tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באמצע המאה ה-20, הפכה יוסטון לביתו של המרכז הרפואי של טקסס, הריכוז הגדול בעולם של מוסדות רפואה ומחקר, ומרכז החלל על שם לינדון ג'ונסון, מרכז המחקר של נאס"א, שבו נמצא גם מרכז בקרת המשימה (הידוע באות הקריאה: יוסטון).
כלכלת יוסטון מהווה בסיס תעשייתי רחב בתחומי אנרגיה, ייצור, אווירונאוטיקה וטכנולוגיה; רק ניו יורק מהווה בית לחברות רבות יותר מרשימת Fortune 500. נמל יוסטון מדורג ראשון בארצות הברית בשינוע טונאג' מטען בין-לאומי, ושני בטונאג' מטען כולל.
העיר מכונה "עיר החלל", והיא נחשבת לעיר עולם המובילה בעסקים, סחר בין-לאומי, בידור, תרבות, תקשורת, אופנה, מדע, ספורט, טכנולוגיה, חינוך, רפואה ומחקר.
בעיר נמצאת אוכלוסייה מרקע אתני ודתי מגוון וכן קהילה בין-לאומית גדולה, והיא נחשבת לעיר המגוונת ביותר מבחינה אתנית בטקסס ובארצות הברית.
יוסטון היא גם בית למספר רב של מוסדות תרבות, המושכים כ-7 מיליון מבקרים מדי שנה לאזור המוזיאונים של העיר, ובפרט במרכז התיאטראות המוביל של העיר.
באוגוסט 1836 רכשו האחים אוגוסטוס צ'פמן אלן וג'ון קירבי אלן – שני יזמי נדל"ן מניו יורק, שטח של 26.88 קמ"ר הנמצא על גדות זרוע נהר באפלו, במטרה ליישבו ולהפכו לעיר.
האחים אלן החליטו לקרוא לעיר על שם נשיא רפובליקת טקסס דאז שנבחר בספטמבר 1836, הגנרל סם יוסטון, שפיקד על הכוחות בקרב סן חסינטו, ולימים יהיה מושל טקסס הראשון עם הצטרפותה לארצות הברית.
ב-5 ביוני 1837 הוכרזה יוסטון כרשות עצמאית, כשג'יימס ס.
הולמן היה ראש העיר הראשון שלה.
באותה שנה הפכה למקום מושבו של המרכז המנהלי של מחוז האריס (אז מחוז הריסבורג) ולבירה הזמנית של רפובליקת טקסס.
בשנת 1840, הקימה הקהילה לשכת מסחר על מנת לקדם גם משלוח סחורות ועסקים נוספים התלויים בדרכי מים בנמל החדש שנוצר על נהר באפלו.
לאחר סיום מלחמת ארצות הברית–מקסיקו ב-1848 התפתחה טקסס במהירות רבה, כשמהגרים רבים נהרו לאדמות הכותנה של המדינה מרחבי ארצות הברית.
גם הם הביאו עמם או רכשו במקום עבדים אפרו-אמריקאים, שמספרם במדינה כמעט שילש את עצמו בין השנים 1850–1860, מ-58,000 ל-182,566. הרוב הגדול של העבדים בטקסס הגיעו עם בעליהם ממדינות העבדים הוותיקות.
עבדים רבים הגיעו באמצעות סחר עבדים מקומי.
ניו אורלינס הייתה המרכז לסחר שכזה, אך גם ביוסטון היו סוחרי עבדים.
אלפי אפרו-אמריקאים משועבדים חיו ליד העיר טרם מלחמת האזרחים.
רבים מאלה שהתגוררו בסמוך לעיר עבדו במטעי סוכר וכותנה, בעוד שמרבית המתגוררים בגבולות העיר עבדו בעבודות בית ואומנות.
ב-1860 49% מאוכלוסיית העיר הייתה משועבדת.
ככל הנראה כ-2,000 עבדים הגיעו באמצעות סחר אפריקאי בלתי חוקי.
עד 1860 הפכה יוסטון למוקד מרכזי לייצוא כותנה.
מסילות ברזל מכל רחבי טקסס חוברו ליוסטון, שממנה יצאו מסילות לנמלים בגלווסטון ובומונט.
במהלך מלחמת האזרחים שימשה יוסטון כמפקדה לגנרל ג'ון ב.
מגרודר, אשר השתמש בעיר כנקודת התארגנות לקרב גלווסטון.
לאחר מלחמת האזרחים פעלו אנשי עסקים מיוסטון להרחיב את השימוש במערכת הנהרות של העיר, על מנת שיוכלו להגדיל את היקף המסחר בין מרכז העיר לגלווסטון.
עד 1890 הפכה יוסטון למרכז מסילות הברזל של טקסס.
לאחר שנפגעה גלווסטון מהוריקן ב-1900, הוגברו המאמצים להפוך את יוסטון לעיר עם נמל מים-עמוקים.
שנה לאחר מכן, גילוי שדה הנפט בבומונט פיתח את תעשיית הנפט בטקסס.
ב-1902 אישר הנשיא תאודור רוזוולט תקציב פדרלי של 1,000,000 דולר לצורך שיפור תעלת הספינות של יוסטון.
ב-1910 צמחה אוכלוסיית העיר ל-78,800 תושבים, וכמות אוכלוסייתה הייתה כפולה בהשוואה לעשור הקודם.
אפרו-אמריקאים היוו חלק מרכזי מאוכלוסיית העיר, 23,929 במספר, וכמעט שליש מהתושבים.
ב-1914 חנך הנשיא וודרו וילסון נמל מים-עמוקים ביוסטון, בתום 7 שנות עבודה.
עד 1930 הפכה יוסטון לעיר הגדולה ביותר בטקסס, ומחוז האריס נהיה לגדול ביותר מבין כל המחוזות בטקסס.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה ירדה כמות הסחורה בנמל ופעילות הספינות הושעתה, אך עם זאת סיפקה המלחמה מספר יתרונות כלכליים לעיר.
מפעלים פטרוכימיים ומפעלי ייצור נבנו לאורך תעלת הספינות, בשל ביקוש למוצרי נפט וגומי על ידי תעשיית הביטחון במהלך המלחמה.
נמל התעופה אלינגטון, שנבנה במהלך מלחמת העולם הראשונה, חודש כמרכז הדרכה למטילנים ונווטים.
חברת "בראון ייצור ספינות" נוסדה ב-1942 לצורך בניית ספינות עבור צי ארצות הברית בעת מלחמת העולם השנייה.
בשל הגידול במשרות בתעשיית הביטחון, היגרו אלפי עובדים חדשים לעיר, לבנים ושחורים יחדיו.
הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט הורה על מדיניות של אי-אפליה, ואפרו-אמריקאים הצליחו להשתלב בענף, ובפרט בבניית ספינות.
ב-1945 הקימה קרן אנדרסון את המרכז הרפואי של טקסס.
בתום המלחמה כלכלת יוסטון חזרה להתבסס בעיקר על הנמל שלה.
ב-1948 סיפחה העיר אזורים לשטחה ובכך יותר מהכפילה את גודלה.
זמינות מיזוג האוויר סיפקה ב-1950 הזדמנות לחברות רבות לעבור ליוסטון, בה המשכורות היו נמוכות יותר מאשר בצפון המדינה, מה שהביא לפריחה כלכלית ושינה את כלכלת העיר לכיוון מגזר האנרגיה.
הייצור המוגבר של תעשיית בניית הספינות במהלך מלחמת העולם השנייה תרם לצמיחה של יוסטון, וכך גם הקמת מרכז החללית המאויש (שונה בהמשך למרכז החלל ג'ונסון) ב-1961. זה היה הזרז לפיתוח תעשיית התעופה והחלל של העיר.
האסטרודום שהוענק לו הכינוי "הפלא השמיני של העולם" נפתח ב-1956 כאצטדיון הראשון בעולם בעל מבנה כיפה.
בשנות ה-70 המאוחרות היה זינוק באוכלוסיית העיר, כשאנשים מאזורים אחרים עברו ליוסטון במספרים גדולים.
התושבים החדשים הגיעו בצל ההזדמנויות הרבות לתעסוקה בתעשיית הנפט, שנוצרו כתוצאה מאמברגו הנפט הערבי.
עם הגידול במשרות המקצועיות הרבות, יוסטון הפכה ליעד עבור אנשים אקדמאיים רבים, כולל אפרו-אמריקאים.
גל האוכלוסייה נקטע בבת אחת עם ירידת מחיר הנפט החדה באמצע שנות ה-80. גם תעשיית החלל נפגעה ב-1986 לאחר אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר.
בסוף שנות ה-80 סבלה העיר מהמיתון הארצי.
לאחר המיתון בשנות ה-90 המוקדמות, עשתה יוסטון מאמצים לגוון את כלכלתה על ידי התמקדות בחלל ובריאות-ביוטכנולוגיה, ובכך הקטינה את תלותה בתעשיית הנפט.
מאז עליית מחירי נפט בשנות ה-2000, עלה שוב חלקה של תעשיית הנפט בכלכלה המקומית.
ב-1997 בחרו תושבי יוסטון בלי פ.
בראון כראש העיר האפרו-אמריקאי הראשון של יוסטון בתולדותיה.
ב-2016 נבחר סילבסטר טורנר והיה ראש העיר האפרו-אמריקאי השני של יוסטון שכיהן 8 שנים.
ביוני 2001 המטירה הסופה הטרופית אליסון כ-1,000 מ"מ גשם בחלקים מיוסטון, וגרמה להצפות הקשות ביותר בהיסטוריה של העיר.
בדצמבר אותה שנה קרסה חברת אנרון אשר המטה שלה היה ממוקם ביוסטון.
באוגוסט 2005 העיר שימשה מקלט ליותר מ-150,000 תושבי ניו אורלינס אשר פונו בעקבות הוריקן קתרינה.
חודש לאחר מכן, 2,500,000 תושבים מאזור יוסטון התפנו בעקבות הוריקן ריטה, אשר גרם לבסוף לנזק מועט ביוסטון.
היה זה הפינוי האורבני הגדול ביותר בתולדות ארצות הברית.
בספטמבר 2008 פגע הוריקן אייק ביוסטון.
באוגוסט 2017 הוצפו אזורים רבים בעיר בעקבות הוריקן הארווי.
ההצפות גרמו לעשרות הרוגים ולנזקים בשווי המוערך בכ-160 מיליארד דולר.
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטח העיר הוא 1,700 קמ"ר, אשר מורכב מ-1,642 קמ"ר קרקע ו-58 קמ"ר מים.
מרבית העיר נבנתה על קרקע מיוערת, ביצות או ערבה.
הקרקע המישורית בשילוב הפרוור, הופכים את ההצפות לבעיה אשר חוזרת על עצמה בעיר.
הגובה במרכז העיר הוא כ-15 מטרים מעל גובה פני הים, והנקודה הגבוהה ביותר נמצאת בצפון מערב יוסטון בגובה 38 מטרים מעל גובה פני הים.
בעבר העיר הסתמכה על מי תהום שיספקו את צרכיה, אך עקב שקיעת הקרקע העיר החלה לנצל מקורות מים בגובה הקרקע כגון אגם יוסטון.
ליוסטון יש 4 נהרות עיקריים שחוצים את העיר.
באזור יוסטון 150 העתקים פעילים לפחות, באורך כולל של 500 ק"מ.
אין תיעוד לרעידות אדמה משמעותיות בהיסטוריה של יוסטון, אך חוקרים לא שוללים את האפשרות לרעידת אדמה שכזאת בעבר הרחוק או בעתיד.
הקרקע בחלק מהאזורים בדרום מזרח יוסטון שוקעת עקב שאיבת מי תהום במשך שנים רבות.
האקלים ביוסטון מוגדר כאקלים סובטרופי גשום.
על אף שיוסטון לא ממוקמת ב"סמטת הטורנדו" כמו כל שאר טקסס, תאי-על הנוצרים באביב מביאים לעיתים טורנדו לאזור.
הרוחות נושבות מכיוון דרום ודרום מזרח במרבית ימי השנה, ומביאות עימן חום ולחות ממפרץ מקסיקו.
במהלך ימי הקיץ הטמפרטורות מגיעות לעיתים קרובות למעל C° 32. שעות הבוקר בתקופת הקיץ מאופיינות במעל 90% לחות והרוחות בתקופה זאת קלות.
על מנת להתמודד עם החום והלחות הכבדה, התושבים משתמשים במזגן בכמעט כל רכב ובניין.
ב-1980 תוארה יוסטון כ"מקום הממוזג ביותר על פני כדור הארץ".
הטמפרטורה הגבוהה ביותר שתועדה הייתה C° 43, אשר נמדדה ב-4 בספטמבר 2000 וב-28 באוגוסט 2011.
ביוסטון החורף מתון יחסית, בניגוד לרוב האזורים האחרים בארצות הברית.
בחודש ינואר הטמפרטורה הממוצעת היא C° 11.7. ב-24 בדצמבר 2004, אז הצטברו 2.5 ס"מ שלג בחלקים מהעיר.
הטמפרטורה הנמוכה ביותר שתועדה הייתה C° 15− ב-18 בינואר 1930. ממוצע המשקעים גבוה, כ-1,260 מ"מ גשם בשנה.
בשל הטופוגרפיה השטוחה, מתרחשות הצפות מקומיות לעיתים קרובות.
ביוסטון יש רמות אוזון חריגות והיא מדורגת באופן קבוע בין הערים המזוהמות ביותר באוזון בארצות הברית.
ערפיח הוא בעיית זיהום האוויר העיקרית של יוסטון, המפעלים הממוקמים לאורך גדות הנהר הם המקור העיקרי לזיהום האוויר בעיר.
האזורים ביוסטון נחלקים באופן כללי לאזורים שבתוך או מחוץ לכביש הטבעת 610. האזורים שבתוכו הם רובע העסקים המרכזי ושכונות מגורים שהוקמו עוד לפני מלחמת העולם השנייה.
הפרברים נמצאים מחוץ לכביש הטבעת.
על אף שיוסטון היא העיר הגדולה ביותר בארצות הברית ללא תקנות תוכנית בניין עיר, היא התפתחה בדומה לערים אחרות בחלק הדרומי של ארצות הברית, בגלל תקנות שימוש בקרקע.
התקנות כוללות גודל חובה לבתים חד משפחתיים ודרישות לחניה שתהיה זמינה לדיירים וללקוחות.
מצביעים דחו את ההצעות לרבעים נפרדים לעסקים ומגורים בהצבעות שהתקיימו ב-1948, 1962 ו-1993. כתוצאה מכך, במקום רובע עסקים מרכזי אחד כמרכז התעסוקה של העיר, רבעים עסקיים מרובים גדלו ברחבי העיר, בנוסף למרכז העיר.
קו הרקיע של יוסטון הוא הרביעי בגובהו בצפון אמריקה (אחרי: ניו יורק, שיקגו וטורונטו), וה-12 בגובהו בעולם נכון ל-2014. מערכת מנהרות ומדרכות עיליות באורך של 11 ק"מ בעיר מקשרות בין הבניינים במרכזה, מה שמאפשר להולכי הרגל לא לסבול מעודף חום בימי הקיץ או מגשם רב בחורף.
בשנות ה-60 מרכז העיר התאפיין באוסף בנייני משרדים בגובה בינוני.
מספר גורדי שחקים הוקמו בשנות ה-70, הגבוה מביניהם הוא מגדל ג'יי פי מורגן צ'ייס בן ה-75 קומות ואשר מתנשא לגובה 305 מטרים, בנייתו הושלמה ב-1982. המגדל הוא המבנה הגבוה ביותר בטקסס, ה-15 הכי גבוה בארצות הברית כולה, וגורד השחקים ה-85 בגובהו בעולם כולו.
יוסטון היא רב-תרבותית, בין השאר בזכות המוסדות האקדמיים הרבים בה והתעשיות הגדולות, וכן היותה עיר נמל גדולה.
מעל 90 שפות מדוברות בעיר והיא בעלת האוכלוסייה הצעירה ביותר באומה, תרומה חלקית לכך הייתה ההגירה לטקסס.
הערכות הן שכ-400,000 מהגרים בלתי חוקיים מתגוררים באזור יוסטון.
על פי מפקד האוכלוסין לשנת 2010, לבנים מהווים 51% מאוכלוסיית העיר ושחורים או אפרו-אמריקאים היוו 25% מהאוכלוסייה.
קבוצות אחרות היוו עד 15.2% מהאוכלוסייה.
מרכז הקהילה היהודית נמצא בשכונת מאיירלנד.
על פי מחקר שנערך בשנת 2014, 73% מאוכלוסיית העיר מגדירים את עצמם כנוצרים, 20% מגדירים עצמם כחסרי דת, ו-7% שייכים לדתות אחרות (כולל יהדות, בודהיזם, אסלאם והינדואיזם).
בעיר פועלת כנסייה הגדולה בארצות הברית שממקומת בבניין שהיה אצטדיון בעבר.
תפילות של ג'ואל אוסטין במקום פוקדים עשרות אלפי מתפללים.
הקהילה היהודית של יוסטון, שנאמדה בכ־47,000 בשנת 2001, קיימת בעיר מאז שנות ה-1800. מרבית יהודי יוסטון מוצאם מכל ארצות הברית וישראל, מקסיקו, רוסיה ומקומות אחרים.
נכון לשנת 2016 היו מעל 40 בתי כנסת ביוסטון רבתי.
בתי הכנסת הגדולים ביוסטון הם קהילת בית ישורון, בית כנסת יהודי קונסרבטיבי, והקהילות היהודיות הרפורמיות בית ישראל ועמנו-אל.
ביוסטון גם קהילה מוסלמית גדולה ומגוונת, הגדולה ביותר בטקסס ובדרום ארצות הברית.
נכון לשנת 2012 מעריכים כי המוסלמים מהווים 1.2% מאוכלוסיית יוסטון.
נכון ל-2016, מוסלמים באזור יוסטון מוצאם מדרום אסיה, המזרח התיכון, אפריקה, טורקיה ואינדונזיה.
בשנת 2000 היו מעל 41 מסגדים ומרכזים דתיים כאשר הגדול שבהם היה מסגד "אל-נור" (מסגד האור) של האגודה האיסלאמית ביוסטון רבתי.
לכלכלת יוסטון בסיס תעשייתי רחב בתחומי אנרגיה, ייצור, אווירונאוטיקה וטכנולוגיה; רק ניו יורק מהווה בית ליותר חברות מרשימת Fortune 500. מבחינת מסחרית, יוסטון נחשבת כעיר עולם, והיא העיר המובילה בעולם בתעשיית מוצרי שדות נפט.
נמל יוסטון מדורג ראשון בארצות הברית בשינוע טונאג' מטען בין-לאומי, ושני בטונאג' מטען כולל.
בשנת 2012 יוצאו מאזור יוסטון סחורות בשווי 110.3 מיליארד דולר, שלושת היעדים אליהם מייצאים הכי הרבה הם מקסיקו, קנדה וברזיל.
מרבית ההצלחה של העיר בתעשייה הפטרוכימית היא בזכות נמל יוסטון.
בניגוד למקומות אחרים, עלייה במחירי הנפט והדלקים עוזרת לכלכלת יוסטון, שכן רבים מתושביה מועסקים בתעשיית האנרגיה.
בשנת 2013 זוהתה יוסטון כעיר מספר אחת בארצות הברית ביצירת מקומות עבודה על ידי הלשכה האמריקאית לסטטיסטיקה, לאחר שהיא לא הייתה רק העיר הגדולה הראשונה שהחזיקה לעצמה את כל המשרות שאבדו במהלך ההאטה הכלכלית שקדמה לה, אלא גם לאחר ההתרסקות.
הכלכלן וסגן נשיא למחקר בשותפות יוסטון רבתי פטריק ינקובסקי ייחס את הצלחתה של יוסטון ליכולתם של תעשיות הנדל"ן והאנרגיה של האזור ללמוד מטעויות היסטוריות.
יתרה מזאת, ינקובסקי הצהיר כי "יותר ממאה חברות בבעלות זרה עברו להתגורר, הרחיבו או הקימו עסקים חדשים ביוסטון" בין 2008 ל-2010, הפתיחות הזו לעסקים חיצוניים הגבירה את יצירת המשרות בתקופה בה הביקוש המקומי היה נמוך.
גם בשנת 2013, שוב הופיעה יוסטון ברשימת "המקומות הטובים ביותר לעסקים וקריירה" בפורבס.
נבחרי העיר הם ראש העיר, מבקר העיר ו-16 חברי מועצה.
ראש העיר הנוכחי של יוסטון הוא ג'ון ויטמיר שנבחר בנובמבר 2023 ונכנס לתפקיד בינואר 2024 והחליף את סילבסטר טרנר, שניהם דמוקרטים שנבחרו בהצבעה לא מפלגתית.
ראש העיר של יוסטון משמש כמנהל הראשי של העיר, כמנכ"ל ונציג רשמי, ואחראי על ההנהלה הכללית של העיר ועל פי ראייתו החוקים והתקנות נאכפים.
כתוצאה ממשאל עם בשנת 2015 ביוסטון, ראש העיר נבחר לכהונה של ארבע שנים, וניתן לבחור בו עד שתי כהונות רצופות.
בין השנים 1991–2015, הוטל על מבקר העירייה וחברי מועצת העיר מגבלה של שנתיים ושלוש שנים לכל חבר- משאל העם ב-2015 תיקן את מגבלות הקדנציה לאופציה של עד שתי קדנציות כל אחת של ארבע שנים.
יוסטון נחשבת עיר חלוקה מבחינה פוליטית בין הרפובליקנים לבין הדמוקרטים.
חלק גדול מהאזורים העשירים בעיר מצביעים לרפובליקנים ואילו מעמד הפועלים בעיר ואזורי המיעוטים מצביעים לדמוקרטים.
על פי סקר משנת 2005, 68 אחוז מהלבנים הלא-היספניים במחוז האריס נוטים להצביע לרפובליקנים, ואילו 89 אחוז מהשחורים הלא-היספניים נוטים לתמוך בדמוקרטים.
לעיתים קרובות ידועה העיר כעיר המגוונת ביותר מבחינה פוליטית בטקסס, מדינה הידועה כשמרנית באופן כללי.
בשנת 2009 הפכה יוסטון לעיר האמריקאית הראשונה עם אוכלוסייה המונה למעלה ממיליון אזרחים שבחרה לראשות העירייה לסבית, כשבחרו באניס פרקר.
ביוסטון היו 303 מקרי רצח בשנת 2015 ו-302 מקרי רצח בשנת 2016. גורמים רשמיים חזו כי יהיו 323 מקרי רצח בשנת 2016. למרות זאת, לא חלה עלייה בשיעור הרצח ביוסטון בין 2015 ל-2016.
שיעור הרצח ביוסטון דורג במקום ה-46 מתוך הערים בארצות הברית עם אוכלוסייה של מעל 250,000 בשנת 2005 (שיעור של 16.3 מקרי רצח לכל 100,000 אוכלוסייה).
בשנת 2010 דורג שיעור הרצח בעיר (שיעור של 11.8 מקרי רצח לכל 100,000 תושבים) במקום השישי מבין ערי ארצות הברית עם אוכלוסייה של מעל 750,000 איש (אחרי ניו יורק, שיקגו, דטרויט, דאלאס ופילדלפיה) נתונים שנתנו על פי הלשכה לחקירות הפדרלית (FBI).
ההערכה היא כי באזור המטרופולין מתגוררים כ-1.1 מיליון תושבים שנולדו מחוץ לארצות הברית.
העיר במקום השלישי בארצות הברית במספר הקונסוליות הנמצאות בה, סך הכל מייצגות בעזרת הקונסוליות 86 מדינות.
אוכלוסיית העיר היא רב-תרבותית, המורכבת מקהילות בין-לאומיות רבות הגדלות בצורה מתמדת.
אירועים שנתיים רבים הנחוגים ביוסטון משקפים את הגיוון בתרבות העיר.
האירוע הארוך והוותיק ביותר הוא "רודיאו יוסטון" (RodeoHouston), המתקיים במשך 20 ימים במהלך חודש מרץ.
אירוע גדול נוסף הוא מצעד הגאווה, שנערך מדי שנה בסוף חודש יוני.
אירועים שנתיים נוספים הם הפסטיבל היווני, תהלוכת המכוניות האומנותית ותערוכת המכוניות.
בשנת 1967 קיבלה יוסטון את הכינוי הרשמי "עיר החלל" בעקבות מיקומו של מרכז החלל של נאס"א הנמצא בעיר.
אזור התיאטראות הממוקם במרכז העיר הוא ביתם של 9 ארגוני אמנות גדולים ו-6 אולמי הופעות.
זה האזור השני בגודלו בארצות הברית מבחינת מושבי תיאטרון הנמצאים בו.
יוסטון היא אחת הערים הבודדות בארצות הברית שממוקמים בה חברות קבועות ומקצועיות בכל תחומי אמנויות הבמה הגדולים: אופרה (יוסטון גרנד אופרה), בלט (יוסטון בלט), מוזיקה (התזמורת הסימפונית של יוסטון) ותיאטרון (אליי תיאטרון).
אזור המוזיאונים של העיר מושך כ-7 מיליון מבקרים מדי שנה.
באזור זה נמצאים המוזיאון לאמנויות יפות, המוזיאון למדעי הטבע, המוזיאון לאומנות עכשווית, מוזיאון השואה וגן החיות של יוסטון.
יוסטון בעלת קבוצות ספורט במרבית הליגות המקצועיות בארצות הברית, למעט ליגת ההוקי הלאומית.
הבולטות שבהן הן קבוצת הכדורסל יוסטון רוקטס שמשחקת בליגת ה-NBA, האסטרוס, המשחקים בייסבול ב-MLB, הטקסאנס, המשחקים פוטבול ב-NFL והדינמו, המשחקים כדורגל ב-MLS.
מינט מייד פארק הוא אצטדיון הבית של האסטרוס, וטויוטה סנטר הוא אולם הספורט של הרוקטס.
ביוסטון יש את האצטדיון הראשון עם גג מתקפל ודשא טבעי בליגת ה-NFL, האצטדיון שנקרא nrg הוא אצטדיון הבית של הטקסאנס.
ביוסטון 17 מחוזות בתי ספר.
מחוז בתי הספר העצמאיים מכיל כ-112 קמפוסים הכוללים גני ילדים, בתי ספר ותיכונים.
בנוסף בעיר קרוב ל-300 בתי ספר פרטיים.
4 אוניברסיטאות מדינה ממוקמות ביוסטון.
לאוניברסיטת יוסטון, השלישית בגודלה בטקסס, יש קרוב ל-40,000 סטודנטים ב-667 דונם של קמפוסים בדרום מזרח יוסטון.
בנוסף ישנם מספר מוסדות פרטיים להשכלה גבוהה ומכללות קהילתיות.
יוסטון היא מקום מושבו של המרכז הרפואי של טקסס, המהווה מרכז למוסדות מחקר ושירותי בריאות הגדול בעולם.
כל 49 החברים במרכז הרפואי הם ארגונים ללא מטרות רווח.
הם מספקים טיפול לחולה ושירותי רפואה מונעת, מחקר, חינוך, ודאגה לרווחת הקהילה המקומית, הארצית והבין-לאומית.
במרכז הרפואי של טקסס מועסקים יותר מ-73,600 אנשים, המוסדות במרכז הרפואי כוללים 13 בתי חולים ו-2 מכונים מיוחדים, 2 בתי ספר לרפואה, 4 בתי ספר לאחיות, בית ספר לרפואת שיניים, בית מרקחת ומספק תעסוקה לכמעט כל מקצוע הקשור לבריאות.
במקום נמצא שירות הפינוי הרפואי בהיטס הגדול ביותר, ואחד הראשונים שהוקמו בעולם, וכן תוכנית השתלה מוצלחת.
במרכז הרפואי מבוצעים יותר ניתוחי לב מכל מקום בעולם.
מוסדות הרפואה והמחקר במרכז הרפואי של טקסס כוללים בין השאר את המרכז לסרטן ע"ש מ' ד' אנדרסון, בית החולים לילדים של טקסס, בית החולים ממוריאל-הרמן ועוד.
האמצעי העיקרי להתניידות ביוסטון הוא באמצעות רכב, כאשר 71.7% מהתושבים נוהגים לבדם לעבודה.
הדבר מתאפשר באמצעות מערכת הכבישים המהירים של יוסטון הכוללת כבישים באורך של 1,189 קילומטרים.
עם זאת, מחקר שנערך הצביע על כך שגודש התנועה ביוסטון הוא הרביעי בחומרתו במדינה, כאשר הנוסעים בילו 58 שעות בממוצע בפקקים בשנת 2009.
רשות תחבורת המטרופולין של מחוז האריס (בקיצור: METRO) מספקת תחבורה ציבורית בצורת אוטובוסים ורכבות קלות.
שירותי הרכבת הקלה החלו בשנת 2004, עם "הקו האדום" באורך 13 קילומטרים, הקו מתחיל באוניברסיטת יוסטון, דרך המרכז הרפואי של טקסס ומסתיים בפארק "".
ליוסטון מספר רוכבי האופניים הגדול ביותר בטקסס עם מעל 260 קילומטרים של שבילי אופניים.
מערכת שיתוף אופניים פעילה באמצעות 29 תחנות במרכז העיר ואזור השכונות.
את יוסטון משרתים 3 נמלי תעופה, שניים מהם הם מסחריים ושירתו 52 מיליון נוסעים בשנת 2007.
העיקרי שבהם הוא נמל התעופה יוסטון ג'ורג' בוש, העשירי בגודלו בארצות הברית מבחינת כמות נוסעים וה-28 בעולם.
נמל התעופה בוש מהווה בסיס פעולה מרכזי לחברת יונייטד איירליינס, והחברה מציעה יותר מ-700 טיסות היוצאות מהעיר.
נמל התעופה המסחרי השני בגודלו ביוסטון הוא נמל התעופה ויליאם הובי (נקרא נמל התעופה הבין-לאומי יוסטון עד 1967), הפועל בעיקר לטיסות פנים לטווח בינוני.
היסטוריית התעופה של יוסטון מוצגת במוזיאון הטרמינל אשר ממוקם בבניין הטרמינל הישן בצידו המערבי של נמל התעופה.
נמל התעופה השלישי הוא נמל התעופה אלינגטון (לשעבר בסיס חיל האוויר של ארצות הברית) הנמצא בשימוש הצבא והממשל, נאס"א, וכן משמש מגזרי תעופה נוספים.
יוסוף קירונדה לול (10 באפריל 1912 – 21 בינואר 1985) היה נשיאה הזמני של אוגנדה בין ה-13 באפריל ל-20 ביוני בשנת 1979. לול מונה לנשיא בידי טנזניה לאחר שמנהיגה הקודם של אוגנדה, אידי אמין, נכשל בניסיון לספח שטחים ממנה לארצו ונמלט לגלות.
לול היה הראשון מבין שורה של מנהיגים באוגנדה אשר התחלפו במהירות בזה אחר זה עד חזרתו של מילטון אובוטה ב-1980. ממשלת אוגנדה בראשות לול אימצה שיטת ממשל המבוססת על שרים והקימה גוף מעין פרלמנטרי הידוע בשם "ועדת הייעוץ העממית".
הוועדה וממשלתו של לול הציגו השקפות פוליטיות מנוגדות.
ביוני 1979, בעקבות ויכוח בנוגע להיקף סמכויותיו של הנשיא, ועדת הייעוץ הדיחה את לול מהנשיאות ומינתה במקומו את גודפריי בינייסה.
יוסוף ח'מיס היה איש ציבור ערבי-ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפ"ם.
ח'מיס נולד בכפר ריינה שליד נצרת.
בסיום לימודיו התיכוניים למד באוניברסיטה האמריקנית בביירות.
בעקבות פטירתו של יצחק יצחקי הושבע ח'מיס כחבר הכנסת השלישית.
כהונתו בכנסת נמשכה עשר שנים, עם בחירתו מחדש לכנסת הרביעית והחמישית, הוא כיהן בכנסת עד 1965.
ח'מיס הצטרף למפ"ם ב-1949, ושימש חבר מרכז המפלגה וחבר מזכירות סניף חיפה.
בשנת 1966 החל לעבוד בוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית ובשנת 1977 נבחר לוועדה המרכזת של ההסתדרות.
הוא כיהן כסגן יו"ר המחלקה הערבית בהסתדרות והחזיק בתפקידיו אלו עד לפטירתו.
בנוסף היה חבר הנהלת המכללה האקדמית בית ברל וחבר מרכז הפועל.
יוסטדאלסבריין (בנורווגית: Jostedalsbreen - "קרחון יוסטדאל") היא כיפת קרח הנמצאת במחוז סוגן אוג פיורדאנה (Sogn og Fjordane) בחופה הדרום-מערבי של נורווגיה.
כיפת הקרח, על שלל לשונותיה, מכסה שטח של כ-480 קמ"ר, והיא הגדולה ביותר באירופה היבשתית.
עוביה מגיע במקומות מסוימים ל-600 מטרים, ואורכה כ-60 ק"מ.
הנקודה הגבוה ביותר ביוסטדאלסבריין היא "הוגסט בריקלן" (Høgste Breakulen) שגובהה כ-1957 מטרים מעל פני הים.
לקרחון לשונות קרח רבים היורדים לכיוון העמקים באזור, כגון ביארבריין (Bøyabreen) וניגארדסבריין (Nigardsbreen), שתיהן בגובה של 300 מטרים מעל פני הים.
כיפת הקרח ומספר הרים קרובים לה נכללים ב"פארק הלאומי יוסטדאלסבריין", שהוקם בשנת 1991 ושטחו 1,310 קמ"ר.
הפארק הפך לאתר תיירותי משגשג והוא מושך תיירים רבים בכל שנה.
בריקסדאלסבריין (Briksdalsbreen) היא לשון הקרח המתוירת ביותר ביוסטדאלסבריין.
לאורך השנים היא גדלה וקטנה בהתאם למזג האוויר.
אולם בשנות האלפיים חלה נסיגה קיצונית.
בשנת 2004 נסוגה בריקסדאלסבריין מרחק של 230 מטרים, וב-2006 146 מטרים.
עקב כך עלה החשש כי בריקסדאלסבריין תתנתק מהחלק העליון של יוסטדאלסבריין, מה שיוביל לקריסתה.
עם זאת, המדידות האחרונות הראו התאוששות קלה, וצופים כי כבר בשנת 2010 תשוב בריקסדאלסבריין לגדול.
סייד יוסוף רזא גילאני (באורדו: یوسف رضا گیلانی; נולד ב-9 ביוני 1952) הוא ראש ממשלת פקיסטן לשעבר וסגן יושב ראש מפלגת העם של פקיסטן.
גילאני נולד בקראצ'י למשפחה ממולטאן בעלת השפעה פוליטית.
הוא בעל תואר ראשון ותואר שני בעיתונאות מאוניברסיטת פונג'ב.
החל את פעילות הפוליטית ב-1978 תחת הממשל הצבאי של מוחמד זיא אל-חאק.
שימש בין 1993 ל-1996 כיושב ראש הפרלמנט בתקופה שבה כיהנה בנזיר בוטו כראש ממשלת פקיסטן מטעם מפלגת העם הפקיסטני (PPP).
מאוחר יותר הוא ריצה חמש שנות מאסר בכלא הפקיסטני לאחר שהואשם בניצול לרעה של סמכויותיו.
הוא מעולם לא הורשע, ושוחרר ב-2005.
גילאני נבחר בפרלמנט לראש ממשלה לאחר שרצח בנזיר בוטו הביא בסופו של דבר להתפטרותו של פרבז מושארף.
קודמו בתפקיד היה מוחמד מיאן סומרו ששירת כראש ממשלה זמנית מיד לאחר התפטרות מושארף מנובמבר 2007 עד מרץ 2008. בתקופת שלטונה של בנזיר בוטו היה גילאני יושב ראש האספה הלאומית.
תחת שלטון פרבז מושארף הוא נעצר ונכלא לחמש שנים, במהלכן סירב להגיע לעסקה עם השלטונות כדי להשתחרר.
הצעד הראשון של גילאני כראש ממשלה היה מתן הוראה לשחרר ממעצר בית את נשיא בית המשפט העליון של פקיסטן ושופטים נוספים.
השופטים נעצרו בהוראה של מושרף, כיוון שהכריזו שבחירתו אינה חוקית.
ב-3 ביוני 2008 הוא ניצל מניסיון התנקשות בחייו.
ביוני 2012 גילאני הודח מתפקידו בעקבות פסיקת בית המשפט העליון של פקיסטן בראשות אפתיח'אר מוחמד צ'אודרי.
הוא נשוי ויש לו ארבעה בנים ובת.
ב-9 במאי 2016 בנו, עלי חיידר גילאני, נחטף בידי קבוצה המקושרת עם אל-קאעדה, ושהה בשבי כשלוש שנים.
הוא חולץ במבצע צבאי משותף של כוחות נאט"ו וצבא אפגניסטן.
יוסוף קארש , היה צלם קנדי ממוצא ארמני שנחשב לאחד מגדולי צלמי הפורטרטים בכל הזמנים.
קארש נולד במרדין, עיר במזרח האימפריה העות'מאנית, השוכנת כיום בטורקיה.
הוא גדל בזמן רצח העם הארמני, ועל כך כתב בהמשך: "ראיתי את קרובי המשפחה שלי נרצחים ואת אחותי גוועת ברעב בזמן שגורשנו מכפר אל כפר."
בגיל 14 נמלט עם משפחתו לסוריה, ובגיל 16 עבר להתגורר עם דודו הצלם שהתגורר בקוויבק, קנדה.
דודו היה זקוק לעזרה בסטודיו, ואף על פי שעד אותה תקופה לא גילה קארש מעולם כישרון מיוחד כאומן אלא שאף להיות רופא, הייתה זו הזדמנות עבורו לברוח מסוריה.
הוא הגיע לקנדה ללא כל ידיעה בשפה האנגלית או הצרפתית, לכן בילה רק תקופה קצרה בבית הספר ואת רוב זמנו העביר בעזרה לדודו בסטודיו הצילום.
בשנת 1928 דודו, שראה את הפוטנציאל הטמון בו, ארגן לו עבודה כשוליה של צלם הפורטרטים המפורסם ג'ון ג'ארו בבוסטון, ארצות הברית.
כעבור ארבע שנים חזר יוסוף לקנדה, נלהב להטביע את חותמו.
הוא הקים סטודיו בעיר הבירה של קנדה, אוטווה, בסמוך למקום מושבה של ממשלת קנדה.
ראש ממשלת קנדה, ויליאם ליון מקנזי קינג, גילה עניין בכישרונו של קארש וארגן לו מפגשים עם כל המכובדים שביקרו בקנדה, כדי שיוכל לצלם את הפורטרט שלהם.
העבודה של קארש משכה את תשומת לבם של מכובדים וסלבריטאים רבים.
קארש ביסס את שמו כצלם פורטרטים באופן סופי כשב-30 בדצמבר 1941 צילם את וינסטון צ'רצ'יל לאחר שנאם בבית הנבחרים הקנדי.
מסופר על הצילום המפורסם של צ'רצ'יל, שקארש קיבל הזדמנות לצלם במשך שתי דקות בזמן שצ'רצ'יל מסיים את נאומו בקונגרס הקנדי והולך לארוחת צהריים.
קארש כתב על כך: "שתי דקות זעומות, שבהן אני צריך להנציח בתמונה אדם שכבר כתב או לפחות היה גורם השראה לכתיבת ספרייה שלמה.
אדם שהיה חידה בפני כל אלו שניסו לפצח אותו או לכתוב עליו ביוגרפיה, אשר מילא את העולם בתהילה שלו.
אני ניגשתי למאורע הזה עם חששות רבים.
צ'רצ'יל צעד לתוך החדר, הוא התייחס למצלמה שלי כאילו היא האויב הגרמני."
הבעת הפנים שלו התאימה לקארש מאוד, אבל הסיגר שבפיו לא התאים לאווירה הרשמית והחגיגית של התמונה.
קארש כתב: "אני זוכר שבאינסטינקט לקחתי לו את הסיגר מהפה.
ראשו נטה קדימה בעצבים והיד שלו עברה למותניים, תנוחת עצבים ידוע.
הפוזה הנציחה את צ'רצ'יל ואת המצב באנגליה בצורה מצוינת: נלחמת ובלתי מנוצחת ואז..
צ'רצ'יל, בתגובה, אמר לו: "אתה יכול אפילו לגרום לאריה שואג לעמוד רגע בשקט בשביל תמונה".
בעקבות כך נקראה התמונה "האריה השואג" ("The Roaring Lion").
בשנת 1967 קיבל את אות מסדר קנדה, ובשנת 1990 קודם לדרגת "שותף".
בשנות ה-90 המאוחרות חזר קארש לבוסטון, וב-13 ביולי 2002, בגיל 93, נפטר בעקבות סיבוך לאחר ניתוח.
במהלך רוב הקריירה השתמש קארש במצלמת bellows Calumet בפורמט 8X10.
קארש היה אמן תאורת הסטודיו.
מאפיין ייחודי אשר מזוהה עמו, היה הארת הידיים של המצולמים בעזרת תאורה נפרדת.
הוא גם נהג לעטוף את מושא הפורטרט במין הילה, שהיה יוצר בעזרת תאורה, כך היה יוצר דרמה על ידי משחקים באור וצל.
בעזרת התאורה בחר להציג אנשים מסוימים באור "חיובי", כאנשים נאצלים ורוחניים, ואילו אחרים הציג בצורה דרמטית יותר, מאיימת.
על יוסוף קארש נכתב ב"סאנדיי טיימס": "כאשר המפורסמים חושבים על חיי נצח הם מתקשרים לקארש".
קארש עשה שימוש באביזרים מגוונים כדי להעצים את התחושה שרצה להעביר, כמו מקטרת או מכחול לציירים.
קארש היה בעל כישרון ייחודי לתפוס בתמונות הפורטרט את מהות הדמות שמולו, וכתב פעם: "בתוך כל גבר או אישה טמון סוד, ובתור צלם המטרה שלי היא לחשוף אותו בפני הצופה, אם אני יכול כמובן.
חשיפתו של סוד זה תגיע, אם בכלל, ברמיזות קלות, שיעברו בחלקיקי שנייה.
זה יגיע בעזרת מחוות קלות ובלתי מודעות, כמו נצנוץ בעין, הרמת גבה קטנה.
פעולות שלרגע קצר ביותר מרימות את המסכה שכל אדם לובש כדי לגונן על עצמו מהעולם.
בשבריר השנייה הזאת על הצלם לנצל את ההזדמנות ולפעול." קארש גם נהג לומר: "השמחה הגדולה ביותר שלי היא לצלם את הגדולים בלב, הגדולים במוח והגדולים ברוח, בין אם הם מפורסמים ובין אם לא."
הספרייה והארכיון הקנדי מחזיקים בכל אוסף התמונות שלו, כולל התשלילים והדברים שכתב.
הם נתרמו על ידו בשנת 1992, כעשר שנים טרם מותו.
תמונותיו מוצגות בתערוכות קבע במוזיאונים רבים, בהם מוזיאון ה-MOMA המפורסם בניו יורק.
יוסוף הייכל היה ראש העירייה הערבי האחרון של יפו ובכיר בוועד הערבי העליון ולאחר מכן דיפלומט ירדני, שכיהן כשגריר בוושינגטון, בפריז, בלונדון, בטאיוואן ובמוסדות האו"ם.
נולד בשנת 1907 למוסטפא הייכל ולזכייה לבית סכג'הא בבית צמוד-קרקע ליד תחנת הרכבת יפו, במשפחה אמידה.
למד בבית ספר יסודי שניהלו נזירות איטלקיות ואחר כך בכותאב אסלאמי (מעין "חדר").
החל את לימודיו התיכוניים בבית הספר היפואי "אל-מעארף" והשלימם אותם בקולג' הערבי בירושלים.
את לימודי הבוגר במשפטים עשה באוניברסיטת מונפלייה בצרפת והמשיך ללימודי קרימינולוגיה, כלכלה ומדעי המדינה בסורבון, אותם סיים בהצטיינות.
לאחר מכן השלים דוקטורט ב-1935. עד שנת 1937 השתלם בבית הספר לכלכלה של לונדון.
באוניברסיטת לונדון השלים דוקטורט נוסף במדעי המדינה בהנחיית פרופסור הרולד לסקי.
בשנת 1938 שב ליפו עם רעייתו דניס (בתו של שופט מחוזי בדרום צרפת) והדפיס בה את ספרו "הבעיה הפלסטינית" (القضية الفلسطينية).
באותה שנה מונה למנהל הווקף במחוז לוד, לאחר מכן קודם לתפקיד מנהל הווקף ובתי הספר האסלאמיים בכל רחבי ארץ ישראל ומונה לחבר הוועדה המפקחת על החינוך הערבי.
בתפקידיו אלה נדד ונאם ברחבי הארץ על הצורך באחדות ערבית.
בשנת 1942 יצא לאור ספרו, שהתבסס על נאומיו, "לקראת אחדות ערבית" (نحو الوحدة العربية).
בין 1943 ל-1945 כיהן כרשם בית משפט השלום בשכם.
במרץ 1945 התפטר ראש עיריית יפו עומר אל-ביטאר.
הנציב העליון מינה מחדש את אל-ביטאר לראש העירייה, אך אל-ביטאר יצא לחופשה בת שלושה חודשים והייכל שימש כממלא מקום ראש העירייה.
ביוני 1945 התפטר אל-ביטאר פעם נוספת ובעקבות כך מונה הייכל לראש עיריית יפו.
במהלך היותו ראש העיר בא במגע עם ראש עיריית תל אביב, ישראל רוקח במטרה ליצור שיתוף פעולה בין שתי הערים השכנות.
באפריל 1947 התקיימו בחירות לעיריית יפו בהן זכו תומכיו בכלל המושבים בעירייה.
התפטרות ראש העירייה הקודם באה בעקבות מחלוקת בעירייה סביב דרישת מושל המחוז מהעירייה לשלם חוב לעיריית תל אביב עבור שירותים שהאחרונה העניקה לשכונת שפירא ופלורנטין ששכנו בתחום המוניציפלי של יפו בסמיכות לתל אביב.
במהלך כהונתו של הייכל הביאה הסוגיה להחרמה מעשית של העירייה בידי היהודים ולדרישתם לסיפוח השכונות לתל אביב, דרישה לה התנגד הייכל בחריפות.
באוקטובר 1945 חדלו תושבי השכונות לשלם מיסים עירוניים לעיריי יפו ובמרץ 1947 סופחו באופן רשמי על ידי עיריית תל אביב בראשות ישראל רוקח, באישור חלקי של שלטונות המנדט.
עם ההסלמה במעשי האלימות לאחר אירועי כ"ט בנובמבר 1947 (מקרי רצח יהודים ברחובות תל אביב וירי צלפים מראש צריח מסגד חסן בק לכיוון רחוב אלנבי), פרסם הייכל כרוז להרגעת הרוחות.
כמו כן ניסה לפעול בוועד הערבי העליון, שהיה מראשיו באותה עת, ואצל עבדאללה, מלך ירדן על מנת לקבל את תמיכתם לכינון הסכם שלום, אך ללא הועיל.
ב־4 במאי, בעקבות מבצע חמץ לכיבוש יפו, נמלט הייכל מן העיר לרמלה.
הייכל שב לעיר ב־6 במאי ושהה במשרדי מושל המחוז, ועזה את העיר באופן סופי ב־9 במאי.
בירדן הצטרף הייכל לשירות החוץ הירדני.
הוא כיהן בו וייסד את "המשרד הפלסטיני" לטיפול בענייני בעיית הפליטים הפלסטינים.
באפריל 1949 מונה לציר ירדן בארצות הברית, ונכנס לתפקיד ביוני 1949. הוא כיהן בתפקיד עד 7 בדצמבר 1953. כיהן כנציג הירדני הבכיר בוועדת שביתת הנשק ירדן–ישראל (1953–1954), שגריר ירדן למללכה המאוחדת (1954–1956) ולצרפת (1956–1957).
הוא שב ושימש כשגריר ירדן בארצות הברית במשך כחודש ב־1957 וכשבועיים ב־1959.
לאחר יציאתו לגמלאות התיישב בלבנון ושקד על כתיבת זיכרונותיו.
בשנת 1969 פרסם את ספרו "תבוסת יוני" (هزيمة حزيران) על תבוסת הערבים במלחמת ששת הימים.
בשנת 1971 יצא לאור ספרו "פלסטין: לפני ואחרי" (فلسطين: قبل وبعد), המרכז מבחר ממאמריו לאורך השנים.
יוסוף הייכל הלך לעולמו ב-1989 ונקבר בעמאן.
יוסוקה מצואוקה (ביפנית: 松岡 洋右; 3 במרץ 1880 - 27 ביוני 1946) היה דיפלומט יפני ושר החוץ של האימפריה היפנית בשלביה המוקדמים של מלחמת העולם השנייה.
הוא נודע בין השאר בשל נאומו בחבר הלאומים ב-1933, בו הכריז על פרישתה של האימפריה היפנית מהארגון.
בנוסף, הוא היה אחד מאדריכלי ההסכם התלת-צדדי והסכם הנייטרליות בין יפן לברית המועצות בשנים שלפני המלחמה.
מצואוקה נולד במחוז ימאגוצ'י, בנו הרביעי של איל ספנות קתולי.
בגיל 11 פשט העסק רגל, וב-1893 נשלחו מצואוקה ובן דודו לארצות הברית ללמוד אנגלית, תחת השגחתם של מיסיונרים מתודיסטים.
הוא התגורר בפורטלנד, אורגון, תחילה בבניין המיסיון, ולאחר מכן בביתן של האלמן ויליאם דנבאר, שם התגוררו גם בנו, למברט, ואחותו, איזבל דנבאר בוורידג'.
בוורידג' שימש אם חורגת למצואוקה, וסייעה לו להשתלב בחברה האמריקאית.
לאחר שהות בת שנה וחצי באוקלנד, קליפורניה, שב מצואוקה לפורטלנד, וב-1898 החל ללמוד משפטים באוניברסיטת אורגון.
מכיוון שהלימודים התקיימו בערבים, הדבר איפשר למצואוקה לעבוד במשרדי חברה לכריתת עצים, שם שימש מתורגמן לעובדים היפנים.
הוא סיים את לימודיו ב-1900, במקום השני בכיתתו, ואף על פי שרצה להמשיך ללמוד בארצות הברית, בלחץ משפחתו הוא שב ליפן ב-1902.
עם שובו של מצואוקה ליפן, הוא ניסה להתקבל לאוניברסיטת טוקיו, אך בשל היעדר קשרים חברתיים מתאימים, ובשל אי קבלת לימודיו בארצות הברית, לא הצליח להתקבל.
לפיכך, החליט מצואוקה לפתח קריירה בבירוקרטיה, ועבר את בחינות שירות משרד החוץ והתקבל למשרד החוץ.
בתוך שנתיים התמנה מצואוקה לתפקיד סגן הקונסול בקונסוליה היפנית בשאנגחאי.
לאחר מכן עבר למנצ'וריה, שם עבד עם המושל הכללי היפני.
במסגרת עבודתו שם התחבר מצואוקה עם גוטו שינפיי, אז נשיא חברת הרכבות של דרום מנצ'וריה, ועם יאממטו ג'וטארו, אז נציג הזאיבצו מיצואי במנצ'וריה.
במשך 18 שנים התקדם מצואוקה בסולם הדרגות הדיפלומטיות, הוא התמנה למזכיר הכללי של שגרירות יפן בוושינגטון די.
ב-1914, והיה חבר המשלחת היפנית לוועידת השלום בפריז ב-1919. הוא שימש מזכירו של ראש ממשלת יפן טראוצ'י מסטאקה שול שר החוץ שלו, גוטו שינפיי.
מצואוקה היה גם תומך נלהב בהתערבות בסיביר כנגד הכוחות הבולשביקים במלחמת האזרחים ברוסיה.
חברת הרכבות של דרום מנצ'וריה וקריירה פוליטית
מצואוקה התמנה לקונסול יפן בשאנגחאי ב-1921, אך ויתר על המשרה על מנת לשוב למנצ'וריה בתור מנכ"ל חברת הרכבות של דרום מנצ'וריה ב-1922, וב-1927 קודם לתפקיד סגן נשיא החברה.
בתחום אחריותו נמצאו מכרות הפחם בפושון, ובניית מפעל לעיבודו.
מצואוקה התפטר מתפקידו ב-1930 ושב ליפן, שם התמודד בבחירות הכלליות שנערכו באותה שנה מטעם מפלגת ריקן סייוקאי, וקיבל מושב בבית התחתון של הדיאט של יפן.
תקרית מוקדן ב-1931, ייסוד מדינת מנצ'וקוו וגינוי פעולותיה של יפן בחבר הלאומים, עוררו את מצואוקה לשוב לתחום יחסי החוץ, והוא הוביל את המשלחת היפנית לחבר הלאומים בשנים 1932–1933. במסגרת תפקידו ניהל שיחות עם ברית המועצות ועם הולנד על חוזה מסחר ואי התקפה.
הוא זכה לחשיפה בינלאומית בזכות נאומו, בו גינה את חבר הלאומים והכריז על פרישת יפן מהארגון, ולאחריו הוביל את המשלחת מחוץ לאולם האספה.
לאחר שובו ליפן, הכריז מצואוקה על פרישתו ממפלגת ריקן סייוקאי ועל כוונתו להקים מפלגה חדשה, על פי מודל המפלגה הפשיסטית באיטליה.
עם זאת, המפלגה לא זכתה להצלחה לה קיווה מצואוקה, והוא שב לחברת הרכבות של דרום מנצ'וריה ב-1935, שם נותר עד 1939.
ב-1940 הציע ראש ממשלת יפן פומימרו קונואה למצואוקה את תפקיד שר החוץ בממשלתו וביולי 1940 נכלל בממשלה החדשה שהוקמה.
מצואוקה המשיך לשחרר הצהרות בנוגע ליחסים עם ארצות הברית לעיתים קרובות, תוך שהוא מלווה את דבריו באזהרות מהידרדרות למלחמה.
אזהרותיו נגד ארצות הברית הדורשות ממנו לשמור על נייטרליות פורשו כנובעות מלחץ של גרמניה שבקשה להפסיק את הסיוע של ארצות הברית לבריטניה.
עם זאת, הצהרותיו נגד ארצות הברית נועדו גם להאבק נגד האמברגו של ארצות הברית נגד אספקת נשק ודלק ליפן.
ב-31 בדצמבר 1940, בשיחה עם קבוצת אנשי עסקים יהודים, אמר מצואוקה שהוא "האדם האחראי לברית עם היטלר, אך מעולם לא הבטחתי ליישם את המדיניות האנטישמיות ביפן.
זו לא דעתי האישית בלבד, זוהי דעתה של יפן, ואין לי נקיפות מצפון להכריז על כך לעולם."
מצואוקה ביקר במוסקבה, ברלין ורומא בחודשי מרץ-אפריל 1941. בשיחה שקיים עם שר החוץ הגרמני יואכים פון ריבנטרופ, נאסר על האחרון להזכיר באוזני מצואוקה דבר אודות מבצע ברברוסה הצפוי, ואף נאסר עליו למסור כל תוכנית גרמנית.
ריבנטרופ ניסה לשכנע את מצואוקה להפעיל לחץ על ממשלתו בטוקיו לתקוף את סינגפור בטענה שהצי המלכותי הבריטי חלש מדי להגיב בשל מערובתו במערכה באוקיינוס האטלנטי.
מצואוקה ענה לריבנטרופ שתוכנית לכיבוש סינגפור נמצאת בשלבי תכנון.
באופן רשמי הצהיר שהביקור נועד להכרות אישית והגרמנים הצהירו כי אין כוונה להרחיב את המלחמה.
מצואוקה חתם על הסכם הנייטרליות הסובייטי-יפני במהלך ביקורו במוסקבה באפריל 1941. לאחר פלישת הגרמנים לברית המועצות ביוני, פורש החוזה כטעות של מצואוקה שהעריך לא נכון את כוונות היטלר ועל כן הוביל לחוזה עם ברית המועצות.
לאחר התקיפה הציע היטלר שיפן תיקח חלק במתקפה על רוסיה.
מצואוקה היה לתומך של תקיפה יפנית בסיביר, וניסה לשכנע את המנהיגים בטוקיו ואת מנהיגי הצבא והצי להכין את כוחותיהם לצעד שכזה.
בסופו של דבר, החליטו ראש הממשלה קונואה וראשי הצבא והצי להפנות את כוחותיהם דווקא לכיוון דרום, אל דרום-מזרח אסיה.
על אף התנגדות הממסד הצבאי לרעיונותיו, המשיך מצואוקה לדבוק בדוקטרינת הפלישה לסיביר, והחל להאמין שארצות הברית רוצה לפתות את יפן לפתוח במלחמה.
עוינותו כלפי הנציגים האמריקאים החלה להדאיג את קונואה, ששאף להימנע ממלחמה עם ארצות הברית, ועל כן החליט, בעצה אחת עם ראשי הצבא והצי, להפטר ממצואוקה.
לשם כך התפטרו קונואה וחברי ממשלתו, בהם מצואוקה, מתפקידם ביולי 1941. קונואה שב מיד לתפקידו בראשות הממשלה, ומינה את טייג'רו טויודה לתפקיד שר החוץ החדש.
עם פרוץ המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט הבין מצואוקה את טעותו, והודה ש"החתימה על ההסכם התלת-צדדי הייתה הטעות האיומה ביותר של חיי." בסופו של דבר פרש מצואוקה מהחיים הפוליטיים, וחי בפרטיות ביפן לאורך שנות המלחמה.
לאחר סיום המלחמה הוא נעצר על ידי רשויות הכיבוש האמריקאי ונכלא בכלא סוגמו, שם המתין למשפטו בעוון פשעי מלחמה.
הוא נפטר בטרם הספיק לעמוד בפני בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק.
יוסוף בן תאשפין (נהגה גם כתשאפין או תשופין, בערבית: يوسف بن تاشفين ناصر الدين بن تالاكاكين الصنهاجي, תעתיק: יוסף בִּן תאשפין נאצר אלדין בִּן תאלאכּאכּין אלצנהאג'י) היה השליט הרביעי של שושלת אל-מוראביטון ששלטה על ספרד וצפון אפריקה בימי הביניים.
הוא מייסד העיר מרקש והיה המנהיג שהוביל את הכוחות המוסלמים בקרב א-זלאקה.
בן תאשפין הוא מנהיג ממוצא ברברי שעלה לשלטון בשנת 1061, לאחר משא ומתן עם השליט הקודם, בן דודו, אבו בכר בן עומר ושכנועו לפרוש ולמסור את כס השלטון.
בתקופה זאת אל-מוראביטון היו עדיין שליטים של אזור קטן במגרב.
הוא אחראי לכיבושים שהפכו את אל-מוראביטון לאימפריה של ממש, ששולטת על רובו של המגרב ועל חלקיה המוסלמים של ספרד.
הוא נחשב אחד השותפים להקמתה של מרקש.
בהזמנת שליטי הממלכות המוסלמיות של ספרד, הוא הגיע כדי להדוף את התקדמות ממלכת קסטיליה הנוצרית בראשות אלפונסו השישי.
בקרב א-זלאקה הוא השיג ניצחון גדול אך במחיר יקר, ולכן הוא החליט לחזור אחריו למגרב.
עם זאת הוא חזר לספרד שנים לאחר מכן בראשות צבא גדול, והפך את ספרד המוסלמית לכפופה לשלטון אל-מוראביטון.
הוא נזכר כאחד המנהיגים הצבאיים הדגולים בתולדות עולם האסלאם.
בן תאשפין נפטר בשנת 1106, יורשו ובנו היה עלי בן יוסוף.
יוסוף מוסטפא עלי נדא היה איש עסקים, ואסטרטג פיננסי של ארגון האחים המוסלמים.
התפרסם בשל הצלחתו לגייס לטובתו חוקים הנוגעים לזכויות אדם כדי להתגונן מפני האשמות ארצות הברית בקשרים לארגוני טרור.
נדא נולד ב-17 במאי 1931 באלכסנדריה שבמצרים.
בשנת 47 הוא הצטרף לתנועת האחים המוסלמים, והשתתף בלחימה נגד הבריטים.
באוקטובר 1954 הוא נעצר על ידי שלטונות מצרים יחד עם רבים מחברי האחים המוסלמים, לאחר ניסיון ההתנקשות בג'מאל עבד אל נאצר.
בסוף שנות ה-50 עבר לאוסטריה והחל לעסוק בייצור חלב.
מאוחר יותר עסק בייצור וייבוא מלט בלוב, סעודיה וניגריה.
לאחר ההפיכה שביצע מועמר קדאפי בלוב הוא עבר להתגורר בקמפיונה ד'איטליה, מובלעת איטלקית בשטחי שווייץ.
בהמשך, הוא היה יו"ר של בנק אל טאקווה שחשוד כגורם מממן של האחים המוסלמים וארגוני טרור אחרים כגון אל-קאעידה.
ב-2001, לאחר פיגועי 11 בספטמבר, הוא הוכנס אל רשימת הטרור של האו"ם על ידי מחלקת האוצר של ארצות הברית.
נדא הואשם במימון פעילויות טרור של ארגון אל-קאעידה, אך הוא דחה את הטענות.
לאחר מכן הוא הופיע בהחלטה 1276 של מועצת הביטחון של האו"ם ברשימת טרור.
טענות ארצות הברית והכנסתו לתוכנית רשימת הטרור של האו"ם השפיעו על נכסי נדא בשווייץ, על יכולתו לנוע שם בחופשיות, ועל שמו הטוב.
ב-2006 הוא תבע מממשלת שווייץ פיצוי, בעקבות הפסדיו, שטען שנבעו מהחקירה שבוצעה עליו.
בשנים 2007–2009 היה נדא במוקד חקירה פרלמנטרית של המועצה האירופית אודות התהליך להכנסת אדם לרשימת הטרור של האו"ם.
בשנת 2009 הן החקירה השווייצרית והן חקירה איטלקית הסתיימו ללא ראיות אודות טענות ארצות הברית.
בשל סיום החקירה עתרו שווייץ ואיטליה לוועידה לטיפול בטרור של האו"ם בבקשה להסיר את שמו של נאדה מהחלטה 1276 של מועצת הביטחון של האו"ם, למרות התנגדותה של ארצות הברית.
ב-24 בספטמבר 2009 נענתה ארצות הברית להסרתו מהרשימה, אך השאירה את שמו במסגרת רשימה פנימית של מחלקת האוצר של ארצות הברית, תחת פקודת ההוצאה לפועל 13224.
ארצות הברית סירבה לחשוף את הראיות לטענותיה כנגדו בשל היותן לדברי ארצות הברית ממודרות.
ב-2008 עתר נדא בבית הדין האירופי לצדק שבשטרסבורג כנגד שווייץ.
ב-12 בספטמבר 2012 פסק בית הדין לטובתו ואמר כי זכויות האדם שלו הופרו.
וממשלת שווייץ פיצתה אותו בסך 30,000 אירו.
בשנת 2019 פורסם כי משרד המודיעין של איראן עקב אחרי פגישה של אנשי משמרות המהפכה עם הנהגת האחים המוסלמים בטורקיה, שנדא השתתף בה.
נדא וגם האיראנים הכחישו את דבר השתתפותו בפגישה.
בשנות השבעים הוא נישא לאמל סלאח א-דין א-שישכלי, שהייתה אזרחית סורית, אחייניתו של אדיב שישכלי.
הוא התגורר בקמפיונה ד'איטליה, ונפטר ב-22 בדצמבר 2024.
בתוך האחים המוסלמים, האמנת על התנועה הפוליטית החזקה בעולם.
יוסוף בין רגהיב שאקור היה קצין בצבא סוריה, אשר שירת בין היתר כראש המטה הכללי של סוריה במהלך מלחמת יום הכיפורים.
שאקור נולד בשנת 1926 סמוך לעיר חומס, לאחר שסיים את לימודיו בתיכון החל ללמוד באקדמיה הצבאית בחומס.
לאחר מכן עבר קורס קציני ארטילריה בצרפת, בדומה לקצינים רבים בצבא הסורי באותה התקופה.
בהמשך הוא עבר קורסים נוספים בברית המועצות.
בין השנים 1961–1964 שירת שאקור בתור קונסול כללי של סוריה בוונצואלה ובברזיל, הוא דבר ספרדית, אנגלית, צרפתית, ערבית, רוסית וארמנית, מה שהפך אותו לנכס דיפלומטי של סוריה.
לאחר חזרתו מדרום אמריקה, הוא מונה למזכיר כוחות הביטחון והועלה לדרגת עקיד ולאחר מכן קודם לדרגת עמיד, בתפקיד זה הוא שירת במהלך מלחמת ששת הימים בשנת 1967.
בשנת 1970 קודם לדרגת לואא', בעיקר משום תמיכתו בעליה לשלטון של הנשיא חאפז אל-אסד.
באפריל 1972 קודם הרמטכ"ל מוסטפא טלאס לתפקיד שר הביטחון ושאקור נבחר להחליפו.
בתפקידו החדש, שאקור היה אחראי מקרוב על ההכנות למלחמת יום הכיפורים ועל תכנון תוכנית התקיפה.
באוגוסט 1974 אולץ שאקור לפרוש מתפקיד ראש המטה ומשירותו הצבאי משום שנתפס על ידי השלטון כאחראי לכישלון הכוחות הסורים לשחרר את רמת הגולן מידי ישראל.
יוסף שאקור נפטר ב-14 בספטמבר 2018 ונקבר בכנסייה היוונית-אורתודוקסית סנט ג'ורג' בעיר העתיקה של דמשק.
יוסוף יורארי פאולסן (בדנית: Yussuf Yurary Poulsen, נולד ב-15 ביוני 1994 בקופנהגן שבדנמרק) הוא כדורגלן דני המשחק בעמדת החלוץ בהמבורג ובנבחרת דנמרק.
פאולסן הוא בן לאב ממוצא טנזני ואם ממוצא דני.
אביו היה נווד באוניות, שעגן באחת מעצירותיו בדנמרק, והתאהב באישה מקומית שהייתה לאמו של יוסוף פאולסן.
האב נפטר מסרטן כאשר פאולסן היה בן שש.
פאולסן החל את קריירת הנוער במועדון הדני ב.ק.
סקיולד, ושיחק תחילה כקשר הגנתי, כאשר חברו לקבוצה ולנבחרת דנמרק הצעירה קנת זוהורה תופקד כחלוץ.
עם עזיבתו של זוהורה לפ.צ.
קופנהגן, עבר פאולסן לשחק בעמדת החלוץ, ולאחר מכן עבר למועדון הדני לינגבי בולדקלוב.
פאולסן לא הצליח להתאקלם מיד בלינגבי, וערך רק חמש הופעות בעונת 2011/12, שבסיומה ירדה הקבוצה לליגה הדנית השנייה.
בעונת 2012/13 הפך פאולסן לשחקן קבוע במועדון, והבקיע 11 שערים, אך לא הצליח לחזור עמו לליגת העל הדנית.
הצלחתו של פאולסן בלינגבי עוררה עניין במועדונים רבים, והוא חתם בקיץ 2013 בר.ב.
לייפציג, מועדון שנבנה באותה תקופה וגייס לשורותיו כישרונות צעירים.
לייפציג שיחקה בליגה הגרמנית השלישית בעונת 2013/14, ופאולסן העפיל עם המועדון אל הבונדסליגה השנייה, כשהוא מבקיע עשרה שערי ליגה.
בעונת 2014/15 פאולסן ולייפציג כשלו להעפיל אל הבונדסליגה כשסיימו במקום החמישי, למרות 11 שערים של פאולסן.
בעונת 2015/16 הצליחו פאולסן ולייפציג להעפיל לראשונה בהיסטוריה לבונדסליגה כאשר סיימו במקום השני בבונדסליגה השנייה אחרי פרייבורג.
פאולסן הבקיע בעונה זו שבעה שערים, כשהוא משתף פעולה בהתקפה עם מרסל זביצר, דייבי זלקה, אמיל פורסברג ודומיניק קייזר.
במחזור השישי של עונת 2016/17 הבקיע פאולסן את שער הבכורה שלו בבונדסליגה, שהיה שער ניצחון ב-1–2 על אאוגסבורג.
ביולי 2025 לאחר 12 שנה בלייפציג חתם פאולסן בהמבורג.
פאולסן שיחק בכל הנבחרות הצעירות של דנמרק, ובאוקטובר 2014 ערך את הופעת הבכורה בנבחרת דנמרק הבוגרת, במשחק מול נבחרת אלבניה.
במוקדמות יורו 2016 הבקיע פאולסן שני שערים, אך נבחרת דנמרק לא הצליחה להעפיל ליורו 2016 עצמו.
בשנת 2018 פאולסן זומן לסגל של דנמרק למונדיאל 2018. במשחק הראשון של דנמרק בשלב הבתים מול נבחרת פרו, בו ניצחה דנמרק 0–1, גרם פאולסן פנדל, אותו החמיץ כריסטיאן קואבה.
בהמשך המשחק, הבקיע פאולסן את שער הניצחון.
במשחק מול נבחרת אוסטרליה, שהסתיים בתיקו 1-1, גרם פאולסן פנדל נוסף, אותו הבקיע מילה ידינאק.
שני הפנדלים שגרם פאולסן נשרקו לאחר התערבות של עוזר שופט וידאו.
פאולסן ודנמרק עלו לבסוף לשמינית הגמר, שם הפסידו לנבחרת קרואטיה בפנדלים והודחו מהמונדיאל.
יוסוף נורקיץ' (בבוסנית: Jusuf Nurkić; נולד ב-23 באוגוסט 1994) הוא כדורסלן בוסני המשחק בעמדת הסנטר בקבוצת יוטה ג'אז מליגת ה-NBA ובנבחרת בוסניה והרצגובינה.
נורקיץ' נולד בטוזלה שבבוסניה והרצגובינה.
הוא שיחק במסגרות הנוער בקבוצת זלטורוג לאשקו.
ב-2012 השתתף במדי קבוצת הנוער של אולימפיה ליובליאנה בטורניר הדור הבא של פיב"א בו הצטיין.
באוקטובר 2012 הצטרף לקבוצת צדביטה זאגרב מליגת העל הקרואטית ומהיורוליג לאחר שחתם על חוזה לארבע שנים.
בעונת 2013/2014 זכה עם צדביטה זאגרב באליפות הראשונה בתולדותיה ונבחר ל-MVP של סדרת הגמר.
נורקיץ' נבחר במקום ה-16 בדראפט ה-NBA 2014 על ידי שיקגו בולס, ומיד הועבר בטרייד לדנוור נאגטס.
בעונתו הראשונה רשם ממוצע של 6.9 נקודות ו-6 ריבאונדים למשחק, הוא נבחר בתום העונה לחמישיית הרוקיז השנייה של העונה.
הוא החמיץ את החודשיים הראשונים של עונתו השנייה בליגה כתוצאה מהתאוששות מניתוח ושותף ב-32 משחקים בלבד.
במהלך העונה רשם ממוצע של 8.2 נקודות ו-5.5 ריבאונדים למשחק.
בפברואר 2017 הועבר בטרייד לפורטלנד טרייל בלייזרס בתמורה למייסון פלאמלי.
עד סיום אותה עונה () רשם בפורטלנד שיאי קריירה של 15.2 נקודות, 10.4 ריבאונדים, 3.2 אסיסטים ו-1.9 חסימות בממוצע למשחק.
במהלך משחק מול ברוקלין נטס ב-25 במרץ 2019 נפצע נורקיץ' בצורה קשה, ובבדיקות שלמחרת נמצא כי הוא סובל משברים בעצמות השוקה והשוקית של רגלו השמאלית.
נורקיץ' חבר בנבחרת בוסניה והרצגובינה בכדורסל, הוא הוביל את נבחרת הנוער של המדינה לזכייה באליפות אירופה דרג ב' ב-2012 ונבחר ל-MVP של הטורניר עם ממוצע של 19.4 נקודות ו-13.3 ריבאונדים למשחק.
ב-2014 הוביל את הנבחרת עד גיל 20 לזכייה באליפות אירופה דרג ב'.
הוא נבחר ל-MVP של הטורניר עם ממוצע למשחק של 21.4 נקודות, 12 ריבאונדים, 3.3 אסיסטים ו-2.6 חסימות.
בנבחרת הבוגרת שותף במוקדמות אליפות אירופה בכדורסל 2013, במוקדמות אליפות אירופה בכדורסל 2017 היה השחקן הבולט בנבחרת ורשם ממוצע של 19.3 נקודות ו-13.5 ריבאונדים למשחק.
יוסוף קונה הוא כדורגלן מאלי המשחק באז'אקסיו בעמדת המגן השמאלי.
קונה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ליל.
ב-2 במרץ 2014 ערך קונה את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 2–3 נגד אז'אקסיו.
בהמשך, קונה שיחק לרוב בקבוצת המילואים של המועדון.
ב-15 באוקטובר 2016 הבקיע קונה את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0–1 נגד וירי שאטיון.
ב-5 ביולי 2017 הושאל לסטאד ריימס מהליגה השנייה עד לסיום העונה.
בסיום העונה, קונה חזר לליל.
ב-3 ביולי 2019 קונה חתם באולימפיק ליון תמורת 9 מיליון אירו.
בפתיחת עונת 2020/2021 הושאל קונה לאלצ'ה מהלה ליגה, ובמהלך העונה הושאל להטאייספור מליגת העל הטורקית.
ב-6 בספטמבר 2015 ערך קונה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מאלי בתיקו 1-1 נגד במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2017. קונה אף השתתף עם הנבחרת בטורניר הגמר של המפעל.
יוסט אמאן היה חרט אמן, שרטט ואמן הדפסים ותחריטי עץ, שפעל בנירנברג במאה ה-16.
יוסט אמאן נולד בציריך למשפחת פרופסור באוניברסיטה.
בשנת 1560 הוא עבר לנירנברג.
בתחילת הדרך הוא עבר אצל וירגיל סוליס.
לאחר פטירת סוליס בשנת 1561 אמאן התחיל לעבוד באופן עצמאי.
בסך הכל הוא יצר כ-1500 הדפסים.
אוסף גדול של היצירות שלו נמצא בקופפרשטיך-קבינט ברלין.
בשנת 1576 הוא יצר סדרת תחריטים של מלכי צרפת שהודפסו בפרנקפורט.
הוא גם יצר איורים לספר הברית החדשה שפורסמה על ידי סיגיזמונד פייראבנד ולסקר טופוגרפי של בוואריה.
איורים של אמאן מאופיינים בדיוק רב לפרטים.
אף על פי שעבודותיו זכו להצלחה גדולה והוא קיבל הזמנות רבות, בסוף חייו הוא היה צריך לבקש עזרה כספית מקרובי משפחה בציריך.
יוסוף (יוסף) חג'אג' היה מוזיקאי יהודי-תוניסאי שניגן על כל כלי הנגינה, מנצח תזמורת ומלחין של מעל 600 שירים באנגלית, ספרדית, שפות יהודיות וערבית.
היה בין חלוצי הז'אנר ה-francarabe ומשך מעריצים רבים שבאו לשמוע אותו בקברט המפורסם El Djazaïr בפריז.
כתב את המילים להרבה קלאסיקות כולל Ya Oumi ו-L'Oriental של לין מונטי.
יוסוף בן אסחאק היה פוליטיקאי ועיתונאי סינגפורי ממוצא מלזי שכיהן כנשיאה הראשון של רפובליקת סינגפור.
בן אסחאק היה עיתונאי והמייסד של העיתון Utusan Malaysia .
בבחירות הראשונות שהתקיימו בסינגפור לאחר קבלת האוטונומיה מבריטניה בשנת 1959, ניצחה מפלגת הפעולה העממית בראשותו של לי קואן-יו.
קואן-יו מונה לראש הממשלה ובן אסחאק מונה ב-3 בדצמבר 1959 לראש המדינה (Yang di-Pertuan Negara).
כאשר קיבלה סינגפור את עצמאותה ב-9 באוגוסט 1965, מונה לנשיא הראשון של רפובליקת סינגפור ולי קואן-יו לראש הממשלה הראשון.
יוסוף בן אסחאק נולד למשפחה בת עם המיננגקבאו, בטייפינג, פרק שבפדרציית המדינות המלאיות (כיום, מלזיה) ב-12 באוגוסט 1910, המבוגר מבין תשעה אחים.
החל בלימודי האנגלית בשנת 1921 בבית הספר "King Edward VII" בטייפינג, עיר הולדתו.
בשנת 1923 עבר אביו לעבוד בסינגפור ובן אסחאק התקבל לבית הספר "Victoria Bridge" בעיר בדוק במזרח סינגפור.
בשנת 1924 נרשם לבית הספר הוותיק בסינגפור, "Raffles Institution" שבין בוגריו נמנים: ראש הממשלה הראשון של סינגפור האוטונומית, לי קואן-יו, השר הראשי הראשון של סינגפור, דייוויד מרשל, הנשיא השני של סינגפור, בנג'מין שיארס ועוד.
בן אסחאק התגייס לחיל הצוערים הלאומי של סינגפור והיה הצוער הראשון בדרגת קצין.
עבר בהצטיינות את הבחינות של קיימברידג' המשיך את לימודיו ב-"Raffles Institution" לשנתיים נוספות (עד 1929) במסגרת "מלגת המלכה" שקיבל.
לאחר שסיים את לימודיו ב-"Raffles Institution" החל לעבוד כעיתונאי ויחד עם שני חברים, החל לפרסם מגזין שהוקדש כולו לעולם הספורט.
בשנת 1932 הצטרף בן אסחאק ל-"Warta Malaya" שהיה עיתון מוכר בזמנו במלאיה.
הוא ייסד ב-1938 עם מספר מנהיגים מלאים את העיתון "Utusan Malaysia" והיה למנכ"ל הראשון.
העותק הראשון של העיתון יצא ב-29 במאי 1939. בתקופת הכיבוש היפני של סינגפור (15 בפברואר 1942- 15 באוגוסט 1945) נאלץ העיתון להפסיק את פעילותו, כי מכונות הדפוס שימשו להדפסת עיתון יפני ("Berita Malai").
בן אסחאק חזר לטייפינג והקים חנות אספקה, שם עבד עד סוף המלחמה.
עם סוף המלחמה חזר העיתון לעבודה.
ב-1948 ביקר בבריטניה כחבר במשלחת התקשורת הראשונה למדינה.
ב-1957 עבר להתגורר בקואלה-לומפור ובפברואר 1958 מטה העיתון עבר גם הוא אל העיר.
בתקופה שאחרי המלחמה התגברו הקולות במלאיה שדרשו קבלת עצמאות מהשלטון הבריטי במדינה, דבר שגרם לבן אסחאק לקרוא לעצמאות דרך פרסומים בעיתון בניהולו, מה שהוביל להקמת הארגון המלאי הלאומני המאוחד (UMNO) ב-1946. בן אסחאק האמין בגישה הדמוקרטית בשונה מה-UMNO ששאף להחזיר את המלוכה למלאיה, מה שהוביל למתחים בהנהלת העיתון.
בשל כך התפטר מהעיתון ומכר את כל מניותיו (שנקנו לאחר מכן על ידי אנשי ה-UMNO) בשנת 1959 ונכנס לתפקידו הפוליטי הראשון כיו"ר נציבות השירות הציבורי של סינגפור בהזמנת ראש ממשלת סינגפור האוטונומית (קיבלה אוטונומיה ב-1959), לי קואן-יו.
כאשר מפלגת הפעולה העממית בראשותו של לי קואן-יו ניצחה בבחירות הכלליות במאי 1959, היה בן אסחאק המועמד המוביל לתפקיד ראש המדינה (Yang di-Pertuan Negara).
ב-3 בדצמבר 1959 מונה יוסוף בן אסחאק לתפקיד ראש המדינה.
גם כראש מדינה וגם כנשיא מאוחר יותר, קידם את רעיון הרב-תרבותיות במדינתו הצעירה שהייתה שרויה בעימות גזעי.
עימות שהגיע לשיאו במהומות הגזעיות של 1964 , כאשר התעמתו הסינים והמלאים בסינגפור בעקבות מיזוגה של סינגפור עם מלזיה ב-1963 (מיזוג שהגיע לסופו ב-1965).
המהומות נמשכו כחודשיים ובמהלכם נהרגו 23 אזרחים ורבים אחרים סבלו מפציעות קשות וראש המדינה בן אסחאק עסק רבות בשיקום הביטחון, והאמון בין חלקי עמו.
עם המיזוג עם מלזיה, ב-16 בספטמבר 1963 המשיך בתפקידו כראש המדינה של מדינת סינגפור במלזיה (אחת מבין 14 המדינות שהרכיבו את מלזיה עם המיזוג בין המדינות).
כאשר קיבלה סינגפור את עצמאותה ונפרדה ממלזיה ב-9 באוגוסט 1965, בן אסחאק מונה לנשיא הראשון של הרפובליקה של סינגפור.
כנשיא המשיך לקדם את רעיון הרב-תרבותיות בעמו ונהג לפנות לעיתים תכופות לכל הקבוצות האתניות והדתיות במדינתו.
יוסוף בן אסחאק נפטר ב-23 בנובמבר 1970 מאי ספיקת לב בזמן כהונתו השלישית כנשיא (שתי כהונות כראש המדינה - "Yang di-Pertuan Negara", אחת כנשיא סינגפור).
על שטרות הכסף של הדולר הסינגפורי מופיעה דמותו של יוסוף בן אסחאק החל משנת 1999.
יוּסוּפה מוּקוֹקוֹ הוא כדורגלן גרמני יליד-קמרון, המשחק בעמדת החלוץ בפ.צ.
מוקוקו החל את קריירת הכדורגל שיחק בקבוצה עד גיל 13 של זנקט פאולי הגרמנית, בשנים 2014 – 2016. ביולי 2016 עבר למחלקת הנוער של בורוסיה דורטמונד, בה שיחק כשהיה בן 13 בקבוצת הנערים עד גיל 17 של המועדון.
בתחילת עונת 2019 – 2020 עבר לשחק בקבוצת הנוער עד גיל 19 של המועדון כשהוא רק בן 14. במשחקו הראשון בקבוצת הנוער כבש שישה שערים.
ב-17 בספטמבר 2019, ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות לנוער נגד ברצלונה וכך הפך לשחקן הצעיר ביותר שהשתתף במפעל.
חודש אחר כך, ב-23 באוקטובר 2019 כבש שער נגד אינטר וכך הפך גם לכובש הצעיר ביותר בתולדות ליגת האלופות לנוער.
החל מינואר 2020 הורשה מוקוקו להתאמן עם קבוצת הבוגרים של המועדון.
ב-21 בנובמבר 2020, יום לאחר שחגג יום הולדת 16, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת כשהחליף את ארלינג האלנד בדקה ה-85 במשחק ליגה נגד הרטה ברלין ובכך הפך לשחקן הצעיר ביותר אי פעם ששיחק בבונדסליגה כששבר את שיאו של נורי שאהין.