tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
3 מינים בסכנת הכחדה חמורה (מצב שימור CR): צולל באר (Aythya baeri), עגור סיבירי וחופית כפנית (Eurynorhynchus pygmeus)
8 מינים בסכנת הכחדה (מצב שימור EN): חסידה מזרחית, מין המרגון Mergus squamatus, עגור אדום כתר, חרמשון מדגסקרי (Numenius madagascariensis), מין הביצנית Tringa guttifer, מין אנפת הלילה האפרו-אסייתית Gorsachius goisagi,כפן שחור-פנים וחופית גדולה
11 מינים במצב פגיע (מצב שימור VU): שקנאי מסולסל, עגור לבן-עורף, שחף סיני שחור-ראש, מין הלבנית Egretta eulophotes, קטיפנית שחומה, ברווז קרח, רלית סווינהו (Coturnicops exquisitus), טבלן לבן-לחיים, אווז ברבורי ואווז קטן
עגור אדום כתר – בין העופות המתבוססים הגדולים ביותר, ומין בסכנת הכחדה בעולם.
הערכת האוכלוסייה העולמית נעה בין 1,450 ל-1,550 פרטים.
המספר הגבוה ביותר של פרטים של עגור אדום הכתר ביאנצ'נג היה 1,200. לעומת זאת, בגלל שינויי האקלים, וגם ההידרדרות של בתי הגידול הצטמצמה אוכלוסיית החורף ביאנצ'נג ל-500–600 פרטים, חלק מהפרטים החורפים בסין נשארים בדלתה של הנהר הצהוב, כמה מאות קילומטרים צפונית ליאנצ'נג.
חופית כפנית (Eurynorhynchus pygmeus) – זהו אחד העופות בסכנת ההכחדה החמורה ביותר בעולם, כשהאוכלוסייה העולמית מונה פחות מ-400 פרטים.
המספר הגבוה ביותר של פרטים של מין זה ביאנצ'נג היה 221 בשנת 1991. ניתן לראותו בכל שנה בלהקות של 10 עד 20 פרטים.
Paradoxornis heudei מין של סבכי המכונה באנגלית מקור-תוכי שוכן קנים (Reed parrotbill).
זהו מין עוף אנדמי לסין המקנן בקנים לאורך חופה של סין בחלוק התחתון של הנהר אמור.
מיני עופות בולטים נוספים: חופית להקנית, חרמשון גדול, לימוזה חומת-בטן, חופית מגלית, חופמי מונגולי וארנריה אדמונית.
אתר המורשת העולמית שלב II
בהחלטה שהתקבלה במושב ה-46 של ועידת המורשת העולמית שהתכנסה ביולי 2024 בניו דלהי הוחלט לצרף 10 אזורים לאתר המורשת העולמית.
10 אזורים אלו מקובצים ל-5 אתרים המסומנים בבקשה המקורית של סין כ-YS-3, YS-4, YS-5, YS-11 ו-YS-12. הרחבה זו הוסיפה למעלה מ-1,000 קמ"ר לאתר המורשת העולמית.
הוועידה דחתה את הבקשה ל-6 אתרים נוספים ובהם 17 אזורים, אם כי השאירה פתח לבקשה חוזרת בתנאי שיתמלאו תנאים כדוגמת הרחבת השטח והצגת המינים המיוחדים לכל אזור.
בבקשה המקורית של סין נאמר כי בכלל האזורים נמנו 562 מינים של עופות ב-86 משפחות ו-27 סדרות לעומת 415 מינים של עופות שנמנו באזורים שבשלב I.
בית גידול לעופות נודדים בצ'ונגמינג דונגטאן, שאנגחאי (YS-3)
שטח האתר 7,504.71 הקטאר ושטח אזור החיץ המקיף אותו לחלוטין 11,271.32 הקטאר.
האתר ואזור החיץ שוכנים בתחומי "שמורת הטבע הלאומית לעופות של שנגחאי צ'ונגמינג דונגטאן".
זהו אזור הגידול האינטנסיבי ביותר עבור עופות מים כולל חופמאים, ברווזיים ושחפיים.
כמעט ואין הפרעה אנושית באזור זה, וזהו האזור השלם ביותר של המערכת האקולוגית ביצות שפך ובית הגידול של חיות בר נדירות.
המערכת האקולוגית הטבעית מורכבת משטחי חוליות, מישורי בוץ ותלוליות ימיות באזור מרובה משקעים (1,400 מ"מ גשם בשנה).
במישורי הגאות גדלים צמחים מחבורת קנה מצוי, וחבורת שני מינים של אגמון (Scirpus mariqueter ו-Schoenoplectus triqueter), ומין המדחול הפולש שנעשים מאמצים להכחידו.
באזור זה נמנו 433 מינים של חולייתנים, כולל 300 מיני עופות, 8 מיני יונקים ו-8 מיני דו-חיים וזוחלים ו-117 מיני דגים.
מלבד זאת תועדו, 108 מינים של שוכני קרקעית הים (כולל שני מיני חרקים).
300 מיני העופות שייכים ל-17 סדרות ו-54 משפחות.
מתוכם 138 מינים הם עופות חוף (חופמאים) שכ-100,000 מהם עוברים דרך האתר בשנה.
בין העופות הבולטים עגור הכתם המוגדר פגיע שכ-11,600 פרטים ממנו עוברים דרך האתר ומתוכם כ-130 גם חורפים בו.
עופות נוספים כוללים כפן שחור-פנים וחופית גדולה.
בית גידול לעופות נודדים בשפך הנהר הצהוב, דונגינג, מחוז שאנדונג (YS-4)
אתר זה מורכב מארבעה אזורים בדלתה של הנהר הצהוב, אחד בשפך הישן של הנהר ושלושה סביב השפך הנוכחי.
כל הארבעה שוכנים בתחומי החלקים השונים של "שמורת הטבע הלאומית של הדלתה של הנהר הצהוב בשאנדונג".
ארבעת האתרים מושפעים מהסחף הרב שהנהר הצהוב משקיע בשפך ובים בוהאי (1.05 מיליארד טון בשנה).
באזורים אלה תועדו צמחים בעלי פרחים ב-65 משפחות, 216 סוגים ו-328 מינים.
החבורות הבולטות הן של מין האוכם Suaeda salsa ושל קנה מצוי וכן מינים השקועים מתחת למים כדוגמת .
זהו האזור הביצתי הגדול ביותר בסין ובו 612 מינים של חולייתנים, כולל 25 מיני יונקים, 381 מיני עופות, עשרה מיני זוחלים, שישה מיני דו-חיים ו-190 מיני דגים.
381 מיני העופות משתייכים ל-71 משפחות ב-20 סדרות, כאשר מספר המינים הרב ביותר (68) שייך לסדרת החופמאים.
YS-4 הוא אזור רבייה מרכזי, אזור חריפה ואתר נדידה לעופות, ויותר ממיליון עופות נודדים דרך YS-4 ונחים בו.
בין המינים הבולטים שחף סיני שחור-ראש, חסידה מזרחית, ועגור סיבירי.
המסלול הישן של שפך הנהר הצהוב (YS-4-1)
שטח האתר 8,462.14 הקטאר ושטח אזור החיץ המקיף אותו לחלוטין הוא 3,698.00 הקטאר.
החלק הצפוני של שפך הנהר הצהוב (YS-4-2)
שטח האתר 4,358.71 הקטאר ושטח אזור החיץ המקיף אותו לחלוטין הוא 2,414.76 הקטאר.
החלק הדרומי של שפך הנהר הצהוב (YS-4-3)
שטח האתר 5,214.62 הקטאר ושטח אזור החיץ המקיף אותו לחלוטין הוא 1,977.12 הקטאר.
שטח האתר 24,291.79 הקטאר ושטח אזור החיץ המקיף אותו לחלוטין הוא 5,645.14 הקטאר.
בית גידול לעופות נודדים באזור הביצה נָאנְדָאגָאנְג, צָאנְגְדְזוֹאוּ, מחוז חביי (YS-5)
שטח האתר 2,922.92 הקטאר ושטח אזור החיץ המקיף אותו לחלוטין הוא 891.22 הקטאר.
האתר שוכן בתחומי "אזור הביצות נָאנְדָאגָאנְג ושמורת טבע מחוזית של עופות, מחוז הביי".
האתר הוא ביצה של מים מתוקים שנוצרה בעקבות הקמת סכר על שטח שממנו הים נסוג.
בשטח זה ישנם 234 מינים של צמחי בר ב-161 סוגים ו-62 משפחות.
מרביתם בשל הסביבה המימית הם הידרופיטים, כדוגמת אלף עלה משובל (Myriophyllum spicatum) וקנה מצוי והלופילים דוגמת אשל סין (Tamarix chinensis).
באתר תועדו 333 מינים של בעלי חוליות, כולל 268 מיני עופות ב-55 משפחות ו-18 סדרות, 15 מיני יונקים בעשר משפחות וחמש סדרות, חמישה מינים של דו-חיים.
בשלוש משפחות ובסדרה אחת, תשעה מיני זוחלים בשלוש משפחות ובסדרה אחת, ו-36 מיני דגים ב-18 משפחות ותשע סדרות.
בית גידול לעופות נודדים באי הנחשים - לאוטישאן, דאליאן, מחוז ליאונינג (YS-11)
אתר זה מורכב משני אזורים נפרדים: "גבעת גְ'יוֹטוֹאוּ" ו"אי הנחשים" השוכנים ב"שמורת הטבע הלאומית של אי הנחשים לאוטישאן".
"גבעת גְ'יוֹטוֹאוּ" מיוערת בצפיפות ביערות אורן מהמין ואורן אדום, בעוד שאי הנחשים מכוסה חלקית בצמחייה עבותה וחלקו סלעים קרחים.
באתרים אלו תועדו 346 מיני עופות ב-22 סדרות, 63 משפחות ו-173 סוגים.
האי מאפשר אתר מנוחה לעופות שחוצים את ים בוהאי, בהם 40 מינים של עופות דורסים מהמשפחות נציים, בזיים וינשופיים.
עופות בולטים כוללים: איה מצויצת, עיט צפרדעים, בז ציידים, לבנית סינית.
"אי הנחשים", השוכן כ-13 קילומטרים מהיבשת, קיבל את שמו הודות למין של צפעוני גומה אנדמי שאוכלוסייה צפופה שלו חיה אך ורק באי קטן (כ-730 דונם) זה.
הצפעונים אורבים לציפורים הנודדות הרבות שנוחתות באי למנוחה.
שטח האתר 768.2 הקטאר ושטח אזור החיץ המקיף אותו לחלוטין הוא 500.91 הקטאר.
שטח האתר 323.95 הקטאר ושטח אזור החיץ המקיף אותו לחלוטין הוא 316.29 הקטאר.
בית גידול לעופות נודדים בשפך יאלוג'יאנג, דאנדונג, מחוז ליאונינג (YS-12)
אתר זה מורכב משני אזורים נפרדים: "הנהר דָאיָאנְג" ו"אָרדָאוגוֹאוּ" השוכנים ב"שמורת הטבע הלאומית ביצות שפך יאלוג'יאנג".
שני האזורים הם ביצות שנוצרו בשפך של נהרות: הנהר דָאיָאנְג ויאלו.
באזורים אלו יש שפע צמחייה, בסה"כ זוהו 359 מינים (כולל תת-מינים ווריאציות) של צמחים וסקולריים ב-83 משפחות ו-234 סוגים.
בין העצים מין המילה וגינקו דו-אונתי, המין נפוץ מאוד בשטחי הביצות.
האתר הוא מערכת אקולוגית מורכבת הכוללת שטחי ביצה יבשתיים, מימיים, ימיים וחופיים.
הוא מאפיין את אזור המעבר של המינים בצפון-מזרח סין ובצפון סין.
ה-YS-12 הוא ביתם של 517 מינים של בעלי חיים, כולל 346 מיני בעלי חוליות (כולל 53 מיני דגים, ארבעה מיני דו-חיים, שמונה מיני זוחלים, 254 מיני עופות ו-27 מיני יונקים), ו-171 מינים של חסרי חוליות (כולל שוכני קרקעית הים).
254 מיני העופות משתייכים ל-14 סדרות ו-46 משפחות, כולל 127 מיני עופות מים בשש סדרות ו-17 משפחות ו-127 מיני עופות יבשתיים בתשע סדרות ו-26 משפחות.
בין המינים הבולטים חופית גדולה, לימוזה חומת-בטן, חרמשון מדגסקרי (Numenius madagascariensis), מין הביצנית Tringa guttifer וחופית כפנית (Eurynorhynchus pygmeus).
שטח האתר 8,578.14 הקטאר ושטח אזור החיץ המקיף אותו לחלוטין הוא 4,886.27 הקטאר.
שטח האתר 8,666.76 הקטאר ושטח אזור החיץ המקיף אותו לחלוטין הוא 3,895.35 הקטאר.
מקלטי הסלע בבהימבטקה (בהינדית: भीमबेटका शैलाश्रय) הן מקבץ מערות המהוות אתרים ארכאולוגים במרכז הודו.
האתר מציג עדויות לקיומם של חיי אדם בהודו בתקופת האבן החל מהתקופה האשלית.
רוב העדויות לחיי אדם באתר הם מהתקופה הפלאוליתית ומהתקופה המזוליתית.
המערות נמצאות במחוז רייזן , מאדהיה פרדש, הודו (כ-45 קילומטרים דרום-מזרחית לבופאל).
על פי אנציקלופדיית בריטניקה, המערות מספקות "הצצה נדירה" להתיישבות אנושית ולהתפתחות תרבותית של בני האדם בתקופת האבן מציידים לחקלאים.
האתר, הכולל למעלה מ-750 מערות, הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 2003.
בחלק ממערות בהימבטקה מופיעים ציורי מערות פרהיסטוריים.
העתיקים שבציורים הם בני 10,000 שנה ונוצרו בתקופה המזוליתית.
מערות בהימבטקה מכילות את ציורי המערות העתיקים ביותר בהודו, והן אחד המתחמים הפרהיסטוריים הגדולים והעתיקים ביותר.
מערות בהימבטקה נמצאות כ-45 ק"מ דרומית-מזרחית מבופאל ו-9 ק"מ דרומית-מזרחית מ"Obedullaganj", אחת הערים המרכזיות במאדהיה פרדש.
מדרום למערות נמצא רצף גבעות.
פקיד בריטי הזכיר לראשונה את מערות בהימבטקה במאמר שכתב בשנת 1888. הוא הסתמך על המידע שאסף משבט האדיוואסי, אחד השבטים המקומיים באזור.
הארכאולוג הראשון שביקר במערות באתר וגילה את החשיבות הפרהיסטורית שלהן היה ו.ס.
וואקנקר, אשר ביקר באזור עם צוות ארכאולוגים ודיווח על כמה מערות סלעים פרהיסטוריות בשנת 1957.
רק בשנות ה-70 של המאה ה-20 התגלה הגודל האמיתי של המערות.
מאז אותרו יותר מ-750 מערות סלעים באתר.
על פי חפירות ארכאולוגיות שנעשו במקום עולה כי ההתיישבות האנושית במערות רצופה מתקופת האבן ועד המאה ה-2 לפנה"ס.
מערות בהימבטקה הוכרזו כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 2003.
במערות יש מספר גדול של ציורים.
הציורים העתיקים ביותר הם בני 10,000 שנה, ואילו הסרטוטים הגאומטריים שבמערות שורטטו רק בימי הביניים.
הצבעים שבהם השתמשו ליצירת הציורים הוכנו מירקות.
ניתן לסווג את הציורים לפי שבע תקופות זמן שונות, ובכל תקופה סוג שונה של ציורים.
תקופה I - (התקופה הפלאוליתית העליונה): ייצוגים ליניאריים בצבעי ירוק ואדום כהה של בעלי חיים כמו ביזונים, נמרים וקרנפים.
תקופה II - (התקופה המזוליתית): ציורים קטנים יותר של בעלי חיים וכן דמויות אנושיות.
הדמויות האנושיות ציורו גם בתור ציידים וסיפקו בכך מידע על כלי הנשק שבהם השתמשו באותה התקופה (חניתות, מקלות חדים וקשתות וחצים.
ציורים מסוימים פורשו כמלחמות בין שבטים שחיו באזור.
תקופה III - (התקופה הכלקוליתית): מזכירים מאוד את הציורים שצוירו בתקופה המזוליתית.
ניתן להבחין כי בתקופה זו היו יותר ציורים של בני אדם שעוסקים בחקלאות ופחות בציורי ציד.
תקופות IV ו-V - (היסטוריה מוקדמת): הציורים שורטטו בסגנון סכמטי וקישוטי, ונצבעו בעיקר באדום, לבן וצהוב.
בתקופה זו צוירו גם סמלים דתיים וכן שמלות דמויות טוניקה.
תקופה VI ו-VII - (ימי הביניים): בתקופה זו שורטטו בעיקר שרטוטים גאומטריים.
לצורך שרטוט שרטוטים אלה השתמשו אנשי המערות בפחם.
מקלט לנשים נפגעות אלימות, המכונה גם מקלט לנשים מוכות (באנגלית מכונה בקצרה
Women's shelter), הוא מבנה או יחידת מגורים, שהוקם או הוסב במטרה לאפשר לנשים נפגעות אלימות ולילדיהן הגנה מיידית מפני אלימות במשפחה המופנית כלפיהן, מחסה, טיפול פיזי ונפשי.
המקלטים מופעלים על ידי עמותות חברתיות שונות ללא מטרת רווח.
מנהלת המקלט היא לרוב עובדת סוציאלית בהכשרתה, ובמקום מועסקות עובדות סוציאליות, עורכות דין ומדריכות, וכן מתנדבים שונים.
במהלך שהותן במקלט מקבלות הנשים טיפול רגשי, תמיכה, חיזוקים, סיוע ברכישת מיומנויות כגון אסרטיביות בלחימה על זכויותיהן – הן בהגנה חוקית מפני בן הזוג האלים, הן כלפי הרכוש אותו השאירו בביתן, והן בנוגע לזכויותיהן על הילדים המשותפים.
הן נחשפות למידע רב, שחלקו או כולו לא היה ברשותן קודם, בדבר זכויותיהן כאזרחיות.
הן מופנות לסעד משפטי, ולטיפול רפואי מתמשך, לעיתים לאחר שנים של הזנחה במצבן הגופני והתעללות פיזית קשה שעברו במהלך השנים.
במקלטים מוענקים סיוע וטיפול מקיף גם לילדיהן של הנשים, אם ברחו עמן.
אלימות נגד נשים היא בעיה רבת פנים החוצה תרבויות, מגדר, דתות, מצב חברתי-כלכלי ורמת השכלה.
אלימות במשפחה יכולה להתבטא במגוון דרכים, ביניהן אלימות פיזית, אלימות מינית, התעללות רגשית או אלימות כלכלית, המתרחשים במשפחה או בתא המשפחתי.
נשים הנתונות במערכת יחסים אלימה מתמשכת עשויות להיות במצב של פוסט טראומה, המלווה בתחושות של פחד, חרדה וחוסר אונים, וכן תלות בבעל המכה, מבחינה פסיכולוגית, חברתית, כלכלית, ואחרות.
התלות והחרדה מקשות עליהן לצאת מהמצב בו הן נתונות.
מטרת המקלט לנשים נפגעות אלימות, היא לאפשר את ההתנתקות, במסגרת טיפולית תומכת, ובכך לאפשר לאותן נשים לאזור כוחות ולהשתקם.
בסוף שנות השישים וראשית שנות השבעים התבססה התנועה הפמיניסטית ברוב מדינות המערב והעלתה לתודעה ולשיח הציבורי את בעיית האלימות נגד נשים בכלל ובמסגרת התא המשפחתי בפרט תוך ניסיון להציע ולייצר מענים לבעיה זו.
בשנת 1971 הוקם המקלט הראשון בלונדון על ידי ארין פיצי.
בשנת 1973 הוקם המקלט הראשון בארצות הברית.
כך, רבים מהמקלטים לא הוקמו על ידי ארגונים עם אידאולוגיה פמיניסטית כפי שמקובל לחשוב – אלא דווקא על ידי ארגונים דתיים אשר הניחו את המסד ל "תנועת מקלטי הנשים המוכות" בשנות השבעים של המאה הקודמת.
הדיונים והמחלוקות סביב ניסוחה, אשרורה וכניסתה לתוקף של אמנת איסטנבול בעשור האחרון העלתה שוב לכותרות את סוגיית המקלטים לנשים מוכות.
בתקופה שקדמה להקמת המקלטים, לשכות הרווחה הממשלתיות ניסו להתמודד עם אלימות במשפחה באמצעות מענים בקהילה תוך המשך מגורים משותפים עם בן הזוג האלים.
בעקבות הקמת המקלטים, גברה המודעות לקיומה של סוגיה רחבה אודות אלימות כלפי נשים והמקלט יועד להרחקת הקורבן ממקור האלימות.
את הקמת המקלטים בישראל ניתן לחלק לשני דורות: הדור הראשון של המקלטים החל בסוף שנות השבעים בידי קבוצות פמיניסטיות חוץ ממסדיות שלא קיבלו מימון מהממשלה.
הדור השני נוסד באמצע שנות השמונים בידי ארגוני נשים בשיתוף ממשלתי.
ככל שגדלה ההשתתפות הכספית של המדינה, כך גדלה גם מידת המעורבות המקצועית ורמת הפיקוח של המשרדים הממשלתיים.
בשנת 1977, מרשה פרידמן, פעילת זכויות נשים וחברת כנסת לשעבר, הציגה בפני הכנסת תוכנית להקמת מקלט לנשים הטוענות להגנה.
המקלט הראשון נפתח בחיפה בשם "נשים למען נשים".
בתחילה זרם הפונות היה מועט, אך לאחר פרסום כתבה על המקלט בעיתון ידיעות אחרונות ב־3 בפברואר 1978 החלו להגיע אל המקלט מאות פניות.
בשנת 1978, רות רזניק סייעה להקמת מקלט לנשים מוכות בהרצליה.
בשנת 1981 עמותת "אישה לאישה" הקימה את המקלט הראשון בירושלים.
בשנת 1983 הוקם המקלט באשדוד אשר היה שונה מקודמיו ולא שימש רק כמקלט הגנה פיזי, אלא אפשר טיפול רציף שמתחיל בשהות במקלט וממשיך עם היציאה ממנו עד לשילוב של האישה וילדיה בקהילה.
מאז ועד היום, התפיסה הטיפולית הרווחת במקלטים לנשים מוכות בישראל היא שהמקלט מספק ביטחון, תמיכה רגשית, תמיכה חומרית וסיוע בביסוס חיים חדשים לקראת היציאה מהמקלט.
בנוסף, המקלט מקיים קשר מתמיד עם הגורמים בקהילה כמו מחלקות לשירותים חברתיים, משטרה ושירותים פסיכולוגיים, במטרה ליצור הזדמנות לשינוי באורח החיים, בדפוסי החשיבה ובהתנהגות של הנשים.
ההתערבות הטיפולית מכוונת לאפשר לנשים לעמוד על שלהן ולקבל החלטות הנכונות עבורן ועבור ילדיהן.
השכיחות הגוברת של מקרי האלימות כלפי נשים בתוך הספירה הביתית הפכה את הבעיה לסוגיה חברתית.
נכון ל-2021, פועלים בישראל כ־14 מקלטי חירום אשר מתוקצבים על פי גודלם, בהתאם לסל שירותים בסיסי ולפי תעריף יומי לאישה.
החל משנת 2001, משרד הרווחה והשירותים החברתיים מתקצבים באופן בלעדי את המקלטים.
תקציב משרד הרווחה עבור הפעלת המקלטים עמד בשנת 2019 על כ־27 מיליון.
מנתוני ארגון ויצו עולה כי בשנת 2019 שהו במקלטים 654 נשים ו-1,046 ילדים.
תקופת השהות של הנשים במקלטים היא לרוב חודשים ספורים עד שנה.
דווח כי מרבית הנשים שטופלו במקלטים סבלו מאלימות באופן מתמשך.
ממחקר שנערך בשנת 2015 נמצא כי 76% מהנשים שהו במקלטים פעם אחת, 19% פעמיים ו-5% שלוש פעמים או יותר.
בנוסף, 55% מהנשים ששהו במקלטים היו נשים מהמגזר הערבי, 17% היו נשים דתיות וחרדיות, 16% יוצאות אתיופיה ו-10% יוצאות ברית המועצות.
על פי נתוני משרד הרווחה, כ־40% מהנשים ששהו במקלטים שבו לגבר האלים – חלק ניכר מהן בשל המצב הכלכלי אליו נקלעו.
אף על פי שרק כ-18 אלף נשים מתלוננות במשטרה על אלימות במשפחה, מצביעים אומדני המשטרה על כך שכעשרה אחוזים מהנשים בישראל סובלות מאלימות מצד בני זוגן.
חלק מהנשים הסובלות מאלימות במשפחה חיות תחת טרור רגשי ופיזי תמידי, נמצאות במצב של בידוד חברתי, תחושת ערך עצמי ירודה, ובמצב של פגיעות רגשית קשה.
לעיתים דווקא בגלל מצבן הן מתקשות לאזור כוחות ולהימלט.
המקלטים לנשים נפגעות אלימות נמצאים במקומות חסויים, על מנת להגן על הנשים השוהות בהם.
ניתן להגיע למקלט לנשים נפגעות אלימות על ידי פנייה למרכז למניעת אלימות במשפחה שבאזור המגורים, פנייה למשטרה, או על ידי פנייה לעובדת סוציאלית בלשכת הרווחה שבאזור המגורים.
המקלטים אמורים לקבל נשים ללא הבדל דת, גזע ולאום, אולם הוראות התקנון לעבודה סוציאלית של משרד העבודה והרווחה מאפשרות הגבלה תחת תנאים או אפילו אי-קבלה של נשים למקלטים במקרים הבאים:
נשים הנמצאות בשימוש פעיל בחומרים פסיכואקטיביים,
"נשים שיש להן יותר משלושה ילדים או אם ילדיהן עברו את גיל 11,
נשים המאובחנות כסובלות ממחלת נפש או ממוגבלות שכלית התפתחותית, נשים בזנות פעילה ונשים החולות במחלות מידבקות.
לאורך השנים הוקמו מספר מקלטים ייעודים: שניים מהם לנשים ערביות וילדיהן, מקלט אחד לאוכלוסייה מעורבת של יהודיות וערביות, ומקלט לנשים דתיות וחרדיות.
משנת 2017, אישה זכאית לקצבת הבטחת הכנסה החל מהחודש השני לשהותה במקלט ללא קשר לזכאותה הקודמת לפני הכניסה למקלט.
בנוסף, בהתאם לחוק זכויות נשים ששהו במקלט לנשים מוכות-תשע"ג-2012, אישה יוצאת מקלט שלא חזרה להתגורר עם בן זוג פוגע, מקבלת מענק הסתגלות חד פעמי ממשרד הרווחה והשירותים החברתיים.
כמו כן, משרד העבודה הרווחה והשירותים החברתיים מפעיל 17 דירות מעבר לנשים נפגעות אלימות וילדיהן, דירות אלו משמשות נשים ששהו קודם לכן במקלטים, והן נועדו ליצור עבורם מסגרת טיפולית המשכית, לפני החזרה לקהילה.
מחקר מצא כי השהות במקלט ושירותי התמיכה הניתנים בו מגבירים את התודעה הקבוצתית ואת ההערכה העצמית של נשים, משום שהן מגלות כי הבעיה איננה אישית וייחודית להן.
בנוסף, נמצא כי ברוב המקרים, נשים נפגעות אלימות במשפחה מתקשות לשתף את קרוביהן בבעיותיהן ולכן התמיכה שהן מקבלות במקלט מגדילה את היכולת שלהן להשמיע את קולן ולקבל את עצמן.
מחקר נוסף מצא כי ככל שהנשים שהו זמן ממושך יותר במקלט כך השכיחות של חזרה לבן הזוג האלים הייתה קטנה יותר.
כמו כן, נראה כי השהות במקלט מסייעת לשיפור תחושת הביטחון בקרב הנשים.
בנוסף, ניכר שיפור במצבן התעסוקתי של הנשים לאחר היציאה מהמקלט.
ממצאי המחקר מדגישים את חשיבות הרצף הטיפולי בנשים ובילדיהן בעת חזרתן לקהילה, וזאת על מנת למנוע את חזרתן למעגל האלימות.
הביקורת הנפוצה ביותר על המקלטים לנשים נפגעות אלימות נשמעה על ידי נשים נפגעות אלימות וגורמים מקצועיים.
לטענת גורמים אלו, המקלט מטפל בסימפטום ולא בשורש הבעיה, ושהקורבן כלוא בשעה שהבעל האלים מסתובב חופשי.
ביקורת רבה נוספת על המקלטים בישראל ובעולם נובעת מכך שאינם מספקים מענה הולם לכלל האוכלוסיות.
למשל, קיימים מחקרים משני העשורים האחרונים הגורסים כי אופי והיקף השירותים במקלטים אינו מותאם לנשים מקבוצות מיעוט לאומיות, אתניות ודתיות.
בישראל לדוגמה קיים חוסר במקלטים ייעודיים לנשים ערביות, חרדיות או חסרות מעמד.
עוד במחקרים אלו נמצא כי קיים פער בין רצונן של נשים המשתייכות לפריפריה הסוציו-תרבותית לשמור על שלמות התא המשפחתי תוך שיתוף בן הזוג בתהליכי הטיפול והשיקום, לבין אמת המידה אשר רואה את הצלחת הטיפול במקלט בפרידה מבן הזוג האלים.
כמו כן, נשים מקבוצות מיעוט אלו לעיתים יהססו לפנות למקלט מחשש שעצם פנייתן תהווה אישוש לסטריאוטיפים מהם סובלת הקבוצה אליה משתייכות.
בנוסף, מחקרים מראים כי במדינות שונות קיימת נטייה מצד סוכנויות לשירותים חברתיים למנוע מתן סיוע לנפגעי ונפגעות אלימות במערכות יחסים חד-מיניות.
נראה כי אפליה זו נובעת מהיעדר הכרה חברתית בחומרת האלימות והשלכותיה בקרב זוגות להט"בים.
כמו כן, נמצא כי היקף הדיווח על אלימות בקרב זוגות להט"בים הוא נמוך עקב החשש לקבלת יחס מפלה ומזלזל מארגוני הסיוע, סטיגמטיזציה וחוסר הבנה של הצוותים המטפלים בעולם התוכן ובצורות האלימות המיוחדות לזוּגיות להטב"קית.
לאור כך, ישנם קולות המבקשים ליצור מקלטים מעורבים מגדרית.
מנגד, ארגוני הנשים טוענים שאלימות בתא המשפחתי היא תופעה שהרוב המוחלט של קורבנותיה הן נשים ולכן המקלטים צריכים להיות מוכוונים לטיפול בנשים בלבד.
ביקורת נוספת דנה באופן בו מתוקצבים המקלטים.
העלויות של תפעול המקלט לא מעודכנות באופן דינמי כך שעם השנים נוצר פער בין דרישות המקלטים לתקצוב לבין תקצובם בפועל על ידי המשרדים הממשלתיים והרשויות המקומיות.
חלק מפער זה הוא תוצאה של תהליכי הפרטה חלקיים שעברו שירותים אלו.
לפי מחקרים, היעדר התקצוב והשכר הנמוך גם משפיע על מידת הניסיון והמחויבות של נותני השירותים במקלט ומביא לתחלופה גבוהה של הצוותים הנובעת בין היתר משחיקה.
מחקרים שונים שמדדו את שחיקת הצוותים במקלטים מצביעים גם על האופן שבו רמת השחיקה משפיעה באופן שלילי על היחסים בין הצוות לנשים.
ביקורת נדירה יותר מושמעת על ידי חוקרים הטוענים כי המבנה הארגוני של מקלטים לנשים נפגעות אלימות עלול לייצר יחסים לא שוויוניים הנחווים על ידי השוהות במקלטים כפטרנליסטיים או דכאניים.
קיימת טענה כי המקלטים, בדומה למוסדות אחרים שנועדו לטפל בנשים לאורך ההיסטוריה, מהווים פתרון שבאמצעותו משתמר דימוי ה"אישה המוכה" אשר לכודה בתוך מעגל האלימות ללא יכולת להיחלץ ממנו.
כך, לצד החשיבות בהכרת המדינה בבעיית האלימות במשפחה נגד נשים, ישנם הרואים בהגברת הפיקוח ומעורבותה של המדינה בחייהן של נשים, בייחוד של אלו המשתייכות למעמד סוציו-אקונומי נמוך, כמשמרת את עמדתן המוחלשת בחברה.
מקלט החירום לפליטים בפורט אונטריו , שנודע גם בשם "מקלט בטוח" (Safe Haven), שכן באוסוויגו שבניו יורק.
היה זה מרכז הפליטים הראשון והיחיד שהוקם בארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
מ-1944 עד 1945 שוכנו בבית המחסה כמעט 1,000 פליטים אירופים, רובם יהודים.
מקלט הפליטים הוא כיום מוזיאון ומרכז החינוך של Safe Haven.
ב-12 ביוני 1944 הוקם מקלט החירום לפליטים בפקודת הנשיא פרנקלין רוזוולט והופעל על ידי הרשות להעברת פליטים בזמן מלחמה (War Relocation Authority).
באוגוסט 1944 קלט המקלט 982 פליטים, יהודים ברובם, ממוצאים לאומיים שונים, בעיקר יוגוסלביים, אוסטריים, פולנים, גרמנים וצ'כוסלובקיים.
מבצר פורט אונטריו שכן על 80 דונם והשקיף על ימת אונטריו.
מטרת המבצר השתנתה במהלך ההיסטוריה שלו.
בעברו היה עמדת סחר בריטי בפרוות, עמדה של צבא ארצות הברית ממלחמת 1812 לאורך מלחמת העולם השנייה וכן מחסן אספקה מרכזי, ומחנה חינוך לאנאלפביתים.
אוסוויגו נהנתה מההכנסות שהגיעו מהחיילים במבצר, ושלחה משלחת לוושינגטון הבירה כדי לבקש את פתיחת המבצר מחדש.
בתגובה נפתח המבצר כמקלט לפליטים.
הוועד לענייני פליטים היה אחראי על יצירת המחנה, בחירת הדיירים והמדיניות עד סגירת המחנה ב-6 ביוני 1945.
לרשות להעברת פליטים בזמן מלחמה היה ניסיון קודם בניהול מחנה פליטים בתוך ארצות הברית.
הרשות הייתה אחראים לגיבוש ויישום מדיניות במרכזי המעצר היפניים.
היו הבדלים חדים בין האופן שבו שתי הסוכנויות חשבו שיש לנהל את המחנה.
הרשות להעברת פליטים מצאה, תוך כדי ניהול מרכזי המעצר היפניים, שכדי לנהל מחנה בצורה חלקה ולמנוע מרד, יש לקבוע מדיניות לפני הקמת המחנות.
בעוד שוועד הפליטים רצה ליישם מדיניות במחנה בהדרגה לאחר הקמת המחנה על מנת לבחון את דעת הקהל ולזכות בתמיכה ציבורית.
סוגיית ההגירה היוותה מקור לדאגה עם הקמת המחנה.
הנשיא רוזוולט הבהיר שחוקי ההגירה יישמרו בתקיפות.
הפליטים יהיו רק בארצות הברית, לא אזרחי ארצות הברית.
לא יהיה להם מעמד של בעלי ויזה.
רוזוולט הבטיח לקונגרס שהצבא לא יאפשר בריחה של פליטים.
בתחילה תוכננו תוכניות להתקין זרקורים לאורך גדר הרשת הקיימת שגובהה היה שישה רגל (כמעט שני מטרים), וכן הוצבו 150 שומרים חמושים מסביב למתחם המחנה.
בגלל מעמד ההגירה שלהם כ"אורחים", הפליטים לא יכלו לעבוד, ולא הורשו לנסוע מאוסוויגו.
כאשר גרמניה נכנעה במאי 1945, כמעט חודש לאחר מותו של הנשיא רוזוולט, הפכה שאלת המחנה לדחופה.
כליאת הפליטים הפכה בעייתית מבחינה ציבורית.
לא היה ברור אם להחזיר את הפליטים למדינות מולדתם או להכניסם לארצות הברית.
למעשה, ל-60% מהם היו תיקי הגירה פעילים תלויים ועומדים.
ועדת משנה הצביעה בעד סגירת המחנה, והמקלט נסגר בפברואר 1946. חלק מהפליטים בחרו לחזור לאירופה, בין אם כדי למצוא בני משפחה, או מתוך הרושם שבתיהם ועסקיהם עדיין נותרו כפי שעזבו אותם.
חלקם ביקשו להישאר בארצות הברית ולא לחזור למדינה שבה האמינו שאין להם עתיד.
הפליטים ממרכז אירופה וממזרחה לא רצו לחזור לארצותיהם שהיו כעת תחת כיבוש סובייטי.
רבים קיבלו מעמד תושב קבע או תושב זמני והורשו להישאר בארצות הברית, ולעיתים הגיעו לבתיהם של קרובי משפחה או חברים.
אחרים החלו מאוחר יותר חיים חדשים בישראל שהוקמה ב-1948.
בחירתם באיטליה של המיועדים למקלט
נקבעו קריטריונים מיוחדים על ידי הוועד לפליטים והנשיא רוזוולט לשם בחירת הפליטים שיורשו להגיע לארצות הברית.
הנציג המיוחד לאונרד אקרמן יחד עם רות גרובר, כתבת, נסעו לאיטליה, לערוך את הבחירה ולאחר מכן להביא את הנבחרים לנמל בנאפולי.
הפליטים נדרשו להיות פליטים ללא אפשרות למקלט אחר.
רוזוולט הצהיר שהקבוצה צריכה לכלול בעיקר נשים וילדים - גברים כשירים בגיל צבא לא ייכללו - יחד עם זוג רבנים, חצי תריסר רופאים ומספיק עובדים מיומנים כדי לתחזק את המחנה.
נשים בשליש השלישי להריון לא יכלו לעלות על הספינה מכיוון שלא היו מתקנים לטיפול במקרה של צירי לידה.
כמה נשים התאמצו להסתיר את הריונן כדי להיכנס לספינה.
פליטים שברחו מיוגוסלביה, קומוניסטים או בעלי קשרים פוליטיים עם טיטו, לא הורשו להצטרף.
רק אלה שנשבעו לפטר השני, מלך יוגוסלביה, ולא רצו שום קשר עם טיטו, סטלין והמפלגה הקומוניסטית התקבלו.
בית מקלט נטוש לחולי נפש באוורסה (Aversa) שבאיטליה שימש כאזור איסוף מרכזי לפליטים.
לאחר הבחירה, אקרמן הביא את הפליטים לנאפולי, שם המתינה ה-Henry Gibbins, ספינת תובלה של חיילים, להצטרף לשיירה.
לאחר ימי ההמתנה בנמל נאפולי, יצאה הספינה ובמשך 17 ימים חצתה את האוקיינוס האטלנטי.
עבור רוב הפליטים הנסיעה הייתה מאוד לא נוחה.
היו ערסלים משולשים מבד במקום מיטות וסדינים.
כמו כן, הם נתקלו באש אויב זמן קצר לאחר הכניסה לאוקיינוס האטלנטי.
בנוהל, הספינה שחררה עשן שחור כהסוואה, אבל פתחי האוורור לא נפתחו והסיפונים התחתונים התמלאו בעשן, מה שהוסיף לאימת הפליטים.
השילוב של תזונה רגילה והפלגה בים השפיע לרעה על אלה שהיו רגילים לרעב ולתזונה לקויה.
רובם היו חולים חלק ניכר מהמסע, רבים סבלו מהקאות תכופות, וחלקם נשארו כך במשך כל זמן ההפלגה.
הספינה הגיעה לעיר ניו יורק ב-3 באוגוסט 1944. הפליטים נאלצו להישאר על הספינה לילה אחד כדי לאפשר הוצאת חיילים פצועים משאר הספינות בשיירה והבאתם לבתי חולים.
חווית הירידה מהאוניה הייתה טראומטית עבור חלק מהפליטים.
הם היו נתונים לאותה שגרה של כל החיילים החוזרים, אך ללא הסבר, מה שהוסיף לבלבול ולפחד שלהם.
הם רוססו נגד טפילים בנוכחות שומרים חמושים.
רק אז יצאו ברכבת לאוסוויגו בנסיעה של יומיים.
בהגיעם לפורט אונטריו, רבים הופתעו, פחדו וכעסו לראות שהמבצר מוקף בגדרות תיל.
הם הרגישו שעזבו את אירופה בציפייה שיובאו למקום מבטחים וחופש, אך במקום זאת הובאו למחנה ריכוז אחר.
רק לאחר הסברים של הצוות במבצר החלו הפליטים לקבל בהסתייגות את דבר קיומה של הגדר.
עם זאת, היה חוסר חופש במחנה.
בחודש הראשון לא הורשו הפליטים לצאת מהמחנה.
אפילו קרובי משפחה שנסעו לאוסוויגו לא הורשו להיכנס למחנה, והם נאלצו לבקר את קרוביהם מבעד לגדר.
אזרחים מקומיים מאוסוויגו ביקרו במחנה כדי לקבל את פני הבאים החדשים, העבירו ממתקים ומתנות דרך הגדר ואנשים מסירקיוז, אוטיקה, אגם טאפר, נמל זקטס (Sackets), מקסיקו, רומא, פולין, רוסיה, פרנקפורט, איליון, ווטרטאון וקווינסברי, שהיו ממוצא יהודי, מוצא קתולי או פרוטסטנטי באו לתת חבילות או תרומות של בגדים, מזון וצעצועים לילדים.
במקלט היו 496 "יחידות" למשפחות או ליחידים ללא ליווי.
הפליטים עברו טראומה, ממנה היו צריכים להחלים.
כמעט 100 מהפליטים היו כלואים בעבר בבוכנוואלד או בדכאו.
אחרים הוסתרו ונעזרו על ידי חברי קבוצות מחתרת או שכנים, או שעשו עסקאות עם מבריחי שוק שחור כדי להביא אותם למקום שבו היו בקרבת הכוחות המתקדמים של בעלות הברית.
רבים מהם היו פליטים במשך 7 או 8 שנים, וכמעט כולם סבלו מחסור במזון, מחלות, עינויים וטראומה.
פליטים אחרים היו עצירים אזרחיים במחנות ריכוז איטלקיים, אך שוחררו בעקבות שביתת הנשק האיטלקית ושומריהם לשעבר אמרו להם ללכת דרומה כדי להימנע מלהילכד מחדש על ידי הגרמנים.
לרבים היו תקוות להצטרף לקרובי משפחה שכבר היו בארצות הברית.
לאחרים היו סיבות שונות לרצות לבוא למחנה הפליטים באוסוויגו.
חלקם התעניינו בטיפול בריאותי שיוכלו לקבל בארצות הברית.
אחרים התעניינו במערכת החינוך לילדיהם.
אחרים חיפשו עבודה או הזדמנויות כלכליות בארצות הברית.
עם זאת, לא דאגותיהם או ציפיותיהם של הפליטים קבעו את מדיניות המחנה.
כוונת שלטונות המחנה הייתה לספק את הצרכים הבסיסיים של הפליטים, ולא יותר.
לא הייתה תוכנית לטיפול רפואי מלבד במקרים שאיימו על בריאותו של אדם או כלל הקבוצה, ולא היו תוכניות לחנך את ילדי הפליטים, אף על פי שלילדים ובני נוער פליטים התירה הרשות המקומית באוסוויגו ללמוד בבתי ספר מקומיים ולמורים הותר להיכנס למחנה.
מתוך 982 הפליטים שחיו במחנה הפליטים בפורט אונטריו, 187 היו מתחת לגיל 16, ו-116 היו מעל גיל 60. רובם היו יהודים.
אחרים היו קתולים, פרוטסטנטים ויוונים ורוסים אורתודוקסים.
הבדלי הדת - כמו גם הבדלי הגיל והלאום - גרמו למתח בקרב הפליטים במחנה.
רבים במחנה התלוננו על אובדן החירויות.
היו החרמות בידי המכס האמריקאי, צנזורה של דואר, והם לא יכלו לעזוב את המחנה.
אולם בספטמבר 1945 הוסר ההסגר.
תושבי המחנה קיבלו אפשרות לבקר באוסוויגו.
ב-20 בספטמבר 1945 אלינור רוזוולט ואשתו של הנרי מורגנטאו הבן ביקרו במחנה.
בשנת 2001, שידרה CBS סרט טלוויזיה בשם Haven על מקלט הפליטים ועל רות גרובר.
בשנת 2012, תוכנית הטלוויזיה Ghost Hunters ערכה חקירה על-נורמלית באתר.
מקלט חיות הבר הלאומי קלאמת התחתון הוא אתר טבע מוגן מהסוג של ארצות הברית בצפון מחוז סיסקיו בקליפורניה ובדרום מחוז קלאמת באורגון על הגבול בין שתי מדינות.
הוא מופעל על ידי שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית.
המקלט הוגדר כ ב-16 באוקטובר 1965.
מקלט חיות הבר הלאומי קלאמת התחתון, שהוקם על ידי הנשיא תאודור רוזוולט ב-1908, היה מקלט עופות המים הראשון בארצות הברית.
הוא ממוקם באגן קלאמת ליד קלאמת פולס באורגון.
שטחו הכולל 206.04 קילומטרים רבועים, מתוכם 179.25 קילומטרים רבועים נמצאים בקליפורניה ו-26.78 קילומטרים רבועים באורגון.
המקלט כולל ביצות עשב של מים מתוקים רדודים, מים פתוחים, שטחי דשא ושטחים חקלאיים המנוהלים בצורה אינטנסיבית כדי לספק בית גידול לעופות מים ובעלי חיים אחרים.
השוק של ציד עופות נודדים בסוף המאה ה-19 יצר את הצורך בשימור ויצירת מקלט לחיות בר.
מטרות המקלט כוללות הגנה על בית גידול לצמחייה ובעלי החיים, כולל עופות מים נודדים, ושמירה על המגוון הביולוגי של אגן קלאמת.
הוא פועל לשילוב אזורי ביצות וחקלאות בת קיימא וקידום בקרת מזיקים משולבת.
המקלט מספק שירותים ציבוריים הקשורים לחיות בר, כולל חינוך, ציד והזדמנויות צפייה וצילום.
מיני העופות במקלט כוללים עיטם לבן-ראש, עיט זהוב, שקנאי אמריקני, מגלן לבן-פנים, אווז הצפון, אווז רוס, אווז לבן-מצח, ברנטה קנדית, בז נודד, ברווז חד-זנב, ברכייה, ברווז אפור, צולל גב-קנבס, טבלן מערבי, טבלן בינוני, מרומית שחורה ו-.
פעילויות שימור וניהול כוללות תחזוקה של תשתית מים מקומית ומעקב אחר האינטראקציה בין חקלאות ובית גידול.
הנושאים העומדים במוקד כוללים אובדן בית גידול של הביצות, פגיעה באיכות המים, בצורת וזכויות מים.
מקלורה זהובה (שם מדעי: Maclura pomifera) היא עץ נשיר, קוצני ודו־ביתי ממשפחת התותיים והיא המין היחיד בסוגו הגדל בישראל.
רק עצי נקבה נושאים את הפירות הגדולים — פרי קיבוצי כדורי ומגובשש, כגודל תפוז, מן הגדולים במשפחה.
הפרי מכיל מוהל חלבי דביק, אינו נאכל בדרך כלל ונושר בכמויות על הקרקע.
הסתעפותו הצפופה של העץ וקוציו החזקים על הענפים הקשתיים יוצרים לעיתים סבך שקשה לעבור בו, תכונה שהובילה בעבר לשימוש נרחב בו כגדר חיה להגבלת מעבר אדם ובהמה.
מוצאו בדרום-מרכז ארצות הברית, והוא המין היחיד בסוג מקלורה שהתאזרח בהרחבה מחוץ לתחום תפוצתו הטבעי ואף הובא לישראל.
כיום הוא ניטע לעיתים רחוקות ואינו נחשב למין פולש.
מוצאה של מקלורה זהובה בחגורה צרה בדרום מערב ארצות הברית: במזרח טקסס, בדרום-מזרח אוקלהומה, דרום-מערב בארקנסו ופינה צפון-מערבית של לואיזיאנה.
תחום תפוצתה הטבעי כולל את ערבות של קרקע חרסית שחורה של טקסס וכן באזורים סחף באגן הניקוז של אגן הנהר רד ריבר בדרום-מרכז ארצות הברית.
אוכלוסיותיה גדולות ויציבות ואין איומים משמעותיים על קיומה.
מקלורה זהובה היא היחידה מבין מיני הסוג שהופצה בהרחבה אל מחוץ לתחום תפוצתה הטבעי ואף התאזרחה באזורים שונים.
היא התאזרחה, בעיקר ברחבי ארצות הברית, וכן בדרום אמריקה (צפון-מזרח ארגנטינה), באירופה (בולגריה, יוון, הונגריה, איטליה, רומניה, ספרד, חצי האי קרים) ובמרכז אסיה (קזחסטן, טג'יקיסטן, אוזבקיסטן).
בישראל היא נטועה פה ושם בגינות ותיקות.
עצים ידועים נמצא בשׂרונה בת"א ובגן העצמאות בירושלים.
ופחות ידועים הם העצים באילנות ובקריית שמונה.
בישראל היא הובאה כנראה לשמש משוכות בלתי עבירות, למשל בקריית שמונה היא נטעה סביב הגדרות של בריכת השיחה העירונית הישנה.
מקלורה זהובה היא מין חלוץ המותאם להתבססות בשטחים פתוחים ובקרקעות חשופות, ולעיתים מסוגלת ליצור עומדים אך, ורק משל עצמו ולהפוך לעץ דומיננטי מקומית.
היא מאפיינת בתי גידול מופרים, במיוחד שדות נטושים, שטחי מרעה שעברו רעיית יתר, משוכות נטושות ואזורים שבהם הצמחייה הטבעית טרם התבססה.
בתחום תפוצתו הטבעי גדל המין גם ביערות ממוזגים ובאזורים לחים — כגון ביצות, גדות נחלים וקרקעות סחף — וכן בערבות עשבוניות (prairies) ובטרסות חוליות שטרם התבססה בהן צמחייה, דבר המעיד על טווח אקולוגי רחב ועל יכולתו להתקיים הן בתנאים יבשים והן בקרקעות לחות.
בית גידולו כולל גם סבכים — צומח צפוף של שיחים ולעיתים עצים נמוכים, המאופיין במבנה סגור המקשה על חדירה.
הופעתו בסבכים מעידה על יכולתו ליצור צומח צפוף, להתחדש ביעילות ולהתחרות על משאבי אור.
מקלורה זהובה הוא עץ דו-ביתי, נשיר, בעל שרף חלבי וקוצים, המגיע לגובה של 11 עד 18 מ'.
צמרתו עגולה, ובעצים צעירים היא לעיתים חרוטית.
מערכת השורשים שטחית ומתפרשת על פני שטח נרחב יחסית.
הגזע חום-כתום כהה ומתולם בתלמים רדודים; רכסיו שטוחים, והקליפה מתקלפת לעיתים לרצועות ארוכות ודקות.
העצה עמידה לריקבון, חזקה וגמישה, ונוחה לעיבוד.
הענפים קירחים ונושאים קוצים היוצאים מחיק העלים.
ניצני הקצה מוקפים בקשקשי ניצן.
הענפים הצעירים צהובים-ירקרקים ובהמשך נעשים חומים-כתומים.
הקוצים יחידים, חזקים וישרים, ואורכם עד 1.5 ס"מ; הם מתפתחים מניצנים חיקיים, לרוב בצדם של ענפים קצרים מאוד המופיעים לעיתים בזוגות והם בעלי פרקים קצרים, שלעתים נושאים עלים, פרחים או קוצים
הלוואים קטנים, מפורדים ונושרים במהרה, דמויי אזמל; אורכם 1.5 עד 2 מ"מ והם מכוסים פלומה.
הפטוטרת שעירה, דקה וקצרה, באורך 1 עד 2.5 ס"מ.
העלים מסורגים, פשוטים, תמימים ואינם גלדניים; לעיתים הם מקובצים בקצות ענפים צעירים.
הטרף דמוי אזמל רחב ומוארך, אורכו 4 עד 12.5 ס"מ ורוחבו 2 עד 6 ס"מ; בסיסו מעוגל, קודקודו מוארך ומתחדד בהדרגה במיוחד.
צדו התחתון בהיר יותר וכמעט קירח, אך העורק האמצעי והעורקים שעירים, ואילו צדו העליון מבריק וקירח, למעט שעירות קלה לאורך העורק האמצעי.
הפרחים חד-מיניים והעץ עצמו דו-ביתי, כלומר פרחיו הזכריים נמצאים על פרט אחד ופרחיו הנקביים על פרט אחר.
התפרחות הזכריות מקובצות על ענפים צדדיים וקצרים מאוד; עוקץ התפרחת באורך 1 עד 1.5 ס"מ, שעיר; הקרקפות כדוריות או גליליות, בקוטר 1.3 עד 2.3 ס"מ; עוקצי הפרחים באורך 2 עד 10 מ"מ וכמעט קירחים.
התפרחות הנקביות: עוקץ התפרחת 2 עד 2.5 מ"מ, קירח או שעיר; הקרקפות כדוריות, יושבות על מצעית דמוית חרוט הפוך, עד קוטר 1.5 ס"מ.
הפרחים חד-מיניים, זעירים ונכונים, בעלי עטיף פשוט, עלי הגביע ברורים, עלי כותרת חסרים.
הפרחים הזכריים זעירים וערוכים באשכולות קצרים.
הגביע בעל 4 עלי גביע מפורדים שצבעם צהוב-ירקרק, אורכם כ-1 מ"מ, קודקודם חד והם פלומתיים.
האבקנים 4, הזירים שטוחים, אורכם כ-2 מ"מ צמודים לעלי הגביע, והמאבקים גדולים וצהובים.
הפרחים הנקביים ערוכים בקרקפות כדוריות צפופות בקוטר 2 עד 2.5 ס"מ.
הגביע בעל 4 עלי גביע ניכרים שצבעם ירוק ואורכם 3 מ"מ, שני העלים החיצוניים רחבים מן הפנימיים; עלי הגביע דמויי ביצה הפוכה, אורכם 3 מ"מ, עוטפים את השחלה וצמודים אליה, דמויי כיפה ובעלי ריסים סמוך לקצה; הגביע משתייר ומתפרה, כלומר גדל, מתרחב והופך לבשרני.
השחלה אחת, עילית ויושבת, בת מגורה אחת.
השחלה ביצנית ודחוסה, כ-1 מ"מ; עמוד השחלה דקיק ובסיסו בצבע ירוק, אורכו כ-3 מ"מ דמוי מחט ובולט החוצה, מתפצל ל-4 עד 6 סעיפים קירחים.
הפרי הוא פרי קיבוצי מדומה (syncarp) מרובה זרעים, כדורי, קוטרו 8 עד 12 ס"מ - כגודל תפוז - וצבעו צהוב-ירקרק עד ירוק ובהבשלה צהוב עד זהוב.
פניו מקומטים ומגובששים באופן בלתי סדיר.
הוא מפריש שרף חלבי כאשר הוא נשבר.
עוקץ הפרי קצר, קירח או שעיר.
כל פרי מכיל 200 עד 300 זרעים, הטבועים לחלוטין בגביע בשרני ומתעמקים בתוך המצעית.
הזרעים קטנים ואליפטיים עד מוארכים, אורכם 8 עד 12 מ"מ ורוחבם 5 עד 6 מ"מ; צבעם קרם ובהמשך הם משחימים עם החשיפה לאוויר.
בסיסם קטום או מעוגל ובו 1 עד 3 זיזים זעירים, שוליהם בעלי חריץ צר, קודקודם מעוגל ומסתיים לפתע בבליטה קצרה, חדה וברורה; פניהם מפוספסים בעדינות או מנוקדים.
מקלורה זהובה היא עץ נשיר דו-ביתי המואבק ברוח.
הפריחה מתחילה לאחר הלבלוב, בדרך כלל מאמצע מאי ועד יוני.
התפרחות הזכריות והנקביות מתפתחות על פרטים נפרדים, ולכן יצירת פירות תלויה בקרבתם של עצי זכר ונקבה.
הפירות מבשילים לקראת סוף הקיץ ותחילת הסתיו.
עצי נקבה מתחילים לשאת פרי לרוב רק לאחר שנים.
ריבוי המין מתרחש בעיקר באמצעות זרעים רבים הכלואים בפרי הקיבוצי, עובדה התורמת ליכולתו להתבסס במהירות בשטחים פתוחים ולהרחיב את תחום תפוצתו.
למקלורה זהובה היסטוריה ארוכה של שימוש בעצתה בקרב ילידי אמריקה וכן בקרב המתיישבים האירופים.
עצתה הקשה והעמידה לריקבון שימשה לייצור חישורים וחישוקים לגלגלי עגלות רתומות לסוסים, קורות לתמיכה במכרות, מוטות תמיכה ומגוון חפצים שימושיים אחרים הדורשים עמידות גבוהה.
מקלורה זהובה תורבתה לראשונה בדרום ארצות הברית בראשית המאה ה-19. היא הובאה צפונה בידי פרופסור ג'ונתן טרנר, מורה לביולוגיה במכללת אילינוי, והשימוש בה כגדר חיה קוּדם בידי ג'ון רייט, עורך כתב העת The Prairie Farmer.
עד שנת 1847 היה טרנר משוכנע כי זהו העץ הטוב ביותר ליצירת גדרות, ותיאר אותו כ"גבוה כסוס, חזק כשור וסבוך כחזיר".
העץ שימש כמשוכה חיה, עוד בטרם הומצא התיל, בדומה לצבר ולשיטת המשוכות ששימשו לגידור פרדסים בישראל במאה ה-20. עד שנות ה-50 של המאה ה-20 אפשרו גדרות מקלורה זהובה את גידורן של חוות שלמות.
הצרפתים הבחינו כי האינדיאנים מייצרים מן העצה קשתות, ולכן כינו את העץ Bois d'Arc — "עץ הקשת".
בשנים האחרונות נחקרה המקלורה הזהובה גם בשל תרכובות כימיות המצויות בה ועשויות להיות בעלות חשיבות כלכלית: הפוטנציאל של שמן המופק מהזרעים נבדק על ביודיזל.
התרכובות isoflavone pomiferin כחומר נוגד חמצון.
לאחרונה התגלו בפירותיה גם אנזימים פרוטאוליטיים (מפרקי חלבונים).
פירות מקלורה זהובה נחשבים במסורת עממית נחשבו לדוחי תיקנים.
השם המדעי של הסוג מקלורה (Maclura) ניתן לכבוד הגאולוג האמריקאי ויליאם מקלור (William Maclure, 1763–1840), אשר שימש במשך שנים כנשיא האקדמיה למדעי הטבע של פילדלפיה.
שם המין pomifera פירושו "נושא פירות", בהתייחס לפריו הגדול והבולט.
שמו האנגלי הנפוץ של העץ, Osage orange, נגזר משמו של שבט האוסייג' (Osage), שבתחומי מחייתו הטבעיים גדל העץ בדרום-מרכז ארצות הברית.
למרות הכינוי "orange", אין לעץ קרבה בוטנית לעצי ההדר.
שם עממי אמריקאי נוסף הוא hedge apple — "תפוח המשוכות" — משום שבעבר ניטע העץ בהרחבה ליצירת גדרות חיות צפופות ובלתי עבירות.
בגלל תכונותיה היא נקלטה היטב בישראל, אך כיום אין נוטעים אותה יותר בדומה לעצים קוצניים אחרים.
מבחינת גינון מקלורה היא עץ אור מלא, עמיד בקרה, בשרב, בגיר ובמליחות.
גדל בקרקעות שונים בהר עד רום 1,500 מ', בעמק ובשפלה.
הריבוי באמצעות חלוקה בסתיו ובאביב ובאמצעות זרעים בסתיו ובאביב.
הסוג מקלורה (Maclura) הוא סוג של עצים, שיחים ומטפסים מעוצים ממשפחת התותיים, הכולל 13 מינים.
תפוצת המינים משתרעת על פני אפריקה, אסיה, אוסטרליה ואמריקה, בעיקר באזורים טרופיים, סובטרופיים וממוזגים-חמים.
באסיה ובפסיפיק גדלים שמונה מינים, שתפוצתם משתרעת מדרום ומזרח אסיה ועד דרום-סין, הודו, וייטנאם, תאילנד וקוריאה.
אחד מהם, Maclura cochinchinensis, הוא מין אסייתי רחב תפוצה, שתפוצתו מדרום-מזרח אסיה ועד מזרח אוסטרליה.
באפריקה נפוץ מין אחד, Maclura africana, הגדל במזרח ודרום-מזרח אפריקה וכן במדגסקר, לרוב בבתי גידול טרופיים יובשניים עונתיים.
באמריקה הצפונית מצוי רק מין אחד, מקלורה זהובה (Maclura pomifera), שמוצאו בדרום-מרכז ארצות הברית.
אף שהסוג מקלורה הוגדר כבר בשנת 1818, למרות תפוצתו הטבעית המצומצמת יחסית, הוא ניטע והופץ בהרחבה באזורים רבים בעולם ואף התאזרחה אירופה (יוון, רומניה, בולגריה ועוד) ומרכז אסיה (קזחסטן, טג'יקיסטן, אוזבקיסטן).
באמריקה המרכזית והדרומית גדלים שלושה מינים — Maclura brasiliensis ו-Maclura tinctoria — ביערות טרופיים לחים, כאשר האחרון מופיע גם באזורים יבשים עונתית של מרכז אמריקה ודרומה.
מין נוסף, Maclura mollis, אנדמי לדרום-מערב מקסיקו; אף שהוא שייך גיאוגרפית לצפון אמריקה, תחום תפוצתו מוגבל לאזור הטרופי של דרום-מערב המדינה.
מיון ואטימולוגיה של הסוג מקלורה
הסוג מקלורה (Maclura) התקבל כטקסון בשנת 1818, כאשר תואר לראשונה בצפון אמריקה.
שמו ניתן לכבוד הגאולוג האמריקאי ויליאם מקלור (William Maclure, 1763–1840), מחלוצי הגאולוגיה בארצות הברית.
במשך שנים רבות נחשב הסוג מקלורה לסוג מצומצם, ולעיתים אף כמעט מונוטיפי, הכולל בעיקר את מקלורה זהובה.
עם התקדמות המחקר הטקסונומי הועברו אליו מינים נוספים מסוגים קרובים, וכיום מונים בסוג כ-13 מינים בעלי תפוצה בין-יבשתית.
בשלב הראשון נכללו בסוג שלושה מינים — שני עצים מאמריקה הדרומית ושיח מטפס אחד מהודו-סין.
במהלך המאה ה-19 הועברו אליו שלושה מינים נוספים, ובהם מקלורה זהובה מאמריקה הצפונית.
התרחבותו המשמעותית של הסוג חלה במאה ה-20, כאשר שלושה מינים שתוארו בעבר תחת סוגים אחרים — שניים מאסיה ואחד מאפריקה — הועברו אליו בעקבות בחינה מחודשת של מאפייניהם המורפולוגיים והטקסונומיים.
תהליך זה נמשך גם במאה ה-21: בשנת 2003 הועבר מין נוסף לסוג, ובשנת 2012 הועבר מין נוסף; נוסף על כך תוארו השנת 2020 שני מינים חדשים ששויכו מלכתחילה למקלורה.
כיום כולל הסוג 13 מינים, ותפוצתו משתרעת על פני כמה יבשות — אפריקה, אסיה, אוסטרליה ואמריקה — בעיקר באזורים טרופיים, סובטרופיים וממוזגים-חמים.
התרחבות זו משקפת שינוי בתפיסת היקפו של הסוג: מקבוצה שנחשבה בעבר מוגבלת לאמריקה הצפונית, לסוג רחב בעל תפוצה בין-יבשתית.
מקלט חיות הבר של מפרץ ג'מייקה הוא שמורת טבע בניו יורק המנוהל בידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
האתר מחולק בין הרבעים של ברוקלין ממערב וקווינס ממזרח.
האתר מורכב ממספר איים במפרץ ג'מייקה, הממוקמים גם בברוקלין ובקווינס.
בקווינס האתר ממוקם ליד נמל התעופה הבין-לאומי ג'ון פ' קנדי, שנבנה על חלק משטחי הביצות במפרץ ג'מייקה.
בשל העובדה שנמל התעופה הבין-לאומי ג'ון פ' קנדי הוא כעת שדה התעופה השישי העמוס ביותר בארצות הברית, זה עשוי להוות רעשים חמורים לסביבה החיה באתר.
האתר הוא "מקלט חיות הבר" היחיד במערכת הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
הוא נוצר ונוהל במקור על ידי ניו יורק כמקום מקלט לחיות בר.
בדרך כלל, מקלטי חיות בר פדרליים מנוהלים על ידי שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית.
האתר מספק בית גידול למגוון רחב של פלורה ופאונה, יצורים ימיים ויבשתיים.
המקום מהווה מיקום טוב לצפרות בעיר ניו יורק.
שלכים, שהיו בעבר בסכנת הכחדה עקב חומר ההדברה די-די-טי, מקננים בקביעות באתר מאז 1991. אך כיום הם נלכדים, מוטבעים ונחקרים באתר כדי לעזור למדענים להבין טוב יותר את הרגליהם.
גם יונקים קטנים כמו סנאיים אפורים ודביבונים נמצאים באתר.
תכנון האתר החל כבר ב-1938 על ידי רוברט מוזס, שביקש לשנות את האזור סביב מפרץ ג'מייקה כדי למנוע בניית תעשיות נוספות סביבו.
עד 1941, תכנן מוזס להמיר את מפרץ ג'מייקה למרכז בילוי בעל שטח של 18,000 אקר.
לאחר כ-12 שנים של תכנון, פרץ מוזס את הדרך לפארק בשנת 1950. למען פיתוח הפארק הועסקו כ-84,000 עובדים.
השלב הראשון של הפרויקט הושלם ב-1953, והרברט ג'ונסון מונה למפקח הראשון של האתר.
האתר הפך במהירות למקלט לעופות מים וציפורים אחרות; 208 מיני ציפורים זוהו בחמש השנים הראשונות לקיומו של הפארק.
האתר משך אליו מינים כמו גזרנים אמריקנים ואנפות השלג, מינים אשר לא נראו באזור ניו יורק במשך כמה עשורים.
במהלך שנותיו הראשונות ניתן היה למצוא בפארק חיות בר אחרות כמו דובים שחורים אמריקנים, זאבי ערבות, איילים קנדים ואף זאבים.
צפרים רבים החלו לבקר בפארק עד סוף שנות ה-50.
משנת 1972 מנוהל האתר על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
כתוצאה משינויי האקלים, אזור מפרץ ג'מייקה מתמודד עם אירועים כמו עליית מפלס הים והצפות.
בשנת 2016 יצא סרט תיעודי אודות האתר, בכיכובה של סוזן סרנדון.
הסרט מתאר את ההיסטוריה של האתר ואת המאמצים לשמר את נופו הטבעי וחיות הבר החיות בו.
בשנת 2018 הוערך כי זוהו בפארק 365 מינים.
מתוך 417 פארקים לאומיים בארצות הברית, האתר נמצא במקום השני מבחינת אוכלוסיית הציפורים שבו.
פרויקט שיקום בסך 400 מיליון דולר החל בשנת 2018 על מנת לטהר את האתר מפסולת ימית ולנקות נזקי סערה שנגרמו מהוריקן סנדי.
מקלט אנדרסון (Anderson shelter) הוא סוג מקלט משפחתי זול ופשוט להרכבה שהיה נפוץ בבריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה, ושימש את תושביה במיוחד במהלך הבליץ.
הרשויות הבריטיות דאגו להספקת לוחות ברזל, והתושבים הרכיבו את המקלטים בגינות ביתם בשיטת "עשה זאת בעצמך".
במהלך המלחמה נבנו כ-3.6 מיליוני מקלטים כאלה.
המקלטים שיכלו להגן על 6 אנשים והיו בצורת U הפוכה, היו חזקים למדי, אבל סבלו מבעיות שונות כמו קור, לחות, הצפות וצפיפות, וחלק מהתושבים סירבו להשתמש בהם או השתמשו בהם רק בשעת הדחק.
עם זאת המקלטים סיפקו הגנה לכרבע מתושבי לונדון - יותר מאחוז היושבים במקלטים הציבוריים ובתחנות הרכבת התחתית.
בתום המלחמה פורקו רוב המקלטים.
חלק מהם נשארו עד היום, ומשמשים כמחסנים.
בנובמבר 1938 מונה סר ג'ון אנדרסון לממשלת צ'מברלין כלורד שומר החותם.
אנדרסון, שהיה מדען שהפך לפוליטיקאי, ניהל את המשרד להגנת המולדת (Home Security), שחלק מהאחריות שלו כללה הגנה מפני מתקפות אוויריות כמו גם שירותים אחרים הקשורים לנושא, כמו פקחי התרעות על פשיטת אווירות, צוותי כיבוש אש, צוותי חילוץ, שירות הנשים המתנדבות.
ויליאם פטרסון (William Paterson) ואוסקר קארל קריסון (Oscar Carl Kerrison) תכננו את המקלט ב-1938 וקראו אותו על שם ג'ון אנדרסון.
לאחר הערכה של דייוויד אנדרסון, ברטרם לורנס הרסט וסר הנרי ג'ופ, מהמוסד למהנדסים אזרחיים, העיצוב שוחרר לייצור.
על התכנית לייצור המקלטים דיווח אנדרסון בבית הנבחרים הבריטי ב-21 בדצמבר 1938. על פי התוכנית, מקלטי אנדרסון יועדו לבתים שבהם לא היו מרתפים.
מקלט האנדרסון הראשון הוקם בגינה באיזלינגטון, לונדון ב-25 בפברואר 1939. בתקופה של כחצי שנה בין זמן זה לבין פרוץ המלחמה בספטמבר אותה שנה, יוצרו וחולקו כ-1.5 מיליון מקלטי אנדרסון לאנשים שהתגוררו באזורים שהיו צפויים לסבול מהפצצות, כמו לונדון ומרכזי ערים נוספות.
עד סוף המלחמה יוצרו והוקמו עוד כ-2.1 מיליון מקלטים מסוג זה.
סה"כ הותקנו כ-3.6 מיליון מקלטי אנדרסון.
העיקרון המנחה להגנה היה שימוש בלוחות מעוקלים וישרים העשויים מברזל גלי מגולוון, כדי לבנות מקלט בצורת U הפוכה.
שישה לוחות מעוקלים חוברו יחד בחלק העליון ויצרו את החלק העיקרי של המקלט, בצורה מעוגלת.
ברצפה הותקן בור ניקוז קטן שמטרתו הייתה למנוע את הצפת המקלט במי גשם, אם יחלחלו לתוך המקלט.
המקלטים היו קבורים בעומק 1.2 מטרים לפחות, ומכוסים באדמה מעל הגג בעובי של לפחות 40 סנטימטרים.
במקרים מסוימים הותקנו המקלטים בתוך בתים של אנשים וכוסו בשקי חול.
מקלטי אנדרסון יוצרו בשיטת בנייה טרומית ותוכננו כך שיהיה קל להרכיב אותם ללא ידע מקצועי.
חלק מהמקלטים נבנו בהרכבה עצמית בידי בעלי הבתים עצמם או בסיוע שכנים.
במקרים אחרים שילמו לפועלים כדי שירכיבו אותם.
מבנה המקלטים היה חזק מאד, במיוחד מול כוח דחיסה שהופעל על ידי פצצות שפגעו בסמוך.
המבנה הגלי שלהם תרם לחוזקם.
יעילות מקלטי אנדרסון הייתה מוגבלת ממספר סיבות.
הם סיפקו הגנה נגד פצצות הדף רק אם היו קבורים למחצה באדמה, ולכן הם נטו להיות חשוכים, קרים ולחים.
באזורים נמוכים הם נטו להיות מוצפים במים לאחר גשמים.
כמו כן היה קשה לישון בהם בגלל בעיות צפיפות ורעש ההפצצות.
חלק מהמשפחות ישנו במקלטי אנדרסון בכל לילה, אבל רוב האנשים נכנסו אליהם רק לאחר השמע צופרי ההזעקה, ולפעמים אנשים פשוט נשארו בביתם.
הממשלה המליצה על לקיחת מסמכים חשובים למקלט אבל אנשים נטו לשכוח זאת כשקמו באמצע הלילה.
תושבים אחרים העדיפו את תחנות הרכבת, אף שהן היו רחוקות יותר מביתם וסבלו גם הן מצפיפות.
בעיה נוספת שהגבילה את השימוש במקלטים הייתה שלאנשים רבים באזורים המתועשים יותר של אנגליה לא היו גינות בהן יכלו להקים מקלטים.
סקר שנערך בנובמבר 1940, מצא כי 27% מתושבי לונדון השתמשו במקלטי אנדרסון, 9% ישנו במקלטים ציבוריים ו-4% לנו בתחנות הרכבת.
שאר האנשים לנו בביתם או עבדו במשמרות לילה בתפקידים שונים (תעשייה, כיבוי אש, פקחים בטיחות נגד הפצצות, צוותי נ"מ וכו').
אלו שישנו בביתם חשו שאם נגזר עליהם למות עדיף למות בתנאים נוחים.
האבזור הפנימי היה נתון לשיקול דעתו של בעל המקלט ולכן היו שינויים נרחבים בנוחות.
הממשלה הפיצה סרטונים וחוברות הוראות כיצד לאבזר את המקלט בצורה חכמה יותר - הכנת עצמית של דרגשים לשינה ל-6 אנשים, באמצעות מסגרת עץ ורשתות ברזל, הכנת מתקן חימום מנר ושני עציצי חרס, ושמירה על תה חם בבקבוק זכוכית מצופה עטוף בבד.
משפחות ניסו לייפות את המקלטים בצורות שונות.
על האדמה שכיסתה את המקלטים נשתלו ירקות ופרחים, ונערכו גם תחרויות של המקלט הירוק ביותר בכל שכונה.
לאחר המלחמה פעלו הרשויות לאיסוף ופרוק המקלטים.
בגלל מספרם הרב, הרשויות ביקשו מהתושבים לפרק אותם בעצמם ולהכין אותם לאיסוף.
מי שבחר בכך יכל לרכוש את המקלטים מהממשלה (במידה ולא עשה זאת במהלך המלחמה) במחיר נמוך של 15 שילינג למקלט רגיל ובמחיר לירה שטרלינג למקלט גדול.
בשל מספרם הרב וחוזקם, מקלטי אנדרסון רבים קיימים עד עצם היום הזה.
חלק ממקלטים הוצאו מהאדמה לאחר המלחמה והומרו לבקתות אחסון המשמשות לצורכי גינון.
המקלטים מוזכרים בספר "חנות הספרים האחרונה של לונדון".
מקלחת יער (ביפנית : 森林浴, 森林, שינרין יוקו), אשר נקראת גם תרפיית יער, היא פעילות שמקורה ביפן ומתארת שהות מודעת ונינוחה בתוך יער או סביבה טבעית, מתוך מטרה להתחבר לסביבה, להרגיע את הנפש ולהיטען באנרגיה חיובית.
הנוהג כרוך בדרך כלל בהליכה איטית באזורים מיוערים, ובהשמת דגש על ההפעלה של כל החושים על מנת להתחבר לטבע - במסגרת פעילויות כמו האזנה לציפורים ורשרוש העלים, נגיעה במרקם קליפות העצים, הרחת ניחוח הפרחים והעצים, צפייה בנוף, ועוד, ללא הסחות הדעת של חיי היומיום.
אנשים רבים משלבים באותה ההזדמנות גם תרגילי מיינדפולנס, כמו מדיטציה או נשימות עמוקות.
בניגוד לטיולי הליכה, בהם מושם דגש על הגעה ליעד מסוים, נוהג זה שם דגש רב יותר על תנועה איטית בסביבת היער באופן המאפשר התמקדות בספיגת אווירת היער.
משרד החקלאות, היערות והדייג היפני החל לקדם את הנוהג בשם הזה לראשונה בשנת 1982 במסגרת יוזמה שנועדה לעודד את הציבור לבלות זמן רב יותר בטבע.
יוזמה זו באה בתגובה לתהליכי העיור והתיעוש הגוברים ביפן, אשר תרמו לעלייה ברמות הלחץ ולבעיות בריאות שונות, וכמו גם כדרך לעודד את שימור הטבע ביפן.
הנוהג נוצר גם בהשראת המסורות התרבותיות העתיקות של יפן, לרבות השינטואיזם והבודהיזם, אשר מדגישים את חשיבות הטבע וההרמוניה בין בני האדם לטבע.
מחקרים מדעיים שבדקו את היתרונות של הנוהג מצאו שלנוהג ישנם השפעות חיוביות משמעותיות על הבריאות הכללית, ושהנוהג מסוגל לסייע בהורדת רמות הקורטיזול בגוף, ולהפחית תסמינים של חרדה ודיכאון.
בנוסף, נמצא שהנוהג מסייע לחזק את המערכת החיסונית על ידי הגברת הפעילות של תאי הרג טבעי המסייעים לגוף להילחם בזיהומים ומחלות.
יתרונות נוספים כוללים שיפור בריאות הלב וכלי הדם, לחץ דם נמוך יותר ושיפור בתפקוד הקוגניטיבי.
"מקלט בטוח" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית עדן בן זקן בהשתתפות הזמר עופר לוי.
את השיר הוציאו ב-30 ביולי 2023 לאור חברות התקליטים שרית הפקות והליקון ארומה מיוזיק כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
"מקלט בטוח" נכתב על ידי אופיר כהן, שגם הלחין אותו לצד תמיר צור, המפיק המוזיקלי.
השיר מתאר אהבה עמוקה, מרגשת ונצחית, המשלבת בין רגש אישי חזק לבין תחושת ביטחון ושותפות.
בחלקו הראשון, מודגשת ההשפעה המהותית של האהבה על הגיבור – ממצב של ריקנות ושקט ("כחוף עזוב נטול חיים") לאהבה שממלאת אותו ומשנה את עולמו.
הוא מתאר את תחושת ההמתנה הארוכה ואת הרגש העמוק שחש מהמפגש הראשון, עד כדי כך שלבו שמר לה מקום.
דימויים כמו "הזריחה תמיד בזמן" מביעים את היציבות והרוגע שהיא מביאה לחייו.
בחלקו השני, השיר מתמקד בהדדיות של הקשר ובכוחו הנצחי.
האהבה מתוארת כ"מקלט בטוח" וכ"רוח בגב", ביטויים שמדגישים את התמיכה, הביטחון והיציבות שבקשר.
הדוברים נשבעים ללכת אחד אחר השני בכל מצב, תוך שימת דגש על אהבה שמתקיימת גם לאורך זמן, שורדת את הקשיים ומתעצמת.
חלקו האחרון מצביע על המסע המשותף והפירות שיקצרו יחד, כסמל למאמץ וההשקעה שנעשו בקשר.
במרכזה מופיעים שני האמנים: לוי משמאל, לבוש בחולצה מכופתרת, עניבה ומקטורן כהה, ולראשו כובע לבן שמעניק לו מראה קלאסי ומסתורי.
מימין, בן זקן שלבושה בשמלה שחורה אלגנטית עם מחשוף עדין, ושערה הארוך מעוצב בגלים רכים שמדגישים את תווי פניה.
התאורה הדרמטית והאפקטים סביב הדמויות מוסיפים לתמונה תחושה של יוקרה ורשמיות.
הטקסט בתחתית התמונה מציין את שמות האמנים ושם השיר, "מקלט בטוח", עם איור של ורד במרכז שמוסיף אלמנט רומנטי ועדין לעיצוב.
הרקע הכהה, עם אפקטי תאורה רכים, מדגיש את הדמויות ויוצר תחושת עומק.
בר חיים מערוץ 14 אהב את השיר, וטען כי הוא מחזיר את ז'אנר המוזיקה המזרחית ה"ישנה" לקדמת הבמה.
מבקר המוזיקה הישראלי יוסי חרסונסקי העניק לשיר שלושה וחצי כוכבים מתוך חמישה, וכתב: .
"מקלט בטוח" הושמע רבות בתחנות הרדיו בישראל.
הוא הגיע בשיאו למקום החמישי במצעד מדיה פורסט TL.
מקלון ספרדי (שם מדעי: Pijnackeria hispanica) הוא מין של מקלון החי בספרד.
במקלון הספרדי הוא חרק מסדרת המקלונאים.
צבעו של מין זה יכול להיות טורקיז, חום או ירוק.
הוא ניזון בדרך כלל מעלי ורדים.
יש לו מחושים קצרים ועיניים צהובות או חומות עם פס אופקי שחור או פסאודו-אישון.
המקלון הספרדי מגיע לאורך גוף של 49.3 עד 55.3 מ"מ.
לרגליהם האחוריות יש ירכיים באורך של 8.1 עד 12 מ"מ.
לנקבות, כמו חברים אחרים בסוג, יש קודקוד בטן מחודד ונוקשה.
הוא מופיע בחלק המרכזי-מערבי של המדינה.
מַקְלֵעַ או מְכוֹנַת יְרִיָּה הוא כלי ירי המסוגל לירי אוטומטי רציף לפרקי זמן ארוכים.
המקלעים האוטומטיים היישומיים הראשונים הופיעו במחצית השנייה של המאה ה-19, אף על פי שניסיונות לבנות רובים עם קצב אש גבוה יותר נעשו עוד קודם לכן.
בשנת 1718 הומצא הדגם הפועל הראשון של המקלע, אולם הוא היה בלתי אמין באופן שלא אפשר את השימוש בו.
בשנת 1861 רשם ריצ'רד ג'ורדן גאטלינג פטנט על מכונת הירייה שלו.