tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרצאה בכנס הרביעי הבינלאומי במוסקבה, רוסיה.
הרצאה במכון הפסיכואנליטי מוסקבה, רוסיה.
הרצאה בכנס על לוגותרפיה בסנט פטרבורג, רוסיה 29 אפריל, 2017.
הרצאה בקונגרס "על עתידה של הלוגותרפיה".
הרצאה לכבוד גברת פרנקל, ליום הולדתה ה-90 ולפתיחת המוזיאון על שם פרנקל בווינה, אוסטריה.
הרצאה בכנס בינלאומי בלוגותרפיה, בפתיחת "חדר פרנקל".
מכון פסיכואנליטי, מוסקבה, רוסיה 29 מאי, 2015.
"הישרדות לחיים – עדות על ידידות אחרי השואה" לרגל שחרורו של ויקטור פרנקל ממחנה הריכוז טורקהיים, גרמניה, ולרגל שחרורי מגטו בודפשט לפני שבעים שנה.
הרצאה בכנס בינלאומי על לוגותרפיה וניתוח קיומי.
מכון ויקטור פרנקל, ווינה, אוסטריה 15-17 מאי, 2014.
מכון ויקטור פרנקל וינה, אוסטריה.
"שימוש בסיפורים מהמזרח בפסיכותרפיה ובלוגותרפיה".
הרצאה בכנס בינלאומי לזיכרון 10 שנים למות ויקטור פרנקל.
האוניברסיטה הסלאזינית ברומא, איטליה, 26-28 אוקטובר, 2007.
הרצאה בכנס בינלאומי לכבוד יום הולדתו ה-100 של ויקטור פרנקל.
"סיפורים חסידיים לשימוש על ידי לוגותרפיסטים".
"רוחניות יהודית והלוגותרפיה של פרנקל".
הרצאה בסימפוזיון בינלאומי במכון ליהדות ולתרבות, מלבורן, סידני ואדלייד, אוסטרליה, 30-31 יוני, 2002.
הרצאה בכנס בינלאומי על לוגותרפיה, דאלאס, טקסס.
"חינוך פליטים יהודים מיוגוסלביה לשעבר".
כנס בינלאומי על חינוך יהודי לפליטים בודפשט, הונגריה.
פרס הוקרה מיוחד לכבודו ולזכרו של ד"ר ויקטור פרנקל 7 אפריל, 2024. מטעם הארגון העולמי AMES
קיבל תואר דוקטור ופרופסור לשם כבוד בפסיכולוגיה על ידי אוניברסיטת טוראן, אלמטי, קזחסטן עבור תרומתו לפיתוח הלוגותרפיה.
קבלת תואר פרופסור לשם כבוד על ידי המכון הפסיכואנליטי במוסקבה עבור תרומתו ללוגותרפיה.
קבלת חברות לשם כבוד על ידי מכון ויקטור פרנקל בווינה.16 מאי, 2014.
תעודת כבוד "אחד מחמישים הגיבורים למען צדק חברתי" על ידי בית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת מרילנד, בבולטימור.
פרס ע"ש ויקטור פראנקל לשנת 2003 עבור תרומתו והישגיו בלוגותרפיה מאת הקרן של עיריית וינה על-שם ויקטור פרנקל.
דוד גטניו הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, אשר מכהן כמפקד בית הספר להפעלת אש (שבטה).
אלוף-משנה דוד גטניו ימונה לראש מחלקת תבל באגף התכנון.
גטניו התגייס לצה"ל לחיל התותחנים.
כיהן כמפקד גדוד 334, מפקד בא"ח תותחנים במסגרתו הקים את מיזם "הורה שיודע", בו הורי לוחמים משתפים מניסיונם הורי מתגייסים טריים.
בהמשך הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד עוצבת התבור, במאי 2022 מונה למפקד בית הספר לתותחנות שדה.
באוקטובר 2025 מונה לראש מחלקת תבל
אביו הוא הצייר המנוח יוסף גטניו.
ד"ר דוד ברשי (1877 – 28 באפריל 1952) היה רופא ילדים ורופא נשים, הקים את תחנות הטיפול הראשונות לאם ולילד בהונגריה ואחר כך בישראל.
היה ממנהיגי הציונות בבודפשט וממנהיגי קהילת בודה.
דוד ברשי (לנדסמן) (בשנותיו הראשונות בארץ השם נכתב גם "ברשיא"), נולד בלוויצה באימפריה האוסטרו-הונגרית, אחד משמונת ילדיו של מנו (מנחם) בן אשר-אנשל לנדסמן.
בשנת 1895 הגיע לבודפשט והתקבל ללימודי רפואה באוניברסיטה הלאומית.
הוסמך כרופא בשנת 1900 בתחום התמחות מחלות נשים וילדים.
לצורך קבלת התואר הוא נאלץ לשנות את שמו היהודי ובחר בשם "ברשי" על שם אזור מוצאו ().
בשנים 1900–1914 התבסס ברשי בעבודתו הרפואית וראה עצמו כפטריוט הונגרי.
הוא פרסם מאמרים בכתבי עת רפואיים וייסד את תחנות הטיפול הראשונות באם ובילד בבודפשט ונתן להן את השם "טיפת חלב".
המונח "טיפת חלב" הוא תרגום מצרפתית (, מילולית "טיפת חלב" וגם שמו העממי של פרח הגָלַנְתוּס).
תחנת טיפת חלב הראשונה הוקמה בשנת 1894 על ידי ( בעיר בצרפת.
המונח "טפת חלב" בעברית, עבור תחנות לטיפול באם ובילד, הופיע בעתונות העברית כבר בשנת 1905.
ברשי השתייך לקהילה היהודית הנאולוגית (יהדות רפורמית) אשר בראשה עמד ארנולד קיש.
הוא היה פעיל בקהילת בודה והקדיש זמנו במיוחד ל"חברה קדישא", בזמנו הפנוי עסק בסייף.
ברשי ראה עצמו ציוני ונאבק במנהיגות הרשמית של יהדות הונגריה אשר הייתה ברובה אנטי-ציונית וכן בממשלה ההונגרית אשר הצרה את צעדיהם של הציונים.
בשנת 1903 היה שותף לייסוד אגודת הסטודנטים הציונית "מכביאה" (Makabea).
בשנת 1909 הוא בא בברית הנישואין עם מינה פרוינד, בת לרב מבית פרשבורג, סופרת, מתרגמת ומורה בווינה שהגיעה לבודפשט ולמדה הונגרית מדוד.
ביתם של דוד ומינה היה לבית-ועד לסופרי-וינה המפורסמים, כגון ארתור שניצלר, הרמן באהר.
פטר אלטנברג, האחים לותאר ואחרים.
בשנת 1910 נולדה בתם נעמי, הייתה ממיסדי קיבוץ קיבוץ נען וחברה בקיבוץ, נישאה לאריה פק ונפטרה בשנת 1944.
בשנת 1912 נולדה בתם שרה, אשר הייתה בוגרת בית הספר לאחיות בווינה, אחות ראשית במחלקת הילדים בהדסה בתל אביב ומדריכה בבית הספר לאחיות.
בשנת 1914 נולד בנם אשר היה ממייסדי קיבוץ ניר דוד (תל-עמל), ולימים, בתפקידו כסגן מפקד גדוד 13 בחטיבת גולני, נפל בפעולה נגד הצבא המצרי במהלך "מבצע חורב" בסוף דצמבר 1948.
בשנת 1916 נולדה בתם לילי (רותם), הייתה ממקימי קיבוץ מעוז חיים ולאחר הפילוג בתנועה הקיבוצית עברה עם משפחתה, בעלה אליעזר וחמשת ילדיה, לקיבוץ דורות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש ברשי כמפקד בית חולים צבאי בדרגת סרן וזכה לכמה אותות הצטיינות.
לאחר המלחמה הוא ניהל בית חולים תחת משטרו הקומוניסטי של בלה קון ואחר כך תחת שלטונו של מיקלוש הורטי, אשר הקים "צבא לבן" במזרח המדינה, שהיה מכוון כנגד צבאו האדום של קון ונכנס לבודפשט בנובמבר 1919 בראש צבאותיו.
הורטי היה שמרן ימני ואנטישמי מובהק, והחיל מדיניות אנטישמית תוקפנית הגם שהתנגד לרדיקליות של הנאצים ו"צלב החץ".
בתקופת שלטונו, במהלך מלחמת העולם השנייה, התרחשה שואת יהודי הונגריה.
בעקבות התגברות האנטישמיות, החליטה קבוצת חברים מהאנטיליגנציה היהודית בבודפשט, ביניהם בעלי מקצועות חופשיים ואמנים, לעזוב את הונגריה ולעלות לישראל.
לצורך ארגון העלייה נעזרה הקבוצה במשרד הארצישראלי, אשר סניפו בבודפשט הוקם על ידי המהנדס ארמין ברגי ודוד ברשי.
ברשי היה הכוח המניע בקבוצה ועל אף שהיה ראש קהילת בודא (החלק המערבי של בודפשט) החליט לעזוב את החיים הנוחים ומעמדו הרם ולעלות לישראל.
בחודש יוני 1920 הגיעה הקבוצה לישראל והתיישבה בעיר העתיקה בירושלים בבית ויטנברג ברובע המוסלמי (זה הבית אותו רכש אריק שרון בשנת 1987).
היה זה זמן קצר לאחר השריפה הגדולה שפרצה בבית במאורעות תר"פ והבריטים מימנו את תיקון החצר.
ביחד עם ברשי היו האמן שלמה ידידיה, חותנו מרדכי אבי שאול, אחיו האופטיקאי אלכסנדר ידידיה, בנו גרשון ידידיה, המהנדס האמן מרדכי מושוני, חיים משה דננברג והעו"ד מרדכי בוקסבוים.
קבוצה שנייה של עולים מהונגריה הגיעה במאי 1921 ועליה נמנו גם אשתו של ברשי וארבעת ילדיהם.
עם הגעתו לירושלים הצטרף ברשי ל"אגודת הרופאים העברים" ובנובמבר 1920 הוא גם נבחר כאחד מחברי הוועד של האגודה.
כמו כן, התחיל ברשי בהטפה להקמת תחנות למתן טיפול וייעוץ לאם ולילד ופרסם מאמרים בנושא בעיתון "דאר היום".
בחודש מאי 1921 פתח ברשי פוליקליניקה (מִרפָּאה) במאה שערים אשר יועדה לטיפול באם ובילד.
ב"דאר היום" הוא פרסם מודעה בזו הלשון: "חברת 'עזר יולדות' בירושלים מודיעה לנשי ירושלים כי הפוליקליניקה של הרופא המומחה למחלות ילדים, ד"ר דוד ברשיא מיעצת לאמהות ולהמתעתדות להיות אמהות, במטרה ליעץ להן, בייחוד בשאלת הטיפול בילדים, כגון הזנת הילד וכלכלתו, הטיפול בגופו וכו'.
בתחילת יוני שלח ברשי מכתב ליצחק מקס רובינוב, המנהל של קבוצת עזרה מדיצינית ציונית אמריקנית והציע לו שיתוף פעולה "ביחס לסידור תחנת ביקורים לאמהות".
רובינוב קיבל בברכה את הצעתו של ברשי והדגיש את החשיבות של "תחנות הוראה לאמהות", ובכך שתהיה "אחדות בשיטת העבודה ובעיקר בסטטיסטיקות של ארבע התחנות (שכבר פועלות בעיר) ותחנות אשר תפתחנה בעתיד".
בחודש יוני 1921 התפרסמה בעיתון "סקירה יהודית-הונגרית" (בהונגרית: Magyar-Zsidó Szemle) ידיעה על כינוס האספה השנתית של "החברה היהודית לייסוד מושבי קיץ לילדי ישראל".
האספה החליטה לשלוח "את ברכותיה החמות לאדון ד"ר ברשיא, רופא בירושלים, שהמוסד הוא אחד מיצירותיו המרובות על שדה הגנת הילד העברי, לבחור בו כמנהל הכבוד של החברה ולייסד על שמו קרן מיוחדת בשם 'קרן היובל על שם ד"ר דוד ברשיא'".
בחודש ספטמבר 1921 פרסם ד"ר ברשי מודעה על מעבר מעונו ממאה שערים לחצר ויטנברג בעיר העתיקה ליד שער שכם.
המודעה מציינת שעות פתיחת הקליניקה וכן שעות ל"מועצת האמהות" (ייעוץ לאמהות) אשר יהיו בחינם.
שיתוף הפעולה עם הדסה ועם יצחק רובינוב נמשך ובחודש ינואר 1922 התמנה ברשי, מטעם הדסה, לרופא של המושבות הסמוכות לכנרת כולל דגניה א', דגניה ב' ומנחמיה.
בשנת 1923 שימש ברשי כרופא בבית החולים "הדסה" בצפת.
סייעה בידי הד"ר ברשי אשתו, מינה, אשר הייתה פעילה בהסתדרות הנשים בצפת, ושניהם לקחו חלק בהחלטות להקים תחנה של "טפת חלב" בצפת.
במהלך 1924-1925 שימש ברשי כרופא נשים הרות ומילדות ורופא ילדים ב"הדסה" בחיפה וכן כמנהל בית המרפא לילדים.
בתפקידו הוא פעל גם למתן תזונה וכלכלה נכונה לילדים משכבות חלשות.
בסוף חודש אוגוסט 1926 עבר ד"ר ברשי מחיפה לתל אביב והתמנה למנהל בית הילדים שעל יד "הדסה".
בתל אביב פגש ברשי את מיקלוש ניקולס אמודי, רופא שיניים מבודפשט ובן למשפחה יהודית מתבוללת וסייף חובב.
לברשי, שהיה אלוף הונגריה בסיף בשנת 1904 התאפשר לחזור לספורט האהוב עליו, יחדיו ערכו, שני הסייפים הראשונים בארץ ישראל, אימונים במרפאתו של ד"ר אמודי.
ברשי היה שותף בהקמתו של מועדון סיף "מכבי", היה יושב הראש שלו במשך תקופה ארוכה ושימש כשופט סיף במכביה הראשונה והשנייה.
בין באי ביתם של הזוג ברשי היו סופרים, משוררים ואנשי ציבור רבים, ביניהם ביאליק, אביגדור המאירי, הנרייטה סאלד, ארתור רופין, אוסישקין, מאיר דיזנגוף, ישראל רוקח, שושנה פרסיץ, הראשון לציון הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל, הנציב העליון הרברט סמואל, המושל הירושלמי רונלד סטורס ואחרים.
בנובמבר 1928 עזב ברשי את משרתו כמנהל מחלקת הילדים בבית החולים "הדסה" בתל אביב ופתח פרקטיקה פרטית, במקביל הוא שימש כחבר ועד של ההסתדרות הרפואית.
ב-5 בדצמבר 1928 הופיע בפעם הראשונה בעיתון הארץ המדור "שעורים לאמהות" אותו כתב ברשי עד 1930. המדור עסק בנושאי היריון, הנקה וטיפול בתינוקות.
ב-8 בנובמבר 1930 פתח ד"ר ברשי את "בית הילד לאה" במעונו בשדרות רוטשילד בתל אביב (מאוחר יותר עבר המעון לרחוב הס).
המעון, יועד לטיפול ב-15 ילדים אשר לא נמצא להם מקום טיפולי אחר מפאת יתמות או סיבות אחרות.
בטקס הפתיחה השתתפו הרב הראשי עוזיאל, ח.נ.
ביאליק וממלא מקום ראש העירייה ישראל רוקח.
בתקופה זו המשיך ברשי בפעילותו הציבורית, הוא היה פעיל בהסתדרות הרפואית ונושא מטעמה הרצאות לקהל הרחב בתל אביב.
בשנת 1946 מסרו בני הזוג ברשי את ביתם, ברחוב זמנהוף 42 בתל אביב, לאגודת הסופרים.
הם עברו לגור עם משפחת בתם נעמי (פק) בקיבוץ נען.
בנען שימש ד"ר ברשי כרופא מחליף.
ב-29 ביוני 1946, במהלך "השבת השחורה", כאשר החיילים הבריטים צרו על הקיבוץ בחיפושם אחר מנהיגי "ההגנה", לבש ברשי את חלוק הרופאים הלבן והוציא על אלונקה, תחת אפם של הבריטים, את ישראל גלילי, אשר התחזה לחולה והיה חבוש כולו, אל מחוץ לקיבוץ.
ברשי נפטר ונקבר בקיבוץ נען בשנת 1952, רעייתו, מינה, נפטרה בשנת 1962.
דוד גור (נולד ב-20 במרץ 1926) הוא מפעילי מחתרת תנועות הנוער הציוניות בהונגריה בתקופת השואה.
זכה, בין היתר, בפרס שאנדור שייבר.
דוד גור נולד בשם אנדרה גרוס למשפחה יהודית מתבוללת בת ארבע נפשות בכפר אוקאן שבמזרח הונגריה.
בשנת 1938 החל המשטר ההונגרי להחיל גזרות נוספות על יהודי הונגריה כמו החוק היהודי הראשון, מאותה השנה (בנוסף לחוק נומרוס קלאוזוס משנות ה-20 של המאה ה-20) שהפלו לרעה את אזרחיה היהודים של ממלכת הונגריה, אך במיוחד פגע אוכלוסייה היהודית הגדולה החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי.
מצבה הכלכלי של המשפחה החמיר בעקבות החוקים המפלים עם שלילת רישיון המסחר של האב.
בסיום לימודיו ב-1943, כשהוא חדור רוח ציונית יצא דוד לבודפשט ללמוד מקצוע שישמש אותו לאחר עלייתו לארץ ישראל.
הוא עבד כשוליית בנאי אצל ארכיטקט שהיה גם קבלן בניין יהודי והצטרף לפעילות המחתרת של תנועת "השומר הצעיר".
בראשית 1944 החליטה תנועת "השומר הצעיר" לצייד את חבריה בתעודות מזויפות בהן נרשם כי הם בני הגזע הארי.
במקביל הוקם בבודפשט מטה "ההגנה", שאחת ממטרותיו הייתה זיוף תעודות.
המטה התפרק עד מהרה, אך הספיק להקים בית מלאכה לזיוף תעודות בשיתוף עם תנועות "השומר הצעיר" ו"מכבי צעיר".
בתחילה נדד בית המלאכה בין דירות פרטיות, ובהמשך מוקם בפנימייה לנערים עובדים ברחוב זלדמאלי בבירה ההונגרית.
בית המלאכה שנדד כאמור ממקום למקום ופעלו בו גם דן צימרמן, שרגא וייל, אפרא טייכמן אגמון, דוד פדריט, מישו וקסלר, אנדרה פייגנבאום, מיקי לנגר, פרי אייזנברג ואחרים על מנת לזייף גם את התעודות הנדרשות עבור תנועת ההתנגדות היהודית וההונגרית.
בשנת 1943 התארגנה פעילות מקומית בבודפשט לקליטת פליטים שהגיעו מהארצות השכנות (במיוחד דרום סלובקיה, צפון סרביה וזקרפטיה, אזורים שהפכו שוב חלק מהונגריה אחרי 1938).
במרץ 1944 פלשו הגרמנים לממלכת הונגריה והמחתרת יצרה ועדת הגנה מאוחדת שמגוון רחב של פעולות חישול ופעולות הצלה אחרות הביאו להצלת אלפי חיים יהודים ולא-יהודים.
עם השתלטות הגרמנים על הונגריה ב-19 במרץ 1944 (מבצע מרגרטה), הצטרף דוד לצוות הכנת התעודות המזויפות עבור חברי כל תנועות הנוער הציוניות.
בדרכים מתוחכמות הצליחו דוד וחבריו להשיג טפסים מקוריים ואת עבודת הזיוף ביצעו בדירות מסתור שונות.
במרוצת הזמן פעל דוד כאחראי על פעולות הזיוף של תעודות וחותמות.
בית המלאכה של המחתרת החלוצית בהונגריה סיפק תעודות גם לקבוצות ההתנגדות הלא־יהודיות.
פעולה זאת הייתה הגדולה ביותר בהיקפה ובגיוונה באירופה הכבושה.
יום אחד, הוא וחבריו נתפסו על ידי בלשים הונגרים.
אף על פי שבלעו במהירות את המסמכים המזויפים, הציוד שבמזוודותיהם הסגיר אותם.
היה זה בדצמבר 1944. הם נלקחו למפקדת מפלגת צלב החץ ונחקרו באכזריות.
אחד מחברי צוותו, מיקי לנגר לא עמד בחקירה האכזרית ומת עוד בלילה הראשון של החקירה.
גור הועבר לבית הסוהר הצבאי המרכזי ונחקר על ידי אנשי המחלקה הפוליטית של הז'נדרמריה.
בסוף דצמבר חולץ מהכלא, יחד עם קבוצה מחבריו, (אחד מהם משה אלפן) הודות לשוחד שניתן לסוהר בכיר בכלא על ידי המחתרת, במבצע נועז של המחתרת החלוצית.
במסגרת הפעולה, שוחררו עוד למעלה ממאה אסירים מאותו בית סוהר.
לאחר מלחמת העולם השנייה גילה דוד שאביו נספה באושוויץ.
הוא חזר לפעילות ב"שומר הצעיר" והיה חבר בהנהגה ונציג התנועה במוסדות שונים.
בין היתר גם בפעילות המחתרתית של "ההגנה".
ב-1949, כשאסר המשטר הקומוניסטי על פעילות התנועה הציונית, היה דוד מפקד "הבריחה" האחרון ושותף להברחת חניכי תנועות הנוער הציוניות דרך צ'כוסלובקיה ואוסטריה למדינת ישראל שזה עתה קמה.
באותה השנה גם הוא עלה ארצה.
הוא סיים את הטכניון והיה למהנדס אזרחי.
עם עלייתו ארצה ב־1949 הצטרף לקיבוץ געתון.
למד כאמור הנדסת בניין בטכניון והיה בעל משרד לניהול פרויקטים הנדסיים בתחום התשתיות והבנייה.
דוד פעיל בהנצחת פעילותה של מחתרת תנועות הנוער הציוניות בהונגריה בתקופת השואה.
נשוי ואב לשלוש בנות, וסב לעשרה נכדים.
הוא מיוזמי "העמותה לחקר תנועות הנוער הציוניות בהונגריה" ומנהלה.
העמותה פועלת מאז 1984 במטרה להנציח את מעשי תנועות הנוער הציוניות במחתרת בשנת 1944 ולהפיץ מידע על מעשיהן בישראל ומחוצה לה.
גור הדליק את אחת משש המשואות בטקס הפתיחה הממלכתי של יום השואה ביד ושם בשנת 2007.
דוד גבריאלי (נולד בשנת 1968) פסל ישראלי שעבודותיו הן בפלדה.
למד בבסמ"ת בחיפה, בוגר תואר ראשון בחוג לאמנות באוניברסיטת חיפה (1993), בוגר התוכנית לשפה ותרבות יפן באוניברסיטת אוסקה, יפן (1995) ותואר שני (M.F.A- Master of Fine Arts) באוניברסיטת TAMA לאומנות טוקיו יפן (1999).
עבודתו של גבריאלי מאופיינת בארבעה צירים
הקפאה, תרגום, דמיון (similarity) ודמיון (imagination).
בחירת רגע מתוך חיי היום יום והקפאתו ל"פריים" בודד מתוך הרצף של סרט החיים.
שליפת תמונה אחת מייצגת ואז תרגומה לשפה פיסולית בברזל.
העברה של רגע אנושי עדין ורך לחומר מתכתי קר נוקשה.
תרגום של דקויות אנושיות לדמות סכמתית וקווית בחומר תעשייתי המאופיין בתכונות מנוגדות.
הדמויות והחפצים נעים על הציר שבין המופשט לפיגורטיבי, בין הדומה למדומיין.
בפסלים של גבריאלי, המנעד נע בין להיות מובן ודומה למציאות, לבין דרישה להפעיל את הדמיון.
זאת על מנת לבנות תמונה מדומיינת של המציאות המלאה.
הצופה מתבקש להשלים את הפרטים החסרים בעצמו.
אין כאן ריאליזם, אך כל זווית צפייה בפסל, נבחנת ומטופלת כדי ליצור הרמוניה של צורה ותנועה.
החשיבה והתכנון נעשים ראשית בקרטון.
נבנה דגם קרטון בגודל 1:1, זהה לחלוטין לפסל הסופי.
כל תהליך התהייה והניסוי נערכים בקרטון, רק כאשר כל ההחלטות האומנותיות והפיסוליות פתורות, הפסל "מתורגם" מקרטון לפלדה.
גם כאשר גבריאלי עובד בקרטון, הוא חושב בפלדה.
הוא מביא בחשבון את המשקל, הנפח והחוזק של הפלדה.
הוא יוצר פרופיל H ייחודי שמאופיין בתעלות עמוקות, בהן חללים היוצרים אפקטים ייחודים של אור וצל, נפח וחלל תוך הכפלה של קווי המתאר.
כל פסל במערך היצירה הוא יחידה עצמאית ובכל אחד אדם בודד, חפץ ופעולה.
מתגורר ברעננה ועובד בתל אביב.
תמונות - הפסל הראשון בדרך הפסלים בחצרים
חלום מנופץ - מחוסר בית ועגלת קניות - 1996
מכסחת דשא - 2000, בגינה של מגדלי זיו, רח' ראול ולנברג 24, תל אביב-יפו
ילד על קורקינט - רח' ההסתדרות ליד קניון שער ראשון, ראשון לציון
1993 - קורות חיים, גלריה קונפורטי בתל אביב
1994 - שטוחים - מחוות בפלדה, גלריה שרת בגבעתיים
1997 - גלריה אינאקס קיובאשיו טוקיו
2001 - דוד גבריאלי - פרופיל אנושי, המוזיאון הפתוח תפן
2002 - 18 פסלי חוץ, המוזיאון הפתוח עומר
2005 - פרופיל של רגע, גלריה חלון ראשון לפיסול, בניין העריייה החדש, ראשון לציון
2006 - 9 פסלי פלדה, מרכז הבמה, גני תקווה
2006 - רגעים קטנים, גלריה נתיב האור, בניין הנהלה ראשית, חברת החשמל חיפה
2007 - 10 פסלי פלדה, מגדלי זיו, רמת החייל תל אביב
2009 - גברים במלכודת, גלריה גלאון, מקום לאמנות, תל אביב
2023 - Sonomama, 9 פסלי פלדה, מגדל המוזיאון תל אביב
1994 – מגלגלים רולטת מזלות, סדנא 24 גלריה בית היוצר, חיפה
1994 – ארט פוקוס, רחבת האודיטוריום, הר הכרמל, חיפה.
1996 – תערוכת שינסייסאקו ה-60, מוזיאון המטרופולין של טוקיו, טוקיו.
1996 – התערוכה ה-5 לאמנות אורבנית, בית הכלבו "פארקו", שיבויה, טוקיו.
1996 – התערוכה ה-2 של קרן האמנות של חברה הבירה אסאהי לסטודנטים זרים ביפן, היכל סומידה, אסטקוסה, טוקיו.
1997 – 5 פסלים נבחרים משינסייסאקו, גלריה סייהו, גינזה, טוקיו.
1997 – תערוכת שינסייסאקו ה-61, מוזיאון המטרופולין של טוקיו, טוקיו.
1998 – תערוכת שינסייסאקו ה-62, מוזיאון המטרופולין של טוקיו, טוקיו.
1998 – התערוכה ה-3 של קרן האמנות של חברת הבירה אסאהי לסטודנטים זרים ביפן, היכל סומידה, אסאקוסה, טוקיו.
1998 – הטריאנלה של אוסקה, פיסול, מיי דום, אוסקה.
2001 – אמנות בינלאומית צעירה, אמנים נבחרים למכירה פומבית לאמנות צעירה של סותביז, תל אביב וניו יורק.
2007 – פיסול שפה זרה, בית האמנים תל אביב
1995 – מלגת מונבושו לתארים מתקדים מטעם ממשלת יפן
1996 – פרס שינסייסאקו לאמנים חדשים
1998 – פרס קרן האמנות של חברת הבירה אסאהי לסטודנטים זרים ביפן
1998 – פרס רשות השידור של קאנסאי בטריאנלה של אוסקה, יפן
דוד גורדון נתן (נולד ב-25 במאי 1929) הוא רופא ילדים והמטולוג.
הוא ידוע בזכות היותו אחד ממחברי הספר Nathan and Oski's Hematology of Infancy and Childhood, ספר בסיס ברפואת ילדים, שיצא בשבע מהדורות.
הוא עדיין משתתף בעריכת המהדורות החדשות של הספר.
הוא למד רפואה בבית הספר לרפואה בהרווארד וסיים את לימודיו ב-1955.
1990 - המדליה הלאומית למדעים
2006 - מדליית ג'ורג' קובר מאיגוד הרופאים האמריקאים
2010 - דוקטור לשם כבוד למדע מאוניברסיטת הרווארד
2011 - פרס וואלאס קולטר מהאגודה האמריקאית להמטולוגיה
דוד גדליה (נולד ב-1938) הוא תת-אלוף בדימוס בצה"ל.
שירת כקצין המודיעין של פיקוד הדרום במלחמת יום הכיפורים ובתקופה שקדמה לה.
דוד גדליה נולד ב-1938 בארץ ישראל.
ב-1956 התגייס לצה"ל, הוצב בחיל השריון והוכשר כמפקד טנק.
עבר קורס קצינים, ועקב פגיעה בעצב השמיעה הועבר לחיל המודיעין והוכשר כקצין ביטחון שדה.
בשנים 1965–1959 שירת בתחום זה בפיקוד הצפון ובמטכ"ל.
בשנים 1965–1967 שירת כמדריך בקורס קציני מודיעין ובמקביל מילא תפקיד של קצין המודיעין של חטיבה 520 - חטיבת שריון במילואים, ושירת בתפקיד זה גם במלחמת ששת הימים.
בשנת 1968 שירת כקצין המודיעין של חטיבה 7, ובהמשך היה חניך במכללה הבין זרועית לפיקוד ומטה (פו"ם).
בשנים 1969–1970 שירת כקצין המודיעין של אוגדה 143 - אוגדה משוריינת במילואים.
לאחר מכן שירת כעוזר קצין המודיעין הפיקודי של פיקוד הדרום.
בשנים 1971–1974 שירת כקצין המודיעין של פיקוד הדרום בדרגת סגן-אלוף.
בשבוע שקדם למלחמת יום הכיפורים חיבר סגן סימן טוב בנימין, ששירת תחת גדליה, שני דו"חות לפיה היערכות צבא מצרים מעידה על הכנות למלחמה.
גדליה ראה סתירה בין הדו"חות שחיבר בנימין לבין עמדת מחלקת המחקר של אגף המודיעין, שחוברה על ידי סא"ל יונה בנדמן, ראש ענף מצרים, ובחר לקבל את עמדתו של בנדמן.
בדו"חות שהעביר לאלוף הפיקוד, שמואל גונן, מיתן את דברי בנימין, ובכך נוצרה לגונן הצגה חסרה של היערכות צבא מצרים.
לאחר המלחמה קבעה ועדת אגרנט שגדליה "לא מילא את חובתו המיוחדת כקצין מודיעין בחזית המפתח, בימים שבהם היה זה חיוני במיוחד לעמוד על כוונות האויב המצרי, לפיכך אין עוד להעסיקו בתפקידי מודיעין", והוא הועבר מתפקידו.
בינואר 1977 הועלה לדרגת אלוף-משנה.
בשנים 1977–1979 עמד בראש מחלקת תכנון וארגון באגף המטה הכללי ובשנים 1979–1981 עמד בראש מחלקת בניין צה"ל באגף התכנון.
בשנים 1982–1984 שימש כסגן ראש אגף התכנון בדרגת תת-אלוף.
בשנים 1984–1987 שימש נספח צה"ל בצרפת, בלגיה ולוקסמבורג.
עם סיום שירותו בצה"ל הצטרף לרשת שופרסל ושימש בה כסגן ראש אגף תפעול.
בשנת 1995 מונה למנכ"ל תת-הרשת יוניברס קלאב (שבהמשך שונה שמה לשופרסל דיל).
גדליה הוא בעל תואר ראשון בסוציולוגיה ומדע המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
דוד גולדבאום (בספרדית: David Goldbaum; 28 ביוני 1859–11 במרץ 1930) היה פוליטיקאי ומודד קרקעות יהודי מקסיקני.
כיהן משנת 1927 ועד מותו ב-1930 כראש עיריית אנסנדה במדינת באחה קליפורניה שבצפון מערב מקסיקו, לחופו של האוקיינוס השקט.
מיפה חלקים נרחבים של באחה קליפורניה וחיבר חיבורים חשובים על ההיסטוריה והדמוגרפיה של המדינה.
אביו היה יהודי פולני שהיגר למקסיקו כחלוץ.
דודו מצד אביו, מרקוס גולדבאום , הגיע לאמריקה מפרוסיה, התיישב בטריטוריית אריזונה וניסה לנהל משא ומתן לשחרור שבויים, עם אינדיאנים, בין השנים 1866–1870. מאוחר יותר, ב-1886, נרצח מרקוס בידי האפאצ'י.
בן דודו, ג'וליוס גולדבאום, מכר טבק, יין וגבינות באמצעות חברה שנשאה את שמו ופעלה מאריזונה.
הוא היה גם בעל זכויות כרייה באריזונה.
בילדותו נחטף גולדבאום עם כמה מחבריו לבית הספר, על ידי שודד נודע לשמצה שכונה "הטיגריס מהאליקאס" ("Tiger of the Allicas") ושוחרר לאחר שאביו שילם כופר.
זמן קצר לאחר מכן נשלח להשתלם בסן פרנסיסקו שבארצות הברית.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר למכרות בקולורדו , שם למד מינרלוגיה.
גולדבאום סקר את רוב שטחה של באחה קליפורניה, כולל אנסנדה, שבה התיישב.
הוא ניהל את המוזיאון האזורי באנסנדה, שבו הוצגו בין היתר ממצאים חשובים שאסף במסעותיו.
ומאוחר יותר כיהן כראש העיר בין השנים 1927–1930.
לפי סוכנות הידיעות היהודית (JTA), היה גולדבאום "ידיד אישי" של הנשיאים פורפיריו דיאס, פלוטארקו אליאס קאייס ואמיליו פורטס חיל.
גולדבאום נפטר ב-1930. שני בניו, פדריקו ורודולפו, מתו מקדחת צהובה.
דוד גביסון (5 באוקטובר 1944 – 11 באוגוסט 2007) היה כדורגלן הפועל חיפה בשנות ה-60 של המאה ה-20. קפטן הקבוצה בזכייה בגביע המדינה בשנת 1966.
גביסון נולד בבולגריה לאלברט וליקה גביסון.
בשנת 1949 עלתה המשפחה לארץ והשתקעה בטירת כרמל.
הוריו היו בעלי חנות למכשירי כתיבה, היחידה בעיר.
מגיל 14 שיחק כדורגל בקבוצת הנערים המקומית.
בשנת 1960, בהיותו בן בגיל 16, התקבל לקבוצת הנערים של הפועל חיפה, והיה בלם וקפטן הקבוצה.
ב-1961 זכה עם קבוצת הנוער באליפות מחוז הצפון.
באותה שנה צורף גביסון לסגל קבוצת הבוגרים של הפועל חיפה, בתפקיד מגן ימני.
במקביל הוא המשיך גם לשחק בקבוצת הנוער שזכתה באליפות מחוז נוספת וזומן לנבחרת הנוער.
בצה"ל שירת בסדיר ובמילואים כמאמן כושר גופני.
בגביע המדינה בכדורגל 1962/1963 היה שותף לזכייה הראשונה של הפועל חיפה, לאחר ניצחון בגמר על מכבי חיפה.
בשנת 1964 זכה עם נבחרת הנוער בגביע אסיה בכדורגל עד גיל 20. בשנה זו היה שותף ל"גמר שלא נגמר" מול מכבי תל אביב, כשהוא משחק ב-2 מתוך 3 המשחקים.
בשנת 1965 זומן גביסון לסגל נבחרת ישראל בכדורגל לקראת מוקדמות מונדיאל 1966, אבל לא השתתף במשחקים הרשמיים.
בשנת 1966, בגיל 22, מונה לקפטן של הפועל חיפה.
בגמר גביע המדינה בכדורגל 1965/1966 שנערך באותה שנה מול שמשון תל אביב הוא נגח את שער הניצחון.
בסיום המשחק הוא הניף את גביע המדינה השני בתולדות הקבוצה.
הוא המשיך בתפקיד הקפטן של הפועל חיפה גם בעונת 1966/1968 בליגה הלאומית, אותה סיימה הקבוצה במקום השלישי.
קריירת הספורט של גביסון נעצרה בשנת 1972, בגיל 26, לאחר שנפצע ברגלו ועבר ניתוח בברך והוא נאלץ לפרוש.
ניהל את המתנ"ס בטירת הכרמל.
עבד כרכז תרבות וספורט בבית הלוחם חיפה ותקופה מסוימת אף ניהל את המקום.
עבד גם כמנהל המנגנון במפעל הרכב אוטוקרס.
לאחר מכן ניהל את סניף חברת "מנפאואר" בחיפה.
שימש סמנכ"ל חברת "קריירה" הארצית בתל אביב.
היה נשוי לתמר ואב לשלושה (ביניהם המוזיקאי עדי גביסון), התגורר בחיפה.
טורניר הכדורגל "גביע ראש העיר על שם דוד גביסון" הנערך בטירת כרמל מנציח את זכרו.
ב-2018, לרגל העפלתה של הפועל חיפה לגמר גביע המדינה בכדורגל 2018, נערך טקס הצדעה לשחקני עבר של הקבוצה שהיו שותפים לזכייה של הפועל חיפה בגביעי המדינה, ובהם דוד גביסון.
דוד בתפילה הוא ציור שמן מאת האמן היהודי-גרמני לסר אורי, שצויר בין השנים 1900–1910. מידות הציור הן 53.3 על 77.2 ס"מ, והוא חתום בפינה השמאלית התחתונה.
הציור מציג את דמותו של דוד בתנוחה של תפילה, ומשקף את עיסוקו של האמן במתח שבין זהות יהודית מסורתית לבין ערכי המודרנה.
דמותו של דוד מופיעה גם בליתוגרפיה שפורסמה באלבום דמויות מקראיות, שהופק על ידי הוצאה לאור לאמנות יהודית.
והגלריה של פריץ גורליט בברלין בשנת 1920.
אורי נודע בקשריו עם חוגים ציוניים בברלין, ובשנת 1901 פרסם מרטין בובר מאמר נלהב אודותיו בכתב העת Ost und West.
הוא קיבל הזמנות לציורים בנושאים מקראיים, ובהם "יעקב מברך את בנימין" ו"משה מביא חושך", וכן שני ציורים ללשכת בני ברית בעיר.
בשנת 1926, לרגל יום הולדתו ה-65, ציין האמן כי ציוריו התנ"כיים הם "הציורים הטובים היחידים שציירתי מעודי".
עבודות אלו, ובכללן דוד בתפילה, נחשבות לביטוי מובהק של המתח שבין מסורת יהודית לבין חזון אמנותי מודרני.
דוד גבעול (19 ביולי 1929 – 22 בדצמבר 2012) היה אימונולוג וחוקר סרטן ישראלי, פרופסור בפקולטה לביולוגיה במכון ויצמן למדע.
נודע כמומחה לחקר הגן p53 והקשר שבין תאי גזע לסרטן.
דוד גבעול נולד בעין חרוד, בנם של מרים (לבית קלנר) וצבי גבעול (גבל), אח לשרה.
הוריו עלו לארץ ישראל מאוסטריה בשנות ה-20. האם עבדה במשתלת עין חרוד, והאב היה פעיל ציבור ובהמשך המפקח על האספקה במחוז הצפון.
הוא נהרג בתאונת דרכים ליד נצרת ב-1951.
ב-1948 התגייס גבעול לפלמ"ח ושירת בגדוד הרביעי של חטיבת הראל, במסגרתו לחם בדרך לירושלים, בדרום הנגב, בעמק יזרעאל ובגלבוע.
לאחר הקמת צה"ל המשיך ללחום בשורות חטיבת הראל ובזמן ההפוגה הראשונה סיים קורס מ"כים בג'וערה.
לאחר מכן השתתף במבצע ההר ובמבצע חורב.
לאחר פירוק חטיבת הראל היה האחראי על ההגנה המרחבית ביישובי מערב הנגב ופיקד על מחלקת המשקים בקיבוץ סעד.
כמו כן, שירת במטה מערב הנגב במשטרת באר שבע.
לאחר שחרורו מצה"ל היה רכז ביטחון (מא"ז) בעין חרוד.
את שירות המילואים שלו עשה ביחידת אמש"ט באגף המודיעין והתמחה באב"כ.
לאחר שחרורו מצה"ל למד לתואר ראשון בביולוגיה ובכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ועבד שנים אחדות כמורה לביולוגיה וכימיה בבית הספר עמק חרוד.
בהמשך למד לתואר שלישי במכון ויצמן למדע, בהנחיית פרופ' מיכאל סלע.
עבודת הדוקטורט שלו, שהוגשה ב-1963, נשאה את הכותרת "תכונות, מבנה ופעילות של נוגדנים לאנטיגנים טבעיים וסינתטיים".
עם סיום הדוקטורט יצא לארצות הברית וביצע מחקר בתר-דוקטורט בהנחיית פרופ' כריס אנפינסן במכונים הלאומיים לבריאות של ארצות הברית, ולאחר מכן באוניברסיטת אוקספורד, בהנחיית פרופ' רודני פורטר (שניהם חתני פרס נובל לשנת 1972).
עם שובו לישראל ב-1966 הצטרף גבעול כמדען בכיר למחלקה לאימונולוגיה כימית במכון ויצמן למדע.
ב-1971 הועלה לדרגת פרופסור חבר וב-1974 לפרופסור מן המניין.
ב-1975 מונה למחזיק הקתדרה לאימונוכימיה ע"ש אוסקר ואן אלשטולר וב-1977 היה לראש המחלקה לאימונולוגיה כימית וכיהן בתפקיד זה שלוש שנים.
בהמשך השתייך למחלקה לביולוגיה מולקולרית.
ב-1978 נבחר לחבר הארגון האירופי לביולוגיה מולקולרית (EMBO).
ב-1997 יצא לגמלאות אך המשיך לעסוק במחקר פעיל גם לאחר מכן.
בשנותיו הראשונות כחוקר עצמאי עסק גבעול בחקר המבנה המפורט של אתרי הקישור של נוגדנים (FV) ובמנגנון הפעולה שלהם.
ב-1973 הוא היה הראשון למקם ולאפיין את אתר הקישור באופן המדויק ביותר נכון לאותה עת.
בהמשך, גבעול חקר את הגן מדכא-הגידולים p53, שהוא הגן המוטנטי השכיח ביותר בכל סוגי הסרטן.
מחקרו התמקד במנגנונים שמפעילים את p53 ובאופן שבו p53 מפעיל גנים אחרים.
בנוסף, הוא בחן את השפעת p53 על תגובת תאים לטיפולים כימותרפיים שונים.
כמו כן, עסק בקשר שבין תאי גזע לסרטן, במיוחד בתכונות של תאי גזע סרטניים שמביאים להתפשטות גידולים ממאירים.
בקבוצתו בודדו תאי גזע כאלה מלוקמיה ומגליובלסטומה, בוצע השוואה בין פרופילי ביטוי גנים של תאי גזע ותאים שאינם תאי גזע בגידולים, ונבחן ההבדל בין תגובותיהם לתרופות.
במחקר נוסף, השתמש גבעול בהנדסה גנטית כדי להכניס את המוטציה האנושית של אכונדרופלזיה לגן FGFR3 בעכברים.
העכברים ההטרוזיגוטיים למוטציה נראו תקינים, בעוד ההומוזיגוטיים פיתחו תופעות של גדילת יתר בעצמות, בדומה לעכברים חסרי FGFR3. הסיבה לכך הייתה הפרעה בעיבוד ה-mRNA בגלל נוכחות סמן הסלקציה, שגרמה לאובדן תפקוד הגן.
לאחר הסרת סמן הסלקציה התקבל פנוטיפ אופייני לאכונדרופלזיה, והוא גמדות דומיננטית עם שלד מעוות וגדילה לקויה של עצמות.
במחקר זה שיתף גבעול פעולה עם פרופ' איתן דומאני, אשר השתמש בשיטות אשכול לניתוח נתונים.
עם תלמידיו לאורך השנים נמנים פרופ' גדעון רכבי מאוניברסיטת תל אביב, פרופ' זליג אשחר ופרופ' סימה לב ממכון ויצמן ופרופ' ינון בן נריה מהאוניברסיטה העברית.
עד לפטירתו, היה נשוי לחנה (לבית כהן), מורה שאף היא שירתה בפלמ"ח.
היה אב לשתי בנות ובן, התגורר במכון ויצמן.
גבעול נפטר בדצמבר 2012 בגיל 83 ונטמן בבית העלמין ברחובות.
בנו, הטייס סא"ל (במיל') עמוס גבעול, נהרג בהתרסקות מסוק בעמק יזרעאל ב-2021.
דוד ד'אור (נולד ב-2 באוקטובר 1965) הוא זמר, מוזיקאי, פזמונאי, מלחין וצייר ישראלי.
ב מתמקד ד'אור בעיקר במוזיקה ישראלית אמונית במגוון סגנונות מוזיקליים, ומשלב במוזיקה שלו פיוטים וניגונים יהודיים מסורתיים לצד מוזיקת פופ וקלאסית.
ד'אור נולד בשם דוד נחייסי בעיר בת ים, למשפחה שמוצאה ביהדות לוב.
הוא למד בתיכון חשמונאים בעיר.
ב־1980, עברה משפחתו של ד'אור לחולון.
את הקריירה המוזיקלית החל ד'אור בפסטיבל שירי הילדים החמישי, עם השיר "למה הגדולים לא לומדים מהקטנים" אותו שר גם דודו זכאי.
הוא היה שותף לתוכניות "בשערייך יריחו" ו"ילדי 67", שבלטו בהן השירים "מחר הוא יחזור", "יא ליל", בן-גוריון, "את עיניך שא מזרחה", "נגן אקורדיון" ו"לילה אחרון בעיר".
ב-1989 עם סיום שירותו הצבאי, נחום היימן הקליט את ד'אור וריבי בן בסט לאלבום משיריו.
ד'אור למד באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ועבר הכשרה קלאסית ופיתוח קול אצל זמרת האופרה ביביאנה גולדנטל.
כב-1990 הצטרף ד'אור יחד עם הזמרת דפנה בן יוחנן לרביעייה הקולית "קו 4", שייסדו גילה חסיד וצבי שרף.
הלהקה הקליטה מספר שירים בהפקתו של גרי אקשטיין, אך הוציאה רק סינגל אחד, עם השיר "מקום בתל אביב" שכתב ד'אור.
כמו כן הקליטה הלהקה קולות רקע באלבומו של אריאל זילבר, שיצא באותה שנה, "שבועיים בעיר זרה".
באותה שנה הקים מתי כספי הרכב שנקרא "הנה הנה" עם ד'אור, אחותו ענת, ופביאן ברנסבורג.
בשנת 1991 הקליט ד'אור את אלבום הבכורה שלו, שיצא ב-26 במרץ 1992 בחברת התקליטים "הד-ארצי" ונשא את שמו.
האלבום יצא על גבי דיסק, קלטת אודיו ותקליט ויניל.
בין שירי האלבום בלטו "סוס ללא רוכב", שהלחין ד'אור למילים של מאיר גולדברג, וגרסה מחודשת לשיר "יד ענוגה" של זלמן שניאור.
את האלבום הפיקה יהודית רביץ ועיבד עופר מאירי, שגם הלחין להיט נוסף מהאלבום "אל תתרגש", למילותיה של יונה וולך.
בשנת 1993 השתתף ד'אור בתחרות הקדם אירוויזיון, עם השיר "פרפר", אותו כתב והלחין.
השיר הגיע למקום הרביעי בתחרות, ונכלל באלבומו השני שנקרא "בגובה משתנה" שיצא בחודש יוני באותה שנה.
את האלבום עיבד והפיק מוזיקלית עופר מאירי, ואת רוב שיריו כתב והלחין ד'אור.
בין השירים הבולטים באלבום היו "אמא של גיא" (ידוע גם כ"מישהו קיים"), "תפילה", שהלחין ד'אור עם פביאן ברנסבורג, "אני עף" שד'אור כתוב את מילותיו, "כשאת שואלת ושוב כמובן" שכתב יהונתן גפן ושניהם בלחן משותף של ד'אור ומאירי, ו"שמור על העולם", שכתב ד'אור לכבוד הולדת אחיינו אור.
השיר הפך לאחד מלהיטיו הגדולים ביותר ובמשך השנים, אף על פי שהשיר נכתב כשיר עידוד וברכה, הפך השיר למזוהה עם טקסי זיכרון, המושמע בתחנות רדיו בעיקר בהקשר של אבל.
באותה שנה השתתף ד'אור בפסטיגל עם השיר "שלוש משאלות לתום" שהגיע למקום החמישי.
בעקבות הצלחת "בגובה משתנה" יצא ד'אור לסיבוב הופעות, ואף הוזמן להופיע בפני האפיפיור בותיקן.
באותה שנה הופיע ד'אור בטקס הענקת פרס נובל בשוודיה עם השיר "פנטום האופרה".
בשנת 1994 הוזמן ד'אור להופיע בפני האפיפיור יוחנן פאולוס בכיכר סן פייטרו ברומא.
בחגיגות 20 שנה לכהונתו, ד'אור התבקש לכתוב לציון האירוע שיר מקורי וכתב את השיר "הללו" עם אלון אולארצ'יק אותו ביצע במהלך האירוע.
בסוף שנת 1994 חבר ד'אור לשלמה בר, והשניים יצאו במופע המשותף "דוד ושלמה", ביחד עם להקתו של בר "הברירה הטבעית".
בפברואר 1995 הוקלט המופע, ותועד על גבי האלבום "דוד ושלמה - המופע המשותף".
מתוך המופע התפרסמה בעיקר גרסת הכיסוי לשירה של אנקרי "לוליטה".
בעקבות האלבום הצלחת המופע גדלה והוא נמשך כשלוש שנים.
בפברואר 2001 הוציא ד'אור את אלבום האולפן הראשון שלו מאז "בגובה משתנה", "בנשמה".
את האלבום עיבד פטריק סבג, סולנה של להקת "כשניקו תתחיל לדבר", ואת רוב שיריו כתב והלחין ד'אור.
השיר הבולט ביותר באלבום היה "כל הכוכבים", שכתב והלחין ארקדי דוכין, והיה ללהיט גדול באותה שנה.
בשנת 2003 הוציא ד'אור את אלבום ההופעה השלישי שלו, "Live In Concert", הפעם עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
המופע היה בניצוחו של רפי קדישזון, ובלט בו החידוש לשירו של ז'אק ברל "אהבה בת עשרים" שתרגמה נעמי שמר והתפרסם בעבר בביצועו של יוסי בנאי וכן גרסת כיסוי ל"The Phantom of the Opera" של אנדרו לויד ובר.
באותה שנה הוציא ד'אור גרסת כיסוי ל"כשהלב בוכה" שכתב יוסי גיספן וביצעה שרית חדד.
הביצוע של ד'אור נכלל באלבום האוסף "מקום לאהבה" שיצא כעשור לאחר מכן.
בנובמבר באותה שנה, נבחר ד'אור על ידי רשות השידור לייצג את ישראל באירוויזיון 2004. בקדם-אירוויזיון הפרטי (שחזר לראשונה מאז הקדם הפרטי של ירדנה ארזי ב-1988), הוצגו ארבעה שירים מועמדים, והשיר הנבחר היה "להאמין", שכתב ד'אור לבדו והלחין יחד עם עופר מאירי.
בעקבות המיקום הנמוך של ישראל באירוויזיון 2003, ד'אור התמודד תחילה בשלב חצי-הגמר, בו היה עליו להגיע לאחד מעשרת המקומות הראשונים.
השיר הגיע למקום ה-11 בלבד, וד'אור לא זכה להשתתף בשלב הגמר של התחרות.
בשנת 2004 הוציא עם שרון חזיז את קלטת הווידאו לילדים "חיות בפזמון של דוד ושרון", שבהמשך יצאה גם על גבי DVD.
השירים שהופיעו בקלטת הווידאו יצאו גם על גבי דיסק.
בקלטת, ד'אור וחזיז יוצאים לטיול עם חיית המחמד שלהם, ובדרך נתקלים בחבורת בעלי חיים ושרים עליהם שירים.
שירי הקלטת שודרו בערוץ "בייבי" ב-yes ובערוצי "הופ!".
בינואר 2006 הוציא ד'אור את אלבומו השביעי, "כמו הרוח".
ארבעה משירי האלבום היו דואטים: "אהבנו כאן" עם אריק איינשטיין, "הלב יודע" עם שלומי שבת, "נוסע צפונה" עם ארקדי דוכין, ו"זמן אהבה" עם אהוד בנאי.
את שירי האלבום עיבד פטריק סבג.
בשנים 2007 ו-2008 הופיע ד'אור בפסטיבלי מוזיקת העולם "WOMAD", מייסודו של פיטר גבריאל.
המופע תועד על גבי האלבום "דוד ד'אור בהופעה חיה", שראה אור באוגוסט 2007.
באותה שנה הוציא דאור את האלבום "הללו - שירת דוד" עם דוד איטון המנצח של התזמורת הפילהרמונית של ניו יורק.
בשנת 2008 יצא "שירת רבים", אלבום משותף לד'אור ולפטריק סבג.
האלבום הכיל שירי תפילה מן המקורות, כ"לכה דודי", "אדון הסליחות" ו"טוב ומיטיב".
האלבום הגיע למעמד אלבום זהב תוך כחודש מיום צאתו.
באותה שנה נבחר כאמן של הקרן למצוינות בתרבות לשנת 2008.
בשנת 2010 הוציא ד'אור את האלבום "העולם שאני מצייר", בהפקתו המוזיקלית של טל ירדני.
הסינגל הראשון מהאלבום היה שיר הנושא, שהלחינו ד'אור וירדני ביחד.
באותה שנה הוציאה עם פטריק סבג את אלבום ההמשך לאלבומם המשותף "שירת רבים", "שירת רבים 2".
בשנת 2011 הוציא דוד את האלבום "הקול הקלאסי", הכולל גרסאות כיסוי ללהיטים וקלאסיקות ידועות כ"אי שם מעבר לקשת" ו"קרוב אלייך".
בשנת 2011 הלחין את שיר הנושא לסרט המשימה X.
בראיונות בשנים 2011 ו-2013 סיפר ד'אור על לימוד תורה ותפילה, כחלק ממהלך של התקרבות לדת.
כך, ד'אור, שנולד במשפחה מסורתית ולדבריו היה קשור לרוחניות ולאמונה, החל בעשור השני של המאה ה-21 בתהליך של חזרה בתשובה.
בשנת 2012 הלחין את שיר הנושא לסרט haunted waters.
בימי שישי מגיש ד'אור את תוכנית הרדיו "עוד מעט שבת" ברשת ב'.
בתוכנית הוא מביא מוזיקה, ראיונות וכן מהגיגיו.
בשנת 2013 יצא אלבום האוסף "מקום לאהבה" שבחלקו כלל עיבודים חדשים לשירים כגון "להאמין" שהוקלט בדואט עם הזמרת יסמין לוי ו"שמור על העולם" שהוקלט בדואט עם קובי אפללו.
בשנת 2014 החל להנחות את התוכנית "רב אומן" בערוץ הידברות.
בתוכנית הוא מארח בקביעות את הרב יצחק פנגר שיוצא לשטח לראיין אנשים במקומות שונים כמו כלא רימונים, או מרכז "דיאלוג בחשכה".
בנוסף בכל תוכנית מתארח זמר אחר, איתו מנהל ד'אור שיחה מעמיקה אישית ורוחנית לצד קטע שירה משותפת.
בשנת 2015 כתב את השיר "פתח לבך" לזכרם של שלושת הנערים החטופים וביצע אותו יחד עם ישי ריבו, אברהם פריד, קובי אפללו, יונתן רזאל ודויד ברוזה.
השיר נכלל באלבום "שיר וזיכרון" שהופץ במדיה הדיגיטלית לרגל יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל שהופק בשיתוף רשת ג', ynet וחברת לינקטון.
השיר "בצאת ישראל ממצרים" שהוציא ביחד עם תומר הדדי מתוך הפרויקט המוזיקלי "שירת רבים 3 תהילים", שהגיע למקום העשירי במצעד השבועי של מדיה פורסט.
בקיץ 2015 שימש כשופט בתוכנית המציאות הפייטן של ערוץ 20. בהלווייתו של נשיא המדינה שמעון פרס בהר הרצל שר את "אבינו מלכנו", על פי בקשת המנוח בצוואתו.
בשנת 2019 הוציא לאור אלבום בשם "משהו טוב", שכלל את השיר "משהו טוב", שביצע יחד עם מרק קקון ותומר הדדי.
בשנת 2020 דוד היה חלק מפרויקט "שבועות 2020" של חיים ויס והוציא קאבר לשיר "שמישהו יעצור אותי" של עדן חסון.
במאי 2020 יצא סינגל חדש לדוד ד'אור בשם "יש דברים לא מובנים".
בשנת 2021, לקראת חודש אלול הוציא ד'אור את האלבום "סליחות ירושלים - הופעה חיה" הכולל פיוטים ושירים נוספים מתוך מופע סליחות שערך בבריכת הסולטן שנתיים קודם לכן.
האלבום כולל דואטים עם האמנים עידן עמדי, אמיר דדון וליאור אלמליח.
ב-17 באוגוסט יצא לאור השיר "כתונת פסים 2023" בו השתתף לצד אמנים ישראלים רבים אחרים.
מ-2023 מופיע במופע משותף עם אברי גלעד, כשהם מלווים בקלידן.
ד'אור נשוי לפזית ואב לשניים.
אחיו, יניב ד'אור, הוא זמר אופרה ואחותו היא המדבבת ענת שאבי (לשעבר, "ענת קדם" או "ענת נחייסי").
ד'אור הוא צמחוני ותומך בפעילות לזכויות בעלי חיים.
דוד ושלמה - המופע המשותף - עם שלמה בר (1995)
Live In Concert - עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית (2003)
להאמין - EP - שירי קדם האירוויזיון (2004)
חיות בפזמון עם דוד ושרון (עם שרון חזיז) (2004)
שירת רבים 3 - מזמור לדוד עם פטריק סבג (2015)
סליחות ירושלים- הופעה חיה (2021)
הרב דוד בן שלום גמאל היה רב ומקובל בתימן במאה ה-19.
כפי הנראה, נולד הרב גמאל בצנעא בתחילת המאה ה-19 ונפטר בסוף אותה מאה.
היה תלמיד חכם המעורה היטב בחיי הקהילה היהודית.
משנת 1834 חלה תקופת מפנה לרעה בתימן עקב חילופי שלטון תכופים שהתחוללו בשל מריבות בין הטוענים לשלוט בתימן.
במשך שלושים שנה סבלה מכך הקהילה היהודית בצנעא קשות, ורבים החלו בורחים לערים הסמוכות.
גם הרב דוד גמאל ברח מהעיר צנעא והתיישב בעיר בית עד'אקה הנמצאת צפונית מערבית לצנעא.
הוא עבר גם בין ערים נוספות והכיר את אורחותיהם ורבניהם.
בכתביו, הרבה הרב גמאל לצטט דברי תורה בשמם ובשם רבני צנעא.
מבין עשרות הרבנים שאיתם עמד בקשר נראה כי שלושה מהם היו מרבותיו: הרב דוד רצאבי, הרב יחיא בן יעקב צאלח המכונה מהרי"ץ בן יעקב והרב יודא חאזי.
שלושה כתבי יד ידועים לנו ככתיבת הרב דוד גמאל.
כל כתבי היד הם בעלי אופי לקטני, אולם, רבים מהליקוטים הם שמועות בעל פה ששמע מחכמי תימן שהכיר או מספרים שאבדו או שאינם ידועים וכן חידושים רבים פרי רוחו.
בכל חיבוריו ניכרת היטב השפעת הקבלה על כל צעד ושעל.
כמו כן, ניכרת בכתיבתו מגמה חינוכית התובעת שלמות לימודית ומידותית.
בצד התביעה המוסרית התאמץ הרב דוד גמאל לנחם ולעודד את אחיו לאור המצב המדיני הקשה בו שרויים יהודי תימן.
הוא הרבה להשתמש בביטויים שעניינם ציפייה לבואה הקרובה של הגאולה.
חיבוריו הם: "חפץ דוד" - על התורה, הגהות לתלמוד, פירוש על הדיואן (ספר השירים) וכן שני קבצים בעניינים שונים.
הרב דוד גמאל היה בעל אופי רגיש ועדין נפש.
החוויות שחווה בימי חייו הותירו את רשמיהם המרים על נפשו הרגישה.
בין היתר הם באו לידי ביטוי חריף בעשרות חלומותיו המלאים חשש מפני הבאות.
נפשו הפיוטית באה לידי ביטוי בפרשנותו לשירה בה הוא מבאר את ערך השירה ומסביר כיצד יש להתכונן אליה, הוא מתריע מפני שתיית יין בשירה וכן משירת תיפלות.
הוא מבאר אלו שירים יש להקדים ועד כמה חשובה אישיותו של המשורר ועוד.
פירושו לדיואן יצא על ידי יהודה לוי נחום בספר "התעודה" 1996.
דוד (דודו) גרשטיין (נולד ב-23 בפברואר 1944) הוא אמן ישראלי, העוסק בגבול שבין ציור ופיסול.
בעבר עסק בציור פיגורטיבי ואייר ספרי ילדים, ובין היתר זכה בפרס מוזיאון ישראל לאיור.
הוא פיתח סגנון המכונה פוסט-פופ ארט, המתאפיין בציור בצבעים עזים על מגזרות מתכת רב-שכבתיות, אשר ניתן להגדירם כ"פסלי קיר".
יצירותיו הוצגו במוזיאונים בישראל ובעולם, בין היתר בתערוכה מקיפה במוזיאון ישראל בשנת 1987. בשנת 2016 זכה בפרס הבינלאומי של טאיוואן לפיסול במרחב הציבורי.
גרשטיין נולד בירושלים להורים אשר עלו מפולין.
בהיותו בן ארבע עברה משפחתו לרמת גן.
כבר בגיל הגן הראו דוד ואחיו התאום יוני כישרון ציור, שטופח על ידי הוריהם.
יוני גרשטיין הפך גם הוא לצייר, המוכר כיום במגזר החרדי.
אחת ממורותיו של דוד הייתה בתיה עוזיאל, שיחד עם מורים אחרים עודדו את פיתוח יכולת הציור של דוד.
כבר בגיל 13 נשלח הנער למחנה לנוער חובב אמנות בירושלים, אשר אותו פקד מדי קיץ עד גיל 15. בתיכון צייר דוד בחוגים במרכז לאמנות בית-צבי ברמת-גן, תחת הדרכתה של רנה בלכטובסקי ארנון.
במהלך שירותו הצבאי בצנחנים שירת כשנה בעין-גב, שם הושפע מהנופים המקומיים וצייר סדרת ציורים בצבעי שמן המתארים את מזח הדייגים, סירות הדיג ונוף הקיבוץ.
במהלך שהותו שם פגש את הצייר אהרון גלעדי אשר עודד אותו להמשיך בדרכו האמנותית.
מיד לאחר סיום שירותו הצבאי נרשם דוד ללימודים ב"בצלאל".
במהלך לימודיו ב"בצלאל" התחילה היכרותו עם אברהם אופק אשר לימים ניכרה השפעתו על סגנונו של גרשטיין.
באמצע שנות ה-60 הושם הדגש ב"בצלאל" על עיצוב גרפי.
גרשטיין לא שבע נחת מלימודי הגרפיקה ושאף ללמוד לימודי אמנות לשמה.
לאחר השנה השנייה ללימודיו עבר ללמוד בפריז, באקול נסיונל סופרייר דה בוזאר תחת הדרכתו של הצייר שפלן מידי (Shaplan Midi).
לאחר שנתיים של לימודים בפריז, נסע לניו יורק, שם למד שנתיים ב-Art Students League ציור פורטרט, הדפס אמנותי (תחריט) וציור חופשי.
בגיל 26 חזר גרשטיין לישראל והחל ללמד ב"בצלאל".
תחילה לימד רישום, ואחר-כך הצטרף לסגל המחלקה לצורפות, אשר עברה בתקופה זו תהליך התחדשות בניהולו של אריה אופיר.
באותה תקופה עברה המחלקה מצורפות בסגנון מיושן המושפע מסגנון "בצלאל" המסורתי, לעבר תפישות חדשניות שהושפעו מאמנות מודרנית כללית.
כבעל רקע באמנות ולא בצורפות, היה גרשטיין אחראי בשנים אלו על קירוב הצורפות אל העשייה האמנותית המודרנית.
בין היתר חשף את התלמידים לזרמים עכשוויים כגון עיצוב דני, אקספרסיוניזם, אמנות קונספטואלית, מינימליסטית וזרמים אחרים.
הוא שאף להביא לראיית הצורפות כאמנות עכשווית שאינה נחותה מסוגות אמנות אחרות.
שנים לאחר מכן ציין גרשטיין כי מעורבותו בהוראה במחלקה לצורפות השפיעה עליו במעבר מן הציור אל הפיסול.
בשנים 1973 - 1974 השלים גרשטיין תואר שני במגמת גרפיקה אמנותית ב"סנט מרטין סקול אוף ארט" בלונדון.
במסגרת לימודיו התנסה בתחריט ובדפוס משי.
הוא שאף להביא לשילוב של תחריט ודפוס משי, אשר עד אז לא שולבו זה בזה.
עם סיום הלימודים בלונדון זכה בפרס ראשון ובשני פרסי ציון לשבח בתחרות סוף השנה של סנט מרטין.
בשנת 1974 חזר גרשטיין ל"בצלאל" והחל ליישם חלק מהרעיונות שהגה במהלך לימודי התואר השני.
גרשטיין לקח את טכניקת דפוס המשי שהייתה נפוצה בעולם האמנות המודרנית באותה התקופה ויישם אותה בתחום השימוש באמייל.
כבר אז ניתן היה להבחין בנטייתו לנסות לשלב מדיומים וטכנולוגיות מתקדמות בעולם האמנות, נטייה אשר תתבטא ביתר שאת בשימושו בלייזר בשנות ה-90. עד שנת 1985 שימש כמרצה בכיר ב"בצלאל".
תערוכתו הראשונה של גרשטיין בארץ הוצגה בגלריה "אנגל" בירושלים בשנת 1971, ועסקה ברישומים ובצבעי מים בעלי אופי פיגורטיבי.
לאחר מכן הציג בשנת 1978 בבית האמנים בירושלים תערוכת ציורי שמן גדולים שעסקו בציורי פנים ושפת-ים, אשר זכתה לביקורות חמות.
בין היתר הושווה גרשטיין לדייוויד הוקני, בשל העובדה ש"כהוקני, גם הוא בראש ובראשונה אמן-רישום עם חוש מעולה לצבע".
בשנים אלה הוביל גרשטיין מאבק למען מתן לגיטימציה לאמנות הפיגורטיבית אשר הייתה חריגה בנוף האמנות הישראלית הקונספטואלית בעיקרה.
הוא נמנה באותן השנים על קומץ אמנים כגון אברהם אופק, איוון שוובל, אבישי אייל, אורי ליפשיץ ואחרים, אשר התמקדו באמנות פיגורטיבית-נרטיבית.
באותה תקופה החלה להתפתח מגמה הפוכה של ציור היפר-ריאליסטי בהשראת ישראל הירשברג, אשר אף בה לא מצא גרשטיין את מקומו.
שאיפתו בשנים אלה הייתה ליצור ציור פיגורטיבי בעל סגנון אישי וחופשי - "אמנות בגובה העיניים".
מאוחר יותר הסביר גרשטיין כי הדבר דומה ליצירת ספרות איכותית, אשר גדולתה ברבדיה השונים, כך שאדם יכול ליהנות הן מעיון והן מקריאה מעמיקה.
גרשטיין שאף להעביר אמירות אודות העולם ואודות החיים, יחסים בין בני-אדם לבין עצמם ולסביבתם, ופחות אודות שפת האמנות עצמה.
כך צייר גרשטיין זכרונות מעברו, כגון אמו רוכבת על אופניים, או ציור שלו ושל אחיו בגיל ילדות.
בין השראותיו המרכזיות הייתה כתיבתו של חנוך לוין, שהציג באופן קומי-אירוני את הבלי העולם, וגרשטיין שאף להעביר דברים דומים בציור: "מה שחנוך לוין כתב, ניסיתי אני לבטא בציור: מערכות יחסים בין נשים לגברים, בתוך המשפחה...
השראה נוספת עבורו באותה תקופה היה הצייר ג'ורג' גרוס כלפיו חש קרבה, שכן עסק אף הוא במה שגרשטיין כינה "הקומדיה האנושית".
בנוסף השפיעו עליו ציירים כגון דייוויד הוקני, פרננדו בוטרו' חוזה לואיס קואבס אשר נגעו בהוויה האנושית וביחסים בין בני-אדם.
בשנות ה-70 שילב גרשטיין בנסיונותיו אמירות אישיות עם דימויים פיגורטיביים, בעיקר בעבודות בצבעי מים וגואש על נייר.
תחילה נועדו עבודות אלו להיות סקיצות עבור ציורי שמן גדולים על בד.
אולם, עם הזמן מצא האמן עניין בעבודה בצבעי מים על נייר גרידא, והן הפכו למדיום העיקרי שלו.
גרשטיין יצר סדרת ציורים אודות ילדותו שהתבססו על צילומים ישנים ועל זכרונות ילדות.
סדרה נוספת עסקה בזיכרון חרות אצלו של אמו הרוכבת על אופניים ברחובות רמת-גן, מוטיב אשר לימים התפתח לסדרת רוכבי האופניים בשנות ה-90 ולאחריהן.
מוטיב חוזר בעבודות בהן תיאר גרשטיין נופי-פנים של בתים היו החתול ואגרטלי פרחים, שביטאו עבור האמן "שלווה של שגרת היומיום".
הן החתול והן אגרטלי הפרחים המשיכו ללוות את עבודותיו עשרות שנים לאחר מכן.
תוך התעסקות במוטיבים אלה שאף גרשטיין "לברוח מהמציאות הישראלית הפוליטית לעבר שלווה אולימפית נטולת סערות".
באמצע שנות ה-70 יצר סדרת ציורים של אנשים על שפת חוף ים, אשר הושפעו הן מזיכרונותיו של האמן מילדותו והן מהתבוננות.
סדרת ציורים נוספת כללה את נופי שכונת עין כרם בה חי האמן באותה התקופה וששימשה כתפאורה לקומפוזיציות עתירות-דמויות שעסקו ביחסים בין אנשים ובין בני-זוג.
שנות ה-80 והניסיונות הראשונים בפיסול
שאיפתו של גרשטיין לתאר את ההווי היומיומי בישראל באופן אירוני בשלה בשנות ה-80. בשנים אלה עסק גרשטיין בתיאור פיגורטיבי של פרקים מההוויה הישראלית, אשר נבעו בין היתר מזיכרונות ילדותו מתל אביב.
הסדרה הראשונה תיארה מרפסות תל אביביות בסגנון באוהאוס באופי הומוריסטי-אירוני.
סדרה זו נבעה מזיכרונות ילדותו של דור הוריו בתל אביב הקטנה והוא הביט עליהם בפליאה ובהומור.
המתח בין דור הילדים הצברים לבין דור ההורים הגלותיים יחסית התבטא בציוריו.
כך צייר בסדרה זו אנשים מבוגרים, בעלי אופי גלותי-משהו בפניהם, כפי שניבטו מעיני הילד הצבר הרואה את דור המדבר, דור מייסדי המדינה אשר עלו אליה בגיל צעיר, אך עדיין טבועה הייתה בהם מורשת הגלות.
ניצניה של סדרה זו בעבודות של גרשטיין משנות ה-70, בעבודות צבעי מים וגואש על נייר, אשר חלקן עובדו לציורי שמן על בד.
בשנות ה-80 פיתח גרשטיין סדרות אלו לכדי סדרה נוספת של ציורי אנשים הרוחצים בים-המלח.
אודות סדרה זו כתב אברהם אילת: "שוכני המרפסות ירדו לים-המלח והם רובצים לחופו מרוחי-בוץ, חושפים את גופותיהם הוורדרדים לחסדי קרני השמש והמלח המטגנים אותם באיטיות".
במהלך שנים אלה, ועל אף ההדים החיוביים להם זכו ציוריו בעיתונות ובעולם האמנות, חש גרשטיין צורך בהתחדשות ובחיפוש כיוונים חדשים והרחבת גבולות הציור.
במהלך השנים 1980-1987 עסק גרשטיין במקביל לציור גם בניסיונות פיסול בעץ, אשר היו "תלת-ממדיים אך שמרו על איכויותיהם הדו-ממדיות".
גרשטיין שאף "להרחיב את גבולות הציור" לתחום תלת-ממדי.
לאחר כמה ניסיונות של פיסול בחומר, אשר לא סיפקו את האמן, גילה את הרעיון של חיתוך האלמנטים והרכבתם יחד למעין פיסול בחלל.
הרעיון לכך נבע בעת שירותו במילואים, כאשר פירק קופסת קרטון המשמשת מחסנית לתרמילים, צייר על מחיצותיה הפנימיים של הקופסה, ולאחר מכן הרכיב את הקופסה שנית.
מכאן התגלגל הרעיון לציור על קרטון גדול-ממדים והרכבתו לפסלים תלת-ממדיים.
לאחר מספר פסלים בקרטון המשיך גרשטיין לעץ ולאלומיניום דק.
גרשטיין הגדיר שנים אלו כ"מאבק" בין הציור לפיסול, ודימה את יחסו לציור ליחסים אל רעיה, ומנגד את יחסו לפיסול למעין רומן מרתק ואסור.
בשנת 1981 הציג גרשטיין לראשונה עבודות פיסול אלו בגלריה הוראס ריכטר ביפו.
צעד זה היה נועז עבור הצייר בן ה-36, אשר לא עסק או הציג פיסול קודם לכן.
העבודות שהוצגו בתערוכה היו מאלומיניום ומעץ, חומרים אשר היוו המשך לנושאים בהם עסק בציור בשנות ה-70: אמו הרוכבת על אופניים, חתולים, אגרטלי פרחים ואלמנטים שונים של טבע דומם.
בשנים שלאחר מכן הציג גרשטיין בשתי גלריות שהיו מרכזיות באותה התקופה, שרה גילת ורות דבל, שם הוצגו המשך ה"חיפושים" של האמן אחר השפה החדשה ששילבה ציור ותלת-מימד.
בשנת 1984 נסע גרשטיין לניו יורק לראשונה מאז תום לימודיו שם, והחל לעבוד עם סוכנת האמנים מרילין גולדברג שהזמינה הפקה של שש סדרות מוגבלות של הדפסים על אלומיניום בשם "Art Cats".
סדרה זו כללה נגזרות חתולים בהשראת 12 אמנים ידועים, החל מוואן גוך וכלה בפיקאסו וליכטנשטיין.
בעקבות הפקת עבודות אלו הוזמן גרשטיין להציג תערוכה במוזיאון ישראל באגף הנוער.
בתערוכה זו, אשר הוצגה בשנת 1987 בשם "מדודו לתלת-מימד", הוצגו פסלים "צבעוניים, עליזים, משעשעים ומזכירים צעצועים או מגזרות-נייר".
תערוכה זו סיכמה את כל עבודתו של גרשטיין בפיסול תלת-ממדי בשבע השנים שחלפו עד אותו זמן, והיוותה עבור גרשטיין פריצת-דרך; רוב העבודות שהוצגו בתערוכה נרכשו על ידי אספני המוזיאון מחו"ל, ובעקבות זאת קיבל גרשטיין הזמנות לתערוכות רבות בארצות הברית ובקנדה.
בשנים אלו המשיך להתמקד בפיסול והקדיש את רוב מרצו לפיתוח סגנונו הייחודי.
שנות ה-90, החזרה לציור וגילוי הלייזר
בשנות ה-90 המשיך גרשטיין לפתח את פסליו, ובמקביל חזר לצייר בסגנון שהיווה המשך ישיר לסדרת המרפסות וים-המלח של שנות ה-70 וה-80. סדרת המכוניות שיצר באותה תקופה הציגה אנשים הנוסעים בתוך רכב, כאשר הצופה מתבונן למעשה בשמשה הקדמית של הרכב ו"מציץ" אל הנעשה בתוכו.
בדומה למוטיב ההצצה אל תוך מרפסות תל אביב, גם כאן בחר גרשטיין להתמקד בעמדת המציץ החיצוני המביט בנהג דרך השמשה, אשר בו-זמנית משקפת את הסביבה.
סדרה זו נוצרה בפריז במהלך שהותו של גרשטיין בקריית האמנים (cite des arts) בשנים 1990 - 1991.
בשנת 1995 לאחר שנים רבות של חיתוך עץ גילה גרשטיין את השימוש בלייזר, והחל חותך מתכות וצובע אותן בצבעים בוהקים הלקוחים מתעשיית הרכב.
בשנים אלו החל גרשטיין לעבוד יחד עם צקי רוזנפלד בנו של אליעזר רוזנפלד, בעליה המיתולוגיים של גלריה רוזנפלד.
משך שבע שנים עבדו השניים יחד ופרצו אל השוק בארצות הברית, צרפת וגרמניה עם עבודות בסדרות מוגבלות, אשר הקנו לגרשטיין את מעמדו באירופה ובארצות הברית.
החל מסוף שנות ה-90 ועד היום הציג גרשטיין עבודות ברחבי העולם, והתפרסם בין היתר בזכות פסלי החוצות שלו.
בשנים אלו הציג יצירות שהושפעו מתחומי ספורט כגון ריצת מרתון, שחייה, רכיבת אופניים (למשל היצירות "טור דה פראנס", "חולצה צהובה", ו"ארמסטרונג" - על שמו של לאנס ארמסטרונג).
בשנת 2011 הציג בגלריה מרכז הקצה תערוכה ובה דימויי אופניים שיצר במהלך שנות עבודתו בשם "בשביל האופניים".
גרשטיין הושפע גם מנוף אורבני, טבע (כגון סדרת הפרות, הציפורים ואגרטלי הפרחים), והתנהגות אנושית (למשל סדרת "הראשים", נגני הג'אז וכו').
בשנת 2010 הציג במוזיאון הלאומי של ברזיל בברזיליה וכן במוזיאון המתמטיקה בגיסן שבגרמניה.
סדרת הציורים שלו "ים, בוץ ומלח" הוצגה בשנת 2010 במוזיאון הימי הלאומי בחיפה.
במקביל לתערוכותיו במחוץ לישראל, בשנת 2020 הציג בבית האמנים בתל אביב תערוכת יחיד תחת הכותרת "U-Turn".
בשנת 2016 זכה בפרס הבינלאומי של טאיוואן לפיסול במרחב הציבורי.
תערוכה רטרוספקטיבית של עבודותיו הוצגה במוזיאון TODAY ART MUSEUM בבייג'ינג בשנת 2017.
האמן יוצר בבית המלאכה ובגלריה שלו הממוקמים באזור התעשייה הר-טוב.
גרשטיין ידוע כיום בישראל ובערים מסוימות בעולם בשל פסלי החוץ שיצר.
מבין יצירותיו המפורסמות ניתן למנות עשרות פסלים המקשטים את כיכרות הערים (למשל הפסל בכניסה לקניון רחובות והפרה בפארק רעננה), השיירה בגן הלאומי עבדת, פסל של לוחם רומי ברומפורד (לונדון), ופסלים שהוצבו בערים בצרפת, בקוריאה הדרומית ובסינגפור.
פסלו בסינגפור הוא הפסל הגבוה ביותר בעיר, וגובהו 18.5 מטר, ומוצב במרכז העסקים של סינגפור.
ברחבי קמפוס הר הצופים של האוניברסיטה העברית ניתן לראות רבות מיצירותיו של גרשטיין.
באוניברסיטת תל אביב מוצב פסלו "רוח החופש" המגיע לגובה חמישה מטרים.
כבר בשנות ה-70 ניכרה בעבודתו של גרשטיין שאיפה ליצור אמנות שתדבר בד בבד אל עולם האמנות ואל הרחוב.
התמקדותו באמנות פיגורטיבית ולא באמנות קונספטואלית נבעה בין היתר כתוצאה מרצונו "לתקשר" עם הצופה בקלות, ולחלוק עמו את תובנותיו והגיגיו אודות חיי היומיום.
השימוש הנועז בצבע אשר היה חריג יחסית ולמעשה הפך מזוהה עם עבודתו נבע בין היתר מרצונו "לחקות את הטבע".
גרשטיין הסביר כי כפי שבטבע פרי או פרח בוהקים מושכים אליהם חרקים, כך גם עבודתו נועדה להיות מושכת עבור הצופה.
מנגד, כפי שהפרי אינו רק מושך ותו לא, אלא גם נושא בחובו ויטמינים רבים, כך גם עבודותיו מכילות, לדידו, ערך מוסף: "אני בפירוש עוסק בדימויים של צרכנות והפיתוי של הצבע הוא אסטרטגיה".
כך, עבודתו "שגעון הנעליים" המתארת אשה ששיערה מורכב מנעליים היא עבודה צבעונית, אשר רק לאחר מבט שני מביעה ביקורת כנגד תרבות הצריכה המערבית.
גרשטיין גורס כי באמנות "לא הכול חייב להיות כבד" וכי "יכולה להיות גם אמנות לשם הנאה", אשר מסריה העמוקים יותר, אם ישנם, חבויים.
עקרון נוסף המנחה את עבודתו של גרשטיין הוא עקרון האמנות הפורצת את גבולות הגלריה.
עם עליית מחירי פסלי הקיר שלו נוכח פרסומו ומעמדו בעולם האמנות, החליט גרשטיין בשנת 2002 ליצור סדרת יצירות במחירים עממיים יותר.
השאיפה לכך דמתה לשאיפתו המוקדמת של גרשטיין כבר משנות ה-60 ליצור "אמנות בגובה העיניים".
כך החל גרשטיין ליצור לראשונה סדרות שאינן ממוספרות של פסלים קטנים המיוצרים בדפוס משי, המיועדים לחנויות מוזיאונים במחירים עממיים.
לדעת האמן "אמנות גבוהה ואמנות נמוכה נמצאות בכפיפה אחת, וברצוני לשבור את החומה הלא-טבעית הזאת בין המוזיאון לרחוב." לדעתו של גרשטיין, אמנות צריכה להיות דמוקרטית, ולא להיות מוגבלת לעשירים.