tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר פטירת אביו ב-1944 נלקח עם אמו, אחותו ושני אחיו הקטנים למחנה ההשמדה אושוויץ.
כעבור שבועיים נשלח למחנה העבודה אלטהיימר בשלזיה.
שם חלה במחלה קשה שהצילה אותו מצעדת המוות שביצעו הגרמנים טרם שחרור המחנה.
לאחר הפגזת המחנה על ידי בעלות הברית נמלט ליער הסמוך ויצא לאחר הגעת כוחות השחרור.
ב-1945 נסע לאתר את משפחתו והגיע לברגן-בלזן, שם הכיר את רעייתו, רגינה.
ב-1946, לאחר שלא מצא איש מבני משפחתו, הגיע למחנה הפליטים ציילזהיים ליד פרנקפורט בגרמניה.
במחנה החל לעסוק בסיוע לפליטים ונרתם לפעילות ציונית, כשהוא נאבק בכוונת הפליטים להגר לארצות הברית במקום לארץ ישראל.
אחד האמצעים היה העיתון "קול ישראל", אותו ייסד עם עוד כמה חברים.
עם עלייתו לארץ ישראל, הגיע גושן ישירות לקריית מוצקין.
הוא שימש פקיד ב"תנובה", הצטרף למפא"י, ובהמשך נבחר לכהן כחבר המועצה המקומית.
בשנת 1958 היה חלק ממהפך פוליטי במועצה, שבסופו הודח ראש המועצה הוותיק אריה גרושקביץ ונוח עלוני נבחר לראש המועצה.
ב-1959, לראשונה בקריית מוצקין, איבדה מפלגת הציונים הכלליים את השלטון, גושן נבחר לתפקיד ראש המועצה המקומית מטעם מפא"י, והיה לראש המועצה השלישי בתולדותיה.
בתקופתו פורקה אגודת המים השיתופית, השריד האחרון לאגודה השיתופית המייסדת, ונושא אספקת המים עבר לניהול המועצה.
בימיו החל מפעל "והדרת פני זקן" ופעילויות תרבות נוספות לוותיקי הקריה בבית התרבות ביישוב.
גושן הבין כי לאור מיקומה של הקריה, ללא חוף ים לתיירות או אזור תעשייה, חובה עליו לפעול להפיכתה למרכז השירותים והמסחר של הקריות.
תכנון המרכז המסחרי "רבמד" והקמתו, היו חלק מהתוכנית הגדולה להקמת בית חולים מרכזי, משרדי ממשלה ועוד, שנגדעה לאחר שנים.
גושן פעל לשינוי מעמד המועצה המקומית לעיר.
ב-1976, לאחר הענקת מעמד עיר למועצה המקומית, היה משה גושן לראש העיר הראשון של קריית מוצקין.
בתפקיד זה כרת ברית ערים תאומות עם העיר טקומה שבארצות הברית ועם העיר באד קרוייצנאך שבגרמניה.
בשנת 1978 נבחר לראשות העירייה, לאחר שזכה בלמעלה מ-80 אחוזים מקולות הבוחרים, וכך גם ב-1983, כשגרף כ-81 אחוזים מהקולות.
כשנה לאחר מכן, נפטר בפתאומיות מהתקף לב.
בסך הכול כיהן גושן במשך כ-25 שנה ברציפות כיו"ר המועצה המקומית ובהמשך כראש העיר.
הותיר אחריו את רעייתו רגינה ושלושת ילדיהם.
שני בניו הם אנשי חינוך ובעשור הראשון של המאה ה-21 כיהנו כמנהלי בתי ספר תיכוניים - ד"ר דודי גושן בתיכון קריית חיים, ויגאל גושן, אשר שימש מנהל התיכון העירוני בקריית מוצקין, ועבר לאחר מכן לשמש מנהל תיכון בנהריה.
עיריית קריית מוצקין קראה על שמו של משה גושן את השדרה הראשית בעיר ומועדון גמלאים השוכן באותו רחוב.
כמו כן, נקרא על שמו אולם הכדוריד "אולם גושן", אשר נחנך סמוך לפטירתו ומהווה את אולמה הביתי של מכבי קריית מוצקין.
משה גורן (גורניצקי) (19 במרץ 1921 – 8 באפריל 2009, י"ד בניסן ה'תשס"ט) היה אלוף בצה"ל ששימש כראש אגף האפסנאות (אג"א) וכנספח צה"ל בבריטניה.
נולד בגרודנו שבפולין, עלה לארץ ישראל ב-1934, למד בבית ספר יסודי בחיפה ובתיכון ביגור.
הצטרף לארגון "ההגנה", עבר קורס מפקדי כיתות, מפקדי מחלקות וקורס מודיעין ושירת כקצין סיירים ארצי.
יצא ללימודים בארצות הברית אך לא השלים אותם, חזר ב-1948 לישראל ופיקד על גדוד 15 ב"גולני" במלחמת העצמאות.
בשנים 1951–1952 היה סגן מפקד חטיבת גבעתי.
בשנת 1953 למד בבית הספר הגבוה למלחמה בפריז, ובמבצע קדש היה ראש מחלקת ארגון באגף כוח אדם.
בשנת 1958 שימש ראש מחלקת תחזוקה במטכ"ל - אג"א.
בשנת 1959 שימש ראש מטה פיקוד צפון, ובשנת 1960 מונה לראש אג"א ושנה אחר כך קודם לדרגת אלוף.
ב-1964 מונה לנספח צה"ל וראש משלחת משרד הביטחון בבריטניה.
השתחרר משירותו בצה"ל בשנת 1966.
במלחמת ששת הימים גויס למילואים כמפקד כוחות צה"ל בעזה ובצפון סיני ובמלחמת יום הכיפורים מונה לעוזר ראש אג"א (לימים אט"ל) ואחראי לרכבת האווירית מארצות הברית.
לאחר המלחמה מונה על ידי ועדת אגרנט לחקור את האירועים בפיקוד הדרום.
לאחר השחרור היה מנהל המשביר לתעשייה, ולאחר מכן מנהל חברת OVI להשקעות וחיפושי נפט.
בשנים 1974–1976 היה מנהל מרכז ההשקעות ורשות ההשקעות, ולאחר מכן יו"ר מועצת המנהלים של תעשיות רוגוזין באשדוד.
גורן נישא לנעמי נוימן, לוחמת פלמ"ח שהייתה חברה בפלוגה המיוחדת שהתנקשה בגוטהילף וגנר, ב-1948. לזוג שני בנים, רזי, דוקטור לפילוסופיה וספרות, ויובל, סופר.
משפחת גורן התגוררה ברמת חן ברמת גן.
משה (מוּסיק) גדרון (25 במאי 1925 – 14 בנובמבר 2009) היה קצין בצה"ל בדרגת אלוף, הוא שימש ראש אגף כוח אדם בצה"ל ומבקר מערכת הביטחון, קודם לכן שימש כקצין קשר ואלקטרוניקה ראשי, מפקד בית הספר הארצי לקשר, וקצין קשר בגזרות שונות.
שימש "גדעוני" באוניית המעפילים "חיים ארלוזורוב".
בראשית שנת 1948 סיים קורס קציני קשר ובמלחמת העצמאות שימש כקצין קשר בחטיבת יפתח.
לאחר המלחמה שימש כקצין קשר חטיבתי, כקצין קשר של פיקוד המרכז וכקצין קשר של פיקוד הדרום.
בשנים 1952–1953 שימש מפקד בית הספר הארצי לקשר.
הוא מילא תפקידי מטה במפקדת חיל הקשר ובשנת 1966 מונה לקצין קשר ואלקטרוניקה ראשי, תפקיד בו כיהן גם במלחמת ששת הימים.
לאחר המלחמה, הועלה לדרגת אל"ם.
בתקופה זו הצטייד החיל בדור חדש של מכשירי קשר.
בסוף 1970 הועלה לדרגת תת-אלוף, יחד עם שאר קציני חיל ראשיים.
באוגוסט 1972 השתחרר מצה"ל ומונה למנכ"ל חברת "טלרד".
בספטמבר 1973 עם הקמת חטיבת חשמל ואלקטרוניקה בקונצרן "כור", הועמד בראשו.
ב-21 באפריל 1974 שב משה גדרון לצה"ל כדי לשמש ראש אגף כוח אדם.
עם מינויו לראש אכ"א, הועלה לדרגת אלוף.
בתפקידו זה ניצח על ההגדלה של צה"ל בעקבות מלחמת יום הכיפורים.
בסוף 1975 הוחלט על מינויו למנכ"ל משרד התקשורת ולצורך כך השתחרר בחודש פברואר 1976 מצה"ל.
גדרון הנהיג גביית דמי מקדמה על התקנת טלפון כדי לממן התקנת טלפונים נוספים וצמצום התור לטלפונים, אולם לא הושגה התקדמות במערכת הטלפונים בתקופת כהונתו, והיו אף שראו בחוסר המנהיגות שלו את הסיבה לכך.
בראשית 1979, עם מינוי יצחק מודעי לשר התקשורת, ביקש להתפטר מכהונתו.
ב-1979 מונה לקונסול כללי של ישראל בדרום מערב ארצות הברית.
בהמשך פנה לעסקים ובמשך מספר שנים ייצג בישראל את ליווינגסטון קוסברג, איש עסקים יהודי מטקסס, אותו פגש בעת היותו קונסול.
ב-1988 מונה למבקר מערכת הביטחון, תפקיד בו כיהן עד ל-2 באוגוסט 2002, עת הוחלף בתא"ל (מיל') יוסי ביינהורן.
משה גדרון נפטר ב-2009, בגיל 84. ונקבר בבית העלמין ברמת השרון.
בלווייתו ספד לו ראש אכ"א במילים אלה:
אמיר - לשעבר טייס בחיל האוויר, ואביו של חוקר מדע המדינה פרופ' נעם גדרון.
אילן - קצין שריון בדרגת סגן שנהרג במלחמת יום הכיפורים ועוטר לאחר מותו בעיטור המופת.
הרב ד"ר משה מוריץ גִידֶמַן (כ בשבט תקצ"ה, 19 בפברואר 1835, הילדסהיים – 5 באפריל 1918) היה רב והיסטוריון אוסטרי, רבהּ הראשי של וינה.
הוא השתייך לאסכולת ברסלאו והיה ממתנגדי הרפורמים והציונות ומראשי "רבני המחאה".
נולד בהילדסהיים לאביו ר' יוסף ולאמו בונא.
אביו, שלא היה תלמיד חכם גדול, נפטר כשהיה בן 11. הוא למד מפי רב העיר ר' מאיר לאנדסבערג.
ב-6 באוגוסט 1854 הלך לברסלאו ללמוד בבית המדרש לרבנים בברסלאו, והיה מתלמידיו הראשונים של זכריה פרנקל ולמד מיעקב ברנייס.
הוא קיבל תואר דוקטור בשנת 1858, והוסמך לרבנות בשנת 1862 בבית המדרש לרבנים בברסלאו.
בשנה שלאחר מכן נקרא לשמש רבהּ של מגדבורג.
בשנת 1866 עבר לווינה, וכיהן בה כדרשן.
כעבור שנתיים, ב-1868, נתמנה לרב בעיר.
בשנת 1890 נתמנה לרב ראשי.
שמו של גידמן יצא לפניו כחוקר ההיסטוריה של החינוך והתרבות היהודיים, והוא פרסם שורה של מחקרים בתחומים אלה.
בנוסף, נטל גידמן חלק פעיל במוסדות הקהילה ובחינוך.
בשנת 1871, בראשית דרכו כרב בבית הכנסת טמפלגאסה בעיר וינה, מחה גידמן בתוקף כנגד הצעת הקהילה היהודית בעיר למחוק מספרי התפילה את כל הקטעים המתייחסים לשיבה לציון ולחידוש עבודת הקרבנות בבית המקדש, ואף איים להתפטר מחבר הנאמנים של הקהילה אם יתעלמו מעמדתו.
בתחילת דרכו של תאודור הרצל תמך גידמן ברעיונותיו.
כאשר החל הרצל לקדם את הרעיון הציוני, בחודש יוני 1895, קיווה להשיג את המימון למימושו ממשפחת רוטשילד.
את תמיכת הציבור קיווה לרכוש דרך הרבנים האורתודוקסים, ועל כן פנה לגידמן – רבהּ הראשי של בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
במכתבו לגידמן ב-11 ביוני 1895 כתב הרצל: "עזרתו של כבודו – אקווה כי לא הייתה זאת טעות מצדי – הייתה בטוחה בעיני מראש".
באמצע חודש אוגוסט שנת 1895 הציג הרצל בפני גידמן את חיבורו המדיני הראשון, "הנאום בפני הרוטשילדים", שהדהימו:
אם הצדק אתך, כל השקפתי עד היום קורסת.
ובכל זאת, הייתי רוצה שאתה תהיה הצודק.
עד היום האמנתי שאין אנו עַם, כלומר: אנו יותר מעַם.
האמנתי שניתן לנו הייעוד ההיסטורי להיות נושאי רעיון האנושות בין העמים.
אתה נראה לי כמו משה.
אולי אתה הוא מי שאלוהים בחר בו.
הרב גידמן ביקר את הרצל פעם אחת, ב-24 בדצמבר 1895, בעת חג החנוכה.
הוא הזדעזע לגלות עץ חג מולד גדול בביתו, ומאז לא הגיע שוב למקום ויחסו להרצל הצטנן עוד יותר.
בטרם יצא לאור "מדינת היהודים" בפברואר 1896 שלח הרצל עותק של החיבור לגידמן, שהשיב לו: "קראתי הכל ולא מצאתי מקום לערער".
ואולם עם פרסום "מדינת היהודים" ניתק הקשר ביניהם.
לאורך הקשר בין הרצל לגידמן, שנמשך כמעט שמונה חודשים – מאז מכתבו הראשון אליו ועד לאחר פרסום "מדינת היהודים" בחודש פברואר 1896 – ניסה הרצל לשכנעו לתמוך ברעיונותיו; ואכן, עולה כי היו פעמים שבהם הביע גידמן התלהבות מהם.
ואולם, כשנה לאחר תחילת המגעים בין הרצל לגידמן, ב-14 במאי 1896, רשם הרצל ביומנו כי גידמן עזבו.
ב-17 באפריל 1897 פרסם גידמן קונטרס אנטי-ציוני בשם "יהדות לאומית" (Nationaljudentum), ובו ביקר את נטיית הציונות להדגיש את הפן הלאומי שביהדות על חשבון הפן הדתי שבה.
הקונטרס זכה לתגובה מנומסת אך תקיפה מצד הרצל בשבועון Österreichische wochenschrift, ובהמשך מצד חברים אחרים בתנועה הציונית.
התורה והחיים בארצות המערב בימי הבינים (תרגום אברהם שלום פרידברג), ורשה, תרנ"ז-תרנ"ט
יהדות לאומית (מגרמנית: מרים די-נור; מבוא: רוברט ויסטריך), ירושלים, תשנ"ה
תרגום המילים היווניות והלטיניות שבמדרש פסיקתא רבתי, נספחו למהדורתו של מאיר איש-שלום, וינה, תר"מ
נולד בשנת 1933 בשם קורט גולץ בעיר צ'רנוביץ שברומניה (כיום באוקראינה), לצבי (איש עסקים) וללילי (עקרת בית) במשפחה בורגנית מבוססת.
אביו של גיל היה בעל חנות למשקאות חריפים, והמשפחה התגוררה בבית גדול.
עם כיבוש העיר בידי הסובייטים ב-1940 הולאמו החנות והבית ואביו של גיל איבד את פרנסתו ואת מעמדו.
המשפחה נאלצה לעבור לגור אצל דודה שהחזיקה בדירה זעירה בת שני חדרים.
ב-1941 שבה רומניה וכבשה את העיר.
ליהודים הוקם גטו והמשפחה נאלצה לעבור אליו.
בגטו שהתה המשפחה כשנה ובמהלכה הצליחה אמו לצאת לעבוד מחוץ לגטו בעזרת ניירות מזויפים.
לאחר שהזיוף התגלה חששה המשפחה מן ההליך המשפטי הצפוי והוחלט להצטרף לקבוצה שהתארגנה לבריחה מן הגטו, במטרה להימלט מרומניה.
הקבוצה, שמנתה כ-60 איש, הצליחה לשחד קצין בכיר ולעלות על רכבת שיצאה מן העיר.
הקבוצה עברה בשלום סדרה של מחסומים ובדיקות בזכות תעודות מעבר מזויפות והגיעה לגדת נהר הדנובה, שם חיכתה להם ספינה, שרכשו לפני הבריחה, ועליה צוות מלחים.
יעד הספינה היה ארץ ישראל.
אלא שבמהלך השייט עלתה הספינה על שרטון בחוף טורקיה והנוסעים הובאו לחוף על ידי הצבא הטורקי.
מאוחר יותר הפליגה הקבוצה לקפריסין (הכניסה לארץ ישראל נמנעה על ידי הבריטים בעקבות הספר הלבן), שם שהו גיל ומשפחתו כשנתיים במלון לפליטי מלחמה, עד שקיבלו סרטיפיקטים לעלייה לארץ ישראל.
בשנת 1944 היגר עם הוריו לארץ ישראל.
עם הגעתם לארץ נשלחו למחנה עתלית.
גיל הצטרף לקבוצת הילדים בקיבוץ שער העמקים, האב אושפז בבית החולים ולאחר שחרורו מצא עבודה במפעל בחולון.
האם עבדה כעוזרת בית בתל אביב.
משער העמקים עבר גיל לקיבוץ שריד בעמק יזרעאל, שם הפך למדריך נוער ולראש קן השומר הצעיר.
מיד לאחר השירות הצבאי הכיר את אילנה מלבנציק, השניים נישאו ונולדו להם בן ובת.
גיל למד תחילה בבית הספר של הצייר אהרן אבני ועבד ב"", שם הדפיס בולים ואיגרות חוב.
במהלך שנות ה-50 עסק בעיצוב ואיור ובין השאר עיצב את סמליל כתב העת הספרותי עכשיו.
לאחר שהשלים תעודת בגרות החל בלימודי אדריכלות בטכניון בחיפה.
את לימודיו סיים בהצטיינות יתרה בשנת 1964, והודות לכך זכה במלגה מיוחדת שבאמצעותה התארח על ידי אגודת האדריכלים בברזיל שם שהה בחלק מהזמן במשרדו של האדריכל אוסקר נימאייר.
בין השנים 1964–1966 עבד במשרדם של האדריכלים אורה ויעקב יער.
במסגרת זו השתתף בתכנון שכונת מגורים על שם אלי כהן בכפר סבא.
במקביל, זכה ב-1965 בפרס קניה כשניגש מחוץ למשרד יחד עם אדריכלים אחרים (בוכמן וקולודני) לתחרות תכנון מרכז יזרעאליה בחיפה.
בשנת 1966 הצטרף למשרדם של האדריכלים מיכאל נדלר, שולמית נדלר ושמואל ביקסון.
תרומתו המשמעותית לעבודות המשרד הורגשה על ידי השותפים הוותיקים ובשנת 1970 הפך לשותף במשרד.
בין העבודות הבולטות שהוביל במשרד היו בית הספר ליאו בק, ספריית ארן באוניברסיטת בן-גוריון ומרכז הספורט בקמפוס הר הצופים.
לימד בטכניון במחלקה לאדריכלות בשלוחה בתל אביב בין השנים 1982 עד 1988.
ב-2013 נערכה בגלריה בבית האדריכל התערוכה "עבודת צוות" הסוקרת את עבודות המשרד בין השנים 1946–2010. שנתיים לאחר מכן נפתחה התערוכה מחדש במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן.
הספרייה המרכזית ע"ש ארן באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 1968
מרכז חינוך ליאו באק, חיפה, 1970.
בנין הקרן לביטוח פועלי הבניין בירושלים, 1972
בית הספר להנדסאים 'אורט' בגבעת רם, ירושלים, 1978
שכ' קהילתית לדוגמה בקטמונים ירושלים, 1983
הספרייה למדעים מדויקים והנדסה באוניברסיטת תל אביב, 1983
מועדון הסגל בטכניון בחיפה, 1996
בית הסטודנט והספרייה המרכזית במכללת ספיר, 2000
מרכז הספורט ע"ש לרנר באוניברסיטה העברית, הר הצופים, 2002
בית הספר התיכון ליד האקדמיה למוסיקה בגבעת רם ירושלים, 2003
משה-גיורא אלימלך (כתב בעיקר תחת השם משה גיורא; 12 בדצמבר 1919, סופיה, ממלכת בולגריה – 19 באוקטובר 1992) היה משורר, עיתונאי, חוקר ספרות, ופעיל בתנועת בית"ר.
אלימלך עלה לישראל בשנת 1924 בגיל 4. סיים תואר ראשון בהיסטוריה של עם ישראל וספרות עברית באוניברסיטת תל אביב ותואר שני בספרות עברית מאוניברסיטת בר-אילן.
לימד לשון וספרות יהודית-ספרדית באוניברסיטת בר-אילן.
כבר כנער עסק בעיתונות, ומאוחר יותר היה לחבר במערכות הירדן והבוקר.
אלימלך היה בין 15 הפעילים שהשתתפו ב"הוועד לגיבוש הנוער העברי", שהפכה מאוחר יותר להכנענים.
בשנת 1956 שירת במלחמת סיני.
את רשמיו משדה הקרב ביטא בחמשה שירים שחיבר, ושהולחנו על ידי יששכר אמיר.
בשנת 1960 מונה לחבר במערכת עיתון הארץ.
חיבר מעל ל-500 מסות ורשימות בכתבי-עת ובמוספים ספרותיים.
כמו כן עסק בתרגום לעברית של עשרות רומנסות ושירי-עם ספרדיים שזכו לביצועים רבים.
ביניהם "השושנה פורחת", "שחרחורת", "שיר ספנים" וכן חלק ניכר מהשירים שהופיעו באלבום "רומנסה ופיוט" של שלמה ארצי.
נפטר ב-1992 ונקבר בבית הקברות ירקון.
רומנסות ספרדיות – מסה על הסוגים, המכון לחקר שירת-העם הספרדית-יהודית, ירושלים תשל"ט
פניני ספרד: אלפיים פתגמים מאוצר החכמה של יהודה ספרד, עריכה ונוסח עברי של משה גיורא, איסוף וסידור של יצחק מוסקונה, ספרית מעריב, 1981
תרגום לעברית של בין מזרח למערב, ספרו של מרדכי אהרנפרייז, תל אביב, תשי"ג.
שלהבות ועפרונים: ילקוט שירת יהודי בולגריה, בעריכת משה גיורא ; ליקט ותרגם דוד יוסיפאור, 1970
משה גיל (גילֶר) (כ"ה בטבת תרע"א, 25 בינואר 1911 – י' באב תשכ"ז, 16 באוגוסט 1967) היה איש חינוך ומבקר ספרות ישראלי, מפקח ומנהלם של בתי מדרש למורים עבריים.
גיל נולד בשם משה גילר בראשית שנת 1911 בעיר פינסק שברוסיה הלבנה (כעבור כמה שנים, בעקבות המלחמה הפולנית-סובייטית, בתחומי המדינה הפולנית החדשה).
למד בגימנסיה העברית של "תרבות" בעירו, והשתלם בה בפולנית.
לאחר מכן למד במכון לחכמת ישראל בבירה ורשה.
המשיך את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1941 קיבל תואר מוסמך.
את דרכו בעבודה החינוכית החל כמורה בבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה, ומשנת 1945 היה למנהל בית המדרש למורים ע"ש אשכולי (מיסודו של ד"ר יצחק אפשטיין) בירושלים.
בנוסף ניהל את בית המדרש למורי הגולה ע"ש חיים גרינברג (של המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה של הסוכנות היהודית) בירושלים.
באביב 1954 התמנה על ידי הסוכנות היהודית כמנהל "המכון לתרבות ישראל" (ובו המדרשה העברית למורים) שנוסד אז בבואנוס איירס, וכיהן בתפקיד זה עד 1957. בתקופה זו ערך את הירחון "דרום" בארגנטינה.
במהלך שהותו בדרום אמריקה למד את השפה הספרדית.
מ-1964 עד 1966 כיהן כמפקח במחלקה להכשרת מורים של משרד החינוך.
בראשית שנת 1966 התמנה כמנהל בית המדרש למורים ע"ש דוד ילין בבית הכרם, בהחליפו את אברהם אבן-שושן, שניהל את בית המדרש במשך יותר מ-12 שנים.
הוא הספיק לנהל את בית המדרש במשך שנה אחת בלבד, עד מותו (סגנו משה אילן, מבוגרי בית המדרש בעצמו, נכנס תחתיו כממלא מקום המנהל).
את דרכו הספרותית החל בסוף שנת 1930, כשהיה כבן עשרים, בפרסום מסות ומאמרים של ביקורת הספרות העברית בעיתונים העבריים, תחילה באירופה ("הצפירה", "העולם", "זרמים") ואחר-כך בארץ ישראל (היה משתתף קבוע בירחון הספרותי "גליונות", פרסם מאמרים בכתב העת הספרותי "מאזנים" וכתב גם בעיתון "דבר").
ב-1957, עם סיום תפקידו בארגנטינה, ערך באוניברסיטת מונטווידאו הרצאות על הספרות העברית, שזכו להצלחה מרובה.
כמחנך נהג בכבוד ובעדינות, וכמבקר ספרות פרסם ביקורות ממצות, בהירות, חריפות וענייניות.
משה גיל נפטר בקיץ 1967 בביתו בירושלים, בן 56 במותו, ונקבר בהר המנוחות.
בשנת תש"ל (1969) כינס וערך גדליה אלקושי כתבים נבחרים משל משה גיל, הוציאם כספר והוסיף מבוא וביבליוגרפיה מוערת של כתביו.
כתבים נבחרים; עריכה, מבוא וביבליוגרפיה מוערה על ידי גדליה אלקושי, ירושלים: אגודת "שלם" על ידי ר.
דוד שמעוני, ילקוט שירים; ליקט, הקדים מבוא והוסיף הסברים משה גיל, תל אביב: יחדיו ('מבחר ספרותנו לעם') בשיתוף עם אגודת הסופרים העברים בישראל, תשכ"ה.
(כולל ביבליוגרפיה של כתבי שמעוני ושל דברים עליו.)
משה גוֹרָלִי (בּרוֹנזַפט; 15 באוקטובר 1910 – 22 בינואר 1996) היה במאי, מחזאי, מוזיקולוג, ביבליוגרף, מורה, מו"ל מוזיקה, עורך, חוקר ומבקר מוזיקה, תיאטרון ואמנות פלסטית ישראלי.
גורלי נולד בשם משה בּרוֹנזַפט בקובל שבחבל ווהלין, דרום-מערב רוסיה (אוקראינה), בנם של נחמה וברכיהו ברונזפט.
בילדותו, בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, עברה משפחתו לפולטאבה, שם למד בבית ספר עממי, וב-1921 שבה המשפחה לעיר קובל, שאז נכללה בתחומי פולין, ושם סיים את לימודיו בגימנסיה העברית של רשת "תרבות".
לאחר מכן למד מוזיקה בקונסרבטוריון הממלכתי של צ'כוסלובקיה בפראג וסיים תואר ראשון במוזיקולוגיה באוניברסיטת פראג.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל ועִברת את שמו ל"גורלי".
בראשית חייו בארץ עבד בתל אביב בבניין, ואחר עבר לירושלים, שם עסק בחינוך מוזיקלי לילדים ולנוער מגיל הגן ועד התיכון.
בסוף שנות ה-30 ייסד אולפן דרמטי, שבו ביים הצגות וערך מנחות תרבות לנוער בהשתתפות סופרים.
במלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי, ואחריה לימד בבתי מדרש למורים.
ב-1946 נישא לפנינה לבית פינדלינג.
ראש עיריית חיפה, אבא חושי, הזמין אותו אל עירו בשנת 1956, וכעבור שנה ייסד גורלי בחיפה את מוזיאון המוזיקה ואת ספריית המוזיקה של חיפה.
במוזיאון זה אצר תערוכה רחבת ממדים שבה הוצגו יותר מ-500 כלי נגינה אותנטיים מרחבי העולם.
מוזיאון המוזיקה, ששכן בבית הרמן שטרוק, נסגר לפני 15 שנים.
האוספים שמורים במרתף הבית הרמן שטרוק, בתקווה לפתיחת מוזיאון המוזיקה בעתיד.
ספריית אמלי למוזיקה עברה לניהול מחלקת הספריות בעיריית חיפה.
בשנת 1971 ערך גורלי בחיפה תערוכה בשם "המוזיקה בעולם העתיק".
בתערוכה זו הוצגו פסלים ותיאורים ציוריים של כלי נגינה על מטבעות ועל חפצים שונים לצד כינורות כפי שהם מתוארים בתנ"ך, בשמות לירה, נבלים, חלילים, חצוצרות ותופים, חלקם חפצי עתיקות משומרים וחלקם משוחזרים בקפדנות ותוך נאמנות למקור.
התערוכה הוצגה ב-19 ארצות והקטלוג שלה תורגם ל-11 שפות.
בשנת תש"ם 1980 זכה גורלי בפרס אנגל על תערוכה זו ועל תערוכה נוספת בשם "התנ"ך במוזיקה העולמית", שארגן בשנת 1976. (לימים, בשנת 1993, התפרסם מחקרו על "התנ"ך במוזיקה" בספר עב-כרס באנגלית.)
תערוכה נוספת שארגן, "מאה שנה למוזיקה בישראל", סקרה את חיי המוזיקה ויצירתה בארץ מאז שלהי המאה ה-19 עד המוזיקה הישראלית המודרנית.
במסגרת ספריית המוזיקה של חיפה הוציא וערך גורלי במשך עשרים שנה, עד לפרישתו לגמלאות, כתב עת שנתי בשם "תצליל" ("למחקר המוזיקה ולביבליוגרפיה").
כמו כן שימש במשך שנים כמבקר מוזיקה, תיאטרון ואמנות פלסטית בעיתונים "דבר", "הד ירושלים", "דבר לילדים" ועוד.
(על פי רוב חתם בשמו, אך לעיתים כתב בשמות עט, בהם "משה רנני", "ר.
אחיו התאום, ד"ר אברהם גורלי (1910–1954), היה עורך דין בארץ, שכיהן כראש השירות המשפטי של "ההגנה" וצה"ל (לימים הפרקליטות הצבאית).
גורלי נפטר בשיבה טובה ונטמן בבית הקברות היהודי שדה יהושע.
הותיר אישה, שני ילדים: טלי ודורון.
בתו, ד"ר טלי גורלי-טוּראֵל, אף היא מוזיקולוגית, חוקרת החוויה המוזיקלית בגיל הרך ומטפלת בצילום.
האסכולה המוזיקלית היהודית, ירושלים: עבר, ת"ש.
תיאטרון לילדים: מונוגרפיה, תל אביב: מרכז התאחדות הגננות בארץ ישראל, תש"ב.
יואל אנגל: מונוגרפיה, ירושלים: קריית ספר (מנגינות: ספריה לנער ולעם), תש"ו.
יוסף אחרון: מונוגרפיה, ירושלים: קריית ספר (מנגינות: ספריה לנער ולעם), תש"ח 1948. (חוברת)
ביבליוגרפיה מוזיקלית עברית, תל אביב: המרכז לתרבות, תש"י.
עולם המוזיקה, תל אביב: יבנה, 1951–1952. (מהדורה ב עם תיקונים ותוספות: תשט"ו 1955; מהדורה ג עם תקונים והוספות: תש"ל 1970.)
צלילים מספרים: ערכי מוזיקה, תולדותיה, יוצריה וכליה, תל אביב: יבנה, תשט"ז.
משה גורלי, בטי הירשוביץ, טלי טוראל, התנ"ך ביצירות יוהאן סבסטיאן באך, חיפה: המוזיאון וספרית אמלי למוזיקה (מחקרים ביבליוגרפיים במוזיקה), 1979.
שלמה יפה : מלחין איש קיבוץ, 1980.
משה גורלי, רבקה ווטסון, התנ"ך ביצירות גיאורג-פרידריך הנדל, חיפה: המוזיאון וספרית אמלי למוזיקה (מחקרים ביבליוגרפיים במוזיקה), 1982.
125 שירים לזמרה בצבור ומקהלה; ערוכים ומסודרים בידי מ' ברונזפט, ירושלים: עבר, ת"ש.
125 שירים חדשים לזמרה בצבור ולמקהלה, ירושלים: עבר, תש"ב.
נשירה רעים: 110 שירים חדשים לזמרה בצבור ומקהלה; מלֻקטים ומסֻדרים בידי משה ברונזפט, ירושלים: עבר, תש"ד.
מ' ברונזפט וד' סמבורסקי (עורכים), ספר שירים ומנגינות: לבית הספר ולעם, ירושלים: קריית ספר, תש"ז 1946-תשי"א 1951. (ראה אור במהדורות נוספות)
שירו שיר: שירים חדשים לזמרה בצבור ולמקהלה; מלֻקטים ומסֻדרים בידי משה ברונזפט, ירושלים: קריית ספר, תש"ו.
משה ברונזפט ויהויכין סטוצ'בסקי (עורכים), מנגינות: ספריה לנוער ולעם, ירושלים: קריית ספר, תש"ח.
די גאָלדענע פּאַווע: יידישע פאָלקסלידער; געזאַמעלט און רעדאָגירט פון משה גורלי, משה ביק, גדעון אלמגור, חיפה: הוצאת המוזיאון וספרית אמלי למוזיקה, 1970-1974. ("טווס הזהב": שירי עם יידיים)
מנחם קיפניס – האיש ופעלו: מבחר מאמרים ורשימות, זכרונות ומנגינות; מבוא ועריכה משה גורלי; תרגם יעקב הוכרמן, חיפה: המוזיאון וספרית אמלי למוזיקה (סדרה אתנומוזיקלית מיסודו של ראובן בוניק), 1979.
משה גורלי (עורך), התנ"ך במוזיקה העולמית: [קטלוג], מהדורה ב, חיפה: עיריית חיפה: המוזאון וספרית אמלי למוזיקה, 1979.
משה גורלי (עורך), שלמה יפה – מלחין איש קיבוץ, חיפה: המוזיאון וספרית אמלי למוזיקה, 1980.
טלי טוראל-גלעד, מאה שנות מוזיקה בארץ ישראל: תרמ"ב–תשמ"ב, 1881–1981 [תערוכה]; תחקיר ותכנון התערוכה: טלי טוראל-גלעד; עורך ראש: משה גורלי, חיפה: המוזיאון וספרית אמלי למוזיקה; חברת תערוכות ישראל חיפה, עיריית חיפה, תשמ"ב 1981.
רבי משה גולדמן (יונגרלייב) מזוועהיל (?
- י' אייר ה'תקצ"א), בנו של רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב.
היה אבי שושלת חצר חסידות זוועהיל.
משה גולדמן נולד באוקראינה לרבי יחיאל מיכל מזלוטשוב שהיה אבי שושלת זלוטשוב ואביהם של ראשי חצרות ראדוויל, גלינא, זוועהיל, יאמפולה, סקאליה ושאץ.
את דרכו החל רבי משה גולדמן כתלמידם של מי שהיו גדולי תנועת החסידות בדורם, הוא היה תלמיד של רבי לוי יצחק מברדיצ'ב, רבי מרדכי מנשכיז ו החוזה מלובלין.
בניגוד לשאר אחיו סירב הרב משה גולדמן לכהן כאדמו"ר עם פטירתו של אביו, הרב יחיאל מיכל.
אחיו היו מייסדי החצרות יאמפולה, ראדוויל, קרעמניץ וזבוריזש.
בעקבות לחצים מצד רבותיו רבי לוי יצחק מברדיצ'ב ורבי מרדכי מנשכיז הוא הסכים לבסוף למלא את מקום אביו, בתחילה ישב בעיר מזריטש שבאוקראינה ולאחר מכן עבר לזוועהיל שם הקים את חצרו וייסד את חסידות זוועהיל.
בי' אייר ה'תקצ"א (אפריל 1831) נפטר הרב משה גולדמן ואת מקומו מילא בנו, הרב יחיאל מיכל גולדמן שהוכתר לכהן כאדמו"ר השני לזוועהיל.
רבי משה גולדמן נישא לרבנית חיה סריל ז"ק, בת הרב דוד ז"ק אב"ד גרובוביץ, בן הרב אברהם ז"ק משרגורוד.
אשתו של רבי יעקב שמעון חיים דייטש (אשכנזי) האדמו"ר מזעליכוב (?– כג' אייר תקפ"ו)
יחיאל מיכל גולדמן, אדמו"ר השני לזוועהיל (תקמ"ח – י"ב בתשרי תרי"ז)
משה גבעתי (נולד בספטמבר 1948) הוא היסטוריון צבאי ישראלי וקצין צה"ל במילואים בדרגת אל"ם.
הקים את חטיבת יהודה ושימש כמפקדה.
היה בנוסף מפקד מחוז דן בהג"א.
משה גבעתי נולד בקריית חיים ובגיל חמש עבר להתגורר בקריית ביאליק, שם סיים ב-1962 את בית הספר הממלכתי.
למד בבית הספר התיכון ע"ש לווינהרץ בקריית מוצקין שאותו סיים ב-1966. ב-1967 התגייס לצה"ל ושובץ בחטיבת גולני בגדוד 13. עבר הכשרה כלוחם והשתתף בכיבוש רמת הגולן במלחמת ששת הימים.
לאחר שסיים קורס מ"כים שירת כמפקד כיתה בגדוד 13. לאחר שסיים קורס קציני חי"ר שירת כמפקד מחלקה בבסיס האימונים החטיבתי, ובגדוד 51, עד שנפצע בספטמבר 1969 בהיתקלות עם מחבלים בדרום רמת הגולן.
לאחר שהחלים שירת באג"ם חטיבת גולני.
במאי 1970 השתתף בקלחת 2, פשיטה משוריינת ללבנון.
בקיץ 1970 מונה לסגן מפקד פלוגה בגדוד 17 ועם פלוגתו לחם בגזרה הצפונית של תעלת סואץ בסיומה של מלחמת ההתשה.
לאחר שסיים את קורס מפקדי פלוגות מונה למפקד פלוגה א' בגדוד 51. עם פלוגתו לחם במחבלים במחנות הפליטים ברצועת עזה.
בקיץ 1972 למד באוניברסיטת חיפה והועלה לדרגת סרן.
כשפרצה מלחמת יום הכיפורים שב לגדודו ולחם במסגרתו בקרב החרמון הראשון.
בעת ההכנות להבקעה לשטח סוריה הקים כוח הנדסי חטיבתי - 'כוח דחפור' ועימו פעל במובלעת הסורית עד למבצע קינוח.
במבצע עצמו הצטרף לטור הממונע כלוחם מן השורה.
בשלהי אוקטובר 1973 מונה לקצין המבצעים של גולני ולאחר זמן קצר מונה למפקד פלוגת קורס מ"כים סיירות בגדוד 17. בראש פלוגתו לחם בקרבות על שיא החרמון באפריל 1974.
בספטמבר 1974 הועלה לדרגת רס"ן והוצב כמדריך הראשי של בסיס האימונים החטיבתי.
בהמשך שובץ בחטמ"ר 300 (עוצבת ברעם) בתפקיד קצין אג"ם.
ב-1976 למד במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה של צה"ל.
ב-1977 מונה לקצין המבצעים של פיקוד הצפון.
בשנת 1978 הועלה לדרגת סגן-אלוף ומונה למפקד גזרת החרמון.
בשנים 1982-1979 הושאל למשרד החוץ ושירת בחו"ל כקצין ביטחון בקונסוליה הכללית באיסטנבול, וכקצין הביטחון בשגרירות בבנגקוק.
עם שובו ארצה מונה לסגן מפקד חטיבת החרמון.
לאחר מכן מונה למפקד בא"ח גולני, לאחר שנפצע קשה בספטמבר 1984 בתאונת המסוק בנחל בזק סיים את תפקידו.
בעת התאוששות מהפציעה סיים תואר בהיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב בהצטיינות.
בשנת 1986 מונה למפקד מרחב יהודה בחטיבת איו"ש.
שנה לאחר מכן הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד מחוז דן תחת פיקוד מפקדת עורף מרכז.
בחודשים ינואר-מרץ 1988 היה חבר בבית הדין הצבאי ששפט את קמב"ץ חטיבת הנח"ל ואת הש"ג מאירוע 'ליל הגלשונים'.
בעת האינתיפאדה הראשונה הקים את חטיבת יהודה, השייכת לאוגדת אזור יהודה ושומרון והיה מפקדה הראשון.
שירותו כמפקד החטיבה הסתיים לאחר תקרית בה ירה למוות בפלסטיני שיידה אבנים בבני נעים, בהתאם להחלטת הפרקליט הצבאי הראשי אמנון סטרשנוב, הוא הועמד לדין משמעתי באשמת שימוש לא חוקי בנשק, וספג נזיפה חמורה מסגן הרמטכ"ל.
יצא לחופשת לימודים נוספת, סיים לימודי עיתונאות באוניברסיטת תל אביב ופרש מצה"ל.
לאחר פרישתו מצה"ל, מתח ביקורת על חוסר הגיבוי שקיבל ממפקדיו, ועל כך שלא בוצע תחקיר בשטח לפני המשפט.
עם פרישתו הוצב כקצין מילואים במחלקה להיסטוריה של צה"ל בתפקיד נציג המחלקה בלשכת סגן הרמטכ"ל.
בתפקיד זה תיעד את דיוני סגן הרמטכ"ל במלחמת המפרץ הראשונה.
בשנים 2015-1992 שירת במילואים ביחידת הביקורת של צה"ל.
בפברואר 1992 היה חבר בוועדת החקירה המטכ"לית שבראשה עמד האלוף נחמיה תמרי ושבדקה את אירועי ליל הקלשונים.
משנת 2015 משרת במילואים במחלקת ההיסטוריה של צה"ל.
לאחר פרישתו מצה"ל לימד במשך שנתיים בבית הספר התיכון 'תיכון חדש' בתל אביב ביטחון לאומי.
בשנים 2002–2004 שימש כיועצו של השר לביטחון הפנים בנושאי הביטחון וההתיישבות ביש"ע בשנים 2014-1999 היה חוקר במחלקה להיסטוריה של צה"ל.
במלחמת לבנון השנייה שימש במילואים כנציג מחלקת ההיסטוריה בעוצבת הגליל ותיעד שם את שהתרחש בעת הקרבות.
במבצע צוק איתן עמד בראש צוות שגבה עדויות מפצועי המבצע מטעם מפקדת קצין החינוך והנוער הראשי.
במרץ 2016 סיים תואר שני בהצטיינות יתרה בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב.
מתגורר בגדרה, נשוי ואב לשלוש בנות.
(רשימה חלקית, בנוסף כתב כמה מחקרים מסווגים למחלקת היסטוריה של צה"ל)
שלוש לידות בספטמבר (אוטוביוגרפיה), הוצאת מערכות ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1990.
בין המשברים - שירים של חייל, הוצאת מסדה, 1993.
קשר של שתיקה - דילמות מוסריות של לוחמי צה"ל, הוצאת גבעתי.
בדרך המדבר והאש - תולדות גדוד 9, הוצאת מערכת הביטחון ומערכות, תשנ"ד-1994.
בידיהם חושלה הפלדה , הוצאת משרד הביטחון, תשנ"ח-1997.
גשר של אהבה, הוצאת רעות, תשס"א-2001.
אביר 21 - סיפורו של אלי אברם, מפקד יחידת המסתערבים, הוצאת רעות, תשס"ג-2003.
בודדים על התל - קרב תל א-סקי במלחמת יום הכיפורים, הוצאת רעות, תשס"ט-2009.
הישרדות בספטמבר - לקחים מבצעיים ממלחמות ישראל, הוצאת רעות, תשע"ג-2013.
שלוש משפחות - סיפורו של יוסק'ה נווה, הוצאת רעות, תשע"ה-2014.
המערכה בחרמון - הקרבות ברכסי החרמון במלחמת יום הכיפורים ולאחריה, הוצאת מערכות ומודן, תשע"ה-2015.
מבקיע חומות - סיפור חייו ופועלו של תא"ל דוד לסקוב, הוצאת ידיעות ספרים, תשע"ה-2015.
שורשי הביקורת בצה"ל, בהוצאת יחידת מבקר צה"ל, תשע"ו-2015.
ויהי מה - מאיר הר-ציון חייו ופועלו, הוצאת כנרת-זמורה-דביר, תשע"ט-2019.
אסופת מאמרים בנושאי צבא וביטחון, הוצאת רעות, תשפ"ד-2024.
בדרך לא נודעת - יומנו של חולה סרטן הוצאת רעות, תשפ"ה-2025.
משה צבי גולדמן (כ"ח בניסן ה'תש"י, 15 באפריל 1950 – כ"ב באדר ה'תש"ע, 8 במרץ 2010) היה מלחין ומפיק מוזיקלי חסידי, חסיד באבוב ובעל המנגן של החצר.
נולד בשכונת קטמון בירושלים, לרב בנימין גולדמן, משגיח בישיבות באבוב בקריית באבוב בבת ים ובבורו פארק.
גולדמן התחיל להלחין ניגונים כבר בהיותו ילד, עד ימיו האחרונים הלחין כ-380 ניגונים.
מעל 300 מניגוניו כבר ראו אור.
סדרת האלבומים האחרונה שלו הייתה סדרת תקליטי קעמפ שלווה של חסידות באבוב בת 21 תקליטים.
בין לחניו הבולטים: אהבת עולם, הגלה נא, פנה לעלבון, שמחתי, שלום שלום, ברוך אל עליון, כנשר ועוד.
בעקבות נכות ממנה סבל הלחין גולדמן שיר ביידיש בשם "הנשמה".
השיר עוסק בנשמתו של צדיק המגיעה לבית דין של מעלה ואינה מורשית להיכנס לגן עדן כיוון שהצדיק הכה פעם יהודי ולא פייסו.
לנשמה ניתנות שתי אפשרויות, לבחור בגיהנום לכפר על העוון או לחזור בשנית לעולם על מנת לתקן את העוון.
הנשמה בוחרת לחזור בגלגול אך מבקשת מבית הדין להיוולד כבעל מום ללא ידיים, כדי שלא יוכל להכות שוב יהודי.
במקביל מסופר על זוג חשוכי ילדים המתפללים לילד, ונולד להם תינוק חסר ידיים שסובל בחיים ובבית הספר.
בפזמון מוסבר איך הכל נעשה בהשגחה עליונה שנשמת הצדיק תיוולד כילד ללא ידיים להורים צדיקים ובכך יכופר עוונו.
חלק מקטעי השיר מושרים על ידי גולדמן עצמו, שטען שלא הצליח למצוא זמר שיעביר את המסר כמוהו.
בנו חיים יצחק גולדמן, מפיק ומעבד מוזיקלי.
משה (חיים משה צבי) גוטמן (נולד ב-כ"ו בתשרי ה'תשל"ד, 22 באוקטובר 1973) הוא עיתונאי וסופר ישראלי, משמש ככתב לענייני משפט וכפובליציסט בעיתון "המודיע".
מרצה בקורסים לכתיבה יוצרת במכון אחיה ובמסלול הכתיבה של קורן - בית הספר לקולנוע יהודי.
מוסמך לעריכה ספרותית על ידי 'בית העורכים'.
גוטמן גדל במושב קוממיות ולמד בישיבות גור בבני ברק ובאשדוד.
הוא למד גרפולוגיה אצל הגרפולוגים אלון בן יוסף ויצחק ניר, ועבד כשוחט.
בהמשך דרכו פנה ללימודי משפטים וכיום הוא בעל תואר ראשון של הקמפוס החרדי באור יהודה ותואר שני של הקריה האקדמית אונו.
חבר ללימודי המשפטים, שהיה סמנכ"ל עיתון "משפחה", צירף אותו לעיתון.
כך החל את דרכו בעיתונאות ובספרות.
בהמשך עזב את עיתון "משפחה" ועבר לכתוב בעיתון "המודיע", בו הוא משמש ככתב משפטי, כפובליציסט, בעל הטור השבועי "הרהור חוזר" וכתב במוספי השבת של העיתון.
במוספי הסיפורים היוצאים בעיתונות החרדית לקראת חגי פסח וסוכות מופיעים סיפוריו של משה גוטמן מלבד ב"המודיע" גם בעיתונים "משפחה", "יתד נאמן", "מרוה לצמא", ועוד.
גוטמן כותב גם סיפורים קצרים.
סיפורו "הטלפון האחרון" זכה במקום הראשון בפרס אלמוג לשנת 2016.
גוטמן כותב גם תחת השמות: משה מורג, אלחנן בינדר, מישאל שרשום.
שוליים של מעלה (ספר ראשון בסדרת 'שוליים')
שוליים של זהב (ספר שני בסדרת 'שוליים')
יש לו שעה (ספר שלישי בסדרת 'שוליים')
אל תרקוד היום (ספר ראשון בסדרת 'מעבדי העשתונות')
פגישה בלילות שבט (ספר שני בסדרת 'מעבדי העשתונות')
הם שבו ללכת (ספר שלישי בסדרת 'מעבדי העשתונות')
על סף הלב (ספר רביעי בסדרת 'מעבדי העשתונות')
ייצוב פנים | (ספר ראשון בסדרת 'אנשים כן משתנים')
תווי פנים | (ספר שני בסדרת 'אנשים כן משתנים')
העמדת פְּנים | (ספר שלישי בסדרת 'אנשים כן משתנים')
עמוק בפנים | (ספר רביעי בסדרת 'אנשים כן משתנים')
ואז בא הכתוב | (ספר ראשון בסדרת 'הארות בשעת מעשה')
זה מה שכתוב | (ספר שני בסדרת 'הארות בשעת מעשה')
מחושבים 2000 | ראייה כלכלית אסטרטגית צופה פני עתיד
כָּל הַיְּלָדִים טוֹבִים 1 - ספר סיפורים לנוער
כָּל הַיְּלָדִים טוֹבִים 2 - ספר סיפורים לנוער
כָּל הַיְּלָדִים טוֹבִים 3 - ספר סיפורים לנוער
נזר הדור - ביוגרפיה על הרב בנימין מנדלזון זצוק"ל רבה של קוממיות
שפע ברכות - תודעת השפע על פי מקורות הקודש (הוצאה עצמית 2019)
תכתבוּ | (בשיתוף עם לירון פיין) | מדריך לכתיבה יוצרת ולכתיבת איכות חכמה
GOOD KIDS (תרגום של כל הילדים טובים 1)
רבי משה גוטרמן מקיוב (נפטר א' בניסן תרפ"ג), רב בקיוב, באימפריה הרוסית.
בנו של רבי דוד גוטרמן, האדמו"ר מסאווראן.
נולד לרבי דוד גוטרמן מסאווראן.
נישא לחיה מלכה בתו של רבי מרדכי דוב מהורניסטייפול.
נפטר בא' בניסן תרפ"ג ונטמן בקייב.
בנו, יצחק גוטרמן היה נציג הג'וינט בוורשה.
נספה בשואה, עם אשתו ובנו.
משה גוטמן (1894–1961) היה רופא, האלרגולוג הראשון בארץ ישראל ומחלוצי המקצוע בעולם.
התקבל ללימודי רפואה באוניברסיטת מינכן.
לאחר סיום הלימודים עסק מספר שנים בעבודה פרטית, התעניין באלרגוליה, וייסד את המחלקה האלרגולוגית בבית החולים במינכן.
ענף זה בעולם הרפואה היה בחיתוליו, ובראשית התפתחותו הקלינית-מדעית.
התחתן עם קתרין לבית רייזר.
לזוג נולדו שלושה ילדים: עמנואל (1924-2022), לימים פרופ' למדע המדינה באוניברסיטה העברית, יואל-רוברט, לימים פרופ' לכימיה פיזיקלית במכון ויצמן, ושלמה-הנס, שנהרג בשירותו בפלמ"ח במלחמת העצמאות בקרב על צפת בהסתערות בניסיון לכבוש את "המצודה" שחלשה על העיר.
בשנת 1935 עלו לארץ ישראל.
ב־8 במרץ 1949, ייסד ביחד עם ד"ר נתן לס מבית החולים הדסה שבתל אביב, את החברה הישראלית לאלרגולוגיה.
גוטמן היה יושב ראש החברה הראשון, עד שנת 1956. עיקר פעילותה של החברה היה קליני ולא מדעי, הצטרפו לחברה רשימה גדולה של חברים שאינם מומחים באלרגולוגיה.
הרשימה כללה את רוב מנהלי המחלקות בבית החולים הדסה ירושלים.
כיום קרוי האיגוד: "איגוד ישראלי לאלרגיה ואימונולוגיה קלינית".
עברו שנים רבות עד שההסתדרות הרפואית בישראל הכירה במקצוע, כמקצוע הדורש מומחיות.
גוטמן נבחר לוועד הפועל של שבעה חברים ב"הסתדרות הבינלאומית לאלרגיה".
משה גולדבלט (יידיש: משה גאָלדבלאַט; 16 בדצמבר 1896, הרצה, בסרביה – 3 ביוני 1974, חיפה, ישראל) היה שחקן ובמאי תיאטראות יהודי-יידי-רוסי-צועני.
עוד בהיותו נער הצטרף אל קבוצת שחקנים נודדים, בין 1918–1921 היה שחקן בתיאטרון יידי נודד.
ב-1924 הוא למד משחק בתיאטרון היהודי הממלכתי של מוסקבה תחת הדרכתו של אלכסיי גרנובסקי.
הוא עבד בתיאטרון זה עד 1937 בתור שחקן ומורה.
ב-1925 הוא שיחק בסרט יידי יידיש גליק בבימויו של גרנובסקי ומבוסס על סיפוריו של שלום עליכם.
החל מ-1929 הוא עמד בראש קבוצת שחקנים צועניים.
בסיועו של קומיסר החינוך אנטולי לונצ'רסקי גולדבלט על בסיס קבוצת שחקנים זו ייסד בינואר 1931 תיאטרון צועני "אינדו-רומן".
הוא ניהל את התיאטרון עד 1936, ב-1935 הוא ביים יחד עם ייבגני שניידר את הסרט הצועני "הטאבור האחרון".
לאחר עזיבתו של גולדבלט בראש אינדו-רומן עמד מיכאיל ינשין והצגותיו של התיאטרון עברו לשפה הרוסית.
בין 1937–1939 היה המנהל האמנותי של התיאטרון היהודי הממלכתי של בירוביג'ן.
החל מ-1939 הוא ניהל את התיאטרון היהודי הממלכתי של קייב.
עם תחילתה של מלחמת העולם השנייה התיאטרון פונה לטראז (יותר מאוחר עבר לקוקאנד ולפרגנה), במקביל לכך שימש גולדבלט בתור המנהל האמנותי של תיאטרון הדרמה הממלכתי של קזחסטן (1941 - 1944).
עם סיומה של המלחמה התיאטרון היהודי הממלכתי של קייב עבר לצ'רנוביץ ופעל עד 1950, אז נסגרו כל התיאטראות היהודיים בברית המועצות.
בשנת 1951 הוא חזר לקזחסטן והפך למנהל האמנותי תיאטרון הדרמה הממלכתי של קזחסטן, תפקיד בו שימש עד 1959. במקביל היה במאי של התיאטרון הדרמה האקדמי הרוסי הממלכתי באלמטי.
עד 1969 הוא היה שחקן בתיאטרון הרוסי של חרקוב.
ב-1972 הוא עלה לישראל והתגורר בחיפה.
נפטר ב-1974 ונקבר בבית הקברות שדה יהושע.
משה גברא (נולד בא' באדר ה'תשי"ח, 21 בפברואר 1958) הוא חוקר ומחבר ספרים בנושא יהדות תימן.
נולד ברחובות, בוגר ישיבת הר עציון שבאלון שבות, בעל תואר שלישי מאוניברסיטת בר-אילן במחלקה לתלמוד.
עבודת הדוקטורט שלו (1991) עסקה ב"חכמי ההלכה בתימן במאה הי"ח".
מ-2008 משמש גברא מרצה בכיר במכללה האקדמית אשקלון.
עוסק עשרות שנים בחקר יהדות תימן, גולת הכותרת של מחקרו הוא "אנציקלופדיה לחכמי תימן" המונה כ-3,200 שמות רבנים, החל מהחכמים שחיו בתימן מתקופת המשנה ועד לחכמי תימן שעלו לארץ ישראל.
כן הוציא גם "אנציקלופדיה לקהילות תימן" ובה מיפה 2,600 יישובים וערים שבהם התגוררו יהודי תימן.
במחקריו דן גברא בהשתלשלות ההלכה בתימן, בסידור התימני, ואף הוציא כתבי יד עתיקים לאור.
גברא ערך מאות ראיונות עם עולים מתימן ביישובים שונים ותיעד את ההווי והפולקלור שלהם.
בשנת תשס"ח הקים את "מוזיאון יהודי תימן" בעיר בני ברק.
במוזיאון שחזורים של: בית כנסת תימני, מורי, צורף, האשה והמטבח בתימן.
בנוסף, ישנה תצוגה של כתבי יד וספרי דפוס עתיקים, שטרות ומסמכי בית דין, מצגות, סרטונים, שיקופיות והרצאות.
כמו כן, הקים בית כנסת בבני ברק - בו הוא משמש כגבאי.
על מחקריו זכה בשנת ה'תש"ן בפרס שר החינוך ליוצרים בתחומי תרבות יהודית.
ב-2017 זכה על עבודתו "העלייה הגדולה מתימן" בפרס ראש הממשלה לחקר יהדות המזרח.
מחקרים בסידורי תימן חלק א' הגדה של פסח, קריית אונו, תשמ"ט.
חכמי ישראל שבתימן- רבי דוד משרקי.
חכמי ישראל שבתימן - מהרי"ץ גדול חכמי תימן.
משנה ותלמוד עם פירוש המזרחי (מהרב יוחנן מזרחי) חלק א' מסכתות ברכות ופסחים, בני ברק, תשנ"ז.
רבי שלום רדאעי וחיבוריו, בני ברק, תשנ"ט.
אנציקלופדיה לחכמי תימן חלק א', בני ברק, תשס"א.
אנציקלופדיה לחכמי תימן חלק ב', בני ברק, תשס"ג.
עלית מרבד הקסמים, בני ברק, תשס"ג
מפת היישוב היהודי בתימן, בני ברק, תשס"ה
מחקרים בסידורי תימן חלקים א-ד, בני ברק, תש"ע.
התכלאל המדעי המהודר, בני ברק, תשע"ב.
כי במקלי- הווי והומור אצל יהודי תימן, בני ברק, תשע"ג
שמות המשפחה של היהודים בתימן, בני ברק, תשע"ד
העלייה הגדולה מתימן: תיאור עליית "על כנפי נשרים" מפי העולים, המכון לחקר חכמי תימן, בני ברק, תשע"ה.
השמות הפרטיים בקרב יהודי תימן, המכון לחקר חכמי תימן, בני ברק, תשע"ו.
חיי היהודים בתימן בדור האחרון, 3 כרכים, המכון לחקר חכמי תימן, בני ברק, תשע"ו
תולדות עם ישראל בגולת תימן, המכון לחקר חכמי תימן, בני ברק, תשע"ז
הרב ישעיהו משורר - חייו ותורתו, המכון לחקר חכמי תימן, בני ברק, תשע"ח
עבודת חיים - פירושים מקוריים לתורה, חומש בראשית, המכון לחקר חכמי תימן, בני ברק, תשע"ט
שמות 50,000 עולי תימן בעלייה הגדולה, ניתוח סיכומים וסטטיסטיקה, המכון לחקר חכמי תימן, בני ברק, תש"פ
משה גיאת (נולד ב-29 באוגוסט 1955) הוא זמר ישראלי.
הוא פרץ לתודעה בתחילת שנות ה-80 ולאורך הקריירה שלו הוציא מעל ל-20 אלבומים.
גיאת נולד בשכונת התקווה שבתל אביב, למשפחה של יוצאי תימן, לשושנה ולאברהם גיאת (שהיה חזן מפורסם בצנעא שבתימן).
מגיל 8 הופיע במשותף באירועים עם עפרה חזה, רמי דנוך ואבנר גדסי.
הוא הופיע גם עם אחיו התאום אהרן, שנהרג בגיל 14 בתאונת דרכים.
כצמד זכו האחים בתחרות כישרונות צעירים מטעם מעריב לנוער וארגון ויצו.
הוא שירת בצה"ל במקהלת הרבנות הצבאית והפך לסולן בלהקה.
כמפקד הלהקה היה מי שקיבל לשורותיה בין היתר את הזמר ציון גולן.
גיאת היה לזמר הראשון ממוצא תימני שהתקבל לשירות בלהקת הרבנות הצבאית.
לאחר שחרורו מצה"ל החל ללמד מוזיקה בבתי ספר ממלכתיים-דתיים.
לאחר מכן הוא הוציא את השיר "נורה נורה" שזכה להצלחה רבה, והביא לפריצתו לתודעה הציבורית.
בשנת 1977 עם שחרורו מצה"ל הקים יחד עם יהודה וסרמן את 'צמד הראשונים' והשניים הוציאו תקליט ובו שירים חסידיים בלחנים של וסרמן, משה מונה רוזנבלום, אבי מסלו וראובן סירוטקין.
ב-1979 יצא אלבום הסולו הראשון שלו "בשרו נא את הגאולה" בחברת התקליטים של האחים ראובני.
באלבום ביצע גיאת שירים מן התפילה, במסורת הספרדית והתימנית.
ב-1980 יצא בחברת התקליטים "קוליפון" אלבומו השני של גיאת במהדורת קלטת עם השם "משה גיאט - להיטים" (שם המשפחה נכתב בטעות ב-ט').
בקלטת ביצע גיאת חידושים ללהיטים מזרחיים ישנים עם להקה שכללה קאנון, בוזוקי וכלי מיתר.
באפריל 1982 השתתף בפסטיבל הזמר המזרחי עם השיר "חלומות" שכתב והלחין אביהו מדינה.
השיר זכה לתחייה מחודשת כאשר שימש כשיר הנושא לאלבום של הראשון של "הפרויקט של רביבו".
ב-1984 השתתף בסרט "כאסח" לצד שורה של זמרים שהופיעו בתפקיד עצמם כאהרון עמרם, חיים משה, זוהר ארגוב וחופני כהן.
ב-1986 הוציא בחברת התקליטים של "האחים בן-מוש" את האלבום "שירת הזמיר".
באלבום בלטו חידוש לשיר "רק אלייך", שבוצע במקור על ידי ג'ו עמר, וכן לשיר "בשרו נא את הגאולה" מתוך אלבומו הראשון של גיאת.
עיבודי השירים נחלקו בין יגאל חרד ואריה ברקוביץ', ובהקלטות השתתפו גם משה בן-מוש בגיטרה מזרחית וחברי "להקת ברוש".
ב-1987 הוציא את האלבום "לינה מנדולינה", שכלל את "לא רוצה אמריקה" ו"יעוייזי אל פילפלו".
אריה ברקוביץ' והגיטריסט משה בן-מוש עיבדו את שירי האלבום.
בשנת 1988 גיאת נדון לחצי שנת עבודות שירות ולקנס בגין העלמת מס שביצע.
ב-1990 הוציא את אלבומו "תודה לאמא" בחברת התקליטים של "האחים ראובני".
בין שירי האלבום בלטו "אוהב אוהב" (מילים: נעמי גיאת, לחן ספרדי), ושיר הנושא (מילים: יוני רועה, לחן: ג'אן אלכסנדרוני).
אריה ברקוביץ' עיבד את שירי האלבום וניגן בקלידים, בס ותיכנות תופים.
יחד עימו השתתפו בהקלטות גם יהודה קיסר וישי בן-צור בגיטרה 'מזרחית', אברהם פלדר ופטר ורטהיימר בכלי נשיפה, ונגנים נוספים.
באוגוסט 1993 הוציא את אלבומו ה-13 במספר - "כתר של זהב", שהכיל שירים מקוריים דוגמת "לרקוד נולדה", "קזנובה" ושיר הנושא (בכולם - למילים של אבי רן), "אביב ביבשת" (למילים של אברהם חלפי) וכן מחרוזות להיטים שלו של זוהר ארגוב, חיים משה ושל גיאת עצמו.
חיים חדד עיבד את מרבית השירים, כאשר בנוסף אליו דודו מויאל עיבד שלושה שירים ורלף לויטן שיר אחד.
בדצמבר 1993 הוציא את אלבומו ה-14 "כינור דוד".
בעקבות תהליך של חזרה בתשובה והתקרבות לדת, הפסיק להופיע בפני קהל מעורב.
מאמצע שנות ה-90 החל לפנות לקהל המסורתי-דתי ועבר להתגורר עם משפחתו בירושלים.
בינואר 1996 הוציא את אלבומו ה-16 "תעיתי כשה אובד" בעיבודם של ארנון אלמסי, יוחאי ג'רפי, וזוזו מוסא.
האלבום כלל בעיקר שירים מסורתיים ועממיים וכן שני שירים מקוריים: "מזלי" (מילים: יוש גרנות, לחן: מישל בדיחי) ו"שמור אותי" (מילים: ארלט ספדיה, לחן: אביחי מליחי)
ב-1998 הוציא את האלבום "כתר" בעיבוד והפקה מוזיקלית של עמי כהן.
את שיר הנושא כתב והלחין גיאת עצמו, וכן נכללו בו ביצועיו ל"אמא" שביצע במקור שימי תבורי, ו"אהבת רעיה רצוני".
גיאת היה פעיל רבות בשנות ה-80 וכונה "זמר קסטות".
הוא זכה למעט הופעות בתקשורת, אך תקליטיו נמכרו רבות והוא נהג להופיע באירועים משפחתיים ובמועדוני הזמר המזרחי.
בין שיריו הבולטים: "נורה נורה", "פעמון זהב", "נגילה הללויה" "יומה יומה", ו"השקיני יין".
הוא הוציא מעל ל-20 אלבומים לאורך הקריירה.
לאורך הקריירה הופיע בין היתר בתימניאדה ובפני קהילות יהודיות בעולם.
גיאת שילב בין שירה תימנית מסורתית, שירה בעברית בסגנון עדות המזרח, מוזיקה חסידית ואף שר ביידיש.
"צמד הראשונים" עם יהודה וסרמן - 1977
"בשירה תימנית מקורית" - 1981
משה גוטל לוין (28 באוגוסט 1880 – 6 במאי 1976) היה תעשיין ארץ ישראלי, ממייסדי חברת התרופות "סלומון, לוין ואלשטיין" – לימים הבסיס לחברת "טבע".
מראשי הציבור היהודי בחיפה, יושב ראש ועד הקהילה ויקיר העיר.
חתנו של יואל משה סלומון.
משה גוטל לוין נולד בעיירה ינושק שבליטא, למשפחה יהודית, בנם של יהושע ומלכה לוין.
בשנת 1883, בהיותו בן ארבע, עבר עם משפחתו לקורק באירלנד, והם התאזרחו כנתינים בריטים.
קיבל חינוך תורני מפי מורים פרטיים יוצאי ליטא.
בשנת 1892, נסעה המשפחה לארץ ישראל כדי לחגוג בה את הבר מצווה של משה, אך היא נשארה בארץ ישראל, והתיישבה בירושלים.
אביו עסק במסחר והוא למד בישיבת מאה שערים ובישיבת עץ חיים.
בשנת 1901, פתח עם גיסו חיים סלומון בית מסחר לשיווק תרופות בירושלים.
כעבור שנה נסעו השניים ללבנון לצורכי מסחר.
בדרכה מיפו ללבנון עגנה אונייתם בנמל חיפה, לוין התוודע לראשונה לחיפה והחליט לפתוח בה סניף של בית המסחר לתרופות.
זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1903, עבר לגור בעיר עם משפחתו, כשגיסו חיים סלומון ממשיך לנהל את העסק בירושלים.
היה מראשי "אגודת אחים" שפעלה בחיפה.
בשנת 1907, ייסדה האגודה את השכונה הראשונה בהדר הכרמל - "הרצליה".
בשנת 1913, פתח חיים סלומון את בית המסחר ביפו, בניהולו של יצחק אלשטיין, אחיינו של סלומון, וכך נוסד "סלומון, לוין ואלשטיין".
לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה דרשו ממנו השלטונות הטורקיים לוותר על אזרחותו הבריטית, ואם לא יעשה כן ייאסר.
בעקבות זאת נמלט לוין עם אשתו ושבעת ילדיו לאלכסנדריה שבמצרים.
לפרנסתו הפך לספק הירקות של הצבא הבריטי באלכסנדריה.
מאוחר יותר עברו לפורט סעיד.
בתקופת שהותם במצרים מת בנו דניאל בן השמונה ממחלת הטיפוס.
אשתו חלתה בדבר, אך הבריאה.
עם תום המלחמה שבה המשפחה לארץ ישראל ולוין נרתם לעבודתו במסחר התרופות.
לאחר כמה שנים ייסד עם שותפיו את בית החרושת לתרופות "אסיא" בפתח תקווה, שברבות הימים התרחב והפך למפעל לתרופות "טבע".
לצד פעילותו התעשייתית הוא היה פעיל ציבור בעירו חיפה.
בשל מעמדו ושליטתו בשפה האנגלית פעל לגשר בין הקהילה היהודית לשלטונות המנדט הבריטי.
הממשלה הבריטית העניק לו את תואר ה-OBE.
היה חבר הוועד הלאומי, כיהן כיושב ראש ועד הקהילה בחיפה ולשכת המסחר בה, היה יושב ראש מועצת המנהלים של בית הספר הריאלי ושל הטכניון, נשיא לשכת הכרמל של בני ברית, חבר ונשיא כבוד ברוטרי, יושב ראש "לייט האוס" - בית הספר לעיוורים.
קיבל תואר אזרח כבוד של חיפה.
בשנת 1898, בהיותו בן תשע עשרה, נישא לציפורה, בתו של יואל משה סלומון.
בשנת 1975, נפטרה אשתו בגיל 93, לאחר 76 שנות נישואים.
אחד מחתניו הוא נחום חת, אביהם של מאיר חת ושל עדנה גבריאלי.
בנו הוא השופט ישראל לוין.
לאחר מותו נקרא על שמו רחוב בשכונת רמות ספיר בחיפה.
ביתו שבכרמל הוכר כבית מורשת
משה "מומו" גבעוני (1970 – 22 בנובמבר 2019) היה פרופסור לגאוגרפיה, התמחה בתחבורה וניידות, עם דגש על מדיניות וכלכלת תחבורה וההיבטים הסביבתיים של התחבורה.
הוא מושתל לב-ריאה הישראלי הראשון.
שחיין, אלוף העולם (1997), אלוף אירופה ושיאן עולם בשחייה למושתלי לב-ריאה.
גבעוני נולד וגדל בכפר מונש.
הוא נולד עם מחלת סיסטיק פיברוזיס ובגיל שנתיים החל לסבול מדלקות ריאה חוזרות ומגיל חמש החל להתאשפז בבתי חולים.
בשנת 1979 נסעה לראשונה המשפחה למרפאת ריאות בדאבוס שבשווייץ לחופשת הקיץ ולפעמים אף בחורף ובכך מצבו הבריאותי התייצב.
בשנת 1988, לאחר סיום מבחני הבגרות, מצבו התדרדר מאוד.
המשפחה עברה ללונדון ושם חיכתה להשתלת לב וריאות.
ב-25 באוקטובר 1989 עבר בהצלחה ניתוח השתלה בבית החולים "הרפילד", על ידי ד"ר דן ערבות.
הוא היה מושתל לב ריאות הישראלי הראשון.
לאחר מספר חודשים בהם התחזק והתאושש, חזרה המשפחה לישראל.
במסגרת תהליך השיקום החל לעסוק בספורט בכלל ובשחייה בפרט.
הוא החל להתאמן באופן מסודר בשחייה בהדרכתו של לאוניד קאופמן במכון וינגייט.
התנדב לצה"ל ושירת בבה"ד 8. לאחר שירות של שנה החל ללמוד באוניברסיטה.
לאחר כשנה מההשתלה השתתף גבעוני באליפות אירופה למושתלי לב שנערכה בפריז בספטמבר 1990 וזכה ב-4 מדליות, מהן אחת זהב, אחת כסף ושתיים ארד.
באליפות העולם למושתלים שנערכה במנצ'סטר ב-1995 זכה גבעוני בשלוש מדליות: מדליית זהב במשחה ל-400 מטר חפשי.
מדליות ארד במשחה ל-50 מטר חופשי ובמשחה ל-100 מטר חזה.
באליפות העולם בשחייה למושתלים שנערכה בסידני באוקטובר 1997 זכה גבעוני בשלוש מדליות: מדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי, מדליית כסף במשחה ל-50 מטר חופשי ומדליית ארד במשחה ל-50 מטר פרפר.
במשחקים האולימפיים האירופיים למושתלים שנערכו בנאפולי איטליה ביולי 2006 זכה גבעוני בארבע מדליות זהב: במשחה ל-50 מטר חופשי, במשחה ל-100 מטר חופשי במשחה ל-50 מטר גב ובמשחה ל-100 מטר חזה.
גבעוני סיים תואר ראשון (1996) בכלכלה וגאוגרפיה באוניברסיטת תל אביב ותואר שני (1999) במנהל עסקים (התמחות במימון וחשבונאות) באוניברסיטת תל אביב.
את הדוקטורט החל בשנת 2000 וסיים בשנת 2005 בבית הספר לתכנון "ברטלט", ביוניברסיטי קולג' לונדון.
בשנים 2005–2007 עבד כעמית מרי קירי במחלקה לכלכלה מרחבית ב.
בשנים 2007–2011 עבד כחוקר בכיר ביחידה ללימודי תחבורה באוניברסיטת אוקספורד וחוקר עמית בוולפסון קולג' באוניברסיטת אוקספורד (2008–2011).
משנת 2011 שימש מרצה בכיר בחוג לגאוגרפיה וסביבת האדם באוניברסיטת תל אביב ומשנת 2017 פרופסור חבר בחוג לגאוגרפיה וסביבת האדם, אוניברסיטת תל אביב.
גבעוני נישא להלנה, מתנדבת שהכיר באליפות אירופה למושתלי לב שנערכה בהלסינקי בשנת 1994. השניים נישארו בקשר אותו חידשו באליפות אירופה למושתלי לב שנערכה בגרמניה בשנת 1998. ב-24 באוגוסט 2002 השניים התחתנו.
לזוג שלושה ילדים והם התגוררו בבית שבו נולד גבעוני בכפר מונש.
גבעוני נפטר ב-22 בנובמבר 2019, והובא למנוחות בבית העלמין של כפר מונש.
משה (צ'יקו) גור (נולד ב-24 באוקטובר 1937) הוא איש ציבור, חבר הוועד המנהל של המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, וכדורסלן עבר.
לשעבר מנכ"ל קרן היסוד - המגבית המאוחדת לישראל, מזכיר הוועדה לחגיגות יום העצמאות של ישראל והוועדה לחגיגות שנת ה-20 למדינת ישראל.
התחנך ולמד בירושלים בבית הספר היסודי בית חינוך על שם חיים ארלוזורוב והתיכון ליד האוניברסיטה.
למד גאוגרפיה והיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים בשנים 1962–1966.
גור היה שחקן בליגה לכדורסל בהפועל ירושלים בשנים 1959 עד 1966.
בין השנים 1967 עד 1970 היה מזכיר הוועדה לחגיגות יום העצמאות של ישראל והוועדה לחגיגות שנת ה-20 למדינת ישראל.
בין השנים 1970 עד 1974 היה סגן מנהל מחוז ירושלים במשרד הקליטה.
היה שליח קרן היסוד - המגבית המאוחדת לישראל ללונדון בשנים 1974–1979. עם שובו עבר מספר תפקידים בקרן היסוד והתמנה כמנכ"ל הקרן בשנת 1991. הוא כיהן בתפקיד עד שנת 1997.
עם יציאתו לגמלאות הפך לפעיל בארגון המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, נבחר להיות חבר הוועד המנהל של המועצה ויו"ר ועדת הסיורים שלה.
משה (צ'יקו) גור נשוי ואב לבן ובת.
משה גילדנמן (המכונה דיאדיא מישה או "הדוד מישה"; באוקראינית: Гільденман, Моше; 10 באוקטובר 1898–1957) היה מהנדס וסופר יהודי מקורץ, אוקראינה.
במהלך מלחמת העולם השנייה לחם במחתרות פרטיזניות שונות ופיקד על הפלוגה היהודית הפרטיזנית שנקראה "הדוד מישה".
גילדנמן שרד את המלחמה ופרסם חמישה ספרים.
גילדנמן נולד ב־1898 בעיירה קורץ, באזור ווהלין, שבגבול אוקראינה.
הוא למד הנדסת בניין והתמחה בבניית גשרים.
בעיירת הולדתו הקים מפעל לייצור מוצרי בטון בו עבד גם בנו שמחה.
גילדנמן נפטר באוגוסט 1957 (י"ב באב ה'תשי"ז) ונטמן בבית העלמין בנס ציונה.
לפי ההסכם הרוסי - גרמני עברה קוריץ לשלטון הרוסים והמהנדס גילדנמן צווה תחילה להמשיך בעבודתו כמהנדס העיר אולם בפרוץ המלחמ בין גרמניה לרוסיה, בעקבות מבצע ברברוסה, מצבם של יהודי קוריץ הורע ותוך זמן קצר נכלאו כולם בגטו.
כאשר הגרמנים חילקו את היהודים לעבודה, הם ניצלו את הידע המקצועי שלו והותירו לו לעבוד.
באקציה הראשונה, בערב חג השבועות ב־1942, נרצחו כ־2000 יהודי קוריץ ובניהם אשתו ובתו של גילדנמן.
הוא ובנו שמחה נשארו בחיים.
בהמשך גילדנמן הצליח לברוח מהגטו ליערות הסמוכים עם עוד 11 צעירים וביניהם בנו, מצוידים באקדח אחד עם חמישה כדורים.
תחילה, ניסו גילדנמן וחברי הקבוצה להצטרף לקבוצות פרטיזניות שונות ביערות אבל זה לא התאפשר מכיוון שלא היה להם נשק וגם בשל היותם יהודים.
מסיבה זו החליטו לפתוח קבוצה משלהם וכדי לחמש את הקבוצה תקפו קבוצת שוטרים אוקראינים, רצחו אותם וחטפו מהם רובים, אקדחים ומספר רימוני יד.
משראו שהצליחו, הרשו לעצמם לתקוף תחנות משטרה קטנות באזור על מנת לצייד את הקבוצה מדי פעם בפעם.
גילדנמן קלט לקבוצתו כל יהודי שברח מהגטאות ושנמלט ליערות, בהם הנער מרדכי שליין, וכך הקבוצה הלכה וגדלה.
בנדידת הקבוצה של גילדנמן בחיפוש אחר פרטיזנים סובייטים, הם הוכתרו והותקפו על ידי כוחות גדולים של הצבא הגרמני ורבים מלוחמיו של קיפחו את חייהם בקרב זה עם האויב.
בינואר 1943 פגשו קבוצתו של גילדנמן בכוחות של הגנרל אלכסנדר סאבורוב , ששמע על הפעולות הנועזות בהנהגתו של גילדנמן ומינה אותו לפקד על פלוגה של יחידת פרטיזנים.
חלק מהמבצעים הנועזים נגד הגרמנים היו התקפות יחידות צבא הפצצות רכבות של תחמושת ומזון והטילו פחד בכל כפרי הסביבה באמצעות פעולות נקם.
כך למשל, כשנודע להם שראש כפר מסוים הוציא להורג יהודי, התקיפו גילדנמן ופלוגתו את אנשי הכפר ולאור היום תלו את ראש הכפר והשאירו מסר בכתב, שכל מי שיתקוף יהודי בעתיד דמו בראשו.
דבר זה גרם להרבה פחד לסביבה ורבים נמנעו מלפגוע ביהודים.
בגלל מדיניותם של הסובייטים לא לאפשר יחידות פרטיזניות יהודיות, הם צורפו לפלוגתו פרטיזנים ממוצא אוקראיני והיהודים הפכו למיעוט.
הפלוגה פעלה באופן עצמאי באזור הצפוני של מחוז ז'יטומיר (Zhitomir), עד שחרור השטח באוקטובר 1943.
גילדנמן נפגש בחזית עם הצבא הסובייטי והתנדב לשרת בשורותיו ולהמשיך להילחם בגרמנים.
גילדנמן שירת בחיל ההנדסה עד לכיבושה של ברלין וכניעתה של גרמניה והשתחרר בדרגת סרן.
בהוקרה על פעילותו בצבא הסובייטי עוטר במספר אותות בין היתר באות "הכוכב האדום" ואות "מלחמת המולדת" שהוענקו לו על ידי השלטונות הסובייטים וממשלת פולין העטירה אותו ב"צלב גרונואלד".
משה גולן (גולדברג; 8 באוקטובר 1904 – 11 באוקטובר 1988) היה עורך דין ישראלי שכיהן כשופט והנשיא התורן של בית המשפט המחוזי בירושלים.
משה גולן נולד ב-8 באוקטובר 1904 בעיר העתיקה בירושלים, בשם משה גולדברג.
דור שביעי למשפחה של ילידי הארץ, אחיו של הדיפלומט יהודה גולן.
למד בבית הספר תחכמוני בירושלים ובגמנסיה העברית רחביה.
הוא גדל על ברכיו של סבו, הרב דוד הכהן ("בעל הפרטים"), מתלמידיו של הגאון מווילנה.
את לימודיו התורניים רכש בישיבת עץ חיים.
את לימודי המשפטים עשה בבית הספר המנדטורי למשפטים.
בטרם פרצה מלחמת העולם השנייה מונה כעורך דין מורשה לחבר בוועדה המשפטית לענייני עליה ב' שהוקמה על ידי הסוכנות היהודית והוועד הלאומי.
בתוקף תפקידו נטל על עצמו בהתנדבות, להופיע במשפטיהם של עולים בלתי חוקיים ולטפל בשחרורם והשתקעותם בארץ.
בשנת 1943 במסגרת עבודתו כעורך-דין נשלח מזרחה והיה שליח הסוכנות היהודית בטהראן ובהודו.
תפקידו היה להעביר את פליטי השואה שהגיעו לשערי המזרח התיכון לארץ ישראל דרך ערבות רוסיה ודרך לבנון.
בשנת 1944 נעצר בנמל התעופה של בצרה, עיראק בחשד לרצח הלורד מוין.
גולן נחת בנמל התעופה בעיר בצרה בשובו מהודו, שם שכר ספינה אשר אמורה הייתה לשאת שיירת עולים דרך תעלת סואץ ששלטונות עיראק סירבו להתיר את כניסתם מהגבול הפרסי.
בעת ששהה בהודו נרצח בקהיר הלורד מוין.
הבריטים ששלטו בחלקים נרחבים במזרח התיכון (וגם בעיראק), חשדו כי המתנקשים במוין היו יהודים והחלו לעצור יהודים בכל רחבי המזרח התיכון.
גולן ששמו היה (שם יהודי מובהק) העלה את חשדם של הבלשים שחיפשו שמות יהודיים במטוס בו המריא לעיראק.
דרכונו של גולן נלקח ממנו.
העיראקים הזמינו את גולן למחרת לקבל את דרכונו בחזרה ולפתע מצא עצמו מוקף בטבעת של חייליים חמושים.
גולן, יליד העיר העתיקה ודובר ערבית על בוריה הצליח להבין משיחת טלפון של הקצין הממונה על מעצרו למפקדת המשטרה בבגדאד כי הוא עצור.
גולן שהבין כי הוא עצור, ביקש מהקצין לבצע שיחת טלפון אחת לקונסול הבריטי בבצרה.