tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסופו של יום הקרבות היו לאוגדה עשרות הרוגים, קרוב לעשרים נעדרים וכ-50 טנקים פגועים.
היחסים בין אלוף הפיקוד גורודיש למפקד האוגדה שרון היו עכורים.
בערב עקף שרון את גורודיש והתקשר למטכ"ל, בניסיון לשכנעם להתערב בהחלטות פיקוד הדרום, ללא הצלחה.
המתנה וצבירת כוח ב-10-13 באוקטובר
למרות ההוראה להימנע מאסטרטגייה התקפית, הורה שרון בבוקר 10 באוקטובר לחטיבה 421 לכבוש את "חמוטל".
המח"ט חיים ארז לא ראה טעם בהתקפה ושרון קיבל את דעתו.
חטיבה 14 יצאה להתארגנות מאחור, וחטיבה 600 החליפה אותה באחזקת הגזרה הדרומית של האוגדה, על "חמדיה" ו"כישוף".
במהלך ההחלפה ננטש תעוז "טלוויזיה" ונתפס מחדש על ידי המצרים.
בימים הבאים נותרה אוגדה 143 במקומה בעמדות הגנתיות, כשכוחות האוגדה נתונים תחת לחץ מתמיד של ארטילריה והתקפות מטוסים.
בפיקוד הדרום ובמטכ"ל נערכו דיונים על המשך המלחמה, ושרון לחץ לצאת לצליחת התעלה בהקדם.
הרמטכ"ל התנגד והוחלט להמתין ולנצל את הזמן לבניית הכוח.
ב-13 באוקטובר התקבלו ידיעות מודיעין כי שתי דיוויזיות שריון מצריות (הדיוויזיה ה-4 והדיוויזיה ה-21) חצו את התעלה והן עומדות לתקוף את כוחות צה"ל שבסיני.
אוגדה 143 נערכה בגזרה המרכזית לקראת המפגש עם השריון המצרי.
בליל 13-14 באוקטובר ביצעו מסוקים מצרים הנחתות של חיילי קומנדו מדרום לטסה.
כוח סיור מאולתר בפיקודו של אמציה חן (פצי) יחד עם פלוגת טנקים מחטיבה 600 נשלח מולם.
הכוח הצליח לחסל את הקומנדו המצרי שספג יותר מ-80 הרוגים.
בבוקר פתחו המצרים במתקפת שריון נרחבת לכל אורך התעלה.
בגזרת אוגדה 143 תקפה דיוויזיית השריון 21 המצרית, בצירים המובילים לטסה.
הדיוויזיה תקפה עם שתי חטיבות שריון: חטיבה 1 וחטיבה 14. אוגדה 143 הייתה ערוכה עם חטיבה 421 בגזרה הצפונית (על ציר "טליסמן", מול "חמוטל") וחטיבה 14 באגף הדרומי (על "חמדיה", "כישוף" ומול "מכשיר").
חטיבה 600 הייתה על ציר הרוחב בעתודה פיקודית.
ההתקפה המצרית החלה בהפגזה ארטילרית ממושכת.
בסביבות 6:00 תקפה ראשונה חטיבה 1 המצרית בחלק הדרומי, מ"מיסורי" מזרחה.
מולה עמדה חטיבה 14 הישראלית, עם גדודים 79 ו-184 בחזית.
הטנקים הישראלים תפסו עמדות שולטות והחלו לצלוף בטנקים המצרים.
כמה טנקים מצרים הצליחו להגיע עד לטווחים של 100 מטר מכוחות החטיבה אך שם נבלמו.
בשעה 6:30 הורה המח"ט אמנון רשף לגדס"ר 87, שהיה ערוך ב"כישוף", לתקוף את המצרים מדרום.
בתוך כשעה נבלמה ההתקפה המצרית בגזרה.
כ-50–60 טנקים מצרים נפגעו בקרב, בעוד לחטיבה 14 היו 11 הרוגים וכ-10 טנקים פגועים.
חטיבה 14 המצרית תקפה באגף הצפוני, החל משעה 10:00, מול חטיבה 421, שנערכה עם גדוד 264 בחזית.
המח"ט חיים ארז הורה לגדוד 257 להתמקם מצפון לכוח המצרי ולאגף אותו (הגדוד השלישי שימש כעתודה וחלקו עסק באימון לקראת הצליחה).
החטיבה בלמה את המתקפה המצרית, תוך שהיא פוגעת בכ-40 טנקים, לעומת שני טנקים שנפגעו לחטיבה.
חילופי האש בגזרה זו נמשכו לאורך היום.
לפנות ערב התקדם כוח מצרי נוסף לעבר החטיבה, וגדוד 599, שהחליף את הכוחות שלחמו בבוקר, פגע ב-10 טנקים ובלם את התקדמות המצרים.
בסיום יום הקרבות איבדו המצרים כ-250 טנקים.
האבדות הרבות הביאו להידלדלות כוחות השריון המצרים ממערב לתעלה, בעקבותיה נפתחה הדלת לצליחת תעלת סואץ.
בקבוצת פקודות שנערכה בפיקוד הדרום בשעה 22:40 באותו היום הוחלט על צליחת התעלה ביום המחרת, כשאת מאמץ הצליחה העיקרי תוביל אוגדה 143.
האזור שנקבע לצליחה היה סמוך למוצב "מצמד", בשטח בו זיהה גדוד הסיור 87 את התפר בין הארמיות המצריות מספר ימים קודם.
משימתה של אוגדה 143 הייתה להשתלט על ראש הגשר באזור "מצמד", להקים שני גשרים על התעלה, ולבסס ראש גשר ממערב לתעלה.
לאוגדה היו תוכניות מוכנות לצליחה עוד טרם המלחמה, אך הם התבססו על ההנחה כי צה"ל מחזיק בגדה המזרחית של התעלה.
לקראת המבצע תוגברה האוגדה בכוחות חי"ר.
האגד הארטילרי תוגבר בגדודי ארטילריה מאוגדה 162 וכלל בסך הכל 11 גדודים.
לרשות האוגדה עמדו 236 טנקים בשלוש חטיבות שריון בנוסף לכוחות נוספים:
חטיבה 421 (83 טנקים) בהרכב של שלושה גדודים.
חטיבה 600 (57 טנקים) בהרכב של שני גדודים (הגדוד השלישי הועבר לחטיבה 14).
חטיבה 14 (96 טנקים) - ארבעה גדודי טנקים (גדוד 79, גדוד 184, גדס"ר 87 וגדוד 407 מחטיבה 600) ושלושה גדודי חי"ר (גדוד 424 - סיירת שקד, גדוד צנחנים 582 ו"כוח שמוליק" - שתי פלוגות צנחנים סדירות).
חטיבה 247 - חטיבת צנחנים בפיקודו של אל"ם דני מט.
ב-15 באוקטובר בשעה 7 בבוקר נערך תדריך אוגדתי בטסה.
על חטיבה 14 הוטל לכבוש את אזור הצליחה, לפתוח את הצירים המובילים אליה ("עכביש", "טרטור" ו"נחלה") ולכבוש את אזור "החווה הסינית", כדי ששאר הכוחות ואמצעי הצליחה יוכלו להגיע לתעלה.
משימת הצליחה הוטלה על חטיבת הצנחנים 247. לפי התוכנית, החטיבה תצלח את התעלה בסירות גומי החל משעה 20:00 ותבסס ראש גשר ממערב לתעלה.
על חטיבה 421 הוטל לגרור את אמצעי הצליחה (גשר הגלילים, דוברות היוניפלוט והתמסחים), להשיקם למים, ולחצות עליהם את התעלה.
חטיבה 600 יועדה לביצוע התקפת הסחה באזור "מיסורי", מצפון לאזור הצליחה ולחווה הסינית.
לפי הערכות המודיעין, הכוח המצרי באזור כלל כשתי חטיבות חי"ר, שתי חטיבות ממוכנות ושתי חטיבות שריון מוקטנות.
היחידות המצריות היו ערוכות הגנתית לכיוון מזרח, מאזור "אמיר" (אזור המבנים של החווה הסינית) וציר "שיק" וצפונה.
צומת "טרטור"-"לכסיקון" היתה, לפי המודיעין, ריקה מאויב.
בפועל, הייתה חטיבת החי"ר 16 ערוכה בחווה הסינית, כאשר גדוד אחד של החטיבה נערך בצומת "טרטור"-"לכסיקון" יחד עם פלוגת טנקים.
גדוד נוסף ממזרח לו על ציר "טרטור", והגדוד השלישי של הדיוויזיה הוצב מצפון לשני הגדודים הקדמיים.
הכוחות המצרים היו ערוכים בתעלות חפורות ומצוידים בטילי נ"ט, תותחי נ"ט ותול"רים.
הטנקים ותותחי הנ"ט הוצבו בעמדות אש חפורות.
אף כי בוצעו צילומי אויר של השטח לאחר התחפרות המצרים באזור, מידע זה לא הגיע לאוגדה ולא ירד לכוחות בשטח.
במהלך היום המשיכה האוגדה בהכנות לקרב, כשהיא נתונה בלחץ זמן.
חטיבה 421 נסעה להתאמן בגרירת גשר הגלילים וטנקים נוספים נשלחו לרפידים לגרירת הדוברות.
זחל"מים שהיו אמורים להגיע לחטיבה 247 מבלוזה התעכבו וכלים אחרים נשלחו לחטיבה מרפידים.
סירות הגומי התעכבו גם הם וסוכם כי הצנחנים יאספו אותם תוך כדי תנועה לתעלה.
גדודי הארטילריה שנשלחו לתגבור האוגדה נתקעו בצירים העמוסים וחלקם הגיעו במהלך לילה, לאחר תחילת המבצע.
בשעה 17:00 פתחה חטיבה 600 בהתקפה על "מיסורי", כחלק ממאמץ ההטעיה.
עם חשיכה החלו כוחות חטיבה 14 בתנועה לכיוון התעלה, כשהיא מבצעת איגוף דרומי לכיוון "לקקן".
גדוד הסיור 87, שנע באזור ב-9 באוקטובר וגילה את התפר בין הארמיות המצריות, הוביל את החטיבה.
כשהגיעה הכוחות ל"לקקן" פנו צפונה על ציר "לכסיקון".
גדוד 87 הגיע לצומת "לכסיקון"-"טרטור" ללא כל התנגדות ותפס את מוצב "מצמד".
גדוד 79 שנע בעקבות הגדס"ר חצה את הצומת והמשיך צפונה, אז נתקל בכוחות מצרים ופתח באש.
כשהגיע הגדוד השלישי של החטיבה, גדוד 184, לצומת פתחו עליו המצרים באש חזקה.
חצי מהטנקים של הגדוד נפגעו והשאר המשיכו צפונה.
שאר כוחות החטיבה שהגיעו לצומת נתקלו גם באש חזקה ונותרו מדרומה.
כל הלילה נמשכו הקרבות הקשים בצומת "לכסיקון"-"טרטור", כשהחטיבה מפוצלת מצפון ומדרום לצומת, מנסה לטהר את הצומת והצירים המובילים לתעלה.
טנקים רבים נפגעו והחטיבה ספגה הרוגים רבים.
חטיבת הצנחנים 247 בפיקוד דני מט נתקעה בצירי התנועה הפקוקים והתעכבה.
החטיבה אספה את סירות הגומי והמשיכה לכיוון התעלה.
הצנחנים הגיעו מדרום לצומת "לכסיקון"-"טרטור" מבלי שנתקלו באויב, ופנו מערבה לעבר מוצב "מצמד".
פלוגת ההנדסה החטיבתית, בפיקודו של רב-סרן אבישי (אביק) טמיר, נקבעה כראשונה לצלוח.
מילת הקוד "אקוואריום" נקבעה לציון ירידת הכוח למים, ועלייתם על הגדה שמנגד צוינה כ-"אקפולקו".
בשעה 1:25 בלילה הורדה הסירה הראשונה למים, ובה כוח בפיקודו של סגן אלי כהן.
חמש דקות אחר כך, לאחר שגמאו את מאה ושישים המטרים לרוחב התעלה, הגיעו לגדה השנייה מבלי להיתקל באויב.
גדוד 565, בפיקודו של סא"ל דן זיו, צלח את התעלה לאחר מכן וביסס את ראש הגשר ממערב לתעלה.
מפקד החטיבה, דני מט, עבר לגדה המערבית של התעלה כעבור שעתיים וחבר לכוח הצנחנים שהחזיק בראש הגשר.
בינתיים המשיכו כוחות חטיבה 421 בגרירת אמצעי הצליחה לתעלה.
פלוגת הטנקים שגררה את גשר הגלילים נתקלה בקושי רב בגרירתו באזורי דיונות קשים.
הגעת הגשר התעכבה והיה נראה שהגשר לא יצליח להגיע לתעלה בזמן.
דוברות היוניפלוט שנגררו נתקעו גם הן בפקקי תנועה בצירים המובילים לאזור הצליחה.
לעומת זאת, דוברות ה"תמסח" המתנייעות הצליחו להתקדם, ושרון החליט לבסס את צליחת כוחות השריון על התמסחים.
תמונת המצב באוגדה בשחר 16 באוקטובר הייתה מורכבת: צומת "לכסיקון"-"טרטור" טרם נכבש והאזור היה נתון בקרבות קשים בין חטיבה 14 לכוחות מצרים.
ציר "טרטור" טרם טוהר ולא היה פנוי למעבר כוחות, ואמצעי הצליחה העיקריים (גשר הגלילים ודוברות היוניפלוט) היו תקועים במרחק רב מן התעלה.
מנגד, כוחות הצנחנים צלחו את התעלה וביססו ראש גשר בצד המערבי מבלי להתגלות על ידי המצרים.
שרון החליט להמשיך במבצע הצליחה, לטהר את אזור הצומת והצירים המובילים לתעלה, ולהזרים כוחות שריון לראש הגשר.
בשעה 4:00 הגיעו התמסחים לשפת תעלת סואץ, והחל משעה 6:30 בבוקר החלו בהעברת טנקים לצד המערבי.
10 טנקי גדוד 264 מחטיבה 421, שליוו את התמסחים, הועמסו עליהם ועברו לצד השני.
מאוחר יותר באותו בוקר צלח מח"ט 421, חיים ארז, יחד עם גדוד נוסף (17 טנקים) את התעלה יחד עם גדוד הצנחנים 416 בפיקודו של צביקי נור.
בשעה 5 בבוקר, במהלך הגרירה ובמרחק של כ-16 ק"מ מהתעלה, נקרע גשר הגלילים.
ההערכה הייתה כי ידרשו 24 שעות לתקנו.
שרון העמיד לרשות חטיבה 14 שני גדודי טנקים נוספים (אחד מחטיבה 600 ואחד מחטיבה 421) ואת כל הסיוע הארטילרי שהיה ברשות האוגדה, כדי לטהר את אזור הצומת וציר "טרטור".
החטיבה תקפה את הצומת ממספר כיוונים ולקראת השעה 10:00 הצליחה לכבוש אותו.
ניסיונות לטהר את ציר "טרטור" לא צלחו והציר לא נפתח למעבר כוחות.
121 חיילים מחטיבה 14 נהרגו בקרבות על הצומת ואזור החווה הסינית.
השמדת סוללות הטילים ופתיחת המסדרון לחיל האוויר
הנחיית הפיקוד הייתה להשמיד את בסיסי טילי הנ"מ ממערב לתעלה, כדי לאפשר למטוסי חיל האוויר חופש פעולה.
המשימה הוטלה על חטיבת השריון 421. מפקד החטיבה, חיים ארז, הוביל את כוח הפשיטה שכלל 21 טנקים ו-7 נגמ"שים.
הכוח הגיע במהלך היום עד למרחק של כ-20 ק"מ מערבה מאזור הצליחה, השמיד בדרכו 5 בסיס טילים, ופגע בטנקים ובנגמ"שים מצריים.
סמוך לשעה 14:00 חזר הכוח לראש הגשר ללא אבדות, אך בטנקים נותר מעט דלק ותחמושת.
הכוח השתמש בדלק מצרי שמצאו בשטח כדי לתדלק.
המצרים לא תפסו את דבר קיומו של כוח ישראלי גדול ממערב לתעלה ושיערו שכוח אמפיבי קטן חצה את האגם המר.
שרון לחץ להעביר לאוגדה 162 את האחריות לפתיחת הצירים לתעלה, ובינתיים להעביר כוחות שריון נוספים מאוגדה 143 לצד השני של התעלה, אך חיים בר-לב, מפקד פיקוד הדרום, סירב להעביר כוחות שריון נוספים בטרם יבנה גשר קבוע על התעלה.
בשעה 11:00 הסכים בר-לב להטיל על אוגדה 162 את האחריות לפתיחת הצירים "עכביש" ו"טרטור".
בצהריים סיימו אנשי ההנדסה לתקן את גשר הגלילים.
גרירת הגשר הוטלה על חטיבה 600 וטנקים שלה גררו את הגשר 2 ק"מ נוספים ונעצרו, עד אשר ציר "טרטור" יפתח.
בסיום היום הייתה האוגדה פרושה משני עברי התעלה.
בראש הגשר ממערב היו שתי חטיבות מוקטנות (חטיבת הצנחנים 247 וחטיבת השריון 421), ובצד המזרחי היו חטיבות 14 (באזור החווה הסינית) ו-600 (באזור חמדיה).
בבוקר אישר שרון להעביר 8 טנקים נוספים על התמסחים בתואנה של העברת אספקת דלק ותחמושת לכוחות שממערב לתעלה.
בשעה 6:00 בבוקר הגיעו דוברות היוניפלוט לאזור הצליחה, ושרון הורה על הורדתן למים וחיבורן לגשר.
בינתיים גילו המצרים על מאמץ הצליחה הישראלי והחלו מפגיזים את אזור הצליחה, שכונה "החצר".
חיבור הדוברות התבצע תחת הפגזות ארטילריות כבדות ושתי דוברות נפגעו.
במהלך אחת ההפגזות נפל הנגמ"ש של שרון תוך כדי נסיעה למחפורת.
שרון נחבל במצחו, נחבש ובימים הבאים הסתובב עם תחבושת סביב ראשו.
בינתיים תקפו כוחות מצרים ממזרח לתעלה את אזור הצליחה.
חטיבה 14, שנותרה בגדה המזרחית, הדפה בשעות הבוקר ניסיון תקיפה מצפון.
בצהריים השתתף כוח קטן מהחטיבה בבלימת המתקפה של חטיבה 25 המצרית מדרום, ומאוחר יותר הצטרפו מהאגף כוחות מאוגדה 162, והשמידו את החטיבה המצרית.
אחר הצהריים קיבלה חטיבה 14 את יחידה 88 - דב לבן, שכללה 5 טנקי PT-76 ו-9 נגמ"שי BTR-50.
המצרים תקפו גם ממערב לתעלה, בניסיון לחסל את ראש הגשר.
טנקי חטיבה 421 נערכו על שני הגשרים שעברו מעל תעלת המים המתוקים, והדפו את הטנקים והנגמ"שים המצרים שהתקרבו לגשרים.
בצהריים השאיר שרון את סגנו, ג'קי אבן, לפקד על הכוחות, ונסע לדיון שנערך בתעוז "כישוף" בהשתתפות הרמטכ"ל אלעזר, שר הביטחון דיין ומפקדי האוגדות.
מטרת הדיון הייתה להחליט איזו אוגדה (אוגדה 143 או 162) תחצה את התעלה לאחר שיוקם גשר הדוברות.
שני מפקדי האוגדות (שרון וברן) ביקשו להיות הראשונים לצלוח את התעלה ולהמשיך לעומק מצרים, ולבסוף הכריע הרמטכ"ל דדו כי אוגדת שרון תישאר אחראית על אזור הצליחה בשתי גדות התעלה, בעוד אוגדה 162 תצלח ותתקדם מערבה.
בשעה 16:30 הושלמה בניית גשר הדוברות, וסמוך לחצות החלו כוחות אוגדה 162 לחצות את הגשר.
ההפגזות המצריות על אזור הצליחה גברו וגרמו לנפגעים, ולכן הוחלט לשלוח כוח צנחנים לסיור צפונה מראש הגשר, אל אזור הכפר סרפאום.
כוח הסיור מחטיבה 247 יצא בשעה 11:00 צפונה לאורך מסילת הברזל, ונתקל באש מאזור הכפר וממתחם "אורחה".
הכוח נקלע לקרב קשה בלב מתחם מצרי, כשהוא בנחיתות מספרית, ואנשיו ניהלו קרב הירואי.
בלט בלחימתו סרן אסא קדמוני, אשר ירה טילי לאו והטיל רימוני יד, והשמיד שתי משאיות ובהן חיילים מצרים.
לאחר המלחמה עוטר קדמוני בעיטור הגבורה.
המח"ט דני מט שלח כוחות נוספים מהחטיבה לחילוץ הכוח ולאחר ארבע שעות חולצו הצנחנים מסרפאום.
בקרב נהרגו 14 חיילים ו-35 נפצעו.
בעקבות חציית אוגדה 162 בלילה, החלו שתי האוגדות להרחיב את ראש הגשר להתקדם לעומק מצרים: אוגדה 162 מראש הגשר ודרומה, ואוגדה 143 צפונה.
אוגדה 143 תוגברה בחטיבת הצנחנים 35 (גדוד 890 בפיקוד איציק מרדכי וגדוד נוסף, לא אורגני, בפיקוד דורון מור).
החטיבה חצתה את התעלה ונערכה להגנת ראש הגשר מצפון.
חטיבה 421 החלה בתנועה צפון מערבה, תקפה את מחנות אבו סולטן, וכבשה את מתחם "גשירה".
במהלך הקרב השמידה החטיבה בסיס טילים מצרי ופגעה בכ-40 טנקים.
החטיבה נשארה באזור בחניון לילה.
ממזרח לתעלה, נעה חטיבה 600 בניסיון נוסף לטיהור ציר "טרטור".
התברר כי במהלך הלילה נסוגו המצרים צפונה והציר פנוי.
גדוד 410 מהחטיבה החל בגרירת גשר הגלילים על הציר הפנוי, בעוד גדוד 409 מגן כלפי צפון.
מעודדים מנסיגת המצרים, הורה בר-לב לשרון להרחיב את אזור הצליחה בגדה המזרחית.
חטיבה 14 תקפה לאורך התעלה צפונה והצליחה להתקדם כ-2 ק"מ, תוך שהיא סופגת אבידות.
במקביל תקפו סיירת שקד ויחידה 88 את אזור המבנים של החווה הסינית (מתחם "אמיר") ונתקלו בהתנגדות קלה בלבד.
גדוד 409 מחטיבה 600 תקף צפונה לכיוון "מיסורי", אך נכנס למתחם מוגן היטב ונעצר.
אחר הצהריים חצה שרון עם מטהו את התעלה, בעוד סגנו ג'קי אבן אחראי על אזור הצליחה בגדה המזרחית.
גרירת גשר הגלילים נמשכה כל היום תחת אש ארטילרית והפצצות אוויריות.
בערב הגיע הגשר לגדת התעלה והוחל בהשקתו.
הגשר הוצב צפונית לגשר הדוברות, ובשעה 1:00 בלילה היה מוכן למעבר כוחות.
לפי התוכנית הפיקודית, היה על שרון להרחיב את ראש הגשר צפונה, בעיקר בגדה המזרחית.
בפועל התעלם שרון ממטרות הפיקוד ונתן עדיפות להתקדמות צפונה ממערב לתעלה.
בבוקר הורה שרון לחטיבה 600 להחליף את חטיבה 14 באזור החווה הסינית באבטחה כלפי צפון, כדי שחטיבה 14 תחצה את התעלה.
בשעה 10:00 חצתה חטיבה 14 את התעלה על גשר הגלילים.
שרון החליט לתקוף את סרפאום ומתחם "אורחה", והטיל את המשימה על חטיבה 14. מפקד החטיבה, אמנון רשף, החליט לתקוף את המתחם מעורפו, מכיוון מערב, ובשעה 14:30 החלה המתקפה.
יחידה 88 וסיירת שקד, שפעלו תחת פיקוד החטיבה, פרצו ללב המתחם, ונתקלו בירי כבד של תותחי נ"מ ותול"רים.
הטנקים התקשו בטיהור התעלות וכוחות החי"ר של החטיבה סייעו בטיהורן.
לאחר כשלוש שעות הצליחו כוחות החטיבה לכבוש את מתחם "אורחה", במחיר של 18 הרוגים (מרביתם מיחידה 88 - דב לבן) ו-43 פצועים.
חטיבה 421 התקדמה צפונה מחניוני הלילה והשמידה שני בסיסי טילים נוספים.
חטיבת הצנחנים 35, בכוח של שני גדודים, התקדמה צפונה באזור החיץ החקלאי, בין תעלת סואץ לתעלת המים המתוקים, ללא התנגדות רבה.
עקב סירובו של שרון לעקוב אחר הוראות פיקוד הדרום, ביקשו בר-לב וגורודיש להדיח את שרון.
דדו, הרמטכ"ל התנגד לבקשה אך בצהריים הגיע במסוק לחפק האוגדה כדי לדבר עם שרון באופן אישי.
האוגדה קיבלה שני גדודי צנחנים נוספים (גדוד 469 וגדוד 48), והעבירה אותם תחת פיקוד חטיבה 35.
בדומה לימים הקודמים נתן פיקוד הדרום דגש על הרחבת מסדרון הצליחה ממזרח לתעלה צפונה וכיבוש "מיסורי".
שרון דבק בתוכניתו ללחוץ צפונה ממערב לתעלה בטענה שמהלך כזה יביא לנסיגה מצרית ממתחם מיסורי, שתיוותר מוקפת בכוחות ישראלים.
בסופו של דבר התיר הפיקוד לשרון להתקדם צפונה גם ממערב לתעלה, בתנאי שלא יכנס לקרבות הבקעה קשים.
חטיבה 14 וכוחות חטיבה 35 התקדמו מערבית לתעלה, מסרפאום צפונה.
חטיבה 14 התקדמה באיטיות צמוד לתעלה, באזור החיץ החקלאי, בסיוע הדדי בין הטנקים לכוחות החי"ר של החטיבה.
החטיבה השמידה בסיס טילים וירתה על מטרות מצריות בגדה המזרחית.
חטיבה 35 התקדמה מערבית לחטיבה 14, משני צידי תעלת המים המתוקים.
חטיבה 421 הרחיבה את השטח שבשליטת האוגדה מערבה.
בגדה המזרחית, התקדמה גם חטיבה 600 מספר קילומטרים צפונה, כמעט במקביל לחטיבה 14.
בלילה הקודם החלה בניית הגשר השלישי על התעלה - גשר הצנע, שאורכו היה כ-80 מטר.
להשלמת המרחק לגדה הנגדית הוצמדו לגשר דוברות, ובשעה 17:00 היה הגשר מוכן למעבר.
עדיפות המטה הכללי הייתה להרחיב את ראש הגשר בגדה המזרחית, ובמהלך הלילה הובהר לשרון שוב על ידי הפיקוד כי עליו לרכז מאמץ ולתקוף את "מיסורי".
שרון התנגד ודרש לקבל כוחות לפעילות בגדה המערבית דווקא, אך נאמר לו שעליו לתקוף את "מיסורי", ואם צריך להחזיר חטיבת שריון לגדה המזרחית.
מערכת היחסים בין שרון לגורודיש, שכבר הייתה מעורערת מתחילת המלחמה, המשיכה להחריף כאשר שרון התעלם מפקודת גורודיש ולא ביצע הכנות למתקפה נרחבת.
מפקד החזית, חיים בר-לב, יצא במסוק לחפ"ק האוגדה ודרש משרון לתקוף את מתחם "מיסורי" כדי להרחיב את מסדרון הצליחה צפונה, לפני הפסקת האש המתקרבת.
שרון ערך תדריך אוגדתי בשעה 10:30, ובה הטיל על חטיבה 600 המוקטנת לתקוף את "מיסורי".
שאר כוחות האוגדה יועדו לתקוף צפונה בגדה המערבית.
בשעה 15:15 יצאה לדרך ההתקפה על "מיסורי", לאחר עיכובים בסיוע האווירי שהובטח למתקפה.
חטיבה 600 כללה 41 טנקים בשני גדודים.
גדוד 409 של החטיבה תקף מכיוון דרום-מערב את לב המתחם, וגדוד 410 תקף מצפון לו.
החטיבה ספגה מטחי טילים כבדים, נתקלה בהתנגדות חזקה כבר בתחילת המתקפה, ואיבדה טנקים רבים.
עד הערב נסוגה החטיבה לאחור.
במתקפה ספגה החטיבה 24 הרוגים, ארבעה נעדרים, וכמחצית מהטנקים שלה נפגעו.
לאחר כישלון המתקפה תבע גורודיש משרון להחזיר לגדה המזרחית כוחות נוספים, ולתקוף למחרת שוב את "מיסורי".
שרון סירב לבצע את הפקודה.
במהלך היום התקדמו שאר כוחות האוגדה בגדה המערבית.
חטיבה 35 וחטיבה 14 התקדמו לאורך תעלת סואץ צפונה, והתקרבו לכפר נפישה, בפאתי איסמעיליה.
בלילה טלפן שרון ישירות לשר הביטחון דיין, וביקש ממנו להתערב ולבטל את הפקודה לתקיפת "מיסורי".
דיין התייעץ עם הרמטכ"ל והוחלט שיש לכבוש את "מיסורי", אך לא בכל מחיר.
ההחלטה הסופית הוטלה על שרון, שבחר שלא לתקוף את המתחם פעם נוספת.
בעקבות הידיעות שקיבל על הפסקת אש שתכנס לתוקפה בערב, החליט שרון לתקוף צפונה בגדה המערבית, לכיוון איסמעיליה.
כוחות הצנחנים שפעלו תחת פיקוד חטיבה 35 נעו צפונה בחיץ החקלאי.
כ-3 קילומטרים מדרום לאיסמעליה נתקלו הכוחות בהתנגדות קשה ונעצרו.
מספר טנקים נפגעו בנוסף לכ-50 חיילים.
שרון רצה שכוחות חטיבה 14 יפרצו דרך איסמעיליה ויתפסו עמדות מצפון מערב לעיר, אך מח"ט 14, אמנון רשף, סבר כי המשימה תהיה כרוכה בכמות אבידות גבוהה וביקש משרון לשקול שוב את התוכנית.
שרון שינה מעט את התוכנית וביקש מרשף לפרוץ עם כוחותיו ממערב לתעלת המים המתוקים, על ציר "חבית".
עד התארגנות חטיבה 14 כבר עמדה הפסקת האש להיכנס לתוקפה ושרון החליט לבטל את הפריצה צפונה.
לאחר כישלון הפסקת האש ב-22 באוקטובר הוחלט במטכ"ל לעצור את התקדמות אוגדה 143, שהייתה בפאתי איסמעליה.
חטיבה 14 וכוחות הצנחנים התבססו מדרום לנפישה, בעוד חטיבה 421 תפסה את האזור המערבי של האוגדה, כ-20 ק"מ ממערב לתעלה.
לאחר סיום המלחמה נותרה אוגדה 143 במצרים, והייתה אחראית על החלק הצפוני ממערב לתעלה, שהוחזק על ידי ישראל.
בתחילת 1974 חזרו כוחות האוגדה חזרה לסיני ובמרץ 1974 השתחררו כוחות המילואים של האוגדה, עם השלמת הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים.
אוגדה 440 (עוצבת חלמיש) הייתה אוגדת שריון מילואים בצה"ל שהורכבה מטנקי שלל.
האוגדה התארגנה ב-1973, בעקבות התגברות המתח בחזית המצרית.
האוגדה הוקמה כמפקדה טקטית על-חטיבתית לשליטה על כוח משימה שיוביל את מבצע אור ירוק – איגוף אמפיבי של הצבא המצרי על ידי הנחתת כוחות שריון וחי"ר מערבית למפרץ סואץ.
היא התבססה על חיילי מחלקת ההדרכה והמכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים הופעלה האוגדה בפיקודו של מנחם מרון וב-9 באוקטובר הוטל עליה לפקד על המרחב העורפי בקדמת סיני, ולתכנן קו עצירה שני במעברים.
בנוסף הוטל על האוגדה לתכנן את מבצע אור ירוק לנחיתה משולבת בגדה המערבית של מפרץ סואץ.
בליל 15–16 באוקטובר הוטל על מרחב שלמה לתכנן את מבצע אור ירוק, והאוגדה הוכפפה לפיקוד.
ב־18 באוקטובר הוקם תחת האוגדה "כוח גרנית" בפיקוד אל"ם ישראל גרנית, רמ"ט אוגדה 252. הכוח נותר להגן מול ראש הגשר של הארמייה השלישית כאשר שאר כוחות האוגדה צלחו את תעלת סואץ ל"אפריקה".
לרשות הכוח עמדו כוחות שריון וחרמ"ש מחטיבה 875, גדוד מחטיבה 164, כוחות מגדוד 52 כוחות חי"ר וצנחנים בהם גדוד 202 ואגד ארטילרי מוקטן.
גרנית העביר את הפיקוד על כוחותיו לידי האוגדה ב־23 באוקטובר, ערב כניסת הפסקת האש לתוקף.
לאחר המלחמה התארגנה כאוגדה קבועה שביעית בפיקודו של ברוך הראל.
בנוסף כללה האוגדה את חטיבת 320 שהורכבה מ-2 גדודים על בסיס טירן 6, וגדוד נוסף על טירן 5.
בנוסף כללה האוגדה מסגרת סדירה בגודל של גדוד מוקטן ובהמשך פלוגה שהייתה אחראית על אימוני צוותי המילואים של כל חטיבות האוגדה.
האוגדה מוקמה במחנות רפיח, ובתחילת שנות ה-80 עברה לבסיס קציעות.
ב-1985 פורקה האוגדה ואוחדה עם עוצבת סיני.
אוגדה מרחבית 85 (אוגמ"ר העמקים) הייתה אוגדת מילואים וביטחון שוטף בצה"ל, שפעלה משנות השבעים ועד שנת 1992.
בשנות השבעים הוקמה מפקדת שליטה (משל"ט) העמקים.
בשנות השמונים הפכה להיות אוגדה מרחבית עם שתי חטיבות מרחביות: חטיבה 228 (חטיבת העמקים או חטמ"ר צמח) וחטיבת הבקעה (חטיבה 417).
בנובמבר 1986 מונה תת-אלוף האיל סלאח למפקד האוגדה והיה לדרוזי הראשון בדרגת תת-אלוף.
בשנת 1992 פורקה אוגדה מרחבית 85.
בשנת 2003 אוחדו חטמ"ר צמח עם חטמ"ר הבקעה והפך לחטמ"ר הבקעה והעמקים.
+שםתקופת כהונההערותעודד נירהאיל סלאח1986 -שמעון נוה
אוג'ניו מאוריציו, רוזן סואסון (באיטלקית: Eugenio Maurizio di Savoia-Soissons; 2 במרץ 1635 - 6 ביוני 1673), היה אביו של הנסיך אויגן מסבויה.
אוג'ניו מאוריציו נולד ב-2 במרץ 1635 בשיאמברי, לטומאסו פרנצ'סקו, נסיך קריניאנו ולמארי דה בורבון, רוזנת סואסון, בתם של שארל דה בורבון, רוזן סואסון ואן דה מונטפייה.
ב-21 בפברואר 1657 התחתן אוג'ניו מאוריציו עם אולימפיה מנצ'יני, בתם של מיקלה לורנצו מנצ'יני וג'רונימה מזריני, ואייניתו של הקרדינל מאזראן, ממנה נולדו לו 8 ילדים.
בהשפעת אשתו הוא השיג עמדות צבאיות גבוהות, ובמלחמת צרפת-ספרד הוא מילא תפקיד מכריע בהבסת הספרדים בקרב הדיונות בשנת 1658. לאחר מכן הוא השתתף במערכות בפלנדריה (1667), בפראנש קומטה (1668) ובהולנד (1672), ואף היה נוכח כשגריר מיוחד של צרפת בהכתרתו של צ'ארלס השני, מלך אנגליה.
ב-6 ביוני 1673 מת אוג'ניו מאוריציו באונה מקדחת, ולא מהרעלה כפי שנטען, ובנו לואיג'י טומאסו, רוזן סואסון ירש את תאריו.
ב-21 בפברואר 1657 התחתן אוג'ניו מאוריציו עם אולימפיה מנצ'יני, בתם של מיקלה לורנצו מנצ'יני וג'רונימה מזריני, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
אוג'ניו קסטלוטי (באיטלקית: Eugenio Castellotti; 10 באוקטובר 1930 – 14 במרץ 1957) היה נהג מרוצים איטלקי, שהתחרה באליפות הפורמולה 1 עבור קבוצות לנצ'יה ופרארי.
הוא נהרג בתאונה שאירעה במהלך נסיעת מבחן שערך במסלול המרוצים במודנה.
קסטלוטי נולד בעיר לודי, איטליה.
בגיל 20 רכש מכונית פרארי ושנתיים אחר כך החל להשתתף במרוצי מכוניות ספורט.
באותה שנה ניצח בגרנד פרי פורטוגל, סיים שלישי במרוץ שהתקיים בבארי ושני במרוץ שהתקיים במונקו.
בשנת 1953 ניצח את מרוץ 10 השעות של מסינה וסיים שלישי במרוץ הקררה פאנאמריקה שהתקיים במקסיקו.
בשנת 1954 חתם בקבוצת לנצ'יה והמשיך להתחרות במכוניות ספורט, בזמן שהוא ממתין למכונית הפורמולה של הקבוצה.
בינואר 1955 ערך את הבכורה בפורמולה 1 כשהתחרה בגרנד פרי ארגנטינה, אך לא הצליח לסיים את המרוץ.
בגרנד פרי מונקו הגיע אל הפודיום כשסיים במקום השני.
בגרנד פרי בלגיה זינק מהפול פוזישן והיה לנהג הצעיר ביותר שעושה זאת (בגיל 24 שני, 7 חודשים ו-26 ימים), שיא שהחזיק מעמד במשך 13 שנים עד שנשבר על ידי ג'קי איקס.
במחצית העונה עבר להתחרות עבור קבוצת פרארי עבורה התחרה עד מותו.
במהלך השנים התחרה ב-14 מרוצי גרנד פרי, סיים 13 פעמים על הפודיום וצבר 19.5 נקודות אליפות.
בנוסף השתתף במספר מרוצים שלא נכללו כחלק מאליפות הפורמולה 1. בשנת 1956 ניצח את מרוץ 12 השעות של סברינג בשיתוף פעולה עם חואן מנואל פנג'יו.
באותה השנה ניצח גם את המרוץ מילה מילייה בברשיה, איטליה ואת הגרנד פרי למכוניות ספורט ברואן, צרפת.
במרוץ 1,000 הק"מ של נורבורגרינג סיים במקום השני.
ב-14 במרץ 1957 ערך קסטלוטי נסיעת מבחן במסלול מודנה.
באחת הפניות הוא הגיע במהירות של כ-140 קמ"ש והתרסק.
המכונית התגלגלה כמה פעמים וקסטלוטי הועף למרחק של כ-90 מטרים.
רופא שהיה במקום קבע כי מותו היה מיידי כתוצאה משבר בגולגולת.
אוגדה 220 (עוצבת להבות האש, בהמשך: אוגדה 380) הייתה אוגדת שריון מילואים בצה"ל שמוקמה בבסיס צאלים, והייתה מופקדת על אימון כוחות השריון.
האוגדה הוקמה בשנת 1975 על בסיס הכוחות בבסיס צאלים, כאשר מפקד הבסיס התמנה למפקד האוגדה.
הוקמו 3 חטיבות טנקים במילואים ויחידות אוגדתיות, אשר כלי הרק"מ שלהן שימשו בשגרה לצורך אימונים והכשרות חיל השריון.
כאוגדת מילואים נזקקה האוגדה למשרדי קישור וגיוס.
אלו שכנו במחנה עודד שליד רמלה.
במסגרת שינוי סדר הכוחות בצבא בשנת 2004 הוחלט בצה"ל על פירוק אוגדה 252, אולם לשמר את מספרה באמצעות החלפת שמה של אוגדה 380 לאוגדה 252.
אוגדה היה מושב עובדים של תנועת המושבים בחבל ימית שבצפון חצי האי סיני.
הוא הוקם בשטח חולי הסמוך לצומת רפיח, כשישה קילומטרים ממערב לקו הגבול הבינלאומי (הקו הירוק) שבין מדינת ישראל למצרים וכעשרה קילומטרים מדרום לחוף הים, במקום שבו הוקמה בהמשך העיר ימית.
המושב נקרא על שם אוגדת הפלדה (אוגדה 84) שהייתה אוגדה צה"לית שלחמה במלחמת ששת הימים בצפון סיני בפיקודו של אלוף ישראל טל.
המושב פונה ונהרס במסגרת פינוי חבל ימית והשבתו לידי המצרים כחלק מהסכם השלום בין ישראל למצרים.
ליד המושב נמצאו מרבצי גז טבעי אשר הופקו בקידוח "שדות".
אוגדה היה המושב השלישי שעלה על הקרקע בחבל ימית, בדצמבר 1975, לאחר שדות ונתיב העשרה.
שש-עשרה המשפחות הראשונות שהתיישבו במקום הורכבו מיוצאי קיבוצים, מושבים, ש"גויסו" (באמצעות מודעות בעיתונות מטעם תנועת המושבים) להתיישב במושב.
ב-31 ביוני 1975 עלו חמש משפחות למרכז הגושי אבשלום שליד שדות.
משפחות אלה היו המייסדים שיועדו להקים את המושב.
רעיון ההקמה הועלה בתנועת המושבים ששאפו ליישב ביישובים רבים את חבל שלום.
בסוף אוגוסט 1975 הצטרפו עוד 3 משפחות.
בראשיתו היה אוגדה משותף במתכונת "מושבוץ".
חברי המושב עבדו במשותף וגידלו עגבניות בבתי זכוכית במושב שדה ניצן כהכשרה לקראת העלייה למושב.
חלקם עבדו בחולות אוגדה וגידלו 60 דונם תפוחי אדמה ובצל.
בשלב המושבוץ כל משפחה קיבלה מהסוכנות היהודית דמי מחייה חודשיים, על סך 1,000 לירות.
ב-31 בינואר 1975 פרסם משרד השיכון את הפרוגרמה להקמת מושב אוגדה על בסיס תקציב 1975 שכללה:
מבני מגורים, 40 יחידות דיור מטיפוס אשטרום.
כמו כן, כלל היישוב, בין היתר, מועדון, גן ילדים, מזכירות, מחסן נשק, מרפאה, צרכנייה ובית גנרטור חשמלי
באוקטובר 1975 העביר משרד השיכון למע"צ את כל האישורים והתקציב לסלילת הכבישים הפנימיים ביישוב וחיבורו לכביש היציאה ממושב שדות.
כבר בדצמבר 1975 מבלי להמתין לאישורי הביטחון הנדרשים, עלתה הקבוצה ליישב את מושב אוגדה כשמצטרפים אליה 7 משפחות נוספות (סך הכול 16 משפחות), אלה הם משפחות "המייסדים".
תוך חצי שנה הוקמו בתי הצמיחה מזכוכית (חממה שקירותיה זכוכית) למתיישבים.
המשפחות החלו לגדל עגבניות ב-2 דונם בתי צמיחה מזכוכית, בעבודה עצמית.
במקביל נבנה בכניסה למושב בית אריזה מרכזי בהשקעה גדולה למיון ואריזת העגבניות שהיו מיועדות לייצוא.
ביולי 1976 עלה גל המתיישבים השני – שכלל 15 משפחות.
כל מתיישב חדש קיבל דונם אחד של בית צמיחה וממנו אמורה הייתה המשפחה להתקיים.
בשנת 1977 עלה הגל השלישי שכלל 16 משפחות שהצטרפו לאוגדה.
בשנת 1977 הוגדלו אמצעי הייצור פעם נוספת לכולם: מבנה המשק המשפחתי כלל בחלקה א' שליד הבית 2 דונם בתי זכוכית, דונם בית רשת ודונם בית פלסטיק לגידול פרחים.
בנוסף, החלו המתיישבים לעבד ולגדל גם בשטחים פתוחים שמחוץ לגדר המושב והתחילו להעסיק עובדים שכירים.
במאי 1980 התקבל אישור להגדיל את המושב בעוד 12 מבני מגורים ו-3 מקלטים.
בשיא התפתחות המושב התגוררו בו 52 משפחות והוא השתרע על שטח של כ-630 דונם.
עם העלייה על הקרקע בדצמבר 1975, קיבלה כל משפחה מהסוכנות היהודית בית בעל 3 חדרים, הול ומטבח בשטח של 68.6 מ"ר.
בבניה מתועשת, שנבנה מבטון דרוך על ידי חברת אשטרום ושני דונם בתי זכוכית לגידול עגבניות לייצוא בחלקה א' הצמודה לבתי המתיישבים.
כל שלוש משפחות קיבלו טרקטור לביצוע העיבודים בתוך בתי הזכוכית ולהובלת התוצרת לבית האריזה המשותף של המושב.
בשנת 1979 הושלמו ה"פרצלציה" והתשתית לגידולי שדה בשטח פתוח, בחלקות שמחוץ לגדר המושב (חלקות ב' ו-ג').
שיווק התוצרת לייצוא התבצע על ידי אגרקסקו.
עסקית חברי המושב היו מאוגדים במסגרת שותפות שנקראה "אוגדה - מושב עובדים להתיישבות חקלאית שיתופית בע"מ".
בית האריזה המשותף למיון ואריזת העגבניות לייצוא, הוקם בכניסה הצפונית של המושב פעל כחברה פרטית בשם בית אריזה א.י.ל.
חברי המושב גידלו בעיקר עגבניות לייצוא בבתי זכוכית ופרחים בבתי רשת וחממות מכוסות פלסטיק.
הצלחתם הכלכלית עודדה הקמת יישובים נוספים בחבל ימית, כגון: ניר אברהם, תלמי יוסף, פריאל ואחרים.
במושב הוקמו פעוטון לילדים עד גיל 3 ושני גני ילדים, לילדים מגיל 3 ועד גיל שש בפיקוח משרד החינוך.
ילדי בתי הספר הוסעו לבית הספר האזורי שהוקם במרכז אבשלום בצמוד למושב שדות.
רבים מחברי המושב התנגדו לפנוי ויצאו להפגנות בצומת רפיח עם תושבי המושבים האחרים במטרה לעצור את הנסיגה מחבל ימית.
האומנית המקומית, יונה לוי גרוסמן אף פנתה לנשיא המדינה יצחק נבון בקריאה בתקשורת להפסקת ההסתה והדמוניזציה שנעשתה למתיישבי חבל ימית שנעשו לדבריה.
במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים, בו הוחלט על החזרת חצי האי סיני לידי מצרים, פונה המושב ב-22 באפריל 1982 ובתיו נהרסו.
רבים מחברי המושב הקימו את מושב עין הבשור שבמועצה האזורית אשכול ואת מושב נתיב העשרה במועצה האזורית חוף אשקלון.
בשלב הפינוי היו במושב רק 48 משפחות.
סכום הפיצויים שקבלה כל משפחה ממושב אוגדה עמד בממוצע על סך 433 אלף דולר.
אוג בדלסן (בדנית: Aage Bertelsen; 28 בספטמבר 1873 – 9 בספטמבר 1945) היה צייר דני.
הוא היה חבר במשלחת דנמרק לצפון מזרח גרינלנד.
אוג בדלסן נולד בנאסטבד, שם אביו, הצייר רודולף בדלסן, היה מורה לאמנות בבית הספר Herlufsholm Bording.
מגיל צעיר לימד אותו אביו לצייר וגם קיבל שעורי ציור מהצייר לארוטץ אנרסן רינג שהיה חבר קרוב של המשפחה.
מאוחר יותר למד בבית הספר לאמנות של זאטמן בשנים 1892–1896. זאטמן ליווה אותו במסע לאיטליה בשנת 1897 ובשנים 1899–1900 ביקר בגרמניה ובצרפת.
בדלסן הציג בתערוכת האביב של שרלוטנבורג בשנים 1899–1903, בתערוכת קלייס בשנת 1901 והיה חבר באגודת האמנים הדנים משנת 1904.
בשנים 1906–1908 השתתף בדלסן במשלחת של דנמרק לצפון מזרח גרינלנד.
בשנת 1908 הוצגה תערוכה עם יצירותיו ושל חבר משלחת נוסף אקטון פריס תחילה בקופנהגן ובהמשך בארהוס ואודנס.
בשנת 1909 התערוכה עברה לברלין ולערים גרמניות אחרות וב־1910 הציגה אותה החברה הגאוגרפית המלכותית בלונדון.
תערוכות מאוחרות יותר של יצירותיהם מהמשלחת כוללות תערוכה במוזיאון רודולף טגנר.
תמצית מקיפה מיומניו של בדלסן התפרסמה בשנת 2013.
בדנמרק התיישב בבירקרוד כצייר נוף.
הוא היה מייסד משותף של אגודת אומנים מקומית בשנת 1924 והיה יו"ר הארגון עד מותו בשנת 1945.
הוא קבור בבית הקברות בירקרוד.
אוגדה 162 היא אוגדת שריון שפעלה תחת פיקודו של אברהם אדן ("ברן") בחזית הדרומית במלחמת יום הכיפורים, מרגע שהגיעה לחזית ב-7 באוקטובר 1973 ועד להסכם הפרדת הכוחות בתחילת 1974.
אוגדה 162 התחילה את המלחמה בגזרה הצפונית של תעלת סואץ, וסיימה אותה בחלק הדרומי של "אפריקה", השטח שכבש צה"ל ממערב לתעלה.
האוגדה מילאה תפקיד חשוב בקרבות הבלימה מול המצרים בתחילת המלחמה ובכיתור הארמייה השלישית של מצרים בסופה.
אוגדה 162 (עוצבת הפלדה) הוקמה בשנת 1971, והייתה כפופה לפיקוד הדרום.
מפקדה הראשון היה אלוף אברהם אדן ("ברן").
אדן כיהן בתפקיד מפקד גייסות השריון, ובמקביל היה מפקד האוגדה לשעת חירום.
בסוף אוקטובר 1973 היה אמור אדן לסיים את תפקידו ולפרוש מהצבא.
בפברואר 1972 ערכה האוגדה אימון מלא בסיני, במסגרת תרגיל "עוז".
כוחות האוגדה הורכבו מיחידות סדירות ומיחידות מילואים:
חטיבה 7 - חטיבת שריון סדירה (טנקי שוט קל).
חטיבה 460 - חטיבת שריון סדירה (חטיבת בית הספר לשריון שהורכבה ממדריכי בית הספר וחניכי קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון.
הורכבה מטנקי שוט קל ומגח).
חטיבה 11 - חטיבת ממוכנת במילואים (כללה גדוד טנקי סופר שרמן ושני גדודי חרמ"ש).
אגד 215 - אגד ארטילרי במילואים.
כמו כן כללה האוגדה אגד תחזוקה, וגדוד הנדסה 271.
+סגל מפקדת האוגדה עם פרוץ המלחמהתפקידממלא התפקידמפקד האוגדהאלוף אברהם אדןסגן מפקד האוגדהתא"ל דב תמריראש מטה האוגדהתא"ל אשר לויקצין אג"םסא"ל אבירם גילעדקצין מודיעיןסא"ל יורם כרמליקצין הנדסהסא"ל מרדכי הודקצין קשרסא"ל אברהם לביאקצין אפסנאותסא"ל מאיר רונןקצין חימושסא"ל יורם לונדוןקצין הספקהסא"ל שמואל פלדברגקצין שלישותסא"ל חנוך מילוא
לקראת סוף ספטמבר 1973 גברה המתיחות בין ישראל למצרים וסוריה, ובצה"ל הוחלט על העלאת הכוננות.
חטיבה 7 נשלחה לתגבר את הגזרה הצפונית, ועד 5 באוקטובר הגיעה החטיבה לרמת הגולן.
באותו היום הוחלט לתגבר גם את גזרת סיני, וחטיבה 460 התפצלה: מפקדת החטיבה ושני גדודי טנקים נשלחו לרפידים ככוח עתודה, וגדוד נוסף נשלח לרמת הגולן.
ב-6 באוקטובר 1973 בשעה 7 בבוקר זומן אדן לדיון במטכ"ל בו נודע לו כי בערב יפתחו צבאות מצרים וסוריה במלחמה.
סגנו של אדן כמפקד גייסות השריון, תא"ל דב תמרי, התמנה לסגן מפקד האוגדה, ותא"ל מרדכי ציפורי התמנה במינוי חירום למפקד גייסות השריון.
בנוסף כללה האוגדה את גדוד הסיור 279.
בשעות הבוקר הוחל בגיוס האוגדה.
חיילי המילואים נגיעו לימ"חים, שנמצאו באזור השפלה והנגב, והחלו לארגן את הטנקים והציוד.
בשל המצב הקשה בחזית ניתנה הוראה להכין את הטנקים במהירות, אף ללא כל הזיווד והציוד, ולשלחם לחזית כמה שיותר מהר, מבלי להמתין לצבירת כוח מלאה של הגדודים.
נקבע כי האוגדה תקבל את הגזרה הצפונית של תעלת סואץ, ותנוע על ציר החוף בסיני, דרך אל-עריש, לכיוון בלוזה.
סמוך לשעה 22:30 יצאו טנקים ראשונים מחטיבה 217 על גבי מובילים, לסיני.
לשאר חטיבות האוגדה לא הוקצו מובילים והם נאלצו לנסוע על זחליהם לחזית.
מוקדם בבוקר הגיע אדן לבלוזה והתעדכן בתמונת המצב.
אדן קיבל את הפיקוד על הגזרה הצפונית של התעלה, ממעוז "מפרקת" (שמדרום לקנטרה) וצפונה.
בגזרה זו פעלה חטיבה 460, שבמהלך קרבות יום האתמול והלילה ספגה אבידות כבדות.
מתוך שני גדודים שהתחילו את הלחימה, נותרו לחטיבה בבוקר 7 באוקטובר תשעה טנקים, כשהשאר נפגעו או שקעו בביצות בעת לחימתם ברחבי הגזרה הצפונית.
חטיבה 460 חזרה לפיקוד אוגדה 162, ואדן הורה למח"ט גבי עמיר לארגן את החטיבה ולחלץ טנקים פגועים.
ב-7 באוקטובר לפנות בוקר הגיעו כוחות ראשונים מחטיבה 217 לקרבת העיירה רומני (כ-10 ק"מ ממזרח לבלוזה וכ-30 ק"מ ממזרח לתעלה).
בשעה 5:00 הגיעו טנקי גדוד 113 בפיקוד סא"ל אסף יגורי, ירדו המובילים והמשיכו מערבה.
כחצי שעה מאוחר יותר הגיעו הטנקים של גדוד 142 בפיקוד סא"ל נתן פירעם והחלו לנוע מערבה דרך רומני.
סמוך לרומני נמצאה פלוגת קומנדו מצרית, שהונחתה באזור בערב הקודם.
הקומנדו המצרי התחפר בשטחים שולטים מצפון לכביש רומני-בלוזה, במטרה לעכב את כוחות המילואים הישראלים, והטמין להם מארב, כשברשותו טילי נ"ט מסוג סאגר ו-RPG-7.
כשעברו ראשוני הכלים של גדוד 142 באזור המארב הם הותקפו.
זחל"ם, משאית ומספר כלי רכב קלים של הגדוד נפגעו במכת האש הראשונה.
שני טנקים ונגמ"ש פנו צפונה אל עבר המארב תוך שהם משיבים באש מקלעים אל הקומנדו המצרי ודורסים חלק מהם.
חיילי הקומנדו המצרי ריכזו לעבר הטנקים והנגמ"ש אש נ"ט ורימונים, טיפסו עליהם והצליחו לפגוע בחלק מצוותיהם.
חיילי הקומנדו שלא נפגעו נותרו במקומם והיו ערוכים להמשך הקרב.
מפקד החטיבה נתן ניר הורה לגדוד 113 להסתובב ולחסל את המארב המצרי.
מפקד האוגדה אדן התנגד לפקודה וסבר כי יש להשאיר את הטיפול במארב לכוחות האוגדה שהתקרבו ממזרח, אך לאחר שהסביר לו ניר את ממדי המארב הוא ביטל את התנגדותו.
בינתיים הורה לסגנו להזרים את שאר כוחות האוגדה בציר עוקף (ציר "ליסטים"), כדי שלא יתקלו במארב.
גדוד 113, שהיה עדיין בהתארגנות, כלל 10 טנקים וזחל"ם.
בשעה 6:30 לערך נכנס הגדוד לקרב אולם מיד בתחילת ההסתערות נפגעו מספר טנקים.
7 חיילים נהרגו (בהם הקמב"ץ וקצין האג"ם של הגדוד) ו-12 חיילים נפצעו.
חיילי הקומנדו המצרי לחמו ביעילות ושיגרו טילי נ"ט רבים.
המג"ד אסף יגורי החליט להיערך מחדש.
כוח של סיירת שקד על זחל"מים, שהיה בדרכו מבלוזה לרומני לתדלוק, הגיע לאזור המארב ונכנס לקרב.
כ-10 חיילי סיירת שקד, יחד עם טנק, הסתערו במעלה הדיונה, וטיהרו אותה.
לאחר שלוש שעות בהם היה ציר התנועה חסום, הסתיים הקרב עם פלוגת הקומנדו המצרי.
לפחות 70 חיילי קומנדו מצריים נהרגו והנותרים נמלטו צפונה אל עבר הים.
מפקד פלוגת הקומנדו המצרי נפל בשבי.
עד הערב, המשיכה האוגדה להתארגן בגזרה הצפונית.
חטיבה 217, לאחר שסיימה את הקרב עם הקומנדו המצרי, התארגנה ונפרשה בחזית לבלימה, באזור ציר החת"ם, בגזרה שמול קנטרה.
חטיבה 460 נעה לאחור להתארגנות וצברה 50 טנקים בשני גדודים: גדוד 19 שהועבר מחטיבה 204 וכלל 25 טנקים, וגדוד 198 (שכלל את הטנקים שנותרו מחטיבה 460 בנוסף לשרידי גדוד 9 מחטיבה 14).
כמו כן כללו כוחות האוגדה גם את גדס"ר 189, שכלל 19 נגמ"שים, וצורף לאוגדה בערב.
העומס הרב בצירים המובילים לתעלה גרמו לעיכוב בהגעת כוחותיה הנוספים של האוגדה.
חטיבה 500 התקרבה לאזור רומני, אך הייתה מרוחקת עדיין כ-40 ק"מ מהתעלה, וחטיבה 11 הייתה סמוך לנח"ל ים, כ-70 ק"מ מהחזית.
כוחות האגד הארטילרי, שנעו על זחלים, התעכבו אף יותר והיו במרחק של יום נסיעה מהחזית.
סגן מפקד האוגדה, דב תמרי, פעל בצירים להתרת הפקקים ומעבר הכוחות.
בשעה 19:00 נערך דיון בחמ"ל הפיקוד באום חשיבה בנוכחות הרמטכ"ל דוד אלעזר, אלוף הפיקוד שמואל גונן (גורודיש) ומפקדי האוגדות.
לפי התוכנית, תנוע אוגדה 162 מצפון לדרום ותתקוף בשטח אוגדה 143. בשלב השני תנוע אוגדה 143 דרומה ותתקוף את הארמייה השלישית, כשאוגדה 252 מחפה לה.
הכוחות הוזהרו שלא להיכנס לטווח של שלושה קילומטרים מתעלת סואץ מחשש לירי טילי נ"ט מעברה המערבי ומחשש לחי"ר מצרי מחופר.
בשעה 1:30 בלילה ערך אדן תדריך למפקדתו ולמפקדי החטיבות, בהם הסביר את תוכנית המתקפה המתוכננת לבוקר.
במהלך הלילה שינה אלוף הפיקוד גונן את תוכניותיו, והורה לאדן לתקוף מצפון לדרום, לחלץ את אנשי המעוזים "חזיון" ו"פורקן" (מדרום לגשר פירדאן, בגזרת אוגדה 143) ולצלוח את התעלה על אחד הגשרים המצרים, סמוך למעוז "מצמד" באזור דוורסואר.
8 באוקטובר - מתקפת הנגד של פיקוד דרום
לקראת פתיחת מתקפת הנגד כללה אוגדה 162 את הכוחות הבאים:
חטיבה 460 בפיקוד אל"ם גבי עמיר - כ-50 טנקי שוט קל ומגח בשני גדודים (גדוד אחד מהחטיבה, וגדוד 19 שהועבר מחטיבה 204).
חטיבה 217 בפיקוד אל"ם נתק'ה ניר - 71 טנקי שוט קל בשלושה גדודים.
חטיבה 500 בפיקוד אל"ם אריה קרן - כ-80 טנקי שוט קל בשלושה גדודים.
כוחות האגד הארטילירי של האוגדה עדיין לא הגיעו לחזית והיו צפויים להגיע במהלך היום.
במהלך הלילה החלה האוגדה לקדם כוחות לכביש החת"ם.
חטיבה 217 החלה לנוע בצפון הגזרה האוגדתית, לכיוון קנטרה.
חטיבה 460 התקדמה מדרום לה, וחטיבה 500, שרק הגיעה לקרבת התעלה, סיימה את התארגנותה מאחוריהם.
האחריות על הגזרה הצפונית, מקנטרה וצפונה, עברה לתא"ל קלמן מגן, שקיבל לרשותו את חטיבה 204 (שני גדודי חרמ"ש), "כוח לפידות" (2 פלוגות טנקים מחטיבה 460) ופלוגת טנקים מחטיבה 500. סוכם שגם חטיבה 11 וגדס"ר 279, שהיו עדיין בדרך לחזית, יועברו לרשות קלמן מגן.
בשעה 8:00 ניתנה הפקודה לצאת להתקפה.
אדן תכנן לתקוף מצפון לדרום עם שתי חטיבות (460 ממערב ו-217 ממזרח), בזמן שחטיבה 500 תהיה עתודה אוגדתית.
עוד לפני פתיחת המתקפה נתקלה חטיבה 217 בהתקפה מצרית של שתי פלוגות טנקים מכיוון קנטרה.
היה זה כוח מדיוויזיה 18 שפעל באזור.
אדן הורה לחטיבה להישאר במקומה.
במקביל הצליחו 24 לוחמים ממעוז "מילנו" לחבור לחטיבה 217, שחילצה אותם.
טנקי חטיבה 460 התקדמו דרומה כמעט ללא התנגדות, ועד 9:00 הגיעו ל"זנגביל", השטח שמול גשר פירדאן ו"חזיון".
בפועל, בגזרה זו לא הספיקו המצרים להגיע לציר החת"ם ונערכו בגזרה צרה, קרוב יותר לתעלה.
עובדה זו לא הייתה ידועה לאוגדה ולפיקוד, כך שלמעשה "תקפה" חטיבה 460 כ-15 ק"מ דרומה, בשטח שהיה ריק מאויב.
מעודד מההצלחה, פנה אלוף הפיקוד גונן למפקד האוגדה וביקש ממנו להמשיך לתקוף את המצרים לכיוון דרום עד האגם המר, ואז לצלוח את התעלה באזור "מצמד".
בנוסף ביקש גונן לחבור למעוז "חזיון", ולנסות לצלוח גם באזור הפירדאן.
אדן ביקש סיוע אווירי כדי לחבור ל"חזיון", שטרם ניתן לאוגדה.
בינתיים נפתחה אש על חטיבה 460 מהאזור שסמוך לתעלה, והיא נכנסה לקרב מול כוחות מצרים.
אדן ביקש לקבל גדוד טנקים מאוגדה 143 (גדוד 599 מחטיבה 421) שהיה מאחורי חטיבה 460, וגונן אישר את ההעברה, אך מפקד האוגדה אריק שרון התנגד ומנע את העברת הכוח לאדן.
גונן המשיך ללחוץ על אדן לרדת דרומה עד לאזור "מצמד".
לקראת השעה 11:00 החלה חטיבה 217 להתקדם דרומה, לאחר שהקרב באזור קנטרה שכך, אך השאירה גדוד אחד מול קנטרה (גדוד 126), למקרה של התקפה מצרית נוספת.
חטיבה 500, שהייתה בעתודה ממזרח, נכנסה לקרב עם שני גדודים כשמטרתה להתקדם לעבר מעוז "פורקן" (מול אסאמעיליה).
הגדוד השלישי שלה סופח לחטיבה 460.
חטיבה 460 הייתה נתונה במשך שעתיים בקרב מול כוחות מצרים באזור שמול מעוז "חזיון" והפירדאן.
בסביבות 11 בבוקר יצא גדוד 19 של חיים עדיני, שהיה תחת פיקוד חטיבה 460, להסתערות ללא פקודה לכיוון התעלה.
הגדוד, שהיה נתון תחת בהפגזה ארטילרית, התקדם והגיע למרחק של 1.5 ק"מ מקו המים.
אז נפתחה עליו אש חזקה, שכללה ירי טנקים מהסוללות משני צידי התעלה ומטחי טילי סאגר, והגדוד החל לספוג פגיעות.
עדיני נפצע והורה על נסיגה.
20 אנשי צוות נהרגו בקרב, ו-6 טנקים הושמדו.
לאחר שנסוג, נותרו לגדוד רק שבעה טנקים תקינים, מתוך 25 שיצאו לקרב.
חטיבה 217 נכנסה לקרב באותו אזור בסביבות 13:00, כשהפקודה שקיבלה היה להתקדם בזהירות לכיוון "חזיון", ולבסוף לצלוח על אחד הגשרים המצריים.
החטיבה נעה בשני גדודים, אולם כבר בתחילת הקרב נתקל אחד הגדודים באש מצרית ונעצר.
גדוד 113, בפיקוד אסף יגורי, המשיך לבדו ונכנס גם הוא לקרב קשה, באותו אזור בו נפגע גדוד 19 קודם לכן.
הגדוד ספג אבידות רבות, וטנקים רבים נפגעו.
בסופו של דבר הצליחו ארבעה טנקים מהגדוד להיחלץ לאחור.
הגדוד ספג כ-30 הרוגים ופצועים רבים.
לאחר שטנק המג"ד נפגע, מצאו המג"ד אסף יגורי ואנשי צוותו מסתור במכתש של פגז.
הם התגלו על ידי המצרים ונפלו בשבי.
חטיבה 500 (בכוח של שני גדודים מהחטיבה, ובתגבור של גדוד 198 מחטיבה 460) יצא להתקפה על גבעות "חמוטל", אולם נתקל בהתנגדות רבה.
טנקים נפגעו מאש טנקים מצריים ומטילי נ"ט, ומג"ד 429, דן ספיר, נהרג.
טנקי החטיבה נסוגו וההתקפה נעצרה.
במהלך היום התקבלו דיווחים על כוחות מצריים שחוצים את התעלה בגזרת הפירדאן.
למעשה ניסו המצרים להתקדם ולסיים את ביצוע השלב הראשון בתוכנית הצליחה - השתלטות על רצועה ברוחב 10–12 ק"מ ממזרח לתעלה (עד ציר החת"ם).
בשעה 17:00 נתקלו כוחות האוגדה בכוחות המצריים שהחלו לתקוף אותם.
חטיבות 217 ו-460 (כ-30 טנקים כל אחת בשלב זה) עמדו מול התקפה של כ-100 טנקים מדיוויזיה 2 המצרית באזור הפירדאן והצליחו לבלום אותם.
לקראת רדת החשיכה נסוגו כוחות האוגדה כ-5 ק"מ מזרחה מקו המגע עם המצרים.
האוגדה ספגה נפגעים רבים, כולל בשדרת הפיקוד בחטיבות הטנקים, ביניהם מג"ד שנהרג ומג"ד שנפל בשבי.
בסוף היום נותרו באוגדה כולה כ-100 טנקים תקינים.
9-14 באוקטובר - מגננה וצבירת כוח
לאחר כישלון המתקפה ביום הקודם, הוחלט במטכ"ל על מעבר לשלב של מגננה מול המצרים, בו יוכלו הכוחות להתאושש ולבנות מחדש את כוחם.
הוראת הרמטכ"ל הייתה להימנע משחיקה נוספת של כוחות צה"ל במתקפות יזומות.
בבוקר 9 באוקטובר עלה כוחה של האוגדה לכ-120 טנקים.
גזרת האוגדה הייתה כעת מאזור "מפרקת" (מעט מדרום לקנטרה) ועד אסמאעיליה ואגם תמסח, גזרה של כ-25 ק"מ.
שלוש חטיבות הטנקים של האוגדה היו פרוסות מצפון לדרום (חטיבה 217 בצפון הגזרה - ציר "מאדים", חטיבה 460 במרכז - ציר "ספונטני" וגבעות "זרקור" ו"הברגה", ובדרום הגזרה חטיבה 500).
כוחות נוספים של האוגדה היו באזור קנטרה וצפונה, תחת פיקוד קלמן מגן ("כוח נמר").
מול האוגדה עמדה דיוויזיית חי"ר 2 המצרית (מתוגברת בחטיבת טנקים) וחלק מדיוויזיית החי"ר 18.
עם אור ראשון החלו חטיבות הטנקים להתקדם בזהירות.
שתי החטיבות הצפוניות (217 ו-460) הצליחו להתקדם בגזרתן מערבה, עד ציר החת"ם, מבלי להתקל באויב.
בשעה 13:00 החלה ההתקפה המצרית.
חטיבת חי"ר, מתוגברת בטנקים, החלה להתקדם בגזרה שמול חטיבה 460. עם כ-25 טנקים, התקשתה חטיבה 460 לבלום את ההתקפה, ואדן הורה לחטיבה 217 להתקרב לאזור מצפון.
בסביבות 14:30 הגיעה חטיבה 217 לאזור ויחד הצליחה האוגדה להדוף את המתקפה.
סמוך לשעה 16:00 החל גל נוסף של התקפה מצרית שכללה טנקים וכוחות חי"ר, שהחלו להתקרב לטנקי האוגדה.
ההתקפה כללה מסך ארטילרי כבד שירד על האוגדה ובחסותו התקדם החי"ר המצרי אל עבר "זרקור" ו"הברגה", אולם גם הפעם נבלמה ההתקפה.
כל אותו היום הייתה חטיבה 500 בגזרתה מעט מאחורי ציר החת"ם, משום שכוחות מצרים שלטו על גבעות חמוטל ותעוז "נוזל" ומנעו ממנה להתקדם.
סמוך לשעה 17:00 החל הגל השלישי של המתקפה המצרית, תחילה בהפגזה ארטילרית כבדה.
מיד לאחריה החלו חיילי חי"ר מצריים לתקוף את כוחות האוגדה מטווחים קצרים, יחד עם טנקים מצריים.
טנקים של חטיבות האוגדה, שירדו אחורה לתדלוק וחימוש, חזרו לקווי העמדות וסייעו בבלימת המתקפה.
בסביבות 17:30 החלו המצרים בנסיגה ויום הקרבות הסתיים.
במהלך יום המגננה הצליחה אוגדה 162 לבלום את הניסיונות המצריים להתקדם אל ציר החת"ם בגזרת האוגדה.
בקרבות היום נפגעו כ-50–60 טנקים מצריים, בעוד לאוגדה 162 נפגעו כ-15 טנקים.
עם רדת החשיכה התרכזו חטיבות הטנקים כ-5 ק"מ אחורנית, לצורך התארגנות ומילוי דלק, תחמושת ומזון.
בקו המגע, באזור ציר החת"ם, נפרשו כוחות חרמ"ש של האוגדה, יחד עם מספר מצומצם של טנקים.
במהלך היום הגיעו אחרוני הכלים מאגד 215 לגזרת האוגדה, וכעת עמד אגד ארטילרי מלא לרשות האוגדה.
בבוקר חזרו חטיבות הטנקים לעמדותיהן, בדומה ליום הקודם, פרט לחטיבה 500 שעברה לעתודה במרכז הגזרה.
בשעה 10:00 חזרו המצרים לתקוף.
שני גדודי חי"ר ושני גדודי שריון מצריים תקפו את "זרקור" ו"הברגה", גבעות שולטות על ציר החת"ם במרכז הגזרה האוגדתית.
טנקי חטיבה 500 נשלחו לסייע לחטיבה 460, ולסתום את הפרצות בקו ההגנה.
חיילי חי"ר מצריים הפתיעו את הטנקים בירי טילי נ"ט מטווחים קצרים, ובקרב נפגעו מספר טנקים ישראלים.
גדוד 142 מחטיבה 217 נשלח לסיוע על "זרקור", ובסיוע האגד הארטילרי נהדפה ההתקפה, כשלמצרים נפגעו טנקים רבים.
בשעה 13:00 פתחו המצרים בהתקפה מחודשת, שנהדפה גם היא בקרבות שנמשכו עד 16:00.
לקראת הערב הוחזר לאוגדה "כוח לפידות" - שתי פלוגות טנקים מחטיבה 460 (יקרא מעתה גדוד 196), ובבוקר המחרת חזר לאוגדה גדוד 126 מחטיבה 217, שני כוחות שנשארו בגזרת קלמן מגן בקרבות 8 באוקטובר.
במקביל נמשך המאמץ החימושי לגרור ולתקן טנקים שנפגעו במהלך היום, ולהחזירם לכוחות.
בסך הכל עלה כוחה של האוגדה לכ-160 טנקים.
ב-11 באוקטובר המשיכו המצרים בהתקפות במטרה לכבוש את ציר החת"ם, בדומה לימים הקודמים.
בסביבות 7:30 תקפה חטיבת השריון 15 את חטיבה 217, בצפון הגזרה האוגדתית.
חטיבה 217 השמידה 15 טנקי T-62 והדפה את ההתקפה, אך ספגה מספר הרוגים, ביניהם מג"ד 113, .
בגזרת חטיבה 460 תקפו המצרים בשני גלים לאורך היום, ונהדפו על ידי טנקי החטיבה.
בתפר עם אוגדה 143 הבחין דב תמרי בחדירת מספר טנקים מצריים, וחטיבה 421 הופנתה לבלום אותם.
במהלך היום אירעו שני מקרים בהם הפציצו מטוסים מצריים את כוחות האוגדה: שני מטוסים פגעו בכוחות מחטיבה 217 וגרמו לשני הרוגים ולמספר פצועים, ובאירוע נוסף הפציצו מטוסים נקודת אספקה וחימוש אוגדתית, גרמו לפיצוץ משאיות דלק ותחמושת, ול-8 נפגעים.
יום המחרת היה שקט יותר בגזרת האוגדה, והוא נוצל לארגון הכוחות ולטיפול בטנקים.
אוגדה 162 נועדה לצאת לאחור כדי להתארגן לקראת פעולת צליחת התעלה, וחטיבה 274 הגיעה לגזרה כדי להחליפה.
ב-13 באוקטובר הצטרף לאוגדה גדוד 100 (כוח שהוקם תוך כדי המלחמה בפיקוד אהוד ברק).
כעת היו לרשות האוגדה כ-200 טנקים.
14 באוקטובר - מתקפת השריון המצרי
ביום זה קידמו המצרים את דיוויזיות השריון שלהם אל מעבר לתעלה, ויצאו להתקפה נרחבת בכל גזרת התעלה.
בגזרת אוגדה 162 תקפו חטיבות 15 ו-24 המצרית.
כוחות האוגדה היו צריכים לצאת לאחור כדי להתארגן לצליחה, ובקו נשארה חטיבה 274 (75 טנקי טירן).
חטיבה 274 התקשתה לבלום לבדה את ההתקפה, ואדן השאיר בגזרה את חטיבה 500 וגדוד מחטיבה 460, יחד עם סגנו, דב תמרי, שפיקד על הכוחות שנשארו בגזרה.
בצהריים נבלמה ההתקפה המצרית בגזרה זו, כשהמצרים מותירים מאחור כ-40 טנקים פגועים.
15-17 באוקטובר - מבצע אבירי לב
לאחר כישלון מתקפת השריון המצרי ב-14 באוקטובר, הוחלט במטכ"ל על יציאה למבצע צליחת התעלה והעברת הלחימה לשטח מצרים.
באותו יום בשעה 22:40, במסגרת תדריך במפקדת פיקוד הדרום בסיני, הוחלט כי המבצע יחל ב-15 באוקטובר בשעה 17:00. האזור שנקבע לצליחה היה אזור "מצמד", בקצה הצפוני של האגם המר הגדול.
על אוגדה 143, בפיקוד האלוף אריק שרון הוטל לכבוש את ראש הגשר, לפתוח את הצירים המובילים לאזור הצליחה, ולהקים גשרים על התעלה.
לאחר שלב ביסוס ראש הגשר, שנועד להימשך כ-12 שעות, אמורה אוגדה 162 לחצות את התעלה, ולהרחיב את ראש הגשר מערבה ודרומה.
יום 15 באוקטובר נוצל באוגדה להכנות לקראת המבצע.
חטיבה 500 הוצאה מהאוגדה על מנת לשמש כעתודה פיקודית, ובאוגדה נותרו שתי חטיבות (217 ו-460), עם כ-70 טנקים בכל אחת.
כוחות האוגדה התרכזו באזור שמדרום לטסה.
אדן קיים תדריכים למפקדי החטיבות באוגדה, ושיחות עם חיילי החטיבות.
בלילה שבין 15–16 באוקטובר פתחה אוגדה 143 בתנועה לעבר התעלה, ונתקלה בהתנגדות עזה בצירים המובילים לאזור הצליחה.
אוגדה 162 נעה מדרום וחנתה באזור "כשוף".
בבוקר 16 באוקטובר נשלח סגן מפקד האוגדה דב תמרי לפקד על העברת הדוברות לאזור הצליחה.
הגדוד נשלח לאבטח את הגזרה הצפונית של מסדרון הצליחה (אזור ציר "שיק").
בשעה 14:00 עמד הגדוד בהתקפה מצפון של חטיבה 14 המצרית והדף אותה.
בצהריים הוטל על אדן לפתוח את הצירים המובילים לתעלה, "עכביש" ו"טרטור", בהם התחוללו קרבות קשים במשך הלילה ועדיין נותרו חסומים.
אדן שלח את חטיבה 217, שהחלה להתקדם צפונה, אולם נתקלה בירי טילי סאגר מאזור "החווה הסינית" ומספר טנקים נפגעו.
עד סוף היום לא הצליחה החטיבה להתקדם והצירים נותרו חסומים.
הוחלט לנסות לטהר את הצירים על ידי כוח חי"ר במהלך הלילה.
למשימה נשלח גדוד 890 (בפיקוד איציק מרדכי) מחטיבת הצנחנים, יחד עם המח"ט עוזי יאירי.
הגדוד איחר והגיע לאוגדה אחרי 22:00. לאחר חצות (ב-17 באוקטובר) יצא גדוד 890 למשימתו - טיהור ציר "טרטור".
כוח הצנחנים נתקל בכוח מצרי חטיבתי ונפתחה עליו אש כבדה.
המצרים התבצרו בתעלות ופתחו באש מקלעים וטילי סאגר.
גדוד 890 החל לספוג נפגעים ונעצר.
במקביל שלח אדן את פלוגת הסיור של חטיבה 460 מדרום, על ציר "עכביש".
הכוח הגיע עד סמוך לתעלה (ציר "לקסיקון") וגילה כי הציר פנוי.
אדן החליט להעביר את סגנו, דב תמרי, עם הדוברות בציר "עכביש".
בשעות החשיכה האחרונות נעה שיירת הדוברות על ציר "עכביש", כשקרב הצנחנים שמתנהל מצפון לו, בציר "טרטור", מאפשר את העברתן.
בשעה 6:30 בבוקר הגיעו הדוברות לחצר "מצמד", והוחל בחיבורן לגשר קבוע.
עם אור ראשון נשלח גדוד 100 (גדוד הטנקים שצורף לאוגדה ב-13 באוקטובר) לעזרת גדוד 890, יחד עם פלוגת הסיור.
טנקי גדוד 100 יצאו להסתערות, אולם חמישה טנקים נפגעו מטילי סאגר.
לגדוד 100 היו עשרה הרוגים.
גדוד 142 (מחטיבה 217) נשלח לסיוע, נכנס לקרב מול טנקים מצריים בחווה הסינית והחל לעזור בפינוי נפגעי הצנחנים.
לגדוד 890 היו 40 הרוגים ועשרות פצועים, ועד שעות הצהריים הכוח אסף את נפגעיו והתפנה לאחור.
בדיון שנערך בצהריים עם שר הביטחון, הרמטכ"ל ומפקדי הפיקוד, הוחלט כי עם בניית גשר הדוברות תחצה אוגדה 162 את תעלת סואץ, בזמן שאוגדה 143 תישאר להגנה על ראש הגשר.
בבוקר 17 באוקטובר נקלטו ידיעות מודיעין על התקפה מצרית מתוכננת מדרום לראש הגשר.
המצרים שלחו את חטיבת השריון 25 לנוע בצמוד לגדה המזרחית של האגמים המרים, מדרום לצפון, ולתקוף את ראש הגשר הישראלי.
על אוגדה 162 הוטל לעצור את החטיבה המצרית.
אדן שלח את חטיבה 217 (בכוח של שני גדודים) לארוב לכוח המצרי בדיונות שממזרח לציר, ובשעות הבוקר תפסה החטיבה עמדות.
אדן ביקש מהפיקוד גם את חטיבה 500, שהייתה בעתודה פיקודית, והיא החלה לנוע, בכוח של שני גדודים, מאזור טסה דרומה.
בחסימה מצפון, על ציר התעלה, נפרש כוח של ארבעה טנקים מחטיבה 14.
חטיבה 25 המצרית התקדמה לאיטה צפונה כל אותו הבוקר, וסמוך ל-14:00 נכנסה למארב.
ראשית נתקל חוד החטיבה בטנקים החוסמים מצפון, ונעצר.
טנקי חטיבה 217 גלשו במורדות הדיונות ממזרח לחטיבה המצרית, ותפסו עמדות באזור "גרפיט".
מדרום להם ואחריהם החלה לפעול חטיבה 500. יחד תפסו שתי החטיבות את החטיבה המצרית בשטח נחות, כשהם בעמדות טובות ממזרח.
הטנקים של אוגדה 162 החלו לצלוף על הטנקים וכלי הרכב המצריים.
הגדוד הדרומי של חטיבה 500 איגף מדרום במטרה לחסום את נתיב הנסיגה של המצרים דרומה.
חלק מהטנקים המצריים נסוגו לכיוון מעוז "בוצר", וגדוד 430 מחטיבה 500 החל במרדף אחריהם.
לבקשת אדן, הנחיתה אוגדה 252 מדרום אש ארטילרית לסיוע.
בשעה 17:00 הורה אדן לחטיבה 217 לנתק מגע ולשוב צפונה, כדי להתארגן לקראת הצליחה.
בהמשך עצר גם את חטיבה 500, שהוחזרה לפיקוד ככוח עתודה.
חטיבה 25 המצרית איבדה בקרב כ-60 טנקים, בנוסף לנגמ"שים, תותחים ומשאיות.
לחטיבה 500 נפגעו שלושה טנקים.
אוגדת שרון, שהייתה אמורה להחליף את כוחות חטיבה 460 בעמדותיהם באזור החווה הסינית, התעכבה ועד הערב נשארה החטיבה בחווה, מבלי יכולת לנוע אחורה לצורך מילוי דלק ותחמושת לפני הצליחה.
בשעה 20:00 נפרשה חטיבה 600 באזור וטנקי חטיבה 460 יצאו לאחור.
גדוד 198, שהיה תחת פיקוד אוגדה 143, חזר לחטיבה 460 רק לקראת בוקר המחרת.
18-24 באוקטובר - הלחימה ממערב לתעלה
18 באוקטובר - חציית התעלה
סמוך לחצות, בלילה שבין 17 ל-18 באוקטובר, הגיע חוד האוגדה לגשר הדוברות, סמוך למעוז "מצמד".
זמן קצר לאחר מכן החלה הפגזה ארטילרית על חצר הצליחה, ומעבר האוגדה על הגשר נמשך תחת מטחי הארטילריה המצרית.
תחילה חצתה חטיבה 460, אך כבר בראשית המעבר נקרע הגשר לאחר שמספר טנקים נסעו עליו במהירות גבוהה ובמרווחים קטנים מדי.
עד לתיקון הגשר נמשך מעבר הכוחות על גבי התמסחים.
הגשר תוקן באמצעות גשר שהניח טנק גישור במקום השבר, ומעבר הכוחות נמשך.
אחרי השעה 3:00 החלה חטיבה 217 במעבר התעלה, ועד הבוקר כבר נערכה האוגדה, עם שתי חטיבות טנקים וגדוד ארטילריה, באזור החיץ החקלאי בשטח מצרים.
בבוקר 18 באוקטובר הייתה משימת האוגדה להרחיב את ראש הגשר מערבה.
אדן הטיל על חטיבה 217 לפרוץ לכיוון מערב, לחצות את תעלת המים המתוקים, ולעבור דרך מחנות אבו סולטן ומתחם "ערל", עד לאזור "מקצרה", מרחק של כ-15 ק"מ מהתעלה.
על חטיבה 460 (שכללה מעתה גם את גדוד 100) הוטל לפרוץ מדרום לחטיבה השכנה, מערבה לכיוון צומת "צח", ומשם דרומה לכיוון גבעות ג'ניפה, ששלטו על חופי האגמים המרים.
באזור היו כמה חטיבות מצריות שנערכו בשטח מרגע שהבינו המצרים, ב-17 באוקטובר, כי צה"ל חוצה את התעלה בכוחות גדולים.
סמוך לשעה 6:00 בבוקר יצאה האוגדה לדרך.
חטיבה 217 התקדמה במהירות והגדוד המוביל שלה תפס את מתחם "ערל" עד שעה 7:00, לאחר קרב קצר עם טנקים מצריים.