tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ידוע כי המחלה מתאפיינת בנוכחות צברים עמילואידים מסוג בטא, הנוצרים מחלבון בשם , ונמצאים מחוץ לתאים, וכן צברים של חלבוני טאו, היוצרים תוך-תאיות בנאורונים.
הסיבות כנראה מגוונות, וכוללות מוטציות בגנים האחראים לביטוי האנזים , חלבון טאו, האנזים גמא סקרטאז וגנים אחרים, וכן גורמים סביבתיים, דוגמת חיידקים כמו פורפירומונס ג'ינג'יוואליס.
אלצהיימר נחשבת מחלה רב-גורמית, דהיינו גורמים רבים עלולים, יחד או לחוד, לתרום את חלקם להופעת המחלה.
לא ידוע גורם יחיד להיווצרותה, ועם גורמי הסיכון למחלה נמנים:
מין: שיעור החולים באלצהיימר גבוה יותר בקרב נשים מאשר בקרב גברים.
גיל: שכיחות המחלה גוברת עם הגיל.
השכלה: מחקרים מראים שהסיכון לחלות באלצהיימר נמצא ביחס הפוך להשכלה.
על פי השערת הרזרבה הקוגניטיבית , השכלה או פעילות אינטלקטואלית מוגברת משפרות את הקשרים בין תאי המוח, וכך השפעת מותם של תאי מוח, כפי שמתרחש במחלת אלצהיימר, על המצב הקוגניטיבי קטנה יותר ותסמיני המחלה מופיעים בגיל מאוחר יותר.
תורשה וגנטיקה: בעוד אלצהיימר של הגיל המבוגר איננה מחלה גנטית בדרך כלל, ישנן משפחות בעלות שיעור גבוה מהממוצע של תחלואה באלצהיימר, שבהן חולים באלצהיימר בגיל צעיר (EARLY ONSET).
במחקרים גנטיים במשפחות כאלו נתגלו מוטציות בגנים המכונים Presenilin 1, Presenilin 2 ו-APP.
ראיה לזיקה גנטית של אלצהיימר התקבלה גם במחקרים סטטיסטיים שהראו כי הסיכון של אדם לחלות באלצהיימר גובר ככל שבמשפחתו יש יותר חולי אלצהיימר.
מחלות אחרות: לדוגמה, חבלות ראש חוזרות, רמה גבוהה של שומנים בדם, ויש הגורסים סוכרת ויתר לחץ דם.
נתוני תחלואה אלה נקשרו עם סיכון מוגבר לחלות במחלה.
איכות חיים: מחקרים סטטיסטיים מראים כי פעילות פיזית, הימנעות מעישון ומשתיית אלכוהול ושילוב אורח חיים שלו יותר, מקטינים במידה מסוימת את הסיכון לחלות במחלה.
זיהום ודלקת: מחקרים רבים הראו קשר כללי בין דלקת לירידה הקוגניטיבית במחלת אלצהיימר.
ב-2019 פורסם מחקר אשר הראה ראיות לקשר בין מחלת חניכיים כרונית הנגרמת מהחיידק פורפירומונס ג'ינג'יוואליס לבין הופעת תסמיני אלצהיימר.
השערת המחקר הייתה שהגורם הישיר למחלה הוא רעלן המיוצר על ידי החיידק, ונמצא שבעכברים טיפול תרופתי המבוסס על עיכוב הרעלן הביא לשיפור בתסמינים.
ייתכן שגם חיידקים אחרים ונגיפים מעלים את הסיכון לתחלואה, ושחיסונים יכולים להגן במידה מסוימת.
מבחינה מיקרוסקופית מחלת אלצהיימר מתאפיינת בשלושה ממצאים עיקריים:
שקיעה בתוך המוח של חלבון המכונה עמילואיד בטא.
במוח קיים חלבון בשם APP המיוצר באופן טבעי אצל בני אדם בתהליכים רגילים המסייעים לקיומו.
העמילואיד מיוצר כתוצר לוואי של תהליכים אלו.
האנזים בטא סקרטאזה וגמא סקרטאזה ו- מפרקים חלבון זה לשברים בגדלים שונים.
לפי תיאוריה מקובלת, שברים מסוג Aβ הם אלה המסוכנים, כיוון שהם מתחברים יחדיו לגושים המכונים פלאקים עמילואידיים .
ייצור מוגבר או פירוק איטי עלול להוביל לשקיעתם מחוץ לעצבים ברקמת המוח ולאלצהיימר.
אמנם ניתן למצוא אותם גם בקשישים בריאים או בלוקים במחלות ניווניות מוחיות אחרות, כמו מחלת פרקינסון אך בכמות קטנה הרבה יותר.
אנזים אלפא סקרטאזה יוצר את המולקולות APPs-alpha, alfa-CTF להם יש תפקידים פיזיולוגיים נורמליים, ומונע את יצירת בטא-עמילואידים.
לתאי העצב במוח יש זרועות המכונות אקסונים המשמשות ליצירת קשרים בין תאי המוח.
לאקסונים יש "שלד" חלבוני, שהחלבון העיקרי שלו מכונה טאו (TAU).
טאו מתקבל בשישה איזופורמים לאור חיתוכים שונים.
חלבוני הטאו שנפוצים בקרב חולי האלצהיימר הם בעיקר שילוב של SR, 4R tau.
חלבון זה נוטה לעבור אגרגציה, הוא מצטבר בגופי התא ואז הוא משתחרר החוצה ונלקח על ידי תאי גליה ונוירונים פוסט סינפטיים.
מודפיקציות לאחר התרגום בחלבון זה, משפיעות על קצב ההתפתחות של מחלת אלצהיימר.
ישנן עדויות לכך ש-ApoE, TREM, והמיקרוגליות משחקים תפקיד חשוב בהתנוונות נוירודגנרטיבית בהקשר של חלבון הטאו – למרות שהמנגנון המדויק אינו ברור לחלוטין.
במחלת אלצהיימר השלד הזה מתפורר לסיבים קטנים, המתחברים ביניהם לגושים המכונים צברי סיבים המכונים צברי טאו שם חלבון הטאו המצוי באופן טבעי בנאורונים.
כבר אלצהיימר, מגלה המחלה, הבחין שבמוח החולים יש תאים שבהם הרבה טיפות שומן.
התברר שתופעה זו קיימת בתאי מיקרוגלייה והדבר קשור לגרסה 4 של הגן APOE, שמגבירה את הנטייה לחלות בגיל מתקדם.
התפוררות שלד האקסונים מביאה לכך שהקשרים בין הנוירונים הולכים ונחלשים.
קשרים אלה נחוצים מאוד, והיעלמותם גורמת למות הנוירונים.
עם התקדמות המחלה, מתים יותר ויותר תאי מוח.
מבחינה מקרוסקופית, איבוד התאים המהווים את החומר האפור של קליפת המוח ואיבוד האקסונים המהווים את החומר הלבן של מרכז המוח, גורמים להצטמקות המוח ולהקטנת נפחו.
אנטומית, המוח נראה מצומק, חריצי המוח הרבה יותר רחבים ועמוקים וחללי המוח גדולים יותר.
ההצטמקות הזו אופיינית יותר בקדמת המוח ובצדדיו (אזורים אלה מכונים "פרונטליים" ו"טמפורליים" בהתאמה).
הצטמקות המוח ממסה של 1,394 גרם ל-1,161 גרם, ובעקבותיה אף ירידה במספר הדנטריטים ובצפיפות הסינפסות: תהליך המבטא את הפגיעה בהולכה העצבית של מסרים אל המוח וממנו.
ירידה בזרימת הדם המוחית ובחילוף החומרים של המוח, בייחוד של גלוקוז.
נוכחות של רבדים סניליים המכילים עמילואיד, ליפופוסצין וברזל.
מחלת אלצהיימר היא מחלה מתקדמת (Progressive disease) כלומר התסמינים שלה הולכים ומחמירים במשך השנים.
המחלה מופיעה בגיל מעל 65 עם שיא בעשור השמיני.
בכ-5% מהחולים התסמינים יכולים להופיע הרבה יותר מוקדם, בגיל 40–50. מהלך המחלה הוא איטי ויכול להמשך 3–20 שנים, לפי השלבים הבאים:
שלב מוקדם - בשלב זה מופיע קושי מסוים בזיכרון לטווח קצר ובאפשרות ללמידת מידע חדש, קושי במציאת מילים ומונחים מסוימים וקושי בחשיבה מופשטת (למשל פתרון חידות).
האנשים משייכים זאת ל"בעיות גיל" ואינם פונים, בדרך כלל, לאבחון רפואי.
בחלק מהאנשים מתפתחת עקב סמנים אלו חרדה ואז חלק פונים לאבחון.
בשלב זה אין מספיק פרמטרים כדי לאבחן מחלת אלצהיימר באופן בטוח והאבחנה היא - הפרעה קוגניטיבית קלה (Mild Cognitive Impairment או MCI).
לא כל בעלי האבחנה MCI יפתחו בעתיד מחלת אלצהיימר ועל כן חשוב מאוד לעקוב רפואית אחר אנשים אלו.
אלו שחולים במחלת אלצהיימר יתחילו בהדרגה לפתח סימנים נוספים כמו הפחתה בספונטניות ובקשרים חברתיים, אדישות, חשדנות ואיבוד יוזמה.
עקב המודעות לבעיית הזיכרון המתחילה, החולה מתחיל לרשום דברים על פתקאות כדי לא לשכוח אותם, מתחיל לאבד חפצים ומתקשה בהפעלת דברים כמו מכשירים אלקטרוניים.
מופיעה הפרעה קלה בהתמצאות בזמן (קושי להעריך פרקי זמן או להעריך שעה מבלי להביט בשעון).
נמצא במחקר שחקר הוצאות אשראי, כי הוצאות פיננסיות אימפולסיביות ו/או איחור בתשלומים יכולים להוות סימן מקדים לאלצהיימר.
שלב קל - בשלב זה חלה החמרה נוספת בתחום הזיכרון והפרעה בהתמצאות טופוגרפית במרחב (החולה מתקשה לנסוע לביתו במכונית ומתבלבל ברחובות).
מתחיל קושי בניהול עסקים ותשלומים שונים, איטיות כללית מוטורית ומחשבתית, חזרה על שאלות (עקב שכחת התשובה).
עקב המצב ומודעות החולה למצבו גוברת החרדה ומופיעים תסמיני דיכאון.
זה השלב בו מבוצעת האבחנה ברוב החולים.
חשיבות האבחון בשלב מוקדם בזאת שניתן להתחיל בטיפול תרופתי ואחר וכן בשלילת אבחנות אחרות לדמנציה (שטיון, בעברית) הדורשות טיפול אחר לחלוטין.
שלב בינוני - בשלב זה חלה החמרה נוספת בתחום הזיכרון, הפרעה בחשיבה לוגית ובתגובה לגירוים תחושתיים.
מתפתח קושי בביצוע פעולות מורכבות יומיומיות כמו הלבשה ורחצה וקושי בזיהוי אנשים.
בהרבה חולים מתחילים תסמינים התנהגותיים כמו הזיות, מחשבות שווא, התנהגות אימפולסיבית ולעיתים גם מסוכנת ואי שליטה על הסוגרים.
בעיות ההתנהגות ואי שליטת הסוגרים מביאים חלק ניכר מהחולים, בשלב זה, לאשפוז במוסדות סיעודיים.
שלב קשה - הפרעה חמורה בזיכרון ובהתמצאות בכל המובנים, אי יכולת לזהות אנשים כולל בני משפחה קרובים, אי שליטה מוחלטת על הסוגרים, זקוקים לעזרה מלאה בכל הפעולות היומיומיות, התקשורת עם החולה הולכת ונעלמת.
שלב סופי - החולה ללא תקשורת ופעילות עצמאית כל שהיא, ללא יכולת הליכה, נוקשות ועיוותים (דפורמציות) של הגפיים.
בשלב זה מתרחש גם תהליך של איבוד הרצון לאכול, עקב שיתוק של מרכז הרעב במוח, מה שמביא את הלוקה במחלה להגיע למצב של תת-תזונה והחלשת הגוף והמערכת החיסונית.
התפתחות פצעי לחץ, זיהומים קשים או דלקת ריאות יכולים להביא למותו של החולה.
קשה לאבחן באופן מדויק ומוחלט מחלת אלצהיימר.
בשלבים ההתחלתיים של המחלה חלק מהחולים אינם פונים לרופא עקב מחשבה שמדובר ב"בעיית גיל" או עקב ניסיון להדחיק את הבעיה או עקב חרדה מתוצאות הבירור הרפואי.
נוסף על כך, מודעות נמוכה מביאה לאי-זיהוי הבעיה, להיעדר התערבות מוקדמת, לאבחון מאוחר, לניהול לא יעיל של הטיפול, לסטיגמטיזציה של החולים ולחוסר תמיכה הולמת במשפחות.
כל אלה מהווים אתגרים ביכולת לאבחן את המחלה לפי התוכנית הלאומית להתמודדות עם מחלת אלצהיימר ודמנציות אחרות.
לחולים המגיעים, האבחון נעשה במספר שלבים:
חיפוש חסר או הפרעה קוגניטיבית - מבוצעים מבחנים שונים על ידי רופא העוסק בתחום או על ידי מרפאות לאבחון קוגניטיבי.
מבחנים אלו בודקים זוויות שונות של הזיכרון, ההתמצאות, השפה וכושר החשיבה כדי למצוא הפרעות היכולות להצביע על שטיון.
ביצוע בדיקות הדמיה שונות של המוח כמו טומוגרפיה ממוחשבת (CT), תהודה מגנטית (MRI), טומוגרפיה מסוג PET ועוד.
מבצעים גם בדיקות דם שונות ובדיקה גופנית ולבבית.
מטרת כל הבדיקות האלו היא שלילת סיבות אחרות מאלצהיימר לשיטיון הדורשות טיפול אחר לחלוטין.
למשל חוסר ויטמין B12 יכול לגרום להופעת שטיון ועל כן טיפול נכון בבעיה זאת יכול להביא לכדי הבראה מלאה (בניגוד למחלת אלצהיימר).
מחלות כלי דם, עודף שומני דם ומחלות לבביות שונות יכולות לגרום לנזק מוחי ולשיטיון שאינו מחלת אלצהיימר.
במקרים אלו יש צורך דחוף בטיפול בבעיות היסודיות (למשל הפרעה בקצב הלב), כדי למנוע הרעה נוספת במצב השיטיון.
בדיקה זו חשובה מאוד משתי סיבות - סיבה אחת היא שדיכאון קשה יכול להתבטא כשטיון ואף כמחלת אלצהיימר (מצב המכונה פסוידודמנציה) וטיפול אינטנסיבי ונכון במצב דיכאון זה יכול להביא לשיפור רב במצב החולה (בניגוד למחלת אלצהיימר שהיא בלתי הפיכה).
סיבה שנייה היא שבמחלת אלצהיימר יכולים להופיע תסמיני הפרעת התנהגות קשים היכולים לפגוע בחולה ובסביבתו ועל כן יש לטפל בדחיפות בתסמינים אלו.
צורה חדשה של חלבון טאו - (MTBR-tau (microtubule binding region tau - עשויה לשמש ככלי מדויק לאבחון וזיהוי מוקדם של מחלת אלצהיימר.
MTBR-tau זוהה בנוזל השדרה של חולי אלצהיימר, ורמתו נמצאה בקורלציה גבוהה עם ממצאים בבדיקת PET במוחות של חולי אלצהיימר.
רמות של צורה ספציפית אחת של חלבוני טאו שזוהו בנוזל השדרה, MTBR-tau 243, נמצאו מוגברות בקרב חולי אלצהיימר, ועלו בהתאם להתקדמות הליקוי הקוגניטיבי והדמנציה.
ביוני 2024 פרסם קריטריונים מעודכנים לאבחון של המחלה המבוססים על סמנים ביולוגים שיאפשרו גילוי מוקדם יותר של המחלה.
מבחן להערכת כישורים הכרתיים (קוגניטיביים) בסיסיים
מבחן זה משמש להערכת דרגת החומרה של מחלת אלצהיימר.
המבחן עצמו אינו משמש לקביעת האבחנה כי אכן מדובר באלצהיימר אך מסייע להגדרת חומרת המחלה והטיפול הנדרש.
בעזרת MMSE אפשר להעריך כמה מהתפקודים הנפשיים וההכרתיים, ובהם:
זיכרון לטווח קצר ולטווח ארוך
מבחן MMSE מורכב מסדרת משימות, כגון:
לימוד בעל פה של רשימת חפצים וחזרה עליה בסדר הפוך, מהסוף להתחלה.
כתיבת משפט קצר שנכון מבחינה דקדוקית.
זיהוי נכון של היום בשבוע, התאריך, החודש, העונה והשנה.
הציון המרבי שאפשר לצבור במבחן MMSE הוא 30, ציון הנחשב תקין.
כל ציון נמוך מ-30 עלול להצביע על מחלת אלצהיימר.
ככל שהציון נמוך יותר, כך המחלה חמורה יותר.
דרגות החומרה של מחלת אלצהיימר מסווגות בצורה הבאה:
לא בכל המקרים MMSE הוא המבחן המתאים, אך ניתן להיעזר בו בשילוב עם מבדקים אחרים כדי להעריך את דרגת החומרה של המחלה.
במקרים מסוימים עלולים גורמים נוספים להשפיע על הניקוד במבחן MMSE.
גורמים שיש להביא בחשבון הם קשיי למידה ומידת השליטה בשפה שבה נערך המבחן.
הטיפול במחלת אלצהיימר הוא טיפול מורכב ורב מערכתי.
הטיפול התרופתי כולל תרופות מעטות שאושרו שהשפעתן פליאטיבית.
תרופות אלו נחלקות לשתי קבוצות - תרופות נגד הבעיה הקוגניטיבית ותרופות נגד הבעיות הנפשיות וההתנהגויות.
הטיפול בבעיה הקוגניטיבית הוא הטיפול שמטרתו לפעול בתחום התסמינים העיקריים והמאפיינים את המחלה והם תחומי הזיכרון והפעילות האינטלקטואלית.
תרופות אלו מתחלקות אף הן לשתי קבוצות:
תרופות המטפלות בחסר במוליכים עצביים (נוירוטרנסמיטורים) מסוימים במחלת אלצהיימר כמו המוליך העצבי אצטיל-כולין.
תרופות הפועלות נגד חומרים המזיקים לתאי רקמת המוח.
בקבוצה הראשונה, כאמור, ישנן תרופות המנסות לתקן חסר במוליך עצבי מסוים במוח.
במחלת אלצהיימר יש חסר ידוע במוליך העצבי אצטיל-כולין.
במערכות עצביות מוחיות מסוימות, מוליך עצבי זה מעביר גירוי מתא עצב אחד למשנהו דרך המרווח הסינפסטי שבין התאים.
לאחר שהמוליך העצבי ממלא את תפקידו, הוא מפורק כימית על ידי אנזים הנקרא אצטילכולין אסטראז ואז פעולתו נפסקת עד להגעת הגירוי הבא, עם טרנסמיטור חדש.
מעכבי אצטילכולין אסטראז משמשים כתרופה הגורמת להפחתת פירוק אצטיל-כולין.
התרופות העיקריות בקבוצה זו הן:
Tacrine (נמכר כ-COGNEX) - התרופה הוותיקה ביותר הנמצאת בשימוש במחלת אלצהיימר.
מומלצת לחולים בשלבים הראשוניים של המחלה.
הבעיה העיקרית של תרופה זו היא תופעות לוואי קשות בחלק ניכר מהחולים המחייבות הפסקת הטיפול.
תופעות אלו הן פגיעה כבדית, בחילות והקאות, האטת קצב הלב וצרבת.
ב-2013 יצאה התרופה משימוש בארצות הברית בגלל חוסר בבטיחות התרופה ונגישותן של תרופות חלופיות.
דונפזיל (Aricept) - זמן מחצית החיים של התרופה ארוך (כ-70 שעות), התרופה מתאפיינת בקישור גבוה לחלבוני פלסמה.
דונפזיל היא בעצם קדם-תרופה (Prodrug) והיא עוברת מטבוליזם על ידי אנזימי הקיבה CYP2D6 ו-CYP3A4. תוצרי המטבוליזם מעכבים את האצטילכולין אסטראז.
Rivastigmine) Exelon) - זמן מחצית החיים של התרופה 1.5 שעות.
קישור לחלבוני פלסמה - 40%.
גם תרופה זו מעכבת אצטילכולין אסטראז.
תופעות הלוואי של התרופה: בחילות והקאות, דיכוי תיאבון, שלשול.
עם הזמן מתפתחת סבילות לרוב תופעות הלוואי.
בקבוצה השנייה יש את הממנטין - תרופה הפועלות נגד חומצה גלוטמית הנמצאת אצל חולי אלצהיימר בעודף ומזרזת את מותם של נוירונים במוח.
התרופה גורמת לחסימת קולטני הגלוטמט NMDA בתאי המוח, ובכך מגנה על תאי המוח מנזקי הגלוטמט.
ב-2021 אישר ה-FDA את תרופת אדוקנומב (Aducanumab) – נוגדן חד שבטי המכוון למנוע את ההצטברות של עמילואיד-בטא.
האישור ניתן באמצעות תוכנית לאישור מואץ, בהחלטה שנויה במחלוקת שהובילה להתפטרותם של שלושה יועצים ל-FDA בהיעדר ראיות לכך שהתרופה יעילה.
ההחלטה התקבלה על אף שתוצאות הניסויים הקליניים בנוגע ליעילות לא היו ברורות, העלות הגבוהה של התרופה והשיעור הגבוה מאוד של תופעות לוואי חמורות.
ב-2023 אישר ה-FDA תרופה דומה בשם לקנמב.
ב-2024 המליץ פאנל מומחים מטעם ה-FDA לאשר את התרופה דוננמב, לאחר שקבע שהתועלות הצנועות שלה גוברות על הסיכונים המהותיים שלה.
הטיפול בבעיות ההתנהגותיות והנפשיות המאפיינות את חולי מחלת אלצהיימר - כאמור, בחולים אלו יכולים להתפתח תסמינים של דיכאון, אי שקט, אלימות, נֵגָטִיבִיזְם (סירוב לבצע כל פעולה בסיסית), הפרעת שינה ועוד.
את התרופות האלו יש לתת תחת פיקוח מתמיד ורק בתסמינים בעלי עוצמה בינונית עד קשה.
זאת בהתחשב בתופעות הלוואי הרבות והקשות של תרופות אלו.
למשל, תרופות הרגעה במחלת אלצהיימר הן מהסיבות העיקריות לנפילות ושברים.
אם יש תסמינים פסיכוטיים כמו מחשבות שווא ומצבים של בלבול קיצוני המכונים דליריום יש להשתמש בתרופות אנטי-פסיכוטיות.
תרופות נוגדות דיכאון מועילות בשלבים המוקדמים של המחלה, כאשר החולה מודע עדיין לבעיותיו ומפתח דיכאון תגובתי.
חולה אלצהיימר נמצא לעיתים קרובות במצב של חרדה עקב מודעות מסוימת למצבו או עקב פירוש מוטעה של גירויים סביבו.
חולים אלו מקבלים תרופות נוגדות חרדה.
תרופות שינה יכולות לעזור בחולים הסובלים מחוסר שינה או מהפיכת מחזור השינה לשינה ביום וערנות יתר בלילה עם הפרעה לסביבה.
טיפולים לא תרופתיים - חולה במחלת אלצהיימר זקוק לטיפולים רבים אחרים כמו טיפול פיזיותרפי כדי לשמר את התנועתיות זמן רב ככל האפשר, למנוע עיוותים מכאיבים של הפרקים ולחזק שרירים.
הם זקוקים לריפוי בעיסוק כדי לשמר מיומנויות לזמן ארוך יותר וכדי לגרות את המוח (בעזרת מוזיקה, ציור, שיחות, משחקים ועוד).
חולים אלו זקוקים למעקב עור והיגיינה מתמיד כדי למנוע היווצרות פצעי לחץ (סיבה מהראשיות לתמותה במחלה זו) וזיהומי עור שונים.
החולים זקוקים להכנת סביבה הולמת למצבם ובעיותיהם בדירתם ואחר כך במוסד בו יאושפזו (התאמה של מיטה, כיסא ישיבה, שירותים מקלחות וכו').
גם המשפחה סביבו זקוקה לתמיכה מתמדת, להסברים עדכניים על מצב החולה והסיבות למצב זה, לתיאום ציפיות מהחולה והטיפול בו.
הכומר הניו יורקי גיימס שיהאן כתב בשנת 2007 את הספר The Father Who Didn't Know My Name
בשנת 2009 האמנית הישראלית רחלי רוגל יצרה את "אלצהיימר" בהשראת ספרו של ג'יימס שיהאן.
היצירה מתארת מוח בריא שמזהה אנשים לצד מוח חולה שאינו מזהה.
בד הרקע מייצג סינפסות ותאי עצב.
היצירה הוצגה במספר תערוכות בישראל
למשוררת האמריקאית קים אדוניזיו שיר העוסק באלצהיימר.
בשנת 2014 השיר פורסם במגזין השירה Poetry .
בשנים 2016-2019 יצאה סדרת ששת האלבומים של הקרטייקר, Everywhere at the End of Time, המתארת התקדמות מחלת אלצהיימר.
בשנת 2022 יצא ספר ילדים ישראלי העוסק באלצהיימר בשם "סבא-גדול לפעמים קצת מבולבל".
הספר נכתב על ידי טלי שטרית ואויר על ידי בר פביאן.
הספר יצא בהוצאת ספרי ניב.
מַחֲלַת אָדִיסוֹן היא מחלה אנדוקרינית, הנגרמת עקב אי-ספיקה (חוסר פעילות) של קליפת בלוטת יותרת הכליה.
המחלה נקראת על שם תומאס אדיסון, בוגר בית הספר לרפואה של אוניברסיטת אדינבורו, שתיאר לראשונה את המצב הרפואי בשנת 1855.
נהוג להבחין בין חוסר פעילות ראשוני שנובע מפגיעה בבלוטת יותרת הכליה עצמה לבין חוסר פעילות שניוני שנגרם ממחלה בבלוטת ההיפופיזה.
בצורה השניונית חסר בפעילות בבלוטת ההיפופיזה הוא שגורם לירידה בפעילות בלוטת יותרת הכליה.
בצורה הראשונית כמה סיבות יכולות להיות הגורם לחוסר הפעילות של בלוטת יותרת הכליה:
מחלות אוטואימוניות – זו הסיבה השכיחה ביותר.
מחלות זיהומיות – שחפת, CMV ו-Histoplasmosis.
מחלות ואסקולריות (מחלות כלי דם) – לרוב על רקע זיהום כללי, פציעה או אירוע של חסימת כלי דם.
מחלות אגירה – מחלות שבהן מצטברים חומרים באופן שאינו תקין בגוף.
כך למשל ב-Adrenoleukodystrophy, הפרעה גנטית שבה מצטברות חומצות שומן ארוכות בין השאר בבלוטת יותרת הכליה.
מחלות יאטרוגניות – מחלות שנובעות מטיפול רפואי, לדוגמה כריתת שתי בלוטות יותרת הכליה בשל תסמונת קושינג או דיכוי בלוטת יותרת הכליה בעקבות טיפול ממושך בסטרואידים.
התסמינים הקליניים כוללים: חולשה ועייפות, חוסר תיאבון, תת-לחץ-דם, בחילות והקאות.
לצד אלו עשויה להתבטא הפרעה בערכי בדיקות הדם: היפונתרמיה (רמת נתרן נמוכה בדם), היפרקלמיה (רמת אשלגן גבוהה בדם) ורמה גבוהה של-ACTH בדם.
באופן תקין קליפת בלוטת יותרת הכליה מייצרת שלושה סוגי הורמונים, ביניהם קורטיזול ואלדוסטרון.
חסר של קורטיזול ושל אלדוסטרון, אחראים לביטויי המחלה:
קורטיזול הוא הורמון מקבוצת הגלוקוקורטיקואידים ותפקידו לסייע בתגובת הגוף למצבי דחק על ידי העלאת לחץ הדם והעלאת זמינות הסוכר בגוף.
ביטויי המחלה שקשורים בחסר בקורטיזול כוללים:
היפרפיגמנטציה של העור – בעקבות החסר בקורטיזול הגוף מנסה להתגבר על החסר על ידי הפרשת הורמון ה-ACTH שמאותת לבלוטת יותרת הכליה להגביר את הפרשת הקורטיזול.
במקביל גורם ה-ACTH להגברת פעילותו של ה-MSH, ההורמון מעורר המלנוציטים.
פעילות מוגברת זו מביאה להכהייה בגוון העור שבולטת במיוחד בריריות, בפטמות, באזורים חשופים, בקפלים ובצלקות.
לחץ דם נמוך – נגרם הן בשל העדר השפעת הקורטיזול על הלחץ שמפעילים כלי דם ועל תפוקת הלב.
והן בשל העדר השפעת אלדוסטרון שבאופן תקין מגביר ספיגת נתרן ונוזלים לדם וכך מגביר את נפח ולחץ הדם.
תסמינים של מערכת העיכול – אלו כוללים ירידה בתיאבון, בחילות והקאות וירידה במשקל.
סוכר נמוך בדם (היפוגליקמיה) – נגרם בעקבות החסר בקורטיזול שבאופן תקין מגביר את התהליך בכבד שבו מיוצר סוכר זמין לדם.
שינויים התנהגותיים – עייפות, בלבול והתנהגויות פסיכוטיות.
אי יכולת להתמודד עם מצבי דחק רפואיים – דוגמת זיהום קשה או לאחר ניתוח.
עליה במספר איאוזינופילים (סוג של תאים לבנים) בדם – מצב זה המכונה איאוזינופיליה נגרם בשל החסר בקורטיזול שבאופן תקין מוריד את רמת האיאוזינופילים בדם.
אלדוסטרון הוא הורמון מקבוצת המינרלוקורטיקואידים ותפקידו העיקרי הוא לווסת את לחץ הדם.
חסר באלדוסטרון מופיע במחלת אדיסון הראשונית אך לא בשניונית.
ביטויי המחלה שקשורים בחסר באלדוסטרון כוללים:
היפונתרמיה – נובע מהפחתה בספיגת נתרן לדם שמתרחשת בכליה.
בעקבות כך נפח הדם קטן, תפוקת הלב קטנה וכמות הדם שמופנית לכליות פוחתת.
היפרקלמיה – האשלגן מצטבר בדם בעקבות החסר באלדוסטרון שבאופן תקין מגביר את הפרשת האשלגן מהדם לשתן.
היפרקלמיה יכולה להתבטא בהפרעות בקצב הלב.
בדיקת התגובה ל-ACTH – במצב תקין בלוטת יותרת הכליה תגביר את הפרשת הקורטיזול בתגובה לגירוי של ACTH.
העדר תגובה שכזו יעיד על אי-ספיקה (חוסר פעילות) של בלוטת יותרת הכליה.
אופן הביצוע של הבדיקה כולל שתי בדיקות דם בהם בודקים את רמת הקורטיזול, האחת לפני הזרקת ACTH לווריד והשנייה כשעה לאחר הזרקת ACTH.
במצב תקין רמת הקורטיזול בדם צריכה להגיע לפחות ל-20 מיקרוגרם לדציליטר.
רמות נמוכות של: קורטיזול בדם, קורטיזול חופשי בשתן ו-17-הידרוקסיקורטיקוסטרואיד (17-OHCS) בשתן.
אם כי רמות נמוכות לבדן לא מספיקות לצורך האבחנה.
צילום חזה עשוי להראות לב קטן.
חולי אדיסון מקבלים הורמונים תחליפיים:
תחליף קורטיזול – החולה יקבל את התרופה בשתי מנות, 2/3 מהמינון בבוקר ו-1/3 מהמינון בערב.
מינון זה נועד לחקות את האופן הטבעי שבו משתנה הריכוז של קורטיזול בדם ביממה.
במצבי דחק הרופא המטפל יורה להגדיל את המינון פי 2–30 בהתאם לחומרתם (כך למשל בהצטננות קלה יועלה המינון פי 2, בשפעת יועלה המינון פי 4 ובפציעה קשה יועלה המינון עד פי 30).
תחליף אלדוסטרון (Fludrocortisone) – במינון שיותאם לחולה כך שיאזן אותו מבחינת ערכי - לחץ הדם, רמות הנתרן והאשלגן בדם תוך מינימום תופעות לוואי של חולשה ובצקות.
משבר אדיסוניאני (Addisonian crisis) – מצב רפואי מסכן חיים שנובע מחסר חמור בקורטיזול ובאלדוסטרון.
המאפיינים הקליניים כוללים: חום, הקאות, כאבי בטן ושינויים במצב ההכרה.
בהיעדר טיפול תתרחש קריסה של פעילות מערכת הדם.
הטיפול במשבר אדיסוניאני כולל מתן מיידי של 100 מ"ג קורטיזול במשך 5–10 דקות ולאחר מכן מתן עוד 300 מ"ג במהלך 24 השעות הבאות.
כמו כן החולה יקבל נוזלים ותחליף אלדוסטרון לצורך תיקון לחץ הדם.
מחלת החיתולית הכפית (מוכרת בשם דורבן; באנגלית: Plantar fasciitis) היא מצב בו ישנם כאבים בעקב כף הרגל ברקמת החיתולית הכפית (plantar fascia) המחברת את עצמות כף הרגל ועוטפת את השרירים במקום.
כאבים אלו מופיעים בזמן דריכה והליכה, והסובלים מהתופעה מדווחים על הכאב בעיקר בבוקר בקימה מהמיטה או אחרי פעילות פיזית.
עוצמת הכאב נעה מבינונית עד קשה ויכולה להגיע עד כדי קושי ניכר בהליכה ואף צליעה.
ללא טיפול מתאים הבעיה עלולה להפוך כרונית ולגרום לפגיעה תפקודית משמעותית.
האבחון מתבצע בדרך כלל על פי האנמנזה וכן באמצעות מישוש האזור ועריכת צילום רנטגן.
למרות שניתן לראות בחלק מהמקרים זיז גרמי בולט שהתפתח בעצם העקב אין זו הסיבה לכאב.
הכאב נובע מדלקת בגידים ופציעות ברקמה.
הרופא עשוי להשתמש גם בבדיקות הדמיה אחרות כמו MRI או אולטרה סאונד.
הגישה הנפוצה מסבירה את התופעה כהיווצרות דלקת מקומית ברקמה העמוקה בכף הרגל.
ישנה גישה נוספת השוללת זאת וסוברת כי אין עדות לקיומה של דלקת באזור, ומסבירה תופעה זו כמצב של תהליך ניווני ברקמת כף הרגל הנגרם כתוצאה מעומס יתר על האזור.
גישה אחרת טוענת כי התופעה נובעת עקב מתחים ולחצים רגשיים.
הגורמים לתופעה נובעים בשל אחד או יותר מהמקרים הבאים: עודף משקל, שהיה ממושכת בעמידה, פעילות אינטנסיבית בעמידה, שינוי מכה ישירה, מבנה לא תקין של כף הרגל (רגל שטוחה, קשת גבוהה, פנייה כלפי פנים), חוסר איזון שרירי ועוד.
באופן כללי התופעה נגרמת מעומס יתר על כף הרגל ובייחוד על רקמת החיתולית הכפית (plantar fascia).
מנוחה, הפחתת משקל, הפחתת הפעילות בזמן הטיפול, הגמשה ומתיחות לשרירים הרלוונטיים, חיזוקי שרירים, חבישה מיוחדת להפחתת העומס, סד לילה (night splint), מדרסים מיוחדים, קומפרסים קרים, לגלגל את כפות הרגליים על כדור טניס בזמן ישיבה, במקרים חמורים של התופעה ניתן להקל על המטופל בעזרת משככי כאבים והזרקות של סטרואידים לאזור.
במקרים קשים אף יותר מתבצע ניתוח כירורגי שבו מנתקים חלקית את הרצועה מהעקב ולעיתים אף כורתים חלק קטן ממנה.
המחלה, המאופיינת בניוון של המקולה (האזור המרכזי של הרשתית האחראי על חדות הראיה המרכזית), מאובחנת לרוב בין הגילאים 3 ל-15 וגורמת להפחתה הדרגתית ביכולת הראייה, לעיתים עד כדי עיוורון מלא, אולם במרבית המקרים לחולים יש יכולת ראייה היקפית.
המחלה הוגדרה לראשונה ב-1905 על ידי פרדריך בסט (Frederich Best).
למרות שבשנים האחרונות נחשפו עובדות רבות על הרקע הפיזיולוגי והמולקולרי של המחלה, עדיין אין לה טיפול יעיל.
מחלת בסט מאופיינת באגירה לא נורמלית של ליפופוסין (lipofuscin), פיגמנט שהוא תוצר פרוק של תאי דם.
החומר הנאגר יוצר על פני הרשתית מבנים צהבהבים דמויי חלמון ביצה, והיעלמותם גורמת באופן הדרגתי לפגיעה בחדות הראייה המרכזית ולראייה מטושטשת בשתי העיניים.
המחלה מתבטאת לראשונה בדרך כלל בשנות הילדות או בגיל ההתבגרות (3-15) ומחמירה עם הגיל.
התפתחות המחלה איטית מאוד והשונות הפנוטיפית בין חולים גדולה.
לעיתים קרובות חולים בגילאי ה־50 שומרים על יכולת הקריאה.
ישנם מקרים מתועדים בספרות שבהם תוארו אנשים הנושאים את האלל הגורם למחלה, אך אינם סובלים מבעיות ראייה.
המחלה נפוצה בעיקר באנשים ממוצא אירופאי.
המחלה מורשת בדרך כלל בהורשה אוטוזומלית דומיננטית, כלומר מספיק הורה אחד החולה במחלה כדי להעביר את המחלה לדור הבא.
בישראל ידוע על כ־300 ילדים חולים, ובארצות הברית על כ-14,000.
מחלת בסט היא מחלה אוטוזומלית דומיננטית הנגרמת עקב מוטציות שונות בגן BEST1 (נקרא בעבר VMD2), הנמצא על כרומוזום 11 ומקודד לחלבון בסטרופין-1. באופן נורמלי החלבון מבוטא בתאי האפיתל של רשתית העין.
החלבון בסטרופין-1 הוא ממברנלי היוצר דימרים ומכיל 4-6 אזורים חוצי-ממברנה.
החלבון נחשב כרב-תפקודי (multifunctional) וקיים ויכוח בספרות המדעית לגבי תפקודיו השונים: תעלת כלור (Cl-) המשופעלת על ידי ריכוז הסידן (Ca++) התוך-תאי, תעלת ביקרבונט (HCO3-) ו/או מעכב תעלות סידן תוך-תאיות תלויות מתח (intracellular voltage-dependent Ca2 + channels).
כמו כן, מוטציות בגן הגורמות למחלה התפתחותית של העין מצביעות על מעורבותו בתהליך התפתחותי זה.
עד כה ידועים לפחות 100 אללים מוטנטים שונים היכולים לגרופ למחלת בסט.
ברובם של האללים הפתוגנים, הגן BEST1 מכיל מוטציות בקצה ה-N טרמינלי של החלבון, מה שיכול להצביע על האזור הזה כבעל חשיבות רבה לפעילות החלבון.
מחלת בירגר (שם מדעי: Thromboangiitis obliterans) היא מחלה דלקתית, מענף מחלות כלי הדם.
מחלת בירגר התגלתה על ידי הרופא ליאו בירגר בשנת 1908.
התסמין העיקרי במחלה הוא כאב באזורים הנגועים.
עורקי הגפיים מודלקים וחסומים ותיתכן צליעה סירוגית.
לעיתים נגרמים נמק או כיבים (פצעים פתוחים ברקמות שונות בגוף).
אבחון המחלה נעשה בעיקר בדרך השלילה.
נוסף על שלילת מחלות כלי דם נפוצות יותר אמורים להתקיים מספר מאפיינים לאבחון המחלה:
4. שלילה מעבדתית של סוכרת, הפרעות בקרישת הדם ומחלות אוטואימוניות.
6. מופע עקבי בכלי הדם הפגועים.
עם התקדמות המחלה יש מקרים שבהם יש צורך בכריתת היד או הרגל, או חלקים ממנה, על מנת למנוע התפשטות הנמק.
בחלק מן המקרים מבוצעים ניתוחים בכלי הדם לשיפור זרימת הדם בגפיים.
המחלה היא חשוכת מרפא, ואין בה טיפול.
מצד שני, הפסקת העישון עשויה למנוע, באופן דרסטי, את התקדמות המחלה.
באופן פרדוקסלי הלוקים במחלה מתקשים מאוד לחדול מן העישון חרף הסימנים הקליניים הקשים.
טיפול באילופרוסט יכול להקל על החולים באופן משמעותי ולהביא לריפוי הפצעים.
המחלה נפוצה יותר בישראל (אצל בני העם היהודי, ועל כן בטעות יוחסה כמחלה המיוחדת לעם זה), ביפן ובהודו מאשר בארצות הברית ובאירופה.
המחלה נפוצה ביותר אצל תושבי בנגלדש המעשנים סיגריות מיוחדות העשויות מטבק חי.
מחלת גרייבס (Graves; נקראת גם מחלת בזדוב, Basedow) היא הפרעה אוטואימונית הגורמת בדרך כלל לעודף פעילות של בלוטת התריס (תירואיד) המפרישה הורמונים בשם תריודוטירונין ותירוקסין.
בארצות דוברות אנגלית, וכן בישראל, המחלה ידועה יותר בשמה "מחלת גרייבס", בעוד שבאירופה הלא-אנגלית מקובל יותר השם "מחלת בזדוב".
גרייבס היא אחת הסיבות הנפוצות ביותר למחלת ההיפר-תירואידיזם (כ-80% ממקרי ההיפר-תירואידיזם נובעים ממחלת גרייבס).
הרופא האירי רוברט ג'יימס גרייבס (1797-1853) פרסם לראשונה את תסמיני המחלה בשנת 1835. חמש שנים אחריו, ובאופן בלתי תלוי ככל הנראה, פרסם את אותם תסמינים גם הרופא הגרמני קרל אדולף פון בַּזֵדוֹב.
יש מקורות המעידים שהרופא הפרסי סעיד איסמעיל אל-ג'ורג'אני בן המאה ה-12 היה הראשון שתיאר את המחלה, מכיוון שתיאר את נפיחות בלוטת התריס ואת בלט העין במילון הרפואי המפורסם שלו "התזאורוס של השאה של ח'ווארזם".
מחלה זו נגרמת עקב קיומם של נוגדנים עצמיים כנגד הקולטנים של ההורמון TSH על פני בלוטת התריס.
נוגדנים אלו גורמים לשפעול ממושך של הקולטנים וכתוצאה מכך מיוצרות כמויות גדולות של ההורמונים t3 ו־t4, תופעה המתבטאת בין היתר בזפקת (הגדלת בלוטת התריס).
לעיתים המחלה מתבטאת בבלט העין (exophthalmos) באחת או בשתי העיניים.
שכיחות המחלה אצל נשים גבוהה בהרבה יותר מאשר אצל גברים, ביחס של 8:1.
בדרך כלל המחלה מופיעה בגיל המעבר אך מדי פעם גם בגיל ההתבגרות, בתקופת הריון, ואף לאחר גיל 50.
בבדיקת דם, רמת ההורמונים תריודוטירונין (T3) ותירוקסין (T4) גבוהה, ואילו רמת ההורמון TSH (מעורר בלוטת התריס) נמוכה מהנורמלי עקב משוב שלילי בין שתי התופעות, בתוספת מספר תופעות לוואי.
תרופות אנטי-תירואידיות - מדכאות את פעילות בלוטת התריס, באמצעות מניעת התקשרות יוד וחומצת האמינו טירוזין.
לתרופות אלה קיימות תופעות לוואי שהחמורה בהן היא אגרנולוציטוזיס, בשכיחות של 1:250.
תירואידוקטומי (thyroidectomy) - ניתוח להסרה מלאה או חלקית של בלוטת התריס.
בשימוש בדרך כלל לגילאי חולים צעירים יותר, כאשר בלוטת התריס נפוחה מאוד (goitre) וניתן לראותה בבירור מיד מתחת לגרוגרת, התפתחות גושים וחשש לסרטן.
יתרונות הניתוח הם הקלה מיידית (והסרת גורם מסרטן אפשרי במקרה של חשש לסרטן).
חסרונות - פגיעה עצבית אפשרית, שטף דם קטלני, ו-היפו-תירואידיזם עקב הסרת הבלוטה.
טיפול ביוד רדיואקטיבי 131 - טיפול על ידי כדור המכיל יוד רדיואקטיבי הנקלט בבלוטת התריס.
פעולת היוד הרדיואקטיבי פוגעת בתפקוד הבלוטה ומקטינה את פעילותה עד כדי ביטול פעילותה לגמרי.
בדרך כלל בשימוש לאחר שטיפול תרופתי אחר או ניתוח נכשלו או אינם באים בחשבון.
טיפול זה אינו מומלץ לכל החולים, ולנשים בהריון הוא אסור לחלוטין.
טיפול זה דורש תקופת בידוד בבית המטופל לתקופה התלויה במינון המדויק שניתן לאותו מטופל.
תופעת לוואי אפשרית היא הפרעה הפוכה, של תת-פעילות הבלוטה (היפו-תירואידיזם - hypothyroidism).
מחלת גבהים היא בעיה רפואית שכיחה בטיפוס לגובה, המתרחשת כאשר הגוף לא מסתגל למחסור בחמצן הנובע מירידה בריכוז החמצן באוויר כתוצאה מירידת הלחץ האטמוספירי.
במצב כזה אין תאי הדם האדומים יכולים להעביר די חמצן לתאי הגוף ולכן אדם הסובל ממחסור בחמצן נדרש למאמץ יתר של הלב והריאות על מנת לספק את כמות החמצן הדרושה למוח ולשאר רקמות הגוף.
מחלת גבהים חמורה יכולה להיות קטלנית ועלולה להופיע כבר מגובה של כ-2,500 מטרים מעל גובה פני הים.
גופם של בני אדם החיים במקומות גבוהים מייצר באופן טבעי תאי דם אדומים בגודל המתאים, ואילו מי שאיננו רגיל לגבהים, צריך לעבור תהליך התאקלמות שנמשך כמה ימים כדי לגרום לגופו לייצר תאים אדומים בגודל כזה.
המחלה מתאפיינת בעלייה בריכוז הפחמן הדו-חמצני בדם.
אחת מתגובות הגוף למחסור בחמצן היא היצרות כלי הדם, שגוררת עלייה בלחץ הדם לעומת הלחץ מחוץ לכלי הדם, וכתוצאה מהפרש הלחצים דולפים נוזלים מכלי הדם וגורמים לבצקות.
תסמיני המחלה, היכולים להופיע גם בנפרד, כוללים קוצר נשימה, עייפות, נדודי שינה, אפתיה, בחילה, כאב ראש, ראייה כפולה, סחרחורת, בלבול, חרדה, אובדן תיאבון ולעיתים הקאה.
הכחלת השפתיים, קצות האצבעות והציפורניים תהיה בין הסימנים הראשונים למחסור בחמצן.
במקרים חמורים תיתכן בצקת ריאות או בצקת מוח, העלולות לגרום לאובדן הכרה ולמוות.
הטיפול המידי במקרה של מחלת גבהים הוא ירידה מהגובה הרב.
הטיפול בתסמינים איננו ראוי כשאפשר לטפל בסיבה, כלומר לרדת לגובה רצוי.
יש הטוענים שטיפול בתסמינים פוגע בשבועת הרופאים ופוגע בעקרון הרפואה "פרימום נון נוקרה" (ראשית אל תזיק), משום שטיפול בתסמינים איננו מונע את הנזק המוחי אלא אף עלול לגרום לו.
התרופה אצטזולאמיד (Acetazolamide; בשמותיה המסחריים "דיאמוקס" Diamox או "אורמוקס" Uramox) משמשת לזירוז ההתאקלמות לגובה, כאשר היא ניטלת החל מ-48 שעות לפני ההגעה לגובה.
התרופה חייבת במרשם רופא, מכילה שייר גופרתי (סולפה) ועלולה לחולל תגובות בין-תרופתיות חריפות עם מגוון חומרים, לרבות אספירין ואלכוהול.
יש להדגיש כי התרופה אינה מטפלת במחסור בחמצן, העלול לגרום נזקים רפואיים חמורים, אלא רק מזרזת את ההתאקלמות מבעוד מועד לגבהים.
קיימת אמונה כי אכילת גינקגו דו-אונתי מסייעת למניעת מחלת גבהים.
נוכח העובדה כי בלדאק ובטיבט ממליצים בפני תיירים על נטילת גינקגו דו-אונתי (ג'ינקו בילובה) למניעת מחלת גבהים, בוצעו מחקרים רפואיים לבדיקת יעילותה.
מחקרים ראשוניים הציעו כי תמצית גינקגו דו-אונתי יעילה למניעת המחלה, ממצא המצוטט מאז על ידי משווקי התכשיר הטבעי.
עם זאת, מחקרים מבוקרים על קבוצות מדגם גדולות יותר לא מצאו עדיפות של תמצית גינקגו על פני פלצבו במניעת מחלת גבהים יתר על כן, תסמיני מחלת גבהים הופיעו בשכיחות גבוהה יותר בקבוצת הנבדקים שנטלה אצטאזולאמיד בשילוב עם תמצית גינקגו, מאשר בקבוצה שנטלה אצטאזולאמיד בלבד.
הדרך היעילה ביותר למניעת המחלה היא עלייה מתונה מלווה בשתייה מרובה.
הואיל והמחלה מופיעה לרוב רק בגבהים של 3,000 מטרים ומעלה, מומלץ להימנע מעלייה חדה לגובה של מעל 3,000 מטרים, ולינה של לילה או שניים בגובה שבין 2,500-3,000 מטרים.
בגבהים מעל 3,000 מטרים מומלץ לא לעלות מעל 400 מטרים במהלך יממה.
מחלת גוֹשֶה , על שם הרופא הצרפתי פיליפ גוֹשֶה שהיה הראשון לאפיין אותה ב-1882, היא מחלת אגירה ליזוזומלית מטאבולית תורשתית אוטוזומאלית רצסיבית, הנפוצה ביותר מבין המחלות הקשורות באחסון ליפידים בתא.
המחלה נגרמת מפגם באנזים גלוקוצרברוזידאז שכתוצאה ממנו נוצרת הצטברות של הליפיד גלוקוצרברוזיד בטחול, בכבד, בכליות, במח העצם, בריאות ואף במוח.
המחלה פוגעת בצורה שווה בגברים ובנשים.
כבד וטחול מוגדלים: הטחול יכול להגיע ל-1500–3000 גרם, כאשר הגודל התקין הוא 150–200 גרם.
פגיעות בשלד הגוף, הכוללת דלדול עצם
הרס מוגבר של תאי דם: אנמיה, לויקופניה, ניוטרופניה ותרומבוציטופניה.
כל זה גורם לעלייה ברגישות לזיהומים.
הפרשה שומנית צהובה בלובן העין
סוג 1 - הסוג השכיח ביותר (יותר מ-99% מהמקרים, 1 ל-50,000 איש) נפוץ בעיקר ביהודים אשכנזים (1 ל-1,000 לידות חי בקרב יהודים ממוצא אשכנזי במדינת ישראל).
הסימפטומים יכולים להתחיל בשלב מוקדם בחיים או בבגרות וכוללים כבד וטחול מוגדלים, אנמיה ולויקופניה, נטייה לדימום, נטייה לשברים והפרעות נוספות בריאות ובכליות.
אין פגיעה במוח בסוג זה של מחלת גושה.
המחסור בטסיות הדם יכול לגרום לעייפות מוגברת אצל חולים.
סוג זה של המחלה לא פוגע בתוחלת החיים.
בחולים רבים הסימפטומים קלים ואצל מקצתם אין סימפטומים כלל.
סוג 2 - סוג זה פוגע כבר בגיל ינקות (כ-6 חודשים בממוצע) וגורם לנזק מוחי קשה אשר מביא למוות, בדרך כלל לפני גיל שנתיים.
בנוסף לנזק המוחי, קיימת הגדלת טחול וכבד, פגיעה בתנועות העין וקושי בבליעה וביניקה.
סוג 3 - סוג זה מופיע בעיקר בגיל הנעורים.
התסמינים דומים לאלו של סוג 2 אך המחלה מופיעה בגיל מאוחר יותר והתפתחותה איטית יותר.
קיימת הגדלת כבד וטחול, פגיעה בקואורדינציה, פגיעות בשלד, בתנועת העין, בדם ובריאות.
סוג זה נפוץ בעיקר בשוודיה.
באוכלוסיות שבהן המחלה נפוצה, כגון יהודים אשכנזים, שוודים מאזור נורבוטן ושבטים מסוימים באפריקה, ניתן לזהות אוכלוסיות בסיכון בקרב קרובי משפחה של חולים.
מקרים ספורדיים סובלים לעיתים מאבחון מאוחר בגלל האופי הלא ממוקד של התסמינים השונים.
אבחון גנטי מתבצע על ידי בדיקה של הגן גלוקוצרברוזידאז.
מכיוון שמוטציות שונות בגן יכולות לגרום למחלה, לעיתים יש צורך בריצוף DNA לאבחון ודאי.
ניתן לגלות את המחלה על סמך דיקור מי שפיר במהלך ההיריון.
בסוג 1 אין פגיעה בתוחלת החיים ואף לא פגיעה מהותית באיכות החיים אין מקום לבצע בדיקת סקר גנטית לגילוי נשאות סמויה למחלה לא כל שכן לבצע הפלה מלאכותית אם נתגלה שהעובר חולה במחלה מסוג 1.
המחלה נגרמת מפגיעה בגן המקודד לאנזים גלוקוצרברוזידאז (בטא-גלקטוזידאז), הממוקם על כרומוזום מספר 1 (באזור 1q21).
אנזים זה אחראי על פירוק גלוקוצרברוזיד, מרכיב בקרום התא של תאי דם לבנים ואדומים.
כתוצאה מהמוטציה, המקרופאגים שאחראים על סילוק תאים אלה אינם מסוגלים לפרק ליפיד זה שמצטבר למבנים דמויי סיב והופכים לתאי גושה שניתן לראות במיקרוסקופ.
במוח (בסוגים 2 ו-3) הפגיעה באנזים פוגעת בהתפחות הנוירונים ובשכבות המיאלין.
הגלוקוצרברוזידאז החסר במחלת גושה הוא אנזים המצוי בתוך אברון תוך-תאי בשם ליזוזום.
לפיכך הצטברות הגלקוצרברוזיד בתאי גושה תהיה בתוך הליזוזומים של התאים המקרופאגים.
ידועות מוטציות שונות שגורמות לפגיעות שונות ביעילות האנזים ולכן לפנוטיפ שונה אצל הנשאים של המוטציה.
בסך הכול ידועות כ-80 מוטציות שונות, שכולן גורמות למחלה בצורה רצסיבית.
משמע, אם שני ההורים הם נשאים של אלל פגום של האנזים, קיים סיכוי של 25% שצאצא שלהם יחלה במחלה.
היום מעריכים כי ל-1 מכל 14 יהודים אשכנזים קיים עותק פגום של הגן בטא-גלקטוזידאז.
פורסמו מחקרים המראים קשר בין מוטציות בגלוקוצרברוזידאז לבין מחלת פרקינסון.
קיימים בשוק מספר סוגים יעילים של טיפול אנזימי חלופי למחלת גושה 1. הטיפולים מקטינים את גודל הכבד והטחול, מעלים את רמת ההמוגלובין ומונעים פגיעה בעצם.
הטיפול ניתן בעירוי תוך ורידי אחת לשבועיים:
אימיגלוסרז (imiglucerase ובשמה המסחרי סרזיים) של חברת ג'נזיים הוא הטיפול הראשון שהוצע.
ולהגלוסראז אלפא (Velaglucerase alfa, קיבל את אישור הFDA בינואר 2010 וכלול בסל התרופות הישראלי.
טליגלוסראז אלפא (Taliglucerase alpha) היא התרופה המאושרת היחידה לטיפול בבני אדם המופקת בתוך צמח (גזר) תוך שימוש בהנדסה גנטית.
טיפול אחר הוא השתלת מח עצם, כיוון שהוא מוסיף מונוציטים עם אנזים תקין שיכולים לעכל את הצברים של גלוקוצרברוזידאז.
טיפול זה נדיר בשל הסיכון היחסי הרב שבו.
הסרת טחול מתבצעת במקרים מסוימים.
עירוי דם יכול לעזור לחולים אנמים.
טיפולים נוספים נועדו לטפל בתסמינים ספציפיים של המחלה.
לא קיים טיפול יעיל עבור הפגיעות במוח בסוגים 2 ו-3, זאת משום שהאנזים החלופי המוזרק לוריד אינו חוצה את המחסום הדמי-מוחי ועל כן אינו מגיע למוח.
מחלת הלגיונרים (Legionellosis) היא מחלה זיהומית הנגרמת על ידי החיידק ליגיונלה פנאומופילה.
התגלתה לראשונה ב-1976 כאשר אנשים רבים לקו במחלה בכינוס של הלגיון האמריקאי בבית מלון בפילדלפיה.
בין 8,000 ל-18,000 בני אדם לוקים במחלה מדי שנה בארצות הברית.
לחיידק יש יכולת לזהם מערכות מיזוג אוויר ובכך לגרום להדבקה.
חיידק הלגיונלה מצוי בסביבה הטבעית בעיקר במים חמים (בחום של ג'קוזי או מעיינות חמים), מגדלי קירור, מערכות צנרת גדולות או במערכות מיזוג אוויר של בניינים גבוהים.
החיידק אינו מצוי במערכות מיזוג אוויר של כלי-רכב.
המקומות השכיחים ביותר להימצאות החיידק כוללים בתי מלון, אוניות, סאונה, מי ברז ומגדלי קירור.
החיידק מומת תוך שתי דקות בטמפרטורת מים של C° 66, בטווח C° 70 – C° 80 החיידק מת מידית.
מותו של החיידק בטמפרטורה זו מובטח רק בתנאי מעבדה.
במערכת צנרת המים גם ב-C° 80 נרשמה אוכלוסיית חיידקים משמעותית, בשל הימצאותו של החידק ברובד הביופילם – מושבות חיידקים וחד-תאיים המשולבות במשקעי גיר וחלודה – הנצמדות אל פנים הצינורות.
הביופילם מסייע לחיידקים בוויסות הטמפ' ובהישרדות גם בתנאים קיצוניים.
חיידק זה גם גורם בשיעורים גבוהים יותר למחלה דמוית שפעת בשם קדחת פונטיאק.
מחלה זו מופיעה בעיקר בקיץ בניגוד לשפעת.
למחלה זו אין חיסון יעיל מאחר שהיא עלולה להיגרם על ידי כ-70 וריאנטים שונים של החיידק.
החיידק פוגע בבני אדם דרך הנשימה – כאשר טיפות מים מזוהמים בגודל עד 5 מיקרון חודרות לגוף.
על כן מקלחות ואמבטי זרמים (ג'קוזי) הם מקום מועד להדבקות.
מה גם שטמפרטורת הריבוי המיטבית של החיידק זה היא C° 38 – כמו הטמפרטורה המרבית המותרת בג'קוזי (מאחר שב-C° 40 הסיכון להתקפי לב גדל פי שלושה).
הפתרון לכך הוא לפתוח את זרם המים במקלחת במשך דקה וחצי מבלי לנשום את הטיפות, ולאוורר את המקום.
חום גבוה, שיעול, ליחה, כאבי ראש, כאבי שרירים, עייפות, חוסר תיאבון, שלשול והקאות, בלבול ואיבוד הזיכרון.
כמו כן, מערכת הכליות והכבד עלולים להיפגע וגם התפתחות דלקת ריאות.
כיוון שהסמפטומים דומים לדלקת ריאות, הדבר גורם לאבחון מוטעה.
סימפטומים בדרך כלל מתחילים בין יומיים ל-14 יום מרגע החשיפה לחיידק.
רוב האנשים הנחשפים לחיידק לא מפתחים את המחלה.
החיידק מסוגל להדביק בכל גיל, אך מרבית הלוקים במחלה הם מבוגרים, מעשנים, ולעיתים כבר חולים בדלקת ריאות כלשהי.
החיידק לא מסוגל לעבור מאדם לאדם.
ניתן למצוא את החיידק בגוף על ידי צילומי רנטגן של בית החזה, בדיקת שתן, בדיקת דם או בדיקה של הליחה.
ניתן לטפל במחלה בעזרת אנטיביוטיקה אם היא מתגלה בזמן.
חמישה עד שלושים אחוזים מהחולים מתים מהמחלה.
מחלת אוסגוד-שלטר היא ליקוי באזור בליטת העצם מתחת לברך, והיא נפוצה בעיקר אצל נערים מתבגרים פעילים מבחינה גופנית.
תופעה זו מופיעה כתוצאה מדלקת באזור החיבור של רצועת עצם הפיקה לגבששת השוקה הנובעת מחוסר התגרמות של סחוס הגדילה של הגבששת.
לרוב, יכולת התנועה של הברך אינה נפגעת.
הכאב עלול להימשך מספר חודשים או מספר שנים והתופעה יכולה לחזור מדי פעם עד לסיום גדילתו של הנער.
לרוב חולף הליקוי מעצמו, אך במקרה שהוחלט על טיפול, הוא יכלול שינוי פעילות (הפסקת פעילות מעוררת כאב), מתיחת וחיזוק השריר הארבע ראשי ושרירי מיתר הברך ולעיתים אמצעי חבישה לברך שתפקידם להפחית את המאמצים המופעלים על הגבששת ולהגן על האזור מחבטות.
כאשר חווים מכה באזור יהיו כאבים עזים, הדבר הטוב ביותר כדי להעביר את הכאבים הוא להזיז את הרגל אך לא לטפוח על האזור.
מחלת דרייר היא לקות מולדת המתבטאת בפריחה עקשנית המועברת בדרך כלל בתורשה.
הפריחה מתחילה לרוב בגיל ההתבגרות או הזקנה.
בדרך כלל הפריחה מתמקדת בחזה, בצוואר, בגב, באוזניים, במצח, ובמפשעה, אך יכולה להופיע גם בחלקי גוף אחרים.
בחלק מהמקרים גורמת הפריחה לריח רע.
לעיתים מופיעה כטלאים קרומיים כהים על העור עם ליחה, וכן ישנם מקרים בהם המחלה מלווה בתופעה של ציפורניים שבירות עד כדי צורת V והופעת חריצים.
המחלה יכול לגרום גם להפרעות קשב וריכוז ואף לפיגור שכלי במקרים קשים יותר.
המחלה נקראת על שם מגלה - פרדיננד ג'ין-דרייר.
המחלה נגרמת עקב פגם בגן ATP2A2, ואינה מדבקת.
הפריחה לרוב קשה יותר בקיץ, עקב החום ולחות, ומחריפה כתוצאה מחשיפה לשמש.
גילוי המחלה מתבצע באמצעות ביופסיה ובדיקת הגן ATP2A2. כ-50% מנשאי הגן הפגום יפתחו את המחלה.
כיום, אין טיפול יעיל למחלה, אך בניסיון להקל על התסמינים נוהגים לתת תרופות כגון: רטינול, קורטיקוסטרואידים וכו'.
מחלת ההזעה , הייתה מחלה מידבקת מסתורית שפגעה באנגליה ובשאר אירופה בסדרת מגפות שהחלו ב-1484. האחרונה שבהן הייתה ב-1551, ולאחר מכן נעלמה המחלה.
התפרצות התסמינים הייתה פתאומית והמוות הגיע לרוב כעבור שעות ספורות בלבד.
הסיבה למחלה נותרה עלומה עד היום.
המחלה קיבלה את שמה בעקבות התסמין האופייני והידוע ביותר שלה, שהיה הזעה מוגברת.
היא נבדלה ממגפות אחרות בתסמינים ובמהירות בה הפכה לקטלנית.
המחלה הגיעה לאירלנד בשנת 1492, ומעדויות שנאספו שם עולה כי כל מי שלא מת מהמחלה תוך 24 שעות נותר בחיים, וכי ילדים ותינוקות לא נדבקו בה כלל.
ההתפרצות הבאה של המחלה הייתה ב-1507, והיא הייתה רחבה פחות.
ב-1517 התרחשה התפרצות שלישית, שהייתה חמורה בהרבה.
באוקספורד, קיימברידג' ועיירות נוספות קטלה המגפה כמחצית מהאוכלוסייה.
ישנן עדויות על מקרי מחלה בקאלה שבצרפת ובאנטוורפן שבבלגיה, אך למעט המקרים האלו נותרה המחלה בגבולות אנגליה.
מספר היסטוריונים מייחסים את מותו של ארתור, נסיך ויילס, בנו הבכור של הנרי השביעי, למחלת ההזעה.
הוא מת בביתו שבטירת לדלו ב-1502, והותיר אלמנה צעירה, קתרין מאראגון, שמאוחר יותר נישאה לאחיו, הנרי השמיני, מלך אנגליה.
ב-1528 הופיעה המחלה בפעם הרביעית ובחומרה רבה יותר.
ההתפרצות החלה בלונדון בשלהי מאי, ועד מהרה התפשטה ברחבי אנגליה למעט סקוטלנד ואירלנד.
שיעור התמותה בלונדון היה כה גבוה עד שהנרי השמיני נאלץ לפרק את חצר מלכותו ולעזוב את העיר.
המגפה המשיכה להתפשט ברחבי אירופה, ותוך זמן קצר תועדו מקרים שלה בהמבורג.
בדצמבר תועדו מקרים ראשונים של המגפה בשווייץ, ולאחר מכן בדנמרק, שוודיה, נורווגיה, ליטא, פולין ורוסיה.
המחלה מעולם לא הופיעה בצרפת או איטליה.
בבוקר ה-27 בספטמבר תועדו במקביל מקרים של המחלה באנטוורפן ובאמסטרדם.
המגפה הסתיימה בדרך כלל כשבועיים לאחר שהופיעה לראשונה בעיר, ובסוף אותה שנה נעלמה לחלוטין מאירופה, למעט שווייץ שבה תועדו מקרים גם לאחר מכן.
ההתפרצות הגדולה האחרונה של המחלה הייתה באנגליה בשנת 1551. רופא מוכר בשם ג'ון קאיוס כתב עדות מכלי ראשון על המחלה בתקופה זו.
המחלה החלה בפתאומיות עם תחושת חרדה ואחריה צמרמורות קור, סחרחורות, כאבים בראש, צוואר, כתפיים וגפיים המלווים בעייפות גדולה.
השלב הקר נמשך בין חצי שעה לשלוש שעות, ולאחר מכן הגיע שלב ההזעה והחום.
הזיעה האופיינית הייתה פורצת בפתאומיות ללא סימן מקדים.
הזיעה מלווה בתחושת חום, כאב ראש, הזיות, דופק מהיר וצמא.
דפיקות וכאב בלב היו גם כן תסמינים נפוצים.
בשלבים האחרונים הייתה עייפות כללית או התמוטטות או רצון חזק לישון, שנודע כקטלני אילו מומש.
התקף אחד של המחלה לא הבטיח חסינות והיו אנשים שחלו מספר פעמים עד למותם.
המחלה לא נצפתה שוב באנגליה אחרי 1578, אולם מחלה דומה, הנקראת הזעת פיקרדי, הופיעה בצרפת בין השנים 1718 ו-1861. מחלה זו הייתה קטלנית פחות ולוותה בגירויים בעור.
עד עצם היום הזה איש אינו יודע מה חולל את המחלה הקטלנית הזו.
בני התקופה תולים את האשם בביוב שזרם ברחובות, דבר שגרם לזיהום מקורות המים, ולסניטציה ירודה באופן כללי.
כיוון שההתפרצות הראשונה הגיעה לקראת סופן של מלחמות השושנים הועלו השערות כי המחלה הובאה על ידי שכירי חרב צרפתים כדי לטהר את כס המלוכה למען יעלה הנרי השביעי לשלטון.
מחלת הירשפרונג היא בעיה התפתחותית של החלק הפנימי במערכת העצבים של המעי המאופיינת בהיעדר תאי גנגליון בפלקסוס העצבי בחלק הסופי של מערכת העיכול.
מאחר שתאים אלו אחראים לתנועת מעיים (פריסטלטיקה) תקינה, מטופלים עם מחלת הירשפרונג מתייצגים עם חסימת מעי באזור בו אין גנגליונים.
במרבית המקרים, המחלה מערבת את הרקטום או את הרקטו-סיגמא, אולם לעיתים, בכ-5% עד 10% מן המקרים, המחלה יכולה לערב את כל המעי הגס ואף חלקים נרחבים מהמעי הדק.
שכיחות מחלת הירשפרונג היא בערך 1:5000 אצל ילודים חיים.
במשך שנים רבות היה ידוע על מטופלים הסובלים ממעי גס מורחב מאוד, בשפה הרפואית- "מגה קולון" (megacolon).
התיאור הראשון של מגה-קולון היה במאה ה-17, על ידי פרדריק רוסיק, אשר תיאר ילד בן 5 שנפטר כתוצאה מחסימת מעי.
בשנת 1887, תיאר לראשונה הארלד הירשפרונג, פתולוג בבית החולים לילדים בקופנהגן, שני מקרים של מגה קולון נוספים.
עד תחילת המאה ה-20, מרבית הילדים עם מגה-קולון נפטרו, ככל הנראה מתת תזונה ומאנטרו-קוליטיס (דלקת חריפה של המעי הגס).
מאחר שאז לא הייתה ידועה הבעיה הפתולוגית בבסיס המחלה, מרבית המנתחים כרתו את המעי המורחב דווקא (עם או בלי השקה (חיבור) למעי הסופי), כשהתוצאות הניתוחיות היו מעורבות.
בשנת 1901, טיטל היה הראשון לתאר היעדר תאי גנגליון בחלק הסופי של המעי הגס אשר מביא להתבטאות המחלה.
בהמשך נוספו תיאורי מקרים נוספים שהעידו על היעדר תאי גנגליון במעי הגס הסופי, אולם רק ב-1946, במאמר שפורסם על ידי וויטהאוס וקרנוהאן, בוצע ההקשר בין היעדר תאי גנגליון במעי הגס הסופי (א-גנגליוזיס) לבין התרחבות החלק הקריבני (פרוקסימלי) של המעי הגס והחסימה המכנית כתוצאה מכך.
בשנת 1949 תיאר הכירורג סוונסון את הטיפול האופטימלי, לשיטתו, במחלת הירשפרונג, והמליץ על כריתת המקטע החולה (רקטו-סיגמה במרבית המקרים) יחד עם שימור הספינקטרים באזור פי הטבעת.
ניתוח בשני שלבים אלו הפך לניתוח הסטנדרטי לילדים אשר אובחנו עם הירשפרונג במשך עשרות השנים שלאחר מכן.
בשנים האחרונות, כתוצאה מעליה ביכולות הכירורגיות ודרגת חשד מוקדם גבוהה יותר, הביא לכך שהניתוח היום במקרים רבים מבוצע בצעד אחד (one step procedure) ובגישה זעיר פולשנית.
תאי גנגליון הם תאים שמקורם ברכס העצבי העוברי (הרכס העצבי) בשבוע 13 להריון, התאים האלו נודדים ממערכת העיכול העליונה ועד לתחתונה, ובהמשך מתמיינים לתאי גנגליון בשלים ואחראים לתנועתיות תקינה של מערכת העיכול.
אצל תינוקות עם מחלת הירשפרונג, תהליך זה נקטע באופן בו חסרים תאי גנגליון במעי הגס הסופי.
קיימות שתי תאוריות מדוע בעיה זו נוצרת.
התאוריה הרווחת יותר טוענת שתאים מהרכס העצבי לא מגיעים כלל למעי הגס, אלא מתמיינים קודם באזורים אחרים במעי.
התאוריה השנייה גורסת, כי תאי גנגליון כן מגיעים למעי הגס הסופי, אולם לא שורדים או לא עוברים פרוליפרציה.
סביר להניח, כי שתי התאוריות יכולות להיות נכונות במקרים מסוימים, מאחר שככל הנראה מדובר במחלה עם גורמים הטרוגניים ועם סיבות גנטיות מרובות ומנגנונים שונים.
גן העיקרי האחראי למחלה הוא ה-RET, אשר מקודד רצפטור לטירוזין קינאז.
לא ברור כיצד מוטציות בגן זה אחראיות להיעדר תאי גנגליון, אולם יש עדות לכך שמוות מוקדם של תאי עצב קשור לכך.
מחלת הירשפרונג מקושרת בנוסף למספר תסמונות: כך למשל, טריזומיה 21 (תסמונת דאון), תסמונת גולדברג שפרינצן, נוירופיברומטוזיס, נוירובלסטומה, וכן אנומליות נוספות.
חסימת מעי אצל הילוד: בכ 50% עד 90% מהילדים עם מחלת הירשפרונג, המחלה מתבטאת כבר לאחר הלידה עם תפיחות בטנית ניכרת, הקאות מרתיות וקושי בהאכלה.
עיכוב בהעברת מקוניום ב-24 השעות הראשונות שלאחר הלידה מאפיינת את המחלה אולם קיימת רק בכ- 90% מהילדים עם מחלת הירשפרונג.
בחלק מהמקרים יש פרפורציה (התהוות חור) של הצקום או של האפנדיקס כתוצאה מהלחץ המוגבר במערכת העיכול, וזהו הסימן הקליני הראשון לכך שהתינוק חולה במחלת הירשפרונג.
האבחנה המבדלת העיקרית היא אטרזיה של המעי, מקוניום אילאוס, מקוניום פלאג או תסמונות נדירות יותר.
עצירות כרונית: חלק מהילדים מתייצגים מאוחר יותר במהלך הילדות ולעיתים אפילו בשנות הבגרות עם עצירות כרונית.
פעמים רבות העצירות מתחילה לאחר גמילה מחלב אם.
מאחר שפעמים רבות קיימת עצירות אצל ילדים, לעיתים קשה לאבחן מחלת הירשפרונג בגילאים אלו להבדיל מעצירות "רגילה".
על כן, צריך לשאול את ההורים במקרים אלו האם לאחר הלידה התינוק העביר מקוניום ב-48 השעות הראשונות או איחר בהעברת מקוניום, האם קיים איחור בגדילה, האם קיימת תפיחות בטנית, והאם יש תלות בחוקנים.
אנטרוקוליטיס (דלקת של המעי הדק והמעי הגס): כ- 10% מן המטופלים מתייצגים עם חום, תפיחות בטנית ושלשול כתוצאה מאנטרוקוליטיס המיוחס למחלת הירשפרונג.
מצב זה יכול להיות כרוני אולם עלול להיות מסכן חיים, והוא יכול להתרחש לפני ניתוח אולם גם לאחריו.
מאחר שמחלת הירשפרונג לרוב מקושרת בעצירות, התייצגות של מטופל עם שלשול יכולה לבלבל באבחנה אולם קיימת חשיבות לשלול אבחנה זו.
התאוריה העיקרית העומדת מאחורי אנטרו-קוליטיס גורסת כי עימדון (סטאזיס) של צואה כתוצאה מעצירות כרונית מביאה לגדילת חיידקים במעי וזיהום משני.
חיידקים כגון קלוסטרידיום או וירוסים כגון וירוס הרוטה נמצאו כגורמים להיווצרות זיהום זה, אולם יש מעט נתונים התומכים בפתוגן אחד ספציפי.
לצורך הערכת חומרת הזיהום, פותחה שיטת ניקוד המתייחסת לקליניקה (האם יש שלשולים בעלי ריח אופנסיבי וכדומה), האם בבדיקה הגופנית הבטן תפוחה, הילד נראה חלש ואפאתי, האם בבדיקות מעבדה קיימת עליה במדדי דלקת והאם בצילומי רנטגן יש ממצאים המחשידים לסבל של המעי.
ציון של למעלה מ-10 נקודות מעלה את החשד לאנטרוקוליטיס ובמקרה כזה יש לאשפז את המטופל לטיפול הכולל אנטיביוטיקה תוך ורידית, שטיפות מעי ומתן נוזלים תוך ורידי עד השגת שיפור קליני.
תסמונות נוספות אשר צריכות לעורר חשד לקיומה של מחלת הירשפרונג: קיימים מומים מולדים נוספים המקושרים עם מחלת הירשפרונג: בין היתר, תסמונת דאון, תסמונות נוירולוגיות שונות, תסמונת MEN2, מומי לב מולדים, מלרוטציה של המעי, אנומליות של מערכת השתן ושל מערכת העצבים ועוד.
אצל תינוק המאובחן קלינית עם חשד להירשפרונג יש להשלים צילום חוקן שיקוף.
הסימן הפתוגנומוני המאשר את מחלת הירשפרונג הוא אזור מעבר בצילום המדגים את ההבדל בין המעי המוצר הסופי למעי המורחב.
עם זאת, אצל 10% מהתינוקות עם מחלת הירשפרונג אין צילום חוקן המדגים אזור מעבר ברור.
חשוב לבצע את החוקן עם חומר מסיס במים אצל תינוקות, מאחר שהחוקן יכול לשמש כחוקן טיפולי במצבים אחרים של חסימה כגון מקוניום אילאוס ומקוניום פלאג.
אצל ילדים גדולים יותר, ניתן לבצע חוקן בריום.
היעדר אזור מעבר ברור בגילאים מאוחרים יותר הוא ממצא שכיח יותר.
ממצא נוסף בצילום רנטגן יהיה היעדר יציאת חומר ניגוד בצילום שמבוצע 24 שעות אחרי צילום החוקן, וכן יחס הנמוך מ-1 בהבדל בין קוטר הרקטום לקוטר הסיגמא.
הרפלקס הרקטו-אנאלי האינהיבטורי (RAIR) מוגדר כרפלקס הרלקסציה של הספינקטר הפנימי בתגובה להתרחבות של הרקטום.
רפלקס זה לא קיים אצל ילדים עם מחלת הירשפרונג.
ניתן למדוד או לתעד את הרפלקס על ידי ניפוח בלון ברקטום תוך כדי מדידה סימולטנית של הלחץ בספינקטר הפנימי.
בדיקת מונוטריה זו יעילה בעיקר אצל ילדים גדולים יותר לצורך הערכה של סיבה לעצירות- אצל ילדים ללא מחלת הירשפרונג יהיה RAIR נורמלי אשר יאפשר לשלול את קיומה של המחלה ללא הצורך בביצוע ביופסיה רקטלית.
אבחנה וודאית וסופית של מחלת הירשפרונג מתבצעת על ידי עדות היסטולוגית להיעדר תאי גנגליון ברקטום באמצעות ביופסיה.
הביופסיה צריכה להיעשות לפחות 1 סמ עד 1.5 סמ מעל הקו המשונן, היות שמתחת לק זה לעיתים ניתן למצוא תאי גנגליון מועטים.
במצבים מסוימים, תינוק שנולד טרם המועד (פג) יפתח תמונה של חסימת מעי דיסטלית, והאפשרות של מחלת הירשפרונג תעלה, אולם במצבים אלו פחות מומלץ לבצע ביופסיה רקטלית וזאת משתי סיבות- האחת- תאי הגנגליון עדיין אינם בוגרים בגילאים אלו, והשנייה- לעיתים יהיה קשה לקחת מספיק רקמה מבלי ליצור סיבוכים נוספים.
על כך, אצל תינוקות קטנים מאוד הפתרון המועדף יהיה לבצע דקומפרסיה של הרקטום על ידי חוקנים ושטיפות ולחכות עד שהתינוק יגיע למועד (TERM).
העיקרון המנחה בניתוח אצל ילדים החולים בהירשפרונג הוא כריתת המקטע ללא הגנגליונים, הבאת מקטע מעי בריא לפי הטבעת ושימור הספינקטרים (סוגרים) של פי הטבעת.
הטכניקות העיקריות שתוארו בספרות הן ניתוח ע"ש סוונסון (swenson), דואמל (Duhamel) וסואבה (soave).
הראשון שתיאר את הגישה הניתוחית היה סוונסון, כאשר ב-1940 ביצע כריתה של המקטע החולה של המעי הגס (המקטע הא-גנגליוני) עם השקה קצה לקצה של המעי הגס הבריא לפי הטבעת.
הניתוח בוצע בחתך בטני (לפרוטומיה) כאשר החיבור בין קצות המעי לפי הטבעת בוצע דרך הפרינאום, לאחר הסרת הרקטום החולה.
ניתוח כאמור מצריך דיסקציה קפדנית על מנת לא לפגוע במקלעת העצבים ובמבנים אנטומיים נוספים הסובבים את הרקטום.
ניתוח בגישת soave נועד למזער את הפגיעה במבנים אנטומיים באגן.
בשיטה זו, הדיסקציה של המקטע החולה מתבצעת באזור הסוב-מוקוזה ומשיכת המקטע הבריא בתוך שרוולית (cuff) המכילה שריר ללא גנגליונים, ועל ידי כך למזער את הדיסקציה הנרחבת המבוצעת באזור בו שוכנים עצבים רבים.
מבקרים של שיטה זו טוענים כי לטווח ארוך נפוצה יותר עצירות אצל ילדים אלו לאור העובדה כי נותר חלק ללא גנגליונים (עליו "מולבש" מעי גס בריא), אולם מחקרים ארוכי טווח הדגימו תוצאות הדומות לטכניקה ע"ש סוונסון.
בניתוח בגישת Duhamel מועבר חלק המעי הגס הבריא לאזור שבין הרקטום והסקרום ומבוצעת השקה כך שהחלק הקדמי (האנטריורי) הוא חסר גנגליונים ומורכב למעשה מהמעי הגס חסר הגניגליונים, והחלק האחורי (פוסטריורי) הוא חלק המעוצבב היטב.
ניתוח זה נחשב לניתוח קל ובטוח יותר מאשר הגישות הקודמות, כרוך בדיסקציה עדינה יותר ובעל חיבור (אנסטמוזה) רחב יותר בין חלקי המעי אולם שלוש הטכניקות נחשבות מקובלות בקרב קהילת הכירורגים והספרות המחקרית.
כיום ניתן לבצע ניתוחים אלו גם בגישה לפרוסקופית, ולעיתים גם בגישה טרנסאנאלית לחלוטין המתבצעת רק מפי הטבעת, במהלכה מנויד הרקטום דרך פי הטבעת עד לאזור המעבר בו מתבצעת השקה בין חלק המעי הבריא לפי הטבעת עצמו.
ניתוח אצל מטופלים עם מקטע מעי ארוך א-גנגליוני
אצל חלק מן הילדים, המחלה מערבת חלק נרחב יותר מן המעי הגס.