tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בישראל צבי הים הגלדיים נדירים ביותר, והם נצפים אך ורק לעיתים נדירות.
צבי ים גלדיים לא מקננים בישראל מפני שהחול בחופי ישראל עבה מדי בשבילם ועלול לשרוט ולפגוע בהם אם הם עולים לקנן.
מאז שנות ה-50 נצפו רק 35 צבים.
בין התצפיות האחרונות ניתן למנות:
2008 - דייגים עזתים לכדו ושחטו צבת ים גלדית מול חופי עזה.
הדייגים טענו שלבשר הצב "סגולות מרפא".
2012 - צב ים גלדי נלכד בטעות ברשת דייגים מול חופי אשדוד.
הוא שוחרר חזרה לטבע מיד לאחר מכן.
פברואר 2013 - נצפה צב ים גלדי מול חופי תל אביב.
אפריל 2013 - נצפה צב ים גלדי באורך 2 מטר בחופי אשדוד.
מאי 2015 - צב ים גלדי באורך 1.8 מטר נתפס ברשתות דיג, אך לאחר שנתגלה שוחרר מהרשת והוחזר למים.
פברואר 2019 - נצפה צב ים גלדי מול חופי אשקלון.
ינואר 2022 - צבת ים גלדית הסתבכה בציוד ימי בחוף פלמחים, חולצה וטופלה על ידי המרכז הארצי להצלת צבי ים, אך למרות המאמצים היא לא שרדה.
אוקטובר 2024 - צב ים גלדי נמצא בחוף גן לאומי תל דור, הצב נמצא עם פציעת ראש בנוסף לפציעה בגפה.
צב ים ירוק (שם מדעי: Chelonia mydas) הוא מין של צב יחיד בסוגו (Chelonia) הנפוץ בימים באזורים טרופיים וסובטרופיים ולו שתי אוכלוסיות נפרדות באוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוס השקט.
צב הים הירוק מצוי גם לאורך רצועת החוף הישראלי של הים התיכון.
שמו ניתן לו בגלל השומן הירוק הנמצא מתחת לשריון העליון.
מראהו של צב הים הירוק כמו המראה הטיפוסי של צבי ים אחרים.
גופו פחוס, צווארו קצר ולו זרועות דמויות משוט המתאימות היטב לשחייה.
בשונה מצב ים קרני, אפו קצר מאוד.
אורך גופו כ-1.4 מטרים, ומשקלו כ-110–190 קילוגרמים.
הבוגרים חיים בלגונות וניזונים בעיקר מאצות ועשבי ים, אך גם מדגים ומרכיכות.
הצב חסר שיניים, ואת מזונו הוא אוכל באמצעות הלסתות הקרניות המחורצות שלו.
בדומה לצבי ים אחרים הם נודדים מרחקים ארוכים בין החופים שבהם הם מטילים את הביצים לבין אתרי התזונה שלהם.
גודל התטולה נע בין 140 ל-200 ביצים.
משך חייו של צב ים ירוק בטבע יכול להגיע ל-80 שנים.
כמו צב הים החום גם צב זה נמצא בסכנת הכחדה.
במדינות רבות הוא חיה מוגנת ופגיעה בו או איסוף שלו אסורה.
סכנות ואיומים לאורך רצועת החוף הישראלי של הים התיכון
לצבי הים ישנם מספר טורפים טבעיים: הצעירים נטרפים בידי סרטני חולות, מיני עופות ימיים (כגון שקנאים, אנפות ושחפים) וראקונים.
שועלים ותנים (אשר הובאו לחופים בידי האדם) גם חומסים את קניהם של צבי הים וטורפים את הצעירים.
במים הצבים הצעירים נטרפים בידי מיני כרישים, דגים טורפים, אריות ים ועוד.
לצבים בוגרים טורפים מעטים יותר, בעיקר כרישים טיגרים הצדים צבים בחופי הוואי, אורקות ותניני ים.
האויב הגדול ביותר של צבי הים כיום הוא האדם.
רוב הפגיעות של צבי ים בארץ קורות באופן לא מכוון.
צבי הים ניצודו בעבר, ובשנות ה-30 של המאה ה-20, בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל, היו צדים בכל שנה כ-2,000 צבים ירוקים ברצועת החוף של הארץ.
צבי הים נתפסים בטעות ברשתות דיג, ברשתות רפאים ובקרסים, מסתבכים ואוכלים אשפה שנמצאת בים ובחוף, נפגעים מכלי שיט מהירים כגון סירות מנוע ואופנועי ים, וסובלים מפגיעה קשה באתרי ההטלה שלהם.
אתרי ההטלה הם חופים חוליים עם גישה נוחה מהים, לאורך כל רצועת החוף הישראלי של הים התיכון.
בנייה של מרינות ושוברי גלים לאורך החוף פוגעת בהסעת החולות צפונה וכך מופר האיזון בתהליך פיזור חול הזיפזיף לאורך רצועת החוף שמצדה הולכת ומצטמצמת באזורים שבהם צבות מטילות.
עונת ההטלה (הקיץ) מאופיינת על ידי הפרעות סביבתיות שונות בחוף, כגון מסיבות, לינות לא מוסדרות בחופים, אורות ומדורות.
האורות המגיעים מכבישים הקרובים לים, מסעדות ואפילו מדורות על החוף מבלבלים את האבקועים שזה עתה בקעו מהביצה ומחפשים את אור הירח המוחזר מן המים כדי למצוא את דרכם אל הים.
נסיעה פרועה על החופים עלולה לפגוע בצבים ובקניהם מכיוון שהיא יוצרת חריצים (קוליסים) בחול אשר כולאים את הצבים הצעירים הנופלים לתוכם ללא אפשרות מילוט.
בנייה אינטנסיבית, כריית חול ופיתוח מואץ של החופים גרמו לפגיעה קשה בחופי ההטלה.
רשות הטבע והגנים היא הגוף הממשלתי האחראי על שמירת הטבע בארץ ומתוקף כך מחויבת להגן על צבי הים.
לשם כך רשות הטבע והגנים הקימה בשנת 1999 מרכז ארצי להצלת צבי ים, לשם מובאים צבי ים פצועים ופגועים לטיפול ולשיקום והמטרה היא להשיב אותם חזרה אל הים.
הכרזה על חופים כשמורות טבע וגנים לאומיים מאפשרת להגן על החוף מבנייה, לינה בחוף בעונת ההטלה וכו'.
במרכז ההצלה לצבי ים ישנו גם גרעין רבייה לצב הים הירוק שנמצא בסכנת הכחדה חמורה בים התיכון.
צב ים חום (שם מדעי: Caretta caretta) הוא סוג הכולל מין יחיד של צב ים המצוי בסכנת הכחדה.
צב זה מצוי גם בחופי ישראל.
שמו המדעי של הצב הגיע מספרדית, בעקבות השם המסחרי של קרן הצב.
לצב הים החום צוואר רחב מאוד ביחס למינים אחרים, ובשדרות לוחיות השריון שעל גבו, מימין ומשמאל לשדרה המרכזית, מצויים 5 לוחיות.
הבוגרים גדלים עד לגודל ממוצע של כ-90 ק"ג.
צב הים החום ניזון מרכיכות, מסרטנים, מדגיגים ומספוגיים וגם מצמחי ים.
הם טורפים יצורים קטנים מהם.
כמו צבי ים אחרים, שבות הנקבות להטיל את ביציהן בחוף בו בקעו או סמוך אליו (בישראל לקראת חודש אפריל), אבל בניגוד אליהם, תקופת החיזור וההזדווגות שלהם אינם מתרחשים, בדרך כלל, קרוב לחוף הקינון, אלא בדרכי הנדידה בין שטחי המזון והרבייה.
כל זכר מזדווג עם מספר נקבות.
רוב צבי הים החומים חיים למעלה מ-30 שנה, ולעיתים קרובות חיים אף יותר מ-50 שנה.
קיימים שני תת-מינים של צב הים החום:
Caretta caretta gigas - מצוי באוקיינוס ההודי ובאוקיינוס השקט.
Caretta caretta caretta - מצוי באוקיינוס האטלנטי, אך גם במזרח התיכון.
אתרי קינון חשובים שלו במזרח התיכון הם יוון, טורקיה, לוב ואיי פלאג'יה הדרומיים לסיציליה, אך מצויים גם אתרי קינון קטנים יותר בקפריסין, בתוניסיה, בסוריה, בישראל ובמצרים.
אורך הגוף 1 מטרמשקל 350 ק"גמספר ביצים בהטלה 60-120משקל ביצה ביום ההטלה 20-50 גרםמשקל הצאצאים בעת הבקיעה 15-40 גרם
צבי הים החומים בוקעים מביצים אחרי שהנקבות מטילות ביצים בחוף.
הם חייבים לרוץ לים, אבל יש הרבה מפגעים שמפריעים להם, ורובם נובעים מבני האדם.
לדוגמה: זיהום אור שמטעה אותם וגורם להם לחשוב שזה אור הירח, או כבישים שיש בהם מכוניות שעלולות לפגוע בהם.
צבי הים החומים מגיעים להטיל ביצים בחופי ישראל.
צב ביצה מצוי (שם מדעי: Mauremys rivulata) הוא מין של זוחל ממשפחת צבי הבריכה.
תפוצתו העולמית חופפת אך רחבה מעט מזו של צב היבשה המצוי, החי לצידו גם בישראל.
בעבר מין זה נחשב לתת-מין של צב ביצה כספי.
אורך שריונו עד 23 סנטימטר.
שריונו שטוח יחסית לצב יבשה ומצופה לוחות קרניים.
ראשו חלק ועטוי כיסוי קרני שאינו מחולק למגינים.
רגליו, צווארו וזנבו ארוכים יחסית.
צב הביצה זריז יותר מצב היבשה.
אצבעותיו מצוידות בטפרים ארוכים וחדים ומאוחות בקרומי שחייה.
צב הביצה מסתייע בשחייתו בשני זוגות רגליו.
צב הביצות ניזון מצמחי מים, אצות, דגים, דו-חיים, תולעים, רכיכות, סרטנים, חרקי מים ולעיתים אף פגרים.
בשעה שהוא אוכל טרף גדול, הוא מחזיק בו ברגליו הקדמיות וקורע ממנו נתחים בלסתותיו המכוסות במקור קרני חד.
הצבים הצעירים ניזונים בעיקר מן החי, בעוד שהמבוגרים יותר ניזונים לרוב מאצות וחומר אורגני נרקב.
צב הביצות מבלה את רוב זמנו במים, ויוצא מהם על מנת להתחמם בשמש.
בעת ההתחממות, יעמוד הצב על גדה ללא תנועה לעיתים במשך שעות.
כאשר מזהה הצב טורף או אדם, הוא נמלט למים ועשוי אף להתחפר בבוץ בקרקעית ולהסתתר שם.
עונת החיזור כוללת את רוב החורף, ובחודשים אפריל עד אוגוסט מטילה הנקבה את הביצים בגומה קטנה על הגדה, ומכסה אותה בעפר.
בכל גומה מספר הביצים נע בין 5 ל-12. הצבים הצעירים בוקעים כעבור תקופה של 3–4 חודשים ופונים מיד למים.
הביצים והצעירים מהווים טרף קל לנמיות, חסידות ואנפות.
תפוצתו של צב הביצות נרחבת וכולל את דרום מזרח אירופה וחלקה המערבי של אסיה.
בישראל הוא מצוי בצפון הארץ ומרכזה, ופרטים בודדים באזור ירושלים.
צב הביצות יכול להימצא בביצות, נהרות, אגמים, בריכות דגים והוא יכול לחיות גם במקורות מים מזוהמים.
צב הביצות היה שכיח מאוד בעבר בעמק החולה, אך כיום הוא נדיר יותר באזור זה, אף שתפוצתו בארץ התרחבה בעקבות ריבוי בריכות הדגים ברחבי הארץ.
אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, עמודים: 30-32 (מהדורה שלישית 2022).
צב יבשה מרגינטי (שם מדעי: Testudo marginata) הוא מין צב המשתייך לסוג צב יבשה.
צב זה הוא הגדול מבין הצבים האירופאיים: משקלו יכול לעלות על חמישה קילוגרמים ואורכו יכול לעלות על 35 סנטימטרים.
שריונו מלבני בצורתו, ועוביו מסביב למרכז גופו גדול יחסית.
הקצה האחורי של השריון הוא דמוי מסור, והוא מתעקם מעלה בדומה לפעמון.
צבעו של שריון של פרט בוגר הוא שחור כמעט לחלוטין, כאשר מפוזרים עליו אזורים קטנים צהובים.
השריון הבטני בהיר יותר מהשריון הגבי, ועליו ניתן לראות זוגות של סימנים דמויי משולש המכוונים לאחורי הצב.
צדם הקדמי של גפי הצב מכוסה בקשקשים גדולים.
על הזנב יש סימן אורכי בולט, והוא מכוסה בפיסת שריון שלמה.
זנבם של הזכרים ארוך יותר, ובבסיסו עבה יותר מזה של הנקבות.
בדרך כלל, הזכרים גדולים יותר מהנקבות.
בית הגידול הטבעי של צבי היבשה המרגינטיים הוא דרום יוון וסביבתה, מפלופונסוס ועד הר האולימפוס.
ניתן למצוא אותם גם באזורים מבודדים בבלקנים ובאיטליה, ואוכלוסיות מעטות חיות אף בצפון-מזרח סרדיניה.
לעומת מיני צבים אחרים כגון המין Testudo hermanni, בית הגידול של צב היבשה המרגינטי הוא הררי יחסית, והוא יכול להתקיים גם בגובה של 1,600 מטרים.
צבעו הכהה של שריון הצב מסייע לו לשרוד בסביבה כזו, שכן הוא מאפשר לו לקלוט חום רב בזמן קצר כדי לשמור על טמפרטורת גוף מתאימה (ככל הצבים, גם לצב היבשה המרגינטי דם קר).
בשעות הבוקר המוקדמות שוהים צבי היבשה המרגינטיים בשמש על מנת לחמם את גופם, ולאחר זמן מה, כשחום גופם עלה דיו, הם יוצאים לתור אחרי אוכל.
בשעות הצהריים החמות ולאחר האכילה שבים הצבים למקלטם, ועוזבים אותו בשנית בשעות אחר הצהריים המאוחרות.
תזונת הצב כוללת צמחייה הנפוצה בבית הגידול שלו, שבו שורר אקלים ים תיכוני.
בשבייה הם ניזונים בעיקר מצמחי שן הארי ותלתן, ומסלט עלים המורכב מעלים כגון עלי רוקט או גרגיר הנחלים, וכן עלים שונים מצמחי השעועית, הצנון והנורית.
לפעמים הם אף יאכלו דשא וחציר, בנוסף לפירות.
נראה כי החסה היא המזון האהוב עליהם ביותר, אך ערכה התזונתי נמוך ולכן עליהם לצרוך כמות גדולה ממנה או לחלופין לאכול גם פריטי מזון אחרים.
תזונת הצבים מתבססת בצורה מוחלטת כמעט על מזון מן הצומח, אך הם זקוקים לכמות קטנה של חלבון שמקורו מן החי, במיוחד נקבות המטילות ביצים.
חלבון זה הם משיגים באכילת תולעי אדמה וחלזונות.
תת-המין הנפוץ של צב היבשה המרגינטי הוא T.
אוכלוסיית צבי היבשה המרגינטיים בסרדיניה מסווגת תחת תת-מין אחר, T.
לוחיות השריון של תת-המין מסרדיניה כפופות פחות בחלקו האחורי של השריון, וקצהו האחורי של השריון שלו חלק מאוד בהשוואה לקצה המשונן יחסית של שריון ה-T.
צבים שונים במעט מצבי היבשה המרגינטיים האופייניים התגלו בחלקו הדרום-מערבי של חצי-האי פלופונסוס (Pelopponesus).
שמו הוא Dwarf Marginated Tortoise (גמדי) והוא אינו מוכר כתת-מין של צב היבשה המרגינטי, כי אם כמין קרוב אך נפרד תחת אותו סוג (Testudo weissingeri).
כמו כן, הצב קרוב גם לצב היבשה המצוי (Testudo graeca).
שניהם חולקים מאפיינים פיזיים דומים, כמו שריון מלבני, קשקשים גדולים על הרגליים הקדמיות וכיסוי ראש גדול.
כפי הנראה, צב היבשה המרגינטי התפתח מצב היבשה המצוי והתאים עצמו לחיים באזורים הרריים.
אחת הטענות המובאות להוכחת נכונותה של סברה זו היא תפוצתו הרחבה של צב היבשה המצוי על כל תת-מיניו הרבים; לצב היבשה המרגינטי, לעומת זאת, שני תת-מינים בלבד, וההבדלים בין שני תת-המינים, כמו גם ההבדלים בין הפרטים, הם קטנים יותר.
הדבר מצביע על הופעה מאוחרת יותר של הצב בהיסטוריה האבולוציונית.
בתנאי שבייה, שני המינים נוהגים להזדווג זה עם זה לעיתים קרובות.
מיד לאחר היקיצה מתרדמת החורף מתחילה עונת ההזדווגות והרבייה.
הזכרים עוקבים אחרי הנקבות בעניין רב, מסתובבים סביבן, נושכים אותן בגפיים, נוגחים בהן, ומנסים לעלות על שריונן.
במהלך ההזדווגות, הזכר פוער את פיו, מציג את לשונו האדומה וקורא בקולניות.
טון הקריאה דומה לייבוב המשולב בקול ארוך ועמוק.
בעת ההזדווגות הנקבה עומדת ללא ניע כשראשה נטוי הצידה, והיא מסתכלת כלפי מעלה לפה הפתוח של הזכר.
נראה כי הלשון האדומה משמשת לסימון הפרטים.
הנקבה מטה את ראשה משמאל לימין בהתאם לקצב של קריאות הזכר.
עם תום ההזדווגות מחפשת הנקבה מקום מתאים להטלת ביציה.
משמצאה מקום כזה, היא עומדת במקומה ומשתמשת בשתי רגליה הקדמיות לתמיכה, בעוד שברגליה האחוריות היא חופרת גומה קטנה באדמה; עומק הגומה תלוי באורך רגליה האחוריות.
אם האדמה קשה מדי מכדי לחפור בה, הנקבה משחררת מים מבלוטת פי הטבעת כדי לרכך אותה.
עם תום חפירת הבור מטילה הנקבה את הביצים; כל ביצה מגולגלת בעדינות לגומה.
עם סיום ההטלה, הנקבה ממלאת את הגומה בעזרת רגליה האחוריות.
לבסוף, היא פוסעת בכוח על הגומה הסגורה במטרה להדק את האדמה.
צבים גדולים יכולים להטיל ביצים שלוש פעמים לכל היותר במהלך הקיץ, כשבכל תטולה עד 15 ביצים.
בתנאים הטבעיים, תקופת ההדגרה של הביצים (בעזרת חום הקרקע) אורכת בממוצע כ-100 ימים.
התקופה הזו קצרה יחסית למיני צבים אחרים, וזאת בשל התנאים הסובטרופיים של האקלים הים תיכוני, בו הקיץ הארוך והטמפרטורות הגבוהות מגבירות את מהירות ההדגרה.
באינקובטור, תקופה זו אף קצרה יותר: בטמפרטורת דגירה של 31.5 מעלות צלזיוס, בוקעות הביצים לאחר 60 ימים בלבד.
בשונה מביצי עופות, החלמון והחלבון של ביצי זוחלים אינם מופרדים באמצעות קרום.
לאחר ימים מספר, מרכיבי החלמון הצהוב והכבד שוקעים לתחתית הביצה, ומעליהם צף העובר, כשמסביבו החלבון.
מסיבה זו, לא ניתן להפוך ביצי צבים לאחר שהחלמון שקע מבלי לפגוע בעובר.
באמצעות עין בלתי מזוינת, ניתן לברר האם הביצים מתפתחות באופן תקין.
צבען של ביצים שהוטלו זה לא מכבר הוא אפור-לבן.
זמן קצר לאחר מכן, מתפתח כתם לבן בחלקה העליון של הביצה.
כתם זה מתפשט לאיטו, עד שצבע הביצה הופך ללבן מבריק.
לאחר שהעובר התפתח במלואו בתוך הביצה, הוא שובר את הקליפה מבפנים, באמצעות שן הביצה, יוצר חור קטן וממלא את ריאותיו באוויר.
לאחר מכן הוא משתמש בחוטמו כדי לבקע את כל קליפת הביצה.
בטבע נשאר הצב מתחת לאדמה במשך השבועיים הראשונים שלאחר בקיעתו, שם הוא מוגן מפני טורפים, אך עדיין מסוגל להתפתח ולגדול תוך שהוא ניזון משק החלמון.
הצבים הצעירים זהירים ואינם מרבים לצאת ממקומות המסתור שלהם.
צבי היבשה המרגינטיים מתבגרים במהירות.
בתנאים טבעיים טובים או תחת טיפול טוב, הם עולים במשקלם ב-100 עד 500 גרם בשנה.
קצב גדילה מהיר זה נשמר עד גיל 20. לאחר מכן, הצמיחה היא מזערית.
על פי אומדנים שונים, תוחלת החיים של צבים שלא נטרפו נעה בין 100 ל-140 שנים.
ניתן לגדל צבים בשבייה אם בעליהם מבינים היטב את צורכיהם.
את קופסת הזכוכית (הטרריום) יש למלא בחמישה סנטימטרים של אדמה עשירה ברקבובית.
יש לקרב אליה מנורה חמה באופן כזה שנורת 60 ואט תהיה בגובה של 15–20 סנטימטרים מעל פני האדמה.
יש להאכיל את הצבים מספר פעמים ביום במזון הטבעי שלהם, ולקחת בחשבון שמערכת העיכול שלהם אינה מעכלת היטב מזון המכיל כמות גדולה של חלבונים.
כדי להתחמם, הצבים זקוקים לאור על סגול, ומסיבה זו יש לאפשר להם להתחמם באור השמש מדי יום.
בתקופת הקיץ ניתן להוציאם מחוץ לבית למטרה זו; אם הם לא נמצאים ב"תרדמת חורף" בחורף, אז יש לאפשר להם גישה לשמש כל יום.
יש לוודא שהצב אינו מתחמם יתר על המידה (ניתן להיעזר במד טמפרטורה).
עם כל זאת, צבי היבשה מוגנים באמצעות אמנות וחוקים בינלאומיים שונים, כגון אמנת CITES המגבילה את הסחר בחיות בר מבחינה עולמית.
בישראל יכולים פינות חי וגני חיות לגדל צבי יבשה לאחר קבלת היתר מפורש בכתב מרשות הטבע והגנים.
באזורים ממוזגים, צבי יבשה מרגינטיים יכולים לחיות בסביבה פתוחה בתקופה שבין אמצע חודש מרץ עד אוקטובר.
מלונתם צריכה להיות מונחת במקום חשוף לאור השמש בגינה, בעדיפות למקום הקרוב לבית.
רצוי לספק להם כמות מספקת של חצץ בה הם יוכלו לכסות את עצמם באופן מושלם במקרה הצורך.
הצבים יעזבו את מקום מגורם בבוקר, יתחממו בשמש ויאכלו.
לאחר מכן, הם יחזרו לביתם.
לקראת סוף אחר-הצהריים הם יגיחו שנית מהמחסה שלהם.
הצבים אינם זקוקים לאור שמש כיתר הזוחלים, כפי שלרוב נוטים לחשוב.
עד אוקטובר, משכי ההפסקות שלהם יתארכו עם הזמן.
באוקטובר יש להעביר אותם לתיבה מרווחת ובה עלים יבשים שנמצאת בחדר קריר.
כאשר הטמפרטורה תגיע ל-10 מעלות צלזיוס ומטה, הצבים ייכנסו לתרדמת חורף עד אמצע מרץ; הצבים הצעירים יותר יתעוררו מתרדמת החורף מוקדם יותר.
צב יבשה (שם מדעי: Testudo) הוא סוג במשפחת הצבים היבשתיים.
הסוג כולל מינים קטני גוף החיים רק בדרום-מרכז אירואסיה וצפון אפריקה.
שני מינים מהסוג חיים בישראל - היחידים מכל משפחתם.
צב יבשה רוסי (Testudo horsfieldii) - כמה חוקרים רואים בו מין יחיד בסוגו.
צב דרבוני, צב יבשה סודני או צב יבשה דרבוני (שם מדעי: Centrochelys sulcata) הוא השלישי בגודלו בעולם מבין הצבים אחרי צב גלאפגוס וצב היבשה הענק מהאי אלדברה, הצב הגדול ביותר ביבשת אפריקה, והצב היבשתי הגדול ביותר שאינו חי על אי.
ביכולתו להגיע עד לאורך של 125 סנטימטר ועד משקל של 115 ק"ג, אך משקלו הממוצע הוא 26–50 ק"ג.
שמו ניתן לו הודות לקשקשים שעל גפיו.
צבעו הכללי חום בהיר עד צהבהב עם קווים כלליים בצבע חום כהה בצעירותו של הצב שהופכים לשחורים-אפורים במהלך השנים ובבגרותו.
הזכר בדרך כלל קטן מן הנקבה ונבדל ממנה בזנבו הארוך ובשריונו הקעור בחלקו התחתון.
צב היבשה הדרבוני חי באזורים מדבריים כמעט בכל יבשת אפריקה מלוב בצפון דרך סודאן, צ'אד וקמרון במרכז היבשת ועד נמיביה ודרום היבשת.
מפאת אזורי תפוצתו, נקרא בשמו: "צב יבשה סודני".
המין קוטלג בקטגוריית שימור כפגיע.
נצפו ירידות דרסטיות באוכלוסיית המין במאלי, בצ'אד, בניגריה ובאתיופיה.
בסנגל נותרו אוכלוסיות מוגבלות בצפון המדינה, אשר נמצאות במגמת ירידה עקב רעיית יתר.
צבי יבשה דרבוניים מפגינים התנהגות תוקפנית כלפי בני מינם.
התנהגות זאת נצפתה עם בקיעתם.
התנגחויות הדדיות וניסיונות להפוך על גבו את היריב, מוכרות בקרב זכרים במין.
הצבים חפרנים מנוסים של מחילות קבועות וארעיות, ומבנה גופם מותאם לכך ביותר.
הם נחשבים לחזקים ולפעלתנים בקרב צבי היבשה, בשעות הבוקר המוקדמות ולקראת שקיעת החמה.
אך כאשר מזג האוויר חם או קר מידי עבורם הם נסוגים למחילתם ומבלים בהם את שעות היום החמות.
התנהגות זו מבטיחה שלא יאבדו נוזלים עקב חשיפה ממושכת לחום השמש המדברית.
הצבים נצפו מטיחים בוץ על שריונם כדי לקררו.
כאשר הטמפרטורות מגיעות ל-40 מעלות צלזיוס מרייר הצב ומורח את רוקו על גפיו הקדמיות, כדי לקררם.
הצב אוכל צמחים: מזונו צמחי ומגוון והוא אינו בוחל בכל צמח ירק או פרח למאכל.
במדבר מגוון הצמחייה אינו רחב ועל כן הסתגל צב היבשה הדרבוני לאכילת כל עשב וירק על מנת להתקיים, כגון קקטוס המספק לו מים ונוזלים, ואף משורשי צמחים שונים המספקים לו מינרלים וחלבונים.
ניתן לזהות כי צב היבשה הדרבוני הגיע לבגרות מינית, כאשר קוטר הלוחיות 30 ס"מ בקירוב או לאחר כ-5 שנים מלידתו.
המין שמציג התנהגות תוקפנית תוך מינית רבה, מדגיש התנהגות זו בתקופת הייחום שבין חודש דצמבר לחודש מרץ, כאשר הזכרים מכים זה את זה באמצעות שריונם עד זוב דם.
בעונת הייחום מחפשים הזכרים אחרי הנקבות על מנת להזדווג עמן.
קודמת לכך פעולת חיזור אשר בה מקיש הזכר את שריונו אל שריון הנקבה מספר פעמים, תוך כדי שהוא עולה על גבה מאחור ונושף נשיפות קצרות בהטיית ראשו לצדדים ושירבוב לשונו.
לאחר ההזדווגות, גופה של הנקבה מתמלא בביצים, היא מפחיתה בכמות צריכת המזון.
היא נהית חסרת מנוחה בשעה שהיא מחפשת אחר מקום בטוח להטיל.
חודשיים לאחר ההזדווגות, בעונת הסתיו, יוצרת הנקבה מספר גומחות עמוקות (14 ס"מ) שכל אחת מהן היא חופרת במשך חמש שעות.
לבסוף היא מטילה באחת הגומחות בין 7 ל-15 (מקסימום 30-15) ביצים לבנות אליפטיות, בקצב הטלה של אחת כל 3 דקות, ומכסה אותן בחול היטב על מנת להסתירן מעיני טורפים למיניהם ומן השמש הקופחת.
זו היא כמות לא מעטה של ביצים לצב ממשפחת צבי היבשה, אך היות ששיקול הברירה הטבעית גובר, מטילה הנקבה מספר גדול של ביצים שחלקן לא בוקע ורוב הבוקעים אינם מגיעים לבגרות.
לאחר כשלושה עד ארבעה חדשים לערך בוקעים הצבים הצעירים מן הביצים בעזרת שן קיטן הנמצאת מעל לשפה העליונה והנושרת לאחר יציאתם מן המחפורת החוצה.
בדרכם החוצה, הם 'אוכלים אדמה' ויש הסוברים כי בעת אכילת אדמה הם מכניסים לגופם יצורים חד-תאיים המאפשרים להם עיכול ראשוני קל וכי האדמה סופחת אליה שיירי חלבון ממערכת העיכול של הצבים הצעירים.
במהלך השנה הראשונה לחייהם, פגיעים הצבים מאוד והם נטרפים על ידי טורפים שונים כגון זאבים, נמרים, חתולי מדבר ועוד בעלי חיים מדבריים שונים ואף עופות דורסים מן האוויר.
המין ידוע כמאריך שנים, בטבע נצפו פריטים שגילם הגיע עד 95 שנים.
הוא מסוגל ברבייה בשבי, ועושה זאת בהצלחה יתרה.
הצלחת רבייתו בשבי ואריכות ימיו של צב היבשה הדרבוני, הופכים אותו ליעד מועדף בסחר לא חוקי של חיות בר, והוא מוחזק לעיתים כחיית שעשועים.
תרבויות אחדות באפריקה רואות את המין כיישות מגשרת בין האדם לבין האלים.
בכפרים הוא מוחזק על ידי ראש השבט כאמצעי תקשורת עם האבות הקדומים של השבט, כך למשל בתרבות הדוגון (Dogon).
בסנגל, מסמלים הצבים פוריות אושר ואריכות ימים.
במדינה זו קל לקדם תוכניות שימור שמקדמות את המין.
צב היבשה הדרבוני הוא בעל חיים מוגן בסביבתו הטבעית בכל מדינות תפוצתו, אך עם זאת ידוע כי בישראל הסחר מאושר על ידי רשות הטבע והגנים.
צב גלאפגוס המכונה גם צָב פִּילִי (שם מדעי: Chelonoidis nigra) הוא מין צב גדול ביותר ממשפחת הצבים יבשתיים המצוי באיי גלאפגוס.
משקלו מגיע עד למעלה מ-400 ק"ג, ואורכו מגיע עד למעלה מ-180 ס"מ.
תוחלת חייו הארוכה, למעלה ממאה שנה בטבע, הופכת אותו לאחד מבעלי החוליות בעלי תוחלת החיים הארוכה ביותר.
בשבי הגיעו פרטים ממין זה לגיל של למעלה מ-190 שנה.
תפוצתו של צב זה היא בשבעה מאיי גלאפגוס, ארכיפלג געשי הממוקם כ-1,000 ק"מ מערבית לאקוודור.
מגלי ארצות ספרדים שגילו את האיים במאה ה-16, קראו להם בשם זה בהתייחסם למילה galápago בספרדית שמשמעותה "צב".
גודל השריון וצורתו משתנים בין האוכלוסיות.
על איים גבוהים ולחים הצבים גדולים יותר, השריון מקומר יותר והצוואר קצר יותר.
על איים יבשים ונמוכים יותר הצבים קטנים יותר, לשריון צורה המזכירה צורת אוכף וצווארם של הצבים ארוך יותר.
רשמיו של צ'ארלס דרווין לגבי ההבדלים האלה שתועדו במהלך מסעו השני באונייה "ביגל" ב-1835 תרמו לפיתוח תורת האבולוציה שלו.
אוכלוסיית הצבים הצטמצמה מלמעלה מ-250,000 פרטים במאה ה-16, עד לכ-3,000 פריטים בשנות ה-70 של המאה ה-20. צמצום זה נבע משימוש בצבים לבשר ושמן, מניצול סביבת המחיה הטבעית שלהם לצורכי חקלאות ומהכנסת מינים פולשים כמו עכברושים, עיזים וחזירים על ידי בני האדם שהתיישבו באיים.
מ-15 התת-מינים המקוריים שרדו כיום עשרה.
הפרט האחרון בתת המין צב פינטה ענק (Chelonoidis nigra abingdoni), שנודע בכינוי ג'ורג' הבודד, מת ב-24 ביוני 2012, ויחד עמו נכחד תת-המין כליל.
מאמצי השימור שהחלו במאה ה-20, הביאו לכך שבתחילת המאה ה-21 מנתה אוכלוסיית הצבים למעלה מ-19,000 פרטים.
מאמצי השימור כללו רבייה בשבי של צבים, ושחרורם בסביבת המחיה הטבעית של המין.
למרות הצלחת המאמצים, מצב השימור של המין כולו מוגדר עדיין "בסכנת הכחדה" על ידי איגוד השימור העולמי.
צב זה שייך לסוג צב נאוטרופי, אשר קיים באמריקה הדרומית כבר מהמיוקן.
בסוג זה מינים שונים בגודל בינוני, אך קטנים בהרבה מהצב הפילי.
במין זה ישנם מספר תת-מינים אשר לכמה דעות נחשבים למינים עצמאיים.
2 תת-מינים נכחדו, צב פינטה ענק ו-Chelonoidis nigra niger, אשר קרוי לפי השם המדעי של המין.
כל התת-מינים מצויים בסכנת הכחדה, כשהמצליח מכולם הוא צב גלאפגוס וולף.
לצב שריון עצם מסיבי בצבע חום עמום.
לוחות השריון מחוברים לצלעותיו של הצב במבנה קשיח ומוגן שהוא חלק מהשלד.
על שריונם של צבי הגלאפגוס גדלות לעיתים חזזיות.
דוגמת השריון נשמרת לאורך כל חייו של הצב.
מדידת גילם של הצבים על פי טבעות הגדילה של השריון אינה יעילה מכיוון שהשכבה החיצונית מתבלה עם הזמן.
הצב יכול למשוך את ראשו, צווארו וגפיו הקדמיות אל תוך השריון לצורך הגנה.
הרגליים גדולות, עבות וקצרות, והן מכוסות בעור יבש ומקושקש.
על הרגליים הקדמיות ישנם חמישה טופרים.
על הרגליים האחוריות ארבעה טופרים.
ב-1535 כתב מגלה האיים, פריי תומאס דה ברלאנגה הבישוף הרביעי של פנמה, "צבים גדולים כל כך, עד כי הם מסוגלים לשאת אדם על גבם." 300 שנה לאחר מכן, ב-1835 כתב צ'ארלס דרווין "חיות אלו גדלות לממדים עצומים ...
חלקם גדולים כל כך עד כי נדרשים שישה או שמונה אנשים על מנת להרימם מהקרקע".
הפרט הגדול ביותר שתועד הגיע למשקל של למעלה מ- ואורכו היה למעלה מ-.
גודלם של הצבים הוא כנראה תכונה שהייתה קיימת והשתמרה הודות להתאקלמות מוצלחת באיים מרוחקים אלו, ולא תופעה של גיגאנטיזם שהתפתח.
לצבים גדולים היו סיכויי הישרדות גדולים יותר במסע בים מהיבשת לאיים, מאחר שהם יכולים להחזיק את ראשם גבוה יותר מעל המים, ויש להם יחס שטח פנים/נפח קטן יותר, מה שפועל לטובתם בהקשר של איבוד נוזלים אוסמוטי.
עתודות המים והשומן המרשימות שלהם מאפשרות להם לשרוד מסעות ארוכים של חציית אוקיינוסים ללא מזון או מים מתוקים, ולשרוד את האקלים היבש של האיים.
גודלם מסייע להם לשרוד גם בטמפרטורות קיצוניות בשל הגיגאנתרמיה (היכולת לשמור על טמפרטורת גוף גבוהה בגלל חשיפת שטח פנים קטן יותר ביחס לנפח הגוף, לסביבה) המשחקת לטובתם.
מאובנים של צבי ענק שנתגלו ביבשת אמריקה הדרומית תומכים בהשערה לפיה תכונה זו הייתה קיימת אצל הצבים עוד בטרם הגיעו הפרטים הראשונים לאיים.
צבי גלאפגוס הם היחידים מבין צבי הענק המציגים מספר תצורות שריון.
תצורות השריון נעות בין שריון דמוי אוכף המתרומם גבוה מעל חלקו הקדמי של הצב, דבר היוצר רושם של אוכף, לשריון דמוי כיפה עגולה סביב גופו של הצב.
כשצבים ששריונם הוא דמוי אוכף מושכים את ראשם ואת גפיהם הקדמיות אל תוך השריון נותר מרווח גדול ובלתי מוגן מעל צווארם, עדות לכך שצבים אלו לא סבלו מטורפים עת התפתח מבנה זה.
אין דואליות חד משמעית של תצורה דמוית כיפה מול תצורה דמוית אוכף, ותת-מינים שונים מציגים ספקטרום רחב של מבנים הנע בין שתי התצורות.
באיים גדולים, גבוהים (מעל 800 מטר) ולחים יותר, כמו סנטה קרוס, יש ריבוי של צמחייה הקרובה לקרקע.
באיים כאלה נוטה אוכלוסיית הצבים להציג מבנה דמוי כיפה יותר, והם גדולים יותר ובעלי צוואר ורגליים קצרים יותר.
צבים בעלי מבנה שריון דמוי אוכף מגיעים לרוב מאיים קטנים יותר, נמוכים יותר (פחות מ-500 מטר) ויבשים יותר שבהם מוגבלת יותר כמות הצמחייה והמשאבים (כמו אספניולה ופינסון).
תופעה זו מוכרת בצורה מתונה יותר גם אצל צב היבשה הענק מאטול אלדברה.
ההשערה היא כי המבנה הלא אופייני של הזנים המציגים מראה שריון דמוי אוכף המשלב גם צוואר ארוך ורגליים ארוכות, הוא הסתגלות של הצבים על מנת להגדיל את הטווח האנכי שלהם, מה שמאפשר להם לרעות גם בצמחייה גבוהה כמו שיחי צבר הצומחים באזורים צחיחים.
הזנים בעלי השריון דמוי האוכף הם טריטוריאליים יותר וקטנים יותר מהזנים בעלי השריון דמוי הכיפה, כפי הנראה במטרה להסתגל למשאבים מוגבלים בסביבתם.
הצבים הגדולים יותר מותאמים יותר לאזורים הגבוהים מכיוון שהם עמידים יותר לטמפרטורות נמוכות במקרה של עננות או ערפל.
השערה מתחרה גורסת כי תצורת השריון דמוית האוכף נובעת מסיבה שאינה קשורה למזון, וכי הזכרים מתחרים על נקבות בעזרת תצוגות דומיננטיות המתבססות על גובה הצוואר, ולא על גודל הגוף.
השערה זו מתאימה להיותם של הזכרים בעלי השריון דמוי האוכף אגרסיביים יותר מזכרים בעלי שריון דמוי כיפה.
נראה כי השוני בצורת השריון והצוואר והגפיים המוארכים אצל בעלי השריון דמוי האוכף נובעים משילוב אבולוציוני של הצורך בגוף קטן יותר בתנאי יובש, והצורך בהגדלת הטווח האנכי על מנת להציג דומיננטיות.
לאור העובדה שאין דמיון גנטי מיוחד בין הזנים השונים בעלי השריון דמוי האוכף, נראה כי התכונה התפתחה באופן עצמאי במקביל בכמה אוכלוסיות צבים המתקיימות באזורים צחיחים יותר.
הזנים בעלי השריון דמוי האוכף אינם קרובים זה לזה יותר משהם קרובים לזנים בעלי השריון דמוי הכיפה, וצורת השריון אינה מרמזת על קרבה גנטית, אלא על תנאי סביבה דומים.
דו-צורתיות זוויגית באה לידי ביטוי בעיקר באוכלוסיות של בעלי שריון דמוי אוכף, שבהן הפתחים הקדמיים בשריונו של הזכר הם זוויתיים וגבוהים יותר.
מבנה זה מדגיש את המראה האוכפי של השריון.
אצל הזכרים מכל המינים הזנב ארוך יותר וחלקו התחתון של השריון קצר יותר, קעור ובעל בליטות בקצהו האחורי, מבנה המסייע בהזדווגות.
הזכרים גדולים מהנקבות - זכרים בוגרים שוקלים , בעוד נקבות בוגרות שוקלות .
צבי הגלאפגוס הם בעלי דם קר, ולפיכך עליהם לרבוץ בשמש שעה או שעתיים לאחר עלות השחר במטרה לספוג את חום השמש דרך שריונם הכהה בטרם ייצאו לחפש מזון במשך 8–9 שעות ביום.
הם נעים בין אזורי מרעה ואזורי מנוחה בעיקר בשעות הבוקר המוקדמות ובשעות אחר הצהריים המאוחרות.
צבי גלאפגוס נצפו כשהם נעים במהירות של 300 מטר בשעה.
באיים הגדולים והלחים יותר הצבים נודדים בין אזורים נמוכים שמתכסים בעשב בעונת הגשמים, לכרי מרעה באזורים הגבוהים יותר (עד 600 מטר) בעונת היובש.
מסלולי נדידה אלה שימשו דורות של צבים, דבר שהביא ליצירת שבילים מפולסים בצמחייה, המכונים "אוטוסטרדות צבים".
באיים שבהם יש שפע מים הצבים בעלי השריון דמוי הכיפה הם חברותיים וחיים לרוב בעדרים גדולים, וזאת בניגוד לצבים בעלי השריון דמוי האוכף החיים באיים הצחיחים יותר, שלהם נטייה לטריטוריאליות ולהתבודדות.
בלילות קרירים נחים לעיתים הצבים בשלוליות בוץ, או בבריכות רדודות של מי גשמים.
הרגל זה מסייע כנראה הן לוויסות טמפרטורת הגוף במזג האוויר הקריר, והן כהגנה מפני טפילים כמו יתושים וקרציות.
דרך נוספת להילחם בטפילים היא באמצעות אמבטיות אבק בקרקע חולית.
מספר צבים נצפו כשהם תופסים מחסה בלילות תחת סלעים בולטים, בתוך שקעים באדמה או בצמחייה.
מקומות מנוחה אלה מכונים "מזרנים" ("Pallets").
צבים מקומיים חוזרים לאותם האתרים (למשל בהר הגעש אלסדו באי איזבלה) ומשתמשים באותם המזרנים, דבר היוצר בורות קטנים בקרקע החולית.
צב הגלאפגוס הם לרוב הרביוורים, וניזונים מקקטוסים, עשב, עלים, חזזיות וענבות.
הם נצפו ניזונים על Hippomane mancinella, "תפוח רעיל", על Psidium galapageium, מין אנדמי של גויאבה, על שרך המים Azolla microphylla ו-Tillandsia insularis ממשפחת הברומליים (אליה שייך גם האננס).
צב אוכל בממוצע 32–36 ק"ג צמחייה ביום, אך תהליך העיכול הבלתי יעיל של הצבים הללו מביא לכך שמרבית המזון מופרש החוצה מבלי שערכו התזונתי נוצל.
הצבים משיגים את מרבית הנוזלים להם הם זקוקים מטל ומלשד הצמחים שהם אוכלים (בעיקר קקטוסים מסוג צברים); ולאור זאת מסוגלים לבלות תקופות ארוכות בלא לשתות.
הצבים מסוגלים לשרוד במשך 18 חודשים רצופים ללא מזון ושתייה כלל, תוך שגופם מפרק עתודות שומן, תהליך שאחד מתוצרי הלוואי שלו הוא מים.
כשהם צמאים הם מסוגלים לשתות כמויות מים גדולות מאוד בתוך זמן קצר, ולאחסן אותם בשלפוחיות ובבסיס הצוואר (כיס הלב), עובדה שהפכה אותם למקור מים שימושי על ספינות.
באיים צחיחים מלקקים הצבים את טל הבוקר מסלעים, דבר שבמרוצת הדורות יצר בסלעים שקעים דמויי חצי כדור.
צ'ארלס דרווין ציין כי: "תושבי המקום מאמינים כי יצורים אלו הם חירשים לחלוטין; הם בהחלט לא שומעים אדם הפוסע לעברם מאחור.
תמיד שעשע אותי לראות כיצד ברגע שעקפתי את אחת המפלצות הגדולות הללו בעודה מתנהלת בשקט בדרכה, היא משכה את ראשה ורגליה, ובעודה משמיעה לחישה עמוקה, נפלה על הקרקע בצליל כבד כאילו נפחה את נשמתה".
הצבים אמנם אינם חירשים,{{הערה|Van Denburgh, J.
מוטואליזם עם בעלי חיים אחרים
לצבים מערכות יחסים הדדיות (מוטואליסטיות) עם מספר מינים של פרושים וזמירים.
קבוצות קטנות של פרושים מתחילות בתהליך בקופצן על הקרקע מול הצב באופן מוגזם.
הצב מסמן על מוכנותו בהתרוממות ומתיחת צווארו ורגליו, מאפשר בכך לציפורים להגיע לנקודות בגופו שאינן נגישות בדרך כלל כמו הצוואר, הרגליים האחוריות, פתח הביב והעור שבין החלק העליון לחלק התחתון של השריון.
הציפורים נהנות ממקור מזון, והצב נפטר מטפילים.
צבים מסוימים נצפו כשהם מנצלים לרעה את מערכת היחסים המוטואליסטית עם הציפורים.
לאחר שהצב התרומם ומתח את גפיו, הציפור מתמקמת מתחת לגופו במטרה להיזון על הטפילים המסתתרים שם.
או אז מושך הצב את רגליו בהפתעה, צונח על הציפור והורג אותה.
בשלב זה הצב צועד לאחור ואוכל את הציפור, כפי הנראה במטרה לגוון את תזונתו בחלבונים.
הרבייה מתרחשת בכל עונות השנה, אם כי מגיעה לשיא עונתי בין פברואר ליוני באזורים גבוהים ולחים בעונת הגשמים.
כשזכרים בוגרים פוגשים זה בזה בעונת הרבייה הם יפנו זה כלפי רעהו ויקיימו תצוגת שליטה אופיינית תוך שהם מותחים את רגליהם ואת צווארם כשפיותיהם פעורים לרווחה.
לעיתים ינשוך אחד הצבים את רעהו, אך לרוב הצב הנמוך יותר ייסוג לאחור ויאפשר למנצח להזדווג עם הנקבה שבמחלוקת.
התנהגות זו בולטת במיוחד אצל הזנים בעלי השריון דמוי האוכף, שהם אגרסיביים יותר ובעלי צוואר ארוך יותר.
ההקדמה להזדווגות יכולה להיות אגרסיבית ביותר.
הזכר ינגח את שריונה של הנקבה בעזרת שריונו שלו, ויצבוט את רגליה.
הטיפוס של הצב על גב הצבה הוא תהליך מסורבל במהלכו על הזכר להתמתח ולהתייצב במטרה לשמור על שיווי המשקל בעודו עומד בשיפוע.
חלקו התחתון הקעור של השריון מסייע לו לשמור על איזון בעודו רכוב על שריונה של הנקבה ומקרב את פתח הביב שלו (בו נמצא גם הפין שלו) קרוב יותר אל פתח הביב המורחב שלה.
במהלך ההזדווגות משמיע הזכר קולות נחירה ורטינה חזקים וצרודים שתוארו כ"נהמות קצובות".
זהו אחד הקולות הבודדים שהצב משמיע.
קולות נוספים מושמעים במהלך קרבות בינם לבין עצמם, כשהם מנסים ליישר את עצמם וקול הלחישה הנשמע כתוצאה מלחץ האוויר כשהם מושכים את רגליהם וצווארם אל תוך השריון.
מחודש יולי ועד חודש נובמבר עורכות הנקבות מסע של מספר קילומטרים על מנת להגיע לאזורי הקינון - חופים יבשים וחוליים.
חפירת הקן היא תהליך מורכב ומייגע, והנקבה תיאלץ לעבוד מספר שעות בכל יום במשך ימים ארוכים עד שתשלים את המלאכה.
את מלאכת החפירה מבצעת הנקבה ברגליה האחוריות בלבד, מבלי לראות את התוצאה.
היא חופרת בור מוארך בעומק של כ-30 ס"מ ומטילה בתוכו עד 16 ביצים.
צורתן של הביצים עגולה והן בעלות קליפה קשה.
משקלן נע בין 82 ל-157 גרם וגודלן הוא כשל כדור ביליארד.
על פי תצפיות מסוימות נראה כי בממוצע, מטילות נקבות מהזנים בעלי השריון דמוי הכיפה יותר ביצים מנקבות מהזנים בעלי השריון דמוי האוכף (ממוצע של 9.6 ביצים להטלה לזן porteri בעל השריון דמוי הכיפה מהאי סנטה קרוס, מול ממוצע של 4.6 ביצים להטלה בזן duccanesis'' בעל השריון דמוי האוכף מהאי פינסון.
הנקבה אוטמת את הקן בבוץ העשוי מאדמה מעורבת בשתן שאותו היא דוחסת בעזרת החלק התחתון של שריונה ומשאירה את הביצים להתחמם בשמש.
נקבות יטילו עד ארבע הטלות בכל עונת הטלה.
לטמפרטורה השפעה על מין הצבים שיבקעו.
בקינים הקרירים יותר יבקע רוב של זכרים ובקינים החמים יותר יבקע רוב של נקבות.
הדבר קשור לזמן הדגירה וההטלה.
בתחילת עונת ההטלה הטמפרטורות קרות יותר ותקופת הדגירה ארוכה יותר, מה שיביא לבקיעתם של זכרים רבים יותר.
ביצים שהוטלו בשלב מאוחר כשהטמפרטורות חמימות יותר יזדקקו לתקופת דגירה קצרה יותר, מה שיביא לבקיעתן של יותר נקבות.
הצבים הצעירים מגיחים מהקן לאחר ארבעה עד שבעה חודשים.
משקלם כ-50 גרם ואורכם כ-6 ס"מ.
עם בקיעתם של הצבים מהביצה, עליהם לחפור את דרכם החוצה מהקן, דבר האורך לעיתים מספר שבועות, אך שק החלמון שלהם יכול לקיים אותם במשך 7 חודשים.
בתנאי יובש קשים עלול הבוץ להתקשות, והאבקועים עלולים למות כשהם קבורים בו.
בנוסף, עלולה הצפה של אזור הקן להביא לטביעתם.
לכל האבקועים שריון דמוי כיפה, ובתחילה לא ניתן להבחין בין תתי הזנים השונים.
ב-10–15 השנים הראשונות יישארו הצבים הצעירים באזורים נמוכים וחמימים יותר , והם חשופים לסכנות כגון נפילה לנקיקים, מחיצה על ידי סלעים נופלים וחשיפה יתרה לחום.
עקב גלאפגוס היה הטורף המקומי היחיד שהיווה סכנה לצבים הצעירים; לפי דרווין: "מיד עם בקיעתם נופלים הצבים הצעירים בהמוניהם כטרף לעקב." העקב הפך נדיר בימינו, אך מינים שהובאו על ידי האדם כגון חזירי פרא, כלבים, חתולים ועכברושים שחורים הפכו לטורפי ביצים וצבים צעירים.
לצבים הבוגרים אין טורפים טבעיים מלבד האדם; לפי דרווין: "הזקנים מביניהם מתים כנראה אך ורק בתאונות כמו נפילה ממצוקים.
לפחות חלק מתושבי המקום טענו באוזניי כי הם מעולם לא ראו צב שמת ללא סיבה נראית לעין."
ניתן להבחין במינו של הצב רק בהגיעו לגיל 15 בערך.
הצבים מגיעים לבגרות מינית בגיל 20–25 בשבי, וכנראה 40 בטבע (כשהם מגיעים למלוא גודלם).
תוחלת החיים בטבע היא כנראה למעלה ממאה שנה, מה שהופך את הצבים לאחד מהמינים מאריכי החיים ביותר בממלכת בעלי החיים.
הארייט, צבה מגן החיות באוסטרליה, הייתה הצבה המבוגרת ביותר הידועה.
היא מתה בשנת 2006 וגילה הוערך בלמעלה מ-170 שנה.
צ'יימברס טען שהארייט הייתה כנראה בת 169 בשנת 2004, אם כי בהודעות לתקשורת נמסר כי גילה היה 175 בהתבסס על לוח זמנים אמין פחות.
צב יבשה ענק, צב ענק או צב אלדברה (שם מדעי: Aldabrachelys gigantea, מוגדר גם כ-Dipsochelys dussumieri וגם כ-Geochelone gigantea) הוא אחד הצבים היבשתיים הגדולים בעולם.
הצב מגיע מאטול אלדברה שבאיי סיישל.
שריונו של הצב הוא חום וצורתו דמוית כיפה.
גופו הכבד של הצב נתמך על ידי ארבע רגליים קצרות המכוסות בקשקשים.
צווארו של צב הענק היבשתי ארוך מאוד אפילו בהתייחס לגודלו.
אורכו של הצוואר מסייע לו בהגדלת הנגישות לענפי עצים עד לגובה מטר מעל פני האדמה, המשמשים לו כמקור מזון.
צב היבשה הענק דומה בגודלו לצב גלאפגוס.
אורכו הממוצע של גופו כ- ומשקלו של הזכר הממוצע כ-.
משקלו של פרט אחד מהפארק הזואולוגי פורט וורת' הגיע ללמעלה מ-.
אורכן הממוצע כ-90 ס"מ ומשקלן הממוצע כ-150 ק"ג.
עיקר תפוצתם של הצבים הוא באטול אלדברה שבאיי סיישל.
האטול מוגן מהשפעות אנושיות ומאכלס קרוב ל-100,000 צבים, ריכוז אוכלוסיית הצבים הגדול ביותר בעולם.
אוכלוסייה מבודדת נוספת שוכנת באי צ'נגו, ליד זנזיבר ואוכלוסייה נוספת שוכנת בשביה בשמורות טבע באיים מאוריציוס ורודריג שבמאוריציוס.
הצבים מסוגלים לחיות בסביבות גידול שונות כגון כרי עשב, אזורי שיחים נמוכים, ביצות מנגרובים וחופי דיונות.
כמויות האוכל הגדולות להן זקוקים הצבים והרגלי התזונה שלהם הביאו להתפתחות של סביבת מחיה ייחודית, תערובת של למעלה מ-20 סוגי דשאים ועשבים שבתהליך אבולוציוני הצטמקו והתפתחו כך שזרעיהם גדלים קרוב לאדמה על מנת להתחמק מפיותיהם הרעבתניים של הצבים.
הצבים הם החיה הגדולה ביותר בסביבתם הביולוגית, וככאלה יש להם תפקיד דומה לזה של הפילים בסביבתם.
חיפושם המתמיד אחרי מקורות מזון מפלס בשטחי המחיה שלהם דרכים שבהן משתמשים גם בעלי חיים אחרים.
הצבים הם הרביבורים כמעט לחלוטין וניזונים על עשב, עלים וגזעי עצים.
לעיתים ייזונו על חסרי חוליות קטנים ואף על נבלות, כשישנם מקרים שבהם הצבים אכלו אף מנבלותיהם של צבים מתים אחרים.
בשבי אוכלים הצבים גם פירות כגון תפוחים ובננות, כמו גם גלולות דחוסות העשויות מירקות.
סביבתם הטבעית של הצבים ענייה במי שתייה, ורוב הלחות לה הם זקוקים מגיעה ממזונם.
לצב היבשה הענק שני מופעי שריון עיקריים.
צבים המתגוררים באזורים בהם המזון זמין בעיקר על הקרקע הם בעלי שריון דמוי כיפה יותר, שחלקו הקדמי נמשך כלפי מטה לאורך הצוואר.
פריטים המתגוררים באזורים בהם המזון זמין יותר מעל לקרקע הם בעלי שריון שטוח יותר שחלקו הקדמי מתרומם מעט על מנת לאפשר לצוואר להימתח כלפי מעלה באופן חופשי.
מזונם של הצבים מורכב מהצמחים הבאים:
ניתן למצוא את צבי היבשה הענקיים הן כפריטים בודדים והן כעדרים המתכנסים בעיקר בכרי המרעה הפתוחים.
הצבים פעילים בעיקר בשעות הבוקר כשהם תרים אחר מזון.
הצבים חופרים מאורות או נחים בביצות על מנת להגן על עצמם מחום היום.
למרות היותם איטיים וזהירים מטבעם, הצבים מסוגלים לנוע במהירות מעוררת הערכה.
הצבים ידועים גם בביצוע מעשי לוליינות אקרובטיים מסוכנים, כגון התרוממות על רגליהם האחוריות תוך הישענות על גזע עץ במטרה להגיע לענפים הגבוהים יותר, מעשה שעלול להסתיים בהתהפכות של הצב על גבו.
התהפכות כזו משמעותה מוות מאחר שהצב אינו מסוגל להתהפך בחזרה על רגליו.
עקב יכולת הציפה הטבעית שלהם הצבים הם שחיינים מצוינים.
יכולת השחייה שלהם היא שסייעה להפצת מיני הצבים השונים, קרוביהם של צבי היבשה הענקיים (שחלקם התפצלו כנראה מאב קדמון משותף), ברחבי האוקיינוס ההודי.
צבי הענק הם אחד מהמינים מאריכי החיים ביותר המוכרים.
הסברה טוענת כי חלק מצבי אלדברה החיים כיום הם בני יותר מ-200 שנה, אך מאחר שהצבים נוטים להאריך חיים מעבר למטפליהם, קשה לאמת את הטענה.
פרט בשם אדווייטה הובא במאה ה-18 על ידי יורד ים מאיי סיישל כמתנה לרוברט קלייב מחברת הודו המזרחית הבריטית והועבר לגן החיות בכלכותה בשנת 1875. הסברה היא כי במותו בחודש מרץ 2006 היה אדווייטה בן 255 שנה (שנת לידתו המוערכת היא 1750, על פי תיארוך פחמן של שריונו של הצב).
גיל זה נחשב לגיל הגבוה ביותר שנמדד אי פעם.
נכון לשנת 2022, צב בשם ג'ונתן, שעל פי ההשערה נולד בסביבות שנת 1832, הוא הצב המבוגר ביותר שעדיין חי, ככל הידוע.
בשנים האחרונות הפכו צבי היבשה הענקיים זמינים יותר בשוק חיות המחמד.
לעיתים נדרש רישיון על מנת להחזיקם.
מחירם הגבוה הופך אותם לחיית מחמד אקסקלוסיבית.
הטיפול בצבים דורש מחויבות רבה.
הצבים הבוגרים הם חזקים מאוד ועלולים להיות הרסניים בסביבת פרברים.
כוחם מאפשר להם למוטט גדרות ודלתות.
המכלאה הנדרשת על מנת להחזיקם בביטחון ובנוחות היא יקרה למדי.
הצבים זקוקים לטמפרטורה הנעה בין 27 ל-35 מעלות צלזיוס.
בין החודשים פברואר למאי מטילה הנקבה בין 9 ל-25 ביצים בעלות מרקם גומי בקן רדוד ויבש.
בדרך כלל פחות ממחצית מהביצים יהיו פוריות.
הנקבות יכולות להטיל מספר הטלות בעונה.
לאחר תקופת דגירה של כ-8 חודשים יבקעו מהביצים בין החודשים אוקטובר לדצמבר אבקועים עצמאיים.
גן החיות בטולסה הצליח להרבות את הצבים בשבי.
תאריכי הדגירה בשבי אינם קבועים כפי שהם בטבע, ונוטים להשתנות בין פרטים שונים.
זמן הדגירה השתנה בהתאם לטמפרטורה בה נשמרה הביצה.
לצב אלדברה היסטוריה ארוכה בתחום ניסיונות השימור הממוסדים.
אלברט גונת'ר מהמוזיאון הבריטי, שעבר מאוחר יותר למוזיאון להיסטוריה של הטבע של לונדון (וגייס את צ'ארלס דרווין ומדענים מוכרים אחרים לסייע לו) עבד בסוף המאה ה-19 בשיתוף עם ממשלת מאוריציוס במטרה להקים שמורה לטובת הצבים.
מיזם נוסף החל בשנות ה-60 של המאה ה-20 והתמקד בשימור ורבייה של צבים בסביבה מבוקרת והשבתם לטבע לאחר שהעמידו צאצאים רבים.
נכון לשנת 2020 נולדו במסגרת תוכנית זו כ-2,000 צבים, כאשר כ-40% מתוכם צאצאיו של צב שהתגלה כפורה במיוחד.
המין צב ענק סיישלי (Dipsochelys hololissa) הקשור לצב אלדברה, אם כי מובחן ממנו, כמו גם צב הענק של ארנולד (Dipsochelys arnoldi) נמצאים במוקד תוכנית רבייה בשבי והחזרה לטבע שמארגנת הקרן להגנת הטבע של איי סיישל.
צב ים קרני (שם מדעי: Eretmochelys imbricata) הוא הקטן בצבי הים צבעו חום-צהבהב.
בזכות רגליהם המיוחדות דמויות הסנפיר הם שחיינים וצוללים מעולים.
הם מסוגלים לשחות במהירות 32 קילומטר לשעה.
הנקבות מטילות את ביציהן הרבות (100–200) בגומה בחוף החולי אותה הן חופרות בעצמן והצאצאים בוקעים כעבור מספר חודשים וזוחלים לים.
הם חיים קרוב לחוף, בעיקר בשוניות אלמוגים.
הצבים חיים (בין היתר) באזור מפרץ אילת, ואף קיננו בעבר לחופיו.
לצבים אלה מרכז רבייה והשבה לטבע במצפה התת-ימי, ובאילת הם מבקרים נדירים בשמורת האלמוגים.
בשנת 2015 התגלה שהצב זוהר בצבעי אדום וירוק בעקבות חשיפה לאור כחול.
צב ים קרני נמצא בעיקר באזורים טרופיים ונפוץ בבתי גידול של שוניות האלמוגים, שם הוא ניזון מספוגים וממגוון נרחב של חסרי חוליות.
הוא שוקל בין 45–70 קילו ונמצא בסכנת הכחדה.
מחקרים מראים שאחד מן התהליכים האבולוציוניים שהובילו לאחד מהפיצולים בעץ הפילוגנטי של מין זה היה זרימת גנים שכנראה קרתה במהלך ארבעת מיליון השנים האחרונות.
כתוצאה משינויים דרמטיים בגובה פני הים, אקלים והזרמים באוקיינוסים נעשו שינויים במסלולים הנדידה של הצבים ולהקות מסוימות הגיעו לאזורים אחרים ומשם התפתחו סוגי ומיני הצבים שונים.(Vargas et al, 2005)
צב ים קרני חי באזורים ימיים טרופיים באזורי שוניות האלמוגים כייוון ששם הוא ניזון מספוגים וחסרי חוליות אחרים.
(Zug,1998) הצעירים חיים קודם כמה שנים בים הפתוח (פלגי) עד שעוברים למים הרדודים שם ניזונים מהמזון.
התזמון של המעבר והשילוב בין אזורים אלו יכול להיות מושפע מהגודל של אזורי הקינון, המרחק מהם והזרמים באזור.
הכריש יכול לחדור דרך השריון של הצב ולחורר אותו, אך בעזרת זריזות ותמרון הצב יכול לברוח ממנו.
(Howard and Dunbar, 1970) מסלולי הנדידה של הצבים בין אזורים מסוימים מושפעים ככל הנראה מהזרמים האנרגטיים של הים הקריבי, המגיעים ל-5 ק"מ לשעה במקומות מסוימים.
(Bowen et al, 2006) צבי ים קרני מתרבים כמו שאר צבי הים על ידי יציאה לחוף בשעת לילה חפירת קן להטלת ביצים, בכל הטלה מוטלים בסביבות ה-100 ביצים, לאחר ההטלה הנקבה מכסה את הקן מפני טורפים וחוזרת לים.
לצבי ים קרניים יש כמה מנגנוני התמודדות בטבע.
מחקרים זיהו באוכלוסיית הצבים הים קרניים בצד הפסיפי של מרכז אמריקה מנגנון אקוטיפי.
הם זוהו מטילים במנגרובים (צמח או עץ קטן מים עם שורשים בתוך המים) במקום בחופי הים (כמו הצבים ובצפון ודרום אמריקה) הם ככל הנראה החליטו לנצל את שפכי המנגרוב החוף לצורך קינון בגלל מחסור בשוניות אלמוגים באזורים אלו.
בכללי המין צב ים קרני הוא מין אקטותרמי, ההתנהגות שלהם מושפעת מטמפרטורות המים בהם הם נמצאים ובהתאם לעונות השנה, מחקרים הראו שבזמן החורף כאשר טמפרטורת המים צונחת בלילה הצבים מגבירים את פעילות השחייה שלהם ובכך מעלים את טמפרטורת גופם (Storch, Wilson,Hillis-Starr and Adelung, 2005)
צב ים קרני בוקע מתוך הביצה לאחר 64 ימים לאחר שעבר תהליכי פיתוח של כל האיברים בגופו (Witzell,1983) הוא עובר מחזור חיים פשוט וממשיך לגדול בגודל עד שמגיע לבגרות מינית לאחר 3–4 שנים.
(Witzell,1983) השריון של צב זכר בוגר הוא בסביבות 70 סנטימטר ושל נקבה בוגרת בסביבות 80 סנטימטר (NOAA, 2014) הוא מגיע לבגרות מינית לאחר 3–4 שנים ואז מתחיל את תהליכי הרבייה (Witzell,1983) הנקבה מטילה בסביבות ה-100 ביצים בקן, תלוי באזור בו היא נמצאת אם אזור סבוך, תלול, חשוף או גבוה.
(Scott and Horrocks, 1991) הביצים בוקעות אחרי חודשיים (NOAA, 2014) גודל ביצה אחת היא בין 3.6-4 סנטימטר (Witzell,1983) עונת הרבייה וההטלה שלהם קורת כל 2–3 שנים, הנקבה עולה על החוף בלילה וחופרת בור שם היא מטילה את הביצים.
היא עושה זאת כל 14–16 ימים, בעונה זו הנקבה מטילה בין שלוש לחמש פעמים.
(NOAA, 2014) צב ים קרני איננו מטפל בצאצאים, כמו כל שאר צבי הים לאחר ההטלה הנקבה מכסה את הקן עם כל הביצים וחוזרת לים ומשם הצבים מתמודדים לבדם בטבע.
(1998,Zug) תוחלת החיים של צב ים קרני אינה ידועה בוודאות.
(NOAA, 2014) כיוון שלצבי ים יש המון סכנות בחייהם, רק 10% מהצבים בוקעים ומגיעים לבגרות, המון מצבי הים נלכדים על ידי רשתות דייגים אם בכוונה או בטעות עוד לפני שהגיעו לבגרות מינית, בנוסף ישנם הטורפים הטבעיים שלהם כמו כרישים ולווייתנים והזיהומים הנוספים שבני האדם גורמים לסביבת החיים שלהם.
כחלק מאסטרטגיית היסטוריית החיים ישנה אסטרטגיית ההטלה של נקבת צב ים קרני, בעונת ההטלה הנקבות עולות אל החוף וחופרות בעזרת הגפיים האחוריות שלהן בור ושם מטילות ביצים.
לאחר שהן מסיימות הן מכסות את הבור וחוזרות לים.
תהליך זה מאוד מיוחד וטומן בו שאלות רבות על מה ההסברים האבולוציוניים ואקולוגים שגרמו לכך.
ראשית ההטלה של הביצים מתרחשת ביבשה מחוץ למרחב המחיה היום יומי של הצבים.
אני חושבת שפעולה זאת נעשתה משתי סיבות, גם לשם הגנה על הביצים מפני טורפים ימיים וגם כיוון שצבים עולים מעל פני הים כל כמה זמן כדי לנשום יכול להיות שהצאצאים צריכים לבקוע באזור בו הם יוכלו לנשום.
בנוסף לכך, לאחר ההטלה הנקבה עוזבת את הביצים ולא נשארת לטפל בהם.
אני חושבת שהTradeoff של צב ים קרני באסטרטגיה זו היא שהם לא משקיעים בכלל בטיפול בצאצאים כדי להטיל כמה שיותר ולהשקיע את המשאבים שלהם ברבייה ובכך לאפשר מגוון גנטי גבוה יותר בדור הבא, ובאמת ניתן לראות שבכל הטלה הנקבה מטילה בסביבות ה-100 ביצים ובנוסף היא מטילה כמה פעמים בעונת הרבייה.
צב ים קרני חי באזורי הריף, חופים ולגונות, מרחב התפוצה הגאוגרפי שלו הוא באזורים הטרופיים והסוב-טרופים, באוקיינוסים האטלנטי, פסיפי וההודי.
(Witzell,1983) הוא נפוץ במקומות רבים בעולם ולכן הוא אינו מין אנדמי (Witzell,1983)
צב ים קרני הוא מין בעל דפוס פיזור אקראי, כאשר אנו רואים צב ים קרני איננו יכולים לדעת בוודאות האם יש עוד צב בקרבת מקום והיכן בדיוק הוא נמצא (לעומת בדפוסים האחרים אחיד ומקובץ).
התפוצה והשפע של צב ים קרני תלויים בגורמים רבים.
אזורי ההטלה של הביצים נמצאים בחוף הים ואנחנו יכולים לראות לאורך ההיסטוריה שהפרעות כגון בנייה ואכלוס האזור על ידי בני אדם או חיות מסתובבות גורמות לצבות להסתובב ולחזור בלי להטיל.
גם לצבים בוגרים צפויות סכנות כגון רשתות דייג שאין להם איך להתגונן מכך ולכן שפע המין מצטמצם גם בגיל מבוגר יותר.
למין צב ים קרני הכי מתאימה עקומת ההישרדות בה רוב הפרטים מתים בגיל צעיר (r-selection) מחקרים גילו שאחוזי השרידה שלהם בגיל צעיר הם מאוד נמוכים בגלל הסכנות הרבות המאיימות על חייהם כבר מהרגע בו מתרחשת ההטלה.
רק 30% מהביצים בוקעות ורק ל-33% מהצעירים יש סיכוי לשרוד ולהגיע לגיל בוגר.
ככל שהצב גדל ממשיכות לארוב לו סכנות אך אחוזי ההישרדות גבוהים יותר מאשר אחוזי ההישרדות בגיל צעיר, הבדלים אלה כנראה נובעים מכך שכאשר הצב רק נולד ועדיין צעיר יש לו פחות יכולת להתגונן או לברוח מהסכנות לעומת בגיל בוגר.
ישנם מספר גורמים העיקריים המגבילים את הגדילה של אוכלוסיית צב ים קרני ומאיימים על עצם קיומה.
ראשון הוא אובדן בית הגידול של המין הבא לידי ביטוי באובדן שוניות אלמוגים, שינויים בזרמים, סחף וטמפרטורה הנגרמים כולם כתוצאה משינויי האקלים העולמי.
גורם היכול ליצור תנודות בגודל האוכלוסייה של המין הוא שינוי טמפרטורה.
צב ים קרני חי במים בטמפרטורה מסוימת ושינוי הטמפרטורה למשל כתוצאה משינויי האקלים העולמי יכול להשפיע על בית הגידול שלו ולצמצם אותו בכך להשפיע על אוכלוסיית המין.
(Witzell,1983) גורם הקשור למחזוריות שיכול להשפיע על גודל אוכלוסיית המין הוא שמועד עונת הרבייה שלהם תלוי בטמפרטורת המים ובשעות האור.
(רט"ג ,2018) ואנו יודעים שמסיבה זו צבות ים קרני מטילות בחודשים שונים בעולם לכן כל שינוי של טמפרטורה יכול להשפיע גם על עונות הקינון והמחזוריות שלהם ובכך להשפיע גם על גודל האוכלוסייה.
אוכלוסיית המין צב ים קרני היא אוכלוסייה קטנה, לכן הם נמצאים ביותר סכנה שתנודות יגרמו להכחדתם.
ישנם כמה אסטרטגיות היסטוריית חיים שצוינו במטלה הקודמת היכולים להסביר את התופעות בדינמיקה של אוכלוסיית המין.
ראשית, עונת הרבייה וההטלה שלהם קורת רק כל 2–3 שנים (NOAA, 2014) מפני שהנקבה מטילה את הביצים בחוף ולאחר ההטלה עוזבת אותם וחוזרת אל הים ולא נשארת לשמור או לטפל בהם (1998,Zug) הביצים נמצאות בסכנה מהרגע הראשון.
לא הרבה מהן בוקעות או שורדות וגם לאחר הבקיעה הצבים ניצבים מול סכנות (גרטי, 2013) לכן המגוון הגנטי (דפוס של אוכלוסייה קטנה) של מין זה הוא מצומצם ועקומת התמותה מתאימה לעקומת ההישרדות בה רוב הפרטים מתים בגיל צעיר.
(r) עוד אסטרגייה היא שהמין מגיע לבגרות מינית רק לאחר 3–4 שנים ורק אז מתחיל את תהליכי הרבייה (Witzell,1983) מעט צבים שורדים ומגיעים לגיל זה מהסיבות שצוינו קודם וזו עוד סיבה למה המגוון באוכלוסייה נמוך.
צב ים קרני ניזון מספוגים, עשבים ומיקרו אצות אשר בסביבת בית הגידול שלו (Zug,1998) ולכן נחשב הטרוטרופ.
כיוון שהוא הוא ניזון על ידי נגיסות בצמחים ואינו משמיד אותם לחלוטין הוא הרביבור.
Broderick, Godley & Hays, 2001) יחסי הגומלין הטרופים שלו הם בעיקר עם כרישים אשר הם קרניבורים וצבי ים הם חלק מהתזונה שלהם.
ישנם כמה סוגים של יחסי גומלין של מין זה יחד עם מינים אחרים.
למשל, מחקרים ותצפיות גילו תופעה בה דג הברקודה מתחכך ומגרד לשם הנאה (+) את שריון הצב ותוך כדי מוריד לו טפילים ומזיקים מהשריון (+) זהו סוג של יחסי גומלין הדדיים מהם נהנים שני הצדדים.
(Grossman, Sazima & Sazima, 2009) בנוסף לכך ישנם יחסי קומנסליזם בין צב ים קרני לבין האורגניזם אפיביון אשר נחשב כטפיל על שריון הצב וניזון מהאצות ושאר הדברים שנמצאים עליו (+) אך אינו פוגע או מביא תועלת למין (0).
מין זה הוא מין מפתח ומהנדס במערכת האקולוגית בה נמצא.
הדגים הקטנים וחסרי החוליות ניזונים מהאצות הנמצאות על השריון שלו ואין להם לכך חלופה בתוך שונית האלמוגים.
בנוסף לכך הצבים מעצבים את מראה השונית על ידי כך שהם נוגסים בעשבים עד לעומק מסוים ולכך העשבים נמצאים בגובה מסוים.
דוגמה ליחסים עקיפים שצב ים קרני חלק מהם בחברה שלו היא שמין תחש המשכן (Dugongs) הניזון מעשבי ים לעיתים נמצא באותם אזורי האכילה של צב ים קרני הניזון מעשבים גם הוא.
תחש המשכן בולט וכבד תנועה ומושך יותר כרישים בקלות לאזור זה ולכן צב ים קרני נמצא בסכנת טריפה גדולה יותר כאשר מין זה נמצא בסביבתו.
המין צב ים קרני הוא חלק מגילדה טרופית בשם חסרי חוליות/ מזיני מיקרו אצות (invertebrate/ macro-algae feeders) המכילה בתוכה עוד מינים של צבי ים כמו ים צב חום וצב ים זיתני וכמו כן גם את המין תחש המשכן.
המשאב המשותף לכל המינים הללו היא התזונה שלהם הכוללת עשבים ואצות.
המין נמצא תחת איום ממשי מפעילויות אנושיות אשר מזרזות את הכחדתו.
ביניהן, זיהום בית הגידול שלו על ידי פלסטיק ושפכים מזהמים, צייד למטרות יופי או מאכל, רשתות דייג אשר הוא מסתבך בהם ובנייה ואכלוס בשטחי ההטלה שלהם ובכך צמצום שטחים אלו.
רמת האיום על המין צב ים קרני לפי הרשימה האדומה של הIUCN היא רמת CR כלומר, הוא נמצא בסכנת הכחדה קריטית.
לפי המפה של הIUCN הוא קרוב להכחדה כללית בכל האזורים בהם הוא נמצא ברחבי העולם ובעשור האחרון/בשלושה הדורות האחרונים של המין, הוא הצטמצם ב-80% (IUCN, 2008).
ישנן הרבה סיבות לכך שצב ים קרני נמצא בסכנת הכחדה קריטית.
ראשית, מין זה הוא חלק מאוכלוסייה קטנה בעלת מגוון גנטי נמוך לכן ניתן לראות שהיא מושפעת בקלות מתופעות שונות.
(2014, NOAA) שנית, ישנם איומים ישירים על מין זה כמו ניצול יתר על ידי ציד בלתי חוקי על ידי בני האדם למאכל ולייצור תכשיטים, דייג עם רשתות באזורי המחיה שלהם בהן הם נתפסים ומתים וזיהום באזור המחיה שלהם מחתיכות פלסטיק אותם הם בולעים או מסתבכים בהם וכתוצאה מכך מתים.
ישנם גם איומים עקיפים על המין הנובעים בעיקר משינוי האקלים העולמי ומשפיעים על בית הגידול והמערכת האקולוגית שלו כמו שינויים בזרמים, סחף, שינויי טמפרטורה של המים ואובדן של שוניות האלמוגים (NOAA, 2020).
זהו מין דגל המוכר בעיקר בגלל המודעות להכחדתו והניסיונות הרבים לשמירתו.
בשנת 1977 הוציא ארגון NOAA תוכנית עולמית להגנה ושימור המין.
התוכנית כוללת חקיקת חוקים ואמנות בינלאומיות נגד צייד, פיתוח ושינוי של ציוד הדייג המסורתי כדי לצמצם את תפיסת הצבים, הגדרה של אזורי הטלה והמחייה כאזורים מוגנים ומעקב אחרי האוכלוסיות הקיימות (NOAA, 2020).
זהו מין מטרייה כיוון שהמינים אשר חיים בסביבת בית הגידול שלו מרוויחים מניסיונות השמירה עליו.
רוב הזמן מין זה נמצא מתחת למים, אך בעונת ההטלה הנקבה יוצאת אל החוף אשר יכול להיות גם בשולי אזור עירוני/פרברי.
עקב פיתוח חופי הים כמו בנייה, תיירות בחופים (Melan and Donnelly,1999) ותאורה מלאכותית מוגברת.
הרבה פעמים הנקבה מגיבה בהימנעות וחוזרת אל המים ללא תהליך ההטלה (2012, Komrowski et al).
צב ים זיתני (שם מדעי: Lepidochelys olivacea) הוא צב ים אשר חי באוקיינוסים חמים, בעיקר באוקיינוס ההודי והאוקיינוס השקט.
צבעו של הצב הוא ירוק זית ומכאן שמו.
צבי הים הזיתני חיים הן במים רדודים שעומק עד 25 מטר (רוב התצפיות שלהם הן במרחק 15 ק"מ מהיבשת) והן בים הפתוח.
הם יכולים לשחות עד כ-1,000 ק"מ מהחוף כדי להזדווג אם כי רוב ההזדווגויות נעשות בקרבת החוף.
את ביציהם הם מטילים באתרי קינון גדולים וצפופים על חופים רבים: מקליפורניה ועד אפריקה וכן בחופים רבים במזרח אסיה, הודו, הפיליפינים ואוסטרליה.
צבי הים הזיתני הם טורפים, בעיקר של חסרי חוליות קטנים כגון צדפות, חלזונות, מדוזות וסרטנאים.
ביצי ואבקועי צב הים הזיתני נטרפים על ידי מגוון רב של בעלי חיים יבשתיים כגון דביבונים, זאבי ערבות (coyotes), כלבים, חזירים, קיימנים, סרטנאים גדולים ונחשים.
את האבקועים שבוקעים מהביצה ונעים לים טורפים גם עופות ים רבים.
בים טורפים אותם בעיקר דגים גדולים, כרישים, תניני ים ולווייתנים קטלנים (אורקות).
כמות הטורפים האפשריים קטנה באופן ניכר עם הגיעם לבגרות והם מאוימים רק על ידי טורפים גדולים במיוחד, כגון כרישים ולווייתני קטלן.
גם האדם הוא איום מרכזי על צבי הים הזיתניים ורבים מהם נהרגים עקב ציד, דיג, פגיעה בכלי שיט ואובדן בית גידול עקב זיהום ופעילות אנושית.
עוד גורם מרכזי לתמותת ביצים הוא צפיפות הקנים באתרי הקינון הגורם לכך שצבות ים שמטילות ביצים רומסות קנים אחרים ומשמידות את הביצים שבתוכן.
צב יבשה מדברי (שם מדעי: Testudo werneri) הוא מין של צב יבשה, שבעבר נחשב לתת-מין של צב היבשה המצרי.