tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופות שונות טייל באנגליה, סקוטלנד, צרפת, ספרד ואיטליה, והקריירה הספרותית שלו החלה בדיווח על מסעותיו לעיתונים הדנים.
לאחר שחזר לדנמרק, התיישב זמן מה באי בורנהולם וצייר נופי ים.
באותה העת הוא הוציא את כרך השירים הראשון שלו, (1872), והצטרף לקבוצת סופרים צעירים רדיקליים שעקבו אחרי גאורג ברנדס.
דרכמן התלבט האם כוחו האמיתי טמון בעיפרון או בעט.
בשלב זה הוא נהנה מחוויית חיים בקרב מלחים, דייגים, סטודנטים ואמנים, ונושאי המלחמה הצרפתית-גרמנית.
אבל אירועי הקומונה בפריז שכנעו אותו כי עידן חדש עומד לפניו.
ספרו "ניגונים עמומים" ( 1875), הוכיח שדרכמן הוא משורר בעל ייעוד אמיתי, והחל לכתוב ספרים רבים.
הוא זכה לביקורת טובה על יצירתו הכתובה מבני ארצו על ספרו: Derovre fra grænsen ("שם מעבר לגבול", 1877), סדרת רשמיו בביקורו בזירות המלחמה עם גרמניה.
במהלך השנים הבאות ביקר דרכמן ברוב חלקי העולם וחווה הפלגות ממושכות, ונחשף לחיי האדם במקומות שונים.
בשנת 1879 הוא פרסם סיפורים על מסעותיו.
בערך בתקופה זו דרכמן התחבר עם הרדיקלים, והציב את עצמו בראש תנועה לאומנית או עממית-שמרנית בדנמרק.
הוא המשיך לתאר את חיי הדייגים והמלחים בספרים, בפרוזה או בחריזה, שהיו פופולריים ביותר בימיו: "פול ווירג'יני" ו"לארס קרוז" (שניהם 1879); "מזרחית השמש וממערב הירח ( 1880); "בובה ופרפר" (1882); ו"סטרנדבי פולק" (1883) היו בין הספרים האלה.
בשנת 1882 פרסם דרכמן את התרגום שלו, לדון חואן של ביירון.
בשנת 1885 המחזה הרומנטי שלו Der var engang ("היה פעם") זכה להצלחה רבה ב בקופנהגן והפך לקלאסיקה.
הטרגדיות שלו הפכו אותו למחזאי הפופולרי ביותר בדנמרק.
בשנת 1894 פרסם כרך של מלודרמות פנטסטיות בחרוזים, אוסף המכיל כמה מיצירותיו הטובות ביותר של דרכמן.
הולגר ויטוס נודסקוב רונה (בדנית: Holger Vitus Nødskov Rune; נולד ב-29 באפריל 2003) הוא טניסאי דני מקצועני.
נכון ליולי 2025 מדורג במקום התשיעי בעולם בסבב ה-ATP.
באוגוסט 2023 היה מדורג במקום הרביעי בעולם בסבב ה-ATP, דירוג השיא שלו.
רונה הוא הטניסאי הדני בעל הדירוג הגבוה ביותר אי פעם.
הישג השיא של רונה, שלוש פעמים הגעה לשלב רבע גמר טורניר גראנד סלאם, באליפות צרפת הפתוחה (2022 ו-2023) ובאליפות וימבלדון (2023).
הוא זכה בארבעה טורנירים בסבב ה-ATP ליחידים, כולל תואר מאסטרס 1000.
רונה נולד ב-29 באפריל 2003 בגנטופטה, דנמרק, לאנקה רונה ואנדרס נודסקוב.
הוא החל לשחק טניס בגיל 6 כי אחותו שיחקה והתחילה לקחת את הספורט ברצינות.
לאורך כל ילדותו אימן אותו לארס כריסטנסן, שעד היום נותר מאמנו.
האלילים שלו כשגדל היו הטניסאים היריבים רפאל נדאל ורוג'ר פדרר.
בשנת 2014, הוא הפך לאלוף דנמרק עד גיל 12 בזוגות מעורבים עם קלרה טאוסון.
הוא החל להתאמן באקדמיית מורטאגלואו בשנת 2016.
ב-2017 הוא זכה באליפות אירופה עד גיל 14 ליחידים.
בגיל 15 בלבד הוא הפך לאלוף דנמרק הצעיר ביותר לגברים, כשזכה בטורניר המקורה של 2019.
ב-8 ביוני 2019 ניצח רונה את טובי אלכס קודאט וזכה באליפות צרפת הפתוחה 2019.
הולגר קיבל כרטיס חופשי ואף ניצח במשחק אחד ב-ATP צ'לנג'ר בבלואה ביוני.
אז הוא היה בן 16 וחודש.
הולגר גם התחרה בצ'לנג'ר אמרספורט 2019 ביולי, שם זכה בניצחון השני שלו במשחק ATP צ'לנג'ר.
ב-28 באוקטובר 2019 הוא דורג לראשונה במקום הראשון בעולם בדירוג ITF, לאחר שניצח את הרולד מאיוט וזכה בגמר ה-ITF לג'וניורס.
רונה שימש כשותף לאימונים בגמר ה-ATP ב-2019.
רונה הפך רשמית למקצוען בשנת 2020, בגיל 16.
באליפות אוקלנד הפתוחה 2020 קיבל רונה כרטיס חופשי להגרלת המוקדמות, אבל הפסיד לוואסק פוספיסיל בשתי מערכות.
ביולי 2020 הפך רונה לשחקן הצעיר ביותר שהתחרה ב-Ultimate Tennis Showdown (UTS), שם הפסיד לצרפתי קורנטין מוט.
בספטמבר 2020 זכה רונה בתואר ה-ITF הראשון שלו, באירוע M25 בשווייץ.
הוא יגיע לשלושה גמרים נוספים של סבב ה-ITF עד סוף 2020, ויזכה בשניים מתוך השלושה.
רונה הגיע לשלושה גמרים נוספים ב-ITF בתחילת 2021, וזכה באחד.
במרץ 2021 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בסבב ה-ATP, כשקיבל כרטיס חופשי לאליפות ארגנטינה הפתוחה.
הוא הפסיד בסיבוב הראשון לאלברט ראמוס ויניולה המדורג חמישי בשלוש מערכות.
באליפות צ'ילה הפתוחה, שנערכה בשבוע שלאחר מכן, העפיל רונה להגרלת המוקדמות.
הוא המשיך ניצח בסיבוב המוקדמות ורשם ניצחון ראשון במשחק ATP מול סבסטיאן באז בשתי מערכות.
לאחר מכן הגיע הניצחון הראשון שלו על שחקן טופ 30, על בנואה פאר, והוא הגיע לרבע גמר ה-ATP הראשון שלו, שם הפסיד לפדריקו דלבוניס.
בגיל 17 הוא הפך לשחקן הכי צעיר שמגיע לרבע גמר סבב ה-ATP מאז 2014.
ביוני 2021 זכה רונה בתואר הצ'לנג'ר הראשון שלו בביאלה.
הזכייה שלו הייתה בצל השמצות הומופוביות שהשמיע במהלך משחק חצי הגמר.
מעשיו נחקרו על ידי ה-ATP, והוא נקנס על ההתפרצות ההומפובית שלו.
ביולי 2021 קיבל רונה גל נוסף של כרטיסים חופשיים למספר אירועים על מגרש החימר במהלך עונת הקיץ: אליפות שוודיה הפתוחה, קרואטיה הפתוחה וקיצביל הפתוחה.
הוא השיג עוד כמה ניצחונות במשחקים בטורנירים אלו, מה שהקפיץ את הדירוג שלו לשיא קריירה של 145 ב-23 באוגוסט 2021 לאחר הזכייה באליפות סן מרינו הפתוחה ובצ'לנג'ר ורונה, מה שהפך אותו לשחקן הגבר השני הצעיר בטופ 150.
רונה נכנס למוקדמות אליפות ארצות הברית הפתוחה 2021 בתור המדורג 24. הוא ניצח בכל שלושת משחקי המוקדמות שלו והעפיל לאליפות עצמה, הופעת הבכורה שלו בגראנד סלאם.
הוא שיחק נגד נובאק ג'וקוביץ' המדורג 1 בעולם בסיבוב הראשון, שם הפסיד במערכה הראשונה וניצח במערכה השנייה בשובר שוויון, אך לבסוף הפסיד במשחק.
רונה הגיע לרבע גמר השני שלו בסבב ה-ATP באליפות מוסל הפתוחה, לאחר שהעפיל להגרלה הראשית.
הוא ניצח את ברנבה זפאטה מיראלס בבייגל כפול בסיבוב הראשון, ולאחר מכן הפתיע את המדורג החמישי לורנצו סונגו בסיבוב השני בשלוש מערכות כדי להגיע לרבע הגמר.
הוא הפסיד ברבע הגמר למדורג השני, פבלו קרניו בוסטה, בשלוש מערכות.
ב-4 בנובמבר 2021 העפיל רונה לגמר ה-ATP הדור הבא 2021. הוא סיים את השנה במקום 103 בדירוג ה-ATP.
רונה עלה לראשונה לטופ 100 בדירוג ה-ATP ב-17 בינואר 2022 במקום ה-99 בעולם, מה שהפך אותו לשחקן השני הצעיר ביותר אחרי קרלוס אלקרס שדורג ב-100 הראשונים.
באליפות פרובאנס הפתוחה הוא הגיע לחצי גמר ה-ATP הראשון שלו בקריירה בטורניר הזוגות עם שותפו הוגו גסטון, כשניצח את המדורגים המובילים ניקולס מהוט ופייר-הוגס הרברט והצמד הפולני סימון ולקוב ויאן ז'ילינסקי לפני שהפסיד בסופו של דבר לאלופים אנדריי רובליוב ודניס מולצ'נוב.
באפריל, רונה קיבל כרטיס חופשי לאליפות בוואריה הבין-לאומית, שם ניצח את אלכסנדר זברב המדורג 3 בעולם בסיבוב השני, הניצחון הראשון שלו על שחקן מהטופ 10, כדי לעלות לרבע גמר ה-ATP השלישי שלו.
לאחר מכן הוא גבר על אמיל רוסובוורי ואוסקר אוטה כדי להגיע לגמר ה-ATP הראשון שלו בקריירה.
שם, יריבו, בוטיק ואן דה זנדשולפ, נאלץ לפרוש בשל כאבים בחזה עם התוצאה 3–4, מה שהוביל את Rune המדורג 70 להפוך לאלוף השלישי הצעיר ביותר בטורניר בעידן הפתוח אחרי גיירמו פרס-רולדן ב-1987. התואר הוביל את רונה לטופ 50 לראשונה ב-2 במאי 2022.
בחודש שלאחר מכן ערך רונה את הופעת הבכורה שלו בהגרלה הראשית באליפות צרפת הפתוחה.
בסיבוב הראשון של אליפות 2022 הוא הפתיע את המדורג ה-14, דניס שפובלוב, לפני שניצח את אנרי לאקסונן וגסטון בסיבוב השני והשלישי, בהתאמה, כולם בלי להפסיד מערכה.
לאחר מכן הוא הדהים את המדורג הרביעי סטפנוס ציציפס כדי להשיג את הניצחון השלישי שלו באותה עונה על שחקן מהטופ 15 ולעלות לרבע גמר הגראנד סלאם לראשונה בקריירה, מה שהפך אותו לדני הראשון ביחידים שמגיע לרבע הגמר של טורניר גראנד סלאם בעידן הפתוח.
ברבע הגמר הוא נכנע לקספר רוד בארבע מערכות (כולל תקרית בין השניים בחדר ההלבשה), אך ההישג הכניס את רונה ל-30 המובילים בעולם.
רונה לא ניצח במשחק בין אליפות צרפת הפתוחה לוושינגטון.
בוושינגטון, בתור המדורג ה-9, הוא ניצח את בנואה פאר בסיבוב השני לפני שהפסיד לג'יי.
במונטריאול הוא ניצח את פאביו פוניני בשתי מערכות בסיבוב הראשון, ואז הפסיד לאלוף בסופו של דבר פאבלו קרניו בוסטה בסיבוב השני.
בסינסינטי הפסיד רונה למדורג ה-9 קמרון נורי בסיבוב הראשון.
באליפות ארצות הברית הפתוחה ניצח רונה את פיטר גוג'ובצ'יק ועבר אוטומטית את ג'ון איזנר כדי להגיע לסיבוב השלישי, שם הפסיד שוב לנורי.
הוא הגיע לגמר ה-ATP השני שלו בסופיה, לאחר שניצח את טים ואן ריטהובן, לורנצו סונגו ואיליה איבשקה, ולאחר מכן המשיך לגמר לאחר שהאלוף המכהן והמדורג ראשון יאניק סינר פרש באמצע המשחק שלהם עקב פציעה.
בגמר הוא הפסיד למארק-אנדראה הוסלר.
כתוצאה מכך הוא העפיל לגמר ה-ATP הדור הבא 2022 במילאנו ב-30 בספטמבר.
הוא הגיע לגמר השלישי שלו באליפות סטוקהולם הפתוחה 2022 כשהביס את המדורג החמישי אלכס דה מינאור.
כתוצאה מכך הוא הגיע ל-25 הראשונים בדירוג ה-ATP ב-24 באוקטובר 2022. הוא זכה בתואר השני שלו כשניצח את המדורג הראשון סטפנוס ציציפס בגמר.
בשבוע שלאחר מכן בטורניר בבזל הוא ניצח שוב את דה מינאור בסיבוב הראשון.
הוא הגיע לגמר לאחר שניצח את שני הצרפתים אוגו הומבר וארתור רינדרקנק, ולאחר מכן את המדורג השישי רוברטו באוטיסטה אגוט בחצי הגמר.
כתוצאה מכך הוא הופיע לראשונה ב-20 הראשונים בדירוג, במקום ה-18, ב-31 באוקטובר 2022. הוא הפך לאדם הרביעי בלבד שנולד בשנות ה-2000 שהגיע לטופ 20 בדירוג ה-ATP.
הוא הציל שלוש נקודות משחק במשחק הפתיחה שלו נגד סטאן ואוורינקה בהופעת הבכורה שלו בפריז מאסטרס.
לאחר מכן הוא ניצח ארבעה שחקנים מהטופ 10 ברציפות: הוברט הורקץ' המדורג 10, אנדריי רובליוב המדורג 9, קרלוס אלקרס המדורג 1 ופליקס אוז'ה-אליאסים המדורג 8, כדי להגיע לגמר הרביעי ברציפות והראשון במאסטרס 1000. זה היה הניצחון ה-18 שלו בסבב ב-20 משחקים.
הוא ניצח את המדורג 7 והאלוף המכהן, נובאק ג'וקוביץ', הניצחון החמישי שלו ברציפות נגד שחקני טופ 10, וזכה בתואר המאסטרס הראשון שלו, האלוף הצעיר ביותר בפריז מאז בוריס בקר ב-1986. הוא הפך לראשון שניצח חמישה יריבים מהטופ 10 באותו אירוע (לא כולל גמר ה-ATP).
כתוצאה מכך הוא העפיל לעשרת הראשונים בדירוג ב-7 בנובמבר 2022. הוא גם עלה לעמדת המחליף הראשון לגמר ה-ATP ב-2022.
באליפות מקסיקו הפתוחה הוא הגיע לשלב חצי הגמר ועלה בדירוג למקום שמיני בעולם.
בתחרות מונטה-קרלו מאסטרס הוא הפסיד בשלב הגמר לאנדריי רובליוב ב-3 מערכות (5-7, 6-2, 7-5).
בסיום הטורניר עלה למקום שביעי בעולם.
ב-BMW open הוא זכה בתואר לאחר ניצחון במשחק הגמר על בוטיק ואן דה זאנדסחולפ ב-3 מערכות (6-4, 1-6, 7-6).
באליפות רומא הפתוחה הוא הפסיד במשחק הגמר לדנייל מדבדב בשתי מערכות (7-5, 7-5).
בדרך אל הגמר הוא ניצח את המדורג הראשון בעולם נובאק ג'וקוביץ' בפעם השנייה בקריירה שלו ואת המדורג רביעי קספר רוד.
בסיום הטורניר עלה למקום 6 בעולם.
בכל תהליך רבייה מגיע השלב בו בעלי החיים צריכים להביא את צאצאיהם לעולם.
מבחינה ביולוגית זוהו באופן מסורתי, שלושה אופני הולדה: הטלה (oviparity), המלטה או השרצה (viviparity) ואוביפריות (ovoviviparity).
עם זאת, כל אחד מהמצבים המסורתיים הללו כולל מגוון של אסטרטגיות הולדה.
בהתאם לכך, הביולוג טיירי לודה (Thierry Lodé) הציע חמישה אופני הולדה המבוססים על הקשר בין הזיגוטה (הביצית המופרית) לבין ההורים.
שלושת אופני הולדה המוכרים מסורתית הם:
הטלה (oviparity): זהו אופן ההולדה העתיק ביותר בו העובר מתפתח מחוץ לגוף האם.
ההפריה מתבצעת לפני ההטלה או לאחריה.
המלטה או השרצה (viviparity): העובר מתפתח בתוך גוף האם.
הצאצאים ניזונים בתוך או על גבי גופו של אחד מההורים, למשל אצל יונקים על ידי חבל הטבור.
בעברית נהוג לכנות את התהליך המלטה אצל יונקים והשרצה אצל בעלי חיים אחרים.
אוביפריות (ovoviviparity): שלב ביניים בין הטלה והשרצה.
בשלב זה נולדים צאצאים חיים לאחר שבקעו בתוך גוף האם, אך אינם מקבלים מזון מהאם לאחר ההפריה.
הביולוג טיירי לודה (Thierry Lodé) הציע (2001, 2012) עדכון לחלוקה המסורתית בה חמישה אופני הולדה המבוססים על פי קשר ההזנה בין הזיגוטה (ביצית מופרית) לבין ההורים:
הטלה Ovuliparity: ההפריה של הביצה היא חיצונית, הביצים משוחררות לסביבה ומופרות מחוץ לגוף על ידי הזכר.
שיטה זו נפוצה אצל רכיכות, סרטנאים, דגים, ונמצאת ברוב הצפרדעים חסרי זנב.
הטלה אמיתי Oviparity: ההפריה של הביצה היא פנימית.
הנקבה מטילה זיגוטות כביצים עם כמות ניכרת של חלמון כדי לספק מזון לעובר בזמן התפתחותו בתוך הביצה.
הביצה אינה נשמרת בגוף, או נשמרת רק לזמן מוגבל.
הולדה מסוג זה קיימת לדוגמה בקרב חרקים, ציפורים ויונקים מטילי ביצים כגון יונקי הביב (ארבעה מינים של קיפודניים וברווזן ).
אוביפריות Ovo-viviparity: שלב ביניים בין הטלה והשרצה.
בו נולדים צאצאים חיים אך למרות שההפריה של הזיגוטה היא פנימית אין אינטראקציות של הזנה (trophic) בין הזיגוטה להורים.
הולדה מסוג זה נמצאה אצל הקמטן Anguis fragilis, בסוסוני ים הזיגוטות נשמרות בכיס של הזכר.
בצפרדע Rhinoderma darwinii, הזיגוטות מתפתחות בשק הקול.
בצפרדעים שנכחדו לאחרונה Rheobatrachus, התפתחו זיגוטות בקיבה.
השרצה/המלטה המוטרופית (Hemotrophic viviparity): הנקבה מספקת את תזונת העוברים.
לעיתים קרובות דרך שליה, כמו ביונקים למעט חיות כיס ויונקי הביב.
בצפרדע Gastrotheca ofifera, עוברים מוזנים על ידי האם באמצעות זימים מיוחדים.
הלטאה Pseudemoia pagenstecheri ורוב היונקים משתמשים בצורה זו של הולדה.
הולדה לאחר המוות מתאפשרת ברפואה המודרנית באמצעות שאיבת זרע מגבר חי או זמן קצר לאחר מותו, לשם הפריה של אישה שקשורה לגבר המת בקשר משפחתי או בקשר קירבה אחר (בת זוג, חברה), כדי שתלד ילד למנוח, או שימוש בביצית מאישה שמתה לשם הריון, ובכך לאפשר למנוחים רבייה, המאפיינת יצורים חיים.
התפתחות הטכנולוגיה הרפואית שאפשרה שמירה של זרע וביציות לתקופה ארוכה, בשילוב עם הפריה מלאכותית והפריה חוץ-גופית, יצרו אפשרות של לקיחת זרע או ביצית מאדם חי ואף מיד לאחר מותו, לשם הפריה של אישה שתסתיים בלידת ילד למנוח.
נושאת ההיריון היא אם פונדקאית, כלומר בתום ההיריון תמסור את הילד למי ששכרו אותה למטרה זו, או אישה שתופרה בזרעו של המנוח ותהפוך לאמו של הילד.
בית המשפט העליון נדרש למחלוקת בין הורי המנוח שרצו למסור את זרעו לאם פונדקאית לבין אשתו של המנוח שהתנגדה לכך, והכריע כי זכותה של אשת המנוח גוברת על זכותם של הוריו.
באוביטר היו חילוקי דעות לגבי מעמדם המשפטי של הורי המנוח במקום שאין התנגדות של אשתו: השופטים אסתר חיות ויורם דנציגר צידדו בזכותם של הורי הנפטר להעביר את זרעו של הנפטר לפונדקאית כשאין התנגדות לכך מצד אשתו, לעומת השופט מני מזוז שהתנגד לכך.
פסק דין של בית משפט לענייני משפחה בבאר שבע עסק בגבר שנפטר ללא בת זוג.
בית המשפט התיר להוריו להשתמש בזרעו, רק לשם הפריית אישה שתהיה אם לילד זה (ולא לשם הפריית אם פונדקאית).
השופט שאול שוחט קבע, בפסק דין של בית משפט לענייני משפחה בתל אביב, שהורים שבנם נפטר ללא בת זוג זכאים לשאוב מגופו זרע שיופרה באמצעות אם פונדקאית, בתנאי שיוכיחו כי הבן הסכים לכך.
על ההוכחה לכלול שלושה מרכיבים מצטברים לגבי רצונו של הבן המנוח:
רצון כללי להביא ילדים לעולם
רצון להוליד ילדים גם לאחר מותו
רצון לממש זאת באמצעות אישה שיבחרו הוריו.
זכות הנולד לקצבת שאירים ולפנסיית שאירים
עובד מדינה פרש לגמלאות, החל לקבל פנסיה תקציבית, התחתן עם בת זוגו, ונפטר פחות משנה לאחר שנישאו.
לאחר מותו עברה האישה הפריה חוץ גופית בזרעו של המנוח וילדה בת.
האם תבעה מהמוסד לביטוח לאומי קצבת שאירים לה ולבת, והמוסד אישר את תביעתה.
היא תבעה מהמדינה פנסיית שאירים לה ולבת, ותביעתה נדחתה, בנימוק שהזכות לפנסיה מתגבשת ביום קרות האירוע המזכה, וביום פטירתו של המנוח לא היה לו ולאם ילד משותף, ועל כן האם והבת אינן זכאית לפנסיית שאירים.
התביעה הובאה לבית הדין הארצי לעבודה, שפסק שהבת זכאית לפנסיית שאירים ואילו האם אינה זכאית.
במקרה נוסף, חייל צה"ל נהרג בשנת 2002, ולאחר מותו קצרו הוריו את זרעו על מנת שישמש להפריה מלאכותית.
כ-11 שנים לאחר מכן נולדה מזרעו בת, לאם שלא הכירה אותו.
הבת נרשמה במרשם האוכלוסין כבתו של המנוח והיא נושאת את שם משפחתו.
בשנת 2024 פסק בית המשפט העליון שהבת זכאית לתגמולים לפי חוק משפחות חיילים שנספו במערכה (תגמולים ושיקום), התש"י-1950.
השאלה האם לאשר את השימוש בזרע של נפטר לצורך הפריה מעוררת דילמות משפטיות, דתיות ואתיות רבות בישראל.
ההחלטה האם לאשר את נטילת הזרע נעשית לרוב בשעת חירום על ידי בית המשפט, כאשר יש צורך להפעיל את ההליך תוך 24–36 שעות ממותו של הנפטר.
אין הליך קבוע לקביעת אישור ההליך וכל מקרה נבחן לגופו.
יש הטוענים כי, חלון הזמן המצומצם מקשה על קבלת החלטה מושכלת המשפיעה על חיי אחרים ביניהם הילד העתידי, בזמן שמתאבלים על הנפטר.
אין עיתוי מתאים לקבל החלטה משמעותית שכזו, ולכן חשוב לוודא שהחלטתה של האישה מתבצעת מתוך רצון חופשי ואמיתי ולא כתגובה רגשית זמנית.
השימוש בזרע לאחר המוות נתמך לעיתים על פי עקרונות הלכתיים, כמו מצוות הייבום, שמטרתה להקים שם וזכר למת, ובכך להעניק לגיטימציה להפריה לאחר מותו.
לעומת זאת, יש המעלים ספקות אתיות בנוגע להתערבות רפואית כזו, במיוחד בנוגע לזכויות הילד שייוולד יתום מאב, והאם ראוי שהמדינה תעודד הולדה כזו.
מבחינת רצון הנפטר, ההנחה היא שבת הזוג היא המייצגת הנאמנה ביותר של רצון בן-זוגה המת, שכן היא הייתה האדם הקרוב אליו ביותר, ושותפתו הטבעית לעניין הנדון, ועל כן הרי היא האדם המתאים ביותר לייצג את עמדתו של הנפטר באשר לעמדתו ולרצונו בצאצאים בכלל, ולשימוש בזרעו לאחר מותו בפרט.
מהצד השני, הורי הנפטר, אשר לעיתים מתנגדים לשימוש בזרע בטענה שזו אינה תואמת את רצונו האמיתי של המת או מתוך חשש מתביעות ירושה.
נושא שאיבת זרע לאחר מותו עד היום לא הוסדר באופן מוחלט בחוק.
נכון לשנת 2025, ההליך מוסדר על פי הנחיות היועץ המשפטי לממשלה מ-2003 ופסקי דין של בתי המשפט המשתנים בין תיק לתיק.
עד השבעה באוקטובר 2023, נדרשה הסכמה של בית המשפט לצורך ביצוע ההליך, אך בעקבות מלחמת חרבות ברזל והמציאות שבה חלון הזמן לביצוע ההליך הוא קצר, הוסדר היתר זמני לבתי החולים לבצע את השאיבה גם ללא צורך בהליך משפטי, במקרים שבהם מדובר בהורים או בת הזוג של המנוח.
הסוגיה המרכזית בנוגע לשימוש בזרע של נפטר נוגעת לשאלה האם יש לכבד את רצונו המשוער של הנפטר או את זכותו לפרטיות, ההתמודדות עם השאלות המשפטיות מתבצעת בהתבסס על ערכים דתיים ומשפטיים.
קיימת גם חשיבות גדולה לערכים של המשכיות המשפחה וההולדה, שנחשבים למרכזיים במסורת היהודית ובחברה הישראלית.
בשנת 2017 הוצע חוק ההמשכיות, שנועד להקל על המשפחות השכולות ולהסדיר את השימוש בזרע של נפטרים, במיוחד בקרב חיילים שנפלו במלחמה.
הצעת החוק קובעת כי במקרה של נפטרים, השאיבה תתאפשר בתנאים מסוימים גם אם הנפטר לא השאיר הנחיות ברורות.
במאי 2023 הוגשה הצעת חוק נוספת, המרחיבה את האפשרות לשאיבת זרע ומאפשרת לבת הזוג של הנפטר לעשות שימוש בזרע גם אם הנפטר לא השאיר הוראות מפורשות או לא התנגד לכך.
עד שנת 2000, תינוקות שנולדו בבריטניה באמצעות הפריה מזרעו של מת נרשמו כחסרי אב.
בשנה זו הודיעה ממשלת בריטניה שתינוקות כאלה ירשמו בתעודת הלידה עם שם אביהם.
בשנת 2002 פסק בית המשפט העליון של מסצ'וסטס שילדה שנולדה בהפריה מלאכותית מזרעו של מת היא יורשת של אביה, בתנאי שהוכח קשר גנטי בין האב לבת, ושהוא הסכים להפריה בזרעו לאחר מותו והסכים לתמוך בצאצא שייוולד.
בשנת 2012 פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית בהחלטה תקדימית שתאומים שנולדו 18 חודשים לאחר מות אביהם תוך שימוש בזרע של האב אינם זכאים לקצבת שאירים מביטוח לאומי.
הולדן מוריסי קולפילד הוא הדמות הראשית ברומן "התפסן בשדה השיפון" מאת ג'רום דייוויד סלינג'ר, שפורסם בשנת 1951. הדמות הפכה לסמל של מרד נעורים וניכור חברתי והשפיעה רבות על התרבות הפופולרית והספרות האמריקאית.
הולדן קולפילד הופיע לראשונה בסיפור קצר של סלינג'ר בשם "Slight Rebellion off Madison", שפורסם ב-1946 במגזין "The New Yorker".
הדמות פותחה לרומן מלא שפורסם ב-1951, והפך לאחד מהרומנים המשפיעים ביותר במאה ה-20.
הולדן הוא נער בן 16, תושב ניו יורק, שנמצא במצב של ניכור חברתי ותחושת בדידות.
הוא מתאר את חוויותיו לאחר שסולק מבית הספר, ומביע ביקורת חריפה כלפי הצביעות והשטחיות שהוא מזהה בחברה סביבו.
חוקרים זיהו בתיאורו של הולדן סימנים להפרעת אישיות גבולית, כולל קושי ביצירת קשרים בין-אישיים, תנודות במצב הרוח, ודימוי עצמי לא יציב.
מחקר שפורסם ב-2020 מצביע על כך שהולדן מציג תסמינים התואמים להפרעה זו.
הספר נלמד בבתי ספר רבים בארצות הברית, אך לעיתים עורר מחלוקות בשל שפתו הישירה והתכנים הרגישים שבו.
עם זאת, רבים רואים בו כלי חינוכי חשוב להבנת תהליכי התבגרות וניכור חברתי.
ביקורות פמיניסטיות הצביעו על כך שהולדן מתייחס לנשים בצורה שטחית ולעיתים מזלזלת.
מחקר שהתבסס על תיאוריות פמיניסטיות מצביע על כך שהדמויות הנשיות בספר מוצגות באופן סטריאוטיפי, והולדן עצמו מפגין גישות מגדריות מסורתיות.
הדמות של הולדן השפיעה על דמויות רבות בספרות ובקולנוע, והפכה לסמל של מרד נעורים וניכור חברתי.
הספר השפיע על תרבות הנגד של שנות ה-60, והולדן הפך לדמות מופת עבור צעירים רבים.
ב-1980, רצח מארק דייוויד צ'פמן את ג'ון לנון, וטען כי הושפע מהספר "התפסן בשדה השיפון".
הוא נמצא עם עותק של הספר בעת הרצח, והצהיר כי הספר היווה השראה למעשיו.
הולדת ונוס הוא ציור שמן מאת האמן הצרפתי ויליאם אדולף בוגרו, אשר הושלם בשנת 1879. הציור נחשב ליצירתו הידועה ביותר ולדוגמה מובהקת של האמנות האקדמית הצרפתית במאה ה-19. היצירה מוצגת כיום במוזיאון ד'אורסה בפריז.
במאה ה-19 נשלט עולם האמנות הצרפתי על ידי האקדמיה לאמנויות היפות, אשר קידמה נושאים מיתולוגיים, סגנון ריאליסטי וטכניקה מוקפדת.
בוגרו היה אחד האמנים הבולטים שפעלו בחסות מוסד זה.
הוא זכה להצלחה ציבורית רחבה בזכות ציוריו שעסקו בדמויות מיתולוגיות, היסטוריות ואלגוריות, תוך דגש על אסתטיקה מלוטשת.
הציור מתאר את לידתה המיתולוגית של ונוס, אשר נולדה מקצף הים שנוצר לאחר שסאטורן (קרונוס) השליך את איברי מינו של אביו קאלוס (אורנוס) לים.
מתוך הקצף הזה, המכונה "aphros" ביוונית, עלתה ונוס כשהיא נישאת על צדפה והגיעה אל חופי האי קיתרה.
ונוס עומדת במרכז הקומפוזיציה על צדפה גדולה, כשהיא מוקפת בים ודמויות מלוות.
גופה מתואר בצורה אידיאלית לפי תפיסות היופי של התקופה, עם עור בהיר וחלק, שיער ארוך וזורם, חזה קטן, ירכיים מודגשות, ועמידה נשית מעוגלת.
היא ניצבת בתנוחת קונטרה פוסטו: רגלה השמאלית נושאת את המשקל בעוד שהימנית כפופה, ופלג גופה העליון מוטה בכיוון הנגדי, מה שיוצר קו גלי המזוהה עם המסורת הקלאסית של הגוף הנשי.
בשונה מציורים קודמים של נושא זה, ובפרט הולדת ונוס של סנדרו בוטיצ'לי, דמותה של ונוס אינה מסתירה את עצמה.
עמידתה פורשה על ידי מבקרים בני התקופה כבוטה ואף פרובוקטיבית, אולם במסגרת הסיפור המיתולוגי התקבל ייצוגה כחלק ממסורת אמנותית לגיטימית.
ונוס נחשבת להתגלמות היופי הנשית, ותכונות אלו מוצגות בציור.
ראשה מוטה לצד אחד, והבעת פניה משקפת שהיא רגועה ונוחה עם עירומה.
היא מרימה את זרועותיה, מסדרת את שערה החום, באורך הירכיים, מתנועעת באלגנטיות בצורת "S" קונטרה פוסטו, ומדגישה את קימורי גופה.
דמותה של נוגה הוגדלה מנימפה מתוך הנימפאום של בוגרו, שהושלמה בשנת 1878, שנה קודם לכן.
הנימפה מעט רזה יותר, ושדיה מלאים ומעוגלים יותר.
הקונטרה פוסטו של ונוס עז יותר, וגם שערה ארוך ובהיר יותר משל הנימפה, אך היא מסדרת אותו כמעט באופן זהה.
בפינה השמאלית העליונה של הציור, יש צל בין העננים.
נראה שזוהי צלליתו של האמן, עם ראש, כתף, זרוע ואגרוף מורם שנראה כאילו אוחז במברשת צבע.
סביב ונוס מופיעות דמויות רבות מהמיתולוגיה.
קופידון, בנה של ונוס, נראה יחד עם אהובתו פסיכה רוכבים על גב דולפין – סמל המזוהה עם האלה.
מעליהם מעופפים שלושה-עשר פוטי החוגגים את לידתה.
כמו כן נראות נימפות הרוקדות במים, ושני קנטאורים התוקעים בקונכיות לאות לידתה של ונוס.
נוכחותו של קופידון יוצרת אנכרוניזם מיתולוגי, שכן אין ייתכן שנולד לפניה, אך היא מוסיפה להעמקת הסמליות.
ונוס משמשת לאורך ההיסטוריה האמנותית כנושא לגיטימי לעירום נשי.
כנציגה של מיתוס עתיק ושל יופי נשי אידיאלי, היא איפשרה לאמנים כמו בוגרו לעסוק בעירום נשי מבלי לחרוג ממוסכמות מוסריות.
בוגרו מציג אותה כישות אלוהית ולא כאישה בשר ודם, ובכך יוצר מסגרת שבה המבט הגברי מקבל הכשר אמנותי.
הולדת ונוס מהווה ביטוי לסגנון האקדמי, המשלב מיתולוגיה קלאסית עם דיוק ריאליסטי.
בוגרו התמקד ביצירת מרקמים מדויקים, כגון העור, הגלים והעננים.
הדמויות בציוריו מתקשרות זו עם זו ומביעות רגש, והאור בציור מדגיש את צורתן וטבען.
היצירה ניחנת בחן חושני מובהק, אך מבלי להידרדר לייצוג שטחי או קיטשי.
הציור הוצג לראשונה בשנת 1879 בסלון של אגודת האמנים הצרפתיים בפריז.
המבקרים האימפרסיוניסטים טענו שהוא "מת מבחינה רוחנית", אך הציבור הרחב והאקדמיה ראו בו יצירת מופת.
כיום מוצגת היצירה לצד יצירות אקדמיות נוספות במוזיאון ד'אורסה, כעדות להיסטוריה האמנותית הרב-גונית של המאה ה-19 בצרפת.
הולוקן (מיוונית: ὅλος ("כולו"), καινός ("חדש")) היא התקופה הגאולוגית הנוכחית.
התקופה שייכת לתור הרביעון אשר בעידן הקנוזואיקון, והחלה בסוף תקופת הקרח האחרונה – לפני 11,700 שנים.
תקופה זו מכסה את כל ההיסטוריה המתועדת של המין האנושי.
במהלך התקופה הפכו פעילויות האדם למשמעותיות מבחינה אקולוגית וגלובלית.
בשל כך, יש התומכים בהגדרת חלקה המאוחר של התקופה או אף כולה כעידן חדש, האנתרופוקן (עידן האדם).
המספר הגדול של ההכחדות מקיף משפחות רבות של צמחים ובעלי חיים כולל יונקים, עופות, דו־חיים, זוחלים ופרוקי־רגליים.
האיגוד הבינלאומי לשימור טבע תיעד את הכחדתם של 784 מינים מאז שנת 1500 לספירה ועד 2012. עם זאת, היות שרוב ההכחדות הן כנראה בלתי מתועדות, מעריכים מדענים כי במהלך המאה ה־20 נכחדו בין 20,000 ל־2 מיליון מינים, אך לא ניתן לקבוע את המספר באופן מדויק יותר ברמת הידע הנוכחית.
כמו כן, הערכות הן שקצב ההכחדה נע בין 100 ל־1,000 יותר מהר מאשר הקצב הממוצע של הכחדות מינים על פני סולם הזמן האבולוציוני.
הולוקן הוא התקופה הגאולוגית הנוכחית, אך קיימת מחלוקת מדעית האם יש להגדיר תקופה חדשה בשם אנתרופוקן ("עידן האדם"), שתתחיל בחלק המאוחר של ההולוקן או אפילו לאחריו.
תומכי ההכרזה מציינים את השפעת האדם ההולכת וגדלה על הסביבה, הכוללת זיהום, שינויי אקלים, הכחדת מינים ושינויים גאולוגיים ניכרים.
עדיין לא קיימת הסכמה רשמית מדעית על תחילת האנתרופוקן, ומחקרים מתמשכים בנושא.
הולוקן מאופיין בשינויים אקלימיים משמעותיים, למרות היותו תקופה בין-קרחונית יחסית יציבה.
בין השינויים המרכזיים ניתן למנות את תקופת החום ההולוקני (Holocene Climatic Optimum) שהייתה תקופת התחממות בין השנים כ-9,000 עד 5,000 לפני זמננו, ותקופת הקפיאה הקטנה (Little Ice Age) שנמשכה בין המאות ה-14 ל-19 ואפיינה ירידה בטמפרטורות ברחבי העולם.
במהלך ההולוקן, האדם החל להשפיע באופן משמעותי על הסביבה, החל מהמהפכה החקלאית לפני כ-10,000 שנים, שהביאה לכריתת יערות, הפיכת נופים, והקמת יישובים גדולים.
ההתפשטות האנושית והטכנולוגיות השונות הביאו להרס אקוסיסטמות, שינוי מחזורי מים, זיהום הסביבה והכחדות של מינים רבים.
מלבד העיט האסטי והדודו, נכחדו בהולוקן מינים רבים נוספים, כגון טיגריס טסמן (Thylacine) וכמה מיני מגה-פאונה, כמו גם מינים רבים של עופות, יונקים וזוחלים שהושפעו ישירות מפעילות האדם.
במהלך ההולוקן נרשמו שינויים גאולוגיים חשובים, לרבות עליות וירידות במפלסי הים בעקבות התכווצות והתמוססות של קרחוני קוטב הצפון והדרום.
שינויים אלה השפיעו על יצירת אגן נחלים, אגמים ויצירת תנאים מתאימים להתפתחות תרבויות אנושיות.
בנוסף, אירועים געשיים והשפעות סייסמיות היוו חלק מהתהליכים שהשפיעו על הסביבה.
הוֹלוֹגְרַפִיַה (מיוונית Όλος - הולו=שלם + γραφή - גרפיה=כתב) היא טכניקה ליצירת צילום תלת ממדי.
הטכניקה משמשת גם לאחסון מידע בצורה אופטית.
בניגוד לסטריאוסקופיה ולקולנוע תלת-ממד , שבהם מוצגת לכל עין תמונה שונה מעט, כך שהמוח מפרש את ההבדל בין התמונות כשינויי עומק, הוֹלוֹגְרַמַה משמרת מידע משרעת ומופע של האור המגיע מהעצם המצולם, כאילו הוא נמצא באמת בתוך התמונה.
ההולוגרפיה הומצאה במקרה בשנת 1947 על ידי הפיזיקאי ההונגרי דניס גאבור, בעת שעסק בניסיון לשפר את מיקרוסקופ האלקטרונים.
גאבור זכה בפרס נובל לפיזיקה על המצאתו זו.
בשל הצורך באור מונוכרומטי ליצירת הולוגרמות טובות, לא התקדמה ההולוגרפיה רבות מגילויה המקורי ועד להמצאת הלייזר בשנת 1960. הולוגרמה צבעונית ראשונה בעולם נוצרה על ידי אשר פריזם.
ההולוגרמה הראשונה שהומצאה היא הולוגרמת העברה, המיוצרת כמתואר באיור 1, או בצורה דומה באמצעות מראה רגילה.
החיסרון הגדול בהולוגרמה מסוג זה הוא שכדי לצפות בה, יש צורך בלייזר בעל אותו אורך גל של זה ששימש ליצירתה (שימוש באורך גל אחר יגרום לעיוות לפי יחס אורכי הגל).
כעבור זמן שוכללה הולוגרמת ההעברה וניתן היה לייצרה באמצעות אור רגיל.
הולוגרמות מסוג זה נפוצות כיום על כרטיסי אשראי, כרטיסים למשחקי ספורט וכדומה, פעמים רבות כאמצעי להקשות על זיוף כספים או זיוף מסמכים.
הולוגרמה משוכללת יותר היא הולוגרמת החזרה, שבה ניתן לצפות ללא קרן שחזור (על ידי אור רגיל) וכך ניתן לצפות בה כבתמונה רגילה.
הולוגרמות מסוג זה נפוצות, למשל, בקלפי משחק לילדים.
היסוד העומד בבסיס יצירת ההולוגרמה הוא שמירת הן האמפליטודה והן המופע (פאזה) של התמונה על סרט הצילום, בניגוד לתמונה רגילה, שבה נשמרת רק עוצמת האור (העומדת ביחס ישר לריבוע האמפליטודה).
היווצרות ההולוגרמה מתאפשרת באמצעות ניצול תכונת ההתאבכות של גלי האור.
מכיוון שמה שנרשם על סרט הצילום הוא תבנית ההתאבכות, כיסוי חלק מתמונה הולוגרפית יקטין את העוצמה שבה היא נראית, אך עדיין ניתן יהיה לראות את כל התמונה.
זאת בניגוד לתמונה רגילה, שבה מה שנראה על סרט הצילום אינו תבנית התאבכות אלא עוצמת האור ממש, לכן בתמונה רגילה כיסוי מחצית התמונה גורם לאיבוד מידע של חצי מהתמונה.
מכאן שמה היווני של השיטה, "רישום מלא", מכיוון שכל נקודה מכילה מידע על כל התמונה.
הולוגרמת קשת היא הולוגרמה שניתנת לראייה באור לבן.
הולוגרמה זו מפרידה רכיבים שונים של אורכי גל של אור לבן ושולחת אותם לכיוונים שונים, כך שהצופים יראו את התמונה באורך גל יחיד התלוי בנקודת המבט.
ההולוגרמה מיוצרת בתהליך "double holographic" שבו נוצרת ההולוגרמה דרך סדק אופקי המגביל את הפרספקטיבה האנכית כך שלא ייווצר היסט אנכי בהולוגרמה המתקבלת ותיקלט רק התמונה האופקית.
הסדק עצמו מסיר את דרישות הקוהרנטיות של האור המשמש לשחזור, כך שניתן להשתמש באור הלבן הרגיל ועדיין לשמור על התלת-ממדיות של התמונה בזמן שהצופה בתמונה מסתכל בה בצורה אופקית.
אם הצופה מנסה להסתכל בצורה אנכית, לא ייווצר היסט וצבע הדמות יסרוק את ספקטרום הצבעים מכחול לאדום, ומכאן שמה של ההולוגרמה.
השימוש העיקרי בהולוגרמות אלה הוא במניעת זיופים.
מאחר שהטכנולוגיה מורכבת וקשה להעתקה, מצלמים הולוגרמות ומציבים אותן על כרטיסי אשראי ועל גבי עטיפות של מוצרים שונים, במיוחד תוכנות.
סגנון כתיבה אמריקאי של מסמכים גדולים, שבו כל חלק של המסמך מכיל את המידע של כל המסמך, כך שכשהאדם קורא חלק אחד של המסך כמו תמצית או מבוא, הוא יבין ממנו את הרעיון של כל המסמך.
סגנון כתיבה זה נועד להנגיש את המידע לקורא ולהקל עליו את הקריאה.
השם של המונח הוא מכיוון שבתמונת פילם של הולוגרמה, בכל חלק מחלקי התמונה, יש מידע על כל התמונה.
בישראל חי ופעיל אמן הולגרפיה פורה בשם שמעון המאירי.
הוא יצר עשרות יצירות הולוגרפיות מהמתקדמות בעולם.
בישראל בוצע גם במוזיאון עתיקות הגולן, מייצג המולטימדיה הראשון בעולם המשלב בתוכו הולוגרמות.
הולדתה של אומה, הולדת אומה או לידתה של אומה הוא סרטו של ד.וו גריפית' בכיכובה של ליליאן גיש מ-1915, אשר נחשב לאחד הסרטים המפורסמים ביותר בעידן הראינוע ונחשב לשובר הקופות הראשון בהיסטוריית הקולנוע.
הסרט מבוסס על ספריו של תומאס דיקסון ג'וניור "איש הקלאן" ו"חברבורות הנמר" .
מקומו של הסרט בהיסטוריה הקולנועית נקנה בשל איכותו הגבוהה ומידת ההשקעה בו, שלא היו מקובלים באותה תקופה, אך בעיקר זכור הסרט כגורם להקמתה מחדש של התנועה הגזענית האמריקאית — הקו קלוקס קלאן.
עלילת הסרט מתרחשת בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית (1861–1865), ובתקופה שבאה לאחר מכן.
בחלק הראשון של הסרט, אנו מכירים שתי משפחות.
האחת היא משפחת סטונמן מהצפון.
אבי המשפחה הוא חבר הקונגרס אוסטין סטונמן (שדמותו מבוססת על תדיאוס סטיבנס) ולו בת ושני בנים.
והשנייה היא משפחת קמרון מהדרום, המורכבת מד"ר קמרון, אשתו וילדיו (שתי בנות ושלושה בנים).
בני משפחת סטונמן מגיעים להתארח אצל משפחת קמרון, ובניהם ובנותיהם מפתחים יחסי חיבה ואהבה.
הסרט מציג את ה"חיים המושלמים" של הדרום לפני המלחמה.
עם פרוץ המלחמה, הבנים מגויסים (כל משפחה לצד שלה), ובמהלכה נהרגים אחד מבני משפחת סטונמן, ושניים מבני משפחת קמרון.
במקביל, חיילי הקונפדרציה מצילים את בנות משפחת קמרון מהתקפה של שחורים על ביתם.
בן קמרון (הבן ששרד), הופך בינתיים לגיבור מלחמה, אך נפצע ונלקח בשבי הצפון, שם הוא מבין שהוא עומד להיתלות.
בעודו מחלים בבית החולים, הוא פוגש את אלזי סטונמן (ליליאן גיש) שעובדת שם כאחות.
היא מזהה אותו, ומיידעת את אמו שהגיעה לוושינגטון כדי לבקש חנינה לבנה.
גברת קמרון נפגשת עם הנשיא אברהם לינקולן, אשר מעניק לבן חנינה.
לאחר רצח לינקולן (1865), שמשוחזר בסרט, מתבטלת המדיניות הפייסנית שבה דגל עם סיום המלחמה.
אוסטין סטונמן והפלג הרדיקלי במפלגה הרפובליקנית, החלו "להעניש" את הדרום (כפי שמציג גריפית' את תקופת השיקום).
בחלק השני של הסרט, מגיע אוסטין לדרום עם בן חסותו סילאס לינץ' (גבר ממוצא מעורב, המוצג בסרט כגרוע יותר ממוצא שחור).
שם הם קובעים חוקים אנטי-לבנים, ועורכים בחירות בהם השחורים ממלאים את הקלפיות, והלבנים מגורשים ולא ניתנת להם אפשרות להצביע.
בבחירות נבחר לינץ' לתפקיד המושל, ויחד איתו ממלאים השחורים את בית הנבחרים ומתנהגים שם באופן וולגארי וברברי.
במקביל, בן קמרון המיואש מתוצאות המלחמה, מקבל השראה מילדים לבנים שמתחפשים לרוחות רפאים ומפחידים ילדים שחורים, ומקים את ארגון הקו קלוקס קלאן.
עקב כך, מתוך נאמנות לאביה, מסיימת אלזי את מערכת היחסים שלה עם בן.
מאוחר יותר, פלורה, אחותו הקטנה של בן, יוצאת ליער כדי להביא מים.
שם עוקב אחריה גאס, עבד משוחרר שלחם במלחמה.
הוא מגיע אליה ואומר לה שהוא רוצה להינשא לה.
היא בורחת בפחד והוא רודף אחריה לקצה צוק.
היא מאיימת שאם הוא יתקרב עוד היא תקפוץ מהצוק, וכשהוא מתקרב היא קופצת אל מותה.
בן, שחיפש אחריה ביער, רואה אותה כשהיא נופלת, ולוקח את גופתה בחזרה לבית.
הוא מכנס את הקו קלוקס קלאן, והם תופסים את גאס ומבצעים בו לינץ'.
המושל החדש (לינץ') מורה לאתר ולעצור את חברי הקלאן בעקבות הרצח של גאס, והוא דואג להעביר את החוק שמתיר נישואים בין-גזעיים.
אביו של בן נעצר באשמת קשר עם הארגון, אך הוא מחולץ על ידי פיל סטונמן (הבן של אוסטין ששרד את המלחמה) ועבדיו השחורים הנאמנים.
יחד הם בורחים לבקתה מבודדת שבה גרים כמה חיילי צפון לשעבר שמבינים את מצבם.
בכותרת נכתב "האויבים לשעבר מהצפון והדרום, מתאחדים שוב כדי להגן על זכותם כגזע ארי".
בינתיים עוזב אוסטין את האזור, כדי שלא יקשרו אותו לסנקציות שהטיל לינץ'.
בתו אלזי, ששומעת על מעצרו של ד"ר קמרון, פונה אל לינץ' כדי לבקש את שחרורו.
אולם הוא תופס אותה, ומנסה לאלץ אותה באלימות להתחתן איתו, מה שגורם לה להתעלף.
בינתיים חוזר אוסטין, ולינץ' אומר לו שהוא החליט להתחתן עם אישה לבנה.
אוסטין מגיב בשמחה, אולם כשמתברר לו שמדובר בבתו – הוא מתעצבן וכועס.
מרגל של הקו קלוקס קלאן מזהה את אלזי הכלואה אצל לינץ', והוא מזעיק את חבריו.
הם מסתערים בהנהגתו של בן המקום, תופסים את לינץ', וחוגגים את ניצחונם ברחבי העיר.
במקביל, מקיפים חייליו של לינץ' את הבקתה שבה מסתתרת משפחת קמרון.
הקו קלוקס קלאן ממהרים, ומצילים אותם ברגע האחרון.
בבחירות החדשות שנערכות, אנשי הקלאן מונעים מהשחורים להצביע, ו"הסדר מוחזר על כנו".
הסרט מסתיים בחתונה כפולה, של מרגרט קמרון עם פיל סטונמן, ושל אלזי סטונמן עם בן קמרון.
צילומי החתונה משתלבים בסופראימפוזיציה עם דמותו של ישו.
עם יציאת הסרט החלה בארצות הברית התרפקות על זכרונות העבר, שתרמה, בין השאר, להקמתו מחדש של הקו קלוקס קלאן, כ־50 שנה לאחר דיכויו בידי הנשיא יוליסס ס.
נשיא ארצות הברית באותה תקופה, וודרו וילסון, אשר ציטוט מספרו מוצג בתחילת החלק השני הסרט, היה חבר קרוב של דיקסון, מחבר הספר עליו התבסס הסרט.
הסרט הוצג מול הנשיא בבית הלבן (והיה לסרט הראשון שהוקרן שם אי פעם).
כתב הוליוודי הפיץ לאחר מכן ידיעה כי הנשיא תומך בסרט.
וילסון חש כי דיקסון רימה אותו, והכריז שהסרט אינו לטעמו.
בזמן המלחמה הוא אסר על הקרנתו.
קטעים קצרים מתוך הסרט שולבו בסרטים רבים ובתוכניות טלוויזיה.
בסרט "אוכפים לוהטים" של מל ברוקס, משנת 1974, הוא משחזר ומגחיך את הסצנות מהסרט בהן מתוארים אנשי הקו קלוקס קלאן.
בשנת 2016 ראה אור סרט בשם זהה, "הולדתה של אומה", של הבמאי נייט פארקר.
הוא הסביר שבחר לנכס את שם הסרט מתוך מטרה להיאבק בגזענות ובעליונות לבנה, וכאנטי תזה לסרט המקורי, שהביא לשפיכות דמים.
בשנת 2018 יצא סרטו של ספייק לי "שחור על לבן", אשר סיקוונס הפתיחה שלו, הכולל הופעת קמאו של אלק בולדווין, משלב קטעים מתוך הסרט "הולדתה של אומה".
כמו כן, במהלך סרטו של לי נראית התכנסות של אנשי קו קלוקס קלאן בקולורדו הצופים בסרט "הולדתה של זאוס" ומריעים.
הולופוינט (מאנגלית: Hollow-point) הוא קליע שבראשו שקע שבדרך כלל נועד לגרום לקליע להתפשט ולהפחית את כושר החדירה שלו.
בנוסף, התפשטות הקליע נועדה לפגוע ברקמות וכלי דם רבים ככל האפשר.
לכן, משתמשים בקליעים אלו תוך ניצול החדירה הנמוכה שלהם – במקומות בהם יש חשש שקליעים רגילים או הרסיסים שלהם עלולים לגרום נזק, למשל במטוסי נוסעים, שפגיעה בדפנות שלהם עלולה להוביל להתרסקות (כלומר, ירי כדור רגיל על חוטף מטוסים עלול לחדור אותו ולעבור דרכו ולפגוע בדפנות המטוס).
כמו כן, עקב הסטת מרכז הכובד של הקליע לאחור משתפר הדיוק של הקליע.
ה-"Jacketed hollow points" (מוכר כ-JHP) או ה'"Plated Hollow Points" מצופים במעטה מתכת נוקשה (לרוב נחושת), על מנת למנוע מהעופרת הרכה (ממנה הקליע מורכב) להתקלף ולהזיק לקנה תוך כדי המעבר המהיר בו.
המונח "Hollow-Cavity Bullet" מתאר קליע בעל שקע גדול במיוחד.
קליע זה מתפשט או מתפצל בצורה קיצונית בזמן הפגיעה במטרה.
כאשר קליע הולופוינט פוגע במטרה רכה, נוצר לחץ בתוך השקע שבראש הקליע.
הלחץ מופעל על הדפנות הפנימיות של השקע כלפי חוץ, מה שגורם לראש הקליע "להיפתח" כלפי חוץ.
למעשה, לאחר פגיעה במטרה רכה מקבל הקליע צורה של פטריה.
התרחבות הקליע בזמן הפגיעה מגבילה את כושר החדירה שלו, אך מאידך, גורמת למטרה לנזק מוגבר.
הרבה קליעי הולופוינט, בעיקר קליעים מהירים המשתמשים בתרמיל עם הצתה מרכזית, הם בעלי כיסוי (Jacketed), כלומר, חלק מהקליע מצופה בשכבה דקה של מתכת קשה, כגון נחושת או פלדה.
הציפוי מעניק לקליע חוזק נוסף, ויכול למנוע ממנו להשאיר שאריות של עופרת בקנה.
בקליעים "מבוקרי התפשטות", הציפוי ורכיבים אחרים מונעים מהקליע להתפרק לרסיסים במגע עם המטרה, מכיוון שקליע מרוסק הוא בעל כושר חדירה גרוע.
כאשר זקוקים לתחמושת מדויקת, משתמשים לעיתים בקליעים כדוגמת Matchking, לקליעים אלו יש נקב דק בקצה.
נקב זה מסיט את מרכז הכובד של הקליע לאחור (מכיוון שהחלק הקדמי הופך לקל יותר) ומפחית ממשקלו הכולל של הקליע.
דבר זה משפר את המקדם הבליסטי של הקליע, שומר על מהירות גבוהה לכיוון המטרה ומפחית את ההשפעה של רוח צד על הקליע.
בקליעים מסוג זה, הדגש הוא על דיוק ולא על מידת התפשטות הקליע – הנזק למטרה (בליסטיקה סופית).
למשל, ישנם צלפים בצבא ארצות הברית המשתמשים בתחמושת זו כאשר זקוקים לירי מדויק בטווחים גדולים.
הם מאמינים שקליעי Matchking לא גורמים למטרה נזק גדול יותר מאשר קליעים רגילים (Full Metal Jacket).
לעומת זאת, ישנם ציידים הטוענים שגם קליעים אלו מתפשטים במגע עם מטרה והם גורמים ל"הריגה אנושית" של החיות.
תחמושת בעלת "זנב סירה", מעוצבת כך שהחלק האחורי שלה משתמש ברעיון של תצורת טיפה (דמעה; כלומר, החלק האחורי של הקליע הוא בעל חוד קטום), דבר זה מפחית את הגרר שנוצר בחלק האחורי של הקליע, ומשפר את הדיוק שלו.
בחינת הבליסטיקה הסופית של תחמושת הולופוינט נעשית באמצעות ירי על ג'ל בליסטי או על חומר אחר המדמה רקמות וגורם להתפשטות הקליע.
תוצאות בחינות אלו מתייחסות, בדרך כלל, למידת התפשטות הקליע, עומק החדירה ומשקלו הסופי של הקליע.
מידת התפשטות הקליע מלמדת על גודל הפצע שייגרם, עומק החדירה מראה לאיזה עומק הקליע יוכל לחדור, כלומר, האם הוא יהיה מסוגל לפגוע באיבר חיוני, ומשקלו הסופי של הקליע מצביע על כמות החומר שהתפרקה מהקליע במהלך הפגיעה.
מאפיינים אלו מורים האם הקליע מתאים לייעודו או לא.
קליעי עופרת מוצקים, אם הם עשויים מסגסוגת רכה, עלולים להתעוות ולהתפשט בזמן פגיעה במטרה במהירות גבוהה.
תכונה זו, בשילוב עם העובדה שרובים נטעני לוע הם בעלי כושר חדירה נמוך ומהירות לוע נמוכה גרמו לכך שלא נוצר צורך בקליעים מתפשטים.
קליעי ההולופוינט הראשונים שווקו לקראת סוף המאה ה-19 תחת השם קליעים מהירים (Express Bullets).
בקליעים אלו היה שקע בקצה, דבר שהפחית את משקלו של הקליע – והגביר את מהירותו.
בנוסף לשיפור המהירות של הקליע, השקע בראש הקליע גרם לו להתפשט בזמן פגיעה במטרה, במיוחד כאשר הקליע היה עשוי סגסוגת עופרת רכה.
לקראת סוף המאה ה-19, עם פיתוח אבק שרפה נטול עשן, מהירות הלוע של התחמושת הפכה למהירה יותר, והקליעים הפכו לקטנים וקלים יותר.
קליעים אלו היו צריכים להיות מצופים כדי שניתן יהיה לירות אותם (כלומר, קליעים בעלי ליבת עופרת המצופים נחושת).
הקליעים החדשים (Full Metal Jacket, FMJ) היו חודרים מבעד למטרה, בדרך כלל, ולא גורמים לנזק משמעותי.
דבר זה הוביל לפיתוח תחמושת בעלת קצה רך (Soft Point) ולאחר מכן לפיתוח של קליעי הולופוינט מצופים.
תחמושת בעלת קצה רך יוצרה לראשונה בערך בשנת 1890 על ידי הבריטים בעיר ההודית דום-דום (ונקראה תחמושת דום-דום).
אך תוך כמה שנים הוצאה התחמושת הזו משימוש צבאי לאחר שנטען על ידי הצבא הגרמני שהיא גורמת לסבל רב, ולפיכך מנוגדת לאמנת האג.
למרות זאת, ציידים רבים המשיכו להשתמש בתחמושת זו מכיוון שהיא מאפשרת לתחמושת להיות מהירה ועם זאת קטלנית.
כיום, תחמושת הולופוינט נמצאת בשימוש בעיקר באקדחים, מכיוון שלרובים יש מהירות לוע גבוהה יותר והם משיגים את אפקט ההתפשטות גם באמצעות קליעים מחודדים (לעומת אקדחים, בהם אפקט ההתפשטות יכול להיות מושג, בדרך כלל, רק באמצעות הולופוינט).
תחמושת הולופוינט מודרנית משתמשת במספר דרכים על מנת להגיע לביצועים הרצויים:
ציפוי דק יותר בראש הקליע מאשר בסופו, מה שמאפשר התפשטות גבוהה יותר של ראש הקליע מאשר שאר הקליע.
מחיצות באמצע ליבת הקליע שגורמות להתפשטות להיעצר בנקודה מסוימת.
הדבקת ליבת העופרת לציפוי הנחושת על מנת למנוע מהקליע להתרסק לחלקים.
שימוש בציפוי מחורץ וכדומה על מנת לגרום להתפשטות או ריסוק הקליע.
עמוד קטן בתוך השקע שבראש הקליע (תחמושת הידרה שוק), תפקיד העמוד הוא לאפשר לקליעים לחדור גם במהירות נמוכה (עמוד זה לא מגביר את סיכויי ההתפשטות של הקליע במטרה) .
קליעי הולופוינט עשויים נחושת, קליעים אלו חזקים יותר מקליעי עופרת מצופים בנחושת, והם מאפשרים התפשטות אחידה של הקליע אפילו במהירות גבוהה.
תותב פלסטיק המוכנס לשקע שבראש הקליע ומקנה לקליע צורה של קליע רגיל.
מטרת הפלסטיק היא ליזום את התפשטות הקליע ברגע שהפלסטיק פוגע במטרה.
תותב פלסטיק המוכנס לשקע שבראש הקליע ומקנה לקליע צורה של קליע רגיל (תותב זה נפרד מהקליע לאחר הירי).
מטרת הפלסטיק היא להקנות לקליע צורה של קליע רגיל וכך להימנע ממעצורים שנגרמים בגלל צורתו של הקליע.
מעצורים מסוג זה מתרחשים בעיקר באקדחים מיושנים ובתחמושת הולופוינט מיושנת, מכיוון שתחמושת זו קצרה יותר מתחמושת רגילה, היא עלולה להיתקע במסילת ההזנה של הנשק.
בכל מקרה, רוב האקדחים כיום מסוגלים לירות תחמושת הולופוינט רגילה ללא תותב פלסטיק (עקב מהפך בתכנון של כלי הנשק).
אמנת האג משנת 1899 אוסרת על שימוש מלחמתי בתחמושת שמתפשטת או משתטחת בקלות בגוף האדם.
איסור זה מיוחס לפעמים, בטעות, לאמנת ז'נבה, אך למעשה הוא המשך של הצהרת סנקט פטרבורג משנת 1868, שאסרה על שימוש בקליעים מתפוצצים במשקל מתחת ל-400 גרם ושימוש בנשק שמחמיר את הפציעות או גורם למוות בלתי נמנע.
מדינות החברות בנאט"ו אינן משתמשות בנשק שאסור על פי אמנת האג.
למרות האיסור על שימוש צבאי בתחמושת הולופוינט, תחמושת זו נפוצה מאוד בשימוש משטרתי או אזרחי, בעיקר בגלל הפחתת הסיכון הסביבתי בשל חוסר החדירה של הקליעים (כך שהם לא יחדרו את המטרה ויפגעו באדם העומד מצדה השני) דבר המונע גם נתזים ("ריקושטים", רסיסים שנוצרים כתוצאה מפגיעת קליעים באבנים, מתכת וכדומה).
יתרון נוסף של קליעים אלו הוא נטרול מהיר של המטרה.
גם במקומות רבים שבהם נאסר באופן כללי השימוש בתחמושת מתפשטת, כדוגמת אנגליה, ציד למטרות ספורט של מינים מסוימים מותר בתחמושת מתפשטת בלבד.
ישנם מטווחים בהם יש איסור על שימוש בתחמושת רגילה, עקב הנזק שהיא גורמת למטרות מתכת ולחפצים נוספים במטווח.
בשנת 1992 חברת וינצ'סטר פיתחה את תחמושת ה-Black Talon ("טופר שחור").
קליעים אלו מצופים בחומר סיכה שחור בשם "Lubalox".
קליעים אלו הם בעלי שקע בראשם, ומסביב לשקע יש מעין שישה עלי כותרת המצופים בשכבה דקה של חומר חזק שמונע מהם להתעוות, בין כל "עלה" יש חריץ שגורם לעלים להיפתח בזמן הפגיעה, ומכאן שמם: Black Talon (טופר שחור).
אף על פי שהביצועים של ה-Black Talon לא בהכרח טובים יותר מאשר תחמושת הולופוינט טובה, צורתו המיוחדת של הקליע מאפשרת לו להתפשט במגוון תנאים, ולכן משטרות רבות אימצו את התחמושת.
לאחר אירוע ירי המוני ברחוב 101 בקליפורניה בו נעשה שימוש בתחמושת Black Talon, יצאה התקשורת במתקפה על הקטלניות של הקליע.
אגודה של רופאים אמריקאים בשם "American College of Emergency Physicians" טענה שהקצוות החדים של הקליע עלולים לחדור מבעד לכפפת הרופאים המטפלים בפצועי ירי, ובכך להעביר להם מחלות המועברות במגע עם דם (לטענה זו לא נמצא ביסוס).
בעקבות הביקורת, חברת וינצ'סטר משכה את ידה משיווק חופשי של ה-Black Talon, ועברה לשווק אותו רק לכוחות הביטחון.
כמו כן, החברה הפסיקה לשווק את התחמושת עם ציפוי ה-Lubalox השחור ושינתה את שם התחמושת ל-"Ranger SXT".
ציפוי הקצה החדש לא שינה את תכונות התחמושת אך היווה מענה לטענות של אגודת הרופאים האמריקאית (ACEP).
אף על פי שהחברה הפסיקה על דעת עצמה את שיווק ה-Black Talon, בשנת 1993 התרחש אירוע ירי נוסף בו הייתה מעורבת תחמושת זו.
בעקבות כך נתבעה החברה, אך היא יצאה זכאית.
ישנה שמועה, המוזכרת גם בסרט רונין, שציפוי ה-Black Talon עשוי טפלון שנועד לחדור אפודי מגן.
שמועה נוספת טוענת שתחמושת Black Talon אינה חוקית.
שמועה זו אינה נכונה, אלא חברת וינצ'סטר החליטה, על דעת עצמה, על הפסקת יצור התחמושת (אמנם, תחמושת זו אינה חוקית במקומות בהם השימוש בתחמושת הולופוינט רגילה אינו חוקי).
הוּלָה הוּפ (חישוק הולה) הוא צעצוע דמוי-חישוק אשר נועד לסיבוב מסביב למותניים.
מטרת המשחק היא להחזיק את החישוק מעל פני הקרקע למשך מספר סיבובים גדול ככל שניתן.
חישוק הפלסטיק בו משתמשים במשחק פותח על ידי ארתור מלין האמריקאי בהשראת חישוק במבוק אוסטרלי אשר שימש את האבוריג'ינים.
במרץ 1958 הושק הצעצוע; אשתו של ארתור מלין, סוזי מלין, שהייתה סוכנת המכירות של המוצר, עברה מעיר לעיר והדגימה את אופן השימוש בחישוק.
בתוך זמן קצר זכה החישוק להצלחה בקרב מבוגרים וילדים כאחד, ותוך ארבעה חודשים נמכרו 25 מיליון חישוקים.
ברית המועצות והרפובליקה העממית של סין החרימו את החישוקים בטענה שהם מוצרים קפיטליסטיים.
אף אישים מפורסמים (כגון מלכת ירדן) השתמשו בחישוק.
בנובמבר 1958 הגיע הצעצוע לישראל,.
ההתלהבות העזה מהחישוק פגה במהירות במהלך 1959.
החישוק משמש עד היום כעזר בשיעורי התעמלות, אך לא באופן השימוש המקורי שלו.
לדוגמה, הוא משמש לסימון מעגלים על הרצפה (במשחק ים יבשה) או כדלגית לגיל הרך.
ההולה הופ והליך המצאתו היוו חלק מרכזי בסרטם של האחים כהן "הקפיצה הגדולה".
בתחילת שנות ה-2000 חזר החישוק לאופנה בתחום ה"הופ דאנס" - שילוב של ספורט, קרקס וריקוד שבהם משתמשים בחישוקי הולה הופ מקצועיים.
ישנם סוגים שונים של חישוקים המיועדים לתרגילים שונים ודרגות שונות של קושי.
כיום ישנם מדריכים וקהילה בישראל אשר מוקדשת להופ דאנס.
הוֹלוֹדוֹמוֹר (באוקראינית: Голодомор; בתרגום מילולי לעברית: "רצח באמצעות רעב" או "הרעבה עד מוות") היה רעב המוני שהתרחש באוקראינה בין 1932–1933. זהו האסון הלאומי הגדול ביותר שפקד את אוקראינה בהיסטוריה המודרנית.
מספר המתים לא ידוע, כשההערכות נעות בין 3 ל-10 מיליון נפשות.
ההולודומור היה חלק מהרעב הסובייטי, שהתרחש בכל ברית המועצות, אך השפיע בעיקר על אזור מרכז אוקראינה, שלא כמו הרעב הקודם באוקראינה (1921–1923) והרעב שהיה אחריו (1946–1947), שפגעו באזור דרום אוקראינה, שם הבצורת היא תופעה מוכרת.
רוב החוקרים סבורים כי מדיניות השלטון הסובייטי הייתה הגורם המרכזי לרעב, וכי לתופעות הטבע היה חלק שולי בכך.
כן מניחים ששליט ברית המועצות, יוסיף סטלין, היה מודע להשלכות מדיניותו, אך נמנע מלשנותה.
הואיל והאוכלוסייה שסבלה מהרעב הייתה בעיקרה האוכלוסייה הכפרית (האוקראינית) בעוד האוכלוסייה העירונית (רוסית ברובה) כמעט לא סבלה מכך, חלק מהחוקרים המודרניים רואים את הרעב כמדיניות מכוונת נגד האוקראינים, דהיינו סטלין חתר במכוון לתוצאה זו כדי לדכא את הרגשות הלאומיים בציבור זה, כמו גם את רוח ההתקוממות שלו - באמצעות ההרעבה.
המונח "הולודומור" נוצר מהלחם המילים "הולוד" (голод) – "רעב", ו"מור" (мор) – "מגפה"; או, באופן דומה – מהמונח 'Морить голодом', שפירושו "להרעיב", "להמית ברעב".
בשנות העשרים של המאה העשרים, בראשית ימי ברית המועצות, המפלגה הקומוניסטית עודדה ייצוג המיעוטים הלאומיים בכל דרגי השלטון.
האוקראינים נהנו מעשור של תחיית התרבות הלאומית, חיזוק זהותם הלאומית, ביטוי הייחודיות שלהם תוך פיתוח אליטה חברתית אצלם.
בהמשך, בתחילת שנות ה-30, התפתחות זו החלה להדאיג את ההנהגה הסובייטית, שחששה מטיפוח הלאומיות האוקראינית על פני האידאולוגיה הסובייטית.
מדיניות ה"אוקראיניזציה" הוחלפה ב"רוסיפיקציה", שהביאה לתסיסה באזורים של אוכלוסייה אוקראינית.
בד בבד הוחדרה מדיניות הקולקטיביזציה של החקלאות.
הקולקטיביזציה התקבלה בחוסר אהדה בקרב החקלאים.
כל עוד שהייתה התנדבותית, מעט מאוד חקלאים הצטרפו לחוות שיתופיות; או אז הממשל החל להפעיל בהדרגה לחץ על החקלאים.
לבסוף בסביבות 1929–1930 עשרות אלפי פקידים סובייטים נשלחו לאזורים כפריים כדי לזרז את התהליך.
ב-1932 כ-69% ממשקי הבית היו מאוגדים בקולחוזים.
באותו זמן נשלחו כעשרים וחמישה אלף עובדי תעשייה בולשביקים "לסייע" בניהול החוות השיתופיות, תוך שציפו מהם לחסל את ההתנגדות לקולקטיביזציה.
מדיניות זו ("דה-קולאקיזציה") התבטאה במאסרים המוניים של "קולאקים", אותם איכרים אמידים שהתנגדו לקולקטיביזציה והחזיקו בתבואה לעצמם.
בפועל, המונח "קולאק" הודבק לכל אדם שהתנגד לקולקטיביזציה, ללא קשר למצבו הכלכלי.
כ-300 אלף אוקראינים סבלו ממדיניות זו, כשישית מסך כל המיליונים שהוגדרו "קולאקים".
הקולקטיביזציה הובילה לירידה ביבול החקלאי; מהיות אוקראינה ברובה אזור חקלאי שבו הופקה כמחצית יבול החיטה ברוסיה, תוצאות מדיניות זו היו הרות גורל שם במיוחד.
בקציר 1932 ציפתה המדינה לאסוף כ-29.5 מיליון טון חיטה מתוך יבול של 90.7 מיליוני טונות.
חרף זאת התוצר היה של 55–60 מיליון טון, כשהמדינה אספה רק כ-18.5 מיליון טונות.
ב-7 באוגוסט 1932 ההנהגה הסובייטית העבירה חוק לפיו על גניבת רכוש ציבורי בברית המועצות יוטל עונש מוות.
תחולת חוק זה הורחבה עד שחלה כל לקיחת תבואה על ידי האיכרים לשימוש עצמי.
חרף זאת החוק לא נאכף בצורה קשה ונעשו בו שינויים.
ב־16 בספטמבר 1932 הפוליטביורו שינה מעט את החוק וקבע כי על גניבה בהיקף קטן של "רכוש סוציאליסטי" לא יינתן גזר דין מוות.
לעומת זאת, נקבע כי על חברות בארגון שפועל באופן שיטתי ל"הרס רכוש השייך למדינה" כן יוטל עונש מוות.
קולאקים, ללא קשר לחברותם בקולחוז, שארגנו התנגדות או גניבת רכוש של הקולחוז או תבואה - צפויים היו לגזר דין מוות.
בפועל, עובדי קולחוז שגנבו רכוש או תבואה של הארגון קיבלו עד 10 שנות מאסר, כשגזר דין מוות הוטל רק על מי שגנבו באופן שיטתי.
ב-1932 כשהתברר שאספקת התבואה תהיה נמוכה מהערכות הממשלה, הואשמו ה"קולאקים", ה"לאומנים" וה"פטליוראים" בפגיעה בתוצר החקלאי.
לפי דו"ח נשיא בית המשפט הסובייטי העליון ב-15 בינואר 1933, כ-103 אלף איש הואשמו בגנבה.
79 אלף מהמקרים הועברו לטיפול בית המשפט: 4,880 נידונו למוות, 26,086 ל-10 שנות מאסר ו-48,097 לעונשים אחרים.
ויאצ'סלב מולוטוב, ראש ועדה מיוחדת, נשלח לאוקראינה לאכיפת החוקים ומילוי המכסה.
צו סודי שהוצא ב-9 בנובמבר קבע שעל ארגוני הביטחון הסובייטים להגביר את האפקטיביות.
מולוטוב ציווה גם שאם לא נשארה תבואה בכפר יש להחרים כל מזון אחר הנמצא בכפר.
ב-6 בדצמבר הותקנו חוקים חדשים להטלת הסנקציות הבאות על הכפרים האוקראינים שנחשדו באי-ביצוע תהליך איסוף התבואה: איסור אספקת מוצרים או אוכל לכפרים; החרמת כל מוצר למאכל או תבואה שנמצא באזור; איסור על מסחר כלשהו; החרמת כל המשאבים הפיננסים.
מחזיקי תבואה או הסוחרים בה נשפטו, והאכיפה נעשתה בעזרת "בריגדות ההלם" שביקרו לעיתים קרובות בכפרים כדי לאסוף את התבואה.
מעשים אלו נעשו ללא התחשבות אם הם שמרו מספיק אוכל להאכיל את עצמם או לזריעה לקציר הבא.
הרעב השפיע בעיקר על האוכלוסייה הכפרית, רובה ככולה אוקראינית.
בניגוד לרעב הקודם שנגרם בגלל בצורת וזה שבא אחריו ב-1947, הרעב של 1932–1933 באוקראינה לא נוצר מהתמוטטות התשתיות או ממלחמה אלא כתוצאה מהחלטות מנהליות ופוליטיקה מכוונת.
התוצאות היו קטסטרופליות: תוך מספר חודשים אחד האזורים הפוריים ביותר בעולם, סבל מרעב כללי.
מספר הקורבנות של ההולודומור אינו ידוע במדויק.
בנאומו של ויקטור יושצ'נקו בפני הקונגרס של ארצות הברית ב-2005, הוא טען כי ההולודומור גבה את חייהם של 20 מיליון בני אדם.
לאחר מכן, במאמר בוול סטריט ג'ורנל ב-2007, הוא תיקן את דבריו וטען שנספו בין 7 ל-10 מיליון אוקראינים.
במשך השנים ניתנו הערכות של היסטוריונים לפיהן נספו בין 3 ל-10 מיליון אוקראינים.
לפי מסמכי ארכיון מברית המועצות מתו בהולודומור לפחות 2.7 מיליון בני אדם.
כמיליון מתוכם היו מקרי תמותת תינוקות.
היסטוריונים מודרניים בדקו את נתוני הארכיון והצליבו אותם עם נתונים של סקרי אוכלוסין שנעשו באותה תקופה.
לפי חישוביהם, מספר הנספים היה כ־3.2 מיליון.
גיבורי עם שהצילו אנשים מרעב
מאחר שעזרה לרעבים הייתה בלתי חוקית בתקופת שלטונו של סטלין והתביעה הכשירה זאת כ"אהדה לאויבי העם" (סעיף 58 לחוק הפלילי), נערכו אירועי צדקה בסתר, ללא פרסום רב, אך באוקראינה ידועים לפחות 144 שמות שונים של גיבורים.
הביוגרפיות של כמה מהם נשמרו במלואן.
ביניהם הביוגרפיה של תושבת אזור קירובוגרד, לוקיה סטצ'נקו (29/08/1879 - 21/10/1973), אשר שרדה אירועים מרכזיים רבים של המאה ה-20, ולמרות האיום על חייה מצד הכוחות הסובייטיים, הצילה כמה כפרים סמוכים, שבזכותם שיעור התמותה היה נמוך משמעותית מהאזורים השכנים.
מאוחר יותר, בשנים 1941–1943, התנגד לוקיה לכיבוש הגרמני, שעזר לפרטיזנים ולאזרחים, כולל יהודים.
אף שהיסטוריונים לא הגיעו להסכמה אם המדיניות המכוונת שהובילו הסובייטים מתאימה להגדרת "רצח עם", ישנן מדינות שמגדירות אותו ככזה, בהן:
מצד שני, רוסיה מסרבת בכל תוקף לכנות רעב כ"רצח עם", וטוענת שמדובר בהשלכה של הקולקטיביזציה שממנה סבלו כל עמי ברית המועצות.
החלטה ברוח דומה קיבלו גם גרמניה וסלובקיה.
עמדה דומה הביע גם ארגון אונסק"ו, שבהחלטתו נאמר ש"אין לראות בהולודומור פעולה מכוונת נגד העם האוקראיני, בשל העובדה שמהרעב סבלו גם עמים אחרים בברית המועצות".
התנגדותה הנמרצת של רוסיה מנעה עד כה גם דיון בנושא בעצרת הכללית של האו"ם.
בשל עמדה זו של המוסדות הבינלאומיים, ישראל הביעה את הכרתה בהולודומור, אך לא כ"רצח עם", זאת למרות בקשה מפורשת של נשיא אוקראינה ויקטור יושצ'נקו בביקורו בישראל.
בנובמבר 2006 הועבר חוק בפרלמנט האוקראיני, על פיו הכחשת רצח העם האוקראיני היא עבירה על החוק באוקראינה.
ב-3 ביולי 2008 הכיר פרלמנט האיחוד האירופי בהולודומור באוקראינה, אך סירב לדון בהצעה להכיר בו כרצח עם.
נכון ל-2023, קבעו 27 מדינות כי הרעב היה למעשה רצח עם שתוכנן על ידי השלטון הסובייטי בראשות סטלין, וזאת על מנת להטיל טרור על העם האוקראיני ולמנוע בכך התקוממות אפשרית בעתיד.
ב-2008 נפתח בקייב מוזיאון הקרוי אנדרטת הזיכרון לציון קורבנות הרעב ההמוני באוקראינה, וב-2010 קיבל מעמד של מוזיאון לאומי.
מדריכי השמע במוזיאון כוללים הדרכה בעברית.
ב-2022 (במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה) השווה האפיפיור פרנציסקוס בין "קורבנות המלחמה מהצד האוקראיני" לבין "רצח העם של סטלין".
הולון (מהמילה היוונית ὅλος, "שלם") הוא חלק ושלם בו-זמנית.
המונח נטבע לראשונה על ידי ארתור קסטלר בספרו "The Ghost in the Machine".
הולון הוא מערכת (או תופעה) ששלמה בפני עצמה ויחד עם זאת חלק ממערכת גדולה יותר.
כל מערכת יכולה להיחשב כהולון, החל בחלקיקים תת-אטומים וכלה ביקום כולו.
מכיוון שהולון מכיל גם תת-מערכות או חלקים, הוא משפיע ומושפע באופן שווה.
מידע זורם באופן דו-כיווני בין מערכות גדולות לקטנות מהן.
כאשר מסיבה כלשהי אותה זרימה דו-כיוונית מופרת, המערכת משתבשת.