tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפתיחת הקונגרס קרא סגן שר הבריאות לרוקחים היהודים בתפוצות, שאומדנם הוערך ב-50,000, לעלות לארץ ולתרום ידע ויוזמה לתעשייה המקומית.
ב-1971 עמד מספר בתי המרקחת של קופת חולים של ההסתדרות על 260, פי תשעה יותר ממספרם בעת קום המדינה.
בשנה זו רוקחי בתי המרקחת של קופת החולים (שמספרם נאמד בכ-1,000) סיפקו מעל 40 מיליון תרופות לפי מרשמי רופא, משמע יותר מ-20 מנות תרופה לנפש בשנה.
באוגוסט 1972 נחנך הבניין החדש של בית הספר לרוקחות של האוניברסיטה העברית ובית החולים הדסה עין כרם.
המבנה החדש, בן שבע הקומות, אפשר את הגדלת כמות הרוקחים העתידיים בשוק, לאחר שאותה שנה 60% מתוך 1,835 הרוקחים בישראל עברו את גיל חמישים.
באפריל 1978 נפתחה לראשונה בישראל רשת בתי מרקחת בשיטת הדראגסטור, המוכרת מוצרים בשירות עצמי (פרט לתרופות): רשת סופר-פארם.
באפריל 1981 פורסמו תקנות חדשות למתן תרופה החייבת במרשם רפואי.
התקנות חייבו צירוף "עלון לצרכן" לכל תרופה שיקבל חולה מרופאו, ובו אזהרות והנחיות על דרך נטילת התרופה.
עוד נקבע כי הרופא יהיה חייב לכתוב את המרשם באותיות דפוס בלטינית או מודפסות במכונת כתיבה, ולהוסיף את פרטיו המלאים, כתנאי להנפקת התרופה בבית המרקחת.
בדצמבר 1985 קבע בית המשפט העליון בהחלטה תקדימית, כי בתי המרקחת בארץ לא יזדקקו לרישיון מיוחד כדי למכור תמרוקים.
ב-1991 נוסדה רשת "כלל פארם", לימים "ניו פארם".
כיום מפעילה הרשת מעל 70 סניפים.
עד שנת 2005 חייב החוק בישראל למכור כל תרופה, אף כזו שאינה מצריכה מרשם רופא, אך ורק בבית מרקחת מוסמך.
כיום, ישנן תרופות מסוימות הניתנות למכירה אף במכולות רגילות.
בפועל תרופות ללא מרשם כמעט ואינן נמכרות ברשתות השיווק, אלא בעיקר ברשתות הפארם (סופר-פארם, ניו-פארם).
מתוכם 700 מטעם קופות החולים, 550 בבעלות פרטית ו-250 השתייכו לרשתות הפארם.
בתי המרקחת ניפקו בשנה זאת כ-100,000,000 (מאה מיליון) תרופות.
במשך תקופה ארוכה החזיקה רשת סופר פארם בהסכמי בלעדיות רבים מול קניונים ומרכזים מסחריים, שהפכו את סופר פארם לבית המרקחת הנגיש והנפוץ במרכזים מסחריים רבים, וחיזקו את מעמדה של הרשת כרשת בתי המרקחת הגדולה בישראל.
בשנת 2017 בעקבות התערבות רשות התחרות, בוטלו רבים מהסכמי בלעדיות אלו.
במקביל באותה תקופה התחזקו רשתות מתחרות לסופר פארם.
בשנת 2016 נוסדה גוד פארם ובשנת 2017 קנתה שופרסל את ניו פארם והפכה ל-Be.
בית מרלבורו הוא בית אחוזה בווסטמינסטר שבלונדון, אנגליה.
המבנה ממוקם במאל, ממזרח לארמון סנט ג'יימס.
המבנה הוקם עבור שרה צ'רצ'יל, דוכסית מרלבורו, שהייתה ידידתה הקרובה ואשת סודה של המלכה אן, על ידי האדריכל כריסטופר רן בשנת 1711. המבנה שימש את הדוכסים ממרלבורו בעת ששהו בלונדון.
בשנת 1817 עבר המבנה לידי בית המלוכה הבריטי.
בשנות ה-20 של המאה ה-19 נערכו תוכניות להריסת המבנה ולבנות במקום מבנה טרסות בדומה לטרסת בית קרלטון, אולם התוכנית לא יצאה אל הפועל.
המבנה הורחב בשנים 1861–1863 לבקשת הנסיך מוויילס, על פי תוכניות של האדריכל סר ג'יימס פנתרון.
בין השנים 1863–1901 התגורר במבנה הנסיך מוויילס, לימים המלך אדוארד השביעי.
בתקופה זו הפך המבנה למרכז חיי החברה הגבוהה של לונדון.
בשנת 1936 עברה להתגורר במבנה המלכה האם מרי מטק, אלמנתו של המלך ג'ורג' החמישי.
לאחר מותה, בשנת 1953 תרמה המלכה אליזבת השנייה את המבנה למזכירות חבר העמים הבריטי, המשתמשת בו כיום.
בית מנחם אוסישקין המכונה גם בית מחנים הוא מבנה בשכונת רחביה בירושלים, ברחוב אוסישקין 7 (פינת רמב"ן 32).
בין השנים 1922–1927 התגורר מנחם אוסישקין בבית מחניים שברחוב שבטי ישראל.
אוסישקין שכר את הבית מאגודת "האחים" שמקום מושבה בלונדון, שיפץ את הבית וריהט אותו בפאר רב.
בשנת 1927, לאחר רעידת אדמה שפגעה בבניין אוגוסטה ויקטוריה שבו התגורר הנציב העליון הבריטי הפקיע הנציב את בית מחניים ועבר לגור בו, ואוסישקין, על אף מחאותיו, נאלץ לעזוב את המבנה.
אוסישקין החליט לרכוש מגרש ברחביה ולבנות עליו את ביתו, שנבנה על פי תוכניותיו של האדריכל ריכרד קאופמן בסגנון הבינלאומי בשנת 1931.
במבנה היו שלוש דירות - שתי דירות בקומת הקרקע עבור בנו ובתו של אוסישקין ודירה נוספת בקומה העליונה בה התגורר אוסישקין.
מעל הכניסה למבנה הוצב השלט "מחנים" בעברית (בעוד שבבית מחניים השלט הוא באנגלית) - זכר למבנה אותו נאלץ אוסישקין לעזוב.
במרפסת המבנה הגדולה נהג אוסישקין להקים סוכה מידי חג סוכות ולארח את ראשי היישוב היהודי וראשי המנדט הבריטי.
אוסישקין זכה להנצחה כבר בחייו: לכבוד יום הולדתו ה-70 החליט ועד שכונת רחביה בירושלים להסב על שמו את רחוב קרן קיימת לישראל בו הוא התגורר.
בעקבות כך, רח' שמואל הנגיד שונה לרח' קרן קיימת לישראל, ושמו של שמואל הנגיד הונצח ברחוב סמוך.
ישנה גרסה נוספת שהשתרשה, לפיה שמו הקודם של רח' אוסישקין היה יהודה הלוי.
עם זאת, המקורות ההיסטוריים אינם תומכים בגרסה זו, ובפרט מראים שיהודה הלוי היה שמו הקודם של גן הכוזרי.
בית מרקחת "הנגב" הוא בית המרקחת הראשון, שנפתח בנגב.
הוא מצוי בעיר העתיקה בבאר שבע, היה אחד הבתים הפרטיים הדו-קומתיים היחידים בעיר בתקופה הטורקית, שרוב בתיה היו חד-קומתיים.
המבנה שנבנה במהלך התקופה העות'מאנית שימש במקור כבית מלון ומאז 1948 כבית מרקחת "הנגב".
הבניין הוגדר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועבר תהליך שימור ב-1986.
המבנה הוקם בשנת 1901, ברחוב עשרים המטרים, רחובה הראשי הרחב של העיר הטורקית באר שבע.
מאחר שהיה בית הקומתיים הראשון בעיר, נעזרו הטורקים לצורך הקמתו במהנדסים מאירופה שהגיעו במיוחד לארץ ישראל.
למבנה יופי מיוחד וקשתות המפארות את התקרה, דבר המאפיין את הבנייה הטורקית באותה עת.
קומת הקרקע שימשה חנות למוצרי דלק והקומה השנייה שימשה למגורי משפחת הבעלים.
בזכות ייחודו של המבנה ובזכות היותו דו קומתי, הפך המבנה בשנת 1914 למלון הראשון בנגב, ומאז ועד להקמת המדינה, שימש כבית מלון.
ב-1917, לאחר כיבוש באר שבע בתקופת מלחמת העולם הראשונה, נתפס המקום על ידי צבא בריטניה והוסב למפקדתו של אדמונד אלנבי.
הבית במדרחוב קק"ל 94, פינת מורדי הגטאות, הוא אחד מארבעת הבתים הדו-קומתיים, שתוכננו לארבע פינות הצומת.
פתחי בית האבן המפואר, בו שוכן בית המרקחת, עשויים קשתות ותקרותיו הדקורטיביות קמורות.
בחזית הקומה השנייה – מרפסת, אליה מובילים שלושה פתחים קמורים.
רצפתה המקורית של הקומה השנייה נתמכת בפסי מסילת ברזל.
משני צדי המרפסת, כמו גם בחזית המערבית, שני צמדי חלונות קמורים, שקשת חובקת אותם.
מעל החלונות פתח עגול קטן, לאוורור החדרים.
גרם מדרגות מוביל, מהכניסה המערבית, לקומת הביניים ולקומת המגורים.
הקומה השנייה בנויה בסגנון הליוואן המוכר – אולם אירוח מרכזי, שתקרתו קורות עץ עבות, וממנו מסתעפים חדרי המגורים המרווחים.
ב-1948 נרכש הבית על ידי הרוקח אייזיק (איו) קריגל, יליד בוצ'אץ'.
קריגל הגיע לבאר שבע יחד עם הצבא הבריטי, אליו התגייס עם סיום לימודיו בפולין.
את שירותו הצבאי עשה בבית החולים הבריטי בבאר שבע, שלימים נקרא – בית החולים ליולדות "הדסה".
בבית שרכש יסד את בית המרקחת הראשון, ששירת את המחוז כולו, בית מרקחת "הנגב".
כשותף לקח קריגל את בן-ציון בוגן, רוקח שהגיע מרומניה.
אשתו לימים של אייזיק, אנה בם, ילידת צ'נסטוחובה בפולין, עשתה עם הוריה דרך ארוכה, דרך סיביר ומחנה בטהראן, עד הגיעם לישראל.
בסיוע הצלב האדום עלה בידה להתקבל ללימודי רוקחות באוניברסיטה האמריקנית בביירות.
עדויות סטודנטים יהודים תושבי הארץ, שלמדו את מקצועות הרפואה והרוקחות באותה אוניברסיטה מעלות, שלא אחת התנכלו להם ערבים מקומיים.
אנה הצליחה להסתיר משלטונות האוניברסיטה את זהותה היהודית-ישראלית הודות לשליטתה במספר שפות, אולם היו בין חבריה ללימודים שבכל זאת ניחשו את סודה.
היא הייתה הישראלית האחרונה שסיימה ב–1950 את לימודי הרוקחות באוניברסיטה האמריקנית בביירות.
בשנת 1952 נישאה אנה לאייזיק והצטרפה לניהול בית המרקחת.
בתם, צילה קריגל, בוגרת רוקחות באוניברסיטה העברית בירושלים, נישאה לישראל שטרייכמן המשמש כמנכ"ל בית המרקחת ומשמשת כרוקחת אחראית.
בנו של בן-ציון, משה, למד אף הוא רוקחות ועובד בבית המרקחת.
גם הדור השלישי, ענת ועידו של משפחת שטרייכמן ולילך של משפחת בוגן, עוסקים בתחום ומהווים דור רביעי של עובדים בבית המרקחת, הודות לגיטל, אמהּ של אנה, שעבדה אף היא במקום.
בית המרקחת נשמר במתכונתו המקורית.
לקוחותיו הוותיקים, בני השבטים הבדואים, עדיין יודעים לספר את דברי ימיו הראשונים של הבית.
בשנת 1986 שופץ המבנה תוך הקפדה על שימור האותנטיות והמבנה עצמו הוכר על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל כאחד המבנים השמורים בנגב בזכות המיוחדות שבו.
בית משותף או בניין משותף או בניין דירות הוא מבנה אדריכלי המשמש למגורי אדם שכולל יותר מדירה אחת וכן חלקים המשותפים לכל הדירות או לחלקן.
הדירות יכולות להיות בבעלות נפרדת לכל דירה, לחלקן או אף בבעלות אחת לכל הדירות.
בישראל, בית משותף הוא על פי חוק המקרקעין, תשכ"ט-1969, בית מגורים שיש בו שתי דירות או יותר והוא נרשם בפנקס הבתים המשותפים.
בכל בית משותף יש רכוש משותף המורכב מהרכוש שלא שויך באופן בלעדי לבעליה של אחת הדירות.
בסעיף 52 לחוק המקרקעין מגדיר המחוקק בדרך של אלימינציה מהו רכוש משותף, דהיינו כל מה שאינו רשום כדירות לרבות: הקרקע עליה עומד הבניין, גגות הבניין, קירותיו החיצוניים, המסד, חדרי המדרגות, מעליות, מקלטים, מתקני הסקה ומים וכיוצ"ב וכן מתקנים המיועדים לשמש את כל בעלי הדירות או מרביתם.
יש לציין שהרשימה מהווה רשימה פתוחה בלבד והעובדה שהמחוקק טרח ומנה כמה מחלקי הרכוש המשותף באופן ספציפי, אינה גורעת מן ההגדרה הכללית "השיורית".
על הרכוש המשותף בבית משותף לא חלים דיני השיתוף הרגילים.
במקומם יצר המחוקק שורת הסדרים, אשר תכליתם לאפשר רכישת בעלות במקרקעין, ולכוון את התנהגות הדיירים ובעלי הדירות במסגרת תפקודו השוטף של הבית המשותף.
לשם ניהול הרכוש המשותף, רשאים בעלי הדירות לערוך תקנון ולבחור נציגות בת חבר אחד עד חמישה חברים.
נציגות זאת מכונה בישראל בשם ועד בית.
במקומות שונים בעולם יש נציג שכיר לבעלי הדירות שקרוי קונסיירז'.
בכל אחת מתשע לשכות המקרקעין המתנהלות ברחבי המדינה מתנהל פנקס רישום בתים משותפים.
חשיבות הרישום בפנקס הבתים המשותפים נעוצה בטיבה של הזכות הנתונה בידי הדיירים.
בעוד שבבית משותף קיימת חלוקה ליחידות רישום-הדירות, המצויות בבעלותם הנפרדת של הדיירים, הרי שחלוקה כאמור אינה קיימת בבית שאינו רשום כבית משותף.
התנאים לרישום בית משותף: 1. הוגשה בקשה לרישום הבית כבית משותף וצורפו לבקשה - תשריט הבית, תקנון הבית, המלצה למינוי נציגות זמנית לבית המשותף.
2. הבית ראוי להירשם כבית משותף.
3. מתן צו רישום מאת המפקח על רישום המקרקעין.
בית משותף הוא משטר שיתוף ייחודי במסגרתו מצומצם באופן מקסימלי הנכס המשותף וניתן ביטוי מרבי לעצמאותו של כל אחד מן השותפים-בעלי הדירות.
בעלי הדירות זוכים לבעלות עצמאית ונפרדת בדירותיהם ואף רשאים להצמיד חלקים מן השטח המשותף הנותר לדירות, ובאופן זה להחיל אף לגבי החלקים המוצמדים את דין בעלותם הנפרדת.
הצמדת הרכוש/הוצאת הרכוש מתחום הרכוש המשותף יכולה שתעשה בתחילה על ידי קבלן המקים בית משותף או על ידי כלל בעלי הדירות בבית המשותף.
חלקים אשר הוצאו מן הרכוש המשותף בדרך של הצמדה, לא יחשבו עוד "רכוש משותף" וזכות השימוש בהם תופקע מידי כלל בעלי הדירות ותיוחד לבעל ההצמדה.
על פי סעיף 61 בחוק המוזכר לעיל:
סעיף 62 קובע שבעלי הדירות חופשיים לתת לתקנון את התוכן המתאים להם וסעיף 64 קובע שאם בעלי הדירות לא ניסחו תקנון משלהם, התקנון המחייב יהיה התקנון המופיע בתוספת של החוק.
את התקנון צריך לרשום והוא יחייב גם את מי שהפך לבעל דירה בבית המשותף לאחר שהתקנון כבר חובר.
אם התקנון לא נרשם, הוא מחייב רק את בעלי הדירות שחיברו אותו.
בעלי הדירות יכולים לשנות את התקנון, אך דרוש לכך רוב של שני שלישים של בעלות על הרכוש המשותף.
כדי להמחיש זאת, בעל דירה שגודלה כפול מדירת שכנו מחזיק בזכויות הצבעה כפולות משל שכנו.
ועד הבית - נציגות הבית המשותף
פרק ו' בחוק המקרקעין עוסק בנציגות הבית המשותף ובזכויות ובחובות של בעלי הדירות כפי שהן באות לידי ביטוי ביחסיהן עם הנציגות.
סעיף 65 של החוק מחייב שכל בית משותף תהיה לו נציגות שתנהל את ענייני הבית המשותף ותפעל לפי תקנון הבית המשותף ("תקנון מוסכם") ואם אין תקנון, לפי התקנון המצוי בתוספת לחוק.
נציגות הבית המשותף אמורה לשמש כמורשה של בעלי הדירות בכל הנוגע לניהול והחזקת הבית המשותף, כולל התקשרות בחוזים והתדיינות משפטית בשם הבית המשותף.
האספה הכללית של בעלי הדירות היא המוסמכת לבחור את נציגות הבית המשותף.
בהיעדר קביעה אחרת בתקנון מוסכם, יש לקיים אספה כללית אחת לחצי שנה.
אספה כללית תקבל תוקף חוקי אם השתתפו בה לפחות חצי מבעלי הדירות ואם נמסרה עליה הודעה אישית או שהוצגה הודעה במיקום בולט (למשל, על לוח מודעות) לפחות ארבעה ימים לפני המועד.
החלטות אספה מקבלות תוקף מרגע שהן נרשמות בפנקס ההחלטות.
חלק מההחלטות מותנות ברוב רגיל ואחרות ברוב מיוחס של שני שלישים או שלושה רבעים מבעלי הדירות או בעלי הרכוש המשותף (שחלוקתו היא יחסית, לפי שטח הרצפה של כל דירה מתוך השטח הכולל של הדירות).
על פי החוק המוזכר לעיל, חייב בעל דירה להשתתף בהוצאות הדרושות להחזקתו התקינה ולניהולו של הרכוש המשותף ולהבטחת השירותים המחויבים על פי דין או המקובלים על פי נוהג.
דהיינו, הפעולות הנדרשות כדי לשמור על הבית המשותף במצב בו היה עם גמר הבנייה.
ההשתתפות בהוצאות תיעשה על פי חלקו של בעל הדירה ברכוש המשותף או לפי חלוקה אחרת שנקבעה בתקנון הבית המשותף.
באופן מעשי, בחלק מהבתים המשותפים בישראל מקובל שיעור השתתפות דומה מצד כל בעלי הדירות, ובחלקם לפי גודל הדירות.
בין ההוצאות השכיחות המוטלות על דיירי בית משותף:
תחזוקת הגג המשותף (חייבים בהחזקה גם בעלי הדירות של הקומות התחתונות).
תחזוקת המעלית, אך לא משתפים בתחזוקת המעלית דיירים שאין להם גישה אליה.
הוצאות ביטוח צד ג' וניהול שוטף.
תשלומי מים וחשמל עבור הצריכה המשותפת.
תיקוני תחזוקה לצנרת המים והביוב.
ועד הבית מחויב למנות גזבר, שיכול להיות אחד החברים בו, ועל הגזבר לנהל רישום של הכנסות והוצאות, להפיק דו"חות תקופתיים ולהציג אותם באסיפות הכלליות.
ככלל בעל דירה רשאי לבצע בקניינו שינויים ותיקונים כרצונו.
אולם שינויים ותיקונים הפוגעים בדירה אחרת או ברכוש המשותף יבוצעו בהסכמת הנפגע (מראש או בדיעבד) – לפי התוספת השנייה לחוק המקרקעין.
חוק המקרקעין מתייחס ליישוב סכסוכים בין דיירי הבית המשותף בנושאים כגון הסגת גבול של בעל דירה, במקרים אלו רשאי התובע להביא את הדייר לפני בית משפט מוסמך או לפני המפקח על רישום המקרקעין.
בהתאם לחוק המקרקעין ולתקנות העזר המקומיות, לדיירי הבית המשותף ישנה הזכות לשימוש סביר ושקט בדירתם וברכוש המשותף, ומקרים של רעש בלתי סביר אשר מקורו מן השכנים, או השתלטות על השטחים המשותפים, מהווים עילה לפעולה משפטית.
בית מעצר הדרים הוא בית סוהר בשרון השוכן בסמוך למחלף הדרים בכביש 4.
בית המעצר הוא חלק ממתחם השרון הכולל עוד 3 בתי סוהר: בית הסוהר השרון, בית הסוהר אופק ובית הסוהר רימונים ומאוכלס בכ-500 עצירים ושפוטים.
בית המעצר שוכן בבניין שתוכנן על פי תפיסה מודרנית אודות שמירה על כבוד האדם של האסירים.
בית המעצר מאוכלס ברובו בעצירים שאינם שפוטים, בעצורי יום ועצורים עד תום ההליכים.
בבית המעצר ישנם שני אגפים המיועדים לאסירים ביטחוניים, באגפים אלו נכלאו אסירים בולטים מארגוני הטרור, בעבר היה כלוא בבית המעצר מרואן ברגותי, ועד יולי 2008 סמיר קונטאר.
בית משותף הוא שמה של מיני-סדרת טלוויזיה שהופקה עבור ערוץ הילדים בין השנים 2002 ל-2003. לסדרה שמונה פרקים המוקדשים לשמונה חגים או מועדים בלוח השנה העברי.
העלילה של כל פרק קשורה לרוב לערכים של אותו חג או מועד.
יוצר, תסריטאי, במאי, צלם ועורך הסדרה הוא ציון רובין.
גיבורת הסדרה היא הגר (אותה מגלמת הגר השילוני) המתגוררת בבניין דירות משותף ברמת גן.
אימה נפטרה והיא גרה עם אביה.
השכנים שלה הם חברתה ענת (יעל איזנברג), ידידה הטוב ביותר איתי (שאול אמיר) ואחותו משי (טס השילוני, במציאות אחותה של הגר).
נכון לשנת 2025, הפרקים זמינים לצפייה דרך אפליקציית BIGI.
הגר מתוודעת לאופיר, השכן החדש שמתחיל את השנה החדשה בבית חדש בו עבר לגור עם אימו, שזה עתה נפרדה מאביו.
הגר מסבירה לו על עולם המבוגרים ועל החיים בכלל, וביחד הם מתכננים בריחה של אופיר לבית של אבא בערב ראש השנה (הפרק הראשון שודר לראשונה בראש השנה 2002).
סבא של הגר מאושפז בבית חולים לאחר שלקה בהתקף לב.
הגר, שיודעת כמה חשובה לו הישיבה בסוכה, מגייסת את חבריה ויחד הם מבריחים אותו מבית החולים.
הם מגיעים לערב האחרון בסוכה וחוגגים בה את ליל הושענא רבה (הפרק השני שודר לראשונה בסוכות 2002).
שווארמה כבש במצה - בפסח (הפרק השלישי שודר לראשונה בפסח 2003).
פלורי והרברט - ביום הזיכרון לשואה ולגבורה.
בבוקר הטיול השנתי של הגר, היא ואבא שלה (צלם במקצועו) לא מתעוררים בזמן, והגר מאחרת את ההסעה של בית-הספר.
בלית בררה היא מצטרפת לאביה לצלם ניצולת שואה בשביל הספרייה של יד ושם.
בהתחלה הגר איננה רוצה לצאת מהרכב עד סוף הצילומים, אך השיעמום והסקרנות דוחפים אותה לעבר הבית.
המשטרה העירונית גוררת לאבא של הגר את האוטו ובזמן שהוא משלם את הדוחות בעירייה הגר נחשפת באופן מאוד אישי לסיפור חייה של פלורי, ובפרט שומעת על אהוב ליבה הרברט.
פלורי והרברט הסתתרו ביחד בבית של חסיד אומות העולם בזמן השואה.
שיא הפרק הוא כשהגר ופלורי נכנסות מתחת למיטה בחדר האורחים, לפי הצעתה של פלורי הגר מרגישה עכשיו באותו כוך רגשי שהיא (פלורי) חייה בו כמעט שמונה שנים (הפרק הרביעי שודר לראשונה ביום השואה 2003).
שלג כחול - ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
העלילה של הפרק מבוססת על אירוע הפיגוע בדולפינריום.
אנה, אחותו של מיכאל, אחד הדיירים בבניין, נוסעת עם חברתה לבלות בדולפינריום.
בהמשך הערב נודע בחדשות על פיגוע באותו מקום.
הפרק מגולל את ההתמודדות של מיכאל ואמו עם אי-הידיעה בקשר לגורלה של אחותו: אמו מחפשת את אנה בבית החולים, בעוד מיכאל מתמודד עם המצב בעזרת החברים מהבניין.
(הפרק החמישי שודר לראשונה ביום הזיכרון 2003).
סלינו על כתפינו - בחג השבועות.
הגר, ענת, איתי ורותם משתתפים בתחרות "חפש את המטמון" של הצופים לכבוד חג השבועות.
במהלך הפעילות הם מוצאים מזוודה מלאה במזומנים, החבורה מחליטה להחביא את הכסף כחודש ואם לא יבוא אף אדם לדורשו לחלק את הסכום ביניהם.
הפרק עוקב אחרי הדינמיקה של הקבוצה בעקבות מציאת המזוודה.
לבסוף שומעים החבורה כי הכסף במזוודה היה מיועד לממן ניתוח של ילד.
בעקבות כך הם מחליטים להחזיר את הכסף.
בפרק מסופר גם על אהבה שמתפתחת בין שני גיבורי הסדרה (הפרק השישי שודר לראשונה בשבועות 2003).
שנאת חינם - בתשעה באב.
ענת ויעל הן חברות טובות.
ישנה תחרות סיפורים שהזוכה בה יטוס לייצג את בית הספר בחוץ לארץ.
יעל הנרגשת כבר בטוחה כי היא נוסעת מבין כל בית הספר.
יממה לפני שהגשת הסיפורים נסגרת, מחליטה ענת אף היא לכתוב סיפור ולהגישו.
יעל בטוחה כי ענת כתבה את הספר בזכות ציור בחדרה של יעל.
יעל מובילה חרם חברתי נגד מי שהייתה עד לא מזמן חברתה הטובה, וכך נלמד בפרק מהי שנאת חינם (הפרק השביעי שודר לראשונה בט' באב תשס"ג 2003).
בעיצומה של חופשת חנוכה, הבזבוזים מתחילים להקשות על חיי משפחתו של איתי.
איתי ומשי, דורשים פעילויות בחופש, שעולים כסף רב שאין למשפחה.
אביו של איתי מפוטר מעבודתו, והם נאלצים למכור את רכבם ואף לקצץ בהוצאות שונות.
הגר וענת מחליטות לעזור לאיתי, הם מכינים סופגניות ויוצאים למכור אותן ברחבי השכונה ואף בבניין הצופים כדי לממן את יציאתו של איתי לטיול השנתי (הפרק השמיני שודר לראשונה בחנוכה 2003).
רומן פורטר – מיכאל בוגדנובסקי
ג'ניה כץ – אנה בוגדנובסקי
ספיר בן עמי – אלמוג
נטשה מנור – טטיאנה בוגדנובסקי
שיר הפתיחה של הסדרה הוא השיר "אחלום לנצח" של הלהקה "מופע הארנבות של ד"ר קספר".
פסקול הסדרה כולל, בנוסף לשיריהם של להקת מופע הארנבות של ד"ר קספר, גם משירי "שוטי הנבואה", מאיר בנאי, ברי סחרוף ועוד אמנים ישראלים.
לקטעים אינסטרומנטליים שובצו שירים של Moby, Air והרכבים אלקטרוניים נוספים.
בית מקרא, כתב עת לחקר המקרא ועולמו הוא כתב עת מדעי לחקר המקרא בהקשר מקום יצירתו של המקרא: אזור הסהר הפורה ותקופתו: העת העתיקה.
הוא רואה אור על ידי "החברה לחקר המקרא בישראל" בהוצאת מוסד ביאליק בירושלים.
החל לצאת לאור בשנת תשט"ז-1957.
לעיתים מוציא "בית מקרא" חוברת המוקדשת כולה לנושא אחד.
בשנת תש"ע הופיעה החוברת 'סיפור יוסף במקרא ובראי הדורות' בעריכת לאה מזור ובשנת תשס"ד החוברות 'ראשית ישראל במקרא ובמחקר' בעריכת נילי שופק ו'דמות האישה במקרא ובמדרש' בעריכת אמירה מאיר.
בראיון ב-2011 אמר עורך כתב העת, פרופ' יאיר הופמן:
העורך מאז 2007 ועד 2019 היה פרופ' יאיר הופמן (אוניברסיטת תל אביב) והחל מ-2020 (שנת תש"ף) העורכת היא פרופ' דלית רום-שילוני (אוניברסיטת תל אביב).
חברי המערכת הם פרופ' שמואל אחיטוב (אוניברסיטת בן-גוריון), פרופ' גרשון ברין (אוניברסיטת תל אביב), ד"ר דוד גלעד (אוניברסיטת בן-גוריון), פרופ' משה גרסיאל (אוניברסיטת בר-אילן), פרופ' שמואל ורגון (אוניברסיטת בר-אילן), ד"ר לאה מזור (האוניברסיטה העברית) ופרופ' נילי שופק (אוניברסיטת חיפה).
משתתפים בו בין השאר החוקרים: אוריאל רפפורט, שולמית אליצור, אלכסנדר רופא, יאיר הופמן, עמנואל טוב, לאה מזור, אורלי קרן, גלעד ששון, טובה פורטי, נתן וסרמן, חיה בן-איון, יורם כהן, טליה סוצקובר, ארנון עצמון, נורית רייך, יונתן גרוסמן, אדווה הכהן ורימון כשר.
בית מעריב היה בניין משרדים בתל אביב, ששכן בצומת הרחובות דרך בגין, יצחק שדה, קרליבך ולינקולן, והיה מוכר בשמו העממי "צומת מעריב".
בשנת 2019 נהרס הבניין ובמקומו החלה בניית מגדל יעקב נמרודי.
בספטמבר 1953 הזמינה עיריית תל אביב גורמים מעוניינים לפתח את האזור שבו הוקם השוק הסיטונאי.
בניין מעריב הוקם כשותפות של מעריב, בנק אלרן וחברת לוסטיג.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל יעקב בן-סירה.
הוא משתרע על פני שטח של 1.7 דונם, ומתנשא לגובה של חמש קומות, כולל קומת הקרקע הכוללת אכסדרה.
הוא ניכר בתוכניתו הייחודית, הנדמית למשולש קטום קודקוד, והכניסה הראשית אליו שוכנת בצידו הקטום, הפונה אל "צומת מעריב".
הבניין זכה לשמו בשל כך ששיכן משך רוב שנות קיומו את מערכת העיתון היומי "מעריב".
המבנה הועמד למכירה במכרז בדצמבר 2008, לאור הקשיים הכלכליים אליהם נקלע העיתון "מעריב".
הוא נמכר לחברת האם של העיתון, הכשרת הישוב, בינואר 2009, העיתון פינה את המבנה באוקטובר 2013. מרבית עובדי העיתון הועברו לירושלים, בסמוך למערכת "מקור ראשון", והיתר שוכנו במגדל רובינשטיין השוכן אף הוא בצומת "מעריב".
תחילה תוכנן לקום במקומו מגדל בן 55 קומות אשר ישמש למסחר, מלונאות ולמשרדים, וב-8 בינואר 2014 הפקידה עיריית תל אביב-יפו את תוכניות הבניין בוועדה המקומית לתכנון ובנייה.
ב-26 ביוני 2017 אישרה הוועדה את התוכנית עם שדרוג ל-60 קומות בבניין במקום 55. המתחם צפוי להשתרע על פני שטח בנוי של 35,440 מ"ר, ולכלול חניון תת-קרקעי, ויחובר ישירות במנהרה תת-קרקעית לתחנת קרליבך של הרכבת הקלה.
ביולי 2018, הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה נתנה תוקף לתוכנית, אך קבע כי המגדל יכלול עד 42 קומות מעל הכניסה, ובגובה בינוי מרבי של 180 מטר מעל פני הים, בשל התנגדותן של רשות שדות התעופה ורשות התעופה האזרחית לגובה הבינוי המקורי.
לטענתן מגדל בן 60 קומות יפגע בבטיחות הטיסה בנמל התעופה בן-גוריון מאחר שיפריע לתנועת המטוסים לעבר הנמל.
ב-29 בדצמבר 2019 הוחל בהריסת המבנה.
ביוני 2021 החלו עבודות החפירה, הדיפון והביסוס של מגדל המשרדים.
בית מעצר תל אביב (בראשי תיבות: בימ"ר תל אביב), המכונה באופן עממי בית מעצר אבו כביר, הוא בית מעצר של שירות בתי הסוהר, השוכן בדרך בן צבי 82 בשכונת אבו כביר בדרום תל אביב-יפו.
מבנה בית המעצר נבנה בימי שלטונות המנדט הבריטי בארץ ישראל, בשנת 1937, ושימש כמצודה.
בשנת 1949, לאחר קום מדינת ישראל הפך לבית מעצר, ובשנת 1970 נוספה לו קומה שלישית.
בשנת 1984 הורחב המתקן ונוספו לו שני אגפים, ובשנים 2005–2006 הועבר מידי משטרת ישראל לידי שירות בתי הסוהר.
בשנת 2012 החל לפעול בבית המעצר אגף גמילה מסמים.
מאז שהאחריות על ניהול בית המעצר עברה לשב"ס, הוחלט להקל על תהליך קליטת העצירים בכך שכל עציר חדש שנכנס לכותלי בית המעצר יצטרך לעבור מספר נקודות: חיפוש בעירום, זיהוי ביומטרי, בדיקה רפואית, שיחה עם עובד סוציאלי ושיחה עם קצין המודיעין.
מבנה בית המעצר בנוי כך שמחלקים את הקומה הראשונה של תאי המעצר לפי דרגות ותק וחומרת עבירות, מסוכנות אישית וצורך בהגנה קבועה.
במקום גם קיימים אגפים מיוחדים המתואמים לקבוצות שונות, בהם אגף לקטינים, אגף לנשים ואף תא מעצר לאסירים אובדניים אשר מרושת במצלמו כדי למנוע מקרי התאבדות.
בתאים הרגילים של בית המעצר יש כ-2 מיטות, 2 מצלמות ואשנב אשר משמש כעזר הצצה לסוהרים.
גם חדרון המקלחת הפנימי עוצב על מנת למנוע מקרי התאבדויות בכך שבנוי מרצועות רוחביות של זכוכית משוריינת שדרכה המצלמות והסוהרים יכולים לראות כל דבר אשר עושה העציר במקלחת ובשירותים.
בעבר שטח חצר בית הכלא וחדר האוכל היה גדול ותפס הרבה משטח בית המעצר.
לאחר השיפוצים הוחלט לבנות על שטח זה שלושה אגפי בטון מזוין ובכל אחד מהאגפים קיימת חצר קטנה פנימית.
בית המעצר משמש את מחוז תל אביב של משטרת ישראל ואת יחידותיה הארציות ובו כ-350 מקומות כליאה.
כל השוהים במתקן הם עצורים פליליים, למעט אגף אסירים שנשפטו לתקופות מאסר קצרות.
במתקן מועסקים כ-170 אנשי סגל.
בנובמבר 2019 פורסם כי המועצה הארצית לתכנון ובנייה החליטה להעביר לאישור ממשלת ישראל תוכנית המתאר הארצית למתקני כליאה - תמ"א 24, במסגרת התוכנית צפוי להתפנות בית המעצר.
בֵּית מָעוֹן הייתה עיירה יהודית גדולה, אשר שכנה בסמוך לטבריה, ואשר התקיימה לאורך תקופת בית שני, המשנה והתלמוד, ועד התקופה העות'מאנית.
העיירה נזכרת רבות בכתבי חז"ל, וכן בכתבי יוסף בן מתתיהו, בתור הפרבר העיקרי של טבריה בתקופה הרומית.
אתרה של העיירה הקדומה מזוהה בח'רבת נאצר א-דין, למרגלות תל מעון שבטבריה עילית.
ראשון להזכיר את העיירה בכתובים הוא יוסף בן מתתיהו, בחיבורו חיי יוסף, שם ציין כי בית מעון שוכנת כ-4 סטאדיות מטבריה (דהיינו, פחות מקילומטר), וכי שהה בה בעת שהיה מסוכסך עם הנהגת טבריה בעת המרד הגדול.
העיירה נזכרת בתלמוד כיישוב השוכן מעל טבריה במגוון הקשרים.
כך, לעניין עיבור ועירוב: .
כך גם לעניין השוני בין מקומות בתנאי הפועלים: .
העיירה נזכרת בתלמוד בהיותה שוכנת מעל טבריה, על מנת להדגים את היחס שהתקיים בין שילה ובין משכן שילה, ומיקומה מעל טבריה שימש את חז"ל לא אחת להדגמת היחס שבין מקום נמוך לגבוה באופן כללי: , וכן .
העיירה נזכרת גם ברשימות משמרות הכהונה כאחת מערי הכהנים בגליל (למשל בקינה "איכה ישבה חבצלת השרון", של רבי אלעזר בירבי קליר).
עיירה זו הייתה מקום מושבה של משמרת חֻפָּה.
מיישוב זה הגיע גם האמורא מהדור השני יוסי מעוניא, אשר בדרשה אחת שנשא בבית הכנסת שבעירו פגע בכבוד הנשיאות, עד שריש לקיש נדרש לפייס בעניין את יהודה נשיאה.
בית מעון נזכרת בתלמוד הירושלמי גם לעניין תושביה שנהגו לשבת על ספסלים בטבריה ולקבץ נדבות.
בית הכנסת של בית מעון
בית הכנסת של בית מעון, הנזכר בשם "כנשיתא דמעון", נזכר רבות בתלמוד.
את בית הכנסת במקום נהג לפקוד בין היתר רבי יוחנן, גדול אמוראי טבריה, אשר הורה לאנשי בית מעון הלכות שונות:
בנוסף נזכר בית הכנסת של העיירה לשם הדגמת היחס שבין שילה והיישוב המקראי תאנת שילה: .
היישוב היהודי בבית מעון המשיך להתקיים ברציפות אף מאות רבות של שנים לאחר תקופת התלמוד, ועדות לקיומה של בית מעון כיישוב עם קהילה יהודית מצויה עד שלהי המאה ה-16.
בראשית המאה ה-14 העיד אשתורי הפרחי בספרו כפתור ופרח כי בית מעון נמצאת במרחק של תחום שבת אחד מטבריה (כקילומטר אחד).
לפי מידע זה, ועל פי התייחסותו של יוסף בן מתתיהו, מקובל לזהות את מיקומה של העיירה הקדומה בסמוך לקברו של רבי עקיבא, באתר הארכאולוגי ח'רבת נאצר א-דין שמצפון מערב לטבריה העתיקה, כאשר השם הקדום נדד ברבות השנים לראש ההר הסמוך בצורה תל מעין.
בבית מעון עברה הדרך הרומית שעלתה מטבריה לציפורי דרך בקעת יבנאל.
בית משהיוף, הוא הגדול בבתי שכונת הבוכרים (כחמישה דונם), ומהגדולים בבתיה הפרטיים של ירושלים.
בית משהיוף, הממוקם בשכונת הבוכרים בירושלים ברחובות דוד חזן, רחובות הבוכרים ואדוניה הכהן, נבנה על ידי שלושה אחים אשר נמנו עם נכבדי ומנהיגי העדה הבוכרית - שמחה משהיוף, נשיא קהילת יהודי העיר טורקיסטן, בנימין (אמין-באי) משהיוף ויצחק משהיוף.
בפינתו הדרום מזרחית של הבית, משני צדדיו, חקוק השם "רחוב משהיוף".
בשנת 1890 רכשו האחים משהיוף את הקרקע לבניית ביתם והיא נרשמה על שמו של האח שמחה משהיוף.
בנייתו של הבית הושלמה בסוף שנת 1905 ואף על אחת מאבני הראשה בקשתות הפנימיות בחצר המזרחית של הבית, נחקקה השנה בה נחנך הבית - "תרס"ו".
בית משהיוף הוא מהגדולים בבתי שכונת הבוכרים ומהגדולים בבתיה הפרטיים של ירושלים.
שטחו הכולל הוא למעלה מחמישה דונם.
במתחם זה התגוררו דמויות חשובות כיצחק בן-צבי, רחל ינאית בן-צבי, פרופ' יוסף קלוזנר ועוד ומשום כך כונה הבית "בית הפקידים".
בשנת 1928 הוסב אחד האגפים במבנה לשמש כבית כנסת אשר נקרא "בית כנסת משהיוף" או "בית כנסת נעם שיח".
בשנות השלושים הוקם במבנה תלמוד התורה "נזר אהרן".
כיום השתמרו רק קירותיו החיצוניים של המבנה ובמבנה שוכנת ישיבת קמניץ.
בית מעצר אילת הוא בית מעצר הממוקם בתחנת משטרת אילת, והועבר לאחריות שב"ס בשנת 2006, במהלך העברת בתי המעצר מידי משטרת ישראל לידי השב"ס.
העצורים בבית המעצר מתקבלים ממשטרת אילת, ואסירים אשר כלואים בבתי כלא אחרים ומגיעים לדיונים בפני בית המשפט באילת.
בניגוד לבתי המעצר האחרים, שתנועת האסירים והעצורים אליהם ומהם נעשית באמצעות לוחמי יחידת נחשון, צוות בית המעצר אחראי להעברת העצורים בין בית המעצר לבית המשפט בעיר, ולתפעולו של אגף המעצר בבית המשפט באילת בשעות הפעילות.
בית המעצר מיועד לכליאת עצורים במרחב העיר אילת.
כ-20 אנשי סגל בהם אנשי ביטחון ומנהלה משרתים בבית המעצר, הכפופים מבחינה ניהולית ופיקודית לבית מעצר אוהלי עוז.
ביוני 2021 נחנך המבנה החדש של בית המעצר.
בית מעצר קישון (ראשי תיבות: בימ"ר קישון), המכונה באופן עממי בית המעצר ג'למה, הוא בית מעצר שעבר לאחריות שירות בתי הסוהר ממשטרת ישראל בשנת 2005.
בית המעצר השוכן במחלף שער העמקים (ג'למה) מדרום-מזרח לחיפה, בסמוך לקיבוץ יגור, וצמוד ל"בסיס ג'למה" של צה"ל.
מבנה בית המעצר נבנה בימי שלטונות המנדט הבריטי בארץ ישראל בשנת 1934, ושימש כאחת ממצודות טגארט.
בשנת 1951, לאחר קום מדינת ישראל הפכה המצודה לבית מעצר.
בשנת 1960, כאשר נלכד והובא לישראל פושע המלחמה הנאצי אדולף אייכמן, מהאחראים הראשיים לביצועה בפועל של תוכנית הפתרון הסופי להשמדת יהודי אירופה במהלך השואה, הוא הוחזק במעצר עד למשפטו בבית מעצר קישון, שכונה לצורך כך "מחנה אייר" ובו פעלה לשכה 06, שחקרה את איכמן.
בשנת 1986 הורחב המבנה ונוספו לו שלושה אגפים נוספים, ובשנים 2005–2006 הועבר מידי משטרת ישראל לידי השב"ס.
בית המעצר משמש את מחוז חוף של משטרת ישראל ואת יחידותיה הארציות (בכל הנוגע לאסירים הפליליים השוהים בו), וכן את שירות הביטחון הכללי (בכל הנוגע לאסירים הביטחוניים השוהים בו).
בבית המעצר ישנם כ-400 מקומות כליאה.
השוהים במתקן הם עצורים פלילים וביטחוניים, הממתינים לסיום ההליך בעניינים, וכן אסירים שנגזר דינם והם ממתינים לשיבוץ באחד מבתי הסוהר.
במתקן מועסקים כ-227 אנשי סגל בתחומי הביטחון, הטיפול, הרפואה, החינוך והדת.
"בית המעצר גליל" ידוע גם בשמו הקודם "בית מעצר עכו", ממוקם בתחנת משטרת עכו במצודת טגארט מתקופת המנדט הבריטי.
בית המעצר נותן מענה לעצורים לימים אשר נחקרים במשטרת עכו, בית המעצר מיועד לכליאת 50 עצורים ואסירים.
15 אנשי סגל בהם אנשי ביטחון ומנהלה משרתים בבית המעצר גליל, והוא כפוף מבחינה ניהולית ופיקודית ל"בית מעצר קישון".
בית משיח ברוכוף הוא מבנה ברחוב יפו 64 בירושלים (פינת רחוב ראול ולנברג) אשר נבנה כבית מגורים והיום משמש סניף בנק.
הבית נבנה בשנת 1908 על ידי סוחר גרמני בשם וילהלם דויסברג, ונקנה על ידי משיח ברוכוף, עסקן יהודי בוכרי שגם תרם להקמת בית היתומים הספרדי שנבנה בתקופה זו בקרבת מקום.
בשנת 1947 נרכש הבית על ידי בנק ברקליס שסניפו בירושלים שכן בבניין עיריית ירושלים ההיסטורי, באזור שהחל לאבד את כוחו העסקי.
בשלהי אותה שנה, עם פרוץ קרבות מלחמת העצמאות שרבים מהם ניטשו באזור מבנה הבנק הישן, הואץ תהליך השיפוץ והבנק עבר לפעול מבית ברוכוף.
בשנת 1971 מוזג בנק ברקליס עם בנק מרכנתיל ומאז שוכן במקום סניף של בנק זה.
הבית המפואר נבנה בסגנון אקלקטי עם ארקדה של שלוש קשתות בחזיתו.
את הקשתות תומכים עמודים עם כותרות קורינתיות בראשיהם.
בכניסה לחצר הבית ניצב שער כניסה עם אריות אבן שעמדו בראש שני משקופיו.
בשנת 2016 נגנב אחד מהאריות.
ביום תל חי בשנת 2021 העמיד האמן דוד (דוכי) כהן במקומו של האריה החסר אריה חדש, הדומה לאריה השואג מבית הקברות בכפר גלעדי.
בסורג שניצב בראש השער מצוינת שנת בניית המבנה - 1908.
בית מני הוא אחד הבניינים הראשונים באחוזת בית.
הבית שייך לבנק לאומי ועבר פעולת שימור.
בית מני, ברחוב יהודה הלוי 36 בתל אביב-יפו, נבנה על ידי שלמה ברסקי כבית מגורים בשנים 1910–1915 על גבול שכונת אחוזת בית.
המבנה הוא בית דו-קומתי והוא בנוי מאבן כורכר.
בשנת 1924 נמכר הבית לבנק אנגלו-פלשתינה (אפ"ק) וכעבור שש שנים נמכר הבית לשופט יצחק מלכיאל מני.
מני התגורר בבית בשנים 1930–1933. הבית נקרא על שמו: בית מני, אף כי השופט מלכיאל מני גר בו תקופה קצרה בלבד.
הבית שהיה עתיר בעבודות נגרות איכותיות ויפות, בציורי קירות ובעיטורי טיח, נשאר כיחיד במינו לשיטות בנייה ולסגנון של ראשית שנות ה-20 של המאה ה-20, כפי שהיה מקובל ביפו באותן השנים.
בשנת 1978 נמכר הבית על ידי יורשיו של מני לבנק לאומי.
בשנות ה-90 של המאה הקודמת, התכוון בנק לאומי לבנות בניין משרדים במקום בית מאני אשר מצבו הפיזי התדרדר עם השנים והוא עמד נטוש והרוס.
בשנת 1999 התעורר מאבק ציבורי אשר מטרתו הייתה לשמר את המבנה.
המועצה לשימור אתרים פתחה במאבק ציבורי נרחב לעצור את הריסת הבית.
הנושא אף הועלה במליאת הכנסת (באוקטובר 1985) על ידי חברי הכנסת מרדכי בר-און ועדנה סולודר.
בתוכניות השימור של תל אביב הוכרז בית מאני כבניין לשימור בהגבלות מחמירות: תב"ע א.2650ב'.
כך בוטלה תוכניתו של בנק לאומי להרוס את הבניין והבנק חויב לשמר את הבניין ולשלב אותו בתוך המבנה החדש של משרדי הבנק הלאומי.
החלטת עיריית תל אביב לשמר את המבנה ולשלבו במבנה משרדים חדש הייתה חלק ממדיניותה של העירייה לעודד את הנהלת הבנק (ובנקים נוספים) להישאר במע"ר (מרכז עסקים ראשי).
משרד האדריכלים קייזר-קייזר-לקנר זכה בעבודת התכנון של מגדל המשרדים של הבנק ושילוב בית מני בגוף המגדל החדש.
הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה בתל אביב אישרה את התוכנית ביוני 2000. המגדל בן 12 הקומות נחנך בשנת 2003.
משרד התכנון של האדריכל אמנון בר אור תכנן את עבודת השימור של בית מני והתאמתו לשימושו החדש.
חלקו האחורי הפך לחלק מאולם הכניסה של בניין המשרדים של הבנק, ואילו חלקו הקדמי של הבית נשאר כמבנה עצמאי.
בשנת 2008 הוסב המבנה למרכז מבקרים של הבנק וגלריות לתערוכות מתחלפות.
שני חדרים שוחזרו בסגנון ראשית המאה ה-20 ובתוכם שיחזור של סניף יפו ההיסטורי של בנק אפ"ק.
בית מקס וטוני ליבלינג הידוע גם כ"בית ליבלינג", הוא בניין מודרניסטי בסגנון הבינלאומי בעל משמעות אדריכלית בתל אביב, ישראל.
הבית ממוקם ברחוב אידלסון 29, תוכנן על ידי האדריכל דב כרמי ונבנה בשנת 1936.
בבית שוכן כיום מרכז העיר הלבנה, שיתוף פעולה ישראלי גרמני, לקידום וחשיפת תחום האדריכלות, השימור והפיתוח העירוני, בדגש על האדריכלות המודרנית.
בית ליבלינג, בן שלוש קומות, נבנה במקור עבור הקבלן מקס ליבלינג ואשתו טוני.
בני הזוג עלו לארץ מברלין בשנת 1933 ועברו להתגורר בבית כאשר נחנך.
הזוג התגורר בקומה העליונה, ובנוסף גרו בו גם רופא הילדים פרופ' לודוויג פרדיננד מאייר והגינקולוג פרופ' יוסף (גוסטב) אשרמן.
הבית ממוקם ברחוב אידלסון ושוכן באזור כיכר ביאליק.
באזור זה, סביב הכיכר שהייתה בעבר נחשבת למרכז התרבותי של העיר, נבנו בעבר מספר בתים היסטוריים, כמו ביתו של חיים נחמן ביאליק, ובית העיר תל אביב-יפו.
המבנה עצמו תוכנן על ידי האדריכל זוכה פרס ישראל דב כרמי והמהנדס צבי ברק וכולל מאפיינים מובהקים של הסגנון הבינלאומי.
עם מותה של טוני ליבלינג בשנת 1963, בהיותה חשוכת ילדים, היא הורישה את הבניין לעירייה, לשימוש תרבותי-חינוכי.
בצוואתה הורתה ליבלינג להפוך אותו למעון ילדים, בית אבות או מוזיאון.
לאחר פטירתה התגוררו בבית אחייניותיו של מקס- רוזה והרופאה סבינה ליבלינג.
עברו יותר מ־50 שנים, בהן שימש הבניין למשרדים ולמשפחתון, בין השאר, עד שצוואתה הוגשמה.
בשנת 2003 הכריז ארגון אונסק"ו על אזורי העיר הלבנה בתל אביב כ"אתר מורשת עולמית" ובכך הפך לאתר השישי שהצטרף לחמשת אתרי המודרנה בעולם.
הקמת מרכז העיר הלבנה נעשתה מתוך הכרה בנוף האדריכלי הייחודי של תל אביב, בה נמצאים למעלה מ-4,000 בניינים שנבנו בסגנון הבינלאומי, המכונה גם "באוהאוס".
מחוז העיר הלבנה של תל אביב, המיועד להיות אתר מורשת עולמית, הוא האוסף הגדול ביותר בעולם של מבנים בסגנון הבאוהאוס הגרמני.
בשנת 2014 בית מקס וטוני ליבלינג היה אחד מעשרת המבנים המודרניסטים הראשונים שקיבלו מענקי שיקום במסגרת "Keeping It Modern", יוזמה של קרן גטי.
במהלך שנים רבות סבל הבניין, כמו מבנים רבים נוספים בעיר הלבנה, מפגעי הזמן.
בשנת 2015 מימנה ממשלת גרמניה את שיקום הבית כמוזיאון באוהאוס ממנו ניתן לתכנן ולפקח על שיקום ושימור מבני העיר הלבנה בתל אביב.
מטרת הבניין המשוחזר היא לשמש כמוזיאון באוהאוס נוסף.
בקיץ 2017 החלה מלאכת השיפוץ והשימור של הבניין ברחוב אידלסון 29. בשונה מהרוב המכריע של הבניינים לשימור בעיר, לא הרסו בו את כל חללי הפנים אלא שימרו את הקירות הפנימיים בחלקים רבים מהבניין, ונותרה הצבעוניות המקורית והאריחים המקוריים.
במהלך פרויקט השיפוץ שימש הבניין כמודל חי של בניה בסגנון הבינלאומי, באתר בניה שנשאר פתוח עבור הציבור הרחב.
במהלך פרויקט השיפוץ התקיימו במקום סדנאות מקצועיות וכן הדגמות של שלבי השימור במסגרת "פתוח לרגל שיפוצים".
הבניין שופץ בשיתוף עיריית תל אביב וממשלת גרמניה במשך שנתיים בעלות של כ־8 מיליון שקל במימון העירייה, ועוד 12 מיליון שקל שתרמה ממשלת גרמניה.
מאחר שמשרד השיכון הגרמני היה מעורב בפרויקט השיפוץ, הותקנו באתר הבנייה פיגומים חדשניים העומדים בתקינה האירופאית.
המחיר שלהם הוא פי 2.5 ממחירם של הפיגומים שנהוג להשתמש בהם בישראל.
בגרמניה הפיגומים אלו נמצאים בשימוש כבר 30 שנה, אך בישראל מדובר בבשורה.
הפיגומים אינם עשויים ממוטות ברזל ולוחות עץ, אלא מורכבים באופן מודולרי ומדויק מברזל מגלוון ומשטחי עץ מעובד (נגד החלקה) ועם אורך חיים משוער של 30 שנה, לאחר שעברו בקרה בסטנדרט גרמני.
הפיילוט של פרויקט זה עתיד להתפשט לאתרי בנייה בכל רחבי הארץ על מנת לשפר את בטיחות הפועלים.
האדריכלית עדה כרמי־מלמד, בתו של דב כרמי וכלת פרס ישראל לאדריכלות, הופקדה על תכנון הבניין מחדש: "אבי בנה הרבה מאוד בתי דירות בתחילת דרכו.
זאת הייתה עבודה מול לקוח משתמש אמיתי לכן נשמר קנה המידה האנושי בבניינים האלה".
כיום מהווה המרכז מוקד לקהילה האורבנית בתל אביב–יפו, ופועל לטיפוח דיאלוג ושיתופיות בתחומי המחקר, ההכשרה המקצועית והידע בתחומי השימור והאדריכלות.
כמו כן בבית ליבלינג מוצגות תערוכות רב תחומיות ומתארחים בו מרצים מתחומים שונים מישראל ומהעולם.
הבית מכיל חללי תצוגה, מרחבי עבודה, מעבדת מחקר, בית קפה וגינה אקולוגית ברוח עיר גנים, ומתקיימים בו אירועים שונים, סיורים וסדנאות לציבור הרחב.
שימור המורשת המקורית של הבניין נעשתה גם מבחינת תוכן והתצוגה הקיימת כוללת בין היתר חפצים אישיים שונים שנמצאו בבתיהם של דיירי הבניין המקוריים "אוצרות" קטנים בצורת מכלי זכוכית לבדיקות שתן, חלקם מתוצרת "פלסטיין" ששימשו את הרופא, ד"ר יוסף (גוסטב) אשרמן, שהפעיל כאן מרפאה במשך שנים.
בדירה של בני הזוג ליבלינג שרד כמעט בשלמותו המטבח מטיפוס "פרנקפורט", שהותאם לאקלים הישראלי.
זהו מטבח שמבוסס על לימוד מעמיק של תנועות ופעולות בעת בישול ומותאם להן.
חלקים מהמטבח, כמו מגירות למשל, שוחזרו באמצעות מדפסת תלת-ממד.
כמו כן נמצא במקום ספר מתכונים של משפחת שויער שגרה בעבר בבניין, והמתכון לשטרודל שלה ייכלל בתפריט בית הקפה במרכז.
בנוסף, הושקה אפליקציית סיור קולי בבניין, שבה ניתן לקבל הסבר על הכרזת אונסקו על תל אביב כעיר לבנה, כמו גם על פרטים שונים בבניין, כמו למשל: הנישות המעוגלות, המבואות, תיבות הדואר, יציקות הטרצו ואף פרטים על חלק מדיירי הבניין.
הבית כולל מאפיינים מובהקים של הסגנון הבינלאומי, כמו כניסה מעוצבת הכוללת גם בריכת דגי נוי, חדר מדרגות מהודר ומרפסות שקועות.
הבית יוצא דופן בהיותו הבניין הראשון בישראל שהשתמש במרפסות שקועות-מוארכות, כאדפטציה לחלונות הרצועה (-חלונות המתמשכים כקו אופקי רצוף המשמש כמוטיב במעטפת הבניין וכיוון שהקירות אינם משמשים עוד כקירות נושאים ניתן לפתוח בהם כל פתח רצוי להכניס אור, אוויר ותחושת זרימה לתוך המבנה) של לה קורבוזיה.
הקווים האופקיים מודגשים על ידי המרווחים הצרים בין מעקה הבניין לסככה; בבניין קימות השפעות עיצוביות של הדגשת הסגנון האופקי, כמו גם אפקט מעשי של הקרנת חום השמש הים תיכונית כלפי חוץ.
הפרגולה המכוסה בעץ, אלמנט עיצובי הנראה לעיתים קרובות בירושלים, היא נדירה יותר בתל אביב.
במהלך השיפוץ נעשה מאמץ לשמר את סגנונו הייחודי של הבניין.
לדברי רבקה כרמי, אדריכלית השיפוץ, הייחוד של הבניין נובע גם מהפרופורציות של חזית הבניין והקשר שלה לרחוב.
המרפסות והחלונות הצרים מהווים תיווך בין החוץ לפנים ובידוד בפני רעש ואור.
המחקר שקדם לשיפוץ, וגם תכנונו וביצועו, לרוב בחומרים מסורתיים וטכניקות מסורתיות, נעשו בשיתוף מומחים מגרמניה שהציבו את טובת הבניין כקודמת לשיקולים אחרים.
בחלק מהקירות הושארו שכבות הצבע הקודמות וחלקם נצבעו מחדש בצבעים המקוריים של לה קורבוזייה.
החלונות, המשקופים והדלתות שוקמו לפרטים, עד לרמת העיניות המתכווננות בדלתות.
בשיקום החזית שוּמר הטיח המקורי ככל הניתן והסדקים תוקנו בטכניקה מיוחדת, ולא בהחלפת הטיח כולו.
בית מרכז האמנויות הוא מבנה אבן מפואר הנמצא ברחוב יפת מספר 28 ביפו.
הבית הוקם, ככל הנראה, בשנת 1885 על ידי הסוחר פדול דבאס, אשר השקיע רבות בעיטורו.
במהלך השנים שכנו במבנה משרדיהם של ארגונים שונים.
עם קום המדינה, ישבה במבנה יחידה צבאית של חיל האוויר, ומאז שנת 1965 משמש המבנה כבית ספר לאמנות של עיריית תל אביב-יפו, אשר העניק לבית את שמו הנוכחי, והחל משנת 2022 משמש כאחד הבתים של התיכון החברתי תל אביב יפו.
קודם לכן (החל משנת 2005) שימש כמשכנו של מוזות - בית ספר תיכון לאמנויות.
בית מרכז האמנויות הוכר כאתר לשימור מבנים.
במחצית המאה ה-19, בעקבות שיפור המצב הביטחוני בארץ ישראל, החל תהליך של הקמת מבנים מחוץ לחומות הערים ובכלל זה מחוץ לחומת העיר יפו.
תחזוקת החומה של יפו והחפיר שהקיף אותה הוזנחו על ידי השלטונות העות'מאנים, והחומה הלכה והתפוררה, עד אשר נהרסה כליל בשנת 1888. האפשרות לצאת מן הרחובות הצפופים של יפו העתיקה, הניעה את עשירי העיר להקים בתי מידות מטיפוסים שונים במרחב הפתוח שסביב העיר.
חלקם הקימו בתי באר מוקפים גדרות אבן בלב שטחי הפרדסים שהשתרעו ממזרח ליפו, בעוד אחרים העדיפו להקים את בתיהם לאורך הדרכים הראשיות שיצאו מיפו לכיוון עזה, ירושלים ושכם.
הראשונים שהחלו לבנות את הבתים החדשים מחוץ לחומת העיר היו הסוחרים הנוצרים, שהתעשרו כתוצאה מפיתוח התחבורה והמסחר עם ארצות אירופה.
רוב בתי הפאר שהוקמו לאורך רחוב יפת נבנו על ידי סוחרים ממשפחות נכבדות דוגמת ביירותי, ג'בג'י, ג'לאד, ע'רע'ור, תיאן, ותמארי.
במחצית המאה ה-19 החלה להתפתח ברחבי ארץ ישראל בנייה של בתים מפוארים בסגנון חדש, שאומץ ככל הנראה מן הסגנון שנפוץ בלבנון.
בתים אלו כונו בשם "בית החלל המרכזי".
המבנה הבסיסי של בתים מטיפוס זה כלל שתי קומות, כאשר חלקם התחתון שימש לצורכי מסחר ומלאכה, וחלקם העליון שימש למגורים.
קירוי הבית נעשה בגג רעפים, שהובאו במרבית המקרים מן העיר מרסיי שבצרפת.
קומת המגורים כללה אולם אורך מרכזי ומשני צדיו נבנו חדרי המגורים.
הכניסה לקומת המגורים נעשתה לרוב באמצעות גרם מדרגות שנבנה לצד הבית, וקושר באמצעות פרוזדור קצר ישירות אל האולם המרכזי.
בשני קצותיו של האולם המרכזי נבנו פתחים גדולים בהם נבנו שלוש קשתות שנסגרו בקירות זכוכית, והובילו אל מרפסות פתוחות מהן ניתן היה להשקיף אל הרחוב.
שלוש הקשתות שבמרכז חזית המבנה, אשר נשענו על שני עמודים עגולים, הפכו למרכיב הבולט ביותר של בתי האולם המרכזי ושימשו לסימן ההיכר שלהם.
פדול דבאס היה סוחר ובעל קרקעות עשיר שהתגורר ביפו ונמנה עם הקהילה היוונית אורתודוקסית בעיר.
בשנת 1885 לערך הוא הקים עבור משפחתו בית מגורים מפואר שנבנה במתכונת המקובלת באותה תקופה.
קומת הקרקע נועדה לחנויות ולמחסנים, ובקומה השנייה הוקמה קומת המגורים.
בהקמת הבית השתמשו בחומרי בנייה מאיכות גבוהה, דוגמת ריצוף בלוחות שיש גדולים שהובאו מטורקיה.
קומת המגורים של הבית תוכננה במתכונת המכונה "בית חלל מרכזי", אשר כללה שורה של מרכיבים אופייניים דוגמת אולם מרכזי ולצידו חדרי המגורים, שלוש קשתות בחזית ציר האורך של האולם, מרפסות פתוחות, גגות רעפים וחלונות ודלתות מעץ.
בחלקו האחורי של האולם המרכזי חולק האולם על ידי ארקדה בת שלוש קשתות ויצר אזור מתוחם ששימש לאירוח.
מיקומו של הבית בשולי העיר בתקופה בה הוא הוקם חייב את בעלי הבית לנקוט באמצעים להגנתו מפני תוקפים ושודדים.
עדות לכך ניתן לראות בחלקו העליון של גרם המדרגות המוביל אל קומת המגורים, שם נבנתה עמדת שמירה ובקיר הותקן חרך ירי.
השומר שישב בעמדה המשקיפה על גרם המדרגות התלול יכול היה לפגוע בכל תוקף שינסה לעלות אל קומת המגורים בלי רשות.
עיטורי התקרה של האולם וחדרי המגורים נעשו במתכונת האופיינית ליפו.
הם הורכבו מצורות גאומטריות שעיקרן מעוין מרכזי שבתוכו מוטיב או מדליון והוא מוקף בארבעה משולשים.
לאורך שולי התקרה צוירה מסגרת עיטורית גאומטרית של מקלעות ותשליבים שונים.
העיטורים הגאומטריים שבשולי התקרה נעשו במתכונת שנועדה לחקות עיטורי טיח (סטוקו).
בעיטור המרכזי של אחד מחדרי הבית שולבו פעמיים האותיות .D.F, ככל הנראה ראשי התיבות של בעל הבית פדול דבאס.
העיטור המרכזי שבחדר זה, שהורכב מצורת ריבוע אליו הוצמדו ארבעה חצאי עיגול, מקורו באמנות תקופת הבארוק באירופה ולא בעולם האמנות המקומי.
דבר זה מעיד על מקורות ההשראה של האמן שעיטר את הבית.
האמן שעיטר את הבית לא חתם את שמו, אולם מהשוואת הסגנון והמרכיבים ששולבו בעיטורים עם יצירות דומות בבית אחר ביפו בו מופיעה חתימת האמן ניתן לשער כי הבית עוטר על ידי אמן מקומי בשם חנא סע'ביני.
ארגונים שישבו בבית במהלך השנים
בית העסק של מחמוד זבלאווי
מחמוד זבלאווי, בעל קרקעות באזור יפו, פעל בשלב מסוים בבניין זה.
הוא היה זה שמכר את האדמות למייסדי שכונת "אחוזת בית", לימים תל אביב.
בינואר 1919, בעקבות קבלת רישיון מן הממשל הבריטי, החל הבנק האיטלקי החשוב בנקו די רומא את פעילותו בארץ ישראל.
הסניף המרכזי נפתח בירושלים, וביפו נפתח סניף של הבנק.
הסניף היפואי שכן בבית שברחוב יפת 28, וכמנהלו שימש סגן הקונסול האיטלקי ביפו, אלפונסו אלונזו, אשר התגורר בקרבת מקום, ברחוב יפת 39.
פעילותו של "בנקו דה רומא" בארץ ישראל הופסקה בשנת 1940, בעקבות הצטרפותה של איטליה למלחמת העולם השנייה.
במבנה התמקמה בתקופה מסוימת מערכת העיתון הערבי פלסטין, אשר הוקם לראשונה בשנת 1911 ופעל בהפסקות עד לפרוץ מלחמת העצמאות.
בשלב מסוים הוחזק הבית על ידי גורמים של הממשל הבריטי.
עדות לתקופה זו, בה בוטח המבנה על ידי חברת הביטוח הבריטית "רויאל", נותרה בדמות סימן האש שהותקן על חזית המבנה לצד פתח הכניסה.
היחידה למיפוי של חיל האוויר
במהלך מלחמת העצמאות השתלט צה"ל על רבים מן הבתים הנטושים של יפו, והשתמש בהם כמחסנים ומשרדים של יחידות במגוון תחומי עיסוק.
בבית שברחוב יפת 28 התמקמה יחידת המיפוי של חיל האוויר שעסקה בפיענוח צילומי אוויר וסיפקה שירותי מודיעין ליחידות צה"ל השונות.
ההפרדה בשימוש בין שתי קומות המבנה נשמרה גם בגלגולו המודרני.
משך שנים רבות שימשה קומת הקרקע לצורכי מסחר, ובמקום פעלו חנויות שונות.
בשנת 2003 נפתח בקומת הקרקע של המבנה אולם אירועים בשם "הלורנס".
במהלך שיפוצים שבוצעו באולם בשנת 2016 נפגע קיר נושא והתמוטטה חלק מרצפת קומת המגורים.
עבודת שיפוץ מקיפה בוצעה על מנת לשחזר את המבנה ולתקן את הפגיעה.
בתום עבודות השיפוץ נפתח האולם מחדש, וביקור במקום מאפשר להבין את איכות הבנייה של הבית המפואר שהוקם במאה ה-19.
בשנת 1965 נוסדה במקום על ידי עיריית תל אביב "המכללה לאמנות - יפו העתיקה".
מטרתו המקורית של המוסד הייתה לטפל בבני נוער משכבות נחשלות שרבים מהם גרו בתנאים קשים ביפו העתיקה, לשמש עבורם כמועדון וכמרכז חברתי משולב בלימוד אמנות.
עם הזמן הפך המקום למכללה אזורית להכשרת מדריכי אמנות, ולגלריה לאמנות מודרנית שנקראה בשם "גלריה 28".
בשנת 2005 נפתח במבנה בית ספר תיכון לאמנויות בשם "מוזות", המהווה מסגרת חינוכית המיועדת לבני נוער שנשרו ממסגרות לימודיות קודמות ומעוניינים לשלב לימודי אֹומנות בלימודים לבגרות.
החל משנת 2022 מאכלס המבנה את התיכון החברתי תל אביב-יפו - בית-ספר של רשת דרור בתי חינוך הפועל למעורבות בחברה ובקהילה ולהעצמת בני נוער.
בתיכון קיימות שלוש מגמות לימוד: אקו חקלאות אורבנית, סאונד והפקה מוזיקלית, אמנות ותקשורת חברתית.
בית משה מיכאל ב'זרנו הוא וילת מגורים ברחוב מקדונלד 14 בשכונת תל בנימין ברמת גן, המשמש כמעונו הרשמי של שגריר שווייץ בישראל.
הבית הוכרז כמבנה לשימור על ידי עיריית רמת גן והמועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
הבית הוא וילה דו קומתית המשתרעת על שטח בנוי של 400 מ"ר ששוכן במגרש בגודל 1.4 דונם שבו מדרון משופע מסלע כורכר.
הבית, שתוכנן על ידי האדריכל דב כרמי, עוצב בסגנון הבין לאומי מינימליסטי, אחד מהמאפיינים המוכרים ביותר שלו זו דלת החזית השקועה בקיר העמוק ומסתיימת בחלקה העליון בקשת.
עם הקמת שכונת תל בנימין הקצה מקים השכונה יצחק לייב גולדברג, שהיה הבעלים של פרדס גדול סמוך, מגרשים בשכונה ליזמים שהקימו את מפעל "עסיס", מסחטת מיצים שהעסיקה עובדים יהודים בלבד.
מהיזמים קנו את המפעל והמגרשים אנשי העסקים משה מיכאל בז'רנו ואחיו, שמעון בז'רנו, שבחרו לעבור ולהתגורר בשכונה.
הבית הוקם בשנות ה-40 עבור בני הזוג מלי ומשה בז'רנו, שהיו מהמשפחות החזקות במשק בארץ ישראל באותה תקופה עם מספר נכסים בבעלותיהם, כגון מפעל "עסיס" וחברת "סיגריות אחים בז'רנו".
הזוג הזמין את האדריכל דב כרמי לעצב את הבית.
בניית הבית הסתיימה ב-1947, אז עברה להתגורר בו משפחת בז'רנו.
המשפחה התגוררה בו שנה בלבד, עד קום המדינה, אז מונה בז'רנו לנספח המסחרי במוסקבה.
הבית נמסר לשימוש של משה שרת, מי שהיה לשר החוץ הראשון של המדינה, והתגורר בו עד שעבר לבית כהן-שרת הסמוך שנרכש עבורו על ידי המדינה ב-1949. משפחת בז'רנו שבה לגור בבית אחרי שחזרה מרוסיה.
ב-1960 שכרה לראשונה שגרירות שווייץ את הבית עבור מגורי השגריר.
ב-1974 ביקשה השגרירות לערוך שיפוץ בבית מסיבות ביטחוניות והטילה את התשלום על בעלי הבית, שהעדיפו למכור לשגרירות את הבית במקום.
מאז הבית משמש כמעון שגריר שווייץ.
בבית הותקנו מזגנים שהיו בין המזגנים הראשונים שהותקנו במדינה.
בית מעצר מג"ן-ניצן הוא מתקן כליאה לאסירים ברמת ביטחון מרבית של שירות בתי הסוהר הנמצא ברמלה.
בית המעצר ניצן נמצא בתוך מתחם בתי הסוהר ברמלה, בו נמצאים גם בית סוהר איילון ובית הסוהר נווה תרצה.
הכלא יכול לקלוט עד 600 אסירים עצורים ושפוטים.
בית המעצר פועל כשילוב של שירות בתי הסוהר ומשרד הבריאות ובתוכו מרוכזת פעילות השב"ס לטיפול בבריאות הנפש והפעילות האמבולטורית של השירות הפסיכיאטרי בשב"ס הנותן מענה טיפולי ליתר מתקני הכליאה ברחבי הארץ.
כחלק מפעילות זו, פועל במקום בית חולים לחולי נפש (מב"ן).
חברי הצוות הרפואי הם עובדי משרד הבריאות המסונפים למרכז הרפואי לטיפול במוח ובנפש מרחבים.
חלק ממתחם מג"ן השייך לבית המעצר הוקם "מרכז רפואי שב"ס" (מר"ש), המכיל בתוכו אסירים חולים כרוניים ונכים, מכלל מתקני שב"ס המגעים למתחם זה לרצות את עונשם, בכלל אגפי המתחם נמצאים חובשים סוהרים לצד אנשי רפואה המשרתים במתקן, וכן מב"ן (מרכז בריאות הנפש).
בכלא מג"ן-ניצן פועל גם מרכז לאבחון ומיון עצורים שנשפטו ליתר בתי הסוהר בישראל.
תהליך המיון מבוסס על אבחון מקצועי ועל רקע האסיר כגון משך המאסר, סוג העבירה ורקע משפחתי ועברייני קודם.
בעת פתיחת בית המעצר בשנת 1978, נקרא תחילה "בית מעצר רמלה", ושמו הוחלף בשנת 1981 לבית מעצר "ניצן" על שם מפקדו סגן גונדר רוני ניצן שנרצח.
בתאריך 13 בדצמבר 1981 רצח הרצל אביטן את ניצן, כאשר היה אז אסיר נמלט, וכן בסיוע חברו, שאף סייע לו להימלט מבית הסוהר שמעיה אנג'ל.
הרצל אביטן יחד עם העבריינים יעקב שמש, ואמנון דוד, שהיו אף הם עבריינים נמלטים, רצחו את ניצן בסמוך לביתו בראשון לציון בעת שנכנס לרכבו בדרכו לעבודה, וירו בו 22 כדורי עוזי ממרחק של שני מטרים בלבד.
לאחר הרצחו נקרא בית המעצר על שמו "בית מעצר ניצן".
ניצן החל את דרכו כקצין חינוך ב"כלא רמלה", מונה להיות מפקדו הראשון של "בית המעצר רמלה" הסמוך.
בתקופת כהונתו, הנהיג משמעת קשה שכללה חיפוש בתאים לאיתור סמים, ענישה קולקטיבית, כליאה בבידוד בצינוק, וחוקן שבוצע לאסירים כחלק מהתנהלות שוטפת בבית המעצר.
בבית המעצר, נמצאת אוכלוסיית אסירים ייחודית ובה אסירים טעוני הגנה, אסירי עבודה ואסירים התומכים באסירים חלשים.
בית המעצר מורכב משלושה מבנים, שבדצמבר 2007 אוחדו למתקן אחד שנקרא "בית מעצר מג"ן-ניצן":
מג"ן (מרכז גוף נפש), שנפתח בשנת 2001 ומכיל שתי מחלקות לבריאות הנפש, פתוחה וסגורה בנות 35 מיטות כל אחת, שמנוהלות בשיתוף עם משרד הבריאות, ושני אגפים לאסירים טעוני פיקוח.
מר"ש - מרכז רפואי שב"ס, שנפתח בשנת 1990 ובו ניתן טיפול רפואי מקצועי לאסירים הכלואים.
המרכז הרפואי היה בתחילה אגף בכלא רמלה הסמוך (שהפך לימים לבית הסוהר איילון).
במרכז ניתן טיפול לחולים במצב סיעודי וקיים בו מכון דיאליזה, צילום רנטגן, טיפול יחיד בארץ לאסירים חולי מחלת השחפת.
בנוסף, במקום ניתנים שירותי פיזיותרפיה ומעבדה לגלוי נוכחות סמים.
בבית המעצר פועל אגף "מרחבים" לעצורים עם הפרעות נפשיות ונטיות אובדניות.
תקופת המאסר כרוכה בהגבלת חופש התנועה, באי ודאות והגבלות רבות שעשויות להוביל למשברים נפשיים והמרכז תומך בפעילות חינוכית-שיקומית נרחבת כגון הכשרה מקצועית, השלמת השכלה, כישורי חיים ותקשורת בינאישית, טיפול באלימות ועוד.
במרכז, מרוכזת הפעילות האמבולטורית של השירות הפסיכיאטרי בשב"ס וממנו ניתן מענה טיפול למתקני הכליאה ברחבי הארץ.
בביקורות תקופתיות שערכה מחלקת הסניגוריה הציבורית במשרד המשפטים הועלו תלונות מצד הכלואים על טיפול רפואי חלקי ולא מספק שניתן בזמינות נמוכה מידי.
מהביקורת עלה כי הטיפול החסר נובע מהיעדר נהלים שיסדירו את ממשק העבודה בין הסוהרים עובדי שירות בתי הסוהר לבין הצוות הרפואי, הפועל תחת משרד הבריאות.
עוד נמצא, כי הטיפול מבוצע ללא גישה לנתוני החולים במאגרי קופות החולים וכי כל התיעוד הרפואי נערך באופן ידני כך שהמידע אינו זמין בעת הצורך.
מלבד הטיפול הרפואי הלקוי, נמצא כי בבית המעצר נעדר מקום ייעודי לאשפוז כלואות בשל מספרן הנמוך (אסירות בודדות בשנה).
בשל הוראות שירות בתי הסוהר הקובעות הפרדה מוחלטת בין כלואים לכלואות (הנמצאות לרוב בבית הסוהר נווה תרצה), נמנעות מהכלואות, השתתפות בפעילויות ציבוריות, גישה לשטחים הציבוריים (חצר הכלא, אולם הייצור) ולכן הן מופנות לאשפוז במחלקת נשים בבית החולים באר יעקב.
אגף "רקפת" זהו מתחם תת-קרקעי מסווג בכלא ניצן, שבו מוחזקים מחבלי נוח'בה של חמאס ומחבלים מכוח רדואן של חזבאללה.
באגף מותקנות מצלמות חכמות בכל תא, המסוגלות לעקוב ולנטר כל פרט בתנועות האסירים, תוך שמירה על "שליטה אבסולוטית" במתרחש בתאים התת-קרקעיים.
האגף התת-קרקעי הוחזר לשימוש בעקבות מלחמת "חרבות ברזל" שנים רבות אחרי שנסגר: בשנות ה-70 שימש המתקן להחזקת חלק מהאסירים הפליליים המסוכנים ביותר בישראל.
פעילותו הופסקה בעקבות שני אירועים חריגים:רצח והברחת אקדח לאסיר.
בעקבות האירועים החליט נציב שב"ס דאז על סגירת המתקן.
כעת, לאחר שנים רבות ובעקבות המלחמה ומעצרם של מחבלים, נפתח המתקן מחדש ומשמש לכליאת אסירים ביטחוניים.
בית משוגעים הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי רן דנקר.
השיר יצא לאור ב-3 במרץ 2021, כסינגל מתוך אלבום עתידי, על ידי חברת התקליטים NMC.
השיר זכה בתואר "שיר השנה" במצעד השנתי של גלגלצ ובמצעד של כאן גימל לשנת תשפ"א.
שבעה חודשים אחרי יציאת הסינגל הקודם שלו, "כואב אבל מתוק", דנקר הוציא לאור את הסינגל, גם הוא מתוך אלבום עתידי שלו, אותו כתב והלחין יחד עם המוזיקאים ג'ורדי ורון ביטון במהלך מפגש שערכו באולפן ההקלטות של ג'ורדי בחיפה.
בשבוע שלפני יציאת השיר פרסם רן דנקר בחשבון האינסטגרם שלו ציטוטים שונים מתוך השיר.
בריאיון לאתר מאקו, דנקר סיפר על תהליך כתיבת השיר: "זה קרה מיד אחרי הפסטיגל.
הרגשתי שינוי, רציתי שינוי והבנתי שאני רוצה למצוא את הכיוון המוזיקלי שלי לשנת 2021. הכי חשוב היה לי לשקף את הטוב שאני מרגיש ונמצא בו, והמקום השלם והנינוח אליו הגעתי ברמה האישית.
בסוף, אין כמו שיחת גברים טובה לשחרר תחושות, משם זרמנו לכתיבה, ובסוף הלילה היה לנו את זה".
השיר עוסק בחייו האישיים של דנקר, ומדבר בין היתר על הזוגיות שלו עם הזמרת נינט טייב, היציאה מהארון והחתונה עם בן זוגו איתי.