tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במכון וינגייט בנתניה שאירח מ-2012 מספר תחרויות שטח ברכיבת אופנועים (מוטוקרוס וכדומה), הוכשר בסוף 2015 מסלול שטח לתחרויות רכיבה לאופנועי שטח וטרקטורונים עם יציע לקהל אך המסלול נדרש לקבל אישורי שימוש מדי פעם.
מסלול מוטורי קצר באורך כ-580 מטר נחנך באזור התעשייה בבית שאן בסוף 2015, אך עד מהרה הוסדר בעיקר כמסלול קרטינג ולא מסלול מרוצים של ממש אם כי משמש גם מרוצי אופנועים.
באפריל 2016 נחנך בחדרה גם על שטח של 50 דונם מתחם של מוטוקרוס הכולל גם בית ספר לנהיגת שטח מטעם הונדה ומיועד לרכבים ואופנועי שטח ואף אופני שטח.
במאי 2016 נפתח בפצאל במועצת בקעת הירדן חלקו הראשון של פארק מוטורי הכולל מסלול ראלי-קרוס באורך 1,400 מטרים (שסלילתו עלתה כ-3.5 מיליון ש"ח) אך התוכנית הכוללת היא למתחם מרוצי כביש ושטח על שטח של 900 דונם.
מסלול זה היה מסלול המרוצים הראשון שאושר בישראל.
ביוני 2022 הוכפלה אורכו של המסלול מ-1.2 ק"מ צנועים ל-2.4 ק"מ, כולל ישורת ארוכה יחסית של כ-600 מטר והגדלת מספר הפניות מ-9 ל-17 - כל אחת.
התאמות נוספות שנערכו מאפשרות לבחור בין שישה תוואי מסלול שונים.
בנוסף הוסטו נקודות הזינוק והסיום, ויש גדר הפרדה ייעודית המאפשרת לצוותים טכניים להעביר באמצעות לוחות ייעודיים מידע חשוב לנהגים בזמן המירוץ.
משרד התרבות והספורט יצא במכרז בסוף 2014 למימון הקמת מסלול מרוץ תיקני באורך של 1.5 ק"מ ובעלות של 4 מיליון ש"ח באזור פריפריאלי למרוצי דראג וראלי קרוס וגם להדרכת נהיגה.
במכרז זכתה ערד והמסלול השני בארץ בתכנונו של שופט המרוצים וחבר ההתאחדות הבינ"ל לספורט מוטורי אד קסרזון - מסלול מרוצים ערד נבנה בעלות הקמה של 5 מיליון שקלים ונחנך באפריל 2018. אורך המסלול הוא 1.6 ק"מ.
פארק מוטורי גדול על שטח של מאות דונמים תוכנן לקום כבר לפני שנים סמוך לקיבוץ חצרים בצפון הנגב על שטח של כ-320 דונם ובעלות של מעל 100 מיליון שקל.
המסלול עומד בתקן בינלאומי של FIM ו-FIA
2004 הלל סגל ועידו כהן זוכים במקום הראשון בקטגוריית ה-T1 בראלי דקר
דני קוגלביץ', יקי אבימור, נדב לוגסי ורז היימן הופכים לישראלים הראשונים שמשתתפים ב-ISDE.
רוכב KTM ערן וולנברג, מסיים במקום ה-11 בדירוג הכללי של קטגורית האופנועים ובמקום השלישי בקטגוריית המרתון.
זכה אלון דאי זוכה בתואר האליפות.
לאחר מכן בשנת 2016 הצטרף אלון לסבב ה-nescar האמריקני .
יובל שרון מסיים במקום השלישי בקטגוריית ה"איירון מן" על טרקטורון הונדה.
לראשונה, משתתפת נבחרת ישראל הרשמית ב-ISDE הנערכת ביוון, עם 6 רוכבים רשמיים ועוד 6 רוכבים מועדון.
מבין חברי הנבחרת - נדב לוגסי, הדר עציוני ואוריה כרמלי זכו במדליית כסף, תומר שמש ושחר סולמיני זכו במדליית ארד.
2021 נהג המרוצים רוי ניסני, סיים שליש שבמרוץ התקיים במונקו בפורמולה 2 עונת 2021.
העיסוק בספורט ופעילות גופנית במאה ה-19, היה תחום חסום כמעט לגמרי בפני נשים.
העיסוק בספורט נחשב כבלתי הולם עבור נשים, כמזיק לבריאותן, כפוגע בנשיותן.
באותה תקופה הספורט היה תחום שנשלט לגמרי על ידי ההגמוניה הגברית, ומי שעסק בספורט נחשב לגברי.
התכונות שמובלטות בספורט - תחרותיות, אגרסיביות, כוח, ראציונאליות, אחריות - הן תכונות גבריות, ולכן נשים צריכות להימנע מפעילות שתבליט תכונות אלה.
הספורט הוא מראה של החברה, הוא מבטא מנגנונים של שליטה חברתית ויחסי כוח, הוא פלטפורמה למינוף של ערכים אידאולוגיים חברתיים, ולכן הוא מבטא מעמד חברתי.
מכאן שמעמדה של האישה בספורט משקף את מעמדה בחברה.
הדרת נשים מהספרה הציבורית במאה ה-19, כללה בתוכה גם הדרה מהספורט, הדרה מעמדות של כוח, של השפעה, ומהאפשרות ליהנות מהיתרונות הרבים הבריאותיים והמנטליים שהספורט מקנה.
במהלך המאה ה-19 תהליכים פוליטיים ושינויים חברתיים משמעותיים מאוד, בשילוב מאבק של הגל הפמיניסטי הראשון, הביאו לתחילתו של שינוי ביחס אל פעילות ספורט של נשים.
ספורט נשים בתקופה הוויקטוריאנית במאה ה-19
בחברה המערבית הוויקטוריאנית (אירופה וארצות הברית) במאה ה-19, האמינו שאלוהים
והטבע, הועיד לאישה תפקידים מסוימים בחברה ובמשפחה - להיות יד ימינו של הבעל, לחנך את ילדיו, ולשמור על קדושת המשפחה הפולחן של המשפחה הוויקטוריאנית, מעגן בתוכו אפיונים של האידאולוגיה של החברה הבורגנית במאה ה-19. האישה האידיאלית צריכה להיות עדינה, רגשנית, רגישה, אימהית, מטפחת, מוסרית, פסיבית, תלותית, מסורה, נאמנה, מעודנת.
היא צריכה להיות רעיה מסורה ואם למופת.
התפקיד שלה במשפחה הבורגנית מגדיר את הזהות שלה.
את התפקיד המגדרי של האישה, הצדיקו במבנה הפיזיולוגי והפסיכולוגי שלה, שמתאים לעבודות הבית האימננטיות, ואינו מתאים לעבודה היצרנית של שוק העבודה.
התייחסות המדע והרפואה לאישה ולגופה
המדענים והרופאים נחשבו באותה התקופה למומחים בתחום של גוף האישה.
מאחר שנשים היו מודרות מהמדע, מדובר ברופאים גברים, אשר קבעו את היחס של הרפואה והמדע לגוף האישה, וכנובע מכך יחס החברה לעיסוק האישה בפעילות גופנית / ספורטיבית.
הם לקחו לעצמם את הכוח להשפיע על כל תחום בחיי האישה.
בסוף המאה ה-18 ובמאה ה-19, מדענים עסקו בחקר טבעה של האישה, ובהגדרת המאפיינים הפיזיים והמנטליים של האישה.
הרופאים הצדיקו את השוני בין נשים וגברים בעובדות ביולוגיות גוף האישה תואר על ידם כגוף, שברירי, הגולגולת שלה קטנה יותר, השרירים שלה עדינים יותר, העצבים שלה רופפים.
האיברים המיניים של הגבר הם חיצוניים, ולכן הגבר נתפס כאקטיבי, יוצר, דומיננטי, בעוד שאצל האישה האיברים המיניים הם פנימיים, ולכן היא תוארה כפסיבית.
בצורה זו הובנתה הנחיתות הפיזיולוגית של נשים לעומת העליונות הפיזיולוגית של הגברים.
נחיתות פיזיולוגית זו, היא זו שמסבירה, בעיני הרופאים, את הנחיתות המעמדית, האינטלקטואלית והמוסרית של נשים.
הפיזיולוגיה היא הגורל שלהן, היא זו שמכתיבה את מהלך חייהן: לידה, בגרות מינית, וסת, נישואין, יחסי מין, הריון, לידה, גידול ילדים, גיל הבלות, מוות.
על פי הבניה זו המבנה הפיזיולוגי של הגוף הנשי, מגדיר את הזהות שלה, הוא הכלא שלה והיא הקורבן שלו.
התהליכים הפיזיולוגים של הגוף והשינויים שחלים בו בעת ביוץ, מחזור או הריון, מתוארים כשולטים ברגשות ובהתנהגות של האישה, וכמעצבים את אישיותה ואת האינטלקט שלה.
הטיעונים נגד עיסוק האישה בפעילות גופנית
הספרות הרפואית במאה ה-19, קבעה כי גם המבנה האנטומי והפיזיולוגי המיוחד של האישה, וגם המחויבות המוסרית שלה, פוסלים אותה מלעסוק בספורט.
נטענו מספר טיעונים מדוע נשים לא צריכות לעסוק בפעילות גופנית: יותר מדי פעילות גופנית תגרום לפגיעה בפוריות של האישה.
הרופאים טענו שיש בגופן של נשים פחות אנרגיה, וכי עיסוק בספורט יגרום לפגיעה באברי הרבייה בגלל חוסר אנרגיה.
הגוף הנשי נתפש כחלש וכחולני במהותו, ולכן העיסוק בספורט יפגע בייעוד של הגוף הנשי כמייצר של המין האנושי.
לנשים יש מחויבות מוסרית לשמור על אנרגיית החיים שלהן, למען יוכלו למלא את תפקידן כאמהות וכרעיות.
טענה נוספת הייתה שיותר מדי התלהבות מספורט, תגרום לאישה לאבד שליטה ולחוות התמוטטות עצבים, ואף התנהגות מינית שאינה הולמת.
נשים ספורטאיות יאמצו את הלבוש, התסרוקת ואת ההתנהגות הגברית.
הספורט מבזבז את האנרגיה, פוגע באיזון ההורמונאלי, גורם להתפתחות של תכונות גבריות, וכך לפגיעה בנשיות שלהן.
אישה חזקה היא לא נשית.
הנשיות היא "הטבע", לעסוק בספורט ולחזק את הגוף שיהיה גוף גברי – זה בניגוד לזהות הנשית "הטבעית".
הבניית הנשיות בצורה זאת הייתה מוגבלת לנשים מהמעמד הבינוני-גבוה.
נשים עניות עבדו בעבודות גופניות קשות ולא היו עדינות וחלשות.
עובדה זו מבהירה כי לא מדובר בנשיות "טבעית" אלא במודל נשיות שהתפתח בהבנייה חברתית בתקופה מסוימת ובנסיבות חברתיות-כלכליות-תרבותיות מסוימות.
המהפכה התעשייתית והשפעתה על עיסוק נשים בפעילות גופנית
המהפכה התעשייתית ועליית הקפיטליזם הביאו לשינויים בסדר החברתי והכלכלי שהיה נהוג.
עד אז המבנה החברתי והמשפחה בתוכו, נחשבו לסדר אלוהי בלתי ניתן לשינוי.
המהפכה התעשייתית גרמה לשינוי בהגדרות של ההבדלים בין התחום של העבודה לתחום של המשפחה, והכניסה מימד חדש לתפקידים המגדריים.
האישה נדרשה להיות בתפקיד של אם ורעיה, להתמקד יותר בעבודה בבית ובגידול הילדים, בעוד שמהגבר נדרש להיות המפרנס, ראש המשפחה שדואג לכלכלת המשפחה.
תפקיד האישה "לשחרר" את הבעל לעבודה בחוץ על מנת שיוכל לדאוג לכלכלת המשפחה.
המשפחה הבורגנית באמצע התקופה הוויקטוריאנית, צברה רכוש וכסף, אשר אפשר לה להעסיק משרתים אשר יבצעו את עבודות הבית.
ההתעשרות של מעמד הביניים הבורגני, הצמיח תחום חדש של צריכה – שוק של צריכת תרבות הפנאי עבור כל המשפחה.
נשים מהמעמד הבינוני – גבוה, ביטאו את המעמד הכלכלי חברתי של הבעל, באמצעות תרבות הפנאי.
זה העצים את התלות הכלכלית של האישה בבעלה.
התפתחה אופנה שייצגה את תרבות הפנאי.
שהתאימה למימוש אידיאל הנשיות והיופי הנשי, נשים לבשו מחוך שיעצב את גופן לפי דרישות החברה, ושמלות נפוחות אשר הצרו את צעדיהן, והגבילו את יכולת התנועה שלהן.
עיסוק בספורט כחלק מתרבות הפנאי
במחצית השנייה של המאה ה-19, נשים מהמעמד הגבוה עסקו בכמה ענפי ספורט, אך רק במסגרת של תרבות הפנאי ולא במסגרת תחרותית.
למשל הן רכבו על אופניים, שיחקו קריקט, גולף וטניס, ירו למטרה בחץ וקשת, עסקו בשחייה, וברכיבה על סוסים.
רכיבה על אופניים, לדוגמה, הפכה לטרנד של נשים במעמד הביניים בארצות הברית בסוף המאה ה-19. העיסוק ברכיבה לא נחשב לספורט, אך הביא לשינוי בצורת הלבוש של הנשים.
משמלות ארוכות והדוקות עם מחוך, לשמלות רפויות וקלות יותר, שאפשרו לנשים רכיבה בטוחה יותר, ויכולת תנועה רבה יותר.
המאבק לשיווין זכויות וחינוך גופני
במחצית המאה ה-19 בארצות הברית, ערכים של דמוקרטיה, רצון חופשי, מוביליות חברתית ואינדיבידואליות היו לערכים מרכזיים.
נשים מילאו תפקיד חשוב מאוד בתהליך של המאבק נגד העבדות, חלוציות, והן הרחיבו את פעילותן מחוץ לספרה הביתית.
שינוי במעמדן של נשים שהחלו לצאת לספרה הציבורית, והאיום של השינויים המתפתחים גרם לטיפוח מוסדות ספורט גבריים, וחסימתם בפני נשים, זאת במטרה להוציא את הבנים מהשפעת מהחינוך הביתי שבו הנשים שלטו.
מהמחצית השנייה של המאה ה-19 הוכפלו מספר בתי הספר לבנים, ומשחקי קבוצות וכדור הפכו לעיסוק מרכזי, בפיתוח הגבריות ויכולת הלחימה, חיזוק תכונות של כוח סבל, ערך עצמי, משמעת, התמדה, נאמנות, שיפוט מהיר – תכונות שנתפשו כחיוניות בהתמודדות עם מאבקים בחיים.
נשים הודרו מהגבריות הזו, והן הורשו רק להסתכל על המשחקים ולעודד.
הרופאים טענו שלימוד ופעילות אינטלקטואלית, מבזבזים את אנרגיית החיים של האישה, ופוגעים בפוריות ובנשיות שלה.
אנרגיית החיים צריכה להיות מושקעת בתהליכים של מעגל הרבייה.
הייתה התנגדות גם להשכלת נשים שהוסברה בכך שהמוח לא יכול להתפתח במקביל להתפתחות של אברי הרבייה, ולכן אסור לאפשר לילדות ללמוד.
מגמה זו החלה להשתנות בעקבות התהליכים שתוארו לעיל.
יותר ויותר הבינו שאישה חזקה ובריאה, תוכל לממש את אידיאל האמהות באופן טוב יותר, ולכן פעילות גופנית בהקשר זה היא חיובית.
ב-1830 החל בגרמניה עיסוק חדש בהתעמלות לנשים, כשהמטרה היא חיזוק הגוף הנשי, שיהיה יותר יפה ובריא, כדי שיוכל לעמוד בתפקיד של ייצור המין האנושי.
הפעילות הגופנית תגרום לשיפור בריאותן של הנשים, ולעידון גופן, ולחינניות של תנועותיהן.
הרופאה הראשונה באיגוד הרופאים האנגלי, ד"ר אליזבט בלקוול, כתבה מאמר ליברלי לכתב עת של נשים, בו היא גורסת שהעיסוק של נשים בפעילות גופנית, תורם לגוף חסון וזקוף, גוף אקטיבי ואנרגטי, גוף ריבוני.
אישה ששולטת בגוף שלה, תשלוט בגורל שלה.
בבתי ספר לבנות, התמקדו בלימוד של נימוסים כדי לשפר את הכישורים הנשיים, ולא בהשכלה כללית או בפעילות גופנית.
הפעילות היחידה שעסקו בה, הייתה ריקוד או הליכה.
לעומת זאת בבתי ספר להשכלה גבוהה לנשים, שנפתחו בעקבות המאבק הפמיניסטי לשוויון בחינוך לנשים, הכניסו לתוכנית הלימודים פעילות גופנית.
האווירה הייתה של דאגה לבריאות הציבור ובריאותן של אמהות, וכן השאיפה לחינוך יותר איכותי לנשים, התפתחות זו שינתה את היחס לפעילות גופנית, ואפשרה לנשים לעסוק יותר במשחקים ופעילות גופנית.
נשים שלמדו באוניברסיטאות ראו חשיבות רבה בפעילות גופנית במקביל ללימודים, והן הביאו גישה זו לבתי ספר לבנות.
בארצות הברית הוקמו מכללות לנשים בלבד, כתגובה לכך שמכללות לבנים נחסמו בפני הנשים.
במכללות אלה נעשה החיבור לספורט, ונפתחו מחלקות להוראה של פעילות גופנית.
כדי להתמודד עם הטענות המשפילות בדבר נחיתותן ואי יכולתן הפיזית של נשים לעסוק בספורט, גויסו מורות לחינוך גופני, וכך גדל מאוד העיסוק של נשים בספורט במכללות, במיוחד בענפי הספורט טניס וכדורסל, שהפכו מאוד פופולריים.
ב-1896 חודשו המשחקים האולימפיים, אך באולימפיאדה הראשונה באתונה, נשים לא הורשו להשתתף, בטענה שהמשחקים נועדו לגברים בלבד, ותפקיד הנשים לעודד ולמחוא כפיים.
למרות זאת, באולימפיאדה השנייה בפריז בשנת 1900, 22 נשים השתתפו מתוך 997 משתתפים בכמה תחרויות בודדות: בטניס, בחץ וקשת, בגולף ובשיט, וזאת מאחר שאלה נחשבו למתאימים יותר לנשים מבחינה פיזית.
ספורט לאומי הוא משחק, תחרות או ענף ספורט המהווה מרכיב מרכזי בתרבות אומה.
לרוב זהו ענף הספורט הפופולרי ביותר בקרב אזרחי אותה אומה.
משחקים רבים משמשים כספורט לאומי דה פקטו, כמו כדורגל בברזיל ובייסבול בארצות הברית, בעוד שאחרים משמשים כספורט לאומי דה יורה, כמו לקרוס והוקי קרח בקנדה.
הכדורגל בישראל הוא ענף הספורט הפופולרי ביותר בישראל.
מקור המשחק מטקות הוא בישראל עד שיש המכנים אותו הספורט הלאומי של ישראל, אך משחקים אותו גם בברזיל, איטליה ויוון.
בשנת 1939 כתב זאב ז'בוטינסקי מאמר שבו סקר את הספורט הלאומי של אומות שונות והמליץ לאמץ את העלייה החופשית בתור הספורט הלאומי של הנוער היהודי.
מרכז הספורט הלאומי - תל אביב הוא מתחם בשכונת הדר יוסף בתל אביב-יפו, הכולל מתקני ספורט רבים ומוכר גם בשמו "הבניין האולימפי".
כינוס הפועל הוא אירוע ספורט לאומי ובינלאומי שהיה נערך אחת לארבע שנים בחסותו של נשיא מדינת ישראל.
"ספורט" סנקט פטרבורג הוא מועדון כדורגל מהעיר סנקט פטרבורג, שנוסד לראשונה בשנת 1897 והיה אחת מקבוצות הכדורגל הראשונות שפעלו ברוסיה בתקופת האימפריה הרוסית.
היא נחשבה לאחת הקבוצות החזקות בתקופה שקדמה לפרוץ מלחמת האזרחים ושחקניה הרכיבו את נבחרת סנקט פטרבורג שזכתה באליפות האימפריה הרוסית בכדורגל בשנים 1912 ו-1913, בתקופה שלא התקיימה אליפות ארצית למועדונים אלא אליפות בין נבחרות הערים.
המועדון איגד ספורטאים שעסקו בענפי ספורט שונים, לרבות סקי ומרוצי אופניים.
המועדון נודע בקבוצת הכדורגל, שהוקמה ב-1897 ופעמים רבות הייתה בתחילת המאה העשרים לאלופת העיר והתמודדה באליפויות העיר עד לפירוק המועדון ב-1927.
בנובמבר 2019 מועדון הכדורגל הוקם מחדש על בסיס קבוצת "מרקט סבטה".
מועדון הספורט הוקם בשנת 1888 בכפר טיארלבו (סמוך לפאבלובסק) לבנים של גננים.
במקור נקרא המועדון בשם "אגודת חובבי ריצה" (Общество любителей бега) שערכה תרגילי אתלטיקה במסלולי המרוצים של ההיפודרום בצארסקויה סלו.
לאחר מכן חברי הקבוצה החלו לעסוק בספורט, לא רק בפרברי העיר, אלא גם בעיר סנקט פטרבורג עצמה, בפארק שבאי פטרובסקי והחברה שינתה את שמה ל"אגודת חובבי הריצה של פטרובסקי".
ב-15 ביוני 1896 המועדון נרשם באופן רשמי תחת השם "חוג חובבי הספורט הסנקט-פטרבורגי" .
המייסד והאידאולוג שעמד מאחורי המועדון היה פיוטר מוסקבין.
לנשיא המועדון הראשון בשנת 1896 נבחר אלכסיי לבדב.
בפעילויות החוג היה מעורב גם העסקן, גאורגי דיופרון, מי שעתיד להתמנות לנשיא התאחדות הכדורגל הרוסית בשנת 1911. המועדון מומן על ידי הנסיך סרגיי בלוסלסקי-בלוזרסקי.
קבוצת הכדורגל אורגנה בשנת 1897. בתחילה משחקי הכדורגל נערכו במגרש הסוסים שסמוך לנהר ז'דאנובקה והושכר מ"חוג רוכבי האופניים של האי וסילי", מאוחר יותר הקבוצה אירחה את משחקיה בוולודרום שבאי האבן.
ב-24 בספטמבר (או ה-12 בספטמבר, לפי הלוח הישן) 1897, נערכו לראשונה משחקי כדורגל ברוסיה, בין קבוצת "ספורט" סנקט פטרבורג" ו"אגודת חובבי הכדורגל של האי וסילי" (Василеостровского общества футболистов ברוסית), שהסתיים בניצחונם של הכדורגלנים מהאי וסילי – בתוצאה 6:0. תאריך המשחק הפך ליום ההולדת הרשמי של הכדורגל ברוסיה.
בשנת 1900, המועדון חכר חלקת אדמה על האי קרסטובסקי, אשר הכיל מגרש כדורגל, מגרש טניס ומגרש כדורגל מוקף במסלול ריצה (לימים הפך האי גם בית לאצטדיון לנין הישן ולאצטדיון קרסטובסקי, המהווה למגרש הבית של קבוצת הכדורגל "זניט").
"ספורט" מחזיקה בשיא מספר מפגשי כדורגל בינלאומיים בתקופת האימפריה הרוסית, כאשר החל משנת 1907 פגשה קבוצות כדורגל זרות, לרבות קבוצות כמו "קורינטיאנסום" פראג הצ'כית ("Korintiansom") ב-1910 (0:6), נבחרת לייפציג (1:4) ובודפשט (3:2) ב-1913 ועם מועדון "Civil Service Strollers" מאדינבורו, סקוטלנד, במאי 1914 (0:3).
רבים משחקני הקבוצה הרכיבו את נבחרת רוסיה (בשנים 1912–1913) ובתקופה ההיא שיחקו בה שחקנים כמו נ.
במועדון "ספורט" שיחק גם מי שנחשב לאבי הכדורגל הרוסי, גאורגי דיופרון.
מאז 1924, חוותה הקבוצה קשיים רבים.
היא פורקה ואורגנה מחדש תחת השם "רובע פטרוגרדסקי א" (Петроградский район А) עד שבשנת 1927, הקבוצה כבר חדלה מלהתקיים.
בנובמבר 2019 המועדון הוקם מחדש כמועדון ספורט חובבני המשתתף באליפות העיר סנקט פטרבורג על בסיס מועדון בשם "מרקט סבטה" שמומן על ידי רשת "מרקט סבטה".
בנובמבר 2019, כשהקבוצה עוד נקראה "מרקט סבטה" היא זכתה באליפות צפון-מערב של ליגת הכדורגל החובבנית של רוסיה.
אליפות צפון-מערב של הליגה השלישית: 2019
גמר גביע צפון-מערב של הליגה השלישית: 2020
אפרטהייד היא שיטת הפרדה על רקע גזע שהייתה מעוגנת בחוקה הדרום אפריקאית משנת 1948 ועד תחילת שנות ה-90 המוקדמות ודגלה בעליונות גזע הלבן כחלק ממדיניות המשטר.
מדיניות זו זכתה לגינוי מצד מדינות רבות, וגרמה לחרם, נידוי וסנקציות כנגד דרום אפריקה בתחומים רבים.
אלו בשילוב תסיסה פנימית מצד ארגוני התנגדות למשטר האפרטהייד, הביאו לקיצו לאחר ארבעה עשורים.
ביטול ההפרדה ומתן זכות הצבעה לאוכלוסייה השחורה הביאו לבחירתו של נלסון מנדלה לנשיא בשנת 1994 בבחירות דמוקרטיות ולסיומו הרשמי של המשטר.
לאורך כל שנותיו, ספורט היווה כלי משמעותי בחרמות של גופים ומדינות כנגד משטר האפרטהייד וגם לאחר קריסתו תרם לקידום שוויון בין האוכלוסיות במדינה והתמודדות עם משקעי העבר.
כחלק מהמאבק הפוליטי כנגד משטר האפרטהייד, דרום אפריקה הייתה חשופה למספר חרמות בינלאומיים, בין היתר בענפי הספורט השונים.
קיימת מחלוקת האם כוונת המחרימים הייתה להוביל להפסקת ההפרדה הגזעית בקבוצות הספורט, או להוביל לסיום שלטון האפרטהייד ככלל.
הנאום היווה פתח ראשוני להתבטאויות כנגד האפרטהייד והוביל להתייחסות פחות סובלנית למשטר ממדינות שונות.
בנוסף לכך, ככל שמדינות אפריקאיות רבות יותר קיבלו עצמאות בשנות ה-60, כך גבר משמעותית הלחץ על דרום אפריקה שהגיע כעת גם ממדינות שכנות.
עקרונות האפרטהייד אסרו על ספורט רב-גזעי, ולכן קבוצות ספורט מכל העולם בהם שיחקו ספורטאים מגזעים שונים, לא יכלו לשחק בדרום אפריקה.
חרמות וגינויים של מצב זה החלו בשנות החמישים והשישים, והובילו למספר תקריות דיפלומטיות.
החל משנת 1959 פעל איגוד הספורט הלא גזעני של דרום אפריקה (SASA- non-racial South African Sports Association) לדאוג לזכויותיהם שחקנים ברמה הבינלאומית.
לאחר שלא השיג האיגוד שיתוף פעולה של המשטר הלבן, פנה ב-1962 לוועד האולימפי הבינלאומי בבקשה להדיר את דרום אפריקה מהמשחקים האולימפיים.
כתוצאה מכך נאסר על המדינה להשתתף במשחקים האולימפיים בטוקיו 1964 ומקסיקו סיטי 1968. לבסוף היא גורשה רשמית מהוועד האולימפי ב-1970, וספורטאים דרום אפריקאים החלו להתחרות עבור מדינות אחרות אליהן עמדו בקריטריונים לזכאות לאזרחות.
ב-1966 הכריז ראש ממשלת דרום אפריקה ג'ון פורסטר (Johannes Vorster), כי המדינה תבטל את האיסור על קבוצות רב גזעיות להשתתף במשחקי ספורט בשטחה, מה שאפשר את כניסתם של שחקנים מגזעים שונים למדינה.
הצהרה זו לא החזיקה זמן רב ורק שנתיים לאחר הצהרתו סורב להכניס למדינה שחקן בקבוצת הקריקט האנגלית שהיה יליד דרום אפריקה.
המשחק בוטל והביא למחאות נגד סיורים ומשחקים של מדינות נוספות.
לאחר החמרה בלחצים מצד מדינות רבות, הנהגת דרום אפריקה עשתה מספר שינויים שטחיים כדי לאפשר קשרים בין גזעיים בתחום הספורט, אך אלו התקיימו תחת כללים נוקשים שהוצבו על ידי המשטר.
למרות המאבקים השונים נגד המדיניות המפלה של המשטר, דרום אפריקה השתתפה לאורך השנים באירועי ספורט בינלאומיים ומספר ספורטאים מהמדינה אף הגיעו להישגים מרשימים בשנים אלו.
אבן דרך משמעותית נוספת בחרם הבינלאומי על דרום אפריקה בתחום הספורט הוא הסכם גלנאיגלס.
בהסכם זה, אשר התקבל בפה אחד ב-1977 בגלנאיגלס שבסקוטלנד, הסכימו נשיאי וראשי הממשלות של חבר העמים הבריטי להימנע ממגע ומתחרויות ספורט בין ספורטאים אינדיבידואלים וארגוני ספורט ממדינותיהם ובין ספורטאים, קבוצות וארגוני ספורט מדרום אפריקה.
ההסכם חיזק את ההתחייבות של חבר העמים הבריטי להתנגד לגזענות, והביע את העמדה המשותפת כנגד הרדיפה הגזענית בדרום אפריקה, אשר תוארה כ"חולי מסוכן ורוע מוחלט".
בעקבות הסכם זה גדל הבידוד על דרום אפריקה, יחד עם התחזקות ההתנגדות הפנימית במדינה כנגד המשטר הוביל בסופו של דבר הוביל למפלתו.
סיום האפרטהייד ב-1994 הביא להפסקה מידית של החרם על הספורט בדרום אפריקה.
הודו ומדינות אירופה הפסיקו את החרם כבר ב-1991, ודרום אפריקה אירחה את משחקי גביע העולם ברוגבי בשנת 1995, אירוע שהיווה צעד משמעותי בחזרתה של דרום אפריקה למגרש הספורט הבינלאומי.
דרום אפריקה הורחקה מהפדרציה הבינלאומית לכדורגל (פיפ"א, בצרפתית: Fédération Internationale de Football Association, בראשי תיבות: FIFA) בשנת 1963. נשיא פיפ"א דאז, סטנלי רוס החל במשא ומתן לגבי ההחלטה, בו הציע ארגון הכדורגל הדרום-אפריקאי לשלוח קבוצות שחורות או לבנות לחלופין בכל גביע העולם בכדורגל.
ההצעה זו נדחתה על ידי פיפ"א.
ב-1976, לאחר המהומות בסווטו, דרום אפריקה הודחה רשמית מפיפ"א.
ב-1991, כאשר החל פירוק שלטון האפרטהייד, ארגון כדורגל דרום-אפריקאי רב גזעי הוקם וצורף לפיפ"א - מה שאפשר לדרום-אפריקה להיכנס לשלב הבתים של המונדיאל.
נבחרת הכדורסל הדרום-אפריקאית (BFSA) הודחה ב-1980 מטורנירים בינלאומיים על ידי הפדרציה הבינלאומית לכדורסל (FIBA), כמהלך נגד ההפרדה הגזעית של ממשלת דרום אפריקה.
ב-1992, לאחר שאוחדו כל הקבוצות הדרום-אפריקאיות המחולקות *גזעית לקבוצה אחת ללא הפרדה גזעית, דרום-אפריקה התקבלה מחדש לארגון FIBA.
קבוצת דרום-אפריקה לגביע דייוויס הודחה מהטורניר בשנת 1970, גם בעקבות קמפיין שהוביל ארתור אש כנגדם.
ב-1973 הוחזרה דרום-אפריקה לטורניר, ואף זכתה בו בשנת 1974 לאחר שנבחרת הודו סירבה להופיע ולהתחרות מולה בגמר.
בשנים הבאות התרבו המחאות כנגד השתתפותה של דרום אפריקה בטורניר עד שלבסוף בשנת 1979 הודחה נבחרת דרום-אפריקה בשנית.
שחקן הטניס המפורסם ג'ון מקנרו סיפר בראיון מאוחר שבתקופת האפרטהייד קיבל הצעה של מיליון דולר (שווה כ-10 מיליון דולר כיום) למשחק אחד בדרום אפריקה, לה הוא סירב כמחאה נגד מדיניות ההפרדה הגזענית של המשטר הדרום-אפריקאי בתקופתו.
לאורך תקופת האפרטהייד, דרום אפריקה נשארה חברה באיחוד הרוגבי הבינלאומי.
עם זאת, היחסים בין דרום אפריקה וקהילת הרוגבי הבינלאומית בין השנים 1948–1994 נתפסו כשנויים במחלוקת.
בשנות ה-60 דרום אפריקה בודדה עוד יותר כתוצאה מהתגברות השיח והביקורת על התנהלותה הגזענית בתחומי הספורט, וב-1961 עזבה דרום-אפריקה את חבר העמים הבריטי, משמעות מהלך זה הייתה ניתוק עם מספר גדול של מדינות בעלות קבוצות מפתח בשדה הרוגבי.
תנועת המחאה לעצור את כל הביקורים הגזענים (HART) הוקמה בניו זילנד ב-1969 כמחאה נגד הביקורים אל ומדרום אפריקה.
הסיור האחרון של קבוצת הרוגבי הדרום אפריקאית למדינות זרות היה לניו זילנד וארצות הברית ב-1981. ראש הממשלה הבריטי טען שהסכם גלנאיגלס לא מכריח אותו להתערב ולבטל את המשחקים שנערכו, והביקור הוביל לפילוג הדעות בתוך ניו זילנד ולהצתה של מחאה רחבה במדינה.
המוחים הצליחו לגרום לביטול שני משחקים, ועימותים אלימים עם המשטרה נרשמו במקרים אחרים.
המחאה החריפה נמשכה גם בהמשך הביקור בארצות הברית, שם מטען צינור הופעל בצמוד למטה איחוד הרוגבי המקומי, וגרם לנזק מוערך של 50,000$ ללא נפגעים.
על אף ההגבלות שחלו לאחר הסכם גלנאיגלס ב-1977, התקיימו בשנות ה-80 מספר ביקורים שנויים במחלוקת על ידי קבוצות רוגבי מאנגליה, צרפת ואירלנד.
דרום אפריקה הורחקה ולא נכללה בשני הטורנירים הראשונים של גביע העולם ברוגבי ב-1987 וב-1991.
דרום אפריקה השתתפה באולימפיאדה החל משנת 1904. משנת 1948 כל ענפי הספורט תחת האפרטהייד הופרד על ידי גזע, והתקיימו מועדוני ספורט וגופים ממשלתיים נפרדים.
כיוון שגופים לבנים בלבד היו קשורים לוועד המשחקים האולימפיים בדרום אפריקה, רק דרום אפריקאים לבנים התחרו באולימפיאדה בשנים אלו.
הוועד האולימפי בניהולו של אייברי ברונדיג (Avery Brundage) ראה בכך עניין פנימי לדרום אפריקה, ומתוך התחייבות לשמור על פוליטיקה וספורט בנפרד לא ננקטה פעולה בינלאומית בנושא.
בשנות ה-50 החלו נציגים מהגוש המזרחי בראשות ברית המועצות להטיל ספק במדיניות אי נקיטת הפעולה כנגד משטר האפרטהייד.
בעקבות תהליך הדה-קולוניזציה של אפריקה משנות ה-50 המאוחרות, נציגים ממדינות עצמאיות שהתנגדו לאפרטהייד החלו להיות מקושרים עם הוועד האולימפי העולמי.
כיוון שבאותה תקופה היה הוועד מזוהה עם מדינות עולם ראשון הוא בחר לא לנקוט פעולה בנושא.
עם זאת, פדרציות הספורט הבינלאומיות (IFs), אכן התחשבו בקולות שעלו נגד מדיניות דרום אפריקה בענפי הספורט השונים.
ב -1957, ארגון הספורט האולימפי של דרום אפריקה (SAOCGA) אסר על תחרויות גזע מעורב בגופים החברים בו.
ב-1959 בחנו נציגי הוועד האולימפי האם פעולה זו מפלה, וקבעו כי מתחרים לא לבנים לא נבחרו משום שאינם ברמה האולימפית.
בעקבות כך הוחלט כי דרום אפריקה אינה מפרה את כללי האולימפיאדה ולכן הורשתה להשתתף במשחקים האולימפיים בשנת 1960 ובאולמפיידת החורף שהתקיימה באותה שנה.
עם הכרזתה של דרום אפריקה על עצמה כרפובליקה ועזיבתה את חבר העמים הבריטי ב-1960. SAOCGA שינתה את שמה ל-SAONGA (האגודה האולמפית והמשחקים הלאומיים של דרום אפריקה) כך שלא נחשבה יותר לקהילה במשחקים האולמפיים; מאוחר יותר נקראה הוועדה בדרך כלל SANOC (הוועד האולמפי הלאומי של דרום אפריקה).
ב-1962 הכריז הנדריק פרוורד, ראש ממשלת האפרטהייד, על איסור דרום אפריקאים להופיע בתחרויות גזעיות מעורבות בתוך המדינה או מחוצה לה.
הוועד האולימפי העביר את ועידת 1963 מניירובי לבאדן-באדן שבגרמניה לאחר שממשלת קניה סירבה להעניק אשרה לדרום אפריקה.
כדי לעקוף את האיסור על תחרויות מעורבות, SANOC הייתה מוכנה לערוך את האימונים האולימפיים שלה בחו"ל, אך האירועים עדיין הופרדו.
החלטה 1761 של העצרת הכללית של האומות המאוחדות בשנת 1962, בתגובה למדיניות האפרטהייד של דרום אפריקה, אסרה על המדינה השתתפות במשחקים האולימפיים.
הוועד האולימפי הצביע לביטול ההזמנה של SANOC לאולימפיאדת טוקיו ב-1964, אלא אם כן תכריז על התנגדותה למדיניות הממשלה.
SANOC לא עשתה זאת ונאסר עליה להשתתף במשחקים, אך למרות זאת שמרה על קשרים עם הוועד האולימפי.
בשנת 1966, ארגון האיחוד האפריקאי הקים את המועצה העליונה לספורט באפריקה (SCSA), אשר התחייבה להחרים את המשחקים האולימפיים אם דרום אפריקה תהיה נוכחת.
איגוד הוועדות האולימפיות של אפריקה (ANOCA) אפשר לוועידה האולימפית הלא-גזעית של דרום אפריקה (SANROC), שבסיסה בלונדון להחליף את מקומה של SANOC.
בכנס של הוועד האולימפי הבינלאומי ב-1967 בטהראן, התחייבה SANOC לשלוח קבוצת ספורט מעורבת לאולימפיאדת הקיץ במקסיקו סיטי בשנת 1968. ועדות גזע נפרדות התחייבו למנות צוות ספורטאים מעורב לכל ענף ספורט, כך שספורטאים שחורים ולבנים יוכלו להתחרות זה מול זה במשחקים, אם כי לא בדרום אפריקה.
הוועד האולימפי העולמי דחה את ההחלטה על השתתפות דרום אפריקה במשחקים עד לפגישתו ב-1968 באולימפיאדת החורף בגראנובל.
בספטמבר 1967 ביקרה בדרום אפריקה ועדה של שלושה חברים בראשותו של יו"ר הוועד האולימפי.
בעקבות כך הוועדה המארגנת של המשחקים במקסיקו חששה שהאולימפיאדה ב-1968 תנחל כישלון וביקשה מהוועד האולימפי לשקול את ההחלטה מחדש.
מועצת המנהלים של הוועד האולימפי נפגשה ב-21 באפריל 1968 כדי לחפש נוסחה דיפלומטית לפיה דרום אפריקה לא תיכלל במשחקים, ובסופו של דבר החליטה כי "בשל האקלים הבינלאומי, הוועד המנהל היה סבור שלא יהיה זה נבון לדרום אפריקה להשתתף".
בתגובה להוצאתם מהמשחקים האולימפיים ב-1968, ארגן SANOC טורניר ספורט בשם "המשחקים הפתוחים בדרום אפריקה" בפברואר 1969, אליו הוזמנו ספורטאים לבנים בלבד, כולל ספורטאים זרים.
במקביל החליט הוועד האולימפי הבינלאומי כי נדרשת תגובה הוגנת יותר למדיניות דרום אפריקה מאשר הרחקה בלבד מן המשחקים.
בעקבות כך ב-1969 מינה הוועד האולימפי ועדה שתחקור ותפיק תביעות ספציפיות על הפרת האמנה האולימפית תחת משטר האפרטהייד.
דו"ח הוועדה שהוצג בוועידת 1970 באמסטרדם פירט שבע טענות בדבר אפליה, וכן שימוש בלתי מורשה בטבעות האולימפיאדות בטורניר "המשחקים הפתוחים בדרום אפריקה".
בעקבות ממצאים אלו חברי הוועד האולימפי הצביעו להחרים את SANOC מהמשחקים האולימפיים, ברוב של 35 לעומת 28, עם 3 נמנעים.
דרום אפריקה הייתה הגורם העקיף לחרם שהתקיים על אולימפיאדת מונטריאול ב-1976. בעקבות סיור שערכה נבחרת הרוגבי של ניו זילנד בדרום אפריקה ב-1976, בעידוד של ראש הממשלה של ניו זילנד, דרשו מדינות אפריקאיות להחרים את ניו זילנד מהמשחקים האולימפיים.
הוועד האולימפי העולמי טען כי רוגבי אינו ספורט אולימפי וכי איגוד הרוגבי הניו זילנדי אינו מזוהה עם הוועד האולימפי בניו זילנד.
בעקבות כך 26 מדינות מאפריקה, מתוך 28 שהוזמנו למשחקים, הצטרפו לעיראק ולגיאנה והחרימו את האולימפיאדה.
ב-1988 הוועד האולימפי העולמי הקים את הוועד לענייני אפרטהייד ואולימפיאדה, שכלל את ה-SCSA ו-SANROC.
המשא ומתן כדי להכין את הדרך להשתלבותה של דרום אפריקה בספורט העולמי נמשך במקביל למשא ומתן המדיני לסיום האפרטהייד.
בדרום-אפריקה פעלו גופים שקיימו תחרויות מופרדות גזע בכל ענף ספורט ובמקביל גופים שאפשרו השתתפות ספורטאים מכלל הגזעים, אשר היו צריכים להתמזג על מנת לאפשר אגודת ספורט אחת.
ANOCA הובילה את המשא ומתן לאיחוד הגופים ב-1990–1991, והוועד האולימפי הלאומי של דרום אפריקה (INOCSA) הוקם בהנהגתו של סם רמסאמי כנשיא, שהיה פעיל מוביל נגד האפרטהייד ותמך בחרם בספורט.
ביוני 1991 בוטל חוק רישום האוכלוסין, שהיה אבן יסוד לחקיקת האפרטהייד מ-1959, על ידי ממשלת דה קלרק.
ביולי של אותה שנה נפגשה משלחת INOCSA עם הוועד לענייני אפרטהייד ואולימפיאדה במטה הוועד האולימפי העולמי בלוזאן, שווייץ.
הוועד האולימפי הכיר ב-INOCSA ב-9 ביולי 1991, ושמו שונה לNOCSA.
NOCSA התחרתה לראשונה באולימפיאדת 1992 בברצלונה.
הדגל הרשמי של דרום אפריקה וההמנון הלאומי "Die Stem van Suid-Afrika" היו מקושרים לעידן האפרטהייד, אך הקבוצה האולימפית התחרה תחת דגל ביניים והשתמשה ב"אודה לשמחה" של בטהובן כהמנון.
כמו כן החליטה שלא להשתמש בסמלים של ספרינגבוקס (קבוצת הרוגבי של דרום אפריקה) או בצבעי ירוק וצהוב ששויכו לקבוצות ספורט לבנות.
החלטות אלו לא היו פופולריות בקרב דרום-אפריקאים לבנים, וכפשרה הוחלט לאמץ את צבעים אלו כצבעי הנבחרות.
בשנת 2004 התמזגה NOCSA עם גופי ספורט נוספים מדרום אפריקה כדי להקים את קונפדרציית הספורט האולימפי של דרום אפריקה (SASCOC).
תפקידו של הספורט בהתפתחות דרום אפריקה לאחר האפרטהייד
לאחר בחירתו של נלסון מנדלה לנשיאות דרום אפריקה ב־1994, והסרת החרמות העולמיות שהוטלו על המדינה, החל מנדלה לקדם חברה שוויונית וצודקת ברוח פיוס בין הקבוצות האתניות השונות במדינה.
הוא עשה שימוש בספורט ככלי להשגת מטרות אלו ולקידום מעמדה של דרום אפריקה בקהילה הבינלאומית.
העיסוק בספורט תרם לצמיחה אישית של אוכלוסיות מדוכאות, הביא למפגש בין קבוצות שונות שהופרדו שנים זו מזו ולאיחודן מאחורי אותם הסמלים, כמו כן ספורט כולל בתוכו שוויון מוחלט כחלק מחוקים מוגדרים, וכך אפשר את ביטול הפערים בין הגזעים במסגרת משחק באופן סימבולי.
הספורט הסיט את המיקוד מהחיפוש אחר מחילה וצדק ביחסים בין הפוגעים לקורבנות והעיסוק בעבר, אלא עודד פיוס דרך אינטגרציה של אוכלוסיות אתניות וסוציו-אקונומיות שונות ושילובן בצורה שוויונית בחברה.
לספורט יש את היכולת לאחד אנשים בצורה שמעט דברים אחרים יכולים.
זה מדבר לצעירים בשפה שהם מבינים.
ספורט מפיח תקווה איפה שלפני כן היה רק ייאוש.
הוא יותר חזק ממשלות בפירוק מכשולים גזעניים." (טקס פרסי הספורט לשנת 2000, צרפת)
מנדלה האמין שהאוכלוסייה הלבנה בדרום אפריקה איבדה חלק גדול מזהותה, בין היתר את הדגל המשויך להם ואת הסטטוס המועדף שלה.
מתוך הבנה זו, האמין כי יש לאפשר להם לשמור על חלק מהגדרתם העצמית.
עמדה זו הובילה אותו לתמוך בפומבי בקבוצת הרוגבי הלאומית, הספרינגבוקס, שעד לאותה העת הייתה מקושרת עמוקות עם שלטון האפרטהייד והאוכלוסייה הלבנה, ולא הייתה אהודה בקרב האוכלוסייה השחורה.
תמיכה זו קיבלה פרסום נרחב לקראת גביע העולם ברוגבי ב-1995, אשר אורח על ידי דרום אפריקה, והיה לאירוע הספורט הגדול הראשון שנערך במדינה לאחר סיום האפרטהייד.
למעשה זה היה גביע העולם הראשון בו הורשתה דרום אפריקה להתחרות לאחר החלפת השלטון.
תמיכתו של מנדלה בקבוצה גרמה לחלקים גדולים מהאוכלוסייה השחורה לעמוד מאחורי הקבוצה ומאחורי הסלוגן "קבוצה אחת, מדינה אחת".
מנדלה נתן משמעות רבה למחווה זו והאמין כי יכולה לתרום להרמוניה בין הגזעים יותר מאשר שנים של שיחות בין דיפלומטים.
בטורניר עצמו זכתה דרום אפריקה לאחר שגברה במשחק הגמר על ניו זילנד בתוצאה 12–15. במהלך טקס ההכתרה שלאחר המשחק, מנדלה העניק את הגביע לקפטן הקבוצה פרנסואה פיאנר בעודו לובש חולצה של הספרינגבוקס לקול תרועות הקהל.
פיאנר המשיך עם האווירה המאחדת בנאום הזכייה עצמו, והבהיר כי הקבוצה לא זכתה בגביע הודות ל-60,000 האוהדים אשר נכחו באצטדיון בלבד, אלא הודות לכל 43,000,000 הדרום-אפריקאים.
אירועים אלו נתפסים על ידי רבים כצעד משמעותי בפיוס בין הדרום-אפריקאים הלבנים והשחורים, כפי שניתן לראות בהתייחסות של פרדריק וילם דה קלרק, נשיא דרום אפריקה בין השנים 1989–1994, לאירוע – " מנדלה זכה בלבבות של מיליונים מאוהדי הרוגבי הלבנים".
הרגעים שלאחר סיום המשחק נחשבים לאייקונים בהיסטוריה של הספורט, ומשחק הגמר נחשב לאחד מאירועי הגמר המפורסמים בעולם הספורט.
סיפור גביע העולם והתמודדותו של מנדלה בשנה הראשונה לכהונתו לאחר האפרטהייד מוצג בסרט איניוויקטוס מ-2009, בבימויו של קלינט איסטווד ובכיכובם של מורגן פרימן כמנדלה ומאט דיימון כפיאנר.
מאמציו של מנדלה לקדם את הספורט בדרום אפריקה לא חדלו עם סיום כהונתו.
לאחר כישלון ניסיונה של דרום אפריקה לארח את משחקי גביע העולם בכדורגל בשנת 2006, התגייס על מנת להביא את האירוע למדינה ב-2010. כחלק ממאמציו דיבר על המשמעות של כדורגל בחייו בזמן שהיה כלוא ברובן איילנד, ועל התקווה שספורט נתן לו בזמן שהותו בכלא.
מנדלה השתתף בטקס נעילת המונדיאל שנערך בקייפטאון ב-2010, באחת מהופעותיו הציבוריות האחרונות לפני פטירתו ב-2013.
ספורט נשים כולל את כל תחרויות הספורט וליגות הספורט בהן משתתפות רק נשים.
היקף ההשתתפות של נשים בענפי ספורט, והפופולריות של ענפי הספורט בקרב נשים התרחב מאוד במאה ה-20, במיוחד ברבע האחרון שלה, בעקבות השינויים המהותיים בחברות מודרניות, ששמו דגש על שוויון בין המגדרים.
למרות שהיקף ההשתתפות ורמת הביצועים שונים במידה משמעותית ממדינה למדינה ומענף ספורט אחד למשנהו, הפך ספורט נשים נפוץ למדי ברחבי העולם.
בענפי ספורט בודדים, כגון החלקה אמנותית על הקרח, התחרויות בהן משתתפות נשים פופולריות יותר מהתחרויות בהן משתתפים גברים.
ישנם ענפי ספורט שבעבר היו בלעדיים לנשים, כמו שחייה צורנית והתעמלות אמנותית אולם בשנים האחרונות מתקיימות תחרויות גם לגברים.
במקביל לתחרויות נפרדות לנשים, היו מקרים בהם נשים השתתפו בתחרויות לצד גברים.
ג'קי מיטשל השתתפה במשחקי בייסבול לצד גברים עוד במחצית הראשונה של המאה ה-20. יהודית פולגר השתתפה בתחרויות שחמט לגברים לרבות הייתה חברה בנבחרת הונגריה באולימפיאדת השחמט.
בענף הרכיבה על סוסים לא קיימת הפרדה מגדרית ונשים וגברים מתחרים זו לצד זה.
במשך שנים רבות במספר ענפי ספורט נשים וגברים השתתפו ביחד כמו בטניס טורניר לזוגות מעורבים, בהחלקה על הקרח.
בספורוט המוטורי עקרונית לא קיימת הפרדה בין גברים לנשים, למרות שבפועל כמעט כל הנהגים הם גברים.
מישל מוטון התחרתה במשך שנים רבות באליפות העולם בראלי וניצחה ארבעה מרוצים.
למרות זאת, בשנת 2019 החלה לפעול אליפות ה-W Series, המיועדת לנהגות בלבד, במטרה לסייע לנשים לצבור ניסיון ולהתקדם בענף.
לאחרונה נעשה ניסיון בכמה ענפי הספורט מובילים, ליצור תחרות קבוצתית המשלבות נשים וגברים ביחד, לדוגמה באתלטיקה ריצת שליחים 4x400 מטר משולבת בשתי נשים ושני גברים ובשחייה משחי שליחים 4x100 מטר חופשי ו-4x100 מטר מעורב משולבים בשתי נשים ובשני גברים כל אחד.
בשנים האחרונות נעשה ניסיון גם בענף הקפיצה למים לקיים תחרות משולבת של נשים וגברים וכן בשחייה צורנית.
הבדלים פיזיולוגים בין גברים לנשים
בהשוואה בין המינים במדדים אנתרופומטריים שונים נמצא כי
האישה נמוכה מהגבר ב-8-10 ס"מ.
היא בעלת רקמת שומן גדולה יותר ב-5-7 ק"ג ובעלת מסת גוף רזה נמוכה יותר ב-18-20 ק"ג.
נתונים אלו מייצגים ערכים ממוצעים של האוכלוסייה.
הבדלים מבניים נוספים באים לידי ביטוי במסת שריר קטנה יותר בקרב נשים ובהתאמה - נפח לב קטן יותר.
כמו כן, לנשים נפח ריאות ונפח דם קטנים
הבדלים אלו עשויים להשפיע רבות על יכולת הביצוע של ספורטאיות בענפים המצריכים תמיכה של המערכת האירובית והאנאירובית ומרכיבי כושר נוספים.
הוויכוח על שילוב טרנסג'נדרים בספורט הנשים
החל מהעשור השני של המאה ה-21 מתנהל ויכוח סביב שיתופם של גברים שעברו שינוי מין בתחרויות לנשים.
הוויכוח החל עקב השתתפות נשים בעלות טסטוסטרון גבוה בתחרויות אתלטיקה, ונמשך עם זכייתם של כמה טרנסקסואלים בתחרויות המיועדות לנשים.
כמה מאיגודי הספורט העולמיים, אסרו על השתתפות ספורטאים שעברו שינוי מין בתחרויות לנשים, עקב חוסר ההוגנות, והודיעו כי יקיימו עבורם תחרויות נפרדות.
הספורט ברוסיה מהווה חלק חשוב מהתרבות הלאומית בה, ונתמך על ידי משרד הספורט הפדרלי.
ברוסיה מספר מרכזי ספורט גדולים: צסק"א, ספרטק ודינמו.
ענף הספורט הפופולרי ביותר הוא הכדורגל.
על פי נתוני ניתוח החיפוש של יאנדקס, דירוג הספורט הפופולרי ביותר בקרב הרוסים: "כדורגל עמד בראש רשימת ענפי הספורט הפופולריים ביותר ברוסיה" עם 5 עד 10 מיליון בקשות חיפוש.
הפדרציה הרוסית הצמיחה מספר כדורגלנים, כדורסלנים, טניסאים, לוחמי ג'ודו, וספורטאים שזכו להצלחה בינלאומית.
מבין ההישגים הבולטים ישנם זכיות באליפויות עולמיות בענפים שונים.
ענפים נוספים הם הוקי קרח, כדוריד, כדורסל, קטרגל, אגרוף, מרוצי מכוניות, כדורעף, אתלטיקה, טניס ושחמט שסיימו את רשימת עשרת הראשונים.
ענפי ספורט פופולריים אחרים כוללים בנדי, ביאתלון, החלקה על הקרח, הרמת משקולות, התעמלות, היאבקות, אמנויות לחימה, יוניון רוגבי וסקי.
ברית המועצות התמודדה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת הקיץ 1952. ספורטאים סובייטים ומאוחר יותר רוסים מעולם לא סיימו מתחת למקום הרביעי במספר מדליות זהב, ובסך הכל בכמות המדליות שנאספו באולימפיאדת הקיץ בה הם התמודדו.
ברוסיה יש הכי הרבה מדליות שנושלו בשל הפרות חוקי סמים בספורט (51 מדליות), הכי הרבה מכל מדינה, כמעט שליש מהסך העולמי.
נבחרת רוסיה נאסרה חלקית מהשתתפות באולימפיאדת ריו 2016 ואולימפיאדת החורף 2018 בשל שערוריית הסימום בחסות המדינה.
ספורטאים רוסים הורשו להשתתף באולימפיאדת 2018 תחת דגל נייטרלי עם השם "אתלטים אולימפיים מרוסיה".
כדורגל הוא ענף הספורט הראשון במדינה.
שיעור גבוה מהגברים מעוניין בכך במידה מסוימת (וילדים רבים משחקים בו באופן קבוע) ונשים מצטרפות גם לגברים בכל הנוגע לאהדת הנבחרת הלאומית.
הדבר הודגש במיוחד במהלך מגפת הקורונה ברוסיה, כאשר הותרה הכנסת צופים לאצטדיונים למרות המצב האפידמיולוגי המחמיר במדינה, עם ממוצע נדבקים יומי שחצה את רף 25 אלף הנדבקים ביום.
בליגת העל הרוסית יש תחרותיות גבוהה למדי.
שחקנים זרים מוכשרים בולטים רבים שיחקו ומשחקים בליגת העל, כמו גם שחקנים מוכשרים מקומיים התופסים מקום באחד עשר המועדונים הטובים ביותר במדינה.
רוסיה זכתה ב-2 בדצמבר 2018 באירוח גביע העולם, כאשר אירחה את הטורניר לראשונה.
האירוע התקיים בתאריכים 14 ביוני עד 15 ביולי 2018, בו הצליחה נבחרת רוסיה להגיע להישג שיא מאז טורניר 1966, כשהגיעה לרבע הגמר לראשונה מאז התפרקות ברית המועצות, שם הפסידה לפיינליסטית בסופו של דבר, קרואטיה.
הישג השיא של באירו היה העפלה לחצי גמר ביורו 2008.
כדורגל חופים הוא ענף ספורט פופולרי ברוסיה מאז צמיחתו הבינלאומית בסוף שנות התשעים ועם הקמת גביע העולם בכדורגל חופים על ידי הנבחרות הלאומיות של העמותות החברות בפיפ"א, רוסיה היא בין המדינה המצליחה והדומיננטית ביותר בספורט זה יחד עם ברזיל, ספרד ופורטוגל.
ליגת ההוקי הקונטיננטלית (KHL) מורכבת ברובה מקבוצות רוסיות (אך כוללת גם קבוצות פיניות, סיניות, קזחיות ובלארוסיות וכללה גם מועדונים מקרואטיה, צ'כיה) ונחשבת לליגה השנייה בטיבה בעולם, אחרי ה-NHL .
קבוצות רוסיות זכו בכל אליפויות KHL.
רוסיה זכתה באליפות העולם מספר פעמים:
נבחרת רוסיה בכדורעף נשים מדורגת במקום החמישי בדירוג העולמי של FIVB.
הישגים שיא של נבחרת רוסיה בכדורעף נשים:
נבחרת רוסיה הצעירה בכדורעף נחשבת לנבחרת מצטיינת והיא מדורגת במקום הראשון בדירוג הגברים של FIVB.
אחד מענפי הספורט הפופולרי באופן מסורתי הוא בנדי (נקרא באופן לא רשמי "הוקי רוסי").
הוא נחשב לספורט לאומי והוא אחד מענפי הספורט הפופולריים והגדולים ביותר.
על פי סקר אחד, זהו הספורט השלישי בפופולריות ברוסיה.
רוב הכללים המודרניים נכתבו באנגליה על ידי צ'ארלס גודמן טבוט, אך הרוסים טוענים שהם ממציאי המשחק ואכן היו משחקים דמויי בנדי ברוסיה לפני שתוקנו הכללים המודרניים.
כשנוסדה פדרציית הבנדי הבינלאומית בשנת 1955, על ידי ברית המועצות ושלוש מדינות נורדיות, הוסכם על מערכת כללים משותפת.
עם זאת, יוצא מן הכלל אחד חשוב היה השאלת כללים מהסובייטים.
נבחרת ברית המועצות זכתה בכל אליפות העולם בבנדי מתחילת 1957 ועד 1979. רוסיה היא כמעט תמיד אחת משתי הטובות ביותר ומעולם לא החמיצה זכייה במדליה.
נוכחותה באליפות העולם פחתה בשנים האחרונות, אך זהו עדיין אחד מענפי הספורט הגדולים ביותר.
לאחר עשרה מחזורים של ליגת הבנדי הרוסית בעונת 2011–2012 נוכחות הצופים הממוצעת הייתה 3,887. המועדון עם התמיכה הציבורית הגדולה ביותר הוא קוזבאס קמרובו מקמרובו.
כ-26,000 צפו במשחק הפתיחה מול דינמו מוסקבה באותה עונה.
נבחרת הנשים סיימה כסגנית אלופה בשש אליפויות העולם הראשונות.
באליפות 2014 זכתה באליפות הראשונה.
בנדי הוא הספורט היחיד שנהנה מחסותה של הכנסייה הרוסית האורתודוקסית מכיוון שנציגיה מעוניינים מאוד לחזק את המסורות הלאומיות שלהם.
בנדי הוא ספורט חורף קבוצתי המתנהל על קרח, בו מחליקים משתמשים במקלות כדי לחבטוט כדור לשער הקבוצה היריבה.
לכללי המשחק קווי דמיון רבים לאלה של כדורגל.
המשחק משוחק על מגרש קרח, בגודל זהה למגרש כדורגל.
בכל קבוצה יש אחד עשר שחקנים, אחד מהם הוא השוער.
משחק בנדי סטנדרטי מורכב משני חצאים של 45 דקות כל אחד.
כללי הנבדל דומים גם הם לאלה של כדורגל.
ביאתלון הוא ספורט החורף הפופולרי ביותר ברוסיה ומדורג במקום הראשון בסקרים הכלליים ובצפייה בטלוויזיה בעונות החורף.
לרוסיה היו אתלטים בביאתלון מצליחים רבים והספורטאים זכו במדליות אולימפיות ועולמיות.
מבין הבולטים ניתן למנות אתולדימיר מלנין, ניקולאי קרוגלוב, אלכסנדר טיכונוב, ולרי מדבדבצב, ונרה צ'רנישובה, ילנה גולובינה וסבטלנה פטצ'רסקאיה מהעידן הסובייטי, ולדימיר דראצ'ב, פאבל רוסטובצב, מקסים צ'ודוב, ויקטור מאיגורוב, אולגה זאיצבה ואנטון שיפולין הם הספורטאים הבולטים בתקופה המודרנית.
החלקה אמנותית על הקרח היא ענף ספורט פופולרי נוסף; בשנות השישים ברית המועצות עלתה והפכה למעצמה דומיננטית בהחלקה אמנותית, במיוחד בטורנירי זוגות וריקודי קרח.
בכל אולימפיאדת חורף משנת 1964 עד 2006, זוג סובייטי או רוסי זכה בזהב, שנחשב לרוב לרצף הזכייה הארוך ביותר בתולדות הספורט המודרני.
הרצף הסתיים בשנת 2010 כאשר צמד סיני זכה בזהב בשנת 2010 באולימפיאדת החורף, צמד רוסי חזר לזכות בזהב בזוגות באולימפיאדת החורף 2014 בסוצ'י.
אליפות רוסיה בהחלקה אמנותית היא האליפות הלאומית להחלקה, המתקיימת מדי שנה מאז 1878 כדי לקבוע את האלופה הלאומית של רוסיה.
מחליקים מתחרים ברמה הבוגרת במקצועות יחידים גברים, יחידים נשים, החלקה זוגית וריקודי קרח.
התחרות הלאומית הרוסית הראשונה נערכה ב-5 במרץ 1878 בפטרבורג, האימפריה הרוסית.
אלכסנדר ניקיטיץ' פאנשין, זכה באליפויות בשנים 1897 עד 1900.
בשנים 1924 עד 1990 לא נערכה אליפות רוסיה בהחלקה אמנותית.
במהלך תקופה זו התמודדו מחליקים רוסים באליפות הסובייטית.
החלקה מהירה על מסלול ארוך
להחלקה על מהירות יש מסורת ארוכת שנים של מצוינות מאז האימפריה הרוסית כאשר ניקולאי סטרוניקוב היה אחד החלוצים בהחלקה מהירה ואז בברית המועצות עם גדולי ההחלקה לידיה סקובליקובה, מריה איסקובה, הסטנינים, פאבל פגוב, לודמילה טיטובה, סרגיי חלבניקוב., יורי מיכאילוב, יבגני גרישין, יבגני קוליקוב ואחרים.
גם לאחר קריסת ברית המועצות, הפדרציה הרוסית שמרה על הצלחה בהחלקה מהירה עם סבטלנה בז'אנובה, אלכסנדר גולובב, יבגני ללקנקוב, סבטלנה ז'ורובה, דמיטרי לובקוב, דמיטרי דורופייב, סרגיי קלבצ'ניה, אולגה פאטקולינה, איוואן סקוברב, אולגה גרף ואחרים.
בין הדור החדש של הכישרונות הרוסיים בהחלקה מהירה שהשתתפו באליפות העולם היו נטליה וורונינה, דניס יוסקוב, פאבל קוליז'ניקוב, יליזבטה קזלינה ורוסלן מורשוב.
אמנם מסלול קצר אינו פופולרי כמו מסלול ארוך מבחינת תוצאות והיסטוריה של מסורת ברוסיה.
הענף קיבל דחיפה משמעותית לאחר אולימפיאדת סוצ'י 2014 עם ויקטור אן יליד קוריאה שהתמודד עבור רוסיה וזכה בשלוש מדליות זהב בסוצ'י.
ספורטאים מצליחים אחרים באולימפיאדה הם סמיון יליסטרטוב, ולדימיר גריגורוב, דמיטרי מיגונוב, סופיה פרוסבירנובה, טטיאנה בורודולינה ויקטוריה טרויצקיה ורוסלן זכרוב.
ענפי ספורט חורפיים אחרים שהסובייטים או רוסיה היו בהם חזקים הם מזחלות, סקלטון ולוז'.
כדורסל הוא ספורט פופולרי ברוסיה.
נבחרת רוסיה בכדורסל היא היורשת של נבחרת ברית המועצות בכדורסל וזכתה בכמה תארים בינלאומיים, לרבות אליפות אירופה בכדורסל 2007, כאשר דייוויד בלאט היה מאמן הנבחרת.
ברוסיה מתגוררים כמה שחקנים מוכרים בינלאומיים כמו אנדריי קירילנקו שמונה לנשיא התאחדות הכדורסל הרוסית וטימופיי מוזגוב, אלוף NBA משנת 2016. צסק"א מוסקבה היא הקבוצה השנייה המצליחה בתולדות תחרויות המועדונים האירופיות.
רוגבי יוניון הוא ספורט הולך וגדל ברוסיה.
רוסיה מדורגת במקום 17 בעולם על ידי מועצת הרוגבי הבינלאומית (IRB), עם למעלה ממאה מועדונים וקרוב ל-20,000 שחקנים ברחבי המדינה.
הרוגבי המקומי התמקצע בשנת 2005 עם השקת ליגת הרוגבי המקצוענית.
לאחר הפוגה מאז קריסת ברית המועצות, שחקנים רוסים שוב הוחתמו במועדונים הגדולים באנגליה ובצרפת.
קרסנויארסק, עיר סיבירית גדולה, הייתה באופן מסורתי מעוז של הרוגבי הרוסי.
משחקים מקומיים מסוקרים בתקשורת המקומית ומשחק הדרבי בין קרסני יאר ויניסיי-STM מושכים קהל רב.
ליגת העל הרוסית ברוגבי וליגת הרוגבי הקונטיננטלית למועדונים אורגנו כליגות מקצועניות בענף.
הרוגבי באימפריה הרוסית הקדים את המהפכה הרוסית במספר שנים, אך הוא שוחק רק באופן ספורדי.
מר הופר, סקוטי, שעבד במוסקבה סידר משחק רוגבי בשנות 1880; משחק ראשון נערך בשנת 1892. אולם בשנת 1886, המשטרה הרוסית הכניסה את הרוגבי לרשימת הענפים האסורים מכיוון שהיא ראתה את בו ענף "אכזרי ועלולה להסית הפגנות והתפרעויות".
ההחרמה מצד משטרת הצאר הרתיע ככל הנראה אנשים רבים מלשחק בו ואין תיעוד של רוגבי במהלך שלושים השנים הבאות.
רוסיה התמודדה בגביע העולם ברוגבי 2011 בניו זילנד וזו הייתה הופעת הבכורה של הנבחרת בטורניר, שם התמודדה מול אוסטרליה, אירלנד, איטליה וארצות הברית.
בהיותה הנבחרת השנייה בדרג הנמוך ביותר בטורניר, רוסיה הפתיעה עם ביצוע טוב יחסית במשחק הפתיחה שלה, בניצחון 6–13 לארצות הברית.
עם זאת במשחקים הבאים הרוסים ספגו תבוסות מול איטליה (53–17), אירלנד (62–12) ואוסטרליה (68–22).
הרוגבי ליג היא ענף ספורט הולך וגדל ברוסיה.
רוסיה מדורגת במקום 16 על ידי הפדרציה הבינלאומית לרוגבי ליג (RLIF), עם למעלה מ-2,000 משתתפים בפריסה ארצית.
ליגת הרוגבי המקומית הרוסית משוחקת ברמות נוער, סטודנטים ומבוגרים והיא ליגה חצי-מקצוענית.
פוטבול הפך לענף ספורט חשוב רק לאחר התפרקות ברית המועצות ובייחוד עם הקמת ליגת LAF.
במרבית שנות קיומה זכתה באליפות קבוצת הפטריוטים מוסקבה.
בשנת 2019 הוקמה ליגת העל המזרח אירופית בפוטבול כליגה קונטיננטלית מקבילה ל-KHL.
מועדוני הפוטבול האוסטרלי הראשונים ברוסיה נוצרו במאי 2011, כאשר קבוצות התחילו משחקי אימון במוסקבה ובקרסנויארסק בהפרש מספר שבועות זה מזה.
שני המועדונים הראשונים הוקמו על ידי אוסטרלי גולה, אך שאר הקבוצה הורכבה מרוסים מקומיים.
רוסיה התמודדה בגביע האירופי בבלפסט 2011 וסיימה במקום העשירי (מתוך 18), עם ניצחונות על קטלוניה ודנמרק והפסדים לקרואטיה וויילס.
בשנת 2013 היו חמישה מועדוני פוטבול אוסטרלים והענף החל לצבור פופולריות.
מאז סוף התקופה הסובייטית, גדלה הפופולריות של הטניס, ורוסיה ייצרה מספר טניסאים מפורסמים.
בשנים האחרונות כמות השחקניות הרוסיות הבכירות הייתה משמעותית, כאשר גם מריה שראפובה וגם דינארה סאפינה הגיעו למקום הראשון בדירוג ה-WTA.
טניסאיות רוסיות אחרות שזכו להצלחה בינלאומית כוללות את ילנה דמנטייבה, יקטרינה מקרובה, סבטלנה קוזנצובה, אנסטסיה מיסקינה, נדיה פטרובה, ורה זבונארבה, אלנה וסנינה, אנה צ'קוואטדזה, אנסטסיה פבליוצ'נקובה ואנה קורניקובה.
באולימפיאדת בייג'ינג 2008 סחפה רוסיה את בימת הטניס לנשים כשילנה דמנטייבה זכתה בזהב, דינארה סאפינה וורה זבונרבה בכסף ובארד בהתאמה.
רוסיה מתגאה גם בשחקני טניס גברים מוצלחים - אחיה הבכור של סאפינה, מאראט סאפין ויבגני קפלניקוב דורגו בצמרת הדירוג העולמי.
טניסאים אחרים שהגיעו לטופ 50 כוללים את ניקולאי דווידנקו, איגור אנדרייב, איגור קוניצין ומיכאיל יוז'ני.
נבחרת גביע דייוויס של רוסיה זכתה בגביע דייוויס ב--2002 וב-2006 .
בשנים האחרונות בולטים כישרונות חדשים כמו דניל מדבדב, דריה קסאטקינה, אנדריי קוזנצוב, מרגריטה גספאריאן, אנדריי רובלב, סופיה ז'וק ורומן סאפיולין.
מבין השחקנים הללו, מדבדב היה המצליח ביותר עם שבעה תארים בקריירה ודירוג שיא כמספר 5 בעולם (2020).
התוצאה הטובה ביותר שלו בגראנד סלאם הייתה גמר אליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס לשנת 2019, כשהפסיד לרפאל נדאל, ובנובמבר 2020 ניצח בגמר ה-ATP את אלכסנדר זברב, לאחר שניצח בחצי הגמר את נדאל, ואחרי שגבר בסיבוב המוקדם על נובאק ג'וקוביץ'.
התעמלות אמנותית נחשבת לאחד מענפי הספורט הפופולריים ביותר ברוסיה.
באופן כללי לרוסיה יש את המתעמלות הטובות ביותר.
יש הרבה מועדוני התעמלות ברוסיה והמפורסם ביותר הוא בית הספר גזפרום בו מאמנת אירינה וינר בנובוגורסק, מוסקבה, שם גם מתאמנת נבחרת רוסיה.
לפני התפרקות ברית המועצות בשנת 1991, שלטו הסובייטים הן בהתעמלות גברים והן אצל נשים.
בשנים 1952–1992, המתעמלות הסובייטיות זכו כמעט בכל תואר קבוצתי בתחרות אליפות העולם ובאולימפיאדת הקיץ: ארבעת היוצאים מן הכלל היחידים היו אולימפיאדת 1984, בה לא השתתפה ואליפות העולם 1966, 1979 ו-1987. כמה מהמתעמלים הסובייטים המפורסמים היו מרוסיה הסובייטית, או ממוצא רוסי שנולדו בברית המועצות לשעבר.
לאחר התפרקות ברית המועצות, המשיכה ברית המועצות להתחרות יחד כאומה אחת בפעם האחרונה באולימפיאדת הקיץ 1992 בתור "הנבחרת המאוחדת" שזכתה בזהב.
אף על פי שלא הייתה דומיננטית כמו ברית המועצות ועם הופעת מדינות חדשות המצטיינות בהתעמלות, רוסיה שמרה על המסורת של מצוינות בהתעמלות, כשהיא מדביקה בכל תחרות עולמית ואולימפית, למעט אולימפיאדת 2008, בה נבחרת הנשים הרוסית לא זכתה במדליות כלשהן.
מתעמלות רוסיות בולטות היו: סבטלאנה חורקינה, לאריסה לטינינה, ילנה שושונובה, נטליה יורצ'נקו, ולודמילה טורישצ'בה ובקרב הגברים: אלכסיי נמוב, ניקולאי אנדריאנוב, אלכסנדר דיטיאטין.
שחייה היא בעיקר ענף עילית עבור רוב הרוסים, אולם לפני פירוק ברית המועצות, שחייה הייתה ספורט ממוסד ורוסים הצטיינו במשחקים האולימפיים כשהתמודדו מול גרמניה המזרחית בטבלת מדליות השחייה הכוללת.
רוסיה לא זכתה להצלחה זהה לזו של ברית המועצות.
עם זאת היו עדיין כמה שחיינים רוסים בולטים שהצטיינו.
אלכסנדר פופוב, שזכה במדליית זהב אולימפית ארבע פעמים, נחשב לאחד מגדולי שחייני הספרינט החופשי והשחיין הגברי היחיד בהיסטוריה שזכה בארבע מדליות זהב אולימפיות בודדות.
שחיינים רוסיים בולטים אחרים משנות ה-90 ובתחילת שנות האלפיים היו: דניס פנקראטוב, יבגני סדוביי, ולדימיר פשננקו, יורי פרילוקוב, ארקדי וויאצ'נין, רומן סלודנוב ואנדריי גרצ'ין.
לאחר אולימפיאדת קיץ 2012, שחייני העילית החדשים של רוסיה הראו תוצאות משופרות לעומת שנים קודמות.
צלילה היא גם ספורט ברוסיה עם מסורת סובייטית ארוכה.
רוסיה שלטה בשחייה סנכרונית במשחקים האולימפיים ובאליפות העולם מאז אולימפיאדת סידני בשנת 2000 כשהאלופים האולימפיים הבולטים והשחיינים כוללים את אנסטסיה דוידובה, אנסטסיה ירמקובה, נטליה אישצ'נקו, סבטלנה רומאשינה ועוד.
רוסיה שמרה על תוצאות חזקות במיוחד בקפיצה לגובה, קפיצה לרוחק, ריצת משוכות, קפיצה במוט, הליכה תחרותית, יידוי פטיש, קפיצה משולשת, הטלת כידון, קרב שבע.
כמה ספורטאים רוסים בולטים בענפים הללו הם: ילנה איסינבייבה, אנה צ'יצ'רובה, איוואן אוחוב, טטיאנה ליסנקו, יוליה זריפובה, נטליה אנטיוך, מיכאיל ריז'וב, אנדריי סילנוב, אלכסנדר איוואנוב, ילנה סלסרנקו, סרגיי שובנקוב, מריה קוצ'ינה, דריה קלישינה, אלכסנדר מנקוב, אלכסיי פיודורוב, ילנה לשמאנובה ועוד.
רוסיה נאסרה מהשתתפות באליפות העולם 2019 ו-2017 בשל פרשת סמים בחסות המדינה.
רוסיה היא מעצמת אגרוף ובין המתאגרפים המצטיינים שלה הם: אלכסנדר פובטקין, ניקולאי ואלוייב, קוסטיה טזיו, יבגני טישצ'נקו, סרגיי קובלב, מגומד עבדוסלאמוב, דניס לבדב, ראשיד מחומדוב ואחרים.
רוסיה הפכה לשחקן מרכזי בג'ודו, אפילו תחת ברית המועצות, כשהפיקה אלופים ומדליסטים אולימפיים רבים.
הפופולריות גברה בזמן נשיאותו של ולדימיר פוטין שקידם את הספורט והיה בעל חגורה שחורה בענף.
רוסיה ייצרה מספר אלופים אולימפיים ואלופי עולם.
הבולטים שבהם כוללים את ולדימיר נבזורוב, כמאל חאן-מחומדוב, אלכסנדר מיכאילין, אולג סטפנוב, בסלאן מודראנוב, טאמרלן טמנוב, איוואן ניפופנטוב, ארסן גלסטיאן, סרגיי קוסורוטוב, מנסור איזייב, ילנה איוואשצ'נקו, קיריל דניסוב, טגיר חאיבולאייב, סרגיי קוסמינין, ויטלי קוזנצוב, נטליה קוזיוטינה, ויטאלי מקרוב ועוד.
אמנויות לחימה מעורבות הוא עוד ספורט פופולרי המייצר לוחמים ברמה עולמית.
הספורטאים הבולטים בתחום הם פיודור ימליאננקו, באטו חאסיקוב, אולג טקטארוב, סרגיי חאריטונוב, חביב נורמאגומדוב (שמעולם לא הפסיד) ולדימיר מינייב, אלכסנדר יוסטינוב, רוסלן מחומדוב, ארטיום לוין, אלכסנדר וולקוב ורבים אחרים.
צורת אמנויות לחימה פופולרית אחרת היא סמבו שמקורה בברית המועצות.
הרמת משקולות היא ענף ספורט מצליח נוסף ברוסיה, לאחר פירוק ברית המועצות, בשיאה רוסיה דורגה במקום 16 בטבלת המדליות.
בין מרימי המשקולות הפופולריים ביותר היה וסילי אלכסייב, שקבע מספר שיאי עולם חסרי תקדים והיה אלוף אולימפי פעמיים.
הרמת כוח, שהתפתח מהרמת משקולות, מהווה אף הוא ענף ידוע ברוסיה והיא פעילה בפדרציה הבינלאומית להרמת כוח ואחת המדינות המצליחות ביותר יחד עם ארצות הברית, פולין, נורווגיה, בריטניה, טייוואן, שוודיה, פינלנד, יפן ואוקראינה.
מריאנה נאומובה היא אלופת העולם הצעירה ביותר ומחזיקה שיאים מרובים בטורנירי הרמת כוח מקצועית ובאליפויות עולם.
ברית המועצות הייתה המדינה המצליחה ביותר בתולדות ההיאבקות, רוסיה המשיכה במסורת וייצרה מספר אלופים אולימפיים ואלופי עולם.
היאבקות היא ענף הספורט הנגיש ביותר ונערך בקרב נערים ומבוגרים צעירים ברוסיה, במיוחד ברפובליקות הקווקז (צ'צ'ניה, דגסטאן, קראצ'אי-צ'רקסיה, צפון-אוסטיה, קברדינו-בלקריה, אינגושטיה).
רוסיה שמרה על מסורת חזקה גם בענף הסייף, בה שלטה מאז תקופת האימפריה הרוסית, בה היה ספורט פופולרי בקרב בני האצולה והאליטות הרוסיות, בברית המועצות זה היה ספורט עבור חובבי הסייף הסובייטים והפך לספורט פופולרי בשנות השמונים.
לאחר פירוק ברית המועצות, כמו הרפובליקה הסובייטית לשעבר של אוקראינה, רוסיה המשיכה בהצלחה בענף וייצרה אלופי עולם ואירופה רבים.
שחמט הוא בילוי מועדף וספורט שנשלט על ידי הרוסים בעידן שלאחר מלחמת העולם השנייה משנת 1945 ואילך.
הזוכה באליפות העולם בשחמט בשנת 1948, מיכאיל בוטוויניק הרוסי, פתח עידן של שליטת ברית המועצות בעולם השחמט.
עד התפרקות ברית המועצות היה רק אלוף לא-סובייטי אחד (בובי פישר).
לאחר תקופת דומיננטיות של אנטולי קרפוב, שנות התשעים נשלטו על ידי גארי קספרוב, שזכה ברוב הטורנירים בהם השתתף, והגיע למד כושר השיא של אז ב-2851 ב-יולי 1999.
כיום, 25 מתוך 100 השחמטאים המובילים בעולם הם רוסים.
סרגיי סירוטקין הצטרף לרשת בשנת 2018 אך לא המשיך לאחר אותה עונה.
טימור טימרזיאנוב נהנה מהצלחה בראלי קרוס, עם זכייה באליפות ראלי קרוס FIA האירופי בשנת 2012 וב-2013.