tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא דומה מאוד גם לצביון אדום החי במערב אפריקה, וקיבל בשל כך גם את הכינוי "צביון יער אדום" על מנת להבדילו מהצביון האדום, הנוטה לחיות בסוואנות.
הן צביון נטאל והן צביון הארווי נחשבו בזמנים מסוימים כתת-מינים של הצביון האדום.
מלבד שני הצביונים הנזכרים, יש לצביון נטאל גם דמיון לצביון שחור-חזית, צביון ווינס, צביון אדרס, ועוד.
שמו המדעי נגזר מיוונית כדלהלן: kephale = ראש, "lophus" = פסגה; - מתייחס לציצית השיער הבולטת שבמצח והאופיינית לצביונים.
"natalensis" הוא על שם המקום שבו ראו אותו האירופאים לראשונה - חבל נטאל (Natal), כיום בפרובינציית קוואזולו-נטאל במזרחה של דרום אפריקה.
צביון זה חופף בתחומי מחייתו עם פרסתנים נוספים הקרובים אליו גנטית או חיצונית כדוגמת צביון סבכים, צביון כחול, צביון אבוט, דוקרן שארפי, דוקרן הסטינבוק ודלקרן המושק.
צביון נטאל מתאפיין בזוג קרניים קטנות וקצרות יחסית, ולהן מבנה דומה לרוב הצביונים: הקרן צומחת לכיוון מעלה בצורה אלכסונית וישרה לגמרי, ולעיתים קרובות היא מתעגלת מעט.
בסיס הקרניים אמנם במרכז המצח, אך מכיוון שהן מחופות בשיער בבסיסן וצומחות לאחור בזווית אלכסונית, נראה שהן צומחות בחלק האחורי של המצח.
מסיבה זאת גם הקרניים נראות קרובות מן הרגיל לאוזניים ורחוקות מן העיניים יותר מאשר אצל צביונים אחרים.
הרווח בין הקרניים בבסיס קטן למדי, ואין כלל הפרש במרחק ביניהן בין הבסיס לקצוות.
הקרניים לרוב דקיקות משל מרבית הצביונים, והן עבות מעט בבסיסן ומסתיימות בשפיץ חד מאוד.
הקרניים חרושות בבסיס בכ-3–5 טבעות קטנות או חריצים, ושאר הקרן חלקה לגמרי.
צבע הקרניים הוא שחור כחלחל, חלודה ואפרפר בהיר או כהה.
לשני המינים יש קרניים אך של הזכרים ארוכות כמעט פי 2 משל הנקבות.
הפרווה של צביון נטאל קצרה ודלילה למדי, ומורכבת משערות זיפיות וצפופות.
הפרווה נוטה להיות עבה יותר בחלק האחורי - מה שמשפיע גם על גוני הפרווה.
צבע הפרווה הכללי הוא אחיד ברובו, ונע בין גוני חום אדמאדאם דהוי\ כהה\ ערמוני, לגווני חום בהיר\ חולי, צהבהב בהיר\ כהה\ דהוי, או כתמתם דהוי\ אפרסק עד כתום בוהק.
אף על פי שכל אחד מהצבעים הנזכרים עלול להיות אחיד בכל הגוף, יש נטייה לפלג הגוף האחורי ולגב להיות כהים יותר, צדדי הצוואר והגרון נוטים לגוון אפרפר או בז'-חולי, ולעיתים גם אזור המותניים.
אצל פרטים רבים השערות נוטות להתכהות עם הגיל באזור העורף לצבע שחרחר, אפרפר או כחלחל - לעיתים בשל נשירת שערות בדומה לאיילנד מצוי.
גם האזור הסמוך לפרסות נוטה להיות שחרחר או אפרפר.
המפשעה ובית השחי לבנים או צהבהבים בהירים לרוב, אך אין זה נדיר שצבעם זהה לשאר הפרווה.
הזנב מתחלק בין אדמדם ושחרחר בצד החיצוני ללבנבן ואפרפר בצד הפנימי.
צבע ראשו של צביון נטאל מתחלק בין בז', חולי או אפרפר בלחיים ומתחת לעיניים, לבין אדמדם כהה או בהיר באזור המצח והחרטום.
סימוני הפנים שלו מועטים למדי: לאורך החוטם יש כתם בצבע שחרחר כסוף עד פחם המסתיים בין העיניים.
ציצת השיער האופיינית לצביונים רחבה מעט אצל מין זה, ואף על פי שצבעה אדמדם לגמרי בדרך כלל, אין זה נדיר שהיא מתכהה עם הגיל לשחרחר דהוי, ולעיתים אף מתחברת עם הפס השחרחר שעל החוטם.
סביב האף והפה יש כתם שחרחר או חום דהוי, ושפתו העליונה בולטת על רקע זה בשל צבעה הלבן-צהבהב; יש עליה מספר נקודות שחרחרות.
מתחת לעיניים יש בליטות עור גדולות ובמרכזן חריצים שחורים בולטים - ישרים או אלכסונים - המשמשים כבלוטות ריח, ואילו מעל העיניים יש קמטים המזכירים "גבות" ולרוב הם בצבע בהיר.
הסנטר לבנבן ולעיתים מתחבר לחלק העליון של הגרון ויוצר כתם לבן דמוי "סינר".
האוזניים מתחלקות בין אפרפר בצד החיצוני לבז'-שחרחר בצד הפנימי, בעוד שבבסיס יש כתמים לבנבנים דהויים.
הריסים שלו קצרצרים מאוד, ומכיוון שהם אפרפרים ואינם בולטים כלל ניתן לחשוב שהוא חסר ריסים.
מבנה גופו של צביון נטאל ארוך ודקיק, ויש לו צוואר קצר וראש מוארך ומשולש.
רגליו ארוכות יחסית לגופו, והאחוריות ארוכות מהקדמיות; השילוב של הרגליים יחד עם הגב המקושת גורם לפלג גופו הקדמי להיות נמוך מהאחורי אם כי לא בצורה בולטת כל כך.
הזנב הקצר והדקיק לעיתים כמעט ואינו נראה, והוא מסתיים בציצה עגולה של שיער.
האוזניים עגלגלות ורחבות והחרטום מחודד מעט.
עיניו עגלגלות, נחיריו רחבות כשל בקר, והלוע גדול ועגלגל; שלושתם בצבע שחור.
הקרניים מחופות ברובן בציצת השערות שבמצח.
הדו-צורתיות זוויגית נמוכה למדי: לזכרים כאמור קרניים ארוכות יותר ואילו הנקבות גדולות במעט במידות גוף.
מידות הגוף של צביון נטאל:גובה הכתפיים: 46-43 ס"מ.
השיא שתועד היה 11 ס"מ.
מינים דומיםצביון אדום (Cephalophus rufilatus), דומה מאוד לצביון נטאל ובעל מידות גוף דומות.
ההבדלים העיקרים ביניהם: לצביון אדום פרווה אדמונית וכהה יותר, פס או כתם רחב בצבע שחור עמוק או כסוף, ורגליים שחורות.
יש לו ציצת שיער ארוכה ודקה יותר, ובלוטות ריח גדולות יחסית לצביון נטאל.
יש לו כתם שחור ברור על הראש, וזנבו מסתיים עם ציצת שיער שחורה ולא לבנבנה כאצל צביון נטאל.
גם הצביון האדום פעיל יום, אך בניגוד לצביון נטאל הוא חי בעיקר בסוואנות.
מצוי לאורך מערב ומרכז אפריקה.
צביון סבכים (Sylvicapra grimmia), סוג ומין יחיד של צביון, דומה במקצת לצביון נטאל וגם חופף איתו בכל חלקי התפוצה.
ההבדלים העיקריים ביניהם: לצביון סבכים פרווה אפרפרה-כתמתמה בעלת מרקם מחוספס וגס, קרניים ארוכות וחדות יותר ובצורת V, ופס שחור ברור לאורך החרטום.
הגולגולת שלו צרה יותר, אוזניו ארוכות מאוד ומשולשות מעט, וזנבו ארוך ודומה יותר לזנב האיילים.
יש לו ציצת שיער קטנטנה, ובלוטות ריח שדומות יותר לצבאים מאשר לצביונים.
בדומה לצביון נטאל גם צביון זה פעיל יום, ובית גידולו הוא אזורי סבך.
חי כמעט בכל רחבי אפריקה שמדרום לסהרה - לבד ממרכז היערות הטרופיים.
דוקרן הסטינבוק (Raphicerus Campestris), מין אנטילופה בתת-משפחת הצבאיים, בעל דמיון רב למדי לצביון נטאל בצבע פרווה ובמידות גוף.
הוא גם חופף איתו באזורים מסוימים.
ההבדלים העיקריים ביניהם: לדוקרן הסטינבוק קרניים ישרות ואינן צומחות לאחור או באלכסון.
הפרווה שלו בצבע צהבהב-כתמתם בהיר יותר עם מצח אדמוני, ויש לו גבות לבנות גדולות סביב העיניים.
האוזניים שלו אינן עגולות כל כך ובלוטות הריח שלו קטנטנות וממוקמות צמוד לעיניים ולא על הלחיים.
הן הרגליים האחוריות והן הרגליים הקדמיות של הדוקרן ארוכות יותר משל צביון נטאל, והוא בעל זנב קצר ביותר.
פעיל יום, וחי בדרום ומרכז אפריקה.
צביון נטאל נפוץ לאורך קו החוף המזרחי-מרכזי-דרומי של אפריקה.
תפוצתו משתרעת על דרום ומזרח טנזניה, דרום מלאווי, מרבית חלקי מוזמביק וסווזילנד, ומזרח דרום אפריקה (פרובינציות: לימפופו, מפומלנגה וקוואזולו-נטאל).
ישנן טענות שצביון זה נפוץ גם בזימבבואה אם כי זה לא אומת.
דיווחים על צפייה בצביונים אלה בצפון מלאווי ובזמביה מיוחסים כנראה לצביון הארווי.
בית הגידול של צביוני נטאל הוא בעיקר יערות ירוקי-עד, יערות טרופיים וסוב-טרופיים, יערות חוף, יערות שפלה, יערות הרריים, "יערות מיומבו", אזורי סבך ושיחים צפופים בקו החוף או סמוך לנהרות לימפופו, רובומה, לוג'נדה וזמבזי, עמקים, סוואנות שיחים-דוקרניות או סוואנות גשומות וגבוהות.
בקוואזולו נטאל הם מצויים עד גבהים של 200 מטר מעל פני הים, ובאופן כללי הם נמנעים מאזורים הרריים מידי; זו גם הסיבה שהתפוצה שלהם אינה מתפשטת הלאה בטנזניה, דרום אפריקה או מוזמביק.
הטמפרטורות בתחומי מחייתם 10–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 1,000-500 מילימטר לשנה.
צביון נטאל פעיל בעיקר בשעות היום ובכך נבדל מצביוני יער רבים, אך באזורים שבהם הוא מופרע בכבדות הוא עשוי לרכז את פעילותו לשעות הלילה.
הוא יוצא דופן גם בכך שהוא פחות ביישן מרוב המינים, ועל כן ניתן לצפות בקלות רבה יותר.
תזונתו של צביון נטאל מבוססת על עלים, פרחים ופירות, כמו גם על שיחים נמוכים בגובה פני הקרקע.
את הפירות הוא משיג לרוב על ידי מעקב אחר קופים.
המין תלוי במידה מסוימת במקורות מים זמינים.
צביון נטאל פעיל בעיקר בבדידות, ולעיתים בזוגות או בקבוצות משפחתיות קטנות (זכר, נקבה ועופר); נדיר לראות קבוצה של יותר מ-3 פרטים.
לצביון זה יש קריאת אזהרה שונה במקצת ופחות קולנית משאר המינים - מעין שילוב של נחירה ושריקה.
קריאת אזהרה זאת נעשית על ידם בעיקר כשהם חשים בסכנה.
כאשר הצביון זוהה על ידי טורף הוא יקפא על מקומו ומסתמך על ההסוואה שלו שתמנע מהטורף להצליח ולהתמקד בו בין השיחים.
הצביון יברח לבסוף לעומק הסבך בתנועות "צלילה" האופיינות למין.
למרות גודלו הקטן יחסית, צביון נטאל מסוגל בקלות לקפוץ מעל גדירות בגובה 1.3 מטר.
הרגליים האחוריות הארוכות שלו מעניקות לו יתרון בכך שהן מאפשרות קפיצה מיידית ממצב עמידה.
הטורפים העיקריים של המין הם נמר, אריה, ברדלס, זאב טלוא, צבוע נקוד, עיט כתר ופיתון, וכנראה גם קרקל, סרוואל, תן, וטורפים קטנים אחרים.
הן הזכרים והן הנקבות של צביון נטאל טריטוריאליים למדי, ויסמנו את שטחם לעיתים קרובות על ידי הנוזל המופרש מהנקבוביות שבבלוטות הריח הגדולות שבלסת.
הסימון מתבצע על ידי שפשוף הפנים באובייקטים שונים כשיחים, זרדים וקליפות, ולעיתים אפילו על בן הזוג או על העופר; הם גם נוהגים לברך לשלום אחד את השני על ידי שפשוף של הפנים.
הרבייה יכולה להתרחש בכל השנה ללא עונה מוגדרת.
הקרבות בין הזכרים נדירים יחסית, ובדרך כלל זכר טריטוריאלי יניס משטחו כל פולש, אך במקרה וישנו קרב הוא הופך לקשה למדי כשהקרניים החדות גורמות לפציעות רבות.
ההריון נמשך בממוצע כ-7–8 חודשים.
לאחריהם נולד בדרך כלל עופר אחד בעל פרווה אדמדמה-שחרחרה עם פנים חומות.
העופר שוקל בעת הלידה כק"ג אחד בלבד, והוא נגמל לאחר 3–5 חודשים, ונשאר עם אימו 6–8 חודשים.
למרות שהזכרים אינם מעורבים בטיפול העופר, הם בכל זאת יגיבו לקראות מצוקה של העופר.
תוחלת החיים של צביון נטאל היא כ-9 שנים, ופרטים בשבי חיו עד 15 שנים.
צביון נטאל מסווג על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש'''" (LC), בשל היותו מצוי במרבית חלקי הטווח שלו, וגודל אוכלוסייה סביר שאינו עומד בקרטריונים הדרושים להעלות את מצבו לקטגוריה מאוימת.
למרות זאת, אם המגמות הנוכחיות תמשכנה צביון נטאל עלול להיעלם בסופו של דבר מחלקים ניכרים משטח התפוצה הנוכחי שלו, אך עדיין ההישרדות שלו אינה מאוימת לטווח הארוך כל עוד הוא ממשיך להתקיים באוכלוסיות יציבות ומשמעותיות באזורים מוגנים.
צביון נטאל נעלם מאזורים רבים או הפך לדליל בטווח המקורי שלו - במידה רבה, כתוצאה מאובדן בית הגידול שנעשה על ידי הרחבת ההתיישבות והחקלאות האנושיים, כמו גם הציד.
עם זאת, ההפחתה של מספריו כתוצאה מאיומים אלו אינה מהותית כל כך כאצל צביוני היער המרכז-אפריקנים.
צביון נטאל מצוי במספר אזורים מוגנים ומנוהלים היטב כגון שמורת הציד סלוס, הפארק הלאומי טראנגירה והפארק הלאומי נייקה שבטנזניה, שמורת הציד מפוטו שבמוזמביק, שמורת סנט לוסיה, שמורת הלולוו-מפולוזי, פארק וואטלנד, הפארק הלאומי קרוגר ושמורת הציד נדומו (דרום אפריקה).
אומדן האוכלוסייה העולמי לצביוני נטאל הוא 42,000 פרטים נכון לשנת 1999, ומגמת האוכלוסייה בירידה.
עם זאת ייתכן שהמין נמצא במגמת עלייה במוזמביק שבה יש התאוששות כללית של אוכלוסיית חיות הבר.
צביון פיטרס (שם מדעי: Cephalophus callipygus; מכונה גם מומג'ומבי), הוא מין אנטילופה קטנה מתת-משפחת הצביונים, החי במרכז אפריקה.
הוא תואר מדעית לראשונה 1876 על ידי חוקר הטבע הגרמני ומנהל מוזיאון ברלין - וילהלם פיטרס, וקרוי על שמו.
בשל שיוכו לקבוצת "הצביונים האדומים", הטקסונומיה שלו לא הייתה ברורה בעבר, ובתקופות מסוימות נחשב כתת-מין של צביון נטאל.
מינים אחרים של צביונים שנחשבו בעבר לסירוגין כתת-מין שלו הם צביון הארווי וצביון ווינס.
מלבד מינים אלו יש צביונים נוספים הדומים לו מאוד - ביניהם צביון אדום, צביון חום וצביון אוגילבי.
עם זאת ניתן לזהותו ביתר קלות מהשאר בשל המאפיין הייחודי שלו כדלקמן.
שמו המדעי נגזר מיוונית כדלהלן: kephale = ראש, "lophus" = פסגה; - מתייחס לציצית השערות המדובללת במצח.
"callipygus" = עכוז יפה, ומתייחס לצבע פרוותו הבולט בחלק האחורי של גופו.
צביון פיטרס הוא המין הרביעי בגודלו בתת-המשפחה לצד הצביון החום.
צביון פיטרס מתאפיין כקרוביו בזוג קרני-חרוט פשוטות ובינוניות באורכן, המזכירות את קרני האוריבי.
הקרן צומחת לכיוון מעלה באלכסון ומתעגלת מעט לאחור, ולעיתים ישרה בבסיסה ואז מתעקמת בחדות לאחור.
מיקום הקרניים הוא במרכז המצח - רחוק מן העיניים וסמוך לאוזניים.
הרווח בין הקרניים משתנה בין צר לרחב, לעיתים זהה לחלוטין בין הבסיס לקצוות ולעיתים מתרחב מעט כאשר הקרניים נוטות לצדדים.
הקרניים עבות למדי לכל אורכם ובייחוד בבסיס, והן מסתיימות בשפיץ חד וצר.
בבסיס יש מספר גדול יחסית של טבעות (בסביבות 5–8) אם כי אין זה נדיר שהן נעדרות, ושאר הקרן חלקה לגמרי.
צבע הקרניים הוא שחור כחלחל, חלודה כהה\בהיר, אפרפר כהה\בהיר.
אף על פי שלשני המינים יש קרניים הן משמשות כסימן זיהוי בולט ביניהם - לזכרים קרניים גדולות, ארוכות ועבות משמעותית משל הנקבות.
הפרווה של צביון פיטרס קצרצרה וחלקה ומורכבת משערות זיפיות וצפופות באזור האחורי, ודלילות יותר באזור הקדמי והצוואר.
הפרווה גם עבה יותר באזור האחורי ומשפיעה על גוני הפרווה.
צבע הפרווה באופן כללי חום צהבהב-אדמדם, הנוטה להיות חיוור ובהיר יותר בפלג הקדמי ובצוואר, וכהה ובוהק בפלג האחורי ובגב בשל עובי הפרווה.
עם זאת הצבע אינו קבוע, ומעבר לכך שהוא עליל להיות אחיד בכל הגוף, הוא עלול להשתנות לזהבהב חיוור, אדמוני עמוק, ערמוני, קפה, ואפלו חום כהה.
לפרטים מסוימים הרגליים הקדמיות, הכתפיים, הצוואר והמצח עלולים להתכהות מן הרגיל.
הגחון חיוור יותר משאר הגוף (אם כי הוא אינו לבנבן), וישנם מקרים רבים בו הוא שחור או חום כהה לגמרי.
המאפיין הבולט ביותר של צביון פיטרס שגם היה הגורם העיקרי לסיווגו כמין נפרד, היא שלאורך הגב יש לו פס שחור דק שמתרחב בהדרגה בצורת משולש על כל פלג הגוף האחורי (כולל העכוז, הזנב והירכיים), ונראה כמעין "גלימה".
למרות שהמשולש השחור מתפרש רק על הרגליי האחוריות, גם הרגליים הקדמיות נוטות לרוב להיות כהות.
עם כל זאת, בשעת מנוסה או בצפייה מרחוק עדיין קשה מאוד להבדיל בינו לבין מינים אחרים כצביון אדום וכצביון חום.
הזנב כאמור שחרחר בצידו העליון אך לבנבן בצידו התחתון.
צבע ראשו של צביון פיטרס משתנה בהתאם לצבע הגוף, ולרוב הוא נע בין אדמדם בהיר ודהוי עד לצהבהב.
סימוני הפנים של מין זה מועטים למדי: המצח בצבע אדמדם כהה\בהיר כתמתם או ערמוני, ובמרכזו ציצת שיער בצבע זהה למצח.
לעיתים היא דלילה ביותר ולעיתים סבוכה ומדובללת עד כדי כך שמכסה את מרבית הקרניים.
במקרים בהם היא נעדרת לחלוטין יש במקומה משטח קטן של שיער סבוך על המצח בדומה לאיילנד מצוי.
החרטום וסביב האף נוטים להתכהות לשחרחר דהוי.
ישנם שני כתמים לבנבנים קטנטנים בקוטר של סנטימטר, הנמצאים מתחת ומאחורי כל אוזן.
אזורים נוספים שעלולים להיות בהירים הם סביב השפתיים או הסנטר.
מעבר לכך אין סימונים בולטים והפנים כאמור עלולות להיות בהירות או כהות מן הרגיל.
האוזניים מתחלקות בין חום אפרפר\שחרחר בצד החיצוני, לחום דהוי בצד הפנימי כשהקצוות יהיו לבנבנות.
מבנה גופו של צביון פיטרס קומפקטי בכללי אך גדול יחסית למינים אחרים, ויש לו צוואר קצר ורחב עם מאורך וצר.
רגליו קצרות ודקיקות, והאחוריות ארוכות במעט מהקדמיות ומשוות לו מראה שפוף.
גבו עגלגל, חרטומו משולש ואוזניו עגלגלות ורחבות.
הזנב קצר ודקיק בתחילתו, ומסתיים בציצת שיער עגלגלה.
עצמות המצח של צביון פטרס עבות מאוד לעומת שאר הצביונים - עד 18 מילימטר, והן בולטות על רקע הפנים.
חריצי בלוטות הריח אינם בולטים אצל מין זה משום שצבעם זהה לצבע הפנים.
עיניו ואפו גדולים ושחורים, לועו רחב ומחודד, ופרסותיו קצרות וחדות.
ההבדל בין הזכרים לנקבות נמוך למדי, ומתבטא בכך שלזכרים קרניים ארוכות יותר והם שוקלים פחות מהנקבות.
מידות הגוף של צביון פיטרס:
אורך קרני הנקבה: 5-4 ס"מ.
בשל היותו חלק מקבוצת ה"צביונים האדומים", ישנם מינים רבים הדומים לו.
להלן העיקריים שבהם החופפים לו בתפוצה: הצביון החום הוא בעל דמיון גדול לצביון פיטרס בפרווה ובמידות הגוף, אך ניתן להבדיל ביניהם בכך שהלה בעל פס שחור עבה יותר לאורך הגב שמסתיים בזנב, ויש לו לוע רחב יותר.
צביון לבן-רגליים (לשעבר תת-מין של צביון אוגילבי) נבדל ממנו הן בכך שיש לו פס שחור צר לאורך הגב בלבד, וברגליו הלבנות והבולטות.
לצביון לבן-גחון יש גם פס צר שמתרחב מעט באזור האחורי, אך הוא לא מתפשט לעכוז.
הוא נבדל גם בבטנו הלבנה ופרווה בהירה יותר.
לצביון שחור-חזית יש כתם שחור בולט בחרטום, רגליים שחורות, פרווה כתומה-אדומה בוהקת יותר ואין ואין לו פס שחור בגב.
גם לצביון ווינס אין פס שחור בגב, ופרווה חיוורת יותר בצבע צהבהב וחאקי.
צביון פיטרס אנדמי לאזור המערבי של מרכז אפריקה - מחופי האוקיינוס האטלנטי ועד לנהר קונגו.
תפוצתו משתרעת על פני מרבית גינאה המשוונית וגבון, צפון ודרום קונגו, ודרום קמרון והרפובליקה המרכז אפריקאית.
בית גידולו של צביון פיטרס הוא בעיקר בגוש יערות הגשם המשווניים והלחים של מערב-מרכז אפריקה.
יערות שפלה הם בית הגידול המועדף ביותר, אך הוא נפוץ גם ביערות ראשיים ומשניים, יערות הרריים בגבהים של עד 1,000 מטר מעל פני הים, וכמעט בכל מקום שבו יהיה לו סבך גבוה וצפוף למסתור.
הוא נמנע לרוב מאגני ניקוז של נהרות ומיערות עם הפרעה אנושית, אך הוא נמצא לעיתים קרובות ביערות שהתחדשו בעקבות כריתה.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו 30 מעלות לאורך השנה, וכמות המשקעים הממוצעת היא 3,000-1,000 מילימטר לשנה.
צביון פיטרס הוא בעל חיים פעיל יום המבלה את מרבית זמנו בתוך היער; הוא נצפה לעיתים קרובות בסתיו באזורים ללא צמחייה בחיפוש אחר מזון כפירות ועלים, ותמיד יימלט לאזור של סבך צפוף כאשר ירגיש מאוים.
את הלילה הוא מבלה באזורי מנוחה שנוטים להיות ממוקמים באזורי סבך דלילים יותר.
בשל כך, למרות שהוא חופף לצביון חום ברוב התפוצה הוא אינו מתחרה איתו כלל על מזון, משום שהלה פעיל לילה.
צביון פיטרס הוא אמנם בעל חיים סוליטרי הפעיל בבדידות כיתר מיני הצביונים, אך למרות זאת באופן יוצא דופן מרובם יש לו מערכת חברתית פעילה יותר המתבטאת בכך שהם מנהלים מעין חיים פוליגמיים (הזכר נמצא בקשר עם מספר נקבות), וצפייה בזוגות של צביונים ביער נפוצה יותר.
נקבות בוגרות נמצאות רוב הזמן בשטחי פעילות קבועים בגודל של 40 דונם המכונים "שטחים ביתיים", וסביר להניח שהשטח חופף לשטחם של מספר נקבות אחרות.
הזכרים הם ככל הנראה טריטוריאליים ומסמנים את העצים והשיחים בשטחם על ידי שפשוף בלוטות הריח שבצידי העיניים, אם כי לא ידוע מה גודל השטח שהם תופסים.
צביוני פיטרס יכולים לחיות בצפיפות אוכלוסייה גבוהה - 15-4 פרטים לקמ"ר, אם כי במקומות רבים צפיפות האוכלוסייה הממוצעת עלולה להיות נמוכה למדי ובסביבות 0.6 פרטים לקמ"ר.
הצפיפות למשל גבוהה יותר בגבון ובגינאה לעומת הרפובליקה המרכז אפריקאית.
כל הטורפים הגדולים והבינונים במרכז אפריקה הם אויבים של מין זה.
במיוחד הנמר האפריקני ופיתון הסלעים, וכן חתול זהוב אפריקני, זבד אפריקאי ומנדריל.
על מנת להגן על עצמו מטריפה צביון פיטרס יברח במהירות לאזורים בעלי צמחייה סבוכה וצפופה המקשה על טורפים לדלוק אחריו, בעוד שהוא ינוע שם בקלות בזכות מבנה גופו המקושת, והרגל ה"צלילה" שלו לתוך השיחים.
פריטי מזון שונים הנאכלים על ידי צביון פיטרס.
בתור מין המוגבל ליערות טרופיים, צביון פיטרס הוא אחד ממיני הצביונים שתזותם מורכבת כמעט לחלוטין מפירות, אשר במקרים רבים נאספים על ידו מרצפת היער לאחר שהופלו מהעצים על ידי קופים וציפורים.
בשני מחקרים שונים מ-1984 ומ-1989 המבוססים על ניתוח תוכן קיבתו של המין, נמצא שהפירות מהווים בין 89-82% מהתזונה.
העלים הם הרכיב התזונתי השני בחשיבותו ומהווים בין 7.9% ל-10.0% מהתזונה, ולאחריהם בהפרש לא גדול השיחים והגבעולים המהווים כ-6.2% מהתזונה.
פרחים, פטריות, ומזון מהחי (בעיקר חרקים), נמצאו בתדירות פחותה ביותר (בפחות מ-50% מהצביונים שנבדקו), והם מהווים ככל הנראה רק 1% מהתזונה.
בכל אחד ממחקרי התזונה שנעשו בעבר תמיד נמצאו בקיבתם של צביונים אלו פירות ועלים, ואילו שאר רכיבי התזונה השתנו מפרט לפרט.
מלבד חרקים צביון פיטרס צד חולייתנים קטנים לעיתים רחוקות יותר, וברפובליקה המרכז אפריקאית נצפה פרט ממין זה שצד אפרוח של ברווז מהמין ברווז הארטלאוב (Pteronetta hartlaubii).
צביוני פיטרס צעירים ניזונים באופן פחות יותר מפירות מאשר הבוגרים - כ-50% מהתזונה הכוללת, והם ניזונים בצורה משמעותית יותר מעלים - בסביבות 37% מהתזונה.
הגבעולים מהווים אצלם 9.8% מהתזונה, ופטריות כ-12%.
הן אצל הבוגרים והן אצל הצעירים יש שינוי בצריכת מזון בין העונות: גידול משמעותי יותר של צריכת עלים בעיקר במהלך עונת הגשמים הקצרה של חודשי מרץ עד מאי, ובמקביל ישנה ירידה בכמות הפירות הנאכלת באותו זמן.
צביון פיטרס פחות בררן ממינים אחרים באכילת פירות, אך לרוב יש גודל קבוע לסוגי הפירות שהוא אוכל: 26%-40 מהפירות הנצרכים הם בקוטר של 0.2-0.1 ס"מ, ובסביבות 77-60% הם בקוטר של 3.0-1.5 ס"מ.
בקיבות מסוימות של צביונים אלו נמצאו שרידים של כ-55 מיני פירות מזוהים, ובממוצע לפחות 8.5 מיני פירות שונים בכל קיבה שנבדקה.
מיני הפירות המועדפים הם: האקסלופיה (מהאנונאים), הקילינדרוף (מההרדופיים), הקאנריום האפריקאי (מהדגניים) קליינדדוקסה גבונית (מהמלפיגאים), הקואלוקריום, הילומבה והסטאודטיה (ממשפחת מיריסטיסאה - בבעלי פרחים).
צביוני פיטרס יכולים להתרבות לאורך כל השנה - ללא עונת רבייה מוגדרת, אך מכיוון שיש שיאים של לידות בגבון בחודשי מאי, יוני ודצמבר, זה מצביע על כך ששיא הרבייה מתבצע בחודשים מסוימים.
בדרך כלל בחודשי הלידות הכמות והאיכות של הפירות הנצרכים על ידי מין זה גבוהים מן הרגיל, בדומה לאנטילופות רבות הממליטות בחודשי שפע של מזון.
על פי תצפיות החוקרים מעריכים שתקופת ההריון של המין היא כ-240 ימים - זהה לצביון החום החי אף הוא באזור זה.
הצביונית ממליטה עופר יחידי החבוי בשבועות הראשונים בצמחייה הסבוכה, כשהיא מגיעה מספר פעמים ביום להניקו.
משקל העופר בשעת הלידה 3.0-2.7 ק"ג, גדול במקצת מעופרים של מינים כצביון שחור או צביון ווינס.
העופר נולד בצבע חום כהה ברוב הגוף - כהה יותר מצבע הבוגרים, וכבר אז יש לו פס שחרחר בגב המתרחב באזור האחורי; צבע ראשו וצווארו חיוור יותר משל הבוגרים, וציצת השיער שבמצח בצבע אדמוני בוהק.
גיל הגמילה של העופר לא ידוע, אך סביר להניח שהוא בסביבות 4 חודשים.
כמו כן גיל הבגרות הוא כנראה 12–18 חודשים כאצל מינים אחרים.
צביון פיטרס מסווג על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), בשל היותו עדיין נפוץ במספרים גדולים לאורך הטווח ההיסטורי שלו.
עם זאת, עלייה בלחץ הציד אשר לעיתים קרובות משולב בהתיישבות אנושית בתוך היער מצביעה על כך שמין זה עלול בסופו של דבר להיעלם מחלקים גדולים מתפוצתו המקורית.
האיום העיקרי עליו כיום הוא אובדן בית גידול הנעשה על ידי כריתת עצים, התיישבות אנושית והרחבת החקלאות לתוך שטחי היער, וציד לבשר הנעשה בעיקר על ידי תפיסתו במלכודות הפרוסות ביער.
בגבון למשל הוא המין השלישי הנפוץ ביותר בשוקי הבשר, וברפובליקה המרכז אפריקאית הוא מהווה 29% מכלל בעלי החיים הנתפסים במלכודות ביער.
איום המלכודות נחשב אחד מהאיומים החמורים על המין, מכיוון שהמלכודת נפרשת לעיתים קרובות בעומק היער במקום בו הצביונים מרגישים בטוחים יותר, בניגוד למשל לציד רגיל שבו הצביון יכול לזהות את הצייד מרחוק ולהימלט מהאזור.
במקומות שבהם יש לחץ ציד והפרעה אנושית גבוהה האוכלוסיות של המין יורדות במספריהם במהירות לרמות נמוכות מאוד.
צביון פיטרס מצוי באוכלוסיות יציבות במספר אזורים מוגנים כגון: שמורת החי דג'ה והפארק הלאומי לובאקה (קמרון), הסנגהה התלת-לאומי והפארק הלאומי באנגסו (הרפובליקה המרכז אפריקאית), הפארק הלאומי מונטה-אלן (גינאה המשוונית), הפארק הלאומי לופה הפארק הלאומי מינקאבה (גבון), והפארק הלאומי נדוקי-נואבאלה, הפארק הלאומי אודזאלה ואגם טאלה-יקואלה (קונגו).
אומדן האוכלוסייה העולמי של צביוני פיטרס הוערך בשנת 1999 בכ-382,000 פרטים.
צביון שחור-חזית (שם מדעי: Cephalophus nigrifrons) הוא מין של אנטילופה קטנה יחסית בתת-משפחת הצביונים החי במרכז אפריקה.
הוא תואר מדעית לראשונה כמין נפרד בשנת 1871 על ידי ג'ון אדוארד גריי.
לצביון זה תת-מין אחד שמסווג כיום יותר ויותר כמין נפרד תחת השם צביון רובנזורי (Cephalophus rubidus).
לצביון שחור-חזית יש דמיון רב עם מספר מיני צביונים - בייחוד לצביון אדום, צביון חום וצביון הארווי, והוא חופף עם חלק מהם.
שמו המדעי נגזר מיוונית כדלהלן: kephale = ראש, "lophus" = פסגה; - מתייחס לציץ השערות שמזדקר במצח.
"nigrifrons" = שחור-חזית, ומתייחס לחזית השחורה של פניו המאפשרת לזהותו בקלות יחסית מרוב הצביונים.
לצביון שחור-חזית זוג קרניים קצרות יחסית, אם כי בניגוד לצביונים רבים הן נראות בבירור על הראש ואינן מוסתרות בציצת השיער שבמצח.
מבנה הקרניים פשוט למדי: הקרן צומחת בצורה ישרה לכיוון מעלה באלכסון, ולעיתים תקבל זווית מועטה לאחור, או שתצא מהראש לצדדים בצורת "V".
מיקום הקרניים הוא בחלק העליון של המצח, סמוך ממש לאזניים ורחוק מן העיניים.
המרווח בין הקרניים בבסיס נמוך יחסית, והן עשויות להתרחק אחת מהשנייה ככל שהן גדלות - תלוי באופן הצמיחה.
הקרניים דקיקות למדי בדומה לרוב הצביונים, אך למרות זאת יש הבדל ניכר בעובי בין הבסיס לקצוות; הקרניים מסתיימות בשפיץ חד.
על הבסיס יש כ-5 טבעות קטנטנות ושאר הקרן חלקה לגמרי.
הצבע הוא אפרפר, חלודה או שחרחר.
אין הבדל בולט בין קרני הזכרים לנקבות אף על פי שהן ארוכות במעט לזכרים.
הפרווה של צביון שחור-חזית קצרה, מבריקה ומחוספסת, והיא מורכבת משערות גסות וצפופות.
צבע הפרווה הכללי משתנה בין חום אדמוני או חום קפה, לכתום זהוב בוהק ולעיתים אפילו אדום-בורדו.
לרוב אזור הגב, הכתפיים, הצלעות, העורף ופלג הגוף האחורי נוטים לאדמדם כהה לעומת המותניים, הגחון והגרון שנוטים לכתמתם-צהבהב.
הגפיים והירכיים הופכים בהדרגה מאדמדם לחום כהה, והרגליים בצבע שחור פחם לגמרי מלבד בית השחי והמפשעה שנשארים בצבע כתמתם-צהבהב.
העורף עשוי להתכהות לאפרפר או שחרחר בדומה לצביון נטאל.
הזנב בצבע אדמדם-כתמתם כהה, והוא הופך לשחרחר ושעיר בהדרגה עד שמסתיים בציצת שיער עגלגלה ושחורה; בתחתית הזנב יש גוון לבנבן-אפרפר.
למין זה אין פס שחור על הגב.
תת-המין צביון רובנזורי נבדל ומוכר בכך שגחונו בצבע לבנבן ופרוותו עבה יותר.
צבע ראשו של צביון שחור-חזית אדמדם-כתמתם או צהבהב בהיר בהתאם לצבע הגרון, ואזור הלחיים עשוי להיות צהבהב קרמי או אפרפר דהוי.
המאפיין הבולט העיקרי של מין זה הוא הכתם השחור שבחזית בפנים המקנה לו את שמו, המשתרע לאורך החרטום - ממרכז המצח עד לאף - ומאפשר לזהותו בקלות ממיני צביונים אדומים אחרים.
בצידי המצח מעל העיניים, הפרווה הכתמתמה של הראש בוהקת יותר, ומובלטת על ידי עצמות המצח הבולטות.
את העיניים מקיפה טבעת שחרחרה דהויה.
שפתו העליונה של הצביון לבנבנה בניגוד לשפתו התחתונה השחרחרה.
הסנטר בצבע לבנבן או צהבהב קרמי בהיר, ובין העיניים לאף יש בלוטות ריח גדולות עם חריץ שחור.
ציצת השיער של צביון שחור-חזית קצרצרה מאוד ולעיתים אף נעדרת, והיא שחורה במרכזה וכתמתמה בצדדיה.
סביב בסיס האוזניים השערות בצבע לבנבן קרמי או אפרפר, והאוזניים עצמן מתחלקות בין הצד החיצוני שצבעו הוא כתמתם בהיר בחלק התחתון ושחרחר בחלק העליון, לבין הצד הפנימי שצבעו וורדרד עם כתמים שחורים ולבנים.
מבנה גופו של צביון שחור-חזית ארוך ועגלגל, ויש לו צוואר דק וקצר עם ראש מוארך.
רגליו ארוכות ודקיקות יחסית, והאחוריות ארוכות מהקדמיות.
יש לו פרסות ארוכות וצרות המאפשרות לו להיות מותאם היטב לבתי גידול ביצתיים.
זנבו קצרצר ודקיק ואוזניו עגולות ורחבות.
כיתר הצביונים יש לו בליטות בלחיים שעליהן נמצאים החריצים השחורים, עיניים ואף גדולים ושחורים, ועצמות מצח בולטות המתרחבות גם לכיוון החוטם ומשוות לו מראה של גבות.
אזור העין בולט מעט ובצדדיו יש שקעים קטנים.
הדו-צורתיות זוויגית נמוכה ביותר אצל מין זה, ומלבד אי אלו הבדלים קלים בממדי הגוף ובאורך הקרניים הזכרים והנקבות זהים לחלוטין.
מידות הגוף של צביון שחור-חזית:
צביון הארווי דומה ביותר לצביון שחור-חזית ולמעשה הזיהוי ביניהם קשה ביותר וכמעט בלתי אפשרי.
עם זאת, ישנם מספר הבדלים לא בולטים, המאפשרים לעיתים זיהוי וודאי בין השניים: לצביון הארווי לרוב צבע פרווה בהיר יותר ופחות מבריק ובוהק, הכתם השחור שבפניו בצבע דהוי יותר לעיתים קרובות, ופעמים שהמצח והחרטום השחורים מופרדים ביניהם על ידי רצועת שיער אדמונית.
אמנם הרגליים שלו שחורות, אך ברוב הפרטים צבעם נוטה לחום דהוי, או שהן אדמדמות-צהבהבות לגמרי כשאר הגוף.
הפרסות שלו אינן צרות וארוכות, והוא נוטה לחיות יותר בסוואנות.
צביון אדום דומה למדי למין, אך יש לו פס שחור או כתם לא מוגדר על הגב שלעיתים מתפשט גם לגפיים.
צביון חום דומה מאוד לצביון שחור-חזית, אך נבדל בכך שיש לו פס עבה ורחב מהחרטום עד לזנב, והוא גדול ורחב יותר.
צביון לבן-גחון בעל פרווה בהירה יותר, יש לו פס שחור דק על הגב שמתרחב בעוקץ הזנב, והוא בעל גחון לבן ובולט; חסר כתם שחור בחרטום.
צביון ווינס בעל פרווה צהבהבה קרמית, עם רגליים כהות בדומה לצביון שחור-חזית, אך אין לו כתם שחור במצח ובחרטום.
צביון שחור-חזית נפוץ במרכז אפריקה.
הטווח העיקרי של תפוצתו משתרע על כ-3 רבעים משטחה של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, מרבית קונגו, גבון, גינאה המשוונית (החלק היבשתי), צפון אנגולה, דרום קמרון והרפובליקה המרכז אפריקאית, ויש לו אוכלוסיות מבודדות גם במערב קמרון, דרום ניגריה (דלתת הניז'ר), מרכז קניה (הר אלגון והר קניה), ומזרח ומערב אוגנדה.
האוכלוסייה המבודדת במערב רואנדה ובורונדי שייכת לתת-המין צביון רובנזורי הנחשב כאמור כמין בפני עצמו.
בית הגידול של צביון שחור-חזית הוא מספר סוגי יערות טרופיים כ-יערות משווניים, יערות שפלה, יערות מוצפים עונתית עם קרקע בוצית ורווית מים, יערות הרריים בגבהים של 3,500-2,400 מטר מעל פני הים, יערות במבוק, אזורי ביצות, ולאורך נחלים ואגני ניקוז של נהרות הקונגו האובנגי, הניז'ר, הלולבה, הארובימי, האוגובה, והסנגהה.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו 20–30 מעלות לאורך השנה, וכמות המשקעים הממוצעת גבוהה מאוד ונעה בין 1,000 ל-10,000 מילימטר לשנה.
צביון שחור-חזית הוא בעל חיים ביישן וזהיר שפעיל הן בשעות היום והן בשעות הלילה.
בשעות החמות של היום הוא מבלה באזורי שנה קבועים המרוחקים מאזורי האכלה ונמצאים בליבת האזור הסבוך.
הוא חי בעיקר בבדידות או בזוגות מונגומים.
המינים טריטוריאליים ויסמנו את שטחם על ידי הפרשות מבלוטות הריח שבלסת.
צביון זה כקרוביו מסתמך על ההסוואה שלו ברגע שמבחין בטורף, ויקפא על מקומו למשך זמן.
במקרים שבהם זוהה למרות זאת או נרדף הוא "צולל" במהירות לתוך הסבך הצפוף תוך כדי השמעת שריקת אזהרה.
טורפו העיקרי הוא הנמר, וכנראה גם מנדריל, שימפנזה, זבד אפריקאי, חתול זהוב אפריקני, פיתון סלעים אפריקני וטורפים בינוניים וקטנים נוספים.
במהלך החיפוש אחר מזון הצביון חולף על פני שבילים קבועים שאותם פילס לעצמו בצמחייה הסבוכה.
תזונתו מבוססת על פירות, עלים, עשבי תיבול, זרעים וצמחייה ירוקה אחרת, וככל הנראה בדומה לקרוביו הוא גם ניזון מחולייתנים קטנים מדי פעם.
אין מידע על מערכת הרבייה ומחזור החיים של המין, אך היא כנראה דומה למינים אחרים: רבייה מתרחשת לאורך השנה ללא עונה קבועה, ולאחר תקופת הריון של כ-7 חודשים נולד עופר יחיד המוסתר בסבך בשבועיים הראשונים לחייו.
הוא נגמל בסביבות 3–5 חודשים ומגיע לבגרות לאחר שנה לנקבה ושנה וחצי לזכר.
לא ידוע מה תוחלת החיים הממוצעת של מין זה בטבע, וייתכן שהיא בסביבות 9–13 שנים.
בשבי תועד פרט שחי עד גיל 20.
צביון שחור-חזית מסווג על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), בשל היותו נפוץ עדיין באופן סביר עם מספרי אוכלוסייה גדולים למדי.
עם זאת, באזורים רבים ביער המשווני האוכלוסיות שלו ימשיכו לרדת בהדרגה בשל גידול באוכלוסייה האנושית ובציד לבשר.
אם המגמות הנוכחיות ימשכו, צביון זה עשוי בסופו של דבר להיעלם מחלקים גדולים מהטווח הנוכחי שלו ויהיה מרותק רק לאזורים מבודדים של יער אשר מוגנים ביעילות מציד ופעילות אנושית.
למרות זאת שיעורי הירידה עדיין אינם מתקרבים לקריטריונים של קטגורית השימור "קרוב לסיכון" (NT).
תת-המין צביון רובנזורי מסווג במצב השימור "סכנת הכחדה" (EN).
בדומה לצביוני יער אחרים, ההפצה והמספרים של מין זה צומצמו במידה ניכרת באזורים עם התיישבות אנושית צפופה על ידי ציד אינטנסיבי לבשר, אך הוא עדיין שורד במספרים גדולים באזורים שבהם רמת הפעילות האנושית נמוכה - לרוב באזורים מבודדים הקשים לגישה.
אף על פי שהתפוצה העיקרית של צביון רוונזורי היא באזורים הררים מוגנים ברכס רוונזורי, תת-מין זה סובל במידה מסוימת ממלכודות הנפרשות בתחומי הפארק ומאובדן בית גידול בחלקים הנמוכים של הרכס.
במרבית התחומים האלה האוכלוסיות יציבות למדי.
חלק נכבד של תפוצת צביון רובנזורי מצויה בתחומי הפארק הלאומי רוונזורי.
אומדן האוכלוסייה העולמית לצביונים שחורי-חזית הוא כ-300,000 פרטים.
צביון שחור (שם מדעי: Cephalophus niger), הוא מין אנטילופה קטנה יחסית בתת-משפחת הצביונים החי במערב אפריקה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1846 על ידי הזואולוג ג'ון אדוארד גריי.
שמו המדעי של צביון זה נגזר מיוונית כדלהלן: kephale = ראש, "lophus" = פסגה; - מתייחס לציצת השיער הבולטת שבראש.
"niger" = שחור, ומתייחס לצבע פרוותו.
יש לו מספר שמות מקומיים כ"דויאיה", "אוויו", "קוטו" "קומה", "ג'יאמי" ו"צבי שחור".
בשל תפוצתו במערב אפריקה הנחשבת למרכז הצביונים ביבשת, הצביון השחור חופף עם מינים רבים של צביונים, ביניהם: צביון שחור-חזית, צביון חום, צביון אדום, צביון צהוב-גב, צביון ז'נטינק וצביון אוגילבי.
צביון שחור מתאפיין בזוג קרניים קצרות למדי, והן עבות במעט מרוב קרני המינים הקטנים.
המבנה שלהם אופייני לשאר: הקרן צומחת לכיוון מעלה באלכסון ומתעגלת לאחור בצורה עדינה.
הקרניים צומחות במרכז המצח, והן צמודות כל כך לאוזניים עד שהן נוגעות בהם.
בין הקרניים יש רווח קטן למדי בבסיס, והיא אינו משתנה בין הבסיס לקצוות.
הקרניים כאמור עבות למדי, והן הופכות לצרות יותר ויותר עד שמסתיימות בשפיץ חד או מעוגל.
הקרניים חרושות בבסיסן בחריצים או טבעות קטנטנות, ולעיתים הקרן כולה תהיה חלקה לגמרי.
צבע הקרניים הוא שחור כחלחל, אפור כהה ואפור בהיר, והשפיצים עשוים להיות כהים יותר.
לשני המינים יש קרניים אך ההבדל ביניהן בולט: לזכרים הן ארוכות כמעט פי 3 ועבות יותר, בעוד שלנקבות הן קצרות ודקיקות ולרוב גם אינן נראות כלל כיון שמחופות בציצת השיער שבמצח.
הפרווה של הצביון השחור קצרה ורכה, ומורכבת משערות זיפיות וצפופות.
היא עבה במיוחד בפלג הגוף האחורי ובחלקים העליונים של הרגליים, וארוכה יחסית לרוב הצביונים.
צבע הפרווה הכללי הוא שחור מבריק - פחם, בניגוד לצבע האדמדם הבהיר של מיני צביונים רבים.
הפרווה עשויה להיות גם עם גוונים של שחור כחלחל (פלג הגוף האחורי) או שחור כסוף (מעל הרגליים), ולרוב בפלג הגוף הקדמי יש שילוב של שערות שחורות וחומות.
הצוואר משתנה משחרחר דהוי לאפרפר, חום דהוי או צהבהב - מושפע לרוב מצבעו של הראש, ופעמים רבות יש שלוב של שערות מכל הצבעים הנזכרים.
לעיתים בחזה יש כתם בצבע כתמתם חלוד.
הרגליים בצבע שחור מבריק ובניגוד לאנטילופות רבות גם צדדיהם הפנימיים שחורים לגמרי.
בדומה לכך גם המותניים הגחון והעכוז שחורים ברובם, ולעיתים נבדלים בכך שיש להם גוון בהיר מעט.
הברכיים שמשתפשפות והופכות לאפרפרות בשל הרביצה הממושכת - בולטות על רקע הצבע השחור של הרגליים.
הזנב שחור מבריק ברובו ומסתיים בציצת שיער קצרצרה ומדובללת בצבע לבן-אפרפר, הבולטת מאוד על רקע הזנב והגוף השחורים.
הפרסות קצרות בצבע שחרחר או אפרפר.
צבע ראשו של הצביון השחור רבגוני למדי בניגוד חד לגופו, ומתחלק בין אדמדם\צהבהב\כתמתם קרם\אפרפר\חום ורדרד\חולי - באזור הלחיים צדדי החרטום וסמוך לאוזניים, לבין חום אדמדם-כתמתם כהה או ערמוני באזור המצח.
במרכז המצח האדמוני ישנו כתם שחור ועבה.
ציצת השיער האופיינית לצביונים גדולה ורחבה למדי אצל הצביון השחור, עד כדי כך שהיא מכסה לעיתים את כל הקרניים; בדומה למצח צבעה הוא חום אדמדם-כתמתם כהה עד ערמוני.
העצמות הבולטות מעל העיניים נותנות לצביון מראה כאילו הוא בעל "גבות", ובמיוחד בשל צבעם הכתמתם-צהבהב בהיר.
סביב האף והשפה התחתונה יש לרוב כתם בצבע שחור חזק עד דהוי, ומהם נמשך פס שחרחר בלתי מוגדר לאורך החרטום.
השפה העליונה בצבע לבנבן-צהבהב קרם בניגוד חד לשפה התחתונה, וצומחים עליה זיפים לבנים קצרצרים.
סביב הסנטר והחלק העליון של הגרון יש כתם לבן דמוי "סינר".
סביב העיניים יש לרוב טבעות שחרחרות, ובין העיניים ללוע יש בליטות עגלגלות עם חריצים שחורים שעל ידם הצביון מסמן את שטחו.
צבע האוזניים בצד האחורי הוא אדמדם\צהבהב בחלק התחתון ושחרחר בחלק העליון, בעוד שבצד הפנימי יש שילוב של שחרחר, לבנבן וורדרד.
מבנה גופו של הצביון השחור קומפקטי באופן כללי, ויש לו צוואר קצר ועבה התומך בראש גדול, מוארך ומשולש.
רגליו מוצקות וקצרות למדי, ובדומה לצביונים אחרים - הרגליים האחוריות ארוכות יותר מהקדמיות.
גבו מקושת ועגלגל, ובשילוב עם הרגליים הקדמיות הקצרות משווה לו מראה שפוף.
עיניו גדולות וצהבהבות ובעלות אישונים רחבים, ואפו גדול ושחור בעל נחיריים רחבים כשל בקר.
בצדדי הפנים - מבסיס האוזניים עד לחוטם - יש שקע רחב אלכסוני הנתחם על ידי עצמות הלסת הבולטות מלמטה, בליטה מתחת לעין, ועצמות ה"גבות" הבולטות מלמעלה.
בניגוד חד לכך יש במרכז השקע בלוטה עגלגה שמשמשת כאמור כבלוטת ריח.
מכיוון שהעיניים ממוקמות בין עצמות ה"גבות" לבליטה שמתחת להם זה נותן להם מראה כאילו הן שקועות בחוריהן אף שבפועל אין זה כך.
זנבו קצרצר, דקיק וחסר ציצת שיער עגלגלה בניגוד למינים אחרים, ופרסותיו קצרות ומחודדות.
ההבדל בין הזכרים לנקבות מתבטא בכך שלזכר קרניים ארוכות יותר, ואילו הנקבות גדולות מהם במידות גוף ובעיקר במשקל.
מידות הגוף של צביון שחור:
מונטיאק שחור (Muntiacus crinifrons) - מין במשפחת האייליים בעל דמיון יוצא מן הכלל לצביון השחור.
גם לו פרווה שחורה ברוב הגוף, זנב לבנבן, פנים בהירות יותר עם ציצת שערות אדמדמה-כתמתמה.
ההבדלים העיקריים ביניהם: קרני המונטיאק השחור מורכבות למעשה מעצם ארוכה ובולטת המחופה בשיער, והקרן האמיתית מסתכמת בשפיץ קטן הצומח על העצם.
למונטיאק השחור יש חריץ בולט בצורת V על המצח.
הוא בעל ניבים ופרסותיו ארוכות יותר.
בלוטות הריח שלו צמודות לעין.
המונטיאק השחור ממלא ביער תפקיד אקולוגי דומה לצביון וכמוהו גם הוא נוטה לחיות באזורים סבוכים.
המונטיאק השחור נפוץ בסין העממית.
חדף פיל אדום ראש (Rhynchocyon petersi) - מין אוכל חרקים זעיר בסדרת חדפי הפיל, ובעל דמיון רב בצבעי הפרווה לשני הפרסתנים הנזכרים.
גם לו יש פרווה שחורה מבריקה (לעיתים עם גוון כחלחל), וצוואר וראש אדמדמים.
אזור הפנים בצבע כתמתם והוא בעל עיגולים לבנים סביב העיניים.
מעבר לכך אין שום דמיון לשניים האחרים: הוא קטנטן ביותר, יש לו זנב ארוך ורגליים ואוזניים קצרצרות.
התכונה הבולטת שלו היא חרטום ארוך מאוד שמזכיר את חדק הפיל.
הצביון השחור נפוץ במערב אפריקה.
תפוצתו משתרעת על פני דרום מערב ניגריה, דרום טוגו, דרום ומרכז גאנה וחוף השנהב, מרבית ליבריה וסיירה לאון ודרום מזרח ומערב גינאה.
סביר להניח שהוא נמצא גם בדרום בנין בהתחשב בכך שהוא נמצא הן בניגריה והן בטוגו, אך אין תצפיות מאושרות במדינה זאת.
הנוכחות שלו לא מאומתת בבורקינה פאסו.
בית הגידול של הצביון השחור הוא בעיקר יערות גשם טרופיים של גוש "יער גינאה" בשפלה של מערב אפריקה, כולל יערות ראשוניים ושוליהם, יערות דלילים, יערות-סבך, אגני ניקוז של נהרות כוולטה והניז'ר, וכתמי יערות נשירים בתוך סוואנות.
מבחינה אקולוגית צביון שחור דומה למדי לצביון מקסוול החופף איתו בכל טווח התפוצה, והוא ממלא נישה אקולוגית בדומה לצביון פיטרס במרכז אפריקה.
הצביון השחור הסתגל היטב למגוון בתי גידול שונים על פני הטווח שלו, ובכלל זה יערות משניים, יערות עם הפרעה אנושית גבוהה, אזורי שיח נמוכים, והוא נמנה עם האנטילופות הנפוצות ביותר בפסיפס של שיחים ואדמות חקלאיות, יערות שנכרתו והתחדשו, ואפילו במטעים.
הוא מצוי בעיקר בשפלות, אך באזורים הצפוניים הוא מצוי גם ברמות והרים בגבהים של 1,900-1,000 מטר מעל פני הים כהר נימבה או הרי לומה.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו כ-30 מעלות לאורך השנה, וכמות המשקעים הממוצעת גבוהה מאוד ובסביבות 4,300-500 מילימטר לשנה.
הצביון השחור נראה בטבע רק לעיתים רחוקות, וכמה מחקרים שנערכו בעבר על ההתנהגות שלו, מדווחים כי צביונים אלו הם בעלי חיים ליליים; בניגוד לכך סופר המדע ג'ונתן קינגדון טען שהמין הוא בעיקר יומי.
בתצפיות על 5 פרטים בגן החיות של מונרוביה בליבריה, נמצא כי הצביונים פעילים 64% מהיום, ורק ב-24% מהשעות הלילה.
לאחר התבוננות מעמיקה יותר בטבע, הוצע כי המין פעיל בעיקר בשעות הדמדומים ובכמה שעות סביב הזריחה והשקיעה, כשבמשך היום והלילה הם שוכבים בסבך צפוף או בין שורשי עצים.
הצביונים השחורים הם בדרך כלל פעילים בבדידות בטבע.
עם זאת, בלפחות 14% מהתצפיות נרשמו זוגות.
בדרך כלל הם הורכבו מזכר ונקבה בוגרים או נקבה והצאצא שלה.
מדי פעם ניתן גם לראות משפחה קטנה של זכר נקבה ועופר.
מהדיווחים עולה כי מין זה טריטוריאלי בטבע, והוא תופס לעצמו שטחי פעילות קטנים יחסית אותם הוא מסמן עם בלוטות הריח שבמפשעה וסמוך לעיניים.
צפיפות האוכלוסייה הממוצעת היא 2.0 פרטים לקמ"ר.
הטורפים העיקריים של צביון שחור בוגר הם בעיקר נמרים אפריקנים ופיתוני סלעים, אך גם סרוואלים, חתולים זהובים אפריקנים, חתולי בר, זבדים אפריקנים, עיטי כתר, לטאות כוח, וינשופים גדולים; האחרונים טורפים בעיקר את העופרים.
פריטי מזון שונים הנאכלים על ידי הצביון השחור.
התזונה של הצביון השחור מורכבת מפירות שנפלו מהעצים (חלק גדול מהם על ידי קופים), מעלים, מעשבי תיבול, וכן מפרחים, עשבים ירוקים טריים, שורשים ופטריות.
בתקופות מסוימות של השנה התזונה שלו תלויה מאוד בפירות הבשלים של אותו זמן.
עלים נצרכים על ידו במהלך עונת הגשמים יותר מאשר בעונה היבשה.
לפחות 33 מינים של פירות נרשמו בתזונה הצביון השחור כפי שעולה מניתוח תוכן הקיבה שלו.
מיני הפירות המועדפים עליו כוללים את: פירות תאנת הכף ופיקוס העמקים (מהתותיים), האלצ'ורנה (מהחלבלוביים), דקל השמן האפריקאי (מהדקליים), אבוקדו וקקאו.
הם ניזונים באופן נרחב גם מעלים של מניהוט מצוי, ולעיתים קרובות הם נצפו כשהם חופרים בפרסותיהם על מנת להגיע לפקעות הצמח.
השפע של זני הפירות שנמצאו בקיבתו של הצביון השחור ואינם נמצאים בטבע במערב אפריקה (לפחות ב-62% מהקיבות שנבדקו), מוכיחים כי הצביון השחור אוכל באופן קבוע גידולים חקלאיים.
בדומה לרבים מהצביונים גם הצביון השחור הוא במידה חלקית אוכל-כול, והוא אוכל לפרקים קרובים טרמיטים, נמלים, רכיכות, חלזונות וביצי ציפורים; ייתכן שהם אף צדים עופות קטנים.
הרבייה של הצביון השחור מתרחשת לאורך כל השנה ללא עונה מוגדרת, אם כי נצפה שיא לידות בגנאה בין נובמבר לינואר.
עופר צעיר שנצפה בניגריה בחודש מאי, מצביע על כך שלפחות חלק מהלידות מתרחשות בתקופה מאוחרת של העונה היבשה, או בתקופה המוקדמת של עונת הגשמים.
מרבית נתוני הרבייה של הצביון השחור מגיעים מתצפיות בשבי.
בגן החיות של גלדיס תקופת ההריון נרשמה בסביבות 126 ימים - די נמוך לעומת הריונות של מינים אחרים.
המרווח הממוצע בין הלידות היה 7.5 חודשים בגן החיות של לוס אנג'לס, מה שמראה על כך שנקבת הצביון השחור יכולה להרות שוב זמן קצר לאחר הלידה, ורוב הנקבות שנצפות בטבע נתונות למעשה בשלבים מוקדמים או מאוחרים של הריון.
ברוב ההמלטות נולד עופר יחידי בדרך כלל, והוא בעל צבע זהה כמעט לגמרי לבוגרים.
משקלי העופרים בגאנה בעת הלידה היו 1.94 ק"ג, ובדומה לכך גם בגן החיות של לוס אנג'לס משקלם של העופרים הנולדים נע בין 1.42 ל-2.18 ק"ג.
הן בטבע והן בשבי לא דווח על הפרשי משקל בעת הלידה בין הזכרים לנקבות.
בתוך 10-8 ימים מהלידה משקל העופר בסביבות 3.20-1.65, ובתוך חודש משקלו מוכפל ל-4.0-2.75 ק"ג (תלוי במשקל בעת הלידה); בשלב זה הזכרים בדרך כלל גדולים יותר מהנקבות.
זכר שמשקלו בעת הלידה היה 1.85 הגיע ל-5.9 ק"ג לאחר 46 ימים.
נקבה אחת ששקלה בעת הלידה 1.70 ק"ג הגיעה לאחר 5.5 חודשים למשקל של 15.40, ונקבה אחרת ששקלה בלידה 1.80 ק"ג, הגיעה למשקל של 17.25 ק"ג לאחר 6 חודשים.
המשקל המקסימלי של צביון בוגר הוא כאמור עד 26 ק"ג, ובדרך כלל הנקבות שגדולות יותר במידות גוף הן אלו שמגיעות למשקל כזה.
הגמילה התרחשה בגן החיות של לוס אנג'לס לאחר 95 ימים, ובדומה לכך גם בגני החיות של גאנה הגמילה התרחשה בסביבות 101-81 ימים (סביבות 3 חודשים).
גיל הגמילה המקסימלי הוא לאחר 5 חודשים.
הנקבות מגיעות לבגרות לאחר 12-9 חודשים, והזכרים לאחר 18-12 חודשים.
תוחלת החיים המרבית של צביון שחור בטבע היא 12-10 שנים, ואילו בשבי היא עד 14.8 שנים.
צביון שחור מסווג על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), מכיוון שהוא עדיין נפוץ לאורך הטווח ההיסטורי שלו באופן סביר, יש לו התאמה לבתי גידול שונים, ועמידות יחסית ללחץ ציד.
ההישרדות העתידית שלו תלויה בהגנה רצינית או קביעת מכסות ציד על אוכלוסיות גדולות בפארקים ושמורות טבע.
אם המגמות הנוכחיות ימשכו יחד עם חוסר הגנה ברוב הטווח שלו, המין בסופו של דבר יירד לקטגוריה מאוימת.
ההסתגלות של הצביון השחור ליערות משניים, יערות עם פעילות אנושית גבוהה ומטעים, מאפשרת לו לשרוד בצורה טובה יותר ממיני צביונים בינוניים אחרים במערב אפריקה, וזו גם הסיבה שהוא עדיין נפוץ לאורך הטווח שלו בניגוד למשל לצביון צהוב-גב, צביון זברה או צביון אוגילבי.
למרות שהוא אחד מהיונקים הנפוצים בשוקי הבשר במערב אפריקה, הוא עמיד יחסית לציד, ולאור זאת סביר להניח שהוא עדיין קיים במספרים משמעותיים מאוד.
אף על פי כן הוא כבר נעלם באזורים עם צפיפות אנושית גבוהה, והוא הופך בהדרגה לנדיר יותר בטווח המערבי והמזרחי של תפוצתו.
הצביון השחור מצוי במספר אזורים מוגנים.
אומדן האוכלוסייה העולמי לצביון השחור הוא כ-100,000 פרטים.
צביון גמדי (שם מדעי: Philantomba; קרוי גם צביון דק-חרטום או צביון היבלות), הוא סוג של אנטילופה בתת-משפחת הצביונים הכולל בין 2 ל-3 מינים החיים במרכז ומערב אפריקה.
המינים בסוג היו משויכים בעבר לסוג צביון, אולם לבסוף סווגו בסוג נפרד בהתחשב בשוני הגנטי והחיצוני שלהם.
סוג זה והסוג צביון סבכים הם הסוגים הנפרדים היחידים בתת-המשפחה מלבד הסוג צביון הכולל את מרבית המינים.
השם המדעי של הסוג נגזר מלטינית כדלהלן: "Philan" = דק\רזה פנים, ומתייחס לחרטומו הצר.
"tomba" = יכול להתפרש הן כיבלת והן כנפוח ומתייחס לבלוטות הריח הגדולות והנפוחות שלו המזכירות יבלות של חזירי בר.
המינים בסוג מתאפיינים במבנה גוף קומפקטי ועדין יותר משל מיני הסוג צביון, וכמשתמע משמם הם די ננסיים במידות הגוף - קרובים מאוד למידות מיני האנטילופה הננסית.
הקרניים שלהם קטנטנות וגליליות ונראות יותר כזוג מסמרים, ולעיתים קרובות הן מוסתרות בשיער של המצח.
בניגוד למיני הסוג צביון, אצל מיני הצביון הגמדי נפוץ מאוד חוסר קרניים אצל הנקבות.
הסוג צביון גמדי נבדל גם מהסוג צביון בדברים הבאים: לצביונים הגמדים אין ציצת שיער מזדקרת במצח, אך תחת זאת יש להם שיער סבוך יחסית דמוי ציצה.
יש להם זוג רצועות לבנות המקיפות את המצח.
החרטום שלהם דקיק יותר ואוזניהם קטנטנות ועגולות לעומת הצביונים הגדולים.
בלוטות הריח שלהם גדולות ונפוחות יותר, והחריץ השחור שלהם עקום בצורת משולש או בומרנג - בניגוד לחריץ הישר והאלכסוני של המיני הסוג צביון.
ההבדל גם בולט מאוד בצורת הזנב: בעוד שלמיני הסוג צביון זנב דק המסתיים בציצה עגלגלה, מיני הצביון הגמדי בעלי זנב מנוצה או רחב ופלומתי המזכיר את זנב הציפורים.
המינים מתייחדים גם בכך שיש להם בלוטות ריח בחלק התחתון של הפרסה, אך אין להם בלוטות ריח במפשעה.
בית הגידול של המינים הוא מרבית סוגי יערות הגשם הטרופיים, והם נוטים להיות רוב הזמן בעומק הסבך.
למרות זאת, המינים מסוגלים לשרוד גם קרוב ליישובים אנושיים בשל האפשרות שלהם להתחבא היטב גם בכמות דלילה יחסית של שיחים.
תזונתם של המינים מבוססת על עלים, זרעים, נבטים, ניצנים, עשבים ופירות, ולפעמים גם חרקים, ביצים ונמלים.
בעת סכנה המינים יתנו קריאת אזהרה דמוית שריקה, ולאחר מכן יעלמו במהירות על ידי צלילה לסבך.
בשל הגודל הקטן שלהם טורפיהם רבים ומגוונים: צבוע, זאב טלוא, חתול זהוב, סרוואל, תן, גירית, זבד, גחן, חתול בר, עיט, תנין, פיתון, ועוד עשרות טורפים גדולים וקטנים.
המינים בסוג הם מונוגמים כמעט באופן בלעדי, והזכר והנקבה מבלים יחד הרבה יותר זמן מאשר מיני הסוגים האחרים.
הם פעילים הן ביום והן בלילה, בדרך כלל בטריטוריות מסומנות היטב הן על ידי הזכר והן על ידי הנקבה.
שני בני הזוג משתתפים גם באופן פעיל בהגנת הטריטוריה מפני פולשים.
הרבייה מתמשכת לאורך כל השנה, ולאחר תקופת הריון של 8-7 חודשים נולד עופר יחיד ולעיתים רחוקות שניים.
העופרים של נשארים זמן רב יותר בשהייה בעומק הסבך - בשל הפגיעות שלהם לטורפים רבים.
הגמילה יכולה להתרחש כבר בתקופה מוקדמת מאוד, אך לרוב נמשכת עד 5 חודשים.
העופרים נוטים להישאר עם אימם זמן רב יותר - בערך שנה.
תוחלת החיים של המינים סביב ה-10 שנים.
צביון כחול (Philantomba monticola) - המין הקטן בסוג והנפוץ ביותר, תואר בשנת 1789. סימני היכר: פרווה כחלחלה-סגלגלה או אפרפרה, רגליים בצבע חום בהיר, גחון לבן וכתם שחור גדול באזור העכוז.
צביון זה נפוץ ביותר לאורך דרום ומרכז אפריקה - כולל טנזניה, קניה, קונגו, קונגו הדמוקרטית, גבון, גינאה המשוונית, זמביה, זימבבואה, אנגולה, הרפובליקה המרכז אפריקאית, אוגנדה, רואנדה, קמרון וניגריה.
צביון מקסוול (Philantomba maxwellii) - המין הגדול בסוג, תואר לראשונה בשנת 1873. סימני היכר: פרווה חומה-אפרפרה שכהה יותר באזורים העליונים, בלוטות ריח גדולות מאוד ובולטות.
יש לו שני פסים לבנים סביב המצח החום כהה שבולטים יותר מאשר אצל המין הכחול.
מין זה נפוץ בעיקר במערב אפריקה: כולל סנגל, בורקינה פאסו, גינאה ביסאו, גינאה, גמביה, גאנה, חוף השנהב, סיירה לאון וליבריה.
צביון וולטר (Philantomba walteri) - המין החדש בסוג.
תואר לראשונה רק בשנת 2010 על סמך דגימות שנמצאו בשוקי הבשר.
הוא זהה כמעט לגמרי לצביון מקסוול אך יש לו כרס לבנה בוהקת ופרווה בצבע חום בהיר אחיד.
אין כמעט שום מידע זמין על מין זה, והתפוצה שלו כנראה היא באזור טוגו, בנין וניגריה - חופף עם שני המינים במזרח ובמערב.
צביון מקסוול (שם מדעי: Philantomba maxwellii), הוא מין אנטילופה קטנה למדי בתת-משפחת הצביונים החי במערב אפריקה, ותואר לראשונה בשנת 1873 על ידי הזואולוג והקצין הבריטי צ'ארלס המילטון סמית.
הוא משויך לסוג צביון גמדי לצד קרובו צביון כחול, ובכך השניים הם היחידים מלבד צביון סבכים שאינם שייכים לסוג צביון.
הוא דומה מאוד לקרובו הכחול וגדול ממנו במעט ובעבר נחשב כתת-מין שלו.
שמו המדעי נגזר מלטינית כדלהלן: "Philan" = דק\רזה פנים, ומתייחס לחרטומו הצר.
"maxwellii" הוא על שם מגלהו הקולונל צ'ארלס מקסוול.
החל משנת 2010 ישנן טענות כי האוכלוסייה המזרחית של צביון זה בניגריה, בנין וטוגו שייכת למין חדש הקרוי צביון וולטר, אם כי אין זה מאושר עדיין על ידי IUCN.
מצבו הנוכחי של צביון מקסוול בטבע עדיין יציב, אך הוא נתון תחת לחץ חמור של ציד ואובדן בית גידול כך שבעתיד הוא עלול להיות בקטגוריה מאוימת.
צביון מקסוול מתאפיין בזוג קרניים קצרצרות, גליליות ומחודדות ביותר המזכירות קוצים או מסמרים, והמבנה שלהם די דומה למיני הסוג צביון: הקרניים צומחות לכיוון מעלה במאונך בהמשך לקוו המצח, והשפיצים מתעקמים בצורה לא מורגשת כלפי קדימה או פנימה.
בסיס הקרן בצידי מרכז המצח - מעל העיניים, אם כי הן נראות קרובות יותר לאוזניים.
רבע או חצי מהקרן מחופה בשערות הסבוכות של המצח, ועל כן הקרן נראית קטנה יותר ממידותיה האמיתיים.
לעיתים קרובות השפיץ הוא היחיד שבולט מהשערות, ולעיתים אף הקרן אינה נראית כלל לעין.
המרווח בין הקרניים עומד אמנם על סנטימטרים ספורים, אך הוא גדול יחסית לצביונים אחרים; המרווח זהה בין הבסיס לקצוות.
הקרן בעובי אחיד לכל אורכה ולמרות שהיא מסתיימת בשפיץ חד ועבה ביחס לעוביה הכללי, הקרניים דקיקות מאוד בהשוואה לאנטילופות אחרות; די נפוץ שהשפיץ של הקרן יהיה מעוגל.
קרני צביון מקסוול חלקות לרוב לגמרי, אך פעמים רבות יש 6-3 חצאי טבעות קטנטנות באזור הבסיס.
צבע הקרניים הוא אפרפר בהיר\כהה, חלודה כהה\בהיר או שחור כחלחל, ובמקרים בהם הקרן בהירה השפיצים יהיו כהים יותר.
הן לזכרים והן לנקבות יש קרניים אך של הזכרים ארוכות במעט.
אוכלוסיות של נקבות מתת-המין הליברי אינן מצמיחות קרניים כלל.
הפרווה של צביון מקסוול קצרה וחלקה, בעלת מרקם משי ורך ומורכבת משערות צפופות וגסות.
הצבעים מתמזגים אחד לתוך השני בעדינות ועל כן הוא נראה כבעל צבע אחיד ברובו.
החזה, הגחון, בית השחי והמפשעה בצבע לבנבן-אפרפר חיוור.
צדדי הצוואר והגרון בצבע אפרפר אחיד, ואילו העורף בצבע חום כהה.
לעיתים כמעט כל הגוף יהיה בצבע אחיד לחלוטין.
הרגליים בצבע חום אפרפר בהיר בצד החיצוני, ואפרפר חיוור עד לבנבן בצד הפנימי.
על כל אחת מהברכיים יש רצועה חומה כהה, והאזור שסביב הפרסות בצבע לבנבן.
הזנב בצבע חום כהה בצידו העליון ולבנבן בצידו התחתון.
צבע ראשו של צביון מקסוול הוא אפרפר בהיר עד כהה ולעיתים עם גוון חום דהוי.
סימוני הפנים שלו בולטים וכהים בדרך כלל יותר מצבע הגוף: סביב המצח והחלק העליון של החרטום יש משטח סבוך של שיער כהה בדומה לאיילנד מצוי - לרוב בצבע חום שוקולד כהה ולעיתים אפילו שחור.
למרות שלמין זה אין ציצת שיער במצח לעומת רוב הצביונים, השערות שבמשטח ארוכות, סבוכות ומזדקרות מעט לאחור, מה שנותן מראה של דמוי ציצת-שיער קצרצרה ורחבה.
מעל העיניים ישנן זוג קשתות בולטות הנראות כגבות בצבע צהבהב קרמי עד לבנבן, והן ממשיכות במקביל לשני צידי המשטח ומסתיימות בקרניים כך שלמעשה הן מקיפות את כל אזור המצח.
לפרטים מבוגרים השערות נושרות ברוב חלקי הפנים, החרטום התחתון והלוע, כך שנפוץ שצבעם הוא חום כהה ודהוי עד שחור; משום כך שפתו העליונה של הצביון בולטת בשל צבע לבנבן-אפרפר דהוי.
אף שבפועל העיניים שקועות בחוריהן, השילוב של הנפיחויות ועצמות הלחיים הבולטות שמסביבן כמו גם השקעים שבצידי הנפיחויות גורמות לעיניים להיראות בולטות מהפנים.
סמוך לשקעים - מתחת לכל עין - יש בלוטות ריח גדולות רחבות ונפוחות ביותר - הדומות ליבלות של חזירי הבר, ובמרכזן עובר חריץ שחור בצורת בומרנג הפוך בניגוד לחריץ הישר של מיני הסוג צביון.
שכבת השערות שבבלוטות הריח ובנפיחויות שסביב העין אינה נושרת, ועל כן צבען הוא אפרפר בהיר דהוי.
האוזניים מתחלקות בין חום אפרפר דהוי עד שחור בצד החיצוני, בעוד שבצד הפנימי יש שילוב של שערות לבנבנות, אפרפרות וחומות, עם כתים שחורים בצדדים ורצועה לבנה בקצוות האוזן.
השערות שבאוזניים ארוכות וסבוכות יותר מאשר אצל צביונים אחרים.
מבנה גופו של צביון מקסוול קצר עגלגל וקומפקטי ביותר, גבו קמור, והשילוב ביניהם גורם לדמיון בינו ובין הארנבת.
צווארו הרחב תומך בראש קטן ומקושת.
בדומה לצביון הכחול גם חרטומו של מין זה מחודד מאוד.
הרגליים שלו קצרות ודקיקות אך עבות ביחס לגוף, ויש הפרש ניכר באורך בין האחוריות לקדמיות המדגישות את ה"גיבנת" שיש לו.
אוזניו רחבות ומחודדות, ויש לו זנב מנוצה, ארוך ועבה שיוצא דופן משאר הצביונים.
עיניו גדולות ובעלות אישונים רחבים, ואפו בצבע סגלגל או ורדרד עם נחיריים רחבים כשל אייל.
הקרניים כאמור הן ההבדל העיקרי בין הזכרים לנקבות, והאחרונות גדולות במעט במידות הגוף.
מידות הגוף של צביון מקסוול:
צביון כחול (Philantomba monticola), הוא המין השני בסוג צביון גמדי ועל כן יש לו דמיון רב לצביון מקסוול, עד שבעבר מקסוול נחשב כתת-מין שלו.
עם זאת ניתן להבדיל ביניהם על פי המאפיינים הבאים: צביון מקסוול גדול יותר במידות הגוף (שוקל לעיתים פי 2 מצביון כחול) ויש לו בלוטות ריח גדולות ונפוחות יותר.
לצביון הכחול גולגולת קטנה וצרה יותר, ולצביון מקסוול גולגולת רחבה ובעלת שיפוע רב יותר.
לצביון הכחול כשמו פרווה בגוון כחלחל-סגלגל, בעוד שלצביון מקסוול פרווה אפרפרה-חומה שאחידה יותר בצבעה מהמין הכחול.
לצביון הכחול יש גחון ומפשעה לבנים בוהקים, כתם שחור סמוך לזנב, ולעיתים קרובות גם רגליים חומות, וכל אלו נעדרים אצל מקסוול.
בלוטות הריח שבפרסות בעלות חריץ פשוט אצל הצביון הכחול, בניגוד לנפיחות הבצקית שיש להם אצל צביון מקסוול.
לצביון מקסוול יש קרניים ארוכות יותר.
הצביון הכחול נפוץ במרכז ודרום אפריקה עם טווח גדול ורחב יותר משל צביון מקסוול ושני המינים חופפים בניגריה.
צביון מקסוול מצוי במערב אפריקה.
תפוצתו משתרעת על פני דרום ומרכז ניגריה, מרבית בנין, טוגו, גאנה, חוף השנהב, ליבריה, סיירה לאון, גינאה, גינאה ביסאו, דרום בורקינה פאסו, ודרום מערב גמביה וסנגל.
כאמור ייתכן והאוכלוסייה במזרח שייכת למין חדש - צביון וולטר.
בית הגידול של המין הוא יערות גשם טרופיים ראשיים ומשניים, יערות שפלה, יערות מוצפים, קרחות יער, שרידי יער בסוואנה, וסוואנה לחה וגשומה.
חלק גדול מבית הגידול המקורי שלו נהרס על ידי התיישבות חקלאית, אולם צביון זה מותאם לכל אזורים עם סבך צפוך, ועל כן הוא מצוי גם במטעים ושיחים חקלאיים ואפילו סמוך ליישובים, ובכל מקום שבו יש כמות מספקת של סבך למסתור.
המין נהנה גם באופן מסוים מהתחדשות היער שבאה לאחר כריתת העצים.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו 30 מעלות לאורך השנה, וכמות המשקעים השנתית היא 4,300-500 מילימטר לשנה.
צביון מקסוול הוא בעל חיים לילי בעיקרו, אך במקרים מסוימים הוא יכול להיות פעיל בשעות הבוקר המוקדמות, שעות אחר הצהריים המאוחרות, ובערב.
המין נוטה להיות ברוב הזמן באזורי הסבך, ורק לעיתים רחוקות יתרחק למעלה מ-30-20 מאזור סבוך.
בשל היותו זהיר וחששן קשה למדי לצפות בו בטבע.
צביון זה נע ביער בשבילים קבועים אותם הוא מפלס לעצמו בצמחייה, ופעמים רבות נע בתנועות קופצניות תוך כדי שהוא מניף במהירות את זנבו למעלה ולמטה לסירוגין.