tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מפקד הדיוויזיה ה-716, וילהלם ריכטר, עודכן בשעה 1:20 בדבר הנחיתה המוצנחת וכי הגשרים נתפסו ללא נפגעים.
עקב כך, אחת הפעולות הראשונות עליהן הורה הייתה ליצור קשר עם גנרל מיור אדגר פויכטינגר מדיוויזיית הפאנצר ה-21, והורה לחטיבה לתקוף את שטחי הנחיתה.
בעוד הטנקים של פויכטינגר העניקו תמיכה בדיוויזיה ה-716, הם גם היו חלק מעתודת המילואים הגרמנית, ומשכך לא היו יכולים לנוע ללא פקודה של הפיקוד העליון הגרמני.
את כל כוחות הפאנצר הגרמניים ניתן היה להזיז רק על פי הוראה ישירה של אדולף היטלר, שישן ואנשי צוותו סירבו להעירו.
כאשר רגימנט הפאנצרגרנדיר 125 התעדכן בעניין הנחיתה המוטסת בשעה 1:30, פון לוק הורה לגדוד להגיע לאזורי ההתכנסות שלהם מצפון וממזרח לקן, ולחכות להוראות נוספות.
היחידה הגרמנית הגדולה ביותר בגשר התעלה הייתה הגדוד השני, רגימנט פאנצרגרנדיר 192, שבסיסו בקאירון.
הגנרל פויכטינגר פקד על הגדוד לכבוש מחדש את הגשרים, ולאחר מכן לתקוף את אזורי הנחיתה מערבה משם.
בשעה 2:00 החל הגדוד לנוע לכיוון הגשרים במערב, נתמך על ידי פלוגת פאנצריגר הראשונה ובידי חלק מגדוד התותחים הכבדים 989 מצפון.
כאשר הפאנצר הרביעי מצפון הגיע לצומת המוליך אל הגשר, נפגע כלי הרכב המוביל מטיל נ"ט מסוג פיאט.
הטנק התפוצץ, כל התחמושת שלו הורדה, והטנקים האחרים נסוגו.
הפלוגה הראשונה של גדוד הצנחנים השביעי, בפיקודו של רס"ן נייג'ל טיילור, הגיעה לגשרים.
האוורד כיוון את הכוח לעמדות ההגנה ממערב לתעלה בגשר בנוויל ולצומת לה פורט.
כאשר הגיע פיין-קופין לגשרים, תדרך אותו האוורד, חצה את בנוויל והקים את המפקדה שלו ליד הכנסייה.
פיין-קופין פיקד על 200 חיילים ב-3 הפלוגות שלו.
הוא מיקם את פלוגות A ו-C בבנוויל, פונות דרומה לכיוון קן, ואת B בצומת לה פורט מול אוייסטרהאם.
פלוגה D הוחזרה עתה לשטח שבין שני הגשרים והחזיקה ברשותה עתודת מילואים.
פינוי נוסף של התעלות והבונקרים בוצע, והביא ללקיחתם בשבי של כמה חיילים גרמנים.
בשעה 3:00 הפלוגה השמינית הכבדה, יחד עם חטיבת הפאנצרגרנדיר ה-192 בסיוע נשק SP75 מ"מ ותותחי AA20 מ"מ, תקפה את פלוגות A ו-C, ואת הגדוד המוצנח השביעי מדרום.
הצנחנים אולצו לשוב על עקבותיהם, והגרמנים הקימו עמדות בבנוויל, אך ללא הצלחה יתרה בניסיונם לפרוץ את קווי ההגנה הבריטיים.
הם התחפרו וחיכו לתמיכת הטנקים לפני שימשיכו להתקדם.
הגרמנים החלו לשגר פצצות מרגמה ואש מקלעים לעבר הצנחנים וניסו להתקדם באמצעות תקיפות קטנות לאורך הלילה.
לפני עלות השחר, זימן את סגל המפקדים שלו לפגישה.
כשהקצינים הבכירים היו פצועים או שנהרגו, מחלקות 2,1 ו-3 היו כעת בפיקודיהם של רב"ט.
השני בדרגתו להאוורד, קפטן פרידאי ומחלקה 4 נעדרו.
רק ללוטננט פוקס ולסוויני ממחלקות 5 ו-6 היו קצינים ומש"קים.
הנחיתות בחוף סורד בשעה 7:00, לפני הפצצה ימית עזה.
בגשרים, אור היום אפשר לצלפים הגרמנים לזהות מטרות ובכך לצלוף באויב, וכל מי שהיה בשטח פתוח הועמד בסכנה.
אנשי מחלקה 1, שהשתלטו על תותח נ"ט 75 מ"מ על הגדה המזרחית של התעלה השתמשו בו כדי לפגוע בעמדות צלפים בבנוויל, בטירת בנוויל ובסלעים.
בשעה 9:00 התקרבו שתי סירות תותחים גרמניות לגשר התעלה מכיוון אוייסטרהאם.
הסירה המובילה החלה להפגיז באמצעות תותח 20 מ"מ ומחלקה 2 החזירה אש פיאט, ובאמצעותה פגעה בבית ההגה של הסירה המובילה, שטבעה.
מטוס גרמני בודד הפציץ את גשר התעלה בשעה 10:00 והטיל פצצה אחת, שפגעה בגשר אך לא התפוצצה.
הלחימה אחר הצהריים וההתחברות עם יתר הכוחות
הגדוד השני של גרמניה ורגימנט הפאנצרגרנדיר ה-192 המשיכו לתקוף בבנוויל ובצומת לה פורט בסיוע טנקים, מרגמות וחי"ר.
ההתקפה המשולבת גרמה לבעיות חמורות בגדוד הצנחנים השביעי, עד התפוצצות הטנק המוביל מפצצת גמון, וחסימת הכביש כתוצאה מכך.
במהלך ההתקפה נהרסו 13 מתוך 17 הטנקים שניסו להגיע אל הגשר.
הצנחנים תוגברו על ידי מחלקה 1 מפלוגה D.
המחלקה התקדמה לתוך בנוויל וטיהרה את הגרמנים בלוחמה בשטח בנוי, כדי להילחם מהנקודות בהן החזיקו הגרמנים.
מחלקות 5 ו-6 עברו גם הן לעמדות מול קפה ג'ונדרי על הגדה המערבית של התעלה.
עד הצוהריים הגיע הרוב החסר מגדוד הצנחנים השביעי, ושלושת מחלקות הדאונים שבו לעמדותיהן.
רק אחר הצהריים קיבלה דיוויזיית הפאנצר ה-21 אישור לתקוף את הכוחות הנוחתים.
פון לוק פקד על רגימנט הפאנצרגרנדיר ה-125, שהיה ממזרח לנהר אורן, להגיע אל הגשרים.
הטור זוהה במהירות, והתמודד במשך שעתיים עם הארטילריה של בעלות הברית ומטוסים שגרמו לו להפסדים כבדים.
הגדוד הראשון, רגימנט הפאנצרגרנדיר ה-192 וגדוד הפאנצרים ה-100, תקפו ממערב לתעלה, והצליחו יותר במשימתם להגיע לחופים בין חוף סורד וחוף ג'ונו.
בשעה 13:30, החיילים בגשרים שמעו קולות של חמת חלילים, שניגן ביל מילין מחטיבת הקומנדו הראשונה הבריטית.
כשהגיעו אנשי הקומנדו, הם חצו את הגשרים והצטרפו לשאר החטיבה המוטסת השישית מזרחה משם.
איתם, חלק מהטנקים שליוו את הקומנדו עברו לבנוויל כדי לחזק את ההגנות, וחלקם המשיכו להתקדם יחד עם כוחות הקומנדו.
בשעה 15:00 הגיעה לקן סירה עמוסת חי"ר גרמני.
הסירה הייתה חמושה בתותחי נ"ט שנפגעה בידי היחידה הראשונה, נפגעה בירכתיים בסבב הירי השני, ולאחר מכן נסוגה בחזרה לקן.
בשעה 21:15 הגדוד השני, רגימנט וורוויקשר המלכותי של חטיבת החי"ר ה-185 הגיע מחוף סורד והחל להשתלט על הגנות הגשרים.
בסביבות חצות מסר האוורד את הפיקוד על הגשרים לגדוד וורוויקשר, והפלוגה שלו הצטרפה ליתר הגדוד ברנוויל.
בשעה 03:30 איתרה הפלוגה את עמדות הגדוד ומצאו את קפטן פרידאי ומחלקה 4 שכבר הצטרפו לגדוד.
המחלקה נחתה לצד נהר דייבס, בווארוויל במרחק 13 ק"מ משם, והעבירה את היום בדרכה לגשרים.
בנוויל הייתה לנקודה הדרומית ביותר אליה הגיעו הבריטים ב-6 ביוני 1944, יום הפלישה לנורמנדי.
ב-9 ביוני תקף חיל האוויר הגרמני את הגשרים עם 13 מטוסים.
הבריטים, שמיקמו תותחים נגד מטוסים מסביב לגשרים, הצליחו להכשיל את ההתקפה, אם כי הם טענו כי אחד הגשרים נהרס בהפצצה ישירה.
ראש הגשר, שנתפס על ידי הדיוויזיה המוטסת השישית, היה נקודת היציאה למספר פעולות בהמשך.
קורפוס I ניהל את הצבת מכיוון מזרח במבצע הושבה מראש הגשר, אך נבלם בידי דיוויזיית הפאנצר ה-21. פעולה מאוחרת יותר, גיבור, תוכננה אך לבסוף בוטלה; ראש הגשר יועד לקורפוס ה-8 כך שישתמש בו כבסיס למתקפה על קן.
אולם, לבסוף תקפו אטלנטיק וג'ודווד את ראש הגשר המשחרר ואת שאר חלקי קן ובכך חתמו את הקרב על קן.
בעקבות המבצע, הוחזרו המהנדסים, טייסי הדאונים ופלוגה B ליחידות האם שלהם.
פלוגה D מילאה את תפקידה בהגנה על הדיוויזיה המוטסת השישית על הגשר שעל נהר אורן, והתקדמה אל נהר הסן.
ב-5 בספטמבר, כשהדיוויזיה הוחזרה לאנגליה, כל שנותר מהפלוגה היו 40 חיילים תחת פיקודו של האוורד; קצינים אחרים, סמלים ורוב המש"קים הזוטרים, נפגעו במלחמה.
טייסי הדאונים היו הקבוצה הראשונה שעזבה את פלוגה D, בשל המומחיות שלהם שנדרשה לביצוע פעולות נוספות, ובייחוד במבצע שביט לתפיסת שלושה גשרים בהולנד.
בתכנון המבצע 18 דאונים יועדו לתפיסת שלושת הגשרים.
ביצוע המשימה הוטל על הדיוויזיה המוטסת הראשונה, כששלוש חטיבות הוקצו להגנה על כל גשר.
המבצע תוכנן ל-8 בספטמבר 1944, אך נדחתה ולבסוף בוטלה.
לאחר מכן שונו התוכניות והפכו למבצע מרקט גארדן.
מבצע זה כלל שלוש אוגדות מוטסות, אך התוכניות לתפיסת הגשרים לא יצאו לפועל.
מבצע מרקט גארדן כשל, ועימו נגוזו התקוות להכרעה מהירה לפני סוף שנת 1944.
מרשל אוויר ראשי, טרפורד לי מלורי, איש חיל האוויר המלכותי, שיבח את הטייסים המעורבים במבצע ואמר כי הוא הביא אל "ההישגים המעולים ביותר של המלחמה".
מתוך 181 החיילים (139 חי"ר, 30 מהנדסים ו-12 טייסים) של פלוגה D שהיו מעורבים בתפיסת הגשרים, נהרגו שניים ו-14 נפצעו.
האבדות של הגדוד השביעי במהלך ההגנה על הגשרים כללו 18 הרוגים ו-36 פצועים.
סך כל הנפגעים הגרמנים באזור במהלך 6 ביוני 1944, אינם ידועים.
ידוע כי 14 טנקים נהרסו במהלך הלחימה.
הראשון במהלך הלילה, ו-13 הנותרים לאורך יום המחרת.
נפגעים אחרים כוללים סירת מלחמה אחת בתעלת קן לה מאר.
האוורד עוטר באות השירות המצוין, אותו קיבל בשדה מידי הגנרל ברנרד מונטגומרי.
כמו כן, הן סמית' והן סוויני עוטרו בצלב הצבאי; המדליה הצבאית הוענקה לסמל ת'ורנטון ולאנס קורפורל סטייסי.
בהוקרה לביצועיהם בעת המבצע, זכו שמונת טייסי הדאונים במדליית המעוף המיוחדת.
גשר תעלת קן לה מאר, בנוויל, שנקרא גם גשר פגסוס, הפך לאחד מן הסמלים הבריטיים, ואילו גשר נהר אורן, רנוויל, שנקרא גם גשר הורסה.
הכביש בין אותם הגשרים נקרא גם "טיילת מייג'ור ג'ון האוורד".
מאז סוף המלחמה, גשר פגסוס ובית הקפה גונדרה הסמוך הפכו למקומות עלייה לרגל שבהם מתאספים הווטרנים הבריטים מימי המלחמה.
ב-1994 הוחלף גשר פגסוס במבנה חדש והגשר הישן נוסף לתצוגה במוזיאון פגסוס בבנוויל.
הדגם המקורי של האזור סביב הגשר, ששימש לתדרוך החיילים בתקיפה, נשמר.
מבצע גוליבר היה שמה של פעולת תגמול של צה"ל שהחלה ב-13 בספטמבר 1956, למחרת הפיגוע בעין עופרים במטרה לתקוף את מצודת המשטרה הירדנית בע'רנדל שבערבה (מול קיבוץ יהל) ומספר מבנים סביבה.
בלילה שבין 13 בספטמבר ל-14 בספטמבר תקפו חיילי הצנחנים את משטרת ע'רנדל.
בקרב הפריצה שהתחולל נהרג קצין ונפצעו 12 לוחמים, בפעולה נהרגו 11 ירדנים ו-5 נפצעו.
בין ההרוגים על פי הדיווח היו ילדה ואזרח.
הפעולה נקראה "מבצע גוליבר" על שמו של יצחק בן מנחם שכונה "גוליבר", ממפקדי הצנחנים שנהרג בקרב בפעולת כנרת כשנה קודם לכן.
במחצית הראשונה של 1956 ישראל נהגה בהבלגה כלפי ירדן.
ב-16 באוגוסט 1956, מארב ירדני שהוצב על כביש הערבה בין עין-יהב לבאר-מנוחה ירה על אוטובוס אזרחי ורכב ליווי צבאי, ובקרב שהתפתח נהרגו אישה אחת ושלושה צנחנים מפלוגה ד', יורם טריגר, מאיר טולדנו ומיכאל מאיר-חן.
עקבות המחבלים שחדרו מירדן הובילו דרומה.
הממשלה החליטה לפעול והמשימה להגיב בפעולת תגמול בדרום הוטלה על אריק שרון.
שרון בחר לפגוע בבניין מצודת המשטרה הירדנית בע'רנדל שבערבה שממוקמת מול קיבוץ יהל.
הבניין היה מוקף חומה ו-3 בניינים קטנים, וכן בניין בטון מבוצר בעל 4 צריחים בני 3 קומות.
בבניינים שכנו חיילי המשמר הלאומי הירדני ויחידת הגמלים של "הקומנדו המדברי".
נקבע שיש לכבוש את המשטרה ולפוצצה, ולהתקיף גם בית-אבן סמוך ומאהל של המשמר הלאומי הירדני בחורשת ואדי ע'רנדל הסמוך.
המשימה יועדה להיות פשיטה חד לילית, והכוחות היו אמורים לסיים עד אור ראשון.
למקרה הצורך הועמד בכוננות סיוע אווירי.
לביצוע המשימה נבחרו רפאל איתן מג"ד 890, ומוטה גור מג"ד 88. באותו יום, לוחמי פלוגה ג' בגדוד 890 בפיקודו של אלישע שלם ניווטו באזור נחל דישון בגליל.
ב-18 באוגוסט 1956 התבקש לחזור עם הפלוגה למחנה תל-נוף שם נערכו לוחמי פלוגה א' בפיקודו של מאיר הר ציון וסיירת הנח"ל המוצנח מגדוד 88 בפיקודו של זאב וקס (וקסי).
באותו ערב יצא הכוח לכביש הערבה כ-20 ק"מ מדרום לבאר-מנוחה עצר הכוח התארגן לתנועה רגלית מזרחה.
מאיר הר ציון ואלישע שלם ניווטו אולם מחשש שהכוח יכנס לאור יום בנסיגה, הורה רפול על ביטול הפעולה בשעה 2:30 לפנות בוקר.
בספטמבר 1956 התרחשו כמה פיגועים של מחבלים מירדן בתחבורה לאילת.
ב-12 בספטמבר חדרו מחבלים שהגיעו מירדן ורצחו שלושה שומרים דרוזים במתקן קידוח נפט ב"עין עופרים" שליד חצבה.
בין הקורבנות היה ראפיק עבדאללה מכפר סמיע.
הרוצחים הערבים היו כנראה חיילי המשמר הלאומי והשתייכו ל"קומנדו המדברי" ממצודת ע'רנדל ששכנה כ-80 קילומטר מעין עופרים.
באותו היום הופעלה התוכנית מחדש, הפעולה התקיימה ביום שלמחרת ובוצעה על ידי פלוגות א', ב', ג' מגדוד 890 וכן פלוגת קורס מ"כים של נח"ל מוצנח מגדוד 88 בפיקודו של אברהם קלאר.
מפקד פלוגת החוד שחדרה למצודה היה אלישע שלם מרמת יוחנן ומפקדי חוליות הפריצה היו עמי חיות מקיבוץ גבעת ברנר ומשה סניה עין-מור מירושלים.
ב-13 בספטמבר, במהלך היום, נעו הכוחות ברכב בציר המרכזי - דרך הרמאן והתרכזו בנחל ציחור.
עם ערב, עזבו הכוחות את נחל ציחור, ונעו ברכב ללא אורות, עד לנקודה ממערב לע'רנדל, שם נעצרו.
בשעה 21:00 בערך, יצאו הכוחות לכוון המשטרה ולאחר מכן התפצלו: פלוגת המ"כים של הנח"ל המוצנח פנתה דרום מזרחה אל פתח וואדי ע'רנדל.
פלוגה ב' מ-890, המשיכה מזרחה.
יתר הכוחות נעו צפונה, לעבר הכניסה הדרומית למשטרה.
בשעה 22:45 הגיע הכוח העיקרי למרחק של 100 עד 50 מטרים מגדר המשטרה ונערך להתקפה.
דקות ספורות לפני ההתקפה התגלה הכוח, אך ההתנגדות לו הייתה מועטה והצטמצמה לירי מהצריחים הצפוני-מערבי והדרומי בלבד.
לאחר קרב קצר נכבש הבניין.
לוחמים ירדנים אחדים ברחו דרך הפתח המערבי, שקיומו לא היה ידוע לצה"ל.
חבלן הצנחנים ירמי ברדנוב (שפוצץ את מרבית המשטרות בפעולות התגמול), פוצץ גם את המבנה בע'רנדל.
פלוגה ב', שיעדה היה הבית הבודד, נמצאה עדיין בתנועה בזמן שהכוח העיקרי נערך להתקפה.
על הפלוגה נורתה אש מהמאהל הבדואי.
כשהגיעה הפלוגה לבית המיועד גילו שהוא ריק ופוצצו אותו.
כשהגיעה פלוגת המ"כים לפתח ואדי ע'רנדל, נתקלה ב-2 מקלעים משני הרכסים בצידי לוואדי.
אלה היו משמרות קדמיים של מחלקת סיור מדברית, שחנתה בוואדי.
הפלוגה הסתערה על הרכס הדרומי והאויב ברח.
האש מן הרכס הצפוני המשיכה לחסום את המעבר לוואדי.
המ"פ החליט, לתקוף גם את הרכס הצפוני, אך עוד לפני שתקף, קיבל פקודת נסיגה.
כל הכוחות חזרו לגבול ב-14 בספטמבר בשעה 03:30. אחרי כיבושה של המשטרה, פונו ההרוג והפצועים ברכב מסוג לנד-רובר ובמשאית שנמצאו במקום.
בהמשך פונו הנפגעים במטוסי דקוטה שנחתו במנחת מאולתר בנחל חיון.
תוצאות הפעולה: המצודה פוצצה, מאהל סמוך ומבנה ריק של בית הספר נהרסו.
בקרב נהרג סג"ם אריה הירש ונפצעו 12 לוחמים.
משה דיין הרמטכ"ל שבח את המבצע בעיקר את אנשי חיל האוויר ב-19 בספטמבר ביקר בבסיס יחידה 202 ואמר למפקדים:
המבצע בע'רנדל עורר סערה בירדן, עם זאת משקיפים זרים הבינו כי מדובר בתגובה על הריגת השומרים ותקיפות נוספות בערבה ולא בניסיון לפתוח מערכה עם ירדן.
ירדן מצידה שחששה ממערכה רחבה עם ישראל ביקשה סיוע חיצוני.
ב-14 בספטמבר 1956 המריא חוסיין מזרחה לעיראק ונפגש בחבנייה עם בן דודו המלך פייסל בבקשו הצבת דיוויזיה עיראקית בירדן.
מצרים שלחה משלחת צבאית ושלושה מטוסי מטען ובריטניה מחתה על הפעולה מול ישראל ודרשה להרגיע את המעורבים.
מבצע דיפ פריז הוא שם צופן לסדרת משימות אמריקאיות, החל ב"מבצע דיפ פריז I" ב־1955–1956, שאחריו באו "מבצע דיפ פריז II", "מבצע דיפ פריז III" וכן הלאה (היה מבצע ראשוני לפני שאדמירל ריצ'רד בירד הציע את "דיפ פריז").
לאור נוכחותה המתמשכת והקבועה של ארצות הברית באנטארקטיקה מאז אותו מועד, התקבל השימוש ב"מבצע דיפ פריז" כמונח כללי למבצעים אמריקאים ביבשת זו, ובייחוד למשימות הסדירות לחידוש המלאי בבסיסים אנטארקטיים, בתיאום צבא ארצות הברית.
לצי ארצות הברית השיג כבר שיא של מחקר קודם באנטארקטיקה.
עוד בשנת 1839, הוביל קפטן צ'ארלס וילקס את המשלחת הראשונה של צי ארצות הברית למימי אנטארקטיקה.
ב־1929 הקים אדמירל ריצ'רד בירד בסיס צי למחקר באמריקה הקטנה I, עמד בראש משלחת בירד הראשונה, 1930-1928 לחקר פנים היבשת, וניהל את הטיסה הראשונה מעל הקוטב הדרומי.
בשנים 1934–1935 יצאו בירד ואנשיו במשלחת שנייה, שהרחיקה עוד הרבה אל פנים הארץ, ואף נשארה לחרוף שם.
משלחת בירד השלישית ב־1940 מיפתה את ים רוס.
בירד מילא תפקיד חשוב במבצע הייג'אמפ של הצי אחרי מלחמת העולם השנייה, בשנים 1946–1947, שמיפה את רוב קו החוף האנטארקטי.
ב־1948 הוביל המפקד פין רון משלחת שצילמה יותר מ־1.1 מיליון קמ"ר מן האוויר.
אחר, בשנים 1954–1955, ערכה שוברת הקרח האמריקאית USS אטקה (AGB-2) משלחת חיפוש ותצפית לאיתור אתרי נחיתה עתידיים ומפרצים.
התמריץ למבצע דיפ פריז I היה השנה הגאופיזית הבינלאומית 1958-1957. IGY, כפי שנודע, היה מאמץ משותף לארבעים אומות להוציא לפועל מחקרים במדע כדור הארץ מן הקוטב הצפוני עד לקוטב הדרומי ובנקודות בין השניים.
ארצות הברית יחד עם ניו זילנד, הממלכה המאוחדת, צרפת, יפן, נורווגיה, ארגנטינה, וברית המועצות הסכימו לצאת אל הקוטב הדרומי, האזור שנחקר פחות מכל אזור אחר עלי אדמות.
מטרתם הייתה לקדם ידע עולמי על ההידרוגרפיה ומערכות מזג האוויר, תנועת קרחונים וחיים ימיים ביבשת אנטארקטיקה.
על צי ארצות הברית הוטלה משימת התמיכה במדעני ארצות הברית בקיום חלקם במחקר השנה הגאופיזית הבינלאומית.
בשנת 1955 נוצר כוח משימה 43 לביצוע עבודה זו.
מבצע דיפ פריז I הכין תחנת מחקר קבועה וסלל את הדרך לעוד מחקר מקיף במבצעי דיפ פריז הבאים.
המשלחת פעלה במשך הקיץ האנטארקטי, מנובמבר 1955 עד 1956, וצי ארצות הברית ואולפני וולט דיסני צילמו את פעולותיה.
כגמול על עיצוב הסמל לכוח משימה 43, היה וולט דיסני לחבר כבוד של המשלחת.
אוניית משא USS ויאַנְדוֹט (הידועה גם כ־92)
אוניית משא USS אָרְנֶבּ (הידועה גם כ־56)
שוברת קרח USS אֶדִיסְטוֹ (AGB-2)
שוברת קרח USS גְלַשֶר (AGB-4)
שוברת קרח (USCGC איסְטְווִינְד (WAGB-279)
אוניית משא (צי הסוחר), USNS גְרינְווִיל וִיקְטוֹרִי (T-AK-237)
ב־31 באוקטובר 1956 הנחיתו בהצלחה סגן אדמירל צי ארצות הברית, ג'ורג' ג'.
דיפק, ואחרים מטוס דאגלס DC-3 בקוטב הדרומי, כחלק מן המשלחת שהורכבה בשביל השנה הגיאופיזית הבינלאומית (IGY).
היה זה כלי הטיס הראשון שנחת בקוטב הדרומי והצגת הרגל הראשונה של אמריקאים בקוטב הדרומי.
שם המטוס היה "קה סרה סרה", בעקבות השיר הפופולרי, והוא מוצג עכשיו במוזיאון התעופה של הצי בפנסקולה, פלורידה.
הנחיתה ציינה את ראשית הקמתו של בסיס הקבע הראשון, באמצעות תעבורה אווירית, בקוטב הדרומי (הידוע כיום כתחנת אמונדסן-סקוט בקוטב הדרומי לתמיכה בשנה הגיאופיזית הבינלאומית.
הבסיס נכנס לפעולה ב־1 בינואר 1957. התחנה המקורית ("אולד בירד") החזיקה מעמד ארבע שנים ואז החלה לקרוס תחת השלג.
במיקום קרוב החלה ב־1960, וזו הייתה בשימוש עד 1972, אז הוסבה למחנה שדה לעונות הקיץ בלבד, עד שננטשה בעונת 2004–2005. הבסיס השני של המשימה, תחנת בירד, תחנת מחקר (לשעבר), הוקם על ידי צי ארצות הברית במהלך השנה הגיאופיזית הבינלאומית, כחלק ממבצע דיפ פריז II במערב אנטארקטיקה.
שדה התעופה של תוכנית אנטארקטיקה האמריקאית, שנבנה לשירות מבצע דיפ פריז (המשימה הראשונה) כונה בהמשך "שדה ויליאמס" או "שדה וילי".
מבצע גוף חימום הוא מבצע צבאי בלבנון, שביצעה סיירת צנחנים בכ"ח אייר תשנ"ה, 28 במאי 1995. כוח מסיירת צנחנים, בפיקודו של רס"ן יוסי בכר, ביצע פשיטה על פאתי הכפר זווטר א-שרקייה, ששימש בסיס פעילות לפעילי החזבאללה בדרום לבנון.
במסגרת הקו ההתקפי שהוביל אלוף פיקוד הצפון, עמירם לוין, כנגד ארגוני המחבלים בדרום לבנון, ביצעו יחידות מובחרות פשיטות על כוחות האבטחה של חזבאללה בכפרים מהם פעל הארגון בדרום לבנון.
למבצע הוקצה כוח מסיירת צנחנים, בפיקוד רב-סרן יוסי בכר.
על ההכנות למבצע פיקח באופן צמוד מפקד חטיבת הצנחנים, אל"ם ישראל זיו.
לאחר ההכנות אושרה הפשיטה וכוח הצנחנים התמקם בפאתי הכפר זווטר א-שרקייה סמוך לנחל ארנון.
הכוח, בפיקוד מפקד הסיירת בכר, ארב לחוליית האבטחה בכפר, וכשזו זוהתה פתח במכת אש מתוזמנת, הסתער על החוליה והרג את חבריה.
הפשיטה נחשבה, ככל הנראה, לאחת המוצלחות שבוצעו כנגד כוחות אבטחה של פעילי חזבאללה בכפרים בדרום לבנון.
אחד מפעילי חזבאללה שנהרג היה אחמד ג'יראללה קרמבש, בכיר בחזבאללה שהתמחה בתקיפת מוצבי צה"ל וצד"ל.
מח"ט הצנחנים, אל"ם ישראל זיו, אמר לאחר הפעולה כי "הכוח פעל בעומק שטח האויב, נתקל בחוליה ופעל טוב – במקצועיות ומיומנות".
אלוף הפיקוד, עמירם לוין, בירך את חיילי הכוח וקבע כי "זו הייתה פעולה טובה".
מבצע גוזל היה מבצע יירוט אווירי של מטוס מדגם מיג 25 של חיל האוויר הסורי על ידי חיל האוויר הישראלי, שהתרחש ב-31 באוגוסט 1982, במהלך מבצע שלום הגליל.
בשנות ה-70 ושנות ה-80 של המאה ה-20 היווה המיג-25 את חוד החנית הטכנולוגית בתחום התעופה, והיה המטוס המהיר ובעל גובה המעוף הגבוה ביותר בעולם באותה העת.
במזרח התיכון המטוס הופעל על ידי אלג'יריה, לוב, סוריה ועיראק.
למטוס שני פרופילי טיסה: יירוט וצילום, פרופיל הצילום של המטוס, בגובה של בין 60–70 אלף רגל, ומהירות של למעלה מ-2.5 מאך, הפך אותו למורכב מאוד ליירוט על ידי מטוסים ומערכות נ"מ.
בשנת 1970 החלה הקמתו של מערך צבאי אווירי סובייטי על אדמת מצרים, בהתאם לבקשתו של גמאל עבד אל נאצר לעזרה בחימוש, הדרכה ובניית מערך הגנה אווירית של הצבא המצרי.
במסגרת מערך זה נפרסו ב-1971 ארבעה מטוסי מיג-25 בשדה קהיר-מערב למטרת ביצוע גיחות צילום מעל שטחי מדינת ישראל.
המטוסים החלו טיסות מבצעיות במאי 1971. עם קצב טיסות של פעמיים בחודש, מטוסי הביון במהרה צלמו את כל חצי האי סיני והחלו לחדור לשטח ישראל עצמה, כאשר כל העת מטוסים ישראלים מנסים ליירטם ללא הצלחה.
במסגרת אחת מגיחות אלו, בנובמבר 1971, ניסו שני מטוסי F-4 פנטום ישראלים, שצוידו במיוחד למשימה זו, ליירט את המטוס באמצעות טילי AIM-7 ספארו.
המיג-25 טס בגיחה זו במתאר של כ-80 אלף רגל בעוד שהגובה המרבי של מטוסי הפנטום היה שישים אלף רגל.
המטוסים ניסו לשגר את טילי האוויר-אוויר אחרי שהרימו את חרטומיהם גבוה ככל שיכלו, ואף על פי שהטילים הגיעו לגובה הטיסה של המיג-25, מהירותו הגבוהה גרמה לכך שהתרחק מנקודת הפיצוץ לפני שנגרם לו נזק.
סך הכל טסו מטוסי המיג-25 20 גיחות צילום מעל שטחים בשליטת ישראל, והביאו לתוצרים משמעותיים מאוד במישור המודיעיני עבור הצבא המצרי.
הכישלון ביירוט המטוסים נשאר זיכרון כואב בחיל האוויר לזמן רב.
זיכרון זה הורגש גם בזירת לבנון, במיוחד עם קליטתו של מטוס המיג-25 על ידי חיל האוויר הסורי ב-1980.
ב-1981 הצליחו זוג מטוסי F-15 ישראליים ליירט מטוס מיג-25 אחד שטס בפרופיל יירוט על ידי מארב שהוצב לזוג מטוסי מיג-25 שטסו בשמי לבנון.
יירוט זה היה היירוט הראשון בעולם של מטוס מיג-25 בפרופיל יירוט, אך פרופיל הצילום היה עדיין מעבר ליכולות היירוט של העולם המערבי.
בעיצומו של מבצע שלום הגליל ביצעו הסורים גיחות צילום באמצעות מטוס מיג-25 שטס מעל דרום לבנון בגובה של כ-70 אלף רגל במהירות של 2.5 מאך.
במטה חיל האוויר החליטו לנסות להפיל את המטוס באמצעות מערכת הוק, חרף העובדה שהמיג-25 טס בגובה העולה ב-15 אלף רגל מטווח הירי המרבי של ההוק, שהוא 55 אלף רגל.
עקב הביטחון הרב בקרב צבא סוריה ביכולותיו של מטוס המיג-25 וכישלון כלל מאמצי היירוט הקודמים של חיל האוויר הישראלי, המטוסים היו ממריאים לגיחות צילום קבועות מאותו בסיס בסוריה אחת לעשרה ימים.
מערך הנ"מ בחר לפרוס סוללת הוק בגובה רב, במטרה לצמצם את הפער בין היכולת המרבית של המערכת, 55 אלף רגל, לגובה הטיסה של המטוס, 70 אלף רגל.
סוללות ההוק נפרסו בג'בל ברוך, אתר בגובה 1,943 מטר מעל פני הים, ובכך צמצמו את הפער ל-7,000 רגל בלבד.
ב-12 באוגוסט הופיע המטוס אך מכ"ם ההוק, מסוג HPI, לא הצליח לנעול עליו.
סמ"ר פיני שפטר, טכנאי במילואים באחת הסוללות, יזם שינוי במערכת שנועד להגדיל את טווח הירי שלה.
שפטר בנה התקן המורכב על גבי מכ"ם המערכת, שאִפשר נעילה על מטוס בגובה רב ובמהירות גבוהה באמצעות הזנת נתוני ההגבהה של המכ"ם באופן ידני באמצעות ידית מכנית.
להתקן זה נלוותה טבלה שריכזה את הנתונים הנדרשים ללוחמים שהפעילו את המערכת להינעל על המטוס, טבלה זה כונתה "טבלת גוזל".
ההתקן נוסה לראשונה בסוללת הוק בסטלה מאריס, שם הצליח, ולאחר מכן הותקן בסוללה בג'בל ברוך.
תוכנית המבצע הייתה שהבקר ביב"א יספק למפעיל בסוללת ההוק את נתון הגובה של המטוס מראש, ובכך לאפשר למפעיל להינעל ידנית באמצעות ההתקן המיוחד ויאפשר את יירוט המטוס, זוג מטוסי קרב מסוג F-15 חיכו במארב להשלים את יירוט המטוס אם יפגע.
ב-31 באוגוסט, סמוך לשעה 7:25 בבוקר, שוב נצפה המיג-25 טס בגיחת צילום בלבנון.
הבקרים של הסוללה קיבלו את נתוני הטיסה של המיג, הצליחו לנעול על המטוס ושיגרו שני טילי הוק לעבר המיג.
המטוס נפל ליד ג'וניה מצפון לביירות לתוך בית מגורים רב קומות שהיה ריק בעת הפגיעה, הטייס לא הצליח להיחלץ ונהרג בהתרסקות.
ההתקן של שפטר, שנמצא כמוצלח, הוכנס לבסוף לכל סוללות ההוק.
מבצע דוגו הוא אירוע אכילת פלאפל שנתי המתקיים בתאריך 18 בינואר לזכר יום יציאת צעדת המוות מאושוויץ.
מקור "מבצע דוגו" במנהג פרטי של ניצול השואה דוד לייטנר ("דוגו").
ב-ד' בשבט ה'תש"ה 18 בינואר 1945 יצאה לדרך צעדת המוות מאושוויץ.
מעל 60,000 אסירים הוצעדו בהליכה מערבה, כאשר כל מי שעצר והפסיק לצעוד נורה למוות.
אחד מהצועדים היה דוד לייטנר, המכונה "דוגו", שהיה אז נער בן 14. במהלך ההליכה כמעט התייאש, אך בדמדומי העייפות, בין ערות לאובדן הכרה, הוא נזכר באימו, גולדה, שסיפרה לו בילדותו כי בארץ ישראל יש לחמניות עגולות ("בילקלך") הצומחות על העצים.
המחשבה על הבילקלך בארץ ישראל נתנה לו תקווה וכוח להמשיך לצעוד, ובכך ניצלו חייו.
זמן קצר לאחר עלייתו לארץ טייל דוגו בשוק מחנה יהודה בירושלים וראה כדורי פלאפל מיטגנים בשמן.
אלה הזכירו לו את אותן "בילקלך" עליהן דיברה אימו.
באותו רגע החליט כי מדי שנה, ב-18 בינואר, יום יציאתו לצעדת המוות, הוא יאכל פלאפל כדי לחגוג את היותו חי, שבע, ותושב ארץ ישראל, כפי שחלמה אימו.
בשנת 2016 יזם בית העדות להנחלת זיכרון השואה בניר גלים את "מבצע דוגו", והציע לציבור להצטרף למנהגו הפרטי של דוגו.
מאז מצטרפים המונים מדי שנה למנהג הפלאפל של דוגו.
בית העדות הזמין אנשים מכל הארץ והעולם לאכול פלאפל ביום 18 בינואר, להצטלם עם שלט "מבצע דוגו - עם ישראל חי" ולהעלות את התמונות לרשתות החברתיות.
בתי ספר רבים ברחבי הארץ והעולם לומדים באותו היום על צעדת המוות.
משתתפים נוספים: משרדי ממשלה ושגרירויות, מקומות עבודה, שירות בתי הסוהר, שירות כבאות והצלה, שוטרים וחיילים, חברות הסעדה, תנועות נוער, קהילות ויחידים.
ב-2019 השתתף נשיא המדינה ראובן ריבלין במבצע דוגו.
ב-2020 השתתף הרמטכ"ל אביב כוכבי באכילת פלאפל עם דוגו.
בשנת 2023 השתתפו במבצע נשיא המדינה בוז'י הרצוג, יו"ר הכנסת אמיר אוחנה וחברי כנסת רבים.
בשנת 2024 הצהיר יו"ר הכנסת אמיר אוחנה כי מבצע דוגו יצוין בכנסת מדי שנה.
דוד לייטנר (דוגו) נולד בנירג'האזה שבהונגריה בשנת 1930 למאיר ולגולדה, בעלי חנות מכולת מקומית.
בפסח 1944 הועבר עם משפחתו לגטו שהוקם בנירג'האזה, ולאחר זמן קצר שולחה המשפחה למחנה אושוויץ.
צעדת המוות מאושוויץ הסתיימה במחנה מאוטהאוזן, ואחריה הועבר למחנה גונסקירכן, משם השתחרר לבסוף, בתחילת מאי 1945.
דוגו עלה ארצה והיה ממייסדי מושב ניר גלים.
בתו היא הסופרת זהבה קור ונכדתו היא העיתונאית מוריה קור, בתו של הבלשן ואיש התקשורת ד"ר אבשלום קור.
ב-2004 הדליק משואה בעצרת הממלכתית ביד ושם בערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה.
מבצע גרין היה תוכנית פלישה של גרמניה הנאצית לאי אירלנד שתוכננה על ידי קצין גרמני אלמוני הידוע בכינוי "האדל".
מטרתה העיקרית של התוכנית הייתה להגדיל את סיכוי ההצלחה של מבצע אריה הים, שהייתה תוכנית הפלישה לממלכה המאוחדת במהלך מלחמת העולם השנייה.
מכיוון שמבצע ארי הים היה אמור לצאת לפועל באביב 1941 ולאחר מכן בוטל לצמיתות בפברואר 1943, גם מבצע גרין מעולם לא יצא לפועל.
המבצע נהגה בתחילת עד אמצע 1940 וגובש כבר באוגוסט 1940, פחות משלושה שבועות לאחר שהיטלר הוציא את הצו הראשון שהיה אמור להכשיר את הקרקע להוצאתו לפועל של מבצע ארי ים.
התוכנית זכתה לתפוצה רחבה ואף פורסמה בשנים 1940–1941. עד 1942 מסמכים גרמנים על מבצע גרין הגיעו לידי הצבא האירי דרך הצבא הבריטי ותורגמו לאנגלית על ידי זרוע המודיעין הצבאי האירי G2.
למרות אופיו המפורט, היסטוריונים רבים חושבים שמבצע גרין היה רק כלי איום ותעמולה ולא מבצע ממשי.
תוכנית W , שהייתה תוכנית בריטית-אירית ליום בו הנאצים יחליטו לפלוש לאי האירי, תוכננה במטרה להכשיל את הפלישה הגרמנית.
אף על פי שסוכנות המודיעין הנאצית כלל לא החלה לאסוף מודיעין באירלנד עד אמצע 1939, מבצע גרין היה יסודי בפרטיו.
אפשר ליחס זאת לאיסוף המודיעין על האי האירי על ידי אזרחים גרמנים שהיגרו למקום בשנות ה-30 של המאה ה-20. עדות לכך היא העובדה שתוכנית הפלישה לאירלנד הייתה מוכנה תוך מספר ימים מבקשת הפיקוד הנאצי לאסוף מודיעין על אירלנד.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, היטלר רצה לשמור על האופציות שלו פתוחות ולכן העדיף לחכות להצעה בריטית לפתוח בשיחות שלום (אולי בתיווך מדינות נייטרליות) לפני שיחשוב על תקיפת בריטניה או בעלת בריתה האירית.
גם כאשר מבצע ארי הים נדחה ובסופו של דבר נגנז בעקבות פתיחת מבצע ברברוסה, צוות התכנון שעבד עליו הוציא שתי גרסאות חוזרות ועדכניות של מבצע גרין.
לנאצים היו 5 תיקים שלמים שנגעו למבצע, כאשר כל אחד מהם היה מוקדש לתחום צבאי מסוים.
אחד מהתיקים הכיל שבעה עשר עמודים של סקיצות מפורטות של 233 ערים, עיירות וכפרים ברחבי האי האירי.
בתיק אחר של התוכנית באוקטובר 1941 הוסיפו אנשי האבווהר כ-332 תצלומים של האזור הכפרי של אירלנד וקו החוף, בעיקר תמונות תיירותיות, ששימשו בהמשך להפניה למפות מדויקות ביותר למטרות צבאיות.
היו גם פרטים על נתיבים אפשריים שכוחות גרמנים יכולים לפלוש דרכם לאירלנד.
למרות הירידה לפרטים וניסיונות לדייק ככל האפשר, חלק ניכר מהנתונים לא היו מעודכנים או לא שלמים.
לדוגמה, מסילת הרכבת גאלווי-קלידן מתוארת כקו רכבת פעיל, אך היא נסגרה כבר ב-1935. במסמכים גם היה חסר מידע על ריכוזי החיילים הבריטים בערים אלו.
חלקו של המבצע בתוכנית הפלישה לבריטניה
אם נניח בצד את המטרות התעמולה והטקטיות האפשריות של מבצע גרין, הרבה מהיבטי התכנון הצבאיים שהיו במבצע גרין נחשבים בצורה הטובה ביותר כמשלימות את מטרותיו של מבצע ארי הים.
הנאצים סברו כי תוכנית גרין עומדת במספר יעדים צבאיים:
להוציא כוחות של הצבא הבריטי המוצבים בצפון אירלנד, שלולא פלישה נאצית עלולים להישלח לסייע להגן על בריטניה.
למנוע סיכוי שאירלנד תשמש כמדינת מקלט לחיילים הבריטיים שיברחו עם תחילת הכיבוש הנאצי של האי הבריטי.
לספק עמדת ביניים נוחה לכוחות הלופטוואפה כדי להכניע את צפון בריטניה.
מבצע דופלקופף ומבצע קיסר שלאחר מכן היו מתקפות נגד גרמניות בחזית המזרחית בסוף קיץ 1944 לאחר ההתקדמות הסובייטית הגדולה במבצע בגרטיון במטרה לייצב את החזית בין קבוצת ארמיות צפון לקבוצת ארמיות מרכז.
שם הקוד של המבצע היה התייחסות למשחק הקלפים הגרמני Doppelkopf.
עד סוף יולי 1944, הכוחות הממוכנים הסובייטיים הגיעו למפרץ ריגה בעקבות התקדמותם במתקפות קובנה ושיאוליאי, חלק משלב ה"מרדף" השלישי והאחרון של המתקפה האסטרטגית מבצע בגרטיון.
ארמיית המשמר השנייה של ברית המועצות ניצלה פער בין הארמייה ה-16 הגרמנית מקבוצת ארמיות צפון לבין ארמיית הפאנצר השלישית השכנה של קבוצת ארמיות מרכז, וניתקה את הקשר ביניהם.
התקפות הנגד הגרמניות לא הצליחו לחדש את הקשר, וגורמים משמעותיים של הכוחות המזוינים הגרמניים נותרו מבודדים.
ה-OKH תכנן מתקפה מיידית כדי לחדש את הקשר בין שתי קבוצות הארמיות.
מספר יחידות משוריינות הוכפפו תחת קבוצת ארמיות מרכז בקורלנד עם פקודות לתקוף לעבר Jelgava, ולנתק את ראשי החנית הסובייטיים.
קורפוס הפאנצר ה-40, עם דיוויזיות הפאנצר ה-7 וה-14, דיוויזיית גרוסדויטשלנד ודיוויזיית הרגלים ה-1, הוצבו בלייפאיה /ליבאו, בעוד שקורפוס הפאנצר ה-39 הורכב בטארוגגן.
קבוצת ארמיות מרכז (גאורג-הנס ריינהרדט) (מ-16 באוגוסט)
ארמיית הפאנצר השלישית (ארהרד ראוס) (מ-16 באוגוסט)
קורפוס הפאנצר ה-40 (אוטו פון קנובלסדורף)
קורפוס הפאנצר ה-39 (דיטריך פון זאוקן)
אלמנטים של החזית הבלארוסית השלישית (איוואן צ'רניאחובסקי)
אלמנטים של החזית הבלטית הראשונה (איוואן בגרמיאן)
המבצע החל בהתקפה של דיוויזיית הפאנצר ה-7 ב-15 באוגוסט לעבר קלמי.
המתקפה העיקרית החלה למחרת, אך נתקלה בהתנגדות עזה נגד קורפוס הפאנצר ה-40 מעשר דיוויזיות חי"ר סובייטיות שנתמכו על ידי שלוש דיוויזיות ארטילריה ויחידות נ"ט.
קורפוס הפאנצר ה-39 של פון זאוקן פתח את פעילותו ב-18 באוגוסט.
לאגף השמאלי שלו, יחידה אד-הוק תחת היאצינט פון שטראכוויץ, קדמה הפצצה ארטילרית כבדה מהסיירת פרינץ אויגן; כוחות בתוך הכיס תקפו כדי להתחבר לכוחו של שטרכוביץ.
שטרכויץ הגיע לארמייה ה-16 בטוקומס עד הצהריים.
עד ה-27 באוגוסט, המסדרון בין ארמיית הפאנצר השלישית לארמייה ה-16 הורחב לרוחב של 18 מיילים, אם כי האחרונה נכנסה ללחץ מחודש מהמתקפה סובייטית חדשה נגד ריגה.
המבצע גם נכשל במטרותיו השאפתניות יותר של כיבוש מחדש של שיאוליאי או ניתוק ארמיית המשמר ה-6 המאיימת על ריגה.
התקפה גרמנית שנייה, תוכננה להשמיד את כוחותיו של בגרמיאן באזור מסביב לריגה ולדחוף את החזית החוצה לקו ישר בין עמדת סגוולד לשיאוליאי.
כוח המחץ העיקרי היה קורפוס הפאנצר ה-39 המאורגן מחדש, ארמיית הפאנצר השלישית הושמה תחת השליטה הכללית הזמנית של קבוצת ארמיות צפון.
המתקפה החלה ב-16 בספטמבר, בתגובה למבצע ההתקפי הסובייטי בריגה, אך עד ה-19 בספטמבר היא נעצרה לנוכח התנגדות סובייטית עזה לאחר שחדרה קילומטרים ספורים בלבד.
לאחר מכן קיבלו הכוחות הגרמניים תצורה הגנתית.
הצבא האדום תקף שוב ב-5 באוקטובר, במתקפת ממל.
חמישה ימים לאחר מכן, הם הגיעו לים הבלטי ולבסוף ניתקו את קבוצת ארמיות צפון במה שהפך בסופו של דבר לכיס קורלנד.
הקורפוס הגרמני ה-28 בודד משאר ארמיית הפאנצר השלישית בראש גשר בממל.
מבצע גשר לונדון הייתה תוכנית פעולה בריטית למקרה מותה של המלכה אליזבת השנייה, שכללה הודעה רשמית, תקופת אבל והלוויה ממלכתית.
המלכה עצמה קיבלה חלק מההחלטות המרכזיות, בעוד שחלקן הוסדר על ידי יורשה, המלך צ'ארלס השלישי.
התוכנית, שהחלה להתכונן בשנות השישים והתעדכנה מדי שנה, הופעלה לאחר שהודעת הקוד "London Bridge Is Down" נמסרה לראש ממשלת בריטניה ולאנשי מפתח.
במבצע היו מעורבים משרדי הממשלה, הכנסייה האנגליקנית, הצבא הבריטי, משטרת לונדון, עיריית לונדון, שירות הפארקים המלכותי, התחבורה הציבורית וכלי התקשורת.
האחריות להלוויות והכתרות של בני משפחת המלוכה נמצאת בידי ה"ארל מרשל" בממלכה, תואר שמחזיק בו היום אדוארד דוכס נורפוק ה-18, אך בהכנות למותה ולהלווייתה של אליזבת השנייה היה מעורב גם משרד ראש הממשלה.
ביטויים שנקבעו מראש שימשו בדרך כלל כ"שמות קוד" לתוכניות הנוגעות למוות ולהלוויה של בני משפחת המלוכה.
שמות הקוד שימשו במקור כדי שמפעילי מרכזיית הטלפון של ארמון בקינגהאם לא ישמעו על מותו של המונרך לפני שתצא על כך הודעה פומבית.
בעת מותו של המלך ג'ורג' השישי ב-1952, מילת הקוד הייתה "הייד פארק קורנר".
שמותיהם של גשרים מפורסמים בבריטניה שימשו מסוף המאה ה-20 כשמות קוד לתוכניות מוות והלוויה של בני המלוכה.
כך למשל "מבצע גשר טיי" היה הקוד בעת מותה של המלכה האם אליזבת, שנכנס לשימוש 22 שנה לפני מותה ב-2002. מותו והלווייתו של הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו ב-2021 קיבלו את שם הקוד "מבצע גשר פורת'", ו"מבצע גשר מנאי" הוא תוכנית ההלוויה של צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת
ההכנות למותה ולהלווייתה של המלכה אליזבת השנייה נעשו החל משנות ה-60, אך התוכנית עברה בעשורים שחלפו שינויים ועדכונים.
התוכנית התעדכנה שלוש פעמים בשנה בפגישות בהשתתפות פקידי ממשל, המשטרה וגופי השידור.
על פי התוכנית, עם מות המלכה, המזכיר הפרטי שלה יהיה לנושא התפקיד הראשון אשר יבשר על החדשות, ולא קרובי משפחתה או אנשי צוות רפואי.
הצעד הראשון יהיה יצירת קשר עם משרד ראש הממשלה באמצעות מילות הקוד "גשר לונדון נפל", והמסר יועבר לראש הממשלה בקו טלפון מאובטח.
מזכיר הממשלה והמועצה המלכותית יקבלו גם הם את הבשורה מהמזכיר הפרטי.
מזכיר הממשלה יעביר את הבשורה לשרים ולעובדי מדינה בכירים, ומרכז הבקרה של משרד החוץ, הממוקם במיקום סודי בלונדון, יעביר את החדשות לממשלות של 14 ממלכות חבר העמים וליתר מדינות חבר העמים.
אתרי האינטרנט וחשבונות ברשתות החברתיות של הממשלה ומשפחת המלוכה ישחירו, וכל פרסום של תוכן לא דחוף יידחה.
לתקשורת נמסרה הודעה דרך לשכת העיתונות, ל-BBC דרך מערכת התרעה לרדיו (RATS) ולרדיו המסחרי באמצעות מערכת אורות כחולים המותקנת באולפני השידור, המאותתת לשדרנים לעבור להשמיע מוזיקה שקטה ולהתכונן למבזק חדשות.
תחנת BBC Two תשהה את לוח השידורים המתוכנן ותעבור לשידור ההודעה בערוץ החדשות של BBC One.
ערוץ BBC ישדר רצף תמונות מוכנות מראש, בזמן שהמגישים התורנים ילבשו בגדים כהים, שמוכנים מראש למטרה זו, לפני ההכרזה הרשמית.
על פי דיווח בגרדיאן לטיימס יש 11 ימים של סיקור מוכנים מראש וכי ITN וסקיי ניוז מתרגלים זמן רב את תרחיש מותה של המלכה, ובשידורי התרגול השתמשו עבורה בשם הקוד "גברת רובינסון".
אדם מאנשי הסגל המלכותי יצמיד הודעה במסגרת כהה לשערי ארמון בקינגהאם ואתר הארמון יפרסם הודעה זהה.
הפרלמנט הבריטי, כמו גם הפרלמנט הסקוטי, הוולשי והאספה של צפון אירלנד יתכנסו מוקדם ככל האפשר, או יתכנסו מחדש אם הם בפגרה.
ראש הממשלה יפנה לבית הנבחרים.
המונרך החדש יערוך פגישה עם ראש הממשלה וב-18:00 בערב לאחר מותה של המלכה יישא נאום לאומה.
משרדי הממשלה ובנייני ממשל מקומיים יניפו דגלים בחצי התורן וייתכן שיפתחו ספרי תנחומים; אביזרים טקסיים, כגון שרביטים או שרשרות יעוטרו בסרטים שחורים.
מטחי כבוד יתקיימו בנקודות שונות בממלכה, וטקס זיכרון בהשתתפות ראש הממשלה והשרים הבכירים יתקיים בקתדרלת סנט פול.
ארונה של אליזבת יועבר ללונדון בהתאם למקום פטירתה.
במקרה שהמלכה תלך לעולמה בטירת וינדזור או בית סאנדרינגהאם, הארון יועבר ברכבת המלכותית לתחנת הרכבת סנט פנקראס בלונדון, שם ימתינו ראש הממשלה ושרי הממשלה.
אם היא תמות מעבר לים, הארון יובא על ידי טייסת מס' 32 (המלכותית) לבסיס חיל האוויר המלכותי נורתהולט ולאחר מכן בשיירה לארמון בקינגהאם.
הארון יילקח לחדר הכס בארמון בקינגהאם וביום החמישי לאחר מותה של המלכה, הוא יועבר לאולם וסטמינסטר ולאחר טקס יוצב שם למשך שלושה ימים.
עשרה ימים לאחר מותה של המלכה, תתקיים הלוויה ממלכתית בראשות הארכיבישוף מקנטרברי במנזר וסטמינסטר.
גופתה תיטמן אז בקבר מוכן בקפלת הזיכרון למלך ג'ורג' השישי בקפלת סנט ג'ורג', טירת וינדזור, לצד הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו, שארון הקבורה שלו יועבר מהכספת המלכותית.
טקס אשכבה ייערך בקפלת סנט ג'ורג' לפני הקבורה.
המלכה וראש הממשלה הסכימו כי יום ההלוויה יוכרז כיום אבל לאומי, אך לא כיום חופשה.
שתי דקות דומייה יצוינו ברחבי הממלכה בצהריים, ותהלוכות אבל יתקיימו בלונדון ובווינדזור.
מבצע ברקאן הוא מבצע צבאי שהחל ב-1 באוגוסט 2014, והסתיים ב-9 בנובמבר 2022. המבצע נוהל על ידי הצבא הצרפתי נגד קבוצות איסלמיסטיות באזור הסאהל באפריקה.
המבצע נוהל בשיתוף פעולה עם ארבע מדינות, כולן מושבות צרפתיות לשעבר המשתרעות על פני הסאהל: בורקינה פאסו, צ'אד, מאוריטניה וניז'ר.
מאלי הייתה בעבר חלק מהמבצע.
המדינות האלו היו חברות בכוח G5 אשר פעל יחד עם צרפת מול ארגוני הג'יהאד.
חלק ממדינות המערב סיפקו סיוע.
המבצע נקרא על שם דיונה בצורת חצי סהר הנפוצה במדבר סהרה.
הצבא הצרפתי התערב בתחילה במאלי בתחילת 2013 כחלק ממבצע סרוואל, ששחרר את צפון מאלי משליטת איסלאמיים קיצוניים והשיב את השליטה במדינה לידי הממשלה.
מבצע ברקאן נועד להשגיח על הצלחה זו והרחיב את פעולות הצבא הצרפתי על פני שטח עצום של אזור הסאהל.
המטרה המוצהרת של המבצע היא לסייע לממשלות המדינות לשמור על השליטה בשטחן ולמנוע מהאזור להפוך למקלט בטוח לקבוצות טרור איסלאמיסטיות שמתכננות לתקוף את צרפת ואירופה.
ב-1 באוגוסט 2014 הפך מבצע סרוואל למבצע ברקאן, משימה אזורית המרוכזת בסאהל.
כמה חודשים קודם לכן, בחודש מאי, השתלטו קבוצות מורדים טוארגים וערבים על קידאל, עיירה קטנה בת 25 אלף תושבים השוכנת בצפון מזרח מאלי.
כמעט שנה לאחר מכן, במאי-יוני 2015, נחתם הסכם שלום בין ממשלת מאלי למורדים מהטוארג אבל היישום שלו נשאר מוגבל.
האלימות התפשטה לדרום מזרח והשפיעה על בורקינה פאסו וניז'ר.
משנת 2015, התרבו התקפות נגד כוחות סהלים או זרים, כמו גם מקומות שבהם פוקדים זרים.
ארגון המדינה האסלאמית בסהרה הוקם בשנת 2015 על ידי הטרוריסט עדנאן אבו ואליד אל-סהראווי, והוכר שנה לאחר מכן על ידי ההנהגה המרכזית של המדינה האסלאמית.
במרץ 2017, נאמני מוכתר בלמוכתר באל-מוראביטון, ארגונו של עדנאן אבו ואליד אל-סהראווי עד הקמת המדינה האסלאמית בסהרה, הצטרפו לצד חטיבת מסינה ואנצאר א-דין ליצירת ארגון-גג משותף בשם ג'מעת נוסרת אל-אסלאם ואל-מוסלמין, שנשבע אמונים לאל-קאעדה.
אנצאר אל-דין, שניצל בשנת 2012 התקוממות עממית נגד השלטון המרכזי, השתלט על חבל אזוואד והפך אותו ל"אמירות אסלאמית".
אנצאר אל-דין פעל יחד עם ארגוני ג'יהאד נוספים המזוהים עם אל-קאעדה במגרב כגון "אל-תוחיד ואל-ג'יהאד במערב אפריקה" "החותמים בדם".
יחדיו החילו פרשנות מחמירה של חוקי השריעה, דבר שבא לידי ביטוי, בין היתר, בענישה גופנית (למשל: סקילה לנואפים או גדיעת גפיים לגנבים) ופגיעה באתרים היסטוריים מהתקופה הטרום-אסלאמית.
הם הובסו במהלך מבצע סרוואל ולוחמיו ומנהיגיו נאלצו לברוח אל ההרים.
גם ארגון המדינה האסלאמית וגם אל קאעדה החליטו להתמקד באזור הסאהל, לאחר שספגו מפלות במזרח התיכון.
בסאהל פעלו שתי קבוצות ג'יהאדיות נוספות: אנסארול אסלאם ובוקו חראם.
בשנת 2017 בסיסם של החיילים הצרפתים היה במאלי, צ'אד, ניז'ר, חוף השנהב ובורקינה פאסו, והם פעלו בכל אזור דרום הסהרה.
צבא צרפת גם היה מתואם עם כוחות מערב אפריקה, כוחות שמירת השלום של האו"ם ובנות הברית של צרפת באזור.
בתחילת 2020 צרפת, ששלטה באזור כחלק מהאימפריה הקולוניאלית הצרפתית, ומדינות באזור שילבו את כוחות הצבא שלהן תחת מבנה פיקודי אחד על מנת להתמקד בלחימה נגד חמושים שהיו מסונפים לארגון המדינה אסלאמית באזורי הגבול בניז'ר, מאלי ובורקינה פאסו.
ג'מעת נוסרת אל-אסלאם ואל-מוסלמין והמדינה האסלאמית בסהרה שיתפו פעולה ותקפו בסיסי צבא ושלטו בחלק מהכפרים.
כדי להימנע מעימות גלוי עם המערב, קבוצות אלו לא הכריזו על הקמת ח'ליפות כמו זו שהקים דאעש בעיראק ובסוריה.
במהלך המבצע, חוסלו ראשי ארגוני הטרור כמו אחמד אל-טילמסי, עדנאן אבו ואליד אל-סהראווי ועבד אל-מאלכ דרודכאל.
ב-18 באוגוסט 2020, נשיא מאלי איברהים בובאכר קייטה, שנבחר בשנת 2013, הודח בהפיכה לאחר חודשים של משבר פוליטי.
ב-24 במאי 2021, במאלי בוצעה הפיכה נוספת ויחסי צרפת-מאלי הדרדרו.
נשיא צרפת עמנואל מקרון הודיע ביוני 2021 כי המבצע יסתיים בקרוב והכוחות הצרפתיים ייסוגו בהדרגה, בשל חוסר יכולתה של צרפת לעבוד עם הממשלות באזור הסאהל.
עם זאת, הוא הוסיף כי הכוחות הצרפתיים יישארו באזור כחלק ממשימה בינלאומית גדולה יותר.
המבצע היה אמור להסתיים מאוחר יותר ברבעון הראשון של 2022.
באזורים הפגועים ביותר של בורקינה פאסו ומאלי, מנהיגים מקומיים ניהלו שיחות לא רשמיות עם החמושים.
הממשלות לא הכירו בפומבי בדיונים, לפי מקורות המעורבים בהם הממשלות העניקו תמיכה סמויה.
צרפת התנגדה ובטענה שהחמושים ינצלו את הפסקת האש כדי להתארגן מחדש.
צרפת החלה להסיג את חייליה ממאלי ב-17 בפברואר 2022. מקרון הודיע כי בסיס הכוחות יועבר לניז'ר.
עם זאת, החונטה הצבאית ששלטה במאלי ביקשה מצרפת לסגת ללא דיחוי ב-18 במרץ, כאשר מקרון השיב כי הם ייסוגו במהלך ארבעה עד שישה החודשים הבאים.
הכוחות הצרפתיים נסוגו לחלוטין ממאלי ב-15 באוגוסט.
הצבא הצרפתי הצהיר כי המבצע אינו מסתיים, אלא מאורגן מחדש.
מבצע דינגו היה פשיטה צבאית שערכו כוחות הביטחון של רודזיה נגד מערך מפקדות של צבא השחרור הלאומי האפריקאי של זימבבואה (ZANLA), הזרוע הצבאית של זאנ"ו, בצ'ימויו, 90 ק"מ מזרחה מאומטאלי, וכן על מחנה קטן יותר בטמבוי שבמוזמביק, 250 ק"מ מהגבול הרודזי בין 23 ל-25 בנובמבר 1977.
בצ'ימויו, כ-17 קילומטרים מן הגבול הרודזי, היה מתחם נרחב של ZANLA, בערך כ-17 מחנות שונים היו במתחם שכללו מרכז לוגיסטי, כלא, מחנות אימונים שונים, בית חולים, בית ספר לפיקוד ומחנה לנשים וילדים.
במחנות היו, לפי הערכות מודיעין רודזים מעל ל-4,000 איש כאשר הרוב נמצאים במתחם בצ'ימויו.
המתחם היה גלוי והוגן על ידי מערך חפירות, תותחים נגד מטוסים והיה קרוב לבסיס צבאי עם כוחות שריון של צבא מוזמביק.
המחנות התגלו על ידי המחלקה המיוחדת של משטרת רודזיה ב-1976 לאחר שבחקירות של לוחמי גרילה שנפלו בשבי החוקרים שמעו מספר פעמים על מתחם מחנות, שהנחקרים קראו לו החווה החדשה, במוזמביק.
טיסת סיור של מפציץ קנברה מן הטייסת החמישית אישרה את המידע של חוקרי המחלקה המיוחדת והתצלומים שהמפציץ צילם במהלך הסיור שלו הראו שהמחנות היו הרבה יותר גדולים ממה שהמחלקה המיוחדת העריכה.
קולונל נורמן וולש, מחיל האוויר הרודזי, טען שיש לתקוף את המחנות בכדי להביא את המלחמה לשטח האויב ובכדי לחבל בתשתיות של ZANLA במוזמביק בכדי לעצור את הסתננות שלהם לתוך רודזיה.
הוא הופיע מספר פעמים בפני ועדת התיאום המבצעית, גוף אשר ישבו בו נציגים של המטה הכללי, המשטרה ושירותי הביטחון, מנסה לשכנע את הוועדה לתקוף את המחנות.
בגלל ההגנה הכבדה, המרחק מן הגבול הרודזי והחשש מתגובה מערבית הוועדה דחתה את ההצעות שלו כלא מעשיות וכמסוכנות מדיי.
אבל בנובמבר 1977 הממשלה הרודזית שינתה את דעתה בקשר לפשיטה על המתחם, עקב שלוש סיבות עיקריות:
רצונו של איאן סמית' להכות את זאנ"ו בכדי לקדם את המשא מתן שניהל עם קבוצות שונות אשר היו מוכנים להגיע להסכם עם ממשלתו של סמית'.
הרצון של הממשלה הרודזית להגיב על ההתקפות המתגברות שהגיעו ממוזמביק (ששיאם בפיצוץ חנות כלבו בסולסברי, שבה נהרגו 11 איש ונפצעו 76 (רובם למרבה האירוניה שחורים) על ידי מחבל אשר קיבל הכשרה במחנות בצ'ימויו.
לפגעו באנשי גרילה רבים כאשר הם מרוכזים במקום אחד לקראת הסתננות לרודזיה (ובתקווה לחסל גם את רוברט מוגבה ואת הצמרת של זאנ"ו אשר המודיעין הרודזי האמין שהיו נוכחים במחנות).
המטה הכללי הטיל את תכנון המבצע על וולש, כנציג חיל האוויר, ועל מייג'ור בריאן רובינסון מחיל הרגלים הקל הרודזי (הרל"י).
הם התבססו על תוכנית התקפה שהם כבר תכננו בשנה הקודמת ביחד עם מפקד בית הספר לצניחה דרק דה קוק.
כל התכנית התבססה על שימוש בכוח אווירי, החיילים יוצנחו ממטוסים ויתפנו מן השטח בעזרת מסוקים.
לפני תחילת ההתקפה המחנות יופצצו מן האוויר בכדי לחסל את הגנה האווירית של המחנה בכדי למנוע פגיעה במטוסי התובלה שיובילו את הצנחנים לאזור.
לאחר ההצנחה מטוסי התקיפה יישארו באוויר בכדי לסייע לכוחות הקרקע כאשר לפחות מטוס אחד יהיה חמוש בטילים נגד מטוסים למקרה שמטוסי תקיפה של מוזמביק ינסו להתערב.
לאחר ההפצצה כוחות קרקע יוצנחו מסביב למחנות בכדי לכתר את לוחמי הגרילה ולהשמיד אותם.
לאחר סיום ההתקפה כל כוחות הקרקע, ביחד עם שבויים וציוד שייתפס יפונו בחזרה לרודזיה על ידי מסוקים.
מבחינה לוגיסטית תוכנית הפשיטה הייתה בעיתית, המתחם היה מרוחק יותר מטווח הטיסה של המסוקים הרודזים, כאשר המחנה בטמבוי היה רחוק אפילו יותר.
הפתרון שנמצא היה הקמת בסיסים זמניים בשטח מוזמביק, אשר יצוידו בדלק ותחמושת עבור המסוקים ויגדילו את טווח הפעילות שלהם.
מצב הכוחות שם את הרודזים בעמדת נחיתות במיוחד כאשר הערכות המודיעין בנובמבר טענו שמצבת כוח האדם במחנה צ'ימויו גדל ל-9,000 איש וטמבוי ל-4,000 איש.
בכדי להתמודד עם הנחיתות המספרית שלהם הרודזים תכננו להתבסס על הפתעה מוחלטת אשר תלויה בכוח אש חזק מן האוויר.
מכיוון שהמודיעין הרודזי גילה שמסדרי הבוקר במחנות הללו היו ב-07:30 בבוקר הרודזים תכננו להטיס מטוס אזרחי מעל לבסיסים כעשר דקות לאחר תחילת המסדר בכדי לבלבל האויב ובכדי להסוואות את קולות מטוסי התקיפה, התובלה והמסוקים שיגיעו ארבע דקות אחרי המטוס האזרחי.
לאחר הפצצה של המחנות הצנחנים יפשטו על המחנות ויטהרו אותם.
הוחלט שמפקד הכוח האוויר, וולש, יטיס את מפקד כוחות הקרקע, רובינסון, בכדי שהם יוכלו לתאם את הקרב ביעילות.
משום שהוחלט להטיל סודיות מוחלטת על המבצע, הצוותים שהתאמנו לקראתו גילו את היעד שלהם ב-22 בנובמבר ב-13:00, יום לפני תחילת המתקפה.
המבצע יצא לדרך ב-23 בנובמבר, בשעה 07:41 בבוקר עבר מעל המחנה מטוס סילוני של חברת התעופה אפרו-קונטיננטל איירווייס, מוטס אישית על ידי ג'ק מאלוך הבעלים של החברה, הרעש של המטוס גרם לבהלה במסדר הבוקר.
אבל לאחר ששום פצצה לא נפלה האנשים חזרו למסדר וכאשר מטוסי התקיפה הרודזים הסתערו על המחנה איש לא נטש את רחבת המסדר.
מטוסי התקיפה תקפו באש תותחים, פצצות רסס, פצצות קופצות, נאפאלם ורקטות את המחנה.
את ההפצצה הוביל מפקד הטייסת הראשונה ריץ ברנד, שנחשב לאחד מטייס ההפצצה הטובים בחיל האוויר הרודזי.
מאות אנשי ZANLA נהרגו בהתקפה הראשונית, מחסנים הושמדו והמפקדה של ZANLA הושמדה לחלוטין.
מיד לאחר ההפצצה נחתו כוחות הסא"ס והרל"י בסמוך למחנות, יוצרים "תיבות" מסביב למחנות, כאשר צלע אחת נשארת "פתוחה" ללא חסימה אבל מחופה על ידי המסוקים.
הכוחות הרודזים ירו בכל לוחם גרילה אשר ניסה לצאת מן התיבה, דוחפים אותם לכיוון המסוקים.
טקטיקה זאת מנעה הרוגים ופצועים בצד הרודזי וגבתה מחיר כבד מלוחמי הגרילה אבל עקב מספרם הנמוך של הכוחות הרודזים הם לא הצליחו לחסום הרמטית כל "תיבה" ומספר לוחמי גרילה הצליחו להימלט.
היו מספר ניסיונות לתקוף את הכוחות הרודזים אבל הם היו מעטים ולא מתואמים ועקב כך נכשלו.
צוותי התותחים נגד מטוסים ניסו לתקוף את המטוסים והמסוקים הרודזים ללא הצלחה מרובה עד שמקלען של ZANLA הצליח לפגוע במסוק הפיקוד, אבל לא להפיל אותו או לפגוע בצוות שבו.
אבל עקב הפגיעה המסוק היה צריך לחזור לאחד הבסיס הזמניים.
מכיוון שמפקד המבצע נאלץ לצאת מן הזירה ההתקפה נעצרה, מה שאפשר ללוחמי גרילה רבים להימלט מן המקום.
רק לאחר חזרת מפקד המבצע לזירה ניתנה ההוראה להתחיל להסתער על המחנות השונות.
לאחר שעתיים של תקיפה, הכוחות הרודזים עצרו והתחילו לסרוק את השטח, כאשר רוב השורדים של ההפצצה חוסלו על ידי הכוחות הרודזים במהלך הסריקה של המחנות.
עם תחילת ההסתערות על המחנות כוח רודזי בפיקודו של סמל ראשון ג'ון נורמן הותקף על ידי אחד המסוקים הרודזים שבטעות זיהה אותם כאויב, משום שהם צבעו את פניהם בשחור בכדי להסוואת את עצמם.
מן האש של המסוק נורמן נפגע קשה ברגליו, חייו ניצלו תודות לחובש הכוח, פול פירסטנברג, אשר נפצע בעצמו מירי המסוק.
במהלך הסריקות חייל סא"ס אחד נהרג ולקראת הערב רוב הכוח הרודזי פונה כאשר 60 חיילי סא"ס נשארו מאחור להציב מערב לילי, למקרה שכוחות הגרילה יחזרו למחנות, שבו הם הצליחו להרוג לוחמי גרילה אשר חשבו שבטוח לחזור למחנות.
לקרת הערב של 24 בנובמבר פונו אחרוני החיילים הרודזים מן האזור.
ב-26 בנובמבר תקפו מטוסי תקיפה רודזים את מחנות טמבוי, הפעם להפצצה הייתה פחות השפעה קטלנית כי ההתקפה פספסה את מסדר הבוקר, אף על פי שעדיין כוחות הגרילה ספגו פגיעה קשה.
אחרי ההפצצה הגיעו הצנחנים אשר פשטו במהירות על המחנות וחיסלו את התנגדות המעטה שעמדה מולם.
המבצע הסתיים ב-27 בנובמבר ואחרוני הכוחות הרודזים חזרו בחזרה לרודזיה.
מבצע דינגו היה מבחינת ההרוגים המכה הקשה ביותר שהנחיתו כוחות הביטחון הרודזים על אנשי ZANLA.
הערכה הנמוכה ביותר טוענת שהרודזים הרגו לפחות 1,200 איש, הערכות אחרות טוענת שפי שלושה מן הערכה הזאת נהרגו ואילו ZANLA העריך את הרוגיו בכ-2,500 איש.
כוחות הביטחון הרודזים איבדו שני חיילים ונפצעו שישה בלבד.
הכוחות הרודזים תפסו שלל רב בפשיטה, מנשק ותותח נ"מ 33 מ"מ חדש לחלוטין ועד למעבדת צילום.
כמויות גדולת של נשק סובייטי ותחמושת נתפסו לצד כלי רכב שונים ונלקחו בחזרה לרודזיה.
ZANLA ארגן סיורים ברחבי המחנות לעיתונאים מערביים כאשר הוא מסתיר מהם ככל יכולתו את המאפיינים הצבאיים שלהם.
התקשורת העולמית תקפה את רודזיה על הפגיעה בנשים וילדים שהיו במחנה, ממעיטים בשימוש הצבאי של המחנות.
מבחינה פוליטית נראה בתחילה שהמבצע הוביל למצב שונה ממה שאיאן סמית וממשלתו תכננו.
מוזורווה, שנועד להיות ראש הממשלה השחור של רודזיה, הכריז על שבוע אבל בקרב חברי תנועתו ועל השעיית המשא מתן.
אבל מהר מאוד הוא חזר בו, חוזר לשולחן הדיונים לאחר שבועיים מחשש שיפסיד את מקומו ליריביו הפוליטיים.
מבצע גמל שלמה היה מתקפה של ארצות הברית ב-18 באפריל 1988 על מטרות ימיות איראניות במפרץ הפרסי, כתגובה לפגיעה של מוקש ימי איראני בספינת מלחמה אמריקאית ארבעה ימים קודם לכן.
המבצע הסתיים בניצחון אמריקאי מוחץ, בהשמדה של תשתיות וספינות רבות של הצי האיראני ובפגיעה בכוחות נוספים שלו.
מבצע גמל שלמה היה הגדול ביותר מבין חמשת המבצעים הנרחבים ביותר של הצי האמריקאי שנעשו לאחר מלחמת העולם השנייה.
במבצע התקיים קרב הטילים נגד ספינות הראשון בתולדות הצי האמריקאי נגד צי עוין, וזאת הייתה הפעם היחידה מאז מלחמת העולם השנייה בו הוטבע כלי שיט מלחמתי גדול על ידי חיל הים של ארצות הברית.
ב-14 באפריל, פריגת הטילים המונחים האמריקאית USS "סמואל ב.
רוברטס" התנגשה במוקש בעת מעבר במים בינלאומיים כחלק ממבצע Earnest Will, שמטרתו הייתה להגן על מכליות נפט כוויתיות מפני התקפות איראניות במהלך מלחמת איראן-עיראק.
הפיצוץ מהמוקש הימי פילח את גוף הספינה ושבר את השדרית של ה"סמואל ב.
רוברטס", שכמעט טבעה אך ניצלה על ידי צוות הספינה שיצא מהאירוע ללא אבדות בנפש.
לאחר שהמספרים הסידוריים של מוקשים ימיים שהתגלו באזור נמצאו תואמים למספר מוקשים שנתפסו על דוברה איראנית בספטמבר הקודם, תכננו אנשי הכוחות המזוינים של ארצות הברית פעולת תגמול נגד מטרות איראניות.
ב-18 באפריל, הצי האמריקני פתח בתקיפה משולבת באמצעות מספר פלגות ספינות מלחמה, בתוספת מטוסים של נושאת המטוסים USS אנטרפרייז, ובליווי הסיירת שלה, USS טרוקסטון.
בשעה 8 בבוקר הורה מפקד אחת הפלגות של המשחתות ל-USS מריל לשלוח אזהרה לאסדת קידוח הנפט האיראנית Sassan ולומר ליושביה שהם צריכים לנטוש אותה.
המשחתות האמריקאיות המתינו 20 דקות ואז פתחו באש.
אסדת הנפט ירתה בחזרה עם תותחים דו-קניים 23 מ"מ ZU-23-2. התותחים של המשחתות השביתו בסופו של דבר חלק מתותחי האסדה, ויושביה שידרו ברדיו בקשה להפסקת אש.
לאחר שגוררת פינתה אנשים מהאסדה, הספינות חידשו אש על התותחים הנותרים, ובסופו של דבר השביתו אותם.
מסוקי AH-1 קוברה השלימו את השמדת התנגדות האויב.
נחתים אמריקאיים עלו על האסדה, חילצו פצוע יחיד שהועבר לבחריין ומצאו מספר כלי נשק וחומר מודיעיני.
הנחתים הטמינו חומר נפץ, עזבו את המקום ופוצצו אותו.
לאחר מכן נצטוותה פלגת המשחתות להמשיך צפונה לאסדת קידוח הנפט Rahksh כדי להשמיד אותה.
עם יציאת הפלגה משדה הנפט של Sassan, שני מטוסי קרב מקדונל דאגלס F-4 פנטום איראניים ניסו לתקוף את הספינות האמריקאיות, אך התרחקו כאשר USS לינד מקורמיק נעלה את מכ"ם בקרת האש שלה על המטוסים.
באמצע הדרך לרציף הנפט Rahksh, התקיפה בוטלה בניסיון להקל את הלחץ על האיראנים ולאותת על רצון לדה-אסקלציה.
הפלגה השנייה, שכללה בתוכה את סיירת הטילים המונחית USS ויינרייט והפריגטות USS סימפסון ו-USS באגלי, תקפה את פלטפורמת הנפט Sirri אשר שכנה בסמוך לאי הנושא את אותו השם.
קודם לכן, כוחות מיוחדים מיחידת אריות הים הוקצו לכבוש ולהשמיד את פלטפורמת Sirri, אך מכיוון שהיא כבר נפגעה קשות מירי הספינות הם לא עשו זאת.
איראן הגיבה על ידי שליחת ספינות סיור מהירות כדי לתקוף יעדים שונים במפרץ הפרסי, כולל ספינת האספקה האמריקאית Willie Tide, אסדת הנפט הפנמית Scan Bay והמכלית הבריטית York Marine.
כל הכלים הללו נפגעו בדרגות שונות.
המטרות היו במתחם של שדה נפט סעודי.
לאחר ההתקפות, מטוסי A-6E אינטרודר שהמריאו מהאנטרפרייז הוכוונו אל עבר ספינות הסיור האיראניות על ידי פריגטה אמריקאית.
שני המטוסים הטילו פצצות מצרר על הסירות המהירות, הטביעו אחת וגרמו נזק לכמה אחרות, שנמלטו לאחר מכן לאי אבו מוסא שבריבונות איראן.
ספינות תקיפה-מהירה איראניות Joshan ו-Kaman אתגרו את "USS ויינרייט" ואת הספינות האמריקאיות שאיתה.
המפקד של הויינרייט, לאחר מספר אזהרות רצופות, שידר אזהרה אחרונה וקבע כי על ה-Joshan לעצור את המנועים שלה ולנטוש את הספינה - כי הוא מתכוון להטביע אותה.
Joshan הגיבה בירי טיל הרפון לעברם.
הטיל החטיא את הויינרייט לאחר שהאחרונה שיגרה מוץ שהטעה את ראש הביות של הטיל.
USS סימפסון שיגרה לעבר Joshan ארבעה טילי RIM-66 נגד ספינות, ו-USS ויינרייט הוסיפה עוד טיל משלה.
כל הטילים פגעו בספינה האיראנית והרסו את החלק העליון שלה, אך היא לא טבעה מייד.
USS באגלי שיגר טיל הרפון אך הוא לא ננעל על המטרה וצלל לים.
לבסוף, שלוש הספינות האמריקאיות סימפסון, ווינרייט ובגלי ירו בתותחים על Joshan האיראנית כדי להטביע אותה.
שני מטוסי קרב מקדונל דאגלס F-4 פנטום איראניים טסו במרחק 48 קילומטרים משם, כאשר USS ויינרייט החליטה לגרש אותם.
ויינרייט שיגרה שני טילים נגד מטוסים מסוג RIM-67. אחד מהם התפוצץ ליד F-4, כרת חלק מכנפו וחורר את גוף המטוס ברסיסים.
מטוסי ה-F-4 נסוגו, והטייס האיראני הנחית את מטוסו הפגוע בבנדר עבאס.
הלחימה נמשכה כאשר הפריגטה האיראנית Sahand עזבה את בנדר עבאס במטרה לקרוא תיגר על חלק מספינות המלחמה האמריקאיות.
הפריגטה אותרה על ידי שני מטוסי A-6E בזמן שהם קיימו סיור אווירי עבור USS ג'וזף שטראוס.
Sahand ירתה טילים לעבר מטוסי ה-A-6E, שהשיבו עם שני טילי הרפון וארבעה טילי AGM-123 Skipper מונחי לייזר.
USS ג'וזף שטראוס ירתה גם היא טיל הרפון.
רוב הטילים או כולם פגעו בספינה האיראנית, גרמו לנזק כבד ולשריפות.
שריפות שהתלקחו על הסיפונים של Sahand הגיעו בסופו של דבר למחסני התחמושת שלה, וגרמו לפיצוץ עז שהטביע אותה.
בהמשך היום, הפריגטה האיראנית Sabalan יצאה מהמעגן שלה וירתה טיל קרקע-אוויר לעבר כמה מטוסי A-6E אמריקאיים.
לאחר מכן הטילו ה-A-6E פצצות מונחות לייזר מסוג Mark 82 לתוך בטן ה-Sabalan והשאירו אותה בוערת ונכה.
הפריגטה האיראנית, שקועה בחלקה באזור הירכתיים, נלקחה בגרירה על ידי גוררת איראנית, תוקנה ובסופו של דבר הוחזרה לשירות.
למטוסים האמריקאיים הועברה פקודה לא להמשיך במתקפה.
טייס A-6 שהשבית את Sabalan, סגן-אלוף ג'יימס אנגלר, זכה לאחר סיום המבצע בצלב התעופה המצוינת על ידי אדמירל ויליאם ג'יי קרואו, יושב-ראש המטות המשולבים, על הפעולות נגד Sabalan וספינות הסיור האיראניות.
כנקמה על התקיפות, איראן ירתה טילים נגד פלגת ספינות מלחמה אמריקאית אחרת שהייתה במצר הורמוז, ונגד USS גארי בצפון המפרץ הפרסי.
כל הטילים החמיצו את מטרותיהם בגלל תמרוני התחמקות ושימוש באמצעי הטעיה של הספינות.
טיל אחד כנראה הופל על ידי תותח 76 מ"מ של הגארי.