tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפעולות האלו הכריחו את כוחות ZANLA לחדור דרומה דרך הגבול עם מוזמביק, באזורים בהם השטח היטיב עם הכוחות הרודזיים במבצעי לחימה ואיתור מורדים.
באוגוסט ב-1976 נהרגו כ-1,000 מורדים באחד הבסיסים.
בתחילת 1976 כוחות הביטחון, חקלאים ובכירים דחקו בממשלה למצוא מתודות קיצוניות כדי להגיע לצדק עם "הטרוריסטים".
החל משנה זו והלאה, הממשלה נקטה בצעדים משמעותיים כלפי המורדים.
היחידה הפסיכולוגית המבצעית בצבא הציעה תוכנית כדי לחסל את המורדים, ומטרתה הייתה: "להרוג ולתפוס טרוריסטים ולזכות באמון האוכלוסייה המקומית".
חיל הרגלים החל להרוג אסירים שנתפסו בשדה, והתנקשות מטעם הממשלה במנהיגי האופרציה אושרה וכך נרצח ראש ZANU בזמביה על ידי ארגון המודיעין המרכזי.
ההצלחה בהתנקשות והייאוש ממאמצי המלחמה הביא לשימוש בנשק כימי ביולוגי.
בסוף שנות ה-70, ניתנה הוראה להשתמש בנשק זה כנגד האויב.
השימוש היה בעזרת הרעלת בארות, הפצת כולרה, הדבקת ביגוד ושימוש באנתרקס כדי להרוג בקר וכך לצמצם אספקת אוכל ללוחמי הגרילה.
נעשה שימוש ברעלנים ריצין, תליום ופרתיון.
בשנת 1975 בוצעו ניסויים על בני אדם ברעלים אלו, מה שמוכר כפשע נגד האנושות.
ב-1976 נשלחו סוכנים לביצוע הפעולות.
הרעל תליום הוזרק לתוך בשר בשימורים והאוכל נשלח למורדים (שהאמינו שהאוכל נשלח על ידי קבוצות מורדים אחרות).
בגלל מחסור באוכל בכפרים הבטוחים, המורדים נתנו את האוכל הנגוע (ללא ידיעה) לתושבים, מה שגרם למוות של תושבים.
לצערם של חיל הרגלים השימוש בתליום התגלה.
לאחר מכן, נעשו בקבוקים מולאו בציאניד או רעלים אחרים.
הסוכנים הרעילו מקור מים ברעל לא ידוע וכך נהרגו 200 אזרחים.
לכאורה גם כולירה הייתה בשימוש על ידי חיל הרגלים והייתה אמורה להיות על הגבול, אך הכוחות העדיפו לגרום למחלה להתפשט בתוך מוזמביק מפחד שהמחלה תפגע בזימבבואה ובחיילים הרודזים.
ככל שחדירות המורדים הלכו וגברו לאורך שנת 1976, כך גם הלחץ הפוליטי על הממשלה הרודזית ועל הצדדים הלאומניים גבר.
הנרי קיסינג'ר, מזכיר המדינה של ארצות הברית, התערב כדי לגשר בין שני הצדדים עד ספטמבר 1976. באותו חודש, קיסינג'ר וג'ון פורסטר (ראש ממשלת דרום אפריקה) הזמינו את סמית' לפרטוריה.
בדיון איתו, הם התרשמו כי מאמציו נידונו לכישלון אם הוא ימשיך להילחם במעבר לשלטון הרוב.
הם הציגו תוכנית שהתקבלה על ידי הלאומנים הרודזים השחורים, שהציעה ממשלת מעבר, חצי לבנה וחצי שחורה שתשלוט במשך שנתיים עד המעבר לשלטון הרוב.
האופציות של סמית' היו לקבל את התנאים ולהגיע לוועידה עם מנהיגי הלאומנים כדי להחליט כיצד ליישם את התוכנית או לדחות אותה ולאבד כל תמיכה כספית וצבאית מדרום אפריקה.
סמית' קיבל את התוכנית, ונקבעה ועידה בז'נבה באוקטובר 1976 כדי להסדיר את התנאים למעבר לשלטון הרוב.
לאחר חודשיים של ניסיונות כושלים להגיע להסכמה, הוועידה נגמרה ללא תוצאות והלחימה נמשכה.
לתוך 1977 ממשלת סמית' הגבירה את הלחץ הצבאי על ארגוני הגרילה בכדי למנוע מהם להכתיב את כללי המשחק בכדי לאפשר עליה של ממשלת רוב לא מרקסיסטית לשלטון, כאשר שיא הלחץ הגיע במבצע דינגו.
ב-1978–1979 ניסתה ממשלת סמית' להשתלט על כוחה של המטרה הלאומית כאשר הצטרפה להסכם פנימי.
ההסכם ביטל את השלטון של המיעוט הלבן, שינה את שמה של המדינה לזימבבואה-רודזיה, והכריז על בחירות רב גזעיות.
הממלכה המאוחדת סירבה להכיר בהסכם ובסדר החדש, וכוחות ZANU ו-ZAPU לא היו מרוצים מההסכם והמשיכו להילחם.
ZIPRA החריפו את המלחמה וניסו להכפיש את ממשלת המעבר.
מטוס נוסף הופל בפברואר 1979 בו נהרגו 59 אזרחים.
מעשים אלו החריפו את השנאה בין ZIPRA לבין הרודזים הלבנים.
בצד הרודזי, במאי 1978, הרגו כוחות הביטחון 50 אזרחים אפריקאים ופצעו עוד 24 ברצח ההמוני של גוטו בדרום מזרח רודזיה.
בספטמבר 1978, המצב הביטחוני היה יכול להיות בשליטה רק על ידי החלת משטר צבאי ודרך הפעלה של המוני חיילים וכוחות משטרה.
באפריל 1979 הבחירות של שלטון הרוב יכלו להתקיים רק כאשר 60,000 אנשי כוחות ביטחון רודזיים הגנו על הבוחרים.
הבישוף אבל מוזורווה, שהיה המנהיג של הוועדה האפריקאית המאוחדת (UANC), זכה בבחירות והפך לראש הממשלה השחור הראשון של המדינה.
החולשה של מוזורווה סומלה על ידי כך שהמדינה החדשה נקראה זימבבואה-רודזיה ושהאידאולוגיה הפוליטית של ה-RF עדיין בעלת השפעה בממשלה.
הטרגדיה של הממשלה הזאת הייתה שהיא נשאה אות קלון של האידאולוגיה של ה-RF, ולכן הלאומנים המתונים יותר אבדו תמיכה במהירות.
באמצע 1979, שלוש קבוצות הגרילה המשיכו בפעולות מרידה ללא הרף, דבר שעלה להם מיליוני דולרים ושיעור תמותה של 2,000 אנשים בחודש.
לבסוף, בדצמבר 1979 לאחר מרחץ דמים ושטף של משברים דיפלומטיים, כל המפלגות השותפות למלחמה ברודזיה הסכימו להפסקת אש והשתתפו במשא ומתן שתווך על ידי הבריטים.
השיחות האלו הביאו לכך שבמרץ 1980 רוברט מוגבה ניצח בבחירות וכך זימבבואה המודרנית נולדה.
מספר ההרוגים אף פעם לא חושב במדויק אך ההערכה היא כי נהרגו סך הכל בסביבות 300,000 אנשים (אזרחים וחיילים משני הצדדים).
ההערכה היא שבין 1965–1981 נהרגו מעל ל-1,300 חיילים וכוחות ביטחון של הממשלה הרודזית.
מספר לוחמי הגרילות משוער בכעשרות אלפים.
לאחר הבחירות של 1980 ניצלה ממשלת ZANU את הצלחת המפלגה במלחמת העצמאות ובבחירות ויצרה בריתות עם תומכים ואויבים שונים.
הקואליציה של הממשלה הייתה רחבה וכללה גם חקלאים לבנים, פוליטיקאים רודזים לשעבר, ותורמים מערבים.
בנוסף, איחדה הממשלה את הכוחות הלוחמים מהמלחמה (ZIPRA, ZANLA, וכוחות הביטחון הרודזים) לצבא הלאומי של זימבבואה (ZNA).
ב-1980 זכתה מפלגת ZAPU בארבעה מושבים בקבינט של הממשלה, כאשר נקומו החזיק בתפקיד שר הפנים.
ב-1981 הורד נקומו בדרגה והפך לשר בלי תיק.
ב-1982 פוטרו נקומו ועוד שלושה שרים של ZAPU מהממשלה לאחר שהצבא "מצא" מאגרי נשק גדולים בשטחים השייכים ל-ZAPU.
שבעה לוחמי ZIPRA לשעבר, כולל לוקאאוט מסוקו, נכלאו והועמדו לדין בהאשמת בגידה.
ב-1983 ברח נקומו לגלות, עקב איומים על חייו, אך חזר שנה לאחר מכן על מנת לשמור על מושבו בממשלה.
ב-1987 נחתם הסכם אחדות בין ה-ZANU ל-ZAPU ונוצרה מפלגה בשם ZANU (PF), ה-PF ייצג את המילים: חזית פטריוטית.
בין 1987–2000 התקיים משלל של מפלגה אחת עבר האיחוד של שתי המפלגות ב-1987.
מלחמת המישורים המרכזיים (בסינית מסורתית: 中原大戰; בסינית מפושטת: 中原大战; בפין-יין: Zhōngyúan Dàzhàn) הייתה סדרה של קרבות ומבצעים צבאיים ב-1929 וב-1930 שהיוו חלק ממלחמות האזרחים בסין בין ממשלת קוומינטנג הלאומית בנאנג'ינג בראשות גנרליסימו צ'יאנג קאי שק וכמה מפקדים צבאיים ומצביאי מלחמה אזוריים שהיו בעבר בעלי ברית של צ'יאנג.
אחרי שמבצע "המשלחת הצפונית" הסתיימה ב-1928, ניתקו יאן שיאן, פנג יו-שיאנג, לי זונגרן וג'אנג פאקוי את היחסים עם צ'יאנג, זמן קצר לאחר ועידת הפירוז ב-1929. הם יצרו יחד קואליציה נגד צ'יאנג כדי לאתגר בגלוי את הלגיטימיות של ממשלת נאנג'ינג.
המלחמה הזאת הייתה הסכסוך הגדול ביותר בתקופת המצביאים.
הם התרחשו על פני חנאן, שאנדונג, ושאר אזורי המישורים המרכזיים בסין, בהשתתפות 300,000 חיילים מנאנג'ינג ו-700,000 חיילים מהקואליציה.
בהשוואה למנהיגים בכירים אחרים כמו הו חנמין וואנג ג'ינג-וויי, המעמד הפוליטי של צ'יאנג קאי שק בקוומינטנג (KMT) היה נמוך יותר בהתחלה.
צ'יאנג החל את עלייתו לגדולה ב-1917 בזמן הקמת ממשלת גואנגג'ואו, שם הציג את כישרונו הצבאי.
נקודת המפנה הגיעה בשנת 1923, כאשר צ'אן ז'יומינג פתח במרד נגד סון יאט-סן בגואנגזו.
תפקידו של צ'יאנג היה להגיש סיוע לסאן לסגת מגואנגג'ואו מה שבסופו של דבר הפך אותו לבן חסות של סאן.
אחרי מותו של סאן ב־1925 החלו פלגים בתוך הקוומינטנג לעלות על פני השטח.
מאבק כוח בין צ'יאנג וואנג ג'ינגוויי הוביל לפיצול של הקוומינטנג.
צ'יאנג השתמש בהשפעתו כמפקד האקדמיה הצבאית של וומפואה, ובסופו של דבר השתלט על הנהגת המפלגה, ואילץ את וואנג לצאת לגלות.
בשנת 1926 נבחר צ'יאנג כמפקד של הצבא המהפכני הלאומי החדש (NRA) והוליך את מבצע "המשלחת הצפונית" כנגד המצביאים המורדים.
במהלך המסע, צ'יאנג הצליח ליצור ברית עם צבאות של לוחמים של פנג יו-שיאנג, יאן שיאן ולי זונגרן.
מבצע "המשלחת הצפונית" הסתיים עם האיחוד מחדש של סין ב-1928 תחת ממשלת נאנג'ינג.
בין השאר הודות להצהרת הנאמנות לממשלה הלאומנית בנאנג'ינג, של ג'אנג סוליאנאג (Xueliang) מפקד הצבא הצפון מזרחי.
הצהרתו באה בעקבות ההתנקשות בחיי אביו ג'אנג דזוו-לין (המצביא שמשל במנצ'וריה) על ידי הצבא היפני.
בעוד צ'יאנג הופיע כמנהיג החשוב ביותר של הרפובליקה הסינית, האיחוד מחדש התגלגל במהרה לנושאים שונים, שכן הפלגים השונים בקוומינטנג לא הסכימו על נושא הפירוז בכנס צבאי ב-1929. "הצבא המהפכני הלאומי" אורגן מחדש לארבע קבוצות צבאיות לאחר "המשלחת הצפונית", המשלבת צבאות של מצביאים אזוריים.
קבוצת "ארמייה הראשונה" הוקמה על ידי קבוצת "וומפואה", הידועה בשם "הצבא המרכזי", ונוהלה ישירות על ידי צ'יאנג עצמו.
הקבוצה השנייה של הצבא, כללה יחידות צבאיות בראשות פנג יו-שיאנג.
הארמייה השלישית הופקדה בידי יאן שיאן, ואילו הרביעית הובלה על ידי לי זונגרן מחבורת ניו-גואנג-שי.
לאחר ועידת הפירוז בשנת 1929, ניתקו המצביאים של אזור גואנגשי (Guangxi) בדרום סין, את היחסים עם צ'יאנג במרץ 1929. הפרישה שלהם, החלה למעשה את העימות בין המפקדים הללו לבין ממשלת נאנג'ינג.
בחודש מאי, גם כוחותיו של פנג יו-שיאנג (Yuxiang) של הצבא הצפוני התעמת עם צ'יאנג.
במהלך החודשים הבאים מצביאים ושליטים מקומיים נוספים הצטרפו לקואליציה נגד צ'יאנג.
ממשלת נאנג'ינג הגיבה על ידי גירוש חלקם מהמפלגה על השתתפותם בקואליציה נגד צ'יאנג.
הקואליציה יצרה ממשלת קוומינטנג חדשה בבייג'ינג כדי להתריס את ממשלת נאנג'ינג.
בפברואר 1930 דרש יאן שיאן את התפטרותו של צ'יאנג מהקוומיטנג.
מאוחר יותר באותו חודש, יאן לקח לעצמו את עמדת המנהיג בקואליציה נגד צ'יאנג, בסיועם של פנג ולי בזמן שג'אנג קסליאנג בחר להישאר נאמן לצ'יאנג.
בעלות הברית של צ'יאנג קאי-שק
ממשלת נאנג'ינג זכתה לתמיכה מצד המוסלמים הסינים במחוז גאנסו שבצפון-מערב סין.
בעוד האזור היה בתחילה תחת השפעתו של הצבא הצפון-מערבי.
מנהיגים מוסלמים בעלי השפעה, ניתקו את היחסים עם פנג יוקיאנג ב-1928. כוחות המוסלמים הסינים נותרו נאמנים לממשלת נאנג'ינג במהלך המלחמה, והרחיקו את הכוחות של פנג מהקרבות במישורים המרכזיים.
הקואליציה נגד צ'יאנג תכננה את ההתקפה המחודשת שלה על הממשלה הלאומנית בנאנג'ינג בדרכים שונות.
לי דזונגז'ן היה צפוי להוביל את צבא גואנגשי לעבר חונאן כדי לאיים על המעוז של צ'יאנג בווהאן.
פנג יוקיאנג אמור היה להוביל את הצבא הצפון-מערבי מהנאן כדי שאנדונג יוכל לתקוף ב-Xuzhou תוך הפעלת לחץ על ווהאן.
יאן שיאן אמור היה להוביל את הצבא שאנסי ולתאם עם הצבא הצפון-מערבי להכות ב-Xuzhou ביחד, ולצעוד לעבר נאנג'ינג.
בתגובה להכנות, הציבו הלאומנים את האן פוקו (Fuqu) כדי שיקים קו הגנה בגדה הדרומית של הנהר הצהוב כדי להילחם בצבא שאנסי.
הכוחות העיקריים של הלאומנים התמקמו בשוז'ו (Xuzhou) כדי להמתין למתקפות מתקרבות.
ב-11 במאי, הצבא המרכזי בראשות צ'יאנג קאי-שק ערך סדרה של התקפות כלליות נגד יאן שיאן ופנג יו-שיאנג.
צ'יאנג והצבא המרכזי פעלו לאורך קו הרכבת לונגהאי בכיוון מערבה משוז'ו והגיע לפאתי קאיפנג שבמחוז הנאן ב־16 במאי.
הצבא הצפון-מערבי, שהיה החזק ביותר בקואליציה האנטי-צ'יאנגית, ריסק את הצבא המרכזי בהנהגתו של צ'ן צ'נג בגאנסו עד סוף חודש מאי, וצ'יאנג בקושי הצליח להימלט.
הצבא הצפון-מערבי לא היה יכול לנצל את ניצחונו, כי צבא שאנסי לא היה מסוגל להגיע בזמן כדי לגרום נזק נוסף לצבא המרכזי.
עם בעלי הברית של צ'יאנג במחוז גאנסו, הצבא הצפון-מערבי פנה למגננה בעקבות הניצחון.
בקייפנג הדף הצבא הצפון-מערבי התקפות של כוחות צ'יאנג וגרמו לו לנפגעים רבים.
הכוחות המשולבים של צבא שאנסי והצבא הצפון-מערבי השתתפו לאחר מכן בקרב הגדול ביותר של המלחמה בהתקפה על שוז'ו, כאשר שני הצדדים סבלו מנפגעים רבים מעל 200 אלף איש בשני הצדדים.
צבא שאנסי נסוג מג'ינאן והפסיד בקרבות נוספים בעת שחצה את הנהר הצהוב.
העדר תיאום בין כוחות הקואליציה האנטי צ'יאנג היה תחילתו של הטיית הכף לצד הצבא של ממשלת נאנג'ינג.
תנודות בשדה הקרב (יוני–ספטמבר 1930)
בשדות הקרב הדרומיים, צבא גואנג-שי בהנהגתו של לי זונגרן ובאי צ'ונג-שי צעדו צפונה ותפסו את יואיאנג, אך כוחותיו של צ'יאנג הצליחו להדוף אותם, ובסופו של דבר אילצו אותם לסגת למחוז מוצאם.
בשאנדונג צבא שאנסי כבשו את ג'ינאן ב-25 ביוני.
לאחר שהביסה את צבא גואנג-שי בהונאן, החליטה ממשלת נאנג'ינג לפתוח במתקפה נגדית גדולה נגד צבא שאנסי בשאנדונג.
במסע מצ'ינגדאו, כוחות צ'יאנג חזרו וכבשו את ג'יאן ב-15 באוגוסט.
לאחר מכן הצבא המרכזי צבר כוח צבאי במחוזות גאנסו ושאנשי, ופתח במתקפה האחרונה נגד הצבא הצפון-מערבי שנמשך מסוף אוגוסט ועד תחילת ספטמבר.
הצבא הצפון-מזרחי מתערב (ספטמבר–נובמבר 1930)
ב־18 בספטמבר שינו ג'אנג זואליאנג והצבא הצפון-מזרחי את עמדתם הנייטרלית והכריזו על תמיכתם בצ'יאנג.
כמה ימים לאחר מכן נכנס הצבא הצפון-מזרחי למישור צפון סין דרך מעבר שאנגחאי, וכבש את פקין כעבור יומיים.
צבא שאנסי נסוג מצפון לנהר הצהוב, בזמן שהצבא הצפון-מערבי התמוטט, כשהאחדות של הקואליציה האנטי-צ'יאנג כבר לא הייתה קיימת.
ב-4 בנובמבר הודיעו גם יאן שיאן ופנג יו-שיאנג על התפטרותם מכל התפקידים שלהם, וסיימו למעשה את הלחימה והביאו קץ לאתגרים האזוריים נגד ממשלת נאנג'ינג.
מלחמת המישורים המרכזיים הייתה העימות המזוין הגדול ביותר בסין מאז שנסתיימה "המשלחת הצפונית" ב-1928. העימותים התפשטו על פני כמה מחוזות בסין, שבהם היו מעורבים מפקדים אזוריים שונים עם כוחות משולבים של יותר ממיליון חיילים.
בעוד שהממשלה הלאומנית בנאנג'ינג יצאה מנצחת, הסכסוך היה יקר מבחינה כלכלית, דבר שהשפיע לרעה על יכולת הפעולה של הממשלה כנגד המפלגה הקומוניסטית הסינית.
לאחר הכניסה של הצבא הצפון-מזרחי למרכז סין, נחלשה ההגנה על מנצ'וריה באופן משמעותי, מה שסייע בעקיפין לתוקפנות היפנית בתקרית מוקדן.
בעוד צ'יאנג, לאחר שאיחד את המדינה, יצא מן המלחמה כמנהיג העליון והגדיר את עצמו כ"מפקד צבאי מוכשר", הפלגים האזוריים של הקוומינטנג והיריבות ביניהם נותרו בלתי פתורות, והובילו לבעיות שונות בהמשך מלחמת סין–יפן השנייה ומלחמת האזרחים הסינית.
מלחמת הממלכות הוא אירוע קרוסאובר ביקום מארוול שפורסם על ידי חברת מארוול קומיקס בין אפריל ליולי 2019. הקומיקס קיבל ביקורות חיוביות, כאשר המבקרים שיבחו את העלילה והאומנות.
עלילת הסיפור מגוללת את פלישת כוחותיו של מלקית' הארור למידגרד, מה שמוביל את גיבורי-העל להתלכד יחדיו ולעצור אותו.
באסגרד, אודין הופך למטרה בידי מתנקשים של מלקית', שחשף כי בנה את גשר ביפרוסט האפל שיאפשר להם להשתגר לכל אחת מעשר הממלכות.
על פני כדור הארץ, תור וכלבת השאול שלו ת'ורי נהנים מהבטלה כאשר לוקי מתרסק לנגד עיניהם ומספר שמלקית' דקר אותו.
תור מסכים לתנאיו של לוקי לעזור לו בתמורה למיקומו של מלקית'.
אולם, לוקי מתגלה למעשה כמלקית' ומשגר את תור ליוטונהיים, מקום מושבם של ענקי הכפור, שתוקפים אותו עם הגיעו.
כעת כשתור נעלם, מלקית' מתכנן לפצוח במלחמה על כדור הארץ/מידגרד.
בברונקס, ספיידרמן נתקל באמו של תור פריגה בזמן שהיא נלחמת במתנקשיו של מלקית'.
סיף והולקיריות שלה נפגשות עם פריגה, מכיוון שרוב האסגרדים חיים כיום על פני כדור הארץ כפליטים.
ולקיריה שולחת איתות כי מלקית' מגיע, אשר נשמע על ידי דוקטור סטריינג', וולברין, דרדוויל, המעניש, בלייד, גוסט ריידר וקבוצת האוונג'רס.
במהלך הקרב בניו יורק, מלקית' מגיע עם המועצה האפלה שלו (המורכבת ממכשפת, קורס, אוליק, מינוטאורוס ונמר בוג מסורטלהיים).
לאופי עומד לאכול את פריגה כאשר לוקי האמיתי מגיע, מציל את אמו המאמצת ונלחם במלקית'.
דוקטור סטריינג' משגר משם את מלקית' ולאופי זועם על לוקי בגלל בגידתו ואוכל אותו.
לקראת סוף הגיליון מתגלה שתור עדיין חי ונלחם נגד ענקי הכפור.
במהלך פינוי האזרחים מניו יורק לסנקטום סנקטאורום של דוקטור סטריינג', ג'יין פוסטר עומדת מחוץ לבניין כדי להוביל אנשים פנימה.
במהלך הכאוס המתחולל, הגיבורים עושים כמיטב יכולתם להילחם.
נחשף כי מלקית' שכר ברית של מכשפות מלחמה המונעות מדוקטור סטריינג' להשתמש במלוא כוחו.
אודין, ששרד את ניסיון ההתנקשות בחייו, מגיע יחד עם צבאו האסגרדי בעיצומה של המלחמה.
ולקיריה עוזרת לג'יין להרוג את מכשפות המלחמה.
דוקטור סטריינג' משתמש בכל כוחותיו כדי להעביר את הגיבורים הנותרים להר הנוקמים שבקוטב הצפוני, שם גוסט ריידר וסיף לוקחים את אודין למנוחה בזמן שקפטן אמריקה פוקד על קרול דנברס להשיג כמה שיותר גיבורים שתצטרך כדי להגן על כדור הארץ.
פריגה ממנה את ג'יין פוסטר לאם-כל של אסגרד, אך ג'יין פוסטר נעצבת מחורבן כדור הארץ.
בחזרה בכדור הארץ, ולקיריה היא האדם האחרון שנלחם נגד האלפים האפלים לפני שראשה נערף בידי מלקית', מה שמשאיר את ג'יין פוסטר להמשיך את מורשת הולקיריות.
בזמן מנוחתם מהקרבות, פריגה מבקשת מקפטן אמריקה לאסוף קבוצה להצלתו של תור.
מלקית' מטיל חורבן על אירופה ומתכנן להרוג את האביר השחור, יוניון ג'ק וספיטפייר עם חרב ההובנה, כאשר קפטן מארוול מגיעה עם נוקמי המלחמה שלה (המורכבים מדדפול, נשק H, חייל החורף, קפטן בריטניה, ליידי סיף וסימביוט הונום).
כאשר נוקמי המלחמה נלחמים באלפים האפלים, סימביוט הוונום תוקף את מלקית' אך נספג לתוך חרבו.
האלפים האפלים פותחים במתקפת התגנבות על קבוצתה של ג'יין פוסטר ואילו טוני סטארק ושורי עוזרים לגמדים ליצור כלי נשק חדשים והפנתר השחור וצבא הדורה מילאג'ה מתכוננים להתקפה על ענקי הכפור בהר הנוקמים.
הסוכנת רוז סולומון מוואקאנדה מדווחת כי תאגיד רוקסון השתלטו על אנטארקטיקה, נאמור נלחם באלפים האפלים באוקיינוס, וארבעת המופלאים מגנים על מנהטן.
במהלך הכאוס, דרדוויל מאבד ריכוז מה שגורם לאלפים האפלים להשמיד את גשר ביפרוסט.
קבוצתה של פריגה מגיעה לגשר ביפרוסט האפל, אך כאשר פריגה מבינה שגשר ביפרוסט נהרס, היא משנה את התוכנית ומגנה על גשר ביפרוסט האפל.
קבוצתו של קפטן אמריקה מוצאת את תור, אך מגלה שהוא בהתקף זעם לאחר שהשמיד ענקי כפור רבים.
פריגה לוקחת את החרב של גשר ביפרוסט האפל, ובקושי מצליחה לשמור של אנושיותה.
היא שולחת את חברי הקבוצה שלה לממלכות האחרות כדי לגייס בעלי ברית נוספים, והם מצליחים.
פריגה פותחת פורטל ליוטונהיים בו עוברת קבוצתו של קפטן אמריקה ותור המוחלש.
שאר הקבוצות מגיעות להר הנוקמים שם הם מותקפים.
הפנתר השחור ושורי מפעילים את שמיימי בהר הנוקמים, שמשמיד את כל כוחותיו של מלקית'.
בעוד תור נמצא במרפאה, אודין מתעורר ודורש לדעת היכן פריגה נמצאת.
קפטן אמריקה מנסה להגיד לו שהוא אינו יכול להילחם במצבו האנוש, אך איירון מן חושף שהוא, שורי וזקן-בורג הגמד הכינו שריון העשוי מתערובת ויברניום ואורו שאודין יוכל לעטות בקרב.
מלקית' מנסה לאלף את הסימביוט על ידי שימוש בפגיון התהום האנושית כדי לעצב אותו מחדש לחרב הנקרו של נול המיועדת להרוג אסגרדים.
פריגה עסוקה בלחימה נגד עדרים בלתי נגמרים כאשר מלקית' זורק את סימביוט הוונום כחנית לעברה.
לפני שהוא מצליח להרוג אותה, אודין מגיע כשהוא עוטה את השריון החדש ומאפשר לפריגה להשמיד את גשר ביפרוסט האפל.
במידגרד, לאחר שהתרפא לחלוטין, תור מודיע כי יוביל את ההתקפה נגד צבאו של מלקית'.
וואקאנדה מותקפת על ידי מלאכים מרושעים של ממלכת הֵבֵן כאשר הילדראד, אוקויה, ליידי סיף, אנג'לה, הפנתר השחור, המעניש ואלפי האור מגיעים כדי לעזור.
באורוגוואי, המכשפת מחיה את המתים, אך גוסט ריידר, דוקטור סטריינג' ובלדר הודפים אותה.
ספיידרמן כרת ברית עם העכבישים של הל כדי להביס את האויבים, הענקית הירוקה יחד עם דדפול, דרדוויל ואיירון פיסט נלחמים נגד אוליק הטרול וצבאו באוסטרליה.
בסמוך למטה של רוקסון, אספקת החשמל חזרה בעזרתם של סוכני ואקאנדה ברו וגורילה מן, בעוד שבלייד וקא-זר מגיעים יחד עם אלי ואניר כדי להצילם.
רוז סולומון וג'יין פוסטר נלחמות במינוטאורוס וגורמות למניות של רוקסון לצלול.
קפטן מארוול מביסה את המלכה סינדר בשאנגחאי בעוד וולברין, שאנג-צ'י, הוקאיי והלוחמים שלושה עוזרים להביס את שדי האש.
במנהטן, איירון מן מצייד את הגמדים בשריון וור משין והם מובילים מתקפה על לאופי בעזרת ארבעת המופלאים.
בלונדון, קפטן אמריקה עוזר לקפטן בריטניה להילחם נגד האלפים האפלים, כלבת השאול ת'ורי מתמודדת מול המכשפות האפלות, ווולסטאג שולט בשריון המשמיד כדי להביס את קורס.
תור חוזר ועוזר להפוך את היצרות.
דרדוויל לוקח את תור אל תוך השמש שם הוא מגלה שכשאסגרד נחרבה, תור השליך זרע בשמש שהגדיל שורשים וצמח ליגדראסיל.
תור מורה לדרדוויל למסמר אותו על העץ ולהתעלם מצרחותיו עד אשר תור יוכל למצוא תשובה.
בעוד תור נמצא בשמש, מתגלה כי מלקית' מענה את אודין ופריגה עם סימביוט הונום בסטונהנג'.
באסגרד, ג'יין פוסטר נפגשת עם היימדל שאומר לה לא להתיש את עצמה יתר על המידה, אך ג'יין לא מקשיבה ומבחינה בפטיש השבור של תור מיקום אולטימייט.
היא מרימה אותו, והוא משנה את צורתה.
בעוד שתור עדיין מוצמד ליגדראסיל, הוא מקבל את התשובה שהוא מחפש כשהוא מוצא גרסאות אחרות של עצמו.
מיסטר פנטסטיק והדבר יוצאים מתוך פורטל הזמן והמלך תור מגיע, לאחר שציפה שהיום הזה יגיע.
בחזרה בזמן ההווה, תור מסביר את המצב למלך תור כשהם עומדים בחורבות אסגרד.
המלך תור נזכר בקרב שלו עם גור שוחט האלים והוא רואה איך תור מתחיל להידמות לו.
הוא מסכים עם התוכנית למצוא גרסאות נוספות של עצמו ומגייס את תור הצעיר מהמאה ה-6. ג'יין פוסטר מופיעה בצורת התור שלה ובכך חושפת את העובדה שהיא משתמשת במיולניר של ארץ-1610 ויחד הם מקימים את חיל תור.
בחזרה במנהטן, גיבורי העל נלחמים בלאופיי משודרג הכוחות עם ענקי הכפור שלו.
בידיעה שחיל תור מתקרב, מלקית' משדרג את כוחותיהם של חניכיו עם הסימביוט של ונום ואז נקשר אליו.
כשחיל תור מגיע, מלקית' מכריז על עצמו כשוחט התורים.
בשעה שתור נלחם במלקית', זה האחרון מנסה לשפד את ג'יין פוסטר, מה שגורם לתור להיכנע להתקף הזעם שלו ולהשליך את עצמו עליו, וחיל תור מתחיל לחוש בסערת האלים המתקרבת ובאה.
כאשר סערת האלים מגיעה לכדור הארץ, מתחיל לרדת גשם של אש וקרח.
כאשר החניכים הנשלטים בידי הסימביוט נפגעים מהאש, סערת האלים משחזרת את עצמה לכדי המיולניר.
תור מצליח להרים את המיולניר המשוחזרת בזמן שג'יין פוסטר מטילה את המיולניר שלה לכיוונו של לאופי בזמן שלוקי חותך את עצמו ואת ארון המתים של החורפים העתיקים בעזרת חרבו של היימדל.
תור קורא למלקית' להיכנע בזמן שמלקית' מזמן את חרב הציד הגדול, אך במקום זאת כלבי הצייד הפראיים והנמר בוג מסורטלהיים משחיתים את גופתו.
עם תום מלחמת הממלכות, שלום מתפרש על פני עשרת העולמות.
דרדוויל מבכה את אובדן כוחותיו השמימיים; המעניש חוזר למשימת היחיד שלו בפשע; וסימביוט הונום חוזר לצורתו האנושית ומצהיר שקסמיו של מלקית' פטרו אותו מאי-יציבותו, והוא מכין את עצמו למפגש המתקרב שלו עם קרנג'.
ג'יין פוסטר נפרדת לשלום מהמיולניר של ארץ-1610, שמתפוררת ורסיסיה מתמזגים לכפפת שריון מוזהבת על זרועה.
תור הצעיר והמלך תור מוצאים מכנה משותף באמצעות חיבתם לאלכוהול, ואודין פורש מתפקידו והופך את תור לאב-כל החדש.
מלחמת הסמים בפיליפינים היא מלחמת סמים אשר החלה תחת כהונתו של הנשיא הפיליפיני רודריגו דוטרטה עם עלייתו לשלטון ביולי 2016. בתוך מספר שבועות בלבד מאז תחילתה נהרגו כאלפיים איש ובתוך מספר חודשים מספרם כבר עלה על 3.5 אלף איש.
עד אוגוסט 2016, לפי רשויות המדינה, כ-600,000 סוחרי סמים נכנעו לרשויות אכיפת החוק כדי לא להיהרג במהלך הקמפיין נגד הסמים של הממשלה.
על פי התקשורת המערבית, המשטרה ו"מיליציות עממיות" מענישות סוחרי סמים באופן יזום מבלי לפתוח בהליכי משפט.
על פעולות הרשויות בפיליפינים נמתחה ביקורת חריפה מצד האומות המאוחדות, ארצות הברית והאיחוד האירופי בגין הפרות זכויות אדם.
בתגובה, הנשיא הפיליפיני, רודריגו דוטרטה, יצא בהצהרות קשות על האו"ם, ארצות הברית והאיחוד האירופי ודחק בהם שלא להתערב בעניינים הפנימיים של ארצו ואיים לעזוב את האו"ם.
על רקע ההידרדרות החדה ביחסים עם המערב, החליט דוטרטה לשנות את סדרי העדיפויות של מדיניות החוץ של הפיליפינים, תוך שהוא פונה במסלול התקרבות לרוסיה וסין.
נכון ל-30 במרץ 2022, מתו כ-6,229 סוחרי סמים ואנשי פשע ונכון ל-9 בינואר, מתו 114 אנשי שיטור וצבא.
במדינות רבות באזור הפסיפי של אסיה יש חוקי סמים קשוחים.
במיוחד נקבע עונש מוות בגין סחר בסמים באינדונזיה, סין, וייטנאם, סינגפור, מלזיה ותאילנד.
בתקופות שונות נערכו במדינות אלה מבצעים גדולים למלחמה בסמים.
בעיקר החל משנות ה-80. במאה ה-20 גל של הוצאות להורג מחוץ לחוק של חשודים בסחר בסמים שטף את אינדונזיה, כאשר אלפי אנשים נהרגו בשנתיים - משנת 1983 עד 1985. בשנת 2003 נהרגו בתאילנד 1,200 בני אדם במהלך חודש אחד של מבצע נגד הסמים, 13,000 נעצרו ועוד 36,000 נכנעו למשטרה.
בשנת 2002 נשיאת הפיליפינים גלוריה ארויו חתמה על חוק על עונש מחמיר על מנהיגי הסחר בסמים, והטילה עונש מוות בגין החזקת 10 גרם הרואין או 50 גרם מתאמפטמין.
בעבר הוטל עונש מוות בגין אחסון של למעלה מ-200 גרם מתאמפטמין ו-40 גרם הרואין.
חוק זה היה חלק מקמפיין ממשלתי להביס את עסק הסמים הצומח במדינה, בניסיון להפוך את הפיליפינים למרכז הפצת סמים אזורי.
בשנת 2006 בוטל עונש המוות בפיליפינים.
בשנת 2014, מכל הסמים שנתפסו במדינה, 8.9% היו קנאביס, ו-89% היו מתאמפטמינים.
בגלל הפופולריות שלו בקרב תושבי הפיליפינים, הם "שאבו" - סוג מקומי של מתאמפטמין - המכונה "התרופה הפיליפינית".
בתחילה הוא יוצר רק בפיליפינים ובאינדונזיה, אך עם הזמן התרחבה הגאוגרפיה של התפשטות התרופה והגיעה לאיראן ולאירופה.
בשנים 2009 - 2014 היו הפיליפינים בין חמש המדינות בהן הועבר קוקאין מאמריקה הלטינית.
על פי כמה הערכות, עד 2016 היו בפיליפינים כ-3 מיליון מכורים לסמים, ובאזורים עניים עד 35% מהאוכלוסייה הייתה תלויה בסמים.
במקביל, עלות מתאמפטמין בשוק השחור ירדה ל-22 דולר לגרם.
כך התרופה הפכה נגישה יותר לקהל הרחב.
הקמפיין נגד הסמים של רודריגו דוטרטה
הפוליטיקאי הפיליפיני רודריגו דוטרטה החל במאבק בסחר בסמים כראש עיריית דבאו.
במשך 22 שנים בתפקיד זה, לדוטרטה היה דימוי של לוחם בפשע מאורגן וסחר בסמים.
במהלך עבודתו כראש העיר נהרגו יותר מאלף בני אדם שלדברי המשטרה היו קשורים לעולם הפשע.
על שיטותיו למאבק בפשע, קיבל דוטרטה את הכינוי "המעניש".
מלחמת המלך ג'ורג' הוא השם שניתן למבצעים צבאיים בצפון אמריקה שהיוו חלק ממלחמת הירושה האוסטרית (1740–1748).
זו הייתה השלישית מארבע מלחמות צרפת והאינדיאנים.
האירוע התרחש בעיקר בפרובינציות הבריטיות של ניו יורק, מפרץ מסצ'וסטס (שכלל את מיין ומסצ'וסטס באותה תקופה), ניו המפשייר (שכלל גם את ורמונט באותה תקופה), ונובה סקוטיה.
הפעולה המשמעותית ביותר הייתה משלחת שאורגנה על ידי מושל מסצ'וסטס ויליאם שירלי, אשר צר על מצודת לואיסבורג הצרפתית ובסופו של דבר כבש אותה, באיי קייפ ברטון בנובה סקוטיה, בשנת 1745. בצרפתית היא ידועה בשם המלחמה הבין-קולוניאלית השלישית.
הסכם אקס לה שאפל סיים את המלחמה בשנת 1748 והחזיר את לואיסבורג לצרפת, אך לא הצליח לפתור סוגיות טריטוריאליות חשובות.
מלחמת "אוזנו של ג'נקינס" (על שם תקרית שקרתה ב-1731 בה מפקד ספרדי חתך את אוזנו של סוחר הבריטי רוברט ג'נקינס ואמר לו לקחת אותו למלכו, ג'ורג' השני, פרצה בשנת 1739 בין ספרד לבריטניה, אך הייתה מוגבלת לים הקריבי ולסכסוך בין פלורידה הספרדית לפרובינציית ג'ורג'יה הבריטית השכנה.
"מלחמת הירושה האוסטרית", שהייתה מאבק על הלגיטימיות של הצטרפותה של מריה תרזה לכס המלכות האוסטרי, החלה בשנת 1740, אך בתחילה לא היו מעורבות בה בריטניה וספרד מבחינה צבאית.
בריטניה נמשכה דיפלומטית לסכסוך ההוא בשנת 1742 כבעלת ברית של אוסטריה וכמתנגדת לצרפת ופרוסיה, אולם פעולות איבה גלויות ביניהן לא התרחשו עד 1743 בדטינגן.
מלחמה לא הוכרזה רשמית בין בריטניה לצרפת עד מרץ 1744. מסצ'וסטס לא הכריזה מלחמה נגד קוויבק וצרפת עד 2 ביוני.
הידיעות על הכרזת מלחמה הגיעו לראשונה למבצר הצרפתי בלואיסבורג, ב-3 במאי 1744, והכוחות שם החלו במעשי האיבה.
בדאגה לקווי האספקה היבשתיים שלהם לקוויבק, הם פשטו על נמל הדייג הבריטי קנסו ב-23 במאי, ואז ארגנו מתקפה על אנאפוליס רויאל, בירת נובה סקוטיה.
אולם הכוחות הצרפתים התעכבו בצאתם מלואיסבורג, אבל בני בריתם המקומיים, יחד עם האב ז'אן-לואי לה לוטר, החליטו לתקוף בעצמם את פורט אן בתחילת יולי.
החדשות על הכרזת המלמה הגיעו לאנאפוליס, והכוחות הבריטיים לא היו מוכנים מספיק כאשר הכוחות המקומיים שתמכו בצרפתים, החלו במצור על פורט אן.
בהיעדר אמצעי לחימה כבדים, נסוגו הכוחות האלה לאחר מספר ימים.
ואז, באמצע אוגוסט, הגיע כוח צרפתי גדול יותר לפורט אן, אך גם הוא לא הצליח לכבוש או לגרום למצור יעיל נגד חיל המצב.
המבצר קיבל אספקות וחיזוקים ממסצ'וסטס.
בשנת 1745 כבשו הכוחות הקולוניאליים הבריטים את מצודת לואיסבורג לאחר מצור של שישה שבועות.
כנקמה, הקונפדרציה של עמים מקומיים באזור פתחה את המבצע של החוף צפון-מזרח (1745) נגד ההתיישבויות הבריטיות בגבול אקדיה בצפון מזרח מיין.
צרפת שלחה משלחת גדולה לשקם את לואיסבורג בשנת 1746. הודות לסערות, מחלות ולבסוף גם מותו של מפקד המבצע הצרפתי, חזרו ניצולי המשלחת לצרפת מבלי שהשיגו את מטרתם.
המלחמה התרחשה גם בגבולות בין המושבות הצפוניות הבריטיות ל"צרפת החדשה".
לכל צד היו בעלי ברית בין הילידים האמריקאים, ואלה פשטו על כפרים מרוחקים ולקחו אנשים בשבי לצורכי כופר, או לעיתים סיפחו אותם לשבטים שסבלו מאובדן אוכלוסייה עקב מחלות או הלוחמה.
כתוצאה מהפשיטות התכופות על הגבול הצפוני, הורה המושל ויליאם שירלי לבנות שרשרת מצודות על הגבול המשתרעת מערבה מניו יורק.
ב-28 בנובמבר 1745 פשטו והרסו הצרפתים ובני בריתם האינדיאנים את הכפר סראטוגה שבניו יורק, הרגו או לקחו בשבי יותר ממאה מתושביו.
לאחר מכן נטשו הבריטים את יישוביהם בניו יורק צפונית לאולבני, עיר מסחר מרכזית.
ביולי 1746 התכנס כוח בריטי ואינדיאני בצפון מדינת ניו יורק לפעולת תגמול כנגד הכוחות הקנדיים.
כשתגבורת כוחות הבריטיים הצפויים מעולם לא הגיעה, הקרבות הופסקו.
כוח גדול (יותר מ-1,000 איש) של הכוחות הצרפתים ותומכיהם במקום לפשוט בעמק נהר ההדסון העליון בשנת 1746, פשט בעמק נהר הוסאק, וביצע התקפה על פורט מסצ'וסטס (צפון אדמס, מסצ'וסטס).
הפעולה היה כנקמה על הריגתו של מנהיג אינדיאני בתקרית קודמת.
פשיטות אחרות כללו את הפשיטות הצרפתיות ב-1747 על גרנד פרי, נובה סקוטיה; ופשיטה בשנת 1748 על ידי בנות הברית הצרפתית-אינדיאנית על שנקטאדי, ניו יורק.
המלחמה גבתה מחיר כבד, במיוחד בצפון המושבות הבריטיות.
אובדן הגברים של מסצ'וסטס בלבד בשנת 1745–1746 הוערך כ־8% מאוכלוסיית הגברים הבוגרים של המושבה.
על פי הסכם אקס לה שאפל הושבה מצודת לואיסבורג לצרפת כעבור שלוש שנים, בתמורה לעיר מאדרס בהודו שנכבשה על ידי הצרפתים מהבריטים.
החלטה זו גרמה לזעם של תושבי ניו אינגלנד, ובמיוחד מתיישבי מסצ'וסטס, אשר תרמו הכי הרבה למבצע הצבאי (מבחינת מימון וכוח אדם).
בסופו של דבר הכירה ממשלת בריטניה במאמץ של מסצ'וסטס בתשלום של 180,000 ליש"ט פיצויים לאחר המלחמה.
המחוז השתמש בכסף זה כדי להדפיס את מטבע הנייר המוערך שלו.
הסכם השלום שהחזיר את כל הגבולות הקולוניאליים למעמדם לפני המלחמה, לא עשה הרבה כדי לסיים את האיבה המתמשכת בין צרפת, בריטניה למושבות שלהם, ואף לא פתר שום מחלוקות טריטוריאליות.
מתחים נותרו גם בצפון אמריקה וגם באירופה.
הם פרצו שוב בשנת 1754, עם תחילת מלחמת צרפת והאינדיאנים בצפון אמריקה, שהתפשטה לאירופה שנתיים לאחר מכן כמלחמת שבע השנים.
בשנים 1749–1755 נמשכה הלחימה באקדיה ונובה סקוטיה במסגרת מלחמתו של האב לה לוטר.
מלחמת המקלונים היא סדרת משחקי מחשב המכילה שני משחקים והרחבות שלהם (השלישי בשלבי בטא).
המשחק הראשון יצא ב-2009, השני ב-2012 והשלישי באמצע 2022. המשחקים פותחו על ידי חברת Max Games Studios למכשירי אנדרואיד, ולמערכת ההפעלה Windows.
עלילת המשחקים מתחילה בסיפור הראשון.
הסיפור עוסק בממלכה אחת בשם Inamorta.
הממלכה קרסה והתפצלה למספר שבטים, כאשר כל שבט הוקדש כולו לכלי נשק מסוים, החל מהקשת (שהוא הראשון שמקבלים) ועד הענקים (האחרון שמקבלים).
השחקן במשחק מייצג את השבט שמשתמש בכל סוגי כלי הנשק, ורוצה להחזיר את Inamorta למעצמה שהיא הייתה פעם.
מטרת השחקן במשחק היא לכבוש שבט אחר שבט בשביל ללמוד את דרכיהם ובסוף לשלוט בכל כלי הנשק.
בסוף המשחק כל השבטים מחליטים שהם מתאחדים נגד השחקן, ולאחר תבוסתם כל מנהיגיהם מתאחדים נגדו.
עלילת המשחק השני היא המשך ישיר לראשון.
אחרי שהשחקן איחד את כל השבטים ברחבי המפה של המשחק הראשון, מתברר שיש המשך למפה מהחלק העליון שלה.
החלק העליון נמצא בשליטת ממלכת הכאוס (Chaos), כשמלכתם היא מדוזה.
מטרת השחקן במשחק השני היא להביס אותם, כאשר ממלכת הכאוס מכילה מפלצות ושאר דברים לא אנושיים, בניגוד למשחק הראשון.
בכל המשחקים השלבים מתחלקים לפי אזורים במפה, כאשר המטרה היא להגיע מחלק אחד לחלק השני, ולעבור בכל השטחים שבדרך על מנת לכבוש את כל האזורים ולהבטיח שליטה מלאה.
המשחק עצמו מתחיל בפסל האומה של השחקן, שמייצג את אומת השחקן, ובצידו השני של המפה ניצב הפסל של האומה שמשחקת נגד השחקן, שמייצג אותם.
מטרת המשחק היא להרוס את הפסל של האויבים.
אם הפסל של האויבים נהרס - האומה של השחקן ניצחה, והשלב הבא נפתח, אם הם ניצחו, אז השחקן צריך לחזור על השלב פעם נוספת.
בשביל להרוס את הפסל על השחקן לקנות יחידות.
את היחידות ניתן לקנות באמצעות זהב (ובמשחקים האחרים גם מנה או קריסטלים).
זהב מפוזר במכרות זהב שניתן להשיג מהם זהב על ידי עבד.
ברגע שצבא השחקן מספיק גדול - ביכולתו לתקוף את האומה השנייה.
אם האומה השנייה הספיקה לארגן צבא - הם ילחמו זה בזה.
מצב לוחמה - כל היחידות (מלבד העבדים האחראים על הזהב) הולכים לתקוף.
מצב הגנה - כל היחידות נשארים ליד הפסל של השחקן.
מצב נסיגה - כל היחידות כולל העבדים הולכים לצדו האחורי של הפסל.
ברוב המשחקים בסדרה קיימת האפשרות לקחת פיקוד על חייל ספציפי, ובכך לבצע גם פונקציות מיוחדות אותם אין החייל הרגיל שמתפקד על ידי המחשב עושה.
החייל נשלט על ידי המקלדת, הג'ויסטק או מסך המגע, בהתאם למכשיר.
מלחמת המקלונים - באנגלית: Stick War, המשחק הראשון לסדרה אשר יצא ב-2009 ל-Windows.
מלחמת המקלונים 2 - באנגלית: Stick War 2, המשחק השני בסדרה וההמשך הישיר לראשון, אשר יצא ב-2012 ל-Windows.
מלחמת המקלונים: אימפריות - באנגלית: Stick Empires, משחק אונליין שיצא ב-2012 ל-Windows.
מלחמת המקלונים מורשת - באנגלית: Stick War Legacy, המשחק הראשון עם כמה שדרוגים, יצא ב-2015 לאנדרואיד.
מלחמת המקלונים 3 - באנגלית: Stick War 3, המשחק השלישי בסדרה וההמשך הישיר לשני, יצא באמצע 2022 ל-אנדרואיד.
מלחמת המרקיזים הראשונה בין השנים 1449–1450 הייתה תוצאה של מחלוקות בין העיר הקיסרית החופשית נירנברג לבין אלברכט השלישי אכילס, הבוחר מברנדנבורג.
ערים רבות בפרנקוניה בגרמניה המודרנית נפגעו קשות מהמלחמה.
ב-13 באוגוסט 1449, כבש אלברכט את טירת ליכטנאו, נחלתה של נירנברג.
ב-11 במרץ 1450 הובס אלברכט בפילנרויטר ויהר.
המלחמה הסתיימה בחתימה על הסכם שלום בבמברג ב-22 ביוני 1450. אלברכט נאלץ להחזיר את כל האדמות שנכבשו לעיר נירנברג.
מלחמת המרקיזים השנייה הייתה סכסוך באימפריה הרומית הקדושה שנערך בין 1552 ל-1555. ביוזמת אלברכט אלקיביאדס, מרקיז ברנדנבורג-קולמבך, שניסה להקים את דוכסות פרנקוניה תחת שלטונו, המלחמה הביאה להרס נרחב בפרנקוניה, תוך שהיא השפיעה גם על חבל הריין וסקסוניה התחתונה.
מלחמת המרקיזים הראשונה, אותה ניהל אלברכט השלישי, הנסיך הבוחר מברנדנבורג בעיקר נגד שכניו, כולל העיר הקיסרית החופשית נירנברג, לא הייתה קשורה ישירות למלחמת המרקיזים השנייה.
המשותף לשתי המלחמות היה ניסיונם של המרקיזים להרחיב את השפעתם בפרנקוניה ולטעון טענות נגד המתחרה האזורית שלהם, נירנברג.
מכיוון שאמונתו הפרוטסטנטית של אלברט העניקה לגיטימציה לשליל הרווחי שלו בשכנותיה הקתוליות של ברנדנבורג-קולמבך, ניתן לראות במלחמה בדרך כלל פועל יוצא של המלחמה השמאלקלדית השנייה.
המטרות הראשונות של אלברכט היו שכנותיה המיידיות של ברנדנבורג-קולמבך, החל מהעיר הקיסרית נירנברג.
ניסיון מצור ראשוני לא צלח, ולכן כוחות ברנדנבורג-קולמבך פשטו ללא הפוגה על העורף של נירנברג, תוך כדי כך שכבשו את פורשהיים ואת מבצרה.
נירנברג נכנעה לבסוף לברנדנבורג-קולמבך ב-19 ביוני 1552. ברנדנבורג-קולמבאך הצליחה גם לכבוש את העיר הקיסרית שוויינפורט, שתהפוך לבסיס חשוב להמשך כיבושים.
אלברכט חתם על הסכמי סחטנות עם הנסיכים-בישופים של וירצבורג ובמברג, ודרש מהם לשלם לו תשלומים גדולים ולמסור אדמות כדי להימנע מכיבוש.
בסופו של דבר, הוא כבש את במברג על הסף.
הסכמים אלה לא הוכרו על ידי הקיסר קרל החמישי, שהטיל על אלברכט חרם קיסרי.
עם זאת, מכיוון שקרל היה תלוי בחלקו על חייליו של אלברכט במצור שלו על מץ, החרם בוטל, וקרל אפשר לאלברכט להמשיך בשתיקה.
בקיץ 1552, אלברכט צעד לתוך ארץ הריין בניסיון להצטרף לצבאותיו עם אלו של ממלכת צרפת נגד הקיסר.
אלברכט התחיל בסכסוכים עם הבוחרים של מיינץ וטריר לאורך הדרך, וגם סכסוך עם שפייר, וורמס, אופנהיים, ורדן ופרנקפורט, בין היתר.
הוא דרש 150,000 גולדן מהנסיך-בישוף של שפייר, כשזה לא שילם, הוא הרס את הטירות של מדנבורג והאמבך.
חורבות טירת האמבך יהפכו מאוחר יותר לסמל מוקדם של התנועה הלאומית והדמוקרטית הגרמנית.
שלום פסאו, שסייפ את המלחמה השמאלקלדית השנייה באוגוסט 1553, לא הצליח לאמת את שאיפותיו הטריטוריאליות של אלברכט, והניע אותו להמשיך בלחימה.
דרכו ההרסנית של אלברכט לאורך האימפריה הרומית הקדושה הפכה אותו לאויב של נסיכים רבים, שבסופו של דבר הקימו כמה ליגות נגדו.
השכנים המיידיים של ברנדנבורג-קולמבך הקימו את הליגה הפרנקונית, בעוד יריביו באזורים אחרים יצרו את הליגה של היידלברג שהתחברה במהירות לליגה הפרנקונית.
כשחיילי ברנדנבורג-קולמבאך נלכדו בסקסוניה התחתונה, היכן שאלברכט גייס חיילים, צבאות מנירנברג, וירצבורג ובמברג כבשו מחדש טירות ואדמות שנכבשו על ידי אלברכט קודם לכן בפרנקוניה, בעוד צבאות בראונשווייג וסקסוניה עשו את דרכם לשווינפורט.
ב-9 ביולי 1553, חיילי בעלות הברית של מוריץ, הנסיך הבוחר מסקסוניה והיינריך החמישי, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל התמודדו עם חייליו של אלברכט בקרב האדיר של זיברסהאוזן.
בראונשווייג וסקסוניה זכו בניצחון מכריע, אך במחיר של אלפי הרוגים: מוריץ עצמו נהרג בקרב, בעוד היינריך איבד את שני בניו.
עם 12,000 הרוגים, הקרב היה אחד העקובים מדם שהתרחשו בשטח סקסוניה התחתונה.
כאשר עיקר צבאו הובס, ברנדנבורג-קולמבך הייתה חשופה לפלישה.
כוחות מברונסוויק, בוהמיה, במברג, נירנברג וחלקים אחרים של האימפריה זרמו ללב פרנקוניה.
הוף וביירוית הועלו באש, בעוד אינספור טירות ועיירות בתחומו של אלברט נהרסו.
ביום קונרד הקדוש, 26 בנובמבר 1553, ביתו של אלברכט, קולמבאך, נבזזה ונהרסה, כאשר אזרחים רבים נטבחו או נמלטו מהעיר.
פלסנבורג סגרה את שעריה בפני האזרחים הנמלטים ונשארה בלתי נכבשת כמעט שנה נוספת, עד יולי 1554. כאשר גאות המלחמה פנתה באופן נחרץ נגד אלברכט, הוחזר החרם הקיסרי נגדו.
אלברכט ניסה להציל את ביתו והצעיד את חייליו לפרנקוניה פעם נוספת, אך הובס שוב בקרב בשוורצך, ולאחר מכן נאלץ לוותר על פלסנבורג, שזלזלה בו.
בתחילה נמלט אלברכט לצרפת, ולאחר מכן מצא מקלט אצל משפחת אחותו קוניגונדה, שבעלה היה קרל השני, מרקיז באדן-דורלאך.
הוא נפטר בפפורצהיים כמה שנים מאוחר יותר, ב-8 בינואר 1557. נכסיו עברו תפיסה אימפריאלית בניהולו של הקנצלר הבוהמי הרוזן פון שליק, ולאחר מותו של אלברכט הם עברו לבן דודו, גאורג פרידריך, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך, שפיקח על אכלוס מחדש של השטחים שנפגעו במלחמה.
מלחמת המקלות הייתה מלחמת אזרחים בשווייץ בשנת 1802 שהביאה לקריסת הרפובליקה ההלווטית, לכיבוש הצרפתי המחודש של שווייץ ובסופו של דבר לחוק הגישור שהכתיב נפוליאון בונפרטה ב-19 בפברואר 1803. הסכסוך עצמו היה בין מורדים, שנמשכו ברובם מהאוכלוסייה הכפרית, לבין הכוחות הרשמיים של הרפובליקה ההלווטית.
המונח "Stäckli", או "מועדון עץ", שממנו שואב הסכסוך את שמו, מתייחס לנשק המאולתר של המורדים.
בעקבות הסכם לינוויל משנת 1801, כוחות צרפתים עזבו לפתע את שווייץ בסוף יולי 1802, וכתוצאה מכך נגרם ערעור מהיר של המדינה.
חוסר היציבות הזה הגיע לשיא באוגוסט, עם מרד גלוי של פדרליסטים שווייצרים נגד הרפובליקה ההלווטית המאוחדת.
מקור המרד במרכז שווייץ והתרכז סביב הערים ציריך וברן, קנטון באדן, וכן חלקים כפריים של השפלה השווייצרית בקנטונים ארגאו וזולותורן.
בסופו של דבר היא תתפשט לרוב תשעה עשר הקנטונים של הרפובליקה.
המלחמה החלה עם קרב במעבר רנג ב-28 באוגוסט, שם הובסו חיילי הממשלה על ידי פדרליסטים מנידוולדן, ולאחר מכן התקפות ארטילריה לא מוצלחות על ציריך בין ה-10 ל-13 בספטמבר על ידי כוחות הממשלה.
המורדים כבשו במהרה את ברן, שגם היא הופגזה לזמן קצר.
הממשלה ההלווטית, בראשות לנדמן יוהאן רודולף דולדר, נכנעה צבאית ב-18 בספטמבר, אך הצליחה לנהל משא ומתן על נסיגה מברן ללוזאן לפני שהתמוטטה לחלוטין.
למעט לימן ופריבור, הכוח הביצועי הוחזר לממשלות הקנטונליות ודיאט פדרלי בשווייץ בראשות אלואיס פון רדינג.
ב-30 בספטמבר הוציא הקונסול הראשון נפוליאון בונפרטה את ההכרזה של סן-קלוד, שקראה לחזור לסדר החוקתי והזמין את שני הצדדים לוועידת פיוס בפריז, המכונה "הקונסולטה ההלווטית".
ניקלאוס פרנץ פון בכמן, המפקד העליון של הצבא הפדרלי, הנחיל תבוסה סופית לצבא ההלווטי בפאוג ב-3 באוקטובר.
בונפרטה פתח אז בהתערבות צבאית תחת הגנרל מישל נה כדי להרגיע את המדינה, לפרק את הפדרליסטים מנשקם ולהחזיר את הרפובליקה ההלווטית.
תחת לחץ צרפתי, הדיאט הפדרלי בשווייץ הודיע על פירוקו ב-26 באוקטובר, והביא לסיום המלחמה.
עם הסדר הליברלי יותר של הרפובליקה ההלווטית, עלה הסנטימנט האנטי-יהודי, כאשר הופיעו האשמות שיהודים מרוויחים בצורה לא הוגנת מהסדר החדש הלא פופולרי.
ב-21 בספטמבר 1802 הגיעו השנאה והטינה לשיא במה שנקרא "Zwetschgenkrieg" או מלחמת שזיפים.
בהתפרצות של אלימות, שעוררה שמועות אנטישמיות, עדר חמוש של 800 חקלאים, בעלי מלאכה וכמה פטריקיים תקפו את יהודי סורבטל, בזזו והרסו את בתיהם וחפציהם.
ההתקפה לא הייתה לגמרי בלתי צפויה, המתיחות הצטברה במשך מספר ימים, והתושבים הנוצרים של אנדינגן ולנגנאו לא הושפעו במידה רבה.
היהודים לא קיבלו פיצוי על הנזקים, והמבצעים לא נשאו בתוצאות.
נפוליאון היה מודאג מכך שחוסר היציבות של שווייץ עלולה להדביק את אירופה בכללותה, והיה מורשה לנהל משא ומתן על הסדר בין הצדדים המתקוטטים.
חוק הגישור שלו העניק ויתורים לדרישות המורדים, ונטש את המבנה הריכוזי של הרפובליקה ההלווטית לטובת גישה פדרליסטית יותר.
הוא גם הצהיר שהמצב הטבעי של שווייץ הוא פדרלי וכי ניסיונות לכפות עליהם כל שיטה אחרת אינם חכמים.
ההתערבות הצרפתית היוותה הפרה של הסכם אמיין, אשר שימש כתירוץ על ידי בריטניה לחידוש מלחמתה נגד צרפת ב-18 במאי 1803. המעורבות הצרפתית בענייני הפנים של השווייצרים הייתה מופת לדאגתה של בריטניה כי יהיה לה תפקיד הולך ופוחת בענייני היבשת.
למרות שהבריטים ניסו לעיתים קרובות להתרחק מהמאבקים הפנימיים של היבשת, פעולותיה של צרפת של נפוליאון איימו להפר את הסדר הקיים ובכך את עליונותה הכלכלית הקיימת של בריטניה.
בעוד שחוק הגישור שנאכף על ידי התערבות צרפתית לא הרגיז במיוחד את הסדר השווייצרי, ולמעשה החזיר חלק ניכר מהמסורות והצורות הקיימות של ממשל שווייצרי מלפני הפלישה הרפובליקנית הצרפתית, זו הייתה הפרה טכנית של חוזה אמיין, אשר אסר על התערבות זרה כזו על ידי צרפת.
מלחמת הסחר באמריקה הצפונית היא מלחמת סחר בין ארצות הברית, קנדה ומקסיקו שהחלה ב-1 בפברואר 2025, כאשר נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, חתם על צווים נשיאותיים המטילים מכסים כמעט כוללים על סחורות הנכנסות לארצות הברית ממקסיקו וקנדה.
הצווים קבעו מכסים של 25% על כל היבוא ממקסיקו ועל כל היבוא מקנדה, למעט נפט ואנרגיה, שעליהם יוטל מס בגובה 10%.
בתגובה, ראש ממשלת קנדה, ג'סטין טרודו, אמר שקנדה תגיב בהטלת מכסים של 25% על סחורות אמריקאיות בשווי 30 מיליארד דולר קנדי (20.6 מיליארד דולר אמריקאי), שיתרחבו ל-155 מיליארד דולר קנדי (106 מיליארד דולר אמריקאי) לאחר שלושה שבועות.
נשיאת מקסיקו, קלאודיה שיינבאום, אמרה שמקסיקו תטיל מכסים וכן תגובות אחרות נגד ארצות הברית.
ב-3 בפברואר, יום לפני כניסת הצווים לתוקף, שני המנהיגים ניהלו משא ומתן על דחייה של חודש בהטלת המכסים.
המכסים האמריקאיים נכנסו לתוקף ב-4 במרץ; מכסי התגובה של קנדה נכנסו לתוקף באותו מועד, בעוד שמקסיקו הודיעה כי תמתין עם התגובה שלה.
ב-6 במרץ, טראמפ עיכב את הטלת המכסים על סחורות התואמות את הסכם ארצות הברית–מקסיקו–קנדה (USMCA), שהן כ-50% מהיבוא ממקסיקו ו-38% מהיבוא מקנדה.
על אף שההחרגה הייתה צפויה להסתיים ב-2 באפריל, הבית הלבן הודיע כי היא תישאר בתוקף ללא הגבלת זמן.
עם זאת, ארצות הברית הוסיפה מכסים על כל יבוא של פלדה, אלומיניום ורכב, כולל ממקסיקו וקנדה.
טראמפ אמר שהמכסים נועדו לצמצם את הגירעון המסחרי של ארצות הברית מול קנדה ומקסיקו, לחייב את שתי המדינות לאבטח את גבולותיהן עם ארצות הברית מפני הגירה בלתי חוקית והברחות פנטניל, ולעודד ייצור מקומי בארצות הברית.
שיינבאום, טרודו ומחליפו של טרודו, מארק קרני, טענו שהמכסים האמריקאיים אינם מוצדקים ושמהווים הפרה של הסכם הסכם ארצות הברית – מקסיקו – קנדה.
טרודו טען כי טראמפ מתכוון להשתמש במכסים כדי לכפות סיפוח קנדה לארצות הברית, כפי שרמז טראמפ.
כלכלנים טענו שמכסים אלה עלולים לשבש את הסחר בין שלוש המדינות, לפגוע בשרשראות האספקה ולהוביל לעלייה במחירים לצרכנים.
ב-1 בפברואר 2025, טראמפ חתם על שלושה צווים נשיאותיים שהטילו מכסים של 25 אחוזים על כל הסחורות ממקסיקו וקנדה, למעט יצואי נפט ואנרגיה מקנדה, שהיו כפופים למכסים של 10 אחוזים.
יצואי אנרגיה ממקסיקו יכללו את מכס ה-25 אחוזים המלא.
הצווים הוצאו תחת חוק הסמכויות הכלכליות לשעת חירום בינלאומית (IEEPA) והיו אמורים להיכנס לתוקף ב-12:01 לפנות בוקר לפי זמן מזרח ארצות הברית ב-4 בפברואר.
טראמפ גם הורה להטיל מכסים של 10 אחוזים על סין, שיתווספו למכסים הקיימים של עד 25 אחוזים על סחורות סיניות רבות.
הצווים כללו סעיף המאפשר לארצות הברית להעלות את מכסיה אם המדינות יגיבו במכסים או אמצעים נקמניים אחרים.
טראמפ השתמש בחוק הסמכויות הכלכליות לשעת חירום בינלאומית מ-1977 שמעניק לנשיא כוח פיננסי רחב בזמן חירום לאומי — כדי לעקוף את מגבלת המכסים של ה-USMCA מסיבות שאינן קשורות לביטחון לאומי, מה שהיה הפעם הראשונה שבה נעשה שימוש בחוק זה לצורך הטלת מכסים.
טראמפ ציין את זרם ההגירה הבלתי חוקית שחוצה את גבולות ארצות הברית עם מקסיקו וקנדה, וכן את מגפת האופיואידים בארצות הברית, שמועצמת על ידי הפנטניל שמגיע מסין דרך מקסיקו וקנדה.
בצו הנשיאותי אמר כי קנדה שיחקה "תפקיד מרכזי" בהכנסת הפנטניל לארצות הברית, וכי לא השקיעה "מספיק תשומת לב ומשאבים או תיאום משמעותי" עם ארצות הברית כדי "למנוע את זרם הסמים הבלתי חוקיים" – למרות שרוב הפנטניל בארצות הברית מגיע מגבול דרומי עם מקסיקו.
המכסים היו גם מכוונים לעודד את היצרנים להעסיק אמריקאים כדי לייצר את מוצריהם בארצות הברית, במקום לייבא אותם ממדינות אחרות.
בהמשך, טראמפ חזר על תקוותו שקנדה תסופח לתוך ארצות הברית, ואמר שהיא יכולה לעשות זאת כדי להימנע מהמכסים.
על פי דיווח של בלומברג, יועציו של טראמפ, פיטר נבארו וסטיבן מילר, היו הגורמים המובילים בשיחות הכלכליות בנוגע להטלת המכסים.
בו בזמן, סין נכללה בהמלצת המועצה לביטחון לאומי.
בפוסט ב-"Truth Social" טראמפ אמר: "אנחנו צריכים להגן על האמריקאים, וזה תפקידי כנשיא להבטיח את ביטחונם של כולם.
הבטחתי במהלך הקמפיין שלי לעצור את שיטפון המהגרים והסמים שחוצים את גבולותינו, והאמריקאים הצביעו באופן מוחלט בעד זה".
למרות שהכיר בכך שהמכסים עשויים לגרום ל"הפרעה זמנית בטווח הקצר", אמר שחייבים להטיל אותם.
טראמפ גם טען שמכסים לא גורמים לאינפלציה אלא גורמים להצלחה.
שעות לאחר שדונלד טראמפ הטיל מכסים ב-1 בפברואר, ג'סטין טרודו אמר כי קנדה תנקוט בצעד נקמה כלפי ארצות הברית באמצעות מכסים.
טרודו ציין כי קנדה תטיל מכסים בגובה 25% על יצוא אמריקאי, בסך 30 מיליארד דולר קנדי (20.6 מיליארד דולר אמריקאי) מיד לאחר שהמכסים האמריקאים ייכנסו לתוקף, ותטיל מכסים בגובה 25% על סחורה אמריקאית נוספת בשווי 125 מיליארד דולר קנדי (86 מיליארד דולר אמריקאי) תוך שלושה שבועות.
טרודו ציין כי העיכוב נועד לאפשר לעסקים קנדיים להיערך.
הוא גם הוסיף כי קנדה שוקלת לנקוט בפעולות סחר נוספות בנוסף למכסים, כדי להכריח את טראמפ להפסיק את מלחמת הסחר, כולל הגבלות יצוא על מינרלים חיוניים ומוצרי אנרגיה או חסימת חברות אמריקאיות מלזכות במכרזים ממשלתיים.
טרודו אמר כי אלכוהול אמריקאי, ירקות, בגדים, נעליים ובושם יהיו בין המוצרים הראשונים שיתמודדו עם "מכסי נקמה", וכי גם מוצרים כמו מכשירי חשמל ביתיים, רהיטים וציוד ספורט יוכנסו בהמשך.
נקמתה של קנדה ממוקדת בעיקר ב"מדינות אדומות" בארצות הברית, המנוהלות על ידי המפלגה הרפובליקנית של טראמפ.
בנאומו הציג טרודו נתונים המראים כי רק כ-1% מהייבוא של פנטניל ומההגירה הבלתי חוקית בגבולות ארצות הברית מגיעים מקנדה.
הוא כינה את מערכת היחסים בין ארצות הברית לקנדה כ"שותפות המוצלחת ביותר שהעולם ראה אי פעם" בכל התחומים, והאשים את מכסי טראמפ בהפרת הסכם ארצות הברית – מקסיקו – קנדה.
הוא גם אמר כי המכסים מסכנים את הצרכנים והתעשיות האמריקאיות, וקרא לקנדים לבחור במוצרים ושירותים קנדיים במקום אמריקאיים ככל האפשר.
טרודו ציין: "זו בחירה, כן, שתפגע בקנדים, אבל מעבר לכך, היא תגרום להשלכות אמתיות עבורכם, האמריקאים.
כפי שאמרתי תמיד, מכסים נגד קנדה יעמידו את עבודתכם בסיכון, ויכולים לסגור את מפעלי הרכב האמריקאים ואת מתקני הייצור האחרים".
גם פייר פוליאב, מנהיג המפלגה השמרנית של קנדה, גינה את מה שכינה "מכסים עצומים, לא צודקים וללא הצדקה".
הוא דרש מהממשלה לסיים את פגרת הפרלמנט ולנקוט בצעדים, כולל מכסים, בשיעור של דולר על כל דולר על מוצרים אמריקאים, שיאספו כסף לעזור "לעובדים ועסקים נפגעים".
הוא גם חזר על דרישתו להורדת מיסים "עצומה" וצעדים נוספים לחיזוק הכלכלה.
מושל אונטריו, דאגלאס פורד, הורה להפסיק למכור מוצרי אלכוהול אמריקאי.
מושלת אלברטה, דניאל סמית', שעד אז התנגדה לפעולה תקיפה נגד ארצות הברית, אמרה כי קנדה צריכה להגיב למדיניות ההרסניות ההדדית של טראמפ, והיא תומכת ב"שימוש אסטרטגי" במכסים על מוצרים אמריקאים "שניתן לרכוש בקלות מקנדה ומספקים שאינם אמריקאים".
מושל קוויבק, פרנסוואה לגו, אמר כי הוא הורה "לבדוק את כל חוזי הרכש עם ספקים אמריקאים" ולהטיל סנקציות על כל אחד מהם.
הוא גם הורה לחברות האלכוהול של קוויבק להוריד את כל המוצרים האמריקאים מהמדפים.
בנובה סקוטיה, המושל טים הוסטון אמר כי המחוז יכפיל את תעריפי המעבר עבור רכבים אמריקאים, ויורה לחברת האלכוהול של ניו סקוטיה להפסיק למכור אלכוהול אמריקאי עד 4 בפברואר.
סימפסון, גם הודיע כי ממשלתו תבדוק את מדיניות הרכש שלה כדי להימנע מרכישות מחברות אמריקאיות ככל שניתן.
מושל מניטובה וואב קיניו ומושל אי הנסיך אדוארד דניס קינג, הודיעו גם הם כי המחוזות שלהם יפסיקו לייבא אלכוהול אמריקאי.
ראש ממשלת קולומביה הבריטית, דייוויד אבי, אמר כי חברות הפצת האלכוהול של קולומביה הבריטית יפסיקו לקנות אלכוהול ממדינות רפובליקניות, וב-10 במרץ הוחלט להרחיב את הצעד ולחסום כל אלכוהול אמריקאי.
כמו כן, חוק חדש שמטיל מכס על רכבים אמריקאים, העוברים דרך המחוז בדרכם לאלסקה צפוי להיות מוגש לפרלמנט.
שיינבאום שוחחה עם טראמפ לפני השבעתו כדי להוריד את איומיו על מכסי היבוא.
טראמפ אמר כי שיינבאום הסכימה ל"סגירה אפקטיבית" של הגבול בין מקסיקו וארצות הברית כדי למנוע מכסים.
שיינבאום הכחישה זאת, אך אמרה כי "לא תהיה מלחמת מכסים".
לאחר שטראמפ חתם על צווים נשיאותיים המטילים מכסים של 25%, שיינבאום אמרה שמקסיקו תנקוט כלפי ארצות הברית בפעולות תגמול, מכסיות ולא מכסיות.
היא אמרה שהתגובה היא "הגנה על אינטרסים של מקסיקו".
שיינבאום לא ציינה אילו סחורות אמריקאיות תהיה מכוונת התגובה המקסיקנית, אם כי דיווחים בתקשורת טענו שמקסיקו הכינה מכסים פוטנציאליים, שיכולים לנוע בין 5% ל-20%, על בשר חזיר, גבינה, פירות וירקות, פלדה ואלומיניום.
הדיווחים גם טענו כי מקסיקו מתכננת לפטור את תעשיית הרכב מהמכסים.
מרסלו אבררד, שר הכלכלה של מקסיקו, כינה את המכסים של טראמפ "הפרה בוטה" של הסכם ארצות הברית – מקסיקו – קנדה.
שיינבאום גם הגיבה לטענתו של טראמפ כי יש לה ברית עם קרטלי הסמים המקסיקניים, וכינתה זאת "שמצה".
באירוע ב-1 בפברואר, היא אמרה שמקסיקו תמשיך לפעול "בקרירות" בהתמודדות עם התגמולים, והציעה להקים צוות משימה עם ארצות הברית כדי להתמודד עם הבעיות של טראמפ עם מקסיקו, ואמרה ש"הבעיות לא נפתרות על ידי הטלת מכסים".
ב-7 במרץ, טראמפ איים להטיל מכסים הדדיים על עץ ומוצרי חלב קנדיים.
הוא אמר שהמכסים יהיו בגובה של עד כ-250% וייכנסו לתוקף בשבוע שלאחר מכן.
מאוחר יותר אמר טראמפ שקנדה "חייבת להסיר באופן מיידי את מכסי החלב האנטי-אמריקאיים בגובה של 250% עד 390% על מוצרים שונים מארצות הברית, שכבר מזמן נחשבים למוגזמים".
מכסת המכס של קנדה על מוצרי חלב מארצות הברית מאפשרת כמות מסוימת של ייבוא ללא מכס, ורק מעבר לכך מוטלים מכסים גבוהים – אך מאחר שייצוא החלב מארצות הברית לקנדה מעולם לא חרג מהמכסה, המכסים הגבוהים לא הופעלו בפועל.
ב-10 במרץ, אונטריו הטילה מס נוסף של 25% על יצוא חשמל למדינות מישיגן, מינסוטה וניו יורק שבארצות הברית.
ביום שלמחרת, טראמפ אמר שקנדה תתמודד עם מכסים של 50% על פלדה ואלומיניום, ב-12 במרץ, במקום 25% שהוטלו על כל שאר המדינות.
בהמשך היום, מושל אונטריו פורד הודיע שהוא ישעה את מס החשמל, באומרו ש"צריך להוריד את הלהבות".
בתגובה לכך טראמפ חזר בו, ואמר שארצות הברית תטיל מכסים של 25% בלבד על פלדה ואלומיניום מקנדה.
ב-13 במרץ, יום לאחר שהמכסים נכנסו לתוקף, קנדה הטילה בתגובה מכסים של 25% על סחורות אמריקאיות נוספות בשווי של 29 מיליארד דולר קנדי (20 מיליארד דולר אמריקאי).
בהצהרה משותפת, פורד ולוטניק הודיעו שב-13 במרץ ייפגשו נציגים קנדיים ואמריקאיים בוושינגטון כדי לדון בהסכם מחודש.
ב-9 במרץ נבחר מארק קרני לראש המפלגה הליברלית של קנדה ולהחליף את טרודו כראש ממשלת קנדה.
בנאום הניצחון שלו הוא אמר שהוא תומך במכסים ההדדיים שהטילה ממשלת טרודו, ושממשלתו תשאיר אותם על כנם "עד שהאמריקאים יפגינו כבוד כלפינו".
כראש ממשלה מיועד, הוא כינה את איומי טראמפ במכסים על חלב ומתכות כ"מתקפה על עובדים, משפחות ועסקים קנדיים", והבטיח שממשלתו תגיב באופן שישפיע מקסימלית על ארצות הברית ומינימלית על קנדה.
הוא הוסיף שהמכסים יישארו עד שארצות הברית תציג "התחייבויות אמינות ואמיתיות לסחר חופשי והוגן".
טראמפ אמר שיטיל מכסים "הדדיים" על כל המדינות החל מ-2 באפריל.
לגבי קנדה, אמר שאם לא תסיר את "המכסים הקיצוניים והוותיקים" עד אותו תאריך, הוא "יגדיל משמעותית" את המכסים על רכבים קנדיים הנכנסים לארצות הברית כדי "למעשה, לסגור לתמיד את תעשיית הרכב הקנדית".
לאחר מכן טראמפ הודיע שמכסים של 25% על רכבים וחלקי רכב מיובאים ייכנסו לתוקף ב-2 באפריל.
בתגובה, קרני אמר ש"ברור שארצות הברית כבר לא שותפה אמינה", ושבעוד ש"ייתכן שבעזרת משא ומתן כולל נוכל לשקם אמון מסוים", "לא תהיה דרך חזרה" ביחסים בין קנדה לארצות הברית.
קרני וטראמפ שוחחו לראשונה בטלפון ב-28 במרץ.
קרני תיאר את השיחה כ"מאוד ידידותית ומשמעותית", ואמר שטראמפ "כיבד את הריבונות של קנדה".
טראמפ תיאר את השיחה כ"פרודוקטיבית מאוד" ואמר שהוא וקרני "מסכימים על הרבה דברים".
טראמפ התייחס לקרני כ"ראש ממשלת קנדה", לעומת טרודו שכינה בעבר כ"מושל של מדינת קנדה בארצות הברית".
טראמפ הוסיף שהוא מאמין ש"העניינים בין קנדה לארצות הברית יסתדרו היטב".
קרני אמר לטראמפ שקנדה תגיב עם מכסים הדדיים אם המכסים האמריקאיים המתוכננים ל-2 באפריל ייכנסו לתוקף.
שני המנהיגים הסכימו להתחיל "משא ומתן כולל על מערכת יחסים כלכלית וביטחונית חדשה" לאחר הבחירות הפדרליות בקנדה ב-28 באפריל.
ב-2 באפריל, טראמפ הציג את תוכנית המכסים החדשה שלו, בה הטיל מכסים אוניברסליים של 10% על יבוא מכל המדינות, קנדה ומקסיקו קיבלו פטור – לא הוטלו עליהן מכסים חדשים, מעבר לאלה שכבר הוטלו עליהם, ורוב הסחורות במסגרת הסכם הסכם ארצות הברית – מקסיקו – קנדה נותרו פטורות מהמכסים.
באותו יום, הסנאט האמריקאי אישר ברוב של 51 מול 49 הצעה לבטל חלק מהמכסים של טראמפ על קנדה.
ארבעה סנאטורים רפובליקנים (סוזן קולינס, ליסה מרקאוסקי, ראנד פול ומיץ' מקונל) הצטרפו לכל הסנאטורים הדמוקרטים בהעברת ההצעה.
עם זאת, היא עדיין צריכה לעבור בבית הנבחרים הנשלט על ידי הרפובליקנים, שם יש לטראמפ כוח גדול יותר לחסום אותה.
טראמפ הצית מחדש את מלחמת הסחר הצפון-אמריקאית לאחר שהודיע ביוני 2024 על סיום מיידי של שיחות הסחר עם קנדה.
ההחלטה באה בתגובה להטלת מס דיגיטלי של 3% על הכנסות מחברות טכנולוגיה אמריקאיות הפועלות בקנדה - מס שצפוי להיות מוחל רטרואקטיבית מ-2022.
מלחמת הסחר גרמה לחששות בקרב משקיעים שמכסים עלולים ליצור אינפלציה, עקב עלייה בעלויות הייצור והמחירים לצרכן – מה שגרם לתנודתיות בשוק המניות האמריקאי.
טראמפ תיאר את הכלכלה כ"בתקופת מעבר" בתחילת כהונתו.
ב-3 במרץ, לאחר שטראמפ אישר את הטלת המכסים על קנדה ומקסיקו, וכן הגדיל את המכסים על סין מ-10% ל-20% – ירדו שוקי המניות האמריקאים משמעותית: מדד S&P 500 ירד ב-1.8%, ומדד נאסד"ק 100 ירד ב-2.6%.
עד 6 במרץ, ה-S&P 500 מחק כמעט את כל העליות שלו מאז נובמבר 2024. ב-9 במרץ טראמפ סירב לומר אם המדיניות שלו תוביל למיתון בארצות הברית.