tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לקלאו ומופה מניחים שבבסיס החברה ישנם יחסי כוח ונדרש להפוך את אותם יחסים מדכאים לגלויים, לנהל משא ומתן לגביהם ולשנות אותם.
על ידי בניית דמוקרטיה סביב שוני והתנגדות, יחסי כוח מדכאים הקיימים בחברה עולים לפני השטח כך שניתן יהיה לערער עליהם.
הגישה הדיונית מזוהה בעיקר עם עבודתו של יורגן הברמאס.
זרם זה של דמוקרטיה רדיקלית מנוגד לנקודת המבט האגוניסטית של לקלאו ומופה.
הברמאס טוען שניתן לפתור בעיות פוליטיות סביב ארגון החיים על ידי דיונים.
כלומר, אנשים מתכנסים ומתלבטים על הפתרון הטוב ביותר.
סוג זה של דמוקרטיה רדיקלית עומד בניגוד לפרספקטיבה האגוניסטית המבוססת על קונצנזוס ואמצעים תקשורתיים: יש תהליך קריטי רפלקסיבי של הגעה לפתרון הטוב ביותר.
התיאוריה הדיונית של הברמאס מתבססת על עקרונות של שוויון וחירות.
הדיון מתאפשר באמצעות מוסדות שיכולים להבטיח השתתפות חופשית ושוויונית של כולם.
הברמאס מודע לעובדה שהבדלי תרבות שונות, השקפות עולם שונות ופערי אתיקה יכולים להוביל לקשיים בתהליך הדיוני.
למרות זאת הוא סבור שתקשורת והגיון יכולים לגשר בין דעות ואינטרסים מנוגדים.
הגישה השלישית של הדמוקרטיה הרדיקלית היא האוטונומית, המזוהה עם רעיונות שמאל-קומוניסטיים ופוסט-מרקסיסטים.
ההבדל בין סוג זה של דמוקרטיה רדיקלית לבין השתיים שצוינו לעיל הוא ההתמקדות ב"קהילה".
הקהילה נתפסת ככוח הטהור, במקום הפרטים הרציונליים המקיימים דיונים או הקבוצות האגוניסטיות בשתי הגישות הקודמות.
הקהילה מייצגת "המון רב" (של אנשים), בדומה למעמד הפועלים בתיאוריה המרקסיסטית המסורתית.
ריבוי זה של אנשים הוא הכוח הטהור אשר יש לרתום אותו לידי חיפוש ויצירת הבנות הדדיות בתוך הקהילה.
גישה זו של דמוקרטיה רדיקלית קוראת תיגר על החשיבה המסורתית לגבי שוויון וחירות בדמוקרטיות ליברליות בכך שהיא קובעת כי ניתן למצוא שוויון אינדיבידואלי בתוך ההמון.
השוויון נוצר על ידי המון וחופש נוצר על ידי השבת הכוח של ההמון.
לעיתים קרובות משתמשים בהגדרה זו דמוקרטיה רדיקלית כדי להתייחס לנקודות המבט הפוסט-מרקסיסטיות של הרדיקליזם האיטלקי - למשל פאולו וירנו.
קונולי - קונולי מזוהה עם קידומו של דמוקרטיה אגוניסטית.
דמוקרטיה אגוניסטית מתמקדת בהתמודדות ולא בקונצנזוס רציונלי.
השיח אינו מבוסס על אלימות, אלא עוסק בהיבטים שונים של סכסוך פוליטי.
לפי קונולי, דמוקרטיה אגוניסטית מבוססת על מונח שהוא מכנה ¨כבוד אגוניסטי¨, המאפשר לאנשים לכבד מקורות שונים ודעות סותרות.
Roslyn Fuller - Roslyn Fuller פיתח תפיסה של דמוקרטיה אגוניסטית המשלבת השתתפות המונית עם דיון פעיל, תשלום עבור השתתפות וטכנולוגיית מידע מודרנית כדי ליצור דמוקרטיה ישירה ממוקדת אזרח.
ארנסטו לאקלאו - מזוהה עם הגישה האגוניסטית של הדמוקרטיה הרדיקלית כפי שנוסח בהגמוניה ובאסטרטגיה סוציאליסטית: לקראת פוליטיקה דמוקרטית רדיקלית.
שנטל מופה - מזוהה עם הגישה האגוניסטית של הדמוקרטיה הרדיקלית כפי שנוסח בהגמוניה ובאסטרטגיה סוציאליסטית: לקראת פוליטיקה דמוקרטית רדיקלית.
רוברטו מנגביירה אונגר - רוברטו מנגביירה אונגר טוען שהחברה אינה נבנית על ידי קונצנזוס, פשרות וחיפוש אחר האפשרות הטובה ביותר, אלא ממאבק ומריב פוליטי.
אונגר מאמין בחזון של דמוקרטיה מועצמת, שתכלול שינויים קיצוניים בפוליטיקה במרכז.
שינויים אלה יכללו יותר מוסדות חברתיים שבהם כולם יכולים לקיים אינטראקציה, לדון ולהעצים את עצמם כדי לשנות באופן דרסטי נסיבות כלכליות, פוליטיות וחברתיות.
וולין תומך באידיאל של דמוקרטיה השתתפותית.
וולין היה הראשון לבטא את הרעיון של ¨דמוקרטיה מתגוננת שבו דמוקרטיה היא חוויה פוליטית והאנשים הפשוטים הם השחקנים הפוליטיים העיקריים.
וולין קרא תיגר על הקונצנזוס ולכן ניתן לראות בו חלק מהגישה האגוניסטית של דמוקרטיה רדיקלית.
יורגן הברמאס - מקדם דמוקרטיה דיונית השואפת להשתתפות פעילה כמתואר בתורת הפעולה התקשורתית.
ג'יימס פישקין עיצב יישום בפועל של דמוקרטיה דיונית עם השתתפות פעילה ישירה .
קורנל ווסט - ווסט מתאר את עצמו כדמוקרטי רדיקלי וסוציאליסט לא מרקסיסטי, מה שמציב אותו בקצה הפוסט-מרקסיסטי הקריטי של הדמוקרטיה הרדיקלית.
פאולו וירנו - דמות בולטת בתנועה המרקסיסטית האוטונומית האיטלקית.
יון מיטלר - מיטלר משתמש במונח "דמוקרטיה רב-ממדית" כדי לתאר מערכת פוליטית המבוססת על אוטונומיות משפטיות אזוריות של התנועות האידאולוגיות הגדולות בחברה, כמו מפלגות פוליטיות.
תאורטיקנים של דמוקרטיה רדיקלית אוטונומית נוטים בדרך כלל להציע קהילות אוטונומיות קטנות ומקומיות הרבה יותר מאשר האוטונומיות הגדולות למדי שתיאר מיטלר.
לאקלאו ומופה תיארו דמוקרטיה אגוניסטית רדיקלית שבה דעות ותפיסות עולם שונות אינן מדוכאות על ידי החיפוש אחר קונצנזוס.
מכיוון שהגישה האגוניסטית הופיעה רבות בספרות האקדמית, היא הייתה חשופה לביקורות.
ברוקלמן למשל טוען שתאוריית הדמוקרטיה הרדיקלית היא רעיון אוטופי.
תיאוריה פוליטית, הוא טוען, לא צריכה להציג חזון של חברה רצויה.
כמו כן נטען כי דמוקרטיה רדיקלית עשויה להיות שימושית ברמה המקומית, אך לא מתאימה לקבלת החלטות ברמה הלאומית.
לדוגמה, אנשים עשויים לדעת מה הם רוצים לשנות בעיר שלהם ולהרגיש דחף להשתתף בתהליך קבלת ההחלטות של מדיניות מקומית עתידית.
פיתוח דעה על נושאים ברמה המקומית לרוב אינו דורש מיומנויות או השכלה ספציפיים.
במסגרת כזו, דיון יכול להועיל בהתמודדות עם בעיית החשיבה הקבוצתית, שבה השקפת הרוב שולטת על השקפת המיעוט.
אולם, ייתכן שאנשים לא יהיו מיומנים מספיק או מוכנים להחליט לגבי בעיות לאומיות או בינלאומיות.
גישת דמוקרטיה רדיקלית להתגברות על פגמי הדמוקרטיה אינה מתאימה, כך נטען, מעבר לרמה המקומית.
הברמאס ורולס תמכו בדמוקרטיה דיונית רדיקלית שבה הפוליטיקה מתבססת על קונצנזוס ואמצעים תקשורתיים.
עם זאת, כמה חוקרים מזהים פערים מרובים בין השתתפות והתדיינות.
שלושה מהפערים הללו מזוהים על ידי ג'ושוע כהן, תלמידו של הפילוסוף ג'ון רולס :
הרצון לשפר את איכות הדיון יכול להיות על חשבון שיתוף הציבור.
נציגים ומחוקקים מתמקדים יותר בטיעונים ודיונים מאשר בשאיפה לקדם את האינטרסים של בוחריהם.
בשל ההתמקדות בדיון רציונלי, ייתכן שהאינטרסים של ציבורים מסוימים לא ייזכו לייצוג.
לעומת זאת, שאיפה למקסם את שיתוף הציבור יכולה להיות על חשבון איכות הדיונים.
ניתן להשיג מקסימום השתתפות ציבורית על ידי יוזמות פופולריות כמו משאלי עם.
עם זאת, משאלי עם מאפשרים לאנשים להחליט על נושא חשוב עם הצבעת כן/לא.
באמצעות הצבעת כן/לא ניתן להרתיע אנשים להשתתף בדיון מנומק לגבי חקיקה.
כמו כן, נטען כי בשל מקסום שיתוף הציבור, גדל הסיכוי למניפולציה ודיכוי.
הדיון תלוי בידע ובתחומי עניין של כל המשתתפים וכן במידע ברור ונגיש.
אולם, בנושאים חשובים רבים, לחלק מהמשתתפים יש ידע מצומצם ולכן איכות הדיונים יורדת כאשר יותר משתתפים חסרי ידע נכנסים לדיון.
עם זאת, דמוקרטיה רדיקלית נתפסת לעיתים כקולוניאלית משום שהיא מסתמכת על תפיסה מערבית של דמוקרטיה.
נטען כי הדמוקרטיה הליברלית נתפסת על ידי המערב כצורת הממשל הלגיטימית היחידה.
מאז שלקלאו ומופה כתבו על דמוקרטיה רדיקלית, רבים אחרים התאימו ושינו את המונח.
לדוגמה, בל הוקס והנרי ז'ירו כתבו כולם על היישום של דמוקרטיה רדיקלית בחינוך.
בספרה של הוקס Teaching to Transgress: Education as the practice of freedom, היא קוראת לחינוך שבו מחנכים מלמדים את התלמידים לחרוג מגבולות של גזע, מין ומעמד כדי "להשיג את מתנת החופש".
את עבודתו של פאולו פריירה, אף על פי שהחלה עשרות שנים לפני לאקלאו ומופה, ניתן לפרש בדרך דומה.
תאורטיקנים כמו פול צ'טרטון וריצ'רד JF Day כתבו על חשיבותה של דמוקרטיה רדיקלית בתוך כמה מהתנועות האוטונומיות באמריקה הלטינית (כגון EZLN - צבא זפאטיסטה לשחרור לאומי במקסיקו, MST - תנועת פועלים ללא קרקע בברזיל, ותנועת פועלים מובטלים בארגנטינה) למרות שהמונח דמוקרטיה רדיקלית משמש באופן שונה בהקשרים אלה.
עם עליית האינטרנט בשנים שלאחר התפתחותן של גישות שונות של תאוריית הדמוקרטיה הרדיקלית, גדל העיסוק בקשר בין האינטרנט לדמוקרטיה הרדיקלית.
האינטרנט נחשב כהיבט חשוב של דמוקרטיה רדיקלית, שכן הוא מספק אמצעי תקשורת והתקשורת היא גורם מרכזי בכל אחת מהגישות של דמוקרטיה רדיקלית.
האינטרנט מספק פלטפורמה לדיון נוסף על דמוקרטיה רדיקלית, ובכך תורם לפיתוח התיאוריה;
האינטרנט מאפשר צמיחה של קהילות פוליטיות חדשות ותרבויות דמוקרטיות אשר קוראות תיגר ע רעיונות פוליטיים קיימים;
האינטרנט מחזק את קולן של קבוצות מיעוט.
נקודה אחרונה זו מתייחסת לרעיון של מרחב ציבורי רדיקלי שבו ניתנת לקבוצות מדוכאות או מודרות הזדמנות להשתתף בדיון הפוליטי.
מנקודת המבט של הדמוקרטיה הרדיקלית, ניתן לפרש ביטוי של דעות כאלה באינטרנט כאקטיביזם מקוון.
בדמוקרטיות הייצוגיות הליברליות הקיימות כיום, קולות ואינטרסים מסוימים תמיד מועדפים על פני אחרים.
באמצעות אקטיביזם מקוון, עדיין ניתן לבטא דעות והשקפות שנמצאות בשוליים.כך תורמים הפעילים לקיום הטרוגניות של עמדות.
עם זאת, העידן הדיגיטלי אינו תורם בהכרח לרעיון של דמוקרטיה רדיקלית.
לפלטפורמות המדיה החברתית יש אפשרות להשתיק קולות מסוימים, לעיתים רדיקליים.
זה נוגד את הדמוקרטיה הרדיקלית
תנועות המונים עכשוויות המחויבות לדמוקרטיה רדיקלית
EZLN - צבא השחרור הלאומי של זפאטיסטה במקסיקו: קבוצה שמאלנית מיליטנטית ופוליטית.
האידאולוגיה שלהם מבוססת על שאיפתם לבצע פוליטיקה מלמטה למעלה ולא מלמעלה למטה.
ה-EZLN מזוהה עם המרד הזפאטיסטי והקמת העיריות האוטונומיות המורדות זפאטיסטה, שהממשל שלהן מושפע מאוד מעקרונות סוציאליסטיים רדיקליים דמוקרטיים וליברטריאניים.
ה-MST – תנועת עובדים ללא קרקע בברזיל: תנועה חברתית שמטרתה רפורמת קרקעות כדי להפוך את הבעלות על הקרקע לנגישה יותר עבור העניים.
היא שואפת להשיג מטרה זו באמצעות מאבק בסוגיות חברתיות כגון גזענות, סקסיזם וחלוקת הכנסה מוטה.
ה-AANES – המינהל האוטונומי של צפון ומזרח סוריה : אזור אוטונומי בצפון מזרח סוריה שהוקם כתוצאה ממהפכת רוג'אבה בתמיכת הכוחות הסוריים הדמוקרטיים המבוססים על עקרונות של ביזור, דמוקרטיה ישירה וסוציאליזם ליברטריאני.
מפלגת המפלגה הסוציאליסטית ארצות הברית נוסדה ב-1973. היא מתנגדת לכל צורות הדיכוי, ולחתור ליצור "חברה לא גזענית, חסרת מעמדות, פמיניסטית וסוציאליסטית".
Casa Pueblo הוא ארגון קהילתי בפוארטו ריקו המתמקד בהגנה על הסביבה.
היא בעד דמוקרטיה משתפת וניהול עצמי קהילתי, כמו גם תשתית אנרגיה מתחדשת לאומית מבוזרת.
בספרות ובאמנות, דמות היא כל אחד מן המשתתפים ביצירה.
דמות כזו שנוצרה בסיפור, במחזה או בשיר קרויה דמות ספרותית, בסרט קולנוע דמות קולנועית, וכאשר נוצרה בסדרת טלוויזיה (לרבות אנימציה), היא קרויה דמות טלוויזיונית.
התהליך של פיתוח ויצירת הדמות נקרא אפיון.
הדמות היא לרוב של אדם, אך קיימת גם דמות שאינה אנושית, לרבות דמות לא אנושית שמקבלת האנשה דרך היצירה.
פרוטגוניסט היא הדמות הראשית שמעשיה ופעולותיה עומדים במרכזה של העלילה.
בספרות הקלאסית הפרוטגוניסט הוא דמות טובה ותמיד נלחמת באנטגוניסט שמפריע לה.
אנטגוניסט הדמות המפריעה לפרוטגוניסט - לעיתים לבדה ולעיתים הראשית מבין מספר דמויות שתפקידן הוא להילחם בפרוטגוניסט.
דמות במוקד היא דמות מרכזית בסיפור וכל הדמויות סובבות ועושות את כל מה שהן עושות בשבילה/למענה אך היא אינה עושה דבר.
הדמויות המשניות הן הדמויות שמופיעות בסיפור פחות מהדמויות הראשיות (עד כדי תפקידים קטנים ושוליים מאוד).
הן מיועדות בעיקר לסייע לשאר מרכיבי הסיפור, ובכללן גם לדמויות הראשיות במישורים שונים, כגון: הנעת האחרונות לפעולה ובאפיונן באופנים שונים.
דמויות משניות מסייעות גם בבניית הרקע החברתי והאנושי המשמש כבמת הסיפור, ולעיתים עושה בהן המספר שימוש כדי להציג את הסיפור באופן הרצוי לו (ואז ניתן לדבר על הפונקציה של הדמות).
דמות זאת מאירה את הדמות הראשית, מסייעת לאפיון הדמות הראשית.
בדרך כלל קיים קשר בין הדמות המשנית לראשית.
לעיתים, תוך כדי ניגוד לדמות המשנית, ניתן לאפיין את תכונותיה של הדמות הראשית
דמות אורחת היא דמות שההופעה שלה קצרה רק פעם אחת או פעמיים, בניגוד לדמויות משניות שמופיעות יותר.
עיקר ההבדל בין הדמות הראשית למשנית הוא בעיצוב הנרחב של עולמו הפנימי של הראשון, בעוד האחרון, על פי רוב, אינו זוכה לו.
בעוד שהדמות הראשית שקועה בלבטים פנימיים, בפעילות חיצונית או פנימית אינטנסיבית, מגלה קווי אופי מובהקים ואיכויות אנושיות ייחודיות, מתפתחת ועוברת תמורות שונות - זו המשנית, בניגוד לראשית, נוטה להיות "שטוחה" מבחינת העומק הרגשי, תמורות הנפש והלבטים הפנימיים, לפחות עד כמה שהללו נחשפים בפני הקורא.
הדמות היא פרי יצירה בדיוני.
לכן מניחים שכל פרט הקשור לדמות אינו מקרי, אלא נבדה על ידי הסופר משום שהוא חשוב ומשמעותי להבנת העלילה ולהתפתחותה.
תהליך פענוח הדמות דומה לתפקיד הפסיכולוג או החוקר: על מנת לנסות ולגלות את ה"אישיות" של הדמות ביצירת הסיפורת, יש לאסוף פרטים מתוך הטקסט, ובעזרתם לנסות לאפיין את הדמות הספרותית.
בטקסט הפרוזאי ישנם שלושה סוגים של פרטים הקשורים לדמות:
ציון ישיר של המספר בנוגע לתכונות האופי של הדמות, כמו בסיפור "האדונית והרוכל" מאת ש"י עגנון, בו מזכיר המספר שהרוכל הוא "תמים וקל דעת".
ציון של פרטים, שמתוכם באופן עקיף יכול הקורא להסיק לגבי תכונות האופי של הדמות.
פרטים כגון: הרקע של הדמות, מראה חיצוני, דרכי התנהגות עם דמויות אחרות, תיאור חיי הנפש שלה, כגון חלומות, מחשבות, מוטיב מנחה ועוד.
לדוגמה: בסיפורו של עגנון, "האדונית והרוכל", הנהנתנות של הרוכל, יהודי דתי, גורמת לו לבצע עבירות דתיות, כמו אכילת בשר לא כשר או משכב עם נוצרייה.
התנהגות זו מחזקת את דברי המספר שציין שאותו רוכל הוא "קל דעת".
ציון מטונימי - תיאור של עצם או תופעת טבע, שיש בהם סמליות והם מסמלים ומייצגים את הדמות ומצבה הרגשי.
הדמות היא בדרך כלל בדיונית, שנבראה על ידי מחבר הסיפור.
לעיתים נכתב הסיפור כרומן מפתח - אף שהשמות המופיעים בו בדיוניים, ניתן לזהות מאחורי מעשי הדמויות אנשים בשר ודם שאליהם רמז המחבר.
במקרים אחרים משולבים ביצירה הבדיונית אנשים ממשיים.
ספרו של גיירמו מרטינס, "רציחות נוסח אוקספורד", כולל עלילה בדיונית וגיבורים בדיוניים, אך מסופר בו שאחדים מהגיבורים נוסעים לקיימברידג' כדי לשמוע את הרצאתו של אנדרו ויילס על ההוכחה שמצא למשפט האחרון של פרמה, ואחד מגיבורי הספר מביע חשש לחייו של ויילס, עקב סדרת רציחות שהתרחשה באוקספורד.
בניגוד לכל שאר גיבורי הסיפור, אנדרו ויילס הוא מתמטיקאי נודע, שאכן הציג ביוני 1993 את הוכחתו בהרצאה שנתן בקיימברידג'.
בסרט שהופק על פי הספר, "רציחות באוקספורד", הוחלפה דמותו של ויילס בדמות בדיונית, המוכיחה משפט בדיוני, "המשפט האחרון של בורמאט".
דמות גרר (לפעמים תמונת גרר או בבואת גרר) היא אשליה אופטית שמופיעה לאחר שמסתכלים הצידה לאחר מבט ממושך על תמונה.
תופעה זו של מנגנון הראייה קשורה לתופעה המכונה עקביות הראייה (persistence of vision), בה משתמשים באנימציה ובקולנוע.
היא מקושרת לתופעת ההימשכות של הזיכרון החושי ויכולה להימשך יותר מדקה.
דמויות גרר נוצרות כאשר מתמקדים במשך זמן בגירוי בעל עוצמה גבוהה.
לדוגמה, דמות גרר חיובית מתרחשת כאשר ממשיכים לראות חוט להט של נורה חשמלית דולקת גם לאחר שמפסיקים להביט בו, באופן הזהה לגירוי המקורי (הוא נראה כזוהר בהיר שכאילו צף לפני העין).
תופעה זו מתרחשת משום שלקולטנים לוקח זמן מסוים להגיע לתגובה מלאה וזמן נוסף לדעיכה של התגובה.
באופן זה פעילותם יכולה לספק מידע על הגירוי גם במשך זמן קצר לאחר שהוא נעלם.
למצב בו הגירוי שממשיכים לראות הוא הפוך או מנוגד לגירוי המקורי קוראים דמות גרר שלילית.
מצב זה נוצר כאשר מסתכלים בגירוי חד־ממדי בעל עוצמה רבה, בשל העובדה שקולטני הצבע בעין - המדוכים - יכולים "להתעייף" עקב גירוי-יתר ולאבד מרגישותם.
בדרך כלל העין מתמודדת עם בעיה זו על ידי תזוזות קלות של גלגל העין שמסוננות על ידי המוח ועל כן אין מבחינים בהן.
אולם, אם העצם אליו מביטים הוא גדול מספיק כך שהתנועות הקטנות אינן מספיקות כדי לשנות את הצבע מתחת לאזור אחד ברשתית, אותם קולטנים יתעייפו ויפסיקו להגיב.
אז, כאשר העין פונה להביט במקום אחר, הקולטנים העייפים משגרים למוח אותות חלשים והצבעים הללו כמעט ואינם נראים.
אולם, הקולטנים האחרים מסביב שלא היו בשימוש עדיין "טריים" ושולחים אותות חזקים.
האות המתקבל זהה לאות שהיה נראה לו היינו מביטים בצבע המשלים, וכך מפרש זאת המוח.
למשל, תמונה בצבע ירוק-ליים (תרוג) תיצור דמות גרר בצבע סגול, כיוון שהצבע ירוק ליים אינו מפעיל את קולטני הצבע סגול.
דֵמוֹקְרִיטוּס (ביוונית Δημόκριτος; 460 לפנה"ס לערך – 370 לפנה"ס) היה פילוסוף יווני קדם-סוקרטי.
דמוקריטוס נולד בעיר אבדרה שבתראקיה, והיה תלמידו של לוקיפוס ופיתח את תורת האטומים שלו.
דמוקריטוס כונה "הפילוסוף הצוחק" (בהנגדה להרקליטוס, שכונה "הפילוסוף הבוכה") והוא מתואר לרוב באמנות כשחיוך על פניו.
המסורת מספרת שעיוור את עיני עצמו במכוון, על-מנת שמראית עיניו לא תסיח את דעתו מהגותו, אבל דבר זה אינו מתקבל על הדעת, במיוחד לאור העובדה שעסק בכתיבת ספרים ובביצוע ניסויים, מה שהיה קשה עליו לעשות ללא מאור עיניו.
דמוקריטוס היה מהוגי הרעיון שכל חומר מורכב מיסודות בלתי נראים שלהם קרא "אטומים".
הוא אמר שכל תחושותינו מקורן באטומים המהווים את החומר שממנו עשוי היקום.
היקום מורכב מחלל ריק ומאטומים המתאחדים עם אטומים דומים ויוצרים את כוכבי הלכת ואת כל הכוכבים האחרים.
אטומים אלה נבדלים בצורתם, גודלם ומשקלם.
אין בנמצא כל כוח עליון המכוון את האטומים.
כמות החומר שבטבע איננה משתנה.
שום חומר לא נוצר ולא נעלם, אלא רק משנה צורה על ידי שינוי הרכבם של האטומים.
דמוקריטוס היה גם חלוץ של מתמטיקה בכלל וגאומטריה בפרט.
זאת אנו לומדים רק על פי ציטוט עבודותיו בכתבים אחרים, מפני ששיירי עבודותיו של דמוקריטוס לא שרדו לאחר ימי הביניים.
אריסטו טוען שתורתו בקשר לחומר, הנקראת בדרך כלל אטומיזם, היא תגובה לפרמנידס, שהתכחש לקיום של תנועה, שינוי וריק.
פרמנידס טען שקיומו של דבר מתחייב שהוא אינו "יורש ישות", מפני ש"שום דבר לא נולד משום דבר".
לכן, טען פרמנידס, התנועה אינה קיימת כי חלק ממנה חייב להיות מעבר אל "הריק" ו"הריק" אינו קיים - לכן אי אפשר לנוע לתוכו.
דמוקריטוס ידוע גם כמי שהבין לראשונה, שמה שאנו מכנים שביל החלב, הוא האור שאנו רואים מהכוכבים הרחוקים בשמי הלילה.
פילוסופים אחרים, כמו אריסטו, יצאו נגד טענה זו.
דמוקריטוס היה בין הראשונים, שהציעו שהיקום כולל עולמות רבים, חלקם מיושבים:
תאוריה זו נשכחה והוצעה מחדש רק כעבור כ-2,000 שנה על ידי ג'ורדנו ברונו.
דמוקריטוס חשב שגם נפש האדם מורכבת מאטומים.
אטומים אלה מהווים את החלק האציל והנפלא ביותר שבגוף האדם.
מטרת האדם הוא האושר שפירושו להשתחרר מן הפחד, הדאגות והדעות הקדומות.
הדגש הוא על אושר רוחני ולא על הנאה חושנית, שכן תענוגות אלה הם תענוגות חולפים.
האושר אינו נובע מטובין חיצוניים.
"אדם חייב למצוא בתוך עצמו את מקורות הנאתו".
שלוות הנפש מפצה את האדם על מכאובי הגוף כי החוכמה היא לנפש כמו רפואה לגוף.
החיות יודעות תמיד את צרכיהן במזון, בהנאה ואפילו ביחסי מין; האדם אינו יודע.
מי שנפשו מסודרת היטב - חייו מסודרים.
תורת המוסר של דמוקריטוס בישרה את זו של אפיקורוס בראותה בשלוות הנפש ערך עליון.
קטע מדבריו של דמוקריטוס על שלוות הנפש והאושר ממחיש את תורת המוסר שלו:
דיוגנס לארטיוס מונה עשרות ספרים שנכתבו על ידי דמוקריטוס, בתחומי האתיקה, מדע, טבע, מתמטיקה, ספרות, כתבים טכניים ומאמרי ביקורת שונים.
אף אחד מספריו לא שרד בשלמותו.
דֵמֵטֵר (ביוונית עתיקה: Δημήτηρ ) "אם האדמה" (Ge-Meter) היא אלת התבואה במיתולוגיה היוונית ומשתייכת לקבוצת האלים הכתוניים ואחת מ-12 האלים האולימפיים.
בפי הרומאים היא נקראה קרס , דמטר, הייתה אמה של פרספונה ואחותו של זאוס (בפי הרומאים יופיטר).
כאלת התבואה היה לה תפקיד חשוב, שכן היוונים נשענו על חקלאות לקיומם ולפיכך ביטאו את הערצתם לדמטר בפסטיבלים וכיבודים אחרים.
הקשר שלה לתבואה הפך אותה בעקיפין גם לאלת הפריון.
תפקידה העיקרי הוא כאלת החיטה, האחראית על העבודות החקלאיות הקשורות בגידולי הדגן ועל האדמה החקלאית ופוריותה.
כאלת האדמה השפעתה מגעת גם לעולם השאול.
אחד מתפקידיה החשובים היה הפצת החיטה לבני האדם.
הבת פרספונה, היא מעין כפילה של דמטר הן בהופעתה החיצונית והן בתפקידים שמילאה.
האלות היו נערצות כזוג ופולחנן המסתורי לווה באורגיות.
בין המרכיבים החשובים בדמותה של דמטר הייתה האימהות, שמצאה ביטוי באהבתה הבלתי מסויגת לבתה פרספונה אשר נחטפה בידי האדס אל השאול.
דמטר ערכה חיפושים נרחבים אחרי בתה האובדת.
היא הסתייעה באל טריפטולמוס, וקיבלה ממנו לשם חיפוש בתה בשאול מרכבה רתומה לנחשים.
בצערה מנעה דמטר במשך שנה שלמה את פוריות האדמה, הפסיקה את צמיחת היבול והתבואה והביאה בצורת וקרה על האדמה.
בני האדם, שגוועו ברעב, התחננו לאלים שישנו את רוע הגזרה.
לאחר התערבותו של זאוס היא נפגשה עם בתה אך בפשרה שהושגה בידי זאוס נקבע שפרספונה תשהה ארבעה חודשים בשנה בעולם השאול עם האדס, ובשאר חודשי השנה תבלה עם אמה דמטר על פני האדמה.
דמטר הסירה את קללתה מעל פני האדמה ששבה להניב פרי.
אגדה זו מסבירה את מחזור הצמיחה בטבע.
היא מנמקת מדוע בחודשי החורף עוטה הטבע קדרות ותחושת אבל, העלים נושרים, דבר לא צומח וזרע החיטה שוהה בחשכת האדמה, בעוד באביב כאשר פרספונה עולה מן השאול להתאחד עם אמה, עוטה הטבע פריחה, הכול היה מתחיל ללבלב ולצמוח והאנשים קוצרים את התבוא.
סיפור מיתולוגי זה זורה אור על אופייה של פרספונה כאלת הצמחייה וכמלכת השאול.
האגדה על ירידת פרספונה לשאול מדי שנה ושובה, נקשרת גם בנושא החיים שלאחר המוות.
המיסטריות המפורסמות של אלאוסיס שנערכו לכבוד דמטר ופרספונה באתונה, עסקו, כנראה לא רק באזכורן של האלות אלא גם בנושאים הקשורים בהישארות הנפש.
המסורת מספרת כי יום אחד, שעה שקורה קטפה פרחים בשדות ניסה, היא נחטפה בידי האדס אל השאול, והובלה אל מתחת לאדמה.
בהתערבותו של זאוס, שנכנע לדרישתה של דמטר לראות את בתה, הוסדר שובה של קורה אל אמה, זאת בתנאי שלא אכלה דבר בעת שהותה בשאול.
לרוע המזל, נעתרה קורה, אשר מאז הגיעה לשאול נקראה פרספונה, להפצרת האדס וטעמה מגרגירי פרי הרימון, וכיוון שכך הייתה מחויבת לבוא עמו בברית נישואין.
זאוס פנה לדמטר וזו נתנה את הסכמתה להחזרת הסדר הקיים בכך שיאפשרו לה להתאחד חזרה עם בתה.
לפיכך זאוס דרש מהאדס להשיב את פרספונה לאמה.האדס הסכים בלית ברירה, אך גרעיני הרימון, שאכלה זרעו בלבה געגועים עזים ומייסרים אליו.
לאחר שבלעה את הגרעין, לא יכולה הייתה פרספונה לחיות בלי האדס.
היא חזרה לאמה, אך בכל שנה, הייתה יורדת למספר חודשים (כמספר גרעיני הרימון שאכלה.
המספר משתנה מגרסה לגרסה) להיות עם האדס לשאול, .
פולחן השאול והמיסטריות היה קשור למוטיבים של מוות ותחיה, קמילה והתחדשות.
הפולחן קשור בניסיון להבין את הכוחות המסתתרים מאחורי סדרי הטבע ומעגל הצמיחה וההתחדשות מדי שנה.
העוסקים בפולחן האמינו בהתלכדותם עם כוחות השאול במהלך אקסטזה דתית.
כאלות האדמה כלל תחום השפעתן גם את השאול.
נהוג היה לקיים שני פולחנים לדמטר ולבתה פרספונה.הפולחן התבצע בידי מיסטריות (כוהנות דת שערכו פולחן מיסטי, סודי).
נשים היו יוצאות למסע רגלי של כ-30 ק"מ מאתונה לאלאוסיס, שם היו עורכות טקס לזכר ניסיונה של דמטר להעניק חיי נצח לאנושות באמצעות הכנסת תינוק לאש הבוערת.
הפולחן השני, שנקרא תסמופוריה, נמשך 10 ימים והיה מיועד לנשים נשואות בלבד.
רבים מאתרי הפלחן בהם נמצאו מקדשי דמטר הם באזורי נוף פתוח מחוץ למרכזי הערים, למשל בפריאנה, קנידוס, אלאוסיס, מילטוס, פרגמון, קורינת וקירנה.
באלאוסיס, בקורינת, בליקוסורה רובם מקדשים ארכאיים וקלאסיים ולא כאלה שנוסדו בתקופה הרומית.
בתקופה היוונית ארכאית והקלאסית נערך פולחנן של דמטר ופרספונה בדרך כלל על מורדות גבעה מחוץ לעיר או בשוליה, כך למשל בפריאנה, קנידוס, אלאוסיס, ליקוסורה, מילטוס, דיון, פרגמון, קורינת וקירנה.
בחלק מן המקומות למשל בפרגמון היה גם תיאטרון אשר נטל חלק בכינוס קהל גדול ואולי התקיימו בו טקסים מיסטיים.
אך יש גם מקדשים שהוקמו במתחמים העירוניים.
כך למשל בפרגמון או בסבסטה (שומרון).
המרכז הפולחני הראשי לאלות היה באלאוסיס.
במקומות שונים בעולם הקלאסי, נערך פולחנן של האלות במתחמים מקודשים, מקדשים יווניים לדמטר ולפרספונה נחשפו גם באגריגנטום שבסציליה, בפרגמון, בקנידוס ובפריאנה.
מתחמי פולחן גדולים נחשפו גם בקירנה שבלוב, ובקורינת.
אף על פי שהומרוס בהמנוניו קשר כתרים רבים לדמטר, ובמיוחד ייחס לה את הוראת החקלאות לבני-האדם, הרי שגברי אתונה לא אהבו את הפולחן הנשי והיו נוהגים להתבדח על המתרחש בו.
אחד הלועגים היה המצביא והמדינאי אלקיביאדס.
המחזאי אריסטופאנס תיאר בהרחבה את פולחן דמטר תוך שהוא מבקר אותו, ו"שלח" אליו גברים מחופשים לנשים ("נשים בחג תסמופוריה").
על שמה נקרא האסטרואיד הראשון וכוכב הלכת הננסי "קרס".
לאלה דמטר, עם או בלי בתה פרספונה, התקיים במהלך התקופה הרומית פולחן בערים רבות בארץ-ישראל.
מקור המידע העיקרי על אתרי הפולחן נמצא בתיאורי האלות על מטבעות.
בתקופה הרומית ערים שונות טבעו מטבעות ברונזה לשימוש מקומי, על גב המטבעות תוארו מבנים ואלוהויות להם התקיים פולחן באותה עיר.
על פי המידע העולה מן המטבעות היו אתרי פולחן לדמטר ו/או לפרספונה בערים הבאות: ניסה-סקיתופוליס (בית-שאן), סבסטה (שומרון), קיסריה, רפיח, פתולמאיס (עכו), דיוספוליס (לוד), ניאפוליס (שכם) ופילדלפיה (רבת-עמון).
במעט מן האתרים נמצאו גם עדויות ארכאולוגיות לפולחנן.
בניסה סקיתופוליס (בית-שאן) מופיעות האם ובתה יחדיו על המטבעות, הופעתן קשורה ליבולי החיטה שגודלו סביב העיר וגם לפולחן דיוניסוס האל המרכזי בעיר.
על פי המיתולוגיה דמטה הייתה אימו של דיוניסוס ובמסורת אחרת הייתה זו פרספונה.
בחפירות בית-שאן נמצאה על בסיס עמוד הכתובת 'רובע דמטר' כנראה זו ניצבה במרכז המסחרי-כלכלי של העיר.
נחשפו גם מזבחות עם כתובות חקוקות הנושאות את שמות דמטר וקורה והן ניצבו סמוך למקום פולחן האלות שמצפון לתיאטרון.
אתר הפולחן הוא מתחם רבוע מוקף עמודים אליו מובילות מדרגות.
במרכז המתחם חדר עגול ובו בסיס אבן עליו עמד פסל.
מתחת בשני מפלסים שתי מזרקות מים ציבוריות וביניהן המזבחות עם שמות האלות.
בין המדרגות והמבנה המרכזי ישנו מעבר תת-קרקעי קשות בו נמצאו מנחות לאלות.
אופיו של אתר פולחן זה, על מתקני המים שבו, והמבנה התת-קרקעי עולה בקנה אחד עם הידוע על אתרי פולחן של דמטר ופרספונה.
מקום זה שימש בין המאות 1 עד 3 לספה"נ.
בסבסטה (שומרון) נמצאו עדויות לקיום פולחן לפרספונה בת דמטר משברי פסל האלה ששוחזר ומוצג במוזיאון ישראל, באותו אתר נמצאה גם כתובת הקדשה לאלה.
המקדש בשומרון נוסד כנראה במאה ה-3 לספה"נ על שרידי מקדש קדום לאיזיס.
מאתר פולחן זה ותרו שרידי מתחם רבוע בסגנון יוני, מחולק לשניים והוא ממוקם במורד הצפון-מערבי של האקרופוליס.
יש לציין שגם באלכסנדריה הופיעו דמטר ופרספונה בהקשר לאלה איזיס וסביר שפולחנן הגיע לארץ-ישראל ממצרים ולא מן המערב.
הפולחן לאלות במזרח הרומי לא תמיד תאם את שהיה נהוג ביוון ובמערב בכלל, וייתכן שפולחני המיסטריות וההיבטים הכטוניים של דמטר ופרספונה נחגגו כאן באורח שונה, ואולי ביתר אינטנסיביות, דבר שהצריך מתקנים מתאימים.
פולחנן של דמטר ופרספונה היא פולחן כתוני, אפוף מסתורין ומלווה באורגיות ובפסטיבלים גדולים.
דמות מקראית היא אדם, בעל חיים או ישות אחרת המופיעה במקרא.
על פי המסורת היהודית רוב הדמויות המקראיות התקיימו באופן ממשי, וחלקן הן אלגוריות.
נכון ל-2017 נמצאו במחקר עדויות היסטוריות לקיומן של כחמישים דמויות מקראיות, שרובן הם מלכים מאוחרים של ישראל ויהודה ושל ממלכות זרות כגון מואב ואשור, אולם רוב הדמויות המרכזיות בספרי התנ"ך נחשבות על ידי היסטוריונים, ארכאולוגים וחוקרי מקרא כדמויות מיתולוגיות.
במחקר האקדמי של המקרא, דמויות מקראיות רבות נתפסות כדמויות מיתולוגיות.
כך למשל שלושת האבות ואדם וחוה נחשבים על ידי מרבית החוקרים לדמויות ארכיטיפיות שאינן אנשים היסטוריים.
קיימות מספר הצעות לזיהוי אישים המוזכרים בכתבים ממצרים העתיקה עם דמויות מקראיות מתקופה זו, כמו הפרעונים המוזכרים בספרי בראשית ושמות, אולם אף זיהוי לא זכה לקונצנזוס מדעי, וההערכות מורכבות בדרך כלל מכיוון שגם זיהויה של הדמות לא מבטיח את נכונותם של הפרטים שכתובים אודותיה במקרא.
בספרי המקרא המספרים על תקופות מאוחרות יותר יש חפיפה מסוימת בין שמות המלכים המוזכרים במקרא למלכי אשור.
כמו כן, במצבת מישע המואבית וכתובת תל דן הארמית מוזכרים מספר אישים ואירועים מקראיים.
הסמיטולוג לורנס מיקיטיוק ניסה לאפיין את מידת המהמנות ההיסטורית של אישים מקראיים שונים.
הוא מציין כי מתוך 43 המלכים שמילאו את כיסא השלטון בממלכות (ממלכת ישראל המאוחדת, ממלכת ישראל וממלכת יהודה), רובם אומתו כאישים היסטוריים על בסיס ממצאים ארכאולוגיים ועדויות היסטוריות.
קיים קונצנזוס מחקרי על 24 מלכים אשר זהותם וקיומם אושר באופן מלא.
עם זאת, 12 מלכים נוספים שנויים במחלוקת מתמשכת בקרב החוקרים, בשל ממצאים שאינם חד-משמעיים.
לעומת זאת, רק 8 מהשליטים במועדים אלה אין להם עדות היסטורית ישירה או עקיפה על קיומם (על אף שלפחות שניים מהם, זכריהו בן ירבעם ופקחיה בן מנחם, היו בניהם של מלכים שאוששו).
רבות מהדמויות הראשיות במקרא הם נביאים.
במשך תקופה של מאות שנים התנ"ך מתאר שרשרת של נביאים ובני נביאים שמשתלבים בהנהגה של ישראל באופן כלשהו.
משה נחשב לגדול נביאי ישראל, שכמותו לא קם עוד, ובנוסף היה מייסד עם, מחוקק ומנהיג פוליטי.
מבין שאר הנביאים, ישנם מכתירי מלכים כמו שמואל, ישנם שופטים כמו דבורה, יש שיועצים למלכים כמו חולדה הנביאה, יש המוכיחים בשער כמו אליהו, אלישע ועמוס, ויש החוזים את החורבן כמו ישעיהו וירמיהו.
הנביאים האחרונים היו חגי, זכריה ומלאכי.
יש המחלקים בין הנביאים המוזכרים במקרא רק בדרך הפרוזה לבין נביאים אשר נבואותיהם מובעים ככתב נבואי.
אותם הם מכנים בשם הנבואה הקלאסית בישראל.
בתקופת המקרא מיעטו הנשים להחזיק בתפקידים משמעותיים במרחב הציבורי.
מתוך רשימה זו, חולדה הנביאה ניבאה לבכירי העם, אך היחידות שמסופר כי שימשו בתפקידים ציבוריים משמעותיים הן עתליה - המתוארת בתנ"ך כ"מרשעת" שתפסה את השלטון ביהודה בכוח, תוך הרג משפחת המלוכה - ודבורה הנביאה, ששימשה כשופטת - והתנ"ך אינו מרחיב עליה בפרטים.
אישה חשובה נוספת המוזכרת במקרא היא מלכת שבא, שביקרה את המלך שלמה בשביל להתרשם מחכמתו, ונתנה לו ממון רב.
מאפיין מינני בולט במיוחד במקרא הוא השמטת הנשים מרשימות ייחוס משפחתיות ('בתי אב').
במקרים שבהם הן מוזכרות, אזכורן צדדי ואסימטרי.
במקרים רבים משמיט התנ"ך את שמות הנשים המוזכרות בסיפוריו, כמו אשתו ובנותיו של לוט, אם סיסרא, בת יפתח, אשת מנוח, האישה החכמה מתקוע, האישה החכמה מאבל בית מעכה, אשת ירבעם, ואשת איוב.
אמנם התנ"ך משמיט לעיתים גם את שמות הגברים המוזכרים בסיפוריו (כמו במקרה של רחב והמרגלים ו"פלוני אלמוני" שסירב לגאול את רות המואבייה), אך לדברי אוריאל סימון הנשים חסרות השם בסיפורי המקרא מרובות לאין ערוך מהגברים חסרי השם.
חוקרת המקרא האמריקאית קרלה בומבך מציינת שיש שהציעו שהאנונימיות של דמויות מקראיות משמשת לסיוע לקורא להזדהות עימן, או להפך, למניעת הזדהות ותהילה מוגזמת, להדגשת תפקידן המשפחתי או המקצועי, ולמיקוד תשומת הלב בדמויות בעלות השם.
לדבריה יש לבחון כל מקרה לגופו.
חז"ל והדרשנים שבאו בעקבותיהם, מצאו בסיפורי התנ"ך כר נרחב להעברת מסריהם התאולוגיים או המוסריים, ביצירתם האגדית.
מסרים אלו כללו את ביסוס תדמיתם של דמויות מקראיות מסוימות כדמויות מופת, ולפיכך במקום בו המקרא עלול להתפרש כמעיד על ליקוי חמור בהתנהגותם, נטו הדרשנים, שהניחו שפירוש זה אינו אפשרי, לפרשו באופן אחר.
אמנם במקרים אחרים פירשו הדרשנים את המקרא דווקא באופן שיש בו גנאי לדמות המופת, מתוך הנחה שאף היא אינה חפה מטעויות וממגבלות אנושיות.
בהתייחסם לדמויות מקראיות שנתפסו בעיניהם כשליליות, נהגו הדרשנים להכפישה כדי לחדד את רשעותה, לעיתים על סמך 'עוגן' לשוני קלוש.
כפי הנראה מטרת הדרשנים לא הייתה הצגת פרשנות מציאותית לטקסט, אלא חידוד רעיונותיהם ומסריהם באמצעות פרשנות מרחיבה שלו.
על פי משה דוד הר: "חכמים לא היו מעוניינים כלל ועיקר בדמויות ההיסטוריות הריאליות שבמקרא, אלא בלקח שאישיות מפורסמת עשויה או עלולה ללמד את בני הדורות הבאים...
לא דוד ושאול, אף לא לאה ודינה ההיסטוריים הם שעמדו במרכז עניינם של החכמים, הללו כבר מתו – "מאי דהוה – הוה" (מה שהיה - היה) – ...
הרבה יותר חשוב היה לחכמים לתאר את דמויותיהם בצורה שיהא בה כדי לאלף, ואין זה מעלה או מוריד מי ומה באמת היו.".
יוסף בן מתתיהו, בספרו קדמוניות היהודים, שאף להציג את אבותיו הקדומים ואת מורשתו התרבותית באור חיובי ככל הניתן, ולשם כך הציג טקסט תנ"כי "נקי וזך" ברוח אפולוגטית, זאת לעיתים גם על חשבון דיוק בפרטים כפי שהם מוצגים בתנ"ך.
כך למשל בתארו את סיפור ירידת אברם ושרי למצרים, שם מוצג אברם כאיש אמת, שרק "העמיד פנים כאילו הוא אחיה" של שרי, לעומת התיאור התנ"כי, ממנו משתמע שאברם שיקר למלך מצרים וטען בפניו כי שרי אחותו.
בן מתתיהו גם שילב בסיפרו פרשנות מרחיבה של התנ"ך, לפיה אברם מוצג כאיש משכיל, המלמד את המצרים את תורת החשבון ושאר חכמות, וכן כבעל יושר אינטלקטואלי, שמחמתו יצא נגד התרבות האלילית שהכיר, ומכוחו מוכן לקבל כל רעיון, אם יוכח כנכון.
אברהם מוכרז על ידו כראשון המונותיאיסטים, "שהעז להכריז שקיים אל אחד יוצר כל" – איש אמיץ ובעל חשיבה עמוקה (פרט אחרון זה מוזכר רבות גם בתלמודים ובמדרשים).
יוספוס ביקש להציג בפני הקורא הזר חיבור מתוקן, הכתוב ברוח המקום והזמן, ולכן שיווה לו אופי הלניסטי-רומי מבוהק, הכולל תיאור פסיכולוגי של הנפשות הפועלות (רגשותיהן, מחשבותיהן וכו'), או ציטוט נאומים חוצבי להבות מפי גיבורים, על פי מיטב הרטוריקה הרומית.
דבר זה בא לידי ביטוי, למשל, במילים ששם בפי יהודה בעמדו לפני יוסף, או בספרו מלחמת היהודים, שם ציטט כביכול את נאומו של אלעזר בן יאיר על המצדה.
כמו כן, לפי אברהם שליט, יוספוס "התאכזר ממש לצורה העברית של שמות המקרא, ושיווה להם צורה יוונית במידת האפשר והבלתי אפשר, והכניסם במיטת סדום של הנטייה היוונית בלי יוצא מן הכלל".
במאה ה-19, הן תנועת ההשכלה היהודית והן כותבי דור התחייה התמקדו בתנ"ך.
בד בבד נזנחו הספרות הרבנית והפרשנות המסורתית, על עיקריה הדתיים, והיחס החופשי של הכותבים לטקסט שיקף את תהליכי החילון.
יוצרים עבריים בולטים רבים עסקו במקרא: ביניהם היו יל"ג שאול טשרניחובסקי, כך למשל בשירו "בעין-דור", רחל המשוררת, שהזדהתה ביצירתה עם רחל אימנו ועם מיכל בת שאול.
אחד העם ייחס חשיבות מכרעת לדמותו של משה, אותו ראה לא רק כמנהיג שאין כדוגמתו אלא גם כאישיות למופת.
בישראל שלאחר 1948, ראש הממשלה הראשון דוד בן-גוריון ראה את יהושע בן נון כדמות המקראית החשובה ביותר, הוא ראה בו "המצביא הראשון בישראל" וסבר שעלה אף על משה.
הוא עודד את העיסוק בו בחינוך הציבורי ובקרב אנשי הרוח, והפכו לסמל מרכזי כחלק מהמאמץ לגבש זהות לאומית על בסיס הזיקה למקרא.
תהליך "" שהתרחש בבתי המדרש של הציונות הדתית הביא למחלוקות בנוגע להתייחסות אל דמויות המקרא.
"רדיפת הפשט" של השיטה, אשר כללה גם פחות קבלת פרשנות חז"ל כפשט, גררה גם לעיתים התייחסות אל אישי המקרא כאל אנשים רגילים, אשר להם יצרים וחטאים, גם אם אישיותם גדולה ביותר.
שיטה זו ספגה ביקורת בעיקר מרבני החרדים לאומיים.
לטענת המתנגדים לשיטה ההסתכלות על התנ"ך צריכה להיות בחרדת קודש וללא התייחסות הביקורתית, שאינה שייכת לענייני קודש.
כן נמתחת ביקורת על ההתנתקות מחז"ל, אשר לפיהם צריכים להנחות את הלומד גם ביחסו לפשט.
בפרט קמה סערה סביב היחס לאישי המקרא, כאשר המתנגדים כינו את גישת בעלי השיטה החדשה "תנ"ך בגובה העיניים", ויצאו לפולמוס נרחב בנושא.
מנושאי הדגל של המתנגדים ניתן למנות את הרבנים אביגדר נבנצל, צבי ישראל טאו, שלמה אבינר, צבי קוסטינר, משה בלייכר, רבני ישיבת מרכז הרב ורבנים נוספים, בעיקר מזרם "הר המור", המכונה גם ישיבות הקו.
לעומתם, רוב בעלי הגישה סוברים כי אין מדובר בהמעטת דמותם של אישי המקרא, אלא בהערכת דמותם הגדולה מתוך הבנה שהם התפתחו אליה דרך הניסיונות שיש לכל אדם בארץ.
אילן יוחסין של דמויות מקראיות
כמרבית הרשומות והספרים של העת העתיקה, עוסק חלק גדול מהמקרא בפירוט שושלת היחס של עם ישראל ושל הדמויות הקשורות לו.
רבים מדמויות אלו מהוות עניין רב במסורת היהודית וזכו לעניין רב בכתביה לאורך הדורות.
תרשים זה מכיל כמה מן הדמויות המקראיות העיקריות הנכללות באילן היוחסין מתקופת תרח ועד שלמה המלך, ללא קשרים משפחתיים הידועים רק דרך המדרש.
חלק מספרי המקרא הם בעלי אופי של סיפורת או שירה וניתן לאפיין בהם את הדמויות באופן המקובל ביצירות כאלה.
בניגוד לספרי קודש של דתות אחרות, במקרא אין דמויות של קדושים או חצאי אלים.
הדמויות הראשיות מתוארות כבני אנוש עם מעלות וחסרונות, ואינן מוגנות מטעות או מחטא.
בעניין זה המקרא עומד בניגוד לברית החדשה, שמציגה את כל מעשיו של ישו כנשגבים, ולקוראן שבו מוחמד מוגן מטעות ומחטא, ודומה יותר לסיפורי המיתולוגיה היוונית, שגיבוריה ואליה תוארו לעיתים קרובות כבעלי חסרונות ותכונות אנושיות שליליות.
על פי הפרשנות המסורתית ביהדות, מקובל שישנו אל אחד בלבד והוא אלוהים המופיע במספר התגלויות ושמות שונים (שדי, ה', ה' אלוהים ועוד).
ולצד אלה מוזכרים מלאכים שהם דמויות משניות ונדירות, שטיבן המדויק לא מוסבר.
בחקר המקרא, לעומת זאת, ישנן פרשנויות המתייחסות לדמויות אלים נוספות, למשל, התייחסויות קדומות לאלים המוכרים מהמיתולוגיות של המזרח הקדום שעדיין נותרו להם שאריות בטקסט, ופרשנויות לפיהן דמות האל בתנ"ך היא מיזוג של דמויות אלים שונות - ה' ואל.
דֶמֶטרֶה הראשון, מלך גאורגיה (בגאורגית: დემეტრე I; 1093 לערך - 1156) מבית בגרטיוני, היה מלך ממלכת גאורגיה מ-24 בינואר 1125 ועד לשנת 1154, ושוב מ-1155 ועד למותו ב-1156. הוא ידוע גם כמשורר.
הוא הוכרז כקדוש על ידי הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית, ויום החג הנוצרי נחגג ב-23 במאי בלוח השנה הליטורגי האורתודוקסי המזרחי .
דמטרה היה בנו הבכור של המלך דוד הבנאי מאשתו רוסודן מארמניה.
כמפקד בצבא הגאורגי, הוא השתתף במספר קרבות יחד עם אביו, ובמיוחד קרב דידגורי (1121) וקרב שירואן (1123).
דמטרה ירש את כס המלוכה עם מות אביו ב-24 בינואר 1125. כשעלה לכס המלוכה תקפו הסלג'וקים את העיר אני, שהייתה באותם ימים בשליטת הממלכה הגאורגית המאוחדת.
דמטרה הגיע לפשרה עם הסלג'וקים וויתר על העיר לטובת הסלג'וקים בתנאים של וסאליות.
בשנת 1138 השתלט על העיר גנג'ה (Gəncə, כיום העיר השנייה בגודלה באזרבייג'ן).
הוא הביא את שער הברזל של העיר שנכבשה לגאורגיה, ותרם אותו למנזר גלאתי שבכותאיסי.
למרות הניצחון, הצליח דמטרה להחזיק בעיר מספר שנים בלבד.
בשנת 1130 חשף דמטרה מזימה של אצילים גאורגים המונהגים על ידי בנו הבכור דוד.
למרות זאת, דוד מת לאחר שישה חודשים ודמטרה חזר לכס המלוכה.
הרשומות הארמניות מציגות גרסה שונה מזו המסופרת ברשומות הגאורגיות.
על פי כותב הרשומות הארמני, ורדן ארוולצי, כי דוד שלט במשך חודש אחד בלבד, ונרצח בידי אציליו, סומבט ואיוון אורבלי, שעשו הסכם סודי עם גיאורגי, אחיו הצעיר של דוד.
למרות שדמטרה לא היה מוצלח כאביו דוד הבנאי, נותרה הממלכה הגאורגית כוח פאודלי חזק, עם צבא מאורגן היטב, ובעלת משטר מדיני וחיי תרבות וכלכה מפותחים.
דמטרה מת בשנת 1156 ונקבר במנזר גלאתי.
רוסודן שנישאה להיואס אד-דין סולימאן שאח, השליט הסלג'וקי של ח'ווארזם ועיראק
בת שנישאה לנסיך איזיאסלב השני מקייב (Изяслав II Мстиславич )
המלך דמטרה היה מחברם של מספר פואמות, בעיקר בנושאים דתיים, שהמפורסם מביניהם הוא: "את הינך בכרם" ("שֶן חַר וֶנאחשי"), פיוט למרים, אם ישו.
דמות גבעה היא יצירת אמנות שנוצרה בעבר הרחוק ולה חיקויים מודרניים, אשר נחקקה על צדה של גבעה (לרוב גבעה תלולה) שניתן לראותה מרחוק.
כאשר הדמות נעשית על ידי חפירה ומילוי המחפורת באבן גיר, נקראת היצירה "דמות גיר" (Chalk figure).
יצירת דמויות הגבעה החלה בתקופה הפרהיסטורית, וכללה דמויות אדם (ג'יגאנטוטומיה) ודמויות בעלי חיים (לרוב סוסים - לאוקיפוטומיה), וכן דמויות אבסטרקטיות.
הסיבה ליצירת הדמויות אינה ידועה, והיסטוריונים סבורים כי מדובר ביצירות שנוצרו לצרכים דתיים.
דמויות מאוחרות ודמויות מודרניות נוצרו כיצירות אמנות, ואף כפרסומות.
הדמויות נוצרו על ידי חפירה רדודה של הדמות בצלע הגבעה.
חפירה זו חשפה את אבן הגיר שמתחת לאדמת הגבעה, ויצרה ניגוד לצבע הירוק של הגבעה.
מאחר שהחפירה שיוצרת את הדמות רדודה, היא מתמלאת בעקבות סחף בוץ שנגרם מגשם, ויש לחדש את החפירה מעת לעת.
בין דמויות הגבעה הידועות ניתן למנות את ענק קרן אבאס, הסוס הלבן של אפינגטון, האיש האבוד של וילמינגטון, הסוס הלבן של צ'רהיל, הסוס הלבן של פוקסטון, הסוס הלבן של קילברן, הסוס הלבן של וסטברי והאיש הארוך של וילמינגטון.
דמטריו אלברטיני (באיטלקית: Demetrio Albertini; נולד ב-23 באוגוסט 1971) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הקשר.
אלברטיני שיחק ברוב הקריירה שלו במילאן, וזכה עם הקבוצה בחמש אליפויות איטליה ופעם אחת בליגת האלופות.
הוא שיחק גם בקבוצת ברצלונה הספרדית לפני פרישתו.
אלברטיני היה גם חלק מנבחרת איטליה, עמה השתתף במספר גביעי עולם ואליפויות אירופה.
אלברטיני גדל במחלקת הנוער של המועדון האיטלקי א.ס.
הוא ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת ב-1989, כבר בגיל 17, ומאז ואילך שיחק בהצלחה במשך 14 שנים במילאן.
הוא בילה חלק מעונת בהשאלה בקבוצת קלצ'ו פאדובה, אך החל מעונת ביסס את מעמדו כשחקן קבע במילאן.
לאחר שסיים את דרכו במילאן, בה שיחק בין השנים 1988-2002, עבר אלברטיני במספר קבוצות שונות.
בעונת הוא עבר לאתלטיקו מדריד מהליגה הספרדית, ובעונה שלאחר מכן חזר לאיטליה ושיחק בקבוצת לאציו.
את עונת פתח אלברטיני במדי אטאלנטה, בטרם עבר לברצלונה בינואר 2005. בדצמבר אותה שנה הודיע אלברטיני על פרישתו מכדורגל.
סגנון משחקו ויכולותיו של אלברטיני מושוות רבות לאלו של רונאלד קומאן.
משחק פרידה לכבודו של אלברטיני נערך במרץ 2006 בסן סירו, בין קבוצות מילאן וברצלונה, בהשתתפות מספר כדורגלנים בולטים מהעבר ומההווה, כדוגמת מרקו ואן באסטן, רוד חוליט, פרנק רייקארד ופרנקו בארזי.
מילאן ניצחה 2-4 במשחק, ואלברטיני כבש בו שער.
במאי 2006, לאחר פרשת הטיית המשחקים בסרייה א' שהובילה להתפטרותו של נשיא התאחדות הכדורגל האיטלקית, פרנקו קרארו, מונה אלברטיני לסגן הניצב של ההתאחדות, תחת גידו רוסו.
כבר בספטמבר אותה שנה התפטר רוסו מתפקיד הניצב, ובעקבותיו התפטר גם אלברטיני מההתאחדות.
בין פברואר למאי 2007 שימש אלברטיני בתפקיד המנהל הספורטיבי של מילאן.
דמות משנה היא דמות בסיפור שהעלילה העיקרית איננה מתמקדת בה, אך היא מופיעה או מוזכרת בסיפור מספיק, כדי להיות יותר מדמות שולית או הופעת אורח.
לפעמים, דמויות משנה עשויות לפתח לעצמן סיפור רקע מורכב משלהן, אבל בדרך כלל זה נעשה ביחס לדמות הראשית, ולא לגמרי באופן עצמאי.
בטלוויזיה, דמויות משנה עשויות להופיע בלמעלה ממחצית הפרקים של כל עונה.
במקרים מסוימים, במיוחד ביצירות מתמשכות כגון ספרי קומיקס וסדרת טלוויזיה, דמויות משנה עשויות להפוך בעצמן לדמויות ראשיות, בדרך כלל ביצירות ספין אוף, במקרים שבהן הן הופכות לפופולריות מספיק בקרב המעריצים, כגון נוויל לונגבוטום מסדרת הארי פוטר.
דמות אב הוא מושג בפסיכולוגיה המתייחס לרוב לאדם מבוגר, שנמצא לרוב בעמדת סמכות והשפעה מסוימת עבור הפרט, המעורר בו רגשות המתעוררים לרוב כלפי אביו של אדם.
במחקר משנת 2001 נמצא כי קיומה של דמות אב חיובית ותומכת עבור ילד, בין אם מדובר באב ביולוגי, אב חורג או מבוגר קרוב אחר, מקושרת עם התפתחות טובה יותר של הילד.
במחקר זה קיבלו הילדים ציונים טובים יותר במבחנים שבדקו יכולות קוגניטיביות, מסוגלות עצמית ומקובלות חברתית יחסית לילדים שלא הייתה להם דמות אב.
מתוך אלו שהייתה להם דמות אב, ילדים שתפסו אותו כתומך יותר הראו מסוגלות עצמית ומקובלות חברתית גבוהות יותר, וכן פחות תסמינים דיכאוניים.
על פי התאוריה הפסיכואנליטית של זיגמונד פרויד, זקוק כל ילד לדמות אב לשם התפתחות רגשית ומינית תקינה.
לפי הרעיון של תסביך אדיפוס, שהוא מרכזי בתאוריה זו, לומד כל ילד בשלב האדיפלי להזדהות עם אביו, וכך מסגל לעצמו עם השנים תכונות גבריות.
עם זאת, בעשורים האחרונים, האופן בו מפרשים פסיכואנליטיקאים את הרעיונות האלו מדגיש את חשיבותה של דמות אב כפונקציה מנטלית ורגשית ולא כדמות גברית פיזית הנוכחת בחייו של הילד, כלומר כל דמות שיכולה להוות "צלע שלישית" בדיאדה של אם-תינוק המהווה מעין בועה סגורה.
הצלע השלישית מפריעה לבועה זו ומלמדת את הילד על קיומו של עולם חיצוני, מציאות, סמכות וחוקים, נושאים אלו חיוניים להתפתחותו הרגשית.
לפיכך כל דמות פיזית בחייו של הילד יכולה להוות "דמות אב", בין אם בן זוג או בת זוג של האם, סב או סבתא, דוד או דודה, מורה, ואף האם עצמה יכולה לקיים בתוכה את שתי הפונקציות, האימהית והאבהית, החיוניות לילד.
דמות אב בהקשר להתפתחות הילד
במחקר שנעשה בשנת 2018 נמצא קשר חיובי על השפעת אבות כחלק מהתפתחותם של ילדיהם, גם אם אינם גרים איתם באותו הבית.
במחקר נמצא כי לאבות בעלי השכלה גבוהה יהיו ילדים עם ציונים גבוהים יותר, כך גם לאבות בעלי רגישות והכלה גדולים יותר יהיו ילדים חברותיים יותר.
יתר על כך, בהיעדר דמות אב נמצא כי יש פחות הצלחה בלימודים, תפקוד קוגניטיבי לקוי, תוקפנות ועבריינות.
אבות משפיעים על ילדיהם גם בדרכים עקיפות כמו למשל, השקעת זמן וכסף וגם על ידי הקשר הקיים בינם לבין אם הילד.
בנוסף, בריאות הנפש אצל האב, סכסוך בין ההורים ולחצים פוגעים בהתנהגות של האב כלפי ילדיו.
דמוקרטים למען אנדורה (בקטלאנית: Demòcrates per Andorra) היא מפלגת השלטון באנדורה ואחת משתי המפלגות העיקריות בה.
כיום (2011) יש למפלגה רוב בפרלמנט של אנדורה.
שורשי המפלגה נטועים באיחוד של המפלגה הליברלית, מפלגת מרכז חדש ואלמנטים שונים מהמפלגה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
בנוסף, המפלגה זכתה לתמיכתה של מפלגת איחוד לורידיאנה.
עד בחירות ב-2011 באנדורה, היא הייתה מפלגת האופוזיציה המרכזית במדינה.
בבחירות אלו, התחרתה המפלגה בעיקר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית, אותה היא ניצחה וזכתה ב-20 מושבים בפרלמנט, הנתון הגבוה ביותר מאז תחילת תקפותה של חוקת אנדורה, בשנת 1993.
כיום עומד בראש המפלגה שאווייר אספוט זמורה, המכהן מאז 2019 גם כראש ממשלת אנדורה.
בבחירות הפרלמנטריות שנערכו בשנת 2023 המפלגה זכתה במרב הקולות - כ-33%.
במשחקי תפקידים ובמשחקי וידאו, דמות שאינה שחקן או דמות בלי שחקן (דב"ש) היא כל דמות הקיימת במשחק, שאינה נשלטת על ידי שחקן אנושי.
במשחקי וידאו, לרוב ל-NPC יש בינה מלאכותית.
לדמויות אלו מספר תפקידים כמו הנחיית דמויות השחקן, אתגור ושימוש כאויב או יריב, מוכרי ציוד וחברים לצוות ותפקידים שונים נוספים.
במשחקי תפקידים (לא ממוחשבים) הדמויות משוחקות על ידי שליט המבוך (שה"מ).
שליט המבוך ישתמש בדמות בלי שחקן (דב"ש) בשביל שישמש כתוכן ההרפתקאה, כלומר, כל האינטראקציה של הדמויות שאינן עם איתני הטבע היא עם דב"ש.
נהוג להבדיל בין אויב פראי של הדמויות, לדוגמה, מפלצת שתתקוף את השחקנים, ובין דמות תבונית שאיתה יש להם אינטראקציה, לדוגמה, דמות מורה דרך, או אפילו אויבים איתם יש לדמויות אינטראקציה כמו שודד הנותן לדמויות את האפשרות לשלם כופר או להילחם.
בעצם ההבדל בין דב"ש למפלצת הוא שהאינטראקציה עם אויב היא רק להילחם, בעוד שדב"ש נותן לשחקן יותר דרכים לקיים איתו אינטראקציה, ולא כולן כוללות אלימות או לחימה.
בדומה למשחקי תפקידים, NPC היא כל דמות במשחק שהשחקן יוצר איתה קשר נוסף מלבד קרב.
במשחקי וידאו דפוס הפעולה של הדמות מוכתב בתכנות המשחק, ולכן אפשרויות הפעולה של הדמות הוא מצומצם יותר מאשר במשחק תפקידים לא ממוחשב.
בנוסף ישנן דמויות במשחקי וידאו שתפקידם הוא ליצור אווירה, לדוגמה אזרחי עיר שותקים ששם בשביל ליצור אווירה של עיר הומת אדם, והם אינם משפיעים על המשחק.
רוב משחקי הווידאו מאפשרים דרגות קושי בדמויות ללא שחקן כאשר הם באים בתור אויבים, וכן רמת הקושי עולה בדמויות ללא שחקן ככל שהשלב יותר גבוה.
באינטרנט, NPC משמש לעיתים קרובות כעלבון כלפי אנשים מסוימים שאינם מסוגלים לגבש מחשבות או דעות משלהם, או שהם מתנהגים כ"שוחים עם הזרם" וחסרי יכולת החלטה.
הביטוי מופיע גם כמם אינטרנטי בדמות הקריקטורה "ווג'אק" המופיעה עם פנים אפורות, אף מחודד והבעת פנים ריקה וחסרת רגש.
דָמוֹקריטוּס (Damocritus, ביוונית: Δαμόκριτος) היה היסטוריון, שפעל ככל הנראה במאה ה-1 לספירה.
כתביו אבדו והוא ידוע לנו רק מהסודא, הלקסיקון הביזנטי מסוף המאה ה-10:
הניסוח הדחוס של הקטע המצוטט מעורר את המחשבה שמדובר בנוסח מקוצר או מקוטע, כנראה בגלל הזמן הרב שעבר מאז דמוקריטוס ועד ימי הסודא.
את החיבור בשם "על היהודים" ("Peri Ioudaion") כתב דמוקריטוס כנראה אחרי חורבן בית המקדש בשנת 70 לספירה.
תארוך זה של פרופסור מנחם שטרן נעשה מתוך הנחה שמדובר בציטוט מילותיו של דמוקריטוס עצמו ("Ipsissima verba" ), תוך שימוש תכוף בלשון עבר ("בלתי מושלם", אימפרפקטום).
לטענתו, שימוש לשוני זה היה מוכיח את התארוך, אם היה ביטחון שאלו אכן מילותיו שלו.
שטרן מציין לעומת זאת, שהחוקר ס.
Schwartz) ציין בכלליות שדמוקריטוס יצר את חיבורו זה לכל המוקדם במאה ה-1 לפנה"ס ולא מאוחר משנת 70 לספירה, אולם טוען כי שוורץ לא סיפק שום הוכחה לדעה זו.
דמוקריטוס חוזר בדבריו על עלילת פולחן החמור של היהודים וגם על עלילת הדם.
הוא הסופר היווני היחיד הידוע לנו מלבד אפיון שטען שהיהודים נהגו לבצע רצח פולחני של נוכרים, אולם הוא נבדל ממנו בפרטים: בזמן שאפיון מדגיש שהקורבן הוא יווני והטקס מתרחש בכל שנה, דמוקריטוס מתייחס לנוכרי באופן כללי והטקס מתרחש בכל 7 שנים.
ייתכן וציון המחזוריות של 7 שנים קשור לשנת השמיטה היהודית, שהייתה ידועה לכמה סופרים פגאניים.
ידוע היטב שקורבן אדם היה נפוץ בעולם העתיק.
ההשקפה הנאורה ביוון ורומא ראתה בכך ביטוי גס של אמונה טפלה ברברית.
השלטון הרומי אסר קורבן אדם ברומא וראה חובה לחסל את המנהג בקרב עמים אחרים שנפלו תחת שלטון רומא, בעיקר בקרב הגאלים.
בתיוגו את הדת היהודית ככזאת שמעודדת את מנהג קורבן האדם, דמוקריטוס רומז שהיהדות מוחלת על אמונה טפלה ומיזנתרופיה.
דמות דראג היא דמות בידורית המגולמת על ידי בדרן בלבוש דראג.
דמות הדראג היא בעלת מגדר גברי או נשי באופן "מובהק", ובהקשר זה היא בדרך כלל מוחצנת מאוד, מצועצעת, ומבוססת על סטריאוטיפים נשיים או גבריים, לשם מטרות שונות הנעות בין לעג והצגתם כגרוטסקיים, ועד להעצמה של זהויות מגדריות לא בינאריות או לא-נורמטיביות.
קיימים שני סוגים עיקרים של דמויות דראג; האחד, דראג קווין המגולם בעיקר על ידי גברים, והשני דראג קינג המגולם בעיקר על ידי נשים.
לעיתים מגולמות הדמויות גם על ידי אנשים שזהותם המגדרית גמישה (ג'נדרקוויר או ג'נדרפלואיד).
רעיון הנזילות המגדרית המתבטא באימוץ דמות דראג הוא מטפורה מרכזית בכתיבתה של ג'ודית באטלר, אחת ההוגות החשובות של התאוריה הקווירית.
מראה: הדמויות הנשיות מתאפיינות בלבישת ביגוד צבעוני לרוב, באיפור נשי כבד או "מוגזם" מאוד, לרוב זוהר, בביגוד צמוד, פרוותי וזוהר בעצמו והדמויות הגבריות מתאפיינות בלבישת ביגוד המזוהה עם סטריאוטיפים גבריים כגון חליפות מחויטות, עניבות, נעליים וכובעים "אלגנטיים", שעוני יוקרה הנפוצים כביכול בקרב אנשי עסקים, וכן שפם וזקן מזויפים.
מופע: רוב המופעים של שני סוגי הדמויות ובכלל מוקדש ברובו לשירה או ליפסינק, וכוללים ריקוד ומחוות שמטרתם להחצין את שפת הגוף של המגדר אותו דמות הדראג משקפת.
המפעל התרבותי של פיתוח דמות דראג נפוץ ברובו בקרב להט"ב.
הסיבתיות לכך איננה ברורה מאוד וזהו נושא למחקר תרבותי פולמוסי מאוד.
חלק מהעוסקים בכך מדווחים כי דמות הדראג משקפת את תחושתם המגדרית ותחושת האני שלהם יותר מאשר זו עימה גדלו; כמו כן חלקם טוענים כי זו דרך אפשרית בשבילם להחצין את עצמם, כלומר את המגדר השני ה"מדוכא" שלהם.
חלק מבעלי דמויות אלה מגדירים עצמם, או מוגדרים על ידי אחרים כטרנסג'נדרים.
תחומי המחקר העיקריים האוספים מידע על זהות העוסקים בכך ומניעיהם הם הפסיכולוגיה והסוציולוגיה; השיטות לאיסוף ידע כזה הן למשל שאלונים, ראיונות, וניתוח סטטיסטי של שכיחות הופעתם של פריטים ומצבים הנוגעים לדמויות השונות.
קיימת גם תופעה של נשים המאמצות את האסתטיקה המזוהה עם מלכות הדראג.
דמויות דראג כאלה מכונות פואו קווין (faux queen).
עד לשנת 2014 רשת פייסבוק מנעה מאמנים אשר להם דמות דראג, לפתוח את חשבונם המקורי בשם של הדמות אותה הם מגלמים, והתיר להם להחזיק בו רק אם ישנו את שמם לזה המופיע בתעודת הזהות שלהם.
ההצדקה של חברת פייסבוק לכלל זה הייתה בעיקר הצורך באבטחת מידע ומניעת שימוש פיקטיבי.
לאחר מחאה ציבורית מצד אמנים שונו הכללים בקשר זה, וניתן לבעלי דמויות דראג להחזיק בחשבונות המשקפים את דמות הדראג שלהם, ולא את זהותם החברתית.
דמטריאס (ביוונית עתיקה: Δημητριάς) הייתה עיר יוונית בתסליה, אשר נוסדה בידי דמטריוס פוליורקטס ונקראה על שמו.
בתקופה ההלניסטית נודעה לעיר חשיבות רבה, והיא הייתה העיר השנייה בחשיבותה בממלכת מוקדון אחרי פלה.
העיר נוסדה בשנת 290 לפנה"ס על ידי מלך מוקדון דמטריוס פוליורקטס שקרא לה על שמו.
העיר ממוקמת לחוף הים האגאי במפרץ לולקוס (Lolkos) בחלק המרכזי של מזרח יוון, ליד העיר היוונית וולוס של ימינו.
דמטריאס ניצבה על גבעה כ-7.5 ק"מ מדרום לוולו (Volo).
במקור, היקף חומותיה היה 7.8 ק"מ והיא הקיפה שטח בן 262.5 הקטארים (הקטאר = עשרה דונמים).
בתצורתה הסופית הייתה העיר מוקפת חומה מסיבית, מחוזקת במגדלי שמירה וירי לאורך שמונה ק"מ.
דמטריאס הוקמה במקום זה בשל מיקומו האסטרטגי במרכז הים האגאי ובשל היותו נוח להגנה מכל צדדיו.
העיר תוכננה להיות בירת הממלכה של דמטריוס, בסיס ימי ומרכז מסחרי.
בשל מיקומה האסטרטגי, שימשה דמטריאס כבסיס להתפשטות אימפריאליסטית של דמטריוס ושל מלכי מוקדון הבאים אחריו.
בעיר עצמה נבנו שלושה מבצרים: אחד על יד ארמון המלך ושניים במערב העיר על האקרופוליס.
דמטריאס אוכלסה באמצעות איחוד (Synoecism) של כמעט כל העיירות במחוז מגנסיה.
יסוד דמטריאס נועד לחסום תחרות מסחרית של ערי נמל מרכזיות אחרות כגון תבאי (Thebes) ופגאסאיי (Pagasae), על ידי מיקום אסטרטגי עדיף ונמל נוח יותר לעגינת אניות.
לדמטריאס היו שני נמלים, שאחד מהם שימש כבסיס ימי לצי האנטיגונידי.
בשלהי המאה השלישית ובראשית המאה השנייה לפנה"ס התפתחה דמטריאס לכדי עיר הנמל המרכזית במוקדון, והיוותה מקור משיכה למהגרים רבים מהמזרח ומהעולם היווני.
למהגרים אליה הוענקו הטבות כלכליות.
במאה ה-3 לפנה"ס מנתה דמטריאס כעשרים וחמישה אלף תושבים.
לאורך התקופה ההלניסטית התקיימה בעיר מושבות מסחר פיניקית משגשגת שמשכה סוחרים מצור, צידון, אשקלון, ארוד וכתיון, כפי שמעידות כתובות קבורה שנמצאו בעיר.
לאחר נפילתו של דמטריוס, שימשה העיר לזמן קצר כעיר הבירה של ממלכת בנו, אנטיגונוס גונאטס.
בעיר נטמן אפרו של דמטריוס, לאחר מותו בשבי בשנת 283 לפנה"ס.
העיר הופקעה מידי מוקדון לאחר המלחמה המוקדונית השנייה, והוענקה לה עצמאות.
הליגה האיטולית כבשה את העיר במהלך מלחמת אנטיוכוס, ולזמן קצר הפכה העיר למרכז ההתפשטות האימפריאליסטית של אנטיוכוס הגדול.
לאחר המלחמה, הוחזרה העיר למוקדון כפיצוי על סיועה לרפובליקה הרומית במהלכה.
פיליפוס החמישי, מלך מוקדון, הפך את העיר לאחד ממרכזי הסחר החשובים ביותר ביוון כולה.
לאחר קרב פידנה בשנת 169 לפנה"ס, הופקעה העיר סופית ממוקדון וסופחה לרומא.
בעיני הרומאים הייתה דמטריאס "urbs valida et ad omnia opportuna" - עיר חזקה עם הזדמנויות רבות.
עם זאת, עד מהרה היא שקעה ואיבדה את חשיבותה.
דמות חוזרת היא הופעה קצרה של שחקן כדמות בסדרה או בסרט למשך מספר פרקים קטן יותר מדמות משנה, אך יותר גדול יותר מדמות אורחת.
לרוב דמויות המופיעות כך אינם תורמות הרבה לעלילה אך לעיתים כמה פרקי סדרות עוסקות דווקא בדמויות חוזרות.
כפי שהשם מרמז, דמות הופכת לחוזרת רק כעבור מספר פרקים ולעיתים לאחר הופעה טובה של השחקן, ההופכת אותו לחלק מהעלילה.
לעיתים דמויות שתרמו הרבה בהופעתם הופכים לדמויות קבועות יותר - מה שמכונה באנגלית דמות פורצת (Breakout character), למשל הדמויות אלי גולד מ"האישה הטובה", לאו צ'ינגוויק מ"מופע שנות ה-70", אנג'ל ואוז מ"באפי ציידת הערפדים" ודונה מוס מ"הבית הלבן".
חלק מהופעות אלה חלות רק בסרטי ספין-אוף קצרים, או שמתוכם הדמויות מופיעות.
אחרות מתאימות לסיטקומים ולאופרות סבון, בהם דמויות חוזרות יכולות "לרענן" את העלילה הקבועה או להשיב דמויות מצחיקות שאינן חתומות על חוזה (למשל קומיקאים שמשתלבים בתעשייה וכו').
בספרות, ישנן סדרות ספרים בהן דמויות חוזרות בכמה מן הספרים.
דמות המופיעה בכמה פרקים בספר היא דמות משנית ולא דמות חוזרת.
דמות ציבורית, או אישיות ציבורית הוא מונח משפטי במשפט האירופי והאמריקאי, המיושם לרוב בהקשר של לשון הרע, הוצאת דיבה, ופגיעה בפרטיות.
דמות ציבורית (כגון פוליטיקאים, ידוענים, אושיות רשת, ואנשי עסקים מובילים, בעלי סטטוס חברתי ופוזיציה חברתית בתחום מסוים, השפעה מהותית, ואשר ממוקדים לרוב באינטרסים הציבוריים של החברה) אינו יכול לבסס תביעה משפטית על טענות מדיקות מזיקות שגויות, אלא אם כן קיימת הוכחה שהכותב או המו"ל פעל בזדון (התעלמות ביודעין מהאמת).
נטל ההוכחה גבוה יותר במקרים של דמויות ציבוריות.
ההגדרה של המונח משתנה בהתאם למערכת המשפטית.
דמות הרפובליקה (בפורטוגזית: Efígie da República) היא ההאנשה המדינית והלאומית של ברזיל ופורטוגל ומייצגת את הרפובליקה.
התמונה הפופולרית היא ייצוג של אישה צעירה הלובשת כתר עלי דפנה בסגנון רומי ומצנפת פריגי.
היא קיימת בציורים ופסלים אלגוריים המוצגים בבנייני ממשלה ברחבי ברזיל, וחרוטה על מטבעות ושטרות כסף.
הייצוג שימש לראשונה כסמל פרו-רפובליקני במאה ה -19, בהשראת מריאן הצרפתית.