tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האי נחשב ליעד אקולוגי מקומי, ומחובר לאל-ח'ור בדרך עפר מחודרת שעוברת במספר נחלים.
חוף מגודר המכונה "חוף המשפחה אל-ח'ור" מספק מרחב בילוי למשפחות.
הוא ממוקם על חוף פרקעה ומכיל חדרי רחצה, מגרש משחקים ועמדת זיכיון.
שלושה מגדלי שמירה היסטוריים, המכונים מגדלי אל-ח'ור, נותרו ליד קו החוף של אל-ח'ור, לאחר שנבנו מסוף המאה ה-19 עד תחילת המאה ה-20. מטרותיהם העיקריות היו לספק נקודת תצפית ולחפש התקפות פוטנציאליות.
לשלושת המגדלים, כל אחד בצורתו גלילי, יש קירות בעובי 60 ס"מ וקוטר של כ-4 מטר.
מיתוס מקומי ידוע הוא של מיי וגילן, לפי המיתוס הם היו אבותיהם של המפרש.
על פי המסורת, בימי קדם, גבר עשיר בשם גילאן התגורר באל-ח'ור.
מלבד פיקוד צוות מלחים ודייגים, הוא החזיק בסירות פנינים רבות.
ככל שחלף הזמן, אישה בשם מיי שפיקדה על מספר עליון של סירות ואנשי צוות, התייצבה כיריבה העיקרית של גילאן.
באירוע בו שני הצוותים ניסו לקצור את אותה מיטת פנינה, מיי התגרתה בגילאן כשספינתה חלפה על פני זו שלו.
זה הלהיב את גילאן, שרצה להיטיב עם המתחרה שלו.
בזמן שהתבונן בחגב, הבחין גילאן כיצד כנפיו פועלות, והחיל את אותו עיקרון על סירותיו והוליד את המפרש.
זה אפשר לסירותיו לנסוע במהירות גבוהה יותר, מה שאפשר לו לעלות על סירותיה של מאי למיטות הפנינה הצפופות ביותר.
המיתוס מוצג בדרך כלל בחמישה פרקים והוא אינו דומה לרוב הסיפורים הבדואים הידועים האחרים.
הסיפור אינו ידוע במקומות אחרים בקטר.
נמל התעופה המקומי הוא נמל התעופה אל-ח'ור.
נמל התעופה משמש בעיקר מטוסי תעופה כללית ושימש כמקום המטס השנתי של אל-ח'ור מאז 2008. המטס נמשך יומיים ומאפשר למבקרים לנסוע ולצפות במטוסים.
מטוסים ממדינות GCC אחרות מוצגים באירוע.
החברה הטורקית Tekfen זכתה בהקמת הכביש המהיר אל-ח'ור בתשלום של 2.1 מיליארד דולר באוגוסט 2016. הכביש המהיר מתוכנן להיות בן 34 קילומטרים ויחלוף ממועדון הגולף דוחא באל-עע'לה, ביישוב א-דעאין, ועד אצטדיון אל בית באל-ח'ור.
הם יקימו מסלול אופניים ועשרה מחלפים כחלק מהמיזם.
נסיעות בין הבירה דוחה לעיר אל-ח'ור מתבצעות כיום בדרך א-שמאל ודרך החוף אל-ח'ור, כאשר הכביש האחרון עובר דרך א-דעאין והראשון עובר דרך אום סלאל מוחמד.
אל-ח'ור וראס לפאן מחוברים דרך כביש אל-חווילה.
בנובמבר 2014 הדרך של 16 קילומטר שופרה על ידי הגדלתה מנתיב אחד לארבעה נתיבים.
הכביש המהיר הארוך ביותר של קטר, דרך אל מג'ד (בעבר נקראה כביש אורביטל), מקשר את אל-ח'ור עם עיר החוף מסיעיד שבדרום-מזרח.
החל משנת 2019, תחנת המטרו אל-ח'ור נמצאת בבנייה.
לאחר השלמתה, זה יהיה חלק מהקו האדום של המטרו של דוחא.
בבחירות המוניציפליות הראשונות בשנת 1999 זכה ראשיד ג'סים אל-מוחנדי בבחירות וקיבל 63.3%, שהם 283 קולות.
המועמד לסגנו היה סאלח מאג'ד אל-מוחנאדי, שחלקו בקולות עמד על 12.3%, שהם 54 קולות.
אחוז ההצבעה היה 83.4% אל-מוחנאדי שמר על מושבו בבחירות 2002. לבחירות 2007 נבחר סאקר סעיד אל-מוחנדי.
הוא שוב ניצח בבחירות הבאות בשנת 2011 ושמר על כסאו.
בבחירות 2015 נבחר נאסר אבראהים אל-מוחנדי.
באי אל כור מחוץ למפרץ, התגלו בחפירות ארבע תקופות כיבוש עיקריות, המתוארכות לשנת 2000 לפני הספירה בערך עד שנת 1900 לספירה.
האי ידוע בעיקר בזכות היותו אתר הפעולה של כשים בשליטה ממשלתית של תעשיית הצבע הסגול של האלף השני לפני הספירה.
בית קברות של לפחות 18 גל-עדים נמצא כשני קילומטרים ממערב לעיר, ממוקם על ראש גבעה.
הוא נחשף בשנת 1976 על ידי המשלחת הארכאולוגית הצרפתית בקטר וכונה בדוחות הצוות "FPP".
ביאטריקס מידן-ריין, חברת הצוות, חפרה שמונה מתלוליות הקבורה החל משנת 1976. אורך הקבר הראשון שנחפר היה כ-2.6 מטר, רוחבו 1.6 מטר וגובהו 20 ס"מ.
בתל נמצאו ארבע שכבות של לוחות אבן.
מתחת ללוחות היה בור חול המכיל קונכיות של חלזונות ים.
הקבר השני שנחפר על ידי הצוות היה גדול יותר בגודלו, אורכו 3.5 מטר, רוחבו 3 מטר וגובהו 30 מטר.
בקבר זה נחשפו שרידי שלד מעוותים.
בדומה לקבר האחר, גם בתל זה התגלו לוחות אבן שטוחים, חלקם נכנסו לסלע, אולם לא נמצא בור.
בתוך מערה זה התגלו 15 חלזונות ים.
משש החפירות שנותרו יושבו ממצאים משמעותיים יותר.
הצוות הגיע למסקנה כי חלק מהקברים שמורים ליחידים ואילו אחרים הם ככל הנראה קבורה משפחתית.
חפצים שנחשפו כללו חרוזי קליפה, חרוזי אובסידיאן וחרוזי קרנליאן.
לא ברור מאיזה זמן הם, אך הם נחשבים כמתאימים לתקופה הנאוליתית.
הטבלה הבאה מציגה את אוכלוסיית אל-ח'ור.
אל-חַ'דִר הוא דמות מהקוראן שמתואר כמשרת אלוהים צדיק בעל חוכמה רבה או ידע מיסטי, אך לא מוזכר בשמו.
באופן מסורתי מזוהה נבי אל-ח'דר על ידי תאולוגים עם אליהו הנביא.
במסורות אסלאמיות ולא אסלאמיות שונות, ח'דר מתואר כשליח השומר על הים, מלמד ידע סודי ומסייע למי שנמצא במצוקה.
הוא בולט כפטרונו של הקדוש האסלאמי אבן ערבי.
דמותו של אל-ח'דר עברה סינקרטיזציה לאורך זמן עם דמויות וצורות שונות אחרות כולל הצמח הזורואסטרי "האומה" , וסורוש באיראן, סראושה וסנט ג'ורג' באסיה הקטנה והלבנט, סמאל ביהדות ויוחנן המטביל בארמניה.
בסוף הסיפור מסביר אל-ח'דר את הנסיבות הלא ידועות למשה שהפכו כל אחת מהפעולות לצודקת.
מיסטיקנים וחוקרים המאמינים בחדית' מאמינים כי אל-ח'דר עדיין חי.
"אל-ח'דר" בערבית פירושו "הירוק" או "הצמחייה".
אולם ישנם חוקרים המצביעים על התייחסות אפשרית לדמות המסופוטמית אוטנאפישתים מהאפוס של גילגמש דרך הערביזציה של כינויו, "חסיסתרה".
לפי דעה אחרת, השם ח'דר אינו גרסה ערבית או קיצור של חסיסטרה, אך ייתכן שהוא נגזר משמו של האל הכנעני כושר וחסיס ומאוחר יותר הוא נטמע בשפה הערבית כאל-ח'דר.
בקוראן מוסא (משה) פוגש את עבד האלוהים, המכונה בקוראן "אחד מעבדינו אשר רחמנו מאתנו ואשר לימדנו ידע מעצמנו".
חוקרים מוסלמים מזהים אותו כח'דר, למרות שהוא לא נקרא כך במפורש בקוראן ואין שום התייחסות לכך שהוא בן אלמוות או קשור במיוחד לידע אזוטרי או לפוריות.
הקוראן קובע שהם נפגשים במפגש של שני ימים, שם ברח דג שמשה ומשרתו התכוונו לאכול.
משה מבקש רשות ללוות את עבד ה' כדי שמשה יוכל ללמוד "ידע נכון על מה שלימדו אותו".
המשרת מודיע לו ש"הרי אתה (משה) לא יכול להיות סבלני איתי.
ואיך אתה יכול להיות סבלני בדברים שאין הבנתך שלמה לגביהם?" משה מבטיח להיות סבלני ולציית לו ללא עוררין, והם יצאו יחד לדרך.
משרת האלוהים פוגע בספינה, ומשה ששכח את שבועתו אומר: "האם עשית בו חור כדי להטביע את אסיריו?
המשרת מזכיר למשה את אזהרתו, "האם לא אמרתי שלא תוכל לסבול אתי?" ומשה מתחנן שלא ינזוף בו.
לאחר מכן, עבד האלוהים הורג בחור צעיר.
משה שוב זועק בתדהמה ובחרדה, ושוב מזכיר המשרת למשה את אזהרתו, ומשה מבטיח שלא יפר שוב את שבועתו, ואם כן יפטור את עצמו מנוכחות המשרת.
לאחר מכן הם ממשיכים לעיירה שבה מונעים מהם הכנסת אורחים.
הפעם, במקום לפגוע במשהו, משקם עבד ה' חומה מרושלת בכפר.
שוב משה נדהם ומפר את שבועתו בפעם השלישית והאחרונה, ושואל מדוע המשרת לא גבה לפחות "איזה פיצוי על כך" שלא הכניסו אורחים.
משיב עבד ה': "זאת תהיה הפרדה ביני לבינך; עתה אודיע לך על המשמעות של מה שלא יכולת לסבול עמו.
מעשים רבים הנראים כרעים, זדוניים או קודרים, למעשה הם רחמנים.
הסירה נפגעה כדי למנוע מבעליה ליפול לידיו של מלך שתפס כל סירה בכוח.
ולגבי הבחור שעבד ה' הרג, הוריו היו מאמינים והבחור היה מביא עליהם אי ציות וכפירה.
אלוהים יחליף את הילד באחד טוב יותר בטוהר, חיבה וצייתנות.
באשר לתיקון החומה שעשה עבד ה', הסביר המשרת שמתחת לחומה נמצא אוצר השייך לשני יתומים חסרי ישע שאביהם צדיק.
כשליחו של אלוהים, החזיר המשרת את החומה, תוך שהוא מגלה את חסד ה' בכך שגמל לחסידות אבי היתומים, וכדי שכאשר החומה תחלש שוב ותתרסק, היתומים יהיו מבוגרים וחזקים יותר וייקחו את האוצר ששייך אותם.
המלומד האסלאמי סעיד נורסי גם טוען אל-ח'דר חי, אבל יש חמש דרגות חיים; ואל-ח'דר נמצא בדרגה השנייה של החיים, ולכן חלק מהחוקרים הדתיים היו בספק לגבי זה.
אל-ח'דר ואליהו דומים במידה מסוימת.
כלומר, הם יכולים להיות נוכחים במספר מקומות בו-זמנית.
הם אינם מוגבלים על ידי דרישות אנושיות.
הם יכולים לאכול ולשתות מתי שהם רוצים, אבל לא מחויבים לעשות זאת.
הם אלה שחושפים ועדים למציאות הבריאה, והדיווחים על הרפתקאותיהם.
יש אפילו דרגת קדושה אחת שנקראת 'דרגת אל-ח'דר'.
קדוש שמגיע לדרגה זו מקבל הוראה מאל-ח'דר ונפגש עמו.
מאמינים כי אל-ח'דר הוא אדם בעל מראה של אדם עם זקן ארוך ולבן.
מוחמד אל-בוח'ארי מטוען כי אל-חד'ר ("הירוק") קיבל את שמו לאחר שנכח על פני קרקע כלשהי שהפכה ירוקה כתוצאה מנוכחותו שם.
ישנם דיווחים מאל-בהאקי כי אל-ח'דר היה נוכח בהלווייתו של מוחמד והיחיד שזיהה אותו היה עלי, שראה שהגיע כדי להראות את צערו ועצבותו על מותו של מוחמד.
הופעתו של אל-ח'דר בהלווייתו של מוחמד תיארה גבר בעל עוצמה, בעל מראה נאה, עם זקן לבן, הגיע מזנק על גב האנשים עד שהגיע למקום שבו מונחת הגופה הקדושה.
בבכי ממרר, הוא פנה לעבר החברים ושלח את תנחומיו.
בסיפור אחר נפגש אל-ח'דר עם עלי על יד הכעבה והדריך אותו לגבי תחינה שהיא ראויה מאוד כאשר היא נאמרת לאחר תפילות החובה.
ג'עפר א-צאדק כותב ב"כיתאב אל-קאפי" כי לאחר הכניסה למסגד הקדוש במכה, ביקר עלי, חסן אבן עלי וחוסיין בן עלי איש נאה ולבוש היטב ששאל אותם שורה של שאלות.
חסן ענה על השאלות ועל כך העיד האיש על הנבואה של מוחמד ואחריו העיד כי עלי ומלוויו הם היורשים האמיתיים.
עלי ביקש מחסן לעקוב אחר מקום הימצאו של המבקר, אך משלא הצליח, עלי חשף את זהותו של האיש שהוא אל-ח'דר.
אל-ח'דר נחשב לדמות מרכזית באמונה הדרוזית ויש האומרים כי הוא ממקימי הדת הדרוזית.
הם רואים במערת אל-ח'דר כקדושה ורואים בו כנביא הירוק המסמל מים וחיים, ניסים ומרפא חולים.
דרוזים, מאמינים אל-ח'דר חזר בתור יוחנן המטביל, או כג'ורג' הקדוש, מאחר שהם מאמינים בגלגול נשמות.
ג'ורג' הקדוש גם מתואר כדמות נבואית במקורות הדרוזיים ובכמה מקורות הוא מזוהה עם אליהו או "אליאס" ונקרא גם "סידנא אבו איברהים".
החל משנת 1958 רואים הדרוזים בישראל את מקאם נבי אל-ח'דר שבכפר יאסיף ליד עכו כמקום בו קבור הנביא.
ישנו קבר נוסף בו מאמינים חלק מהדרוזים שנקבר בו אל-ח'דר בעיירה בוקעאתא שבצפון רמת הגולן.
אל-ח'יסאס היה כפר ערבי בצפון עמק החולה.
הכפר חרב ב-1949, כאשר תושביו המוסלמים והנוצרים ברחו ממנו בסוף מבצע יפתח.
קיבוץ הגושרים התרחב אל שטחי הכפר, ועל חלק משטחיו הוקם הגן הלאומי חורשת טל.
הכפר אל-ח'יסאס נמצא על תל ארכאולוגי הקרוי תל צץ, ובו שרידים מהתקופות הנאוליתית, הברונזה, ההלינסטית והערבית הקדומה.
הגאוגרף הערבי מהמאה השלוש עשרה יאקות אל-חמאווי, הזכיר את אל-ח'יסאס בכתביו.
כלכלת הכפר התבססה בעיקר על חקלאות.
תושבי הכפר גידלו עצי פרי לאורך החצבני, ועצי זית בשטחים מרוחקים יותר.
אדמות הכפר השתרעו על 4,795 דונם.
במפקד של המנדט הבריטי ב-1931 מנה הכפר 386 תושבים שגרו ב-73 בתים.
על פי הערכה, בשנת 1948, לפני פרוץ מלחמת העצמאות, חיו בכפר כ־545 תושבים.
ב-18 בדצמבר 1947 פשטו אנשי ההגנה על הכפר בחסות החשיכה ותקפו אותו.
מספר בתים פוצצו וכעשרה אזרחים, כולל ארבעה ילדים, נהרגו.
בעיתונות בארצות הברית פורסם כי ההתקפה באה כנקמה על הריגת שני גברים מכוח השיטור היהודי באזור הגליל העליון.
ההיסטוריון בני מוריס טוען שכמה קציני מודיעין מההגנה ולצידם מנהיגים אזרחיים מקומיים התנגדו בתחילה לפעולת התגמול המתוכננת, אך זו אושרה בידי מפקד הפלמ"ח, יגאל אלון.
בסוף מבצע יפתח, ב-25 במאי 1948, תושבי הכפר ברחו ממנו, אך מאוחר יותר חלקם חזרו לבתיהם.
שנה לאחר מכן, ב-5 ביוני 1949, סולקו תושבים אלו מהכפר בכוח על-ידי חיילים ישראלים.
בחצות הלילה הוקף הכפר במשאיות, עליהן הועלו התושבים, ונכפה עליהם להרוס את בתיהם במו ידיהם.
המשפחות הועברו לשטח בסמוך לכפר עכברה, לצד תושבי הכפרים קדיתא ואל-ג'אעונה, שגורשו באותן נסיבות.
קיבוץ הגושרים התרחב אל שטח הכפר שחרב.
ב-1963 הוקם על חלק משטח הכפר הגן הלאומי חורשת טל.
מחוז אל-חודיידה הוא מחוז במערב תימן, הגובל בים האדום.
העיר המרכזית במחוז היא עיר הנמל אל-חודיידה, בה שוכנים כחמישית מתושבי המחוז.
אזור ג'בל בורע הוכרז כפארק לאומי.
אל-חיאה (الحياة; בערבית: "החיים") היה עיתון בשפה הערבית שיצא לאור בלונדון.
העיתון היה בבעלות סעודית ובעל גישה פאן-ערבית, והודפס סימולטנית בלונדון, ריאד, פרנקפורט, קהיר, בחריין, ביירות וניו יורק, ויצא לאור מדי יום בכ-200 אלף עותקים.
אל-חיאת היה נפוץ מאוד בקרב הקהילות הערביות הגולות ובעולם הערבי בכלל.
המערכת נקטה על פי רוב בגישה ליברלית מזו המקובלת בעיתונות הערבית היוצאת לאור במדינות ערב עצמן, והיו מקובלים בו דברי ביקורת על המשטרים הערביים ועל חיי האזרח הערבי במדינות המזרח התיכון.
אל-חיאת נהנה ממוניטין בינלאומי גבוה וכלי תקשורת מערביים הרבו לצטט ממנו.
מנהיגים ערביים רבים וכן אינטלקטואלים ערבים רבים בחרו להעניק ראיון בלעדי לאל-חיאת, כל אימת שברצונם לבשר על דבר מה בעל נגיעה למערב או לפוליטיקה הפאן-ערבית.
העיתון, אשר נוסד בביירות ב-28 בינואר 1946, הפך במהרה לעיתון מוביל בעולם הערבי.
המוציא לאור של העיתון ועורכו הראשי, היה כאמל מרווה.
מרווה נרצח בידי מתנקשים ב-16 במאי 1966. השלטונות בלבנון עצרו מספר אנשים והעמידו לדין מספר חשודים תומכי נאצר ברצח אשר ראו ב"אל חיאת" "אויב הלאומנות הערבית, אנטי סוציאליסט ומשתף פעולה עם האמפריאליזם".
העיתון המשיך לראות אור בביירות במשך עשר שנים נוספות עד למלחמת האזרחים בלבנון, אולם קרנו ירדה וקרנו של א-נהאר עלתה.
בשנת 1988 הושק אל חיאת מחדש, הפעם מלונדון והפך עד מהרה לעיתון הבינלאומי המוביל בשפה הערבית.
בשנת 2020 נסגר העיתון לאחר שנקלע לקשיים כלכליים.
אל-חג'אג' בן יוסף א-ת'קפי היה מושל עיראק בתקופה האומיית, תחת שלטונו של הח'ליף עבד אל-מלכ ונחשב בשל נחישותו ואכזריותו לאחד המושלים המוסלמים הידועים ביותר בהיסטוריה.
נולד בעיר טאיף שליד מכה בשנת 661 ומת בשנת 714 בעיר ואסט אשר בעיראק.
מפקד הצבא האומיי בעת המרד של מכה
אל-חג'אג' הנהיג את הצבא האומיי שהתעמת עם המורדים של מכה שהיו מלוכדים סביב אבן אל-זביר שטען שהוא הח'ליף החוקי.
התבצרות אבן אל-זביר בעיר מכה גרמה למבוכה רבה בקרב השלטון האומיי בגלל קדושתה הדתית של העיר ובגלל האיסור לפגוע במבנים דתיים בהם התבצרו המורדים ובמיוחד סביב הכעבה.
למרות זאת, הצורך לדכא את המרד באופן מהיר גרם לאל-חג'אג' לפגוע גם במקומות הקדושים אשר התבצרו בהן המורדים ובכלל זה הכעבה.
למרות שאל-חג'אג' הצליח לדכא את המרד ולהחזיר את האזור לשלטון האומיי, פגיעתו בכעבה גרמה למחאות רבות בקרב המוסלמים שראו אותו כדמות בלתי דתית.
הצלחתו בדיכוי המרד שכנעה את הח'ליף עבד אל-מלכ למנותו למושל עיראק שהייתה ידועה כמוקד למרידות שונות בשל בעיות כלכליות ופוליטיות שהיו באזור.
אל-חג'אג' מונה למושל עיראק במקום אחי הח'ליף, בִשר אבן-מרואן, בכך נפתחה מגמה חדשה בשושלת האומיית של מינוי מושלים מקצועיים במקום בני משפחה.
על מנת לדכא את המרידות שזוהו עם זרמים דתיים הוא אימץ מדיניות התנקשות בחיי המנהיגים הדתיים אשר הנהיגו את המרידות ובמיוחד התנקש בחייהם של עשרות מנהיגים דתיים שהפכו על ידי השיעים בתקופה יותר מאוחרת לקדושים דתיים.
מדיניות ההתנקשות ודיכוי המרידות הפכה אותו לדמות שלילית במיוחד בקרב השיעים.
אלו אימצו את דמותו של אל חג'אג' על מנת לתקוף את הסונים כאנשים שהזדהו עם השלטון האומיי שנתפס בעיניהם כשלטון חילוני ומושחת שפעל נגד "האסלאם האמיתי" - אסלאם בו ההנהגה הדתית נמצאת בידייה של משפחת הנביא מוחמד, מצאצאי הח'ליף עלי בן אבי טאלב.
לעומת הדעה השיעית, ההיסטוריוגרפיה הסונית רואה בחיוב מסוים את דמותו של אל-חג'אג', זאת על רקע ההתפתחות הכלכלית שהביא לאזור- הרפורמות החקלאיות אשר ביצע בעיראק כאשר עיבד אדמות חקלאיות שונות ובנה גשרים אשר חיברו בין האזורים החקלאיים והעניק לאיכרים הלוואות שונות.
אל-חג'אג' נודע בבניית עיר ואסט שהפכה להיות הבירה של עיראק בתקופתו.
בתקופתו הפכה השפה הערבית לשפה רשמית כאשר תרגם את הצווים המנהליים והשלטוניים מן הפרסית לערבית.
כמו כן הנהיג רפורמה במטבע של המדינה.
כמו כן הקפיד להוציא מחוץ לחוק את הנוסחים הרבים שהיו לקוראן על מנת לקבוע נוסח חוקי אחד לכלל הקהילה המוסלמית על מנת לצמצם את המתח בין הקהילות המוסלמיות סביב פרשנות הקוראן.
אבן ח'לדון (אלמקדמה פי עלם אל-תאריח', פרק 26) מזכיר מסורת אודות אל-חג'אג': כאשר הח'ליף עבד אל-מלכ שאל בדואי אודות שלטונו של אל-חג'אג' בעיראק.
הבדואי שיבח את אל-חג'אג' ובאומרו כי 'הוא עשק את העם לבדו'.
מסורת זו רומזת לכך שאל-חג'אג' שם קץ לאנרכיה בה העם נעשק על ידי בעלי כוח שונים.
דמותו של אלחג'אג' בעת החדשה
בעת המלחמה בין איראן ובין עיראק, זרמים פוליטיים שיעים וסורים שהזדהו עם איראן כינו את נשיא עיראק סדאם חוסיין בשם אל-חג'אג' כדי לתאר אותו כאדם אכזרי שמדכא את השיעים כמו שנהג אל-חג'אג' בתקופתו.
הופעת סדרת טלוויזיה מצרית באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 אשר הנציחה את דמות של אלחג'אג' כדמות חיובית וגרמה למחאות רבות בקרב השיעים שראו אותה כסוג של פרובוקציה נגד השיעים.
אל-חַיַאת אל-גַ'דִידִה , הוא עיתון יומי והעיתון הרשמי של הרשות הפלסטינית.
העיתון יוצא לאור ברמאללה מאז שנת 1995.
העיתון מצוי באופן רשמי בבעלות הרשות הפלסטינית ועובדיו רשומים ברשימת מקבלי השכר של הרשות.
עורך העיתון הוא חאפז ברגותי המכהן גם כמנכ"ל משרד ההסברה הפלסטיני.
התפוצה היומית של העיתון היא כ-5,000 עותקים (2003) והיא הנמוכה מבין שלושת העיתונים היומיים היוצאים לאור ברשות הפלסטינית.
על פי מכון מבט לתקשורת פלסטינית, קריקטורות ומאמרים רשמיים שהתפרסמו מטעם מערכת העיתון כללו מוטיבים אנטישמיים כנגד הדת היהודית וכנגד היהודים שהוצגו כבעלי טבע מרושע ורצחני, כבעלי שאיפות לשליטה עולמית ודומו לבעלי חיים.
במאמר שפרסם עורך העיתון לאחר רצח בני משפחת פוגל באיתמר כתב: "אינני סבור שהאירוע באיתמר הוא מעשה של התנגדות, אלא מעשה של יחידים שאנו מגנים אותו, במקרה שמבצעו הוא פלסטיני.
דקירת ילדים בשנתם איננה מעשה גבורה אלא מעשה של חסרי לב, כמו מקצת חיילי הכיבוש והמתנחלים הרוצחים ילדים...
הרוצח האמיתי באיתמר הוא המתנחלים הקנאים וכל מי שהצית עץ, תקף את בית הקברות בעורתא, גרש את תושבי ח'רבת יאנון, השתלט על חלקת אדמה או שדד יבול זיתים...
הפעולה באיתמר היא מסר לכיבוש ולעולם...
שמשמעותו ברורה – הכיבוש חייב להסתלק".
בפרסומים שונים של העיתון משנת 2013, נטען כי ארצות הברית עומדת מאחורי מלחמת האזרחים בסוריה במטרה לחלק ולהרוס את המדינה, כי ארצות הברית, יחד עם ישראל והאחים המוסלמים, "חטפו את המהפכה" במצרים (בין הפלת מובארכ מהשלטון ב-2011 להפלת מורסי מהשלטון ב-2013), וכי ארצות הברית ביצעה את פיגועי 11 בספטמבר בעצמה.
אל-חורה הוא ערוץ טלוויזיה מבוסס לוויין.
ערוץ אל-חורה משודר מארצות הברית, בשפה הערבית, בחסות ממשלת ארצות הברית ומכוון לדעת הקהל הערבית במדינות ערב.
הוא החל את שידוריו ב-14 בפברואר 2004, ב-22 מדינות ברחבי המזרח התיכון.
כמו כל צורות הדיפלומטיה הציבורית של ארצות הברית, תחנה זו אסורה לשידור בתוך ארצות הברית עצמה תחת חוק סמית-מונדט (1948), העוסק בענייני איסור שידורי תעמולה.
הערוץ הוקם בתגובה לערוצי הלוויין הערביים אל-ג'זירה ואל-ערביה, כמשקל-נגד במישור התעמולתי (הקרוי גם "שדה הקרב התקשורתי").
כתב החדשות הבכיר של הערוץ הוא יחיא קאסם הישראלי.
בשנת 2025 החליט ממשלו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ לסגור את הערוץ.
אל-חק הוא ארגון זכויות אדם פלסטיני עצמאי שהוקם בשנת 1979 ובסיסו ברמאללה.
הארגון עוקב ומתעד הפרות של זכויות אדם נגד פלסטינים שבוצעו על ידי הצדדים ב, מוציא לאור דו"חות על ממצאיו, ומפיק מחקרים משפטיים מפורטים.
הוא נמצא במעמד של יועץ מיוחד של המועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות מאז 2000.
אל-חק מסונף לוועדת המשפטנים הבין-לאומית שבסיסה בז'נבה והוא חבר ב, הקואליציה הבין-לאומית "הביטאט" והארגון העולמי נגד עינויים.
הוא גם חלק מהוועד הפועל של EuroMed Rights וועדת ההיגוי של רשת הארגונים הלא ממשלתיים הפלסטיניים.
הארגון הוקם בראמאללה, בשנת 1979, על ידי קבוצת עורכי דין ובראשם רג'א שחאדה, ששימש מנהלו במשך שנים רבות.
והוא היה ארגון זכויות האדם הפלסטיני הראשון, ואחד הראשונים בעולם הערבי.
שמו המלא "אל-חק - החוק בשירות האדם".
בשנותיו הראשונות, אל-חק התמקד במידה רבה בניתוח מעמדה המשפטי של ישראל כמעצמה כובשת ב, כולל הגדה המערבית, מזרח ירושלים ורצועת עזה, כמו גם את המנגנון המשפטי שהוקם על ידי הרשויות השלטוניות שלה בשטחים.
אל-חק הפיק מספר מחקרים מוקדמים שניסו ליישם את עקרונות המשפט ההומניטרי על הכיבוש הישראלי.
אל-חק דיווח כי מחקרים אלו "היו חיוניים בעיצוב הדיון על החוקים והתקנות החלים בשטחים".
בתקופה זו הקים אל-חק את יחידת הסיוע המשפטית שלו, בנוסף ליחידת המחקר המשפטי.
במהלך השנים הארגון פעל לקידום זכויות האדם ברשות הפלסטינית באמצעות עריכת מחקרים, מתן סיוע משפטי ותיעוד פגיעות בזכויות אדם.
עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה בדצמבר 1987, חמישה מעובדי השטח שלו נעצרו במעצר מנהלי.
בשנת 1996 האשים אל-חק את המשטרה הפלסטינית בעינוי למוות של מחמוד אל-ג'מיל, חבר בארגון "נצי הפת"ח" שהיה כלוא בכלא שכם.
משנת 2006 משמש שעואן ג'בארין כמנכ"ל הארגון.
בשנת 1989 זכה הארגון בפרס קרטר-מניל לזכויות האדם.
ב-2009 זכה הארגון יחד עם בצלם בפרס גזן ההולנדי.
בדצמבר 2018, יובל ה-70 להכרזת זכויות האדם, קיבל הארגון את הפרס הלאומי של צרפת לזכויות האדם.
את הפרס המוענק בידי ראש ממשלת צרפת, חולק אל-חק עם ארבעה ארגוני זכויות אדם נוספים ובהם "בצלם".
ב-2022 זכה בפרס ברונו קרייסקי.
ב-22 באוקטובר 2021 הכריז שר הביטחון בני גנץ על הארגון כארגון טרור, לצד חמישה ארגוני חברה אזרחית נוספים.
לדבריו, פעילי החזית העממית לשחרור פלסטין הועסקו בארגונים בתפקידי שטח וניהול, והסתירו את שיוכם לארגון החזית העממית.
ההחלטה התקבלה לאחר פעילות משותפת של השב"כ והמטה הלאומי ללוחמה כלכלית בטרור, ואושרה על-ידי גורמים משפטיים של ממשלת ישראל.
בתגובה, ארגוני זכויות האזרח אמנסטי אינטרנשיונל ו-Human Rights Watch טענו כי ההחלטה היא "מזעזעת ובלתי הוגנת".
חלק מדינות "האיחוד האירופי" קיבלו ראיות מידי ממשלת ישראל, אך הן דחו את הטענה שאל-חק ויתר הארגונים קשורים לטרור, והודיעו כי ימשיכו לתמוך בארגון.
באוגוסט 2022 הודיע גם ה-CIA כי בבחינה של חומר הראיות שהתקבל מישראל לא נמצאו כל ראיות הקושרות את הארגון לפעילות טרור.
מחוז אל-חַסַכּה הוא אחד מ-14 מחוזותיה של סוריה, משתרע בצפון-מזרח סוריה.
שטחו של המחוז 23,334 קמ"ר, אוכלוסייתו הוערכה בשנת 2010 בכ-1,477,000 תושבים רובם אשורים וכורדים.
המחוז מחולק לארבע נפות ובירתו היא העיר אל-חסכה.
חלקו דרום-מזרחי של המחוז גובל עם עיראק וחלקו הצפוני והמערבי גובל עם טורקיה.
במחוז זה נמצא האתר הארכאולוגי תל חלף שבו שכנה העיר העתיקה גוזן שאליו הוגלו תושבי ממלכת ישראל בזמן גלות אשור.
אתר נוסף הוא תל ברי שבו התקיימה עיר עתיקה בשם "כחת".
נפת ראס אל-עין - בצפון-מערב
אל-חבאניה (בערבית - الحبانية תעתיק מדויק: אלחבאניה) היא עיר בעיראק, במחוז אל-אנבאר, השוכנת ליד שדה תעופה צבאי חשוב .
העיר שוכנת על גדת אגם אל-חבאניה המהווה חלק מנהר הפרת.
הבסיס הצבאי שימש את חיל האוויר המלכותי הבריטי בין 1936 ל-1959 והיה זירת קרבות במהלך המלחמה האנגלו-עיראקית במאי 1941. לאחר עזיבת האנגלים הועבר הבסיס לחיל האוויר העיראקי, ומשמש אותו מאז.
לאחר מלחמת המפרץ השנייה שימש הבסיס את צבא ארצות הברית ואת צבא עיראק החדש, במשותף.
בשנת 1987 מנתה אוכלוסיית העיר אל-חבאניה 61,284 נפשות.
במהלך השנים גדלה האוכלוסייה מאוד, ולאחר מלחמת המפרץ השנייה הגיעו לעיר עשרות אלפי פליטים.
אל-חיבה היא אתר ארכאולוגי במצרים שבו שכנה העיר המצרית העתיקה תיו-ג'אית, שם עתיק שמשמעו "חומותיהם", אשר מתייחס לחומות המקיפות הגדולות שבאתר.
בקופטית נודעה העיר בשם תאוג'ו, ובתקופת יוון ורומא העתיקות היא נקראה אנקירונפוליס.
העיר שכנה בתחומי הנום ה-18 של מצרים העליונה, וכיום האתר הוא בתחומי מחוז בני סוויף.
החל משלהי תקופת השושלת העשרים (במאה ה-11 לפנה"ס) ועד לתקופת השושלת העשרים ושתיים (אמצע המאה ה-9 לפנה"ס עד שלהי המאה ה-7 לפנה"ס) הייתה אל-חיבה עיר ספר שסימנה את חלוקת מצרים בין הכהנים הגדולים של אמון ששכנו בתבאי לפרעוני מצרים ששכנו בטאניס.
חומה גדולה נבנתה סביב האתר, מלבנים שהוחתמו בשמות הכהנים הגדולים פינג'ם הראשון ומנח'פרה.
בתקופה מוקדמת יותר התגורר באל-חיבה הכהן הגדול חרי-חר ופעל משם.
בתקופת השושלת העשרים ושתיים בנה שישק הראשון מקדש באתר שהוקדש ל"אמון-גדול-השאגות", ובו רשימה טופוגרפית מלאה של כל הערים שכבש במהלך "מסע הניצחון הראשון" שלו בארץ ישראל.
המקדש מעוטר גם בדמות בנו, אוסורקון הראשון.
בשנת 1890 התגלתה באתר מגילת ון אמון המספרת את סיפורו של מסע ימי של כהן אמון ממצרים לעיר גבל אשר שכנה בלבנון.
מטרת המסע הייתה רכישת קורות עצי ארז לצורך בניית סירה לאל אמון.
מאז שנת 2001 הייתה אל-חיבה למוקד חפירות ארכאולוגיות של קבוצת ארכאולוגים מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
אולם, עקב חוסר היציבות במצרים מאז ההפיכה במצרים, הורשו בוזזים לבזוז את האתר באופן שיטתי, כשהם חופרים מאות בורות, חושפים קברים, הורסים חומות ומשאירים אחריהם פסולת.
אל-חַסַכּה היא עיר השוכנת בצפון מזרח סוריה.
העיר היא השמינית בגודלה במדינה, ובירת מחוז אל-חסכה.
האוכלוסייה בעיר מורכבת מערבים, כורדים, ארמנים ואשורים.
בעיר עובר החבור, יובלו של נהר פרת.
במסגרת מלחמת האזרחים בסוריה העיר משמשת בין היתר בבסיס הפעילות של הכוחות הסוריים הדמוקרטיים, כוח צבאי אופוזיציוני הנלחם כנגד המדינה האסלאמית וג'בהת א-נוסרה.
בינואר 2022 ארגון במדינה האסלאמית תקף את בית הכלא סינא שבעיר במטרה לשחרר אסירים של הארגון שהוחזקו בכלא.
הארגון טען כי הצליח לשחרר יותר מ-800 לוחמים של הארגון שהוחזקו בכלא.
בדצמבר 2024 כוחות צבא אסד נסוגו מהעיר והמורדים הכורדים כבשו אותה.
נפת אל-חפה היא נפה במזרח מחוז לטקיה שבסוריה.
העיר המרכזית בנפה היא העיר אל-חפה.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2004 התגוררו בנפה 81,213 איש.
נפת אל חפה ממוקמת באזור של הרי אנסריה מזרחית לעיר לטקיה.
זהו מקום מרכזי אילו מגיעים חקלאים מקומיים ומוכרים את יבולם.
כמו כן, למקום יש חשיבות היסטורית כיוון שבזמן מסעי הצלב היא שימשה כנקודה אסטרטגית חשובה לפלישת הצלבנים.
כמו כן, גם מצודת צלאח א-דין, שהוא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, שוכנת כאן.
יערות האשוח הקיליקי והטמפרטורה הנמוכה בחודשי הקיץ גרמו לכך שאל חפה היא יעד תיירותי מועדף בסוריה.
מקומות נופש הררים רבים נמצאים במחוז, בעיקר בעיירה סלינפה.
הנפה מחולקת ל-5 תת-נפות (נאחיות; נתוני האוכלוסייה לשנת 2004):
נאחיית סלנפה (ناحية صلنفة) - 19,518 איש.
נאחיית עין אל-טינה (ناحية عين التينة) - 6,825 איש.
נאחיית מוסאיירה (ناحية مزيرعة) - 13,908 איש.
אל-חפה היא עיירה בצפון־מערב סוריה, במחוז לטקיה, 33 ק"מ מהעיר לטקיה.
זוהי העיירה המרכזית בנפת אל-חפה, אחת מ-4 הנפות שבמחוז לטקיה.
גובהה הממוצע הוא 310 מטרים מעל פני הים, ואוכלוסייתה מונה 4,298 איש (על פי מפקד האוכלוסין לשנת 2004); ביחד עם הכפרים שמסביבה המשתייכים כולם לנאחיה של אל-חפה (19,049 איש), האוכלוסייה כולה מגיעה ל-23,347 איש (נכון לשנת 2004).
רוב אוכלוסיית העיירה, בערך 90%, הם סונים והשאר הם נוצרים.
שתי הקהילות, של הסונים ושל הנוצרים, חיו ביחד באל-חפה במשך מאות שנים.
רבים מהתושבים עוסקים בחקלאות; היבולים כוללים סוגים רבים של פירות, למשל תמרים, תאנים, רימונים, תפוחים ואגסים.
אל-חפה מוקפת בהרים וממוקמת 7 ק"מ מערבית למצודת צלאח א-דין.
בהמשך שימשה אל-חפה כנקודה בעלת חשיבות אסטרטגית לפלישות הצלבנים.
הגאוגרף הסורי יאקות אל-חמאווי ביקר באל-חפה בתחילת המאה ה-13 בתקופת שלטון האיובים וציין בכתביו שהמקום ממוקם מערבית לחלב ויש בו כפרים רבים, וכן שבגדים הקרויים "ח'פייאה" מקורם כאן.
בשנת 1919 אל-חפה לקחה חלק במיני-מרד שהנהיג עומר אל-בילטר כנגד המנדט הצרפתי.
בערך באותו הזמן פרץ גם מרד אותו הנהיג סאלח אל-עלי שהיה בעל בריתו של אל-בילטר.
בין ה-5 ל-13 ביוני 2012 אל-חפה נטלה חלק במלחמת האזרחים הסורית (קרב אל-חפה) כנגד המשטר של בשאר אל-אסד וכמעט כל תושבי העיירה נמלטו ממנה.
אל-חפה נהייתה מאז לעיר רפאים.
מרכז התקשורת אל-חיאת הוא זרוע התקשורת של ארגון הטרור המדינה האסלאמית.
אל-חיאת הוקמה ב-2014 וקהל היעד שלה הוא אזרחים מערביים, תוך פרסומים בשפות רבות, כולל אנגלית, גרמנית, רוסית וצרפתית.
ביולי 2014 החלה המדינה האסלאמית לפרסם מסרונים דיגיטליים במגזין "דאבּיק", בשפות רבות, המגזין מופק על ידי אל-חיאת.
אל-חוּדַיידַה היא עיר נמל במערב תימן, בה נמצא נמל חודיידה, שהוא הנמל השני הגדול ביותר בתימן.
זוהי העיר המרכזית של מחוז אל-חודיידה ומונה כ-500,000 תושבים.
ב-1914 במהלך מלחמת העולם הראשונה, כוחות של הקיסרות הגרמנית בהובלת הפרייהר אוטמאר פון-שטוצינגן הקימו תחנה אלחוטית באל-חודיידה, אשר שימשה במהלך המרד הערבי להעביר תקשורת מקונסטנטינופול למזרח אפריקה הגרמנית כמו גם לשידור תעמולה לסודאן, סומלילנד הבריטית ואתיופיה.
אחרי השרפה הגדולה שאירעה בינואר 1961 אשר החריבה חלקים נרחבים מהעיר, היא נבנתה מחדש, ובמיוחד מתקני הנמל, בעזרת סיוע סובייטי.
כביש מהיר לצנעא, עיר הבירה, הושלם ב-1961. בשנות ה-70 וה-80 היה גם בסיס ימי של הסובייטים במקום.
באוקטובר 2014 השתלטו מורדים חות'ים, ללא התנגדות כמעט, על העיר כחלק ממרד החות'ים בתימן.
באותו זמן הייתה אל-חודיידה העיר הרביעית בגודלה בתימן.
הקואליציה המובלת על ידי סעודיה הצליחה לכבוש את נמל התעופה הבין-לאומי חודיידה ב-13 ביוני 2018, ביום הראשון של הקרב על אל-חודיידה .
נמל התעופה נכבש חלקית על ידי כוחות הקואליציה ביוני 2018, אף על פי שהחות'ים הנתמכים על ידי איראן עדיין שולטים בחלק מהמרחב.
בעקבות תקיפות חוזרות ונשנות של החות'ים על ישראל כחלק ממלחמת חרבות ברזל, אל חודיידה והנמל בעיר בפרט היו מספר פעמים יעד לתקיפה מצד ישראל, ארצות הברית ובעלות בריתן.
ב-20 ביולי 2024, ישראל תקפה את נמל חודיידה במבצע יד ארוכה באמצעות מטוסי קרב של חיל האוויר בתגובה לכטב"ם שפגע בתל אביב יום קודם לכן.
ב-29 בספטמבר 2024, חיל האוויר הישראלי תקף בשנית בנמל אל-חודיידה ובראס עיסא בעקבות מספר טילים בליסטיים שנורו לאזור המרכז מוקדם יותר באותו החודש.
ב-19 בדצמבר 2024 תקף חיל האוויר הישראלי בשלישית, במבצע העיר הלבנה, בנמל אל-חודיידה ובראס עיסא שבתימן.
ב-5 במאי 2025 החל מבצע עיר נמלים שכלל תקיפה אווירית של חיל האוויר הישראלי, בגיבוי אמריקאי, בעקבות נפילת טיל בליסטי בסמוך לטרמינל 3 בנמל התעופה בן-גוריון שגרם לנזק לתשתיות ופצעה אדם אחד.
התקיפה התבצעה בנמל ובנקודות נוספות בעיר ששימשו את החות'ים למטרות צבאיות.
יום למחרת גל התקיפות נמשך במסגרת מבצע עמידת ראש והורחב גם לעיר צנעא ולנמל התעופה בעיר.
אל-חביב א-סיד הוא פוליטיקאי תוניסאי שכיהן כראש ממשלת תוניסיה בין 6 בפברואר 2015 ל-27 באוגוסט 2016. הוא היה ראש הממשלה הראשון שמונה לאחר אימוץ החוקה החדשה, ולכן נחשב לראש הממשלה הראשון של הרפובליקה השנייה של תוניסיה.
בשנת 2011 הוא כיהן כשר הפנים של תוניסיה.
א-סיד הוא כלכלן ומומחה בכלכלה חקלאית בהכשרתו.
אל-חביב א-סיד נולד ב-1949 בעיר סוס כאחד משבעת ילדיו של בנאי.
הוא סיים בשנת 1971 תואר בכלכלה בפקולטה למשפטים ולמדעי כלכלה באוניברסיטת תוניס.
מאוחר יותר, בעזרת מלגה, למד שלוש שנים לתואר שני בכלכלה חקלאית באוניברסיטת מינסוטה.
א-סיד התחיל את הקריירה שלו במשרד החקלאות.
בשנים 1975–1980 היה אחראי למחקר ההשקיה החקלאית במנהל הכללי להנדסה כפרית.
אחר כך, בשנים 1980–1988, היה יו"ר-מנכ"ל של הרשות הממשלתית לשיפור מתחמי ההשקיה בגאפסה ובג'ריד.
בשנת 1993 התמנה כראש לשכת שר החקלאות, מוחמד בן רג'ב, וכיהן בתפקיד זה עד 1997. בעקבות חילופי גברי בממשלה ב-22 בינואר 1997, עבר יחד עם השר בן רג'ב למשרד הפנים, גם כן כראש לשכת השר.
נשאר בתפקיד גם תחת השרים עלי שאוש ועבדאללה א-כּלל, עד 23 בינואר 2011. בשנת 2001 התמנה למזכיר מדינה ליד משרד החקלאות, האחראי על תעשיית הדיג, ואחר כך למזכיר מדינה להגנת הסביבה שליד משרד החקלאות, הסביבה ומשאבי המים.
ביוני 2003-נובמבר 2004 היה א-סיד יו"ר חברת ההובלה באמצעות צינורות בסהרה, ובשנים 2004–2010 היה מנכ"ל המועצה הבינלאומית לענף שמן זית שמושבה במדריד.
אחרי המהפכה התוניסאית מ-2011 התמנה ב-28 במרץ 2011 במקום פרהת ראג'חי כשר הפנים בממשלתו של אל-באג'י קאיד א-סבסי.
הואשם שהוא איש המשטר הישן אך א-סבסי הגן עליו בנימוק שמינויו מוצדק על ידי האינטרס הלאומי.
לאחר מכן, אחרי הבחירות לאספה המחוקקת מאוקטובר 2011, שבהן ניצחה התנועה האסלאמיסטית "א-נהדה", נבחר על ידי ראש הממשלה החדש חמאדי ג'באלי לשמש כיועץ לביטחון, משרה בה כיהן עד אפריל 2012.
ב-5 בינואר 2015 הטיל עליו הנשיא א-סבסי להרכיב ממשלה, כטכנוקרט עצמאי, מועמד מטעם מפלגת נידאא תוניס.
בראש קואליציה של המפלגה הדתית א-נהדה והמפלגות החילוניות נידאא תוניס, האיחוד הפטריוטי החופשי ואפק תוניס, הוא הצליח להשיג את אמון הפרלמנט (אספת הנבחרים) רק ב-5 בפברואר עם רוב של 167 קולות, מול 30 נגד ו-8 נמנעים.
ב-26 ביוני 2015, למחרת הפיגוע בסוסה בחודש הרמדאן 2015, הבטיח א-סיד את סגירתם של 80 מסגדים על הסתה לאלימות..
הממשלה תכננה להפסיק את מימונם של ארגונים מסוימים לצורך מניעת פיגועים אחרים.
כפי שהצהיר א-סיד, "הממשל נמצא תחת איום.
ללא שיתוף הפעולה של כולם וללא הפגנת אחדות, לא נוכל לנצח במלחמה זו.
ניצחנו בכמה קרבות והפסדנו באחרים, אולם מטרתנו היא לנצח במלחמה...
מסגדים מסוימים ממשיכים להפיץ את תעמולתם ואת ארסם על מנת לקדם את הטרור.
לא נסבול אף מסגד שאינו מציית לחוק".
אל-חביב א-סיד נשוי ואב לשלושה ילדים.
הבת האמצעית היא פרופסור בתחום הייצור החקלאי של המזון, ובתו הקטנה משתלמת ברפואה.
אל-חסן בן מח'לד אל-ג'ראח היה אדם בכיר ביותר בח'ליפות העבאסית.
הוא נולד למשפחה נוצרית נסטוריאנית, אך מאוחר יותר בחייו החליט להתאסלם.
המועד והמקום של מותו אינם ידועים לבטח, אך משערים שנפטר באנטיוכיה בשנת 882.
בנו סולימאן שירת אף הוא, פעמיים, כווזיר בח'ליפות העבאסית.
אל-חיד היא עיירה בבחריין, הממוקמת על לשון יבשה בדרום־מזרחו של האי מוחארק.
בעיירה אוכלוסייה גדולה של מוסלמים סונים, של בדואים משבט הואלה ושל ערבים ממוצא אפריקאי גובהה של אל-חיד הוא 3 מטרים.
לפני שגילו את מרבצי הנפט הקיימים בבחריין, תושבי אל-חיד עסקו בעיקר בדיג ובתעשיית שליית הפנינים.
להקות רבות בבחריין שסוגתן העיקרית היא מוזיקת פיג'ירי הוקמו באל-חיד.
אל-חיד התנהלה בעבר כרשות מקומית בפני עצמה, אך לאחר שינויים מנהליים במדינה ב-2002 היא הפכה לחלק ממחוז מוחארק המתפקד כרשות המקומית של כל האי.
מדרום לעיירה קיים אזור תעשייה שנקרא "אזור תעשייה אל-חיד", שנוצר באמצעות אחזור קרקע.
בנוסף למספר מפעלים, אזור התעשייה כולל בתוכו, תחנת כוח, מפעל להתפלת מים להשקיה ולשתייה (המספק 75% מדרישות המים של בחריין) ומבדוק (מתקן לטיפול בכלי שיט וסירות).
אל-חיד נמצאת דרומית לנמל התעופה הבינלאומי בחריין ולעיר עראד.
הגשר (causeway) על שם השייח' ח'ליפה מחבר את אל-חיד לג'ופאיר שנמצאת על האי הגדול של בחריין.
מטהו של הארגון לנמלים, ספנות ועניינים ימיים של משרד התחבורה הבחרייני נמצא בבניין 702 באל-חיד.
משרד החינוך הבחרייני מפעיל בעיירה כמה בתי ספר ממשלתיים.
בתי ספר לבנים הקיימים בעיירה הם: חטיבת הביניים לבנים באל-חיד ובית הספר היסודי לבנים דרום אל-חיד.
בתי ספר הממשלתיים לבנות בעיירה הם: חטיבת הביניים לבנות על שם אסמה ד'את אל-נקווין ובית הספר היסודי אל-חיד לבנות.
אל-חילה הוא כפר פלסטיני הממוקם בנפת חברון, שמונה ק"מ מדרום לחברון.
הכפר נמצא בדרום הר חברון.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2007 מנתה אוכלוסיית הכפר 1,277 תושבים.
אל-חלה היא עיר הבירה של מחוז באבל שבמרכז עיראק.
העיר שוכנת על נהר הפרת (שחוצה את העיר במרכזה) כ-100 ק"מ מדרום לבירת המדינה בגדאד.
סביבת העיר מאופיינת בפעילות חקלאית ענפה.
בעבר התקיימה באל-חלה פעילות אסלאמית רבה, וישנן הערכות כי הנביא יחזקאל קבור בסמוך לעיר.
אל-חלה הפכה למרכז מנהלי חשוב בזמן שלטון האימפריה העות'מאנית והאימפריה הבריטית.
לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2018 אוכלוסיית העיר מנתה 455,741 בני אדם.
ככל הנראה סביבת אל-חלה הייתה מיושבת במשך אלפי שנים טרם הזמן המודרני, והייתה מרכז חשוב בממלכותיהם של חמורבי ושל אלכסנדר הגדול.
בזמן שלטונו של סדאם חוסיין נעשו ניסיונות לשקם את האתרים הארכאולוגיים, ללא הצלחה רבה.
במאה ה-10 שבה ההתיישבות באזור, בגדה המזרחית של הפרת.
במאה ה-18 העיר הפכה למרכז מנהלי, תחת השלטון העות'מאני.
בזמן מלחמת עיראק התקיימו בעיר קרבות קשים, ולאחר מכן הכו בעיר פיגועים רבים אשר קיפחו את חייהם של עשרות ומאות בני אדם.
אַלחֻכֻּם א-שַרְעִי א-תַכְּלִיפִי (תרגום לעברית: פסיקות ההלכה המחייבות) הם בתורת המשפט האסלאמי: נאום אללה, שהמעשים של המחויבים קשורים בהם, כציווי או בחירה.
נאום אללה הפסוקים או המסורות
המעשים של המחויבים קשורים במילת אללה הכוונה שזה אשר מוסר את הצווים לכל מה שקשור במעשים של המחויבים.
המחויבים צורת הרבים של מחויב, והוא המוסלמי בעל הבגרות השכלית.
ציווי הכוונה לציווי על מימוש או ציווי על איסור.
בחירה הכוונה כי המוסלמי בוחר אם יעשה את המעשה או שימנע מעשייתו, והוא חופשי בבחירתו.
חלקי הפסיקה האסלאמית הכוללת מחויבות/איסור
אנו מסיקים שסוגי החקיקה האסלאמית הם חמישה והם:
חובת הביצוע (אל-וואג'יב) – דינו שעושהו יתוגמל מאללה ויוענש זה שלא עושה אותו (למשל חמש תפילות החובה, צום הרמדאן).
האסור (אל-חראם) – האסור באופן מוחלט, ודינו שעוזבו מתוגמל מאללה, ועושה מוענש על ידי אללה (שתיית אלכוהול, זנות, אי-כיבוד הורים)
המועדף (מוסתחבּ או מנדובּ) – מה שהתבקשו המוסלמים לעשות, ועוזבו אינו מוענש, אך עושהו כן מתוגמל מאללה (למשל ההתקלחות לפני תפילת הצהריים ביום שישי, או תפילת "א-דוחא")
הלא רצוי (המכּרוה) – מה שאללה אינו אוהב אותו.
דינו של מי שעוזבו מתוגמל מאללה, ומי שעושהו אינו מוענש (כמו תספורת חלק משיער הראש והשארת חלק אחר)
המותר (אל-מֻבּאח) – דבר שזכות הבחירה ניתנת בו לאדם.
דברים שאין העושה מתוגמל או מוענש, ואין העוזב את המעשה מתוגמל או מוענש.
כמו משחקי כדורגל או שתיית מיץ תפוזים.
אם המוסלמי יעשה את המעשה המותר בכוונה לקבל גמול מאללה, אללה יתגמל אותו על כך.
הפרוגרמה הבאה מסכמת את דיני המוסלמי הבוגר:
(אל-וואג'יב)המועדף (מוסתחבּ)המותר (אל-מֻבּאח)הלא רצוי (המכּרוה)האסור (אל-חראם)יתוגמל עושהוכןכןלאלאלאיוענש עושהולאלאלאלאכןיתוגמל עוזבהולאלאלאכןכןיוענש עוזבהוכןלאלאלאלא דוגמהתפילת החובהתפילת א-דוחאמשחק בכדורחצי תספורת, גירושיןזלזול בהורים
אל-חדית' אל-קֻדְסִי הוא סוג מסוגיו של החדית', אשר על פי המסורת האסלאמית, תוכנו מיוחס לאללה, כלומר נמסרה מאללה למוחמד, והוא שמסר אותה לממשיכיו.
הגדרתו המילולית היא "המסורה המקודשת" או "החדית' הקדוש".
הגדרתו השרעית היא: אמירה המיוחסת לנביא מוחמד, בעוד שתוכנה ומהותה מיוחסים לאללה.
בניגוד לחדית' רגיל, בו יש חשיבות רבה לשרשרת המוסרים (אסנאד) ולאמינותם, בחדית' הקודסי כמעט שאין התייחסות לשרשרת המוסרים.
דוגמאות נוספות: אללה אמר "הוצא כספים לצדקה, ואני אוציא כספים עליך"; "הוי עבדי, אסרי על עצמי לעשוק, והעושק אסור ביניכם.
אל תעשקו אחד את השני".
חדית' קודסי נפוץ יותר בקרב האסלאם השיעי ובקרב חוגים מיסטיים (למשל בסופיות).
דוגמה לחדית' קודסי הנפוץ בחוגים צופיים בגרסאות רבות:
על פי ההלכה האסלאמית, מי שקורא חדית' קודסי אינו מתוגמל על כך בשכר מאללה, בניגוד למי שקורא את פסוקי הקוראן.
כמו כן, בעוד שפסוקי הקוראן מיוחסים לאללה, הן בצורתם והן בתוכנם, החדית' הקודסי מיוחס לאללה רק בתוכנו, בעוד שצורתו (הגייתו, מילותיו, אותיותיו וכו') מיוחסת לנביא מוחמד.
דבר נוסף שמבדיל ביניהם הוא שפסוקי הקוראן נתפסים בקרב המוסלמים כאותות מאללה, ואילו החדית' הקודסי אינו מוגדר כך.
נוסף על כך, מבחינת דרגת האמינות והאותנטיות, יש חדית'ים שנחשבים על ידי המומחים כמאומתים יותר, ויש כאלה שנחשבים למאומתים פחות.
ההבדלים בין הקוראן לבין המסורה הנבואית לבין המסורה הקדושה:
+טבלת ההבדלים בין המסורותמאפייןבקוראןבחדית' רגילבחדית' קודסיגמול מאללה לקוראוכןלאלאאותיותיו ומילותיומאללהמהנביאמהנביאתוכנומאללהמהנביאמאללהאפשר לומר רק את מובנולאכןכןאות מאותות אללהכןלאלאיש איסור לגעת בעת טומאהכןלאלאלמי מיוחסאללההנביאאללהייחוסו וודאיכןיש מאומת, ויש פחות מאומתיש מאומת, ויש פחות מאומתנושאיוכולל את כל הנושאים (עבודת אללה, סיפורי העמים והנביאים הקודמים)כולל את כל הנושאיםתכניו מצומצמים: קידוש אללה, יראת אללה, בקשות מאללה.
אל-חלאל ואל-חראם פי אל-אסלאם (ערבית: الحلال والحرام في الإسلام) הוא ספר שנכתב על ידי השייח' ד"ר יוסוף אל-קרדאווי.
משמעות שמו של הספר היא "המותר והאסור באסלאם".
הספר ראה אור לראשונה בשנת 1960, ומאז תורגם לכמה שפות, אך עדיין לא ראה אור בשפה העברית.
הספר עוסק ביסודות ההלכה האסלאמית ובהלכות מכל תחומי החיים.
אל-חמול היא אחת הערים הגדולות ביותר במחוז כפר א-שיח', בצפון מצרים.
העיר ממוקמת בחלק הצפוני של המחוז.
השם אל-חמול, בא משמו של צמח המכונה באופן מקומי "אל חמול" אשר בדרך כלל נמצא באגם בורולוס שליד בלטים.
אל-חמול היא בעיקרה מרכז חקלאי, והיא מכילה גם את הריכוז הגדול ביותר של חוות דגים באזורה, כאשר חלק מהדיג מגיע גם מאגם בורולוס.
בעיר ישנו מפעל לעיבוד סלק סוכר, שהוא בין הגדולים לעיבוד סוכר סלק במזרח התיכון.
אל-חסן קורומה הוא כדורגלן סיירה לאוני המשחק בעמדת קשר כנף בקבוצת א-שחאנייה מליגת העל הקטרית ובנבחרת סיירה לאון.
קורומה נולד בסיירה לאון ושיחק במספר קבוצות מהליגה המקומית.
ב-8 ביולי 2019 הושאל למשך עונה לליננסה מהפרימרה דיויסיון RFEF, עונה שלאחריה עבר למועדון באופן קבוע.
ב-17 במרץ 2018 ערך קורומה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סיירה לאון, בהפסד 4-0 לנבחרת איראן במשחק ידידות.
אל-חִירָה הייתה ממלכה ערבית שהתקיימה בגבולה הדרום-מערבי של עיראק בין המאה ה-3 לסוף המאה ה-6 (גם עיר בירתה נקראה באותו שם).
היא הייתה אחת משתי הממלכות אל-חירה וע'סאן, שתפקידן העיקרי היה להשתתף בהגנה על גבולות המעצמות ביזנץ ופרס הסאסאנית.
אל-חירה שבדרום עיראק הייתה זו שתפקידה להגן על גבול פרס הסאסאנית.
אל-חירה הייתה אחת הממלכות העצמאיות שהקימו הערבים בנאות מדבר ובמרכזי מסחר, או באזורי הספר של פרס וביזנץ ובחסותן, עוד טרם הופעת האסלאם.
אל-חירה קמה על רקע הזעזוע שנבע מחילופי השלטון בפרס, כאשר בראשית המאה ה-3 תפסה את השלטון השושלת הסאסאנית.
את הזעזוע הזה ניצלו מספר שבטים בדואים והתיישבו באזור הפורה שעל גדות נהר הפרת.
שבטים אלה היו מאורגנים בברית שבטי תַנוּח'.
חלקם המשיכו בחיי הנוודות, ואחרים החלו לעסוק בחקלאות ולהקים ישובי קבע.
החשוב שבישובים האלה היה בעיר אל-חירה, שהוקמה לא הרחק משרידיה של בבל העתיקה.
היא נוסדה כנראה בסוף המאה ה-3 על ידי קבוצת שבטי תַנוּח', שהיגרה לאזור זה מבחריין.
תולדות ממלכת אל-חירה עד המאה ה-5 לוטות בערפל, אך מאותה תקופה ואילך ברור שהיא מילאה תפקיד של ממלכת חיץ שמלכיה, בני נצר משבט לַחְ'ם (بنو لخم), היו כפופים לשושלת הפרסית הסאסאנית.
תמורת שמירת הגבול, ריסון פשיטות הבדואים והשתתפות במלחמותיהם של הפרסים נגד הביזנטים, קיבלו מלכי אל-חירה מפטרוניהם תמיכה בכסף ובאנשי צבא והייתה להם בדרך כלל השפעה ניכרת בחצר המלכות הסאסאנית.
שושלת בני לח'ם שלטה באל-חירה, פרט לתקופה קצרה, עד ראשית המאה ה-7. במקורות מוסלמיים מסופר כי במחצית המאה ה-6 קיבל מלך אל-חירה סמכות על האזור המשתרע מעומאן ובחריין במזרח חצי האי ערב, דרך ועד לעיר טאיף.
אולם סמכות כזאת לא הופעלה כדבר שבשגרה.
אמנם נמסר כי תקופה מסוימת עסקו יהודי העיר ית'רב שבחיג'אז בגביית מיסים עבור מלך אל-חירה, וכי גובי מיסים מטעמו נשלחו אל שבטים ערביים, אך מסופר גם כי לעיתים הושלכו גובים כאלה אל הבור.
אכן קשה היה להפעיל סמכות בקרב הבדואים הנוודים, שגאוותם הייתה, בין היתר, על חירותם.
במאה ה-6 היו גם מלחמות בין ע'סאן לאל-חירה.
בראשית המאה ה-7 החליטו הסאסאנים לסלק את המלך האחרון, , ולהפוך את האזור למחוז בשליטת נציב פרסי.
שלטון השושלת הלח'מית הגיע לקיצו בשנת 602, כאשר מלך פרס ח'וסרו השני הדיח את המלך העצמאי האחרון של אל-חירה וציווה לרצוח אותו.
כתוצאה מהתפתחות זאת נפתחה בפני ערביי המדבר הדרך לפלוש לשטחיה של פרס.
בשנת 610 הצליחו לוחמים ערביים להכות צבא פרסי ב ליד העיר אל-חירה.
אף כי הכוחות שהשתתפו בקרב היו קטנים יחסית, ואין לראות בו התמודדות כללית של שני העמים, ראו בו הערבים את ראשיתו של מפנה היסטורי בתולדותיהם.
בימיו של הח'ליף הראשון אבו בכר החלו צבאות ערביים לצאת את גבולות שטחיהם המסורתיים בחצי האי ערב, הן לכיוון סוריה כדי להילחם בביזנטים, והן לכיוון עיראק כדי להילחם באימפריה הסאסאנית.
הם אף הצליחו לכבוש את אל-חירה.
לאחר הכיבוש המוסלמי, ירדה חשיבותה של אל-חירה במהירות, מאחר שתושביה עברו אל העיר החדשה אל-כופה.
בשתי ממלכות הגבול, אל-חירה וע'סאן, הייתה אוכלוסייה מעורבת מבחינה אתנית, דתית ותרבותית, חלקה ערבים וחלקה אחרים, חלקה יושבי קבע וחלקה נוודים, חלקה נוצרים וחלקה בני דתות אחרות.
שושלת בנו נצר וחלק גדול מתושבי אל-חירה היו נוצרים נסטוריאנים, ואחר כך גם מונופיזיטים, שנמלטו אליה מפני רדיפות הביזנטים, למרות שהדת הרשמית של פטרוניהם הפרסים הייתה הדת הזורואסטרית.
הנוצרים באל-חירה, אשר היוו חלק ניכר מהאוכלוסייה במקום, היו ידועים בשם "אלעבאד".
הם היוו את היסוד העירוני שבממלכה ונהנו מהשפעה מכרעת על ענייניה.
בסוף המאה ה-6 קיבלה אף המשפחה השלטת את הדת הנוצרית.
היה זה דגם של חברה ערבית אשר לא הייתה מבוססת על קרבת דם ועל התייחסות לשבט אחד, כי אם על אמונה משותפת, עוד בתקופה הטרום-אסלאמית.
אל-חירה הייתה לעיר חשובה שפרנסתה על חקלאות באזור המושקה הפורה שבינה לבין נהר הפרת, על תעשייה, כמו תעשיית האוכפים, ועל המסחר עם חופי המפרץ הפרסי ועם חצי האי ערב.
שתי הממלכות, ע'סאן ואלחירה, היו תלויות לחלוטין במעצמות מבחינה כלכלית ופוליטית, ועצם קיומן היה תלוי בשירותים הקבועים שהן סיפקו למעצמות.
מכאן שגם מדיניות עצמאית לא הייתה להן.
בין ערביי חצי האי ערב ובין שתי ממלכות החיץ האלה שררו יחסים מורכבים.
מצד אחד איבה, שכן השבטים נהגו לפשוט על גבולות האימפריות, ואילו הממלכות ניסו לרסנם, להטיל עליהם מרות ולגבות מהם מיסים.
מצד שני, מנהיגי שבטים היו אורחים קבועים אצל המלכים ולעיתים הגיעו איתם להסכמים, או קיבלו מהם מתנות וכיבודים, שהביאו לחיזוק מעמדם בתוך שבטיהם.
משוררים ערבים , שהיו באותה תקופה השופרות הפוליטיים, נהגו לעיתים תכופות לבקר בחצרות המלכים.
בין המשוררים האלה היה המשורר מהעיר ית'רב, שלימים היה משוררו של הנביא מוחמד.
בראשית המאה ה-6 הייתה ממלכת כינדה (مملكة كندة) כוח מתחרה לממלכות הגבול אל-חירה וע'סאן.
באמצע המאה ה-6 קשר שליט דרום ערב מטעם ממלכת אקסום, אברהא, קשרים עם שתי הממלכות.
הממלכות היו מרכזים של חיי עיר, מסחר, דת ותרבות ושימשו עבור חצי האי ערב צינור לעולם הגדול ולתרבותו, הן החומרית והן הרוחנית.
נפילתן של ממלכות הגבול לא חסמה את ההשפעות החיצוניות על חצי האי ערב ולא שינתה בהרבה את חיי הערבים בחצי האי ערב ובשוליו.
השינוי המכריע התרחש זמן קצר לאחר מכן, עם עליית האסלאם.
השפעה תרבותית ודתית על האזור
באל-חירה הייתה ניכרת השפעה נוצרית חזקה.
תרבותה של אל-חירה הופצה בדרכים שונות בחצי האי ערב.
המסורת מספרת על אנשים שלמדו באל-חירה את מלאכת הקריאה והכתיבה בערבית ולימדוה לתושבי חצי האי ערב, וכן הפיצו את סיפורי המקרא.
מיטב הכוחות התרבותיים מקרב הבדואים נמשכו לאל-חירה.
בחצרה חיו ויצרו משוררים כטרפה בן אל-עבד , אל-חארת' בן חִלִזה , עַמר בן כלת'ום ועוד.
אין ספק שכוחה הפוליטי והצבאי של אל-חירה עשה רושם רב על ערביי המדבר.
בעצם קיומה הייתה אל-חירה אחת הממלכות שעזרו להכשיר את הקרקע מבחינה מדינית, תרבותית ודתית להופעת מוחמד ולהצלחתו.
התושבים הנוצריים של אל-חירה היו בין נושאי ההשפעה הדתית החזקה על תושבי חצי האי ערב בכלל ועל ההוגים ומחפשי האלוהים שבקרבם בפרט.
אל-חוסיין בן מנסור אל-חלאג' ) היה משורר סופי באימפריה העבאסית, הנחשב לאחד מחלוצי הסופיות בעולם הערבי והאסלאמי.
נודע בשל אמירתו: "אני האמת" , שנתפסה בזמנו כטענה לאלוהות וכפירה באל, בעוד שאחרים פירשו זאת כמצב של הדממת האגו ואיפשור לאלוהים להתבטא דרכו.
אל-חלאג' היה מטיף רהוט, ורבים נהו אחריו, עד שהשלטון העבאסי החל לפעול נגדו, הוא הועמד למשפט, נאסר, ולאחר כשבע שנים הוצא להורג.
חלק מהסופים בני דורו הסתייגו ממנו, אך ברבות הימים הוא הפך לדמות מרכזית במסורת הסופית.
קיימת מחלוקת האם מוצאו של אל-חלאג' היה ערבי או פרסי, וכמה מקורות שהוא התייחס לאבו איוב אלאנצרי (أبو أيوب الأنصاري) שהיה אחד מחבורתו של הנביא מחמד.
אל-חלאג' גדל בעיר וואסט (واسط) בעיראק, שהייתה מפורסמת בזכות בית הספר שלה לקוראי קוראן ונטען שהוא למד בעל פה את כל הקוראן, עוד בטרם מלאו לו 12 ובהמשך אף למד מיסטיקה אסלאמית סונית.
בגיל שמונה עשרה - הוא הגיע לבגדאד.
וכעבור כשנתיים הוא עבר לבצרה, שם התחתן ונולדו לו שלושה ילדים ולמד את עקרונות הסופיות בין היתר למד אצל אבו חסיין אל-נורי עמר בן עות'מאן מאקי ואל-ג'ונייד אלבגדאדי (لجنيد البغدادي) שהיו בין חברי האסכולה הסופית של בגדאד.
אל-חלאג' עלה לרגל למכה (עומרה) ונשאר שם שנה שאותה הקדיש לצום ושקט מוחלט.
כשחזר לבגדאד, הסיר את הלבוש הסוּפי ואימץ לעצמו לבוש עממי, כדי שיוכל להטיף בצורה חופשית יותר.
בכך הגדיל את מעגל תלמידיו, שלימים, חלקם יהפכו, לווזירים בחצר העבאסית, אולם מנגד, הדבר גרם לכך שרבותיו הסופיים מאקי ואלג'ונייד התרחקו ממנו, קלריקלים ואנשי הממשל התנגדו לדרכו והוא הואשם בכפירה.
אל-חלאג' נאלץ לעזוב ועבר למזרח איראן, והמשיך להטיף את דרכו הסופית במושבות הערביוֹת ובמבצרים שבהם היו לוחמים מתנדבים בג'יהאד.
לאחר כחמש שנים, שב וחזר עם משפחתו לבגדד.
חסידיו התרבו וכשעלה למכה לקיים את מצוות החאג', ליוו אותו כארבע מאות תלמידים.
עם חזרתו לבגדאד, שבו והאשימו אותו בכפירה, כישוף ובכריתת ברית עם שדים והוא נאלץ שוב לברוח והפעם יצא למסע ארוך בהודו ולטורקסטאן.
בשנת 902 הוא עלה לרגל, בפעם השלישית למכה, כשהוא לבוש בבד חלציים וצעיף על כתפיו, כמנהג ההודים.
חסידיו סיפרו שהוא התפלל לאלוהים שיהפוך אותו לבזוי ונדחה, כביטוי לרצונו להיות קרבן לכפרה על כל המוסלמים.
בתקופה זו השמיע חאלג', בחוג הלימוד של הסופי אבו בכר שבלי את אמירתו המפורסמת "אני האמת", אם כי יש הטוענים שהוא התבטא כך, עוד קודם לכן, כשנפגש ביחידות עם אל-ג'ונייד.
הוויכוח אודותיו, מאסרו, משפטיו ומותו
חלק מיריביו התייחסו להתבטאויותיו ושיריו שבעיניהם, היה בהם דברי כפירה, כמו:
"ראיתי את אדונִי (אלוהי) בעין של הלב, שאלתי 'מי אתה?' הוא ענה: 'אתה'".
"אני אלוהים ואין איש בגלימתי מלבד אלוהים!
"אין שום דבר עטוף בטורבן שלי מלבד אלוהים.
בהצהרה אחרת הצביע על כיסו וטען: "אין בכיסי, אלא - אללה" (ما في جبتي إلا الله).
לפי אל-חלאג', התכלית היא לראות את האלוהים בכל דבר בעולם ובכלל זה גם בעצמך, עד כדי שהפרט "מתאחד אחדות מוחלטת עם האלוהות" ולטענתו, הוא עצמו הצליח בכך ו"התאחד אחדות מוחלטת עם האלוהות".
היו שהתייחסו ליכולותיו לחולל נסים וקסמים והוגה דעות שיעי אמר עליו: "הוא היה אדם רמאי, חסר כבוד, שהשתמש בתורות הסופיות, השתמש בשפתן, וטען את כל הידע, אך הוא היה נטול זה והכיר משהו בתעשיית הכימיה".
אלחלאג' טען שהעבודה הנפשית היא זו שחשובה ואין לייחס חשיבות מיוחד, דווקא למקום מסוים.
וכל למשל הוא פסק: ש"אם אדם רוצה לערוך חג', הוא יכול להסתדר בלעדיו.
ילך לביתו ויעשה בו מחראב, ירחץ את עצמו, יאמר כך וכך, יעשה כך וכך, ויתפלל...
" והיה מי שסיפר ש"טיילתי אתו [עם אלחלאג'] יום אחד ודקלמתי משהו מהקוראן, והוא אמר: 'גם אני יכול להגיד משהו כזה'."
דיבורים כגון אלו הגיעו לאזניו של הח'ליף העבאסי אל-מוקתדר, בצירוף אזהרה: "הו אמיר המאמינים, אם יישאר [הכוונה לאלחלאג'], הוא יפיל את השריעה...
וזה יביא לחיסול הסמכות שלך..."
התקופה שבה חי אלחלאג' בבגדד הייתה תקופה של סכסוכים פוליטיים שבהן היו מערבות שלוש אסכולות של האסלאם: הסונים, החנבלים והשיעים.
הוא נתפס בידי אויביו כמי שמעורב עם הסונים, נגד השיעים ומאחר שממילא כבר היו לו אויבים רבים, הוא ברח לחבל אחוואז, אך כעבור שלוש שנים הוא נעצר שם, הובל חזרה לבגדד ונכלא באשמת טענה לאלוהות, והטפת לגלגול נשמות.
אחד מאנשי השלטון הצליח לזכות אותו מכל האשמות, חוץ מהאישום שהוא שימש כסוכן של הקרמאטים, ועל כך הוא נאסר.
הוא בילה בין כותלי הכלא כתשע שנים.
מסופר שהוא הצליח לפתות את סוהריו, תוך שימוש בכישוף ותחבולות והם הגנו עליו וסיפקו את צרכיו.
בכלא הוא חיבר רבים מכתביו, שחלקם היו, ככל הנראה, הגורם למשפטו השני.
תוכן הכתבים הגיע לח'ליף אל-מוקתדר והוא שפט אותו וגזר את דינו למוות אכזר.
תחילה קיבל אלף מלקות, לאחר מכן נכרתו כפות רגליו וידיו, הוא נתלה בפומבי עד צאת נשמתו, ואז נשרפה גופתו והאפר פוזר במי החידקל.
מעריציו של אלחלאג' נהגו לעלות למקום הוצאתו להורג וציפו שמשם הוא ישוב ויתגלה ומאוחר יותר הוקם שם מבנה הנושא את שמו ויש אף שטוענים שנמצאים שם שרידי גופתו
היצירות של אל-חלאג', ששרדו, כולן כתובות בערבית, כללו:
עשרים ושבעה סיפורים (روايات) שנאספו על ידי תלמידיו, בשנת 902 לערך.
"כתאב אל-טָוְואסִין" (كتاب الطواسين), סדרה של אחת עשרה יצירות קצרות.
שירים שנאספו בדיוואן אל-חלאג' (ديوان الخلج).
אחבאר אל-חלאג (أخبار الخلج) - הצהרותיו, כולל אלו מלילו האחרון שלו.
ביצירתו "כתאב אל-טָוְואסִין" אלחלאג' השתמש בסמלים, דיאגרמות וקווים כדי להביע חוויות מיסטיות שלא יכול היה לבטא במילים.
השם טָוְואסִין" הוא חיבור של שתי אותיות טית (ط) והאות שׂ (س) שמסיבות לא ברורות מופיעות בראשית כמה סורות בקוראן.
פרק 6 בספר הוא הארוך מכל הפרקים האחרים ומוקדש לדיאלוג של איבליס (إبليس) - השטן עם אלוהים.
השטן מוכן להשתחוות רק בפני אלוהים והוא מסרב להשתחוות בפני אדם, למרות שאלוהים מבקש ממנו לעשות זאת והוא - השטן מסתכן בדחייה וייסורים נצחיים.
בכך בא לידי ביטוי פרדוקס מעגלי שהרי השטן לא ציית לפקודתו של אלוהים, אך ברור שזה היה רצון האל.
חמי בן נון - עורך, דעיכת הרוח: ספר יובל התשעים לכבוד שלמה גיורא שוהם, הוצאת אידרא: תל אביב, 2019, 20 שירים מתורגמים משירת אלחלאג'.
אלחלאג, גן תבונת הלב, תרגום, מבואות וביאורים: אבי אלקיים, הוצאת אידרא, תל אביב, 2021
אני אהובי ואהובי אני - קובץ שירי הצלוב אל-חסין בן מנצור אל-חלאג', תרגם מערבית, הקדים מבואות והוסיף ביאורים: אבי אלקיים, הוצאת אדרא, תל אביב, 2023
אל-חדת' הוא ערוץ חדשות סעודי המתמקד באירועים פוליטיים בארצות ערב.
הוא זמין בשירות Freeview הבריטי דרך שירות הסטרימינג Vision TV.
הערוץ יוצר תחרות מול אל-ג'זירה, במיוחד לאחר ההצלחה שלהם בסיקור מלחמת האזרחים בסוריה ואירועי האביב הערבי אחרים.
הערוץ נוסד בינואר 2012 במטרה לעקוב אחר המצב הפוליטי במדינות ערב ולסקר באופן נרחב יותר את המהפכות הערביות שהחלו ב, ולאפשר לערוץ אל-ערביה להמשיך בסיקור השוטף ובתוכניות שלו.
ב-28 במרץ 2022, הצטרף הערוץ רשמית לרשת הטלוויזיה אל-ערביה.
בנובמבר 2023 עבר הערוץ לשדר מריאד, בירת ערב הסעודית.
אל-חרם היה כפר ערבי על חוף הים התיכון, כ-10 ק"מ צפונית ליפו, שנבנה סביב מסגד סידנא עלי ולעיתים אף מכונה על שמו.
תושבי הכפר נמלטו ממנו בעת מלחמת העצמאות.
רוב אדמות הכפר צורפו לשטח העיר הרצליה והמועצה המקומית כפר שמריהו.
תושבי הכפר היו מוסלמים ברובם, וכלכלתם התבססה על חקלאות ודיג.
המשפחות הגדולות בכפר היו משפחת אל-מסרי ומשפחת אל-כרים.
בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 נקנו מהאפנדי של אל-חרם חלק ניכר מאדמות הכפר על ידי קהילת ציון אמריקאית.
על אדמות אלה (ועל אדמות כפרים שכנים, כמו אג'ליל) הוקמו היישובים הרצליה, רשפון וכפר שמריהו.
בשנת 1945 היו שייכים 4,745 דונם משטחי הכפר לגורמים יהודיים שרכשו שטחים לשם הרחבתם של היישובים לידו.
ב-1948, בעת מלחמת העצמאות, חששו תושבי הכפר לחייהם למרות הקשרים הטובים עם שכניהם היהודים, ולאחר כיבוש יפו נמלטו התושבים מהאזור והתמקמו בעיקר בטייבה ובכפר מוקיבלה בכוונה לשוב לביתם עם תום המלחמה.
חלקם הועברו למחנות פליטים מעבר לקו הירוק.
על-פי עדויות של כמה מהמתיישבים הראשונים בהרצליה, התושבים היהודיים הגיעו לכפר ושוחחו עם תושביו לפני פרוץ המלחמה, בשיחה נאמר כי היהודים מתחייבים לשמור על שלומו של הכפר וכי לתושבי אל-חרם אין כלל מקום לדאגה, אולם לאחר מספר תקיפות שביצעו ההגנה והאצ"ל באזור, עזבו התושבים הערבים את הכפר.
לאחר תום המלחמה לא התירה להם ממשלת ישראל לחזור לבתיהם.
רוב תושבי הכפר וצאצאיהם נותרו בטייבה ומוקיבלה.
במרץ 1949 הוקמה בתחומי הכפר הנטוש מעברה ששמה הרשמי היה "רשף", על שם חורבות אפולוניה (רשפון-ארסוף) הסמוכות, התושבים היו עולים יוצאי מזרח אירופה.
המקום נודע גם בשמות "מעברת סידנא עלי", "מעברת נוף ים" או "סידני עלי", בשנת 1952 צורפה המעברה להרצליה וכיום זה חלק משכונת "נוף-ים" בהרצליה.
אדמות הכפר הועברו לשטח העיר הרצליה והמועצה המקומית כפר שמריהו.
כיום רבים מבתי הכפר הרוסים, ועל חלקם נבנו חלק מבתי התושבים היהודיים.
מסגד סידנא עלי, שהיה במרכז הכפר, נותר על תלו ולימים שוקם וחזר לתפקד כמסגד פעיל.
בית הקברות של הכפר פרוץ ומוזנח.
נהר אל-כביר הוא נהר הזורם בגבולה הצפוני של לבנון עם סוריה ונשפך לים התיכון.
הנהר מכונה בשם "הדרומי" (נהר אל-כביר אל-ג'נובּי) כדי להבדילו מנהר אל-כביר "הצפוני", אל-שמאלי העובר בצפון-מערב סוריה ונשפך לים סמוך ללטקיה.