tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעונה 17, בנסון מקודמת לדרגת לוטננט (Lieutenant) ובעונה 21 מקודמת לתפקיד קפטן היחידה.
הדמות הופיעה לראשונה בפרק הפיילוט של התכנית "" ששודר ב-20 בספטמבר 1999. הרגיטאי משמשת כשחקנית היחידה שמשחקת בסדרה מתחילתה ועד להיום (2024).
נכון לעונה ה-24 בתוכנית, בנסון מופיעה ברשימת הקרדיטים ב-538 פרקים (559 יחד עם הופעות אורח בסדרות נוספות מבית אותו היוצר).
בנסון נחשבת לדמות הטלוויזיונית שמחזיקה בשיא ההופעות הכי ארוך בטלוויזיה (מעל ל-20 עונות).
יוצר הסדרה, דיק וולף קרא לשתי הדמויות הראשיות בתוכנית לפי שמות שני ילדיו: אליוט ואוליבה.
וולף יצר את הדמות עבור התכנית "חוק וסדר: מדור מיוחד" שעוסקת בפשעים נגד ילדים ועבירות מין.
במהלך 12 העונות הראשונות, שותפה של בנסון היה הבלש אליוט סטייבלר עד שהאחרון פרש (מחוץ למסך).
בתחילת עונה 13, בנסון מצוותת לבלש ניק אמארו עד לעונה 15, בה בנסון קודמה לתפקיד ניצבת במחלקה במקומו של ג'ון מאנץ' שפרש לגמלאות.
לבסוף, בנסון קודמה לתפקיד קפטן היחידה.
בנסון היא אישה קשוחה, אבל אמפתית, המגלה מעורבות אישית בתיקי המחלקה.
מפיק הסדרה והכותב הראשי, ציין שבנסון היא "אמפתית, בעלת תשוקה ומשמשת כקול עבור הקורבנות".
לעומתה, שותפה אליוט סטייבלר מייצג את הכעס שאנו, הצופים מרגישים.
בר ציין שהשילוב בין שתי הדמויות מייצג את הרגשות של הצופים כלפיי הקורבנות והעבריינים בסדרה ואמר "שניהם מייצגים את מה שאנחנו מרגישים כשאנחנו נחשפים למקרים האלו.
זאת הסיבה שהם עובדים כל כך טוב ביחד".
בנסון נולדה ב-7 בפברואר 1968 לאם בשם סרינה (), שנאנסה בצעירותה על ידי גבר בשם ג'ון הוליסטר ונכנסה להיריון עם אוליביה.
אביה, ג'ון התאבד ואמה, סרינה עבדה כמרצה לספרות והייתה אלכוהוליסטית, שהתעללה באוליביה באופן פיזי ורגשי.
בפרק "Taken" בעונה השנייה, סרינה נופלת למותה במדרגות בכניסה לפאב.
בפרק מאוחר יותר בשם "Intoxicated" בנסון סיפרה שבהיותה תלמידת תיכון, היא התארסה לאחד התלמידים של אמה באוניברסיטה.
כשאמה גילתה זאת, היא ניפצה בקבוק וודקה ורדפה אחרי בנסון איתו.
בנסון השיבה מלחמה ולאחר מכן ברחה מהבית.
שנים לאחר מכן, בנסון התאחדה עם ארוסה לשעבר, מנחה פודקאסט בנושא פשע אמיתי בשם ברטון לואו (איידן קווין) בזמן שהשניים חקרו תיק פתוח ששייך ליחידה.
כשלואו הואשם שניצל מספר נשים צעירות, בנסון מבינה שלמרות המשיכה ההדדית שהייתה ביניהם בזמנו, מערכת היחסים ביניהם כללה התעללות בגלל פער הכוחות והגילאים בין השניים.
בהמשך, אישה מתלוננת מול בנסון שלואו, שנמצא בתוכנית 12 הצעדים בגלל אלכוהוליזם, ניסה להתנצל לאחר שניצל אותה במצב של שכרות ואנס אותה חצי שנה קודם לכן.
בנסון עוזרת ללואו לקחת אחריות והוא מודה בהתנהגות מינית לא נאותה במטרה למנוע מהקורבן את הטראומה שבמשפט.
בנסון היא בוגרת ובמהלך לימודיה הייתה חלק מאחוות סטודנטים.
בנוסף לשפה האנגלית, בנסון מדברת קצת איטלקית, צרפתית, רוסית וספרדית.
בנסון מסוגלת לדקלם את אזהרת מירנדה בשתי שפות נוספות.
בנסון היא הבעלים של רכב מסוג "פורד מוסטנג 1965", אבל היא כמעט ולא נוהגת בו.
לבנסון אח למחצה הצעיר ממנה בשם סיימון מרסדן (מייקל וסטון) עליו היא גילתה לאחר שהיא בדקה את הד.נ.א שלה בניגוד לחוק.
מתברר לה שסיימון נחשד כאנס, אך הוא מנוקה מכל חשד לאחר שמפקדת תחנה אחרת בשם ג'וליה מילפילד () האמינה שהוא אנס את אחותה בזמן שהשניים למדו ביחד בתיכון והוביל להתאבדותה.
בעונה 13 סיימון חושף בפני אוליביה שהוא התארס לאישה בשם טרייסי (ניקול ביהארי) ושנולדה לו ממנה בת וכן הוא משמש כאביו החורג של בנה של טרייסי.
סיימון קרא לבתו אוליביה על שם בנסון.
כשהרווחה לוקחת את הילדים בעקבות עברו הפלילי של סיימון, בנסון יוצרת קשר עם עורך הדין בייארד אליס (אנדרה בראואר), חבר ותיק שלה כדי שיסייע לסיימון וטרייסי להשיב את הילדים לחזקתם בחזרה.
כשהשופט מחליט למנוע מסיימון משמורת על הילדים, סיימון חוטף אותם.
אליס סוגר עם התובעים עסקה לפיה סיימון ישב במעצר 60 יום והוריד את האישומים נגדו מחטיפה לעבירת עוון (עבירה מינימלית שמרצים עליה עונשי מאסר קצרים או לעיתים קרובות קנסות ועבודות שירות).
אחד מתנאי העסקה קובע שמרסדן צריך לוותר על המשמורת, אך רשאי לבקר את בתו אוליביה בפיקוח למשך שלוש השנים הבאות.
סיימון נרתע, אבל בנסון מסבירה לו שהעסקה הזו עדיפה מאשר שבתו תבקר אותו בכלא.
בעונה 21, סיימון יוצר קשר עם בנסון מכיוון שזאת קרובת המשפחה היחידה שנשארה לו.
טרייסי נפרדה ממנו ולקחה את הילדים איתה.
בנסון מהססת בתחילה, אבל מסכימה להיפגש איתו, אך כשהוא לא מגיע, היא משאירה לו הודעה קולית ובה היא מבקשת לנתק ממנו את הקשר אחת ולתמיד.
זמן מה לאחר מכן, סיימון נמצא מת לאחר שלקח מנת יתר של הרואין.
בנסון מרגישה אחראית למצב, מאמינה שהוא התאבד עם מנת יתר לאחר שהיא ניתקה אותו מחייה.
שנה לאחר מכן, בנסון לומדת שסיימון נרצח על ידי כנופיה של זונות, שרצחו את הלקוחות שלהן בעזרת שימוש בהרואין ופנטניל.
בנסון מגלה שסיימון מת לפני שהוא שמע את ההודעה שהיא השאירה לו.
בעונה 12, בנסון הופכת לאם אומנה עבור ילד בשם קלווין ארליס (צ'ארלי טאהן).
אמו של קלווין, ויויאן (מריה בלו) נוטשת אותו בידיה של בנסון ובורחת לאחר שבנסון מגלה שויויאן (שגם היא נולדה כתוצאה מאונס) רצחה את האדם שאנס את אמה, וולטר ברלוק (אר.
קלווין מתגורר עם אוליביה לתקופה קצרה, עד אשר בנסון מוצאת את ויויאן ואת המאהבת שלה שרה הויט () לאחר שהשתיים חזרו להשתמש בסמים.
שרה מתוודה ברצח ברלוק, אך לאחר מכן היא נרצחת בעצמה על ידי אביו של קלווין.
ויויאן לוקחת את קלווין מאוליביה ושולחת אותו לגור עם משפחתה בוורמונט.
בנסון וקלווין נאלצים להיפרד בדמעות בזמן שויויאן לוקחת את קלווין ממנה.
בעונה 13, בנסון נפגשת עם קלווין ומשפחתו בחג ליל כל הקדושים.
בפרק האחרון בעונה 15, בנסון הופכת לאם המאמצת של נואה פורטר, תינוק שהתייתם מהוריו.
בנסון משמשת כאמו המאמצת של נואה למשך שנה.
למרות השנה הקשה שהשניים עוברים (בהקשר לבעיות הבריאותיות של נואה ועבודתה התובענית של בנסון), בנסון לומדת לאהוב את נואה ומאמצת אותו באופן רשמי.
לאחר האימוץ, בנסון לומדת שאביו הביולוגי של נואה הוא סרסור ואנס סדרתי בשם ג'ון "ג'וני די" דרייק () שאנס ורצח את אמו של נואה, אלי פורטר (אמה גרינוול).
דרייק תובע משמורת על נואה במטרה לברוח ממאסר, מה שמשפיע לרעה על סיכוייה של בנסון לאמץ את נואה.
בעיותיה של בנסון נפתרות כאשר דרייק נהרג בתקרית ירי בבית המשפט, אך היא עדיין מודאגת שנואה ירש גנים אלימים מאביו.
בסוף הפרק הראשון של עונה 19, בנסון מגלה שהיא נחקרת על ידי משרד התובע המחוזי מחשש שהיא מתעללת בנואה.
בהמשך העונה, בנסון לומדת מעורך דינה, טרוור לנגן (פיטר הרמן, בעלה של הרגיטאי במציאות) שלנואה יש סבתא בשם שילה פורטר (ברוק שילדס), אמה של אלי.
שילה גוררת את בנסון לבית המשפט בטענה שהיא לא כשירה להיות אמו של נואה.
התלונה מתבטלת, אבל בנסון מסכימה שלטובתו של נואה, עדיף ששתיהן יפסיקו להילחם אחת בשנייה.
בהמשך, בנסון מאפשרת לנואה לבלות זמן ביחד עם שילה.
באחת הפעמים, שילה יוצרת קשר עם בנסון ומספרת לה שנואה נחטף מהקניון, אך מתגלה ששילה עצמה חטפה את נואה כדי שהיא תגדל אותו.
בנסון נוסעת לבקתה של שילה בניו המפשייר כדי לחלץ את נואה.
כששילה תוקפת את בנסון, האחרונה עוצרת אותה ולוקחת את נואה בחזרה לניו יורק.
בעונה 23, נואה מספר לאוליביה שהוא הצליח לנצח ביריון שתקף אותו וילד נוסף שמזדהה כא-בינארי.
בנסון גאה בנואה שהגן על עצמו ועל חברו.
השותפות של בנסון עם סטייבלר נחשבת למוקד ראשי בתוכנית "מדור מיוחד" ובתוכנית "הפשע המאורגן".
מערכת היחסים ביניהם מוצגת כמערכת יחסים בין אחים, לעיתים קרובות לא מסכימים אחד עם השני ועד להתנגחויות של ממש.
הרגיטאי תיארה את מערכת היחסים בין בנסון לסטייבלר כמורכבת:
בר ציין שמערכת יחסים רומנטית בין בנסון לסטייבלר היא משהו שהוא לא חושב שיקרה, אך גם אמר "לעולם אל תגידו לעולם לא".
הרגיטאי ציינה שהסצנה האהובה עליה בתוכנית הייתה בפרק "Fault" בעונה 7, כאשר אנס ילדים ורוצח בשם ויקטור פול גיטאנו (לו דיאמונד פיליפס) מכוון אקדח לראשו של סטייבלר.
הרגיטאי סיפרה: "אני מנהלת איתו משא ומתן (כדי שיוריד את האקדח).
זאת הייתה סצנה כואבת ובעלת סיכון גבוהה.
אליוט ואני מודים שאכפת לנו האחד מהשני...
הוא כל מה שיש לאוליביה.
שם באמת ראינו את זה מתבטא".
בפרק אחר בעונה 10, כשאליוט הופך לשוטר סמוי ומסתנן לרשת הברחה של בעלי חיים, בנסון באה לבית שלו (בית בדוי שהוא מתגורר בו לצורך החקירה) ומנסה לשכנע אותו לוותר על הרעיון.
כשהאנשים שסטייבלר חוקר באים לבית בהפתעה, היא מתפשטת בחדר ומעמידה פנים שהיא זונה שאליוט הזמין.
כשסטייבלר פורש מהמחלקה (מחוץ למסך), בנסון מתייסרת ולוקח לה זמן להתחבר לשותפה החדש, ניק אמארו.
בנסון נוהגת להזכיר את סטייבלר במהלך העבודה ומחוצה לה; היא מספרת לבלש החדש מה אליוט היה עושה במצבים מסוימים, ולעיתים אפילו אומרת שהיא "מתגברת על מישהו".
בעונה 22, בנסון וסטייבלר נפגשים לאחר עשור שלא ראו אחד את השנייה לאחר שקאת'י (), אשתו של אליוט מאושפזת בבית החולים במצב אנוש בעקבות פיצוץ מטען חבלה שנועד לאליוט.
בנסון מוכרחה להשאיר את סטייבלר, שכעת עובד ברומא במטה למלחמה בפשע המאורגן מחוץ לחקירה.
השניים מנהלים שיחה קצרה בה בנסון מספרת לאליוט שהיא פגועה מהדרך שבה הוא עזב את היחידה.
כשקאת'י מתה מפצעיה, בנסון מסייעת לאליוט להשיג צדק עבור אשתו המנוחה.
לאחר שבנסון מזהה שסטייבלר סובל מפוסט טראומה בעקבות מות אשתו, היא מנסה לעמת אותו עם חשדה.
הוא לעומת זאת דוחה את ניחומיה ומפציר בה לרדת מהעניין.
לבסוף, בנסון עורכת יחד עם ילדיו של אליוט "התערבות".
למרות שסטייבלר דוחה את מאמציה של בנסון לסייע לו, הוא מתוודה בפניה מול ילדיו שהוא אוהב אותה (אם כי שניות לאחר מכן הוא מתקן את עצמו ואומר "אני אוהב אתכם" לאוליביה ולילדיו).
בעונה הראשונה, בנסון שוכבת עם עמית לעבודה, הבלש בריאן קסידי (דין וינטרס) באופן חד פעמי.
למרות זאת, בהמשך העונה השניים ממשיכים במערכת היחסים הרומנטית.
לבסוף, קסידי עוזב את היחידה בעקבות קושי נפשי בתפקיד.
בעונה 5, מתגלה שבנסון הייתה במערכת יחסים עם קורבן רצח נשא HIV המתברר להיות הומוסקסואל.
חוקרת מקרי המוות ביחידה, מלינדה וורנר () בודקת את בנסון מחשש להידבקות בנגיף, אך הבדיקה יוצאת שלילית.
בעונה 9, היחידה מגלה שבנסון ניהלה מערכת יחסים עם עיתונאי בשם קורט מוס (ביל פולמן) במשך מספר חודשים.
מערכת היחסים מתגלה כאשר החקירה נחקרת על ידי המחלקה לחקירות שוטרים לאחר שהם בטעות הוציאו שחקן פוטבול מפורסם מהארון באופן פומבי.
בסוף אותו הפרק, בנסון נפרדת ממוס.
למרות שבנסון ניהלה מערכות יחסים עם גברים, על פי האתר "" "היא משכה לתוכנית צופות לסביות".
חלק מהמעריצים ציינו שלדעתם קיים מתח מיני בין בנסון לבין עוזרת התובע המחוזי אלכס קאבוט (סטפני מארץ').
בר הגיב לכך ואמר "קראנו את כל מה שהמעריצים כותבים.
אנחנו יודעים שהרבה אנשים בעד שבנסון וקאבוט יהיו יחד.
באמצע עונה 13, בנסון פותחת במערכת יחסים עם תובע חדש במשרד התובע המחוזי, דייוויד היידן (הארי קוניק ג'וניור).
הרגיטאי ציינה שקוניק, שהוא חבר קרוב שלה, עזר לשפר את התכנית וציינה בראיון "זאת הצלחה בהמון רמות.
התכנית כל כך בת מזל להחזיק בכישרון של הארי, ואני בת מזל כי אני עובדת עם חבר טוב שלי.
אני חושבת שאוליביה לא יכלה לבקש מלווה טוב יותר לשלב הזה שבו היא נמצאת בחיים ובקריירה".
היידן ובנסון התחילו את מערכת היחסים ביניהם בסוף הפרק "Official Story".
בפרק "Hunting Ground", בנסון מחליטה להוריד את הקצב בקשר עם היידן, מתוך רצון לראות שהקשר אכן יחזיק מעמד.
באותו הלילה, השניים שוכבים בביתה של בנסון.
האירוע גורם לה להגיב באיחור לחקירה, מה שמעלה את חמתה של משטרת ניו יורק.
בפרק "Justice Denied", בנסון והיידן מסיימים את הזוגיות שלהם בעקבות ניגוד עניינים.
בפרק הראשון של עונה 14, בנסון וקסידי מתנשקים לאחר שהיא מתוודה בפניו שהיא לא אותו האדם שהוא זכר מאז הלילה שהם שכבו יחדיו לפני 13 שנה.
בהמשך העונה, בפרק "Undercover Blue", מתברר שאוליביה וקסידי המשיכו להיפגש לזמן מה.
מערכת היחסים בין השניים עולה על שרטון כאשר באותו הפרק קסידי מואשם באונס ובעקבות החקירה, מערכת היחסים ביניהם מתגלה לציבור.
האישומים נגד קסידי מתבטלים לאחר שהיחידה מגלה שהוא הופלל.
בעונה 15, בנסון מתנחמת אצל קסידי לאחר שהיא הוחזקה כבת ערובה למשך מספר ימים על ידי אנס אלים.
מספר חודשים לאחר מכן, בנסון חוזרת לעבודה והיא וקסידי עוברים לגור ביחד.
השניים נפרדים בפרק "Downloaded Child" מאחר ששניהם מחפשים דברים שונים בקשר.
למרות הפרידה, השניים נשארים בקשר חברי, במיוחד לאחר שבנסון מחדירה בקסידי אומץ להעיד נגד גארי דולאן (), שהתעלל בקסידי מינית כאשר קסידי היה ילד.
בפרק קרוס אובר עם הזיכיון "שיקגו" (גם הוא מבית היוצר של דיק וולף) ובפרק "They'll Have to Go Through Me", בנסון מתחברת לסמל (ג'ייסון בגיי) ממשטרת שיקגו, למרות שהשניים עובדים באופן שונה כשזה נוגע לחקירת פשעים.
לאחר שהמבצע המשולב בין שתי היחידות מסתיים, השניים מבלים את הערב בפאב ובנסון חוזרת לאחר מכן לניו יורק.
נרמז בעונה 17 שבנסון וקפטן אד טאקר () מהמחלקה לחקירות שוטרים מצויים במערכת יחסים.
בפרק "Manhattan Transfer", השניים נאלצים לחשוף את מערכת היחסים שלהם לאחר שאד הואשם על ידי בן דודו, כומר בקשירת קשר עם קבוצה שסוחרת במין המקושרת למשטרה ולכנסייה.
בסופו של דבר, אד מנוקה מכל חשד והשניים ממשיכים במערכת היחסים ביניהם.
בעונה 18, טאקר מנסה לשכנע את אוליביה לפרוש מעבודתה ביחד איתו, אך בנסון מסרבת מכיוון שלהיות שוטרת ואם הם כל עולמה.
השניים נפרדים בסוף אותו הפרק.
למרות הפרידה, בנסון מתאבלת לאחר שאד שם קץ לחייו בעקבות גידול סרטני במוחו.
בעונה 9 בפרק "Undercover", בנסון מתחזה לאסירה בכלא לנשים במטרה לחקור אונס שבוצע על ידי אחד הסוהרים.
במהלך שהותה בכלא, קפטן לוואל האריס () הסוהר אותו הצוות חוקר, תוקף את אוליביה וכופה עליה לבצע בו מין אוראלי.
אוליביה מחולצת על ידי הבלש (אייס-טי), שהתחזה לסוהר והגיע רגע לפני שהאריס אנס את אוליביה.
בהמשך, בנסון מצליחה להרשיע את האריס לאחר שמספר קורבנות העידו על כתם לידה באיבר מינו.
בנסון מסבירה לדוקטור וורנר שגם היא ראתה את אותו הכתם.
כשוורנר שואלת את בנסון אם היא נאנסה, בנסון משיבה לה שזה הדבר הכי קרוב לאונס שהיא חוותה.
בעונה 10, בנסון חווה קושי בעקבות היותה קורבן תקיפה מינית בעצמה.
בנסון מצטרפת לקבוצת תמיכה לנפגעות אונס ולא מספרת על כך לאף אחד מלבד לפין.
בפרק "PTSD", בזמן שהיא חוקרת אונס ורצח של חיילת מארינס, היא מנסה להפריד קטטה בין שני חיילים בשם סמל דומיניק פרוייט (ראיין קוואנטן) ולוטננט גרי רוסטן (דומיניק פומוסה), המתברר לבסוף להיות הרוצח.
במהלך הקטטה, בנסון שולפת את נשקה ומאיימת על פרוייט.
בהמשך, פרוייט נחקר על ידי פין וחושף שלדעתו בנסון היא פוסט טראומתית לאחר שחזה במבט שלה בזמן שכיוונה עליו נשק.
בנסון מתנצלת בפני פרוייט וחושפת שהיא עברה תקיפה מינית.
בפרק "Perverted" בעונה 11, בנסון הופכת לחשודה העיקרית בתקיפה מינית ורצח של אופנוען מכנופיית אופנוענים.
במהלך הפרק, כשהצוות מנסה לנקות את אוליביה מכל חשד, קפטן אד טאקר מהמחלקה לחקירות שוטרים מציע שבנסון הרגה את האופנוען בעקבות פלאשבק שמקורו בתקיפה המינית שהיא חוותה.
לבסוף, היחידה מגלה שבנסון הופללה על ידי בריידי האריסון (פטריק הויזינגר), אנס שבנסון שלחה לכלא שנים קודם לכן.
בפרק "Her Negotiation" בסוף עונה 14, בנסון נחטפת על ידי אנס סדרתי ורוצח בשם ויליאם לואיס (פבלו שרייבר).
במהלך הפרק הראשון של העונה ה-15, "Surrender Benson", לואיס מכריח את בנסון לצפות בזמן שהוא אונס את אמו של עורך דינו והורג שוטר שניסה לעצור אותו בזמן שנהג ברכב.
לאחר מכן, לואיס מחזיק בבנסון כבת ערובה במשך ארבעה ימים, שורף את גופה עם סיגריות ומתעלל בה.
בדיוק כשלואיס בא לאנוס את אוליביה, היא משתחררת, אוזקת אותו ומאיימת עליו עם אקדח.
כשלואיס מתגרה בה ואומר לה ש"אין לה את הביצים להרוג אותו", בנסון מאבדת עשתונות ותוקפת את לואיס עם מוט פלדה עד שהאחרון כמעט ומת.
רגעים לאחר מכן, בנסון מחולצת על ידי שאר היחידה וקרייגן מוציא אותה לחופשה עד שהיא תחלים.
בנסון חוזרת לעבודה בפרק לאחר מכן, המתרחש כחודשיים לאחר שבנסון חולצה.
למרות החופשה שלקחה, בנסון עדיין חווה קושי נפשי בעקבות התקרית.
בנסון מתחילה להיפגש עם פסיכולוג בשם ד"ר פיטר לינדסטרום () כדי להתמודד עם הטראומה.
בהמשך, מתברר שלואיס עדיין בחיים ועומד למשפט.
בפרק "Psycho/Therapist", לואיס הפצוע מפטר את עורך דינו ומעוניין לייצג את עצמו במשפט.
הוא מזמן את בנסון בתור עדה ומאשים אותה שהיא תקפה אותו לאחר שהוא דחה את חיזורייה.
בנסון דוחה את ההאשמות של לואיס ובמהלך המשפט, היא משקרת על דוכן העדים ומצהירה שהוא השתחרר בזמן שהיא החזיקה בו ותקף אותה.
לואיס נמצא אשם בחטיפה ותקיפת שוטר, אך המושבעים מפקפקים בסיפורה של בנסון וקובעים שהוא לא אשם בניסיון לאונס.
בנסון קורסת ופורצת בבכי על מדרגות בית המשפט.
ארבעה חודשים לאחר מכן, לואיס נכלא בבית הסוהר.
בפרק "Beast's Obsession", לואיס מנצל הסחת דעת שנוצרה לאחר שפצע את עצמו כדי לברוח מהכלא.
עם בריחתו, לואיס אונס נערה צעירה, חוטף את אחותה הקטנה ומאיים להרוג אותן, אלא אם כן בנסון תצהיר קבל עם ועדה שהיא שיקרה על דוכן העדים.
בנסון מארחת מסיבת עיתונאים ומצהירה שהיא שיקרה.
למרות זאת, לואיס לא משחרר את הנערה.
בנסון מוצאת את לואיס ומסכימה להיכלא כדי שהוא לא יפגע בנערה.
בזמן שהנערה צופה, לואיס מנסה לאנוס את בנסון, אך משנה את דעתו לאחר שבנסון לא פוחדת ממנו.
במקום זאת, הוא מכריח את בנסון לשחק איתו ברולטה רוסית.
כשהמשטרה מתקרבת, לואיס יורה לעצמו בראש למול בנסון, ובכך נדמה שהיא רצחה אותו בדם קר.
בפרק "Post-Mortem Blues", בנסון מובאת מול חבר המושבעים כדי להסביר את ההודאה שלה במסיבת העיתונאים ואת חלקה במותו של לואיס.
הקריירה של בנסון נמצאת בסכנה, עד שהאחראי הזמני על היחידה, לוטננט דקלן מרפי מסביר למושבעים שהוא הפציר בבנסון לשקר במסיבת העיתונאים, מה שמנקה אותה מאשמה.
מרפי ממנה לאחר מכן את בנסון בתור סגניתו עד שהוא עוזב את היחידה.
בעונות המאוחרות יותר, שמו של לואיס נחשב למילת קוד עבור מצבים מסוכנים.
בנסון מודה שהטראומה ומה שהיא עברה עם לואיס תמיד יהיו חלק מחייה.
במהלך ויכוח עם ניק אמארו, האחרון שואל את אוליביה אם היא אי פעם תוכל לסלוח ללואיס.
לאחר מכן הוא מתנצל בזמן שבנסון לא מסוגלת להגיב.
הרגיטאי חשפה שקשת הסיפור שקשורה למשפחתה הביולוגית של בנסון היא "ככל הנראה הדבר הכי גדול שקרה בחייה של אוליביה".
בנוסף, הרגיטאי הצהירה שהדמות היא מודל לדוגמה עבור נערות צעירות וציינה בראיון:
בנסון הצטרפה למשטרת ניו יורק בשנת 1992 והיא אומנה על ידי הסמלת קרן סמיית' (קנדי אלכסנדר) בתחנת משטרה בברונקס.
לאחר שסיימה את תקופת החניכה, סמיית' מציעה לבנסון לעבור למחלקה שחוקרת פשעי מין (ששמה שונה לאחר מכן ליחידה לקורבנות מיוחדים) בזכות כשרונה להתמודד עם הקורבנות.
משנת 1992 ועד למאי 1998, בנסון צוותה לשוטר בשם פטריק גריפין (אנתוני אדוארדס) שהעיד לטובתה לאחר שבנסון נחשדה שלקחה סמים וכסף במהלך פשיטה.
למרות זאת, מתברר שגריפין שיקר למענה ושהוא לא היה בכלל באותו המקום ביחד עם בנסון בזמן הזה.
במאי 1998, בנסון קיבלה את דרגת הבלש שלה וצוותה לבלש אליוט סטייבלר.
היא קודמה לבלשית בדרגת טוראי ב-2001 ולאחר מכן לבלשית בדרגת בלשית ראשית בשנת 2011. בשנת 2006, בנסון מצוותת באופן זמני למחלקת פשעי מחשב.
מאוחר יותר באותה השנה, בנסון מסייעת לבולשת האמריקאית ועובדת כסוכנת סמויה בעקבות בקשת חברתה, הסוכנת דיינה לואיס (מרשה גיי הארדן).
בנסון וסטייבלר עבדו ביחד במשך 12 שנה עד שאליוט נאלץ להתפטר מהמשטרה בעקבות ירי בנערה חמושה.
לאחר פרישתו של סטייבלר, בנסון מצוותת לבלש ניק אמארו.
קפטן קרייגן מפציר בבנסון להיבחן לתפקיד סמלת, בעקבות פרישתו של הבלש (ריצ'רד בלזר) ששימש כסמל התחנה.
אוליביה עוברת את הבחינה ומקודמת לתפקיד סמלת.
בהמשך, קרייגן פורש לגמלאות ואוליביה משמשת כאחראית על היחידה.
בנסון נשארת בתפקידה עד שלוטננט דקלן מרפי תופס פיקוד על היחידה והופך את בנסון לסגניתו.
כשמרפי חוזר לעבוד בתור סמוי, הוא ממנה את אוליביה מחדש כאחראית על היחידה.
הסמל אד טאקר מהמחלקה לחקירות שוטרים מפציר באוליביה להיבחן לתפקיד אחראית היחידה בטרם משטרת ניו יורק תמנה מישהו אחר לתפקיד.
בנסון עוברת את הבחינה בהצטיינות ומקודמת לדרגת לוטננט.
למרות שבנסון רצתה שפין ישמש כסגנה, אבל דודס הפציר בה להעסיק סמל שמכיר את העבודה: בנו, מייק ().
לאחר אירועי "Manhattan Transfer", בנסון מושעית מתפקידה בעקבות יחסיה עם קפטן אד טאקר, שנחשד בקשירת קשר לארגון שעוסק בסחר במין.
בעקבות זאת, מייק דודס ממונה כאחראי על היחידה.
למרות השעייתה, בנסון ממשיכה לנהל את היחידה בחשאיות, לאחר שדודס מתנגד להשעייתה ומבקש ממנה עצות במקרים שונים.
בנסון חוזרת לתפקידה לאחר שהצוות לוכד את חברי הארגון ואד מנוקה מכל חשד.
בפרק "Heartfelt Passages", בנסון ומייק דודס (ביומו האחרון ביחידה) מעורבים בתרחיש עם בני ערובה אותו יזם קצין מבחן מושחת מרייקרס איילנד בשם גארי מונסון (בראד גארט), שמחזיק באשתו בתור בת ערובה.
בנסון מוציאה את ילדיו של מונסון מהבית ודודס מנסה לפתור את הסיטואציה, אך הוא נורה על ידי מונסון.
דודס סובל משבץ מוחי לאחר הניתוח ומת.
בנסון מאשימה את עצמה במותו של דודס מכיוון שהיא לא ניטרלה את מונסון מנשקו.
בנסון מקודמת לדרגת קפטן בפרק "I'm Going to Make You a Star" לאחר שדודס (אביו של מייק) ממליץ עליה לתפקיד ולאחר מכן עובר לסטטן איילנד.
נכון לפברואר 2024, בנסון ממשיכה לתפקד כקפטן היחידה ואחראית על הבלשים פין טוטואולה וג'ו וולאסקו (אוקטביו פיסאנו) וכן עובדת עם עוזר התובע המחוזי דומיניק "סוני" קאריסי (פיטר סקנבינו).
בנסון נאלצה לירות למוות בחשוד ארבע פעמים במהלך התכנית:
בפרק "Disrobed" בעונה הראשונה, בנסון יורה והורגת גבר אלים בשם רוג'ר סילבר (ג'ק גוואלטני) כאקט של הגנה עצמי בזמן שהאחרון החזיק בבני ערובה.
בפרק "Wrath" בעונה השלישית, רוצח סדרתי בשם אריק פלאמר (ג'סטין קירק) מדרבן את אוליביה לירות בו בזמן שאיים על אישה עם אקדח.
בפרק "Next Chapter" בעונה 18, בנסון יורה למוות בקצין מבחן לשעבר ואנס בשם טום קול () במהלך עימות לאחר שהאחרון תקף את קאריסי.
בפרק "Silent Night, Hateful Night" בעונה 23, בנסון יורה למוות באדם גזען בשם רוברט פול באיירס (מייקל לורנס) במטרה למנוע ממנו לפוצץ פצצה ב.
בנסון ירתה בחשוד מבלי לגרום למותו:
בפרק "Rage" בעונה השישית, בנסון נאלצת לירות בפושע בשם גורדון ריקט (מת'יו מודין) בזמן שאיים להרוג ילדה כדי למנוע מאליוט לרצוח אותו.
במהלך עבודתה, אנסים ומתעללים בילדים שבנסון לכדה עוקבים אחריה ומאיימים עליה ועל בנה.
הליהוק לדמויות הראשיות בתוכנית התקיים באביב 1999. דיק וולף, יחד עם נציגים מרשת NBC ו-Studios USA נכחו באודישנים האחרונים עבור שני התפקידים הראשיים במרכז רוקפלר.
השלב האחרון באודישן הכיל שישה מועמדים.
עבור דמותה של אוליביה בנסון, נשקלו השחקניות , רייקו איילסוורת' והרגיטאי עצמה.
עבור תפקידו של אליוט סטייבלר, נשקלו השחקנים , ג'ון סלאטרי וכריסטופר מלוני.
מלוני והרגיטאי נבחנו ביחד ולאחר שהשחקנים סיימו את המבחן, שררה דממה באולם.
וולף שבר את הדממה ואמר "טוב, אין ספק במי אנחנו בוחרים - הרגיטאי ומלוני".
הצמד, שוולף אהב את הכימיה ביניהם, היו הבחירה הראשונה שלו.
, ראש מחלקת הבידור של NBC הסכים ושאר הנציגים גם הביעו את הסכמתם.
טרם עליית התכנית, הרגיטאי עברה הכשרה בתור יועצת קורבנות אונס כהכנה לתפקיד.
במהלך שנת 2006, הרגיטאי נאלצה לעזוב לחופשת לידה.
בעקבות זאת, בחלק מהפרקים האחרונים בעונה 8, היא הוחלפה על ידי השחקנית קוני נילסן (שגילמה את הבלשית דני בק).
במאי 2009, לאחר עונתה העשירית של התכנית, החוזה של הרגיטאי ומלוני פג תוקף ודווח שהשניים מרוויחים בין 375 ל-385 אלף דולר פר פרק.
במהלך המשא ומתן לחידוש החוזים באפריל, השניים ניסו לקבל אחוז מסוים מרווחי התכנית בדומה לשחקנים אחרים מהזיכיון שעשו כך.
נרמז שרשת NBC איימה לפטר את השניים אם הם ימשיכו עם דרישותיהם.
למרות זאת, חודשיים לאחר מכן הוכרז שהחוזים של השניים הוארכו לשנתיים נוספות.
כשהעונה ה-13 עמדה להצטלם, דיווחים שונים העידו כי הרגיטאי תיקח חלק ב-13 פרקים בעונה.
למרות זאת, מרשת NBC נמסר שהרגיטאי תשחק בכל פרקי העונה.
עכשיו, כשזכיתי באמי, זה אומר שאני צריכה להתעלות על עצמי יותר".
גוניק הוסיפה "אוליביה בנסון היא הגיבורה האישית שלנו.
היא נלחמת ברשע, נוקמת את אמה, מתמודדת עם שדייה ומסרבת לתת להם לשלוט בחייה".
ב-2001, הכתב מהמגזין "אנטרטיינמנט ויקלי" כינה את בנסון וסטייבלר: "מכסחי מתעללים בילדים הכי שאפתנים באמריקה".
סקר שנערך בערוץ הולמרק קבע שבנסון היא דמות הבלש השנייה הכי טובה בזיכיון חוק וסדר, כאשר הדמות הראשונה היא דמותו של הבלש (וינסנט ד'אונופריו) מהסדרה "חוק וסדר: כוונה פלילית".
בנסון הופיעה ברשימת הדמויות הכי מסקרנות והשוטרים הכי טובים בטלוויזיה של קומקאסט.
בנסון נכללה ברשימת "לוחמות הפשע הכי סקסיות" של המגזין "TV Guide".
האתר "" ציין את בנסון ברשימת "50 הבלשים הטלוויזיוניים הכי טובים בכל הזמנים".
סקר שנערך על ידי "" בשיתוף עם "QC Strategy" בשנת 2015 דירג את בנסון כדמות הנשית הכי אהובה בטלוויזיה.
אוליביה שייקספיר ; 17 במרץ 1863 – 3 באוקטובר 1938) הייתה סופרת, מחזאית ופטרונית אמנות בריטית.
היא חיברה שישה ספרים המתוארים כרומנים העוסקים ב"משברי הנישואין".
ספריה נמכרו בקושי, ולעיתים נקנו רק כמה מאות עותקים.
הרומן האחרון שלה, Uncle Hilary (דוד הילרי), נחשב בתור המגנום אופוס שלה.
היא כתבה שני מחזות בשיתוף פעולה עם פלורנס פאר.
אוליביה הייתה בתו של איש צבא בדימוס, והייתה לה השכלה פורמלית מועטה.
עם זאת, היא ידעה היטב קרוא וכתוב ופיתחה אהבה לספרות.
ב-1885, היא נישאה לעורך דין לונדוני בשם הנרי הופ שייקספיר (Henry Hope Shakespear), וב-1886 ילדה את בתם היחידה, דורותי.
ב-1894, הובילו אותה תחומי העניין הספרותיים שלה לקשר ידידותי עם ויליאם בטלר ייטס, שאף הפך לקשר פיזי ואינטימי שנתיים לאחר מכן, ב-1896. ייטס הצהיר ש"נכונו להם ימים רבים של אושר", אך פרשיית אהבים זו הסתיימה לה ב-1897. על אף זאת, הם שמרו על קשרי חברות במהלך כל חייהם והתכתבו תכופות.
ב-20 באוקטובר 1917, ייטס פנה לנישואין עם אחייניתה החורגת של אוליביה וחברתה הטובה ביותר של בתה דורותי, ג'ורג'י הייד-ליס.
החל מ-1909 ומדי שבוע, אוליביה אירחה ערבי סלון, אותם פקדו סופרים ואמנים רבים, ביניהם ניתן לציין במיוחד את עזרא פאונד, כשהיא הופכת לבעלת השפעה בחברה הספרותית הלונדונית.
בתה של אוליביה, דורותי שייקספיר, נישאה לפאונד ב-1914, על אף ברכתם הלא נלהבת של הוריה.
לאחר נישואיהם, השתמש פאונד בכסף שקיבל מאוליביה, כדי לתמוך בתומאס סטרנס אליוט ובג'יימס ג'ויס.
ב-1926, כשדורותי ילדה בן בצרפת, את עומר פאונד, אוליביה לקחה על עצמה את האפוטרופסות על הילד.
הוא חי עם אוליביה עד פטירתה ב-1938, שתים עשרה שנים מאוחר יותר.
אביה של אוליביה, הנרי טוד טאקר, נולד באדינבורו והצטרף כסמל בגיל 16 לצבא הודו הבריטית.
בבנגל הוא הועלה לדרגת אדיוטאנט-גנרל (גנרל שלישות), אך פרש ב-1856, בהיותו בן 48, עקב בריאות לקויה.
במלאת שנה לחזרתו לבריטניה, הוא התחתן עם הארייט ג'ונסון מהעיר באת' (ילידת 1821).
בני הזוג עברו לאי וייט, שם נולדו שתי בנותיהם: פלורנס ב-1858, ואוליביה, ב-17 במרץ 1863. זמן קצר לאחר מכן, המשפחה עברה לסאסקס, שם נולד בנם השלישי, הנרי, ב-1866. ב-1877, עברה המשפחה ללונדון, וגידלה את בנותיהן בעולם חברתי שעודד את העיסוק בפנאי.
אוליביה ביקרה לעיתים ברחבי אנגליה, את קרוביה הרבים ממשפחת אמה, משפחת ג'ונסון, והתחבבה במיוחד על בן דודה ליונל ג'ונסון - היחיד מבין דודיה ובני דודיה שלא התגייס לצבא הבריטי - שפנה להיות משורר ולהפוך לחבר של ייטס.
סביר להניח שאוליביה קיבלה חינוך פורמלי מועט; ייתכן שהיא חונכה על ידי מורים ונראה שכבר כאישה צעירה הפכה ליודעת קרוא וכתוב.
ב-1885, אוליביה נישאה להנרי הופ שייקספיר, אדם שתואר על ידי הביוגרף טרנס בראון, בספרו The Life of W.B.
כיליד הודו (1849), הוא היה צאצא למשפחה מאזור איסט אנד, לונדון, שבניה עסקו בייצור חבלים ובדומה לאוליביה, התגייסו לצבא.
הנרי קיבל את חינוכו בהרו, לונדון רבתי, למד משפטים והחל להתמחות כעורך דין ב-1875. הזוג נישא ב-8 בדצמבר 1885, וירח הדבש התקיים בבולון ובפריז.
אביה של אוליביה העניק להם הכנסה כספית נדיבה, במסגרת קרן נאמנות.
תשעה חודשים לאחר נישואיהם, נולדה בתם היחידה, דורותי, ב-14 בספטמבר 1886; אוליביה הבינה במהירה שנישואיה להנרי נעדרו תשוקה.
אלכסנדר ג'פרס, ביוגרף של ייטס, כותב:
שייקספיר פירק את משרד עורכי הדין שלו, בשנות ה-1880 המאוחרות — משום ששותפו מעל כנראה בכספי הנאמנות של לקוחותיו — והקים משרד עצמאי משלו.
הארווד כותב שגישתו של שייקספיר ביחס לאותו אירוע הצביעה על מידה מסוימת של ביישנות מצדו, וסלידה מסצנות.
באותו זמן, אוליביה הפסיקה להתרועע עם נשותיהם של אישי צבא ופנתה להתרועע עם נשים מחוגים ספרותיים: ולנטיין פוקס (שלא הייתה מאושרת מנישואיה ליצרן בירה מקנט), ופרל קרייגי, סופרת גרושה מארצות הברית, שהייתה ידועה בשם העט ג'ון אוליבר הובס.
ב-16 באפריל 1894, כשהיא מלווה בפרל קרייגי, אוליביה השתתפה בארוחת ערב ספרותית לשם השקת ה-The Yellow Book, והתיישבה אל מול ייטס.
מששב לאחרונה ללונדון, מביקור בפריז אצל מוד גון, ייטס הגיע כדי לצפות בהעלאת מחזהו, The Land of Heart's Desire.
אמנם לא הכירו בין השניים באותו ערב, אך ייטס, כנראה דרך ליונל ג'ונסון (שהשתכר באופן מטריד באותו משתה), התעניין באישה שישבה ממול.
ייטס הושפע עמוקות, בכותבו מאוחר יותר בזכרונותיו (Memoirs), לגבי המפגש:
מיד לאחר מכן, השתתפה באחת מהצגות המחזה, The Land of Heart's Desire, וגילתה שהיא בעצמה נרגשת מהמופע.
היא רצתה להיפגש עם המשורר ה"גבוה שחור השיער", וביקשה מג'ונסון להזמין את ייטס לתה, ב-10 במאי 1894, כשהיא מוסיפה בכתב ידה שעל גבי ההזמנה: בממוארים שלו, ייטס התייחס אליה בכינוי "דיאנה ורנון", כותב: הם מיהרו לבסס את חברותם העזה, כשאוליביה מצדה, מקשיבה באהדה לאהבתו האובססיבית של ייטס את גון.
מאוחר יותר, כשייטס תיאר את ידידותם, הוא כתב: גלוריה קליין, כשהיא כותבת ב-The Last Courtly Lover, מציעה שאוליביה וייטס החלו להתיידד זה עם זו, על בסיס דיוני הספרות שלהם ונכונותו לעיין ביצירתה.
ג'ון אונטרקר, במאמרו "Faces and False Faces", רואה את ידידותם כהיבט החשוב ביותר במערכת היחסים של השניים, כשהוא מסביר: בהשוותו את ההבדלים בין אוליביה ומוד גון, הוא כותב:
לדבריה של קליין, ייטס השווה את אוליביה לדיאנה ואת מוד גון השווה להלנה; הוא גילה משיכה לנשים בעלות עור כהה, בתארו את אוליביה כבעלת עור כהה יותר קמעה מזה שאמור היה להיות לבחורה יוונייה, ואף שיערה היה כהה מאוד.
מבקר הספרות המפרי קרפנטר כותב שהרושם של ייטס מאוליביה היה של אישה
אף על פי כן, היא עבדה על כתיבת הרומן השלישי שלה, Beauty's Hour.
ישנו מקום להניח שייטס קרא את כתב היד, הציע תיקונים ואולי אף תרם לאפיון הדמויות.
קליין מאמינה שהשניים החלו את מערכת היחסים הידידותית שלהם בדיונים משותפים על ספרות; הביוגרף הבולט ביותר של ייטס, רוי פוסטר, מוסיף שהם נמשכו זה לזו, בשל העניין המשותף שלהם במיסטיקה.
עבור ייטס, שהיה אז בן שלושים, ההיבט החשוב של מערכת יחסים ידידותית זו הייתה ההזדמנות שהציגה, לקיים בפעם הראשונה יחסי מין עם אישה, דבר שאותו הוא לא חווה.
באוגוסט, שב ייטס לאירלנד, תוך שהוא ממשיך לנהל תכתובות עם אוליביה, כשהוא כותב לה לגבי מוד גון ולידת בתה, איזולד.
במכתביה, נראה שאוליביה הייתה כנה לגבי רגשותיה אליו; באפריל 1895, הוא כתב לה ש
ייטס דחה את ביקורו בלונדון אצל אוליביה לחודש שלאחר מכן; במקום זאת הוא טיפל בג'ונסון, שהיה מעורב בענייניו המשפטיים של אוסקר ויילד, ובנוסף לכך התדרדר לאלכוהוליזם שיהרוג אותו בסופו של דבר.
נדמה שייטס שכנע את עצמו שאוליביה ובן דודה חלקו פגם משותף, בכותבו: הוא גיבש לעצמו תוכנית, כדי לגשר בין יצריו לבין עוונה: הוא יבקש ממנה לעזוב את בעלה ולחיות עמו.
עד לאותו הזמן יחסיהם הידידותיים היו ונותרו אפלטוניים.
ייטס ביקר לבסוף אצל אוליביה מספר שבועות לאחר מכן, בביתה שליד כיכר פורצ'סטר, כדי להציג את כוונותיו המחושבות היטב, אך הייתה זאת אוליביה שהצהירה על אהבתה אותו, למרבה המבוכה.
חסר ביטחון, הוא לקח פסק זמן נוסף, במהלכו החליט שאם מוד גון בלתי מושגת, או בלתי נגישה לאור הנסיבות, אוליביה תהיה שלו, כשהוא כותב עבור ייטס, אוליביה הייתה מוכנה לעזוב את בתה, את הביטחון הכלכלי שלה, את מעמדה החברתי, ואת הרצון הטוב של משפחתה.
למרות שלבעלה הייתה עילה מוצקה כדי לתבוע את ייטס, וכתוצאה מכך, לגרום להרס המוניטין שלו, תקוותה הגדולה ביותר לפני חורבן מוחלט, הייתה סלידתו האיתנה של שייקספיר משערוריות ציבוריות.
לפתע, פקעה שוב סבלנותו של ייטס, בהציעו במקום זאת, שכל אחד ואחת ילך להיוועץ בחבר ("ספונסר").
ייטס בחר כנראה בפלורנס פאר ל"ספונסרית", בעוד שאוליביה בחרה בוולנטיין פוקס — הארווד משער שה"ספונסריות" ייעצו לשניים להמשיך עם הקשר, דבר שגרם כנראה לייטס אי-נוחות.
ב-15 ביולי 1895, ייטס ואוליביה נסעו לקנט כדי לבקר את ולנטיין פוקס; הטיול, לדבריו של הארווד, היה "טיול טעון מאוד מבחינה רגשית".
על נסיעת הרכבת, כתב ייטס בזיכרונותיו, במילים אלו: הם המשיכו לחלוק נשיקות אהבה לוהטות יותר בגלריות לאומנות וכן בביתה.
היא הגיעה ללונדון שבועות בודדים מאוחר יותר לביקור קצרצר.
ייטס היה אמביוולנטי כלפי אוליביה למרות עצת בנות לווייתם; כשהוא ללא כסף כדי לתמוך בה, הוא הציע שהיא תעדיף להיפרד מבעלה, במקום להתגרש ממנו, צעד שיחסוך ממנה את ההרחקה החברתית ואת האסון הכלכלי.
ביוגרף של עזרא פאונד, ג'יי וילהלם, רומז ששייקספיר ידע שאוליביה אהבה את ייטס, אך הוא היה מודאג יותר מאיבוד מעמדו החברתי במקרה של גירושין, דבר שגרם לייטס ואוליביה להחליט ש "שיהיה פשוט ונחמד יותר להשלות אותו מאשר לעזוב אותו לחלוטין".
בינואר 1896, ייטס עבר שוב מקום מגורים, לדירה קטנה ב-Woburn Place, כדי לגור קרוב יותר אליה.
לאחר שישה חודשים, שב ייטס לאירלנד, ובאוגוסט אוליביה ביקרה עם בעלה אצל ולנטיין פוקס, שם קיבלה את הבשורה המרה על מות אביה.
היא עזבה את המקום למטרת שהות ממושכת בטורקוויי, שם נשארה עד ספטמבר, לפני עזיבתה את המקום למטרת ביקור בסקוטלנד ביחד עם בעלה.
ייטס כתב על ביקורה של מוד: הקשר הסתיים באותו האביב כשייטס חזר שוב לאירלנד.
אוליביה לא ביקרה אצלו שוב ב-Woburn Place במשך שנים רבות, לפי הביוגרף של ייטס, ריצ'רד אלמן.
חייה של אוליביה לא תועדו כיאות בין השנים 1897–1908. היא ביקרה אצל ליונל, בן דודה, בפעם האחרונה ב-1897, לפני שנכנס לבידוד חברתי בשל האלכוהוליזם שחווה.
הוא מת בודד כתוצאה מסיבוך של דימום מוחי, ב-1902. ב-1899 חוותה המשפחה נסיגה כלכלית בלתי מוסברת, שאילצה אותה לעבור לפמברוק שבבייזווטר, כשאחד מידידיה מתאר את המקום כ"סלאם לא מזמין שם בבייזווטר".
מספר חודשים מועט לאחר מכן, נפטרה אמה של אוליביה.
ב-1901, למשך פרק זמן קצר, אוליביה עבדה בתור מבקרת ספרים עבור ה-The Kensington Review, מגזין בוטיק ספרותי, עד שעבר פשיטת רגל בשל ירידה במכירות.
לאחר מכן, היא התערתה בחוגי המיסטיקה הלונדוניים הבולטים והתיידדה עם אוקולטיסטים רבים.
ב-1902, היא שיתפה פעולה עם פלורנס פאר — שלזמן מה הובילה את השחר המוזהב, — שני מחזות העוסקים במיסטיקה, The Beloved of Hathor וכן The Shrine of the Golden Hawk, שיצאו לאור מאוחר יותר כסדרה בת שני כרכים.
על אף שהמשפחה קיבלה את ירושת אמה, הם המשיכו לחיות בבייזווטר.
לזמן מה, דורותי למדה בפנימייה, אולם לאחר מכן היא נשלחה לז'נבה כדי ללמוד בבית ספר פרטי.
כדי לחסוך כסף, המשפחה עזבה לרוב את העיר לונדון במהלך הקיץ, כדי לערוך ביקורים ממושכים אצל קרובי משפחה ברחבי בריטניה, ובמיוחד אצל אחיה, הנרי טאקר.
אולם רק לאחר 1905, המשפחה החלה לשכור בית ב-Brunswick Gardens, סמוך לארמון קנזינגטון, בתקופה שדורותי שבה הביתה כדי להתגורר עם הוריה.
חייה של אוליביה מתועדים שוב, החל מ-1909, במכתביה וביומניה של בתה דורותי, הנסובים סביב הגעתו של המשורר האמריקאי עזרא פאונד לעיר הבירה לונדון.
כשהיא הולכת בעקבות ידידיה באגודת קנזינגטון, אוליביה פתחה את ביתה והפכה אותו פעם בשבוע, לסלון אורחים, כשהיא מתחילה תקופה חשובה בחייה.
כשייטס שב אותה שנה ללונדון, אוליביה כבר עמדה במרכזה של תנועה ספרותית פורחת.
ייטס קיים ערבי סלון ספרותיים מדי יום שני; אלה שהשתתפו, התארחו אף בסלון אצל אוליביה.
היא אירחה וטוותה מארג של קשרים, עבור רוב פרק הזמן של הפעילות הספרותית בלונדון, טרם המלחמה.
בין המשתתפים הבולטים, ניתן למנות את פאונד, הילדה דוליטל, ייטס, וינדהאם לואיס, אנרי גודייה-בז'סקה, ריצ'רד אלדינגטון, ויליאם קרלוס ויליאמס, תומאס ארנסט יולם ורבים אחרים.
הכנסים התקיימו בחדר האורחים שלה, מקום שאותו תיאר פאונד במכתב כ"מלא בקסם לבן".
כעת הייתה אוליביה מיסטיקאית ידועה והיא קיימה סיאנסים בחדר האורחים שלה.
היא רכשה ניסיון רב באסטרולוגיה ובכירולוגיה, כשהיא מנחילה ידע זה לבתה דורותי, שחלקה אתה עניין משותף זה.
שתיהן קראו גרימוארים; אוליביה נהייתה מומחית ב"איור סמלים מיסטיים" ובהיכרות טובה מספיק עם הסמליות המיסטית.
אוליביה פגשה את פאונד בינואר 1909, בסלון ספרותי אותו אירח אחד מידידיה, שהתקיים בקנזינגטון; היא הזמינה אותו לתה ב-16 בפברואר 1909, ועל פי דרישתו, היא הכירה בינו לבין ייטס, חודש לאחר מכן, במאי.
ייטס חזר לאחרונה ללונדון והחל בחקירה מעמיקה של ספיריטואליזם ומיסטיקה, כהוא פונה לאוליביה לקבל ממנה עצה.
היא הובילה את המשורר האמריקאי הצעיר לחדרו של ייטס שב-Woburn Place, וקידמה את יחסי החברות שלהם.
בשלהי 1909 ובתחילת 1910 אוליביה ודורותי השתתפו בהרצאות שהעניק במכון הפוליטכני של לונדון; ביוני 1910 הן הצטרפו אליו לאיטליה.
מסיבות בלתי ברורות להיסטוריונים, אוליביה אסרה על השניים להתכתב זה עם זו, במהלך שהותו הממושכת בניו יורק במהלך השנים 1910 - 1911. על אף איסור זה, נראה שדורותי ראתה את עצמה כמאורסת לפאונד, למרות שהיא לא הייתה בטוחה אם הוא מתכוון להישאר בניו יורק או לחזור ללונדון.
ב-1910, ייטס החל לחשוב שההורוסקופ שלו מרמז על חזרה על הקשר עם אוליביה; הוא הרחיק את עצמו ממוד וביוני החל להיפגש עם אוליביה בתדירות רבה.
פאונד חיבב מאוד את אוליביה, דבר שגרם לקנאה מסוימת אצל ייטס, ולדוגמה, כשפאונד פגש את השניים בתיאטרון, הוא הזמין אותם לאחר מכן לתה — אירוע שגרם לייטס להתנהג כלפי פאונד בגסות רבה.
שנה לאחר מכן, אוליביה הכירה בין ייטס לבין ג'ורג'י הייד-ליס, אחייניתה החורגת בת ה-18 וחברתה הטובה ביותר של דורותי, מי שתינשא לייטס לאחר מעשה.
פאונד חזר מארצות הברית ב-1911 וחידש את ביקוריו אצל אוליביה ודורותי, תוך שהוא מציית לאיסורים אותם הטילה אוליביה.
באוקטובר אותה שנה, פאונד הציע נישואין לדורותי באופן רשמי; אביה סירב בטענה שלפאונד הייתה הכנסה כספית זעומה.
אולם שני בני הזוג, דורותי ופאונד, לא ויתרו: הוא ביקש רשות נוספת להינשא לדורותי, בחודש מרץ 1912, אך נדחה פעם נוספת.
בראייתה של דורותי, הם המשיכו להיות מאורסים זה לזו, למרות שאפשרו להם להתראות בחדר האורחים של המשפחה, לביקורים קצרים בלבד, פעם בשבוע או שבועיים.
ב-1913, אוליביה הכירה בין פאונד לפסל אנרי גודייה-בז'סקה, שהשתייך לזרם הוורטיציזם, בתערוכת אמנות שהתקיימה באלברט הול.
במסגרת אותה תערוכה, נפגש הפסל עם נינה המנט, שלאחר מכן יעסיק אותה כדוגמנית עירום למספר פסלי ברונזה, שאת אחד מהם קנתה אוליביה בעצמה.
ב-1914, תרגמה אוליביה גרימואר עבור ייטס ופאונד, שבילו את נובמבר 1913 - ינואר 1914 בנופיו של יער אשדאון, ב-Stone Cottage — פאונד שימש כמזכירו של ייטס — שחקר את הנסתר.
הם קראו מספר גרימוארים ואוליביה תרגמה להם מצרפתית גרימואר שחובר על ידי כומר בשנת 1670. התרגום שלה נכלל במגזין האגואיסט, מאוחר יותר אותה שנה.
לאחר חתונתה של דורותי, פסק התיעוד של חייה של אוליביה.
ב-1924, היא עזבה את Brunswick Gardens, כשהיא משליכה את מכתביה האישיים וזורקת מאות ספרים.
הופ שייקספיר נפטר ב-5 ביולי 1923; בתוך מספר חודשים אוליביה עברה להתגורר בדירה ב-West Kensington, כשהיא לוקחת אליה את שתי המשרתות שחיו עם המשפחה במשך כמה עשורים.
חייה המשיכו כרגיל, מלאים באירועים חברתיים.
בספטמבר 1926, ילדה דורותי בן, עומר פאונד, שהובא מצרפת לאנגליה ב-1927 כדי לגדול שם.
אוליביה הפכה לאפוטרופסית שלו ודורותי בילתה את הקיץ יחד עם אמה ובנה.
ב-1926, העביר ייטס מזמנו כמה שבועות בלונדון, כנראה כדי לבקר את אוליביה בתדירות רבה יותר.
הוא הביע חרטה על התנהגותו ב-1897, כשהוא כותב לה: "אתמול נתקלתי בשתי תמונות ישנות שלך...למי עוד היה פרופיל שכזה?
— פרופיל של אישה על גבי מטבע רומאי.
האדם מסתכל על נעוריו כפי שמטורף שמת מצימאון לוגם חצי קנקן.
אני תוהה אם את חשה את אותו הדבר?" השניים המשיכו את התכתבותם, כפי שהיה לפני שנים רבות.
אוליביה המשיכה להתערות בחברה ולהתיידד עם רבים, שאחד מהם, וינדהאם לואיס, צייר דיוקן שלה; הוא נהנה מחברתה למרות שהוא התקשה להתיידד עם אחרים.
היא חדלה מלכתוב אך נותרה קוראת ספרים נלהבת, כשהיא מעדיפה לקרוא סיפורי בלשים לשם השעשוע למרות שהיא המשיכה לקרוא את יצירותיהם של מחברים רציניים יותר.
היא התיידדה עם אחד מהמשוררים המודרניסטים האירים, תומאס מק'גריבי, הזמינה אותו לתה ומאוחר יותר כתבה לו: "ייטס מסר לי מהדורה חדשה של ספרו Reveries and the Veil, ואני קוראת את כולו כל פעם.
הוא היה בערך בן 29 כשהכרתי אותו לראשונה.
מק'גריבי סיפר לייטס שאוליביה הייתה "תמיד סמל לאלגנטיות, בעלת תדמית של אישה העשויה מזהב ושנהב".
הארווד כותב עליה: "מבחינה ספרותית אוליביה הייתה אוונגרדית, אגנוסטית באמונתה הדתית ושמרנית בדעותיה הפוליטיות, לפחות בשלב מאוחר יותר בחייה".
התכתבויותיה של אוליביה עם עזרא פאונד, נמשכו לתוך שנות העשרים והשלושים של המאה ה-20, כשבחלק מהזמן שימשה לו כסוכנת בלונדון.
ב-1924, לבקשתו של פאונד, היא הזמינה את המלחין האמריקאי ג'ורג' אנטייל למעגל החברתי שלה, טיפלה ברכישת ספרים ויצירות אומנות שנשלחו לראפאלו, מקום מושבם של הזוג פאונד, ושימשה כמתווכת בסכסוך בין לואיס לפאונד.
היא לא גילתה עניין בדעותיו הכלכליות והפוליטיות של פאונד, ותיעבה במיוחד את הקנטוס שלו.
לאחר פטירת בעלה, הכנסותיה של אוליביה הספיקו כדי לתמוך בקיום אורח חיים נוח.
במהלך שנות ה-1920, היא הגדילה בהדרגה את הכנסותיה של דורותי (שבנוסף לכך, גדלו באמצעות תרומות ממספר חברי משפחה), ובמהלך שנות ה-30, היא השקיעה כסף על שמה של דורותי, כשהיא שולחת את הרווחים לדורותי ועזרא פאונד.
במובן מוחשי ביותר, לדידו של הארווד, אוליביה שייקספיר היא "הגיבורה האלמונית" של העידן המודרניסטי, מפני שמרבית הכסף שהושקע בנדיבות בידי פאונד, כדי לממן סופרים בעלי קושי כלכלי, כגון תומאס סטרנס אליוט וג'יימס ג'ויס, הגיע ממנה.
אוליביה נפטרה כתוצאה מסיבוכים שנגרמו ממחלה בכיס המרה, ב-3 באוקטובר 1938. יום לפני מותה, היא כתבה מכתב לדורותי, במילים הבאות: יום למחרת היא נפטרה מהתקף לב.
ג'ון אונטרקר מאמין שמותה של אוליביה קרע את ייטס לגזרים, שנפטר כמה חודשים מאוחר יותר, מפני שהיא הוסיפה חמימות לחייו.
ייטס כתב עליה במילים הבאות:
דורותי הייתה כבר חולה כשאמה נפטרה, כשהיא איננה יכולה לנסוע ללונדון.
היא שלחה את פאונד שיארגן את ההלוויה וינקה את הבית.
עזרא מיין את מכתביה של אוליביה והחזיר רבים מהם לייטס.
אונטרקר כותב שייטס עשה כל מאמץ לשמור בסתר את ההתכתבויות: "זמן קצר לפני מותו הוא השמיד באופן שיטתי כמות גדולה של מכתבים לאוליביה שייקספיר.
הללו, שהוחזרו לו לאחר מותה...ייטס לא היה מעוניין שאף אחד יקרא אותם".
אוליביה חיברה שישה רומנים שיצאו לאור בין השנים 1894 - 1910, וכפי שהם מתוארים על ידי פוסטר, מדברים על נשים שלא מאושרות מחיי האהבה שלהן, לצד גברים המתוארים כדמויות שטחיות וחסרות מעוף.
הגיבורות — לרוב יתומות שחונכו בידי זקנים, מתוארות מבלות במבנים כפריים המשמשים כספריות — ומתוארות כמי שמתאהבות בבני זוג מבוגרים יותר מהן ברומנים המאוחרים יותר שלה.
שני הרומנים הראשונים יצאו לאור ב-1894 כשהם זוכים לביקורות מעורבות.
כל רומן מכר מאות עותקים בלבד.
הארווד מתאר את יצירותיה המוקדמות, תוך שהוא מביא כדוגמה את Love on a Mortal Lease, בהצביעו על דמיון סגנוני ליצירתן של סופרות בני זמנה, כגון פרל קרייגי ורודה בראוטון, המשלבות בה דיאלוגים שנונים (אליבא דקרייגי), למרות שהוא חושב שאוליביה הביעה טון רציני יותר ביצירתה.
הוא מתאר ספר זה כיצירה שבה הגיבורה היא בעלת אופי חזק ויציב אך הסביבה בה פועלת הדמות היא סביבה חסרת יציבות.
בקיץ 1896, "The Savoy", אותו ערך המשורר ארתור סימונס, פרסם נובלה בעלת שני חלקים מאת שייקספיר, "Beauty's Hour".
אן מרגרט דניאל טוענת שהסיפור הושפע מ"דוקטור ג'קיל ומר הייד", לסטיבנסון (1886), כאשר כאן מתורגמת דילמת הטוב כנגד הרע, לניגוד בין אישה לא מושכת הכמהה להיות ההפך מכך, יפה עד מאוד.
ב-2016, Valancourt Books הוציאה לאור את המהדורה של הרומן פרי עטה של שייקספיר, בעריכתה של דניאל.
דבר שהצביע שבתי ההוצאה לאור שבו להדפיס את ספריה של שייקספיר בחלוף עשרות רבות של שנים.
את ספרה הבא, The False Laurel, שיצא לאור ב-1896, היא הקדישה לליונל ג'ונסון.
העלילה משלבת משוררת המתאהבת ונישאת למשורר צעיר ומשעמם, המאלץ אותה לוותר על כתיבתה כדי לדאוג לצרכיו.
היא בהחלט נעשית חסרת עניין, כותבת מחזה מצליח, ולאחר מכן דעתה נטרפת.
The False Laurel, הוא הספר הפחות מוצלח מבין ספריה, כשסך מכירותיו הגיע לפחות מ-200 עותקים.
מעיתון אחד הוא ספג ביקורת עלובה ומעיתון שני זכה לביקורת טובה.
הספר הבא, Rupert Armstrong, ראה אור ב-1899, בהוצאת Harper & Brothers, והוא כולל הקדשה לחברתה ולנטיין פוקס.
ביצירה זו, הרביעית במספר, הארווד מאמין שקולה וכתיבתה נעשו ליותר מקוריים.
העלילה הסבוכה — אם ובת נאבקות זו מול זו על "שליטה בנשמתו האומנותית של האב" — מרמזת לכאורה על יחסי זוגיות אסורים בתוך המשפחה, נושא שמצוי ביצירתה המאוחרת.
הספר, שנכתב במהלך פרשיית האהבים עם ייטס, גורם להארווד להסתכל על הדמויות המוצגות בו ב"נמרצות חדה כתער, מרירה עד מאוד, שאיננה דומה לשום דבר המצוי ביצירתה המוקדמת".
The Devotees, ראה אור בהוצאת Heinemann, בחודש דצמבר 1900. בדומה לספרה הקודם, Rupert Armstrong, העלילה מתארת כאן "אהבה משפחתית אסורה" באופן עדין יותר: נער ונערה, שגודלו ביחד מאז ילדותם, מקדישים עצמם עשרות רבות בשנים, לאמו של הנער, המכורה לסמים, לפני שהם נישאים זה לזו.
רוב הביקורות לא היו חיוביות.
הרומן האחרון פרי עטה של אוליביה, Uncle Hilary, יצא לאור ב-1910. רומן זה נחשב לספרה הטוב ביותר.
במסגרת העלילה הסבוכה נישאת בהיסח הדעת אישה צעירה לאביה החורג, מתגרשת ממנו ומסכימה להינשא לשומר הראש שלה.
הארווד מאמין שנישואיה הלא מאושרים, פרשיית האהבים עם ייטס, תסכוליה מבתה דורותי ומחוסר הנאמנות שגילה כלפיה עזרא פאונד, חיזקו אותה וגרמו לה לקבל את החיים באופן שהוא כמעט רוחני והיא הרגישה שהיא כבר לא חשה צורך לכתוב.
מילר ממשיכה לכתוב שברומן זה אוליביה חוקרת את "חוקי הנישואין והגירושין וכן ביגמיה", תוך התמקדות בטיבה של אהבה רומנטית — כאשר הצד השני דוחה אותה ושואף לממש עצמו רוחנית ואינטלקטואלית.
לאון סורט כותב בספרו The Birth of Modernism, שספרה זה של אוליביה מדגיש את הקשרים ההדוקים בין נשיות, מיסטיקה ורוחניות, מתוך פרספקטיבה על הרומן כרומן פמיניסטי, אשר אותו הוא מתאר "דווקא כקריא מאוד".
ג'יין מילר מאפיינת את כלל יצירותיה של אוליביה כרומנים העוסקים ב"סוגיית הנישואין", שבהם האישה מתעמתת עם המציאות של חיי הנישואין, מגבלותיה, והצורך להשיג עצמאות.
באמצעות התעניינות בתחביבים מחוץ לחיי הנישואין, האישה מאבדת את הצורך העז לאהוב במסגרת הנישואין.
מילר כותבת שבספרה, Uncle Hilary, אוליביה בוחנת את חוקי הנישואין, הגירושין והביגמיה, תוך התמקדות בטבעה של אהבה רומנטית.
ואמנם בספר זה, כתבה אוליביה על האהבה: .
אוליביה אן מארי פורסיית' , היא הייתה סוכנת חשאית מספר RS407 ושם הקוד שלה " לארה ", היא הייתה מרגלת לשעבר מטעם ממשלת דרום אפריקה.
לאחר שהגיע לדרגת סגן בזרוע הביטחון של המשטרה הדרום אפריקאית (SAP), ערקה פורסיית' לתנועת הקונגרס הלאומי האפריקאי (ANC) ונכלאה במחנה המעצר קוואטרו בצפון אנגולה.
לאחר בריחתה, פורסיית' בילתה שישה חודשים בהסתתרות בשגרירות הבריטית בלואנדה, אנגולה.
אוליביה פורסיית' נולדה בקנסינגטון, לונדון, אנגליה, במאי 1960, להורים דרום אפריקאים ג'ואן איבון (לבית דה ווס) ופיטר טרייל פורבס פורסיית'.
המשפחה חזרה מבריטניה לדרום אפריקה בינואר 1962 והתיישבה במחוז נטאל.
פורסיית התחילה את לימודיה בגן הילדים ווסטוויל.
בשנים 1978–1980 פורסיית' למדה באוניברסיטת וויטווטרסרנד, וסיימה תואר כפול באנגלית ובאפריקנס-נדרלנד ובתת ניב חשוב בשפת הזולו, כמו גם למדה גרמנית.
בין השנים 1982–1985 פורסיית' למדה באוניברסיטת רודס , שם התמחתה בעיתונאות ופוליטיקה וקיבלה תואר בוגרת בהצטיינות בלימודי אפריקה.
בשנת 1985 פורסיית' נרשמה לתואר מוסמך בעיתונאות אך לא השלימה את התואר.
ממאי עד נובמבר 1981 עבדה פורסיית' במחלקה ליחסים בינלאומיים ושיתוף פעולה בממשלת פרטוריה כנוֹשֵׂאת מִשְׂרָה בשירות החוץ.
היא שובצה למחלקת הפרוטוקולים והכללים, שהייתה ממוקמת בבנייני ה-Union Buildings, שבעיר פרטוריה.
שם פנו אליה משירות המודיעין הלאומי (השרות החשאי של ממשלת פרטוריה).
בנובמבר 1981, פורסיית' הצטרפה לאגף הביטחון הדרום אפריקאי של משטרת דרום אפריקה (SAP).
במהלך שירותה במחלקה היא גויסה לתפקידי ריגול על ידי קרייג ויליאמסון והוכשרה במרכז להכשרת מרגלים הידוע בשם חוות דייזי (Daisy Farm).
פורסיית' פעלה באוניברסיטת רודס במסווה של סטודנטית בין השנים 1982–1985 והפכה למנהיגה בקבוצות שהתנגדו לאפרטהייד.
היא הייתה היושבת ראש של הוועדה המקומית של התאחדות הסטודנטים הלאומית של דרום אפריקה (NUSAS) באוניברסיטת רודס, היא דוברת במועצת הסטודנטים כנציגה של אוניברסיטת רודוס, יו"ר הקמפיין "להפסקת גיוס החובה" ה-End Conscription Local (ECC), גזברית תנועת הנשים בקמפוס, ועורכת של עיתון הסטודנטים Rhodeo ושל העיתון הקהילתי Grahamstown Voice.
ג'נט צ'רי, פעילת מחתרת לשעבר בקונגרס הלאומי האפריקאי (ANC) ופעילה מובילה בפרובינציית הכף מזרחי, אמרה כי פורסיית' ניהלה חיים כפולים בכך ש"השתלבה לחלוטין בחיי הסטודנטים".
מיוני 1985 נסעה פורסיית' כמרגלת מטעם המשרד ביוהנסבורג של שירות הביטחון של דרום אפריקה, למדינות השכנות לדרום אפריקה כגון: בוצואנה, זימבבואה, זמביה וטנזניה, במסגרת מבצע שנקרא 'מבצע אוליבטי'.
תפקידה של פורסיית' היה לגרום לעיתונאים ולגולים לכתוב דוחות על המתרחש בארצם, כולל על ועידת התיאום והפיתוח של דרום אפריקה (SADCC).
אחד העיתונאים אמר ששולם להם 150 דולר מחשבון בנק שווייצרי.
פורסיית' השיגה אישורי עיתונאית באחד מכנסי SADCC בהאררה.
שם, היא יצרה קשר עם אנשי הקונגרס הלאומי האפריקני ה-ANC ולאחר מכן ערקה מהשירות החשאי.
לאחר שחשפה שמות והפרטים של מספר סוכנים בסניף הביטחון שלה, פורסיית' הציעה להפוך לסוכנת כפולה עבור ה-ANC.
בלוסקה פגשה פורסיית' את רוני כתריאלס, ראש המודיעין באותם ימים של אגף הביטחון של הקונגרס הלאומי האפריקני בשם Umkhonto We Sizwe.
ה-ANC הקצה לה מספר משימות בדרום אפריקה.
ביוני 1986, בנסיעה ללוסקה, מספר פקידים ב-ANC חשדו בתעודותיה של פורסיית' כסוכנת כפולה.
ראש הביטחון של ה-ANC, החליט לשלוח את פורסיית' ל-Quatro, מחנה המעצר של ה-ANC בצפון אנגולה, שם היא הוחזקה בשבי במשך שבעה וחצי חודשים.
בפברואר 1987, פורסיית' שוחררה מקוואטרו בעקבות התערבותם של מספר מנהיגים מקומיים.
היא נלקחה לבית בטוח של ANC בלואנדה, שם שהתה במשך חמישה עשר החודשים הבאים.
במהלך תקופה זו, ה-ANC ניסה לנהל משא ומתן עם ממשלת דרום אפריקה כדי להשתמש בפורסיית' למטרת חילופי שבויים של חברי ANC שנידונו למוות.
ב-2 במאי 1988, פורסיית' ברחה ממחנה המעצר קוואטרו לשגרירות בריטניה בלואנדה.
ב-31 ביולי 1988, נוכחותה של פורסיית' בשגרירות עלתה לכותרות העיתונים.
ממשלת אנגולה סירבה בתחילה להרשות לפורסיית' לעזוב את המדינה.
שגריר אנגולה בזמביה, לואיס נטו קימבטה, אמר שהיא "בעיה אזורית" מכיוון שהיא "רגלה בכל מדינות הקו הקדמי שגובלות עם דרום אפריקה" וכי "נשיא זמביה, קנת קונדה, כיו"ר מדינות החזית, צריך להחליט אם יש לתת לה ויזה".
מקורות ב-ANC ובתנועה נגד האפרטהייד טענו שפורסיית' נתפסה ונמלטה פעמיים.
ממשלת אנגולה הציעה לשחרר את פורסיית' בתמורה למספר אסירים חשובים מהמתנגדים לאפרטהייד בדרום אפריקה.
על פי הדיווחים ממשלת בריטניה דחתה את העסקה.
שר החוץ הבריטי סר ג'פרי האו העלה את סוגיית פורסיית' בפני שרי אנגולה כמכשול ליחסים הטובים עם בריטניה.
וממשלת בריטניה הודיעה לאנגולה שהביקור המתוכנן של שרת משרד החוץ, של חבר העמים והפיתוח לינדה צ'אלקר לא יתבצע עד שהעניין ייפתר.
עד 16 בנובמבר 1988, פורסיית' נשארה במתחם השגרירות, באותו היום נתקבלה אשרת היציאה שלה.
סוכנות הידיעות של אנגולה דיווחה כי פורסיית' הייתה מרגלת מ-1981 וכי היא מגורשת מאנגולה.
פורסיית' לוותה על ידי פקידי השגרירות לנמל התעופה בלואנדה וטסה לפריז ולאחר מכן לנמל התעופה הית'רו, שם התאחדה עם אביה.
פורסיית' ואביה חזרו לדרום אפריקה, כדי להקדים את חשיפת עריקתה לטובת ה-ANC.
ב-3 בפברואר 1989, השיק אגף הביטחון הדרום אפריקאי של משטרת דרום אפריקה (SAP) מסע תעמולה באמצעות זרוע התקשורת האסטרטגית שלו.
הקמפיין, שנקרא "מבצע ירצ'נקו", טען שפורסיית' הייתה מרגלת מצליחה מאוד.
המבצע זכה לסיקור נרחב בעיתוני דרום אפריקה.
כנגד ה-ANC פרסם הצהרה המאשרת שהם פנו לממשלת דרום אפריקה בניסיון להחליף את פורסיית' בחברי ANC שנידונו למוות.
בהצהרה נמסרו גם פרטים של סוכני משטרה שאת פרטיהם חשפה פורסיית' ל-ANC.
מקורות ANC בלונדון אמרו שמבצע אוליבטי שנהלה פורסיית' היה טעות ריגול מצד דרום אפריקה.
במסיבת עיתונאים, גורמים ב-NUSAS וארגונים אחרים שהתנגדו לאפרטהייד אמרו כי הגילויים של ה-ANC נעשו כניסיון להכפיש פעילים לבנים וכיסוי למבצע מופרך; הם חששו שיעשה שימוש בפורסיית' כעדה "מומחית" במשפטים פוליטיים.
פורסיית' התפטרה מזרוע הביטחון בנובמבר 1989; היא עברה לחיות בבריטניה, לאחר שהייתה מורה לאנגלית בבית ספר תיכון עצמאי, The Grange School Northwich, שם חשפה את זהותה הסודית במשך מספר שנים.
ביולי 2015 פורסייט פרסמה את ספר זיכרונותיה, בשם:- סוכן 407: מרגלת דרום אפריקאית שוברת שתיקה.
אוליביה וונש היא שחיינית אוסטרלית, אלופה אולימפית (פריז 2024) ואלופת עולם (סינגפור 2025) במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי.
וונש נולדה בנורת' סידני שבניו סאות' ויילס, אוסטרליה.
באליפות העולם לנוער שנערכה בנתניה שבישראל בספטמבר זכתה ב-6 מדליות, מהן 5 זהב ו-1 ארד.
במדליית הארד היא זכתה במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 26.53 שניות.
במבחנים האולימפיים האוסטרליים בשחייה קבעה מספר שיאים אישיים, ונכנסה לנבחרת האוסטרלית לאולימפיאדת פריז.
במשחקים עצמם זכתה במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי, לאחר ששחתה בשלב המוקדמות של המשחה.
אוליביה לורין דין היא זמרת נאו סול אנגליה.
דין נולדה ברובע הארינגיי בלונדון לאב אנגלי ואם מג'מייקה-גיאנה.
סבתה היגרה לבריטניה מגיאנה בגיל 18 כחלק מדור הווינדראש.
שמה האמצעי "לורין" קיבל השראה מלורין היל, שהוריה מעריצים גדולים שלה.
היא גדלה בהייגאמס פארק ולפעמים הרגישה שונה בשל היותה ממוצא מעורב.
בבית הספר היסודי, היא שרה את "Tomorrow" מהמחזמר "אנני" בתחרות והייתה כל כך עצבנית עד שבתחילה הפנתה את גבה לקהל והחלה לבכות מפחד במה, למרות שזכתה במקום השני.
היא לקחה שיעורי תיאטרון מוזיקלי בבית ספר בשבת והשתתפה במקהלת גוספל.
בגיל 15 היא התקבלה לבית הספר BRIT ונסעה הלוך ושוב כל יום במשך שלוש שעות כדי ללמוד בבית הספר.
בהתחלה למדה תיאטרון, אך היא החליפה תחום לכתיבת שירים ושכנעה את אמה לקנות פסנתר יד שנייה.
דין החלה לכתוב שירים בגיל 16, ולימדה את עצמה גיטרה ופסנתר.
היא משכה את תשומת ליבה של אמילי ברהאם, אישה צעירה ששכרה כמנהלת שלה.
ברהאם הכניסה את דין לאודישן עם רודימנטאל, ששכרה את דין כזמרת רקע בגיל 17. ההופעה הראשונה שלה הייתה בפסטיבל סיג'ט מול 16,000 איש.
היא הופיעה בסינגל "Adrenaline" של רודימנטל באלבום Toast to Our Differences (2019).
היא אמרה שהיא לא טובה בעמדה הזו מכיוון שלעיתים קרובות שרה את המנגינה במקום רק את ההרמוניה.
בנובמבר 2019 היא הוציאה את המיני-אלבום הראשון שלה, OK Love You Bye, שהוקלט בפאב שהוסב במזרח לונדון.
לאחר שהוא הושמע מיליוני פעמים בפלטפורמות הסטרימינג, הוצע לה חוזה הקלטות עם EMI, עליו חתמה.
המיני-אלבום השני שלה, What Am I Gonna Do On Sundays?, יצא בדצמבר 2020.
בשנת 2021, דין הקליטה גרסה בלעדית לשיר "The Christmas Song" של נט קינג קול עבור להקת Christmas Originals של אמזון, שהגיעה למקום ה-19 במצעד הסינגלים הבריטי.
לפני יציאתה, היא נבחרה לאמנית פורצת הדרך של השנה על ידי אמזון מיוזיק.
ביוני 2023 היא הוציאה את אלבום הבכורה שלה, Messy.
דין הופיעה בפסטיבל גלסטונברי 2024. ב-26 ביוני 2024, היא הוציאה סינגל בשם "Time".
היא הוציאה גרסת כיסוי לשיר "You Can't Hurry Love" של להקת הסופרימס שהוקלטה באירוע ההוטנאני השנתי של ג'ולס ב-9 באוקטובר 2024. היא הוציאה את הסינגל השלישי שלה השנה, "Touching Toes" ב-15 בנובמבר.