tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלכסנדרֶה זוראווסקי (בפורטוגזית: Alexandre Zurawski; נולד ב-1 באפריל 1998), המכונה אלמאו, הוא כדורגלן ברזילאי ממוצא פולני המשחק בעמדת החלוץ בראיו ואייקאנו מהלה ליגה.
אלמאו החל את הקריירה בברזיל, ושיחק במספר קבוצות, ביניהן אבאי ואינטרנסיונל, ממנה הושאל לריאל אוביידו מהליגה הספרדית השנייה ביולי 2023. הוא שיחק באוביידו שתי עונות, ובעונת 2024/2025 כבש 14 שערים שהובילו לעליית הקבוצה ללה ליגה.
ב-21 ביולי 2025 חתם בפצ'וקה ממקסיקו, אך ב-1 בספטמבר חזר לספרד וחתם לחמש שנים בראיו ואייקאנו מלה ליגה.
אַלְמוֹג הוא קיבוץ והתנחלות בצפון ים המלח, כ-6 ק"מ מדרום לעיר יריחו, בתחומי המועצה האזורית מגילות.
הקיבוץ קרוי על שמו של יהודה אלמוג שהיה מהמתיישבים הציונים הראשונים בים המלח והיה ממייסדי מפעל האשלג בדרום ים המלח, לשם ירד בשנת 1934. אלמוג, ממיסדי "החלוץ" וגדוד העבודה ע"ש טרומפלדור, היה היושב ראש הראשון של מועצה אזורית תמר.
נפטר בכפר גלעדי בשנת 1972.
בינואר 1977 הוקמה במקום היאחזות נח"ל, שאוזרחה בשנת 1979 על ידי בני קיבוצים.
בשנת 1987 הוקם בקיבוץ "בית הסופר", לאחר שדוקטור עמנואל וידר סיים להעתיק שחזורים מדויקים של 7 מתוך 900 מהמגילות שנמצאו בים המלח במהלך המאה ה-20. תושבי הקיבוץ החליטו להקים מוזיאון קטן להנצחת שחזוריו של וידר, ולתאר את סיפור ההתיישבות באזור ים המלח לאורך השנים.
בין השנים 2003 ל-2007 המוזיאון היה סגור לקהל הרחב, והוא נפתח מחדש לאחר שהוקם צוות מדריכים מקרב תושבי המקום.
קיבוץ אלמוג עבר שינויים בתחילת שנות האלפיים והוא מוגדר היום "קיבוץ מתחדש".
תהליכי קליטה מואצים הביאו להרחבת הקיבוץ ולקליטת משפחות צעירות וגרעיני תנועת "הנוער העובד והלומד".
בקיבוץ חיה ופועלת קבוצת מחנכים בוגרי תנועת "דרור ישראל" העוסקים בחינוך באזור ים המלח ובירושלים.
הקבוצה מונה 25 חברים שהגיעו במסגרת מסלול הנח"ל בשנת 2007 וקבעו בקיבוץ את ביתם.
באפריל 2010 נהרסו באלמוג יסודות של מבנים בבנייה עבור בנים ממשיכים, במסגרת הקפאת הבנייה ביהודה ושומרון.
מאז הריסת הבתים ההם נבנתה השכונה והיא נמצאת בשלבים שלפני אכלוס (13 בתים בשלב הראשון).
בשנת 2014 הכפיל הקיבוץ את מספר חבריו (לאחר שנים של קיפאון).
בקיבוץ נבנית שכונת הרחבה חדשה ולאחר שיוך הדירות החלו החברים לשפץ את הבתים הישנים.
בשנת 2016 הוקם בקיבוץ כפר סטודנטים מטעם עמותת "קדמה" והחטיבה להתיישבות, הכפר מונה כ-30 סטודנטים אשר מתגוררים בקיבוץ ולוקחים חלק בפעילות התנדבותית בקיבוץ ובמועצה אזורית מגילות מדבר יהודה.
הקיבוץ מתפרנס ממטע תמרים, גידולי שדה, רפת, לול רבייה, כפר נופש בן 81 חדרים, שירותי תיירות ותחנת דלק בצומת אלמוג, ומעבודת חלק מהחברים בסביבה ובירושלים.
מאז חנוכת הכביש הדו מסלולי מצומת אלמוג לירושלים הפכה הנסיעה למרכז הארץ לנוחה וקצרה יותר, דבר המסייע לפרנסתם של תושביו החדשים של הקיבוץ.
ב 2022 הוקם בקיבוץ מתחם אירוח ופנאי של רשת סלינה העולמית.
אלמה שין, שם העט של לריסה ברני-שכטמן, מתרגמת ספרות ישראלית, ובתו של הסופר האידי עלי שכטמן.
אלמה שין נולדה ב-1939 בקייב, בירת אוקראינה.
את השכלתה הגבוהה רכשה בפקולטה לפיזיקה ומתמטיקה של המכון הפדגוגי בעיר ז'יטומיר שבאוקראינה, וגם במכון לפיזיקה תאורטית וניסיונית במוסקבה.
שין התחילה לעסוק בתרגום ספרותי מיידיש לרוסית בשנת 1996, לאחר פטירת אביה עלי שכטמן - הסופר הקלאסי היידישאי האחרון של המאה ה-20.
אלמה שין היא אמה של פרופסור איוה גלבוע-שכטמן, חוקרת באוניברסיטת בר-אילן ופסיכולוגית קלינית מומחית.
סונטות - קומץ סיפורים של עלי שכטמן, 2000, 197 עמודים.
טבעות בנשמה רומן אוטוביוגרפי של עלי שכטמן (ספרים 1&2), 2001, 440 עמודים.
ערב רומן אפי של עלי שכטמן (בשני כרכים), 2005, 1182 עמודים.
שקיעה אחרונה רומן של עלי שכטמן, 2008, 401 עמודים.
טבעות בנשמה רומן אוטוביוגרפי של עלי שכטמן (ספרים 3&4), 2012, 332 עמודים.
אלמה מריה מאהלר גרופיוס ורפל (נולדה כאלמה מרגרטה מריה שינדלר, 31 באוגוסט 1879- 11 בדצמבר 1964) הייתה מלחינה, סופרת, עורכת, ואשת חברה וינאית.
בגיל 15 היא הפכה לבת טיפוחיו של הבמאי מקס בורקהרד.
למדה מוזיקה מגיל צעיר, והלחינה לפחות 17 שירים לקול ולפסנתר.
היא נישאה שלוש פעמים, לגוסטב מאהלר, מגדולי המלחינים במאה ה-20, לארכיטקט ולטר גרופיוס, ולסופר פרנץ ורפל.
נולדה כאלמה שינדלר בווינה שבאוסטריה לצייר אמיל יעקב שינדלר ולאשתו אנה פון ברגן, וגדלה בסביבה מיוחסת.
כאשר הייתה בת שלוש עשרה התייתמה מאביה, שנפטר מחסימת מעיים בעת מסע עם בני משפחתו.
בחלוף זמן סביר נישאה אמה לקארל מול, תלמידו ועוזרו של שינדלר, שהיה גם מאהבה.
הוא עצמו היה צייר שמילא תפקיד חשוב בחיי האמנות בווינה ובסחר ביצירות אמנות.
עד שמלאו לה שבע עשרה לא למדה אלמה בבית הספר, מלבד חודשים אחדים, אך כדברי כותבת הביוגרפיה שלה, פרנסואז ז'ירו "ידעה את וגנר בעל פה".
היא למדה קונטרפונקט, קראה פרטיטורות בלהט, התנסתה בפיסול והרבתה לקרוא.
אחד מחבריו של אביה היה גוסטב קלימט, שלו נתנה את "נשיקתה הראשונה".
כעלמה צעירה הייתה מעורבת בסדרה של פרשיות אהבים, בהן עם קלימט, מקס בורקהארד, והמלחין אלכסנדר פון זמלינסקי.
ב-1902 נישאה לגוסטב מאהלר, שהיה מבוגר ממנה ב-20 שנה.
כתנאי לנישואיהם דרש מאהלר במכתב בן עשרים עמודים שתוותר על כל עיסוקיה: "מכאן ואילך אין לך אלא משלוח יד אחד - לעשות אותי מאושר-- -עלייך להתמסר לי בלי תנאים, עלייך לשעבד את חייך העתידיים על כל פרטיהם לצרכיי שלי ולא לחשוק אלא באהבתי בלבד!".
מנישואים אלו נולדו להם שתי בנות: מאריה אנה (1902 - 1907), שנפטרה משנית (סקרלטינה) או מדיפתריה, ואנה יוסטינה (1904 - 1988), שהייתה לפסלת.
חיי האהבה של הזוג לא הצטיינו בלהט מיני מספק, ואלמה המשועממת והמתוסכלת הרגישה שהיא הולכת לאיבוד.
חייה העקרים החליאו אותה, הוויתור שבו חייתה היה בלתי אפשרי מבחינתה, וכאשר פגשה את ארכיטקט הבאוהאוס ולטר גרופיוס, פצחה איתו בפרשיית אהבים שלא נפסקה גם לאחר שנפל אחד מהמכתבים שהחליפו ביניהם לידיו של מאהלר, שבאותה תקופה פנה לטיפולו של פרויד ששהה בחופשה בהולנד.
כאשר נפטר מאהלר ב-1911, הצטננו יחסיה עם גרופיוס.
במשך שלוש שנים ניהלה פרשיית אהבים סוערת עם הצייר האקספרסיוניסטי אוסקר קוקושקה, שצייר את ציורו "Bride of the Wind" כדי לסמל את אהבתם.
קוקושה קינא על עברה עם המלחין המפורסם; העביר בווינה שמועה שהם עומדים להינשא - אלמה הרתה לקוקושקה פעמיים.
בפעם הראשונה הפסיקה את היריונה ביוזמתה, אך חפצה בהיריון השני, שהסתיים בהפלה.
היחסים ביניהם היו מלאי מריבות.
במקביל המשיכה אלמה לנהל את חליפת המכתבים עם גרופיוס.
הם נפרדו כאשר התגייס למלחמת העולם הראשונה, אך מדי פעם במשך השנים היה צץ ומופיע בחייה.
היא חידשה שוב את קשריה עם גרופיוס, ונישאה לו בזמן מלחמת העולם הראשונה.
באוקטובר 1916 נולדה בתם מאנון.
היא לא הרבתה להתראות עם בעלה, שקיבל חופשות לעיתים רחוקות.
"שבעתי את חיי הארעי" כתבה ביומנה, "לפעמים אני מרגישה רדופת תשוקה לעשות משהו רע ...
יש פשעים רבים כל כך הראויים שיבצעו אותם!
אהבתי לוולטר גרופיוס הפכה לרגש משפחתי מעורפל ופושר, אי אפשר לקיים נישואים מרחוק".
בסוף 1917 החלה את קשריה הרומנטיים עם הסופר הצעיר ממנה בעשר שנים, פרנץ ורפל.
היא הרתה לו, הריון שהסתיים בלידת פג, בן.
פרנסואז ז'ירו מספרת על פגישת גרופיוס וורפל בנובמבר 1918, שבה עדיין התחנן גרופיוס בפני אשתו שתחזור אליו.
היא התגרשה מגרופיוס ונישאה לוורפל ב-1929. בנה, מרטין קרל יוהנס, נולד בטרם עת ונפטר בגיל 10 חודשים.
בתם של אלמה וגרופיוס, מאנון (1916 - 1935), נפטרה מפוליו בגיל 18. המלחין אלבן ברג כתב לזכרה את הקונצ'רטו שלו לכינור, "לזכרו של מלאך" (Dem Andenken eines Engels).
בשנת 1932 ביקרה עם פרנץ ורפל בארץ ישראל.
ב-1938 נאלצו אלמה ופרנץ ורפל, שהיה יהודי, להימלט מאוסטריה לצרפת מפני האנשלוס הנאצי.
עם הפלישה הגרמנית לצרפת, כיבושה במהלך מלחמת העולם השנייה, ושליחת היהודים למחנות ההשמדה, ברחו היא ובעלה מצרפת.
בסיוע העיתונאי האמריקני וריאן פריי (הוועד לסיוע לשעת חירום) במרסיי, נמלטו במסע דרך הפירנאים לספרד, ומשם, דרך פורטוגל, לניו יורק.
בסופו של דבר התיישבו בלוס אנג'לס, שם זכה ורפל להצלחה כאשר הרומן שלו "The Song of Bernadette" הפך לסרט ב-1943 בכיכובה של ג'ניפר ג'ונס.
לאחר מותו של ורפל ב-1945 חזרה אלמה לניו יורק, בה הייתה אשת חברה מוכרת, עד מותה ב-1964 בגיל 85. על פי משאלתה נקברה בבית העלמין שבו הייתה קבורה בתה מאנון.
סיפור חייה של אלמה מאהלר זכה לעיבודים רבים, בהם שיר שכתב טום לרר ומחזה של יהושע סובול (1996).
ב-2024 הוצגה בווינה האופרה "אלמה" שכתב עידו ריקלין והלחינה אלה מילך-שריף.
אלמה גלוק הייתה זמרת סופרן יהודייה-אמריקאית ילידת רומניה.
אלמה גלוק נולדה ביאשי בשם רבה פיינסון (Reba Feinsohn) למשפחה יהודית ביאשי, רומניה.
בגיל צעיר היגרה לארצות הברית.
גלוק הייתה אחת הזמרות המפורסמות ביותר בעולם בשיא הקריירה שלה, בסביבות 1910. אף כי הצלחתה הראשונה הייתה במטרופוליטן אופרה בניו יורק, הרי בהמשך יצאה למסעות קונצרטים ברחבי ארצות הברית והייתה מן הראשונים בעולם ההקלטות.
הסופרת מרשה דבנפורט הייתה בתה מנישואיה הראשונים, לברנרד גליק.
בהמשך נישאה לכנר אפרם צימבליסט וילדה לו שני ילדים.
אלמה גלוק ייסדה את אגודת האישה האמריקאית.
בשנת 1925 פרשה מן ההופעות לניו הרטפורד, קונטיקט, והתמסרה לגידול משפחתה.
אלמה גלוק נפטרה בגיל צעיר יחסית, 54, ממחלת כבד (ללא קשר לאלכוהול).
אלמה רוֹזֶה הייתה כנרת יהודיה-אוסטרית.
גורשה בפקודת הנאצים למחנה הריכוז אושוויץ-בירקנאו, שם הקימה וניצחה על תזמורת הנשים באושוויץ.
מתה ככל הנראה מהרעלת מזון.
אביה של אלמה רוזה היה הכנר ארנולד רוזה, שהיה הכנר הראשי של התזמורת הפילהרמונית של וינה במשך 50 שנה, משנת 1881 עד 1931, ובתזמורת האופרה של וינה וכנר ראשון ברביעיית המיתרים רוזה ידועת השם במשך 23 שנה.
אמה, יוסטינה, הייתה אחותו של גוסטב מאהלר.
בשנת 1930 נישאה לכנר הצ'כי ואשה פז'יהודה , כנר וירטואוז שנחשב לאחד הגדולים במאה ה-20. בשנת 1935 בא הקץ על נישואיהם.
היו שאמרו, כי הוא נפרד מאשתו משיקולים אופורטוניסטיים, בגלל יהדותה, אך אין ביסוס לטענה זו: לוח הזמנים סותר טענה זו, ואשתו השנייה הייתה אף היא יהודייה.
בינתיים הלכה הקריירה של אלמה רוזה מחיל אל חיל.
בשנת 1932 הקימה את תזמורת הנשים "נערות הוואלס הווינאיות" (Die Wiener Walzermädeln), הרכב שניגן ברמה גבוהה מאוד ויצא למסעות קונצרטים ברחבי אירופה.
כנגנית ראשית בתזמורת ניגנה אנני קוקס, חברתה הטובה של אלמה.
לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה בשנת 1938, הצליחו רוזה ובני משפחתה להימלט ללונדון.
אחיה, המוזיקאי אלפרד רוזה, נמלט לארצות הברית, ואלמה נותרה בלונדון עם אביה.
בנובמבר 1939 עזבה רוזה את אנגליה כדי להופיע ככנרית בהולנד.
רוזה נשארה בהולנד אף שרישיון הכניסה שלה לאנגליה עמד לפוג.
הרישיון פג בראשית מאי 1940, וכשכבשו הגרמנים את הולנד בסופו של אותו חודש, לא יכולה הייתה להימלט.
בזמן הכיבוש הגרמני של הולנד היא התגוררה אצל משפחות ידידים, והמשיכה להופיע בהופעות פרטיות.
במקביל ניסתה לקבל ויזה לארצות הברית.
במרץ 1942, בתקווה שבכך ינצלו חייה, נישאה בנישואין פיקטיביים למהנדס הולנדי תמהוני בשם קונסטנט אוגוסט ון ליוון בומקאמפ.
בדצמבר 1942, במהלך ניסיון לברוח לשווייץ, נפלה רוזה בידי הגסטאפו, ובסופו של דבר גורשה לאושוויץ.
כדי להישאר בחיים, הנהיגה רוזה את תזמורת הנשים באושוויץ (Mädchenorchester von Auschwitz) .
התזמורת הורכבה מנגניות חובבות, ובתנאים הקשים בהם ניהלה רוזה את חברותיה - לעיתים חלשות ובקושי מתמצאות - נאלצה לנקוט בתקיפות וביד קשה; הודות לכך הצליח רוב מכריע של חברות התזמורת לשרוד את המלחמה.
אלמה רוזה מתה במחנה הריכוז בחודש אפריל 1944. לפי מקור אחד, היא נפטרה כתוצאה ממחלה ללא טיפול, שהייתה מלווה במספר ימים של חום גבוה, אך ניומן וקירטלי שוללים גרסה זו בספרם.
לפי מחקרם סיבת המוות אינה וודאית - ייתכן שמתה כתוצאה מהרעלת מזון, ויש הסבורים שהורעלה על ידי אנשי אס-אס אחדים שהתנגדו לתזמורת.
עוד הם כותבים שרוזה טופלה בבית החולים של המחנה בניסיון להציל את חייה.
רוב הנגניות בתזמורת הנשים באושוויץ נותרו בחיים וחלקן עלו לישראל לאחר המלחמה.
הילדה שמחה-גרינבאום ורבקה בציה-קופרברג חיו בקיבוץ נצר סירני.
בערב יום השואה 15 באפריל 2007 קיימה האופרה הישראלית החדשה ערב לזכרה של אלמה רוזה, שבו הופיעה חברת התזמורת הילדה שמחה גרינבאום, בהשתתפות סימפונט רעננה וזמרי אופרה עם הכנר הראשי של התזמורת ניתאי צרי שנגן על כינור אותנטי שבעליו האנונימי נרצח באושוויץ.
בשנת 1969, נקרא על שמה רחוב בעיר וינה.
בהיעדר קבר, נרשם שמה על מצבת קברם של הוריה בבית העלמין גרינצינגר בווינה.
אלמוג בֶּהַר (נולד ב-10 בנובמבר 1978) הוא משורר, סופר ומבקר ספרות ישראלי, חתן פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת תש"ע (2009–2010).
ד"ר לספרות וחבר הסגל האקדמי הבכיר בחוג לספרות של אוניברסיטת תל אביב.
בהר נולד בנתניה למשפחה ממוצא איסטנבולי-ספניולי, ייקי ובגדאדי-עיראקי, וגדל ברעננה.
בשנת 2005 זכה במקום הראשון בתחרות הסיפור הקצר של "הארץ" עם סיפורו "אַנַא מִן אַלְ-יַהוּד".
בעקבות הזכייה החל לפרסם שירים וסיפורים קצרים במספר כתבי עת, בהם "הליקון", "עיתון 77", "הכיוון מזרח" ו"קשת החדשה", בתחילה בשמות העט אלמוג ב.
עוד פרסם במוספי הספרות של העיתונים ידיעות אחרונות, מקור ראשון, מעריב והארץ, שם גם פרסם ביקורות ספרות.
ספר שיריו הראשון של בהר "צמאון בארות" ראה אור בפברואר 2008 (הקובץ זכה בציון לשבח בפסטיבל במטולה 2008 ובפרס רמת-גן לשירת ביכורים לשנת 2011).
לאחריו הוציא קובץ סיפורים קצרים בשם "אנא מן אל-יהוד" בדצמבר 2008 (הספר היה בין 12 המועמדים לפרס ספיר 2010) וספר שירה שני "חוט מושך מן הלשון" בנובמבר 2009 (הספר זכה בפרס ברנשטיין לשירה לשנת 2010).
בנוסף פורסמה מסה פרי עטו בשם "חלומות באספניה" בשנת 2007. בשנת 2010 פרסם רומן ראשון בשם "צ'חלה וחזקל" (הספר היה בין 12 המועמדים לפרס ספיר 2011).
תרגום לערבית של רומן זה ראה אור בתחילת 2016 במצרים, בהוצאת "אל-כותוב ח'אן" ובתרגום נאאל אלטוח'י.
ספר שיריו השלישי, "שירים לאסירי בתי-הסוהר", ראה אור ב-2016 בהוצאת אינדיבוק (הספר זכה בציון לשבח בפרס קוגל חולון, וזיכה את מחברו בפרס דוליצקי לשירה עברית באוניברסיטה העברית).
בסוף 2016 החל לפרסם מבחרי שירה ופרוזה להורדה חופשית באתרו: "משוררים מתים כותבים טוב ממני"" (מבחר שירים, דצמבר 2016); "ספר בגדאד" (מבחר שירים וסיפורים, ינואר 2017), ו"לדרוש את התורה" (מבחר שירים, יוני 2017).
בהר הוא בעל תואר ראשון בפילוסופיה ותואר שני בספרות עברית באוניברסיטה העברית.
התזה שכתב הייתה על זהות ומגדר בשירתה של אמירה הס.
את עבודת הדוקטורט כתב חוג לספרות באוניברסיטת תל אביב, על כותבי פיוט במאה ה-20 בקהילות היהודיות בעולם הערבי, המוסלמי והעות'מאני, והשפעות של מסורות הפיוט, המקאמה ושירת החול בספרות המזרחית החדשה.
לימד בבית ספר התיכון "קדמה" בירושלים, הנחה סדנאות פיוט במסגרת קהילות שרות, וכן לימד במכללת עלמא, מכללת ספיר, מכללת דוד ילין, אוניברסיטת בר-אילן, אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת קורנל והאוניברסיטה העברית.
בהר היה מן הפעילים המרכזיים בריצת תנועת "הפנתרים השחורים החדשים" לבחירות לעיריית ירושלים בשנת 2008, וככל הנראה אחד ממנסחי מניפסט התנועה.
כמו כן היה בין מנסחי מכתב "רוח ג'דידה", היה פעיל בתנועת "המעברה" הירושלמית, שנאבקה למען דיור ציבורי וכנגד פינויים מבתים מאז 2011, וכן היה פעיל ב"מזרחית משותפת".
בהר הוא מן היוצרים הבולטים בשירה העברית הצעירה, ובגל החדש של השירה המזרחית הצעירה, השירה האמונית הצעירה, השיבה אל השירה הצורנית, השירה החברתית והפוליטית והתחדשות השירה הירושלמית.
לדברי חבר השופטים בפרס ראש הממשלה על-שם לוי אשכול לסופרים עבריים לשנת תש"ע: "אלמוג בהר הוא משורר וסופר צעיר, מעניין ונועז, שקולו המקורי והמבטיח התבלט בספרות העברית למן ראשית פרסומו.
ביצירתו שובר בהר מוסכמות לשוניות, מנער מהן קיבעונות חברתיים ופוליטיים, מחדד את מגוון הזהויות הישראליות, על לשונותיהן המחוקות, ומשיב להן את ערכן וכבודן.
בתפיסתו את השלם הישראלי כמושתת על ריבוי, יוצר בהר סדר אמנותי ותרבותי חדש".
החל משנת 2014 ד"ר בהר הוא עמית מחקר באקדמיה ע"ש פולונסקי במכון ון ליר בירושלים.
ד"ר בהר זכה במלגה לפוסט-דוקטורט כדי לקדם את מחקרו בנושא "בין עברית לערבית בספרות היהודים בעולם הערבי של המאה ה-20".
סיפור קצר העוסק בצעיר ישראלי יהודי ממוצא עיראקי המתחיל לדבר במבטא הערבי של סבו, ובמגפה המתחוללת עקב כך, במסגרתה יהודים בארץ חוזרים לדבר במבטאים ישנים.
הסיפור תורגם לערבית ופורסם באחד מכתבי-העת התרבותיים הוותיקים ביותר במצרים "אל-הילאל" ככתבה ראשית, מה שעורר הדים רבים במדינה.
הסיפור עובד לסרט קצר בשם "אנא מן אל-יהוד" על ידי הבמאים אהרון שם-טוב וניב חכלילי בשנת 2017.
בנוסף, זכה הסיפור במקום הראשון בתחרות הסיפור הקצר של "הארץ" לשנת 2005. חלקים מתוך דברי השופטים בתחרות: "היפוך הזהות משמש בסיפור "אנא מן אל-יהוד" נקודת פתיחה מסקרנת לעיסוק מקורי בסוגיית הזהות התרבותית של "המזרחים" בישראל, ובעצם בזהות התרבותית של הישראלים בכלל.
עושר הכתיבה ואיכותה, נימה קלילה של הומור ותפניות בלתי צפויות מבהירים שזה אכן סיפור, ולא מאמר מחאה בתחפושת.
ככל שמתקדמת הקריאה מתברר, כי אף שזה סיפור "מקומי" מאוד, יש בו מסר כלל-אנושי שיכול להתאים לחברת מהגרים באשר היא".
מסה אשר ראתה אור בקובץ "תהודות זהות: הדור השלישי כותב מזרחית".
לדברי אלי הירש: "זוהי רשימה אוטוביוגרפית חריפה ומורכבת שמשולב בה טיעון פוליטי ותרבותי רחב יריעה.
ראשית המעשה במות סבו של בהר, דובר ספניולית ממוצא סטמבולי, שמשפחתו היגרה בראשית המאה העשרים לגרמניה.
בגרמניה הצטרף הסב לתנועת "החלוץ", הכיר שם את רעיתו, ונמלט עימה בסוף שנות השלושים לדנמרק.
לאחר מלחמת השחרור עלו שניהם ארצה, וחינכו את צאצאיהם להיות ישראלים גאים.
מות הסב הכה בנכדו, ובהר מוכה הצער קישר את האובדן לשפותיו הרבות של הסב שלא היו לשפותיו שלו, בעיקר לספניולית.
לאחר מכן, בתהליך מורכב, הוא הבין שלא כל מה שנדמה לו שאבד אכן אבד, שהספניולית עדיין חיה, ולאובדן נוסף מימד של התגלות.
אלא שלהתגלות נוסף גם מימד חריף של התפכחות – התפכחות מהזרם המרכזי של התרבות הישראלית, שבשמו של צופן ציוני ואשכנזי וחילוני עודד את בהר להתנכר לעבר התרבותי של משפחתו, שמלבד ספניולית ודנית וגרמנית אפשר למצוא בו גם יהודית בגדאדית, כלומר ערבית.
וכך התחיל תהליך החזרה בתשובה של בהר...
בהר החליט לחזור למקורותיו המוכחשים, כלומר למזרחיותו ולדתיותו, אלא שלמקורות המוכחשים האלה הוא חוזר בלי להתנתק ממקורותיו האחרים, בין השאר מהצדדים המערביים והחילוניים של ישראליותו".
קובץ של כתשעים שירים אשר נכתבו בשנים 2000–2006 וכולל בעיקר שירים משפחתיים, שירים הקשורים בירושלים ושירים הקשורים בזהות המזרחית-יהודית.
לדברי השופטים בפסטיבל מטולה 2008:
קובץ הסיפורים "אנא מן אל-יהוד"
קובץ של כארבעים סיפורים קצרים הכתובים במגוון סגנונות ועוסקים בנושאים שונים.
בקובץ נמצא הסיפור הקצר "אנא מן אל-יהוד", המופיע בערבית, ומחזור סיפורים המורכב משורות משירים של אמירה הס.
קובץ השירים "חוט מושך מן הלשון"
ספר שיריו השני של בהר, הכולל למעלה משמונים שירים אשר נכתבו בשנים 1996 - 2008. גם בו כתב בהר מספר שירים משפחתיים העוסקים בזהות, לצד שירי אהבה ושירים העוסקים בתאולוגיה ובמיסטיקה.
"שני שירי פריחה" מתוך הספר הולחנו בידי ההרכב הירושלמי "אקוט" במסגרת האי.פי "שירי קטמונים" (2015).
ספר זה זיכה את בהר בפרס ברנשטיין לספרי שירה עבריים מקוריים.
מתוך נימוקי מתן הפרס: "בהר כותב במאה העשרים-ואחת פיוט פוסט-מודרני שעיקרו שירה תאולוגית על סיפה של הדת, שיונקת מן החסידות ושחוזרת ושואלת איך תבוא הגאולה.
אבך שירתו שואלת גם יותר מכך – היא שואלת האם השירה יכולה להביא את הגאולה.
ניתן לראותו כפייטן שכותב עבור טקסים ופולחנים של הקהילה שבתוכה הוא חי".
הרומן שנכתב בתוך הפרספקטיבה המזרחית ועוסק בזהות היהודית-ערבית של דמויותיו, על שני חלקי זהותם הכביכול סותרים, אך בוחר להציע אותם כמשלימים זה את זה, יהודי וערבי ולא יהודי או ערבי.
הספר נכלל ברשימה הארוכה של המועמדים לפרס ספיר לשנת 2012.
צמאון בארות, שירים, עם עובד-מפעל קסת לספרות ביכורים, ה'תשס"ח, 2008
אנא מן אל-יהוד, סיפורים, הוצאת בבל, ה'תשס"ט, 2008
חוט מושך מן הלשון, שירים, עם עובד, ה'תש"ע, 2009
שירים לאסירי בתי-הסוהר, שירים, הוצאת אינדיבוק, ה'תשע"ו, 2016
כדי שהמלח יתפזר על האהבה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2022
לדרוש את התורה, מבחר שירים, ה'תשע"ז, 2017
"'ומבקשת אני את סליחת הקורא אם לבשו פני קלסתרים אחרות': זהות, מגדר, לשון וזיכרון בשירתה של אמירה הס", עבודת מ.א., הוגשה לחוג לספרות עברית, האוניברסיטה העברית, 2009
"מן הפיוט המאוחר אל הספרות המזרחית במאה ה-20: לקראת גנאלוגיה של הספרות המזרחית בישראל", עבודת דוקטורט, הוגשה לחוג לספרות, אוניברסיטת תל אביב, 2015
(עורך שותף) של כתב-העת "לרוחב ", יחד עם תאמר מסאלחה, מתי שמואלוף ונעמה גרשי, גיליון 1, כתב עת של גרילה תרבות, קיץ 2012 (מקוון)
(עורך) "ארץ הפסיפלורה העצובה ושירים אחרים", מרואן מח'ול, הוצאת קשב לשירה, 2012
(עורך) "שחור על גבי שחור", עדי קיסר, שירים, הוצאת גרילה תרבות, 2014
(עורך שותף) "כמו בכי שאין לו עיניים להיבכות", אמירה הס, שירים, הוצאת עם עובד, 2014
(עורך שותף) "שתיים / اثنان - 2 / ٢ - אנתולוגיה ליצירה עברית וערבית צעירה ועכשווית / انطولوجيا ثنائية اللغة لأدب عربي وعبري شاب ومعاصر", יחד עם תאמר מסאלחה ותמר וייס-גבאי, הוצאת כתר, 2014
(עורך) "מוזיקה גבוהה", עדי קיסר, שירים, הוצאת ערס פואטיקה, 2016
(עורך) "אין בבעלותי דבר מלבד החלומות - אנתולוגיה של שירה אזידית בעקבות האסון, 2016-2014", תרגם: עידן בריר, הוצאת עולם חדש, סדרת מכתוב, 2017
(עורך) "דברי הימים", עדי קיסר, שירים, הוצאת ערס פואטיקה, 2018
(עורך) "שלמה הכורדי ואני והזמן", סמיר נקאש, רומן, עורך ספרותי: אלמוג בהר, תרגום מערבית: סמירה יוסף ורות נקאש ויגיסר, הוצאת ידיעות אחרונות, סדרת מכתוב, 2020
(עורך שותף) כתב-העת "הכיוון מזרח", גיליון 37 אשר הוקדש לסופר שמעון בלס (עריכה משותפת יחד עם יובל עברי), 2020
(עורך) "כחול", עדי קיסר, שירים, הוצאת ערס פואטיקה, 2022
מבחר משירי מרואן מח'ול, פורסמו בתוך הקובץ "ארץ הפסיפלורה העצובה" למרואן מח'ול, הוצאת קשב לשירה, 2012
מבחר תרגומים לראבינדראנאט טאגור, חורחה לואיס בורחס, פאבלו נרודה, סוניה סאנצ'ז, עזרא פאונד, ויליאם ס.
מרווין, אדוניס, ניזאר קבאני, רימא אבו ג'אבר ואלח'בז ארזי, פורסמו בתוך "שירים לאסירי בתי-הסוהר", הוצאת "אינדיבוק", 2016
מבחר משירי בוב דילן, פורסם ב"תרבות וספרות", הארץ, 20 באוקטובר 2016
מבחר פרקי קוראן, פורסם ב"תרבות וספרות", הארץ, 4 באוגוסט 2017
הפרק הראשון מתוך "אל-איאם" (הימים), האוטוביוגרפיה של טאהא חוסיין, ודברי הקדמה, פורסם ב"תרבות וספרות", הארץ, 16 בספטמבר 2018
אלמה מאטר הוא מושג לטיני, שמשמעו "אם מזינה".
הביטוי שימש ברומי העתיקה כתואר לאלה האם, ובנצרות של ימי הביניים היה כינויה של מרים, אם ישו.
בשפה האנגלית העכשווית הביטוי משמש לרוב כדי להתייחס למכללה או לאוניברסיטה כלשהי בה התחנך האדם.
המונח לקוח מן המוטו Alma Mater Studiorum של האוניברסיטה הוותיקה ביותר באירופה כמוסד פעיל ומעניק תארים ברציפות, אוניברסיטת בולוניה באיטליה, שנוסדה בשנת 1088 לספירה בבולוניה ופועלת שם עד היום.
בשפות מודרניות רבות משמש המונח בדרך כלל ובעיקר באקדמיה; באנגלית בריטית נהוג להשתמש בו על פי רוב במקום שם האוניברסיטה או המכללה שבה למד האדם שמדובר בו.
בארצות הברית מקובל המונח בשימוש גם ביחס לבית ספר תיכון או יסודי.
"אלמה מאטר" היא לפעמים גם תחילתו של המנון או שיר של מוסד לימודי, ויכולה להתקבל ככותרת לסוגה.
במובנו זה, המונח מוכר יותר בארצות הברית מאשר בממלכה המאוחדת.
בארצות הברית המונח מתייחס במקרים רבים לכל השיר, בניגוד לפתיחתו בלבד.
אלמוג כהן (נולד ב-1 בספטמבר 1988 בבאר שבע) הוא כדורגלן-עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר האחורי, ומשמש כיום כמנהלה המקצועי של בית"ר ירושלים.
כהן החל את דרכו ככדורגלן במחלקת הנוער של בית"ר טוברוק נתניה, וכשהיה בן 18 עבר לקבוצה אחרת מאותה העיר, מכבי נתניה, באמצע עונת 2006/2007.
את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של מכבי נתניה ערך במשחק מול הפועל פתח תקווה במסגרת גביע הטוטו, ולקראת סיום אותה עונה, לאחר שהרשים את המאמן ראובן עטר, ערך את הופעתו הראשונה בליגת העל במשחק מול מכבי תל אביב.
בפתיחת עונת 2007/2008 הוא שותף במשחקי קבוצתו במסגרת מוקדמות גביע אופ"א, מול אוניאו לייריה.
בעונה זו הוא הפך לשחקן חשוב בקבוצה הבוגרת, תוך שהוא מפגין יעילות בקישור האחורי וכושר מנהיגות, כבר בגילו הצעיר.
הוא סיים עם הקבוצה במקום השני בליגת העל בעונה זו, אחרי בית"ר ירושלים.
בעונת 2008/2009, תחת המאמן לותר מתאוס, סבל מפציעה שהשביתה אותו לחלקים מסוימים של העונה, אך המשיך לפתוח ברוב משחקי הקבוצה.
לקראת עונת עבר לנירנברג מהבונדסליגה הגרמנית.
בינואר הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה הגרמנית, בניצחון 0–2 על המבורג.
בפברואר 2011 הבקיע את שערו השני במדי הקבוצה, שער ממרחק של 25 מטר שחתם את ניצחון קבוצתו 0–3 על פרנקפורט.
באותו חודש הוא זכה בתואר השחקן המצטיין החודשי של נירנברג, ובתום העונה האריך את חוזהו בקבוצה בתמורה להכפלת שכרו.
בעונתו השנייה בקבוצה שותף ב-26 משחקים בכל המסגרות, אך בתחילת עונת מעמדו בקבוצה התערער, ועד לאמצע העונה הוא שותף בתשעה משחקים בלבד.
ב-4 בפברואר 2013 חזר לישראל והושאל לקבוצת הפועל תל אביב עד לסיום העונה.
שבוע לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשפתח בהרכב הקבוצה בדרבי מול מכבי תל אביב.
לקראת סיום עונת 2012/2013 הבקיע את שערו היחיד במדי הפועל תל אביב, בדקה ה-95 מול בני יהודה.
היה זה שער הניצחון שהבטיח להפועל תל אביב את המקום השלישי שמוביל לליגה האירופית.
בסך הכל ערך 12 הופעות ליגה במדי הפועל תל אביב, בנוסף לשתי הופעות במסגרת גביע המדינה.
ב-30 ביולי 2013 חזר לגרמניה וחתם לשלוש שנים בקבוצת אינגולשטאדט 04 מהבונדסליגה השנייה.
ב-22 בספטמבר כבש את שערו הראשון בקבוצה, בהפסד 1–4 מול פ.ס.וו פרנקפורט.
במהלך העונה הראשונה שלו בקבוצה שימש כהן כקפטן הקבוצה בחלק מהמשחקים, וכבש בסך הכל שער אחד ב-22 הופעות בליגה.
בעונת שותף רק בחמישה משחקים בליגה בעקבות פציעה, אך בסופה העפיל עם הקבוצה לבונדסליגה בפעם הראשונה בהיסטוריה של המועדון, ואף שותף במשחק העלייה.
בעונת 2015/2016 ערך 20 הופעות בבונדסליגה ובישל שני שערים.
לקראת סיום העונה האריך את חוזהו בקבוצה בשנתיים נוספות עם אופציה לעוד עונה.
ב-22 באוקטובר 2016 הבקיע שער בדקה השישית נגד בורוסיה דורטמונד במסגרת המחזור השמיני בליגה, ובסך הכל כבש שבעה שערים בבונדסליגה בעונת 2016/2017, אך בסופה ירדה הקבוצה בחזרה לליגת המשנה.
בעונת כבש שני שערים ב-27 הופעות ליגה.
בעונת 2018/2019 כבש שער אחד ב-21 הופעות ליגה, ובסופה ירד עם הקבוצה לליגה השלישית.
ב-19 ביוני 2019 חתם לארבע שנים במכבי נתניה, עם אופציה לעונה נוספת, ומונה לקפטן הקבוצה.
בעונת 2019/2020 שבר את שיא הכרטיסים האדומים בעונה לשחקן בליגה הישראלית הבכירה, בכך שספג ארבעה כרטיסים אדומים.
ב-14 בפברואר 2022 הודיע על פרישה ממשחק פעיל, ומונה למנהלה המקצועי של מכבי נתניה.
ב-11 בפברואר 2024 סיים את תפקידו בנתניה ויום לאחר מכן מונה למנהלה המקצועי של קבוצת בית"ר ירושלים, כאשר חתם לשלוש עונות בתפקיד.
ב-2007 ערך כהן את משחקו הראשון במדי הנבחרת הצעירה של ישראל, במסגרת מוקדמות אליפות אירופה לנבחרות צעירות.
מאז החל לשחק בנבחרת הצעירה בקביעות, ועד שנת 2010 רשם בסך הכל 17 הופעות במדיה.
את הופעת הבכורה בנבחרת הבוגרת ערך ב-2 בספטמבר 2010 בניצחון 1–3 על נבחרת מלטה במסגרת מוקדמות יורו 2012, ולאחר מכן שיחק באופן קבוע במדי הנבחרת במהלך הקמפיין.
במוקדמות מונדיאל 2014 שותף במשחק אחד, ולאחר מכן נעדר מהנבחרת לתקופה ארוכה.
במשחקי מוקדמות מונדיאל 2018 היה שחקן הרכב קבוע.
אלמה פיראטה (גם: אלמה פירטה; בספרדית: Alma Pirata) היא טלנובלה ארגנטינאית משנת 2006 שנוצרה והופקה על ידי כריס מורנה, שאחראית להצלחות רבות, בהן המורדים, קטנטנות, פלוריסיינטה וכמעט מלאכים.
בתפקידים הראשיים שיחקו מריאנו מרטינס, לואיסנה לופילטו, פביאן מאסאי בנחמין רוחאס, ניקולס ואסקס, איסבל מסדו, אלסה פיניז'ה וחוליה קאלבו.
לסדרה יצא פסקול שרוב השירים בו בוצעו בעיקר על ידי בנחמין רוחאס.
הסדרה זכתה בפרס הקומדיה הטובה ביותר לצעירים של שנת 2006 בטקס המרטין פיירו.
הסדרה שודרה בארגנטינה במרץ של 2006 ועד דצמבר של אותה שנה.
בישראל שודרה הסדרה לראשונה בשנת 2007 ב-VOD של חברת הכבלים הוט, בעלות של 2 ש"ח לפרק ולאחר מכן בחינם עד שנת 2012. במקביל בשנת 2007 לאחר כמה זמן שהסדרה הייתה נמצאת ב־VOD של הוט, ערוץ 10 התחיל לשדר את הסדרה בדצמבר 2007.
בדצמבר 2012 הסדרה עלתה לשירות ה-VOD של יס תחת קטגוריה של NextVOD.בשנת 2018 חברת הוט החזירה ל-VOD את הסדרה ללא עלות.
קרוס, בניסיו ואיוון הם שלושה בחורים מפוקפקים, המתאחדים בעזרת צ'רלי – חברה ותיקה של אבותיהם.
זאת על מנת שיוכלו להמשיך את מסורת אבותיהם, ולהקים מחדש את "ליגת החרבות".
הליגה היא איגוד שמטרתו להשליט צדק במקרים של אי-הגינות מוחלטת, אך מטרתם העיקרית של שלושת החברים היא לגלות היכן נמצא שלל חשוב – אבן הברקת "אלמה", אותה הורישו להם אבותיהם.
מטרותיהם הנוספות הן לטהר את זכר אבותיהם, להמשיך עם הליגה, ואחרי שייוודע להם שהוריהם נרצחו להביא את הרוצח אל דינו.
שם שחקן שם דמות תיאור בנחמין רוחאס קרוס נווארו חבר המסדר, הצעיר מבין השלושה.
קוסם, בעל חולשה לנשים נשואות.
מתאהב במרילין, אשתו של ג'ינו ריגנטי.
פאביאן מאסאי איוון פרר חבר המסדר, המבוגר מבין השלושה.
מיילד, מהמר כפייתי ומתחבר לבודהיזם ולרוחניות.
איוון מתאהב באחותו הקטנה של קרוס במהלך הסדרה – מה שמוביל לסכסוכים לא מעטים בינו לבין קרוס.
מריאנו מרטינס בניסיו דמרקו החבר השלישי במסדר.
נוכל וגנב, ה"פיראט" של החבורה.
לואיסנה לופילטו אלגרה ריגנטי בתו של ג'ינו ריגנטי.
במהלך הסדרה אף מצטרפת למסדר, ומגלה סודות שנקברו אי-שם בעבר.
ניקולס ואסקס אנדרס דמרקו בן דודו של בניסיו.
מצטרף לסדרה ולמסדר באמצע העונה, וינסה לכבוש את ליבה של אלגרה.
איסבל מסדו קלרה טרוגליו בתה של צ'רלי, וחברתה הטובה של אלגרה.
ג'ינו אבא של קלרה אך קלרה לא ידעה זאת.
גם היא עיתונאית, לצד אלגרה.
חוליה קאלבו קרלוטה "צ'רלי" טרוגליו אמה של קלרה.
נולדה לה ילדה אך היא לא ידע מי האבא.
היא איחדה את הבחורים, והאחראית על הקמת המסדר מחדש – לפי בקשת אבותיהם, שהיו חבריה.
אלסה פיניז'ה מרילין ארוסתו של ג'ינו (מתחתנת איתו במהלך הסדרה).
היא מתאהבת בקרוס.איגנסיו גאדנו ג'ינו ריגנטי איש עשיר, מסתורי וקשוח.
חבר עבר של המסדר, הנושא עמו סודות רבים שאותם יגלו במהלך הסדרה.
פטו מנחם פבלו יד ימינו של ג'ינו.
ג'רארדו צ'נדו פרנסיסקו "פנצ'ו" חברו הטוב של איוון, העובד לצידו בביה"ח.
אגוסטינה קורדובה קנדלריה נווארו אחותו הקטנה של קרוס, מתאהבת באיוון.
מרטין פיירו - קומדיית הנוער הטובה ביותר - 2006 - זכתה
אלמוג בורשטיין (נולד ב-13 בפברואר 1950) הוא שחמטאי ישראלי, אבי "שיטת בורשטיין" לניהול אולימפיאדת השחמט, כיהן בתפקידים בכירים באיגודי השחמט העולמי, האירופי והישראלי.
נושא בארבעה תארים מפיד"ה: שופט בין-לאומי, מארגן בין-לאומי, מאמן פיד"ה ומרצה פיד"ה.
במשך מספר שנים עסק גם בפעילות ציבורית ופוליטית, בין היתר כיו"ר ההסתדרות בהוד השרון, מנכ"ל מפלגת שינוי וסגן ראש עיריית הוד השרון.
אלמוג בורשטיין נולד לרינה (לבית קלינה) ולמרדכי בורשטיין, בחדרה.
הוריו עלו לארץ בשנות ה-30 של המאה ה-20, רינה ממולדובה ומרדכי מרדאוץ פרוט, רומניה.
בורשטיין הוא בוגר החוג לכלכלה באוניברסיטת תל אביב וקורסי ניהול בכירים במכללה למינהל, במרכז לשלטון מקומי בישראל ובמכון וינגייט.
בין השנים 1977–1982 שימש בורשטיין כעוזר מנכ"ל חברת מחשבים, ובין השנים 1982–1984 הוא היה תקציבן הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 2006–2012 הוא עסק לצד פעילותו השחמטאית, בהוצאה לאור ובשיווק של ספרי לימוד במתמטיקה, שכתב בנו, דודו בורשטיין.
אולם, עיסוקיו העיקריים במשך כל השנים היו קשורים רובם ככולם לשחמט.
בין השנים 1972–1976 שימש בורשטיין כמזכיר האיגוד הישראלי לשחמט ומאז ארגן, ניהל ושפט בעשרות תחרויות שחמט לאומיות ובינלאומיות, בישראל ומחוצה לה.
גולת הכותרת באותן שנים הייתה כהונתו כסגן יו"ר הוועדה המארגנת של אולימפיאדת השחמט העולמית שנערכה בחיפה בשנת 1976, שהייתה אולימפיאדת השחמט הראשונה שנוהלה על פי "השיטה השווייצרית".
ביוזמתו של בורשטיין שולב אז המחשב (של הטכניון בחיפה) בניהול המשחקים – לראשונה בתולדות השחמט.
כמו כן ארגן וניהל את תחרויות השחמט של המכביה בשנים 1977, 1981 ו-1985. בשנת 1985 כיהן כשופט הראשי באליפות העולם לנוער עד גיל 16 שהתקיימה בפתח תקווה; ובשנת 1986 ארגן ושימש כשופט הראשי בתחרות השחמט הבינלאומית שנערכה בירושלים כמחאה על אי הזמנת ישראל לאולימפיאדת השחמט בדובאי.
בין השנים 1984 - 1994 ניהל את מועדון השחמט ובית הספר לשחמט של אוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 1989–1997 כתב וערך מדורי שחמט בעיתונים יומיים (תחילה ב"על המשמר" ואחר כך ב"מעריב").
בשנת 1977 העניק לו פיד"ה את התואר "שופט שחמט בינלאומי", ומינה אותו כחבר בוועדה המשבצת את הנבחרות המתמודדות באולימפיאדות השחמט.
עד היום כיהן בורשטיין בוועדה זו באחת-עשרה אולימפיאדות (יותר מכל אדם אחר בעולם).
בין השנים 1994–2008 התנהלו אולימפיאדות השחמט לפי "שיטת בורשטיין", שהיא גרסה מתקדמת של השיטה השווייצרית.
שיטה זו לוקחת בחשבון, בעת שיבוץ הנבחרות למפגשים בכל סיבוב, את חוזקן של היריבות של כל נבחרת בסיבובים הקודמים.
בשנים 1995–1998 כיהן כחבר הוועד המרכזי של פיד"ה.
כמו כן שימש כסגן השופט הראשי בשתי אליפויות עולם שהתקיימו בישראל - אליפות העולם לאומות ("מונדיאל השחמט") בבאר שבע בשנת 2005 ואליפות העולם בשחמט בזק בראשון לציון בשנת 2006.
בין השנים 2010–2014 כיהן בורשטיין כנציג ישראל בפיד"ה, חבר הוועד המנהל של האיגוד העולמי, מזכיר הוועדה הטכנית של פיד"ה וגזבר האיגוד האירופי (ECU).
החל משנת 2010 ועד היום הוא משמש גם כיו"ר ועדת השחמט של CSIT (ההתאחדות הבינלאומית לספורט לעובדים ולחובבים).
באותה שנה שימש גם כשופט הראשי בתחרויות העל, שהתקיימו בערים נאנג'ינג ושנחאי בסין, בהן השתתפו עשרה מטובי השחמטאים בעולם (לרבות אלוף העולם, וישוואנתן אנאנד מהודו, והמדורג מס' 1 בעולם, מגנוס קרלסן מנורווגיה).
בשנים 2012–2013 כיהן כמנכ"ל האיגוד הישראלי לשחמט, ובנובמבר 2013 שימש כסגן השופט הראשי בדו-קרב לאליפות העולם בשחמט 2013, שנערך בצ'נאי, הודו, שבו גבר קרלסן על אנאנד וזכה בתואר אלוף העולם בשחמט.
בורשטיין היה האדם השלישי אשר לחץ את ידו של קרלסן לאחר ניצחונו של קרלסן (אחרי אנאנד והשופט הראשי).
בשנת 2014 העניק נשיא פיד"ה, קירסן איליומז'ינוב, לבורשטיין "פרס של כבוד" על תרומתו לפיד"ה כשופט בינלאומי במשך קרוב לארבעים שנה.
באותה שנה הקים בורשטיין את האקדמיה לשחמט בכפר הירוק, שהחל ב-2021 גם "מארחת" את מועדון השחמט של אס"א ת"א.
בשנים האחרונות הגביר בורשטיין את פעילותו השחמטאית, הקים מחדש מועדוני שחמט בקריית ים ובבת ים, המשיך לשפוט בתחרויות רבות בישראל ומחוצה לה, ארגן משלחות שחמט של בוגרים ונערים לתחרויות שונות באירופה ועוד.
בשנות השבעים בורשטיין שיחק במשך מספר עונות בקבוצת "הפועל חדרה" בליגה הלאומית בשחמט (הליגה העליונה בענף זה), השתתף חמש פעמים בתחרויות חצי גמר אליפות ישראל, שבמסגרתן גבר בין השאר על אלופי ישראל לשעבר יוסף פורת ונתן בירנבוים, והגיע לדרגת "מועמד בכיר לאמן" בשחמט.
במשחקים סימולטניים רבי משתתפים שנערכו בירושלים נגד רבי אמנים נודעים.
הוא סיים בתיקו (בשנת 1996) עם אלוף העולם, גארי קספרוב, וניצח (בשנת 2005) את השחמטאית הטובה בעולם יהודית פולגאר.
בשנת 2007 זכה להישגו השחמטאי הגדול ביותר – סגן אלוף העולם בשחמט לחובבים, באליפות שהתקיימה בפרדיאל, רומניה.
גארי קספרוב - אלמוג בורשטיין (משחק סימולטני) 15.10.1996
יהודית פולגאר - אלמוג בורשטיין (משחק סימולטני) 17.7.2005
בשנת 1976 הצטרף בורשטיין למפלגת שינוי בראשותו של אמנון רובינשטיין והיה חבר בה מעל שלושים שנה.
בין השנים 1994–1998 שימש כיו"ר הסתדרות העובדים בהוד השרון - נציג שינוי היחידי בתפקיד כזה, בתקופה שבה היא הייתה חלק מתנועת "חיים חדשים בהסתדרות" של חיים רמון.
במקביל הוא כיהן גם כחבר בית נבחרי ההסתדרות.
הישגו העיקרי באותה תקופה היה המאבק העיקש שניהל למען כמה מאות עובדים זרים מרומניה ומתאילנד שמצאו את עצמם מחוסרי כל, לאחר שהחברה שהעסיקה אותם באתר בנייה בהוד השרון פשטה את הרגל.
כתוצאה ממאבקו קבלו העובדים את רוב הכספים שהגיעו להם ונמצאו להם מקומות עבודה חלופיים.
בשנת 1999 הזמין אותו אברהם פורז, שהיה אז חבר הכנסת היחידי של שינוי, לשמש כרכז מטה המפלגה לקראת הבחירות לכנסת ה-15, לאחר מכן, כאשר שינוי הייתה כבר תחת הנהגתו של יוסף לפיד, מונה למנהל הארגוני ולבסוף - בשנת 2003 - קודם לתפקיד מנכ"ל המפלגה.
בנובמבר 2003 נבחר בורשטיין לתפקיד סגן וממלא מקום ראש עיריית הוד השרון.
הוא החזיק בתיק הכספים של העירייה ושימש כיו"ר של לא פחות משבע ועדות עירוניות.
כהונתו זו הסתיימה אחרי כשנתיים על רקע מחלוקת קשה בינו לבין ראש העירייה בעניין תפקוד מנכ"ל העירייה (שהורשע לאחר מכן בפלילים) וחילוקי דעות עקרוניים בעניין סדרי העדיפויות בתקציב העירייה.
עם זאת, המשיך בורשטיין לכהן כחבר מועצת העירייה עד הבחירות בנובמבר 2008. בבחירות אלה הוצב כמספר 2 ברשימת "לא לבד בעיר" למועצת עיריית הוד השרון בראשותה של יפעת קריב, שנבחרה למועצה.
עם בחירתה של קריב לכנסת ה-19, בינואר 2013, ברשימת "יש עתיד" של יאיר לפיד, חזר בורשטיין לכהן כחבר מועצת עיריית הוד השרון.
לקראת הבחירות באוקטובר 2013 הקים רשימה למועצה בשם "מאוחדים למען הוד השרון" עם משה ארז, גם הוא סגן ראש עיריית הוד השרון לשעבר, אולם זו לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה.
אלמה גיירמופרייטו (בספרדית: Alma Guillermoprieto; נולדה ב-27 במאי 1949) היא עיתונאית מקסיקנית הכותבת רבות על אמריקה הלטינית בעיתונות הבריטית והאמריקאית.
יצירתה ומאמריה נפוצים גם בעולם הדובר ספרדית.
גיירמופרייטו נולדה וגדלה במקסיקו סיטי.
בנעוריה עברה לעיר ניו יורק עם אמה, ושם למדה מחול מודרני במשך מספר שנים.
בשנים 1962–1973 הייתה רקדנית מקצועית.
ספרה הראשון, Samba (1990), מספר על התקופה בה למדה בבית ספר לסמבה בריו דה ז'ניירו.
באמצע שנות השבעים החלה את הקריירה העיתונאית שלה כשכתבה לגארדיאן, וממנו עברה לוושינגטון פוסט.
כשהסיפור ראה אור בעת ובעונה אחת בפוסט ובטיימס ב-27 בינואר 1982, ביטל אותו ממשל רייגן כתעמולה.
אולם לאחר מכן אומתו הפרטים עליהם דיווחו גיירמופרייטו ובונר, וזכו לתהודה גדולה.
במשך חלק ניכר מהעשור הבא שימשה גיירמופרייטו כראש סניף דרום אמריקה בניוזוויק.
גיירמופרייטו זכתה במענק העיתונאות על שם אליסיה פטרסון ב-1985 למחקר וכתיבה אודות שינויים בחיי הכפר במדינות השוק האירופי המשותף.
במהלך שנות התשעים הפכה לכותבת עצמאית, והוציאה תחת ידה כתבות מחקר ארוכות על התרבות והפוליטיקה של אמריקה הלטינית עבור הניו יורקר
בכלל זה כתבות על מלחמת האזרחים בקולומביה, ארגון הנתיב הזוהר בפרו, תוצאות המלחמה המלוכלכת בארגנטינה והמשטר הפוסט-סנדיניסטי בניקרגואה.
הכתבות הללו נאגדו וראו אור באסופה The Heart That Bleeds (1994), המשרטטת את דיוקנה של הפוליטיקה והתרבות באמריקה הלטינית במהלך "העשור האבוד" (היא ראתה אור בספרדית תחת הכותר pie de un volcán te escribo — Crónicas latinoamericanas ב-1995).
באפריל 1995, לבקשתו של גבריאל גארסיה מארקס, לימדה בחנוכת סדנה ב-Fundación para un Nuevo Periodismo Iberoamericano, מכון לקידום העיתונאות שהקים גארסיה מארקס בקרטחנה שבקולומביה.
מאז אותה עת הנחתה שבע סדנאות לעיתונאים צעירים ברחבי הארץ.
באותה שנה זכתה גיירמופרייטו במלגת מקארתור.
אנתולוגיה שנייה של מאמרים פרי עטה, Looking for History, ראתה אור ב-2001 וזכתה בפרס ג'ורג' פולק (George Polk Award).
היא גם פרסמה אסופת מאמרים בספרדית אודות המשבר המקסיקני, El año en que no fuimos felices.
ב-2004 יצא לאור ספר זכרונותיה של גיירמופרייטו, שהתהווה במרוצת השנה בה התגוררה בקובה בשנות העשרים המוקדמות שלה.
פרק מתוכו התפרסם ב-2003 בניו יורקר.
בשנת הלימודים 2008–2009 הצטרפה לסגל המחלקה ללימודי אמריקה הלטינית באוניברסיטת שיקגו כפרופסור אורח בקתדרה על שם טינקר.
בשנת 2008 דורגה במקום ה-58 במשאל "מאה האינטלקטואלים הציבוריים הבולטים בעולם" שערכו כתבי העת Prospect (הבריטי) ו-Foreign Policy (האמריקאי).
אלמה בן זאב (נולדה ב-16 ביוני 1990) היא שחקנית, מפיקה, תסריטאית ובמאית קולנוע ישראלית.
זוכת פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה על משחקה בסדרה "ראש גדול".
בן זאב היא בתה של עורכת הקולנוע יעל פרלוב, אחייניתה של נעמי פרלוב ונכדתם של במאי הקולנוע וחתן פרס ישראל דוד פרלוב ושורדת השואה המפיקה מירה פרלוב.
למדה במגמת תיאטרון בתיכון א' לאמנויות תל אביב בתל אביב, בקורס כתיבה יוצרת בבית הספר "מנשר לאמנות" בתל אביב ושלושה חודשי השתלמות למשחק בלונדון.
את שירותה הצבאי עשתה בתיאטרון צה"ל.
היא בוגרת סטודיו למשחק ניסן נתיב בתל אביב.
קריירת המשחק שלה התחילה ב-2002, כאשר שיחקה בסרט קצר "אסור שבת" במסגרת פרויקט "ילדים יוצרים סרטים" בערוץ הילדים.
והפריצה הגדולה הייתה ב-2004 כשגילמה את מור ירון בסדרת הנוער "ראש גדול", במשך 3 עונות עד 2007, (וזכתה על משחקה בסדרה בפרס האקדמיה לטלוויזיה בקטגוריית "השחקנית הטובה ביותר בסדרת ילדים ונוער").
בשנת 2006 שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "מעורב ירושלמי" (קשת, ערוץ 2).
בנוסף היא שיחקה ב-2008 בסרט של אלון מיטלפונקט "בשידור חי" בתפקיד כריזמה.
בשנת 2015 החלה לשחק בסדרת הנעורים של ערוץ 10, "להתבגר" בתפקיד צהלה, אחותה הגדולה של נעמה (מור פולנוהר).
בשנת 2016 שיחקה תפקיד אורח בסדרה הקומית "הרוסים" בערוץ 10, שיצר בעלה לב ברודינסקי לצד ארם רבינוביץ'.
בן זאב נשואה למדבב לב ברודינסקי והשניים הורים לבת.
אלמוג אש (שם מדעי: Millepora) הוא קבוצה טקסונומית בחסרי חוליות, ממלכת הצורבים, מחלקת הידרתים (Hydrozoa), מסדר האנטוטאקה (Anthoathecata) ממשפחת המיליפורידה (Milleporidae).
אלמוגי האש מונים כ־50 מינים הגדלים בשלל צורות - עטופים, מסועפים, עמודיים, מסיבים.
המורפולוגיה שלהם מושפעת מאוד מהתנאים הסביבתיים שבהם הם גדלים, והם ידועים ביכולות פלסטיות פנוטיפיות.
הם מפרישים שלד גירני ומסייעים לבניית השונית ואף מסוגלים לגדול על מצע של אלמוגים אחרים ובכך לדחוק אותם תחרותית
המושבות שלהם בנויות משני סוגי פוליפים, פוליפים המזינים את האלמוג - גאסטרואיד אשר מכילים חלל גאסטרוולי ופה ופוליפי הגנה - דאקטלוזואידים ללא פה אבל בעלי זרועות, שערות מיקרוסקופיות הלוקחות חלק במנגנון ההגנה של האלמוג.
הפוליפים מסודרים כך שכל גאסטרולוזואיד מוקף בדאקטלוזואידים.
בשלד הגירני של האלמוג ישנם מיקרואצות (זואוקסנטלות) החיות איתו בסימביוזה ומספקות לו נוטריינטים כמו מימן וזרחן ותוצרי הפוטוסינתזה כמו פחמן דו-חמצני, ובכך מסייעות בגדילתו.
במקרים של התחממות מי הים המיקרואצות הללו עלולות לעזוב את האלמוג עקב תנאי עקה.
מצב זה נקרא הלבנה והוא מתרחש ביותר ויותר שוניות אלמוגים בעולם עקב ההתחממות הגלובלית.
האלמוג נמנה עם זני ה"צורבן", משום שעל שטח פניו מצויות שערות מיקרוסקופיות בעלות תאי צריבה עם כושר חדירה רב, פגיעתם באדם גורמת לחדירת הקוץ והרעלים לעור ונגרמת צריבה עזה המלווה בהתנפחות ממושכת של האיבר הנפגע.
שערות מיקרוסקופיות אלו מסייעות גם בלכידת טרף ובהזנת האלמוג.
במחקר אשר בדק את הרעל הנמצא באלמוגי אש נמצא כי הוא מכיל 190 רעלנים משוערים בהם חומרים אנטיבקטריאליים כנגד חיידקים גראם-חיוביים וחיידקים גראם-שליליים וטוקסינים בעלי פעילות המוליטית כמו טריפסין וכימוטריפסין
אלמה מושונוב (מופיעה גם בשם הבמה אלמה שדה ובגרמנית Alma Sadé, נולדה ב-24 בדצמבר 1981) היא זמרת אופרה ישראלית המתגוררת בגרמניה.
נולדה וגדלה בתל אביב, בתם של השחקנים מוני מושונוב וסנדרה שדה.
בשנת 1992 השתתפה כילדה בסרט "כבלים", שבו שיחק אביה שהיה שותף לכתיבת התסריט (בסרט השתתף גם אחיה מיכאל מושונוב), כמו כן באותה השנה היא השתתפה גם בקלטת לילדים
"בובה מתי" בכיכובו של מתי כספי.
למדה במגמת תיאטרון בתלמה ילין.
בשנת 2006 סיימה את לימודי האופרה בבית הספר "מאנס" בניו יורק.
לאחר מכן המשיכה להתגורר ולפעול בניו יורק יחד עם בן זוגה הפסנתרן עומר קליין, ובמקביל פעלה גם בישראל.
בשנת 2006 הופיעה בתפקיד זמרת בסרט "מחילות" ("Forgiveness") של הבמאי אודי אלוני.
הופיעה בפסטיבל הבינלאומי למוזיקה על שם "פליציה בלומנטל" בתל אביב.
כמו כן השתתפה במשך שלוש שנים בסדנת האופרה בתל אביב, שם ביצעה תפקידים שונים בהצגות אופרה ידועות ובהן "לה טרוויאטה" ו"חליל הקסם".
בשנת 2007 הופיעה בישראל יחד עם דודה גבי שדה במופע "שוברט+" של המלחין והבמאי אלכס כגן.
בשנת 2008 נישאה לעומר קליין.
בשנת 2009 קיבלה משרה קבועה בבית האופרה בדיסלדורף והשניים עברו להתגורר בגרמניה.
בשנת 2009 הופיעה יחד עם אמה כפרזנטורית של רונית רפאל, תחת הסלוגן "כי דברים יפים עוברים בירושה".
בשנת 2010 הפתיעה את אביה בהשתתפותה בתוכנית "עושים כבוד" שנערכה לכבודו ושרה את השיר "אני השר" של שלמה אבן גבירול.
מושונוב מופיעה בהצגות ומופעי אופרה ברחבי אירופה.
בעצת אמרגנה היא נקראת בשם "אלמה שדה", בשל הקשר שלה לזמר האופרה גבי שדה, אחיה של אמה סנדרה.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 התגרשה מעומר קליין.
מאז שנת 2013 היא בזוגיות עם הויולן עמיחי גרוס, ולשניים בן ובת.
אלמוג אולשטיין (נולד ב-16 באוגוסט 1993), הוא אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה.
בעל שתי מדליות מהמכביה, מהן אחת זהב.
אולשטיין נולד בקריית מוצקין ושוחה בקבוצת הפועל ירושלים.
התאמן בפנימיית המחוננים בשחייה במכון וינגייט בהדרכתם של לאוניד קאופמן ומורן רבינוביץ' ומאוחר יותר בנבחרת השחייה של אוניברסיטת נורת'ווסטרן בארצות הברית.
באליפות ישראל בשחייה, שנערכה בשנת 2011 זכה אולשטיין במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 23.12 שניות, לפני נמרוד שפירא בר אור מירושלים רבתי (23.15 שניות) ויהב שחף חברו לקבוצה (23.38 שניות).
בשלב חצי הגמר, הוא קבע שיא אישי חדש של 23.08 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.07 שניות, במקום עשירי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.04 שניות ובמקום 14 במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 26.13 שניות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בשנת 2012 זכה אולשטיין במדליית כסף במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 23.09 שניות, אחרי יהב שחף (23.03 שניות) ולפני גיא ברנע (23.25 שניות).
נוסף לכך, הוא סיים פעמיים במקום רביעי, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 51.71 שניות ובמשחה ל-50 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 25.25 שניות.
כשחיין רביעי במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 22.38 שניות.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-19 שנערכו בסוף יולי 2013 זכה אולשטיין בשתי מדליות זהב וארד.
מדליית זהב, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם דוד גמבורג, לירן קונובלוב ונמרוד שפירא בר אור בשיא ישראלי חדש של 3:21.44 דקות (השיא הנוכחי).
מדליית ארד, במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 22.83 שניות, אחרי גארט ובר-גייל מארצות הברית שקבע שיא מכביה ושיא ישראלי בינלאומי חדש של 22.12 שניות, שיפור לשיאיו של ג'ייסון ליזאק מארצות הברית (22.19 שניות) ויהב שחף שקבע שיא ישראלי חדש של 22.68 שניות.
נוסף לכך הוא סיים במקום חמישי בשמחה ל-100 מר חופשי בתוצאה של 51.26 שניות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 51.16 שניות.
שבועיים לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה הוא זכה במדליית ארד במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 22.88 שניות, אחרי יהב שחף (22.71 שניות) ואור סבטייה (22.86 שניות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט 2014 זכה אולשטיין בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי, בשיא אישי חדש של 22.62 שניות, טוב מהשיא הישראלי של יהב שחף (22.68 שניות), אחרי אור סבטייה שקבע שיא ישראלי חדש של 22.54 שניות ולפני ושחף (22.70 שניות).
מדליית ארד, במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 24.59 שניות, אחרי נמרוד שפירא בר אור (24.52 שניות) וגיא ברנע (24.56 שניות).
נוסף לכך, הוא סיים פעמיים במקום שישי, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 51.10 שניות ובמשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 29.44 שניות.
בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 29.23 שניות ועלה מהמקום הרביעי.
כשחיין רביעי במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 22.16 שניות.
באליפות אירופה שנערכה בברלין גרמניה באוגוסט 2014 סיים אולשטיין במקום 28 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.99 שניות, במקום 30 במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 24.42 שניות ובמקום 62 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 51.40 שניות.
אלמה דישי (נולדה ב-22 במאי 1987) היא שחקנית ישראלית.
זוכת פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה על משחקה בסדרת הדרמה "איש חשוב מאוד".
דישי נולדה בשכונת בבלי בתל אביב לשאול דישי, קולנוען שעלה מלבנון בגיל 6, ולאילנה עופרי דישי, עורכת דין ואשת עסקים.
כשהייתה בת 15, עברה עם משפחתה להתגורר בסביון.
במהלך השנים 2002–2005 למדה בתיכון לאמנויות תלמה ילין, במגמת תיאטרון.
את שירותה בצה"ל עשתה כמפקדת טירונים של נערי רפול בחוות השומר.
בשנת 2009 שודרה הסדרה התיעודית "כן המפקדת", שתיעדה את מסלול הטירונות בו שירתה כמפקדת.
בין השנים 2009–2012 למדה משחק בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים.
בשנת 2011 שיחקה במחזה "עפר ואפר" בתיאטרון יפו.
באותה שנה שיחקה במחזה "משפחת יאסין ולוסי בשמי היהלומים" אותו כתבה דניאלה כרמי וביימה נולה צ'לטון.
בשנת 2012 שיחקה במחזה "בית ברנרדה אלבה" מאת פדריקו גארסיה לורקה ובבימויה של רנה ירושלמי.
באותה שנה שיחקה במחזה "שלוש אחיות" מאת אנטון צ'כוב.
בשנת 2013 שיחקה במחזה "רגעים", מאת מיכל בת-אדם שהוצג בתיאטרון תמונע.
כמו כן, שיחקה במחזה "הרדופים", פרי עטו של מאור זגורי.
בשנת 2014 השתתפה במחזה "השולחן" בתיאטרון תמונע.
בשנת 2015 השתתפה בתיאטרון חיפה במחזה "גיבור הלובי", מאת המחזאי האמריקאי קנת' לונרגן ובבימויו של משה נאור.
בפברואר 2016 החלה לשחק במחזה "שלא תתעורר הילדה", מאת שי שבתאי ותומר אבירם ובבימויו של רוני ניניו.
באותה שנה שחקה דישי בהצגת היחיד "יומן" על-פי סיפורה של אורלי קסטל-בלום שהשתתפה בפסטיבל תיאטרונטו באותה השנה, בבימוים של איתי פלאוט (לימים בן זוגה של דישי) ותמר גורן ההצגה הציגה במשך שנתיים בתיאטרון תמונע
בשנת 2017 משחקת תפקיד ראשי בהצגה "על מי ועל מה" מאת איאד אקטאר (זוכה פרס פוליצר) בבימויו של משה נאור, בתיאטרון חיפה.
באפריל 2018 החלה לגלם את דמותה של דונה גרציה בהצגה "מלכת היהודים" בתיאטרון גושן, שמגוללת את סיפור חייה האמיתי.
המחזה נכתב על ידי אורן יעקובי ומבוים על ידי אורי אומנותי.
בשנת 2024 ביימה את המחזה "מחיר הזיכרון" בית הספר למשחק בית צבי.
בשנת 2012 שיחקה בסרט הקולנוע "החיים בינתיים".
בשנת 2013 לקחה חלק בדיבוב סדרת האנימציה "הנרי הנורא" בערוץ הילדים.
בשנת 2014 שיחקה בתפקיד הראשי את דמותה של רונה, אחת מבנות הזוג של יהודה לוי, בסדרת הדרמה של הוט 3 "איש חשוב מאוד", על תפקיד זה זכתה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה בקטגוריית "השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה/ מיני סדרה/ סדרת ילדים ונוער".
בשנת 2017 החלה דישי לשחק בסדרת המתח "כבודו" כעורכת דין צעירה וחסרת ניסיון שהייתה המתלמדת של שופט שהסתבך בפלילים.
בשנת 2018 השתתפה בתוכנית "אולי פיל", המשודרת בחינוכית.
בשנת 2019 שיחקה במיני-סדרת הטלוויזיה "הנערים" בתפקיד משני כשוטרת בתא מעצר.
כמו כן שיחקה באותה שנה בסדרה "נחמה" בתפקיד מיכל .
באותה השנה גילמה את עינת בסרט "המשלחת".
בנובמבר 2014 נבחרה לפרזנטורית בקמפיין חורף 2014 של מותג ההלבשה התחתונה "טריומף".
דישי נשואה לבמאי התיאטרון איתי פלאוט והשניים הורים לבת.
2014 - פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה על משחקה ב"איש חשוב מאוד"
אלמוג חזן (נולד ב-6 בפברואר 1974 בבית שאן) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר.
חזן זכור בעיקר מתקופתו כשחקן קבוצת הפועל בית שאן, במדיה כבש את שער השוויון הזמני במשחקה מול בית"ר ירושלים, משחק שזכה לכינוי "משחק השרוכים".
חזן החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל בית שאן.
לאחר עונת השאלה, חזר השחקן לקבוצה לקראת עונת 1996/1997, במהלכה שותף בשני משחקים בלבד, כמחליף.
בעונת 1997/1998 קיבל חזן תפקיד משמעותי יותר בסגל הקבוצה ושותף ב-16 משחקים, מתוכם 9 בהרכב הפותח.
ב-2 במאי 1998 כבש את שער הבכורה שלו בליגה הבכירה, כאשר הבקיע שער שוויון זמני בדקה ה-86 של המשחק מול בית"ר ירושלים, אשר זכה לכינוי "משחק השרוכים".
בסיום עונה זו ירדה הקבוצה לליגת המשנה, לאחר שסיימה במקום ה-15 (מתוך 16), ולא שבה מאז לליגת העל.
גם חזן בעצמו לא שיחק שוב בליגה הבכירה.
חזן המשיך לשחק בקבוצת הפועל בית שאן מספר שנים לאחר הירידה לליגת המשנה.
לאחר מכן שיחק בקבוצות נוספות באזור הצפון, בהן עירוני טבריה והפועל אסי גלבוע, עד שפרש ממשחק פעיל במדי קבוצת הפועל עפולה בליגה א'.
משחקו האחרון היה בניצחון 2–1 על בני ג'דידה-מכר, יום לפני יום הולדתו ה-36.
כיום מנהל חזן חנות לביגוד, הנעלה וציוד ספורט בעפולה.
אלמוג בוקר (נולד ב-9 בדצמבר 1978) הוא עיתונאי ישראלי, כתב ופרשן חדשות 12 בדרום.
בוקר נולד וגדל בבאר שבע.
את שירותו בצה"ל עשה בחיל השריון.
סיים תואר ראשון בתקשורת במכללה האקדמית ספיר.
ב-2003 החל לעבוד בעיתון "זמן הנגב" מרשת מקומוני "מעריב".
הוא שימש כתב מוניציפלי וכתב חדשות באזור הדרום.
ב-2005 עבר לתחנת הרדיו "רדיו דרום", שבה שימש כתב ומנהל מחלקת החדשות.
ב-2007 עבר לשמש כתב ב"מעריב" לענייני חבל לכיש.
בהמשך אותה שנה עבר ל"חדשות 10" ככתב בדרום.
הוא סיקר את העורף בעוטף עזה בתקופת מבצע עופרת יצוקה מבצע עמוד ענן ומבצע צוק איתן.
ב-2015 העלה סדרת כתבות תחקיר בשם "נטושים בעוטף" וסדרת כתבות בשם "הפריפריה – מסע בחצר הזנוחה של ישראל בנגב ובגליל".
ב-2020 התחיל להגיש תוכנית חדשות חדשה ששמה "חדשות 16:00".
ב-2 באוגוסט עברה התוכנית לשעה 15:00, ושמה שונה ל"חדשות היום".
מ-30 באפריל 2024 הגיש את התוכנית "אלמוג בשש" והיא שודרה בימי ראשון–חמישי בשעה 18:00 בערוץ 13.
תוכנית נוספת שהגיש בוקר היא "אלמוג בשישי", תוכנית אקטואליה שבועית שביקרה את אירועי השבוע.
תוכנית זו החלה להיות משודרת ב-2020 בתור משדר מיוחד בימי שישי תחת השם "חמש – מהדורת שישי", לצורך עדכונים שוטפים על מגפת הקורונה, אשר הייתה אז ב"גל הראשון".
באמצע שנת 2021, לאחר שהוחלט להמשיך ולשדר את התוכנית ולהעבירה לשעות 18:00 עד 19:55, שונה שמה ל"אלמוג בשישי".
ביולי 2024 הודיע שלאחר 17 שנים יעזוב את חדשות 13 ויעבור לשמש כתב ופרשן הדרום של חדשות 12 ואולפן שישי.
ב-1 בספטמבר החל את עבודתו בחדשות 12.
ביום העצמאות ה-77 הנחה יחד עם מגי טביבי את טקס פרס ישראל.
2024 אות גיבורי החברה הישראלית, מאת המועצה הציונית בישראל שניתן בפברואר 2025
בוקר נשוי לעו"ד אילת אלון-בוקר ואב לשני בנים ובת.
בן דודו הוא העיתונאי רן בוקר.
אלמה וילפורד ריצ'רדס היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי (סטוקהולם 1912) ואלוף ארצות הברית (1913) בקפיצה לגובה ואלוף ארצות הברית בהדיפת כדור ברזל (1918) ובקרב עשר (1915).
הוא בוגר אוניברסיטת קורנל בשנת 1917.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה ריצ'רדס במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא אולימפי חדש של 1.93 מטר, לפני האנס לישה מגרמניה (1.91 מטר) ובן ארצו שיאן העולם הטרי ג'ורג' הורין (1.89 מטר).
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1913 זכה ריצ'רדס במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.87 מטר.
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1915 הוא זכה במדליית זהב בקרב עשר בשיא ארצות הברית חדש של 6858.81 נקודות, לפני אוורי ברנדג' (6459.34 נקודות).
נוסף לכך, הוא סיים פעמיים במקום רביעי בקפיצה לגובה ובזריקת דיסקוס.
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1916 הוא זכה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 13.38 מטר ובאליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1918 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 12.90 מטר ומדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 39.52 מטר.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.65 מטר.
ריצ'רדס עבד כמורה למדעים בתיכון בלוס אנג'לס במשך 32 שנים עד לפרישה.
אלמוג בר בוזגלו (נולד ב-8 בדצמבר 1992) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
בצעירותו שיחק בוזגלו בקבוצות הילדים של בית"ר ירושלים, הפועל תל אביב, מכבי חיפה ומכבי תל אביב, ולאחר מכן הצטרף למחלקת הנוער של הפועל פתח תקווה.
בהמשך שיחק גם בקבוצת הנערים של בני סכנין למשך עונה אחת (כשאחיו מאור שיחק בקבוצה הבוגרת של המועדון ומשפחתו עברה להתגורר בכרמיאל), וכשהיה בן 16 החל לשחק באופן קבוע בקבוצת הנוער של הפועל פתח תקווה.
ב-5 בדצמבר 2009 ערך בוזגלו את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 0–2 להפועל באר שבע.
עד תום העונה המשיך לשחק בקבוצת הנוער, ולא שותף יותר במשחקי הקבוצה הבוגרת.
בקיץ הצטרף בוזגלו למכבי עמישב פתח תקווה מליגה א'.
ב-1 באוקטובר 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בתיקו 1–1 נגד הפועל ירושלים.
בעונה השנייה במועדון כבש בוזגלו 10 שערים והוסיף עוד שישה שערים בשלושה משחקי קבוצת הנוער של המועדון.