tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"סדרי דין בעתירות לעניין תוקף החוק" ספר אליהו מצא 167 (2015).
"זכות הערעור או ערעור בזכות?
"הרובד הפנימי של המכרז הציבורי" משפט ועסקים יח - ספר אילה פרוקצ'יה (2015).
"פגם בערבות להצעה במכרז ושאלת המידתיות בדיני המכרזים", משפטים מה 203 (2015).
במאמר זה דן מרזל באופן ביקורתי בכלל לפיו הצעה במכרז תפסל בשל פגמים או היעדר התאמות בערבות, גם אם שוליים יחסית.
הכלל המשפטי הקיים נשען על תפיסה לפיה פסילה דיכוטומית זו נדרשת על-מנת לשמר את עיקרון השוויון במכרז.
"סעיף 18 לחוק יסוד: השפיטה: דיון נוסף בדיון הנוסף" ספר דורית ביניש (קרן אזולאי, איתי בר סימן טוב, אהרן ברק ושחר ליפשיץ, עורכים) (2018).
"חובת האמון של הממשלה כלפי הכנסת" חובות אמון בדין הישראלי (רות פלאטו-שנער ויהושע (שוקי) שגב עורכים, 2016).
"על שיקול דעתו (הרחב) של שר הפנים לפי חוק הכניסה לישראל" ספר אדמונד לוי 248 (2017).
"פסלות שופט: אתגר מראית פני הצדק למבחן החשש הממשי למשוא פנים" ספר שטרסברג-כהן (אהרן ברק, יצחק זמיר, אבנר כהן, מורן סבוראי ואלעד עפארי, עורכים 2017).
"התערבות בג"ץ בהליכים פנימיים של הכנסת: משריג ועד אדלשטיין".
יגאל מרקוס (נפטר ב-6 באפריל 2022) היה ניצב במשטרת ישראל.
הצטרף למשטרת ישראל ושירת במחוז תל אביב, היה ראש לשכת התנועה במחוז ועמד בראש שלוחת מחלקת המודיעין במחוז כראש מדור אגירה והערכה.
בשנת 1974 מונה למפקד משטרת מרחב דן.
היה נציג המשטרה בארצות הברית בדרגת תת-ניצב עד 1984. לאחר שחזר לארץ הועלה לדרגת ניצב.
שימש סגן המפקח הכללי ובשנת 1986 מונה במקביל לראש אגף חקירות.
בשנת 1988 סיים את תפקידיו ועבר לפקד על מחוז תל אביב, בראשו עמד עד 1993.
היה חבר במועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
יגאל כרמון (נולד ב-1946 ברומניה) הוא המייסד והנשיא של מכון המחקר ממרי שבוושינגטון.
אלוף-משנה במיל', ולשעבר יועץ לענייני לחימה בטרור לשלושה מראשי ממשלת ישראל וראש המנהל האזרחי ביהודה ושומרון בפועל.
כרמון עלה מרומניה לישראל עם משפחתו, בגיל ארבע.
החל ללמוד ערבית רק בבית ספר תיכון, אבל כיום הוא דובר אותה כשפת אם.
בגיל 18 התקבל לעתודה האקדמית ולמד במסגרתה מזרחנות באוניברסיטה העברית.
התגייס לצה"ל בגמר לימודיו ב-1968, בגיל 22 ושירת בצבא בעיקר באמ"ן.
בין שאר תפקידיו היה בשנים 1977–1981 יועץ לענייני ערבים בממשל הצבאי ביהודה ושומרון וחבל עזה.
בשנת 1981 מינה שר הביטחון אריאל שרון את פרופסור מנחם מילסון לראש המנהל האזרחי ביהודה ושומרון וחבל עזה, וכרמון מונה לסגנו.
יחדיו פעלו לקידום מעמד אגודות הכפרים, בניסיון ליצור שותף חלופי למשא ומתן לשלום, במקום יאסר ערפאת.
בספטמבר 1982 התפטר מילסון, וכרמון מילא את מקומו בפועל במשך כחצי שנה, עד שבאביב 1983 מונה תא"ל שלמה איליה לראש המנהל וכרמון פרש.
ב-1987 זכה כרמון בפרס ע"ש תא"ל דוד כרמון על עבודת ה-MA בנושא: "מופתי ירושלים, חאג' אמין אל-חסיני: וגרמניה הנאצית בתקופת מלחמת עולם השנייה".
פרס זה מחולק מדי שנה לעבודת מחקר מצטיינת לתואר מוסמך/דוקטור בתחום היחסים הבין-לאומיים, המזרח התיכון וביטחון ישראל, על ידי מכון דייוויס ליחסים בין-לאומיים באוניברסיטה העברית.
לאחר שחרורו מצה"ל ב-1988 מונה כרמון, בהמלצתם של יוסי בן אהרון מנכ"ל משרד ראש הממשלה ושר הביטחון יצחק שמיר, ליועצו לענייני מלחמה בטרור של ראש ממשלת ישראל, יצחק שמיר.
במסגרת תפקידו השתתף כחבר בכיר במשלחת ישראל לוועידת מדריד באוקטובר–נובמבר 1991 ובשיחות ההמשך בראשות אליקים רובינשטיין בוושינגטון.
כרמון המשיך בתפקיד גם בממשלת רבין השנייה.
בשנת 1993 פרש מתפקידו, נוכח התנגדותו להסכמי אוסלו.
שבוע לאחר שנחתם הסכם אוסלו א' פרסם כרמון מאמר ב"ידיעות אחרונות" תחת הכותרת "יסודותיו הרעועים של שלום ישראל-אש"ף", ובו טען כי "אש"ף לא השתנה ואי-אפשר לסמוך עליו.
את חוסר האמון בערפאת לא ביסס כרמון על היכרות אישית עם המנהיג הפלסטיני, אלא על נאומיו של ערפאת עצמו, כפי ששודרו בערוצי הטלוויזיה הערביים, אשר עמדו בסתירה מוחלטת להבטחות שסיפק אש"ף במסגרת ההסכם.
ב-1995 הקליט כרמון נאום של יאסר ערפאת הקורא לג'יהאד נגד ישראל, בעיצומו של תהליך השלום הישראלי-פלסטיני, ועורר בכך סערה עולמית.
ב-1998 הקים כרמון בוושינגטון את מכון ממרי ומאז הוא עומד בראשו ומחלק את זמנו בין מרכזי המכון בוושינגטון ובירושלים.
כפי שהסביר זאת כרמון: "ערפאת צועק ג'יהאד מכל במה, ואצלנו יש מחסומים של הבנה, קבלה, תפיסה ואי-ידיעה.
הבנתי שבמחסומים האלה אני לא יכול לטפל, אבל אני כן יכול לטפל במחסום השפה".
בעדות שמסר כרמון באפריל 2002 בפני הוועדה ליחסים בין-לאומיים של הקונגרס האמריקאי הוא תיאר את אמצעי התקשורת הערביים כחלק ממערכת רחבה של אינדוקטרינציה, המושפעת ונשלטת על ידי הממשלות הערביות וזורעת שנאה למערב ובמיוחד לארצות הברית:
במלחמת חרבות ברזל טען שיש להפעיל לחץ נגד ממשלת קטר על תמיכתה בחמאס וכי לחץ כזה יביא לשחרור החטופים.
בדצמבר 2023 פרסם באתר המכון מידע אודות פרויקט רייבן והמסמכים שהודלפו ממנו, כולל חמישה מסמכים שאמיתותם לא הוכחה, המעידים לכאורה על העברה של עשרות מיליוני שקלים לבנימין נתניהו ולאביגדור ליברמן לקראת מערכות בחירות.
פרסום זה היה הראשון אודות פרויקט זה בישראל.
התייחסותם של מקורות ערביים אל כרמון
באתר ממרי מובאת הקלטה של קטע משידורי טלוויזיית אל-מנאר של חזבאללה מ-2004, שבו מדובר על יגאל כרמון במשך כעשר דקות.
אל-מנאר מכנה את כרמון "טרוריסט מסוכן", מומחה בגיוס סוכנים ערביים לשירות המוסד ובהכנת מכוניות תופת, שהצליח לחדור לעיראק לאחרונה יחד עם חוליות ציוניות המתמחות במלכוד מכוניות.
לדברי הערוץ כפי שמביאם ממרי, כרמון הוא בעליו של מכון מסוכן מאוד הקרוי ממרי, והוא פתח ב-1 באוגוסט 2003 סניף של המכון ברחוב אבו נואס בבגדאד.
רשת הטלוויזיה של חזבאללה טענה עוד כי כרמון פיקח על כוחות אנטואן לאחד בדרום לבנון – צבא דרום לבנון, פיקד על יחידה 503, המתמחה במלכוד מכוניות תופת, וכי מכון ממרי בראשותו אחראי לפיגועים שבוצעו בכרבלה במטרה לעורר עימות פנימי בתוך עיראק.
האתר דיווח כי "מסיבת העיתונאים אורגנה בשם מכון ממרי הישראלי...
קצין המודיעין הצבאי הישראלי המפורסם אלוף-משנה יגאל כרמון, שמנהל כיום את המכון".
על פי האתר הסורי, מחמוד אל-אשקר, נציג הצבא הסורי החופשי, הכריז במסיבת העיתונאים כי "הממשלה הסורית בגולה" תיקח על עצמה לאחר הפלת משטר אסד "לחתום על הסכם שלום עם ישראל ולגרש את הנוציירים (העלווים) מסוריה לאירופה".
האתר אף פרסם באותו הקשר את תמונתו של כרמון.
במהלך 2013 פרסם ממרי ראיון של בכיר החמאס פתחי חמד בערוץ טלוויזיה מצרי שבו אמר כי "הפלסטינים הם בסך הכל מהגרים מחצי האי ערב וממצרים" וכי "על אחינו הערבים לסייע לנו בהמשך הג'יהאד נגד ישראל" ולספק חשמל לרצועת עזה.
הראיון הכה גלים ב של הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
חמאס ותומכי הפלסטינים טענו שכרמון זייף את תרגום דבריו של חמד, שהפריכו את טענות הפלסטינים על היותם ילידים במרחב הארץ-ישראלי, מה שהוכח כטענה שקרית.
יגאל עילם (נולד ב-21 ביולי 1936) הוא היסטוריון ישראלי החוקר את ההיסטוריה של היהדות, הציונות ומדינת ישראל.
העלה את מחקריו על הכתב בספרים רבים ומשמש כמרצה במכללות.
יגאל עילם נולד בשנת 1936 בתל אביב.
בשנים 1954–1957 שירת בצה"ל כמפקד מחלקה, מדריך בבית הספר לקצינים וכקצין מבצעים בגדוד נח"ל מוצנח.
לאחר סיום שירותו למד בשנים 1957 - 1964 היסטוריה ופילוסופיה, באוניברסיטה העברית בירושלים.
היה פעיל באגודת הסטודנטים באוניברסיטה העברית.
בשנת 1958, כאשר החל לצאת לאור "פי האתון", ביטאון אגודת הסטודנטים, נתמנה עילם, שהיה אז סטודנט לתואר שני, לעורכו הראשון.
החל משנת 1964 פרסם מאמרים בעיתון "הארץ" ולאחר מכן גם בעיתון "דבר".
בשנים 1965–1966 היה מורה בבית ספר תיכון.
במלחמת ששת הימים שירת בחטיבת ירושלים.
בשנת 1973 יצא לאור ספרו הראשון "מבוא להיסטוריה ציונית אחרת" ומאז פרסם ספרים רבים נוספים.
עילם כיהן כמרצה במכללה האקדמית ספיר ובמכללת סמינר הקיבוצים.
בהשקפת עולמו יגאל עילם הוא איש השמאל הישראלי, ועם זאת, יש לו דעות ייחודיות על היחס בין היהדות לציונות.
לדעתו קיימת סתירה מהותית בין הציונות ליהדות ההיסטורית, ואין הציונות יכולה להכיל את מלוא ההוויה הישראלית, הממלכתית, שהיא הוויה מורכבת ופתוחה הרבה יותר מזו המיוצגת על ידי החזון הציוני.
עילם היה פעיל בתנועות שמאל שונות ושלל את רעיון ארץ ישראל השלמה.
לאחר עליית הליכוד לשלטון ב-1977, כתב:
פעמיים התעוררו סערות ציבוריות הקשורות לעילם.
האחת פרשת מתן עדותו במרץ 1979 לטובתו של כריסטופר מייהיו במשפט דיבה נגד "מעריב"; השנייה – פרשת הדחתו בהמשך אותה שנה על ידי יוסף לפיד, בעת היותו של לפיד יושב ראש רשות השידור, מהנחיית דיון בטלוויזיה הישראלית.
כריסטופר מייהיו (1915–1997) היה חבר הפרלמנט הבריטי בעל עמדות פרו-פלסטיניות ומבקר חריף של מדינת ישראל.
בשנת 1975 פרסם הלה יחד עם עיתונאי בשם מייקל אדמס ספר בשם Publish It Not: The Middle East Cover-up, שבו ביקורת חריפה על ישראל ויחסה לפלסטינים, ברוח האנטישמיות החדשה.
ב-1 באוגוסט 1975 פורסמה ב"מעריב" כתבה מאת כתב העיתון בלונדון שמתח בקורת על הספר, וכתב כי מייהיו "הפך לשונא ישראל ארסי ומושבע", ושאל "במה שונה גישה זו מן השיטות של הנאצים?".
בעקבות הכתבה הגישו מייהיו ואדמס בסוף שנת 1978 תביעת לשון הרע נגד העיתון, עורכו והכתב.
התביעה נדונה בבית המשפט המחוזי בירושלים.
עילם הופיע במשפט ב-31 במרץ 1979 כעד מטעם התביעה ובעדותו חיווה דעתו כי הספר בעיניו הוא "ספר מרגיז" וכי הוא "אנטי–ציוני חריף", אך לפי השקפתו, אנטישמיות היא "שנאת יהודים" ויש להבחין בינה לבין ביקורת על מדינת ישראל והציונות.
עד ישראלי נוסף מטעם התביעה היה האלוף במילואים מתי פלד, שהביע דעתו כי אין ליחס בשום פנים לתובעים מוטיבציה נאצית או אנטישמית.
לעומתם יוסף לפיד, שהיה אז עיתונאי בכיר במעריב והופיע כעד מטעם ההגנה, אמר בעדותו: "אנו מאמינים כי יש לנו עניין עם אנטישמים, המנהלים תעמולה בסגנון נאצי".
השופט יעקב בזק, שישב בדין, פסק ב-5 באוגוסט 1979 כי הוא דוחה את התביעה וקבע כי הכתבה במעריב הייתה נכונה וכי הייתה חשיבות רבה בפרסומה מאחר ש"דברי תעמולה מסוג זה שאין מגיבים עליהם עלולים לחלחל לתודעת הציבור, כשם שהתעמולה האנטישמית והנאצית חלחלה לתוך תודעתם של התובעים".
דרכיהם של עילם ויוסף לפיד המשיכו להצטלב; בעת שהמשפט התנהל עדיין, נתמנה לפיד ב-25 בפברואר 1979 למנכ"ל רשות השידור.
המינוי נחשב למינוי של איש ימין, בעקבות המהפך, בו עלה הימין לשלטון.
במסגרת תפקידו ביצע לפיד מספר פעולות שנויות במחלוקת.
הוא אכף איסור על ראיונות עם אנשי אש"ף והחל בסדרה של הדחות של מי שנחשבו כאנשי שמאל.
באפריל 1979 הורה להפסיק בקול ישראל את שידור תוכניתו של יעקב אגמון "בירה ומצב רוח", במאי מנע מעילם מלהנחות את אחד מפרקי התוכנית "השעה השלישית" שעסק בתוכנית האוטונומיה ובספטמבר הדיח אותו מהנחיית התוכנית "שעה אחת קודם" בקול ישראל.
על מהלכים אלה נמתחה ביקורת ציבורית והועלתה נגד לפיד טענת מקארתיזם.
העניין הגיע גם לכנסת וחבר הכנסת דני רוזוליו דרש לקיים דיון בוועדת החינוך והתרבות באמרו: "זאת גישה כיתתית צרה, ההופכת את הרשות הממלכתית לרשות מפלגתית".
מלבד מחקריו ההיסטוריים בנושאי הגדודים העבריים, ארגון ההגנה, והקמת הסוכנות היהודית, פרסם עילם ספרי עיון שביטאו את השקפת עולמו.
בספרו "ממלאי הפקודות" (1990) ביטא עילם את ההשקפה שאין אף פעם פקודה מפורשת לביצוע פשעי מלחמה אלא שלובשי המדים פעלים ברוח ההנהגה ומבצעים מעשי טבח כדוגמת טבח כפר קאסם או רצח עם שדוגמתו הקיצונית ביותר היא השואה.
לטענתו חלק גדול מתהליך קבלת ההחלטות בהיסטוריה לא היה ליניארי (הנוהג כקו בעל שיפוע קבוע) - דרג מחליט שמעביר לדרג המבצע, אלא בדיוק להפך - דרג מבצע נטל החלטה והדרג המחליט אימץ את ההחלטה, הן כיוון שהיא תאמה את האידאולוגיה שלו והן כיוון שהיא התבררה כמוצלחת.
במקרה של כישלון והסתבכות ניער הדרג המחליט את חוצנו והעביר את האחריות למבצעים שכביכול לא נהגו על פי הפקודה.
בספרו "קץ היהדות: אומת הדת והממלכה" (2000) טען כי קיים ניגוד בסיסי בין הציונות, כלאומיות מודרנית, לבין היהדות האורתודוקסית.
היהדות במהותה, טען עילם, אינה סובלת את המדינה, אינה זקוקה לה ובעיניה היא מיותרת לחלוטין, היהדות ההיסטורית לא הייתה אומה; היא הייתה אומת-דת.
למרות זאת, הסיק עילם, זכתה היהדות ההיסטורית לזריקת עידוד מצד הציונות, שהעניקה לה מקלט חדש בדמות מדינת ישראל, בעימות בין השתיים עתידה המדינה להתגבר על הדת, אומת-הדת היהודית.
בספרו "יהדות כסטטוס קוו: פולמוס מיהו יהודי 1958" יצא לאור אף הוא בשנת 2000 טען עילם שהקמת המדינה בעצם לא הביאה לידי שינוי בתפיסת מבנה החברה, כפי שמחויב ממהותה של מדינה ריבונית האחראית לזכויות ולחירויות של כל אדם וכל קבוצה בתחום שיפוטה.
לדבריו מה שקרה בפועל הוא המשך ישיר של ההסדרים וההסכמים שהיו בתנועה הציונית ובכנסת ישראל, כלומר ביישוב העברי בארץ בתקופת המנדט הבריטי, וקודם לכן בתקופת השלטון העות'מאני.
בספר תיאר עילם את ההסדרים השונים שנעשו בין דתיים לחילונים לנוחיות השותפות הפוליטית, אלא שלדבריו, במדינה ריבונית מודרנית חובה לדאוג למעמד הדמוקרטיה וחירויות האדם.
בספרו "מה התרחש כאן" (2012) כלולים שבעה מאמרים.
בספר ניסה עילם להציג סקירה מאוזנת של הסכסוך הישראלי-ערבי ושל הישגיה של מדינת ישראל בשישים שנותיה הראשונות.
לדבריו התמונה המתקבלת טומנת בחובה מסר אופטימי למרות הכל.
במאמרים הנכללים בספר ערער עילם על עמדות יסוד ועל כמה מן המיתוסים המושרשים בהיסטוריה היהודית והציונית.
לדבריו היחס בין הציונות ליהדות ההיסטורית ובין הציונות למדינת ישראל, אינו כה פשוט וחלק כפי שנוטים להציג אותו – לשיטתו קיימת סתירה מהותית בין הציונות ליהדות ההיסטורית; אין הציונות יכולה להכיל את מלוא ההוויה הישראלית, הממלכתית, שהיא הוויה מורכבת ופתוחה הרבה יותר מזו המיוצגת על ידי החזון הציוני.
עילם ביקר את הדרך היהודית בהיסטוריה.
לדבריו היהדות מראשית דרכה אימצה רעיון שבידל אותה משאר העמים, פסל את הצורך בקיום ממלכתי ודן אותה לחיי גלות ולסבל מתמשך.
בספר תקף עילם את הנטייה הרווחת בקרב ההיסטוריונים הישראלים לקשור כתרים לראשו של דוד בן-גוריון כמעט בכל עניין וסוגיה הקשורים בתקומת מדינת ישראל.
לדבריו בן-גוריון עצמו לא נזקק לכתרים אלה.
מבוא להיסטוריה ציונית אחרת, הוצאת לוין-אפשטיין 1973
הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה, הוצאת מערכות 1973
אלף יהודים בעת החדשה :לקסיקון, הוצאת זמורה, ביתן, מודן 1974
מחזון למדינה: בעיות מרכזיות בתולדות הציונות, הוצאת קצין חינוך ראשי 1978
המאבק החמוש :פרקי לימוד, הוצאת יד טבנקין 1985
ההגנה: הדרך הציונית אל הכוח, הוצאת זמורה, ביתן, מודן 1979
ממלאי הפקודות, הוצאת כתר 1990
הסוכנות היהודית: שנים ראשונות 1919-1931, הוצאת הספרייה הציונית 1990
קץ היהדות: אומת הדת והממלכה, הוצאת תפו"ח 2000
יהדות כסטטוס קוו: פולמוס מיהו יהודי 1958, הוצאת עם עובד, 2000
מה התרחש כאן, הוצאת עם עובד 2012
יגאל פְּליטמן (נולד ב-1948) הוא משפטן ישראלי, כיהן כנשיא בית הדין הארצי לעבודה בשנים 2013–2018.
יגאל פליטמן נולד בשנת 1948 בישראל.
בשנת 1966 סיים ללמוד בבית ספר תיכון חדש בתל אביב במגמה ריאלית.
בשנת 1973 קיבל תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1974 הוסמך כעורך דין.
בשנת 1980 קיבל תואר שני במשפטים, אף הוא מהאוניברסיטה העברית.
בשנת 1975 החל לעבוד במוסד לביטוח לאומי, ובשנים 1983–1988 שימש מנהל הלשכה המשפטית של המוסד לביטוח לאומי במחוז ירושלים והדרום.
ביוני 1988 מונה לשופט בבית הדין האזורי לעבודה בתל אביב, ובספטמבר 1997 מונה לנשיא בית הדין.
במרץ 1999 מונה לשופט בבית הדין הארצי לעבודה.
במרץ 2011 מונה לסגן נשיא בית הדין הארצי לעבודה.
ב-19 בדצמבר 2013 החל לכהן כנשיא בית הדין הארצי לעבודה, במקומה של נילי ארד, שפרשה לגמלאות.
קביעה שהגבלת תשלום רטרואקטיבי של קצבת שאירים לשנה בלבד היא חוקתית, עומדת בתנאי המידתיות של חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, ואינה פוגעת בזכות הקניין של מקבל הקצבה.
קביעה שחוק שעות עבודה ומנוחה אינו חל על עובדים זרים בתחום הסיעוד, ולכן הם אינם זכאים לגמול שעות נוספות.
נגד פסק דין זה הוגשה עתירה לבג"ץ, אך זו נדחתה.
בדיון נוסף נותר פסק הדין של בג"ץ על כנו.
הצטרף לפסק דינה של הנשיאה נילי ארד שאסר על המעסיק להביע עמדה על התאגדות עובדיו, והוסיף שגם אם המעסיק סבור שהעובדים הפיצו מידע שקרי, אסור לו להביע דעתו בפני העובדים, אלא ליידע על כך את ארגון העובדים או לפנות לבית הדין לעבודה.
פסק דינו האחרון של פליטמן כנשיא בית הדין הארצי לעבודה, שהוקרא על ידו בטקס הפרישה שלו במרץ 2018, קבע לראשונה כי תשר הניתן למלצרים במסעדות ובבתי קפה מהווה שכר המשולם על ידי המעסיק, והמעסיק חייב להעניק בגינו את כלל הזכויות הסוציאליות הנלוות.
פסק הדין קבע שחובה זו תיכנס לתוקף ב-1 בינואר 2019.
לאחר פרישתו הצטרף לצוות היועצים של משרד עורכי הדין AYR – עמר-רייטר-ז'אן-שוכטוביץ' ושות', שם הוא מועסק כיועץ מיוחד ועוסק בגישור, בוררות ופתרון סכסוכים.
פליטמן הוא גם שופט בבית הדין הצבאי לערעורים בדרגת אלוף-משנה.
במסגרת זו נמנה בשנת 2017 עם ההרכב שדן בערעור על פסק הדין במשפטו של אלאור אזריה.
יגאל פזי (נולד ב-31 בדצמבר 1939) הוא מדליסט פאראלימפי ישראלי, חבר נבחרת ישראל בכדורעף נכים בשנים 1973–1990. זכה בארבע מדליות אולימפיות (3 זהב, 1 כסף), ארבע מדליות באליפות העולם (2 זהב, 2 כסף) וארבע מדליות באליפות אירופה (1 זהב, 3 ארד).
יגאל פזי נולד בקיבוץ אושה, בן לרחל (רושקה) ושמואל פזי.
במלחמת ששת הימים שירת בפלס"ר 78 של חטיבת המילואים אלכסנדרוני, אשר לחמה בקרבות ההבקעה במרכז רמת הגולן.
באחר הצהריים של יום שישי, 9 ביוני 1967, נפגע פזי ממוקש נעל, בעליית הפלס"ר לדרבשייה.
פזי, אשר איבד באירוע את רגלו הימנית מתחת לברך, אושפז בבית חולים רמב"ם בחיפה, שם טופל על ידי מי שלימים תהיה אשתו, האחות יהודית כהן-אלורו.
השניים נישאו ב-5 בנובמבר 1967.
פזי שיחק כדורעף עוד טרם פציעתו והיה חבר קבוצת זבולון.
כשנתיים לאחר שיקומו שב פזי למגרש הכדורעף, במסגרת כדורעף נכים שהחלה להתגבש בחיפה.
הקבוצה שיחקה בליגה למקומות עבודה כנגד קבוצות "רגילות".
פזי שיחק בנבחרת ישראל בכדורעף נכים החל מהקמתה ב-1973 ועד 1990 בעמדת מנחית.
הרכב הנבחרת עם הקמתה כלל מלבד פזי את חגי זמיר, אהרון דנציגר, שלמה אשכול, רוני פרדקין, משה ברבלט, גדי לנצר, דני גלעדי ואליעזר קלינה ששימש כמאמן-שחקן.
עם הקמת בית הלוחם תל אביב ב-1974, תפס ספורט הנכים בישראל תאוצה, ובפרט נבחרת הכדורעף אשר הגיעה להישגים חסרי תקדים.
כמו כן, שיחקה הנבחרת כל השנים גם בליגה ה"רגילה" לכדורעף בארץ בהצלחה מרובה.
יגאל סלע (2 באפריל 1930 – 1 בספטמבר 2024) היה מחלוצי שמירת הטבע בישראל.
יגאל סלע נולד בשכונת בורוכוב, גבעתיים, שהוריו היו ממקימיה.
אחד מהם היה מאומץ, בן דודו מצד אביו, שאומץ לאחר שהוריו נרצחו בשואה.
אח נוסף, אבשלום, נהרג כחייל מילואים בירושלים מאש צלפים ב–1962. סלע למד בבית הספר החקלאי בבן שמן ובחברת הנוער בקיבוץ חולדה.
בשנת 1946, הצטרף להכשרה בקיבוץ אבוקה בעמק בית שאן והיה שם רועה צאן, התגייס לפלמ"ח לגדוד הראשון, חטיבת יפתח, והשתתף בקרבות מלחמת העצמאות בגליל העליון ובנגב (מלכיה, חרבת מחאז, חלץ [חליקאת]).
סיפורים על אישיותו במהלך הקרבות מספר פוצ'ו בספרו "בחיי: קורות חייו של צבר מצוי" (2016).
ב-1949 היה בקבוצת המייסדים שהקימה את קיבוץ ראש הנקרה, וחי בקיבוץ עד 1957. ב 1954 היה עוזר אישי לד"ר מנחם דור במכללת בית ברל שבהקמה.
בשנים אלה הִרבָּה לשוטט ברחבי הגליל המערבי, והיה בקבוצת מקימי החוג האזורי לידיעת הארץ בגליל המערבי שהחל את פעילתו ב-1952 ופעיל עד היום.
החוג האזורי קיים פעילות אינטנסיבית בתחומים שונים -- בוטניים, זואולוגיים וארכאולוגיים ובכלל זה כנסים ופרסומים.
ב-1953 השתתף בכנס ההקמה של החברה להגנת הטבע בסמינר אורנים, וב-1956 התמנה ביוזמתו של אמוץ זהבי לעובד הראשון בשכר של החברה להגנת הטבע, שהתחילה את דרכה כאגודה של כמה מאות פעילים מתנדבים.
התגורר בחיפה, היה נשוי לאסתר ונולדו להם שתי בנות ובן.
פעילותו בשנים ראשונות אלה, לפני החקיקה לשמירת הטבע במדינת ישראל (1963) והקמתה של רשות שמורות הטבע בשנת 1964, כללה שלושה עניינים: פעילות ישירה לשמירת הטבע, מחקר, הסברה וחינוך.
בשלשת התחומים השתתפו עשרות מתנדבים חברי החוג, מורים מסמינר אורנים ועוד אנשים מסורים לעניין הטבע.
השתלמות מורים ראשונה במרץ 1957 פתחה את מסורת הסיורים להכרת הטבע בצפון הארץ, לרוב ללא תשלום (סל"ת), ויוזמות מלמטה לשמירת הטבע, שנעשו בשיתוף הדוק עם תושבי האזור, כולל עיריית עכו והמועצות האזוריות.
מערכת זו הייתה למעשה אבטיפוס של מה שהיה אחר כך "בית ספר שדה", אם כי ללא בסיס של מבנה קבוע.
רק ב–1961 נבנו הבניינים של "בית ספר השדה אכזיב", שהיה הראשון מסוגו.
בין מפעליו הראשונים של סלע, שנשאו פרי והפכו למשימות שמירת הטבע בקנה מידה ארצי וכלל ים תיכוני, היה גילוי הטלות צב הים החום והירוק בחוף אכזיב (1952), שהוביל לשיתוף פעולה עם פרופ' היינריך מנדלסון, אז ראש המכון הביולוגי בתל אביב (לפני הקמת אוניברסיטת תל אביב).
מעקב מתמשך שניהל אחר הטלות ובקיעות לאורך החופים, כולל שיטת טיבוע שפיתח, חיבר אותו לרשת מחקר צבי הים באגן הים התיכון ועורר את המודעות בארץ לחומרת מצבם של צבי הים שכבר היו על סף הכחדה גמורה.
הרס אזורי ההטלה של הצבים בחופי הארץ הוביל אותו גם לפתוח במאבק להפסקת כריית הזיפזיף בחופים, דבר שנתפס כפגיעה בתנופת הבניה בארץ, אך הוביל בסופו של דבר לעצירת הכרייה הפראית בכל חופי הארץ בעזרת תחיקה (1965).
על בסיס תגלית משנת 1963 ומחקר מתמשך שעשה הציע את ניצול התנשמת לעזרת החקלאות, מה שהתפתח לפרויקט חוצה גבולות.
ב–1961 הקים וניהל את בית ספר שדה אכזיב, שהיה הראשון מסוגו שניזום והוקם באופן מתוכנן על ידי החברה להגנת הטבע, בעזרת ידע שרכש בהשתלמות בבתי ספר שדה בדרום אנגליה.
בראשית שנות השבעים ערך סקר ארצי של עופות דורסים עבור אוניברסיטת תל אביב, ומחקר על טריטוריות הציד של עֲקָבִים.
במסגרת זו גם היה מעורב בפרויקט טיבוע הציפורים.
גילוי (1952) מערת נמר ליד מערת קשת, מערת הנטיפים הראשונה שהתגלתה בארץ, והצלחת גיוס תושבי האזור למפעל הצלה של המערה מפני הרס הנטיפים, הובילו אותו בשנים אלה, ביחד עם איתן עלומי מקיבוץ בית העמק, לערוך את הסקר הראשון לגילוי ומיפוי מערכת של 35 מערות קרסטיות ברחבי הגליל.
החומר שאספו הועבר לאוניברסיטה העברית והיה הבסיס לחקר המערות בארץ.
במהלך שנות השבעים הביא לארץ את גזע כלבי הסלוקי של סיני ועסק בגידולו ובפיתוחו בארץ.
ב-1974 פרש מהחברה להגנת הטבע, אך המשיך את עיסוקו בשמירת הטבע במסגרת הקרן הקיימת.
כחלק מגישתו לנושא התאוששות החורש יזם ב-1980 וניהל, בעזרת הנהלת הספארי, פרויקט ניסויי ראשון מסוגו להכנסת האילנד (Taurotragus Oryx), אנטילופה אפריקאית גדולה, כבהמת מרעה לדילול החורש ומניעת שרפות.
זאת בניגוד למטרה המקורית של יבוא האילנד לארץ בשנות השישים על ידי הספארי, שהייתה לצורך יצוא לגני חיות.
ניסוי זה נעשה במתחמים ביטחוניים בלבד, ובהם הוכיח את עצמו: באזורים שבהם חיים היום האילנדים אין מה שיישרף על הקרקע.
החיות עצמן בריאות, "חסכוניות" במזון ובמים, ואין להן אויבים טבעיים.
לאחר פרישתו מקק"ל, ניהל את סניף חיפה של החברה להגנת הטבע, ובמסגרת זו היה ממובילי המאבק שהוכתר בהצלחה לעצירת בניית מגדלי חוף הכרמל ובהמשך גם המרינה בחיפה.
הפרויקט האחרון שלו היה מחקר מקיף לאיתור ואפיון עצי זית עתיקים ברחבי הארץ ובמיוחד בגליל.
במסגרת זו פעל ביחד עם ד"ר מאזן עלי מדיר חנא, לקדם פרויקט מיפוי עצי הזית העתיקים הראויים לשימור מיוחד, והפיכתם למורשת תרבותית לשני הלאומים בארץ.
העבודה לתיעוד עצי-הזית העתיקים נעשית בפועל בעזרת תוכנת סקר, "מפת עצי הזית העתיקים", שפיתח מכון דש"א בעזרתו, הנגישה לסוקרים באופן מקוון.
בנובמבר 2011 נערך לכבודו כנס לציון פעולתו להגנת הטבע בהשתתפות ותיקי החברה להגנת הטבע וממשיכיהם, בבית-ספר שדה אכזיב.
(רב חובל) ד"ר יגאל מאור (נולד בחיפה בה' באדר תשט"ז, 17 בפברואר 1956) הוא המנהל לשעבר של רשות הספנות והנמלים.
יגאל מאור למד בבית הספר לקציני ים עכו במגמת שיט וסיים את לימודיו ב-1974 (מחזור י"ט).
אחרי הפסקה בהפלגותיו עקב שירותו הצבאי, המשיך מאור את דרכו בצי הסוחר הישראלי והתקדם בעבודתו מדרגת קצין סיפון זוטר עד לדרגת רב חובל ושירות כקברניט בפועל.
בשנת 1993 עבר מאור לתפקידי ניהול בחברת "צים".
הוא היה מנהל התפעול של החברה בים התיכון ובנמלי אירופה.
בשנת 1997 מונה מאור לתפקיד נציג "צים" באיטליה במשרדי החברה שבג'נובה (גנואה) וניהל את כלל פעילות "צים" באיטליה ובמדינות סמוכות.
בהמשך הורחבה אחריותו למדינות נוספות בדרום אירופה ובמרכזה, בהן גרמניה, אוסטריה והונגריה.
לאחר הפרטתה המלאה של "צים", מונה מאור למנהל שירות המכולות סובב העולם (ZSC) ובהמשך למנהל כלל השירותים הגלובליים של החברה.
לאחר מכן מונה לחבר ההנהלה ולסמנכ"ל הספנות, בהמשך לסמנכ"ל חכירות וניהול אניות.
בשנת 2016 סייע והיה ממקימי מסלול MBA עם התמחות בניהול ספנות ונמלים בחוג למנהל עסקים שבבית הספר לניהול (הפקולטה לניהול) שבאוניברסיטת חיפה.
מאור הוא מנהל מקצועי של תוכנית זו ומרצה בחוג למנהל עסקים במסלול זה במקצועות כלכלת ספנות ונמלים, תפעול ספנות ונמלים ואסטרטגיות ניהוליות בתחומים אלו.
מאור משמש גם כחוקר וכיועץ במכון למחקרי ביטחון לאומי INSS בתל אביב.
בשנת 2009 מונה מאור למנהל רשות הספנות והנמלים במשרד התחבורה.
מאור כיהן כדירקטור מטעם המדינה וכיו"ר הדירקטוריון ברשות לחינוך והכשרה ימית.
בשנים 2010 ועד 2015 שימש כנציג שר התחבורה במועצת הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים.
מאור בוגר תואר ראשון בגאוגרפיה בהצטיינות יתרה מאוניברסיטת חיפה, מוסמך בגאוגרפיה וספנות בהצטיינות יתרה מאוניברסיטת חיפה, מוסמך במנהל עסקים מאוניברסיטת חיפה ובעל תואר שלישי (PhD) מאוניברסיטת חיפה.
עבודת הדוקטור שלו משנת 2025 עסקה בנושא: "יוזמת דרך המשי הסינית הימית (MSRI) והשלכותיה על ישראל בהיבטים גאולוגיסטיים".
בעת שהייתו באיטליה היה מאור במשך כ-5 שנים יו"ר הדירקטוריון של בית הספר הבינלאומי בגנואה.
במסגרת זו פעל לייסוד והקים את בית ספר התיכון הבינלאומי כהמשך לבית הספר היסודי שם.
בשנת 2008 נבחר מאור כחבר מועצת עיריית חיפה ברשימת "די-שינוי".
הוא עזב את המועצה כאשר מונה למנהל רשות הספנות והנמלים.
יגאל כספי (נולד ב-1950) הוא איש שירות החוץ בדימוס.
קודם לכן כיהן כסמנכ"ל לענייני הסברה ותקשורת במשרד החוץ וכשגריר ישראל בקוריאה הדרומית.
כספי נולד בחיפה בן להורים שעלו ממצרים.
ב-1968 התגייס לצה"ל, הוא שירת כקצין בחיל התותחנים והיה בצוות ההסבה של גדוד 405 לגדוד הראשון בחיל של תותחים מתנייעים מדגם M-109 "רוכב".
לאחר שחרורו סיים ב-1975 תואר ראשון ביחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1988 סיים תואר שני ביחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית.
את שירותו במשרד החוץ החל ב-1977. הוא שירת כמזכיר שני בשגרירות ישראל בפריז, ב-1983 מונה לקונסול בסן פרנסיסקו, ב-1987 מונה לסגן ראש מחלקת מצרים במשרד החוץ, ב-1989 מונה לסגן שגריר ישראל בסטוקהולם.
ב-1993 מונה לראש מחלקת מידע במשרד.
ב-1996 מונה לציר מדיני בשגרירות ישראל בטוקיו שביפן.
ב-2001 מונה לראש מחלקת צפון מזרח אסיה.
ב-2005 מונה לשגריר ישראל בקוריאה הדרומית.
ב-2009 שב לישראל ומונה לסמנכ"ל לענייני הסברה ותקשורת במשרד החוץ.
ביולי 2012 מונה לשגריר ישראל בשווייץ.
הוא הושעה מתפקידו בפברואר 2015 וזומן לשימוע לפני פיטורים לאחר שנחשף כי פרסם בחשבון הטוויטר שלו, באמצעות ציוץ מחדש, ביקורת שנמתחה על ראש הממשלה, שר החוץ, שר הביטחון ושר השיכון, בניגוד לתקנון נציבות שירות המדינה, הוא שב לתפקידו לאחר כחודש וחצי עד סיום הבירור בעניינו.
לאחר חשיפת הפרשה מחק כספי את חשבון הטוויטר שלו.
בדצמבר 2015 פורסם כי כספי שיתף בחשבון הפייסבוק שלו ציטוט של הבכיר הנאצי הרמן גרינג.
הציטוט הוא תרגום לעברית של דברי גרינג לפיהם ניתן להכריח את העם לציית למנהיגיו באמצעות הודעה שהמולדת נמצאת תחת מתקפה, ובסיום הציטוט ההערה "אנחנו בדרך הנכונה" בכוונו ככל הנראה לממשלת ישראל.
למרות התנצלותו והסרת הפוסט, משרד החוץ החל בהליך משמעתי לבירור העניין, במקביל לבירור משמעתי בעניין תלונות שהתקבלו מעובדי השגרירות על התעמרות בכפיפים, וכספי נקרא, שוב, להגיע לבירור בארץ.
בסופו של דבר סוכם על יציאתו לפרישה מוקדמת משירות החוץ ב-1 ביוני 2016, וכך היה.
יגאל סבטי (נולד ב-23 בדצמבר 1944) הוא מומחה לאיראן ולשפה הפרסית, סופר, מתרגם ועיתונאי.
כתב, עורך ושדרן בקול ישראל בפרסית.
יגאל סבטי נולד בעיר המדאן שבאיראן.
גדל והתחנך בבית הספר אליאנס שבעיר המדאן וכן בטהראן.
עם סיום לימודי התיכון למד ספרות פרסית ואת השפה העברית בישיבות אוצר התורה שבטהראן ובשיראז שימש כמורה ומחנך למשך כחמש שנים.
תוך כדי עבודתו כמחנך באוצר התורה, ויתר על לימודי המשפטים על-מנת שיוכל להמשיך לחנך וללמד במקביל, והחל בלימודי תואר בספרות אנגלית באוניברסיטת טהראן.
עם סיום לימודיו עבד במשך כעשרים ושלוש שנים כמתרגם מומחה בכיר במכס האיראני והוציא לאור מספר ספרי הדרכה ומדיניות של המכס.
כמו כן כתב, תרגם והוציא לאור מספר ספרי ילדים ונוער, שזכו להצלחה רבה באיראן.
את חלקם המשיכו למכור באיראן עד לשנת 2011.
בשנת 1994 עלה לישראל והחל לעבוד בקול ישראל במחלקת השידורים בפרסית כעורך, מנהל הפקה וקריין.
פינתו הקבועה של סבטי הייתה פינת הבריאות, שהפכה לפופולרית ביותר בקרב מאזיני הערוץ.
בשנת 2005, הוציא לאור את תרגומו לפרסית של הספר טביה החולב של שלום עליכם.
יגאל עמדי (נולד ב-2 באוקטובר 1955) הוא איש ציבור ישראלי, המכהן כיו"ר דירקטוריון חברת נתיבי ישראל.
בין השנים 2015–2021 כיהן כיו"ר המועצה הישראלית לתרבות ואמנות.
שימש סגן וממלא מקום ראש עיריית ירושלים בשנים 1993–2008. חבר נבחרת הדירקטורים של רשות החברות הממשלתיות.
נולד בשכונת זיכרון יוסף אשר בנחלאות בירושלים, בנם של שושנה והרב יצחק עמדי.
אביו יקיר ירושלים ויקיר מבשרת ציון הוא איש חינוך וממטמיעי מורשת העדה הכורדית בישראל.
עמדי למד בתיכון הימלפרב ובישיבה התיכונית תפארת ירושלים.
היה פעיל בתנועת הנוער בית"ר במגוון תפקידים: מדריך, מפקד מעו"ז, מפקד מחוז ומזכיר גרעין.
בשנת 1973 התגייס לצה"ל ושירת כלוחם בנח"ל המוצנח.
בשנת 1976, לאחר שחרורו, החל את לימודיו במכון להכשרת מורים ועובדים סוציאליים חינוכיים, ובמקביל למד בחוג פיסול בבצלאל ועסק בהדרכת נוער במצוקה.
בשנת 2010 סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטה העברית.
בשנים 2014–2021 שימש כקונסול כבוד של גאורגיה בישראל.
בדצמבר 2015 אישרה הממשלה את מינויו של עמדי ליו"ר המועצה הישראלית לתרבות ואמנות.
ב-21 בדצמבר 2020 מונה ליו"ר דירקטוריון חברת נתיבי ישראל על ידי שרת התחבורה מירי רגב.
בדצמבר 2023 מנהלת רשות החברות הממשלתיות, מיכל רוזנבוים, התנגדה להארכת כהונתו של עמדי כיו"ר החברה, בשל התנהלות שמובילה, לטענתה, לפגיעה בממשל התאגידי תוך החלשת שומרי סף בחברה.
אך כהונתו הוארכה עד אפריל 2024, בעקבות הארכה אוטומטית של כהונת דירקטורים בשל מלחמת חרבות ברזל.
אחר כך הוארכה בשנה נוספת.
ב-21 ביוני 2022 התקבל עמדי לנבחרת הדירקטורים של ישראל 2022.
את דרכו הפוליטית החל בשנת 1982 כאשר נבחר למועצת סניף "תנועת החרות" בירושלים.
בשנת 1985 מונה למזכיר הסניף.
באותה שנה גם מונה כחבר הנהלת קבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים.
בשנת 1988, עם מיזוגה של "תנועת החירות" לתוך "הליכוד", נבחר כחבר מרכז הליכוד.
באותן השנים היה מקורב לחבר הכנסת יהושע מצא.
ביולי 1986 היה ממקימי ומנהלו של בית התרבות של צעירי חירות "סקו"פ" (ראשי תיבות של סינמה, קפה ופוליטיקה).
ביולי 1987 מונה לסמנכ"ל החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי.
אחר כך מונה לדירקטור של "החברה הכלכלית לירושלים" עד להפרטתה ב-1989.
ביוני 1990 מונה כעזרו של שר המשטרה רוני מילוא.
חודש אחר כך היה בין קבוצה של 14 חברי מרכז הליכוד בעלי תפקידים בכירים במשרדי ממשלה ובשירות המדינה שיזמו הצעה לביטול החוק המגביל מינויים פוליטיים של חברי מפלגה פעילים בשירות הציבורי.
ביוני 1991 מונה על ידי השר מילוא (שהיה באותה עת השר הממונה על ערוץ 2) לתפקיד מזכיר כללי של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, אולם לאחר מספר חודשים התגלה כי מונה ללא מכרז.
בנוסף לפי החוק היה חייב עמדי להתפטר ממרכז הליכוד אחרי שהפך לעובד מדינה, אך הוא לא התפטר.
בהוראת היועץ המשפטי לממשלה, הורה לו יו"ר מועצת הרשות יוסי פלד לבחור באפשרות אחת משתיים: לעזוב את המרכז או את הרשות.
ביוני 1992 בחר עמדי להתפטר ממרכז הליכוד, אולם באפריל 1993 ביטלה מועצת הרשות השנייה את משרת המזכיר והוא נאלץ לעזוב את התפקיד.
בשנים 1993–2008 כיהן עמדי כסגן ומ"מ ראש עיריית ירושלים.
במסגרת תפקידו היה מחזיק תיקי התרבות והאומנות, התברואה, השכונות והמנהלים הקהילתיים, חברה, קידום נוער וספורט.
כמו כן, היה חבר בוועדות שונות בעיר ובהנהלות ציבוריות של גופי חברה, קהילה ותרבות.
בשנת 2003 התמודד על תפקיד ראש עיריית ירושלים מטעם רשימת הליכוד, אך קיבל 3.25% מהקולות בלבד.
הוא מונה לסגנו של אורי לופוליאנסקי על פי הסכם מוקדם ביניהם.
במהלך הבחירות, יו"ר ועדת הבחירות המרכזית, שופטת בית המשפט העליון דליה דורנר, הטילה קנס של 100 אלף שקלים על עמדי, בשל עבירות על "חוק הבחירות (דרכי תעמולה)".
בשנת 2008 חבר לארקדי גיידמק במערכת הבחירות לראשות עיריית ירושלים, אך הרשימה לא נכנסה כלל למועצת העיר.
עמדי היה מיוזמי "חוק הרשות לפיתוח ולקידום התרבות, התיירות וקשרי החוץ של ירושלים".
בשנת 2016 מונה על ידי שרת התרבות מירי רגב לכהן כיושב ראש של שני ועדות ציבוריות:
ועדה לבחינת מעמדו של התיאטרון הלאומי הבימה.
ועדה לקציבת תקופת כהונה למנהלי מוסדות תרבות במדינת ישראל.
בין השנים 1999– 2008 היה חבר בדירקטוריון מפעל הפיס ומונה ליו"ר ועדת הביקורת.
מבקר המדינה חשף כי עמדי היה מעורב ב-2006 במתן 4 תרומות בסך כולל של 74,000 ₪ לעמותות שאביו עמד בראשן או מילא בהן תפקיד מרכזי.
המבקר "ראה בחומרה את מעורבותו של מר יגאל עמדי במתן התרומות" האלה ודרש שמפעל הפיס יבדוק את הנושא.
כמו כן מצא המבקר פגמים בהתנהלות עמדי בקשר להעברות כספים של יותר ממיליון ש"ח לגופים שונים בירושלים.
אחיו אורי עמדי הוא פעיל חברתי בירושלים.
הרב ירחמיאל יגאל אליהו לרר (נולד בי' בשבט ה'תשי"ז, 12 בינואר 1957) הוא רב ציוני דתי, דיין בבית הדין הרבני הגדול, אב"ד בבית הדין הרבני פתח תקווה, ר"מ בישיבת מרכז הרב ונשיא הכולל של ישיבת מרכז הרב בפתח תקווה.
נולד בירושלים לשרה וליהושע לרר, החזן הראשי של בית הכנסת הגדול בתל אביב ובתי הכנסת הגדול בלונג איילנד ובאנטוורפן.
בגיל שלוש עזבה משפחתו את הארץ למספר שנים ועברה לאנטוורפן, והוא שב ארצה לבדו בגיל 14. למד במדרשית נעם בפרדס חנה, לאחר מכן, בשנת ה'תשל"ג עבר ל"ישיבת בית התלמוד-גור אריה חיים ברלין" בראשות הרבנים דב שוורצמן ויצחק הוטנר.
לאחר תקופה קצרה, עבר לישיבת מרכז הרב, שם למד אצל הרב צבי יהודה הכהן קוק, הרב שאול ישראלי ורבו המובהק הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא.
כמו כן, במשך שנים רבות למד אצל הרב חיים צימרמן.
הוסמך לרבנות וקיבל כושר לרב עיר מהרב שפירא.
בהמשך, הוסמך לדיינות על ידי הרבנים הראשיים לישראל, ישראל מאיר לאו ואליהו בקשי דורון.
שימש כ'נושא ונותן' בישיבה, ובשנת ה'תשנ"ג התמנה לר"מ.
במסגרת תפקידו כר"מ בישיבה, מעביר שיעורים בסוגיות בעיון לפי סדר המסכתות הנלמדות בישיבה ושיעור בנושאים לפי סדר פרשיות השבוע.
בעבר העביר גם שיעור עיוני קבוע בספר "חידושי רבינו חיים הלוי" (של רבי חיים סולובייצ'יק מבריסק) אשר דרכו הלימודית מהווה את אבן היסוד בדרכו של הרב לרר, אך שיעור זה נפסק לאחר אירוע לבבי שעבר, בהוראת רופאו שטען שההתרגשות וההתלהבות שמסירת שיעור זה מזיקות לליבו ומסכנות אותו.
בשנת ה'תש"ס התמנה לדיין בבית הדין הרבני בבאר שבע.
בשנת ה'תשס"ח עבר לבית הדין בפתח תקווה, ובשנת ה'תשע"ה התמנה לאב"ד בפתח תקווה.
בשנת ה'תשפ"ה התמנה במינוי זמני כחבר בית הדין הרבני הגדול.
ביוני 2025 נבחר למינוי קבוע.
מלבד היותו אב"ד בפתח תקווה ור"מ בישיבת מרכז הרב, הקים בשנת ה'תשע"ד כולל בפתח תקווה, שמהווה שלוחה של ישיבת מרכז הרב והוא משמש כנשיאו ומעביר בו שיעורים רבים.
כמו כן, מעביר שיעורים רבים ברחבי העיר.
בעבר העביר באופן קבוע שיעורים בישיבת נחלים ובישיבת דרכי נעם בפתח תקווה.
משמש כחבר בוועדת השיפוט במיזם "קנה לך חבר" - תחרות החיבורים התורניים לבני הציונות הדתית של מפעל הפיס.
הרב התגורר בירושלים במשך שנים רבות בבניין של רבני ישיבת מרכז הרב הסמוך לישיבה, ובשנת תש"ע עבר לפתח תקווה.
נשוי לצביה, בתו של הרב יוסף בא-גד.
פסק לגבי היכולת להסתמך על "בדיקת רקמות".
במקרה בו הוא דן שאישה פנויה (גרושה) שילדה בת וטוענת שהוא מפלוני ואותו אדם מכחיש, אך בבדיקת רקמות הוכח שהבת אכן היא בתו.
לאחר בירור הסוגיה הוא מחייב את האב במזונות אם מצד היות הבדיקה הוכחה ודאית, אם מצד זה שהאב התחייב בעשותו את הבדיקה לקבל את תוצאותיה.
במהלך הדברים נידון גם הנושא של נאמנות רופאים והוא מייסד שם לפי דברי הראי"ה קוק שיש לחלק בין השערות לידע מדעי.
בתחום ההשערות יש מקום לסייג את הנאמנות אך בנושאים מדעיים שהרופאים אינם אלא המבררים את המציאות יש להם נאמנות.
פסק לגבי זוג שנפרד וחזר לקיים יחסי אישות, אך הבעל חשש שהבן שנולד אינו שלו.
הוא ביקש בדיקת רקמות, והרב לרר נדרש לקבוע אם הם "נשואים מחדש", הרב לרר פסק כי חזרת הצדדים זה לזה דרך קיום יחסים ומגורים קבועים ללא חופה וקידושין אינם מחייבים מתן גט, כך שחשש הממזרות מתבטל.
לפיכך, אישר את עריכת בדיקת האבהות.
פסק לגבי יהדותה של יעל, נכדתה של הנערה דומני מריאטה שראול ולנברג חילץ מהנאצים כחלק מהמבצע שלו להצלת רבבות יהודים בהונגריה, המסמך המקורי שעליו חתם ולנברג, כדיפלומט שוודי, למען הסבתא - שכנע את הרב לרר כי היא הייתה יהודייה, וממילא הנכדה יכולה להינשא כאן, בארץ, כדת משה וישראל.
קונטרס גאולת הצב"י - מראה מקומות על התוספות, בכל הש"ס.
חזון יהושע - ערך את הספר ובו חידושיו של אביו ר' יהושע לרר על סוגיות הש"ס אותם כתב בגיל 18, הספר כולל תולדות חייו של החזן יהושע לרר יליד ירושלים.
הבן, הרב יגאל לרר, כותב בהקדמה כי אביו היה "מגדולי החזנים, משיירי זן החזנים מהדורות הקודמים בעל קול אדיר במתיקות שאין לתארה, כיבד ה' מגרונו ממעמקי ליבו, בעל רגש עצום אשר ריגש את שומעיו בתפילותיו"
חיבר מאות מאמרים ופסקי דינים שפורסמו ב'שורת הדין', בכתב העת 'ניצני ארץ' ובבמות נוספות.
יגאל חי להב (נולד ב-28 במרץ 1960) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן כראש המועצה המקומית קרני שומרון משנת 2013, יושב ראש אשכול רשויות יהודה ושומרון מאז שנת 2020 וחבר מליאת מועצת יש"ע.
נולד ללידיה שעלתה מתוניס וליצחק, חייט שעלה מהאי ג'רבה.
גדל בתל אביב, ולמד בתיכון אורט סינגאלובסקי במסלול טכנולוגי.
שירת בצה"ל בחיל החימוש כמפקד יחידת ניסויים.
את התואר ראשון ותואר שני למד בכלכלה ומינהל עסקים, שימש כבכיר בתעשייה הצבאית בחטיבת הפיתוח, שימש כמנהל מרכזים לוגיסטיים בתנובה וכמנכל חברת בת, פתח חברה פרטית לאנרגיה סולארית עד לבחירתו לראשות המועצה.
שימש בעבר כמנכ"ל החברה הכלכלית לקרני שומרון ובמקביל התמקצע גם בתחום אנרגיה סולארית.
התמודד בעבר במשך שלוש פעמים בבחירות לראשות מועצת קרני שומרון אך הפסיד ליהודה ליברמן והרצל בן ארי.
במהלך השנים כיהן כחבר מועצה וממלא מקום ראש המועצה.
שימש בתפקידים התנדבותיים רבים ובהם יו"ר ועד היישוב, ועדות ביטחון וסייע בהקמת צוות הטרור ביישוב.
ב-1999, עת ניהל את החברה הכלכלית של קרני שומרון והיה ממלא מקום ראש המועצה, הורשע לצד מהנדסת המועצה בגרימת חבלה ברשלנות, לאחר שתחנת הסעה שבנו עפה בסערה על נערה והותירה אותה נכה.
על להב נגזרו 5 חודשי מאסר על תנאי וקנס כספי נמוך.
בבחירות 2013 התמודד לראשות המועצה אל מול הרצל בן ארי וזכה.
ב-3 השנים הראשונות לכהונתו חילץ את המועצה מגירעון עצום, הגדיל את אחוזי מסיימי הבגרויות למעל 90% והביא את תחום הרובוטיקה לבתי הספר היסודיים.
בשנים אלו נבנו ביישוב מעל 700 בתים חדשים שהביאו לפיתוח מואץ של היישוב.
מרכזי מסחר, מרכזי בילוי והקהילה צמחו ב-70%.
בנוסף, קידם תכנון תלת-ממדי ל-2040.
המועצה המקומית זכתה במהלך כהונתו בפרסי ישראל יפה, פרס התייעלות אנרגתית, פרס ניהול כספי, פרס מצוינות לניהול בעת מלחמה "חרבות ברזל".
בבחירות 2024 הפסיד בהתמודדות לראשות המועצה ליהונתן קוזניץ.
ב-2017 התמודד על ראשות מועצת יש"ע.
ברגע האחרון הוגשה מועמדותו של ראש מועצת קדומים חננאל דורני.
במחאה על ההתנהלות פרש להב מהמרוץ והודיע כי הוא עוזב את מועצת יש"ע.
ב-2019 התמודד שוב לתפקיד, והפסיד לראש המועצה האזורית ערבות הירדן, דוד אלחייני.
ב-2018 נבחר יגאל להב לעמוד בראש אשכול יו"ש המאגד 20 רשויות עם מעל 420,000 תושבים, כמו כן שימש עד 2024 כיו"ר דירקטוריון מועדון שלך, יו"ר דירקטוריון פארק תעשיות בראון ועוד.
ב-2021 זכה בפרס ירושלים להתיישבות.
בבחירות ב-2024 הפסיד ליהונתן קוזניץ ורשימתו קיבלה שלושה מנדטים למליאה.
נשוי לאורית, בעלת תואר ראשון בתיירות ומלונאות ואב לשלוש בנות.
גר עם משפחתו בשכונת גינות שומרון כמעט מאז היווסדו של היישוב.
יגאל פרסלר (נולד ב-1948) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף אשר שימש כיועץ ראש הממשלה ללוחמה בטרור וכיום מרכז את הטיפול באנשי צד"ל במשרד ראש הממשלה.
עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח.
בצנחנים עבר פרסלר מסלול הכשרה כלוחם, ולאחר מכן עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
עם סיום הקורס שב לגדוד הנח"ל המוצנח ושימש כמפקד מחלקה וכסגן מפקד פלוגה.
באפריל 1973 השתתף במבצע אביב נעורים בכוח תחת פיקודו של אמנון ליפקין-שחק ונפצע קשה.
לאחר תקופת החלמה ממושכת שב לשירות קבע באמ"ן ושימש כראש מדור בחטיבת המחקר.
פרסלר שימש בשורת של תפקיד מטה ופיקוד בחיל ולבסוף פרש בדרגת תא"ל.בשנים 1996-1987 שימש כיועץ ראש הממשלה ללוחמה בטרור.
בשנת 2000 מונה ליו"ר מועצת המנהלים של חברת תש"ת, חברת בת של אל על.
כיום מרכז פרסלר את הטיפול באנשי צד"ל במשרד ראש הממשלה.
יגאל נזרי (נולד ב-1973) הוא אמן ישראלי החי בקנדה, חוקר היסטוריה יהודית מזרחית ופרופסור במחלקה ללימודי דתות באוניברסיטת טורונטו.
יגאל נזרי הוא בן למשפחה דתית בת שבעה ילדים.
אמו, אסתר, נולדה בישראל להורים יוצאי מרוקו ואביו, אליהו, עלה בשנת 1963 ממרוקו.
נזרי נולד וגדל ברחוב סטאנטון בחיפה, על גבול ואדי סאליב.
בוגר הישיבה התיכונית "יבנה" בחיפה.
שירת בצבא כמש"ק דת ברבנות הצבאית.
אחרי רצח רבין הרגיש חוסר קשר מוחלט לחברה הציונית הדתית, הפסיק ללכת עם כיפה סרוגה, עבר לכיפה בוכרית ולבסוף עזב את העולם הדתי.
סיים את לימודי האמנות בבצלאל ב-1998, והשתתף במהלכם במסגרת חילופי סטודנטים בסמסטר בבית הספר קופר יוניון ניו-יורק ארצות הברית.
כשחזר ב-1998 לישראל זכה בפרס הצטיינות מטעם "בצלאל" על תערוכת בוגרים.
בתקופת לימודיו בבצלאל למד בקבוצה דתית עיונית בבית מדרש "יקר" יחד עם המשוררים בנימין שבילי ומשה בן אורות.
במקביל היה פעיל חברתי בקשת הדמוקרטית המזרחית, ובתא הסטודנטים צ"ח — "סטודנטים למען צדק חברתי" שהקימו סטודנטים מהאוניברסיטה העברית בראשות משה בהר.
עם סיום לימודיו הציג תערוכת יחיד בגלריה המדרשה לאמנות של המכללה האקדמית בית ברל, שאצרה נעמי סימן-טוב.
ב-1999 הציג בתערוכה הקבוצתית, "האמנות משפיעה", יחד עם אדם רבינוביץ ומיכל הלפמן.
זכה בפרס קיפר בציור/פיסול של קרן וולף ב-1999, ושהות בסטודיו במרכז העסקים בניו-יורק, ובאפריל 2001 השתתף ב-World Views Open Studio "תערוכת אמנים חברתיים במגדל החירות".
בעקבות התערוכה "שפת אם", שאצרה טל בן צבי, במשכן לאמנות בעין חרוד, והכנס והפסטיבל שהתקיימו באביב 2002 בסינמטק תל אביב, ערך את הספר "חזות מזרחית / שפת אם: הווה הנע בסבך עברו הערבי", שראה אור בהוצאת בבל.
הספר כולל 12 מאמרים העוסקים במורשת התרבותית של המזרחים בישראל.
בספר עולות לדיון שאלות כמו מידת ההשתייכות והזרות של מזרחים בני הדור השני והשלישי להגירה, מקומו הלשוני של המזרחי בעברית והנסיגה מן השפה הערבית.
ב-2002 הוצגה בגלריה דביר תערוכתו "חיים צומחים" שעסקה בשייכות ובשורשים תרבותיים.
נזרי הציג על קירות הגלריה מיצב ציורי שמתייחס לשבעת המינים וכולל דימויים של פירות לצד דימויים של חיות.
עבודתו "טייגר" שיצר ב-2001, מיצג שהוא שמיכת צמר מפוליאסטר, צמר וליקרה, הגזורה ופרושה כפרוות חיה שניצודה, נרכשה על ידי מוזיאון ישראל ב-2005.
יגאל נזרי השלים את לימודי הדוקטורט בהיסטוריה ובלימודי יהדות באוניברסיטת ניו יורק, והוא מרצה להיסטוריה יהודית באוניברסיטת טורונטו.
בשנת 2015 יצאה לאור ספרה של שרה חינסקי, "מלכות ענווי ארץ: הדקדוק החברתי של שדה האמנות הישראלי", בהוצאת הקיבוץ המאוחד, אותו ערך וכתב בו פתח-דבר.
חזות מזרחית/שפת אם, 2004, עורך: יגאל נזרי, הוצאת בבל.
מראית אין – הבלתי נראה במציאות הישראלית,, מוזיאון ישראל, ירושלים, 26 אוקטובר, 1999 – 10 מאי, 2000
חיים צומחים, 2002, גלריה דביר.
סרק, CCA המרכז לאמנות עכשווית, 2005–2006, אוצרים:יהושע סימון וסרג'יו אדלשטיין.
יגאל מוסקו (נולד ב-11 בפברואר 1965) הוא עיתונאי ישראלי, כתב "אולפן שישי" בחדשות 12 ובאתר N12.
מוסקו נולד וגדל בבאר שבע.
בצה"ל שירת בחטיבת הנח"ל, מאוחר יותר כקצין בבית ספר למ"כים וכמפקד בהיאחזות.
במילואים שירת כקצין חי"ר, והשתחרר בדרגת רס"ן.
ב-1990 מוסקו החל את פועלו כעיתונאי החל במקומון הירושלמי "כל העיר".
במסגרת עבודתו ערך חשיפה ראשונה של סיירת רימון של צה"ל שפעלה כיחידת חיסול בעזה בשנות השבעים, וחשיפה ראשונה של המבצע הצבאי המוטס להעלאת יהודי אתיופיה מסודאן בשנות השמונים.
כמו-כן, הרבה לכתוב על דמויות השוליים של ירושלים וסביבותיה, שוכני מערות, ומוכי סינדרום ירושלים.
בכתבה אחת לדוגמה, תיאר את חוויותיו כשהתחזה במשך שבוע לחסר בית ברחובות העיר וקיבץ נדבות.
לצד עבודתו בעיתון, מוסקו היה כתב בתוכנית "יומן" בערוץ הראשון של רשות השידור.
במסגרת עבודתו זו התמחה מוסקו בכניסה לחברות סגורות ובתיאור הדינמיקה הפנימית שלהן.
כך, פעל בצוללת של חיל הים הישראלי ("שבועיים מתחת לים בצוללת של חיל הים", אוקטובר 2000), ב"חצי אדם חצי נחש", עדת מעריציו של לוכד הנחשים יעקב סלע, שנרצח על ידי אחד מהם (כתבה שפורסמה ב-13 בספטמבר 2002) ובמחלקה הסגורה בבית החולים לחולי נפש אברבנאל (כתבה שפורסמה ב-12 בדצמבר 2003).
מאז 2011 כתב התוכנית "אולפן שישי" בחברת החדשות של ערוץ 2 (לימים חדשות ערוץ 12), וכן ככתב באתר N12.
למד סוציולוגיה ותולדות האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים.
במגזין "סוף שבוע" של ערוץ 12
ראיון עם שורדת השבי אמילי דמארי – במהלכו חשף קעקוע של אצבעות קטועות (2025)
המעבדה הניידת – על חוקרי זירות הרצח והמחיר הנפשי שהם משלמים (2004)
הגירוש הגדול – 34 שעות בתוך מתחם נרקומנים בדרום תל אביב (2004)
הלב – מבצע השתלת איבריו של ילד פלסטיני שנורה על ידי חיילי צה"ל בחמישה ילדים ישראליים (2005)
חסד אחרון ופרידה – בה ליווה את הנוטים למות בהוספיס של בית החולים תל השומר (2007)
המסע לחיים של יסמין פיינגולד – סיפורה של השייטת שטבעה בירקון (2009)
עגולשון שחור-גחון – כתבה על גילוי צפרדע שנחשבה נכחדת (2011)
האחים שלא שבו מהקרב – סיפורם של צמד האחים שנפלו חלל, אפרים ודדי ישראלי, במלחמת יום הכיפורים של מדינת ישראל (2012)
המצוד אחר "החלקיק האלוהי" – על פעילות המחקר של מאיץ החלקיקים בז'נבה שבשווייץ (2012)
שתי כתבות במהלך מבצע צוק איתן: ריאיון עם ורדה פומרנץ, קצינת הנפגעים המיתולוגית של צה"ל ששכלה את בנה; תיעוד מקיבוץ נירים בזמן נפילת פצמ"ר שנורה על-ידי ארגון טרור פלסטיני מרצועת עזה, שהרג שניים מחברי הקיבוץ (2014)
רחוב הרפאים בחברון – על רחוב השוהאדה והילד האחרון שנותר בו (2015)
האיש שידע הכל – ראיון ראשון עם עמוס לוינברג, "הקב"ר המזמר", קצין המודיעין שחשף בשבי הסורי את סודות המודיעין של צה"ל (2016)
הישראלים שחיים בקומונות אהבה חופשית בפורטוגל (2017)
בערוץ 2 בזכיינית שידורי קשת
יהלומים – סרט תיעודי על כלא איילון (2012)
יגאל לוין (נולד ב-21 ביולי 1963) הוא היסטוריון וחוקר ארץ-ישראל המתמחה בעת העתיקה ופרופסור, החל משנת תשפ"ו הוא ראש המחלקה לתולדות ישראל ויהדות זמננו באוניברסיטת בר-אילן.
תחומי מחקריו העיקריים הם: הגאוגרפיה ההיסטורית של ארץ ישראל ושכנותיה בעת העתיקה, ישראל המקראית בתקופת הברזל וראשית ימי הבית השני, חברה ודת בעולם הקדום.
לוין למד את שלושת תאריו באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1988 סיים את לימודי התואר הראשון במחלקה ללימודי ארץ ישראל ובמחלקה להיסטוריה כללית.
בשנת 1999 השלים את התואר השלישי במסלול ישיר, במסגרת המחלקה ללימודי ארץ ישראל.
נושא עבודת הדוקטורט שכתב היה: "התפישה הגאוגרפית-היסטורית של מחבר ספר דברי הימים", בהנחייתם של פרופ' א.
החל משנת 1990 לימד לוין במוסדות אקדמיים שונים כמדריך וכמרצה מן החוץ.
בין המוסדות שלימד בהם: אוניברסיטת בר-אילן, המכללה האקדמית עמק הירדן, מכללת צפת, אוניברסיטת אריאל, המכללה האקדמית אשקלון ומכון שכטר.
החל משנת 2008 החל לשמש כמרצה בכיר במחלקה לתולדות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן, ובשנת 2016 קודם לדרגת פרופסור חבר.
במהלך עבודתו האקדמית קיבל מלגות ומענקי מחקר רבים, פרסם ספרים ומאמרים בכתבי עת מובילים בארץ ובעולם, והרצה בכנסים אקדמיים בישראל ומחוצה לה.
לוין שימש כחבר מערכת בכתב העת מורשת ישראל בין השנים 2008–2012. הוא משמש כחבר בחברה לחקירת א"י ועתיקותיה, באגודה הישראלית לאשורולוגיה, באיגוד העולמי למדעי היהדות וב-Society of Biblical Literature, וכחבר במרכז מינרבה לחקר יחסי ישראל וארם בתקופת המקרא.
נוסף לעבודתו האקדמית לוין הוא מורה דרך מוסמך ומלמד בקורסים שונים להכשרת מורי דרך.
"נחלות אפרים ומנשה בספר דברי הימים", בתוך: י' אשל וז' ח' ארליך (עורכים), מחקרי יהודה ושומרון – דברי הכנס השלישי, אריאל תשנ"ד, עמ' 55–64
"דרומה של יהודה לפי הרשימות המקראיות", בתוך: ז' ספראי וי' לוין (עורכים), התיישבות וביטחון בדרום הר חברון בעת העתיקה (הכנס הארבעה עשר של המחלקה ללימודי ארץ-ישראל), רמת-גן תשנ"ד, עמ' 9–29
"מקום קבורתו של יואב בן-צרויה, שר צבא דוד", בתוך: י' אשל וז' ח' ארליך (עורכים), מחקרי יהודה ושומרון – דברי הכנס הרביעי, אריאל תשנ"ה, עמ' 53–58
"השינויים בגבולות מדינת יהודה בתקופה הפרסית", בתוך: י' אשל וז' ח' ארליך (עורכים), מחקרי יהודה ושומרון – דברי הכנס החמישי, אריאל תשנ"ו, עמ' 81–96
"הקשרים בין השבטים אשר ובנימין", בתוך: י' אשל (עורך), מחקרי יהודה ושומרון – דברי הכנס השביעי, אריאל תשנ"ח, עמ' 225–231 (עם א' פאוסט)
יגאל מירון (7 באוגוסט 1940 – 8 במרץ 2019) היה פסל, צייר, אוצר ומורה לאמנות ישראלי.
נולד בקיבוץ בית השיטה ליוסף וחנה מירון, הבן הבכור למשפחה בת שלושה ילדים.
משפחתו עברה לקיבוץ איילת השחר בשנות ה-50 בשל הפילוג בתנועה הקיבוצית.
למד פיסול אצל רודי להמן ומיכאל גרוס; למד תולדות האמנות אצל גיל מוזס; למד הדפס נחושת ורישום אצל אברהם אילת; ומורפולוגיה אצל פרופ' ארטור גולדרייך.
בוגר המכון לאמנויות במכללת אורנים, הוסמך שם להוראה בבית ספר תיכון וחטיבת ביניים.
היה חבר בצוות ההיגוי של אירועי האמנות בתל-חי.
לימד ציור, פיסול, מלאכת יד ואמנות בבית ספר יסודי ותיכון בשנים 1970–1986. בשנים 1976–1990 שימש מורה לפיסול ותחריט נחושת במכון לאמנויות במכללת תל–חי.
יגאל מירון נפטר ב-8 במרץ 2019. היה אב לשישה ילדים, וסב לשמונה נכדים.
התגורר באיילת השחר עם שולה אשתו.
יגאל מירון תמיד עסק במציאות הישראלית על כל מרכיביה וקשייה; בקיומו של העם היהודי - בעברו, בהווה שלו ובעתיד הצפוי לו.
האמנית נאוה הראל-שושני, שאצרה בין השאר את התערוכה האחרונה של יגאל מירון בשנת 2018 כתבה: "בשנות האלפיים פיתח מירון שיטה להפיכת דו־ממד לתלת־ממד, באמצעות כיפוף החומר שמגלם בתוכו את שתי התפיסות הללו.
הוא ראה בזה מעין שרטוט בחלל בתלת־ממדי, שכלל היפוך צדדים ופיסול של תנועה, תוך שמירה על החלל.
כפָּסַל היו תמיד כל הפעולות הללו מרכזיות ומשמעותיות עבורו.
מרגע שפיתח את השיטה הרבה לפסל בה וזו הפכה לסימן היכר מובהק שלו.
הוא היה מאד מודע לעיוותים, לטעויות, לחוסר הצדק ולמציאות השסועה והכואבת של המדינה שבה חי ושמאוד אהב, ודיבר על כל אלה באמצעות האבן, הברזל, העץ והצבע ובטכניקות שבהן השתמש.
ביצירותיו עוברות כחוט השני תחושות של תקווה וחזון לצד כאב ותסכול."
בקטלוג התערוכה "מקום של כאב" (2007) כתבה אוצרת התערוכה נוגה מגדל כי "פסליו מדברים על עברנו הרחוק ומתחברים להווה העכשווי, על מלחמת הקיום שלנו בוורסיות שונות בהתאם לתקופה ולזמן.
מירון, אמן אינטואיטיבי שעובד לרוב מתוך תחושות ופחות מתוך החלטה הכרתית, שפתו מטפורית וקונספטואלית.
מירון מנסה לפענח באמצעים אמנותיים את מרכיבי המציאות הישראלית ונותן להם ביטוי ויזואלי.
ב'זהות', פסל בצורת שבשבת שמשני צדדיה גזרי מתכת של פרופיל האמן, בפוזיטיב ובנגטיב, מירון מנסה להעביר לנו את תמצית זהותנו.
לדבריו 'הזהות שלנו נקבעת בין הפנים לחוץ והמתח ביניהם, השבשבת נושבת לפי הרוח וזהותנו עדיין מתנודדת לפי משב הרוח'."
1976 - פסלים וציורי שמן - גלריית צ'מרינסקי, תל אביב.
1981 - פסלים ורישומים - גלריה בקיבוץ אילון.
1982 - "מחומר לרישום" תיאטרון זירה, תל אביב.
1982 - פסלים ועבודות נייר - גלריה צוותא, תל אביב.
1984 - פיסול - גלריית הקיבוץ, תל אביב.
1987 - פיסול - גלריית הקיבוץ, תל אביב.
1989 - "פסל אמן" - תערוכת חוץ בקיבוץ איילת השחר.
1989 - פיסול - אוצר: יואב דגון, מוזיאון הרצליה.
1990 - "לפני המלחמה", עבודות על נייר ותחריטים, גלריה טובה אוסמן.
1990 - אתר פסלים - שדה התעופה רמת-דוד.
2000 - פסלי ברזל והדפסים - BGH Gallery, לוס אנג'לס.
2003 - "צופן מקומי", גלריה קיבוץ מחניים, אוצרת: יהודית כנרי.
2004 - "מציאות משובשת" - אוצרת: חנה מורג, גלריה גבעת חיים.
2005 - "צופן מקומי" – אוצר: משה סעידי, גלריה המגדל, תל אביב.
2006 - "שישה ציורים" - גלריה קיבוץ מחניים, אוצרת:יהודית כנרי.
2007 - "מקום של כאב" - פסלים, מרכז לאמנויות מעלות-תרשיחא, אוצרת: נוגה מגדל.
2018 - "הבו לנו סוסים אבירים" - פסלי סוסים מברזל, גלריה קיבוץ מחניים, אוצרת: נאווה שושני.
1987 - הסימפוזיון הראשון לפיסול בבזלת, קצרין, אוצר: יגאל מירון.
1987 - גן פסלים, פיקוד צפון, אוצר: יגאל מירון.
1988 - הסימפוזיון השני לפיסול בבזלת קצרין, אוצר: יגאל מירון.
1995 - הסימפוזיון הראשון לפיסול באבן, חצור הגלילית, אוצר: יגאל מירון.
1996 - הסימפוזיון השני לפיסול באבן, חצור הגלילית, אוצר: יגאל מירון.
1996 - "סקיצות ומודלים לפסלים", גלריה פירמידה, חיפה, אוצרים: אברהם אילת, יגאל מירון.
1996 - "אבן במגדל" - פסלי אבן, גלריה המגדל תל אביב, אוצר: יגאל מירון.
1997 - "חיבורים 1" - מפגש אמנים בנפחייה של חופי, עין שמר, אוצרים: יגאל מירון, אורי חופי.
1998 - "חיבורים 2" - מפגש אמנים בנפחייה של חופי, עין שמר, אוצרים: יגאל מירון, אורי חופי.
1998 - סימפוזיון לפיסול באבני בזלת, טובא-זנגריה, אוצר: יגאל מירון.
2008 - 60 למדינה, מוזיאון בר-דוד, תערוכת אמני הגליל, אוצרים: סול לנזיני, יגאל מירון.
2011 - "הצד האפל של הירח" - פיסול וציור, גלריית קיבוץ מחניים, אוצר: יגאל מירון.
2012 - "קצה הגבול" - מרגרט למדן, ורדה יתום, אברהם אילת, גלריה-קיבוץ מחניים, אוצר: יגאל מירון.
2013 - "מן הגורן ומן היקב", גלריה מחניים, אוצר: יגאל מירון.
2017 - "מורה הדרך", גלריה מחניים, אוצר: יגאל מירון.
1990 - פרס ראשון עבור עיצוב מזרקה בראשון לציון.
2005 - פרס שלישי בתערוכת פיסול בינלאומית בקי וסט שבפלורידה.
הרב יגאל שלמה כהן (נולד ב-7 בנובמבר 1972, א' בכסלו ה'תשל"ג) הוא רב חרדי-ספרדי ישראלי, מחזיר בתשובה, ראש מוסדות "יביע אומר" בבני ברק וראש ארגון "ענפים" לקירוב רחוקים.
הרב כהן הוא מרצה בולט, ואלפים משתתפים בדרשותיו.
שיעוריו הרבים מתפרסמים ברשת וזוכים לפופולריות רבה.
כהן נולד למנשה ושושנה מהין, עולים מאיראן, שהתגוררו בשכונת התקווה בתל אביב, ולאחר מכן בשכונת קריית שלום ובבני ברק.
בגיל 7 נשלח כהן לפנימיית "בתי אבות" בבני ברק שעל יד ישיבת פוניבז'.
בהמשך חייו סיפר שעד גיל 17 לא האמין בבירור באלוהים, עד שהאמין שהוא עצמו אדם טוב, ובעקבות כך האמין שיש בורא לעולם.
במהלך שירותו, כשנתיים ושלושה חודשים לאחר שהתגייס, נפצע בתאונת דרכים ושוחרר.
טס לארצות הברית ולמד בין היתר בישיבתו של הרב יוסף יגן במונסי.
בגיל 21 נישא בארצות הברית לליאת ברכה ולאחר מספר שנים שב לישראל, השתכן בבני ברק ולמד במשך 12 שנים בכולל של ישיבת כסא רחמים בראשות הרב מאיר מאזוז.
עם השנים למד הוראה, דיינות והוסמך לשמש כרב עיר וכדיין.
בתחילת שנות ה-2000, החל למסור שיעורים לקהלים קטנים.
בין היתר בהרצליה, בפתח תקווה, ובחולון.
בשנת 2012 הקים את כולל האברכים "יביע אומר" ברחוב עוזיאל שבבני ברק.
בשיעוריו, מדבר הרב כהן בשפה פשוטה המלווה בהומור עממי ומכוונת לכל העם.
הרב כהן מדבר בעיקר על ענייני אמונה וביטחון, חרדות ופחדים, זוגיות, שלום בית והלכה.
בהמשך הקים את ארגון "ענפים" לקירוב יהודים ליהדות, בניהולו של המהנדס הרב משה נחמן.
בתחילת שנת 2019 רכש שטח ברחוב עוזיאל בבני ברק, סמוך למקום מוסדותיו כיום שבנייתו הסתיימה בחודש אפריל 2024. כמו כן, הקים בתחילת שנת 2018 ארגון חסד המחלק מדי שבוע מזון לכ-600 משפחות.
בחודש מאי 2019 הקים בית תמחוי המוצג כמסעדה ומגיש מדי יום ארוחות צהריים חינם לנזקקים.
לאחר הבחירות לכנסת העשרים וחמש הועלה שמו כסיבה אפשרית להגדלת כוחה של מפלגת ש"ס, לאחר שמסר אלפי דרשות בפריפריה.
ב-2023 הועלה שמו כמועמד אפשרי לתפקיד הראשון לציון.
בפברואר 2025 התמנה לחבר מועצת הרבנות הראשית.