tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מארג' דוברת שתי שפות: אנגלית וצרפתית.
מבחינת דעותיה הפוליטיות, מארג' מזוהה עם המפלגה הדמוקרטית.
בעבר היא ציינה שהיא הצביעה עבור ג'ימי קרטר (פעמיים לפי ליסה) ותמכה במועמדות של מושלת המדינה הפרוגרסיבית מארי ביילי, והייתה מדוכאת כאשר הנשיא לשעבר לינדון ג'ונסון נפטר.
כאשר היא הייתה נערה היא הייתה מאוהבת ברינגו סטאר וציירה מספר רב של דיוקנאות שלו.
כמו כן, היא כתבה לו מכתב אך קיבלה תשובה רק לאחר 25 שנים.
תגובתו נתנה לה השראה להשתתף בתחרות ציור.
הדיוקן שציירה לתחרות, שבו ניתן היה לראות את הומר כאשר הוא ישן על הספה במצב של שכרות, זכה במקום הראשון בתחרות.
לאחר מכן שכר מר ברנז, הבעלים של תחנת הכוח הגרעינית שהומר עובד בה, את שירותיה על מנת שתצייר דיוקן שלו.
הדיוקן שציירה זכה להערכתו של מר ברנז, דבר שנחשב להישג בעולם הבדיוני של הסימפסונים.
מארג' היא טבחית מוכשרת מאוד.
בעבר היא ניהלה עסק למכירת כעכים, שהצליח לשגשג בסיוע של המאפיה.
היא השתתפה במספר תחרויות בישול, על אף שנסיבות כגון מתחרים נקמניים ותנורים מקולקלים גרמו לה להפסיד מספר פעמים.
באחת התחרויות היא אף חיבלה בעבודותיהם של מתחרים אחרים.
מארג' סיפרה בפרק "הכול כשר במלחמת התנור" שתקציב המזון המשפחתי לשבוע הוא 12 דולרים.
המאכל הידוע ביותר שלה הוא צלעות חזיר.
כנערה צעירה, למארג' היה שיער שהגיע עד החזה, אולם היא קיבלה את הרעיון להעמיד אותו כסימן ההיכר שלה בנשף הסיום שנערך בפרק "הדרך שהיינו בה".
בפרק "שארי בובינס" ניתן לראות שהשיער שלה מגיע עד הברך, מה שמתאים להנחה שדרוש הרבה שיער על מנת ליצור את התסרוקת הנוכחית שלה.
מארג' התוודתה שהשיער שלה לא באמת כחול, ולמעשה הוא אפור.
בפרק "סודות של נישואים מצליחים" הומר טוען שמארג' צובעת את השיער שלה בצבע כחול מס' 56; "היא הייתה אפורה כמו פרד מאז גיל 17".
אולם, בפרק "פחד מטיסה" מתגלה שהשיער של מארג' היה כחול מאז שהייתה ילדה קטנה.
בגלל התסרוקת יוצאת הדופן שלה, הגובה שלה הוא כמעט 2 מטרים, כפי שצוין על ידי אפו נהספימפטילון בפרק "מארג' בשלשלאות".
בקטע פרשנות שהיה ב-DVD של העונה הרביעית, מאט גריינינג מצהיר שהרעיון המקורי מאחורי השיער הגבוה של מארג' היה להסתיר אוזני ארנב גדולות.
דבר זה היה אמור להתגלות בפרק האחרון של הסדרה, אולם נמחק מהתסריט בעקבות חוסר התאמה עם פרקי עבר בסדרה.
בדומה לדמויות רבות אחרות בסדרה, הגיל של מארג' משתנה על מנת להתאים לעלילה.
בפרק "חיים על הנתיב המהיר" ובפרק "ערב קסום אחד" של העונה הראשונה נאמר שמארג' בת 34, אולם מאוחר יותר נאמר שהיא בת 38, ככל הנראה כיוון שהיא והומר השתתפו במפגש המחזור ה-20 של הבית הספר התיכון בו למדו.
בפרק "בנוגע למארג'י", מזכיר הומר שמארג' והוא באותו גיל, ומכאן נובע שהגיל שלה הוא בין 36 ל-40. בפרק "בארט אחרי החושך" היא טוענת שהיא גרה בספרינגפילד כבר 37 שנים.
באחד מפרקי הסדרה גרם הומר למארג' לחשוב שהוא כבר לא נמשך אליה מבחינה מינית.
על מנת לגרום להומר להימשך אליה שוב, החליטה מארג' לעבור ניתוח שאיבת שומן.
אולם, המנתח התרשל בעבודתו והשתיל במארג' שני שתלי חזה מסיליקון.
לאחר שראתה זאת, התכוונה מארג' להסיר את השתלים בהקדם האפשרי, אולם באופן זמני היא שינתה את דעתה כיוון שהוצע לה להשתתף בתחרות דוגמנות.
לבסוף, ובעיקר בגלל המבטים שננעצו בה כשהלכה ברחוב וכאבי הגב שסבלה מהם, עברה מארג' ניתוח נוסף שבו השתלים הוסרו.
מקצועות נוספים בהם היא עסקה במהלך הסדרה הם: מלצרית על רולרבליידס, סוכנת נדל"ן, עובדת בכור הגרעיני, מורה, נגרית, שוטרת בספרינגפילד, וראש הערפדים (באחד מפרקי "ליל כל הקדושים").
מארג פיונאבאר היא טרילוגיית ספרי פנטזיה מאת גאי גבריאל קיי, המתרחשת בחלקה בעולם המודרני שלנו, אך ברובה בעולם הדמיוני פיונאבאר.
העלילה מדברת בעיקר על חמישה סטודנטים באוניברסיטת טורונטו, שנגררים אל "העולם הראשון במארג" בידי הקוסם לורן כסוף-גלימה.
ברגע שהם מגיעים לשם, כל אחד מהם מגלה את תפקידו וגורלו במאבק ברשע המאיים להשמיד את כל העולמות מיסודם.
התפיסה המרכזית של קיי בספרים היא שפיונאבאר הוא ראשון העולמות, בעיקר במובן המיתולוגי; האגדות והסיפורים של העולמות האחרים, מקורם (או סופם) בעולם הראשון הזה.
כמו ברוב הפנטזיות המיתולוגיות, גם כאן יש היררכיה של אלים וישויות על-טבעיות נוספות, כאשר המרכזית ביותר מהן היא דמות האורג שעל הנוֹל, שאורג את חוטי המארג הגדול המספר את סיפורם של כל העולמות.
בהתאם לתפקידה, דמות מרכזית זו אינה מופיעה באופן ישיר בעלילה, אך רבים מהאלים וחצאי-האלים האחרים מוצגים ואף משפיעים על רצף האירועים.
בכתיבתו, קיי מצליח לתפוס את מה שחמק מרבים מחבריו לז'אנר הפנטזיה: תחושת מציאות חודרת בעולמו, המתמזגת עם אלמנטים מיתיים ופנטסטיים כדי ליצור מארג מורכב של סגנונות ותבניות רבים ושונים, אנטיתזה כמעט מוחלטת למרכיבים החד-ממדיים של רבים מספרי וסרטי הפנטזיה.
כתיבתו היא גם די חסרת-רחמים מדי פעם, באופן המגיע כמעט (אך לעולם לא לחלוטין) לרמה של סלידה.
ישנן חמש דמויות מרכזיות בסיפור, כולן היו בהתחלה סטודנטים באוניברסיטה מעולמנו - זרים בפיונאבאר; כל אחד מגלה את תפקידו וייעודו בתקופה בה הם שוהים שם.
אלה הם קווין ליין (שהופך למאהבה של אחת האלות בפיונבר), פול שַייפֵר (מקריב את חייו לאל ונשלח בחזרה), דייב מרטיניוק (הופך ללוחם בין הרוכבים), קימברלי פוֹרד (הופכת לחוזה) וג'ניפר לוֹאֶל (שמתגלה כגוינביר של המלך ארתור).
מארה סלבטרוצ'ה (Mara Salvatrucha) או MS-13, היא ארגון פשע בינלאומי שהוקם ככנופיית רחוב בלוס אנג'לס בשנות השבעים.
במקורה הוקמה על ידי מהגרים מאל סלוודור במטרה להגן על עצמם מכנופיות אחרות, אך הפכה לארגון פשע מסורתי יותר עם השנים.
כנופיית MS-13 מורכבת מתאים או פלגים אשר ממוקמים ברוב חלקיה של ארצות הברית, אל סלוודור וחלקים אחרים של העולם.
ההערכה היא כי הכנופיה מונה 10,000 חברים בארצות הברית לבדה.
לפי הערכות מונה הכנופיה למעלה מ-100,000 חברים ברחבי העולם.
פעילויותיה של הכנופיה כוללות הברחה וסחר בסמים, מכירת נשק בשוק השחור, סחר בבני אדם, התנקשויות, גנבות והתקפות על רשויות אכיפת חוק.
ארגון ה-FBI עורך פשיטות בקנה מידה גדול כנגד חשודים בחברות בכנופיה, בספטמבר 2005 בוצעו 650 מעצרים של חברי הכנופיה.
הכנופיה נוסדה באזור פיקו-יוניון (pico union) בלוס אנג'לס, שם נהגו כנופיות מקסיקניות-אמריקאיות למשוך מהגרים מאל סלבדור שברחו ממלחמת האזרחים שהתחוללה שם.
חברי MS רבים באזור לוס אנג'לס גורשו בשל שהותם הבלתי-חוקית בארצות הברית או בשל ביצוע פשעים.
רבים המשיכו בפעילות הפלילית בשובם לאל סלבדור.
הכנופיה המשיכה לגדול גם בזמנים אלו בעקבות פעילות גיוס אינטנסיבית של המגורשים.
בשנת 2023 חברות הכנופיה השתתפו במרד האסירות בטמארה.
בפברואר 2025, בהוראת נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, נכנסה הכנופיה לרשימת ארגוני הטרור הזרים של מחלקת המדינה של ארצות הברית.
ישנם כמה הסברים אפשריים לשם מארה סלבטרוצ'ה.
לפי מקורות אחדים, שם הכנופיה נגזר על פי שם הרחוב "לה מארה" שבסן סלבדור, בירתה של אל סלוודור וארגון הגרילה "סלבטרוצ'ה" שנלחם במלחמת האזרחים העקובה מדם באל סלבדור.
בנוסף, המילה "מארה" משמעותה "כנופיה" בסלנג האל-סלבדורי.
מילה זו גזורה מהמילה "מארהבונטא", שמו של מין אכזרי של נמלים מאזור יער האמזונאס.
המילה יכולה גם לרמוז לכנופיית מארהווילה שנמצאת במזרח לוס אנג'לס.
המילה סלבטרוצ'ה היא הלחם של המילים "סלבדורי" ו"טרוצ'ה", שמשמעותו בסלנג האל-סלבדורי היא "דריכות".
מארה תקלה היימנות היה קיסר אתיופיה ב, ומייסד שושלת זאגווה.
חלק מהמקורות מתייחסים לקיסר זה בשם מארה, וחלק בשם תקלה היימנות.
נולד במחוז לסתה, שהיה מרכז כוחו.
בתחילה כיהן כגנרל של המלך האקסומי דיל נהואד.
נישא לבתו של דיל נהואד, מאסובה ווארק.
מארה מרד בחותנו וייסד את שושלת זאגווה.
ברשומות היסטוריות מתועדת חליפת מכתבים בין מארה לבין פטריארך אלכסנדריה ג'ון החמישי, בה דרש מארה שימונה אבונא חדש לכנסייה האתיופית.
לדברי החוקר כונטי רוסיני, הסיבה לדרישה זו היא חיזוק שלטונו של מארה לאחר הפלת מלכי אקסום.
שטח הממלכה בתקופתו היה קטן, וכלל חלקים מהמחוזות לסתה, וג, תיגראי וחלק מצפון באגמדיר.
מארגאנוס היה מלך חלקה הצפוני של בריטניה, על פי ספרו של ג'פרי ממונמות' "ההיסטוריה של מלכי בריטניה".
ג'פרי מספר כי מארגאנוס היה בנו של מאגלאורוס, דוכס אולבני ושל גונריל, בתו של המלך ליר.
לאחר שהוריו השתתפו בהדחתו של ליר, נעזר ליר בצבאה של בתו הצעירה קורדיליה לשוב לשלטון, ולאחר מותו היא ירשה את כס המלוכה.
בהגיעו לבגרות חברו יחד מארגאנוס ובן דודו קאנדאגיוס, מרדו נגד קורדיליה וכלאו אותה.
לאחר שקורדיליה התאבדה, חילקו ביניהם את הממלכה - מארגאנוס שלט בבריטניה באזור הצפון מזרחי לנהר ההאמבר ובן דודו שלט דרומית מערבית לנהר זה.
מארגאנוס, שהיה מבוגר מקאנדאגיוס שאף לשלוט בממלכה כולה, ולאחר שנתיים תקף את קורנוול, אולם הובס על ידי קאנדאגיוס ונמלט לוויילס, שם מצא אותו קאנדאגיוס והרגו.
מריה רוזאריה "מארה" קרפניה (באיטלקית: Maria Rosaria "Mara" Carfagna; נולדה ב-18 בדצמבר 1975) דוגמנית, מנחת טלוויזיה והשרה לענייני שוויון הזדמנויות בממשלת איטליה.
ב-1997 השתתפה בתחרות מיס איטליה, והגיעה למקום השישי.
היא למדה משפטים באוניברסיטת סלרנו, וב-2001 קיבלה תואר ראשון.
במקביל ללימודי המשפטים, הצטרפה בשנת 2000 לדווידה מנגאצ'י בהנחיית תוכנית הטלוויזיה "La Domenica del Villaggio" ("יום ראשון בכפר"), שעסקה בכפרים באיטליה, ושודרה בערוץ 4 של רשת מדיאסט בבעלותו של סילביו ברלוסקוני עד 2006. בשנה זו החלה להנחות את התוכנית "Piazza Grande", לצדו של ג'אנקרלו מגאלי.
במקביל להופעותיה בטלוויזיה, עסקה קרפניה גם בדוגמנות, ואף הצטלמה בעירום למגזין "מקסים".
בשנת 2004 הצטרפה קרפניה למפלגתו של ברלוסקוני, פורצה איטליה.
בשנת 2006 נבחרה לבית התחתון של הפרלמנט האיטלקי, ושמרה על מקומה גם ב-2008. במהלך עבודתה בפרלמנט הייתה פעילה בוועדה לעניינים חוקתיים.
מראהּ המצודד חילץ מברלוסקוני מספר התבטאויות סקסיסטיות ושנויות במחלוקת.
לאחר בחירתה לפרלמנט אמר כי יציע לעגן בחוק את זכות הלילה הראשון.
בינואר 2007 אמר עליה כי אלמלא היה נשוי, היה נישא לה מיד.
רעייתו של ברלוסקוני, ורוניקה לריו, דרשה ממנו להתנצל מעל דפי העיתונות.
ב-8 במאי 2008 מינה אותה ברלוסקוני לשרה לענייני שוויון הזדמנויות.
קרפניה מגדירה את עצמה כ"אנטי-פמיניסטית", וסבורה שחירות אינה תוצר של עצמאות, כי אם של חוק ומשמעת.
היא עוררה את חמתם של פעילים לזכויות הומוסקסואלים, כאשר טענה כי זכויות לבני זוג צריכות להתבסס על יכולתם להביא ילדים לעולם, וכן כי אין צורך במצעד גאווה, מאחר שאין עוד אפליה נגד הומוסקסואלים באיטליה.
בספטמבר 2008 יזמה את הצעת החוק הראשונה שלה כשרה, הצעה שנועדה להוציא את הזנות מחוץ לחוק, באמצעות הטלת קנסות הן על הזונות והן על הלקוחות.
מארה (שם מדעי: Dolichotis) הוא סוג של מכרסמים ממשפחת הקבייתיים, החיים בדרום אמריקה בערבות והם בעלי רגליים גדולות העוזרות להם לרוץ מהר.
הם קרובי משפחתם של הקביה והקפיבארה הענקית ויכולים להגיע לגובה של כ-45 ס"מ.
מוצאם מאזור ארגנטינה אך ניתן למצוא אותם גם בחלקים נוספים של דרום אמריקה.
המארה ידועה גם כ"קביה פטגונית" או "ארנב פטגוני" על שם חבל הארץ פטגוניה שבדרום אמריקה בו היא נמצאת לרוב.
ניתן לביית מארות, הן ידידותיות לבני-אדם אם הורגלו אליהם מגיל צעיר ואף נמצאות לעיתים קרובות בגני חיות.
תזונתן מורכבת מצמחים בלבד, בעיקר דשא.
המארה היא חיה דמוית ארנבת או מזכירה קנגורו, על אף שהשניים מתת-מחלקות שונות.
משקלה יכול להגיע עד 11 קילו ומהירותה ל-50 קמ"ש בריצה/דילוג.
תנועתן במרחב נעשית בצורת הליכה קופצנית במצב רגיל, כשהן רצות הן עושות זאת בצורת דילוגים דמויי ארנב, עם כל ארבע הרגליים באוויר, הן יכולות לקפוץ למרחק של עד כמעט שני מטרים.
הפנצרייגר מארדר 3 (Marder, גרמנית: 'דָּלָק') היה משחית טנקים שפותח על ידי גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
למארדר 3 היו שני דגמים, שניהם מבוססים על טנקי פאנצר 38(t) שנפלו שלל מהצבא הצ'כוסלובקי, אשר מורכב עליו תותח נגד טנקים גרמני 75 מ"מ, או תותח שלל מהצבא האדום 76.2 מ"מ.
סדרת הפנצרייגרים מארדרים, המארדר 1, המארדר 2 והמארדר 3, היו משחיתי טנקים גרמניים שהורכבו על בסיס טנקים גרמניים וטנקי שלל מצבאות אחרים יחד עם תותח נגד טנקים אף הוא תותח גרמני או שלל.
התותח הותקן על תובת הטנק והורכב סביבו שריון קל ופתוח להגנה בסיסית על הצוות המפעיל את התותח.
השיטה בה השתמש הצבא הגרמני הייתה שימוש בטנקי שלל רבים וטנקים גרמניים מיושנים והפיכתם למשחיתי טנקים באופן פשוט ומהיר יחסית, כדי להתמודד עם איום הטנקים בחזית המזרחית.
המארדר 3 היה האחרון בסדרת הפיתוח הזאת והתבסס על הטנקים הצ'כים הרבים שנפלו שלל בסיפוח צ'כוסלובקיה מסוג LT vzor 38, שקיבל את השם פאנצר 38(t) בצבא הגרמני.
לפאנצר 38(t) הורד הצריח והורכב עליו תותח נגד טנקים, בכך הפך למשחית טנקים קל ויחסית מהיר אך בעל מיגון ושרידות צוות נמוכים.
מיקומו של המארדר בצבא הגרמני היה פתרון זמני לנחיתות נשק הנ"ט והטנקים הגרמנים מול הטנקים הרוסים, דוגמת ה-T-34. הצבא הגרמני עמל על יצור ושדרוג רק"מים (רכב קרבי משוריין) גרמניים לכדי משחיתי טנקים רבי עוצמה, אך עד שאלו יהיו מוכנים, יצא הצבא בשדרוגים פשוטים יחסית בצורת סדרת המארדרים כפתרון זמני.
יתרונות וחסרונות אלו הכתיבו שמיקומו של משחית הטנקים יהיה לרוב בעמדות הגנה ולעיתים רחוקות בתנועה התקפית.
בתחילת שנת 1944, משחיתי הטנקים הכבדים יותר על בסיס הפנצרים המתקדמים יותר, כמו היאגדפאנצר 4 החלו לצאת מפסי היצור וביטלו את הצורך במארדרים שהיו כלי זמני.
עם זאת, בתוך הנסיגה הגרמנית ההדרגתית משטחי אירופה לא היה מקום לוותר על אף כלי והמארדר 3 המשיך לשרת את כוחות הצבא הגרמני עד תבוסת גרמניה ב-1945.
המארדר 3 שירת את צבא גרמניה הנאצית החל מפיתוחו ב-1942 עד סוף המלחמה באירופה.
מיקומו של המארדר 3 בשדה הקרב הוכתב על ידי יתרונותיו וחסרונותיו.
המארדר 3 היה נייד יותר מתותחי נ"ט נגררים ותותח ה-75 מ"מ וה-76.2 מ"מ היו יעילים מספיק לפגיעה ברוב טנקי האויב, מה שהפך את המארדר 3 למשחית טנקים מצוין בשדה הקרב.
מצד השני, מיגון תא הלחימה סביב התותח היה דק וקל מאוד ופתוח כלפי מעלה ואחורה (מלבד ה-Sd.Kfz.
138 דגם M), מה שהפך אותו לכלי בעל שרידות קרבית נמוכה מאוד.
הפעלת הכלי בטווחים קצרים ובלחימה אורבנית הייתה עניין מסוכן, הכלי גם היה פגיע להפגזות ארטילריות.
המארדר 3 פותח כדי להתמודד עם האיומים בחזית המזרחית, לכן כאשר יוצר, רוב הכלים אכן נשלחו ושירתו בחזית המזרחית.
כ-66 כלים נשלחו לצפון אפריקה כדי להתמודד עם השריון הבריטי בשתי יחידות משחיתי טנקים אוגדתיות של קורפוס אפריקה.
בצפון אפריקה כמו בחזית המזרחית היה מארדר 3 כלי נ"ט יעיל מאוד.
מארדר סימן 3 - Sd.Kfz.
139, תותח 76.2 מ"מ: שמו המלא: (Panzerjäger 38(t) für 7.62cm PaK36(r, הדגם הראשון של משחית הטנקים מארדר 3. הדגם מבוסס על הרכבת תותח רוסי 76.2 מ"מ, שקיבל את הסימון הגרמני Pak.
36, תותחים אלו נפלו שלל בידי הצבא הגרמני בחזית.
לתותח הרוסי היה צורך בשדרוג מבנה הסדן כדי שיוכל להשתמש בתחמושת הגרמנית בקוטר 75 מ"מ.
צוות התותח ישב מאחורי מתקן מיגון תותח שהיה פתוח מאחור ומלמעלה.
צללית הכלי הייתה גבוהה מאוד (כ-25 ס"מ יותר מהפנצר 38t).
לצד החימוש העיקרי של תותח ה-76.2 מ"מ, היה מותקן בחזית הכלי, בתובה, מקלע MG37t שהיה מאפיין של הפנצר 38t המקורי.
בין אפריל לנובמבר 1942, יוצרו 363 כלים מדגם זה.
138, תותח 75 מ"מ: דגם בו התותח הוחלף לתותח 7.5 ס"מ PaK 40 הגרמני, דגם זה התחלק לשני דגמים:
מארדר סימן 3, 75 מ"מ, דגם H: שמו המלא: 7.5cm PaK40/3 auf PzKpfw 38(t) Ausf H, דגם המבוסס על טנק הפנצר 38t מדגם H (מנוע אחורי: Hekmotor), דגם בו המנוע ממוקם באחורי הכלי והתותח הותקן יחד עם תא הלחימה, בקדמת הכלי.
תא הלחימה, היה מוגן רק לפנים ולצדדים, הוא היה פתוח מלמעלה ומאחור והיה בו מקום לצוות ותחמושת של 38 פגזים.
לצד החימוש העיקרי, בדגם H, היה מותקן מקלע תובה MG37t צ'כי, שהיה חלק מהפנצר 38t המקורי.
מארדר סימן 3, 75 מ"מ, דגם M: שמו המלא: Panzerjäger 38(t) mit 7.5cm PaK40/3 Ausf M, דגם המבוסס על טנק הפנצר 38t מדגם M (מנוע במרכז: Mitte), דגם בו המנוע ממוקם במרכז הכלי והתותח (תותח 7.5 ס"מ KwK 40) הותקן באחורי הכלי.
תא הלחימה שהגן על צוות התותח, הורכב כך שהוא מגן על הלוחמים מכל הכיוונים מלבד מלמעלה, מה שהעניק מעט יותר מיגון מהדגמים הקודמים, התא הכיל מקום לצוות התותח ול-27 פגזים.
קדמת הפנצר 38t מדגם M, הייתה משופעת והוסר מתקון מקלע התובה MG37t, לכן במארדר 3 דגם M, היה מקלע בתא הלחימה עצמו מסוג MG34 או MG 42. בין אפריל 1943 למאי 1944, יוצרו 975 כלים מסוג M.
מארדר 1 היה משחית טנקים אשר פותח ושירת בצבא גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
הכלי התבסס בעיקר על טרקטורי שלל צרפתים שנפלו בידי גרמניה בשנת 1940 מסוג 'טרקטור בלינד 37L', גרסאות אחרות אשר נוצרו במספרים מצומצמים התבססו גם על טנק ההוצ'קס והFCM 36 הצרפתים.
המארדר 1 הורכב על ידי הוספה של תא לחימה על בסיס הטרקטור הצרפתי, אשר כלל תותח נ"ט 75 מ"מ מסוג 40 PaK cm 7.5.
בשנת 1941, הצבא הגרמני התמודד עם השריון הרוסי בחזית המזרח ובמיוחד עם טנק ה-T-34 החדיש.
כתוצאה מכך, התעורר צורך בתותחי נ"ט ניידים בעיקר כתמיכה בכוחות חי"ר.
הפתרון הזמני שהוצע היה בצורת סדרת המארדר; סדרה של משחיתי טנקים מאולתרים שהתבססו על ציוד שלל מסוגים שונים, ביניהם המארדר 2 והמארדר 3.
סך הכל הורכבו כ-170 משחיתי טנקים מסוג מארדר 1 והוא שירת בעיקר בחזית המזרחית.
מארג הלגנברגר היא שחקנית אמריקאית.
התפרסמה תחילה בשל משחקה באופרת הסבון "תקוותו של ריאן" (1982–1986) ובסדרת הדרמה "צ'יינה ביץ'" (1988–1991), תפקיד אשר הקנה לה פרס אמי לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בשנים האחרונות התפרסמה בשל תפקידה בתור קתרין ווילוס בסדרת הטלוויזיה "CSI" .
מארג נולדה בפרימונט וגדלה בנורת' בנד שבנברסקה.
היא סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון נורת' בנד סנטרל.
מארג היא בתם של מרי קיי, אחות ויו הלגנברגר, מפקח בשר.
הלגנברגר היא ממוצא אירי וגרמני ולמדה בחינוך קתולי, יש לה אחות גדולה בשם אן ואח קטן בשם קורט, כשהייתה בתיכון ניגנה בקרן יער בתזמורת צועדת.
לפני שהלכה לקולג', הלגנברגר שאפה להיות אחות כמו אמה.
היא הייתה באוניברסיטת נברסקה בקירני, לאחר מכן באוניברסיטת נורת'ווסטרן שנמצאת באוונסטון שבאילינוי ועשתה תואר בדרמה.
הלגנברגר החלה כמגישת תחזית מזג אוויר ברשת טלוויזיה מקומית בקירני שבנברסקה.
בקיץ, היא גם עבדה במפעל אריזת הבשר של אביה.
אחרי ששיחקה במחזה חשמלית ושמה תשוקה באוניברסיטה, היא פיתחה עניין במשחק.
במהלך הופעתה בקיץ 1981 במחזה אילוף הסוררת של ויליאם שייקספיר בתפקיד קייט, מארג תפסה את תשומת לבה של סקאוט לאופרת הסבון תקוותו של ראיין .
זמן קצר לאחר שסיימה את לימודיה בקולג', מארג קיבלה את תפקידה הרשמי הראשון באופרת הסבון של רשת ABC האמריקאית ושיחקה כשוטרת חובבת, הלגנברגר עזבה את הסדרה לאחר כמעט 4 שנים בינואר 1986.
מארג קיבלה את התפקיד המרכזי שלה לראשונה בשנת 1988, כששיחקה את תפקידה של "קארן שרלין", זונה שמכורה להרואין בסדרה צ'יינה ביץ' של רשת ABC, תפקיד זה נמשך עד 1991. בשנת 1990 במהלך משחקה בתפקיד היא זכתה בפרס אמי כשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת דרמה.
היא המשיכה במשחקה בסרט הדרמה הרומנטי תמיד של סטיבן ספילברג, גרסה מודרנית לסרט המקורי משנת 1943 בחור בשם ג'ו של הבמאי ויקטור פלמינג.
בשנת 1995 היא שיחקה תפקיד קטן כקפטיין אליסון סינקלייר בסרט קומדיית האקשן של מייקל ביי, בחורים רעים עם השחקנים המוכרים מרטין לורנס וויל סמית'.
הלגנברגר שיחקה גם כד"ר לאורה בייקר, ביולוגית מולקולרית במותחן המדע בדיוני של רוג'ר דונלדסון משנת 1995 מין מסוכן וחזרה לתפקיד בסרט השני בסדרה ב-1998.
במהלך תקופה זו, הלגנברגר שיחקה בסרטי הטלוויזיה "נקמה עיוורת", "חלומות מוות", "בחולי ובבריאות" ובסרט הדוקומנטרי היסטורי "לא בקו האש".
בשנת 2000 הלגנברגר הופיעה בתפקיד אורח בפרק יום האהבה בקומדיית המצבים המצליחה "פרייז'ר".
שבה פרייז'ר, (קלסי גראמר), נתקל בבחורת החלומות שלו אמילי (הלגנברגר).
מאז שנת 2000 היא שיחקה 12 עונות בדרמת הפשע "CSI" כקתרין ווילוס, תפקיד זה הביא לה שתי מועמדויות לאמי ושתי מועמדויות לפרס גלובוס הזהב.
ב-2004 היא וחבריה לסט זכו בפרס גילדת שחקני המסך.
בתחילת הצילומים לסדרה, הלגנברגר ביקרה במשרד חקירות מוות במחוז קלארק, נבדה כדי ללמוד על תפקידה בסדרה, ואפילו צפתה בניתוחים אחרי מוות.
היא קיבלה את ההזדמנות לשחק לצד בעלה במציאות, אלן רוזנברג, כששיחק בתפקידי אורח בעונה החמישית והשביעית של CSI.
במהלך תקופת כהונתה בסדרה, הלגנברגר שיחקה בסרט ארין ברוקוביץ' שבו כיכבה ג'וליה רוברטס שזכתה באוסקר על משחקה בסרט זה.
בשנת 2008 היא חידשה את החוזה שלה עם CSI לשנתיים נוספות.
ביולי 2010 החוזה שלה חודש לעונה ה-11 של הסדרה.
בעקבות עזיבתו של ויליאם פיטרסן מ-CSI, הלגנברגר הפכה לאחד משני השחקנים המרוויחים ביותר בסדרה כשהרוויחה $375,000 לפרק יחיד.
היא הופיעה רק בשנים עשר הפרקים הראשונים של העונה ה-12 של CSI.
בשנת 2014 שיחקה בתפקיד ראשי בסדרה "אינטליג'נס" לצד ג'וש הולווי, את דמותה של ליליאן סטרנד, נשיאת פיקוד הסייבר של ארצות הברית.
הסדרה שודרה ב-CBS ובוטלה לאחר עונה אחת.
בשנת 2015, היא הצטרפה לעונה השלישית של הסדרה "בתוך הבועה".
עוד באותה השנה, היא חזרה לשחק ב-CSI בתפקיד קת'רין לכבוד הפרק ה-300 של הסדרה.
ב-2021 חזרה להופיע בסדרה "CSI: לאס וגאס", סדרת ההמשך של CSI בעונתה הראשונה והשנייה.
בשנת 1984 היא פגשה את אלן רוזנברג , השניים נהיו חברים והתחילו לצאת ב-1986. הם התחתנו ב-1989 ויש להם בן יחיד בשם יו רוזנברג (נולד ב-1990).
ב-1 בדצמבר 2008, הזוג הודיע שהם נפרדים וב-25 במרץ 2009 היא הגישה בקשה לגירושין.
תהליך הגירושים שלהם הסתיים בפברואר 2010.
כתוצאה ממלחמתה של אמה של הלגנברגר בסרטן השד, הלגנברגר ורוזנברג הפכו למעורבים במלחמה נגד המחלה, מארג עזרה לאמה להילחם בסרטן השד.
הם מנחים אירוע צדקה מדי שנה הנקרא "סוף שבוע סלבריטי של מארג ואלן" באומהה שבנברסקה מאז שנת 1999.
צ'יינה ביץ' (1991-1988) - מועמדות לפרס גלובוס הזהב; ושלוש מועמדויות לפרס אמי מתוכן זכתה באחד.
המופע של לארי סנדרס (1995)
מארה/סאד, או בשמו המלא סיפור רדיפתו ומותו של ז'אן-פול מארה.
כפי שהוצג על ידי להקת השחקנים של בית-המרפא בשארנטון בהדרכתו של מר דה סאד הוא מחזה משנת 1963 פרי עטו של פטר וייס.
המחזה כולל מרכיבים דרמטיים הלקוחים מאנטונן ארטו ומברטולט ברכט.
זהו תיאור שטוף דם וחסר רחמים של מאבק מעמדות וסבל אנושי שבוחן את השאלה אם מהפכה אמיתית מגיעה כתוצאה משינוי חברתי או שינוי אישי.
"מארה סאד" הוא כמעט כולו "מחזה בתוך מחזה".
הסיפור העיקרי מתרחש ב-13 ביולי 1808, לאחר המהפכה הצרפתית, בבית המחסה לחולי נפש בשרנטון, בו המרקיז דה סאד מביים מחזה שעלילתו מתרחשת במהלך המהפכה, באמצע שנת 1793, ומסתיים ברציחתו של ז'אן-פול מארה ב-13 ביולי 1793 בידי שארלוט קורדה (מאורע שהתרחש במציאות), ועובר מיד לשנת 1808, זמן העלאת המחזה.
השחקנים הם חולים בבית המחסה, והאחיות והאחים מתערבים לעיתים, כדי להשיב את הסדר על כנו.
המנהל הבורגני של בית החולים, קולמיה, משגיח על ההצגה, בליווי אשתו ובתו.
הוא תומך בממשלה הפוסט-מהפכנית בהנהגת נפוליאון, ששלטה בצרפת באותה עת, ומאמין שהמחזה עולה בקנה אחד עם השקפותיו הפטריוטיות.
ברם, מטופליו, אינם שותפים לדעתו, והם עושים לעצמם הרגל לאמר משפטים אותם הוא ניסה להסיר, או לסטות לחלוטין לדעה אישית.
המהפכה לא היטיבה עמם, והם אינם שבעי רצון ממהלך האירועים.
המרקיז דה סאד, האיש שעל שמו קרוי המונח סאדיזם, אכן ביים הופעות בשרנטון ביחד עם חוסים אחרים, בעידודו של קולומיה.
לדה סאד יש תפקיד מרכזי במחזה, הוא מנהל דיאלוגים רבים עם מארה ומשקיף על מהלך האירועים בציניות משועשעת.
הוא נותר מנותק וחסר עניין בפוליטיקה ובשיחתם של החוסים על זכויות וצדק; הוא מסתפק בהתבוננות מהצד, ודוגל בהשקפה ניהיליסטית ואינדיבידואליסטית.
אחת הסצנות החזקות ביותר במחזה מתארת כיצד מצליפים בו בהתאם להוראותיו, וישנן סצנות בוטות נוספות.
"מארה סאד" הוא מחזה עם מוזיקה.
בכך הוא מושפע ברטולט ברכט, שאצלו השירים מגיבים על נושאים וסוגיות במחזה.
בשונה ממבנה מוזיקלי מסורתי, השירים אינם מוסיפים לעלילה או להצגת ההתפתחות של הדמויות במחזות.
בניגוד לכך, לעיתים קרובות הם מוסיפים את אפקט הניכור, קוטעים את העלילה בהצגה או מציעים פרשנות היסטורית, חברתית ופוליטית.
ריצ'רד פיסלי (Peaslee) הלחין את המוזיקה להפקה המקורית בשפה האנגלית של "מארה סאד" בבימויו של פיטר ברוק.
אף על פי שאין שום פסקול רשמי למחזה בשום שפה, הצלחה ההפקה בלהקה השייקספירית המלכותית בבימויו של ברוק והסרט בבימויו הביאו לכך שהפסקול שחיבר פיסלי הפך לפופולרי בהפקות דוברות האנגלית.
חלקים מהפסקול של פיסלי נכללו בגרסה המסחרית האנגלית של ג'פרי סקלטון/אדריאן מיטשל (המבוססת על הטקסט בו השתמשה הפקת הלהקה השייקספירית המלכותית.
ההפקה המקורית של הלהקה השייקספירית המלכותית הייתה כל כך פופולרית שחלק משירי ההצגה הוקלטו ושולבו באלבומה של ג'ודי קולינס "In My Life".
השירים הוקלטו בידי הצוות המקורי של הפקת הלהקה השייקספירית המלכותית והסרט.
ההקלטה הראשונה של ההצגה נעשתה על גבי שלושה אריכי-נגן בחברת קלרנדון רקורדס ב-1964. הייתה זו הקלטה מלאה של הפקת ברודוויי המקורית.
הגרסה השנייה שהופצה הייתה אלבום אריך נגן בודד של פסקול הסרט שהופצה בידי קלרנדון/יונייטד ארטיסטס רקורדס.
הגרסה השלישית הייתה תקליטור אוסף של שתי ההפקות של ברוק/פיסלי בביצוע הלהקה השייקספירית המלכותית משנת 1966; "מארה סאד וארצות הברית", הופץ בידי פרימייר רקורדינגס.
השירים, שנכללו בתקליטור הופצו בידי פרימייר רקורדינגס ב-1992:
Those Fat Monkeys (הקופים השמנים האלה).
רשימת השירים אינה כוללת את ההמנון הלאומי (שמופיע בכל ההקלטות האחרות) ואינה מציינת במפורש את "שיר עגלת הנידונים למוות" (The Tumbrel Song), לא בנפרד ולא כחלק מ"שיר ופנטומימה של הגעתה של קורדיי לפריז".
צוות השחקנים שהוקלט בהקלטה זו כולל את פטריק מגי, גלנדה ג'קסון ופרדי ג'ונס.
(ההפקה הנלווית, ארצות הברית, מספר על חייל אמריקאי שתוקף את הוייטקונג במלחמת וייטנאם.)
הבכורה העולמית נערכה בברלין בבימויו של קונראד סבינארסקי, בהשתתפות שמונים שחקנים.
ב-1964 המחזה תורגם בידי ג'פרי סלקטון עם עיבוד של השירים בידי אדריאן מיטשל והוצג בידי הלהקה השייקספירית המלכותית בלונדון, בבימויו של פיטר ברוק.
ההצגה כללה חמישים שחקנים, ביניהם: איאן ריצ'רדסון בתפקיד הכרוז, קליב רוויל (Clive Revill) בתפקיד מארה, פטריק מגי בתפקיד דה סאד וגלנדה ג'קסון בתפקיד שרלוט קורדיי.
אחרי שתי הצגות טרום בכורה, הועלתה ההפקה בברודוויי ב-27 בדצמבר 1965, בתיאטרון מרטין בק ורצה 145 פעמים.
ריצ'רדסון גילם את דמותו של מארה, בעוד מגי וג'קסון שבו על תפקידיהם בהפקה המקורית שנערכה בלונדון.
ההצגה זכתה בפרס טוני להצגה הטובה ביותר וברוק זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר.
פרסים נוספים ניתנו למגי כשחקן המשנה ול Gunilla Palmstierna-Weiss על עיצוב התלבושות.
ג'קסון הפסידה את פרס הטוני לשחקנית המשנה הטובה ביותר לטובת זואי קולדוול.
ההפקה גם זכתה בפרס מטעם איגוד מבקרי התיאטרון של ניו יורק להצגה הטובה ביותר.
באוסטרליה ביים את המחזה אדגר מטקאלף ב-1966 בתיאטרון פלייהאוס בפרת', ההצגה הציגה במשך שישה שבועות.
צוות השחקנים כלל את אלן לנדר בתפקיד מארה, איילין קולוקוט בתפקיד שרלוט קורדיי.
שחקנים נוספים היו רוזמארי בר, פיטר מוריס, כריס ג'ונסון, קן גרגורי ורולנד רושיקולי (Rocchiccioli).
מעצב התפאורה היה טד דומבובסקי.
באוקטובר 1969 תיאטרון מוזיאון וירג'יניה בריצ'מונד, וירג'יניה פתח את עונת ההצגות שלו בהעלאת "מארה סאד" בבימויו של קית' פאולר, הייתה זו ההפקה הראשונה בניהולו האמנותי של פאולר.
"מארה סאד" היה הלהקה המעורבת גזעית הראשונה בהיסטוריה של תיאטרון מוזיאון וירג'יניה ותגובת הקהילה להפקה הביעה את המחלוקת השכיחה שחולל הטקסט של וייס בתיאטראות הפרובינציה האמריקאיים.
שני העיתונים הגדולים בריצ'מונד פרסמו ביקורות משבחות בזכות ההצגה, ובאותה עת עורך עיתון אחר-הצהרים, News Leader, מתח ביקורת נוקבת על ההפקה בטענה שהיא הציגה "מתירנות דתית".
בנובמבר 2000 תיאטרון נוט (Theatre of NOTE) העלה את המחזה בלוס אנג'לס, בבימויו של בראד מייס (Mays).
הוא השתמש בגרסה הדומה מאוד לטקסט המקורי בו השתמש פיטר ברוק בהפקה המפורסמת של הלהקה השייקספירית המלכותית.
הפקה שכולה על טהרת הגברים הועלתה בתיאטרון הקלאסי של הארלם בניו יורק, בבימויו של כריסטופר מק'לרון (McElroen).
ב-2011 הלהקה השייקספירית המלכותית העלתה הפקה מחודשת של המחזה במסגרת חגיגות החמישים של הלהקה.
ההפקה המחודשת בוימה בידי אנתוני נילסון ורצה מ-14 באוקטובר עד 11 בנובמבר.
מארה סאד בתיאטרון המקצועי הישראלי
תיאטרון חיפה, הצגת בכורה: 8 באפריל 1967
יוצרים: תרגום – אברהם הוס, בימוי – יוסף מילוא, תפאורה – אריה נבון, מוזיקה – פרנק פלג, תאורה – יחיאל אורגל.
ב-1967 יצא לאקרנים עיבוד לסרט של המחזה עם רבים מהשחקנים המקוריים, והשתמשו בשמו הארוך של המחזה בקרדיט הפתיחה, אף על פי שמרבים לקצר את שם המחזה ל"מארה סאד".
התסריט נכתב בידי אדריאן מיטשל.
פיטר ברוק היה הבמאי ובין השחקנים היו מגי, ג'קסון, קליפורד רוז ופרדי ג'ונס.
באותה שנה הופק המחזה בידי רשת הטלוויזיה ARD של גרמניה המערבית והייתה ההצגה הראשונה בטלוויזיה הגרמנית שהופקה בצבע.
מארה/סאד, "סיפור רדיפתו ומותו של ז'אן-פול מארה.
כפי שהוצג על ידי להקת השחקנים של בית-המרפא בשארנטון בהדרכתו של מר דה סאד" (1962-5), מחזה בשתי מערכות, מרכז ישראלי לדרמה, תשמ"ב 1982.
נהר מארה (Mara) הוא נהר הזורם בנפת נארוק בקניה ומחוז מארה בטנזניה ונשפך לאגם ויקטוריה.
הנהר חוצה את נתיב ההגירה של פרסתנים בין שמורות הטבע סרנגטי ומסאי מארה.
אגן הניקוז של הנהר משתרע על שטח של 13,504 קילומטרים רבועים, שמתוכם כ-65% שייכים לקניה ו-35% לטנזניה.
ממקורותיו במתלול מאו ברמות של קניה, זורם הנהר לאורך 395 קילומטרים ונשפך לאגם ויקטוריה.
ספיקת המארה היא 37.5 מ"ק לשנייה, כ-4.8% מהספיקה הכוללת לאגם ויקטוריה.
את אגן הניקוז ניתן לחלק בצורה גסה לארבעה אזורים על פי אופי הפעילות האנושית.
מתלול מאו (Mau Escarpment) - המוצא הראשי של נהר המארה בקניה הוא בביצת נאפוייאפי (Napuiyapi swamp) במתלול מאו בגובה 2,932 מטרים מעל פני הים.
אזור זה של אגן הניקוז מכוסה ביערות ויש בו הן חקלאות בממדים קטנים (פחות מ-100 דונם) והן חוות בינוניות (בעיקר חוות של תה בשטח של כ-400 דונם).
אזורי המרעה של קניה (Kenyan Rangelands) באזור זה מתלכדים יובלי האיתן העיקריים של הנהר, הנהרות אמאלה (Amala) וניאנגורס (Nyangores) המנקזים את מערב מתלול מאו על מנת ליצור את נהר המארה.
הנהר מתפתל בערבות דשא פתוחות השייכות ברובן ליישובים של קבוצות הילידים בני שבט המסאי המשמשות הן כמרעה לבקר והן לחקלאות בקנה מידה קטן וגדול (יותר מ-400 דונם).
אגני הניקוז של ארבעה יובלים חשובים של המארה (הנהרות טאלק (Talek), אנגרה (Engare), סנד (Sand) ואנגיטו (Engito)) שוכנים אף הם באזור זה.
ישנם באזור כמה רכסי הרים דוגמת הרי לואיטה (Loita).
שמורות הטבע - בסופו של דבר הנהר זורם לשמורת הטבע המפורסמת מסאי מארה שבה נשפכים אליו שלושה מארבעת היובלים שהוזכרו באזור הקודם.
בגבול שבין קניה לטנזניה הנהר זורם לתוך שמורת הטבע סרנגטי ובה נשפך לתוכו היובל הרביעי נהר הסנד (Sand) הקרוי גם לונגאיאנייט (Longaianiet).
באזורים אלו מוגבלת הפעילות האנושית לצפייה בחיות הבר.
מורד הנהר במחוז מארה בטנזניה - מיד לאחר מוצא נהר המארה משמורת הטבע איקורונגו (הגובל בפארק הלאומי סרנגטי) הוא מתפתל בחדות צפונה.
בנקודה שבה הנהר מתפתל שוב בכיוון דרום מערב מתפצל הערוץ העיקרי לפלגים רבים שונים המזינים את ביצת מארה.
הביצה ופלגים אלו נמשכים לאורך כ-70 קילומטרים במורד הנהר עד שפך הנהר לאגם ויקטוריה במפרץ מארה בסמוך לעיירה מוסומה (Musoma).
צפיפות האוכלוסייה האנושית והמקנה בחלק זה של אגן הניקוז גבוהה והשימוש העיקרי בקרקע הוא לעיבוד חקלאי בקנה מידה קטן.
אגן הנהר מארה הוא אחד מעשרת אגני הניקוז המזינים את אגם ויקטוריה, ומשום כך הוא בעקיפין אחד ממקורותיו של הנילוס.
גובה הנהר נע בין 2,932 מטרים במקורותיו במתלול מאו לשפך באגם ויקטוריה בגובה 1,134 מטרים.
כמות המשקעים משתנה במקביל לשינוי בגובה.
מרבית הגשמים יורדים במתלול מאו, שכמות המשקעים השנתית בו נעה בין 1,000 ל-1,750 מילימטרים.
ערבות הדשא מקבלות בממוצע בין 900 ל-1,000 מילימטרים גשם והאזורים סביב אגם ויקטוריה רק בין 700 ל-850 מילימטרים גשם.
מעבר לשונות של כמות הגשמים בין האזורים קיים גם שוני בתקופות שבהן יורדים גשמים, כלומר האזורים מקבלים כמויות משתנות של גשמים במהלך השנה.
קיימות שתי עונות גשומות בשנה.
התקופה הארוכה יותר היא מאמצע מרץ ועד יוני כששיא הגשמים באפריל, ותקופת גשם נוספת קצרה יותר מתחוללת בין ספטמבר לדצמבר.
נהר המארה הוא מקור חיוני לבעלי החיים הרועים בסמוך.
אף שבתקופת היובש הוא יכול להראות רדוד, הוא יכול להתרחב לפי שניים מרוחבו הרגיל לאחר גשמים כבדים.
כמות המים הגדולה יוצרת אשדות בנהר, שעלולים לגרום למחסור במזון לטורפים שאינם יכולים לחצות את הנהר על מנת לצוד.
נהר המארה נמצא באמצע מסלול הנדידה של מיליוני פרסתנים, בהם הגנו הכחול, מיני אנטילופות והזברה, שנודדים פעמיים בשנה בין שמורות הטבע סרנגטי ומסאי מארה.
בנהר שורצים תניני יאור רבים המנצלים עובדה זו וטורפים את בעלי החיים המנסים לחצות את הנהר.
בשבילם, תקופת הנדידה היא תקופת שפע, בה הם ממלאים את כרסם בבשר ואף אוגרים מזון לתקופות בהן המזון דל יותר.
בין שנות ה-50 של המאה ה-20 ל-2006 חל שינוי משמעותי בכמויות המים העונתיות בנהר במובן זה שכיום השיא והשפל בספיקת המים גבוהים ממה שהיו בעבר.
שינוי זה מיוחס לשינויים בשימוש בקרקע באזור אגירת המים: הצמצום בתכסית הצמחייה גורמים לזרימה מהירה יותר של הנגר העילי.
בנוסף גרמו השינויים המהירים בגובה פני המים באגם ויקטוריה לבעיה נוספת באזור שפך נהר המארה לאגם.
עקב כך הפכה תופעת השיטפונות לתדירה וחלקים גדולים מאזור השפך שהיו בעבר ביצה עונתית הפכו לביצה קבועה.
מארג' פירסי היא סופרת ומשוררת יהודיה-אמריקאית.
ספרה Gone To Soldiers נמנה עם רבי המכר של הניו יורק טיימס.
פירסי נולדה בדטרויט, מישיגן, לרוברט פירסי וברט ברניס (באנין) פירסי.
משפחתה הייתה ממעמד הפועלים והיא הייתה הראשונה במשפחתה שהמשיכה ללימודים גבוהים.
את התואר הראשון שלה רכשה באוניברסיטת מישיגן כאשר זכייתה בפרס הופווד לסיפורת ושירה (1957) אפשרה לה לסיים את לימודיה.
את לימודי התואר השני סיימה באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
ספר השירה הראשון שלה פורסם בשנת 1968.
פירסי הייתה פעילה בגל השני של הפמיניזם.
כמו כן הייתה קול משמעותי בשמאל החדש ובארגון "סטודנטים למען חברה דמוקרטית" שפעל בשנות השישים.
נשואה לאירה ווד, והם מתגוררים בוולפליט, מסצ'וסטס.
השניים כתבו יחד ספר ומחזה.
פירסי כתבה מעל לשבעה עשר קובצי שירה, חמישה עשר רומנים ומחזה.
כמו כן הייתה מעורבת בעריכה, הקדמה וכתיבה של ספרי עיון, קובצי מאמרים ואנתולוגיות בנושאי שירה וכתיבת נשים.
בכתיבתה היא מתמקדת בנושאים של שינוי חברתי באופן רדיקלי כאשר יש התייחסות חוזרת ונשנית של נושאים פמיניסטיים וחברתיים.
הרקע בו היא ממקמת את העלילה משתנה בין ספריה ומאופיין במחקר קפדני ומדוקדק.
שתי דוגמאות שמראות את ההתייחסות מעל לזמן הן ספרה "Woman on the Edge of Time", שנכתב בשנת 1976, בו היא מתארת אישה שעושה מסע בזמן לעתיד בו אין ערך למגדר, וכך מתייחסת לרעיון רדיקלי מבחינה פמיניסטית.
כמו כן, מתייחסת בספרה המפורסם "Gone to Soldiers" משנת 1987 לחוויתן של הנשים בזמן מלחמת העולם השנייה.
ספרה זה זכה להיכנס לרשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
ספרה "He, She and It" משנת 1991 מתייחס לאגדה של הגולם מפראג מהמאה ה-16 כאשר היא יוצרת דמות המגינה על קהילה יהודית עתידית.
ב-2002 יצא ספרה האוטוביוגרפי "Sleeping with Cats".
במגזין "הניו ריפבליק" נכתב על הספר:
פירסי גדלה בבית עם אם יהודייה ואב נוצרי ומגיל צעיר התחבטה בשאלת זהותה.
בדטרויט של שנות ילדותה, יהדותה של פירסי הייתה מקור לבידוד והתעמרות והוריה אף הם הביעו דעה חלוקה לגבי זהותה.
סבתה מצד האם, חנה, נתנה לה שם יהודי, מרה, וממנה היא ספגה תחושת שייכות לעם היהודי.
השואה, בה נספו קרוביה של הסבתא, חידדה את זהותה היהודית כמו גם את ההכרה כי מעורבות פוליטית היא הכרחית.
עם מותה של אמה בשנת 1981, ואמירתה את הקדיש, התעורר בה מחדש העניין ביהדותה והיא החלה לכתוב שירה בנושאים יהודיים.
שיריה היוו חלק מספר התפילה "חדש ימינו: סידור לשבת ולחג".
כמו כן, הייתה חלק מקבוצה שהפיקה את "אור חדש", סידור של "פני אור".
היא כתבה בעיתונים יהודיים שונים כמו "תקווה" ו"לילית", ואף ערכה את המדורים הספרותיים של עיתונים אלו במהלך השנים.
היא הייתה ממייסדי "חבורת המעיין" בקייפ קוד, ששמה לה למטרה להגביר את הפעילות היהודית, כגון תפילות וחגיגות בר/בת מצווה וכן לימוד השפה העברית.
ספר זה זכה באותה השנה בפרס פטרסון לשירה.
פרס הופווד לסיפורת ושירה (1957).
Storm Tide, 1998 (כתבה עם אירה ווד)
מארדר 2 היה משחית טנקים אשר פותח ויוצר בגרמניה הנאצית ושירת בוורמאכט.
המארדר השתמש במרכב של טנקי פאנצר סימן 2.
ישנן שתי גרסאות לכלי: הראשונה הייתה מצוידת בתותחי 7.62 ס"מ שנתפסו כשלל מהצבא האדום, והשנייה הייתה מצוידת בתותחי 7.5 ס"מ PaK 40. המארדר 2 היה כלי בעל פרופיל גבוה עם תא לחימה פתוח, ושריון דק שסיפק הגנה מועטה ביותר לאנשי הצוות.
בכל זאת, המארדר 2 (ומארדר 3 הדומה) סיפקו עלייה גדולה בכוח הירי הנגד טנקי של השריון הגרמני באותה התקופה.
כיום שרדו רק 4 יחידות.
במהלך השבועות הראשונים של מבצע ברברוסה, הפלישה לברית המועצות, פגשו הכוחות הגרמנים בטנקים סובייטים חדשים מסוג T-34 ו-KV, שעלו על כל הטנקים הגרמניים הקיימים.
אף על פי כן, בתחילת המערכה נהנה השריון הגרמני מעליונות ברורה, בארגון ובאימון, על השריון הסובייטי שניצב מולו.
חיל השריון הסובייטי, שהחל להתאושש מהטיהורים הגדולים של הקצינים ב-1938-37, לקה קשות בארגון ובדוקטרינה על תפעול השריון.
עם זאת, התעורר הצורך בדחיפות לכלים ניידים בעלי כח אש נגד טנקי משופר.
בין שאר הפתרונות, נבחר להשתמש במרכבים של טנקים קלים שנחשבו למיושנים, כמו הפאנצר סימן 2 וכלי שלל כמו לוריין 37L הצרפתי, שהיוו בסיס למשחיתי טנקים, התוצאה הייתה סדרת ה"מארדר".
המארדרים השונים (על גרסאותיהם השונות) לחמו בכול החזיתות במלחמת העולם השנייה, אך בעיקר בחזית המזרחית.
המארדר 2 שירת בגדודי השריון גם בורמאכט וגם בוואפן אס אס וגם מספר יחידות שירתו בלופטוואפה.
המגרעות של המארדר היו קשורות בעיקר ביכולת ההשרדות של הכלי.
השילוב של צללית גבוהה ותא לחימה פתוח מלמעלה יצר מצב שבו הכלי היה פגיע גם לירי ארטילריה, הפצצות מטוסים ורימוני יד.
השריון של המארדר היה דק יחסית והוא היה פגיע מפני טנקי אויב ואש מתת מקלע.
המארדר לא היה כלי התקפי, ולחימה בשטח בנוי או לחימה פנים אל פנים הייתה מסוכנת ביותר בגלל התא הפתוח.
הוא היה נשק הגנתי ביסודו, שתפעולו המועדף היה במארב או בעמדות קבועות למחצה.
למרות כול החסרונות של המארדר 2, הוא היה הרבה יותר יעיל מתותחים נגד טנקים נייחים.
מארה פטגונית (שם מדעי: Dolichotis patagonum) היא מין של מארה ממשפחת הקבייתיים החיה בדרום אמריקה בפמפס של ארגנטינה וברוב חלקי פטגוניה.
היא מין מכרסם צמחוני המזכיר ארנבת והיא בעלת רגליים ארוכות העוזרות לה להימלט מטורפים.
למארה קרובת משפחה אחת - מארת צ'אקו.
המארה מזכירה ארנבת והיא בעלת אוזניים ארוכות, גפיים ארוכים ורגליים אחוריות חזקות עם 4 טפרים דמויי פרסות ברגליים האחוריות ו-3 בקדמיות.
הפרווה רכה וחומה-אדמונית והזנב כמעט בלתי נראה.
היא קרובת משפחה של הגדול במכרסמים הקפיבארה.
אלו הם חיות צמחוניות לגמרי והם ניזונים בעיקר מעשבים הצומחים בפמפס כמו: Chloris, Pappophorum, Trichloris ועוד מינים וכן מפירות וירקות.
הם יאכלו גם עשבים מלחים יותר.
המארות חיים בקבוצות קטנות העוזרות להם להבחין בטורפים ולברוח בזמן.
הטורפים העיקריים הם: פומה, זאב הרעמה, גריזון גדול, חתול הפמפס ושועלים שונים וכן עופות דורסים.
מַארוּ טֶפֶרִי (נולד ב-17 באוגוסט 1992) הוא אתלט ישראלי, סגן אלוף עולם (בודפשט 2023), סגן אלוף אירופה (מינכן 2022), פעמיים אלוף אירופה בתחרות הקבוצתית (2022 ו-2025) וזוכה מדליית ארד באליפות אירופה (2025) בריצת מרתון.
סגן אלוף אירופה בתחרות קבוצתית (2024) בחצי מרתון.
הוא שיאן ישראל בריצת כביש ל-10 ק"מ, 15 ק"מ, 20 ק"מ, בחצי מרתון ובריצת מרתון.
טפרי נולד בעיירה שבצפון-מערב אתיופיה לזנהבץ' ואבינט טפרי, הורים ממוצא יהודי.
אמו זנהבץ' נפטרה כשהיה בן 8, וכשהיה בן 14 עלה טפרי לארץ יחד עם אביו אבינט ושניים מתוך תשעת אחיו ואחיותיו.
תחילה הגיע טפרי למרכז הקליטה בקריית ים ולמד עברית באולפן, ושנתיים לאחר מכן החל ללמוד בכפר הנוער בן שמן, שם גם התחיל להתאמן בריצה.
את שירותו הצבאי העביר במעמד של ספורטאי מצטיין ושירת בבסיס תל-השומר.
בהיותו בן 16, במהלך לימודיו בכפר הנוער בן שמן, החל טפרי את דרכו באתלטיקה והגיע לספורט במקרה, כאשר בית ספרו השתתף באליפות בתי ספר לריצות שדה וטפרי התבקש להשלים את קבוצת בית ספרו לקראת התחרות.
תחילה הוא סירב אך מאוחר יותר השתכנע ובתחרות הראשונה שלו בריצת שדה ל-5,000 מטר הוא סיים במקום השמיני מכלל הרצים.
בסיום התחרות ד"ר רפי וישניצר ניגש לטפרי והכניס אותו למועדון האתלטיקה של מכבי תל אביב.
בשנת 2010 התחרה טפרי בתחרות הבינלאומית הראשונה שלו, באליפות העולם לנוער בריצות שדה שנערכה בפולין, לריצת 8 קילומטר.
בשנים 2012–2020 התאמן בהדרכתו של דן סלפטר במכבי תל אביב, ובשנת 2021 עבר להתאמן אצל המאמן טסמה אבשירו.
2012-2014: ריצות מסלול למרחקים ארוכים
בשנת 2012 עבר להתאמן תחת הדרכתו של דן סלפטר במכבי תל אביב והתחרה בריצות למרחקים ארוכים, בעיקר בתחרויות ה-5,000 ו-10,000 מטר.
בתחרות שנערכה בסלובקיה במאי 2012, סיים טפרי במקום החמישי בריצת 5000 מטר וקבע שיא אישי של 14:55.33 דקות.
בתחרות שנערכה בתל אביב בפברואר 2013 הוא ניצח בריצת 10000 מטר וקבע שיא אישי של 30:01.11 דקות.
באותה שנה הוא קבע שיא אישי בריצת 3000 מטר של 8:43.79 דקות.
בתחרות שנערכה בתל אביב-יפו במאי 2014 סיים טפרי במקום שישי בריצת 10000 מטר וקבע שיא אישי של 29:32.80 דקות.
בסוף אותו חודש, הוא השתתף בשתי תחרויות שנערכו בפורטוגל וסיים במקום שישי בריצת 3000 מטר מכשולים, בשיא אישי חדש של 9:25.67 דקות ובמקום שביעי בריצת 5000 מטר, בשיא אישי חדש של 14:49.82 דקות.
באליפות ישראל שנערכה ביולי, הוא סיים במקום רביעי בריצת 5000 מטר, בשיא אישי חדש של 14:11.39 דקות.
בסוף אותו חודש, הוא השתתף בשתי תחרויות שנערכו בבלגיה וסיים במקום שביעי בריצת 3000 מטר בשיא אישי חדש של 8:13.27 דקות ובמקום תשיעי בריצת 1500 מטר בשיא אישי חדש של 3:55.85 דקות.
בשנת 2015 עשה טפרי את המעבר לריצות מרתון בהמלצת מאמנו דן סלפטר.
בתחרות שנערכה בתל אביב בסוף אפריל 2015 השתתף טפרי וסיים במקום שישי בריצת 10000 מטר בשיא אישי חדש של 29:19.91 דקות.
בתחילת מאי הוא השתתף בשתי תחרויות שנערכו בתל אביב וסיים במקום השישי בריצת 1500 מטר בשיא אישי חדש של 3:53.83 דקות ובמקום חמישי בשיא אישי חדש של 14:02.09 דקות.
במרתון ברלין שנערך בספטמבר 2015 הוא רץ את מרתון הבכורה שלו וסיים בתוצאה של 2:19:23 שעות.
בדצמבר 2015 הוא זכה באליפות ישראל בחצי מרתון בתוצאה של 1:06.16 שעות, תוך קרב צמוד במאית השנייה מול חברו ימר גטהון, לאחר שבשנתיים הקודמות לכך זכה בשתי מדליות ארד באליפות זו.
במרתון רוטרדם שנערך בחודש אפריל 2016, סיים במקום 23 בשיא אישי חדש של 2:18.19 שעות וקבע את הקריטריון האולימפי לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
במשחקים האולימפיים עצמם הוא סיים במקום 73 במרתון בתוצאה של 2:21:06 שעות.
בחצי המרתון של ברצלונה שנערך בפברואר סיים טפרי במקום שישי בשיא אישי חדש של 1:05:25 שעות.
בסוף פברואר הוא השתתף במרתון תל אביב וסיים במקום רביעי בתוצאה של 2:27:25 דקות.
במרתון פריז שנערך באפריל הוא סיים במקום 18 בשיא אישי חדש של 2:17:55 שעות.
באליפות אירופה באתלטיקה לאומות הוא סיים במקום שביעי בריצת 3000 מטר בתוצאה של 8:13.58 דקות.
באליפות העולם שנערכה בלונדון באוגוסט הוא השתתף בריצת המרתון אך הוא לא סיים אותה.
במרתון טבריה זכה טפרי במדליית כסף בתוצאה של 2:18:35 דקות.
באליפות העולם בחצי מרתון שנערכה בוולנסיה במרץ סיים במקום 33 בתוצאה של 1:02:24 שעות, ובכך שבר את שיאו הישראלי של היילה סטאין.
בתחרות שנערכה באפריל בתל אביב הוא סיים במקום חמישי בריצת 10000 מטר בשיא אישי של 29:04.36 דקות.
חודש לאחר מכן, בתחרות שנערכה בתל אביב הוא סיים שני בריצת 1500 מטר שיא אישי של 3:51.59 דקות.
בתחרות שנערכה בתל אביב ביוני הוא סיים במקום רביעי בריצת 5000 מטר בשיא אישי של 13:59.53 דקות.
ביולי אותה שנה סיים במקום רביעי בחצי מרתון המבורג בשיא ישראלי חדש של 1:02:22 שעות.
באליפות אירופה שנערכה בברלין באוגוסט אותה שנה הוא סיים במרתון במקום שביעי בשיא ישראלי חדש של 2:13:00 שעות, שיפור של דקה ו-12 שניות לשיאו הקודם של היילה סטאין מ-2003.
בנובמבר בשתי תחרויות של 10 ק"מ.
בריצה הראשונה שנערכה בחיפה הוא ניצח בשיא אישי של 29:18 דקות וגם בתחרות השנייה הוא ניצח בשיא אישי חדש נוסף של 29:02 דקות.
במרתון סביליה שנערך ב-17 בפברואר סיים טפרי במקום שמיני בשיא ישראלי חדש של 2:10:10 שעות, שיפור של 2 דקות ו-27 שניות לשיאו הקודם של גירמה אמרה
בחצי המרתון של ברלין שנערך בחודש אפריל הוא סיים במקום שישי בשיא ישראלי חדש של 1:02:05 שעות.
בחודש מאי הוא סיים במקום הראשון בריצת 10 ק"מ (כביש) במסגרת מרוץ הרצליה בשיא ישראל חדש של 28:33 דקות, שיפור של 22 שניות לשיאו הוותיק של דב קרמר, שנקבע לפני 28 שנים.
הוא סיים שלוש שניות לפני איימרו עלמיה.
בתחרות שנערכה בבלגיה ביולי הוא ניצח בריצת 5000 מטר בשיא אישי חדש של 13:40.37 דקות.
בתחרות שנערכה בטאלין הוא סיים במקום שני בריצת חצי מרתון בשיא ישראלי חדש של 1:00:51 שעות.
באליפות העולם שנערכה בדוחה בחודש אוקטובר הוא נאלץ לא להשתתף עקב מחלה בדרכי הנשימה, אף על פי שקבע את הקריטריון בריצת מרתון.
בסוף אותו חודש הוא סיים שישי במרתון פרנקפורט בשיא ישראלי חדש של 2:08:09 שעות, ושבר את שיאו הקודם של גירמה אמרה שנקבע במאי (2:09:55 שעות).
באליפות ישראל בחצי מרתון הוא ניצח בתוצאה של 1:03:19 שעות.
במרתון סביליה שנערך בחודש פברואר, סיים טפרי במקום שמיני בשיא ישראל חדש של 2:07:20 שעות.
באליפות העולם בחצי מרתון, שנערכה בפולין בחודש אוקטובר, הוא סיים במקום 28 בתוצאה של 1:00:58 שעות ובמקום שביעי בתחרות הקבוצתית ביחד עם גירמה אמרה, טדסה גטהון ושמואל אבוהאיי.
במרתון אגמון החולה שנערך במרץ טפרי ניצח לאחר שקבע תוצאה של 2:07:44 שעות, זאת לאחר שהגביר את קצבו בצורה ניכרת בקילומטרים האחרונים של הריצה.
חוץ ממנו, עוד חמישה רצים ישראליים קבעו תוצאה טובה מ-2:11:30 שעות, הקריטריון האולימפי, כך שהמרתון היה האיכותי ביותר בהיסטוריה בישראל.
באולימפיאדת טוקיו סיים טפרי במקום ה-13 בתוצאה של 2:13:02 שעות, וקבע את הישג השיא לישראלי במרתון אולימפי, שיפור למקום ה-20 של היילה סטאין באולימפיאדת אתונה.
ביולי 2022, באליפות העולם שנערכה ביוג'ין, אורגון, ארצות הברית, סיים טפרי במקום ה-11 בריצת המרתון עם תוצאה של 2:07:59 שעות.
בדצמבר אותה שנה, במרתון פוקואוקה, הוא זכה במדליית זהב ובכך קבע שיא ישראלי חדש של 2:06:43 שעות.
באותה שנה, באליפות אירופה שנערכה במינכן, זכה טפרי בשתי מדליות בריצת המרתון.
בתחרות האישית הוא סיים שני וזכה במדליית כסף עם תוצאה של 2:10:23 שעות, לאחר ריכארד רינגר מגרמניה (2:10:21 שעות) ולפני חברו לנבחרת גשאו איילה (2:10:29 שעות).
טפרי איבד את מדליית הזהב בספרינט הסיום מול רינגר.
יחד עם איילה וימר גטהון, הוא זכה במדליית זהב בתחרות הקבוצתית.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ב-27 באוגוסט 2023 זכה טפרי במדליית כסף בריצת מרתון בתוצאה של 2:09.12 שעות, אחרי ויקטור קיפלנגט מאוגדנה (2:08:53 שעות) ולפני לאול גבריסלאסי מאתיופיה (2:09:19 שעות).
לאורך רוב הריצה נשאר טפרי בדבוקה המובילה.
בקילומטר ה-32 הוא נפל בעודו במקום הרביעי, אך קם מיד והמשיך לרוץ.
כ-5 קילומטר לסיום עקף טפרי את טמיראט טולה האתיופי ועלה למקום השלישי.
לקראת הסיום, במאות המטרים האחרונים למרתון, עקף טפרי את לאול גבריסלאסי האתיופי וסיים במקום השני.
כסף קבוצתי בחצי מרתון באליפות אירופה
הוא סיים במקום רביעי בתוצאה של 1:01:10 שעות, 3 שניות אחרי אמנאל פטרוס מגרמניה שזכה במדליית ארד.
הוא זכה במדליית כסף קבוצתית ביחד עם גשאו איילה שסיים במקום שביעי (1:01:28 שעות) וגירמה אמרה שסיים במקום תשיעי (1:01:31 שעות) בזמן מצטבר של 3:04:09 שעות, אחרי איטליה (3:03:34 שעות) ולפני גרמניה (3:05:33 שעות).
באולימפיאדת פריז סיים במקום ה-26 בריצת המרתון בתוצאה של 2:10:42 שעות.
בדצמבר 2024 סיים במקום השביעי במרתון ולנסיה, וקבע שיא ישראלי חדש: 2:04.44 שעות, שיפור של תשע שניות לשיאו הקודם של גשאו איילה.
מדליית ארד אישית וזהב קבוצתית באליפות אירופה
באליפות אירופה שנערכה בבריסל-לוון שבבלגיה ב-13 באפריל הוא זכה במדליית ארד בריצת מרתון בתוצאה של 2:09:17 שעות, אחרי איליאס אאוואני מאיטליה (2:09:05 שעות) וגשאו איילה מישראל (2:09:08 שעות).
בשנת 2012 הכיר טפרי את סלאמוויט באיולין במהלך מחנה אימונים באתיופיה.
בינואר 2017, השניים נישאו באתיופיה ובאפריל 2019 אשתו קיבלה אזרחות ישראלית מתוקף נישואיהם.
מארה דיבאבה הורסה היא אתלטית אתיופית, אלופת העולם (שאנגחאי 2015) וזוכת מדליית ארד אולימפית מאולימפיאדת ריו (2016) בריצת מרתון.
דיבאבה התבלטה לראשונה כשסיימה במקום השישי באליפות אתיופיה ל-20 קילומטר בשנת 2007. שנה לאחר מכן עשתה את הבכורה הבינלאומית שלה בחצי מרתון קניה שבו סיימה שנייה וקבעה שיא אישי בזמן של 1:10:32 שעות.
התחרות הבאה בה השתתפה הייתה חצי מרתון ניו דלהי, שבו סיימה רק במקום השמיני, אך שיפרה את שיאה האישי בארבע שניות.
בשנת 2009 עברה להתחרות לתקופה קצרה עבור אזרבייג'ן והתחרתה תחת השם מארה איברהימובה.
בחצי מרתון ניו דלהי של 2009 סיימה במקום השישי, אך רשמה שיפור ניכר מאוד לשיאה האישי (1:08:45 שעות).
לאחר שהתברר כי היא מבוגרת מידי בשביל להתחרות באליפות אירופה באתלטיקה לנוער שבה להתחרות עבור אתיופיה.
דיבאבה המשיכה לשפר את שיאה האישי בריצת מרתון לאחר שסיימה את המירוץ בראס אל-ח'ימה במקום השני בזמן של 1:07:13 שעות.
במרץ 2010 השתתפה במרתון רומא, את ריצת הבכורה שלה במרחק הכפול סיימה שלישית בזמן של 2:25:38 שעות.
באפריל ניצחה את חצי מרתון רבאט ובאוקטובר סיימה חמישית במרתון פרנקפורט.
בפברואר 2011 סיימה שלישית בחצי מרתון ראס אל-ח'ימה, במרץ סיימה באותו מקום את מרתון לוס אנג'לס ובאפריל ניצחה את חצי מרתון יאנגג'ואו בפער של יותר מדקה מהמקום השני.
באוגוסט הגיעה שנייה בחצי מרתון בוגוטה.
אף על פי שלא נכללה בנבחרת אתיופיה לאליפות העולם, נבחרה לייצג את המדינה במשחקים האפריקאים שהתקיימו במפוטו, בירת מוזמביק.
במשחקים זכתה במדליית הזהב בחצי מרתון, תוך שהיא קובעת שיא משחקים חדש - 1:10:47 שעות.
היא שיפרה את שיאה האישי במרתון במהלך מרתון טורונטו אותו סיימה במקום השני בזמן של 2:23:25 שעות.
במרתון דובאי שיפרה את שיאה האישי במרתון וקבעה זמן של 2:19:52 שעות, תוצאה שהקנתה לה את כרטיס ההשתתפות באולימפיאדת לונדון.
באולימפיאדה עצמה השיגה תוצאה חלשה יחסית וסיימה רק במקום ה-28. את שנת 2012 סיימה בהשתתפות בחצי מרתון פילדלפיה, אותו סיימה במקום השני.
לאחר שלא התחרתה במשך 17 חודשים, חזרה דיבאבה להתחרות בינואר 2014 במרתון שיאמן וקבעה שיא מסלול חדש לנשים כשקבעה 2:21:36, שיפור של יותר מדקה בהשוואה לשיא הקודם.
באוקטובר 2014 לקחה חלק במרתון שיקגו בו קבעה זמן של 2:25:37 וסיימה במקום השני.
בינואר 2015 הוכרזה כמנצחת הריצה לאחר שריטה ג'ופטו, שסיימה במקום הראשון, נפסלה בשל שימוש בחומרים אסורים במהלך הריצה.
באותו החודש השתתפה שוב במרתון שיאמן ושיפרה שוב את שיא המסלול, תוך כדי השוואה שיאה האישי 2:19:52 שעות.
לאחר מרוץ צמוד מאוד לאורך מרתון בוסטון סיימה במקום השני.
באוגוסט 2015 השתתפה לראשונה באליפות העולם באתלטיקה שהתקיימה בשאנגחאי.
לאורך מרבית הריצה הייתה במקום השלישי אחרי רויטה סוגיטומו היפנית וקים הי-סונג הקוריאנית, אך לאחר שעתיים הצליחה לעבור אותם, לנצח את המירוץ ולזכות במדליית הזהב.
הרצה האתיופית הראשונה שזוכה באליפות העולם.
באוגוסט 2016 השתתפה באולימפיאדת ריו, בה זכתה במדליית הארד.
מארג'רי לואיז אלינגהם הייתה מחזאית, כותבת למגזינים ולעיתונים וסופרת אנגלייה.
היא מפורסמת בשל סדרת ספרי המתח שכתבה ויצירת דמותו של הג'נטלמן והבלש החובב אלברט קמפיון.
אלינגהם ידועה כאחת מ"מלכות הפשע" יחד עם אגאתה כריסטי, דורותי ל.
מארג'רי לואיז אלינגהם, בתם הבכורה של הרברט ואמילי ג'יין (לבית יוז), נולדה בשנת 1904 בפרבר לונדוני.
שני הוריה השתייכו למשפחות הקשורות לעולם המו"לות, ובעצמם התפרנסו מכתיבה ועריכה.
במהלך ילדותה של אלינגהם היא הרבתה לכתוב סיפורים ומחזות, היא הרוויחה את שכרה הראשון בגיל שלוש עשרה עבור סיפור שהתפרסם במגזין של דודתה, ובבגרותה היא תתפרנס מכתיבה לעיתונים.
זמן קצר אחרי לידתה של מארג'רי, המשפחה עזבה את לונדון לטובת בית ישן בכפר במחוז אסקס.
מארג'רי למדה בבית הספר המקומי ואז בבית ספר לנערות בקיימברידג'.
בסוף שנות העשרה שלה היא החלה לסבול מבעיה בבלוטת התריס שתאובחן רק בגיל מבוגר יותר, ופיתחה חרדה חברתית ממנה תסבול במשך שארית חייה.
למרות זאת, בשנת 1920 אלינגהם שבה ללונדון לצורך לימודיה.
במהלך הכנות להעלאת מחזה שכתבה היא פגשה את פיליפ יונגמן קרטר, שעיצב את התפאורה למחזה, ובשנת 1927 השניים נישאו.
בני הזוג המשיכו לשתף פעולה ופיליפ עיצב את הכריכות לרבים מספריה של אלינגהם.
ספרה הראשון ראה אור בשנת 1923 והיה ספר הרפתקאות על טבעי, שלטענת אלינגהם התבסס על מסרים שקיבלה בזמן סיאנס, טענה שבעלה הפריך מאוחר יותר.
הספר התקבל היטב, אבל לא היה הצלחה מסחרית.
אחר מספר ניסיונות כתיבה שלא נשאו פרי, אלינגהם החליטה לנסות לכתוב ספר מתח.
ספרה הראשון בז'אנר זה התפרסם בשנת 1927, תחילה כסיפור בהמשכים בעיתון ומאוחר יותר כספר.
הפריצה שלה התרחשה בשנת 1929 עם פרסום ספרה השלישי בו אלברט קמפיון הופיע לראשונה, אם גם בתור דמות משנה.
הוא הופיע שוב בספרה הבא, בין היתר הודות ללחצים מצד העורכים האמריקאיים שלה שנשבו בקסמי הדמות.
קמפיון הצליח כל כך שאלינגהם הפכה אותו לגיבור הראשי של עשרות ספרים וסיפורים קצרים שנכתבו עד לאמצע שנות השישים של המאה העשרים.
עם הזמן דמותו התפתחה וקיבלה נפח שונה.
סגנון הכתיבה של אלינגהם גם התפתח, והיא שילבה אלמנטים מז'אנרים נוספים בחלק מהספרים המאוחרים יותר.
בשנת 1934 בני הזוג אלינגהם קנו בית באזור הכפר של אסקס, ואף על פי שהמשיכו להחזיק במגורים בלונדון, אלינגהם ראתה בכפר את ביתה האמיתי.
במהלך מלחמת העולם השנייה אלינגהם התנדבה לשלל פעולות אזרחיות שנועדו לסייע למאמץ המלחמתי.
בשנת 1941 היא כתבה ספר על חוויות החיים באסקס בזמן שציפו שם לפלישה נאצית.
אלינגהם פרסמה עשרות ספרים, סיפורים, נובלות ומאמרים תחת שמה, ושלושה ספרים תחת שם העט מקסוול מארץ'.
למרות הצלחתה, היא סבלה מבעיות כלכליות בשל תסבוכת עם מס ההכנסה.
כמו כן, העיבו על חייה בעיות בריאות שונות ובעיות בחיי הנישואים.
אלינגהם חלתה בסרטן השד וב-30 ביוני 1962 הלכה לעולמה.
ספר הקמפיון האחרון שלה הושלם בידי בעלה על פי בקשתה, וראה אור בשנת 1968. השלמות נוספות לעבודתה – עם ובלי קמפיון – המשיכו להתפרסם במהלך שנות השבעים.
מארגנת החתונות הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי שיצא לאקרנים ב-2001, בבימויו של אדם שנקמן, נכתב על ידי מייקל אליס ופמלה פאלק, בכיכובם של ג'ניפר לופז ומתיו מקונוהיי.
מרי (ג'ניפר לופז), מתכננת חתונות הגרה בסן פרנסיסקו, מסיימת עוד טקס מורכב בהצלחה יתרה.
בעודה מבקרת אצל אביה (אלכס רוקו), הוא מציג לה את מסימו (ג'סטין צ'מברס), גבר אותו הכירה שהיו קטנים, ושאביה רוצה שינשאו.
מרי עובדת בחברת תכנון חתונות, ומנסה לשכנע את הבוסית שלה ג'רי (קאת'י נג'ימי), להפוך אותה להיות שותפה בחברה.
כדי לשכנע את ג'רי, מרי זוכה בחוזה לחתונתה של פראן דונלי (ברידג'ט וילסון) אשת חברה מוכרת, ובן זוגה משכבר אדי.
בזמן שהיא מעדכנת את ג'רי על הצלחתה עקב הנעל שלה נתקע במכסה ביוב.
בזמן שהיא מנסה לשחרר את עצמה מונית מתנגשת בפח אשפה והוא מתגלגל ישר לכיוונה.
אדם שעמד בקרבת מקום ממהר ומושך אותה משם ברגע האחרון.
מרי מצליחה להודות האדם לפני שהתעלפה.
מאוחר יותר היא מתעוררת בבית החולים.
מתברר שהאיש שהציל אותה הוא רופא הילדים, סטיב אדיסון (מתיו מקונוהיי).
כאשר פני (ג'ודי גריר) חברתה מגיעה, היא משכנעת את סטיב להצטרף אליה ואל מרי לראות איתן סרט בפארק.
בסוף היא ממציאה תירוץ לעזוב את הזוג לבד.
מרי וסטיב נהנים, ורוקדים בפארק, וכמעט מתנשקים, כאשר גשם חזק מתחיל לרדת, ומפריד ביניהם.
מרי מספרת לפראן על הדייט המוצלח שהיה לה.
פראן שמחה לראות את מרי כל כך מאושרת.
בשעור ריקוד שנקבע להם, פראן מציגה למרי את בן זוגה אדי.
מסתבר שהוא לא אחר מאשר סטיב.
בזמן שהם רוקדים יחדיו, מרי כועסת עליו על שהשלה אותה, ועשה זאת מאחורי גבה של ארוסתו.
מרי מתלבטת אם להמשיך לתכנן את החתונה, ואילו סטיב תוהה אם הרגש שחלק עם מרי מעיד על כך שהוא לא צריך להנשא לפראן.