tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בגלל שריונם הרך יותר, סביר יותר שארמדילואים קטנים יפלו קורבן לטריפה, מה שמניע אותם להתנהג בזהירות.
הצעירים נוהגים לשוטט אחר מזון בשעות הבוקר, והם חשדנים יותר כלפי התקרבות של זר.
טורפים ידועים של ארמדיל טאטו הם: הפומה (אולי הטורף הטבעי העיקרי שלהם), זאב הרעמה, הקויוט, הדוב השחור האמריקני, הזאב האדמוני, היגואר, האליגטור האמריקני, השונר המצוי ודורסים גדולים.
עד כה, ה"מחסל" העיקרי שלהם הוא האדם; האחרון צד אותם הן בשביל הבשר והן בשביל איבריו (בעיקר השריון).
ארמדיל שלוש-החגורות הברזילאי (שם מדעי: Tolypeutes tricinctus), ידוע גם בשם ארמדיל מצטנף צפוני, הוא מין ממשפחת הארמדיליים האנדמי לברזיל, שם הוא ידוע כ-tatu-bola (מפורטוגזית "ארמדיל הכדור").
ארמדיל זה הוא אחד משני המינים היחידים (יחד עם ארמדיל מצטנף דרומי) היכולים להתכדר לכדור.
בעשר השנים האחרונות אוכלוסייתו הצטמקה בכ-30%.
ארמדיל שלוש-החגורות הברזילאי חי בעיקר בסוואנות הפתוחות (סראדו) וביערות הדלילים היבשים (קאטנגה).
כפי ששמו מרמז, מוצאו של ארמדיל זה בברזיל, שם הוא חי בעיקר באזורים המזרחיים של המדינה, מעט מדרום לקו המשווה.
הוא כמעט ואינו נצפה ממערבית לקו האורך 50°W.
המרכיבים העיקריים בתזונתו הם נמלים וטרמיטים, אותם הוא יכול להריח דרך 20 סנטימטרים של אדמה.
הוא מוצא את מזונו על ידי ערבול איטי של האדמה כאשר אפו מכוון לאדמה.
כאשר הוא מזהה טרף, הוא חופר במהירות רבה חור באדמה ודוחף את אפו אליו, ובעזרת לשונה הארוכה והדביקה הוא צד כל חרק שהוא מוצא.
מזונות נוספים שלו כוללים רכיכות, תולעים, פירות ופגרים.
הארמדיל נבחר לשמש כקמע במונדיאל 2014 שנערך בברזיל, כדי להעלות את המודעות בעולם בנושא הגנתו מפני הכחדה ובשל העובדה שהוא מתקפל לצורת כדור כדי להתגונן מפני טורפים.
הוא הוצג על ידי שחקן העבר רונאלדו במשדר טלוויזיוני בספטמבר 2012. שם הקמע נבחר בהצבעה על ידי אוהדים.
ההצבעה ארכה שלושה חודשים והשם שנבחר הוא פוּלֵקוֹ (Fuleco), שזכה ל-1.7 מיליון הצבעות והועדף על השמות זוזקו (zuzeco) ואמיז'ובי (amijubi).
השם פולקו הוא הלחם של המילים כדורגל (Futebol) ואקולוגיה (Ecologia).
ארמדיל ענק (שם מדעי: Priodontes maximus; לעיתים משתמשים בשם זה כדי לתאר מינים גדולים יותר שנכחדו) הוא הארמדיל הגדול ביותר שחי כיום (למרות שבעבר התקיימו זנים כגון גליפטודון ודואדיקורוס שהיו גדולים הרבה יותר).
בעבר הארמדיל הענק היה נפוץ בכל רחבי דרום אמריקה, אך כיום גבול תפוצתו הדרומי ביותר הוא צפון ארגנטינה.
הארמדיל הענק ניזון מפרוקי רגליים כמו רוב הארמדילים, ומעדיף טרמיטים ונמלים כמזון.
לעיתים קרובות הם אוכלים קיני טרמיטים שלמים (עשרות עד מאות אלפי טרמיטים).
הם ניזונים גם מתולעים קטנות, ומיצורים גדולים יותר כמו עכבישים, נחשים ולעיתים צמחים.
הארמדיל הענק מאופיין בגודלו הגדול.
אורך גופו מגיע עד למטר וחצי, כולל הזנב.
ומגיע למשקלים של עד 32.5 קילוגרם בדרך כלל, למרות שנתפס פרט בטבע במשקל 52 קילוגרם ובגני חיות היו פרטים במשקל של 80 קילוגרם.
גוף הארמדיל מגיע לאורך של מטר אחד, והזנב מוסיף בערך חצי מטר.
לארמדיל הענק יש 80–100 שיניים, יותר מכל יונק יבשתי אחר, ויש לו טפרים גדולים ארוכים במיוחד, כולל טופר אמצעי בצורת מגל.
על גופו יש 11–13 לוחות שריון, ועל הצוואר יש 3–4 לוחות נוספים.
השריון הוא בצבע חום בהיר, עם רצועה צהובה בהירה בשולי השריון.
האיום העיקרי עליהם מצד האדם הוא ציד בלתי חוקי.
כיום יש תוכניות שימור להצלתם.
ארמדיל מצטנף או ארמדיל שלוש-החגורות (שם מדעי: Tolypeutes) הוא סוג של ארמדיל שכולל שני מינים:
ארמדיל שלוש-החגורות הברזילאי (Tolypeutes tricinctus)
שני המינים מוגבלים לחלוטין לדרום אמריקה.
מכל סוגי הארמדילים רק הסוג ארמדיל שלוש-החגורות מסתמך לחלוטין על השריון שלו להגנה.
כשהם מאוימים הם מתגלגלים לכדור, מה שארמדילים אחרים לא יכולים לעשות מאחר שיש להם יותר מדי לוחות שריון בשביל לאפשר להם להתגלגל.
ארמדיל החולד (שם מדעי: Chlamyphorus truncatus) הוא מין יחיד בסוגו של ארמדיל קטן שחי במדבריות בארגנטינה.
ארמדיל החולד נבדל במבנה גופו מכל הארמדילים האחרים מלבד ארמדיל החולד הגדול.
בעקבות התאמתו לחיים במדבר השריון מכסה רק חלק קטן יחסית מגופו והצדדים שלו חשופים, ובנוסף לכך השריון יחסית רך, כל זה כדי לאפשר תנועה קלה במדבר ואיבוד חום יעיל יותר.
ארמדיל החולד הוא בעל חיים לילי ובדרך כלל מתבודד, שניזון מחרקים, תולעים וחלזונות.
אוכלוסיית ארמדיל החולד מידלדלת בשנים האחרונות עקב פעילות חקלאית, וטריפה על ידי כלבים וחתולים, אך מצב שימורו טרם נקבע עקב חוסר נתונים מספיקים באשר למצב האוכלוסייה.
ארמדיל החולד הגדול (שם מדעי: Calyptophractus retusus) הוא סוג של ארמדיל קטן שחי בארגנטינה, בוליביה ופרגוואי.
ארמדיל החולד נבדל במבנה גופו מכל הארמדילים האחרים מלבד ארמדיל החולד, שבעבר הוגדר באותו סוג איתו.
בדומה לארמדיל החולד השריון מכסה רק חלק קטן יחסית מגופו והצדדים שלו חשופים, ובנוסף לכך השריון יחסית רך.
הוא מגיע לאורך של 175-140 מ"מ, עם זנב של 35 מ"מ ושוקל בערך קילוגרם אחד.
הוא חי בערבות יבשות או בסביבות יבשות למחצה.
ארמדיל החולד הוא בעל חיים לילי ובדרך כלל מתבודד, שניזון מחרקים, תולעים,וחלזונות, זרעים, ושורשים.
אוכלוסיית ארמדיל החולד מדלדלת בשנים האחרונות עקב איבוד שטחי מחיה פעילות חקלאית, אך עדיין לא נקבע לו מצב שימור עקב חוסר נתונים מספיקים באשר למצב האוכלוסייה.
ארמדיל שש-החגורות או ארמדיל שש הקשתות (שם מדעי: Euphractus sexcinctus), הידוע גם כארמדיל צהוב הוא מין של ארמדיל, שחי בדרום אמריקה בארגנטינה, בוליביה, ברזיל, אורוגוואי, פרגוואי ואוכלוסייה מבודדות בסורינאם.
הגוף של ארמדיל שש-החגורות הוא צהוב או לעיתים אדום-כתום בהיר.
זהו מין יחיד בסוג ארמדיל שש-חגורות.
ארמדיל שש החגורות הוא חיה יבשתית מתבודדת שחיה ביערות גשם, מישורי דשא, ובעיקר שטחים פתוחים כמו סוואנת סראדו.
הוא אוכל כל, וניזון גם מחרקים, חסרי חוליות קטנים ובעלי חיים קטנים אחרים וגם ממגוון של צמחים.
הוא ישן בדרך כלל במחילות תת-קרקעיות.
בניגוד לרוב סוגי הארמדילים הוא פעיל יום ולא פעיל לילה.
ארמדיל חשוף-זנב (שם מדעי: Dasypus) הוא סוג של ארמדיל שכולל את המינים הבאים:
כל המינים בסוג ארמדיל חשוף-זנב חיים ביבשת אמריקה.
ארמדיל שעיר (שם מדעי: Chaetophractus) הוא סוג של ארמדיל שכולל את המינים הבאים:
כל המינים בסוג ארמדיל שעיר חיים ביבשת אמריקה.
ארמדיל יפס (שם מדעי: Dasypus yepesi) הוא מין של ארמדיל דרום אמריקאי שאנדמי לארגנטינה ובוליביה.
חי באזורי יערות סובטרופיים ומישורי עשב וניזון מפרוקי-רגליים וחסרי חוליות אחרים.
קרוי על שם הזואולוג שגילה אותו, חוסה יפס.
ארמדיל חשוף-זנב גדול (שם מדעי: Cabassous tatouay) הוא מין של ארמדיל דרום אמריקאי.
המין נפוץ בארגנטינה, ברזיל, פרגוואי, פרו ובוליביה.
הוא ניזון מחסרי חוליות קטנים וגדול יחסית לארמדילים אחרים.
ארמדיל חשוף-זנב צ'אקו (שם מדעי: Cabassous chacoensis) הוא זן של ארמדיל חשוף זנב דרום אמריקאי.
הוא חי בארגנטינה, בוליביה, פרגוואי ואולי גם ברזיל.
הוא ניזון מחסרי חוליות קטנים.
הוא חי ביערות ומישורים סאבטרופיים.
האיום העיקרי עליו הוא איבוד שטחי מחיה.
ארמדיל חשוף-זנב דרומי (שם מדעי: Cabassous unicinctus) הוא זן של ארמדיל חשוף זנב דרום אמריקאי.
הוא חי בקולומביה, אקוודור, ונצואלה, פרו, בוליביה וברזיל.
הוא פעיל לילה מתבודד, והוא ניזון מחסרי חוליות קטנים, בעיקר נמלים וטרמיטים.
הוא חי ביערות ומישורים טרופיים.
הוא חופר מחילות לשימוש חד פעמי כל לילה, כשרדיוס הכניסה הוא 16 סנטימטר.
זאת בניגוד לארמדילים אחרים שמשתמשים במחילות שלהם לאורך זמן.
ארמדיל שבע-החגורות (שם מדעי: Dasypus septemcinctus) הוא זן של ארמדיל דרום אמריקאי מהסוג טטו.
הוא חי בארגנטינה, בברזיל, בפרגוואי, ובבוליביה.
הוא נוהג להתבודד ופעיל בלילה.
הוא חי במחילות שהוא חופר באזורים יבשים, בקרבה ליערות גשם.
הוא ניזון בעיקר מחסרי חוליות, אך אוכל גם ירקות, קליפות עץ ושורשים.
צבעו חום כהה, ויש לו שריון הבנוי משבע טבעות, המשמש להגנה מפני טורפים.
יש לו, אף מוארך, אזניים ארוכות ומחודדות ורגליים קצרות.
הנקבה יולדת 7-9 צאצאים זהים לחלוטין מבחינה גנטית.
ארמדיל חשוף-זנב צפוני (שם מדעי: Cabassous centralis) הוא מין של ארמדיל מהסוג ארמדיל חשוף-זנב.
הוא אחד משני סוגי הארמדיל היחידים שחיים מחוץ לדרום אמריקה, כשהסוג השני הוא ארמדיל טאטו.
הארמדיל חשוף-הזנב הצפוני הוא קטן יחסית לארמדילים אחרים, ומגיע לאורך של 31–42 סנטימטר עם זנב של 11–18 סנטימטר, ומשקל של 2 עד 3.5 קילוגרם.
יש להם אזניים קצרות, גדולות ועגולות ועיניים קטנות.
אין להם קשקשי שריון על האזניים בניגוד לארמדילים אחרים כגון ארמדיל טאטו.
הגב של הארמדיל מכוסה בשריון לוחות שמורכב מעשר עד שלושה עשר לוחות שמאפשרים לארמדיל גמישות תנועה.
השריון הוא חום כהה, עם גוונים צהובים בשוליים התחתונים (בדומה לארמדיל הענק).
על הזנב יש לוחות דקים יותר עם יותר מרווח ביניהם בגוון ורוד קל.
הצד התחתון של הארמדיל מכוסה בקווצות שיער.
יש להם חמישה טפרים בכל רגל, כשהטופר האמצעי הוא מוארך בצורת מגל.
הארמדיל חשוף-הזנב הצפוני חי מדרום מקסיקו, לאורך אמריקה המרכזית ודרומה עד קולומביה, צפון-מערב אקוודור וצפון-מערב ונצואלה, בגבהים של עד 3,000 מטרים מעל פני הים.
הוא חי ביערות טרופיים יבשים, יערות עננים, ובסוואנות יבשות, אם כי מעדיף יערות גשם, ועל כן בירוא יערות מהווה עליו איום.
הארמדיל חשוף-הזנב הצפוני הוא נדיר יחסית ונצפה לעיתים רחוקות.
הוא אוכל חרקים כמו כל שאר הארמדילים, וניזון בעיקר מנמלים וטרמיטים.
הוא מבלה הרבה יותר זמן במחילות שלו מתחת לאדמה משאר סוגי הארמדילים.
כשהוא חופר הוא רוטט בצורה דומה למקדחה, כשהוא משתמש בטופרי המגל על הרגליים הקדמיות.
הם מסוגלים לגרגר, לצווח ולהמהם, וכשהם נתפסים הם צווחים ומשתינים על הלוכד כדי לגרום לו לשחרר אותם.
בלידה אמהות יולדות רק צאצא אחד, שנולד ורוד, עיוור, וחסר שיער, על אף שקשקשי השריון כבר נראים לעין.
הם חיים מעל שבע שנים.
ארמדיל שעיר האנדים (שם מדעי: Chaetophractus nationi) הוא סוג של ארמדיל דרום אמריקאי מהסוג ארמדיל שעיר, שחי בהרי האנדים בבוליביה, צ'ילה, פרו וצפון ארגנטינה.
ניזון מפרוקי-רגליים, בעיקר נמלים וטרמיטים.
ארמדיל מצטנף דרומי (שם מדעי: Tolypeutes matacus), ידוע גם בשם ארמדיל שלוש-חגורות דרומי, הוא מין דרום אמריקאי של ארמדיל מהסוג ארמדיל מצטנף.
הוא חי בארגנטינה, דרום-מערב ברזיל, פרגוואי ובוליביה בגבהים של עד 770 מטר מעל פני הים.
הארמדיל המצטנף הדרומי והארמדיל המצטנף הצפוני, הם המינים היחידים של ארמדיל שיכולים להתקפל לכדור מושלם למטרות הגנה עצמית.
שלוש החגורות שלו מאפשרות לו מספיק גמישות על מנת להצמיד את הראש והזנב שלו, מה שמאפשר לו להגן על הגפיים שלו, על העיניים האף והאזניים מטורפים.
השריון שלו בנוי מקרטין, אותו חומר ממנו עשויות ציפורניים של בני אדם.
הם בין הארמדילים הקטנים יותר, עם אורך של ומשקל של .
בניגוד לרוב הארמדילים הם לא חופרים מחילות ולא מותאמים לחיים במחילות, אך לעיתים הם משתמשים במחילות נטושות של דוב נמלים ענק.
לארמדיל המצטנף יש לשון ארוכה ודביקה דמוית קשית, שמאפשרת לו לאסוף ולאכול מגוון רחב של חרקים וחסרי חוליות אחרים, בעיקר נמלים וטרמיטים.
הם אוכלים לעיתים גם שורשים, פירות וירקות.
האיום העיקרי עליו הוא הרס סביבת המחיה שלו, מישורים יבשים, למטרות חקלאות, ולכידה ומכירה כחיית מחמד או כמזון.
ארמדיל שעיר צווחני (שם מדעי: Chaetophractus vellerosus; ידוע גם בשמות ארמדיל מייבב וארמדיל שעיר קטן) הוא מין של ארמדיל דרום אמריקאי.
הוא חי במרכז ודרום דרום אמריקה.
מקור שמו הוא ממנהגו להשמיע צווחות כשהוא חש מאוים או כשמרימים אותו.
הארמדיל תואר לראשונה על ידי דוקטור ג'ון אדוארד גריי בשנת 1865 באוסף במוזיאון הבריטי מבוליביה.
הארמדיל השעיר הצווחני הוא אחד הארמדילים הקטנים ביותר בסוגו, אך יש לו אוזניים ארוכות יותר מלארמדילים השעירים האחרים.
אורכו של הארמדיל הזכר הוא בין 32 ל-40 סנטימטר, ואורכה של הנקבה הוא בין 26 ועד 41 סנטימטר.
הזכר שוקל בין קילוגרם וחצי לחצי קילוגרם, והנקבה בין 0.2 קילוגרם ל-1.2 קילוגרם.
יש להם יותר שיער מארמדילים אחרים, והשריון שלהם מורכב מ-18 חגורות, מתוכן 6–8 ניתנות להזזה.
הארמדיל חי במחילות באזורים יבשים בגבהים משתנים.
תחום תפוצתו כולל את המדינות ארגנטינה, בוליביה ופרגוואי.
קיימת גם אוכלוסייה מבודדת בפרובינציית בואנוס איירס בארגנטינה.
בקיץ פעיל הארמדיל בלילה ובחורף פעיל בשעות היום.
הארמדיל מסוגל לחיות תקופות ארוכות ללא מים, והוא נוהג להתחפר בעיקר ליד שיחים ומרבדי דשא המספקים לו הסוואה.
לארמדיל יש מספר מחילות בטריטוריה שלו, ולכל אחת יכולה להיות יותר מיציאה אחת.
הקוטר של יציאה נע בין 20 ל-38 סנטימטר, ואורך המחילה מגיע למספר מטרים.
שטח הטריטוריה של הארמדיל יכול להגיע ל-8 עד 34 דונם.
הארמדיל מעביר את רוב זמנו בחיפוש אחר מזון.
הוא אוכל כל וניזון מחרקים ופרוקי רגליים, בעיקר נמלים וטרמיטים, ומצמחים, בעיקר פקעות.
הוא אוכל גם חולייתנים קטנים, כמו ציפורים, צפרדעים, לטאות ועכברים.
בחורף הוא מעלה את משקלו בכ-10% ויוצר שכבה של שומן תת-עורי בעובי של סנטימטר או שניים.
כשהוא ניזון הוא אוכל הרבה חול, שיכול להגיע ל-50% מנפח קיבתו בזמן העיכול.
הארמדילים מגיעים לבגרות מינית בגיל 9 חודשים ומולידים שתי המלטות בשנה.
הארמדיל ניצוד בשביל בשרו, ניצוד ונאכל על ידי כלבים באזורים חקלאיים בהם הוא נחשב למזיק, והוא גם נפגע מפעילות של מכרות.
באזורים מסוימים הוא נתפס למטרת ייצור צ'רנגות משריונו.
ארמדיל שעיר הררי (שם מדעי: Chaetophractus villosus), ידוע גם בשמות ארמדיל גדול (לא לבלבל עם ארמדיל ענק) וארמדיל שעיר גדול הוא מין של ארמדיל דרום אמריקאי, והוא אחד ממיני הארמדילים הגדולים ביותר.
הארמדיל נפוץ מצפון פרגוואי ודרום בוליביה ועד לדרום ארגנטינה.
בית גידולו במדבריות למחצה ובשטחים פתוחים, כגון הפמפס.
אורך גופו של הארמדיל נע בין 22 ל-40 סנטימטר, והוא שוקל 2 קילוגרם.
זנבו מגיע לאורך של 17-9 סנטימטר.
על גבו של הארמדיל מצויה שכבה כפולה המורכבת מחומר קרני ועצמות המשמשת להגנה.
היא מגנה על הכתפיים, הגב וצידי הגוף מפני טורפים ופגיעות גוף.
שכבה זו מחולקת ללוחיות ו"חגורות" המוקפות בעור גמיש.
ישנן 18 "חגורות", שמתוכן 8-7 "חגורות" ניידות, המאפשרות תזוזה וכיפוף.
לארמדיל גם שריון קטן על הראש שמגן על אזור האוזניים ועל העורף.
אזור הבטן מכוסה בעור רך ובפרווה דלילה.
צבע פרוותו נע בין אפור-חום ללבן.
גם על הזנב יש טבעות שריון שמגינות עליו.
ההריון של הנקבה נמשך בין 75-65 יום והוולד בלידתו שוקל כ-155 גרם.
הוא נולד עירום, עם עור רך וורוד ההולך ומתקשח עם הזמן.
בהמלטה ישנם בין 3-1 ולדות.
הוולד פוקח עיניו רק לאחר כשלושה שבועות.
הארמדיל הוא אוכל כל, וניזון מחרקים ופרוקי-רגליים אחרים, מכרסמים, זוחלים, נבלות ומזון צמחי.
הוא נוהג להתחפר מתחת לנבלות כדי להשיג רימות וזחלים, המשמשים כתוספת חלבונים.
התחפרות היא הפעילות הדומיננטית אצל הארמדיל.
בעזרת טפרים ארוכים וחזקים הוא מתחפר בכל סוג של אדמה על מנת לברוח מטורפים, כדי לחפש מזון וכדי לצנן את טמפרטורת גופו בימים חמים במיוחד.
יכולתו להתחפר מסייעת לו להימלט מטורפים.
כאשר הוא חש מאוים הוא מכניס את רגליו מתחת לשריון ומשתטח על האדמה כך שרק שריונו נשאר חשוף.
תוחלת חייו של הארמדיל בשבי מגיעה ל-30 שנים.
הארמדיל יכול להזיק לגידולים חקלאיים וניצוד למזון על ידי האדם, ועל כן הוא בסיכון קל במרבית אזורי תפוצתו.
ארמדילאים (שם מדעי: Cingulata) היא סדרת יונקים השוכנים בכל יבשת אמריקה, ונודעים בעיקר בשריון הגוף שלהם.
חלק מהמינים בסדרה הגיעו לגודל מרשים ונחשבים לחלק מהמגה-פאונה באזור חיותם, כמו הגליפטידוניים והפמפתריים (Pampatheriidae).
אורכו הממוצע של ארמדיל הוא כ-75 סנטימטרים, מראש ועד קצה הזנב.
הגדול שבבני הסדרה הוא ארמדיל ענק (Priodontes maximus) שאורכו 150 ס"מ ומשקלו בטבע כ-30–50 ק"ג, והקטן ביותר הוא ארמדיל החולד (Chlamyphorus truncatus) שאורכו 90–115 מ"מ ומשקלו 120 גרם.
ישנם מספר מינים של ארמדיל, הנבדלים זה מזה במספר הפסים הנראים בשריונם, ובמאפיינים אחרים.
מקורם בדרום אמריקה, שם התפתחו במהלך הקנוזואיקון, עד שיצירתו של מצר פנמה לפני כשלושה מיליוני שנים, אפשרה את הגירתם של חלק מהמינים לצפון אמריקה כחלק מההחלפה האמריקנית הגדולה.
בימינו, מקום מחייתם הטבעי של כל מיני הארמדיל הוא בכל יבשת אמריקה, שם הם חיים בסביבות שונות.
בארצות הברית קיים סוג יחיד של ארמדיל, ארמדיל טאטו, והוא נפוץ בעיקר במדינות שבדרום-מרכז ארצות הברית, ובפרט בטקסס, שבה הוא "היונק הקטן הרשמי" של המדינה.
הארמדילים ניזונים בעיקר מחרקים, מזחלים, ומחסרי חוליות אחרים.
הארמדיל נוהג לחפור רבות, והוא משתמש בטפריו החדים כדי לחפור, הן לצורך מציאת מזון, והן לצורך בניית מאורות באדמה לחה, בדרך כלל בצד פלגים או נחלים שבקרבתם הוא חי.
ההגנה העיקרית של הארמדיל היא עורו החיצוני, המהווה שריון.
טקטיקות ההישרדות של מיני ארמדיל שונים נבדלים זה מזה עד מאוד.
מול איומו של טורף, ארמדיל שלוש-החגורות מדרום אמריקה יתכרבל לצורת כדור.
לעומתו, ארמדילים בעלי מספר חגורות גדול יותר, אינם יכולים להתכרבל, ולכן יעדיפו לרוץ לתוך שדה קוצים.
ארמדיל טאטו נוהג לקפוץ גבוה לאוויר כשהוא מופתע, ולכן נוטה להיפגע ממכוניות יותר מחיות אחרות.
הארמדיליים אשר חיים בהרים הגבוהים מעדיפים להתכרבל לצורת כדור ולהתגלגל במהירות גבוהה, כך הם בורחים מטורפים.
בעונת החיזור נוהג הארמדיל הזכר להתהפך בקפיצה כדי לזכות בתשומת-ליבה של הנקבה.
לעיתים קורה שהוא נוחת על ראשו, ואף שהדבר לא גורם נזק, הוא בהחלט מקטין את סיכוייו לזכות בחסדיה של הארמדיל הנקבה שאחריה הוא מחזר.
הארמדיל הוא מבעלי-החיים הבודדים (למעט האדם, הארנבת, העכבר וסוגי קופים מסוימים) הנדבקים במחלת הצרעת, ולפיכך הם משמשים רבות בחקר המחלה.
הם רגישים במיוחד למחלה בשל חום גופם הנמוך שנוח לחיידק הצרעת.
בסדרה שתי משפחות קיימות, עשרה סוגים ו־20 מינים חיים.
לאחרונה הסוג טטו נפרד משאר בני הסדרה למשפחה עצמאית ומשפחת הגליפטידוניים הנכחדים הפכה לתת-משפחה במשפחת הארמדיליים.
משפחה פמפתריים (Pampatheriidae) - נכחדה
סוג ומין יחיד ארמדיל מקורנן (Peltephilus ferox) - נכחד
מין ארמדיל ארוך-אף דרומי (dasypus hybridus)
מין ארמדיל ארוך-אף גדול (dasypus kappleri)
מין ארמדיל טאטו (נקרא גם "ארמדיל תשע החגורות" – dasypus novemcinctus)
מין ארמדיל ארוך-אף שעיר (dasypus pilosus)
מין ארמדיל ארוך-אף יאנוסי (dasypus sabanicola)
ארמון א-סּלאם היה ביתו של נשיא עיראק לשעבר סדאם חוסיין, וכיום הוא בסיס של צבא עיראק.
הארמון נכבש על ידי הקואליציה במהלך הפלישה לעיראק ב-2003, ונפגע קשות במהלך המבצע "הלם ומורא" במרץ 2003, לאחר שספג כמה התקפות מהאוויר.
בכוחות הקואליציה המקום היה ידוע כ"בסיס השגשוג" ו"הבסיס המשגשג והפורח".
לארמון יש שש קומות, 3 פעילות ו-3 מכונות "קומות שווא", קומות שאין בהם דבר; יש כשני חדרי נשפים גדולים בארמון.
הארמון עשוי ממאות אלפי חתיכות עשויות יד של שיש, קירות גרניט, ומאות אלפי פרחים המצוירים על הקירות.
הארמון מוקף כולו ברצפות הנושאות את ראשי התיבות של סדאם חוסיין בערבית.
אותיות אלו נראות בבירור מהחלק העליון של הארמון.
עיראקים מדווחים שבכיפת הארמון יש פסל בגובה טבעי של סדאם חוסיין.
הקמינים, אשר ממוקמים מסביב לאגם, סיפקו אוויר צח.
הבונקרים עכשיו לא ניתנים לגישה, מכיוון שכוחות הקואליציה הציפו ואטמו אותם.
במרתף הארמון יש פתח לאחת מהמנהרות התת-קרקעיות הרבות שיש מתחת לעיר בגדאד.
כרגע המקום בשליטת ממשלת עיראק, ומשמש לצבא עיראק.
ארמדיל מקורנן או פלטפילוס (שם מדעי: Peltephilus) הוא סוג של ארמדיל נכחד שחי באמריקה הדרומית בתקופת האוליגוקן עד המיוקן לפני 29–11.6 מיליון שנה.
מאובניו של ארמדיל זה נמצאו בארגנטינה, בוליביה ובצ'ילה וקיבלו שם ב-1887 בידי החוקר הארגנטינאי פלורנטינו אמגינו (Florentino Ameghino).
יצור זה היה בגודל של כלב ולמשקל 68—90 ק"ג, והיה בעל קרניים גרמיות על ראשו וסמוך לעיניו בנוסף על שריון עבה, בדומה לארמדילאים המודרניים.
הוא היונק היחיד שהיה בעל קרני ראש כאלה לצד המכרסם צראטוגאולוס מאמריקה הצפונית.
ליצור זה היו שיניים גדולות ומחודדות, מה שגרם לכמה חוקרים לחשוב שהיה טורף.
חוקרים מאוחרים יותר מעריכים שהיה דווקא צמחוני ושיניו עזרו לו לקרוע צמחייה נוקשה.
ארמדיל בלוס (שם מדעי: Dasypus bellus) הוא מין של ארמדיל נכחד מהסוג טטו אשר חי באמריקה הצפונית והדרומית בתקופת הפליסטוקן מלפני 1.8 מיליון שנה ועד לכ- 12,000 שנה לפני זמננו.
הוא קרוב לארמדיל תשע החגורות.
מין זה נקרא בידי החוקר ג'ורג' גיילורד סימפסון ב-1930. מאובניו נמצאו בפלורידה עד לניו מקסיקו וצפונה עד איווה ואינדיאנה.
במקור הוא חי באמריקה הדרומית.
משמעות השם "bellus" הוא "יפה".
ארמדיל גדול זה הגיע לאורך 1.2 מטר, לגובה 1 מטר ולמשקל ממוצע של 18 ק"ג, מעט יותר גדול מהארמדיל המודרני.
לארמדיל זה היו שיניים רבות בלסתותיו אך הן היו שטוחות ועדינות מכדי לנשוך בחוזקה.
הן התאימו לתזונתו של הארמדיל המודרני שהוא אוכל כול המתבסס על תזונה של חסרי חוליות שונים.
מאובנים רבים של הארמדיל נמצאו בפלורידה שהייתה חמימה ובעלת צמחייה רבה, בה הסתתר הארמדיל.
הוא התגונן מטורפים באמצעות ציפוי אוסטאודרם חזק בציפוי עבה יותר משל הארמדיל המודרני והיה יכול להתגלגל לכדור כדי לבלום מתקפת טורף.
ארמה לואיז בומבק הייתה פובליציסטית הומוריסטית וסופרת אמריקאית.
היא התפרסמה בעיקר בזכות הטור ההומריסטי שכתבה, "At Wit's End", אשר מתאר את חייה של עקרת בית בפרברים.
מאמצע שנות השישים עד אמצע שנות התשעים כתבה בומבק כ-4,000 טורים לעיתון, אשר התפרסמו בכ-900 עיתונים וכתבי עת ברחבי ארצות הברית וקנדה.
נוסף על כך, היא פרסמה 15 ספרים, רובם הפכו לרבי מכר, והשתתפה במשך 11 שנים בתוכנית "בוקר טוב אמריקה".
נולדה בשם ארמה לואיז פיסטה בעיירה , אוהיו, למשפחה ממעמד עובדים, וגדלה בעיר דייטון.
משפחתה כללה את אמה ארמה היינס, אביה קאסיוס אדווין פיסטה, אשר עבד כמפעיל מנוף, והאחות למחצה תלמה.
בגיל 9, נפטר אביה מהתקף לב.
בומבק החלה לעסוק בכתיבה בבית הספר היסודי, בו כתבה טור הומוריסטי לעיתון בית הספר.
בהמשך, למדה בתיכון המקצועי פארקר (כיום פטרסון).
בשנת 1942, במקביל ללימודיה, החלה בומבק את הקריירה שלה בעיתון החדשות היומי של דייטון, , כקצרנית, וביצעה משימות עיתונאיות קטנות.
במהלך עבודתה בעיתון ראיינה את שירלי טמפל, שביקרה בדייטון לצורך הפקת סרט.
הראיון התפרסם וזיכה את בומבק בעשרה דולר ובפרס מצוות העיתון על כתבת השבוע.
לאחר מכן, החלה בומבק את לימודיה באוניברסיטה של דייטון, אצל פרופסור טום פרייס.
הוא היה הראשון שהאמין בה וביכולת הכתיבה שלה ואמר לה "".
בהשראתו, היא החלה לכתוב למגזין הסטודנטים באוניברסיטה , וכן לעיתון הסטודנטים .
במקביל לכך עבדה ב בכתיבת טקסטים הומוריסטיים לעלון החברה, ובכסף שהרוויחה מימנה את לימודיה.
ב-1949 סיימה עם תואר באנגלית.
בשנת 1981 קיבלה מהאוניברסיטה תואר דוקטור לשם כבוד, ולאחר מכן אף כיהנה במועצת הנאמנים שלה.
בשנת 1949 התחתנה עם ויליאם לורנס "ביל" בומבק, שעבד כמורה בתיכון ומאוחר יותר גם כמנהל.
נאמר לבומבק שלא תוכל להביא ילדים, לכן ב-1953 אימצו הזוג את בטסי.
בחמש השנים שלאחר מכן עברה בומבק ארבעה הריונות.
שניים מתוכם הצליחו ונולדו להם שני בנים, אנדרו ב-1955 ומת'יו ב-1958.
בשנת 1959 עברה משפחת בומבק לסנטרוויל, אוהיו.
המשפחה גרה שם עד 1968. כיום הבית הוא חלק מהמרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
משנת 1971 ועד מותה גרה בומבק ב, פניקס, אריזונה.
בומבק סבלה מסרטן השד וכריתת שד ב-1992, ולאחר מכן גם ממחלת כליות תורשתית.
היא סירבה להשתמש בפרסום שלה על מנת לזכות בקדימות בתור להשתלת כליה.
בומבק נפטרה ב-22 באפריל 1996 במרכז הרפואי סן פרנסיסקו, עקב סיבוכים בניתוח השתלת כליה.
היא קבורה בבית העלמין , דייטון, אוהיו.
בשנת 1964 החלה בומבק לכתוב טור שבועי לעיתון המקומי עבור 3 דולר.
שנה לאחר מכן, החלה לכתוב לכתב העת היומי של דייטון, שני טורים שבועיים עבור 50 דולר.
כעבור שלושה שבועות הטור צורף לסוכנות ידיעות ארצית והופץ ל-36 עיתונים בארצות הברית, במתכונת תלת-שבועית.
הטור, אשר נקרא "" ותיאר רגעים מחייה של עקרת בית בפרברים, זכה ל-30 מיליון קוראים ב-900 עיתונים ברחבי ארצות הברית וקנדה.
בין השאר הופיע בניו יורק טיימס.
בין השנים 1975–1986 השתתפה בומבק פעמיים בשבוע בתוכנית הבוקר "בוקר טוב אמריקה" של רשת הטלוויזיה האמריקאית ABC.
נוסף על כך, היא כיכבה בסדרת טלוויזיה קצרה שהיא עצמה יצרה וביימה ומבוססת על חיי המשפחה שלה, בשם "".
בשנת 1978 מונתה בומבק לוועדה המייעצת לנשיא בענייני נשים, שעסקה בתיקון החוקתי לשוויון זכויות.
התיקון הוגש לאשרור בקונגרס האמריקאי ב-1972 ותאריך האישור הסופי שלו נקבע ל-1979. בומבק ייצגה את קולן של עקרות הבית, באמונה כי נשים זכאיות לקבל יחס שווה לזה של גברים על עבודתן ותרומתן לחברה.
היא קיבלה ביקורות חלוקות על פעילותה, וכמה חנויות ספרים אף הפסיקו למכור את ספריה.
התיקון החוקתי לא אושר בסופו של דבר, וזו הייתה אחת האכזבות הגדולות ביותר בחייה של בומבק.
בשנת 1989 פרסמה בומבק את ספרה , אשר מבוסס על ראיונות שערכה עם ילדים חולי סרטן שהבריאו.
היא תרמה את כל ההכנסות מהספר, וכן 1.5 מיליון דולר נוספים למחקר הסרטן.
ב-1990, זכתה במדליית כבוד של האגודה האמריקאית לסרטן.
פעמיים בשנה מתקיימת באוניברסיטת דייטון סדנת כתיבה בת מספר ימים לזכרה של בומבק.
הסדנה הוקמה לראשונה בשנת 2000, בעזרתו של ביל בומבק.
משתתפים בה מדי שנה קרוב ל-350 כותבים, אשר מגיעים מרחבי ארצות הברית, קנדה ומדינות נוספות.
הסדנה כוללת הרצאות וסדנאות בנושא הומור, כתיבה, פרסום ושיווק ועוד, ומארחת הומוריסטנים וסופרים מפורסמים.
כמו טוריה, גם ספריה של בומבק מאופיינים בהומור רב ובשנינות, ומעניקים לקוראים נקודת מבט הומוריסטית על נושאים יומיומיים כגון חיי נישואין, חיים בפרברים, גידול ילדים ועוד.
ספריה זכו להצלחה רבה, ועשרה מהם אף הופיעו ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
1977 - פרס "צלחת הזהב" של האקדמיה האמריקאית להישגים
1980 - היכל התהילה לנשים באוהיו
1981 - תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת דייטון
1990 - מדליית כבוד של האגודה האמריקאית לסרטן
2018 - היכל התהילה לנשים באריזונה
ארמה ברנמן פיק היא פסיכולוגית ופסיכואנליטיקאית יהודיה בריטית ילידת דרום אפריקה, נשיאת החברה הפסיכואנליטיקאית הבריטית בשנים 1997–2000. נודעה בעבודתה בנושא העברה נגדית.
ארמה ברנמן פיק נולדה בדרום אפריקה, בת למשפחה יהודית, וגדלה שם.
קיבלה תואר ראשון במדעי החברה מאוניברסיטת ויטווטרסראנד ביוהנסבורג.
בגיל 20 נישאה לד"ר אייב פיק, ובשנת 1955 עברו שניהם ללונדון, להתמחות כפסיכואנליטיקאים.
היא הצטרפה לקליניקת טוויסטוק לשם התמחות בפסיכותרפיית ילדים.
בשנת 1960 החלה התמחות בפסיכותרפיית מבוגרים, ובאותה שנה נולד בנה הבכור.
בשנת 1975 נישאה לד"ר אריק ברנמן, שנפטר בשנת 2012.
בעבודתה הושפעה מעבודותים של מלאני קליין, וילפרד ביון והרברט רוזנפלד.
בשנים 1997–2000 כיהנה כנשיאת החברה הפסיכואנליטיקאית הבריטית .
פחרי דייוידס ונעמי שביט, העוסק בעבודתה.
ארמון סי.אי.סי (ברומנית: Palatul CEC; באנגלית: CEC Palace) הוא ארמון מהמאה ה-19 הממוקם בעיר בוקרשט, מול .
הארמון משמש כמטה הראשי של בנק סי.אי.סי (CEC Bank).
הארמון תוכנן על ידי האדריכל הצרפתי ובנייתו נעשתה בפיקוח האדריכל הרומני .
בנייתו של הארמון הושלמה בשנת 1900 והוא הפך למטה המרכזי של בנק סי.אי.סי..
בשנת 2009, מרגרטה נסיכת רומניה חגגה בארמון את יום הולדתה ה-60 ומדי שנה מארח את אירוע הצדקה שלה.
ארמדין דמירוביץ' (בבוסנית: Ermedin Demirović; נולד ב-25 במרץ 1998 בהמבורג שבגרמניה) הוא כדורגלן בוסני יליד גרמניה המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת שטוטגרט מהבונדסליגה ובנבחרת בוסניה והרצגובינה.
דמירוביץ' גדל במחלקת הנוער של המבורג, ובשנת 2014 הצטרף למחלקת הנוער של ר.ב.
ב-30 במאי 2017 חתם דמירוביץ' על חוזה לארבע שנים בדפורטיבו אלאבס מהלה ליגה.
ב-3 בינואר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-1 על פורמנטרה במסגרת שלב שמינית הגמר של גביע המלך הספרדי לעונת .
הוא הבקיע שני שערים במשחק זה.
ב-28 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בהפסד 2-1 לברצלונה במסגרת המחזור ה-21 לעונת 2017/2018. ב-6 במאי הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה, בניצחון 3-0 על מאלגה במסגרת המחזור ה-36. בסך הכל ערך שלוש הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-24 ביולי 2018 הושאל דמירוביץ' לסושו מליגת המשנה הצרפתית עד לתום עונת .
ב-3 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1-0 לוואלנסיין במסגרת המחזור השני בליגה.
ב-17 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-0 על ברסט במסגרת המחזור הרביעי בליגה.
בסך הכל ערך 16 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-17 בינואר 2019 הושאל דמירוביץ' לאלמריה מהליגה הספרדית השנייה עד לתום עונת .
ב-26 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1-0 לאוססונה במסגרת המחזור ה-23 בליגה.
ב-2 בספטמבר 2019 הושאל דמירוביץ' לסנט גאלן מליגת העל השווייצרית למשך עונת .
ב-21 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-1 על סרבט ז'נבה במסגרת המחזור השביעי בליגה.
ב-25 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על פ.צ.
סיון במסגרת המחזור השמיני בליגה.
בסך הכל ערך 28 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 14 שערים.
ב-28 ביולי 2020 חתם דמירוביץ' בפרייבורג מהבונדסליגה.
ב-13 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על וולדהוף מנהיים במסגרת הסיבוב הראשון של הגביע הגרמני לעונת .
ב-27 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בתיקו 1-1 נגד וולפסבורג במסגרת המחזור השני בליגה לעונת 2020/2021. הוא שיחק במועדון במשך שתי עונות, בהן ערך 61 הופעות ליגה והבקיע שבעה שערים.
ב-8 ביולי 2022 חתם דמירוביץ' על חוזה לארבע שנים באאוגסבורג מהבונדסליגה.
ב-31 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 4-0 על בלאו-וייס לוהנה במסגרת הסיבוב הראשון של הגביע הגרמני לעונת .
ב-6 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה במדי המועדון, בהפסד 4-0 לפרייבורג במסגרת המחזור הראשון לעונת 2022/2023. ב-20 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-1 למיינץ במסגרת המחזור השלישי בליגה.
בעונתו הראשונה ערך 30 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שמונה שערים.
ב-16 ביולי 2024 חתם דמירוביץ' בשטוטגרט.
ב-24 במרץ 2021 ערך דמירוביץ' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בוסניה והרצגובינה, בתיקו 2-2 נגד נבחרת פינלנד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. ב-23 בספטמבר 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 1-0 על נבחרת מונטנגרו במסגרת ליגת האומות 2022/2023.
ארמון בקינגהאם הוא ארמון המלוכה הבריטי בלונדון, בריטניה.
זהו משכנו הקבוע של המלך צ'ארלס השלישי, על אף שהוא חי ומתגורר גם בארמונות נוספים.
בית בקינגהאם נבנה במקורו עבור ג'ון שפילד, הדוכס הראשון מבקינגהם ונורמנבי, בשנת 1703. בשנת 1762 נרכש המבנה על ידי המלך ג'ורג' השלישי, שהרחיב והגדיל אותו.
בשנת 1826 שכר המלך ג'ורג' הרביעי את שירותיו של ג'ון נאש על מנת שישפץ את המבנה ויהפכו לארמון.
בשנת 1837 הפך הארמון לארמון העיקרי של בית המלוכה הבריטי, והתגוררה בו המלכה ויקטוריה.
המבנה העיקרי המוכר למתבוננים בארמון מבחוץ (החזית המזרחית של הארמון) נוסף לארמון לאחר נישואיה של המלכה ויקטוריה לנסיך אלברט.
ב-1847 נוסף לארמון אגף חדש, שתכנן אדוארד בלור, שהשלים צורה של ריבוע, וכך נוצרה החצר הרבועה שבמרכז הארמון.
בסיום שיפוץ זה היו בארמון 19 חדרי אירוח ממלכתיים, 52 חדרי שינה מלכותיים, 188 חדרי שינה למשרתים, 92 משרדים ו-78 חדרי אמבטיה.
באותה עת הועברה מארבל ארץ', ששימשה עד אז ככניסה לארמון, למקומה הנוכחי בהייד פארק.
בחזית הארמון נערך שיפוץ נוסף בשנת 1912 בתקופת מלכותו של המלך ג'ורג' החמישי, ונבנתה האנדרטה למלכה ויקטוריה.
הארמון נפגע בתקופת הבליץ במלחמת העולם השנייה.
משפחת המלוכה לא שהתה בארמון באותה עת.
ארמון בקינגהאם הפך למעונו הרשמי של בית המלוכה ב-1837, עם כניסתה לתפקיד של המלכה ויקטוריה.
בעת שאולם האירוח היה רווי בעיטורי זהב וצבע, רוב הארמון היה פחות יוקרתי.
בעקבות נישואי המלכה ב-1840, ארגן מחדש בעלה הנסיך אלברט את כל נושא משק הבית, המשרדים והצוות.
ב-1847, התברר כי הארמון קטן מדי לצורכי החצר ולמשפחת המלוכה ולכן הוקם אגף חדש אשר תוכנן על ידי אדוארד בלור ונבנה על ידי תומאס קוביט.
החזית המזרחית הגדולה הפונה לעבר המאל היא "החזית לציבור" בארמון בקינגהאם ומכילה את המרפסת בה מקבלת משפחת המלוכה את הקהל באירועים חשובים וטקסים צבאיים.
אגף הנשפים וסדרת חדרי אירוח נבנו באותה תקופה, ותוכננו על ידי סיר ג'יימס פנת'ורן.
בטרם פטירתו של הנסיך אלברט, נהגה המלכה ויקטוריה לערוך אירועים מוזיקליים ונשפי ריקודים בארמון.
פליקס מנדלסון-ברתולדי הופיע בארמון בשלושה אירועים שונים.
יוהאן שטראוס (הבן) ותזמורתו הופיע בארמון בעת ביקורם באנגליה.
הופעתו "אילס פולקה" של שטראוס בוצעה לראשונה בארמון ב-1849 לכבוד בתה של המלכה, הנסיכה אליס.
בתקופת ויקטוריה, אירח הארמון אירועי נשף תחפושות לעיתים קרובות בנוסף לטקסים והאירועים הרגילים.
ב-1861 התאלמנה המלכה, פרשה מהחיים הציבוריים ועזבה את הארמון.
המלכה עברה לטירת וינדזור, טירת בלמורל ובית אוסבורן.
במשך שנים עשו שימוש בארמון לעיתים רחוקות, ואף זנחו אותו.
לבסוף הציבור גרם למלכה לחזור ללונדון.
המלכה אליזבת השנייה התגוררה בארמון בקינגהאם בימות השבוע ויחד איתה התגורר גם בעלה הנסיך פיליפ עד מותו ב-2021.
הארמון מכיל רצפה בשטח 77,000 מ"ר.
החדרים הראשיים של הארמון נמצאים בקומת הקרקע מאחורי חזית הגן המערבי בחלקו האחורי של הארמון.
במרכז סדרת חדרי האירוח המקושטים נמצא חדר המוזיקה, בחזיתו קשת גדולה.
בסמוך לחדר המוזיקה נמצאים חדרי האירוח הלבן והכחול.
במסדרון ביניהם נמצאת גלריית התמונות באורך 50 מטר.
בגלריה מספר ציורים של רמברנדט, אנתוני ואן דייק, פטר פאול רובנס ויאן ורמיר; חדרים אחרים המתחברים למסדרון הם חדר הכתר וחדר האירוח הירוק.
חדר האירוח הירוק משמש בעיקר כחדר כניסה לחדר הכתר, והוא חלק מהנתיב הטקסי אל הכתר מחדר המשמר אשר נמצא בחלקו העליון של מדרגות המשמר.
חדר המשמר מכיל פסל שיש לבן של המלכה ויקטוריה והנסיך אלברט, בתלבושת רומית.
חדרים רשמיים אלו משמשים בעיקר לאירוח רשמי וטקסים, ובקיץ נפתח גם לציבור.
קומה מתחת לדירות האירוח ישנה סדרה של חדרים פחות גדולים הידועים כחצי ממלכתיים.
החדרים בכניסה מאולם השיש משמשים לבידור פחות רשמי, כמו מסיבות אחר הצהריים ומסיבות פרטיות.
חלק מהחדרים מעוטרים בשמם של מבקרים ומקושטים לכבודם, כמו "חדר 1844", אשר קושט ב-1844 לכבוד ביקור הצאר הרוסי ניקולאי הראשון, ובצד השני של חדר הקשת, "חדר 1855".
חדר הקשת ממוקם במרכז מערכת החדרים, אשר לאורכו עוברים אלפי מבקרים בכל שנה בדרכם למסיבות הגן של המלכה.
המלכה עושה שימוש פרטי במערכת חדרים קטנה יותר באגף הצפוני.
בין 1847 ו-1850, כאשר בלור בנה את האגף המזרחי החדש, נלקחו שוב רהיטיו של ביתן ברייטון.
כתוצאה מכך, רבים מהחדרים באגף החדש קיבלו אווירה אוריינטלית.
חדרי האוכל הסינים הכחול והאדום עוצבו בעזרת חלקי הסעדה וארובה של ביתן ברייטון וחדר המוזיקה.
קיר חדר האורחים הצהוב בעל טפט מהמאה ה-18, אשר סופק לסלון ברייטון ב-1817.
במרכז האגף נמצאת המרפסת המפורסמת, עם החדר המרכזי מאחורי דלתות הזכוכית.
זהו סלון בסגנון סיני אשר שופר על ידי המלכה מרי, אשר עבדה עם המעצבים צ'ארלס אלום, אשר יצר עיצוב סיני בסוף שנות ה-20. דלתות הלכה של הסלון הועברו לברייטון ב-1873.
ראשי מדינות מבקרים כיום, שוהים בארמון במערכת חדרים הנקראת מערכת החדרים הבלגית, הממוקמת בקומת הקרקע בחזית הצפונית הצופה לגן.
חדרים אלו, עם מסדרונות בעלי כיפה, עוצבו בתחילה עבור בן הדוד של הנסיך אלברט, ליאופולד הראשון, מלכם הראשון של הבלגים.
אדוארד השמיני חי בחדרים אלו במהלך תקופת שלטונו הקצרה.
במהלך תקופת מלוכה זו, טקסי הארמון עברו שינוי קיצוני, וכניסה לארמון אינה זכות מיוחדת של המעמד הגבוה בלבד.
רגיעה מתמשכת באשר לקוד הלבוש הרשמי של מדים ושמלות מאפיינת את המלוכה הנוכחית.
בתקופות קודמות, הדברים היו אחרים לחלוטין.
גברים נדרשו ללבוש מדי חצר ייחודיים ונשים שמלות עם שובל וזרים על ראשן.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, המלכה מרי החליטה להתאים את קוד הלבוש לאופנה, על ידי קיצור אורכן של החצאיות מספר אינצ'ים מהקרקע.
שינוי זה לא מצא חן בעיני המלך ג'ורג' החמישי, כך שחצאית המלכה נותרה פחות אופנתית עם מרווח קטן יותר מהקרקע.
בעקבותיהם, ג'ורג' השישי והמלכה אליזבת אפשרו את קיצור החצאיות לשימוש יומי.
כיום, אין קוד לבוש רשמי.
רוב הגברים המוזמנים לארמון בקינגהאם במהלך שעות היום, בוחרים ללבוש חליפות או מקטורן.
ובשעות הערב, בהתאם לסוג האירוע, עניבה שחורה או לבנה.
בארמון משרתים 450 עובדים, ומבקרים בו 50,000 מוזמנים מדי שנה וגם תיירים רבים.
בחזית הארמון מתבצע מדי יום בקיץ (מדי יומיים בחורף) טקס החלפת המשמר, שמאות תיירים באים לחזות בו.
החדרים הרשמיים של הארמון נפתחו לראשונה לתיירים בשנת 1992, במטרה לאסוף כספים על מנת לשקם את טירת וינדזור שניזוקה בשריפה.
יצירות אמנות רבות מוצגות ב"גלריית המלך" שנבנתה במקום בו עמדה הקפלה המלכותית שנהרסה בבליץ - המתקפות האוויריות הגרמניות במלחמת העולם השנייה.
שביל הגישה לארמון, המוביל מכיכר טרפלגר תחת קשת האדמירליות ולאורך פארק סנט ג'יימס נקרא המאל.
בסמוך לארמון נמצאות האורוות המלכותיות, הפתוחות לציבור.
ארמון ברבריני (באיטלקית: Palazzo Barberini; פלאצו ברבריני) הוא ארמון הממוקם בעיר רומא, ליד פיאצה ברבריני.
בעבר שימש האתר ככרם של משפחת ספורצה.
בשנת 1549 נבנה באתר הארמון ראשון עבור המשפחה.
אולם לאחר שהחשמן אלסאנדרו ספורצה נקלע לקשיים כלכליים בשנת 1625 נרכש המבנה על ידי מאפאו ברבריני - לימים האפיפיור אורבנוס השמיני.
אורבנוס העסיק שלושה אדריכלים לצורך הקמת הארמון - קרלו מאדרנו שהיה האדריכל האחראי באותה עת על הקמת בזיליקת פטרוס הקדוש, אולם תוכניתו להקמת ארמון בסגנון הרנסאנס השתנתה במהרה והארמון הפך למעשה לווילה המקיפה חצר כבוד גדולה.
מדרנו החל בבניית הארמון בשנת 1627 ונעזר באחיינו פרנצ'סקו בורומיני.
לאחר מותו של מדרנו בשנת 1629, הוחלף בורומיני בג'ובאני לורנצו ברניני, ועבודות הקמת הארמון הושלמו על ידי ברניני בשנת 1633.
לאחר מותו של אורבנוס השמיני, הוחרם הארמון על ידי האפיפיור אינוקנטיוס העשירי, והושב לידי משפחת ברבריני רק בשנת 1653.
הארמון ממוקם סביב חצר קדמית.
משני צדדי הכניסה מצויים אגפי הארמון שתוכננו על ידי ברניני.
בכניסה למבנה אולם כניסה אובלי מרכזי שגובהו שתי קומות.
אגפי הארמון מפרידים בין גן הארמון המצוי מאחוריו לבין הכיכר שלפני הארמון.
סגנון הבנייה של הארמון הוא סגנון ונציאני ולא רומאי.
החלונות של הקומה העליונה נבנו על פי תכנונו של בורומיני ובשל השימוש בפרספקטיבה מדומה, יוצר הארמון אשליה של עומק.
הארמון שימש מקור להשראה לארמונות רבים באירופה, והאולם המרכזי של המבנה נחשב ליצירת מופת בארוקית, שהועתקה בארמונות אפיפיורים רבים וכן בווילה פיזאני שבסטרה, בחדר הכתר בארמון הלכותי שבמדריד וכן בארמון קה רצוניקו שבוונציה.
בקומה הראשונה צוירו פרסקאות במהלך המאה ה-17 על ידי האמנים ג'וזפה פאסרי ואנדראה קמאסֶאי.
הגן מכונה "הגן הסודי" (giardino segreto) בשל היותו חבוי מהרחוב באמצעות חזית המבנה.
בגן הוצבה אנדרטה לברטל ת'ורוולדסן שעבד בסמוך.
כיום משמש הארמון את ה"גלריה נציונלה ד'ארטה אנטיקה" – הגלריה הלאומית האיטלקית לאמנות עתיקה (Galleria Nazionale d'Arte Antica) – אחד מאוספי האמנות החשובים ביותר באיטליה.
במסגרת אוסף זה מוצגים לה פורנרינה של רפאל, יהודית כורתת את ראש הולופרנס של קאראווג'ו וכן דיוקן הנרי השמיני של הנס הולביין.
בחלקו האחורי של המבנה התגלו שרידי מיתראאום מהמאה השנייה.
ארמון בוליו , המכונה גם ניו הול (New Hall) הוא מבנה שהיה ממוקם באסקס שבאנגליה.
בשנת 1062 הוענקה האחוזה עליה היה בנוי הארמון לנזירי מנזר וולת'ם.
בשנת 1491 העניק בית המלוכה את הנכס לרוזן מאורמונד (Earl of Ormond), והמבנה נקרא "הבית החדש" - "ניו הול".
בשנת 1517 נמכר המבנה על ידי תומאס בולין למלך אנגליה הנרי השמיני אשר שיפץ את המבנה בעלות של 17,000 ליש"ט (עלות גדולה באותה עת) תוך בניית מבני העץ מלבנים, וקרא לארמון "בוליו" ("Beaulieu").
ב-23 ביולי 1527 הגיע אל הארמון פמליית הנרי השמיני, ונשארה בארמון, כמדי קיץ, כחודש ימים.
במהלך חודש זה, בנוכחות אביה של אן בולין - תומאס בולין, הודיע הנרי כי הצליח למצוא דרך לשאת את אן בולין על אף נישואיו לקתרין מאראגון באמצעות בולה אפיפיורית.
באוקטובר 1533, מרי הראשונה, בתה של קתרין, גורשה מהארמון והוא הוענק לג'ורג' בולין, הוויקונט השני מרוצ'פורד - אחיה של אן בולין - ורעייתו, ג'יין בולין ("ליידי רוצ'פורד").
בשנת 1573 העניקה המלכה אליזבת הראשונה את הארמון לתומאס רדקליף, הרוזן השלישי מסאסקס (Thomas Radcliffe, 3rd Earl of Sussex) אשר שיפץ את הארמון ובנה מחדש את אגפו הצפוני.
בשנת 1622 נמכר הארמון לג'ורג' וילייר, הדוכס הראשון מבקינגהאם, עבור 30,000 ליש"ט.
במהלך מלחמת האזרחים האנגלית השתלט אוליבר קרומוול על המבנה ברוכשו אותו מבעליו בשנת 1640 במחיר הזעום של חמישה שילינגים, אולם לאחר השבת בית המלוכה הושב הארמון לבנו של ג'ורג' וילייר - הנקרא על שם אביו, והוא מכר את המבנה לגורג' מונק דוכס אלברמארל.
המלך צ'ארלס השני נהג לבקר בארמון לעיתים קרובות.
בשנת 1713 רכש בנג'מין הואר את המבנה, ובשנת 1737 רכש אותו ג'ון אולמיוס, אולם בשל מצבו הרעוע של המבנה הוא הרסו, ובנה במקומו מבנה חדש (למעט האגף הצפוני שנותר כמות שהוא).
בשנת 1798 רכש את המבנה מסדר הנזירות של הצלב הקדוש (Order of the Holy Sepulchre) אשר פתח במקום בית ספר קתולי שנה לאחר מכן.
בית הספר פועל עד ימינו.
ארמון בומונט שבאוקספורד, אנגליה, נבנה על ידי מלך אנגליה הנרי הראשון בשנת 1130 כארמון מלכותי הקרוב לבקתת הציד ואחוזת הצייד שלו בוודסטוק שבאוקספורדשייר (אחוזה מהווה כיום חלק מארמון בלנהיים).
בשנת 1314, כאשר אדוארד השני, מלך אנגליה יצא להילחם בקרב באנוקברן נשבע לפני הקרב למרים אם ישו שייסד מנזר כרמליתי אם ינצח בקרב.
לאחר ניצחונו העניק המלך את הארמון למסדר הכרמליתי בשנת 1318 והוא נשאר בידיהם עד לפירוק המנזרים בתקופת הנרי השמיני - עת שהמנזר פורק תרתי משמע, ומאבניו נבנתה מכללת כריסט צ'רץ' ומכללת סנט ג'ונס.
כיום מצוי במקום בו עמד הארמון רחוב בומונט (Beaumont Street), שנסלל בשנות ה-20 של המאה ה-19.
ארמון אלת'ם הוא מבנה בסגנון אר דקו באלת'ם שבלונדון.
המבנה נמצא כיום בבעלות קרן אינגליש הריטג' - "מורשת אנגליה", ופתוח לקהל.
הארמון המקורי שעמד במקום זה ניתן למלך אדוארד השני בשנת 1305 והיווה מגורים מלכותיים רשמיים החל מהמאה ה-14 ועד המאה ה-16. מאוחר יותר נהרסו חלקים מהמבנה.
המבנה הנוכחי נבנה בשנות ה-30 של המאה ה-20 במקום בו עמד המבנה המקורי, והוא כולל בתוכו את האולם הגדול של הארמון שנבנה על ידי אדוארד הרביעי בשנות ה-70 של המאה ה-13.
בשנת 1933 סר סטפן קורטלנד ורעייתו הליידי וירג'ינה חכרו את הארמון והחלו לשקם את הריסותיו.
במסגרת השיקום שופץ ושוחזר האולם הגדול של הארמון, בעוד ששאר המבנה נבנה בסגנון אר דקו.
בני הזוג התגוררו במבנה עד שנת 1944 עת שעברו לסקוטלנד והמבנה הוענק לחיל החינוך המלכותי במרץ 1945. חיל החינוך עשה שימוש במבנה עד שנת 1992.
בשנת 1995 המבנה עבר לניהולה של קרן אינגליש הריטג' ובשנת 1999 נערכו בו ובגנים סביבו עבודות שיפוץ ושחזור, והמבנה נפתח לציבור הרחב.
ארמון בריידוול שהיה קיים בעבר בלונדון שבאנגליה, שימש כארמונו של הנרי השמיני ומאוחר יותר הפך לבית תמחוי ולבית כלא.
הארמון נבנה עבור הנרי השמיני במקום בו עמד בימי הביניים אכסניה בשם "סנט ברייד".
עלויות הבנייה עמדו על 39,000 ליש"ט והנרי השמיני התגורר בארמון בין השנים 1515–1523. הארמון, שהיה ממוקם על גדת הנהר פליט נקרא על שם באר מים (באנגלית "וול") בקרבת מקום שהייתה קרויה על שם בריג'יד הקדושה (באנגלית "סנט ברייד").
בארמון זה נפגש הנרי השמיני עם המשלחת האפיפיורית במטרה לדון בגירושיו מקתרין מארגון בשנת 1528. הארמון נעזב על ידי המלך בשנת 1530 לאחר שזה עבר להמפטון קורט.
בין השנים 1531–1539 הוחכר הארמון לשגריר צרפת.
בשנת 1553 העניק המלך אדוארד השישי את הארמון לסיטי של לונדון במטרה שישמש בית לילדים חסרי בית ומקום להעניק לנשים "בלתי מסודרות" (היינו זונות).
בשנת 1556 קיבלה העיר את הבניין לחזקתה המלאה והפכה את הבניין לבית כלא, בית חולים וסדנאות עבודה.
שם הארמון - "בריידוול" - הפך לשם נרדף ל"בית כלא" ועל שמו נקראו בתי הכלא קלרקוול ברידוול שנפתח בלונדון בשנת 1615 וטוטהיל פילדס בריידוול - בית הכלא של אזור וסטמינסטר - שפעל החל משנת 1618 ועד המאה ה-19.
מרבית הארמון נהרס בשרפה הגדולה של לונדון ונבנה מחדש בשנים 1666–1667 במטרה לשמש כבית חולים שנקרא "בית החולים המלכותי בריידוול" (Bridewell Royal Hospital) וכן להמשיך ולשמש כבית כלא.
בשנת 1700 היה זה בית הכלא הראשון שהעסיק רופא במשרה קבועה על מנת לטפל באסירים.
בשנת 1855 נסגר בית החולים והבניין נהרס בין השנים 1863–1864. כיום עומד במקום בו עמד הארמון בניין יוניליוור שנבנה בשנת 1931.
ארמון בלוו הוא ארמון המצוי במרכז ברלין, בצידו הצפוני של פארק הטירגארטן בקרבת נהר השפרה, ובסמוך לעמוד הניצחון של ברלין.
מאז שנת 1994 מהווה הארמון מקום מגוריו הרשמי של נשיא גרמניה.
הארמון נקרא "בלוו" בשל הנוף הנשקף אליו מכיוון נהר השפרה.
הארמון נבנה בשנת 1786 עבור הנסיך פרדיננד מפרוסיה, אחיו הצעיר של המלך פרידריך השני.
הארמון תוכנן על ידי האדריכל פיליפ דניאל באומן כארמון קיץ, ונבנה במקום בו עמד קודם לכם בית אחוזה שנבנה בשנת 1743 על ידי גאורג ונצסלאוס פון קנובלסדורף.
ארמון בלוו היה המבנה הראשון בגרמניה שנבנה בסגנון נאו קלאסי.
ב-3 בספטמבר 1870 נחתם בארמון החוזה אשר סיים את מלחמת צרפת–פרוסיה.
הארמון שימש כמקום המגורים הרשמי של יורש העצר הגרמני עד שנת 1918. בשנות ה-30 של המאה ה-20 שימש הארמון כמוזיאון לאתנוגרפיה.
בתקופת השלטון הנאצי שימש המבנה כבית אירוח רשמי עבור השלטון הנאצי.
מאז שנת 1957 שימש הארמון כמקום מגורים עבור נשיא גרמניה בעת שהותו בברלין (כאשר מקום המגורים הרשמי של הנשיא היה בוילה האמרשמידט בבון).
בשנת 1987 שופץ המבנה ולאחר איחוד גרמניה המערבית עם גרמניה המזרחית הפך, בשנת 1994, למקום המגורים הנשיאותי הרשמי.
בשנים 2004–2005 נערכו במבנה שיפוצים נוספים ובאותה עת התגורר הנשיא בארמון שרלוטנבורג.
לארמון מבנה מרכזי המעוטר בעמודים קורינתיים, ושני אגפים צידיים ("אגף הנשים" ו"אגף השפרה").
ארמון בלנהיים הוא בית מידות מונומנטלי בעיירה וודסטוק באוקספורדשייר שבאנגליה.
הארמון משמש מאז הקמתו משכנה של שושלת דוכסי מרלבורו, שחבריה כיהנו בתפקידים בכירים ב, ובהם חברי בית הנבחרים הבריטי, בית הלורדים והמועצה המלכותית.
ב-1987 הוכרז הארמון על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
הבניין נבנה בין השנים 1705 ל-1722, בתקופת הבארוק האנגלי, על ידי האדריכל סר ג'ון ואנברו עבור ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו, כהוקרה על חלקו בניצחון הצבא הבריטי על צרפת ועל בוואריה בקרב בלנהיים.
בניית הארמון גררה בסופו של דבר שורת מחלוקות פוליטיות פנימיות, שבשיאן הוגלה מרלבורו מארצו.
מראה הארמון מתאים למוסכמות הבנייה של אנגליה בתחילת המאה ה-18, וייחודיותו בהשוואה לבתי מגורים אחרים היא בכך שהוא כולל גם מאוזוליאום, ונחשב למונומנט לאומי.
רבים מבני משפחת ספנסר-צ'רצ'יל ביצעו שינויים מבניים בפנים הבית, בפארק ובגנים.
בשלהי המאה ה-19 ניצלו הארמון והמשפחה מקריסה כלכלית בזכות נישואיו של הדוכס התשיעי ממרלבורו ליורשת האמריקנית העשירה קונסואלו ואנדרבילט.
מעל השער המזרחי תלוי לוח ובו תיאור תמציתי של תהליך הקמת הארמון.
הארמון ידוע גם כמקום הולדתו של סר וינסטון צ'רצ'יל, ראש ממשלת בריטניה במלחמת העולם השנייה.
הנחלה שהוענקה למשפחת צ'רצ'יל עבור הארמון החדש שימשה בעבר את אחוזת וודסטוק, שכונתה גם ארמון וודסטוק.
אחוזה זאת הייתה נחלה מלכותית ששימשה בעיקר אתר ציד.
לא ברור מתי בקירוב הוקמה האחוזה, אך ידוע כי המלך הנרי הראשון הורה לגדר את השטח שלה כדי לכלוא בתוכו איילים.
הנרי השני שיכן באחוזה את אשתו רוזמונד קליפורד, וקיימת סברה לפיה מעיין קליפורד הזורם בשטח האחוזה קרוי על שמה.
בין תקופת הנרי השני לתקופת אליזבת הראשונה לא התרחשו אירועים בולטים באחוזה, למעט כליאתה של אליזבת באחוזה בין 1554 ל-1555 על ידי אחותה מרי באשמת מרד.
לעומת זאת, האדריכל ואנברו השמרן רצה לשחזר את הריסות האחוזה, ולהופכן למאפיין בולט במתאר הארמון ואדמותיו.
הדוכסית, שהייתה אישה בעלת אופי עיקש ולא נטתה לוויתורים, ניצחה בוויכוח ולפיכך פונו שרידי האחוזה מהאזור.
ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו, נולד למשפחה בעלת ייחוס אריסטוקרטי, שבפועל נחשבה לחברה זוטרה במעמד הגבוה של החברה האנגלית ב.
כשהתגייס ל ב-1667 הוא הוצב בתחילה בטנג'יר, ולאחר מכן נשלח לסייע ללואי ה-14 במלחמת הולנד–אנגליה השלישית, בה קודם לדרגת קולונל.
ב-1678 נישא ג'ון צ'רצ'יל לשרה ג'נינגס, ושבע שנים לאחר מכן קיבל מהמלך ג'יימס השני את התואר "ברון".
צ'רצ'יל הוביל את הדיכוי של מרד מונמות', ולאחר עלייתו לשלטון של ויליאם מאוראנז' קיבל את התואר "רוזן מרלבורו".
בשנות ה-50 של חייו פיקד על הכוחות הבריטיים במהלך מלחמת הירושה הספרדית (1701–1714), בה הוביל את צבאות הממלכה לשורה של ניצחונות בשדה הקרב שהבטיחו את שלמותה של אנגליה מפני כוחותיו של לואי ה-14. בעקבות ניצחונות אלו הוא הפך לגיבור לאומי וכובד בתארים שונים, שהחשוב בהם היה דוכס מרלבורו.
ניצחונות אלו (נוסף על כך שרעייתו, הדוכסית שרה, הייתה ידידתה הקרובה של המלכה אן עוד לפני שזו הוכתרה למלכה, והייתה בעלת השפעה רבה על אן הן במישור האישי ובמישור הפוליטי, בהיותה בת-לווייתה של המלכה והגבירה אשר על הגלימות) הניעו את המלכה להעניק לו ארמון במתנה.
צ'רצ'יל קיבל את האחוזה המלכותית לשעבר בהנסינגטון (הנמצאת ליד וודסטוק) על מנת להקים שם את האחוזה, והפרלמנט הבריטי החליט בחוק אישי להקציב לו סכום כסף נוסף למטרה זו.
ב-1711 עלתה מערכת היחסים בין המלכה אן לאשתו של צ'רצ'יל על שרטון בעקבות מריבה ביניהן.
בשל כך הופסק מימון בניית הארמון, הזוג מרלבורו גלה לאירופה וחזר לאנגליה רק לאחר מות אן, ב-1 באוגוסט 1714.
בחירת האדריכל של הבניין הייתה כרוכה במספר מחלוקות.
שרה צ'רצ'יל רצתה להטיל את המשימה על כריסטופר רן, אך בעלה הדוכס פגש במקרה את ג'ון ואנברו במגרש ספורט ורצה להטיל עליו את המשימה.
ואנברו היה אמן מתחיל ששיתף פעולה עם ניקולס הוקסמור, וזמן קצר לפני שפגש את הדוכס סיים עם הוקסמור את בניית טירת הווארד הבארוקית.
ככל הנראה צ'רצ'יל התרשם מעבודתו של ואנברו, ורצה לחקות בוודסטוק במידת מה את מאפייני הטירה.
הארמון לא סיפק לוואנברו את ההזדמנות שרצה.
המאבק על המימון גרר האשמות של פזרנות יתר ועיצוב לא יעיל, שהועלו בעיקר על ידי חברי המפלגה הוויגית שהיו בעמדת כוח, וואנברו לא זכה לתמיכתו של צ'רצ'יל במאבקים.
הדוכסית, ששאפה להעסיק את רן, התווכחה עם ואנברו בנושאים רבים, בין אם היה מדובר בעיצוב ובין אם היה מדובר בטעם האישי.
חלק ניכר מהבעיות נבעו מדרישות העבודה שהופנו לוואנברו.
המימון הממלכתי לארמון הוענק כדי ליצור אנדרטה מרשימה, אך הדוכסית רצתה שהמקום יהיה גם בית מגורים נוח, ושתי המטרות הללו לא התאימו לאדריכלות האנגלית של המאה ה-18. בתחילת הבנייה היה הדוכס עסוק במערכות צבאיות באירופה, והדוכסית היא זו שניהלה את המשא ומתן עם ואנברו.
היא הייתה מודעת יותר מבעלה לאפשרות הפסקת המימון הממלכתי, וניסתה לרסן את שאיפותיו של ואנברו לבנות ארמון מפואר.
לאחר מספר מריבות ביניהם אסרה הדוכסית על ואנברו להיכנס לאתר הבנייה.
בניית הארמון הסתיימה ב-1722 בפיקוחו של ניקולס הוקסמור, ידידו ועמיתו של ואנברו.
סגנון הבנייה הבארוקי של בלנהיים לא זכה לפרסום רב, ועד מהרה האפילה עליו בנייה פלדיאנית.
המוניטין של ואנברו נפגע בעקבות המריבות עם הדוכסית.
בפרויקט הגדול האחרון שלו, אחוזת סיטון דלאוואל, השתמש ואנברו בגרסה מעודכנת של עיצוב הבארוק שהנהיג בארמון בלנהיים.
ואנברו מת זמן קצר לפני השלמת הבנייה של האחוזה.
גודל וסוג הבית שעבורם ניתן המימון הממלכתי לא היו ברורים.
בצו מ-1705, שניתן על ידי שר האוצר סידני גודולפין, מונה ואנברו לאדריכל וניתנו קווים כלליים לתהליך הבנייה, אך לא הייתה התייחסות לאחריות המלכה או המדינה.
היעדר סעיף אחריות כזה היה העילה שבגינה החליטה המדינה להפסיק את המימון לאור האמרת עלויות הבנייה והמחלוקות הפוליטיות שנבעו מכך.
הרעיון של הענקת הארמון כמתנה הועלה זמן קצר לאחר קרב בלנהיים, טרם ניצחונותיו הגדולים הבאים של הדוכס בשדה המערכה.
הדוכס הקצה 60,000 לירות שטרלינג מהונו האישי עבור תחילת העבודות ב-1705, וביחד עם המימון שהקצה הפרלמנט הבריטי היה אמור להספיק לבניית כל הארמון.
בהצבעת הפרלמנט על אישור המענק לא הוזכר מה גודלו או מה יקרה אם מסגרת התקציב תיפרץ.
המימון הממלכתי לא היה סדיר מעולם.
אן שילמה חלק מהסכום, אך בעקבות עימותיה ההולכים וגוברים עם הדוכסים עשתה זאת במרווחי זמן לא קבועים.
המימון הממלכתי הופסק בעקבות המריבה האחרונה ביניהן, ועד לאירוע זה הוצאו 220,000 לירות שטרלינג ונוצר חוב של 45,000 לירות שטרלינג לבעלי המלאכה.
מרלבורו ואשתו זכו לכבוד רב בחצר המלוכה לאחר חזרתם לאנגליה.
הדוכס, שהיה כבר בן 64, החליט להשלים את הפרויקט על חשבונו האישי.
העבודה התחדשה ב-1716 והייתה מבוססת על תקציבו המוגבל.
קצב הבנייה הטוב לא נמשך זמן רב, כיוון שב-1717 סבל הדוכס משבץ מוחי ואשתו נטלה על עצמה את ניהול הפרויקט.
היא החליטה כי האחריות להאמרת ההוצאות והבזבזנות נופלת על ואנברו, שאת תוכניותיו מעולם לא חיבבה.
בעלי המלאכה הראשיים שהועסקו על ידי ואנברו סירבו לעבוד תמורת המשכורת שהציעה להם הדוכסית.
בעלי המלאכה מטעמה שיתפו פעולה עם ניקולס הוקסמור בהשלמת השלב הראשון של הבנייה.
הדוכס ממרלבורו מת ב-27 ביוני 1722, ובעקבות כך הפכה השלמת הבנייה של הארמון והפארק למשימה העיקרית בחיי הדוכסית.
הוקסמור הוחזר לתפקיד האדריכל, וכעבור שנה תכנן את "קשת הניצחון" הנמצאת בכניסה לפארק מכיוון וודסטוק ומבוססת על שער טיטוס שברומא.
הוקסמור השלים גם את העיצוב הפנימי של הספרייה, את תקרת החדרים הראשיים, וגימורים אחרונים בחדרים המשניים ובצד החיצוני של המבנה הראשי.
הדוכסית הצליחה להשלים את בניית הבית באמצעות קיצוץ במשכורות הפועלים ושימוש בחומרים זולים במקומות הפחות חשובים.
התאריך המדויק של סיום הבנייה לא ידוע, כיוון שב-1735 התמקחה הדוכסית עם הפסל רייסבראק בנושא מחיר הצבת הפסל של המלכה אן בספרייה.
לאחר מות הדוכס הראשון ב-1722, וכיוון ששני בניו מתו לפניו, ירשה אותו בתו הנרייטה.
ירושה זו הייתה חריגה ודרשה העברת חוק מיוחד בפרלמנט, כיוון שבאותה תקופה רק בנים יכלו לרשת תואר דוכס.
לאחר מותה של הנרייטה עבר התואר לצ'ארלס ספנסר, בנה של אן צ'רצ'יל, בתו השנייה של הדוכס הראשון.
הדוכס הראשון, שהיה חייל, לא היה עשיר, ואת רוב כספו השקיע בהשלמת הארמון.
המשפחה חייתה ברווחה יחסית עד תקופת הדוכס החמישי (1766–1840), שבזבז את אוצרות המשפחה כמעט לחלוטין.
בסופו של דבר הוא מכר אחוזות אחרות של המשפחה, למעט ארמון בלנהיים שניתן לו בירושה.
דבר זה לא מנע ממנו למכור יצירה של ג'ובאני בוקאצ'ו שהייתה ברשות המשפחה תמורת 875 לירות שטרלינג בלבד, ואת הספרייה האישית שלו בלמעלה מ-4,000 לירות שטרלינג.
לאחר מותו ב-1840 נותרו האחוזה והמשפחה בחובות רבים.
בעיותיה הכלכליות של המשפחה נמשכו גם בשנות ה-70 של המאה ה-19, וב-1875 מכר הדוכס השביעי ממרלבורו במכירה פומבית את הציור "נישואי קופידון ופסיכה" ואת אוסף אבני החן המשפחתי תמורת 10,000 לירות שטרלינג.
צעד זה לא הספיק כדי לשקם את מצבה הכלכלי של המשפחה, וב-1880 פנה הדוכס השביעי לפרלמנט וביקש לבטל את ההגנה החוקתית שמנעה את מכירת הארמון ותכולתו.
הפרלמנט אישר את הבקשה באמצעות "חוק נכסי המתיישבים בבלנהיים - 1880".
ב-1882 נמכרה ספריית סנדרלנד, כולל ספר שירים של הורטיוס שהודפס בצרפת ב-1480 ועותק מעבודותיו של יוסף בן מתתיהו שהודפס בוורונה ב-1648. מכירתם של 18,000 הספרים הניבה רווח של כ-60,000 לירות שטרלינג.
במכירות הבאות נמכרו אוצרות אמנות נוספים ששכנו בארמון על ידי הדוכס השמיני: "המדונה של אנסידיי" מאת רפאל נמכרה תמורת 70,000 לירות שטרלינג, וציור של צ'ארלס הראשון נמכר תמורת 17,500 לירות שטרלינג.
הציור "רובנס, אשתו הלנה פורמן, ובנם פטר פאול" של רובנס, שהוענק לדוכס הראשון ב-1704 על ידי ראש עיריית בריסל, נמכר גם כן, ומוצג בימינו במוזיאון המטרופוליטן לאמנות שבניו יורק.
סכומי כסף אלו, שנחשבו לגבוהים מאוד בקנה המידה של סוף המאה ה-19, לא הספיקו כדי לכסות את חובות המשפחה.
לדוכסים השונים לא היו די משאבים כדי לתחזק את הארמון, אף שהוצאות התחזוקה לא היו גבוהות ביחס למעמדם החברתי ולגודל הארמון.
השפל החקלאי בבריטניה, שהחל בשנות ה-70 של המאה ה-19, העצים את בעיות המשפחה, וכאשר ירש הדוכס התשיעי את הארמון הייתה המשפחה על סף פשיטת רגל.
מהדוכס התשיעי עד שנות ה-2000
הדוכס התשיעי ממרלבורו (1871–1934) נחשב כמי שהציל את הארמון והמשפחה מקריסה כלכלית.
לאחר שירש ב-1892 את הדוכסות, שהייתה על סף פשיטת רגל, הוא בחר בנישואי נוחות, כיוון שלפי האטיקט האנגלי של שלהי המאה ה-19 היה מנוע מתעסוקה לשם רווח, ובנובמבר 1896 נישא ליורשת האמריקנית העשירה קונסואלו ואנדרבילט לאחר משא ומתן ארוך עם הוריה.