tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בבחירות הכלליות התמודד אונדר מול המועמדת הדמוקרטית בת'אני מאן, כימאית סביבתית והמועמדת הדמוקרטית בבחירות 2022. אונדר ניצח בבחירות ונבחר לכהונתו הראשונה בבית הנבחרים האמריקאי.
רוברט "בוב" דילן הוא זמר-יוצר ואמן יהודי-אמריקאי הנחשב לאחד מגדולי הכותבים במוזיקה הפופולרית האמריקאית.
דילן היה האמן הראשון מעולם המוזיקה שזכה בפרס נובל, כאשר זכה בפרס נובל לספרות לשנת 2016.
דילן פרץ בשנות ה-60 של המאה ה-20. התנועה לזכויות האזרח אימצה את שירו "Blowin' in the Wind" כהמנון חצי רשמי, ומיליוני צעירים הזדהו עם שירו "The Times They Are A-Changin'", בתקופה שאירעו שינויים חברתיים מהותיים בארצות הברית.
עם זאת, גם כיום ניכרת השפעתו הרבה של דילן על עולם המוזיקה הפופולרית ועל מוזיקאים רבים.
דילן נחשב כמי שמתח את גבולות המוזיקה הפופולרית מעבר לנושאים המוכרים של "הוא והיא" אל תחומי הפוליטיקה, הפילוסופיה ועוד.
הליריקה בשיריו מאופיינת בכפלי משמעויות ובמשחקי מילים רבים.
דילן חידש בשיריו את המסגרות המוכרות של המוזיקה האמריקאית ושאב ממקורות הפולק, הקאנטרי, הבלוז, הרוק ואף הג'אז, הסווינג ומוזיקת ברודוויי.
מגזין "רולינג סטון" דירג את דילן במקום השני ברשימת 100 האמנים הגדולים בכל הזמנים.
דילן הוא גם צייר, וציוריו הוצגו בתערוכות רבות.
נולד בשם רוברט אלן צימרמן (Robert Allen Zimmerman) בדולות' שבמינסוטה, ארצות הברית למשפחה יהודית ממוצא אשכנזי בעיקרה.
אביו היה אברהם צימרמן (1911–1968) ואמו ביאטריס "ביטי" (לבית סטון; 1915–2000; שמה העברי היה רחל), שניהם ילידי מדינת מינסוטה האמריקאית.
הסבים מצד האב, זיגמן זיסל צימרמן ואשתו, אנה (לבית גרינשטיין) היו ילידי אודסה שנמלטו מאווירת הפוגרומים האנטישמית שבאימפריה הרוסית דאז ובפרט ממעשי הזוועות שהתרחשו בפוגרומי אודסה (כיום באוקראינה).
הסבים מצד האם, בנג'מין דייוויד "בן" סטון ופלורנס (לבית אדלשטיין) סטון.
השם היהודי שניתן לו בברית המילה הוא "שבתאי זיסל", והוא ניתן על שם סבו מצד האב וסבא-רבא של אמו שהיגרו לארצות הברית ב-1902 כיהודים-ליטאים.
דילן גדל בהיבינג, מינסוטה, מקום הולדתה של אמו.
הוא האזין רבות לרדיו בילדותו, בעיקר לתחנות בלוז וקאנטרי מניו אורלינס, ואחר כך גם לתחנות רוק אנד רול.
הוא הקים את להקתו הראשונה "The Golden Chords" בעודו תלמיד תיכון, והחל משתמש בכינוי "אלסטון גאן" שבו גם הופיע כפסנתרן מלווה.
בשנת 1959 החל ללמוד באוניברסיטת מינסוטה במיניאפוליס, והתגורר בבית האחווה שרוב חבריו היו יהודים, הוא החל להופיע בבית קפה במרחק מספר רחובות מהקמפוס, והיה מעורב בסצנת הפולק המקומית.
בתקופה זו, הוא החל להציג את עצמו כבוב דילן.
בספר הזיכרונות שלו, הוא כתב שהוא שקל לאמץ את שם המשפחה "דילון" לפני שראה במפתיע שירים של דילן תומאס, ועל כן נאלץ לשנות את שם זה במעט.
בהסבירו את שינוי שמו בראיון ב-2004, אמר: "אתה נולד, אתה יודע, בשמות הלא נכונים, ההורים הלא נכונים.
אתה קורא לעצמך איך שאתה רוצה לקרוא לעצמך.
זו היא ארץ האנשים החופשיים".
דילן עזב את הלימודים בתום השנה הראשונה ובינואר 1961 עבר לניו יורק כדי להופיע ולפגוש את ה"אליל" שלו, המוזיקאי וודי גאת'רי, שהיה חולה בתסמונת הנטינגטון, לקראת מותו, ואושפז בבית החולים הטיפולי גריסטון פארק.
גאת'רי השפיע על הופעותיו המוקדמות של דילן.
כשתיאר את השפעתו של גאתרי, הוא כתב: "...
הוא היה הקול האמיתי של הרוח האמריקאית.
אמרתי לעצמי שאני הולך להיות תלמידו הגדול ביותר של גאתרי".
בנוסף לביקורים של גאת'רי בבית החולים, דילן התיידד עם בן חסותו של גאת'רי, רמבלינג ג'ק אליוט, שחלק ניכר מהרפרטואר של גאת'רי הועבר דרכו.
הוא ניגן במקומות קטנים בגריניץ' וילג' עבור שכר זעום, אך עד מהרה החל להופיע בבית הקפה "Gerde's Folk City", שם גם חימם את הופעותיו של ג'ון לי הוקר.
רוברט שלטון, המבקר של "הניו יורק טיימס" שמע אותו וכתב עליו ב-29 בספטמבר 1961 ביקורת נלהבת לפיה "אין ספק שהוא מתפקע מרוב כישרון".
חודש לאחר מכן כבר הוחתם דילן בחברת קולומביה רקורדס על ידי המפיק ומגלה הכישרונות, ג'ון האמונד והחל לעבוד על אלבום בכורה.
החתמתו של אומן אוונגרד כמו דילן בחברה שייצגה את עולם מוזיקת הפופ ההמונית הייתה אירוע יוצא דופן, והרבה מחבריו בקהיליית המחאה הניו-יורקית קינאו בדילן על כך וטענו שהוא אופורטוניסט ובוגד בדרך שהם מייצגים.
אלבומו הראשון "Bob Dylan" מ-1962 שילב של מוזיקת פולק, שירי בלוז וגוספל עם מעט חומר מקורי.
ב-1962 חתם דילן על חוזה ניהול עם האמרגן האמריקאי-יהודי אלברט גרוסמן שהיה למנהלו במשך שנות השיא שלו עד 1970. לגרוסמן היה חלק משמעותי בקריירה של דילן, הן מבחינת העימותים שהיו לשניים והן מבחינת נאמנותו לדילן ולרעיונות שייצג.
על רקע עימותים שהיו לגרוסמן עם המפיק המוזיקלי של דילן, ג'ון האמונד, פוטר זה במהלך העבודה על האלבום השני של דילן ובמקומו החל לעבוד טום וילסון שבא מתחום מוזיקת הג'אז.
בשנת 1963 כבר היה דילן פעיל משמעותי בתנועה לזכויות האזרח.
הוא הופיע בכינוסים חשובים, כשאחד מהם היה המצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות, בכינוס בו נאם האקטיביסט האפרו-אמריקני מרטין לותר קינג את נאומו המפורסם "יש לי חלום".
בתחילת 1963 הוציא דילן את האלבום "The Freewheelin' Bob Dylan" שהצליח מאוד והיה לאלבומו המוצלח עד יציאת "Highway 61 Revisited" ב-1965. באלבומו "The Times They Are A-Changin" הציג דילן השקפה פוליטית, מתוחכמת וצינית על החיים.
האלבום עסק בנושאים קשים כרצח של פעיל זכויות האזרח מדגר אוורס, התפוררות קהילות הכורים והחוואים המסורתיות וכלל את השיר "The Lonesome Death of Hattie Carroll", המתאר רצח של משרתת בידי אדוניה (במרומז רצח של שחורה בידי לבנים).
לקראת סוף השנה החל דילן למאוס בתווית "הקול של הדור" שהודבקה לו, הוא השתכר והעליב חברי אגודה לזכויות אזרח שהעניקו לו את "אות תומאס פיין" מעט לאחר רצח ג'ון פ.
קנדי, ואמר כי הוא רואה משהו מעצמו ברוצח אוסוולד.
דרכיהם של דילן והתנועה לזכויות האזרח נפרדו.
אלבומו הבא, "Another Side of Bob Dylan" אכן היה רך יותר מקודמו, עם שירי אהבה ופרידה מחברתו הוותיקה סוזי רוטולו.
נגינת הפסנתר שלו כבר ניבאה את חזרתו למחוזות הרוק מאוחר יותר, ושירים כ-"Chimes of Freedom" הציגו את דילן מהסוג החדש: ארכני ואימפרסיוניסטי, בסגנון שאלן גינסברג הגדיר מאוחר יותר כ"שרשרת של הבזקי תמונות".
התפתחותו האמנותית של דילן הייתה כה מהירה בתקופה זו, שהוא הותיר את מבקריו ומעריציו הרחק מאחוריו.
אלבומו "Bringing It All Back Home" ממרץ 1965 היה קפיצה נוספת קדימה.
אלבום זה הושפע רבות מהביטלס (שהושפעו בעצמם מדילן), מצ'אק ברי וממוזיקת הרוק.
באלבום כבר ניתן לשמוע את המעבר של דילן לגיטרה חשמלית ושירים קצביים ומהירים.
הנושאים נותרו "דילניים" מובהקים, עם ההומור היבש והדמויות הגרוטסקיות.
ביולי 1965 הופיע דילן בפסטיבל הפולק של ניופורט (במסגרתו "הוכתר" בשנתיים הקודמות כ"קולו של הדור").
לאחר שדילן הופיע עם סט אקוסטי בליל שבת ב-24 ביולי 1965 הוא החליט באופן ספונטני לערוך הופעה נוספת, חשמלית, בערב שלמחרת.
באותה תקופה דילן טרם הופיע עם כלים חשמליים והופעה חשמלית של אחד מגדולי מוזיקת הפולק של התקופה בפסטיבל הגדול והחשוב של חובבי הז'אנר, נחשבה לדבר בלתי נתפס וחילול קודש של ממש עבור טהרני הפולק.
לצורך ההופעה גיבש דילן הרכב נגנים מאולתר במקום.
ההרכב גובש מחברי The Paul Butterfield blues band (ללא פול באטרפילד) עם חיזוק של ברי גולדברג על פסנתר ואל קופר (אשר ניגן גם הוא בהקלטות Highway 61 Revisited) על אורגן.
הופעתו של דילן נפתחה עם גרסה חשמלית לקטע "Maggie's Farm".
בסיום הקטע דילן וההרכב זכו לקריאות בוז רבות ואף דווח כי היו ניסיונות להפסיק את המופע.
הסיבות לתגובות אינן חד משמעיות, אך גורסים שהן שילוב של מחאה על "הבגידה" של דילן במסורת הפולק וסאונד גרוע במיוחד שהגיע מהבמה וצרם באוזני הקהל.
דילן וההרכב ביצעו שני קטעים נוספים, "Like a Rolling Stone" ו"Phantom Engineer" (גרסה מוקדמת של It takes a lot to laugh it takes a train to cry) וירדו מהבמה לקול קריאות בוז רמות.
למרות הביקורות והתגובות הקשות מהקהל ההופעה שבה דילן "חישמל" את המוזיקה ותצוגת הנגינה של בלומפילד נחשבות לרגע מכונן במוזיקה ובתרבות.
בהתעלם מהביקורות השליליות שהוטחו בו מדי פעם, המשיך דילן ליצור בקצב מהיר במהלך 1965 ו-1966. הסינגל "Like a Rolling Stone" היה להמנון נוער ולהיט רדיו בארצות הברית, אף על פי שהתארך מעל לשש דקות.
הצליל הייחודי עם ריף האורגן הפשוט היה לסימן ההיכר של אלבומו הבא, " Highway 61 Revisited", שנקרא על שם כביש 61 המוביל ממינסוטה מולדתו אל ערש המוזיקה של ניו אורלינס.
האלבום הסתיים בשיר הארכני והאפוקליפטי "Desolation Row", בו הושפע דילן ישירות (ואף התייחס) לעזרא פאונד ות"ס אליוט.
לאחר ההופעה החשמלית של דילן בפסטיבל הפולק של ניופורט ביולי 1965 והשלמת הקלטות Highway 61 Revisited באוגוסט 1965 נשאר דילן ללא הרכב ליווי (בניופורט הרכב הליווי היו למעשה מרבית חברי להקת Paul Butterfiled bluesband, ו - Highway 61 Revisited הוקלט ברובו על ידי נגני אולפן).
דילן נזקק ללהקת רוק אנד רול שתתאים לכיוון המוזיקלי החדש שלו ותלווה אותו בסיבוב ההופעות לקידום התקליט.
לאחר שדילן ואמרגנו אלברט גרוסמן לא הצליחו לשכנע את מייקל בלומפילד ונגנים נוספים (כגון אל קופר) להצטרף להרכב הליווי, בדק דילן אפשרויות נוספת.
באחד הימים קיבל דילן המלצה על "להקת הברים הטובה ביותר בצפון אמריקה", ולאחר ששמע את ה-Hawks בהופעה הציע להלם ולרוברטסון להצטרף ללהקת הליווי שלו.
השניים הודיעו לדילן שהם יצטרפו בתנאי שגם שאר חברי הלהקה יצורפו לסבב ההופעות וכך הפכה להקת ה-Hawks (שנקראה גם הבנד) ללהקת הליווי של דילן.
החל מספטמבר 1965 החלו חברי הלהקה ללוות את דילן בסיבוב ההופעות העולמי שלו ובהמשך לכך נכנסו לאולפן והחלו בהקלטות האלבום "Blonde on Blonde".
נגני "הבנד" שייפו את הצליל האופייני של דילן למה שהוא כינה "אותו צליל כספית פראי ודק" והביאו את "בלונד און בלונד" למעמד של אלבום קלאסי הנכלל לעיתים קרובות ב"חמשת התקליטים הגדולים של כל הזמנים".
האלבום התעלה על קודמיו והסוריאליזם התמתן לטובת אנושיות וקוהרנטיות גדולה יותר, עם קריצות ברורות לביטלס ולאמנים אחרים (למשל בשיר "I Want You").
בחייו הפרטיים, נישא דילן בסודיות לשרה לואנדס ב-22 בנובמבר 1965.
הסיבוב זכה לתגובות עוינות מצד חלק מהצופים בעיקר סביב המעבר של דילן מהופעות אקוסטיות של מוזיקת פולק להופעות חשמליות של רוק אנד רול כאשר זכורה במיוחד ההופעה במנצ'סטר שבה צעק מעריץ מהקהל לדילן "Judas!" (יהודה איש קריות).
לצופה אחר שצעק לעברו כי "לא ירכוש יותר אלבומים שלו" ענה דילן "שקרן!
אני לא מאמין לך", ודרש מהלהקה לנגן חזק יותר כדי להחריש את קריאות הבוז.
עקב העוינות שהופגנה כלפי הלהקה עזב ליבון הלם את סיבוב ההופעות, הפסיק לנגן לתקופה ועבד על אסדת נפט במפרץ מקסיקו.
באותה תקופה הלך והתגבר הלחץ על דילן לסיים ולהפיק את הפואמה הארוכה שלו, "טרנטולה".
על פי עדויות מקורבים, צריכת הסמים והאלכוהול שלו הגיעה לרמות מסוכנות וחייו האישיים והמקצועיים נקלעו למערבולת.
ב-29 ביולי 1966, במהלך הפסקה מסיבוב ההופעות, ביקר דילן את אמרגנו אלברט גרוסמן בוודסטוק, ניו יורק.
דילן, שרכב על אופנוע טריומף, נפל או החליק או התנגש באירוע שמעולם לא התברר לחלוטין אם כלל התרחש, אך בסופו דילן הוכרז "כפצוע" וסיבוב ההופעות העולמי שלו נפסק.
ארבעת חברי הלהקה הנותרים (רוברטסון, דאנקו, האדסון ומנואל) שהתגוררו בסביבת וודסטוק מצאו את עצמם חסרי תעסוקה מוזיקלית ולכן דילן שממילא שילם להם על זמנם הציע שיפגשו וינגנו לשם ההנאה.
בין החודשים מרץ - יוני 1967 נהגו דילן וחברי הלהקה (בתחילה ללא לבון הלם) להיפגש במרתף ביתם המשותף של דאנקו, מנואל והאדסון שנקרא Big Pink.
האדסון התקין במרתף הבית ציוד הקלטה בסיסי ובמהלך חודשים אלה הקליטו דילן וחברי הלהקה את המפגשים ביניהם, כאשר הכוונה הייתה לתעד את המפגשים אך לא הייתה כוונה ליצור ולהקליט חומרים לתקליט חדש.
החומרים שנוגנו כללו בעיקר שירי עם ישנים, שירי בלוז, גוספל, קאנטרי ופולק וגם מספר קטעים חדשים שכתב דילן בעיקר עם רוברטסון.
חומרים אשר הוקלטו באותה התקופה לא פורסמו באופן רשמי עד שנת 1975, אז יצאו חלקם תחת התקליט The Basement Tapes.
גם יצירתו "הרשמית" של דילן הושפעה בעקבות התאונה.
באלבומו הבא "John Wesley Harding" מ-1967, ניכרת השפעה ביבלית משמעותית, כמו למשל בשיר "לאורך מגדל השמירה" (All Along the Watchtower) - אחד השירים האיקוניים של דילן שהתפרסם בביצועו של ג'ימי הנדריקס.
הטקסט האפוקליפטי של השיר מכיל מוטיבים מפרק כ"א בספר ישעיהו כמו למשל "שני פרשים", "הבוגד והשודד" (בשיר מוזכרים הג'וקר והגנב) או מגדל השמירה אשר בכותרת השיר ("העמד המצפה" - מלשון העמוד שצופים ממנו).
דילן תכנן שהעיבודים הרזים של שירי האלבום יועשרו בעריכה בתוספת נגינת הלהקה, אך הלהקה החליטה להשאירם במתכונת המקורית.
האלבום השני לאחר התאונה, "Nashville Skyline" מ-1969, היה אלבום קאנטרי מסורתי שבו ביצע דילן דואט עם ג'וני קאש.
הלהיט "Lay Lady Lay" זיכה את דילן במעריצים חדשים מחוגי הקאנטרי והוא שב להופיע באותה שנה בפסטיבל האי וייט 1969.
באוגוסט 1971 הופיע דילן בהפתעה במופע הצדקה הקונצרט למען בנגלדש שאורגן על ידי ג'ורג' האריסון, שאף הוקלט על ידי פיל ספקטור ויצא על גבי אלבום משולש בשם "המופע למען בנגלדש".
דילן ביצע חמישה שירים, בליווי האריסון, רינגו סטאר וליאון ראסל.
האלבום אף זכה בפרס גראמי בקטגוריית אלבום השנה.
בשנות ה-70 המוקדמות טענו המבקרים כי עבודתו של דילן הייתה מגוונת, בלתי צפויה ובאיכות משתנה.
"מה זה החרא הזה?" שאל גריל מרקוס, מבקר המוזיקה של מגזין הרולינג סטון, בתגובה לאלבום "Self Portrait".
האלבום הכפול כלל רק כמה שירים חדשים ולא התקבל היטב גם אצל מעריצי דילן הנאמנים.
מאוחר יותר באותה שנה הוציא דילן אלבום בשם "New Morning", מה שרבים החשיבו כחזרה לתפוקה הדילנית.
ב-1972 יצר דילן את הפסקול לסרטו של סם פקינפה, "Pat Garrett and Billy the Kid" ואף השתתף כשחקן משנה כאחד מחברי הכנופיה.
השיר מתוך הפסקול, Knockin' on Heaven's Door זכה לעשרות גרסאות כיסוי במשך השנים, הותיר רושם גדול יותר מהסרט עצמו, והיה לאחת מהקלאסיקות של הרוק האמריקאי.
לאחר שהחוזה עם "קולומביה רקורדס" פג, דילן חתם עם דייוויד גפן וחברתו החדשה "Asylum".
הוא הקליט את האלבום "Planet Waves" יחד עם חברי הבנד, תוך כדי חזרות לסיבוב הופעות.
האלבום כלל שתי גרסאות לשיר "Forever Young", שנחשב גם הוא לקלסיקה דילנית.
במקביל הוציאה קולומביה רקורדס אלבום שכלל בעיקר גרסאות כיסוי לשירי דילן, מה שנראה כתגובה ילדותית לחתימתו של דילן אצל החברה המתחרה.
בינואר 1974 דילן והבנד פתחו במסע הופעות מתוקשר מחוף לחוף בצפון אמריקה.
היזם ביל גראהם טען כי כמות האנשים שביקשו לקנות כרטיסים הייתה הגדולה מאי פעם.
סיבוב ההופעות תועד באלבום "Before the Flood", אך דילן סירב להפיק סרט מקביל.
לאחר סיבוב ההופעות, התפרסם בתקשורת כי דילן ואשתו נפרדו.
דילן מילא מחברת אדומה קטנה בשירים על בעיות הנישואים שלו, שהפכה לאלבום "Blood on the Tracks" בספטמבר 1974. השמועות על האלבום התפשטו מהר והציפיות היו גבוהות, אך דילן עיכב את הוצאת האלבום והקליט את חציו מחדש במיניאפוליס בסוף אותה שנה.
כשיצא לבסוף בתחילת 1975, "Blood on the Tracks" קיבל ביקורות מעורבות.
למרות זאת, האלבום נחשב לאחד ההישגים הגדולים של דילן, המשתווה לעבודתו בשנות ה-60.
באותו קיץ, כתב דילן את שיר המחאה "Hurricane".
השיר עסק במתאגרף רובין קרטר שכונה בשם זה והואשם ברצח משולש בניו ג'רזי.
דילן ביקר את קרטר בבית הסוהר והשתכנע כי הטענות נגדו שקריות, וכתב את השיר כדי להציג את חפותו לעולם.
למרות אורכו (8 וחצי דקות), השיר יצא כסינגל ובוצע בכל ההופעות בסיבוב של אותה שנה שנקרא Rolling Thunder Revue.
ב-1978 הוציא דילן את Street Legal, אשר הכיל מוזיקה בהשראת הפופ המבוגר של אותה תקופה (כדוגמת ניל דיימונד).
האלבום לא זכה להצלחה כקודמו וסבל מאיכות הקלטה נמוכה.
דילן יצא לסיבוב הופעות עם שירי האלבום וכן גרסאות מעובדות של שיריו הישנים.
הסיבוב כלל גם ביצוע של השיר Stepchild, אשר דילן לא הקליט מעולם והופיע באלבום של סולומון בורק בשנת 2000.
עבודתו של דילן בשנות ה-70 המאוחרות ותחילת שנות ה-80, הושפעה רבות ממהפך שעבר ב-1979 כאשר הכריז כי הוא "נולד מחדש" כנוצרי.
הוא הוציא שני אלבומים בעלי אופי נוצרי לגמרי ושלישי שרובו כזה.
מביניהם הראשון: "Slow Train Coming" (בהפקתו של ג'רי וקסלר) זיכה אותו בפרס גראמי כזמר השנה.
האלבום השני, "Saved", לא זכה להצלחה מיוחדת.
במשך סיבוב ההופעות שהתחיל בסתיו של שנת 1979 עד לאביב שנת 1980, דילן סירב לנגן מוזיקה "חילונית" ונשא "דרשות" מעלי גבי הבמה, כגון:
"לפני שנים הם נהגו לומר שאני נביא...
אני נהגתי לומר: לא, אני לא נביא, הם אמרו: כן, אתה כן, אתה כן נביא.
אני אמרתי: לא, זה לא אני.
הם נהגו לומר: בטח שאתה נביא.
הם שכנעו אותי שאני נביא.
עכשיו אני יוצא ואומר כי ישו הוא התשובה.
עכשיו הם אומרים: בוב דילן הוא לא נביא.
הם פשוט לא יכולים לסבול את זה." (25 בינואר 1980, הופעה באומהה)
ההתנצרות של דילן גררה תגובות שנויות במחלוקת של חוסר אמון מצד חלק ממעריציו והמוזיקאים של התקופה.
ג'ון לנון, לדוגמה, הקליט שיר בשם "Serve Yourself", פרודיה אתאיסטית על שירו הדתי של דילן "Gotta Serve Somebody".
ב-1980 הוציא לאור את האלבום "Saved" עם עיבודים בסגנון גוספל ומילים המהללים את חשיבותה של אמונה אישית חזקה.
באוגוסט 1981 הוציא דילן את אלבומו האחרון ב"טרולוגיה הנוצרית" שלו, "Shot Of Love", שכלל כלל חומר חילוני יותר כמו גם שירים דתיים ואוונגליסטיים באופן מוצהר.
ב-1982, הוא התקרב ליהדות בשנית, והחל ללמוד במרכז של חסידי חב"ד בברוקלין, והוא אף ביקר אצל האדמו"ר מחב"ד, הרב מנחם מנדל שניאורסון.
באלבום מ-1982 כלל את השיר 'Neighborhood Bully' בו הביע את תמיכתו במדינת ישראל למול מבקריה.
בעטיפה הפנימית של האלבום נראה דילן כורע בהר הזיתים.
ב-1983 הוציא דילן את אלבומו "Infidels", שזכה לביקורות טובות ולמעמד של אלבום זהב.
אחר כך בשנות השמונים המשיך דילן להוציא לאור אלבומי אולפן כמעט מדי שנה.
ב-13 ביולי 1985 השתתף במופע הצדקה "לייב אייד", שנערך באצטדיון ג'ון אף קנדי בפילדלפיה.
בשנת 1987 יצא לסיבוב הופעות עם להקת גרייטפול דד, בעקבותיו יצא לאור אלבום הופעה בשם "דילן והדד".
בשנים 1988–1990 היה דילן חבר בלהקת "הטרוולינג וילבריס" יחד עם ג'ורג' האריסון ומוזיקאים נוספים.
הרכב זה הוציא שני אלבומים.
ב-12 בספטמבר 1989 יצא לאור האלבום Oh Mercy, אלבום האולפן העשרים ושישה של דילן, בחברת התקליטים קולומביה רקורדס.
האלבום, שהופק על ידי דניאל לנואה, זכה לשבחים מצד המבקרים, לאחר סדרה של אלבומים שזכו לביקורות גרועות.
את שנות ה-90 פתח דילן באלבום שנקרא "Under the Red Sky".
ההקדשה, התברר מאוחר יותר, הייתה הכינוי של בתו של דילן בת הארבע.
המיתוס כי שירי האלבום נכתבו כדי לשעשע אותה הוא בגדר אגדה בלבד.
אמנים בעלי שם רבים תרמו לאלבום, ביניהם: ג'ורג' האריסון, סלאש מלהקת Guns N' Roses, דייוויד קרוסבי, ברוס הורנסבי, סטיבי ריי ווהן ואלטון ג'ון.
בשנים הבאות דילן חזר לשורשיו.
הוא הוציא שני אלבומים עם גרסאות כיסוי לשירי פולק ובלוז ישנים: "Good As I Been to You" ב-1992 ו"World Gone Wrong" ב-1993. האלבומים כללו גרסאות כיסוי מגוונות וגיטרה אקוסטית מקורית במיוחד.
יוצא דופן לסגנון השורשי הוא שיתוף הפעולה המוזיקלי בין דילן ומייקל בולטון ב-1991. השיר שנקרא "Steel Bars" ויצא באלבום של בולטון בשם "Love & Tenderness".
הקונצרט מ-1995 שביצע דילן עבור MTV Unplugged והאלבום שהופק ממנו היווה את החומר החדש היחיד של דילן בתקופה זו.
בפועל ניתן לראות אלבום זו כאוסף מיטב שירי דילן, למעט שיר ישן שיצא באלבום לראשונה בשם "John Brown", סינגל מ-1963 שעוסק בזוועות המלחמה והמדיניות שמובילה אליה.
דילן חזר לאולפן ההקלטות בינואר 1997 עם מצבור חדש של שירים שעל פי הדיווחים כתב בעת שהיה נצור בביתו במינסוטה עקב סופת שלגים.
באביב של אותה שנה, לפני צאת האלבום החדש, אושפז בעקבות זיהום מסוכן בלב.
סיבוב ההופעות המתוכנן לאירופה בוטל, אך דילן התאושש במהרה.
כשהשתחרר מבית החולים דווח שאמר: "באמת חשבתי שעוד מעט ואפגוש את אלביס".
בקיץ כבר חזר לעצמו, ובסתיו הופיע בפני האפיפיור באיטליה.
האלבום שהוצאתו נדחתה, יצא לבסוף בספטמבר; היו אלה השירים החדשים הראשונים של דילן מזה 7 שנים.
"Time Out of Mind" כלל שירים על אהבה נכזבת והרהורים על המוות והצליח הרבה מעבר לצפוי, במיוחד בקרב הדור הצעיר.
אלבום זה זיכה את דילן לראשונה בפרס גראמי בקטגוריית אלבום השנה.
השיר "Make You Feel My Love" הניב יותר רווחים מכל שיר אחר של דילן מאז שנות ה-60 וזכה לגרסאות כיסוי של גארת' ברוקס ובילי ג'ואל.
ב-2001 שירו של דילן "Things Have Changed", שנכתב עבור פסקול הסרט "Wonder Boys", זכה בפרסי גלובוס הזהב ופרס אוסקר בקטגוריית השיר הטוב של השנה.
ב-11 בספטמבר של אותה שנה הוציא דילן את האלבום "Love and Theft".
האלבום כולל מגוון סגנונות ואף חזר לחלק מהמקורות המוזיקליים שלו.
האלבום הופק על ידי דילן עצמו תחת שם העט "Jack Frost", זכה לשבחים רבים, היה מועמד למספר פרסי גראמי ואף נמכר היטב.
שערורייה זוטא התעוררה כאשר התגלה דמיון בין מילות השיר "Floater" למילים מתוך ספרו של הסופר היפני, גוניצ'י סגה, "וידוים של יאקוזה".
לא ברור האם דילן במתכוון לקח טקסט מתוך הספר או שזהו צירוף מקרים.
באותה שנה גם יצא לאור האלבום "Live 1961–2000", שכלל הקלטות מהופעות של דילן.
ב-2003 דילן כתב והפיק סרט יחד עם במאי הטלוויזיה לארי צ'ארלס בשם "מחופשים ואנונימיים" (Masked And Anonymous) (בו גם שיחק בתפקיד הראשי) תחת השמות הבדויים "Rene Fontaine" ו"Sergei Petrov".
דילן שיחק בסרט את ג'ק פייט, אסיר-זמר היוצא מהכלא למופע אחרון.
פסקול הסרט שכלל בין השאר שירים של דילן, גרייטפול דד ולוס לובוס, יצא לאור כאלבום ביולי.
באוקטובר 2004 פרסם דילן את החלק הראשון של האוטוביוגרפיה שלו, "Chronicles: Volume One", אותה החל לכתוב ב-2001. דילן הקדיש שלושה פרקים לשנתו הראשונה בניו יורק בשנים 1961–1962, והתעלם למעשה מאמצע שנות ה-60 כאשר תהילתו הייתה בשיאה.
הספר הגיע למקום השני ברשימת רבי המכר של ספרי עיון של "הניו יורק טיימס".
הספר יצא לאור בעברית ב-2007 בשם "כרוניקות", בתרגום ירון פריד.
סרטו הביוגרפי של מרטין סקורסזה על דילן, "No Direction Home", הוצג לראשונה ב-26 ו-27 בספטמבר 2005 בערוצי הטלוויזיה BBC2 באנגליה ו-PBS בארצות הברית.
DVD של הסרט יצא לחנויות ב-20 בספטמבר 2005 עם פסקול שיצא ב-20 באוגוסט של אותה שנה.
הסרט זכה בפרס פיבודי לסרט התיעודי הטוב של שנה באפריל 2006.
דילן עצמו חזר לאולפן ההקלטות ב-2005. הוא הקליט לפחות שיר אחד בשם "Tell Ol' Bill" עבור הסרט "North Country".
בפברואר 2006 הקליט בניו יורק מספר שירים עבור אלבום חדש שיצא בשם "Modern Times" באוגוסט 2006. באפריל החל דילן בסיבוב ההופעות שלו ברינו, נבדה, שהגיע לאירופה בקיץ.
במאי פצח בקריירה רדיופונית בתור מנחה של תוכנית רדיו שבועית בשם "Theme Time" המשודרת ברדיו הלוויני בערוץ XM.
הסרט עושה שימוש ב-6 דמויות שונות כדי לבטא תקופות שונות בחייו של דילן.
הסרט בוים על ידי טוד היינס ובכיכובם של קייט בלאנשט, הית' לדג'ר, כריסטיאן בייל וריצ'רד גיר.
באותה שנה גם הוצגה תערוכה מציוריו, בגלריה בעיר קמניץ שבגרמניה.
דילן עסק גם בציור במשך עשרות שנים, ואף הוצאו כאיורים לספרים, אך זו הייתה הפעם הראשונה שציוריו הוצגו בתערוכה רשמית.
ב-2010–2011 הוצגה תערוכה נוספת שלו, בגלריה הלאומית של דנמרק, ובה אוסף ציורים שלו מנופי ברזיל.
בנובמבר 2007 יצאו שלושה אלבומים נוספים הקשורים אל דילן, אלבום אוסף בשם Dylan, לרגל 40 שנה ליציאת אלבום הבכורה שלו, פסקול הסרט "אני לא שם" בו מבצעים אמנים שונים קאברים לשיריו, ו-DVD המתעד את השנים הראשונות של הופעותיו.
ב-2008 זכה דילן בציון לשבח מטעם ועדת פרס פוליצר, "על תרומתו הגדולה למוזיקה הפופולרית ולתרבות האמריקאית על ידי המילים ליצירותיו וכישרונו הפואטי יוצא הדופן".
אלבום האולפן ה-33 של דילן, "Together Through Life", יצא לאור באפריל 2009. דילן סיפר בראיון כי העבודה על האלבום החלה בעקבות בקשה של הבמאי רוברט דאהן לשיר עבור סרטו החדש, וכתוצאה מכך האלבום "תפס כיוון משלו".
את מרבית המילים לשירי האלבום כתב דילן ביחד עם רוברט האנטר.
האלבום הגיע בשבוע הראשון לצאתו לראש טבלת המכירות של בילבורד 200, וכך הפך דילן, שהיה אז בן 68, לאמן המבוגר ביותר שהגיע למקום הראשון בדירוג זה.
לראשונה לאחר 39 שנה האלבום גם עמד בראש מצעד המכירות בבריטניה.
ב-2012 העניק נשיא ארצות הברית ברק אובמה את מדליית החירות הנשיאותית לדילן, העיטור האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
ב־4 בנובמבר 2013 הוציאה חברת קולומביה אוסף של כל תקליטי דילן (Bob Dylan Complete Album Collection: Vol.
One) הכולל את 35 אלבומי האולפן של דילן, 6 אלבומים מהופעות חיות ואלבום של סינגלים ושירים אחרים שלא מצאו את מקומם באלבום עד הוצאה זאת.
על מנת לקדם את הוצאת האלבום הזה הוציאה לאור חברת קולומביה קליפ חדשני לשיר "Like a Rolling Stone" אותו יצרו הבמאי הישראלי וניה הימן והמפיק יוני בלוך, הקליפ איפשר לצופים להחליף בין 16 ערוצי טלוויזיה שבכולם דמויות עושות ליפ סינק לשירו בן ה-48 של דילן.
בפברואר 2015 דילן הוציא לאור אלבום בשם "Shadows In The Night", שכלל גרסאות כיסוי לשיריו של פרנק סינטרה.
הרעיון המקורי עורר תמיהה בקרב המבקרים והמעריצים, שכן קולו המחוספס של דילן לא הולם את קולו העדין והמדויק של סינטרה, אך האלבום זכה לתשבחות על העדינות בה עיבד דילן את שיריו של סינטרה באמצעות להקה בת 5 נגנים שניגנה בהקלטה אחת את כל השירים.
זאת בניגוד לסינטרה, שהיה מלווה באורקסטרות שלמות.
דילן נימק את הבחירה בשיריו של סינטרה בשל היותם שירי הילדות שלו.
ב-13 באוקטובר 2016 הודיעה ועדת פרס נובל על זכייתו בפרס נובל לספרות, על מילותיהם של שיריו.
דילן בחר לא להגיע לטקס חלוקת הפרס בסטוקהולם, שהתקיים ב-10 בדצמבר 2016, ובו ביצעה הזמרת פטי סמית את שירו "גשם כבד עומד ליפול".
בטקס הוקרא מכתב התודה של דילן לוועדת הפרס על ידי שגרירת ארצות הברית בשוודיה.
זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה שאמן מעולם המוזיקה מקבל הכרה על ידי פרס נובל.
במרץ 2017 הוציא את האלבום "Triplicate", הכלול גרסאות כיסוי ל–30 שירים.
השיר הראשון, "I Could Have Told You" שביצע במקור פרנק סינטרה ב–1954 יצא כסינגל בפברואר.
במרץ 2020, לאחר 8 שנים שלא הוציא שיר חדש, הוציא דילן את השיר "Murder Most Foul", שיר בן 17 דקות אודות רצח הנשיא קנדי.
ב-19 ביוני הוציא דילן את אלבום האולפן ה-39 שלו, "Rough and Rowdy Ways".
בדצמבר 2020 מכר את כל קטלוג השירים שלו, הכולל 600 שירים, לחברת התקליטים "יוניברסל מיוזיק גרופ".
היקפה הכספי של העסקה לא נחשף אך הוערך ביותר מ-300 מיליון.
חלק גדול מההכנסות של הקטלוג הם תמלוגים משירותי הזרמת מוזיקה.
בשנת 2022 פרסם את ספרו "הפילוסופיה של השיר המודרני" (The Philosophy of Modern Song).
מערכת היחסים הרצינית הראשונה של דילן הייתה עם האמנית סוז רוטולו, בתם של פעילי המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית.
לדברי דילן, "היא הייתה הדבר הכי אירוטי שראיתי אי פעם...
האוויר התמלא לפתע בעלי בננה.
התחלנו לדבר והראש שלי התחיל להסתחרר".
רוטולו ודילן צולמו שלובי זרוע על עטיפת אלבומו "The Freewheelin'".
המבקרים קישרו את רוטולו לכמה משירי האהבה המוקדמים של דילן, כולל "Don't Think Twice It's All Right".
מערכת היחסים הסתיימה ב-1964. בשנת 2008, רוטולו פרסמה ספר זיכרונות על חייה בגריניץ' וילג' ועל מערכת היחסים עם דילן בשנות ה-60, "A Freewheelin' Time".
כשג'ואן באאז פגשה את דילן לראשונה באפריל 1961, היא כבר הוציאה את אלבומה הראשון וזכתה לשבחים כ"מלכת הפולק".
לאחר ששמעה את דילן מבצע את שירו "With God on Our Side", אמרה מאוחר יותר, "מעולם לא חשבתי שמשהו כל כך חזק יכול לצאת מהקרפדה הקטנה ההיא".
ביולי 1963, באז הזמינה את דילן להצטרף אליה על הבמה בפסטיבל הפולק של ניופורט, והם ביצעו דואטים נוספים במהלך השנתיים הבאות.
בזמן סיבוב ההופעות של דילן ב-1965 בבריטניה, הקשר הרומנטי שלהם החל להתערער.
דילן ובאאז יצאו שוב לסיבוב הופעות ב-1984, יחד עם קרלוס סנטנה.
באאז סיפרה על מערכת היחסים שלה עם דילן בסרט התיעודי של מרטין סקורסזה "No Direction Home".
דילן כתב על מערכת היחסים שלהם בשתי אוטוביוגרפיות שלו.
באאז תיארה את מערכת היחסים שלה עם דילן בשירה "Diamonds & Rust", שתואר כ"דיוקן חריף" של דילן.
דילן התחתן עם שרה לוונדס ב-22 בנובמבר 1965. ילדם הראשון, ג'סי ביירון דילן, נולד ב-6 בינואר 1966, ונולדו להם שלושה ילדים נוספים: אנה לאה (נולדה ב-11 ביולי 1967), סמואל אייזק אברם (נולד ב-30 ביולי 1968) וג'ייקוב לוק (נולד ב-9 בדצמבר 1969).
דילן גם אימץ את בתה של שרה מנישואים קודמים, מריה לאונדס (לימים דילן, נולדה ב-21 באוקטובר 1961).
שרה דילן שיחקה את התפקיד של קלרה בסרטו של דילן רנלדו וקלרה (1978).
בוב ושרה דילן התגרשו ב-29 ביוני 1977. ג'ייקוב נודע כסולן להקת The Wallflowers בשנות ה-90. ג'סי הוא במאי קולנוע ואיש עסקים.
לדילן ולזמרת הגיבוי שלו קרולין דניס (הידועה לרוב בשם קרול דניס) יש בת, דזירה גבריאל דניס-דילן, שנולדה ב-31 בינואר 1986. בני הזוג נישאו ב-4 ביוני 1986, והתגרשו באוקטובר 1992. נישואיהם וילדם נשארו סוד שמור היטב עד לפרסום הביוגרפיה שכתב הווארד סונס, "Down the Highway: The Life of Bob Dylan", ב-2001.
לאורך חייו קיים דילן יחסים מורכבים עם היהדות וישראל.
הוא גדל במשפחה עם זהות יהודית משמעותית, אחר כך התעלם מעברו, בשלב מסוים חזר שוב לזהותו היהודית, אך כעבור מספר שנים התנצר לתקופה קצרה, שלאחריה חזר שוב לחיק היהדות.
בילדותו, משפחתו הייתה חלק מהקהילה היהודית אמריקאית המצומצמת אך מלוכדת, בעיירה היבינג שבמינסוטה.
לדילן נערך טקס בר מצווה במאי 1954, בבית הכנסת "אגודת אחים" שפעל אז בעיירה.
בתחילת שנות השבעים החל דילן לחקור את יהדותו, קרא ספרים בנושא היהדות, ואף שקל את האפשרות לחזור לשמו המקורי.
הוא אמר: "אז היה לי הרבה לברוח ממנו, כעת יש הרבה לשוב אליו".
בשנת 1971, ביום הולדתו ה-30 ערך ביקור פרטי בן שבועיים בישראל.
במהלך הביקור שמר על פרופיל נמוך והתחמק מהתקשורת.
הוא ביקר בקיבוץ עין דור, אצל דוד ילין (Bob Yellin), נגן בנג'ו אשר הכיר מתחילת שנות ה-60 בניו יורק.
ביום הולדתו הוא צולם מבקר בכותל, והשבועון "העולם הזה" דיווח שגם ביקר באותו יום בישיבת עץ חיים.
לאחר הביקור נפוצו שמועות שהוא בדק אפשרות לעבור לגור בקיבוץ עין דור (או לגור בירושלים).
בזמן הביקור פגש את הזמר דני ליטני במסיבה בתל אביב.
בדצמבר 1971 נפגשו שוב בעת שדילן צפה במופע "איש חסיד היה" שעלה בניו יורק, בו השתתף ליטני.
אחרי המופע ליטני היה בקשרי ידידות עם דילן בחודשים ששהה בניו יורק.
ב-1978 התנצר דילן לתנועה האוונגליסטית, לעיני התקשורת.
ב-1982 החל דילן בתהליך של חזרה ליהדות והחל ללמוד אצל חסידי חב"ד בברוקלין.
באלבום "Infidels" מ-1982 יצא דילן בעד מדינת ישראל בשירו "Neighborhood Bully" ("בריון השכונה"), אותו ביצע בגרסה עברית אריאל זילבר באלבומו "אנבל", ובעטיפה הפנימית של האלבום נראה דילן כורע בהר הזיתים שבהרי ירושלים.
באותה שנה ביקר שנית בישראל, לרגל בר המצווה של בנו ואף הצטלם ליד הכותל המערבי.
בשנות ה-80 התקרב לחסידות חב"ד והשתתף באופן פרטי באירועים דתיים שלה בניו יורק.
ב-1989 השתתף באירוע "שירותרום" של חב"ד באחד מערוצי הכבלים של ניו־יורק.
ב-2009 הוציא לאור אלבום של שירי חג המולד, "Christmas in the Heart", ובכך הצטרף לשורה של אמנים יהודים אמריקאים שהקליטו שירי חג מולד, בהם ניל דיימונד, ברברה סטרייסנד ובט מידלר.
דילן הסביר שלמרות שנולד וגדל כיהודי, הוא מעולם לא הרגיש מחוץ לחגיגות חג המולד במהלך ילדותו במינסוטה.
הוא נהג לשיר עם כולם שירים ומזמורי חג המולד.
השירים באלבום חג המולד היו "חלק מחיי, בדיוק כמו שירי עם", לדבריו של דילן.
במרץ 1987 הוכרז שדילן יפתח את הסיבוב ההופעות העולמי החדש שלו בישראל עם שתי הופעות בפארק הירקון בתל אביב ובבריכת הסולטן בירושלים.
יחד עם דילן הגיעו טום פטי ולהקת "שוברי הלבבות" כמופע חימום.
באוגוסט הוכרז על הופעה נוספת בתל אביב, לאחר שכל הכרטיסים למופע הראשון אזלו ההופעה בתל אביב נקטלה על ידי מרבית המבקרים, עם זאת יענקל'ה רוטבליט ומספר מוזיקאים ישראלים נתנו ביקורת חיובית למופע.
דילן עצמו, כשנשאל על כך, הצהיר שההופעה בתל אביב הייתה הגרועה ביותר שנתן.
ההופעה בירושלים נקטעה בזמן ההדרן על ידי קצר חשמלי.
בזמן הביקור התחמק דילן מראיונות ואירועים בהם הבטיח להשתתף והסתגר רוב הזמן בבית המלון.
ביוני 1993 הופיע דילן בהיכל התרבות בתל אביב, באצטדיון וסרמיל בבאר שבע ובפסטיבל הבלוז בנמל חיפה.
הופעות אלה התקבלו הן אצל הקהל והן אצל מבקרי המוזיקה בחום רב.
מבקר המוזיקה של העיתון "חדשות", אורי לוטן, כתב לאחר ההופעה בתל אביב: "הוא נתן את אחת מהופעות הרוק הטובות והמלהיבות ביותר שהיו בארץ.
אף אחד לא יכול לשיר את השירים של דילן כמו דילן".
עם זאת ההופעה בפסטיבל הבלוז בנמל חיפה, סבלה מחוסר ארגון, כיסאות פלסטיק שהיו אומרים לשמש את הקהל פוזרו על ידי קבוצה של צעירים לפני תחילת ההופעה ומערכת ההגברה הייתה ברמה נמוכה.
ביוני 2011 הופיע דילן באצטדיון רמת גן מול קהל של 20,000 צופים בלבד, מתוך 30,000 כרטיסים שהוצעו למכירה.
חלק מן הקהל הגיב באכזבה מההופעה, בה דילן לא פנה כלל אל הקהל.
חלקו האחר שיבח את ההופעה בה דילן ניגן קטעים ארוכים יחסית בגיטרה, במפוחית ובאורגן המונד.
השפעתו העצומה של דילן ניכרת גם במוזיקה הישראלית.
אמנים רבים תרגמו וביצעו גרסאות כיסוי לשיריו, בהם מאיר אריאל, אביב גפן, אהוד בנאי, הדג נחש, משינה, רמי קלינשטיין, שלום חנוך, אריאל זילבר, דויד ברוזה, דני ליטני, יהודה עדר, שלומי שבן, ושי גבסו.
להקת "פרויקט הגומיה" אף הוציאה לאור ב-2001 אלבום ("רוחות של טמטום", על שם שירו של דילן Idiot Wind) שכולו גרסאות כיסוי בעברית לשיריו.
יהונתן גפן תרגם כמה משיריו של דילן לעברית.
מבחינה מוזיקלית, דילן נתפס אצל אמנים ישראליים רבים כשילוב בין משורר מחאה לזמר פולק, ורבים ניסו לחקות את סגנונו.
במיוחד התבלט בכך מאיר אריאל, שנחשב ל"דילן הישראלי" בעיני רבים.
אריאל הכיר את דילן באופן אישי וטען לא אחת כי דילן היה מקור ההשראה העיקרי שלו.
בהופעותיו נהג לבצע גרסה מתורגמת לשיר "Knockin' on Heaven's Door" אשר נקראת "טוק טוק טוק על דלתי מרום".
רוברט לי הייז היה אצן ושחקן פוטבול אמריקאי.
נחשב לאיש המהיר בדורו וכאחד האצנים המהירים בכל הזמנים.
הוא האתלט היחידי שזכה במדליית זהב אולימפית (טוקיו 1964) בריצת 100 מטר ובטבעת מנצח בסופרבול.
כתלמיד תיכון הצטיין בפוטבול (שיחק בתפקידי רץ אחורי ופולבק) ושיחק בנבחרת בית הספר גם בכדורסל ובבייסבול.
עם המעבר למכללת פלורידה A&M, הייז החל להתמקד בריצות הקצרות.
הוא שבר את השיאים העולמיים במרחקים ל-60 יארד ו-100 יארד והגיע ב-1964 לאולימפיאדת טוקיו אחרי 48 ניצחונות רצופים במרוצים בהם נטל חלק.
במשחקים האולימפיים בטוקיו הוא זכה במדליית זהב בריצת 100 מטר בשיא עולמי חדש של 10.06 שניות, שיפור של 19 מאיות השנייה לשיא הקודם, תוך שהוא מקדים את אנריקה פיגרולה מקובה (10.25 שניות) ואת הארי ג'רום מקנדה (10.27 שניות).
הייז זכה במדליית זהב נוספת בריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם פול דרייטון, ג'רי אשוורת' וריצ'רד סטבינס בשיא עולם חדש של 39.06 שניות, לפני פולין (39.36 שניות) וצרפת (39.36 שניות).
ריצת השליחים בטוקיו הייתה למעשה סוף דרכו של הייז על מסלול האתלטיקה, שכן מיד עם שובו לארצות הברית, הוא הצטרף לקבוצת הפוטבול המקצועני הדאלאס קאובויס שאליה נבחר בדראפט עוד לפני המשחקים האולימפיים.
הוא שיחק בדאלאס בתפקיד תופס וכבר בעונתו הראשונה בליגה הצטיין ושבר שיאי מועדון ושיאים של ליגת ה-NFL.
הוא הגיע עם קבוצתו שלוש פעמים למשחק הגמר - הסופרבול ובתום עונת 1971 היה שותף לזכייתה הראשונה של דאלאס באליפות.
הוא שיחק בדאלאס קאובויס עד שנת 1975 ועזב כשהוא מחזיק בשיאי המועדון לתופסים במספר התפיסות, ביארדים של מסירות שנתפסו ובטאצ'דאונס.
הוא עבר לקבוצת סן פרנסיסקו 49' ושיחק עונה בודדת בסן פרנסיסקו לפני שפרש.
בשנת 1979 הודה בסחר בסמים לאחר שנתפס כשהוא מוכר סם לשוטר סמוי.
הוא נדון ל-5 שנות מאסר, אך שוחרר כעבור 10 חודשי מאסר בלבד לאחר שקיבל חנינה.
ב-2001 חלה בסרטן הערמונית וסבל גם מבעיות כבד וכליות.
חלקן נגרמו כנראה כתוצאה מאלכוהוליזם ומשימוש בסמים.
הייז נפטר בספטמבר 2002 בעקבות מחלת כליות.
בוב הייז זכה בתחילה לכינוי "רכבת הקליע" על שם הרכבת המהירה שהושקה שבועיים לפני אולימפיאדת טוקיו בין הערים אוסקה וטוקיו.
מאוחר יותר, הפך הכינוי ל"בוב הקליע" כינוי שתאם את מהירותו וכוחו.
למעשה, הוא היה שחקן פוטבול לאורך כל הקריירה שלו והישגיו על מסלול האתלטיקה היו סטייה זמנית ממסלולו בדרך לקריירה מקצוענית בפוטבול.
באותן שנים רוב האצנים היו בעלי מבנה גוף צנום יחסית והייז בלט במבנה הגוף השרירי שלו ובפלג גופו העליון המפותח, שאותו פיתח בתפקיד הרץ האחורי בתיכון ובמכללה.
קון איצ'יקאווה, הבמאי היפני של "אולימפיאדת טוקיו", הסרט התיעודי שתיאר את אולימפיאדת טוקיו, ושהוקרן מאוחר יותר בצורה מסחרית, התמקד באחד מקטעי הסרט בריצתו של הייז והיא מתוארת בהילוך איטי.
הצופים בסרט מקבלים את התחושה שהם צופים במכונה אנושית מושלמת.
למעשה, רץ בוב הייז בריצת הגמר בטוקיו עם נעל מושאלת מאצן אחר.
אחת מנעליו עפה אל מתחת למיטתו בעת ששיחק עם חברים בחדרו והוא גילה את חסרונה רק באצטדיון.
מהירותו העצומה וכוחו הפיזי נתנו לו יתרון עצום במשחק הפוטבול ואילצו את הקבוצות היריבות לנקוט בהגנה אזורית שלא הייתה מקובלת לפני זמנו וזאת מאחר שהיה קשה למצוא שחקני הגנה שיוכלו לשמור עליו.
לאחר שבמשך שנים התנהלו בארצות הברית ויכוחים האם ראוי הייז להיכנס להיכל התהילה של הפוטבול המקצועני, הוא נבחר להיכל התהילה ב-31 בינואר 2009. למחרת בחירתו, פרסמה אחותו מכתב אותו כתב הייז שלוש שנים לפני מותו למקרה שיבחר להיכל התהילה.
במכתבו הוא מודה לכל עולם הפוטבול האמריקאי ובמיוחד לחברי קבוצתו בדאלאס קאובויס.
אין במכתב כל אזכור להישגיו האתלטיים יוצאי הדופן.
רוברט "בוב" וודוורד הוא אחד העיתונאים הידועים בארצות הברית, בעיקר הודות להיותו כתב הוושינגטון פוסט שחשף עם קארל ברנסטין את פרשת ווטרגייט, שהובילה לבסוף להתפטרותו של הנשיא ריצ'רד ניקסון.
וודוורד כתב שנים-עשר ספרים שהיו לרבי מכר.
ב-1965 סיים את לימודיו (בהיסטוריה ובספרות אנגלית) באוניברסיטת ייל.
וודוורד שירת כחמש שנים כקצין קשר בצי ארצות הברית קודם שפתח בקריירת העיתונות בעיתון מקומי במרילנד.
בשנת 1972, מונו וודוורד ועמיתו קארל ברנסטין לחקור את הפריצה למשרדי המפלגה הדמוקרטית בוושינגטון בבניין שנקרא "ווטרגייט".
עבודתם הובילה לחשיפת עבירות פליליות של אנשי קמפיין הבחירות של הנשיא ריצ'רד ניקסון ובסופו של דבר הובילה הפרשה להתפטרותו של הנשיא ניקסון.
פרשת ווטרגייט נחשבת לסקופ העיתונאי הגדול ביותר מאז ומעולם.
הספר "כל אנשי הנשיא", שנכתב על הפרשה, היה במקום הראשון ברשימת רבי המכר בארצות הברית.
בשנת 1976 צולם סרט קולנוע המבוסס על הספר.
רוברט רדפורד גילם את וודוורד, ודאסטין הופמן את ברנסטין.
בעקבות הסרט הפכו שני העיתונאים לידוענים בארצות הברית ועלתה מאוד קרנה של העיתונות החוקרת בדעת הקהל.
בספטמבר 2018, יצאה לאור בהוצאת סיימון אנד שוסטר ספרו "פחד: טראמפ בבית הלבן" (Fear: Trump in the White House) על כהונת הנשיא דונלד טראמפ, המבוסס על למעלה ממאה שעות של ראיונות מוקלטים עם מקורבי הנשיא.
הספר מתאר עד כמה חוששים היועצים משיקול דעתו של הנשיא, מבורותו ומנטייתו לשקר.
דאגתם של אותם יועצים ומקורבים לטראמפ הלכה וגברה לאורך כהונתו בבית הלבן, כך לפי וודוורד.
שר ההגנה ג'יימס מאטיס תיאר אותו כבעל יכולות הבנה של "ילד בכיתה ה' או ו'".
ראש הסגל של טראמפ, ג'ון קלי, כינה אותו חסר רסן.
זה חסר טעם לנסות ולשכנע אותו במשהו", בישיבה במשרדו אמר קלי, לפי הספר, "הוא ירד מהפסים.
אני אפילו לא יודע מה מישהו מאיתנו עושה כאן.
זאת העבודה הכי גרועה שאי פעם הייתה לי".
הספר נמכר ב-1.1 מיליון עותקים בשבוע הראשון ושבר את שיא המכירות של ההוצאה ביום אחד: 900,000 עותקים.
וודוורד חיבר לבדו, או במשותף עם אחרים, 19 ספרים, 12 מתוכם עמדו בראש מצעד מכירות ספרי עיון בארצות הברית.
All the President's Men - נכתב בשיתוף עם קארל ברנסטין.
יצא לאור בשנת 1974. עובד לסרט כל אנשי הנשיא.
The Final Days - נכתב בשיתוף עם קארל ברנסטין.
The Brethren - נכתב בשיתוף עם סקוט ארמסטרונג.
על בית המשפט העליון של ארצות הברית בימי הנשיא וורן ברגר.
Wired - על נסיבות מותו של ג'ון בלושי ותרבות הסמים בהוליווד.
Veil: The Secret Wars of the CIA - על המלחמות הסודיות של ה-CIA בתקופת התפטרותו של ויליאם קייסי, ראש ה-CIA.
תורגם לעברית על ידי ברוך קורות, בשם CIA: סודות המודיעין האמריקאי (הוצאת כנרת, 1990).
The Commanders - על הפנטגון, ממשל הנשיא בוש ומלחמת המפרץ.
The Agenda - על תקופת נשיאותו הראשונה של ביל קלינטון.
The Choice - על היבחרו של ביל קלינטון לתקופת כהונה שנייה.
Shadow - על מורשת פרשת ווטרגייט ופרשיות שעימן התמודדו ממשלי נשיאות שלאחריה.
Maestro - על אלן גרינספן ותקופתו בפדרל ריזרב.
Bush at War - על האירועים שהובילו למלחמה באפגניסטן לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
Plan of Attack - על הסיבות והדרך שבה החליט הנשיא ג'ורג' ווקר בוש לצאת למלחמה בעיראק.
The Secret Man - על חשיפתו של מארק פלט, יותר מ-30 שנה לאחר האירועים, כ"גרון עמוק" (מקור המידע לאירועי פרשת ווטרגייט).
State of Denial: Bush at War, Part III - על ממשל הנשיא בוש בתקופת מלחמת עיראק.
The War Within: A Secret White House History - על ממשל הנשיא בוש ומדיניות החוץ בתקופת מלחמת עיראק.
Obama's Wars - על ממשל הנשיא אובמה וניהול המלחמות בעיראק ובאפגניסטן.
The Price of Politics - על ניסיונות הנשיא אובמה ומנהיגי הקונגרס הדמוקרטים והרפובליקנים לשיקום הכלכלה האמריקאית.
The Last of the President's Men - על עוזרו של הנשיא ניקסון, ריצ'רד בטרפילד, אשר חשף את קלטות הנשיא ניקסון.
Fear: Trump in the White House - על השנה וחצי הראשונות לנשיאותו של דונלד טראמפ.
war - על תקופת כהונת ביידן והמלחמות באוקראינה וברצועת עזה לצד הקרב החוזר על הנשיאות ב-2024. יצא לאור ב-2025 גם בעברית בשם מלחמה (ספר).
בוב הופ , או בשמו המקורי לסלי טאונס-הופ, היה בדרן אמריקני יליד בריטניה, כוכב קולנוע, רדיו ותיאטרון, שהרבה להופיע בפני חיילי צבא ארצות הברית ברחבי העולם.
לסלי טאונס-הופ נולד בלונדון, החמישי משבעת בניהם של בנאי אנגלי, ויליאם הנרי הופ, ואביס טאונס, זמרת אופרטות ולשית שנאלצה לעבוד כמנקה.
המשפחה התגוררה בבריסטול וב-1907 היגרה לארצות הברית והשתקעה בקליבלנד, אוהיו.
הופ היה לאזרח אמריקני כשמלאו לו 17, ב-1920.
בילדותו עבד הופ בעבודות מזדמנות, מגיל 12. בזמנו הפנוי היה מופיע ברחוב, רוקד ומתבדח כדי להרוויח כמה פרוטות מהצד.
הוא השתתף בתחרויות ריקוד וכישרונות אחרים לחובבים ואף זכה בפרס על חיקוי של צ'ארלי צ'פלין.
הוא ניסה את כוחו גם באגרוף, התחרה לזמן קצר בשם פקי איסט, אולם לא זכה להצלחה.
ב-1925 צפה פאטי ארבוקל באחת מהופעותיו והשיג לו עבודה קבועה בהרכב בשם Hurley's Jolly Follies.
שנה לאחר מכן הקים את להקת ה"דנסמדיאנז" (שילוב של רקדנים ובדרנים), יחד עם האחיות הילטון, תאומות סיאמיות שרקדו סטפס.
לאחר חמש שנים בסצנת הוודוויל היה הופ עצמו מופתע ומאוכזב כשנכשל במבחן בד ב-1930 ולא קיבל תפקיד בקליפורניה.
הוא חזר לניו יורק והופיע במחזות זמר בברודוויי, ביניהם "רוברטה" ו"אדום חם וכחול", שבו הופיעה לצידו אתל מרמן.
על פי רוב זכה לביקורות טובות, ששבחו את חוש התזמון הקומי שלו.
הוא שינה את שמו ל"בוב", כדי להימלט ממשחק המילים שהדביק לו את הכינוי "Hopelessly" (הופ - לסלי).
באמצע שנות ה-30 שב הופ להוליווד ונאלץ בתחילה לשחק בסרטים סוג ב' ובמספר קומדיות קצרות של האחים וורנר.
אולם הקריירה שלו תפסה תאוצה במהרה: ב-1938 שר יחד עם שירלי רוס בסרט "המשדר הגדול של 1938" את הדואט שהפך לסמל המסחרי שלו, "תודה על הזיכרון".
השיר היה להיט וזכה לביקורות טובות.
השיר הסנטימנטלי והגמיש שימש את הכותבים של הופ פעמים רבות, כל פעם בגרסה שונה במשהו, לכבוד אירועים והופעות למיניהן.
הופעתו הקולנועית של הופ התאפיינה בגלגולי עיניים, יש שיאמרו מוגזמים.
הופ תלה זאת בכך שבראשית דרכו אמר לו במאי קולנוע שמשחק בסרטים הוא מלאכה לעיניים בעיקר.
סרטיו והופעותיו ברדיו הפכו אותו לאחד הבדרנים הפופולריים בצפון-אמריקה.
בשיאו הרוויח סכומי כסף גבוהים מהופעות חיות, למשל בסיבוב ההופעות של 1940, שארך שמונה שבועות והכניס סכום שיא של 100,000 דולר (כ-1.4 מיליון דולר במונחי 2006).
בין הסרטים הידועים ביותר של הופ ניתן למנות את "הברונטית האהובה עלי" ואת סרטי המסעות שבהם כיכב לצד בינג קרוסבי ודורותי למור, שחקנית אותה "גילה" במועדון לילה.
הופ ולמור היו ידידים טובים לאורך שנים, והיא השחקנית המזוהה איתו ביותר על המסך הגדול.
שחקניות אחרות איתן הופיע היו לוסיל בול, ג'יין ראסל וקתרין הפבורן.
הופ מעולם לא זכה בפרס אוסקר על תפקיד מסוים, אולם האקדמיה האמריקאית לקולנוע העניקה לו מספר פרסים מיוחדים, ואף הפקידה בידיו את הנחיית טקס חלוקת פרסי אוסקר פעמים רבות, החל בשנות החמישים ועד שנות השמונים.
הופעתו הראשונה על המסך הקטן הייתה ב-1932, בשידור ניסיוני מוקדם של רשת CBS בניו יורק.
הקריירה הטלוויזיונית שלו נמשכה כשישים וארבע שנים, בעיקר במסגרת רשת NBC.
עם NBC הוא הופיע לראשונה ברדיו, ב-1937. שנה לאחר מכן החל להנחות תוכנית קבועה על שמו, שרצה עד 1953. החל מראשית הטלוויזיה הנחה לסירוגין את התוכנית שעת הקומדיה של קולגייט בערוץ הטלוויזיה של NBC ובמשך השנים הופיע בספיישלים רבים בערוץ זה, על פי רוב תחת חסותה של ענקית הנפט טקסקו.
ידועים מכל היו הספיישלים שהופקו לכבוד חג המולד, בהם נהג לשיר את "פעמוני כסף" כדואט עם כוכבניות צעירות, כגון אוליביה ניוטון-ג'ון וברוק שילדס.
הוא הופיע בתפקיד אורח, בסוף שנות השמונים, בתוכנית "בנות הזהב".
הופעתו האחרונה בטלוויזיה הייתה ב-1996, כשהנחה בצוותא עם טוני דנזה רטרוספקטיבה על נשיאי ארצות הברית.
הופ היה מעורב לאורך חייו בפעולת ארגון השירות המאוחד (United Service Organization או בקיצור USO), ארגון שמטרתו לארגן הופעות של בדרנים ומוזיקאים אמריקנים בבסיסי זרועות הצבא האמריקאי ברחבי העולם.
לראשונה הופיע במסגרת ה-USO ב-6 במאי 1941. הופ הופיע בפני לוחמים במלחמת העולם השנייה, מלחמת קוריאה, מלחמת וייטנאם ומלחמת המפרץ.
להופעותיו מחוץ לגבולות ארצות הברית נהג להופיע במדים.
בסך הכול יצא לשישים סיבובי הופעות מטעם ה-USO, על פני חמישים שנה.
בשנת 1972 לצידו הופיע אינגבורג סורנסן שהייתה באותה שנה סגנית מיס עולם.
ב-1997 חוקק הקונגרס של ארצות הברית (בחתימתו של הנשיא קלינטון) חוק שהעניק להופ מעמד של "ותיק מלחמה של כבוד".
הופ כינה את ההכרה הזו: "הכבוד הגדול ביותר שאי פעם קיבלתי".
הזיהוי של הופ עם הכוחות הלוחמים לא תמיד הועיל לו.
הוא נהיה מזוהה עם "המכונה המלחמתית" וכאשר המלחמה לא הייתה פופולרית, כמו בימי וייטנאם, גם תדמיתו של הופ סבלה כתוצאה מכך.
בוב הופ היה ידוע באהבתו לספורט.
בצעירותו עסק כאמור באגרוף ולכל אורך חייו שיחק ביליארד, צפה במשחקי פוטבול ואף היה הבעלים של שתי קבוצות: הקליבלנד אינדיאנס והלוס אנג'לס ראמס.
אולם מעל הכול נקשר שמו של הופ במשחק הגולף.
הוא שיחק באירועים שארגן סבב ה-PGA, כמו גם עם כמעט כל הנשיאים מדווייט אייזנהאואר ועד ג'ורג' בוש הבן.
על הבמה במופעיו, השתמש במחבט גולף כאחד מהאביזרים האהובים עליו.
בהופעת אורח שלו במשפחת סימפסון בתפקיד עצמו, הוא הופיע בפני חיילים בבסיס פורט ספרינגפילד, ואמר להם: "ראש העיר קווימבי הוא חתיכת שחקן גולף.
הכדורים שלו מבלים יותר זמן מתחת למים מגרג לוגניס".
בכך לכדו כותבי הסימפסונס שניים מהסממנים המזוהים ביותר עם הופ בזיכרון הלאומי האמריקני: ההופעות בפני חיילים וגולף.
ב-1978 הוענק לו פרס בוב ג'ונס (אותו חילק עם בינג קרוסבי), הפרס הגבוה ביותר של איגוד הגולף האמריקני.
הוא גם חבר בהיכל התהילה העולמי של הגולף.
לפי הביוגרף ארתור מרקס (בנו של גראוצ'ו מרקס, שהיה קולגה של הופ ואף התחרה בו), הופ נישא בראשונה לגרייס לואיז טרוקסל, שותפתו לבמות הוודוויל.
הם נישאו ב-25 בינואר 1933. הופ טען שנים רבות לאחר מכן שלא היו אלה נישואים של ממש, ושהם התגרשו זמן קצר לאחר מכן.
הופ נישא בשנית ב-23 בפברואר 1934, לדולורס דפינה, זמרת מועדונים קתולית.
שמה על הבמה היה דולורס ריד.
הופ פגש אותה במועדון במנהטן בו הופיעה.
דפינה והופ נשארו ביחד עד מותו ב-2003. הנישואים בני 69 השנים הם הארוכים ביותר בתולדות כוכבי הוליווד.
הם אימצו ארבעה ילדים, כולם מאותו בית יתומים באוונסטון, אילינוי.
לפי הביוגרף לורנס קווירק ואחרים, היה ידוע לכל על רומנים רבים שניהל הופ עם שחקניות שהיו באותם זמנים צעירות ממנו בעשרות שנים.
הופ האריך ימים, עד כדי כך שפעמיים פורסמו בתקשורת הספדים שקוננו על מותו בעודו בחיים: ב-1998 הספד מוכן של סוכנות הידיעות AP פורסם בטעות באינטרנט, וגרם לכך שמותו הוכרז בבית הנבחרים.
ב-2003 פורסם באתר של CNN הספד מוכן נוסף, יחד עם ידיעות על מותם של ידוענים אחרים.
ב-29 במאי 2003 חגג הופ את יום הולדתו המאה והצטרף לאירווינג ברלין וג'ורג' ברנס, אנשי תעשיית המופעים שהגיעו לגיל מאה לפניו.
35 מדינות הכריזו על היום כ"יום בוב הופ", ופינת הרחובות הוליווד וווין בלוס אנג'לס נקראה "כיכר בוב הופ".
הופ הקשיש היה שווה, לפי דיווחים, מעל מיליארד דולר, הון שצבר בעיקר על ידי השקעות נבונות בנדל"ן.
אף על פי שכבר היה זקן וחלש לא איבד את חוש ההומור שלו, ואמר על עצמו: "אני כל כך זקן, שכבר ביטלו את סוג הדם שלי".
על ערש מוות, כששאלה אותו רעייתו היכן ירצה להיקבר, הוא ענה: "הפתיעי אותי".
חודשיים לאחר ציון המאה הוא מת מדלקת ריאות.
ההספדים ביום מותו, 27 ביולי 2003, ציינו בעיקר את מסירותו ל-USO ואת העובדה שהופיע בפני 11 נשיאים.
לאחר מותו גילו שהוא המיר את דתו לקתוליות, ככל הנראה בהשפעת אשתו דולורס.
בהתאם לכך הוא נקבר בבית הקברות של המיסיון בסן פרננדו.
ב-2004 נכלל ברשימת הקומדי סנטרל 100, של מאה הסטנדאפיסטים הטובים ביותר.
ב-2005 נבחר בין חמישים "הבדרנים של הבדרנים", כלומר בסקר של חברים למקצוע.
מקומו אינו נפקד בדרך כלל מרשימות מסוג זה.
שני פרסי אוסקר של כבוד
פרס ז'אן הרשולט לפעילות הומניטרית
בוב הופ זכה ללא פחות מארבעה ציונים שונים בשדרת הכוכבים של הוליווד:
כוכב קולנוע (בשדרות הוליווד 6541)
כוכב רדיו (בשדרות הוליווד 6141)
כוכב טלוויזיה (בשדרות הוליווד 6758)
לוח מיוחד לתיאטרון (בשדרות הוליווד 7021)
מדליית הזהב של הקונגרס, שהוענקה לו ב-8 ביוני 1962
מדליית החרות הנשיאותית, שהעניק לו לינדון ג'ונסון ב-20 בינואר 1969, יומו האחרון בבית הלבן
הופ זכה לתארים וכיבודים רבים ומגוונים, על הסקאלה שבין אביר האימפריה הבריטית (KBE) ל"פרס הפודינג הנמהר".
בין המקומות והאירועים הנקראים על שמו ניתן למנות את:
"בוב הופ קרייזלר קלאסיק", תחרות גולף בסבב ה-PGA
"דרך בוב הופ" בברבנק, קליפורניה ובראנצ'ו מיראז', קליפורניה
"רוחו של בוב הופ", מטוס C-17 גלובמאסטר של חיל האוויר של ארצות הברית
כיכר "בוב הופ" בלוס אנג'לס
שדה התעופה בוב הופ המשרת את אזור ברבנק-גלנדייל-פסדינה בקליפורניה.
מקור השם בבדיחה של הופ, שבתגובה לידיעה שנמל התעופה של מחוז אורנג' נקרא על שמו של ג'ון ויין ב-1979, אמר בבדיחות הדעת שהוא גם רוצה שיקראו על שמו נמל תעופה.
"תיאטרון בוב הופ" בסטוקטון, קליפורניה ועוד תיאטרון בשם זה באזור הולדתו בלונדון.
גם בדאלאס, טקסס יש תיאטרון משוכלל הנקרא על שמו, שאת בנייתו מימן.
אניית הצי האמריקאי "בוב הופ", אחד מכלי השיט הבודדים של הצי שנקרא על שם אדם בחייו
הארי רובינס הולדמן אשר ידוע בעיקר כה.
הולדמן או בוב הולדמן היה פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי, שהתפרסם בעיקר בשל היותו ראש הסגל של הבית הלבן תחת הנשיא ריצ'רד ניקסון ובשל מעורבותו בפרשת ווטרגייט.
בבית הלבן הוא כונה "המברשת" בגלל תספורתו הקפדנית.
הולדמן נולד בלוס אנג'לס שבקליפורניה למשפחה פעילה מבחינה חברתית.
אביו, שהקים וניהל חברה מצליחה לאספקת חימום ומיזוג, השקיע מזמנו ומכספו בתמיכה במפלגה הרפובליקנית.
אמו, בטי, התנדבה למשך זמן רב בצבא הישע ובארגונים התנדבותיים אחרים.
הוא ואחיו, טום ובטסי, גודלו כחברים בכנסייה המדעית.
בימי בית הספר הלך עם תספורת שטוחה וקפדנית, איתה נשאר בבגרותו כך שזו הפכה לסימן ההיכר שלו.
הוא נישא לחברתו מהתיכון, ג'ואן הורטון, ב-1949.
במלחמת העולם השנייה שירת בצי האמריקני.
בסיומה, למד הולדמן באוניברסיטת רדלנדס, אוניברסיטת דרום קליפורניה, ולבסוף סיים את לימודיו ב-1948 באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
לאחר סיום לימודיו, עבד במשך כעשרים שנה בניו יורק ובלוס אנג'לס, בסוכנות הפרסום של וולטר תומפסון.
הולדמן פגש את ריצ'רד ניקסון לראשונה בשנות ה-50. הוא היה פעיל בקמפיין של ניקסון לסגנות-הנשיא ב-1956, ולאחר מכן ראש הפעילים בקמפיין הכושל לנשיאות ב-1960. ב-1962 מונה הולדמן למנהל הקמפיין של ניקסון לתפקיד מושל מדינת קליפורניה, אך ניקסון הפסיד פעם נוספת.
ב-1968 הצטרף כמועמד לתפקיד ראש הסגל של הבית הלבן לקמפיין לנשיאות של ניקסון, שזכה בבחירות.
לאחר הזכייה בבחירות, מונה הולדמן לתפקיד ראש הסגל בבית הלבן.
הוא וג'ון ארליכמן , יועצו של ניקסון, כונו על ידי עובדי הבית הלבן "חומת ברלין" עקב נטייתם להרחיק אחרים מניקסון, כמעין "שומרי ראש".
שניהם הפכו לאנשים הנאמנים והקרובים ביותר לנשיא בתקופתו בתפקיד, ועשו הכול לשמירת האינטרסים של ניקסון, מנקודת מבטם.
הולדמן אף התייחס לעצמו כ"בן הכלבה" של ניקסון.
הולדמן היה דמות מפתח בפרשת ווטרגייט.
שמונה עשרה וחצי הדקות החסרות מהקלטות החדר הסגלגל היו של שיחה בין הולדמן לנשיא.
לאחר עדות מרשיעה של ג'ון דין, יועץ הבית הלבן, ביקש ניקסון מהולדמן ומארליכמן להתפטר במה שתואר כשיחה אמוציונלית בקמפ דייוויד.
ב-30 באפריל 1973 התפטרו השניים, זמן קצר לאחר פיטוריו של דין.
ב-1 בינואר 1975 הורשע הולדמן בקשירת קשר ובשיבוש מהלכי משפט ונשפט לשמונה-עשר חודשי מאסר.
לאחר שחרורו, הפך לסוכן נדל"ן ויזם מצליח.
ב-1978 פרסם את הספר "קצות הכוח", בו לקח אחריות להכשרת הקרקע לפרשת ווטרגייט, בניגוד לארליכמן שמעולם לא סלח לניקסון על שלא חנן אותו.
הספר גם טען לקנוניה מצד ה-CIA לכיסוי עובדות רבות אשר היו פוגעות בסוכנות, כולל פרטים הנוגעים לרצח קנדי.
בהתבסס על מידע זה, הציג אוליבר סטון, בסרטו "ניקסון" משנת 1995, גרסה על-פיה 18 וחצי הדקות החסרות הכילו שיחה בה דובר על גרסת הכיסוי לרצח קנדי.
בספרו טוען הולדמן שכאשר ניקסון ביקש ממנו להודיע ל-FBI שחקירת ווטרגייט יכולה "לפתוח את כל עניין מפרץ החזירים", כפי שצוטט בקלטות, התייחס ניקסון לרצח קנדי.
הולדמן מת בנסיבות בלתי-ידועות בביתו בסנטה ברברה שבקליפורניה, אחת הסברות היא שהוא מת מסרטן בבטנו.
גופתו נשרפה ואפרו פוזר במקום לא ידוע.
במותו השאיר אחריו את אשתו ג'ו וארבעת ילדיהם - סוזן, הארי, פיטר ואן.
לאחר מותו אמר ניקסון: "הכרתי את בוב הולדמן כאיש בעל אינטליגנציה נדירה, כוח, יושר ואומץ...".
יומניו מהתקופה בה עבד בבית הלבן פורסמו ב-1994 כ"יומני הולדמן".
בוב ומרגרט היא סדרת אנימציה קומית בהפקה קנדית-בריטית, המבוססת על סרטון אנימציה בשם "יום ההולדת של בוב" שזכה בפרס האוסקר לסרט האנימציה הקצר.
יוצרי הסדרה הם דייוויד פיין ואליסון סנודין.
הסדרה מאופיינת בהומור ציני ושנון ובשלל דמיות נוירוטיות.
התוכנית מספרת אודות זוג בריטי העונה לשם בוב ומרגרט פיש, בני מעמד הביניים בגילאי הארבעים המגדלים שני כלבים.
בוב הוא רופא שיניים ומרגרט היא מומחית לטיפול בכף הרגל.
בשתי העונות הראשונות הם התגוררו באנגליה שבממלכה המאוחדת, כשבעונות השלישית והרביעית של הסדרה הם עוברים להתגורר בטורונטו שבקנדה.
בישראל, שודרה הסדרה במסגרת ערוץ הילדים ובכבלים.
רוברט "בוב" ויליאם הוסקינס היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון בריטי.
זכה בין היתר, ב-1986, בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי, פרס גלובוס הזהב והיה מועמד לפרס אוסקר, על תפקידו הראשי בסרט "מונה ליזה".
הוסקינס נולד ב-1942 בעיירה בורי סט.
אדמונדס, שבמחוז סאפוק, אנגליה, לאלזי ליליאן (טבחית וגננת) ורוברט ויליאם הוסקינס (מנהל חשבונות ונהג משאית).
אביו היה קומוניסט וגידל אותו כאתאיסט.
אחת הסבתות שלו הייתה ממוצא צועני.
נשר מבית הספר בגיל 15 ועבד למחייתו כסבל, נהג משאית, מנקה חלונות ועוד.
ניסה ללמוד ניהול חשבונות, אך נשר באמצע הלימודים.
בשנת 1967 התנדב במשך תקופה קצרה בקיבוץ זיקים בישראל ורעה גמלים בסוריה.
באותה שנה גם נישא לראשונה לג'יין לייבסי, ממנה התגרש ב-1978.
להוסקינס ארבעה ילדים - שניים מנישואיו הראשונים לג'יין לייבסי ושניים מאשתו השנייה לינדה באנוול, לה נישא ב-1982 ועימה חי עד יום מותו.
בגיל 26 החל לשחק בתיאטרון בלונדון, כאשר ליווה חבר לאודישן וזכה בתפקיד (שולי אמנם), בלי להתכוון לכך.
בשנים שלאחר מכן עבר לשחק בסדרות טלוויזיה שונות.
תפקידו הקולנועי הראשון היה תפקיד קטן בקומדיה הבריטית Up the Front (1972).
פריצתו הגדולה לתודעת הקהל התרחשה כאשר השתתף כשחקן ראשי במיני סדרת הטלוויזיה של דניס פוטר וערוץ הבי.בי.סי "מטבעות מן השמיים" בשנת 1978.