tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באספה הלאומית חברים 577 נציגים הנבחרים בבחירות אזוריות.
הנציגים נבחרים בכל אזור בשיטת בחירות של שני סיבובים.
בראש האספה הלאומית עומד יו"ר האספה, בדרך כלל נציג המפלגה הגדולה ביותר, ולצדו סגנים הבאים מקשת המפלגות המיוצגות בבית.
אורך קדנציה של האספה הלאומית הוא חמש שנים, אך לנשיא הרפובליקה הסמכות להורות על פיזור האספה ועריכת בחירות חדשות, ובלבד שלא עשה כן במהלך השנה הקודמת.
האספה הלאומית מתכנסת ב"ארמון בורבון" ברובע השביעי שבלב פריז, על גדת הסן.
חיילי משמר הרפובליקה מאבטחים את המבנה.
מסורת שהחלה באספה הלאומית הראשונה בזמן המהפכה הצרפתית קובעת כי מפלגות השמאל הפוליטי יושבות לשמאלו של יו"ר האספה (מנקודת מבטו), בעוד מפלגות הימין יושבות לימינו.
סדרי ישיבה אלה קיימים עד היום, כך שסידור המושבים באספה מייצג סמלית את מערך הקשת הפוליטית.
בהשראת האספה הלאומית הצרפתית, אומצו המונחים "שמאל" ו"ימין" ברחבי העולם כמונחים המייצגים את המצע האידאולוגי של מפלגות ופוליטיקאים.
ב-9 ביוני 2024, הודיע מקרון על פיזור האספה הלאומית ועריכת בחירות בזק ב-30 ביוני 2024, בעקבות הפסדה של מפלגתו רנסאנס בבחירות לפרלמנט האירופי למפלגתה של מארין לה פן.
האספה הלאומית הגדולה של טורקיה (בטורקית: TBMM – Türkiye Büyük Millet Meclisi, המכונה בדרך כלל "האספה" – Meclis) היא הפרלמנט של טורקיה באנקרה.
חוקת טורקיה מעניקה לאספה את הזכות החקיקתית הבלעדית במדינה.
האספה הלאומית הגדולה של טורקיה היא פרלמנט המורכב מבית אחד ובו 600 חברים.
הבחירות נערכות אחת לחמש שנים ב-85 אזורי בחירה – 81 הנפות של טורקיה, כשאיסטנבול מחולקת לשלושה אזורי בחירה ואנקרה ואיזמיר מחולקות כל אחת לשניים.
הבחירות נערכות בהתאם לשיטת ויקטור ד'הונד הדומה לחוק בדר-עופר.
שיטה זו מחלקת את עודפי הקולות אגב העדפת המפלגות הגדולות יותר.
אחוז החסימה בבחירות גבוה במיוחד ועומד על 10%.
כתוצאה זכו רק שתי מפלגות בייצוג באספה בבחירות שנערכו בשנת 2000, ובבחירות 2007 חצו אותו שלוש מפלגות.
אחוז החסימה הגבוה עשוי להביא לעיוות קיצוני של תוצאות הבחירות ונמתחה עליו ביקורת בינלאומית נוקבת.
מאידך מועמדים עצמאיים מטעם הנפות, אינם כבולים באחוז החסימה, גם אם הם משתייכים פוליטית לאחת המפלגות.
לאחר הבחירות בשנת 2007, 5 מחברי האספה הלאומית היו מועמדים עצמאיים בלתי תלויים.
יושב ראש האספה הלאומית הגדולה של טורקיה משמש כממלא מקומו של נשיא הרפובליקה בכל עת שנבצר מהאחרון, באורח זמני או קבוע, למלא את תפקידו.
התמוטטותה של האימפריה העות'מאנית לאחר מלחמת העולם הראשונה ותחילת כיבושה של אסיה הקטנה בידי צבאות מדינות ההסכמה החל בסוף שנת 1918 הביאה לצמיחתה של התנועה הלאומית הטורקית.
התנועה קיימה מספר ועידות, ובוועידת סיוואס, שהתכנסה בסיוואס מ-4 בספטמבר 1919 עד 11 בספטמבר 1919 והנחשבת לחשובה שבהן, שינתה את שמה באופן רשמי ל"האגודה להגנה על זכויות אנטוליה ותראקיה" (Anadolu ve Rumeli Müdafaa-i Hukuk Cemiyeti).
האגודה התמודדה בבחירות לפרלמנט העות'מאני הרביעי והאחרון שנערכו בחודש דצמבר 1919, וזכתה ברובם של 140 המושבים שבו.
פרלמנט זה היה קצר ימים ולמרות שפעל באיסטנבול הכבושה בידי הבריטים והצרפתים, הוא לא הכיר בכיבוש.
יתר על כן, הפרלמנט קיבל שש החלטות חשובות אשר עסקו בזכויותיו ובריבונותו של העם הטורקי וזכו לשם הכולל "מיסק-אה מילי" (Misak-ı Millî – "שבועת הלאום"), וכן אשרר את החלטות ועידת סיווס ואלה שקדמו לה.
אולם פעולתו העצמאית של הפרלמנט העות'מאני לא נשאה חן בעיני מינהל הכיבוש, ובליל 15 במרץ 1920 החלו כוחות בריטיים להשתלט על בניני מפתח בעיר וכן עצרו חמישה מחבריו.
ב-18 במרץ 1920 התכנס הפרלמנט העות'מאני בפעם האחרונה ומחה על מעצר חבריו.
ב-5 באפריל 1920, תחת לחץ המינהל הצבאי של מדינות ההסכמה, הורה הסולטאן מהמט השישי על פיזורו של הפרלמנט.
בתגובה הכריז מוסטפא כמאל אטאטורק ב-23 באפריל 1920 על הקמתו של הפרלמנט הטורקי החדש באנקרה, אשר זכה לשם "האספה הלאומית הגדולה של טורקיה".
כמאה מחברי הפרלמנט העות'מאני האחרון הצליחו להגיע מאיסטנבול לאנקרה ולהצטרף ל-190 חברי הפרלמנט ששהו בה כבר ואשר נבחרו על ידי חברי התנועה הלאומית ברחבי המדינה.
האספה הכריזה על מוסטפא כמאל כנשיא ועל איסמט אינני (İsmet İnönü) כראש המטות המשולבים של טורקיה.
האספה הלאומית הגדולה של טורקיה ניהלה את מלחמת העצמאות של טורקיה ואת מגעיה הבינלאומיים של "המדינה שבדרך", עד להקמתה של הרפובליקה הטורקית שלוש וחצי שנים לאחר מכן, ב-29 באוקטובר 1923.
כמו כן נקבע כי בסנאט יכהנו 15 סנטורים נוספים ממונים.
שיטה זו עמדה בתוקפה עד לקבלתה של החוקה הרביעית במספר ב-1982, עת האספה הלאומית הגדולה של טורקיה שבה למבנה של בית בודד.
לאחר משאל עם שנערך ב-16 באפריל 2017 בטורקיה, בוצעו שינויים בחוקת טורקיה.
התיקונים העיקריים נועדו לבטל את תפקיד ראש ממשלת טורקיה, להחליף את המשטר הפרלמנטרי במשטר נשיאותי ולהגדיל את מספר חברי הפרלמנט הטורקי מ-550 ל-600. אלה אושרו ברוב דחוק.
בין היתר נקבע כי לנשיא טורקיה יש סמכות לקבוע את תקציב המדינה, להכריז על מצב חירום ולהנפיק צווים מיוחדים שיאפשרו לו למנות שרים ללא אישור האספה.
שלושה מבנים באנקרה קשורים לאספה הלאומית הגדולה של טורקיה.
המבנה הראשון ששימש את האספה נמצא בשכונת אולוס מצפון למרכז העיר ושימש את מועצת האיחוד והקידמה העות'מאנית לפני ששינה את ייעודו.
כיום שוכן בבניין מוזיאון העצמאות.
לא הרחק ממנו שוכן "מוזיאון הרפובליקה" ששימש כמעונה השני של האספה.
כיום שוכן הפרלמנט הטורקי בבנין גדול ברובע בקנלקלאר (Bakanlıklar) מדרום לכיכר קזלאיי.
לאורך ההיסטוריה ארבעה חברי פרלמנט מתו במהלך שהותם באספה.
האחרון שבהם הוא חסן ביטמז, אשר התמוטט בעת שנשא נאום אנטי ישראלי.
עד שנת 1946, בתקופת המפלגה הבודדת, נבחרה מפלגה אחת, מפלגת העם הרפובליקאית (CHP).
הטבלה שלהלן מפרטת את הזרמים המדיניים העיקריים במערכת הפוליטית בטורקיה מאז 1950:
AP : 256 מקומות ישיבה
AP : 189 מקומות ישיבה
עצמאים: 26 מושבים (כולל 20 חברי מפלגת החברה הדמוקרטית)
עצמאים: 35 מנדטים (כולל 29 חברי מפלגת השלום והדמוקרטיה)
האספה המחוקקת נקרא הפרלמנט של צרפת המהפכנית בתקופה בת השנה מ-1 באוקטובר 1791 עד ספטמבר 1792.
מוסד זה בא להחליף את האספה המכוננת הלאומית והיווה את מוקד הדיונים הפוליטיים והחקיקה המהפכנית עד להקמת הקונבנציה הלאומית בשנת 1792. היא פעלה במסגרת חוקת צרפת של 1791.
אלו היו ימי מחציתה הראשונה של המהפכה הצרפתית, תקופה במהלך ההיסטוריה הצרפתית שבין 1789 ל-1799. במהפכה הצרפתית הפילו הכוחות הרפובליקנים את בית בורבון האבסולוטי, ביטלו את זכויות היתר של האריסטוקרטיה ונישלו את הכנסייה הקתולית ממרבית נכסיה.
ביום התפזרות האספה המכוננת הלאומית ב-30 בספטמבר 1791, האופק הפוליטי בצרפת היה אפור ביותר.
בניסיונה למשול, האספה נכשלה כליל, ולפי המהדורה האחת-עשרה של האנציקלופדיה בריטניקה, "השאירה מאחוריה אוצר ריק, צבא וחיילים לא ממושמעים, ועם שהושחת על ידי התפרעות בטוחה ומוצלחת." ירושתה של האספה המכוננת, חוקת 1791, ניסתה להחיל מונרכיה חוקתית ליברלית, שנועדה להיות מוסד בר קיימא, אך במציאות גוועה תוך שנה.
נותר לאספה המחוקקת להשלים את עבודתה של קודמתהּ ולתקן את טעויותיה.
בכפוף לדברו של רובספייר, חברי האספה המכוננת הסכימו לא לשבת באספה השנייה.
בבחירות לאספה החדשה, שהתקיימו ב-1791, המפלגה שהתכוונה לקדם את המהפכה זכתה למספר קולות בלתי פרופורציונלי למספר חבריה, והדבר היווה ניצחון למועדון היעקובינים ולמועדונים דומים ברחבי צרפת.
האספה המחוקקת התכנסה לראשונה ב-1 באוקטובר 1791 והייתה מורכבת מ-745 חברים.
מעט מאוד היו אצילים; מעט מאוד היו כמרים; הרוב היו בני מעמד הביניים.
החברים על-פי-רוב היו צעירים, ומשום שאף אחד מהם לא ישב באספה המכוננת, היו חסרי ניסיון פוליטי של ממש.
הימין הורכב מכ-165 חברי ה"פולאנט", קבוצה שהתפלגה מהיעקבינים.
מאידך, השמאל הורכב מכ-330 יעקובינים וז'ירונדינים.
קיומם של מועדונים פוליטיים וגורמים מהפכניים לא מסודרים בפריז וברחבי המדינה הוסיפו לייצוגו החזק של השמאל.
שאר האספה, כ-350 חברים, לא השתייכו לאף מפלגה, אך בדרך כלל הצביעו עם השמאל.
שריו של המלך, שמונו על ידיו ולא ישבו באספה, על-פי-רוב לא היו גברים יוצאי דופן.
השר היחיד בעל השפעה על עניינים פוליטיים היה הקומט דה נרבון, שר המלחמה.
באופן פומבי, המלך קיבל את החוקה החדשה (למרות ניסיונו המוקדם יותר להימלט מפריז במסגרת הבריחה לוורן).
מובן היה כי מנהיגי המהפכה מנסים לעשות שימוש במלך ובמלכה לצורכיהם, וכי אין בכוונתם להשאירם בחיים, שכן הם מאיימים, בנוכחותם, על שלילת מעמד המלוכה.
בעקבות כל זאת, אך זה מובן כי לואי ה-16 לא היה מעוניין לקבל את החוקה, אולם אשתו, המלכה מארי אנטואנט, שכנעה אותו שלטובת האומה עליו לקבל את החוקה, לפחות למראית עין, על מנת להסתדר עם המצב העגום.
עם זאת, ניסו לואי ה-16 ומארי אנטואנט, למצוא פתרון אשר ייחלץ אותם ואת ילדיהם מסכנת המהפכנים.
בין היתר הם ערכו התכתבויות רבות עם אישים מחוץ לצרפת על מנת למצוא דרך בה יוכלו להיחלץ מצרפת.
מארי אנטואנט עשתה שימוש בקשריה עם אוסטריה על מנת למצוא דרך בה יוכלו להציל את עצמם ממוות וודאי תחת הגיליוטינה, באמצעות חילוץ צבאי או דיפלומטי, אולם, כפי הידוע ניסיון זה לא נשא פרי.
שלושה מושאי שנאה היו לשמאל: הראשונים היו המלך והמלכה, לואי ה-16 ומארי אנטואנט, וכן משפחת המלוכה.
הקבוצה השנייה היו ה"אמיגרה" (האצילים המהגרים), שכבר נחשבו לאיום חיצוני, והשלישית הייתה הכמורה העקשנית.
שנאת משפחת המלוכה פשוטה כמשמעה: השמאל לרוב רצה להחליף את המונרכיה ברפובליקה, אם כי תחילה לא ביטאו רצון זה בפומבי.
המהגרים שהתחמשו בשטחי מיינץ וטריר, שהיו אז בתחום הקיסרות הרומית הקדושה, ובארצות השפלה האוסטריות, הפכו את עצמם לאויבי העם הצרפתי.
בראשם עמדו אחיו של המלך, שחשבו שלואי היה שבוי ולכן פסלו את כל מעשיו.
הרוזן מפרובנס, שעתיד היה להיות לואי השמונה עשר, ראה בעצמו עוצר והקיף את עצמו בשרים כהוגן.
על פי המהדורה האחת-עשרה של האנציקלופדיה בריטניקה האיום שהיוו המהגרים היה סמלי בלבד, משום שמנו רק כמה אלפי אנשים והיו חסרי מנהיג וכסף.
אף על פי שקודם לכן הייתה להם השפעה דיפלומטית מסוימת, עד התקופה הזו החלו להפסיד את אהדתם של השלטים המארחים אותם.
ההיסטוריון מיניה, עם זאת, טוען כי איומם של המהגרים היה משמעותי וחמור יותר, וש"שגרירי המהגרים התקבלו, בעוד אלה של הממשלה הצרפתית סולקו, התקבלו בצורה רעה, או נשלחו לכלא, כבמקרה של מר דובריה".
הכמורה העקשנית, אלו שסירבו להישבע נאמנות לחוקה של הכמורה של 1790, שמרו את כבודם של מרבית הקתולים חרף הטרדתן של הרשויות המקומיות.
המהדורה האחת-עשרה של האנציקלופדיה בריטניקה מציינת כי "לא הוכח כי בוצעו על-ידם מעשי אי-נאמנות, ונציבי האספה הלאומית דיווחו ליורשתהּ כי עדותיהם חפצו רק שיניחו להם.
הסיכויים לדו-קיום בין שני פלגי הכמורה הלכו ופחתו, ופרצו מרידות על רקע דתי בכמה מקרים.
מלכתחילה, היו היחסים בין המלך לבין האספה המחוקקת פחות מידידותיים.
המלך סירב להיפגש עם הנציגים הראשוניים, בעוד האספה החליטה שטקס ביקורו הראשון של המלך באספה לא ילווה בעיטורים כנהוג (אם כי ההצבעה נשללה למחרת היום, ונאומו של המלך התקבל באופן חיובי).
ב-9 בנובמבר 1791 החליטה האספה לגזור על כל המהגרים המתקבצים באזורי הספר עונש מוות ולהחרים את רכושם אם לא יתפזרו עד 1 בינואר 1792. החלטה זו הופנתה בבירור לאלה שהתחמשו או שעסקו בדיפלומטיה, כמו אחיו של המלך, והתגלתה אדישות כלפי אלה שפשוט הרגישו בטוחים יותר מחוץ לצרפת.
לואי דווקא לא חיבב את אחיו, וסלד ממדיניותם, שמבלי לשרת אותו באופן כלשהו, סיכנה את חופשו ואת חייו; אולם, עדיף היה לו להטיל וטו על חוק המהפכנים מאשר לאפשר את רצח אחיו.
בהתפשרות, הוא הסכים ב-30 באוקטובר לחתום הצהרה שכפתה על אחיו הבכור לחזור לצרפת תוך חודשיים, ובחלוף תאריך זה ייחשב כמי שהפר סמכותו כעוצר.
ב-29 בנובמבר 1791 האספה החליטה לשלול מכל כומר עקשן את הפנסיון אם יסרב להישבע שבועה אזרחית, בעצם אותה שבועה כמו הקודמת, ולגרשו לפי הצורך.
על הצהרה זו לואי הטיל וטו מסיבות מצפון.
בשני המקרים בהם נעשה שימוש בווטו, התנגדותו של המלך רק שימשה כנשק בידי אויביו באספה.
אך ענייני חוץ עמדו בראש סדר העדיפויות באותה עת.
בדומה להימנעות חברי האספה המכוננת מישיבה באספה המחוקקת, באוקטובר התפטר לה פייאט מתפקיד מפקד המשמר הלאומי וביילי מראשות עיריית פריז.
מרבית הקהל שעדיין העדיף מונרכיה חוקתית (לעומת האספה הפרו-רפובליקנית) קיוו שלה פייאט ייבחר לראש העיר.
לעומת זאת, בית המלוכה, מתוך חשש מלה פייאט, סייע לפטיון הז'ירונדיני במסע הבחירות.
בסופו של דבר, ניצח פטיון בבחירות ברוב מכריע והפך לראש העיר החדש.
המהגרים המחומשים בשטח הקיסרות הרומית הקדושה מאוד העיקו על צרפת המהפכנית.
מאידך, התמדת ממשלת צרפת במתן כסף לנסיכים גרמניים התובעים קניין באלזס מאוד העיקה על הקיסרות.
בבהלה, הבחינו מדינאים זרים בהשפעת המהפכה הצרפתית על דעת הקהל במדינותיהם, והם שנאו את ניסיונות המהפכנים הצרפתיים לייצא את המהפכה לארצותיהם.
החכם במדינאים אלה היה הקיסר לאופולד השני, שגילה מיומנות רבה בהתחמקותו מהבושה שהשאיר קודמו יוזף השני.
קשריו המשפחתיים עם לואי ה-16, שהיה נשוי לאחותו של לאופולד, מארי אנטואנט, וכן האמונה בצורך להגן על השלטון המלוכני הביאו לכך שהיה מחויב, בתור קיסר, להגן על משפחת המלוכה הצרפתית.
עם זאת, הוא הבין את חולשת בית הבסבורג באותה תקופה.
לאופולד גם ידע כי ארצות השפלה האוסטרית, ששם הצליח לאכוף את משטרו בזמן האחרון, מלאות בתומכי המהפכה וכי הבלגים יקבלו בברכה את צבא צרפת.
הוא סלד מחולשתם וטפשותם של המהגרים וכמו כן הרחיקם מוועדותיו.
בסופו של דבר, רצה הקיסר בכנות למנוע כל מלחמה שתסכן את חייהם של אחותו מארי אנטואנט ובעלה.
באוגוסט 1791, נועד לאופולד עם פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, בקרבת דרזדן.
פרי שיתוף הפעולה בין שני המונרכים הייתה הצהרת פליניץ, שבה כתוב כי החזרת הסדר והמונרכיה בצרפת היו אינטרס עליון של כל שליט.
עוד הוכרז כי שניהם יהיו מוכנים לפעול למען מטרה זו יחד עם שאר הכוחות.
המהדורה האחת-עשרה של האנציקלופדיה בריטניקה גורסת כי לאופולד נאלץ ליזום הצהרה זו בשל הנסיבות הפוליטיות.
הוא הבין כי שיתוף פעולה בין הכוחות לא ייתכן, מכיוון שבריטניה הגדולה התעקשה שלא להתערב בענייני צרפת.
אומנם לאופולד בעצם נסוג מעמדתו זו אחרי שלואי קיבל את החוקה, אבל ההצהרה עדיין הייתה טעות גדולה שקידמה את המלחמה המתקרבת.
בצרפת, רבים קיוו למלחמה מסיבות מגוונות.
שר המלחמה נרבון ראה בה אמצעי להחזיר סמכות מסוימת למלוכה ולהגביל את המהפכה.
הוא תכנן מלחמה נגד אוסטריה בלבד.
המלך והמלכה גם סברו כך וקיוו כי אוסטריה תחזיר את המונרכיה האבסולוטית.
לעומתם, הז'ירונדינים קיוו כי המלחמה לא תחזק את המונרכיה אלא תאפשר להם להרסה כליל.
הם עוד חשבו שמלחמה כוללת תבטיח את המהפכה בצרפת דרך העתקתה לארצות אחרות והפיכתה לאוניברסלית.
לשמאל הקיצוני היו אותן המטרות, אך טען כי מלחמה כזו לא תתבצע בנאמנות על ידי המלך ושריו.
בקיצור, המהפכה נלכדה במלכוד 22: הניצחון היה מחיה את כוח המלוכה; התבוסה הייתה ממוטטת את המהפכה.
לפיכך, רובספייר והיעוקבינים חפצו שלום.
אומנם בתי בורבון והבסבורג היו יריבים ותיקים, אבל צרפת בכלל לא הייתה מוכנה למלחמה רצינית.
החוקה לא הייתה יישומית, והרשויות השונות חשדו זו בזו.
האוצר נשאר במצב של אי-סדר, שלווה באינפלציה עצומה בשל הנפקת שטרות בסכום של 900,000,000 לירות על ידי האספה המחוקקת במשך פחות משנה.
גל עריקות התפשט בקרב החיילים, שכבר סבלו מחוסר משמעת גמור.
כמו כן המבצרים היו במצב עלוב, וחסר ציוד.
באוקטובר, לאופולד ציווה על פיזור המהגרים המחומשים בארצות השפלה האוסטריות, ומנהיגי טייר ומיינץ הלכו בעקבותיו.
בתמורה, האוסטרים נענו לבקשתם של המהגרים להגנה מהמהפכנים.
האספה הקצתה 20,000,000 לירות לנרבון, שסייר בצפון המדינה ודיווח על היערכות למלחמה.
בפברואר, לאופולד חתם על הסכם הגנתי עם פרידריך ווילהלם השני, אך זה לא עודד אמון אמיתי בין השליטים.
ב-1 במרץ 1792, לאופולד, שעדיין קיווה לשלום, הלך לעולמו והוריש את כס מלכותו לבנו פרנץ הצעיר והבלתי מנוסה.
לכן, הנהלת הדיפלומטיה בפועל נפלה לידיו של הקנצלר הישיש וונצל אנטון וון קאוניץ.
בינתיים בצרפת, המלך מינה ממשל חדש, שחבריו היו לרוב ז'ירונדינים רדיקליים.
ב-20 באפריל, לואי התכופף לרוחות המלחמה המנשבות בממלכתו והציע באספה שתוכרז מלחמה על אוסטריה.
הצרפתים תכננו לפלוש לארצות השפלה, שאותן התכוונו לספח אחרי כן, משלוש נקודות בבת אחת.
התנועה הראשונה גילתה את מצבו העלוב של הצבא.
בפאניקה, כוחותיו של הגנרל דילון נמלטו מפני האויב ברגע שנתקלו בו, ודילון, לאחר שנפצע בידי חייליו, נהרג על ידי המון בלייל.
כמו כן, הגנרל בירון נבלם בטרם הגיע לעיר מונס המצויה בסמוך לגבול.
לה פאייט, כשנודע לו על הכישלונות, הורה לכוחות לסגת.
המערכה הכושלת חשפה את החשדות ואת הקנאה שהיו קיימים בצרפת.
עם זאת, הכוחות האוסטריים בארצות השפלה היו חלשים מכדי לצאת למתקפה.
פרוסיה, בכפוף לתנאי ההסכם ההגנתי בינה לאוסטריה, הכריזה על מלחמה נגד צרפת.
התעכבה פעולה נרחבת בשל האינטרסים המנוגדים של שתי המדינות התוקפות לגבי פולין.
בעוד ממשלת אוסטריה רצתה לשמר את שכנתה הלא פוגענית, פרוסיה העדיפה חלוקה נוספת של פולין ורצתה שטח פולני גדול.
רק לאחר דיון ארוך, הוסכם כי פרוסיה תהיה חופשייה לפעול בפולין, ואוסטריה תוכל לדרוש פיצוי בשטחים שייכבשו בצרפת.
הרגיעה הקצרה נתנה לצרפת הזדמנות לשפר את הצבא.
בינתיים בתחום הפוליטי, האספה המחוקקת אישרה שלוש הצהרות: האחת לגירוש הכמרים העקשנים, השנייה לדיכוי המשמר החוקתי של המלך, והשלישית להקמת מחנה צבאי קרוב לפריז.
לואי הסכים להקריב את משמרו, אולם הטיל וטו על ההצהרות האחרות.
אחר כך, המלך פיטר כמה מחברי ממשלו בתגובה למחאתם החריפה למעשיו.
לואי המשיך לסרב להסכים להצהרות, והדבר גרם לשר המלחמה חסר האונים להתפטר מתפקידו ביוני 1792. היעקובינים ניסו לאלץ את לואי לאשר את ההצהרות ולפטר את שריו דרך הפחדה.
ב-20 ביוני, המון חמוש פלש לתוך היכל האספה ולמגורי המלך בארמון הטווילרי.
במשך כמה שעות חייהם של לואי ומארי אנטואנט עמדו בסכנה של ממש, אך באומץ פסיבי סירב המלך להתפשר עם המתפרעים.
כישלון המרי הזה עודד מגמת אהדה למלך.
כעשרים אלף פריזאים חתמו על עצומה המביעה סימפתיה למלך.
לה פאייט עצמו הגיע לפריז בתקווה לתמרץ את המפלגה הפרו-חוקתית, אך המלך והמלכה התעלמו מהצעות הסיוע שלו.
הם אף פעם לא אהבו את לה פאייט ואת הפוילינט, ועכשיו העדיפו להפקיד את גורלם בידי אוסטריה הפולשת.
הז'ירונדינים פנו למלך בפעם האחרונה בבקשה לפטר את שריו בתמורה להצלת המלוכה.
סירובו לבקשתם איחד את כל השמאל במטרה להפיל את המלוכה.
מנהיגה הרוחני של התנועה החדשה היה ז'ורז' דנטון, פרקליט צעיר שלא ישב בשתי האספות, אך שימש מנהיג מועדון רפובליקני גדול ואחז בנאמנותם של תושבי פריז.
הפחד הגובר מפלישה של בעלות הברית עזר לדנטון וחבריו בהשגת מטרתם.
האספה הכריזה כי הייתה המדינה בסכנת נפילה.
החלה נהירה עצומה של חיילים סדירים ומתנדבים לחזית המלחמה בצפון צרפת.
באותו זמן, היעקובינים גייסו את כמה מהחיילים למטרתם, והמשמר הלאומי, שעד אז היה בורגני ברובו, נפתח למעמד הפועלים.
החריף זעמם של הרפובליקנים כלפי המלך בעקבות הצהרתו של המפקד הפרוסי כי כוחותיו יחזירו את המלוכה לצרפת ויתקפו את פריז ואת האספה אם עוד יאוים המלך.
הוחלט לפעול נגד המלך ב-10 באוגוסט.
בערב 9 באוגוסט, הקומונה הפריזאית המהפכנית השתלטה על ה"אוטל דה ויל", עיריית פריז, ומוקדם בבוקר למחרת המורדים תקפו את הטוולירי.
מכיוון שמטרותיהם של היעקובינים היו ידועות לכולם, ננקטו כמה אמצעים למגן את הארמון.
מלבד קומץ השומרים החמושים וכמה חיילי המשמר הלאומי, הוצבו בארמון כ-950 חיילי המשמר השווייצרי.
אבל גם תגבורת זו לא הייתה מספיקה כדי לעמוד בפני ההמון הזועם.
לואי השתכנע כי הוא בטוח וחסין, ובהתאם לקח את משפחתו לנוח בהיכל האספה.
בינתיים, חיילי המשמר הלאומי או התפזרו או התיידדו עם התוקפים.
המשמר השווייצרי החזיק מעמד, אך עקב התקדמות האויב שלח המלך פקודה למשמר להניח את הנשק ולסגת.
רוב החיילים נורו למוות תוך כדי הנסיגה, ומאלה שנכנעו שישים נרצחו על ידי ההמונים בדרך לאוטל דה ויל.
המלך והמלכה בילו שעות ארוכות לבד בעוד האספה המחוקקת דנה בגורלם.
מעט יותר משליש החברים נכחו, כמעט כולם יעקובינים.
הם הצביעו להשעות את המלך מתפקידו ולכנס ועדה שתחבר חוקה חדשה.
ועידה מבצעת נוצרה על ידי השרים הקודמים ברשות דנטון.
כששמע על המרד בפריז, לה פאייט ניסה לשלוח את חייליו לבירה כדי להגן על החוקה הישנה, אך הם סירבו.
הגנרל נאלץ לחצות את הגבול ולהיכנע לאוסטרים.
אבל העדרם של יסוד חוקי ותמיכה רחבה העמידו את הממשלה החדשה בסכנה חמורה.
הממשלה בכלל לא יכלה לסמוך על האספה הגוועת וחסרת ההשפעה, ולכן היא המשיכה להיות תלויה בגוף שהקימה בעצמה, הקומונה הפריזאית.
משום מעמדה זה, הקומונה יכלה לסחוט מהממשלה את כל אשר חפצה בו.
הותר לה, בין היתר, להחזיק במלך ומשפחתו, שנכלאו בטמפלה, וסמכות בלתי מוגבלת לכלוא אזרחים.
התקרבו הבחירות ל, הגוף שנועד להחליף את האספה המחוקקת, והקומונה החליטה להוציא להורג את כל אסיריה במעין מפגן כוח.
הזדמנות לעשות כן סופקה על ידי המלחמה המתמשכת.
המפקד הפרוסי ברונסוויק פלש לתוך צרפת ב-19 באוגוסט, וכבר בימים הראשונים ניצחונו נראה קרוב.
ב-1 בספטמבר, התגייסו כ-60,000 בחורים בפריז לשם הגנת המדינה הצרפתית.
בעוד התאספה קבוצה זו, חבורות מתנקשים שוגרו לבתי הכלא והחלו ברצח המוני שנמשך ארבעה ימים וגבה את חייהם של 1400 נפשות.
הקומונה הפיצה מכתב בקרב ערים אחרות שבו עודדה אותן להעתיק את הטבח בכלאיהן.
האספה סיפקה רק התנגדות קלושה וחלשה לפשעים אלו, ומעט מאוד מהז'ירונדינים העזו לגנות אותם מחשש שהם עצמם ייהרגו.
כמעט וכל אזרח היה זכאי להצביע בבחירות לוועידה הלאומית, אך מעט מאוד הגיעו לקלפיות בגלל פחד ואדישות.
חזרו רבים שישבו באספה המכוננת הלאומית או באספה המחוקקת.
הוועידה התכנסה ב-20 בספטמבר והפכה לממשלת צרפת דה פקטו.
האספה הלאומית של פרנקפורט (גרמנית: Frankfurter Nationalversammlung) הייתה האספה הלאומית הראשונה אשר נבחרה בבחירות בכל שטח גרמניה, בתקופה שבה הייתה עדיין מחולקת לנסיכויות רבות.
האספה שירתה בתפקידה כרשות מחוקקת מ-18 במאי 1848 ועד 31 במאי 1849 והתכנסה בכנסיית פאולסקירכה שבפרנקפורט.
אדוארד פון זימזון נבחר לנשיא הוועידה.
כינוס האספה היה אחת התביעות של המהפכנים במהפכת מרץ במדינות הקונפדרציה הגרמנית.
באמצעות דיונים סוערים וממושכים הצליחה האספה לחוקק את חוקת פאולסקירכה, אשר הכריזה על כינון קיסרות גרמנית מאוחדת, שמדינות גרמניה השונות יהיו כפופות אליה.
חוקה זו הגשימה את דרישות התנועות ליברליות והלאומיות אשר עמדו כאופוזיציה לשיטתו של מטרניך.
החוקה פירטה זכויות אדם רבות, וקבעה את צורת המשטר על-פי עקרונות הדמוקרטיה הפרלמנטרית, במשולב עם מונרכיה חוקתית העוברת בירושה.
המלך הפרוסי פרידריך הרביעי סירב לקבל עליו את משרת הקייזר שהוצעה לו.
האצולה רבת-העוצמה בפרוסיה ושליטי המדינות הגרמניות הקטנות התנגדו לתיקונים הליברליים שהציעה האספה ואף לעצם קיומה, והאספה התפוררה בהדרגה.
עם זאת, השפעות רבות של החוקה שקיבלה האספה הלאומית הפכו לחלק אינטגרלי מחוקת ויימאר של 1919 ושל חוקת גרמניה של 1949.
האספה הלאומית הגדולה (ברומנית: Marea Adunare Națională) היה הגוף המחוקק העליון (הפרלמנט) של רומניה בשנים 1948 עד 1989. האספה שכנה בהיכל האספה הלאומית הגדולה בבוקרשט.
בהתאם לחוקת רומניה 1948, פרק 3, נקבע:
סעיף 22 קובע שהאספה הלאומית הגדולה היא הזרוע השלטונית העליונה של הרפובליקה העממית הרומנית.
סעיף 23 קובע שהאספה הלאומית הגדולה היא הגוף המחוקק היחיד של הרפובליקה העממית הרומנית.
סעיף 24 קובע שהאספה הלאומית הגדולה מוסמכת ל:
לבחור את נשיאות האספה הלאומית הגדולה של הרפובליקה העממית הרומנית.
להרכיב את ממשלת הרפובליקה העממית הרומנית.
אישור תקציב המדינה, סיום תרגולים תקציביים, קביעת המיסים וההכנסות המיועדות לתקציב המדינה.
קביעת מספר משרדי הממשלה, שמותיהם, איחודם ומחיקתם של משרדים.
שינוי החלוקה האזורית של הטריטוריה של הרפובליקה העממית הרומנית.
פיקוח כללי על יישום החוקה.
סעיף 25 קובע שהאספה הלאומית נבחרת על ידי אנשי העמל, אזרחי הרפובליקה העממית הרומנית, בבחירות אזוריות, נבחר אחד לכל 40,000 תושבים.
האספה הלאומית הגדולה נבחרת לתקופה של 4 שנים.
סעיף 26 קובע שחוק יתקבל אם הצביע עבורו רוב פשוט של האספה הלאומית הגדולה.
בסעיף 4 נקבע שהריבון המחזיק בכוח, העם, מפעיל אותו באמצעות האספה הלאומית הגדולה והמועצות העממיות, גופים הנבחרים באמצעות זכות בחירה אוניברסלית, שווה, ישירה וחשאית.
האספה הלאומית הגדולה היא הגוף העליון של כוח המדינה ותחת הנהגתה ופיקוחה מתנהלת הפעילות של יתר גופי המדינה.
בסעיף 25 נקבע שלאזרחי הרפובליקה הסוציאליסטית הרומנית יש הזכות לבחור ולהיבחר לאספה הלאומית הגדולה ולמועצות העממיות באמצעות זכות בחירה אוניברסלית, שווה, ישירה וחשאית.
יש זכות הצבעה לכל אזרח שהגיע לגיל 18. אזרחים בעלי זכות הצבעה, שהגיעו לגיל 23, זכאים להיבחר כנציגים לאספה הלאומית הגדולה ולמועצות העממית.
בסעיף 42 נקבע שהאספה הלאומית הגדולה, גוף הכוח העליון במדינה, היא הגוף המחוקק היחיד ברפובליקה הסוציאליסטית רומניה.
בסעיף 43 נקבע שעיקר מטלותיה של האספה הלאומית הגדולה הם:
מאמצת ומשנה את חוקת הרפובליקה הסוציאליסטית רומניה.
קובעת את ההתייעצות עם העם באמצעות משאל עם עבור פעולות בעלות חשיבות מיוחדת הנוגעות לאינטרסים העליונים של העם.
מאמצת את התוכנית הלאומית היחידה לפיתוח כלכלי-חברתי, תקציב המדינה והחשבון הכללי הסוגר את הפעילות התקציבית.
מארגנת את מועצת השרים, קובעת את הנורמות הכלליות לארגון ופעילות משרדי הממשלה ויתר הגופים המרכזיים במדינה.
מסדירה את הארגון השיפוטי והתביעה.
קובעת את נורמות הארגון והתפעול של המועצות העממיות.
קובעת את הארגון האדמיניסטרטיבי של הטריטוריה.
מאשררת ומבטלת אמנות בינלאומיות המחייבות שינויים חקיקתיים.
בוחרת ומדיחה את נשיא הרפובליקה הסוציאליסטית רומניה.
בוחרת ומדיחה את מועצת המדינה.
בוחרת ומדינה את מועצת השרים.
בוחרת ומדיחה את בית הדין העליון ואת התובע הכללי.
מפעילה פיקוח כללי על יישום החוקה.
רק האספה הלאומית הגדולה קובעת את חוקתיות החוקים.
מפקחת על פעילות נשיא הרפובליקה הסוציאליסטית רומניה ועל מועצת המדינה.
מאזינה לחוות דעת הנוגעות לפעילות בית הדין העליון ומפקחת על החלטותיו המנחות.
מפעילה פיקוח כללי על פעילות המועצות העממיות.
קובעת את הקו הכללי של מדיניות החוץ.
מכריזה, לצורכי הגנת המדינה, הסדר הציבורי או מצב הביטחון של המדינה על מצבי חירום ביישובים מסוימים או בכל המדינה.
מכריזה על גיוס חלקי או כללי.
מצב מלחמה יכול להיות מוכרז רק במקרה של תוקפנות צבאית נגד הרפובליקה הסוציאליסטית רומניה או נגד מדינה אחרת שלרפובליקה הסוציאליסטית רומניה יש איתה חובת הגנה אילמת, שנקבעה בהסכמים בינלאומיים, אם נוצר המצב עבורו חובת הכרזת מצב המלחמה נקבעה.
קונסטנטין יון פארחון היה יושב הראש הראשון של נשיאות האספה הלאומית הגדולה וכיהן מיום הקמתה, 30 בדצמבר 1947 ועד 2 ביוני 1952, כאשר הוחלף על ידי פטרו גרוזה.
קונסטנטינסקו כיהן עד מותו ב-18 ביולי 1984 והוחלף על ידי ניקולאה ג'יוסאן, שבתורו כיהן עד 22 בדצמבר 1989, כאשר המהפכה הרומנית (1989) הפילה את המשטר הקומוניסטי.
האספה הלאומית (בהונגרית: Országgyűlés) היא פרלמנט חד ביתי המהווה את הרשות המחוקקת של הונגריה.
בפרלמנט מכהנים כיום 199 נציגים.
היא מונה 199 חברים הנבחרים מדי ארבע שנים, עם אחוז חסימה של כ-5%.
האספה הלאומית שוכנת בבניין הפרלמנט ההונגרי בעיר הבירה בודפשט מאז שנת 1902. הפרלמנט נבחר בבחירות דמוקרטיות מאז נפילת השלטון הקומוניסטי במדינה בשנת 1989. המפלגה הגדולה ביותר היא פידס, המונה מטעמה כ-116 נציגים.
בפרלמנט יש כ-25 ועדות שונות.
לבית המשפט החוקתי בהונגריה יש אפשרות לערער על חקיקה העוברת באספה הלאומית.
הבחירות האחרונות נערכו ב-2022, והבחירות הבאות עתידות להתקיים בשנת 2026.
האספה הלאומית של הרפובליקה של ארמניה (בארמנית: Հայաստանի Հանրապետության Ազգային ժողով) היא הפרלמנט הארמני.
הוא מונה כ-131 נציגים והוא מורכב מבית מחוקקים יחיד, והוא שוכן בבירת המדינה, ירוואן.
הוועדה למדע, חינוך, תרבות, נוער וספורט
הוועדה לענייני מדינה ומשפט ולהגנה על זכויות אדם
הוועדה למינהל טריטוריאלי, ממשל עצמי מקומי, חקלאות וסביבה
האספה הלאומית (בבולגרית: Народно събрание) היא הפרלמנט והרשות המחוקקת בבולגריה אשר מורכבת מבית מחוקקים יחיד ובו כ-240 נציגים, הנבחרים פעם בארבע שנים.
היא הוקמה לראשונה ב-1879, אחרי היווצרות החוקה הראשונה בבולגריה - חוקת טרנובו.
הנציגים נבחרים במחוזות בחירה ואחוז החסימה עומד על כ-4%.
בבולגריה יש מערכת רב מפלגתית.
הבחירות האחרונות התקיימו באוקטובר 2024, ובהן מפלגת GERB-SDS זכתה ב-25 אחוזים מן הקולות, והרכיבה את הממשלה הנוכחית בראשות רוסן ז'ליאזקוב.
תפקידי הפרלמנט הם חקיקת חוקים, אישור התקציב, תזמון הבחירות לנשיאות, בחירה ופיטורין של ראש הממשלה ושרים נוספים, הכרזת מלחמה, כריתת שלום, פריסה של כוחות מחוץ בולגריה ואשרור אמנות בינלאומיות והסכמים.
בשביל קיום ישיבה, יש צורך במינימום של 121 חברי פרלמנט.
שרי הממשלה יכולים להיבחר מתוך הפרלמנט או מחוצה לו, אך אם חבר פרלמנט נבחר לשר, הוא חייב להפסיק את חברותו בפרלמנט.
הפרלמנט יושב בבירת בולגריה, סופיה.
+קואליציה (102)GERB-SDS66 מושביםהשמאל המאוחד (המפלגה הסוציאליסטית הבולגרית)19 מושביםיש עם כזה17 מושביםנתמך על ידי (33):המפלגה למען זכויות וחירויות (מפלגת המיעוט הטורקי)29 מושביםעצמאיים4 מושביםאופוזיציה (105):ממשיכים בשינוי (המפלגה הליברלית)36 מושביםהתעוררות (מפלגת הימין הקיצוני)25 מושביםהברית לזכויות וחירויות (מפלגת מיעוט טורקי)15 מושביםמוסר, איחוד, כבוד (מץ') (מפלגת ימין קיצוני)11 מושביםוליצ'יה (גדולה) (מפלגת ימין קיצוני)10 מושבים
האספה הלאומית (בסרבית: Народна скупштина / Narodna skupština) היא הפרלמנט והרשות המחוקקת בסרביה, המורכבת מ-250 נציגים הנבחרים בבחירות חשאיות מדי ארבע שנים.
מיקום הפרלמנט הוא בבירת סרביה, בלגרד.
ישנן כיום כ-30 ועדות בפרלמנט.
כל סרביה היא מחוז בחירה אחד.
ישנה אפשרות להקדים את הבחירות אם הממשלה מתפטרת ואין רוב פרלמנטרי לממשלה חלופית.
אחוז החסימה עומד על כ-5% וחלוקת המושבים היא על פי שיטת ויקטור ד'הונד.
הפרלמנט מחויב להתכנס לראשונה עד חודש שלאחר פרסום תוצאות הבחירות.
החלטה על שינויים בנוגע לגבולות סרביה;
אשרור חוזים בינלאומיים במקרים מסוימים
החלטה על מלחמה או שלום, הצהרה על מצב מלחמה או חירום
פיקוח על עבודת מנגנוני הביטחון;
אימוץ אסטרטגיית הגנה ותוכניות מרחביות
הענקת חנינה על עבירות פליליות.
בחירת הממשלה, פיקוח על עבודתה ופיטורי שרים
מינוי או מפטרת אישים ציבוריים כגון שופטי בית משפט חוקתיים ואת נשיאי בית המשפט העליון לערעורים, נגיד הבנק הלאומי של סרביה ופקידי מדינה אחרים.
כל ההחלטות מתקבלות על ידי הצבעת רוב רגיל בישיבה שבה רוב הצירים נמצאים, למעט תיקון החוקה שדורש רוב של שני שלישים.
לפחות 30% מהצירים הם נשים.
ישנו איסור על הנציגים להחזיק במשרות אחרות על מנת למנוע ניגוד עניינים, אך הם נהנים מחסינות פרלמנטרית.
הסיעות בפרלמנט נוצרות לא יאוחר משבוע לאחר מועד הבחירות ומכילות לפחות חמישה חברי פרלמנט.
האספה הלאומית של הרפובליקה של קוריאה, היא הרשות המחוקקת הלאומית של דרום קוריאה.
על פי חוק הבחירות משנת 2019, באספה יושבים 300 חברים, מתוכם 253 נבחרים על ידי הציבור במחוזות בחירה חד-נציגיים, ואילו 47 המושבים הנותרים מוקצים לייצוג יחסי.
האספה הלאומית מכהנת 4 שנים.
על פי חוקת הרפובליקה של קוריאה, על האספה הלאומית להיות בת 200 חברים לפחות.
על פי חוק, על מועמדים לאספה הלאומית להיות בני שלושים לכל הפחות ולשהות בקוריאה הדרומית במשך 5 שנים רצופות, על פי החוקה, הנשיא לא יכול לפזר את האספה.
+מפלגות האספה הלאומית ה-21 של קוריאה(בתאריך 14 בספטמבר 2021)מפלגהמושביםהמפלגה הדמוקרטית של קוריאה169מפלגת כח העם103מפלגת העם של קוריאה14מפלגת הצדק6המפלגה הדמוקרטית הפתוחה3הכנסה בסיסית1מפלגת העם1מעבר קוריאה1עצמאיים12ריק2סה"כ300
החוקה קובעת כי האספה תנוהל על ידי יושב ראש ושני סגנים, האחראים לזרז את הליך החקיקה.
יושב הראש והסגנים נבחרים בהצבעה חשאית על ידי חברי האספה, ותקופת כהונתם מוגבלת לשנתיים.
יושב הראש אינו תלוי בהשתייכות מפלגתית.
יושב הראש והסגנים אינם רשאים לכהן כחברי ממשלה.
סיעות בנות 20 חברים לפחות חברות בקבוצות המשא ומתן של האספה, וזכאיות למגוון זכויות שנשללות ממסיעות קטנות יותר.
אלו כוללות סכום גדול יותר של מימון ממשלתי והשתתפות בכינוסי מנהיגי הסיעות, בהן נקבע סדר היום החקיקתי של האספה.
על מנת להציע הצעת חוק, על חבר האספה להגישה ליושב הראש בצירוף חתימתם של לפחות עשרה חברים נוספים באספה.
הצעת החוק נערכת באחת מוועדות האספה, כדי להבטיח שהצעת החוק תנוסח בשפה נכונה ושיטתית.
לאחר מכן מובאת הצעת החוק לדיון במליאת האספה הלאומית, וזאת מקבלת או דוחה את הצעת החוק.
לאספה הלאומית 16 ועדות קבועות, שעורכות הצעות חוק ומבצעות תפקידים אחרים שמוטלים עליהן בחוק.
מאז כניסתו לתוקף של חוק הבחירות של מרץ 1988 נבחרת האספה כל ארבע שנים באמצעות מערכת חברים משלימים, כלומר, חלק מהחברים נבחרים במחוזות בחירה, ואילו אחרים נבחרים בבחירות ארציות.
נכון לשנת 2021, 253 חברים מייצגים מחוזות בחירה, ואילו 47 נבחרים בבחירות כלל ארציות.
לכל אזרחים מעל גיל 19 יש זכות בחירה.
בניגוד לבחירות לאספה הלאומית, הבחירות לנשיאות מתרחשות אחת לחמש שנים, והדבר מוביל למקרים תכופים של שלטון המיעוט וקיפאון חקיקתי.
האספה הלאומית של פקיסטן (באורדו: قومی اسمبلئ پاکستان) היא הבית התחתון של הפרלמנט של פקיסטן (הכולל גם את הסנאט של פקיסטן).
האספה שוכנת יחד עם הסנאט בבירת פקיסטן, אסלאמאבאד.
באספה חברים כ-342 נציגים, מתוכם 72 נבחרים במחוזות בשיטה הרובנית, וכ-70 מקומות נשמרים למיעוטים (10 מקומות) ולנשים (60 מקומות).
נציגות זו מוקצית למפלגות על פי גודלן היחסי.
על פי החוקה, ממשלה חייבת את תמיכת רוב חברי האספה, שהם 172 נציגים.
הבחירות לאספה מתקיימות אחת ל-5 שנים, אלא אם ראש הממשלה והנשיא מפזרים אותה בהתאם לחוקה.
לפי החוקה משנת 1973, תפקידי האספה הם חקיקה ופיקוח על הממשלה באמצעות ועדות שונות.
אמנם האספה יכולה להתפזר לפי רצונו של ראש הממשלה והנשיא, אבל רק הפרלמנט הוא זה שיכול לשנות את החוקה, וגם להדיח את הנשיא.
שני מהלכים אלו דורשים רוב של שני שלישי מכל אחד מהבתים.
אזרח אינו יכול להיבחר לאספה במידה והוא לא יציב מבחינה נפשית, צעיר מגיל 18, בעל עבר פלילי, פושט רגל או בעל אזרחות כפולה.
בנוסף על כך, אזרח "המתנגד לאידאולוגיה של פקיסטן" או לא תומך בשלמותה ייפסל ממועמדות.
בישיבתה הראשונה האספה בוחרת את יושב הראש ואת סגנו.
האספה חייבת להיפגש לפחות 90 יום בשנה במשך לפחות 3 מושבים (עד שנת 1973 מספר הימים עמד על כ-130).
הנשיא הוא זה שקובע את מפגשי האספה ויכול לזמן אותה כשבועיים מראש.
אמנם כל הצעת חוק חייבת להתקבל בשני הבתים על מנת להפוך לחוק, אבל לאספה יש כוח בלעדי על תקציב המדינה.
כאשר הצעת חוק מתקבלת בבית אחד, היא מחויבת לעבור לדיון ולהצבעה בבית השני כעבור 90 יום.
אם היא לא מועברת, הנשיא זכאי לזמן דיון מיוחד של שני הבתים.
במצב חירום, הפרלמנט הוא זה שמנהל את המחוזות באופן ישיר.
כיום המפלגה הגדולה ביותר באספה היא הליגה המוסלמית הפקיסטנית, אשר מונה מטעמה כ-189 נציגים באספה.
הבחירות האחרונות התקיימו בשנת 2013.
האספה הלאומית של הרפובליקה של בלארוס (Nacyjanalny schod Respubliki Biełaruś) הוא הפרלמנט הדו-ביתי של בלארוס.
שני בתי האספה הלאומית הם:
מועצת הרפובליקה – הבית העליון
בית הנבחרים – הבית התחתון
בעוד שלכל בית יש תפקידים ספציפיים, לשניהם יש את היכולת להטיל וטו על צווי הממשלות המקומיות החורגות מחוקת בלארוס.
בתי האספה הלאומית מתכנסים לשני מושבים קבועים מדי שנה: הישיבה הראשונה נפתחת ב-2 באוקטובר ומשך הזמן שלה לא יכול להיות יותר מ-80 יום; הישיבה השנייה נפתחת ב-2 באפריל ואינה נמשכת יותר מ-90 יום.
בית הנבחרים ומועצת הרפובליקה עשויים להתכנס לישיבה יוצאת דופן.
ישיבות חריגות מתקיימות תחת סדר יום מסוים ביוזמת הנשיא או על פי בקשה של לפחות שני שלישים מכלל החברים בכל אחד מהבתים.
ראשית יש לשקול כל הצעת חוק בבית הנבחרים ואחר כך במועצת הרפובליקה.
בפועל, לאספה הלאומית יש מעט כוח אמיתי.
המערכת הפוליטית בבלארוס מרכזת כמעט את כל הכוח בידי הנשיא אלכסנדר לוקשנקו.
יש לציין כי לאספה הלאומית אין שליטה מועטה על הוצאות הממשלה; על פי החוקה, כל הצעת חוק שמשפיעה על תקציב המדינה חייבת להיות מאושרת על ידי הנשיא או הממשלה לפני שתיבחן.
לצווי הנשיא יש משקל גדול יותר מאשר חקיקה רגילה.
עם זאת, מאז לבשה את צורתה הנוכחית בשנת 1996, נשלטה האספה הלאומית על ידי תומכי לוקשנקו בכל מקרה, ואין כל התנגדות מהותית להחלטות הנשיא.
קודמתה הייתה המועצה העליונה של בלארוס (עד 1996).
האספה הלאומית של נסיכות מונקו היא הפרלמנט של נסיכות מונקו.
האספה מורכבת מעשרים וארבעה חברים, שנבחרים מתוך מפלגות על ידי אזרחי מונקו.
חברי המועצה מכהנים במשך חמש שנים.
נסיך מונקו רשאי לפזר את האספה, בתנאי שבחירות יתקיימו תוך 3 חודשים.
המועצה נפגשת לפחות פעמיים בשנה בכדי להצביע על תקציב המדינה ועל הצעות חוק.
נשיא האספה הלאומית הנוכחי הוא סטפן ולרי.
האספה הוקמה בשנת 1911, לאחר המהפכה המונגסקית.
בתחילתה, היא הורכבה מ-12 חברים ובנוסף, האספה לא בחרה את נשיאה, אלא הנסיך.
בשנת 1962 הוחלט שלאספה יבחרו 16 חברים, ובשנת 2002 הוחלט שלאספה יבחרו 24 חברים.
בשנת 2012 עברה האספה למטה חדש.
לפי האיגוד הבין-פרלמנטרי, באספה הלאומית יש 150 חברים שנבחרו בעקיפין.
האספה הלאומית הורכבה בפברואר 1992, ומושבה נמצא באסמרה בירת אריתריאה.
סוכנות הידיעות הצרפתית דיווחה שהעם האריתראי בחר בפועל 399 נציגים בששת האזורים של המדינה בתהליך ממושך שהוביל להקמת האספה המכוננת.
הבחירות האזוריות התחילו ב-4 בינואר 1997 בחלקים מסוימים של המדינה והסתיימו בחלקים אחרים רק ב-1 במרץ 1997. נכון לספטמבר 2022 מעולם לא התקיימו בחירות ישירות במדינה: הבחירות שתוכננו לשנת 2001 נדחו בכל פעם לפני התאריך שנקבע לבחירות.
ב-2016, משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות אדם תיאר את האספה הלאומית, כאספה שלא קיימת, מאחר שהיא לא התכנסה מאז ינואר 2002. בפועל, הנשיא איסאייס אפוורקי מפעיל סמכויות חקיקה בעצמו בנוסף לתפקידים הביצועיים המוענקים לו על ידי החוקה.
בזמן שאריתריאה הייתה מדינה פדרלית כאחת המדינות הפדרליות של אתיופיה, בין השנים 1952–1962, הייתה האספה הלאומית של האריתריאה הגוף המחוקק.
לאריתריאה יש אספה לאומית חד-מפלגתית, המנוהלת על ידי מפלגת החזית העממית לדמוקרטיה וצדק (PFDJ) (במקור נקראה החזית העממית לשחרור אריתריאה (EPLF)).
מרגע העצמאות מאז מאי 1993, המדינה המשיכה להתנהל על ידי ממשלת המעבר שנבחרה במהלך הבחירות ביוני 1993; הבחירות שתוכננו לשנת 2001 נדחו ללא הגבלת זמן.
הבחירות האזוריות והמקומיות נערכות על בסיס תקופתי במסגרת מוגבלת, כאשר כל הגברים והנשים מכל עדה אתנית או דתית רשאים להצביע.
רק יחידים, בדגש לא מפלגות, רשאים להתמודד בבחירות, בהסכמת נציגי PDFJ.
ההחלטות חייבות להיות להתקבל על פי מנדט המתקבל מהמפלגה.
ההרכב של 150 חברי האספה הלאומית מורכב מ-75 חברי הוועד המרכזי של מפלגת PFDJ השולטת ו-75 אחרים נבחרו מתוך האספה הלאומית המכוננת שמנתה 527 חברים בשנת 1997. באותה שנה, נערכו בחירות להקמת ממשלת מעבר שתפקידה היה לדון ולאשרר את החוקה החדשה.
בחוקה נקבע שבין 75 החברים הנבחרים מתוך האספה המכוננת חייב להיות: מינימום של 11 נשים ומינימום של 15 חברים המייצגים אריתראים גולים.
על פי החוקה נקבע שהנשיא יבחר על ידי חברי האספה הלאומית לכהונה של חמש שנים, ולכל היותר לשתי קדנציות.
בעוד שחברי האספה הלאומית יבחרו ישירות בהצבעה עממית.
במאי 1997 התקבלה חוקה חדשה, שאפשרה את בחירת 75 הנבחרים הדרושים מהציבור בהצבעה עממית, בעוד ש-75 אחרים היו מועמדים מהוועד המרכזי של ה-PFDJ; כמו כן נקבע שחברי ממשלת המעבר יורשו להמשיך בכהונתם עד לבחירות הבאות.
האספה הלאומית הייתה אמורה להתכנס כל חצי שנה, או בזמן חירום, בהוראת הנשיא ושני שלישים מהנבחרים.
החוקה גם קבעה שהממשלה הזמנית כפופה לאספה הלאומית ועליה לדווח לאספה הלאומית, שהוגדרה כגוף המחוקק העליון ביותר של חוקת אריתריאה שעליו להבטיח את זכויות היסוד של אזרחי המדינה ולהבטיח צדק, שלום ויציבות.
האספה הלאומית נקבעה גם לפקח על הרשות המבצעת במהלך ממשלת המעבר.
התפקידים העיקריים האחרים של האספה הלאומית כוללים: אישור תקציבים, ניהול מדיניות פנים וחוץ והסדרת מדיניות המועצה.
האספה המדינתית של קליפורניה היא הבית התחתון בבית המחוקקים של מדינת קליפורניה שבארצות הברית.
האספה מתכנסת, לצד הסנאט של קליפורניה, בקפיטול מדינת קליפורניה שבסקרמנטו.
האספה מורכבת מ-80 חברים, כאשר כל חבר מייצג לפחות כ-465 אלף אנשים.
בשל שילוב של אוכלוסייה גדולה וגוף מחוקק שלא הורחב מאז אשרור חוקת 1879, באספה המדינתית ישנו היחס הגדול ביותר בין אוכלוסייה לנציג מכל בית תחתון במדינות ארצות הברית, והשני בגודלו מבין כלל הגופים המחוקקים ברחבי ארצות הברית לאחר בית הנבחרים הפדרלי.
בדרך כלל מתייחסים לחברי האספה המדינתית באמצעות התואר "Assemblyman" (לגברים), "Assemblywoman" (לנשים) או "Assemblymember" (נטול מגדר).
במושב החקיקה הנוכחי, הדמוקרטים נהנים מרוב-על בן שלושה רבעים של 62 מושבים, בעוד הרפובליקנים הם מיעוט בן 18 מושבים.
כתוצאה מהצעה 140 שהתקבלה בשנת 1990 והצעה 28 שהתקבלה ב-2012, נציגים שנבחרו לבית המחוקקים המדינתי לפני 2012 מוגבלים לשלוש קדנציות של שנתיים (שש שנים), בעוד אלו שנבחרו ב-2012 ולאחר מכן רשאים לכהן תריסר שנים או באמצעות תקופות כהונה בנות ארבע שנים בסנאט, או קדנציות בנות שנתיים באספה המדינתית.
מדי שנתיים, כל 80 המושבים באספה עומדים לבחירה.
זאת בניגוד לסנאט, שבו רק מחצית מ-40 המושבים בו עומדים לבחירה אחת לשנתיים.
הגוונים הירוקים באולם המליאה מבוססים הם בהשראת בית הנבחרים הבריטי.
בימת הנואמים מונחת לאורך קיר בצורת האות E.
לאורך הכרכוב מופיע דיוקנו של נשיא ארצות הברית לשעבר אברהם לינקולן והציטוט הלטיני: "legislatorum est justas leges condere" ("חובתם של המחוקקים לחוקק חוקי צדק").
כמעט כל אלמנט קישוט זהה למליאת הסנאט של קליפורניה.
האספה הלאומית של אקוודור (בספרדית: Asamblea Nacional) הוא בית המחוקקים החד-ביתי של אקוודור המכיל כ-137 נציגים.
האספה החליפה את הקונגרס הלאומי ב-2009 בעקבות רפורמות בחוקה ב-2008. מבנה האספה ממוקם בבירת אקוודור קיטו.
על פי סעיף 119 של חוקת אקוודור משנת 2008, מועמדים לאספה הלאומית חייבים להיות אזרחים חופשיים בני 18 לפחות.
לאספה הלאומית יש את הסמכות לחוקק חוקים, בעוד שמינוי שופטים לבית הדין הלאומי לצדק נעשה על ידי מועצה שיפוטית נפרדת.
נכון ליוני 2023, האספה מפוזרת לאור המשבר הפוליטי באקוודור ולאחר שפוזרה על ידי הנשיא גיירמו לאסו.
הבחירות הקרובות אמורות להתקיים ב-20 באוגוסט 2023.
הרכב האספה הנוכחית (יוני 2023)
+מפלגהמושביםאיחוד לתקווה (התנועה האזרחית המהפכנית והמרכז הדמוקרטי)49תנועת האחדות הרב-לאומית27השמאל הדמוקרטי18המפלגה הסוציאלית הנוצרית18CERO12עצמאיים3אחרים10בסך הכל137
האספה הלאומית של סנגל היא הפרלמנט החד-ביתי של מדינת סנגל.
האספה הלאומית נוסדה ב-1960 ובה 80 מושבים.
עם השנים הוגדל מספרם בהדרגה והחל מ-2017 יש בה 165 מושבים.
חבריה נבחרים לתקופת כהונה של חמש שנים.
שיטת הבחירות הפרלמנטריות בסנגל היא מעורבת.
הבוחרים מצביעים עבור רשימה במסגרת 43 מחוזות בחירה.
97 מן הצירים באספה נבחרים במסגרת מחוזות הבחירה, שבכל אחד מהם נבחרים ציר אחד עד שבעה צירים.
הרשימה הזוכה במחוז פלוני מקבלת את כל המושבים בו.
15 מושבים מאוישים על פי הצבעתם של אזרחים השוהים מחוץ לסנגל במסגרת שמונה מחוזות בחירה שבכל אחד מהם נבחרים 1–3 צירים.
בנוסף, 53 מן המושבים באספה מחולקים באופן יחסי לפי מספר הקולות שקיבלו הרשימות בספירה ארצית.
הרכבה של האספה נקבע לאחרונה בבחירות שנערכו ב-31 ביולי 2022. כתוצאה מהבחירות מיוצגות באספה שבע מפלגות.
האספה המחוקקת של גוג'אראט או גוג'אראט וידאן סבהה (בהינדי: गुजरात विधान सभा, בגוג'ראטית: ગુજરાત વિધાનસભા) היא בית המחוקקים המדינתי של גוג'ראט.
182 חברי האספה המחוקקת נבחרים ישירות במחוזות בחירה.
האספה נבחרת לתקופה של 5 שנים, אך ניתן לפזר אותה מוקדם יותר.
13 אזורי בחירה שמורים לקסטות ו-27 אזורי בחירה לשבטים.
האספה מקימה את ממשלת גוג'ראט.
מ־1995, האספה המחוקקת של גוג'אראט נשלטת על ידי מפלגת העם ההודית, המחזיקה ברוב מוחלט.
בהושיני גוהאיל, שליט מדינת בהבנגר , הקים את אספת נציגי העם, שהורכבה מ-38 חברים שנבחרו על ידו.
יורשו, קרישנאקומאר סינה-ג'י, הקים את האספה המחוקקת בהוונאגר ב-1941 עם 55 חברים, המורכבים מ-33 חברים נבחרים, 16 חברים שנבחרו על ידו ו-6 חברים לשעבר.
היה להם כוח לשאול שאלות, להעביר החלטות, לדון בתקציב ולהגיש הצעות חוק באספה.
אספה זו נהגה להתכנס לפחות פעמיים בשנה.
לאספת המדינה של פורבנדר היו אותן סמכויות.
סרג'יו גארקיו השלישי, שליט מדינת בארודה, הקים את האספה המחוקקת של בארודה בשנת 1908.
החל מ-1921, תושבי אזור של מדינת גוג'אראט הנוכחית פרט למדינות הנסיכותיות שלחו נציגים לאספה המחוקקת של מדינת בומביי.
בשנת 1952 הוקמה האספה המחוקקת של סאורשטרה לאחר עצמאותה של הודו, שהיה פעיל עד 31 באוקטובר 1956. מדינת סאוראשטרה מוזגה למדינת בומביי במסגרת חוק ארגון מחדש של המדינות ב-1956.
ב-1 במאי 1960, מדינת בומביי חולקה למדינות גוג'ראט ומהאראשטרה, ובעקבות כך הוקמה האספה המחוקקת של גוג'אראט.
האספה הראשונה כללה 132 חברים שהיו חברי האספה המחוקקת של בומביי, שנבחרו ממחוזות הבחירה הטריטוריאליים של גוג'אראט.
בעת החלוקה נדבע כי בעת קיום בחירות נוספות לאספה יגדל מספר חבריה מ-132 ל-154, דבר שאירע ב-1962. בשונה מהאספה המחוקקת של בובמביי שהייתה בית תחתון לצד המועצה המחוקקת של בומביי, האספה המחוקקת של גוג'ראט נקבעה כבית מחוקקים חד-ביתי.
לאחר הקמת מדינת גוג'ראט ב-1960, אחמדאבאד הייתה בירת המדינה, והאספה ישבה בה.
עיר הבירה החדשה, גנדינגאר נבנתה בשנת 1971, והאספה הועברה לגנדינגאר ב-11 בפברואר 1971. בניין בית האספה הלאומית הושלם ונחנך ב-1982.
13 אזורי בחירה שמורים לקסטות נספחות, ו-27 אזורי בחירה שמורים לשבטים נספחים.
האספה בוחרת את 11 נציגי גוג'ראט ברג'יה סבהה.
האספה המחוקקת של גואה היא בית המחוקקים מדינתי של גואה.
האספה מורכבת מ-40 חברים, והיא מופקדת על התקציב, האספה מעניקה כספים לתוכניות חברתיות, פיתוח חקלאי, פיתוח תשתיות ועוד היא גם אחראית להצעת מיסים ולגביית מיסים.
לאחר סיפוח גואה מפורטוגל ב-1961, גואה הושמה תחת ממשל צבאי בראשות לוטננט גנרל קונהירמאן פאלאט קנדת' כסגן-מושל.
ב-8 ביוני 1962, השלטון הצבאי הוחלף בממשל אזרחי כאשר לוטננט-נגיד מינה מועצה מייעצת לא רשמית בת 29 חברים.
המועצה הראשונה התכנסה ב-24 בספטמבר 1962.
האספה התכנסה לראשונה ב-9 בינואר 1964, כאספה המחוקקת של טריטוריית האיחוד גואה, דאמאן ודיו.
בית הנבחרים כלל 30 חברים, 28 מגואה ושנים מדאמאן ומדיו.
גואה מציינת את 9 בינואר כ"יום המחוקק" מדי שנה.
ב-1987 הפכה גואה למדינה בהודו ודאמאן ודיו הופרדו ממנה והופסק ייצוגם באספה.
מספר המושבים באספה הוגדל ל-40.
בניית בניין האספה המחוקקת החלה ב-22 בינואר 1994, והסתיימה ב-5 במרץ 2000.
האספה בוחרת את נציגה היחיד של גואה ברג'יה סבהה.
האספה המחוקקת של דלהי, הידועה גם כדלהי וידאן סבהה (בהינדי: दिल्ली विधान सभा), היא האספה המחוקקת של טריטוריית הבירה הלאומית דלהי בהודו.
באספה חברים 70 חברים, הנבחרים ישירות ממחוזות בחירה.
כהונתה של האספה נמשכת חמש שנים, אך היא יכולה להתפזר קודם לכן.
מקום האספה הוא בניין המזכירות הישנה, שהוא גם מקום מושבה של ממשלת דלהי.
האספה המחוקקת של דלהי הוקמה לראשונה ב-7 במרץ 1952 על פי חוק ממשלת חלק ג' של מדינות, 1951; הוא נחנך על ידי שר הפנים קליש נאת' קתג'ו.
באספה היו 48 חברים והיא הקימה מועצת שרים בסמכות מייעצת לנציב הראשי של דלהי, אם כי היו לה סמכויות לחוקק חוקים.
בעקבות חקיקת חוק ארגון מחדש של מדינות, 1956, שנכנס לתוקף ב-1 בנובמבר 1956 הפכה דלהי לטריטוריית איחוד בניהולו הישיר של נשיא הודו, והאספה המחוקקת של דלהי ומועצת השרים בוטלו.
ב-1957 הוקמה מועצה מוניציפלית בעקבות חוק המועצה המוניציפלית של דלהי.
בספטמבר 1966 הוחלפה האספה במועצת המטרופולין של דלהי עם 56 חברים נבחרים וחמישה חברים-ממונים כשבראשה עומד סגן מושל דלהי.
למועצה לא היו סמכויות חקיקה, והחזיקה בסמכויות ייעוץ בממשל של דלהי.
מועצה זו הוחלפה באספה המחוקקת של דלהי ב-1991, בעקבות תיקון לחוקת הודו, שהפך את דלהי לטריטוריית הבירה הלאומית של דלהי והורה על הקמת אספה מחוקקת ומועצת שרים.
האספה המחוקקת נבחרת לתקופה של חמש שנים, וכיום היא האספה השביעית, שנבחרה בבחירות לאספה המחוקקת ב-2020.
האספה שוכנת במבנה שהוקם עם בניית ניו דלהי ב-1912 עבור המועצה המחוקקת האימפריאלית ולאחר מכן את האספה המחוקקת המרכזית (לאחר חוק ממשלת הודו, 1919), עד להקמת בית הפרלמנט החדש בניו דלהי שנחנך ב-18 ינואר 1927.
בבית שכנה ממשלת הודו הבריטית לאחר העברת בירת הודו הבריטית מכלכותה לדלהי וקודם השלמת בית הסקרטריאט.
האספה המחוקקת הנוכחית נבחרה ב־5 בפברואר 2025, בהם זכתה מפלגת העם ההודית ב־48 מושבים ומפלגת אאם אדמי ב-22 מושבים.
האספה בוחרת את שלושת נציגי טריטוריית הבירה הלאומית דלהי לרג'יה סבהה.
האספה המחוקקת של אוטר פרדש (בהינדי: उत्तर प्रदेश विधान सभा; בתעתיק אוטר פרדש וידהאן סבהה) היא אספה מחוקקת המשמשת כבית התחתון של אוטר פרדש.
האספה היא בת 403 חברים, והגדולה באספות המחוקקות המדינתיות במדינות הודו.
הרשות המחוקקת של אוטר פרדש הוקמה כמועצה המחוקקת של המחוזות המאוחדים, תחת חוק ממשלת הודו, 1919. האספה, שהוקמה בפועל ב־1921, כללה 100 חברים נבחרים ו־23 ממונים.
ב־1935 חוקק הפרלמנט הבריטי את חוק ממשלת הודו, 1935, שהורה על הפיכת המועצה המחוקקת לבית העליון בבית מחוקקים דו-ביתי, כאשר הבית התחתון הוא האספה המחוקקת של המחוזות המאוחדים בת 288 חברים.
האספה הראשונה התפזרה ב-1939, לאחר שממשלת אוטר פרדש בראשות גובינד בהללאבה פנט התפטרה לאחר שהמושל הכללי של הודו הכריז על מצב מלחמה מול גרמניה הנאצית ללא היוועצות בנציגי הממשל העצמי הודי.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, הוחלט על קיום בחירות חדשות לאספה המחוקקת באפריל 1946.
ב-26 בינואר 1950 נכנסה לתוקף חוקת הודו, ושם המדינה שונה מהמחוזות המאוחדים לאוטר פרדש, ושם האספה שונה להאספה המחוקקת של אוטר פרדש.
הבחירות הראשונות לאספה המחוקקת של אוטר פרדש לאחר עצמאות הודו נערכו ב-1952. בבחירות הללו היו 346 מחוזות בחירה, בהם 83 מחוזות בעלי שני נציגים, כשבסך הכל נבחרו 430 חברים לאספה.
בנוסף, היה חבר ממונה אחד, שמונה על ידי מושל אוטר פרדש כמייצג הקהילה האנגלו-הודית.
ב-1967 צומצם מספר חברי האספה ל-426, 425 מהם נבחרים ואחד ממונה.
ב-9 בנובמבר 2000 הופרדה אוטראקהאנד מאוטר פרדש, ומספר חברי האספה המחוקקת של אוטר פרדש ירד ל-403.
ב-2019 תוקנה חוקת הודו ונקבע כי תפגע זכות הייצוג של הקהילה האנגלו-הודית בלוק סבהה ובאספות המחוקקות של מדינות הודו.
האספה בוחרת את 31 נציגי אוטר פרדש ברג'יה סבהה.
האספה המחוקקת של ג'אמו וקשמיר (ידועה גם כג'אמו וקשמיר וידאן סבהה) היא בית המחוקקים של טריטוריית האיחוד ג'אמו וקשמיר ולשעבר האספה המחוקקת של מדינת ג'אמו וקשמיר.
הגוף המחוקק הראשון בג'אמו וקשמיר הוקם ב-1934. היו בה 33 מושבים נבחרים, 30 ממונים ו-12 חברים רשמיים למחצה.
לאחר הסתפחות המדינה להודו ב-1947 ומלחמת הודו–פקיסטן הראשונה קיבלה המדינה החדשה מעמד אוטונומי למחצה, וב-1951 נערכו בה בחירות לאספה חוקתית, ששימשה גם כגוף מחוקק.
לאספה היו בת 75 מושבים, 45 מקשמיר ולדאק ו־30 מג'אמו.
בפועל לא התקיימו בחירות, מאחר ש־43 ממועמדי הוועדה הלאומית של ג'אמו וקשמיר בקשמיר הוכרזו כזוכים ללא מתחרים ושני מועמדים עצמאים נכנעו ללחצים שהופעלו עליהם ופרשו מהתמודדות.
בג'אמו החרימה מפלגת האופוזיציה העיקרית, ההינודואית שחתרה לאחדות מלאה עם הודו, החרימה את הבחירות לאחר שמועמדותם של 13 ממועמדיה נפסלה, ושני מועמדים נוספים פרשו ברגע האחרון.
האספה החוקתית קיבלה חוקה ופיזרה את עצמה עם כניסת החוקה לתוקף ב-26 בינואר 1957. בחוקה החדשה שקיבלה הוועדה נקבע כי הגוף המחוקק של המדינה יורכב משני בתים, המועצה המחוקקת כבית עליון והאספה המחוקקת כבית תחתון.
החוקה קבעה כי באספה המחוקקת יהיו 100 חברים, אך 25 מהם ישמרו לשטחי ג'אמו וקשמיר בשליטת פקיסטן ויישארו רקים.
בהמשך הוגדלה האספה ל-111 חברים, כאשר מספר המושבים הלא-מאויש הורד ל-24, וכך היו בה בפועל 87 מושבים.
ב-1977 הוכנס תיקון לחו'קת ג'אמו וקשמיר שהאריך את כהונת האספה המחוקקת לשש שנים.
התיקון נעשה במקביל לתיקון שנעשה בחוקת הודו במהלך מצב החירום, אך בעוד התיקון לחוקת הודו בוטל ב-1978 ותקופת הכהונה של בתי המחוקקים ההודים חזרה לחמש שנים, תקופת הכהונה הארוכה נותרה על כנה בג'אמו וקשמיר עד לארגון מחדש ב-2019.
ב-2019 חוקק חוק ארגון מחדש של ג'אמו וקשמיר, בו הפכה מדינת ג'אמו וקשמיר לשתי טריטוריות איחוד: לדאק וג'אמו וקשמיר.
נקבע כי ג'אמו וקשמיר תמשיך להיות בעלת אספה מחוקקת, בעוד לדאק לא תחזיק באספה מחוקקת.
מספר חברי האספה צומצם בארבע ל-107 (83 בניכוי מקומות לא מאוישים).
בנוסף נקבע כי מושל ג'אמו וקשמיר יוכל למנות שתי חברות באספה, אם הוא סבור שאין ייצוג מספיק לנשים באספה.
בדצמבר 2023 אושר תיקון המגדיל את מספר חברי האספה ל-90 (114), כשהוא מאפשר מינוי עד שני מיצגים של עקורים מג'אמו וקשמיר עקב טרור ואחד לעקורים מג'אמו וקשמיר שבשליטת פקיסטן.
בדצמבר 2023 הורה בית המשפט העליון של הודו לערוך בחירות לאספה עד ספטמבר 2024. ועדת הבחירות של הודו הודיעה כי הבחירות יערכו בשלהי ספטמבר ותחילת אוקטובר.
האספה בוחרת את ארבעת נציגי ג'אמו וקשמיר ברג'יה סבהה.
בהרכב הנוכחי של האספה שולטת קואליציה בראשות הוועדה הלאומית של ג'אמו וקשמיר (42 מושבים), אליה שייכים גם הקונגרס הלאומי ההודי (6), ארבעה עצמאים ונציג המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית).
מפלגת האופוזיציה הראשית היא מפלגת העם ההודית, המחזיקה ב־29 מושבים, ומספר מושבים שייכים למפלגות קטנות יותר ועצמאיים.
האספה המחוקקת של בופאל או בופאל וידאהן סבהה (בהינדי: भोपाल विधान सभा), הייתה הפרלמנט המדינתי של בופאל.
האספה הוקמה לאחר שהפרלמנט ההודי חוקק ב-1951 חוק שאפשר להקים אספות מחוקקות במספר מדינות חלק ג', בהם בופאל.
הבחירות לאספה נערכו ב-1952, והיו בהם 16 מחוזות בחירה בעלי שני נציגים ו-16 בעלי נציג אחד.
ב-1956 תחת חוק ארגון מחדש של המדינות, אוחדה מדינת בופאל, יחד עם המדינות מאדהיה בהרט, וינדהיה פרדש, ומחוז צ'האטיסגאר של מאדהיה פרדש למדינת מאדהיה פרדש.
בעקבות כך אוחדה האספה המחוקקת עם האספה המחוקקת של מאדהיה פרדש, וחברי האספה סיימו את כהונתם כחבריהאספה המחוקקת של מאדהיה פרדש.
האספה המחוקקת שכנה בבופאל, בירת המדינה.
לאחר איחוד המדינה עם מאדהיה פרדש ב-1956, הפכה בופאל לנמדינת המדינה החדשה, לאחר שנאגפור, בירתה הקודמת של מאדהיה פרדש, עברה למהאראשטרה, ובופאל נבחרה לבירתה החדשה של המדינה.
האספה המחוקקת של ביהר (בהינדי: बिहार बंगाल विधानसभा; באנגלית: Bihar Legislative Assembly) היא בית המחוקקים המדינתי של ביהר.
הגוף המחוקק הראשון בביהר הוקם ב-1912, לאחר הקמת פרובינציית ביהר ואריסה כמועצה המחוקקת של המחוז.
במועצה היו 43 חברים, 24 נבחרים ו-19 ממונים, כשלמושל הייתה הסמכות למנות נציג אחד נוסף.
תחת חוק ממשלת הודו, 1919 הורחבה האספה ל-76 חברים נבחרים ו-76 ממונים.
חוקק הפרלמנט הבריטי את חוק ממשלת הודו, 1935, שהורה על פיצול פרובינציית ביהר ואוריסה לביהר ואוריסה.
הבחירות הראשונות לאספה לאחר עצמאות הודו נערכו ב-1952, והיו לאספה 331 חברים, בהם אחד ממונה.
האספה הוקטנה ל-318 חברים נבחרים לאחר כניסת חוק ארגון מחדש של המדינות לתוקף בנובמבר 1956, בו הועבר אזור מביהר למערב בנגל.
ב-1977 הוגדלה האספה ל-324 חברים נבחרים.
מספרם הכולל של חברי האספה היה 325.
ב-2000 פוצלו שמונה-עשר מחוזות מביהר למדינה חדשה בשם ג'הרקנד, דבר שהקטין את האספה ל-243 חברים.
בפברואר 2021 צוין 100 שנה לבניין האספה בפטנה.
מפלגת האופוזיציה העיקרית היא הראשטריה ג'נטה דאל (25), ולצידה חברות מספר מפלגות בעלי נציגות קטנה, בהן הקונגרס הלאומי ההודי (6).
האספה בוחרת את 16 נציגי ביהר ברג'יה סבהה.
האספה המחוקקת של ג'הרקאנד (בהינדי: झारखण्ड बंगाल विधानसभा; באנגלית: Jharkhand Legislative Assembly) היא בית המחוקקים המדינתי של ג'הרקאנד.
האספה המחוקקת הוקמה בעקבות הקמת ג'הרקאנד בנובמבר 2000, כששמונה-עשר מחוזות פוצלו מביהר למדינה החדשה.
81 מחברי האספה המחוקקת של ביהר
הפכו לחברי האספה המחוקקת החדשה.
מכיוון שהבחירות לאספה המחוקקת של ביהר נערכו רק כשישה חודשים קודם לכן, הוחלט שלא לקיים בחירות חדשות, והבחירות הראשונות לאספה נערכו ב־2005.
ההרכב הנוכחי של האספה המחוקקת של ג'הרקאנד הוא האספה המחוקקת ה-6, שנבחרה ב-2019. מפלגת השלטון היא ג'הרקאנד מוקטי מורצ'ה, המחזיקה ב-34 מושבים וזוכה לתמיכת הקונגרס הלאומי ההודי (16) ומספר מפלגות נוספות.
מפלגת העם ההודית (21) נמצאת באופוזיציה.
האספה בוחרת את ששת נציגי ג'הרקאנד ברג'יה סבהה.