tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בברזיל מציינים את "יום השורו הלאומי" ב-23 באפריל.
שורה צ'רקאסקי היה פסנתרן אמריקאי יליד האימפריה הרוסית, שנודע בביצועיו המבריקים, אם גם בולטים לעיתים בצביונם המיוחד, לרפרטואר הרומנטי.
משפחתו נמלטה לארצות הברית מפני המהפכה הרוסית והוא המשיך את לימודי הפסנתר שלו במכון קרטיס למוזיקה, אצל יוזף הופמן.
צ'רקאסקי הופיע בקונצרטים עד סוף חייו ורבות מהקלטותיו הטובות ביותר נעשו בתנאי קונצרט ורסיטל חיים.
שורה צ'רקאסקי נקבר בבית הקברות הייגייט בלונדון, אנגליה.
שור (Taurus) היא קבוצת כוכבים המזוהה עם מזל שור, השני בגלגל המזלות, בין טלה לתאומים, שסמלו הוא ♉︎.
השמש נמצאת בקבוצה זו מאמצע מאי עד לסוף יוני.
הקבוצה בולטת בעיקר בזכות הכוכב אלדברן.
α בשור (אלדברן) הוא ענק כתום במרחק של כ-68 שנות אור ובעל בהירות נראית מדרגה 0.9. הוא מייצג את עין השור.
β בשור (אלנאת') הוא ענק כחול במרחק של כ-130 שנות אור ובעל בהירות נראית מדרגה 1.6. הוא מייצג את קרן השור.
λ בשור הוא כוכב כפול שבו שזוג כוכבים המקיפים זה את זה אחת לארבעה ימים.
כאשר הכוכב העמום מבין השניים מסתיר את הבהיר, יורדת הבהירות הנראית של הכוכב מדרגה 3.4 לדרגה 4.1.
σ1 בשור ו-σ2 בשור הם זוג כוכבים לבנים בבהירות מדרגה 5 שניתן להפריד ביניהם במשקפת.
119 בשור עם רדיוס של 600 רדיוסי שמש הוא אחד מהכוכבים הגדולים הידועים לאנושות.
M1 - "ערפילית הסרטן" היא שריד של סופרנובה משנת 1054 שהייתה בהירה כל כך עד שנראתה גם במשך שעות היום.
כיום ניתן להבחין בה בעזרת טלסקופ כאליפסה מעורפלת בבהירות מדרגה 8. רק בצילום ארוך חשיפה ניתן להבחין במבנה דמוי צבתות הסרטן שהעניק לה את כינויה.
M45 - "כימה" או "הפליאדות" הוא אחד מצבירי הכוכבים היפים ביותר בשמים ובו מעל 1,000 כוכבים במרחק של 444 שנות אור.
במקום חשוך ניתן לראות ללא ציוד עזר 6-7 כוכבים ובתנאים מיטביים 9–11 כוכבים.
צביר ההיאדות המכיל כ-300 כוכבים, מתוכם כ-12 נראים לעין ללא ציוד עזר, מרכיב את פני השור.
הצביר נמצא במרחק של 150 שנות אור וקוטרו כחמש מעלות קשת.
למרות שנראה כאילו אלדברן נמצא בתוך הצביר, הוא למעשה קרוב בהרבה - רק כמחצית המרחק אל הצביר.
ייתכן הזיהוי של הקבוצה כשור מופיע בציורי מערות במערת לאסקו המתוארכים ל־15,000–13,000 שנים לפנה"ס.
האכדים הקדומים התייחסו לקבוצת הכוכבים כ, אשר הפליאדות הן השיער (zappum) שעל צווארו, וקבוצת כוכבים נוספת היא is lêm – "לסת שור הבר".
מיתוס נוסף שקשור אל הקבוצה הוא השור מכרתים, אחד מתריסר משימותיו של הרקולס.
שור הפליז, הקרוי לעיתים גם שור סיציליאני הוא מתקן עינויים והוצאה להורג שהומצא ככל הנראה ביוון העתיקה, אך היה נפוץ גם בתקופה מאוחרת יותר, זו של רומא העתיקה.
תחילת השימוש בשור הפליז מיוחסת לפאלריס , רודן אקראגאס (אגריג'נטו בסיציליה של ימינו).
מרבית המידע מגיע מלוקיאנוס מסאמוסאטה.
מסופר כי פאלריס הזמין את פרילס, פסל פליז, להמצאת המכשיר - שור עשוי פליז, חלול מבפנים, עם דלת בצידו.
הקורבן היה מוכנס לתוך השור, ואש הייתה מובערת מתחת לשור.
המתכת הייתה מתחממת עד שהיא הפכה צהובה, והאדם בפנים היה נצלה למוות.
על פי הסיפורים, פאלריס ציווה כי העשן העולה מן השור יריח כקטורת.
ראש השור עוצב כך שצרחותיו של האסיר ישמע כשאגותיו של שור זועם.
את העצמות שנותרו לאחר פתיחת השור הפך פאלריס לתכשיטים.
הקורבן הראשון של המערכת היה הפסל פרילס (שהוצא מן השור לפני שמת, אך נזרק מצוק), אך על פי אובידיוס גם פאלריס עצמו הוצא להורג בשור הפליז, לאחר שטלמאכוס השתלט על אקראגאס.
על פי הרודוטוס, סוג זה של עינוי - בתוך חלל בצורת שור, או בתוך חלל מתכת "פשוט" יותר, היה מאוד נפוץ ביוון העתיקה.
עם זאת, על פי הכרוניסט הסיציאליני טימאיוס, מדובר באגדה המייחסת אכזריות לפאלריס - היה פסל של שור לכבוד הנהר; אך לא היה בו שימוש לעינויים.
היסטוריונים אחרים בני העת העתיקה דווקא טוענים כי שור הפליז נלקח לקרתגו על ידי חימילקו ומשם הגיע לידי הרומאים: כשפובליוס קורנליוס סקיפיו איימיליאנוס הגיע לקרתגו, הוא מצא את השור שם, לפי מספר דיווחים.
קיימים מספר מרטירים נוצריים שהרומאים הוציאו להורג, על פי ההגיוגרפיה בשוורי פליז: אאוסטתיוס הקדוש (על ידי אדריאנוס); אנטיפס מפרגמון (על ידי דומיטיאנוס); ופלגיה (על ידי דיוקלטיאנוס).
שור אוסבורנה (בספרדית: Toro de Osborne) הוא פסל שטוח בדמות צללית שור המוצב ב-89 אתרים שונים בצדי דרכים ברחבי ספרד, ונחשב לסמל לא רשמי שלה.
השוורים הראשונים נוצרו ב-1956 בידי מנולו פרייטו, כפרסומת למותג הברנדי "וטראנו" של יצרנית השרי אוסבורנה.
השוורים היו שחורים, והמילה "Veterano" הופיעה עליהם באדום.
בתחילה יוצרו השוורים מעץ, אך פגעי מזג האוויר הביאו להחלפתם בשוורים ממתכת ב-1961. באותה העת היה גובהו של כל שור 7 מטרים.
ב-1962 נאסר על הצבת פרסומות במרחק של 150 מטרים מהדרך.
השוורים הוצבו עתה רחוק יותר מהדרכים, וכדי שניתן יהיה להבחין בהם, הם הוגבהו לכדי 14 מטרים, גובהם הנוכחי.
ב-1988 שוב תוקן חוק הדרכים הספרדי, ונאסר כליל על הצבת פרסומות לצדי הדרכים.
הכיתוב "Veterano" נמחק מהשוורים, אך הם נותרו במקומותיהם, משלא היוו עוד פרסומות.
ב-1994 נאסר גם על הצבתם של השוורים עצמם, אך הציבור הספרדי, שהתרגל לנוכחותם בצדי הדרכים, הביע תרעומת על כך, ודרש להשאירם.
ב-1998 פסק בית המשפט העליון כי נוכח "ערכם האסתטי והתרבותי", ניתן להשאירם.
כיום מוצבים ברחבי ספרד 89 שוורים.
הם הפכו מזוהים עמה, ומהווים סמל בלתי רשמי.
השוורים מופיעים על מוצרי מרצ'נדייזינג ומזכרות לתיירים, ואוהדים של נבחרת הכדורגל הספרדית נוהגים להניף את דגל ספרד שעליו מצויר השור.
21 השוורים המוצבים באנדלוסיה הוכרזו כאתרים היסטוריים, ונהנים מהגנה מיוחדת בשל כך.
כשחברת אוסבורנה תבעה בעלי חנויות מזכרות בסביליה שמכרו מזכרות הכוללות את השור, בטענה שעשו שימוש בסימן מסחרי של החברה ללא היתר, דחה בית המשפט את התביעה, בנימוק שהשור הוא "מורשת תרבותית ואומנותית של העם הספרדי".
בית המשפט קבע שהשור מהווה סמל המייצג מכנה משותף רחב לעם הספרדי, המאפיל על מקורו כסימן מסחרי.
בסרטו של ביגאס לונה, "נקניק נקניק", מהווה השור מוטיב חוזר, כאשר שני גיבורי הסרט, בגילומם של חאווייר ברדם ופנלופה קרוז, מקיימים יחסי מין למרגלות אחד השוורים, ובהמשך, כשיחסיהם מתערערים, מכלה ברדם את זעמו ומנפץ את אחד השוורים.
כדי להפיס את דעת הקהל, טרח לונה לציין כי השור שנהרס הוא העתק ולא שור מקורי.
גם מחוץ לספרד נתפס שור אוסבורנה כאחד מסמליה של ספרד.
ב-1972 עיטר השור את עמוד השער של הניו יורק טיימס, בכתבה שעסקה במדינה, וב-1983 יצר האמן קית' הרינג יצירה בהשראתו.
מנגד, באזורים בדלניים יותר של ספרד, היותו של השור סמל של השלטון המרכזי גרר עוינות.
השור היחיד בקטלוניה, בעיירה אל ברוק, נהרס או הושחת מספר פעמים בין 1998 ל-2009. שור אחר, שנתגלה רק כ-30 שנים לאחר שהוצב, עם כריתתם של ברושים שהסתירו אותו, נהרס זמן קצר לאחר מכן, ורוססו עליו כתובות נאצה נגד ספרד.
גורמים לאומניים בקטלוניה אף אימצו את החמור כסמל לאומי, כתחליף לשור.
בגליסיה נצבע שור אוסבורנה בכתום בשנת 2008 כמחאה נגד השלטון המרכזי בספרד.
מקורו של שור הקרב היה ברבייה חופשית בדרום ספרד, פורטוגל ואמריקה הלטינית.
באזורים אלה נפוצה תרבות מלחמות השוורים, ולצורך הקרבות נבחרו פרים זכרים שגילו תכונות של כוח ותוקפנות.
למרות המחלוקת הקיימת בין החוקרים באשר למקורותיו הזואולוגים של שור הקרב, הרי שמחקרים בזני בקר מוצאים בשור הקרב עקבות גנטיים של שור הבר מחצי האי האיברי אשר שימשו לקרבות ראווה גם בתקופת האימפריה הרומית.
המחקר הגנטי המודרני מצא כי המאגר הגנטי של הזן הוא עתיק יומין ומשותף בחלקו גם עם זני בקר שמוצאם באפריקה וייתכן כי הגיעו לחצי האי האיברי מאזור המגרב בתקופת הכיבוש המורי.
התכונות התוקפניות של הזן טופחו לאורך הדורות על ידי המגדלים בתהליך של ברירה מלאכותית, לצורך שימוש במלחמות השוורים שהיו מקובלות בתרבות האזור.
עם הכיבושים הספרדיים באמריקה הלטינית הועברו גם לשם שוורים מהזן אשר אפשר למתיישבים האירופאים לקיים ולתחזק את תרבות מולדתם.
התכונה העיקרית המאפיינת כאמור את שור הקרב היא התנהגות תוקפנית.
התנהגות זו מתחזקת בתנאים של הסגר ובידוד.
צבע הפרווה האופייני הוא שחור או חום כהה.
שור הקרב הספרדי מגיע לבגרות בקצב איטי יותר מן המקובל בזני בקר לבשר וזאת מכיוון שאילו אינם מגודלים לצורך העלאת המשקל אלא ליצירת מראה שרירי ואתלטי.
מבנה הגוף של השור מדגיש את חלקו השרירי הקדמי ובמיוחד באזור הצוואר והכתפיים אשר מקנים לו עוצמה וכוח רב בתנועת הנגיחה של הקרניים.
הקרניים ארוכות לעומת זנים אחרים של בקר ומאפיינות הן זכרים והן נקבות.
הן יוצאות משני צידי המצח, וצורתן האופיינית היא צמיחה קדימה במקביל לקו הגו והכתפיים, ולאחר כמחצין אורכן הן מתעקלות בכיוון מעלה.
השוורים הם בעלי ראייה דיכרומטית ואינם מבחינים בצבעים, כלומר האמונה הרווחת שעל פיה הבד האדום המתנפנף מול עיני השור בזירה גורמת לו לעצבנות היא חסרת בסיס וקשורה בעיקר לפן הטיקסי של הקרב.
שור הקרב מגודל בחוות מתמחות בתנאים טבעיים.
העגל גדל בחברת אימו עד גיל שנה בערך.
לאחר מכן מופרדים הזכרים והנקבות ומועברים לגידול ממותג.
בגיל שנתיים מועברים העגלים לתהליך בחינה.
הזכרים נבחנים לבדיקת ההתאמה לצורכי הרבעה או קרבות, ואלו שנפסלו מועברים לשחיטה לבשר.
בחינת ההתאמה לשימוש כשור קרב הוא תגובה תוקפנית כלפי סוס בזירה.
בשלב זה של חייהם הם אינם נפגשים עם בני אדם בזירה או ביחידות.
לאחר מכן הם מתאמנים לשימוש בקרניים לצורך חיזוק השרירים ולהפגנת דומיננטיות כלפי שוורים אחרים.
אלו שנמצאו מתאימות, עוברות גם הן תהליך אימון הכולל קרבות, על בסיס האמונה כי תכונת האומץ של השור מועברת אליו מאימו.
הנקבות משמשות לצורכי הרבעה כל עוד הדבר אפשרי ולאחר מכן מועברות לשחיטה.
השוורים הצעירים לאחר גיל שלוש כבר מתאימים להשתתף בקרבות.
הטובים שבהם מגיעים לקרבות זירה מול מטאדורים בגיל ארבע.
המשקל המינימלי לשור קרב בזירה מקצוענית הוא 410 ק"ג, ועל מנת להשתתף בקרב בדרגה הגבוהה ביותר נדרש משקל מינימלי של 460 ק"ג.
לעיתים רחוקות יחוסו על חייו של שור קרב עקב התנהגות מופתית שלו בזירה.
הדבר דורש את תמיכת הקהל והמטדור, ונחשב להבעת כבוד גדול כלפיו.
במקרה כזה יחזור השור בר המזל לחיות את חייו בחווה ויעשה שימוש אינטנסיבי בזרעו לצורכי הרבעה.
בתנאים כאלה אורך חייו יכול להגיע לכ-20 עד 25 שנים.
שורה וסאיט (בטורקית: Kurt Seyit ve Şura, מילולית: קורט-סאיט ושורה) היא סדרת טלוויזיה טורקית ששודרה בשנת 2014 בשתי עונות המסתכמות ב-21 פרקים בערוץ הטלוויזיה הטורקי Star TV.
הסדרה מבוססת על רומן שנכתב על ידי הסופרת הטורקייה נרמין בזמן, ומככבים בה קיבאנץ' טאטליטו ופארה זיינפ אבדולה בתפקיד סאיט ושורה.
הסיפור מבוסס על חייו של סבה של נרמין בזמן, קורט סאיט אמינוב, שהיה קצין בכיר בצבא הצאר ניקולאי השני.
הסדרה מתרחשת בשנות העשרה של המאה ה-20, בזמן מלחמת העולם הראשונה, ולקראת ובמהלך מהפכת אוקטובר, ומגוללת את סיפור אהבתם של סגן סאיט אמינוב, קצין ומפקד בצבא הצאר ניקולאי השני, ואלכסנדרה ורז'נסקיה, בת-אצילים רוסייה, המכונה בחיבה "שורה".
סאיט הוא בנו של קולונל בצבא הצאר בדימוס ממוצא טורקי, ומכונה לעיתים "קורט", שפירושו "זאב", מפני שהוריו רצו להעניק לו חוזק ועוז שילוו אותו בבגרותו.
סאיט ידוע בקרב חבריו כ"דון-ז'ואן" ופתיין שאין אישה העומדת בפניו, ולכן יש המכנים אותו "זאב" בהקשר הזה.
לסאיט חבר ילדות קרוב ששמו פטרו בורינסקי.
שניהם למדו יחדיו בפנימייה צבאית ומכירים היטב זה את משפחתו של זה.
יום אחד בדצמבר 1915, פטרו יורה למוות בטעות בחייל עמית בשם יבגני באמצע מארב, לאחר שסירב לפקודה מסאיט, מפקדו.
לאחר המעשה פטרו אינו יודע את נפשו, ומתחנן בפני סאיט שלא יכתוב דו"ח לממונים עליו ויגלה שהוא הרג את יבגני.
סאיט מסכים לשמור על כבודו של פטרו ולא לכתוב את הדו"ח, אולם מכריח אותו להתפטר מהצבא לצמיתות.
בנוסף לכך, סאיט מפקיד את הטיפול באלמנתו של יבגני בידי פטרו, וכשהם באים לבקרה ולנחמה, היא משתחווה כאות תודה בפני פטרו, אך סאיט מרים את ראשה מיד ואומר לה לא להשתחוות בפני איש לעולם.
שורה שוהה בבית מלון בפטרוגראד עם אחותה הגדולה ולנטינה (טינה) כדי לתמוך באביהן ז'וליאן ורז'נסקי המחכה לניתוח שיעבור בבית החולים.
היא אמורה להשתתף בנשף בפעם הראשונה בחייה בינואר 1916.
סאיט וחבריו לנשק מוזמנים בינואר 1916 לנשף אצולה בפטרוגראד.
במסגרת הלצה, החברים מתערבים עם סאיט שינשק את הרווקה הראשונה שתיכנס עד שעת חצות, אך בדיוק נכנסת לאולם שורה, וסאיט מתאהב בה ממבט ראשון, ולכן מסרב להתערבות בתואנה שהיא צעירה ותמימה מדי להשתתפות בהתערבות שכזו.
גם שורה הביטה בעיניו כשנכנסה לאולם ואף היא התאהבה בו ממבט ראשון.
סאיט אינו רוקד עם שורה כל הערב, מפני שלא רוצה להמשיך בהתערבות, אבל דואג שתדע את שמו כשמזמין עלמה שעמדה מאחוריה לריקוד ומציג את עצמו בפניה.
כשחוזרת שורה לבית המלון עם אחותה, המחשבות על סאיט אינן משות מראשה, והיא מדמיינת אותם רוקדים בנשף.
בהמשך, אביו של פטרו, שותפו לעסקים וחברו הטוב של ז'וליאן ורז'ינסקי, מציע שוולנטינה ואלכסנדרה תתגוררנה בביתו במהלך שהותן בפטרוגראד, כדי להסיר דאגות מליבו של ז'וליאן.
אמן ואחותן של הבנות נותרו בקיסלובודסק, עיר מגורי משפחת ורז'ינסקי.
במהלך הערב הראשון בבית משפחת בורינסקי, לשורה נודע מפי אמו של פטרו מידע נוסף על סאיט, ושהוא חבר של פטרו השוהה באחוזת אמינוב, עם כל החברים מהצבא.
בעת שהותו בבית משפחת אמינוב, פטרו מקבל ביקורות רעות מחבריו ומאביו של סאיט על פרישתו מן הצבא, ורק סאיט יוצא להגנתו, ומסייע לו לשמור את סודו.
באחד הימים, לאחר ששוב לא הצליח לישון עקב הסיוטים הרבים שחולם בלילות מאז הריגתו את יבגני, שומע פטרו את סאיט ואביו מדברים על כך שסאיט יצטרך להתמסד בקרוב ולמצוא רעיה טורקייה.
לאחר שהבחורים חוזרים לפטרוגראד, הם מתארחים באחוזת משפחת בורינסקי, ושם שורה וסאיט נפגשים בשנית.
כל הסובבים שמים לב לאהבה המלבלבת בין סאיט ושורה, אך כמה צדדים אינם שמחים לאור העובדה הזו: פטרו מאוהב בסתר בשורה מזה שנים, והברונית לולה פולנסקיה שמה את עיניה על סאיט.
ערב אחד לאחר מופע בולשוי בכיכובה של טטיאנה המפורסמת, מתקיים נשף.
באמצע הסעודה החגיגית שורה וסאיט יוצאים לגינה ומודים באהבתם, ובסופו של דבר מתנשקים.
פטרו רואה את השניים ומקנא, אך בוחר שלא להתערב.
לעומתו, לולה הברונית מחכה שסאיט ייכנס להרמת כוסית עם חבריו, ובאה אל שורה כדי לנסות לרפות את ידיה מההתאהבות שלה בסאיט.
הברונית מספרת לשורה על ההתערבות ההיא בנשף בינואר, ומסלפת את האמת כשאומרת שסאיט התערב במהלך הסעודה עם חבריו.
שורה אינה יודעת האם להאמין לה, ובמשך תקופה מסוימת נמנעת מקשר עם סאיט.
סאיט אינו מבין מדוע שורה אינה חפצה בשום קשר עמו ונותר מבולבל.
יום אחד שורה שומעת את ולנטינה מדברת עם ארוסה הברון קונסטנטין, שגם הוא אחד מחייליו של סאיט, על כך שלאביהן ז'וליאן אין הרבה סיכוי להבריא ממחלתו, על אף שעבר ניתוח מוצלח.
שורה המיוסרת בורחת ורצה אל העיר.
בדיוק כשמגיעה לשוק, פורצים בסערה מורדים בולשביקים ומטילים חיתתם בקרב האנשים.
סאיט, שהיה בקרבת מקום כי הריח את ריח היסמין שאפיין את שורה, מציל אותה ומחזיר אותה אל בית בורינסקי.
סאיט מבהיר לשורה שאינו רוצה להרע לה, ושמה שאמר לה לפני שהתנשקו בארוחה ההיא היה רציני ואמיתי.
באותו הזמן לסאיט נודע שיצא לחזית המלחמה באזור גליציה כנגד האימפריה העות'מאנית, וזה כואב לו, מכיוון שנאמנותו לצאר תעמוד במבחן.
סאיט מפחד מאוד ממה שהולך להתרחש בקרב, עד שמנסה להעלות כל עניין ולפתור אותו אל מול פטרו, שחוץ מדיבורים אודות מכתב ההתפטרות מהצבא שהגיש, דואג להזכיר לסאיט שסיכוייו לאהבה עם שורה קלושים, היות שהבטיח לאביו שיתחתן עם אישה טורקייה.
פטרו ממליץ לסאיט, שכתב מכתב לשורה ובו הוא מתוודה על אהבתו, שלא לשלוח לשורה את המכתב כדי שלא יעורר מהומה אצל שתי המשפחות, וכך למעשה מונע מסאיט להתקרב אל שורה.
לאחר זמן מה, טטיאנה (טטיה), רקדנית בלט מפורסמת של תיאטרון הבולשוי וארוסתו של גֵ'ליל קמילוב, חברו לנשק של סאיט, משיגה את מכתבו של סאיט, ומוסרת אותו לשורה, על אף שגֵ'ליל המליץ לה שלא יתערבו, כדי לתמוך בסאיט.
לאחר ששורה מקבלת את המכתב מטטיאנה, היא נפגשת בעזרתה עם סאיט באמצע קונצרט.
שורה וסאיט עוברים לחדר בתוך המבנה שבו יוכלו לדבר ביחידות, ומתוודים זה בפני זו על דבר אהבתם.
לאחר מכן סאיט ושורה מתנים את אהבתם ומבלים עד הלילה.
דרכיהם של שורה וסאיט נפרדות לזמן ארוך כשהוא יוצא לחזית המלחמה באזור גליציה יומיים אחרי-כן.
כל אותה העת שסאיט נמצא בשדה הקרב, פטרו משמש כחברה הטוב ואיש סודה של שורה, ומנצל את ההזדמנות להתקרב אליה, אפילו שכל נושא שהיא מדברת איתו עליו נוגע לסאיט ולחדשות ממנו, אותן היא בקושי מקבלת.
בתקופה הזו הוריו של פטרו חשים שבנם מעוניין בשורה, ורוצים להשיא את השניים, מפני שהנישואים ישפיעו לטובה על עסקיהם עם אביה של שורה.
לאחר שאמו של פטרו מספרת על רעיון הנישואים לאמה ולדודתה של שורה, גם הן תומכות ברעיון, אבל בדיוק באותו הרגע אחותה הקטנה של שורה, נינה, הסובלת מלקות שכלית, פולטת בחטף ששורה אוהבת את סאיט.
מאז בני משפחתה של שורה מתביישים בה ודואגים לעתידה, מפני שבת אצילים ששמה נכתם על ידי רודף שמלות כסאיט לא תמצא בעל.
יום אחד שומע פטרו את שורה מספרת לטינה עד כמה היא אוהבת את סאיט, ושבכוונתם להינשא ברגע שישוב מהחזית.
פטרו זועם ושולח מכתב לברונית פולנסקיה, ומזמין אותה לנשף האירוסים של ולנטינה וקונסטנטין, אשר שורה תכננה שלא תוזמן אליו.
פטרו משקר לשורה ואומר שהיא הוזמנה על ידי משפחתו של קונסטנטין כדי לא ליצור אי-נוחות.
שורה ממשיכה לסבול מנוכחותה של הברונית, ובמהלך עימות בין השתיים היא שופכת עליה יין.
כתוצאה מכך ולנטינה מובכת מאוד.
ביום למחרת קונסטנטין חוזר להילחם.
באותו הזמן בחזית בגליציה, סאיט מפקד על חייליו בתנאים הקשים בקור.
הוא מדבר עם גֵ'ליל על כך שברגע שתסתיים המלחמה הוא יבקר את אביו ויבקש את רשותו להינשא לשורה.
לאחר מכן חברו ולדימיר נהרג בקרב והוא עצוב.
הוא מבטיח שישחה במי קאראגול למענו עם כל חבריו, ומבטיח לגֵ'ליל שישובו ליקיריהם.
בקיסלובודסק, שורה מתוודה בפני ולנטינה שהתנתה אהבים עם סאיט.
זו מספרת להורים, ואלה, בעקבות כך, מאשרים את אירוסי שורה לסאיט.
אולם בחלוף הזמן, בחורף 1917, סאיט אובד ביער במהלך קרב ומוגדר כנעדר.
כל האחראים מהצבא אוסרים על הגדרתו כמת עד שתימצא גופתו, אך פטרו מנצל את אי הוודאות כדי להשפיע על הורי שורה שהיא תינשא לו, בהודיעו שסאיט נהרג, ושמעתה הוא ייקח עליה ועל כל משפחתה אחריות.
שורה מתעלפת ונכנסת לדיכאון, ומתחילה לסבול מהתקפי פאניקה, שבעקבותיהם רופא המשפחה מזריק לה תרופות הרגעה פעם אחר פעם.
כמה ימים לאחר מכן, ז'וליאן, שמחלתו החמירה, נופח את נשמתו.
הוריו של פטרו שמים לב שהוא נעלם בלילות, ומודאגים מפני שלא רוצים שיבלה עם נשים אחרות כשהם מתכננים להשיאו לשורה.
אולם, מה שמתגלה הוא שפטרו משתף פעולה עם המורדים הבולשביקים כדי לוודא שמצבו יהיה טוב לאחר המהפכה המתקרבת.
באותו הזמן, גֵ'ליל מחפש את סאיט ללא הרף, ומוצא אותו שוכב פצוע בבית חולים צבאי מחוסר הכרה.
כמה ימים אחרי כן סאיט שב להכרתו.
דיכאונה של שורה מחריף לאחר מות אביה, והיא מנסה להתאבד בשתיית רעל.
פטרו מונע ממנה להתאבד וכך מגדיל את חובותיהן המוסריות של בנות ורז'נסקי כלפיו, ומקווה שזה ימריץ את אירוסיו לשורה.
אולם הדודה נדיה אינה נחפזת לאשר את העניין.
פטרו, שיודע כי מצבו יהיה טוב אחרי המהפכה שקרבה ובאה, מנסה לשכנע את בנות ורז'נסקי להתלוות אליו לפטרוגאד, מבלי לגלות להן את הסיבה להתעקשותו הנחרצת.
הדודה מתנגדת ומעדיפה לעזור להן בעצמן.
עתה לכל החיילים מסוכן להיחשף ברחובות, וסאיט וג'ליל מתכננים לשוב לאלושטה ולקחת עמם את טטיאנה ואת שורה.
באפריל 1917 הם עוצרים לביקור בביתו של פטרו, ההמום לגלות שסאיט חי, לאחר שהיה בטוח שהוא מת, ואף ציין זאת בפגישה עם בכירים בולשביקים שמטרתה הייתה חשיפת שמות חיילי הצאר שצריך להרוג.
כך למעשה הוא הציל את סאיט.
לעומת זאת הוא לא אמר דבר בפגישה ההיא בדבר ג'ליל או מישה, ולכן כשהוא רואה את ג'ליל וסאיט בביתו, פניו מחווירות והוא מתקשה להסתיר את חרדתו מפניהם.
סאיט וג'ליל מגלים לו שמישה עומד לפגוש אותם בבקתה, והוא חומק החוצה כדי להודיע למורדים על כך.
באותו הערב המורדים תופסים את מישה, וסאיט וג'ליל, אשר באו דקות אחר-כך, חושבים שמישה רצה במותם.
בינתיים בקיסלובודסק המורדים משחיתים את הכניסה לביתן של בנות ורז'נסקי, מה שגורם להן לארוז מהר ולברוח עם הדודה כל עוד נפשן בן.
במאי 1917 סאיט, ג'ליל וטטיה מגיעים לבית ורז'נסקי בקיסלובודסק ומגלים שהבית הושחת ושהבנות אינן.
בעודם שוהים בבית מלון, ג'ליל פוגש בשורה וכך סאיט ושורה מתאחדים בשנית.
בתחנת הרכבת, לפני שבנות ורז'נסקי עוזבות, סאיט מבקש את ידה של שורה מאמה קטרינה, אולם היא והדודה נדיה אינן מסכימות שהיא תתלווה אליו לאלושטה, מפני שהמורדים רוצים במותו של סאיט וזה עלול לסכן את שורה.
ג'ליל מגלה שישנם מורדים נושאי נשק מחוץ לתחנה וקורא לסאיט להבריח אותם כדי להגן על הנוסעים בתחנה.
לאחר שהיריות נפסקות כל האנשים בתחנה בורחים החוצה.
סאיט מחלץ את שורה מבין ההמונים, אך מסכים עם אמה ודודתה שעליה לנסוע איתן, ושעניין הנישואים יתקדם כהלכה בקיץ.
אולם, לאחר ששורה עולה לרכבת אחותה נינה שואלת אותה מדוע החליטה להיפרד שוב מסאיט, והאם זה מפני שהיא מפחדת להיות לצידו כשהוא מבוקש.
בעקבות כך שורה מבינה שליד סאיט היא לא תירא מדבר לעולם, ולכן היא קופצת מהרכבת ונוסעת עם סאיט, ג'ליל וטטיאנה לאלושטה.
לאחר אירועים אלה, הסדרה מעמידה את שורה וסאיט מול מכשולים רבים שמאיימים על אהבתם.
סגן קורט-סאיט אמינוב: גבר צעיר, נאה וכריזמטי ממוצא טורקי שחי באימפריה הרוסית, תחת שלטונו של הצאר ניקולאי השני, בעיר אלושטה (נמצאת באוקראינה של היום).
סאיט הוא בן בכור ומתגורר עם אביו, אמו, אחיו, אשת אחיו ותינוקם, ועם האח הקטן ביותר שלו.
משפחתו של סאיט בעלת אדמות רבות, חווה, כרם מפורסם ועובדים מרובים.
אביו של סאיט היה קולונל חשוב בצבא הצאר בצעירותו, ובעקבותיו סאיט הפך לקצין ידוע ומוערך.
סאיט בעל מצפון מאוד חזק שמשפיע על כל פעולותיו, ועל אף שהוא ידוע כרודף-שמלות, הוא לעולם לא יפגע בכבודה של אף אישה, וכמובן לעולם לא יפגע בחבריו.
לסאיט חברים ומכרים רבים שמעריכים אותו בזכות כשרונותיו.
כשהיה ילד סאיט נטה לבכות הרבה, וכדי להקנות לו אופי של לוחם, אביו ואמו הוסיפו לשמו את הכינוי "קורט", שמשמעותו "זאב", על מנת שבעתיד יבבותיו יהפכו ליללות זאב.
אלכסנדרה (שורה) ורז'נסקיה: שורה היא עלמה צעירה ותמימה, חולמנית וענוגה.
היא בתו הצעירה של אציל רוסי וגרה באחוזה מפוארת בעיר קיסלובודסק עם אביה ז'וליאן, אמה, אחותה הגדולה ולנטינה ואחותה נינה.
שורה היא רומנטיקנית ומאוד אוהבת סיפורים.
אין לה כל בעיה לדבר על רגשות, דבר שנחשב מעט וולגרי בשביל עלמה אצילה כמוה.
שורה היא נערה רגישה ואכפתית שלרוב מסתירה את תחושותיה ומקווה שהעניינים יסתדרו באופן שבו היא רוצה שיקרו, ורק בהזדמנויות מעטות מביעה את דעתה, וזה קורה כאשר דבר-מה מקומם אותה ביותר.
שורה מעריצה את הרקדנית טטיאנה, ובזמן הופעה של "אגם הברבורים" בכיכובה של טטיה, שורה אף בכתה.
פטרו בורינסקי: פטרו הוא חבר ילדות של סאיט מהתקופה שבה למדו יחד בפנימייה צבאית.
הוא גם חבר ילדות של בנות ורז'ינסקי, כתוצאה מהשותפות העסקית ומהחברות בין הוריהם.
פטרו הוא בן יחיד למשפחת אצולה רוסית עשירה מאוד, ומתגורר עם הוריו באחוזה בפטרוגראד.
פטרו חווה טראומה כאשר הורג בטעות את עמיתו לנשק, יבגני, ונאלץ בהמלצת סאיט להתפטר מהצבא כדי לשמור על כבודו.
מאז פטרו עוסק בכלכלה ומספק כלי-נשק לצבא הרוסי, ומרגיש שהוקל לו ושהוא בר-מזל בזכות פיטוריו מהצבא.
פטרו מאוהב בשורה זה זמן רב בסתר, ומקנא כאשר שורה וסאיט מתאהבים.
בהמשך מתברר שהוא משתף פעולה עם הבולשביקים.
ולנטינה (טינה) ורז'נסקיה: אחותה הגדולה של שורה.
היא מאורסת לברון קונסטנטין, שבו היא מאוהבת והוא מחזיר לה אהבה.
לוולנטינה תחושת אחריות גדולה עקב היותה האחות הבוגרת ביותר, אולם התנהגותה התמימה של שורה לעיתים מעלה מגרונה גיחוכים עליזים.
ולנטינה דואגת לאביה החולה ומנסה לשמור על קור-רוח בקרב בנות המשפחה, מפני שיודעת שהן עשויות לעבור זמנים קשים בעקבות מחלת האב.
ולנטינה מתנגדת ליציאתו של קונסטנטין לחזית הלחימה, אולם הוא אכן יוצא לקרב והשניים נאלצים לדחות את מסיבת אירוסיהם, לאחר ששב מהחזית הם מתארסים, אך יום למחרת הוא עוזב בשנית.
נינה ורז'נסקיה: אחותן של ולנטינה ושורה, בעלת לקות שכלית.
היא תמיד נמצאת בליווי אמה או שורה.
יש לה יחסים קרובים יותר לשורה מאשר לשאר בני משפחתה.
טטיאנה צ'ופילקינה: ידועה בכינויה "טטיה", היא רקדנית בלט מפורסמת של תיאטרון הבולשוי.
טטיאנה אמנם ידועה בכישרונה כרקדנית, אך חבריה הקרובים יודעים שליבה רחב ונדיר.
היא מאורסת לגֵ'ליל קמילוב, חברו לנשק של סאיט, ומתגוררת בפטרוגראד.
במאי 1917 היא נוסעת עם ג'ליל לאלושטה כדי להתחתן, כשהיא בהריון.
גֵ'ליל קמילוב: סגן משנה, חבר לנשק של סאיט.
גם הוא ממוצא טורקי, וגר באלושטה.
הוא מתארס לרקדנית הבלט טטיאנה צ'ופילקינה לאחר שמציע לה נישואים כמה פעמים.
בת השכנים של סאיט, גּוּזִידֶה, מתאהבת בו כשעוזר למיילדת להגיע לעזור לאחותה, בחושבה שהוא סאיט.
גֵ'ליל הוא אדם אכפתי ואוהב, שאינו מוותר על חברים.
כשסאיט הוגדר כנעדר במשך כמה חודשים, הוא לא חדל מלחפשו עד שאכן מצא אותו חי, בבית חולים צבאי.
אחת המשרתות של השכנים של סאיט מתארת אותו כ"אמיץ והגון".
מיכאיל (מישה) סורוקין: סגן משנה.
חייל רוסי וחבר לנשק של סאיט ופטרו, שלאחר ששב לפטרוגראד, טטיאנה מגלה כי הצטרף לתנועה הבולשביקית.
בהיעדרם של גֵ'ליל וסאיט, מיכאיל מבקר את טטיאנה בביתה לאחר שחזרה מהופעה בכיכובה, ומספר לה שפטרו תומך במורדים.
אולם מפני שראתה את מיכאיל קודם לכן בעיר היא אינה מאמינה לו, ולמרות זאת אינה חושפת בפניו שראתה אותו עם המורדים.
מתברר בהמשך שהוא צדק ופטרו אכן משתף עם המורדים פעולה.
באפריל 1917, עם שובם של סאיט וג'ליל מהקרבות הוא תכנן להיפגש עימם, אך פטרו טומן לו מלכודת וגורם לו להיקלע למארב של הבולשביקים, שרצו אותו מת, והם לוקחים אותו לעינויים בשבי.
חייל רוסי וחבר לנשק של סאיט.
אדם ציני ומתחכם, אוהב, מסור ובליין מושבע.
כשהוא מבקר עם חבריו את סאיט באלושטה, הם שוחים באגם קאראגול, ומציע שישחו שוב ביום שבו יחזרו כולם מהמלחמה.
ולדימיר הוא גם אדם מעט פזיז, ולכן באמצע הקרב בחזית הגליציאנית, על אף שסאיט פקד על חייליו שלא להסתער על האויב ולפעול ביחד, הוא מזנק ראשון ונפצע אנושות, עד שנופח את נשמתו בזרועותיו של סאיט ולנגד עיניו של גֵ'ליל.
מהמט מזירה אמינוב: אביו של סאיט, קולונל בדימוס בצבא הצאר.
בעל אדמות רבות וכרם מפורסם.
הוא רוצה שבנו סאיט ילך בעקבותיו ולא רק יצליח בצבא, אלא גם ינשא בעתיד לאישה ממוצא טורקי.
אביהם של סאיט, מהמוט ואוסמאן.
בעל לזהידה וחמה של האווה.
יש לו נכד אחד, בנו של מהמוט, וכן הילד הנוסף של האווה ומהמוט שעתיד להיוולד.
הוא מעדיף להישאר נייטרלי בסכסוכים, כמו שעולה מגישתו למהומות במוסקובה וכן מטיפולו בקטטה על רקע לאומני שבה השתתף אוסמאן.
כמה מורדים שנמצאים באלושטה מתכננים לרצוח אותו.
הברונית לולה פולנסקיה: ברונית ואלמנה אשר קיבלה את תואר האצולה שלה מבעלה המנוח.
הברונית היא אישה מסתורית ורבת הוד, ומגיעה אל כל אירועי האצולה הרוסית.
היא נמשכת אל סאיט, ולדבריה הוא מוצא אצלה נחמה באופן קבוע, בניגוד לנשים אחרות שאיתן הוא מבלה.
כשסאיט מתאהב בשורה היא מנסה להפריד ביניהם.
בזמן שסאיט נמצא בקרבות היא שולחת לו מכתבי אהבה בעלי תוכן מיני, שאוסמאן מוצא במגירותיו של סאיט.
למעשה היא נהגה לשלוח לו מכתבים במשך תקופה ארוכה.
אוסמאן: אחיו הצעיר של סאיט, נער מתבגר שרוצה להיחשב גבר.
גם הוא רוצה להתגייס לצבא, אך סאיט מפקיד בידיו את בני משפחתם לפני שיוצא לחזית בגליציה.
גּוּזִידֶה: בתם הצעירה של שכניהם של משפחת אמינוב.
מתאהבת בגֵ'ליל כשחושבת שהוא סאיט, בעת שעזר למיילדת להגיע לעזור לאחותה.
בנות משפחתה שמות לב שהיא מאוהבת, ומנסות לשדך אותה לסאיט, בסיוע אמו זהידה, אולם בראותה תמונה של סאיט היא נבהלת ומתייפחת, מה שיוצר רושם רע בעיני אמו של סאיט ומחולל כעס בקרב בנות משפחתה.
ז'וליאן וקטרינה ורז'נסקי: הוריהן של ולנטינה, שורה ונינה.
אצילים רוסים בעלי עסקים משותפים עם אנדריי בורינסקי, אביו של פטרו.
הם חינכו את בנותיהם להיות זו לצד זו בכל מצב, והם פתוחים עם הבנות מאוד.
כששורה מדברת איתם על אירוסיה לסאיט ושהיא התמסרה לו, הם מסכימים איתה בהסבירם שהם יורדים לסוף דעתה ומכירים בכך שעשתה החלטה שקולה היטב.
ז'וליאן וקטרינה מבטאים דפוס הורות סמכותי (אחד מסוגי ההורות על פי החוקרת דיאנה באומרינד).
שניהם שומרים על ליכוד המשפחה, לדוגמה: כאשר ז'וליאן שוהה בבית החולים, שורה וטינה מתלוות אליו, ואלה שולחות מכתבים באופן תדיר לאמן, קטרינה.
בנוסף, הטיפול בנינה, בעלת הלקות השכלית, מוטל על כל בני המשפחה, ואף הדודה לעיתים מבקרת את המשפחה ושומרת עליה.
נדיה באגבסקי: אשתו של הגנרל.
דודתן של ולנטינה, שורה ונינה.
אישה מחושבת, מסורה ובעלת מוסר גבוהה.
נוטה לשים לב למתרחש סביבה ופועלת לאט-לאט.
אמנם היא מבחינה בניסיונותיו של פטרו להתארס עם שורה, ומחויבת לו מאוד אחרי שמונע משורה להתאבד, אבל היא יודעת שהשאת שורה בזמן המלחמה, ועוד זמן קצר לאחר מות ז'וליאן, אינו מעשה נכון.
היא מעדיפה לשמור את בנות משפחתה מפני המהפכה המתקרבת, אולם בהמשך תצדד בפטרו.
אנדריי ומריה בורינסקי: הוריו של פטרו.
רוצים להשיא את פטרו לשורה כדי לשפר את עסקיהם וקשריהם עם משפחת ורז'נסקי.
אצילים עשירים מאוד ומקורבים לצאר.
עונה פרקים תאריך שידור מקורי בכורה סיום 1
דבר זה נועד להבטיח את המשכיות הממשלה במקרה של התרחשות אסון בו הנשיא ואנשים אחרים בסדר הירושה של נשיא ארצות הברית נהרגים, כגון ירי המוני, פיגוע או התקפה.
במקרה כזה, בו נהרגים הנשיא וסגן הנשיא, האדם הגבוה ביותר בסדר הירושה שנשאר חי, אולי השורד המיועד, יהפוך לנשיא בפועל של ארצות הברית על פי חוק הירושה הנשיאותית.
מקורו של נוהל קביעת ה'שורד המיועד' מראש הוא במהלך המלחמה הקרה בה היה סיכון גבוה להתקפה גרעינית.
השורד המיועד הוא חבר בקבינט, שיכול על פי חוק להיות נשיא ארצות הברית (כלומר, אזרח ארצות הברית מלידה, מעל גיל 35, שהתגורר בארצות הברית במשך לפחות 14 שנים).
מאז 2005, גם חברי קונגרס משמשים כשורד מיועד.
לשורד המיועד מוענקת תחבורה ואבטחה ברמה נשיאותית, בכל משך האירוע.
עוזר, שנושא את הפוטבול הגרעיני נמצא כל הזמן יחד עם השורד המיועד.
בנאום מצב האומה של שנת 2010, היה שון דונובן, מזכיר השיכון והפיתוח העירוני השורד המיועד.
מזכירת המדינה הילרי קלינטון, נעדרה גם היא מהנאום, אך כללי השירות החשאי מנעו מקלינטון להיות שורדת מיועדת, מכיוון שמקום שהותה בזמן הנאום היה בכנס ציבורי בלונדון.
אילו התרחש אז אסון, קלינטון (ולא דונובן) הייתה לנשיאה בפועל, מכיוון שתפקידה היה גבוה יותר בסדר הירושה.
סדרת הטלוויזיה השורד המיועד בכיכובו של קיפר סאת'רלנד עוסקת בנוהל זה.
טום קירקמן, מזכיר השיכון והפיתוח העירוני, הוא 'השורד המיועד' במהלך נאום מצב האומה שמהווה מטרה להתקפה קטלנית בה נהרגים הנשיא, סגן הנשיא וכל הבאים אחריהם בסדר הירושה, והופכים את השורד לנשיא ארצות הברית.
בסדרת הטלוויזיה הבית הלבן, בפרק "הוא יעמוד, מעת לעת...", מדבר הנשיא בארטלט עם מזכיר החקלאות בחדר הסגלגל, לפני שהוא יוצא לנאום מצב האומה.
הבחירה בשורד המיועד מוצגת בתחילת הפרק, ושם מתפתח דיון על הנוהל.
רשימה של חלק מהשורדים בכוננות
1 במרץ 2022נאום מצב האומהג'ינה ריימונדומזכירת המסחר7 בפברואר 2023נאום מצב האומהמרטי וולשמזכיר העבודה7 במרץ 2024נאום מצב האומהמיגל קרדונהמזכיר החינוך20 בינואר 2025 השבעתו השנייה של דונלד טראמפ לנשיאות ארצות הבריתלא היה
שורה רפופורט (1 בדצמבר 1924 – 1 באפריל 1998) היה מאמן ישראלי באתלטיקה קלה.
בשנות הששים והשבעים החזיקו חניכיו בשיאי ישראל בקפיצה לגובה ובקפיצה לרוחק הן לגברים והן לנשים.
בנוסף לכך קידם אתלטים מצטיינים בריצות בינוניות ובמקצועות הזריקה.
בין חניכותיו היו מיכל למדני, שייצגה את ישראל בקפיצה לגובה באולימפיאדת טוקיו 1964 ואורית אברמוביץ' שזכתה במדליית זהב בקפיצה לגובה באליפות אסיה שנערכה בטהראן בשנת 1978.
בינקותו עלה לארץ ישראל עם משפחתו והתגורר איתה בחיפה.
הוא החל להתאמן באתלטיקה קלה בהפועל חיפה כשהיה בן 13. למד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל, שם המשיך באימוניו, כאשר חברו לקבוצה ומתחרהו היה דוד טבק.
היה חבר בתנועת הצופים, התגייס להגנה בשנת 1941 ובשנת 1944 הצטרף לפלמ"ח ושירת עד סוף 1947.
בצה"ל שירת רפופורט כקצין ספורט, היה ממקימי מערך האימון הגופני בצה"ל וממתווי נושא הכושר הקרבי.
פיקד על בית הספר לאימון גופני בה"ד 8, שמוקם אז במחנה דורה ליד נתניה.
הוא שימש בתפקיד זה שלוש שנים, בין השנים 1952–1955.
למד במחזור החמישי במדרשה למורים לחינוך גופני, יחד עם מאמן האתלטיקה עמיצור שפירא אתו שיתף פעולה בהמשך דרכו המקצועית.
לימד שנים רבות מקצוע זה וריכז את מגמת הספורט בבית הספר התיכון רופין בעמק חפר.
כיום קריית החינוך ע"ש בן-גוריון.
בשנת 1955 מונה שורה למאמן אתלטיקה קלה באגודת הפועל חדרה ועסק בכך קרוב לשלושים שנה.
הוא הביא אותה להישגים ספורטיביים חשובים ברמה לאומית ובינלאומית, הן במישור הקבוצתי והן באישי.
עקב הצלחתו כמאמן, מונה מספר פעמים למאמן לאומי למשימות בינלאומיות, בהן אליפות אסיה שנערכה בבנגקוק בשנת 1966, אליפות אסיה שנערכה בטהראן בשנת 1974 ומשימות לאומיות רבות נוספות.
חניכתו מיכל למדני, שיפרה את השיא הישראלי בקפיצה לגובה לנשים שש פעמים, זכתה שמונה פעמים באליפות ישראל למקצוע זה וייצגה את ישראל באולימפיאדת טוקיו 1964. את שיאה של מיכל למדני (1.67מ'), שיפרה חניכה מצטיינת נוספת של שורה, אורית אברמוביץ.
בהדרכתו של שורה, שיפרה אברמוביץ את השיא הישראלי בקפיצה לגובה ארבע פעמים.
שיאן ישראל נוסף בקפיצה לגובה היה יאיר לובין, שיחד עם אחיו התאום מאיר, התאמנו אצל שורה רפופורט מגיל צעיר, תוך שהם זוכים בתוארי אליפות הנוער והבוגרים במשך מספר שנים רצופות.
יאיר לובין שבר את השיא הישראלי פעמיים והעמידו על 1.94, תוך שימוש בטכניקת גלילת הבטן שהייתה הטכניקה השלטת אז, לפני התפתחות סגנון פוסברי ששינה את פני הקפיצה לגובה בישראל ובעולם.
בתחום הקפיצה לרוחק לנשים, חניכתו גאולה גדישביץ שברה את השיא הישראלי לנשים במקצוע זה חמש פעמים, ותוצאתה הטובה ביותר הייתה 5.61 מ'.
בעקבות הצלחתה של גאולה גדישביץ בקפיצה לרוחק לנשים, הצליח שורה לקדם גם במקצוע קפיצה לרוחק לגברים את צביקה עמלי, מאגודת הפועל חדרה, שלאחר התקדמות נאה במקצוע במסגרת הנערים והנוער, שבר בשנת 1973 את השיא הישראלי בן ה-12 שנה של דוד קושניר וקבע תוצאה של 7.53 מ'.
שיא זה החזיק מעמד כ-16 שנים עד שנשבר על ידי נחום רוגל בשנת 1989.
תרומתו להפצת טכניקת פוסברי בקפיצה לגובה בישראל
אף על פי שחניכיו שיאני ישראל מיכל למדני ויאיר לובין קפצו בטכניקת גלילת הבטן, שהיה הסגנון המקובל בענף זה בישראל ובעולם עד "מהפכת פוסברי" באולימפיאדת מקסיקו 1968, שורה עצמו הסתגל במהירות לשינוי הטכני בענף זה.
חניכתו אורית אברמוביץ כבר הגיע להישגיה תוך שימוש בטכניקת פוסברי.
במהלך ההסתגלות לסגנון החדש, שדרש מזרני נחיתה מיוחדים למניעת פגיעות, פיתח שורה מזרנים כאלה תוך שימוש באמצעים מקומיים ולא יקרים, בעזרת עודפי חומרי ריפוד שיוצרו על ידי בית חרושת קיסריה פולימרים.
הוא סייע בהתנדבות למורים ולמאמנים להשיג ציוד זה לאגודות ספורט ולבתי ספר ובכך תרם להתפתחות סגנון פוסברי בקפיצה לגובה במקומות רבים.
רבגוניות יכולתו כמאמן של שורה רפופורט לא התמקדה בקפיצות בלבד.
בין חניכותיו הרבות הייתה גם רחל הלה, רצה מצטיינת למרחקים בינוניים וארוכים, יהודית גנץ במקצועות הזריקה, אנדרה אביגיל בריצת משוכות וקרב חמש ואחיקם פולונסקי בזריקת דסקוס.
בתחום הקבוצתי, הציב את אגודת הפועל חדרה באתלטיקה קלה, אותה אימן, בצמרת אגודות הספורט בארץ במקצוע זה.
בעונת 1967/68 זכתה אגודת הפועל חדרה, תחת הדרכתו של שורה באליפות המדינה לאגודות, לפני הפועל רמת גן ומכבי תל אביב.
בשנת 1980 קיבל רפופורט ממרכז הפועל את עיטור "לאיש כפועלו" על פועלו לקידום האתלטיקה הקלה בישראל.
בשנת 1972 הרחיב שורה את פעילותו והחל לאמן גם באגודת מכבי חיפה, בנוסף לעבודתו בהפועל חדרה.
בשנות השמונים החל שורה להתרכז באימון של רצים למרחקים ארוכים ובינוניים, כ-15 איש, לעומת העשרות שאימן בעבר.
שורה רפופורט פרש מאימון בתחילת שנות השמונים עקב החמרה במצב בריאותו.
בעקבות אירוע מוחי, הידרדר מצבו הבריאותי והוא נפטר ב-1 באפריל 1998. השאיר אחריו את רעייתו אראלה, שלושה בנים וששה נכדים.
שור טבצ'ניק היא חברה פרטית בעלת רשת בתי מרקחת המייבאת ומוכרת תרופות ומוצרי פארם.
היא רשת בתי המרקחת הראשונה בישראל.
הסניף הראשון ברשת נוסד בתל אביב בשנת 1928 על ידי חיים טבצ'ניק, רוקח שעלה לארץ ישראל מאודסה עם אשתו ברכה ושתי בנותיהם.
הוא פתח מתחת לדירת המשפחה, ברחוב שבזי שבשכונת נווה צדק, את בית המרקחת הראשון שלו, "בלפוריה".
טבצ'ניק פיתח בעצמו תרופות ומוצרים קוסמטיים תחת השם "חאוטה" (ראשי התיבות: חיים אושר טבצ'ניק), ביניהם משחות שיניים, קרמים שונים, קצף לאמבט ועוד מוצרים נוספים שהיו קשים להשגה באותם ימים.
בשנת 1932 קנה טבצ'ניק את "בית הורנשטיין" בשכונת נורדיה, על מנת להקים בו את "בלפוריה ב'".
הבניין שבו ממוקם בית המרקחת הוא אחד מ–190 בתים לשימור מחמיר בתל אביב.
בנותיו של טבצ'ניק, טובה ופולה, נסעו ללמוד רוקחות באוניברסיטה האמריקאית של ביירות.
לאחר הצלחת שני בתי המרקחת שלו, פתח חיים טבצ'ניק בית מרקחת נוסף ברחוב אלנבי 17 בשנת 1939, "בלפוריה ג'".
פולה הופקדה על ניהול הסניף החדש, ואילו טובה ניהלה את "בלפוריה ב'", כיום הסניף הראשי של "שור-טבצ'ניק".
הרוקח גרשון שור עלה לתל אביב עם אשתו וילדיו בשנת 1934 ופתח אף הוא בית מרקחת, ברחוב אחד העם, מול גימנסיה הרצליה.
גם בנו, יוסף, נסע ללמוד רוקחות בביירות.
טובה טבצ'ניק ויוסף שור נפגשו בתל אביב, וימים ספורים לפני הכרזת המדינה הם נישאו.
כדי להנציח את הרוקחים שהיו מאוד מוכרים בתל אביב הקטנה: טבצ'ניק ושור, הם החליפו את שמו של בית מרקחת בפינת הרחובות המלך ג'ורג' ודיזנגוף, וכך קמה רשת בתי המרקחת הראשונה בישראל: "שור טבצ'ניק".
בניהם של טובה ויוסף, שרונה וחגי, למדו רוקחות באוניברסיטה העברית בירושלים, והם מנהלים היום את סניפי הרשת.
בשנת 1975 בית המרקחת התרחב.
לראשונה בישראל הוקם דראגסטור ששטחו היה הגדול ביותר בארץ אז: 250 מ"ר, עד שנוסדו סניפי הסופר פארם בשנת 1978. בשנת 1980, לראשונה בישראל, הפעיל בית המרקחת רשת מחשבים בחנות קמעונאית.
הוקמה רשת של ארבעה מחשבים בטכנולוגיית CPM שקדמה למערכת ההפעלה DOS.
בשנת 1985 החלה הרשת לייבא תרופות מיוחדות ונדירות מחו"ל.
ומאז שור טבצ'ניק מייבאת תרופות שלא משווקות בישראל, אך נדרשות על ידי חולים שלהם לא נמצאת תרופה מתאימה בארץ.
החל מ-2002 הרשת מיבאת באופן בלעדי תרופות להפרעות קשב וריכוז ADD ו-ADHD.
בשנת 1994 החלה שור-טבצ'ניק לפעול גם מתוך רשת שופרסל, והקימה חמישה סניפים בתוך סניפי שופרסל.
בסוף 1999 פתחה את אתר הדראגסטור המקוון הראשון בישראל: drugstore.co.il, בשיתוף עם מספר משקיעים.
האתר עלה לאוויר בתחילת שנת 2000 בהשקעה מתוכננת של כ-2.5 מיליון דולר, אולם הוא הקדים את זמנו והמסחר האלקטרוני בישראל עוד לא תפס באותה עת, וכעבור שנה נסגר.
האתר הופעל שוב לאחר מספר שנים.
בשנת 1999 מנתה רשת "שור-טבצ'ניק" שבעה סניפים.
בשנים הבאות נסגרו חלק מסניפי הרשת.
בשנת 2009 נערכה תערוכה בחלונות הראווה של סניפי הרשת בתל אביב שהציגה את ההיסטוריה של בית המרקחת.
בשנת 2014 התקינה שור טבצ'ניק בסניף המלך ג'ורג' את הרובוט הראשון בישראל לניפוק תרופות.
בשנת 2018 התחילה הרשת לנפק קנאביס רפואי בהתאם לאסדרה החדשה בארץ.
בנוסף לניהול בתי מרקחת הרשת מפעילה חברות בנות.
חברת הבת דראגסטור-נט מייבאת תרופות נדירות שאינן רשומות בישראל, ללקוחות פרטיים ולמגזר המוסדי.חברת הבת פרו-פרמה מתכננת ומתקינה מערכות אחסון מתקדמות לבתי מרקחת, מגירות חכמות, רובוט שמנפק תרופות לרוקח ועוד.
נכון לשנת 2018 יש לרשת שלושה סניפים.
מנהלי הרשת הם חגי שור ושרונה בן יהודה.
מספר העובדים ברשת ובחברות הבנות הוא כ-100.
שוראני (בסלובקית: Šurany; בהונגרית: Nagysurány, נג'שוראן; בפי היהודים שוראן) היא עיירה בדרום מערב סלובקיה השוכנת ליד נהר ניטרה, כ-26 קילומטר מדרום-מזרח לעיר ניטרה, באזור חקלאי על צומת רכבות.
עד שנת 1918 השתייך היישוב לממלכת הונגריה ומאז ועד שנת 1993 לצ'כוסלובקיה, למעט השנים 1938–1945 שבהן חזר לשליטת הונגריה.
מועד יסוד הקהילה היהודית בעיר אינו ידוע, אך ידוע כי כבר בתחילת המאה ה-16 ישבו שם יהודים.
הטורקים ששלטו במקום בין השנים 1526–1666, אסרו על היהודים להתגורר במקום, ולכן יהודי האזור חיו בעיירה הסמוכה ליפובה (Lipová).
ובשנת 1686, כשהתאפשר ליהודים לחזור ולשבת בשוראני התארגנה קהילה יהודית גדולה שהכילה את יהודי העיירות הסמוכות טברדושובצה, (Tvrdošovce), קומיאטיצה, (Komjatice) ופלאריקובו (Palárikovo).
במאה ה-17 הייתה קהילת שוראני גדולה למדי והתפרסמה ברבניה ובישיבה המקומית שבה לימדו, שהייתה מהגדולות שבסלובקיה.
תלמידיה באו מרחבי אירופה: הונגריה, אוסטריה, רומניה, גרמניה, יוגוסלביה ואפילו מאנגליה ומשווייץ.
בעיירה היו גם בית מדרש, תלמוד תורה ובית ספר יהודי עממי, "חברה קדישא" ואגודת נשים.
לקהילה היו כמה בתי כנסת ומבנה גדול של מקווה.
באמצע המאה ה-19, בעקבות ביטול ההגבלות על התיישבות יהודי הונגריה, עקרו רבים מיהודי שוראני לעיר הסמוכה נובה זמקי.
בסוף המאה ה-19 הייתה הקהילה היהודית מזוהה עם הזרם האורתודוקסי ובהמשך נסתפחה לקהילת נובה זמקי שהייתה גדולה ועשירה יותר.
בשנת 1921 היו רשומים בקהילה כ-600 יהודים.
מייסדיו של בית החרושת לסוכר בעיירה ובעליו היו כנראה יהודים שבאו מפולין, ומנהליו הועסקו על ידי הברון הירש.
בשנת 1930 חיו בשוראני 722 יהודים, 13 אחוז מתושבי המקום.
בהסכם מינכן מספטמבר 1938, כשנה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה התפרקה הרפובליקה הצ'כוסלובקית ולאחר בוררות וינה מ-2 בנובמבר באותה השנה, סופח להונגריה חלק מדרום סלובקיה, לרבות שוראני.
המשטר הפרו-גרמני בהונגריה הגביל את היהודים בלימודים ובעסקים ורבים איבדו את פרנסתם.
יהודים ללא תעודות אזרח הונגריות גורשו.
במאי 1944 גויסו גברים יהודים משוראני בני 20–45 לצבא ההונגרי לעבודות כפייה.
לפי גרסה אחת במאי הוקם בשוראני גטו בו רוכזו גם יהודים מיישובים בסביבה ובסך הכול כ-1,100 תושבים בצפיפות, אשר כעבור כחודש הועברו למרכז שילוח בנובה זמקי וכעבור כמה ימים שולחו למנחה ההשמדה אושוויץ.
לפי גרסה אחרת שאר יהודי שוראני והאזור רוכזו בגטו בעיר קומרום וככל הנראה ביוני אותה השנה גורשו לאושוויץ.
על פי ספר הזכרונות של חנה נויבאור, שהתגוררה בכפר הסמוך קומיאטיצה, הגרמנים הגיעו לעיירה בשנת 1944: .
בשנת 1945 חזרו לעיירה יהודים מעטים מקהילת שוראני, בניין בית הכנסת שימש למחסן עצים.
מצבות בית העלמין שניזוקו הוקמו מחדש.
ובמרוצת השנים עזבו רוב היהודים את העיירה ובשנות ה-70 של המאה ה-20 נותרו שם שתי משפחות יהודיות בלבד.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הוחל בשחזור בניין בית הכנסת, כשבגג בית הכנסת סמל המגן דוד, והוקמה במקום אנדרטה לזכר קורבנות השואה.
כיום פועל במקום מוזאון העיר שוראני.
בשנת 1966 הוקמה מצבה לזכר קהילת שוראני בבית העלמין בחולון.
מור ארדיאי, מקודם גרינוואלד (בהונגרית: Erdélyi Mór; שוראני, 3 בדצמבר 1866 – בודפשט, 11 במרץ 1934) היה צלם, צלם עיתונות יהודי-הונגרי.
איז'אק לוי (בהונגרית: Lőwy Izsák; שוראני, 1793 – אויפשט, 8 באפריל 1847) היה בורסקאי, יהודי-הונגרי, מאסטר לעיבוד עורות, ראש הקהילה היהודית המקומית באויפשט, הפוגט (שופט) הראשון של היישוב.
שורדים אהבה הוא אלבום האולפן השלישי של הזמר הישראלי איתי לוי.
האלבום יצא לאור ב-26 ביולי 2017, על ידי חברת התקליטים ליאם הפקות.
שורה 19 הוא סרט קולנוע המשתייך לז'אנר סרטי מתח ואימה, בכיכובה של סבטלנה איוואנובה.
הסרט ייצא לאקרנים במזרח אירופה בשנת 2021. הסרט הופק בתמיכת קרן הקולנוע הרוסי הממשלתית.
הרופאה יקטרינה חוששת לטוס במטוסים מילדותה, ולכן היא בוחרת בכלי תחבורה בטוח יותר עבורה, למשל, רכבת או מכונית.
עם זאת, לא תמיד ניתן לתכנן הכל מראש ופעם אחת לילדה אין ברירה.
יחד עם בתה דיאנה, בת 6, היא טסה במטוס בטיסת לילה ובמזג אוויר בעייתי.
כל הפחדים שלה מתחילים לצבור כוח חדש כאשר נוסעי הטיסה מתים באופן מסתורי בזה אחר זה.
יקטרינה, שנמצאת בהדרגה במצב של אימה, לא יודעת להתמודד עם הפחדים שלה ואיך תוכל לשרוד את הסיוט הזה.
מטוסים נחשבים לאחד מכלי התחבורה הבטוחים ביותר, אך האם זה באמת כך?
חלל סגור וצפוף שמטפס לגובה כשאפילו הנוסעים הנועזים ביותר חשים חרדה.
מה אם הפחד הזה לא מתעורר במקרה?
הדמות הראשית, ד"ר יקטרינה, מוצאת את עצמה בטיסה שעלולה להיות האחרונה, היא תצטרך להתמודד עם הפחדים שלה פנים אל פנים, כאשר יחד עם בתה דיאנה בת ה-6, הן טסות בטיסת לילה במזג אוויר גרוע, שהופך לסדרת אירועים מצמררים.
בתא המטוס הריק למחצה, מקרי מוות בלתי מוסברים של נוסעים מתחילים להתרחש בזה אחר זה.
כשהיא מאבדת את גבולות המציאות, הגיבורה תצטרך להתמודד עם הפחד שלה עצמה ולחיות מחדש את הסיוט שלה עוד מימי ילדותה.
מרתה טימופייבה – דיאנה, בתה של קטיה
צילומי הסרט צולמו במוסקבה ובמחוז מוסקבה והושלמו בפברואר 2020. בתחילה מונה סטפן קורשונוב לבמאי עם יוליה סניגיר ופיוטר פיודורוב בתפקידים הראשיים, אך בהמשך מונה אלכסנדר בבאייב לבמאי, שליהק שחקנים אחרים לתפקידים הראשיים.
שורדיץ' הוא רובע אמנים בצד המזרחי של לונדון.
שורדיץ' ממוקם בסמוך לשכונות הוקסטון ואיסט אנד המהוות את החלק הדרומי של רובע האקני בלונדון.
חלקים מסוימים מרובע טאוור האמלטס של העיר לונדון הנמצאים בשכנות גם נחשבים לפעמים כחלק משורדיץ'.
במאה ה-16, שורדיץ' היה מרכז חשוב של התיאטרון האליזבתני, ומאז אותה תקופה נחשב למרכז חשוב בתחומי התרבות והבידור.
האזור נחשב כיום לאופנתי ובו מוקדי אמנות רבים, גלריות לאמנות, חנויות של מעצבים ועוד.
יש באזור שורדיץ' גם מוקדי בילוי רבים מסוגים שונים בתי קפה, מסעדות, ברים ומועדונים בהם מבקרים אמנים ומעצבי דעת קהל.
מוקדי הבילוי נמצאים בעיקר מסביב לרחובות היי סטריט, גרייט איסטרן סטריט ואולד סטריט.
בשורדיץ' יש גם סצנה קולינרית אקלקטית שכוללת בין היתר רשתות מסעדות טרנדיות, גסטרופאבים יוקרתיים ומסעדות נודלס.
כמו כן, יש באזור הרבה חנויות רטרו.
האזורים שקרובים ביותר למרכז לונדון ולאורך כביש A10 נחשבים לאזורים הפופולריים ביותר לצורכי מסחר.
שאר אזורי שורדיץ' משמשים בעיקר למגורים.
אחד הדברים המרכזיים והבולטים בשכונה הם ציורי הגרפיטי הצבעוניים שמקשטים את קירות הבניינים.
לא מדובר בגרפיטי של כיתובים גרפיים וסיסמאות שונות אלא באמנות רחוב עם ציורי ענק מושקעים ומעניינים.
מאפייני השכונה הביאו בעשורים האחרונים לעלייה בפופולריות של שורדיץ' בקרב תיירים, בהשוואה לתקופות בעבר בהן תיירים לא נהגו להגיע לשם וגם לא מקומיים מאחר שהאזור נודע כמוקד לפשיעה.
איותים מוקדמים של השם שורדיץ' באנגלית בשנים 1148–1221 כללו את הווריאציות (בסדר כרונולוגי):
ישנה הסכמה של חוקרים בתחום לגבי מקור השם הנובע מאנגלית עתיקה, במקור: scoradīc.
למרות ההסכמה לגבי מקור השם, קיימת מחלוקת לגבי זהות ה"חוף" ממנו נגזר השם.
אילרט אקוול, פרופסור לשפה האנגלית, העלה בשנת 1936 טענה בנוגע לאותו חוף הנחשבת נפוצה עד היום: שייתכן בבמילה "תעלה" הכוונה היא לתעלה שמובילה ל"חוף" - זאת אומרת גדה של נהר התמזה.
חוקרים אחרים, לעומת זאת, ערערו על טענה זו בנימוק שהעיר לונדון שוכנת בין שורדיץ' לבין התמזה.
איות אחר שהציע ג'ון סטו בשנת 1598, Sewers Ditche, מעלה את האפשרות שהשם יכול היה להתייחס במקור לתעלת ניקוז או אפיק מים.
בעבר מדובר היה באזור ביצתי וייתכן שהשם קושר לנתיב המרכזי של נהר וולברוק, שמוצאו בהוקסטון, וכיום זורם לאורך דרך Curtain, שם היה בעבר התיאטרון באותו שם, Curtain Theatre .
האטימולוגיה העממית בנוגע למקור השם טוענת כי במקור שם השכונה היה "תעלת החוף" על שם ג'יין שור שנודעה כפילגשו של מלך אנגליה, אדוארד הרביעי ואמורה הייתה להיקבר בתעלה באזור.
אגדה זו מונצחת עד היום על ידי ציור גדול בספריית סניף האגרסטון, בו נראית גופתה של שור נשלפת מהתעלה, ועל ידי עיצוב אריחי קיר מצוירים בחנות ברחוב שורדיץ' המציג את פגישתה של שור עם אדוארד הרביעי.
עם זאת, האזור היה ידוע בשם שורדיץ' עוד הרבה לפני שג'יין שור חיה: בסקר לונדון למשל, בשנים 1148- 1260 יש כ-26 אזכורים המשתמשים בגרסה כלשהי של השם.
על פי תיאוריה אחרת, שגם היא הוכחשה, נטען כי השם נגזר משמו של סר ג'ון דה סורדיץ', שהיה אדון האחוזה בתקופת שלטונו של מלך אנגליה, אדוארד השלישי (1327 77).
כיום שורדיץ' נחשבת לחלק מלונדון הפנימית אך בעבר מדובר היה בפרבר ששכן מחוץ לעיר לונדון ובמרכזו כנסיית שורדיץ' בצומת הדרכים בה נחצו רחובות היי-סטריט וקינגסלנד על ידי רחוב אולד ודרך האקני.
המסלול המזרחי-מערבי של רחוב אולד סטריט ודרך האקני היה כנראה גם דרך רומית, המחברת את סילצ'סטר עם קאמולודונום, ועוקפת את עיריית לונדון דרומה.
כנסיית שורדיץ היא ממקור עתיק.
הכנסייה מופיעה בשורה המפורסמת "כשאני אתעשר אומרים הפעמונים של שורדיץ'", ובמחרוזת שירי הילדים האנגלית "תפוזים ולימונים".
בשנת 1574 אסרו שלטונות העיר לבנות בתי עינוגים באזור העיר לונדון, וכתוצאה מכך נבנו תיאטראות בפרברים, מעבר לתחום שיפוטה.
הראשון שבהם נפתח בשנת 1576, כאשר ג'יימס בורבאג' בנה את בית העינוגים הראשון באנגליה שכונה "התיאטרון", במקום הפריורי (שמונצח היום על ידי לוחית על Curtain Road).
ויליאם שייקספיר התגורר בקרבת מקום בנכס המשקיף על כנסיית סנט הלן באזור בישופסגייט בתוך העיר.
מחזותיו המוקדמים שלו הוצגו לראשונה בתיאטראות בשורדיץ'.
המחזות רומיאו ויוליה והנרי החמישי הוצגו כאן לראשונה וגם גרסה מוקדמת של המלט הועלתה לראשונה בשורדיץ'.
החברה של שייקספיר העבירה את יסודות "התיאטרון" לסאות'ווארק עם תום חוזה השכירות בשנת 1599, על מנת לבנות את תיאטרון הגלוב.
תיאטרון הווילון המשיך לפעול והציג מחזות בשורדיץ' עד שנת 1627 לפחות.
במהלך המאה ה-17 עברו לאזור סוחרי משי עשירים והוגנוטים צרפתים, והקימו תעשיית טקסטיל שמרכזה מדרום לשורדיץ'.
עד המאה ה-19, שורדיץ' שימש גם כמרכז של תעשיית הרהיטים שמונצח כיום במוזיאון ג'פרי שבדרך קינגסלנד.
תעשיות אלה התמעטו מאוד בסוף המאה ה-19.
במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, שורדיץ' היה מרכז בילוי שהתחרה במרכז של רובע וסט אנד והיו בו תיאטראות רבים ואולמות מוזיקה (מיוזיק הולס):
תיאטרון National Standard - היה בסוף המאה ה-19 אחד התיאטראות הגדולים בלונדון.
בשנת 1926 הוסב לקולנוע בשם "אולימפיה החדשה".
הבניין נהרס בשנת 1940. סימס ריבס, גברת מריוט וג'יימס אנדרסון הופיעו כאן; כמו כן הוצגו בו תוכניות של אופרה קלאסית ואפילו שייקספיר, עם שחקנים ובהם הנרי אירווינג.
תיאטרון זה היה יריב רציני לתיאטראות ווסט אנד.
ג'ון דאגלס (שהיה הבעלים, משנת 1845) כתב מכתב שפורסם בעקבות פתיחת תיאטרון דרורי ליין, בו ציין בין היתר כי "מונית, שצוירה על ידי סוס חי, שימשה בדרמה שלי ...
והופקה בתיאטרון עם גשם אמיתי, שיטפון אמיתי ובלון אמיתי."
אימפריית שורדיץ', הידועה גם בשם The London Music Hall - התיאטרון קם בשנת 1856 ונבנה מחדש בשנת 1894 על ידי פרנק מצ'ם, האדריכל של האקני אמפייר.
צ'ארלי צ'פלין הוקלט בהופעה כאן בתחילת דרכו, לפני שהתפרסם באמריקה.
התיאטרון נרכש בשנת 1934 על ידי עסק וילונות סמוך ונבנה מחדש כמחסן.
אולם המוזיקה המלכותי של קיימברידג' - The Royal Cambridge Music Hall, נהרס בשריפה ב-1896 ונפתח מחדש שנה לאחר מכן על ידי האדריכל שתכנן גם את תיאטרון בריטניה, בהוקסטון הסמוכה.
אף אחד ממקומות הבילוי הללו לא שרד עד היום, למרות מספר ניסיונות פתיחה מחדש של חלק מהם.
פריטים מסוימים מאוספי מקומות בידור אלו שרדו ומוצגים באוספים של מכון בישופסגייט ומוזיאון ויקטוריה ואלברט.
במלחמת העולם הראשונה החליט מי שהיה אז ראש העיר על גיוס של גדוד חברים מתנדבים מרחבי הרובע שישמש יחד כגדוד ה-20 (שורדיץ') וגדוד מידלסקס (גדוד הדוכס מקיימברידג').
גדוד מידלסקס זכה לכינוי "Die-hards".
במשך רוב זמנה בשירות פעיל בקווים במלחמה, היחידה צורפה לחטיבה 118, חלק מהדיוויזיה ה-39. הגדוד היה מעורב בפעולות רבות בחזית המערבית בשנים 1916-1918.
דוכן הקפה של סיד הוקם בשדרת קלברט, שורדיץ' בשנת 1919 ופעל ברציפות עד 2019.
אולפני גיינסבורו שכנו בתחנת כוח לשעבר, ברחוב פול, ליד תעלת ריג'נטס.
אולפני הקולנוע פעלו שם משנת 1924 עד שדעכו ונסגרו לבסוף בשנת 1951.
כל אזור שורדיץ' הופצץ בכבדות במהלך מלחמת העולם השנייה וכ־495 מתושבי האזור נהרגו.
האזור נפגע מפצצות מסוגים שונים והרס אזורי הדיור והתעשייה בסופו של דבר הביא לאפשרות ליצור שני פארקים, פארק שורדיץ' ופארק הגרסטון.
הפופולריות של אזור שורדיץ' ירדה משמעותית לאחר המלחמה בגלל סיבות שונות, בין היתר ירידה בתנאי הדיור ותחרות רבה עם אזורים אחרים בתחומי תעשיות טקסטיל והריהוט.
מצב זה הוחמר בגלל ההרס הרב של אפשרויות דיור בבליץ במהלך מלחמת העולם השנייה, ועל ידי פיתוח מחדש שנעשה ללא מחשבה ורגישות רבה, בתקופה שלאחר המלחמה.
בעבר נחשב שורדיץ' כאזור שמאכלס את מעמד הפועלים ברובו, אך מאז שנת 1996 הפך שורדיץ' לחלק פופולרי ואופנתי בלונדון, המזוהה במיוחד עם תעשיות בתחומי היצירה השונים.
לעיתים קרובות התמזג עם אזור הוקסטון הנמצא בשכנות, האזור היה נתון לג'נטריפיקציה משמעותית, עם עליות נלוות במחירי הקרקע והנכסים.
מבני תעשייה לשעבר הוסבו למשרדים ודירות, ואילו אזורי
Curtain Road ו-Old Street בולטים יחסית במגוון רחב של מקומות בילוי המציעים תחרות רצינית למקומות הבילוי בווסט אנד.
גלריות אמנות, ברים, מסעדות, עסקים בתחום התקשורת והבניין של קמפוס הקולג' הקהילתי הם מאפיינים של שינוי זה.
באמצע שנות השישים, הרחובות הראשיים של שורדיץ' אוחדו למערכת חד כיוונית באורך של קילומטר, שנהייתה מקושרת לאלמנטים שליליים בעיני הציבור, כמו למשל: עומסי תנועה, תנאים לא טובים להליכה ורכיבה על אופניים, שיעורים גבוהים של תאונות מסוגים שונים ועיכובים רציניים בתחבורה הציבורית.
לאחר קמפיין ממושך ולחץ ציבורי הסכימו אז מי שהיו ממונים על פרויקט התחדשות תחבורתית עירונית בלונדון להחזיר את מרבית הרחובות לתנועה דו כיוונית, פרויקט שהושלם בסוף 2002.
שורדיץ' ממוקמת על פני שטח רחב יחסית אך מרכזה ההיסטורי ממוקם מדרום לרחוב העתיק, סביב רחוב שורדיץ' וכנסיית שורדיץ'.
מחוזות הוקסטון והגרסטון היו חלק היסטורי משורדיץ' עוד מתקופת ימי הביניים; עם זאת, היקפם מעולם לא הוגדר רשמית.
למרות ששורדיץ' בעבר היה אזור מוגדר ותחום היטב, בשנים האחרונות השתנתה מעט תפיסת גבול האזור, מה שהתאפשר לאחר שבשנת 1965 שכונות מטרופוליטן שורדיץ' התמזגו עם כמה אזורים שכנים והפכו להיות בעצם החלק הדרומי של רובע האקני בלונדון.
נודע בזכות ביצועיו בתפקידיו במחזות שייקספיר: המלט, ריצ'רד השלישי וכו'.
ויליאם ג'יימס בלקלוק, אמן הנוף הבריטי, נולד בשורדיץ 'בשנת 1816
לוק אוונס, זמר וולשי, שחקן מוזיקלי ושחקן קולנוע.
תומאס פיירצ'יילד, גנן, האדם הראשון שייצר מדעית הכלאה מלאכותית
הנרי האט, אמן קעקועים מפורסם; בין לקוחותיו בוי ג'ורג', אלכסנדר מקווין, איימי ווינהאוס
דמיאן הירסט, אמן ופסל אנגלי, זוכה פרס טרנר לשנת 1995, מן האמנים הבולטים בקבוצת אמנים בריטים צעירים (YBAs).
היה בין האמנים הבולטים בפיתוח זירת האמנות באזור בראשית שנות התשעים
כריסטופר מארלו, מחזאי משורר ומתרגם אנגלי, מהעידן האליזבתני.
התגורר בנורטון פולגייט, וכתב הצגות בתיאטראות שורדיץ'
מאט מונרו, הזמר שזכה לכינוי "סינטרה הבריטית", המפורסם בשירתו בפסקול הסרט הג'וב האיטלקי ושירי הנושא של הסרטים לחופש נולדה ומרוסיה באהבה
ג'יימס פרקינסון, מנתח, רוקח, גאולוג, פליאונטולוג ופעיל פוליטי שחקר את המחלה שלימים תקרא מחלת פרקינסון
ויליאם סומרס, הליצן של הנרי השמיני; קבור בכנסיית שורדיץ'.
שור הנסקל הוא שור שהרג אדם.
על פי המקרא, שור, אפילו הוא שור תם - שהרג רק פעם ראשונה, מחויבים בית דין לסקול אותו, והוא אסור בהנאה.
לעיתים משמש הכינוי 'שור הנסקל', לבהמה שנעשה עמה איסור משכב בהמה, שאף היא מחויבת סקילה.
שני מקרים אלו, הם מקרים יחדים בתורה שבו בעל חיים נענש על מעשה שעשה, ובראשונים נאמרו מספר טעמים לכך.
חיוב סקילה לשור שהרג אדם, נאמר בתורה בפרשת משפטים: .
מסתימת לשון המקרא למדו חז"ל שדין זה חל גם על שור תם, בניגוד לחיוב כופר המוטל על בעל השור, שמחויב בכך רק בשור מועד.
החיוב מוטל על בית דין שמצווים לסקול את השור.
בתלמוד למדו שגם אם בעל השור הזדרז ושחט אותו לפני שנסקל, השור נאסר בהנאה.
על אף שבתורה נזכר שור שהרג בנגיחה, בתלמוד דרשו חז"ל שדין זה נאמר גם בשור שהרג אדם בדרך אחרת.
כמו כן, הוא הדין לכל בעל חיים שהרג, ולאו דווקא שור.
כמו כן דרשו חז"ל, שחיוב הסקילה הוא גם אם הרג קטן או קטנה.
וכן אפילו הרג את בנו או בתו.
חיוב סקילת השור הוא רק במקרה שהתכוון להרג, אך אם הרג ללא כוונה, כגון שהתחכך בכותל, והכותל נפל והרג, או אפילו התכוון להרג בהמה והרג אדם, השור פטור מסקילה.
שור שלימדוהו לנגוח כגון שור האיצטדין (=מלחמת שוורים), אינו נסקל אם הרג אדם.
בתלמוד נחלקו תנאים בשור שאין לו בעלים, כגון שור של הפקר או של הקדש, או שור של גר שמת ואין לו יורשים, לדעת חכמים השור נסקל, אך לדעת רבי יהודה אינו נסקל אלא אם יש לו בעלים.
נחלקו בתלמוד בשור שהתכוון להרוג אדם, אך הרג אדם אחר, האם חייב סקילה.