tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יהודה דרכסלר (7 בינואר 1924 – 6 בספטמבר 2005) היה ממפקדי הפלמ"ח ואדריכל שעבד כמתכנן הראשי במחלקה הטכנית של הסוכנות היהודית בירושלים וכמתכנן מחוז הנגב.
תכנן מבנים רבים בהתיישבות באזור הנגב ובסיני (בעת השליטה הישראלית בסיני בשנים 1967–1982) ותרם תרומה חשובה לתכנון היישובים בפריפריה בשנות ה-60 וה-70, ולתכנון חלק מהשכונות שנבנו בירושלים לאחר מלחמת ששת הימים.
נולד בווינה, בן לשלמה ושרה, ועלה לארץ ישראל במרץ 1939, יחד עם אחיו, במסגרת עליית הנוער.
הוא התחנך במקווה ישראל ומשם התגייס ב-1944 לפלמ"ח.
הוא שרת בפלוגה ב', כשליח במחנות המעצר בקפריסין ועמד בראש משלחת מטה הפלמ"ח לאימון "שורות המגינים" והשתתף בחפירת תעלת בריחה מהמחנה.
בשובו לארץ ישראל, הוצב לגדוד החמישי של חטיבת הראל, תחילה כמפקד פלוגה ובהמשך בתפקיד סמג"ד.
הוא השתתף בין היתר במבצע יבוסי, קרב רמת רחל, מבצע מכבי, מבצע יורם ומבצע ההר.
נמנה עם 64 מפקדי הפלמ"ח שהשתתפו בכנס נען בספטמבר 1948 בהשתתפות דוד בן-גוריון, שם התבטא בזכות המשך קיום הפלמ"ח במטרה לשמור על המשטר הדמוקרטי במדינה החדשה.
עם סיום מלחמת העצמאות היה למפקד חבל סדום והערבה.
באוקטובר 1949 מונה למפקד הנגב המערבי ולמפקד חטיבת מילואים 11.
ב-1951 השתחרר מצה"ל והחל לימודי ארכיטקטורה ב, אותם סיים ב-1955. לאחר סיום לימודיו, עבד כמתכנן הראשי במחלקה הטכנית של הסוכנות היהודית בירושלים וכמתכנן מחוז הנגב.
במסגרת זאת תכנן בתים רבים במחוז הנגב.
בתי קיבוץ יטבתה הראשונים ב-1957
מבני הקבע הראשונים בקיבוץ שדה בוקר ב-1957.
תוכנית היישוב הראשונה של קיבוץ עין גדי (יחד עם האדריכל יונה קסלר).
בתי מגורים ובית התרבות בקיבוץ אורים, ב-תחילת שנות ה-60 של המאה ה-20
ב-1962 נשלח לאיראן עם מיכה טלמון לתכנן מחדש את הכפרים שנהרסו ברעידת האדמה בחבל קזווין.
ב-1967 תכנן יחד עם אברהם ונטורה מבנן (קבוצת מבנים המקושרים פיזית) של שיכון מדורג בנצרת עילית.
לאחר מלחמת ששת הימים עמד בראש צוות המתכננים של העיר ימית, וראה אותה בחזונו ככרך דרומי גדול שיחצוץ בין מצרים ובין רצועת עזה.
כמו כן, תכנן יחד עם זאב דרוקמן מרכז אזורי בפתחת רפיח.
עוד פרויקט שתכנן, היה בניית היישוב האזרחי בבירנית, אך זו לא הפכה ליישוב.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 עבר מהסוכנות אל משרד השיכון ושימש כראש צוות, אחראי לתכנון בירושלים וסגן ראש אגף לתכנון והנדסה.
ובמסגרת תפקידיו היה אחראי להקמת צוותי תכנון לפרויקטים בשכונות החדשות: רמות, רמת שרת, מעלות דפנה ובשכונה הוותיקה שמואל הנביא.
בתפקידו זה ניסה להביא סגנון אדריכלי חדש לבניית השיכונים במקום הסגנון שרווח בישראל בשנות ה-60. לאחר חילוקי דעות עם שר השיכון, אברהם עופר פוטר דרכסלר ב-1975. האדריכל רם כרמי החליפו בתפקיד, ודרכסלר עבר למינהל מקרקעי ישראל, לתפקיד מנהל האגף לתכנון ולפיתוח במנהל.
בתפקידו זה פעל להקמת והרחבת שכונות יהודיות סביב ירושלים במטרה למנוע את חלוקת העיר מחדש.
ב-1974 הוענק לו, יחד עם עמיתיו, פרס רכטר מטעם משרד התרבות והספורט, על תכנון שכונת מעלות דפנה בירושלים.
היה נשוי לצביה, התגורר בחולון, ונפטר בשנת 2005. הובא למנוחות בבית העלמין ירקון .
רבי יהודה הורוביץ (י"ג בתמוז ה'תרנ"ב – ט' בחשוון ה'תשמ"ב) היה האדמו"ר השני מסטוטשין, ומייסד חצר סטוטשין בארצות הברית.
נולד בשנת תרנ"ב לרבי יצחק הורוביץ, האדמו"ר מסטוטשין, בנו של רבי משה הורביץ מרוזבדוב, ולאסתר ליבא בת רבי מנחם מנדל אייכנשטיין מזידיטשוב.
נקרא על שם חותן רבי משה, רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים מסיגט.
בגיל ארבע התארס עם חיה, בת בן-דודו רבי יהושע שפירא מריבטיטש.
החתונה התקיימה בט"ו בסיוון ה'תרע"ב.
נסמך להוראה על ידי הרב יהושע וידרקר, אב"ד פשמישל.
אביו כיהן כרב העיר סטוטשין, ומשנת ה'תרנ"ד כיהן גם כאדמו"ר בעיר; לפני מלחמת העולם הראשונה עבר אביו לטרנוב והוא מילא את מקומו ברבנות סטוטשין ומסר שיעורים לבחורים.
בנוסף, אביו ציווה עליו לקבל קוויטלאך, ושלח אליו אנשים לקבל ברכות.
היה חשוך בנים במשך שנים ארוכות, וכסגולה נסע בשנת ה'תרצ"ו לארץ ישראל, שם התגורר כשנתיים.
בטבריה שהה בביתו של הרב יואל אשכנזי, ולאחר מכן עבר לירושלים, שם נולדה לו בתו היחידה, חנה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא נמלט ללמברג, יחד עם עוד אלפי פליטים.
משם נשלח לעבודת פרך בסיביר.
בשנת ה'תש"ב הוא הועבר לסמרקנד, שם הוקלו התנאים, ובה שהה עד לסיום המלחמה.
בשנת ה'תש"ו הוא עבר להתגורר באנטוורפן, וניהל שם בית מדרש לחסידי דז'יקוב תושבי העיר.
בשנת ה'תש"ז היגר לארצות הברית ופתח בבורו פארק "בית כנסת סטוטשין".
סביבו התאספו שרידים מחסידי רוזבדוב וסטוטשין.
היה מנשיאי כולל גליציה, יחד עם גיסו רבי ישראל שפירא האדמו"ר מבלאז'וב, ועם רבי שלמה הלברשטאם האדמו"ר מבאבוב.
היה בעל מנגן ומלחין חסידי.
נפטר בט' בחשוון ה'תשמ"ב, ונקבר בבית הקברות היהודי העתיק בטבריה.
רבי יהודה שימר את מנהגי חסידות דז'יקוב, ונהג שלא לישון בסוכות בסוכה.
התרחק מפרסום, וכשנסע לארץ ישראל כתב לפני כן לשניים מחסידיו: .
בתו היחידה נישאה לרב עובדיה יודקובסקי, חרדי ליטאי בוגר ישיבת לייקווד.
בנה הרב אליעזר יהושע, הוא האדמו"ר מסטוטשין כיום, בן נוסף הוא הרב צבי אלימלך, ראש כולל בירושלים.
מנחת יהודה – על התורה ועל המועדים.
יהודה בן שלמה הכהן (אבן מתקה 1215~ - 1274~) היה פילוסוף, אסטרונום ומתמטיקאי יהודי ספרדי שחי ופעל במאה ה-13. הוא חיבר את הספר 'מדרש חכמה', שנחשב לחיבור הראשון באנציקלופדיות העבריות הגדולות.
הספר מתייחד בפירוט מעמיק הן במדעים מדויקים והן בטקסטים מקראיים ורבניים.
יהודה בן שלמה נולד ולמד בטולדו.
שמו של סבו מצד אמו היה זיזה בן שושן.
הוא למד אצל אביו רבי יהודה פילוסופיה ומיסטיקה יהודית.
אביו היה תלמידו של רבי מאיר אבולעפיה.
כבר בהיותו בן שמונה עשרה הוא התכתב עם פילוסופים בחצר הקיסר פרידריך השני .
גם הקיסר עצמו התייעץ איתו בעניינים מדעיים, ותשובותיו הפעימו את הקיסר, עד שהוזמן על ידו בשנת 1247 להתיישב בטוסקנה, שם הייתה לו גישה חופשית לחצר הקיסר.
שם הוא גם תרגם לעברית את יצירתו המרכזית 'מדרש חכמה' שנכתבה במקור בערבית.
חיבורו, "מדרש חכמה", מחולק לשני חלקים.
הראשון מספק סקירה של ההיגיון האריסטוטלי, הפיזיקה והמטאפיזיקה, ומכיל גם פירוש על קטעים מסוימים מספרי בראשית, תהילים ומשלי.
החלק השני בספר מוקדש למתמטיקה, ומכיל שתי חיבורים נוספים: הראשון, חיבור מיסטי על אותיות האלפבית; והשני, אוסף של קטעים תנ"כיים עם פירוש פילוסופי.
החיבור כולל גם עיבוד לחיבור אלמגסט של האסטרונום תלמי, מסודר בשמונה פרקים, וכן כולל חיבור על ספרו "טטרביבלוס" תחת הכותרת העברית 'משפט הכוכבים', הכולל מסה על אסטרולוגיה ועיבוד לאסטרונומיה של , תחת הכותרת 'מכלל יופי'.
יהודה דים (נולד ב-25 ביוני 1975), הוא זמר ומלחין חרדי ישראלי, הלחין וביצע עשרות שירים, והוציא לאור מספר אלבומים וסינגלים מוזיקליים.
נולד בירושלים, גדל בשכונת ישמח משה בגני תקווה בגיל עשר עברו הוריו לבני ברק למד בישיבת אור יהודה, בישיבת מאור התלמוד ברחובות, ובישיבת מיר בירושלים.
את הקריירה המוזיקלית הציבורית החל דים עם הלחנת השיר "השמיעיני" אותו ביצע הזמר אודי אולמן באלבומו 'דברי שיר'.
בשנת 1998 יצא האלבום אורייתא
בשנת 2002 יצא האלבום גל עיני
חלקם נחשבו ללהיטים בזמנו, ביניהם "פותח את ידך", ו"לא של חלום" שאף נבחרו לאוסף 'קולה להיטים' שהופק בחסות חברת קוקה-קולה וחולק כשי לחג בעיתונים משפחה ובקהילה, וכמובן השיר "שובי השולמית" שעל שמו נקרא האלבום.
בשנת 2007 הוציא את האלבום "מחשבות", ובו עשרה שירים מקוריים שנכתבו על ידי הרב אהרן לוי אותם הלחין ושר דים.
ביניהם הלהיטים 'טרבלינקה', 'השבבניק' ו'תגיד לי מה יותר מתוק מדף גמרא' ששמו הפך לביטוי מוכר.
אלבום זה היה האלבום החרדי הראשון שהכיל כולו מוזיקה מקורית בלבד (ולא ציטוטים מהתנ"ך או דברי חז"ל).
השיר 'דף גמרא' זכה במקום ראשון במצעד 'קפיצת הדרך' שהגיש קובי סלע בשנת 2022.
בשנת 2011 הוציא דים אלבום נוסף שכתב הרב אהרן לוי והולחן על ידו, בשם "תכל'ס" ובו השירים 'בית המוסר', 'מבקש סליחה' ו'תכל'ס' ועוד.
במסגרת שיתוף הפעולה ביניהם, ערכו לוי ודים הופעות משותפות בשם 'סיפור ושיר' בישיבות ובבמות נוספות.
בשנת 2013 ביצע יחד עם להקת 'טריולה' את הסינגל 'נשמת כל חי' שכתב האברך חיים שיר, בעיבודם של אלי יונה ויואב רומם.
בשנת 2015 הוציא סינגל שכתבה חני וינרוט ז"ל בשם 'החיים האלה'.
בשנת 2017 יצר יחד עם העיתונאי לשעבר הרב קובי לוי את אלבום 'המפגש' המכיל 13 סיפורים ו-6 שירים שכתב הרב קובי לוי, והלחין וביצע דים.
בשנת 2018, החל בהגשת תוכנית יומית משעה שבע עד שמונה בבוקר בתחנת הרדיו "קול חי מיוזיק"..
בשנת 2023 הוציא את הסינגל-קליפ החרדי הראשון שהופק בתוכנת בינה מלאכותית - 'על גגות העיר', שנכתב גם הוא על ידי הרב אהרן לוי בהפקה מוזיקלית של יוני אליאב ובהפקה גרפית של גיל ישראלוב.
באוגוסט 2023 הוציא את הסינגל 'ליבי' עם שלום ברנהולץ.
בשנת 2024, עבר להגיש את התוכנית היומית שלו בין השעות 8-10 בבוקר ברדיו קול חי מיוזיק.
יהודה דון (יוני 1930 – 3 ביוני 2017) היה כלכלן ישראלי ממייסדי המחלקה לכלכלה באוניברסיטת בר-אילן.
התמחה בכלכלת פיתוח, כלכלה שיתופית והיסטוריה כלכלית של קהילות ישראל בתפוצות.
מחבר פורה של ספרים ומאמרים בתחום התמחותו.
עד לפרישתו לגמלאות שימש פרופסור מן המניין במחלקה לכלכלה באוניברסיטת בר-אילן וכפרופסור אורח באוניברסיטאות ברחבי העולם.
נולד בבודפשט שבהונגריה ולמד במוסדות חינוך יהודיים.
שרד את השואה ושנים אחדות לאחר המלחמה עלה לארץ ישראל.
אחרי מלחמת העצמאות החל את לימודיו ב בירושלים, ומשם המשיך ללימודים בבית הספר לכלכלה של לונדון.
בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 החל להרצות במחלקה לכלכלה של אוניברסיטת בר-אילן, מ-1977 כפרופסור, ולפי שיטת הניהול של האוניברסיטה, שימש כמה פעמים כראש המחלקה.
במשך שנותיו באקדמיה כיהן כמרצה אורח גם באוניברסיטאות בארצות הברית (אוניברסיטת סן פרנסיסקו; ישיבה יוניברסיטי; אוניברסיטת הרווארד, 1979–1981; ואוניברסיטת בוסטון, 1982–1990), בהונגריה (אוניברסיטת בודפשט, 1994) ובאנגליה (בית הספר לכלכלה בלונדון, 1998).
ובמקביל החל ב-1998 שימש מרצה ב
ביוני 2017 נפטר ג'ון ונקבר בבית העלמין ירקון.
היה נשוי לאסתר מלכה חיה להם נולדו שני בנים ובת (שלומית).
בנו יעקב דון נרצח בנובמבר 2015 ב.
בנו רמי (ירמיהו) דון משמש אף הוא פרופסור באוניברסיטת בר-אילן, בפקולטה למדעי החיים ע"ש גודמן.
נכדו, ישראל פישר, הוא עיתונאי כלכלי ומשמש כעורך הכלכלי של גלי צה"ל ומגיש תוכנית יומית על כלכלה.
יהודה הגדרתי הוא שם־העט של יהודה בן־ש"ך (שכביץ; ה' בסיוון תרע"ב, 21 במאי 1912 – ז' באלול תשכ"ט, 21 באוגוסט 1969), עיתונאי, סופר, משורר וחקלאי ישראלי.
נולד ב־1912 בגדרה, הבכור מארבעת ילדיהם של צפורה לבית רמברג ולמרדכי שכביץ, מוכתר גדרה.
למד בתיכון, אך לא סיים לימודיו.
כתב בעיתון הבקר מאז היווסדו ב־1935, ופרסם תחת שם־עטו גם בבוסתנאי, "בוסתנאי לנוער", פלשתיין פוסט והיום.
את שם העט נטל מסבו, יעקב שכניץ, שנהג לפרסם קטעים בעיתונות העברית תחת השם "הגדרתי".
היה פעיל בבני בנימין,, מכבי, התאחדות האיכרים, הציונים הכלליים והליברלים וחבר בהגנה.
בעת מלחמת העצמאות שימש ככתב צבאי, אולם מרבית פועלו העיתונאי הוקדש לחקלאות ולסקירת תולדות היישוב החדש.
ב־1932 כתב את השיר "גדרה" למנגינת פזמונו של השיר הרוסי "שם, היכן ש".
ב־1940 נשא לאשה את בתיה צ'רניאק.
לזוג נולדו שלושה ילדים, בהם גלעד בן ש"ך.
על שמו רחוב "יהודה הגדרתי" בגדרה, וכן כיכר "4 האחים בן־ש"ך שכניץ".
רבי יהודה בן שמואל הלוי (נכתב בר"ת: ריה"ל; שמו בערבית: אבו אל-חסן אל-לאוי, أبو الحسن اللاوي; ד'תתל"ה, 1075 בקירוב – אב ד'תתק"א, 1141) היה רב, משורר ופילוסוף בתור הזהב של יהדות ספרד, מגדולי הכותבים היהודים בימי הביניים ובכלל.
יצירתו המרכזית היא החיבור האמוני - פילוסופי "ספר המענה והראיה לדת המושפלת" הידוע בשם 'הכוזרי', וכן קינות כמו "ציון הלא תשאלי" ושירים מפורסמים אחרים.
ריה"ל נולד בסוף המאה ה-11, בעיר טולדו או בטודלה שבצפון ספרד, למשפחה אמידה ומלומדת.
הוא זכה לחינוך מקיף גם בתחום היהדות וגם בתחום ההשכלה הכללית-הערבית.
חוקרים רבים משערים שהיה תלמידו של פרשן ופוסק התלמוד רבי יצחק אלפסי.
בשנות חייו הראשונות נדד ריה"ל בספרד כמשורר שכיר בחצרות של נכבדים באירועים חשובים.
הוא נפגש עם משה אבן עזרא, גדול המתודולוגים של השירה בזמנו, ועל מפגש זה מסופר שמספר משוררים ערכו תחרות: הם לקחו שיר של משה אבן עזרא, שהוא קשה מאוד מבחינה תבניתית וניסו לחקות אותו.
ריה"ל זכה בתחרות, שלח את השיר למשה אבן עזרא וזה הזמינו אליו.
סיפור זה אכן טיפוסי לתקופת חייו הראשונה, בה חיבר הרבה שירי חשק ושירי יין.
ריה"ל התחבר למשוררים יהודיים ובהיותו רופא צעיר, התקבל בכבוד גדול בטולדו, שם נהנה מהפריחה הכלכלית שהתרחשה תחת מלך קסטיליה והנסיכים הנוצרים.
איש חסדו היה שלמה אבן פרוציאל, שר בחצרו של אלפונסו ה-6. ב-1108 נרצח אבן פרוציאל בעת היותו בשליחות.
ריה"ל כתב לו הספד בן 73 בתים ובו הביע זעם רב כלפי האליטה הנוצרית "ישפך אלוהים מטר זעם עלי בת אדום\שרשה ירצץ וקצץ את אמיריה\ישיב לחיקה גמול בשכול ואלמון\וישכיב כל המונה ככל צלמי אשריה".
לאחר מכן עזב את טולדו ועבר לדרום ספרד, אל העיר קורדובה, שם עסק ברפואה ובמסחר.
חוג ידידיו הלך וגדל והוא נעשה לדמות של מתווך תרבות בין משכילי הדרום ויהודי הצפון.
כמעט בכל מקום שהגיע אליו, התקבל בהערצה.
ריה"ל התחבר במיוחד עם רבי אברהם אבן עזרא (ראב"ע), והם נדדו יחדיו בספרד המוסלמית ובמגרב.
ראב"ע אף מזכיר את ריה"ל מספר פעמים בפירושו למקרא (כגון בפירושו לשמות ט, א; כ, א; דניאל ט, ב).
קיימת טענה כי ריה"ל אף השיא את בתו לבנו של ראב"ע (יצחק בן אברהם אבן עזרא).
דבר זה נתון במחלוקת בין החוקרים.
רבי שלמה פרחון בהקדמה לספרו "מחברת הערוך" מזכיר אף הוא את ריה"ל וראב"ע כרבותיו, ואף מספר על שיחותיו עם ריה"ל בענייני שירה כשבאו ריה"ל וראב"ע אליו לאפריקה.
בשיר "לך נפשי בטוחה או חרדה" יש רמזים על צאצאיו ובני משפחתו.
משום כמיהתו הגדולה לעלות לארץ ישראל עלה רבי יהודה הלוי ב-1140 על האוניה לכיוון המזרח.
בים חיבר שירי-הים על חיות מוזרות.
הוא הגיע למצרים בכ"ה באלול ד'תת"ק (1140) וסביבו נוצר מיד חוג מעריצים משכילים, ביניהם ידידו-תלמידו חלפון הלוי מדמיאט, אשר הפצירו בו להישאר במצרים.
לפי יוסף יהלום, גם יצחק בן אברהם אבן עזרא הגיע לאלכסנדריה ונתלווה אל הלוי לקהיר, אבל בניגוד אליו נשאר בה.
באלכסנדריה התארח אצל חברו, לו שלח כ-15 שירים, הפייטן והרופא אהרן אלעמאני.
בכסלו ד'תתק"א (סוף 1140) נסע יהודה הלוי לפוסטאט ובתחילת חודש סיוון באותה שנה, על פי מכתבים מהגניזה הקהירית, עלה על אנייה לכיוון ארץ ישראל.
לאחר מספר ימי עיכוב בהיעדר רוח מתאימה, הפליגה האנייה ביום הראשון של חג השבועות.
שלמה דב גויטיין מסיק ממכתב נוסף שנמצא בגניזה שריה"ל נפטר בחודש אב של אותה שנה.
המכתב הראשון שנמצא, המזכיר את מותו של ריה"ל הוא מחשוון ד'תתק"ב (1141).
במכתב זה נאמר: "ולא נעלם ממנה אודות רבנו יהודה הלוי הצדיק החסיד זק"ל".
גויטיין מציין שנוסח זה רומז לכך שריה"ל לא מת מוות טבעי.
מעבר לכך לא ידוע מה עלה בגורלו של ריה"ל, והגעתו לארץ ישראל אינה וודאית.
לפי ישפה, "בגניזת קהיר נשתמרו קינות ואיגרות המזכירות את מותו של ר' יהודה הלוי, ומהן אפשר להסיק כי הוא נפטר במצרים ונקבר בה בחודש אב ד'תתק"א (יולי 1141).
ואולם חוקרים ובהם שלמה דב גויטיין, יוסף יהלום ועזרא פליישר סבורים שהמשורר אכן הגיע לארץ ישראל (דרך נמל עכו) וייתכן שמת בירושלים.
גויטיין מנמק את השערתו בכך שהלוי הגיע לארץ-ישראל, שכן אילו חזר למצרים הדבר מן הסתם היה משאיר רושם.
עד גילוי ההתייחסויות לריה"ל מהגניזה שיערו החוקרים שרבי יהודה הלוי לא הגיע לארץ ישראל.
נסיבות מותו של רבי יהודה הלוי אינן וודאיות והביאו לריבוי של סיפורים בהם אגדה ומציאות מתערבבים בלי היכר.
לדוגמה גדליה בן יוסף אבן יחיא, בן המאה ה-16, מספר על נסיבות מותו של רבי יהודה הלוי:
"רבי יהודה הלוי היה בן חמישים שנה כשהלך לארץ ישראל.
וקיבלתי מזקן אחד, שבהגיעו אל שערי ירושלים קרע את בגדיו והלך בקרסוליו על הארץ, לקיים מה שנאמר "כי רצו עבדיך את אבניה ואת עפרה יחוננו" (תהלים ק"ב ט"ו).
והיה אומר הקינה שהוא חיבר, האומרת "ציון הלא תשאלי".
וישמעאלי אחד לבש קנאה עליו מרוב דבקותו והלך עליו בסוסו וירמסהו וימיתהו."
החוקרים מתייחסים לעדות זאת בספקנות רבה, בין השאר משום שארץ ישראל הייתה תחת שלטון הצלבנים באותה תקופה.
המקור הקדום ביותר למקום קבורת רבי יהודה הלוי הוא בספר המסעות של בנימין מטודלה (סביב שנת 1170, כ-30 שנה לאחר פטירתו של רבי יהודה הלוי), הוא כותב כי בטבריה נמצא קברו של רבי יוחנן בן זכאי וקברו של רבי יהודה הלוי.
רבי יצחק בן אלפרא (סביב שנת 1441 לספירה), מציין את קברו בסמוך לרבי אברהם אבן עזרא בכפר כבול.
רבי אברהם זכות ("ספר יוחסין", שנת 1495 לערך), מספר על קברו בכאבול יחד עם רבי אברהם אבן עזרא ורבי יהודה בר אילעאי ובמקום אחר מספר כי קברו מצוי בצפת סמוך לקברו של בר אלעאי.
ריה"ל חי בין שלושה מאורעות עיקריים שהטביעו את חותמם על עם ישראל בתקופה זו:
מלחמת הרקונקיסטה בה עברה השליטה ברוב ספרד חזרה לידי הנוצרים שהחלה בסביבות שנת 1075 ונמשכה עשרות שנים.
במלחמה זו נדדו המוני אנשים ממקום למקום, והיהודים שתפסו משרות נכבדות בשלטונות שני הצדדים, סבלו קשות וזוהו על ידי כל צד כאויב.
ריה"ל נדד במלחמה מצפון ספרד לדרומה והוא נחשף למלחמה ואחדים מידידיו מתו בה.
מסע הצלב הראשון בשנת 1096 גרם ליהודים צרות רבות בארצות הנוצרים, הם נטבחו ועונו.
הופעת המוראביטון – קבוצת מוסלמים קנאית מצפון אפריקה שהופיעה לראשונה באל-אנדלוס ב-1086, ותפסה את השלטון בעשור שלאחר מכן.
המוראביטון נודעו בחוסר סובלנותם כלפי המיעוטים הדתיים.
בעקבות זאת, ברחו מספרד משפחות רבות.
שלושת המאורעות הללו עיצבו את מחשבתו של ריה"ל וקבעו בה היררכיה של חשיבות.
רבי יהודה הלוי חיבר מעל 1,000 תפילות, פיוטים ושירים, חלקם ידועים עד היום ונכללים בסידורים ובמחזורים של קהילות ספרד ותימן.
שיריו של רבי יהודה הלוי נאספו בקובץ שירים הנקרא "דיוואן".
אוסף השירים הראשון העיקרי של רבי יהודה הלוי נקרא "דיוואן מחנה יהודה" והוא נאסף על ידי חייא אלדאודי, שהיה מצאצאי ראש הגלות שברחו לספרד ומייסד שושלת בני חייא (משפחות דון יחיא וחרל"פ).
כל שירי רבי יהודה הלוי הודפסו במהדורה מודרנית על ידי ישראל זמורה שחילק את שירי רבי יהודה הלוי לעשרה ספרים/חטיבות כמו שירי ציון, שירי דודים, שירי ידידות, יוצרות, קרובות ועוד.
רבים משיריו בנויים על אקרוסטיכון של שמו (יהודה).
אדון חסדך בל יחדל – לשבת זכור
יחד באורך – לשבת חנוכה
יה שמך ארוממך – לתפילות ראש השנה
רבי יהודה הלוי התפרסם במיוחד בזכות ספרו הפילוסופי-יהודי "ספר ההוכחה והמופת להגן על האמונה המושפלת והבזויה", שנודע בעברית בשמו "הכוזרי".
השם ניתן לספר על ידי המתרגם מערבית יהודית רבי יהודה אבן תיבון.
רבי יהודה הלוי עבד על הספר כעשרים שנה, ולספר יש מסגרת דרמטית מומחזת.
הוא ביסס את סיפור המסגרת של הספר על התגיירותו של מלך כוזר.
ביסוד הספר עומדת התמודדות נגד השיטה האריסטוטלית ששלטה בשיח הפילוסופי של התקופה, וריה"ל מצליח לחרוג מהתפיסות המקובלות ולהעמיד חלופה בעלת קסם פיוטי ולכידות פילוסופית משל עצמה, הנלמדת עד היום כקלסיקה יהודית.
הגאון מווילנה חינך ללמוד את ספר חובת הלבבות של רבנו בחיי אבן פקודה, חוץ מהשער הראשון שבו, העוסק בבירור האמונה לפי דרך השכל – ובמקומו אמר שיש ללמוד את ספר הכוזרי.
תפיסתו הפילוסופית של רבי יהודה הלוי
רבי יהודה הלוי פרש מהשכלתנות האריסטוטלית של חכמי ישראל שקדמו לו.
יש בו מעט קווי דמיון לתורה הנאופלטונית, והוא מערער על הדעה שהשכל יכול להגיע לאמת אחת בנושאים מטאפיזיים.
נמשך אחר הפילוסוף המוסלמי אל-ע'זאלי בספרו "הפלת הפילוסופיה".
מקור האמת הדתית היא אך ורק ההתגלות (בהר סיני).
השכל לבדו אינו יכול להגיע להתחברות או לדרך המחברת לאלוהים.
רק אלוהים יודע את הדרך אליו, והודיע זאת בהתגלות.
ההתגלות היא במראות של חושים והיא יסוד האהבה.
התורה איננה יכולה לסתור את השכל הישר.
היא אמנם כוללת דברים שאי אפשר להגיע אליהם באמצעות השכל, אך גם אינם בסתירה לו.
אין אנחנו יכולים בשכל לייחס קיום ריאלי לארבעת היסודות בהתגלותם הטהורה.
הוא דוחה את המטאפיזיקה של השתלשלות השכלים מכוח ידיעתם את אלוהים, ושל הגלגלים מכח ידיעתם של השכלים את עצמם.
הוא דוחה את התפיסה האריסטוטלית בתורת אלמותיותו של השכל מכוח מספר הידיעות השכליות.
גם את האמת של האריסטוטליות הוא מקבל מכוח ההתגלות ולא מכוח דרכי ההוכחה שלה.
הוא מודה באמת המוסרית כשכלית, אבל רק מתוך תועלתה בלבד.
ההשגחה על ישראל היא מעל הטבע ונוהגת בכל הדורות.
לעם ישראל יש כושר דתי להשגה, שמעל לשכל (מזכיר את "כוח הנפש" שמעל לשכל, בדברי פרוקלוס).
כושר זה יוצא לפועל על ידי חוקי התורה.
באדם היהודי שוכנת מדרגה "ממין המלאכים" והוא מִדרגה מעולה ממדרגת ה"מדבר".
כוונתו היא שביהודי יש מעלה אימננטית שמבדילה אותו משאר בני האדם, שלכן, רק לו מסוגלות לנבואה.
הדת יכולה להתפרש בשעת הצורך גם עם הנחת "חומר קדמון" בלתי נברא.
תוארי האל אף אלו הנראים חיוביים אינם אלא שלילות.
מושג האלוהים השכלי תופס אותו רק לפי פעולותיו הטבעיות, אמנם השם המפורש לא יושג כי אם בנבואה.
מהדורות של הכוזרי מנויות בערך: הכוזרי
רבי יהודה הלוי, מי כמוכה (אדון חסדיך), ונציה שמ"ו 1586.
רבי יהודה הלוי, אדון חסדיך, מעוז השועלים (עם תרגום איטלקי באותיות עבריות) ונציה שס"ט 1609.
שמואל דוד לוצאטו, בתולת בת יהודה - ליקוטי שירים מרבי יהודה הלוי, פראג ת"ר 1840
שמואל דוד לוצאטו, דיואן רבי יהודה הלוי, הוצאת חברת מקיצי נרדמים, ליק 1864 (המהדורה כוללת 86 שירים)
אברהם אליהו הרכבי, רבי יהודה הלוי - קובץ שיריו ומליצותיו, בתוך: אוצר ישראל - מבחר שירת העברים ומליצותם, ספר ראשון.
הוצאת אחיאסף, ורשה תרנ"ג-תרנ"ד 1893.
חיים ברודי, דיואן - והוא ספר כולל כל שירי אביר המשוררים; יהודה בן שמואל הלוי, ארבעה כרכים, הוצאת חברת מקיצי נרדמים, ברלין תרנ"ד-תר"צ 1930. (המהדורה כוללת כ-700 שירים)
שמעון ברנשטיין, שירי יהודה הלוי, הוצאת עגן על יד ההסתדרות העברית באמריקה (האחים שולזינגר), ניו-יורק תש"ה 1945. (המהדורה כוללת 311 שירים, "שירי המהפך" נערכו משיקולים סיגנוניים).
חיים שירמן, יהודה הלוי - שירים נבחרים, סדרת ספרי מופת לבתי-ספר, מס' 18, הוצאת שוקן.
ד"ר דב ירדן, שירי הקדש לרבי יהודה הלוי, תשמו.
יהודה הלוי - שירים, בסדרת "שירת תור הזהב", עורך: ישראל לוין, בהוצאת אוניברסיטת תל אביב, 2007. (צפייה מוגבלת באתר כותר)
יונה דוד, ר' יהודה הלוי - מבחר שירי חול, שירי ציון ושירי קודש, הוצאת ש.
יוסף יהלום, יהודה הלוי, שירי החול הדיואן המקורי עם נספחים, הוצאת מאגנס, 2024
יהודה רצהבי, אגרת מרבי יהודה הלוי, גליונות כח, תשי"ג.
שרגא אברמסון, מכתב מרבי יהודה הלוי, קריית ספר כ"ט, תשי"ג.
שרגא אברמסון, אגרת מרבי יהודה הלוי לרב משה בן עזרא, ספר ח' שירמן, ירושלים תש"ל 1970. עמ' 397–403.
שירתו והגותו מצוטטות בתרבות העברית לדורותיה.
רחובות בישראל נקראו על שמו, וכן אוניית המעפילים "יהודה הלוי".
יצירתו ודמותו של רבי יהודה הלוי זכתה ליצירות ספרותיות ולמחקרים רבים, וכן לתיאור אמנותי פלסטי ברחבי העולם, כמו גם במוזיאון ראלי "זיכרון ספרד" בקיסריה, שם מוצב פסל של יהודה הלוי.
על שמו רחובות רבים בערים בישראל, וכן המושב בית הלוי בשרון.
בעיר קורדובה בספרד קרויה כיכר עירונית על שמו.
ב-2009, הקליטה אתי אנקרי את אלבום הזהב "אתי אנקרי בשירי רבי יהודה הלוי".
יהודה המכבי (או המקבי, ביוונית: Ἰούδας ὁ Μακκαβαῖος; נהרג בשנת 160 לפני הספירה) היה מצביא ומנהיג יהודי שעמד בראש מרד החשמונאים, שהחל בתגובה לגזירות אנטיוכוס הרביעי.
הוביל את המורדים במחוז יהודה להקמת צבא ולהישגים צבאיים ופוליטיים שסללו את הדרך להקמת ממלכת החשמונאים.
יהודה המכבי נולד למשפחת כהנים ממשמרת יהויריב, שמושבה היה במודיעין שבהרי יהודה, והיה השלישי מחמשת בניו של מתתיהו החשמונאי.
הוא הרים את נס המרד כנגד שלטונו של אנטיוכוס הרביעי.
יש סברות אחדות למקור השם "מכבי".
המילה העברית המקורית אינה ידועה, וכל שנותר הוא המילה היוונית Μακκαβαῖος (תעתיק: "מקבּאיוס"), שניתן לתעתקה לשפה העברית בחזרה כ"מכבי" או כ"מקבי".
במגילת אנטיוכוס יוחנן בן מתתיהו נקרא: "מַקבֵי קטלָא תַקִיפִין" (בעברית: מקבי הורג חזקים).
במהלך הדורות הוצעו פירושים שונים לשתי הצורות:
לדעת רוב המפרשים, נגזר הכינוי "מקבי" מן השם "מקבת" (פטיש) והוא מורה על גבורתו של יהודה, (בדומה לכינויו של קרל מרטל – קרל הפטיש).
יש הסוברים כי כינוייהם של בני מתתיהו ניתנו להם בעת היוולדם, ועל בסיס הפירוש "מקבת" וסברה זו, יש המשערים כי הכינוי מורה על צורת ראש הוולד, שהייתה דומה לצורת קרדום (פטיש שראשו משוך לפניו ולא לאחוריו), על פי הוראת השם "מַקָּבָן" בלשון חז"ל, לפי הפירוש הניתן לכך בגמרא.
לפי הנחה אחרת, מקור השם הוא בפסוק "פּי ה' יִקֳּבֶנּוּ", והכינוי הוא קיצור של "מקב – יה" ופירושו נקיבת ה', כלומר, ה' נקב (ציין) אותו.
א' מברך הציע כי מקור השם בטעות של התרגום הרומי: במקום יהודה "המצביא" העתיקו "המקבי", בחילוף צ' בק', כרגיל ברומית (כגון ציצרו-קיקרו).
בכתבי היד הטובים של ספר יוסיפון (פרק טז ואילך) מופיעה הצורה "מכביי" (עם שני יו"ד), כתעתיק עברי של הצורה הלטינית, ומספר יוסיפון עבר הכתיב בכ"ף לספרות העברית של ימי הביניים.
הצורה "מכביי" (עם שני יו"ד) מופיעה גם בתרגום עברי שנעשה מלטינית במאה ה-12 לספר מקבים א ("שריד ופליט").
היו שהציעו לפרש את המילה כראשי תיבות של הפסוק "מי כמוך באלים יהוה" (), פסוק שעל פי האגדה, היה רשום על סמל המורדים.
הצעה אחרת היא כי מדובר בראשי תיבות של שמו של ראש משפחת החשמונאים, אביו של יהודה המכבי, מתתיהו כהן בן יוחנן.
במהלך מרד החשמונאים מרדו קבוצות שונות מתושבי אזור יהודה הן בשלטון ההלניסטי ששלט בארץ באותה עת, הן בשלטון היהודי המקומי המתייוון, שניסה להשליט בארץ את מדיניות ההתבוללות שלו.
עוד לפני פרוץ המרד, כאשר מנלאוס, הכהן הגדול המתייוון, פרע פרעות באוכלוסיית ירושלים בסיוע כוחות צבא סלאוקים, נמלט יהודה מהעיר בלווית תשעה חברים,
בשנת 165 לפנה"ס, שנה לאחר תחילת המרד, נפטר מתתיהו, שהיה המפקד ויוזם המרד.
מתתיהו מסר את הנהגת המרד ליהודה, אף על פי שהוא לא היה בנו הבכור.
ההסבר שנתן מתתיהו לבחירה זו היה:
בספר החשמונאים מתואר יהודה (כהסבר נוסף לבחירתו כמנהיג):
עם בחירתו למנהיג, שינה את טקטיקת הלחימה של המורדים.
בעוד שבשנת המרד הראשונה נלחמו המורדים במלחמת גרילה, ולא העזו להתייצב בקרב גלוי נגד הסלאוקים (עיקר אופי פעולתם של המורדים בהנהגת מתתיהו היה התנפלויות פתע על כפרים ועיירות, כדי להרוס את מזבחות היוונים), למד יהודה את שיטות הלחימה של הצבא היווני, והחל ליזום מתקפות פתע כנגד הכוחות הסלאווקים.
זאת מאחר שלחימה פנים מול פנים חזיתי מול הצבא היווני המאומן והגדול הייתה חסרת-סיכוי.
יהודה ניצל בצורה מתוחכמת את אזורי ההר בהם ניתן להסוות כוחות גרילה, וערך מארבים, פשיטות והתקפות פתע, תוך התמחות בקרבות לילה.
ההזדמנות הראשונה של יהודה המכבי לבחון את טקטיקת הלחימה שלו הייתה בקרב בואכה שומרון.
צבאו של אפולוניוס, מושל שומרון שהגיע מצפון, שיצא לפעולת עונשין או ניסה להגיע לירושלים, הותקף והושמד כולו במארב שערך יהודה המכבי בציר שמוביל משכם לירושלים (לפי אבי-יונה במעלה לבונה או בוואדי חרמיה לפי אבישר).
לפי המסופר, יהודה הרג את אפולוניוס בקרב זה ולקח ממנו את חרבו והשתמש בה בכל קרבותיו.
בעקבות הקרב שלח אנטיוכוס כנגד יהודה את המצביא סירון.
סירון, בראש צבא הגדול פי שניים מצבאו של אפולוניוס, התקדם לעבר ירושלים מכיוון השפלה.
בעוד שחיילי יהודה חששו ממפגש עם צבא סירון עודד יהודה את חייליו באמרו:
סירון וצבאו הופתעו על ידי כוחותיו של יהודה במעבר הרים ליד בית חורון – קרב הידוע כקרב בית חורון – וניגפו והובסו באופן מוחץ.
בקרב אמאוס (בשטח מנזר אמאוס ליד לטרון), שנחשב לאחד מניצחונותיו החשובים של יהודה, נלחם יהודה בצבא בראשותו של הגנרל גורגיאס.
על פי ספר מקבים א, הכוחות הסלאוקים מנו כ-40 אלף רגליים וכ-7,000 פרשים (מספר שהחוקרים מטילים בספק) בעוד שליהודה היה כוח שמנה כ-6,000 לוחמים.
כוחו של יהודה התארגן במצפה הסמוכה.
גורגיאס היה כה בטוח בניצחונו, עד שהביא עמו לקרב סוחרים פיניקים במטרה שאלה ייקנו ממנו עבדים יהודים לאחר הניצחון בקרב.
כשדווח ליהודה כי גורגיאס לקח 5,000 איש מצבאו והשאר נותרו במחנה, הבין שבכוונת גורגיאס להפתיע אותו בלילה, והורה לאנשיו לנטוש את המחנה אך להשאיר את מדורות המחנה דולקות על פי גרסת יוסף בן מתתיהו.
כשגורגיאס הגיע למחנה המכבים הוא הסיק שהם מיהרו לברוח, כך שלא הספיקו לכבות את המדורות, ולכן החליט לרדוף אחריהם לתוך ההרים בעוד שיהודה וצבאו היו כבר בדרכם למחנהו שלו.
יהודה חיכה בלילה מדרום לאמאוס מספר שעות, גם כדי לאושש את אנשיו מהמסע הקשה והנמרץ, ויצא למתקפה עם עלות השחר.
כשהתקרבו למחנה הסלאוקי נדהמו לוחמיו של יהודה מאיכות כלי הנשק וממספרם של לוחמי הצבא היווני שנותרו במחנה.
יהודה הבחין בחששות של צבאו ופנה אליהם:
הצבא היווני שנשאר במחנה הופתע, 9,000 לוחמים סלאוקים נהרגו על פי מקבים א, והיתר נמלטו אל השפלה.
כאשר גורגיאס וכוחותיו שבו למחנה מותשים מהחיפוש, חיכו להם במחנה המכבים, והצבא הסלאוקי המופתע שראה מראש ההר את כל המחנה עולה באש, סבר כי כל החיילים שהיו במחנה נהרגו, ולכן כוחות אלה נמלטו ללא קרב.
קרב זה הביא להתמוטטות השליטה הסלאוקית ביהודה, ולניתוק כל הדרכים לבירה.
הניצחון העלה את קרנו וחיזק את מעמדו של יהודה המכבי בקרב העם, וחוגים רחבים שהיססו להצטרף אליו לפני כן עשו זאת אז.
על פי ברוך קנאל תוצאות הקרב היו הצטיידות בציוד ונשק שהספיקו לכל לוחמיו ולכל אלו שהצטרפו אליו.
כל העם מלבד המתיוונים בירושלים היו עתה לפקודת יהודה, והמצור על החקרא הושלם אף מכיוון דרום.
על פי משה דוד הר לקרב הזה היו תוצאות פוליטיות חשובות.
מערכת אמאוס ותוצאותיה על האוכלוסייה היהודית הבהירה לשליטים הסלאוקים כי גזירות הדת של אנטיוכוס היו שגיאה מדינית קשה, שקוממו כנגדם כמעט את כל תושבי יהודה, דבר שהשלטון לא ציפה לו.
ולכן יש מקום להשערה של החוקרים כי איגרתו של אנטיוכוס אפיפנס לגרוסיה (מועצת הזקנים) של היהודים (מקבים ב יא כז-לג), לביטול הגזרות הדתיות וחנינה לאיכרים, נשלחה בעקבות קרב זה.
יהודה המשיך בניצחונותיו, הצליח לשחרר את כל ירושלים, פרט לחקרא, ששימשה מפלט ליוונים ולמתיוונים היהודים, וטיהר את בית המקדש.
בעקבות הטיהור חגגו כוחות החשמונאים את חנוכת המקדש – לימים חג החנוכה – בשנת 164 לפנה"ס.
יהודה יצא למזרח לכיבוש הגלעד, הרי אדום ופלשת, ושלח את שמעון התרסי אחיו לצפון לטהר את הגליל.
קרבות אלה אפשרו תחום יהודי אוטונומי של שטח רציף בשליטתם של יהודה ואחיו.
בתגובה לניצחונותיו של יהודה נערך קרב נוסף בבית זכריה, ובפיקודו של המצביא ליסיאס השתתפו על פי מקבים א 100,000 רגליים, 20,000 פרשים ו-32 פילי מלחמה, מטעם הכוחות הסלאוקים שנשלחו על ידי אנטיוכוס החמישי.
בקרב בית זכריה נהרג אחיו של יהודה, אלעזר החורני, לאחר שנרמס על ידי פיל.
בקרב זה הפסידו כוחות החשמונאים וליסיאס צר על ירושלים.
המצור הסתיים בשל הפיכה שנערכה בסוריה שבה פיליפוס תפס את השלטון וכלא את אנטיוכוס החמישי.
בשל הפיכה זו נאלץ ליסיאס להגיע להסכם עם יהודה, ולפיו ירושלים ניתנה ליהודים.
כמו כן, ליהודים ניתן בה חופש דתי.
זמן קצר לאחר השבת השלטון בסוריה לאנטיוכוס ה-5 מידי פיליפוס, מרד באנטיוכוס דמטריוס הראשון ותפס את השלטון.
דמטריוס שלח את המצביא בקכידס לכבוש את ירושלים.
יהודה נמנע מלהתעמת עם בקכידס בשל כוחו העודף, ובקכידס הסתפק בפעולת עונשין בבית זית.
דמטריוס שלח את ניקנור, אחד ממפקדיו המנוסים להילחם בחשמונאים.
בהתחלה חשש ניקנור מקרבות ישירים עם יהודה המכבי (ניקנור נכח בקרב אמאוס בצעירותו) ועל כן פתח בשורת פגישות עם יהודה במטרה, לדברי יוסף בן מתתיהו, לרכוש את אמונו וכך להורגו בהפתעה.
בעקבות הפגישות הרבות רחש ניקנור הערצה ליהודה.
ניקנור היה כנראה היחיד בין המפקדים הסלאוקים שאיים להחריב את בית המקדש.
בעקבות איום זה יהודה נמנע מלצור על ירושלים, וחיכה לשעת כושר בה יוכל לתפוס את ניקנור מחוץ לירושלים.
למרות השיחות לבסוף נערכו ביניהם מספר קרבות.
בקרב האחרון קרב כפר שלמא נחל ניקנור תבוסה, ונהרג על ידי יהודה.
הניצחון בקרב חדשה דחק את הסלאוקים להיאחזות בודדת שנותרה בידם, מצודת החקרא ואילו כל ארץ יהודה נפלה עתה תחת שלטונם הישיר של המורדים.
בהפוגה שארכה כשנה ניסה יהודה המכבי לבסס את מעמדו.
שיאו היה שליחת משלחת לרומי וכריתת ברית איתה, ההסכם נחתם ברומא ונכתב על לוחות נחושת שנשלחו לירושלים.
הכוחות הסלאוקים בפיקודו של המצביא בקכידס תקפו שוב את יהודה.
על פי חוקרים מודרניים חיילי יהודה מנו כ-3,000 איש.
אנשי יהודה התחננו לפני יהודה שלא יצא לקראת בקכידס, אלא ייסוג וידחה את הקרב.
אולם יהודה שכנראה חשש שבקכידס יעשה שפטים באנשי יהודה, כפי שכבר עשה באנשי הארבל, אם ישתמט מהקרב, אמר:
יהודה המכבי תקף את האגף הימני של הצבא הסלאוקי בניסיון להרוג את בקכידס.
האגף נסוג ויהודה ניהל מרדף אחריו.
בינתיים האגף הימני של הצבא הסלאוקי שניצח בצד שלו, כיתר בתנועת מלקחיים את יהודה ואנשיו, והאגף שנסוג חזר והתקיף שוב.
נראה כי היה זה מהלך טקטי מזהיר של בקכידס.
וכך יהודה מצא את עצמו בקרב מלפנים ומאחור, בלי יכולת ליסוג, כנגד הכוחות העדיפים עליו.
בקרב זה, קרב אלעשה (160 לפנה"ס) נהרג יהודה המכבי.
אחיו לקחו את גופתו מהאויב על פי הסכם, ונשאו אותה למודיעין עיר הולדתו, לקבורה לצד אביו.
על מותו של יהודה נאמר בספר מקבים א:
לטענת יוסף בן מתתיהו, יהודה קיבל את הכהונה הגדולה לאחר מותו של הכהן הגדול אלקימוס.
הוא מוסיף לכך שיהודה "מת לאחר שהחזיק בכהונה הגדולה שלוש שנים" ומסכם את מהות פועלו:
אחיו של יהודה יונתן הוופסי ושמעון התרסי נסוגו אל המדבר וקיבלו על עצמם את הנהגת המרד.
בקכידס ניסה לנצל את המומנטום ולהילחם גם בהם, אולם לא השיג את התוצאה שקיווה לה, והחל להתרכז בביצור ערי הארץ, כהגנה מפני המורדים.
למשך מספר שנים שרר ביהודה מצב ללא הכרעה ברורה, כאשר הערים המרכזיות ובהן ירושלים תחת שליטת הסלאוקים, בעוד המורדים שולטים באזורי הספר.
ואז בלחץ יריבי החשמונאים ביצע בקחידס טעות גורלית והחליט לנסות ולחסל את המורדים מבלי לדעת שבינתיים מספרם גדל בהרבה.
בקרב בית צורי ספג בקחידס תבוסה וכמעט קיפח את חייו.
בשובו מובס לירושלים פרק את זעמו וביצע טבח במתייוונים, בהם ראה אחראיים לכישלונו.
אחר כך עזב את יהודה בהשאירו מאחוריו חיל מצב.
יונתן התיישב במכמש הסמוכה לירושלים, כשהוא נושא מעמד מנהיגותי לא רשמי, שהיה הפתח לעצמאות מדינית בהמשך.
בכל האזכורים הרבים בספרות חז"ל את החשמונאים, שמו של יהודה לא נזכר ולו פעם אחת, ובדרך כלל מוזכר הביטוי "חשמונאי ובניו" ולעיתים "מתתיהו ובניו" או "בני חשמונאי".
שמו של יהודה נזכר שוב בספרות היהודית רק מאות שנים לאחר ספר מקבים ויוסף בן מתתיהו, עם תרגום ועיבוד "ספר יוסיפון" במאה העשירית, והוא נותר דמות זנוחה וכמעט בלתי-מוכרת גם אחר כך.
במגילת אנטיוכוס שמו של יהודה כמפקד הלוחמים אמנם מוזכר, אך עיקר ההתמקדות היא במתתיהו כמפקד המרד והלוחמים.
לעומת זאת, הכנסייה שימרה את ואת זכרו.
יהודה הפך לדמות חשובה ביותר בעולם הנוצרי, סמל לגבורה ולקנאות למען האל.
הירונימוס, אוגוסטינוס ובדה ונרביליס הציגוהו כפרה-פיגורציה של ישו, וטיהורו את המקדש הוקבל לגירוש חלפני הכספים בידי ישו.
הכינוי "הפטיש" (כלומר "המקבי") שניתן לקרל מרטל, לאדוארד הראשון ולמצביאים אחרים נבע משמו.
רבנוס מאורוס תיארו כארכיטיפוס של הקנאי השש אלי קרב עוד במאה התשיעית, פרשנות שהפכה פופולרית בימי מסעות הצלב, כשיהודה היה אחת הדמויות האהודות ביותר בקרב היוצאים אל ארץ הקודש: בלדווין מבולון וצלבנים אחרים העריצוהו עמוקות וראו עצמם כממשיכיו.
יחד עם יהושע בן נון ודוד מלך ישראל, נמנה יהודה המקבי על תשעת המכובדים של תרבות ימי הביניים, שנועדו להוות דוגמה לכל אביר.
הוא היה נושא ליצירה ספרותית ענפה, דוגמת ה-Chevalerie de Judas Macabé מ-1285, אפוס שירי בן 8,000 שורות.
יהודה נזכר קצרות ב"סיפורי קנטרברי" ("הסיפור על מליבאוס") לג'פרי צ'וסר, ב"קומדיה האלוהית" של דנטה, ב"עמל אהבה לשווא" לשייקספיר ואינספור יצירות קלאסיות; גאורג פרידריך הנדל הקדיש לו את האורטוריו "יהודה המכבי", והנרי וודסוורת' לונגפלו חיבר מחזה טרגי בשם זהה.
אזכור חשוב של יהודה במורשת הנוצרית הוא התפילה והקרבן עבור המתים שערך (ספר מקבים ב יב), המצוין כהוכחה קדמונית לאפשרות של החיים לכפר על המתים המתענים בעולם הבא.
הקטע מן הספר מוקרא תדיר במיסה של יום כל הנשמות.
עם עליית הציונות בסוף המאה התשע-עשרה, הועלתה דמותו של יהודה מתהומות הנשיה של היהדות והפכה למרכזית וחשובה.
היותו לוחם אמיץ שנטל את גורלו בידיו, לחם בצבאות זרים והביסם, הייתה הדמות שרבים מהוגי הציונות חיפשו: יהודי חדש, לוחם, בריא, גברי שאינו (לפי ראייתה) מחכה לביאת המשיח אלא מביא בעצמו את הגאולה.
לכן אימצה הציונות את חג החנוכה כחג לאומי המציג את החשמונאים כיהודים פעילים, תוך טשטוש המימד האמוני-קנאי של המרד וגם של היותו מלחמת אזרחים.
תפיסתו של יהודה כלוחם גברי וחזק הובילה ליצירת תנועת הספורט "מכבי" שנקראה על שמו, כחלק מהניסיון ליצור יהודי חדש על פי דגם יהדות השרירים.
שני רומנים היסטוריים נכתבו אודות יהודה המכבי ואחיו על ידי יהודים: ספרו של הווארד פאסט מ-1948 "אחי גיבורי התהילה" מספר את סיפורו של מרד המכבים מפיו של האח היחידי ששרד, שמעון.
הספר תורגם ויצא לאור בעברית בשנת 1959; בשנת 2014 יצא לאור ספרו של עמית ארד "אריות יהודה – סיפורם המופלא של המכבים".
ספר עיון הסוקר את קרבות יהודה המכבי הוא ספרו של בצלאל בר-כוכבא "מלחמות החשמונאים – ימי יהודה המכבי" משנת 1980.
יהודה וילק נולד בשנת 1949 בתל אביב ולמד בתיכון עירוני ד'.
ב-1967 התגייס לצה"ל, שירת בפלס"ר שריון והשתחרר בדרגת סגן.
בשירות המילואים שימש קצין סיור וקצין מבצעים של גדוד 57 של חטיבה 679 במלחמת יום הכיפורים.
הוא בעל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב (1975).
התגייס למשטרת ישראל בשנת 1971, שירת במטה מחוז תל אביב במגוון תפקידים, בהם חוקר במדור חקירת הונאות וסגן ראש מחלק החקירות המחוזי.
ב-1977 מונה לראש מחלק התביעות במרחב השרון.
בשנת 1979 מונה לסגן ראש אגף החקירות במרחב וב-1980 למפקד האגף.
לאחר תקופת לימודים בפו"ם מונה ביוני 1983 למפקד תחנת כפר סבא, ושנה לאחר מכן מונה למפקד תחנת פתח תקווה.
עוד קודם לכן שימש במשך ארבעה ימים מפקד משטרת פתח תקווה לאחר התפטרותו של המפקד הקודם על רקע פרשת קולנוע היכל, עד שחזר בו מהתפטרותו.
באותה שנה שימש כתובע במשפט של אסף חפץ בבית הדין המשמעתי של המשטרה על הדלפות לעיתונאים, במהלך הפרשה שהסעירה באותם ימים את המשטרה.
בנובמבר 1985 מונה למפקד מרחב איילון בדרגת ניצב-משנה.
בשנת 1986 מונה לצוות שחקר את התנהלות השב"כ בפרשת קו 300.
בפברואר 1989 מונה למפקד היחידה המרכזית תל אביב ובאוגוסט אותה שנה למפקד מרחב ירקון.
בינואר 1993 מונה למפקד מחוז הדרום, ובעקבות מינויו של רפי פלד למפכ"ל עבר לפקד על מחוז ירושלים במרץ 1993. במאי 1994, כשהתמנה אסף חפץ למפכ"ל, פרש מהשירות.
לאחר פרישתו כיהן בשנים 1994 עד 1997 כמנכ"ל אבנר חברה לביטוח ובאוקטובר 1997 עמד להתמנות למנהל אגף המטה של כלל ביטוח.
בעקבות פנייתו של השר לביטחון הפנים, אביגדור קהלני, חזר לשורות המשטרה כמפכ"ל בשנת 1998.
כמפכ"ל הוביל וילק את המשך יישומו של "התהליך האסטרטגי", שהחל בתקופת כהונתו של קודמו בתפקיד, במסגרתו נערכו שינויים ארגוניים מהותיים במשטרת ישראל.
הוקם אגף הקהילה והמשמר האזרחי, הוקמה יחידת אתג"ר למלחמה בתופעת גנבות הרכב, אגף התנועה בוסס ופעילותו הורחבה, ומחוז ש"י אורגן מחדש.
וילק היה מפכ"ל המשטרה בעת אירועי אוקטובר 2000. במהלך התפרעויות של ערבים ישראלים ביישובי הצפון, שכללו אף ירי לעבר השוטרים ורציחתו של אזרח ישראלי, ירו השוטרים אש חיה לעבר המפגינים.
כתוצאה מהירי נהגו שלושה-עשר אזרחים ערבים ישראלים, שהשתתפו בהפרות הסדר.
בעקבות "אירועי אוקטובר" הוקמה ועדת אור, ועל משטרת ישראל נמתחה ביקורת, על היעדר הכשרה ואמצעים להתמודדות עם הפרות סדר המוניות.
בינואר 2001 פרש מהמשטרה, ובהמשך אותה שנה מונה למנכ"ל חברת דרך ארץ, המפעילה את כביש 6.
בשנת 2015 השתתף בכינוס של בכירים לשעבר במשטרה נגד מינוי גל הירש למפכ"ל.
בשנת 2017 חתם על עצומת תמיכה במפכ"ל רוני אלשיך.
וילק היה נשוי ואב לשלושה.
נקבר בבית העלמין הישן ברעננה.
וילק היה מפכ"ל המשטרה בעת אירועי אוקטובר 2000. הוא הואשם על ידי ועדת אור, שחקרה אירועים אלה, כי:
בשל סיבות תקציביות, לא דאג לציוד פחות קטלני מכדורי גומי לטיפול בהפרות סדר, ובמקום זאת עודד את השימוש בכדורי גומי אף על פי שלא דאג לבדיקתם והיה מודע לקטלניות שלהם.
לא קיים אימונים מספיקים בטיפול בהפרות סדר.
לא אימת ביצוע תחקירים וכתיבת דו"חות פעולה על ידי השוטרים.
בתחילה אמנם נתן הוראה לבצע תחקירים, אולם לא הקפיד על יישומה ואף ביטל אותה ב־23 באוקטובר (לאחר הקמת ועדת הבירור).
כן התעלם מהאפשרות לבצע תחקירים במקביל לחקירת המחלקה לחקירות שוטרים, ובכך גרם למניעתם של רבים מהם.
לעומת זאת, הוועדה קבעה שלא נמצא פסול בתפקודו לגבי הטענות הבאות שהועלו נגדו:
לא ויסת כראוי את הציוד לטיפול בהפרות סדר שהיה קיים.
בעניין זה נמצא שגם אם ניתנה הוראה כזו היא ניתנה על ידי הממשלה.
בסך הכל מצאה הוועדה את וילק כנכשל כישלון מקצועי מהותי וכן כמפר חובת אמון כלפי הדרג המדיני.
יהודה הצעיר היא תנועת נוער ציונית-אמריקאית אשר נתמכה בעבר על ידי ארגון "נשות הדסה" העולמי, ואינה מזוהה פוליטית או שייכת לזרם מסוים ביהדות.
תנועת יהודה הצעיר היא תנועת הנוער הציונית הוותיקה ביותר בארצות הברית.
מטרת התנועה היא לבנות זהות יהודית ומחויבות ציונית בקרב הנוער היהודי בארצות-הברית.
יהודה הצעיר מציעה תוכניות בארבעה מישורים:
פעילויות אזוריות ברחבי ארצות הברית במהלך שנת הלימודים.
מחנות קיץ לילדים ונוער מכיתה ג' ועד יב'.
תוכניות ישראל – לתקופות הנעות החל משבועיים ועד ל-9 חודשים המיועדות לתלמידי תיכון, בוגרי תיכון וסטודנטים.
בנוסף לכך, תנועת יהודה הצעיר היא תנועת אחות של תנועת הצופים, הן פועלות בשיתוף ומקימות ביחד פרויקטים כמו שנת ההכשרה.
כשלמעשה, בזמן שחניכי התנועה של יהודה הצעיר נמצאים בארץ, הם מודרכים ומלווים על ידי חניכי תנועת הצופים העבריים שמבצעים שנת שירות במסגרת "גרעין עתיד".
בשותפות הנקראת "שותפות עתיד" מאוגדת גם תנועת FZY בבריטניה.
"יהודה הצעיר" היא תנועת הנוער הציונית הוותיקה ביותר בארצות הברית.
כיום היא מונה יותר מ-5,000 חניכים והיא אחת מתנועות הנוער הציוניות הגדולות בצפון אמריקה.
תנועת יהודה הצעיר הוקמה בשנת 1909 בתור תנועת נוער-מדריך-נוער, במטרה להפעיל מועדוני נוער, כנסים, מחנות קיץ ו"תוכניות ישראל" עם התמקדות בעשייה חברתית וזהות יהודית.
ברוב סניפי "יהודה הצעיר" נפגשים החניכים לפחות פעם בשבוע לפעילות של שעתיים.
במהלך שנות קיומה של התנועה, ייסדו חניכיה וחיזקו יישובים בישראל.
בכלל זה את קיבוץ קטורה שבערבה, נווה אילן ליד ירושלים וקיבוצים נוספים המשויכים לתנועת הצופים.
החיבור של התנועה עם ארגון הדסה החל בשנת 1936, כאשר הוועידה הלאומית שלה אישרה סבסוד שנתי בסך 2,500 דולר, והתקבלה החלטה לפיה יש לעודד את סניפי הדסה ברחבי ארצות הברית לסייע ליהודה הצעיר להצליח.
בשנת 1967 קיבלה הדסה על עצמה את החסות הבלעדית של יהודה הצעיר ופעלה לקידום פרויקטים להעצמת נוער בישראל ובאמריקה.
בחסות הדסה גדלה יהודה הצעיר והפכה לתנועת הנוער הציונית הגדולה באמריקה.
בתקופה חשובה זו בהיסטוריה האמריקאית והיהודית, יהודה הצעיר לקחה על עצמה את "תיקון עולם" כעמוד יסוד, כשהיא מעורבת בתנועות זכויות האזרח הלאומיות ויהדות ברית המועצות וסייעה לקהילות מקומיות ברחבי המדינה.
בשנת 2011 הצביעה הדסה בעד העברת יהודה הצעיר לעצמאות ארגונית.
לאחר כמעט 70 שנה, "יהודה הצעיר" יצאה לעצמאות כלכלית באופן רשמי ב-2 ביולי 2012.
יהודה הצעיר שמרה על האידיאלים והמחויבות שלה ליהדות ולציונות, גם כשהיא התפתחה עם השנים.
ליהודה הצעיר היה תפקיד חשוב בהיסטוריה היהודית, עם הרבה רגעים משמעותיים לאורך השנים.
אלה כוללים את ייסוד מחנה תל יהודה ב-1948, הקמת תוכנית שנת ההכשרה של התנועה ב-1956 (שהפכה בסופו של דבר לתוכנית שנת ההכשרה הגדולה בישראל), והמשלחת התנועתית לצעדת זכויות האזרח בוושינגטון ב-1963.
בשנת 1973 נוסד קיבוץ קטורה על ידי בוגרי "יהודה הצעיר" שחיפשו מחויבות חזקה יותר לציונות לאחר מלחמת ששת הימים.
בשנת 1993, אספה יהודה הצעיר למעלה מ-8,000 חתימות על עצומה לממשל קלינטון הקוראת למעורבות נוספת של ארצות הברית למען חיילים ישראלים נעדרים.
בשנת 1997, גיבשה יהודה הצעיר שותפויות עם שתי תנועות האחיות שלה - תנועת הצופים העבריים בישראל ותנועת FZY בבריטניה - כדי לחזק את הקשר בין נוער יהודי, ציוני בישראל ובתפוצות.
לאחר כמעט שבעים שנות שותפות עם ארגון הדסה, עברה תנועת יהודה הצעיר לעצמאות ארגונית בשנת 2012. למרות השינוי, התנועה המשיכה לצמוח, ללמוד וליצור חוויות חדשות לדורות הבאים של חניכיה.
כל תוכניותיה של תנועת יהודה הצעיר מבוססות על אידאולוגיית התנועה.
אמנת הארגון, שכותרתה הרשמית היא "חוקת יהודה הצעיר הלאומית" , מפרטת את עקרונותיה ואת יעדיה העיקריים:
יהודה הצעיר היא תנועה בלתי־מפלגתית מבחינה פוליטית ופלורליסטית דתית.
יהודה הצעיר היא תנועת נוער ציונית, הרואה במדינת ישראל חלק מרכזי בזהות היהודית ומעודדת ביקורים בישראל.
כתנועת נוער יהודית, יהודה הצעיר מדגישה ערכים יהודיים, חינוך יהודי ושמירה על זהות העם היהודי.
עשייה חברתית היא חלק בלתי נפרד מהזהות היהודית והציונית, ועל כן פועלת התנועה לסיוע ליהודים ולאחרים הזקוקים לכך, הן ברמה המקומית והן ברמה העולמית.
ניתן ליצור קהילה מגובשת ללא תלות בהשתייכות דתית או פוליטית.
תנועת יהודה הצעיר פועלת במודל של "ניהול עצמאי" ומנוהלת על ידי "מזכירויות" של בני נוער ברמות המקומית, האזורית והארצית.
המזכירוּת הארצית נבחרת בכנס החורף הארצי של התנועה על ידי נציגים מתוך חניכי קבוצת הבוגרים (תלמידי כיתות ט'-י"ב), והיא מכהנת במשך שנה אחת.
המזכירויות האזוריות פעילות במגוון אזורים ברחבי ארצות הברית, ורובן כוללות לפחות חלק מהתפקידים המפורטים להלן.
תפקידי מנהיגות מרכזיים ביהודה הצעיר
מרכז/ת ארגון - סגן נשיא מנהלי של המזכירוּת, אחראי/ת על תחומי כספים, חברות ולוגיסטיקה.
מרכזי חינוך - אחראים/ות לבניית תוכניות חינוכיות לשכבות גיל שונות.
בוגרים - אחראי/ת לתוכניות והפעלות לבני נוער בכיתות ח'-י"ב ולהפעלת כנסי חורף וכנסי קיץ ארציים.
עופרים/צופים - אחראי/ת לתוכניות עבור גילאי כיתות ב'-ז', לעידוד השתתפות במחנות אזוריים ולמניעת נשירה מהתנועה לאחר גיל זה.
מרכז/ת תיקון עולם וישראל (SAIP) - אחראי/ת לפעילות חברתית ולשילוב ערכי תיקון עולם בכלל תוכניות התנועה, בדגש על חמש קבוצות נושא (איומים על ישראל, פיקוח נפש, סביבה, זכויות אדם, עוני); נוסף לכך, מרכז/ת SAIP אחראי/ת לעדכן את החניכים בהתפתחויות בישראל.
פרסומים - אחראי/ת להפצת ניוזלטרים, מסמכי מידע ופרסומות, כולל הניוזלטר הארצי המקוון "קול התנועה", קידום אירועים ותחזוקת אתרי אינטרנט והודעות לעיתונות.
מרכז/ת חבורה מתכננת - אחראי/ת לתיאום תוכניות יהדות ברוסית במחנה תל יהודה ובקשר עם חברי הקהילה הרוסית-יהודית בתנועה.
מזכיר/ת קשרים בינלאומיים - אחראי/ת לשיפור התקשורת והפעילות עם חברי התנועה ברחבי העולם.
יהודה הראל (נולד ב-11 בנובמבר 1934) הוא איש ציבור ופוליטיקאי ישראלי.
ממחדשי ההתיישבות היהודית ברמת הגולן לאחר מלחמת ששת הימים.
כיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-14. חתן פרס ישראל בחקלאות והתיישבות לשנת ה'תשע"ח (2018).
הראל נולד בברלין בירת גרמניה לרחל ולזאב אורבך, חברי גבעת ברנר, שהיו שם בשליחות הקיבוץ המאוחד לתנועת "החלוץ".
אביו חלה ונפטר כעבור חודשים אחדים, ואימו שבה לארץ ישראל ב-1935, וזמן מה לאחר מכן נישאה לפרופ' אריה הראל, מי שהיה לימים שגריר ישראל בברית המועצות ומנהל בית החולים איכילוב, שאימץ אותו לבן.
בהיותו בן עשר עברו הוריו להתגורר בתל אביב.
במסגרת שירותו בצה"ל היה חבר בגרעין נח"ל של הנוער העובד שהצטרף לקיבוץ מנרה, שם השתקע.
במשך השנים עבד בבריכות הדגים של הקיבוץ ולזמן מה היה מזכיר הקיבוץ.
במהלך השנים השלים לימודי תואר שני בהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב ולמד במדרשה הרעיונית של הקיבוץ המאוחד ברמת אפעל.
הראל היה חבר באחדות העבודה בקבוצה של יצחק טבנקין והביע התנגדות לאיחוד עם מפא"י להקמת מפלגת העבודה ב-1967.
ב-15 ביולי 1967, לאחר שקיבל רשות מקיבוצו, היה בקבוצת חברי הקיבוץ המאוחד שהתיישבה בעלייקה ולאחר מכן בקוניטרה מייד לאחר מלחמת ששת הימים.
הוא שימש כמזכיר הקבוצה, ולצורך כך לקח הפסקה מלימודיו באוניברסיטת תל אביב.
בהמשך ייסדה הקבוצה את קיבוץ מרום גולן, שם הוא מתגורר.
הוא חבר פעיל ומרכזי בוועד יישובי הגולן.
הראל היה מבין מקימי מפלגת "הדרך השלישית", ושובץ במקום השני ברשימתה לכנסת.
בשנים 1996–1999 כיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-14 והיה יושב ראש סיעת הדרך השלישית וחבר ועדת הכנסת, ועדת הכספים וועדת הכלכלה.
היה מיוזמי השריון בחוק הגולן.
לאחר כהונתו בכנסת, עמד בראש חברת "וקטור" לייעוץ ארגוני וכלכלי לקיבוצים.
ב עמד הראל בראש היחידה לאסטרטגיה ומידע של ועד יישובי הגולן ושימש יו"ר חבר הנאמנים של מכללת אוהלו בקצרין.
בשנת 2016 הוכרז כזוכה פרס מוסקוביץ' לציונות.
ביום העצמאות השבעים למדינה, תשע"ח (2018) זכה בפרס ישראל לחקלאות והתיישבות.
ב-2019 פורסמה הביוגרפיה שלו (בהוצאת ידיעות אחרונות) שכתב איש-הגולן, אורי הייטנר.
בעשור השני של המאה ה-21 היה מהדוחפים להקמת טורבינות רוח ברמת הגולן, נושא שנוי במחלוקת בקרב תושבי האזור.
ב-2022 יצא לאור בהוצאת כרמל ספרו "פרפר בחושך" - ספר מדע פופולרי העוסק ברמה היסטורית, פילוסופית ומדעית בניסיונות המופרכים לנבא, לתכנן ולעשות את העתיד.הראל נשוי לציפורה, ולזוג שני בנים ושלוש בנות.
הראל היה מצעירותו איש ארץ ישראל השלמה ותמך בהתנחלות בכל השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים.
הוא התנגד לטענות שאבד הכלח על מדיניות "דונם ועוד דונם" וטען שבניגוד לטענות שנשמעות בתקשורת, הנוער נכון לפעולות התיישבות.
הוא קרא להקמת התיישבות תעשייתית כדרך להרחיב את ההתיישבות, וקרא להתיישבות שאינה מתבססת על עבודה שכירה.
בספרו "חנן פורת - סיפור חייו", מייחס חגי הוברמן ליהודה הראל תרומה להקמת גוש אמונים ב-1974 בכך שנכח באופן מקרי בישיבה של צעירים (שהפכו בהמשך למייסדי התנועה) ודחף אותם לעשיית צעדים מעשיים, בהשראת תרומתו להקמת היישוב הראשון ברמת הגולן (קיבוץ מרום גולן), שהביא לכינון התנועה.
באמצע שנות השמונים, בטרם חלו שינויים משמעותיים באורחות החיים בקיבוצים, יצא הראל עם משנה סדורה שקראה להפרדה תפעולית, חשבונאית ומשפטית בין המשק הכלכלי בקיבוץ הבודד ובין קהילת חברי הקיבוץ.
וזאת על מנת לאפשר את ניהול החלק העסקי בקיבוץ על פי עקרונות כלכלת השוק בעוד שבקהילה ימשכו אורחות החיים המושתתים על עקרונות השיתוף והשוויון.
באותה עת היו הדברים בבחינת חזון נועז.
עד אמצע העשור הראשון של המאה ה-21 עברו קיבוצים רבים בישראל להתנהלות המבוססת במידה רבה על עקרונות אלו.
את משנתו העלה על הכתב בספרו "הקיבוץ החדש" שיצא לאור ב-1993 בהוצאת כתר.
ב-2010 יצא לאור בהוצאת כרמל ספרו "להפריט", המנתח את הסיבות לכישלונן של האידאולוגיות הגדולות במאה ה-20 בכלל ולזה של "החלום הקיבוצי" בפרט, לדעתו, וקורא להליכה לכיוון עקרונות השוק החופשי והיד הנעלמה.
יהודה ואלך (12 במרץ 1921 – 1 באוגוסט 2008) היה מפקד בצה"ל והיסטוריון צבאי.
ואלך נולד בגרמניה בשם לותאר ב-1921 למשפחה ציונית, ועלה לארץ עם הוריו בשנת 1936.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים עלה להכשרה להתיישבות בקיבוץ בית זרע, שם פגש את חוה טורצקי, שעמה התחתן.
יחד היו חברים בגרעין המייסד של קיבוץ עין דור.
לזוג נולדו שלושה ילדים, רוני, אליעזר ואורי.
במלחמת העצמאות היה סגן מפקד גדוד 52 בחטיבת גבעתי בקרבות לטרון ומפקד גדוד 51 בנגב הצפוני.
במבצע יואב, בין ה-16 באוקטובר ל-17 באוקטובר 1948, פיקד ואלך על גדודו בקרב לכיבוש שתי קבוצות של משלטים שכללו ארבעה יעדים: גבעה 113, גבעה 100, משלט הצומת הצפוני ומשלט הצומת הדרומי.
בקרב הקשה, אבן דרך במהלך להבקעת הדרך לנגב הנצור, נהרגו 30 מחיילי גבעתי.
הצומת נקראת על שם החטיבה שכבשה אותו, צומת גבעתי, וגדוד 51 זכה לשם "גדוד הבוקעים הראשון".
לאחר המלחמה שימש כמפקד חטיבת גבעתי.
במרץ 1953 מונה ואלך לראש ענף חי"ר באגף הדרכה.
בשונה מדרכתם הרגילה של ראשי ענפים שהיא סא"ל, ואלך היה אלוף-משנה ומעמדו היה דומה לקצין חי"ר ראשי בפועל.
בספטמבר 1955 החליף את מישאל שחם כמפקד אוגדה 38 שהייתה בשלבי הקמה.
במבצע קדש ב-1956 היה אחד משלושת מפקדי האוגדות בצה"ל (יחד עם חיים לסקוב ואברהם יפה), ואוגדה 38 תחת פיקודו נעה בציר המרכזי בסיני.
קרבות האוגדה שבפיקודו סביב אבו עגילה ואום כתף נחשבים לקרבות לא מוצלחים באותה מלחמה מבחינתו של צה"ל, ייתכן שבשל הצורה שבה הפיקוד, הרמטכ"ל משה דיין ואלוף הפיקוד אסף שמחוני התייחסו לאוגדה: הן נטו לתת פקודות ישירות ליחידות שבפיקדה, תוך עקיפת סמכותו של ואלך.
בקרבות אלו לא הצליחו האוגדה (בפועל שתי חטיבות חי"ר, שכן חטיבה 7 הופעלה ישירות) להתגבר על שתי חטיבות מצריות שהיו ערוכות במתחמים מבוצרים.
אבדות צה"ל בקרבות אלו היו כ-50 חללים והכוח המצרי נסוג מהמתחמים רק לאחר שלושה ימי קרב, בעקבות הצלחת חטיבה 7 והפעולה האנגלו-צרפתית במצרים.
לאחר המלחמה חזר לפקד על חטיבה 10, והפך אותה לחטיבה ממוכנת.
למד לתואר מוסמך בהיסטוריה כללית ובסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, והמשיך לדוקטורט בהיסטוריה צבאית באוניברסיטת אוקספורד.
נושא עבודת הדוקטורט שלו היה "הדוגמה של קרב ההשמדה".
מאז שנת 1970 היה חבר סגל ופרופסור באוניברסיטת תל אביב.
כיהן כראש המגמה להיסטוריה צבאית באוניברסיטה, היה חבר בצוות החוקרים של "המכון להיסטוריה גרמנית" של האוניברסיטה וראש בית הספר להיסטוריה שלה.
מאז שנת 1978 היה יו"ר החברה הישראלית להיסטוריה צבאית שליד אוניברסיטת תל אביב.
ואלך ייסד את המסלול האקדמי בפו"ם (המכללה הבין זרועית לפיקוד ומטה), בית הספר להכשרת הקצינים הבכירים בצה"ל, שבו משולב תואר אקדמאי, וספרו "תורות צבאיות" (מ-1977) היה במשך שנים ספר היסוד לחניכי פו"ם.
נוסף על כך, היה ואלך בעל מעמד בחו"ל, וכיהן כפרופסור אורח במרכז למחקרים אסטרטגיים ובין-לאומיים באוניברסיטת ג'ורג'טאון בארצות הברית.
בשנת 1978 היה חבר בוועדת חקירה בינלאומית בווינה, שחקרה את עברו של הדיפלומט האוסטרי קורט ולדהיים.
בשנת 2001 נבחר על ידי המרכז לביבליוגרפיה בינלאומית בקיימברידג', כאחד מ-2000 אנשי המדע הבולטים של המאה ה-20.
בשנת 2003 זכה ואלך בפרס יצחק שדה לספרות צבאית, על מפעל חיים בתחום המחשבה והספרות הצבאית.
ואלך הלך לעולמו באוגוסט 2008 ונקבר בבית הקברות בקיבוץ נירים.
בספריו, המיועדים בעיקרם לקהל הרחב, מייצג ואלך את הקו המרכזי של הנרטיב הציוני של מלחמות ישראל.
ההיסטוריון תום שגב האשים את ואלך בשמרנות ובטשטוש פשעי מלחמה שנעשו כביכול על ידי לוחמי פלמ"ח וצה"ל בעת "הנכבה" — גירוש הפליטים הפלסטיניים מכפריהם.
לטענתו, ואלך התעלם ממחקרים שנערכו בשנות התשעים על ידי "ההיסטוריונים החדשים" בהם בני מוריס ושגב עצמו.
עמיתו של ואלך באוניברסיטת תל אביב, הפרופ' מרדכי גיחון, אמר כי ואלך לא טייח אירועים שליליים בתש"ח, אך הקפיד לשמור על התמונה הכוללת של "הוד, גבורת הלוחמים והישגים".
ולאך כתב וערך 20 ספרים, ופרסם 116 מאמרים בעברית ובגרמנית.
בנוסף, פרסם ספרים ואטלסים המיועדים לציבור הרחב, במטרה לקרב ציבורים גדולים לנושאי ההיסטוריה הצבאית בעיקר של ארץ ישראל ומלחמת העצמאות.
אטלס כרטא לתולדות ארץ ישראל מראשית ההתיישבות ועד קום המדינה, כרטא, 1972.
אטלסי כרטא לתולדות מדינת ישראל (עשור ראשון, עשור שני, עשור שלישי).
חלק מן הערכים על פעולות ומבצעים של ה"הגנה" אצל מרדכי נאור בלקסיקון כח המגן – ההגנה, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1992
...לא על מגש של כסף, תולדות מערכות ישראל, כרטא, 2000.
מדריך כרטא למלחמת העצמאות, 2005.
אתרי קרבות בארץ ישראל, כרטא, 2003.
אנטומיה של סיוע צבאי, ספריית מעריב, 1981.
אל הדגל: הקמת צבא עממי תוך כדי לחימה.
הצבא הפדרלי בארצות-הברית במלחמת האזרחים וצה"ל במלחמת העצמאות - מחקר משווה, מערכות, 1997
היינו כחולמים: קובץ מחקרים על מלחמת הקוממיות, מסדה, 1985.
תורות צבאיות, התפתחותן במאות ה-19 וה-20 (תרגם מגרמנית: אליקים ואלך), 1977.
תרומת העלייה במלחמת העצמאות, יד טבנקין, 1992.
נפוליאון בונפרטה, אמרות המלחמה, מערכות, 1991.
וילהלם פון לב, ההגנה, מערכות, 1993.
פרידריך השני, מלך פרוסיה, הוראות למצביאים, מערכות 1979.
אלפרד תייר מהן, השפעת העוצמה הימית על ההיסטוריה, 1660-1783: פרקים נבחרים, מערכות, 1985.
ג'ון פרדריק צ'ארלס פולר, לוחמת שריון, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1985.
לידל הארט, מחשבות על המלחמה, מערכות, 1989 .
הדוגמה של קרב ההשמדה, פרנקפורט, 1967.
תורתו הצבאית של פרידריך אנגלס, פרנקפורט, 1968.
התפתחות המחשבה הצבאית במאות ה-19 וה-20, פרנקפורט, 1972.
הרב יהודה הרצל הנקין (תש"ה 1945 – ט' בטבת ה'תשפ"א, 24 בדצמבר 2020) היה פוסק הלכה שהשתייך לציונות הדתית מירושלים, מחבר ספרי "שאלות ותשובות בני בנים".
נחשב למוביל דרך הלכתית עצמאית וקשובה למודרנה, ונודע בין השאר כמתמחה בנושאי מעמד האישה ביהדות וצניעות בהלכה.
נולד בשנת תש"ה (1945) בפנסילבניה שבארצות הברית.
אביו, ד"ר אברהם הלל הנקין, היה מראשי החינוך היהודי בניו הייבן שבקונטיקט.