tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בינואר 1943 נמלט, והצליח להגיע ללונדון ולהצטרף שם אל הגנרל שארל דה גול, שיזם את הבאתו על מנת שיחליף את רנה פלוון בתפקיד "שר החוץ" ב"ועד השחרור הלאומי", ממשלה גולה של אנשי צרפת החופשית.
מאסילי נכנס לתפקידו ב-5 בפברואר 1943, וביוני 1943, כאשר הורכב "הוועד הצרפתי לשחרור לאומי", ממשלה גולה שכללה הן את אנשיו של דה גול, והן את אנשיו של אנרי ז'ירו, קיבל מאסילי את תפקיד שר החוץ על דעת שני האישים.
לאחר שחרור צרפת, בספטמבר 1944 לא החזיק מאסילי בתפקיד שר החוץ, ולשר החוץ בממשלה הזמנית שהקים דה גול התמנה איש הרזיסטנס ז'ורז' בידו.
מאסילי נשלח להיות לשגריר בלונדון.
מאסילי שימש כשגריר בלונדון בין אוגוסט 1944 ליוני 1954. בין 1954 ל-1956 שימש כמנהל הכללי של משרד החוץ הצרפתי.
בתקופה זו גילה יחס עוין כלפי מדינת ישראל והתנגד לאספקת נשק צרפתי לישראל.
מאסילי הצליח לטרפד עסקה לאספקת מטוסי מיסטר לישראל בנובמבר 1955, לאחר שזו כבר הושלמה.
ביוני 1956 פרש משירות החוץ.
בשנת 1958 פרסם ספר זיכרונות בשם "Les Maladies de l'Etat (חוליי המדינה) שזכה לתהודה.
בשנת 1970 יצא בהאשמות כנגד יהודי צרפת, כי עליהם לבחור בין נאמנותם לצרפת ובין נאמנותם לישראל, וכי הם לוקים ב"נאמנות כפולה".
בתגובה האשים אותו הסופר רומאן גארי כי הוא אנטישמי.
במאמר שהתפרסם באפריל 1970 בעיתון לה מונד טען כי התחממות היחסים בין צרפת וישראל לפני מבצע סיני הייתה תוצאת פעילותם של יהודים בהנהגה הצרפתית שלקו ב'נאמנות כפולה', ותקף את השגריר יעקב צור שהצליח להשלים עסקאות נשק עם צרפת, בטענה כי לא נהג כידיד לצרפת.
בשנת 1988 מת בפריז כחודש לפני יום הולדתו המאה.
ז'אן רנה לקוסט (Jean René Lacoste; 2 ביולי 1904 - 12 באוקטובר 1996), היה טניסאי ואיש עסקים צרפתי.
אחד הטניסאים הבולטים בעולם בשנות ה-20 ותחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, כשלזכותו 7 זכיות בטורנירי גראנד סלאם ושתי זכיות בגביע דייוויס במדי נבחרת צרפת.
כאיש עסקים הוא ידוע בעיקר כמייסד חברת ההלבשה "לקוסט", שלוגו התנין המסמל אותה עד היום נגזר מכינויו על מגרש הטניס.
כמו כן היה מהפכן בתחום טכנולוגיית מחבטי הטניס, כשפיתח את המחבט הראשון שהיה עשוי מתכת.
לקוסט ניצח לראשונה בטורניר טניס ב-1921, בהיותו בן 17. הוא הפך לחלק מדור זהב של הטניס הצרפתי, כשיחד עם אנרי קושה, ז'אן בורוטרה וז'ק ברוניון כונו "ארבעת המוסקיטרים", אשר שלטו בטניס העולמי במהלך אותו עשור ובתחילת העשור הבא אחריו.
עם בורוטרה זכה לקוסט בהישג בינלאומי משמעותי ראשון, כשבאולימפיאדת פריז (1924) זכו השניים במדליית ארד בטורניר הזוגות.
ב-1925 ניצח לראשונה באליפות צרפת הפתוחה, והוסיף לכך את תואר אליפות וימבלדון זמן קצר לאחר מכן.
אלה היו שתי זכיותיו הראשונות בטורניר גראנד סלאם, ובסופו של דבר זכה בשבעה תארים כאלה - שלושה בצרפת, שניים בווימבלדון ושניים באליפות ארצות הברית הפתוחה.
לתוארי היחידים שלו הוסיף גם שלושה תוארי גראנד סלאם בזוגות - שניים בצרפת (1925 ו-1929) ואחד בווימבלדון (1925).
באליפות אוסטרליה בחר שלא להשתתף, ואכן לא השתתף מעולם, בשל העלויות הגבוהות והמסע המתיש והארוך באותה תקופה, שהפך את הטורניר - בסבב שעדיין לא היה מקצועני - לבלתי משתלם לדעתו.
לקוסט זכה לכינוי "התנין", כאשר הדעות על מקור הכינוי חלוקות.
גרסה אחת טוענת כי זכה לכינוי בשל סגנון משחקו האינטנסיבי והבלתי מתפשר, וגרסה שנייה טוענת כי זכה לכינוי עקב התערבות עם חבר שדלפה לאוזני עיתונאי, ושהפרס בה היה מזוודה מעור תנין.
הכינוי שימש אותו מאוחר יותר בלוגו חברת ההלבשה שהקים, לוגו המסמל אותה עד היום.
עם נבחרת צרפת זכה פעמיים ברציפות בגביע דייוויס (1927 ו-1928).
הוא פרש ממשחק ב-1932 והפנה את מרצו לחברת ההלבשה שהקים.
ב-1976 התקבל לקוסט, יחד עם שלושת חבריו ל"ארבעת המוסקיטרים", להיכל התהילה של הטניס.
יציע במגרש פיליפ שאטרייה, האצטדיון הראשי במתחם רולאן גארוס שבו נערכת אליפות צרפת הפתוחה, נקרא על שמו (שלושת היציעים האחרים נקראים על שם חבריו ל"ארבעת המוסקיטרים").
ביצועים בטורנירי גראנד סלאם לאורך הקריירה
עוד במהלך קריירת הטניס שלו נודע לקוסט בחולצות שלבש במשחקים, חולצות שעיצב בעצמו ושנחשבו למהפכניות בעיצובן ונוחותן.
ב-1933, לאחר פרישתו מטניס, ייסד לקוסט את חברת ההלבשה שלו, "חברת החולצות לקוסט", יחד עם אנדרה ז'ילייה, תעשיין הביגוד הגדול בצרפת באותה תקופה.
החברה החלה לשווק את החולצות שעיצב לקוסט, עם סמל התנין המלווה את החברה עד היום.
בנוסף לחולצות טניס, עיצב ושיווק לקוסט גם חולצות לגולף ושיט.
ב-1951 החלה החברה בשיווק פריט נוסף שהפך מזוהה עימה, כשהחלה לשווק את חולצות לקוסט במגוון צבעים.
עד אז מכרה החברה חולצות לבנות בלבד, כפי שהיה מקובל בענפי הספורט אליהם כיוונה.
שנה לאחר מכן יוצאו החולצות לראשונה לארצות הברית והפכו במהרה ללהיט.
ב-1963 פרש לקוסט מניהול החברה והעביר אותה לידי בנו, ברנאר, שהרחיב את מגוון מוצרי החברה לנעלי ספורט, בשמים, מוצרי עור, משקפי שמש ומוצרי ספורט ופנאי נוספים.
לקוסט פנה לענף עיסוק חדש - טכנולוגיית מחבטי טניס.
באותה שנה ייצר את המחבט הראשון שהיה עשוי פלדה חלולה, והביא למהפכה בטכנולוגיית ייצור המחבטים שעד אז היו עשויים כמעט כולם מעץ.
המחבט המהפכני שווק באירופה תחת המותג "לקוסט" ובארצות הברית תחת המותג של חברת מוצרי הספורט הגדולה "וילסון" וזכה לשם Wilson T-2000. המחבט הפך ללהיט גדול בין השאר כיוון שאומץ על ידי כוכב הטניס ג'ימי קונורס.
לקוסט היה נשוי מאז 1930 לסימון דה-לה-שום, שהייתה אז אחת הגולפאיות הטובות בעולם.
השניים נפגשו כשדה-לה-שום צפתה בלקוסט באחד ממשחקי גביע דייוויס של נבחרת צרפת.
בתם המשותפת, קתרין לקוסט, הייתה גם היא גולפאית צמרת ברמה העולמית הגבוהה.
רנה משל גרוניס (נולדה ב-22 ביוני 1947) היא משפטנית ישראלית ושופטת בדימוס.
נולדה בשם רנה שהם ב-22 ביוני 1947 בפולין.
הוריה, ברטה ומשה בלזנשטיין, ניצולי שואה, עלו לישראל בשנת 1950. בשנת 1965 סיימה את הלימודים לתעודת בגרות עיונית במגמות המדעיות מתמטיקה ופיזיקה בבית הספר התיכון על שם חיים קוגל בחולון.
בשנים 1965–1967 שירתה בשירות סדיר בצבא ההגנה לישראל.
בשנים 1967–1968 למדה במסלול מתמטיקה וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1972 הוסמכה לתואר בוגר במשפטים מאוניברסיטת תל אביב.
את התואר הראשון סיימה בהצטיינות.
בשנת 1973 התמחתה אצל השופט שלמה לוין (כיום המשנה לנשיא בית המשפט העליון בדימוס) ואמנון גולדנברג – עורך דין שעמד בראש משרד "ש.
בסיום התמחותה עמדה בבחינות לשכת עורכי הדין וקיבלה רישיון עריכת דין ב-2 בדצמבר 1973. עבדה עבור משרד עורכי הדין "פורת, צ'רנובילסקי ושותפיו" בשנים 1977–1981. עסקה בעריכת דין פרטית כעצמאית בין השנים 1982–1984 בתחומים: משפט פלילי ומשפט אזרחי.
כבעלת תואר במשפטים, ייעצה עבור המל"ח במסגרת שירות מילואים.
ב-3 בספטמבר 1984 מונתה לכהונת שופטת בבית משפט השלום בתל אביב.
ב-1 בדצמבר 1997 קודמה לתקופה של שנה לתפקיד שופטת בפועל בבית המשפט המחוזי בתל אביב וביולי 1998 קיבלה את מינוי הקבע.
במהלך כהונתה, הרצתה במכון להשתלמות שופטים והייתה חברה בנציגות השופטים הארצית והמחוזית.
עסקה, בין היתר, בתחומי המשפט המסחרי והימי.
ב-3 בספטמבר 2007 פרשה לגמלאות מכהונתה כשופטת, לטענתה, בשל העומס הרב בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
למעשה, מדובר בפרישה מוקדמת – זאת משום שנותרו עוד 10 שנים עד למועד שבו נוהגים שופטים בישראל לסיים את כהונתם – בהגיעם לגיל 70.
התאלמנה ממאיר משל, משפטן, אקדמאי ואיש עסקים בשנת 2004. משנת 2010 היא נשואה בשנית, לנשיא בית המשפט העליון בדימוס אשר גרוניס.
רנה חרונימו פבלורו (בספרדית: René Gerónimo Favaloro; 12 ביולי 1923 - 29 ביולי 2000), היה רופא כירורג לב ארגנטינאי, אשר זכה להכרה בינלאומית הודות לפיתוח ניתוח המעקפים.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 ייסד קרן רפואית הקרויה על שמו, במטרה לטפל בחולים, לחקור מחלות ולעודד חינוך לרפואה מתקדמת.
פבלורו היה אישיות תקשורתית מוכרת.
הוא הנחה תוכניות טלוויזיה העוסקות בבריאות וכתב ספרים רבים.
בתקופת המשבר הכללי של תחילת המאה ה-21 בארגנטינה הפסיקו קופות החולים להעביר את תשלומיהן לקרן וכך נקלעה לחובות ענק.
לכן החליט פבלורו לפנות לממשלה הארגנטינאית כדי שתיקח אחריות ותממן את חובות קופות החולים, בעיקר את חובותיה של קופת החולים הממלכתית, אך הממשלה התעלמה ולא נענתה לבקשותיו.
מצבה הכלכלי הקשה של הקרן המשיך להחמיר והוא עצמו נקלע לחובות כבדים בניסיון להציל את הקרן.
מצב מורכב זה הוביל לבסוף להתאבדותו.
ב-29 ביולי 2000 שם קץ לחייו בירייה בלבו, הוא השאיר מכתב הפונה לנשיא ארגנטינה, פרננדו דה לה רואה, בו ביקר קשות את מערכת הבריאות הארגנטינאית.
רנה פבלורו נולד בעיר לה פלאטה, בירת פרובינציית בואנוס איירס בארגנטינה, לחואן מנואל פבלורו (Juan manuel favaloro), נגר במקצועו, והידה רפאלי דה פבלורו (Hida Rafaelli de Favaloro), וגדל בעיר זו.
לאורך השנים הראה תשוקה רבה ללימודים ולהשגת ידע.
מי שעודדה את התשוקה הזאת בצעירותו הייתה סבתו מצד אמו, היא תמכה בו רבות לאורך השנים ואף לימדה אותו להתרשם וללמוד מהתהליכים הקורים בטבע, כגון תקופת הפריחה באביב והתפתחות הפרי לאחר מכן.
פבלרו הקדיש לסבתו את עבודת התזה שלו בעת סיום הדוקטורט: "לסבתי סזאראה (Cesarea), אשר לימדה אותי להבחין ביופיו של הטבע, אפילו בענף יבש".
הוא למד בבית הספר היסודי ממלכתי מס' 45, במוסד זה קיים ציור קיר לזכרו.
בשנת 1934 החל את לימודיו התיכוניים בבית הספר הלאומי רפאל הרנאנדס .
לאחר מכן למד בפקולטה למדעי הרפואה של האוניברסיטה הלאומית בלה פלאטה.
בשנה השלישית ללימודיו החל את הסטאז' המקצועי בבית החולים H.I.G.A.
SAN MARTIN LA PLATA וכאן, לראשונה, החל לטפל במטופלים באופן אישי.
כבר אז הראה את מחויבותו המקצועית.
לאחר משמרתו בבית החולים בשעות הבוקר, היה חוזר לקראת שעות הערב כדי לבצע בעצמו מעקב אחר המטופלים, אף על פי שתוכנית הלימודים חייבה אותו להגיע למשמרת אחת בלבד.
בנוסף על כך, באותם הימים היה מבצע תצפיות בזמן ניתוחים שונים וכך למד טכניקות ניתוח שבעתיד יהפכו להיות חלק מניתוח המעקפים שפיתח.
ניתן לומר שבשנתיים של הסטאז' הרפואי, בית החולים הפך לביתו השני.
הוא עשה שם לילות כימים ברצון לפתח את הידע האישי שלו בתחום הרפואה כדי להפוך לרופא מן השורה הראשונה.
לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1949, הכל הצביע שעתידו נמצא בבית החולים שבו התמחה.
מיד עם סיום לימודיו, משרת עוזר רופא.
הוא קיבל את התפקיד בתקן זמני וכעבור מספר חודשים הוצעה לו משרה קבועה.
הנהלת בית החולים ביקשה ממנו למלא כרטיס עם פרטיו; אבל בשורה האחרונה היה עליו לאשר שהוא מקבל את האידאולוגיה הפרוניסטית.
לחתום על הצהרה זאת היה בשביל פבלורו לבגוד בעקרונותיו והחליט לסרב.
לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1949, החל לעבוד בבית חולים קטן בעיירה קטנה דלת אמצעים ולא מפותחת בשם חסינטו אראוס (Jacinto Arauz) בפרובינציית לה פמפה.
תוך זמן קצר הצטרף לעבודה איתו אחיו חואן חוסה פבלורו (Juan Jose Favaloro), גם הוא רופא במקצועו.
בשנים שהשניים עבדו יחד בקליניקה בחסינטו אראוס, הם הקימו בעיירה מרכז לסיוע רפואי, אשר תרם לירידה משמעותית של מקרי תמותה בקרב ילדים, עד כמעט להיעלמות התופעה באזור.
כמו כן, חלה ירידה משמעותית בשכיחות מחלות זיהומיות בקרב יולדות ואף חלה ירדה משמעותית בתת-תזונה בקרב ילדים.
כעבר זמן קצר, השניים הקימו מאגר מידע של תורמי דם פוטנציאליים, עימם היו יוצרים קשר במקרה הצורך.
התורמים היו מתייצבים במרכז כדי לתרום מנות דם ולסייע.
מעבר לכך, האחים פבלורו קיימו הרצאות בנושא בריאות ומניעת מחלות אשר היו פתוחות לקהל הרחב של העיירה דלת האמצעים.
לאורך השנים בהן שירת כרופא העיירה, המשיך פבלורו במחקר רפואי, הוא נהג לנסוע לעיר מולדתו לה פלאטה, כדי לעבור הדרכות וללמוד על טכניקות רפואיות חדשות.
בשנת 1962 עבר לארצות הברית כדי להתמקצע בכירורגיית לב-חזה.
הוא השתכן בעיר קליבלנד, שם הצטרף לצוות כירורגי של קליניקת קליבלנד וכך החל ללמוד ולחקור על מחלות לב ועל מחלות גנטיות.
הוא החל להתמקד בחקר מבנה הלב, ובדק את הקשר בין עורקי הלב לבין שרירי הלב.
כלל המחקרים הללו הובילו אותו בשנת 1967 לפיתוח ניתוח המעקפים.
פיתוח זה הביא לפבלורו הוקרה בינלאומית, כיוון ששינה את הראייה הרפואית בכל הקשור למחלות לב והעניק לחולים פתרון למחלות שעד אז נתפסו כסופניות.
בשנת 1971 חזר לארגנטינה בתקווה שיוכל להקים קליניקה רפואית שווה ברמתה לזו שבקליבלנד, אשר מחברת בין טיפול רפואי, מחקר ולימודי רפואה מתקדמים.
בשנת 1975 הקים את "קרן פבלורו" בעזרת תומכים רבים מתחום הרפואה ואף מימן לאורך תקופה ארוכה את הקרן ממיטב כספו.
ככל שהקרן התפתחה, הצליח פבלורו להקים את המרכז הרפואי המתקדם שעליו חלם.
המרכז התחיל לטפל בחולים הסובלים ממחלות שונות, בעיקר מחלות לב.
בו בזמן, ביצעו הרופאים המטפלים עבודות מחקר, במטרה לפתח טכניקות רפואיות חדשות.
כמו כן, הקרן הקימה בית ספר לרפואה, אליו החלו להגיע סטודנטים מכל העולם כדי להתמקצע בתחום הקרדיולוגיה וכדי לשמוע על טכניקות רפואיות מתקדמות.
בשנת 1980 הקים פבלורו מכספו מעבדות למחקר בסיסי, אשר החלו לפעול באישורו של מכון המחקר הראשי הארגנטינאי והופעלו על ידי צוות ההוראה של קרן פבלורו.
בסוף שנות התשעים אומצו מעבדות אלה על ידי המכון לחקר המדע האוניברסיטאי הלאומי.
בשנת 1992 פבלורו עודד את הקרן לייסד את המכון לקרדיולוגיה וכירורגיית לב.
מוסד זה הוא עמותה ללא מטרת רווח, שרואה למטרה להעניק שירותים רפואיים מפותחים בכל הקשור לכירורגיית לב והשתלת איברים מורכבים כגון: השתלות לב, ריאה, מח עצם והשתלות כליה.
כל זאת נעשה בהשגחתו של פבלורו תחת הסיסמה "טכנולוגיה מתקדמת בשירות הרפואה ההומניסטית".
סמוך לתחילת המאה ה-21 עברה ארגנטינה משבר כלכלי ופוליטי קשה מאוד.
הקרן נקלעה לחובות בסדר גודל של 18 מיליון דולר.
חובות אלו נגרמו כתוצאה מאי תשלום מצד קופות חולים פרטיות וממלכתיות שונות, ובעיקר מקופת החולים הלאומית, אשר נמנעו לשלם את חובותיהן לקרן.
פבלורו שלח בקשות רבות לנשיא המדינה, פרננדו דה לה רואה, שהממשלה תממן את חובות קופות החולים כדי לאפשר את המשך פעילותה של הקרן.
ממשלת ארגנטינה התעלמה מבקשות אלו ולא החזירה תשובה רשמית.
ב-29 ביולי 2000 הסתגר פבלורו בחדר השירותים בביתו הפרטי וירה בעצמו.
לאחר אירוע זה התגלו בביתו שבעה מכתבים שהשאיר ושתוכנם התגלה לציבור בצורה הדרגתית, כיוון שהממשלה ניסתה להסתיר את התוכן של אותם מכתבים.
באחד המכתבים, הסביר על המשבר הכלכלי הקשה אליו נקלעה הקרן והסביר שהחליט לשים קץ לחייו כיוון שהדרך היחידה שגורמים פוליטיים ידאגו למערכת הבריאות הארגנטינאית ולקרן בפרט היא למות באופן טראגי.
במכתב הוא כתב: "אני עובר את אחד הרגעים הקשים בחיים שלי, לקרן בעיות כלכליות קשות.
עבודתי היא להתקשר, להתקשר ולדפוק על דלתות כדי לגייס איזה שהוא סכום שיאפשר לנו להמשיך בעבודתנו".
פבלורו פרסם יותר משלוש מאות עבודות מחקר בתחום הרפואה.
בנוסף, פרסם שני ספרים שעסקו בחקר חייו של חוסה דה סן מרטין.
כמו כן, הוא כתב שתי אוטוביוגרפיות וספר בשם "דון פדרו והחינוך" בו הוא מעלה מחשבות על החינוך ההומניסטי והצעות למחנכים.
בספר זה הוא מבקר את מוסדות הלימוד הפורמליים ומסביר שאלה אמורים לעורר את סקרנות התלמידים ולא לכבות אותה.
רנה מיחליץ' (בסלובנית: Rene Mihelič; נולד ב-5 ביולי 1988) הוא כדורגלן סלובני המשחק בעמדת הקשר בקאלסדורף מליגת העל הסלובנית.
מיחליץ' התחיל את הקריירה שלו במריבור ועד מהרה הפך לשחקו הרכב בקבוצה הבוגרת.
בקיץ חתם בנסיונל מדיירה מליגת העל הפורטוגזית, בה לא מצא את מקומו ובינואר הושאל ללבסקי סופיה הבולגרית עד לסיום העונה.
את עונת מיחליץ' התחיל כשחקן חופשי עד שבאוקטובר חתם בזאברץ' הסלובקית עד שעבר בינואר לדברצן ההונגרית במדיה שיחק במשך עונה וחצי.
ב-1 בספטמבר 2015 הגיע מיחליץ' לישראל וחתם ל-3 שנים בהפועל רעננה מליגת העל.
מיחליץ' שיחק שנה וחצי במועדון, וב-2 בפברואר 2017 שוחרר מהקבוצה בעקבות קשיי התאקלמות של אשתו.
לאחר תקופה קצרה בריגה מליגת העל הלטבית, הגיע מיחליץ' לליגת העל ההודית, וביולי 2017 חתם בקבוצת צ'נאיין.
באוגוסט 2018 חתם בקבוצת דלהי דינמוס.
ב-29 באפריל 2019 מיחליץ' חתם בפרסיב באנדונג מליגת העל האינדונזית.
ב-15 בינואר 2021, מיחליץ' חתם בסוטייסקה ניקשיץ' מליגת העל המונטנגרית.
ב-22 באוגוסט 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סלובניה במשחק ידידות נגד שנגמר בתוצאה 1-1 כאשר הוא בן 19, חודש ו-17 ימים ובכך הפך לשחקן הצעיר ביותר שרושם דקות משחק בנבחרת.
בסך הכל ערך שלוש הופעות במדי הנבחרת באותה שנה.
רנה פרני הייתה עובדת סוציאלית וחסידת אומות העולם משווייץ שפעלה בצרפת.
בילדותה התגוררה פרני עם הוריה בפריז ושם למדה בבית הספר.
ב-1939 עבדה בשאטורו ובסוף 1940 עברה לטולוז.
בספטמבר 1941 הייתה פרני בסן-סרג (Saint-Cergues) ושם הייתה עוזרתה של ז'רמן אומל.
במעון היו מספר ילדים יהודים וכן ילדים יהודים שהועברו לשם ממעון אחר, בדרום-מערב צרפת, מעון שנתמך על ידי הצלב האדום השווייצרי .
פרני סייעה להעביר ילדים יהודים מאלן ומארגלה-סור-מר , וכן ממחנה הריכוז רסבדו - כולם בדרום צרפת, על גבול ספרד - לאזור הגבול עם שווייץ.
כמו כן הייתה פרני חלק מהצוות שסייע בהברחת ילדים יהודים מצרפת לשווייץ, וזאת בניגוד להוראות הצלב האדום ובלא ידיעת ראשי ארגון זה.
עד אוגוסט 1942 עצרה המשטרה הצרפתית חלק מהילדים ששכנו במעון.
אומל ונף פעלו יחדיו להברחת ילדים יהודים אל מעבר לגבול שווייץ.
בשנת 1992 הכיר יד ושם ברנה פרני בתור חסידת אומות העולם.
רנה טופט סימונסן (בדנית: Renée Toft Simonsen; נולדה ב-12 במאי 1965) היא דוגמנית וסופרת דנית.
סימונסן נולדה באורהוס ועבדה תחילה כקופאית בסופר.
ב-1981 היא תפסה את תשומת לבו של עורך אופנה ששכנע צלם לצלם אותה לבּוּק.
היא השתתפה בתחרות דוגמנות שערך עיתון בדנמרק וזכתה במקום השלישי ובאותה שנה הופיעה על שער של מגזין אופנה בדנמרק.
ב-1982 נבחרה לייצג את מדינתה בתחרות דוגמנית העל העולמית ושם זכתה במקום הראשון ובדצמבר 1982 הופיעה על השער של עיתון ווג.
מ-1983 החלה להיות אחת הכוכבות העולות של עולם האופנה בכך שכיכבה במספר רב קמפיינים ומגזינים בינלאומיים ובין היתר הופיעה מספר פעמים במהדורה הגרמנית של ווג והופיעה על שער האלבום של להקת רוקסי מיוזיק.
ב-1985 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט איטלקי ובאותה שנה החלה לצאת עם סולן להקת דוראן דוראן ג'ון טיילור.
ב-1989 לקחה סימונסן הפסקה מתחום הדוגמנות ועברה להתגורר במשך 4 חודשים בקיבוץ גבעת חיים מאוחד ביחד עם אחותה, היידי.
היא סירבה להצעה להיבחן לתפקיד נערת בונד.
לאחר מכן, חזרה לדנמרק על מנת ללמוד עיתונאות, אך לאחר שנכשלה בבחינה המקדימה החלה ללמוד פסיכולוגיה במקום.
בין השנים 1991 ל-1993 החלה לעבוד ולשמש כפנים של שתי חברות קוסמטיקה צרפתיות.
ב-1997 החלה לשמש כעורכת בעיתון אופנה וב-2002 סיימה את התואר הראשון בפסיכולוגיה.
ב-2003 יצא לאור ספר הילדים שכתבה "Karlas kabale" שעובד לסרט באותו השם שיצא לאקרנים בנובמבר 2007. בשנת 2006 פורסם ספרה השני, "Anthony Greenwood" שהיה מועמד לפרס הספרות בדנמרק.
באוגוסט 2007 יצא הרומן הראשון שלה "Tirsdag formiddag" (בוקר יום שלישי).
באוקטובר 2014 פורסמה הביוגרפיה שלה.
רנה מלנסטיין (בהולנדית: René Meulensteen; נולד ב-25 במרץ 1964) הוא שחקן עבר ומאמן כדורגל הולנדי המשמש כעוזר מאמן נבחרת אוסטרליה.
רנה מלנסטיין נולד וגדל בעיירה באוגן הנמצאת במחוז צפון בראבנט שבדרום הולנד.
הוא החל את קריירת המשחק שלו במחלקת הנוער של הקבוצה המקומית ויוס 38. בשנת 1982, בגיל 18, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת הבוגרים, שמשחקת בליגה העשירית, ובתום העונה עזב את הקבוצה.
בשנת 1983 חתם בוול הארדינג מהליגה השביעית.
לאחר חמש שנים, בעונת 1988/1989, מלנסטיין שב לקבוצת נעוריו, אך לאחר שנה, עבר לקבוצת דה טרפרס, אשר שיחקה אז בליגה החמישית.
לאחר שנתיים, בעונת 1991/1992 מלנסטיין עבר לניימכן מליגת העל ההולנדית, אך לא זכה לשחק בה, מכיוון שבילה את השנתיים הבאות בקבוצת המילואים של המועדון.
בשנת 1993 מלנסטיין פרש ממשחק פעיל בגיל 30. בתקופה זו קיבל רישיון אימון.
את קריירת האימון שלו התחיל מלנסטיין בשנת 1982, כאשר עלה לבוגרים של ויוס 38 והחל לאמן בקבוצת הנוער של המועדון.
כשעבר לשחק בניימכן, אימן במקביל את קבוצת הנוער שלה.
בשנת 1993, לאחר שפרש ממשחק פעיל, מלנסטיין טס לקטר ואימן במשך כשש שנים את הנבחרת הלאומית של קטר עד גיל 18. בשנת 1999 מונה למאמן קבוצת אל-גארפה מליגת העל הקטרית, והוביל אותה לזכייה בגביע הערבי.
בשנת 2000, מלנסטיין עבר למתחרה הגדולה של אל-גארפה - א-סד, אותה אימן למשך עונה אחת, בה זכתה בגביע אמיר קטר, שהוא הגביע הקטרי.
בשנת 2001 מונה מלנסטיין למאמן מחלקת הנוער של מנצ'סטר יונייטד, תפקיד אותו מילא במשך ארבע שנים עד לשנת 2005, כשהשיג את רישיון הפרו שלו להיות מאמן בכיר באירופה.
באותה השנה הוא מונה לתפקיד מאמן קבוצת המילואים של יונייטד.
בשנת 2006, מלנסטיין עזב את יונייטד ומונה למאמנה של ברונדבי הדנית למשך שלוש עונות, אך פוטר באמצע עונת 2006/2007 בגלל תוצאות רעות.
ב-17 בינואר 2007, הוא שב למנצ'סטר יונייטד, הפעם לקבוצה הראשונה, בתור עוזר מאמן לאלכס פרגוסון.
בשנת 2013, פרגוסון עזב את יונייטד לאחר 27 שנים, ומאמנה החדש, דייוויד מויס, הביא עמו צוות משלו, דבר אשר גרם להתפטרותו של מלנסטיין.
ב-27 ביוני 2013, יום אחד לאחר שעזב את יונייטד, מלנסטיין הודיע כי ישמש כעוזר מאמן לחוס הידינק באנז'י מחצ'קלה, מליגת העל הרוסית.
לאחר פחות מחודש לאחר שמלנסטיין הגיע לקבוצה, ב-22 ביולי, הידינק התפטר מתפקידו ומלנסטיין מונה למאמן הראשי במקומו.
הוא היה המאמן במשך 16 ימים עד אשר הוחלף על ידי גדז'י גדז'ייב.
לאחר פיטוריו, מלנסטיין חזר לאנגליה, ונהפך למאמנה של פולהאם מהפרמייר ליג.
בתחילה היה עוזרו של מרטין יול, אך לאחר שהוא פוטר לאחר חמישה הפסדים רצופים, מלנסטיין מונה למאמן הראשי.
תחת מלנסטיין, פולהאם רשמה מספר ניצחונות ואף עלתה מעל לקו האדום, אך ב-14 בפברואר 2014, הוא פוטר בעקבות מספר תוצאות מאכזבות, והוחלף על ידי פליקס מגאת.
ב-2014 עד 2016 שימש כיועץ אסטרטגי בקבוצת פילדלפיה יוניון מליגת ה-MLS.
ב-9 באוגוסט 2016 מונה למאמן מכבי חיפה.
ב-13 בפברואר 2017 לאחר הפסד 0–3 בדרבי להפועל חיפה פוטר מתפקידו כמאמן הקבוצה.
ב-14 ביולי 2017 מונה למאמן קראלה בלאסטרס מהליגה הראשונה בהודו.
ב-2 בינואר 2018 סיים את תפקידו בקבוצה ועבר לשמש כעוזר מאמן נבחרת אוסטרליה.
בנו של מולנשטיין, מל מלנסטיין, הוא כדורגלן וקפטן קבוצת ואלבייק.
רְנֶה נֶוויל (René Victor Neuville; 30 באוקטובר 1899, גיברלטר – 23 ביוני 1952, ירושלים) היה דיפלומט צרפתי, שכיהן כקונסול צרפת בירושלים, ומחלוצי המחקר הפרהיסטורי בארץ ישראל.
רְנֶה נֶוויל נולד בגיברלטר בעת שאביו שירת כקונסול צרפת במקום.
הוא הצטרף לשירות החוץ הצרפתי מיד בתום מלחמת העולם הראשונה.
תחילה הוצב בטנג'יר ואחרי כן בוונטימיליה שבאיטליה, שם למד אגיפטולוגיה.
ב-1927 הוצב בירושלים כסגן הקונסול הצרפתי, ובמשך אחת-עשרה השנים הבאות התמסר לחקר הפרהיסטוריה של ארץ ישראל.
רנה נוויל היה פעיל בחברה המזרחנית הארץ-ישראלית, שימש כחבר הנהלתהּ ובשנת 1931 כיהן כנשיא החברה.
כמו כן היה חבר במועצה הארכאולוגית המייעצת של מחלקת העתיקות המנדטורית.
ב-1937 הוצב מטעם משרד החוץ של צרפת בארצות צפון אפריקה, ובשהותו במרוקו המשיך במחקריו באתרים פרהיסטוריים.
אחרי מלחמת העולם השנייה, שבמהלכה הצטרף לכוחות צרפת החופשית, מונה לקונסול הכללי של צרפת בארץ ישראל ובעבר הירדן ושימש בתפקיד זה עד למותו.
חלקו במחקר הפרהיסטורי בארץ ישראל
במרוצת השנים שבהן שהה בארץ (1928–1937, 1946–1949) ניהל רנה נוויל חפירות באתרים פרהיסטוריים במדבר יהודה מטעם בפריז, במערות אֻם קַטַפָה, אבו זיף, צַחבָּה, א-טַבַּן, אֻם נְקוּס, עֵין סַח'רי, אֻם א-זֻויתינה ואֻם קַלעָה, במחסי-הסלע עִרק אל-אחמר ואל-קֻצַיר, וכן בטרסות אל-חִ'יאם ואבו זיף.
בשנים 1929–1934 השתתף בחפירותיו של אלכסיס מאלון בתלוליות ע'סול מטעם המכון האפיפיורי למקרא, ובשנים 1934–1935 חפר לצד משה שטקליס במערת קדומים (קפזה) שלמרגלות הר הקפיצה.
לפני פטירתו ב-1952 הספיק לחפור שנית באום קטפה ולקבל לידיו שני אוספים מן החפירות שערכו עוזריו הבדואים באתרים נוספים, ואלה פורסמו על ידי ז'אן פרו.
כבר ב-1934 סיכם נוויל, לראשונה, את הסכימה של שלבי התקופה הפלאוליתית העליונה בארץ ישראל.
נוויל, לצד דורותי גארוד ואלפרד רוּסט , שחפר בסוריה, התווה את המסגרת הכרונו-תרבותית של הפרהיסטוריה באזורנו המשמשת בעיקרה עד היום.
לפני פטירתו הספיק נוויל להפיק את חיבורו המקיף על התקופות הפלאוליתית והמזוליתית במדבר יהודה, שבו הציג את תוצאות מחקריו ועליו זכה בפרס בּוֹרדין (Prix Bordin) מטעם האקדמיה לכתובים ולספרות המסונפת למכון של צרפת.
החיבור כלל גם את מחקריהם של עמיתיו, הגאולוג יעקב בן-תור והזואולוג גאורג האז מהאוניברסיטה העברית ושל הארכאולוג ז'אן פרו והפלאונטולוג ריימונד וופרי (Vaufrey) מהמרכז הלאומי למחקר מדעי (CNRS) בצרפת.
נוויל נמנה עם שורת דיפלומטים-ארכאולוגים ששרתו בקונסוליה הצרפתית בירושלים, דוגמת פול-אמיל בוטה, שכיהן כקונסול הכללי של צרפת בירושלים, ושארל קלרמון-גנו, ששימש בה כמתורגמן.
נוויל הקדיש חיבור מיוחד לתולדות נציגי צרפת בירושלים מאז המאה ה-17.
כנציג צרפת בארץ ישראל ובעבר הירדן פעל נוויל בהתאם לעמדת ממשלתו למען בינאום ירושלים (לפי תוכנית החלוקה מ-1947) מתוך ההכרה שרק במסגרת זו יובטחו המקומות הקדושים לנוצרים ונחלותיה ההיסטוריות של צרפת בירושלים ובסביבתה.
נוויל היה חבר בוועדה הקונסולרית שמינתה מועצת הביטחון של האו"ם ב-1948 להפסקת האש בירושלים ובחלק מתקופת פעולתה עמד בראשה.
על אף ההפגזות שניתכו על ירושלים במלחמת העצמאות לא עזב נוויל את מגוריו בקונסוליה ואף הקפיד על הנפת דגל צרפת מדי יום ביומו.
בתקופה זו לא היה בכוחו להתמקד בפעולה מדעית כאוות נפשו, אף שלא הרפה ממנה.
רנה נוויל היה מעוטר לגיון הכבוד הצרפתי.
ב-1936 הוענקה לו דרגת אביר וב-1948 הועלה לדרגת קצין.
כמו כן נשא דרגת מפקד במסדר אבירי הקבר הקדוש .
נוויל נפטר ב-1952 בירושלים אחרי מחלה קשה.
מסע ההלוויה יצא מבניין הקונסוליה הצרפתית, עבר בשער מנדלבאום והסתיים בכנסיית סנטה אנה שבעיר העתיקה, שם נקבר.
א"ל סוקניק, ראש המחלקה לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית, הדגיש בהספדו את הלהט שאִפיין את נוויל הן במילוי תפקידו כנציג ממשלת צרפת והן בעבודת המחקר המדעי.
רנה גרסיה פרבאל היה מדינאי ופוליטיקאי מהאיטי, אגרונום בהכשרתו, שכיהן פעמיים כנשיא של רפובליקת האיטי: בין השנים 1996 ו-2001 ובין השנים 2006 ו-2011. בין פברואר 1991 לאוקטובר של שנה זו כיהן כראש הממשלה של האיטי.
פרבאל היה ראש המדינה השני מאז הכרזת עצמאות האיטי שנבחר בבחירות דמוקרטיות, הראשון מאז קבלת העצמאות שכיהן בתפקידו קדנציה מלאה, הראשון שנבחר לשתי קדנציות לא רצופות, הראשון שמסר את תפקידו ללא כל התנגדות מצידו, וראש הממשלה הראשון שנבחר לתפקיד נשיא המדינה.
תקופתו השנייה כנשיא זכורה כתקופה בה הייתה עלייה בחטיפות, מלחמות כנופיות, מהומות על רקע עליית מחירי המזון, וסופות טרופיות שגרמו להצפות נרחבות ולמות רבים.
בשנת 2010 בעת כהונתו כנשיא התרחשה במדינה רעידת אדמה חזקה שגרמה למעל 230,000 הרוגים ולהרס רב.
למד ארגונומיה בגמבלו ולוון בבלגיה והנדסה גיאותרמית באוניברסיטת פיזה שבאיטליה.
בשנת 1970 עזב לניו יורק ועבד שם כמלצר וכשליח.
חמש שנים לאחר מכן חזר להאיטי.
בשנת 1988 פתח מאפייה בפורט-או-פרנס.
לאחר בחירתו של אריסטיד לנשיא בשנת 1990, כיהן פרבאל כראש ממשלתו מ-13 בפברואר עד 11 באוקטובר 1991. לאחר שהודח אריסטיד, הוגלה פרבאל ב-30 בספטמבר 1991.
בשנת 1996 נבחר פרבל כנשיא לתקופה של חמש שנים.
כנשיא, הנהיג פרבאל מספר רפורמות כלכליות.
בסוף תקופת כהונתו של פרבאל, שיעור האבטלה ירד.
אולם, נשיאותו התאפיינה גם בהתנגשויות פוליטיות עזות עם חברי האופוזיציה מהפרלמנט.
פרבל התמודד שוב בבחירות לנשיאות בשנת 2006. התוצאות הראשוניות שפורסמו הצביעו על כך שהוא זכה ב-60% מהקולות, אך לבסוף התברר כי הוא זכה בפחות מ-50%, מה שהצריך סבב בחירות שני.
כשהתוצאות פורסמו, החלו גלי הפגנות ברחבי האיטי, לטובתו של פרבאל.
פרבאל טען כי נרשמה הונאה בין ספירות ההצבעות, ודרש להכריז עליו כמנצח.
המפגינים חסמו את כבישי פורט-או-פרנס והסתערו על מלון היוקרה מונטנה.
לבסוף, בוטל הסבב השני, לאחר שב-16 בפברואר 2006 הוכרז פרבאל כמנצח בבחירות לנשיאות על ידי מועצת הבחירות הזמנית, עם 51.15% מהקולות, לאחר שהורידו את הפתקים הריקים מחישוב הבחירות.
ב-17 במאי הוא מינה את ז'אק אדוארד אלכסיס, שכיהן כראש ממשלה בתקופת כהונתו הראשונה של פרבאל, שוב כראש ממשלה.
לאחר כניסתו לתפקיד, חתם פרבאל מיד על הסכם נפט עם ונצואלה.
פרבאל זכה לתמיכה רבה במיוחד בשכונות העניות ביותר בפורט או-פרנס.
עם זאת, רבים מהעניים דרשו לאפשר לנשיא לשעבר אריסטיד לחזור לנשיאות.
הדבר גרם למתח גובר בשכונות העוני של פורט או-פרנס.
ב-8 באפריל המתפרעים תקפו את ארמון הנשיאות אך גורשו על ידי חיילי האו"ם.
ב-12 באפריל הצביע הסנאט לסלק את ראש הממשלה אלכסיס מתפקידו עקב המחירים הגבוהים, ופרבאל הודיע כי המחיר ל-23 קילוגרם אורז יופחת מ-51 ל-43 דולר.
ב-12 בינואר 2010 פרצה רעידת אדמה בפורט-או-פרנס.
דיווחים ראשוניים דיווחו כי דיפלומטים לא הצליחו ליצור קשר עם הנשיא פרבאל והם חוששים שהוא נקבר תחת הריסות ביתו, אך דיווחים מאוחרים יותר הודיעו כי הזוג פרבאל הועבר למקום בטוח.
פרבאל עמד להיכנס לביתו כשהחלה רעידת האדמה, והוא הספיק להימלט.
לאחר רעידת האדמה ספג פרבאל ביקורות רבות על התגובה החלשה ואי הסיוע לנפגעים.
לאחר סיום נשיאותו, חזר פרבאל לעסוק באגרונומיה.
הופעתו הציבורית הרשמית האחרונה הייתה בעת מינויו של ז'ובנל מואיז לנשיא.
פרבאל נפטר ב-3 במרץ 2017, בדרך לבית החולים פרברי שבפורט-או-פרנס.
רנה ג'יין פאקט הידועה יותר בשם הבמה שלה, רנה יאנג, היא מראיינת ומגישת שידור קנדית.
היא מוכרת בעיקר בשל תקופתה בארגון ההיאבקות האמריקאי, ה-WWE.
כמו כן, רנה היא שדרנית ספורט ודוגמנית מזדמנת.
לאחר תקופת התיכון, היא הצטרפה לכמה קולג'ים והחלה ללמוד אלתור.
בגיל 19 היא עברה ללוס אנג'לס, קליפורניה כדי לרדוף אחר החלום שלה להיות שחקנית קומדיה, אך מאוחר יותר שבה לטורונטו ונבחנה עבור סרטים, קטעי מוזיקה ופרסומות.
פאקט החלה לעבוד בעבור רשת הטלוויזיה, סקור, לקראת סוף שנת 2009 בתוכנית שנקראה "Right After Wrestling".
היא הופיעה בתוכנית לצד ארדה אוקל, מאורו רנאלו ושופט ה-WWE לשעבר, ג'ימי קורדראס.
פאקט חתמה על חוזה עם ה-WWE באוקטובר 2012, שם בחרה את שם הבמה רנה יאנג (כמחווה לניל יאנג).
את הופעת הבכורה שלה בארגון ערכה ב-29 במרץ 2013 בתוכנית סמאקדאון בריאיון עם רנדי אורטון, ביג שואו ושיימוס.
בנוסף לכך, היא הייתה חלק מצוות השידור לצד סקוט סטנפורד, של המופע המקדים לאירוע סדרת ההישרדות 2012. יאנג ערכה את הבכורה שלה כמראיינת מאחורי הקלעים של NXT ב-23 בינואר.
יאנג הייתה הצלע השלישית בתוכנית האינטרנטית "JBL וקול", ששודרה בערוץ היוטיוב הרשמי של ה-WWE, עד לביטול התוכנית ביוני 2015. כמו כן, היא הנחתה את התוכנית WWE Vintage Collection לצד חבר היכל התהילה, ג'ין אוקרלונד.
בספטמבר 2013, יאנג ערכה את הבכורה שלה ב-NXT כחלק מצוות השידור.
היא החלה להיות הפרשנית בקרבות של הדיוות של NXT.
מ-3 ביולי 2014 עד לתחילת שנת 2015, יאנג הייתה הפרשנית של התוכנית WWE Superstars, לצד טום פיליפס.
בחודש אפריל 2015, יאנג הנחתה את התוכנית שלה שנקראה Unfiltered with Renee Young ושודרה בערוץ ה-WWE Network, ובה היא ראיינה עובדים מה-WWE.
בחודש יוני, יאנג הייתה המנחה המשנית לעונה השישית של התוכנית Tough Enough, לצד כריס ג'ריקו.
ב-20 בדצמבר 2016 במסגרת התוכנית סמאקדאון, יאנג ראיינה את האלוף הבין יבשתי, המיז, לאחר ההגנה המוצלחת שלו על התואר נגד אפולו קרוז.
לאחר שיאנג שאלה את המיז שאלה על ה"אובססיה" שלו עם דין אמברוז, מיז הגיב באופן סרקסטי על ידי חשיפת היחסים במציאות בין יאנג לבין אמברוז, מה שגרם לה לסטור למיז.
ב-27 בדצמבר יאנג התעמתה עם אשתו על המרקע ובמציאות, מאריס.
בשבוע לאחר מכן, מאריס סטרה ליאנג כחלק מנקמה על המעשה שלה שבועיים קודם.
תגובה נוספת על בעלה, אמברוז, הגיעה ב-1 בינואר 2018 במסגרת התוכנית Raw, במהלך ראיון של יאנג עם סמואה ג'ו שאמר שאמברוז הפך לבעל שנשאר בבית, זאת לאחר שסמואה ג'ו פצע אותו כחלק מהעלילה.
ב-9 באוגוסט 2018, ה-WWE הודיעו שיאנג תצטרף לצוות השידור של התוכנית Raw באופן חד פעמי, שתשודר ב-13 באוגוסט מגרינסבורו, צפון קרוליינה.
בשורה זו הפכה את יאנג לאישה הראשונה שתשדר פרק שלם של התוכנית Raw.
הבכורה שלה בצוות השידור של Raw כללה גם את החזרה מפציעה של בעלה, דין אמברוז אשר הופיע לקראת סוף התוכנית.
ב-10 בספטמבר, המינוי שלה לצוות השידור של התוכנית Raw הפך להיות קבוע.
יאנג בישרה על העזיבה שלה את ארגון ה-WWE באירוע סאמרסלאם באוגוסט 2020, כאשר זאת הייתה למעשה ההופעה האחרונה שלה בחברה.
פאקט מתחזקת ערוץ יוטיוב בו היא מראיינת כוכבי היאבקות בעבר ובהווה כאשר לרוב אלו כוכבי WWE לשעבר כגון פול וייט ג'וניור, סי.
ב-12 באוקטובר 2022 טוני קהאן אישר שפאקט החלה לעבוד בארגון והופעת הבכורה שלה הייתה באותו יום.
על עצם היותה מעריצת היאבקות, פאקט אמרה: "הייתי נוכחת בכמה אירועי היאבקות וברסלמניה 6. אבא שלי היה מקדם אירועים והוא הכניס אותי לאירועים.
אני זוכרת שכילדה זכיתי לפגוש מאחורי הקלעים את סטון קולד סטיב אוסטין, טריפל H, צ'יינה וטריש סטרטוס, אז זה מאוד כיפי בשבילי שאני כאן.
הלכתי בדרך אחרת לגמרי מאשר להפוך למתאבקת ב-WWE."
מאז שנת 2013, פאקט יצאה עם ג'ונתן גוד, שמוכר יותר בשם הבמה שלו, דין אמברוז.
ב-12 באפריל 2017, פאקט פרסמה בדף הטוויטר שלה שהיא וגוד נשואים.
בנובמבר 2020, גוד הודיע שפאקט נמצאת בהיריון.
שנה כותרת תפקיד 2013–2015 תוכנית "JBL ורנה" את עצמה 2013–2015 After Total Divas את עצמה
פרס הסלאמי על תוכנית האינטרנט האהובה של השנה (2013) - עם מייקל קול ו-JBL בתוכנית "JBL וקול"
רנה לליק (René Jules Lalique; 6 באפריל 1860 באי מרנה – 1 במאי 1945 בפריז) היה אמן ומעצב זכוכית.
מפורסם ביצירות הזכוכית האמנותיות שלו, בבקבוקי הבושם, באגרטלים, בתכשיטים, במנורות, בשעונים ובתכשיטי המכוניות (פסלונים ששמשו לעיטור מכסי רדיאטורים במכוניות פאר).
בנעוריו לליק למד טכניקות בענפי האמנות השונים שעסק בהם בבגרותו.
בגיל שנתיים עברה משפחתו לפרוורי פריז אבל הרבתה לחזור לכפר איי בחופשות הקיץ.
שם קיבל את ההשראה מהטבע שמשפיעה וניכרת מאוחר יותר בעבודות הזכוכית שלו.
שנתיים לאחר מות אביו לליק החל לעבוד כשוליה אצל צורף הזהב לואי אוקו Louis Aucoc בפריז.
רנה לליק נפטר ב-1 במאי 1945 ונקבר בבית הקברות פר לשז בפריז.
גם נכדתו מארי קלוד לליק הייתה אמנית זכוכית.
נולדה ב-1936 ונפטרה ב-14 באפריל 2003 בפורט מייר בפלורידה-Fort Myers, Florida
בשנת 1872, בגיל 12, החל ללמוד ציור ורישום בקולג' טורגו Collège Turgot .
בבית הספר לאמנויות דקורטיביות Ecole des arts décoratifs למד בשיעורי ערב בשנים 1874–1876 ושנתיים נוספות בבית הספר לאמנות בארמון הבדולח בסידנהם שבלונדון-Crystal Palace School of Art Sydenham.
במקביל הוא התמחה כשוליה של לואי אוקו, Louis Aucoc צורף הזהב והתכשיטן המוביל אז בפריז בסגנון הארט נובו.
בקולג' האנגלי הוא שיפר את כישורי העיצוב הגרפי שלו ופיתח את גישתו הנטורליסטית (הרבה מנושאי היצירות שלו מקורם בטבע) לאמנות.
מעצב תכשיטים בסגנון "ארט נובו"
כשרנה לליק חזר לפריז עבד כאמן פרילנס ועיצב תכשיטים לבכירי התכשיטנים ביניהם קרטייה ובושרון (Boucheron).
ב-1885 פתח עסק משלו בו עיצב וייצר תכשיטים ופריטי זכוכית אמנותיים.
עד 1890 לליק כבר היה מוכר כאחד מתכשיטני הצמרת בסגנון הארט נובו וייצר פריטים לחנותו החדשה של סמואל בינג - "הבית של הארט נובו" (Maison de l'Art Nouveau).
התכשיטים שלו עוצבו ברוח סגנון הארט נובו מחמרים לא שגרתיים, מזכוכית, אמייל, קרן ושנהב ואת היהלומים החליף באבנים חצי יקרות.
השחקנית, האגדה של התקופה-שרה ברנאר, ענדה את תכשיטיו.
ב-1897 זכה לליק במקום ראשון בתערוכה הבינלאומית בבריסל, לאחר התערוכה בפריז של 1900 שם תצוגת התכשיטים שלו עוררה התלהבות הוא זכה בתואר "אביר לגיון הכבוד".
לליק הפך לאחד המפורסמים בתחומי האמנות שעסק בהם.
שמו היה שם נרדף ליצירתיות, לאיכות וליופי.
הפרסום העיקרי של לליק היה בזכות עבודות הזכוכית האמנותיות שלו.
לליק ידוע בכלי הזכוכית האמנותיים שלו.
שכללו בין השאר בקבוקי בושם, אגרטלים ותכשיטים למכסי מנוע של מכוניות.
החל מ-1920 היה מוכר בזכות עבודותיו בסגנון האר דקו, הוא זה שעיצב את קירות הזכוכית המוארים ואת עמודי הזכוכית אשר מלאו את חדרי האוכל והסלונים של אוניות הפאר הצרפתיות חוצות האוקיינוס ה-SS ואת העיצוב אביזרי הפנים, הצלב והגופנים של כנסיית מת'יו הקדוש במילברוק שבג'רזי.
(מכונה כנסיית הזכוכית של לליק).
החוויות הראשונות שלו של ילדותו בכפר מצאו את ביטוין בתכשיטים שעיצב ובעבודות הזכוכית שמקושטים בפרחים, צמחים וחרקים (שפיריות למשל).
עבודותיו של לליק הן חלק מאוספים ומוצגות במוזיאונים חשובים כמו ומוזיאון ד'אורסה בפריז, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות ומוזיאון הזכוכית (קורנינג) במדינת ניו יורק, מוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון, רייקסמוזיאום באמסטרדם ומוזיאון קאלוסט גולבנקיאן בליסבון.
כמו כן קיים מוזיאון של לליק בהאקונה (Hacone) שביפן.
לליק היא חברה צרפתית המייצרת פריטים אמנותיים מזכוכית.
החברה נוסדה על ידי רנה לליק 1888 בצרפת.
לאחר מות מייסדה, רנה ללליק.
בשנות החמישים של המאה ה-20, החברה החלה לייצר כלי בדולח בניהולו של הבן של רנה-מרק.
מאז 2010 החברה נרכשה על ידי חברה שווייצרית לאמנות ובשמים (Art & Fragnance).
בשנות העשרים והשלושים של המאה רנה לליק היה בין אמני הזכוכית המוערכים בעולם.
לאחר מותו ב-1945 העסק עבר לבנו מרק לליק.
האחרון סימן את מוצריו תחילה בחותמת "M lalique" ומאוחר יותר ב-"Cristal Lalique" בניהולו של מרק לליק עברה החברה מייצור זכוכית לליק המפורסמת שלה לייצור זכוכית המכילה תחמוצת עופרת (lead glass), הידועה בשם "בדולח".
עם מותו של מרק לליק ב-1977 הבעלות עברה למרי-קלוד לליק.
ב-1994 החברה נמכרה ל פושה (Pochet) ובשנת 2008 לשותפות של חברת ארט אנד פרגננס Art&Fragnance וחברת ההחזקות פיננסייר סנט ג'רמן Financière Saint-Germain.
מ-2010 הבעלות היא של חברת ארט אנד פרגננס בלבד.
בית החרושת לזכוכית של החברה קריסטלין לליק ב- וינג סיר מוד Wingen-sur-Moder.
נוסד בשנת 1921 בשם עבודות זכוכית אלזסיות ורנייה ד'אלזס Verrerie d'Alsace.
השם הנוכחי ניתן לו ב-1962. התוצר היחיד שלו הוא זכוכית הקריסטל של לליק "Cristallene Lalique"..
חברת לליק מייצרת היום קשת של מוצרי מותרות בחמש קטגוריות עיקריות: תכשיטים, פריטים קישוטיים - דקורטיביים, עיצוב פנים, בשמים ואמנות.
החברה מוכרת בעיקר בזכות ייצור פריטי זכוכית אמנותיים, החל ממחצית המאה ה-עשרים בעיקר מקריסטל.
הבשמים, החל מ-1992 וייצור פריטים קישוטיים לא מזכוכית החל מ-2011, הן תוספות מאוחרות לקווי הייצור.
ייצור רפרודוקציות של פריטים שעוצבו על ידי רנה לליק גדל מאז 2009. מתחילת הארט נובו ועד שקיעתה בשני העשורים הראשונים של המאה ה-20 לליק כשרנה בראשה עמדה בראש מעצבי התכשיטים בצרפת.
בהמשך לליק כמעצב והחברה הפכו ליצרני הזכוכית האמנותית מהמוערכים ביותר בצרפת.
במחצית הראשונה של המאה העשרים.
החברה ייצרה בקבוקי בשמים, כדים (כ-300), תכשיטי מכוניות (hood ornaments) ופריטי זכוכית דקורטיביים כמו פסלוני זכוכית, קסתות דיו, מחזיקי ספרים ומשקולות לנייר.
לליק עיצב והחברה ייצרה חללים פנימיים של מבנים ואוניות תוך שימוש בכמויות גדולות של זכוכית.
בין השאר עוצבו ויוצרו חללי פנים של אוניות הפאר חוצות האוקיינוס האטלנטי: נורמנדי, פריז ואיל דה פרנס, את קרונות הרכבת של האוריינט אקספרס, מלון השלום בשנחאי, בניין אוליבטי בלוס אנג'לס וכנסיית מת'יו הקדוש בג'רזי.
רנה פלבר היה פוליטיקאי שווייצרי, אשר כיהן כחבר מועצת הברית (הממשלה) של ארצו וכנשיא שווייץ.
פלבר נולד בביל/ביין שבקנטון ברן.
הוא למד הוראה ועבד כמורה בבתי ספר יסודיים בערים בקנטון נשאטל.
באחת מהן - לה לוקל - שימש כראש העיר משנת 1964 ועד 1980. בשנים 1965–1976 היה חבר בית המחוקקים של קנטון נשאטל.
בין 1967 ל-1981 היה גם חבר האספה הפדרלית, הבית התחתון של הפרלמנט השווייצרי, מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
בשנים 1981–1987 היה חבר ממשלת קנטון נשאטל וממונה על מחלקת הכספים.
ב-9 בדצמבר 1987 בחרה האספה הפדרלית בפלבר לחבר במועצת הברית של שווייץ במקומו של פייר אובר (Pierre Aubert).
במהלך כהונתו במועצה היה ראש המחלקה לענייני חוץ.
הוא נאבק למען הצטרפות שווייץ כחברה באזור הכלכלי האירופי, אך ההצעה נדחתה ברוב קטן במסגרת משאל עם שנערך בדצמבר 1992.
במהלך שנת 1992 כיהן פלבר כנשיא שווייץ.
ב-31 במרץ 1993 פרש ממועצת הברית בשל בעיות בריאות.
למחליפתו במועצה נבחרה רות דרייפוס.
באפריל 1993 החליטה לייסד תפקיד קבוע של דווח המיוחד לשטחים הפלסטיניים הכבושים.
פלבר קיבל תפקיד זה, ושימש בו עד שנת 1995. בדו"ח שכתב במסגרת תפקידו ביקר בחריפות את ישראל ואת אחריותה לסגר על רצועת עזה ולמשבר המים ברצועת עזה.
לאחר מכן היה פעיל בארגונים הומניטריים שונים, בהם הארגון לאיכות הסביבה ו.
אוגוסט רנה קאייה היה חוקר צרפתי והאירופאי הראשון שחזר מהעיר טימבוקטו.
קדם לקאייה בביקור בטימבוקטו הקצין הבריטי, גורדון ליינג , שנרצח בספטמבר 1826 בעת עזיבתו את העיר.
קאייה היה הראשון שחזר בחיים מעיר זאת.
רנה קאייה נולד במאוזה-סור-לה-מיניון, כפר במערב צרפת.
אביו, פרנסואה קאיה, עבד כאופה אבל ארבעה חודשים לפני שרנה נולד הוא הואשם בגנבה שולית ונידון 12 שנים של עבודת פרך בתוך מושבת עונשין ברושפור.
הוא מת שם בשנת 1808, בגיל 46. אמו של רנה, אליזבת לבית לפין, נפטרה שלוש שנים מאוחר יותר בשנת 1811 בגיל 38. לאחר מותה, רנה ואחותו בת ה-18, סלסט, טופלו בידי סבתם מצד האם..
בגיל 16 הוא עזב את הבית וחתם כחבר בצוות על ספינת חיל הים הצרפתית ששטה לסנט לואיס בחוף סנגל המודרנית במערב אפריקה.
הוא נשאר שם כמה חודשים ואחר כך חצה את האוקיינוס האטלנטי לגוואדלופ על אוניית סוחר.
הוא ערך ביקור שני במערב אפריקה שנתיים לאחר מכן, כאשר ליווה משלחת בריטית ברחבי אל באקל על נהר סנגל.
קאייה חזר לסנט לואיס בשנת 1824 עם רצון עז להיות חוקר ולבקר בטימבוקטו.
כדי למנוע כמה מהקשיים שחוו המשלחות הקודמות, תכנן לנסוע לבדו מחופש למוסלמי.
הוא שכנע את המושל הצרפתי בסנט לואיס לסייע במימון שהייה של 8 חודשים עם הנוודים באזור בראקנה בדרום מאוריטניה, שם למד ערבית ומנהגי האסלאם.
הוא לא הצליח להשיג מימון נוסף מהממשלות הצרפתית או הבריטית, אלא עודד בפרס של 9,000 פרנקים שהוצעו על ידי החברה הגאוגרפית בפריז עבור האדם הראשון שיחזור עם תיאור של טימבוקטו, והחליט לממן את המסע בעצמו.
הוא עבד במשך כמה חודשים במושבה הבריטית של סיירה לאון כדי לחסוך קצת כסף, ולאחר מכן נסע בספינה לבוקה על ריו נוניז בגינאה המודרנית.
משם באפריל 1827 יצא לדרך במערב אפריקה.
הוא הגיע לטימבוקטו כעבור שנה ונשאר שם במשך שבועיים לפני היציאה ברחבי מדבר סהרה אל טנג'יר שבצפון מרוקו.
עם שובו לצרפת זכה בפרס של 9,000 פרנקים מטעם החברה הגאוגרפית הצרפתית, ובסיועו של הגאוגרף והכרטוגרף אדמה-פרנסואה ז'ומאר פרסם את סיפור מסעו.
ב-1830 הוענקה לו מדליית זהב מטעם החברה הגאוגרפית הצרפתית.
בהקדמה לספר מסעותיו דרך מרכז אפריקה לטימבוקטו, תיאר קאייה כיצד בגיל ההתבגרות הוא הוקסם מספרים על מסעות וחקירה: "ההיסטוריה של רובינזון קרוזו, הסעירה את הדמיון הצעיר שלי.
הייתי חסר סבלנות ורציתי לצאת להרפתקאות כמוהו".
קאייה עזב את ביתו בגיל 16 עם 60 פרנקים שירש מסבתו.
הוא עשה את דרכו לנמל רושפור.
הקצינים ובני המעמד הגבוה תפסו את סירות ההצלה ואת יתר הנוסעים הפקירו לגורלם על רפסודה, ללא מזון ומים.
פרשה זו עוררה בצרפת סערה ציבורית גדולה, שהצייר הנודע תאודור ז'ריקו נתן לה ביטוי ביצירתו "רפסודת המדוזה".
כאשר הגיעו שלוש הספינות הצרפתיות הנותרות לסנט לואיס, הם גילו שהמושל הבריטי לא מוכן למסור את המושבה, כך שהספינות המשיכו דרומה ועגנו באי גוריה, ליד העיר דקר.
קאייה בילה כמה חודשים בדקר, שהייתה אז רק כפר, לפני שחזרו עם הספינה לסנט לואיס.
שם נודע לו כי משלחת אנגלית בראשותו של ויליאם גריי מתכוננת לעזוב את גמביה כדי לחקור את פנים היבשת.
קאייה ביקש להציע את שירותיו ויצא לאורך החוף עם שני חברים.
הוא התכוון לעבור 300 ק"מ ברגל אבל מצא כי החום המדכא וחוסר המים התישו אותו.
הוא נטש את תוכניתו בדקר ובמקום זאת החליט לנסוע מעבר לאוקיינוס האטלנטי לגוואדלופ.
קאייה מצא עבודה במשך שישה חודשים בגוואדלופ.
בעודו שם הוא קרא על המסע של מונגו פארק בחקר ניגריה המזרחית ומאלי הנוכחיים.
מונגו פארק היה האירופי הראשון שהגיע לנהר ניז'ר וביקר בעיירות של סאגו ובמאקו.
סיפור המסע הראשון שלו פורסם בצרפתית בשנת 1799. פארק ערך משלחת שנייה החל בשנת 1805 אבל נהרג במורד המפלים שעל הניגר, ליד בוסה, היום בניגריה.
הדיווח על המסע השני פורסם באנגלית בשנת 1815.
קאייה חזר לבורדו בצרפת ולאחר מכן נסע לסנגל לשם הוא הגיע בסוף 1818. הוא ערך מסע אל פנים הארץ אל מדינת בונדו וסחב אספקה עבור משלחת בריטית אבל הוא חלה בקדחת והיה חייב לחזור לצרפת.
בשנת 1824 הוא חזר לסנגל בפעם השלישית עם הרצון לבקר את הפנים היבשת האפריקאית.
האגודה הגאוגרפית הצרפתית הציעה פרס 9,000 פרנק לאירופי הראשון שיחזור בחיים מטימבוקטו.
הוא האמין שטימבוקטו תהיה עיר עשירה ומופלאה.
הוא בילה שמונה חודשים עם ילידים המתגוררים מצפון לנהר סנגל, למד ערבית ואת חוקי ומנהגי האסלאם.
הוא הציג את הפרויקט שלו לפני מושל סנגל, אבל לא קיבל שום עידוד.
הוא עבר לסיירה לאון שבו השלטונות הבריטיים הפכו אותו למפקח על מטע של אינדיגו.
לאחר שחסך 80 לירות שטרלינג הוא הצטרף לשיירה במנדינגו שיצאה לתוך היבשת.
הוא היה לבוש כמוסלמי, והבהיר כי הוא ערבי ממצרים שנשלח על ידי הצרפתים לסנגל ורוצה לחזור לארצו.
החל מקאקונדי ליד בוקה על הריו נוניז ב־19 באפריל 1827, קאייה נסע מזרחה לאורך ההרים של פאוטה דג'אלון, חצה את הנהרות הראשיים של סנגל וחצה את הניז'ר עליון בקורוסה.
קאייה הגיע לקאנקן בגינאה ביום 17 ביוני 1827 ונסע עם שיירה שהובילה אגוזי קולה.
העיר הייתה מרכז מסחרי חשוב עם שוק שנערך שלוש פעמים בשבוע.
במקום להקיף את עצמה בחומה מבלוקי בוץ, הייתה העיר מוגנת על ידי משוכות שיחים.
המליצו לקאייה לא לנסוע צפונה לאורך הנהר.
במקום זאת עזב את העיר בכיוון מזרח בכיוון מיניניאן בחוף השנהב.
הוא רצה לבקר את דנה אבל רצה להימנע מהעיר סאגו על נהר הניג'ר בגלל המלחמות שנערכו שם.
הוא גם חשש שעלול להיות מוכר כנוצרי כפי שקרה למנגו פארק בעיר הזאת בשנת 1796.
בהמשך מזרחה הגיע לרמות קונג, שם בכפר טאימה בחוף השנהב הנוכחי, הוא נעצר למשך חמישה חודשים (3 באוגוסט 1827 - 9 בינואר 1828) על ידי מחלה.
הוא חידש את המסע שלו בינואר 1828 והלך צפונה מזרחה והגיע לעיר דיג'אן, שם נשאר 11–23 מרץ.
העיר נמצאת 5 ק"מ מצפון לנהר באני אליה היא מחוברת על ידי ערוץ צר בעונה הרטובה.
קאייה היה מבולבל מהשבטים לאורך נהר הניז'ר (אשר הוא כינה דיוליבה).
נהר באני מצטרף לניגר 115 ק"מ במורד הזרם מדיג'אן.
משם המשיך את המסע עד טימבוקטו על סירה שהובילה סחורה עם 20 עבדים.
כעבור יומיים הם הגיעו לכפר קונה, שם הועבר המטען לכלי שיט גדול יותר.
הסירה חצתה את אגם דבו ואחר כך שטה בעקבות הזרועה המזרחית הקטנה יותר של הנהר, "בארה-איסה".
בנמל הנהרי "סה" הם הצטרפו ל-30 או 40 כלי שיט אחרים ששטו לכיוון טימבוקטו במשט גדול שנתן להם הגנה מסוימת מפני שודדים.
הוא הגיע לטימבוקטו ב-20 באפריל 1828.
בשנת 1550 תיאר ליאו אפריקנוס את תושבי טימבוקטו כעשירים מאוד והמלך היה בעל כמויות גדולות של זהב.
התפיסה של טימבוקטו כעיר אמידה מאוד הוזנה על ידי תאורים שונים שפורסמו במאה ה-18 ותחילת המאה ה-19. קאייה הנציח את הרושם הראשון שלו מן העיר: "אני יצרתי בדמיון דמות אחרת לגמרי על גודלה ועושרה של טימבוקטו, העיר הציגה, במבט ראשון, רק מסה של בתים שנראים כמבוכים, שנבנו מאדמה".
הוא השווה אותה בצורה שלילית מול העיר דיג'אן:
לאחר שבילה שבועיים בטימבוקטו עזב קאייה את העיר ב-4 במאי 1828 מלווה שיירה של 600 גמלים לכיוון צפון על פני מדבר סהרה.
לאחר שישה ימים השיירה הגיעה לאראואנה, כפר במרחק 243 ק"מ מצפון לטימבוקטו, ששימש כתחנה מתחרה במסחר דרך הסהרה.
כאשר שיירה עזבה את אראואנה ב-19 במאי כלל 1,400 גמלים ו-400 גברים.
היא הובילה עבדים, זהב, שנהב, נוצות יען, בגדים ובדים.
קאייה הגיע לפאס ב-12 באוגוסט.
מטנג'יר חזר בפריגטה לטולון בצרפת.
את קאייה הקדים בביקור בטימבוקטו קצין בריטי, רב-סרן גורדון ליינג, שנרצח בספטמבר 1826 כאשר עזב את העיר.
קאייה היה האירופאי הראשון שחזר חי ממנה.
הוא זכה בפרס של 9,000 פרנקים שהוצעו על ידי האגודה הגאוגרפית הצרפתית לנוסע הראשון שיביא מידע מדויק על טימבוקטו.
בשנת 1830 יחד עם רב-סרן ליינג הוענקה להם מדליית זהב של החברה.
הוא קיבל גם תואר לגיון הכבוד, כמו כן קיבל פנסיה והטבות אחרות.
ספרו "מסעו לטימבוקטו ולמרכז אפריקה " יצא לאור בשלושה כרכים בשנת 1830.
עם זאת, בארת ביקר את תיאורו של קאייה על טימבוקטו, שבה הוצגו בתים מנותקים, בעוד שבמציאות, הרחובות היו סגורים לחלוטין, שכן הבתים היו רצף מתמשך ללא הפרעה.
אירופאים אחרים לא ביקרו שם עד דצמבר 1893, כאשר הכוחות הצרפתיים בפיקודו של לואי ארצ'ינרד כבשו את העיר.
קאייה התחתן והתיישב ליד מקום הולדתו.
הוא סבל מבריאות לקויה ומת משחפת בגיל 38 ב-17 במאי 1838.
קאייה היה יוצא דופן בגישתו לחקירה.
בתקופה שבה הנורמה הייתה של משלחות בקנה מידה גדול שנתמכו על ידי חיילים והעסיקו סבלים שחורים, קאייה בילה שנים בלימוד ערבית, ואת הדת האיסלאמית לפני שיצא עם בן לוויה ומאוחר יותר בעצמו, וחי כמו הילידים.
דעתו על טימבוקטו הייתה שונה מאוד מזו של ליינג, שתיאר אותה כעיר מופלאה.
קאייה ציין כי מדובר בעיירה קטנה, לא חשובה וענייה, ללא כל רמז למוניטין האגדי שקדם לה.
רנה למור התגוררה בעיר בריסל בבלגיה, מחסידי אומות העולם שהצילה את חייו של הנרי מורדנפלד מידי הנאצים במלחמת העולם השנייה.
רנה למור התאלמנה מבעלה עם הפלישה הגרמנית לבלגיה ב-1940. רנה התגוררה בבריסל עם אמה ובנה קלוד.
ב-12 באוגוסט 1942, התדפק על דלת ביתה של משפחת למור הנרי מורדנפלד, יהודי בן 23 מבריסל.
לאחר שאחיו הגדול, אברהם, נשלח לאושוויץ, הנרי מצא מקומות מסתור לאחיו הקטן ולהוריו, ועתה חיפש אחר מקום לעצמו.
רנה הסכימה להשכיר לו חדר בדירה, נתנה לו לחיות עם משפחתה ועזרה להסתיר אותו.
רנה הפעילה לעזרתו של הנרי גם את שוערת הבניין, שעשתה קניות, הביאה לו עיתונים ועזרה על מנת לסייע להנרי המסתתר.
רנה הפעילה קשרים חברתיים על מנת למצוא להנרי עבודה בבית החולים.
השהות בבית החולים למשך מרבית היום, סייעה להנרי נפשית וכלכלית.
הנרי שהה בדירתה של רנה עד לסיום המלחמה.
רנה למור נפטרה בשנת 1993. באפריל 1994 שלח הנרי מורדנפלד, שנהיה לסגן-נשיא הקהילה היהודית בבריסל, את עדותו ליד ושם, וכשנה לאחר מכן, ב-13 ביוני 1995, הוכרה רנה למור כחסידת אומות העולם.
באוגוסט של אותה השנה נערך טקס הכרה בבריסל בהשתתפות קלוד, בנה של למור.
שמה מונצח על קיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
רנה ז'אק אדולף פריו היה גנרל של הצבא הצרפתי ששירת בשתי מלחמות העולם.
פריו, שהיה קצין פרשים מאוד מוכשר, עלה במהירות בדרגות הקצונה ופיקד על קורפוס הפרשים של הארמייה הראשונה במהלך הקרב על בלגיה במאי 1940. הוא נלכד על ידי הגרמנים ובילה שנתיים כשבוי מלחמה.
הוא הוחזר ב-1942 והתגלה כתומך חזק במשטר וישי, ובעקבות זאת הודח מתפקיד בעל סמכות בצבא הצרפתי על ידי שארל דה גול, מנהיג הצרפתים החופשיים, לאחר הנחיתה בצפון אפריקה הצרפתית על ידי כוחות ארצות הברית ובריטניה בנובמבר 1942.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא הוצב במטה הצבא הצרפתי.
הוא עבר במהירות במספר תפקידים בשנת 1915, ושירת במטה הקורפוס ה-34, ולאחר מכן בארמיית הווז', הארמייה השביעית ועם הצבא הבלגי.
פריו הוצב במטה הקורפוס ה-36 ב-22 במאי 1915, וב-9 באפריל 1917 מונה למפקד גדוד, וב-18 בפברואר 1918 הוצב ברגימנט הדרגונים ה-5. לאחר שירותו במטה הדיוויזיה ה-164, מונה פריו לראש מטה הדיוויזיה ה-52 ב-10 בפברואר 1919.
הוא שירת במפקדה של הצבא הצרפתי במרוקו בשנת 1919, למד במכללת המלחמה École Supérieure de Guerre בספטמבר 1919, ולאחר מכן הוטלו עליו תפקידים כמדריך ב-École Supérieure de Guerre בשנת 1921. בינואר 1923 הוא היה אחראי על לימודי הפרשים בבית הספר וב-25 בדצמבר 1923 הועלה לדרגת לוטננט קולונל.
ב-21 באוגוסט 1925 הוא מונה למפקד רגימנט הספאים ה-8, עליו פיקד עד מרץ 1926. בעודו משמש כמפקד רגימנט הקירסירים ה-11, הוא השתתף במשלחת הצבאית הצרפתית לפולין בשנת 1929, ואף הפך למפקדה בשנת 1931. ב-12 באוגוסט 1932 הועלה פריו לדרגת ז'נרל דה בריגדה.
באוקטובר 1932 מונה פריו כמפקד הפרשים בתוניסיה, ובמרץ 1936 הועלה לדרגת ז'נרל דה קורפוס ומונה לראש מחלקת הפרשים במשרד המלחמה.
בפברואר 1938 הוא מונה למפקד האזור הצבאי ה-7 בבסאנצ'ון, וב-1 בפברואר 1939 הוא מונה למפקח הכללי של חיל הפרשים, בעודו מפקד על האזור השביעי עד מאי 1939.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה, מונה פריו כמפקד קורפוס הפרשים ב-2 בספטמבר 1939. הוא הוביל יחידה זו לבלגיה לאחר הפלישה הגרמנית לצרפת ולארצות השפלה, והאט את התקדמותו של הקורפוס הגרמני ה-16 (הממונע) בקרבות אנו וז'מבלו.
בעקבות מותו בשוגג של הגנרל גסטון ביוט, קיבל פריו את הפיקוד על הארמייה הצרפתית הראשונה במקום הגנרל ז'ורז' מוריס ז'אן בלנשאר, שקודם להחליף את ביוט כמפקד קבוצת הארמיות הראשונה, ב-26 במאי 1940, אולם פריו יחד עם חלק גדול מהארמייה נלכדו בשבי הגרמנים שלושה ימים לאחר מכן.
הגרמנים אפשרו לו לחזור לצרפת של וישי באפריל 1942, שם הוצב במילואים במאי והועלה לדרגת ז'נרל ד'ארמה בספטמבר 1942. בהמשך שירת במטה של הגנרל אנרי גירו, והיה בין אלה שהודחו על ידי צ'ארלס דה גול, מנהיג הצרפתים החופשיים.
בזמן שהתקיים משטר וישי, נתן פריו הדרכה אנטישמית למנהיגים הבכירים של הכוחות הצרפתים של וישי ונחשב לתומך נלהב של משטר וישי.
לאחר נחיתת בעלות הברית בצפון אפריקה הצרפתית ומשטר וישי קרס, לא הוטל על פריו שום תפקיד בעל משמעות בצבא הצרפתי והוא בילה את עשר שנות חייו הנותרות באפלולית יחסית, עד מותו ב-16 ביוני 1953.
רנה סטריקלר (בספרדית: Rene Strickler; נולד ב-20 באוקטובר 1962) הוא שחקן ארגנטינאי.
סטריקלר נולד בקורדובה, ארגנטינה, והגיע למקסיקו ב-1987. לפני שהתחיל בתחום המשחק הוא היה דוגמן.
בשנת 1997 שיחק לצד קייט דל קסטיו ואדריאנה בראסה בטלנובלה של טלוויסה, "Alguna vez tendremos alas" בתור איגנסיו.
בשנים 1997–1998 כיכב בטלנובלה "Sin ti" בדמותו של לואיס דייוויד לוהאן.
בשנים 1998–1999 שיחק בטלנובלה "הזכות לאהוב" ששודרה בישראל לצדה של אדלה נורייגה בתפקיד ויקטור מנואל.
בשנת 2000 גילם את פליפה מורנו בטלנובלה "Ramona" שוב לצדה של קייט דל קסטיו.
בשנת 2001 גילם את קרלוס בטלנובלה לנוער "Amigas y rivales" לצדו של גבריאל סוטו.
בשנת 2003 גילם את האב אדריאן בטלנובלה המקסיקנית לילדים "De pocas, pocas pulgas".
בשנים 2003–2004 שיחק בטלנובלה המקסיקנית "לילות מריאנה" בתפקיד קמילו.
בשנת 2007 שיחק בטלנובלה המקסיקנית "שיכורה מאהבה" את הדמות של אלונסו; הטלנובלה היא רימייק מקסיקני לטלנובלה הקולומביאנית "קפה בניחוח אישה" משנת 1994.
בשנים 2008–2009 שיחק בתפקיד אורח בטלנובלה המקסיקנית "זהירות עם המלאך".
בשנים 2009–2010 שיחק סטריקלר בתפקיד ראשי של רודריגו פרלטה חימנז, אביה של דנה פאולה, בטלנובלה המקסיקנית "Atrévete a soñar" המבוססת על הטלנובלה הארגנטינאית "פטיטו".
בשנת 2012 שיחק בין התפקידים הראשיים בטלנובלה המקסיקנית "האומץ לאהוב" בתפקיד מריאנו.
בשנת 2013 שיחק בטלנובלה "לב פראי" בתפקיד מיגל נרבאס לצד אנה ברנדה קונטררס ודניאל ארנס.
בשנת 2014 שיחק לצד אריק אליאס בטלנובלה המקסיקנית "El color de la pasion" בתפקיד אלונסו גקסיולה.
באותה שנה שיחק בסדרה "Sombre de pasado" ("צללים מין העבר").
בשנת 2015 שיחק בטלנובלה המקסיקנית "רק אלוהים סולח" בדמותו של ד"ר פטריסיו דוארטה; לצד השחקן מארק תאצ'ר.
בשנת 2017 שיחק בסדרה "El vuelo de la victoria" ("מעוף הניצחון") לצד אליזבת אלוורז.
בשנים 2019–2020 שיחק בטלנובלה המקסיקנית "פתאום אבא" לצד גבריאל סוטו.
בשנת 2023 גילם את חימנס קנטו בסדרה הביוגרפית של Vix, "Gloria Trevi: Ellas soy yo" המבוסס על חייה של הזמרת המקסיקנית גלוריה טרווי.
בשנת 2024 גילם את אדולפו בטלנובלה המקסיקנית "לחיות מאהבה" (אנ') לצדן של גבריאלה ספניק וקימברלי דוס ראמוס.
שיחק גם בפרק של הסדרה "Mujeres asesinas" מבית שירות הסטרימינג "Vix".
בשנים 2010–2011 היה נשוי לפטריסיה רנגל.
רנה פוזננסקי היא היסטוריונית ישראלית ילידת צרפת, חוקרת השואה, ובהתנגדות היהודית בצרפת במהלך מלחמת העולם השנייה, המלמדת באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, בבאר שבע.
בשנת 1970 סיימה פוזננסקי לימודי תואר ב ולימודים רוסיים בסורבון.
בשנת 1971 סיימה תואר שני בלימודים רוסיים בסורבון.
נושא התזה שלה היה "שמעון דובנוב - היבטים היסטוריים ואידאולוגיים בתפיסה האוניברסלית של העם היהודי".
בשנת 1979 סיימה דוקטורט במדע המדינה במכון למדעי המדינה בפריז, בהדרכתה של הלן קארר דנקוס (Hélène Carrère d'Encausse), חברת האקדמיה הצרפתית, דוקטורט שכותרתו: "אינטליגנציה ומהפכה - שלושה סופרים רוסים מתעמתים עם אירועי המהפכה של 1917".
בהמשך התמקדה פוזננסקי במחקר קורותיה של יהדות צרפת בעת החדשה, ובמיוחד בתקופת השואה.