tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנה שלאחר מכן הוא מונה להיות המשנה למושל נובה סקוטיה ובתפקיד זה הוא כיהן עד 1863. באותה שנה הוא ירש את תואר המרקיז של אביו ונכנס לבית הלורדים.
ב-1868 שב נורמנבי לתפקיד ממשלתי כאשר הוא מונה על ידי הלורד גלאדסטון להיות Lord-in-Waiting.
בשנה שלאחר מכן הוא קודם להיות הקפטן של יחידת המשמר של המלכה (Honourable Corps of Gentlemen at Arms).
ב-1871 הוא מונה להיות מושל קווינסלנד, תפקיד אותו מילא עד 1874, כאשר הוא מונה להיות המושל הכללי של ניו זילנד.
בתפקיד זה הוא שימש עד 1879 ולאחר מכן הוא מונה להיות מושל ויקטוריה ושימש בתפקיד זה עד 1881.
ב-1844 נשא לורד נורמנבי לאישה את לאורה, בתו של קפטן רוברט ראסל מהצי המלכותי.
כאשר הוא שירת כמשנה למושל של נובה סקוטיה, אירחו הוא ואשתו את נסיך ויילס (לימים המלך אדוארד השביעי) ואת הנסיך אלפרד כאורחיהם בבית המושל שבהליפקס.
המרקיזה לאורה מתה בלונדון בינואר 1855 בהיותה בת 69. הלורד נורמנבי מת בברייטון באפריל 1890 בגיל 70 ובנו הבכור, קונסטנטין, ירש אותו.
אחת מבנותיהם, ליידי קתרין לואיזה פיפס, נישאה לרוזן אלסמר השלישי.
יעקב ג'ורג' פולדס (כ"ה בטבת ה'תרפ"ו, 11 בינואר 1926 – כ"ב בסיוון ה'תשנ"ג, 11 ביוני 1993) היה צייר יהודי, ניצול השואה, תלמיד של מר שושני ואדריכל בעיריית ירושלים, בה פעל רבות למען תושביה הערבים של העיר.
פולדס נולד בשנת 1926 בבודפוק שבהונגריה.
הוריו נרצחו באושוויץ, אחותו שרדה וחזרה לבודפשט וגורלו של אחיו אינו ידוע.
פולדס עצמו עבד במחנות כפייה ונשלח למאוטהאוזן ל"צעדת המוות" אך לפניה שוחרר המחנה על ידי הצבא האמריקאי.
בשנת 1948, כשהיה בן 22 זכה בפרס רומא מטעם בית הספר לאומנויות יפות בבודפשט.
הפרס כלל לימודי אמנות באיטליה.
בהמשך שם פעמיו לפריז, שם חווה עוני ורעב.
הוא למד אדריכלות בבוזאר ובמקביל בבית ספר לרבנים.
במהלך שנים אלה הרחיב את ידיעותיו ביהדות ובפילוסופיה, היה תלמידו של מר שושני ולמד עם עמנואל לוינס.
בשנת 1970 עלה לישראל והתיישב בירושלים, בשנת 1973 הוצגה תערוכת יחיד שלו בגלריה אנגל בירושלים ובנוסף, תערוכה במרכז לאמנות יהודית בפריז.
השתתף בתערוכה קבוצתית של אמנים עולים בבנייני האומה.
במקביל החל לעבוד כאדריכל במחלקת הבנייה בעיריית ירושלים, כממונה על הבנייה במגזר הערבי במזרח העיר ושימור הכפרים שמסביב.
פולדס סייע לתושבי השכונות הערביות בעיר וכונה על ידי רבים במגזר הערבי 'הצדיק'.
פולדס נפטר לאחר מחלה ממושכת ביוני 1993 בגיל 67. השאיר אחריו אישה ושני ילדים.
מבקרת האמנות והאוצרת רחל סוקמן שמעה על ג'ורג' פולדס לראשונה בשנת 2007. ארלט פולדס־זיסהולץ, אלמנתו של הצייר, ביקשה מסוקמן לכתוב ספר על יצירותיו הנשכחות, שלא זכו מעולם להכרה מספקת.
בשנים שעברו מאז חקרה סוקמן את האמן, חיי הצייר, האדריכל והאדם, דרך משפחתו, ציוריו, מכתביו, מחברותיו, חבריו וצוואתו.
במהלך המחקר יצרה סוקמן ארכיון מקוטלג, ממוספר ומצולם ל-2,000 עבודות שנשמרו בבית משפחת פולדס בירושלים.
בין השאר, נמצאו כ-200 עבודות דיוקן עצמי שצייר מ-1952 במגוון טכניקות ובסגנון הייחודי לו.
לאחר 10 שנות מחקר יצא הספר "ג'ורג' פולדס" על יצירתו.
בספרה כתבה סוקמן כי "ג'ורג' פולדס, שיצירותיו לא נחקרו מעולם ואף לא זכו לחשיפה ראויה, הותיר אחריו מורשת ציורית מפעימה.
הדיוקנאות העצמיים, שצייר במהלך חייו, הם נושא מרכזי והרה משמעות באמנותו.
פולדס היה ונותר עד יומו האחרון אדם מאמין.
הוא לא חדל לשאול שאלות, ללמוד ולחפש אחר הטוב, הפשטות והשלמות שבאמת הפנימית, אך בד בבד חש כי אלה חומקים לעד מהשגתו."
ג'ורג' פפדופולוס היה יועץ למדיניות החוץ של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בשנים 2016–2017. היה הראשון בקמפיין של הנשיא שנעצר במסגרת חקירת התערבות רוסיה בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016, ואחר כך הודה שמסר עדות שקר על פגישותיו עם הרוסים.
פפדופולוס נולד וגדל בשיקגו, להורים שהיגרו מסלוניקי שביוון.
בין השנים 2005–2009 למד פפדופולוס לתואר ראשון במדעי המדינה באוניברסיטת דהפול, ו-2010 למד לתואר שני בלימודי ביטחון בקינגס קולג' לונדון.
פפדופולוס דובר ארבע שפות, אנגלית, יוונית, צרפתית וערבית.
בין השנים 2011–2015 עבד כעוזר מחקר במכון הדסון.
הוא היה שותף בכתיבת דו"חות של המכון בשם "מדיניות ארצות הברית והיחסים האסטרטגיים עם יוון, קפריסין וישראל: שינויי כוח במזרח הים התיכון" ובשם "מסעו של סגן הנשיא ביידן לקפריסין: הזדמנות שאבדה?".
ביולי 2015 היה מעורב בהכנת מסמך עמדה בעברית שהוגש למשרד האנרגיה.
המסמך הציג תוכנית להסדרת משק הגז הטבעי, להרחבת ההפקה משדה הגז תמר ולפיתוח מהיר של מאגרי גז טבעי נוספים.
המסמך הוצג בשימוע בנושא מתווה הגז שנערך במשרד האנרגיה.
חברת הייעוץ הישראלית "אקו אנרג'י" השתתפה בהכנת המסמך.
בנוסף כתב מאמרי דעות התומכים במתווה הגז בתקשורת הישראלית בעיתון "הארץ" ו"ערוץ 7".
באפריל 2016 נאם בכנס חדרה השני לאנרגיה "אנרג'יטק".
בדצמבר 2015 שכר בן קרסון את פפדופולוס כיועץ למדיניות החוץ לקמפיין הבחירות לנשיאות ארצות הברית של דונלד טראמפ למשך שלושה חודשים.
והחל מפברואר 2016 עבד בהתנדבות ללא שכר.
ב-14 במרץ 2016 נפגש ברומא עם פרופסור ג'וזף מיפסוד, המקורב למשרד החוץ הרוסי, שהציע להעביר התכתבויות פרטיות וחומרים מפלילים על המועמדת הדמוקרטית, הילרי קלינטון.
מיפסוד הציע לו את המידע לפני שנודע כי רוסיה פרצה למחשבי הוועדה הדמוקרטית הלאומית (DNC) , מידע שהודלף ביוני 2016 באתר DCLeaks (ג'וזף מיפסוד היה נשיאה לשעבר של – Euro-Mediterranean University, שהוקמה בשיתוף אוניברסיטת חיפה ב-2008 בסלובניה).
פפדופולוס נפגש שוב עם פרופסור ג'וזף מיפסוד בלונדון ב-24 במרץ 2016, וב-26 באפריל.
ב-10 במאי 2016, ביקר פפדופולוס בבר ברובע הדיפלומטי של לונדון בשכונת קנזינגטון, שוחח עם דיפלומט אוסטרלי וסיפר לו על המידע שיש לרוסים על הילרי קלינטון.
ב-22 בינואר 2017 נפגש פפדופולוס עם ראש המועצה האזורית שומרון, יוסי דגן, במהלך אירועי ההשבעה של טראמפ.
בפגישה הבטיח פפדופולוס לדגן כי ממשל טראמפ יפגין תמיכה בהתנחלויות בגדה המערבית.
בחקירה טען כי הקשר בינו לבין פרופסור מיפסוד החל עוד לפני שהוא הצטרף לקמפיין טראמפ, ולא היה קשור לעבודתו עבור טראמפ במהלך הבחירות.
ב-6 ביוני 2018 הודיע התובע המיוחד רוברט מולר כי יגיש נגד פפדופולוס כתב אישום נוסף, על ששירת כלוביסט של ישראל בלי שנרשם כחוק במשרד המשפטי.
בספטמבר 2018 התגלה כי פרופסור ג'וזף מיפסוד נעדר חודשים, וייתכן שמת.
ג'ורג' פוצ'יבה הוא כדורגלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
פוצ'יבה התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הכדורגל של אוניברסיטת הוואי פאסיפיק כשהיה בן 18. בהמשך שיחק בריאל מארילנד וקונטיקט האסקיס מאוניברסיטת קונטיקט.
בשנת נבחר פוצ'יבה במקום ה-39 בדראפט ה-MLS על ידי פורטלנד טימברס.
בפברואר חתם בקבוצה והושאל לסקרמנטו רפבליק מהליגה הצפון אמריקאית.
ב-27 באפריל 2014 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-1 להאריסבורג סיטי איסלנדרס.
בפברואר חתם בויבורג מליגת העל הדנית.
ב-12 בינואר 2019 חתם בהפועל חדרה מליגת העל.
ב-21 בינואר 2019, פוצ'יבה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 3-1 לעירוני קריית שמונה.
ב-2 בפברואר 2019, הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 2-3 נגד מ.ס.
ב-14 ביולי 2020, פוצ'יבה חתם בהפועל כפר סבא.
ב-6 בפברואר 2021 חתם פוצ'יבה בבני יהודה תל אביב עד לסוף העונה.
ב-1 ביוני 2021, פוצ'יבה חתם בפורטלנד טימברס.
ג'ורג' פטרי היה צייר, מוזיקאי, חוקר עתיקות אירי בתקופה הוויקטוריאנית.
ג'ורג' פטרי בדבלין, אירלנד, וגדל שם, סמוך לכיכר מאונטוי.
הוא היה בנו של צייר המיניאטורות ג'יימס פיטרי, יליד אברדין שבסקוטלנד, שהתיישב בדבלין.
הוא התעניין באמנות מגיל צעיר.
הוא נשלח לבתי הספר והתחנך לאמן, שם.
הוא זכה במדליית כסף בשנת 1805, בגיל ארבע עשרה.
לאחר נסיעה לאנגליה בחברתם של פרנסיס דנבי וג'יימס ארתור אוקונור, ששניהם היו חברים קרובים שלו, הוא שב לאירלנד שם עבד בעיקר בהפקת סקיצות לתחריטים לספרי נסיעות - כמו המדריכים של רייט לקילרני ודבלין, והמדריך של תומאס קרומוול לטיולים באירלנד.
בסוף שנות ה -20 וה -30 של המאה ה-19, פטרי הפעיל את ועדת העתיקות של האקדמיה המלכותית האירית.
הוא היה אחראי לרכישתם של כתבי יד וחפצים איריים חשובים רבים.
לכתביו על ארכאולוגיה ואדריכלות אירית מוקדמים הייתה חשיבות רבה, במיוחד חיבורו על המגדלים העגולים של אירלנד, שהופיע בשנת 1845. שכותרתו The Architectural Ecclesiastical of Ireland.
לעיתים קרובות הוא מכונה "אבי הארכאולוגיה האירית".
סקריו על הקברים בקרוומור רלוונטיים גם בהווה, כמחקר חשוב על האתר.
בשנים 1833–1843 הועסק על ידי תומאס קולבי כראש המחלקה הטופוגרפית (אגף העתיקות) של הסקר האירי.
בין אנשי הצוות שלו היו ג'ון אודונובן, מגדולי המלומדים של אירלנד, ויוג'ין אוקורי.
מאמר שהוגש לאקדמיה המלכותית האירית בשנת 1834 בנושא ארכיטקטורה צבאית אירית מעולם לא פורסם, אך החיבור שלו על ההיסטוריה והעתיקות של טרה היל פורסם על ידי האקדמיה בשנת 1839.
בתקופה זו פטרי עצמו היה עורך של שני כתבי עת לעתיקות.
תרומה מרכזית נוספת של פטרי לתרבות האירית הייתה אוסף המנגינות המסורתיות האיריות שפרסם בשנת 1855 בשם "אוסף פטרי של המוזיקה העתיקה של אירלנד".
כאמן, המדיום החביב עליו היה צבעי מים, שנחשב נחות לעומת ציור השמן.
עם זאת, הוא יכול להיחשב כאחד הציירים הרומנטיים האיריים הטובים ביותר בתקופתו.
כמה מהיצירות הטובות ביותר שלו הן באוספי הגלריה הלאומית של אירלנד.
הוא זכה שלוש פעמים במדליית קנינגהם של האקדמיה המלכותית האירית: בשנת 1831 על חיבורו על המגדלים העגולים, פעם שנייה בשנת 1834 על החיבור (שאבד) על אדריכלות צבאית אירית, ובפעם השלישית בשנת 1839 על מאמרו על העתיקות של טרה היל.
ג'ורג' פטרי הלך לעולמוב-17 בינואר 1866.
ג'ורג' פרדריק ווטס היה צייר ופסל בריטי המזוהה עם התנועה הסימבוליסטית.
הוא אמר: "אני מצייר רעיונות ולא דברים." ווטס התפרסם במהלך חייו בזכות יצירותיו האלגוריות, כמו "תקווה", "אהבה" ו"חיים".
ווטס נולד במרילבו במרכז לונדון, לאשתו השנייה של יצרן פסנתרים, אמו נפטרה עוד כשהיה צעיר.
הוא למד בבית עם אביו בפרשנות השמרנית של הנצרות וכן דרך היצירות של הקלאסיקה כמו האיליאדה.
החינוך הנוצרי דחה אותו מהדת כל חייו, ואילו הקלאסיקה השפיעה באופן מתמשך על אמנותו.
הוא גילה כישרון אומנותי בגיל צעיר.
הוא למד פיסול מגיל 10 אצל ויליאם בהנס, ואחרי זה נרשם כסטודנט באקדמיה המלכותית בגיל בן 18. הוא הציג לראשונה באקדמיה בשנת 1837. הוא גם החל את קריירת הדיוקנאות שלו, כשהוא מקבל חסות מצד בן זמנו הקרוב אלכסנדר קונסטנטין יונידס, שלימים הפך לחבר קרוב.
הוא נחשף ציבורית עם הרישום שכותרתו Caractacus, שהוזמן לתחרות לעיצוב ציורי קיר לבתי הפרלמנט החדשים בווסטמינסטר בשנת 1843. ווטס זכה בפרס ראשון בתחרות, שנועד לקדם ציור עלילתי על נושא פטריוטי שמתאים למחוקקי האומה.
בסופו של דבר ווטס לא תרם לקישוטים בווסטמינסטר, אך ממנו נלקח הרעיון של בניין המכוסה ציורי קיר המייצגים את ההתפתחות הרוחנית והחברתית של האנושות.
הפרס מתחרות ווסטמינסטר מימן ביקור ממושך באיטליה משנת 1843 ואילך, שם שהה ווטס והתיידד עם השגריר הבריטי הנרי פוקס, הברון הרביעי ואשתו אוגוסטה.
כמו כן, התחיל ווטס באיטליה לצייר נופים והיה בהשראת הקפלה הסיסטינית של מיכלאנג'לו וקפלה Scrovegni של ג'וטו די בונדונה.
בשנת 1847, בעודו באיטליה, נכנס ווטס לתחרות חדשה עבור בתי הפרלמנט עם דמותו של "אלפרד הגדול" - אלפרד הסית את הסקסונים למנוע את נחיתת הדנים בים.
בסטודיו שלו הוא פגש את הנרי תובי פרינספ, שהיה במשך 16 שנה איש מינהל קולוניאלי בהודו, ואת אשתו שרה.
ווטס הצטרף למעגל החברתי של פרינספ, כולל שבע אחיותיה של שרה כולל ג'וליה מרגרט קמרון, הנרייטה ריי, וארנסט נורמנד.
בשנת 1850, הוא עזר לפרינספ להשיג חוזה שכירות של 21 שנה על "ליטל הולנד האוז" ונשאר שם איתם במשך כל התקופה הזאת (הבניין היה באחוזת הולנד בלונדון בקנסינגטון, בסמוך לביתו של לורד לייטון).
בשנות השישים של המאה ה-19, עבודותיו של ווטס מראות את השפעתה של רוסטי, ומדגישות לעיתים קרובות הנאה חושנית וצבעים עשירים.
בין הציורים הללו גם דיוקן של אשתו הצעירה, השחקנית אלן טרי, שהייתה צעירה ממנו ביותר מ-30 שנה.
הם נישאו ב־20 בפברואר 1864, רק שבעה ימים לפני יום הולדתה ה-17. כשנראתה עם גבר אחר לאחר פחות משנה של נישואים, ווטס התגרש ממנה.
הוא נבחר כאקדמאי לאקדמיה המלכותית בשנת 1867.
בשנת 1886, בגיל 69, התחתן ווטס בשנית, עם מרי פרייזר טייטלר, מעצבת וקדרנית סקוטית, אז בת 36.
בשנת 1891 הוא קנה אדמות ליד קומפטון, דרומית לגילדפורד, בסורי.
הם בנו בסמוך לבית את גלריית ווטס, מוזיאון המוקדש ליצירתו.
אשתו של ווטס, מרי, עיצבה את קפלת Watts Mortuary הסמוכה, עליה שילם ווטס.
הוא צייר גם גרסה למזבח רק שלושה חודשים לפני שמת.
בציוריו המאוחרים, היצירתיות של ווטס משתנה לתמונות מיסטיות בהן נראה כי ווטס מקדים את האמנות המופשטת.
באחד הציורים הוא מתאר את אלוהים כצורה שבקושי נראית בתבנית חזקה של כוכבים וערפיליות.
נראה כי כמה מיצירותיו המאוחרות האחרות של ווטס דומות לציורי התקופה הכחולה של פיקאסו.
ווטס נערץ גם כצייר דיוקנאות.
דיוקנאותיו היו מהגברים והנשים החשובים ביותר בתקופתו.
רבים מהם נמצאים כעת באוסף גלריית הפורטרטים הלאומית.
בדיוקנאותיו ביקש ווטס ליצור מתח בין יציבות ממושמעת לפעולה.
רבים מציוריו הם בבעלות גלריית טייט בריטניה - הוא תרם 18 מציוריו הסמליים לטייט בשנת 1897, ושלושה נוספים בשנת 1900. חלקם הושאלו לגלריית ווטס והם מוצגים שם.
ג'ורג' פניקס היה צייר נוף ודיוקנאות בריטי, והציג מספר פסלים.
ג'ורג' פניקס נולד בשנת 1863 בווולברהמפטון, השני מבין שבעה ילדיהם ששרדו של ג'ורג' ויליאם וולטר אדוארדס, מעצב שיער, ואשתו ג'יין, לבית פניקס.
הוא למד בבית הספר לאמנות בברמינגהאם.
מפקד האוכלוסין בשנת 1881 מתאר את ג'ורג' אדוארדס בן ה-17 כ"אמן (צילום)".
בערך באותה תקופה הוא ערך סיור רגלי בויילס, שבהמשך נחשב כתחילת הקריירה האמנותית שלו.
הוא התגורר בלונדון בסוף שנות השמונים, כאשר צייר את הדיוקן היחיד הידוע של האמן הנרי מארק אנתוני.
בשנת 1889, כשהיה בבורנמות', החל להציג בתערוכות.
הוא השתמש בשמו האמנותי בשם הנעורים של אמו, פניקס, וציוריו חתומים בדרך כלל "גיאו פניקס".
הם הוצגו באקדמיה המלכותית לאמנויות, באגודת האמנים המלכותית בירמינגהם, בגלריה לאמנות ווקר (ליברפול) ובגלריה החדשה.
מאז הוא התגורר באופן קבוע בוולברהמפטון שם ניהל סטודיו.
פניקס עבד בצבעי שמן ובצבעי מים.
בשלב המוקדם של הקריירה האמנותית שלו, הוא נתמך על ידי פטרון האמנויות פיליפ הורסמן, שאת דיוקנו הוא צייר ב-1900. הוא השלים דיוקנאות רבים, כולל אלה של ראשי העיר ופקידי העירייה של וולברהמפטון ובילסטון, רופאים ואחיות של בית החולים הכללי דרום סטפורדשייר (בית החולים ניו קרוס).
ציורי הנוף שלו המתארים בעיקר את האזור הכפרי האנגלי - ברידנורת', לודלו, לינקולן - הושפעו רבות מהנרי מארק אנתוני.
הוא גם צייר נופים של נורמנדי והולנד.
לעיתים קרובות הוא צייר את "וולברהמפטון הישנה".
ידוע שצייר כמה ציורים דתיים, ביניהם "רוח המשיח" ו"הבן האובד", שהוצגו בתערוכת היחיד שלו בשנת 1927. כמאייר, הוא תרם למגזין "פאנץ'" רישומים וקריקטורות.
גיאו פניקס היה חבר ידוע, מכובד ופעיל בחברה המקומית.
הוא השתתף בארגון תערוכת האמנות והתעשייה של וולברהמפטון בשנת 1902 ויצר את הפנורמה הציורית הגדולה שלה.
אלבום מזכרות של התערוכה צויר בצבעי המים שלו.
הקריקטורות שצייר שמתארות את מארגני התערוכה נשמרות בגלריה לאמנות וולברהמפטון.
בשנת 1922 הציג פניקס שישה ציורים לגלריה כמחווה אישית שלו לניצולי מלחמת העולם הראשונה.
ביניהם הציור "ארון הבגדים של הסבתא" (1912) שנחשב ליצירתו הטובה ביותר של פניקס.
בשנת 1907, הוא כתב את הספר "תמונות בגלריה לאמנות וולברהמפטון", שהפך למדריך הראשון של גלריית האמנות וולברהמפטון.
הוא נכתב בצורה של שיחה עם גבירה, ומספק מידע שימושי על דרכי החסות האמנותית המקומית, על ההיסטוריה של השנים הראשונות של הגלריה לאמנות וולברהמפטון וביקורת אמנות על התקופה האדוארדית.
כמו כן, פניקס כתב על אמנות בוולברהמפטון ואירועי הגלריה בדפי העיתון המקומי "אקספרס אנד סטאר".
גיאו פניקס השתתף באופן קבוע בתערוכות אמנות בוולברהמפטון.
תערוכת היחיד שלו בשנת 1927 כללה יותר ממאה ציורים ועבודות על נייר מגלריה לאמנות וולברהמפטון ואוספים פרטיים.
תערוכה נוספת אורגנה בשנת 1932 כדי לחגוג 50 שנה לקריירה האמנותית שלו.
באותה תקופה הבחינו כי ציוריו המאוחרים הוכיחו את נטייתו החזקה לנושאים הדתיים, אך אלה היו נחותים בהשוואה לנופיו המוקדמים.
מותו של ג'ורג' פניקס בשנת 1935 לווה בתערוכת זיכרון בגלריה לאמנות וולברהמפטון.
ג'ורג' פורטר היה כימאי בריטי, זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 1967 ביחד עם רונלד ג'ורג' רייפורד נוריש "על מחקריהם בתגובות כימיות מהירות מאוד, המושפעות על ידי הפרעת שיווי משקל בעזרת פולסים קצרים ביותר של אנרגיה".
ג'ורג' פורטר נולד ב-6 בדצמבר 1920 במחוז דרום יורקשייר.
הוא סיים את התואר הראשון בכימיה באוניברסיטת לידס.
את הדוקטורט סיים פורטר באוניברסיטת קיימברידג'.
לאחר מלחמת העולם השנייה החל בעבודתו עם רונלד ג'ורג' רייפורד נוריש שבסופו של דבר הובילה לזכייתם בפרס נובל.
בשנים 1954–1965 עבד פורטר כפרופסור באוניברסיטת שפילד.
בשנים שלאחר מכן פורטר כיהן גם כפרופסור אורח ביוניברסיטי קולג' לונדון.
היה נשיא האגודה הכימית בשנים 1972-1970.
חוץ מפרס נובל שקיבל בשנת 1967 פורטר קיבל פרסים רבים, ובהם:
סר ג'ורג' פרדריק גורינג היה קצין בכיר בצבא בריטניה והשתתף במלחמת הבורים ובמלחמת העולם הראשונה.
במהלך מלחמה זו שירת במערכה במסופוטמיה כמפקד "קורפוס החידקל" והוביל את ניסיון החילוץ הכושל של הדיוויזיה ה-6 "פונה" ומפקדה צ'ארלס טאונסנד מהמצור על כות.
גורינג נולד ב-1868 בעיר שבמחוז מערב סאסקס בדרום אנגליה ליו (Hugh) ולואיזה (Louisa) גורינג.
היה הילד השני מבין 5 ילדים שנולדו למשפחת גורינג (4 בנים ובת).
למד בבית ספק יסודי בברייטון ובקולג' וולינגטון שבמחוז ברקשייר.
ב-1886 הצטרף גורינג לאקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ' ועם סיום לימודיו ב-1888 הוצב לשירות בחיל ההנדסה המלכותי.
את תחילת שירותו הצבאי עשה גורינג במחנות של הצבא הבריטי באנגליה בצ'טהאם ומחנה אלדרשוט.
ב-17 בפברואר 1891 קודם לדרגת לוטננט.
ב-1892 סופח גורינג לצבא מצרים.
ב-שנים 1896 עד 1899 השתתף השתתף במספר מערכות בדרום מצרים ובסודאן במהלך המלחמה המהדית.
ב-1898 מונה לפקד על בטליון סודאני והשתתף במערכה שהוביל הוריישו קיצ'נר בסודאן ובניצחון בקרב אומדורמאן שהביא לכיבוש ח'רטום.
בתחילת 1899 קודם לדרגת קפטן וזמן קצר לאחר מכן לדרגת מייג'ור.
על אומץ לבו במערכה זו צוין לשבח ובתחילת 1900 קודם לדרגת לוטננט קולונל.
בסוף 1899 עבר גורינג לדרום אפריקה שם השתתף במלחמת הבורים .
ב-1902 חזר לשרת בסודאן במסגרת צבא מצרים ושירת שם עד 1904. ב-1911 קודם לדרגת מייג'ור גנרל.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה גורינג למפקד הדיוויזיה ההודית ה-12 שהייתה חלק מצבא הודו הבריטית.
בדצמבר 1915 נלכדו חיילי הדיוויזיה ה-6 "פונה" ומפקדה צ'ארלס טאונסנד בעיר כות במהלך המערכה במסופוטמיה.
מפקד מערכה זו, גנרל ג'ון ניקסון, מינה את פנטון איילמאר לפקד על קורפוס חידקל שהוקם במיוחד כדי לחלץ את הכוח הנצור בכות.
לאחר מספר קרבות שכשלו החליף גורינג את איילמאר כמפקד "כוח חידקל".
גורינג נטה לזלזל בכוחם של הטורקים ולא אסף מספיק כוחות למערכה ולא נערך מבחינה לוגיסטית, דבר שבא לידי ביטוי בהמשך במחסור חמור באנשים וציוד (במיוחד בתחום הרפואה).
בין ינואר 1916 לאפריל ערכו הכוחות הבריטים סדרה של קרבות אולם על אף המחיר הגבוה ששילמו הכוחות (כ-23,000 חיילים פצועים וחללים) לא הצליחו הבריטים לפרוץ את המצור.
לאחר כניעת החיילים הנצורים בכות באפריל ערך הפיקוד הבריטי רוויזיה בפיקוד במסופוטמיה וגורינג שוחרר מתפקידו.
בספטמבר 1916 עבר גורינג להילחם בחזית המערבית בצרפת ומונה למפקד הדיוויזיה ה-47 של צבא בריטניה.
גורינג המשיך לפקד על דיוויזיה זו עד פירוקה ב-1919.
ב-1919 חזר גורינג למצרים ומונה למפקד הדיוויזיה ה-10 "האירית".
ב-1921 קודם לדרגת לוטננט גנרל.
ב-1924 פרש גורינג מהצבא אך המשיך למלא תפקידי כבוד צבאיים בחיל ההנדסה המלכותי עד 1938.
לאחר פרישתו מהצבא חזר גורינג לעיר הולדתו ועסק שם בחקלאות עד פטירתו ב-1945. נקבר בחצר כנסייה בעיירה סורהאם ליד הים לא רחוק ממקום הולדתו.
גורינג לא נישא בחייו ולא היו לו ילדים.
ב-1899 צוין לשבח על אומץ ליבו במערכה בסודאן.
ב-1900 הוענק לגורינג התואר "עמית" במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
ב-1915 הוענק לגורינג התואר "אביר מפקד" במסדר האמבט.
ג'ורג' פרדריק פולינגסבי היה צייר ומחנך אמנות אוסטרלי יליד אירלנד.
פולינגסבי נולד במחוז וויקלו, אירלנד.
בהמשך נסע לעיר ניו יורק, למד רישום ותרם איורים למגזינים, כולל "הרפרס מגזין".
בשנת 1852 נסע למינכן ובילה שנתיים בבית הספר לציור של האקדמיה המלכותית.
לאחר מכן נסע לפריז ובמשך כמה חודשים היה תלמידו של תומאס קוטור.
בשובו למינכן עבד חמש שנים אצל קרל פון פילוטי.
בשנת 1864, תמונתו של פולינגסבי "בוניאן בכלא", נרכשה על ידי הגלריה הלאומית של ויקטוריה.
הוא המשיך להתגורר במינכן אך הציג מדי פעם באירלנד ובאנגליה; "השיעור הראשון" שלו נתלה באקדמיה המלכותית בשנת 1869, "ניצחונה של ליידי ג'יין על הבישוף גרדנר" בשנת 1871. הוא זכה במדליות על ציורים היסטוריים בתערוכות שהתקיימו בווינה בשנת 1871 ובפילדלפיה בשנת 1873.
פולינגסבי הגיע למלבורן, אוסטרליה עם בתו בת העשר, ב-1 ביולי 1879. המוניטין שלו כצייר דיוקנאות הקדים את בואו והוא היה מבוקש במהירות כצייר, והתפרנס מעבודות של אישים בולטים בחברה במלבורן.
לפולינגסבי הוצע תפקיד מאסטר בבית הספר לציור בגלריה ומונה ב-1 ביוני 1882.
בספטמבר אותה שנה הוא מונה למנהל הראשון של הגלריה הלאומית של ויקטוריה וארגן מחדש את בית הספר לציור.
הפרקטיקה של יצירת עותקים של תמונות נפסקה וכל עידוד ניתן לציור מהחיים.
בין תלמידיו היו ג'ון לונגסטאף ואבי אלטסון, קלרה סאות'רן, ואיזובל ריי.
הראשונים זכו במלגות הנסיעות הראשונות.
לאחר מותו של פולינגסבי מונה לינדזי ברנרד הול למנהל הגלריה הלאומית של ויקטוריה.
ג'ורג' פיטר אלכסנדר הילי היה צייר דיוקנאות אמריקאי ואחד הציירים הפוריים והפופולריים ביותר בימיו.
מצויריו כללו רבים מהאישים הבולטים של זמנו.
הוא היה הבכור מבין חמישה ילדים של קפטן בצי הסוחר.
לאחר שנותר ללא אב בגיל צעיר, עזר הילי לפרנס את אמו.
בגיל שש עשרה הוא החל לצייר, ופיתח רצון להיות אמן.
ג'יין סטיוארט, בתו של גילברט סטיוארט, עזרה לו והשאילה לו את "אקה הומו" של גווידו, אותו העתיק בצבע ומכר לכומר כפרי.
מאוחר יותר, היא הציגה אותו בפני תומאס סולי, שעצתו העשירה את הילי, שגמל בתודה לסולי בימי מצוקתו של האחרון.
בגיל שמונה-עשרה החל הילי לצייר דיוקנאות, ועד מהרה הצליח מאוד.
בשנת 1834 הוא נסע לאירופה והותיר את אמו מסודרת היטב ונשאר באירופה שש עשרה שנים במהלכן למד בפריז וברומא, והושפע מתומאס קוטור.
הוא קיבל מדליה בסלון פריז בשנת 1840. בשנת 1843 נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כאקדמאי של כבוד.
הוא זכה במדליה נוספת בפריז בשנת 1855, כאשר הציג ציור שיצר לפני לואי ה -16.
בשנת 1855 הוא חזר לארצות הברית, והקים את ביתו ואת הסטודיו בשיקגו, אילינוי, שם שהה במשך 14 השנים הבאות עד 1869. בשנת 1857, הוא רכש קוטג' באילינוי מתומאס ברבור בריאן.
הילי גר שם במשך שש שנים.
בריאן היה פטרון משמעותי של הילי.
הילי גם היה שותף עם בריאן, כמו גם ויליאם באטלר אוגדן, סידני סוייר ואדווין שלדון, בהקמת בית העלמין גרייסלנד.
במהלך תקופת מגוריו בשיקגו, הוא נסע ברחבי ארצות הברית כדי להשלים עבודות.
הילי חזר לאירופה בשנת 1869, וצייר בהתמדה, בעיקר ברומא ובפריז, במשך עשרים ואחת שנה.
האוטוביוגרפיה של הילי פורסמה בשנת 1894.
הילי היה אחד הציירים הפוריים והפופולריים ביותר בימיו.
הוא היה יזם, אמיץ וחרוץ.
"כל הימים אני בחדר הציורים שלי".
הסגנון שלו, בעיקרו צרפתי, היה צלול, צבעיו עדינים, ציורו מדויק וניהל היטב את האור והצל.
בין דיוקנאותיו הבולטים הם דניאל ובסטר, הנרי קליי, ג'ון קלהון, האפיפיור פיוס התשיעי, ארנולד הנרי גיאוט, מרשל סולט ועוד.
הוא צייר דיוקנאות של כל נשיאי ארצות הברית מג'ון קווינסי אדמס ועד יוליסס גרנט - סדרה זו צוירה לגלריית קורקורן, וושינגטון הבירה הילי צייר גם את חוזה השלום בשנת 1868 ואת אברהם לינקולן בשנת 1869. ביצירה היסטורית גדולה אחת, (1851), ישנם מאה ושלושים דיוקנאות.
ספריית ניוברי בשיקגו מחזיקה 41 מציוריה של הילי, שנתרמו על ידי האמן בשנת 1887. בניוברי יש גם כמה מכתבים מאת הילי, כמו גם מידע על הציורים.
דיוקנו של הילי משנת 1877 של לינקולן הצעיר היה המודל ששימש לבול דואר של לינקולן, שהונפק ב 12 בפברואר 1959, 150 שנה להולדת לינקולן.
ג'ורג' פול צ'למרס באנגלית: George Paul Chalmers (1833–1878) היה צייר נוף, דיוקנאות וימי סקוטי.
צ'למרס נולד במונטרוז, בנו של קפטן של ספינה.
ובגיל עשרים החל ללמוד באקדמיה לאמנות באדינבורו אצל רוברט סקוט לאודר.
הוא החל לצייר דיוקנאות כולל אלה של אמנים רבים כמו יוזף ישראלס (1824–1911) "האמן ההולנדי המוערך ביותר במחצית השנייה של המאה התשע-עשרה", אשר צויר יחד עם יו קמרון, וציירי הדיוקנאות ויליאם מקטאגרט (1835– 1911) וג'ון פטי (1839–1893).
הוא גם צייר את מראה הפנים של בתים וקוטג'ים כמו ציירי מושבת האמנים קרנברוק וכמה ציירים הולנדים, ופנה לנופים ולנופי ים מאוחר יותר בקריירה שלו.
הטובים שבהם הם "סוף הקציר" (1873), "מים זורמים".
(1875), ו"האגדה" (הגלריה הלאומית של סקוטלנד, אדינבורו).
הוא הפך למקורב (1867) וחבר מן המניין (1871) באקדמיה המלכותית הסקוטית.
חייו נקטעו בשנת 1878 כאשר נשדד באלימות ליד כיכר שרלוט באדינבורו ומת כתוצאה מפציעותיו.
הוא נחשב אז כאחד האמנים הסקוטים החשובים ביותר בתקופתו.
הוא ועבודתו הונצחו בכרך גדול שנכתב ונערך על ידי אדוארד פינינגטון.
כרך זה הופק בשיתוף פעולה עם פטרונו, ג'ורג' ב.
הוא היה אחד המורים של הצייר הימי הסקוטי ג'יימס קמפבל נובל (1846–1913).
דיוקן של צ'למרס צויר על ידי צייר הדיוקנאות ג'ון פטי, התלוי בגלריה הלאומית לפורטרטים, לונדון .
לצ'למרס יש למעלה מ-65 ציורי שמן בבעלות ציבורית בבריטניה.
ג'ורג' פיליפ ריינאגל היה צייר ימי אנגלי, בנו הצעיר של רמזי ריצ'רד ריינאגל.
הוא היה תלמיד של אביו, אבל הוא התמחה בנושאים ימיים על ידי העתקת יצירותיהם של הציירים ההולנדיים לודולף בקאויזן, ווילם ואן דה ולדה.
הוא הציג לראשונה באקדמיה המלכותית ב-1822, כששלח דיוקן של ג'נטלמן; אבל ב-1824 הוא תרם 'ספינה בסערה שיורה אות מצוקה', ו'רוגע', וב-1825 'צי הולנדי במאה השבע-עשרה ', ונושאים ימיים נוספים בשנים הבאות.
בשנת 1827 הוא נכח על סיפון ספינה בקרב נאווארינו ובשובו צייר, ופרסם בשנת 1828, 'איורים של קרב נאווארינו', ואחריו 'איורים של ההתרחשויות בכניסה של מפרץ פטרס בין השייטת האנגלית לצי הטורקים 1827".
הוא גם צייר אירועים מעימותים אלה, שהוצגו ב-1829, 1830 ו-1831. הוא נכח עם הצי האנגלי על חוף פורטוגל ב-1833 ותמונתו של 'הניצחון המפואר של אדמירל נאפייר' הייתה אחת מתרומתו לאקדמיה המלכותית ב-1834.
ארבעה נושאי חיל הים ב-1835 היו עבודותיו האחרונות שהוצגו.
הוא עבד הן בשמן והן בצבעי מים, וניבאו לו הצלחה גדולה כצייר של יצירות ספנות וימיות.
עבודותיו הופיעו גם במוסד הבריטי, ומדי פעם באגודת האמנים הבריטים.
ריינגל נפטר בקמדן טאון, לונדון, ב-6 בדצמבר 1835, בגיל 33.
ג'ורג' אליס פיו היה פוליטיקאי אמריקאי שייצג את מדינת אוהיו בסנאט של ארצות הברית.
פיו נולד בסינסינטי, אוהיו, ארצות הברית.
היו לו שלושה אחים ואחות.
הוא החל לעסוק בעריכת דין ב-1843. לאחר מכן שירת כקפטן בגדוד הרביעי של אוהיו במלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
הוא זכה לשבחים על גבורה ואומץ שגילה בפעולה בקרב אטלסקו.
לאחר שכיהן בבית הנבחרים של אוהיו מ-1848 עד 1850 כיהן כתובע הכללי של המדינה מ-1852 עד 1854. פיו כיהן קדנציה אחת בסנאט של ארצות הברית מ-1855 עד 1861, ולא הצליח להיבחר מחדש לאחר שהובס על ידי סלמון צ'ייס, אותו החליף.
הוא תמך בחוקת לקומפטון ב-16 במרץ 1858, אך פעל לפי הוראות בית המחוקקים של אוהיו והצביע נגדה.
למרות הפסדו לצ'ייס בניסיונו להיבחר בשנית לסנאט ב-1860 המשיך פיו בפעילות פוליטית.
הוא הגיח שוב לזירה הפוליטית ב-1873 כשנבחר להיות ציר בוועידת החוקה של מדינת אוהיו אך פרש מדיוניה.
הוא מת בסינסינטי בשנת 1876, בגיל 53.
קולונל ג'ורג' פטון האב היה קולונל בצבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
סבו של הגנרל במלחמת העולם השנייה ג'ורג' ס.
פטון וסבא רבא של מייג'ור גנרל ג'ורג' פטון הרביעי.
ג'ורג' סמית' פטון נולד ב-26 ביוני 1833 בפרדריקסבורג, וירג'יניה, וגדל בריצ'מונד.
הוא היה בנו של הפוליטיקאי ג'ון מרסר פטון.
ג'ורג' סיים את לימודיו במכון הצבאי של וירג'יניה (VMl), כיתה של 1852, שני בכיתה מבין 24. לאחר סיום הלימודים, הוא למד משפטים ועסק בכך בצ'ארלסטון, וירג'יניה (כיום וירג'יניה המערבית).
הוא התחתן עם סוזן תורנטון גלסל ב-1855.
כאשר פרצה מלחמת האזרחים האמריקנית, הוא שירת ברגימנט הרגלים ה-22 של וירג'יניה של קונפדרציית המדינות של אמריקה, והועלה מקפטן לקולונל של הרגימנט.
בתור לוטננט קולונל הוא נפצע בכתפו בקרב על סקארי קריק בווירג'יניה המערבית של ימינו ב-17 ביולי 1861. הוא חזר אך נפצע שוב בבית המשפט של ג'יילס ב-10 במאי 1862; הפעם בבטן.
בקרב אופקון, הידוע גם כקרב ווינצ'סטר השלישי, הוא נפצע אנושות ומת ב-25 בספטמבר 1864. הוא נקבר בבית הקברות סטונוול בווינצ'סטר.
הקונגרס של הקונפדרציה קידם את קולונל פטון לדרגת בריגדיר גנרל; אולם, באותו זמן, הוא כבר מת מפצעיו, כך שהקידום מעולם לא היה רשמי.
לפטון היו כמה אחים שנלחמו גם הם למען הקונפדרציה, ואחד, לוטננט קולונל וולר ט.
פטון, בוגר VMI נוסף, נפצע אנושות בגטיסברג ב-3 ביולי 1863.
פטון הותיר אחריו בן, ג'ורג' ויליאם פטון, אחד מארבעה ילדים, שנולד ב-1856 בצ'ארלסטון, וירג'יניה (כיום וירג'יניה המערבית).
כדי לכבד את אביו המנוח, ג'ורג' ויליאם פטון שינה את שמו לג'ורג' ס.
פטון ב-1868. בוגר המכון הצבאי של וירג'יניה בשנת 1877, הדור השני הזה של פטון שימש כפרקליט מחוז לוס אנג'לס, קליפורניה, ותובע העיר הראשון של העיר פסדינה, קליפורניה, וראש העיר הראשון של סן מרינו, קליפורניה.
ביתו אלמגרוב נקרא כעת בית קרייק-פטון בחלקו לכבודו.
נכדו של פטון היה הגנרל המפורסם במלחמת העולם השנייה "דם ותיק וקרביים" ג'ורג' ס.
ג'ורג' סמית' פטון היה עורך דין, איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי ששימש כפרקליט המחוזי של מחוז לוס אנג'לס וראש העיר הראשון של סן מרינו, קליפורניה.
פטון היה בנם של סוזן תורנטון גלסל וג'ורג' ס.
פטון האב, קולונל בצבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
אמו עברה לקליפורניה לאחר שאביו נהרג במהלך המלחמה, ופטון התחנך בלוס אנג'לס.
הוא חזר לווירג'יניה כדי ללמוד במכון הצבאי של וירג'יניה, שם סיים את לימודיו ב-1877. לאחר שלמד משפטים במשרד של דודו, הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ועסק בכך בלוס אנג'לס.
הוא כיהן במשרדים מקומיים כולל חבר מועצת בית הספר.
הוא נבחר לתובע המחוזי ב-1887.
פטון התחתן עם בתו של בנג'מין דייוויס וילסון, אחד האנשים העשירים בקליפורניה, ועבר עם משפחתו לאחוזת סן גבריאל בשם לייק ויניארד.
הוא היה פעיל בפוליטיקה בתור דמוקרטי ועשה מרוצים לא מוצלחים לקונגרס בשנים 1894 ו-1896. כאשר סן מרינו התאגדה כעיר נפרדת מסן גבריאל, הוא נבחר לראש העיר הראשון של סן מרינו, תפקיד שמילא בין השנים 1913 עד 1922 ו-1922 עד 1924. ב-1916 הוא היה המועמד הדמוקרטי לסנאט האמריקאי.
כידיד ותיק של הנרי א.
הנטינגטון, בשנת 1902 הפך פטון למנהל בחברת פיתוח הנדל"ן של הנטינגטון, ומילא תפקיד מרכזי בפיתוח עמק סן גבריאל ואזורים אחרים בדרום קליפורניה.
הוא מת בסן מרינו ב-1927, ונקבר בבית הקברות סן גבריאל בסן גבריאל.
פטון היה אב לשני ילדים, כולל הגנרל ג'ורג' ס.
פטון נולד בשם ג'ורג' ויליאם פטון בצ'ארלסטון, וירג'יניה המערבית (אז וירג'יניה) ב-30 בספטמבר 1856. הוריו של פטון היו ג'ורג' ס.
פטון האב וסוזן תורנטון גלסל.
אביו של פטון שירת בצבא הקונפדרציה והגיע לדרגת קולונל כמפקד רגימנט הרגלים ה-22 של וירג'יניה.
לפי כמה דיווחים, הוא הומלץ לדרגת בריגדיר גנרל, אך נהרג בקרב אופקון (הקרב השלישי על וינצ'סטר) לפני שקודם בפועל.
פטון, דודו של פטון, היה לוטננט קולונל בצבא הקונפדרציה, ופיקד על רגימנט הרגלים ה-7 של וירג'יניה עד שנפצע בקרב גטיסברג ומת מספר שבועות לאחר מכן.
אמו של פטון עברה לקליפורניה עם ארבעת ילדיה ב-1866 כדי לגור ליד אחיה, אנדרו גלסל, ולאחר מכן היא נישאה ליו סמית', שותפו של גלסל במשרד עורכי הדין Glassell & Smith.
פטון גדל ללכת בדרכו של אביו ובשנת 1868, הוא בחר לשנות את שמו האמצעי מוויליאם לסמית', שמו האמצעי של אביו.
פטון התחנך בבתי הספר הציבוריים של לוס אנג'לס.
בשנת 1873, הוא חזר לווירג'יניה כדי להתחיל ללמוד במכון הצבאי של וירג'יניה, תוך ניצול מלגה שהוצעה לבניהם של קציני הקונפדרציה שמתו בשירות.
הוא סיים את לימודיו ב-1877, והיה חבר באחוות ביתא תטא פי ובמעמד הוולדיקטור.
פטון התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1880 ועסק בלוס אנג'לס כחבר במשרד עורכי הדין של משפחתו, שכעת שונה ונקרא על שם גלסל, סמית' ופטון.
לפי כמה מקורות, הוא שימש כפרקליט העירייה הראשון של פסדינה,
ב-1882, פטון נבחר למושב במועצת החינוך של לוס אנג'לס והוא שימש כמזכיר המועצה.
פטון גם הפך פעיל במשמר הלאומי של קליפורניה, ומונה למפקח של הבריגדה הראשונה בדרגת מייג'ור.
בינואר 1887, הוא הפך לתובע המחוזי של מחוז לוס אנג'לס והוא שירת עד שהתפטר באפריל 1887 בגלל בריאות לקויה.
משפחת פטון עברה מאוחר יותר ללייק ויניארד, אחוזה גדולה בסן גבריאל, קליפורניה, שם גידלו תפוזים, הפעילו יקב וגידלו יבולים אחרים.
בשנת 1894, פטון היה המועמד הדמוקרטי לבית הנבחרים של ארצות הברית מהמחוז השישי של קליפורניה והפסיד לרפובליקני ג'יימס מקלקלאן.
ב-1896 הוא היה מועמד למועמדות הדמוקרטית במחוז השישי.
לאחר שהוא ומועמד אחר היו שווים בכמה קלפיות, שניהם פרשו לטובת בחירת פשרה, הארי וו.
פטון היה חבר ותיק ושכן של איש העסקים הנרי א.
החל משנת 1902, פטון עבד כמנהל בחברת פיתוח הנדל"ן של הנטינגטון, שהייתה אחראית על בנייה והתיישבות בחלק גדול מעמק סן גבריאל, והשתרעה ברחבי דרום קליפורניה.
בשנת 1913 התאגדה העיר סן מרינו בנפרד מסן גבריאל, ופטון נבחר לראש העיר הראשון של סן מרינו.
פאטון היה המועמד הדמוקרטי לסנאט האמריקאי ב-1916 מקליפורניה.
בהתמודדות כשמרן המתנגד לזכויות הבחירה לנשים ולרפורמות אחרות, הפסיד פטון ב-7 בנובמבר 1916 בבחירות הכלליות למושל היירם ג'ונסון, רפובליקני פרוגרסיבי.
בשנת 1884, פטון התחתן עם רות וילסון, בתו של בנג'מין דייוויס וילסון, בעל קרקעות, איש עסקים ופוליטיקאי בולט, ומרגרט (הרפורד) וילסון.
נולדו להם שני ילדים, גנרל ג'ורג' ס.
ב-10 ביוני 1927, מת פטון בביתו לייק ויניארד בסן מרינו.
הוא נקבר בבית הקברות סן גבריאל בסן גבריאל, קליפורניה.
ג'ורג' סמית' פטון הרביעי היה מייג'ור גנרל בצבא ארצות הברית ובנו של גנרל מלחמת העולם השנייה ג'ורג' ס.
הוא שירת במלחמת קוריאה ובמלחמת וייטנאם.
פטון נולד ב-24 בדצמבר 1923 בבוסטון, והתחנך בבית הספר היל.
הוא נכנס לווסט פוינט ב-1942 וסיים את לימודיו כעבור ארבע שנים ב-1946 כקצין חי"ר.
בזמן לימודיו בווסט פוינט, אביו מת, ופטון הצעיר הסיר את הספרה הרומית משמו.
מבחינה טכנית 'ג'ורג' סמית' פטון' הרביעי, זכור לפעמים כ'ג'ורג' פטון השלישי' שכן אביו נקרא פטון הבן.
המשימה הראשונה שלו הייתה ברגנסבורג, גרמניה המערבית, שם השתתף ברכבת האווירית של ברלין ב-1948. הכוחות שבפיקודו שימשו להעמסת אספקה על מטוסי תובלה של חיל האוויר לכיוון ברלין.
בשנת 1952 הצטרף לפלוגה C, גדוד הטנקים 63, דיוויזיית הרגלים ה-1, כמפקד מחלקה.
שנה לאחר שחזר מגרמניה, הוא התחתן עם ג'ואן הולברוק ב-1952.
פטון שירת במלחמת קוריאה מפברואר 1953, ופיקד על פלוגת "A" של גדוד הטנקים 140, דיוויזיית הרגלים ה-40. הוא קיבל את כוכב הכסף הראשון שלו ואת לב הארגמן בקוריאה.
כשחזר לארצות הברית ב-1954, פטון, כעת קפטן, הוצב בתחילה בווסט פוינט, אך נאסף במהירות כחלק מתוכנית חילופי דברים ונשלח ללמד באקדמיה הימית של ארצות הברית.
פטון שירת בסך הכל שלושה סיורים בתפקיד בדרום וייטנאם, הראשון מאפריל 1962 עד אפריל 1963 בפיקוד הסיוע הצבאי, וייטנאם, במהלכם הועלה לדרגת לוטננט קולונל.
לאחר מכן הוא קיבל את הפיקוד על הגדוד ה-2, רגימנט השריון ה-81 של דיוויזיית השריון ה-1 בפורט הוד, טקסס, לפני הסיור השני שלו ב-1967, זה נמשך שלושה חודשים בלבד.
במהלך הסיור האחרון והאינטנסיבי ביותר של פטון, שנמשך מינואר 1968 עד ינואר 1969, הוא זכה בשני צלבי השירות המצוין על פעולותיו בשדה הקרב.
במהלך סיור אחרון זה, הוא הוצב בתחילה כראש המבצעים והתוכניות במטה, צבא ארצות הברית וייטנאם.
עם זאת, לאחר קידומו לקולונל באפריל 1968, הוא קיבל את הפיקוד על גדוד פרשי השריון ה-11. במהלך שלושת הסיורים שלו בווייטנאם, פטון, שהשתמש לעיתים קרובות במסוקים כעמדת פיקוד ניידת, הופל שלוש פעמים וקיבל את צלב התעופה המצוינת וכוכב הכסף השני.
אחרי וייטנאם, פטון הועלה לדרגת בריגדיר גנרל ביוני 1970 לפני שמונה למפקד של דיוויזיית השריון ה-2, ב-1975, כמייג'ור גנרל.
זו הייתה יחידה שעליה פיקד אביו רגע לפני שארצות הברית נכנסה למלחמת העולם השנייה, מה שהפך זאת לפעם הראשונה בהיסטוריה של צבא ארצות הברית שאב ובנו פיקדו שניהם על אותה דיוויזיה.
בריגדיר גנרל פטון היה סגן מפקד הדואר בפורט נוקס, קנטקי במהלך 1972. הוא גם היה עוזר מפקד בית הספר לשריון באותו זמן.
פטון שובץ בקורפוס השביעי בגרמניה, כסגן המפקד.
הוא הוצב ליד שטוטגרט, שם מנפרד רומל, בנו של גנרל-פלדמרשל ארווין רומל, היה פקיד ממשלתי שלימים הפך לראש העיר.
בניהם של שני היריבים לשעבר נכנסו לידידות מתוקשרת, שנמשכה עד מותו של פטון ב-2004. מ-5 באוגוסט 1975 עד 3 בנובמבר 1977, הוא פיקד על דיוויזיית השריון ה-2 בפורט הוד, טקסס.
בשנים שלאחר פרישתו ב-1980, הפך פטון אחוזה בבעלות אביו הממוקמת צפונית לבוסטון לחוות גרין מדוז, שם קרא לשדות על שם חיילים שמתו בפיקודו בווייטנאם.
פטון התיידד עם ראש עיריית שטוטגרט, מנפרד רומל, בנו של הגנרל שנלחם באביו בתקופת המלחמה, גנרל ארווין רומל.
השניים נשארו חברים לאחר פרישתו של פטון מהכוחות המזוינים.
הוא מת מסוג של מחלת פרקינסון בגיל 80 ב-27 ביוני 2004.
פטון היה הרביעי בענף שלו שנקרא ג'ורג' סמית' פטון.
סבא רבא שלו, ג'ורג' סמית' פטון הראשון, היה קולונל בצבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית, אשר פיקד על חטיבה בקרב אופקון, הידוע גם כקרב וינצ'סטר השלישי ב-19 בספטמבר 1864, הוא נפצע, נלכד ומת.
נאמן למה שתהיה משפחת פטון האופיינית לעולם לא להודות בתבוסה, פטון נפצע אנושות בניסיון כמעט חסר סיכוי לגייס את אנשיו לאחר שהחטיבה שלו נורתה לרסיסים וכל ניסי הגדודים הכפופים לו נלכדו.
סבו של פטון, שנולד כג'ורג' ויליאם פטון ב-1856, שינה את שמו לג'ורג' סמית' פטון ב-1868, לכבוד אביו.
אביו של פטון היה ג'ורג' סמית' פטון ג'וניור, הגנרל הנודע במלחמת העולם השנייה המפורסם ביותר בשל פיקודו על הארמייה האמריקאית השלישית בצפון מערב אירופה בשנים 1944 ו-1945.
למרות שקיבל את השם ג'וניור, אביו של פטון היה למעשה ג'ורג' סמית' פטון השלישי.
מסיבה זו, פטון הוטבל ג'ורג' סמית' פטון הרביעי.
לאחר מות אביו ב-1945, פאטון שינה את שמו החוקי לג'ורג' סמית' פטון, והסיר משמו את הספרות הרומיות.
בנו הבכור, מבחינה טכנית ג'ורג' ס.
פטון החמישי, ידוע גם בתור ג'ורג' סמית' פטון ג'וניור.
נכדו הצעיר של הגנרל פטון במלחמת העולם השנייה, שעדיין חי, העניק ראיונות בערוץ ההיסטוריה ובערוץ הצבאי, והזכיר את מורשת משפחתו.
בנו הצעיר בנג'מין פטון כתב ביוגרפיה משפחתית שכותרתה Growing Up Patton: Reflections on Heroes, History, and Family Wisdom, ששיקפה את הקריירה של סבו ואביו.
בנג'מין, יוצר קולנוע, הקליט גם קלטות של זכרונותיו של אביו מהחוויות שלו ושל סבו, והקלטות אלו היוו את הבסיס לספר "The Fighting Pattons" מאת בריאן מ.
ג'ורג' האנט פנדלטון היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי שייצג את מדינת אוהיו בסנאט ובבית הנבחרים של ארצות הברית.
התמודד על המועמדות הדמוקרטית לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית לקראת הבחירות ב-1864, אך נכשל.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת סינסינטי ובאוניברסיטת היידלברג החל לעסוק בעריכת דין בסינסינטי, עיר הולדתו.
הוא היה חתנו של פרנסיס סקוט קי, מחבר המנון ארצות הברית.
לאחר שכיהן בסנאט של אוהיו נבחר פנדלטון לבית הנבחרים של ארצות הברית.
לאחר סיום מלחמת האזרחים האמריקנית התנגד לתיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית.
פנדלטון נחשב למועמד הדמוקרטי המוביל לנשיאות לקראת הבחירות ב-1868, אך הובס על ידי הורשיו סימור.
לאחר שפנדלטון הפסיד בבחירות לתפקיד מושל אוהיו ב-1869, לקח פסק זמן מהפוליטיקה.
פנדלטון זכה בבחירות לסנאט של ארצות הברית ב-1879 וכיהן בו קדנציה אחת.
לאחר רצח ג'יימס גרפילד ניסח ועזר להעביר את משנת 1883. בעקבות זאת איבד את תמיכתו באוהיו והוא לא התמודד לכהונה שנייה בסנאט.
לאחר מכן מינה אותו הנשיא גרובר קליבלנד לשגריר בקיסרות הגרמנית.
הוא כיהן בתפקיד זה עד 1889 ומת מאוחר יותר באותה השנה.
ג'ורג' פסטל היה שחקן קפריסאי ששיחק במגוון סרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה בריטיים.
הוא למד ב והחל את דרכו בקולנוע ב-1949, כאשר שיחק בסרט "".
בהמשך הופיע בסרטים "עד ראייה", "מרוסיה באהבה", "שליחות סודית בליסבון".
כמו כן הופיע בתוכנית הטלוויזיה "דוקטור הו".
פסטל היה חבר בגילדת שחקני המסך.
הוא נפטר מהתקף לב בגיל 53.
ג'ורג' קמפבל פירי היה פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1923–1929, וכמושל וירג'יניה ה-52 בשנים 1934–1938.
ג'ורג' פירי נולד בעיירה סידר בלאף שבמחוז טאזוול שבדרום-מערב וירג'יניה.
אביו, דר' ג'יימס פיר, היה רופא בצבא הקונפדרציה.
הוא התחנך בבתי ספר מקומיים במקביל לעבודה בחווה של אביו ובחנות של המשפחה, וכן עבד במשרד פקיד מחוז טאזוול.
ב-1894 סיים פירי את לימודיו בקולג' אמורי והנרי, שם זכה במדליות על כישורי הנאום והצטיינותו במדעים.
לאחר מכן הוא היה מנהל בית הספר התיכון טאוזוול למשך שנתיים, ולאחר מכן התפטר כדי ללמוד לתואר במשפטים באוניברסיטת וושינגטון ולי, שם סיים את לימודיו לאחר שנה אחת בלבד.
ב-1907 נשא פירי לאישה את ננסי ביין גילספי, בתו של עורך דין בולט במחוז טאזוול, אלברט פ.
גילספי, ולשניים נולדו שני בנים ובת אחת.
לאחר מכן שב פירי לדרום-מערב וירג'יניה כדי לעסוק בעריכת דין, פתח בתחילה משרד עורכי דין בטאזוול, אך לאחר שנתיים עבר לעיירה וייז הסמוכה.
ב-1915 הוא שב לטאזוול כדי להסדיר את ענייני אחוזת חותנו, ועד מהרה הצטרף לשותפיו לשעבר של גילספי והקים חברה.
הוא גם החל להיות מעורב בפוליטיקה, ב-1916 נבחר כחבר חבר האלקטורים לטובת מועמדי המפלגה הדמוקרטית וודרו וילסון ותומאס מרשל, וב-1920 היה ליושב ראש הוועדה של המחוז התשיעי של המפלגה הדמוקרטית.
ב-1922 נבחר פירי לבית הנבחרים של ארצות הברית כנציג מחוז הבחירה התשיעי של וירג'יניה.
ניצחונו בבחירות נחשב לאחד המבחנים הראשונים של המנגנון המפלגתי של הארי פ.
הוא כיהן בבית הנבחרים בשנים 1923–1929, והיה נציג לוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית ב-1920 וב-1924.
ב-1929 התפטר פירי כדי להיות חבר נציבות התאגידים של וירג'יניה, תפקיד בו הוא שימש עד 1933. באותה שנה פנה אליו בירד, שנבחר אז לסנאט של ארצות הברית, בהצעה להתמודדות על משרת מושל וירג'יניה.
הוא נעתר להצעה, ובבחירות שהתקיימו בנובמבר אותה שנה הוא ניצח לאחר שזכה ב-73.74 אחוזים מקולות הבוחרים והביס את מועמד הרפובליקנים פרד ו.
מקווין, את תומך חוק היובש אנדרו ג'.
דנינג הבן, את הסוציאליסט ג'ורג' סי וייט, ואת המועמדים העצמאיים ג'ון מופט רובינסון וו.
כמושל, יצר פירי מערכת לביטוח דמי אבטלה, ולאחר ביטול חוק היובש, הוא הקים את מועצת הפיקוח על המשקאות האלכוהוליים של וירג'יניה.
ב-1936 חתם פירי על חוק להקמת רשות הפארקים המדינתיים של וירג'יניה.
לאחר תום כהונתו כמושל, הצטרף פירי לחבר הנאמנים של אוניברסיטת וושינגטון ולי ושל אוניברסיטת הולינס.
ג'ורג' פירי נפטר בעיירה ריצ'לנד שבמחוז טאזוול ב-14 באוקטובר 1952, שבועיים לפני יום הולדתו ה-79. הוא נטמן בבית הקברות מייפלווד שבטאזוול.
ג'ורג' הרברט פראוטי היה פוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של מדינתו בשנים 1896–1898, כחבר הסנאט של ורמונט בשנים 1904–1906, לאחר מכן ועד 1908 כסגן מושל ורמונט ה-46, ולאחר מכן ועד 1910 כמושל ורמונט ה-52.
ג'ורג' פראוטי נולד בעיר ניופורט שבוורמונט, כבנם של ג'ון אזרו פראוטי ושל האנה ברקר למב פרואטי.
היו לו אח ואחות ושני אחים למחצה.
פראוטי התחנך בבית ספר ציבוריים בניופורט, למד באקדמיית סנט ג'ונסברי, סיים את לימודיו בקולג' המסחרי בריאנוט וסטרטון בבוסטון, ועבד בעסק המשפחתי, פרואטי ומילר, מנסרה וחברה לאספקת חומרי בנייה.
ב-1890 נשא פראוטי לאישה את הנרייטה "נטי" אלן מרוקוויל שבקונטיקט.
פראוטי היה פעיל במפלגה הרפובליקנית, וכיהן כחבר בית הנבחרים של ורמונט בשנים 1896–1898. בשנים 1904–1906 הוא כיהן כחבר הסנאט של ורמונט, והיה הנשיא הזמני של הסנאט.
לאחר מכן ועד 1908 הוא כיהן כסגן מושל ורמונט.
ב-1908 נבחר פראוטי כמועמד הרפובליקנים למשרת מושל ורמונט, וכיהן בתפקיד עד 1910. הוא נתן עדיפות לחוק חבות המעבידים, ובמהלך תקופת ממשלו קיבל בית המחוקקים הצעה להכפיף את נציבות הרכבות תחת נציבות השירותים הציבוריים שתפקידה היה לפקח על כל תאגידי השירותים הציבוריים.
בנוסף, הוקמו מועצת החינוך המדינתית ונציבות הספרייה המדינתית.
ביולי 1909 משך פראוטי את תשומת לב העיתונות כאשר דאג לשחרור בערבות של נהגו האישי, שהואשם בהריגת אדם מהייסינת', קוויבק בברלינגטון במהלך חגיגות יובל 300 השנים לגילוי אגם שמפליין.
במהלך תקופות כהונתו של פראוטי כמושל, שימש כמזכיר המדינה ארון גראוט, בנו של המושל לשעבר ג'וזאיה גראוט.
ג'ורג' פראוטי נהרג בווטרוויל שבקוויבק ב-8 באוגוסט 1918, כאשר מכוניתו שהייתה נהוגה בידי נהגו התנגשה ברכבת כאשר הוא היה בדרכו מניופורט ללנוקסוויל שבקוויבק, כדי לעלות שם על רכבת בדרכו לפגישה עסקית במיין.
הוא נטמן בבית הקברות איסט מיין סטריט שבניופורט.
ג'ורג' פרבדה היה שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה צ'כוסלובקי.
פרבדה נולד בפראג בשם ייז'י פרבדה (Jiří Pravda).
זמן קצר לאחר מלחמת העולם השנייה החל להופיע בתיאטרון הריאליסטי בפראג ושיחק במספר סרטים.
בתיאטרון פגש את השחקנית הצ'כית , ניצולת המחנות טרזין ואושוויץ, לה נישא בשנת 1946; לזוג נולד בן.
לאחר שהמפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה עלתה לשלטון בפראג, הצליחו השניים להשיג תעודות זהות מזויפות לעצמם ולבנם.
בשנת 1948 הם עזבו את צ'כוסלובקיה יחד ועברו תחילה לפריז, שם עבדו שניהם כשחקנים.
עם זאת, לאחר שלא הצליחו לקבל תושבות קבע בצרפת, הם היגרו לאוסטרליה בשנת 1949, שם הקימה חברת תיאטרון משלהם בשפה האנגלית במלבורן וערכו סיבובי הופעות ברחבי אוסטרליה.
בשנת 1955, במהלך אחת מהופעותיהם, התגלו השניים על ידי שחקנית התיאטרון האנגלייה .
היא המליצה על פרבדה לעמיתיה ג'ון גילגוד ו.
בשנת 1956 עברו בני הזוג לבריטניה, שם שינה ייז'י את שמו לג'ורג'.
לאחר מכן שיחק בתיאטראות וסט אנד; בתיאטרון אולד ויק הופיע, בין היתר, לצד לורנס אוליבייה.
בשנת 1958 שיחק לצד מרגרט לייטון וג'רמי ברט בדרמה "וריאציה על נושא" מאת , בבימויו של ג'ון גילגוד, בתיאטרון אולד גלוב.
משנות ה-50 של המאה ה-20 ואילך גילם פרבדה באופן קבוע תפקידים בקולנוע ובטלוויזיה בהפקות בריטיות ולעיתים בין-לאומיות.
הוא שיחק, בין היתר, בסרטים "להטביע את הביסמרק!", "כדור הרעם", "נעלי הדייג" ו"משחקי ריגול".
כן השתתף בתוכניות הטלוויזיה "האסיר", "דוקטור הו", "אני, קלאודיוס", "הדוכסית מרחוב דיוק", "המקצוענים", "קו אונידין" ו"החפרפרת".
פרבדה נפטר בלונדון בגיל 68.
ג'ורג' פוסטר שפלי היה איש צבא ושופט אמריקאי ממיין, ששירת כקצין בצבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקאית, ובמהלך שירותו בלואיזיאנה היה המושל הצבאי של ניו אורלינס בפועל ממאי ועד יולי 1862, ולאחר מכן ועד מרץ 1864 המושל הצבאי של לואיזיאנה על החלקים של המדינה שהיו בשליטת האיחוד.
מאפריל ועד יולי 1865 הוא היה המושל הצבאי של ריצ'מונד, וירג'יניה.
מ-1869 ועד מותו כיהן שפלי כשופט בבית המשפט הפדרלי הנודד בסבב הראשון .
ג'ורג' פוסטר שפלי נולד בעיר סקו שבמיין, כבנם של אית'ר שפלי ואן (לבית פוסטר) שפלי.
הוא למד באוניברסיטת הרווארד, וב-1837 קיבל תואר בוגר אוניברסיטה מדארטמות' קולג', וב-1839 למד משפטים בקריאה עצמית.
לאחר מכן ועד 1844 הוא עסק בעריכת דין במגזר הפרטי בבנגור שבמיין.
לאחר מכן ועד 1861 הוא המשיך לעסוק בעריכת דין בעיר פורטלנד.
במלחמת האזרחים האמריקאית שירת שפלי כבריגדיר גנרל בצבא ארצות הברית בשנים 1861–1865. לאחר המלחמה הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין בפורטלנד עד 1866. לאחר מכן ועד 1867 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של מיין, ובסיום כהונתו בו שב לעסוק בעריכת דין בפורטלנד עד 1869.
ב-16 בנובמבר 1861 קיבל שפלי מינוי כקולונל ברגימנט הרגלים של מיין.
הוא הוצב במחלקת המפרץ, ובמהלך המערכה על ניו אורלינס הוא פיקד על בריגדה מ-18 באפריל ועד 1 במאי 1862. לאחר מכן ועד יולי אותה שנה הוא שירת כמושל הצבאי של ניו אורלינס, ולאחר מכן ועד מרץ 1864 כמושל לואיזיאנה הצבאי על החלקים של המדינה שהיו בשליטת האיחוד.
ביולי 1862 הוא מונה כבריגדיר גנרל בצבא המתנדבים.
לזמן קצר הוא שירת כמפקד מחוז בווירג'יניה, ולאחר מכן היה ראש המטה של הגיס ה-25 במסגרת ארמיית ג'יימס .
מאפריל ועד יולי 1865 היה שפלי המושל הצבאי של ריצ'מונד.
לאחר מכן הוא פרש משירותו הצבאי ושב לעיסוקו בעריכת דין.
ב-8 בדצמבר 1869 מונה שפלי על ידי הנשיא יוליסס ס.
גרנט כשופט בבית המשפט הפדרלי הנודד בסבב הראשון .
ב-22 בדצמבר אושר המינוי על ידי הסנאט של ארצות הברית והוא נכנס לתפקידו באותו יום.
ג'ורג' פוסטר שפלי נפטר בפורטלנד ב-20 ביולי 1878. הוא נטמן בבית הקברות אברגרין שבעיר.
ג'ורג' פוינדקסטר היה פוליטיקאי, עורך דין ושופט אמריקאי ממדינת מיסיסיפי.
הוא נולד בווירג'יניה ועבר לטריטוריית מיסיסיפי בשנת 1802. הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המדינה החדשה, כמושל מיסיסיפי השני בשנים 1820–1822, ולאחר מכן כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית.
פוינדקסטר נולד במחוז לואיזה, וירג'יניה, בשנת 1779, והיה בנם של תומאס ולוסי (ג'ונס) פוינדקסטר.
משפחת פוינדקסטר הייתה משפחה ותיקה בווירג'יניה שמוצאה צרפתי-הוגנוטי ואנגלי.
הוא קיבל חינוך חלקי ולא סדיר, בעיקר בלימוד עצמי ובהדרכת שניים מאחיו.
לאחר מות אביו כשהיה בן 17, נותר יתום, ירש שני עבדים וחלק מאדמת המשפחה, וגר עם אחיו הבכור עד הגיעו לבגרות.
הוא למד משפטים אצל עורכי דין פעילים, תחילה בקנטקי ואחר כך בריצ'מונד.
בשנת 1800 הוסמך לעריכת דין והחל לעסוק בכך בעיר מילטון שבמחוז אלבמרל, עיירה שנעלמה מאז.
לאחר שעבר לטריטוריית מיסיסיפי בשנת 1802, פתח משרד עורכי דין בעיר נאטשז.
הוא הפך לידידו של המושל ויליאם קלייבורן ולמנהיג מקומי של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
בשנת 1803 מונה לתובע הכללי של הטריטוריה, תפקיד בו כיהן עד 1807. לאחר מכן נבחר לבית הנבחרים הטריטוריאלי, שם כיהן בשנים 1806–1807.
כאשר גברה המתיחות מול הספרדים ששלטו באזורים סמוכים, הקימו תושבי מחוז אדמס מיליציה מקומית.
פוינדקסטר היה ממארגני יחידת "הבלוז של מיסיסיפי" ונבחר למפקד בדרגת קפטן, אך לא נערך קרב והמיליציה פורקה במהרה.
בשנת 1807, כאשר סגן הנשיא לשעבר ארון בר הופיע במיסיסיפי במסגרת מה שכונה "קשר בר", המושל בפועל הכריז על משטר צבאי ומינה את פוינדקסטר לקצין במטהו.
פוינדקסטר היה אחראי על חקירת כוונותיו של בר ועל ניהול התביעה נגדו, אך בר נמלט ממעצר.
בהמשך פוטר פוינדקסטר מהמיליציה על ידי המושל החדש רוברט ויליאמס.
פוינדקסטר נבחר לנציג טריטוריית מיסיסיפי בקונגרס של ארצות הברית וכיהן שלוש קדנציות בין השנים 1807 ל־1813. הוא פעל לקידום ענייני מיסיסיפי, במיוחד הכרה בזכויות קרקע וכניסת הטריטוריה כמדינה לאיחוד.
הוא עסק בהסדרת רישומי הקרקעות, שהיו מבלבלים עקב החלפת השליטים (ספרדים, צרפתים, בריטים וארצות הברית).
בשנת 1811 הסתכסך עם סוחר עשיר בשם אביה האנט, והדבר הוביל לדו־קרב שבו הרג את האנט.
יריביו טענו כי ירה מוקדם מהנדרש לפי "קוד הדו-קרב".
לאחר שלא התמודד שוב לקונגרס, מונה לשופט פדרלי בטריטוריית מיסיסיפי (1813–1817).
הוא גם שירת כעוזר מתנדב בקרב ניו אורלינס (1814) במלחמת 1812.
לאחר הקרב פרסם מכתב שבו טען כי חיילי הצבא הבריטי השתמשו בסיסמה "יופי ושלל" ("Beauty and Booty") כסיסמת קרב.
המכתב חולל סערה פוליטית – האמריקאים הצטיירו כצדיקים בעוד הבריטים כפורעי חוק – והפך לחלק מסיפורי הגבורה הלאומיים.
חבר בית הנבחרים ומושל מיסיסיפי
פוינדקסטר עמד בראש הוועדה שגיבשה את חוקת מיסיסיפי החדשה, וכאשר הצטרפה לאיחוד ב־1817 נבחר לנציג הראשון שלה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא כיהן בתפקיד עד 1819. באותה תקופה הגן על אנדרו ג'קסון מפני ביקורת של הנרי קליי על כיבוש פלורידה.
בשנת 1819 נבחר למושל מיסיסיפי השני ברוב גדול (יותר מ־60% מהקולות).
במהלך כהונתו ייסד את מערכת החינוך הציבורית הראשונה במדינה, ארגן מחדש את בתי המשפט והמליץ על בחירת העיר ג'קסון כבירת המדינה.
בשנת 1830 מונה לסנאט של ארצות הברית בעקבות מותו של רוברט אדמס.
הוא כיהן בסנאט עד 1835, ושימש יו"ר בכמה ועדות, בהן ועדת הקרקעות הציבוריות, ואף שימש נשיא זמני של הסנאט ב־1834.
בתחילה תמך בנשיא אנדרו ג'קסון, אך בהמשך הסתייג ממדיניותו ומהסתמכותו על "קבינט המטבח" – יועציו האישיים.
פוינדקסטר האשים את ג'קסון בנפוטיזם ובהעדפת מקורבים.
בשנת 1835 ניסה אדם בשם ריצ'רד לורנס להתנקש בג'קסון ביריות – ניסיון ההתנקשות הראשון בנשיא ארצות הברית.
לאחר האירוע האשים ג'קסון את פוינדקסטר במעורבות, אך זה הכחיש כל קשר.
ההאשמות דבקו בו ופגעו בו פוליטית; בבחירות הבאות הפסיד וחזר למיסיסיפי מאוכזב.
לאחר פרישתו מהפוליטיקה עבר לקנטקי, עסק בעריכת דין בלקסינגטון, ולאחר מכן חזר לג'קסון שבמיסיסיפי.
הוא מת שם ב־5 בספטמבר 1853. פוינדקסטר סבל מהתמכרות לאלכוהול, שהייתה גורם מרכזי למותו.
הוא נקבר בבית הקברות גרינווד בג'קסון.
ב־1804 נשא את לידיה קרטר, בתו של בעל מטעים עשיר מנטצ'ז.
נולדו להם שני בנים, אך הנישואים הסתיימו בגירושים לאחר שהוא האשים אותה בבגידה ופקפק באבהותו על ילדם השני.
לידיה נישאה מאוחר יותר לכומר לואיס ויליאמס ועברה למסצ'וסטס.
בשנת 1816 נישא בשנית לאגתה צ'ין; בנם היחיד מת בילדותו, והיא נפטרה זמן קצר אחריו.
לפי עדויות, היה לו קשר אינטימי, ייתכן שלא בהסכמה, עם אישה משועבדת.
הוא נישא בשלישית בשנת 1832 לאן יוז מבוסטון.
סידנור כתב כי אמנם עבודותיו של ג'ון פרנסיס האמטרמק קלייבורן הן מקור חשוב להבנת ההיסטוריה של מיסיסיפי, אך הן מוטות נגד יריביו של בית משפחתו, ובייחוד נגד פוליטיקאים ויגים כמו פוינדקסטר.
לדבריו, אף שקלייבורן הקדיש לפוינדקסטר מקום נרחב בכתביו, תיאר אותו באור שלילי ולעיתים לא הוגן.
ג'ורג' (גרשון) פפה (פלטי) (25 בפברואר 1912 - 5 במאי 1958), היה דיפלומט ישראלי, מראשוני העובדים במשרד החוץ בעשור הראשון לאחר הקמת המדינה.
נולד בדנציג (בממלכת פרוסיה שב) להלנה ויצחק פפה.
משפחתם הייתה חלק מ"מושבה רוסית" של סוחרים יהודים שהגיעו לעיר מרוסיה הצארית.
הבית היה בית ציוני ובחדרו של פפה-הילד הייתה קופסת קרן קיימת לתרומת כספים.
עוד כנער נמנה פפה, בדנציג, עם צעירי תנועת הנוער היהודית בלאו-וייס, כמו כל חבריו ושכניו.
בגיל בר מצווה, עם קבוצה של כמה נערים נוספים, התארגן לפעולה רעיונית בשם "יונג יודה".
הנערים קראו מכתביהם של הרצל, פינסקר ואחד העם.
כמו כן דנו בתנועת הפועלים הציונית ואבותיה הרוחניים - אהרון דוד גורדון, נחמן סירקין ודב בר בורוכוב.
עם סיום לימודיו בגימנסיה, בהצטיינות מיוחדת, התמסר פפה לארגון התנועה.
ב-1930 פפה, כמנהיג "ברית הבונים" (ארגון הנוער הציוני בדנציג), נסע לארץ ישראל, לראשונה בחייו.
במכתב להוריו סיכם את החלטתו: "זאת ארצי, הֵנה אחזור כפועל ומגשים".
עם שובו, נקרא לרכז את הנהלת ברית העולים בברלין.
הוא אמנם למד משפטים באוניברסיטת ברלין, והצליח בלימודיו, אולם בעיקר התמסר לפעולה בין חניכיו וחבריו בברית העולים הן בברלין והן בגרמניה כולה.
ב-1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון והטלת גזירות על היהודים, נוצרו תנאים חדשים ליהדות גרמניה.
פפה, שעמד אז בראש הנהלת התנועה שהתאחדה, "החלוץ", הכיר בצורך במידי לדאוג לילדים יהודים ולפעול להעלותם ארצה, אפילו ללא הוריהם.
פפה עבד בנושא זה עם רחה פריאר והנרייטה סאלד, כאשר נערכו דיונים על רעיון עליית הנוער, והוא עזר במימוש הפרויקט.
במקביל להכרה זו, עמד גם, אצל פפה, באותן שנים (1933-1931) הצורך לעזור ליהודים "סתם" בהצלת נפשם והעברת רכושם, ולו בחלקו.
ב-1935 בתום הכשרה בת חצי שנה אצל איכר בדנמרק, עלה פפה לארץ ישראל.
הוא הצטרף ל"שער הנגב", פלוגת הקיבוץ המאוחד ששהתה בגדרה.
רוב זמנו שם (שנתיים) עבד עם חבריו בעבודה גופנית קשה בפרדסי גדרה ובכרמיה.
מאז ביקורו הראשון בארץ ישראל בשנת 1930 נתגלו אצלו סימני מחלה לא-מזוהה, שלמעלה מ-25 שנה לא התגלו סיבותיה.
המחלה הקשתה על חייו, הגבילה את פעילותו וגרמה לו סבל מתמיד.
בסוף 1937, נאלץ לפרוש מעבודתו בקיבוץ ולצאת לשווייץ, לדרוש בעצת רופאים מומחים.
אבל גם בתקופה הזאת לא יכול היה לשבת בחיבוק ידיים.