tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הטטרים השאירו את קרקוב חרבה, וראשיה יזמו חידוש נרחב של פני העיר ובהם בנייתה של כנסייה חדשה, עצומת ממדים שנבנתה בין השנים 1290–1300. הכומר יאן דלוגוש מצביע על בישוף קרקוב Iwon Odrowąży כמייסדה.
הכנסייה לעומת זאת המשיכה להבנות ולהתפתח גם אחרי, ובשנת 1320 עברה שיפוץ בנוסף.
הכנסייה החדשה לא שרדה זמן רב.
היא פורקה והוחלפה באחת חדשה בשנים 1355–1365 על ידי מיקולאי ויירז'ינק (Mikołoj Wierzynek).
בזיליקת ניקולאס הקדוש (הולנדית: Basiliek van de Heilige Nicolaas) היא הכנסייה הקתולית הגדולה ביותר באמסטרדם, הולנד.
היא מוקדשת לכבוד ניקולאוס הקדוש.
הכנסייה ממוקמת במרכז הישן של אמסטרדם.
היא נבנתה על ידי האדריכל אדריאנוס בלייז (Adrianus Bleijs, 1842-1912), ששילב בעיצובו מספר סגנונות, בהם נאו-בארוק ונאו-רנסאנס.
חזית המבנה כוללת שני מגדלים וביניהם חלון רוזטה.
בפינות שנוצרות על ידי קו הרוחב של ההצטלבות, ממוקמות שתי קפלות, המוקדשות באופן מסורתי למרים אם ישו וליוסף הקדוש.
הבזיליקה מעוטרת באוסף של ציורי קיר דתיים.
מעל המזבח מוצב כתרו של הקיסר מקסימיליאן הראשון.
הכנסייה קיבלה מעמד של בזיליקה במהלך חגיגות 125 שנה לקיומה, ב-8 בדצמבר 2012.
הכנסייה שופצה בשנות ה-2000. כיום ניתנים בה, מלבד שירותי תפילה ודת, גם קונצרטים בהם מנגנים בין השאר על עוגב מהמאה ה-19 הממוקם בה.
בזיליקת אורסולה הקדושה היא בזיליקה בעלת היסטוריה צליינית חשובה השוכנת בלב המרכז ההיסטורי של קלן.
היא מוקדשת לאורסולה הקדושה שהייתה לקדושה שמצאה את מותה במקום עם עוד 11,000 בתולות על פי המסורת.
המסורת מספרת על אורסולה הקדושה, נסיכה ממוצא בריטי-רומי היוצאת למסע צליינות בספינה שנקלעת לסערה בעת מפתיע.
הסערה סחפה את הספינה ביום אחד אל חופי העיר רומא ושם האפיפיור בכבודו ובעצמו עם עוד כמה אנשי דת אחרים מצטרפים אליהם למסע.
בכל מקרה בעת מסעם הם הגיעו לקלן, שם על ידי קבוצה ממוצא הוני נכרתים ראשי 11,000 הבתולות במכוון, אחד אחרי השני ובהם גם נופלת למשכב אורסולה הקדושה (מפני שהנשים ואורסולה ניסו להמיר את דתם לנצרות).
מטרתה מראש של רואסולה הייתה להינשא ולכן גם במותה ובמות 11,000 הבתולות מת גם בעלה.
המבנה הראשון באתר מקורו הוא במאה ה-4 לספירה כאשר נבנתה באתר אנדרטה לזכר הנופלים בשל דתם.
בעת ימי הביניים נמצא במקרה במקום קבר המוני (בית קברות רומאי למעשה ייתכן וכי בדיעבד) והוא קושר לאורסולה הקדושה עקב כך (שנת 1155).
הקבר נמצא על יד כנסייה במקום שהייתה גם היא מוקדשת לאורסולה הקדושה.
גורם זה היה המניע העיקרי לבנייתו של החדר מצופה הזהב שהפך לסמלה של הבזיליקה כיום בתקופת הבארוק המאוחרת יותר.
אפשרות אחרת שנתונה בספק היא כי הכנסייה הקתולית בקלן אותם הימים נפחה במכוון את המספר כדי להעצים את כמות הצליינים שיבואו לבקר באתר.
החדר המוזהב נתרם על ידי יוהאן פון קראנה (Johann von Crane) שהיה לקונסול אימפריאלי באימפריה הרומית הקדושה (נתרם בשנת 1643).
הקתדרלה והבזיליקה הראשית של הבתולה המבורכת מריה והקדוש אדלברט (), או בקצרה בזיליקת אסטרגום (), היא בזיליקה באסטרגום, הונגריה, מקום מושבה של הדיוקסיה של בודפשט-אסטרגום.
הבזיליקה היא הכנסייה הגדולה ביותר בהונגריה, עם שטח פנים של 5,600 מטרים רבועים, אורך של 118 מטרים ורוחב של 49 מטרים.
גובה הכיפה, שנמצאת במרכז הבזיליקה, הוא 71.5 מטרים מפנים הבזיליקה, ו-100 מטרים מבחוץ, דבר שהופך את כיפת הבזיליקה לאחת הגבוהות בעולם.
הכוך הגדול של הבזיליקה נבנה בשנת 1831 בסגנון מצרי.
אחד החלקים העתיקים יותר והידועים בבזיליקה הוא בית התפילה בקוץ' שנבנה במהלך הרנסאנס על ידי איטלקים והוחדרו בו מאפיינים רבים של אומנות מאזור טוסקנה.
הבזיליקה ידועה כאחת שהארכיבישופים בה מחו לא אחת כנגד השלטונות הנאצים והקומוניסטים שהיו בהונגריה.
הבזיליקה נמצאת על גדת נהר הדנובה, וניתן להשקיף ממנה על גשר מריה ולריה ועל שטורובו שבסלובקיה.
בזיליקת טבסה היא מתחם נוצרי קדום ומנזר ביזנטי השוכן בעיר טבסה (תווסטה העתיקה, Theveste) שבאלג'יריה, סמוך לגבול עם תוניסיה.
המתחם נחשב לאחד השרידים החשובים והשמורים ביותר של האדריכלות המנזרית בצפון אפריקה, והוא משקף את המעבר בין האמנות הרומית המאוחרת לאמנות הביזנטית באזור.
העיר תווסטה הייתה מרכז אסטרטגי וכלכלי חשוב תחת השלטון הרומי.
היא הוקמה במקור כמחנה צבאי והועלתה לדרגת מושבה (Colonia) בתקופת השושלת האנטונינית.
הנצרות הגיעה לעיר במחצית המאה ה-3, ובישוף העיר מוזכר כבר בשנת 255 בוועידת קרתגו.
מבנה הבזיליקה הוקם ככל הנראה בסוף המאה ה-4 או במהלך המאה ה-5. החל מסוף המאה ה-5, המתחם שימש קהילה מנזרית משמעותית.
בתקופת הכיבוש של הוונדלים (429–534), המבנה נשמר ואף נמצאו בו כתובות מתקופת המלך תרסמונד (Thrasamund) בתחילת המאה ה-6. לאחר הכיבוש מחדש של צפון אפריקה על ידי האימפריה הביזנטית, שיקם המצביא סולומון את חומות העיר והמתחם בשנת 535, לאחר שנפגעו בפשיטות של שבטים מקומיים (מורים).
המתחם המנזרי רחב ידיים ומשתרע על שטח של כ-20,000 מטרים רבועים.
הוא מוקף בחומה מבוצרת הכוללת מגדלים, שנועדה להגן על הנזירים ועל הצליינים הרבים שפקדו את המקום.
המתחם כולל מספר מרכיבים עיקריים:
הבזיליקה: הכנסייה המרכזית בנויה במבנה בזיליקאי קלאסי עם שלושה אגפים (Naves).
אורכה כ-46 מטרים ורוחבה כ-22 מטרים.
האטריום (חצר הכניסה): חצר פתוחה המוקפת בארבעה סטווים (פורטיקוס).
במרכז החצר ניצבה מזרקה (Phiala) ששימשה לטהרת המאמינים לפני הכניסה לכנסייה.
הטריפוליום (Trifolium): קפלה ייחודית בצורת תלתן (שלוש אפסיסים) ששימשה ככל הנראה כקפלת קבורה או אתר להנצחת קדושים.
האורוות והתאים: מבנה ארוך ששימש כאורוות, ולצידו תאי מגורים לנזירים וחדרי שירות שונים.
הטבילה (בפטיסטריום): חדר טבילה קטן השוכן מימין לאטריום ובו אגן טבילה עגול שנשמר בשלמותו.
הבזיליקה מתאפיינת בשימוש נרחב בחומרי בנייה בשימוש משני (Spolia) ממבנים רומיים קדומים בעיר, כגון עמודים, כותרות ואבני גזית.
לצד זאת, קיימים עיטורים מקוריים רבים מתקופת הבנייה הנוצרית והביזנטית.
רצפות המבנה עוטרו בפסיפסים מרהיבים בדגמים צמחיים וגאומטריים, וחלקן אף כללו כתובות הקדשה וקבורה.
דוגמה בולטת היא "פסיפס הילד" המתאר ילד שנפטר בתחילת המאה ה-6. בנוסף לפסיפסי הרצפה, נמצאו עדויות לשימוש בפסיפסי זכוכית (Email) לעיטור קירות האפסיס והקמרונות.
חשיבות המתחם זוהתה עוד לפני הכיבוש הצרפתי של אלג'יריה, אך חפירות שיטתיות החלו רק במאה ה-19 על ידי חוקרים כגון ליאון רנייה (Léon Renier), קפטן סריזיא (Sériziat) והארכיטקט אלבר באלו (Albert Ballu), שפרסם מונוגרפיה מקיפה על האתר בשנת 1897. רבות מהכתובות שנמצאו באתר פורסמו בקורפוס הכתובות הלטיניות (CIL).
הבזיליקה היא אחד מאתרי התיירות והמורשת המרכזיים בטבסה, לצד קשת קרקלה ומקדש מינרווה.
כמו מנזר המתנשא בלב מדבר, בזיליקת טבסה עומדת כעדות אבן יציבה לתקופה שבה הנצרות הקדומה והעוצמה הביזנטית התמזגו לתוך הנוף הצפון-אפריקאי.
בזיליקת יוחנן הקדוש הייתה בזיליקה באפסוס, טורקיה שנבנתה על ידי יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, במאה ה-6 באתר בו על פי המסורת, נקבר השליח יוחנן בן זבדי.
הבזיליקה עוצבה על פי כנסיית השליחים הקדושים שנהרסה בקונסטנטינופול.
זו הייתה הכנסייה השנייה בגודלה באסיה הקטנה אחרי איה סופיה.
הבזיליקה נמצאת על מורדות גבעת איאסלוק (Ayasuluk Hill), ליד מסגד עיסא ביי (İsa Bey Mosque), מתחת למבצר שבחלק הצפון מערבי של העיר סלצ'וק (Selçuk), נפת איזמיר, מחוז הים האגאי, בטורקיה, כ-3.5 ק"מ צפונית מזרחית מהעיר העתיקה, אפסוס.
כדי להגן על הבזיליקה מפני פשיטות ערביות במאה ה-7, נבנתה מצודה על ראש הגבעה, והאתר הוקף בחומות הגנה שנבנו מחומרים שנלקחו מחורבות אפסוס.
על בזיליקת יוחנן הקדוש הקדומה ידוע מעט מאד, מדבריו של פרוקופיוס, בחיבורו "מבנים": .
הבזיליקה נבנתה בין השנים 565-548 בניהולו של הבישוף, היפטיוס מאפסוס (Hypatius of Ephesus) ולאחר השלמתה, היא נחשבה לאחת הכנסיות הקדושות ביותר של זמנה וזכתה לכבוד רב, כפי שציין פרוקופיוס ב"היסטוריה הסודית" שלו: "...מקדשו של השליח יוחנן, שהיה הקדוש ביותר שם וזכה לכבוד רב...".
במהלך מאות שנים, האזור של הבזיליקה עבר מספר פלישות.
בשנת 1304, הטורקים הסלג'וקים הפכו את הבזיליקה למסגד שנהרס ב-1402, על ידי הפולשים המונגולים.
תחת השלטון העות'מאני, ההריסות הוזנחו במשך מאות שנים.
במחצית המאה ה-20, החלו ארכאולוגים אוסטרים לשקם חלקים מהבזיליקה ומאמצי השיקום שנמשכו בתמיכת קרנות דתיות, הפכו את האתר לנגיש יותר ומבקרים יכולים לראות את הקבר שנבנה מחדש, את בית הטבילה, את מושבי הכמורה בצורת חצי עגול וקפלה ובה ציורי קיר של קדושים.
הבזיליקה נבנתה מלבנים ומאבני גזית אדומות והעמודים היו משיש, או מצופים בשיש, כדי לשאת את משקל שש הכיפות שמעליהם.
המבנה הראשון שהוקם מעל קברו של יוחנן הקדוש היה מעין מאוזוליאום, ששימש גם ככנסייה.
במאה ה-4, בתקופת שלטונו של תאודוסיוס הראשון, נבנתה מעליו בזיליקה וכעבור כשני דורות, לאחר שהאתר חרב, בנה יוסטיניאנוס הראשון כנסייה גדולה ומפוארת בהרבה, שבה קברו של יוחנן היה מתחת לכיפה המרכזית.
המאפיין הבולט ביותר בבזיליקה הוא האפסיס הגדול והמסיבי.
התוכנית האדריכלית הייתה דומה לזו של כנסיית השליחים הקדושים, בקונסטנטינופול, בתבנית של צלב יווני.
אף שהקמת הכנסייה נעשתה בצו קיסרי, תושבי אפסוס היו אלה שביצעו חלק ניכר מן הבנייה בפועל.
בסיסי העמודים, העמודים עצמם וכותרות החלל המרכזי יוצרו והובאו מקונסטנטינופול או ממחצבות פרוקונסוס (Proconnesus) ואילו הכותרות בחלקה המזרחי של הכנסייה, נעשו בידי בעלי מלאכה מקומיים, בסגנון קונסטנטינופוליטני.
הקרקע סביב הכנסייה הייתה בלתי ראויה למגורים ולא התאימה לעיבוד חקלאי ולכן הורה יוסטיניאנוס לבנות אמת מים בסמוך לכנסייה, מה שתרם להתפתחות העיר אפסוס.
עולי רגל מאמינים כי לאבק דק מקברו של יוחנן יש כוחות מגיים ומרפאים ויש שנוטלים משם אבק שנאסף בצלוחיות ועליהן דיוקנו.
האפיפיור פאולוס השישי ביקר בבזיליקת יוחנן הקדוש והתפלל בה ב-26 ביולי 1967. הגעתו של האפיפיור לחורבות חידשה את הפופולריות שלו בקרב צליינים.
הבזיליקה האפיפיורית של פטרוס הקדוש בוותיקן (באיטלקית: Basilica Papale di San Pietro in Vaticano) היא המבנה המרכזי של קריית הוותיקן.
בזיליקת פטרוס הקדוש היא מבנה הדת הנוצרי הגדול בעולם, ויכול להכיל בתוכו עד כ-60,000 איש.
היא ידועה כ"כנסיית האם" של הנצרות הקתולית ונחשבת לאחד האתרים הקדושים ביותר לנצרות.
הבזיליקה תוארה כ"בעלת מקום ייחודי בעולם הנוצרי" וגם כ"גדולה מכל כנסיות העולם הנוצרי".
במסורת הקתולית היא מקום קבורתו של פטרוס הקדוש, שהיה אחד משנים עשר השליחים של ישו ולפי המסורת גם הבישוף הראשון של רומא ולכן גם הראשון בשושלת האפיפיורית.
יש המאמינים כי קברו של פטרוס הקדוש ממוקם מתחת למזבח הבזיליקה, אם כי הראיות הקיימות לכך הן נסיבתיות בלבד.
מסיבה זו, רבים מהאפיפיורים נקברו בבזיליקת פטרוס הקדוש משחר התקופה הנוצרית.
בזיליקת פטרוס הקדוש היא מאתרי הצליינות הידועים בעולם.
זאת, בשל הפולחן הדתי המבוצע בה ובשל הקשריה להיסטוריה הדתית הנוצרית, לאפיפיורות ולקונטרה-רפורמציה, ובשל קשריה עם מספר אמנים נודעים, שהבולט שבהם הוא מיכלאנג'לו.
בניגוד לאמונה הרווחת, הבזיליקה אינה קתדרלה, מאחר שאינה מקום מושבו של בישוף (בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו נחשבת למקום מושב הבישוף של רומא).
מעמדה הכנסייתי המדויק הוא מבנה התפילה האפיפיורי הרשמי.
פטרוס הקדוש היה אחד משליחיו החשובים ביותר של ישו והאפיפיור הראשון בהיסטוריה.
בעת כיבוש ירושלים ב-49 לספירה הוא ברח לרומא, היה למנהיג קהילה נוצרית רומאית ושם הואשם בהצתת שרפה שהתחוללה באותה העת ברומא על ידי הקיסר נירון, והוצא להורג בשנת 64 לספירה.
פטרוס הקדוש נצלב כמו ישו, אך ביקש להיצלב בצורה הפוכה לישו - כשרגליו למעלה - כדי שצליבתו לא תדמה לצליבת ישו רבו.
בסופו של דבר נצלב פטרוס באמצע האצטדיון של נירון (שבנה אותו קודם קליגולה) ברומא.
מאז מקודשת גבעה זו לנצרות (ובייחוד המיקום המקורי בו הוצב האובליסק לידו נצלב פטרוס) והפכה למקום צליינות רחב ולליבה של הכנסייה הקתולית בכל העולם.
1452 – שיפוצים עתידיים מתוכננים לבזיליקה בהובלת האפיפיור ניקולאוס החמישי
1506 – תחילת הבנייה של הבזיליקה והנחת אבן הפינה על ידי יוליוס השני
1546 – מיכלאנג'לו ממונה על עבודות הבנייה של הבזיליקה
1593 – סיום העבודות על כיפת הבזיליקה
1606 – שיפוצים נוספים בבזיליקה על ידי קרלו מאדרנו
1614 – חזית הבזיליקה הושלמה
1823 – שרפה פורצת בבזיליקה ופוגעת באוצרות יקרים
1825 – שחוזרים מבוצעים בבזיליקה (במכוון בשנה הקדושה)
1941 – נמצאו עצמותיו האפשריות של פטרוס הקדוש
המבנה הראשי הראשון הידוע כיום, שעמד במקום זה בתקופת האימפריה הרומית, היה קומפלקס גני אגריפינה, עד שהקיסר גאיוס קליגולה בנה במקום אצטדיון שכבר אז הכיל את האובליסק המפורסם בהליופוליס הקיים גם היום במרכז כיכר פטרוס הקדוש.
כשעלה לשלטון הקיסר נירון הוא פיאר עד מאוד את האצטדיון ופיתח אותו.
בסמוך לאצטדיון עבר כביש מהיר (ביחס לאותם הימים) בשם ויה קורנליה (Via Cornelia).
לפני הקמת הבזיליקה עמד במקום בבירור נקרופוליס גדול, פגאני ונוצרי כאחד, שם לפי המסורת (וגם לפי ממצאים חדשים) ייתכן שנקבר פטרוס הקדוש.
בזיליקת פטרוס הקדוש ברומא אינה הראשונה שהוקמה במקום זה בנקרופוליס של רומא העתיקה.
לפניה הייתה בזיליקה עצומה בגודלה שכיום מכונה "בזיליקת פטרוס הקדוש הישנה".
היא נחנכה ב-323 לספירה על ידי הקיסר קונסטנטינוס, והתקיימה במשך כ-1,200 שנה.
לפי האמונה קונסטנטינוס ראה צלב זוהר באמצע השמיים, מלווה בהתגלות הכתובה במילים הבאות:
הבזיליקה מוקמה סביב מתחם צליבתו של פטרוס, כך שהמזבח היה במקום צליבתו המשוער.
המסורות היו חלוקות מאוד בעניין מקום צליבתו של פטרוס, ולפי אחת הגרסאות האובליסק היה המקום בו נצלב.
מאוחר יותר הוזז האובליסק למקומו הנוכחי.
בתחילת ימי הביניים הבזיליקה הייתה נתונה לביזות משום שעמדה מחוץ לחומות רומא, ולכן האפיפיור לאו הרביעי החל לבנות את החומות והמגדלים שחלקם שרדו עד היום ומהווים את חומות הוותיקן.
שדרת עמודים חיברה בין הבזיליקה הישנה לבין טירת סנטאנג'לו הסמוכה.
מידות הבזיליקה הישנה היו כ-123 מטר לאורך, מהכניסה אל האפסיס, וברוחב של 63.4 מטר.
היא הייתה מורכבת בצורת צלב המכיל בתוכו חמש ספינות.
את חמש הספינות אפשר לחלק לארבע שורות המבדילות בין כל ספינה וספינה, כשכל אחת מהן מכילה 22 עמודים.
היא הייתה מעוטרת בפסיפסים מדהימים, שמעטים מהם שרדו עד היום.
במהלך המשך ימי הביניים, כשהאפיפיורות הקתולית הייתה באביניון, טיפול בבזיליקה הישנה לא היה דחוף במיוחד.
מצב זה השתנה עם חזרת האפיפיורות לרומא, ואז הוחלט לחדש אותה (משום שהייתה במצב רעוע מאוד באותה התקופה).
דו"ח מאוחר יותר שכתב לאונה בטיסטה אלברטי קבע כי הבזיליקה נמצאת במצב הנדסי בעייתי במיוחד.
במהלך ההיסטוריה ניסו אפיפיורים להציע תוכניות לחידוש הבזיליקה.
הראשון שבהם היה ניקולאוס החמישי.
הוא הציב למשימה את ברנרדו רוסלינו, אך תוכניותיו לא יצאו לפועל עקב פטירתו של ניקולאוס ב-1455. ההנחה הראשונית הייתה שהמבנה יהיה בצורת צלב לטיני.
המבנה נשאר במצבו במשך זמן רב ולא תוחזק כיאות.
האפיפיורים עד לאותה תקופה ניסו לחדש את הבזיליקה תוך כדי שמירה על המבנה העתיק, אך בעת שלטונו של האפיפיור יוליוס השני הוא הורה להרוס את המבנה כולו ולבנות בזיליקה חדשה.
רבים התנגדו לו וראו בזה צעד קיצוני מדי, מפני שלבזיליקה הישנה הייתה חשיבות עצומה מתחילת ההיסטוריה של הכנסייה הקתולית.
חלקים מסוימים (בעיקר עבודות אומנות) מהבזיליקה הישנה והמזבח שומרו, אך כמעט כל המבנה נהרס, לרבות עמודי שלמה שלפי המסורת הגיעו במקור מבית המקדש הראשון.
צעדו הראשון של יוליוס השני היה לשכור אדריכל, ואת הזכות נתן לדונטו ברמנטה, שתכנן גם את גלריית אופיצי בפירנצה.
יוליוס השני קיבל כמה הצעות לצורתה של הבזיליקה החדשה, ובחר בצורת הצלב היווני, שהוצעה על ידי דונטו ברמנטה.
במרכז הצלב הייתה אמורה להיבנות כיפה בהשראת הפנתאון ברומא.
יוליוס השני כינס 35 קרדינלים באביב של שנת 1506 והניח את אבן הפינה.
ברמנטה הספיק לעבוד יחסית הרבה על הבזיליקה, ורוב העיטורים שתכנן הושלמו, בנוסף לקשתות של הספינה הראשית שגם הן היו כבר בשלבי בנייה.
עוד בשנת 1507 עמד מעגל הפועלים של הצוות ההנדסי של הבזיליקה על כ-2,500 איש.
ברמנטה נפטר בשנת 1514, ובמקומו מינה יוליוס את ג'וליאנו דה סנגלו ואת פרה ג'יקונדו דה ורונה למשימה.
הם עבדו ביחד עם האומן הנודע רפאל, שהיה אהוב במיוחד בקרב חוג הבנאים והאדריכלים של הבזיליקה וזכה מהם לאהדה רבה.
ג'יקונדו דה ורונה נפטר בשנת 1515 ודה סנגלו נפטר בשנת 1516, ותהליכי העבודה חוו טלטלה נוספת.
רפאל עצמו המשיך להוביל את הפרויקט כשהוא האדריכל היחידי עד מותו בשנת 1520.
אחרי מותו של רפאל פרץ שוב המתח בין תומכי הצלב הלטיני והצלב היווני ולבסוף בוצעה הרחבה של המבנה לצורת צלב לטיני.
המחלוקת המשיכה להתקיים, במיוחד במהלך שנותיהם של האדריכלים אנטוניו דה סנגלו (Antonio da Sangallo) ובלדסרה פרוצי.
הם עשו ניסויים במבנה ושינו את התוכניות במהלך הבנייה.
תחת הובלתם התנהלו עבודות הבנייה באיטיות למדי.
סנגלו תמך בתוכנית הצלב הלטיני לבלזיליקה, אך יוליוס השלישי, שהיה באותו הזמן האפיפיור, לא היה בטוח בעבודתו של סנגלו.
לאחר מותו של סנגלו רצה האפיפיור לקבל תשובה החלטית האם הכיוון אותו הוביל סנגלו נכון.
את הבדיקה הטיל יוליוס השלישי על מיכלאנג'לו, וביקש ממנו חוות דעת עניינית על מצבה של הבזיליקה.
מיכלאנג'לו נבהל, וגרם ליוליוס השלישי לפטר את הסגנים שהיו עתידים לתפוס את מקומו של סנגלו.
צעד זה הזמין את תחילת תקופתו של מיכלאנג'לו בתכנון הבזיליקה.
דגם העץ של סנגלו שרד עד היום.
מיכלאנג'לו, שתפס את העבודה על הבזיליקה בשנת 1548, רצה לקחת מוטיבים מתוכניתו המקורית של דונטו ברמנטה ולהחזירם אל המבנה.
הוא עצמו בנה את הכיפה הגדולה של הבזיליקה, אם כי לא ראה אותה שלמה.
מיכלאנג'לו פיקח על המיזם במשך כעשרים שנה, עד מותו בשנת 1568 חלקו היה החלק הקריטי ביותר בכל הבנייה של הבזיליקה (ושדרש את התכנון הרב ביותר).
מיכלאנג'לו החזיר את הצורה המקורית – צורת הצלב היווני של ברמנטה.
בנוסף לכך נתקל מיכלאנג'לו בבעיה שהחרידה אותו בתכנונו של סנגלו.
סנגלו התכוון להרחיב את הבזיליקה אפילו יותר ולהוסיף לה שני מגדלים עצומים.
עד לכאן למיכלאנג'לו לא הייתה התנגדות, אך ההבנה שהמגדלים וההרחבה הנוספת של סנגלו תופסים כל כך הרבה מקום עד לכדי כך שלמעשה הם יצטרכו בבוא הימים להרוס את הקפלה הסיסטינית ואת הארמון הראשי של הוותיקן בשבילם.
מיכלאנג'לו גם לא אהב את העובדה שהבזיליקה תהיה מאוד חשוכה בחלל הפנים שלה עקב מיעוט החלונות בה.
מיכלאנג'לו אפילו אמר שגם אם חיילים יעבדו במשך כל הלילה על ניקוי הבזיליקה לקראת היום שלמחרת הם לא יצליחו לגמור את מטלתם.
את כל עבודותיו המרובות ביצע מיכלאנג'לו ללא שכר (מרצונו החופשי).
הכוונה הראשית של מיכלאנג'לו בצעד זה הייתה להתיר לו להשמיט חלקים מרובים מהתוכנית של סנגלו, במיוחד את הרחיבו את הבזיליקה לטעמו יותר מדי.
מיכלאנג'לו לא היה חסיד של ברמנטה, ושנא אותו אפילו עוד כשקיבל את התפקיד.
הסיבה שהוא תמך כל כך בתכנונו הייתה העובדה שהוא העדיף את תוכניתו של ברמנטה יותר מכל תוכנית אחרת שהוצעה.
מיכלאנג'לו עבד ביעילות, תוך כוונה לגמור את המבנה מהר ככל האפשר בזמן הקצר ביותר, במחיר המועט ביותר, בפאר המרבי ביותר ותוך הימנעות מהריסת הבסיס הקיים.
יוליוס השלישי נתן למיכאלנגלו גם את משרת ראש חברת פבריקה (שהייתה חברת הבנייה של הבזיליקה באותה התקופה).
תובנה חשובה שהנחתה את מיכלאנג'לו הייתה שעדיף שהבניין יהיה איכותי יותר במראהו מאשר בגודלו.
לכן כשעבד על החלק החיצוני של המבנה הוא השקיע בו רבות (זה היה עיקר עבודתו).
התוכנית של מיכלאנג'לו הייתה מובנית על פי סדר אדריכלי מובהק, כך שכל חלק בבניין עומד בפני עצמו.
מיכלאנג'לו לא עבד לפי חוקים אדריכליים נוקשים, כמו אלו של האדריכלות הקלאסית.
הוא יצר לפי שיקול דעתו ובכך גרם לניצנים לאדריכלות חדשה – אדריכלות הבארוק.
ברבות הימים נהפכה בזיליקת פטרוס הקדוש לדוגמה הטובה ביותר של סוג אדריכלות זה.
ג'אקומו דלה פורטה החליף את מיכלאנג'לו והמשיך את הבנייה פחות או יותר לפי אותה המתכונת.
במשך השנים 1606–1626 הוספו לבזיליקה מגדלי פעמונים על ידי ברניני שהוסרו לאחר מכן, והמבנה הורחב לצורת צלב לטיני לפי בקשתו של האפיפיור פאולוס החמישי.
ב-8 בנובמבר 1626 הושלמה בנייתה של הבזיליקה על ידי האפיפיור אורבן השמיני.
ממצא חדש מאוספי גלריית הוותיקן מראה את אחד מהדפים המקוריים בהם השתמש מיכלאנג'לו בתכנון הכיפה.
מיכלאנג'לו ידוע בכך שהשמיד רבים ממסמכיו לקראת סוף חייו, אך מסיבות מסוימות טיוטה זו נשמרה.
בשלבי התכנון הראשוניים הבזיליקה המתוכננת היוותה אתגר של ממש מבחינה הנדסית.
לצורך השוואה, הבזיליקה בתכנון הראשוני (וכך גם כיום) מזדקפת על בסיסי קשתות עצומות.
כל קשת כזו חייבת יסודות קבועים וחזקים באדמה, בעומק של 25 מטרים לפחות (סך הכל 90 פירים ועמודים שונים).
ההליך ההנדסי המורכב שהיו צריכים לעבור הפועלים באותה התקופה היה מסובך למדי – הם היו צריכים לחפור בסיסים עצומים בפנים האדמה, למלא אותם מחדש, לחפור אותם שוב וכך הלאה...
סך כל גודל העמודים (כולל היסודות והקיר הנראה לעין) עומד על כ-60 מטרים.
עבודות אלו בוצעו במהלך השנים הראשונות לבנייה, תחת פיקוחו של דונטו ברמנטה.
ברמנטה לא היה בטוח אם המבנה שתכנן יחזיק מעמד זמן רב, בעיקר עקב גודלו העצום.
ברמנטה היה כל כך בלחץ יסודות הבזיליקה עד שבעוד שפועליו היו צריכים לערבב את הבטון שהשתמשו בו לבנייה בין 3–4 חומרים בעוד שהם השתמשו ב-10–12 חומרים, כל זאת על מנת להבטיח את יציבות הבזיליקה.
מיכלאנג'לו שעבר באותה התקופה באזור אמר על כך לברמנטה, אך ברמנטה לא עשה דבר בקשר לכך.
ג'וליאנו דה סנגלו ביצע גם הוא חיזוק משמעותי במיוחד בבזיליקה: הוא העלה את מפלס הרצפה בכ-12.5 רגל, דבר שעלה לו כ-162,000 דוקטים.
אף על פי שהיסטוריונים מסוימים עוד לא בטוחים מה הייתה הסיבה לפעולה זאת שנקט, היסטוריונים אחרים סבורים כי זאת אכן הייתה הסיבה.
מיכלאנג'לו היה מודע למאמציו של ברמנטה, אך ראה כי הם לא מספיק מועילים מבחינה הנדסית.
שברים וסדקים הופיעו בתקופתם של סנגלו וורונה.
סדקים אלו היו חייבים בטיפול דחוף.
לשם כך עיבה מיכלאנג'לו את היסודות לקראת התחלת הבנייה של הכיפה הגדולה.
הוא עיבה אותם בבטון עד כדי כך שהמרווחים בין העמודים העצומים השתנו משמעותית: מ-69 מטרים ל-58.5 מטרים.
טרוורטין היה חומר הבנייה העיקרי בו השתמשו לבניית הבזיליקה (מבלי לכלול את כמויות הברונזה העצומות של ברניני וכמויות הזהב המעטרות את פנים הכיפה של מיכלאנג'לו שיצר קוואליר ד'ארפינו).
הטרוורטין ייצב את המבנה והקנה לו חוזק מבני רב (למרות החששות המרובים של ברמנטה).
כמויות הטרוורטין שבפועל היו בשימוש היו עצומות, והוא הועבר ממרחק של 12 מיילים מהמכרה בטיבולי.
ערמות עפר עצומות נוצרו בטיבולי עקב הדרישה הענקית והעומס שהוטל עליה, והטרוורטין הועבר דרך נהר הטיבר ומשם משפת הנהר הצמודה לוותיקן אל מקום הבנייה על ידי פרדים ושוורים.
בנוסף לטרוורטין שיש לבן גם נפוץ במיוחד במבנה (השתמשו בו בעיקר ליצירת הפסלים המרשימים של הבזיליקה כגון הפייטה והעמודים המונומנטליים של הבזיליקה.
חומרי בנייה אחרים הגיעו ממבנים עתיקים ברומא כדוגמת הקולוסיאום.
פירוק זה היה נפוץ לכל אורך ההיסטוריה של רומא לשם בנייה של מבנים אחרים, וכיום הבזיליקה עדיין כוללת אותם.
בעיות בחישוקי המתח של הכיפה
לאחר השלמתה של הבזיליקה, החלו להופיע סימנים לבעיה הנדסית בכיפה.
בעיה זאת הייתה עצם הצבת מתח גדול מדי על החישוקים המגינים על הכיפה מקריסה.
לחישוקים אלה הוחלט להוסיף חישוקים נוספים ולאטם את הסדקים בחישוקים הקיימים.
חישוקים ראשונים נוספו לכיפה של מיכלאנג'לו בשנים 1589–1592, על ידי האדריכל הראשי של מלאכת הבנייה ויורשו של מיכלאנג'לו בתפקיד, ג'אקומו דלה פורטה.
בעיה זאת צצה שוב במאה ה-18 והוחלט להוסיף עקב כך עוד חישוקים נוספים.
ממדי החזית הם: על .
על גג החזית מופיעים פסליהם של ישו ויוחנן המטביל, לצד פאולוס הקדוש ופטרוס הקדוש ושליחים נוספים.
פסליהם של פאולוס ופטרוס גדולים ומרשימים יותר מאלו של השליחים.
החזית כוללת בנוסף גם שני שעונים, שאחד מהם משנת 1288. החזית נבנתה ותוכננה על ידי האדריכל קרלו מאדרנו בסגנון הרנסאנס הגבוה.
על החזית מוצבת מרפסת מרשימה שנקראת Loggia of the Blessings, היא המרפסת המשמשת להכתרת אפיפיור חדש.
מעל הכניסה ומתחת למרפסת ממוקם תבליט המתאר את נתינת המפתחות לפטרוס הקדוש על ידי ישו
הכניסה מכילה כמה דלתות ראשיות.
את הדלת הימנית ביותר בנה אנטוניו אוורולינו בשנת 1455 והיא התאפיינה בחן רב, עוד כשהייתה קיימת הבזיליקה הישנה.
מימינה נמצאת הדלת הקדושה שעיצב ויקו קונסורטי ב-1950. הדלת הקדושה משמשת אך ורק את האפיפיור בשנת יובל לבזיליקה בלבד.
מעל הדלת הקדושה מופיע הכיתוב:
בצד שמאל ניצב פסלו של קרל הגדול, שיצר הפסל אגוסטינו קורנאקיני ובצד ימין עומד פסלו של קונסטנטינוס הגדול (מייסד הבזיליקה) שיצר ג'ובאני לורנצו ברניני בשנת 1670. הדלת הדרומית ביותר נקראת "דלת המתים" והיא עוצבה על ידי Giacomo Manzù.
הספינה הראשית כוללת בצדדיה השונים קפלות עם פסלים הנוגעים בנושאים דתיים.
הפסל המפורסם ביותר מכולם הוא הפייטה של מיכלאנג'לו.
הקפלה הממשיכה את הקפלה של הפייטה היא קפלת אכילת לחם הקודש, עם אחת היצירות המפורסמות ביותר של ברניני, ואחריו מופיע פסלו של גרגוריוס השלושה עשר שנבנה על ידי קמילו רוסקוני.
בהמשך הבזיליקה מופיע פסלו של פטרוס הקדוש בעת הכתרתו, שמיוחס לאומן הימי ביניימי ארנולפו די קאמביו .
במקום ההצטלבות של הספינה הראשית עם הספינה המשנית עומדים ארבעה עמודים עצומים שמקורם בהשראה מאיה סופיה באיסטנבול.
אורכה של הספינה הראשית הוא 218 מטר.
פסליהם של ארבעת הקדושים בספינה הראשית
פסליהם של ארבעה קדושים מופיעים בבזיליקה ומכילים בקרבתם (בתוך קפלות מיוחדות) את שרידיהם של קדושים אלו.
על קברו של פטרוס מוצבת חופה ("בלדקינו" baldacchino, באיטלקית) המורכבת מארבעה עמודים בגובה של , שעוצבה על ידי הפסל האיטלקי ג'ובני לורנצו ברניני ונמצאת בדיוק מתחת לכיפת הבזיליקה.
עמודי הבלדקינו מצופים בקישוט ספירלי הנותן תחושה של עלייה השמיימה, ומקושטים בעלי דפנה וזית.
הבלדקינו עשוי מיותר מ-100,000 פאונד של ברונזה, וגובהו שווה לבניין בן 10 קומות.
בבארוק התחושה היא אנטי סטטית, אין קווים ישרים אלא קימוטים, גלים, שבירות, קיפולים וכדומה.
הבלדקינו נעשה כתוספת לאחר השלמת הבנייה (לא תוכנן במקור) מאחר שקנה המידה הגדול של הכנסייה לא איפשר לצופה לחוש את חוויית המקום בפריים אחד אלא תוך הזזת הראש כלפי מעלה ולכן הבלדקינו שימש כאיזון פרופורציונלי.
בתוך הבלקדינו נמצאת יונה שפיסל ברניני כסימיון לרוח הקודש.
כדי לבנות את הבלדקינו העצום נזקק ברניני לכמות ענקית של ברונזה, שאותה הוא השיג מהפורטיקו של הפנתאון ברומא.
סמל זה של האפיפיור אורבנוס השמיני חרוט על בסיס הבדלקינו.
המפתחות מייצגים את המפתחות שקיבל פטרוס הקדוש מישו, והם לקוחים גם מתוך שלט האצולה האפיפיורי של אורבנוס.
האפסיס של ברניני הקרוי בשם "הכס של פטרוס הקדוש בהדרו" הוא כנראה מדוגמאות הבארוק הטובות בכל הזמנים, והוא אחד ממוקדי הבארוק הבולטים יותר בבזיליקה.
תקרת האפסיס המוזהבת מכילה תבליטים המתארים את חייהם של ישו ושליחיו.
ברניני עצמו יצר את השיא של האפסיס והוא הכיסא הריק של פטרוס הקדוש.
כיסא זה מכיל בתוכו את הכיסא המקורי ששימש את פטרוס הקדוש לפי האמונה הנוצרית.
הכיסא של ברניני עשוי מכמויות עצומות של ברונזה מצופה, והכיסא המקורי של פטרוס הקדוש נמצא בתוך הכיסא של ברניני העוטף ומגן עליו מכל עבר.
המזבח של ברניני מכיל דמויות של מלאכים ועננים המקיפים את החלון העגול שבמרכזו יונה המסמלת את רוח הקודש.
על הכיסא של ברניני מופיע תבליט בו נראה פטרוס הקדוש, מקבל במלוא האחריות את המפתחות לגן עדן מידיו של ישו.
הכיסא מכיל לצידו את פסליהם של ארבעה אנשי כנסייה ותאולוגים חשובים, והם: אוגוסטינוס, אתנסיוס, יוחנן כריסוסטומוס ואמברוזיוס.
על פי אחד מחוקי אדריכלות הבארוק החשובים ביותר, נותנים הפסלים של תאולוגים אלו תחושה של זרימה ותנועה אל המבנה ובכך מקיימים חוק התנועה של הבארוק.
במזבח מופיעים גם ארבע דמויות המחזיקות את הכתר הקדוש.
ייתכן כי זה היא לא פחות ממידע נסתר שאמור להראות למאמין הנוצרי כיצד לתמוך בכנסייה בזמנים קשים בה היא נמצאה באותה התקופה (בגלל הרפורמציה הפרוטסטנטית).
פסיפסי בזיליקת פטרוס הקדוש נמצאים במיקום המפגש של הספינה הראשית עם שאר חלקי הבזיליקה, בדיוק ליד הבלדקינו של ברניני.
הפסיפסים נראים כפרסקו אך הם אינם.
קיימים פסיפסים נוספים עוד מתקופת הבזיליקה הישנה (רשימת פסיפסים מופיעה בהמשך הערך).
הכיפה העצומה של בזיליקת פטרוס הקדוש עוצבה מבפנים בין השנים 1603–1613 על פי Giuseppe Cesari.
הכיפה מורכבת משתי כיפות נוספות: האחת היא כיפה פנימית והשנייה היא כיפה חיצונית המיוצבת על ידי חיזוקי ברזל שנוספו במהלך המאה ה-18 כדי לשמור על יציבות המבנה.
ברמנטה התכוון לבנות כיפה אחת בלבד למבנה, אך התוכנית השתנתה לכיפה כפולה על ידי אנטוניו דה סנגלו כיוון שיצרה בעיות הנדסיות חמורות.
מיכלאנג'לו יצר חיזוקים חשובים לכיפה, שמייצבים אותה עד היום.
הכיפה כוללת בקצה שלה צלב עצום, שתהליך השמתו שם היה קשה במיוחד.
ליד קצה התורן של הכיפה הגדולה (מתחת לכיפה הקטנה יותר שמעל לכיפה הראשית) מופיע הכיתוב:
כשיצר מיכלאנג'לו את הכיפה הוא ביסס את המבנה שלה בבירור על הכיפה שהעריץ עוד משחר ילדותו, כיפת קתדרלת פירנצה.
למעשה הוא אפילו ביקש ממכרים שהיו לו בפירנצה, לשלוח לו במיוחד את המידות המדויקות של הכיפה.
ייתכן כי כוונתו המקורית של מיכלאנג'לו לכיפה הייתה לבנות אותה בצורה מעט מחודדת.
מסתבר שייתכן שאפילו הרבה יותר מחודדת מאשר זאת הקיימת בפירנצה.
כנראה הסיבה שגרמה למיכלאנג'לו לבנות אותה בצורה מעוגלת (או "כיפתית" יותר) הייתה סיבה טכנית: המבנה יצטרך לשאת מעליו פחות משקל אם ימנע מלהיות מחודד כמה שרק אפשר.
בנוסף לפי התוכנית המקורית של מיכלאנג'לו (חוץ מהעובדה שרצה בצלב יווני ולא בצלב לטיני) היו ארבע כיפות משנה לכיפה הגדולה שמתוכן הושלמו רק שתיים.
עיצוב הפנים של הכיפה מתאר דמויות דתיות נוצריות לאורך ההיסטוריה של הנצרות.
הכיפה אמורה לדמות את התחושה של גן עדן יותר מאשר את התחושה של מבנה שנבנה על ידי בני אדם; זו הסיבה שמופיעים כוכבים במרכז הכיפה (לקראת מקום ההתחברות עם "הכיפה הקטנה") שאמורים לדמות את השמיים.
מעגל שורת האותיות המעוגלת שבבסיס הכיפה נמצאת הגלריה, מעליה 16 חלונות עצומים ומעליהם מתחילה סדרת העיטורים.
16 הדמויות הראשונות ממקום ההתחלה שמעל לחלונות הן של 16 קדושים.
מעליהם מופיעים דמויותיהם של אישים החשובים בנצרות והם: ישו, מריה, יוחנן המטביל, שנים-עשר השליחים ויוסף הקדוש.
מעליהם מופיעות דמויותיהם של המלאכים המביאים כלים שישמשו במהלך הוויה דולורוזה.
בתוך הצורות המעגליות והלאה מופיעות דמויותיהם של מלאכים.
בקצה הכיפה העליונה ביותר בכל הבזיליקה ("הכיפה הקטנה") מופיעה דמותו גדולת הממדים של האל האב.
כל הדמויות והעיטורים הפנימיים הם פסיפסים זעירים, כשקוויי מתארם נוצרו במשך שנים מרובות על ידי קוואליר ד'ארפינו ( Cavalier d'Arpino).
בראש הכיפה ממוקמת תצפית על כל רומא.
בנוסף לדרך המסורתית להגעה אל התצפית אחרי עלייה של 551 מדרגות ישנה מעלית באתר המגיעה עד תחילתה של הכיפה.
אחרי 320 מדרגות מופיע מפלס הגלריה, שממנה נשקף נוף אל פנים הבזיליקה.
לקלמנס השלושה עשר מוקדשת אנדרטה שנבנה על ידי אנטוניו קנובה ב-1784. המבנה מבוסס על קברו של ברניני, ובאנדרטה מוצגות שתי דמויות: האמונה הנושאת את הצלב, ורוח המוות.
בנוסף אליהן, צופים שני אריות אל עבר המתרחש.
יוחנן פאולוס השני קבור גם הוא בבזיליקה.
אנדרטה זו נבנתה על ידי ברניני לכבודו של האפיפיור אלכסנדר השביעי.
קומפלקס ומערכת פסלים גדולה ומרשימה זו מציגה את אלכסנדר השביעי ישוב על כיסא מפואר כשמתחתיו נמצאת דלת העשויה משיש.
ליד הדלת עומד פסל של שלד המחזיק בידיו שעון חול – כל זאת מתוך כוונה להדגיש את אי הנצחיות של החיים.
מזבח השקר מכיל בתוכו ציור מאת כריסטופורו רונקלי שנוצר בשנת 1604. הציור ידוע בשם "העונש על הזוג חנניה וספירה" והוא מהחושבים שבבזיליקה.
הציור מתאר את העונש שהובא על ספירה עקב השקר שספרה לפטרוס הקדוש.
חנניה נראה כגופה הנישאת מרחוק, בחלק העליון של הציור.
ספירה נפלה אל מולו של פטרוס, כפי שמתואר גם כך בציור.
בנוסף מופיע בקפלה פסיפס מפואר.
המונומנט של מריה קלמנטינה סובייסקה – מאת פייטרו בראסי
מונומנט לג'יימס השלישי – 1829
מונומנט למשפחת סטיוארט – מאת אנטוניו קנובה
מונומנט לפיוס העשירי הקדוש – פייטרו אסטורי
מונומנט לאפיפיור לאו האחד עשר– מאת אלגרדי
מונומנט לאפיפיור פיוס השמיני – מאת פייטרו טנראני
בנדיקטוס הקדוש – מאת אנטוניו מונטאוטי
מונומנט לאפיפיור אלכסנדר השביעי – מאת ג'ובאני לורנצו ברניני
מונומנט לאפיפיור גרגוריוס השלושה עשר – מאת Camillo Rusconi
מונומנט לאפיפיור לאו השנים עשר – Giuseppe de Fabris
בלדקינו – מאת ג'ובאני לורנצו ברניני
פסל מברונזה טהורה של פטרוס הקדוש (מימי הביניים)
המזבח הראשי – מאת ברניני ותלמידיו
קפלת גבירתנו של העמוד, מאת ג'אקומו דלה פורטה
פסיפס הנמצא בתוך קפלת סבסטיאן הקדוש, מאת דומניקינו
ההתייחדות האחרונה עם הקדוש ג'רום, מאת דומניצ'ינו
פסיפס של לוקאס השליח – במתחם הכיפה הראשית
פסיפס של יוחנן השליח – במתחם הכיפה הראשית
פסיפס של מרקוס השליח – במתחם הכיפה הראשית
פסיפס של מתי השליח – במתחם הכיפה הראשית
ההשתנות – פסיפס העתק של ציורו המפורסם של רפאל "ההשתנות"
פסל הברונזה של פטרוס הקדוש
פסל ברונזה זה הוא מהמפורסמים בעולם, ומהיצירות החשובות ביותר בבזיליקה.
הדעות על יוצרו חלוקות עד היום, היסטוריונים מסוימים מצביעים על הפסל ארנולפו די קאמביו ( Arnolfo di Cambio), ואחרים טוענים כי מקורו עוד במאה החמישית, בתקופת האימפריה הרומית.
המנהג המקובל כשעוברים על ידו הוא לנשק את קצה רגלו, כיראת כבוד, במיוחד אצל צליינים נוצרים אדוקים.
אמונה זאת מקורה בימי הביניים, במיוחד אצל צליינים אשא הלכו אל מקומות הקודש לנצרות וסיכנו את חייהם עקב כך.
הם בקשו במיוחד מפטרוס לפתוח להם את שערי גן עדן, ובתור מחווה נשקו לו גם את רגל פסלו בבזיליקה הישנה כאות כבוד והערכה מעבר לתפילה שנשאו.
נוסף לכך, בכל שנה נהוג לעטרו בקישוטים יקרים מפז ובבדים כדי לדמות אותו כאמיתי (ב-29 ביוני).
מאחורי הפסל הקיר מעוטר בפסיפסים המכילים דוגמאות מן הצומח בזהב ואדום.
מול הפסל מונחת החנית של לונגינוס הקדוש.
הכס שעליו יושב פטרוס עשוי משיש, ונראה שנוצר בתקופת הרנסאנס.
על הפסל חרוטות האותיות הבאות:
אמונה שרווחה במשך תקופת זמן ארוכה וייתכן כי עדיין רווחת גם כיום הצביעה שהפסל נוצר מהברונזה שבה השתמשו הרומאים כדי ליצור את פסלו המפורסם של יופיטר, כל זאת בהוראתו של האפיפיור לאו הגדול.
האגדה מסרת כי בעת שעתו של אטילה ההוני לכבוש את רומא מיהר אליו האפיפיור לאו הגדול ונפגש איתו מחוץ לגבולות העיר.
כשהם נפגשו דמויותיהם של פטרוס הקדוש ופאולוס הקדוש הופיעו מעל ראשיהם במעמקי השמיים.
הם אמרו כי הם לא יוותרו מלהציל את העיר כלל.
אטילה ההוני נבהל ונסוג מרומא.
לאות תודה בנה לאו הגדול את פסלו של פטרוס הקדוש לכבודם ולכבוד העזרה שנתנו לכל רומא.
יצירה מתארת את מהלך אירוע זה קיימת עד היום ומצאת בקפלה דלה קולונה (Cappella della Colonna) הסגורה למבקרים.
פסיפס זה הוא העתק של הציור המקורי של רפאל שנמצא במוזאוני הוותיקן (משנת 1815) בתוך תחומי המדינה, והוא מתאר את תהליך ההשתנות שעבר ישו.
הפסיפס מחליף במקומו את הציור המקורי, שעמד במזבח זה במשך מאות שנים.
היצירה עצמה נוצרה לפי בקשתו של ג'וליאנו דה מדיצ'י (Giulio de' Medici) בשנת 1517. במקור הציור היה אמור להיות לקתדרלת נרבון לאדם שבעתיד יהפוך לאפיפיור קלמנס השביעי אך הוחלט להשאירו בתוך תחומי הוותיקן.
הציור מכיל בתוכו מאפיינים הקשורים לאומנות המנייריזם בנוסף.
על הציור אמר האומן, האדריכל וחוקר תולדות האומנות המפורסם ג'ורג'ו וזארי:
הציור הועבר על ידי נפוליאון בונפרטה עוד בשנה מוקדמת ככל האפשר (שנת 1798) והוחזר למקומו הקבוע בבזיליקה בשנת 1815.
פייטה (באיטלקית: רחמים) היא פסלו המפורסם הראשון של מיכלאנג'לו בואונרוטי, ונוצרה בביקורו הראשון ברומא שבמדינת האפיפיור באותה התקופה.
היא נחשבת לדוגמת מופת המאמצת מוטיבים מהאדריכלות הגותית וממחישה אותם באומנות הרנסאנס החדשה שבאה לעולם.
הפייטה נוצרה כפסל לקפלה של Jeande Billheres שהיה קרדינל צרפתי שנקבר בבזיליקה, מגוש שיש אחד בלבד.
הפסל הוא הפסל המפורסם בכל רומא כולה כיום.
היא מבוססת על הפרופורציות והאופי התמים שהקנתה לה אומנות הרנסאנס.
היא מציגה את מריה, אמו של ישו מחזיקה בצער רב את גופתו המתה אחרי שנצלב.
התהליך עצמו המבוטא בפסל נקרא קינת מרים על ישו ומתאר את הבכי המר שבכתה מריה על אובדן בנה.
ראשו של ישו שמוט אחורה, ונראה כי גופו מפוסל בצורה שתקנה לו ריפיון שרירים מלא המקביל מצב בו נמצא המת.
פסלים בנושא זה היו נפוצים במיוחד באותה התקופה, ולכן מיכלאנג'לו לא היה הראשון מאומני הרנסאנס שבחר לייצג נושא זה.
מיכלאנג'לו עבד על הפסל במשך כמעט שלוש שנים, וגמר אותו כשהיה בן 24. כחלק מאומנות הרנסאנס הגבוה, נתן מיכלאנג'לו ברק ייחודי לפסל, תוך כדי הדמיה של בדים ועור אדם בצורה מרהיבה לאותה התקופה.
הפסל ממחיש את הידע הנרחב שהיה למיכלאנג'לו בכל תחום האנטומיה.
היצירה מכילה את חתימתו של מיכלאנג'לו וייחודית גם בכך, מפני שזאת העבודה החתומה הראשונה שלו הקיימת כיום.
ייחודיות נוספת של הפסל הוא שמריה נראית בו כאישה צעירה, ולא כמבוגרת כלל, בניגוד למקובל באותה התקופה.
כשהתבקש מיכלאנג'לו להסביר את בחירתו, הוא אמר כי העובדה שמריה הייתה בתולה מנעה ממנה את הליך ההזדקנות.
ב-1972 התרחש ניסיון השחתה של הפסל, ומאז הוא שוחזר בחלקו ומוגן על ידי חלון זכוכית עבה.
זהו פסיפס ייחודי מהמאה ה-13, מתקופתה של הבזיליקה הישנה.
הוא נוצר על ידי האמן האיטלקי הימי ביניימי ג'וטו די בונדונה, ומושב הקבע הנוכחי שלו הוא במערות האפיפיוריות.
התנועתיות שבפסל הופכת אותו להיות אחד מהחשובים במאפיין זה בעולם.
קפלת סבסטיאן הקדוש היא אחת מהקפלות החשובות ביותר בבזיליקה והיא מכילה את קברו של יוחנן פאולוס השני בתוכה (משנת 2011).
היא כוללת פסיפס עצום בגודלו של סבסטיאן הקדוש של דומניצ'ינו בנוסף, על הצלב אפוף במלאכים, לוח רומאי על סוס והמון רב.
הפסיפס נוצר על ידי פייטרו פאולו כריסטופרי בסגנון אומנות הבארוק.
גם פסליהם של פיוס האחד עשר ופיוס השנים עשר מופיעים שם, משני צדדיה של הקפלה.
קפלת הפייטה מכילה מוצג מרכזי אחד והוא הפסל "פייטה" של מיכלאנג'לו והיא הקפלה המפורסמת ביותר בבזיליקה כולה.
קפלת מיכאל הקדוש נמצאת באחת מקצות הבזיליקה ועוצבה על ידיד האומן לורנצו אוטיוני (Lorenzo Ottoni) וכיום היא מעוטרת בהעתק מחתיכות פסיפס זעירות.
ההעתק מבוסס על הציור המפורסם "מיכאל מלאך הקשת" (St Michael the Archangel) שצייר האומן גווידו רני, והושם שם אחרי שהיצירה המקורית הועברה לכנסיית Santa Maria della Concezione dei Cappuccini .
מזבח "העיבור ללא חטא" הוא אחד ממזבחות הבזיליקה העומד לפני פסיפס.
המתחם נוצר על ידי פייטרו ביאנקי (Pietro Bianchi) המציג את תהליך התעברותה של מריה אם ישו מזרע האלוהים.
בפסיפס מופיעה מריה כאשר מעופפים סביבה מספר דמויות ובהן כמה וכמה קדושים חשובים.
הקדושים הם: פרנציסקוס מאסיזי, יוחנן כריסוסטומוס ואנטוניוס מפדובה.
בהמשך הוסף לפסיפס בשנת 1904 כחלק מפעולות שיזמו כנס נשים בינלאומי כתרומה לבזיליקה.
לפני קיומו של הכתר על הפסיפס היה במקומו נזר שהוסף ליצירה על ידי פיוס התשיעי ב-1854.
כיכר פטרוס הקדוש תוכננה על ידי ברניני והוזמנה על ידי האפיפיור אלכסנדר השביעי באפריל 1655. ממדי הכיכר הם: 240X196 מטרים.
הכיכר אליפטית ויש לה מבנה של שתי אכסדראות צדדיות.
התפיסה של ברניני הסבירה כי שתי אכסדראות אלו מסמלות את זרועות הכנסייה, המחבקות את העולם ואת המאמינים.
זרועות אלו מכילות בסך הכל כ-284 עמודים דוריים ו-84 עמודים נוספים והן הוקמו 5 שנים מאוחר יותר, בשנת 1660. את האכסדראות מעטרים 140 פסלים פרי עבודתם של ברניני ותלמידיו, ומציגים דמויות דתיות ואפיפיורים לאורך ההיסטוריה.
תכנון הכיכר נעשה מתוך הבנה של הפרספקטיבה של מי שעומד מול הכנסייה, על מנת ליצור תחושה שהכיכר הרבה יותר גדולה.
כך גם ברניני יצר את האשליה האופטית שכאשר אדם עומד במרכז הכיכר נראה לו רק עמוד אחד בכל שורה (אף על פי שישנם ארבעה).
פרט לכך הכיכר אכן ענקית ומסוגלת להכיל מאות אלפי בני אדם.
במרכז הכיכר עומד אובליסק בגובה 25 מטרים ושתי מזרקות.
הזרועות הן אכסדרה מקורה של עמודים כדי להגן מפני הגשם בחורף והשמש בקיץ.
על רצפת הכיכר יש צורה של שמש.
האובליסק עצמו הובא לרומא על ידי הקיסר קליגולה.
האמונה שהתקיימה בימי הביניים הייתה שאפרו של הקיסר הגדול יוליוס קיסר טמון בכדור הברונזה שמעל לאובליסק לברניני באותה התקופה לא היו הרבה אפשרויות לבנייה, שכן היה לו שטח מצומצם יחסית במרכז רומא שהיה חייב לכלול את האובליסק במרכזו (האובליסק הועבר לשם ב-1586).
קרלו מאדרנו הצטרף לברניני והוסיף לכיכר מזרקה מפוארת.
כיום היא מכילה בקרבת מקום תחנת רכבת בשם "סן פייטרו" המובילה אליה את התיירים המרובים מדי שנה.
אל הכיכר מובילה דרך מפוארת בשם via della Conciliazione.
דרך זאת המעוטרת בעמודי רחוב מרשימים ובעיטורים מרובים, נבנתה על ידי מרסלו פיאסנטיני (M.
Piacentini) על חורבות כפר ימי ביניימי קדום שנאלצו להרוס.
החלוקה הקיימת כיום של השכבות הטופוגרפיות של הנקרופוליס הנמצא מתחת לבזיליקה היא הבאה:
הנקרפוליס של הוותיקן – המתחם התת-קרקעי הנמוך ביותר
המערות האפיפיוריות – המתחם האמצעי
מבנה הבזיליקה היום – המתחם העליון שמעל לקרקע
הנקרופוליס של הוותיקן כולל מתחם גדול במיוחד שמתחיל במאוזוליאום A עד למאוזוליאום S.
ממאוזוליאום S ישנה גישה אל המערות האפיפיוריות שעוברת דרך מסדרון צר ומדרגות.
בחלל עומדים כמה עמודים מסיביים שמחזיקים מעליהם את הבלדקינו של ברניני.
מכאן ואילך ניתנת גישה אל קברו של פטרוס, שכדי להגיע אליו יש לעבור דרך שער שיש עצום שבהם קונסטנטינוס הגדול.
שער שיש זה נמצא באופן ישיר מתחת לבלדקינו.
במהלך השנים בוצעו בשער שיש זה שינויים, והם:
גרגוריוס הראשון העלה את מפלס הרצפה במתחם.
הוא גם הקים בנוסף שער קטן יותר למתחם על שיצר כניסה אחורית לחלל.
קליסטוס השני בנה שער נוסף על גבי השער של גרגוריוס הראשון.
ובתקופת הרנסאנס קלמנס השמיני בנה שער נוסף, על גבי זה של קליסטוס.
המתחם כולל בתוכו קפלה מפוארת לכבוד קברו של פטרוס ועמודי שיש מתקופתו של קונסטנטינוס הגדול.
הקפלה מובילה אל קברו של פטרוס.
במשך אלפיים שנה הייתה מקובלת בוותיקן המסורת שבמקומה של הבזיליקה (החדשה והישנה) נמצא קברו של פטרוס הקדוש.
מבחינה ארכאולוגית, עד למאה ה-20 היה ידוע כי ישנו נקרופוליס, לפי המסורת פטרוס חי ברומא ונקבר בנקרופוליס הזה, שהכיל באותה התקופה מקדש קטן.
על אף שמכאן נובעת אפשרות כי הוא אכן קבור שם, עד אז לא נמצא לו אף קבר.
עד 1941 לא היו אף עובדות ממשיות, אך משנה זאת תגליות ארכאולוגיות נתנו מענה למסורת המקורית, והיום נראה כי הקבר והעצמות שנקברו בו היו כנראה שייכים לפטרוס הקדוש.
יש כמה רמזים באזור הקבר ובקבר עצמו שמצביעים על כך: המת היה בשנות ה-60 או ה-70 לחייו, בדיוק באותו הגיל שפטרוס נפטר לפי המסורת.
הוא גם לא היה אדם עשיר (דבר שמשתקף עקב הקבר שלו) בדיוק כמו פטרוס.
הוא כנראה חי ברומא, גם כמוהו, והוא נקבר באדמה עקב חתיכות אפר שנמצאו על העצמות.
הרמז הגדול ביותר הוא גרפיטי הצמוד לקבר, האומר:
עדויות אלו מצביעות כי הסבירות כי זהו אכן קברו ואלו אכן עצמותיו של פטרוס גבוהה יחסית.
על הגרפיטי מופיע סימן הכי רו (Chi-Ro) הידוע המסמל את פטרוס הקדוש, ובכך מבדיל אותו מאדם סתמי בשם פטרוס שחי גם הוא ברומא.
בכל מקרה, העובדה שמאמינים ראו בקבר זה כקברו של פטרוס היא ודאית – גם אותם יוצרי הגרפיטי וגם אנשי המסורת הנוצרית המאוחרת.
לפי מסורות אחרות פטרוס הקדוש קבור בקטקומבות של ויה אפיה ברומא ולא בוותיקן.
חשיבות קברו של פטרוס הקדוש בוותיקן מוזכרת כאחד הקריטריונים בהן עמדה קריית הוותיקן לקבלת התואר אתר מורשת עולמית:
להלן מספר אישים מרשימת הקבורים בבזיליקת פטרוס הקדוש ברומא:
קונסטנטיוס כלורוסהנרי בנדיקט סטיוארטבנם של מריה קלמנטינה סובייסקי וג'יימס אדוארד סטיוארט, חשמן
השפעתה של הבזיליקה על אדריכלות אירופה
השפעתה של בזיליקת פטרוס הקדוש על האדריכלות באירופה, במיוחד על אדריכלות הבארוק הייתה עצומה.
היא נחשבה ועדיין נחשבת לדוגמת המופת של מבנה הכיפה בכנסיות בעולם, ורבים ניסו לחקות אותה – בהם כריסטופר רן בקתדרלת סנט פול והאינווליד בפריז.
גם האבות המייסדים של ארצות הברית ביססו את הכיפה של מבנה הקונגרס של ארצות הברית על הכיפה של הבזיליקה.
השפעה גדולה במיוחד הייתה לבזיליקה על בזיליקה אחרת הנמצאת בחוף השנהב, בזיליקת גבירתנו של השלום ביאמוסוקרו.
חשיבותה העולמית של הבזיליקה על פי אונסק"ו
בקריטריון הראשון להפיכת קריית הוותיקן לאתר מורשת עולמית של אונסק"ו מנצחת בחשיבות הגדולה ביותר הבזיליקה:
השפעתה של הבזיליקה גם מוזכרת בקריטריון השלישי:
הסגנון האדריכלי מוזכר בנוסף גם בקריטריון הרביעי:
השפעתה מוזכרת גם על ידי הסופר ג'ון יוליוס נורדויץ' בספרו:
בזיליקת קונסטנטינוס או בזיליקת מקסנטיוס וקונסטנטינוס היא המבנה הגדול ביותר שנבנה בפורום שברומא העתיקה.
המבנה ניצב בצידו הצפון מזרחי של הפורום.
הקמת המבנה החלה בשנת 308 בתקופת שלטונו של הקיסר מקסנטיוס, ונועדה לבטא את חידוש תפארתה של העיר רומא ואת חידוש מעמדה המרכזי באימפריה תחת שלטונו של מקסנטיוס.
אלא שמקסנטיוס, שנהרג בקרב על גשר מילביוס בשנת 312 בידי קונסטנטינוס, לא זכה לסיים את בנייתה, והיה זה קונסטנטינוס שסיים את הקמת המבנה בשנת 312, תוך הכנסת שינויים משמעותיים בתפקודו, בעיטוריו ובכניסות המובילות אליו.
הבזיליקה בתכנונה המקורי אינה נושאת קווי דמיון רבים לבזיליקות שנבנו לפניה בעיר רומא, ואינה עומדת בסטנדרטים הקלסיים לעיצוב בזיליקה כפי שנוסחו על ידי האדריכל הרומי בן המאה הראשונה לפנה"ס ויטרוביוס.
נראה כי המבנה האדריכלי של הבזיליקה שואב השראה רבה דווקא מבתי מרחצאות שונים בעיר רומא, כשהבולטים שבהם הם מרחצאות קרקלה ומרחצאות דיוקלטיאנוס וחוקרים שונים טוענים כי ניתן לראות באולם המרכזי של הבזיליקה סוג של פריג'ידריום (חדר מים קרים בבתי מרחץ).
המבנה היה מורכב מספינה מרכזית שתקרתה הייתה עשויה קמרונות צולבים שהתנשאה לגובה 39 מטרים ונתמכה על ארבעה עמודים.
בצידי הספינה היו שני מעברים שכוסו בשלושה קמרונות חבית.
מהכנסייה נותר כיום רק המעבר הצפוני.
בקירות המבנה היו מספר מדפים שעליהם הוצבו פסלי האלים.
לא ידוע מה היה שימושו המקורי של המבנה בעת הקמתו, אך מקובל לשער כי המבנה שימש כבית משפט וכאולם מפגש - השערה הנתמכת על ידי נסיבות עלייתו לשלטון של מתכנן המבנה מקסנטיוס, שכללו את תמיכתם של בעלי השררה ברומא.
בזיליקת קתדרלת קובנה (בליטאית: Kauno Šv.
apaštalų Petro ir Povilo arkikatedra bazilika) נקראת גם בזיליקת הקתדרלה של השליחים פטרוס הקדוש ופאולוס הקדוש מקובנה היא כנסייה קתולית בעיר קובנה שבליטא.
הקתדרלה, שאורכה 84 מ', גובהה 28 מ' ורוחבה 34 מ', היא הכנסייה הגותית הגדולה ביותר בליטא.
התאריך המדויק של הקמת הקתדרלה המקורית, שהתאפיינה בסגנון גותי, אינו ידוע והיא מוזכרת לראשונה בכתבים שונים בשנת 1413. מבנה הקתדרלה נפגע במלחמה ב־1655 ונבנה מחדש בשנת 1671 אז נוספו לו כמה מוטיבים של סגנון הרנסאנס.
מבנה הקתדרלה בת זממנו הוא תוצר של השיפוץ האחרון שנעשה בה בשנת 1800, ומאז ועד היום לא שונה מבנה הקתדרלה.
בזיק ויויו היא סדרת אנימציה צרפתית בת 39 פרקים, שהופקה לטלוויזיה בין השנים 1960 ל-1963. בשנת 1973 עובדה עלילת הסדרה מחדש כסרט קולנוע קצר באורך 60 דקות ויצאה לאקרנים.
הסדרה שודרה בישראל בטלוויזיה החינוכית בשנות השמונים בתחילה בתוכנית "מה פתאום" ומאוחר יותר ב"רכבת ההפתעות".
את הגרסה העברית של שיר הפתיחה כתבה דתיה בן-דור ושרה שלומית אהרון.
השיר היה פופולרי בקרב ילדים ואף עובד למשחק ידיים.
יויו הוא ילד אשר נתקל יום אחד בשני נערים אשר מנסים לגנוב דבש מתוך כוורת דבורים.
על מנת להודות לו מלכת הדבורים דובשנית מבקשת מבזיק, היועץ המועדף עליה, לכווץ את יויו לגודל של חרק בעזרת קסם על מנת לתת לו את ההזדמנות לבקר בממלכת הדבורים כאות הוקרה.
בזיק ויויו מגלים יחד ממלכה מלאה בהפתעות וסכנות.
בגרסת הסרט הקצר (כ- 60 דקות), קבוצת נערים נתקלת בטירה מפחידה במהלך טיול.
הנערים מגלים ענק גדול ממדים אשר גר בה.
הענק תופס את הילדים ומכווץ אותם במכונת כיווץ לגודל חרקים.
אחד הילדים, יויו, מצליח לברוח מהטירה ויוצא למסע הרפתקאות בכוורת דבורים.
כאשר הוא מציל את הכוורת, מלכת הדבורים מכתירה אותו.
לבסוף כל הדבורים בכוורת וחיות אחרות מהיער מתקיפות את הטירה ומצילות את חבריו של יויו, אשר בסוף חוזרים לגודלם הטבעי.
בזיליקת פטרוניוס הקדוש (באיטלקית: Basilica di San Petronio) היא כנסייה קתולית השוכנת בכיכר פיאצה מג'ורה בבולוניה שבמחוז אמיליה-רומאניה באיטליה.
זו הכנסייה הראשית של בולוניה והיא הכנסייה החמישית בגודלה בעולם: אורכה הוא 132 מטר, רוחבה 60 מטר וגובה קמרונותיה הוא 45 מטר.
היא כנסיית הלבנים הגדולה בעולם.
הכנסייה בנויה בסגנון המשלב סגנון רנסאנס עם סגנון רומנסק.
הבזיליקה מוקדשת לקדוש הפטרון של העיר, פטרוניוס הקדוש, שהיה הבישוף של העיר במאה ה-5. בעקבות הכרזה של מועצה ב-1388 הוחלט לבנות את הבזיליקה.
ב-7 ביוני 1390 הונחה אבן הפינה למבנה ומועצת העיר הטילה על אנטוניו די וינצ'נצו לבנות קתדרלה גותית: הפטרונים רצו שהכנסייה שלהם תהיה גדולה ומפוארת יותר, אפילו מבזיליקת סן פייטרו ברומא, הכנסייה הגדולה ביותר בעולם, אפילו בגרסתה העתיקה.
משנודע הדבר סיכל האפיפיור תוכנית זו והבולונזים הסתפקו בבניית כנסייה קטנה יותר.
במהלך הבנייה הושפעו הבולונזים מרוח הרנסאנס וזנחו את הסגנון הגותי לטובת תערובת של סגנונות רנסאנס ורומנסק.
למרות זאת, הבזיליקה זכתה ליוקרה גדולה כבר מההתחלה: האפיפיור קלמנס השביעי בחר בה כאתר ההכתרה של הקיסר קרל החמישי ב-1530.
העבודות על המבנה נמשכו מספר מאות: אחרי השלמת הגרסה הראשונה של החזית ב-1395, החלה הבנייה של זוג קפלות הצד הראשון.
סדרת הקפלות הושלמה רק ב-1479. הקירוי בקמרונות וקישוט הספינה הראשית נעשו על ידי ג'ירולמו ריינלדי והושלמו בשנים 1646–1658. הקירוי הוא בקמרון צלעות המאפיין דווקא את הבנייה הגותית ולא בקמרון חבית האופייני לרנסאנס.
האמן יאקופו דלה קוורצ'ה העשיר את החזית בשני שערים מצידי השער הראשי.
הציפוי של החזית הראשית לא הושלם מעולם.
אדריכלים רבים (הבולטים ביניהם היו בלדסרה פרוצי, יאקופו ברוצי דטו איל ויניולה, אנדראה פלאדיו ואלברטו די ג'ובאני אלברטי) הוזמנו להציע פתרונות לבעיית החזית הלא גמורה, אך אף הצעה לא נתקבלה.
בניית הבזיליקה הייתה מיזם של הקומונה של בולוניה ולא של הבישופים: הרכוש לא הועבר לדיוקסיה עד 1929. הבזיליקה נחנכה רק ב-1954, אף על פי שבניית החזית לא הושלמה.
בשנת 2000 הועברו לבזיליקה שרידי הקדוש של העיר (עד אז הם נשמרו בכנסיית סנטו סטפנו בבולוניה.
בפנים הקתדרלה ניתן למצוא יצירות אמנות נודעות כגון "מדונה עם קדושים" מאת לורנצו קוסטה הצעיר וה"פיאטה" מאת אמיקו אספרטיני.
כמו כן ניתן לציין את חלונות הויטראז' וצבעי הקיר האדומים-לבנים.
מקום המקהלה נבנה במאה ה-14 בידי אגוסטינו דה מרקי בזמן שהקיבוריום נבנה על ידי ויניולה.
בכנסייה ישנו גם שעון שמש שנבנה ב-1655 ותוכנן על ידי האסטרונום הנודע ג'ובאני דומניקו קסיני, אורכו הוא 66.8 מטר והוא שעון השמש הארוך ביותר בעולם.
אליזה בונפרטה, אחותו של נפוליאון בונפרטה קבורה בבזיליקה.
בשנת 1984 בתוך הבזיליקה נפתח מוזיאון קטן בו מרוכזות תוכניות שונות לייצוב הבזיליקה שלא מומשו לאוך השנים.
האוסף כולל בין היתר יצירות של פרופרציה דה רוסי.
ב-2006 סיכלה המשטרה האיטלקית מזימה של טרוריסטים מוסלמים להרוס את הבזיליקה.
הטרוריסטים טענו שפרסקו מהמאה ה-15 בבזיליקה מתאר את מוחמד בגיהנום נאכל על ידי שדים, ודבר זה פוגע באסלאם.
בזיליקת סנט אפולינָרֶה נוּאוֹבוֹ (באיטלקית: Basilica di Sant'Apollinare Nuovo) היא כנסייה ברוונה, מהתקופה הביזנטית.
הכנסייה הוכרה כאתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו בזכות "החלל הפנימי והחיצוני של הבזיליקה, המציג בצורה מוחשית את השילוב שבין הסגנון המערבי והמזרחי, האופייני לסוף המאה ה-5 ולמאה ה-6 לספירה".
הכנסייה הוקמה ברבע הראשון של המאה ה-6 בידי המלך האריאני תאודוריקוס הגדול, כקאפלת תפילה השייכת לארמון המלוכה.
כנסייה זו הוקדשה לישו המושיע.
בשנת 561 נבנתה הכנסייה מחדש תחת שלטונו של הקיסר האימפריה הביזנטית יוסטיניאנוס הראשון כ"כנסיית מרטין הקדוש ברקיע המוזהב" , לכבוד הקדוש הנוצרי מרטין מטור.
בשנת 856 שונה שמה של הכנסייה לאחר שהועברו אליה שרידיו של אפולינר הקדוש .
השרידים הועברו מבזיליקת סנט אפולינרה אין קלאסה, שם היו מטרה לפשיטות שערכו פיראטים.
אופן תכנון הכנסייה ובנייתה משקף השפעות המערבות בין סגנון בנייה מערבי, במסורת האדריכלות הרומית, לבין שיטות בנייה שמקורן במזרח האימפריה הביזנטית.
קשת האפסיס, לדוגמה, נבנתה בעזרת צינורות חלולים המשתלבים זה בזה.
שיטת בנייה זו מקורה בבניה באיטליה ובצפון אפריקה.
האפסיס הבנוי כמצולע, כותרות העמודים ומאפיינים נוספים לקוחים ממסורת הבנייה המזרחית.
גובה המרשים של הבזיליקה, כמו גם ריבוי האור שבה, הנובע מהתקנת חלונות גם באגפים הצדדיים של הבזיליקה, יוצר מבנה מונומנטלי.
הכניסה אל הכנסייה היא דרך נרתקס מקורה בעמודי שיש הנושאים קשתות וגג רעפים משופע.
שיפוצים שנערכו במבנה הותיר את הנארתקס בצורה שאינה סימטרית.
בצד המבנה הוקם במאה ה-10 מגדל פעמונים, בעל תוכנית עגול, ובגובה של 38.5 מטרים.
הכנסייה עצמה בנויה משלושה אולמות אורך, כאשר תקרת שני האולמות הצדדיים נמוכה יותר ונפרצו בהם מעברים לחדרים נוספים, שמחוץ לספינה המרכזית של הכנסייה.
האולם המרכזי עצמו מופרד מן האגפים בשורה של עמודים הנושאים קשתות.
מעל שורת הקשתות מופיע אפריז ארוך ורציף ומעליו נקבעו שורה של חלונות.
תקרת הכנסייה מעוצבת כרשת שקעים ריבועיים .
בסופו של אולם האורך הוקם אפסיס גדול.
בזיליקת סנט אפולינרה נואובו היא אחת מן הכנסיות הבודדות מן המאה ה-6 אשר מציגות מחזור עיטורים נראטיבי.
מיקומם של תיאורים אלו הוא ברגיסטר העליון של "הספינה המרכזית", מעל החלונות.
בצד אחד של הכנסייה מופיע מחזור המתאר שלוש עשרה סצנות מחייו של ישו, ואילו מעברו השני של החלל מוצג מחזור המתאר את הפסיון של ישו.
בתיאורים אלו לא נכלל מחזה הצליבה.
ראשוניותם של דימויים אלו כעיטור נראטיבי חושפת שורה של פערים ייצוגיים השופכים אור על ראשיתה של האמנות הנוצרית.
דוגמה מרכזית לכך הוא הייצוג לא אחיד בדמותו של ישו.
בסצנות המתארות את חייו של ישו, הוא מתואר כצעיר בהיר שיער ונטול זקן, ואילו בסצנות המקבילות הוא מופיע כאדם מבוגר יותר, עוטה זקן ושיערו ארוך.
דימוי אחרון זה, קרוב יותר לתיאורי ישו כפי שאנו מכירים כיום.
סגנון התיאור השונה יכול להעיד הן על אמנים שונים אשר ייצרו את הפסיפסים, אולם יכול גם להצביע על מסורות תיאור שונות.
ייצוג נוסף המצביע על פרשנות מוקדמת של כתבי הקודש הוא תיאור הסעודה האחרונה, בה מופיעים ישו ושנים-עשר השליחים סביב שולחן מעוגל עליו שבע כיכרות לחם וצלחת ובה שני דגים גדולים.
לדעת חוקרת תולדות האמנות ג'נסין, עובדת קיומם של הדגים בסצנה מצביע על הכנסת הדג כסממן אסכטולוגי, כבר באיקונוגרפיה של המאה ה-6.
הרגיסטר הנמוך יותר מחולק על ידי חלונות האגף המרכזי של הכנסייה, ובו מוצגים שישה-עשר נביאים ואוונגליסטים בכל אחד מצידי האולם.
הדמויות מתוארות בסגנון המסורת היוונית-רומית ומכילות מאפיינים אינדיבידואליים בצורתה של כל דמות ובהבעות הפנים.
כל נביא מחזיק בידו סימן או סמל כגון ספר.
הרגיסטר התחתון מציג שורה של קדושים הנעה מארמון תאודוריקוס אל עבר דמותו של ישו, המופיע כאדם מזוקן וארוך שיער היושב על כס המלכות.
בצד הצפוני של הכנסייה מוצגת תהלוכה מקבילה של קדושות נוצריות.
את תהלוכת הקדושים מובילים שלושת האמגושים אשר באו להעריץ את התינוק עם לידתו.
התיאורים, שנעשו בסגנון ביזנטי מפותח יותר, חסרים את הפרטים האינדיבידואליים בתיאור הדמויות.
חלק זה בכנסייה נעשה בתקופה בה הכנסייה כבר הפכה לכנסייה קתולית.
מצד שמאל מוצגת תהלוכה של עשרית ושתיים קדושות, אשר בראשן צועדים שלושת האמגושים שבאו להעריץ את ישו בעת לידתו.
הן נעות מן העיר קלאסֶה , נמֵלהּ של רוונה, אל עבר תיאור של מריה, אם ישו המחזיקה את בנה התינוק.
בצד ימין מופיעה תהלוכה של עשרים ושישה מרטירים, מונהגת בידי מרטין הקדוש ואפולינרה הקדוש.
הם נעים מארמון תאודוריק אל עבר דמותו של ישו, המופיע כאדם מזוקן וארוך שיער היושב על כס מלכות השמיים, מוקף גם הוא על ידי מלאכים.
תיאור העיר והנמל שלה לצד תיאור הארמון, מאפשר הצצה אל האדריכלות ברוונה בתקופתו של תאודוריקוס.
בזיליקת סן מרקו היא קתדרלה בת המאה ה-9 הנמצאת בוונציה שבאיטליה.
הבזיליקה היא אחת הדוגמאות החשובות ביותר של אדריכלות ביזנטית.
הכנסייה צופה על כיכר סן מרקו, מרכז השלטון והמסחר העתיק של ונציה, ומחוברת בצדה הדרומי לארמון הדוג'ה של ונציה.
הכנסייה אף משמשת כמקום מושבו של הפטריארך והארכיבישוף של ונציה מאז 1807, ועל פי המסורת הנוצרית קבור בה מרקוס הקדוש (ומכאן שמה).
הבזיליקה, המכונה גם "כנסיית הזהב", ידועה בסגנון הביזנטי המרהיב שלה, בפסיפסים המוזהבים הרבים שבה ובאוצרות קונסטנטינופול הבזוזה המעטרים אותה, והיא מסמלת את עושרה של הרפובליקה של ונציה.
הכנסייה נבנתה לראשונה כמבנה זמני בתוך ארמון הדוג'ה בשנת 828, כאשר סוחרים ונציאנים הביאו לעיר את שרידיו של מרקוס הקדוש, מחברה של הבשורה על-פי מרקוס.