tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התרוממות הידיים והאקדח לקראת הירייה מוצגת באיטיות ובבהירות שאין כמותם.
אַהֲבַת יִשְׂרָאֵל היא מצוות עשה מתוך תרי"ג מצוות, לפיה על כל אחד מבני ישראל לאהוב כל אדם מבני עמו.
בסידורים רבים הכניסו בתחילת תפילת שחרית את הפסקה: "הריני מקבל עלי מצוות עשה של ואהבת לרעך כמוך" כדי שהתפילות יהיו רצויות ויתקבלו.
בלשונו של הרב שלמה גאנצפריד בקיצור שולחן ערוך: "כי אם חס ושלום יש פירוד לבבות ישראל למטה, אזי גם למעלה אין התאחדות".
לדעתו של רבי עקיבא, מצווה זו היא מצווה כללית ויסודית בתורת ישראל: .
וכן אמר הלל הזקן לגר שרצה ללמוד את כל התורה על רגל אחת: ובפירוש מהרש"א שם, נכתב שנלמד ממצוות "ואהבת לרעך כמוך".
הרמב"ם פוסק בספר המצוות: , ובהלכות דעות מפרש:
בנוסף לכך, פסק הרמב"ם דינים נוספים הנובעים ממצווה זו, בהקשר של מצוות אחרות
מצוות אהבת ישראל היא אחד היסודות החשובים בתנועת החסידות, משנת החסידות עוסקת רבות במשמעות המצווה ובאופני יישומה.
הבעש"ט, מקים תנועת החסידות, הצביע על מהותה של מצוות אהבת ישראל כציווי לאהוב כל יהודי מצד נשמתו, מבלי להתחשב בחסרונותיו ומגרעותיו.
הוגה חסידות חב"ד, רבי שניאור זלמן מליאדי, מסביר בספר התניא (פרק לב) שהציווי לאהוב כל יהודי נובע מהגדרת היסוד העיקרי המאחד את כל היהודים.
לדבריו, אף שישנה התחלקות הגופנית בין גופי עם ישראל, אך נשמותיהם מאוחדות במקורן האלוהי, שהוא כ"אב לכולנה".
מכך הוא מסיק, שרק אדם שמייחס את החשיבות העיקרית בחייו לנפשו ואילו לגופו מתייחס הוא כטפל, יכול לחוש בכנות אהבה לכל יהודי; אך "העושים גופם עיקר ונפשם טפלה", אינם יכולים לחוש אהבת אמת ליהודי שני.
הוגי החסידות מקשרים את החשיבות הטמונה באהבת ישראל למצוות אהבת השם, שכן, אהבה כוללת אהבת האהובים על האהוב.
כיוון שה' אוהב את עם ישראל, עליהם אפוא לאהוב זה את זה.
ההנחיה הניתנת כדי להצליח לאהוב כל יהודי, היא באמצעות התבוננות וחשיבה לעומק על מאפיין היסוד של כל יהודי, נשמתו שהיא חלק מהאלוהות.
כמו כן מורה החסידות להתבונן גם במעלות אנושיות שונות, תכונות ויכולות מיוחדות, המצויות אצל כל אחד.
ביחס ל"פושעים ומורדי ישראל", עליהם נאמר בגמרא שיש לשונאם, מבואר בספר התניא (פרק לב) ששנאה זו אמורה להיות מופנית רק כלפי היסודות הרעים בנפשם שגרמו להם לחטוא, אך בהתייחס לנשמתם הקדושה יש לרחם עליהם, לאוהבם ולקרבם.
כאשר נשאל רבי יוסף יצחק שניאורסון מחב"ד, כיצד מתייחס הוא בחביבות ובקרבה ליהודים מסוימים הנכללים בקטגוריה ההלכתית "מורידין ולא מעלין" (כלומר, מצבם שפל עד שאין לסייע להם להינצל ממוות), השיב לשואל שילמד תחילה את השולחן ערוך כולו, ולאחר מכן יגיע להלכות אלו, הממוקמות בסופו.
כלומר, הגדרת יהודי במצב כזה אינה פשוטה כלל.
אחד ממבצעי הרבי מחב"ד, הוא מבצע אהבת ישראל.
בו קרא לאהוב כל יהודי ויהודי מישראל, מבלי התחשב על מעמדו ומצבו הפרטי ביהדות.
כמו כן קרא לנקוט פעולות שונות על מנת להעמיק את האהבה ההדדית בין עם ישראל, את סיסמה זו חרתה על דיגלה צעירי אגודת חב"ד שסיסמתם היא: "כל הלב לכל אחד".
כמו כן קרא הרבי לכלל חסידיו להימנע מכל עניין של מחלוקת ולא להיכנס לוויכוחים ומריבות עם אף אחד.
בנוסף הורה לבתי חב"ד ברחבי תבל, לעזור ליהודים ולשאינם יהודים מתוך אהבה, ועל כן נפתחו בבתי חב"ד רבים, מועדונים לנזקקים, בתי תמחוי, וגמ"חים שונים.
אהבת חינם הוא מושג מהמסורת היהודית שהופיע לראשונה בספרות הרבנית במאה ה-20 (כמושג הופכי למושג שנאת חינם, המוזכר בתלמוד כסיבה לחורבן בית שני).
אהבת חינם מוענקת לזולת ללא תנאים וללא תמורה, לא בעקבות מעשיו או תכונותיו, אלא מעצם היותו אדם.
המושג התפרסם בעקבות השימוש שעשה בו הרב קוק בספרו אורות הקודש: "ואם נחרבנו ונחרב העולם עמנו על ידי שנאת חינם, נשוב להיבנות והעולם עמנו יבנה על ידי אהבת חינם...".
לרב קוק גם מיוחס המשפט "מוטב שאכשל באהבת חינם מאשר בשנאת חינם".
משפט דומה, "מוטב שאכשל מאה פעמים באהבת ישראל חינם מאשר פעם אחת בשנאת ישראל חינם", יוחס לאחר שנים לאדמו"ר מויזניץ, הרב ישראל הגר (אהבת ישראל).
באותה התקופה השתמש במושג גם הרב חנוך צבי הכהן לוין, בספרו 'יכהן פאר' בדרוש לשבת הגדול: "וצריכים לראות באלו הימים לעבוד לבא לכח אהבה, תמורת שנאת חינם אהבת חינם, אפילו ממי שאין לו שום טובה לאהוב אותו כנפשו ולבא לכח אהבה ואחדות, ועל ידי זה נזכה לגאולה".
המושג התפשט בציבור, ובהשראתו נוסחו סיסמאות הדוגלות בריבוי אהבה.
המושג מופיע גם בכתבי הרב מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד הקורא להרבות באהבת חינם.
הרב אליהו בקשי דורון כתב שמשמעות של "חינם" במושג "אהבת חינם" שונה ממשמעותו במושג "שנאת חינם".
בעוד באחרון המשמעות היא בלא סיבה, בראשון הכוונה היא ללא תמורה.
אהבת החינם שאינה תלויה בדבר, היא ביטוי של הומניזם מוסרי, אשר במרכזו עומדת ההכרה בערכו הפנימי והבלתי מותנה של כל אדם באשר הוא.
תפיסה זו שואפת לבסס את ההתקשרות האנושית על יסודות של שוויון, אמפתיה ופתיחות, תוך דחיית מניעים של אינטרס אישי או שיפוט ערכי.
בתקופה המודרנית אהבת חינם הפכה לסמל של סובלנות, ריבוי קולות, פיוס ואחדות.
בהתאם לכך, במדינת ישראל, נושא אהבת החינם עולה בדיונים ציבוריים כקריאה לגישור על פערים בין קבוצות חברתיות שונות, במיוחד בין קבוצות שחלוקות ביניהן בנוגע ליחס לדת או ההשתייכות הפוליטית.
אהבתה האחרונה של לורה אדלר הוא סרט דרמה ישראלי, בבימויו של אברהם הפנר, משנת 1990. העלילה סובבת סביב חייה של לורה אדלר, כוכבת תיאטרון יידיש, אותה מגלמת ריטה זוהר.
לורה אדלר היא שחקנית בתיאטרון ביידיש בתל אביב.
היא מצליחה בתחום המשחק, ומאפייניה כשל כוכבת ודיווה.
עם זאת, היא נאלצת להתמודד עם שקיעתו של התיאטרון היידי וגוויעתה של השפה.
אף שיש לה מחזר, שחקן המשחק עימה בתיאטרון, שרוצה להתחתן איתה, היא דוחה את חיזוריו.
במקביל, במאית קולנוע אמריקאית מציעה לה לחתום עימה על חוזה למשחק בסרט הוליוודי בתפקיד ראשי, אך לורה מתייחסת אליה בחשדנות.
ביום הולדתה בבר בחיפה היא פוגשת בגבר צעיר, ומערכת יחסים מתחילה להתפתח ביניהם.
אך תוכניותה נקטעות כאשר בפגישה עם רופאה, היא מתוודעת למחלת הסרטן בה היא חולה.
היא מחליטה לא לטפל במחלתה במוסד רפואי, אלא מעדיפה לסיים את הקריירה על הבמה.
מאיר שניצר כתב על הסרט:
"סצינות מתוך הצגה ביידיש, שנשזרות במהלך העלילה, הן שקובעות את הטון האירוני שבו מתנהלת מלודרמה יפה זו.
ההנגדה האינטליגנטית בין הנעשה על בימת התיאטרון, למתרחש במציאות (כביכול), מקבלת את חיזוקיה הדרמטיים לאו דווקא מההתפתחויות הסוערות בעלילה, אלא מהשינויים שעוברים על סצינות התיאטרון.
אלו חוזרות על עצמן פעם ועוד פעם ועוד פעם, ובכל פעם במשיחת מכחול שונה במקצת.
מעבר לסיפור העגום על כוכבת תיאטראות היידיש, וגסיסתה בחיים ועל הבמה, מנסח כאן הפנר מעין אלגיה על הסתלקותו של אותו עולם משפחתי וישן, שאפיין את ישראל המפא"יניקית.
לצד הצילום המעודן, מושכת את העין הופעתם המשכנעת של חברי הלהקה היידית, ובמיוחד ריטה זוהר, מנשה ורשבסקי ואברהם מור."
עם יציאת הסרט לאקרנים כתב שניצר: "גם בסרטו הארוך הרביעי ממשיך הפנר להתעקש על סגנון הגשה ייחודי, שלא תמיד עומד בסטנדרטים המקובלים אצל צופי הסרטים.
הסרט הוא לאו דווקא תיאור של פולקלור יידישיסטי, אלא יותר הדגמה לרעיון שרק האמנות מעניקה תוקף לחיים....
באתר האוזן השלישית נכתב על הסרט:
"אברהם הפנר יצר מלודרמה רגישה המקשרת בין גסיסתה של לורה אדלר, לבין ירידת המסך מעל התיאטרון האידי ותרבות השטעטל שסביבו.
המציאות הישראלית הפרוזאית חודרת אל תוך העולם הסגור של התיאטרון, מבעד לצילומי החוץ החרוכים באור המקומי החזק, ואביזרי ההפקה הדלים של התיאטרון (הוואן האוסף מדי יום את השחקנים, נראה יותר כמו טנדר של פועלים).
האפקט האירוני מבטא היטב את המרחק שבין המחזה מלא החיות המועלה על הבמה וחוזר על עצמו לאורך כל הסרט בווריאציות שונות, לבין חיי השחקנים מחוץ לו, שהם מוגבלים ומלאי החמצה.
אך מעל הכל מרחפת בת-צחוק בנוסח האידישאי המפורסם, כשכל תלאות החיים ומכאוביהם בטלים מול ההיגיון הפרקטי ("לא משאירים כלים בכיור לבוקר") וההומור הסלחני."
פרס וולג'ין בפסטיבל ירושלים 1990
פרס השחקנית המצטיינת בפסטיבל סלרנו 1990 - ריטה זוהר
פרס השחקנית הראשית הטובה ביותר בטקס פרסי אופיר 1990 - ריטה זוהר
פרס המלחין הטוב ביותר בטקס פרסי אופיר 1990 - שם טוב לוי
אהבת ישראל בטאיוואן (AIIT – Ahavat Israel In Taiwan) היא ארגון רוחני פילושמי בטאייוואן, המונה כאלף וחמש מאות חברים.
הקבוצה נוסדה ומונהגת על ידי מאסטר לין זאנג (Lin Zang) הטוען לפיתוח שיטה רפואית היעילה כאשר ניתנת ליהודים בלבד.
חברי הקבוצה שולחים משלחות לישראל על מנת לטפל ביהודים באמצעות שיטה זו.
הם מאמינים שישנם סגולות רוחניות בנתינת טיפול ליהודים.
הקבוצה קמה בתחילת שנות ה-90 בהנהגתו של מאסטר לין זאנג, לאחר שהגיע להארה בחשיבותו וייחודיותו של העם היהודי בישראל.
במשך שנים, מאסטר לינג זאנג פיתח טיפול תרמי המיועד רק לבני העם היהודי.
הטיפול לדעתו יעיל: "הרבה מעבר לכל הטיפולים הרפואיים העכשוויים".
מאז מעביר מאסטר לין זאנג את תורתו לתלמידיו, ממשיכי דרכו.
חברי הקבוצה באים ממקומות שונים בעולם: טאיוואן, קוריאה הדרומית, אוסטרליה, צפון אמריקה, אירופה, אפריקה וישראל.
הם מאמינים שהעם היהודי הוא העם הנבחר ומאוחדים באהבה ללא תנאי לעם היהודי בישראל.
הם מאמינים כי על כל עזרה ליהודים ישראלים יקבלו גמול אישי ברמה הרוחנית.
במאי 2010 הקים לין את מרכז רפאל לתרפיה-תרמית בטאייפיי, טייוואן.
לקבוצה מרכזים גם בקוריאה הדרומית ובשאנגחאי שבסין.
חברי הקבוצה באים לישראל מספר פעמים בשנה כדי לטפל בישראלים ומממנים את הנסיעה מחשבונם הפרטי.
הרב אורי שרקי ראש ארגון ברית עולם - המרכז העולמי לבני נח נפגש בירושלים עם מאסטר לין זאנג וביקר אצל הקבוצה בטאיוואן בשנת 2019,.
אהבת שאול הוא רומן מאת הסופר הישראלי אלי עמיר, שיצא לאור במסגרת "ספריה לעם" של הוצאת עם עובד בשנת 1998. זהו הרומן השלישי של אלי עמיר.
בספר מתוארים ימיה הראשונים של סיירת מטכ"ל, בשנים 1961–1959, ודמותו של אבשלום קהתי, שעל פי עדותו של עמיר מבוססת על דמותו של רס"ן יחיאל אמסלם מפקד הצוות הראשון ביחידה שבין חייליו נמנה אהוד ברק.
בנוסף מופיעות דמותו של דורון ברקאי, שמתבססת על דמויותיהם של דב תמרי, אהוד ברק ויוני נתניהו, ודמותו של מפקד היחידה, מודי אדלמן, אשר מתבססת על דמותו של אברהם ארנן.
עלילת הספר משתרעת למן הקמת מדינת ישראל ועד שנת 1992, ובין היתר מתארת את מלחמת ששת הימים, מלחמת יום הכיפורים, משפט אייכמן ואת השסע העדתי בישראל.
כספרים אחרים של עמיר, הספר כתוב בשפה עשירה, שמתובל בה הומור דק.
שאול בר אדון, גבר ירושלמי ממוצא ספרדי, מספר את סיפור חייו למן תחילתם ועד התקופה בה מתרחשת העלילה, שנת 1992, והוא כבר גבר כבן חמישים.
בר אדון מתאר את ילדותו בירושלים כבנו של איש אצ"ל, שגדל בבית התומך במחנה הרוויזיוניסטי והיה חניך בתנועת בית"ר.
בהמשך מתאר בר אדון כיצד למד בבית הספר התיכון במגמת ערבית בשל רצונו להתגייס ליחידת מודיעין בצה"ל.
עם גיוסו לצה"ל נשלח בר אדון להכשרה כלוחם בנח"ל ובהמשך עבר קורס מ"כים חי"ר.
הדבר גרם לבר אדון תסכול רב, שהרי שאף לשרת במודיעין, ועל כן כתב למורהו במגמת ערבית, אבנון שמו, במחאה.
המורה אבנון, אשר בצבא שירת בצנחנים ובחיל המודיעין, ממליץ על בר אדון כמועמד ליחידת מודיעין נבחרת שאך זה הוקמה.
מפקד היחידה, איש הפלמ"ח, רס"ן מרדכי "מודי" אדלמן, מראיין את בר אדון ומגייס אותו ליחידה.
ביחידה פגש בר אדון את מפקד הצוות שלו, סגן אבשלום קהתי, המכונה "אבשי".
קהתי, גבר תמיר וחסון ממוצא תימני, בוגר מצטיין של הפנימייה הצבאית בחיפה, אשר שירת בעבר כלוחם ומפקד בצנחנים, ולו צל"ש על סיור מודיעין עליו פיקד לחצי האי סיני.
ביחידה עובר בר אדון, תחת פיקודו של קהתי, הכשרה בניווטים, בסיערוב ובלוחמת קומנדו.
במהלך האימונים הופך בר אדון לחברם הטוב של קהתי וזכי סיטון, ואף מסייע לאחרון להתחתן עם חברתו.
לאחר שחרורו מן הצבא הופכים קהתי ובר אדון לשותפים לדירה וסטודנטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
באותה עת מתאהב בר אדון בחיה, ניצולת שואה, הלומדת באוניברסיטה ועוסקת ללא הרף במשפט אייכמן.
קהתי מצדו מתחתן עם מזי, אחותו של זכי חברם ליחידה.
אהבתם של חיה, האשכנזיה ובר אדון נידונה לכישלון בגלל הוריה של חיה הרוצים כי תינשא לגרשון אברמסקי, טייס קרב בחיל האוויר, אשכנזי אף הוא.
קונפליקט נוסף המתבטא בספר הוא במישור הצבאי בו חש קהתי כי אינו מקודם לתפקיד מפקד היחידה בשל היותו ספרדי, בניגוד למפקד הפלוגה דורון ברקאי, המכונה "הבלונדיני" על שום מוצאו האשכנזי.
לאחר שחיה עוזבת אותו, כדי להינשא לגרשון, עובר בר אדון לארצות הברית, כדי ללמוד בקליפורניה, ונעשה חלוץ בתעשיית ההיי טק.
קהתי, שפרש מן הצבא לאחר שלא מונה למפקד היחידה, הפך לקבלן לעבודות עפר ועשה חיל בביצור קו בר-לב.
במהלך לימודיו באוניברסיטת סטנפורד, שב בר אדון לישראל לחופשות וגם כדי לקחת חלק כאיש מילואים ביחידה במלחמת ששת הימים, ובמהלך הקרבות ברמת הגולן מציל את חיי קהתי, מפקדו.
בר אדון שב לישראל גם במלחמת יום הכיפורים ולחם בקרבות חזית הדרום, כמפקד טנק בגדוד שריון שבפיקוד אלישיב שמשי.
במלחמת יום הכיפורים נהרג חברו הטוב, קהתי, בעת שפיקד על חיילי היחידה בכיבוש החרמון.
בסיומו של הספר מקימים בר אדון וחבריו מצבה לקהתי במעלה סיירים בהרי אילת ועליה חקקו- "גלעד לזכרו של אבשלום (אבשי) קהתי ז"ל, מפקד וחבר, שהוליכנו בהרים ובשבילים האלה, להכין אותנו למלחמה ולשלום.
לאחר מכן מצפה בר אדון לביקורה של מזי, אלמנתו של קהתי, מרצה לאגרונומיה הפעילה במפלגת מרצ, ומציין כי התפכח מאמונתו בדרך מחנה הימין ושאולי הגיעה העת לעליית מפלגת העבודה לשלטון.
יחיאל אמסלם כגיבור הספר "אהבת שאול"
בהתייחסו לספרו, סיפר אלי עמיר "כשהרומן התפרסם החלו אנשי צבא למיניהם, מראשוני סיירת מטכ"ל, לומר לי שהם מזהים שאבשי הוא למעשה יחיאל אמסלם ז"ל.
היה זה לפני כעשר שנים שד"ר רון לוי, אל"ם בדימוס ואחד מראשוני סיירת מטכ"ל, לקח את עמיר לבקר באנדרטה שבהרי אילת.
שם, במעלה הסיירים אל מול הר תמנע, מהמקום הצופה על נחל עתק ומשקיף על הרי אדום, כשהחול המדברי מסמא את העיניים והרוח משתולל, החל הרומן "אהבת שאול" לקרום עור וגידים.
עמיר: "האנדרטה והאיש מאד סקרנו אותי.
האנדרטה נתנה לי השראה וללא ספק, הייתה הטריגר לכתיבת הרומן".
"אהבת ציון" (1853) הוא רומן אפי תנ"כי מאת אברהם מאפו.
זה הרומן העברי הראשון, אידיליה המתרחשת בתקופת הנביא ישעיהו והמלך חזקיהו, כתובה בלשון מקראית פיוטית ובנוסח רומנטי; שיר תהילה לארץ ישראל, לאהבה, לנעורים, לעבודה, לתחייה, לאורחות יושר, ליפי הטבע, לאומה הישראלית בימי תפארתה.
לרומן הייתה השפעה גדולה על התנועה הציונית ועל הספרות העברית החדשה.
"אהבת ציון": חיבורו, תוכנו ומקורותיו
הגעגועים לחזון התעוררו בישראל במאות השנים האחרונות, ומצאו את הביטוי הנמרץ הראשון בשירת הרמח"ל.
המשכילים נשאו בליבם את הצימאון לשירת-קודש, לניב נבואה, אלא שהחזון נסתם, וספרות ההשכלה לא הייתה אלא ספרות דידקטית, עד שבא אברהם מאפו.
אברהם מאפו, איש ישר ותם שהתחנך כעילוי בתורה בקהילת ליטא השכלתנית, החריפה והמפולפלת; מורה צעיר שדמיונו עשיר, היה נוהג נוהג לצאת מרחובות קובנה ולעלות על גבעת אלקסוטס שם היה צופה על העיר ונהר הניימן והוגה בירושלים בימי המקרא.
כתב יעקב פיכמן: "את מחבואי הגבעה הנהדרת הזאת חמד לו מאפו הצעיר בהיות עליו רוח ה' הטובה.
שמה נמלט מקדרות חייו, חיי מורה עברי, עני ומדוכא, בודד ונרדף מקנאי העיר.
כאן מצא שוב את נעוריו האבודים, ומתת הדמיון והשיר הייתה לו שילומים תחת כל עוניו ועלבונו בעולם המציאות.
בשבתו פה, רחוק רחקו החיים אשר שם במורד, ובמקומם רוקמה הוויה זכה, שאננה, בהיות עוד העולם רך וטוב ותמים, והוא חוסה כולו בצל נוער ואהבה.
מראש גבעה נישאה זו שילח את דמיונו כציפור דרור, וממעמקי ימים רחוקים דלה מראות חיים ונפשות חיות, אשר שיוו הוד חדש על ילדות האומה, הוד טבע וגבורה נשכחה".
מאפו חפץ לחבר יצירה חזיונית גדולה ולהחזיר את עטרת לשון הקודש ליושנה.
שאיפתו לשלמות הביאה אותו לשכתב שוב ושוב את יצירתו, כך הוא החל בחיבור הרומן בהיותו עלם צעיר בן עשרים ושתיים בשנת 1830, והשלים את המלאכה, תוך כדי נדודיו בעיירות ליטא, כעבור כעשרים שנה בהיותו גבר רב-ניסיון ושבע עמל.
כתב ישורון קשת: 'יצירתו של מאפוּ היא ניצחון על הזמן.
היא רואה את העבר כראות הווה.
מאפו, נשמה מעולמם של רות, שיר השירים ותהילים, העלה מנשיית העבר את הילדות של האומה ושיווה אותה לנגדו תמיד – ולא זו בלבד, אלא שחי היה בעצמו בראי זה של חיי האומה, כאילו היה שייך לפי עצם מהותו לילדותה של האומה: הילד הנצחי שבקרבו הוא שכתב את "אהבת ציון".
ולא רומן היסטורי ביקש מאפו לכתוב כאן, אלא פואמה רגשית של עולמו הקמאי, שקדם לעולם הגלותי אשר בשביו התענה'.
תוכן "אהבת ציון" לקוח מחיי שועי יהודה ועשיריה בימי המלכים אחז וחזקיהו, היינו בתקופה עשירה ברוחה בזמן הבית הראשון, שבה חי הנביא ישעיהו.
התוכן ההיסטורי איננו משמש אלא כרקע, והעלילה נעה בין תיאור חיי הצניעות והשקט של בני יהודה המצטיינים במידותיהם הטובות, ברגשותיהם העדינים וברוח ענווה ונדיבות; לבין תככים של חנפים וצבועים החודרים על ידי שקר ועורמה למעונות ישרים ומשכנות מבטחים ומנקרים כתולעת באושרם של התמימים.
היצירה היא יצירה שירית של השתפכות-נפש; וגם יצירה הגותית, שבאמצעות דיבורים היוצאים מן הלב, הלובשים לבוש מקראי של פתגמים קצרים ושנונים, מנסחת השקפות על בעיות חיי-שעה וחיי-עולם מנקודות מבט שונות.
מאפו מדגיש בספרו את יתרון חיי הכפר והשדה הפשוטים על תרבות עירונית מושחתת, את ניצחון הזוך והיושר והאמונה התמימה את השקר והנכלוליות.
"אהבת ציון" כתוב כמעין חלום: האמת חידתית ונסתרת, והמציאות החיצונית מטעה ומבלבלת את רוב הדמויות.
במרכז היצירה חלומו של חננאל, סבה של תמר, על עלם יפה-עיניים שנפשו חושקת בנפש תמר בת תרצה בתו, אשר יגאלו מארץ שבותו, וישיבו ציונה אל מחמדי נפשו לאור שם באור ה'.
רוב הדמויות מתנכרות לחלום, אם בגלל היותם אנשי מעשה שאינם מאמינים בחלומות, ואם כי מוחם צר מלהבין ולהכיל אנשים ההולכים בגדולות.
ולעומתם שני המאמינים הנאמנים הגדולים: אמנון ותמר.
אמנון הוא האוהב הנאמן, המאמין המושלם, כליל המעלות הטובות, יפה-תואר וגיבור-חיל, חכם ושר שירים, סמל התום, תפארת האדם, חלום חזיונו של המשורר שליכד בו את כל הניצוצות הטובים שיש ברבים.
על אף שלל הצרות התלוי על שכמו, כיוון שליבו טהור, הוא רואה הכל בטהרה.
מאחר שאמנון טוב, הוא אומר כי טוב, וגומר את ההלל על ציון ומקוראיה, ועל עולם ומלואו.
תמר היא אחת מבנות-ציון שבשיר השירים, בה התאחדה אצילות אביה וגאונו ורוך האם ופשטותה, עוז רוח לה, מליצותיה חכמות, ורשפי לבה שלהבתיה.
אהבה היא המניע הגדול ברומן של מאפו: אהבת-נפש טהורה של בן ובת ציון, אהבת האומה והמולדת ומסירות-נפש עליה, אהבת רֵעים, אהבת איש לאשתו תמתו ואהבת אשה לאלוף נעוריה, אהבת אב לבנו, אהבת אב לבתו, אהבת אם לבתה, אהבת אח ואחות, אהבת ירושלים עיר האלוהים, אוהב ה' את שערי ציון.
אהבה אצל מאפו היא גם שם נרדף לאמונה, תקווה, וביטחון.
האהבה מחייבת אמונה, נושמת תקווה (דברי תמר לאמנון: "קווה, קווה, אמנון, כי טובה תקווה מחיים" מהדהדים כבת-קול לאורך הרומן), ושמחה בביטחונה.
לב הרומן אהבתם של אמנון ותמר.
להבדיל מאהבת אמנון ותמר המקראיים שתוארה על ידי חז"ל כאהבה התלויה בדבר; אמנון ותמר ברומן "אהבת ציון" הם שני רעים הנאהבים ונעימים לאלוהים ואדם.
השם אמנון מורה על נאמנות, אמנון השמור לך.
השם תמר מורה על יושר ורום המעלה.
כתב ראובן בריינין: 'באהבת תמר ואמנון הננו רואים את אהבתם של בנות ציון ובניה בכל תקופה ועזוזה, בכל טהרתה, קדושתה, יפיה, חִנה ונעימותיה.
האהבה הזאת היא בריאה ונשגבה, יען כי היא מיוסדה על כֹּח-המשיכה השורר בין שני גופים יפים וחזקים ובין שתי נפשות טהורות וזכות המתאימות זו לזו.
האהבה הזאת, כפי שמאפו מתאר אותה, נקיה היא מבהמיוּת גסה וגם ממחלות הרוח והדמיון וטבעית היא, בגובה מובן המלה, מראשיתה ועד סופה.
כשאנו קוראים את "אהבת ציון" הננו חשים ומרגישים, מכירים ומאמינים כי ככה אמנם אהבו בנות ציון, ותמר ופנינה לא היו יחידות בדורן.
אהבתן היא אהבת העבריה בימים מקדם, – "אהבה עזה כמוות ומים רבים לא יוכלו לכבות אותה", – ורק חוזה עברי כמאפו ידע לתאר אותה בכל צניעותה ורוממוּתה'.
מבחינה ספרותית, אמנון ותמר של מאפו הם גלגול ספרותי של שלום ושלומית, גיבורי המחזה "מגדל עוז" מאת הרמח"ל, שהם גלגול ספרותי של אמינטה וסילביה, גיבורי המחזה "אמינטה" מאת המשורר האיטלקי טורקוואטו טאסו (ואמנם השם אמנון דומה בצלילו לאמינטה, והשם תמר בהוראתו לסילביה - רוח היער).
אולם לא השפעת מחזה הרמח"ל על העלילה של "אהבת ציון" עיקר; וגם לא השפעת הרומן הרומנטי האירופאי, ובמיוחד זה הצרפתי, על מבנהו וצורתו; אלא השפעת המקרא על תוכנו, סגנונו ואווירתו.
הרומן של מאפו הוא שירה ברוח המקרא: פשטות הסיפור תוך הבלטת העיקר מבלי לעמעם את הטפל; שירה אפית המספרת בנשימה רחבה עלילות חיים גדולות, ספוגות תום ותבונה, ממשות ודמיון בפרופורציה מוצלחת; תיאור הדמויות כטיפוסים וסמלים, סגנון זך ומלא ביטוי הבנוי כולו ביד אמונה.
כתב יעקב פיכמן: 'כל סגולותיה של שירת התנ"ך באו בו לידי ביטוי אמיץ כזה, שעושה אותה כמעין ביאור וכעין מילואים לספר הנצחי שלנו.
אין זה חיקוי סתם של סגנון, שעל פי רוב אינו אלא מדלדל את המקור, כי אם יצירה, שנכתבה כולה ברוח קודשו של התנ"ך, בהשפעתו הבלתי-מוכרת.
יצירה כזו מוסיפה כוח חיוני, מצרפת ונופחת נשמת חיים חדשים בניבים ישנים.
ודאי, שבלי התנ"ך לא תהיה מובנת יצירת מאפו; אבל יצירת מאפו עושה גם את סגנון התנ"ך ורוחו קרובים לנו יותר.
היא מקרבת את הניב העתיק למושגי החיים; היא מרחיבה אותו מדעת ושלא מדעת.
זוהי אותה סטיליזציה, היוצרת מטבעות-לשון העוברות לחיים, המוסיפה לדברים שבכתב את חמימותם של דברים בעל-פה'.
כתב אליעזר שטיינמן: '"כרסיסי טל אורות, הנוטפים משושני שחר" - ביטוי השגור בפי מאפו - שפעוּ רסיסי טל התחייה ממליצותיו הרעננוֹת של מאפּוּ על לב קוראיו.
שפת התנ"ך שימשה לוֹ לא רק לבוש, אלא גם תוֹך.
בשפה זו נחזוּ לו רוח העולם ועין העולם.
דומה, הוא לא שמע כל קול וכל לשון חוץ משׂפת חוזי י-ה.
כּשם שהוא חלם לנו חיים נאצלים מימי קדם, כך חלם לנו לשון נאצלה שיסודה בקדוּמים.
ולאו דווקא מפאת מַחלצות מיליו ומבנה משפטיו ראוי הוא לכתר הסופר התנ"כי הדגול, אלא בעיקר משום שכּל עולם הטבע והנפש נראה לו בחזות תנ"כית'.
יורם - שר-אלף משועי יהודה היושב בירושלים, לו שתי נשים: חגית ונעמה.
נעמה - אשת יורם, אם אמנון ופנינה.
אמנון - בנם של יורם ונעמה, רועה צאן.
פנינה - אחותו הצנועה והיפה של אמנון.
ידידיה - נדיב, שר הרכוש של המלך, ידידו של יורם, נשוי לתרצה ואבי תמר ותימן.
תרצה - אשת ידידיה, אם תמר ותימן.
תמר - בתם של ידידיה ותרצה, עלמה כלילת-יופי.
תימן - בנם של ידידיה ותרצה.
חננאל - אביה של תרצה, שבוי באשור בין גולי אפרים.
מתן - שופט צבוע, ידידו המדומה של יורם.
זמרי - כהן בעל, נוכל העושה את השחיתות שיטה.
עכן - בן משק יורם, עבד.
נבל - בנם של עכן ואשתו חלאה, גדל כעזריקם בנם של יורם וחגית.
לשר־האלף יורם, היושב בירושלים, היו "שדות וכרמים בכרמל ובשרון, ועדרי צאן ובקר בבית־לחם יהודה", וגם "כסף וזהב, היכלי־שן וכל שכיות־החמדה".
וייקח לו יורם שתי נשים, "שם האחת חגית בת עירא, ושם השנית נעמה.
ויאהב יורם את נעמה מאד, כי יפת-תואר היא; ותקנא בה חגית צרתה ותכעיסנה, כי לחגית היו שני בנים ולנעמה לא היה ולד".
בעת ההיא פשטו הפלשתים בנגב יהודה, ויורם נספח למחנה הצבא היוצא עליהם למלחמה.
ויבקש יורם את ידידו ידידיה הנדיב, שר־הרכוש אשר למלך, כי אם יספה או ישבה במלחמה יהיה לאב לביתו וישים עיניו על ילדיו ואחוזותיו.
ולמען חזק את בריתם בקשר־החתון הוסיף יורם: "הנה נשותינו, נעמה ותרצה הרות, ואם תלד האחת בן, והשנית – בת, אז נתחתן איש באחיו".
הדבר הזה העלה חמתו וקנאתו של מתן השופט, ידידו המדומה של יורם, ויחשוב עליו מחשבות נקם.
מתן אהב לפנים את חגית, ואביה, עירא, מאן לתתה לו לאשה עד אשר ישיב את כל השדות, שעשק אביו, להנגזלים, כדי שלא תחול עליו קללת העשוקים.
וימלא מתן את חפץ עירא, אולם חגית לא נתנה לו כי הייתה לאשה ליורם.
וישמור מתן בלבו שנאתו ליורם, בהתהלכו אתו כרע למראית־עין.
כשהגיעה איפא השמועה, כי נשבה יורם בידי הפלשתים, מצא מתן מקום לגבות את חובו.
הוא הסית את עכן, בן־משק יורם, לשלוח את בתי אדוניו באש, ולהציל מן הדליקה רק את נבל, בנו הקטן של עכן, באמרו כי הוא עזריקם, הבן השלישי שנולד לחגית, כי שניהם בני חדש ימים הם ואפשר להמירם זה בזה; ואז תסוב נחלת יורם לנבל, יורשו המדומה.
ויעש עכן כן, ויזרה גפרית על מעון חגית ובית־השפחות אשר ליורם והעלה אותם באש על יושביהם, בעוד שלא נגע לרעה בבית מושב נעמה, צרת חגית, למען יגולו עליה אשמת התבערה.
פחד החשד הזה נפל על נעמה, והיא חשה לה ומצאה מפלט אצל אבישי קרובה, פקיד עדרי יורם בבית־לחם; ובהיותה הרה ילדה תאומים בן ובת, אמנון ופנינה.
ויגדל אמנון עם הרועים בבית־לחם, ופנינה התחבאה עם אמה באהל בנוי בנקיק־סלע בסתרי הכרמל, במצאן להן מחסה בצל סתרי, אחיו של אבישי.
ובתוך כך הובא עזריקם המדומה, הוא נבל בן עכן, המוצל מן הדליקה, לבית ידידיה, ויגדל שם עם בנו תימן ובתו תמר, הנועדה לו על פי אביה, כדי להקים את ברית־הידידות שבינו ובין יורם.
אולם עזריקם היה כקוץ־מכאיב בכרם־חמד, כי נגלו בו כל המגרעות של הוריו השפלים.
הוא היה מושחת במראהו ובמדותיו, וימרר את חיי תימן ותמר הנחמדים בחזותם ובהליכותיהם, ולא יכלו כלכל אותו.
וחננאל, חותן ידידיה, שהלך שבי לפני צר בין גולי אפרים המובאים אשורה, שלח בעת ההיא ביד זמרי, אחד מכהני הבעל, אגרת לידידיה, ויספר לו את החלום הנפלא והחשוב בתוצאותיו שראה:
"הלכתי עם הגולה ונבוא עד נהר כבר ביום השביעי בנשף; אכלתי לחם דמעה ואישן על שׂפת הנחל.
ואראה בחלומי, והנה עלם יפה־עיניים, הדור בלבוּשו, חגור חרב על ירך וכובע־ישועות בראשו, קווצותיו תלתלים שחורות כעורב מכתירות קדקדו, לחייו אדומות.
מצחו זךְ משלג, צח מחלב, והוא רוכב על סוסו ועומד לפני.
ואנכי כראותי ספיר גזרתו, בכיתי מרה ואקרא: אהה ה' אלוהים!
הלא גם לי היו בנים יפי־תואר כעלם הזה, ומהם לא נותר לי אחד לשית ידו על עיני.
ויהי כשמוע העלם את שיחי, וירד מעל סוסי ויחזק ביד ימיני, ויען ויאמר לי בחן שפתיו לאמר: הן נפשי, אשר תחשוק בנפש תמר, בת תרצה בתך, תחשוק (גם) נפשך מארץ־שבותך, וגאלתיך וְשַׁבְתָּ עמדי ציונה אל מחמדי נפשךְ לאור שם באור ה'".
"ומכתב חננאל היה שמור במלתחת תרצה, ותמר קראתהו כאשר גדלה ותהי שׂוגה בחלום חננאל על אודותה; ומרוב הגיונה בו החל רוח החזיון לפעמה, ומראה העלם הנחמד נראה לה בחזיון־ליל; וכאשר אהבה תמונתו בחלום כן שנאה תמונת עזריקם בהקיץ, ותתנודד כראותה אותו".
כי היה עזריקם שונה תכלית שנוי מהעלם היפה והגבור שראה חננאל, כמו מתמר היעודה לו.
הוא היה "זר במראהו, ובהיותו בן שש־עשרה שנה היה שפל־קומה, שערותיו צהובות, ראשו כגולת־זהב על כתפותיו הרחבות, פניו נקודים נקודים; ותמר דמתה לתמר ביפיה ובהדרה, ובהיותה בת שש־עשרה שנה הייתה עלמה כלילת־יופי, ותואר פניה, הליכותיה ומדברותיה – נעימוּת ונדיבוּת; ותגדל ותפרח בנועם וחן, ותהי שעשועים להוריה וחמודות לכל רואיה".
"ולא בתארם לבד, כי גם בדרכיהם נפרדו מאד.
עין עזריקם רעה במשרתי ביתו, וידיו קפץ מדל ואביון; ותמר הטתה חסד למשרתי בית אביה, ותפק לרעב נפשה.
עזריקם התהלל בעשרו ובכבוד בית אביו, ויבז בעיניו לדבר עם נערים כגילו, אשר לא מבני אלופים המה; ותמר התהלכה בענות רוחה בין רעותיה, לא בזתה ולא שקצה גם בנות דלת־העם".
כבוא האביב יצאו עשירי ירושלים לשבת במעונות־קיץ בסביבות העיר, וגם תימן ותמר נמנו בין הקייטנים.
תימן הלכה הכרמלה, ואחותו שמה פניה לבית־לחם הקרובה.
ובמקום הנחמד הזה ראתה תמר את אמנון, הרועה היפה והעדין ברוחו, ותאהבהו.
בעלם זה המלא חן, המנגן על חלילו שירי אהבה ואצילות וקולע זרי־פרחים, הכירה תמר את בחירה הנראה לחננאל בחלום.
ואהבתה אליו גדלה שבעתיים אחרי הצילו אותה יום אחד מסכנת־מוות.
בלילה אחד פרצו כפירים בעדרי הצאן ויפרעו בם פרעות, ויקומו הרועים המזוינים לכלות את המשחיתים המסתתרים עמקים ובחורשות.
ותמר, שלא ידעה מזה דבר, השכימה בבקר ותלך לבדה למקום מרעה אמנון, בלקטה לה פרחים בשדה.
והנה הוא מזנק בהשקט ובבטחה, קפץ ודהר וכונן צעדי־אונו אל העדר אשר ראה מעבר ליובל־המים, יסוג אחור ויתאזר עוז לקפוץ פעם אחת אל העדר אשר לטש עיניו לו.
ואמנון כונן קשתו חיש מהרה כברק ורעם; עוד רגע אחד והאריה שאג בקול נורא ולא יסף עוד, כי חץ אמנון פלח כליותיו ויפול שדוד כעשר אמות הרחק מתמר, המתעלפת והנמוגה מאימת־מות".
ובשוב רוחה אליה בקשה את מציל־נפשה כי יבקר את בית אביה העשיר והנדיב, בעלותו לירושלים לימי החג, למען ישיב לו גמולו וישימנו בין בני־הנביאים, למודי ה', האוכלים על שולחנו.
וכשם שהמקרה הטוב הזמין לתמר את אוהבה, מבלי דעתה כי הוא בן יורם הנועד לה – כך נתן המקרה את חן פנינה, המסתתרת בכרמל, בעיני תימן, ויאהבנה כנפשו.
אולם תמר הייתה יותר מאושרת באהבתה מתימן אחיה.
פנינה ואמה, נעמה, נעלמו פתאום ובאו לגור בגיא בן הנם על יד ירושלים, בפחדן פן יתגלה מקום מחבואן אצל סתרי; ותימן נספח להאורחה העליזה של מביאי הבכורים לירושלים מבלי יכולת להשתיק את יגונו הגדול, האוכל את לבו כעש.
ובאותה שעה עשתה תמר הכנות לקבל את אהובה בבית אביה.
אמנון עלה לירושלים לחג־הסוכות בין המון באי־המועד, ובני בית ידידיה שמחו לקראתו וילבישוהו מחלצות במקום בגדי־הרועים, גם הושיבוהו בין בני־הנביאים וצעירי המליצים המקיפים שלחנם.
יפי תארו, נועם מדברו ושיריו הערבים נתנו את חנו בעיני כל איש, ותמר לא גרעה עין ממנו.
הוא השמיע את זמירותיו הלוקחות לב בסוכה היפה שבנה לו ידידיה בגנו הנחמד; וככלות משתה־היין, שנערך בה בליל החג, יצאו הנאהבים לטייל בחוצות ירושלים המלאים עליצות־חגיגה.
יחד עם מנעמי האהבה החל אמנון לטעום גם מיסוריה.
הוא ראה את ההבדל החברתי הגדול המפריד בינו, הרועה העני, ובין תמר, בת האלוף העשיר, ויתבונן כי רחוקה וגבוהה היא ממנו כגבוה שמים על הארץ, ולעולם לא ישיגנה.
גם עזריקם, שלו נועדה תמר, הוסיף לקנא בו ולשנוא אותו במדה שהרבה למצוא חן בעיני בני בית ידידיה ובעיני תמר; ויבקש תחבולות לנבל את אמנון ולהצמיתו.
אמנון חיה איפא בבית מטיבו הנדיב חיי עונג ועינויי־נפש גם יחד; ועל כן בקיש איזו תחבושת לליבו הפצוע בעבודת־הצבא.
הוא נמנה בחיל הרוכבים, המלמדים את ידם לקרב בעמק המלך, כי סנחריב, מלך אשור, היה נכון להביא את ירושלים במצור.
במלאת שנה מיום שהציל אמנון את תמר משני האריה עשה ידידיה משתה לכל אוהביו; וכשגבר שרב־הקיץ יצאו בני ביתו, ואמנון בתוכם, לשבת בבית־הקיץ שלו אשר בהר־הזיתים.
ומחזה יפה ירָאה מראש אותו ההר.
ואהבת אמנון ותמר חזקה מיום ליום, ותסר האהובה מאצבעה את הטבעת, הנתונה לה מזקנה, חננאל, ותשימנה ביד אהובה.
ועזריקם, כמו איש־סודו הנוכל זמרי, האורבים לכל מעשׂיהם, מהרו לגלות את הדבר לידידיה; ויחר אפו באמנון, גונב לב בתו, ויתן לו מתנת כסף וישלחהו מביתו.
גם שמועת־שוא הפיץ זמרי, כי מת חננאל בגולה, למען יבטל חלומו ותמר תהיה לעזריקם.
אולם תמר הוסיפה לחזק את לב אוהבה באִמרה השגורה בפיה: "קווה, אמנון, כי טובה תקווה מחיים!" וילך אמנון אשורה, ויבא לעיר־הבירה, נינוה, היושבת על החדקל; ושם פדה את חננאל מיד שוביו, וישב עמו ירושלימה שמחים וטובי־לב.
ואז ראה ידידיה כי בא החלום, ולא התנגד עוד גם הוא לאהבת אמנון ותמר בתו, שהאלוהים בישר אותה בחזיון־לילה.
כן מצא אמנון נחומים לנפשו בבקרו לפרקים את אמו ואחותו היושבות בגיא־התופת, כי אבישי הובילו אליהן וגלה לו את מולדתו.
אולם אושרו היה גם הפעם עדי־רגע.
עושי־דבר עזריקם, השומרים את צעדי אמנון, גילו לידידיה וגם לתמר, כי נלכד אמנון בשחיתות מכשפה יפה, הצודדת אותו בקסמיה.
ובליל־אפל אחד הלכו תמר ותימן אחיה לגיא־התופת לראות ולהיווכח, אם נכון הדבר.
הם הציצו בעד חרכי האהל "והנה עלמה יפה־פיה, לבושה משי ורקמה, נצבת ככלה עדינה לימין אמנון, מתנוססת ביפיה ובהדרה.
ואמנון שם צמידים על ידיה, ונזמים – באזניה, מביט אליה באהבה וכן ומנשק לה; והעלמה גם היא תשיב לו עתרת נשיקות.
והאם צופיה החזיון הנעים, נגשת אליהם ונושקת אותם חליפות באהבה וגיל, באין אומר ודברים".
אימה חשכה נפלה על תמר, שלא ידעה כי אֵם אמנון ואחותו עומדות לפניהן, וחמתה בערה מאד בבחירה הבוגד, שנשבע לה אהבת־עולם.
היא גרשה מפניה את אוהבה בקצף ובוז, מבלי הגד לו סיבת הדבר.
וזמרי הרמאי השתמש במקרה כדי לסכסך את הנאהבים זה בזה, וגם רעל שם בנבל היין, ששלח אמנון לתמר למען כפר פניה.
הוא חפץ להוכיח בזה לתמר כי אמנון הבוגד מבקש את נפשה, למען תרחיקהו ממנה לנצח.
וגם חזון־שוא בדה זמרי מלבו, כדי לבאר מעשה־שטן זה, ויספר לתמר מעין חלום מוזר שראה בהקיץ.
לשמע הסיפור הזה אחזה פלצות את תמר, ותתן מעט מיין־הרעל בפי היונה, שגדלה בביתה כסמל אהבתה לאמנון – ותניד היונה כנפיה, ותתפרפר רגע על הארץ ותמת.
ואמנון נמלט מחרב־המשפט בערב יום־כלולתו עם תמר; ובשומו פניו ללכת מצרימה נפל, אצל עקרון, בידי גדודי־פלשתים, שמכרוהו ליוונים ההולכים באניה לאי־כפתור (שם נשבה יורם).
אולם בתוך כך החלו רגשי־הנוחם להציק לאנשי־האון, שהרעו לחנם ליורם ובני־ביתו הנקיים.
מתן, השופט הערום, הודה על עוונו, וחפר ובוקיה שעזרו, בעצתו, להצית נאות יורם ולשלול הונו, מיהרו לשרוף את מתן בתוך ביתו כדי שלא יגלה את פרטי התועבה.
וגם עכן נחם על מעשהו, כי נבל בנו, הנקרא עזריקם, התעמר בו בירשו נכסי יורם; וכשהחל עכן לגלות סודות מפחידים שלח עזריקם גם את ביתו באש על עכן, חפר ובוקיה.
אולם הם נצלו כל עוד רוחם בם, והשופטים הוציאו מפיהם את האמת הנוראה.
ואז הוסרה המסכה, הותר הקשר־הגרדי.
זמרי נפל בחרב עזריקם, הפושעים נמסרו לדין, וצדקת נעמה ואמנון יצאה כנוגה.
אולם האוהב האמלל כבר נדד למרחקים, ואין להשיבו.
ותאבל תמר יומם ולילה על אמנון, שגרשה מפניה בקלות־דעתה, בהאמינה בכל כזבי משטיניו.
וגם בירושלים גדלה אז המבוכה, כי צר עליה חיל סנחריב.
וחזקיה אסף כשנים־עשר אלף איש, כלם ישרי־דרך ונאמני־רוח, וישם עליהם שרי־צבאות, ויקבצם אל רחוב שער העיר.
וירהב עוז בנפשם, וידבר על לבם לאמר: "שמעוני, בָּנַי!
הנה שאון לאומים באים לשים מצור על ירושלים; משאתם אל תפחדו, ומהמונם לא תענו, כי עמם זרוע־בשר, וזרוע ה' היא תאמצנו.
התאזרו נא ושימו יראת־שדי על פניכם ואהבתו בלבבכם; דומו לה' והתחוללו לישועתו".
ושבנא שם את העיר כמרקחה ויסכסך את יושביה; ויתמכרו לו שלשה־עשר אלף איש רכי־לבב, בנים לא אמון בם.
ויקבץ את ראשי־הקושרים אליו, ויאמר אליהם: אמרו נא אל העם לאמר: 'מי האיש החפץ חיים ישמע לעצתי, להשלים את מלך אשור, בטרם יכה את ירושלים לגלים־נצים…' " אולם נבואתו הקשה של שבנא לא נתקיימה.
מגפה נוראה הפילה בליל אחד רבבות חללים במחנה האשורים, והנשארים בחיים נמלטו על נפשם.
ניצחון אלוהי ישראל נתפרסם מהרה בין העמים, ומכל הארצות החלו לשוב ליהודה גולים ונודדים יהודים.
אולם המוני האורחים, הבאים יומם ולילה בשערי ירושלים, לא הביאו עמם את דוד תמר.
לא מלאה עוד סאת־יגונה של האהובה האמללה, וכמה ירחים עברו עד שבא לאחרונה היום המאושר.
בבוקר הזה, המלא גיל וזיו, הפסיק קול אמנון, המשורר בגן, את שנתה הטרופה והנרגזה של תמר.
הוא שב מגלותו, והביא עמו גם את יורם אביו.
לעליצות הנאהבים ולשמחת נעמה ובתה – לא היה קץ.
אז נתאגדו בברית אהבת־נצח שני זוגות נחמדים וישרי־לב: אמנון ותמר, ותימן ופנינה.
"אהבת ציון" יצא לאור לראשונה ב-1853 ועורר התרגשות רבה והתעוררות לאומית בקרב קוראיו הרבה שנים לפני הקמת התנועה הציונית.
הצעירים היהודים שהיו אמונים על המקרא קראו בשקיקה את הרומן שתיאר את ארץ ישראל כארץ פורייה מלאה במעיינות, שדות וכרמים; את בני יהודה כגיבורים ישרים ואצילי-רוח ואת בנות יהודה כעלמות יפות ונדיבות, והתעורר בהם רצון לעזוב את הגולה ולעלות לא"י לחונן את עפרה וליישבה.
כתב יעקב פיכמן: "זה היה ספרה של תקופה, יצירתה המחנכת והמעוררת.
היא פקחה את העיניים לראות שוב את ירק הארץ, נתנה שקט ללב, הרחיקה מן הכיעור והקטנות אשר מסביב...
בכוחה לחדש מבפנים, לעורר נרדמות, הצליחה יצירה זו להיכנס ללב העם במידה כזו, שבדורות קודמים נכנסו רק ספרי הדת והמוסר המובהקים ביותר.
היא כבשה לבבות וחידשה לבבות; היא חידשה את פני החיים, יישרה את קמטיהם ושפכה רוח של נוער על העולם.
לנו אין עתה כל מושג מן המהפכה הגדולה שהביא ספר קטן זה בזמנו.
קסם לא-ישוער היה בדפיו המאירים, בסגנונו שקוי-הבושם, בכל הרננה האביבית שהיה שופע על סביביו.
לכל מקום שהגיע נשא את רוח הימים ההולכים ובאים.
בכל פינה שחדר, נתקבל ככרוז, כבשורה.
התקווה דובבה את שורותיו - תקוות הימים אשר נכונו...
וזכורני: בימי הקיץ החמים, כשהייתי נודד בערבות חרסון, עייף ויגע מעמל הדרך, הייתי יושב על עשב השדה, וקורא בספרי החביב, דף אחר דף, פרק אחר פרק; ובכל פעם שהייתי שוקע במראות הקדומים האלה, היה לי הרגש כאילו אילן רחב-צל משיב עלי את צינתו המתוקה".
וכתב בן-אביגדור: '"אהבת ציון" ו"אשמת שומרון" הם שיר-השירים לילדות העם, שיר השירים על עם חי ועובד, חורש אדמתו וקוצר קצירו, רועה צאנו וחולב חלבו, נוטע ושותל, בוצר ומעמר - שיר השירים על עם לוחם לחופשו ומגן על אדמתו, עם צועד בקומה זקופה בארץ מלאה זוהר ושמש, מגד ושיפעה...
"אהבת ציון" ו"אשמת שומרון" היו לכינור ציון הראשון שנתלה מעל למראשותינו, הכינור שהשמיע ראשונה את שירת התחייה והעוז, החוסן וההוד...
כל הגעגועים הכמוסים שבלב העם העברי במשך אלפי שנים לעברו המזהיר ולארצו, כל החלומות על חיי חופש וזוהר בארץ מולדת, את כל אלה העלה מאפו האמן ויצר את יצירותיו אלו - יצירות טבולות זוהר-שמש ואור-חיים...
וכל אותם צלילי העבר הקדמון שהעיר מאפו בכינורו החיו והעירו בנפש העם את געגועיו הטמירים לארץ, לעבודת האדמה ולחיי חופש במולדת'.
"אהבת ציון" יצא לאור ביותר מארבעים מהדורות; וגם תורגם לגרמנית, אנגלית, יידיש, רוסית, צרפתית, לדינו, ערבית ופרסית-יהודית.
הרומנים התנ"כיים של מאפו היו אבני הפינה ועמודי היסוד של בניין הספרות העברית החדשה.
השפעתם ניכרת במיוחד ביצירות אברהם שלום פרידברג, מנדלי מוכר ספרים, מרדכי צבי מאנה, חיים נחמן ביאליק, ויעקב פיכמן.
"אהבת ציון" המשיך להיות ספר עברי קלאסי עבור עולי העליות הראשונות לא"י, וגם לאחר קום מדינת ישראל.
כתב אליעזר שטיינמן: "כל סוגי הקוראים מוצאים בו עד היום חפץ ועניין; לא זו בלבד שמַחשיבים אותו אלא גם קוראים בו; ולא זו בלבד שקוראים בו, אלא גם אוהבים אותו.
לחו לא נס; טעמו לא פג; ודומה הוא עלינו חדש כאילו נכתב כעת...
בכל שעת חיים שנקרא בפרשת אמנון ותמר, בין אנו צעירים או זקנים, בין שבעי תרבות ובין קרתנים, לעולם אנו מרגישים עם רשרוש דפי הספר רשרוש עליו של עץ האביב.
החיים מזדקנים, אבל החלומות צעירים תמיד".
וכתב יוסף קלוזנר: "מאפו הוא לא רק ניתק אותנו מעל החיים הישנים והוציאנו מן הגטו הרוחני: הוא גם נטע בתוכנו גאון לאומי ורוח עברי נכון.
ואת אהבת-ציון ואת חיבת החירות המדינית והרוחנית נתן בלבנו.
ובעבותות-אהבה קשר אותנו אל הארץ, שבה קשורות כל תקוותינו.
כי הוא החיה אותה ואת מלכיה ושריה ונביאיה בדמיוננו כמו שחִיָּה אותה התנ"ך ברוחנו.
ושבח גדול מזה אין למצוא ואין לבקש".
אהבת חיי היא סדרת טלוויזיה דוקומנטרית בת ארבעה פרקים בהפקת ערוץ הספורט אשר עוקבת אחר התופעה של קבוצת ספורט בבעלות אוהדים בישראל ומנסה להבין את המניע של אוהדי הספורט בישראל להקים קבוצה בבעלותם, לאחר שמאסו באלימות ביציעים ובהנהלות של המועדונים, ולהשקיע מזמנם וכספם למען מטרה חברתית זו.
בתוך כך, על אף שהתופעה אינה ייחודית לישראל, הסדרה מנסה לראשונה בטלוויזיה להסביר מאילו מאפיינים בחברה הישראלית ובתרבותה נובעת התופעה וכיצד היא משפיעה עליהן באופן כללי ועל תרבות הספורט בישראל בפרט.
כל פרק בסדרה עוסק בליגה אחרת בעונת 2016/2017 ובה קבוצות שונות.
סטריט מבקר אצל אנשי המועדון, ביציעים ומאחורי הקלעים ועורך שיחות עם אנשי מפתח בקבוצות ואוהדים אחרים.
פרק זה הוא בבחינת מבוא לסדרה ובה מתייחס שאנן סטריט למגוון הגורמים להקמת קבוצה בבעלות אוהדים בישראל, בו מוצגת זווית חיבור האוהדים לקבוצה תוך שנשאלת השאלה: מדוע להקים קבוצת אוהדים?
מרואיינים אורי שרצקי, מנכ"ל הפועל קטמון ירושלים שהיה הראשון להקים קבוצה בבעלות אוהדים בישראל, ורון עמיקם שהוא עיתונאי וממייסדי מכבי קביליו יפו שגם היא קבוצה בבעלות אוהדים.
גם על יפו וגם על קטמון יעסקו בפרקים הבאים בנפרד.
כמקרי בוחן הנלקחים לפרק הם של קבוצות הכדורגל בית"ר נורדיה ירושלים ומכבי עירוני אשדוד המחודשת, המשחקות בליגה ב' בכדורגל.
בית"ר נורדיה ירושלים מוצגת כקבוצה קהילתית שהוקמה כמחאה על אופי קהלה של קבוצת בית"ר ירושלים ותופעות האלימות והגזענות שנלווים לו, באופן זה מתוודה שאנן סטריט על היותו אוהד הקבוצה ומה מביא אותו לכך.
באופן דומה אך שונה, קבוצת מכבי עירוני אשדוד הוקמה כמענה לאיחוד כפוי בדמות קבוצת הכדורגל העירוני מועדון ספורט אשדוד בשליטת איש העסקים ג'קי בן זקן.
האיחוד, בין מכבי עירוני אשדוד ההיסטורית לבין הפועל אשדוד (שגם היא הוקמה מחדש לאחר מכן), הוביל לאובדן זהות מצד אוהדים רבים שלא קיבלו את החיבור המלאכותי וזה נראה עבורם כעוד מוקדי כוח בשליטת העירייה שלא לטובת האוהדים.
בפרק מוצגת התפעלות מהיצירתיות של הקהל, כדוגמה מביא שאנן סטריט את התרשמותו מכך שהקהל יצר שיר עידוד לקבוצה מלחן השיר Mrs.
Robinson של סיימון וגרפונקל ומדובר על חזרתו של הדרבי של אשדוד אחרי שנים רבות.
הפרק מציג את המאבקים בין הקבוצות ואת היריבות שנוצרה ביניהן, כמו גם את החיבור ביניהן ואת החיבור בין הקהלים.
פרק זה עולה אל ליגה א' ומביא את המקרה של מכבי קביליו יפו ושל הפועל רובי שפירא חיפה, אשר דומות ברוחן אך שונות בסיבות הקמתן.
מכבי קביליו יפו הוקמה כדי לחדש את המועדון המקורי, מכבי יפו המזוהה עם יהדות בולגריה, אשר התפרק בשנת 1999 וכיום אין לאוהדים קבוצה לעודד זולת זו בבעלותם.
מנגד, באותה שנה הייתה זו הפועל חיפה בבעלותו של רובי שפירא שהגיעה לרגע השיא וזכתה באליפות הראשונה בתולדותיה, לאור הישגי הקבוצה ההיא לא היססו האוהדים לקרוא למועדון שבבעלותם על שמו במיוחד כמחאה על דרך התנהלות המועדון בעת הנוכחית בבעלותו של יואב כץ.
בהקשר של הפועל רובי שפירא חיפה האוהדים שבאים למשחקיה הם למעשה אוהדי הפועל חיפה שפועלים למען עתיד המועדון המקורי מתוך אותה מחאה.
מתוך אותו רעיון, מציג הפרק את הפעילות החינוכית שעושות קבוצות האוהדים - פרויקט "קידום דרך הרגליים" של המועדון ושיתוף הפעולה עם מיזם "שער שוויון" - וכן את רוח התנדבות הצעירים בקידום הקבוצה ואותם מיזמים חינוכיים.
בניגוד לחיפאים, את הקבוצה היפואית מנהלים אנשים וותיקים עם אספת עמותה בחדר ישיבות של מפעל לייצור שבבי מתכת, כמו כן מודגש זיהוי המועדון עם יוצאי בולגריה.
כמו החיפאים, גם אצל מכבי קביליו יפו מודגשת החשיבות של קידום כדורגל בגילאים הצעירים ואת חשיבות התקרבות קבוצת הנוער לליגת העל בכדורגל לנוער ועד כמה זה יכול לתרום גם לקבוצה הבוגרת.
בהמשך הפרק חוזר שאנן סטריט אל הפועל רובי שפירא חיפה ומלווה את האוהדים למשחק חוץ במגרש בבאקה אל-גרבייה, תוך שמדברים על אווירת הקהל על החיבור בין האוהדים לשחקים ועל חשיבות המשחק.
תוך כדי הוא מתרשם גם מהעובדה שכמו בעירוני אשדוד בפרק הקודם, גם החיפאים לקחו לחנו של שיר לא צפוי לכדורגל כשיר עידוד - ערב עירוני של יוסי בנאי.
בפרק זה עוברים לליגות הגבוהות, ביחס להיכן שנמצאות קבוצות האוהדים בישראל, כאשר בליגות אלו דרוש ארגון יסודי וכסף על מנת להשתקע באותן רמות ולא רק מהפכנות ואהבה לקבוצה ולסמל.
המקרים המובאים בפרק זה הם של הפועל קטמון ירושלים, שכבר הוזכרה בפרקים הקודמים כקבוצת האוהדים הראשונה שהחלה את השינוי וכיום משחקת בליגת העל, וכן של קבוצות הכדורסל הפועל רמת גן והפועל תל אביב.
שאנן סטריט מלווה את אנשי קטמון ומנסה לברר את מהות יחסיהם כלפי הפועל ירושלים, אשר ממנה בתחילה הם התפצלו כמחאה על השתלטות הקבוצה על ידי גורמים עסקיים בעלי אינטרסים זרים, לדברי האוהדים המצולמים.
בפרק מדגיש שאנן סטריט את המנגנון שמלווה את הקבוצה, כולל מתנדבים במכירת כרטיסים ועד אנשי שיווק ואסטרטגיה עסקית שמביאים למועדון עם 870 חברי עמותה.
בסיום הפרק חוזרים את הדרבי של ירושלים בין הפועל ירושלים להפועל קטמון ומדברים על יחסי האוהדים של שתי הקבוצות.
בהמשך ישנה התייחסות גם ליחס הממסד כלפי קבוצות האוהדים ובאופן יותר נקודתי - במאבקה של קבוצת הפועל רמת גן בעיריית רמת גן והטענות לאי-שוויון תקציבי בין שתי הקבוצות העירוניות.
כמו כן, מוגדש המחויבות של אוהדי הקבוצה לסמל של המועדון ונטען כי אוהדים בכו כאשר ראו שחקנים עם סמל המועדון שלהם.
עוד בתחום הכדורסל, מלווה שאנן סטריט את הפועל אוסישקין, אשר קמה כמחאה עם הריסת אולם אוסישקין ונהפכה ברבות הימים להפועל תל אביב לאחר שזו התפרקה.
גם בקבוצה זו מלווה הפרק את המתנדבים הרבים שעוסקים בשיווק הקבוצה (כולל שיווק במדיה חברתית) ובשאר תפקידי התפעול של המועדון ובמשחקי הקבוצה.
מכיוון שהקבוצה משחקת בליגת העל בכדורסל נטען שקיים מתח בין רצון האוהדים לקבוצה הישגית וכן הניהול העסקני, לדברי מנהל השיווק של המועדון, לבין ההתנהלות החברתית של קבוצה בבעלות אוהדים וצריך לדעת איך לקדם קבוצה הישגית כאשר הלהט של מהפכנות האוהדים נגמר ויש שגרה שיש לנהל.
במסגרת פרק זה מתייחסים שוב לעניין של זהות וקהילה, אך הפעם יותר באופן ממוקד ותוך שימוש בדוגמאות של שתי הקבוצות מירושלים וכן של קבוצת הכדורסל הפועל אוסישקין.
מצד אחד מלווים אוהד בית"ר נורדיה ירושלים ערבי מוסלמי אדוק מבית חנינא שמקיים את מצוות הדת, תפילות חמש פעמים ביום ותפילות בימי שישי במסגד אל-אקצא.
הוא אף אהד בעברו את בית"ר ירושלים ועזב לנורדיה מחמת התופעות שמלוות את המועדון בשנים האחרונות.
הפרק מדבר אפוא על קבלת האחר בתוך מערכת שנקראת קבוצת אוהדים והיכולת לגשר על פערים תרבותיים וחברתיים.
בנוסף, מדבר הפרק על המיזם של הפועל אוסישקין, הפועל בדרום העיר תל אביב-יפו, ובו קבוצת הכדורסל מקיימת פעילות ספורטיבית לילדיהם של העובדים הזרים ושל מהגרים בלתי חוקיים בבית הספר רוגוזין.
מדובר על השתלבות הקבוצה בפעילות הקהילתית ועל קבלת האחר בתוך החברה הישראלית מתוך אותה פעילות של קבוצת אוהדים.
בדוגמה של הפועל קטמון ירושלים מלווה שאנן סטריט את קבוצות הילדות והנערות של המועדון ומראה כיצד הן צמחו מתוך מיזם של המועדון שנקרא "ליגת השכונות".
מדובר על שני מקרים: באחת ילדה אשר מוכשרת בעיקר בנגינה על פסנתר ומאזנת פעילות זו בחוגי הכדורגל של המועדון, במקרה השני נוסע שאנן סטריט אל ההתנחלות אפרת ומלווה משפחתה של נערה שגם היא לוקחת חלק בקבוצת הנערות ומנסה להבין כיצד התנחלות עוברת להיות בצד של הפועל בזכות אותה פעילות נוער.
בהמשך הפרק מסוקר משחק גמר גביע המדינה לילדות ומראה את החוויה שבזכותה מגיע קהל ללוות במגרש בשפיים את ילדות המועדון ומסביר על ההשפעה של הקהילה במסגרת זו.
אהבת הגר היא מצוות עשה מהתורה לאהוב גרים.
המצווה מופיעה בפרשת עקב, בפסוק: מצווה זו מופיעה בתורה שלושים ושש פעמים, ומתווספת למצוות אהבת ישראל - המתייחסת לגר צדק כמו לכל יהודי - ומצוות לא תונו האוסרת במפורש כל פגיעה בגר.
הרמב"ם מסביר את חשיבות מצוות אהבת הגר באמצעות השוואה ליחס שדורשת התורה כלפי אנשים אחרים:
מצוות אהבת ישראל מחייבת את עם ישראל לאהוב כל אדם מישראל.
מצוות אהבת הגר מוסיפה עליה ומדייקת את החשיבות שבאהבת גרים.
הרמב"ם נותן טעם לדבר: .
חידוש נוסף שהרמב"ם מציין הוא שבניגוד למצוות "ואהבת לרעך כמוך", מצוות אהבת הגר מחייבת אותנו לאהוב אותו ממש, ולא רק להתנהג כאילו אנחנו אוהבים אותו.
יש שהסבירו שיש צורך בציווי מיוחד על אהבת הגר, מפני שהגר עלול להיות רגיש ופגיע יותר מאדם רגיל, מפני שחסרה לו תחושת הביטחון שיש לאדם שנמצא בסביבתו הטבעית.
ולכן עלינו לשקול היטב כל מילה והתבטאות כלפיו.
אסור להזכיר לגר את מעשיו הראשונים, מה שעשה לפני גיורו, וכן אסור לבזות בפניו של הגר גויים אחרים, כדי שלא לצערו.
כאשר יש דין של ישראל ודין של גר, והם באותה דרגת תכיפות, ראוי להקדים את דינו של הגר.
המצווה נוהגת בכל מקום ובכל זמן, וחלה על כולם, אנשים ונשים כאחד.
"אהבת הדסה" הוא אחד משיריו של רבי שלום שבזי, מגדולי חכמי ומשוררי תימן, החתום באקרוסטיכון "אלשבזי משתא".
זהו שיר חתונה אליגורי, שתוכנו כיסופים לגאולה.
שיר זה הוא אחד משירי אהבה רבים בין אלהי ישראל לעמו.
ה"אני" בשיר מסמל את עם ישראל המשתוקק ל"הדסה" היא השכינה, המשורר משתמש בדימוי 'הדסה' בשיריו להקשרים נוספים כמו עם ישראל שנמשל להדס משולש (עם ישראל, התורה, והאל), או ככינוי המובא במדרשים לאסתר המלכה, כזיכרון גאולת ישראל בימי אחשורוש על ידיה.
לדעת הרב מרדכי יצהרי שיר זה מבטא דווקא את אהבת עם ישראל (האני) לארץ ישראל המשולה להדסה, לפי פירושו השיר מדבר אך ורק על נושא זה, ובכך ממשיל המשורר את עם ישראל וארצו לחתן וכלה המתאחדים זה עם זה.
אהבת הארץ ושיבת ציון הם מוטיבים בולטים בשיריו של שבזי, ביטוי לכך נמצא באגדה לפיה כל ערב שבת היה מהלך בדרך נס לארץ ישראל, ובמוצאי שבת היה חוזר לתימן
בפיוט נרמז על גירוש מוזע (=זמן שרידנו), גלות שכילתה כמחצית מיהודי תימן, וכמו כן את האיסור השלטונות בתימן לעליה לארץ ישראל (=לו יש רשות).
לקראת סוף הפיוט מוצא המשורר נחמה בלימוד התורה וקיום המצוות.
הפיוט בנוי מ-12 בתים, כנגד 12 שבטים.
השיר במקורו הושר באירועי שמחה, בעיקר במהלך שמחת חתן וכלה, בעיקר אצל יהודי תימן, בישראל השיר התפרסם לראשונה לכלל הציבור על ידי הכוריאוגרפית שרה לוי-תנאי להקה ענבל ביצירתה הנודעת "תיקון חצות" (1956).
המוזיקאי מרדכי סתר השתמש גם בשיר זה שוב ביצירתו "תיקון חצות".
שם הספר "אהבת הדסה", נלקח אף הוא מפיוט זה.
הרב שלמה קורח בחר לשיר שיר זה לבקשת רבו אהרון קוטלר, בעת עריכת ליל הסדר בישיבת לייקווד בשנת תש"כ.
אהבת מרתיחה את מי האמבט (ביפנית: 湯を沸かすほどの熱い愛, באנגלית: Her Love Boils Bathwater) הוא סרט דרמה יפני משנת 2016 שבוים על ידי ריוטה נקאנו.
הסרט נבחר ליצג את יפן בפרסי האוסקר אך בסופו של דבר לא הועמד.
לאחר שפוטבה מאובחנת עם סרטן, היא מקווה להתאחד עם בעלה שעזב אותה ולבנות את יחסיה עם בתה המתבגרת.
בשנת 2016 הסרט קיבל מספר פרסים של אקדמיה לקולנוע של יפן, פרסי חושי ופרסים נוספים.
אהביני או עזביני הוא סרט ביוגרפי אמריקאי משנת 1955 בבימויו של צ'ארלס וידור, עם דוריס דיי וג'יימס קאגני בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על סיפור חייה של הזמרת ושחקנית הקולנוע רות אטינג , שעלתה מדרגת רקדנית פשוטה לזמרת מפורסמת בעזרתו של הגנגסטר מרטין סניידר , שהשתלט על חייה.
הסרט זכה בפרס אוסקר לסיפור הטוב ביותר .
ג'יימס קאגני היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
מקור שם הסרט בשיר "Love Me or Leave Me" אותו שרה לראשונה רות אטינג במחזמר "Whoopee!" ב-1928.
במועדון לילה בשיקגו בשנות ה-20, רוקדות בחורות לפני גברים מיוחמים ולאחר הריקוד בוחר לו כל אחד לרקוד עם הבחורה שמוצאת חן בעיניו תמורת תשלום.
בין הרוקדות נמצאת גם רות אטינג (דוריס דיי).
למועדון מגיע בצליעה מהירה מרטין "הצולע" סניידר (ג'יימס קאגני) ביחד עם עוזריו.
סניידר הוא בעל עסק חוקי של מכבסה אבל את רוב הונו הוא עושה מגביית דמי חסות.
הוא שם עינו על רות וכאשר היא רבה עם אחד הלקוחות הוא מתערב לטובתה ומכריח את בעל המועדון לא לפטר אותה.
רות מחבבת את הפסנתרן המלווה שלה, ג'וני אלדרמן (קמרון מיצ'ל) אך נאלצת להיענות לחיזוריו של סניידר שממנה את עצמו למנהל שלה ובעזרת קשריו הוא משיג לה הופעות במקומות גדולים ומכובדים ולבסוף גם ברדיו.
רות מתפרסמת וסניידר מסדר לה הופעות בשיגיונות זיגפלד בניו יורק.
רות נמצאת בשיא הצלחתה ובתמורה היא מסכימה להתחתן עם סניידר.
סניידר מתערב בתהליך ההפקה ורב עם הבמאי.
לבסוף הוא משיג לרות חוזה להופיע בסרט בהוליווד.
הוא גם מקים מועדון לילה שבו תופיע רות.
העניין מסתבך כשמתברר שהפסנתרן והאחראי על המוזיקה בסרט הוא ג'וני אלדרמן, אהובה לשעבר של רות.
סניידר מקנא לרות באופן כפייתי.
הוא שונא את אלדרמן ועוקב אחרי שניהם כל הזמן.
רות מבקשת מאלדרמן לעזוב אותה אבל הוא מגיע אליה ובפתח ביתה הם מתנשקים.
סניידר אורב להם, יורה באלדרמן ופוצע אותו.
רות מחליטה לעזור לסניידר ולשחרר אותו ממעצר בערבות.
הוא מגיע למועדון ומתרכך כשהוא רואה את רות ששרה "אהביני או עזביני".
"אהבת נעורי" הוא שיר שכתב, הלחין וביצע שלום חנוך.
השיר נכלל באלבום "אור ישראלי", שיצא לאור בשנת 2003.
הדובר מספר על ילדותו ואהבתו לדמות שלא מוזכרת בשמה.
הדובר מספר כי איש לא ידע על אהבתו אליה.
בהמשך הדמות מספרת לדובר כי היא נוסעת, והדובר משער כי לא יראה אותה שוב.
השיר נכתב על אילנה דוידוביץ, נערה מקיבוץ משמרות אותה הכיר חנוך.
השיר נכתב מספר שנים לפני צאתו לאור.
שלום חנוך הציע לאריק איינשטיין להקליט את השיר עבור אלבומם המשותף "מוסקט", אך זה סירב.
שלום חנוך ביצע את השיר בהופעות, אך לא רצה להקליט אותו.
הוא הקליט אותו רק לאחר מכן, והשיר נכלל באלבום של חנוך "אור ישראלי", אשר יצא לאור בשנת 2003.
במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' הגיע השיר למקום הרביעי (כשבמצעד השבועי של התחנה היה 6 שבועות בראש), ובמצעד השנתי של גלגלצ דורג "אהבת נעורי" במקום השמיני.
ב-2009 הושמע השיר בסדרה "נשרים", בביצועו של תובל שפיר.
באוגוסט 2013 חידש הזמר אדיר גץ את השיר.
אהבת ארץ ישראל (או חיבת הארץ או חיבת ארץ ישראל) הוא מושג מקובל ביהדות המבטא את החביבות והקשר של עם ישראל לארץ ישראל, חיבה שהתבטאה בין היתר בכיסופים לעלייה לארץ ישראל, בכתיבת ספרות ושירה על קדושתה, יופייה ונופיה של ארץ ישראל, ועוד.
שימוש נרחב במונח זה נעשה במאה ה-19 בהקמה ועידוד של תנועות עלייה לארץ ישראל גם בקרב יהודים חילונים.
מופיע בתנ"ך ובספרות ההלכה, בתהילים נאמר () .
מבאר רש"י: כי רצו - אהבו אף את אבניה ואת עפרה.
פסוק זה היווה בסיס למנהג נישוק אדמת ארץ ישראל בכניסה אליה.
נוהג זה היה קיים בעלייה לארץ ישראל מארצות המזרח, ומופיע כבר בתלמוד.
הרמב"ם בהלכות מלכים כתב: .
התורה משבחת את הארץ כדי שנחבב אותה, כך נאמר ().
בתהילים נאמר כי המרגלים חטאו בכך שמאסו בארץ חמדה () ר' דוד מן כתב
הרב משה דוד ואלי רואה את חיבת הארץ בפסוק המדבר על פרשת בנות צלפחד, שם נאמר: () כך שלדבריו דבקות בארץ היא מלשון "ודבק באשתו" "דבקות נפשית".
במדרשים מופיע רבות עניין זה למשל, בספרי נכתב כי הטעם שיוחסו בנות צלפחד בתורה עד ליוסף, מפני שחיבבו את ארץ ישראל כמותו.
במדרש רבה נאמר כי "אמר הקב"ה חביבה עלי ארץ ישראל יותר מן הכל" (במדבר רבה, מסעי, כג,ז) יש שלמדו שממדרש זה יש חיוב לאהבת ארץ ישראל על פי המצווה שיש ללכת בדרכיו של הקב"ה.
מדרש אחר משבח את הנשים בכך שהיה להם אהבה גדולה לארץ ישראל יותר מאשר הגברים ולכן לא נגזרה עליהם גזירת המיתה בחטא המרגלים
על אף שמוני המצוות לא כללו את אהבת ארץ ישראל כמצווה בפני עצמה, בכוזרי, בספר חרדים ועוד תלו את עונש הגלות מפני שמאסו בארץ, וכך הגאולה תגיע על ידי אהבה וכיסופים לארץ
הרב יהודה אלקלעי ראה בהתעוררות לחיבת ציון במאה ה-19 וה-20 את קיום דבריו של ספר חרדים, שהשיבה לארץ תהיה בעת שישתוקקו אליה.
הרב יעקב אריאל סבור כי אהבת ארץ ישראל היא נחשבת כמצווה בפני עצמה, לדבריו גם כשאין מקיימים מצוות יישוב הארץ בפועל יש מצווה לחבבה, קל וחומר כשמקיימים את המצווה בפועל.
בהלכה ישנן מצוות שתוכנן הוא ביטוי לאהבת ארץ ישראל, למשל מצוות הביכורים היא מפירות שנשתבחה בהם ארץ ישראל, לפי האר"י מצווה זו מהווה תיקון לחטא המרגלים בברכת המזון מודים על טובה של הארץ, כפי שנאמר .
מטרת האזכור הוא לעורר את האהבה והשמחה בארץ ישראל
בתלמוד מסופר על רבי חנינא שהיה "מתקן מתקליה".
(רש"י:"משוה ומתקן מכשולי העיר מחמת חיבת הארץ שהייתה חביבה עליו, ומחזר שלא יצא שם רע על הדרכים").
יש שלמדו מפרשנות זו, כי יש לשמור על ניקיון ארץ ישראל.
כך גם היו מגדולי ישראל, שהרימו לכלוכים ואבנים שהיו בצד הדרך משום חיבת הארץ.
יש אומרים שמצווה לבקר ולטייל בארץ ישראל אפילו אם לא מתכוונים להתגורר בה, בין היתר נסמכים על מאמר חז"ל הבן איש חי כתב שיש מצווה ללכת לטייל בארץ ישראל למקום שיש בו פרדסים ונמצאים שם פירות חשובים טובים ומתוקים ומשובחים במאד, אם כוונתם לשם שמים בשביל חיבוב ארץ ישראל.
לדעת הרב מנשה קליין גם ראיית הארץ היא מצווה, והוא מתבסס על בקשת משה רבנו לראות את הארץ: .
ישנם רבנים שכתבו כי יש להעדיף פירות מתוצרת הארץ.
הרדב"ז למד דבר זה קל וחומר ממנהג נשיקת הארץ המופיע בתלמוד.
רבנים נוספים כתבו מכתבים, שיש להעדיף את אתרוגי ארץ ישראל למצוות ארבעת המינים, על פני אתרוגי חו"ל (קורפו), משום מצוות חיבת הארץ.
הב"ח כתב שיש קדושה בפירות ארץ ישראל, באשר הם יונקים מקדושת השכינה.
יש הסוברים שיש איסור לדבר בגנות ארץ ישראל, למשל לומר על מזג האוויר בארץ ישראל שהוא קר או חם באופן לא נסבל וכדומה, או לומר על פירות חו"ל שהם יותר יפים מפירות א"י, ומאידך יש מצווה לספר בשבחה שעל ידי זה יעורר אהבתה.
לאהוב את נופיה, לקשטה בעצים ופרחים, לנקותה מפסולת, לתקן את דרכיה, לבנות בה בתים נוחים ונאים, ולחזור תמיד על דברי יהושע וכלב שכנגד כל המשטינים עמדו ואמרו .
שירים ופיוטים רבים נכתבו על ארץ ישראל.
מפורסמים פיוטיו של ר' יהודה הלוי "ציון הלא תשאלי" ו"לבי במזרח".
את הפיוט "ארץ הקדושה, יקרה חמודה" לר' אברהם סלאמה יש נוהגים לשורר בקבר המיוחס לתנא יהודה בר אלעאי בערב ראש חודש, המנהג מופיע כבר בספר חרדים, וכך נהג הרב מרדכי אליהו.
בספר חרדים (פרק נט) כותב: "ומה טוב ומה נעים לשיר שיר ידידות אשר יסד רבי יהודה הלוי עליה (על ארץ ישראל), באהבה רבה תחילת השירה ארץ הקדושה יקרה החמודה, וכו' כן אנו משוררים על ציון רבי יהודה בר אלעאי כל ערב ראש חודש בשמחה רבה ומתחננים לאל שאל יגרשנו מעליה".
אהבת אפריל הוא סרט מוזיקלי רומנטי אמריקאי משנת 1957 עם פט בון ושירלי ג'ונס בתפקידים הראשיים.