tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביוני 2020 גבר שהלך עם בן זוגו בפסקארה הותקף באלימות על ידי שבעה אנשים, אשר הותירו אותו עם פציעות קשות שדרשו ניתוח לשחזור לסת.
בספטמבר 2020 באסרה נפצע קשה גבר טרנסג'נדר וארוסתו, אישה סיסג'נדרית, נהרגה על ידי אחיה שרצה "ללמד אותה לקח" בעודו נגח באופנוע שלהם עם מכוניתו.
אף על פי קיומם של מקרי אפליה לאורך השנים, מצעדי גאווה החוגגים את הישגי הקהילה האיטלקית מתקיימים ביותר מ-30 עיירות וערים ברחבי איטליה מאמצע מאי ועד סוף ספטמבר.
בשנים 2000 (בשילוב עם "WorldPride") ו-2011, אירחה הבירה רומא את ציון אירועי הגאווה האירופים, "Europride".
על פי המארגנים, צעדו בציונם לראשונה כ-500,000 איש מהקולוסיאום עד לקירקוס מקסימוס, שניים מהאתרים העתיקים המפורסמים ביותר ברומא, אשר היו לאחד מהקהלים הגדולים ביותר שצעדו בעיר מזה עשרות שנים.
בשנת 2022, נבחרה טורינו לארח את הכנס הבא של איגוד מארגני "Europride", בפעם הראשונה בעיר איטלקית.
מספר ערים איטלקיות מוכרות כיעדים נפוצים לחברי הקהילה, בהן נאפולי, רומא ומילאנו בעוד כי גליפולי בפוליה מוגדרת בראש הרשימה.
למחוז פוליה ישנה סצנת להט"ב מפותחת שהתפתחה במקור סביב העיירה גליפולי שבדרום סלנטו והלידוס הסמוך באיה ורדה, אם כי מבקרים נמשכים יותר ויותר לחופי הנטוריסטים המבודדים ברחבי האזור.
המפורסמים מבין החופים הללו הם חוף ד'אילה בקמפומרינו די מארוג'יו, וטורה גואצ'טו, הידועים כאזורים ייעודיים לתיירי להט"ב.
הארגון הלאומי הגדול לזכויות להט"ב באיטליה הוא "Arcigay" אשר נוסד בשנת 1980 המחזיק במעל 52 ועדות מקומיות ברחבי המדינה.
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) באפגניסטן כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים.
חברי קהילת הלהט"ב האפגנית נאלצים לשמור בסוד את נטייה המינית או זהותם המגדרית מתוך חשש מהטרדה, הפחדה, רדיפה והוצאה להורג על פי דין השריעה האסלאמי אשר נאכף על ידי חברי ארגון הטרור האסלאמי, טליבאן.
האופי הדתי של האומה הגביל לאורך השנים כל הזדמנות לדיון ציבורי על זכויות להט"ב, בעוד כל אזכור על הומוסקסואליות ומונחים קשורים נחשב לנושאי טאבו חמורים.
חוקת אפגניסטן קובעת את דין השריעה כמודל החוקים, המדיניות והתקנות של אפגניסטן, המאפשר פרשנויות דתיות על ידי המדינה באיסור כל צורה של פעילות הומוסקסואלית.
אף על פי שחוק העונשין של 1976 הוחזר לתוקף לאחר הפלישה האמריקאית של 2001, חוק העונשין החדש של המדינה משנת 2017 נכנס לתוקף ב-14 בפברואר 2018 אשר אוסר פעילויות ספציפיות בעלות אופי מיני, ונחשב כמשפיע באופן לא פרופורציונלי על חברי קהילת הלהט"ב האפגנית.
על פי דיווחים, הומוסקסואלים פותו למוות הן על ידי ממשלות הטליבאן והן על ידי ממשלת הרפובליקה האסלאמית של אפגניסטן.
על פי דברי פעילי זכויות להט"ב, גורמי ביטחון לאומי יוצרים פרופילים מזויפים באתרי מדיה חברתית ומטעים הומוסקסואלים לפגוש אותם עבור מטרות רומנטיות, ולעיתים קרובות אונסים ורוצחים אותם.
חוק העונשין של 1976 הוחזר לתוקף ברחבי אפגניסטן לאחר פלישת ארצות הברית לאפגניסטן, בו ישנם מספר הוראות אשר עלולות לחול על אזרחי להט"ב,
סעיף 398 - מציע "ענישה קלה יותר" עבור רציחות על חילול כבוד המשפחה, אשר עשוי להיות כרוך בבן משפחה שגילה את בן או בת זוגו או משפחתו עוסקים בניאוף, זנות או הומוסקסואליות.
סעיף 427 - קובע תקופות מאסר ארוכות עבור ניאוף ופדרסטיה אשר עשויים להתפרש כ-"מעשי סדום" הידועים לרוב כפעילות הומוסקסואלית.
העונש המרבי מורחב אם הקורבן הוא מתחת לגיל 18, אם הנאשם נמצא בעמדת סמכות על הקורבן, אם הנאשם ביצע את הפשע שוב ושוב או אם הפשע גורם להתפשטות מחלה.
החוק גם מגביר את העונש הזמין אם מתרחשת "פגיעה בכבוד".
סעיף 512 קובע כי אדם העוסק ב-"מציצנות פומבית באופן דוחה" ייאסר או ייקנס.
חוק עונשין זה הוחלף בחוק העונשין חדש בשנת 2018.
חוקת אפגניסטן קובעת כי המדינה היא רפובליקה אסלאמית, אשר כתוצאה מכך ניתן להסיק כי אזרחי להט"ב באפגניסטן יואשמו בהפרת "דין השריעה", במקום, או בנוסף לאישומים שיוגשו נגדם במסגרת חוק העונשין.
ענישה מבוססת על דין השריעה צפויה להתרחש בקהילות כפריות מבודדות שבהן אזרחים פרטיים וקבוצות מבקשות להעניש כל מי שאינו מקיים מוסר אסלאמי שרעי.
בערים עירוניות, אזרחים המורשעים בקיום פעילות הומוסקסואלית בהסכמה נידונים בדרך כלל לעונש מאסר.
בשנת 2004, יועץ אמריקאי לממשלת אפגניסטן נעצר ונידון לעונש מאסר בגין פעילות הומוסקסואלית עם גבר אפגני.
דיווחים נוספים בחדשות ציינו גם כי גברים אחרים נכלאו בגין עיסוק בהתנהגות הומוסקסואלית כזו בקרב בין אותו המין במדינה לאורך השנים.
שטחים הנשלטים ברחבי אפגניסטן על ידי ארגון הטרור האסלאמיסטי אל-קאעידה כוללים הטלת עונשים על ידי פרשנות קפדנית של החוק האסלאמי או השריעה, בעוד כל התנהגות מינית מחוץ לנישואים אסלאמיים חוקיים נענשת, כאשר העונש המרבי והנפוץ ביותר הוא מוות.
המדינה האסלאמית של עיראק והלבנט
בשטחים הנשלטים על ידי המדינה האסלאמית של עיראק והלבנט ברחבי אפגניסטן, הומוסקסואלים וביסקסואלים מוצאים להורג בעוד אלימות כלפי אנשי להט"ב היא חלק מאידאולוגיית הארגון, המטילה עונש מוות על הומוסקסואליות.
לאחר שארגון הטרור האסלאמי טליבאן השתלט על המדינה בשנות ה-90, חבריו הפלילו את קיומן של כל מערכות היחסים המיניות מחוץ לנישואים הטרוסקסואלים ולעיתים קרובות היו מוציאים להורג בפומבי גברים ונשים על ביצוע מה שכונה על ידם "זנות, ניאוף ועיסוק במעשי סדום".
חוק הנישואים של אפגניסטן (1971) קובע כי נישואים חוקיים רשאים להתקיים בין שני מבוגרים מוסלמים הטרוסקסואלים בלבד, בעוד עליהם לעמוד בכללי החוק האסלאמי.
בעוד שהחוק אינו מתייחס במפורש לנושא של זוגות חד מיניים, סעיף 41 לחוק הנישואין קובע כי מקום בו החוק שותק בסוגיה מסוימת, הוא יוכרע על ידי עקרונות המשפט האסלאמי.
דיני המשפחה באפגניסטן אינם מכירים בכול צורה של זוגיות חד מינית (נישואים חד מיניים, איחוד אזרחי, מעמד ידועים בציבור).
כמו כן, חוק אפגניסטן בנושא נישואין, חתונות וברית מילה (1949) מדבר על נישואים כאיחוד בין גבר ואישה מוסלמים וקובע שנישואים חייבים להיות בהתאם לחוק האסלאמי בלבד.
סעיף 430 קובע כי אם מבוגר מקדם או מסייע במעשה של קטינים המעורבים במעשה ניאוף, הומוסקסואליות או זנות, יענש בעילה ל-"הסתה לעבריינות".
לא קיימים חוקים המכסים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית באפגניסטן.
בתגובה לפניות זרות עבור חקיקה בנושא, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האפגנית הצהירה באומרה כי "כל הדתות הגדולות מתנגדות להומוסקסואליות ולנישואים חד-מיניים" בעודה "העדיפה מאמץ בינלאומי להילחם במגפת ה-HIV/איידס".
החוק באפגניסטן אוסר על מפלגה פוליטית, קבוצת אינטרסים או מועדון חברתי לתמוך בכל דבר המנוגד למוסר האסלאמי.
אוכלוסיית אפגניסטן מוגדרת 99% כמוסלמית, בעוד חוקת המדינה קובעת כי האסלאם היא דתה הרשמית, בעוד הומוסקסואליות וקרוס-דרסינג נתפסים באופן נרחב כנושאי טאבו וכפעילויות מגונות, לאור השקפות אסלאמיסטיות הנוגעות לתפקידי מגדר ולהתנהגות מינית.
כאשר נדונה בפומבי, הומוסקסואליות נקשרת באפגניסטן לעיתים קרובות לזנות, פדופיליה ורמת מודעות לגבי נטייה מינית או זהות מגדרית מוגבלת.
המרואינים לא היו מודעים למשמעותם של דגלי הגאווה בעודם חשבו שזו "רק עוד אופנה מערבית".
המדריך של חיל הנחתים האמריקני לתרבות מבצעית לפריסת כוח אדם ממאי 2009 קבע באומרו כי "התנהגות הומוסקסואלית נפוצה יחסית באפגניסטן, אבל מוגדרת כנושא טאבו, באזורים הכפריים של אפגניסטן, כיוון שלא קיימים מוצאים אחרים לאנרגיות מיניות הטרוסקסואליות".
בשנת 2012, נמת סאדאת, פעיל זכויות אדם ופרופסור לשעבר למדעי המדינה באוניברסיטה האמריקאית של אפגניסטן בקאבול, גייס תנועת זכויות להט"ב אפגנית לראשונה, וב-22 באוגוסט 2013, הפך לאיש הציבור הראשון באפגניסטן שיצא מהארון כהומוסקסואל גלוי והחל במסע הסברה למען זכויות להט"ב במדינה, חופש מגדרי ושחרור מיני.
סאדאת נחשב לעיתים קרובות על ידי התקשורת הבינלאומית כמי ש-"שבר את הטאבו על קרוס-דרסינג והומוסקסואליות באפגניסטן".
לאחר השתלטות הטליבאן על המדינה באוגוסט 2021, רשת הטלוויזיה האמריקאית "CNN" החלה להתכתב עם גבר הומוסקסואל נוצרי בן 32 אשר נכון לאוקטובר 2021 הסתתר במרתף בית בקאבול עם אחיו הצעיר כדי להימנע מרדיפה על ידי הטליבאן.
"CNN" אישרה את זהותו באמצעות פעילי זכויות אדם אשר כונה בשם הבדוי "אחמד" למען ביטחונו.
לאחר מכן נמלט אחמד עם אחיו לבירת פקיסטן השכנה, איסלמבאד.
דו"ח של ארגון זכויות האדם הבינלאומי "Human Rights Watch" רשם כמעט 60 מקרים של אלימות ממוקדת נגד אזרחי להט"ב אפגניים מאז עלייתו השנייה של הטליבאן לשלטון, שהדגישו מקרים של אלימות, אונס קבוצתי ואיומי מוות.
בשנת 2021, חברי הטליבאן פיתו הומוסקסואל אפגני בבירה קאבול לפגוש אותם באמצעות מדיה חברתית, אשר לאחר מכן אנסו והכו אותו.
כפיית הומוסקסואליות על ידי הטליבאן
לאנשי הטליבאן אין בדרך כלל גישה לנשים, אשר כתוצאה מכך, נערים אפגניים נחטפים לעיתים על ידי חברי הארגון ולאחר מכן מושפלים ונאנסים על ידי גברים בוגרים.
נערים אחרים הופכים לזונות עבור גברים בוגרים, ללא קשר לנטייתם המינית.
המנוח "באצ'ה באזי" ("Bacha bazi") בפרסית הוא מונח המתאר את הפרקטיקות כהתעללות מינית בילדים על ידי גברים מבוגרים של גברים או נערים מתבגרים צעירים, הנקראים "נערים רוקדים", הכוללים לרוב עבדות מינית וזנות ילדים.
במאה ה-21, באצ'ה באזי נכללו בחלקים שונים של אפגניסטן וצפון מערב פקיסטן, בעוד גורמי ביטחון מצהירים שהם לא מסוגלים להפסיק את הפרקטיקות כתוצאה מחימוש רב בקרב הבוגרים הכופים.
לאחר עליית הטליבאן לשלטון אפגניסטן ב-1996, נאסר תרגול פרקטיקות הבאצ'ה באזי, בעודו נשא עונש מוות.
עם זאת, הקורבנות הצעירים הואשמו לעיתים קרובות ולא העבריינים.
בשנת 2007, דיווחים הצהירו כי תרגול הבאצ'ה באזי עדיין נפוץ בחלקים של צפון אפגניסטן.
תרגול זה כולל נערים מתבגרים שמולבשים בבגדי נשים ונכפים להשתתף בתחרויות ריקוד ולעסוק באקטים מיניים.
אדוני המלחמה של הברית הצפונית באפגניסטן ידועים לשמצה בחטיפות אונס וסחר של נערים צעירים מאז נפילת משטר הטליבאן, תוך שימוש בתרגול באצ'ה באזי.
לא משרד ההגנה האמריקני ולא ממשלת אפגניסטן נקטו פעולה נגד פשעים אלה, למרות היותם מודעים לפרקטיקות אלו.
בעוד שהנשיא חמיד קרזאי חתם על הסכם לאסור על תרגול פרקטיקות הבאצ'ה באזי, הוא נאכף רק לעיתים נדירות, בעוד על פי דיווחים, השוטרים היו שותפים לתרגולן.
סעיף 32 של חוק העיתונות של אפגניסטן (2002) אוסר על פרסומים לקדם "הסתה לקלקול".
כמו כן סעיף 27(ד) לחוק הדואר של אפגניסטן (1973) אוסר על השימוש בשירות הדואר כדי להחליף חומר "דוחה בהגינות ובמוסר הציבורי".
דיווחים הצהירו כי ניתן להשתמש בשתי ההוראות הללו כדי לצנזר הפצת חומרים לקידום זכויות להט"ב באפגניסטן או נושאים כלליים הנוגעים לנטייה מינית וזהות מגדרית.
בשנת 2009, אדם אפגני בשם חמיד זאהר פרסם את ספר זיכרונות מטעמו בשם, "It Is Your Enemy Who Is Dock-Tailed".
בספרו, זאהר מדבר על התבגרותו כהומוסקסואל באפגניסטן, וכיצד נאלץ בסופו של דבר לעזוב את מדינתו כדי להימנע מאפליה הומופובית.
מכיוון שספר הזיכרונות עוסק בהומוסקסואליות ומבקר בגלוי הומופוביה, לא ניתן להפיצו באפגניסטן עצמה.
דו"ח משרד החוץ האמריקאי לשנת 2017
בשנת 2017, מחלקת המדינה של ארצות הברית דיווחה על הפרטים הבאים בנוגע למעמד זכויות הלהט"ב באפגניסטן:
"אפליה נגד אנשים עם מוגבלויות ומיעוטים אתניים ואפליה על בסיס גזע, דת, מגדר ונטייה מינית נמשכה עם מעט אחריות".
"החוק מפליל התנהגות הומוסקסואלית בהסכמה, והיו דיווחים על הטרדה ואלימות מצד החברה והמשטרה.
החוק אינו אוסר על אפליה או הטרדה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית.
הומוסקסואליות נתפסה באופן נרחב כטאבו ומגונה.
ללסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים, ביסקסואלים ואינטרסקסים לא הייתה גישה לשירותי בריאות מסוימים בעודם היו נתונים לפיטורים מעבודתם בגלל נטייתם המינית.
ארגונים שהוקדשו להגנה על חירותם של אנשי להט"ב נותרו במחתרת מכיוון שלא יכלו להירשם באופן חוקי בממשלה.
חברי קהילת הלהט"ב האפגנית דיווחו שהם ממשיכים להתמודד עם אפליה, תקיפה, אונס ומעצר על ידי כוחות הביטחון והחברה בכללותה".
דו"ח משרד החוץ האמריקאי לשנת 2020
בשנת 2020, מחלקת המדינה של ארצות הברית דיווחה על הפרטים הבאים בנוגע למעמד זכויות הלהט"ב באפגניסטן:
"אזרחי להט"ב המשיכו לעמוד בפני מעצר על ידי כוחות הביטחון" וגם סבלו מאפליה, תקיפה ואונס, כולל על ידי המשטרה".
כמו בדו"ח זכויות האדם של מחלקת המדינה של ארצות הברית בשנת 2017, "הומוסקסואליות נתפסת באופן נרחב כטאבו ומגונה" בעוד ארגוני זכויות להט"ב לא יכלו להתאגד באופן חוקי ולכן "נשארים במחתרת".
הממשלה מתירה רק חלוקת קונדומים לזוגות נשואים, וישנה סטיגמה נגד אנשים החיים עם HIV.
סבור חוסייני, פעיל ואומן טרנסג'נדר אפגני, נרצח בדצמבר 2020.
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) באינדונזיה כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים.
פעילות הומוסקסואלית חוקית ברחבי אינדונזיה אם כי לא קיימים חוקים המכסים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית ברחבי המדינה בעוד מחוז אצ'ה, הוא מחוז המדינה היחיד בו הומוסקסואליות נותרה פלילית הנושאת עונש תַחַת שריעה.
ביולי 2015, השר לשירותי דת הצהיר כי "קשה לאינדונזיה להכשיר נישואים חד-מיניים מכיוון שהנורמות הדתיות האיתנות מדברות נגדה בתוקף" בעוד המדינה אינה מכירה בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
עם זאת, בעשורים האחרונים, קהילת הלהט"ב האינדונזית הפכה בהתמדה לבעלת נראות רחבה יותר מבעבר ופעילה במישור הפוליטי.
למרות מעמדה של אינדונזיה כמדינה מוסלמית מתונה יחסית, מאז המאה ה-21 קבוצות סלפיזם איסלאמיסטיות התומכות בהחלת דין השריעה זכו לתמיכה גוברת בקרב האוכלוסייה.
כתוצאה מכך, אזרחי להט"ב אינדונזים התמודדו עם עוינות הומופובית גוברת, כולל התקפות פיזיות והטרדה.
בפברואר 2016, האיץ ארגון זכויות האדם הבינלאומי בממשלת אינדונזיה, "Human Rights Watch", להגן על זכויות אזרחי להט"ב בשטח המדינה ולגנות בפומבי אמירות מפלות על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית של פקידים מטעמה.
בשנת 2017, שני גברים הומוסקסואלים בני 20 ו-23 נידונו להצלפת 83 מלקות לעיני הציבור במחוז אצ'ה בגין קיום פעילות הומוסקסואלית בהסכמה.
בשנת 2017, המשטרה המקומית החלה לפתוח בפשיטות מרובות על סאונות הומוסקסואלים בבירה ג'קרטה.
במאי 2017, 141 גברים נעצרו בגין "מסיבת מין הומוסקסואלית" בעיר.
פשיטה נוספת התרחשה באוקטובר 2017, כאשר המשטרה פשטה על סאונה במרכז ג'קרטה הפופולרית בקרב הומוסקסואלים ועצרה כ-51 איש.
פרשנות רחבה מדי של חוק איסור הפורנוגרפיה האינדונזי, יחד עם חוסר מעש של הממשלה, אפשרה למשטרה המקומית להשתמש עבור רדיפה אחר אזרחי להט"ב אינדונזים במשך השנים.
על פי סקר משנת 2017 שבוצע על ידי האיגוד הבינלאומי "ILGA", כ-32% מהאינדונזים הצהירו כי הומוסקסואלים, לסביות וביסקסואלים צריכים ליהנות מאותן זכויות כמו הטרוסקסואלים, בעוד ש-47% לא הסכימו.
37% הסכימו שיש להגן עליהם מפני אפליה במקום העבודה בעוד 38% מהאינדונזים, לעומת זאת, אמרו שיש להאשים אנשים שנמצאים במערכות יחסים חד-מיניות כפושעים, בעוד ש-36% לא הסכימו.
באשר לטרנסג'נדרים, 49% הסכימו שצריכות להיות להם אותן זכויות, 55% סברו שיש להגן עליהם מפני אפליה במקום העבודה, ו-41% סברו שיש לאפשר להם לשנות את מינם החוקי.
בניגוד למלזיה השכנה, לאינדונזיה לא קיימים במפורש חוקים האוסרים "מעשי סדום" מהתקופה הקולוניאלית של האימפריה הבריטית.
הצעת חוק להפללת הומוסקסואליות, יחד עם מגורים משותפים, ניאוף ותרגול של כישוף, נכשלה בחקיקה בפרלמנט האינדונזי ב-2003. בעוד שהומוסקסואליות עצמה היא חוקית ברחבי המדינה, הממשלה נקטה בצעדים ספציפיים לצנזור סרטים ותוכן תקשורתי אחר שנחשב כ-"מקדם הומוסקסואליות".
בשנת 2016 הודיעה הממשלה על תוכניות לאסור על מספר אתרים ויישומי מחשב "המקדמים הומוסקסואליות".
בעבר, החזיקה אינדונזיה בגיל הסכמה גבוה יותר עבור זוגות הומוסקסואלים (18) בניגוד להטרוסקסואלים (17) אשר הושווה מאוחר יותר ל-18 שנים ללא הבדל נטייה מינית או מגדר.
בשנת 2002 העניקה ממשלת אינדונזיה למחוז אצ'ה את הזכות להנהיג בו את דין השריעה.
המחוז הצפוני ביותר של אצ'ה המשיך לחוקק חוקים אנטי-הומוסקסואליים המבוססים על השריעה, המענישים כל מי שנתפס במין הומוסקסואלי בהצלפת 100 מלקות.
החוק נקבע לאכיפה עד סוף 2015. דוגמה נוספת לאזור אשר חוקק חוקים נגד חברי קהילת הלהט"ב האינדונזית בשטחו היא העיר פלמבאנג אשר הטילה עונש מאסר וקנסות על רקע פעילות הומוסקסואלית בהסכמה המוגדרת כמעשה של "זנות שמפרה הנורמות של הגינות, דת ונורמות משפטיות כפי שהן חלות על שלטון חברתי".
בתוכן החוק, המעשים הבאים הוגדרו כמעשי זנות: "מין הומוסקסואלי, סקס לסביות, מעשה סדום, הטרדה מינית ומעשים פורנוגרפיים אחרים".
עם זאת, חוק זה דווח כ-"מפורק" החל משנת 2020.
ההתנגדות הפעילה ביותר נגד הכרה בזכויות להט"ב באינדונזיה מוגדרת מצד רשויות דתיות וקבוצות לחץ ברחבי המדינה בהן ארגונים אסלאמיסטים.
מועצת אולמה האינדונזית, מועצה המורכבת מקבוצות מוסלמיות רבות, פרסמה הצהרה בשנת 2015 שהטילה סטיגמה על אוכלוסיית הלהט"ב באינדונזיה בכך שהכריזה עליהם כ-"סוטים הפוגעים בכבודה של אינדונזיה".
במרץ 2015 פרסמה המועצה פתווה, הקורא להעניש מעשים חד מיניים בהצלפת מקל הליכה, ובמקרים מסוימים, עונש מוות.
פסק ההלכה רואה בהומוסקסואליות "מחלה ניתנת לריפוי" האומר כי מעשים הומוסקסואלים "חייבים להיענש בכבדות".
הפרלמנט האינדונזי, דחה את ההצעה שעונש מוות יוטל על יחסים חד מיניים בהסכמה, בטענה כי מדיניות זו "די בלתי אפשרית ליישום באינדונזיה".
הפרלמנט הצהיר שהפתווה של מועצת האולמה האינדונזית משמש רק כ-"הנחיה מוסרית לחסידיה" ולא "כחוק חיובי" שכן "הכוח המשפטי נמצא רק ברשות המדינה".
במרץ 2016, בעקבות התגברות אוירה אנטי-הומוסקסואלית אשר החלה בתחילת 2016 ברחבי המדינה, מפלגות איסלמיסטיות בהן מפלגת הצדק המשגשגת (PKS) ומפלגת הפיתוח המאוחדת (PPP) הציעו הצעת חוק לאיסור על פעילות למען זכויות להט"ב באינדונזיה ולהפליל כל "התנהגות להט"ב".
פוליטיקאים שונים השמיעו הצהרות נגד חברי קהילת הלהט"ב בחודשים הבאים לאחר מכן.
בסוף נובמבר 2016, חזית המגנים האסלאמית (FPI), ארגון איסלאמיסטי קשיח אשר מיצב את עצמו במקור כמשטרת דת אסלאמית בעיקר על ידי "ביצוע פעולות ערנות בלתי חוקיות ובלתי מורשות", דיווח למשטרת ג'קרטה כי ישנה התקיימות של "מסיבת מין" בעיר.
לאחר מכן, המשטרה המקומית פשטה על התקהלות הומוסקסואלים, והאשימה את הגברים ב-"הפרת החוק הלאומי נגד פורנוגרפיה", אשר כתוב בהרחבה רבה.
ב-30 בדצמבר 2020, ממשלת אינדונזיה הוציאה צו שר משותף שבו אסרה על פעילות הארגון בטענה כי "איים על האידאולוגיה הלאומית של אינדונזיה, ביצע פשיטות בלתי חוקיות וזוועות לרבות טרור".
ב-21 במאי 2017, משטרת ג'קרטה עצרה כ-144 איש בפשיטה על סאונת הומוסקסואלים בשם "Atlantis Gym Jakarta".
מועצת אולמה האינדונזית הצהירה בתגובה כי פעילות זו היא "חילול הקודש נגד הדת ועלבון נגד התרבות האינדונזית" בעוד ראש המחלקה המשפטית מטעם המועצה הצהיר באומרו כי, "איזה היגיון שמסוגל לקבל סוג כזה של סטייה מינית, אפילו חיות אינן הומוסקסואליות.
ברור שזה לא קשור לשוויון".
מוקדם יותר באותו חודש נעצרו כ-14 גברים בעת מה שדווח כ-"מסיבה של הומוסקסואלים" בסורביה.
ב-14 בדצמבר 2017, בית המשפט החוקתי של אינדונזיה פרסם פסק דין שדחה עתירה של "הברית השמרנית לאהבה משפחתית" שביקשה לשנות את החוק הפלילי האינדונזי כדי להפוך פעילות הומוסקסואלית ומין מחוץ לנישואים למעשים פליליים.
במהלך העתירה שלושה מאמרים בחוק הפלילי של אינדונזיה (KUHP) נכללו לעיון, בהם סעיף 248 על ניאוף, סעיף 285 על אונס וסעיף 292 על התעללות בילדים.
על פי סעיף 292 לחוק הפלילי, התעללות מינית בילדים היא פשע, הן עבור התנהגות הטרוסקסואלית והן עבור התנהגות הומוסקסואלית.
העתירה ביקשה למחוק מתוכן החוק את המונח "קטין" בסעיף 292, על מנת לרדוף את כל ההתנהגויות ההומוסקסואליות בכלל הגילאים, לרבות בקרב מבוגרים בהסכמה.
בית המשפט דחה את העתירה וקבע כי הנושא הוא "עניין של בית המחוקקים האינדונזי".
לאחר הצעת התיקון התעורר חשש בקרב המפגינים כי האזכור המפורש של "אותו מין" בקרב חוקים נגד גסויות, יגרור יחס מפלה וייצור חוקי עזר שיכוונו במיוחד נגד אזרחי להט"ב במדינה.
כתגובה על התנגדות נרחבת זו לתיקון החוק, הממשלה הסירה את הקוד הפלילי המוצע.
אינדונזיה אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
לא קיימים חוקים המכסים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית באינדונזיה.
עם זאת, סוכנויות ממשלתיות החלו בשנים האחרונות לחוקק מדיניות מסוימת נגד אפליית אזרחי להט"ב, בעוד משרד היועץ המשפטי לממשלה ביטל לאחרונה הצעת עבודה ציבורית שהכריזה כי אזרחי להט"ב אינדונזים "אינם יכולים להגיש מועמדות בשל אי שפיות נפשית", לאחר קבלת ייעוץ על ידי המוסד הלאומי לזכויות אדם (NHRI) של אינדונזיה.
רשויות המשטרה באינדונזיה פסקו צו מאז 2015 כי הן "יעבדו כל דברי שטנה הקשורים לנטיות מיניות וזהות מגדרית".
ממשלת אינדונזיה הצהירה באומרה כי "במדינה דמוקרטית, לכל אזרח יש את הזכות להבעה וחשיבה אשר תהיה מוגנת ותסופק על ידי המדינה".
באופן דומה, תקנה מספר 8 של ראש המשטרה הלאומית של הרפובליקה של אינדונזיה משנת 2009 קובעת את חובתה של המשטרה "להגן על הזכויות המיוחדות של קבוצות מיעוטים", לרבות במונחים של נטייה מינית.
על אף שאינה מוזכרת במפורש בחוקת המדינה, קיימת ערובה באופן תאורטי להגנה מפני מדיניות מפלה בתעסוקה על בסיס כל עילה בחוקה ובחוק זכויות האדם (מס' 39/1999).
במרץ 2019, בריגדיר גנרל משטרתי אינדונזי בן 30 אשר כונה "TT" הגיש תביעה לבית המשפט המנהלי של סמראנג במרכז ג'אווה נגד משטרת המחוז בטענה להפרה של חוק האפליה בטענה כי פוטר בשל היותו הומוסקסואל לאחר שעמיתיו ביצעו אאוטינג לו ולבן זוגו.
"TT" הגיש בנוסף תלונה לוועדה לזכויות האדם.
עורך דינו של "TT" הצהיר כי הרכב השופטים החליט שהם לא יכולים להמשיך ולבחון את התיק בטענה כי "TT" היה "צריך לערער תחילה על ההדחה לרשויות במשטרת ג'אווה המרכזית כאשר קיבל את מכתב פיטוריו לפני שפנה להגשת תביעה".
זוגות חד מיניים אינם רשאים לאמץ ילדים באינדונזיה, הן עבור אימוץ חורג או משותף.
אף על פי שהחוק האינדונזי מתיר רק לזוגות נשואים הטרוסקסואלים לאמץ, האימוץ על ידי רווקים ללא קשר לנטייה מינית מותר.
זהות טרנסג'נדרית (הידועה כ-"וואריה" באינדונזית) מוגדרת כבר זמן רב כחלק מהתרבות והחברה האינדונזית.
טרנסג'נדרים רשאים לשנות את מינם החוקי במסמכים רשמיים לאחר שעברו ניתוח להתאמה מגדרית ולאחר קבלת אישור שופט בעודם רשאים לאחר מכן להתחתן עם אדם מהמין הנגדי.
בעוד טרנסג'נדרים באינדונזיה בדרך כלל מקובלים יותר מאשר לסביות, הומואים וביסקסואלים, הוגדרו בשנים האחרונות תחת אפליה ודחייה גוברת, בעיקר בשל קבוצות איסאלמיסטיות תומכות בהחלת דין השריעה, שהפכו פופולריות יותר ויותר באינדונזיה.
קרוס-דרסינג אינו, כשלעצמו, בלתי חוקי בעוד סובלנות ציבורית מסוימת ניתנת לטרנסג'נדרים העובדים במכוני יופי או בתעשיית הבידור, בהם המנחה הטרנסג'נדרית הידועה דורס גמאלמה.
אפליה והטרדות המופנות לטרנסג'נדרים אינן נדירות, אם כי אלימות פיזית מוגדרת די נדירה, בעוד החוק האינדונזי אינו מגן במפורש על טרנסג'נדרים מפני אפליה או הטרדה על רקע זהות מגדרית או ביטוי מגדרי.
טרנסג'נדרים שאינם מסתירים את זהותם המגדרית האמיתית לעיתים קרובות עלולים לא לשמור על תעסוקה לגיטימית ולכן נאלצים לעיתים קרובות לזנות טרנסג'נדרית ולפעילויות בלתי חוקיות אחרות כדי לשרוד כלכלית.
מועצת אולמה האינדונזית קבעה כי טרנסג'נדרים "חייבים לחיות במגדר שאיתו נולדו" באומרה, "אם הם לא מוכנים לרפא את עצמם מבחינה רפואית ודתית, הם חייבים להיות מוכנים לקבל את גורלם שילעגו ויוטרדו".
עם זאת, לאורך השנים דווחו מקרים בהם בוצעו פשעי שנאה נגד הקהילה הטרנסג'נדרית האינדונזית בעוד התוקפים נעצרו והועמדו לדין על ידי הרשויות.
בשנת 2012, יולי רטובלאוט, טרנסג'נדרית אינדונזית והמטפלת של נשיא ארצות הברית ה-44 ברק אובמה במשך שנתיים, הגישה בקשה פומבית להיות ראש הוועדה הלאומית לזכויות אדם של המדינה.
בינואר 2018, נשים טרנסג'נדריות נעצרו, הופשטו, ועברו השפלה פומבית במחוז אצ'ה על ידי פשיטת המשטרה המקומית בתמיכת הממשלה האוטונומית של המחוז אשר במהלכה, עינתה המשטרה את מי שנחשבו כחלק מקהילת הלהט"ב, והצעידה את הנשים תוך כדי שהיא מאלצת אותן לצעוק "להיות גברים".
האירוע גונה בחריפות על ידי ארגוני זכויות אדם בינלאומיים.
מאוחר יותר בחודש מרץ, הסוכנות החברתית של ג'קרטה הכריזה על וואריה כ-"דיסידנט חברתי" בעוד מקורות דיווחו כי "הסוכנות ערכה באופן קבוע פשיטות נגד נשים טרנסג'נדריות".
טרנסג'נדרים עצורים נלקחים על ידי הסוכנות למרכזי "שיקום" בבעלות העיר, שם הם כלואים, יחד עם חסרי בית, קבצנים ואנשי רחוב, ומשוחררים רק אם התקבל תיעוד המעיד על מעמד כחסרי בית, בעוד הצהרה נחתמת במקום בו הפרט מבטיח "לא לחזור על עבירתו".
גורמים רשמיים הצהירו כי הדבר נעשה כדי ליצור הרתעה מפני שייכות לזהות טרנסג'נדרית, בעוד כי הפרות מתמשכות יגרמו לעונש מאסר.
מאז יוני 2021, משרד הפנים ביצע מאמצי הסברה להנפקת תעודות זיהוי לאינדונזים טרנסג'נדרים.
עד כה, עבור תושבים טרנסג'נדרים ברחבי המחוזות של בנטן, מערב ג'אווה, מרכז ג'אווה, מזרח ג'אווה, צפון סומטרה, דרום סומטרה, דרום סולאווסי, לאמפונג ופפואה, הונפקו תעודות זיהוי.
הנימוק המוצהר למעשה היה שרבים היו חסרי תיעוד, במיוחד כאשר משפחותיהם דחו אותם לאחר גילוי זהותם המגדרית, מה שהותיר אותם ללא גישה לתעסוקה או לשירותים חברתיים.
כמו כן, המשרד קבע כי רק מתארי המין "זכר" ו-"נקבה" יוכרו לעת עתה, ללא אופציה למגדר שלישי / X, בעוד טרנסג'נדרים אינדונזים יוגדרו תחת מינם אשר הוקצה בלידם בלבד, אלא אם קיבלו הכרה מבתי המשפט לשינוי מגדרם.
על פי משרד הבריאות האינדונזי בשנת 2012, במדינה נודעו כמיליון גברים המקיימים יחסי מין עם גברים, בעוד ההערכה היא שקהילת הלהט"ב מהווה כ-3% מאוכלוסיית אינדונזיה, שהם כ-8 מיליון אזרחים.
86% מאזרחי אינדונזיה מזהים את עצמם כמוסלמים.
המדיניות המשפחתית של השלטונות, הלחץ החברתי להינשא והשפעת הדת גורמים לכך שהומוסקסואליות מתקבלת בעוינות בדרך כלל.
לאינדונזיה ישנו מעמד של אומה מוסלמית מתונה וסובלנית יחסית, שיש לה יישום מסוים עבור אזרחי להט"ב בשטחה בעוד ישנם מספר אישיים השייכים לקהילה ברחבי התקשורת, והממשלה הלאומית אפשרה לקיים קהילת להט"ב דיסקרטית, שלעיתים מארגנת אירועים ציבוריים.
עם זאת, שיטות חברתיות אסלאמיות שמרניות נוטות לשלוט בחברה הרחבה יותר, בעוד הומוסקסואליות וקרוס-דרסינג נותרו לנושאי טאבו ומדי פעם הופכים אזרחי להט"ב למטרות רדיפה של חוקי דת מקומיים או קבוצות ערנות פנאטיות.
קבוצות פונדמנטליסטיות אסלאמיות רבות בהן חזית המגנים האסלאמית ומועצת אולמה האינדונזית ידועות כעוינות בגלוי כלפי אזרחי להט"ב אינדונזים על ידי תקיפת ביתם או עבודתם של אלה אשר לטענתם מהווים "איום על ערכי האסלאם".
גל רטוריקה הומופובית במדינה החל בינואר 2016 כששר ההשכלה הגבוהה מוחמד נאסיר הצהיר "יש לאסור על אנשי להט"ב מלהגיע לקמפוסים באוניברסיטאות".
הקבוצה הגיבה באומרה כי חבריה לא "הופכים" או "מעודדים" אנשים להיות הומוסקסואלים, וגם לא ניסו "לרפא הומוסקסואלים".
האיגוד הפסיכיאטרי באינדונזיה (PDSKJI) מסווג הומוסקסואליות, ביסקסואליות וטרנסג'נדריות כהפרעות נפשיות.
בהתייחסתו לחוק מס' 18/2014 בנושא בריאות הנפש ולהנחיות האגודה לאבחון בריאות הנפש והפרעות נפשיות באינדונזיה, האיגוד מסווג הומוסקסואלים כ-"אנשים עם בעיות פסיכיאטריות" וטרנסג'נדרים כבעלי "הפרעות נפשיות".
מספר דמויות צבאיות השתמשו במשך השנים ברטוריקה של תאוריית קונספירציה חברי קהילת הלהט"ב באינדונזיה.
שר ההגנה ריאמיזארד ריאקודו כינה את תנועת זכויות הלהט"ב במדינה כ-"מלחמה באמצעות שליח" וטען שהיא קיבלה "מימון זר".
ביוגיאקרטה, בפברואר 2016, כ-23 פעילי זכויות להט"ב הוטרדו על ידי המשטרה, אשר הצהירו לאחר מכן לתקשורת המקומית כי נעצרו מלקיים עצרת נגדית מול קבוצת מפגינים איסלאמיסטים אשר קיימה הפגנה נגד להט"ב בקרבת מקום מלווה בהצהרות הומופוביות.
עם זאת, למרות פעולות שנאה הומופוביות עזות, מספר גורמים רשמיים בהם מושל ג'קרטה לשעבר בסוקי צ'אג'ה פורנאמה ושר המשפטים והביטחון לשעבר, לוהוט בינסאר פנג'איטן, הגנו על חברי קהילת הלהט"ב המקומית מפני הומופוביה.
הנשיא ג'וקו וידודו הביע גם כן תמיכה בזכויות להט"ב וקרא להפסקת האפליה.
בשנת 2018, העיר פריאמן בסומטרה העבירה תקנה לקנוס את תושביה ההומואים במיליון רופי אינדונזי (70 דולר) על הפרת "הסדר הציבורי" על ידי איסור "מעשים הנחשבים כלהט"ב"בציבור
התקנה אוסרת מערכת יחסים בין זוגות חד מיניים בטענת "מעשים לא מוסריי ואוסרת על התושבים להציג קרוס-דרסינג בציבור.
עם זאת, חוק זה דווח כ-"מפורק" החל משנת 2020. מספר ערים במחוז סומטרה המערבית, נקטו בתגובה צעדים לצמצום כוחן של קבוצות עבור זכויות להט"ב באזור.
ביוני 2019, ראש אוכלוסיית התכנון המשפחתית, תייג את אזרחי הלהט"ב במדינה כ-"אויב העיקרי של הפיתוח הלאומי"
החוק נגד פורנוגרפיה ופורנואקציה משנת 2006 אוסר על "כל כתיבה או מצגת אודיו-ויזואלית - לרבות שירים, שירה, סרטים, ציורים ותצלומים המראים או מרמזים על יחסים מיניים בין בני אותו המין".
על הפרה של החוק ניתן לקנס או להטיל עונש מאסר של עד שבע שנים למורשעים.
במשך השנים דווח כי החוק שימש עבור רדיפת אזרחי להט"ב באינדונזיה.
עם זאת, עד לא מזמן, תיאורם של חברי קהילת הלהט"ב היה גלוי למדי בתקשורת האינדונזית, במיוחד בטלוויזיה, עם אנשי טלוויזיה מפורסמים, מארחים, אמנים וידוענים בעלי התנהגות נשית, או אף קרוס-דרסינג היו נפוצים למדי בתוכניות טלוויזיה.
עם זאת, לאחר השערוריות ההומוסקסואליות לכאורה בהן היו מעורבים ידוענים אינדונזים בשנת 2016, במרץ אותה שנה, ועדת השידור הלאומית הדגישה מדיניות האוסרת על תוכניות טלוויזיה ורדיו הגורמות ל"התנהגות להט"ב להיראות נורמלית", ואמרה שהדבר נועד להגן על ילדים ובני נוער "רגישים לחיקוי התנהגויות להט"ב סוטות".
רוב המפלגות הפוליטיות הגדולות שותקות בעניין חקיקת זכויות להט"ב באינדונזיה.
מפלגות איסלאמיסטיות כגון מפלגת הצדק המשגשגת (PKS) ומפלגת הפיתוח המאוחדת (PPP) דיברו בחריפות נגד זכויות להט"ב במדינה ואף הציעו הצעת חוק לאומית להפללת פעילות הומוסקסואלית בהסכמה.
במרץ 2016, הציעו "PKS" ו-"PPP" הצעת חוק לאסור על פעילות למען זכויות להט"ב במדינה, ולהטיל עונשים פלילים על התנהגויות הומוסקסואליות או טרנסג'נדריות.
אף על פי שחלקה רגשות הומופוביות יחד עם המפלגות, מפלגת המנדט הלאומית (PAN) ביקשה מאנשים באינדונזיה "לא להפלות ולהטריד את קהילת הלהט"ב".
עם זאת, קראה בנוסף שלא לקדם זכויות להט"ב במדינה.
נכון להיום, אף מפלגה פוליטית באינדונזיה לא תומכת בגלוי בקידום זכויות להט"ב.
עם זאת, באוקטובר 2016, הנשיא ג'וקו וידודו הצהיר כי הוא "מגן על זכויות להט"ב" בעוד כי לחברי הקהילה האינדונזית "צריכה להיות הזכות לא להיות מופלים לרעה".
כמו כן, מספר פוליטיקאים ממפלגת המאבק הדמוקרטי האינדונזי (PDI-P) ומפלגת ההתעוררות הלאומית (PKB) אהדו לאורך השנים את התמיכה בזכויות להט"ב במדינה.
"PDI-P" הצהירה כי כמפלגה פלורליסטית, הם "יכולים לקבל את קיומם של חברי קהילת הלהט"ב", למרות קביעתה שמדובר ב-"התנהגות חריגה", המפלגה דחקה באנשים "לסבול את חברי הקהילה ולא להרחיב כלפיהם רגשות עוינים".
הנחיות משפטיות לגבי HIV/איידס אינן קיימות באינדונזיה, אף על פי שאיידס מהווה בעיה משמעותית ברוב מדינות האזור.
מי שנדבק ב-HIV הנוסע לאינדונזיה יכול להידחות או להיות מואים בכניסה להסגר.
בשל היעדר חינוך מיני בבתי ספר באינדונזיה, מעט ידע ידוע על המחלה בקרב האוכלוסייה הכללית.
עם זאת, חלק מארגונים מקומיים מציעים חינוך מיני, אף על פי שהם מתמודדים עם עוינות גלויה מצד רשויות בתי הספר.
בתחילת התנועה לזכויות הומוסקסואלים באינדונזיה, ארגוני הלהט"ב התמקדו אך ורק בנושאי בריאות בקרב חברי הקהילה, מה שהוביל את החברה האינדונזית להאמין שאיידס היא "מחלה של הומוסקסואלים" והובילה לסטיגמה נגד אזרחי להט"ב.
בשנת 1982 הוקמה באינדונזיה הקבוצה הראשונה למען זכויות הומוסקסואלים.
"Lambda Indonesia" וארגונים דומים אחרים קמו בסוף שנות ה-80 וה-90. כיום, מספר מעמותות זכויות הלהט"ב הגדולות במדינה כוללות את "GAYa NUSANTARA" ו-"Arus Pelangi".
התנועה למען זכויות להט"ב באינדונזיה ידועה כאחת הוותיקות והגדולות בדרום-מזרח אסיה.
פעילויות "Lambda Indonesia" כללו לאורך השנים ארגון מפגשים חברתיים, העלאת תודעה ויצירת ניוזלטר, אם כי הקבוצה התפרקה בשנות ה-90. "Gaya Nusantara" היא קבוצה אינדונזית לזכויות להט"ב המתמקדת במאבק במחלת האיידס.
קבוצה נוספת היא "Yayasan Srikandi Sejati", שנוסדה בשנת 1998 במטרה עיקרית לטיפול בבעיות בריאות של טרנסג'נדרים, לצד מתן ייעוץ בנוגע ל-HIV/איידס וחלוקת אמצעי מניעה בחינם לעובדי מין טרנסג'נדרים במרפאת בריאות.
כיום, ישנם מעל 30 קבוצות שונות למען קהילת הלהט"ב באינדונזיה.
בשנת 2006 אירחה העיר יוגיאקרטה פסגה בנושא זכויות להט"ב שהפיקה את עקרונות יוגיאקרטה על יישום חוק זכויות האדם הבינלאומי ביחס לנטייה מינית וזהות מגדרית.
עם זאת, פסגה נוסף במרץ 2010 אשר התרחשה בסורביה זכתה לגינויים מצד חזית המגינים האסלאמית והופרעה על ידי מפגינים מוסלמים.
עד שנת 2015, לתנועות קהילת הלהט"ב במדינות המערב היו השלכות משמעותיות באינדונזיה.
כאשר מדינות מערביות רבות משפיעות החלו להכשיר נישואים חד מיניים מאז הולנד ב-2001 לראשונה, נושא זכויות הלהט"ב משך את תשומת הלב והמודעות של הציבור הרחב באינדונזיה ויצר שיח ציבורי בנושא.
גורמים בפוליטיקה האינדונזית, במיוחד מפלגות וארגונים פוליטיים דתיים, גינו בפומבי את קידום זכויות הלהט"ב בעודם טענו כי אינדונזיה נמצאת תחת איום של "תעמולה גלובלית של להט"ב" המקדמת "אורח חיים של להט"ב".
הכשרת נישואים חד מיניים או איחוד אזרחי עבור זוגות חד מיניים הפכו לנושא מרכזי שנדון בציבור בנוגע לזכויות להט"ב, אם כי פעילי להט"ב טענו שכיום, "אינם נאבקים למען הכרה בנישואים חד מיניים" אלא "מחפשים את זכויות האדם הבסיסיות של ביטחון, חופש מפחד וחירות של התאגדות".
בשנת 2015 הצטרפה הזמרת האינדונזית אנגון לפרויקט "'The Pansy Project'' להוקעת אכזריות של פעולות הומופוביה נגד קהילות להט"ב בעולם, אשר יזם פול הארפליט.
בתגובת נגד להצעת חוק שנועדה לחייב העברת טיפולי המרה לאנשים החשודים בהיותם שייכים לקהילת הלהט"ב, הזמרת-יוצרת האינדונזית קאי מאטה יצרה תשומת לב תקשורתית רבה על היותה המוזיקאית ההומוסקסואלית הגלויה הראשונה באינדונזיה לאחר שהצהירה על היותה לסבית במרץ 2020.
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) באקוודור התפתחו בצורה משמעותית בעשורים האחרונים מאז תחילת המאה ה-21, אם כי אינן מוגדרות כשוות לאלו של תושבים הטרוסקסואלים.
פעילות הומוסקסואלית של גברים ונשים מוגדרת כחוקית בשטחי המדינה מאז 1997 בעוד זוגות חד מיניים רשאים להיכנס לנישואים חד-מיניים מאז 2019, אם כי אינם מחזיקים בגישה לאימוץ חורג או משותף.
חוקת אקוודור מכירה באימוץ על ידי זוגות הטרוסקסואלים בלבד.
בשנת 1998, אקוודור הפכה לאחת המדינות הראשונות בעולם שאסרו באופן חוקתי על אפליה על רקע נטייה מינית.
מאז 2008, איחודים אזרחיים הכוללים זכויות נישואים מלאות, למעט אימוץ, זמינות לזוגות חד מיניים.
מאז 2016 טרנסג'נדרים, במסגרת חוק הזהות המגדרית לשנת 2016, רשאים לשנות את מינם החוקי על סמך הגדרה עצמית, ללא חיוב העברת ניתוח להתאמה מגדרית עבור הכרה.
אקוודור מוגדרת בנוסף כאחת המדינות הראשונות בעולם אשר אסרו על קיום טיפולי המרה דה יורה.
בשנת 2013, פעילת זכויות הלהט"ב האקוודורית פמלה טרויה הגישה תביעה לביטול האיסור על נישואים חד מיניים במדינה.
התביעה התמקדה בפסיקת בית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם בתיק אטלה ריפו ובנות נגד צ'ילה ופסיקתו משנת 2018 בנושא הכשרת נישואים חד מיניים אשר הוביל לביטול האיסור על נישואים חד מיניים במקסיקו.
בנוסף, בינואר 2018, בית הדין פסק כי נישואים חד מיניים הם זכות אדם המוגנת על ידי האמנה האמריקאית לזכויות אדם וקבע כי מדינות החתומות על האמנה, מחויבות לאפשר לזוגות חד מיניים בשטחן להינשא.
כתוצאה מכך, ב-12 ביוני 2019, בית המשפט החוקתי פסק בעד הכשרת נישואים חד מיניים באקוודור.
פעילות הומוסקסואלית הפכה לחוקית באקוודור מאז 1997, לאחר שבית הדין החוקתי, בתיק מס' 111-97-TC, ביטל את הפסקה הראשונה של סעיף 516 של חוק העונשין אשר נגע להפללת "מעשי סדום" אשר כוון נגד קיום יחסים בין בני אותו המין.
גיל ההסכמה באקוודור מוגדר כשווה לזוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד - 14 שנים.
סעיף 67 של חוקת אקוודור שאומץ בשנת 2008 מגדיר הכרה בנישואים כאיחוד הטרוסקסואלי של גבר ואישה בלבד.
כתוצאה מכך, אסר חוקתית על הכרה בנישואים חד מיניים.
באוגוסט 2014, הנשיא רפאל קוראה חתם על החלטה לאפשר לזוגות חד מיניים לרשום את איחודיהם.
כמו כן, החלטה זו מאפשרת לרשום איחודים אזרחיים כנתונים משלימים למצב משפחתי ויוצרת רישום מיוחד לאיחודים אלו.
צו זה נכנס לתוקף ב-15 בספטמבר.
באפריל 2015 אישרה האספה הלאומית תיקון לחוק האזרחי שחיבר איחודים אזרחיים לחוק סטטוטורי ומחק את הדרישה להוכחת חיים משותפים למשך שנתיים לפחות עבור הכרה.
ב-9 בינואר 2018, בית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם (IACHR) קבע כי מדינות החתומות על האמנה האמריקאית לזכויות אדם (בהן אקוודור) מחויבות לאפשר לזוגות חד מיניים להינשא.
הפסיקה, שקבעה תקדים מחייב למדינות רבות באמריקה הלטינית, קובעת כי,בעקבות פסיקת בית הדין, שני זוגות חד מיניים אקוודורים פנו לרישום האזרחי בקואנקה, והגישו בקשה לרישיון נישואים.
לאחר שהזוגות נדחו בשל אי היותם זוג המורכב ממינים שונים, הגישו תביעה לבית המשפט המקומי בטענה שסירוב להכרה בנישואיהם מפלה, לא חוקתי ומהווה הפרה של האמנה האמריקאית לזכויות אדם.
בהסתמך על פסיקת בית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם, שני שופטי בית המשפט המקומי פסקו לטובת הזוגות ב-29 ביוני 2018. השופטים הורו למרשם האזרחי להתחיל באופן מיידי ברישום נישואים חד מיניים.
עם זאת, המרשם האזרחי ערער על ההחלטה לבית המשפט לחוקה.
ב-12 ביוני 2019, פסק בית המשפט לטובת הכרה בנישואים חד מיניים, והפך את ביצועם למוכרים באקוודור.
סעיף 68 של חוקת אקוודור קובע באומרו כי "אימוץ יותר רק לזוגות ממינים שונים", בעוד החוקה שותקת לגבי מעמד אימוצים על ידי יחידים.
עם זאת, על פי החוק הסטטוטורי באקוודור, אדם בודד רשאי לאמץ ילד, אם כי לזוג הטרוסקסואלי המוגדר כחוק ישנה עדיפות על פני האדם הרווק.
במאי 2018, בית המשפט החוקתי של אקוודור הורה למרשם האזרחי לרשום ילדה בת שבע כבתן של זוג לסביות.
התיק, שהוגש בספטמבר 2012, ביקש לרשום את הבת עם שמות המשפחה של שתי אמהותיה בעודו קבע כי אי רישום "מהווה פגיעה בזכויות הילדים".
בשנת 1998, אקוודור הפכה למדינה הראשונה ביבשת אמריקה (ולשלישית בעולם לאחר דרום אפריקה ופיג'י) שכללה נטייה מינית כעילה מוגנת מפני אפליה בחוקה שלה לצד זהות מגדרית.
סעיף 11(2) בחוקה האקוודורית קובע באומרו כי,"כל האנשים שווים וייהנו מאותן זכויות, חובות והזדמנויות.
כל צורות האפליה ניתנות לענישה על פי חוק.
בית המשפט אסר בנוסף על זאוואלה במשך שנה לעמוד כמועמד, להשתלב או להיות מעורב במפלגה או תנועה פוליטית.
זאוואלה ערער על פסק דינו, אם כי הוגדר כסופי בערכאה האחרונה ב-19 במרץ 2013.
בשנת 2015, רפורמה בדיני העבודה הפכה את זה לפלילי עבור מעסיקים להפלות אנשים בשל נטייתם המינית.
ביוני 2018 אישר משרד המשפטים מדיניות חדשה הנוגעת לזכויות להט"ב עבור "הבטחה וחיזוק ביחס לבריאות, חינוך, עבודה, ביטחון, הגנה סוציאלית וצדק".
חוק הזהות המגדרית שאושר בשנת 2016, מאפשר לטרנסג'נדרים באקוודור לציין את זהותם המגדרית המועדפת במקום את מינם שנקבע בלידתם ללא חיוב העברת ניתוח התאמה מגדרית.
החוק מתיר חלוקת תעודות זהות חוקיות חדשות למי שמעוניינים לשנות את מינם ושם לידתם.
בנובמבר 2011, קבוצת פעילים אקוודורית בשם "Fundación Causana" החלה בעצומה באתר "Change.org" להפציר בשר הבריאות של אקוודור לסגור מעל 200 "מרפאות הומואים לשעבר".
הקבוצה טענה כי המרפאות "מתעללות ומענות מטופלים" במאמץ "לרפא הומוסקסואליות".
המרפאות כוונו בעיקר ללסביות ופעלו במסווה של מרכזי גמילה מסמים.
זוג של הורים אשר גילה את מקרי ההתעללות דרשו מהמרפאה לשחרר את בתם, פאולה זיריטי, אך נענו בשלילה.
זיריטי שוחררה בסופו של דבר לאחר שנתיים של כליאה והייתה לראשונה שהגישה תלונה רשמית נגד המרפאות.
בעקבות המקרים קראו פעילים לממשלה לסגור את המרפאות, אך עד אוגוסט 2011, רק כ-27 מתוכן נסגרו, בעוד דווח כי 207 מרפאות נותרו פתוחות.
ב-23 בינואר 2012 נסגרה עצומת הפעילים באתר "Change.org" אשר סומנה כהצלחה עם 113,761 חתימות בינלאומיות.
העצומה עודכנה גם בהצהרה מאת קבוצת "Fundacion Causana" אשר הצהירה באומרה,"לאחר עשר שנים של זעקה, מדינת אקוודור - באמצעות משרד בריאות הציבור - נכנסה למחויבות עם ארגונים אזרחיים והחברה בכלל לפרק את האמונה שהומוסקסואליות היא מחלה ולהוציא מן השורש את השימוש בעינויים במרפאות אלו.
אנו מודים לכל הגברים והנשים החתומים על העצומה שלנו.
זה לא יסולא בפז לקבל את התמיכה הזו כדי להתחיל לשנות את המציאות הזו".שרת הבריאות, קארינה ואנס מאפלה הורתה זמן קצר לאחר מכן לפשוט על שלוש מרפאות בסביבת הבירה קיטו ולחלץ עשרות נשים מתוכן.
בשנת 2014, סעיף 151 לחוק העונשין שונה עבור איסור על קיום טיפולי המרה באקוודור אשר הושווה לעינויים.
אנשים העוסקים בתרגול הפסאודו-מדעי עתידים להישלח ל-7 עד 10 שנות מאסר.
באקוודור קיימת קהילת להט"ב רחבה בערים קיטו ובגואיאקיל.
מצעד הגאווה הראשון במדינה התרחש בבירה קיטו בשנת 1998, בעקבות פסק הדין של בית המשפט החוקתי שביטל את החוק האוסר על מעשים הומוסקסואלים בין אנשים מאותו המין.
מאז העשור האחרון נערכו מצעדי גאווה רבים בכלל הערים הגדולות במדינה, באישור הרשויות והגנת המשטרה, בנוסף להשתתפותן.
במצעד הגאווה של גואיאקיל בשנת 2011, היו בין הנוכחים סגנית מחוז גואייס, לוזמילה ניקולאיד, חברת מועצת העיר ג'ינו מולינארי וחברת האספה הלאומית ג'ינה גודוי, בעוד להקת המשטרה ניגנה שירים מסורתיים.
ביוני 2017 הואר בית הנשיא בצבעי הקשת בתקופת ציון המצעד בעיר הבירה עבור תמיכה בזכויות להט"ב, בעוד שנה לאחר מכן כלל השתתפות של מעל 18,000 מפגינים ברחבי העיר.
דו"ח זכויות האדם של משרד החוץ האמריקאי לשנת 2011 מצא כי,"החוקה כוללת את עקרון אי האפליה וקובעת את הבחירה בנטייה מינית כזכות.
למרות שהחוק אוסר על אפליה על רקע נטייה מינית, הומוסקסואלים, לסביות וטרנסג'נדרים המשיכו לסבול מאפליה מצד גופים ציבוריים ופרטיים כאחד.
ארגוני להט"ב דיווחו כי טרנסג'נדרים סבלו מאפליה רבה יותר בגלל היותם גלויים יותר.
קבוצות להט"ב טענו שהמשטרה והתביעה לא חקרו לעומק את מקרי מוות של אזרחי להט"ב, כולל כאשר היה חשד שההרג היה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית.
ארגוני להט"ב ומקורות תקשורת אמינים דיווחו כי אזרחי להט"ב נכלאו בניגוד לרצונם במרכזי טיפול פרטיים כדי "לרפא" או לעבור "דה-הומוסקסואליזציה" אף על פי שטיפול כזה אינו חוקי.
על פי הדיווחים, המרפאות השתמשו בטיפולים אכזריים, כולל אונס, בניסיון לשנות את הנטייה המינית של הקורבנות.
בחודש אוגוסט דיווחה הממשלה כי סגרה 30 מרכזים מסוג זה, אך ארגוני להט"ב דיווחו כי מרפאות בלתי חוקיות אחרות המשיכו לפעול.
חברי קהילת הלהט"ב המשיכו לדווח כי זכותם לגישה שווה לחינוך פורמלי הופרה לעיתים קרובות, בעוד אוכלוסיית הקהילה המעורבת בסחר מיני מסחרי דיווחה על מצבים פוגעניים, סחיטה והתעללות מצד כוחות הביטחון".
בשנת 2012, הנשיא רפאל קוראה מינה את קארינה ואנס מאפלה, לשרת הבריאות אשר הוגדרה כשרה הלסבית הגלויה הראשונה בממשלת אקוודור.
בבחירות הכלליות באקוודור 2013, פעילת זכויות הלהט"ב דיאן מארי רודריגז זמבראנו מהאגודה "Silueta X" הפכה למועמדת הטרנסג'נדרית הגלויה הראשונה שהתמודדה על תפקיד נציג ציבורי.
בסיום מועמדותה הצהיר נשיא אקוודור הנבחר רפאל קוראה על "הערצתו" לרודריקס בחשבונו בטוויטר.
בדצמבר 2013, הובילה את הפגישה הראשונה של קבוצת זכויות להט"ב עם הנשיא קוראה, אשר דווחה במספר הסכמות בסיומה.
בשנת 2017, נבחרה רודריגז לכהן באספה הלאומית של אקוודור ובכך הפכה לאדם המחוקק הטרנסג'נדר הראשון בהיסטוריית המדינה.
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בטריטוריה הבריטית מעבר לים של אנגווילה מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שאינם נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים.
פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כחוקית באנגווילה מאז 2001, אך משקי בית בראשות זוגות חד מיניים אינם זכאים לאותן הכרות משפטיות הזמינות לזוגות הטרוסקסואלים.
החוק האנגוליאני אינו אוסר על אפליה על בסיס נטייה מינית או זהות מגדרית, ואיננו מכיר בשינוי מגדר בקרב טרנסג'נדרים.
פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כחוקית באנגווילה מאז 2001. הכשרתה של פעילות הומוסקסואלית הייתה תוצאה של צו של המועצה המלכותית שהשפיעה על חוקים שנגעו לביטול איסור "מעשי סדום" מהתקופה הקולוניאלית בארבע טריטוריות בריטיות שונות מעבר לים, בהן אנגווילה.
גיל ההסכמה באנגווילה לא מוגדר כשווה בין זוגות הומוסקסואלים (18) לבין זוגות הטרוסקסואלים (16).
אנגווילה אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
חוק הנישואין קובע כי "נישואין" פירושם "איחוד של גבר ואישה כבעל ואישה".
על אף אי הכרתם בחוק, טקסי נישואים של זוגות חד מיניים התרחשו באי לאורך השנים.
לא קיימים חוקים המכסים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית באנגווילה.
חוקת אנגווילה אוסרת אפליה על בסיס "גזע, דעות פוליטיות, צבע, אמונה, מין או מקום מוצא", אך אינה מכלילה קטגוריות של נטייה מינית או זהות מגדרית.
בשל האוכלוסייה המצומצמת של אנגווילה, לא נוכחת סצנה להט"ב, ואינם קיימים ארגונים, ברים, מועדונים או מצעדי גאווה שונים.
ב-17 במאי 2011 התקיימה מחאה קטנה לציון היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה ברחבי האי.
לאורך השנים מספר זוגות חד מיניים שנפשו באי דיווחו שאנגווילה מוגדר "ידידותי ללהט"ב" בעוד "אף אחד לא היה בעל יחס מפלה בשום צורה" כלפי תיירים.
עם זאת, היחס עבור המקומיים עשוי להיות אחר בעוד שישנם מי שסבורים שאנגווילה, בדומה לאיים קריביים אחרים, מחזיק ב-"אקלים מאופק ועדין של הומופוביה" שתרם ל-"חשאיות בקרב תושבי להט"ב מקומיים".
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בטריטוריה הבריטית מעבר לים של איי קיימן מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שאינם נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים.
פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כחוקית באיי קיימן מאז 2001.
ב-29 במרץ 2019, שופט בבית המשפט העליון של איי קיימן פרסם פסיקה המכריזה על איסור ההכרה בנישואים חד מיניים בטריטוריה הבריטית כבלתי חוקתית.
עם זאת, כניסת פסק הדין לתוקף עוכבה ולאחר מכן בוטלה על ידי בית המשפט לערעורים ב-7 בנובמבר 2019. בית המשפט קרא לממשלת איי קיימן ליישם חקיקת הכרה באיחודים אזרחיים או הכרה משפטית מקבילה לזוגות חד מיניים, והורה לממשלת הממלכה המאוחדת להתערב בנושא אם הממשלה לא תבצע את החקיקה.
בהמשך, חוק שמכיר בשותפות אזרחית בין זוגות חד מיניים נחקק ונכנס לתוקף ב-4 בספטמבר 2020.
פעילות הומוסקסואלית הפכה לחוקית באיי קיימן במסגרת פרסום צו השטחים הקריביים (חוק פלילי) של בריטניה, 2000, מאת המועצה המלכותית, שנכנס לתוקף ב-1 בינואר 2001.
גיל ההסכמה באיי קיימן לא מוגדר כשווה בין זוגות הומוסקסואלים (18) לבין זוגות הטרוסקסואלים (16).
חוק הנישואין של איי קיימן מגדיר נישואים כאיחוד הטרוסקסואלי בין "גבר אחד לאישה אחת" בלבד.
החוקה של איי קיימן מציינת את זכותם של זוגות בני המין השני להינשא, אם כי היא אינה מזכירה הכרה באיגודים כלשהם בין זוגות חד מיניים.
במשך השנים, נעשו מספר רפורמות מצטברות עבור הכרה במערכות יחסים בין זוגות חד מיניים באיי קיימן.
ביולי 2016 פסק בית הדין לערעורים על הגירה לטובת הומוסקסואל שביקש להצטרף לרישיון העבודה של בן זוגו העובד באיי קיימן כתלוי.
מאוחר יותר באותה שנה הצביעה האספה המחוקקת נגד הצעה לקיים משאל עם על הכשרתם של נישואים חד מיניים.
ביוני 2018 הוגשה תביעה לבית המשפט העליון של איי קיימן על ידי זוג חד-מיני קיימני-בריטי בעל אזרחות כפולה, המערערת על איסור ההכרה בנישואים חד מיניים.
טיעונים בעל פה נשמעו בתיק בפברואר 2019. ב-29 במרץ 2019 פסק השופט העליון אנתוני סמלי בעד הכרה בנישואים חד מיניים באיי קיימן.
עם זאת, ההחלטה בוטלה מאוחר יותר על ידי בית המשפט לערעורים של איי קיימן.
טיעוניהם של בני הזוג המערערים נשמעו בבית המשפט במשך שלושה ימים, החל מ-28 באוגוסט 2019. בית המשפט צידד בעמדת הממשלה וב-7 בנובמבר 2019 הוא ביטל את פסק הדין הקודם של השופט סמלי.
עם זאת, בית המשפט קרא לממשלת איי קיימן לחוקק הכרה בשותפויות אזרחיות בין זוגות חד מיניים, וקרא לממשלת הממלכה המאוחדת להתערב בנושא אם הממשלה לא תיישם את קריאתו.
בני הזוג העותרים הגישו ערעור עם טיעונים בעל פה ב-23 בפברואר 2021 לוועדת המשפט של המועצה המלכותית שבסיסה בלונדון, המשמשת כבית המשפט העליון לערעורים בפסקי דין עבור טריטוריות בריטיות מעבר לים, מספר ממדינות חבר העמים הבריטי וכמה גופים בממלכה המאוחדת.
במרץ 2022 אישר בית המשפט את האיסור החוקי על נישואים חד מיניים באיי קיימן וקבע כי להומוסקסואלים "אין זכות להתחתן על בסיס חוקת הטריטוריה הבריטית".
ב-26 ביוני 2020, ממשלת קיימן הציגה הצעת חוק להכרה בשותפות מקומית הן לזוגות הומוסקסואלים והן לזוגות הטרוסקוסאלים לאספה המחוקקת.
העברת הצעת החוק נכשלה בהצבעה של 8–9, וכתוצאה מכך, כנדרש בפסיקת בית המשפט לערעורים, התערבה ממשלת הממלכה המאוחדת בחקיקתה.
ב-4 בספטמבר 2020, הסכים מושל איי קיימן מרטין רופר להעברת חוק השותפות המקומית ו-11 סעיפי חקיקה שנכנסו לתוקף באותו יום.
בעקבות השינויים, שותפים אזרחיים רשאים כעת לחלוק ביטוח בריאות, להגר ולהיות זכאים לקבלת זכויות אחרות המורחבות לזוגות נשואים בלבד.
גילויי חיבה גלויים בין בני זוג חד מיניים עלולים להוות מטרה לקבלת אפליה באזורים שמרניים באיי קיימן.
תושבים קיימנים מבוגרים נוטים להיות בעלי השקפה שמרנית יותר כאשר מדובר על נושאי כגון הומוסקסואליות, אם כי הגעתם של מהגרים ממדינות ידידותיות ללהט"ב, ודחייה של תרגול נצרות קפדנית על ידי צעירים קיימנים רבים, השפיעו על גישת הקבלה בקרב הדור הצעיר בטריטוריה הבריטית כלפי הנושא.
סצנת להט"ב באיי קיימן מוגדרת כמוגבלת.
אולם, בתי מלון מארחים מדי שנה אירועי להט"ב שונים במהלך ציון חודש הגאווה (יוני).
ראש הממשלה הנוכחי של איי קיימן, וויין פנטון , הביע את תמיכתו בחקיקת זכויות להט"ב זמן קצר לאחר שנבחר לפרלמנט, ויחד עם חברי פרלמנט אחרים, השתתף במצעד הגאווה הראשון של איי קיימן ביולי 2021 ברצועת החוף "Seven Mile Beach" .
תמיכתו האיתנה של פנטון זכתה לשבחים רבים בציבור הקיימני, שבעבר ביקרו את הממשלה על יחסה ההומופובי כלפי חברי הקהילה המקומית.
בכמה מוסדות חינוך בהם בית הספר הבינלאומי של קיימן, ישנם מועדוני נוער המכוונים עבור להט"ב.
בעוד איי קיימן מוגדרת כחילונית והחוקה שלה מבטיחה שוויון ואי-אפליה, הממשלה הייתה קולנית במיוחד כשהביעה את עמדותיה ההומופוביות במשך השנים.
בשנת 1998, היא אסרה על ספינה מחברת נורוויג'ן קרוז ליין שהובילה למעלה מ-900 נוסעים הומוסקסואלים להיכנס לאחד מנמלי האיים.
משרד התיירות מסר בתגובה כי "איננו יכולים לסמוך על קבוצה זו שתעמוד בסטנדרטים של התנהגות נאותה".
האיסור עורר ביקורות שליליות מצד ארגוני זכויות אדם וסוכנויות נסיעות, שחלקן המליצו להטיל חרם על איי קיימן.
בשנת 2008, המשטרה המקומית עצרה הומוסקסואל לאחר שנישק את בן זוגו על רחבת ריקודים במועדון לילה.
מאז סוף שנות ה-2010, קבלת קהילת הלהט"ב המקומית באיי קיימן גדלה, והגישה הציבורית כלפי זכויות להט"ב השתנתה באופן דרמטי.
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בטריטוריה הבריטית מעבר לים של איי פוקלנד מוגדרות כשוות לאלו של הטרוסקסואלים ובין המתקדמות ביותר בעולם.
פעילות הומוסקסואלית חוקית באיי פוקלנד מאז 1989, ואפליה על רקע נטייה מינית אסורה חוקתית מאז 2008. נישואים ואימוץ על ידי זוגות חד מיניים מוכרים מאז ה-29 באפריל 2017.
באפריל 2017, נערך אירוע הגאווה הראשון באיי פוקלנד בעיר הבירה סטנלי.
פעילות הומוסקסואלית הוכשרה באיי פוקלנד בשנת 1989.
גיל ההסכמה בין זוגות הומוסקסואלים לבין זוגות הטרוסקסואלים הושווה ל-16 שנים בשנת 2005.
ב-13 במאי 2015 המליץ היועץ המשפטי לממשלה למועצה המבצעת של איי פוקלנד לשקול הכשרה של נישואים חד מיניים או הכרה בשותפות אזרחית בין זוגות חד מיניים.
ב-13 בינואר 2016, בעקבות התייעצות ציבורית, הורתה המועצה ליועץ המשפטי לממשלה להכין תיקון לפקודת הנישואין של האי משנת 1996, על מנת לאפשר הכרה בנישואים חד מיניים.
לאחר סיום ההתייעצות הציבורית בנושא, נמצא כי 90% מהנשאלים היו בעד הכשרת נישואים חד מיניים באיי פוקלנד.
ב-30 במרץ 2017 אישרה האספה המחוקקת של איי פוקלנד הצעת חוק להכשרת נישואים חד מיניים בהצבעת רוב של 7 בעד מול 1 נגד.
הצעת החוק מאפשרת לזוגות חד מיניים להינשא, וכן מאפשרת גם לזוגות חד מיניים וזוגות מהמין השני זכות גישה לשותפות אזרחית.
הצעת החוק קיבלה הסכמה מלכותית על ידי המושל קולין רוברטס ב-13 באפריל 2017. החוק החדש, המכונה חוק הנישואין (תיקון) 2017, נכנס לתוקף ב-29 באפריל 2017. אירוע קהילתי רחב לציון הפיכתם של נישואים חד מיניים לחוקיים באיי פוקלנד נערך באותו יום.
הרפורמה בחוק משנת 2017 המתייחסת לנישואין ושותפות אזרחית כללה הוראה חדשה לפקודת הנישואין של האי הקובעת כי "להורה בשותפות אזרחית...יש אותן זכויות וחובות כלפי ילד כמו הורה לילד בנישואין".
הנימוקים הרשמיים שצורפו לתיקוני הפקודה כללו הערה לפיה "הורים לילד יכולים להיות שתי אמהות או שני אבות".
לא ידוע על מעמד הכרה חוקי בהפריה חוץ-גופית או טיפולי פוריות באיי פוקלנד עבור זוגות חד מיניים.
פקודת סדר הדין הפלילי והראיות 2014 מאפשרת לבתי המשפט להתייחס לעבירה שבוצעה על בסיס הנטייה המינית של הקורבן כגורם מחמיר.
פקודת בתי הסוהר 2017 מחייבת את עובדי בתי הסוהר להתייחס לכלל האסירים "באופן שווה ללא הבדל בין היתר בנטייה מינית".
פקודת התקשורת 2017 אוסרת על הפצת חומר המסית לשנאה או אפליה על רקע נטייה מינית.
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בשטח החסות של ממלכת ניו זילנד באיי קוק מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית אינם חווים.
פעילות הומוסקסואלית גברית מוגדרת כחוקית ברחבי האיים מאז 2023. על אף המעמד הפלילי דה יורה באותה תקופה של פעילות הומוסקסואלית גברית (שלא נאכף בפועל), כבר מאז 2013 אפליה בתעסוקה באיי קוק על רקע נטייה מינית נאסרה בחוק.
הומוסקסואלית נשית הוגדרה כחוקית ברחבי האיים מאז ומעולם.
עם זאת, מערכות יחסים בין זוגות חד-מיניים אינן מחזיקות באותן הכרות משפטיות שזמינות לזוגות הטרוסקסואלים מהמין השני שכן נישואים חד-מיניים או כל הכרה מוגבלת יותר בזוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, ידועים בציבור) אינה מוכרת בחוק.
הומוסקסואליות וזהויות טרנסג'נדריות היוו חלק ניכר מתרבות איי קוק במשך מאות שנים.
מבחינה היסטורית, אנשים טרנסג'נדרים נתפסו כחלק חשוב מהמרקם המשפחתי והשבט המקומי.
הגעתם של מיסיונרים נוצרים זרים שינתה במהירות את הגישה החברתית כלפי הנושאים, והחוקים הראשונים לאיסור פעילות הומוסקסואלית באיי קוק נחקקו לאחר מכן.
איי קוק, בדומה לניואה, איי מריאנה הצפוניים וטובאלו השכנות, היו בעלי קבלה חברתית רחבה כלפי מערכות יחסים חד-מיניות וזהויות טרנסג'נדריות לפני התפשטות דת הנצרות במאה ה-19 בתקופת השלטון הקולוניאליסטי של האימפריה הבריטית על שטח האיים.
בשפה המאורית , השפה הרשמית של איי קוק, קיים מונח ידוע לתיאור גברים שמתנהגים כמו נשים, "לאילאי" .
כיום, קיימת קבלה חברתית יחסית ללאילאים מבחינת המראה וההתנהגות הפומבית שלהם שכוללת ריקודים מסורתיים מול נשים וגברים כאחד, אך קיימת הימנעות כמעט מוחלטת מקבלת נטייתם המינית ודיונים על הנושא.
ד"ר קליסה אלכסאייף מאוניברסיטת מלבורן הצהירה על הנושא באומרה כי "הבנת המוסר המערבי של מיניות ומגדר באיי קוק הובילה לכך שמיניותם של הלאילאים הפכה לנושא טאבו באיי קוק".
מאז תחילת העשור הראשון של שנות ה-2000 המונח בשפה המאורית "אקבאין" משמש לתיאור טרנסג'נדרים באיי קוק.
פעילות הומוסקסואלית בקרב גברים הוגדרה כפלילית באיי קוק מאז 1969 במסגרת הקוד הפלילי מאותה שנה.
קיום "מעשה סדום" שהתייחס לפעילות הומוסקסואלית בין גברים עלול היה להיענש עד 7 שנות מאסר, בעוד שעונש על קיום "מעשה מגונה" בין גברים עד 15 שנות מאסר.
הקוד הפלילי עבר בירושה מהתקופה הקולוניאלית של האימפריה הבריטית ונשאר במקומו מאז קבלת עצמאותם של האיים.
עם זאת, העמדה לדין על רקע סעיפי הקוד בנושא לא דווחה מעולם בפועל.
בנוסף, סעיפים 152 ו-153 לקוד הפלילי קבעו את גיל ההסכמה לגיל 16 שנים עבור זוגות הטרוסקסואלים בלבד.
איסור על קיום פעילות הומוסקסואלית נשית לא הוזכר בסעיפים הפליליים, בדומה לשאר הקודים הפליליים של האימפריה הבריטית.