tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עליונות זו מתבטאת בחוקים רשמיים כמו חוק השבות, ובנורמות בלתי-רשמיות, כמו אי-שיתוף מפלגות ערביות בקואליציה ואפליה תקציבית.
מנגד, תומכי המונח "אתנוקרטיה", ובראשם יפתחאל, טוענים שבישראל קיימים סממנים דמוקרטיים, אך מבנה המשטר עצמו אינו דמוקרטי, מכיוון שהוא מפר עקרונות יסוד דמוקרטיים כמו אזרחות שוויונית, בחירות חופשיות והגנה על מיעוטים.
לטענתם, בישראל יש פגיעה מבנית כמעט בכל העקרונות הללו.
תהליך הייהוד והיעדר אזרחות שוויונית: לטענת יפתחאל, תהליך ה"ייהוד" של המרחב, המבוסס על התפיסה שהמדינה שייכת לכלל העם היהודי, פוגע בעקרונות הדמוקרטיים של אזרחות שוויונית והגנה על מיעוטים.
הגדרת המדינה כ"יהודית" ולא "ישראלית" נותנת לגיטימציה למדיניות מפלה כלפי אזרחיה הערבים, הבאה לידי ביטוי בחוקי יסוד כמו חוק השבות וחוק האזרחות, המגדירים את ישראל כמדינת העם היהודי.
פגיעה בהגנה על המיעוט: יפתחאל חולק על קביעתו של סמוחה לפיה המיעוט הערבי יכול לקדם את ענייניו במערכת הקיימת.
לטענתו, המערכת הפוליטית מדירה את הערבים באופן שיטתי מזירות מפתח (למשל, ועדת החוץ והביטחון) וחסרה מנגנונים דמוקרטיים בסיסיים להגנה על מיעוטים, כמו חוקה או זכויות וטו.
טשטוש הגבולות והיעדר "דמוס": הביקורת המרכזית של יפתחאל נוגעת לגבולות המדינה.
סמוחה מנתח את ישראל בגבולות הקו הירוק, אך לטענת יפתחאל, ישות כזו אינה קיימת בפועל.
ההתיישבות היהודית בשטחים הכבושים יצרה מצב שבו אזרחים ישראלים (המתנחלים) חיים תחת החוק הישראלי, בעוד שכניהם הפלסטינים נתונים לממשל צבאי וחסרי זכויות פוליטיות.
מצב זה, הנמשך עשרות שנים, מערער את קיומו של "דמוס" – גוף אזרחים מוגדר בטריטוריה נתונה – שהוא תנאי יסוד לדמוקרטיה.
בנוסף, העצמת מעמדה הפוליטי של הפזורה היהודית מחלישה את עקרון ריבונות האזרחים.
התעלמות מגורמים נוספים: ביקורת נוספת היא שהמודל של סמוחה מתעלם ממכשולים אחרים לדמוקרטיה בישראל, ובהם המיליטריזם והשפעתן של קבוצות דתיות וחרדיות, שחלקן רואות בדמוקרטיה ערך נחות לעומת שמירת צביונה היהודי של המדינה ומקדמות סדר יום לא-דמוקרטי.
אתניX הוא אלבום הבכורה של להקת אתניX.
האלבום כולל את הלהיטים: "לונדונדרי כמו במרסנד", "שניים שניים", "מושיטה", "אין לאן ללכת", "כמו האלים" ו"ציפור מדבר".
בנוסף כולל האלבום גרסת כיסוי קצרה לשיר "כלב לא נותן ברירה" של להקת "מוסקבה" (להקה שהוקמה ב-1985, בה היה זאב נחמה הסולן).
הקלטת האלבום החלה בסוף 1988, לאחר שהלהקה חתמה על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים "הליקון".
חברי הלהקה באותה עת היו זאב נחמה, תמיר קליסקי יחד עם המפיק והמעבד יועד נבו, שהפיק וניגן בתופים, בגיטרות ובקלידים.
תקליט השדרים הראשון מתוך האלבום, "אין לאן ללכת", יצא לאור בספטמבר 1989. אחריו יצאו "מושיטה" בדצמבר 1989, ו"ציפור מדבר" במרץ 1990.
האלבום מכר 40,000 עותקים והגיע למעמד פלטינה.
השיר "ציפור מדבר" היה השיר המושמע ביותר בקול ישראל, גלי צה"ל והטלוויזיה הישראלית בשנת 1990.
שניים שניים (זאב נחמה/זאב נחמה, תמיר קליסקי ויועד נבו) (4:14)
ציפור מדבר (זאב נחמה/זאב נחמה ויועד נבו) (4:32)
פרחים (זאב נחמה/זאב נחמה, תמיר קליסקי ויועד נבו) (3:42)
מושיטה (זאב נחמה/זאב נחמה ויועד נבו) (4:28)
לונדונדרי כמו במרסנד (זאב נחמה/זאב נחמה ויועד נבו) (3:44)
אל הדרך (זאב נחמה/זאב נחמה ויועד נבו) (4:04)
IF I HAD A SECRET (קרן ברק/זאב נחמה) (3:58)
במהדורות התקליט והקלטת של האלבום, רצועות 11 - 12 לא נכללו.
זאב נחמה - שירה, כותב מילים, לחנים, עיבודים
תמיר קליסקי - קלידים, לחנים, עיבודים
יועד נבו - קלידים, גיטרות, בס, תופים, לחנים, עיבודים והפקה מוזיקלית, טכנאי הקלטה ומיקס.
ישראל נחום - תופים אלקטרוניים ב"אין לאן ללכת"
קרן ברק - כותבת מילים.
טכנאי משנה: גילי בר און
רוני בראון ודרור קליסקי - מפיקים בפועל.
אתנוקרטיה (מיוונית: אתנוס - אתניות, קרטיה - שלטון) היא מונח מתחום הממשל ומדעי החברה הבא לתאר דומיננטיות (או בלעדיות) אתנית בשלטון, כלומר מצב שבו קבוצה אתנית אחת אוחזת ברוב עמדות הכוח השלטוניות או בכולן, ביחס שחורג ממשקלה של אותה קבוצה באוכלוסיית המדינה.
תחת משטר אתנוקרטי, קבוצות המיעוט מופלות לרעה באופן עקבי על ידי המדינה ועשויות לסבול דיכוי, רדיפה או הפרות של זכויות האדם או האזרח או זכויות קבוצתיות שלהן.
לפי הגאוגרף הפוליטי אורן יפתחאל, באתנוקרטיה השלטון מכונן על ידי, ולמען, קבוצה אתנית דומיננטית מובחנת המתגוררת בשטחי המדינה, אך גם מחוצה להם.
שלטון זה אינו דמוקרטי, אך גם אינו משטר סמכותני או עריצי; בהיותו מושתת על "היגיון אתני", שלטון זה מחזק, או יוצר רבדים, של זהויות אתניות על בסיסים לאומיים ומעמדיים, וממעיט בחשיבות האזרחות הטריטוריאלית.
למרות סממנים דמוקרטיים, שיוך אתני (ולא אזרחות טריטוריאלית) משמש פקטור עיקרי בחלוקת משאבי המדינה.
מתקיים מתח אתני-אזרחני ניכר ועירוב בין מושגים ועקרונות אתניים ואזרחיים.
גבולות המדינה והקהילה האתנית מעורפלים.
הקבוצה האתנית ה"מייסדת" מנכסת את השלטון לצרכיה וקובעת את רוב אופייה של המדיניות הציבורית.
העיקרון האתני הריבודי מתקיים בשתי רמות עיקריות: לאומי-אתני, ומעמדי-אתני בתוך כל אחד מהלאומים.
האתנוקרטיה שונה ממשטר עריצי, ומדמוקרטיה של "עם אדונים"; בהעניקה זכויות פוליטיות ואזרחיות משמעותיות (גם אם חלקיות) למיעוטים האתניים בתוכה.
המונח "אתנוקרטיה" הוטבע בשיח הישראלי על ידי החוקר אורן יפתחאל שבא לבקר את המונח "דמוקרטיה אתנית" של הסוציולוג הפוליטי סמי סמוחה.
לפי יפתחאל, בישראל נהוגות בידי המשטר פרקטיקות אתנוקרטיות, בהן הבחנה בחוק בין אזרחים על בסיס לאומיותם האתנית והפליה רחבה של אזרחים ערבים.
לפי סטיבן לויצקי, פרופסור למדעי המדינה, ישראל היא "מדינה אתנו-לאומנית" בעלת משטר אתנוקרטי או "דמוקרטיה ליהודים בלבד", וזאת מכיוון שלפלסטינים אין שוויון זכויות והם חיים תחת כיבוש.
ההיסטוריון הישראלי שלמה זנד תיאר את ישראל בתור "אתנוקרטיה ליברלית".
אתנסיוס הקדוש היה אחד מאבות הכנסייה והבישוף ה-20 של אלכסנדריה.
הוא החזיק בתפקיד 45 שנים (373-328), מתוכן שהה 17 שנים בגלות בחמש תקופות שונות שנגזרו עליו על ידי ארבעה קיסרים רומים.
אתנסיוס פעל והשפיע רבות בתחומי תאולוגיה נוצרית והתפרסם במלחמתו נגד האריאניות.
אתנסיוס נולד באלכסנדריה או בעיר אחרת בסביבתה בתאריך לא ידוע בין השנים 296–298. על פי המשוער, הוריו היו נוצרים ואמידים דיים להעניק לו גם חינוך חילוני.
עדות לכך ניתן למצוא בכתביו המוקדמים, בהם הוא מצטט את אפלטון ומשתמש בהגדרה מהאורגנון של אריסטו.
כמו כן, ניכר מכתביו שהיה בקיא באסכולות פילוסופיות נוספות, במיוחד בהתפתחויות של הנאופלאטוניזם.
הוא שלט ביוונית אך לא בעברית וכל ציטוטיו מהתנ"ך הם מתרגום השבעים.
כשלמד בבית הספר התיאלוגי של אלכסנדריה, היה המוסד תחת השפעתו של אוריגנס שנטה לפרש את הברית החדשה באופן אלגורי וכך גם מורו של אתנסיוס, אלכסנדר בישוף אלכסנדריה.
אחד מכתביו המוקדמים, "נגד עבודת האלילים ועל ההתגלמות" שנכתב לפני 319, נושא את עקבות תורתו של אוריגנס, אם כי בהטיה אורתודוקסית.
מאוחר יותר, שינה אנתסיוס את שיטת הלימוד של בית הספר ודגל בפירוש הטקסט כלשונו.
הוא הוסמך לדיאקון על ידי מורו ב-319 וב-325 החל לעבוד כמזכירו בוועידת ניקיאה הראשונה.
לאחר שאלכסנדר מת ב-328, היה אתנסיוס שהיה מוכר כתאולוג וסגפן, היורש הטבעי למשרת הבישוף של אלכסנדריה, למרות התנגדויות מצד תאולוגים אריאנים ומצד מלטיוס מאסיוט, שהשתייך לזרם הדונאטיזם.
בשנותיו הראשונות בתפקיד, ערך אתנסיוס מסעות בכל רחבי הדיוקסיה שלו שהשתרעה על פני מצרים ולוב, כדי לבקר את הכנסיות שתחת השגחתו.
במהלך מסעותיו פגש ויצר קשרים עם רבים מנזירי המדבר, ובכללם גם את פכומיוס שסייע לו רבות בתקופה מאוחרת יותר.
מעט לאחר מכן, נכנס אתנסיוס ראשו ורובו לוויכוחים כנגד הנהגת הנצרות האורתודוקסית וכנגד האריאניות, ויכוחים שהעסיקו אותו במרבית שנות חייו.
הבעיה הראשונה עימה נאלץ אתנסיוס להתמודד, הייתה יישום מסקנות ועידת ניקיאה, בה הוחלט שלא לקבל את דעתו של מלטיוס, אך לקבלו חזרה לחיק הכנסייה.
מלטיוס המשיך בדרכו כנגד עמדת הכנסייה, והפיץ האשמות כנגד אתנסיוס אודות רדיפת תומכיו של מלטיוס.
האשמות אלו נפלו על אוזניים קשובות בקרב תומכי מלטיוס והאריאנוּת, והוא זומן לבירור בסינוד הראשון של צור שהתקיימה ב-335. בוועידה זו הדיחו אוסביוס מניקומדיה ושאר תומכי האריאנים את אתנסיוס מתפקידו.
ב-6 בנובמבר באותה שנה, נפגשו האריאנים והמלטיאנים עם קונסטנטינוס בקונסטנטינופול והאשימו את אתנסיוס באיום להתערבות באספקת החיטה ממצרים.
כתוצאה מכך, הוגלה אתנסיוס לטריר שבחבל הריין ללא הליך של משפט רשמי.
ב-337, עם מותו של קונסטנטינוס, הורשה אתנסיוס לחזור למשרתו.
לאחר תקופה קצרה חידש הקיסר החדש קונסטנטיוס השני את צו הגירוש ואתנסיוס גלה לרומא, שם שהה תחת חסותו של קונסטנס, שליט הקיסרות הרומית המערבית.
בתקופה זו מונה גרגורי מקפדוקיה לבישוף אלכסנדריה כמינוי פוליטי של הקיסר.
ברומא הוכר אתנסיוס כבישוף אלכסנדריה גם על ידי האפיפיור יוליוס הראשון שניסה לפשר בין שני הצדדים.
הוא זימן סינוד שנערך ב-342 והתכוון לדון גם בעניינו של אתנסיוס, אך רק 76 בישופים השתתפו בוועידה, והיא לא זכתה להכרה משמעותית.
ב-343 נפגש אתנסיוס עם הוסיוס מקורדובה שתמך באורתודוקסיה והשניים התייצבו בוועידת סרדיקה.
בוועידה הוכרה מחדש חפותו של אתנסיוס ומכתבים בעניין נשלחו אל תושבי אלכסנדריה ואל בישופי מצרים ולוב.
בתגובה, גרמו מתנגדיו של אתנסיוס לקונסטנס להכריז על עונש מוות לאתנסיוס אם יפר את איסור הכניסה לאלכסנדריה.
ב-346 מת גרגורי מקפדוקיה ובהשפעתו של קונסטנס, הותר לאתנסיוס לחזור לאלכסנדריה.
אתנסיוס זכה לכמה שנים של רוגע, במהלכן ערך את כתביו שעוסקים בפרשיות גלותו ונכללו בקובץ שנקרא "אפולוגיה נגד האריאניות".
ב-350, בעקבות מותו של קונסטנס, פרצה מלחמת אזרחים שהותירה את קונסטנטיוס השני כמושל יחיד באימפריה.
קונסטנטיוס חזר שוב לתמיכתו באריאנים וחידש את צו הגירוש של אתנסיוס.
ב-356, נעשה ניסיון לעצור את אתנסיוס בעיצומו של טקס תפילת חג, ובעקבות זאת, ברח דרומה למצרים העליונה, שם הסתתר במנזרים ובבתי ידידיו.
בתקופת הסתתרותו, כתב חיבורים נוספים, "ארבע דרשות כנגד האריאניות", "אפולוגיה לקונסטנטיוס" ו"אפולוגיה לבריחה (שלו עצמו)".
המשך רדיפתו על ידי קונסטנטיוס ודוחות שקיבל על כך שהבישוף החדש, גאורג מלאודיקה רודף את הנוצרים שאינם אריאנים, גרמה לאתנסיוס לחבר את "ההיסטוריה של האריאנים", חיבור רגשי למדי, בו הוא מכנה את קונסטנטיוס - אנטיכריסט.
ב-361, לאחר שגאורג מלאודיקה נרצח וקונסטנטיוס מת ממחלה, חזר אתנסיוס למשרתו ולאחר כמה חודשים כינס ועידה בה ניסה לקבל תמיכה ברעיון שהכנסייה תקבל לחיקה זרמים שונים ולא רשמיים.
מהלך זה היווה את הבסיס להגדרת התפיסה האורתודוקסית של השילוש הקדוש.
ב-362, ציווה עליו הקיסר יוליאנוס הכופר לעזוב שוב את אלכסנדריה והוא חזר למצרים העליונה ונשאר שם עד מותו של יוליאנוס ב-363. שנתיים מאוחר יותר, חידש את צו הגלות ואלנס, קיסר האימפריה המזרחית שהיה נתון להשפעה אריאנית.
כשהוא מבוגר ועייף, מימש הפעם אתנסיוס את הגזירה כשעבר לפרוורי אלכסנדריה ונשאר שם חודשים ספורים, עד שוואלנס שכנראה חשש לאבד את תמיכת תושבי אלכסנדריה, נענה לבקשתם וביטל את הצו.
אתנסיוס חזר בפעם האחרונה למשרתו וחי ברגיעה את שנותיו האחרונות בהן ערך חיבור נוסף על החלטת ועידת ניקיאה בעניין האינקרנציה ופרסם את איגרת אתנסיוס שהביאה לקאנוניזציה של הברית החדשה.
אתנסיוס נקבר בעירו אלכסנדריה, אך הועבר מאוחר יותר לכנסיית סן זכריה שבוונציה.
שרידים מגופתו נשמרים מאז 1973 בקתדרלת מרקוס הקדוש שבאלכסנדריה.
הוא הוכרז כקדוש ויום חגו הוא ה-2 במאי, יום מותו.
ב-1568 הוכרז כאחד ממורי הכנסייה הקתוליים והוא נחשב לכזה גם בכנסייה האורתודוקסית.
מספר כנסיות ומנזרים בעולם קרויות על שמו, באלבניה, בולגריה, יוון, איטליה וארצות הברית.
אתנחתא קומית היא שילוב של דמות הומוריסטית, סצנה או דיאלוג שנון ביצירה רצינית (כגון סרט קולנוע, הצגה או ספר) על מנת להפיג באופן זמני את המתח שהסיפור הדרמטי יוצר.
אתנחתא קומית היא אמצעי לשחרור מתח או רגשות אחרים בעזרת שילוב קטע קומי במהלך יצירה דרמטית, שיש בה ריבוי של אלמנטים רציניים או טרגיים.
ביצירה בדיונית, אתנחתא קומית בדרך כלל מתגלמת בסיידקיק מתחכם (כמו שלומיאל או נבל).
הסיידקיק משמש להקלה קומית, ועשוי להתייחס למצבו האבסורדי של הגיבור ולהעיר הערות לא-הולמות לדמויות מכובדות ורציניות.
דמויות אחרות עשויות להשתמש באתנחתא קומית כדי להכעיס אחרים או לחזק את ביטחונן.
בטרגדיה יוונית לא הייתה נהוגה אפשרות לשילוב אתנחתא קומית.
על פי המסורת הקלאסית, הערבוב בין טרגדיה לקומדיה היה אסור.
בתקופת הרנסאנס באנגליה שילב המחזאי כריסטופר מרלו אתנחתות קומיות ביצירתו "דוקטור פאוסטוס" במסגרת ההפסקה בין שני מחזות טרגיים שהייתה נהוגה במסורת.
בקומיקס קיים שימוש נרחב באתנחתות קומיות; לרוב, האתנחתא מתרחשת בחלק דרמטי בסיפור, והדמות הקומית מוסיפה הומור למצב.
ויליאם שייקספיר חרג מהמסורת הקלאסית ועשה שימוש באתנחתא קומית במחזות "המלט", "מקבת'", "אותלו", "הסוחר מוונציה" ו"רומיאו ויוליה".
סצנת השוער ב"מקבת'", סצנת הקברן ב"המלט" ודמותו של רודריגו ב"אותלו" נועדו לספק אתנחתא קומית משמעותית.
לעג השוטה כלפי המלך ליר ב"המלט" יכול גם הוא להיחשב כאתנחתא קומית.
בתרבות הפופולרית, דמותו של C-3PO, המופיעה בכל תשעת סרטי מלחמת הכוכבים, קיימת גם היא כדי לספק אתנחתא קומית לעלילה.
הדמות מותחת לעיתים קרובות ביקורת על המצב הנואש שהדמויות האחרות נמצאות בו, או שעמיתה, R2-D2, מציל אותה ממצוקותיה בצורה קומית.
ברבים מסרטיו של אקירה קורוסאווה יש דמות שהופעתה יוצרת אתנחתא קומית.
הבולט שבסרטים אלה הוא "שבעת הסמוראים", שבו הלוחם השיכור קיקוצ'יו (טושירו מיפונה) טוען שהוא בן 13 שנים למרות שעל פי מראהו החיצוני ניתן להסיק באופן ברור שהוא בוגר יותר.
בסדרות הטלוויזיה של "פאוור ריינג'רס" יש דמויות שתפקידן ליצור אתנחתות קומיות, כשהבולטות מכולן הן בולק וסקאל בסדרות "מייטי מורפין פאוור ריינג'רס" ו"פאוור ריינג'רס בחלל".
חברי צמד זה הם חברים לכיתה של הפאוור ריינג'רס בבית-הספר התיכון אנג'ל גרוב.
הם מתנהגים בדרך כלל כבריונים, אך לפעמים הם גם משמשים כדמויות משנה המסייעות לגיבורים.
בסופו של דבר, חברי הצמד הפסיקו להופיע בסדרה באופן קבוע וחזרו מדי פעם להופעות אורח.
לֹא-תָבִיא אֶתְנַן זוֹנָה וּמְחִיר כֶּלֶב היא מצוות לא תעשה המופיעה בפרשת כי תצא, האוסרת להביא לקרבן בהמות ששמשו כאתנן לזונה או שולמו עבור כלב.
אתנן הוא השכר הניתן לזונה.
תשלום שכר לקדשה נחשב לחילול מצוות ה', והבאתו אל בית המקדש נאסרה משום שיש בכך עבודת אלילים וחילול הקודש.
מקדשים רבים בעולם העתיק אשר הגיעו אליהם עולי רגל היוו מקום מפגש לזנות בשכר.
אין האתנן נאסר לבית המקדש, אלא אם כן ניתן על ידי הבועל, ואפילו אם קיים את יחסי המין עם זכר (דהיינו שזכר קיים מין אנאלי עם זכר אחר, מה שנחשב לאיסור משכב זכר), אבל אם ניתן על ידי הנבעל, מותר האתנן לבית המקדש, גם אם הנבעל הוא זכר.
איסור הבאת האתנן אינו בהבאה הפיזית אל בית המקדש, אלא בהגשתו לקרבן: הקדשתו לקרבן, שחיטתו, הקרבתו על המזבח, וזריקת דמו.
האיסור הוא בין בבהמה ובין בעוף.
הקדשת האתנן לבניין בית המקדש אסורה אף היא.
מדאורייתא אין איסור לתת את ה'אתנן' למבני קדושה אחרים, ואפילו להר הבית, אמנם בתוספות כתבו שמדרבנן ישנו איסור להשתמש עם ה'אתנן' לצורך קנייתם של תשמישי קדושה (כמו בית כנסת וספר תורה), ותשמישי מצווה (כמו ציצית ולולב).
בסיבת האיסור, כתבו הפרשנים כמה טעמים:
כדי שלא יסברו הזונים כי מתכפר להם חטאם בכך וימשיכו במעשיהם.
משום שאתנן זה הוא מרוח זנות, עזות וטומאה.
שמא בעת הקרבת הקרבן, במקום לחשוב בענייני תשובה, יהרהר המקריב על מעשה הזנות.
אצל הנביאים משמש הביטוי מספר פעמים כמשל של גנאי לעבודה זרה, ובייחוד לפולחן הכנעני שהיה פרוץ בהפקרות מינית.
חז"ל מפרשים את האיסור "מְחִיר כֶּלֶב" בהחלפת שה בכלב, הן בדרך של מקח וממכר, והן בדרך של חלוקת ירושה, כאשר אחד היורשים לקח שה כנגד כלב.
איסור זה אינו אלא בכלב בלבד.
אף בסיבת איסור זה נאמרו מספר טעמים:
כדי שהציידים והשומרים הנעזרים בכלבים, לא ינקו את מצפונם על הנזקים שמסבים הכלבים שלהם להמון.
שמא בעת הקרבת הקרבן יחשוב המקריב על הכלב, שנחשב לעז נפש, ולא יתחרט על חטאיו.
משום שהכלבים מקיימים יחסי מין לעין כל, באופן הנחשב לעזות, יחד עם כך שמצויה בהם הפוליאנדריה הנחשבת לזנות, לפחות כפי שמזכיר ומיוצג אצל האדם.
בדברי חז"ל נראה כי "אתנן זונה" ו"מחיר כלב" הם שני איסורים שונים, וכך היא דעת הרמב"ן שמנאם לשני לאווין.
אך שאר מוני המצוות, כמו הרמב"ם וספר החינוך, מנאום למצוות לא תעשה אחת (מצווה תקע"א).
בפרשנות המודרנית פורש ביטוי זה כתקבולת ל"אתנן זונה", אלא ש"מחיר כלב" הוא על זונֶה.
ההסבר לביטוי קיים בכך שהמילה "כלב" היא כינוי שרווח במזרח הקדום לזונֶה.
למילה "כלב" בציווי המקראי מספר פירושים: יש הסוברים כי המונח "כלב" מתייחס לזונה ממין זכר, זאת לפי תנוחת המין הדומה לזו של כלב.
קיים גם מפרשני המקרא שהבין כי "כלב" זה אינו אלא אדם זונֶה.
האתניות היהודית מחולקת וכוללת קהילות יהודים רבות אך ייחודיות ובעלות מכנה משותף.
על אף שהעם היהודי נחשבת למוצא אתני אחיד, לדעת החוקר אלן פ.
קורקוס לא קיימת אתניות יהודית אחידה ויש בה תת-קבוצות אתניות מובחנות, שרובן נובעות מהסתעפות גאוגרפית מאוכלוסייה ישראלית יהודית קדומה.
קהילה יהודית קדומה זו אמנם התערבבה לה במידה מסוימת, כפי שעולה ממחקרים גנטיים (שנערכו בין השאר באמצעות בדיקת DNA גנאלוגית), עם קהילות נוכריות שאינן יהודיות.
אולם לאחר-מכן, הקהילות היהודיות המשיכו להתפתח באופן עצמאי, להיבדל מקהילות גויים, ולשמור על ייחודן היהודי ועל מורשתן.
עוד בתקופת התנ"ך נצפו הבדלים תרבותיים ולשוניים בין קהילות יהודיות, אפילו בתחום ארץ ישראל העתיקה ויהודה, הן על פי התנ"ך והן לפי שרידים ארכאולוגיים.
לאחר מכן, מערך של קהילות יהודיות הוקמו על ידי מתיישבים יהודים במקומות שונים ברחבי העולם, לעיתים קרובות במרחק רב אחד מהשני, מה שהביא לבידוד משמעותי ולבידול אתני.
במהלך אלפי שנים של פזורה יהודית, הקהילות התפתחו בהשפעת סביבותיהן המקומיות.
על אף המגוון הרב, מבחינה אתנית מרבית האוכלוסייה היהודית המודרנית מורכבת מיהודי אשכנז – לפחות 70% מכלל יהודי העולם (90% לפני מלחמת העולם השנייה והשואה).
כתוצאה מהגירתם מאירופה במשך תקופות המלחמה, מהווים יהודי אשכנז רוב בולט בקרב היהודים בארצות העולם החדש, אשר בעבר לא הכילו קהילות יהודיות, כגון ארצות הברית, קנדה, בריטניה, ארגנטינה, אוסטרליה, ברזיל וכן בדרום אפריקה.
בצרפת, ההגירה המרובה של יהודי צפון אפריקה הובילה לבסוף לכך שמספרם עבר את קהילת היהודים האירופאיים אשר גרו בה לפני כן.
האוכלוסייה היהודית במדינת ישראל היא כור היתוך של עדות יהודיות רבות מרחבי העולם.
רבים מבני העדות השונות מתחתנים אלו עם אלו, כך שקשה להגדיר היום את יהדות ישראל כיהדות עדתית.
ההיקף של ההבדלים התרבותיים, הלשוניים, הדתיים ואחרים בין בני ישראל בעת העתיקה אינו ידוע.
בעקבות תבוסת ממלכת ישראל בשנות ה-720 לפנה"ס וממלכת יהודה ב-586 לפנה"ס, העם היהודי התפזר ברוב חלקי המזרח התיכון ואפריקה, במיוחד במצרים ובצפון אפריקה ממערב, בתימן מדרום, ובמסופוטמיה ממזרח.
האוכלוסייה היהודית בישראל העתיקה צומצמה מאוד במהלך מלחמות היהודים-רומאים ועקב המדיניות העוינת של הקיסרים הנוצרים.
קהילות יהודיות המשיכו להתקיים בארץ ישראל במספרים קטנים יחסית: במהלך המאה ה-6 היו 43 קהילות.
40,000 יהודים חיו בקיסריה לבד בכיבוש הערבי בארץ-ישראל, ולאחר מכן אבדו כל עקבותיהם.
בתקופה האסלאמית ובמרכזה מסעי הצלב התקיימו 50 קהילות.
בתחילת המאה ה-14 היו 30 קהילות בישראל.
רוב האוכלוסייה היהודית בימי הביניים המוקדמים התגוררה בחצי האי האיברי (כיום ספרד ופורטוגל) ובאזור מסופוטמיה ופרס.
אוכלוסייה ניכרת התקיימה גם במרכז אירופה, יהודים אשכנזים.
בעקבות גירוש ספרד במהלך המאה ה-15, הייתה הגירה המונית של יהודים לאימפריה העות'מאנית.
במהלך מאות השנים שלאחר מסעי הצלב והאינקוויזיציה, יהודים מרחבי העולם החלו להגר במספרים הולכים וגדלים.
בעקבות כישלון המרד הנגד הרומאים וההגלייה מארץ ישראל, היו קהילות יהודיות כמעט בכל מרכז בולט ברחבי האימפריה הרומית, כמו גם קהילות מפוזרות שנמצאו במרכזים מעבר לגבולות האימפריה בצפון אירופה, במזרח אירופה, בדרום מערב אסיה ובאפריקה.
מזרחה לאורך נתיבי הסחר, ניתן היה למצוא קהילות יהודיות ברחבי פרס ואפילו רחוק יותר מזרחה כולל בהודו ובסין.
בתקופה הביזנטית התיכונה התגיירו ממלכת הכוזרים בצפון הקווקז, בין היתר על מנת לשמור על נייטרליות בין ביזנטיון הנוצרית למדינות האסלמיות.
קיים ויכוח במחקר האם וכמה שרדו עקבות היהדות בתוך קבוצה זו אחרי קריסת האימפריה הכוזרית.
ארתור קסטלר שלא היה חוקר, היה היחידי שהעלה בספרו "השבט השלושה עשר" (1976), וממנו, שלמה זנד "מתי ואיך הומצא העם היהודי?" (2008) את הטענה שיהודי מזרח אירופה הם כוזרים מבחינה אתנית יותר מאשר שמיים.
הוא בשימוש נפוץ אצל אנטישמיים.
במערב אירופה, בעקבות התמוטטות האימפריה הרומית המערבית ב-476, ובמיוחד לאחר הכיבוש המוסלמי של ספרד בתחילת המאה ה-8, התקשורת בין הקהילות היהודיות גדלה.
במקביל, תחת שלטון האסלאם, אפילו במעמד ד'ימי, הקהילות באיבריה נותרו בקשר תכוף עם היהדות בצפון אפריקה ובמזרח התיכון, אך קהילות רחוקות יותר, במרכז ודרום אסיה ומרכז אפריקה, נותרו מבודדות יותר, והמשיכו לפתח מסורות ייחודיות משלהם.
במערב אירופה, התנאים ליהדות היו שונים בזמנים ובמקומות שונים.
ההגירה האשכנזית לאמריקה גדלה בתחילת המאה ה-18 וכללה יהודים אשכנזים דוברי גרמנית, היא המשיכה בגל הגירה בין 1880 לתחילת המאה ה-20 בהגירה שכללה אשכנזים דוברי יידיש שנמלטו מהאימפריה הרוסית הכושלת, והסתיימה אחרי השואה, שהביאה לרצח של יותר מ-6 מיליון יהודים שחיו באירופה.
בכך הפכה צפון אמריקה למקום שבו חיו רוב היהודים.
בהכללה, יהודי אירופה סווגו כשייכים לשתי קבוצות אתניות עיקריות: יהדות אשכנז, שבסיסם מרכז-אירופי, ויהדות ספרד, שבסיסה ספרדי, פורטוגזי וצפון אפריקאי.
קבוצה שלישית היא "יהדות המזרח", קהילות יהודיות אחרות שאינן אירופיות הממוקמות מזרחה משם.
הגדרה זו משמשת בעיקר ליהודים שמעולם לא עזבו את המזרח התיכון, בניגוד לספרדים שיצאו מערבה לספרד, פורטוגל וצפון אפריקה.
כיום, יהדות המזרח התיכון ויהודי צפון אפריקה נכללים בדרך כלל יחד עם יהודי ספרד.
הגדרה משותפת זו, שמגדירה את ה"מזרחיים" כקבוצה אתנית הנבדלת מיהודים ילידי אירופה, התפתחה באמצע שנות ה-40, אז יהודים ממדינות אלו אוחדו בקטגוריה אחת בתוכניות ההגירה של ישראל.
קבוצות אתניות יהודיות קטנות יותר כוללות את יהודי גאורגיה ויהודי ההרים מהקווקז.
יהדות הודו כולל בני ישראל, בני מנשה, יהודי קוצ'ין ובני אפרים.
יהודים אפריקאים, לרבות מרבית ביתא ישראל באתיופיה.
ויהדות סין, בעיקר יהדות קאיפנג.
למרות המגוון האתני הברור של האוכלוסיות היהודיות בעולם, מחקרים גנטיים הוכיחו שרובם קשורים זה לזה מבחינה גנטית, שמקורם באוכלוסייה ישראלית עתיקה משותפת שעברה הסתעפות גאוגרפית והתפתחות עצמאית שלאחר מכן.
קהילות גדולות של יהודים התיישבו בצרפת ובגרמניה לאחר נפילת האימפריה הרומית, הכיבושים הערביים במזרח התיכון ולאחר מכן במהלך גירוש ספרד.
היהודים שהתיישבו באירופה מכונים יהודי אשכנז והם דברו בשפת היידיש, תערובת של גרמנית, עברית וארמית.
במהלך מאות השנים שלאחר מכן, היהודים התיישבו בכל רחבי מערב אירופה, וסבלו מאפליה וגירושים.
עקב הרדיפות עברו רבים מהיהודים האשכנזים ממערב למזרח אירופה, בעיקר לפולין וליטא.
יהודים אשכנזים במזרח אירופה חיו בשטעטלים.
עד אמצע המאה ה-17 היו יותר ממיליון.
ההערכה היא שלפני מלחמת העולם השנייה יותר מ-90% מכלל היהודים בעולם היו אשכנזים.
אתר אינטרנט הוא אוסף של דפי אינטרנט (ולעיתים משאבים נוספים) המקושרים ביניהם ולרוב שותפים לשם תחום מסוים, וניתנים לגישה דרך רשת האינטרנט.
בדרך כלל, מדובר בדפים המוחזקים כולם על אותו השרת, אם כי לעיתים, אתר אחד עשוי להתארח על גבי מספר שרתים.
אתרים רבים מאוחסנים אצל ספקי שירות אירוח אתרים.
אתרי אינטרנט מאורגנים כך שהם מנוהלים על ידי גורם יחיד – מנהל האתר.
נכון למרץ 2016 היו בעולם כחצי מיליארד אתרי אינטרנט בעלי שם תחום.
נכון ל-2025 מוערך מספר האתרים במעל מיליארד, כאשר כ-200 מיליון מהם מהווים אתרים פעילים.
מכלול אתרי האינטרנט הזמינים לציבור נקרא באנגלית ה-World Wide Web (רשת כלל-עולמית) ובראשי תיבות WWW, ומקובל להתחיל שמות מתחם של אתרי אינטרנט ב-www, אם כי אין לכך שום סיבה טכנית.
את דפי האינטרנט שבאתר ניתן להציג באמצעות תוכנה הנקראת דפדפן, המתרגמת את הקוד בו הם כתובים לתצוגה גרפית.
על מנת לצפות בדפים אלו, יש לספק לדפדפן את כתובת האתר, שיכולה להיות באחת משתי צורות אפשריות:
כתובת IP – כתובת מספרית.
בפרוטוקול IPv4 היא בסגנון 85.62.120.33, ארבעה מספרים בין 0 ל־255, מופרדים בנקודות.
פרוטוקול IPv6 מחליף בהדרגה את פרוטוקול IPv4.
שם תחום (או: דומיין) – כתובת אלפא-נומרית, בסגנון www.wikipedia.org, המתורגמת על ידי הדפדפן לכתובת מספרית בעזרת שרת DNS.
דפיו של אתר אינטרנט נגישים בדרך כלל באמצעות פרוטוקול ה-HTTP, המצוין בתחילת הכתובת כ-"//:http", או כ-"//:https" (תוספת ה-"s" מייצגת את המילה האנגלית "secure" – מאובטח) אם מדובר בתקשורת HTTP המוצפנת בפרוטוקול TLS.
דפיו של אתר אינטרנט כתובים בקוד המבוסס על תקן ה-HTML או ה-XHTML, ולרוב, ייעשה שימוש ב-CSS לשם עיצוב הדף.
ניתן לשלב באתר תוכן דינמי ואינטראקטיבי באמצעות קוד בשפת JavaScript, המובנית ברוב הדפדפנים (או בשפת VBScript של מיקרוסופט), כשכבה נוספת על גבי קוד ה-HTML שבדפיו של האתר.
לעיתים, נעשה שימוש בטכנולוגיות צד שרת, כגון PHP, ASP ו-Node.js.
בעת השימוש בהן הקוד מתורגם כבר בשרת האתר, מיד עם קבלת בקשת הדף מהמשתמש, ומייצר קוד HTML שהדפדפן של המשתמש יוכל לפרש ולהציג.
לעיתים קרובות, השימוש בטכנולוגיות אלו נעשה כדי לשלב מידע מתוך מסד נתונים שנמצא על השרת.
דפדפן כולל בדרך כלל פלאג-אין-ים ("תוספים" או "הרחבות"), המאפשרים הצגת תוכן גרפי פעיל ואפקטים מתקדמים, אשר אינם כלולים בתקן HTML הבסיסי, כגון מצגות Flash ויישומוני Java.
אך בשנים האחרונות השימוש בתוספים פחת בגלל החידושים שהוצגו ב-HTML5 וכן חוסר התמיכה בתוספים במכשירי המובייל.
על מנת לאפשר לגולש התמצאות נוחה באתר, כך שיוכל להגיע במאמץ מזערי לכל אחד מדפי האתר המעניינים אותו, עומדים לרשותו בדרך כלל כלים לניווט באתר.
ככלל, רוב דפיו של אתר אינטרנט נגישים במישרין או בעקיפין מדף אחד מרכזי הנקרא "דף הבית" (אין לבלבל מושג זה עם דף הבית של הדפדפן).
אתרים מסוימים עשויים לדרוש הרשמה או תשלום כדי לגשת לאזורים מסוימים באתר.
אתרי האינטרנט הקיימים מתחלקים לשני סוגים:
אתר זה מורכב בדרך כלל מקבצים של דפי HTML שאין בהם שינוי, והוא מוצג לגולש בדיוק בפורמט שבו הוא מאוחסן על גבי השרת.
אתר זה ידוע באנגלית בשמות: "אתר קלאסי", "אתר חמישה עמודים", ו"אתר חוברת" מכיוון שהוא מציג אינפורמציה קבועה לגולש.
האינפורמציה יכולה להיות במלל, תמונות, אנימציית פלאש, אודיו ווידאו וכן תפריטים וניווט הידודי.
אתר מהסוג הזה בדרך כלל מראה אותה אינפורמציה לכל הגולשים, ולכן הוא דומה לחוברת פרסומית מודפסת המחולקת ללקוח.
כדי ליצור אתרים מסוג זה אפשר להיות מעצב, ואין צורך להיות מתכנת.
אתרים אלו מוקמים לצרכים פשוטים בעיקר.
באתר זה אין תאימות בין הפורמט הקיים לבין הפורמט המוצג.
התכנים נשלפים מקבצי מסד נתונים או מקבצי טקסט, ונוצרים באמצעות קוד תוך כדי הגלישה לאתר, ולכן הם יכולים להיראות אחרת בכל גלישה ולכל גולש.
אפשר לבצע בהם חיתוכים, מניפולציות והתאמה מיוחדת לפי גולש.
באתר זה נעשה שימוש במידע שמשתנה מדי פעם.
אתר זה מכונה בשמות "אפליקציית WEB" ו"אתר מוכוון נתונים" מכיוון שהוא מציג אינפורמציה משתנה התפורה למשתמש מיוחד.
אתר זה קשה יותר לתכנון ותכנות מאתר סטטי ודורש מומחיות גבוהה יותר.
דוגמה לאתרים מעין אלו הם פורומים, אתרי חדשות, אתרי חיפוש, ואתרי תוכן כמו ויקיפדיה.
אתר אינטרנט דינמי, לרוב, מפותח על מערכת ניהול תוכן המאפשרת לנהל את התכנים והקישורים באתר בצורה נוחה.
אתרי אינטרנט נבנים בעזרת מספר סוגים של תוכנות:
עורכי טקסט, כגון תוכנת ה-Notepad של מערכת ההפעלה חלונות, בהם הקודים נרשמים ידנית.
עורכי טקסט/HTML ייעודיים: בניית התוכן באתר עדיין נעשית באמצעות כתיבת קוד, אך התוכנה מציעה אפשרויות שונות המקילות על כתיבת הקוד (צבעים שונים לחלקי תחביר שונים, מציאה והחלפה, קטעי קוד מוכנים להצבה, תצוגה מקדימה ועוד).
עורכי WYSIWYG, כגון תוכנת דרימוויבר של חברת אדובי (לשעבר של מקרומדיה) או פרונטפייג' של מיקרוסופט.
תוכנות אלו מאפשרות גם ניהול של אתר האינטרנט כמכלול - מעקב אחר התזרים בין הדפים, עדכון מופשט של דפים מרובים, העלאת האתר ממחשבי הפיתוח אל השרת הראשי, וכו'.
פיתוח על בסיס פלטפורמת קוד.
אלו הן מערכות מוכנות שיש להתאימן, בעיקר ברמת העיצוב הגרפי.
בין המפורסמים שבהם וורדפרס, ג'ומלה, דרופל, PHP-Fusion.
בניית אתר המבוסס פלטפורמת קוד דורשת היכרות מוקדמת עם הפלטפורמה ולעיתים ידע טכני בתכנות.
מחוללי אתרים הם תוכנות המותאמות במיוחד לנהל תכנים של אתר אינטרנט.
בניית אתר המבוסס מחולל אתרים אינה דורשת ידע טכני בתכנות והיא נועדה למי שמעוניין לבנות אתר ללא היכרות מוקדמת בתכנות.
לעיתים קרובות יש הבדלה בין בונה אתרים שהוא אחראי למכלול הבניה הכולל את העיצוב הגרפי ויצירת הקוד, לבין מעצב אתרים אשר אחראי אך ורק לעיצוב הגרפי של האתר, לבין מנהל האתר האחראי לתפעול השוטף של המוצר המוגמר.
זה היה מסמך המחשב הראשון שכלל את הלינקים - קישורי האינטרנט.
בהיעדר אתרים אחרים, כל הקישורים שהיו בו הובילו לדפים נוספים באתר שהכיל אותו, כיוון שאתרים אחרים לא היו.
האתר כולו רץ אז על המחשב או תחנת העבודה של טים ברנרס-לי, ממציא האינטרנט.
תחנה זו שבמכון CERN הייתה למעשה שרת האינטרנט הראשון בעולם.
בפיזיקה ופילוסופיה, נחשב האֶתֶר במשך שנים לחומר שממלא את כל המרחב.
אריסטו כלל אותו כאלמנט החמישי בתורת ארבעת היסודות בשל העיקרון לפיו הטבע סולד מריק.
ג'יימס קלרק מקסוול, לורד קלווין, וניקולה טסלה סברו שהאתר הוא השדה האלקטרומגנטי, או התווך עליו נישאים גלים אלקטרומגנטיים.
האתר אמור היה להיות אלסטי וחסר מסה.
הרעיון לקיומו של האתר גם בקרב הפיזיקאים, שאב כנראה השראתו מ"הפחד מפני הריק" (horror vacui) שמקורו עוד ביוון העתיקה.
בסוף המאה ה-19 שימש רעיון האתר פיזיקאים שניסו ליישב את התאוריה האלקטרומגנטית והפיזיקה הניוטונית.
בשנת 1887 ביצעו הפיזיקאים אלברט אברהם מייקלסון ואדוארד מורלי את ניסוי מייקלסון-מורלי באמצעות מתקן הקרוי אינטרפרומטר, שהוכיח כי האתר לא זורם יחסית לתנועת כדור הארץ בחלל - ולכן בעצם האתר לא קיים כתווך בעל משמעות פיזיקלית.
עם זאת הפיזיקאים ניסו עדיין לשמור על האתר מה שהביא לניסוח טרנספורמציית לורנץ על מנת לפתור את הסתירה.
הפיזיקאים ויתרו על האתר כמערכת ייחוס לתנועת גלים אלקטרומגנטיים רק לאחר קבלת תורת היחסות הפרטית של אלברט איינשטיין.
ההתנגדות הסובייטית לאיינשטיין הביאה אותם להמשיך לתמוך בתיאורית האתר זמן רב לאחר שהרעיון נזנח במערב.
בשנת 1931 הופיע באנציקלופדיה הסובייטית הגדולה ערך על האתר, אשר שישה פיזיקאים סובייטים בכירים, ביניהם מאטבי ברונשטיין, השוו לכתיבת ערך על פלוגיסטון.
יש להבחין, עם זאת, בין האתר כתווך המהווה מערכת ייחוס לתנועת גלים אלקטרומגנטיים, לבין האתר כתווך על פי תורת היחסות הכללית.
אלברט איינשטיין עצמו חזר לרעיון האתר וראה בו תווך המקנה תכונות פיזיקליות למרחב זמן.
לורד קלווין, שהיה בין הפיזיקאים החשובים בסוף המאה ה-19, הציע שהאתר צריך להיות קצף עשוי בועות-בועות, הנושקות זו לזו בצפיפות.
מכיוון שהכח היחיד הפועל על הבועות אמור להיות הלחץ מן הבועות הסמוכות, הוא שיער שהבועות תהיינה פאונים, המרצפים את המרחב באופן כזה שלכל הבועות אותו נפח, ואילו שטח הפנים שלהן הוא הקטן ביותר האפשרי.
מציאת הפאון בעל תכונה זו נקראת בעיית קלווין, וטרם נמצא לה פתרון (2008).
עם זאת, לאחר ניסויים בקרומי סבון, הציע קלווין פתרון משלו, הדומה בצורתו לתמניון קטום משוכלל, שהוא פאון בעל 14 פאות ("טטרהדקהדרון", לפי הנומנקלטורה המקובלת).
בתמניון קטום יש שישה ריבועים ושמונה משושים משוכללים; בבועיות האתר של לורד קלווין הפאות והצלעות מעוגלים קמעא, באופן המגדיל את הנפח בלי להגדיל את שטח הפנים (ולכן אין מדובר בפאונים, שלהם צלעות ישרות).
מקור השם "אתר" במונח המיתולוגי אתר, שהוא האוויר הטהור אותו נשמו האלים.
שריד לתפיסה העתיקה אפשר למצוא בביטוי העברי "מעל גלי האתר" לתיאור שידורי רדיו (שלכאורה נעים בתווך של אתר).
האתר, כתווך נושא, שימש השראה לשמה של טכנולוגיית רשתות המחשבים "אתרנט".
במיתולוגיה היוונית היה האתר (Αἰθήρ - אוויר עליון) ההאנשה של "השמיים העליונים", החלל והרקיע.
זהו האוויר הטהור אותו נושמים האלים, בניגוד ל"אר" (Ἀήρ), אותו נושמים בני האדם.
אתר היה בנם של ארבוס וניקס, ואחיה של המרה.
הוא נשמת העולם וכל החי נובע ממנו.
האתר היה גם חומת ההגנה של זאוס; המחסום שנעל את טרטרוס מהקוסמוס.
האתר הוא גם קונספט מסתורי הקשור לאש.
מושג יווני זה מגיע כנראה מבן-זוגו ה"אקאשה" ההינדי.
ברשימת היסודות הקלאסיים, האתר הוא היסוד החמישי, יחד עם ארבעת האחרים: אש, אדמה, אוויר ומים.
חמשת היסודות הללו אינם אלו המרכיבים את העולם, אלא דווקא אלו המחריבים אותו; אש (תבערה); מים (הצפות); אוויר (רוחות והוריקנים); אדמה (רעידות אדמה).
בהקשר זה, האתר הוא חום מוקרן, כמו החום המוקרן מהשמש, שיכול להתפשט בחלל הריק.
תורת ארבעת (או חמשת) היסודות היא עתיקה ביוון, ומתוארכת לתקופה הפרה-סוקרטית.
אך היא ותיקה אף יותר מכך במזרח הרחוק, והייתה מקובלת ונפוצה בהודו ובסין, שם היא מהווה בסיס הן לבודהיזם והן להינדואיזם, בעיקר בהקשר אזוטרי.
המלה היוונית "אתר" נגזרת מהשורש ההודו-אירופי "את" ("אש", "שרפה").
משורש זה ככל הנראה גם נגזר שמה של אתיופיה, שמשמעותו בערך "פנים שרופות".
אתרים (Ethers) הם קבוצה של תרכובות אורגניות.
חומרים ידועים רבים הם אתרים, כשהידוע בהם הוא דיאתיל אתר, הקרוי לעיתים בפשטות אתר, אחד החומרים הראשונים ששימשו להרדמה רפואית.
החומר משמש גם כסם שנצרך בשאיפה, ומשרה הרגשה כללית של אופוריה, ופגיעה קשה ביכולת המוטורית והקוגניטיבית.
אתרים מורכבים משתי שרשראות פחמימניות המחוברת יחדיו באמצעות אטום חמצן.
החיבור, הנקרא קשר אתרי או קבוצת אתר, מיוצג באופן כימי כך: R'-O-R.
ה-R מייצגת כל שרשרת פחמימנית שהיא, וה-'R מייצגת אף היא כל שרשרת פחמימנית שהיא, אשר עשויה להיות שונה מהשרשרת הראשונה או זהה לה.
האתרים קוטביים במקצת בשל 2 זוגות האלקטרונים הלא קושרים באטום החמצן, היוצרים מטען חלקי בצידם וכיפוף בקשר C-O-C בזווית של כ־110°, המשמר את הדיפול.
קוטביות זו מאפשרת לאתרים יצירת קשרי מימן, ולכן האתרים מסיסים במים.
האתרים קוטביים יותר מאלקאנים וקוטביים פחות מכהלים, אסטרים או אמידים.
אתרים טבעתיים (לעומת אתרים אליפטים), כדוגמת טטרה הידרו פוראן, בעלי מסיסות גבוהה, משום שהמטען החלקי השלילי באזור אטום החמצן חשוף יותר ליצירת קשרי מימן.
מולקולות אתר לא יוצרות קשרי מימן בינן לבין עצמן ולכן טמפרטורות הרתיחה של אתרים נמוכות מאלו של האיזומרים הכוהליים שלהם (למשל דימתיל אתר רותח ב־23°C- והאיזומר אתנול ב־78°C), ההפרש בטמפרטורות הרתיחה הולך וקטן ככל שהשרשרת הפחמנית ארוכה, בשל הגדלת השפעתן של אינטראקציות ואן דר ואלס ביחס לקשרי המימן.
למתן שמות לאתרים ראו מונחון IUPAC.
נסכם בקצרה: השרשרת הקצרה מבין השתיים מקבלת תחילית המציינת את מספר אטומי הפחמן בה ואת הסיומת -אוֹקסי.
השרשרת הארוכה נקראת בדיוק כפי שהייתה נקראת לו הייתה אלקאן נפרד.
האתר הפשוט ביותר הוא מתאוקסימתאן.
הוא מורכב משתי "שרשראות" זהות, כשכל אחת מהן היא בעצם קבוצת מתיל (CH3).
בנוסף לשיטת IUPAC קיימת שיטה למתן שמות טריוויאליים לאתרים.
השימוש בשמות אלו נפוץ יותר ביום-יום.
בשמות הטריוויאליים נקראת כל אחת משתי השרשראות כקבוצת אלקיל (שוב, לפי מספר אטומי הפחמן שבה: מתיל (1), אתיל (2), פרופיל (3) וכן הלאה), והשם מקבל את הסיומת אתר.
אם שתי השרשראות זהות, משתמשים בתחילית די-.
מתאוקסימתאן, למשל, מכונה באופן טריוויאלי דימתיל אתר (או באופן מיושן יותר: אתר דימתילי).
מתאוקסיאתאן יכונה באופן טריוויאלי אתיל מתיל אתר.
דגלי העולם הוא אתר אינטרנט המכיל מידע על דגלים.
באתר מידע על למעלה מ-84,000 דגלים, כאשר מספר אתרי מראה מכילים מידע על כ-29,000 דגלים.
האתר הוא אתר האינטרנט המוביל והמקיף ביותר בתחום הווקסילולוגיה - מדע חקר הדגלים, ונחשב, על אף היותו אתר חובבים, לאחד האתרים המדויקים ביותר במידע המצוי בו.
מטרתו הרשמית של האתר היא לקדם את הווקסילולוגיה (מדע חקר הדגלים) בכל העולם וליצור גוף המכיל את כל הידע על דגלים ושימושיהם - שיהיה מדויק ונגיש לכל.
האתר הוקם לראשונה על ידי ג'וזפה בוטאזיני (Giuseppe Bottasini) מאיטליה בספטמבר 1993. על מנת להרחיב את האתר ייסד בוטאזיני רשימת תפוצה באמצעות דואר אלקטרוני, וחברי רשימת התפוצה יוצרים קהילה בתורם (בדומה לקהילת האינטרנט ויקיפדיה).
רשימת התפוצה החלה כקבוצה קטנה בת 12 משתתפים בספטמבר 1993. במהרה הצטרפו לרשימה וקסולוגים רבים מכל רחבי העולם, ומספר חודשים מאוחר יותר מנו משתתפי קבוצות הדיון כ- 150 איש.
באותה עת הייתה רשת האינטרנט לא מפותחת, לא היו באתר תמונות, והתמונות הועברו לחברי רשימת התפוצה ב-PostScript.
ב-24 ביולי 1997 קבוצת הדיון קיבלה חסות רשמית של אוניברסיטת ברקלי בקליפורניה ונוהלה על ידי ג'וש פרולינגר (Josh Fruhlinger).
באפריל 2000, בשל מתקפת דואר זבל, הועברה קבוצת הדיון ל-eGroups, ובהמשך, כאשר eGroups נרכשה על ידי Yahoo ושמה שונה ל־Yahoo!
Groups, עברה קבוצת הדיון לאתר זה.
עמודי האתר מעודכנים על ידי צוות עורכים הפועלים בהתנדבות ובלא תשלום מתוך המידע המוצג על ידי חברי רשימת התפוצה בפורומים השונים.
צוות ייחודי זה הפך, בשל היקף הידע הרחב שצבר, לחבר שווה זכויות בהתאחדות הבינלאומית של האגודות הווקסילולוגיות וקולו באיגוד זה שקול לאגודות וקסילולוגיות מסורתיות.
קבוצת הדיון פעילה ביותר, ומספר ההודעות הנשלחות לחברי הקבוצה עולה משנה לשנה:
דגל האתר נבחר בהצבעה בין חברי קבוצות הדיון ב-8 במרץ 1996 והוא נועד להוות סמל לכל דגלי העולם - כל אחד מהכוכבים מסמל את אחת היבשות בדומה לדגל האולימפי.
המידע באתר נאסף על ידי קבוצת תורמים מאתר יאהו!
האתר מנוהל על ידי צוות עורכים הפועלים בהתנדבות והוא מתעדכן מדי שבוע.
אתרי המראה מתעדכנים בקצב איטי יותר, ולעיתים אינם מדויקים.
אתר ארכאולוגי הוא מקום בו השתמרו שרידים לפעילות אנושית בעבר הפרהיסטורי, ההיסטורי או המודרני, ובו עשוי להתקיים מחקר שדה ארכאולוגי כסקר או חפירה.
ההגדרה של "אתר" יכולה לכלול גם מספר אתרי-משנה בעלי קרבה גאוגרפית, ועשויה להשתנות בהתאם לתקופה הנבחנת באתר, ובהתאם לגישה התאורטית של הארכאולוג החוקר.
לעיתים אף נבדקות עדויות מחוץ לגבול הגאוגרפי של האתר, המשמשות להשוואה עם השרידים הארכאולוגיים בתוך האתר.
באתרים ארכאולוגיים ניתן למצוא בדרך כלל חפצי עתיקות וממצאים שונים.
ממצאים אלו הם למשל שרידי בתים, כלים מחרס, אבן ועצם, קברים, עצמות אדם ובעלי חיים, וחומרים טבעיים שהובאו לאתר.
כאשר מתבצעת באתר חפירה ארכאולוגית חומרים אלה נאספים באופן שיטתי, נלמדים ומשרטטים את השימוש באתר זה בעבר.
אתרים ארכאולוגיים רבים בישראל נמצאים בתוך גנים לאומיים, פארקים ושמורות טבע.
על-פי חוק העתיקות תשל"ח (1978) אתר עתיקות הוא אתר שהוכרז רשמית על ידי רשות העתיקות כשטח המכיל עתיקות.
כיום ידועים בישראל למעלה מ-22,000 אתרי עתיקות, אך נוספים עשויים להתגלות בעתיד.
אתרי עתיקות מתגלים בסקרים שיטתיים או נושאיים, פיקוח על ידי מפקחי רשות העתיקות, בעת פעולות פיתוח שונות ברחבי הארץ וגם באופן אקראי על ידי אנשים שונים.
יש אתרי עתיקות שנחפרו ויש שלא, החוק אינו מבדיל ביניהם ולכולם אותה חשיבות וכולם מוגנים על ידי החוק.
גם אתרים שאינם ידועים ומתגלים בעתיד מוגנים על ידי חוק העתיקות.
על-פי חוק העתיקות אסור לפגוע באתר עתיקות בשום צורה שהיא.
אתקינו סעודתא (בארמית: "הכינו סעודה") היא פתיחה לסעודות השבת המובאת בספר הזוהר:
(תרגום: רבי שמעון, כאשר היה ניגש לסעודת השבת, היה מצהיר כך: "הכינו הסעודה [לכבוד השבת] ברוב פאר והדר.
קבעו נא כאן הסעודה, לכבוד המלך.", וכך היה מתיישב מול שולחנו, והיה שמח שמחה גדולה בדבר.)
על בסיס אמירה זו, חיבר האר"י שלושה פיוטים קבליים – כשכל פיוט מותאם עבור כל אחת משלושת סעודות החובה שחלות בשבת – תחת הכותרות "אזמר בשבחין", "אסדר לסעודתא" ו"בני היכלא".
הפיוטים הללו הם בין החיבורים הבודדים שנכתבו בידי האר"י עצמו, בעוד שאר כתביו נכתבו בעיקר בידי תלמידיו.
פיוטים אלו נכתבו, בעקבות לשונו של הזוהר, בארמית, וגם תוכנם מבוסס על דברי הזוהר ועל קבלת האר"י.
שמו של האר"י חתום בראשי הבתים של הפיוטים, והם נחשבים במקורות הקבליים כפיוטים המקבילים להצהרות "לשם יחוד".
קטע התפילה "אתקינו סעודתא", המופיע בזמירות השבת, הוא פתיחה המתארת את סעודות השבת כנגד שלוש הדרגות שבהן שורה השכינה על עם ישראל בכל שלב בשבת, וכדלקמן:
סעודת ליל שבת: עומדת כנגד הבחינה הקבלית הנקראת "חקל תפוחין" - המושג "שדה תפוחים" המרמזת לספירת המלכות.
סעודה זו נחשבת כסעודתו של יצחק אבינו ועל פי דברי הזוהר – כל המענג את קדושתה של סעודה זו זוכה להנצל מחבלי משיח (כלומר, כל צער הקשור לעת הופעת המשיח ולקראת הגאולה).
סעודת יום שבת: מכוונת כנגד הבחינה הקבלית הגבוהה, הנקראת בשם – "עתיקא קדישא", המשמש גם ככינוי לספירת כתר, (היא הספירה הקדושה והגבוהה ביותר) וזו הסעודה נחשבת כסעודת אברהם אבינו, המכונה "סבא חסידא" והוא כעין הבחינה "עתיקה קדישא" (שהיא גבוהה מאד).
נאמר בזוהר הקדוש, שבזכות סעודה זו זוכים ישראל להנצל מדיני גיהנום.
סעודה שלישית: עומדת כנגד הבחינה הקבלית הנקראת "זעיר אנפין" - כינוי המיוחס לעיתים קרובות לספ' התפארת, אך בפועל הוא מייצג 'פרצוף' הנוצר למעשה מהתכללותן של שש ספירות.
מכל מקום, סעודה זו נושאת גם בשם "רעוא דרעוין": "רצון כל הרצונות" (מושג שמתייחס לנקודת הזמן הייחודית בה נערכת סעודה זו – היא חלון זמן ועת רצון נפלאה מאת ה' לעמו) כמבואר בפיוט "בני היכלא" להלן.
סעודה זו נקראת על שמו של יעקב אבינו (הנקרא גם-'בכיר האבות') ובזכותה מובטח ישראל להנצל מנזקי מלחמת גוג ומגוג.
ב"שער הכוונות" מובא לומר את הפתיחה ללא תוספת הפיוט, לפני נטילת ידיים.
גם בסעודת מלווה מלכה (סעודה רביעית חשובה שנועדה ללוות את צאת השבת באופן מכובד) נהוג לומר נוסח "אתקינו סעודתא" - לפי תקנת האר"י כמובא בספר "פרי עץ חיים" ובספר "השל"ה הקדוש", למרות שאין לכך מקור ברור בספר הזוהר.
בפיוט זה מודגש: "דא היא סעודתא דדוד מלכא משיחא" - כלומר זו היא הסעודה של דוד המלך, שנחשב 'רגל רביעית במרכבה הקדושה', וכהמשך לשאר הסעודות המכוונות כנגד האבות, אברהם, יצחק ויעקב ועל פי הזוהר בזכות סעודת המלך דוד ניצולים מתהליכי חיבוט הקבר.
נהוג לחזור על פתיחה זו שלוש פעמים: הסבר לכך מובא בספר "דברי יחזקאל" בשם האדמו"ר רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם משינווא, כי הטעם לכך הוא מאחר שסעודות השבת הן מצווה מדאורייתא, לעומת "מלווה מלכה" שהיא מצווה מדברי סופרים ולכן היא צריכה חיזוק יתר.
רבי יצחק לוריא הוסיף לפתיחה פיוטים עבור כל סעודות השבת, אף הם בשפה הארמית.
הפיוטים נוגעים בצד הקבלי של סעודות השבת ומהותה של השבת עצמה.
פיוטיו התקבלו ברוב תפוצות ישראל והולחנו להם לחנים רבים הן בקרב בני אשכנז והן בקרב יוצאי ספרד ועדות המזרח.
כמעט לכל חצר חסידית קיים לחן מקורי מיוחד לכל אחד משלושת הפיוטים.
לפיוטים נכתבו ביאורים רבים, הן על דרך הפשט והן על פי החסידות.
אחד הביאורים הפשטניים המקובלים והיותר מפורסמים הוא של היעב"ץ, המסביר את הפיוטים בדרך פשטנית עם נגיעה קבלית קלה.
לדעת ספרי הקבלה ה"פרי עץ חיים", "משנת חסידים" ו"אור צדיקים", יש לומר את הפיוט לאחר הקידוש וכך אף פוסק רבי שניאור זלמן מלאדי בסידורו, וכך גם נהג רבי נחמן מברסלב.
הבן איש חי כותב שאף כך הנהיג האריז"ל, כיוון שברוב תפוצות השתרש לאמרו לפני הקידוש, אף הוא נוהג כן, אלא במקרים מסוימים בהם יש סיבה להקדים את הקידוש כגון בימי ספירת העומר, בהם מתפללים ערבית מאוחר מן הרגיל, הוא מקדים הקידוש לפיוטים.
בסעודה שלישית אכן נהוג בכל הקהילות והעדות, לשיר את הפיוט "בני היכלא" בתוך הסעודה.
ואילו שני הפיוטים האחרים יש שנוהגים לאומרם לפני הקידוש ואילו בקרב אחרים רווח המנהג לאומרם בתוך הסעודה.
הפיוט מתאר את ההנהגה האלוהית והתקשרות אלוהים לעם ישראל בליל שבת, ואת הכוונות הקבליות שבהדלקת נרות שבת, עונג שבת, עריכת השולחן ומיקום החלות והנרות בו, הרחת הבשמים, אמירת הקידוש והשמחה שבסעודת ליל שבת.
הפיוט כולל עשרים בתים היוצרים את האקרוסטיכון "אני יצחק לוריא בן שלמה א'".
כאשר האות ש' נכפלת בו פעמיים.
הסבר לכפילות מובא על ידי תלמידו של האר"י, רבי ישראל סרוג; כי בתחילה כתב האר"י את הבית המתחיל במילה "שביתין" ולאחר מכן כתב את הבית המתחיל במילה "שכינתא" ומחק את הראשון.
מה שמסביר את המנהג של קהילות שונות להשמיט את הבית המתחיל במילה "שביתין" ואת המנהג הכללי הרווח, לדחות את הפיסקה הזו ולאומרה בש' השנייה.
יש הסוברים כי "שביתין" נכתב על ידי שבתי צבי או מזכיר אותו ולכן לא אומרים אותו.
המשך הפיוט שראשי הבתים שלו הם ל, מ, ה, א - עוסק בעיקר בבציעת הפת.
יש המשמיטים אותו לחלוטין, ויש שנוהגים לאומרו בין הקידוש לנטילת ידיים או לאחר ברכת המוציא.
ל'אזמר בשבחין' יש לחנים רבים ביניהם; ניגון חב"די לחנו של רבי הלל מפאריטש, הלחן התקבל במגזרים רבים.
לחן נוסף שקט, המושר בחסידות חב"ד, ללחן יש ביצוע של שי צברי באלבום צמאה 4 וביצוע של שמחה פרידמן.
לחן נוסף המקובל בחסידות ברסלב.
כל בית מבתי הפיוט מספר בדרך אחרת על משמעות סעודת בוקר יום השבת - "סעודתא בצפרא דשבתא".
הוא עוסק בסודות הקבליים של "קידוש היום המכונה "קידושא רבא", שנים עשר ככרות לחם הפנים שהיה בבית המקדש.
שני הבתים האחרונים הפותחים במילים "ידי אסחי" ו"אזמן בתלתא", אינם מושרים על פי רוב ויש הנוהגים לאומרם לפני ברכת המזון מאחר שהם עוסקים בנושא "מים אחרונים" ו"זימון".
הפיוט כולל שנים עשר בתים בני ארבע צלעות.
האקרוסטיכון של השיר הוא "אני יצחק לוריא".
נהוג לזמרו בעיקר בקרב קהילות החסידים ועדות המזרח.
לאסדר לסעודתא יש כמה לחנים חב"דים המפרסם שבהם זה בניגון שלימד הרבי, בנוסף קיים גם ניגון של זלמן לוין מהעיירה נעוול, בשנת 2024 יובל דיין הוציאה ביצוע כחלק מהאלבום ניגונים.
מתאר את הזמן של בין השמשות של שבת שהוא זמן "רעוא דרעוין" - "רצון הרצונות", בו מבצעת השבת בכוחה הרוחני סילוק של כל ה"קליפות" וניתן להתקרב אל הבורא ברמה הקרובה ביותר עקב ביטול ה"חיצונים" והמפריעים.
הפיוט מורכב מעשרה בתים, האקרוסטיכון של השיר החל מהבית השני הוא "יצחק לוריא".
לבני היכלא יש לחנים רבים, ביניהם; ניגון חבד"י של בני היכלא, לפי חלק מהדעות מחבר הלחן הוא רבי שניאור זלמן מלאדי, יש סוברים שמחבר הלחן הוא הלל מפאריץ' לניגון ביצוע של יאיר כלב, וביצוע של בני פרידמן.
ולחן נוסף המקובל בחסידות ברסלב שמילי אונגר בלחן של הרשי ויינברגר, באלבום מדריגות.
בשירו של אהוד בנאי, "רחוב האגס 1" (קרוב, 1989), מושמעת השורה הראשונה במזמור "אסדר לסעודתא" בלחן שהיה נהוג במשפחת בנאי.
גם המוזיקאי גבריאל חסון מבצע את השיר באלבום "מעשה אצבעותיו", באותו הלחן, אך בעיבוד חדשני.
אתרי CpG הם אזורים ב-DNA שבהם נוקלאוטיד מסוג ציטוזין מופיע מיד לפני גואנין.
המונח CpG מייצג ראשי תיבות של Cytosine-Phoshpate-Guanine, כלומר הציטוזין קשור לגואנין דרך קבוצת הזרחה (פוספט).
ביצורים אאוקריוטים רבים, הציטוזין באתרי CpG עובר מתילציה, על ידי האנזים מתיל-טרנספרז, והופך ל-5-מתיל-ציטוזין.
אצל יונקים, כ-80% מאתרי CpG נמצאו ממותלים.
חוקי זיווג הבסיסים גורמים לכך כי בגדיל המקביל (שהוא אנטי-פרללי) קיים גם כן אתר CpG (מול כל G יש C ולהפך), כך שהמתילציה עוברת בתורשה כאשר ה-DNA עובר שכפול.
מתילציה של אתרי CpG היא אחת המודיפקציות האפיגנטיות החשובות ביותר.
בדרך כלל, גנים שאזור הקדם שלהם ממותל יהיו מושתקים.
הסיבה לכך היא שקבוצת המתיל גורמת להפרעה מרחבית המקשה על פקטורי שעתוק אקטיבטורים (משפעלים) להיקשר ל-DNA.
בנוסף, המתילציה מעודדת קישור של חלבוני קישור לאתרי מתיל-CpG (Methyl CpG binding proteins) המשמשים קו-רפרסורים לפקטורי שעתוק שליליים (מעכבים).
בגנום האנושי כ-42% מהנוקליאוטידים הם G או C לכן ההסתברות לקבל אתר CpG צריכה להיות 0.21*0.21=4.41%.
אולם, בפועל אחוז אתרי CpG הוא נמוך מהמצופה ומהווה פחות מאחוז.
ייתכן והסיבה לכך היא הקלות שבה מתיל-ציטוזין יכול להפוך לתימין (T) על ידי דה-אמינציה ספונטנית.
לפיכך, במשך האבולוציה יצורים בעלי מעט אתרי CpG היו פגיעים פחות למוטציות כאלה.
איי CpG הם אזורים ב-DNA בעלי ריכוז גבוה במיוחד של אתרי CpG.
אצל יונקים האיים מציינים, לעיתים קרובות, התחלה של גן.
חוקרים מרבים להשתמש בתכונה זו בחיפושיהם אחר גנים חדשים.
אתר הגַלְעֵד הוא אתר הנצחה קטן בלב הרובע היהודי בירושלים, שהוקם לזכרם של 48 מיושבי הרובע ומגיניו, שנהרגו במהלך קרבות מלחמת העצמאות ב-1948.
עם פרוץ מלחמת העצמאות בשלהי שנת 1947 הותקף היישוב היהודי בכל הארץ, ועמו גם הרובע היהודי.
ההתקפות הקשות מצד המוסלמים יושבי העיר העתיקה הביאו לנטישה המונית של יושבי הרובע היהודי אל מחוץ לחומות.
הנטישה נבלמה כאשר מפקדת ההגנה החליטה לאסור על תושבי הרובע לעזוב, בנימוק שלערבים יהיה קשה יותר לכבוש שטח מאוכלס.
כאשר עזבו הבריטים את הארץ ב-15 במאי 1948, נותר הרובע היהודי מכותר, ובמשך כמה ימים נמשכו הקרבות בין מגיני הרובע (רובם ילדים ונערים) ובין כנופיות מקומיות.
בימים שחלפו מעזיבת הבריטים ועד נפילת הרובע נהרגו בו עשרות יהודים.
למרות שהמנהג בירושלים הוא לקבור את המת בו ביום, לא ניתן היה לערוך הלוויות ולנהל טקסי קבורה בבית הקברות בהר הזיתים הסמוך, עקב הקרבות וההפגזות.
במקביל, לא ניתן היה גם לקבור את המתים בתחומי העיר העתיקה, עקב האיסור ההלכתי לקבור את המת במרחק של פחות מ-25 מטרים ממקום יישוב.
בשל כך החליטו רבני הרובע להמתין עד שתתאפשר הקבורה מחוץ לעיר, ובינתיים נשמרו גופות המתים בבית החולים משגב לדך.
ארבעה ימים לאחר עזיבת הבריטים, ב-19 במאי, פרצו כוחות סדירים של הלגיון הירדני לעיר העתיקה, וניהלו מלחמה קשה מול התגבורת שנשלחה להגן על הרובע.
בימי קרבות אלה הלך המצב והחמיר, ומספר החללים הלך וגדל.
בעקבות כך החליטו הרבנים לקבור בכל זאת את המתים באופן ארעי בין החומות.
הלוויה קצרה ומהירה יצאה תחת הפגזה כבדה ממשגב לדך לכיוון חצר קטנה ליד כיכר בתי מחסה בלב הרובע היהודי.
ארונות הקבורה נעשו מדפנות של סוכה מאולתרים, ו, שניהל את טקס הקבורה, ביקש את סליחת המתים על שלא נקברו כראוי.
כמה טקסי קבורה מהירים כאלה נערכו במשך הימים הבאים, ובהם נקברו בסך הכל 34 חללים.
המתים נקברו זה בצד זה, ללא סימון מדויק מיהו מי.
הנקבר הצעיר ביותר היה נסים גיני, ילד בן תשע וחצי, ששימש כקָשָר בין עמדות המגינים, ונורה בידי צלף ירדני.
בתום תשעה ימי קרבות, בבוקר ה-28 במאי, נאלצו מגיני הרובע להיכנע בפני הלגיון הירדני, ונלקחו בשבי לירדן למשך כתשעה חודשים.
במסגרת תנאי הכניעה אולצו היהודים לפנות את העיר העתיקה עד השעה חמש אחר הצהריים, ולא הותר להם ליטול עמם את המתים מחצר הקבורה הזמנית.
לאחר שהרובע ננטש, אספו הירדנים את גופותיהם של 14 חללים יהודים נוספים מרחבי הרובע שטרם הובאו לקבורה, וקברו אותם בקבר המשותף, כך שהמקום הכיל בסך הכל 48 מתים.
במשך 19 שנים לא יכלו מגורשי הרובע היהודי להתייחד עם זכר יקיריהם שנפלו במהלך הקרבות, בשל סירוב שלטונות ירדן לאפשר כניסת אזרחי ישראל לעיר העתיקה.
לכן הוקמה לזכר החללים אנדרטה בבית העלמין הצבאי בהר הרצל, שעוצבה כסמטה ירושלמית.
על קירות הסמטה נרשמו שמותיהם של המתים, גילם ומעט מידע אודותיהם.
באנדרטה זו נערכו טקסי אזכרה, וכן על גג קבר דוד המלך, שהיה במשך 19 שנים המקום הקרוב ביותר לעיר העתיקה, אליו יכלו יהודים להגיע.
על גג זה מופיעה עד היום כתובת ממלכתית, ובה שמות 34 מתוך המתים.
רק אחרי איחוד ירושלים ב-1967 הועברו המתים ממקום קבורתם הזמני לקבר אחים בהר הזיתים.
לאחר העברת גופות החללים להר הזיתים תוכנן האתר כאתר הנצחה על ידי האדריכל תושב הרובע יואל בר־דור ונחנך ב-1970. אתר ההנצחה מכונה אתר 'הגַלְעֵד', והוא סומן במשך שנים בקוביית אבן קטנה עשויה אבן גיר, ובכתובת המספרת על המקום.
באפריל 2019 הוסיפה החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי אלמנטים נוספים סביב ומעל האנדרטה המקורית.
אתר ההנצחה לזכר יהודי אתיופיה שנספו בדרכם לישראל הוא אתר הנצחה בהר הרצל שבירושלים, המוקדש להנצחת זכרם של אלפים מקהילת יהודי אתיופיה אשר נספו בדרכם לישראל בראשית שנות השמונים.
בשלהי שנות השבעים החל גל עלייה מאתיופיה, כאשר יהודים מקהילת ביתא ישראל יצאו ברגל לסודאן בתקווה להגיע לישראל.
בתחילה הובאו עולים מסודאן לישראל בטיסות מסחריות מח'רטום דרך מדינות אירופה, בספינות חיל הים שאספו אותם מחוף הים האדום ובמטוסי חיל האוויר שנחתו במדבר הסודאני.
לאחר שיותר ויותר יהודים הגיעו למחנות הפליטים בסודאן ומצבם בהם היה קשה ביותר הוציאה ישראל לפועל בסיועה של ארצות הברית ב-1984 את מבצע משה, בו הוטסו עולים אל מחוץ לסודאן במטוסים אזרחיים שחכרה ישראל ועל ידי מטוסים צבאיים אמריקניים.
בסך הכול הגיעו לישראל בתקופה זו כ-16 אלף עולים.
כארבעת אלפים מיהודי אתיופיה שניסו לעלות ארצה דרך סודאן נספו במסעם – ברעב, במחלות ובהתקפות שודדים – או נחטפו ועקבותיהם לא נודעו עוד.
הגורם העיקרי לתמותה היה תנאי התברואה הקשים במחנות הפליטים אום רקובה וגדריף שבסודאן, שהביא בשלהי שנת 1983 להתפרצות מגפות קטלניות.
אתר ההנצחה הוקם בפאתו המזרחית של מתחם הר הרצל, בסמוך לחלקות הקבורה של חיילי צה"ל שנפלו בתחילת שנות התשעים ואילך.
האתר הוא חצר פתוחה שקועה שבה נטוע דשא והיא מוקפת עצים ושיחים.
לדברי אדריכל האתר נועד מבנהו השקוע ליצור תחושה של עלייה לרגל למקום קדוש.
החצר תחומה ממזרח על ידי סוללת עפר; לאורך פאותיה מצפון וממערב הוקמו מושבים מדורגים.
כל אלו יוצרים אמפיתיאטרון קטן, המשמש את באי טקסי הזיכרון הנערכים באתר.
במבואה לחצר ניטעו עצי זית.
בצידה השמאלי של המבואה ניצב קיר, ועליו כתובת המכריזה על שם האתר, והמספרת בקצרה את סיפור התלאות וההקרבה של ציבור העולים מאתיופיה בדרכו לישראל.
כתובת זו נרשמה על גבי הקיר בעברית, אמהרית ואנגלית.
בקיר הדרומי של החצר משובץ מבנה עגול למחצה ובעל גג משופע בחתך של חרוט, הפתוח אל החצר.
על קירו העגול של המבנה נקבעו לוחות ועליהם עדויות של משתתפי העלייה – עדות מפי ילד, סיפורו של ראש קבוצת עולים, זכרונות של אם על החיים בסודאן, עדות אישית מפי קס.
על גבי לוחות העדות נחרתו גם ציורים סימבוליים המתארים את החיים באתיופיה, הדרך לסודאן והשהות במחנות שם.
משמאלו של הביתן ומאחוריו נבנו כיפות חרוטיות נוספות, המסמלות את צורת גגות הטוקולים - בקתות המגורים האופייניות לכפרים ברמה האתיופית.
בדשא שבחצר, לפני הקיר הדרומי שלה, נקבעו טריזים של בטון המגיחים מן הדשא, המסמלים ככל הנראה את הצוקים והמכשולים שעמדו בדרכם של העולים, או את מצוקי הרי סאמיאן.
בצידם נקבעו בדשא תלוליות מצופות אבנים, המסמלות את תילי האבנים שהונחו על גבי קבריהם של אלו שמתו בדרך העלייה ולא זכו להגיע לישראל.
לדברי האדריכל, אתר ההנצחה משתרע בין שני מוקדי נוף: האחד – מורשת הכפר באתיופיה, אותה מסמלים המבנה והכיפות שבצידו הדרומי של האתר, הפונה לכיוונה של אתיופיה; האחר – ירושלים, אותה מסמלים עצי הזית הנטועים במבואה לאתר.
ביניהם פזורים הסמלים לדרך התלאות שעברו העולים - טריזי הבטון ותלוליות האבן.
על גבי הקיר הדרומי נרשם:
את בניה ובנותיה של הקהילה היהודית באתיופיה,
גברים ונשים, זקנים וטף, מאות ואלפים במספר,
שחרפו את נפשם כשקמו וצעדו אל ארץ אבותיהם, לציון ולירושלים,
אך לא עמדו להם כוחם וגבורתם ולא זכו להגשים את משאת נפשם.
יהי זכרם נצור לנצח בקרבנו ועלילות דרכם נר לרגלינו עד עולם.
בצד כתובת זו נרשם הפסוק הבא:
והיה ביום ההוא יוסיף אדוני שנית ידו
לקנות את שאר עמו אשר יישאר
ומעילם ומשנער ומחמת ומאיי הים
לימים הוספו לאנדרטה לוחות זיכרון הנושאים את שמות הנספים.
אתר ההנצחה תוכנן על ידי האדריכל גבריאל קרטס.
עיצובו נעשה בשיתוף עם יוצרים וסופרים יוצאי אתיופיה, שעבודותיהם שולבו בו.
מתכנני הצמחייה והגינון באתר היו דפנה הלביץ וטוביה לבינוב.
האתר הוקם ביזמת המשרד לקליטת העלייה בשיתוף ההסתדרות הציונית העולמית ומשרד הביטחון.
האתר נחנך בטקס שהתקיים ב-14 במרץ 2007, במעמד ראש הממשלה, השר לקליטת העלייה, יושב ראש ההסתדרות הציונית, קסים ונכבדי עדת ביתא ישראל.
מאז נחנך האתר מתקיים בו מדי שנה טקס האזכרה הממלכתי לעולים מאתיופיה שנספו.
טקס זה נערך קודם לכן באתר האנדרטה הזמנית לנספים, שהוקמה בשנת 1989 בגבעת המטוס.
על פי החלטת הממשלה נערך טקס האזכרה מאז 2004 ביום ירושלים (כ"ח באייר) - מועד שנבחר על מנת לבטא את שאיפתם של העולים להגיע אל ירושלים.
אנדרטאות נוספות לזכר יהודי אתיופיה
אנדרטאות נוספות לזכר יהודי אתיופיה נמצאות בקריית גת ובגבעת המטוס בירושלים - במקום בו נערך בעבר הטקס המרכזי לזכרם לפני שעבר אל הר הרצל.
אתנסיוס קירכר היה מלומד ואיש אשכולות ישועי גרמני אשר פרסם עבודות רבות, החשובות שבהן הן אלו שעסקו במחקרים אוריינטלים, גאולוגיה ורפואה.
קירכר הושווה ללאונרדו דה וינצ'י במבחינת ההיקף העצום של תחומי העניין שלו, וזכה לכינוי "מאסטר של מאה אמנויות".