tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התאוריה של יורי ברונפנברנר אומרת שבניגוד ליחיד, זו גישה דטרמיניסטית, והוא הציע את תאוריית המערכות האקולוגיות (1979), גישה המתייחסת לסביבתו של האדם, שהקשר בעבודה המשפחתית יהיה קשור באופן ישיר לתהליכים המתרחשים בחברה לבין תהליכים המתרחשים בתוך האדם וההקשר הכללי מסביב, למשל מאפייני הזמן והתקופה.
הגישה על פיה נשען טענה כי כל מאפיין נוסף יופעל על המשפחה וישפיע על העבודה עימה, כולל פוטנציאלים בינאישיים האמורים להשפיע על תפקודה.
העבודה במשפחה, הסביבה המורחבת יותר של הפרט תשפיע בהתאמה על היחיד וסביבתו.
בניגוד לתאוריות אחרות, תאוריה זו לוקחת על עצמה מנדטים נרחבים של עבודתו של האדם, וכן פקטורים של היחיד, המעצבים את ניסיונו הכולל בחיים.
תאוריית המערכות האקולוגיות לא מגבילה ולא שופטת אם האדם מאוזן באחד משני הצדדים או אינו נמצא בהומואוסטזיס/שיווי משקל המתבטא באופן ביופסיכוסוציאלי.
ג'ונסון מתאר, כי בין השנים 1976 ל-1990 שרר בעולם מצב כלכלי קשה, שהתבטא באינפלציה ובאבטלה גבוהה.
כל זה לווה בדאגה לביטחון הלאומי.
המצב הקשה הביא לדאגה גם לחסרי הדיור, למשתמשים בסמים ולחולים במחלת האיידס, שהמודעות לה באותן השנים גברה.
חוסר צדק חברתי והפערים בחברה עוררו נושאים חברתיים וכלכליים שונים, ועל סדר היום עמד הרצון לצדק חברתי ורווחה לאנשים.
ב-1976 הודגשו מספר מושגי יסוד שנועדו לסייע בתהליכים החברתיים:
הערכה- נתפסה כתהליך שמפתח את ההבנה של האדם למצבו הכללי והבנת המצב היא למעשה הבסיס לפעולות שיינקטו.
הערכה היא תהליך מתמשך המשתמש בידע שהתפתח ממספר מקורות, למשל, של האפקט התרבותי והאתני על התנהגות היחידים ויכולתו של היחיד והמשפחה לנצל עזרה מוצעת, היא בעלת חשיבות גבוהה.
ניתנה בנוסף תשומת לב להשפעה ההתנהגותית של האינדיבידואל בשל שייכות למגדר מסוים.
האדם בתוך המצב- (הנקרא כעת "אדם בסביבתו") קיבל התייחסות מיוחדת בתהליך ההתפתחות הגישה האקולוגית.
רשתות תמיכה אישיות זוהו, פותחו, וקיבלו תמיכה.
היחיד והמשפחה השתמשו בהם בתהליך בו ביקשו עזרה.
הגישה של המערכות הסוציאליות התקבלה ברמה עולמית.
בנוסף, בתקופה זו היו ניצני הגישה הפמיניסטית.
גישה זו הדגישה את החשיבות בהעצמת המטופל ובעבודה איתו כדי לשנות את המערכות הסביבתיות שלו.
"קשר"- משמעות המושג חשובה ביותר והיא עמוד הטווח ליחסים בין היחיד, המתווך שהוא המטפל (לדוגמה העובד הסוציאלי), וכל המערכות איתן היחיד או המשפחה באים במגע.
הקשרים קיבלו חשיבות לא רק בין מטפל למטופל, אלא גם בין מערכות סוציאליות ובין אנשים מרכזיים במערכות אלו.
"תהליך"- בכל גישה תאורטית נתפס כמשהו אחר, אך בכל הגישות היווה חלק בלתי נפרד לשינוי במהלך כרצף הזמן לעומת התרחשות האירועים והשפעתם העתידית.
ב-1986 הציעו ויטיקאר, שיינק וגילקריסט שעובדים סוציאליים יעברו לפרדיגמה חדשה, צורת מחשבה אחרת.
נוסף על כך הם אמרו שצורת המחשבה החדשה הזו, התאוריה האקולוגית, מבוססת על שיפור התמיכה הסוציאלית בצורות שונות של הסביבה ושיפור בעיות אישיות דרך לימוד "כישורי חיים".
צורת מחשבה זו מתאימה לגישה הכוללנית.
במסגרת זו הגישה הכוללנית מציעה למקד את ההתערבות על שינוי סביבתי.
פרדיגמה המוצעת על ידי חלק מהעובדים הסוציאליים שמתאימה לאוכלוסיות רבות, היא למשל הגישה הפמיניסטית.
במילים אחרות, גישה זאת קוראת לראייה הוליסטית, פיזור רחב של הכוח, השמת דגש לביצוע המטרות, לתת שם חדש לפעולות, ולזהות שבעיות אישיות הם לעיתים תוצר של אי צדק פוליטי, ושצריך למקד את ההתערבות על מערכות רחבות יותר.
עובדות סוציאליות פמיניסטיות מדגישות את הצורך ללמד את המטופלים להעצים את עצמם, ואיך לעבוד בשיתוף עם המערכות המשפיעות עליהם.
דאגה גדולה של עובדים סוציאליים היא עבודה עם אנשים שחוו אי צדק חברתי ונחשבים לאוכלוסייה בסיכון.
הגישה הפמיניסטית נראית רלוונטית להתייחסות לאוכלוסיות אלו, בכך שהגישה מתייחסת לכך שרוב הבעיות שהאוכלוסייה צריכה להתמודד איתם, הם כתוצאה מהאינטראקציות שלהם עם הסביבה והמערכות הסובבות אותם.
הגישה הטכנולוגית בחקר התקשורת היא גישה בתחום חקר התקשורת המסבירה תופעות ושינויים החלים בחברה האנושית.
הגישה נמנית עם יחד עם שתי גישות נוספות בחקר התקשורת בכלל ובתחום טכנולוגיות מידע ותקשורת בפרט:
הגישה הסביבתית בחקר התקשורת (אקולוגית)
הגישה הטכנולוגית מזוהה עם מספר סוציולוגים, חוקרי תקשורת והוגים אשר ביניהם: דניאל בל אשר כתב על ההשפעות החברתיות שמחוללות מערכות התקשורת ומנואל קסטלס אשר טען כי העולם נכנס ל"עידן המידע" בו טכנולוגיית המידע הדיגיטלי מהווה בסיס להרחבת התפוצה של תצורת רשתות בכל תחום במבנה החברתי.
הגישה מעמידה במרכז את חשיבותה של הטכנולוגיה בתחום התקשורת וכן את השלכות הפיתוחים אשר חלים בה על החברה.
יחידת הניתוח על-פי הגישה היא החברה האנושית.
הגישה למעשה מסתכלת על הטכנולוגיה ובאמצעותה על החברה.
הגישה הטכנולוגית מכילה קשת רחבה של טענות באשר לעוצמת ההשפעה שיש לטכנולוגיה ולהתפתחויות הטכנולוגיות השונות.
הזרם הקיצוני אשר משויך לגישה הוא זרם הדטרמיניזם הטכנולוגי אשר טוען בבסיסו כי המדיום, אמצעי התקשורת, הוא המסר העיקרי ולא התכנים המועברים באמצעותו.
הזרם רואה את הטכנולוגיה כמחוללת שינוי חברתי דרמטי.
הטכנולוגיה תמיד מקדימה למהלכים, רעיונות ומחשבות הקשורות לחברה.
עם זרם הדטרמיניזם הטכנולוגי מזוהים בין היתר הרולד איניס (1894-1952) ומרשל מקלוהן (1911-1980) המזוהים עם אסכולת טורונטו.
החלק המתון בגישה טוען כי הטכנולוגיה היא בבחינת כלי עזר.
התפתחויות טכנולוגיות עשויות לשקף תמורות החלות בחברה ומהוות מדד מרכזי בעיני הגישה בבואה להסביר שינויים חברתיים.
השפעות טכנולוגיות המידע והתקשורת על החברה
הגישה מצביעה על מספר מאפיינים של טכנולוגיות תקשורת ומידע וההשלכות של ההתפתחויות בהן על החברה:
דחיסת זמן-מרחב: בעידן הטכנולוגי מתקצר, ישנה יכולת לתקשר באופן מיידי, בכל זמן ובכל מקום.
שינוי צורות חברתיות: בעבר הסביבה הייתה ממשית יותר זאת בהשוואה להופעת קהילות ברשת.
בישור ושינוי צורות השליטה: ישנם הבדלים באופן בו כל צורת שלטון עושה שימוש בטכנולוגיות המידע והתקשורת.
אינטראקטיביות והתאמה אישית: התוצר הטכנולוגי נובע מצורכי הפרט.
התאמה איית זו עשויה להביא גם להתפרקות הקהילות המדומיינות שכן כל פרט מקבל מידע שונה אשר מותאם לתחומי העניין המושכים אותו.
במציאות כזו המידע ש"כולם" יודעים ומשמש כמכנה משותף נחלש עד נעלם לחלוטין ומפרק את הקהילה.
הפרדה בין תקשורת רציפה לתקשורת שאינה רציפה: מעבר לניהול מערכות יחסים מרחוק התלויות בטכנולוגיה.
הסתמכות זו על הטכנולוגיה מחלישה, על- פי הגישה, את הקשרים והופכת אותם לפחות רציפים.
דוגמה לאופן בו התפתחות טכנולוגית משפיעה על החברה ניתן למצוא בסדרת הטלוויזיה "מראה שחורה".
סדרת הטלוויזיה מאירה בכל אחד משלושת הפרקים שבה השפעה חברתית שונה כתוצאה מטכנולוגיה קיימת או בדיונית בתחום המידע והתקשורת.
הגישה החברתית היא גישה בתחום חקר התקשורת אשר יוצאת מנקודת הנחה כי החברה היא המעצבת את הטכנולוגיה.
הגישה נמנית יחד עם שתי גישות נוספות בחקר טכנולוגיות מידע ותקשורת: הגישה הטכנולוגית והגישה הסביבתית.
הגישה מזוהה עם ריימונד וויליאמס אשר טען כי יש לראות את הטכנולוגיה כשוות ערך לחברה.
הסדרים חברתיים (חוקים, רגולציה, תרבות, צרכים כלכליים) הנובעים מצרכים, ערכים ותרבויות של יחידים, קבוצות וחברות, הם אלו שמעצבים, מייצרים ומפיצים טכנולוגיות מידע ותקשורת, כמו גם משפיעים על טכנולוגיות מידע ותקשורת קיימות.
ההסדרים מושפעים ממהלכים פוליטיים וכלכליים, ועל כן ההסדרים משתנים בכל תקופה ובכל ציבור.
ארגונים, תאגידים, גורמים רשמיים ומוסדות.
אינדיבידואלים, צרכנים של הטכנולוגיות, הקהל.
הגישה קמה כביקורת לגישה הטכנולוגית וטענתה העיקרית היא כי הטכנולוגיה לבדה אינה מסבירה התפתחויות שונות בחברות בהן קיימת אותה טכנולוגיה.
הגישה לוקחת בחשבון את האנשים שמאחורי הטכנולוגיות- היוצרים והמשתמשים.
המחאה החברתית בקיץ 2011: המחאה הופצה ברשת החברתית פייסבוק.
הראינוע שהיה קיים עשרות שנים לפני שהפך נגיש לאוכלוסייה, זאת כיוון שלא היו משקיעים ולא ראו בכך פוטנציאל כלכלי.
בדוגמה זו ניתן לראות כי כאשר מסתכלים על ההיסטוריה של הטכנולוגיה ניתן לראות כי צורך קדם לטכנולוגיה, משמע שהחברה, בה הצרכנים, הם אלו המביאים לחידושים טכנולוגיים.
הגישה החברתית אף יכולה לאפשר הסתכלות נאו-מרקסיסטית ולטעון כי לבעלי הכוח נגישות גבוהה יותר לטכנולוגיה ולכן באפשרותם לרתום את השימוש בטכנולוגיה לקידום האינטרסים שלהם.
וויליאמס במאמרו מתייחס לאסכולת פרנקפורט ומתאר מצב מציאותי שבו פיתוח טכנולוגיה מסוימת יכול לעזור לקבוצת בעלי הון בחברה, לארגון או אף למדינה לשלוט על ההמונים.
הגישה החברתית אינה סותרת את הגישה הטכנולוגית, אלא מציעה נקודת מבט שונה על החברה ועל התפתחות הטכנולוגיה.
הגישה החברתית מסתכלת בעין ביקורתית יותר על אופן השימוש של החברה בטכנולוגיה לעומת הגישה הטכנולוגית ומבטה החיובי יותר.
ההבדל העיקרי הוא שהגישה הטכנולוגית תראה בטכנולוגיה הגורם המשפיע על החברה, היא מסיקה על החברה מתוך הטכנולוגיה.
הגישה החברתית מסתכלת על האנשים שמאחורי התאגידים, רואה את הפרטים בחברה כמשפיעים על התפתחות הטכנולוגיה ומתייחסת ליחידות הניתוח השונות בחברה.
הגישה הסביבתית בחקר התקשורת או הגישה האקולוגית בחקר תקשורת, היא שיטת מחקר בתחום חקר התקשורת המנסה לתאר ולהסביר את התופעות והשינויים המתחוללים בחברה האנושית בראי ההתפתחות הטכנולוגית והחברתית כאחד.
הגישה היא המאוחרת מבין השלוש המיוחסות לחקר טכנולוגיות מידע ותקשורת.
השתיים שקדמו לה הן הגישה הטכנולוגית והגישה החברתית.
הגישה שמה לה למטרה לגשר ולפשר בין שתי האסכולות המתחרות אשר קדמו לה.
בעוד הגישה הטכנולוגית טוענת מחד להשפעה חזקה יותר של הטכנולוגיה על החברה ומאידך טוענת הגישה החברתית כי החברה היא הקובעת את התפתחות הטכנולוגיה, מציעה הגישה הסביבתית קו פשרני המצביע על הדדיות ויחסי גומלין בין הטכנולוגיה לחברה.
ניתן לתאר סכמטית את שלוש הגישות באופן הבא (החצים מייצגים השפעה):
הגישה הטכנולוגית: טכנולוגיה ← חברה ← טכנולוגיה
הגישה החברתית: חברה ← טכנולוגיה ← חברה
גם שתי הגישות הראשונות אינן מתאפיינות בדטרמיניזם טהור לכאן או לכאן ושתיהן מכירות בהשפעות הדדיות מסוימות.
הגישה רואה את מערכת היחסים בין הטכנולוגיה לחברה כמכלול המקיים יחסי גומלין בין הצדדים.
מושג זה חשוב במיוחד להבנת הגישה הסביבתית הרואה בהתפתחות המדיה והחברה כתהליך רב-כיווני ולא רק דו-כיווני.
תהליך זה טומן בחובו השפעות הדדיות בעוצמתן וחשיבותן של החברה על הטכנולוגיה ולהפך.
לא ניתן להפריד בין החברה לבין הטכנולוגיה בה נעשה שימוש, כאמור זהו מכלול אחד.
הגישה בוחנת את מערכת היחסים בין החברה לטכנולוגיה באמצעות ארבעה מרכיבים:
אוכלוסייה - מוגדרת כקבוצת אנשים ספציפית הצורכת את אותם התכנים באמצעות אותה הטכנולוגיה.
על מנת שקבוצה תיחשב כאוכלוסייה, עליה לקיים שני גורמים:
כוונה להשיג את הטכנולוגיה או אמצעי התקשורת.
כך למשל, הרצון לרכוש טלפון חכם.
יכולת להשיג את הטכנולוגיה או אמצעי התקשורת.
כך למשל, היכולת הכלכלית לרכוש טלפון חכם.
צורך קוגניטיבי- צורך הכרתי בקבלת מידע.
צורך רגשי - סיפוק צרכים רגשיים.
צורך אסקפיסטי (בריחה מהמציאות) - רצון להתנתק ולנוח.
צורך חברתי - שייכות וקשר לקהילה.
צורך אישי - שיפור עצמי וטעמים אישיים.
צפייה בתוכניות חינוכיות ולימודיות לדוגמה.
משאבים - זהו מושג חשוב בגישה הסביבתית.
מהם המשאבים העומדים לרשות האוכלוסייה להגשמת צרכיה?
משאבים יכולים להיות הן גשמיים כגון כסף והן מופשטים כגון ידע.
סביבה - המרחב התקשורתי בו ממוקמים האוכלוסייה והמשאבים.
הסביבה משפיעה ומעצבת את מערכת יחסי הגומלין בין החברה לטכנולוגיה.
מושג מרכזי בגישה הסביבתית בחקר התקשורת הוא מאזן התקשורת.
מדובר למעשה על מאזן בין צורכי אוכלוסייה נתונה לבין המשאבים התקשורתיים העומדים לרשותה.
על מנת להעריך את מאזן התקשורת, קבעו החוקרים שני סמנים קיצוניים תאורטיים, אשר אינם מתקיימים הלכה למעשה במציאות:
מאזן חיובי מלא - כל הצרכים התקשורתיים ממולאים ומסופקים על ידי המשאבים הקיימים.
מאזן שלילי מלא- שום צורך תקשורתי אינו ממולא ומסופק על ידי המשאבים הקיימים.
מאזן תקשורתי הוא דינאמי ומשתנה בין תקופה לתקופה ונע בין מגמה חיובית (קרוב יותר למאזן חיובי מלא) לבין מגמה שלילית (קרוב יותר למאזן שלילי מלא).
יש להבדיל בין מאזני הצרכים והמשאבים עבור כל אוכלוסייה בנפרד.
אין דין מאזן התקשורת עבור המגזר החרדי בישראל כדין אותו מאזן עבור המגזר הערבי לדוגמה.
מתן ואספקת גישה למשאבים העונים על צורכי אוכלוסייה נתונה.
תהליכים חברתיים וטכנולוגיים המאפשרים גישה טובה יותר וקלה יותר למשאבים המספקים מענה לצרכים יחשבו כתהליכי העצמה תקשורתית.
תהליכים המונעים את הגישה החופשית למשאבים אלו יכונו שלילת העצמה תקשורתית.
איסוף מידע אודות תוכני גלישה מועדפים המתבצע כיום ברשת האינטרנט והתאמת התכנים באופן אישי עבור כל גולש הוא דוגמה מובהקת לתהליך קסטומיזציה המצמצם את מבחר הצרכים עבור כל משתמש ושולל את ההעצמה התקשורתית שלו.
דוגמאות ליצירת מאזן תקשורת חיובי כוללות התערבות ממשלתית בצורת חקיקה, חינוך ביקורתי למדיה ויצירת ערוצי תקשורת חלופית מהקהילה, על ידי הקהילה ולמען הקהילה.
הגירוש הגדול של מרץ - שם למבצע של משרד לביטחון המדינה הסובייטי באסטוניה הסובייטית, לטביה הסובייטית וליטא הסובייטית במהלכו גורשו כ-100 אלף אזרחים לסיביר.
בעקבות מהפכת אוקטובר ומלחמת האזרחים ברוסיה לאורך חוף הים הבלטי הוקמו מדינות עצמאיות אסטוניה, לטביה וליטא.
בשנת 1940 כתוצאה מסיכומים של הסכם ריבנטרופ–מולוטוב לשטחי מדינות אלו הוכנסו יחידות של הצבא האדום, משטרים דמוקרטיים הוחלפו בממשלות תומכות בברית המועצות ובסופו של תהליך המדינות סופחו לברית המועצות.
כבר בתחילת יוני 1941 בוצע גירוש המוני של אזרחים לסיביר.
במהלך מלחמת העולם השנייה השטח נכבש על ידי ורמאכט.
תושבים לא מעטים הצטרפו לצבא הנאצי ולחמו נגד הצבא האדום.
לאחר קריסת המשטר הנאצי ביערות הסתתרו מתנגדי הכיבוש הסובייטי ומספר שנים הם ניהלו מאבק מזוין נגד השלטון.
בהתאם להחלטת הממשל הסובייטי מ-29 בינואר 1949 החלו הכנות לגירוש איכרים מבוססים ומשפחותיהם, משפחות מתנגדי המשטר, תומכי מתנגדי המשטר וכו'.
ב-12 במרץ הוצא צו שר הפנים של ברית המועצות על ביצוע הגירוש.
המבצע היה באחריות משרד לביטחון המדינה בראשות ויקטור אבאקומוב ומשרד הפנים היה היחידה המסייעת.
לצורך המבצע לאזור הובאו יחידות צבא נוספות בהיקף של כ-10 אלף חיילים.
הגירוש עצמו בוצע על ידי יחידות של 9-10 איש שכללו שלושה סוכני ק.ג.ב, 2 חיילים ו-4-5 פעילים מקומיים.
בניגוד למבצע גירוש של יוני 1941 המשפחות לא הופרדו וכול חברי המשפחה הובאו לאותו מקום הגליה.
בסך הכול גורשו כ-94 אלף אזרחים, מתוכם 72% נשים וילדים.
מאסטוניה גורשו 21,000 אזרחים, מלטביה 42,000 אזרחים ומליטא 31 אלף אזרחים.
היקף המגורשים הגיע לכ-2-3% מכלל אוכלוסיית הרפובליקות.
רוב הגירוש התרחש ב-25 במרץ, והשלמות קטנות התבצעו בימים לאחר מכן.
כל המגורשים חתמו על מסמך לפיו קיבלו מעמד תושב מיוחד ללא זכות לחזור ועונש של 20 שנות עבודת פרך אם ינסו לברוח.
הם היו צריכים להתייצב במשרד מקומי של משרד הפנים פעם בחודש.
המגורשים התיישבו במחוז אמור, מחוז אירקוטסק, מחוז קרסנויארסק, מחוז נובוסיבירסק, מחוז אומסק ומחוז טומסק.
בהתאם לצו של הסובייט העליון קיבלו 75 עובדי מערכת הביטחון את עיטור הדגל האדום, ועוד 17 אנשים קיבלו עיטורים אחרים על הצטיינות בביצוע הגירוש.
לאחר פטירת יוסיף סטלין בשנת 1953 וקבלת הרשאה לחזור בשנת 1957 החל לזרום זרם חוזרים מסיביר ועד לתחילת שנות ה-60 חזרו כל המגורשים שנותרו בחיים.
לפי הערכה כ-12% מהמגורשים נפטרו.
בתחילת המאה ה-21 נערכו באסטוניה משפטים נגד מבצעי הגירוש, והם נשפטו למספר שנות מאסר.
הגישה, או התאוריה המדעית של המיתוס, מתייחסת למספר תאוריות הנוגעות לחקר המיתוס ולאופן בו הוא מתפקד כהסבר לתופעות מדעיות.
המיתוס, על פי חלק מן החוקרים (כגון טיילור ותומכיו), היה קודמו של המדע.
לעומת זאת, חוקרים מאוחרים יותר (כגון פרייזר, מלינובסקי, בולטמן), מתנגדים להקבלה הזאת שבראשה עמד טיילור, ומציעים הקבלות שונות במקומה.
הנושאים העיקריים עליהם דנו חוקרי הגישה הם שהמיתוס עונה על צורך אנושי להכרת והסברת העולם.
הוא עושה זאת באופן הנחשב פרימיטיבי ופחות מובנה ולוגי (כפי שניתן לראות זאת במיתוסים רבים: ניגודים ופרטים שלא מתיישבים זה עם זה, הנחות ללא ביסוס ועוד) לעומת המדע המודרני.
המיתוס לפיכך הוא שלב התפתחותי בהיסטוריה האנושית.
למיתוסים מודרניים הנוצרים כיום ניתן תפקיד חדש, ייעוד שונה לעומת המיתוס הקדום.
האנליזה המדעית של המיתוס מציעה תובנות לגבי אופן היווצרות המיתוס, הנוגעות לתרבות, היסטוריה, פסיכולוגיה ותחומים נוספים.
החוקרים הראשוניים היו אנתרופולוגיים והיסטוריונים.
החוקרים המרכזיים שדנו בנושא הם: אדוארד ב' טיילור, ג'יימס ג'ורג' פרייזר, רודולף בולטמן והנס יונאס, הנרי פרנקפורט, וברוניסלב מלינובסקי.
ראשית החקר המדעי של המיתוס היה במאה ה-19, לאחר גילויים חדשניים בתחום הארכאולוגיה והאנתרופולוגיה.
חוקרים כגון טיילור, פרייזר ואחרים תרמו להבנת המיתוס באופן מדעי.
מאוחר יותר, התקדמויות משמעותיות בתחומי חקר האדם הקדום (פסיכולוגיה, ארכאולוגיה, בלשנות ועוד) הובילו לשינוי גם בתפיסת המיתוס.
המיתוס כמקבילה פרימיטיבית למדע תאורטי
אדוארד טיילור מכליל את המיתוס כחלק מן הדת, ואת הדת והמדע כחלק מהפילוסופיה.
טיילור משתמש במושג פילוסופיה במובנו הרחב כשיא החוכמה האנושית, לוגיקה טהורה.
את הפילוסופיה הוא מחלק לפילוסופיה פרימיטיבית ולפילוסופיה מודרנית.
את הפילוסופיה הפרימיטיבית הוא מזהה עם הדת הפרימיטיבית.
את הפילוסופיה המודרנית הוא מחלק לדת מודרנית ולמדע מודרני.
המדע המודרני והדת הפרימיטיבית מקבילים זה לזה בתפקודם, והדת הפרימיטיבית משמשת כמחליפתו הפרימיטיבית של המדע המודרני.
הדת המודרנית מורכבת משני יסודות: מטאפיזיקה ואתיקה.
הדת הקדומה נעדרת את שניהם.
אתיקה קיימת בתרבות הקדומה, אך לא בדת הקדומה.
בהסבר זה מציג טיילור את גישתו לגבי המיתוס; הדת הפרימיטיבית, ובכללה המיתוס, מלאו תפקוד זהה לזה של המדע המודרני – הסברת תופעות הטבע בהן נתקל האדם הקדום.
המיתוס על פי טיילור נחשב פרימיטיבי ואף שגוי לעומת המדע המודרני.
הוא נוצר על מנת לענות על הצורך ה"מדעי" של האדם הקדום.
כאשר צורך זה נענה על ידי המדע, אין צורך במיתוס, ולכן, על פי טיילור, הוא אינו קיים היום.
שמירתו היום נעשה מסיבות פולקלוריסטיות ותרבויות, כאוצר תרבותי ולאומי.
דת אכן קיימת היום, אך בתפקוד חדש.
תפקודה החדש של הדת הוא למטרות מוסר והכרת החיים הקדמונים.
טיילור מתנגד לקריאת המיתוס בצורה סמלית, מטפורית או אנליטית.
טיילור טוען כי הקדמונים תפסו את המיתוס כפשוטו, הסבר פשטני לתופעות הטבע.
ועל כן קריאה מטפורית וסמלית של המיתוס אינה מתאימה להבנת אורח החיים הקדום.
תורתו של טיילור משנה וקובעת את תפקודו של המיתוס על מנת להתמודד עם הלימת המיתוס והמדע.
טיילור מבסס את אופן הבנת הנושא של המיתוס על הבנת תפקוד המיתוס.
חוקרים מאוחרים יותר (כגון פרייזר, בולטמן ומלינובסקי) מתנגדים לתורתו של טיילור מסיבות שונות: לטענתם התורה אינה מדויקת וניזונה מחוסר נתונים והכללות שונות.
חוקרים אלו חולקים על דעתו של טיילור לגבי הקשר בין המיתוס והדת.
הם מפרידים בין המיתוס הקדום שאכן מילא תפקיד דתי, ובין המיתוס המודרני שאינו קשור לדת.
בעיני חוקרים אלה הגדרת המיתוס עצמה שונה מזו של טיילור, ולפיה המיתוס הוא מדד תרבותי חברתי המייצג את הפנים ההיסטוריים, התרבותיים, הדמוגרפיים והאנתרופולוגיים של האדם ותרבותו.
על פי הגדרה זו המיתוס קיים אף היום.
הוא לא נועד לענות על צורך, הוא תופעה תרבותית רחבה, שתפקידה מאפיין חברה.
אף המטרה והתפקוד של הדת המודרנית והפרימיטיבית נתון למחלוקות רבות.
אחרים טענו כי המוח האנושי מתוכנת ליצור מיתוסים ולחפש נרטיבים ומשמעות, תכונה הקיימת מן הסתם גם היום, שכן האדם ודרכי חשיבתו נותרים בעינם.
ג'יימס ג'ורג' פרייזר בספרו "ענף הזהב" (The Golden Bough: A Study in Comparative Religion) מסכים עם חלוקתו של טיילור לגבי המיתוס כמקבילו הפרימיטיבי של המדע ותפקודו החדש של המיתוס כחלק מהדת המודרנית.
עם זאת, פרייזר אינו רואה במיתוס אמצעי להסבר תאורטי של תופעות שונות, אלא כריטואל (מעשה, פולחן) שתפקידו טכנולוגי: השגת מטרות שימושיות.
במובן זה מקביל פרייזר את המיתוס למדע שימושי.
טיילור מתייחס למיתוס כאל טקסט אוטונומי, אך פרייזר קושר אותו לריטואל או למעשה.
בספרו "ענף הזהב" מחלק פרייזר תרבות לשלושה שלבים: מאגיה, דת ומדע.
על פי חלוקה זו המיתוס הוא סוג של שלב ביניים במעבר בין מאגיה לדת: תפקידו על פי פרייזר הוא לסייע לאדם לשלוט בעולם מסביבו.
הוא מסביר את העולם ואת תפקודו על מנת לאפשר שליטה של האדם בטבע.
כלומר מהות המיתוס היא טכנית: הענקת "כוח" לשליטה בתופעות הטבע באמצעות הבנתן.
על פי פרייזר, המיתוס נקרא באופן מילולי כיוון שהיווה הסבר ומדריך לפעולות מסוימות.
הקדמונים ממציאי המיתוס ראו בו ציווי למעשה כל שהוא.
המיתוס כייצוג החוויה האנושית של העולם
רודולף בולטמן מתנגד למספר הנחות יסוד והכללות ב"גישה הטיילוריאנית" לגבי המיתוס.
הוא מתנגד להקבלה של טיילור של המיתוס למדע תאורטי, והוא אף מתנגד לתורתו של פרייזר לגבי כך שהמיתוס מקביל למדע שימושי ולטכנולוגיה.
על פי בולטמן המיתוס הוא צוהר לחוויה האנושית של העולם.
בולטמן מכנה את גישתו כ"דה-מיתולוגיזציה".
הוא טוען שאין לתפוס את המיתוס כהסבר מדעי טהור, אלא יש לראותו כראייה סוביקטיבית תרבותית של תופעות הטבע.
לכן, יש לקרוא את המיתוס מתוך ראיה תרבותית, ובקריאה סמלית.
המיתוס אינו טקסט אוטונומי, אלא קשור ותלוי תרבות.
המיתוס של בולטמן מהווה תשובה לביקורת על המיתוס הנובעת כתוצאה מאי התיישבותו עם המדע המודרני.
בולטמן עונה בפני מבקרי המיתוס שאין לקרוא את המיתוס כהסבר קוסמולוגי, יש לקרוא אותו באופן אנתרופולוגי.
בכך משנה בולטמן את תפקוד המיתוס ואת הנושא שלו: המיתוס אינו מדעי, אלא מתאר האופן בו נתפס העולם בחוויה האנושית.
בולטמן מתמודד עם שאלת ההלימה של מיתוס ומדע מכיוון שהמיתוס והמדע לא מילאו את אותו תפקוד.
המיתוס קיים לפיכך גם היום.
מיתוס כביטוי של החשיבה המיתו-פואטית
תורתו של טיילור מתייחסת לשינויים מחשבתיים בין האדם המודרני לבין האדם הקדום.
אך היא אינה מסבירה מדוע התרחשו שינויים אלה.
הנרי פרנקפורט היה מזרחן ואגיפטולוג הולנדי.
פרנקפורט התעסק בשאלה עליה טיילור לא עונה – "במה נבדלת החשיבה הפרימיטיבית לעומת החשיבה המודרנית?".
פרנקפורט עונה על שאלה זאת על ידי השוואת הסברים מדעיים שונים למקביליהם המיתולוגיים.
ממחקריהם של פרנקפורט וממשיכיו עולה מסקנה לגבי צורת החשיבה הפרימיטיבית, או כפי שהם מעדיפים לקרוא לה, החשיבה המיתו-פואטית.
החשיבה המיתו-פואטית היא סוג החשיבה של בני העולם הקדום.
על פי פרנקפורט, החשיבה המיתו פואטית התבטאה באופנים רבים, ביניהם אף המיתוס.
ניתן ללמוד מתוך המיתוס על החשיבה המיתו פואטית והחשיבה המודרנית.
החשיבה המיתו-פואטית התאפיינה בפרסונליות ובחוסר יכולת להבחין בין האובייקטיבי לבין הסובייקטיבי.
לעומת זאת ההסבר המדעי הוא אימפרסונלי במהותו.
האדם התקשה להבחין בין האנושי ללא-אנושי, בין תכונותיו לתכונות האחר.
כפי שניסח זאת מרטין בובר, "אני והוא" ו"אני וזה".
האדם הקדום חווה את העולם כמישהו, כאשר האדם המודרני חווה את העולם כמשהו.
אי יכולת ההפרדה הזאת נובעת, על פי פרנקפורט, כתוצאה מהתרבות ההומניסטית והאגוצנטרית הקדומה.
על פי פרנקפורט, כפי שהם כותבים בספר המפתח שלהם ("Before Philosophy"), ההתפתחות מחשיבה מיתו-פואטית לחשיבה מדעית התרחשה בתרבות היהודית, כיוון שזו מניחה את קיומו של אל יחיד, או כוח לא פרסונלי.
חוקר המיתוסים בן זמננו, רוברט סגל, מוצא בעיות רבות בתזה של הנרי פרנקפורט.
ראשית, הוא אינו מוצא חדשנות בתאוריה של פרנקפורט.
הוא אינו מוצא הבדל בין התאוריה של פרנקפורט לבין האנימיזם של טיילור.
שנית, ניתן לחוות כל תופעה גם כמשהו וגם כמישהו.
שלישית, אין תרבות היכולה להתייחס לטבע כאל "אתה" ובו בזמן להיות מרוחקת דיה ממנו על מנת לגדל יבול, לדוגמה.
רביעית, אפיון התרבות והדת היהודית והיוונית הקדומה כלא מיתו – פואטיים הם פשטניים עד מאוד וחסרי כל יסוד.
המיתוס כמקבץ תשובות לשאלות קיומיות
ברוניסלב מלינובסקי אינו מקבל את הגדרת תפקוד המיתוס של טיילור ופרייזר.
בעיניו כל הקבלה של מיתוס למדע מכל סוג, תאורטי ושימושי אינה נכונה.
מלינובסקי טוען שהאדם פונה ראשית למדע לצורך מתן הסברים לתופעות טבעיות.
כשהמדע אינו יכול להסביר תופעה כל שהיא, פונה האדם לדת.
כאשר אף הדת נכשלת בהסברה, האדם פונה אל המיתוס כמוצא אחרון על מנת להסביר את שאינו יכול להסביר.
לכן מיתוסים הם הסברים לתופעות בהן האדם לא יכול לשלוט, המיתוס נועד לתעד ולהביע את אי היכולת לשלוט.
לכן מרבית הנושאים של המיתוס מתארים נושאים פילוסופיים רחבים ועמוקים.
הגישה הפילוסופית למיתוס מתייחסת למספר תאוריות המוצאות התאמה בין תפקוד המיתוס והנושא בו הוא דן לבין נושאים פילוסופיים שהטרידו את יוצריו.
המיתוס עונה על צורך אנושי כלשהו, ועל פי חוקרי הגישה הפילוסופית, הצורך הוא צורך פילוסופי.
חלק מן החוקרים רואים במיתוס פילוסופיה, בעוד שאחרים רואים בו כקדם-פילוסופי וקדם-לוגי, כלומר מחליפה הפרימיטיבי של הפילוסופיה המובנית: תשובה בלתי מובנית או מוכחת לוגית לבעיות פילוסופיות בוערות.
בין החוקרים החשובים שעסקו בטבעו הפילוסופי של המיתוס ניתן למנות את לוסיאן לוי-בריהל, פול רדין ואלבר קאמי.
גם פרשנותם של חלק מהחוקרים שעסקו בגישה המדעית למיתוס (ע"ע הגישה המדעית למיתוס) רלוונטית לדיון על טבעו הפילוסופי של המיתוס שכן היא מובילה למסקנות סיסטמטיות מתודולוגיות הנוגעות לאופיו הפילוסופי של המיתוס.
החשיבה המיתית כהפך של הפילוסופיה
ע"פ טיילור ופרייזר, האדם הקדום חושב בצורה זהה או קרובה לצורת חשיבתו של האדם המודרני.
לעומת זאת, לוסיאן לוי-בריהל מבדיל בין צורת החשיבה הקדומה לזו המודרנית.
לא זאת בלבד שהמיתוס אינו מבוסס אמפירית בדומה לחשיבה המדעית של היום, הוא גם א-לוגי, "קדם- לוגי" בלשונו של לוי-בריהל.
האדם הקדום, ע"פ טיילור ופרייזר, מבחין בעולם באופן זהה לאדם המודרני, קרי כצופה מן החוץ המתבונן בעולם, עורך ניסויים לצורך הבנתו אך לעולם אינו משפיע על תוצאותיהם.
לעומתם טוען לוי-בריהל שהאדם הקדום רואה את העולם כחלק ממנו.
הוא אינו מבדיל או מפריד בינו לבין הטבע והוא שואף להתייחד עמו, לשלב קדום, סימביוטי במהותו.
המיתוס מורכב מיסודות שבהכרח נוגדים את המדע, על פי לוי-בריהל, שכן כל התופעות, לרבות בני האדם עצמם, חפציהם ותרבותם, הם חלק מתחום אימפרסונלי ומיסטי המתמזג עם הטבע.
טיילור ופרייזר מכלילים את המיתוס כפילוסופיה, בזמן שלוי-בריהל מעמיד אותו מול הפילוסופיה, כיוון שהפילוסופיה, על פיו, דורשת התרחקות ומרחק בין האדם לבין הטבע.
כיוון שהאדם הפרימיטיבי מתייחד עם הטבע, הוא אינו פילוסופי במהותו.
בניגוד ללוי-בריהל, שראה בחשיבה המיתו-פואטית חשיבה קדם מדעית, הנוגדת במהותה את החשיבה המדעית המודרנית, פול רדין האמין בקיומם של יסודות פילוסופיים, לוגיים ומובנים בתוך המיתוס.
רדין מחלק כל תרבות ל"אנשים רגילים" ול"הוגים".
ההוגים מחפשים אחרי ההסבר הפילוסופי המלא, לעומת ה"אנשים הרגילים", המסתפקים בהסבר פשוט ו"א-לוגי".
אמנם גם ה"אנשים הרגילים" מעדיפים הסברים מובנים בעלי תבניות דומות, אך הם מוכנים להסתפק אף בהסברים פחותים.
כמות ה"אנשים הרגילים" וה"הוגים" נותרת זהה בכל דור ודור.
על פי רדין, ההסברים המיתו-פואטיים התפתחו בהדרגה להסברים מדעיים מובנים יותר כתוצאה מהתפתחות ומהתקדמות ההיסטוריה.
ה"הוגים" המאוחרים מסתמכים על ה"הוגים" הראשונים וכך נוצרת התקדמות.
ההסבר של רדין מבטל את הסברו של לוי-בריהל לפיו האדם הקדום בכלל לא חשב בצורה קרובה לצורת החשיבה של האדם המודרני.
מספר חוקרים, ביניהם הנס יונאס ורודולף בולטמן, רואים במיתוס אמירה פילוסופית, כעין מעשייה בעלת מסר פילוסופי.
אלבר קאמי יישם את שיטות האנליזה של חוקרים אלו בפרשנותו למיתוס של הומרוס "סיזיפוס".
בפרשנות זו מתאים קאמי את המיתוס אל האקזיסטציאליזם, הזרם בו הוא דוגל.
הומרוס מתאר את סיזיפוס כאדם מסכן הראוי לרחמים: סיזיפוס נידון לגלגל אבן במעלה הר גבוה, אך בכל פעם שהאבן מגיעה לפסגת ההר, היא מתגלגלת למטה שוב וסיזיפוס נאלץ לחזור ולגלגל אותה לפסגה שוב ושוב באופן נצחי.
קאמי, לעומת זאת, אינו מתייחס לסיזיפוס ברחמנות, אלא בהערצה.
סיזיפוס נידון לגורל האנושי המצפה לכל האדם: חיים ללא מטרה וכיוון – "האבסורד שבקיום האנושי", בלשונו.
סיזיפוס יודע את גורלו ואת עתידו, אך במקום להתאבד ולשים קץ לסבלו, הוא ממשיך.
ועל כן הוא דמות הראויה להערצה, על גבורתה לעמוד מול הגורל האנושי, האקזיסטנציאליסטי.
ניתן ליישם את הפרשנות של קאמי גם על מיתוסים רבים נוספים, למשל: הדנאידות, פרומתאוס ועוד.
קאמי סובר כי המיתוס הוא פתח לחשיבה האקזיסטנציאליסטית של האדם, ושיש לקרוא, לנתח ולהבין את המיתוס באופן אקזיסטנציאליסטי.
הגישה הסינתטית פונטית ללימוד קריאה היא שיטה להוראת קריאה שיטתית שבה לומד הילד את כל צלילי האותיות המרכיבות את המילה לפני שהוא מתבקש לקרוא את המילה עצמה בשלמותה.
זאת, בשונה מהגישה הגלובלית להוראת הקריאה (או "גישת המכלול") שבה לומד הילד מילים שלמות או משפטים.
מקור השם "הגישה הסינתטית" לקוח מתוך המושג באנגלית to synthesis, לחבר ביחד או לערבב, כלומר בגישה זו על הלומד לחבר יחד את צלילי האותיות למילה.
שיטות להוראת קריאה ניתן למיין על פי היותן מדגישות צופן, או מדגישות משמעות.
השיטה המדגישה משמעות, הנקראת גם הגישה הכוללנית או הגלובלית, מניחה כי הקריאה היא תהליך טבעי, וכפי שהשפה המדוברת נרכשת רק כשיש לה שימוש פונקציונלי, השפה הכתובה תירכש רק שהילד יתנסה בה.
כלומר כמו שלומדים לדבר על ידי דיבור כך צריך ללמוד לקרוא על ידי קריאה.
לכן, לפי שיטה זו הילד לומד מילים שלמות, וההנחה היא שהוא יחבר את המילים לרעיונות בראשו, וכך המילים יקבלו משמעות.
בשל כך, מתנגדים מחזיקי הגישה הזו להקניית הקריאה באופן טכני ומשעמם על ידי צלילי אותיות, שאין בהם משמעות בפני עצמם.
בישראל מיושמת שיטה זו באמצעות "שיטת קל"מ" - קריאה ללא מקראה.
ולרב היא כוללת למידה של מילים, משפטים וסיפורים מתוך ההקשר השפתי של הילד, ללא פירוקן במודע לצלילים.
הגישה המדגישה צופן נקראת גם הגישה השיטתית.
לפי גישה זו, בדומה להנחות של הפסיכולוגיה ההתנהגותית, הקריאה היא אוסף של מיומנויות שיש לרכוש אותן בסדר מסוים: ממיומנויות פשוטות למיומנויות מורכבות עד הגעה לשליטה ואוטומטיות בביצוע פעולות הקריאה.
לכן בגישה מסוג זה, יש ללמד קודם את ההתאמה בין הצופן הצלילי לבין הצופן החזותי של המילה.
השיטה הסינתטית פונטית להוראה היא למעשה תת-גישה בתוך הגישות השיטתיות להוראת קריאה, המדגישות צופן.
גישה שיטתית נוספת להוראת הקריאה היא הגישה האנליטית שבה מחלקים את המילה ליחידות (ולא לצלילים בודדים כמו בשיטה הסינתטית).
שימוש בגישה הסינתטית פונטית בישראל
השימוש המפורסם ביותר בגישה הסינתטית פונטית בישראל נעשה בתוכנית הטלוויזיה בלי סודות שהחלה את שידוריה בערוץ הראשון בשנות ה-70. בתחילה התוכנית לימדה קריאה לפי הגישה הסינתטית פונטית.
במשך השנים החלה לשלב התוכנית גם את הגישה האנליטית, והוכנסו לתוכנית תכנים וטקסטים ברמה אוריינית גבוהה יותר, תהליך החזרה על מילים הופחת, והחלו להתמקד בהבנת טקסטים.
הגישה הפונטית היא גישה מאורגנת המאפשרת לתלמיד ללמוד בצורה הדרגתית ומסודרת.
ככל שמתקדמים בלמידה הלימוד יעיל ומהיר יותר.
הגישה הפונטית סינתטית היא שיטת לימוד פרטנית שבה יש אפשרות למעקב על כל תלמיד וקצב הלמידה שלו.
שיטה זו מאפשרת לזהות היכן נמצאים הקשיים אצל כל תלמיד ותלמיד ולעזור לכל אחד להתקדם בקצב.
שיטה זו עוזרת לתלמיד לחלק וליעל את הקשב שלו למספר דברים, לדוגמה: בתחילה התלמיד מתרכז בצלילי המילים ומקשר אותם למילה עצמה.
לאחר שרכש מיומנות זו והתנסה בה, יהיה לו יותר קל להתרז בהבנת המילה אותה פיענח.
הגישה מחייבת קשר רצוף בין המורה לתלמיד ולכן אינה חסכונית, דורשת משאבים רבים ואורכת זמן רב.
גישה זו, השמה דגש על למידה שיטתית של צלילי אותיות והברות, הלמידה עלולה להיות טכנית ומשעממת והתלמיד עלול למצוא את עצמו מאבד ריכוז פעמים רבות.
הלמידה השיטתית והטכנית עלולה ליצור קריאה מצרפת לפי צלילי האותיות והתנועות ללא משמעות למילים.
הגישה עובדת לפי שיטת פיענוח של מילים, לפיכך, התלמיד עלול לחשוב שמטרת הקריאה היא פענוח של מילים ולא הבנתן.
הגישה הפיידוצנטרית היא תאוריה בחינוך, המשויכת לחינוך הפרוגרסיבי.
ניצניה של התפיסה הפיידוצנטרית (מיוונית: παιδί - פיידי, ילד, κέντρον - צנטרום, מרכז) הופיעו בכתביהם של הוגי דעות באירופה במאה ה-18 ובמאה ה-19, והיא פותחה עם התפתחותם של מדעי החברה ומדעי ההתנהגות לאחר מלחמת העולם הראשונה.
במאה ה-20 התחולל שינוי בעולם המערבי, מגישה חינוכית דכאנית (לדעת הפרוגרסיבים), אשר שמה במרכז את המורה ואת ההורה - לגישה משתפת, אשר שמה במרכז את הילד ואת התלמיד.
גישה זו נקראת הגישה הפיידוצנטרית, באשר חסידיה רואים בילד ובצרכיו את התבחין שעל פיו יש לכוון את תכנון לימודיו.
הגישה הפיידוצנטרית היא אחת מאבני היסוד של ההוראה היחידנית, אשר מכירה בקיומה של שונות באוכלוסייה, וכפועל יוצא מזה מכירה בעובדה כי תפקיד בית הספר להיענות לשונות הזו, תוך התאמת הסביבה הלימודית לצורכי הלומדים מצד אחד, ולדרישות מערכת החינוך מצד שני.
תומכים קיצוניים של הגישה הפיידוצנטרית מבטלים כליל את חשיבותם של מוסדות חינוך, אולם מרבית תומכי הגישה הפיידוצנטרית מנסים לגשר בין צורכי הלומד לבין צורכי החברה.
החינוך, על פי גישה זו, מתמקד בהסרת מכשולים וביצירת תנאים ואווירה בונה, שיאפשרו לילד להוציא לפועל את כישוריו ואת יכולתו האישית.
על פי תפיסה זו, יש להשפיע על הילד באמצעות הסברים רציונליים, אשר מתחשבים בתפיסה המוגבלת של הילד, ובאמצעות משובים חיוביים מצד סביבתו הקרובה.
אין להשפיע על הילד על ידי כפיית דעתם של המבוגרים ולא על ידי תגובה אימפולסיבית לכישלונותיו (למשל: בצעקות, איומים ועונשים).
התפיסה החינוכית המבוטאת בגישה הפיידוצנטרית היא גם יסוד חשוב בהומניזם.
הוגים מרכזיים בהומניזם שללו את הסמכותנות שהייתה אופיינית בחינוך הישן (כחלק מהסמכותנות ששהייתה נהוגה במשפחה, ואף ברוב הדתות).
הוגים רבים דגלו בפיתוח הביטוי האינדיבידואלי של התלמיד.
בין הוגי הדעות המרכזיים של התפיסה הפיידוצנטרית: ז'אן-ז'אק רוסו, יאנוש קורצ'אק, אלכסנדר ס.
ניל (מייסד בית הספר הפתוח סאמרהיל) וג'ון דיואי.
רוסו ראה את תקופת הילדות כתקופה העומדת בפני עצמה, ולא כתקופה שנועדה להכין את הילדים לחייהם הבוגרים.
לדידו, תהליך הלמידה יתבצע דרך הסתכלות על הטבע ודרך ההתנסות בחיי היומיום על פי נטיותיו ורצונותיו של הילד.
יאנוש קורצ'אק הדגיש את הכבוד והאהבה לילד - "אין הילד מי שיהיה גדול בעתיד, אלא מי שעכשיו הוא ישות בפני עצמה".
בתפיסתו, תפקיד המחנך הוא לעודד את הילד לחנך את עצמו, לחזק אותו וליצור אצלו ביטחון.
אלכסנדר ניל טען, שבכל ילד יש מאפייני אישיות המיוחדים רק לו, וחובתו של המחנך לשמר את הייחודיות הזאת.
בהתאמה לרעיון ההומניסטי שכל אדם זכאי לחופש, ניל דרש לאפשר לכל ילד להתחנך באווירה חופשית ומאפשרת, כך שכל ילד יוכל להתפתח בהתאם לייחודו.
לדבריו, אחת ממטרות החינוך צריכה להיות לעצב ילדים "פעילים, יוצרים, אוהבי חיים ולא חלקיקים נטולי חיים, בלתי יצרניים ומתופעלים".
כמו כן, ניל שאף להתאים את בית הספר לילד, וליצור את התנאים הטובים ביותר להתפתחותו, לגדילתו ולהיענות לצרכיו האינדיבידואליים.
ג'ון דיואי, ממובילי החינוך הפרוגרסיבי, הסיט את הדגש מן החברה אל הילד היחיד.
לדידו, חיי הילד הם ערך בפני עצמו, ולא אמצעי להכנת אדם מחונך לעתיד.
החינוך הפרוגרסיבי לא מכיר במטרות קבועות, אלא במטרות שיש לעצב תוך כדי הוראה והתנסות, והעשייה מגרה את הלמידה - והלמידה דוחפת לעשייה, במסגרתה יש פתרון בעיות וחשיבה מתמשכת.
הַגָל הוא ביטאונה של אגודת חובבי הרדיו בישראל.
הוא יוצא פעם בחודשיים, החל משנת 1949, ונערך על ידי מיכאל ברק.
מטרתו של הביטאון, היא להעלות את הנושאים המעניינים והחשובים ביותר לחובבי הרדיו בישראל.
"הגל" עבר גלגולים רבים לאורך הזמן.
בראשיתו של הביטאון, הוא היה עמוד קצר שנשלח לכל מנויי האגודה.
בהמשך דרכו, הפך למוסף בביטאונים אחרים.
נכון לעכשיו, הוא ביטאון העומד בזכות עצמו.
הביטאון מכיל מאמרים בנושאים טכניים, סיפורים המעניינים חובבים בישראל, עדכונים מאגודת החובבים, רישומים של פגישות ודיונים שערכה האגודה.
הגל המשודר, היא מעין תוכנית רדיו, המשודרת בתדרי החובבים.
התוכנית משודרת כל שבוע ביום שלישי, בשעה 19:30. היא נערכת על ידי פבלו רמי שטרנפלד, ומשודרת דרך ממסר תל אביב בתדר 145.775MHz.
מבנהו של הגל המשודר, הוא קבוע ולא ממש אופייני לתוכניות רדיו.
הגישה המוטיבציונית או הראיון המוטיבציוני (באנגלית Motivational Interview או MI) היא גישה התערבותית במקצועות הייעוץ והטיפול הנפשי, שנעשה בה שימוש נרחב בעבודה עם אוכלוסיות מגוונות, הנמצאות בתהליכי שינוי: אנשים עם בעיות התמכרות שונות, אנשים בשיקום פסיכיאטרי, אנשים המבקשים לעשות שינויים הקשורים לאורח חייהם (לדוגמה דיאטה, גמילה מעישון, וכדומה).
במרכז הגישה ישנו תהליך חקירה שיטתי ואמפתי של עמדת האדם כלפי אפשרות השינוי.
המטפל והפונה מזהים יחד מה דרוש כדי להתקדם בתהליך השינוי אל עבר השגתו ושימורו.
זוהי גישה מונחית וממוקדת אדם, שייחודה הוא פחות בטכניקות בהן היא עושה שימוש (שאת חלקן ניתן למצוא גם בשיטות טיפול נפשי אחרות), ויותר ברוחה כסגנון מנחה ליחסים אישיים.
את הראיון המוטיבציוני ניתן לשלב במסגרת טיפולים מסוגים אחרים כמו CBT, ותרפיה ממוקדת פתרונות, טיפול נראטיבי וכדומה, או ליישם אותו כטיפול בפני עצמו.
מפתחי הגישה המוטיבציונית העדיפו לקרוא למה שפיתחו בשם "ראיון מוטיבציוני" ולא "טיפול מוטיבציוני" או "התערבות מוטיבציונית" מפני שיותר משמדובר בשיטת טיפול שעומדת פני עצמה מדובר בכלי טיפולי גמיש, וקצר מועד, שניתן ליישם אותו במספר מועט של מפגשים.
בנוסף הריאיון המוטיבציוני ניתן ליישום על ידי מגוון של בעלי תפקידים טיפוליים במגוון של מקצועות ייעוץ וטיפול רפואי: רופאים, אחיות, עובדים סוציאליים, מרפאים בעיסוק אנשים העוסקים בטיפול באנשים עם התמכרויות, אנשי שיקום מקצועיים וסמך מקצועיים בבריאות הנפש ועוד.
(זאת בשונה משיטות טיפול נפשי כמו CBT למשל שנועדו לשימושם של מי שהוכשרו כמטפלים בגישה זו מסוימת זו).
הגישה המוטיבציונית פותחה בחלקה על ידי הפסיכולוגים הקליניים ויליאם מילר וסטיבן רולניק, ובהמשך על ידי מטפלים וחוקרים שיצרו התאמות של הגישה לעבודה עם קהלים ספציפיים ומגוונים יותר ויותר.
ויליאם מילר היה הראשון שתיאר את הבסיס לגישה במאמר שלו מ-1983 בכתב העת Behavioral Psychology (פסיכולוגיה התנהגותית).
במאמר תוארו אמצעים טיפוליים בהם השתמש מילר כדי לסיוע לאנשים המכורים לאלכוהול בתהליך הגמילה שלהם.
ב-1991 פרסמו מילר ורולניק עקרונות מגובשים יותר של הגישה בפירוט רב יותר, תחילה במאמר ובהמשך וכך בספר "הגישה המוטיבציונית - הגברת המוטיבציה לשינוי" שתורגם לשפות שונות בהן גם עברית.
החל משנות התשעים ואילך פורסמו ספרים ומאמרים שהציעו התאמות של הגישה לקהלים מגוונים: אנשים המעוניינים לערוך שינוי באורח החיים שלהם, אנשים החיים עם מחלות כמו סוכרת ונזקקים לשנות הרגלי חיים כדי לשמור על בריאותם,טיפול שיקומי לעבריינים, וכדומה.
כמו כן התפתחו התאמות של הגישה המוטיבציונית לא רק להתערבות פרטנית אלא גם לפסיכותרפיה קבוצתית.
בסיס ערכי - הפסיכותרפיה ההומניסטית של קארל רוג'רס
הבסיס הערכי לראיון המוטיבציוני הוא הטיפול ממוקד אדם (Person Centered Treatment), של הפסיכולוג האמריקני קארל רוג'רס.
לבסיס הערכי הזה יש בגישה המוטיבציונית כמה משמעויות:
הפונה הוא המומחה לבעייתו והוא זה שימצא את הדרך האישית שלו לעשות שינוי.
המטפל יכול לכוון, לעודד ולתמוך, אך לא לעשות את השינוי במקום הפונה.
הטכניקות בהן נעשה שימוש בראיון המוטיבציוני לקוחות מעולם המושגים של הטיפול ההומאניסטי של רוג'רס: שימוש בשיקופים, חיזוקים, סיכומים ואמצעים אמפתיים אחרים כדי לייצר שפת שינוי אצל הפונה.
המטפל נדרש להיות לא שיפוטי וכן נדרש להשתמש בגישה לא מתעמתת בשיח שלו עם הפונה.
מוכנות לשינוי אינה תכונת אישיות.
היא פונקציה של קשר בינאישי הנוצר בתהליך הטיפול.
מטרת הגישה המוטיבציונית אינה ליצור מוטיבציה יש מאין, אלא לחזק מוטיבציה באשר היא קיימת.
התהליך כולו שייך לפונה בלבד והוא זה שמוביל את תהליך השינוי, לא המטפל.
לכן אין זה תפקידו של המטפל לפתור בעיות, לקבל החלטות או לשכנע.
הראיון המוטיבציוני הוא גישה מנחה בכך שהוא עוזר לאדם לברר את עמדתו כלפי השינוי ומאפשר לו לחקור עמדה זו.
תאוריית ההגדרה העצמית (Self-Determination theory) של דצ'י וריאן
תאוריית ההגדרה העצמית מבחינה בין סוגי מוטיבציה שונים לשינוי.
לפי תאוריה זו המוטיבציה הפנימית של אדם לבצע שינוי בחייו קשורה לחוויות ההתנסות שלו בשינויים מאותו סוג.
לכן כדי להשיג שינוי בהתנהגות של אדם יש צורך בכך שהאדם יחווה את עצמו כבעל ניסיון מוצלח באותו סוג שינוי בו מדובר.
ההנחה של מילר ורולניק היא ששפה מיצרת מציאות ולכן חקירה, מחשבה ודיבור של הפונה על השינוי הרצוי יביא בסופו של דבר למעבר להחלטה ולפעולה.
זאת מפני שהפונה ישאף ליישב את הדיסוננס הקוגניטיבי, כפי שמצא פסטינגר במחקריו.
זאת בתנאי שהמוטיבציה לשינוי היא מוטיבציה פנימית, כלומר היא אינה מגיעה רק ממקור חיצוני לאדם.
מטרת החקירה הפנימית שמציעה הגישה המוטיבציונית היא לעורר באדם חוויה של אי התאמה (Discrepency) בין מחשבות או עמדות ובין אסטרטגיית פעולה נוכחית (טרם השינוי).
מעגל השינוי של פרוצ'סקה ודקלמנטה
ג'יימס פרוצ'סקה וקארלו דקלמנטה, פסיכולוגים וחוקרים אמריקאים, ניסו לענות על השאלה מה מניע אדם לערוך שינויים באורח חייו.
תיארו את עמדת האדם כלפי שינוי קונקרטי שהוא עתיד לעבור בחייו באמצעות התרשים הבא:
שלבי השינוי כפי שתארו אותם פרוצ'סקה ודקלמנטה מבטאים מוטיבציה פנימית של האדם כלפי שינוי קונקרטי כלשהו בחייו.
המוטיבציה הפנימית יכולה להיות מחוזקת על ידי גורמים בסביבת האדם בשינוי
קדם הרהור (Pre-Contemplation): בשלב זה הצורך בשינוי אינו קיים אצל האדם.
עם זאת ייתכן שבשלב זה תהיה דרישה חיצונית לשינוי (למשל מצד בני המשפחה).
הרהור: (Contemplation): בשלב זה מתעוררת מוטיבציה לשינוי ומתקיים תהליך קוגניטיבי ורגשי של התלבטות ושקילת אפשרויות.
החלטה (Decision): בשלב זה יש החלטה לפעול והמוטיבציה הפנימית מתגברת.
בהדרגה האדם מגבש תוכנית פעולה.
פעולה (Action): ביצוע השינוי עצמו: לדוגמה מפסיק לקנות סיגריות, מפסיק לבקש סיגריות מחברים, לא מסתובב עם סיגריות בכיס ולא מעשן.
שימור (Maintenance): שלב זה כולל התמודדות עם מגוון של מצבים עלולים לאתגר את השינוי: לדוגמה-הגעה לבית שבו כולם מעשנים, התגברות הצורך לעשן עקב לחץ נפשי וכדומה.
מעידה (Relapse): פרוצ'סקה ודקלמנטה ציינו שמעידה היא חלק אינטגרלי מהתהליך.
אם המוטיבציה הפנימית של האדם נשמרת, והוא מאמין ביכולתו לשמר את השינוי (למשל לשמור על הגמילה מעישון), המעידה תהיה עבורו סימן לצורך לעדכן את אופן הפעולה, כך שלא תהיה עוד מעידה כזו.
כיוון שאין לאדם שליטה מלאה על הגירויים שבהם הוא עלול לפגוש, תמיד יהיו מעידות ותמיד יהיה צורך בעדכונים שיפעילו את התהליך מחדש.
קבלת הפונה: הגישה המוטיבציונית מבוססת על הרעיון לפיו המטפל אינו גורם מחנך, שופט או מעריך.
המטפל נדרש לקבל את האדם כמו שהוא, גם אם הוא אינו מסכים עם מעשיו או התנהלותו.
לקבל את עולמו של הפונה משמעו להבין שהתנהגות הזולת נובעת מתוך צרכים, רגשות, מחשבות ונימוקים הלגיטימיים בעיניו.
לא נוכל לעזור לאדם אם נחליט שצרכיו לגיטימיים או לא לגיטימיים.
נוכל לעזור לו רק אם ננסה להתבונן בצרכים האלה ממש כאילו מתוך עיניו של הפונה (אך הכרה בנפרדות שלנו ממנו).
שיתוף פעולה: יצירת אווירה של שיתוף פעולה משמעה מבחינת התנהלות המטפל לשמור על כך שהטיפול יתפתח לפי רצונות שהביע הפונה.
חמלה: חמלה כוללת למשל יכולת של המטפל להכיל קשיים, כעסים, לחצים וכדומה, שהפונה מעלה,
שפה המניעה שינויי: משמעות הדבר להביע אמון ביכולתו ובזכותו של הפונה לאיכות חיים ולהביע שינוי בכוחותיו ובשיפוט של הפונה
ארבעת התהליכים האופייניים לריאיון המוטיבציוני
מילר ורולניק מתארים תהליכים שהם למעשה גם שלבי פעולה עיקריים בריאיון המוטבציוני.
שלבים אלה מקבילים פחות או יותר לשלבי מעגל השינוי של פרוצ'סקה ודקלמנטה
יצירת קשר טיפולי (Engaging): בשלב זה של היכרות הדדית המטפל והפונה בוחנים יחד איפה נמצא הפונה ביחס לשינוי בו הוא מעוניין.
מיקוד: הכוונה למיקוד השיח בשינוי בו מעוניין המטופל.
בשלב זה נערכים דיונים בעד ונגד השינוי וכדומה.
העלאה / עירור (Evoking): דיון בחשיבות השינוי עבור הפונה וכן דיון במוכנות הפונה לשינוי הרצוי
תכנון: שלב זה כולל סיוע לאדם לתכנן את מהלך השינוי הרצוי לו, לרבות מניעה של מעידות.
טכניקות הראיון המוטיבציוני - OARS
הפקת שפת שינוי משמעה לאפשר לאדם למצוא בתוכו את המוטיבציה הפנימית לשינוי: זה נעשה באמצעות חקירה אמפתית תוך שימוש במספר כלים המוכרים מהטיפול ממוקד אדם של רוג'רס והמוכרות בשם הקיצור OARS:
(Open Questions) שאלות פתוחות: שאלה פתוחה היא שאלה שהתשובה עליה מזמינה דיון ולא ניתן לענות עליה במילה או משפט קצר.
(Affirmations) אישורים: אישורים הם גילוי הבנה לעמדתו של הפונה בעניין השינוי.
הפונה: "אני מובטל למעלה משנה וחי עם דיכאון כבד.
לאחרונה התחלתי ללכת לפאבים ולשתות.
לא הרבה, אתה יודע, כוסית פה ושם.
אני חושש שאתמוטט אם לא אעשה את זה."
מטפל: באמת נשמע שקשה לך במצב הזה.
'שיקופים' הם אמירות שאומר המטפל לפונה, בתגובה לדברים שאמר הפונה.
אמירות אלה המשקפות את דברי הפונה לעיתים תוך מתן חיזוקים, ולעיתים תוך הדגשת אי ההתאמה בין הרגשות והמחשבות למעשים.
תכלית כל השיקופים היא להראות לפונה את דבריו כפי שהם משתקפים בעיני המטפל, זאת תוך הדגשה של כוחות ושל תנועה לכיוון של שינוי.
מילר ורולניק מבחינים בין מספר סוגי שיקופים:
(Summarizing) סיכומים: סיכום היא צורה לשקף לאדם את דבריו, במילים אחרות משלו, תוך סיכום ביניים של הדברים שנאמרו עד כה בשיחה.
שימוש באמצעי זה יכול לעזור לפונה להתרחק רגשית מההשפעה של דבריו עליו.
הפונה: "לאח הצעיר שלי עכשיו גילו לו סרטן ראות, ואני ממש פוחד שאני הבא בתור.
מצד שני אני עובד בעבודה מטורפת עם המון לחץ ואני צריך את הסיגריה כדי להרגע."
מטפל: אתה חושש לוותר על דבר שאתה בעצם מאוד צריך אותו.
שפת שינוי היא ההתבטאות של הפונה בעד השינוי: נימוקים בעד שינוי, הערכת היכולת לבצע את השינוי כעת, ומה דרוש לפונה כדי להצליח.
מאפייני שפת השינוי חייבים להיות פנימיים ולא חיצוניים (כפיית התנהגות על ידי גורם אחר למשל) כל הנימוקים תיאור היכולת וכדומה צריכים לנבוע מעולמו האישי של הפונה ולבטא את השקפתו ואת דרכו, לא את השקפת הסביבה או גורם אחר.
שפת השינוי אמורה להשתנות משמעותית במהלך הטיפול.
בשלבים מוקדמים יותר בתהליך תכלול שפת השינוי את המרכיבים הבאים:
רצון בשינוי - לדוגמה 'אני רוצה להפסיק לעשן'
יכולת - לדוגמה - 'אני מאמין שאצליח להפסיק לעשן'
סיבות - לדוגמה - 'אני רוצה להפסיק לעשן כדי שהבן שלי יפסיק להגיד לי שיש לי ריח רע.'
צורך: 'אני צריך להפסיק לעשן כדי שאוכל לצאת עם החברים לרכיבות ממושכות על האופניים.'
בהמשך התהליך הטיפולי שפת השינוי תקבל מאפיינים מחייבים יותר וגם מעשיים יותר:
מחויבות - שימוש בביטויים כמו - אני חייב, אני מוכרח, יש לי סיבות טובות ל..
פניה לפעולה: שימוש בביטוי כמו 'אני מתכוון לעשות..' 'אני מתכוון להפסיק עם הסיגריות החל מתחילת השבוע הבא.' לאמירה כזו יש משמעות חזקה יותר כי היא מציינת תאריך יעד
נקיטה בצעדים: דוגמה - 'היום נתתי את מלאי הסיגריות שלי ואת כל המציתים בבית לחבר של חבר (מעשן כבד) ואמרתי לו שישתמש חופשי'.
על המטפל להיות מסוגל לזהות מרכיבים אלה של שפת שינוי ולהגיב אליהם באופן אמפתי כפי שתואר לעיל.
את הראיון המוטיבציוני ניתן לשלב בסוגי תרפיה אחרים כמו טיפול קוגניטיבי התנהגותי, טיפול נרטיבי טיפול ממוקד פתרונות.
בנוסף, ישנן גישות התערבות במקצועות הייעוץ והטיפול הנפשי שמשתמשות בעקרונות הריאיון המוטיבציוני.
דוגמה אחת לכך היא התערבות בשם "מוכנות לשיקום פסיכיאטרי" (Readiness) שהיא התערבות מקדמת החלמה ומבוססת ראיות בתחום השיקום בבריאות הנפש, שתכליתה לבדוק יחד עם המשתקם את מידת מוכנותו לשיקום בכלל ולשינוי ספציפי בפרט (למשל התחלת עבודה חדשה).
יתרונות הגישה כאמצעי לקידום שינוי
הגישה המוטיבציונית היא גישה מבוססת ראיות, שנמצאה יעילה במגוון מחקרים באוכלוסיות שונות וסוגי שינוי שונים.
לאורך השנים נעשו מחקרים שונים, לרבות מטה אנליזות לבדיקת יעילות הגישה בטיפול בקהלים שונים ועם סוגי שינוי שונים.
ממטא-אנליזה מ-2005 עולה כי הגישה המוטיבציונית יעילה בטיפול במבוגרים עם מגוון של בעיות בריאות ומצבי חיים המחייבים שינוי באורח החיים.
הגישה המוטיבציונית יעילה יותר ממפגשי ייעוץ, בהם מומחה בעיניין מסוים מייעץ לפונה כיצד לפעול..
יתרונות נוספים של הגישה המוטיבציונית:
במונחים של טיפול בהתמכרויות, הגישה המוטיבציונית נבנתה מראשיתה כהתערבות קצרת מועד המתבססת על מספר מועט של מפגשים (בדרך כלל כארבעה-חמישה מפגשים בממוצע)
יעילות: ישנן ראיות מחקריות ברורות לכך השגישה המוטיבציונית מסייעת בשינוי הרגלי חיים מסוכנים (כמו התמכרויות).
אפקטיביות: הגישה נמצאה יעילה כהתערבות בזק לטיפול במגוון של מצבי חיים.
גיוס משאבי הפונה לצורך השינוי: בניגוד להתערבויות שונות אחרות המתמקדות בגיוס משאבים מסביבת הפונה הגישה המוטיבציונית מתבססת על גיוס משאבים לצורך השינוי מהפונה עצמו.
תאימות ליישום במסגרות בריאות: הגישה המוטיבציונית אינה מוגבלת לשימושם של אנשי טיפול נפשי דווקא.
היא ניתנת לשימוש על ידי רופאים, אחיות, וקשת רחבה מאוד של בעלי מקצועות טיפוליים.
מדגישה את מוטיבציית הפונה: מוטיבציה זו היא מנבא חזק להצלחת השינוי, לכן גישה שמתמקדת במוטיבציה זו סיכוייה להצליח לעורר שינוי גבוהים.
הגישה עוזרת לא רק לעבור ממצב א' למצב ב' אלא מסייעת לפונה לפתח כלים שיעזרו לו בתחזוק השינוי וגבירו את דבקותו בשינוי שעשה.
משמעות הדבר הצורך לחזור על תהליכים (למשל תהליך הגמילה מעישון) קטן יחסית.
שתי הסתייגויות מיוחסות בספרות המחקרית לגישה המוטיבציונית:
בחלק מהמחקרים שבדקו את יעילות הגישה, סיננו החוקרים מתוך המדגם אנשים שבנוסף לבעיה שבעקבותיה הגיעו לטיפול, התמודדו גם עם בעיה חריפה נוספת שהשפיעה על אורח החיים שלהם (לדוגמה אי יציבות במגורים).
מכאן עולה השאלה עד כמה הראיון המוטיבציוני מתאים לטיפול בשילובים של מצבי חיים המעוררים באדם צורך בשינוי בו זמני בכמה גזרות.
הגישה המוטיבציונית אמנם נשענת על בסיס הפסיכותרפיה ההומניסטית, המעמידה במרכז את הבחירה החופשית של הפונה.
עם זאת בחלק מהמקרים ההנעה הראשונית לשינוי היא חיצונית לפונה: כך לדוגמה רופא המשפחה של אדם חולה סוכרת הוא זה שעורר באדם את החשיבה הראשונית על הצורך בשינוי באורח חייו.
משפחתו של אלכוהוליסט היא זו שפנתה לייעוץ בקשר אליו.
במקרים אחרים החוק והחשש של הפונה עצמו מעונש, הם שהביאו את האדם לפנות לטיפול.
בכל המקרים האלו המוטיבציה היא חיצונית לפונה ולא פרי תהליך פנימי של הכרה בצורך בשינוי.
כך קורה שהפונה מובל לתוך תהליך שינוי שאינו פרי בחירה אישית וחופשית שלו.
בשנים הראשונות של שנות העשרים של המאה העשרים יצא מרוסיה ומאוקראינה גל של מאות אלפי מהגרים, מרביתם יהודים, שפניהם לארצות המערב.
בשלב ראשון עברו המהגרים את הגבול למדינות השכנות ממערב, פינלנד, ליטא, לטביה, אסטוניה, פולין ורומניה.
למעלה מ-100,000 מתוכם הגיעו לרומניה, כמחציתם או יותר היו יהודים.
בדצמבר 1921 החליט לנין, מי שעמד בראש ברית המועצות, לשלול את אזרחותם של כל מי שעזבו את גבולות רוסיה במהלך המלחמה והפך בכך כ-800,000 אנשים לחסרי אזרחות.
מ-1917 התחוללה בשטחי רוסיה ואוקראינה מלחמת אזרחים בה היו מעורבים צדדים רבים.
בשנים 1920 ו-1921 רוסיה ואוקראינה נפגעו מבצורת, שתוצאותיה הוחמרו על ידי הצדדים הלוחמים, שבזזו את המזון ובעלי החיים מידי האיכרים.
הרעב ברוסיה הסובייטית (1921–1922) החמיר ודווחו תופעות של קניבליזם.
בנוסף לסיבות, שהשפיעו על כלל האוכלוסייה, ליהודי רוסיה ואוקראינה היו סיבות נוספות, הפרעות שנערכו בהם על ידי חלק מהצדדים הלוחמים.
לדוגמה: בעיר האוקראינית פרוסקירב, במסגרת מה שמכונה פרעות פטליורה, ב-15 בפברואר 1919, הקוזאקים ששלטו בעיר רצחו כ-1,500 יהודים כולל ילדים, זקנים ונשים.
נשים ונערות רבות נאנסו לפני שנרצחו.
בנוסף להרוגים הרבים אלפי יהודים נוספים, הוכו, נאנסו ונשדדו.
ב-1921 אבדה התבואה בגלל הבצורת וב-1922 אבדה לפחות מחצית התבואה בגלל המוני אדם רעבים, שפשטו על השדות וקטפו אותה לפני שהבשילה ואכלו אותה.
על פי האמנציפציה של 3 במרץ 1861 חולקה קרקע לאיכרים האוקראינים ובעלי הקרקע לא היו מוכנים להיפרד ממנה ולהגר.
לעומת האיכרים האוקראינים על היהודים הוטלו מגבלות תחום המושב ואיסורים למגורים מחוץ לערים, לכן למרביתם לא הייתה קרקע לשמור עליה.
אחרי מלחמת העולם הראשונה וההשתלטות הבריטית על ארץ ישראל הוקם בה משטר צבאי שאפשר למעשה עליה חופשית לארץ ישראל.
ביטול הממשל הצבאי והתקנות, שחיבר הנציב העליון ונכנסו בתוקף ב-1 בספטמבר 1920, קבעו מכסה של כ-80,000 עולים יהודים בשנה.
חיים ויצמן ונחום סוקולוב הובילו קו, שהעדיף עלייה סלקטיבית, ובעצה אחת עם השלטון הבריטי הורידו את המכסה לאלף עולים בשנה ומנעו בכך כניסה של עשרות אלפי פליטים יהודים מאוקראינה.
המהפכות ברוסיה בשנת 1917 יצרו שעת כושר ללאומים השונים, שנכלאו באימפריה הרוסית, ובסרביה ניצלה זאת וב-2 בדצמבר 1917 הכריזה על עצמאותה וביום 6 בינואר 1918 הודיעה האספה הקרויה מועצת העם על הקמת הרפובליקה הדמוקרטית המולדובנית של בסרביה.
כוחות סובייטים מצד אחד וצבא רומני מצד שני, נכנסו לתוך הטריטוריה של הרפובליקה החדשה, ברית המועצות, שרק קמה, הכריזה מלחמה על רומניה ועצרה את המשלחת הדיפלומטית הרומנית.
ברית המועצות, שנכנסה לעידן של מלחמת האזרחים ברוסיה, לא הצליחה למנוע ממועצת העם להצביע ב-27 במרץ 1918 על איחוד עם רומניה, אך לא השלימה עם המעשה.
רוסיה הכריזה מלחמה על רומניה ומנעה את החזרתם לרומניה של אוצרותיה, שנשלחו למשמר ברוסיה הצארית בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
הגבול החדש בין רומניה ובין רוסיה הסובייטית, שרוסיה לא הכירה בו, עבר לאורך נהר הדניסטר.
פליטים רבים מרוסיה ומאוקראינה חצו את הגבול לרומניה באזור המכונה ואדול-ראשקוב (Vadul-Rașcov), שם הדניסטר נוח יותר למעבר.
הגבול הארוך בין רומניה, שכללה את בסרביה, ובין רוסיה הסובייטית זימן לרוצים בכך מעברים אפשריים רבים, בהתאם לעונות השנה ותנאי מזג האוויר.
הפליטים עברו את הנהר בשחייה, בסירות, בעזרת רפסודות מאולתרות וגם בהליכה, ברכיבה ובעגלות, בחורף כשהנהר קפא.
המעבר היה מסוכן, היו מי שטבעו בנהר והיו מי שקפאו למוות, אך הסכנה הגדולה מכל היו שומרי הגבול, שירו במי שמנסה לעבור וגבו חיים רבים וחלק מהעוברים נשאו פציעות מהירי.
מהצד השני של הגבול, שומרי הגבול הרומנים היו עוינים וחשדניים, משום שסוכנים קומוניסטים הסתננו בין הפליטים לצורך מעבר הגבול.
על פי ידיעות, שהופיעו בג'ואיש כרוניקל ב-20 בינואר 1922 שומרי הגבול הרומנים נהגו בצורה ברברית בפליטים היהודים,
שני קצינים הואשמו באינוס יהודיות ורציחתן, משפחות יהודיות נעלמו בגבול ועוד.
לפי הערכות חלקיות שונות מספר הפליטים, שיצאו מהאימפריה הרוסית לשעבר מגיע למיליון וחצי.
הפליטים שעברו את הגבול לרומניה היו בני עמים ודתות שונים, אך הקבוצות האתניות העיקריות היו יהודים, רוסים, אוקראינים ורומנים.
הקבוצה הגדולה ביותר, היהודים, היו במצב הפחות טוב להתמודד עם הרעב ועם הרדיפות.
למי שעסק בחקלאות היו רזרבות של מזון, שגידל בעצמו וגם ניזונו טוב יותר לפני הרעב - לא כך היהודים.
הפליטים היהודים היו מזי רעב, במצב גופני ירוד, חלקם חולים או פצועים ובמצב תברואתי גרוע.
הם שאפו להמשיך את תנועתם מערבם, כשהמטרה המוצהרת של מרביתם הייתה "אמריקה".
ב-10 בספטמבר 1921 פרסמה הלשכה האוקראינית הסובייטית לענייני יהודים בעיתונות הפולנית הודעה על כך שמ-1 ביולי 1921 עברו מאוקראינה לפולין 200,000 יהודים ומאוקראינה לרומניה לפחות 50,000 יהודים.
יהודי רומניה במחוזות הקרובות לגבול עם אוקראינה התארגנו בוועדים, שאספו והושיטו סיוע לפליטים היהודים, שהגיעו משם.
הוועד באזור גאלאץ, בהנהגת אחד מעשירי גאלאץ, השען והתכשיטן מוריץ הלדר (Moritz Helder), שדיבר רומנית טובה וגרמנית כשפת אם, בהיותו יליד וינה, הגיש סיוע בעזרת כ-400,000 לאי, שקיבלו מיהודי שיקגו וסכומים נוספים, שנאספו בגאלאץ.
הכסף שימש לרכישת תרופות, כלי עבודה ומבנה שנועד להיות בית יתומים.
בבראילה הוועד בהנהגת נכט (Nacht) חילק סיוע לעניים מתוך קרן של 48,000 לאי.
ביאשי הוועד בראשותו של י.
בבוקובינה, ב-1920, חילק ועד הסיוע האמריקאי 11 קרונות עם בגדים ומזונות, 100,000 כתרים בסניף רדאוץ, 40,000 בויניצה, כמה מאות אלפי לאי לאלמנות וחצי מיליון לאי לעניים.
ב-1921 חילקו 300,000 לאי בקמפולונג מולדובנסק
השלטון הרומני חשש מפני השימוש שעשו שלטונות רוסיה הסובייטית בתנועת הפליטים, כדי להעביר לרומניה סוכני חרש וטרוריסטים.
לדוגמה, הטרוריסט היהודי רומני מקס גולדשטיין, ברח מהכלא הרומני, עבר את הגבול לרוסיה וחזר מאודסה עם הוראות והדרכה.
ב-30 בנובמבר 1920 הוצא ברומניה צו מספר 17388 של משרד ההגנה, שקבע לגבי קבלת פליטים מברית המועצות, כי יתקבלו רק אזרחים ונזקקים ולא יתקבלו אנשי צבא או נושאי משרות רמות.
הרומנים חששו מכך, שהפליטים יתיישבו בקרבת הגבול ותבעו מהם לנוע מערבה, מעבר לפרוט ואף מערבה יותר.