tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אתר המורשת העולמית משתרע על שטח בן 478.9 דונם, שרובו מישורי, כשהוא נסמך על תל הקבורה מצפון ועל הנהרות חוּן (浑河), ושִׂינְקָאי מדרום, ומוקף באזור חיץ נרחב המשתרע על שטח של 3.18 קמ"ר.
זהו המאוזוליאום הגדול ביותר מבין השלושה שסמוך לשן-יאנג.
מדרום לאתר נחפר אגם ובכך התמלאו כללי הפנג שווי "מים בחזית והר בעורף".
סביב האתר הוקם פארק גדול הקרוי פארק ביילינג על שם הקבר, ובדרך אל האתר הוצב פסלו של חְוָאנְג טָאיְגִ'י, לבוש כלוחם ().
המבנים הבולטים באתר (מדרום לצפון) הם:
הגשר הקדוש – גשר אבן בן שלושה מפתחים באורך 47 מטרים, ברוחב של 12 מטרים.
מעקות האבן משני הצדדים מגולפים בדמויות סוסים, פרחי לוטוס וקרני קרנפים משני צדי הגשר עומדים אריות אבן.
קשת האבן – שוכנת 35.5 מטרים משער הכניסה למאוזוליאום.
היא בנויה על ארבעה עמודים בגובה שלוש קומות, המחופות ברעפים.
הקשת מחקה מבנה קשת זיכרון מעץ המכונה פָּאיְלוֹאוּ.
על הקשת מגולפים פרחים ובעלי חיים.
בחלק התחתון של הקשתות רובצים חמישה זוגות של פסלי בעלי חיים כשהם צמודים לעמודים של הקשת.
כאשר האריות פונים לצפון ולדרום והשְׂיֵאגָ'אי (xiezhai – חיה מיתולוגית סינית שלה קרן אחת) פונים למזרח ולמערב.
שער אדום גדול (דָאחונְגְמֶן) – זהו גם שער הכניסה הראשי למתחם הקבר.
רוחבו 16 מטרים וגובהו 8.75 מטרים והוא מחופה ברעפים זהובים מזוגגים.
בשער יש שלושה פתחים קשתיים מעוטרים.
משני צדדיו יש חומה שבה יש גילוף של עננים ודרקונים מזוגגים.
קטע הדרך המוביל מהשער ועד תל הקבורה מכונה נתיב הנשמות או הדרך הקדושה.
פסלי אבן – בקטע זה של נתיב הנשמות יש שישה זוגות של פסלי אבן של חיות, כאשר כל זוג ניצב משני צדי נתיב הנשמות.
זוגות הפסלים הוצבו במקום בשנת 1650 במרחקים קבועים של 10.9 מטרים בין כל זוג פסלים והם ייצגו משמר כבוד לקיסר המת.
הפסלים מוצבים על בסיס שיש בגובה מטר וכוללים: אריות, שְׂיֵאגָ'אי (xiezhai – חיה מיתולוגית סינית שלה קרן אחת), צִ'ילִין (qilin – חיה מיתולוגית בעלת זוג קרניים המבשרת טובות), סוסים, גמלים ופילים.
עמודי העננים (חְווָאבְּיָאו, בפין-יין Huabiao) – מכונים גם עמודי אלף העננים.
קוטרו של כל עמוד 1.5 מטרים וגובהו כ-8 מטרים.
העמוד בנוי מבסיס שסביבו גדר, גוף מגולף, כנפיים דמויי עננים, בימה וחיות אבן שניצבים על הבימה וסביב העמוד וכוללים שְׂיֵאגָ'אי, צִ'ילִין, אריות וכו'.
במאוזוליאום יש שלושה זוגות של עמודים כאלו.
זוג אחד ניצב מחוץ לשער האדום הגדול מדרום לנתיב הנשמות, זוג נוסף כ-12 מטרים לפני פסלי החיות הראשונים בנתיב, וזוג שלישי 8 מטרים לפני ביתן האסטלה הגדולה.
ביתן האסטלה הגדולה – מבנה ריבועי שכל צלעותיו באורך 11.12 מטרים וגובהו 13.05 מטרים, קירותיו צבועים באדום והוא מחופה ברעפים זהובים מזוגגים.
לביתן יש פתח קשתי שאליו מוביל גרם מדרגות קצר בכל אחד מארבעת קירותיו.
ציורים צבעוניים מקשטים את העמודים וקורות הגג.
הביתן מאחסן את אסטלת שֶׁנְגוֹנְגשֶׁנְגְדֶה.
גובה האסטלה 5.5 מטרים רוחבה 1.8 מטרים ועובייה 0.7 מטרים.
האסטלה מונחת על בסיס המקושט במוטיבים ימיים (דגים, צבים וסרטנים).
היא מקושטת בחלק העליון בשישה דרקונים ועליה כתובות במאנצ'ו ובסינית הכוללות 1,810 מילים המהללות את הקיסר הקבור באתר.
שער לונְגאֶן – מבנה שער הכניסה אל "העיר המרובעת" (方城) – כינוי למתחם הפנימי של המאוזוליאום.
גובה המבנה 22 מטרים ורוחבו 16 מטרים.
למבנה יש פחת קשתי בודד הנסגר על ידי שני שערי עץ.
על חזית השער חרותים באבן עננים ודרקונים ותלוי השלט (שער לונְגאֶן) בשלוש שפות.
על מבנה השער בנוי ביתן בן שלוש קומות בגובה 16.72 מטרים המכונה "ביתן חמשת עופות הפניקס".
קירות הביתן מקושטים בקווים מסתחררים ונקודות מוזהבים.
העיר המרובעת – המתחם הפנימי של המאוזוליאום.
המתחם מוקף חומה מלבנים אפורות בגובה 6.15 מטרים ובאורך 278 מטרים.
בכל אחת מארבע הפינות של החומה יש מגדל של שתי קומות בגובה 16 מטרים מחופה ברעפים זהובים מזוגגים שבו יש פעמוני רוח וקירותיו מכוסים בציורים.
ארמון לונְגאֶן (隆恩殿 – "החסד הבולט") – המבנה המרכזי במתחם הקבר.
מבנה השוכן על בימת שיש שאורכה 26.3 מטרים רוחבה 33.8 מטרים וגובהה 1.3 מטרים שעליה מגולפים עלי פרחים של לוטוס ורימונים.
אל האולם שעל הבימה מוביל גרם מדרגות רחב שחלקו המרכזי באורך 5.5 מטרים וברוחב 2 מטרים מגולף באבן בתבניות של הר אריכות הימים, ים המזל ודרקונים.
גובה הארמון 15.1 מטרים והוא מחופה ברעפים זהובים מזוגגים.
אין בארמון תקרה פנימית וקורות הגג החשופות מקושטות בציורים צבעוניים.
הארמון שימש לביצוע הפולחן והוא כולל את האסטלות המקודשות של הקיסר והקיסרית.
בחדר מחומם גדול בקצה האולם יש מיטה שהמצעים שעליה עשויים משי צהוב והיא מכוסה בווילונות.
האולמות הצדדים – שני אולמות משני צדי ארמון לונגאן.
רוחבם 17 מטרים ועומקם 14 מטרים.
דלתותיהם וחלונותיהם צבועים באדום עז והם מחופים ברעפים זהובים מזוגגים.
האולם המזרחי נועד לאחסן לוחות תפילה, משי ללוויה ולוחות מקודשים עבור הטקסים.
האולם המערבי נועד לאפשר לכוהנים (למות) מהבודהיזם הטיבטי לערוך טקסים דתיים.
צמודים לכל אחד ממבנים אלו ביתנים בגובה שתי קומות שבהם נהגו לאחסן פירות לפני טקס המנחות.
מגדל הנשמות (Ming lou) – ניצב מעל לשער הצפוני של העיר המרובעת כשהוא פונה לשער לונגאן.
גובהו 23.5 מטרים ובסיסו באורך 21 מטרים והוא מחופה ברעפים זהובים מזוגגים.
המזחילות מקושטות בציורים צבעוניים מבפנים ומבחוץ.
קירותיו צבועים באדום ובכל אחד מהם פתח קשתי.
בתוך הביתן אסטלת שיש לבנה בגובה 6 מטרים ובה חקוקים תאריו של הקיסר במאנצ'ו, מונגולית וסינית.
על בימת שיש לפני המגדל מונחים חמשת אביזרי הפולחן (מבער הקטורת, זוג בקבוקי קטורת וזוג פמוטים).
מכלול הקבורה – מתחיל מיד לאחר מגדל הנשמות במבנה המכונה עיר חצי הסהר, חומה בגובה כ-6 מטרים בצורת חצי סהר באורך של 90 מטרים שבה יש פתח קשתי.
בהמשך חומה מלבנים אפורות בגובה 6 מטרים באורך 200 מטרים המקיפה את תל הקבורה המכונה בָּאוצֶ'נְג (Baocheng – עיר האוצר).
החומה כוללת מרזבים בצורת פרחי לוטוס לנקז את המים היורדים על תל הקבורה.
ולבסוף הוא בנוי ממבנה הקבורה התת-קרקעי המכוסה בתל עפר המכונה בָּאודִינְג (Baoding – כיפת האוצר), והקרוי תל דוּלונְג (Dulong – דרקון יחיד).
צורת התל היא כשל כיפה.
גובהו 7 מטרים, היקפו 110 מטרים.
אין כניסה לקבר התת-קרקעי המכיל את שרידיהם של חְוָאנְג טָאיְגִ'י ואשתו, הקיסרית בורג'יטה.
קבר בני חסן הוא אתר קבורה מצרי קדום, הממוקם במרכז מצרים, בין לוקסור לקהיר.
האתר שימש כעיר המתים של הרמופוליס הממוקמת מעבר לנילוס.
האתר שימש בעיקר בסביבת שנת 1900 לפני הספירה, בתקופת הממלכה התיכונה, שבשלטון השושלת השתים-עשרה.
הקברים חפורים בצוקים שממזרח לנילוס, ושייכים למחוז אנוקס הקדום, הקברים בעיקר מתקופת השושלות האחת-עשרה והשתים-עשרה, תקופה שלא נותרו ממנה הרבה שרידים ארכאולוגיים, מה שהופך את האתר לחשוב מאוד להבנת תולדות התקופה.
בתקופה זו לראשונה אנו מוצאים ציורים העוסקים בנושאים ריאליסטיים, ולא רק בנושאי דת ומיתוס.
כמו כן הציורים נעשו לראשונה על ידי תמשיח, ללא תבליטים ותחריטים.
בצד תפילות לרע ולאמון, מתוארים גם מחזות היאבקות, ומשחקים מחיי היום יום במצרים העתיקה.
הקברים הקדומים בבני חסן עשויים בתוך אולם מרכזי גדול.
הקברים היותר מאוחרים עשויים באולם סטיו עם עמודים, והמאוחרים ביותר מכילים גם חדרון ובו מזבח, כאשר הכניסה אליו מקושטת בשני עמודים.
מלבד הקברים מכיל אתר בני חסן גם מקדש תת-קרקעי שנבנה על ידי חתשפסות, ובהמשך הוקדש לארטמיס היווני, בהתאם לתרבות העיר הסמוכה הרמופוליס.
אחד הציורים מבני חסן שהתפרסם ביותר, הוא הציור מקברו של הפקיד המצרי חנומ-חותפ.
בציור נראית שיירת סוחרים שמיים הבאה למצרים, כשבכליהם תכשירי איפור וסדקית, ובהם גברים ונשים לבושים בכותנות צבעוניות ומטלטלים לצידם.
הציור מצוי היום במוזיאון הבריטי.
הציור מלמד על סחר בין כנען למצרים באותה עת.
היו שהשוו את השיירה הזו, לשיירת הסוחרים השמיים ה"נושאת צרי ולוט" המוזכרת בבראשית ל"ז 25 כזו שמכרה את יוסף למצרים.
קבר האחים לחללי הרובע היהודי הוא קבר אחים בהר הזיתים, בסמוך לקברי הנביאים, בירושלים, בו טמונים 48 מחללי הרובע היהודי שנהרגו במלחמת העצמאות.
הוא כלול כיום בתחומי בית הקברות הצבאי בהר הזיתים.
במהלך הקרבות והמצור על הרובע היהודי במלחמת העצמאות נפלו כ-70 חללים, מתוכם כ-30 אזרחים וכ-40 לוחמים - אנשי המחתרות או תושבים שהצטרפו למאמץ המלחמתי וחויילו לאחר מותם והוכרו כחללי מערכות ישראל.
ההרוגים בחודשים הראשונים פונו מתחומי העיר העתיקה בתיווכם של הבריטים והובאו לקבורה בהר הזיתים ובסנהדריה, אולם סידור זה נמשך רק עד לתאריך סיום המנדט ב-15 במאי 1948.
למרות קביעת ההלכה כי בירושלים יש לקבור את המת בו ביום, לא ניתן היה לקבור את המתים בתחומי העיר העתיקה, עקב האיסור ההלכתי לקבור מתים בתחומי ירושלים.
ב-21 במאי נערכה הלוויה קצרה ומהירה תחת הפגזה כבדה ממשגב לדך לכיוון חצר קטנה ליד כיכר בתי מחסה בלב הרובע היהודי.
קבר האחים המאולתר דופן בדפנות סוכה, והרב יצחק אביגדור אורנשטיין, שניהל את טקס הקבורה, ביקש את סליחת המתים על שלא נקברו כראוי.
טקס נוסף נערך כעבור חמישה ימים ועמו הגיע סף הנקברים לכדי 34 חללים.
הנקבר הצעיר ביותר היה נסים גיני, ילד בן תשע וחצי, ששימש כקָשָר בין עמדות המגינים, ונורה בידי צלף ירדני והמבוגר בהם היה הרב חיים מנדל קוסטרומצקי, בן 87.
לכן הוקמה בהר הרצל אנדרטת מגיני הרובע היהודי במלחמת השחרור, שעוצבה כסמטה ירושלמית.
על גג זה מופיעה עד היום כתובת ממלכתית, ובה שמות המתים.
למרות שרבים מהחללים זוהו באמצעות רשימותיו של רוסנק ובאמצעות בדיקה פתולוגית, הוחלט שלא לקוברם בנפרד.
ב-3 באוגוסט 1967 (כ"ו בתמוז תשכ"ז נערך טקס קבורתם מחדש של חללי הרובע.
משהגיעו למקום, קרא הרב אריה לוין את הקדיש וסגן ראש העיר, הרב שאר ישוב הכהן (שלחם כתף אל כתף עם החללים) הקריא את חזון העצמות היבשות.
נשאו דברים הרב הצבאי הראשי שלמה גורן, נציג יד לבנים, ראובן מס, ראש העיר טדי קולק (שקיצר בדבריו) ושר הביטחון, משה דיין.
עם הטמנת החללים, נורה מטח כבוד, נאמרה תפילת אל מלא רחמים והוקרא קדיש מפי אחד היתומים.
קבר האחים תוכנן ב-1968 על ידי האדריכלים אריה פטרן ויצחק המבורג כמרובע גדול ממולא באבני סקוריה קטנות, שסביב להם מצבות המסודרות לפי סדר אלפביתי וזהות כולן לסגנון המצבה הצה"לית, כאשר ההבדל היחידי הוא בסמל צה"ל והמספר האישי המופיע רק על מצבות אלו שהוכרו כחללי מערכות ישראל.
הכיתוב שנחקק על המצבות התבסס על הידוע בזמנו ובמהלך השנים נעשו מספר תיקונים.
ממזרח לקבר ניצב קיר הבנוי מאבנים אי-רגולריות ומדרומו ספסל אבן, להתייחדות עם זכר הנספים.
מדרום לספסל, מעבר למחיצת עצי זית ושיחי אלה, נמצאת רחבת מסדרים שבקיר הזיכרון שבמזרחה, הבנוי באבן ירושלמית חקוקות המילים , לקיר מספר בליטות המשוות לו מראה מבוצר, ובפינתו קבוע תבליט אבוקת זיכרון.
ממערב למתחם כולו, פתוח האזור לאוויר ולתצפית לכיוון העיר העתיקה.
החל משנת 1970 ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל מתקיים במקום טקס צבאי ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, בנוכחות נציג הממשלה או יושב ראש הכנסת (בשנת 1972 נערך במקום הטקס הממלכתי המרכזי).
אתר הקבורה הזמני ברובע הפך לאחר פינויו לאתר ההנצחה 'הגַלְעֵד'.
קבר דריווש הראשון הוא אתר הקבר של דריווש הראשון, המצוי באתר נקש-י רוסתם, אתר ארכאולוגי הנמצא בפרובינציית פארס שבאיראן.
מיקומו כחמשה קילומטרים מחורבות העיר פרספוליס.
הקבר, יחד עם עוד חמישה קברים של שליטים מתקופה זו, נבנו או נחצבו לתוך מצוקים של סלעי אבן חול שמתרוממים מעל פני הקרקע.
בתקופת הממלכה האחמנית נבנו באתר מספר קברים ומגדל מרובע.
הקבר הראשון שנבנה באתר (קבר מספר 1) הוא זה של דריווש הראשון.
את שלושת האחרים (קברים 2 עד 4) מיוחסים על פי ממצאים עקיפים ל-חשיארש הראשון (מזרח צפון-מזרח לקבר דריווש), ל-ארתחששתא הראשון (מערב דרום-מערב לקבר דריווש), והאחרון הוא קברו של דריווש השני שהוא המערבי ביותר.
ארבעת הקברים בנויים לפי אותו דגם, אולם הם שונים לגמרי מהתבנית בקברו של כורש הגדול שב- פסארגאדה.
באחד מהלוחות שנמצאו בפרסופוליס מוזכר מקום בשם Nupistash המזוהה עם נקש –י-רוסתם, שבו היו נטועים עצים
הפתח לקברים הוא באמצעיתו של הצלב, שממנו מגיעים לחדר שבו נמצא הסרקופג .
שהיה קיים בפרסופוליס, והקורה האופקית היא כנראה העתק של הכניסה לאותו ארמון.
על צורה זו, נח כס המלכות שצורתו ספסל מאורך שנתמך על ידי 30 דמויות, שמייצגות את המחוזות של האימפריה ובהתאם לכך כל דמות לבושה בסגנון אותו אזור ונושאת כל נשק.
ממעל, דמות המלך, מזבח האש וסמלים שמימיים.
כל הקברים האחדים חסרים כל כיתוב שהוא.
בפרוזדור ארוך שעובר במקביל לשטח החיצוני, נפתחות שלש דלתות המובילות כל אחת לחדר קבורה בעל קמרון חביתי שבו קבר מכוסה לוח אבן.
קבריהם של שאר המלכים דומה מאוד למבנה קברו דריווש הראשון.
קבר ג'יימס גרפילד הוא מקום מנוחתו האחרון של ג'יימס גרפילד נשיא ארצות הברית ה-20, שנרצח ב-1881 ושל רעייתו, הגברת הראשונה לוקרישיה גרפילד ושל שני בני משפחה נוספים.
הקבר ניצב בבית הקברות לייק ויו שבקליבלנד, אוהיו, ארצות הברית.
מבנה הקבר בנוי בשילוב של סגנון נאו-ביזנטי, סגנון נאו-גותי ו.
בניית הקבר החלה באוקטובר 1885 והוא נחנך ב-30 במאי 1890.
ב-1973 נרשם הקבר במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
הנשיא ג'יימס גרפילד, שהיה תושב העיר מנטור הסמוכה לקליבלנד, נרצח בוושינגטון ב-2 ביולי 1881. הוא נפטר כתוצאה מהירי ב-19 בספטמבר אותה שנה.
גרפילד עצמו הביע את רצונו להיקבר בבית הקברות לייק ויו.
עוד לפני ההלוויה הוכנו תוכניות על ידי ידידיו ומעריציו של גרפילד לאחוזת קבר גדולה שתוקם בנקודה הגבוהה ביותר של בית הקברות ובסופו של דבר הוחלט על המקום ביוני 1883. הנהלת בית הקברות בנתה כביש הסובב את הקבר בראשית 1885 והחלה בעבודות לחיבור הדרך לשער בית הקברות בסתיו אותה שנה.
בוצעו גם שיפורים בנוף ובמערכת הניקוז סביב לאתר.
מבנה הקבר תוכנן על ידי האדריכל ג'ורג' קלר בשילוב של סגנון נאו-ביזנטי, סגנון נאו-גותי ו.
התבליטים החיצוניים של המבנה, שמתארים אירועים מחייו של גרפילד, נוצרו על ידי הפסל קספר בברל .
עלות היצירה, 135,000 דולר (3.8 מיליון דולר בערכים של 2019) הגיעה כולה מתרומות פרטיות, בחלקן מתרומות של ילדים מכל רחבי ארצות הברית.
המבנה הוא מגדל עגול בקוטר של 15 מטרים ובגובה של 55 מטרים.
סביב למרפסת החיצונית ניצבים חמישה משטחים עשויים מטרקוטה ועליהם מפוסלים 110 תבליטים בגודל טבעי המתארים את חייו ומותו של הנשיא.
בחלק הפנימי של המבנה הוקמו חלונות ויטראז' ופאנלים דמויי חלונות המייצגים את שלוש עשרה המושבות ואת מדינת אוהיו, יחד עם פאנלים המתארים שלום ומלחמה.
בחלל המבנה ניצבים עמודי אבן גרניט אדומה ופסל של הנשיא העשוי שיש קרארה בגובה של 3.7 מטרים, פרי יצירתו של הפסל אלכסנדר דויל .
ממרפסת התצפית של המבנה ניתן לראות את מרכז העיר קליבלנד ואת ימת אירי.
עבודות הבנייה החלו ב-6 באוקטובר 1885 וטקס חנוכת המבנה התקיים ב-30 במאי 1890.
ארונות הקבורה של הנשיא גרפילד ושל הגברת הראשונה לוקרישיה גרפילד ניצבים בקריפטה השוכנת מתחת לבניין הקבר, יחד עם אפרם של בתם, מרי "מולי" גרפילד סטנלי-בראון, ושל חתנם ג'וזף סטנלי-בראון , שהיה גם מזכירו האישי של גרפילד.
מאחר שהקבר הוא פרטי, הוועדה המחזיקה אותו גבתה דמי כניסה סמליים לכיסוי הוצאות התחזוקה של המקום.
באוקטובר 1923 העבירה אגודת קבר ג'יימס גרפילד את האחריות לאתר לידי הנהלת בית הקברות לייק ויו, וזו הפסיקה לגבות דמי כניסה ודאגה לניקיון, התחזוקה והשיקום של האתר.
בשנים 2016–2017 בוצעו במקום עבודות שימור נרחבות בעלות של 5 מיליון דולר, כולל חיזוק קורות ועמודים במרתף המבנה.
ב-2019 החלה הנהלת בית הקברות בעבודות של ניקוי ושיקום של החלק החיצוני של המבנה, בפעם הראשונה מאז חנוכתו.
אתר הקבר נסגר מדי שנה בעונת החורף, החל מה-19 בנובמבר, יום הולדתו של הנשיא גרפילד, ונפתח מחדש באפריל.
קבר האמהות הוא מתחם קברים קדום בעיר טבריה (בעבר נקרא: "ראס בן עמיס"), שעל פי מסורת יהודית המתועדת לראשונה במאה ה-12, הוא מקום קבורתם של דמויות מקראיות, ברובן בני משפחתו של משה, שמקום קבורתם אינו מוזכר בתנ"ך (מלבד מרים).
מקור המסורת המופיעה לכאורה לראשונה בספר המסע של יעקב בן נתנאל הכהן (1187 לספירה), המתאר את קבר "יוכבד ועמה שמונה צדקניות".
אזכור נוסף מאותה תקופה (1187-1244 לספירה), נמצא בחיבור הפיוטי "קברי אבות" מאת פנחס בן יצחק, המונה גם את קבר מרים, שעל פי הכתוב בספר במדבר נקברה בקדש.
מנחם החברוני (1215 לספירה) מוסיף וטוען כי קבורים במקום יוכבד, צפורה, אליעזר וגרשום.
קברה של אלישבע בת עמינדב במקום נזכר לראשונה בכתבי יעקב השליח (1258-1270 לספירה), יחד עם "ד' קברים ואינם יודעים שמותם".
בדורות האחרונים מותג המקום בפרט כקברי בלהה וזלפה נשות יעקב.
אך התיאור המוקדם ביותר המזהה את קברם במקום הוא בספר ימי מוהרנ"ת מאת נתן מברסלב (1823) ומוסיף שגם חולדה ואביגיל נקברו במקום וטוען ש"יש אומרים" שגם אסתר, ומוסיף: "יש חילוקי דעות על קצת מהנזכר לעיל, אבל על כל פנים, לפי דעת כולם מונחים שם הרוב מהצדקניות הנזכרות לעיל".
משה ריישר (1860 לערך) טען בספרו שערי ירושלים כי הוא מסופק האם בלהה וזלפה קבורים שם.
מנחם מנדיל ראבין (1890 לערך) טען בספרו מסע מירון כי גם חנה ודבורה קבורים באתר.
זיהוי הקברים מהמאה ה-12 - המאה ה-13
יוכבד, עם שמונה צדקניות (זיהוי משנת 1187 לספירה)
צפורה (זיהוי משנת 1215 לספירה)
אליעזר בן משה (זיהוי משנת 1215 לספירה)
גרשום (זיהוי משנת 1215 לספירה)
אלישבע בת עמינדב, עם ארבעה קברים (זיהוי משנת 1258-1270 לספירה)
חולדה (זיהוי משנת 1823 לספירה)
בלהה (זיהוי משנת 1823 לספירה)
זלפה (זיהוי משנת 1823 לספירה)
אביגיל (זיהוי משנת 1823 לספירה)
אסתר (זיהוי משנת 1823 לספירה)
בעבר ציינו את הקבר אבני בזלת שחורות, אך בתחילת המאה העשרים הן נעלמו ולא נותר מהן סימן, בעיקר בעקבות הבניה החדשה בקריית שמואל.
בחקירה שעשה הרב יעקב משה טולידאנו בשנת תשט"ז נמצא באחת המפות באזור טבריה ציון קבר קדוש.
חלקה זו הייתה רשומה בטאבו ע"ש "כוללות הספרדים רמב"ה" וכך זוהה המקום כ"קבר האמהות".
בקיר הדרומי של הגדר מופיע שלט האומר: "זה הקיר עומד על הקברים".
מתחת לשלט יש גומחה להדלקת נרות.
מקום קברו של אלישע בן שפט הנביא אינו מתואר בתנ"ך וקיימות מספר מסורות לגביו.
בהר הכרמל, אזור השומרון, ליד הירדן, בטבריה, בעבר הירדן, בכפר יאסיב ובבבל.
אם כי המסורת אודות קברו בראש הר הכרמל מעל מערת אליהו, נחשבת למסורת היהודית המתועדת ביותר.
המערה שמזהה מסורת זו נמצאת כיום בתחום מנזר הכרמליתים של סטלה מאריס.
אלישע מזוהה עם הר הכרמל עוד בתנ"ך וייתכן שהיה מקום מושבו.
עדויות לפולחן על שמו במקום מצויות עוד מהמאה ה-6. ייחוס 'מערת' אלישע בהר הכרמל גם הוא קדום וייתכן כי צוין עוד בשלהי התקופה הביזנטית, לצד מערת אליהו (רבו של אלישע).
למערת אליהו בהר הכרמל עדויות מהמאה ה-4 לספירה.
בראשית המאה ה-13, בתקופת ממלכת הצלבנים, נוסד על הר הכרמל המסדר הכרמליתי בידי נזירים שחיו במערות בהשראת אליהו הנביא.
עוד קודם, אנו מוצאים כבר מספר עדויות (יהודיות) על קיומה של מערת אלישע "בראש ההר".
על פי שפירו, ייתכן כי עד המחצית השנייה של המאה ה-14 הייתה ידועה מערת אלישע כ'מערה' בלבד, בדומה למערת אליהו, וכי רק מתקופה זו ואילך אנו עדים לטרמינולוגיה חדשה המזהה במקום את 'קבר' אלישע או את 'מערת אלישע וקברו'.
בשנת 1631 החלו הכרמליתים במאמץ לשוב ולהתיישב במערת אליהו - המקום בו נוסד מסדרם.
ואכן רק בראשית המאה ה-17 (בשל התנגדות השלטון העות'מאני) התיישבו הנזירים במעלה ההר, וקידשו מערה המצויה כיום בשטח מנזר סטלה מאריס.
על פי עדותו של ז'אן דובדאן ממחצית המאה ה-17, מערת אלישע הייתה קדושה בתקופתו ליהודים, טורקים, מוירים, ערבים ולכל העדות הנוצריות כמערה נוספת של אליהו הנביא שבה היה מתגורר, והמערות התחתונות שימשו אותו ואת תלמידיו (בניהם אלישע) כבית מדרש ומקום ייעוץ לעם.
בראשית המאה ה-18, עולי הרגל החלו לציין את התיישבות הנזירים במתחם הקבר.
רבי משה חיים קאפסוטו סביב שנת 1734, מעיד כי "במגדל שבראש ההר למעלה, שם מערה עם קבורת אלישע בן שפט...
ומתחתיה (למערת אלישע) ישנו בית-הארחה של הנזירים הכרמליטאנים".
ומקריבים לפניו דברים של הבל, אלילי כספם וזהבם, ואין בזה הבית כי אם כומרים העובדים יזו וחיילותיו".
מאידך, כיום המסדר הכרמלי אינו תומך ואף כופר בתוקף במסורת קברו של אלישע במתחם.
חוקרי המקומות הקדושים ישראל מאיר גבאי, ישראל הרצברג והארכאולוג ד"ר יוסף סטפנסקי סיכמו בספרם את נושא קבר אלישע בהר הכרמל: "הנוסעים בימי הביניים הקדומים מזכירים את קברו של הנביא אלישע בן שפט מעל מערת אליהו (ב'מר אליאס', כיום במערה בתחום מנזר הכרמליתים של סטלה מריס).
המקום נמצא בתוך מערה שבתוך המנזר כמתואר גם על ידי עולי הרגל כמקום שאסור להיכנס אליו".
במאי 2023 עקב פרסומים בעמוד הטוויטר של כתב אתר וואלה!
- יואב איתיאל, התחוללה סערה עקב תפילת חרדים במתחם המנזר.
מאוחר יותר, הפרשה אף זכתה להתייחסות מהוותיקן.
ביוני, תושב חיפה נעצר עקב תקיפת מתפלל חרדי שפקד את המקום.
ב-18 ביוני, אורגנה הפגנה נגד המתפללים החרדים במתחם.
ביולי, נעצרו ונחקרו תלמידי ישיבה חרדים שפקדו את המקום, בחשד לפגיעה ברגשות דת.
גורמים בכנסייה הקתולית טענו שמדובר בתופעה פרובוקטיבית ומאוד מדאיגה מבחינת הכנסייה, ולדבריהם: "אין במקום שום קבר של הנביא אלישע ושום נביא אחר...
מקום זה הינו מקום תפילה אך ורק לנוצרים".
בניגוד לתיעודים היסטוריים שונים, וודיע אבו נאסר - יועץ הכנסיות בישראל ובכיר בקהילה הקתולית, טוען כי מעולם לא הייתה מסורת על קבר אלישע בכרמל: "הכרמליתים חיים על הכרמל כבר ארבע מאות שנה, ואילו היו סבורים שבמקום קבור הנביא אלישע - היו הנוצרים מחפשים את הקבר בעצמם.
איש לא טען מעולם שהקבר שם.
ישנה עדות יהודית מאוחרת יותר, ממחצית המאה ה-19, המשערת את קברו באזור השומרון.
אלישע הוא היחיד בתנ"ך שקבורתו מתוארת, בלא לציין היכן נקבר.
באותו הפרק (י"ג) מתואר קבורתם של המלכים יהואחז ובנו יואש בחלקת קבורה משפחתית בשומרון.
לכאורה, ההשערה שאלישע נקבר באזור השומרון נובעת מפני סמיכות הפסוקים.
הרב אברהם מנחם מנדל מור בספרו "מבשרת ציון", סביב שנת 1847 לספירה (ורבי משה ריישר בספרו "שערי ירושלים", סביב שנת 1850 לספירה):
רבי משה טננבוים בספרו "מסעות משה", סביב שנת 1924 לספירה: יש לציין כי המחבר מזכיר את קבר אלישע גם בהר הכרמל.
יצחק גולדהאר בספרו "אדמת קודש", סביב שנת 1913 לספירה:
קבר אהרן בירדן הוא אחד האתרים האפשריים לציון מקום קבורתו של אהרן הכהן, אחיו של משה, על פי המסורת היהודית, הנוצרית והמוסלמית.
יום מותו של אהרן, א' באב, מצוין במפורש ב.
לפי התורה, ציון מקום קבר אהרן אפשרי בשני מקומות שונים.
האחד, בו עוסק ערך זה, הוא המבנה בג'אבל הארון והשני הוא במוסרות.
אתרים אפשריים נוספים הם בהר צין או אזור קדש ברנע.
המבנה הנוכחי בג'בל הארון מתוארך לסוף המאה החמש עשרה לספירה, לתקופת שלטונו של הסולטן קלאוון.
לוח עם כיתוב בערבית מעל הכניסה מציין שהמקום הקדוש נבנה על ידי מוחמד, בנו של קלאון, סולטן מצרים בפקודת אביו, בשנת 739 של ההג'רה (בערך 1363 לספירה) ושוחזר מאוחר יותר, בסביבות 1495 לספירה.
המאוזוליאום מורכב מחדר וחצר קטנה.
כיפה לבנה מכסה את כל החדר הראשי.
בתוך אולם התפילה הקטן, מכוסה בבד ירוק, נמצאת אבן המצבה.
המקום קדוש לאסלאם מאז שהנבטים ישבו בפטרה.
המבנה נמצא בנקודה הגבוהה ביותר באזור פטרה בגובה 1350 מ'.
השביל המוביל לציון הקבר עובר ליד שרידי מנזר וכנסייה הנמצאים במישור מתחת לפסגה.
את השרידים חקרו בתחילת שנות ה-90' רוברט שיק וגלן פיטרמן, ולאחר מכן, בין השנים 1997 ועד 2002, עסק בכך פרויקט ג'בל הארון הפיני (FJHP) שחפרו במתחם וקבעו שהוא מורכב מכנסייה, קפלה וחצרות קשורות, כולל אפשרות לאכסניית צליינים.
ה-FJHP מצא ראיות לכך שהכנסייה הוקדשה לקדוש אהרן.
באתר שני מבנים: הראשון במידות של 13.2 מ' × 22.6 מ' בתוכנית הבזיליקה, והוא מורכב מאולם מרכזי ושני אגפים, שהופרדו בתחילה בשתי שורות בנות 7 עמודים כל אחת שהוחלפו מאוחר יותר בעמודי תמך.
המרחק בין העמודים היה כ-2.50 מ'.
במבנה היה מחראב פנימי עם שני חדרים צדדיים, גבוה בשתי מדרגות מעל מפלס החדר הראשי.
כאשר המקום נהרס, באירוע לא ידוע, הוא נבנה מחדש ובוצעו בו שינויים, כולל הצבת עמודי תמך במקום העמודים.
מצפון לבניין זה, נמצאו חורבותיה של קפלה ביזנטית.
ההריסות חשפו מבנה עם אולם כניסה בגודל 6.40 מ' × 16 מ' ובו דלתות פנימיות.
הקפלה נבנתה כנראה במאה ה-4 או לאחר מכן.
הכנסייה היא חלק ממנזר בשטח של 75 מ' × 45 מ' ובמקום נמצאו גם שרידי שיש מהמקדש וגם רצפות ופסיפסים שתוארכו מהמאה ה-6 לספירה.
הציורים בפסיפס כללו סצנות ציד של בעלי חיים טורפים וצורות גאומטריות.
באתר בג'בל הארון מבקרים גם עולי רגל יהודים וגם מוסלמים.
ממשלת ירדן רואה בקבר אהרן מסגד ואוסרת על תפילה יהודית במקום.
באוגוסט 2019 שיתפה קבוצת תיירים מישראל סרטון שבו הם רוקדים עם ספר תורה באתר.
הירדנים החרימו חפצי דת מהקבוצה וסגרו את הפסגה בפני קבוצות זרות שלא אושרו לבקר שם ממשרדי הווקף.
בסוף אותה השנה הוסרו המגבלות וכיום אפשרית גישה לקבר ללא הגבלה.
קבר דוהר הוא רומן פשע שנכתב על ידי הסופרת ג'יי קיי רולינג, תחת שם העט רוברט גלבריית'.
הרומן יצא לאור ב-26 בספטמבר 2023, והוא השביעי בסדרת "קורמורן סטרייק".
סר קולין אדנסור, עובד מדינה בדימוס, פונה לסוכנות הבילוש של קורמורן סטרייק ורובין אלקוט בבקשת סיוע בחילוץ בנו האוטיסט, ויל, מהכנסייה ההומניטרית האוניברסלית (UHC), ארגון צדקה הומניטרי לכאורה הנחשבת לכת על ידי מבקריה.
ויל הצטרף לכנסייה וניתק כל קשר עם בני משפחתו, המאמינים שהוא מתגורר בחוות צ'פמן ליד איילמרטון שבנורפוק, המופעלת על ידי הכנסייה ומשמשת כמטה לפעילויותיה.
בעודו עורך מחקר על UHC, מבין סטרייק שהכנסייה נוצרה בקומונה שפעלה משנות ה-60 עד לשנות ה-80 באיילמרטון, שם סטרייק, ואחותו למחצה לוסי, חיו בילדותם; ונסגרה לאחר שמנהיגיה נעצרו בגין התעללות מינית בילדים.
רובין מתנדבת להסתנן ל-UHC תחת זהותה הבדויה של "רוונה אליס", אישה אמידה וקלת-דעת.
בינתיים, שני הבלשים מוצאים חברי כנסייה לשעבר לראיין ותיעוד של תקריות הקשורות לכנסייה; בהם מספר מקרי מוות מסתוריים בעבר, כולל טביעתה של דאייו, בתה בת ה-7 של מזו, בשנת 1995, שנחשבת ל"נביאה הטבועה", לה חברי הכנסייה סוגדים, וכי ישנם עוד מספר חברי כנסייה שנפטרו הנחשבים גם הם כנביאים זוטרים.
לאחר שהשתתפה בטקס בסניף של UHC בלונדון, רובין מוזמנת לנופש בחוות צ'פמן.
סטרייק ושאר הקבלנים שלו מפתחים מערכת-מסרים שתאפשר להם לשמור עמה על קשר בחווה באמצעות סלע חלול מזויף שהם יבדקו כדי להחליף איתה פתקים.
על פי התוכנית, רובין מצטרפת לכנסייה בטקס טבילה בתום הנופש, ומגלה שוויל אדנסור הוליד בת בשם צ'ינג עם נערה מתבגרת בשם לין; וכי חברי הכנסייה נמצאים תחת לחץ חברתי לקיים יחסי מין עם חברים אחרים.
בחווה, רובין משוחחת עם חברים אחרים על מה שקרה שם בעבר, ומעבירה את הממצאים לסוכנות מדי שבוע דרך הסלע החלול.
בעודה מסתתרת באסם, מוצאת רובין תמונות פולארויד המציגות אנשים במסכות חזירים באמצע אקטים מיניים, ומניחה אותם בסלע החלול בשבוע שלאחר מכן.
היא גם נתקלת בקרחת יער מסתורית עם שרידי עמודים שנכרתו, ומגלה שיש עץ ביער עם גרזן חלוד בשורשיו.
לאחר שהתעורר במלון סמוך לחוף בו אירעה טביעתו של דאייו לאחר יום של ראיונות של אנשים שהיו עדים לכך, מגלה סטרייק מגלה ששרלוט התאבדה ומתחיל לסבול מרגשות סותרים של אשמה וכעס.
בסופו של דבר, סטרייק הולך לכיוון מגדל מרוחק, שאותו הוא זוכר (מימי ילדותו בקומונה) מהחווה שבה נמצאת כעת רובין; מתגלה כי המגדל משמש ככנסייה, אליה סטרייק נכנס ומנהל שיחת נפש עם רוחה השלווה של שרלוט.
רובין הולכת עם קבוצה של חברי UHC לנוריץ' במטרה לאסוף תרומות עבור הכנסייה, אך כשהיא שם, היא מגיבה בטעות למישהו שצועק לכאורה בשמה, טעות בה מבחין חבר כנסייה אחר.
מיד לאחר מכן, אמילי פירברייט, אחת מחברי UHC, בורחת.
רובין מאתרת אותה בחנות צעצועים, ומשוחחת עמה לפני שהיא חוזרת איתה לקבוצה.
עם זאת, אמילי אומרת לרובין שהיא בטוחה שדאייו לא טבעה, וכי היא מאמינה שהיא עדיין בחיים.
לאחר שפיתתה את ויל לחדר פרטי, לכאורה על מנת לקיים יחסי מין, מבשרת לו רובין את החדשות על מותה של אמו, ומגלה שמעולם לא קיבל את מכתביו שצונזרו על ידי מנהלי הכנסייה.
בטקס התגלותה של הנביאה הטבועה, נגררת רובין מתחת לבריכת הטבילה וכמעט טובעת.
ג'ונתן מתעקש שהיא הכעיסה את הנביאה על ידי התנהגותה וכעונש היא ננעלת בקופסת עץ למשך שמונה שעות.
לאחר שהשתחררה, נשלחת רובין לטפל בילד חולה בשם ג'ייקוב.
באותו ערב, רובין נמלטת אל אכסניה סמוכה בעזרתו של סטרייק.
לאחר מכן, השניים מדווחים על ג'ייקוב הגוסס למשטרה המקומית.
מאוחר יותר באותו שבוע, מזומנת רובין על ידי משטרת המטרופולין לריאיון התנדבותי בו נודע לה שהיא מואשמת בהתעללות מינית בילדים על ידי הכנסייה.
סטרייק ורובין ממשיכים לעדכן את קולין אדנסור ולראיין חברים לשעבר בכנסייה, כולל קארי וודס, שמתעקשת שדאייו וייס טבעה כשהיא לקחה אותה לחוף.
קארי מתאבדת מספר שעות לאחר מכן.
מספר ימים לאחר מכן, ויל מופיע במשרד הסוכנות עם בתו לאחר שנמלט מהחווה, מתוך כוונה למסור את עצמו למשטרה ברגע שלין, שהועברה מהחווה לאחר הפלה, תהיה מוגנת.
ויל מגלה לסטרייק ורובין שג'ייקוב מת מספר ימים לאחר בריחתה.
פאט ובעלה, דניס, מטפלים בוויל וצ'ינג בביתם ואילו מידג' מוצאת את לין במרכז הרפואי של הכנסייה ליד לונדון ומנסה לשחרר אותה.
רובין מארגן ראיון בין ויל לחברה לשעבר ב-UHC, פלורה ברוסטר, שמשכנעת את ויל שהנביאה הטבועה, ממנה הוא עדיין חושש, אינה אמיתית כשהיא חושפת את "הסודות האלוהיים" של הכנסייה ואינה נענשת במיתה.
לאחר מכן, סטרייק ורובין דנים בממצאיהם עם אנשי הקשר שלהם במשטרה.
למחרת, רובין מראיינת את בן-זוגה לשעבר של קארי וודס בכלא, שמאשר את חשדותיה שלה ושל סטרייק בנוגע למותה של דאייו וייס וחושף שסיפור הטביעה היה רק כיסוי ומסכים להעיד.
המשטרה פושטת על חוות צ'פמן ועל מרכז ברמינגהם של הכנסייה, ששימש בסיס לסחר בעודפי תינוקות שנולדו לחברי UHC לאימוץ.
לאחר מכן, הולכת רובין לסניף הלונדוני של הכנסייה במטרה למצוא את בקה, אך שם היא מוצאת את מזו וייס, שמנסה להרוג אותה לפני התערבותה של מידג'.
בינתיים, מתעמת סטרייק עם אביגיל גלובר לאחר שהסיק כי רצחה את אחותה החורגת, דאייו, מתוך קנאה בתשומת הלב שקיבלה מהוריה, חתכה את גופה על מנת להאכיל את החזירים במכלאה מאולתרת ביער וזייפה את טביעתה.
בנוסף, מסיק סטרייק שהיא הייתה בעלת מצלמת הפולארויד שנהגה לצלם את תמונות האנשים עטויי-מסכת החזירים.
באפילוג, מתגלה שג'ונתן וייס נעצר בניסיון לעבור את גבול ארצות הברית למקסיקו, מזו עודנה מתעקשת שהיא אמה של הנביאה הטבועה חרף הראיות הנגדיות, ובקה נשארת נאמנה ל-UHC, על אף שכעת הכנסייה מוקעת בציבור.
ויל מתאחד עם לין ומשפחתו ומשנה את שם בתו לסאלי לכבוד אמו המנוחה.
סטרייק נפגש עם אחותה של שרלוט, אמיליה, ודן עמה על מצבה של אחותה המנוחה, שהאשימה את כולם במכתב ההתאבדות שלה.
רגע לפני שרובין עוזבת לטיול עם בן-זוגה הנוכחי, ראיין מרפי, סטרייק מתוודה על אהבתו אליה תוך כדי דיון על התאבדותה של שרלוט ועל פגישתו עם אמיליה.
פט צ'אונסי – מזכירת ומנהלת המשרד של הסוכנות.
סם ברקלי, דב שאה ומידג' – פרילנסרים המועסקים בקבלנות עבור סטרייק ורובין.
שרלוט קמפבל-רוס – ארוסתו לשעבר הנוירוטית והלא-יציבה של סטרייק.
אשת חברה יפהפייה ודוגמנית-על, שבעיותיה מחמירות ברומן זה.
לוסי סטרייק – אחותו למחצה של סטרייק מצד אמם, לדה סטרייק; שלה שלושה בנים.
במהלך הרומן, חושפת לוסי בפני סטרייק שעברה התעללות מינית בילדותה.
טד ננקארו – דודם מצד האם של סטרייק ולוסי.
פרודנס דונליווי – אחותו למחצה של סטרייק מצד אביהם.
ניק הרברט – חבר ותיק ובן כיתתו לשעבר של סטרייק, העובד כגסטרואנטרולוג.
אילזה הרברט – חברה ותיקה ובת כיתתו לשעבר של סטרייק; עורכת דין הנשואה לניק.
"שנקר" – שותפו לדירה לשעבר של סטרייק, המסייע לו ולרובין כמעט בכל דבר בתמורה לכסף.
אריק ורדל – מפקח-בלש משטרה שחולק מידע עם סטרייק.
ראיין מרפי – קצין משטרה ובן-זוגה הנוכחי של רובין, דבר המעורר את קנאתו של סטרייק.
פרגוס רוברטסון – עיתונאי שלעיתים חולק מידע עם סטרייק.
בשבוע הראשון להוצאתו לאור, מכר הספר 50,925 עותקים בבריטניה, והתמקם במקום הראשון ברשימת "50 הספרים המובילים בבריטניה".
בביקורת עבור "טיימס" כתבה ג'ואן סמית', כי הספר חושף את "חוסנה יוצא-הדופן" של רולינג להישאר בעין הציבורית לאחר שספגה "התעללות מרושעת", וכן כי הספר מציג את "אהדתה העזה לאנדרדוג".
מיקום קברו של הנביא המקראי אחיה השילוני אינו מתואר בתנ"ך וקיימות מספר מסורות בדבר זיהויו: בשילה המקראית, בהר תור, בבית אל, ובחורבת אסתונא שבעמק שילה.
ההתייחסות המוקדמת ביותר מתועדת בטקסט יהודי קדום בשם "חיי הנביאים" , שנכתב סביב המאה הראשונה לספירה ושרד דרך העתקות נוצריות.
לפי טקסט זה, מקום הקבורה היה ליד עץ אלה בשילה.
החוקרים שוורץ ושמש העלו השערות שהמחבר עשה שימוש במוטיבים מסיפורים מקראיים אחרים, במיוחד מסיפור כריתת הברית בשכם, אשר לפי גרסת תרגום השבעים היה זה בשילה.
שפירו מציין שהחיבור מתייחס לעצי אלה כסימן לקברי נביאים במקומות שונים, תבנית החוזרת על עצמה ומעוררת שאלות מחקריות באשר לאופי המידע - היסטורי או ספרותי.
במחצית השנייה של המאה ה-12 לספירה, בתקופה שבין 1153 ל-1187, תיעד יעקב בר נתנאל כהן במסעותיו אתר שיוחס לנביא על הר בשם "תור".
החוקרים יערי, וילנאי ואילן הציעו שמדובר בהר תבור שבגליל.
שפירו הביע ספק מסוים באשר לזיהוי זה, בהתבסס על העובדה שכתב היד הקיים מתוארך למאה ה-16 ומכיל פגמים טקסטואליים וסימנים להעתקה לא מדויקת.
במאה ה-14 מופיעה גרסה שלישית בכתב המיוחס ליצחק חילו, נוסע יהודי ממוצא ספרדי.
כתב זה, הידוע בשם "שבילי דירושלים", מציע את בית אל כמקום הקבורה.
הטקסט מתאר מצבה עתיקה בבית אל שהמקומיים יחסו לנביא, וכולל סיפור על מפקד רומאי מתקופת אדריאנוס שנחשף לחוויה על-טבעית ליד הקבר.
החוקרים הורוביץ ואייזנשטיין זיהו דמיון בין סיפור זה לבין מסורות תלמודיות על נירון.
לדעת כמה חוקרים, "שבילי דירושלים" הוא זיוף מהמאה ה-19, אך לדעת פרופסור מיכאל ארליך בסיס החיבור הוא אותנטי אלא שנוספו בו תוספות מאוחרות.
בעקבות מחקרו של ארליך, חוקרים בני ימינו נוטים לקבל כאותנטי את החלק הגאוגרפי שבספר.
בשנת 2025 צמח זיהוי נוסף באזור עמק שילה שבשומרון.
במקום הידוע כחרבת אסתונא, במרחק קצר ממזרח לכפר תורמוס עיא שברשות הפלסטינית, אתר של קבר שייח' מוסלמי מקומי.
מאז זיהויו של האתר כקבר אחיה, הכיפה שעל מבנה הקבר נצבעה בצבע תכלת והמקום החל לשמש כאתר עלייה לרגל יהודי.
באוקטובר 2025, במהלך חג הסוכות, התקיים לראשונה טקס הילולה במקום.
על פי ישראל שפירא, הבסיס לזיהוי נשען ככל הנראה על המסורת מ"חיי הנביאים", המציין כי מקום מנוחתו של אחיה נמצא בסמוך לעץ אלה בשילה.
במתחם האתר ניצב עץ אלה קשיש, עובדה שנתפסת לכאורה כתימוכין למסורת הכתובה.
שפירא הביע ספק בזיהוי המקום כקברו של אחיה, והציע במקום זאת כינוי סמלי אחר לאתר ולעץ שבו ולסביבתו: "מדרש אחיה".
הארכאולוג עמיחי שוורץ נטה לשלול זיהוי זה, בהתבסס על המרחק הגאוגרפי משילה.
על פי מחקרו של דייוויד שפירו בנושא, אין כל בסיס להניח שהמקום הנוכחי זהה לאתר שאליו התייחס החיבור הקדום - במיוחד לאור הספק באמינות ההיסטורית של התיאור הקדום עצמו, שייתכן שכולו מבוסס על מוטיב ספרותי.
לדבריו, הזיהוי נעשה, בין השאר, במסגרת מגמה כללית של ייהוד מקומות קדושים ביהודה ושומרון.
האתר שימש במשך מאות שנים כמקום קדוש בתרבות המוסלמית המקומית.
במבנה קבור שיח' מקומי בשם מחמד.
הרשות הפלסטינית ביצעה עבודות שימור במתחם במאה ה-21.
בסביבת האתר נחשפו לאורך השנים ממצאים עתיקים.
ג'ייקוב ספאפורד תיעד בשנת 1913 ארון קבורה מפואר משיש מהתקופה ההלניסטית (המאה השנייה לפני הספירה), המעוטר בתבליטים מורכבים.
חלק מהחוקרים מקשרים את ההתיישבות העתיקה באזור לדמות המכונה "אשתומא" המוזכרת בפפירוסים מאי אלפנטין שבמצרים, על בסיס דמיון בשמות המקום.
קבר זכריה הוא שמה של מצבה מונוליטית משלהי התקופה ההלניסטית בארץ ישראל המהווה חלק מקבוצת מבני קבורה מפוארים הניצבים בנחל קדרון, למזרחה של העיר העתיקה והר הבית ולמרגלות הר הזיתים.
הקבר מוכר בזכות גג הפירמידה שבראשה.
גוף המצבה מעוטר בכותרות חצובות בסגנון הסדר האיוני, שהיה אופייני בארץ ישראל במאה הראשונה לפני הספירה.
בוני המצבה הושפעו מן האדריכלות המצרית והיוונית בתקופתם.
תוכנית המצבה דומה ביותר לקבר בת פרעה, אלא שבעוד קבר בת פרעה הוא חלול, כדי להשאיר מקום לקבורת הנפטר, קבר זכריה הוא אטום, ולמעשה אינו קבר, כי אם "נפש".
הבדל נוסף הוא השפעת הארכיטקטורה היוונית, המתבטא בפילסטרים, העשויים בסגנון האיוני, בווריאציה ירושלמית.
חלקת קבר זו, הסמוכה לנביא זכריה, יקרה במיוחד לבני העיר, ובין הקבורים שם בשורה א' ניתן היה למצוא את קברו של אברהם שלמה זלמן צורף, מחדש היישוב האשכנזי בירושלים; ואת רבי משה בידרמן, האדמו"ר מלעלוב.
בשורה ב' ניתן למצוא את קברו של רבי מרדכי מינסקר מגזע הש"ך ואת קברה של אשתו מלכה.
אשר לייב בריסק (מחבר החוברת "חלקת מחוקק") החל במלאכת מיפוי בית הקברות בהר הזיתים ומנה 87 קברים בתוך החצר ועוד כ-200 מחוצה לה.
על פי מדרש חכמים, זכריה נהרג ביום כיפור, לכן יש הנוהגים לפקוד את קברו בערב יום כיפור.
קבר יוסף הוא ציון קבר המיוחס, על פי המסורת היהודית ומסורות נוספות, לקברו של יוסף, בנו של יעקב.
הקבר ממוקם בבלאטה אל-בלד, בפאתיה הדרום-מזרחיים של העיר שכם, ובסמוך לשכם הקדומה.
על פי המקרא מיקום זה הוא בין נחלות שני בני יוסף - אפרים ומנשה.
בספרות הנוסעים מראשית המאה ה-4 זוהה המקום כקברו של יוסף בן יעקב.
לאתר הקבר חשיבות כשל קברי צדיקים בעיני יהודים, וכן אצל השומרונים.
המסורת המוסלמית מזהה את קבר יוסף בחברון, בסמוך למערת המכפלה.
המבנה הקיים במתחם נבנה כנראה ב.
בחדר הקבורה נמצאת המצבה המזוהה עם מקום קברו של יוסף, כשמצדיה שני עמודי אבן, המתוארים כבר בתיאורי נוסעים מימי הביניים.
למבנה נוספו במשך השנים שני חדרים נוספים.
המתחם נמצא בבלאטה אל-בלד, כפר בפאתיה הדרום־מזרחיים של העיר שכם.
לדברי החוקר פרופ' יואל אליצור, מיקום המתחם מעיד על קדמות המסורת לגביו, והיותה של סביבתו מישורית ונמוכה מסביבתה, אינה אופיינית למסורות עממיות מאוחרות לגבי קברים אחרים, ותואמת את הכתוב במקרא שיוסף נקבר בחלקת השדה שרכש יעקב כשחנה לפני שכם וממזרח לה.
הקבר מצוי סמוך ומזרחית לתל בלאטה, המזוהה כשכם המקראית.
על פי המקרא, קברו של יוסף ניצב בחלקת שדה בשכם (המזוהה כתל בלאטה) שנקנתה על ידי יעקב מבני חמור אבי שכם כאשר יעקב חזר לארץ כנען מפדן ארם.
חֶלקה זו היא אחד משלושת האתרים עליהם מצוין בתנ"ך בפירוש כי נקנו בכסף מלא (השניים האחרים הם מערת המכפלה שנקנתה על ידי אברהם מעפרון החיתי, והר המוריה שנקנה על ידי דוד מארוונה היבוסי), על פי הכתוב, החלקה מצויה סמוך וממזרח לעיר שכם:
יוסף נפטר במצרים, אך לפני מותו ציווה על העלאת עצמותיו לארץ:
ואכן, כאשר יצאו בני ישראל ממצרים, לקחו עמם את עצמות יוסף:
לאחר כיבוש הארץ על ידי בני ישראל בהנהגת יהושע בן נון נטמנו עצמות יוסף בחלקת השדה שנקנתה על ידי יעקב:
הברית החדשה מציינת את מקומה של חלקת השדה שקנה יעקב בסמוך לבאר יעקב ולעיר סוכר:
לדעת החוקר פרופ' יואל אליצור ומספר חוקרים נוספים, סוכר הוא הכפר עסכר שנמצא לא הרחק מהמתחם.
לדברי אליצור, שכם עצמה לא נזכרת מפני שהייתה חרבה באותה העת.
זיהוי המתחם המכונה כיום קבר יוסף מאז העת העתיקה נשען, בין היתר, על מיקומו ממזרח ובסמוך לתל בלאטה, היא שכם המקראית, ועל מסורות החל מהתקופה הביזנטית שנכתבו על ידי נוסעים.
הנוסע האלמוני מבורדו, מראשוני כותבי ספרי המסעות בארץ ישראל, שעבר במקום בשנת 333, כתב: קבר יוסף נזכר באונומסטיקון - רשימת שמות מקומות בעלי הקשר מקראי - של אוזביוס מקיסריה מהמאה ה-4: "עיר יעקב, היום חרבה, ומראים את המקום בפרוורי ניאפוליס, שם נראה גם קבר יוסף".
גם הצליין הנוצרי תיאודוסיוס שביקר בארץ ישראל בראשית המאה ה-6 כתב: "בסמוך לבאר יעקב שם עצמות יוסף הקדוש".
במפת מידבא מצויר קבר יוסף ממזרח לשכם.
על פי מסורת שומרונית, במהלך שלטון הקיסר תאודסיוס השני ניסה השלטון הביזנטי להוציא את עצמות יוסף מהקבר אך מן השמיים עצרוהו.
במקור נוצרי מסופר כי בשנת 415 הועברו עצמות יוסף ועצמות זכריה אבי יוחנן המטביל לקונסטנטינופול.
בנימין מטודלה (המאה ה-12) כתב בספרו: "והנה בשכם קבורת יוסף הצדיק ועליו ב' עמודי שיש א' לראשו וא' לרגליו וחומת אבנים נמוכה סביב הקבר".
מנחם החברוני מן המאה ה-13 תיאר: "ומשם הלכתי לשכם וראיתי קברו של יוסף הצדיק בן יעקב אבינו בין שני עמודים של שיש אחד לראשו ואחד לרגליו".
ב, אשתורי הפרחי כתב בספרו 'כפתור ופרח': "ותמצא שכם בין שני הרים הר גרזים והר עיבל, והוא לפי דעתי הכפר שקורין לו בלאטה, לא העיר המערבית לה כתחום שבת ושמה נאבלס.
ואשר הכרחני לומר זה, ציון יוסף הצדיק שהוא לצפון בלאטה כחמישים אמה, והוא בשדה אשר קנה יעקב וכמו שהתבאר בסוף ספר יהושע, והוא על פני שכם ונאבלוס רחוק ממנו".
הנוסע האנגלי ג'ון מאנדוויל ביקר בארץ ישראל בשנת 1336 וכתב: "ואצלה בסמוך (לשכם) מקום-קברו של יוסף ששלט במצריים...
והיהודים עולים לשם לרגל לעיתים קרובות במסירות רבה".
הנוסע הגרמני ארנולד פון-הארף ביקר בארץ ישראל בשנים 1498–1499 וכתב בספרו: "מניאפוליס אל נפולסה...
עיר שנקראה לפנים סיכר, בה טמונות עצמות יוסף...
(היהודים) עורכים עליית-רגל גדולה מדי שנה אל המקום".
על-פי המסורת שני עמודים מקוטעים העומדים לצד מצבת יוסף, הן מצבות זיכרון לשני בניו, אפרים ומנשה.
ובית תפלה להערביים בנוי על קברו, והערביים יכבדו את מקום קבורתו, ונר תמיד ידלקו על ציון הקבר אשר מכסה של משי עליו, והנוסעים מעיר הקודש צפת וטבריה לער הקודש ירושלים אשר דרך שכם יעברו, יתפללו על קברו, לא תשבע עין הרואה מראית כלילת יופי של המישור הנקרא חלקת שדה".
גם הנוסע דוד דבית הלל מציין: "סמוך לעיר, קבור יוסף בן יעקב".
במשך מאות שנים היה מתחם הקבר בבעלות מוסלמית והוא היווה מקום תפילה למוסלמים (באתר גומחת תפילה בקיר הדרומי, לכיוון מכה).
מסורת מקומית מזהה במתחם הקבר את מקום תפילתו של אחד מאבות משפחה זו, שייח' יוסוף דאוקאת, שנקבר שם בתחילת המאה ה-19, והמשרד הפלסטיני לאתרי דת רואה בו אנדרטה ארכאולוגית אסלאמית.
המסורת המוסלמית מזהה את קבר יוסף ("נבי יוסוף") במערת המכפלה, ומעולם לא קיבל יחס של מקום חשוב.
לאחר מלחמת ששת הימים עבר האתר לשליטה ישראלית.
בשנת 1982 הוקמה במתחם הקבר ישיבת עוד יוסף חי בידי קבוצת צעירים, חלקם תלמידי ישיבת מרכז הרב, ובראשם רומם אלדובי, וכבית המדרש שימש החדר המרכזי במתחם.
לאחר תקופה מסוימת מונה הרב אליעזר איגרא לראשות הישיבה ולאחר שהרב איגרא התמנה לדיין, מונה לראשות הישיבה הרב יצחק גינזבורג.
לאחר פרוץ האינתיפאדה הראשונה הוצב במקום כח אבטחה צבאי קבוע.
ביקורים במקום נעשים דרך אבטחה של צבא, אך בתחילה נעשו באמצעות כוח אבטחה אזרחי.
בערב סוכות תשנ"ז (1996), במקביל למהומות מנהרת הכותל, הותקף גם מתחם קבר יוסף בירי כבד.
מח"ט אפרים נכנס עם כח צבאי קטן למתחם הקבר וניהל קשר עם השוטרים הפלסטינים בניסיון לסיים את המהומות.
לבקשת השו"פים המח"ט הסיג את כוחות צה"ל ומג"ב, כ-40 לוחמים, מהעמדות מחוץ למתחם הקבר אל תוך מתחם הקבר עצמו, תוך השארת רכבים צבאיים בהשגחת השו"פים.
הרכבים הוצתו, המתחם נבזז, ועץ התות העתיק שהיה בכניסה לקבר נכרת, בזמן שהכוח הצבאי שהה בתוך המתחם.
כוח של גדוד "חרוב" נערך להיכנס לעיר על נגמ"שים, אולם רותק בירי.
מסתערבים ואנשי ביטחון פלסטינים בכלי רכב של כוח 17 בפיקודו של ג'יבריל רג'וב חילצו את 40 לוחמי צה"ל ומג"ב שהיו במתחם, ונשארו למשך חודש כדי לשמור על המתחם ההרוס.
כוח התגבור של גדוד חרוב שנשלח למקום נכנס לאזור הקרבות ללא הכנה מתאימה ובנגמ"שים פתוחים ושישה חיילים נהרגו בניסיון החילוץ הראשון, חלקם במהלך הנסיעה בדרך אל הקבר, וחלקם בעת שניסו להתמקם בעמדות הגנה סביב המתחם עצמו.
במהלך האירוע הפורעים הרסו את הישיבה ושרפו מאות ספרי קודש אשר נטמנו מאוחר יותר בהר המנוחות בירושלים.
לפי דברי כתב ידיעות אחרונות רוני סופר, מאז אירוע זה, גברו הקולות לפנות את חיילי צה"ל ממתחם הקבר.
לימים טען עוזי דיין, שהיה אז אלוף פיקוד המרכז, כי הציב לפלסטינים אולטימטום של 15 דקות להפסקת הקרב ולאפשר כניסה של כוחות צה"ל למקום, ואיים בכיבוש מחודש של שכם על ידי צה"ל, והאולטימטום עבד.
מקורות ביטחוניים אנונימיים הציגו לאלי קמיר תמונה דומה לאחר הקרב בקבר יוסף, לפיה נתניהו איים על ערפאת בהכנסת טנקים לשטחי הרשות הפלסטינית אם לא יפסק הירי של שוטרים פלסטינים על כוחות צה"ל, וערפאת החליט לפעול על מנת לסיים את המהומות.
בעקבות האירוע ב-1996, הוחלף כח האבטחה האזרחי בכח משמר הגבול בגודל מחלקה ב-1997. כמו כן, הוכנו תוכניות מבצעיות לביצור והגנת המתחם והכח השוהה בו, שלא יושמו.
גובשה תוכנית צבאית (בשם הקוד: "כתונת פסים") לחבירה של כוחות צה"ל אל מתחם הקבר.
חרף זאת, בדו"ח של קצין צה"ל מאמצע שנת 2000, נכתב כי מוכנות מתחם קבר יוסף להגנה היא נמוכה ביותר.
הוכנה גם תוכנית (בשם הקוד "גן סגור") לפינוי כללי של מתחם הקבר והעברת השליטה בו באופן זמני לכוחות ערבים, אך נציגי ההתיישבות, שתוכנית זו הגיעה לידיעתם, התנגדו בחריפות לעזיבה, ולו זמנית, של מתחם קבר יוסף.
מתחם הקבר הותקף על ידי חמושים ערבים במאי 2000 תש"ס.
באירוע זה נפצע קל קצין צה"ל, אשר פונה מהמתחם באופן מתואם על ידי כוחות פלסטינים רק כעבור 4 שעות מהפציעה.
אירוע זה נקרא בשם הקוד הצבאי "עופרת יצוקה".
דו"ח שנכתב בעקבות האירועים טען כי על אף התוכנית הצבאית "כתונת פסים" (שגובשה בעקבות האירועים ב-1996) הדרג הממונה לא איפשר הכנסת חיילים, מחשש סיכון לתהליך השלום.
בנוסף נטען בדו"ח כי .
באוקטובר 2000, עם תחילת מהומות הר הבית שבישרו את פרוץ האינתיפאדה השנייה ומידע על כוונה לתקוף את המבנים ולהשתלט עליהם, פונה המתחם מאזרחים בהוראת מפקד חטיבת שומרון יוסי אדירי.
בקשתו לפינוי הכוח צבאי לא אושרה, על פי הוראתו של ראש הממשלה אהוד ברק.
זמן קצר לאחר מכן הותקף המתחם והכוח המצומצם ששהה בו (12 שוטרי מג"ב) על ידי קבוצה גדולה של שוטרים פלסטינים חמושים אך לבושים אזרחית, וכן קהל רב שזרק בקבוקי תבערה ואבנים על המתחם מגגות בניינים סמוכים.
השוטרים הפלסטינים זוהו בידי לוחמי מג"ב שעבדו אתם קודם בסיורים המשותפים במסגרת הסכמי אוסלו.
על מהלך הקרבות פיקדו מפקד החטיבה אדירי, יצחק דדון מפקד מג"ב, וסגן ראש השב"כ, מתל א-ראס בהר גריזים, הצופה על הקבר.
הרמטכ"ל שאול מופז ומפקד אוגדת יהודה ושומרון בני גנץ ביקרו במקום וצפו בקרבות.
ביום הראשון של ראש השנה, עם תחילת המהומות, הפלסטינים טענו שנהרגו שישה מהמפגינים.
מיד לאחר הלווייתם ההמונית ביום השני של ראש השנה תשס"א (1 באוקטובר 2000), יצאו לתקוף את קבר יוסף, כשהם נושאים דגלי חזבאללה, חמאס ואש"ף.
שוטר מג"ב מידחת יוּסף נפגע מירי ונדרש לחלצו.
הוחלט על תיאום עם הפלסטינים, אבל זה התעכב, ויוסף דימם למוות במשך כמעט ארבע שעות.
לבסוף, כעבור שישה ימי קרב, ב־ח' בתשרי תשס"א, 7 באוקטובר 2000, נסוג כוח צה"ל מהמתחם.
בשבת שובה שמע הלל אליהו ליברמן, ממקימי ישיבת עוד יוסף חי, על נטישת המקום בידי צה"ל.
אין כוח צבאי קבוע בקבר, אך יש תצפית צה"ל על מתחם הקבר, במצפה יוסף, כולל כניסות מבקרים מסודרות באבטחת צה"ל, וזאת בתיאום ביטחוני עם מנגנוני הביטחון הפלסטיני, שבזמנים שהצבא הישראלי לא במתחם, התחייב לשמור על קדושת המקום, ולמנוע פגיעה בקבר.
השחתת הקבר לאחר נסיגת צה"ל
באפריל 2022 כ-100 פלסטינים הציתו את מתחם הקבר ושברו את המצבה שעל הקבר.
שר הביטחון בני גנץ גינה את המעשה ואמר שישראל תתקן את הנזקים.
מושל שכם איברהים רמדאן הכריז כי הרשות הפלסטינית תשפץ את קבר יוסף בעקבות ההשחתה.
כיממה לאחר מכן תועדו פלסטינים משחיתים את הקבר בשנית.
כעבור יומיים ישראל החלה לשקם את מתחם הקבר, והקבר שופץ מבפנים ומחוץ באופן מקיף.
כניסות לקבר לאחר הנסיגה הישראלית ממנו
החל מסתיו 2002, מאפשר צה"ל לקבוצות מאורגנות להגיע למקום לביקורים, בעיקר בשעות הלילה, תוך פריסה רחבה של כוחות אבטחה.
בדרך כלל, נערכים ביקורים אלה בערב ראש חודש, ובימים מיוחדים הקשורים לקבר יוסף.
ימים אלו כוללים את א' בתמוז אשר מקובל כיום פטירתו של יוסף, ביום המוקדש ליוסף בספירת העומר שהוא על פי תורת הסוד בבחינת יסוד שביסוד, ובחול המועד סוכות ביום האושפיזין של יוסף.
כמו כן, קבוצת ישראלים, המוערכת בכ-300 איש שרובם נמנים עם פלג שובו בנים של חסידות ברסלב (בראשות הרב אליעזר ברלנד), מנסה להגיע תדירות למתחם ללא תיאום עם צה"ל.
חלק מביקורים אלו מתואמים עם גורמי ביטחון פלסטינים, וכוללים לעיתים תשלום שוחד לשוטרים פלסטיניים.
במהלך ניסיונות שכאלו נפצעו קשה מספר ישראלים ב-10 בנובמבר 2003, מירי מחבלים.
ב-24 באפריל 2011 נרצח בן יוסף לבנת ונפצעו חמישה, מירי שוטרים פלסטינים על כלי רכב של ישראלים שהגיעו למתחם קבר יוסף.
תחילה טענו הפלסטינים שהישראלים, שנכנסו באופן לא מתואם לשכם, ניסו לפרוץ מחסום של המשטרה הפלסטינית, אולם תחקיר של צה"ל קבע בהמשך כי לא הייתה התגרות מצד החסידים.
בעקבות התחקיר משרד הביטחון הכיר בהרוג כנפגע פעולת איבה.
הרשות הפלסטינית העמידה את שלושת השוטרים לדין על ירי לא מוצדק באוויר, והם ריצו תקופות מאסר של שנה.
לאחר שחרור היורים מהכלא הפלסטיני הם נעצרו בידי צה"ל.
בתום חקירתם פרסם השב"כ שהשוטרים הודו שירו לעבר הרכבים ללא שנשקפה מהם כל סכנה ושביימו ראיות לאחר הירי.
מאורע זה החזיר את קבר יוסף למרכז השיח הציבורי, וב-14 ביוני 2011 ביקרו מספר חברי כנסת ישראלים במתחם הקבר.
ב-29 ביוני 2022, במהלך כניסה אזרחית לקבר, פתחו מחבלים חמושים בירי לעבר המתחם, ופצעו קל את מח"ט שומרון, אלוף-משנה רועי צוויג-לביא ושני אזרחים.
ב־3 ביולי 2023 הושחת שוב מתחם הקבר כתגובה למבצע בית וגן, לאחר מספר ימים שופץ הקבר ונפתח לביקורים וכניסות יהודים לקראת ראש השנה תשפ"ד.
בעקבות מתקפת הטרור הקשה של 7 באוקטובר 2023 ופרוץ מלחמת חרבות ברזל, יזם נחי וייס - מחבר הספר "קבר יוסף – כך נפרצה הדרך" ופעיל ותיק למען קבר יוסף, את הקמת השדולה הציבורית "חוזרים ליוסף" באמצעות ארגון Jews United.
היוזמה נועדה לקדם נוכחות צבאית קבועה במקום.
בשנת 2025, במהלך מבצע חומת ברזל ביהודה ושומרון, קראו מספר אנשי ציבור להשיב את הנוכחות היהודית לקבר יוסף, בהם הרב דוד בן נתן, שבנו שובאל נהרג במלחמה, ראש מועצת שומרון יוסי דגן, וחבר הכנסת צבי סוכות.
רבנים וראשי מועצות ביהודה ושומרון פרסמו מכתבי תמיכה ביוזמה זו.
בבוקר 29 בינואר 2025 בשבוע פרשת "בשלח", המציין את החזרת עצמות יוסף ממצרים לקבורה בארץ ישראל, נערכה תפילת שחרית בציון הקבר, הראשונה במתחם לאחר 25 שנה.
שר הביטחון ישראל כץ אישר כניסה קבועה ומותאמת עם צה"ל גם בשעות היום, ולא רק בשעות הלילה כפי שהיה בעבר.
קבר יאסון הוא מערת קבורה מסוף התקופה ההלניסטית בארץ ישראל הממוקמת ברחוב אלפסי בשכונת רחביה שבירושלים.
האתר הוא חלק מ"נקרופוליס" - עיר המתים של ירושלים בתקופת הבית השני, אשר השתרעה מחוץ לחומות העיר ושרידיה נחשפו בחפירות בכל רחבי האזור וגם בשכונת רחביה.
מערת הקבורה התגלתה בפברואר 1956 במהלך פרויקט בינוי, ביוזמתו של הקבלן מוריס רג'ואן, במהלך פיצוץ סלעים שנועד לפלס את הקרקע לבניית בניין ברחוב אלפסי 10. שכן בבניין סמוך ראה את המערה והזעיק את אנשי רשות העתיקות (אז "אגף העתיקות") שאנשיה זיהו את האתר כאחוזת קבר מפוארת מהמאה ה-1 לפנה"ס.
עקב חשיבותה ורמת השימור הגבוהה, כולל של כתובות וציורי קיר, הוחלט על ידי "אגף העתיקות" לרכוש את השטח ולשמר את המערה.
השם "קבר יאסון" ניתן למקום מאחר שהוא נזכר בכתובת הראשונה במערה.
יאסון הוא גיבור מהמיתולוגיה היוונית, שערך מסע בים, יחד עם הארגונאוטים, להבאת גיזת הזהב מקולכיס.
בשנת 1962 הוחלט לפתח את המקום כאתר תיירות.
השטח שמסביב לקבר הוכשר על ידי עיריית ירושלים כגינה ציבורית, והעירייה, קיבלה על עצמה את החזקתו של האתר ושמירתו.
בנוסף העירייה, בשיתוף עם אגף העתיקות, שיפצה ושימרה את מערת הקבורה, כולל התקנת חשמל ולוחות הסברה.
נכון לשנת 2025, החצר פתוחה כחלק מגן ציבורי, אך מבנה הקבר עצמו חסום בסורגים ללא אפשרות כניסה.
הקבר כולל מדרום לצפון, מבוא, חצר חיצונית וחצר פנימית, ופרוזדור שנפתח לשני חדרים: האחד במערבו, בעל עשרה כוכי קבורה, והאחד בצפונו, שנועד לליקוט עצמות.
המבוא - שטחו 8.75x5 מטרים, והוא היה פשוט ביותר, בעל קירות מטוייחים החצובים בסלע, ונמשך מעט פחות מ-9 מטרים, עד שהסתיים במדרגת אבן שסימלה את הכניסה לקבר.
הכניסה לחצר החיצונית נעשתה דרך פתח שכנראה היה בעל קשת בקיר אבני גזית , החצר החיצונית עצמה (5.40x4.30 מטרים) הייתה בנויה בערבובייה של אבני גזית וגוויל, כאשר הבנאי בנה בצורה חסכונית, ובכל מקום שאינו נראה לעין, מפנות אבני הגזית את מקומן לאבני הגוויל.
להבדיל מהמבוא, החצר הייתה מרוצפת.
בצידה הצפוני של החצר עמדה דלת אבן שנעלמה עם השנים, אך העקבות שהותירה בטיח הרצפה רמזו לארכאולוגים על כובד משקלה.
היא החדר הראשון שקירותיו חצובים בסלע, על הקיר המערבי צוירה כף תמר.
הפרוזדור - שטחו 5.80x5.40 מטרים וקירותיו החצובים בסלע, מתעגלים מעט כלפי מעלה.
על קירות אלו מספר כתובות וציורים , וגגו בנוי בצורת פירמידה.
הכניסה לפרוזדור היא מבעד לפתח הבנוי בסגנון ה-stylos in antis - שתי אומנות המופרדות על ידי עמוד דורי.
הפירמידה בראש מבנה הקבר דומה למבנה קבר זכריה, וככל הנראה הייתה מוטיב מקובל בתקופה החשמונאית המאוחרת (על פי תיאורו של יוסף בן מתתיהו, גם בראש קברי המלכים עמדו פירמידות, אם כי הן כנראה היו בסגנון שונה).
חדר א - חצוב ממערב לפרוזדור.
חדר ב - חצוב צפונית לפרוזדור.
הפירמידה - מצויה על ראש המבנה הנוכחי.
היא נהרסה במהלך השנים ושוחזרה מאבנים שנמצאו באזור.
הקבר המקורי נפגע והתמוטט ברובו במהלך רעידת אדמה, כנראה בשנת 31 לפנה"ס (רעידת אדמה עליה כתב יוסף בן מתתיהו), הקבר נאטם ברובו אך באחד מכוכיו נקבר אדם בקבורת משנה ב.
הפירמידה מזכירה מוטיב קדום בבנייה בירושלים (המצוי גם בקבר בת פרעה וקברי המלכים), מוטיב המצוטט בבניין בית המשפט העליון.
בקבר התגלו מספר כתובות וציורי קיר, ביניהם ציור המתאר ספינות (ככל הנראה ספינות סוחר).
על סיפון אחת הספינות מופיע אדם, ושמו מוזכר בכתובת סמוכה - יאסון, שהיה ככל הנראה סוחר או בעל צי סוחר.
על קיר הפרוזדור, מעל פתח חדר הקבורה חרותה בקיר דמות אייל רובץ בעל קרניים מפוארות.
על קיר הפרוזדור המוביל אל הקבר רשומה כתובת פחם בשפה הארמית על קיר הקבר.
במערת הקבר מופיעה כתובת בת שתי שורות בשפה היוונית שרק הראשונה בהן ניתנת לפענוח: "שמחו אתם החיים".
מצב שימור הכתובות הוא בכי רע, ונכון לתחילת המאה העשרים ואחת לא ניתן להבחין ברובן.
במהלך החפירה הארכאולוגית שבוצעה בקבר על ידי הארכאולוג לוי יצחק רחמני מטעם רשות העתיקות, נתגלו במהלך פינוי והרחקת המפולת מהאתר מטבעות שונים מתקופת ממלכת החשמונאים; מטבעות מימי אלכסנדר ינאי ויוחנן הורקנוס, וכן מימי הורדוס, המתוארכים למאה הראשונה לפני הספירה, ומטבעות מתקופת שלטון הנציבים הרומיים, מהמאה הראשונה לאחר הספירה.
בנוסף נמצאו במקום קנקנים מחרס, כלי בישול, מראות מצופות כסף, כלי ברזל וקוביות משחק.
המשורר הירושלמי דן פגיס כתב שיר על "קבר יסון בשכונת רחביה" (פורסם במאזנים, 1973).
השיר מתאר את הקבר "בקבר נאה, בעיר הקודש/חדר בחדר טמון הוא." ומעלה באוב את דמות האונייה "רק דמות של ספינה/התאבנה בקיר" וזכרו של "יסון, ימאי ערמומי/מאנשי סודו של ינאי המלך" החומק מקברו "ומבריח ברווח גדול כתמיד/סחורות יקרות ערך מאד" בעוד החיים ממשיכים לזרום "למעלה נפלו ממלכות/אנשים חדשים ירדו לשאול".
המשורר עמיחי חסון מתאר משחק בשלג במתחם הקבר, במחזור "שירים מסופה גדולה" (פורסם בספר "בלי מה", הוצאת מוסד ביאליק, 2018).
דמות בדיונית של יאסון הקבור ברחוב אלפסי מופיעה בסיפור היסטורי של הסופרת והארכאולוגית רינה הברון, בשם "עלילות חנוך נכדו של יסון שודד הים הנורא וכת אנשי "היחד".
הסיפור הופיע לראשונה לראשונה במשמר לילדים ב-1964, והוא מספר על שודד ים, ועל נכדו שהצטרף לכת אנשי "היחד", כותבי המגילות הגנוזות.
זהו, ככל הנראה, הסיפור הראשון שנכתב על אנשי כת כותבי "המגילות הגנוזות ".
הוא פורסם בשני ספרים נוספים של רינה הברון - מסעות אל מדבר וספר( 1965), ו"מסע אל מסתורי ים המלח",(1989).
הסיפור הועלה לרשת באתר יקום תרבות.
קבר חולדה או קבר פלגיה הוא כינוי למערכת קבורה בהר הזיתים בירושלים, המיוחסת במסורת היהודית לחולדה הנביאה.
מעל הקבר ניצב כיום מסגד שנבנה בתחילת המאה ה-17. המסגד פתוח למתפללים בלבד וסגור בדרך כלל למבקרים.
הארכאולוג הצרפתי פליסיאן דה סוסי מצא בתוך הקבר כתובת יוונית פגאנית: "אמצי דומיטילה, איש אינו בן אלמוות".
הנוצרים מייחסים את המערה לנזירה פלגיה הקדושה (Pelagia), בת אנטיוכיה מהמאה החמישית.
פלגיה הייתה בצעירותה רקדנית ויצאנית באנטיוכיה, שנודעה ביופיה הרב ובאורח חייה ההולל, ומסופר כי היו גברים שהתאבדו לאחר שדחתה אותם.
בשלב מסוים בחייה, בעקבות הטפה נוצרית ששמעה, מאסה פלגיה בחיי החטא והכריזה "אני פלגיה כולי ים של חטאים ...
הולכתי את עצמי ואת האחרים שולל, אך עתה שאיפתי היא להתנער מכל זאת".
היא חילקה את כל כספה לעניים ועברה לחיות חיי סגפנות במערה בהר הזיתים.
פלגיה הגיעה לירושלים כשהיא מחופשת לגבר ורק לאחר מותה, כאשר הוכנה גופתה לקבורה, נתגלה כי היא אישה.
על פי המסורת המוסלמית, הקבר במערה הוא של ראבעה אלעדויה , דרווישית סופית מיסטיקנית בעלת שם בבצרה במאה ה-8, שבאה לירושלים מעיראק במאה השמינית וחיברה בה דברי הגות ושירה.