tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באופן כללי יותר, אם הוא קומפלקס חסום עם קוהומולוגיה נוצרת סופית, אז נקרא כהן-מקולי אם הקומפלקס
על פי ההגדרה, על מנת לחשב קוהומולוגיה מקומית של מודול , יש להחליפו ברזולוציה אינג'קטיבית, ולהפעיל עליה את הפונקטור .
במקרה שבו החוג הוא חוג נתרי, דרך אלנטרנטיבית לחשב את הקוהומולוגיה המקומית היא בעזרת קומפלקס צ'ך.
בהינתן חוג נתרי , ואידיאל , בוחרים סדרה כלשהי של יוצרים .
לכל אחד מאיברי הסדרה הזו, מייחסים את קומפלקס צ'ך:
לסדרה כולה, יש קומפלקס צ'ך המוגדר על ידי:
בעזרת קומפלקס זה, ותחת ההנחה שהחוג הוא נתרי, מתקיים כי
אם החוג אינו נתרי, ייתכן כי נוסחה זו תהיה שגויה.
במקרים כאלו, ההתנהגות של הקוהומולוגיה המקומית היא גרועה במיוחד, ויש פונקטורים טובים יותר המחליפים אותה, בעלי תכונות טוב יותר.
אם החוג הוא נתרי, קיימת דרך נוספת לבנות את פונקטור הקוהומולוגיה המקומית.
בהינתן אידיאל , קומפלקס שרשרת נקרא קומפלקס עם קוהמולוגיה -פיתולית אם לכל , המודול מקיים את השוויון , כלומר אם כל איברי הקוהומולוגיות של הם מודולים -פיתוליים.
אוסף כל קומפלקסי השרשרת בעלי קוהומולוגיה -פיתולית מהווה תת-קטגוריה משולשית (Triangulated) של הקטגוריה הנגזרת .
נסמן קטגוריה זו ב .
ניתן להראות כי לפונקטור ההכלה
היא פונקטור, שבמקרה שבו הוא חוג נתרי, ניתן להראות שהוא איזומורפי בצורה טבעית לפונקטור הקוהומולוגיה המקומית .
במקרים בהם אינו נתרי, ייתכן שפונקטורים אלו יתנו תוצאות שונות.
מתברר כי במקרים אלו, לפונקטור יש לעיתים תכונות טובות יותר מלפונקטור הקוהומולוגיה המקומית, ולכן הוא מהווה במובן מסוים פונקטור קוהומולוגיה מקומית טוב יותר.
קוהאננוזאורוס (שם מדעי: Xuanhanosaurus; מילולית: "הלטאה של קוהנאן ") הוא סוג של דינוזאור תרופוד ממשפחת המטריאכאנטוזאוריים שחי במשך היורה לפני 167.7 עד 161.2 מיליון שנה.
המאובנים שלו התגלו בתצורת שאשימיאו שבסצ'ואן בסין ותוארו בשנת 1984 בידי החוקר דונג ג'ה-מינג (Dong Zhiming).
הקוהאננוזאורוס היה תרופוד גדול באורך 4.5 מטרים ומשקל של 250 קילוגרם והיו לו גפיים קדמיות חזקות באורך 65 סנטימטרים בקירוב.
מבנה עצמות המסרק של כפות רגליו הקדמיות היו כל כך חזקות שדונג ג'ה-מינג האמין שהוא הילך על ארבע רגליים, זאת בניגוד לרוב התרופודים (למעט הספינוזאורוס) שנעו על שתי רגליים וכך יכלו לרוץ במהירות גדולה.
אך לא כל החוקרים מסכימים עם כך וטוענים שהגפיים האחוריות יכלו להזדקף ביעילות למרות המבנה הכבד יותר שאולי נועד להרוג טרף קטן.
הדינוזאור נמצא בתצורת שאשימיאו לצידם של דינוזאורים רבים שהתקיימו במשך היורה התיכון ביניהם: אגיליזאורוס, הואיאנגוזאורוס, טואוג'יאנגוזאורוס, אומייזאורוס, ממנצ'יזאורוס, גסוזאורוס, יאנגצ'ואנוזאורוס, סינרפטור ועוד רבים.
דינוזאור זה היה טורף-על ונראה שניזון מדינוזאורים קטנים ממנו, ייתכן תוך מארב מוסווה לטרף איטי.
במתמטיקה, הומולוגיית הוכשילד היא תורת הומולוגיה עבור אלגברות אסוציאטיביות.
המבנה הוגדר על ידי גרהרד הוכשילד ב-1945 עבור אלגברות מעל שדה, והוכלל לאלגברות מעל חוגים כלליים יותר על ידי אנרי קרטן וסמואל איילנברג (1956).
ב-1962 הראה מארי גרסטנהבר כיצד לפרש את הקוהומולוגיה במונחים של דפורמציות.
תהי A אלגברה אסוציאטיבית מעל שדה k.
קוהומולוגיית הוכשילד של בי-מודול M מעל A (מימין ומשמאל) היא סדרה של מרחבים וקטוריים מעל k, המקודדים תכונות יסודיות של A ושל M.
אפשר להגדיר את מרחבי ההומולוגיה והקוהומולוגיה באמצעות הפונקטורים הנגזרים Tor ו-Ext, כדלקמן: ו- , כאשר .
עבור M=A מקצרים וכותבים ו- , כאשר .
זהו מודול מעל המרכז של A.
היא תלויה רק בקטגוריית הבימודולים של A (שקילות מוריטה).
עבור אלגברה (עם יחידה) A,
היא המנה הקומוטטיבית המקסימלית; מבנה זה מאפשר למיין את המודולים האי-פריקים מעל A.
חבורות ההומולוגיה הגבוהות קשורות בהרחבות של מודולים, ובדרך כלל קשה לחשב אותן, בעיקר משום שהסדרה המדויקת המוגדרת על ידי אידיאל של A אינה מספקת סדרה מדויקת ארוכה של חבורות ההומולוגיה.
האלגברה A היא בי-מודול מעל עצמה.
כל חזקה טנזורית היא בי-מודול מעל A, לפי הפעולה על הגורמים בקצוות.
קומפלקס הוכשילד הוא הקומפלקס , שהדיפרנציאלים שלו מוגדרים לפי ; כאן היא פעולת הכפל.
זוהי רזולוציה חופשית של A.
משפט כללי באלגברה הומולוגית מראה שההגדרה של מרחבי הקומוהולוגיה אינה תלויה ברזולוציה (היינו אפשר היה לבחור רזולוציה פרויקטיבית כלשהי).
כעת יהי M בי-מודול מעל A-A.
הקוהומולוגיה ביחס ל-M מתקבלת על ידי הפעלת הפונקטור על הרזולוציה שניתנה לעיל.
לשם כך נוח לזהות .
קומפלקס הקו-שרשרת המתאים ל-M הוא
מכיוון ש- מתקיים גם , ולכן .
בהתאם לכך, מגדירים את מרחבי הקוהומולוגיה (עבור ) כמנות , כאשר .
אם M בימודול אינג'קטיבי, אז לכל .
אם A אלגברה ספרבילית (כלומר, A פרויקטיבי כבי-מודול מעל A-A), אז לכל ולכל בי-מודול M.
הממד של A מוגדר כ-n הגדול ביותר שעבורו למודול כלשהו (או אינסוף אם אין כזה n).
אם כך, הממד של אלגברה ספרבילית הוא אפס.
גם הכיוון ההפוך נכון: לאלגברה יש ממד 0 אם ורק אם היא ספרבילית.
אלגברה מממד אחד נקראת חופשית למחצה, או חלקה פורמלית בקטגוריה של אלגברות לא-קומוטטיביות.
לאלגברות בעלות ממד קרול אפס יכול להיות ממד אינסופי: אם אז עבור n=0,1,2,...
לפי ההגדרה, (ה"מרכז" של M).
הגרעין של הוא אוסף הנגזרות הפורמליות , בעוד שתמונת כוללת את הנגזרות הפנימיות, .
אם כך, אם ורק אם כל נגזרת היא פנימית.
כמו במקרה של קוהומולוגיית חבורות, המרחב
ממיין את המשלימים של M במכפלה הישרה למחצה שהם איזומורפיים ל-A, עד כדי הצמדה באיברים מהצורה .
הרחבה של A על ידי M היא אלגברה B המכילה את M כאידיאל כך ש- ו-, כאשר פעולת A על M (מימין ומשמאל) מתלכדת עם המבנה של M כבי-מודול.
שתי הרחבות הן שקולות אם יש איזומורפיזם ביניהן המשרה את הזהות על M ועל A.
שוב כמו במקרה של קוהומולוגיית חבורות, המרחב ממיין את ההרחבות של A על ידי M עד כדי שקילות; לכן אם ורק אם כל הרחבה מתפצלת (כלומר שקולה למכפלה הישרה למחצה).
דפורמציה של A היא פעולת כפל אסוציאטיבית * של המרחב , המסכימה עם פעולת הכפל של A כאשר מציבים t=0, כלומר .
שתי דפורמציות הן שקולות אם יש איזומורפיזם ביניהן המשרה את הזהות כאשר מציבים t=0. מתברר שאם אז כל הדפורמציות טריוויאליות (כלומר, שקולות לפעולת הכפל הרגילה על ).
חישוב מראה שהרכיב לעיל הוא 2-קוציקלוס (כלומר, שייך לגרעין של ), ולכן קובע מחלקה ב-.
איבר כזה נקרא אינטגרבילי אם אפשר להמשיך אותו לדפורמציה של A.
מתברר שאם אז כל 2-קוציקלוס הוא אינטגרבילי (גרסטנהבר).
קוהוש שחור (Actaea racemosa, או בשם הנרדף המיושן Cimicifuga racemosa) הוא זן של צמח פורח ממשפחת הנוריתיים (Ranunculaceae).
זהו מין ילידי במזרח אמריקה הצפונית, מדרום אונטריו בקנדה בצפון ועד ג'ורג'יה בארצות הברית בדרום, ומערבה עד מיזורי וארקנסו.
הקוהוש השחור גדל במגוון בתי גידול של חורש.
השורשים וקני השורש שלו שימשו ברפואה המסורתית של העמים הילידים של היבשת.
התמציות שלו משמשות ליצור של תרופות צמחיות ותוספי תזונה: תוספי התזונה לא בהכרח נחקרו היטב, ולא בהכרח קיבלו התוויה לשימוש בטוח בטיפול בתסמיני גיל המעבר אצל נשים או בכל מחלה.
לעומת זאת, יש תרופות צמחיות המכילות קוהוש שחור, שלהן אישור שיווק במספר מדינות באיחוד האירופי והתוויה לשימוש בטוח להקלה בתסמיני גיל המעבר, כגון גלי חום והתקפי הזעה.
נראה כי הבחנה כזו בין סוגי המוצרים היא חשובה.
למין הצמח יש היסטוריה של אי ודאות טקסונומית החל בבוטנאי קארולוס ליניאוס, אשר - על בסיס מאפיינים מורפולוגיים של התפרחת והזרעים - הכניס את המין לסוג Actaea.
כינוי זה תוקן מאוחר יותר על ידי תומאס נוטאל, שסיווג אותו מחדש לסוג Cimicifuga.
הסיווג של נוטאל התבסס אך ורק על הזקיקים היבשים המיוצרים על ידי קוהוש שחור, האופייניים למיני Cimicifuga.
עם זאת, נתונים עדכניים מניתוחים מורפולוגיים ופילוגנטיים מראים כי קוהוש שחור קשור יותר למינים מהסוג Actaea מאשר למיני Cimicifuga אחרים.
זה הביא לתיקון השם כ-Actaea racemosa, כפי שהוצע במקור על ידי ליניאוס.
קְוֵה או ממלכת הדננים הייתה ממלכה "נאו־חתית" בשפלה שבמזרח קיליקיה, מדינת חסות של אשור, מחוז באימפריה האשורית, ומחוז באימפריה הבבלית, בתקופות שונות מהמאה ה־9 לפנה"ס ועד כיבושה על־ידי שכנתה חֿילכּו בתחילת התקופה הפרסית.
הממלכה מוזכרת בכתובות המלכותיות של מלכי אשור, בתעודות בבליות, וכן במקרא כמקור לסוסים: (וכן "קוא" בפסוק המקביל ב).
בכתובת הדו־לשונית מצ'ינקיי ניכר גלגול המושגים שהסתיים בשם "קוה": בכתובת הלווית נזכר המונח "חִֿיַוִ", המקשר בין המונח "אַחִּֿיַוַ", שהוא גלגול של המונח אכאים, למונח קוה, שכן חֿ אנטולית מבוטאת לעיתים בשפות שמיות כק'.
ייתכן שהשם התגלגל אף לחוי המקראי.
השם "חִֿיַוַ" מופיע גם בכתובת לווית של מלך פליסתין, ומתייחס גם שם לממלכת קוה.
האשורים הכירו את הממלכה כ"קוה" בלבד.
המונח המקביל בכתובת הפיניקית הוא "דננים" (המוזכר רבות גם בכתובת אזתוד, ובמצבת כלמו).
מונח דומה, "עמק אדנ" (בפיניקית) וארץ adanawa (בלווית) מוזכר בכתובת אזתוד ובכתובת מצ'ינקיי, והשתמר עד היום בשם העיר אדנה.
המונח "דננים" נקשר על־ידי חוקרים רבים לאחד מגויי הים, המוכר כ־Danuna במכתבי אחתאתן (אל־עמארנה) ובתעודה חתית, וכ־dnỉn בכתובת של רעמסס השלישי.
קבוצות אלה מזוהות אף עם הדנאים, שם נוסף לאכאים; עם זאת, לאור הזיהוי של שם מצרי מוקדם יותר (tỉ-nꜣ-y-w) כדנאים, יש חוקרים המתנגדים לזיהוי ה־dnỉn כדנאים.
חלק מהחוקרים אחרים מציעים ש"דננים" הוא גלגול של השם הלווי adanawani (שהתכווץ ל־adanuni, וממנו ל־danuni).
החלק "coum" בשם מין הרקפת Cyclamen coum מתייחס כנראה לקוה.
ייסוד בית המלוכה בממלכה, שנקרא בפיניקית "בית מפש" ובלווית "בית מֻכסַ" (במעתק פּ–כּ המוכר בין לווית לשפות שמיות) קשור לדמות האגדית היוונית מופסוס.
לפי השמות פרטיים הידועים מהממלכה, אוכלוסייתה כללה בעיקר (דוברי לווית), ובנוסף להם גם חורים, שחלקם כיהנו כמלכים.
הרכיבים הלוויים באוכלוסיית קיליקיה שרדו עד התקופה הרומית.
מהשם "חִֿיַוַ", וכן מעדותו של הרודוטוס שלפיה הקיליקיים נקראו בעבר "היפַכאים" (תת קבוצה של אכאים), ניתן להסיק שהתקיים גם רכיב יווני־אכאי באוכלוסיית הממלכה.
שופילוליומה הראשון מלך פליסתין, ששלטונו מתוארך למחצית השנייה של המאה ה־10 לפנה"ס, כתב בכתובות שהציב ב שהוא נלחם נגד העיר אדנה וממלכת חִֿיַוַ, המזוהה עם קוה.
קוה מופיעה לראשונה בכתובות הקדומות במאה ה־9 לפנה"ס.
קוה הייתה בין הממלכות שהתייצבו נגד שלמנאסר השלישי במסעו ללבנט ב־858 לפנה"ס.
ברית זאת לא האריכה ימים, ובכמה מסעות צבאיים, האחרון ב־833 לפנה"ס, כבש שלמנאסר מהמלך את קוה.
שלמנאסר העיד שבשנתו העשרים כבש את הערים לוסַנדה (היא ), אַבַרנַנו וכִיסוַּתנוּ (היא , ומקור שמה בשם כִזֻּוַתנַ) מהמלך כַתֵה (mKa-te) יחד עם ערים אחרות, מהקרובה עד הרחוקה, טבח ובזז, ובעיר הקרובה ביותר והרחוקה ביותר (שנמצאת בלשון יבשה) הקים פסל שלו ועליו תאריו.
בגרסה אחרת של התיאור, הוסיף שלמנאסר שהוא קיבל מכתה מנחה והעניקהּ לאל אדד.
בתיאור מסע שבשנתו ה־25 נכתב שכבש את העיר תִימוּר, טבח, בזז, החריב ושרף ערים ללא מספר.
בתיאור המסע שבשנתו ה־26 תיאר שצעד "בפעם הרביעית" לעריו של כַתֵה, ומינה את אחיו כִירִּי במקומו.
במקום אחר כתב שלמנאסר שהוא הגביל את כתה לעיר מלכותו פחֿרו בלבד, ולקח את בתו של כתה, יחד עם נדוניה שהגיש לו, לכלח.
קוה הייתה חשובה לאשור בשל היותה מרכז סחר ימי וחלישתה על הדרכים למכרות בהרי הטאורוס.
מלך הדננים מוזכר בכתובת כלמו כמי ששכר את מלך אשור ללחוץ על ממלכתו של כלמו, שמאל, ומדובר ככל הנראה במלך כתה.
החל מ־831 לפנה"ס נסוגים אשורים מהאזור בעקבות מהומות באשור.
בתקופה זאת, מלך קוה נזכר בכתובת זכור כאחד המלכים שנלחמו נגד זכור מלך חמת ולעש.
קוה הופיעה שוב בכתובות האשוריות בימי תגלת־פלאסר השלישי, שציין את אוריכּי מלך קוה ברשימת המלכים שהגישו לו המנחה.
אותו מלך הציב את הכתובת הדו-לשונית מצ'ינקיי, שבה מכונים בני הממלכה "דננים"; אוריכי ("ו[ריכ]" בכתובת") סיפר על הרחבת ארצו, חיזוק צבאו ובניית 15 מבצרים.
סרגון השני סיפר שנתן פקודה לכבוש את ארץ האיונים "בלב הים", וציין כי מתקופה קדומה הם הרגו את אנשי צור וקוה; בהמשך הוא מציין שהכנעת האיונים השכינה שלום בצור ובקוה.
במקומות אחרים סיפר סרגון שהוא הכניע את מִיתה מלך משך (פריגיה) והשיב את חַֿרֻּוַה, אֻשְׁנַנִיס וקוּמַסִי, מבצרי ארץ קוה שנכבשו "בעבר הרחוק", למצבם הקודם.
אזתוד, אחד מהשליטים בקוה, מוכר מהכתובות מונומנטליות שהציב בקאראטפה.
החוקרים חלוקים באשר לתארוך הכתובות.
לפי חלק מהחוקרים, זמנן של הכתובות הוא המאה ה־8 לפנה"ס, מאחר שבכתובות מספר אזתוד שהמליך אותו מלך בשם "אורך", המזוהה עם אוריכי בכתובות האשוריות, וכן מאחר שהאותיות אופייניות למאה ה־8 לפנה"ס.
לפי חוקרים אחרים, זמנן של הכתובות הוא המחצית השנייה של המאה ה־9 לפנה"ס, מכמה נימוקים: "אורך" המוזכר בכתובת איננו בהכרח אוריכי מהכתובות האשוריות – ייתכן שהשם חזר על עצמו בשושלת; בכתובת לא מוזכרת אשור, שהייתה כוח משמעותי במאה ה־8; ובפסלים שנמצאו עם הכתובת לא ניכרת השפעה אמנותית אשורית.
אשר לשימוש בשפה הפיניקית בקוה, הועלו שתי תאוריות מרכזיות: האחת מסבירה שאוריינות הכתב הפיניקי, שהגיע בעזרת סוחרים פיניקים, הייתה קלה לעומת הכתב ההירוגליפי הלווי; השנייה מציעה שהאליטה בקוה, שלא הייתה לווית אלא, ככל הנראה, יוונית, העדיפה להשתמש בשפה נבדלת מהלווית כדי לבסס את זהותה.
בראשית ימי סנחריב, קוה השתתפה במרז האנטולי נגד האשורים; רק בשנת 695 לפנה"ס שבה קיליקיה – ובתוכה ממלכת קוה וממלכת חֿילכּו השכנה – לשליטה אשורית.
לאחר הכיבוש שוקמה תרסוס ובוצרה, ובחפירות נמצאו בה תעודות אשוריות.
בכתובותיו הזכיר סנחריב את אנשי קוה בין עמים שלא נכנעו לעולו, ולכן נענשו בעקירה בכוח, בנשיאת סלי אדמה ובהכנת לבנים.
הארץ מוזכרת גם בסיפור מרידת אנשי חֿילכּו בעידוד כירוה (הנקרא גם שולמו־בל), כארץ שנתפסה על־ידי המורדים.
למרות הלחץ של ממלכת תובל ושבטי חֿילכּו וגומר (הקימרים) על השלטון האשורי באנטוליה, קוה נשארה תחת שליטה אשורית עד ימי אשורבניפל, שהזכיר בכתובותיו את מושל קוה.
בכתובת משנת 610 לפנה"ס מוזכרת קוה בשם Ḫume (ה־m נהגתה כ־w), תחת נבופלאסר מלך האימפריה הבבלית החדשה.
נבוכדראצר השני ערך שני מסעות לקוה, ומאמירתו שכבש גם את לוד (לידיה) (אמירה שיש המטילים ספק באמינותה), שכנתה ממערב, עולה שהוא השתלט על כולה.
בתעודות מימיו אף נזכרים שבויים מקוה ומלידיה מקבלים קצבות מזון מחצרו.
נרגלשראצר ציין בכתובותיו שהגיע במסעותיו עד לוד (כלומר, עבר בקוה), ונבונאיד יצא למסע לקוה כבר ב־555 לפנה"ס, שנתו הראשונה בשלטון.
המניע הבבלי לשלטון בקוה היה, ככל הנראה, אספקת מתכות, ואכן בתעודות מימי נבונאיד מוזכרות כמויות רבות של מתכות – במיוחד ברזל – מיובאות לבבל מקוה.
החל מהתקופה הפרסית נכבשה קוה על־ידי חֿילכּו .
קוּדְרוּן , המכונה לפעמים גודרונליד (Gudrunlied) או גודרון (Gudrun), הוא אפוס גבורה הכתוב על ידי מחבר אנונימי ב.
הפואמה חוברה כנראה באוסטריה או בבוואריה בסביבות שנת 1250. היא מספרת את סיפורם של שלושה דורות של בית השלטון של הטלינגס (Hetelings) בים הצפוני, אך הוא בעיקרו סיפורה של קודרון, שנחטפה על ידי הנסיך הנורמני הרטמוט (Hartmut) שרוצה שתינשא לו.
קודרון נשארת נאמנה לארוסה הרוויג (Herwig) ובסופו של דבר ניצלת.
אולם לאחר תבוסת הנורמנים, קודרון מבטיחה שהשלום יישמר בין שני העמים על ידי הסדרת נישואים ובריתות.
אף על פי שסביר מאוד שסיפורה של קודרון הוא המצאת המשורר, מקורם של סיפור הוריה בסיפור גרמני נפוץ הידוע בסקנדינביה כ- (טֶבַח): הוא מספר כיצד אימה של קודרון, הילדה (Hilde), ברחה כדי להינשא עם אביה, הטל (Hetel), נגד רצונו של אביה של הילדה, האגן (Hagen).
בקודרון, הסיפור הטרגי הזה במקור הפך לסיפור שמח המשמש כפרהיסטוריה של קודרון עצמה.
הפואמה בולטת בתפקיד החשוב והפעיל שממלאות דמויותיו הנשיות.
הוא נתפס באופן נרחב כאנטיתזה מכוונת לשירת הניבלונגים, שאליה הוא רומז בדרכים רבות.
נראה שקודרון לא הצליחה בקרב קהלים מימי הביניים, והיא שרדה רק בכתב יד אחד.
אולם מאז גילויה מחדש, היא זכתה לפופולריות בקרב פילולוגים, והדבר הביא בתקופה המודרנית לקבלתה באופן נרחב יחסית.
מבין פואמות הגבורה הגרמניים, היא כונתה "שנייה בשיעור קומתה רק לשירת הניבלונגים".
האפוס מספר בעצם שלושה סיפורים: הרפתקאותיו של המלך האגן, זכייתו של המלך הטל בהילדה, והניסיונות והניצחונות של הנסיכה קודרון, שהאחרון מהווה שלושה רבעים מהיצירה.
פרקים 1–4: איך האגן הופך למלך אירלנד
באירלנד, הנסיך זיגבנט (Sigebant) מתחתן עם נסיכה נורווגית, אוטה (Uote), והופך למלך.
שלוש שנים לאחר מכן היא יולדת לו בן, האגן.
בגיל שבע נישא האגן לאי רחוק על ידי גריפון פראי ומוענק לילדיו שלו.
אבל אחד הילדים חמדן מדי ועף עם הילד.
תוך כדי כך הוא בטעות מאפשר לו לברוח.
האגן בורח עד שהוא מוצא שלוש עלמות צעירות במערה שבעצמן נמלטו מהגריפונים.
הן ממשיכות לטפל בו עד שהוא מבוגר מספיק כדי להסתדר בעצמו.
ואז יום אחד, לאחר שהשיג נשק ושריון מספינה טרופה, האגן מסוגל להרוג לבד את כל הגריפונים.
זמן מה לאחר מכן, לאחר שהרג דרקון, הוא שותה את דמו וצובר כוח וחוכמה על אנושית.
לבסוף כל הצעירים האלה ניצלים על ידי ספינה חולפת.
אך כאשר מתברר כי אלו שחולצו אמורים להיכלא תמורת כופר, האגן משתמש בכוחו כדי להשתלט על הספינה ולאלץ את הצוות להפליג לאירלנד.
שם מתאחד האגן עם משפחתו והעלמות שניצלו מצטרפות לחצר המלוכה.
עד מהרה הנסיך הצעיר מתחתן עם אחת העלמות, הילדה מהודו.
היא מוכתרת למלכה כאשר האגן הופך למלך.
מאוחר יותר היא יולדת לו בת, שגם היא נקראת הילדה שכשגדלה התפרסמה ביופייה.
פרקים 5–8: איך הטל מגרמניה משחרר את הילדה מאירלנד
מלך לוחם בשם הטל שולט בהגלינגים (Hegelings או ההטלינגים) באזור שכיום הוא צפון גרמניה, דנמרק והולנד.
לאחר ששמע על יופייה של הילדה, הוא רוצה לחזר אחריה כדי שתהיה המלכה שלו.
אבל מודיעים לו שהמלך האגן הורג את כל המחזרים שלה.
אז הוא מארגן משלחת של בני משפחתו והוואסלים שלו, בהנהגתו של וייט (Wate) מסטורמרן, במטרה לחטוף אותה.
כשההגלינגים נוחתים באירלנד הם מתחזים לסוחרים וללוחמים גולים.
באמצעות מתנות עשירות ובדרכי אבירות הם יוצרים אצל האגן וחצרו תחושת ביטחון מזויפת.
הורנט (Horant) מדנמרק, אחד מההגלינגים, שר כל כך מתוק עד שהוא הופך לאליל הנשים.
באמצעים אלה מפתים את הילדה ופמלייתה לרדת לנמל כדי לצפות בספינות היוצאות.
לפתע מגיחה קבוצת לוחמים החבויה באחד מהם, הילדה וגברותיה הממתינות נחטפות, והספינות מפליגות כולן חזרה לגרמניה.
זועם, האגן אוסף את כוחותיו ועד מהרה משגר צי לתקוף את אדמותיו של הטל.
כשהוא מגיע לחוף הגרמני הוא ואנשיו נתקלים בהתנגדות עזה, כולל על ידי הטל עצמו.
שני הצדדים נאבקים עד שמגיעים למבוי סתום.
ואז הסכסוך נפתר על ידי הפסקת אש שבה הילדה מאורסת להטל.
נערכת חתונה גדולה לאחר מכן והילדה הופכת למלכת ההגלינגים.
אז חוזר האגן לאירלנד, עמוס במתנות ומלא שבחים על עד כמה הטל ראוי כבעל לבתו.
פרקים 9–12: כיצד הרוויג מזיילנד מחזר אחר קודרון מגרמניה
כעת הגיע תורו של הטל להפוך לאביה של בת יפהפייה מפורסמת שהוא מרגיש שהוא חייב להגן עליה מפני כל המחזרים.
הבת הזו היא קודרון, שיחד עם אחיה אורטווין (Ortwin), נולדו להטל והילדה.
כשקודרון מתבגרת, הטל מסרב לתביעותיו של מלך מורי בשם סיפריט (Sifrit) מאלזבי (Alzabey), נסיך נורמני בשם הרטמוט (Hartmuot), והמלך הרוויג (Herwig) מזיילנד.
הרוויג מגייס לאחר מכן צבא של 3,000 לוחמים ותוקף את הטל.
הטל נלחם בחזרה עם הצבא שלו.
עד מהרה הרוויג והטל מתמודדים זה עם זה אחד על אחד ונלחמים עד שמגיעים למבוי סתום.
בשלב זה קודרון מאוהבת בהרוויג האמיץ ומבקשת להינשא לו.
אז הטל מעניק לה את משאלתה.
אבל הילדה מחליטה לדחות את החתונה בשנה בזמן שהיא מכינה את קודרון להיות מלכה.
פרקים 13–19: איך קודרון נחטפת
במהלך אותה תקופת ביניים, המלך הקנאי סיפריט פולש לאדמותיו של הרוויג עם צבא של 80,000 ושורף את ממלכתו.
זה מאלץ את הרוויג לבקש את עזרתם של ההגלינגים אשר, בהנחייתו של קודרון, נחלצים לעזרתו.
עד מהרה מסוגלים הכוחות המשולבים לדחוק לפינה את אלה של סיפריט ולהטיל מצור בן שנה.
בינתיים, הנסיך הנורמני הקנאי לא פחות הרטמוט אוסף צבא של 23,000 חיילים ופולש לאדמותיו של הטל בהיעדרו.
שם הוא חוטף את קודרון.
כאשר להטל נודע על כך, הוא כורת ברית עם סיפריט ואז, עם כל בעלי בריתו, רודף אחרי הרטמוט לאי וולפנסנד (Wulpensand) שליד חופי הולנד.
הקרב שם, לעומת זאת, מביא להפסדים מסיביים לשני הצדדים ללא מנצח ברור.
והרטמוט מסוגל להימלט בשעות שלפני עלות השחר עם כוחותיו שנותרו.
אז קרובי משפחתו של קודרון חייבים לחזור לארץ ההגלינגים עם החדשות העצובות שהטל מת, שקודרון נשארה בשבי של הרטמוט, ושכוחותיהם כעת חלשים מכדי לפתוח בפלישה לאדמות הנורמנים.
הם יצטרכו להמתין עד שבני הדור הבא יתבגרו ויוכלו לנקום את מותם של אבותיהם.
פרקים 20–21: כיצד קודרון נכלאה
בינתיים חוזרים הרטמוט ולוחמיו הביתה.
שם קודרון ומשרתותיה מוכנסות לחצר המלוכה.
אבל מכיוון שקודרון מצהירה שלעולם לא תוכל לאהוב את הרטמוט ותמיד תראה את עצמה כשבויה, היא והמלווים שלה מחויבים על ידי אימו של הרטמוט, המלכה גרלינט (Gerlint), לשמש בתפקיד משרתי הטירה במאמץ לשבור את רצונה של קודרון.
זה נמשך שמונה שנים, אבל קודרון נשארת איתנה.
אז הרטמוט מבקש מאחותו להיכנס לתמונה ולנסות חביבות במקום.
התוצאה זהה: קודרון לא מפסיקה לסרב להפוך למלכה של הרטמוט.
אז גרלינט משתלטת שוב וקודרון נאלצת להפוך לכובסת הטירה.
פרקים 22–29: איך קודרון משתחררת לבסוף
רק שלוש עשרה שנים לאחר מותו של הטל הכריזה אימו של קודרון, המלכה הילדה, שהגיע הזמן סוף סוף לפלוש לממלכה הנורמנית.
כל הווסאלים שלה עונים לקריאה, כמו גם המלך הרוויג, מרכיב צבא של 70,000 שאליו הצטרפו בקרוב עוד 10,000 מהמלך סיפריט.
לאחר מכן יצאו הכוחות המשולבים לדרך, עצרו בוולפנסנד כדי לכבד את המתים שם.
למרבה הצער, מזג אוויר גרוע מסיט את צי הפלישה ממסלולו אל ים החושך וליד הצוקים המגנטיים של הר אאטנה, שם כל המערכה נמצאת בסכנה גדולה.
עם זאת הספינות מצליחות להגיע לממלכה הנורמנית והחיילים נוחתים מבלי להיראות.
הרוויג עורך סיור עם אחיה של קודרון אורטווין, והם מוצאים את קודרון מכבסת בגדים ליד הים.
הם לא מזהים אותה מיד אבל השיחה מגלה במהרה את האמת.
אז הם מבטיחים שהם יחזרו למחרת כדי לחלץ אותה יחד עם השפחות שלה.
חמושה בהבטחה זו, קודרון נוקטת פעולה כדי להכין את עצמה כראוי.
היא מודיעה לנורמנים כי סוף סוף החליטה להתרצות ולהתחתן עם הרטמוט, אך היא יכולה לעשות זאת רק אם ירשו לה ולפמלייתה להתרחץ, ללבוש בגדים מתאימים ולישון שינה טובה.
משאלות אלו מתקבלות בקלות והנסיכה וגבירותיה מחזירות את מעמדן וחזותן הקודמים.
בינתיים, במהלך הלילה, וייט מנחה את הכוחות הפולשים להתגנב קרוב לטירה הנורמנית כדי שהמתקפה תתבצע בפתאומיות עם עלות השחר.
ואז, עם חלוף היום, הפולשים יוצרים את השורות שלהם.
בתגובה, הרטמוט מגייס את חייליו וצועד אל מחוץ לטירה כדי להתמודד מול אויביו ראש בראש.
קרבות עקובים מדם פורצים במהירות, עם נפגעים מסיביים משני הצדדים, עד שהרטמוט מחליט שיהיה נבון לסגת.
אבל כעת אנשיו רחוקים מהחומות ועליהם להילחם בדרכם חזרה לשערים שנחסמו על ידי הפולשים.
במאבק הזה הוא מוצא עצמו בקרב עם וייט.
בשלב זה, המלכה גרלינט בטירה הנורמנית מורה להרוג את קודרון.
אבל הרטמוט, אף על פי שנמצא מחוץ לטירה, מצליח למנוע זאת.
אז קודרון, צועקת מחלון הטירה, מתחננת בפני הרוויג להתערב בין הרטמוט לווייט כדי להפסיק את הלחימה.
הרוויג עושה זאת, ומאפשר ללכוד את הרטמוט במקום להרוג אותו.
אבל וייט זועם על כך וחייליו נלחמים אל הטירה ובוזזים אותה.
קודרון ניצלת וראשה של גרלינט נערף.
פרקים 30–32: כיצד קודרון משיבה את השלום
לאחר שנכבשה כל ממלכתו של הרטמוט, חוזר כוח הפלישה לארץ ההגלינגים עם שבויו ושלל רב.
שם המלכה הילדה מברכת אותם.
לאחר מכן קודרון מארגנת פיוס גדול שבו אחיה אורטווין מתחתן עם אחותו של הרטמוט, הרטמוט מתחתן עם בת לווייתה הקרובה של קודרון, סיפריט מתחתן עם אחותו של הרוויג, והרוויג כצפוי מתחתן עם קודרון.
כל הארבעה נישאים באותו היום.
ואז ארבעת המלכים - אורטווין, הרטמוט, סיפריט והרוויג - עורכים פסטיבל גדול בטירה של הילדה.
לאחר מכן, הרטמוט וכלתו מלווים חזרה לממלכה הנורמנית שם הוא מוחזר להיות השליט.
אחותו של הרוויג עוזבת עם סיפריט לממלכה המורית.
וקודרון נפרדת מאימה ואחיה כשהיא עוזבת עם הרוויג לזיילנד.
במשותף כמעט לכל שאר אפוסי הגבורה הגרמניים, כותב הקודרון הוא אנונימי.
הפואמה קיימת רק מאסופת אפוסי הגבורה הגרמניים מתחילת המאה השש עשרה המכונה , אך היא מתוארכת באופן מקובל לסביבות 1250. הסופר של אותו כתב יד ביצע מודרניזציה של שפת הפואמה, אך הוא עשה זאת באופן שהטקסט הוא לעיתים קרובות לא מובן, אלא אם כן תורגם בחזרה לגרמנית עילית בינונית.
התאריך המוקדם ביותר שבו ייתכן כי נכתב הוא בסביבות 1240; המחבר חייב היה להכיר את שירת הניבלונגים והטקסט מתאר את היחסים בין מלכים לווסאלים באופן המרמז על ה-Statutum in favorem principum של הקיסר פרידריך השני.
אף על פי שהסיפור מתרחש בים הצפוני, נראה שמחבר הפואמה אינו מכיר היטב את הגאוגרפיה הימית; הוכחה נוספת לכך שהוא לא הכיר את האוקיינוס מגיעה מתיאורו של קודרון מכבסת בגדים בים.
זה תואם את הניתוח הלשוני של השיר, הממקם אותו באזור הניב האוסטרו-בווארי; מקומות פוטנציאליים אחרים לאתר בו חוברה היצירה כוללים את שטיריה ורגנסבורג.
המחצית הראשונה של אפוס קודרון היא עיבוד מחדש של מסורת בעל פה נפוצה שכנראה מקורה סביב הים הצפוני, כאשר תיאור הלחימה דומה לזה של התקופה הוויקינגית.
בהתבסס על צורות השמות שנמצאו בטקסט משערים שמסורת זו הגיעה כנראה לאזור דובר הגרמנית הדרומית, שבו נוצר אפוס קודרון דרך אזור השפה ההולנדית-פלמית ואולי דרך אזור דובר שפות רומאניות.
הליבה של מסורת זו היא סיפור חטיפתה של הילדה והקרב על האי בין אביה האגן לחוטפה הטל.
מסורת זו מוזכרת בגרמניה כבר באמצע המאה השתים עשרה, כאשר קרב עז על האי וולפנוורדה (בקודרון, וולפנסנד) מוזכר בספר אלכסנדררומן (Alexanderroman) של הכומר למברכט: נכתב בו כי "אביה של הילדה" נספה בקרב, ומוזכרים השמות האגן ווייט.
גרסת האירועים שדווחו על ידי הכומר למברכט תואמת בדרך כלל עדויות אחרות, בעיקר מסקנדינביה, שם היא ידועה בשם Hjaðningavíg.
סנורי סטורלוסון מדווח על שתי גרסאות של הסיפור באדה פרוזאית: באחת, הילדר (Hildr, כלומר הילדה) מנסה לתווך בין אביה הגני (Högni, האגן) והדין (Heðin, הטל) במהלך הקרב ומחייה את המתים בכל לילה.
באחרת, המצוטטת מהפואמה , הילדר מעודדת את המאבק ומונעת את סופו.
גרסה נוספת מדווחת על ידי סקסו גרמטיקוס.
נראה שהאזכור המוקדם ביותר של הסאגה היא (Smiss I) מהאי גוטלנד, בשוודיה, שבה נראית אישה המנסה לתווך בין לוחמים ביבשה ובספינה.
הסאגה מוזכרת גם באנגליה האנגלו-סקסית של המאות התשיעית והעשירית, שם הפואמות ו מזכירים את השמות הגנה (Hagena, האגן), האודן (Heoden, הטל) ואדה (Wada, וייט) והורנדה (Heorrenda, הורנט) ללא, עם זאת, מתן כל אינדיקציה לסיפור שלהם.
הגרסה הגרמנית של אפוס קודרון נבדלת מהגרסאות הנורדיות ומהגרסה שנמצאה אצל הכומר למברכט בכך שהילדה מסוגלת לתווך בהצלחה בין האגן להטל, ולהפוך את סיפורה של הילדה לפרולוג לסיפור בתה, קודרון.
הסיפור של קודרון עצמה כנראה הומצא על ידי המשורר בהתבסס על סיפורה של הילדה, מכיוון שאין אזכורים עצמאיים של קודרון.
בכל זאת לא ניתן להוכיח שלא היו מסורות בעל פה על קודרון.
השם קודרון מראה סימנים שנדד עם המסורת שבעל פה דרומה לבוואריה/אוסטריה: זה היה גודרון (Gundrūn) אם הוא היה נוצר באזור השפה הגרמנית העילית.
הצורה גודרון עשויה להיות ממקור הולנדי וכנראה נובעת מהנורדית העתיקה של Guðrún.
לא ברור אם הקהל הגרמני של הפואמה היה מודע לכך ששמה של קודרון שווה ערך לגרסה הנורדית של קרימהילד (Kriemhild) או שיש לשם הסבר אחר.
את סיפור נעוריו של האגן בשממה חושבים שהוא הומצא על ידי המשורר באמצעות מוטיבים הלקוחים מהאפוס , שירת הניבלונגים ו של .
האפוס קודרון נתפס באופן נרחב כהיפוך מכוון של מצב שירת הניבלונגים: הפואמה מצטטת את שירת הניבלונגים בצורתה המקצבית, בשימוש שלה ב-âventiuren (פרקים, פשוטו כמשמעו "הרפתקאות") כדי להבחין בין פרקים בודדים, והשימוש שלה ברמיזות ובציטוטים ישירים של שורות הפואמה האחרת.
קודרון עצמה נתפסת כהיפוך של קרימהילד בשירת הניבלונגים: במקום נקמה והרס, קודרון מביאה לשלום ופיוס.
עם זאת, גרלינט מקבלת את הכינוי vâlentinne ("שטן-אישה") של קרימהילד, בעוד שווייט משלב מאפיינים של התיאור של האגן איש טרונג ו של שירת הניבלונגים.
בעוד שהאנטיתזה לשירת הניבלונגים בולטת במיוחד בתפקיד שמילאה קודרון עצמה, גם בני המשפחה הגברים מפגינים הרבה יותר פרגמטיות מהגיבורים בשירת הניבלונגים.
הנושא המרכזי של אפוס קודרון הוא פיוס, פיוס המובטח באמצעות נישואים של בני משפחות שהסתכסכו בעבר.
בפואמה מופיעות נשים גיבורות פעילות הרבה יותר מהמקובל; במיוחד, קודרון עצמה מתערבת שוב ושוב כדי למנוע שפיכות דמים ולהבטיח שלום.
אימה של קודרון הילדה היא גם דמות נשית פעילה, השולטת בזכות עצמה בעקבות מותו של הטל; קודרון והילדה אחראיות יחד להצלחת ניסיונותיה של קודרון ליצור שלום בר קיימא.
עם זאת, הפואמה אינה מטיל ספק בשלטון הגברי: הכוח הנשי אינו מסוגל לערער על הכוח הגברי והוא מבוסס תמיד על סבל קודם.
אפוס הקודרון כתוב בגרסה של הבית המשמש בשירת הניבלונגים; הבית מורכב מארבע שורות.
שלוש השורות הראשונות בנויות ממשקל של שלוש רגליים, פסק ומשקל של שלוש רגליים נוספות.
השורה הרביעית מוסיפה עוד משקל של שתי רגלים לאחר הפסק.
בצמד החרוזים הראשון יש חריזה "גברית" (הברה אחת מודגשת).
בצמד המילים השני יש חריזה "נשית" (הברה מודגשת ואחריה לא מודגשת).
המילה שלפני הפסק היא בדרך כלל נשית, ולעיתים קרובות יש מילים שמתחרזות בין הפסקים של צמד המילים.
הבית הבא, בית 699 שנלקח מהמהדורה של Uta Störmer-Caysa, הוא דוגמה לסוג בית זה.
מספר בתים כתובים באותה צורה כמו שירת הניבלונגים.
ניתן לתאר את האסתטיקה של אפוס הקודרון כמונטאז' של אלמנטים שונים מסוגות וטקסטים שונים.
טכניקה זו גורמת לרמה מסוימת של חוסר עקביות בפואמה.
הפואמה בולטת גם בשימוש שלה בתיאור פיוטי בלתי נשכח של תמונות ומחוות.
נראה שאפוס הקודרון לא היה פואמה פופולרית מאוד בימי הביניים; הוא אף פעם לא נרמז במקום אחר והוא שרד רק בכתב יד אחד.
חוסר ההשפעה שלו עשוי להיות קשור לעובדה שזהו טקסט ספרותי ביודעין יותר מאשר שירת הניבלונגים או האפוסים ההרואיים האחרים של סוף ימי הביניים על .
עם זאת, ישנם אזורים מסוימים שבהם משערים שהושפעו מקודרון: הדוכוס הורנט ביידיש עתיקה ובלדות שונות.
סביר יותר שדוכוס הורנט, הכולל דמויות מהחלק של הילדה של קודרון, הוא עיבוד עצמאי של סאגת הילדה מאשר של קודרון.
על חוסר קשר ישיר בין שני האפוסים מצביע השימוש של דוכוס הורנט בשם "אטנה" (Etene) עבור הטל; זה תואם יותר לטקסטים הנורדיים והאנגלו-סקסיים העתיקים מאשר לקודרון.
מספר בלדות בשפות אירופיות שונות מראות הקבלות לשבייה והצלתה של קודרון, כאשר דוגמאות גרמניות הן הבלדות סידלי (Südeli, המאה ה-18) ומירין (Meererin, נכתבה ב-1867).
הקשר שלהן לאפוס קודרון אינו ודאי ורוב החוקרים מאמינים כעת כי סביר יותר שההקבלות מראות שמחבר הקודרון עיבד מחדש אלמנטים עממיים מסורתיים בחיבור המחצית השנייה של האפוס.
אולי מאותן סיבות שהאפוס לא היה פופולרי כשירה אפית בימי הביניים, כלומר אופיו הספרותי, הפך את הקודרון לפופולרי ביותר בקרב פילולוגים של המאה התשע-עשרה, מה שהביא לעיבוד של היצירה מספר פעמים.
ב-1868 פרסמה הסופרת את המחזה גודרון (Gudrun), שהיה בין היצירות הפופולריות יותר שלה ושיוהנס ברהמס הציע לבסס עליה אופרה.
למעשה, מספר אופרות המבוססות על האפוס הושלמו: השלים אחת ב-1849, וכך גם אוסקר בלוק (Oscar Block) ב-1865, אוגוסט רייסמן (August Reissmann) ב-1871, ב-1883 ו ב-1894.
קוה קר (בקמרית: ប្រាសាទកោះកេរ្ដិ៍, תעתיק: פראסט קאו קה) הוא אתר ארכאולוגי מרוחק בצפון קמבודיה במרחק של כ-120 קילומטרים מסיאם ריפ ומהאתר העתיק של אנגקור.
זהו אזור ג'ונגל המאוכלס בדלילות.
יותר מ-180 מקדשים נמצאו בשטח מוגן של 81 קילומטרים רבועים.
תיירים יכולים לבקר רק בכעשרים מונומנטים מכיוון שרוב המקדשים חבויים ביער ורוב האזור עדיין ממוקש.
קוה קר הוא השם המודרני של עיר חשובה באימפריה הקמרית.
העיר מוזכרת בכתובות כ"לינגפורה" ("עיר הלינגאמים") או "צ'וק גרגיאר" ("יער עץ ברזל").
תחת שלטונם של המלכים ו הייתה קוה קר לזמן קצר בירת האימפריה כולה (928–944 לספירה).
ג'ייאוורמן הרביעי אכף תוכנית בנייה שאפתנית.
מאגר מים עצום וכארבעים מקדשים נבנו תחת שלטונו.
למתחם המקדשים המשמעותי ביותר, המקדש הכפול (פראסט תום / פראנג), יש תוכנית קווית ולא קונצנטרית כמו רוב המקדשים של מלכי האימפריה הקמרית.
פירמידה, שאין דומה לה באימפריה, בת שבע קומות ובגובה 36 מטר, שימשה כנראה כמקדש המדינה של ג'ייאוורמן הרביעי.
מרשימים גם המקדשים עם הלינגאם בגובה 2 מטרים.
תחת ג'ייאוורמן הרביעי פותח "הסגנון של קוה קר" ואמנות הפיסול הגיעה לשיא.
מגוון גדול של פסלים נחצבו.
בגלל ריחוקו, האתר של קוה קר נשדד פעמים רבות על ידי בוזזים.
ניתן למצוא פסלים של קוה קר לא רק במוזיאונים שונים, אלא גם באוספים פרטיים.
יצירות מופת של קוה קר מוצעות מדי פעם במכירות פומביות.
יצירות אלה נחשבות בימינו לאמנות גנובה.
אתר קוה קר נוסף לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו ב-17 בספטמבר 2023 בשם "קוה קר: האתר הארכאולוגי של לינגפורה או צ'וק גרגיאר העתיקה" (Koh Ker: Archaeological Site of Ancient Lingapura or Chok Gargyar) במהלך המושב ה-45 של ועדת המורשת העולמית בריאד בערב הסעודית.
קוה קר שוכנת בין המדרונות הדרומיים של ו בדרום-מערב, והר טבנג (פנום טבנג, ליד ) במזרח.
רוב חלקי הקרקע ההררית מכוסים בג'ונגל, אך רוב העצים משילים את העלים שלהם בעונתיות.
העיר קוה קר הייתה בנתיב האסטרטגי החשוב ביותר של האימפריה הקמרית.
הדרך מאנגקור ו לקוה קר, הובילה למקדש פראה ויהאר ומשם ל בתאילנד ולוואט פהו בלאוס.
המשקעים באזור קוה קר מועטים, ולכן נבנו מאגרי מים ותעלות רבות במהלך המאה ה-9 וה-10 כדי להבטיח את אספקת המים.
כיום מים נשאבים מעומק של 30 עד 40 מטרים.
שיערו שהוא היה המלך המקומי באתר מרוחק זה, אולי מקום הולדתו, לפני שהפך למלך האימפריה כולה.
השערה זו יכולה להסביר מדוע היה מקום מגוריו בקוה קר ולא ב (האריהאראליה) או ב (אנגקור) כמו המלכים שלפניו.
יש היסטוריונים שסבורים שג'ייאיוורמן הרביעי השתלט על הממלכה בכוח; אבל, רובם מאמינים שהוא היה שליט לגיטימי שעלה לכס המלכות משום שנישא לאחותו למחצה של המלך (889–900).
לשני בניו של יאסוורמן הראשון (הארשאוורמן הראשון, ששלט בין 900 ל-922, ו, ששלט בין 922 ל-925 לערך) לא היו ילדים.
בזמן הקצר שג'ייאוורמן הרביעי שלט בקוה קר, התממשה תוכנית בנייה שאפתנית.
זה היה אפשרי רק בגלל מערכת מגבילה של העלאת מיסים כפי שניתן לראות בכתובות שנמצאו באתר.
נבנו כ-40 מקדשים, הפירמידה הייחודית בעלת שבע הקומות ובאראי (מאגר מים) ענקי.
תחת ג'ייאוורמן הרביעי פותח "סגנון קוה קר" ואמנות הפיסול הגיעה לשיאה.
לאחר מותו של ג'ייאוורמן הרביעי, הנסיך המיועד לא תפס את מקומו.
(בן נוסף של ג'ייאוורמן הרביעי) תבע את כס המלוכה.
כמו אביו, הוא שלט בקוה קר (941–944), אך לאחר שלוש שנים הוא מת; כנראה לא עקב סיבות טבעיות.
לא ניתן לייחס לו אף אחד מהמקדשים בקוה קר.
השליט הבא על כס המלכות, בן דודו, החזיר את כס השלטון לרולוס (האריהאראליה).
גם לאחר 944, כאשר בירת האימפריה הקמרית שבה למישורים מצפון ל, נבנו מקדשים נוספים באתר קוה קר.
כתובת מזכירה את שלטונו של בשנת 1001.  בתחילת המאה ה-13 נבנה שם המקדש האחרון.
תחת ה"פראסט אנדונג קוק", בית חולים-קפלה, אחד מתוך יותר מ-100 בתי חולים-מקדשים שנבנו תחת שליט זה.
במחצית השנייה של המאה ה-19, סיירו הרפתקנים צרפתים ביערות מסביב לאתר קוה קר תוך כדי ציד חיות בר.
הם סיפרו על המבנים שראו באזור כשחזרו לצרפת.
החוקרים הצרפתים לונה דה לאז'ונקייר (Lunet de Lajonquière) ו הגיעו לקוה קר.
הם ראו את מתחם המקדש הראשי (פראסט תום / פראנג), את הבאראי (מאגר המים) וקבוצה של מקדשי לינגאם.
הם גם גילו כמה תת-קטעים של שוסה (chaussée, כלומר דרך ראשית) ברוחב של יותר מ-8 מטרים.
הם שיערו שהדרך חיברה פעם את קוה קר עם ואט פהו (היום בדרום לאוס).
בסביבות 1880 הגיעו חברי משלחת צרפתית לקוה קר ובזזו פסלים ותבליטים רבים.
יצירות אלה נמצאים כעת במוזיאון גימה בפריז.
בתחילת המאה ה-20 הבינו היסטוריונים של האמנות שסגנון ייחודי מלא פותח בקוה קר.
הסיק מכתובות שקוה קר הייתה בירת האימפריה הקמרית (928–944 לספירה) תחת שלטונם של ג'ייאוורמן הרביעי ויורשו הרשאוורמן השני.
בשנות ה-30, שוב הגיעו חוקרים צרפתים לקוה קר.
הם גילו מונומנטים רבים ומנו חמישים מקדשים בשטח של 35 קילומטרים רבועים.
אנרי פרמנטייה (Henry Parmentier) הכין מספר רישומים.
לאחר הפסקה בשל שלטון האימים של הקמר רוז', המחקר בקוה קר נמשך על ידי APSARA (רשות ממשלתית קמבודית להגנה על אנגקור), מדענים צרפתים, יפנים ואוסטרלים.
בתחילת המאה ה-21 הגיעו מדענים למסקנה שלא ניתן היה לבנות את כל המונומנטים בזמן הקצר שבו קוה קר הייתה בירת האימפריה הקמרית (928–944 לספירה).
עידן חדש החל בקוה קר כשנותחו תצלומים שנעשו על ידי לוויינים.
בשנת 2004 הורחב השטח המוגן ל-81 קילומטרים רבועים.
במשך חמש שנים, חוקרים יפנים חקרו ותיארו 184 מונומנטים, כולל תיעוד מיקומן המדויק.
החוקר האוסטרלי דמיאן אוונס (Damian Evans) וצוותו הצליחו לאמת את התיאוריה של לאז'ונקייר לפיה הייתה פעם דרך קמרית בין קוה קר לוואט פהו, כנראה הדרך האסטרטגית החשובה ביותר של האימפריה הקמרית.
חפירות בדצמבר 2015 על ידי צוותים קמבודיים ובינלאומיים ליד "פראסט תום" והראהאל (מאגר המים) באזור המרכז העירוני העתיק של קוה קר הניבו באמצעות תיארוך פחמן-14 תאריכים שמציבים בבירור מגורים ופעילות משמעותיים החל מהמאות השביעית-שמינית לספירה – תקופה המגודרת לעיתים קרובות על ידי היסטוריונים בתור תקופת צ'נלה (Chenla period).
סוגי חרס מסוימים עשויים אפילו להיות מתוארכים לתקופת פונאן (Funan period) המוקדמת אף יותר.
מעל 24,000 חפצים וחפצים ביולוגיים נמצאו משלושה אתרי בדיקה.
החפצים הם לרוב שברי חרס עם סוגי צמחים מקומיים ואקזוטיים המייצגים למעלה מ-1,000 שנות שימוש באתר לאורך הרצף התעסוקתי.
סוגי חרס אקזוטיים כוללים כלי חרס סיניים וכלים מזוגגים מתקופות שושלת סונג ושושלת יואן.
כלי חרס אקזוטיים אחרים כוללים כלי אבן תאילנדים ווייטנאמיים שמתוארכים בדרך כלל לתקופות המאוחרות של אנגקור ואחרי אנגקור.
כמו כן התגלה כלי חרס ממוצא פרסי אפשרי מהמאה ה-9. לפיכך, הייתה קוה קר קשורה לרשתות מסחר למרחקים ארוכים במשך זמן רב.
אף שייתכן שהאזור עבר שינוי ייעוד משמעותי במהלך תקופת פריחת הבנייה של ג'ייאוורמן הרביעי במאה ה-10, השימוש באתר והפעילות נמשכו הרבה מעבר למאה ה-10. עוצמת הפעילות ודחיסות העיסוק עברו טלטלות לאורך זמן ביחס לגורמים פוליטיים וסוציו-אקונומיים.
משתני ניהול טבע ומשאבי אנוש, כמו גם תופעות סביבתיות, עשויים למלא גם הם תפקידים משמעותיים הקשורים לשינויים בפופולריות, באוכלוסייה ובפרודוקטיביות.
הפרויקט הוא חלק מבית הספר שדה "מרכז נאלנדה-סריוויג'איה" (Nalanda - Sriwijaya Center) בראשי תיבות NSC, בראשות ד"ר קייל לטיניס (NSC) וד"ר איה דרית (הרשות הלאומית APSARA) עם תמיכה נוספת מהרשות הלאומית לפראה ויהאר (NAPV).
לפני שקוה קר הפכה לבירת האימפריה הקמרית (928 לספירה), כבר היו קיימים בה מקומות קדושים רבים עם שיווה-לינגאם.
קוה קר הייתה אתר פולחן שבו סגדו לשיווה במשך זמן רב.
גם ג'ייאוורמן הרביעי היה חסיד אדוק של האל ההינדי הזה.
כאשר דתם של מלכים מאוחרים יותר (שמגוריהם לא היה בקוה קר) השתנתה מהינדואיזם לבודהיזם, הם הורו לבצע את ההתאמות הדתיות הנדרשות במקדשיהם.
בגלל ריחוקם, נחסכו מהמקדשים בקוה קר שינויים אלו.
נמצאו מספר כתובות המאזכרות את קוה קר כבירת האימפריה בסיאם ריפ, באטאמבאנג, טאקאו וקמפונג צ'אם.
מכתובות שהתגלו בקוה קר, ההערכה היא שיותר מעשרת אלפים איש חיו בקוה קר כשהייתה הבירה (928–944).
הכתובות מסבירות כיצד התארגן כוח האדם: מיסים בצורת אורז הועלו מכל הארץ ושימשו לפרנס את העובדים שהגיעו ממחוזות שונים.
כתובת בפראסט דאמראי אומרת שהמקדש בראש מקדש המדינה (פראנג) הכיל לינגאם בגובה של כ-4.5 מטרים וכי הקמת סמל שיווה זה יצרה בעיות רבות.
כתובת בסנסקריט בפראסט תום מעידות על הקדשת שיווה-לינגאם משנת 921 לספירה, שסגדו לו תחת השם טריבהוואנאדווה ("אדון העולם המשולש"), ייצוג לינגאם של שיווה.
אף אחד מהפסלים העצומים, האקספרסיביים והיפים לא נותר במקום.
רבים מהם נגנבו ועומדים כעת במוזיאונים וגם באוספים פרטיים.
כמה פסלים הוצאו על ידי ארגונים ממשלתיים כדי להגן עליהם מפני בוזזים.
יצירות מופת רבות של קוה קר נמצאות כעת באוסף המוזיאון הלאומי בפנום פן.
בסוף 2011, המקום המרוחק משך תשומת לב תקשורתית ברחבי העולם כאשר סותבי'ס ניסה למכור פסל של לוחם מיתולוגי מהאימפריה הקמרית.
במרץ 2012, ממשלות ארצות הברית וקמבודיה הגישו תביעה לבית המשפט כדי להחרים את הפסל שלטענתם נלקח באופן בלתי חוקי מהאתר.
פסל תאום, המקושר גם הוא לאתר קוה קר, מוצג במוזיאון נורטון סימון בפסדינה, קליפורניה.
מרכז העיר העתיקה היה בפינה הצפון-מזרחית של הבאראי (מאגר מים).
כתובות מהתקופה מציינות שלפחות עשרת אלפים תושבים חיו שם בתקופת שלטונו של ג'ייאוורמן הרביעי.
חוקרים קודמים האמינו שחומה מרובעת כשכל צלע באורך של 1.2 קילומטרים הגנה על העיר.
אבל מחקר חדש מצביע על כך שהמבנים הליניאריים שנמצאו בחלק זה של קוה קר היו שוליים של תעלות עתיקות.
לגבי מבני העץ של תקופת הקמרית לא נמצאו חפצים.
לטריט, אבן חול ולבנים שימשו כחומרי בנייה בקוה קר.
לטריט ואבן חול באיכות מעולה נחצבו בכמויות גדולות באזור קוה קר, כך שהובלת האבנים לאתר לא הייתה בעיה.
הלבנים שיוצרו היו קטנות, רגילות ומוצקות מאוד.
נעשה שימוש בשכבה דקה של טיט שהכיל חומר אורגני בנוסחה לא ידועה, אולי צורה כלשהי של מוהל צמחי.
לאחר יותר מאלף שנה, המקדשים הבנויים מלבנים בקוה קר נמצאים במצב הרבה יותר טוב מאלו הבנויים מלטריט.
לגגות של כמה מקדשים בקוה קר היו מסגרות מקורות עץ והם היו מכוסים רעפים.
במונומנטים אלו מוצאים חורים לקורות העץ.
המקדש הראשי (מתחם המקדש פראסט תום / פראנג) לא עמד באמצע העיר העתיקה.
ה (מאגר מים) הענק הנקרא ראהאל הוא הפריט הגדול ביותר באתר הבירה העתיקה קוה קר.
למאגר המים יש שלושה סכרים מכוסים במדרגות של לטריט.
האוריינטציה של הראהאל אינה ממזרח למערב כמו מאגרי המים הענקיים באנגקור; הוא עוקב אחר כיוון צפון 15° מערב.
מכיוון שלמונומנטים החשובים ביותר בקוה קר יש אותו הכיוון, נהוג לחשוב שהבאראי נבנה תחילה ושאר המבנים הוקמו סביבו.
הראהאל נחצב בחלקו בסלע, אך לא ברור אם שקע טבעי היה הסיבה לכיוונו.
כיום רוב חלקי הבאראי יבשים ומכוסים בדשא.
ניתן לראות כמה שלוליות בפינה שליד המקדש הכפול.
200 מטרים דרומית למקדש הכפול פראסט תום / פראנג נמצא אגן חפור באדמה באורך של 40 מטרים.
יש בו מדרגות של לטריט מכל הצדדים.
במהלך העונה הגשומה המים עומדים בו לעומק של 7 מטרים.
הטראפאנג אנדונג פרנג לא שייך למקדש, אבל זה יכול היה להיות מרחץ מלכותי, כי ליד המקום הזה היה פעם ארמון העץ של המלך.
מתחם המקדש הכפול פראסט תום / פראנג
למתחם המונומנט הראשי בקוה קר יש תוכנית ליניארית ואורכו כ-800 מטר.
הכיוון שלו הוא E15°N, שהוא מקביל לבאראי.
אזור החניה חותך את המתחם לשני חלקים.
בצד המזרחי של החניה שני מבנים, הנקראים ארמונות.
בצד המערבי יש את המונומנטים האחרים.
הם עומדים מאחורי המסעדות וממזרח למערב: ביתן כניסה עצום, שני מגדלים, מגדל כניסה מלבנים אדומות (פראסט קראהום), חומה מסביב עם שתי חצרות (בחצר המזרחית נמצא מתחם המקדשים פראסט תום עם חפיר, בחצר המערבית ניצבת הפירמידה בת שבע הקומות, בשם פראנג).
מאחורי המתחם יש גבעה מלאכותית, מה שמכונה קבר הפיל הלבן.
פרט לפראסט קראהום והפראנג (הפירמידה).
מתחם המקדש הזה במצב גרוע.
בצד המזרחי של אזור החניה שני מבנים המכונים ארמונות.
כל אחד מהם מורכב מארבעה מבנים מלבניים המקיפים חצר.
בכל שמונת הבניינים שלושה חדרים, בחלקם יש פטיו עם עמודים.
ייתכן שהארמונות הללו שימשו כחדרי מדיטציה או תפילה עבור המלך או האצילים.
המרחק בין הארמונות למונומנט הקרוב ביותר הוא 185 מטר.
בצד שמאל של אזור החניה (מאחורי המסעדות) נמצא ביתן הכניסה מאבן חול.
הוא ניצב במרחק של 45 מטר מהמקדש הכפול ויש לו תוכנית מבנה בצורת צלב.
ממש מאחורי ביתן הכניסה יש חורבות של שני מגדלי לטריט ענקיים.
מאחורי הריסות ביתן הכניסה ומגדלי הלטריט נמצא מגדל לבנים אדומות, הנקרא פראסט קראהום (קראהום = אדום), שדרכו כניסה למונונמטים המוקפים.
יש לו תוכנית דמוית צלב במצב טוב ופעם היה בו פסל של שיווה רוקד עם חמישה ראשים ועשר זרועות.
גובה הפסל היה 3.50 מטר, אך כעת הוא שבור לחלוטין.
ניתן לראות שבר של יד של 0.5 מטר במוזיאון הלאומי בפנום פן.
אורך המתחם החיצוני המוגדר 328 מטרים ורוחבו 151 מטרים.
חומה נוספת מחלקת את השטח הפנימי לשניים.
בחצר המזרחית חפיר ומתחם המקדש פראסט תום; בחצר המערבית נמצאת הפירמידה, הנקראת פראנג.
החצר המזרחית באורך של 153 מטרים היא כמעט ריבועית, אורך החצר המערבית 171 מטרים.
רוחב החפיר בחצר המזרחית כ-47 מטרים.
שני סכרים, האחד בצד המזרחי והשני בצד המערבי מובילים אל החפיר.
על הסכר המזרחי בין הנאגות הייתה בנוסף אכסדרה של עמודים.
מאחורי כל נאגה מהצד המזרחי עמד גארודה ענק.
כנראה חלקים מסוימים של פראסט תום כולל החפיר והמתחם הפנימי נבנו לפני 921 לספירה.
המקדש הורחב תחת שלטונו של ג'ייאוורמן הרביעי הרביעי וכעת יש לו שתי חומות מסביב בתוך החפיר.
החומה הראשונה (הקיר הפנימי) עשויה מלבנים; החומה השנייה (הקיר החיצוני) באורך של 66 מטרים וברוחב של 55 מטרים עשויה מלטריט.
שני שערים הם במזרח ובמערב.
השערים של החומה הראשונה קטנים יותר.
המישור בין הקיר הראשון והשני בנוי לחלוטין עם מבנים מלבניים, אולי תוספות מאוחרות יותר.
במרכז המגרש נמצא המקדש ומולו שתי ספריות.
מאחורי המקדש על במה מלבנית ניצבים תשעה מגדלים בשתי שורות (באחת חמישה, בשנייה ארבעה מגדלים).
12 פראסטים קטנים יותר בקבוצות של שלושה מקיפים את הפלטפורמה.
כל 21 המגדלים הכילו פעם לינגאם.
פראנג, הפירמידה בעלת שבע השכבות, הייתה כנראה מקדש המדינה של ג'ייאוורמן הרביעי.
בניית המקדש החלה בשנת 928 לספירה.
במפלס הקרקע הראשון, הצד של הבניין המרובע בגודל 62 מטרים.
במקור על הפלטפורמה העליונה ניצב לינגאם ענק, כנראה בגובה של יותר מ-4 מטרים ומשקל של כמה טונות.
הכתובות אומרות שזה היה השיווה-לינגאם הגבוה והיפה ביותר.
הלינגאם כנראה עמד במקדש שכמה חוקרים טוענים שיכול היה להיות בגובה של כ-15 מטרים.
בצד הצפוני של הפירמידה יש גרם מדרגות תלול המוביל לפסגה.
המדרגות המקוריות במצב רע מאוד כמו גם סולם הבמבוק שנבנה במאה ה-20, ולכן אסור לעלות לראש הפירמידה דרך מסלול זה.
אולם ישנו גרם מדרגות חדש שניתן להשתמש בו כדי לעלות אל הקצה העליון של הפירמידה.
לגבי הקומה השביעית יש מדענים שאומרים, שזה היה הפלטפורמה של המקדש מכיוון שבצדדיו נוצרו תבליטים יפים של גארודה.
יש רק מקדש חמר אחד שדומה למקדש זה הבאקסאי צ'אמקרונג באנגקור.
אבל המונומנט המדורג שם הוא הרבה יותר קטן ויש לו גרם מדרגות בכל אחד מארבעת הצדדים.
על הבמה שבראש הבאקסאי צ'אמקרונג נמצא פראסט במצב טוב.
מאחורי המגרש עם הפירמידה בת שבע קומות יש גבעה מלאכותית בעלת צורת עיגול מדויקת מכוסה בעצים.
היא קרויה קבר הפיל הלבן.
"הפיל הלבן" היא אגדה ידועה מאוד בדרום-מזרח אסיה.
ישנן תיאוריות שונות לגבי הגבעה.
יש אומרים שמבנה זה יכול להיות היסוד של פירמידה שנייה.
אחרים אומרים שזה יכול להיות קברו של ג'ייאוורמן הרביעי.
השביל התלול המוביל לראש הגבעה סגור כעת מסיבות ביטחוניות.
המקדש הדרומי ביותר של קבוצה זו הוא פראסט פראם בצד המערבי של הכביש.
שביל קטן (300 מטרים) מוביל למונומנט.
יש לו חמישה מגדלים או פראסטים (פראם = חמישה).
שלושה מגדלי לבנים עומדים בשורה על אותה במה.
המרכזי קצת יותר גבוה מהאחרים.
בכל אחד מהפראסטים הללו, עמד פעם לינגאם.
הם והמשקופים המגולפים להפליא נשדדו.
שני פראסטים (הפונים מערבה) עומדים מול הבמה.
האחד בנוי מלבנים ובחלקו העליון חורים בצורת יהלום.
עובדה זו מצביעה על כך שמגדל זה שימש בעבר מקדש אש (כתות האש היו חשובות מאוד בתקופת מלכי החמר).
הבניין השני קטן, עשוי מלטריט ו (בהשוואה למגדלי הלבנים) במצב גרוע.
הלבנים בגודל רגיל קטן מוחזקים יחד עם טיט ממקור אורגני בהרכב לא ידוע (מוהל צמחים?).
במקור המגדלים כוסו בטיח לבן; עדיין ניתן לראות שרידים ממנו.
שניים מהמגדלים מכוסים באופן ציורי בשורשים.
דלת הכניסה הממוטטת (גופורם) נמצאת בצד המזרחי.
שני חפצי אמנות של פראסט פראם ניתן לראות במוזיאון הלאומי בפנום פן: פסל אריה פגום ושברים של וישנו עומד עם ארבע זרועות.
ממוקם 12.5 קילומטרים מדרום לפירמידת קוה קר הראשית ובנוי מאבן חול ולבנים.
מקדש של תחילת המאה ה-10 המוקדש לאל ההינדי שיווה.
השטח החיצוני הפגוע (שחור) של המקדש כנראה העניק לו את שמו (ניאנג קמאו פירושו "הגברת השחורה" בקמרית).
פירוש שמו של המקדש הוא גם "בתולה שחורה" והאגדה מספרת שזה היה אולי פעם גן עדן לקאלי, אלת ההרס האפלה.
אגדה נוספת על המקדש מספרת שלפני שנים רבות חי מלך רב עוצמה, פראה באט סוריה טייונג, בהר צ'יסו.
יום אחד בתו ניאנג קמאו, הלכה לטונלה פרוטרון ופגשה גבר נאה, בנדיט סריי, שהתאהב בה מיד ושהשתמש בקסם כדי לגרום לה להתאהב בו.
כשהמלך שמע על כך הוא ציווה להגלות את בתו והוא בנה לה שני מקדשים לחיות בהם.
בזמן שהייתה בגלות היא התאהבה בנזיר שהתאהב בה לאחר מכן ויתר על היותו נזיר כדי לחיות עם הנסיכה במקדש שמאז הוא ידוע כמקדש ניאנג קמאו.
יותר צפונה מפראסט ניאנג קמאו ובצד המערבי של הכביש נמצא הפראסט באק, מקדש ריבועי קטן הבנוי מלטריט; כל צלע באורך 5 מטרים.
המקדש שנמצא היום במצב גרוע מאוד הכיל עד 1960 פסל ענק של גנש (גנש הוא אל הינדי, בנם של שיווה ופרוואטי.
הוא מתואר עם גוף אדם וראש של פיל).
ידוע שהפסל עם גנש היושב נמצא כעת באוסף מחוץ לקמבודיה.
מקדש זה הוא הצפוני ביותר בקבוצה זו והוא שוכן גם בצד המערבי של הכביש.
דלת הכניסה הראשית (שקרסה) הייתה בעצמה מקדש עם חדר מרכזי ריבועי (כל צלע אחד בו 4 מטרים).
שלושה מגדלים מלטריט (קרסו חלקית) עומדים על אותה במה.
לפניהם שרידים של שתי ספריות לבנים.
הפסל של שני מלכי הקופים הלוחמים סוגריבה וואלין (דמויות של האפוס ההינדי ראמאיאנה) התגלה באתר זה ונמצא כעת במוזיאון הלאומי בפנום פן.
שבר של פסל רב זרועות של וישנו נמצא מול המגדל באמצע.
הם מזכירים את שמותיהם של כל העמים הרבים הקשורים לאתר המקדש ותפקידם.
פראסט בלאנג (פראסט לאונג מואי)
הפראסט בלאנג הוא הראשון מבין שלושה מקדשי לינגאם הניצבים לאורך כביש הטבעת.
זהו בניין מרובע של לטריט העומד על במה ויש לו פתח אחד וגג פתוח.
במקדש לינגאם מרשים עומד על יוני.
סמל הפאלוס הוא באורך כ-2 מטרים, קוטר של כמעט מטר ומשקל של כמה טונות.
יחד עם היוני הוא נחצב מסלע האם במקום זה.
גובה היוני הוא כמטר ונראה כמו מזבח.
בכל ארבעת הצדדים היו פעם תבליטים מגולפים.
בכל אחת מארבע הפינות ניצב גארודה מסותת יפהפה עם זרועות מורמות שהעניקו את הרושם שהדמויות המיתולוגיות הללו ישאו את היוני.
סביב היוני יש רק חלל קטן שנותן מקום לכמה כוהנים לבצע את הטקסים שנקבעו.
המים שהם היזו על הלינגאם הפכו לקדושים על ידי נגיעה בסמל השיווה, זלגו ונאספו בתעלה של היוני.
ואז דרך זרבובית (שעדיין שלמה) זרמו אל החלק החיצוני של המקדש, שם יכלו המאמינים לגעת במים המבורכים.
פראסט תננג (פראסט לאונג פי)
פראסט תננג דומה מאוד לפראסט בלאנג.
בוזזים ניסו לחתוך את הלינגאם המרשים אך לא הצליחו.
נותר חריץ של בערך עומק של חצי מטר אבל סמל השיווה עדיין עומד בלתי מעורער במקומו על היוני הפגוע.
פראסט אנדונג קוק (פראסט סראלאו)
מקדש בודהיסטי שנבנה בסוף המאה ה-12, תחילת המאה ה-13 בתקופת שלטונו של ג'ייאוורמן השביעי, זה היה אחד מיותר מ-100 בתי חולים-מקדשים שבנה.
השם המודרני סראלאו מתייחס למין של עץ.
כיום יש באתר שער כניסה שמור היטב וחורבות של 5 מגדלים מסודרים כך שארבעה בפינות ואחד במרכז.
מכתובות מסביב לדלתות נקבע כי המקדש הוקדש בשנת 928 לטריבהוואנאדווה, ייצוג לינגאם של שיווה.
מקדש הכולל 3 מגדלים הבנויים מלטריט.
היום כל המגדלים ניזוקו קשות; הפנים עם נזקי שריפה והחזיתות המערביות שנהרסו מה שמצביע על כך שנזק היה מכוון או עקב פגם תכנוני משותף.
אין כתובות ששרדו לתארך את המקדש וגם לא לזהות לאילו אלים הוא הוקדש.
שביל קטן מוביל מכביש הטבעת לפראסט דאמראי (דאמראי = פיל).
למקדש זה יש מתחם מגודר והוא ניצב על במה גבוהה.
בכל אחד מארבעת צדדיו גרם מדרגות עם כעשר מדרגות.
שמונה אריות אבן איגפו פעם את המדרגות אבל רק אחד נשאר במקומו המקורי.
פסל פיל יפהפה עמד פעם בכל אחת מארבע פינות הבמה, אך נותרו רק שניים.
המקדש בנוי מלבנים ובמצב טוב.
כתובת סנסקריט שנמצאה במקדש מציעה עדות לכך שפעם הוצב לינגאם בעבר על ראש הפירמידה (פראנג).
האתר נמצא כשעתיים וחצי נסיעה מסיאם ריפ, ומבקרים יכולים לשהות בכפר סמוך השוכן כ-10 קילומטרים מהמקדשים, בו יש מספר בתי הארחה.
מטיילים יכולים גם לשהות בהזמנה מראש ב-Koh Ker Jungle Lodge Homestay, פרויקט תיירות בת קיימא שנבנה בכפר קוה קר בשנת 2009.
מועדון כדורגל קודריבקה (באוקראינית: Футбольний клуб Кудрівка) הוא מועדון כדורגל מהעיר קודריבקה שבמחוז צ'רניהיב באוקראינה.
המשחק בליגת העל האוקראינית, המועדון נוסד ב-1982 ואצטדיון הבית שלו הוא הקודריבקה ארנה שמכיל 500 מקומות.
מועדון הכדורגל קודריבקה נוסד בעיר קודריבקה שבמחוז צ'רניהיב ביוני 1982. בעשורים הראשונים לאחר הקמתו שיחק בליגות המחוזיות של צ'רניהיב.
בשנת 2023 המועדון קיבל רישיון לשחק בליגה האוקראינית השנייה שהיא הליגה השלישית בחשיבותה באוקראינה, והמועדון החל לצרף מספר שחקנים כדי לחזק את הקבוצה.
בשנת 2024 עבר המועדון לאירפין ואת עונת 2023/2024 סיימה קודריבקה במקום ה-7 בליגה.
אך בסיום העונה נשיא המועדון רומן סולודארנקו רכש את המועדון ניבה בוזובה ששיחק בעונת 2023/2024 בליגה האוקראינית הראשונה שהיא ליגת המשנה האוקראינית, שתי הקבוצות התמזגו וקודריבקה עברה לשחק בליגת המשנה האוקראינית בעונת 2024/2025.
בליגת המשנה האוקראינית החל ההקבוצה לארח באצטדיון יובילייניי שבבוצ'ה.
קודריבקה נכללה בבית ב', של עונת 2024/2025 בליגת המשנה האוקראינית, היא סיימה את הליגה במקום הראשון בבית ב' ועלתה לפלייאוף העלייה לליגת העל האוקראינית.
בפלייאוף העלייה התמודדה קודריבקה נגד וורסקלה פולטבה בצמד משחקים, בית וחוץ, לאחר שכל קבוצה ניצחה משחק אחד ניגשו הקבוצות לדו-קרב פנדלים בו ניצחה קודריבקה ועלתה לראשונה בתולדותיה לליגת העל האוקראינית.
קוואזר הוא גרם שמים אנרגטי במידה יוצאת דופן - בין האנרגטיים ביותר הקיימים ביקום.
ההשערה המקובלת היא שקוואזרים נמצאים בליבן של גלקסיות צעירות שבמרכזן חור שחור גדול במיוחד - מסה של מיליארדי שמשות, להבדיל מגודלו של חור שחור בליבת רוב הגלקסיות, שמסתו בין עשרות אלפי שמשות לעשרות מיליוני שמשות.
הסברה המקובלת היא שסביב החור השחור יש מסה גדולה של כוכבי ענק, גז ואבק.
מסה זו נדחסת ומצטופפת בנפילה לתוך החור השחור, ופולטת קרינה בכמויות גדולות במיוחד.
מאחר שלאחר פרק זמן שאורכו לכל היותר מיליארד שנה כמעט כל המסה הצפופה כבר נבלעה בחור השחור, ורמת הקרינה קטנה מאוד.
מדובר בתהליך שראשיתו בקוואזר שרמת הקרינה שלו הולכת ופוחתת באורח מתון, עד לרמת גלקסיה בעלת ליבה פעילה, ובהמשך לרמת קרינה של ליבת גלקסיה מן השורה.
הקוואזרים הראשונים 3C 48 ו- התגלו בשנות ה-60 של המאה ה-20 הודות לתצפיות בטלסקופי-רדיו, ואף שמם נובע מהכינוי "מקור רדיו מעין כוכבי" (quasi-stellar radio source).
הייחוד של גרמי שמיים אלה הוא בכך, שהם אומנם בסדר גודל של מערכת שמש, אך עוצמת האנרגיה שהם פולטים רבה, מסדר גודל של כל כוכבי גלקסיית שביל החלב יחדיו.
מאפיין נוסף של הקוואזרים הוא ריחוקם הרב, ואי לכך הם מהגופים הקדומים ביותר ביקום הנצפה, ובעזרת הבנת אופן פעולתם ניתן לקבל תמונה על השלב הראשוני של היווצרות היקום.
הקוואזר הקרוב ביותר לצופה מכדור הארץ הוא במרחק של למעלה ממיליארד שנות אור.
בצפייה בקוואזרים הרחוקים ביותר, ניתן לראות קוואזר כפי שהיה בזמן של מיליארד שנה אחרי המפץ הגדול.
מחקרים מתקדמים מנסים לאפיין את הגאומטריה של קוואזרים בודדים ושל כלל האוכלוסייה, בעזרת מדידת מהירויות סיבוב של ענני הגז סביב המקור המרכזי (תוך שימוש באפקט דופלר הנצפה בקווי הפליטה בספקטרום) ומדידת הפרשי הזמנים שבין שינויי העוצמה בקרינת המקור המרכזי (דיסקת הספיחה) ובקרינת קווי הפליטה.
בשיטות אלו ניתן, עקרונית, גם להעריך את מסת החור השחור.
מקובל להניח כי במרכזן של מרבית הגלקסיות ביקום ישנו חור שחור, וכי בתקופות מסוימות הוא הופך ל"פעיל", כלומר מתחיל לספוח גז ולקרון כקוואזר.
כמו כן, נמצא קשר תצפיתי ברור בין בהירות הקוואזר לקצב יצירת כוכבים באזורים המרכזיים של הגלקסיה, ואף להתפלגות המהירויות של הכוכבים במרכז הגלקסיה (עקב המסה העצומה של החור השחור).
מודלים וסימולציות ממוחשבים מצליחים באחרונה לשחזר את הקשרים הללו, תוך שמתבררת והולכת החשיבות העצומה שיש לפיזיקת הקוואזרים ביצירתן והתפתחותן של הגלקסיות.