tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קבוצה שלישית של שמונה טבעות זהב (Au) ואלקטרום (זהב בתוספת של עד 30% כסף (Ag)) - נמצאה במערת נחל קנה.
החופרים שייכו את הממצא הייחודי הזה, שלא נמצאו לו מקבילות מתאריך דומה, לתקופה הכלכוליתית בהסתמך על תארוך הממצא הארכאולוגי מהמערה, על נתונים גאולוגיים ועל סמך תיארוך פחמן-14 של דוגמאות קרקע שנלקחו בשכנות לטבעות.
אנליזה של פני הטבעת הראתה שהשכבה החיצונית עשירה בזהב כתוצאה של הפחתת כמויות הכסף ועקבות הנחושת.
הגורם לתופעה הזו יכול היה להיות טבעי, אולם באותה מידה ניתן היה להשיגה באופן מלאכותי בזמן הייצור - וזאת במטרה לשנות את צבען של טבעות האלקטרום, העשירות בכסף, לזהב.
במהלך אלף השנים הבאות של תקופת הברונזה הקדומה (מסוף האלף הרביעי ועד לסוף האלף השלישי לפנה"ס) המשיכו לייצר כלים בעלי להב קצר, או חוד, תוך שימוש בטכנולוגיית הייצור הכלכוליתית - יציקה לתבניות פתוחות וחישול - של נחושת (קבוצה 2 לעיל).
אותן שיטות שימשו גם לייצור חדשני של כלי נשק ארוכי להב (פגיונות וסכינים מסומררים, חרבות כבדות בעלות תקע לניצב וגרזנים דמויי אפסילון).
טכנולוגיית הייצור של הנחושת שימשה גם לייצור תכשיטים העשויים ריקועי מתכת (לעיתים מעוטרים) וחוטי מתכת דקים (בעיקר טבעות וצמידים), שיוצרו לא רק מנחושת אלא גם, לראשונה, מכסף וזהב.
שרידים ארכאולוגיים של כריית נחושת בתקופת הברונזה הקדומה, ושל הפקת הנחושת מהעפרה בסמוך למכרה, נמצאו בעבר הירדן (פינאן), בעמק הערבה (תמנע) ובדרום סיני.
הממצאים כוללים שרידי תעשיית נחושת בלבד: סיגי נחושת, טיפות - וגושים חסרי צורה מוגדת - של נחושת וכוריות חימר קטנות שצורתן חצי כדור עם פותה (Socket).
באתר של המרינה באשקלון, המתוארך לתקופת הברונזה הקדומה א', נמצאו בורות קטנים ורדודים, ששימשו ככל הנראה להפקת הנחושת, בסמוך לשרידים תעשייתיים נוספים.
בכל הבורות נמצאה שכבת אדמה אדומה ושרופה מכוסה בשכבה דקה לבנה של קלציט.
לא נמצאו כל ממצאים ארכאולוגיים, מעשי ידי האדם, שניתן לקשר אותם לשרידי החפירה.
בקרבת מקום, אם כי במנותק ממערכת הבורות, נמצאו שרידים מפוזרים של שברי חרסים, חלקי עצמות, שיירים של סיגי נחושת וכמה חלקים של כוריות חימר.
הממצאים תוארכו לתקופת הברונזה הקדומה א'.
תארוך של רסיסי קווארץ מהשכבה האדומה, באמצעות מדידת האור הנפלט מהגביש בשתי שיטות שונות של עירור, אור לייזר (Optically stimulated luminescence - OSL) וחימום (thermoluminescence - TL), הראו שתהליכי השריפה האחרונים התרחשו לפני 5260 ± 380 שנים ו-5180 ± 380 שנים בהתאמה.
רוב מוצרי המתכת, שמקורם בעיקר מתקופת הברונזה הקדומה א', נמצאו באתרי קבורה.
אותם סוגי מתכות נמצאו באתרים ובקברים לכל אורך תקופת הברונזה הקדומה ובכל מקומות היישוב של התקופה בישראל, מהגליל העליון בצפון ועד לנחל הבשור ומלחתא בנגב הצפוני.
מטמון בודד של חפצי נחושת, ככל הנראה מתקופת הברונזה הקדומה א', נמצא ללא הקשר ארכאולוגי משמעותי בשדות של כפר מונש.
במהלך תקופת הברונזה הקדומה עברה תעשיית המתכת של דרום הלבנט תהליכי התמחות והתארגנה כך ששלבים שונים של תהליך הייצור התבצעו במקומות שונים והכלים, כמו גם חומרי הגלם ותהליכי הייצור, נעשו אחידים יותר.
בפעם הראשונה בהיסטוריה של המתכת בדרום הלבנט ניתן היה להבחין בדמיון צורני וטכנולוגי לתעשיות המתכת של שתי האימפריות הגדולות (מצרים ומסופוטמיה) בשני הקצוות של הסהר הפורה.
לכל אורך התקופה לא נמצאה בדרום הלבנט עדות ארכאומטלורגית לייצור של ברונזה ולא נמצאו כלים עשויים ממתכת זו - וזאת בניגוד לייצור ושימוש בנחושת.
מתקופת הברונזה התיכונה (מסוף האלף השלישי ועד לאמצע האלף השני לפנה"ס) נמצאו כבר מאות כלי מתכת.
התפתחות כלי נשק מורכבים יותר (פגיונות ארוכים, חרבות, גרזני קרב משוכללים וכדומה) התאפשרה באמצעות מיסוג הנחושת עם ארסן או בדיל.
כל כלי הנשק מתקופת הברונזה התיכונה ב', שנבדקו, נעשו מסגסוגות נחושת שכללו בדיל (2%-14% Sn) או ארסן (0.5% - 4.3% As) ולפעמים תערובת בריכוזים נמוכים של שניהם.
שינויים אלה בהרכב המתכת של כלי הנשק באו לידי ביטוי גם בהרכב המתכות של חפצים קטנים, כמו סיכות רכיסה בצורת יתד (toggle pin) שנעשו ככל הנראה על ידי התכת ומיחזור שאריות מתכת.
בתקופה זו החלה העופרת (Pb) למלא תפקיד חשוב יותר כתוסף שלישי ליציקות של חפצים עבים מבוססי נחושת, בעיקר גרזני קרב.
למרות שהתגלו שתי סגסוגות עקריות מהן יוצרו הכלים מבוססי הנחושת של תקופת הברונזה התיכונה ב', (1) נחושת עם ארסן ו-(2) נחושת עם בדיל, עד היום לא אובחן קשר בן סגסוגת ספציפית לסוגים מסוימים של חפצים או לתקופות שונות.
שתי הסגסוגות מופיעות בחפצים דומים ובקברים המתוארכים לראשיתם כמו גם לסופם של (בערך) 400 השנה של התקופה.
בנוסף, נכון להיום לא נמצא כל קשר בין מסורת מיסוג ספציפית לפיזור המרחבי של הממצאים.
חפצים דומים, העשויים מכל אחת משתי הסגסוגות - נחושת ארסנית ונחושת בדיל, נמצאו באותו אזור גאוגרפי וחפצים דומים העשויים מאותו הרכב מתכת נמצאו באזורים מרוחקים אחד מהשני כמו ארץ ישראל ומצרים העליונה.
ההבדלים בין תרכובות המתכת ששימשו ביריחו ובתל אל-דבאה, עליהם מצביע פיליפ, אינם בהכרח תולדה של שוני בין שני מרכזי הייצור.
הם יכולים באותה מידה לנבוע מהעובדה שההשוואה נעשתה בין קבוצות שונות של כלים: כלי נשק יוקרתיים שיוצרו מסגסוגת מבוקרת של ארסן או בדיל, בתל אל-דבאה, עם כלים דומים אך בתוספת של כלים פשוטים יותר (פגיונות, סכינים, סיכות רכיסה וכדומה) ו/או ראשי חניתות העשויים מסגסוגות שונות באיכות נמוכה יותר, ביריחו.
בחינת הרכב המתכת ששימשה לייצור טיפוסי הכלים השונים מצביעה על קיומם של כמה תהליכי ייצור.
ככל שעלה עוביו של החפץ כך גדלה כמות העופרת שהוספה במכוון ליציקה.
כמויות העופרת הגבוהות ביותר נמדדו בגרזני מקור-הברווז, כמות פחותה יותר בגרזני הביקוע בעלי הפותה (Flat socketed axes) והרבה פחות בלהבים דקים יותר כדוגמת ראשי חניתות ופגיונות, שעובדו וחושלו במידה רבה לאחר היציקה.
אבחנה זו תואמת היטב את תהליכי המיסוג המבוקרים של גרזני מקור-הברווז ופגיונות העורקים (כאשר באחרון נמצאה כמות עופרת פחותה בהרבה) מתקופת הברונזה התיכונה ב'-2, ובמידה פחותה את תהליכי הייצור של ראשי החניתות, שלמרות שמקורם היה, בעיקר, מאותה תקופה, הרכב המתכת ממנה יוצרו מבוקר פחות וניכרת בו שונות רבה.
ייתכן וקיים קשר בין רמת השליטה על תהליך המיסוג ובין רמת ההשקעה ביציקה.
טיפוסי הכלים המורכבים יותר, כמו מקור-הברווז, גרזני הביקוע ופגיונות העורקים, נוצקו בדרך כלל בתבנית סגורה, מעוצבת היטב, עשויה שני חלקים מאבן סטיאטיט(Steatite).
לעומתם, כמה מטיפוסי הכלים שתרכובותיהם היו פחות מבוקרות, כגון ראשי חניתות וסכינים, וכלים פשוטים יותר כגון אזמלים, נוצקו בעיקר לתבניות פתוחות, מעוצבות בגסות, עשויות אבן גיר.
באתרים מתקופת הברונזה המאוחרת (החצי השני של האלף השני לפנה"ס) נמצאו מאות חפצי מתכת: כ-200 כלי נשק בעלי להב, 140 כלי קיבול, מספר כלי עבודה, ראשי חץ קטנים ופריטים קישוטיים.
כל הלהבים שנבחנו עשויים ברונזת בדיל ורוב כלי הנחושת האחרים עשויים אף הם מסגסוגת נחושת ובדיל או נמצא בהם בדיל כזיהום.
בתקופה זו, נמצאו לאורך חופי הים התיכון ובתוך ספינות טרופות מתחת לפני הים, בעיקר בקרבת החוף הדרומי של טורקיה, כמויות גדולות של מטילי נחושת ובדיל (למשל, עשרה טון מטילי נחושת ושלושה טון בדיל במטען אחד של הספינה הטרופה מאולו בורון מהמאה ה-14 לפנה"ס).
במקביל נמצאו בכנען, בנוסף לאוספי הכלים המקומיים, טיפוסי ברונזה שמקורם בקפריסין, מצרים, סוריה ומסופוטמיה, כולם עשויים למעשה ברונזת בדיל.
חפצי יוקרה כגון חרבות מגל או להבים בעלי ניצב יצוק נוצרו מסגסוגת באיכות גבוה שהכילה בדיל בכמות אופטימאלית (11-13% ממשקלם) בעוד שבמתכת של כלים פשוטים יותר, וכנראה זולים יותר, נמצאה כמות נמוכה יותר של בדיל.
נחושת ומתכות מבוססות נחושת הוסיפו לשמש כמתכת העיקרית במהלך החלק הראשון של תקופת הברזל (סוף האלף השני ותחילת האלף הראשון לפנה"ס).
נמשך הנוהג של התכה מחדש (מיחזור) של חפצי נחושת פגומים (כפי שמלמדים שרידי כוריות חרס דמויי עציץ, סיגים, ונחירי מפוחים).
מוקדים של מדורות פתוחות ובהם שרידים של ייצור מתכת נמצאו באתרים רבים בישראל המשויכים בעיקר עם יישובי הפלשתים וגויי הים בחוף השרון הצפוני בין תל אביב וחיפה (למשל: תל קסילה, תל גריסה, תל דור ותל דן בצפון).
רק מאוחר יותר בתקופת הברזל החלה המתכת ברזל לשחק תפקיד עקרי כמתכת הבסיסית לכלי עבודה וכלי נשק.
נתוח אנליזות XRF של מתכות ושרידים מטלורגיים וניתוח אנליזות FTIR + XRF של יסודות ומינראלים בשכבות אפר ארכאולוגיות מאזור התעשייה הפתוח (אזור G) בתל דור אפשרו לזהות את מקומם המדויק של אתרי עבודות המתכת בסופה של תקופת הברונזה המאוחרת ותחילתה של תקופת הברזל.
כמו כן ניתן היה לשחזר באופן חלקי את התהליכים הפירו-טכנולוגיים שסביר שכללו התכה של ברונזה במוקדים פתוחים.
גם כחלוף אלפי שנים האפר, הפחם, הקלציט והקרקע השרופה בסביבה הקרובה של אזור עבודות המתכת שמרו על אחוז גבוה בהרבה של נחושת (כ- 0.05% ממשקלם) מאשר השכבות הארכאולוגיות שמסביב.
חפצים מבוססי נחושת המשיכו להיות נוכחים בצידם של מספר הולך וגדל של מוצרי ברזל גם בתקופות הברזל ב' ו-ג' ועד לתקופה הפרסית (החצי הראשון של האלף הראשון לפנה"ס).
מטמוני כסף המכילים מטילים דמויי לשון או קוביות שוקולד (בצע כסף) ושברי תכשיטים הפכו לשכיחים יותר ויותר באתרים הארכאולוגיים בישראל כמו גם באגן הים התיכון כולו.
בתקופה הפרסית ניתן למצוא עדויות לתופעה דומה גם לחופה של ישראל, מקום בו נמצאו חפצי נחושת וחפצים מבוססי נחושת בכמויות גדולות יחסית.
חפצים אלו עברו ריקוע לאחר היציקה על מנת לחבר את המחט הקפיצית לגוף הסיכה.
מסמרים ארוכים עשויים נחושת ללא תוספות כלשהן שנמצאו באתרים חופיים כמו גם כחלק ממבנה ספינות נתגלו גם בספינה הטרופה ממעגן מיכאל.
אריתריטול הוא סוכר כוהלי (פוליאול) המשמש בין היתר כממתיק תזונתי ותוסף מזון (E968).
ב-1848 התגלה האריתריטול על ידי הכימאי הבריטי ג'ון סטנאהוס.
לאורך השנים הוא אושר לשימוש כתוסף מזון בארצות הברית, אירופה, יפן, אוסטרליה ומדינות נוספות בעולם.
אריתריטול נמצא בטבע בפירות, פטריות וכן בגוף האדם.
בייצור מתועש הוא מופק בתהליך ביולוגי מגלוקוז (שמקורו בדגנים) שמותסס על ידי שמרים, ולאחר מכן עובר תהליך טיהור יסודי לניקוי שאריות הדגנים והשמרים.
מתיקותו שווה לכ-70% מזו של סוכרוז (סוכר לבן).
אף על פי כן הוא כמעט חסר ערך קלורי.
בארצות הברית, במדינות אירופה, ביפן ובמדינות נוספות הוא מסומן כבעל אפס קלוריות לגרם.
בישראל משרד הבריאות אימץ את התקן האירופאי, ובתיקון שהוציא ב-2011 קבע שהסימון התזונתי לסוכרים רב כוהליים הוא 2.4 קק"ל לגרם, למעט אריתריטול שסומן כבעל אפס קלוריות לגרם.
אריתריטול אינו משפיע על רמות הסוכר והאינסולין בדם, ולכן מוכר כממתיק בטוח לאנשים הלוקים בסוכרת.
כמו שאר הסוכרים הכוהליים, הוא אינו מעוכל על ידי בקטריות הפה; במחקר נמצא כי הוא אינו גורם לעששת.
גם הפטרייה Candida albicans אינה מעכלת אותו.
הוא אינו עובר מטבוליזם בגוף ומופרש דרך מערכת השתן בדיוק כפי שנכנס.
בהשוואה לפוליאולים אחרים, יש לו נטייה מופחתת לגרום לתופעות לוואי במערכת העיכול.
בנוסף הוא נמצא כבעל תכונות נוגדות חמצון, ובעל השפעה תרפויטית המסייעת להגנה אנדותלית על כלי הדם במקרים של היפרגליקמיה.
אריתריטול שייך ביסודו למשפחת הסוכרים הרב כוהליים (פוליאולים), אך הוא כולל מספר תכונות ייחודיות, המבדילות את הפרופיל המטבולי שלו מפוליאולים אחרים (כמו קסיליטול , סורביטול, מלטיטול ומניטול).
בשל המבנה הכימי שלו הוא אינו מתפרק בגוף, מכיוון שלגוף אין אנזים שמסוגל לפרק אותו.
מכל הסוכרים הכהליים הוא נמצא כקל ביותר לעיכול, ובשונה מהם, הוא אינו גורם בדרך כלל לשלשולים והפרעות בעיכול בשימוש רגיל.
הסיבה לכך היא שהמולקולה שלו קטנה יותר ולכן 90% ממנו נספג לדם כבר במעי הדק מיד ביציאה מהקיבה.
לעומתו, סוכרים כוהליים אחרים מגיעים למעי הגס ומושכים אליו נוזלים - דבר שגורם לאפקט משלשל; או שהם מעוכלים על ידי בקטריות - דבר הגורם לגזים.
המינון היומי המומלץ לאריתריטול הוא חצי גרם עבור כל קילוגרם במשקל גוף של הצרכן.
במקרים של רגישות גבוהה לאריתריטול, ייתכנו יציאות רכות, שלשולים ונפיחות, גם בצריכה במסגרת המינון היומי המותר.
מינון של מעל 50 גרם (10 כפיות) בנטילה אחת עלול לגרום לבחילה וקירקורי בטן.
במקרים נדירים עלולה להופיע סרפדת אלרגית.
ככלל, אין לאריתריטול תופעות לוואי בשימוש רגיל.
בשונה מסוכרים כוהליים אחרים, אריתריטול כמעט שאינו מעוכל על ידי בקטריות המעיים, ולכן יש לו נטייה מופחתת לגרום להיווצרות גזים ונפיחות.
אריתריטול אינו מומלץ לשימוש לבעלי תסמונת המעי הרגיז.
במחקרים בהם נבדקו השפעות הממתיק על בעלי חיים ובני אדם, לא נמצאו כל סימנים לרעילות או לתכונות קרצינוגניות (מסרטנות) גם במינונים גבוהים.
עם זאת עדיין לא קיימים מחקרים ארוכי טווח בנושא.
לאחרונה נמצא שהוא גורם לקרישיות מוגברת של הדם, ולכן הוא עלול ליצור קרישי דם ולגרום לשבץ מוחי.
מתיקותו נמוכה מזו של סוכר.
גם מסיסותו בנוזלים נמוכה יותר מאשר זו של סוכר - הוא לא מתקרמל או מסמיך כמו סוכר ולכן לא מתאים להכנת ריבות.
שימוש מרובה בו עשוי לגרום לשלשולים לאנשים בעלי רגישות למוצר.
לטעמו יש אפקט מצנן, שאינו אהוד על ידי כולם.
בשנת 2023 התפרסם מחקר שמעלה חשש כי רמות גבוהות של אריתריטול בדם יכולות לגרום לעלייה בסיכון להתקף לב, שבץ ומוות.
מנגנון הפעולה המשוער מתבסס על התצפית שאריתריטול יוצר קרישי דם רבים, כי הוא מקל על הטסיות להיקרש.
אריתריטול מיוצר באופן תעשייתי בתהליך המערב שמרים ופטריות, הכולל את השלבים הבאים:
הידרוליזה של עמילן: התהליך מתחיל בעמילן, לרוב מתירס.
עמילן זה עובר הידרוליזה אנזימטית, שבמהלכה מפרקים אנזימים את שרשראות העמילן למולקולות של גלוקוז.
תסיסה: הגלוקוז שהתקבל מוכנס למכלי תסיסה, שם מוסיפים לו מיקרואורגניזמים, בדרך כלל זני שמרים ספציפיים (כגון Moniliella pollinis או Yarrowia lipolytica).
השמרים מפרקים את הגלוקוז בתהליך תסיסה, והתוצר העיקרי של תהליך זה הוא אריתריטול.
טיהור: לאחר התסיסה, התערובת עוברת תהליכי טיהור, סינון, וגיבוש, כדי להפריד את האריתריטול המוגמר מהתרבית ומהחומרים האחרים.
התוצר הסופי הוא אבקה גבישית טהורה.
במקרים מסוימים, נעשה שימוש בזנים מהונדסים גנטית של שמרים.
לאורך השנים עברו תהליכי הייצור של אריתריטול אופטימיזציה שסייעה להגדיל את תפוקת האריתריטול בכ-60%.
ארכאובטרכיה (שם מדעי: Archaeobatrachia) היא תת-סדרה בסדרת חסרי הזנב.
זוהי תת-הסדרה הפרימיטיבית ביותר של צפרדעים וקרפדות, שהתפתחו כבר בתקופת היורה.
הם בעלי מאפיינים החסרים אצל שאר חסרי הזנב (למשל זנב קצר) ולחלקם לסת מעוגלת, הם שטוחים ולחלקם בלוטות רעל על גופם.
בני הקבוצה חיים באירואסיה, צפון אפריקה, ניו זילנד, איים שונים באוקיינוס השקט, הפיליפינים, בורנאו וכמה מינים באמריקה הצפונית.
במשפחה ישנם 4 משפחות ו-28 מינים:
סוג ומין יחיד עגולשון שחור גחון (Latonia nigriventer)
אנגליה טרם הגעת רומא התקופה המזוליתית הבריטית 8300 לפנה"ס התקופה הנאוליתית הבריטית 4000 לפנה"ס תקופת הברונזה הבריטית 2500 לפנה"ס תקופת הברזל הבריטית 800 לפנה"ס אנגליה לאחר הגעת רומא התקופה הרומית 43 לספירה התקופה האנגלו-סקסונית 500 לספירה התקופה הנורמנית 1066 לספירה התקופות הארכאולוגיות בעברהשל אנגליה עם תיארוך שנת התחלתן
ארכאולוגיה של אנגליה האנגלו-סקסונית היא תחום המחקר בארכאולוגיה, המתמקד בחקר, ניתוח ותיעוד של ממצאים ומידע הנאסף באנגליה אשר מוצאו מתקופה האנגלו-סקסונית, זאת במטרה להבין את אופיין וסדרי חייהם של התרבויות והחברות האנושיות שהתקיימו בארץ זו במהלך העת העתיקה.
שם תיארוך גילוי מיקום תכולה מפה טרווהידל Trewhiddle המאה ה-9 1774 קורנוול 114 מטבעות הארקירקה Harkirke המאה ה-10 1611 מרזיסייד כ-300 מטבעות ויקינגיים וכופיים סטפורדשייר Staffordshire המאה ה-7 2009 סטפורדשייר יותר מ-1,500 מטבעות זהב וכסף במברג Bamburgh המאה ה-9 1999 נורת'מברלנד 384 סטייקה מתכת מע.
תכשיט אלפרד או תכשיט המלך אלפרד הוא תכשיט פרי עבודת צורפות הכולל איור על גבי יהלום סלעי בבסיס זהב.
יצירת התכשיט מתוארכת לשלהי המאה ה-9 ומהווה דוגמה ייחודית ויוצאת דופן לעבודת אומנות אנגלו-סקסונית, אשר נוצרה באנגליה במהלך התקופה האנגלו-סקסונית.
מעריכים כי התכשיט נוצר עבור אלפרד הגדול, מלך ממלכת וסקס, אחד מגדולי המלכים של תקופתו.
אריתריאה משתתפת בכל המשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער האריתריאים שלושה מדליות, מהן מדליית זהב אחת.
אריתריאה משתתפת גם במשחקי החורף האולימפיים לנוער.
אולם, עד כה לא זכה ספורטאי נוער אולימפי אריתריאי במדליה במשחקי החורף.
המשלחת הראשונה של אריתריאה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור.
המשלחת כללה שבעה ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט והייתה המשלחת הגדולה ביותר שאריתריאה שלחה עד כה.
המשלחת זכתה ב-2 מדליות, מתוכן מדליות זהב אחת.
המשלחת הגיעה להישגים בענף האתלטיקה, בה היא זכתה במדליית זהב בריצת 3000 מטר נערים, מדליית ארד בריצת 3000 מטר נערות ומקום רביעי בריצת 1000 מטר נערים.
המשלחת השתתפה גם בענף האופניים בה היא לא הגיעה להישגים משמעותיים והשתתפותה הייתה סמלית.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מתנה שלושה ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט.
בניגוד לאולימפיאדת הנוער סינגפור, המשלחת סיימה במקום העשירי בתחרות ריצת 3000 מטר נערות בענף האתלטיקה.
בענף האופניים ההשתתפות הייתה סמלית.
אריתריאה השתתפה לראשונה במשחקי החורף האולימפיים לנוער באולימפיאדת הנוער אינסברוק ושלחה משלחת המונה ספורטאי יחיד שהשתתף בענף סקי אלפיני בהם הוא לא הצליח לסיים אף מקצה.
אריתרוסוכוס (שם מדעי: Erythrosuchus; מילולית: "תנין אדום") הוא סוג של זוחל נכחד הקרוב לקבוצת הארכוזאורים, אשר דמה במראהו לתנין וחי בדרום אפריקה ונמיביה של תור הטריאס בתחילת עידן המזוזואיקון לפני 250-230 מיליון שנה.
הוא היה קרובם של הפוסטוסוכוס והזאורוסוכוס שקדמו לדינוזאורים ותפקדו כטורפי-העל היבשתיים המרכזיים באזורי תפוצתם.
האריתרוסוכוס הגיע לאורך חמישה מטרים, לגובה של קרוב לשני מטרים ולמשקל של מעל טון.
הוא היה בעל ראש מגודל ונוקשה באורך מטר ובעל לסתות חזקות מלאות שיניים חדות מעוקלות.
בעבר לסתות אלה גרמו ליצור להצטייר כבעל ראש טירנוזאורוס אך המבנה של העצמות היה שונה מעט.
היו לו גפיים קצרות יחסית ואולי הוא נע על ארבע אך יכל להזדקף כדי לנוע מהר.
בניגוד לרוב הזוחלים בתקופתו הרגליים מוקמו מתחת לגופו.
טורף זה היה אולי ניזון ממארב מוסווה לזוחלים אחרים כמו ארכוזאורים או סינאפסידים אותם תפס בלסתותיו החזקות.
למרות דמיונו לתנין היה קדום מאוד והיה בעל מאפיינים משותפים על ארכוזאורים דמויי-דינוזאורים.
הדמיון לתנין נבע מאבולוציה מתכנסת דומה.
ארכאוהיפוס (שם מדעי: Archaeohippus; מילולית: "סוס עתיק/ישן") הוא סוג נכחד של סוס, שחי באמריקה הצפונית מסוף האוליגוקן לתחילת המיוקן שלפני 30.8 עד 13.6 מיליון שנה מהיום.
התגלו ממנו מספר ממצאים בעלי שלד ייחודי.
ייתכן שסוס זה חי באיים ועבר גמדיות איים, מאחר שהוא הגיע רק למשקל 20 קילוגרם, קטן בהרבה מסוסי תקופתו כמו המיוהיפוס.
עם זאת הסוס נחשב למתקדם יחסית במבנה שיניו החזקות יחסית ומפרקי הרגליים הארוכים באופן יחסי, שעזרו לו לנוע במהירות.
עדיין הוא לא היה יכול לרעות עשבים והאצבעות שלו כללו 3 אצבעות, מאפיין המקשה על הריצה המהירה של הסוסים המודרניים.
במאפייניו הוא דמה לפראהיפוס מתקופתו ונחשב למאובן מעבר בין הסוסים הפרימיטיביים ביותר למתקדמים והגדולים יותר.
הוא התקיים ביערות או בתת-יערות וייתכן שנכחד עם היעלמותם במשך המיוקן.
ממצאי סוס זה התגלו בפאונת מסקל שבערוץ קוטונווד (Cottonwood Creek) באורגון וב-1886 שויכו בידי חוקר המאובנים אדוארד דרינקר קופ לסוג אנכיתריום.
כמה חוקרים שבחנו את העצמות החלו לפקפק בהבחנה זו וב-1909 הוא הופרד לסוג עצמאי.
אך ב-1932 החוקר ויליאם דילר מתאו סיווג אותו לתת-סוג של פראהיפוס, עקב צורתם הדומה.
עם זאת היו לו מאפיינים ייחודיים והוא הוחזר לסוגו הנפרד.
לאורך המאה ה-20 התגלו מאובנים של ארכאוהיפוס לאורך אמריקה הצפונית, בעיקר בפלורידה ובאורגון אך גם צפונה עד ססקצ'ואן בקנדה ודרומה עד לאזור תעלת פנמה.
חלק מהממצאים כללו טוחנות גדולות שאולי שויכו אליו אך מצויים במחלוקת מדעית.
ארכאולמור (שם מדעי: Archaeolemur; מילולית: "למור עתיק") הוא סוג נכחד של למורים מהמשפחה למורי קוף שחיו במדגסקר במהלך ההולוקן ונכחדו לפני בערך 1,047 עד 1,280 שנה לספירה, עם הגעת ראשוני המלגשים לאי.
סוג זה היה נפוץ במדגסקר ומאובניו התגלו באתרים שונים לאורך האי.
הארכאולמור היה דומה באורח חייו לקוף יותר ממרבית הלמורים החיים, והיה גדול מעט יותר, במשקל מוערך של 15 עד 35 קילוגרם.
הוא חי לרוב על הקרקע אך היה יכול לנוע היטב בין הענפים באורח הדומה למקוקים או לבבונים.
הוא היה בעל לסתות גדולות וחזקות שהתאימו לפיצוח קליפות וזרעים, אך הוא ניזון גם מפירות ונראה שהיה אוכל כל בדומה לרוב הפרימטים.
הגפיים שלו היו קצרות יחסית עם זנב ארוך והאצבעות היו ארוכות ועזרו לנוע על הקרקע.
בדומה ללמורים דומים כמו המגלדאפיס או למורי עצלן הוא נכחד עם הגעת ראשוני האנשים למדגסקר סביב שנת 1,047 עד 1,280 שנה לספירה.
התושבים הקדומים צדו את הלמורים וכרתו את היערות בהם חי עד להכחדתו.
ארכאולוגיה ניסויית היא תחום מחקר המנסה לייצר ולבדוק השערות ארכאולוגיות, בדרך כלל על ידי שכפול או ניסיון להתקרב לשכפל את ההיתכנות של תרבויות עתיקות לביצוע משימות או הישגים שונים.
הארכאולוגיה הניסויית משתמשת במספר שיטות, טכניקות, ניתוחים וגישות, המבוססים על חומר מקור ארכאולוגי כגון מבנים עתיקים או חפצים.
היא נבדלת משימושים בטכנולוגיה פרימיטיבית ללא כל התייחסות למחקר ארכאולוגי או היסטורי.
ו, שבדרך כלל מתבצעים על ידי חובבים, הם המקבילים הבלתי ארכאולוגיים לדיסציפלינה אקדמית זו.
אחת הצורות העיקריות של ארכאולוגיה ניסויית היא יצירת עותקים של מבנים היסטוריים תוך שימוש בטכנולוגיות היסטוריות מדויקות בלבד.
פעולה כזו קרויה לפעמים ארכאולוגיה של שחזור; עם זאת, שחזור מרמז על העתק מדויק של העבר, כאשר פעולה זו היא למעשה רק בנייה של מה שאדם מסוים משער שהיה בעבר.
המונח הנכון יותר ארכאולוגית הוא "בנייה פעילה של העבר".
ארכאולוגיה ניסויית הוצגה בכמה הפקות טלוויזיה, כמו "בניית הבלתי אפשרי" (Building the Impossible) של ה-BBC, וסודות האימפריות אבודות (Secrets of Lost Empires) של ה-PBS.
הבולטים ביותר היו הניסיונות ליצור כמה מתכנוני הכלים של לאונרדו דה וינצ'י מתוך ספרי השרטוטים שלו, כגון רכב הלחימה החמוש מהמאה ה-15.
דוגמה טובה היא "החווה העתיקה של באטסר" (Butser Ancient Farm) שבמחוז המפשייר באנגליה שהיא העתק פעיל של חווה מתקופת הברזל שבה נערכים ניסויים ארוכי טווח בחקלאות, גידול בעלי חיים וייצור פרהיסטוריים כדי לבדוק השערות שהעלו ארכאולוגים.
בדנמרק, מרכז הניסויים של ליירה (Sagnlandet Lejre) מבצע עבודות שאפתניות עוד יותר בנושאים מגוונים כמו קבורות מלאכותיות מתקופת הברונזה ותקופת הברזל, מדע פרהיסטורי וייצור כלי אבן בהיעדר צור.
מסע קון-טיקי (1947), רפסודת בלזה שנבנתה על פי רעיון של תור היירדאל, הפליגה מפרו לפולינזיה כדי להדגים אפשרות להחלפת תרבויות בין אמריקה הדרומית לאיים הפולינזיים.
ניסיונות להעביר גושי אבן גדולים כמו אלה ששימשו בסטונהנג' למרחקים קצרים תוך שימוש בלעדי בטכנולוגיה שהייתה זמינה באותה עת.
האבנים המקוריות הועברו ככל הנראה מפמברוקשייר לאתר במישור סולסברי.
מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 הבנייה המחודשת של בניינים מבולי עץ, הודיעה על הבנה של מבנים אנגלו-סקסוניים מוקדמים ב בסאפוק שבאנגליה.
תוכנית מחקר ענפה זו באמצעות ניסויים וניסיונות נמשכת גם היום.
השחזור של חלק מחומת אדריאנוס בווינדולנדה (Vindolanda), בוצע בזמן מוגבל על ידי מתנדבים מקומיים.
טרירמות יווניות שוחזרו על ידי מלחים מיומנים מתוכניות ושרידים ארכאולוגיים ונבדקו בהצלחה בים.
הניסיונות לייצר פלדה שתואמת את כל המאפיינים של פלדת דמשק, שטכניקות הייצור המקוריות שלה אבדו במשך מאות השנים, כולל שחזורים של דינמיקת נוזלים חישובית על ידי אוניברסיטת אקסטר של כיבשני סרי לנקה בסמאנאלווה, נחשבו כמקורות הסבירים ביותר לפלדת דמשק.
סוגים אחרים של ארכאולוגיה ניסויית עשויים להיות כרוכים בהטמנת העתקים מודרניים של חפצים עתיקים למשך פרקי זמן שונים כדי לנתח את ההשפעות שלאחר ההטמנה עליהם.
ארכאולוגים אחרים בנו עבודות עפר מודרניות ומדדו את השפעות שקיעת הטין בתעלות ובליה ושקיעה על הגדות כדי להבין טוב יותר כיצד היו נראים מונומנטים עתיקים.
דוגמה אחת היא אוברטון דאון (Overton Down) באנגליה.
עבודת המסתתים בצור היא גם סוג של ארכאולוגיה ניסויית, ככל שנלמד רבות על סוגים רבים ושונים של כלי צור באמצעות הגישה המעשית של הכנתם בפועל.
ארכאולוגים ניסויים ציידו קצבים, קשתים וחוטבי עצים מקצועיים מודרניים בהעתק של כלי צור כדי לשפוט עד כמה הם היו יעילים למשימות מסוימות.
עקבות שחיקה של שימוש בכלי הצור המודרניים מושווים לעקבות דומים על חפצים ארכאולוגיים, מה שהופך לאפשרי את השערות ההסתברות לגבי סוג השימוש האפשרי.
אבני יד הוכחו כיעילים במיוחד בחיתוך בשר מן החי מהעצם ובמפרקים.
תחום נוסף של ארכאולוגיה ניסויית מודגם על ידי מחקרי יכולות שיברור האבן של פרימטים שאינם אנושיים.
הוכח כי הבונובו מסוגלים לייצר ליבות שעברו שינוי ואבנים משובררות הדומות מורפולוגית לתעשיות ליתיות מוקדמות במזרח אפריקה.
אריתרומללגיה (בלועזית: Erythromelalgia, הייתה ידועה בעבר כמחלת מיטשל) היא הפרעת כאב של כלי דם היקפיים נדירה בה כלי הדם, בדרך כלל בגפיים התחתונות או בידיים, נחסמים ונפתחים באופן תדיר ועקב כך הופכים להיפרמיים ומודלקים.
אריתרומללגיה יכולה להיות ראשונית, כתוצאה מפגם גנטי, או משנית, כתוצאה ממצב רפואי אחר.
ישנם שני סוגים עיקריים של אריתרומללגיה ראשונית, אריתרומללגיה משפחתית, העוברת בתורשה דומיננטית אוטוזומלית, או אריתרומללגיה ספורדית ושניהם עשויים להיות מסווגים כאריתרומללגיה של צעירים או של מבוגרים.
צורת הופעת הצעירה מתרחשת לפני גיל 20 ולעיתים קרובות אף לפני גיל 10. בעוד הגורם הגנטי לסוג הספורדי ולסוג המשפחתי של צעירים ידוע לרוב, אין זה המקרה עבור הצורה המשפחתית של מבוגרים.
אריתרומללגיה ראשונית נגרמת על ידי מוטציה בגן של תעלת הנתרן SCN9A.
אריתרומללגיה משנית יכולה לנבוע מנוירופתיה היקפית, מפוליציטמיה ורה, תרומבוציטמיה ראשונית, היפרכולסטרולמיה, הרעלת פטריות או כספית ומספר הפרעות אוטואימוניות.
התסמינים העיקריים של אריתרומללגיה הם אדמומיות, נפיחות, כאב עמוק ברקמה הרכה ורגישות, יחד עם תחושת צריבה כואבת בעיקר בגפיים.
תסמינים אלו הם לרוב סימטריים ומשפיעים על הגפיים התחתונות בשכיחות גבוהה יותר מאשר על הגפיים העליונות והתסמינים עשויים להופיע גם באוזניים ובפנים.
במקרי אריתרומללגיה משנית, האריתרומללגיה לרוב באה לפני הופעת התסמינים של המצב הרפואי שגורם לתופעה.
באריתרומללגיה ראשונית, ההתקפים יכולים להימשך בין שעה לחודשים בכל פעם ולהתרחש לעיתים מספר רב של פעמים במהלך היום.
ההתקפים מתרחשים לרוב בלילה, ובכך יכולים להפריע מאוד לשינה.
טריגרים נפוצים להתקפים בשעות היום כוללים מאמץ גופני, חימום הגפיים הנגועות, צריכת אלכוהול או קפאין, וכל לחץ המופעל על הגפיים.
רבים מהסובלים מאריתרומללגיה ראשונית נמנעים מלנעול נעליים או גרביים, מכיוון שהחום מייצר התקפים.
מצבים של אריתרומללגיה ביחד עם תופעת רנו נדירים, אך מחקרים על חולים עם שתי האבחנות דווחו בכתבי עת רפואיים.
התסמינים עשויים להופיע בהדרגה, ולעיתים לוקח שנים להיות מספיק חמורים כדי שהמטופלים יפנו לטיפול רפואי.
אריתרומללגיה היא מצב קשה לאבחון מכיוון שאין בדיקות ספציפיות למצב זה, מצב הגורם לעיכוב באבחון.
עם זאת, צפיפות נימים ופרפוזיה נימית מופחתות נצפו במהלך התקף.
בדיקה נוספת שניתן לעשות היא להרים את רגלי המטופל בשכיבה, ולשים לב לשינוי מאדום לחיוור של צבע עורו.
הטיפול באריתרומללגיה ראשונית כולל טיפול בתסמיני הכאב ומניעה של טריגרים להתקפים.
טיפול באריתרומללגיה משנית כולל טיפול במצב הרפואי הבסיסי שגרם לתופעה.
אף על פי שאספירין נחשב כמפחית תסמיני אריתרומלגיה, נדיר למצוא עדויות לכך שזה יעיל.
קירור מכני של הגפיים על ידי הגבהתם יכול לעזור, אך מומלץ למטופלים לא להכניס את הגפיים למים קרים כדי להקל על התסמינים בזמן התקף.
אריתריום (שם מדעי: Eritherium; מיוונית: "eρυ" - ישן, "herium" - חיה) הוא סוג של יונק קדום מסדרת הפילאים, הנחשב לאביהם הקדום של הפילים החיים כשהוא הנציג הקדום והקטן ביותר בסדרתו.
הוא התקיים במשך הפלאוקן שלפני 60 מיליון שנה במרוקו.
המאובנים שלו התגלו בבסיס אולד אבדון ותוארו ב-2009 למדע בידי החוקר עמנואל גריברנט (Emmanuel Gheerbrant).
האריתריום היה קטן בהרבה מהפילים והגיע לאורך של 40 ס"מ, לגובה של 20 ס"מ בכתפיים ולמשקל 5 עד 6 ק"ג.
מבנה לסתותיו דמה יחסית לזה של שפנאים או של נציגים מוקדמים מהקבוצה פיינונגולטה, בה כלולים גם התחשאים והסדרות דסמוסטיליים ואמבריתופודיים.
היו לו בכל לסת 3 שיניים חותכות, ניב אחד בולט, ארבעה קדם-וחנות ושלושה טוחנות בכל צד.
השיניים היו שטוחות ברובם ועזרו לבעליהם לכתוש צמחייה קשיחה מהביצות בהם חי.
החוטם שלו היה קצר ואינו דמה לחדק.
כיום לא מקצים לסוג זה משפחה, כך שהוא נחשב לסוג ללא מקור.
הקרובים העיקריים שלו הם הנומידותריים והמריתריום שהתקיימו במשך הפלאוקן והאאוקן של אפריקה, ומהם התפתחו שאר הפילאים.
אריתראים (בתיגרינית: ኤርትራውያን) הם התושבים הילידים של אריתריאה.
האוכלוסייה האריתראית כוללת מספר קבוצות אתניות, כאשר חלקן קשורות לקבוצות האתניות של העם האתיופי באתיופיה השכנה ולקבוצות אוכלוסייה בחלקים אחרים של קרן אפריקה.
תשע מהקבוצות האתניות הללו מוכרות רשמית על ידי ממשלת אריתריאה.
הזהות הלאומית האריתראית החלה לראשונה להתפתח במהלך המרוץ לאפריקה, כאשר איטליה חתרה להקים קולוניה בין היתר באזור בו נמצאת כיום אריתריאה.
לאחר תבוסתה של איטליה במלחמת העולם השנייה, האזור היה תחת שליטת ממשל בריטי.
ב-1952 הקולוניה לשעבר אוחדה יחד עם אתיופיה.
במהלך שנות ה-50 המתיחות גברה בין האריתראים שרצו מדינה עצמאית לבין ממשלת אתיופיה שרצתה שהאיחוד ימשיך להתקיים, והסכסוך הגיעה לשיא בהמשך במסגרת מלחמת העצמאות של אריתריאה.
ההערכה המקובלת היא שהאזור בו נמצאת כיום אריתריאה היה חלק מארץ פונת בימי קדם, אשר תועדה לראשונה על ידי המצרים הקדמונים במהלך המאה ה-25 לפני הספירה.
רוב האזור שבו נמצאת כיום אריתריאה, וכמו גם אזור צפון אתיופיה, הפכו לחלק מדעמת בין המאה ה-10 לפנה"ס עד המאה ה-5 לפנה"ס.
במהלך המאה ה-1 לפני הספירה אזור עבר לשליטת קיסרות אקסום.
הנביא האיראני מאני מהמאה ה-3 ציין בכתביו שקיסרות אקסום הייתה אחת מארבע המעצמות הגדולות ביותר עולם, לצד פרס, רומא וסין.
הדבר מוזכר בפריפלוס היווני-רומאי השיוט בים האריתריאי.
קיסרות אקסום החל לדעוך באמצע המאה ה-6 לספירה, והיא חדלה להתקיים לבסוף במהלך המאה ה-10 לספירה.
לאחר נפילת קיסרות אקסום האזור שבו נמצאת כיום מדינת אריתריאה היה חלק מממלכת מדרי בהרי (ምድሪ ባሕሪ, ארץ הים).
ממלכת מדרי בהרי התקיימה עד הקולוניזציה האיטלקית של האזור ב-1889, אזורי החוף נשלטו על ידי ישות אחרת באותה התקופה - סולטנות אדאל כבשה את אזורי החוף במהלך המאה ה-15 והעות'מאנים כבשו את אזורי החוף ב-1517 ושייכו אותם לאיילט חבש.
אריתריאה, על גבולותיה הנוכחיים, הוקמה כקולוניה של ממלכת איטליה בשנת 1889. בתקופה הקולוניאלית הייתה נהירה גדולה של איטלקים לאזור - במיוחד בתקופה הפשיסטית.
עם זאת, ראוי לציין כי בני תערובת אריתראים-איטלקים היו נדירים למדיי מששום שעל האיטלקים והאפריקאים נאסר להתחתן או לקיים יחסי מין בהתאם לחוקי הגזע האיטלקיים.
בין השנים 1941 עד 1952 אריתריאה הייתה תחת ממשל בריטי, כאשר ב-1952 אריתריאה הצטרפה לאיחוד עם אתיופיה.
ב-1 בספטמבר 1961 פרצה מלחמת העצמאות של אריתריאה אשר הסתיימה רק ב-24 במאי 1991. אריתריאה הפכה למדינה עצמאית באופן רשמי רק ב-1993. מאז ואילך אריתריאה נמצאת תחת שליטת איסאייס אפוורקי.
רבים מתושבי איתריאה ברחו מהאזור הן במסגרת מלחמת העצמאות של אריתריאה או בשל הפרות זכויות אדם מצד ממשלת אריתריאה.
רוב הקבוצה האתנית תיגריניה היו מרוכזים במקור בעיקר באזור הרמות של אריתריאה.
עם זאת, לאורך השנים רבים מהם היגרו גם לאזורים אחרים של המדינה.
שפתם של הקבוצה האתנית תיגריניה היא תיגרינית.
זו הקבוצה האתנית הגדולה ביותר באריתריאה, המהווה כ-60% מכל אוכלוסיית אריתריאה.
כ-96% מהקבוצה האתנית תיגריניה הם נוצרים.
הקבוצה האתנית תיגרה היו מרוכזים במקור בעיקר באזור השפלה המערבית של אריתריאה.
רבים מהם היגרו לסודאן במהלך הסכסוך האתיופי-אריתראי וחיים בסודאן מאז ואילך.
הקבוצה האתנית תיגרה הם ברובם נוודים מוסלמי והם נמצאים כיום בעיקר בשפלה הצפונית, המערבית ובאזור החוף של אריתריאה שם הם מהווים כ-30% מאוכלוסיית האזור.
חלקם מתגוררים גם באזורים מסוימים במזרח סודאן.
95% מהקבוצה האתנית תיגרה הם מוסלמים סונים, אבל יש ביניהם גם קומץ נוצרים (המכונים לעיתים קרובות "מנסאי" באריתריאה).
השפה של הקבוצה האתנית תיגרה היא תיגרה.
המונח ג'ברתי מתייחס בדרך כלל לתושבים המוסלמים שגרים בעיקר ברמה האתיופית.
הג'ברתי באריתריאה דוברים ערבית ותיגרינית.
לפי ה-CIA, הקבוצה האתנית עפרי מהווה פחות מ-5% מאוכלוסיית אריתריאה.
הם חיים בעיקר באזור דבובאווי קיי בהרי אשר באריתריאה, וכמו גם במדינת עפר באתיופיה, ובג'יבוטי.
הם דוברים את השפה העפרית כשפת אם, והם ברובם מוסלמים.
הקבוצה האתנית עפרי באריתריאה מונים כ-397,000 אנשים, ובאריתריאה נמצא הריכוז הקטן ביותר של הקבוצה האתנית עפרי בהשוואה ליתר המדינות בהן נמצאת קבוצת אוכלוסייה זו - בג'יבוטי הם מונים כ-780,000 אנשים, ובאתיופיה הם מונים כ-1,300,000 אנשים.
כ-4% מאוכלוסיית אריתריאה הם מהקבוצה האתנית סאהו.
קבוצת אוכלוסייה זו גרה בעיקר באזור דבובאווי קיי בהרי וברצועת החוף הצפונית של אריתריאה.
השפה של הקבוצה האתנית סאהו היא סאהו.
רובם מוסלמים, אם כי חלק מהם הם נוצרים אשר מכונים "אירובים" והם חיים באזור דבוב אשר באריתריאה ובאזור תיגראי באתיופיה.
כ-2% מאוכלוסיית אריתריאה הם מהקבוצה האתנית בילן.
מרבית מרוכזים בעיקר באזורי הצפוני של אריתריאה ובמרכז אריתריאה.
רבים מהם היגרו לאזור בו נמצאת כיום אריתריאה מכוש (מרכז סודאן) במהלך במאה ה-8 לספירה.
הקבוצה האתנית בילן כוללים הן מוסלמים והן נוצרים.
השפה של הקבוצה האתנית בילן היא בילן אותה הם דוברים כשפת אם.
פחות מ-5% מאוכלוסיית אריתריאה הם מהקבוצה האתנית בז'ה.
הם חיים בעיקר לאורך הגבול הצפון-מערבי של המדינה עם סודאן.
מרביתם מוסלמים ושפתם היא בהדרב.
לפי ה-CIA, כ-2% מאוכלוסיית אריתריאה הם מהקבוצה האתנית קונאמה.
הם מתגוררים בעיקר באזור גאש בארקה שבאריתריאה, כמו גם בחלקים הסמוכים של אזור תיגראי באתיופיה.
רבים מהם מתגוררים בכפר השנוי במחלוקת באדמה.
השפה של הקבוצה האתנית קונאמה היא קונאמה.
למרות שלחלק מהקבוצה האתנית קונאמה עדיין יש אמונות ילידיות מסורתיות, רובם המירו את דתם לאורך השנים לנצרות או לאסלאם.
פחות מ-5% מאוכלוסיית אריתריאה הם מהקבוצה האתנית נארה.
הם מתגוררים בעיקר לאורך הגבול הדרום-מערבי עם סודאן ואתיופיה.
הם בדרך כלל מוסלמים, למרות שישנם גם נוצרים ולחלק מהם יש עדיין אמונות ילידיות מסורתיות.
השפה של הקבוצה האתנית נארה היא נארה.
הרשאידה הם מתשע הקבוצות האתניות המוכרות של אריתריאה.
הם מהווים כ-2% מאוכלוסיית המדינה.
הרשאידה גרים בעיקר בשפלת החוף הצפונית של אריתריאה ולאורך החלק הצפון-מזרחי של רצועת החוף של סודאן.
רובם מוסלמים והם הקבוצה האתנית היחידה באריתריאה ששפתם העיקרית היא השפה הערבית.
הרשאידה היגרו לאזור אריתריאה במהלך המאה ה-19 מחצי האי ערב.
ישנה גם קבוצת אוכלוסייה איטלקית במדינה.
נכון לשנת 2008 לפי ההערכות קבוצת אוכלוסייה זו מנתה בסביבות 900 אנשים (בסוף מלחמת העולם השנייה קבוצת אוכלוסייה זו מנתה כ-38,000 תושבים).
רוב השפות המדוברות באריתריאה הן ממשפחת השפות האפרו-אסיאתיות וממשפחת השפות נילו-סהרה.
ארכאולוגיה משפטית היא תחום של מחקר משפטי הבוחן פסקי דין בהקשר הרחב שלהם.
בעוד שרוב חוקרי המשפט מגבילים את מחקריהם לנאמר בפסקי הדין, ארכאולוגים משפטיים בוחנים את ההקשר ההיסטורי והחברתי שבו ניתן פסק הדין.
עובדות אלו עשויות להראות אילו כוחות חברתיים ותרבותיים פעלו במקרה מסוים.
פרופסורים יכולים להשתמש בארכאולוגיה משפטית כדי "לעורר רגישות בסטודנטים לגבי האופן שבו אי-שוויון, במיוחד לגבי גזע, מגדר ומעמד משפיע על המתרחש לאורך התיקים שהם לומדים." ארכאולוג משפטי עשוי גם לחקור חומר ביוגרפי על השופטים, עורכי הדין והצדדים לתיק בית משפט.
מידע כזה עשוי להראות האם שופט החזיק בהטיות מסוימות בתיק, או שמא לצד אחד היה ייצוג משפטי מעולה שגרם לבעל הדין לזכות במשפט.
הארכאולוגיה המשפטית גורסת שפסק דין נטוע בסביבה החברתית שבה ניתן, והיא רלוונטית להבנתו.
דוגמה לכך הוא פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד, שניתן על רקע העבדות בארצות הברית, ואינו רלוונטי לימינו.
את המושג "ארכאולוגיה משפטית" טבע ההיסטוריון המשפטי בריאן סימפסון בספרו משנת 1995 "Leading Cases in the Common Law", אך מאמרים שניתן לתארם כארכאולוגיה משפטית פורסמו עוד קודם לכן.
פסק הדין הוא אולי נקודת הסיום של ההליך המשפטי, אך הוא נקודת ההתחלה של החקירה הארכאולוגית.
בגישה זו נאספים המסמכים שעמדו בפני בית המשפט שנתן את ההחלטה שבה עוסק המחקר – תצהירים, עדויות, כתבי טענות, רישומים ורשימות של השופטים ושל עורכי הדין שטיפלו בתיק – ונבחנים בקפדנות.
בה בעת נאסף מידע מפורט ממקורות חוץ-משפטיים בדבר הנסיבות האישיות והחברתיות של המעורבים – צדדים לדיון, עורכי הדין, שופטים.
מידע זה יכול להיות ממקורות ארכיוניים והיסטוריים, אך יכול להיות גם תוצאה של ראיונות, ובמקרים מסוימים של התנסות אישית של החוקר עצמו.
כל אלו נאספים ונבדקים היטב, אך נקודת המבט המתרכזת במקרה היחיד, בזעיר האנפין, הופכת בשלב מסוים לנקודת מבט הדורשת הערכה מַקרוסקופית של הדרך שבה המידע שנאסף מתאר ומבהיר את ההיגיון המשפטי שבבסיס פסק הדין.
עיסוק נרחב בארכאולוגיה משפטית מופיע בסדרת הספרים Law Stories של הוצאת Foundation Press, העוסקת בפסקי דין של בית המשפט העליון של ארצות הברית.
ברוח סדרה זו הוקדש כרך י' של כתב העת "מעשי משפט" לארכאולוגיה משפטית של פסקי דין נודעים של בית המשפט העליון בישראל, בהם בג"ץ אל-על נגד דנילוביץ, בג"ץ מילר נגד שר הביטחון, בג"ץ גורן נגד הום סנטר, בג"ץ המרכז האקדמי למשפט ולעסקים נגד שר האוצר, ועוד.
המבוא לכרך זה הציג את מאפייניו:
כל מאמר בכרך שלפניכם מספר "מעשיית משפט" — את סיפורו של פסק דין מרכזי במשפט הישראלי, ובה בעת מציב את פסק הדין בתוך הקשרו המשפטי, החברתי, הכלכלי והפוליטי — וכך הוא משלב את סיפורו הייחודי עם הסיפור הרחב יותר של מקומו בהתפתחות המשפט הישראלי.
ארכוזאוריה (שם מדעי: Archosauria), ענף של זוחלים קדומים וצאצאיהם, בהם גם הדינוזאורים, המשתייך לקבוצת זאוריה (Sauria).
פירוש השם "לטאות שליטות" ואכן - ענף זה הוא אחד הענפים המצליחים ביותר של חולייתנים יבשתיים.
רוב הקבוצות הארכוזאוריות נכחדו למעט 2 קבוצות גדולות:
יצורים אלה הטילו ביצים בקנים יבשתיים.
הביצים היו בעלות קליפה קשה ויכלו לשרוד גם בתנאי יובש (בניגוד לדו-חיים).
עורם היה מכוסה בקשקשים ואצל חלק מהם בנוצות (בעיקר דינוזאורים מנוצים ועופות).
אחד המאפיינים של ארכוזאורים רבים הוא רגליים שניצבו מתחת לגופם ועזרו להם לנוע במהירות, בניגוד לזוחלים אחרים שרגליהם משתרעות מצדי גופם.
בני הקבוצה התפתחו בתור הטריאס ושגשגו בתקופת המזוזואיקון שם הם התפתחו למגוון מינים גדולים של דינוזאורים, דמויי תנינאים, פטרוזאורים ועוד וגם לעופות קמאים.
לאחר הההכחדה הגדולה נעלמו רוב המינים הגדולים, למעט התנינאים, והיונקים החלו לתפוס את מקומם.
בשמיים המשיכו העופות לשלוט ועודם מהווים קבוצה מצליחה, גם באוויר וגם ביבשה.
סוג ללא מקור Dasygnathoides - נכחד
סוג ללא מקור Turfanosuchus - נכחד
סוג ללא מקור Koilamasuchus - נכחד
סוג ללא מקור נונדסוכוס (Nundasuchus) - נכחד
סוג ללא מקור Revueltosaurus - נכחד
סוג ללא מקור Ticinosuchus - נכחד
סוג ללא מקור פרסטוסוכוס (Prestosuchus) - נכחד
סוג ללא מקור זאורוסוכוס (Saurosuchus) - נכחד
סוג ללא מקור בטרכוטומוס (Batrachotomus) - נכחד
סוג ללא מקור Fasolasuchus - נכחד
קבוצה אוומטאטרסליה (Avemetatarsalia; בעבר נקראה Ornithodira)
משפחה לגרפטיים (Lagerpetidae) - נכחדה
משפחה סילזאוריים (Silesauridae) - נכחדה
סדרה בעלי אגן דמוי עוף (Ornithischia) - נכחדה
סדרה בעלי אגן דמוי לטאה (Saurischia)
תת-סדרה דמויי זאורופודים (Sauropodomorpha) - נכחדה
אָרְכאוֹפְּטֶריקְס (שם מדעי: Archaeopteryx; מיוונית עתיקה: ἀρχαῖος, "עתיק" ו-"πτέρυξ", "נוצות" או "כנף") הוא סוג של דינוזאור דמוי עוף המהווה מאובן מעבר בין דינוזאורים מנוצים לעופות המודרניים ונחשב לקדום שבהם.
הארכאופטריקס השתייך לקבוצת העופות הקמאים, והתקיים בתור היורה, לפני 150 מיליון שנה.
פיתח נוצות אבל היו לו שיניים וזנב בדומה לזוחלים.
ממצאים המיוחסים לבעל חיים קדום זה נמצאו בדרום גרמניה.
בגרמנית מכונה הארכאופטריקס גם "Urvogel" (שפירושו "העוף המקורי", "העוף הקדמוני" או "העוף הראשון").
לעיתים נעשה שימוש במונח זה גם במקורות שאינם בשפה הגרמנית.
הארכאופטריקס היה בערך בצורה של העקעק הזנבתן ויכל לגדול לגודל של חצי מטר.
למרות גודלו הקטן, כנפיו הרחבות ויכולתו לעוף, הארכאופטריקס היה דומה יותר מבחינה ביולוגית לתרופודים מאשר לעופות מודרניים.
בין המאפיינים המשותפים לו ולדינוזאורים: לסת עם שיניים חדות, שלוש אצבעות עם טופרים, זנב ארוך (המורכב מעצם), נוצות (שעשויות להצביע על הומיאותרמיות) ומאפיינים של השלד.
הארכאופטריקס הוא למעשה המאובן הראשון שניתן לכנותו "מאובן מעבר", בין דינוזאורים לציפורים, ומחקר הארכאופטריקס תורם הן לחקר מקור העופות והן לחקר הדינוזאורים.
מאובנים של הארכאופטריקס נמצאו ביורה הפרנקית, בתוך אבני גיר שהכילו משקעים מתקופת היורה המאוחרת ("אבן גיר זולנהופן").
הגילוי הראשון של מאובני ארכאופטריקס היה ב-1861. החוקר הרמן פון מאייר תיאר משקע נוצות מבודד.
באותה שנה התגלה גם מאובן המכיל את שלד הארכאופטריקס ולאחריו נמצאו עוד לפחות תשעה שלדים שלמים.
הארכיפטריקס התגלה שנתיים בלבד לאחר שצ'ארלס דרווין פרסם את התאוריה שלו "מוצא המינים" והפכה להיות אחד הממצאים התומכים באבולוציה.
במהלך השנים התגלו מאובנים נוספים.
למרות השוני ביניהם, מרבית המומחים מתייחסים אליהם כמשתייכים למין יחיד, אם כי השאלה נתונה למחלוקת בין המדענים.
קיימים פלאונטולוגים הטוענים כי הארכאופטריקס הייתה דינוזאור מנוצה (מכוסה נוצות) ולא עוף קדום, ושניתן לסווג אותה יחד עם התרופודה כמו המיקרורפטורים.
בשנת 1980 לי ספטנר טען שמדובר בזיוף.
דעתו לא התקבלה על ידי רוב המדענים.
במהלך 20 השנים האחרונות נמצאו מספר מאובנים של עופות קדומים ושל יצורים דמויי-עופות, בייחוד בסלעים מתקופת הקרטיקון בצפון סין (חבורת ג'הול), כך שהארכאופטריקס למעשה אינו יחיד כ"מאובן מעבר" אלא חלק (מורפולוגי) מהתפתחות של דינוזאורים ההופכים באופן הדרגתי לעופות.
הארכיאופטריקס מופיע במספר סדרות וסרטים:
בסרט קינג קונג נראים כנראה מספר פרטים שנמלטים מסטגוזאורוס כועס וכן מקונג בעת שהוא נלחם במלחים.
בפנטזיה של דיסני נראה ארכיאופטריקס על ענף כשטרודון כמעט תופס אותו אך הוא מעופף משם (לא ברור אם פרט אמיתי יכל לעופף כך).
בעידן הקרח: עלייתם של הדינוזאורים הטירנוזאורוסית מביאה לצאצאיה עוף לא-מעופף שאולי מבוסס על ארכיאופטריקס.
כשסיד מחלץ אותו הוא נופל אך נטרף בידי קוואצלקואטלוס.
הוא מוצג בתוכנית הדוקומנטרית של דייוויד אטנבורו: המוזיאון להיסטוריה של הטבע בחיים.
הוא נראה גם במספר פרקים של רכבת הדינוזאורים.
כמו כן נראה בסדרות ג'ייגנטו והדינוזאורים, פלאווורלד, הדינוזאורים!
במשחקי המחשב פארק היורה: המשחק, פארק היורה 3: בניית פארק, Jurassic Park Builder ו-ARK: Survival Evolved נראה ארכיאופטריקס.
ארכאיקון (Archean) הוא העידן השני בפרקמבריון שבלוח הזמנים הגאולוגי, לאחר ההאדן ולפני הפרוטרוזואיקון.
את תחילתו של הארכאיקון מציינות עדויות גאוכימיות לחיים לפני כ-3.8 מיליארד שנה ואת סופו לפני כ-2.5 מיליארד שנה מציינת התייצבותם של השילדים היבשתיים הראשונים לפני אסון החמצן של הפרוטרוזואיקון.
בדרום אפריקה נמצאו אצות כחוליות שגילם מוערך בכ-3.5 מיליארד שנה.
באטמוספירה עדיין לא היה חמצן חפשי.
יצורים מבצעי פוטוסינתזה נוצרו בארכאיקון ורק לקראת סופו שוחרר לאוויר חמצן על ידי פרוקריוטים שנוצרו במהלכו.
השם "ארכאיקון" מחליף שם קודם – "ארכאוזואיקון", שפירושו ביוונית: חיים עתיקים.
אַרְכֵאוֹנִים (שם מדעי: Archaea, בעברית "חיידקים קדמונים") הם יצורים המהווים את אחת משלוש העל-ממלכות הטקסונומיות בביולוגיה (לצד אאוקריוטים וחיידקים).
הארכאונים הם מיקרואורגניזמים פרוקריוטיים (חסרי גרעין ואברונים).
ביולוגים החלו להפריד אותם במיון הטקסונומי מהחיידקים רק בשנות ה-70 של המאה ה-20; הרכבם ותנאי החיים הייחודיים של חלק מהם מעוררים עניין רב במחקר הביולוגי.
הארכאונים "אלמוניים" יחסית לחיידקים, וזאת משלוש סיבות:
מספר המינים המוכרים של הארכאונים מצומצם בהרבה מזה של החיידקים;
בניגוד לחיידקים, הגורמים למספר רב של מחלות, לא נתגלו עדיין ארכאונים הגורמים למחלה כלשהי;
חלק מהארכאונים חיים בסביבות קיצוניות הנמצאות הרחק מסביבת האדם.
בין הארכאונים והחיידקים קיימים הבדלים ניכרים ומהותיים בהרכב התא (ובמיוחד בהרכב הממברנה) ובחומר התורשתי.
בעבר ראו בארכאונים קבוצה של חיידקים והם נקראו archaebacteria, אולם הבדלים גנטיים (ב-RNA הריבוזומי) הביאו לפיצול החיידקים והארכאונים לשתי על-ממלכות, וכן להסקת מסקנה מרחיקת לכת (שיש כאלה החולקים עליה): הארכאונים קרובים יותר מבחינה אבולוציונית אל האיקריוטים (ובכללם האדם) מאשר לחיידקים.
הפרדת החיידקים לשתי על-ממלכות יצרה את החלוקה המקובלת היום של שלוש על-ממלכות שאותה הציע לראשונה קרל ווז : ארכאונים, איקריוטים וחיידקים.
הדיווח הקדום ביותר על מה שיסווג מאוחר יותר כזן מסוג ארכיאה, Halococcus morrhuae L.D.
3.1, מתוארך לשנת 1880, יותר ממאה שנה לאחר שמולר תיאר את המין הראשון של בקטריה מסוג Aquaspirillum serpens, בשנת 1786, אף כי זו זוהתה כחיידק רק מאוחר יותר
בתחילת שנות ה-1900, למיקרוביולוגים הייתה גישה לערכת כלים מוגבלת מאד בהשוואה למיקרוביולוגים מודרניים.
כתוצאה מכך, סיווגים מוקדמים, המבוססים בעיקר על מאפיינים פנוטיפיים, קיבצו ארכאונים וחיידקים יחד.
מספר התקדמויות מדעיות וטכנולוגיות במחצית השנייה של המאה העשרים, כולל פיתוח טכנולוגיות רצף DNA ופילוגניה מולקולרית, שינו בצורה יסודית את תחום המיקרוביולוגיה.
בשנת 1977, קרל ווז וג'ורג' אדוארד פוקס זיהו את ארכיאה (שנקראה אז Archaebacteria) כעל-ממלכה שלישי של חיים, לצד חיידקים ואיקריוטים, וזאת באמצעות עצי RNA ריבוזומליים של תת-יחידות קטנות אוניברסליות (rRNA).
מאז, תוארו בספרות המדעית מאפיינים מרכזיים של הביולוגיה של הארכאים, כולל פיזיולוגיה, ביולוגיה של התא, הגיוון ואורחות החיים שלהם.
המחקרים מדגישים את הייחודיות וההבחנה האבולוציונית שלהם מחיידקים ואיקריוטים.
עם זאת, נכון לשנת 2021, בהשוואה לקבוצות מיקרוביאליות אחרות, הארכאות עוד לא נחקרו במידה ניכרת, והיבטים רבים של הביולוגיה שלהן נותרו מעורפלים.
קיימות מספר מערכות (לעיתים מסווג כממלכות) של ארכאונים:
ניתן לחלק את הארכאונים גם על פי סוג סביבת המחיה שאימצו להם.
ארכאונים רבים חיים בסביבות קיצוניות.
חלקם תרמופיליים וחיים במעיינות מים חמים ובאזורים געשיים במעמקי האוקיינוסים.
אחרים הם הלופיליים (אוהבי מלח) וחיים בימות מלוחות.
המגוון הגנטי של הארכאונים לא ידוע במלואו והוא מתרחב בהדרגה.
בשנת 2005, הערכות למספר המערכות הטקסונומיות נעות בין 18 ל-23, ומתוכן רק שמונה מערכות מופו וזוהו בוודאות.
נכון לשנת 2021 לאחר 40 שנות מחקר, המגוון של ארכיאות ידועות התרחב מ-2 מערכות לכ-30, הכוללות מעל מ-20,000 מינים.
רוב המגוון הזה נחשף על ידי סקרי רצף גן אמפליקוני 16S rRNA סביבתיים, תוך שימוש במגוון רחב של פריימרים אוניברסליים וממוקדים.
ארכאונים שונים בגודלם, וקוטרם נע מ-0.1 מיקרומטר (μm) ועד 15 מיקרומטר.
הם מופיעים במגוון צורות שהנפוצות שבהן הן נקדים (ספרות), מתגים וספירלות, אולם ייתכנו גם צורות אחרות בהן ריבועים כבמין Haloquadra walsbyi, או מתגים מלבניים כבסוג Thermoproteus או Pyrobaculum.
הצורות המיוחדות מוחזקות ככל הנראה על ידי דופן התא הפרוקריוטי.
חלבונים הקשורים למרכיבי שלד התא באורגניזמים אחרים מופיעים גם בארכאונים, ובתוך התאים נוצרים סיבים, אך בשונה מאורגניזמים אחרים מבנים תאיים אלו לא מובנים היטב למדע בארכאונים.
מינים מסוימים של ארכאונים מתאגדים יחדיו לגושים או סיבים של תאים היכולים להגיע לאורך של 200μm, ואלו יכולים להיות חלק המרכיב ביופילם.
דוגמה לכך הוא המין Thermococcus coalescens, שפרטים ממין זה יכולים להתמזג יחד בתרבית וליצור תאים ענקיים בודדים.
דוגמה נוספת להתקבצות של ארכאונים היא בסוג Pyrodictium, שארכאונים השייכים אליו יכולים ליצור מעיין צינורות חלולים ארוכים ודקים הידועים כ-cannulae העשויים מתאים שנדבקו יחד.
תפקידה של צורת ה-cannulae איננו ברור, אולם ייתכן שבצורה זו יכולים התאים לשתף חומרי מזון עם התאים השכנים.
נצפו התקבצויות של ארכאונים גם ממינים שונים.
לארכאונים יש לרוב כרומוזום מעגלי יחיד.
הכרומוזום עשוי להגיע בגודלו עד ל-5,751,492 זוגות בסיסים במין Methanosarcina acetivorans, שהגנום שלו הוא הארוך ביותר שרוצף בין הארכאונים.
כעשירית מאורך זה הוא אורכו של הגנום של Nanoarchaeum equitans, שאורכו 490,885 זוגות בסיסים בלבד, והוא הגנום הארכאוני הקטן ביותר שרוצף; מוערך כי בגנום זה יש רק 537 גנים המקודדים לחלבונים.
חתיכות קטנות יותר של DNA, הנקראות פלסמידים, מופיעות גם כן בארכאונים.
פלסמידים יכולים לעבור בין תאים שונים במגע פיזי, בתהליך הדומה לקוניוגציה בחיידקים.
ארכאונים יכולים להידבק בנגיפי DNA דו-גדילי, השונים משאר הנגיפים ויכולים להופיע במגוון צורות.
עיקר המחקר של נגיפים אלו נעשה בנגיפים הפוגעים בארכאונים תרמופילים, ובפרט בסדרות Sulfolobales ו-Thermoproteales.
לארכאונים מנגנוני הגנה נגד נגיפים אלו, בהם RNAi.
מבחינה גנטית, השונות בין הארכאונים לאיקריוטיים, מתבטאת ב-15% של חלבונים המקודדים בגנום של כל ארכאון שהם ייחודיים לארכאונים, אף על פי שלא ידוע תפקידם של חלבונים אלו.
מבין הגנים הייחודיים לארכאונים שתפקידם ידוע, רובם קשורים למתאנוגנזה (ייצור מתאן).
הגנים המשותפים לארכאונים ואיקריוטים אחראים לעיקר התפקוד של התא, ובהם גנים הקשורים לשעתוק ותרגום.
מאפיינים נוספים של הגנום הארכאוני הם ארגון הגנים הקשורים לתפקיד מסוים באופרונים (כדוגמת אנזימים המזרזים שלבים שונים באותו מסלול מטבולי), ושינויים רבים בגנים של tRNA ובאנזימי האמינו-אציל tRNA סינתתאזות.
הקשר האבולוציוני בין ארכאונים לאיקריוטים לא ברור במלואו.
מלבד הדמיון במבנה התא ותפקודו הפונקציונלי, יש הרבה מן המשותף מבחינה גנטית.
שעתוק ותרגום בארכאונים דומים יותר לתהליכים המקבילים באיקריוטים מאשר בחיידקים, וה-RNA פולימראז והריבוזומים של הארכאונים קרובים מאוד לאלו של האיקריוטים.
אף על פי שלארכאונים סוג אחד בלבד של RNA פולימראז, מבנהו ותפקידו דומים לRNA פולימראז II האיקריוטי, עם הרכבים דומים של חלבונים (פקטורי שעתוק כללים; general transcription factors) המנחים את קשירת ה-RNA פולימראז לפרומוטר.
פקטורי שעתוק אחרים של ארכאונים דומים יותר לאלו של חיידקים.
מודפיקציה אחר שעתוק פשוטה יותר מזו של איקריוטים, מאחר שמרבית הגנים חסרי אינטרונים, אולם בגנים של tRNA ושל rRNA יש אינטרונים רבים, ואינטרונים מופיעים גם במספר גנים אחרים המקודדים לחלבונים.
ארכאונים רבים מפיקים אנרגיה במסלולים ייחודיים; בחלק מהמקרים מדובר בנשימה תאית שבה קולט האלקטרונים הסופי אינו חמצן (כפי שמתרחש ביצורים אווירניים).
קבוצה מיוחדת של ארכאונים אל-אווירניים, שאינם שורדים באטמוספירה המכילה חמצן, מכונים ארכאונים מתאנוגניים.
הם משתמשים במימן מולקולרי, H2, לחיזור מקור פחמן, למשל פחמן דו-חמצני (CO2) או חומצה אצטית (CH3COOH).
תוצר החיזור הוא הגז מתאן (CH4).
והתהליך בכללותו מכונה מתאנוגנזה (methanogenesis).
המרבצים התת-קרקעיים של מתאן, שהאדם מנצל להפקת גז טבעי, נוצרו כתוצאה מפירוק בן אלפי שנים של יצורים שמתו, וכל זאת על ידי הארכאונים המתאנוגניים.
ארכון (מיוונית: Αρχων, שפירושו: "שליט"; ברבים Αρχοντες) היה נושא משרה בכירה בכמה פוליס (ערי מדינה) ביוון העתיקה ובמיוחד באתונה העתיקה.
תפקיד הארכונטים נוצר כתוצאה מהפלת המלוכה באתונה והצורך להחליף את המלך בתפקידיו השונים.
במקורן היו משרות הארכונטים מאוישות על ידי בני האצולה האתונאית (האֵוּפַּטְרִים).
למשך עשר שנים, אולם בשנת 683 לפנה"ס קוצרה תקופת כהונתם של הארכונטים לשנה.
כאשר פייסיסטראטוס יסד את הטיראניה באתונה בשנת 561 לפנה"ס, הוא בחר ארכונטים מאנשי שלומו ובכך רוקן את מוסד הארכונטים מתוכן, מכיוון שהוא היה זה שקיבל את ההחלטות בפועל.
בשנת 487 לפנה"ס אוישו משרות הארכונטים על ידי הטלת פור בין כל אזרחי אתונה, ובשנת 457 לפנה"ס נפתחה המשרה גם לאזרחים ממעמד הזאוגיטים.
התסמותטים היו שישה נושאי משרות שכמו הארכונטים כיהנו למשך שנה.
תפקידם היה לטפל בפניות המשפטיות אל הארכונטים והם היו ממונים על לוח הזמנים של המשפטים ועל שיבוץ הארכונטים השונים לשפיטה.
בשלב מסוים נוסף אל התסמותטים מזכיר.
בתום כהונתם של הארכונטים והתסמותטים הם הצטרפו למועצת האריאופגוס.
הארכון הבסילאי (Βασιλεύς, "מלך") מילא בעיקר תפקידים דתיים בחיי הפוליס אתונה שבמקור מילא מלך אתונה.
הוא היה מופקד על ניהול פולחני אלים אחדים, והוא היה השופט במקרים של האשמות בחילול הקודש או מחלוקות דתיות אחרות, הייתה לו גם סמכות שיפוט משפטית, והוא היה אחראי על הפניית מקרים משפטיים של רצח, פציעה והריגה אל בתי המשפט והוא כנראה כיהן כיושב ראש השופטים במשפטים האלה.
משרת הארכון האפונימי נחשבה ליוקרתית ביותר באתונה מכיוון שעל שם נושא המשרה נקראה השנה, הוא היה מופקד על ביצועם התקין של הליטורגיות, הוא היה מארגן התהלוכות לכבוד האלים דיוניסוס ואסקלפיוס, כמו כן היו סמכויות שיפוט במקרים משפטיים שנגעו לדיני משפחה והוא היה מופקד על הגנת האלמנות והיתומים.
עם התחזקות מעמדה של אתונה בתוך הברית האטית-דלית, והפיכת הברית למכשיר שליטה אימפריאליסטית של אתונה, אתונה נהגה לכפות על בנות בריתה בברית משטר הדמוקרטי הדומה לשלה וככה נוצרו משמרות ארכונטים בפולייס שהיו חברות בברית.
ארכאנג'לו קורלי (באיטלקית: Arcangelo Corelli; 17 בפברואר 1653 - 8 בינואר 1713) היה כנר איטלקי ומלחין בארוק.
ארכאנג'לו קורלי נולד בפוזיניאנו, כיום בנפת רוונה, ואין ידיעות של ממש על שנות ילדותו ונעוריו.
בגיל 13 נסע ללמוד בבולוניה, שהייתה מרכז איטלקי חשוב למוזיקה קאמרית.
מורו לכינור היה ג'ובאני בטיסטה באסאני.
בגיל 17 התקבל ל"אקדמיה פילרמוניקה" של בולוניה ומכאן ואילך בנה את המוניטין שלו כאחד מחשובי הכנרים באיטליה.
מטאו סימונלי, הזמר הנודע בקאפלה של האפיפיור, לימד אותו קומפוזיציה.
את הצלחתו הגדולה הראשונה נחל בפריז בגיל תשע-עשרה, ולה הוא חב את המוניטין שיצאו לו באירופה.
בשנת 1681 נמצא בשירותו של הנסיך הבוחר של בוואריה; בין 1680 ל-1685 התגורר בבית ידידו כריסטיאנו פארינלי והתקבל ל"קהילת הווירטואוזים של סנטה צ'צ'יליה".
בעקבות הזמנה לנגן לפני החשמן פאמפילי, התמנה ב-1687 למנהל המוזיקה בארמונו.
בשנת 1685 שהה ברומא, שם ניהל את מופעי המוזיקה בחגיגות לכבוד המלכה כריסטינה משוודיה והיה, כמו כן, חביבו של הקרדינל פייטרו אוטובוני (שנבחר בשנת 1689 לאפיפיור אלכסנדר השמיני).
בין השנים 1689 ל-1690 היה במודנה; דוכס מודנה נהג בו ברוחב יד.
בשנת 1708 חזר לרומא והתגורר שם בארמונו של החשמן פייטרו אוטובוני (בן-אחיינו של האפיפיור אלכסנדר השמיני).
הוא השתתף בערבי המוזיקה שקיים החשמן בארמונו וב-1694 הקדיש לו סדרת שלישיות שחיבר.
באותה שנה גם ביקר בנאפולי, בהזמנת המלך.
לסגנון הביצוע, שקורלי החל בו ואשר נשמר על ידי תלמידיו, כגון פרנצ'סקו ג'מיניאני, פייטרו לוקטלי ורבים אחרים, נודעה חשיבות חיונית להתפתחות הנגינה בכינור, אבל קורלי ניצל רק חלק מוגבל מיכולות הכלי.
על כך אפשר לעמוד בעיון בכתביו; תפקידי הכינור אינם עולים לעולם מעל רה על המיתר הגבוה ביותר, הצליל הגבוה יותר בפוזיציה השלישית; נאמר עליו, שסירב לנגן קטע, שעלה עד לה גבוה בפתיחה לאורטוריה "טריפונו דל טמפו" של הנדל (שנוגנה בביצוע בכורה ברומא, בשנת 1708), ונעלב קשות כשהמלחין ניגן את הצליל.
אף על פי כן, יצירותיו לכינור מציינות תקופה בתולדות המוזיקה הקאמרית; השפעתו לא הוגבלה לארצו הוא.
אפילו יוהאן סבסטיאן באך התייחס אליו, על פי השמועה, בכבוד רב.
באך חיבר פוגה בסי מינור לעוגב על נושא מתוך טריו סונטה של קורלי (BWV 579).
אנטוניו ויוואלדי הושפע ממנו מאוד במוזיקה שלו.
חוגי המוזיקה ברומא חבו רבות לקורלי.
הוא התקבל בחוגי האצולה הרמים ביותר ובמשך זמן רב משל בכיפה בקונצרטים המהוללים של ימי שני בארמון החשמן אוטובוני.
במותו החזיק קורלי בהון של 120,000 מארק ובאוסף יקר ערך של תמונות, המותרות היחידים שהרשה לעצמו.
הוא הוריש את נכסיו אלה לאיש חסדו וידידו, שהעביר בנדיבות את הכסף אל קרובי משפחתו של קורלי.
שישה קבצים של קונצ'רטי, סונאטות ויצירות קטנות לכינור, בליווי כלים אחרים, מלבד כמה יצירות קונצרטנטיות לכלי מיתר, אומתו כשייכים לקורלי.