tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ספר שמשיב לי, הקורא, בדרכו הייחודית, את האמון ב"נצח השירה".
"סקיצות לתמונה בלתי שלמה", 2011, הוצאת "אבן חושן".
אנתולוגיה של פרוזה ישראלית חדשה".
על "סקיצות לתמונה בלתי שלמה"
על "פעם אולי אכתוב על זה"
דוד אדלר משתתף בפעילויות מגוונות לתיקון חברתי ולכינון הסדר מדיני הוגן.
כתביו בנושאי מדיניות, חברה ותרבות (מתוך רבים)
יגאל עמיר לחץ על ההדק – העם הביא לכך שהרצח ישיג את ייעודו.
השמאל הציוני – נחוצה תשתית אידאולוגית.
תרגומים לאנגלית וערבית בלשוניות במאמר למטה.
פורסם בבמות רבות בשפות אלה ביניהן:
במדינת המסיתים: השד העדתי בשירה העברית.
איך התעוררו להם זיכרונות מלחמה.
"בין עֲרַב לַמַע'רֵב" – הנה שוכנים להם יחדיו פיירוז, רחל, עבדיל חלים חאפז, פייטנים עממיים, זלמן שניאור, הרבנים לבית אבוחצירה, ביאליק ולאה גולדברג.
דוד אודונקור הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בבורוסיה דורטמונד, בריאל בטיס ובנבחרת גרמניה בעמדת הקשר הימני.
אודונקור נולד בעיר בינדה שבגרמניה המערבית לאב גנאי ולאם גרמניה.
אודונקור גדל בקבוצת הנוער של בורוסיה דורטמונד, ובשנת 2001 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון, ותוך שנה ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבכירה של בורוסיה דורטמונד, כאשר המשיך לשחק במקביל גם בקבוצת המילואים.
בשנת 2004 עלה סופית לקבוצה הבכירה, ונשאר בה עד לשנת 2006, כאשר בעונתו האחרונה בקבוצה החמיץ משחק אחד בלבד.
אודונקור נודע כשחקן מהיר ובעל נחישות, והצלחתו בבורוסיה דורטמונד גררה התעניינות מקבוצות אחרות, ואף זימון לסגל נבחרת גרמניה במונדיאל 2006. לבסוף חתם בתום עונת 2006 בריאל בטיס, תמורת סכום של שישה מיליון אירו.
לאודונקור 75 הופעות במדי בורוסיה דורטמונד בבונדסליגה, בהן כבש שני שערים.
אודונקור החל לשחק בריאל בטיס מהליגה הספרדית בעונת 2006/07, אך כבר בעונתו הראשונה סבל מפציעה בברך ומיעט לשחק.
בתחילת עונתו השנייה הרבה אודונקור לפתוח בהרכב והפגין יכולת טובה, אך נפצע שוב.
גם בהמשך תקופתו בבטיס המשיך לסבול מפציעות רבות, והוא לא היה יכול לשחק ברוב עונת 2008/09 ולהציל את קבוצתו מירידה לליגה הספרדית השנייה.
גם בעונת החזרה של הקבוצה אל הליגה הספרדית הראשונה, אודונקור כמעט לא היה זמין עבור קבוצתו, ובסך הכל צבר 51 הופעות בלבד בליגה הספרדית בחמש עונות בריאל בטיס, בהן כבש שני שערים, ועזב את הקבוצה בקיץ 2011.
בתום עונת 2011 הגיע אודונקור למבחנים בגלאזגו ריינג'רס, אך לא חתם בקבוצה לבסוף.
אודונקור חתם באלמניה אאכן ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה.
אודונקור צבר בקבוצה 23 הופעות והבקיע שני שערים, אך לא הצליח למנוע את ירידת הקבוצה לליגה הגרמנית השלישית.
בתום עונה זו חתם בהוברלה אוז'הורוד מליגת העל האוקראינית, שם שיחק עונה אחת, בה כבש שני שערים ב-14 הופעות.
גם בקבוצה זו, מיעט אודונקור לשחק עקב ריבוי פציעות, ובספטמבר 2013 הודיע על פרישה ממשחק פעיל, בגיל 29 בלבד.
אודונקור שיחק בנבחרות גרמניה הצעירות, והיה אמור לייצג את גרמניה גם באליפות אירופה לנבחרות צעירות בשנת 2006, אך הוא קיבל זימון מפתיע מיורגן קלינסמן לשחק עם נבחרת גרמניה במונדיאל 2006, בו נכנס כמחליף בארבעה משחקים, ובישל לאוליבר נויביל את שער הניצחון בשלב הבתים מול נבחרת פולין.
אודונקור זומן גם ליורו 2008 חרף בעיית הפציעות ממנה סבל בתקופתו בריאל בטיס.
בטורניר זה שיחק מחצית אחת בלבד, בהפסד לנבחרת קרואטיה בשלב הבתים.
אודונקור החל לעסוק באימון כדורגל בקבוצות מליגות נמוכות בגרמניה עם פרישתו, והיה עוזר מאמן בSC ורל ובSC הרפורד.
נכון לשנת 2015, אודונקור הוא המאמן הראשי ב-TuS דורנברג, המשחקת בליגה האזורית של נורדריין-וסטפאליה.
דוד אייזנשטדט (1942-1890) היה מנצח מקהלות בבתי כנסת ומלחין מוזיקה ליטורגית.
הוא יצא ללימודים ברוסיה, שם למד בקונסרבטוריון של ריגה, התקבל למקהלת בולשוי תאטר של מוסקבה, אך קולו נפגע והוא פנה ללימודי ניצוח מקהלות בריגה.
הוא הוזמן לנצח על מקהלת בית הכנסת בהומל, משם עבר לבית הכנסת של ריגה ואז חזר לוורשה להמשיך בלימודיו.
משנת 1921 עד חיסול הקהילה היהודית בוורשה כיהן כמנצח מקהלת בית הכנסת טלומצקה.
אייזנשטדט חיבר קטעי חזנות, מוזיקה מקהלתית, שירים, יצירות לפסנתר ולתזמורת.
הוא ערך, יחד עם א.
פרגר, את האנציקלופדיה העממית למוזיקה ביידיש.
דוד אייזנשטדט, אשתו, וביתו - הזמרת מריסיה אייזנשטדט, נספו בשואה בשנת 1942.
דוד איילון (הרשלר) (16 במרץ 1916 – 26 ביוני 1983), היה אתלט ועורך דין ישראלי, בעל מדליית ארד מהמכביה השנייה (1935) בהטלת כידון, אלוף ושיאן הפועל בזריקת דיסקוס ובהדיפת כדור ברזל.
בילדותו אביו עזב את ביתם והותיר את אימו עגונה.
לאחר מכן עבר עם אימו ואחיותיו להתגורר בשכונת מאה שערים בירושלים.
הרשלר התאמן בקבוצת הפועל ירושלים והפועל חיפה ובהמשך אימן בקבוצת הפועל ירושלים.
בתחרויות ספורט של המכביה שנערכו בפראג, צ'כיה בשנת 1933 זכה הרשלר פעמיים במקום שני בקפיצה במוט בתוצאה של 2.72 מטר, אחרי סגל מדנצינג (2.85 מטר) ובהטלת כידון, אחרי בלא וייס מצ'כוסלובקיה (45.18 מטר).
במכביה השנייה שנערכה בשנת 1935 זכה הרשלר במדליית ארד בהטלת כידון אחרי דב רבינוביץ' מארץ ישראל (50.50 מטר) ובלא וייס.
באליפות הפועל שנערכה בתל אביב ביוני 1944 זכה הרשלר ב-3 מדליות זהב, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 33.17 מטר, הדיפת כדור ברזל בתוצאה של 12.02 מטר ובזריקת משקולת בשיא הפועל חדש של 74.30 מטר.
במסגרת אליפות הפועל בקרב רב שנערכה בתל אביב בדצמבר 1946 קבע הרשלר בקפיצה לגובה תוצאה של 1.71 מטר.
באליפות ישראל שנערכה במאי 1948 זכה הרשלר בשתי מדליות כסף, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 34.94 מטר, אחרי דב רבינוביץ' מברית מכבים עתיד (35.59 מטר) ובהטלת כידון בתוצאה של 48.32 מטר, אחרי אברהם גרין ממכבי תל אביב (53.80 מטר).
עו"ד הרשלר נבחר לתפקיד מזכיר מועצת פועלי ירושלים.
הוא התחתן עם רחל קיסלוב (אשר שימשה כמזכירת בית המשפט הבריטי) ונולדה להם בת אחת, איילת.
ב 1948 התגרשו ומאוחר יותר נישא לרות איילון, להם שלושה בנים.
אחד מילדיהם, ניצב שחר איילון, גם הוא אתלט בעברו.
אולם הספורט של הפועל ירושלים נקרא על שמו של דוד איילון וכן ספריית ספורט על שמו.
הדיפת כדור ברזל: 12.82 מטר
דוד אייכלר (7 בפברואר 1951 – 16 במאי 2021) היה פרופסור אמריטוס במחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
תחום התמחותו העיקרי היה אסטרופיזיקה.
דוד אייכלר נולד בשנת 1951 בברוקלין, וגדל במונסי ניו יורק.
את הדוקטורט עשה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
את הפוסט דוקטורט עשה באוניברסיטת שיקגו, והיה חבר סגל באוניברסיטת מרילנד.
עלה לארץ בתחילת שנות השמונים והצטרף לאוניבסיטת בן-גוריון בשנת 1983. הפך להיות חבר באיגוד האסטרונומי הבינלאומי ב-2003.
היה נשוי לאביבה, ולהם ארבעה בנים.
חיבר כ-113 מאמרים אקדמיים בנושאים של אסטרופיזיקה, קוסמולוגיה, ופיזיקת חלקיקים.
בשנות השמונים הציע יחד עם צבי פירן, מריו ליביו מהטכניון ודויד שרם מאוניברסיטת שיקגו הסבר הנוגע להתמזגות של כוכבי נייטרונים.
התאוריה אוששה בשנת 2017. חיבר עם רוג'ר בלנפורד מאמר פורץ דרך בנושא האצת חלקיקים ב-1987. ב-2001 טען כי הבזק קרני גמא עלול להתרחש ב-2004, טענה אשר הוכחה כנכונה.
דוד אולמר (18 במרץ 1932 – 29 ביולי 2012) היה מחשובי הצלמים שפעלו בישראל בשנות ה-50 וה-60. עבודותיו התפרסמו בכל העיתונות שראתה אור באותה תקופה והוא הקים את מגמת הצילום הראשונה בישראל בבית ספר תיכון.
קריירת הצילום שלו נקטעה לאחר שנפצע והתעוור בתאונת דרכים.
בעקבותיה הסב את מקצועו לטכנאי הקלטות.
נולד בשם דוד יוסף אלכסנדר אולמר ללסלו ואלווירה בכפר קרשלדאן (Korsladany) שבמזרח הונגריה.
הוא נמשך לצילום כבר בילדותו וכשהיה בן 6 התחיל ללמוד אצל שכן צלם ולמד פיתוח תמונות בתנאי שדה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, חלק מיהודי הכפר, בהם הוא עצמו, אימו, סבו וסבתו, נשלחו לעבודות כפייה במנזר הקתולי הייליגן קרויץ - Stift Heiligenkreuz באוסטריה.
בשלב מסוים הם הצליחו לברוח ליערות ולחזור לביתם.
אביו נשלח עוד קודם לכן עם פלוגות עבודה לאוקראינה ומשם לצעדת המוות למחנה מאוטהאוזן.
ב-1945, בשלהי המלחמה, חודשיים אחרי השחרור, חזר גם האב הביתה.
לציון המאורע הוא קנה לו מצלמת לייקה, שבאמצעותה התחיל לתעד את כל הסובב אותו.
אולמר הצטרף ל"קומסומול" ובמקביל לתנועת "השומר הצעיר".
כשקמה מדינת ישראל והציונות נאסרה בהונגריה, הצטרף לקבוצה שברחה לסלובקיה ומשם לאוסטריה.
בקיץ 1949 עלה עם קבוצת "השומר הצעיר" לישראל באנייה "עצמאות".
אחרי שירות קצר בצה"ל, הגרעין שלו עבר להכשרה בקיבוצים חצור ונגבה, וב-23 בספטמבר 1951 הם עלו להתיישבות בנקודה חדשה - קיבוץ דביר (דבירה) בנגב.
הצייר שמואל (שמוליק) כץ, אף הוא חבר בקבוצת "השומר הצעיר" ההונגרית, נכח ביום העלייה על הקרקע, וצייר את רשמיו, תוך שאולמר מצלם אותו בשעת מעשה.
התמונה פורסמה ביומון של התנועה שצורף ל"על המשמר".
הודות לכושרו הטכני וליכולת הפיזית הגבוהה שלו, אולמר הועסק במלאכות שונות בקיבוץ, כגון: נפחות, זגגות, מסגרות, בנייה וגילוף אמנותי.
הוא נשלח מטעם הקיבוץ ללמוד הנדסת מזון ומונה למזכיר חוץ.
כצלם חובב המשיך כל העת לתעד את הקמת הקיבוץ ואת החיים בו.
ב-1957 עזב אולמר את הקיבוץ בעקבות המשבר והפילוג בקיבוץ המאוחד.
באותה שנה הורשו הוריו לעלות ארצה, בעקבות המרד בהונגריה.
הוא הועסק תקופה קצרה כזבן בחנות הצילום "האחים יוגנד" בתל אביב, ולאחריה החל לעבוד כצלם עצמאי.
כעבור מספר חודשים קיבל הצעה לנהל חנות צילום בטבריה, במקביל לעבודתו כצלם עיתונות.
הוא עבר לגור בטבריה, ולצד חנות הצילום ניהל בעיר עסקים נוספים.
ב-1962 הוא רכש את מועדון "מינוס 206" שעל שפת הכנרת, שהיה גם קודם לכן בבעלות צלם, מקסים סלומון, לצד עסקים נוספים שפיתח בעיר.
בשנת 1967 נשא לאשה את יעל אבני, חברה בקן הנוער העובד בשכונת בורוכוב, שצורף לקיבוץ יראון, ובו עסקה בהוראה.
באותה שנה הסוכנות היהודית הציעה ליעל לצאת לשליחות כמורה בבית ספר היהודי במונטווידאו, אורוגוואי, ואולמר הצטרף אליה.
בשנת 1969 הם חזרו לארץ עם אלפי צילומים מרחבי אמריקה הלטינית, בעזרתם הדריכו את ראשוני התרמילאים שיצאו לתור ביבשת.
באפריל 1971, בדרכו לחוג צילום אותו הדריך בקיבוץ געש, ירד אולמר ממונית שירות, ובעמדו בשולי הדרך פגעה בו מכונית שסטתה מהכביש ופצעה אותו קשה.
הפגיעה גרמה לעיוורונו המוחלט ובכך נגמרה קריירת הצילום שלו.
שש שנים לאחריה פרצה שרפה בביתו, ומרבית הצילומים שצילם כל חייו נשרפו כליל.
שתי מזוודות גדולות של סרטי צילום שרדו את השרפה והן מכילות חומרים חשובים משנות החמישים והשישים.
אחרי שהשתקם הסב את מקצועו לטכנאי הקלטות.
הוא התמחה בתחום הקלטות הסתר, עבד עם המשטרה ועם חוקרים פרטיים, וכן נתן שירות כעד מומחה הנעזר באוזניו ובציוד שלו לבדיקת אותנטיות של הקלטות ששימשו עדות בבתי משפט.
בין היתר עבד עם המשטרה על הקלטות סתר בפרשת דוד בלאס, וכן תוכנית הטלוויזיה כלבוטק.
בשנת 2001 שוב נפגע בתאונה.
אולמר השתתף ברבות מאבני הדרך של הצילום העיתונאי והאמנותי בישראל.
הוא היה מחלוצי הצילום בסתר, כאשר צילם דרך חריר בכובע משפט אונס שהסעיר את היישוב, ונחשב בכך לראשון צלמי הפפראצי בארץ.
הוא מחלוצי הז'אנר של סיפור עיתונאי באמצעות צילום.
השתתף בתחרויות צילום בינלאומיות וזכה בפרסים בטוקיו ובהאג.
הזכויות לכל עבודותיו של אולמר נשמרות בידי המשפחה.
חלק מהצילומים נמסרו לתצוגה באוספים הדיגיטליים של ספריית יונס וסוראיה נזריאן שבאוניברסיטת חיפה.
ב-27 באוקטובר 1957 הטיל אדם מעורער בנפשו רימון יד במליאת הכנסת ובעקבות המקרה הוקם ב-1958 משמר הכנסת.
לטקס הקמת המשמר במעמד יו"ר הכנסת יוסף שפרינצק הגיע אולמר כצלם יחיד ותמונותיו פורסמו בפעם הראשונה בכל העיתונים.
בתקופת טבריה תיעד בחודש אוקטובר 1962 את ההפגזות הסוריות על קיבוץ תל קציר.
שנים לאחר מכן סיפר: "הגעתי לקיבוץ בעיצומה של ההפגזה, עוד לפני הצבא.
המראות היו קשים, הרפת נפגעה.
צילמתי כחצי תריסר פרות מרוסקות איברים ששכבו בחצר הקיבוץ".
למחרת התמונות התפרסמו ב'ידיעות' ".
אירוע אחר אותו תיעד הוא הפעולה בנוקייב, כפר סורי צפונה לעין גב, בחודש מרץ 1962, שבאה בעקבות התנכלות חוזרת ונשנית של הסורים לדיג בכנרת.
כוח של חטיבת גולני פשט על המוצבים הסוריים והלחימה הייתה קשה.
שיירת זחל"מים שנשלח לסיוע עלתה על שדה מוקשים סורי בכניסה למוצב, וארבעה מהם נפגעו.
"יצאתי עם עמנואל אלנקוה, כתב 'ידיעות'.
עלינו על סירת מרוץ והגענו לחוף הסורי.
קפצתי מהסירה לתוך המים, וצילמתי בעזרת טלסקופ גדול את הזחל"מים שנשארו בשטח"...
זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה של העיתונות הישראלית שבה הופיעו שתי תמונות שער בעיתון."
אירוע היסטורי שצולם גם הוא על ידי אולמר היה כינוס פיוס שיזם הנשיא יצחק בן-צבי, בהשתתפות דוד בן-גוריון ובני משפחתו של זאב ז'בוטינסקי, בצריפו שבירושלים.
באחד הצילומים של אולמר נראית נכדתו של ז'בוטינסקי, נערה כבת שש עשרה, לוחשת דבר מה באוזנו של בן-גוריון.
ב-4 בפברואר 1966 פרצה שריפת ענק ב"בית צים" בשדרות רוטשילד פינת רחוב נחלת בנימין בתל אביב.
אולמר סיקר את האירוע, ולמחרת הגיע לצלם בסטודיו הסמוך של אחד ממעצבי האופנה הנודעים של אותם ימים, ג'רי מליץ.
במוחו של אולמר צצה הברקה.
הוא הורה לדוגמניות לצאת מהסטודיו ולרדת עמו אל הרחוב העשן.
הוא העמיד אותן על רקע מחסומי המשטרה וההריסות שמסביב.
היפהפיות, לבושות כמיטב האופנה, על רקע החורבן, יצרו אפקט מרשים.
ההמונים שהגיעו לצפות באתר שלאחר השרפה נראו בתמונות כאילו באו לצפות בתצוגת האופנה הסוריאליסטית.
ב-1964 פנה אל אולמר נתן דונביץ', עורך "מוסף הארץ", בבקשה לשמש כצלם של העיתון.
אחת הכתבות הבולטות שהתפרסמו אז במוסף (נתן דונביץ כתב, אולמר צילם) תיעדה קרב בהיאבקות חופשית שנערך ב-18 ביוני 1966 באצטדיון בלומפילד בין רפאל הלפרין לבין המתאגרף מצרי אחמד מוסא.
מאוחר יותר נטען שהקרב היה מבוים.
ב-1963 הוסרט בארץ סרטו של הבמאי פיטר פריי "אשת הגיבור" עם השחקנית בתיה לנצט בתפקיד הראשי.
אולמר הגיע ל"סט" כצלם עיתונות.
הבמאי פריי התרשם מהאופן שבו הוא עשה את מלאכתו ובו במקום פיטר את צלם הסטילס של הסרט וצירף במקומו את אולמר לצוות.
הוא המשיך כצלם סטילס בסרטים ישראליים רבים ובהם "סאלח שבתי", "משפחת שמחון", "הם היו עשרה", "מבצע קהיר", "אלדורדו", "שני קוני למל" ועוד.
בסרט "דליה והמלחים" חלק מצילומי הסטילס שלו נכללו בסרט עצמו.
אולמר צילם, לצורך פרסום, גם סרטים זרים שצולמו בארץ, בין היתר בסרטים "אקסודוס", "הטל צל ענק" ו"יהודית" בכיכובה של סופיה לורן.
אחת העבודות המפורסמות ביותר של אולמר היא סדרת הפורטרטים של תרצה אתר, בתו של נתן אלתרמן.
לימים סיפרה העיתונאית דינה גונה: "בקיץ 2005 נתבקשתי לשחזר תצלומים של תרצה אתר שאבדו.
נברתי בארכיונים ומצאתי לא מעט תמונות מתקופות שונות בחייה.
סדרה של ארבעה תצלומים עוקבים, פורטרטים שלה בשחור-לבן מ-1963, משכה את תשומת ליבי במיוחד.
מאפייני התמונות: צילומי חוץ, כנראה בכניסה לבניין או חצר בית, אור טבעי של חורף.
תרצה אתר נראית בהן יפה מאוד, שברירית, ביישנית, עומק עיניה כבאר במדבר, עצובה אך גם צוחקת, מין התערטלות מרצון, שנוצרה, לדעתי, בהשפעת הצלם.
כלומר היה ברור לי מיד שאישיותו של הצלם הביאה את המעמקים החוצה.
הסתכלתי מאחור ועל אחת התמונות הייתה חותמת: דוד אולמר.
פתחתי ספר טלפונים ומצאתי בקלות: דוד אולמר - תל אביב.
צלצלתי אליו, וההרפתקה הבלשית שקיוויתי להיכנס אליה נפתרה מיד.
האיש אתו אני מדברת, הוא אכן האיש שצילם את תרצה אתר.
כמה מהר וקל זה היה.
בכמה שיחות טלפון שניהלנו התגלה לי איש מיוחד, נעים, שסיפורו האישי מרתק לא פחות מהתמונות שצילם".
במקביל לעבודתו בעיתונות הארצית, הקים אולמר בשנת 1966 את מגמת הצילום הראשונה בישראל, בבית הספר התיכון מקיף א' בבאר שבע, שממנה יצאו צלמים רבים ומוכשרים.
אחד מהם הוא הצלם הבאר שבעי גואל דרורי, בוגר המחזור הראשון.
מייסדת בית הספר ומי שניהלה אותו במשך שנים רבות הייתה ד"ר פועה מנצ'ל, דודתה (אחות אמה) של רעייתו יעל, שהכירה מקרוב את עבודתו של אולמר.
היא פתחה בבית הספר מספר מגמות מקצועיות ייחודיות, ואחת מהן הייתה מגמת הצילום.
גואל דרורי: "כמובן שאני נזכר מדי יום בדוד, אותו עוף מוזר, שבנוסף לעבודתו במערכת עיתון 'הארץ' ירד במחצית שנות השישים, מדי שבוע לנגב, לבאר שבע, כדי ללמד בתיכון מקיף א', אותנו תלמידי המגמה לצילום.
אני מאד גאה להימנות על תלמידי המחזור הראשון, שאותו הוא לימד.
הוא השפיע ומשפיע עד היום על חיי ועבודתי, ממנו למדתי לתרום ולהירתם ליזמות חדשות."
סדרת צילומים ייחודית של אולמר מתעדת את פעילותו של הרופא ד"ר עמוס ארנון (1929–2011), יליד עין חרוד, בעת עבודתו ביישוב הקהילתי נהורה שבחבל לכיש באמצע שנות ה-60. ארנון היה מחלוצי רפואת המשפחה בישראל.
בחודש ינואר 2011 נפתחה בבאר שבע, במסגרת המיזם "זום 7" תערוכת הומאז' לאולמר, ובה הוצגו רבות מעבודותיו ששרדו את השרפה.
אלמנתו, יעל לבית אבני, נכדתו של המורה והסופר הירושלמי זלמן בן-טובים, היא אשת חינוך.
מצד אביה היא בת דודה ראשונה של הטייסת זהרה לביטוב.
בעבר הייתה ראש מחקר נט"ע (ניסוי, טיפול על-יסודי) בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת תל אביב.
בעקבות התאונה של בעלה התמחתה בתחום החינוך לעיוורים.
בתם גילי אולמר קוזין מתמחה בעיצוב בובות, תפאורות, תלבושות ומסכות לתיאטרון.
ד"ר דוד איגוס הוא רופא וסופר יהודי-אמריקאי, המשמש כפרופסור לרפואה והנדסה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת דרום קליפורניה.
הוא עומד בראש מרכז וסטסייד לחקר הסרטן והמרכז לרפואה מולקולרית יישומית, השייכים גם הם לאוניברסיטה.
בנוסף, הוא מייסד ומנכ"ל מכון לורנס ג'יי אליסון של USC לרפואה טרנספורמטיבית והוא נמנה עם מקימיהן של שתי חברות בתחום הרפואה המותאמת-אישית, Navigenics ו-Applied Proteomics.
הוא עומד בראש המועצה העולמית לגנטיקה של הפורום הכלכלי העולמי.
הוא זכה בפרסים שונים, ביניהם פרס "כוכב הרוק של המדע" מטעם המגזין GQ.
איגוס סיים את לימודיו בהצטיינות בביולוגיה מולקולרית באוניברסיטת פרינסטון בשנת 1987 וקיבל את התואר הרפואי בבית הספר לרפואה באוניברסיטת פרלמן בשנת 1991.
הוא סיים את הכשרתו למגורים בבית החולים ג'ונס הופקינס וסיים את לימודיו במלגת אונקולוגיה במרכז הסרטן ממוריאל סלואן-קטרינג בניו יורק.
במכון לורנס ג'יי אליסון לרפואה טרנספורמטיבית של USC, הוא מוביל את צוות המחקר למניעה וטיפולים בסרטן.
במרכז למחלת הסרטן Memorial Sloan-Kettering בניו יורק, הוא היה רופא מטפל במחלקה לאונקולוגיה רפואית וראש המעבדה לביולוגיה של גידולים.
הוא היה גם עוזר פרופסור לרפואה במרכז הרפואי של אוניברסיטת קורנל.
איגוס שימש בעבר כמנהל המרכז לסרטן הערמונית בקליפורניה וכרופא מטפל במחלקה לאונקולוגיה רפואית במרכז הרפואי ארז-סיני בקליפורניה.
הוא היה גם פרופסור חבר לרפואה באוניברסיטת קליפורניה.
איגוס זכה בהצטיינות ופרסים רבים, כולל מדליית הכבוד של אליס איילנד (2017), פרס מחקר הרופאים של האגודה האמריקאית לסרטן, פרס מלומד קליני מטעם מכון סלואן-קטרינג ופרס האגודה האמריקאית למלגת אונקולוגיה קלינית.
הוא חבר בכמה אגודות מדעיות ורפואיות, כולל המועצה ליחסי חוץ בארצות הברית, האגודה האמריקאית לחקר הסרטן, הקולג' האמריקאי לרופאים והאגודה האמריקאית לאונקולוגיה קלינית.
איגוס הפך לתורם לחדשות CBS בשנת 2013 ומופיע באופן קבוע ב-CBS This Morning ובפלטפורמות חדשות של CBS בנושאי בריאות.
איגוס נשוי לאיימי ג'ויס פוביץ', שחקנית ובתו של מארח תוכנית הטלוויזיה המאוחדת בארצות הברית מאורי פוביץ'.
אמה החורגת, קוני צ'אנג, היא לשעבר אושיית CBS News.
סבו, הרב יעקב אגוס, היה ממנהיגי היהדות הקונסרבטיבית בארצות הברית.
דוד אורן (1915 - 7 במאי 2021) היה מפקד אג"א תחזוקה בדרגת אלוף-משנה בצה"ל, סגן ראש העיר נתניה ונשיא מועדון רוטרי ישראל בשנות ה-80.
נולד בשם דוד בלהרי בבסרביה.
עבר הכשרה ברומניה, עלה בשנת 1935 לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער והצטרף לגרעין התיישבות "קיבוץ עין הגליל" של הנוער הציוני ביבנאל שבגליל התחתון.
לאחר התפרקות הקיבוץ נשאר ביבנאל, שירת במשטרת היישובים, והיה מפקד התחנה ביבנאל.
ב-1940 התנדב לחיל החפרים בצבא הבריטי.
נשלח במסגרתה עם כוח המשלוח הבריטי ליוון.
למרות שרוב הכוח נכנע לגרמנים בסוף אפריל 1941 ונפל בשבי, הצליח אורן עם חבריו לפלוגה לעלות על ספינה אוסטרלית בנמל קלמטה ולהגיע לכרתים ומשם למצרים.
באביב 1942 פורקה פלוגת חיל החפרים והוא המשיך בשירותו ביחידה אחרת.
עם הקמת הבריגדה היהודית בקיץ 1944 הצטרף אליה ויצא לאיטליה.
היה שותף בלחימה בצפון איטליה ובחודשים יוני-יולי 1945 סייע להברחת ניצולי השואה לכיוון ארץ ישראל.
משם הועבר להולנד והשתחרר מהצבא הבריטי בדרגת סרג'נט מייג'ור (מפקד מחלקה) ב-1946.
לקראת מלחמת העצמאות שוכנע על ידי חברו, בנץ פרידן, להצטרף ל"" כמ"פ מפקדה.
עם הקמת צה"ל הצטרף לחטיבת "אלכסנדרוני" ושימש כקצין אפסנאות במטה מפקדת מחוז ב'.
לאחר המלחמה נשאר בצה"ל ושימש כקצין תחזוקה בפיקוד המרכז.
הועבר בהמשך לצוות ההקמה של פיקוד הדרום, שם שימש כקצין אפסנאות בדרגת סא"ל.
סיים הכשרה במחזור הראשון של המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
בזמן מלחמת סיני שימש כרמ"ח תחזוקה באג"א ובהמשך הפך לראש אג"א תחזוקה בסגל הפיקוד הכללי.
לאחר פרישתו מצה"ל ב-1963 בדרגת אלוף-משנה הקים את מלון "החוף הירוק" בנתניה (שבה התיישב כבר בשנת 1948) וכיהן תחילה כיושב ראש מלונאי נתניה ובשנות ה-70 כיו"ר איגוד מנהלי בתי המלון בישראל.
ב-1964 פתח עם שותף את תחנת הדלק "השחר" על כביש החוף בדרום נתניה.
במשך 15 שנים היה חבר מועצת העיר נתניה, חמש שנים שימש כסגן ראש העיר והממונה על תיק התיירות וקשרי החוץ.
כאיש תיירות יזם פרויקטים להכשרת עולים חדשים לעבודה בענף המלונאות.
הצטרף לארגון "רוטרי" ושימש כנגיד במשך שנתיים (1985/6).
במהלך תקופה זו יזם יחד עם חבריו מספר פרויקטים למען הקהילה כגון: חלוקת מלגות לסטודנטים, חלוקת מזון לכ-150 משפחות נזקקות מדי חודש, תרומת איברים, הקמת מכון שמיעה ב"לניאדו - מרכז רפואי צאנז".
על פעילותו זו זכה מטעם עיריית נתניה בתואר "יקיר העיר נתניה" בשנת 2001.
דוד אורן נפטר בראש פינה ב-2021 בגיל 106, והובא למנוחות בבית העלמין שיכון ותיקים בנתניה.
הותיר אחריו שני ילדים, ארבעה נכדים, ותשעה נינים.
דוד אזולאי (נולד ב-25 באוגוסט 1966) הוא איש צבא ופוליטיקאי המכהן כראש המועצה המקומית מטולה מאז 2015.
נולד ליעקב ואסתר וגדל בקריית שמונה, ביסודי למד בבית הספר 'יצחק הנשיא', משם המשיך לתיכון המקומי בקריית שמונה.
בכיתה י"ב עבר ללמוד במשך שנה בפנימיית הדסה נעורים בכפר ויתקין.
באוגוסט 1984 התגייס לצה"ל להנדסה קרבית ושירת במשך 25 שנה.
השתחרר משירות קבע בשנת 2010, והגיע לדרגת סגן אלוף.
בתפקידו האחרון היה קצין ההנדסה של אוגדה 91.
לאחר שחרורו מצה"ל פתח חברת תיירות עם אחיו, ובהמשך פתח גם קייטרינג ואולם אירועים שנסגר מאוחר יותר.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2013 התמודד על ראשות מועצת מטולה, והפסיד לראש המועצה המכהן הרצל בוקר ב-35 קולות בלבד.
הוא כיהן כחבר מועצה וכראש האופוזיציה.
במאי 2015 נפטר בוקר, וביולי נערכו בחירות לראשות המועצה, שבהן נבחר לתפקיד.
בבחירות לרשויות המקומיות בישראל בשנת 2018 נבחר שנית ברוב של 67%, וגבר על רוית סנדלר-יפה וליאור בז.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2024 היה אזולאי מועמד יחיד, ואף סיעתו איחדה תחתיה את כל הרשימות, ולא התקיימו כלל בחירות במטולה.
היה חבר הליכוד, ותמך בגדעון סער בבחירות לראשות המפלגה.
לאחר פרישתו של סער מהליכוד עבר לתמוך בתקווה חדשה.
בספטמבר 2025 הצטרף לישראל ביתנו.
דויד אג'די, במקור קליין, בהונגרית: Egyedi Dávid; שאי, 18 ביולי 1885 – בודפשט, 30 באפריל 1960) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, רופא עור, אורולוג, רופא ראשי.
הוא סיים את לימודיו בגימנסיה בעיר פץ' (1903), המשיך את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם הוסמך כדוקטור לרפואה בשנת 1909. בין 1909 לבין 1911, היה מתמחה בבית החולים בתסדה (Bethesda), ולאחר מכן עבר למחלקה האורולוגית של מרפאה על שם הרוזן אפוני אלברט.
במלחמת העולם הראשונה שירת בחזית במשך שלושה עשר חודשים, כרופא של גדוד חיל הרגלים ה-70, הוא קיבל את העיטור הצבאי הגבוה "צלב הכבוד המוזהב עם הכתר על סרט מדליית החיל" (1915).
מאוחר יותר קיבל לידיו את ניהול המחלקה הווריאולוגית והאורולוגית של בית החולים הקיסרי והמלכותי בנאג'ווארד.
בשנת הלימודים האקדמית 1914/15 הוא קיבל מלגה של 400 כתרים מטעם אגודת המלגות הלאומית של יהדות הונגריה.
לאחר המלחמה מונה לרופא הראשי של מרפאת "טלאיה" (Teleia).
בפברואר 1923, עם אימרה להנר, הוציא לאור כתב עת מקצועי בשם "סקירת דרמטולוגיה, אורולוגיה וונרולוגיה", שהפך לכתב העת הרשמי מ-1928 של האגודה ההונגרית לדרמטולוגיה שנוסדה אז.
הוא היה חבר נבחר בוועד המנהל של "הקזינו הרפואי של בודפשט".
בין השנים 1927 לבין 1937 היה חבר צוות בכיר של כתב העת "סקירה מדעית רפואית" וחבר צוות פנימי של המגזין טלאיה.
הוא שרד את השואה ואחרי מלחמת העולם השנייה היה חבר ועדה בקבוצת המומחים לאורולוגיה שהוקמה ב-28 במאי 1945. מותו נגרם על ידי טרשת עורקים.
אג'די היה המאסטר הגדול של תא הבונים החופשיים של קזינצי.
אשתו הייתה אלזה פולאצ'ק (1889–1967), בתם של הקצב יונה פולאצ'ק ושל יוליה רוזנר, לה נישא ב-3 במרץ 1910 בבודפשט.
על חיסונים בסרום או חיסון גונוקוק.
שימוש תוך ורידי באינדיגו קארמין ופלוריצין לבדיקה תפקודית של מחלות כליה כירורגיות .
אורולוגיה כירורגית וונרולוגיה של המטפל.
עם הקדמה מאת גזה לובמאייר.
בין הפרוטומות המפורסמות שייצר נמנית זו של ראש הממשלה הראשון של ישראל דוד בן-גוריון בכניסה לנמל התעופה בן-גוריון ובמבואה הראשית של בית חולים סורוקה.
אדלשטין נולד וגדל בשדליץ, האימפריה הרוסית, כיום פולין.
עבד כחשמלאי ובהמשך כמוביל חצץ למפעל "אבן וסיד".
הוא בוגר מכון אבני לאמנות, בתל אביב.
לאחר שפולה ודוד בן-גוריון ראו את עבודתו הוא עיברת את שמו לדודא (זו גם חתימתו) לבקשת בן-גוריון.
הוא ערך מספר השתלמויות באיטליה ובצרפת.
הציג בתערוכות בין השנים 1964–1986. בין יצירותיו הרבות יש גילופי עץ של דמויות תנ"כיות וחיות.
בשנת 1980 ניתן במתנה פסל שייצר לנשיא מצרים אנואר סאדאת.
אדלשטיין היה נשוי לציפורה ונפטר ב-1999.
1959 - התערוכה הכללית של אמני ישראל, מוזיאון תל אביב, בית דיזנגוף, תל אביב
1969 - פסטיבל האמנות, ציור ופיסול 69, גני התערוכה, תל אביב
1982 - שמות, מוזיאון בית התנ"ך, תל אביב
ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון (1960) ורעייתו פולה בן-גוריון (במרפאה בשדה בוקר)
נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי
משה דיין, יצחק רבין ולוי אשכול
אופנהיים נולד בלייפניק לרבי יששכר בר (ברנרד) אופנהיים, רב וראש ישיבת אייבשיץ.
אופנהיים למד תורה בישיבת אביו, ובשנת 1834 (ה'תקצ"ד) עבר לפראג, שם המשיך בלימודי תורה, כמו גם בלימודים כלליים באוניברסיטת פראג.
בשנת 1846 (ה'תר"ו) התמנה לרב קהילת ימניץ, ובשנת 1857 (ה'תרי"ז)/1859 (ה'תרי"ט) לרב קהילת נאג'בצ'קרק, תפקיד שאותו מילא עד מותו.
הוא נבחר לעמוד בראש סמינר רבני בבודפשט, אך נפטר בווינה בטרם נפתח הסמינר.
אופנהיים חיבר מאמרים מדעיים וחיבורים אחרים שהתפרסמו בכתבי עת רבים, דוגמת המגיד, ישורון, בן חנניה, Allgemeine Zeitung des Judentums ו-MGWJ.
גישתו הדתית של אופנהיים הייתה שמרנית, והוא התנגד לדעותיו המתקדמות של לאופולד לעף, אשר תקף אותו במאמרו בבן חנניה.
אחיו, חיים, היה גם כן רב ומחבר מאמרים שנדפסו בכתבי עת שונים.
בנו, יואכים, היה אף הוא רב בקרלסבאד.
שירת כרמטכ"ל בזמן מלחמת יום הכיפורים ועזב את תפקידו כחצי שנה לאחריה בעקבות מסקנות ועדת אגרנט.
קודם לכן, שירת כמפקד פיקוד הצפון במלחמת ששת הימים.
דוד אלעזר נולד בסרייבו (בבוסניה, אז חלק מממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים), למשפחה ממוצא ספרדי משושלת משפחת אלעזר, שהגיעה לאזורי האימפריה העות'מאנית לאחר גירוש ספרד.
אמו זהבה נפטרה כשהיה בן שש וחצי ובהמשך גדל אצל סבותיו.
אביו, סולומון (שלמה), היה קצין בצבא יוגוסלביה.
בגיל 12 נסע אלעזר לזאגרב (היום בירת קרואטיה) לשם לימודים, והצטרף לקן של השומר הצעיר.
בתקופה זו הכיר את חיים ברוצלבסקי (לימים חיים בר-לב) והתיידד עמו, וגם את פליקס דויטש (לימים פליקס דותן).
עקב החשש מפלישת גרמניה ליוגוסלביה, בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה, ובשל הנהגת נומרוס קלאוזוס לתלמידים יהודים בבתי הספר, התארגנה קבוצת צעירים יהודים שכללה את אלעזר במסגרת עליית הנוער לצורך עלייה לארץ ישראל.
הקבוצה עלתה ארצה בסוף שנת 1940, זמן קצר לפני הפלישה הנאצית ליוגוסלביה.
היא נסעה לארץ ישראל ברכבת, דרך סוריה ולבנון, ועל אף שהחזיקה בסרטיפיקט של עליית הנוער, הועברה למחנה מעצר לעולים בלתי חוקיים בעתלית.
אלעזר הוחזק שם עד מרץ 1941, אז הצטרף לקבוצה שנייה, שנשלחה כחברת נוער לקיבוץ שער העמקים.
לאחר מכן, בעקבות החלטת "השומר הצעיר" יצאה הקבוצה כהשלמה לקיבוץ עין שמר.
אלעזר נשלח להדרכה וזמן קצר לאחר הגיעו, נבחר למזכירות הקיבוץ.
בשנת 1946 ביקש להיות בין האחוזים שנדרש הקיבוץ לשלוח לפלמ"ח, אך בקשתו סורבה.
דדו לא קיבל את הדין, עזב את הקיבוץ והתגייס לפלמ"ח.
אלעזר הוצב בפלוגה ז' (פלוגת הסיירים) של גדוד "המטה" וצורף למחלקת "משמרות", בפיקודו של חיים פוזננסקי, שנקראה על שם קיבוץ משמרות בו ישבה.
בשנת 1947 היה חניך בקורס מ"כים בפיקודו של חיים בר-לב בקיבוץ דליה.
בר לב ויגאל אלון העידו שכבר אז התבלט כחניך מצטיין של הקורס.
לאחר הקורס נשלח לחולתה בגליל העליון לפקד על מחלקה שעסקה בסיורים והחדרת מסתערבים לסוריה וליווי עולים במסגרת ההעפלה מארצות המזרח.
בפעילות זו התאפשר לו ללמוד על הכנותיה של סוריה למלחמה.
בנובמבר חזר למטה הפלמ"ח ובדצמבר השתתף בפעולת תגמול נגד כלי רכב ברמלה ובפשיטה על מחסן נשק בבסיס של הצבא הבריטי בתל ליטוינסקי.
בראשית 1948 השתתף בקורס מזורז למפקדי מחלקות בנתניה.
במהלך מלחמת העצמאות השתתף בקרבות שונים בגדוד הרביעי ("הפורצים"), של חטיבת הראל, בהם שיירת חולדה, הקרב על מנזר סן סימון והפריצה לעיר העתיקה.
דדו תואר כמי שנשאר רגוע תחת אש, דאג לפצועים והקפיד לצאת לפעולה עם פקודיו.
הוא התקדם מהר בתפקידים, הן עקב תכונותיו כמפקד אך גם בשל הנפגעים הרבים שהיו לשדרת הפיקוד של הפלמ"ח.
בסוף מאי התמנה למפקד פלוגה ובאמצע יולי נתמנה למפקד "גדוד הפורצים" בחטיבת הראל של הפלמ"ח.
בינואר 1949 מילא הגדוד בפיקודו תפקיד חשוב בקרבות באזור רפיח, בשלב השני של מבצע חורב.
לאחר תום הקרבות ב-1949, השתתף אלעזר בכנס הפלמ"ח, בניגוד לפקודות, ועל כך קיבל נזיפה והתראה מהרמטכ"ל יעקב דורי.
לאחר מכן היה חניך בקורס המג"דים השני, תחת פיקודו של יצחק רבין.
באותה העת דרגתו הייתה רב-סרן.
בינואר 1950 נתמנה כמדריך בשלב א' בקורס המג"דים השלישי ובאותה שנה הוענקה לו דרגת סגן אלוף.
ביוני 1951 מונה למדריך ראשי בשלב ב' – קורס קצינים מתקדם.
הוא הדריך בקורס במשך שלוש שנים, ובתקופה זו התגבשה מחשבתו הצבאית.
לצד חיים בר-לב, היה דדו בין הקצינים הבכירים הראשונים שעברו קורס צניחה וענדו כנפיים.
ב-8 באוגוסט 1952 נישא דדו לחברתו, תלמה (בתו של המשורר, הסופר, העורך והמתרגם צבי ארד, ממייסדי קיבוץ עין שמר), כאשר מלאו לה 18, ואז חזר ונתקבל כחבר הקיבוץ, שהוסיף לשמש כביתם במשך מספר שנים.
בשנות ה-50 מילא אלעזר מספר תפקידי מטה.
ב-1952 הוחלט על הקמת פיקוד נוסף לשלושת הפיקודים ("פיקוד 8"), וביוני מונה דדו לקצין אג"ם וסגן ראש המטה של הפיקוד, אולם הקמתו לא יצאה אל הפועל וב-1953 הוא מונה לקצין אג"ם בפיקוד מרכז.
בתקופה זו למד יחד עם ישראל טל לבחינות הבגרות ועבר אותן בהצלחה.
בתחילת נובמבר 1953 יצא לחופשת לימודים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשל סירוב הקיבוץ לאשר לו את החופשה, הפסיק דדו את חברותו בקיבוץ.
הוא התגורר בירושלים ולמד במשך שנה כלכלה ולימודי המזרח התיכון.
בשמונה השנים שחלפו מאז התגייס לפלמ"ח כחניך "השומר הצעיר", השתנו השקפותיו הפוליטיות והוא הזדהה עם התפיסה האקטיביסטית של "אחדות העבודה".
בשנים 1954–1955 היה דדו ראש מחלקת תורת לחימה במטה הכללי.
בשנים הללו נהג ללוות כמשקיף ואף להצטרף אל הכוח הלוחם בפעולות התגמול, לצורך הפקת לקחים.
בסוף 1955 התמנה למפקד חטיבת חי"ר מוגברת 12 (חטיבת הנגב).
ב-15 ביוני 1956 נתמנה למפקד בית הספר לחיל רגלים והועלה לדרגת אלוף-משנה.
בסוף אוקטובר 1956 נפתח מבצע קדש, במהלכו פעלה החטיבה שתחת פיקודו ברצועת עזה והוא עצמו קיבל את כתב כניעת הכוחות המצריים ברצועה מידי הגנרל דיגווי.
לאחר מכן עסקה החטיבה בהחזקת הרצועה, בתפקידי שיטור ובחיפושים אחר מחבלים.
בתקופת הישיבה ברצועה, החליט לעבור הסבה לשריון.
ב-6 במרץ 1957 בוצעה הנסיגה מהרצועה וב-9 ביולי הוצב דדו בגייסות השריון.
לדעת הביוגרף חנוך ברטוב, ההחלטה לעבור הסבה לשריון הייתה "ראשית הזינוק הגדול" שלו בחזרה אל "לב-לבה של העשייה והמחשבה של צה"ל" ותחילת התקדמותו לעבר צמרת הצבא.
בתוקף הנסיבות, עברה משפחת אלעזר להתגורר בדרום הארץ, בכפר מנחם, למשך 4 שנים.
דדו עשה את מסלול ההסבה בשלמותו – תקופת הכשרה שנמשכה למעלה משמונה חודשים, וב-15 במרץ 1958 מונה למפקד חטיבה 7. ב-15 באפריל 1959 נסתיימה כהונתו כמפקד החטיבה והוא מונה לסגנו של מפקד גייסות השריון, חיים בר-לב.
בעת שכיהן בתפקיד זה סייע לרב-סרן אברהם ארנן במימוש יוזמתו להקמתה של סיירת מטכ"ל.
ב-25 ביוני 1961 מונה למפקד גייסות השריון.
הוא הועלה לדרגת אלוף והצטרף ל.
בתקופה זו עברה משפחת אלעזר להתגורר בהרצליה וכעבור זמן מה ברמת אביב.
דדו שירת בתפקידו זה שלוש שנים וארבעה חודשים, ובתקופה זו ביקש לרומם את קרנו של חיל השריון.
בין יוזמותיו לשם מטרה זו, היו עריכת "יום גייסות השריון" השנתי, הקמת מקהלת 300 גברי השריון תחת ניצוחו של יצחק גרציאני, הקמת נבחרת כדורגל והנהגת טקסי השבעה במצדה.
ב-2 בנובמבר 1964 נכנס אלעזר לתפקידו כאלוף פיקוד הצפון.
בתקופה זו הייתה מתיחות רבה עם סוריה ותקריות שנודעו כמלחמה על המים, על רקע ניסיונות סוריה להטות את מקורות נהר הירדן ולמנוע מישראל את השימוש במוביל הארצי.
התקריות היו מלוות בהפגזות מסיביות של יישובי אצבע הגליל.
אמרה המיוחסת לאלעזר מאותה תקופה היא "אם חיי היישובים שלנו יהיו בלתי-נסבלים, יהיו בלתי-נסבלים גם החיים ממזרח לגבול".
בסוף ספטמבר 1966 נכנסה לתוקפה תקופת שירות נוספת של אלעזר בצבא הקבע, ומשפחתו עברה להתגורר בצפון, בטבעון.
ב"תקופת ההמתנה" ערב מלחמת ששת הימים ב-1967, נמנה אלעזר עם מפקדי צה"ל שדחפו לכיבוש רמת הגולן, על רקע חלקה של סוריה באירועים שהוליכו למלחמה.
בזמן המלחמה, פיקד אלעזר בתפקידו כאלוף פיקוד צפון, על כיבוש השומרון, שהיה בשליטת ממלכת ירדן, ועל כיבוש רמת הגולן מסוריה.
הלחימה על הרמה החלה רק ביום החמישי של המלחמה, ה-9 ביוני, לאחר תום הקרבות בחזית המצרית ובחזית הירדנית.
אז התרכזו בגזרה כוחות, שנאספו מכל חלקי הארץ (שתי חטיבות הובאו מזירת הדרום וארבע חטיבות הובאו מהגיזרה הירדנית).
במקביל לתקיפה אווירית מרוכזת של חיל האוויר הופעלו שבע חטיבות, בפיקודו של אלעזר, בהתקפה על רמת הגולן.
ההתקפה התרכזה בגיזרת הבניאס וצפון רמת הגולן, שם היה השיפוע בעלייה לרמה מתון יחסית, וכוחות השריון יכלו לעלות לרמה ולהתקדם כמעט עד מחצית הדרך לקוניטרה.
בדרום הרמה תקפו כוחות רגלים וצנחנים את המוצבים הסורים והשיגו גם הם התקדמות לא מעטה.
במהלך הלילה הרחיבו כוחותיו של אלעזר את הטריז דרומה, עד לאזור גשר בנות יעקב.
בבוקר יום שבת, ה-10 ביוני, פרצו כוחות שריון וחיל רגלים מזרחה תחת סיוע אווירי, והצליחו להגיע, בצפון רמת הגולן, אל מעלה החרמון ואל קוניטרה, ובדרום רמת הגולן אל צומת רפיד.
ב-10 ביוני בשעה 14:00 נפסקו הקרבות ברמת הגולן ונסתיימה למעשה הלחימה.
לאחר מלחמת ששת הימים, החלה מלחמת ההתשה בבקעת הירדן.
ב-16 בפברואר 1968 ביטא האלוף אלעזר את המדיניות שהתגבשה בצה"ל בתגובה לחדירות המחבלים וההפגזות מירדן: "פעולת צה"ל תורמת לשקט יותר מאשר התאפקות ממושכת.
אם התושבים שלנו לא יוכלו לחיות בשקט – לא יוכלו גם התושבים בצד השני לחיות בשקט".
בערב פסח אותה שנה, אמר בראיון: "חייבים אנו לנהל את המלחמה באופן שתהיה בלתי־נסבלת למדינות שמהן חודרים המחבלים.
לישראל תהיה זו מלחמה קשה, קטלנית ויקרה – אבל תהיה נסבלת".
בעקבות פעילות ארגון הפת"ח מלבנון, טבע אלעזר ב-1969 את הכינוי "פתחלנד" לאזור בדרום-מזרח המדינה שנשלט על ידי הארגון.
בריאיון ל"מעריב", התייחס אלעזר למלחמת ההתשה: "אני אומר, שאפשר להמשיך ולחיות כך.
עלינו לראות את התקופה הזאת כחלק ממלחמתו של העם היהודי על מולדת ועל מדינה עצמאית.
ואם נראה את המצב כך, ניווכח כי מלחמתנו מתנהלת בתנאים לגמרי לא רעים.
עברנו שלבים הרבה יותר גרועים...
הבעיה אינה צבאית, כי אם מדינית וכלכלית...
אני לא יכול להגיד שזהו הדגם לחיים מאושרים, אבל זה הולך להיות טוב יותר ויותר".
אלעזר הזדהה עם ההתנחלות ברמת הגולן והציב בראש סולם העדיפויות של פיקוד צפון את קידום אכלוסה.
הוא היה מעורב באופן פעיל בהכנת התשתית וסייע באופן ישיר להיאחזויות הראשונות, ובראשן מרום גולן, אף בנושאים אזרחיים לחלוטין.
ב-23 בדצמבר 1969 מונה אלעזר לראש אג"ם.
כהונתו כרמטכ"ל עד מלחמת יום הכיפורים 1972–1973
ב-1 בינואר 1972 מונה אלעזר לרמטכ"ל התשיעי בצה"ל.
בתחילת כהונתו, הקדיש תשומות רבות ללחימה בארגוני הטרור.
ב-9 במאי 1972, בעת שנחטף מטוס סבנה והונחת בנמל התעופה לוד, פיקד אלעזר על מבצע ההשתלטות על המטוס ותידרך באופן אישי את לוחמי סיירת מטכ"ל, בטרם החלה הפעולה.
לאחר המבצע, אמר: "אם תתנהגנה כל המדינות כפי שנהגנו אנחנו, לא תהיה בעולם פרשת־חטיפות".
שלושה שבועות לאחר מכן, ב-30 במאי התרחש הטבח בנמל התעופה לוד, שביצעו חברי "הצבא האדום היפני".
ב-5 בספטמבר באותה שנה אירע טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
בתגובה הורה דדו על תקיפת בסיסי מחבלים בסוריה ובלבנון, שהייתה הגדולה מסוגה עד אז.
הופלו שלושה מטוסים סוריים, ועשרות מחבלים נהרגו בהפגזות הכבדות.
בהמשך אישר אלעזר את מבצע "אביב נעורים", שיצא לפועל בלילה שבין 9 ל-10 באפריל 1973, ובמהלכו פגעו לוחמי יחידות מובחרות בבכירי הטרור בביירות, ובו נהרגו עשרות מחבלים, בהם בכירים בארגוני הטרור.
אירוע נוסף שאלעזר נדרש להתמודד עמו כרמטכ"ל היה ההחלטה ב-21 בפברואר 1973 על הפלת מטוס נוסעים לובי, שחצה את גבולה האווירי של מדינת ישראל, וסירב לדרישות להזדהות.
לאחר שהמטוס הופל בשטח סיני על ידי מטוסי חיל האוויר הישראלי, בהוראתו האישית של דדו, התברר שהיה זה מטוס אזרחי, וכי המדובר בטעות ניווט תמימה.
ההחלטה על הפלת המטוס עוררה ביקורת חריפה בישראל ובעולם.
אלעזר הותקף בעיתונות ועלתה דרישה להתפטרותו.
באירוע זה נהרגו למעלה ממאה אזרחים.
המהלכים לקראת מלחמת יום הכיפורים
במהלך אפריל 1973 הצטברו התרעות על כוונה של מצרים לפתוח במלחמה באמצע מאי.
אלעזר חשש מאפשרות זאת ולהערכה היו שותפים ראש "המוסד" צבי זמיר ושר הביטחון משה דיין.
הערכת ראש אמ"ן אלי זעירא, לעומת זאת, הייתה שמצרים לא תצא למלחמה.
אלעזר התייחס לכך גם בפומבי, באומרו:
בעקבות ההערכה כי תיתכן מלחמה בקיץ 1973, אישר שר הביטחון לרמטכ"ל, ב-17 במאי, להוציא אל הפועל את תוכניתו להעלאת הכוננות ולשיפור המוכנות של צה"ל למלחמה – כוננות כחול לבן.
ב-27 במאי 1973 הוכרזה כוננות בצה"ל, ובוצע גיוס מילואים.
לפי ההיסטוריון יואב גלבר, מטרת גיוס המילואים הייתה החלפת יחידות שצעדו במצעד צה"ל ולא לתגבור.
בדיעבד, יש התולים במאורעות סביב כוננות זו חלק נכבד מההפתעה של צה"ל בעת פתיחת מלחמת יום הכיפורים, כיוון שסיפקה קרקע נוחה לשאננות וההתעלמות מהסימנים המקדימים של המלחמה, שבאה בעקבות אי התממשותה של ההתרעה למלחמה בעת כוננות "כחול לבן".
ביולי 1973 מינה את שמואל גונן (גורודיש) לאלוף פיקוד דרום – מינוי שנחשב גם בשעתו לשנוי במחלוקת.
כבר מההתחלה, נמתחה ביקורת בצמרת צה"ל על מינויו למפקד החזית העיקרית של מדינת ישראל, ורבים מהם ראו בו את אחד המינויים המוטעים ביותר של אלעזר כרמטכ"ל.
לאחר מכן מינה את ישראל טל לסגן הרמטכ"ל.
ב-13 בספטמבר 1973 הופלו 12 מטוסים סוריים בקרב אוויר שהחל כאשר מטוסים אלו ניסו ליירט מטוסי צילום ישראלים.
עקב הערכה מודיעינית שגויה ושיקול דעת לקוי של מקבלי ההחלטות, ננקטו בצה"ל צעדים מצומצמים בלבד, לא בוצע גיוס מילואים מלא, וההערכה הייתה כי פתיחת מלחמה היא "בסבירות נמוכה".
הרמטכ"ל, דוד אלעזר הורה, על דעת עצמו, על גיוס מילואים מצומצם, שהחל ב-5 באוקטובר.
בשעה 4 לפנות בוקר, ביום הכיפורים, נמסרה התרעה חד-משמעית של ראש המוסד, צבי זמיר – "היום תפרוץ מלחמה" לראש הממשלה, לשר הביטחון, לרמטכ"ל ולגורמים נוספים.
אלעזר נפגש בשעה שש בבוקר עם שר הביטחון, משה דיין, ודרש גיוס מלא, מכה מקדימה בסוריה וטיסות צילום באמצעות מטוסים לא מאוישים מעבר לתעלה.
בשל עננות כבדה בגולן, תוכננה מכה מקדימה לא נגד מערך טילי הנ"מ הסורי כי אם נגד שדות תעופה סוריים.
משה דיין סירב למכה מקדימה ולטיסות סיור מחשש לאיבוד התמיכה האמריקנית במקרה שישראל תהיה זו שתפתח ראשונה במלחמה.
דיין לא אישר גיוס מילואים מלא, אך אישר גייס אוגדה לדרום ואוגדה לצפון ואת מילואי חיל האוויר.
בשעה 09:00 התקיים דיון בראשותה של ראש הממשלה גולדה מאיר עם חברי המטבחון, הרמטכ"ל, ראש אמ"ן וראש המוסד.
בדיון קיבלה גולדה מאיר את עמדתו של אלעזר לגבי הגיוס המלא שדרש, ומנגד את דעתו של משה דיין בשני הנושאים האחרים ולא אישרה מכה מקדימה וטיסות סיור.
ב-6 באוקטובר, בשעה שתיים בצהריים, החלה המתקפה המשולבת של הצבאות הסורים והמצרים, הידועה כמלחמת יום הכיפורים.
במידה רבה הייתה זו הפתעה לצה"ל ולעומד בראשו.
בימיה הראשונים של המלחמה היה דדו בין היחידים שהצליח לשמור על אופטימיות וקור רוח (בניגוד לשר הביטחון, משה דיין, שדיבר על "חורבן הבית השלישי").
במתקפת הנגד הכושלת של 8 באוקטובר בסיני, העביר דדו לממשלה דיווחים על הצלחות שלא היו, וזאת על פי דיווחים שהגיעו ממפקדי החזית.
בשעה 18:00 באותו יום, ערך מסיבת עיתונאים בבית סוקולוב ודיווח כי התקפת הנגד מצליחה וכי חלה תפנית במלחמה.
כשנתבקש על ידי דן שילון לחזות מתי יסתיימו הקרבות, השיב: "אנחנו נמשיך לתקוף ואנחנו נמשיך להכות ואנחנו נשבור להם את העצמות.
אני עוד לא רוצה להתחייב כמה זמן זה ייקח לנו".
אלא שעל אף שדבריו אלה נועדו להפיח תקווה, הביטוי "נשבור להם את העצמות" נתקבל בציבור כדוגמה ליוהרה וזחיחות, והוא הפך לדוגמה הבולטת ביותר לפער בין המציאות לבין התבטאויות באמצעי התקשורת.
המלחמה חשפה חילוקי דעות אישיים עזים בין אלופי צה"ל, במיוחד בחזית הדרום, אשר בחלקם לא הוסדרו גם לאחר שנים רבות.
בשלב מסוים במלחמה, עקב תפקודו הכושל של מפקד פיקוד הדרום שמואל גונן ("גורודיש"), מינה דדו את הרמטכ"ל לשעבר, חיים בר-לב, כמפקד חזית הדרום.
דדו גייס גם את האלופים רחבעם זאבי ואהרן יריב, ששוחררו משירות פעיל לפני המלחמה, כעוזרים מיוחדים לרמטכ"ל.
לאחר קרבות בלימה קשים, מתקפת נגד כושלת בסיני, ואבדות רבות הן לכוחות הקרקע והן לכוחות חיל האוויר, נבלמה לבסוף המתקפה.
ב-11 באוקטובר עברה הלחימה בצפון לשטח סוריה, ובליל 16 באוקטובר חצה צה"ל את תעלת סואץ.
המלחמה הסתיימה כאשר כוחות צה"ל נמצאים בעומק השטח הסורי, הר החרמון, שאבד בתחילת המלחמה, הוחזר לשליטת ישראל, הארמייה השלישית של צבא מצרים מכותרת בסיני, וכוחות צה"ל נמצאים בגדה המערבית של תעלת סואץ.
על הישגים אלו שילם צה"ל באבדות רבות.
ב-24 בינואר 1974, חתם אלעזר כראש המשלחת הישראלית לוועידת ז'נבה על הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים בקילומטר ה-101, עליו חתמו גם ראש המשלחת המצרית, הרמטכ"ל אל-גמאסי, ומפקד כוח החירום של האו"ם, לוטננט-גנרל אנסיו סילאסוואו.
מחירה היקר של המלחמה באבדות לצה"ל, והעובדה כי צה"ל נתפס לא מוכן, הן מבחינה מודיעינית והן מבחינה מבצעית, עוררו גל של מחאה ציבורית.
כדי לשכך את הזעם והביקורת על ההנהגה ואת הדרישה שתישא באחריות, הועלתה ההצעה להקים ועדת חקירה ממלכתית.
אלעזר התנגד להצעה לחקור את הצבא כל עוד הוא נמצא במצב מלחמה וקודם שבדק את עצמו והגיש את ממצאיו לדרג המדיני.
אולם עמדתו לא נתקבלה, וב-21 בנובמבר 1973, הוקמה ועדת אגרנט כדי לחקור את אי-מוכנותו של צה"ל למלחמה.
הוועדה הובלה בהנהגת נשיא בית המשפט העליון שמעון אגרנט, ולצידו ישבו שני רמטכ"לים לשעבר: יגאל ידין וחיים לסקוב.
הוועדה ישבה על המדוכה מספר חודשים, ולאחר 140 ישיבות ושמיעת עשרות עדים, פרסמה ב-1 באפריל 1974 דו"ח ביניים, בו המליצה על הפסקת כהונתו של דדו כרמטכ"ל, יחד עם סיום כהונתו של ראש אמ"ן, האלוף אלי זעירא.
לגבי דוד אלעזר, ההמלצה נומקה בכך שלא היו לו הערכות מודיעין משלו ותוכנית מגננה מפורטת, ובשל הביטחון המופרז שלו ביכולתו של צה"ל להדוף את האויב בעזרת כוחות הצבא הסדיר בלבד.
בדו"ח הוועדה נכתב כי אלעזר "נושא באחריות אישית גם בעניין הערכת המצב וגם בעניין מוכנותו של צה"ל".
תוכניות המלחמה המדויקות של המצרים והסורים הגיעו לידי אמ"ן חודשים לפני המלחמה והופצו לרמות הגבוהות כולל הרמטכ"ל אלעזר, אך אלופי הפיקודים למשל, לא ידעו על תוכניות אלה.
ועדת אגרנט מתחה ביקורת על כך שבפועל הצבא לא התכונן למלחמה לפי תוכניות אלה:
מחדל אי הגיוס המיידי של שתי אוגדות
ביום שבת בבוקר, יום פרוץ המלחמה, תבע הרמטכ"ל גיוס כללי אולם שר הביטחון דיין אישר לבצע גיוס חלקי.
הרמטכ"ל רא"ל אלעזר כפר בקביעות ובמסקנות של הוועדה ביחס לתפקודו ואחריותו האישית למישגים, וטען שנגרם לו עוול בשל קביעותיה חסרות הבסיס של הוועדה ומסקנותיה.
בעקבות המלצת הוועדה, הגיש אלעזר את התפטרותו לממשלה ב-3 באפריל 1974, וזאת תוך שהוא טוען כי נגרם לו עוול, בעיקר על רקע העובדה כי הוועדה לא המליצה על סנקציות כלשהן נגד הדרג המדיני, וכי לא נלקח בחשבון תפקודו במהלך המלחמה, והעובדה כי בסופו של דבר הסתיימה המלחמה בניצחון.
לאחר התפטרותו, מונה ליו"ר מועצת המנהלים של חברת הספנות צים.
ב-15 באפריל 1976 לקה בהתקף לב, בעת ששחה בבריכת שחייה בנווה אביבים, ומת, כשהוא רק בן 50. ערב לפני כן נפגש עם סופר צללים, חנוך ברטוב, במטרה לכתוב בספר את גרסתו לאירועי המלחמה.
רבים קושרים את מותו המוקדם לשיברון הלב שהיה נתון בו לאחר שוועדת אגרנט הטילה עליו את האחריות למחדל יום הכיפורים.
יותר מעשרת אלפים איש הלכו אחר ארונו.
עד מותו התגורר בנווה אביבים.
לאלעזר ואשתו תלמה שלושה ילדים:
הילה (נולדה ב-1955), פסיכואנליטיקאית הנשואה לדורון כהן, אחיה של נאוה ברק; עו"ד גידי אלעזר (נולד ב-1957~) ועורך הסרטים יאיר אלעזר (נולד ב-1966), שהפיק סרט על אביו.
הכרעתה של ועדת אגרנט בדבר אחריותו האישית לכישלון ההכנות למלחמה לא נתקבלה במלואה.
באשר למידת אחריותו לדבקות במה שהוועדה כינתה "הקונספציה", לפיה הסורים לא יפתחו במלחמה ללא המצרים והללו לא יפתחו ללא מענה לעליונות האווירית של ישראל, הרי שיש המסירים ממנו את האחריות.
בפרט רבים אינם מקבלים את הסרת האחריות מהדרג המדיני, ובמיוחד משר הביטחון משה דיין.
כן יש המדגישים את קור רוחו ואת תרומתו לניצחון על אף נתוני הפתיחה הקשים.
בריאיון שנערך ב-2010 עם אביעזר יערי הוא טען כי ניתן לייחס לאלעזר שתי החלטות שהיו מכריעות לגבי תוצאות המלחמה.
הראשונה, החלטתו להעתיק את עוצבת המפץ בפיקודו של מוסה פלד שהייתה בעתודה מול הגבול עם ירדן (מחשש שזו תצטרף למלחמה) אל החזית ברמת הגולן בתקיפה מדרום לצפון.
השנייה, התעקשותו להמתין להתקפה מצרית נוספת בטרם יחל צה"ל במתקפה מערבה ובניסיון צליחה.
מתקפה מצרית זו בוצעה ב-14 באוקטובר, ונכשלה כישלון חרוץ.
לפי דעה אחרת, ב-12 באוקטובר 1973 המליץ המטה הכללי על חציית התעלה למרות הסיכון של אוגדות הטנקים המצריות שנמצאו עדיין בצד המזרחי של התעלה.
תוך כדי ישיבת ממשלה שדנה בנושא, קיבל צבי זמיר ראש המוסד ידיעה חשובה שהצביעה על מעבר הטנקים המצריים לסיני כחלק מהתקפה מצרית צפויה.
דוד אלעזר אמר מיד שאם כך עדיף לדחות את הצליחה לעוד מספר ימים, והממשלה אכן החליטה כך.
מספר שנים לאחר מלחמת יום הכיפורים שיבחה גולדה מאיר את דוד אלעזר ואת הדרך שבה ניהל את המלחמה, וטענה: "דדו הציל את עם ישראל".
חוף דדו – חוף ים בחיפה
מחנה דדו – בסיס מטה פיקוד צפון השוכן בצפת
א"מ דדו – אוניית האימונים של המכון להכשרה ימית
שכונת דדו, בשכונה הדרומית של נוף הגליל – במקום הוקם גל-עד לזכרו.
בראשון לציון, בבת-ים ובקריית גת נקראו בתי ספר על שמו.
רחובות נקראו על שמו ביישובים רבים, בהם: עפולה, אופקים, ירושלים, באר שבע, חדרה, חיפה, טבריה, כפר סבא, מודיעין, צפת, רמלה, רחובות, אור יהודה, אור עקיבא, גבעת שמואל, חולון, ראשון לציון, רעננה, הרצליה, יהוד, תל אביב דימונה, מגדל העמק ויבנה.
מרכז דדו לחשיבה צבאית בינתחומית (בעבר – המכון לחקר תורת המערכה, או המלת"ם)
מרכז ספורט דדו ביישוב חבר, מיישובי חבל תענך.
מרכז אמנויות תל אביב – הסינמטק, בית הספר תיכון עירוני א' ומרכז ביכורי העיתים.
סרטו של יאיר אלעזר על אביו, בשם "געגועים לאבא" (בין היתר, שודר בערוץ הראשון ב-17 במאי 2009).
בית השריון ע"ש דוד אלעזר בשכונת יד אליהו בתל אביב
צעדת הכנרת, המתקיימת מדי אביב בשטחי המועצה האזורית עמק הירדן קרויה על שמו.
דוד אלרואי, נולד בשם מנחם בן שלמה אלרואי או מנחם בן שלמה אלרוג'י (אלרוג' הוא שם של מחוז בסוריה) וגם מנחם בן סוליומן, היה משיח שקר יהודי בן המאה ה-12; הוא חי בצפון עיראק והכריז על עצמו כמשיח.
המקורות העיקריים לסיפורו של אלרואי הם כתביו של בנימין מטודילה, הספר אִפְחאם אל-יהוד שכתב היהודי שהתאסלם סמואל אל-מוגרבי, מגילת עובדיה הגר, וכן ספר דברי יוסף של יוסף סמברי אשר פעל במאה ה-17.
התנועה המשיחית בראשו של אלרואי פעלה במחצית הראשונה של המאה ה-12, במזרחה של הח'ליפות העבסית, ומשכה אליה המוני יהודים מרחבי החליפות, כולל כזריה, אזרבייג'ן, כורדיסטן, פרס ועיראק.
תנועה משיחית זו התייחדה בכך שקראה למרד בשלטון המוסלמי.
אלרואי נולד כנראה בעיר אל-עמאדיה שבצפון עיראק.
לאחר שהכריז על עצמו כמשיח, החל אלרואי לקרוא לעצמו דוד, שם היאה למי שרואה את עצמו כמלך ישראל העתידי.
הוא התחנך בישיבות בבגדאד, ולפי בנימין מטודילה אף למד אצל ראש הגולה ואצל רבי עלי ראש ישיבת גאון יעקב.
לפי המקורות אלרואי הצטיין בחוכמה ובכושר מנהיגות, והיה בעל ידע נרחב ומעמיק בדת היהודית, בהלכה ובתלמוד, בנוסף לחוכמה חיצונית ואף כישוף.
כדי לממש את יומרותיו המשיחיות קרא אלרואי ליהודי הקווקז וליהודי הארצות הסמוכות להתקבץ לכיבוש ירושלים.
הוא נרדף בקווקז ולכן עבר מאוחר יותר להרי הכורדים.
כיוון שאלרואי קרא למרד במשטר הסלג'וקי ששלט בח'ליפות העבסית, הורה הסולטאן לכולאו.
על פי האגדה, שמספר בנימין מטודילה, עשה אלרואי שימוש בכוחותיו העל-טבעיים כדי להיחלץ ולהופיע מחדש לעיני הסולטאן ושריו.
חכמי היהודים התגייסו כדי לרסן את אלרואי עקב דרישת השליט המוסלמי, ואיומו להרוג את יהודי הח'ליפות אם אלרואי לא ייעצר.
ראשי היהודים ניסו לשכנע את אלרואי לוותר על המרד, באומרם לו ששעת הגאולה עוד לא הגיעה, אך הם לא הצליחו להשפיע עליו.
למרות שפרשת שחרורו של אלרואי מהמעצר מוטלת בספק, נראה שהוא הצליח, אם הוא באמת נכלא, להשתחרר מהכלא, ולחזור לעיר עמרייה.
בשלב מסוים הצליחו אלרואי ותומכיו להשתלט על מצודת העיר, דבר שהביא לתגובה מקרב השלטונות הסלג'וקים, ולהריגתו של אלרואי בערך בשנת 1163.
לפי גרסאות רבות, המושל של אזור מוסול, סיף א-דין ע'אזי הראשון, שיחד את חמיו של אלרואי, וזה חדר למצודת עמרייא, שיכר את חתנו, והרגו במיטתו לאחר שנרדם.
ההתארגנות של המרד התפוררה לאחר מותו של אלרואי, אולם רק לאחר שהסולטאן הסלג'וקי גבה מס גבוה מהיהודים, שככה חמתו.
מותו של אלרואי גרם לסיום ההתארגנות הפוליטית של תנועתו, אך לא לקץ האמונה בו.
בקרב חלק מהיהודים שהאמינו בו קמה תנועת המשך משיחית בשם "מנחמיים" אשר שרדה זמן רב, על שם שמו המקורי של אלרואי, ועל שם השם המיועד למשיח.
בספר "אִפְחאם אל-יהוד" מובא סיפור על רמאים שכתבו מכתב בשמו של אלרואי (בספר זה הוא מכונה "אבן א-רוחי" ويعرف بابن الروحي), שבעזרתו הצליחו להשפיע על יהודי בגדאד למסור לידיהם את כל כספם, ללבוש בגדי חג ולעלות על הגגות, בציפייה לעוף לירושלים:
יש המעריכים שמקור הסמל היהודי המפורסם ביותר, מגן דוד, הוא בשימוש שעשה בו אלרואי.
בשנת 1833 פרסם ראש ממשלת בריטניה, בנג'מין דיזראלי, ספר בשם "אלרואי", המבוסס על דמותו של דוד אלרואי.
על שמו שכונה בשם אלרואי, בקריית טבעון, מעיין אלרואי באותה מועצה מקומית, וכן רחובות בתל אביב, בראשון לציון, ברמת גן, בהרצליה, בירושלים ובבאר שבע.
דוד אלון חקר במיוחד את התקופה הנאוליתית והתקופה הכלקוליתית בדרום הארץ, ובפרט בנגב המערבי.
בין היתר, חפר יחד עם הארכאולוג עופר בר יוסף מערה בנחל חימר, במדבר יהודה, שם נמצאו שרידים מהתקופה הנאוליתית כולל דבק מלפני יותר מ-8,000 שנה, הנחשב כדבק העתיק ביותר שנמצא.
בתחילת שנות החמישים של המאה ה-20 גילה את האתרים הכלקוליתיים של באר שבע ביר אבו מטר וביר ספאדי.
אתרים אלה נחפרו לאחר מכן על ידי הארכאולוג הצרפתי ז'אן פרו.
בחפירות באתר הכלקוליתי בגילת גילה את כלי החרס אישה נושאת מחבצה ואיל נושא על גבו שלושה בזיכים.
בין גילויו נמנות גם מערות המסתור מימי מרד בר כוכבא.
הוא גם היה הראשון שהבין את משמעות המערות שגילה.
אתר נוסף שגילה היה חורבת צלית.
אלון נמנה עם מקימי קיבוץ משמר הנגב, אחד מיישובי 11 הנקודות שקמו במוצאי יום כיפור 1946. בנו, , נהרג בקרב אום-כתף במלחמת ששת הימים.
אלון נמנה עם המראיינים שאספו את פרקי השיח שהביאו ליצירת שיח לוחמים לאחר מלחמת ששת הימים.
אלון נפטר מדלקת ריאות ב-2000, ונקבר בקיבוצו.
זמן קצר לאחר מותו יצא לאור ספרו "אור חדש ליציאת מצרים".
דוד איינהורן (בכתיב יידי: איינהאָרן; 1886, תרמ"ו, קַרליץ, מחוז נובוגרודוק, פלך מינסק, רוסיה (רוסיה הלבנה) – 2 במרץ 1973, תשל"ג, ניו יורק) היה משורר, סופר ופובליציסט יידי.
דוד איינהורן נולד בעיירה קַרליץ (קאַרעליטש) שברוסיה הלבנה, בנו של רופא צבאי בצבא הרוסי.
בגיל 13 החל את כתיבתו בעברית, ואף פרסם כמה שירי ביכורים עבריים.
בנעוריו הצטרף לחוגי "הבונד", היידישיסטים, זנח את הלשון העברית והתמסר לכתיבת שירה ביידיש.
הוא נעצר ברוסיה כפעיל מחתרתי של ה"בונד", וישב במאסר כחצי שנה.
לאחר שחרורו מבית הסוהר ברוסיה, הפך דוד איינהורן למשורר יהודי נודד.
הוא חי בשווייץ, בפולין, בגרמניה ובצרפת.
ישב בוורשה, בברלין ובפריז, ופרסם בבמות המרכזיות של ספרות היידיש משירתו.
בשנת 1935 היה ממיסדי ועד להגנת היידיש עם נפילת פריז בידי הנאצים, בשנת 1940, הצליח איינהורן להימלט לאמריקה, והשתקע בניו יורק.
בשנות ישיבתו בניו יורק היה משתתף קבוע בעיתון היידיש הנחשב "פארווערטס" ("קדימה").
דוד איינהורן הרבה לכתוב לילדים, הן סיפורת והן שירי ילדים ביידיש.
כן כתב אגדות לילדים, שבהן שילב גם קצת מתולדות העם היהודי.
שירתו נחשבת לפותחת תקופה בשירת היידיש – תקופת השירה הרומאנטית המאוחרת.
בראשית כתיבתו הרבה לכתוב אלגיות, אך לימים נדרש גם לנושאים יהודיים לאומיים.
איינהורן פרסם כעשרים כרכי שירה, אגדה וסיפורת ביידיש.
לעברית תורגמו רק שירים ספורים משלו, על ידי שמשון מלצר.
דוד אמסלם (נולד ב-4 בספטמבר 1971) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
אמסלם נולד וגדל בלוד, ככדורגלן שיחק אמסלם בקבוצות הבוגרים בעמדת המגן השמאלי, אף שבנעוריו שיחק בעמדת החלוץ.
אמסלם החל את הקריירה במחלקת הילדים של איילת-לוד והמשיך משם למחלקות הנוער של הפועל תל אביב ובני יהודה.
עונת 1990/1991 הייתה עונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת של בני יהודה, בה שיחק עד עונת , בה התגלעו חילוקי דעות בינו לבין הנהלת בני יהודה בנוגע לכרטיס השחקן שלו.
בעקבות כך, נכנס אמסלם לשנת הסגר, כשאחריה עבר להפועל תל אביב בה שיחק עונה אחת.
בעונת עבר לבית"ר ירושלים, עימה זכה בעונות ו- בשתי אליפויות.
בעונת 1997/1998 זכה עם בית"ר ירושלים גם בגביע הטוטו.
בעונת עבר לשחק בקבוצת קריסטל פאלאס האנגלית, אך הציג יכולת בינונית ושותף רק בעשרה משחקים במשך העונה, מהם פתח בהרכב רק בחמישה.
בראיון שנערך בשנת 2006 אמר בהתייחסות לתקופה שבה שיחק באנגליה: .
בעונת חזר לארץ, וחתם בקבוצת הפועל חיפה, עמה השתתף במוקדמות ליגת האלופות.
בעונת שב לקדנציה שנייה בבית"ר.
בין השאר שיחק תחת המנג'ר אלי אוחנה, ששיחק יחד איתו בבית"ר בשנות התשעים.
כאשר לואיס פרננדז הגיע לארץ והתמנה למאמן בית"ר ירושלים, הוא התרשם מיכולת המשחק של אמסלם בן ה-35 ואף רצה להחתימו לעוד שנתיים במועדון.
פרננדז הסיט את אמסלם לעמדת הבלם האחורי, לאחר שהקבוצה נקלעה למצוקה בעמדות הבלמים.
בעונת זכה עם בית"ר באליפות השלישית שלו, תחת המאמן יוסי מזרחי.
בעונת מונה לקפטן הקבוצה אך מיעט לשחק.
בתום העונה זכה באליפות נוספת ובגביע המדינה.
בסיום עונת , בגיל 37, הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
במדי נבחרת ישראל הצעירה שיחק אמסלם 11 משחקים ובמדי נבחרת ישראל שיחק 31 משחקים.
הופעת הבכורה שלו בנבחרת הלאומית הייתה בשנת 1992 במשחק הידידות בין נבחרות ישראל לאיסלנד, שהסתיים בתוצאה 2:2. ההופעה האחרונה שלו במדי הנבחרת הלאומית הייתה בשנת 1999.
בעונתו האחרונה כשחקן, עונת , זכה אמסלם עם בית"ר בגביע שני ברציפות.
בסיום העונה פרש ממשחק ומונה לעוזר המאמן של יצחק שום בבית"ר ירושלים.
במהלך עונת , בעקבות פיטוריו של יצחק שום, מונה למאמן הקבוצה.
בעקבות הבאתו של אורי מלמיליאן לאמן את בית"ר ירושלים, הועבר לתפקיד הסקאוט.
באמצע עונת , לאחר התפטרותו של אורי מלמיליאן, התמנה אמסלם לעוזר מאמן בית"ר ירושלים לצד המאמן רוני לוי.
ביולי 2011 מונה למאמן הקבוצה, אך התפטר מתפקידו מספר ימים לפני פתיחת הליגה.
לקראת עונת מונה שוב לתפקיד עוזר המאמן בבית"ר ירושלים, לצידו של המאמן אלי כהן.
בדצמבר 2013 פוטר כהן מתפקידו, ואמסלם המשיך בקבוצה כעוזרו של רוני לוי ששב לעמדת המאמן.
בתום העונה סיים אמסלם את תפקידו במועדון.
הרב דוד איינהורן (David Einhorn; 10 בנובמבר 1809 – 2 בנובמבר 1879) היה רב גרמני ומנהיג היהדות הרפורמית בארצות הברית.
הוא למד בישיבת פיורדא, וב-14 בינואר 1829 נסמך לרבנות בידי הרב אברהם בנימין זאב המבורג.