tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך עדותה של גינסבורג בפני ועדת הסנאט למערכת המשפטית, כחלק משימוע האישור לכהונתה, היא סירבה לענות על שאלות הנוגעות לנקודת מבטה על רוב הנושאים, או כיצד היא תפסוק במצבים היפותטיים מסוימים כשופטת בבית המשפט העליון.
סירובה הכעיס חלק מחברי הוועדה וכמה סנטורים אף יצאו בזעם מהאולם.
ביידר גינסבורג נימקה את סירובה להשיב לשאלות בנוגע לעמדתה בטענה שהיא אינה מחויבת לדעה נוקשה אחת, ובכך היא מאפשרת לצדק להישקל שוב ושוב מחדש תחת שיפוטה.
עם זאת, היא השיבה על שאלות בנוגע למספר נושאים שעשויים להיות שנויים במחלוקת.
כך לדוגמה פרשה באריכות את משנתה המשפטית האישית בשאלות לגבי הזכות לפרטיות ועל סוגיות בנושא שוויון ומגדר.
הסנאט אישר את מינויה ברוב של 96 קולות בעד ורק 3 מתנגדים.
מינויה כשופטת נכנס לתוקף ב-10 באוגוסט 1993. גינסבורג הייתה לאישה השנייה בתפקיד זה (אחרי סנדרה דיי או'קונור), ולאישה היהודייה הראשונה בתפקיד.
ביידר גינסבורג שויכה למחנה הליברלי של בית המשפט העליון בארצות הברית.
ביידר גינסבורג אפיינה את גישתה כזהירה בכל הנוגע לדרכי עשיית הצדק בבית המשפט העליון, וככזו הנותנת עדיפות להשגת הסכמה רחבה בין עמדות השופטים לצורך מתן החלטה (כשהדבר אפשרי), ולהתקדמות הלכתית הדרגתית ומדודה על פני יצירת תקדימים גורפים.
אחת הדוגמאות שהביאה בהקשר זה, הייתה ביחס לזכות להפלה בה תמכה ביידר גינסבורג בטענה שזכותה של אישה על גופה ואל לממשל להתערב בכך.
עם זאת, הייתה לה ביקורת על ההחלטה ההיסטורית של בית המשפט העליון האמריקאי (Roe v.
Wade) אשר הכירה בזכות הזו.
היא סברה שאותה החלטה הייתה גורפת מידי, ועדיף היה שההלכה בעניין זה תתקדם בצעדים קטנים יותר ומדודים.
על אף עמדתה העקרונית, המצדדת בהשגת הסכמה רחבה ככל הניתן בין עמדות השופטים, מצאה את עצמה ביידר גינסבורג, ברבות השנים, מציגה יותר ויותר דעת מיעוט המתנגדת לפסיקת דעת הרוב בבית המשפט העליון של ארצות הברית (בשמה ובשם שופטים מצטרפים נוספים).
בשנת 2009 הייתה גינסבורג בת ה-76 לשופטת המבוגרת ביותר בבית המשפט העליון; היא המשיכה בכהונתה ולא הייתה מוכנה לפרוש לגמלאות.
באוגוסט 2010 הצהירה שעבודתה בבית המשפט עזרה לה להתמודד עם פטירתו של בעלה, והציעה שתמשיך לשרת עד 2012. היא גם הביעה משאלה לסיים את כהונתה בגיל 82 ושהיא רואה בכך את עצמה כ"מודל חדש" לחיקוי.
עם זאת, בשנים מאוחרות יותר התבטאה ביידר גינסבורג, באשר למועד פרישתה האפשרית, בצורה זהירה יותר, והמשיכה בתפקידה גם לאחר הגעתה לגיל 82, עד לפטירתה.
ארצות הברית נגד וירג'יניה (United States v.
515 (1996) דעת רוב) – ביטול של מדיניות כניסה "לגברים בלבד" שנהגה במכללה הצבאית הממלכתית של מדינת וירג'יניה ה-Virginia Military Institute שהפלתה נשים באפשרות ההכשרה ומכאן גם בגיוס לצבא.
ארצות הברית נגד או'האגן (United States v.
642 (1997) דעת רוב) – מקרה של אדם שסחר במידע ביטחוני למען הפקת רווח אישי.
581 (1999) דעת רוב) – משפט נגד חוקי המדינה המפלים לרעה אנשים בעלי מוגבלות בשטחים ציבוריים.
167 (2000) דעת רוב) – נגד מפעל תעשייתי שזיהם נהר בצפון קרוליינה.
בוש נגד גור (Bush v.
98 (2000) דעת מיעוט) – פתרון סוגיית ספירת קולות הבוחרים בפלורידה בבחירות לנשיאות ב-2000.
אלדרד נגד אשקרופט (Eldred v.
186 (2003) דעת רוב) – בו נבחנה חוקיותו של החוק שהאריך את תקופת ההגנה על זכות יוצרים בעוד 20 שנה (במצב הנפוץ, מתקופה של חיי היוצר ועוד 50 שנה אחרי מותו, ל-70 שנה אחרי מותו).
280 (2005) דעת רוב – תביעה בין שתי תעשיות ענק, על בעלות ופיצויים בעבור חברות-בת שלהן.
618 (2007) דעת מיעוט – אפליה בשכר על בסיס מגדר בהעסקת עובדות בתעשיות ענק.
124 (2007) דעת מיעוט – פסק דין הקובע כי החוק בנברסקה הפר את הזכות ללידה והפלה כאשר אִפשר לרופאים לבצע פרוצדורות רפואיות לא מקובלות בהפסקת היריון.
2658 (2009) דעת מיעוט – אפליה על רקע גזעני, בין שחורים, היספנים ולבנים, במבחני קבלה למשרות בשירותי הכבאות.
(2014) דעת מיעוט – תביעה נגד תאגיד מסחרי שביקש להגביל את כיסויי הביטוח הרפואי שהוא מעמיד לעובדיו, כך שלא יכללו את ההיבט של אמצעי מניעה, וזאת מטעמי אמונה דתית.
(2018) דעת מיעוט - בעניין זכותה של מאפייה לסרב לקבל הזמנה לאפיית עוגת חתונה לחתונה להט"בית, מטעמים שבאמונה דתית.
גינסבורג פעלה למען קידום שוויון וזכויות נשים באמצעות החוק ועל ידי שינוי החוק.
היא טענה ש"זכויות נשים הן חלק חיוני בסדר היום של זכויות אדם, המכוונים למען שוויון, מתן כבוד ומתן הזדמנות לחיות בחירות שכל אדם זכאי ליהנות ממנה".
גינסבורג פעלה למען זכויות נשים גם באופן אישי וגם בתפקידיה הציבוריים: בתחילת דרכה, בשנות ה-60, הייתה אחת מתשע נשים מבין 500 תלמידי משפטים בהרווארד.
בד בבד עם היותה סטודנטית ואם טרייה, ערכה כתב עת למשפטים.
אף על פי שסיימה ראשונה בכיתתה (והייתה כאמור עורכת כתב עת משפטי - מעמד נחשב בפני עצמו בשדה מקצועי זה), התקשתה ביידר גינסבורג מאוד להשיג עבודה לאחר סיום לימודיה, ונדחתה פעמים רבות על ידי משרדי עורכי דין ושופטים שסירבו להעסיקה אך ורק בשל היותה אישה.
למרות זאת היא התמודדה ונבחרה לתפקיד העוזרת המשפטית של השופט אדמונד ל' פאלמיירי בבית המשפט בניו יורק.
אחרי תפקיד זה קיבלה הצעות עבודה מכמה חברות נחשבות, אולם העדיפה ללמד בבית הספר למשפטים באוניברסיטאות קולומביה וראטגרס.
לאחר שגילתה שהיא משתכרת פחות מעמיתיה הגברים, הצטרפה לקמפיין למען זכויות שכר שוות לנשים וגברים באוניברסיטה, שתוצאותיו הובילו להעלאת המשכורות של כל המתלוננות.
גינסבורג החלה להיות יותר ויותר מעורבת בתלונות נגד אפליית נשים.
היא הצטרפה לסניף האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות בניו ג'רזי.
היא טענה ש"נשים וגברים ייצרו מסורת חדשה באמצעות פעולותיהם, אם מחסומים של דעה קדומה יוסרו, ושדרות של הזדמנות יפתחו בפניהם".
הרעיון של פרויקט הנשים בתוך ארגון ACLU החל בשנת 1972 תחת ניהולה של גינסבורג, במטרה להסיר את אותם מחסומים ולפתוח את אותן הזדמנויות.
גינסבורג פעלה לפי עקרונותיה גם בחיי החברה: היא סירבה למשל, ללכת למיסה האדומה בקתדרלת סיינט מת'יו כמו שאר הקולגות מעולם המשפט, היות שסברה שנישאים שם נאומים נגד הפלות.
בספטמבר 2013 ערכה טקס נישואים חד-מיניים בין שני גברים.
הייתה זו הפעם הראשונה ששופט בית המשפט העליון בארצות הברית ערך טקס מעין זה.
לה ולבעלה, עורך הדין האמריקאי-יהודי מרטין ד.
גינסבורג , נולדו שני ילדים: ג'יין קרול גינסבורג (1955), פרופסורית לדיני קניין רוחני בבית הספר למשפטים באוניברסיטת קולומביה, וג'יימס סטיבן גינסבורג (1965), מייסד ונשיא חברת הקלטות למוזיקה קלאסית בשיקגו.
לאחר הולדת בתם הראשונה, אובחן בעלה כחולה בסרטן.
ביידר גינסבורג טיפלה בו ובבתה התינוקת תוך שהיא מנהלת כתב עת משפטי ולומדת משפטים, עד החלמתו.
בשנת 1999 אובחנה ביידר גינסבורג עצמה כחולה בסרטן המעי הגס וטופלה בכימותרפיה.
למרות התהליך הקשה, לא נעדרה אפילו יום אחד מכס המשפט.
עשר שנים לאחר מכן אובחנה כחולה בסרטן הלבלב וב-2009 עברה ניתוח שני, שבו הוסר הגידול.
שמונה ימים לאחר הניתוח נשאה נאום פומבי.
ביידר גינסבורג תיארה את חיי הנישואים והמשפחה שלהם כמנוהלים בהערכה הדדית ומתוך תפישה שוויונית מוחלטת.
הם אף נתנו לכך פומבי בהתבטאויות רשמיות (תפישה ומצב דברים יוצאי דופן לתקופתם).
הם אפשרו לבן ובת הזוג, כל אחד בתורו ולפי צרכיו, לפתח ולקדם את הקריירה המקצועית שלהם, ולכך הייתה השפעה מכרעת על התפתחות הקריירה של ביידר גינסבורג (כפי שהיא הייתה הראשונה להודות).
[רק כאשר אבות יתפקדו כהורים שוויוניים לילדיהם - תהיינה הנשים חופשיות באמת]
מרטין גינסבורג נפטר ב-27 ביוני 2010, ארבעה ימים לאחר יום נישואיהם ה-56. את הנאום האחרון שהספיק להכין ולכתוב, עמדה ביידר גינסבורג וקראה, כשהוא מתובל בהערות משלה, בפני קהל של שופטים ועורכי דין בכנס משפטי בקולורדו, כשהיא שָבה ומראה בכך (כפי שנכתב בהמשך על האירוע): "How feminism is done".
רות ביידר גינסבורג הלכה לעולמה ב-18 בספטמבר 2020, בגיל 87, לאחר מאבק בסרטן הלבלב.
בשנת 2013 הופקה בארצות הברית אופרה קומית, בת מערכה אחת, על החברות האמיצה שנרקמה בין ביידר גינסבורג לבין השופט סקאליה, ועל ההערכה המקצועית ההדדית ששררה ביניהם (חרף המחלוקת האידאולוגית העמוקה שלאורך השנים גרמה להם, לא אחת, להימצא בשני צידי המתרס בפסיקות של בית המשפט העליון האמריקאי).
We are one" (וששני השופטים - חובבי אופרה ידועים, נתנו לה את ברכתם, וכתבו הקדמה לליברטו שלה), הוצגה לקהל הרחב לראשונה בשנת 2015, וזכתה לביקורות משבחות ואף לתשומת לב בקרב חוגי הממשל האמריקאי.
משנת 2016 השתתפה דמות בדמותה של ביידר גינסבורג, מעת לעת, בתוכנית המערכונים הפופולרית "סאטרדיי נייט לייב" בערוץ NBC, בגילומה של הקומיקאית קייט מקינון.
בשנת 2016 יצא לאור בהוצאת סיימון ושוסטר, ספר ילדים מצויר בשם: "I Dissent: Ruth Bader Ginsburg Makes Her Mark", המיועד לילדים בגילאים צעירים.
הספר מספר בשפה פשוטה ונגישה את סיפור חייה של ביידר גינסבורג ואת התפישות שלאורן התנהלו חייה, וזכה לביקורות אוהדות ופרסים.
בשנת 2018 הופק "RBG - רות ביידר גינסבורג", סרט דוקומנטרי על מהלך חייה ואישיותה של ביידר גינסבורג.
בסרט הוצג, בין היתר, המעמד האייקוני שרכשה ביידר גינסבורג בשנים האחרונות בקרב הפרוגרסיבים בני הדור הצעיר בארצות הברית.
הסרט זכה בפרס בפסטיבל הסרטים סאנדנס לשנת 2018 והוקרן גם בפסטיבל דוקאביב 2018 הסרט קיבל ביקורות משבחות ואף הפך במפתיע להצלחה קופתית.
"המין החזק", סרט קולנוע עלילתי על ביידר גינסבורג, יצא לאקרנים בסוף שנת 2018. הסרט מתמקד בשלבים המוקדמים של הקריירה של ביידר גינסבורג, ובתיק המשותף היחיד שבו טיפלו בני הזוג ביידר גינסבורג יחדיו (שלימים הוכיח את עצמו כבעל חשיבות גם לאסטרטגיה שהובילה ביידר גינסבורג במסגרת פרויקט זכויות נשים ב-ACLU).
1999 – פרס איגוד המרשלים של אמריקה, על תרומתה לשוויון מגדרי וזכויות אזרח.
2009 – נכללה ברשימת 100 הנשים המשפיעות בעולם של העיתון "פורבס".
2009 – דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת וילמט.
2010 – דוקטור לשם כבוד למשפטים מטעם אוניברסיטת פרינסטון.
2011 – דוקטור לשם כבוד למשפטים מטעם אוניברסיטת הרווארד.
2016 - חוקרים במוזיאון קליבלנד לטבע קראו לסוג חדש של גמל שלמה על שמה (Ilomantis ginsburgae).
החוקרים פיתחו שיטה חדשה להבחין בין סוגי גמל שלמה, וכתוצאה מכך, הבחינו בסוג חדש.
הסוג נקרא על שם השופטת כדי להוקיר את מאבקה לשוויון זכויות בין המינים, והשיטה החדשה מבוססת על הבחנה של אברי נקבת הגמל שלמה.
כמו כן, לגמל שלמה יש מעין טבעת סביב הצוואר המזכירה את קפלי המלמלה שהשופטת לובשת סביב הצוואר.
בנובמבר 2017 נבחרה לכלת פרס בראשית למפעל חיים, שאותו קיבלה ביולי 2018.
רות אן באזי הייתה קומיקאית ושחקנית אמריקאית זוכת פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בתוכנית המערכונים " Laugh-In".
באזי נולדה בעיירה ווסטרלי שברוד איילנד לרנה ולאנג'לו פיטר באזי.
היא גדלה בעיירה סטונינגטון שבקונטיקט ולמדה משחק וריקוד ב"תיאטרון בית הבובות" שבפסדינה, קליפורניה.
באזי החלה את דרכה בתעשיית הבידור הטלוויזיונית כשחקנית אורחת בסדרות, בהן "That Girl" בשנת 1967 לצידה של מרלו תומאס.
בשנת 1968 החלה באזי להופיע בתוכנית המערכונים "Laugh-In" בהנחיית הקומיקאים דן רואוון ודיק מרטין.
באזי הופיעה מתחילת הסדרה בשלל דמויות והייתה לאחת מאהודות הצוות הקומי.
באזי זכתה על הופעותיה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה בסדרת טלוויזיה והועמדה חמש פעמים לפרס אמי.
לאחר מכן השתתפה באזי בהפקת הפנטזיה המוזיקלית "Once Upon a Brothers Grimm", בקומדיות "שישי הזרוק", "Skatetown, U.S.A.", "הנבל" ו"Surf II" ובסרט האימה "The Being".
ב-1994 שיחקה באזי במערבון הספגטי של טרנס היל "Troublemakers" בתפקיד סבתא מאו.
ב-1999 שיחקה באזי בקומדיה המוזיקלית "אלמו הסרט: הרפתקה בארץ זעפניה" בתור רות'ני מרחוב סומסום.
באזי נפטרה ב-1 במאי 2025. התגוררה בעיר פורט וורת' שבטקסס עם בעלה השחקן קנת פרקינס.
רות אשרי פדן (נולדה ב-27 ביולי 1964) היא פרופסור חבר במחלקה לגנטיקה מולקולרית של האדם ולביוכימיה בפקולטה למדעי הרפואה והבריאות ע"ש גריי באוניברסיטת תל אביב.
ראש המעבדה לחקר התפתחות מערכת הראייה ביונקים ולימוד התפקידים של גנים המבקרים את התפתחות העין בעובר.
רות אשרי פדן נולדה וגדלה בירושלים.
אמה היא פרופ' איתנה פדן, חוקרת בתחום המיקרוביולוגיה, ואביה יהודה פדן (פרידמן) עצמאי.
סבה מצד אמה הוא הרמטכ"ל הראשון, יעקב דורי.
היא למדה בבית הספר התיכון על שם מיי בויאר.
את שירותה הצבאי מילאה כקצינה בחיל התחזוקה.
בשנים 1988-1985 למדה לתואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים בביולוגיה ובפסיכולוגיה.
את תוארי המוסמך והדוקטורט קיבלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים במחלקה לגנטיקה.
בהמשך, השתלמה כ"עמית חוקר" בתר-דוקטורט, בתחום התפתחות מערכת העצבים, במעבדה של פרופ' פיטר גרוס, מכון מקס פלאנק לכימיה ביופיזיקלית, גטינגן, גרמניה.
משנת 2001 היא חברת סגל אוניברסיטת תל אביב.
ב-2008 השתלמה כעמיתה חוקרת במכון העין שבאוניברסיטת ג'ונס הופקינס וב-2011 מונתה לפרופסור חבר.
רות אשרי פדן נשואה לפרופסור אורי אשרי מהחוג לנוירוביולוגיה, ראש בית ספר "סגול" למדעי המוח באוניברסיטת תל אביב.
מטרת המחקר במעבדתה של אשרי פדן היא הבנת המנגנונים המולקולרים המבקרים את התפתחות העין ביונקים.
מערכת הראיה מתפתחת בעובר בהדרגה, תוך יצירה מתואמת של מספר תת-אברונים כגון הרשתית, העדשה, הקרנית, הגוף הריסני (ciliary body) והקשתית.
פקטורי בקרה תוך תאיים ומסלולים המתווכים תקשורת בין תאים שולטים על ההתפתחות העין תוך בקרה על תהליכי התמיינות, מורפוגנזה, חלוקות תאים ותמותת תאים.
תפקיד מרכזי מיוחס לפקטור השעתוק פקס-6 (Pax6) במהלך התפתחות העין, שכן גן זה חיוני ומספיק ליצירת עיניים בחולייתנים ובחסרי חוליות.
בנוסף לפקס-6 תפקידים חשובים להתפתחות תקינה של מערכת העצבים המרכזית, מערכת ההרחה והלבלב.
קבוצת המחקר של פרופ אשרי-פדן פענחה את התפקידים והדרישה הכמותית לפקס-6 בהתפתחות הרקמות השונות של העין ביונקים.
ממצאי המחקר תורמים להבנת המנגנונים המאפשרים לגן יחיד לבקר התפתחות של רקמות שונות בעין ולהבנת המקור לפגמים מולדים במערכת הראיה הנובעים מפגם בגן זה (מחלת האנירידה Aniridia).
באופן דומה נחקרים במעבדה של אשרי-פדן תפקידים של פקטורי שעתוק אחרים וכן גנים התפתחותיים נוספים כגון: חלבונים המעורבים בהעברת אותות מהסביבה לתאים ומולקולות RNA המבקרות את זהות התא.
המחקרים במעבדה מתבצעים תוך שימוש בשיטות גנטיות ללימוד תפקידי גנים בעכברים (Cre/loxP), שיטות מולקולריות, ביוכימיות וכלים ביואינפורמטים לחקר פעילות של פקטורי שעתוק וזיהוי רצפי בקרה.
במסגרת המחקר פותחו מספר מודלים המשמשים מעבדות רבות בעולם לחקר תהליכים בסיסיים בהתפתחות מערכת הראייה.
המחקרים מובילים לגילוי רשתות הגנים המבקרים את ההתפתחות של העין ביונקים ולהבנה מעמיקה של האטיולוגיה של מחלות עיניים הגורמות לעיוורון.
פדן פרסמה למעלה מ-55 מאמרים מדעיים בעיתונות בינלאומית מובילה.
2014 - ראש המכון שווייצריה לביולוגיה התפתחותית באוניברסיטת תל אביב
2012 - חברה בוועד המארגן של האגודה הישראלית לחקר הראייה
2004 - חברת הוועד המארגן (Committee Member) באגודה הישראלית לביולוגיה התפתחותית
2002 - מלגת אלון לקליטת סגל בכיר מצטיין
2002 - פרס דן דוד - מלגה לחוקרים צעירים
רות בַּייט-מרום (נולדה ב-22 בדצמבר 1946 בירושלים) היא פרופסור חבר לפסיכולוגיה (בגמלאות) במחלקה לחינוך ולפסיכולוגיה באוניברסיטה הפתוחה.
היא חוקרת חשיבה אינטואיטיבית, שיפוט וקבלת החלטות וכותבת ספרי לימוד לסטודנטים בתחומים הללו ובסטטיסטיקה ושיטות מחקר.
בייט-מרום היא בתם של לוֹטֶה והנס בייט, ילידי גרמניה שעלו לארץ ישראל ב-1935. אביה היה יד ימינה של הנרייטה סאלד בעבודתה בעליית הנוער, ועם פטירתה, קיבל את ניהול המפעל לידיו.
הוא נהרג בקסטל באחת השיירות שהותקפו בדרך לירושלים ב-1947, כשחזר מקבלת פנים לילדים עולים בעתלית.
בשנים 1982-1980 נסעה לפוסט-דוקטורט במכון לחקר החלטות ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית.
בשנת 1982 התקבלה כחברת סגל בכיר באוניברסיטה הפתוחה, שבה עבדה מאז ועד פרישתה לגמלאות.
במסגרת זו עסקה במחקר, כתבה ספרי לימוד וכיהנה במגוון תפקידים מנהליים החל בראשות המחלקה לחינוך ולפסיכולוגיה ועד סגנית הנשיא לעניינים אקדמיים.
במשך תשע שנים הייתה בייט-מרום חברת המועצה להשכלה גבוהה והיא חברה במועצות המדעיות של המרכז הארצי לבחינות ולהערכה והרשות הארצית למדידה ולהערכה בחינוך.
בשנת 1976 הוציאה את ספרה הראשון "מבוא לסטטיסטיקה: שיטות לתיאור וניתוח נתונים והיסק ממדגם לאוכלוסייה", שהיה הספר הראשון בעברית ללימוד סטטיסטיקה לסטודנטים במדעי החברה.
מאז היא ממשיכה לכתוב ספרי לימוד לסטודנטים באוניברסיטה הפתוחה בתחום המתודולוגיה המחקרית (סטטיסטיקה ושיטות מחקר) ובתחומי מחקריה ועיסוקיה: פסיכולוגיה של השיפוט האינטואיטיבי ומבחנים פסיכולוגיים.
שיפוטים אינטואיטיביים של מתאם (מאמר 4) ושל הסתברות (מאמרים 1, 2, 6, 7, 8).
חשיבה הסתברותית וקבלת החלטות של ילדים ונוער (מאמרים 9, 12, 13, 14, 15).
גישה סובייקטיבית לניהול מערכות מידע אישיות (מאמרים 17, 22, 24, 27).
מבוא לסטטיסטיקה: שיטות לתיאור וניתוח נתונים והיסק ממדגם לאוכלוסייה.
שמואל זמיר ורות בייט-מרום (1982).
רות בייט-מרום, שלומית דקל, רות גומבו ומשה שקד (1983).
בית הספר לחינוך, האוניברסיטה העברית, ירושלים.
מבוא לסטטיסטיקה לתלמידי מדעי החברה א.
רות בייט-מרום, גלית גורדוני ומינה צמח (2009).
שיטות מחקר למדעי החברה: הסקר.
רות בייט-מרום וגילי לויתן (2009).
מיכאל אשכנזי ורות בייט-מרום (2012).
שיטות מחקר למדעי החברה: המחקר האתנוגרפי.
שיטות מחקר למדעי החברה: הנסיבות החברתיות של המחקר ההתנהגותי.
שיטות מחקר למדעי החברה: עקרונות המחקר.
הנס (שמואל) בייט : איש עליית הנוער 1901-1947. הוצאה עצמית.
רות בלומרט (5 במאי 1943 – 22 בדצמבר 2014) הייתה משוררת, סופרת, מתרגמת ועורכת ישראלית.
בוגרת אוניברסיטת בר-אילן במיקרוביולוגיה וביוכימיה ומוסמכת בית המדרש לרבנים באמריקה בספרות עברית ושירת ימי הביניים.
ניהלה במשך שנים את ארכיון התיאטרון ע"ש ישראל גור בירושלים ובמסגרת זו גם ערכה את "במה: רבעון לדרמה".
בשנים 1966–1979 חייתה עם משפחתה בניו-יורק, ולאחר מכן התגוררה בירושלים עד יום מותה ב-22 בדצמבר 2014. הייתה חולה בשנים האחרונות לחייה ולמרות מחלתה הייתה פעילה מבחינה ספרותית ומעיין יצירתה לא פסק.
בשנות חייה האחרונות תרגמה את "ירושלים", יצירתו המונומנטלית של ויליאם בלייק, וחודשים ספורים לפני מותה יצא ספר שיריה האחרון "שמחה גדולה תפרוץ שם".
המלאך, הקיבוץ המאוחד, תשמ"ד (1984) (סיפורים)
הצריח, כתר, 1984 (קולאז'ים: יגאל תומרקין) (מדע בדיוני)
זהירות, מגע זהב, שוקן, תשמ"ז (1987) (איורים: אורה איתן)
תעלומת האוצר במכרות האי העגול, או, הפלישה לחצרמוות, כנרת, 1996 (איורים: אבי כץ)
גולים על כוכב זר, כרמל, תשנ"א (1991) (איורים: יגאל תומרקין)
מודע מזמן אחר, כרמל, תשנ"ז (1996) (איורים: יגאל תומרקין)
שמחה גדולה תפרוץ שם, קשב לשירה, תשע"ד (2014)
אסתר קמרון, צ: ניתוח עצמי של גולם, הקיבוץ המאוחד, 1987
פיודור מיכאילוביץ' דוסטויבסקי, הגנב הישר (סיפור), זמורה-ביתן, תשנ"ח (1998)
סמיואל טיילור קולרידג', שירת יורד-הים הישיש בשבעה חלקים, קשב לשירה, תשס"א (2001)
ויליאם בלייק, ירושלים: האצלתו של הענק אלביון, נספחים ואחרית דבר גיורא לשם, קשב לשירה, 2012
במה רבעון לדרמה, בהוצאת ארכיון התיאטרון ע"ש ישראל גור
פרס היצירה מטעם ראש הממשלה לוי אשכול, תשנ"ג
רות אנדריאס-פרידריך , הייתה סופרת, עיתונאית, מתנגדת הנאצים וחסידת אומות העולם מגרמניה.
בצעירותה הייתה אנדריאס חברת הוואנדרפוגל.
היא למדה עבודה סוציאלית ולפרנסתה מכרה בחנות ספרים.
בשנות העשרים ואילך פרסמה טורי ביקורת ופיליטונים במספר עיתונים גרמניים.
בשנת 1924 נישאה לאוטו פרידריך , לימים ראש הקונפדרציה של איגודי הפועלים הגרמניים .
לאחר שנה נולדה בתה קארין.
בשנות השלושים חייתה עם המנצח לאו בורכארד.
עם עליית הנאצים לשלטון ייסדו אנדריאס-פרידריך ובורכארד קבוצת מתנגדים לשלטון הנאצי בשם "הדוד אמיל" (Onkel Emil), קבוצה הומניטרית לא פוליטית.
חברי הקבוצה סיפקו לאנשים שנמנו על נרדפי הנאצים מזון ומסמכי זהות מזויפים, בחלקם זוהו הנרדפים כבני הגזע הארי על מנת למנוע את רדיפתם.
רות אנדריאס-פרידריך ציטטה בספרה אחד מהאנשים שקיבלו תעודות כאלה.
האיש חי בברלין בזהות בדויה, היה נגן בתזמורת וסיפר לה על אירוע שקרה לו ביולי 1944:
בספרה על פעילות ההצלה כתבה אנדריאס-פרידריך: "אנו שקועים בעבודה קדחתנית.
חברי הקבוצה הפיצו עלונים וקיימו צעדות בהן הצהירו על האג'נדה שלהם והביעו התנגדות לנאציזם.
גם בתה בת העשרה של רות אנדריאס-פרידריך, קארין, הייתה פעילה בקבוצה.
בשנת 1948 עברה אנדריאס-פרידריך למינכן.
שם נישאה למנהל אוניברסיטת מינכן, ולטר זייץ (Walter Seitz), שהשתייך גם הוא למחתרת "הדוד אמיל".
היא כתבה מספר ספרים על קורותיה בשנות המלחמה ובשנים שלאחר המלחמה וכן ספרי ביקורת.
יומנה מתקופת מלחמת העולם השנייה ראה אור במספר שפות.
בשנת 2002 הכיר יד ושם באנדריאס-פרידריך כחסידת אומות העולם.
בשנת 2004 הכיר יד ושם בבתה, של רות אנדריאס-פרידריך, קארין, כחסידת אומות העולם.
מספר לוחיות זיכרון מוצבות להנצחתה במספר אזורים בברלין: באחד מרובעי המגורים, רובע סטגליץ (Steglitz), ברחוב היננשטייג Hünensteig) 6); וכן ליד הגן הבוטני של ברלין, ליד האוניברסיטה החופשית של ברלין.
רות בייפוס (נולדה ב-1969) היא סופרת ילדים, מאיירת ואמנית קומיקס ישראלית חרדית.
בוגרת הסמינר החדש וסמינר אופקים.
בוגרת קורס הציור האקדמי של האמן גדי פולק.
רות איירה עשרות ספרים וספרי ילדים ביידיש ובעברית שתורגמו לשפות נוספות.
הייתה מאיירת הבית של עיתון הילדים החרדי "זרקור".
בעלת מדור חודשי בעיתון הילדים "נקודות" מבית 'המבשר'.
נשואה לאברהם בייפוס (מקדם למידה ומפתח שיטת התמקדות).
בני הזוג מתגוררים מתגוררת במודיעין עילית.
בין ספרי הילדים שציירה רות בייפוס כל ספרי סדרת "שְׁלַבִּים", אותם כתבה "אמא של לאה'לה" (רות עצמה).
ספרי הסדרה ראו אור בהוצאות "פלדהיים", "חזון" תפארת" ו"קולמוס"
טעם של אמת מאת אמא של לאה'לה, בני ברק: חזון, תשנ"ה
מאת אמא של לאה'לה, בני ברק: חזון, תשנ"ה; מהדורה חדשה, ירושלים: פלדהיים, תש"ע
יש שכר למצוות מאת אמא של לאה'לה, בני ברק: חזון, תשנ"ו; מהדורה חדשה, ירושלים: פלדהיים, תש"ע
עכשיו הוא אוהב את כולם מאת אמא של לאה'לה, בני ברק: חזון, תשנ"ו
אתי מחכה לאבא מאת אמא של לאה'לה, בני ברק: חזון, תשנ"ז; מהדורה חדשה, ירושלים: פלדהיים, תש"ע
עוד פעם לילה טוב מאת אמא של לאה'לה, קריית ספר: שלבים; מהדורה חדשה, ירושלים: פלדהיים, תש"ע
בית קטן וחם מאת אמא של לאה'לה, קריית ספר: שלבים; מהדורה חדשה, ירושלים: פלדהיים, תש"ע
רוצה להיות גדול מאת אמא של לאה'לה, קריית ספר: שלבים
מעשים קטנים מאת אמא של לאה'לה, ירושלים: פלדהיים, תשס"ח
מתנה מתאימה בדיוק מאת אמא של לאה'לה, ירושלים: פלדהיים, תשס"ח
ספר אחד ושני ילדים מאת אמא של לאה'לה, ירושלים: פלדהיים, תשס"ח
מי ישמור על העוגיות שלי?
מאת אמא של לאה'לה, ירושלים: פלדהיים, תשס"ט
אף פעם לא לבד מאת אמא של לאה'לה, ירושלים: פלדהיים, תש"ע
האדנית שלי תפרח תמיד מאת אמא של לאה'לה, ירושלים: פלדהיים, תש"ע
מילים שנותנות כח מאת אמא של לאה'לה, ירושלים: פלדהיים, תש"ע
עיר של חלומות / תמיד ולפעמים מאת אמא של לאה'לה, ירושלים: פלדהיים, תש"ע
יום חדש מתחיל מאת אמא של לאה'לה, ירושלים: פלדהיים, תש"ע
מאת אמא של לאה'לה, איורים: רות בייפוס.
ירושלים: תפארת הוצאה לאור והפצה, תשע"ו 2016
מאת אמא של לאה'לה איורים: רות בייפוס.
ההגדה הראשונה שלי, ירושלים: תפארת, 2014
ספרי קומיקס שנכתבו בידי אחרים:
דבורה צוף, רוצים הביתה!, מודיעין עילית: שלבים, תש"ס
דבורה צוף, פעמון ורימון, מודיעין עילית: שלבים, תש"ס
איוריה של רות בייפוס מלווים ספרים רבים, חלקם מספרי הוצאת זרקור.
יהודית גולן, נלך ביחד בשכונה, בני ברק: חזון, תשנ"ד
יהודית גולן, ספורים קטנים על צרכניה גדולה, בני ברק: חזון, תשנ"ה
דבורה צוף, מקל הנדודים, ירושלים: זרקור, תשנ"ז
רחל בן מנחם, לראות אמונה בעיניים: סיפורים על השגחה פרטית, ירושלים: זרקור, תשנ"ח
עדינה בר כוכבא, שעת חלון, ירושלים: זרקור, תשנ"ח
שרה ברגמן, בית רב קומות: רחוב השקמה 5, ירושלים: זרקור, תשנ"ט
חנה רגב, העמוד השלישי, ירושלים: זרקור, תשס"א
שרה ברגמן, אש ברחוב השקמה, ירושלים: זרקור, תשס"א
דבורה צוף, ממכלאות הצאן, ירושלים: זרקור, תשס"ב
דבורה צוף, ארץ מידה, ירושלים: זרקור ודבורה צוף, תשס"א-תשע"ב
יהודית גולן, מוטי פנים חמוצות, ירושלים: פלדהיים, תשס"ב
גולדזנד, גלי הגל פגש מעגל: מושגי יסוד ועוד, אשדוד: טללים, תשס"ג
שרה ברגמן, הפתרון מונח בכיס, ירושלים: יפה נוף, תשס"ד
שרה קיסנר, צופן ממעמקים, ירושלים: יפה נוף, 2006
לאה פריד, המסע הארוך של נאן, ירושלים: יפה נוף, 2006
רחל רוזמרין, צימוקים ושקדים: הגיגים חינוכיים להשבחת האווירה המשפחתית, ירושלים: פלדהיים, 2006
גילה שפר, אחרי כיבוי האורות, ירושלים: רובינשטיין, 2009
ציפורה רוזנברג, מעגל השנה, בני ברק: שרשרת, מהדורה חדשה תשס"ח
רייזל פרידמן, קצור ל"ט מלאכות שבת: בלווי ציורים לילדים, ירושלים: תורת חיים, תשנ"ו
שרשרת הברכות: ברכות הנהנין והמצוות בציורים ותמונות לילדי ישראל, ירושלים: תורת חיים, תשנ"ו
הרב יצחק קורנבלאו, מאנגלית: זהבה קולין, מסביב לעולם: מדריך מאויר לילדים ללימוד יומי של הלכות שמירת הלשון על פי החפץ חיים, ניו יורק 2007
הרב יעקב אייזנבאך, בית ה' נלך: דיני בית הכנסת, ירושלים: פלדהיים, 2008
הרב זאב גרינוולד, גם אני נוצר לשוני: ספר הלכות שמירת הלשון מצויר לילדים, ירושלים: אגודת נוצרי לשון, תשס"ח
הרב משה מנחם לוין, בזאת יבוא אהרן - סדר עבודת הכהן הגדול ביום הכיפורים, בני ברק מחשבת בצלאל, תשפ"ב
החל מ-2012 היא משתפת פעולה עם בתה מיכל ובעלה אברהם, והם כתבו את הספרים הבאים באיורה של רות:
בין השלוליות: 36 ספורים לראשית קריאה עד 40 מילים.
כתיבה בצוותא, מיכל עם אבא ואמא של לאה'לה, ירושלים: פלדהיים, 2012
יונים על הגג: 36 ספורים לראשית קריאה עד 70 מילים.
ענף על האף: 30 ספורים לראשית קריאה בקמץ ובפתח.
כתיבה בצוותא, מיכל עם אבא ואמא של לאה'לה, ירושלים: תפארת הוצאה לאור והפצה, תשע"ו 2016
פעם הייתי ילד קטן: 36 ספורים לראשית קריאה עד 25 מילים.
ילד במזוודה: 36 סיפורים לראשית קריאה עד 100 מילים.
כתיבה בצוותא אבא ואמא של לאה'לה והנכדים.
רות בייטייה וילה (בספרדית: Ruth Beitia Vila; נולדה ב-1 באפריל 1979) היא אתלטית ספרדייה.
האלופה האולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016) ובעלת מדליית ארד מאליפות העולם (מוסקבה 2013) בקפיצה לגובה.
בשנת 1998, כשהיא בת 19, שברה בייטייה את השיא הספרדי, כשקפצה לגובה של 1.89 מטר.
מאז שיפרה את השיא מספר פעמים וכיום עומד השיא על 2.02 מטר, הישג אותו קבעה באוגוסט 2007. בייטייה היא האתלטית הספרדייה היחידה שקפצה לגובה של יותר משני מטרים.
בשנת 2002 השתתפה לראשונה באליפות אירופה באתלטיקה, שהתקיימה במינכן וסיימה במקום ה-11. הישג עליו חזרה שנה לאחר מכן באליפות העולם באתלטיקה שהתקיימה בפריז.
באולימפיאדת אתונה לא הצליחה להעפיל לגמר.
בשנת 2005 זכתה במדליית הכסף באליפות אירופה באתלטיקה באולם, אך לא הצליחה להגיע לגמר באליפות העולם שהתקיימה באותה שנה בהלסינקי.
בשנת 2006 זכתה במדליית הארד באליפות העולם באתלטיקה באולם שהתקיימה במוסקבה.
שנה לאחר מכן זכתה במדליית הארד באליפות אירופה באולמות.
בשנת 2009 זכתה במדליית הכסף באליפות אירופה באולמות שהתקיימה בטורינו ובמקום החמישי באליפות העולם שהתקיימה בברלין.
באליפות העולם באולמות שהתקיימה בשנת 2010 בדוחא זכתה במדליית כסף נוספת.
בייטייה הוכתרה כאלופת אירופה לראשונה באליפות אירופה בשנת 2012. באותה שנה השתתפה באולימפיאדת לונדן בה סיימה רביעית.
בעקבות חוסר ההצלחה לזכות במדליה אולימפית הודיעה על פרישה.
מספר חודשים לאחר הפרישה שבה להתחרות והוכתרה לאלופת אירופה באולמות בתחרות שנערה בגטבורג בשנת 2013. בשנת 2014 זכתה בפעם השנייה באליפות אירופה ובשנת 2016 השלימה זכייה שלישית ברציפות.
באולימפיאדת ריו, כשהיא בת 37, קפצה לגובה 1.97 מטר וזכתה במדליית הזהב.
רות מארי רוגאן בנריטו הייתה כימאית במחלקת החקלאות של ארצות הברית וממציאה אמריקאית.
בנריטו החזיקה ב-55 פטנטים ביניהם המצאת "כותנה קלת טיפול" (easy-care cotton) העוסקת בבגדי כותנה שלא מתקמטים ולאחר מכן הובילה לפיתוח ביגוד "שטוף ולבש" (wash-and-wear) עם אותה מטרה.
רות מארי רוגאן בנריטו נולדה בניו אורלינס, לואיזיאנה בשנת 1916 לשני הורים ואחות.
אביה עסק בהנדסה אזרחית ואמה הייתה אמנית ופעלה למען זכויות נשים.
בנריטו סיימה את לימודיה בתיכון בגיל 14 ושנה לאחר מכן התחילה ללמוד במכללה לנשים (H.
Sophie Newcomb Memorial College) שם סיימה את לימודיה ב-1935 כשקיבלה תואר ראשון בכימיה.
בשנת 1938, קיבלה בנריטו תואר שני בפיזיקה באוניברסיטת טוליין וב-1948 קיבלה דוקטורט בכימיה פיזיקלית באוניברסיטת שיקגו.
בשנת 1950, נישאה רות לפרנק בנריטו ושלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1953, בנריטו החלה לעבוד במרכז המחקר הדרומי של מחלקת החקלאות של ארצות הברית שם עבדה עד 1986 וחקרה עם שותפיה למעבדה סיבי כותנה, מה שהוביל אותם לפיתוח הביגוד שלא מתקמט.
ב-1970 בן זוגה, פרנק בנריטו, נפטר.
לאחר שפרשה ממחלקת החקלאות של ארצות הברית, המשיכה בנריטו ללמד באוניברסיטת ניו אורלינס עד שהייתה בת 81.
ב-5 באוקטובר 2013 נפטרה בנריטו בביתה.
בנריטו רשמה 55 פטנטים העוסקים בעיקר בכימיה של צמח הכותנה.
כאשר עבדה במחלקת החקלאות של ארצות הברית היא ושותפיה למחקר פיתחו בד כותנה שלא מתקמט, מה שהוביל אותם לייצור בדים לא מתקמטים שחסך למשפחות זמן רב של גיהוץ בגדים, פעולה שנחשבה ליומיומית באותה תקופה.
בפיתוח הכותנה שלא מתקמטת בנריטו וצוות המחקר שלה השתמשו בתהליך שנקרא קשר צולב, בו הפולימרים המרכיבים את הכותנה (צלולוז) נקשרים חזק אחד לשני וכך מורידים את הסיכוי שלו להתקמט מכיוון שהפולימרים קשורים חזק אחד לשני.
פרס השירות המצוין של מחלקת החקלאות של ארצות הברית בשנת 1964.
פרס הנשים הפדרליות בשנת 1968.
פרס השירות המצוין של מחלקת החקלאות של ארצות הברית בשנת 1970.
דוקטור לשם כבוד, אוניברסיטת טוליין בשנת 1981.
פרס ליימלסון-מכון מסצ'וסטס לטכנולוגיה (Lemelson-MIT Prize) בשנת 2002.
חברת היכל התהילה העולמי לממציאים (National Inventors Hall of Fame) בשנת 2008.
רות יוז ארונס הייתה טניסאית שולחן יהודיה-אמריקאית.
פעמיים ברציפות אלופת עולם ביחידות (פראג 1936 ובאדן 1937), בעלת 5 מדליות, מהן 3 זהב מאליפויות העולם.
היא טניסאית השולחן האמריקאית היחידה שזכתה בתואר ליחידים.
ארונס נולדה בסטמפורד, קונטיקט, למשפחה יהודית עשירה.
אמה, לילה יוז, הייתה זמרת אופרה ואביה, אלפרד, היה מפיק בתיאטראות ברודוויי.
היא גדלה בניו יורק והחל לשחק טניס שולחן לגמרי במקרה בשנת 1933, במהלך משחק טניס שהופסק בשל סופת גשמים.
היא גילתה את המשחק והוקסמה.
בשנים 1936 ו-1937 זכתה ארונס בשתי אליפויות עולם רצופות בטורניר ליחידות, והייתה לאמריקאית הראשונה שזכתה באליפות עולם בטניס שולחן ליחידים, והיחידה שהשיגה זכייה כפולה רצופה ליחידים.
באליפות אנגליה הפתוחה שנערכה ב-1937 היא זכתה בשני תארים, ביחידות ובזוגות מעורבים.
ארונס פרשה מטניס שולחן תחרותי בשנת 1938. היא הייתה סוכנת מצליחה של שחקנים בתעשיית הקולנוע והתיאטרון וזכתה להצלחה רבה.
בין השחקנים שהיו מיוצגים בחברה שהקימה היו: שירלי ג'ונס, ג'ק קסידי , שון קסידי , דייוויד קסידי, סוזן דיי, ג'ורג' צ'קיריס, ג'ניס פייג' , סלסט הולם ועוד.
שנים לאחר מכן, היא התמכרה לתרופה, סקונל, תרופה ממשפחת הברביטורטים.
חברה הקרוב דייוויד קסידי גילה בביתה אלפי כדורים של תרופה זו.
התרופה גרמה בסופו של דבר למותו הטרגי של אביו, ג'ק קסידי, שנרדם עם סיגריה ביד ונשרף ב-12 בדצמבר 1976. בעקבות מצבה ואירוע טרגי זה, עזבו כל לקוחותיה את החברה שניהלה, כי איבדו את האמון ביכולתה.
ב-6 ביוני 1980, חמישה ימים לפני יום הולדתה ה-62, נמצאה ארונס מתה במקלחת ביתה בבוורלי הילס, ככל הנראה מנפילה ופגיעה בראשה.
בשנת 1966 נבחרה ארונס להיכל התהילה של טניס השולחן האמריקאי.
רות אייקו אסאווה הייתה פסלת אמריקאית ממוצא יפני.
אסאווה פעלה רבות לחינוך לאמנות, והשתתפות אמנים בחינוך, והייתה הגורם שהביא להקמת בית הספר לאמנות של סן פרנסיסקו, הידוע כיום כבית הספר לאמנות על שם רות אסאווה .
עבודותיה נמצאות באוספי מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית ומוזיאון גוגנהיים בניו יורק ומוצגות באופן קבוע במוזיאון דה יאנג בפארק שער הזהב בסן פרנסיסקו.
רות אייקו אסאווה נולדה ב-1926 בנורווק, קליפורניה.
הוריה, מהגרים מיפן היו בעלי גינה חקלאית ששיווקה פירות וירקות טרייה.
לרות היו שישה אחים ואחיות.
מגיל צעיר, אסאווה הביעה עניין באומנות.
בכיתה ג', מורתה עודדה אותה ליצור ולהשקיע באומנות.
בשנת 1939, יצירתה של פסל החירות זכתה במקום ראשון בבית הספר בתחרות בנושא "מה זה להיות אמריקאי".
בשנת 1942, לאחר המתקפה היפנית על פרל הארבור, הנשיא רוזוולט אישר את העברתם של מעל ל-110,000 אמריקאים ממוצא יפני ששהו בארצות הברית למחנות מעצר (רובם אזרחים אמריקנים וחלקם ילידי ארצות הברית).
בין האנשים שהועברו למחנות המעצר היו משפחתה של אסאווה.
המשפחה, מלבד אביה, הועברה למחנה כליאה שהוקם על מסלול המרוצים בסנטה אניטה בו הם שהו רוב שנת 1942. לאחר מכן הועברו למתקן הכליאה רוואר בארקנסו.
אביה, אומקיצ'י אסאווה (Umakichi Asawa), נעצר על ידי סוכני FBI בפברואר 1942 והועבר למתקן כליאה בניו מקסיקו.
במשך חצי שנה המשפחה לא ידעה מה עלה בגורלו והאם הוא בחיים.
אסאווה לא ראתה את אביה במשך שש שנים.
אחותה הצעירה של רות, ננסי (קימיקו), בדיוק ביקרה משפחה ביפן בזמן שהמשפחה נעצרה ולא הורשתה לחזור לארצות הברית, כיוון שממשלת ארצות הברית מנעה כניסה של אזרחים אמריקאים ממוצא יפני.
ננסי נאלצה להישאר ביפן למשך כל המלחמה.
אסאווה אמרה בראיון בשנת 1994 כי היא אינה מאשימה אף אחד על קורותיה בזמן המלחמה, וכי היא לא הייתה האמנית שהיא לוליא חוויה זו.
בשנת 1943, עם סיום לימודי התיכון במחנה הכליאה אסאווה קיבלה מימון ללמוד במכללת מדינת ויסקונסין למורים במילווקי , מתוך כוונה להיות מורה לאומנות.
כיוון שאזור מערב ארצות הברית היה עדיין אסור לאזרחים ממוצא יפני (במסגרת צו נשיאותי 9066), היא לא הצליחה להשיג מקום עבודה בו תוכל לצבור את השעות המעשיות הדרושות לסיום התואר ולכן בסופו של דבר היא נאלצה לעזוב את המכללה ללא סיום התואר.
בשנת 1998, המכללה רצתה להעניק לאסוואה דוקטורט לשם כבוד.
אסאווה ביקשה במקום זאת לקבל את התואר הראשון אותו לא הצליחה לסיים.
בשנה האחרונה ללימודיה במילווקי, אסאווה טיילה עם אחותה הגדולה לואיס (מסאקו) למקסיקו, שם למדה בקורס לאומנות של האוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו.
בת כיתתה הייתה קלרה פורסט , חלוצה בתחום העיצוב והריהוט, חברה של האומן יוזף אלברס.
היא סיפרה לה על בלק מאונטן קולג' בצפון קרולנייה.
המכללה הייתה מאוד ידועה בזמנה ללימודי אומנות.
אסאווה השתכנעה ללמוד שם ובין השנים 1946 ו-1949 היא למדה במכללה אצל אלברס שלימד אותה על אומנות תוך ניצול חומרים יומיומיים.
אסאווה החלה להתנסות עם חוטי תייל בטכניקות שונות.
היא לקחה קורסים בטכניקות ותחומים שונים והמולטי דיסציפלינריות השפיעה עליה ועל האומנות שלה.
בין הקורסים שהשפיעו עליה היה שיעורי ריקוד של מרס קנינגהם, שיעורי מוזיקה עם המלחין ג'ון קייג', שיעורי אומנות עם וילם דה קונינג, ושיעוריו של באקמינסטר פולר.
בראיון בשנת 1992, אסאווה מספרת עד כמה אווירת המכללה השפיעה עליה, והכי השיעורים של אלברס היו אתגר ואושר יחדיו.
במכללה לא היה סילבוס מוגדר, והסטודנטים היו צריכים לבצע מטלות בחווה, במטבח ובקהילה במקביל ללמידה והשיעורים.
בשנת 1949, אסאווה התחתנה עם האדריכל אלברט לנייר.
הזוג חיו יחדיו עד לפטירתו של לנייר בשנת 2008. במקביל לגידול ששת ילדיה, אסאווה ולנייר לא הצליחו להתקדם בתחום העיצוב.
אסאווה עבדה בלילות על הפסלים בעוד שלנייר עובד באדריכלות.
במהלך שנות החמישים של המאה ה-20 אסאווה התנסתה עם אריגה וסריגה בצורה המזכירה אריגה של חוטי תייל לצורות תלת־ממדיות, בשיטה הדומה לשיטת האריגה של הכפרים במקסיקו.
הפסלים שלה קיבלו הכרה ופרסום והוצגו מספר פעמים בתערוכת הביאנלה השנתית של מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית.
בשנת 1955 עבודותיה הוצגו בביאנלה לאמנות בסאו פאולו.
בשנת 1962 אסאווה החלה להתנסות עם פסלים עשויים חוטי תייל אבסרקטים אשר התחילו מאובייקטים של טבע, דמויות עצים שהתפתחו והמשיכו לצורות גאומטריות.
בשנת 1968 אסאווה יצרה את מזרקה של בת ים המניקה בת ים קטנה ועוד חיות של בנות ים בכיכר ג'ירארדלי בסן פרנסיסקו.
ליד תחנת כיכר יוניון היא הפעילה 200 תלמידי בית ספר ליצור מאות צורות של העיר סן פרנסיסקו בבצק, ולאחר מכן הוצקו בברזל.
במהלך השנים היא המשיכה לתחנן מזרקות נוספות ומקומות ציבוריים ונועדה בתור "גברת המזרקות".
בשנת 1976 היא השתתפה בתערוכה Other Sources: An American Essay (1976) של אמניות ואמנים בני מיעוטים מאזור סן פרנסיסקו בה השתתפה גם ברניס לי בינג ורבות נוספות.
עבודותיה נמצאות באוספי מוזיאון מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית ומוזיאון גוגנהיים בניו יורק ומוצגות באופן קבוע במוזיאון דה-יאנג בפארק שער הזהב בסן פרנסיסקו.
בשנת 2013, אחת מעבודותיה נמכרה במחיר של 1.4 מיליון דולר.
אסאווה פעלה רבות לקידום נושא החינוך לאומנות ואומנות כמחזקת חוויות, בעיקר אצל ילדים.
בשנת 1968 היא מונתה לחברת המועצה לאומנות של סן פרנסיסקו והחלה לפעול מול פוליטיקאים וארגוני צדקה כדי לתמוך בתוכניות לאומנות לילדים ולאנשי סן פרנסיסקו.
כמו כן הייתה שותפה בהקמת סדנת לאומנות באלווארדו לילדי בית הספר.
מודל הסדנה אומץ על ידי מועצת האומנות ליצור תמיכה ממשלתית לאומית, והייתה הבסיס לתוכנית המעסיקה אומנים העושים פעילות ציבורית בעירם.
שיטת הסדנה כללה התנסות בחומרים לפי אמונתה של אסאווה בחשיבות ההתנסות האישית ולמידה דרך עשייה.
85% מתקציב התוכנית הוקצה להעסקת אמנים שילמדו אומנות לילדי בית הספר.
בעקבות התוכנית, בשנת 1982 הוקם בית ספר לאומנויות.
בית הספר נקרא על שמה של רות אסאווה כאות הוקרה בשנת 2010. (בית הספר ע"ש רות אסאווה לאומנות).
במהלך השנים אסאווה מונתה להיות חברה במועצת האומנות של קליפורניה.
בשנת 1976 מונתה להיות חברת הקרן הלאומית לאמנויות, ובין השנים 1989–1997 הייתה חברת מועצת הנאמנים של איגוד מוזאוני סן פרנסיסקו .
אסאווה נפטרה בביתה ב-5 באוגוסט 2013, בגיל 87.
1968: פרס דימקסיון (Dymaxion) לאמן / מדען
1974: מדליית זהב מהמכון האמריקאי לאדריכלים
1990: פרס על שם סיריל מאנין של לשכת המסחר של סן פרנסיסקו
1993: פרס על מפעל חיים של איגוד הנשים לאומנות
1995: פרס מפעל חיים של איגוד האמנים האסייאתים אמריקאים
2002: דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת המדינה בסן פרנסיסקו
בשנת 2019, לכבוד חודש מורשת אמריקאים ממוצא אסיאתי, אסאווה צוינה בדודל של גוגל.
משנת 1982, העיר סן פרנסיסקו מציינת את 12 בפברואר כ-"יום רות אסאווה".
אנדראה, מזרקת בת הים בכיכר ג'ירארדלי, 1966
המזרקה בכיכר יוניון בסן פרנסיסקו במלון ההיאט 1973
מזרקות קניון בוקאנן (Nihonmachi) 1976
מזרקת "אורורה", בהשראת אוריגאמי, בסן פרנסיסקו 1986
אנדרטת הזיכרון לכליאת היפנים בארצות הברית בסן חוזה, 1994
גן הזיכרון באוניברסיטת המדינה בסן פרנסיסקו, 2002
פסלי תיל בגלריית דויד זוירנר, 2017
2003: , בבימוין של ולרי סו ורות אסאווה, תוכנית האמנות אלווארדו.
רות ברה , המוכרת בשם הבמה רות ב.
, היא זמרת-יוצרת קנדית מאדמונטון שבאלברטה.
הסינגל המצליח ביותר שלה, "Lost Boy" צבר למעלה מ-690 מיליון השמעות בספוטיפיי.
ברה נולדה וגדלה ב-2 ביולי 1995 באדמונטון, אלברטה, קנדה.
הוריה היגרו מאתיופיה בשנות ה-80 של המאה ה-20. ברה מדברת אמהרית שוטף.
כשהייתה נערה, היא עבדה בחנות בגדים מקומית של רייטמנס .
היא תיארה את עצמה בראיון ל-The Canadian Press כ"מופנמת".
בזמן שעבדה במשרה חלקית, היא התחילה להתעסק בפרסום סרטונים ב-Vine.
לדבריה, בחרה בשירות הווידאו בן שש השניות מפני שנדרש פחות מאמץ להעלות קליפים קצרים, בהשוואה לשירותים פופולריים אחרים, כמו יוטיוב.
ברה סיימה את לימודיה בתיכון רוס שפרד ב-2013. היא למדה באוניברסיטת מקיואן , אך עזבה את לימודיה בשביל להתמקד במוזיקה.
ברה פרסמה את סרטון ה-Vine הראשון שלה במאי 2013, והחלה לעשות קטעי שירה ב-Vine כשנה לאחר מכן.
קטעי השירה ב-Vine, בדרך כלל קאברים בני שש שניות לשירים פופולריים, סייעו לה להתפתח.
בנובמבר 2014 היא פרסמה שורה משיר שלה ב-Vine, בהשראת סדרת הטלוויזיה "עד עצם היום הזה".
הביצוע צבר כ-84,000 לייקים בתוך שבוע, מה שהיה יוצא דופן מבחינתה באותה תקופה.
היא שמה לב לפופולריות שלה, וכמה מהעוקבים שלה העירו שהיא צריכה להפוך את הקטע לשיר מלא.
בסופו של דבר, נכתב השיר "Lost Boy", שיצא ב-YouTube ב-18 בינואר 2015 וב-iTunes ב-12 בפברואר 2015.
ב-27 בנובמבר 2015, הוציאה את המיני-אלבום הראשון שלה, The Intro.
בין השירים שנמצאים במיני-אלבום, נמצאים "Lost Boy" ו-"Superficial Love".
ברה נכנסה לאולפן בתחילת 2016 כדי להתחיל בהקלטת אלבום הבכורה שלה באורך מלא עם ג'ואל ליטל, מפיק ניו זילנדי שעזר ללורד ליצור את אלבומה הראשון.
לדבריה, היא כתבה שירים הרבה לפני שהאלבום הופק, אז היו לה הרבה שירים לבחור כאשר חברת התקליטים שלה אמרה לה שהגיע הזמן להתחיל להרכיב משהו.
היא ביצעה את השיר "Home" של מייקל בובלה בטקס פרסי אמנויות הבמה של המושל הכללי.
מאוחר יותר, בטקס היכל התהילה של המוזיקה הקנדית, היא ביצעה את השיר "Heart of Gold" של ניל יאנג.
בטקס פרסי ג'ונו לשנת 2017, ברה הייתה מועמדת לפרס בחירת הקהל של ג'ונו, פזמונאי/ת השנה וזכתה בפריצת השנה.
ב-5 במאי 2017 הוציאה את אלבום האולפן הראשון שלה, Safe Haven.
בשנה שלאחר מכן, בטקס פרסי ג'ונו לשנת 2018 היא הייתה מועמדת לפרס אמן השנה, אלבום השנה ואלבום הפופ של השנה.
ב-2018, הופיעה לראשונה בסדרת הטלוויזיה Addison של CBC Kids , עם שיר נושא שבוצע על ידי ברה.
במאי 2018, השיר שלה, "Shadows", הופיע בעונה השנייה של סדרת הנטפליקס, Dear White People .
בקיץ 2020, הוציאה ברה שיר חדש בשם "If I Have a Son", וב-28 באוגוסט 2020 את השיר "Dirty Nikes" באמצעות חברת התקליטים דאונטאון רקורדס.
ברה ציינה את לורן היל, הביטלס, קרול קינג, גרופלאב, אדל, טיילור סוויפט ואד שירן כחלק מהשפעותיה המוזיקליות.
לדבריה, "הדבר המשותף לכל האמנים האהובים עליי הוא שהם כולם מספרי סיפורים.
משהו שאני מנסה לשלב במוזיקה שלי", בריאיון ל-Idolator.
שרון רות בראדלי היא שחקנית אירית.
היא ידועה בעיקר מהופעתה בתפקיד אמילי מרצ'נט בסדרה "בראשית" (2011), ובתפקיד קארן ווס בסדרה "אנושיים" (2015–2018).
ב-2007 זכתה באדלי בפרס IFTA לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה במיני-סדרה "אבק כוכבים".
ב-2010 זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של מילאנו על הופעתה בסרט "In Her Skin".
בראדלי נולדה בעיר דבלין שבאירלנד לשחקנית שארלוט בראדלי.
עד גיל חמש חייתה בניופאונדלנד.
היא נרשמה לטריניטי קולג' שבדבלין כדי ללמוד דרמה ושפות, אך נשרה אחרי שלושה שבועות, ועברה לגור בלונדון.
ב-2002 הופיעה לראשונה על המסך בתפקיד ג'ורג'יה גרייסי בסדרה "Ultimate Force", ובתפקיד אנג'לה בסרט הטלוויזיה "Sinners".
עוד הופיעה בסדרה "Plus One" ובשתי עונות של הסדרה "Love/Hate".
ב-2007 הנחתה בראדלי את טקס פרסי הקולנוע והטלוויזיה האיריים.
ב-2007 זכתה בפרס IFTA לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה במיני-סדרה "אבק כוכבים".
ב-2009 כיכבה בסרט "In Her Skin", המבוסס על סיפור אמיתי של נערה אוסטרלית שנעדרת, ובהמשך מתגלה שהיא נרצחה על ידי חברת ילדות.
בראדלי זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים של מילאנו על הופעתה בסרט.
בסוף 2010 כיכבה בסרט המפלצות האירי "Grabbers", שהוקרן לראשונה באוגוסט 2012, ובהמשך הוקרן ברחבי העולם.
בראדלי שיחקה בתפקיד אמילי מרצ'נט בעונות הרביעית והחמישית של סדרת המדע בדיוני "בראשית" של רשת ITV.
היא גילמה את דמות המלווה של הדוקטור, מולי או'סאליבן, בסדרת האודיו של "דוקטור הו" "Dark Eyes".
ב-2015 החלה בראדלי לשחק בתפקיד מפקחת בילוש קארן ווס בסדרת המדע בדיוני של ערוץ 4 ו-AMC "אנושיים".
בסתיו 2019 גילמה את אנג'י בסדרת הטלוויזיה "Guilt" של ה-BBC.
Dick's Electric Dreams יארו פיטרסון בפרק "Human Is" 2018 נפרדנו כך The Split לורן ברוקר סדרת טלוויזיה (פרק אחד) Agatha and the Truth of Murder אגאתה כריסטי סרט טלוויזיה 2019, 2023 רגשות אשמה Guilt אנג'י קרטיס תפקיד ראשי (עונה 1)
תפקיד אורח (עונה 3); 5 פרקים 2022 הפלא The Wonder מגי ריאן סרט של נטפליקס 2023הזהב (אנ') The Gold איזבלה קופר 4 פרקים
רות אליעז (6 באוקטובר 1922, אוסטרבה - 11 באוקטובר 2008, בית יצחק) הייתה ניצולת השואה, אשת עדות וסופרת.
אליעז נולדה בשם רות הופרט (Huppert).
במלחמת העולם השנייה נשלחה לגטו טרזין ולאחר מכן לאושוויץ, שם שרדה ניסוי של יוזף מנגלה.
משם נשלחה למחנה הריכוז טאוכה.
שם הכירה את קורט, לימים בעלה.
לאחר המלחמה עלתה לישראל והתיישבה בבית יצחק.
בשנת 2004 נשאה את דבר הניצולים בעצרת בערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה ביד ושם.
ספרה רוח חיים יצא לאור בגרמנית בהוצאת פיפר (Piper Verlag) בשנת 1988 בשם Die Hoffnung erhielt mich am Leben (התקווה שמרה עלי בחיים).
עם יציאת הספר לאור ביקרה אליעז ב-17 ערים גרמניות ודיברה עם אלפי צעירים גרמנים במסגרת מסע הקידום של ספרה.
הספר יצא לאור בעברית בהוצאת ספריית פועלים בשנת 1990 ובאנגלית בהוצאת ג'ון ויילי (John Wiley) בשנת 1998 בשם Triumph of hope.
קלוד לנצמן: שואה: ארבע אחיות
רות אן מינר הייתה פוליטיקאית אמריקאית ממדינת דלאוור, שכיהנה כמושלת ה-72 של המדינה – האישה הראשונה בתפקיד זה.
מינר, חברת המפלגה הדמוקרטית, הייתה טרם היבחרה למושלת חברת בית הנבחרים המדינתי והסנאט של דלאוור, כמו גם כסגנית המושל בשנים 1993–2001.
רות אן קוברדייל נולדה ב-17 בינואר 1935 במילפורד שבדלאוור.
בגיל 16 נשרה מלימודיה התיכוניים כדי לסייע בפרנסת משפחתה.
לאחר מכן היא נישאה לפרנק אינגרם, עמו חבקה שלושה ילדים: פרנק ג'וניור, ויין וגארי.
כשהייתה בת 32 נפטר בפתאומיות בעלה מאוטם שריר הלב בשנת 1967, והותיר אותה אם חד-הורית עם שלושה ילדים.
ב-1968 השלימה לימודי "פיתוח חינוכי כללי" (GED) ומאוחר יותר למדה במכללה הטכנית והקהילתית של דלאוור, בזמן שעבדה בשתי משרות שונות במטרה לפרנס את ילדיה.
בשנה העוקבת נישאה לרוג'ר מינר ויחדיו ניהלו עסק גרירה משפחתי.
מינר החלה את הקריירה הפוליטית שלה כפקידה בבית הנבחרים של דלאוור וכפקידת קבלה במשרדו של המושל שרמן טריביט.
בבחירות 1974 נבחרה לבית המחוקקים המדינתי כאחת מ"מחזור ווטרגייט" – קבוצה של מחוקקים טריים שנבחרו משתי המפלגות ושנכנסו לתפקיד מתוך שליחות ל"ממשל טוב" בעקבות פרשת ווטרגייט.
במרוצת השנים התקדמה מינר בסולם הדרגות הפוליטי של המדינה והפכה לפוליטיקאית החזקה ביותר בדלאוור, אך עשתה זאת באופן צנוע יחסית: היא ייצגה מחוז בחירה כפרי בעיירה קטנה, וטיפחה מערכות יחסים ומומחיות באמצעות תהליכי חקיקה לאורך שנים רבות.
היא כיהנה ארבע קדנציות בבית הנבחרים המדינתי, מ-7 בינואר 1975 עד 4 בינואר 1983.
במהלך תקופות שונות הייתה מצליפת סיעת הרוב בבית הנבחרים ויושבת ראש ועדת איגרות החוב המשמעותית.
מינר הוסיפה לשבת בראשות ועדת הכללים.
בתפקיד זה היא הובילה רפורומות אחדות שהניבו פירות, כולל שינוי שהסיר את הכלל המאפשר למחוקקים להגיש מפקדי הצבעות.
כלל זה סייע לתזמן הצבעות רק כאשר השילובים הנכונים של חברי בית המחוקקים התקיימו במליאה.
בשנת 1982 נבחרה מינר אל הסנאט של דלאוור ומילאה את כהונתה מ-4 בינואר 1983 עד 5 בינואר 1993. כסנאטורית, מינר נתנה את חסותה ל"חוק שימור הקרקע והמים של דלאוור", שהגן על 30 אלף אקר (120 קילומטר רבוע) של אדמה וייסד את "מועצת המרחב הפתוח של דלאוור".
במטרה לממן את פעילותה של מועצה זו הקים בית המחוקקים את "קרן המאה ה-21" מכספי תביעה בני מיליוני דולר אמריקאי במשפטי ניירות ערך תאגידיים.
בעת כהונתה בסנאט עמדה בראש "ועדת מינר לארגון הממשלה מחדש ויעילותה".
כהונתה בבית המחוקקים תמה בראשית 1993, עת נבחרה לסגנית המושל תחת טום קרפר.
מינר נבחר למושלת דלאוור ב-7 בנובמבר 2000. היא זכתה במועמדות המפלגה הדמוקרטית לאחר כהונתה בת 18 השנים בבית המחוקקים, ומשהוכיחה כסגנית המושל את יכולותיה לנהל מסע בחירות מוצלח הן בבחירות 1992 והן ב-1996. יריבה בבחירות 2000 היה ג'ון מ.
בוריס, מועמד המפלגה הרפובליקנית, שאת הבחירות המקדימות במפלגתו שלו שרד בקושי לאחר תחרות מרה עם השופט בדימוס ויליאם סווין לי.
לעומתו, מינר נבחרה בפריימריז שלה בקלות יחסית.
בעת הבחירות הייתה מינר סגנית המושל המכהנת, ונכנסה לתפקיד עם התפטרותו של המושל טום קרפר שנבחר אל הסנאט של ארצות הברית.
בשנה העוקבת הייתה לנשיאה הראשונה של "מועצת ממשלות המדינה".
מינר הייתה המושלת הרביעית של דלאוור שמילאה שתי תקופות כהונה רצופות, ובמידה רבה המשיכה את המדיניות העסקית ואת הסגנון הדו-מפלגתי שהגה קודמה הרפובליקני בתואר, פיט דו פונט.
היא תוארה כפוליטיקאית הדוגלת בתורת הדרך השלישית, בעלת דעות פיסקליות שמרניות אך מדיניות חברתית פרוגרסיבית.
כמושלת היא פעלה להפחתת שיעורי מחלת הסרטן בדלאוור – היא הקימה כוח משימה שיצר מפת דרכים של צעדים הנדרשים לצמצום המחלה, והובילה את "חוק אוויר פנימי נקי", שהפחית את המזהמים הסרטניים במסעדות, בברים ובבתי הקזינו של דלאוור ביותר מ-90 אחוז.
מינר עוררה את זעמם של בעלי עסקים וליברטריאנים שונים משחתמה בשנת 2002 על אחד האיסורים הקשוחים ביותר בארצות הברית על עישון במקומות ציבוריים.
חקיקה משמעותית אחרת שהובילה הייתה ב-2007, בעקבות פרשת התעללות מינית בילדים בכנסייה הקתולית בדלאוור.
הצעת החוק ביטלה את מגבלת הזמן המדינתית לשנתיים שהייתה דרושה להגשת תביעות בגין נזקי גוף, וקבעה תקופה בת שנתיים במהלכה ניתן היה להגיש מחדש תביעות שהתיישנו משפטית.
הצעת החוק הביאה ליותר מ-100 תביעות משפטיות, מה שגרם לדיוקסיה הקתולי של וילמינגטון לבקש הגנה מפני פשיטת רגל וליישב תביעת קורבנות שחוו התעללות מינית בידי כמרים תמורת 77 מיליון דולר.
מינר גם הייתה גורם מרכזי בהקמת תוכנית מלגות מדינתית שסיפקה שכר לימוד בחינם ליותר מ-13,000 תושבי דלאוור.
פעמים שונות התקשתה מינר לשכנע את הרפובליקנים ששלטו בבית הנבחרים המדינתי לשתף עמה פעולה; אם לא די בכך, לא פעם מצאה עצמה מסוכסכת עם דמוקרטים שמרנים ששלטו בסנאט של דלאוור והתנגדו למאמציה להקשיח את חוקי הנהיגה בשכרות ולאסור אפליה על רקע נטייה מינית.
התוכנית הממשלתית של מינר לעצירת התפשטות הספסרות, שזכתה לכינוי "Livable Delaware", השיגה תוצאות מוגבלות בלבד והממשל שלה היה נגוע בשערוריות ותביעות משפטיות שכללו את משטרת המדינה, מערכת בתי הסוהר ובית החולים הפסיכיאטרי שנוהלו כולם בידי סוכנויות ממשלתיות.
ב-2004 ניצבה בפני המועמד הרפובליקני ביל לי, עליו גברה בקושי בבחירות הכלליות לאחר שיועצת בבית סוהר נלקחה כבת ערובה והותקפה מינית על ידי אנס סדרתי מורשע בטרם נורה למוות בידי סוהר.
בשיחה עם עיתונאי זמן קצר לאחר התקרית, טענה מינר שאירועים כאלה כמעט תמיד צפויים בבתי הסוהר.
לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008, בהן נבחר הסנאטור ג'ו ביידן מדלאוור לסגן נשיא ארצות הברית, מינתה מינר את עוזרו טד קאופמן למלא את מקומו בסנאט של ארצות הברית.
בשנת 2012 איש העסקים כריסטופר טיגאני, ידיד ותומך של מינר, נידון למאסר לאחר שהודה בעבירות פדרליות של תרומות בלתי חוקיות לקמפיין של מועמדים ברחבי דלאוור ובארצות הברית.
כמושלת, מינר סייעה לטיגאני להשיג חכירה זולה וארוכת-טווח של קרקע בבעלות המדינה במילפורד עבור הפצת המשקאות של משפחתו.
בראשית נובמבר 2021 נפטרה מינר בגיל 86 לאחר סיבוכים רפואיים שנוצרו לאחר נפילה.
רות באום (בפולנית: Ruth Baum; 26 בדצמבר 1922 – 22 בפברואר 2022) הייתה סופרת ועיתונאית יהודיה שפרסמה וכתבה ביידיש ובפולנית.
נולדה בוורשה, פולין למשפחת בקר, ב-26 בדצמבר 1922.
בשנת 1937, החלה לפרסם בעיתון "מָאלִי פְּשֶגְלוֹנְד" (Mały Przegląd - "סקירה קטנה") מוסף לילדים ולנוער שייסד יאנוש קורצ'אק.
במהלך מלחמת העולם השנייה היא ברחה לברית המועצות יחד עם משפחתו של אחיה הבכור.
במהלך המלחמה הופרדה ממשפחתה ועבדה גם במכרות וגם כמתוגרמנית במחנה שבויים גרמניים ליד אורסק.
כמו כן שם התחילה לפרסם את סיפוריה, שתורגמו לרוסית, על חוויותיה בבית הספר.
עם סיום המלחמה חזרה לפולין והתגוררה בוורוצלב, שם למדה ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת ורוצלב.
כמו כן עבדה במדור הספרותי של רשות השידור ופרסמה בשבועון היידי פאלקסשטימע.
באום הרגישה חוסר נוחות כיהודיה לאחר המלחמה בפולין, ומצד שני היו לה רגשות מעורבים לעלות לישראל.
למרות זאת עלתה לישראל ב-1957 וניסתה להשתלב.
היה לה קשה לכתוב וליצור בעברית והיא המשיכה לכתוב וליצור בפולנית.
באום כתבה בשבועון הישראלי בפולנית "נוביני קורייר" (Nowiny Kurier) במשך שנים.
כמו כן פרסמה סיפורים בכתב העת "קונטורי" שיצא לאור בפולנית בארץ.
פרסמה ארבעה ספרים בשפה הפולנית וסיפורים שלה גם הופיעו בעיתונות העברית.
הייתה חברת האיגוד הסופרים הפולנים בישראל.
ספריה של באום נמצאים גם במכון הפולני בישראל, בספריית יד ושם ובמוזיאון ליהדות פולין בוורשה.
נפטרה בחיפה ב-22 בפברואר 2022. איור של מכונת כתיבה משולב על מצבתה כדי להדגיש את ההמצאה שהכי השפיעה על חייה לדעתה.
חלק מהסיפורים פורסמו גם באנתולוגיה על ספרות יהודית פולנית - Portraits in Literature: The Jews of Poland, An Anthology
רות בן ארצי היא פרופסור למדע המדינה במכללת פרובידנס ברוד איילנד.
נולדה למתניה בן ארצי, פרופסור למתמטיקה ולעופרה לבית קסטלר, מורה לעברית ולספרות עברית.
מצד אביה היא נכדתם של הסופר שמואל בן ארצי וחוה.
בן ארצי היא דור עשירי בארץ.
אמה היא צאצאית של ר' שלמה מטולוצין ושל הראש"ז.
הייתה פעילה ב"שלום עכשיו" וחברה במפלגת מרצ.
למדה לתואר ראשון באוניברסיטת חיפה.
את הדוקטורט עשתה באוניברסיטת קולומביה ואת הפוסט דוקטורט במרכז בראון לפוליטיקה בין-לאומית באוניברסיטת פנסילבניה ובמכון למדע המדינה פריז.
עבדה כחוקרת במרכז הפיתוח של ה-OECD.
תחומי מחקרה הם יחסים בין-לאומיים, כלכלה פוליטית בין-לאומית, פיתוח וסיוע בין-לאומי, והמזרח התיכון.
בן ארצי נשואה ואם לשלושה.
רות בוטון שמואלי היא ספורטאית פאראלימפית ישראלית לשעבר.
בוטון שמואלי הייתה פעילה במסגרת מרכז הספורט לנכים של איל"ן ברמת גן והשתתפה במשחקי סטוק מנדוויל.
ב הייתה שותפה לזכייה במדליית זהב עם נבחרת ישראל בכדורסל בכיסאות גלגלים.
בוטון שמואלי פעילה בקבוצת הריקוד גלגלדאנס.
רות ארמר הייתה ציירת, מורה, אספנית אמנות וליטוגרפית אמריקאית מופשת, מאזור מפרץ סן פרנסיסקו בקליפורניה.
האמנות שלה מוחזקת באוספים של מוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות מודרנית, ושל המוזיאונים לאמנויות יפות של סן פרנסיסקו.
ארמר נולדה ב-26 במאי 1896 בסן פרנסיסקו, קליפורניה.
היא למדה בבית הספר לאמנויות יפות בקליפורניה ובבית הספר לאמנות יפה ואמנות שימושית בניו יורק.
בזמן שהותה בניו יורק, היא למדה בליגת הסטודנטים לאמנות עם אמנים אמריקאים משפיעים כמו ג'ורג' בלוז, רוברט אנרי, קנת הייז מילר וג'ון סלואן.
ארמר נחשבה כ"אחת מציירות המופשט החשובות ביותר בסן פרנסיסקו." היא הציגה תערוכות יחיד במוזיאון קליבלנד לאמנות, ובמוזיאון לאמנות של סן פרנסיסקו בשנים 1936 ו-1939, ובגלריית קוואי בסן פרנסיסקו ב.
היא ציירה נופים, דיוקנאות ויצירות מופשטות, והייתה גם ליטוגרפית.
האמנות שלה הושפעה מניסיונה לחיות בקליפורניה, והנושא שלה כלל את מדבר קליפורניה ואת הנופים העירוניים של סן פרנסיסקו.
ארמר למדה אצל ג'ורג' בלוז, רוברט אנרי, קנת מילר וג'ון סלואן בבית הספר לאמנות יפה ואמנות שימושית בניו יורק.
היא לימדה רישום, ציור ונושאים אחרים בבית הספר לאמנויות יפות של קליפורניה, הידוע כמכון האמנות של סן פרנסיסקו, מ-1933 עד 1940. במהלך הקריירה שלה, היא גם עבדה במוזיאון אוקלנד, ולאחר מכן כיהנה במועצת המנהלים.
לאחר פרישתה מהוראה, היא הקדישה את זמנה לציור בסטודיו שלה בגבעת הרוסית, בסן פרנסיסקו.
ארמר החלה את הקריירה שלה בציור נופים, עם דגש על הצגת קשרים בין אובייקטים.
עבודתה המאוחרת הושפעה מחשיפתה למוזיקה קלאסית.
היא ביקשה ליצור מחדש את הרגש והצורה של המוזיקה באמצעות המדיום של קו וצבע.
בראיון, היא הסבירה, "מה שאני מציירת הוא באמת רגש, ואני הכי מתעניינת בתגובה הרגשית...
מה שאני רוצה ליצור הוא סביבה שבה אפשר לזרום עם פיסות וחתיכות של יקום זוהר.
היא הייתה נשואה לג'וזף מ.
ברנסטן, איש עסקים עשיר ואספן אמנות מסן פרנסיסקו.
ברנסטן האריך ימים מאשתו, ומת ב-1980, בגיל 79.
רות ארמר מתה בסן פרנסיסקו בשנת 1977. המסמכים שלה נשמרו בארכיון הסמטסוניין.
בשנת 2016 הביוגרפיה שלה נכללה בקטלוג התערוכה נשים של אקספרסיוניזם מופשט שאורגן על ידי מוזיאון דנבר לאמנות.
רות ג'ון בורן הייתה יהודייה-בריטית אחת מנשות בלצ'לי פארק, שגויסו לסייע בהשגת הניצחון במלחמת העולם השנייה נגד מדינות הציר.
עבודתה שם כללה תפעול מכונת הבומב (bombe) לשם פענוח קודי הצפנה גרמניים.
היא הייתה אחת מחברות השירות הימי המלכותי לנשים (WRENs), שהיו אחראיות על פירוק מכונות הבומב לאחר תום המלחמה ב-1945. זוכת אות לגיון הכבוד הצרפתי (2018).
ראשית חייה וגיוסה לבלצ'לי פארק