tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דמות הרוח מופיעה בסוף המחזה, מגנה בזה אחר זה את המלך, המלכה ולארטס וגורמת למותם (שלא בא מידיו של המלט) והמלט מוכתר למלך דנמרק.
דיומא הצהיר שבכוונתו לאזן את הדרמה ולשפר את המסר המוסרי של המחזה.
המחזה מציג בבירור שני זוגות ראשיים: המלט ואופליה והמלך והמלכה; הרוח מפויעה בפתיחה ונועלת בסיום והדמויות המרושעות באות על עונשן.
הליברטיסטים ז'יל בארבייה ומישל קארה היו כותבים ומעבדים מנוסים, מאחוריהם עמדו הליבריטים למיניון של תומא ופאוסט של גונו.
בתור בסיס הם נטלו את מחזהו של דיומא, שהיה הגרסה המוכרת לצופים.
עם זאת, על מנת לעבדה לאופרה הם קיצצו את עלילות הצד והתמקדו בהצגת הקונפליקט המרכזי שבין שני הזוגות, הצעיר והמבוגר.
דמויות רבות אחרות אוחדו ודמותו של פולוניוס קוצצה כמעט לחלוטין.
הליברית המקורי נכתב להרכב מרובע אופייני של סופרן (אופליה), טנור (המלט), מצו-סופרן (גרטרוד) ובאס (קלאודיוס).
דגש רב הושם על סצנת הטירוף של אופליה, בהתאם לרוח התקופה וטעם הקהל.
דמותה של אופליה, שהפכה למרכזית מאופרה, אף הושפעה מופעתה של השחקנית האירית הארייט סמיתסון על במת האודיאון בפריז ב-1827. כן נוסף שיר שתיה של המלט עם השחקנים.
תומא קיבל את הליברית ב-1859, עבור הצגה על במת האופרה הלאומית של פריז, בהנהלתו של אמיל פרין.
לפי כללי האופרה על האופרה היה להיות בת חמש מערכות ועם בלט.
לפיכך, המערכת הרביעית המקורית של הליברית המקורי פוצלה, ונוסף בלט בין המקהלה לבין הרצ'יטטיב ואריית השגעון של אופליה, שהפכה את המערכה הרביעית כולה למופע השגעון של אופליה.
את תפקיד הסופרן של אופליה ייחד תומא לזמרת השוודית כריסטינה נילסון.
היא אף הביאה, לבקשתו של תומא, שירי עם ממולדתה, עבור הוספת נופך לאריית השגעון שלה.
בין היתר מלודיה המשולבת גם בפרק הראשון של היצירה "שתי מלודיות נורדיות" אופוס 63 מאת אדוורד גריג.
כיוון שלא מצא טנור מתאים, שיכתב תומא את תפקיד המלט לבריטון.
הבכורה התקיימה ב-9 במרץ 1868 במשכן האופרה הלאומית בסאל לה פלטייה.
שנה מאוחר יותר הועלתה האופרה בקובנטרי בלונדון, תוך שינוי הסיום לסיום השייקספירי, עבור הקהל הבריטי, שהכיר כמובן את המחזה השייקספירי.
על אף זאת, הביקורת הבריטית על העיבוד הצרפתי הייתה נשכנית.
כפי שכתב מבקר ב-The Pall Mall Gazette ב-1890, "רק ברברי או צרפתי היה מעז להפוך טרגדיה כמו המלט לבורלסקה."
על אף התגובה הבריטית הצוננת, האופרה זכתה להצלחה בינלאומית שהשתוותה לזו של "מיניון", ויחד עמה הייתה לאופרה המפורסמת ביותר של תומא.
בתוך מספר שנים עלתה האופרה בבתי האופרה בבירות אירופה המרכזיות.
עם זאת, לאחר שנות העשרים של המאה ה-20 חוותה האופרה נסיגה.
זאת עד הפקתה מחדש ב-1982 בסידני, עם שריל מילנס כהמלט.
מאז מופיעה האופרה תדיר ברפרטואר של בתי האופרה בעולם.}}
הדמותהקולאופליהסופרןהמלט, נסיך דנמרקבריטוןגרטרוד, מלכת דנמרקמצו-סופרןקלאודיוס, מלך דנמרקבס או בריטוןלארטס, אחיה של אופליהטנורמרצלוס, חברו של המלטטנורהורציו, חברו של המלטבסרוח אביו של המלטבספולוניוס, איש חצר, אביהם של אופליה ולארטסבסקברן ראשוןבריטוןקברן שניטנוראדונים, גבירות, חיילים, משרתים, איכרים וארבעה שחקנים
מקום העלילה: טירת אלסינור, דנמרק
החצר הדנית חוגגת את נישואיהם של המלכה גרטרוד וקלאדיוס, אחיו של המלך המת שהיה בעלה של גרטרוד.
לאחר שקלאודיוס מניח את הכתר על ראשה של גרטרוד, כל הקהל עוזב ונכנס הנסיך המלט, בנם של גרטרוד והמלך המת (שגם שמו היה המלט).
המלט מביע את מורת רוחו על החיפזון בו מיהרה אמו להנשא שנית (Vains regrets!
נכנסת אופליה, אהובתו, והשניים שרים דואט אהבה (Doute de la lumière).
לאחר מכן נכנס לארטס, אחיה של אופליה שנשלח לנורווגיה (ולא לצרפת, כמו במקור השייקספירי), נפרד לשלום ומפקיד אותה בידיו של המלט.
המלט לא מצטרף למשתה ועוזב, בשעה שחיילים נכנסים לבמה בדרכם לנשף.
הורציו ומרצלוס, חבריו של המלט נכנסים ומספרים לחיילים שראו את רוח אביו המת של המלט על חומות הטירה בלילה והולכים לספר זאת להמלט.
תמונה II: על חומות הטירה, בלילה
מרצלוס והורציו פוגשים את המלט על החומות ומחכים להופעת הרוח.
מרצלוס והורציו עוזבים והרוח מספר להמלט שקלאודיוס הרעיל אותו למוות.
הרוח מצווה על המלט לנקום בקלאודיוס, אך שיש לחוס על גרטרוד.
המלט נשבע על חרבו לנקום ויוצא.
הוא מודיע שהזמין להקת שחקנים להציג בפני החצר באותו ערב.
המלט נכנס אך אינו מדבר איתה ויוצא.
נכנסת גרטרוד ואופליה מבקשת מממנה רשות לעזוב את החצר, אך גרטרוד מסרבת.
גרטרוד חוששת שהמלט גילה שהם רצחו את המלך הזקן, אך קלאודיוס מרגיע אותה.
המלך והמלכה יוצאים ונכנסים ארבעה שחקנים יחד עם מרצלוס והורציו (שכאן מגלמים את תפקידם של רוזנקרנץ וגילדנסטרן במחזה המקורי), המלט מבקש מהשחקנים להציג (בפנטומימה) את המחזה "רצח גונזגו", ולאחר מכן משטתה עמם בשיר שתייה (Ô vin, dissipe la tristesse qui pèse sur mon cœur!).
המלך, המלכה ואנשי חצר מתכנסים לצפות בהצגה בארמון.
המחזה מדמה אירוע דומה לזה שהתרחש בעת רצח המלך על ידי קלאודיוס.
המלט מעטר את ההצגה בדברי פרשנות עוקצניים.
בשיא ההצגה, כאשר הרוצח יורש את המלך הנרצח ושם את הכתר על ראשו, המלך קלאודיוס קם ומפסיק את ההצגה.
המלט מתעמת עם קלאודיוס ומאשים אותו (בניגוד למהלך העניינים במחזה המקורי).
הדבר יוצר סערת רגשות אצל אופליה וגרטרוד והמלט נראה כמשוגע ושר קטעים משיר השתייה.
המלט נושא את המונולוג הידוע "להיות, או לא להיות" (Être ou ne pas être) ומתחבא.
נכנס המלך ומתפלל על נפשו, המלט מחליט לא לרצוח אותו, כדי שנשמתו לא תזכה במנוחת גן עדן עקב התוודותו.
פולוניוס נכנס וכך מתגלה מעורבותו ברצח.
השניים יוצאים, המלט יותא ממחבורו והמלכה ואופליה נכנסות.
המלכה מנסה לשכנע את המלט לשאת את אופליה לאשה, אך המלט מסרב לשאת את בתו של מי שאחראי לרצח אביו (בשונה מהמחזה המקורי).
אוםליה יוצאת והמלט מנסה לשכנע את אמו להתוודות, אך היא מסרבת.
המלט כמעט פוגע באמו, אך אז מופיעה דמות הרוח ומזכירה לו שעליו לחוס על אמו.
סצנת שגעונה של אופליה: לאחר סירובו של המלט לשאת אותה לאשה, אופליה מאבדת את שפיותה ומשליכה את עצמה לאגם.
לאחר מוזיקת כניסה בקלרנית סולו, מגוע קטע הבלט.
בהפקות מודרניות יש המקצרים ואף משמיטים את הבלט.
לאחר מכן נכנסת מקהלת איכרים המתארת את כניסת הנערה (Mais quelle est cette belle et jeune demoiselle).
אופליה מספרת על מצבה לאיכרים ושרה שיר עממי בקצב ואלס, בו היא מחלקת פרחים, בדומה להופעתה המקבילה במחזה המקורי (Partegez-vous mes fleurs).
לאחר מכן שרה שיר עממי סקנדינבי על הויליות (רוחותיהן של נערות, שארוסיהן נטשו אותן לפני ליל הכלולות והן מתו משברון לב וטבעו במים).
המערכה מסתיימת בשיר אלגי, במהלכו היא טובעת במים (Le voilà!
ליד בית קברות, שני קברנים חופרים קבר חדש (לאופליה) ובאים בדברים עם המלט, אף שאינם מספרים לו למי הקבר (באופרה, קלאודיוס אינו מגלה את המלט לאנגליה).
לארטס שב מנורווגיה ומתעמת עם המלט ליד הקבר הפתוח וקורא לו לדו-קרב.
הם נלחמים בו-במקום, והלווייתה של אופליה מפסיקה את הקרב.
רק אז מבין המלט שאופליה מתה.
כאן מופיע הרוח ומצווה על המלט להרוג את קלאודיוס.
המלט מוכתר כמלך, והאופרה מסתתיימת בטון הירואי.
הסיום הזה, ששונה לגמרי מהמחזה המקורי, ונדמה חפוז וחסר הגיון פנימי, הפריע מאד בעיקר לקהל הבריטי.
לפיכך, נכתב עבור הקובנט גארדן בלונדון סוף שונה, דומה יותר למחזה המקורי.
סוף זה (le dénouement du Theâtre de Covent Garden) מופיע כנספח במספר הקלטות מודרניות של האופרה, בפרט ההקלטה של התזמורת הפילהרמונית של לונדון עם תומאס המפסון כהמלט משנת 1993. לא ידוע אם סיום זה נכתב אף הוא על ידי תומא.
המלך ליר היא טרגדיה מאת המחזאי ויליאם שייקספיר.
המחזה נכתב כנראה בשנת 1605 והוצג לראשונה בשנת 1606. הוא שואב השראה מסיפור חייו של המלך ליר, המוזכר בספרו של ג'פרי ממונמות' "ההיסטוריה של מלכי בריטניה" ומהכרוניקות של רפאל הולינשד.
לעת זקנה, מחליט ליר, מלך בריטניה, לחלק את הממלכה בין שלוש בנותיו ויורשותיו היחידות, בעודו בחיים.
כך מנסה ליר למנוע סכסוך ירושה בין השלוש ובעליהן - גונריל הבכורה נשואה לדוכס אולבני, רגן לדוכס קורנוול ואילו קורדליה הצעירה טרם נישאה, אף כי מלך צרפת ודוכס בורגונדי מחזרים אחריה.
ליר מחליט שכל בת תקבל אדמות בהתאם להצהרות האהבה שלה אליו.
גונריל ורגן מכריזות כל אחת על אהבה עצומה לאביהן ומקבלות שליש ממלכה כל אחת אך קורדליה מסרבת לנסות להתחרות בחנפנות שמפגינות אחיותיה ומכריזה שהיא אוהבת את אביה לא פחות ולא יותר מחובה.
בהתקף זעם, ליר משנה את חלוקת ממלכתו ומעניקה לגונריל ורגן בלבד, ואילו קורדליה מנושלת מן הירושה.
האציל מקנט הגן על קורדליה, וגורש בשל כך מחצר המלוכה.
דוכס בורגונדי עוזב בטענה שאם אינה יורשת, אין לו סיבה לשאתה.
מלך צרפת נישא לה חרף נישולה: בשל יושרה, או מכיוון שהוא מתכנן לפלוש לאנגליה.
זמן קצר לאחר שליר מוותר על כס המלוכה, הוא מגלה שרגשותיהן של גונריל ורגן התקררו.
הוא בא לארמונה של גונריל עם מאה אבירים, והיא מבקשת ממנו לדלל את הפמליה לחמישים אבירים בלבד (בטענה שהאבירים גסי רוח).
בזעמו, הוא עוזב לארמונה של רגן, אך מכתב מגונריל הקדים אותו.
הוא מתחיל להסביר לרגן את המצב כשגונריל מגיעה.
רגן מסרבת להכניס גם חמישים אבירים, אך מסכימה לעשרים וחמישה.
ליר פונה לרגן, בטענה שאהבתה אליו כפולה משל אחותה, אך גונריל אומרת לו שאין לו צורך אפילו בחמישה אבירים.
רגן מוסיפה שאין לו צורך אפילו באחד.
המלך ליר מסרב לוותר על אביריו ויוצא לעבר הסערה (המסמלת את סערת רגשותיו).
האציל מקנט, חוזר מחופש למשרת קאיוס, ש"אינו אוכל דגים" (שייקספיר מתכוון לרמוז כי הוא פרוטסטנטי) ומוכן להגן על מלכו בכל מחיר.
עלילת משנה סובבת סביב האציל מגלוסטר ושני בניו, אדגר "הטוב" ואדמונד המרושע.
אדמונד מעליל על אדגר - הבן החוקי של האציל - עלילות כזב, אשר כופות גלות על אדגר, במסווה של חולה נפש.
אדמונד מעורב בפרשיות אהבים הן עם גונריל והן עם רגן.
גלוסטר מגלה לאדמונד כי ברצונו להושיט עזרה למלך ליר, ואדמונד מגלה זאת לבעלה של רגן, הדוכס מקרונוול, כדי שימית את אביו והוא ירש אותו.
הדוכס מקורנוול עוקר את עיניו של גלוסטר, אך משרתי הדוכס (אשר מתנגדים לאופן בו הוא מתעלל במלך ליר) מנסים להציל אותו ממוות.
אחד המשרתים נהרג בידי הדוכס ורגן.
גלוסטר מושלך לתוך הסערה, עיוור.
אדגר, שחי חיי נווד במסווה של אדם מטורף, רואה את גלוסטר העיוור ויוצא לעזרתו, כשהוא מזועזע ממצבו של אביו.
האציל אינו מזהה את קולו של בנו.
בתוך כך, גונריל ורגן רבות ביניהן על ליבו של אדמונד, בנו הלא-חוקי של האציל מגלוסטר.
הן גם נאלצות להתמודד עם פלישה של הצבא הצרפתי, בהנהגת קורדליה, אשר מנסה להשיב את אביה לכס המלוכה.
ליר וגלוסטר מגיעים לדובר (עיר נמל באנגליה); ליר במצב של תשישות נפשית, כשהוא מדבר לעכברים.
גלוסטר מנסה לקפוץ מצוקי דובר הלבנים אך אדגר מונע זאת ממנו.
ליר נפגש עם קורדליה זמן קצר לפני הקרב בין אנגליה לצרפת.
אחרי ההפסד הצרפתי, ליר שמח כי יחיה בכלא עם קורדליה, אך אדמונד מצווה על הוצאתם של השניים להורג.
אדגר, עדיין בתחפושת, נלחם באדמונד ופוצע אותו.
מתוך קנאה מרעילה גונריל את רגן ודוקרת את עצמה למוות עם פציעתו של אדמונד.
בשלב זה, מגלה אדגר את פניו לאדמונד ומספר לו כי האציל מגלוסטר מת.
לאחר שהוא שומע על כך (ועל מותן של גונריל ורגן) מספר אדמונד על הכוונה להוציא להורג את ליר וקורדליה ונותן הוראות להמתיק את עונשם.
הוראה זו מגיעה מאוחר מדי: ליר מופיע על הבמה עם גופתה של קורדליה בידיו, לאחר שהרג את המשרת שהוציאה להורג, ולאחר מכן מת בעצמו.
הסוף הקודר לא היה אהוב על הקהל ולפיכך הועלה המחזה על הבמות, החל מן המחצית השנייה של המאה ה-17 ועד אמצע המאה ה-19 עם סיום אופטימי שהתבסס על שכתובו של נחום טייט "ההיסטוריה של המלך ליר".
דוכס קורנוול, בעלה של רגן
דוכס אולבני, בעלה של גונריל
אדמונד, בנו הממזר של גלוסטר
גונריל, בתו הבכורה של ליר
רגן, בתו השנייה של ליר
קורדליה, בתו הצעירה של ליר
איש זקן, מתגורר בנחלת גלוסטר
אדונים, כרוזים, מפקדים, אבירים בני-לוויה של ליר, רצים, חיילים, משרתים
המחזה ראה אור במהדורת קוורטו ב־1608. ההבדלים בין מהדורה זו לבין הגרסה במהדורת הפוליו הראשונה (מ־1623) הם גדולים מאוד.
בחלק מן המקרים מדובר בתמונות המכילות חומר שונה לחלוטין.
בפוליו יש 115 שורות שאין בקווארטו, ובקווארטו 285 שורות (כולל תמונה שלמה בה עורך ליר לבנותיו משפט מדומה) שאין בפוליו.
קיימים גם הבדלים בשימוש במילים, החלפת שורות, זהות הדוברים ועוד.
הטקסט שנוהגים להשתמש בו במקרה של "ליר" הוא הכלאה בין הקוורטו והפוליו, שערך לואיס תיאובאלד ב־1733.
מקומו של "המלך ליר" ביצירה השייקספירית ותובנות ביצירה
המחזה "המלך ליר" חותם את הטרגדיות הבשלות של שקספיר.
תחילתו קרובה לאווירה של "אותלו", חריפותו קרובה לזו של "טימון איש אתונה", וסופו פותח את הדרך ל"קוריולנוס" ולמחזות המאוחרים.
זה המחזה האישי ביותר של שייקספיר יחד עם "המלט" ו"הסערה", ומחזהו הפיוטי ביותר.
מבקרים רבים מחשיבים אותו לפסגת יצירתו של שייקספיר.
כתב ויליאם הזליט: "הלוואי שהיינו יכולים לעבור על המחזה הזה, מבלי לומר עליו דבר.
כל מה שנאמר לא יהיה ראוי לנושא, או אפילו למחשבותינו עליו.
כל ניסיון לתאר את המחזה, או את השפעתו על השכל, אינו אלא גסות-רוח: ובכל זאת עלינו לומר משהו: - זהו המחזה הטוב ביותר של שייקספיר כי זה מחזה בו הוא הכי רציני".
פרופסור ברדלי כתב: "המלך ליר" נראה לי כהישגו הגדול ביותר של שייקספיר, אולם לא נראה לי כמחזהו הטוב ביותר.
מצאתי שאני שוקל את הדברים משתי נקודות מבט.
מנקודת מבט של המחזה כדרמה, נראה לי, שלמרות שיש חלקים בהם הוא מדהים, הרי שהוא בבירור נחות יותר בכללו מ"המלט", "אותלו" ו"מקבת".
כשאני מרגיש שהוא גדול יותר מכל אחד מהם, מצאתי שאינני מתייחס אליו רק כדרמה, אלא כשייך ליצירות כמו "פרומתאוס הכבול" או "הקומדיה האלוהית", ואפילו לסימפוניות הגדולות של בטהובן ולפסלים שבקפלת מדיצ'י".
בהבדל הדק בין שפיות ושגעון?
בצדדים הקשים של הזדקנות בעולם של צעירים?
אולי ג'ון דאנבי היטיב לנתח את המחזה כששם לב שהמלה "טבע" מופיעה 48 פעמים במחזה במשמעויות שונות, המבטאות שתי הבנות שונות של המושג.
האחת, זו של ליר וסיעתו, תפיסה של ימי-הביניים המבוססת על הגינות, מוסר וסדר, בה האדם קיים למען חברה.
השנייה, זו של אדמונד וסיעתו, תפיסה רנסאנסית אינדיבידואלית המבוססת על עזות, אינטרסים ושאיפה לחופש, בה החברה קיימת בשביל הפרט.
אם הדברים נכונים, אזי אפשר למצוא את הניצנים של "המלך ליר" במחזה המוקדם "ריצ'רד השני".
המחזה "סימבלין" הוא מעין תשובה רומנטית לשאלות הגדולות של "המלך ליר".
גרווינוס השווה את "המלך ליר" ו"סימבלין" של שייקספיר ל"איליאדה" ו"אודיסיאה" של הומרוס.
אחרים סוברים שהמחזה "אגדת חורף" עונה תשובה אופטימית לפסימיות של "המלך ליר".
המלך היל היא סדרת הנפשה קומית אמריקאית שנוצרה על ידי מייק ג'אדג' (היוצר של "ביוויס ובאטהד") וגרג דניאלס (התסריטאי של "משפחת סימפסון") עבור רשת פוקס שזכתה בשני פרסי אמי.
הסדרה מתארת את חייה של משפחת היל השמרנית מתודיסטית החיה בעיירה ארלן שבטקסס.
בניגוד לסיטקומים מצוירים אחרים (דוגמת איש משפחה וסאות' פארק), הסדרה מנסה לשמור על ריאליזם , ומוצאת את ההומור במצבים שגרתיים.
הפופולריות של הסדרה הובילה לשידורים חוזרים שלה בארצות הברית ולשידורה גם במדינות אחרות.
ב-2009 רשת פוקס החליטה לבטל את הסדרה, ובכך הפכה העונה ה-13 לעונה האחרונה.
יוצרי הסדרה ניסו לשכנע את רשת ABC לרכוש את הסדרה, ללא הצלחה.
הפרק האחרון, באורך שעה, שודר ב-FOX ב-13 בספטמבר 2009.
בישראל, הסדרה שודרה תחילה בערוץ 2 בזכיינית טלעד.
מאוחר יותר נרכשה על ידי yes, שם שודרה בערוץ yes+ וב-2007 עברה לערוץ yes Stars 1.
הסדרה עוסקת בחיי היום יום של משפחת היל שגורמים לדמויות לפקפק בערכיהן, כשהם פוגשים דמויות בעלות סולם ערכים שונה, דוגמת שכניהם מלאוס, משפחת סופסואסינפון ואפילו בנם המתבגר בובי.
נושאים שעולים בתוכנית הם חברות, משפחה, גבריות ותפקידי המינים.
פרקים מסוימים עסקו במעמד האישה, חינוך מיני, הטרדה מינית, ופטריוטיות אמריקאית.
האנק היל (מייק ג'אדג'): אב המשפחה ואביו של בובי.
האנק עובד כסוחר של גז פרופן, ומוצרים נלווים לו, בחברת "סטריקלנד פרופן".
הוא גאה מאוד בעבודתו, ונוהג להציג עצמו באירועים רשמיים כ"מר האנק היל, סגן מנהל בסטירקלנד פרופן".
הוא חובב ספורט מושבע, ובימיו בבית הספר היה האנק כוכב פוטבול מקומי, ואף הביא את התיכון שלו לגמר אליפות המדינה.
תואר זה נגזל ממנו לאחר שנפצע באופן קשה בברכו במהלך המשחק, פציעה שהובילה להפסד קבוצתו במשחק, והביאה את קריירת הפוטבול שלו לקיצה.
האנק הוא אדם אסרטיבי, אך ממעט במילים.
הוא המנהיג של חבורת השכנים-חברים המתכנסת באופן קבוע בסמטה הצמודה לבתיהם.
הוא מקדיש תשומת לב, עבודה, ומשאבים רבים, בטיפוח המדשאה בקדמת ביתו, ועליה גאוותו.
האנק הוא איש של ידיים באופן כללי.
תיקון דברים מקולקלים או שיפורם הוא אחת התשוקות הגדולות שלו, והוא מנסה להעבירה (שלא בהצלחה רבה) לבנו בובי.
פגי היל (קאת'י נג'ימי): אם המשפחה ואמו של בובי.
פגי עובדת כמורה מחליפה, היא אוהבת את עבודתה וגאה בה מאוד.
בובי היל (פמלה אדלון): בנם המתבגר בן ה-13 של האנק ופגי.
בעל עודף משקל, הוא שואף להתפרסם בעתיד כקומיקאי.
לואן פלאטר (בריטני מרפי): אחייניתה של פגי ובת דודתו של בובי.
אמה בכלא על זה שהיא ניסתה לדקור את בעלה עם מזלג, ואביה נסע ומצא אישה חדשה, ולכן לואן במשך חלק מן הסדרה גרה עם האנק, פגי ובובי היל.
ג'ף בומהוואר (מייק ג'אדג'): שכנו וחברו של האנק היל.
בומהוואר סובל מפגם בדיבור, ההופך את דבריו לכמעט ואינם מובנים (אם כי נראה שחבריו וקרוביו מבינים אותו ללא בעיה).
הוא מהווה חלק מקבוצת החברים של האנק, המבלה את זמנה הפנוי בשתיית בירה בסמטה המשותפת לבתיהם.
על אף הפגם הבולט בדיבורו, בומהוואר הוא רווק מושבע וזוכה להצלחה רבה עם נשים.
לאורך הסדרה נרמז מספר פעמים כי לבומהאוור אינטליגנציה גבוהה וחוכמת חיים רבה.
שמו הפרטי של בומהוואר נחשף לראשונה רק בפרק ה-18 של העונה ה-13.
ביל דוטריב (סטיבן רוט): שכנו וחברו של האנק היל.
ביל הוא מפסידן ומעט רפה שכל, אך גם התמים וטוב הלב שבחבורה.
ביל הוא ספר צבאי גרוש ללא ילדים, ואינו מקפיד על היגיינה אישית ועל נימוסים בסיסיים - דבר המכשיל אותו בחיפושו המתמיד אחר בת זוג.
לאורך הסדרה מצליח ביל, על אף נתוני הפתיחה הגרועים שבאמתחתו, ליצור מספר קשרים זוגיים קצרים, אך כולם הסתיימו לאחר זמן קצר.
הוא גם דובר צרפתית שוטפת מניב קייג'וני.
דייל גריבל (ג'וני הארדוויק): שכנו וחברו הטוב מילדות של האנק היל.
דייל הוא חובב מושבע של תאוריות קונספירציה, והוא מסרב בתוקף לחתום את שמו או להשתמש בזהותו האמיתית כשהוא נדרש לכך על ידי גורמי ממשל שונים (וגם על ידי ארגונים אחרים).
הוא מתעב את הממשל על כל זרועותיו וגופיו, והוא משוכנע כי עיקר עיסוקה של הממשלה הוא מעקב מתמשך אחריו ואחרי אחרים.
הוא גם תומך נלהב של התיקון ה-2 לחוקת ארצות הברית, ובזכותו של כל אדם לשאת נשק.
הוא אף משמש כנשיא מועדון חובבי הנשק של ארלן.
על אף היותו חובב תאוריות קונספירציה, ובעל נטייה לספקנות קיצונית, דייל הוא למעשה אדם פחדן, תמים ובעל נטייה להישבר בקלות תחת לחץ.
דייל נשוי לננסי גריבל, חזאית בערוץ המקומי של ארלן, אשר במשך שנים ארוכות ניהלה רומן עם ג'ון רדקורן, שהוא למעשה אביו האמיתי של ג'וזף.
ג'וזף ודייל אינם מודעים לעובדה זו, על כן הם משוכנעים בהיותם אב ובן.
דייל הוא מדביר מזיקים במקצועו, אך למעשה עסק ההדברה שלו כושל.
אשתו ננסי היא על כן המפרנסת העיקרית בבית.
לאורך הסדרה ניסה דייל לשלוח ידו במקצועות אחרים.
כך למשל, הקים דייל חברה להתקנת ציוד אבטחה (Daletech), השיג רישיון לפעול כצייד ראשים ועוד.
כל יוזמותיו העסקיות עלו בתוהו.
לאקי קליינשמידט (טום פטי): הארוס הבטלן של לואן, שחיי על חשבון כספיי פיצויים.
קוטן היל (טובי האס): אדם קשוח ואגרסיבי.
לחם במלחמת העולם השנייה ובאחד הקרבות איבד חלק מרגליו ובעקבות כך הברכיים שלו נמצאות איפה שכפות הרגליים שלו.
התגרש מאשתו הראשונה (אמו של האנק) ונישא מחדש למישהי בגילו של האנק, איתה הביא ילד חדש וקרא לו ה"ט (האנק טוב).
(בעברית לעיתים: המלך מת, יחי המלך החדש!; בצרפתית: ) היא הכרזה מסורתית המסמלת את מעבר השלטון בין מונרך אחד ליורשו, עם מותו של הראשון וללא אינטררגנום.
חלקה הראשון של ההכרזה מתייחס למלך המת, ואילו חלקה השני – למלך היורש.
מקורה של ההכרזה הוא בחוק "המת מוריש לחי" (le mort saisit le vif), שלפיו העברת המלוכה מתבצעת מיד עם מות המלך הקודם.
השימוש בהכרזה נעשה לראשונה בהכתרתו של שארל השביעי, מלך צרפת, לאחר מות אביו, שארל השישי, בשנת 1422. באופן מסורתי, נישאה ההכרזה על ידי הדוכס מאוזה, מבכירי האצולה הצרפתית, בעת שארון הקבורה עם עצמותיו של המלך הקודם הורד לקברו מתחת לבזיליקת סן-דני.
ההכרזה תפסה את מקומה עד מהרה גם בקרב האנגלים, משום ששיקפה מסורת דומה שהייתה באנגליה, לפיה המדינה לעולם לא תהיה בלא מונרך, שקיבלה חיזוק מכך ששפתה העיקרית של האצולה האנגלית הייתה בעבר צרפתית.
מקורה של מסורת זו הוא בשנת 1272, אז הלך לעולמו הנרי השלישי, מלך אנגליה, בעת שבנו, אדוארד הראשון יצא להילחם במסעי הצלב.
על מנת למנוע מלחמת אזרחים בשל סדר הירושה, יצאה המועצה המלכותית בהצהרה: "כס המלוכה לעולם לא יהא ריק; המדינה לעולם לא תהא בלא מונרך".
אשר על כן, אדוארד הוכרז לאלתר למלך, ומלך בהיעדרו עד אשר חזר לאנגליה בעקבות קבלת ההודעה על מות אביו.
יחד עם זאת, ההכרזה איננה חלק מהטקסט הרשמי של עלייתו לשלטון של המונרך, אלא נאמרת רק מתוקף מסורת, וכך גם באשר לקריאתה בראש חוצות.
"המלך ואני" הוא שמו של סרט קולנוע המבוסס על המחזמר "המלך ואני" שכתב הצמד ריצ'רד רוג'רס ואוסקר המרשטיין על בסיס ספרה של מרגרט לנדון, "אנה ומלך סיאם", המספר את סיפורה האוטוביוגרפי של אנה ליאונאוֹוֶנְס, ששירתה כאומנת לילדיו של מלך סיאם, מונגקוט, בתחילת 1860.
הסרט זכה ב-5 פרסי אוסקר, והיה מועמד ל-4 פרסי אוסקר נוספים.
אנה ליאונאוֹוֶנְס, אלמנה מאנגליה, מגיעה בתחילת 1860 עם בנה הצעיר לבנגקוק שבסיאם (כיום תאילנד) כדי ללמד אנגלית את ילדי מלך סיאם.
היא מאיימת לעזוב כשמתברר לה שהבית שהובטח לה בחוזה שחתמה עם המלך לא יינתן לה, אך משנה את דעתה כשהמלך מציג בפניה את ילדיו הרבים.
בסופו של דבר הוא מספק לה בית כפי שהבטיח, ומגלה עניין רב בתרבות המערבית שאנה מייצגת.
פעמים רבות הוא לא מצליח לשלב בין הדרכים המערביות-המודרניות שבהם הוא מתעניין לבין מנהגיו המסורתיים.
באותו זמן, מלך סיאם מקבל מתנה ממלך בורמה - נערה בשם טַאפְּטִים.
היא מתיידדת עם "מיסיס אנה", כפי שהיא מכנה אותה, ואף שואלת ממנה עותק של הספר "אוהל הדוד תום".
היא מעבדת את הספר לריקוד בלט סיאמי, שאותו היא מבצעת בקבלת הפנים הממלכתית לשליחים מאנגליה, ובו היא מבהירה שהיא לא רוצה להיות שפחה של המלך.
היא בורחת עם אהובה, וכשהיא נתפסת, אנה מונעת מהמלך להלקות אותה, ובכך גורמת למלך לברוח מהמקום בבושה ולהסתגר במשך שבועות.
אנה מתכוננת לעזוב את סיאם, אך היא מקבלת הודעה לפיה המלך עומד למות.
היא מחליטה להישאר כדי לעזור לבנו הבכור - התלמיד האהוב עליה - לרשת את מקומו.
הספר "אנה ומלך סיאם" נכתב ב-1944 והפך לסרט בכיכובו של רקס הריסון ("גבירתי הנאווה") ב-1946.
רוג'רס והמרשטיין עיבדו את הסיפור למחזמר, שעלה לראשונה בברודוויי ב-1951, בכיכובם של גרטרוד לורנס בתפקיד אנה ויול ברינר בתפקיד המלך, תפקיד שהפך למזוהה ביותר עמו.
ברינר חזר לגלם את המלך בברודוויי בשנים 1977 ו-1985.
בשנת 2015 יצאה גרסה חדשה של המחזמר בישראל בכיכוב גלית גיאת, ואיציק כהן, בבימוי צדי צרפתי.
המחזמר המצליח של רוג'רס והמרשטיין הפך ב-1956 לסרט בכיכובם של יול ברינר, דברה קר וריטה מורנו.
ברינר זכה בפרס האוסקר על משחקו בסרט.
את שיריה של קר, שחקנית מוכשרת שלא ניחנה בקול מוצלח, דיבבה הזמרת מארני ניקסון (כפי שנעשה גם בסרט "גבירתי הנאווה").
לאור ההצגה של התרבות התאילנדית דאז כחשוכה ולא מתקדמת, היו שמועות על עיבוד מחודש לסרט בכיכובם של אמילי בלאנט כאנה וקן וואטנבה כמלך מונגהוט.
השמועות החלו ב-2015, באותה שנה של החידוש בברודוויי בכיכובו של ווטנאבה.
נכון לינואר 2020 אין תכנונים לעיבוד מחודש של הסרט.
המלך דוד הוא דרמה היסטורית המגוללת את סיפורו של דוד שמלך בחברון ובירושלים בסביבות שנת 1000 לפסה"נ.
הסרט בכיכובו של ריצ'רד גיר צולם בסאסי במטרה ובקיקרו שבאיטליה ויצא לאקרנים בשנת 1985.
בסרט בוחר לו דוד אבנים במהלך הקרב עצמו;
על פי המקרא לפני הקרב מול גוליית, מברר דוד מה יהיה שכרו של האדם שיביס את גוליית, וכן הוא נפגש עם שאול המציע לו את נשקו האישי.
בסרט דוד הצעיר פשוט יורד להילחם בפלשתי (שמואל א', יז: 25-39);
לפני הקרב המפורסם בגלבוע, מקריב שאול המלך את הקורבן במקומו של נתן הנביא שגער בו על כך וניבא לו שימות בקרב.
על פי המקרא אירוע זה התרחש בקרב אחר נגד הפלשתים, מוקדם יותר, ובוצע בידי שאול רק בשל חוסר הזמן והעובדה שהנביא שמואל (ולא נתן) בושש להגיע.
שבע שנות שלטונו של דוד בחברון על שבט יהודה ומאבקו בצאצאי שאול אינם מוזכרים כלל בסרט (שמואל ב', ב-ד);
בבואה לפני דוד, מספרת בת שבע כי בעלה, אוריה החתי מכה אותה לעיתים תכופות.
במקרא אין כל אזכור לעניין זה;
גם בסרט וגם על פי התנ"ך מספר דוד לעבדיו על הרעיון לבנות מקדש לה': "אָנֹכִי יוֹשֵׁב בְּבֵית אֲרָזִים וַאֲרוֹן, הָאֱלֹהִים, יֹשֵׁב בְּתוֹךְ הַיְרִיעָה" (שמואל ב', ז: 2) - אולם ניתן לראות בסרט כי ביתו של דוד עשוי אבן ולא עצי ארזים.
בסרט נרצח אמנון, בכורו של דוד, על ידי אבשלום מיד לאחר שהראשון אנס את תמר - היה זה במהלך חגיגת חתונתם של דוד ובת שבע.
על פי המקרא הרצח בוצע רק כשנתיים לאחר מכן וע"י עבדיו של אבשלום במהלך חג הגז (שמואל א', יג: 23-29);
על פי המקרא, במהלך מרד אבשלום, נאלץ דוד לנוס מהארמון בירושלים ולנדוד בארץ בסיוע תומכיו הנאמנים - בסרט יושב לו דוד בארמונו ומחכה לבשורות אודות הקרב שהוביל למותו של אבשלום.
עם היוודע דבר מותו של אבשלום הורס דוד את דגם בית המקדש שבנה - עובדה זו לא מוזכרת במקרא.
בסרט נס אבשלום מפני יואב בן צרויה כשהוא רוכב על סוס.
הסימן היהודי הידוע "מגן דוד" מופיע בסרט בשימושם הממלכתי של המלכים שאול ודוד כאשר למעשה השימוש בו כסמל יהודי החל רק בימי הביניים;
חרבו של שאול, הנראית לא אחת מקרוב, מעוצבת כפי שהיה נהוג בתקופת האימפריה הרומית ולא כפי שהיה מקבל במזרח התיכון במאה ה-10 לפנה"ס;
הַמֶּלֶךְ מַתְיָא הָרִאשׁוֹן (בפולנית: Król Maciuś Pierwszy) הוא ספר ילדים פרי עטו של הסופר יאנוש קורצ'אק.
הספר יצא במקור בשפה הפולנית בשנת 1923, ותורגם לראשונה לעברית על ידי יוסף ליכטנבום בשנת 1933 בהוצאת שטיבל, וזכה להוצאות נוספות, בהן בשנת 1979 בתרגומו של אורי אורלב ובהוצאת כתר.
הספר עוסק בילד מתיא, נסיך שבהיותו בן עשר מאבד את הוריו, המלך והמלכה, ונותר לבדו בעולם.
בשל חוקי הממלכה הוא הופך למלך בעל-כורחו, מה שמשנה מאוד את חייו.
בתחילת שלטונו הוא מחוקק רפורמות נועזות במטרה לשפר את חייהם של תושבי ממלכתו, ובעיקר הילדים שבהם, אך למרות כוונותיו הטובות, המציאות אינה מאפשרת לו לממש אותן.
מתיא מנסה להשיב לכל הדואר ששולחים אליו, אך מגלה כי העבודה רבה מדי עבורו והוא נאלץ להסתמך על עובדים אחרים.
הוא דואג לאסור את שרי הממלכה, אך מגלה כי אינו מבין מספיק כדי לשלוט לבדו ונאלץ לשחררם ולכונן מונרכיה חוקתית.
מתיא מתיידד עם "כושים אוכלי אדם", ומנסה לשפר את חיי הילדים בממלכתו על ידי כריתת בריתות של שלום עם שכניו.
כאשר פורצת מלחמה, הוא מתנדב לצבא בעילום שם ומשתתף בקרב.
מאוחר יותר הוא מנסה לארגן את ילדי העולם למחאה משותפת ודרישה לזכויות, אך כושל.
בסופו של דבר הוא מודח על ידי שלושה צבאות זרים הפולשים לממלכה ומוגלה לאי בודד.
בספר ההמשך, "המלך מתיא באי השומם", עובר מתיא תהליך התבגרות והבנה לגבי מהות חייו; הוא נמלט מהאי במטרה לסייע למנהיגת צבא הילדים השחורים "קלו-קלו", ולאחר מכן הוא שב לממלכתו ומוותר על המלוכה ובוחר לעבוד במפעל, שם באחד הימים הוא נפצע מאחת המכונות ולבסוף מת מפצעיו.
עינב בן-דורי מדגישה כי הספר נוגע באחת הבעיות המעסיקות את הילדים, איך זה להיות ילד בעולם של מבוגרים.
בנוסף, הוא מייחס למבוגרים את העדר רוח הילדות וההכשלה של רפורמה וכוונה טובה.
הספר כתוב בלשון פשוטה, המזכירה את צורת הדיבור של הילדים.
הוא מעניק לגיטימציה לבעיות הרגשיות הקיימות אצל כל ילד, ומתייחס לערכי צדק ושוויון בהתייחסות כלפי אנשים בעלי תרבות וצבע אחרים.
בדומה למתיא, גם קורצ'אק איבד את אביו בגיל צעיר, ובגיל 18 נותר ראש המשפחה ומפרנס יחיד עבור אמו, סבתו ואחותו.
בשנת 1911 החל לנהל את בית היתומים לילדים יהודים בוורשה ובהיותו מחנך בשיטת החינוך הדמוקרטי, הקים בו מעין רפובליקת ילדים, שאף הוציאו עיתון משלהם בשם "סקירה קטנה" (Mały Przegląd).
בדומה למתיא, קורצ'אק שירת בצבא: תחילה שימש רופא צבאי במהלך מלחמת רוסיה–יפן (1904–1905), לאחר מכן שירת בדרגת לוטננט (מקביל לסגן) במלחמת העולם הראשונה, ובדרגת מייג'ור (מקביל לרב-סרן) במלחמה הפולנית-סובייטית.
בשנת 1933 ראה הספר אור לראשונה בתרגום עברי, פרי עטו של יוסף ליכטנבום, בסדרת "מנחה לנוער" של הוצאת א"י שטיבל.
בשנת 1979 ראה אור תרגום מאת אורי אורלב, בהוצאת כתר.
בשנת 2012 יצא הספר בהוצאה מחודשת של ספר ההמשך ל"המלך מתיא הראשון", לרגל "שנת יאנוש קורצ'אק", לציון 70 שנה למותו.
בשנת 2016 תרגם מפולנית, עיבד וצייר, יצחק בלפר, חניכו של יאנוש קורצ'אק בהוצאת ינוקא.
כמו כן תורגם הספר לאנגלית, אספרנטו, גרמנית, יפנית, ליטאית ורוסית.
בשנת 1978 הספר עובד למחזה "המלך מתיא בגטו; מחזה בעשר תמונות: מחזה לגיל הנעורים" בידי חיים טהרלב, ולמחזה "המלך מתיא הראשון", בידי דבורה עומר, בבימויו של אורי פסטר, והועלה לבמה בדצמבר 1985, בהפקת תיאטרון "הבימה".
בשנת 2019 הועלה עיבוד בימתי חדש של היוצר צבי סהר, ב"אנסמבל עיתים", בשיתוף "התיאטרון הקאמרי".
בשנת 1958 צולם בפולין סרט המבוסס על העלילה בבימויה של ונדה יעקבוסקה.
המלך האחרון של סקוטלנד הוא מותחן פוליטי, המבוסס על הרומן באותו השם של ג'יל פודן.
העלילה בדיונית, אך מתבססת על דמויות ואירועים היסטוריים.
הסרט עלה לאקרנים בישראל ב-30 בינואר 2007.
ניקולס גריגאן הצעיר (ג'יימס מק'אבוי) סיים סוף סוף את לימודי הרפואה שלו בשנת 1971. עקב תסכולו מהעתיד הצפוי לו כשותף במרפאתו של אביו, הוא מחליט לעזוב את בית הוריו הסקוטי השמרני, ונותן לגורל להכריע לאן ייסע.
לאחר שהפור נופל על אוגנדה, הוא מגיע למדינה ומתחיל לעבוד כרופא כפרי של אוכלוסייה ענייה, תוך כדי מהפכה צבאית בעקבותיה עולה לשלטון אידי אמין (פורסט ויטאקר).
כשאמין מגיע לכפר בו מתנדב גריגאן, הוא נקלע לתאונת דרכים, וגריגאן מעניק לו טיפול רפואי ומרשים אותו.
אמין ממנה את גריגאן לרופאו האישי, ולאחר היסוס, הוא מסכים, בעיקר מתוך הרפתקנות וסקרנות.
גריגאן צובר השפעה בחצרו של אמין, שמכנה אותו "יועצי הקרוב ביותר".
לאחר שהוא מוזעק לטפל באחד מבניו של אמין, שסובל מאפילפסיה, הוא מתאהב בקיי (קרי וושינגטון), אשתו השלישית של אמין.גריגאן מתעלם בתחילה משגעון הגדלות והפרנויות מהן סובל אמין, אך כששר הבריאות מוצא להורג לאחר שגריגאן ראה אותו משוחח עם אדם לבן, הוא מתחיל להבין את מלוא הבעיה ממנה סובל אמין.
כשהוא מנסה לברוח מאוגנדה ללא הצלחה, הוא פונה לנציג המודיעין הבריטי באוגנדה, שמוכן לחלצו אם ירעיל את אמין.
הוא נתפס ומוצא להורג, אך גריגאן מצליח להיכנס למטוס שעליו החטופים הלא-ישראלים ששוחררו.
הליהוק של פורסט ויטאקר בתפקיד אידי אמין עורר הפתעה אצל קהל ומבקרים.
פיטר טרוורס דרש עבורו בכתב העת "רולינג סטון" את פרס האוסקר.
יורג לאו חשב, שחסרה בסרט התייחסות לאנטישמיות של אידי אמין ולתוכנית המטורפת שלו, להפוך ארץ שלמה לאסלאמית, שרק שישית מהאוכלוסייה בה מוסלמים.
גם אדם קלין אורון מ"עין הדג" לא אהב את הסרט אך קבע שהוא שווה צפייה בזכותו של ויטאקר.
מתן אהרוני מציע פרשנות מעניינת מאוד של הסרט, שכוללת את אדיפוס ואת ישו.
פורסט ויטאקר קיבל עבור תפקידו בסרט מספר פרסים, בהם:
פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר
פרס המועצה הלאומית לביקורת סרטים לשחקן הטוב ביותר
פרס חוג מבקרי הקולנוע של ניו יורק לשחקן הטוב ביותר
פרס איגוד מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס לשחקן הטוב ביותר
"המלך האחרון של סקוטלנד" אכן היה כינוי שאידי אמין השתמש בו עבור עצמו.
תוארו המלא היה: "הוד רוממותו, נשיא לכל ימי חייו, הגנרל אל חאג'י דוקטור אידי אמין, המעוטר בצלב ויקטוריה, צלב הצבא ועיטור העוז, אדון כל החיות אשר על פני האדמה וכל הדגים אשר בים, כובש האימפריה הבריטית באפריקה בכלל ובאוגנדה בפרט".
דמותו של גריגאן מומצאת, אך דומה בכמה קווים ל-Bob Astles, שישב בכלא על שותפות בפשעים של אידי אמין במשך שש וחצי שנים.
ג'יל פודן, שכתב את הרומן והיה שותף לכתיבת התסריט, היה במסיבת העיתונאים עם אידי אמין שמופיעה בסרט.
עלויות הסרט היו בערך 6 מיליון דולר, ועד 20 במאי 2007 הוא הכניס בקופות בארצות הברית כבר יותר מ-17 מיליון דולר.
לכך מתווספים עוד 30 מיליון דולר בארצות אחרות.
אך בישראל דעת הקהל לא אהבה אותו.
הממשלה והצבא באוגנדה קיבלו את צוות הסרט בזרועות פתוחות ואיפשרו להם לצלם היכן שרצו.
המלכים העליונים של אירלנד (באירית: Ard Rí na hÉireann) הם דמויות, חלקן היסטוריות וחלקן מיתולוגיות, ששלטו או נטען ששלטו, בכל אירלנד.
ספרות אירית מימי הביניים ומתחילת העת החדשה מתארת רצף כמעט שלם של מלכים ששלטו מהגבעה הקדושה טארה במשך אלפי שנים.
היסטוריונים מודרניים מאמינים כי תיאורים אלו הם מלאכותיים, ונוצרו במאה ה-8 מתוך מסורות גנאלוגיות של קבוצות-כוח פוליטיות על מנת להצדיק את הסטטוס הנוכחי של אותן קבוצות באמצעות שיקופן לעבר הרחוק.
רעיון הממלכה הלאומית נהגה לראשונה במאה ה-7, אך הפך למציאות פוליטית רק במאה ה-8 בתקופה הוויקינגית, וגם אז לא באופן עקבי.
טבעה של המלוכה הקדומה היה מקודש.
בכתבים המוקדמים תוארו מלכים שהתחתנו עם האלה אשר מהווה את התגלמות הארץ.
הם נדרשו להיות שלמים בגופם ללא כל פגם, וגם שלטונם נחשב למושלם, וחסר פגמים או שגיאות.
מידת השליטה של המלכים העליונים השונים לא הייתה זהה, אך אירלנד מעולם לא נשלטה על ידם כיישות פוליטית מאוחדת, למעט שנות שלטונו של המלך בריאן בורו בתחילת המאה ה-11, אשר על שמו קרוי גם נבל בריאן בורו, המהווה את סמל אירלנד.
על פי כתבים משפטיים מהמאות ה-7 וה-8, התקיימה היררכיה של ממלכות קטנות.
כל מלך בממלכה כזו שלט בגבולות ממלכתו, כינס אספות עם, גבה מיסים, חוקק חוקים ואכף אותם.
המלך ג'ון הוא מחזה היסטורי של ויליאם שייקספיר שמתאר את שלטונו של ג'ון, מלך אנגליה בין השנים 1199-1216, בנו של הנרי השני, מלך אנגליה ואלינור, דוכסית אקוויטניה, ואביו של הנרי השלישי.
מניחים שהמחזה נכתב באמצע שנות התשעים של המאה ה-15, אך לא פורסם עד 1623, אז הופיע במהדורת הפוליו הראשונה.
המלך ג'ון - מלכהּ של אנגליה.
אלינור, דוכסית אקוויטניה - אמו של המלך ג'ון, אלמנתו של הנרי השני.
הנסיך הנרי - בנו של המלך ג'ון, בעתיד הנרי השלישי, מלך אנגליה.
בלנקה, נסיכת קסטיליה - אחיינית של המלך ג'ון.
הרוזן מאסקס - אציל אנגלי.
הרוזן מסולסברי - אציל אנגלי.
הרוזן מפמברוק - אציל אנגלי.
לורד ביגוט - הרוזן מנורפוק.
פיליפ פלקונברידג' - ידוע גם בשם הממזר, בנו הלא חוקי של ריצ'רד הראשון
רוברט פלקונברידג' - בנו של סר פלקונברידג' המנוח, אחיו למחצה של המלך ג'ון.
ליידי פלקונברידג' - אלמנתו של סר פלקונברידג'.
ג'יימס גֶרְני - המשרת של ליידי פלקונברידג'.
ליידי קונסטאנס- אלמנתו של ג'פרי, דוכס בריטני.
ארתור - בנה של ליידי קונסטאנס, אחיינו של המלך ג'ון, תובע לכס המלוכה האנגלי ובסופו של דבר הופך לדוכס בריטאני.
לואי השמיני - בנו של פיליפ השני.
שאטיוֹן - שגריר מצרפת לאנגליה.
דוכס אוסטריה - ויקונט של לימוז'.
הקרדינל פאנדוּלף, שליח האפיפיור אינוקנטיוס השלישי.
המלך ג'ון מקבל שגריר מצרפת שדורש כי הוא יוותר על כסאו לטובת אחיינו ארתור, שהוא, לדעת מלך צרפת, פיליפ, היורש הראוי לכס המלוכה.
הוא מאיים עליו שאם הוא לא יסכים, צרפת תפתח במלחמה.
הממזר ואחיו הצעיר נכנסים למחלוקת לגבי האדמות שירשו.
ג'ון פוסק שלממזר יש זכות לאדמות, משום שצאצאיה של אישה הם יורשי האב, ולא משנה מי האב האמיתי.
אמו של ג'ון, אלינור, מחבבת את הממזר, משום שהשמועה אומרת שאביו היה בנה ואחיו של ג'ון, ריצ'רד לב הארי.
היא מציעה שהוא יוותר על אדמותיו לאחיו הצעיר ויצטרף לצבא שלה תחת שמו של ריצ'רד לב הארי.
הוא מסכים, וג'ון מעניק לו תואר אבירות.
בצרפת, המלך פיליפ וצבאו מכתרים את אנז'ה, עיר שנמצאת תחת שלטון אנגלי, ומאיימים בהתקפה אלא אם כן אזרחי העיר יתמכו בארתור.
פיליפ נתמך על ידי אוסטריה שהוא מאמין שהרגה את ריצ'רד לב הארי.
אלינור וקונסטנט, אמו של ארתור, מחליפות דברי עלבון.
המלכים פיליפ וג'ון שוטחים את טענותיהם אל מול אזרחי אנז'ה, אך ללא הועיל: הנציג שלהם אומר שהם תומכים במלך ראוי, אך הם אומרים שהם יתמכו במלך החוקי.
הממזר מציע שאנגליה וצרפת יתאחדו כי להעניש את אזרחיה הסוררים של אנז'ה, ובשלב זה הם מציעים אלטרנטיבה: בנו של פיליפ, לואי, יתחתן עם בלנקה, אחייניתו של ג'ון.
תוכנית שנותנת לג'ון עילה חזקה לתביעת חזקה על כס המלוכה, ואילו לואיס מקבל שטח עבור צרפת.
למרות שקונסטנס זועמת ומאשימה את פיליפ על נטישת ארתור, לואי ובלנקה נשאים.
הקרדינל פאנדלוף מגיע מרומא עם האשמות לפיהם הוא לא ציית לאפיפיור ומינה בניגוד לדעתו ארכיבישוף.
ג'ון מסרב לחזור בו, ולפיכך מנודה.
פאנדלוף מתחייב על כך שיתמוך בלואי, למרות שפיליפ מהסס לאור העובדה שהוא רק לאחרונה נקשר בקשרי משפחה עם ג'ון.
פאנדלוף מדבר על ליבו ומצביע על כך שקשריו לכנסייה ישנים יותר ומוצקים יותר.
הן אנז'ה והן ארתור נתפסו על ידי האנגלים.
אלינור נשארת כאחראית על רכוש אנגליה בצרפת, בזמן שהממזר נשלח לאסוף כספים ממנזרים אנגליים.
ג'ון מורה להוברט להרוג את ארתור.
בינתיים פאנדולף מנסה לשכנע את לואי להילחם ואומר לו שעכשיו יש לו יסוד לתביעה לכס המלוכה האנגלית בדיוק כמו לארתור, כי הוא נשוי למשפחת המלוכה האנגלית.
בעקבות כך, לואי מסכים לפלוש לאנגליה.
הוברט מנסה להרוג את ארתור אבל הוא כל כך מוקסם מתמימותו והוא אינו מסוגל.
בינתיים, האצילים של ג'ון מבקשים שישחרר את ארתור, וג'ון מתרצה ומעניק לארתור את חרותו.
אלא שאז הוברט נכנס ומודיע כי ארתור מת; האצילים מאמינים כי ארתור נרצח ומצטרפים לצבאו של לואי.
הממזר חוזר מהמנזרים ומדווח שהם אינם מרוצים מניסיונו של ג'ון לקחת את כספם.
ג'ון והוברט נקלעים לוויכוח סוער בעקבות מותו כביכול של ארתור, שבסופו הוברט מגלה לג'ון כי ארתור עדיין בחיים.
ג'ון שמח, ושולח את הוברט אחרי האצילים כדי שיספר להם את החדשות.
ארתור מנסה להשתחרר מכלאו אך מת כשקופץ מעל קיר הטירה ונופל אל מותו (עובדה זו נתונה לפרשנות - האם ארתור ניסה לברוח, או שהוא התאבד).
האצילים מאמינים כי הוא נרצח על ידי ג'ון, ומסרבים להאמין לדבריו של הוברט לפיהם ארתור היה חי כשעזב אותו ומאשימים את הוברט שהרג אותו.
בעקבות כך הם יוצאים לפגוש את לואי.
ג'ון מנסה לעשות עסקה עם פאנדלוף לפיה הוא יכבד את דבריו של האפיפיור אם פאנדלוף יגרום לצבאו של לואי לחזור מהמלחמה נגד אנגליה.
הממזר מופיע ומדווח על עזיבתם של האצילים.
ג'ון מספר לו על העסקה שלו עם פאנדלוף.
ג'ון מורה לממזר להוביל את צבאו נגד צרפת.
בעוד אציליו של ג'ון לשעבר נשבעים אמונים ללואי, פאנדלוף אומר ללואי שג'ון התפייס עם רומא ומנסה להניא אותו מלתקוף את אנגליה, אך לואי לא משנה את דעתו.
הממזר מגיע עם הצבא האנגלי ומאיים על לואי, אך זה האחרון מסרב לסגת.
מלחמה פורצת ואתה אבדות כבדות לשני הצדדים.
אצילים אנגלים רבים חוזרים לצידו של ג'ון לאחר שאציל צרפתי גוסס, מלן, מזהיר אותם כי לואי מתכנן להרוג אותם לאחר ניצחונו.
ג'ון מורעל על ידי נזיר ממורמר.
אציליו מתאספים סביבו בשעה שהוא גוסס.
הממזר מתכנן מתקפה סופית על כוחותיו של לואי, אך בינתיים אומרים לו שפאנדלוף הגיע עם הסכם שלום.
האצילים האנגלים נשבעים אמונים לבנו של ג'ון, הנסיך הנרי, והממזר מסיק מכל הסיפור כי סכסוך פנימי עלול להיות מסוכן לאנגליה באותה מידה כפלישה זרה.
המלך והגרושה הוא סרט טלוויזיה בריטי משנת 2005. את התסריט כתבה שרה ויליאמס על משבר הוויתור על המלוכה של אדוארד השמיני, מלך הממלכה המאוחדת.
הסרט מספר את סיפור הרומן בינו לבין ווליס סימפסון מנקודת המבט של ווליס.
ג'ואלי ריצ'רדסון מגלמת את דמותה של ווליס, וסטיבן קמפבל מור מגלם את אדוארד.
בקנדה שודר הסרט בשם "Her Royal Affair".
ג'ואלי ריצ'רדסון – ווליס סימפסון
סטיבן קמפבל מור – אדוארד השמיני
דייוויד וסטהד – ארנסט סימפסון, בעלה השני של ווליס
ריצ'רד ג'ונסון – ראש הממשלה סטנלי בולדווין
קליפורד רוז – ג'ורג' החמישי, אביו של אדוארד
מרגרט טייזאק – המלכה מרי, אמו של אדוארד
ביל צ'מפיון – ברטי (ג'ורג' השישי), אחיו של אדוארד
מוניקה דולן – הדוכסית מיורק ואחר כך המלכה אליזבת, גיסתו של אדוארד
דייוויד קלדר – וינסטון צ'רצ'יל
מרים מרגוליס – בסי מרימן, דודתה של ווליס
ליזה קיי – מרי ראפריי, אשתו של ארנסט סימפסון אחרי שהתגרש מווליס
הלנה מיצ'ל – ת'למה פורנס, אהובתו של אדוארד לפני ווליס
סיימון הפוורת' – "פרי" בראונלו, קצין בשירותו של אדוארד
דבורה וסטון – קתרין "קיטי" רוג'רס, חברתה של ווליס
מיקולס דורפג'וס – הרמן רוג'רס, חבר של ווליס
המלך ואני הוא המחזמר החמישי של צמד כותבי השירים ריצ'רד רוג'רס ואוסקר המרשטיין.
הספר והמחזמר מתארים את מערכת היחסים המורכבת בין השניים, שבסופו של דבר מתאהבים זה בזה, אך מתקשים להודות בכך.
המחזמר הוצג לראשונה ב-29 במרץ 1951, בתיאטרון St.
המחזמר עלה 1,246 פעמים בברודוויי, במשך קרוב לשלוש שנים.
מאז, המחזמר הועלה מספר רב של פעמים, בהפקות מחודשות ובסיבובי הופעות בארצות הברית, וכן ברחבי העולם, לרבות בישראל.
מונגקוט, מלך סיאם, היה כבן 57 בשנת 1861. הוא חי כמחצית חייו כנזיר בודהיסטי, היה מלומד ומוכשר, וייסד סדר חדש של בודהיזם ומקדש בבנגקוק (במימון אחיו-למחצה, המלך ננגקלאו).
במשך עשרות שנים של מסירות, אימץ מונגקוט אורח חיים סגפני ורכש תפיסה מוצקה של שפות מערביות.
כאשר ננגקלאו מת בשנת 1850, הפך מונגקוט למלך.
באותו הזמן, מדינות אירופאיות שונות חתרו להשגת דומיננטיות, וסוחרים אמריקאים חיפשו דריסת רגל בדרום מזרח אסיה.
מונגקוט הצליח בסופו של דבר לשמור על סיאם כאומה עצמאית, בין השאר על ידי חשיפת יורשיו ואנשי הארמון שלו לתרבות המערב.
ב-1861 כתב מונגקוט לטאן קים צ'ינג, נציגו בסינגפור, וביקש ממנו למצוא אישה בריטית כדי להיות אומנת לילדי המלוכה.
הקהילה הבריטית בסינגפור הייתה אז קטנה, והבחירה נפלה על מי שהגיעה לשם זמן קצר לפני כן, אנה לאונוונס (1831-1915), שבאותו הזמן ניהלה גן ילדים קטן בקולוניה הבריטית.
לאונוונס הייתה הבת האנגלו-הודית של חייל צבא הודו ואלמנתו של תומאס אוונס, פקיד ושומר במלון.
היא הגיעה לסינגפור שנתיים קודם לכן, וטענה שהיא אלמנתו של קצין צבא ממעמד גבוה, והסבירה את גון פניה הכהה בכך שהיא וולשית מלידה.
סודה זה לא נחשף אלא זמן רב לאחר מותה, ועדיין לא היה ידוע לכל כאשר המחזמר "המלך ואני" נכתב.
עם קבלת ההזמנה של המלך, שלחה לאונוונס את בתה, אוויס, לבית ספר באנגליה, כדי להעניק לה את היתרון החברתי של חינוך בריטי יוקרתי, בעוד היא עצמה נסעה לבנגקוק עם בנה בן החמש לואי.
המלך מונגקוט חיפש בריטים שילמדו את ילדיו ונשותיו לאחר שניסו את המיסיונרים המקומיים, שהשתמשו בהזדמנות זו כדי לשדל את המקומיים להמיר דתם.
בתחילה, לאונוונס ביקשה תשלום של 150 דולר סינגפורי לחודש.
בקשתה הנוספת, לחיות בקהילת המיסיונרים או בקרבתה, כדי להבטיח שהיא לא תתנתק מהחברה המערבית, עוררה חשד במונגקוט, שכתב לה במכתב: "אין לנו צורך במורה לנצרות שכן יש כאן כאלו בשפע".
המלך מונגקוט ולאונוונס הגיע להסכם: 100 דולר לחודש ומגורים ליד הארמון המלכותי.
בתקופה שבה רוב התחבורה בבנגקוק הייתה בעיקר באמצעות סירות, מונגקוט לא רצה לדאוג כיצד המורה תגיע למקום עבודתה מדי יום.
לאונוונס ולואי התגוררו באופן זמני כאורחי ראש ממשלת מונגקוט, ואחרי שהבית הראשון שנמצא עבורם לא היה מתאים, עברה המשפחה לבניין בנוי לבנים (מבנים מעץ התפוררו במהירות באקלים של בנגקוק) במרחק הליכה מהארמון.
בשנת 1867, לאונוונס לקחה חופשה של שישה חודשים כדי לבקר את בתה אוויס באנגליה, מתוך כוונה להשאיר את לואיס בבית ספר באירלנד ולחזור לסיאם עם אוויס.
עם זאת, בשל עיכובים בלתי צפויים, לאונוונס עדיין שהתה מחוץ לסיאם בסוף 1868, כאשר מונגקוט חלה ומת.
לאונוונס לא חזרה לסיאם, אף כי המשיכה להתכתב עם תלמידה לשעבר, המלך החדש צ'וללונגקורן.
בשנת 1950, פאני הולצמן, המנהלת העסקית ועורכת הדין של השחקנית הבריטית גרטרוד לורנס, חיפשה פרויקט חדש עבור הלקוחה שלה, כאשר "Anna and the King of Siam", רומן מאת מרגרט לנדון משנת 1944, נשלח אליה על ידי הסוכן של לנדון.
על פי הביוגרפית של רוג'רס, מריל סקרסט, הולצמן הייתה מודאגת מכך שהקריירה של לורנס דועכת.
מאז שירד המחזמר "Lady in the Dark" בשנת 1943, השחקנית בת ה-51 הופיעה רק במחזות, ולא במחזות זמר.
הולצמן הסכימה כי מחזמר המבוסס על "Anna and the King of Siam" יהיה אידיאלי עבור הלקוחה שלה, אשר רכשה את הזכויות כדי לעבד את הרומן לתיאטרון.
בתחילה, הולצמן רצתה שקול פורטר יכתוב את המוזיקה, אבל הוא סירב.
היא התכוונה לפנות לנואל קאוורד, אך בטרם עשתה זאת פגשה במקרה את דורותי המרשטיין (אשתו של אוסקר המרשטיין) במנהטן.
הולצמן אמרה לדורותי שהיא רוצה שרוג'רס והמרשטיין יצרו מופע עבור לורנס, וביקשו ממנה לוודא שבעלה יקרא ספר שהולצמן תשלח.
למעשה, הן דורותי המרשטיין והן דורותי רוג'רס (אשתו של ריצ'רד רוג'רס) קראו את הספר ב-1944, ועודדו את בעליהן לשקול אותו כבסיס עבור עיבוד תיאטרוני אפשרי למחזמר.
דורותי המרשטיין הכירה את גרטרוד לורנס מאז 1925, כששתיהן הופיעו יחד בברודוויי ובסיבוב הופעות בצפון אמריקה.
רוג'רס והמרשטיין לא אהבו את הרומן של מרגרט לנדון כבסיס למחזמר כאשר הוא פורסם, ולא שינו את דעתם.
הרומן מורכב מתיאורים של אירועים היסטוריים שאינם קשורים זה בזה.
רוג'רס והמרשטיין לא ראו שום סיפור קוהרנטי שממנו ניתן היה לעבד מחזמר, עד שצפו בעיבוד הקולנועי של הרומן משנת 1946 "אנה ומלך סיאם", בכיכובם של איירין דאן ורקס הריסון, וראו כיצד התסריט איחד את הפרקים בספר.
רוג'רס והמרשטיין גם לא ששו לכתוב מחזה התפור מראש למידותיה של הכוכבת הראשית.
הם העדיפו לבנות כוכבים בעצמם, במקום לשכור אותם, והעבודה עם גרטרוד לורנס האגדית צפויה הייתה להיות יקרה מאוד.
כמו כן, קולה של לורנס היה גם כן מקור לדאגה: הטווח הווקאלי המוגבל שלה הלך ופחת עם השנים, בעוד שנטייתה לשיר בצורה שטוחה הלכה וגברה.
מזגה של לורנס היה חשש נוסף: אף על פי שלא הייתה מסוגלת לשיר כמו כוכבת, היא הייתה ידועה ככוכבת המסוגלת להתנהג כמו דיווה.
למרות זאת, הם העריצו את המשחק שלה ואת הנוכחות הבימתית שלה, והסכימו לכתוב את ההצגה.
לורנס התחייבה להישאר בהפקה עד ה-1 ביוני 1953, וכן ויתרה על זכויות הווטו הרגילות שלה על ליהוק שחקנים ועל איוש תפקיד הבמאי, והשאירה את השליטה בידיהם של שני המחברים.
על אף שבתחילה המרשטיין התקשה להתחבר לסיפורה של לנדון, בסופו של דבר הוא מצא דרך להתחבר אליו - באמצעות הסיפור על עבד בסיאם שכתב על אברהם לינקולן.
בסופו של דבר, סיפור זה עובד למחזמר כבלט בהשראת הספר "אוהל הדוד תום".
מאחר שהבעה גלויה של רגשות רומנטיים בין המלך לאנה לא תהיה ראויה לאור החינוך של שני הצדדים והמנהגים החברתיים השוררים באותו הזמן והמקום, המרשטיין כתב סצנות אהבה לזוג דמויות המשנה של המחזמר, טופטים, אשתו הצעירה של המלך, ולון-טהא המלומד.
ביצירתה של לנדון מערכת היחסים היא בין טופטים לבין כומר, ועל כן איננה רומנטית.
השינוי המשמעותי ביותר, בעיבוד הרומן למחזמר, היה מותו של המלך בסוף המחזה.
כמו כן, מאחר שלורנס לא הייתה זמרת, זוג דמויות המשנה איפשר לרוג'רס הזדמנות לכתוב בכל זאת את המנגינות הרומנטיות הידועות שלו.
בריאיון ל"ניו יורק טיימס" ציין המרשטיין כי הוא כתב את הסצנה הראשונה לפני שעזב את ארצות הברית ללונדון, לקראת הפקת הווסט אנד של "קרוסל" באמצע 1950; את הסצנה השנייה הוא כבר כתב בבירה הבריטית.
הצמד היה צריך להתגבר על האתגר של איך להציג דיאלוג בשפה התאית ומוזיקה תאילנדית.
רוג'רס, שערך ניסויים במוזיקה אסייתית במחזמר שלא האריך ימים בשם "צ'י-צ'י", אותו יצר בשנת 1928 יחד עם לורנץ הארט, לא רצה להשתמש במוזיקה תאילנדית אמיתית, שאותה הקהל האמריקני עלול שלא לקבל.
במקום זאת, הוא נתן למוזיקה שלו טעם אקזוטי, תוך שימוש במרווחים ובמפתחות יוצאי דופן, בדרכים נעימות לאוזניים מערביות.
המרשטיין עמד בפני הבעיה של איך לייצג דיאלוג בשפה התאית; הוא ורוג'רס בחרו להעביר אותו בצלילים מוזיקליים, שנעשו על ידי התזמורת.
על סגנון הדיבור של המלך, פיתח המרשטיין שיטת דיבור פתאומית ונחרצת, המאפיינת שפות מזרח-אסיאתיות רבות.
הסגנון החזק שיקף את אישיותו של המלך ונשמר גם כאשר שר, במיוחד בסולו היחיד שלו, "A Puzzlement"" ("תמהון").
שורות דיאלוג רבות של המלך, לרבות ורוב הסצנה הראשונה בינו לבין אנה, מבוססות על ספרה של לנדון.
עם זאת, המלך מוצג בצורה אוהדת יותר במחזמר מאשר ברומן או בסרט הקולנוע משנת 1946, שכן המחזמר משמיט את העינויים ואת ההעלאה על המוקד של ליידי טופטים ובן זוגה.
בעוד רוג'רס החלים מכאבי גב, השלים המרשטיין את כתיבת רוב המחזה, וזאת בטרם ששירים רבים הולחנו.
בשלב מוקדם, המרשטיין יצר קשר עם מעצב הבמה ג'ו מילזינר ומעצבת התלבושות איירין שאראף וביקש מהם להתחיל לעבוד בתיאום זה עם זה.
שאראף יצרה קשר עם ג'ים תומפסון, אמריקאי שהחיה את תעשיית המשי התאילנדית אחרי מלחמת העולם השנייה.
תומפסון שלח אל שאראף דוגמאות של בד משי מתאילנד ותמונות של שמלה מקומית מאמצע המאה ה-19. תמונה אחת, של אישה תאילנדית בלבוש מערבי, שימשה השראה לשיר "Western People Funny", ששרה על ידי אשתו של המלך, ליידי תיאנג, כשהיא לבושה בבגדים מערביים.
המפיק לילנד הייוורד, שעבד עם הצמד על דרום פסיפיק, פנה אל ג'רום רובינס שיחבר כוריאוגרפיה לקטע הבלט "The Small House of Uncle Thomas".
רובינס התלהב מאוד מהפרויקט וביקש לחבר כוריאוגרפיה גם לקטעים המוזיקליים האחרים, אם כי בתחילה רוג'רס והמרשטיין לא תכננו שיהיו קטעי ריקוד אחרים במחזמר.
רובינס העמיד את "The Small House of Uncle Thomas" כהופעה אינטימית, ולא כמופע מרהיב רב משתתפים.
הכוריאוגרפיה שלו למצעד ילדי המלך המקבלים את פניה של מורתם ("March of the Royal Siamese Children") זכתה לשבחים רבים.
רוברט ראסל בנט היה אמון על התזמור, וטרוד ריטמן הייתה אמונה על העיבוד המוזיקלי של קטע הבלט.
רוג'רס והמרשטיין דנו בסצנה המוזיקלית שבמערכה הראשונה אודות אנה ונשות המלך.
המרשטיין התקשה מאוד לכתוב את המילים עבור הסצנה הזאת.
תחילה חשב שאנה פשוט תספר לנשים משהו על עברה.
בסופו של דבר החליט המרשטיין לכתוב על האופן שבו אנה הרגישה, שיר שלא רק יסביר את עברה ואת המוטיבציה שלה לנסוע עם בנה לחצר המלך של סיאם, אלא גם לבסס את הקשר בינה לבין טופים וכן להניח את היסודות לסכסוך שעתיד להרוס את מערכת היחסים של אנה עם המלך.
"שלום, אוהבים צעירים" ("Hello, Young Lovers"), השיר שנוצר, היה עבודה של חמישה שבועות מתישים עבור המרשטיין.
לבסוף הוא שלח את המילים לרוג'רס באמצעות שליח וחיכה לתגובתו.
המרשטיין חשב שהשיר הזה הוא יצירתו הטובה ביותר, והיה להוט לשמוע מה רוג'רס חשב על הישר, אבל שום תגובה לא הגיעה הרוג'רס.
גאוותו של המרשטיין מנעה ממנו לשאול בעצמו.
לבסוף, אחרי ארבעה ימים, שוחחו השניים בטלפון על עניינים אחרים, ובסיום השיחה אמר רוג'רס, בקצרה רבה, שהמילים בסדר.
ג'וש לוגן, שעבד בשיתוף פעולה הדוק עם המרשטיין על דרום פסיפיק, הקשיב להמרשטיין (שבדרך כלל שומר על קור רוח) שופך בפניו את רגשותיו האומללים.
זו הייתה אחת הפעמים המעטות שהמרשטיין ורוג'רס לא הציגו חזית מאוחדת.
אף על פי שהתפקיד של המלך היה רק תפקיד משנה, המרשטיין ורוג'רס חשבו שזה הכרחי ששחקן תיאטרון ידוע ישחק אותו.
הבחירה הברורה הייתה רקס הריסון, ששיחק את המלך בסרט הקולנוע, אך הוא לא היה פנוי, כמו גם נואל קאוורד.
אלפרד דרייק, קרלי המקורי במחזמר "אוקלהומה!", הציג דרישות אשר נחשבו גבוהות מדי.
ככל שהתקרב מועד תחילת החזרות, מציאת השחקן שיגלם את המלך הפכה לדאגתם העיקרית של היוצרים.
מרי מרטין, נלי פורבוש המקורית ב-"דרום פסיפיק", הציעה כי יערכו אודישן לשחקן שכיכב לצידה ב-"Lute Song", מחזמר משנת 1946 שעלילתו מתרחשת בסין.
רוג'רס סיפר על האודישן של הבמאי הרוסי-אמריקאי, יול ברינר:
ברינר התייחס לתיאור האירועים הנ"ל של רוג'רס כ-"ציורי מאוד, אבל לא לגמרי מדויק".
הוא נזכר כי בהיותו שחקן קבוע בטלוויזיה (למשל, בסדרה "Starlight Theatre" של CBS), הוא לא שש לחזור להופיע על הבמה.
אשתו, הסוכנת שלו ומרטין שכנעו אותו לבסוף לקרוא את המחזה, וברגע שהוא עשה זאת, הוא הוקסם מדמותו של המלך והיה להוט לקחת חלק בפרויקט.
מכל מקום, דמותו של המלך החריף, המזלזל, המסוכן, אך הרגיש להפליא, של ברינר, הייתה אידיאלית אל מול דמותה של אנה החזקה אך הפגועה שגילמה לורנס, וכאשר הגיע לבסוף השיר "", במהלכו המלך נוגע בהיסוס במתניה של אנה, הכימיה בין השניים הייתה מוחשית.
ההכנות שקדמו לחזרות החלו בסוף 1950. המרשטיין רצה שג'ושוע לוגאן יביים וישתתף בכתיבת המחזה, כפי שעשה גם עבור "דרום פסיפיק", אבל כאשר לוגאן סירב, החליט המרשטיין לכתוב את המחזה כולו בעצמו.
במקום לוגאן, הצמד שכר כבמאי את ג'ון ואן דרוטן, שעבד עם לורנס שנים קודם לכן.
מעצבת התלבושות, איירין שאראף, הביעה דעה חריפה על אי-ההתאמה של אומנת בריטית ויקטוריאנית באמצע חצר מלוכה אקזוטי: "קטע הסיום של המערכה הראשונה יכלול את מיס לורנס, מר בריינר וסאטן ורוד".
תוכניתו של מעצב התפאורה ג'ו מיליצנר הייתה הפשוטה ביותר מבין ארבעת מחזות הזמר של רוג'רס והמרשטיין שעבד עליהם, עם סט אחד מרכזי (חדר כס המלוכה), מספר נגיעות על הבמה (של הספינה וחדרה של אנה, למשל) כאשר הבמה כולה מפונה עבור "".
ההפקה הייתה מתוקצבת ב-250 אלף דולר (במונחים של שנת 2017- 2.36 מיליון דולר), מה שהפך אותה להפקה היקרה ביותר של רוג'רס והמרשטיין לנקודה זו, עובדה שהובילה ללעג בזמנו - שכן העלויות עלו על אלו של המחזמר "Algero" - הפקה קודמת יקרה וכושלת של הצמד.
בין המשקיעים בהפקה היו המרשטיין, רוג'רס, לוגן, מרטין, בילי רוז והייוורד.
הילדים אשר לוהקו לתפקידי הנסיכים והנסיכות הצעירים באו ממגוון רחב של רקעים אתניים, כולל פורטוריקנים ואיטלקים, אם כי אף אחד מהם לא היה תאילנדי.
ג'וני סטיוארט היה הנסיך צ'וללונגקורן המקורי אבל פרש מההפקה אחרי שלושה חודשים בלבד, והוחלף על ידי רוני לי.
סנדי קנדי היה לואי ולארי דאגלס, שחקן ברודוויי ותיק, שיחק את לון-טהא.
זמן קצר לפני שהחזרות החלו בינואר 1951, רוג'רס ביקש מהשחקנית דורטה מוארו, הראשונה להיות מלוהקת לתפקיד של טַאפְּטִים, לבצע עבור לורנס את כל שירי המחזמר, לרבות אלו שעתידים להיות מבוצעים על ידי לורנס עצמה.
לורנס האזינה בשלווה, אך כאשר פגשה ברוג'רס והמרשטיין ביום שלמחרת, היא הפגינה קרירות כלפני רוג'רס.
הספקות של המרשטיין ורוג'רס בדבר השאלה האם לורנס מסוגלת לבצע את התפקיד התפוגגו, נוכח יכולות המשחק שלה.
ג'יימס פולינג, עיתונאי של המגזין Collier's, שנכח בחזרות, כתב על לורנס, כאשר עשתה חזרה על השיר "", את הדברים הבאים:
בפגישתו הראשונה עם איירין שאראף, שאל אותה ברינר, שהיה לו שיער דליל, מה עליו לעשות בקשר לזה.
כאשר היא אמרה לו שעליו לגלח את ראשו, הוא הופתע וסירב, משום שהיה משוכנע שהוא ייראה נורא.
לבסוף הוא התרצה, ובמהלך תקופת ההרצה של המחזמר גילח את ראשו ואיפר אותו בצבע כהה.
התוצאה התקבלה בצורה חיובית כל כך, עד כדי שמראה זה הפך לסימן המסחרי של ברינר.
בריאותה של לורנס אילצה אותה להחמיץ מספר חזרות, אם כי איש לא ידע מה לא בסדר בה.
כאשר החלו הצגות ההרצה בניו הייבן, קונטיקט ב-27 בפברואר 1951, ההצגה ארכה כמעט ארבע שעות.
לורנס, שסבלה מדלקת במיתרי הקול, הצליחה לעבור בשלום את ההופעה הפומבית הראשונה שלה.
מבקר וראייטי ציין כי למרות מחלתה, לורנס "מציגה היטב את יכולתה לבדר", אולם ב-"Philadelphia Bulletin" נכתב כי "הקול הדק שלה מתחיל להישחק".
לילנד הייוורד הגיע לניו הייבן לראות את המחזמר, והפתיע את רוג'רס בכך שהורה לו להוריד את ההפקה בטרם תמשיך.
בנוסף, כשההופעה המשיכה מניו הייבן לבוסטון להצגות הרצה נוספות, היא עדיין הייתה ארוכה מדי בלפחות ארבעים וחמש דקות.
ג'מזה דה לאפה, שהייתה אחת הרקדניות, נזכרה בסצנה אחת שנחתכה, לצערה, מהמחזמר:
שיר זה, "Waiting", אמור היה להיות מבוצע על ידי אנה, המלך והקרלהום (ראש ממשלתו של המלך).
השיר "", הסולו היחיד של הקרלהום, גם הוא ירד.
מאוכזב מכך שלא נותר לו אף שיר לשיר, מרווין ויי פרש מן ההפקה, והוא הוחלף על ידי ג'ון ג'וליאנו.
השיר "Now You Leave" שהיה מיועד עבור ליידי טיאנג (אותה גילמה דורות'י סרנוף בהפקה המקורית) נחתך גם כן.
לאחר שינויים אלו, רוג'רס והמרשטיין חשו שחסר משהו במערכה הראשונה.
לורנס הציעה שיכתבו שיר עבור אנה ולילדים.
מרי מרטין הזכירה להם שיר שנחתך מדרום פסיפיק, "Suddenly Lucky", והמרשטיין חיבר מילים חדשות למנגינה זו, וכך נוצר השיר "Getting to Know You".
שני שירים נוספים שנוספו למחזמר במהלך הצגות ההרצה בבוסטון היו "Western People Funny" ו-"I Have Dreamed"..
ברינר הצטער על כך שלא היו יותר הצגות הרצה, והרגיש כי לוח הזמנים לא נתן לו הזדמנות מספקת לפתח את התפקיד המורכב של המלך.
כאשר אמר זאת להמרשטיין ולרוג'רס, הם שאלו איזה סוג של ביצועים הם יקבלו ממנו, והוא השיב: "זה יהיה מספיק טוב עבור המבקרים".
"המלך ואני" עלה לראשונה בברודוויי ב-29 במרץ 1951, עם ציפיות גדולות הן מצד המבקרים והן מצד הציבור שיהיה ללהיט.
גם המרשטיין וגם רוג'רס היו מודאגים.