tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחלק התחתון מצויר שולחן הסדר עם מצות, סביבו נראים נשים וגברים הלומדים יחד, כאשר רובם של הגברים המאויירים בהגדה הן מבוגרים ובעלי זקן.
בעמודים נוספים מופיעות דמויות יצורי כלאיים דמיוניים, לצד איורי פרחים וצמחים, עליהם נראות דמויות המטפסות על הגבעולים.
בשני העמודים האחרונים מופיעים איורים המוכרים מהתרבות הכללית באותה תקופה כגון, סצנת ציד של צבי, וסצנת טבילה של חולים וזקנים במעיין הנעורים.
ההגדה ייחודית ויוצאת דופן בהשוואה להגדות מאותה תקופה ומאותו אזור, כמו למשל בהופעת דמויות נשיות למדניות היא תופעה ייחודית להגדה זו, לעומת הגדות אחרות בהן נשים אינן מופיעות כלל, או שהן מופיעות בצורה מעוותת, עם ראש חיה, כמו באיור מתן תורה המופיע ב'מחזור המשולש'.
בהגדות רבות מתקופה זו בתיאור שולחן הסדר מופיעה מעל השולחן ה'יודנשטרן', מנורת שמן בצורת כוכב, שהייתה שכיחה בבתים יהודיים, ושימשה למקור אור בסעודות שבת וחג.
אך בהגדת דרמשטאדט המבנה בו מתקיים הסדר הוא מבנה בסגנון גותי, ולא מופיעה מנורת כוכב.
זהו מאפיין נוסף ויוצא דופן של הגדה זו, המחזק את ההשערה שהמאיירים לא היו יהודים.
ההגדה נמצאת באוניברסיטה ובספרייה הלאומית דרשמטאדט .
הגדת וולף היא כתב יד מאויר של ההגדה של פסח שנכתבה באביניון במאה ה-14. נחשבת לאחת ההגדות העתיקות ביותר הקיימות בעולם.
ההגדה כתובה על קלף בנוסח שהיה מקובל בצפון צרפת.
מעתיק ההגדה ובעליה היה יעקב בן שלמה צרפתי, שכתבים אחרים פרי עטו שמורים כיום בארכיונים וספריות ברחבי העולם.
הגדה זו קרויה על שם האספן אלברט וולף מדרזדן שרכש אותה במכירה פומבית בשנת 1889. בשנת 1907 הוא תרם אותה למוזיאון היהודי בברלין.
בליל הבדולח בשנת 1938 היא הוחרמה על ידי הנאצים מרשותה של הקהילה היהודית בברלין.
ההגדה הועברה לוורשה ובשנת 1984 נעלמה.
היא התגלתה שוב בשנת 1989, בז'נבה, שווייץ.
לאחר מאבק משפטי קשה שארך שבע שנים היא הוחזרה לפולין, ולבסוף נתרמה על ידי פולין בראשותו של ראש ממשלת פולין צ'ימושביץ' לידיו של פרופסור ישראל שצמן, מנהל בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי.
"הגדרת דף II" (1978) הוא הדפס שנעשה על ידי האמן הישראלי-אמריקאי מיכאל גיטלין.
סדרת ההדפסים "הגדרת דף" נוצרה בשנת 1978 בסדנת ההדפס ירושלים בטכניקה של דפוס בלט ובמהדורה בת 15 עותקים.
זה הוא הדפס מופשט, המאזכר את יצירתו הפיסולית של האמן בשנים אלו.
בסדרה זו הטביע האמן פלטת מתכת חתוכה לשתיים על גיליון הנייר ויצר פס בצבע שחור.
"שבירתו" של הפס יצרה קומפוזיציה דינאמית שביקשה לבחון את גבולות משטח הנייר.
מרדכי עומר טען כי בחינת יחסים אלו ביקשה "לחדד את המודעות למעמדה האונטולוגי הסבוך של עבודת האמנות וליחסיה עם הצופה".
הגדת הרבי מחב"ד (שמה המלא: הגדה של פסח - עם לקוטי טעמים ומנהגים) היא הגדה של פסח שמהדורתה המקורית נכתבה ונערכה על ידי הרב מנחם מנדל שניאורסון, והודפסה לראשונה בשנת תש"ו (1945).
ההגדה כוללת מקורות לנוסח ההגדה של חב"ד שערך רבי שניאור זלמן מליאדי בסידורו, טעמים לנוסח שבחר, מנהגי חב"ד ומנהגי 'בית הרב' בנוסף לפירוש ההגדה - מציאת מקורות, ביאורי קטעים, דקדוקי נוסח, ענייני חג הפסח ועוד.
ההגדה יצאה לאור לראשונה בסביבות חג הפסח תש"ו.
בהוצאה הראשונה הכילה ההגדה ארבעים ושבעה עמודים.
גוף ההגדה בא בעמוד הימני וממולו ה'לקוטים' והמנהגים.
במשך כל כמה שנים יצאה לאור מחדש בהוספת קטעים חדשים להגדה.
בשנת תשל"ג, שולבו ההוספות בתוך גוף ההגדה.
במהלך השנים - לאחר שהצטברו ביאורים רבים, גם בשיחותיו של הרבי על ההגדה.
יצאה לאור ההגדה, עם הוספת 'ביאורים' מתורתו של הרבי.
הוצאה זו אף קיבלה שם חדש "הגדה של פסח - עם לקוטי טעמים מנהגים וביאורים".
ההגדה הודפסה גם במהדורה עם פענוח מראי המקומות על מנת שהקורא יוכל ללמוד את ההערות בלי לפתוח את הספרים.
הוצאה זו נקראת "הגדת הרבי".
הרב שלמה יוסף זוין כתב עליה .
החוקר והבלשן מאיר מדן כתב: .
רבי מנחם מנדל שניאורסון קרא לביאורו להגדה 'ליקוטי טעמים ומנהגים', מכיוון שהם בעיקר ליקוטי רעיונות מספרי הלכה והגדות בקשר להלכות הפסח והגדה, ומנהגים על סדר הפסח ובראשם:
מציאת המקור של קטעי ההגדה בתורה או בדברי חז"ל, וציון מקור לפסוקים המופיעים בתוך הקטע עצמו.
ביאור השינויים הקיימים בין הנוסח בהגדה לבין המקורות, במקומות שונים.
בירור נוסחאות שונות וטעמיהן, והטעם לנוסח שבו בחר האדמו"ר הזקן.
מקורות לדינים שמובאים בשולחן ערוך הרב או בספרי הקבלה.
טעמי הדינים, ודיוקים בלשון האדמו"ר הזקן.
מנהגי חב"ד ומנהגי 'בית הרב' – וטעמיהם.
בירורי שאלות המתעוררת במהלך לימוד ההגדה.
בירור חילוקי הדינים בנושאים השונים הקשורים לליל־הסדר, לדוגמה: הטעם שאין מברכים "וציוונו לספר ביציאת מצרים" ועוד.
שיחות המבארות את ענינו של החג.
ההגדה מתאפיינת בדיוק רב, כאשר בבחירת המילים המדויקת, בסדר הבאת מראי המקומות ובבחירה על איזה מקור להסתמך טמונה כוונה המסייעת להבין את ההגדה.
לאורך השנים עסקו כמה מגדולי רבני חב"ד בדיוק, דקדוק וביאור ההגדה.
את החידושים היסודיים בהגדה גילה הרב עזרא שוחט, כשבכך סלל דרך בפני מדייקים נוספים כמו הרב שלום שפאלטר, הרב שלום דובער לוין ועוד.
בקובצי הערות וביאורים של חסידי חב"ד, מרבים לעסוק בדיון בדברי הרבי בהגדה ומדקדקים בכל מילה שבה.
ההגדה יצאה במספר מהדורות שונות.
ההגדה המורחבת - שני כרכים, הכוללים, מלבד ההגדה המקורית שחיבר הרבי את מנהגי חג הפסח מספר המנהגים; לקט מכתבים שכתב הרבי לאורך השנים ויש בהם ביאורים על נוסח ההגדה; פירושים וביאורים שהשמיע הרבי לאורך השנים על ההגדה.
בכרך השני הודפסו שיחות ומכתבים מהרבי בקשר לחג הפסח, שיחות שאמר הרבי על סיום מסכת פסחים ועוד.
הגדה מפוענחת - הטקסט מנוקד, ומראי המקומות והציונים מפוענחים ומובאים בהרחבה.
הגדת 'היכל מנחם' - הגדה המבארת, מנגישה ומרחיבה את לשונו של הרבי בהגדה המקורית.
בעריכת הרב מנחם מענדל קפלן, בהוצאת היכל מנחם ירושלים.
הגדת דברי שלום - ביאור, השוואות והרחבות להגדה, מאת הרב שלום דובער לוין.
בשנת תשפ"א הודפסה "הגדה של פסח עם פירוש דברי מנחם".
מהדורה זו משלבת בפירוש אחד את דברי הרבי בפירושו להגדה יחד עם פירושים נוספים שאמר במשך השנים.
נכתבה על ידי הרב יוסף ביינדמן
הגדת הזהב הנקראת לעיתים גם בשם הגדת ברצלונה היא כתב יד מאויר שנוצר ב־1320 בקטלוניה בעברית הכולל את טקסט ההגדה של פסח.
הוא נקרא כך בשל הרקעים המוזהבים המעטרים את המיניאטורות שלו ולעיתים באותיות ראשונות במילים בולטות הממוקמות בתוך עיצובים צבעוניים.
זה אחד מכתבי היד המפוארים ביותר שנוצרו בימי הביניים.
כתב היד נמצא בספרייה הבריטית (Add.27210).
הוא כולל 322 עמודים וב־128 מהם יש איורים.
כתב היד אינו מכיל כל אינדיקציה לחסות על מיזם ההפקה שלו או למקום כתיבתו.
על פי סגנונו הוא נכתב בכתב ספרדי מרובע ועוטר בתחילת המאה ה־14 על ידי שני מאיירים השייכים לאותה סדנה הממוקמת באזור ברצלונה.
אלה הם ללא ספק אמנים נוצרים שעבדו בהדרכתו של מעסיק יהודי.
העקבות ההיסטוריים הראשונים של כתב היד מובילים לאמצע המאה ה-15. מתוך ההקדשות הנמצאות בכתב היד ניתן לראות שכתב היד נמכר על ידי שלום לטיף מירושלים לרבי משה בן אברהם מבולוניה בשנת 1459 בעבור חמישים דוקטים זהב.
כמו כן יש חתימת צנזור המכהן בבולוניה.
הבעלים הידוע הראשון היה רבי יואב גאליקו ד'אסטי בפיימונטה שנתן אותו ב-1602 כמתנת חתונה לחתנו אליהו, בנו של מנחם רבא, כפי שמצוין בדף השער שלו.
חתימה אחרת של הצנזור קמילו יגל מתווספת ב־1613 (עמוד 101v) ושל רנאטו דה מודנה ב־1626 (עמוד 101v).
במאה התשע עשרה, היה שייך כתב היד לביבליופיל האיטלקי ג'וזפה אלמנצי.
הספרייה שלו, המכילה 322 ספרים מימי הביניים בעברית, נרכשה כולה על ידי המוזיאון הבריטי באוקטובר 1865 בסכום של 1,000 לי"ש דרך הסוחר הברלינאי אדולפוס אשר.
כתב היד כתוב בכתיבה ספרדית מרובעת.
הוא נוצר ב־1320 אך כולל גם הוספות מן המאה ה-17 בדפים שעד אז נותרו ריקים (3v-16) ציור השער מתקופה זו נוסף לדף 2r.
ניתן לחלק את ההגדה לשלושה חלקים:
רוב ההגדות הספרדיות כוללות סדרה של מיניאטורות המספרות סיפור וממוקמות לפני תחילת טקסט ההגדה.
כתב היד מפורסם, במיוחד, בשל 14 דפי המיניאטורות מן השנים 1320–1330 המתארים את ספרי בראשית ושמות.
כל אחד מהם מכיל 4 מיניאטורות ממוסגרות ומסודרות מימין לשמאל.
האיורים פותחים באדם הראשון הנותן שמות לבעלי החיים ומסתיימים בריקוד מרים אחרי יציאת מצרים.
הן מאוירות על ידי שתי ידיים.
המאייר הראשון מציג דמויות צפופות ובעלות הבעות פנים מוגזמות.
השני מציג סצנות עדינות יותר עם ארגון מרחבי טוב יותר.
הן נמצאות לפני תחילת טקסט ההגדה עצמו.
המאייר הראשון אחראי לאיור רוב ספר בראשית והשני אייר את ספר שמות מלבד אחד.
מלבד המיניאטורות בתחילת כתב היד יש שני איורים גדולים נוספים בהגדה: של מצה ומרור ואיור נוסף של שתיית יין.
איורים אחרים הם בעיקר בפיוטים והם נמצאים במילים ראשונות של פסקאות שונות ובשוליים.
הגדת ונציה היא דפוס מאויר של ההגדה של פסח שנכתבה בוונציה שבאיטליה בשנת שס"ט (1609).
ההגדה מתורגמת וכוללת פירושים לטקסט העברי בשלוש שפות: לאדינו, יידיש ואיטלקית על מנת לשמש את הקהילות היהודיות המגוונות באירופה.
נוסחים שונים של ההגדה נמצאים כיום במוזיאון יהדות איטליה ובמוזיאון ישראל.
בשנת 1609 עיצב את ההגדה המדפיס ישראל הצפרוני מגוואסטלה, והיא הודפסה בבית הדפוס של ג'ובאני די-גארה בוונציה.
האיורים עצמם, חזרו והועתקו בהגדות שהודפסו באגן הים התיכון, ובמיוחד בליוורנו.
גם כיום מועתקים הציורים מתוכה להגדות שונות.
בשנת 1974 פרסם החוקר וההיסטוריון בצלאל נרקיס הוצאה חדשה ומעוטרת של ההגדה בצירוף מבוא שכתב:
קישוט ההגדה כולל סדרת איורים קטנים על דף ההקדמה המתארים את השלבים השונים של מנהגי המסורת היהודית בליל הסדר וכן דף אחר עם איורים (מקבילים בצורתם) המתארים את עשר המכות.
בנוסף, תפיסת הקומפוזיציה של המהדורה שברשות מוזיאון ישראל שונה מקודמותיה במתווה המונומנטלי של הדף.
מבנה העמוד מורכב ממסגרת מעוטרת שמורכבת משני עמודים, המעוטרים בגמלון, ואיור המתאר את הטקסט בתחתית העמוד.
ההגדה נחשבה לפורצת דרך, ומשנת פרסומה הפכו שני מאפיינים אלה להיות מוטיבים מקובלים בהגדות מאוירות.
הגדרת הגבול על פי קושי הנקראת לעיתים גם הגדרת הגבול באפסילון ודלתא () היא הגדרה יסודית בחשבון אינפיניטסימלי המהווה פורמליזציה של המושג גבול.
הגדרה זו נוסחה על ידי אוגוסטן לואי קושי בספרו מ-1821, "קורס באנליזה" .
אף על פי שקושי מעולם לא השתמש באפסילון ודלתא, נהוג להשתמש בהן לטיעונים בהוכחות.
הגדרת הגבול המקורית ניתנה לראשונה כהגדרה רשמית על ידי ברנרד בולצאנו בשנת 1817, ונוסחה באופן סופי על ידי קארל ויירשטראס.
הוא נתן ניסוח ריגורוזי לתפיסה הבלתי פורמלית שהביטוי התלוי מתקרב לערך כאשר המשתנה מתקרב לערך אם ניתן לקרב כרצוננו את ל- על ידי לקיחת קרוב מספיק ל-.
במילים אחרות, נאמר שהגבול של פונקציה , שווה ל־, כאשר שואף ל־ (), אם נוכל להביא את קרוב ל־ ככל שנרצה, אם ניקח קרוב מספיק ל־ שאינו שווה ממש ל־.
כשאנו אומרים ששני מושגים "קרובים", כמו ל־ או ל-, אנו מתכוונים שההפרש (או המרחק) ביניהם הוא קטן כרצוננו.
כאשר , , ו־ הם מספרים ממשיים, המרחק בין שני מספרים הוא הערך המוחלט של ההפרש בין השניים.
לפיכך, כאשר אנו אומרים ש־ קרוב ל־ אנו מתכוונים ש- קטן כרצוננו וכשאנו אומרים ש־ ו־ קרובים, אנחנו מתכוונים ש- קטן כרצוננו.
כשאנו אומרים שנוכל לקרב כרצוננו את ל־, אנו מתכוונים שעבור כל מרחק , שאינו אפס, אנו יכולים להפוך את המרחק בין ל־ () לקטן מ־.
כשאנו אומרים שנוכל לקרב כרצוננו את ל־ על ידי הדרישה ש- צריך להיות מספיק קרוב, אבל לא בדיוק , אנו מתכוונים לכל מרחק שאינו אפס, יש מרחק שאינו אפס, כך שאם המרחק בין ל- הוא פחות מ- אז המרחק בין ל- קטן מ- .
אף על פי שהיוונים בחנו את תהליך הגבול, כמו בשיטה הבבלית לחישוב שורש ריבועי, נראה שלא היה להם מושג הדומה לגבול המודרני.
הצורך במושג הגבול עלה במאה ה-17 כאשר פייר דה פרמה ניסה למצוא את השיפוע קו המשיק בנקודה מסוימת של פונקציה באמצעות גודל שאינו אפס, אך כמעט אפס.
כמקובל, השיפוע מסומן באות , הפונקציה מסומנת באות , הנקודה מסומנת באות והגודל האפסי מסומן באות .
למשל עבור הפונקציה פרמה ביצע את החישוב הבא:
המפתח לחישוב שלמעלה הוא שמאחר ש- הוא לא אפס, אפשר לחלק את ב-, אך מאחר ש- קרוב כרצוננו ל-, אז זה בעצם .
הבעיה בחישוב זה היא שמתמטיקאים מהתקופה לא הצליחו להגדיר באופן ריגוזורי גודל עם התכונות של .
אף על פי שהיה נהוג 'להזניח' אינפיניטימליים גדולים יותר ונראה היה כי זה מניב תוצאות נכונות.
בעיה זו הופיעה שוב מאוחר יותר במאה ה-17 במרכז התפתחות החשבון האינפיניטסימלי, שכן חישובים כמו של פרמה נחוצים לחישוב נגזרות.
אייזק ניוטון פיתח לראשונה חישוב באמצעות גודל אינפיניטסימלי הנקרא fluxion.
הוא פיתח אותו בהתייחס לרעיון של "רגע קטן עד אינסוף בזמן..." עם זאת, מאוחר יותר דחה ניוטון את הרעיון לטובת תאוריית יחסים הקרובה להגדרת הגבול המודרנית בשימוש .
יתרה מזו, ניוטון היה מודע לכך שגבול היחס בין גדלים אינפיניטסימלים אינו יחס כשלעצמו, כפי שכתב:
בנוסף, ניוטון דיבר על גבולות במונחים הדומים להגדרת האפסילון-דלתא.
גוטפריד וילהלם לייבניץ פיתח אינפיניטסימל משלו וניסה לספק לו בסיס ריגורוזי, אך הוא עדיין נתקל בחוסר שביעות רצון מצד כמה מתמטיקאים ופילוסופים.
לאוגוסטן לואי קושי הייתה תפיסה מעט פרימיטיבית יותר, והוא נתן הגדרה לגבול באמצעות מונח אותו כינה "גודל מִשְׁתַּנֶּה", ולא באמצעות אפסילון-דלתא.
חלק מההוכחות של קושי מכילות אינדיקציות לשיטת האפסילון-דלתא.
השאלה אם גישתו היסודית יכולה להיחשב כ"מבשרת" של ויירשטראס היא נושא למחלוקת אקדמית.
גראבינר טוען שכן, בעוד שוג'יבור (2005) לא.
נקאן טוען שוויירשטראס וקושי העניקו את אותו השם לתפיסות שונות של מושג הגבול.
בסופו של דבר, הקרדיט ניתן לוויירשטראס ובולצאנו על מתן בסיס ריגוזורי לחישוב גבול בצורה המודרנית של ..
מאז לא היה עוד צורך להתייחס לאינפיניטסימל והחישוב של פרמה הפך לחישוב של הגבול הבא:
אין זה אומר שהגדרת הגבול הייתה נקייה מבעיות.
אף על פי שלא היה עוד צורך באינפיניטסימלים, היא חייבה את בניית שדה המספרים הממשיים על ידי ריכרד דדקינד.
זה גם לא אומר שלאינפיניטסימלים אין יותר מקום במתמטיקה המודרנית, שכן מתמטיקאים מאוחרים יותר הצליחו ליצור באופן ריגוזורי גדלים אינפיניטסימלים כמספרים היפר־ממשיים או כמספרים סוריאליסטיים.
יתרה מזאת, ניתן לפתח באופן ריגוזורי חשבון עם גדלים כאלה ויש להם שימושים מתמטיים אחרים.
עלינו למצוא כך שלכל מתקיים .
מכיוון שפונקציית הסינוס חסומה בין 1 ל-1-, הערך המוחלט שלה חסום בין 0 ל-1 ולכן:
לפיכך, אם ניקח , אז , ומתקיים .
נראה כי הביטוי חסום על ידי , כך שנוכל להניח מראש חסם של 1 ובהמשך לבחור משהו קטן מזה עבור .
ידוע שלכל ו־ ממשיים מתקיים: .
לפי אי-שוויון המשולש מתקיים: לפיכך, אם אנו מניחים כי אז .
לפיכך, מצאנו כך ש־ ולכן .
אם כן, הראינו כי עבור כל מספר ממשי .
אנו רוצים להראות שאם אז .
נשים לב כי , כלומר נדרש .
נחלק ב-3: אם נבחר נקבל שאם אזי , כנדרש.
הגדרוניות מקורה היו קהילה של נשים באירלנד של המאה ה-19, שחיו בנידוי מחברת הכלל במישורי קילדייר.
רבות מהן היו זונות ששירתו את חיילי מחנה קורה.
ברשומות המתוארכות לשנות ה-40 של המאה ה-19, נכתב כי ישנן נשים המתגוררות בקורה סמוך למחנה הצבאי.
רבות מהנשים התייתמו כתוצאה מהרעב הגדול, ונדחקו לזנות כדי לשרוד.
הנשים פיתחו אורח חיים קומונאלי; כסף, מגורים, חפצים, אוכל וטיפול בילדים היו חלק מהשיתוף הכלכלי.
קהילת הנשים סוקרה במקור על ידי צ'ארלס דיקנס ביומנו, לאחר מכן סוקרה לציבור הרחב באמצעות רומנים, שירים, מוזיקה, פודקאסט וביצירות אמנות.
"הגדרוניות מקורה" היו קהילה של זונות שחיה במישורי קורה של מחוז קילדייר באירלנד.
הנשים נקראו "גדרוניות" כמין הציפורים, מכיוון שהן ישנו בשקעים באדמה שמחציתן נמצאו בגדות נהרות או בתעלות, כשהן מכוסות בשיחי אלגומין (Ulex).
אלו בעלי דמיון רב לשיחי קידה שעירה, הגדלים בארץ ישראל.
שקעים אלו הוסוו על ידן כמו הקנים שבונות הציפורים במשפחת הגדרוניים.
קורה (Curragh) בהגייה אנגלית /ˈkʌɹə/, בהגייה גאלית אירית יש לבטא קוראך - /ˈkʌɹəx/.
קורה היא מילה נרדפת בשפה האירית למישור, בהשאלה משמה של סירת חתירה בעלת תחתית שטוחה בשם קוראך .
רישומים היסטוריים של נשים המתגוררות בקורה בסמוך למחנה הצבאי, מתוארכים לשנות ה-40 של המאה ה-19. מחנה קורה הפך ממחנה ארעי לקבוע בשנת 1856, מה שאומר שנוכחותן של הנשים הפכה רציפה.
נוכחותן נמשכת ברשומות עד שנות ה-80 של המאה ה-19. רבות מהנשים הללו התייתמו במהלך הרעב הגדול והשתמשו בזנות כאמצעי להישרדות.
חלק מהנשים התגוררו באופן עונתי במישורים אלו, בחודשי הקיץ התגוררו במישור כ-60 נשים.
ייתכן כי מחוץ לזמן הקציר, עובדים חקלאיים מובטלים העלו את המספר לגבוה יותר.
הנשים פיתחו אורח חיים קומונאלי בו כסף, מגורים, חפצים, אוכל וטיפול בילדים היו חלק מהשיתוף הכלכלי.
לקהילה לא הייתה מנהיגה יחידה.
בעוד שהנשים היו מנודות מהקהילה בעיר, הן גם נמנעו מיצירת מגע במידת האפשר, למשל מבחינת הטיפול הרפואי, הנשים צרכו תרופות שהן רקחו בעצמן או קנו.
בעוד שהנשים היו תלויות בחיילים בכסף, הן אף סרגו בגדים שמכרו בשווקים כדי לנסות ולהשיג עצמאות כלכלית מן המחנה הצבאי.
ובכל זאת הצבא היה זה שסיפק להם מים מתוקים ואפשר להן לקנות סחורות בשוק המחנה 2–3 פעמים בשבוע.
ייתכן כי רשת עזרה הדדית זו הייתה חזקה עוד יותר במובנים מסוימים מאשר רשתות התמיכה המסורתיות יותר בסביבותיה.
הנשים לא היו פופולריות מבחינה מקומית, ובשנת 1855 התלונן בעל אמצעים ומשלם מיסים, כי לא רק שהנשים גורמות לשחיתות מוסרית, אלא שבעצם הן גם הוצאה מוכרת ששולמה על ידו כחלק מהמסים לרשויות המס.
בשנת 1857 התלונן הכומר הפרסביטריאני של המחנה הצבאי לעיתון "הטיימס" על נוכחות הזונות סביב המחנה.
צ'ארלס דיקנס כתב גם על הנשים בכתב העת שלו, "כל השנה", בשנת 1864.
בשנת 1867 ביקר את "הגדרוניות" העיתונאי ג'יימס גרינווד מכתב העת פאל מאל.
לפני ביקורו, באותה השנה, מצבם של ה"גדרוניות" והחיילים נדון בכתב העת הבריטי לרפואה; במאמר מוצגות חלק מהנשים כגנבות.
גרינווד ציין את העוני שבו הן חיו ואת הזנות שמימנה את חייהן.
בעלון מאוחר יותר, דן גרינווד כיצד לא כל נשות הקהילה היו זונות בפועל.
חלק מהנשים היו בנישואין כידועות בציבור עם חיילים במחנה, אך בשל תקנות הצבא לא יכלו לחיות יחד עם הגברים.
העיתון הרפואי טיימס וגאזט הלונדוני הציג תגובה למאמרו של גרינווד שהתמקד בהתלבטויות המוסריות של "הגדרוניות", כמו גם דיון בבעיות התברואה שלהן ובהשפעות שלהן על בריאות הציבור.
השפעת ביקורו של גרינווד ופרסום מאמריו הביאו לדיון פומבי וחקיקת חוק קורה מקילדייר (1868).
חוק זה קידם בית חולים ייחודי שתכליתו טיפול במחלות מין לטיפול בנשים (Lock hospital).
הטיפול בנשים בבית חולים זה, היה גרוע ולעיתים קרובות הן הואשמו כמפיצות את מחלות המין שהיו נפוצות בקרב החיילים.
חייהן של "הגדרוניות מקורה" עוררו השראה למגוון של תגובות יצירתיות:
בשנת 1873 הן מוזכרות בסיפור קצר, "בחירות האמבי", מאת ג'ורג 'פרייזר.
בשנת 2010 כתב הסופר מרטין מלון את הרומן "הזוהר היחיד של היום" על החיים בקורה.
באופן דומה, רוז דויל כתבה את הרומן "אכן חברות" בשנת 2011. בשנת 2018 פרסמה הסופרת אורלה מק'לינדן את "מעוף הגדרוניות", בו היטיבה לשחזר את חייהן של הנשים.
בשנת 2007, המשוררת מבה מקגוקיאן הציגה את "הגדרוניות" בכרך "הקורה אינו דורש נמל".
הזמרת ג'יין מקנמה הלחינה את השיר, "The Curragh Wrens".
באופן דומה, אולי קנדי כתב את השיר "The Curragh Wrens" מנקודת המבט של חייל במחנה; למרות הכותרת, מילות השיר אינן מתייחסות כלל ישירות לנשים.
השיר של לנקום "לצוד את הגדרוניות" מאזכר את "גדרוניות הקורה".
בשנת 2019, הפרק הראשון של הפודקאסט "הזונות ההיסטוריות" דן ב"גדרוניות של הקורה".
בשנת 2020, במהלך מגפת הקורונה, האמנית אמנדה קוגן המשיכה בעבודתה בפרויקט על הנשים בזנות והשתמשה במעין גלויות של נשים אלו בזמן מגפה.
הגדת חבל ימית הוא מרכז מבקרים במושב דקל שבחבל שלום בדרום מועצה אזורית אשכול.
המקום מספר על העיר ימית והיישובים החקלאיים בחבל ימית שבצפון סיני, שהוקמו בין השנים 1971 ועד 1981, ופונו בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים שנחתם במרץ 1979; ומתאר את הוויתור על הבית למען השלום ואת בחירת המתיישבים להיבנות מחדש בנגב המערבי ולהפריח את השממה בחבל שלום.
לקראת אירועי 20 שנה להקמת חבל שלום ומושב דקל החליטה זהבה שקד להקים מרכז המבקרים שיציג את גודל העשייה שנעשתה בחבל ימית.
בשנת 2002 קיבלו הנהלת אגודת חבל שלום ומנהלת המחלקה האסטרטגית במועצה האזורית אשכו את הרעיון והעניקה ליזמים 3,000 ש"ח.
במקביל מושב דקל העמיד לטובת המיזם מבנה ציבור שנבנה מלכתחילה לשמש כצרכנייה אך לאחר מכן שימש כספריה אזורית לתושבי חבל שלום ועמד פנוי עקב העברת הספרייה למשכנה הקבוע במבנה קהילתי של חבל שלום.
במשך כשנתיים היזמים לא הצליחו לקדם את המיזם, מחוסר תקציב מינימלי לפעילות השוטפת.
להגדלת התקציב התפעולי של המקום פנו היזמים לעזרה לאגודת חבל שלום שהעניקה למיזם תרומה על סך 10,000 ש"ח בשנה למשך שמונה שנים ובנוסף נתנה למיזם שרותי משרד והנהלת חשבונות.
במהלך השנים גם המועצה האזורית אשכול העניקה למיזם בכל שנה שנייה 10,000 ש"ח נוספים.
בשנת 2010 נתקבל תקציב משמעותי נוסף בסכום של 60,000 ש"ח לסיום ההקמה של מרכז המבקרים שניתן על ידי החטיבה להתיישבות והרשות לפיתוח הנגב, כאשר מנגד אגודת חבל שלום הוסיפה את אותו סכום סך 60,000 ש"ח ובזכותם המיזם נפתח בדצמבר 2010.
בשנת 2014 המועצה לשימור אתרים בישראל הכירה במרכז המבקרים הגדת חבל ימית כאתר מורשת ופעלה לקידומו באמצעים שלה.
בתחילת שנת 2019 ביקשה הנהלת מושב דקל להיות הגורם האחראי להמשך תפקוד מרכז המבקרים.
מדי שנה מבקרים במקום כ־3,000 מבקרים.
במקום תערוכה קבועה המכילה תיעוד היסטורי הסוקר את חבל ימית מתחילת ההתיישבות ב־1971 ועד לפינוי והרס הבתים ב־1982.
התערוכה מכילה: צילומים, קטעי עיתונות, מפות וטקסטים, סרטון המתעד עדות אישית מפי אזרחים מפוני "חבל ימית", פריטים שנתרמו ונאספו, על ידי אנשים, תמונות אומנות שונות המשקפות דרכי התמודדות שונות עם סוגיית הפינוי, תיעוד מתוך התקשורת בישראל ועוד.
הגדת ברצלונה היא כתב יד מאויר שנוצר בשנת 1350 בערך, המכיל את נוסח ההגדה של פסח.
זוהי אחת ההגדות הספרדיות שנוצרו בברצלונה בסביבות שנת 1350 יחד עם הגדת הזהב, שהופקה גם בברצלונה של ימי הביניים.
בהגדה נעשה שימוש בארבעה סגנונות קליגרפיים שונים: אות מרובעת בשני גדלים ואחת חצי-קורסיבית, גם היא בשני גדלים.
כתב היד מכיל שני חלקים, שהם פרי עבודתם של שני מעתיקים שונים, שכנראה פעלו בזמנים ובאזורים שונים.
שני חלקים אלו אוחדו מאוחר יותר לצורתם הנוכחית.
הקלף ששימש בחלק הראשון, הראשי, תוצרת ברצלונה, דומה לזה של כתבי יד ספרדיים אחרים, ושונה מאוד מאלה המשמשים במרכז אירופה ובאיטליה.
טכניקת סימון הקווים והשוליים ששימשו בחלק זה של כתב היד הייתה נפוצה בקרב מעתיקים ספרדים, והחלה להתפשט לאחר 1271. טכניקה זו אינה שכיחה בקודקס של המאות הארבע-עשרה והחמש-עשרה.
גם העובדה של יצירת הקיפולים עם ארבעה דו-פולים כדי להשיג שמונה עלים שימושיים הייתה אופיינית לקודקס הספרדי.
מלבד ההגדה עצמה בהגדת ברצלונה מספר פיוטים, מחברי חלק מהם היו תושבי העיר ז'ירונה שבספרד.
החלק הראשון והמרכזי של ההגדה מתוארך לאמצע המאה הארבע-עשרה ונעשה כנראה בברצלונה.
ההרחבה נעשתה בפרובאנס בסוף המאה הארבע-עשרה או בתחילת המאה החמש-עשרה.
שני חלקי ההגדה אוחדו בבולוניה בשנת 1459, ההגדה נמכרה על ידי שלמה לטיף מירושלים לרבי משה, בנו של רבי אברהם מבולוניה בשנת 1459 תמורת חמישים דוקטים של זהב.
הוא מכיל גם את אישורו של הצנזורה הכנסייתית, פריי לואיג'י, מהמסדר הדומיניקני משנת 1599.
ההגדה כיום בבעלות הספרייה הבריטית, בלונדון.
קאנו פרז, מריה חוסה, "תוכן ההגדה של ברצלונה" (בספרדית).
כתבי עת אלקטרוניים של אוניברסיטת גרנדה, כרך 41, 1992.
הגדת בית מקסוול היא הגדה אנגלית-עברית לפסח אשר מופקת משנת 1932 על ידי חברת בתי הקפה "בית מקסוול" כקידום שיווקי, ומודפסת ברציפות מאז אותה תקופה.
להגדה למעלה מ-50 מיליון עותקים מודפסים, והיא ההגדה הידועה והפופולרית ביותר בקרב יהודי אמריקה.
בהגדה זו נעשה שימוש בסדרי פסח בבתים, בתי ספר, מרכזי קשישים, בתי סוהר ובצבא ארצות הברית.
ההגדה הייתה המהדורה ששימשה את הנשיא אובמה ואורחיו בסדר פסח בבית הלבן.
בשנת 2011 תרגום חדש לאנגלית החליף ביטויים ארכאיים וגם שילב שפה נייטרלית מגדרית.
ההגדה של בית מקסוול פורסמה לראשונה בשנת 1932, כחלק מקמפיין שיווקי של בית מקסוול - בית קפה אמריקאי כשר, על ידי ג'וזף ג'ייקובס.
במקור ההגדה פורסמה בניו יורק אך היום בסיס החברה ממוקם בעיר טינק בניו ג'רזי.
ההגדה מופצת בכך שעותקים שלה חולקו בבית מקסוול עם כל רכישת קפה.
ההגדה של בית מקסוול הפכה לידועה והנפוצה ביותר בבתים יהודיים בארצות הברית.
הגדת בית מקסוול היא "ההגדה הנפוצה ביותר בעולם" עם מספר מוערך של 50 מיליון עותקים מודפסים.
הגדת בית מקסוול מופצת רק בארצות הברית.
והיא מופצת ברשתות סופרמרקטים לאומיות בארצות הברית כגון ו- , ובחנויות Shop-Rite ו־Pathmark המשרתות שכונות יהודיות בצפון מזרח ארצות הברית.
הגדת בית מקסוול משמשת בסדרי פסח בבתים, בתי ספר, מרכזי קשישים ובתי סוהר.
צבא ארצות הברית הנפיק אותה לחיילים בכל מערכה צבאית מאז שנות ה-30.
היא שומשה בסדרים מחתרתיים בברית המועצות, ועל ידי הנשיא ברק אובמה ואורחיו בסדרי הפסח השנתיים בבית הלבן בתקופת נשיאותו בין השנים 2009 ל-2016.
הגדת נירנברג הראשונה היא כתב יד מאויר של ההגדה של פסח שנוצרה על ידי הסופר והמאייר יואל בן שמעון בנירנברג שבגרמניה בשנת 1449 בקירוב.
הגדת נירנברג הראשונה נחשבת לאחת מההגדות היחידות בעולם, שהשתמרו מתקופת ימי הביניים המאוחרים.
היא מספקת תובנות לגבי המנהגים הדתיים והמסורות התרבותיות של הקהילות היהודיות בגרמניה בתקופת ימי הביניים, ומהווה עדות להישגיהם האמנותיים הסופרים היהודים באותה העת.
הגדת נירנברג הראשונה נמצאת כיום במוזיאון ישראל.
הגדת נירנברג הראשונה נוצרה בסביבות שנת 1449 בקירוב על ידי הסופר והמאייר הנודע יואל בן שמעון בנירנברג שבגרמניה.
הובאה לירושלים מגרמניה בשנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי זלמן שוקן.
באפריל 2001 נרכשה ההגדה תמורת 1,017,750 דולרים על ידי משפחת יסלזון במכירה פומבית של סותבי'ס תל אביב, ובעקבות הרכישה היא נתרמה למוזיאון ישראל.
הגודל של הגדת נירנברג הראשונה הוא 27 סנטימטרים על 17 סנטימטרים.
היא כתובה בדיו וצבעי מים על גבי קלף.
הגדת נירנברג הראשונה מכילה איורים רבים המתארים בין היתר סצנות מסיפור יציאת מצרים.
הגדת נירנברג היא בנוסח אשכנז.
עם זאת, ישנם כמה הבדלים בין הנוסח המובא בהגדה לנוסח האשכנזי המקובל כיום.
למשל, מופיעו שתי ברכות השיר (יהללוך ונשמת כל חי) במלואן, עם חתימת הברכה, בהתאם למנהג האשכנזי הקדום, וכפי שמובא בתוספות ובראשונים אחרים.
זאת בניגוד למנהג האשכנזי שהתקבל, כדעת רבי חיים כהן, לומר "יהללוך" בלי חתימה, ולחתום רק בנשמת כל חי, לאחר הלל הגדול.
עם זאת, בהגדה אין ברכת המצוות לפני קריאת ההלל, בהתאם למנהג האשכנזי כיום, ובניגוד להגדות אחרות מאותה תקופה (כמו הגדת רוטשילד).
בסוף ההגדה מופיעים הפיוטים אז רוב ניסים הפלאת בלילה, אומץ גבורותיך הפלאת בפסח ואדיר במלוכה, ורק אחר כך "לשנה הבאה בירושלים" ושתיית הכוס הרביעית.
לאחר שתיית הכוס הרביעית נכתב הפיוט אדיר הוא.
חסל סידור פסח, אחד מי יודע וחד גדיא אינם מופיעים כלל בהגשת נירנברג.
בספירת העומר המובאת בסוף ההגדה, נוסח הספירה הוא "שהיום יום אחד", בלי המילה "לעומר" או "בעומר".
הגדת מנטובה היא הגדה של פסח מאוירת שנוצרה בשנת 1560 במנטובה שבאיטליה.
היא נחשבת להגדה המאוירת המודפסת הראשונה על אדמת איטליה.
למרות מיקום הדפסתה - ההגדה היא בנוסח אשכנז, היות שבמאה ה-16 היו במנטובה יהודים אשכנזים רבים.
בעמוד האחרון אף צורף תרגום ליידיש של הפיוט "אדיר הוא".
הגדת מנטובה הודפסה על ידי ג'אקומו רופינלי.
בית הדפוס לא היה יהודי, אולם הסידור היה בהשגחתו של יצחק בן סולומון, מנהל בית הכנסת במנטובה.
כבר מהעמוד הראשון ניתן להבחין בהשפעתה של הגדת פראג, הוא זהה לה מבחינה טיפוגרפית על אף הוספת איורים חדשים ועיטורים בשוליים.
בעוד שבהגדת פראג רק שלושה עמודים עם גבולות, כל דפי הגדת מנטובה מוקפים בגבולות.
בהגדת מנטובה ניכרת השפעת אמנות הרנסאנס האיטלקית.
לדוגמה: אברהם חוצה את נהר הפרת בדרכו לכנען מתואר במהדורה כמי שמפליג בגונדולה.
'הבן החכם' הוא העתק של הנביא ירמיהו בציורו של מיכאלאנג'לו בקפלה הסיסטינית בותיקן.
'הבן הרשע' מתואר כקונדוטייר (ראש צבא שכיר) איטלקי.
'התם' מזכיר את הדמות מהאילוסטרציות של הנס הולביין על הפסוק בספר תהילים "אמר נבל בליבו".
הסדר של ליל הפסח מזכיר תמונה נוצרית של משתה חתונה באחד הבשורות.
המיזוג בין הסגנונות משלב רקעים פרחוניים בסגנון איטלקי וחיתוכי עץ של הגדת פראג.
בנוסף, בהגדה איורים של מלאכים וכרובים מזמרים, ראשי אריות עם טבעת בפה המזכירים מזרקות באיטליה, שימוש בסגנון גותי, באותיות גדולות, בצמחים ואשכולות ענבים, כולם מזוהים עם האמנות האיטלקית.
יחד עם אמנות הרנסאנס משתלבים איורים של נושאים יהודיים כדוגמת: דוד המלך, אליהו הנביא, אפיית מצות, משה ואהרן ועבודת הפרך של בני ישראל במצרים.
הגדת נירנברג השנייה היא כתב-יד מאויר של הגדת פסח שנוצר בין השנים 1470–1480 בפרנקוניה.
מאמצע המאה ה-19 עד שנת 1957 ההגדה נשמרה במוזיאון הלאומי של גרמניה בנירנברג.
בשנת 1957 היא הועברה לאוסף שוקן בירושלים ובשנת 2004 נרכשה על ידי מר דוד סופר מלונדון אשר אפשר למוזיאון ישראל לסרוק אותה ולהציג את העותק הסרוק לקהל הרחב.
העמוד מחולק בדרך כלל לשלושה אזורים: במרכז העמוד נמצא טקסט ההגדה וההנחיות לעורך הסדר ובשוליים החיצוניים והתחתונים איורים מלווים בכותרות.
ישנם גם עמודים בהם רק איורים וכותרות.
הטקסט המרכזי של ההגדה הכתוב בכתב אשכנזי מרובע ברובו בדיו שחור, כאשר מילות הפתיחה כתובות בזהב, בדיו אדום, ירוק, או כחול.
הנחיות לעורך הסדר כתובות בכתב קטן יותר בדיו אדום, ירוק, חום או כחול על מנת ליצור הפרדה ברורה ביניהן לבין טקסט ההגדה.
כותרות בצורת כרזה מעופפת המסבירות את משמעות האיורים.
הכותרת כתובה בכתב יד, בדיו שחור, בחרוזים, בסגנון היתולי, בעברית המעורבת לעיתים ביידיש.
בכותרות ניכרת השפעתה של פרשנות רש"י.
טקסט ההגדה מלווה בכ-80 תמונות מסיפורי התנ"ך.
ניכר שהמאייר עשה מאמץ כדי להתאים את מחזורי סיפורי התנ"ך לטקסט ההגדה.
המחזור הראשון מתחיל ליד המילים "עֲבָדִים הָיִינוּ לְפַרְעֹה בְּמִצְרָיִם" וכולל איורים המתארים את ילדותו של משה, עבדות בני ישראל ויציאת מצריים.
המחזור השני מתחיל בפרק "הַלֵּל" וכולל את סיפורי ספר בראשית, מסיפור אדם וחווה ועד למינויו של יוסף למשנה לפרעה.
המחזור השלישי מתאר אירועים משאר ספרי התנ"ך, החל במשה המקבל את לוחות הברית וכלה במאורעות מחיי יהושע, שמואל, שמשון, דוד, שלמה, איוב ויונה הנביא.
רבים מאיורים אלה מתבססים על מדרש האגדה.
בצד האיורים התנכיים נמצאים כמעט בכל עמוד איורים המתארים מנהגים הקשורים לליל הסדר, דוגמת אפיית מצות, בדיקת חמץ, אכילת האפיקומן.
הדמויות צבועות בצבעי מים בירוק, כחול, אדום וצהוב ותחומות בקו דק שחור.
האיורים מתארים את המציאות בה חי מאייר ההגדה ובכך מספקים מידע חשוב על חיי היהודים ועל מנהגיהם בגרמניה של המאה ה-15, דוגמת ניקיון הבית עם דגש על סילוק ובדיקת חמץ, אפיית מצות, הסבת כל בני המשפחה סביב שולחן הסדר ואכילת אפיקומן.
לצד מנהגי הפסח אנו מוצאים גם איור המתאר חתונה יהודית.
כיסוי הראש ובגדי הגברים והנשים אופייניים ללבוש היהודים באירופה של ימי הביניים ומאפשרים להבחין בין בני המשפחה לבין המשרתים הלא יהודים, בין היהודים לפלשתים ובין היהודים למצרים בסיפורי התנ"ך.
תיאור יציאת מצרים וההכנות אליה, העמסת המטלטלים, הנשים והילדים על עגלה רתומה לסוסים גדולים מלווה בפרשים חמושים, שואב את השראתו מנדודים שונים שעברו על משפחות יהודיות שלמות בימי הביניים עקב גירושן מבתיהן בצו השלטונות.
הגדת אמסטרדם היא הגדה של פסח מאוירת ומבוארת שהודפסה באמסטרדם במהדורה ראשונה בשנת 1695 ובמהדורה שנייה בשנת 1712 עם שינויים מעטים בלבד.
ההגדה הודפסה בבית הדפוס של אשר אנשל בן אליעזר חזן ויששכר באייר בן אברהם אליעזר במימונו של משה בן יוסף ויזל.
המאייר היה אברהם בר יעקב.
ההגדה כוללת עמוד שער, 26 עמודי טקסט, 137 איורים ומפה המתארת את הדרך בה ירדו יעקב ובניו למצרימה, את הדרך בה חזרו בני ישראל לארץ ואת נחלות השבטים.
המפה מודפסת בעמוד האמצעי של ההגדה ונפתחת לגודל של שני עמודים.
האותיות העבריות שעוצבו לצורך הדפסת ההגדה זכו להערכה רבה וכונו "אותיות אמסטרדם".
האיורים והמפה הופקו בטכניקה של תחריט נחושת, בשחור לבן ללא צבעים או עיטורים.
טקסט ההגדה מודפס במרכז העמוד באותיות מרובעות גדולות מנוקדות.
בשוליים החיצוניים מודפס פירוש רבי יצחק בן יהודה אברבנאל באותיות רש"י ובשוליים התחתונים "פירוש על פי הסוד" באותיות מרובעות קטנות.
האיורים מלווים בכותרות, שהן בדרך כלל פסוקים מהתנ"ך.
הכותרות מודפסות בכתב מרובע קטן ללא ניקוד.
ההגדה משלבת בין נוסח הספרדים לנוסח אשכנז, לכן היא מספקת הנחיות לעורך הסדר ביהודית איטלקית (שפת לעז), ביידיש, ובלאדינו (לשון ספרד).
ההפרדה בין נוסחי טקסט שונים מתבצעת באמצעות כותרות המציינות את הנוסח: "עד כאן מנהג ספרדים ושאר אומרים אשכנזים", "אומרים זה באשכנז וספרדים", "סדר ברכת המזון כמנהג ספרדי\האשכנזים יצו".
הפיוטים "אדיר הוא", "אחד מי יודע" ו"חד גדיא", המושרים על ידי האשכנזים בלבד, כוללים תרגום ליידיש.
תחריטי הנחושת בהגדת אמסטרדם שוברים את המסורת רבת השנים של איורי ההגדה.
מחזור האיורים בהגדת אמסטרדם מתחיל בחכמים "שהיו מסובים בבני ברק כל אותו הלילה".
חסרים בה כל אותם איורים המתייחסים להכנות לפסח דוגמת בדיקת חמץ, אפיית מצות, המשפחה המסבה סביב שולחן הסדר ואב המשפחה המברך.
בהכנת התחריטים, אברהם בר יעקב התבסס על עבודותיו של האומן השווייצרי הנוצרי מתאוס מריאן הזקן, שאיוריו לספרי הברית החדשה ולספרי היסטוריה היו ידועים מאוד באירופה.
הוא ערך בהם את השינויים המתבקשים בדמויות ובלבושם ושילב בין דמויות מאיורים שונים על מנת ליצור איורים חדשים ברוח ההגדה.
יחד עם זאת הרקע עליו מתרחשת העלילה המתוארת באיור נשאר ללא שינוי.
החידושים שהכניס אברהם בר יעקב בהגדה זאת היוו אבן דרך באיור ספרי ההגדה והשפיעו רבות על ספרי הגדות שהודפסו לאחר מכן, החל מאגדת אמסטרדם (1721), הגדת המבורג-אמסטרדם (1728), הגדת אמסטרדם (1741) והגדות מאוחרות יותר שהודפסו באירופה ובארצות הברית עד המאה ה-20.
הגדת האחות היא כתב יד מאויר של הגדה של פסח שנוצר בברצלונה במחצית השנייה של המאה ה-14.
כנהוג בכתבי יד שנוצרו בימי הביניים בספרד, שם הסופר, שם המאייר ושם המזמין אינם מצוינים על ההגדה.
על פי הערה הרשומה בעמוד האחרון, כתב היד נרכש על ידי הספרייה הבריטית בלונדון ב-13 ביוני 1885 מאדם בשם אוג'ן פון מילר.
ההגדה כוללת 64 דפי קלף.
כמו בכל ההגדות שמקורן בספרד של המאה ה-14 ובמיוחד בקטלוניה, גם בהגדת האחות רוכזו מחזורי התמונות מספר בראשית ומספר שמות בסדרות רצופות בשמונה עשר הדפים הראשונים של ההגדה, כאשר בכל עמוד שתיים או ארבע תמונות מלוות בכותרת הסבר.
המחזורים מתחילים בבריאת אדם וחוה ומסתיימים בתיאור קריעת ים סוף ומרים ובנות ישראל היוצאות בתופים ובמחולות.
האיורים כוללים אלמנטים בסגנון גותי ואיטלקי.
ההשפעה האיטלקית בולטת במיוחד בפריטים האדריכליים ובכיסויי הראש של הדמויות.
בהמשך לאיורי התנ"ך, באות תמונות המציגות משפחה יהודית בספרד של המאה ה-14 העוסקת בהכנות לחג הפסח: ניקוי הבית, שחיטת כבש ועריכת השולחן, בני המשפחה מסבים לשולחן עליו מונחים מאכלים שונים.
תמונות אלו מאפשרות הצצה לחלק מהאופנים בהם יהודי ספרד התכוננו לחג.
בין תמונות אחרונות אלה משולבת תמונה ייחודית המתארת קהל שהתאסף בבית הכנסת סביב אדם העומד על במה אופיינית לבתי-כנסת של ימי הביניים בספרד וקורא את ההגדה.
כותרת התמונה היא "בעל הבית ובני ביתו שאומרים ההגדה".
סבורים שהתמונה צוירה בהשראת מנהג שרווח בספרד באותה עת: קריאת ההגדה בבית הכנסת לטובת אלה שלא ידעו לקרוא או שלא הייתה להם אפשרות לרכוש הגדה.
טקסט ההגדה כתוב בכתב ספרדי מרובע מנוקד.
ההוראות לניהול ליל הסדר וכותרות האיורים אינן מנוקדות.
טקסט ההגדה מתחיל במצוות בדיקת חמץ ומסתיים במשפט "בשנה הבאה בירושלים אמן".
הקישוט האופייני לכתבי היד היהודיים בימי הביניים היה עיטור מילות הפתיחה.
גם בהגדת האחות מילות הפתיחה מוגדלות, מעוטרות בעלי זהב ומוצבות בתוך תיבות ממוסגרות בצבעים שונים.
טכניקה זאת שימשה גם להדגשת מילים מיוחדות, בתוך הטקסט עצמו, למשל שמם של רבי עקיבה ושל רבן גמליאל, או המילים "פסח", "מצה", ו"מרור".
במקרים אלה המילים מעוטרות גם בעלי כסף.
בעמודים מסוימים, להמחשת הכתוב, מופיעות דמויות אדם המחזיקות בידיהן פריט מאפיין: לדוגמה הבן החכם קורא ספר, הרשע מניף חרב, אדם מציג את המרור או את המצה.
בשולי העמודים בין העלים והפרחים, מסתתרים לעיתים דרקונים ואנשים זעירים.
השפעת אמנות האסלאם מורגשת בתשלובות של שריגים, עלווה ופרחים, המעטרות את שולי העמודים.
העמוד האחרון של ההגדה מעוצב בצורת שטיח בעל צבעוניות עזה בו המילים "בשנה הבאה בירושלים אמן" משולבות בצורות גאומטריות ובמוטיבים מעולם הצומח.
בין גדילי השטיח מסתתר ארנב.
הגדת ניו יורק היא הגדה של פסח משנת 1837. ככל הנראה ההגדה הראשונה שהודפסה באמריקה בנוסח העברי המקורי לצד תרגום לאנגלית.
ההגדה יצאה לאור והודפסה על ידי שלמה בן צבי הירש והיא מבוססת על הגדה שהודפסה בלונדון על ידי דוד לוי, שגם תרגם את ההגדה לאנגלית.
ההגדה כוללת בנוסף לתרגום האנגלי גם את הנוסח העברי המקורי.
התרגום האנגלי מובא מול העברית, עם הבהרות קטנות.
ההגדה כתובה לפי מנהגי אשכנז וספרד.
הקטעים "חד גדיא" ו"אחד מי יודע" אינם מתורגמים לאנגלית ומופיעים בשפה העברית בלבד.
הגדת מוקטה היא הגדה של פסח מאוירת שנכתבה בסוף המאה ה-13 או בתחילת המאה ה-14 בקטלוניה שבספרד.
כתב היד נמצא ביוניברסיטי קולג' לונדון ומספרו שם MS Mocatta 1.
כתב היד מעוטר להפליא בדיו, גואש, כסף וזהב על קלף.
כתב היד מכיל בין השאר את שיר השירים, מגילת רות וקהלת.
ההגדה הייתה שייכת למשפחה של פרדריק דוד מוקטה ונשתמרה באוסף שלו, יחד עם מחזור מוקטה מהמאה ה-16. בשנת 1905 מרב האוסף שלו הופקד בספריית יוניברסיטי קולג' לונדון.
הדעות חלוקות בנוגע לתארוך שנת יצירת ההגדה, כאשר העיטורים בהגדה מורכבים מסגנונות שונים של כתבי יד עבריים מהמאה ה-13 עד תחילת המאה ה-14. זה כנראה בגלל שימוש במספר תבניות עיטור, ממקורות שונים.
חוסר האחידות בעיצוב של ההגדה מעידה על כך שההגדה הוכנה בפרקי זמן שונים.
הדמויות הגרוטסקיות הרבות שנמצאות בהגדה מצביעות על סגנון ממקור צרפתי, בעוד שהעיטורים המיקרוגרפיים צבועים בצבעים שמשתמשים בהם לצביעת השוליים החיצוניים של כתבי יד מקראיים שמקורם מממלכת אראגון ודרום צרפת או לנגדוק.
המיקרוגרפיה בהגדה מיוחסת לסופר בשם יעקב, שגם אייר אותה.
יעקב עבד במאה ה-14 בברצלונה וככל הנראה כתב גם את הגדת ריילנדס ומחזור קטלוניה.
במספר דפים איחוד של המיקורגרפיה יוצר מנורה, מוטיב שמשתמשים בו בעיקר בתנ"כים קטלונים מהמאה ה-14. ההשפעה הקטלונית נראית גם בציור של המצה (עמוד 43), שאופייני להגדות קטלוניה מהמאה ה-14.
הגדת הגדוד השלישי של הפלמ"ח היא הגדה בסגנון חופשי, שחוברה על ידי אנשי הגדוד השלישי של הפלמ"ח לקראת ליל הסדר בפסח תש"ח, בעיצומה של מלחמת העצמאות.
חג הפסח בשנת ה'תש"ח חל ביום שבת, 24 באפריל 1948. באותה עת היה היישוב היהודי בארץ ישראל נתון בארבעה וחצי חודשים של מלחמה מרה ומרובת אבידות עם ערביי ארץ ישראל.
הוא התאמץ להגן על יישוביו ולהתכונן לקראת סיום המנדט הבריטי שנועד למחצית חודש מאי.
הגדוד השלישי של הפלמ"ח היה מוצב בגליל העליון ולחם להגנת היישובים שם.
באמצע אפריל החלו הבריטים לפנות את האזור ואת בסיסיהם בו.
ב-15 לחודש ניסה הגדוד השלישי (יחד עם כוח של חטיבת גולני) לתפוס את מצודת נבי יושע, אך נכשל.
התקפה נוספת של הגדוד על המצודה ב-20 באפריל, ימים מעטים לפני פסח, נהדפה באבידות כבדות.
בשתי ההתקפות יחד איבד הגדוד 26 מאנשיו.
על רקע אירועים קשים אלו הסבו אנשי הגדוד השלישי לערוך את ליל הסדר.
בשבועות שלאחר ליל הסדר הוסיפו כוחות הפלמ"ח בגליל העליון ללחום בקרבות רבים ואינטנסיביים לתפיסת שטחי מפתח.
ב-17 במאי הצליח הגדוד השלישי להשתלט על מצודת נבי יושע, ואגב כך איבד עוד שניים מאנשיו.
על שם 28 החללים שנפלו על כיבושו נקרא המקום מצודת כ"ח.
ההגדה היא חוברת בת 24 עמודים, כתובה ומאוירת בכתב יד, ששוכפלה במכונת שכפול.
היא מכילה מקצת מן הטקסטים של ההגדה המסורתית של פסח.
ביניהם שולבו פסוקים מן התנ"ך ויצירות מן הספרות העברית החדשה וכן טקסטים מקוריים שחוברו על ידי יוצרי ההגדה והוספו לטקסט המסורתי.
ההגדה משלבת בין המרכיב המסורתי לבין המרכיב הלאומי של הגנה וחתירה לעצמאות, בצד אבל על הנופלים במערכה ועל נספי השואה.
במיוחד הודגש הקשר בין סיפור יציאת עם ישראל ממצרים לבין מאבקו הנוכחי של היישוב לעצמאות.
כל עמודי ההגדה מעוטרים בציורים סמליים.
עותק של ההגדה שמור בספרייה הלאומית וסריקה שלו מוצגת באתר הספרייה.
"היום הייתם לעם" (על בסיס )
על הפריחה אשר לא תמה (יעקב פיכמן)
עם שמש (חיים נחמן ביאליק)
"הננו מוכנים ומזומנים לספר ביציאת מצרים" (הגדה של פסח)
"עבדים היינו לפרעה במצרים ויוציאנו ה' משם ביד חזקה ובזרוע נטויה" (הגדה של פסח)
"וכאשר יענו אותו כן ירבה וכן יפרוץ" ()
"זכור את היום הזה אשר יצאתם ממצרים מבית עבדים" (, והגדה של פסח)
תפילת יזכור לחללי המלחמה ולנספי השואה
שפוך חמתך (הגדה של פסח)
ביתי עולה באש (אברהם שלונסקי)
למתנדבים בעם (חיים נחמן ביאליק)
"הצבי ישראל על במותיך חלל איך נפלו גיבורים" (חלק מקינת דוד, )
הבית הראשון של המנון הפלמ"ח (זרובבל גלעד)
"חסל סדר פסח כהלכתו" (הגדה של פסח).
הגדת גרציאנו היא הגדה של פסח מאוירת שנכתבה וצוירה בברצלונה שבספרד, ככל הנראה בשליש הראשון של המאה ה-14 ושנת מכירתה לרוכש הראשון היא 1328.
כתב היד נמצא בספריית בית המדרש לרבנים באמריקה ומספרו שם 9300 .MS.
כמקובל בהגדות הספרדיות מימי הביניים הכותב השמיט את הקולופון, שמציין את המיקום והתאריך שבו נוצר כתב היד.
ההגדה לאחר מכן הגיעה לאספן הספרים העבריים אלקן נתן אדלר, שמכר בשנת 1923 את הכתב יד לבית המדרש לרבנים באמריקה.
14 העמודים הראשונים של ההגדה ללא ציורים.
החל מעמוד 15 בהגדה המילים הראשונות בקטעי ההגדה מעוצבות בזהב עם עלי כסף בתוך תיבה צבועה, והדמויות שמצוירות מודגשות עם פריחה שמתחילה מלמעלה או למטה של אותיות מסוימות שבתיבה.
כתב היד נכתב באותיות ספרדיות מרובעות ברורות, אך כפי הנראה החלק הלא מעוטר בהגדה נכתב על ידי סופר פחות מיומן, כאשר ניתן להבחין בטעויות שנעשו בכתב היד, כמו: חריגה מגבולות העמודות או שצוין שרבי אלעזר בן עזריה בן 17 שנה במקום בן 70 שנה כמו שמצוין בכלל ההגדות.
בדומה להגדות קטלוניה נראה גם בהגדה זו מאפיינים דומים לשאר ההגדות, כמו ציור המרור או ציור המצה.
יש בכתב היד כמה קווי דמיון סגנוניים להגדת האחות ואחדים מעמודיהן זהים לחלוטין הן מבחינת חלוקת הטקסט הן מבחינת העיטורים, בנוסף לכך קיים גם דמיון להגדת הזהב.
הגדרת העבודה של אנטישמיות, המוכרת גם כהגדרת ברית הזיכרון הבין-לאומית לאנטישמיות או הגדרת IHRA, היא הצהרה ללא תוקף משפטי מחייב המגדירה את מהות האנטישמיות.
ההגדרה קובעת כי "אנטישמיות היא תפיסה מסוימת כלפי יהודים, העשויה להתבטא כשנאה.
ביטויי האנטישמיות, הן מילוליים והן פיזיים, מכוונים כלפי יהודים או לא-יהודים או רכושם, וכן כלפי מוסדות ומתקני דת של הקהילה היהודית".
הגדרת העבודה פורסמה לראשונה ב-2005 על ידי מרכז המעקב האירופי לגזענות ושנאת זרים (EUMC), ומאוחר יותר ב-2016 על ידי הברית הבין-לאומית לזיכרון השואה (IHRA).
לצד נוסח ההגדרה העיקרי קיימות 11 דוגמאות להמחשה, אשר מעמדן נתון במחלוקת.
דוגמאות אלו נועדו להנחות את עבודת ה-IHRA, כאשר שבע מתוכן עוסקות בביקורת על ישראל.
הגדרת העבודה נוצרה במהלך השנים 2003–2004 ופורסמה לראשונה ב-28 בינואר 2005 באתר האינטרנט של המרכז האירופי למעקב אחר גזענות ושנאת זרים (EUMC), סוכנות של האיחוד האירופי.
[1] הפרסום נעשה "ללא אישור רשמי" ונשאר כטיוטה עד נובמבר 2013, כאשר הסוכנות לזכויות היסוד (FRA), אשר החליפה את ה-EUMC, הסירה אותו מאתרה במסגרת "ניקוי מסמכים לא רשמיים".
מליאת IHRA (הכוללת נציגים מ-31 מדינות) אימצה את הגדרת העבודה בכינוס שנערך ב-26 במאי 2016 בבוקרשט, רומניה.
הפרלמנט האירופי וגופים לאומיים ובינלאומיים נוספים אימצו אותה בהמשך, ומספר מוסדות ממשלתיים ופוליטיים השתמשו בה לצרכים פנימיים, אם כי לא כולם כללו את כל הדוגמאות המצורפות.
ארגונים פרו-ישראליים תמכו באימוץ עולמי באמצעות חקיקה של הגדרת ה-IHRA
ההגדרה פותחה במהלך השנים 04–2003 ופורסמה לראשונה ב-28 בינואר 2005 באתר האינטרנט של סוכנות האיחוד האירופי, המרכז האירופי למעקב אחר גזענות ושנאת זרים (EUMC).
הפרסום נעשה "ללא סקירה רשמית", ונשאר טיוטת עבודה, עד נובמבר 2013 כאשר הסוכנות היורשת של ה-EUMC, הסוכנות לזכויות היסוד (FRA), הסירה אותו מאתר האינטרנט שלה ב"ברור-אאוט של מסמכים לא רשמיים".
הגדרת העבודה אומצה על ידי מליאת IHRA (המורכבת מנציגים מ-31 מדינות) בבוקרשט, רומניה, ב-26 במאי 2016. לאחר מכן הוא התקבל על ידי הפרלמנט האירופי וגופים לאומיים ובינלאומיים אחרים והועסק לשימוש פנימי על ידי מספר מוסדות ממשלתיים ופוליטיים, אם כי לא כולם כללו במפורש את הדוגמאות הממחישות.
ארגונים פרו-ישראליים היו תומכים לאימוץ חוקי עולמי של ההגדרה IHRA.
ההגדרה ספגה ביקורת חריפה מצד אנשי אקדמיה, כולל חוקרים משפטיים, שלדבריהם היא חונקת את חופש הביטוי הנוגע לביקורת על פעולות ומדיניות ישראלית.
מחלוקות בעלות פרופיל גבוה התרחשו בבריטניה בשנת 2011 בתוך האוניברסיטה והקולג' יוניון, ובתוך מפלגת הלייבור בשנת 2018. ההגדרה נדונה בשל חולשות שלטענת המבקרים נותנות את עצמם להתעללות, בשל מניעת קמפיין למען זכויות הפלסטינים, ובשל היותה מעורפלת מדי.
שטרן, שתרם לטיוטה המקורית, התנגד לנשק של ההגדרה בקמפוסים של המכללות בדרכים שעלולות לדכא ולהגביל את חופש הביטוי.
המחלוקת על ההגדרה הובילה ליצירת הצהרת ירושלים על אנטישמיות ומסמך הנקסוס, ששניהם יוצרים הבחנה מפורשת בין אנטישמיות לביקורת על ישראל.
ההגדרה זמינה באתר הארגון, במספר שפות
המשך הנוסח והדוגמאות הנלוות להגדרה
אברום בורג, לשעבר חבר ויו"ר הכנסת כנסת מטעם מפלגת העבודה, כתב בהארץ בטור באוקטובר 2021:
במרץ 2005, בריאן קלוג טען כי הגדרה זו אוסרת ביקורת לגיטימית על רקורד (השמירה על) זכויות האדם של ממשלת ישראל תוך ניסיון להגדיר ביקורת על ישראל, וביקורת על פעולות ישראל וביקורת על הציונות כאידאולוגיה פוליטית תחת הקטגוריה של אנטישמיות ואלימות גזענית המבוססת על, אפליה או התעללות ביהודים.
בדצמבר 2016 כתב דייוויד פלדמן: "אני חושש שההגדרה הזו לא מדויקת, בכך שהיא מבודדת אנטישמיות מצורות אחרות של קנאות".
עוד אמר: "הטקסט טומן בחובו גם סכנות.
הוא עוקב אחרי רשימה של 11 דוגמאות.
שבע מתוכן עוסקות בביקורת על ישראל.
חלק מהנקודות הגיוניות, חלקן לא".
הוא הוסיף: "באופן מכריע, קיימת סכנה שההשפעה הכוללת תטיל את הנטל על מבקרי ישראל להוכיח שהם אינם אנטישמיים".
בפברואר 2017, 243 אקדמאים בריטים חתמו על מכתב, הקובע כי אין להשתיק את "הפרת זכויותיהם של פלסטינים במשך יותר מ-50 שנה", וטוען: "הגדרה זו מבקשת לבלבל בין ביקורת על ישראל לאנטישמיות".
הכותבים העלו חשש לגבי עירפול ההגדרה של אנטישמיות והגבלת הדיון החופשי על ישראל.
[ דרוש מקור לא ראשוני ]
ביולי 2018 כתב אנטוני לרמן: "השקעת כל (המשאבים) בהגדרת העבודה של IHRA לאנטישמיות רק מחמירה את המצב.
זה הזמן לפנות לעבודה עם קבוצות מיעוט אחרות, ארגוני חברה אזרחית, וגופי זכויות אדם כדי להתעמת עם האנטישמיות בתוך ההקשר של מאבק אנטי גזעני רחב יותר, לא כדי להנציח את הרעיון שהיהודים עומדים לבדם".
מאוחר יותר הוא הצהיר כי "הנימוקים נגד IHRA כה חזקים" ו"...העיקרון הבסיסי לפיו IHRA כל כך פגום – שיש לוותר עליו..." באוגוסט 2019, הוא כתב: "העמימות של 'הגדרת העבודה' של אנטישמיות העניקה רישיון לפרשנות חופשית לכול, המשמחת את המתנגדים לדרישות הפלסטיניות לשוויון זכויות".
הגדת לומברד היא הגדה של פסח שיצאה לאור בסביבות המאה ה-14 במחוז לומברדיה שבאיטליה.
זו ההגדה הראשונה שיצאה לאור בשפה האיטלקית.
ההגדה הוצגה בפריז בשנת 1900. באפריל 2019 ההגדה הוצגה בגלריית Les Enluminures שבניו יורק.
ההגדה הועמדה למכירה בסכום התחלתי של מיליון דולר.
התאריך המשוער ליציאת ההגדה היא בסביבות העשור האחרון של המאה ה-14. ההערכה היא כי ההגדה נוצרה עבור אדם עשיר, לאחר ברכתו של הדוכס ג'יאן גאלאצו ויסקונטי.
ההשערה הרווחת היא כי החלק האמנותי שבהגדה נוצר על ידי הבנאי, הפסל והמאייר ג'ובאנינו דה גרסי.
עד לשנת 1900 ההגדה לא נראתה בציבור.
בשנת 1900 ההגדה הוצגה בתערוכה העולמית בפריז.
בשנת 1927 נמכרה בלונדון לאספן זלמן שוקן ומאז לא הוצגה בציבור עד לאפריל 2019, אז הוצגה בניו יורק בגלריית Les Enluminures.
ההגדה מעוטרת ב-75 איורים בצבעי מים.
מקובל לייחס את הסגנון האמנותי של האיורים כמושפעים מהסגנון הגותי הבין-לאומי, וכדומים לציורים של ספרים נוצריים דומים.
כמו כן, ההגדה לא שונה במהותה מכתבי יד לטיניים נוצריים מאותה תקופה מבחינת הביצוע האמנותי שלה.
חלק מהאיורים בהגדה מתארים את מחזור החודשים בשנה.
באיור שמתאר את חודש דצמבר מופיע חזיר שנשחט, דבר שעורר תמיהה רבה בקרב החוקרים.
יש שתלו זאת בהשפעה של הסדנא האמנותית הנוצרית שציירה בפועל את האיורים.
אחרים דחו טענה זו, מכיוון שמכל מקום אלו שהזמינו את האיורים היו צריכים לאשר אותם.
פרופסור מארק מייקל אפשטיין כתב במגזין מוזאיק כי חודש דצמבר הוא "החודש שבו מנהג הרוב היה לשחוט חזירים.
הפעילות הזו, ממש כמו תליית אורות חג המולד כיום, או הדימוי...
של סנטה קלאוס, היה האות האוניברסלי לכך שחודש דצמבר הגיע", והשווה את איור החזירים לאיורים של גלגלי המזלות ואל השמש הליוס שהיו נפוצות ברצפות הפסיפס של בתי כנסת ביזנטיים, דבר שנעשה בשביל המחשת השמש.
ההסבר, לדבריו, הוא כי דברים אלו נועדו לייצג סמלים שיש עליהם מוסכמה כללית.
הגדת מודנה-בולוניה היא כתב יד מאויר מן הרבע השני של המאה ה-14, שנוצר בקטלוניה, ומורכב משני קטעים השמורים כיום בשתי ספריות באיטליה: בספרייה האוניברסיטאית של בולוניה (Ms.
2559) ובספרייה בית אֵסְטֵה במודנה (Cod.
כתב היד כולל טקסט ההגדה של פסח ומיניאטורות המתארות את סיפור יציאת מצרים.
על אף שהחלק הבולונזי היה ידוע ככתב יד מן המאה ה־14, רק בשנת 1967 זיהה מנדל מצגר את הקשר בינו לבין החלק השמור במודנה.
שני הקטעים כוללים כתובות המעידות כי שניהם היו בבעלות פרדיננד צ'פלי בשנת 1757, אך הבעלים הקודמים אינם ידועים.
החלק שבבולוניה כרוך בכריכה מודרנית ומכיל 205 דפים מחולקים למחברות.
במחברת הראשונה (דפים 1–12) מופיעות 12 מיניאטורות עמוד מלא המתארות את מחזור סיפור יציאת מצרים.
בהמשך (דפים 7–15) מופיע קטע סופי מטקסט ההגדה, ולאחריו גוף גדול של פיוטים לליל הסדר, לשבועות ולסוכות, מה שגרם לעיתים לסיווגו כמחזור פיוטים ולא כהגדה.
החלק שבמודנה מכיל קטע מטקסט ההגדה, שככל הנראה היה ממוקם במקור לאחר הטקסט של בולוניה ולאחר המיניאטורות.
קטע זה כרוך בכריכה מהמאה ה־20, כולל שתי מחברות קלף: הראשונה בת 7 עמודים (1–7) והשנייה בת 8 עמודים (8–15).
הקישוטים היחידים בחלק זה הם איורי מצה (6v) ומרור (7v), כמקובל בהגדות הקטלוניות.
המחזור המקראי שבחלק בולוניה קצר מזה שבהגדת סרייבו וכולל רק את ספר שמות.
מצגר ציין כי שני כתבי היד - של בולוניה ושל סרייבו - קשורים מבחינה איקונוגרפית וסגנונית, ואף בעבודת הקלף.
דבר המעלה אפשרות שנוצרו באותו סדנה, אף כי האפשרות הזו נשללת בשל תארוך שונה - מחצית השנייה של המאה ה־14 במקרה של סרייבו, לעומת תקופה מעט מוקדמת יותר במקרה של בולוניה.
הדמיון ניכר בציור הדמויות: עיניים שקועות, פנים מוארכות, לבוש דומה וסידור דמויות מקביל.
עם זאת, כתב היד של בולוניה פשוט יותר, בעל פלטת צבעים מצומצמת ושקופה ולעיתים ללא צבע, בעוד שבסרייבו הצבעים מלאים ועזים.
כמו כן, בבולוניה מופיעה סצנה אחת בעמוד, בניגוד לסרייבו שבה יש חלוקה לשתי רישומים.
היקפו הקצר של המחזור בבולוניה מעלה את השאלה האם מדובר במחזור שנועד מראש להיות מוגבל, או שמא במחזור המוקדש כולו לספר שמות תוך הדגשת נקודות השיא של סיפור יציאת מצרים.
הגדת חילק ובילק היא הגדה של פסח מאוירת, שנוצרה במחצית השנייה של המאה ה-15 בדרום גרמניה.
ההגדה ידועה בשל האיורים ההומוריסטיים והדרמטיים שלה, המשלבים סצנות מחיי היומיום עם ביטויים חזקים של תקווה, גאולה ולעיתים גם דימויים קשים.
כיום היא שמורה בספרייה הלאומית של צרפת (Bibliothèque nationale de France), בקטלוג Ms.
שם ההגדה על שם איור הומוריסטי ויוצא דופן המצוי בסיומה, המתאר ארבע דמויות השותות ומבצעות תרגילים, ולצדו כתוב כי "חילק ובילק שותה כל אחד את חלקו".
הטקסט והאיורים מיוחסים לאמן-סופר "אברהם בן רבי משה לנדאו".
ההגדה מתאפיינת באיורים בעלי אופי תיאטרלי והומוריסטי.
סצנה בולטת במיוחד היא תיאור "שפוך חמתך", המעוצבת כמופע דרמטי שמזמין את הקורא להשתתף רגשית.
שילוב הטקסט עם האיור יוצר חוויה בימתית שמטרתה לעורר תחושת שותפות, זיכרון קולקטיבי וכמיהה לגאולה.
בין האיורים בהגדה מתאפיין "דו-קרב" על המרור, שבה האיש מצביע על האישה והיא מצדה משיבה לו באותה תנועה.
מעבר לתיאור התנועתי, הטקסט המלווה סצנה זו מעניק עומק נוסף: מעל האיש נכתב: "מאמר הגלוף (מלשון גילוף, חריטה): 'מרור זה' – קולי בהרם, בזה וזה גורם'.
כלומר, באמירת "מרור זה", כוונתו היא לשני מרורים: הירק – והאישה.
לעומת זאת, מעל האישה נכתב: "תשובת האשה: הלא חשבתיך כאחד מהם, ויבוא השלישי ויסריח ביניהם".
קרי גם האישה רואה בבעלה "מרור" כשם שהוא רואה בה.
אולם, כפשרה, היא מציעה ששניהם יסכימו על מרור שלישי - ירק המרור - שיהווה גורם מתווך ביניהם..
ההגדה משמשת דוגמה בולטת לשימוש באיורים לא רק כאמצעי קישוט, אלא ככלי ליצירת חוויה טקסית חיה.
היא מחברת בין טקסט, תיאטרליות והומור, ומעבירה מסרים של זיכרון, זהות ואמונה בימות המשיח.
שילוב ההומור והדרמה מציע הצצה לתרבות היהודית האשכנזית בסוף ימי הביניים, ולדרכים שבהן הקהילות העניקו משמעות מחודשת למנהגי הפסח.
הגדת יהודה היא כתב יד מאויר של ההגדה של פסח בנוסח אשכנזי, שצוירה בדרום גרמניה באמצע המאה ה-15. האיורים שבהגדת יהודה דומים כמעט לחלוטין לאיורי הגדת נירנברג השנייה.
ההגדה נמצאת במוזיאון ישראל ומספרה שם B55.01.0109.
הוא כתוב בכתב מרובע אשכנזי, 13 שורות בכל עמוד, כאשר הוראות הטקס נכתבו בכתב קטן יותר.
ההגדה כרוכה בכריכה מודרנית מעץ עם גב מעור חום מהמאה ה־19 ושתי רצועות עור ואטבי מתכת.
ההגדה כוללת שני איורים בגודל עמוד מלא המתארים את ההכנות לפסח (דפים IV–2), וכן איורים טקסטואליים, מקראיים וטקסיים בשולי כל הדפים.
בחירת הסצנות, סגנון הציור, הצבעים והכתובות של פסוקים פרשניים בתוך האיורים – כולם דומים לאלו שבהגדת נירנברג השנייה.
עם זאת, לא ידוע איזו מן ההגדות קדמה, האם צוירו בידי אותו אמן, הועתקו זו מזו, או ששתיהן הועתקו מכתב יד קדום יותר.
בהתאם לסגנון, ההגדה צוירה בדרום גרמניה באמצע המאה ה־15. הופעתם של מוטיבים ארכאיים מסוימים באדריכלות, בלבוש ובקישוטים, וכן האופי הפרימיטיבי של ההארות, מצביעים על כך שאמן כתב היד לא היה אומן-על.
בשנת 1899 נרכשה ההגדה בחנות הספרים Rosenbaum Antiquariat שבפרנקפורט.
היא הייתה בבעלות פרופ' ד"ר ויקטור גולדשמידט מהיידלברג (המאה ה־20), ונרכשה ממנו בידי היינריך אייזמן מלונדון, מאלמנתו של גולדשמידט.
לאחר מכן עברה לפרופ' א.
יהודה, ונתרמה בשנת 1955 למוזיאון ישראל בירושלים על ידי אלמנתו, רחל אתל יהודה.
השוואה בין הגדת יהודה להגדה נירנברג השנייה
שתי ההגדות נחשבות כתבי יד "אחיות", שנוצרו בדרום גרמניה במחצית השנייה של המאה ה־15, ככל הנראה באזור פרנקוניה (במברג או נירנברג).
הן חולקות מחזור איורים כמעט זהה מבחינת האיקונוגרפיה, המבוסס במידה רבה על ספרות חז"ל, עם סצנות מקראיות, שלבי טקס הפסח והכנות לסדר.
סגנון הציור כולל קווים כהים, כבדים ואחידים, ללא קווים כפולים או הצללות, והדמויות מגושמות, בעלות ראש גדול ותנועות נוקשות.
בשתיהן מופיעות גם גלילות עם כתובות חרוזות, בכתב חום-בהיר עדין, ככל הנראה בידי אותו אמן שביצע את הרישומים הראשוניים.
הבדלים במבנה וביחס בין טקסט לאיורים
למרות הדמיון הבולט, סדר הצגת הסצנות שונה לעיתים.
בהגדת נירנברג השנייה המחזור מסודר באופן אורגני יותר, עם התאמה מרבית בין הסצנות לבין הטקסט, בעוד שבהגדת יהודה ניכרות התכווצויות והרחבות של המחזור.
מקור ההבדל נעוץ בכך שבהגדת יהודה הסופר פתח את הטקסט בעמוד שמאלי (verso) במקום בעמוד ימני (recto), מה שאילץ את המאייר לשנות את מיקום הסצנות כדי לשמר כפולות עמודים מסוימות, כמו ביקור משה ואהרן אצל פרעה או קריעת ים סוף.
שינויי הסדר הללו גרמו להיעדר סצנות מסוימות (כגון אדם וחווה) ולהכפלת אחרות.
בשתיהן ניכרת אותה טכניקת עבודה: תחילה רישום דק בחום-בהיר, צביעה גואשית גסה יחסית, ולבסוף קווי מתאר שחורים עבים.
אולם הצביעה בהגדת נירנברג השנייה פחות מוקפדת – הצבע חורג לעיתים מהקווים, ולעיתים הרקע נצבע במברשת אחת עבה.
בהגדת יהודה הצביעה מדויקת יותר, עם שימוש תכוף בירוק בוהק (באיכות ירודה שהתקלפה), בעוד שבנירנברג השנייה שולט הכחול.
בנוסף, בחלק מציורי הגדת יהודה הקווים השחורים רכים וחופשיים יותר, והאופי ה"חיתוך עץ" פחות מודגש.