tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את הקמת הגשר יזמה עיריית פתח תקווה ויזמי הקניון הגדול בשנת 1999, במטרה לחבר את הקניון לבית החולים בילינסון מבלי לפגוע בתנועת כלי רכב ברחוב ז'בוטינסקי.
הקמת הגשר אושרה באוגוסט 2001 והקמתו הייתה אמורה להימשך כשנה, בעלות של 2.5 מיליון דולר.
במקביל להקמת הגשר הורחב ציר ז'בוטינסקי עבור תוואי הקו האדום של הרכבת הקלה בגוש דן, שעובר במרכז הכביש.
את הגשר בנתה חברת רמט והוא נפתח למעבר הולכי רגל ב-6 בספטמבר 2006, לאחר שפתיחתו התעכבה מספר שנים, בעקבות סכסוך משפטי בין עיריית פתח תקווה לבין בעלת הקרקע שעליה יושבת אחת מרגלי הגשר.
טקס הפתיחה הרשמי של הגשר נערך בדצמבר 2006, בהשתתפות סנטיאגו קלטרווה.
סמוך לגשר הנוכחי עמד בעבר גשר פרסה אפור שנקרא "גשר בילינסון" שנהרס ב-14 בספטמבר 2006, זמן קצר לאחר פתיחתו של הגשר הנוכחי לשימוש.
גשר בילינסון תוכנן עוד בסוף שנות ה-60, עוד טרם היו רמזורים על ציר ז'בוטינסקי בפתח תקווה ותאונות רבות אירעו בין מכוניות לחוצי הכביש.
באוגוסט 2024 נקרא הגשר בשם גשר מבצע ארנון על שם מבצע ארנון, מבצע לשחרור חטופים ברצועת עזה במהלך מלחמת חרבות ברזל שבו נפל לוחם הימ"מ רפ"ק ארנון זמורה.
גשר מהמט פשה סוקולוביץ' (בבוסנית: Most Mehmed-paše Sokolovića) או "הגשר על נהר הדרינה" (Most na Drini) בווישגראד (Višegrad) שבמזרח בוסניה והרצגובינה, מחבר בין שתי גדותיו של נהר הדרינה.
ספרו של הסופר היוגוסלבי זוכה פרס נובל איוו אנדריץ', "גשר הדרינה", עוסק בגשר זה.
בשנת 2007 נוסף הגשר לרשימת אתרי המורשת העולמית של ארגון אונסק"ו, והיה לאתר השני הזוכה במעמד זה בבוסניה והרצגובינה.
גם האתר האחר, הגשר הישן במוסטאר, הוא גשר עות'מאני.
הגשר נבנה בשלהי המאה ה-16 בפקודת הווזיר הגדול העות'מאני סוקולו מהמט פאשה, שהיה בן המקום.
תכנון הגשר נעשה על ידי סינאן, האדריכל הנודע של הסולטאן, והקמתו החלה ב-1571 והסתיימה ב-1577. הגשר חיבר בין פנים הבלקן לבין חוף הים האדריאטי, ובמיוחד אל עיר הנמל דוברובניק.
המבנה סבל מהצפות חוזרות ונשנות, וקיימות עדויות לעבודות תחזוקה ושיפוץ שנערכו ב-1625 וב-1875. הצפה חמורה במיוחד פגעה בגשר ב-1896, עמודי הקשתות נשחקו וחלק מהריצוף נשטף עם המים הגואים.
עבודות נרחבות לשיקום המבנה נערכו בשנים 1911–1912 בידי מהנדסים אוסטרו-הונגריים, שכן לגשר שניצב על הגבול הסרבי נודעה חשיבות אסטרטגית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה פוצצו שניים מעמודי הגשר באמצעות דינמיט, אך אלה נבנו מחדש לאחר המלחמה וציפוי אבן ברוח הגשר המקורי הונח בשנים 1939–1940. ב-1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, חמש מקשתות הגשר הושמדו לחלוטין, אך נבנו מחדש באופן חלקי בין השנים 1950 ו-1952 לפי מראה הקשתות שלא נפגעו.
ב-1986 נבנה גשר מודרני כקילומטר במורד זרם הנהר, ובשנת 2003 נאסרה תנועת כלי רכב על הגשר.
הגשר ניצב מיד לאחר עיקול חד בנהר, והמישור שלאורך הגדה הימנית שאחרי עיקול זה איפשר את התפתחותה של העיר וישגראד סמוך לנקודת שפכו של יובל קטן לנהר.
מנגד, על הגדה השמאלית של הנהר, מצויות גבעות סלעיות.
כבש גישה אל הגשר ניצב על הגדה השמאלית של הנהר בזווית ישרה ביחס אליו.
אורכו 120 מטר וקבועות בו ארבע קשתות נוספות.
אורכו הכולל של הגשר 179.50 מטר ורוחבו 7.2 מטר.
במרכזו מגיע הגשר לשיא גובהו ונישא 15.4 מטר מעל מפלסו הממוצע של הנהר.
רוחבם של העמודים בין הקשתות הוא 3.9 מטר, ולכל אחד מהם צמודות בליטות אבן משני צדדיו.
בליטות אלה מוכתרות בגגות פירמידיאליים בצד הפונה אל מקורות הנהר ובגגות עגולים בצד האחר.
מעל לעמוד המרכזי הגשר מתרחב, ומצידו האחד קיר המעוצב כמיחרב והנושא כתובת לכבוד חנוכתו של הגשר ומקימיו.
בצד הנגדי יש מרפסת אבן.
גשר לוד (נקרא גם גשר ביברס או גשר ג'ינדאס, ערבית: جسر جنداس) הוא גשר עתיק, השוכן ביציאה הצפונית מהעיר לוד, בין כביש 40 למסילת הרכבת המובילה אל העיר מצפון.
הגשר נקרא על-שמו של ביברס שהיה הסולטאן הממלוכי של מצרים וסוריה בין השנים 1260–1277, ואשר שבר את שלטון ממלכת ירושלים הצלבנית בארץ ישראל.
הגשר הוקם בשנת 1273 על דרך הדואר הממלוכית הראשית, שעברה בנתיב דרך הים ממצרים (מרכז השלטון הממלוכי) לסוריה.
באמצעות דרך זו הם קיימו רשת יעילה ביותר לקשר פנים מהיר בין חלקי האימפריה.
במקום זה עברה גם הדרך ללוד ורמלה, ערים חשובות בתקופה ההיא.
אורך הגשר הוא 30 מטר.
מצידו הדרומי שומרים זוג מפצלי זרם מסיביים מחודדים על אומנות הגשר מפני זרימת השיטפונות – מכאן עמידותו.
הגשר בנוי על קמרונות גדולים, מחודדים, המפצלים את זרם המים של נחל איילון, אשר בחורף עלול להיות חזק במיוחד.
נחל איילון (בשמו הערבי "ואדי מוצררה") הוא אחד היובלים החשובים של נחל הירקון.
ייתכן כי אבני הגשר נלקחו מכנסיית סנט ג'ורג' שבלוד, על כך מעיד הדמיון בין תווי הסתתים שעל אבני הגשר – ואבני הכנסייה.
את שני עברי הגשר מעטרים שני זוגות של בעלי חיים: אריות/נמרים (שדומים מאוד לאריות המופיעים בשער האריות בירושלים) שמרימים בטפרי רגלם השמאלית חולדה או עכבר (בכל צד תלוי העכבר באופן שונה), בין כל זוג אריות יש כתובת מהודרת בערבית.
הכתובת נמצאת בתוך טאבולה אנסטה – טבלת אוזניים המשמשת כמסגרת מרובעת מסביב לכתובת או לעיטור (באבן, פסיפס וכיוצא בזה).
משני צדיה – משולשים דמויי אוזניים.
שמו הנוסף של הגשר הוא גשר ג'ינדאס על שם כפר ערבי בשם זה ששכן במקום עד אמצע המאה ה-19, במקומו של היישוב הנוכחי גנתון.
יש חוקרים הטוענים כי הוא הוקם כבר בתקופה הצלבנית (כעדות לכך מציינים את הצלבים בצדו של הגשר), וכן שביברס "זייף" את הכתובת וניכס לעצמו גשר שלא הוא בנה, ואולם – רוב החוקרים שוללים טענה זו.
יש המזהים את מקום הגשר עם "מעבר לוד", (בארמית: מעברתא דלוד), המוזכר בתלמוד הירושלמי כמקום בו שרף אפוסטומוס את התורה.
המשנה, במסכת תענית, מונה את האירוע כאחת מחמש הסיבות לקביעת צום שבעה עשר בתמוז.
התלמוד הירושלמי שואל: "איכן שרפה?
רבי אחא אמר: במעברתא דלוד, ורבנן אמרי: ב"מעברתא דטרלוסה".
(מסכת תענית פרק ד', הלכה ה').
בעבר עברו במקום גם דרכים מהתקופה הרומאית מקיסריה, אנטיפטרוס ומיפו.
ביברס הקים ברחבי ארץ ישראל גם מצודות כדוגמת מבצר נמרוד, וכן גשרים נוספים, ביניהם מיוחסים לו:
גשר בנות יעקב – שעל נהר הירדן, בדרך בין צפון ארץ ישראל לדמשק.
גשר אדם – שעל נהר הירדן בדרך בין א-סלט לשכם.
הגשר הממלוכי ביבנה – גשר מעל נחל שורק במזרחה של יבנה.
גשר יהודה הימית הוא גשר ברחוב יפת העובר מעל רחוב יהודה הימית ביפו.
גובהו כארבעה מטרים ורוחבו שני נתיבים.
אף שיש מקורות הרואים בגשר כמחלף הראשון שנבנה בארץ ישראל (שהקדים את מחלף גשר פז שנבנה בשנת 1931 בחיפה) קשה לראותו כמחלף.
אומנם ישנה רמפה צרה אחת המשמשת הולכי רגל ומספר גרמי מדרגות, אך אין מעבר ישיר לכלי רכב בין המפלסים ויש צורך לבצע מעקפים הנסמכים על תשתית הרחובות העירונית (דרך רחוב יהודה מרגוזה או רחוב לואי פסטר).
גשר טראיאנוס היה הגשר שנבנה מעל הדנובה, מזרחית לשערי הברזל, על ידי אפולודורוס מדמשק עבור צבאו של טראיאנוס שעבר מעליו במלחמה הדאקיו-רומאית השנייה .
הגשר נבנה בתקופה של שנתיים, בין אביב 103 ואביב 105. בניית הגשר תוארה בספרו של אפולודורוס מדמשק, ספר שלא שרד, אך תיאורים מיד שנייה מופיעים בכתביהם של דיו קסיוס, פרוקופיוס מקיסריה ומחברים קדומים נוספים.
על עמוד טראיאנוס, ברומא, יש תבליט המתאר אותו.
אורך הגשר היה 1135 מטרים ונוצר ממבנה עילי עשוי עץ המונח על עשרים עמודי אבן.
גובה הגשר היה 50 מטר ורוחבו 12 מטרים.
הגשר חיבר בין המצודה פונטס בחוף הדרומי של הדנובה ובין מצודת דרובטה בחוף הצפוני.
על פי המסופר בספרו של פרוקופיוס מקיסריה, "על הבניינים" (De Aedificis, IV, 6), הבונים הסיטו חלק ממי הדנובה לאפיק דרומי יותר וכך הצליחו לבנות 10 עד 12 עמודים על קרקע יבשה.
לבניית העמודים האחרים היה שימוש בתבניות עשויות מקורות עץ אלון ומלט ומערכת משאבות.
הצבא הרומי עבר מעל הגשר לתוך דאקיה וכבש אותה בנקל.
מעל הגשר הועברה גם התספוקת הדרושה לצבא.
על הגדה הדרומית של הדנובה הציבו הרומאים לוח זיכרון הקרוי Tabula Traiana, המציין בפקודת מי נבנה הגשר.
רוחב הלוח 6 מטרים וגובהו 1.75 מטרים וחרות עליו הכיתוב כלהלן:
לקראת בניית הסכר של שערי הברזל I פורק הלוח והוצב מחדש במיקום גבוה בכ-30 מטר, כדי למנוע את הצפתו לאחר עליית מי הנהר.
מרבית ההיסטוריונים מקבלים את דברי דיו קסיוס, הטוען שאדריאנוס הוא שהורה על פירוק המבנה העילי של הגשר, כדי לא לסכן את מואסיה במקרה של פלישה מכיוון צפון, אך יש גם מקורות הטוענים שנותן ההוראה היה אורליאנוס.
בשנת 1856 אפשר היה עדיין לראות את 20 העמודים של הגשר, כשגובה פני הנהר היה נמוך במיוחד.
ב-1906 החליטה הוועדה הבינלאומית לדנובה להרוס שני עמודים שהפריעו לתנועת כלי השיט.
ב-1932 ניתן היה לראות 16 עמודים תחת המים, וב-1982 היו עדיין 12 עמודים והאחרים נסחפו כנראה על ידי מי הנהר.
שני העמודים הקיצוניים של הגשר עדיין נראים בגדות הדנובה, אחד ברומניה ואחד בסרביה.
גשר טראיאנוס הוא אתר היסטורי המהווה חלק מהמורשת הלאומית של רומניה ושל סרביה.
הוא נמצא ברשימת האתרים ההיסטוריים של רומניה (מספר 16) תחת הקוד MH-I-m-A-10047.04 ונתון לניהול משרד התרבות והדתות הרומני.
גשר טרומסה (בנורווגית: Tromsøbrua) הוא גשר זיזים עשוי בטון מזוין בצפון נורווגיה, המחבר בין רובע טרומסלאדן (Tromsdalen) לבין מרכזה של העיר טרומסה (Tromsø) השוכן על אי (Tromsøya).
הגשר חוצה את מצר טרומסייסונדט (Tromsøysundet) בנקודה הצרה ביותר שלו, ואורכו 1,036 מטרים.
לאורכו 58 מפתחים, רוחבו של המפתח הגדול ביותר הוא 80 מטרים, וגובהו מעל פני המים הוא 36 מטרים.
הגשר שרוחבו 8.3 מטרים, נושא על גבו את כביש 862, ובו נתיב תנועה בודד לכל כיוון וכן מדרכות משני צדדי הכביש.
בניית הגשר החלה בשנת 1958 והוא נפתח לתנועה שנתיים לאחר מכן.
עלות בנייתו הייתה 14.5 מיליון קרונה נורווגית, והוא החליף שירות מעבורות שפעל בין שני צדדי המצר עד חנוכתו.
הגשר עודד את התפתחותה של העיר, ובשנות ה-90 של המאה ה-20 נחפרה מנהרת טרומסייסונדט (Tromsøysund) מתחת למי המצר, כשלושה ק"מ צפונית לגשר.
מאז שנחנך, היה הגשר, יחד עם קתדרלת איסהאב הסמוכה לקצהו המזרחי, לאחר מסימני ההיכר של טרומסה, ובשנת 2002 הוא הוכר כמבנה לשימור.
הגשר הפך ליעד פופולרי למתאבדים, ובשנת 2005 נאלצו הרשויות להגביה את הגדרות לאורכו כדי להילחם בתופעה.
גשר יבשתי הוא מונח ממדע הגאולוגיה, ומציין רצועת קרקע צרה בדרך-כלל המתנשאת על פני הים, ומהווה חיבור בין שתי יבשות או שטחים המרוחקים זה מזה.
באמצעות חיבור שכזה עשויה להשתוות התפוצה הזואולוגית בין היבשות, בשל נדידת בעלי חיים מאחת לאחרת.
לגשר היבשתי מטרות ושימושים רבים, כגון העברת סחורות לצורך מסחר (קנייה ומכירה של מוצרים שונים), ואלטרנטיבה לטיול יבשתי – חצייה של יבשות או שטחים באופן רגלי.
מדינות בעלות גשר יבשתי, במיוחד אם הוא בעל חשיבות (רק מדינות מסוימות מחזיקות במעבר בין יבשות), נהנות ממעמד גאופוליטי גבוה יותר בהשוואה למדינות דומות חסְרות גשר יבשתי.
גשר שכזה עשוי להיווצר באחת מן הסיטואציות הבאות:
שחיקת קרקע כדור הארץ במקומות מסוימים עד ליצירת תצורת הגשר.
תנועה טקטונית המשאירה בין היבשות המתרחקות קו צר המהווה את הגשר.
ירידת גובה פני המים בסיטואציות מסוימות החושפות קטעי קרקע שהיו עד כה מכוסים במים.
בעקבות גילוין במאה ה-19 של תפוצות מאובנים ובעלי חיים שונים השווים בין יבשות דומות לכאורה, התפתחה דעה על ידי החוקרים כי בעבר התקיימו במקומות האלו גשרים יבשתיים אשר השוו בין החיים על היבשות בעקבות נדידת בעלי החיים.
גשרים יבשתיים מפורסמים בהווה ובעבר הם:
ישראל כגשר יבשתי בעבר ובהווה
כבר מראשית ההיסטוריה של האנושות שימשה ישראל כגשר יבשתי עבור יציאת האדם הקדמון מאפריקה לאירופה על כך מעידים שרידים ארכאולוגים שתועדו למלפני 1.5 מיליון שנה באתר "תל עובדיה" שבעמק הירדן באתר "בוקר תחתית" שנמצא סמוך לעין עבדת נמצאים שרידים קדומים להתיישבות.
במחקר, שמתבסס על חפירות באתר, דייקו החוקרים פרופ' אליזבטה בוארטו ממכון ויצמן למדע וד"ר עמרי ברזילי מרשות העתיקות, את זמן ההגירה של האדם המודרני מאפריקה לארץ ישראל – לפני 50,000 שנה.
לאורך כל היסטוריה של ישראל ידוע חשיבותה כ"גשר" שחיבר בין היבשות אפריקה -אסיה ואירופה ועל כן דרכים רבות עוברות בשטחה שהמפורסמות בהן "דרך ארץ הפלשתים", "דרך הים" "דרך הבשמים" חצו אותה יחד עם נתיבי מסחר פנימיים.
אימפריות רבות אשור, מצרים, פרס, אימפריה הרומית, הביזנטית, אימפריה העות'מאנית, והאימפריה הבריטית כבשו והחליפו ביניהן ידיים בשליטה על שטחי מדינת ישראל של היום במטרה בין השאר להחזיק בדרכי המסחר הללו ובשטחי הגשר היבשתי שהיו חשובים להן מבחינה אסטרטגית.
בתקופה המודרנית קיבלו ישראל והמזרח התיכון ככלל חשיבות אסטרטגית בייחוד לאור ההתפתחויות במשק האנרגיה ככלל והנפט בפרט.
גשר מגיירי (הונגרית Megyeri híd) הוא גשר מעל נהר הדנובה, בצפונה של העיר בודפשט, בירת הונגריה, הנושא את כביש הטבעת של העיר (M0).
הגשר מחבר בין אויפשט במזרח לבין העיר בודקלאס (Budakalász) במערב, וחוצה את האי סנטאנדרה (Szentendrei-sziget), המחלק את הדנובה לשני ערוצים - הדנובה הגדולה והדנובה של סנטנדרה.
הגשר הוא הארוך במדינה ובגשרי הדנובה בכלל.
היוזמה להקמת הגשר החלה בשנת 2005 עם פרסום המכרז להקמתו, והוא כונה תחילה "גשר M0 הצפוני".
הבנייה החלה בתחילת שנת 2006 והסתיימה במחצית 2008. בסוף חודש אוגוסט 2008 נערך ניסוי בטיחותי ועל הגשר הועמדו משאיות במשקל כולל של יותר מ-2,000 טון.
הניסוי הסתיים בהצלחה, והגשר נחנך ונפתח לתנועה ב-30 בספטמבר 2008.
במקביל פורסם סקר בן שני שלבים לבחירת שם לגשר, ובעקבות פארסה תקשורתית נבחר השם "גשר סטיבן קולבר" על שמו של הקומיקאי האמריקאי סטיבן קולבר.
ב-28 בספטמבר 2008 החליטו הרשויות ההונגריות להתעלם מתוצאות הסקר, ובחרו בשם "גשר מגיירי", אף שלא העפיל לשלב השני של הסקר, שכן הגשר סמוך לשתי שכונות ששמן מסתיים בסיומת "-מגייר" (megyer-): בקאשמגייר וקאפוסטשמגייר (Káposztásmegyer).
הגשר עשוי מחמישה קטעים באורך כולל של 1,861.35 מטרים ורוחבו 35 מטרים:
מקטע אורך במטרים הערות רמפת גישה מזרחית 149.55 גשר מעל הדנובה הגדולה 591.00 חלק מרכזי באורך של 300 מטרים המשתרע בין שני העמודים הנושאים את כבלי העיגון של הגשר.
בנוסף, כולל קטע זה שני מקטעים צדדיים באורך של 145.5 מטרים כל אחד רמפה מעל האי סנטאנדרה 560.25 גשר מעל הדנובה של סנטאנדרה 332.55 מפתח מרכזי באורך של 144 מטרים ושני מפתחי צד באורך של 93 מטרים כל אחד רמפת גישה מערבית 219.10
שני עמודי הגשר מעוצבים בצורת האות A, ומתנשאים לגובה של 100 מטרים.
בחלקם העליון הם מעגנים את כבלי התמיכה של הגשר, שאורכם נע בין 56 ל-163 מטרים.
בכל אחד מהעמודים הותקנו מעלית הנעה במסלול אלכסוני וגרם מדרגות, המעפילים אל חלקו של העמוד שאליו מעוגנים כבלי התמיכה.
הדבר מאפשר גישה אל הכבלים לצורכי תחזוקה.
חלקם העליון של העמודים כוסה בזכוכית המוארת באמצעות דיודה פולטת אור (LED).
הגשר נושא כביש מהיר דו-מסלולי, ובכל מסלול שני נתיבים.
לצדם נתיבי חירום שניתן יהיה להפכם לנתיבים רגילים בהתאם לצרכים.
לאורך הצד הצפוני של הגשר הותקן מסלול נסיעה לאופניים ובצדו הדרומי נסללה מדרכה להולכי רגל.
גשר יוסף הוא גשר פלדה המחבר בין כביש 90 וקריית שמונה ובין הקיבוצים הסמוכים, העובר מעל נהר הירדן על כביש 9779. הגשר מהווה נקודת מעבר חשובה באזור עמק החולה והוא בעל משמעות סמלית לתושבי האזור (צללית הגשר מופיעה בסמלו של קיבוץ עמיר למשל).
זהו גשר הברזל הראשון שנבנה במדינה.
הגשר נמצא בסמוך לקיבוצים עמיר ושדה נחמיה, מעט דרומית לנקודת החיבור של מקורות הירדן.
הגשר צר יחסית ומאפשר תנועת כלי רכב בכיוון אחד כל פעם, על פי זכות קדימה.
על הגשר קיים מעבר המאפשר תנועת הולכי רגל בכיוונים שונים וכמו כן קיים מעבר תת-קרקעי בצידו המזרחי, אשר מהווה את נקודת הסיום של "טיילת עמי" הנמצאת בסמוך.
בסוף שנות ה-20 הקים שלטון המנדט גשר תלוי מעל נהר הירדן, הנועד לשרת את האוכלוסייה באזור.
מיקומו היה קרוב למקום בו היה ממוקם בעבר גשר טורקי אשר נהרס לחלוטין.
הבריטים קראו לגשר החדש "שייח' יוסוף", על שמו של נכבד בדואי הקבור באזור.
בשנות ה-30 שימש הגשר את היישובים היהודים שהוקמו בעמק, ובשנת 1944 הפך לחלק מכביש 9779 שנסלל אז על ידי הבריטים.
בשנת 1956 נהרס הגשר התלוי ובמקומו נבנה גשר חדש.
בנייתו ארכה כשנה, כאשר חלקי הפלדה אשר הוזמנו מגרמניה הורכבו על גדת הנהר ולבסוף הגשר המוגמר הועלה למקומו בשלמותו, בעזרת מנופי ענק.
המיזם נחשב בזמנו לאחת מעבודות הגישור הגדולות ביותר בארץ ועלותו הוערכה בכמאה אלף לירות ארץ ישראליות, אשר שולמו בין השאר בעזרת כספי השילומים.
הגשר נקרא על שמם של ו, חברי קיבוץ עמיר אשר נפלו בקרבות בסביבה במהלך מלחמת העצמאות.
טקס הענקת השם ופתיחת הגשר התקיים ב־16 באוגוסט 1956 בקיבוץ עמיר במעמד שר העבודה דאז, מרדכי נמיר.
בשנת 2015 בוצעו עבודות לשימור וחידוש הגשר על ידי חברת קדמור.
גשר יחזקאל בן-דוד הוא גשר מעל נחל איילון הממוקם דרומית מזרחית לעיר אור יהודה בכביש 412 בקטע הכביש שבין אור יהודה למושב חמ"ד.
נקרא על שם רב-סרן יחזקאל בן-דוד שנפל במלחמת העצמאות.
גשר יחזקאל בן-דוד הוקם בתקופת המנדט כחלק מסלילת כביש 412 המחבר בין צומת ביל"ו לצומת יהוד מערב.
בתקופת מלחמת העצמאות, באפריל 1948, פשטה יחידת חבלנים וסיירים על הגשר ופוצצה אותו במטרה לנתק כליל את הקשר בין הכפר הערבי בית דג'ן (בית דגן של היום) לכפר יהודייה (יהוד).
הפעולה נעשתה במסגרת מבצע חמץ בפיקוד חטיבת אלכסנדרוני, שמטרתו לנתק הקשר בין הכפרים הערביים שממזרח ליפו כמו: יהודיה, בית דג'ן, יאזור, אל-ח'ירייה, כפר עאנה, סאקיה (אור יהודה של היום) ונוספים, ולהביא בסופו של דבר לכיתורה ונפילתה של יפו.
עד לשנות ה-70 של המאה ה-20, היה גשר יחזקאל בן-דוד, גשר ביילי.
רוחבו היה צר יחסית והדבר לא אפשר לעיתים קרובות מעבר בו-זמנית של שני כלי רכב זה מול זה ואילץ כלי רכב במיוחד בעלי רוחב גדול יחסית להמתין עד שהרכב הבא מהכיוון הנגדי יסיים לחצות את הגשר.
בתחילת שנות ה-70 הוחל בהרחבת כביש אור יהודה-בית דגן.
גשר הביילי שמעל נחל איילון הוסר ובמקומו נבנה גשר בטון רחב ועליו כביש אספלט עם מספר מסלולים הקיים עד היום.
הגשר נקרא על שם רב-סרן יחזקאל בן דוד ממפקדי ההגנה בתל אביב, שנהרג במלחמת העצמאות בעלותו על מוקש נגד טנקים ליד הכפר הערבי ג'ימזו, במהלך סיור לשם קביעת משלטים באזור בן שמן.
יחד עמו נהרגו בפיצוץ זה ישראל שחורי ושורה אושרוביץ.
גשר יהודית, על-שם יהודית מונטיפיורי, שנקרא לזמן מה "גשר יצחק נבון", הוא גשר להולכי רגל ולרוכבי אופניים מעל נתיבי איילון ונחל איילון, אשר מחבר בין שדרות יהודית שבשכונת מונטיפיורי לבין מגדלי אלון שבמערב שכונת ביצרון בתל אביב.
הגשר נועד ליצור חיבור נוסף בין מרכז תל אביב לבין השכונות שממזרח לנתיבי איילון ולשרת את נוסעי תחנת יהודית של הקו האדום המוקמת בתחילת שדרות יהודית.
הגשר הוא גשר פלדה בעל מפתח אחד, אורכו 110 מטרים, רוחבו 11 מטרים וגובהו כ-15 מטרים.
הוא מורכב מכ-1,400 טון פלדה המרכיבים את כלל המבנה והמעקות.
בגשר יש מסלול אופניים ושביל הולכי רגל עם ריצוף עץ, שביניהם מפריד אזור מנוחה עם ריהוט רחוב ומתקני חנייה לאופניים.
תכנון הגשר החל בשנת 2010. אדריכל הגשר הוא משרד "חן אדריכלים", מתכנן הקונסטרוקציה הוא משרד "רוקח אשכנזי מהנדסים" ואדריכל הנוף הוא משרד מוריה-סקלי.
בשנת 2014 אושרה תוכנית הגשר בוועדה המקומית תל אביב-יפו.
בתחילת 2017 פורסם מכרז להקמת הגשר, ולהקמתו נבחרו "קבוצת אורון" ביחד עם מפעל המתכת "הגבעה" י.ח.
בע"מ, שהקימו בשיטה דומה גם את גשר הסליל הכפול בבאר שבע.
הקמת הגשר החלה בספטמבר 2017 ותוכננה להסתיים ביולי 2019. עלות הקמת הגשר נאמדה ב-68 מיליון ש"ח מתקציב עיריית תל אביב.
הנחת קורות הפלדה של הגשר, פעולה המצריכה סגירה של נתיבי איילון, תוכננה לביצוע במשך שש שבתות החל מסוף אוגוסט 2018, אך בעקבות מחאת המפלגות החרדיות על חילול השבת הכרוך בכך, הורה שר התחבורה, ישראל כ"ץ, לעצור את העבודות על הגשר.
העבודות הופסקו בעיצומן, מבלי שנקבע מועד להמשך.
אחרי חודש של מגעים בין העירייה למשרד התחבורה, שבמהלכן לא הצליח המשרד להבהיר האם ומתי העבודות יימשכו, עתרה העירייה לבג"ץ נגד החלטת השר.
לאחר הדיון בעתירה, ובעקבות הערות השופטים בדיון, הודיעה פרקליטות המדינה על הסכמת משרד התחבורה לביצוע העבודות בשבת בהתאם לתכנון המקורי.
בעקבות זאת החלו ב-25 בינואר 2019 העבודות להנחת קורות הפלדה מעל נתיבי איילון.
הגשר נפתח לתנועה ב-20 בינואר 2020, לאחר עיכוב של כ-6 חודשים מהמועד המתוכנן לכך.
בימי תכנונו והקמתו נודע הגשר בשם "גשר יהודית", בהיותו המשכן של שדרות יהודית, הקרויות על שמה של יהודית מונטיפיורי, אשתו של משה מונטיפיורי.
שם זה שימש את העירייה, משרד התחבורה וחברת נתיבי איילון על גבי שלטים ובמכרזים החל מיום ההחלטה לבנייתו של הגשר.
עם פתיחת הגשר לתנועה החליטה עיריית תל אביב-יפו לקרוא לו "גשר יצחק נבון", על שמו של נשיא המדינה יצחק נבון.
בעקבות כתיבת שם זה קמה מחאה בדרישה להשאיר את השם "גשר יהודית".
בינואר 2022 עלתה לרשת עצומה שחיברה ד"ר שלומית ליר לשימור שם הגשר המקורי, שצברה מאות חתימות.
במקביל פורסם מאמר דעה של ד"ר שרון גבע בשם "החזירו את הגשר ליהודית".
יומיים לאחר מכן הקימה דורית שמואלי את קהילת הפעילות והפעילים בפייסבוק "החזירו את הגשר ליהודית".
אביב לביא ועיתונאים נוספים ליוו את המאבק כפעיל איכות הסביבה ובתוכנית "יהיה בסדר" ו"זמן ישראל" כעיתונאי.
בחודש מאי 2025 מועצת עיריית תל אביב ביטלה סופית את ההחלטה לקרוא לגשר ע"ש יצחק נבון.
ביטול ההחלטה לכנות את הגשר ע"ש יצחק נבון לא החזיר את השם המוכר והציבורי "גשר יהודית" באופן רשמי.
בפנייה של דורית שמואלי מייסדת קהילת "החזירו את הגשר ליהודית"" ליו"ר ועדת השיום שרי ישראלי נענתה כי הגשר לא יכונה באופן רשמי, יהודית, לעת עתה.
ידידיה מאיר טען שמכיוון שמונטיפיורי שמרה שבת והקפידה על אורח חיים דתי, עבודות בשבת מבזות את זכרה.
העיתונאית מירב מורן סבורה שעדיף היה להשקיע בהנגשת יתר גשרי האיילון להולכי רגל ולרוכבי אופניים, באמצעות קירוי והצללה במדרכות רחבות ונתיב אחד בטוח לכלי רכב קלים.
העיתונאית אסתר זנדברג הביעה דעה דומה, ובנוסף ציינה שמערבית לנתיבי איילון חוצץ עורק תחבורתי מרכזי נוסף – דרך בגין, בין שכונת מונטיפיורי ומרכז תל אביב, וסוגיית צליחתו על ידי רוכבי אופניים והולכי רגל לא זכתה להתייחסות במסגרת מיזם 'גשר יהודית'.
היבט נוסף בביקורת הוא שאין חיבור ישיר מהגשר לתחנת רכבת השלום שמצפון לו.
גשר ליונס גייט המוכר גם בשמו הרשמי גשר המצר הראשון הוא גשר תלוי משנת 1938 החוצה את מפרצון בורארד (Burrard Inlet) ומחבר בין העיר ונקובר לחוף הצפוני המשויך למחוז המוניציפלי של צפון ונקובר, מחוז צפון ונקובר ומחוז וסט ונקובר.
המונח "שער האריות" מתייחס לזוג פסגות הרים צפונית לוונקובר.
כיוונם הכללי של פסגות ההרים הוא ככיוון התנועה הנוסעת צפונה על הגשר.
זוג פסלי אריות מבטון יצוק, שתוכננו על ידי הפסל צ'ארלס מארגה, הונחו משני צידי הגישה הדרומית לגשר בינואר 1939.
אורכו הכולל של הגשר, כולל הגשר הצפוני, הוא 1,823 מטרים.
אורך רמפות הגישה הוא 1,517.3 מטרים, המפתח המרבי הוא 473 מטרים, גובה המגדל 111 מטרים והגבריט (הגובה הנקי מפני הים לתחתית המסעה, המאפשר מעבר ספינות) שלו הוא 61 מטרים.
נקודת פרוספקט בסטנלי פארק יוצרת את הקצה הדרומי הגבוה של הגשר, אבל הקרקע הנמוכה בגדה הצפונית דרשה את בניית הרמפה הארוכה הנתמכת על קשתות.
לגשר יש שלושה נתיבים הניתנים לשינוי כיוון התנועה, השימוש בהם מסומן על ידי רמזורים.
למעשה, בנתיב המרכזי משתנה כיוון התנועה כדי להתאים לדפוסי תנועה במהלך כל שעות היממה.
חל איסור נסיעה למשאיות שמשקלן עולה על 13 טון, כמו גם כלי רכב המשתמשים בצמיגים משובצים לשלג.
הגשר הוא חלק מהדרכים הראשיות 99 ו-A1 של קולומביה הבריטית.
ב-24 במרץ 2005, הוכרז גשר ליונס גייט כאתר היסטורי לאומי של קנדה.
החל משנת 1890, בוני הגשרים ראו כי ניתן לבנות גשר על פני "המצר הראשון".
היו שטענו כנגד בנייתו, מאחר שחשבו שהוא יהרוס את סטנלי פארק או יגרום לבעיות עתידיות בתנועת הספינות בנמל הסואן ובהגדלת הקיבולת העתידית, או שייפגע בהכנסות של גשר המצר השני – גשר רכבות מתרומם.
עם זאת, רבים ראו בו כהכרחי עבור המשך הפיתוח של החוף הצפוני והרגישו כי ניתן יהי להתגבר על בעיות אלה.
ההחלטה הועברה לציבור הבוחרים של ונקובר בשנת 1927, אך תוצאות המשאל הראשון שללו את רעיון בניית הגשר ובנייתו נדחתה לזמן מה בעקבות כך.
לאלפרד ג'יימס טולה טיילור, שהיה חלק מהצעה זו והחזיק בבעלות על הזיכיון המחוזי לבנות את הגשר, לא היה את המימון הנדרש לרכישת השטחים הגדולים שנדרשו במחוות צפון ונקובר ווסט ונקובר.
אולם, הוא הצליח לשכנע את משפחת גינס האירית לרכוש קרקעות על החוף הצפוני של מפרצון בורארד.
הם רכשו 19,020 דונם מאדמות ווסט ונקובר בהרים דרך הסינדיקט שנקרא בריטיש פסיפיק נכסים בע"מ.
ב-13 בדצמבר 1933 נערך משאל-ציבורי שני והפעם הוא הועבר התומכים זכו ברוב של 67%.
לאחר משא ומתן עם הממשלה הפדרלית, הוענק האישור לבנייה שכלל את הדרישה לכך שהחומרים והפועלים יהיו מקומיים ככל הניתן, במטרה לספק תעסוקה מקומית בתקופת השפל הגדול.
חוק עזר עירוני משנת 1933, כלל הוראה הקובעת כי "לא יועסק אדם אסיאתי במפעלים או בעבודות אחרות".
הגשר תוכנן על ידי משרד האדריכלים מהעיר מונטריאול, מונסראט ופרטלי, שתכנן מאוחר יותר גם את גשר אנגוס מקדונלד בהליפקס, נובה סקוטיה בצורה דומה.
חברות אחרות המעורבות בבניית הגשר כוללות: ווסטר סוואן הנדסה, פארסונס ברינקרהוף קוויד & דאגלס, רואן וויליאמס דייוויס & אירווין בע"מ, קנרון וסטרן קונסטרוקטורס וחברת דומיניון ברידג', חברת גשרים אמריקאית.
הבנייה החלה ב-31 במרץ 1937. לאחר שנה וחצי ובעלות של 5,873,837.17 דולר קנדי (במונחים כלכליים של אותה תקופה), הוא נפתח לתנועה ב-14 בנובמבר 1938. ב-29 במאי 1939, התקיים טקס הפתיחה הרשמי במעמד המלך ג'ורג' השישי והמלכה אליזבת, שהגיעו לביקור מלכותי בקנדה.
אגרה של 25 סנט נגבתה עבור כל מכונית.
ב-20 בינואר 1955 מכרה משפחת גינס את הגשר לפרובינציית קולומביה הבריטית ב-5,959,060 דולר אמריקאי, וב-1 באפריל 1963 בוטלה האגרה.
הגשר החדש שנבנה היה שונה מן התצורה הנוכחית של הגשר ובמקור היו רק שני נתיבים.
בעקבות זאת, כצפוי, אוכלוסיית ווסט ונקובר גדלה בעקבות החיבור החדש.
לכן, כדי להתאים אותו לאוכלוסייה הגדלה, חולק הגשר לשלושה נתיבים כאשר הנתיב האמצעי מחליף את כיוונו בהתאם לנפחי התנועה המשנים לאורך היממה.
בסופו של דבר הותקנו אותות בקרה על הנתיבים הראשיים, המאפשרים לתנועה בנתיב המרכזי להיות מכוונת לשני הכיוונים, וכן להקל על מעבר של רכבי חירום על ידי סגירת הנתיב המרכזי.
ב-1975 הוחלפה המסעה של הגשר הצפוני המדרדר במסעת פלדה קלה, רחבה וחזקה יותר, עם נתיבים רחבים יותר.
ביצוע ההחלפה נעשה במקטעים קטנים.
בכל פעם, קטע אחד ישן הורד מהגשר והועלה במקומו מקטע חדש במקומו.
ב-1986 רכשה משפחת גינס, כמתנה לוונקובר, אורות דקורטיביים שהופכים אותו לנקודת ציון לילית ייחודית.
ביולי 2009, הוחלפה מערכת התאורה של הגשר מנורות אדי כספית של 100 ואט לנורות LED חדשות.
החלפת הנורות הפחיתה את צריכת החשמל של תאורת הגשר ב-90 אחוזים וחוסכת למחוז כ-30,000 דולר אמריקאי בשנה בעלויות אנרגיה ותחזוקה.
העלות המשוערת של ההחלפה הייתה כ-150,000 דולר אמריקאי, ששולמו על ידי המשרד הממשלתי ו-B.C.
"זמן ההחלפה הממוצע של אחת מנורות האור המסורתיות היה כ-72 שעות", אמר השר ג'ף נייט.
עם נורות LED החדשות, שתוכננו לפעול כ-12 שנים, יכול לחלוף עשור בטרם צוות העבודה יקרא לבצע החלפה של נורה.
עד שנות התשעים של המאה ה-20, הגיע זמנו של הגשר להשתדרג ואף לבצע בו החלפה נרחבת של רכיבים.
מספר הצעות שונות שהוצעו כללו בניית גשר חדש ליד הגשר הקיים, בניית מנהרה ממרכז העיר ונקובר לחוף הצפוני, או הכפלת הגשר הקיים.
עם זאת, אף אחת מן ההצעות לא יכלה לגבור על ההתנגדויות מצד עיריית ונקובר בהגדלת התנועה למרכז העיר ואת חוסר הרצון של המחוז להשקיע משאבים גדולים בפרויקט.
בסופו של דבר הוחלט לשדרג את הגשר הקיים מבלי להוסיף נתיבים חדשים.
הכביש אופיין בנתיבים ברוחב של 2.84 מטר והמדרכות היו בלתי הולמות להולכי רגל ורוכבי אופניים.
כתוצאה מכך הוחלפה המסעה של הגשר בשנים 2000 ו-2001. כמו בפעם הקודמת, המסעה הישנה הורדה במקטעים והחדשה הועלתה למקומה וחוברה למקטע החדש שלפניה.
השדרוג מאפשר מעבר שני הולכי הרגל בחלק החיצוני של הגשר ונתיבי הכביש הורחבו ל-3.6 מטרים כל אחד.
המדרכות החדשות הן גם רחבות יותר, 2.7 מטרים כל אחת במקום 1.2 מטרים.
אלמנטים מבניים עיקריים הועברו מתחת למסעת הגשר ובכך נותנים מראה הרבה יותר פתוח.
הסעה התלויה כולה הוחלפה עם מעט או ללא הפרעה לתנועה בשעות היום.
גשר מוסקבורצקי הגדול הוא גשר על נהר מוסקבה במוסקבה, צמוד לקרמלין ממזרח.
הגשר מקשר את הכיכר האדומה עם רחוב בולשיה אורדינקה.
Kirillov (הנדסת מבנים) ואלכסיי שצ'וסב (תכנון אדריכלי).
בשנת 1829 נבנה במקום גשר עץ שניצב על מסדי אבן.
בשנים 1935-1938 הוחלפו כל הגשרים במרכז העיר מוסקבה בגשרים בעלי יכולת גבוהה.
גשר מוסקווורצקי היה הראשון שהושלם, וגשר הבטון היחיד של שנות השלושים.
הגשר הוצב מערבית לאתר הישן.
הגשר הנוכחי, העשוי מבטון, שתוכנן על ידי אלכסיי שצ'וסב, נפתח ב-1938, כחמישים מטרים ממערב למיקום הגשר הישן.
הקשת הראשית מורכבת משלוש קופסאות בטון באורך 92 מטר ובגובה 6.1 מטר (זו הנקודה הצרה ביותר של נהר מוסקבה); כל קשת מעל הסוללה היא 42.8 מטר.
אלכסיי שצ'וסב סיים את הגשר בלוחות גרניט ורודים כדי ליצור אשליה שהגשר בנוי אבן.
ב-28 במאי 1987, נחת על הגשר מתיאס רוסט, טייס החובב ממערב גרמניה, במטוס קל.
ב-27 בפברואר 2015 נרצח על הגשר הפוליטיקאי בוריס נמצוב.
גשר מוראנדי (באיטלקית: Ponte Morandi) היה חלק מ פולצ'ברה על הכביש המהיר A10 בג'נובה, איטליה, מהדרכים העיקריות המובילות מאיטליה לצרפת וחלק מדרך E80 החוצה את אירופה מפורטוגל לטורקיה.
הגשר חצה את נהר פולצ'ברה, בין הרבעים סמפיירדארנה וקורניליאנו שבג'נובה.
בניית הוויאדוקט החלה בשנת 1963 והוא נפתח לתנועה בספטמבר 1967. הגשר נקרא על שם מתכננו, ריקארדו מוראנדי.
הוא שימש ככביש אגרה והופעל על ידי חברה איטלקית שבשליטת משפחת בנטון.
באוגוסט 2018 התמוטט חלק מהגשר ובעקבות ההתמוטטות נהרגו 43 בני אדם.
ביוני 2019 נהרסו שרידי הגשר.
באפריל 2020 הושלמה בנייתו של גשר חדש.
הגשר תוכנן על ידי ריקארדו מוראנדי, והוא דומה מאוד בתכן ההנדסי שלו לגשר גנרל רפאל אורדנטה, הנמצא בצפונו של אגם מרקאיבו במערב ונצואלה, אשר תוכנן גם הוא על ידי מוראנדי כמה שנים קודם לכן.
בשנת 1964 התמוטט הגשר חלקית, לאחר שמכלית שחלפה בסמוך התנגשה בו.
הגשרים מעוגני הכבלים שתכנן מוראנדי מאופיינים במיעוט עוגנים, לעיתים שניים לכל נקודת עיגון, כאשר העוגנים בדרך כלל בנויים מבטון דרוך, שלא כמו כבלי הפלדה הנפוצים יותר.
תושבים האזור כינו את הגשר בשם "גשר ברוקלין".
כביש האגרה שכלל את הגשר נוהל בידי חברה ממשלתית, Concessioni e Autostrade S.p.A (כיום שמה Atlantia SpA), שהופרטה בשנת 1999 והועברה לקבוצת חברות שהעיקרית שבהן בשליטת משפחת בנטון, בעלי חברת האופנה בנטון.
הוויאדוקט נבנה בין השנים 1963 ל-1967 על ידי חברת בנייה איטלקית.
אורכו היה 1,182 מטרים, וגובהו 45 מטר בגובה פני הדרך, עם עמודים תומכים בגובה של 90 מטר עשויים בטון מזוין.
הוא נפתח לתנועה ב-4 בספטמבר 1967 במעמד נשיא איטליה ג'וזפה סראגאט.
הגשר היה נתון לעבודת שיקום מתמשכת החל משנות ה-70 עקב הערכה שגויה של השפעת צמיגות הבטון בעת תכנון הגשר.
גם בשנות ה-80 וה-90 נדרשו עבודות נוספות על מנת להתגבר על ליקויים בבנייתו.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 דרך A10 נעשתה פקוקה מאוד.
מועצת העיר ג'נובה ביקשה הצעות לשיפור זרימת התנועה דרך העיר, ובשנת 2009 הועלתה הצעה להסיט את התנועה דרך מחלף חדש שיבנה מצפון לעיר.
במסגרת מחקר ראשוני, החברה האמונה על בניית כבישים מצאה כי בגשר חולפים 25.5 מיליון כלי רכב בשנה, כאשר בשלושים השנים שקדמו, גדלה התנועה פי ארבעה, ובשלושים השנים הבאות היא צפויה לגדול ב-30% נוספים.
על פי המחקר, נפח התנועה בגשר עם תנועה עומדת בשעות השיא מפעיל לחץ ניכר על הגשר, המביא לצורך בעבודות תחזוקה נרחבות.
המחקר הראה כי מבחינה כלכלית עדיף לבנות גשר חדש צפונית למיקומו הנוכחי.
דו"ח שהוזמן בידי החברה המפעילה את כביש האגרה שעל הגשר בשנת 2017 הצביע על ליקויים בתחזוקתו.
בשנת 2016 קרא הפרופסור אנטוניו ברנצ'יץ מאוניברסיטת ג'נובה להחליף את הגשר בגשר חדש, לאור כשלים בתכנונו, ועלויות התחזוקה הרבות שלו כתוצאה מכך.
ב-14 באוגוסט 2018 סמוך לשעה 11:30, בעת סופת גשמים עזה, התמוטט קטע של כ-200 מטרים מן הגשר.
הגשר קרס מעל נהר, אזור מגורים ואזור תעשייה.
כ-35 מכוניות ומספר משאיות צללו מטה בעקבות הקריסה.
בזמן שבו קרס הגשר בוצעו בו עבודות תחזוקה.
בעקבות התמוטטות הגשר נהרגו 43 בני אדם ו-14 נפצעו.
רוב ההרוגים היו אזרחי איטליה, אך מספר תיירים נהרגו אף הם באסון.
ב-28 ביוני 2019 נהרסו שרידי הגשר בפיצוצים מבוקרים.
שנה לאחר מכן נחנך באותו אתר גשר חדש בתכנון שונה, אשר נקרא גשר גנואה-ג'ורג' הקדוש.
גשר ינה הוא גשר מעל נהר הסן בפריז, המחבר את ארמון שאיו וגני טרוקדרו שבגדה הימנית, ברובע השישה-עשר עם מגדל אייפל ושאן דה מארס בגדה השמאלית, ברובע השביעי.
הגשר הוקם בהוראת נפוליאון בונפרטה לכבוד ניצחונו בקרב ינה-אאורשטדט.
באוקטובר 1806 ניצח נפולאון את הצבא הפרוסי סמוך לעיר ינה ושבר בכך את הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית.
לכבוד הניצחון המכריע ציווה שהגשר החדש שתוכנן מול האקול מיליטר ייקרא על שם הקרב.
הגשר כלל לפי התכנון חמש קשתות, כל אחת בת 28 מ' וברוחב של כ-14 מטרים.
בנייתו נמשכה מ-1808 ועד 1814, כאשר הוא נחנך למעשה ערב הקרב על פריז ב-1814 בו הגיעו כוחות הקואליציה האנטי-צרפתית השישית עד העיר וכבשו אותה.
הטימפני בין הקשתות עוטרו במקור בעיטים אימפריאליים עם האות N, אלו הוסרו ב-1815 והוחלפו באות L המעוטרת בכתר (לכבוד לואי השמונה עשר, מלך צרפת), אולם עיטור זה שב והוחלף בסמל הקיסרות השנייה (עיט אימפריאלי עם האות N) ב-1852 בהוראת נפוליאון השלישי ובביצועו של אנטואן לואי בארי.
בשנת 1853 הוצבו ארבעה פסלי לוחמים לצד סוסיהם משני קצות הגשר: בגדה הימנית, לוחם גאלי ולוחם רומאי ובגדה השמאלית לוחם ערבי ולוחם יווני.
כבר מן המחצית השנייה של המאה ה-19 הורגשה צפיפות בתנועה על גבי הגשר, שהיה צר מדי, בפרט לאחר הקמת ארמון טרוקדרו הישן לכבוד התערוכה העולמית של פריז (1878) ותוכנן להרחיבו.
אולם ההרחבה לא בוצעה עד להכנות לתערוכה העולמית של פריז ב-1937, במסגרתן שופץ, חוזק בבטון והורחב ל-35 מטרים.
ב-1923 נחנכה בסמוך לגשר תחנת המטרו d'Iéna המשרתת את קו 9.
בשנת 1975 הוכרז הגשר כמונומנט היסטורי.
בסרט ג'יימס בונד "רצח בעיניים" (A View to a Kill) רודף בונד (בגילומו של רוג'ר מור) במונית רנו 11 אחרי "מיידיי" (גרייס ג'ונס) במורד המדרגות היורדות ממגדל אייפל לכיוון הגשר.
גשר מור היה גשר בגוש קטיף אשר חיבר בין הגוש לציר כיסופים.
הגשר אפשר תנועה נפרדת לישראלים ופלסטינים ברצועת עזה.
עלות הקמתו של הגשר הייתה כ-15 מיליון שקלים.
גשר מור נפתח לתנועה בתחילת יוני 2002 יחד עם קטע כביש עוקף מכביש 232, שאפשרו להיכנס לגוש קטיף מבלי לעבור בדרך צלאח א-דין (קטע כביש שבאותם ימים היה חלק מכביש 4), שבו הייתה תנועת של אזרחים פלסטינים באופן קבוע.
הגשר עצמו היה גשר מודולרי אשר היה עשוי מברזל שיובא מארצות הברית.
עוד לפני שהוקם הגשר הייתה התנגדות רבה בגוש קטיף בנוגע להקמתו משום שתושבי הגוש חששו שהגשר יהווה מוקד נוסף לפיגועי טרור.
כבר בחודש הפתיחה של הגשר נמצאו מספר מטעני חבלה סמוך לגשר, אתר קטיף.נט כתב ביום האירוע כי הגשר מעט שקע ובמקומות אחדים אף התפרקו כמה קורות מתכת.
במאי 2004 החליט צה"ל לבנות גדר באזור ציר כיסופים, הגדר הייתה באורך כולל של כ-7 קילומטרים, על פי מספר גורמים צבאיים סוג הגדר הוא סוג מכונה "גדר עוגן", שאיננה גדר התראתית המוכרת ממרחב התפר ובסמכותו של צה"ל עצמו הייתה להכריז על בנייתה.
החלטה זו באה לאחר פיגוע בו נרצחו אם ו-4 בנותיה (הפיגוע נודע לימים כרצח טלי חטואל ובנותיה).
עם זאת עוד לפני הפיגוע צה"ל החל בבניית גדר במקומות בציר כיסופים ובגשר מור אשר נחשבו לבעייתיים אך בעת הפיגוע עדיין לא הונחה הגדר במקום בו אירע.
בכתבה על הפיגוע פורסם כי בתחילה ירו המחבלים, אשר הגיעו מדרום לציר כיסופים, ונעו לעבר רכב ממוגן של צוות של רשת התקשורת האמריקאית ה-CNN, המחבלים לבסוף החטיאו והרכב המשיך לנסוע לעבר גשר מור, הנמצא בהמשך לציר כיסופים.
לאחר שהמחבלים הבינו שלא הצליחו במטרתם ניסו למצוא מטרה חדשה, מיד לאחר מכן פתחו המחבלים באש לעבר רכב "סיטרואן", בה נסעה המשפחה.
על מכסה המנוע של הרכב, שספג פגיעות רבות של קליעים, נותרה כרזה שמכוונת למצביעי הליכוד: "לב יהודי מצביע נגד" (מטרת הכרזה הייתה לעורר את רגשות מצביעי משאל ההתנתקות שהתקיים באותו הזמן בנוגע לשאלה אם ליישם את תוכנית ההתנתקות).
לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות, ב-9 בספטמבר 2005 פירק צה"ל את הגשר והחזיר את מרכביו לישראל.
לאחר הפינוי של הגוש השלימו הפלסטינים המקומיים את פירוקו של כל תוואי הכביש למעט שני ניצבי הגשר שנשארו במקום, ורק בשנת 2013 הורחבה דרך צלאח א-דין והוחלט להרוס את ניצבי הגשר.
גשר לנגלואה בארל (בהולנדית: Brug van Langlois) היא סדרה של ארבעה ציורים בצבעי שמן של הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך, שנוצרה בשנת 1888 בארל שבצרפת.
ואן גוך השתמש במוטיבי אמנות רבים בסדרת הציורים; למשל, ניכר שימוש בפרספקטיבה כדי ליצור זוויות וקווים מדויקים יותר.
הצייר הושפע מהדפסי עץ יפניים כפי שמשתקף מהשימוש הפשוט בצבע היוצר הרמוניה ביצירה.
השימוש בצבעים נוגדים כמו צהוב וכחול מייצר עניין וצבעוניות.
כמו כן, הוא עשה גם שימוש בטכניקת האימפסטו כדי ליצור את השתקפות האור.
בשנת 1244 נכבשה יבנה על ידי הממלוכים מידי הצלבנים, הממלוכים חיברו את יבנה אל דרך הדואר ולאחר מכן הקימו גשר בסמוך ליבנה.
הגשר היה אחד מסדרת של גשרים שנבנו על ידי הסולטאן בייברס במצרים וארץ ישראל.
הגשר נחקר לראשונה בעידן המודרני על ידי הארכאולוג הצרפתי, שארל קלרמון-גנו.
מטרתם העיקרית של גשרים אלה הייתה להקל על התנועה והמעבר של צבאותיו של בייברס בין אזור מצרים לצפון סוריה והלבנט.
הגשר השני היה גשר לוד מצפון לעיר לוד.
לפי קלרמון-גנו הגשר הוקם בערך בשנת 1273.
מקס ון ברך, שבחן את הגשר בסוף המאה ה-19 ומצא כי הגשר הכיל כמות גדולה של חומרי בנייה מהתקופה הצלבנית בארץ ישראל.
ממזרח לגשר עוברת מסילת ברזל, המסילה הונחה על ידי הצבא הבריטי בדרכו ממצרים במהלך מלחמת העולם השנייה.
אורך הגשר הוא 48 מטרים והרוחב שלו הוא 11 מטרים, הגשר מורכב משלוש קשתות, כ־2 מזחים מרכזיים.
גשר לגונת גרסון (בספרדית: Puente de Laguna Garzón) הוא גשר מעגלי על גבי לגונה בחוף האוקיינוס האטלנטי של אורוגוואי, כ-150 קילומטר ממזרח לבירה מונטווידאו, בין המחוזות מלדונדו ורוצ'ה.
הגשר ידוע בשל צורתו המיוחדת.
בגשר משולב כביש בעל מסלול בודד חד סטרי לכל כיוון.
משני צידיו של כל מסלול קיימות מדרכות מגודרות להולכי רגל ולרוכבי אופניים.
צורתו העגולה של הגשר מאלצת את נהגי כלי הרכב הנוסעים עליו להאט ובאופן זה לאפשר להולכי הרגל ורוכבי האופניים מעבר בטוח בין המדרכות משני צידי המסלולים.
ההאטה גם מאפשרת לנהגים ליהנות מן הנוף הנשקף מן הגשר.
הגשר מספק מעבר על פני הלגונה באתר שבו פעלה בעבר מעבורת קטנה לשני כלי רכב, שהייתה מסוגלת לפעול רק באור יום ובתנאי מזג אוויר נוחים.
הוא נפתח לתנועה בדצמבר 2015. עוברים עליו מדי יום עד 1,000 כלי רכב.
הגשר תוכנן על ידי האדריכל האורוגוואי רפאל ויניולי ().
עלות הקמתו הגיעה ל-10 מיליון דולר וכוסתה ברובה על ידי משקיע פרטי בשם אדוארדו קונסטנטיני.
גשר טַאפֶן זִי הוא גשר מעוגן כבלים המחבר את שתי גדותיו של נהר ההדסון במדינת ניו יורק.
הגשר נבנה החל מאוקטובר 2013 והוא נפתח לתנועה בספטמבר 2018, אז החליף את גשר טאפן זי הישן.
הגשר נקרא באופן רשמי על שמו של מושל ניו יורק לשעבר, מריו קואומו.
השם טאפן זי מורכב מ"טאפן", שמו של אחד מהשבטים האינדיאניים שאכלסו בעבר את האזור, ו-זִי שפירושו ים בהולנדית.
הגשר ממוקם על נהר ההדסון כ-40 קילומטר מצפון למרכז מנהטן, באחת הנקודות הרחבות ביותר של נהר ההדסון.
הגשר מחבר בין העיירה דרום נייאק ממערב לנהר לעיר טריטאון שבמזרחו - שתיהן במדינת ניו יורק.
חלק גדול מהתנועה מדרום מדינות ניו אינגלנד מערבה ודרומה עוברת דרך הגשר הזה, כך גם התנועה ההפוכה ממערב לנהר ההדסון.
הגשר הוא אחד משני הגשרים הגדולים והחשובים על נהר ההדסון, יחד עם גשר ג'ורג' וושינגטון, הוותיק יותר, שמגשר בין שתי הגדות בצפון רובע מנהטן של העיר ניו יורק מהצד המזרחי ובעיירה פורט לי במדינת ניו ג'רזי בצידו המערבי של הנהר.
בתחילת שנות האלפיים חלקים מהגשר הישן החלו להתפורר כתוצאה מעייפות החומר ועומס של תנועה יתרה.
לאור זאת, ולאחר דיונים רבים וארוכים בנושא, הרשות הפדרלית לכבישים המהירים בארצות הברית אישרה הקמת גשר חליפי במקביל לגשר הישן ורשות הכביש המהיר (Thruway) של מדינת ניו יורק העמידה תקציב בסך 3.142 מיליארד דולר להקמתו.
התקציב היה מורכב מכספים ציבוריים והשקעות פרטיות.
הבנייה החלה באוקטובר 2013 עם סיום מתוכנן לשנת 2017. העבודות בפרויקט החלו במחצית השנייה של שנת 2013, והושלמו, לאחר עיכובים שחלקם היו קשורים באי יציבות הגשר הישן שעלול היה לקרוס בחלקו על הגשר החדש, לקראת ספטמבר 2018, שביום ה-8 בו התקיים טקס הפתיחה.
שלושה ימים אחר כך, ב־11 ספטמבר 2018 נפתח הגשר החדש לתנועה.
עלות הפרויקט בפועל התבררה לבסוף כמגיעה ל - כמעט 4 מיליארד דולר.
עם השלמתו, הפך הגשר להיות אחד מהגשרים התלויים הרחבים בעולם - 58 מטר.
זמן חיי הגשר החדש תוכנן ל-100 שנים.
עם זאת, שנה לאחר פתיחתו, התבררו כשלים בברגי הענק שחברו את קורות הגשר ויותר מכך, התברר שהיה ניסיון להסתיר מהציבור כשלים אלה.
הגשר הוא גשר אגרה בכיוון מזרח בלבד.
גשר יהודית (בצ'כית: Juditin most) היה גשר אבן בפראג שחצה את נהר הוולאטבה, והוקם בתקופת ואצלב הראשון, דוכס בוהמיה.
הגשר היה היחיד באדמות הצ'כיות (כינוי לבוהמיה, מוראביה ושלזיה הצ'כית) באותה תקופה, היה לגשר האבן העתיק ביותר בצ'כיה ומצפון להרי האלפים, והראשון שחצה את הוולאטבה.
באותה עת היו רק שני גשרים במרכז אירופה – ברגנסבורג ובדרזדן.
הגשר, שהוקם בין השנים 1158 ו-1172 על חורבותיו של גשר עץ שקרס בשנת 1157, לבסוף ניזוק בשיטפון וקרס בשנת 1342.
הרעיון לבנות גשר אבן שחוצה את הוולטאבה מיוחס על פי רוב לבישופ השלושה-עשר של פראג, דניאל הראשון .
לאחר שנהרס גשר העץ המקורי ב-1157, דניאל הראשון קיבל השראה מגשרי אבן באיטליה, שם היה עם ולדיסלאב השני, מלך בוהמיה.
מצאו למבנה מספר פטרונים, ובעיקר אשתו של המלך, יהודית מתורינגיה, שעל שמה נקרא לבסוף המבנה.
הבנייה הושלמה ב-1172. על פי מכתב מהקאנון של הכנסייה של פראג, וינסנטיוס , למלכה יהודית, הגשר נבנה בשלוש שנים.
בערך באותה תקופה נבנו בקצהו המערבי של הגשר שני שטחים מבוצרים (בתחומי שכונת מאלה סטרנה של ימינו) שהיו אמורים לשמור על הגשר.
מאלה סטרנה של היום הוקמה כעיירה רק ב-1257 (במקור תחת השם "העיירה החדשה מתחת לטירת פראג" – "Nova civitas sub castro Pragensi")
ב-1253 מסר ונצל הראשון, מלך בוהמיה את ניהול הגשר לבית החולים של אחוות הצלבנים, שהוקם בכיכר קריז'ובניקה שנה קודם לכן.
עבור התיקונים הנדרשים אספו אחי בית החולים מכס על הגשר וגם קיבלו הכנסות מהרכוש שנתרם על ידי המלך.
כשהגשר נשבר הם גם אספו צדקות בבוהמיה.
ב-3 בפברואר 1342 נהרס גשר יהודית בשיטפון.
בשנת 1357 החליט הקיסר קרל הרביעי על בניית גשר אבן חדש, אותו הפקיד בידי בית ההיתוך הקיסרי לבנייה.
האדריכל פטר פארלר תכנן את הגשר במקביל לגשר ההרוס, וכתוצאה מכך הזיז את קצה העיר העתיקה כמה עשרות מטרים דרומה, היכן שעומד כיום מגדל גשר העיר העתיקה.
השלמת הגשר לקחה מעל 40 שנה והתרחשה בשנים 1357–1402.
גשר להולכי רגל הוא גשר המיועד למעבר הולכי רגל.
ככל גשר הוא מיועד לאפשר מעבר בנתיב הליכה מעל מכשולים פיזיים כגון כביש או נהר, אך ישנם גם גשרים להולכי רגל שנבנו כאטרקציה תיירותית, שמטרתם היא עצם החוויה של המעבר על הגשר.
בעוד שההתייחסות העיקרית לגשר היא כמבנה המקשר בין שתי נקודות בגובה ומעל פני הקרקע, גשר להולכי רגל יכול להיות גם מבנה נמוך יותר ואף צמוד־קרקע, המאפשר להולכי רגל לחצות אדמה רטובה, אדמה שבירה או ביצות.
גשרים מסוג זה יכולים לנוע בין אבני מדרך ועד למבני פלדה משוכללים, כאשר אפילו עץ שנפל, יכול להיחשב כגשר להולכי רגל.
לגשרים אלה תפקיד פונקציונלי וכן תפקיד אומנותי.
עבור קהילות כפריות במדינות מתפתחות, גשר להולכי רגל עשוי להיות אמצעי הגישה היחיד למרפאות, בתי ספר, עסקים ושווקים.
עיצובים כגון גשר תלייה פשוט פותחו על מנת לספק מענה בר קיימא לקהילות מסוג זה, תוך שימוש בחומרים וכוח עבודה מקומיים.
גשרים להולכי רגל עוקבים ברוב המקרים אחר אותם עקרונות תכנון כשאר סוגי הגשרים.
עם זאת, עקב משקלם הנמוך יחסית לגשרים אחרים, גשרים אלו פגיעים יותר לנזקי תנודות ולכן מושמת חשיבות רבה יותר לדינמיקה בזמן תכנונם.
גשרים כדוגמת גשר המילניום בלונדון משכו תשומת לב רבה לעניין זה בשנים האחרונות.
על מנת להבטיח כי גשרים להולכי רגל יהיו נגישים לנכים ובעלי מגבלות ניידות אחרות, גשרים רבים כיום כוללים מעליות ורמפות ואלה אף מחויבים בחוק במדינות מסוימות.
סוגי גשרים להולכי רגל כוללים:
ניתן לבנות גשרים להולכי רגל באותה הדרך בה בונים גשרי כביש או גשרי רכבת; בייחוד גשרים תלויים וגשרי קורות.
ישנם מקרים בהם גשרים המיודעים לרכבים מומרים לגשרים להולכי רגל, לדוגמה גשר הברזל בבריטניה.
רוב הגשרים להולכי רגל מצוידים במעקות שמטרתם להפחית את הסיכון לנפילה.
כאשר גשרים אלה עוברים מעל כבישים סואנים או מסילות ברזל, הם עשויים לכלול גדר או מחסום התאבדות על מנת למנוע מהולכי רגל לקפוץ או לזרוק עצמים על התנועה למטה.
בעבר, חציית פסי רכבת ברגל ומעבר ממפרץ אחד למשנהו היה מעשה נפוץ, אך מאמצע המאה ה־19 ואילך נהיה פחות שכיח בעקבות עלייה בדרישות בטיחות.
עם זאת, באזורים שקטים יותר, חציית הקו על ידי הליכה על הפסים עדיין אפשרית.
מאז שנות ה־80 המוקדמות, מספר ארגוני צדקה פיתחו עיצובים ברי קיימא של גשרים להולכי רגל לשימוש במדינות מתפתחות.
ארגון הצדקה הראשון שפיתח עיצובים כאלה היה Helvetas, הממוקם בציריך, שווייץ.
עיצובים כאלו בדרך כלל זמינים לציבור בחינם.
גשר טַאפֶן זִי הוא גשר שחיבר את שתי גדותיו של נהר ההדסון במדינת ניו יורק.
הגשר היה פעיל בין השנים 1955–2017 והוחלף על ידי גשר טאפן זי ניו יורק שנפתח בשנת 2018.
השם טאפן זי מורכב מ"טאפן", שמו של אחד מהשבטים האינדיאניים שאכלסו בעבר את האזור, ו-זִי שפירושו "ים" בהולנדית.
בשנת 1994 התווסף שמו של מושל מדינת ניו יורק בעבר, מלקולם וילסון, לשם הגשר.
הגשר היה ממוקם על נהר ההדסון, כ-40 קילומטר מצפון למרכז מנהטן, באחת הנקודות הרחבות ביותר של הנהר.
הגשר חיבר בין העיירה דרום נייאק ממערב לנהר לעיר טריטאון שבמזרחו - שתיהן במדינת ניו יורק.
חלק גדול מהתנועה מדרום מדינות ניו אינגלנד מערבה ודרומה עבר דרך הגשר הזה, כך גם התנועה ההפוכה ממערב לנהר ההדסון.
הגשר היה הארוך ביותר בארצות הברית ואורכו הגיע ל-4.88 קילומטר.
גובהו של הגשר מעל פני הנהר הגיע ל-42 מטר.
בגשר 7 נתיבים, כאשר גדר הבטיחות שמפרידה בין התנועה מערבה לתנועה מזרחה ניתנת להסטה ימינה ושמאלה לפי מצב עומס התנועה, כך שתמיד בכיוון התנועה בה העומס המרבי, יהיו 4 נתיבים.
הביקוש הגובר ליוממות בין העיר ניו יורק לפריפריה הקרובה והרחוקה יותר, הביא את רשות הנמלים של ניו יורק וניו ג'רזי לתכנן בשנת 1950 גשר באזור העיירה דובס פרי , השוכנת בקצה הצפוני של גבול הסמכות שלה - כ-24 קילומטר מצפון לגשר ג'ורג' וושינגטון שנמצא גם כן בניהול הרשות.
מושל מדינת ניו יורק, תומאס דיואי, לא אישר את התוכנית, כי רצה שההכנסות העתידיות מגביית אגרת המעבר בגשר יגיעו למערכת התעבורה המדינתית של ניו יורק ולא לרשות הנמלים המשותפת גם למדינת ניו ג'רזי, וכן שהגשר יחבר בין מערכת זו למערכת התעבורה של ניו אינגלנד .
על כן, הוא העדיף את מיקום הגשר כך שיחבר את דרום נייאק שממערב להדסון לעיר טריטאון שממזרחו.
בחירה זאת ייקרה את הגשר בגלל שההדסון הרבה יותר רחב באזור זה.
עיתון הניו יורק טיימס הציע שהמושלים של שתי המדינות יתפשרו ויבחרו יחדיו במקום המקורי שבחרה רשות הנמלים, או לחלופין בצפון העיירה האסטינגס על ההדסון - מיקום שהוא אך מעט דרומה לגבול השיפוט של רשות הנמלים והנהר שם עדיין צר במידה משמעותית מהמיקום שהעדיף מושל ניו יורק.
את הגשר תכנן אמיל פריגר שהביא איתו את ניסיונו מבניית הנמל הנייד בחופי צרפת לאחר הנחיתה בנורמנדי.
זו אחת הסיבות שבחר לבנות גשר מסוג "גשר שלוחה" .
בעשור הראשון עברו על הגשר מדי יום כמעט 40,000 כלי רכב בממוצע.
בתחילת המאה ה-21 חלקים מהגשר החלו להתפורר כתוצאה מעייפות החומר ועומס של תנועה יתרה.
עומס זה הגיע לכדי היקף של 140,000 כלי רכב ליום בממוצע, הרבה מעבר למה שהגשר תוכנן לשאת.
קריסתו של הגשר על הכביש הבין מדינתי 35W במדינת מינסוטה מעל נהר המיסיסיפי בשנת 2007 העלתה חששות כבדים לגבי שרידותו של גשר טאפן זי.
לנוכח זאת, ולאחר דיונים רבים וארוכים בנושא, הרשות הפדרלית לכבישים המהירים בארצות הברית אישרה הקמת גשר חליפי במקביל לגשר הקיים, ורשות הכביש המהיר (Thruway) של מדינת ניו יורק העמידה תקציב בסך 3.142 מיליארד דולר להקמת הגשר החדש.
גשר מולטקה הוא גשר על נהר השפרה בברלין, גרמניה.
הגשר שהושלם בשנת 1891, מחבר את האזור הישן של מואביט ליד תחנת הרכבת המרכזית בגדה הצפונית לווילי-ברנדט-שטראסה ומשרדי הפדרל קנצלר (Chancellery) בגדה הדרומית.
הגשר נקרא על שמו של פילדמרשל הלמוט פון מולטקה האב, שהיה ראש המטה של הצבא הפרוסי במשך שלושים שנה.
מולטקה הלך לעולמו ממש לפני השלמת הגשר והוא נחנך על ידי מחלקת ההלוויה שלו.
לגשר שלוש קשתות מוצלבות עשויות אבן חול אדומה, והוא מעוטר בפסלים של יוהנס בוזה, קארל פייפר וקרל יוזף בגס.
באזור הגשר התנהלו קרבות קשים במהלך הקרב על ברלין באפריל 1945 בסוף מלחמת העולם השנייה.
מגנים גרמנים, כ-5,000 חברי אס אס ופולקסשטורם, חסמו את הגשר בשני קצותיו וחיברו אליו מטעני נפץ כדי להורסו.
ב-28 באפריל, יחידות של ארמיית ההלם הסובייטית השלישית, בפיקודו של גנרל מאיור ס.נ.
פרברטקין, נלחמה במורד מואביט לעבר הגשר במטרה לכבוש את הרייכסטאג הגרמני שנמצא 600 מטר מהגשר.
בשעת בין ערביים תקפו הסובייטים את הגשר.
מטעני הפיצוץ גרמו לנזק, ומקטע ממנו נפל לשפרה, אך נותר מספיק שטח למעבר של אנשים וכלי רכב.
עד חצות, דיוויזיות הרובאים ה-150 וה-171 הסובייטיות אבטחו את ראש הגשר מפני התקפת נגד של הגרמנים.
מכאן הם עברו לרייכסטאג, וכבשו אותו ב-2 במאי.
למרות שניזוק, הגשר היה אחד הבודדים ששרדו את המלחמה ונותר דומה למבנהו המקורי, אם כי הוא תוקן וחוזק כדי לעמוד בעומס התנועה המודרנית.
גשר יהודה המכבי או גשר נחל ענבה הראשון או גשר כביש 3 פנימי הוא גשר לכלי רכב, רוכבי אופניים ולהולכי רגל, העובר מעל נחל ענבה ומחבר את השכונות משתי גדות נחל ענבה במודיעין-מכבים-רעות.
על הגשר עובר רחוב יהודה המכבי המתחבר לכביש 431.
הגשר תוכנן על ידי חברת "לקנר אדריכלים" ונבנה על ידי מחלקת הגשרים של סולל בונה וחברת גיאוכּום בניהול חברת "עמק איילון" (חברת ניהול של משרד השיכון).
הגשר נבנה כגשר קשת פיסוק מבטון, מורכב מקשת במפתח של כ-400 מטר בין בסיסי הקשת ובגובה של 30 מטר מעל ואדי ענבה.
אורך הגשר הור כ-300 מטרים, רוחבו הכולל הוא כ-35 מטרים ושטח המיסעה הכולל מסתכם בכ-8,050 מטרים רבועים.
הגשר, בעצם, מהווה זוג של גשרים צמודים, שנבנו בשנים שונות.
בשלב הראשון, בשנת 2006 נבנה החלק המזרחי של הגשר, החלק הזה לא היה בשימוש מספר שנים עקב המחלוקת בין משרד השיכון לעיריית מודיעין.
בסוף, בשנת 2011, אחרי שהסתיימה בניית הכביש יהודה המכבי שהתחבר לגשר, הגשר נפתח לתנועה.
באותה תקופה הגשר היה חד מסלולי עם נתיב אחד לכל כיוון.
היקף הפרויקט של החלק המזרחי היה של כ-20 מיליון ₪.
בשלב השני, אחרי בניה של כשלוש שנים, ב-1 באפריל 2019 נפתח החלק המערבי של הגשר.
והגשר הפך לדו-מסלולי עם 2 נתיבים לכל כיוון.
גשר יוניברסיטי הייטס הוא גשר נפתח מסתובב מפלדה על פני נהר הארלם בעיר ניו יורק.
הוא מחבר את רחוב 207 מערב בשכונת אינווד במנהטן עם (דרך) ווסט פורדהאם רוֹאְד בשכונת יוניברסיטי הייטס בברונקס.
הגשר נושא שני צירי תנועה לכל כיוון, לצד מדרכה בצידו הדרומי.
לגשר יש שלושה מבני לְבֵנִים , התומכים ברכיבי הפלדה של הגשר.
המדרכה כוללת ארבעה "פרגולות" עם תומכים מברזל יצוק בעוד שבסיפון הגשר יש מעקות ברזל דקורטיביים ושני ביתני אבן.
מבנה הגשר הותקן במקור יותר צפונה, והוביל את רחוב ברודוויי על פני תעלת השַיִיט של נהר הארלם.
הערוץ החדש קיצר למעשה את תוואי המים בין נהר ההדסון למצר לונג איילנד.
ההתעלה נפתחה בשנת 1895, כשבשנת 1908 "גשר התעלה" מעל נהר הארלם, הועבר דרומה לשכונת יוניברסיטי הייטס.
במהלך העשורים הבאים, גשר יוניברסיטי הייטס נשא שירות חשמליות ואוטובוסים עד סוף המאה ה-20. אז, הוא היה במצב רעוע מאד.
לאחר שהוועדה לשימור ציוני דרך בניו יורק ייעדה את גשר יוניברסיטי הייטס כציון דרך בעיר בשנת 1984, הוא נבנה מחדש לחלוטין בין 1989 ל-1992.
הרכיב המרכזי הנייד של הגשר מסתובב סביב מבנה הלבנים המרכזי באמצע הנהר.
רכיב נייד זה מתוכנן כגשר Truss ממתכת, בשילוב מסבכי Howe רבים.
מנועי ההנעה, הבלמים והמכונות האחרות לסיבוב הרכיב הנייד והנפתח של הגשר, ממוקמים על רכיב זה, בתוך הרווח שבין סיפון הכביש לבין קורת התוף העגולה שמהווה את ציר הסיבוב.
שולחן הבקרה והבקרות החשמליות למוטת הסיבוב ממוקמים בחדר זה, ממנו מפעילים את פתיחת הגשר במערכת סיבוב הגשר (הכביש מתחתיו)",שבפרק "גלריה" להלן.
הגשר תוכנן על ידי המהנדס היועץ ויליאם הוברט בּוּר שלימים הפך למהנדס יועץ במספר מיזמים אחרים של גשרים ומנהרות, בעיקר באזור העיר ניו יורק.
בור תואר לאחר מותו כ"אחד המהנדסים שעזרו להעלות את רמת טכנולוגיית הבנייה האמריקאית למעמד של מדע מדויק".
בור גם נתן קרדיט לאלפרד פנקוסט בּולר , שהיה אחראי על האסתטיקה של הגשר.
בולר היה מעורב בתכנון של כמה גשרים אחרים בנהר הארלם, כולל גשר שדרת מדיסון וגשר סכר מאקומבס, וכן היה מהנדס יועץ או מעצב עבור גשרים רבים אחרים ברחבי העולם.
הוא הצהיר ב-1877, כי על ידי הכללת פִרטי נוי בעיצוב גשרים, "המראה של גשר כביש עם מדרכות מתקבל כמשופר מאוד, ובעלות (נוספת) קטנה מאוד".
מעל הגשר עוברים קווי האוטובוס המקומיים Bx12 וקווי אוטובוס מהירים (Selected) המופעלים על ידי רשות התחבורה של העיר ניו יורק .
משנת 1895 עד 1905, מבנה הגשר היה ממוקם על תעלת השייט של נהר הארלם צפונה יותר, שבמהלכן הוא נודע כגשר תעלת השייט של הארלם.
הגשר נשא את רחוב ברודוויי בין שכונות אינווד ומרבל היל של מנהטן.
לפני בניית תעלת השייט של נהר הארלם, מארבל היל הייתה חלק מהאי מנהטן, וספייטי דייבל קריק עשה עיקול סביב החוף הצפוני של מארבל היל, וחיבר את נהר ההדסון שבחוף המערבי של האי מנהטן עם נהר הארלם שבחוף המזרחי.
שכונת מארבל היל הופרדה מהאי מנהטן, כאשר התעלה נפתחה בשנת 1895.
אורך הגשר מקצה אל קצה היה 168 מ'.
הוא נבנה עם ארבעה חלקים הנתמכים על ידי שלושה מבני לבנים.
שני החלקים המרכזיים כללו את מוטת הנדנדה (Swing), שהסתובבה סביב מבנה הלבנים שבמרכז התעלה.
רוחב הגשר היה 15 מ', עם כביש של 10.2 מ' ושתי מדרכות משני צידיו ברוחב של 2.51 מ' כל אחת.
הגשר מורכב מחמישה חלקים: הקטע המזרחי ביותר ושני הקטעים המערביים ביותר הם נייחים, בעוד שני הקטעים המרכזיים מהווים את מוטת הנדנדה (Swing) מעל נהר הארלם.
אורכו הכולל 477 מ', כולל טווחי הגישה שלו.
הגשר נושא ארבעה נתיבים לתנועת כלי רכב ומדרכה בצד הדרומי להולכי רגל.
לסיפון היו בעבר שתי מדרכות, כל אחת ברוחב 2 מ'.
המדרכה הצפונית בוטלה במהלך השיפוץ 1989–1992 והמדרכה הדרומית התרחבה ל-2.4 מ'.
הקצה המערבי של הגשר נמצא בצומת של רחוב 207 מערב עם השדרה התשיעית.
בקצה המזרחי של הגשר, קיים מעבר עילי שחוצה את קו ההדסון של הרכבת מטרו-צפון , וממנו כניסה לתחנת הרכבת יוניברסיטי הייטס של אותו הקו.
המעבר העילי ממשיך כדרך פורדהאם, שמצטלבת עם הכביש המהיר והיציאה של הכביש המהיר 87 (I-87) - הכביש המהיר של מייג'ור דיגן.
העברת הגשר מאתרו המקורי לנוכחי
בניית מבנה הלבנים במרכז הנהר באתר הנוכחי ברחוב 207 החלה בנובמבר 1903, והושלמה עשרה חודשים לאחר מכן.
הגישה הדרומית של גשר תעלת השייט של הארלם נגררה על ידי דוברות לרחוב 207 במאי 1906, והותקנה מחדש כגישה המערבית של גשר יוניברסיטי הייטס.
בחודש שלאחר מכן, הרכיב הנייד והמרכזי של הגשר נגרר ממיקומו ברחוב ברודוויי, והובל אל מבנה הלבנים החדש במרכז הנהר ברחוב 207. בנובמבר 1907, הגישה הצפונית הישנה נגררה לפורדהאם רוֹאְד והותקנה מחדש כגישה המזרחית של גשר יוניברסיטי הייטס.
הגשר נפתח מחדש לתנועה ב-8 בינואר 1908.
מבקר האדריכלות מונטגומרי סקיילר קבע כי גשר סכר מאקומבס וגשר יוניברסיטי הייטס הם "יצירות ראויות להערכה, במובן אמנותי כמו גם במובן מדעי".
גשר יוניברסיטי הייטס תואר גם על ידי מגזין ההנדסה בשנת 1909 בתור "כנראה היפה מבין הגשרים הנפתחים".
גשר לואי-פיליפ הוא גשר אבן למכוניות ברובע הרביעי של פריז שנבנה מעל נהר הסן ומחבר את האי איל סן לואי עם הגדה הימנית.
ב-29 ביולי 1833 הניח מלך צרפת לואי פיליפ הראשון את אבן הפינה לבניית הגשר לציון שלוש שנים להכתרתו כמלך בעקבות "שלושת ימי הזוהר" של מהפכת יולי 1830.
הגשר היה מסוג גשר תלוי והוא תוכנן על ידי האדריכל מרק סגיאן ואחיו ונחנך ביולי 1834 כשהמעבר בו היה בתשלום.