור מוצרים כמו מייבשי כביסה.
ב-2016 נרכשה החברה על ידי המיליארדר הישראלי מיכאל מירלשוילי.
לאחר הרכישה הפנתה החברה את מרב תשומת לבה לטיפול במקומות שסובלים ממחסור במים ובמתן מענה לצרכים של אנשים בעקבות אסונות טבע.
החברה יצרה לאורך השנים סדרה של מוצרים בשלל מקומות ברחבי העולם, החל ממקומות כפריים מרוחקים ועד למתחמי משרדים מסחריים ובתים פרטיים.
הוא שימש ברחבי העולם, הן במגזר והן במגזר הפרטי בשלל מדינות ואזורים, בהם ארצות הברית, אמריקה הלטינית, מרכז אסיה, המזרח התיכון ואפריקה.
בפברואר 2019 פורסם כי החברה החליטה לתרום לברזיל כ-10 מכשירים לייצור מים מהאוויר זאת לאור משבר המים הקשה במדינה.
במאי 2021 נחתם הסכם בין ישראל לאיחוד האמירויות הערביות מכון משותף לחקר המים, המכון לחקר מים יוקם כחלק משיתוף פעולה בין ווטרג'ן וחברת אל-דהרה בתחום ביטחון המים והמזון.
במסגרת ההסכם הוחלט להקים מפעל של ווטרג'ן באמירויות שיספק את מכשירי החברה להפקת מי שתייה מהאוויר למדינות המפרץ הפרסי ולאפריקה.
במאי 2020 התקינה החברה אחד ממכשירי יצור המים מהלחות שבאוויר בבית החולים א-רנתיסי בעזה.
הפרויקט, בהובלת מירילשווילי, נועד לטפל במשבר המים ברצועת עזה.
באפריל 2023 החליטה החברה לפטר יותר מ–30% מכוח האדם על רקע העברת מעבדות הפיתוח של החברה לאיחוד האמירויות הערביות.
ווטסון קארבוסו סקוויר היה ותיק מלחמת האזרחים האמריקנית, המושל ה-12 של טריטוריית וושינגטון וחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם וושינגטון.
סקוויר נולד ב-18 במאי 1838 בקייפ וינסנט שבניו יורק, ולמד בבתי הספר הציבוריים, סמינר פאלי (בפולטון, ניו יורק) וסמינר פיירפילד (מחוז הרקימר, ניו יורק).
ב-1859 השלים את לימודיו באוניברסיטת וסליאן והיה מנהל מכון מורביה.
במהלך מלחמת האזרחים, התגייס סקוויר לפלוגה F, הרגימנט ה-19, הרגלים המתנדבים של ניו יורק, בשנת 1861. הוא הועלה לדרגת לוטננט ראשון, וגויס באותה שנה.
בשנת 1862 השלים את לימודיו בבית הספר למשפטים בקליבלנד והתקבל ללשכת עורכי הדין, והחל לעסוק בכך בקליבלנד שבאוהיו.
הוא הצטרף שוב לצבא האיחוד, זמן קצר לאחר מכן, כאשר האיחוד קרא לחיילים נוספים.
עם גיוס וארגון הפלוגה העצמאית השביעית של אוהיו Sharpshooters, סקווייר הוסמך כקפטן ב-1862. הוא שירת עם ה-Seventh Ohio Sharpshooters עד 1865. במהלך מלחמת האזרחים, השתתף סקוויר בקרבות נאשוויל, צ'יקמוגה, רסקה ומישיונר רידג'.
במהלך המערכה האחרונה, "סקוויר שימש כשופט בבתי המשפט הצבאיים הכלליים.
מאוחר יותר הפך סקווייר ליועץ משפטי של מחוז טנסי", עם המטה בנאשוויל.
"הוא שירת במטהו של מייג'ור גנרל רוסו כיועץ משפטי וגם תחת מייג'ור גנרל תומאס במהלך המצור והקרב על נאשוויל".
בשנת 1865, שוחרר בדרגת קפטן ולאחר מכן קיבל דרגות ייצוג של מייג'ור, לוטננט קולונל וקולונל.
מ-1865 עד 1879, הועסק סקוויר בחברת נשקי רמינגטון כמזכיר, גזבר ומנהל וב-1876 רכש אחזקות גדולות בטריטוריית וושינגטון.
הוא נישא לאידה רמינגטון, בתו של פילו רמינגטון, ב-23 בדצמבר 1868, ונולדו להם ארבעה ילדים, פילו רמינגטון, שירלי הרברט, אדין ומרג'ורי.
ב-1879 עבר סקוויר לסיאטל וכיהן כמושל טריטוריית וושינגטון בין השנים 1884 ל-1887. כמושל, התמודד סקוויר עם האתגר הקשה של שמירת החוק והסדר במהלך המהומות האנטי-סיניות בסיאטל ובטקומה.
המהומות הללו החלו ב-1885 והגיעו לשיא ב-8 בפברואר 1886. באותה תקופה, הכריז סקוויר על חוק צבאי והחל במערכת של שלטון צבאי עד להשבת הסדר על כנו.
"זמן קצר לאחר שהנשיא קליבלנד פרסם כרוז הקורא להחזרת הסדר, וכשהתעלמו מכך, הוזמנו חיילים פדרליים להיכנס לסיאטל".
חזר בו סקוויר מחוק הצבא ב-22 בפברואר 1886, אך עד אז רוב התושבים הסינים כבר גורשו מהטריטוריה, הועלו על ספינה ונשלחו לסן פרנסיסקו.
לאחר מכן, לבקשת מחלקת המדינה האמריקאית, חקר המושל סקוויר את אובדן הרכוש של התושבים הסינים מטקומה, סיאטל והסביבה.
עם קבלתה של וושינגטון כמדינה לאיחוד בשנת 1889, נבחר סקוויר כמועמד המפלגה הרפובליקנית לסנאט במצע אנטי-סיני חזק.
הוא נבחר מחדש ב-1891 וכיהן מ-20 בנובמבר 1889 עד 3 במרץ 1897. הוא נכשל בניסיונו להיבחר מחדש ב-1897. במהלך כהונתו בסנאט, כיהן כיושב ראש הוועדה להגנת החוף (הקונגרסים ה-52 וה-54) וחבר בוועדה לנתיבי תחבורה לחוף הים (הקונגרס ה-52).
הוא פרש מעיסוק בעריכת דין והקדיש את זמנו לניהול נכסיו בסיאטל.
סקוויר מת ב-7 ביוני 1926 בסיאטל שבוושינגטון, בגיל 88, ונקבר בפארק הזיכרון אוורגרין - וואשלי, בית הקברות וואשלי, סיאטל.
ווטסון והכריש הוא ציור שמן מאת הצייר האנגלו-אמריקאי ג'ון סינגלטון קופלי, המתאר את חילוצו של הנער האנגלי ברוק ווטסון מהתקפת כריש בהוואנה, קובה.
קופלי, אשר התגורר אז בלונדון, יצר שלוש גרסאות של הציור, שכולן מצויות כיום בארצות הברית.
גרסת 1778 שמורה בגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון הבירה.
העתק נוסף בגודל מלא מאותה שנה נמצא במוזיאון לאמנות יפה בבוסטון, וגרסה שלישית, קטנה יותר, משנת 1782, בעלת קומפוזיציה אנכית יותר, נמצאת במכון לאמנויות של דטרויט.
הציורים מבוססים על תקיפה שהתרחשה בנמל הוואנה בשנת 1749. ברוק ווטסון, שהיה אז נער סיפון בן 14 על הספינה רויאל קונסורט, איבד את רגלו הימנית מתחת לברך בעקבות התקיפה, וחולץ רק בניסיון השלישי – המוצג ביצירה.
כעבור עשרים וחמש שנה, לאחר שפיתח קריירה צבאית והפך לסוחר מצליח, הזמין ווטסון את הציור מקופלי.
בהמשך חייו כיהן כיושב ראש לויד'ס של לונדון, חבר פרלמנט, ולבסוף גם כלורד ראש העיר של לונדון.
קופלי וברוק ווטסון הפכו לידידים לאחר שהאמן האמריקאי הגיע ללונדון בשנת 1774. ווטסון הזמין ממנו ציור המתאר את האירוע מ־1749, וקופלי יצר שלוש גרסאות של היצירה.
זה היה הציור הראשון בסדרה של ציורי היסטוריה רחבי־היקף שקופלי התמקד בהם לאחר שהתיישב בלונדון.
הציור נוטה לרומנטיזציה: פרטי הפציעה האכזריים מוסתרים מתחת לגלים, אם כי ניתן להבחין ברמז לדם במים.
את ניסיון ההצלה מוביל צעיר העומד בקדמת הסירה, מוכן לדקור את הכריש בחנית ארוכה.
דמותו של ווטסון מבוססת על פסלו של "גלדיאטור בורגזה" מאת אגסיאס מאפסוס, המוצג בלובר.
השפעות נוספות ניכרות באמנות הרנסאנס ובפסל העתיק "לאוקואון ובניו", שקופלי ככל הנראה ראה ברומא.
סביר להניח כי קופלי הושפע גם מציורו של בנג'מין וסט, מותו של הגנרל וולף, ומהפופולריות הגוברת של ציור רומנטי.
הרכב הדמויות בסירה מציג השפעות מציורו של פטר פאול רובנס יונה מושלך אל הים, וכן מהגרסאות של רובנס ורפאל לציור הדיג הפלאי.
הבעות הפנים דומות באופן מובהק לאלו שבספרו של שארל לה ברון הרצאתו של מר לה ברון על הבעת רגשות כללית ופרטית, יצירה משפיעה שפורסמה ב־1698; הן מציגות קשת של רגשות – מפחד ועד אומץ.
במהלך העבודה על הציור שונו מרכיבים קומפוזיציוניים שונים.
ניתוח באמצעות אינפרה־אדום מראה שהזקן הימאי בקדמת הסירה צויר במקור כצעיר, ושרישומי ההכנה מציגים כי המלח השחור שבירכתיים, אשר מופיע גם כמודל לציור דיוקן של גבר אפריקאי (ציור שנוצר באותה תקופה), תוכנן במקור כאדם לבן בעל שיער ארוך וזורם.
קופלי מעולם לא ביקר בהוואנה, וכנראה גם לא ראה כריש – ודאי שלא כריש תוקף אדם.
ייתכן שלמד על נמל הוואנה מהדפסים ואיורים בספרים; הוא כלל בציור את נקודת הציון האמיתית של מצודת מורו ברקע, מימין.
הכריש עצמו מצויר בצורה פחות אמינה, והוא כולל תכונות אנטומיות שאינן מצויות בכרישים – שפתיים, עיניים קדמיות המזכירות עיני נמר יותר מאשר של כריש, ואוויר הננשף מנחיריו.
הציור הוצג באקדמיה המלכותית בשנת 1778. במותו ב־1807, הוריש ווטסון את הציור לבית הספר "קפלת ישו" (Christ's Hospital), בתקווה שישמש כ"שיעור מועיל ביותר לנוער".
בספטמבר 1819 החליטה ועדת האחראים של המוסד לקבל את הציור ולהציבו באולם הגדול.
לאחר מכן עבר בית הספר להורשהאם, סאסקס, שם נתלה באולם האוכל.
בשנת 1963 נמכר הציור לגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון הבירה, אם כי למוסד נשמר עותק.
פאנל מתחת לציור – תיאור חיי ברוק ווטסון
"תמונה זו, המתארת אירוע יוצא דופן בחייו של ברוק ווטסון, הוענקה לבית החולים המלכותי של כריסט בלונדון בהתאם לצוואתו.
הוא נולד למשפחה מכובדת בצפון אנגליה, אך לאחר שהתייתם משני הוריו בגיל צעיר, גודל בידי דודתו.
עוד לפני שמלאו לו ארבע־עשרה, הפגין משיכה עזה לחיים בים – נטייה שהובילה לאסון המתואר ביצירה.
הוא שירת במחלקת האפסנאות של הצבא הבריטי תחת פיקודו של הגנרל האלמותי וולף בלואיסבורג בשנת 1758. בשנת 1759 התבסס כסוחר בלונדון, ולאחר מכן נקרא לשוב ולשרת כאפסנאי כללי של הצבא הבריטי באמריקה, בפיקודו של סר גאי קרלטון, הלורד דורצ'סטר.
עם שובו מן השירות הצבאי נבחר לשמש כאלדרמן (חבר מועצת העיר) של לונדון וכאחד מנציגיה בפרלמנט.