tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דרך אחרת להסביר דעתו של רבא היא, שאין צורך שאדם יחשוב ברגע מסוים על נושא מסוים כדי שנוכל לומר שדעתו, גם באותו רגע, היא ספציפית לאותו נושא.
לדוגמה, על אדם המאמין באלוהים נוכל לומר שהוא "מאמין ברגע זה", גם אם באותו הרגע האיש לא חשב כלל על כך שהוא מאמין.
אחד מהכללים שטבע רבא הוא דברים שבלב אינם דברים.
בגמרא במסכת קידושין מובא מקרה שבו אדם המתגורר בחוץ לארץ מכר את נכסיו, כאשר בדעתו לעלות לארץ ישראל, אולם בשעת המכירה לא ציין זאת.
אולם לאחר מכן נבצר ממנו לעלות, וכעת הוא רוצה לבטל את המכירה.
על מקרה זה אמר רבא שהוא "דברים שבלב, ודברים שבלב אינם דברים".
למטרתו בשעת המכירה אין משמעות הלכתית כי "דברים שבלב אינם דברים" והוא אינו יכול לדרוש את ביטול המכירה.
בדין "קידושין שאין מסורין לביאה" נחלקו אביי ורבא: אביי סבור כי הקידושין יש להם תוקף של קידושין, ולעומתו סבור רבא כי אין לקידושין כל תוקף.
שיטתו לקוחה מסברה שהסביר לו האמורא בר אהינא, ולפיה מהפסוק משמע שדווקא קידושין שמסורים ל"בעלה" נחשבות לקידושין, ואם לא אין קידושין אלו נכללים בפרשת "כי ייקח איש אשה" שהיא המקור היחיד לקנייני הקידושין.
גם מחלוקת זו נמנית עם היע"ל קג"ם שבה ההלכה כאביי ולא כרבא.
מחלוקת נוספת היא בדין לחי העומד מאליו, לדעת אביי לחי העומד מאליו נחשב ללחי, מכיוון שלפי שיטתו לחי הוא סוג של מחיצה אמיתית, ולכן גם אם לא ניכר שהוא קיים שם לשם לחי המחיצה קיימת מעשית.
אולם לדעת רבא, לחי העומד מאליו – אינו נחשב ללחי, כי לפי שיטתו לחי הוא סוג של היכר לבני רשות היחיד לדעת שמדובר ברשות היחיד בכך שהיא נראית כמוקפת מכל רוחותיה, ובלחי העומד מאליו אין היכר.
בעוד שבכל מחלוקותיהם נפסקה הלכה כרבא, בשישה מקרים בודדים נפסקה הלכה כאביי.
אחד מהכללים הידועים שטבע רבא, ואף נקרא על שמו, הוא חזקה דרבא, לפיה בן ובת שהגיעו לגיל הבגרות (גיל 13 לבן וגיל 12 לבת) – מניחים שגם הגיעו לבגרות גופנית, אף על פי שלא נבדקו, והם נחשבים כבוגרים מבחינה הלכתית ללא צורך בבדיקה (לדוגמה, לגבי יכולת להצטרף למניין).
חזקה זו איננה מוחלטת, ובתחומים מסוימים בהלכה אין סומכים עליה.
במסכת מגילה קובע רבא 'חיב איניש לבסומי בפוריא עד דלא ידע' – חייב אדם להשתכר בפורים עד שלא ידע, כלומר עד שלא ידע להבחין בין ארור המן לברוך מרדכי.
הלכה זו, שאין לה מקור מפורש במשנה, ולכן נראית פרי יצירתו של רבא, עיצבה את אופיו של פורים במשך מאות שנים עד ימינו.
עם מעריציו הגדולים של רבא נמנה רב אדא בר אבא, שהיה אומר לחכמים: עד שאתם מלקטים 'עצמות יבשים' (סברות דחוקות) אצל אביי, בואו לאכול 'בשר שמן' (סברות מובנות) אצל רבא.
במקרה אחר הוא אמר: גדול מאוד המרחק ביני לבין רבי רבא.
למרות זאת, כאשר רב אדא היה הולך לחנות הוא אמר לטבחים כי הוא קודם למשמשו של רבא בתור לקבל בשר כי הוא חכם בתורה יותר ממנו, ולכן כאשר נפטר רב אדא בר אבא בטרם עת דאג רבא וחשש שמא הוא הגורם למותו מכיוון שזלזל בכבודו.
עם רב הונא בר יהודה
לפעמים הוא דן בהלכה עם חברו רב הונא בר יהודה.
שניהם היו תלמידים של רב ששת ודנו בדבריו.
כך למשל, הם נחלקו בדין אישה המורדת על בעלה, שבדינה קיימות שתי שיטות: לפי דעה אחת פוחתים מכתובתה שבעה דינרים לכל שבוע שהיא מורדת על בעלה, ובינתיים מנסים לשכנע אותה להפסיק למרוד בבעלה ולקיים את חיובי האישות המוטלים עליה.
בכמה מקומות בתלמוד מסופר כי רבא התארח לפעמים בביתו של רב הונא בר יהודה.
כך, למשל, מסופר כי באחת השבתות התארח רבא בביתו של רב הונא בר יהודה, וכשהבדיל על היין במוצאי שבת בירך בראשונה ברכת בורא מיני בשמים על הבשמים, ורק לאחר מכן בירך על האש ברכת בורא מאורי האש.
שאל אותו רב הונא בפליאה: במשנה במסכת ברכות אנו מוצאים שבין בית שמאי ובין בית הלל מודים שיש לברך על האש לפני הבשמים, וציטט את לשון המשנה: ?
ענה רבא אחריו ואמר: אלו הם דברי רבי מאיר, אבל רבי יהודה אומר לא נחלקו בית שמאי ובית הלל על המזון שהוא בתחילה ועל הבדלה שהיא בסוף, על מה נחלקו – על המאור ועל הבשמים, שבית שמאי אומרים 'מאור' ואחר כך 'בשמים' ובית הלל אומרים 'בשמים' ואחר כך 'מאור'.
עם חבריו של רבא נמנה רבה בר מרי.
מסופר כי רבא שאל את רבה בר מרי: מנין מקור ההנחה השגורה בפי החכמים כי פדיון שבויים היא מצווה מיוחדת וגדולה?
עם רב הונא בר חיננא
רב הונא בר חיננא היה חברו של רבא.
שניהם תלמידים של רב נחמן, ובמספר מקרים נחלקו לגבי דעתו.
בגמרא מובאים מספר מקרים שבהם נחלקו רב הונא ורבא לגבי הוראת הלכה למעשה.
רבא שלא הסכים לתיקון הגינה באופן זה, מכיוון שסבר שאין משמעות לבניית ביתן מגורים לאחר שמחיצות הבוסתן החיצוניות כבר עומדות ("הוקף ולבסוף ישב"), עקר בעצמו את הקנים שהציב רב הונא.
במקרה זה יצאו הכרזות פומביות סותרות על דין תערובת הדגים מצד רבא ומצד רב הונא.
בנוסף נחלקו בדעתם של חכמים אחרים, אחת ממחלוקתם היא בדין בעל חיים שנרבע (קוימו בו יחסים אסורים), ונחלקו רבא ורב הונא מה היא שיטת רב נחמן.
בזמנם של אביי ורבא היה אדם בשם בר הדיא שעסק במקצועו כפותר חלומות והיה נהוג שמי ששילם לו עבור עבודתו – פתר לו לטבה, ומי שלא שילם לו – פתר לו לרעה.
דוגמה: אביי ורבא אמרו לו: ראינו בחלומנו את הפסוק .
לבסוף הלך אליו רבא לבד, ללא אביי, ואמר לו כי הוא ראה כי דלת ביתו נופלת.
כאשר סיפר רבא לבר הדיא שנקרה לו בחלום הלל, פתר לו בר הדיא כי יתרחשו לו ניסים.
בעקבות חלום זה, כאשר בהזדמנות אחרת מצא בר הדיא את רבא באותה ספינה בה הפליג, הוא פנה לנוס מהספינה, מכיוון שפתר לרבא כי עתידים להתרחש לו ניסים, ושמא הנס הוא שהספינה תטבע ורק רבא ינצל.
מצא רבא את הספר וראה כי בספר כתוב כי הכלל הוא אחד: "כל החלומות הולכין אחר הפה".
על הכול מוחל אני לך חוץ מאשתי – בתו של רב חסדא, שנפטרה בעקבות החלום שפתרת לי לרעה, יהי רצון שתמסר ביד המלכות ולא ירחמו עליך.
ואכן, בר הדיא הוצא להורג ברומא.
בשעת פטירתו, עמד סמוך לו אחיו רב שעורים, שראה כי הוא גוסס וקרבה שעתו למות.
אמר רבא לאחיו: בקש רחמים עלי שמלאך המוות לא יצער אותי בשעת הפטירה.
שאל אותו רב שעורים: וכי מר אינו ידידו של מלאך המוות?
השיב לו רבא: מכיוון שבאה שעתי להפטר והורע מזלי, אינו מחשיב אותי.
רב שעורים ביקש מרבא, שיבוא אליו לאחר פטירתו ויאמר לו כיצד עבר עליו תהליך הפטירה.
ואכן, לאחר פטירתו נגלה רבא לאחיו.
שאל אותו רב שעורים: כיצד עבר עליך תהליך הפטירה, האם חשת בייסורים כלשהם.
השיב לו רבא: חשבתי כאב מזערי כמחט של מזרק הננעצת בבשרי.
מקום קבורתו על פי המסורת המאוחרת
על מקום קבורתו, מופיע בספר הגלגולים: .
בעקבות דברים אלו של האריז"ל, שלפי המקובל נכתבו על ידי תלמידו רבי חיים ויטאל ברוח הקודש, הייתה ידועה מערה זו כ"מערת אביי ורבא".
ב-2008 נתגלתה מערה בכפר אבנית אשר מתאימה לתיאורו המדויק של רבי חיים ויטאל למערת אביי ורבא.
וכן במערה אשר יוחסה למערתם, התגלה שאינה אף מערת כוכים.
בדפוסי התלמוד הבבלי, ויותר מכך בכתבי היד שלו, רבים החילופים בין רבא לרבה.
על ההבדל ביניהם, בכתיב ובהגייה, כתב רב האי גאון:
במסורת ההגייה הרווחת היום, ההבדל בין השמות הוא בכך שרבה נהגה ב-ב' דגושה, ואילו רבא ב-ב' רפה.
הבדל נוסף הוא שהשם רבה - עם ר' בפתח, ואילו רבא - ר בקמץ, אז בהגייה האשכנזית למשל המבדילה בין פתח לקמץ יש הבדל (בהגייה האשכנזית של מערב אירופה למשל, רבא נהגה rove, ואילו רבה נהגה rabe).
במסורת יהדות תימן ההבדל הוא בין דגש קל לדגש חזק, ושתי הקריאות מכוונות עקרונית להבחנה של רב האי, שלדעתו גם הדברים נובעים מהבדל במשמעות בין השמות, בין "[ה]אב" ל"אבי".
באשר לכתיב, עמדו חוקרים על כך שגם בכתבי יד משובחים אין הבחנה חותכת ביניהם, ורבים החילופים.
לדעת שמא יהודה פרידמן, הממצא בכתבי היד מעלה כי ככל הנראה במקור לא היה הבדל בכתיב בין שני החכמים, גם אם נשמר הבדל בהגייה, וככל הנראה במשך השנים הוסיפו צורות הבחנה שונות כדי להבדיל ביניהם גם בכתיב, אך לכלל אחידות לא הגיעו, וזה מה שיצר את החילופים הרבים בין החכמים.
רב שרירא גאון (בערך ד'תרס"ו, 906 – ח' בתשרי ד'תשס"ז, 3 בספטמבר 1006) היה ראש ישיבת פומבדיתא ונפטר כבן מאה שנים.
בנו היה רב האי גאון.
רב שרירא גאון בן חנניה, שהיה נצר לשושלת ראשי הגולה המיוחסת לדוד המלך, מונה כראש הישיבה בפומבדיתא בשנת ד'תשכ"ח 968, והחליף בתפקיד זה את רב נחמיה גאון בר רב כהן צדק.
את תפקידו הקודם כאב בית דין מילא בנו, רב האי גאון שלימים ירש אותו בחייו כראש ישיבה, אך עזר לו בניהול הישיבה גם לפני כן.
משפחתו של רב שרירא הייתה משפחת ראשי הגולה שבבבל, אבל אבות אבותיו עברו אל הישיבה וויתרו על הנשיאות.
אביו רב חנניה וסבו רב יהודה היו גם הם גאונים בישיבת פומבדיתא.
באיגרתו, מציין רב שרירא את ייחוסו לבית דוד המלך, וכן לאמורא רבה בר אבוה, תלמידו של רב.
אחרי 30 שנות גאונות כראש ישיבת פומבדיתא התפטר מתפקידו בד'תשנ"ח (998) כשהיה כבן תשעים שנה, ומינה את בנו רב האי גאון לממלא מקומו.
יהודים הלשינו עליו ועל בנו לפני הח'ליפה אל-כדיר על קיום קשרים עם יושבי הארצות האויבות, שהיו שרויות במלחמות נגד הח'ליפות, כמו מדינות צפון אפריקה, פרס, ספרד וביזנטיון (ביזנץ).
לישיבת פומבדיתא התקבלו תלמידים רבים מהארצות האלו, ובין רב שרירא ובנו ליושבי הארצות האלו היו חילופי מכתבים ושו"ת.
בסופו של דבר רב האי זוכה, אך רב שרירא נחשב לאשם והמשיך לשבת בכלא ורכושו הוחרם.
הדבר פגע בבריאותו של רב שרירא, והוא חלה ונפטר לאחר 8 שנים.
אך ייתכן שהדבר היה קודם ההלשנה ורב שרירא התפטר ממשרתו בגלל זקנותו.
בנימין מטודלה (1170 לערך, כ-160 שנה לאחר פטירת הגאון), מציין את קברו של רב שרירא לצד בנו רב האי גאון ורב סעדיה גאון בסורא שבבבל, וכלשונו: "מתא מחסיא שנחרבה, ושם קבר רב שרירא, ורב האי בנו, ורב סעדיה אל-פיומי".
איגרתו המפורסמת - איגרת רב שרירא גאון (רש"ג) - נכתבה סביב שנת ד'תשמ"ז (987) אל רבי יעקב בן נסים, מחכמי קירואן, כתשובה לשאלתו על השתלשלות התורה שבעל-פה מימי התנאים, האמוראים, הסבוראים והגאונים עד ימיו.
בנוסף לאיגרת הראשונה כתב איגרת נוספת ששלח לרב נסים בן יעקב, ובה פירש את התארים הנהוגים בתלמוד ושמות של חלק מהאמוראים.
לפתחו של רב שרירא באו שאלות רבות, מן הפזורה היהודית, בארצות המערב ואף מן המזרח (הודו), שעסקו בעיקר בנושאי הלכה, ואף בנושאי אגדה, אמונה וקבלה.
רב שרירא השתדל לענות לכל שואל, ואיגרות רבות נשלחו בשמו.
באיגרותיו, מלבד התשובות ההלכתיות, שזר רב שרירא פירושים לפסוקים ולסוגיות תלמודיות.
חיבר פירושים שונים, הן למקרא והן לתלמוד, ואף כי הפירושים עצמם אבדו, הרי יש ציטוטים מהם והתייחסות אליהם בכתבים אחרים (למשל אצל הרד"ק).
בנו של רבי שרירא גאון היה רב האי גאון, שחיבר עמו תשובות הלכתיות רבות.
רב שמואל בן חפני גאון (או שמואל בן חפני הכהן או בראשי תיבות רשב"ח) היה הוגה, פרשן ופוסק בתקופת הגאונים.
גאון ישיבת סורא שבבבל בין השנים 998–1013 (נפטר כ"ה באב ד'תשע"ג ללוח העברי).
נולד בשנות השלושים או שנות הארבעים המוקדמות של המאה העשירית, לרב חפני הכהן ששימש כ"דיינא דבבא" (אחת המשרות הרבניות הבכירות במנגנון ישיבות בבל) בישיבת פומבדיתא בתקופת רב נחמיה גאון (אחיו של חפני הכהן).
סבו (אב-אביו) היה רב כהן צדק בר יוסף הכהן, וכן סב-סבו מרדכי כהנא גאון, שימש כראש ישיבה וכגאון.
היה מחותן עם ראש ישיבת פומבדיתא רב שרירא גאון, בתו התחתנה עם בנו של רב שרירא גאון, רב האי גאון.
היה מחבר פורה אשר כתב כשישים וחמישה חיבורים שרובם נכתבו בערבית יהודית.
כן כתב שו"ת בעברית, ערבית וארמית.
תחומי הכתיבה שלו נרחבים: פרשנות מקרא, פרשנות תלמוד, הלכה, מתודולוגיה תלמודית ופילוסופיה.
רשב"ח כתב את חיבוריו בערבית-יהודית ורובם ככולם נעלמו לאחר ירידת המרכז בבבל.
החיבורים נשכחו מלב במהלך ימי הביניים ונותרה רק עדותו של אברהם אבן דאוד בספר הקבלה (וממנו העתיק רבי מנחם המאירי) שרשב"ח "חיבר ספרים הרבה".
עם גילוייה של גניזת קהיר נתגלו שרידים של חיבורי רב שמואל בן חפני הכהן, אולם גם עתה, למעלה ממאה שנה לאחר גילוי הגניזות, נשארו בקרן זווית רוב חיבורי ההלכה של הגאונים, ובהם חיבוריו.
"כתאב אחכאם שרע אלציצית" - חיבור על דיני ציצית עליו סמך הרמב"ם בחיבורו על המשנה
ספר "חובות הדיינים" בנויה על יסודי התלמוד
"כתאב פי אלנפקאת" - ספר בדיני ההוצאות
"כתאב אלטלאק" - ספר הגירושין
"כתאב נסך אלשרע ואצול אלדין ופרועה" - ספר על ביטול התורה ושרשי הדת וענפיה
"כתאב אלהדאיה" - ספר ההדרכה
את התורה פירש כולה אף שלידינו לא הגיעו אלא חלקים מפירושו.
ואילו לגבי שאר ספרי המקרא לא ידוע אלו מהם פירש.
תרגומו מושפע מתרגומו של רס"ג אלא שניכרת בו יותר הנאמנות למקור העברי, שמות ערים וארצות נמסרות כצורתם, שלא כרס"ג ששאף לזהותם במקומות הידועים בעולם המוסלמי.
הוא לא האריך בדיונים דקדוקיים.
דרכו בפירושו היא לבאר תחילה כל מילה הטעונה ביאור בפסוק, ולאחר מכן לפרש את הפסוק כולו.
בביאור מילה בפסוק הוא מביא את המקומות במקרא בהם היא נמצאת, כדי לציין את גוניה השונים ואת פירושה כאן.
בפירושו הוא מאריך בעניינים המפליגים מהצורך הפרשני המקומי, לדוגמה פירוט ההלכות בענייני גסיסה וקבורה בקשר למותו הקרוב של יעקב (בר' מז,כט), או דיונו בהלכות אבילות (בר' נ,י).
בבראשית מח,כ הוא מונה שבעה יתרונות של אפרים על מנשה, ובבראשית מא,מט מלמד זכות על יוסף שלקח את היבול מן המצרים, ומסביר, למה גרם יוסף דאגה וכאב לאחיו.
לעיתים קרובות הוא מסתייע בדברי התלמוד, המדרשים ומפרשים שקדמו לו, ואינו מזכיר שמותיהם.
בתחום הפילוסופיה אימץ רב שמואל הכהן את האסכולה הבצרית של הכלאם המועתזילי, והיה מעורה בחיים התרבותיים של הסביבה המוסלמית.
לפי עדותו של חתנו רב האי גאון, בן חפני "הירבה לקרות בספרי הנוכרים", כלומר בספרי חכמי הכלאם המוסלמים.
הוא פירש את המקרא בצורה רציונלית, דחה את האמונה בשדים, בכשפים ובאסטרולוגיה.
גם בנסים לא האמין רב שמואל, מלבד אלה שהוזכרו במקרא.
לדעתו, הנסים הכוללים שינוי מערכות הטבע יכולים להיות אך ורק על ידי הנביאים ולא על ידי הצדיקים.
דוגמה לכך הוא פירושו למעשה בעלת האוב מעין דור שהעלתה את שמואל באוב.
רשב"ח לא קיבל את המובן הפשוט של הסיפור.
לדבריו לא דיבר שמואל עם שאול כלל "וחס ושלום לא עלה מקברו", אלא הכל היה מעשה רמאות של האישה.
רב שמואל בריה דרב אבהו (רב שמואל בר רבא) היה חכם יהודי מחכמי הדור השני של הסבוראים, על גבול הדור הראשון.
חברו ובר הפלוגתא שלו היה רב אחאי, והם מוזכרים יחד בשתי סוגיות בתלמוד הבבלי.
רב שמואל היה בנו של רב אבהו, שהיה מחכמי פומבדיתא בשלהי תקופת האמוראים.
אביו של רב שמואל, רב אבהו, היה תלמיד של רב אשי ו"ראש כלה" - העומד בראש כינוס של ירחי כלה - בישיבת פומבדיתא בראשותו של רפרם.
פעמים רבות נכתב שם אביו "רבי אבהו", אולם זו טעות ובלבול עם רבי אבהו, אמורא ארץ-ישראלי בדור השלישי, והנוסחה הנכונה היא "רב אבהו".
באיגרת רב שרירא גאון מוזכר חכם בשם "רב שמואל בר יהודה": "ובשנת תתי"ח (למניין השטרות) נפטר רב שמואל בר יהודה דמן פומבדיתא".
יש שמזהים אותו עם רב שמואל בריה דרב אבהו.
זיהוי זה מסתייע באחת הנוסחאות של איגרת רב שרירא גאון, שלפיה שם אביו הוא "רב אבהו" (נוסח צרפת של בר גולדברג), או "רבהו" (קיצור של רב אבהו).
ב"ספר הקבלה" להראב"ד הנוסחה היא "רב שמואל בר רבא", והוא מזוהה עם רב שמואל בריה דרב אבהו.
לפי הנאמר באיגרת רב שרירא גאון, נפטר רב שמואל בחודש כסלו שנת ד'רס"ז (506); אולם לפי "ספר הקבלה" להראב"ד נפטר רב שמואל בשנת ד'רע"ח (518).
לפי הנאמר ב"ספר הקבלה" להראב"ד, היה רב שמואל ראש ישיבת פומבדיתא שלוש שנים, עד לפטירתו בשנת ד'רע"ח (518).
הראב"ד מונה אותו בין חכמי הדור השני של הסבוראים, מפני שכהונתו כראש ישיבה, שהייתה בסוף ימיו, הייתה אחרי פטירתם של חכמי הדור הראשון.
חכמי הסבוראים, שפעלו בהשלמת עריכת התלמוד ובלימודו, לא השאירו כתבים שמיוחסים אליהם.
הערותיהם שנכנסו בתלמוד נשארו, לרוב, ללא שם אומרן; אך לפעמים הוזכר שם החכם.
מתורתו של רב שמואל בריה דרב אבהו לא ידוע הרבה, אולם הוא מוזכר שלוש פעמים בתלמוד הבבלי, פעמיים מהן יחד עם רב אחאי.
באחד האזכורים, דן רב שמואל בנושא עכבר שנפל לשֵכר.
השאלה היא, האם כל המשקה נאסר בשתייה בגלל העכבר?
רב אחאי שיער והתיר חומץ שנפל לתוכו עכבר, אם יש חומץ פי 50 מגודל העכבר, שמחמת חריפותו של החומץ טעם העכבר בטל בו.
רב שמואל בריה דרב אבהו התיר שיכר שנפל לתוכו עכבר, אם יש פי 60 שיכר ביחס לעכבר.
בשאלה זו נחלקו הדעות, ורב שמואל הביא הלכה בשם אביו: אמר רב שמואל בריה דרב אבהו: אבא - מראשי כלה בישיבתו של רפרם היה, ואמר שתולים את הנקב בנגיעת השוחט, והבהמה מותרת באכילה.
המחלוקת המפורסמת שבה השתתף רב שמואל בריה דרב אבהו, היא בנושא "עיזא כרכוז":
הדיון הוא בעניינו של איסור אכילת חֵלֶב.
התעורר הספק, האם עז זה מין חיה הוא, שכן צורת קרניו תואמת את סימני החיה, או שהוא מין בהמה, כשאר מיני העיזים?
הם פסקו הלכה כרב שמואל, שהחלב מותר באכילה כי מין זה חיה הוא, אולם הוסיפו הסתייגות: "והיזהרו ברבינו אחאי, שמאיר עיני גולה הוא".
רב שמואל בר יהודה היה אמורא מהדור השלישי של התקופה שנולד בבבל, ומאוחר יותר עלה לארץ ישראל.
רב שמואל בר יהודה היה בן למשפחת גרים, והלך ללמוד תורה אצל רב יהודה בבבל.
רבו הגדול החשיב אותו מאוד, ואמר עליו כי הוא סומך על כל דבריו לחלוטין.
מאוחר יותר עלה רב שמואל בר יהודה לארץ ישראל, וישב ללמוד בפני רבי יוחנן ורבי אלעזר בטבריה, אך לבסוף חזר לבבל, והביא עמו דברי הלכה רבים מחכמי ארץ ישראל, בעיקר בשם רבי יוחנן.
המסורות שהביא עמו מארץ ישראל נחשבו בעיני החכמים הבבליים, ורב יוסף אמר על אחת מהמסורות הללו "כמה מעולה שמועה זו".
מאוחר יותר מוצאים בתלמוד כי הוא גם שמע דברים מרבי זירא ורב שמואל בר רב יצחק, ובשם רבי אבא.
כך גם האמורא הנודע אביי ישב לפניו ודן עמו בדברי הלכה.
בתו נפטרה בחייו, עולא וגדולי החכמים הלכו לנחמו.
בין רב שמואל בר יהודה לעולא קיימת מחלוקת בטעמם של חכמים שקבעו כי אף על פי שמהתורה ארוסה (אשה שהתקדשה ולא נישאה) שכהן קידש אותה אוכלת בתרומה, אסור לה לאכול תרומה מדברי חכמים עד שתנשא.
רב ששת היה אמורא בבלי בדור השני והשלישי (מאות 3–4 לספירה), חברו של רב נחמן ובר-הפלוגתא שלו.
היה עיוור ומפורסם בחסידותו, שלא היה הולך ארבע אמות ללא תפילין.
בניגוד לאמוראים רבים שנולדו לאב או סב תלמידי חכמים, הוא נולד למשפחה רגילה, ואביו לא היה חכם בתורה, את חכמתו בתורה השיג על ידי עמלו.
את תורתו קיבל מרב הונא, וכן מרב ירמיה בר אבא.
על פי המקובל רב ששת עצמו עוור את עצמו במו ידיו, מפני שחפץ ללכת בדרכו של רב שלא הוציא את עיניו מארבע אמותיו, וזו הייתה הדרך היחידה שבה יכול היה לקיים את קבלתו זו.
ייתכן שהדבר קשור גם לכך שרב ששת הקפיד ביותר על איסור ראיית דברים אסורים, הוא עצמו אמר: "מפני מה מנה הכתוב תכשיטין שבחוץ עם תכשיטין שבפנים?
לומר לך כל המסתכל באצבע קטנה של אשה כאילו מסתכל במקום התורפה!".
בנוסף, מכיוון שרב ששת נודע בבקיאותו המיוחדת עד שחזר על כל תלמודו מדי שלושים יום הוא היה יכול לאפשר לעצמו עוורון, מכיוון שממילא לא היה זקוק לעיין בניירות כתובים כל שהן.
הוא מסביר את המשנה האומרת בנימוק , בניגוד לגישתו של אמורא אחר, גם הוא סגי נהור, - רב יוסף המקשה על דבריו: - כלומר גם "טביעות עין דקלא" זיהוי האדם על ידי קולו - נחשב לידיעה.
בתלמוד הירושלמי מובא שרבי זעירא אמר שאין לסמוך על יחוס השמועות שמסר של רב ששת שכן ייתכן שטעה בזיהוי קולו של האומרה.
מכיוון שרב הונא היה מאריך בדרשותיו ושיעוריו בתלמוד, רבים מתלמידיו, בינם רב ששת, התאפקו מלצאת לצרכיהם בשעת השיעור, ונעשו עקרים, ולא יכלו להוליד עוד.
מסיבה זו, לרב ששת לא היה בן זכר, ולחבריו שדחקו אותו להתחתן שוב, כדי לקיים את מצוות פריה ורבייה שהיא - בן ובת, הוא התחמק בתשובה האומרת שנכדיו, בני בתו שילת, נחשבים לבניו.
על פי אגרת רב שרירא גאון, יסד בית מדרש בשילחי שעל החידקל.
היה בקי גדול במשניות ובברייתות, והיה חוזר על כל תלמודו מידי שלושים יום.
רב נחמן חברו מעיד עליו ששנה הלכות, ספרא, ספרי, תוספתא וכל התלמוד.
מסופר על רב יצחק בריה דרב יהודה, שהיה תלמידו של רמי בר חמא, שנחשב לתלמיד חכם חריף, ועל כל שאלה שנשאל היה עונה על פי ההיגיון ("מסברה"), ולא בהסתמך על מקורות קודמים לו ("מברייתא"), בשונה מרב ששת שהיה עונה תמיד בהסתמך על המקורות הקודמים לו.
הלך מחשבה זה של רמי בר חמא גרם לרב יצחק לנטוש את הלימודים אצלו, ולעבור ללמוד אצל רב ששת, בנימוק שסברא ניתן להפריך אך רב ששת משיב לשאלות שמופנות אליו ממשניות וברייתות שאותן לא ניתן להפריך.
רב ששת התנגד מאוד לשיטת הפלפול של ישיבת פומבדיתא, ובתגובה לפירוש דחוק למשנה על ידי תלמידו רב עמרם, אמר לו: "שמא מפומבדיתא אתה, שמכניסים פיל לתוך קופו של מחט?".
בשל כך, תלמידים רבים העדיפו את הלימוד אצלו.
להלכה, נפסק שבמחלוקותיו עם רב נחמן חברו, הלכה כרב ששת בענייני איסור והיתר.
כאמור, על רבותיו נמנה רב הונא ונראה כי הוא נחשב לתלמידו המובהק, ואף הוכרח לקיים את ציווייו.
אודות כך מסופר, כי רב ענן שלח לרב הונא מכתב (בבקשה להגבות לנערה נדוניה מעשירית הנכסים) כשאת רב הונא הוא קורא בתואר "הונא חברי".
רב ששת הוכרח ללכת לרב ענן ולמסור לו את הדברים, אך הקדים לפניו: מר (אתה) רבי, אך רב הונא הוא רבו של רבי (רבו של רב ענן) והוא ציווה עלי לומר כך - ואם לא אהיה בשמתא ואז מסר לו את דבר השליחות.
החל רב ענן למר עוקבא בבקשה להסביר לו את פשר הדברים, ומר עוקבא הסביר לו כי רב הונא רמז לו, שאין ראוי לרב שאינו יודע את ההלכה מי יושב בראש הקרואים בבית האבל לקרוא לרב הונא הגדול ממנו בתורה בשם "הונא חברי" וזו הייתה כוונת רב הונא.
רב ששת היה חברם של האמוראים רב נחמן ורב חסדא.
מסופר כי רב חסדא ורב ששת, כשהיו נפגשים זה עם זה, רב חסדא, היו שפתיו מרתתות מהברייתות של רב ששת (שהיה בקי מאוד), ורב ששת, היה מזדעזע כל גופו מפלפולו של רב חסדא.
בין רב ששת לרב חסדא קיימות מחלוקות הלכתיות רבות.
אחת מהן היא בדיני שכירת רשות שכירת הרשות מגוי היא שכירה סמלית, ולכן מספיק שתעשה בעל פה ואין צורך לשכירה בכתב, אין צורך לפרט שמטרת השכירה היא כדי להתיר את הטלטול בחצר, ודי בשכירה במחיר של פחות משווה פרוטה, וכן מותר לשכור רשות אף בשבת, שבה אסור מקח וממכר.
למרות זאת, טעם התקנה - שהוא להקשות על היהודי - בכך שהוא יאלץ לשכור מהגוי והגוי לא יסכים לשכור לו - קיים גם כאן, כי הגוי יחשוש שמא היהודי שוכר ממנו את הקרקע כי לכשף אותו.
מחלוקת האחרת היא בעניין קמיצה.
נחלקו חכמי התלמוד האם הכלי שרת שקומצין ממנו, יכול להיות גם על הקרקע, או עליו להיות דווקא בידי כוהן.
לפי שיטת אבימי ותלמידו רב חסדא, על הכוהן לאחוז את הכלי בידו בשעת הקמיצה, וגם הכלי שלתוכו מניחים את הקומץ, צריך להאחז ביד כוהן.
לפי זה לפעולת הקמיצה נצרכים שלושה כוהנים: הכוהן הקומץ, הכוהן האוחז את הכלי שרת שבתוכו מונחת הקורבן מנחה וממנו נעשית הקמיצה, וכוהן שלישי שאוחז כלי שרת אחר - ריק - בידו, לתוך כלי זה נעשית הקמיצה.
לעומת זאת, פוסק רב ששת, כי גם אם הכלי שרת מונח על הקרקע, ניתן לקמוץ מתוכו.
לדבריו, ישנה ראייה מפורשת להלכה זו: כאשר נטלו הכוהנים את שתי כפות הלבונה משולחן הפנים, הם לא הגביהו אותו, ומכיוון שעבודת הקמיצה שווה במהותה לעבודה זו, שמהותה - נטילת קרבן מנחה ממקומה כדי להקטירה, מוכח כי הקמיצה כשרה גם אם נעשית מכלי שרת שנעשה על גבי הקרקע.
רב ששת (שהיה כאמור לעיל עיוור) שאל את שמשו מה עושה רב חסדא, ושמשו ענה לו: עומד מהליכתו ומתפלל את תפלת הדרך.
אמר רב ששת לשמשו: העמד גם אותי ואתפלל תפלת הדרך, וזאת משום מה שנאמר "מהיות טוב אל תקרא רע".
קיימות מחלוקת רבות גם בין רב נחמן חבירו של רב ששת, לרב ששת.
לשניים היו גם בתי דינים נפרדים, שסתרו לפעמים זה את זה.
כך למשל מסופר כי אמם של רמי בר חמא ומר עוקבא בר חמא העניקה קרקע שהייתה ברשותה לבנה רמי בר חמא, אך לאחר מכן העניקה אותה קרקע עצמה לרב עוקבא בר חמא.
בבל אנו, וכאן אין אנשים מקפידים בכתיבת השטר על כתיבת השעות ועיקר דעתם בכתיבת השטר היא שהקנין יחול באותו יום, ולכן אין משמעות לשעה בה ניתנה השטר, וממילא אין לרמי בר חמא עדיפות על פני מר עוקבא.
ענה לו רב נחמן: אין ביכולתך לעשות כך מפני שתי סיבות: האחת - לא פסקת את פסקך בתור שודא דייני אלא בתור פסק משפטי ומכיוון שכך לא היה לו תוקף.
בנוסף, הכרעתך ב"שודא דדייני" אינה תקפה, מכיוון שזו תקפה רק אם נעשתה על ידי דיין גמור ואתה אינך דיין
הוא לימד אמוראים רבים בני הדורות השלישי והרביעי, ביניהם גם האמורא רבא.
משמשו היה רב גדא, שפעל עבורו במסירות נפש, ולעיתים נאסר על כך.
על תלמידיו נמנו גם רב הונא בר יהודה, רב אחא בר הונא רב יוסף בר חמא (אביו של רבא), ומר זוטרא.
לפעמים אנו מוצאים בתלמוד דיונים בקרב תלמידיו הדנים בדיוק דבריו.
רב עמרם היה תלמידו המובהק.
שגור בפיו המשפט: "האי מילתא אמר לן רב ששת, ואנהרינהו לעיינין ממתניתין": "דבר זה אמר לנו רב ששת, והאיר את עינינו במשנתנו", כלומר, הוכיח אותו מדיוק מאיר עיניים בלשון המשנה, שאיננו מובן מאליו בקריאה פשוטה.
הוא היה הבולט בקרב תלמידי רב ששת, כלשון התלמוד: "רב עמרם וכל גדולי הדור יתבי כי אמר רב ששת להאי שמעתא".
כאשר הגיע זמנו להפטר מהעולם, בא אליו מלאך המוות באמצע הרחוב ומסר לו כי נצטווה ליטול את נשמתו.
אמר לו רב ששת: וכי בהמה אני שחפץ אתה להורגני באמצע הרחוב?
בוא לביתי, למקום צנוע, ושם אפטר!
ואכן מלאך המוות הוכרח להשמע לדבריו.
אמר רב ששת: למה מנה הכתוב תכשיטין שבחוץ עם תכשיטין שבפנים?
לומר לך: כל המסתכל באצבע קטנה של אשה כאילו מסתכל במקום התורף {הערווה} !
אמר רב ששת: שיער באשה ערוה, שנאמר 'שערך כעדר העזים'.
בהגדרתה של פאת הזקן נאמר במשנה שפאה זו מורכבת מחמישה חלקים: "שתיים מכאן ושתיים מכאן ואחת מלמטה".
"אחת מלמטה" היא בסנטר, ולגבי השתיים שמכאן ומכאן רבו הפירושים: יש אומרים שהן זו לצד זו באותו גובה, בקצה העליון של הלחי.
ויש אומרים שהן זו למעלה מזו, האחת בקצה העליון של הלחי והשנייה לצד השפם, או בקצה הלסת התחתונה.
מכל מקום, השפם והחלק שמתחת לגרון לכל הדעות אינם "פאת זקן", ויש שהחמירו שלא לגלח תחת הגרון כדי שלא יגלח בסנטר הסמוך לו.
קיים דין האומר כי כלי הבלוע בתוך אדם או בעל חיים חי, אף על פי שהאדם או בעל החיים נמצא בתוך אוהל, אין הדבר הטמא נהיה טמא בטומאת אוהל.
רב ששת פסק שבמקרה כזב הכלי נחשב כאינו בלוע, מכיוון שהבהמה המפרכסת נחשבת כ"אוכל", אך רבי זירא הקשה על כך, כיצד ניתן להחשיב אותה כ"מתה", לפי ההלכה האומרת שבהמה כזו אינה מטמאת טומאת נבילות.
את המשנה במסכת סנהדרין האומרת כי רשע שלקה ושנה והוחזק כרשע מכניסים אותו לכיפה פירש רב ששת כי ההכנסה לכיפה כללה גם פעולות שנועדו להביא למותו של הנידון: "נותנין לו לחם צר ומים לחץ עד שיוקטן מעיינו", ואחר כך "מאכילין אותו שעורין עד שכריסו מתבקעת".
רב שמואל בר רב יצחק היה אמורא מהדור השלישי של התקופה, שנולד בבבל ועלה לארץ ישראל.
הוא נחשב, יחד עם רבי זירא, לגדול הדור שבארץ ישראל.
רב שמואל נולד בבבל לרב יצחק, שהיה אמורא (מוזכר בתלמוד על שם בנו "אבוה דרב שמואל בר רב יצחק").
עוד בצעירותו, הספיק ללמוד אצל האמורא רב, אך נחשב לתלמידו המובהק של רב הונא.
לאחר שכבר נחשב לתלמיד חכם בזכות עצמו, עלה לארץ ישראל, ושם החל ללמוד תורה מפי רבי חייא בר אבא.
הוא התקרב לרבי חייא עד כדי כך, שכאשר נפטר רבי חייא הוא נהג כאבל.
בארץ ישראל רכש מעמד נכבד, עד שנחשב לגדול הדור.
כאשר נפטר רב שמואל, נהג רבי זירא מנהגי אבלות.
רב שמואל בר רב יצחק נחשב לאיש חסד.
כך לדוגמה הוא נהג לשמח חתן וכלה בדרך ייחודית: הוא רקד בפני הכלה כשבידו ענפי עץ הדס.
היו חכמים שהעירו לו על כך שלכאורה זה מעשה שלא מתאים לגדול הדור, ורבי זירא אף היה אומר "ראו איך סבא זה מבייש אותנו", אך כאשר הוא נפטר, כך על פי האגדה, יצאה בת קול שאמרה "נפטר רב שמואל בר רב יצחק הגומל חסדים".
כמו כן כאשר החלה הלוויה שלו ירדה אש מן השמיים, שהייתה בצורת בדי הדס, והפרידה בין הציבור המלווה לבין מיטתו, ובנוסף, נעקרו כל האילנות בארץ ישראל, לאות על כך שלא יזכו עוד שייקח מהם ענפים יפים ומעוטרים לרקוד לפני הכלה.
אמרה ידועה של רב שמואל בר רב יצחק, שיש לה השפעות הלכתיות רבות, היא הכלל שטבע: .
רב שיזבי היה אמורא, בדור הרביעי לאמוראי בבל, תלמידו של רב חסדא.
היה ידוע כאדם גדול (גדול בתורה), כאשר הוא אמר דברי תורה שהיו קשים להבנה, הזהיר רבא לעיין בתוכן דבריו ולא לזלזל בדבריו, שכן הם נאמרו מפי אדם גדול.
התלמוד הבבלי מספר כי רב חסדא היה נוהג לעבור לפני בית אביו (ולפי פירוש אחר: חמיו) של רב שיזבי, וראה שרגילים שם בהדלקת נרות רבים, ואמר: מכאן יצא אדם גדול (על פי המקובל שהמהדר בנר מצווה יש לו בנים תלמידי חכמים), והוא רב שיזבי שיצא מבית זה.
רב שיזבי היה בהמשך תלמידו של רב חסדא, אך גם דן בהלכה לפני רבה.
הימן משער שהוא עלה לארץ ישראל לזמן קצר, וקיבל תורה מפי רבי יוחנן.
יש להבדיל בין רב שיזבי זה, לרב שיזבי השני, שהיה תלמידו של רבא, שאמר עליו כי הוא אדם גדול.
רב שימי בר אשי היה אמורא בדור החמישי (או שישי) לאמוראי בבל.
הוא היה בן בית אצל אביי, וכך מסר כמה משמועותיו, שלא אמר בבית המדרש, אלא הסביר לבניו בעת לימודם, עם זאת הוא לא נחשב לתלמידם של אביי ורבא, ולרוב הוא דן עימם בהלכה, והוא אף חלוק עליהם לפעמים.
עם חבריו נמנה רב פפא, שהיה גם הוא תלמידם של אביי ורבא, הם דיברו זה אל זה בלשון נוכח מכיוון שהיו חברים.
על מוסרי שמועותיו נמנה רב כהנא מפום נהרא.
רב שימי בר אשי שהה תקופה מסוימת בפום נהרא, בישיבתו של רב כהנא, וייתכן ששימש בתפקיד מסוים שם.
בתלמוד נאמר: "אמר רבי אבהו, אמר רבי יוחנן: כל איסורין שבתורה אין לוקין עליהן אלא דרך אכילתן.
אמר רב שימי בר אשי: למעוטי שאם אכל חֵלֶב חי שפטור".
האוכלו חי שינה מדרך אכילתו.
רבא בר מחסיא (לפעמים מוזכר כרבה) היה אמורא בבלי בדור השלישי לאמוראי בבל.
במסכת שבת, מוזכרים עשרה מאמרים שמסר משמו של רב חמא בר גוריא, שמסר משמו של רב.
במסכת תענית מובא מאמר נוסף שמסר משמו של רב חמא בר גוריא בשם רב: .
רב שימי מחוזנאה הוא אמורא בבלי שהתגורר בעיר מחוזא, בדור הרביעי לאמוראי בבל, בדורם של אביי ורבא.
רב שינוי גאון היה גאון פומבדיתא שבבבל וראש הישיבה קרוב לאמצע תקופת הגאונים, בשנת ד'תקמ"ב (781) בערך.
מישיבת פומבדיתא שבראשותו ומישיבת סורא יצאו תשובות לכל קהילה יהודית בתחומי שלטון האימפריה המוסלמית, תשובות לשאלות שהופנו על ידיהם לגאוני בבל.
רב שינוי היה מחכמי ישיבת פומבדיתא ומונה לגאון וראש הישיבה לאחר פטירת רב רבא גאון בר רב דודאי.
לפי עדות רב שרירא גאון, לא האריך רב שינוי בתפקידו ונפטר זמן לא רב לאחר מכן.
ישיבת פומבדיתא הוקמה בדור השני של תקופת האמוראים בידי רב יהודה, סביב שנת ד'י"ד (253).
מאז הקמתה הייתה לישיבה השפעה רבה על יהדות בבל, ועם הידלדלות המרכז היהודי בארץ ישראל - על היהדות בכלל.
בתקופת הגאונים הייתה הישיבה דומיננטית ורצף הלימוד בה לא הפסיק.
הגאונים לימדו והפיצו את התלמוד הבבלי ואת ההלכה העולה ממנו לתלמידיהם בישיבות בבל, וגם לקהילות יהודיות מחוץ לבבל.
מישיבת פומבדיתא ומישיבת סורא יצאו תשובות לכל קהילה יהודית בתחומי שלטון האימפריה המוסלמית, כמענה לשאלות שהופנו על ידי הקהילות לגאוני בבל.
השאלות עסקו בכל תחומי היהדות, והאיגרות בין הישיבות לבין הקהילות שמרו על קשר בין הקהילות לבין המרכז התורני הגדול שבבבל.
לפי אחת הדעות, קודם מינויו לגאון עמד רב שינוי בראש ישיבה מקומית קטנה, ורק מאוחר יותר הצטרף לחכמי ישיבת פומבדיתא.
לפי עדות רב שרירא גאון באיגרתו, תקופתו של רב שינוי כגאון לא הייתה ארוכה:
במקביל לרב שינוי, עמד רב ביבוי גאון בראש ישיבת סורא.
בספר "ספר הקבלה" להראב"ד לא הוזכר שמו של רב שינוי ברשימת הגאונים.
מתלמידיו של רב שינוי התפרסם רב יוסף גאון בר רב אבא, שהיה ידוע בחסידותו ומסופר עליו שזכה לגילוי אליהו.
רב שינוי גאון התפעל ממסירות הנפש שלו על הלימוד וברך אותו שיזכה לגדול ולהגיע להנהגת הדור.
כך סיפר רב שרירא גאון:
אחרי רב שינוי, שנפטר זמן לא רב אחרי מינויו, מונה לגאון פומבדיתא רב חנינאי כהנא גאון בר רב אברהם גאון, בשנת ד'תקמ"ב (772).
רב שילא חי בתקופת המעבר בין התנאים לאמוראים ונחשב לאמורא.
כנראה שאת רוב תורתו למד בארץ ישראל ולאחר מכן עבר לבבל, בבבל עמד בראש הישיבה ("סידרא") בנהרדעא.
רב חסדא מביא בגמרא מאמר בשם רב שילא ומכנה אותו "גברא רבה" ב.
מסופר בגמרא שפעם טעה רב שילא בפסק הלכה, ובעקבות זאת רב רצה לנדותו אך שמואל מנע זאת ובירר עם רב שילא את העניין.
רב שילא הודה בטעותו ולא נודה.
לדעת הרב אהרן היימן יש להבחין בין האמורא רב שילא לבין התנא רבי שילא, שעליו מסופר בתלמוד הבבלי שקיבל מהמלכות רשות לדון ולהעניש, ולבסוף הרג אדם שהיה לו דין רודף.
לדעת יעקב ניוזנר מדובר בו.
רב שמעיה בר זעירא (או זירא) היה אמורא בבלי בדור החמישי.
רב שמעיה היה מתלמידיהם של אביי ורבא, ורבא היה נוהג לשלוח בידו קושיות שרצה להגיד לאביי.
בתלמוד הבבלי מוזכרת רק מימרא אחת שלו, בה הוא ביאר, שהטעם לכך שמעות הנמצאות בירושלים בימי הרגל - יש לשער שהם מעות מעשר שני ולא מעות חולין, הוא .
כלומר, משום שמטאטאים את השווקים בירושלים מדי יום - ברור שהמעות הנמצאות שם נפלו לבעליהם באותו יום בו הם נמצאו, וברגל רוב המעות בירושלים הם מעות מעשר שני.
רב תחליפא בר אבדימי (ובגרסאות אחרות- רב תחליפא בר אבימי) היה אמורא שחי בדור השני לאמוראים.
היה תלמידו של שמואל, ונהג כפסיקותיו.
מביא בשמו מספר אמרות בתלמוד.
במסת ביצה רב כועס עליו שהורה לרבים להקל כשיטת שמואל, אבל קורא לו "צורבא מרבנן"- תלמיד חכם.
ברוב המקומות כתוב ששם אביו היה "אבדימי", אך במספר מקומות כתוב "אבימי", ודקדוקי סופרים מתקן לפעמים את שם אביו ל"אבימי".
וכן בספר היוחסין שכתב רבי אברהם זכות כתוב ששם אביו היה "אבדימי", ויש אומרים ש"אבימי".
רב שמואל בר שילת הוא אמורא שחי בתקופת הדור הראשון והשני לאמוראים.
היה תלמידו של רב, וכל ההלכות שאומר בתלמוד, אומר בשמו של רב.
נודע בזכות היותו מלמד תינוקות.
הגמרא מספרת שהיה מלמד תינוקות מסור.
מסופר ששלוש עשרה שנים ברציפות לא הפסיק ללמד, רב שיבח אותו על כך, וקרא עליו את הפסוק "והמשכלים יזהרו כזהר הרקיע, ומצדיקי הרבים ככוכבים לעולם ועד" ().
בנוסף, רב נתן לו הדרכות בלימוד ילדים, וביקש ממנו שיספיד אותו, כדי שיחמם את לבבות השומעים ויבכו.
כתוב בגמרא שבני בניו של המן למדו תורה בבני ברק, ולפי גרסת העין יעקב וספר היוחסין, צריך להיות כתוב שרב שמואל בר שילת בעצמו הוא בן בנו של המן, ולמד תורה בבני ברק.
הרבי מלובביץ כתב כי ייתכן שדר בארץ ישראל בזמן שהותו של רב אצל רבי יהודה הנשיא, אולם קשה כי רבי היה גר בבית שערים, ולא בבני ברק.
לכן מסיק הרבי מלובביץ שרב שמואל בר שילת לא חי בארץ ישראל לפרקי זמן ארוכים, אלא חי בבבל, אבל למד ולימד לפעמים בארץ ישראל.
בנו הוא האמורא רב יהודה בן רב שמואל בר שילת.
העיר שוכנת בצפון מרוקו לחוף האוקיינוס האטלנטי, על גדתו המערבית של הנהר בו רגרג.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2024, התגוררו בעיר 509,916 בני אדם, והיא העיר השביעית בגודלה במרוקו.
תולדותיה של רבאט מתחילות לפני 2,500 שנים, כאשר הפיניקים שלחו לאזור משלחת מחקר.
רק שרידים מעטים נותרו מהם או מהרומים, שבאו אחריהם והקימו יישוב בשם סאלה.
עתיקות העיר הרומית נמצאות מדרום למרכז העיר.
רבאט שימשה כבירת התרבות הערבית לשנת 2003, ובשנת 2012 הוכרזה כאתר מורשת עולמית.
רבאט היא עיר צעירה יחסית לערים אחרות במרוקו.
היא צמחה משכנתה העתיקה יותר סלא.
בעת העתיקה התקיימה בה עיר פיניקית בשם סלעת או שעלת , שלאחר מכן הפכה למושבה הרומאית Sala Colonia בה עדיין כתבו בפיניקית.
מילולית, רִבַּאט היא עיר ספר צבאית.
ישנם מקורות שמציינים שהעיר הוקמה תחילה כמחנה צבאי תחת שליטתו של הח'ליף השני עומאר (שלט 634–644).
בימי אל־מֻוַחִּדוּן באמצע המאה ה־12 הוקמה ברבאט מצודה ששימשה כבסיס צבאי עבור השליט עבד אל־מֻאְמִן.
היא כונתה בתקופה זאת "רבאט אלפַתְח" (מצודת הניצחון) ומזה נגזר שמה הנוכחי "א־רבאט" שמשמעותו מצודה שנמצאת בעיר ספר צבאית.
עם השנים השתנתה ההגייה מרִבַּאט לרַבַּאט, ככל הנראה בהשפעת הכיבוש הצרפתי.
בסוף המאה ה-12 פותחה רבאט והורחבה על ידי השליט יעקוב אל-מנצור שהפך אותה לזמן קצר לעיר הבירה של שושלת אל־מוואחידון.
הוא בנה את חומות העיר, הרחיב אותה, והתחיל לבנות בה את מה שהיה אמור להיות המסגד הגדול בעולם, אך העבודות הופסקו לאחר פטירתו.
מה שנותר ממפעל הבניה שלו הוא מגדל חסן הגדול שמזוהה עם רבאט עד היום.
לאחר ימיו של אל־מנצור איבדה רבאט מהחשיבות קצרת־הימים שלה, והייתה לעיר קטנה.
רק ב עם בואם של מוריסקוס רבים (אנוסים מוסלמים שנשארו בספרד לאחר 1492 והתנצרו למראית עין), העיר התחדשה, התחזקה, ויצרה ביחד עם העיר סלא את רפובליקת סלא.
בתקופה זאת התפתח ברבאט נמל חשוב שממנו יצאו ספינות למאבקים הימיים של אותן שנים בין המגרב לאירופה, אך גם שימש כמרכז לפעילות סחר בינלאומי.
השליט מולאי סלימאן (1792–1822) העלאווי בנה בעיר מלאח (רובע יהודי מסוגר) שבו יהודי רבאט חויבו לגור.
בשנת 1829 הופגזה העיר מהים על ידי אוסטריה, אך היא המשיכה להיות עיר נמל חשובה גם במהלך המאה ה-19.
בשנת 1912 רבאט כמו רוב מרוקו נהפכה למדינת חסות של צרפת.
היה זה הנציב הצרפתי במרוקו הוברט ליוטאי שהחליט להעביר את בירת מרוקו מפאס לרבאט.
ההחלטה נבעה משיקולים פוליטיים, מתוך האמונה שרבאט תהיה כס יציב לשלטון לעומת פאס אשר בעלת צביון יותר אסלאמי־דתי ונמצאת בפנים הארץ.
האדריכל הצרפתי הנרי פרוסט הובא כדי לתכנן את "העיר החדשה" (Ville Nouvelle), הרובע המודרני של רבאט, ששימש כרובע שבו ישבו הפקידים והממשל לאורך שנות השלטון הצרפתי.
בשנת 1956 מרוקו זכתה לעצמאותה מצרפת, והמלך מוחמד החמישי החליט שרבאט תישאר עיר הבירה של הממלכה.
העיר מהווה מרכז עסקי וכלכלי של מרוקו ומקום מושב הממשלה.
שורשיה של קהילה זאת חוזרים לכל הפחות ל, אז באו יהודים ממגורשי ספרד לעיר והשתתפו דרך הנמל שלה בסחר הבינלאומי בין המגרב לאירופה; מה שעורר את זעמם של סוחרי גנואה.
באמצעות הקשרים המשפחתיים עם משפחות של מגורשי ספרד בארצות כגון הולנד הצטיינו היהודים המקומיים בסחר הבינלאומי מהעיר.
ב מספר משפחות עשירות מרבאט (כגון משפחת מויאל ומשפחת בן־שמעון) ערכו עלייה לארץ ישראל דרך הים, והיו בין היתר אלו שחידשו את היישוב היהודי ביפו.
הקהילה היהודית בעיר ידעה גם רדיפות – בשנת 1792 מולאי יזיד הורה לטבוח ביהודי העיר, אך הסתפק לבסוף בהפקעת רכוש והטלת מס קולקטיבי גדול שפגע בקהילה קשות.
בשנת 1807 הוקם המלאח של רבאט והיהודים גורשו אליו משאר חלקי העיר.
תחת שלטון צרפתי מעמדה של רבאט כעיר הבירה של מרוקו משך אליה יהודים מערים אחרות, והקהילה בעיר צמחה מ־2,024 נפשות בשנת 1912 ל־12 אלף בשנת 1948. ברבאט הוקם בית הדין הרבני הראשי של מרוקו, שהראשון לעמוד בראשו היה הרב הידוע רפאל אנקווה.
בנוסף פעלו בעיר מספר בתי ספר יהודים מודרניים, בעיקר של חברת כל ישראל חברים.
בתקופה זאת החל תהליך של יציאת חלק מצעירי ואמידי הקהילה מהמלאח ומעבר למגורים ברובע האירופאי החדש של רבאט (ville nouvelle).
כמו בקרב שאר קהילות יהודי מרוקו, לאחר הקמת מדינת ישראל החל זרם הדרגתי של עלייה מרבאט לישראל הצעירה.
אחרים היגרו בעיקר לצרפת וקנדה.
קהילה יהודית בגודל משמעותי התקיימה בה עד לימי מלחמת יום כיפור, שלאחריה נותרו בעיר יהודים מעטים בלבד.
בראשית המאה ה־21 חיו ברבאט מספר עשרות יהודים, ופעיל בה בית כנסת אחד ברובע החדש.
לאחרונה עבר שיפוץ בית הכנסת רבי שלום זאווי ברובע יהודי עתיק של העיר.
היא משלבת בנייה עתיקה ומודרנית, תרבות מסורתית ועכשווית.
בעיר שוכנת אוניברסיטת רבאט, אחת האוניברסיטאות המרכזיות של מרוקו ביחד עם אוניברסיטת אל־קרוויין בפאס.
עוד שוכנים בעיר מוסדות תרבותיים כגון "תיאטרון מוחמד החמישי", מוזיאון ארכאולוגי וגלריות אמנות רבות.
כמו כן פעילה בה סצנת צעירים ענפה, עם קבוצות כגון "ל'אפרטמנט 22" קבוצה גדולה של אמנים צעירים היוצרים אמנות חזותית.
רְבָדִים הוא קיבוץ בשפלה הנמוכה, כחמישה ק"מ מדרום-מזרח לגדרה, בסמוך לכביש 3. הקיבוץ נמצא בתחום המועצה האזורית יואב ומהווה היישוב הצפוני ביותר בה.
שטח הקיבוץ כולל שטחי החקלאות, הוא כ-7,500 דונם.
קיבוץ רבדים הוקם ב-11 בפברואר 1947 בגוש עציון על אדמות שנרכשו על ידי קק"ל מתושבי הכפר נחלין.
המתיישבים הראשונים היו כ-65 חברי גרעין "צבר" של השומר הצעיר אליו אוחדו עוד קודם לכן חברי גרעין נחשונים.
רובם ככולם של המייסדים היו ילידי ארץ ישראל, בעיקר מקריית חיים, תל אביב וירושלים.
היישוב נקרא בעת הקמתו, באופן זמני, "מִסֶּלַע", על פי הפסוקים "וינקיהו דבש מסלע" ו"וּמַיִם מִסֶּלַע הוֹצֵאתָ לָהֶם", אולם כבר בפברואר 1947 נזנח שם זה ונעשה שימוש בשם "רבדים".
הן באנו עדייך היום, למצוא בך מולדת ובית — עת מחופנו עוד אמש גורשו אחים נרדפים.
אך תמול על שעריך התדפקו מאות ידיים, מאות עיניים נשאו אליך ומאות לבבות נשברו בחופיך.
"מנגד תראה את הארץ" - זה צו השלטון המתנכר.
"מנגד תראנה - ואליה לא תבוא"
נחלין - יישוב יהודי חדש בחבל ארץ ש"הספר הלבן" גזר עליו שממה.
נחלין עברית - חוליה חדשה בשרשרת יישובים עבריים חלוציים - ינחיתו מכה נצחת למזימות ביתור הארץ וחלוקתה."
כשבועיים לאחר העלייה על הקרקע, דרש מנהל העתיקות של ממשלת המנדט שהיישוב יועתק בגלל שהגבעה עליה הוא ישב הכיל ממצאים חשובים.
בסוף פברואר הועבר היישוב למרחק 400 מטר מהנקודה המקורית.
בחודשים הראשונים היה לקיבוץ סכסוך קרקעות עם תושבי נחלין, שהוסדר בהסכם בספטמבר 1947. בתחילת אוקטובר 1947 עצרו חברי הקיבוץ ערבי מנחלין שאיים עליהם בנשק בעת שעסקו בעבודות ייעור וזקני נחלין התנצלו על האירוע.
כעבור שנה מהקמת היישוב הצטרפו לקיבוץ שני גרעיני השלמה של עולים ניצולי שואה מפולין ומבולגריה.
ב-29 בנובמבר 1947 לאחר שאושרה באו"ם תוכנית החלוקה, הוטל מצור על הגוש, והמצב הביטחוני החמיר.
בתקופה זו התקיים מאבק על השליטה בצירי התנועה הראשיים, שיירות יהודיות וערביות הותקפו בידי כוחות חמושים, וכן נעשו מספר ניסיונות של כוחות ערבים בסיוע הצבא הירדני לכבוש את הגוש.
בהתקפות אלה נהרגו שלושה מחברי הקיבוץ, וחברה נוספת נהרגה בתאונת מטוס.
ב-14 במאי 1948 הסתיים הקרב על רבדים בהסכם כניעה בין חברי הקיבוץ לבין הלגיון הירדני, במסגרתו נלקחו החברות והחברים ששהו באותו זמן בקיבוץ לשבי הירדני.
הנשים שוחררו לאחר מספר שבועות, והגברים נותרו בשבי במשך 10 חודשים.
על חורבות רבדים הוקם ב-1969 קיבוץ ראש צורים.
ב-17 בנובמבר 1948 הקימו חברות וחברי הקיבוץ שנותרו מחוץ לשבי את הקיבוץ בשנית, על שרידיה של חוות שנלר הגרמנית (החווה שימשה כאתר להכשרה חקלאית עבור בית היתומים שהקימו הטמפלרים בירושלים), בסמוך לשרידיו של הכפר הערבי הנטוש אל-ח'ימה.
באוקטובר 1949 עבר הקיבוץ לנקודת הקבע שלו, כשני קילומטרים מצפון מערב לשנלר, בסמוך לכביש מספר 3.
בקיבוץ הוקם אתר הנצחה לנופלים בגוש עציון ובו פסל מעשה ידיו של הפסל אהרון אשכנזי.
בתל מקנה שבשטח הקיבוץ נתגלתה העיר הפלשתית עקרון.
בכניסה לקיבוץ היה מוזיאון קטן אשר הציג את הממצאים העיקריים מן החפירות, כולל כתובת עקרון.
תכולת המוזיאון אינה יותר בקיבוץ.
בקיבוץ נותר אתר משוחזר של היישוב הפלישתי ובו עתיקות אשר הושאלו על ידי רשות העתיקות.
בריכת הקיבוץ נבנתה מכספי השילומים שקיבלו שורדי השואה שהיו חברי הקיבוץ.
שמותיהם מופיעים על לוח בכניסה לבריכה.
בשנת 1991 עבר הקיבוץ מלינה משותפת ללינה משפחתית.
בשנת 1994 החל הקיבוץ במהלך של שינוי אופיו, לאופי עסקי יותר ובשנת 2005 הוא הופרט.
בשנת 2006 החל תהליך של צמיחה דמוגרפית אשר כלל קליטה של כ-20 משפחות ובשנת 2013 הושלם השלב הראשון בפרויקט צמיחה דמוגרפית אשר כלל קליטה של כ-28 משפחות נוספות.
22 משפחות נוספות נקלטו בשנת 2019. בקיבוץ היום כ-370 חברים וכ- 950 תושבים כולל ילדים.
בין השנים 2003 עד 2006 פעל במקום בית הספר האלטרנטיבי "באר" במתכונת "מיתר" מיסודו של דן לסרי, במרכז "חלומי" בניהולה של גליה שקולניק.
ב-2005 אירעה בקרבת הקיבוץ תאונת רכבת קטלנית ועל שמו נקראה "אסון רבדים".
בשנת 2023 בקיבוץ הוקם מצפה אריאל אוחנה.
רְבָבָה היא התנחלות במתכונת של יישוב קהילתי דתי במרכז השומרון.
היישוב מנוהל על ידי ועד מקומי במועצה אזורית שומרון.
היישוב כונה בשם הזמני אלישמע קודם שהוענק לו השם הקבוע רבבה.
שמו של היישוב לקוח מפסוק בספר יחזקאל: .
השם רבבה התאים ליישוב בשל מיקומו בנחלת שבט אפרים, ככתוב בפסוק נוסף: .
היישוב שוכן סמוך לצומת גיתי שעל כביש 5 ("כביש חוצה שומרון"), מערבית לאריאל, וממוקם בצמוד לכפר חארס שממזרח לו, קריית נטפים שממערב לו, אזור התעשייה ברקן מדרום והעיירה דיר איסתיא שמצפון לו.
דרומית ליישוב עובר כביש 505 ששימש ככביש חוצה שומרון עד לשנת 2000.
מרבבה ניתן לראות את הערים כפר סבא והרצליה במערב, את רצועת החוף מהרצליה דרך נתניה ועד ארובות חדרה (ואפילו את רמת הנדיב).
בצפון ניתן לראות את רכס חומש, את הר עיבל, הר גריזים, רכס איתמר ואת אריאל במזרח.
היישוב עלה על הקרקע ב-16 באפריל 1991, לאחר שבמשך הלילה הועברו לאתר ללא אישור, במבצע מהיר, 14 מגורונים על ידי פעילי גוש אמונים באמצעות תנועת "אמנה".
קדמה לכך הכשרת קרקע מהירה, שנעשתה ערב קודם, באמצעות ארבעה טרקטורים שפעלו לאור זרקורים, שבבוקר הפגינו פעילי שמאל מול האתר, וכל הנוכחים במקום נאלצו לעזוב, לאחר שהאתר הוכרז שטח צבאי סגור.
העלייה על הקרקע בוצעה יומיים לפני ביקור בישראל של מזכיר המדינה של ארצות הברית ג'יימס בייקר, במטרה לקדם את תהליך השלום לקראת ועידת מדריד, והקמת ההתנחלות נתפסה כהתרסה נגדו.
לאחר שהציע שמדינות ערב יכריזו על ביטול החרם הערבי תמורת הפסקת ההתנחלויות, במסגרת "מחוות אמון" לקראת ועידת השלום במדריד.
בנוסף לרבבה תוכננו לקום באותה עת עוד שלוש התנחלויות.
בתגובה להקמה אמר דובר הבית הלבן כי "ההתנחלויות הן מכשול לשלום, והמשך הקמתן איננו תורם לתהליך השלום".
בנוסף הודיעה ארצות הברית שתסכים לשיתוף נציג פלסטיני ממזרח־ירושלים, בניגוד להבטחה קודמת שלא ישתתף נציג כזה.
ראשי גוש אמונים טענו שיש ברשותם אישור להקמת היישוב כבר שמונה שנים, על בסיס קרקע שרכשה "הקרן לגאולת קרקע" מתושב הכפר הסמוך כיפל חארת'.
אולם תושב הכפר עתר לבג"ץ זמן קצר לאחר הקמת היישוב, בטענה שהקרקע שלו.
וניסיון קודם להקמת מאחז במקום, בספטמבר 1988, סוכל על ידי צה"ל.
השר אריאל שרון אמר, בעת ביקור בארצות הברית שבועיים לאחר הקמת רבבה, שהוא "לא ידע על הקמת רבבה, ומעולם לא היה חושב להקים התנחלות כמסר לבייקר או מנהיג אחר המבקר בישראל".
ליישוב קיימת תב"ע מאושרת, שתוכננה על ידי האדריכלית רחל ולדן.
השכונה הצעירה ביותר היא שכונת הגפן בדרום היישוב.
רחובות היישוב נקראים בשמות הקשורים לשומרון, לנחלת אפרים ולשבעת המינים.
ביישוב קיימים מספר בתי כנסת.
מבנה בית הכנסת המרכזי מכיל 4 בתי כנסת: רבבות אפרים בנוסח ספרד ואשכנז, בית כנסת ספרדי בנוסח עדות המזרח, שבת אחים בנוסח תימן והיכל ישראל בו מתקיים מניין בסגנון חסידי.
בנוסף לכך מצויה במקום ספרייה תורנית עשירה וקומה לתלמוד תורה הפועל בשעות הצהריים לילדי היישוב.
בשנת-2020 נחנך בית כנסת נוסף רבבה דרום נוסח עדות המזרח.
בנוסף לבתי הכנסת הקבועים פועלים ביישוב מניינים נוספים בשבתות באולפנה, סניף בני עקיבא ומועדון החוגים.
ביישוב פועלים סניפים של תנועת הילדים עוז, תנועות הנוער בני עקיבא ואריאל.
ביישוב שני ביתי ספר יסודי ממלכתים דתים תורניים, אחד לבנים והשני לבנות המשרת את ילדי היישוב.
בנוסף קיימים שני מעונות יום, שמונה גני ילדים, אולפנה לבנות בכיתות ז'–י"ב השייכת לרשת נעם-צביה, בית ספר יסודי "חן השומרון" לילדים עם צרכים מיוחדים, כולל ערב בראשות רב היישוב, הרב אוריאל גנזל וכולל אברכים בראשות הרב מאיר שמחה מונדשיין
מצפור רבבה הוא נקודת תצפית ביישוב.
במצפור נוף פנורמי על אזורים שונים בארץ, כולל הרי השומרון, מישור החוף, ואף לים התיכון.
המצפור ממוקם בגובה 430 מטר מעל פני הים מערבית לעיר אריאל.
הקמת המצפור נעשתה בסמוך לבריכת רבבה ונועדה לשמש כמקום תיירותי ומקום מפגש עבור תושבי האזור ומבקרים.
המצפור פתוח לקהל הרחב לאורך כל ימות השנה.
סביב המצפור ישנם מספר מסלולי הליכה בדרגות קושי שונות ולעיתים מתקיימים באזור אירועים קהילתיים ומפגשים.
במצפור עצמו ישנם פינות ישיבה ושלטי הסבר על הנוף הנשקף ממנו.
ב-31 באוגוסט 2017 נחנך מרכז מסחרי ביישוב.
במרכז בין השאר מרפאות אזוריות של קופת חולים כללית ומכבי שירותי בריאות, סופר מרקט ומסעדות מזון מהיר
ברבבה ישנן 9 שכונות עיקריות:
אשדר תחתון: השכונה הוותיקה ביותר ביישוב, בתים בבניה רוויה שנבנו על ידי חברת אשדר בתחילת שנות ה-90.
אשדר עליון: נבנתה על ידי חברת אשדר במרכז היישוב בתחילת שנות ה-90. בשכונה נבנו גם בתים על ידי חברת אמנה.
בנה ביתך: שכונה הבתים הפרטיים הראשונה ברבבה, נמצאת על גבעה בגובה 468 מ' מעל פני הים, רוב תושבי השכונה נמנים עם וותיקי ומקימיי היישוב.
הדר גלעד: השכונה הגדולה ביישוב, נבנתה ברובה על ידי חברת אמנה במורדות המערביים ביישוב.
השכונה לזכר הדר דויטש וגלעד זר שהיה קב"ט מוא"ז שומרון.
הררי קדם: השכונה הדרומית ביישוב.
בית וגן (הרכבת): שכונת קוטג'ים טוריים בואכה האולפנה.
השכונה החלה להתאכלס בשנת תשע"ג ומאופיינת בגיבוש המיוחד של המשפחות השוכנות בה.
נווה רא"ם (רבבה צפון): השכונה הנמוכה והמערבית ביותר ביישוב הנקראת על שם הרב מרדכי אליהו, ונמצאת בגובה של כ-380 מ' מעל פני הים.
נוף העמק: נבנית על ידי חברת הר כביר.
הגפן: שכונת בנה ביתך הנמצאת בצידו הדרומי של היישוב ומתאפיינת בבנייה עצמית.
רב רבאי מרוב (רב רבאי דמן רוב) היה חכם יהודי, מראשי הסבוראים בבבל בדור השני-שלישי.
כיהן ראש ישיבת פומבדיתא לאחר פטירת רב סימונא בשנת ד'ש' (540).
היה בן העיר רוב, הסמוכה לנהרדעא.
בימיו הופסק הלימוד בישיבת פומבדיתא בשל גזירות ורדיפות, והחכמים עברו עם תלמידיהם לעיר פירוז שבור הסמוכה לנהרדעא.
כשאר החכמים שפעלו בתקופת הסבוראים, המידע שידוע עליו מצומצם ביותר, כיוון שהסבוראים לא חיברו חיבורים עצמאיים ותוספותיהם בתלמוד נעשו לרוב באופן אנונימי, בלי לציין את שם החכם.
המעט שידוע לנו מבוסס, כמעט באופן מוחלט, על איגרת רב שרירא גאון.
בתקופתו של רב רבאי רבו הרדיפות כנגד היהודים בבבל, שהתחילו כמה עשרות שנים קודם לכן.
מעבר הישיבה לעיר פירוז שבור
חכמי העיר עקרו משם עם הישיבה והעבירו אותה לעיר פירוז שבור, באזור העיר נהרדעא.
רבי אברהם אבן דאוד, ב"ספר הקבלה", לא הזכיר את רב רבאי מרוב, ותקופה זו ציין כחלל שבין הדור השני לדור השלישי של הסבוראים:
תלמידי רב סימונא ורב עינא, ולא הוזכרו בשמותיהם, כי הישיבות בטלו כמו חמישים שנה אחר מות רב סימונא עד שנת ד' אלפים שמ"ט, מפני שנאת מלכי פרס ושמדותיהם".
כשאר חכמי הסבוראים, השתתף רב רבאי בעריכת התלמוד הבבלי, שכללה הוספת ביאורים, הערות ודיוקים לשוניים, לרוב באופן אנונימי, בלא הזכרת שם החכם הסבוראי.
רב שרירא גאון מייחס לרב רבאי הערה ספציפית בתלמוד, ולפי הנוסחה שהייתה לפניו בתלמוד הוזכרה ההערה בשמו (זו הייתה גם הנוסחה שעמדה לפני רבנו חננאל).
הסוגיה המדוברת נמצאת במסכת סנהדרין, דף מג עמוד א.
התלמוד עוסק בנושא ארבע מיתות בית דין ובכך שמכשירי ההוצאה להורג אינם ממומנים מכספי הנידון למוות.
לאחר התלבטות של האמורא רב הונא בנושא הכלים שבאמצעותם מקיימים את מצוות "והצילו העדה", מופיעה תוספת סבוראית - שאלה ותשובתה בצידה:
"ועוד, מה שאמר רב חייא בר אשי בשם רב חסדא: 'היוצא ליהרג - משקים אותו קורט של לבונה בכוס של יין, כדי שתיטרף דעתו, שנאמר תְּנוּ שֵׁכָר לְאוֹבֵד וְיַיִן לְמָרֵי נָפֶשׁ'; ושנויה ברייתא: נשים יקרות שבירושלים היו מתנדבות ומביאות אותן (את היין והלבונה).
אם לא התנדבו נשים יקרות, מִשל מי (מי מממן את היין והלבונה)?"
"תרגמה רב רבאי מרוב: מסתבר שמִשל ציבור, כיוון שכתוב 'תְּנוּ' - משלהם".
רב שרירא גאון, באיגרתו לרבי יעקב בן נסים מקירואן ששאל (בין היתר) על הסבוראים ועל עריכת התלמוד, מזכיר את המהלך התלמודי הנ"ל:
"ואחר כך, אף על פי שהוראה לא הייתה, היו סבוראים שמפרשים פירושים הקרובים להוראה, ונקראו רבנן סבוראי.
וכל מה שהיה תלוי ועומד פירשוהו, כגון רב רחומי ורבה יוסף ורב אחאי מבי חתים...
ורב רבאי מרוב, שמפרש במסכת סנהדרין: היוצא ליהרג משקין אותו קורט של לבונה בכוס של יין כדי שתיטרף דעתו עליו, משום דכתיב תנו שֵכר לאובד, ותונא, נשים יקרות שבירושלים היו מתנדבות אותו; ואם אין מתנדבות, משל מי?
תרגמה רב רבאי מרוב: מסתברא משל ציבור, משום שאמר תנו.
וגם רוב עירו של רב רבאי בסביבי ישיבתינו נהרדעא היא, ואומרים חכמים שרב רבאי ראש ישיבה היה והאריך ימים הרבה".
רְבָבָה (10,000) היא המספר הגדול ביותר שיש לו שם עברי משלו.
המילה "רבבה" מופיעה כבר במקרא.
בספר יונה ובספרי המקרא המאוחרים מופיעה גם הצורה רִבּוֹא.
מספרים גדולים יותר מוצגים במכפלה של רבבה, למשל .
ביטויים כגון זה שכיחים בלשון חז"ל, בדרך כלל בדרך הגזמה.
כך למשל מופיע בפיוט "נשמת כל חי" הנאמר בפסוקי דזמרא של שבת - "ואלו פינו מלא שירה כים, ולשוננו רנה כהמון גליו...
אין אנחנו מספיקים להודות ...
על אחת מאלף אלפי אלפים ורב רבי רבבות פעמים הטובות שעשית עם אבותינו ועמנו".
הביטוי "ריבוא רבבות" או "ריבוא ריבואות" (שהוא מאה מיליון) שכיח בקבלה, וגם בספרות העברית של המאה התשע-עשרה (שלום עליכם כותב על גיבור סיפורו שימלה, שהוא "גביר אדיר בעל ריבוא רבבות").
הביטוי רבבה מופיע גם כאשר דוד מכה את פלשתים והנשים אומרות "הכה שאול באלפיו, ודוד ברבבותיו" ().
רֶבֶד הוא המצע העליון עליו מונחת מסילת רכבת.
הרבד נמצא גם מסביב ועל האדנים של המסילה ומשמש לתמיכת המסילה וליצובה, לשיכוך זעזועים ופיזור העומס, לניקוז מי גשמים ולמניעת צמיחת צמחייה על המסילה.
על פי רוב עשוי הרבד מחצץ שהוא החומר בעל התכונות המתאימות ביותר לשימושים אלו.
רבד צריך להיות חזק, עמיד לשחיקה, שומר על צורתו תחת עומס, יציב, מחלחל, קל לניקוי, נוח לעבודה, זמין וזול.
שימוש בחומרים שלא עונים על דרישות אלו גורם בסופו של דבר לפגיעה במסילה ולפעמים גם במבנים סמוכים לה בעקבות העומסים והרעידות בקרקע שנגרמים ממעבר של רכבות כבדות ומהירות.
רבד מאיכות טובה עשוי מסלע גרוס לחצץ בגודל של 28 מ"מ עד 50 מ"מ.
חצץ קטן יותר פוגע בכושר החלחול וגורם להצטברות מים וחצץ גדול יותר גורם לחלוקת עומס לא שווה על האדנים.
חצץ בעל זוויות עדיף על חצץ מעוגל מכיוון שאבניו נתפסות זו בזו תחת העומס והרבד נהיה יציב יותר.
החצץ צריך להיות מאבן קשה שלא סופגת מים, אחרת עם הזמן הרבד מתפורר ונחלש.
בשלב האחרון בהכנת הקרקע להנחת מסילה, מפזרים את הרבד על תוואי המסילה, מהדקים אותו ומיישרים אותו.
העובי של שכבת הרבד תלוי בגודל ובצפיפות של אדני המסילה, כמות הרכבות שאמורות לעבור עליה וסוג הרכבות (רכבות משא, רכבות מהירות).
עובי שכבת הרבד צריך להיות לפחות 150 מ"מ כאשר במסילות לרכבות מהירות עובי הרבד עשוי להגיע עד לחצי מטר.
שכבת רבד דקה מדי גורמת לעומס גדול על הקרקע מתחת לרבד ועלולה להביא לשקיעת המסילה וכן הרעידות הנגרמות מתנועת הרכבת עוברות לקרקע ועלולות לגרום נזק למבנים סמוכים.
מתחת לשכבת הרבד יש בדרך כלל שכבה מחומר עדין יותר שמהווה שכבה אוטמת נגד עלייה של מים מהקרקע אל תוך הרבד ונותן תמיכה לשכבת הרבד.
לפעמים מוסיפים מחיצה מחומר גמיש בשביל להפחית עוד יותר את הרעידות.
לאחר הנחת המסילה יש להוסיף רבד עד שיכסה את האדנים ובפרט את קצותיהם, כדי לספק להם תמיכה מהצדדים ולמנוע תזוזה אופקית שלהם.
רוחב שכבת הרבד עד מעבר לקצות האדנים צריך להיות לפחות 150 מ"מ ובדרך כלל כ-450 מ"מ.
פיזור הרבד על המסילה נעשה באמצעות קרונות רבד מיוחדים בעלי פתחי פיזור בתחתיתם.
לאחר מכן מבצעים הידוק של הרבד באמצעות מבטשה ומיישרים אותו באמצעות מווסת רבד.
כאשר הרבד מתמלא בוץ, לכלוך ורסיסים המתפרקים ממנו, הוא מאבד את תכונות החלחול ובלימת הזעזועים שלו.
מסיבה זאת יש צורך לשמור בקביעות על נקיונו.
בדרך כלל מספיק לנקות את השכבה העליונה של הרבד ולשם כך קיימות מכונות ניקוי המבצעות עבודה זו ביעילות ובמהירות יחסית, מבלי שיש צורך בפרוק המסילה והוצאת הרבד לשם ניקויו או החלפתו.
אם הרבד לא מנוקה בתדירות גבוהה מספיק, הלכלוך מחלחל עמוק יותר אל מתחת למסילה ואז יש צורך להחליף את הרבד.
דבר זה ניתן לעשייה על ידי פיזור שכבת רבד נקי והרמת המסילה מעליו או על ידי שאיבת הרבד מתחת למסילה, החלפתו והידוקו מחדש באמצעות מבטשה.
המבטשה משמשת גם לתיקון שכבת רבד שנעשתה לא אחידה עקב שחיקה.
עם הזמן שכבת הרבד העליונה עשויה להתפזר ולהקטין את התמיכה במסילה מפני תזוזות אופקיות ולכן יש להוסיף מדי פעם רבד לשכבה העליונה, להדק אותו ולישר אותו, כמו אחרי הנחת המסילה.
פעולות התחזוקה עשויות לפגוע ביציבות הרבד ולהגביל את מהירות הרכבות הנעות על המסילה באופן זמני, עד שהרבד יתייצב מחדש.
רבאט אל-מנצורי הוא מבנה גדול ברובע המוסלמי בעיר העתיקה בירושלים.
המבנה ממוקם ממערב להר הבית, בסמוך לשער המשגיח, ברחוב עלאא' א-דין (מצידו הדרומי).
עלאא' א-דין, שהיה "המשגיח על ההקדשים" בראשית התקופה הממלוכית (בין השנים 1260 ל-1284), הקים את המבנה כאכסניה לעולי רגל מוסלמים עניים שהחלו להגיע לירושלים באותה תקופה.
האכסניה נחנכה ב-1281, הוקדשה לסולטאן אל-מאלכ אל-מנצור סייף א-דין קלאון ולכן נקראה "אל מנצורי".
עלאא א-דין עצמו קבור מצידו הצפוני של הרחוב, באכסניית אל-בציר שהוקמה ב-1267.
המבנה, ככל אכסניה ממלוכית, היה בנוי בתבנית ריבוע של חדרים בגודל קבוע שנפתחו אל חצר פנימית קטורה (כלומר ללא גג).
הכניסה למבנה הייתה דרך מקשת (מבנה בצורת קשת) מעוטר, שבשני צדדיו ספסלי ישיבה מאבן ("מצטבא"), כנהוג באדריכלות הממלוכית.
מימין ומשמאל לכניסה היו מחסנים ואורוות.
יוסף דרורי מציין שהמיקום היה סמוך לביתו הרשמי של המפקח, דבר שהקנה לו חשיבות ויוקרה בד-בבד עם אפשרות נוחה עבור השלטונות לפקוח עין על הנוכחים וגם לשמור על ביטחונם.