tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דגם הלינוטייפ האחרון, "אלקטרון" יוצר עם קורא סרטי נייר מובנה, וזו גם ההצדקה לקיומו: האלקטרון יוצק גלמים במהירות של 15 גלמים לדקה (כלומר 900 שורות לשעה, הספק דומה להספקם של כ-50 סדרים ידניים), מהירות ששום קלדן לא יכול לשמור עליה או אפילו להגיע אליה.
למרות שינויים ושכלולים מתמידים, מבנה המכונה הבסיסי, ואופן פעולתה נותרו ללא שינוי משמעותי במשך למעלה מחצי מאה, וטכנאי לינוטייפ מיומן המתורגל בתחזוקת הדגם האחרון שיוצר, לא יתקשה לתחזק ולתקן כל תקלה במכונה מדגם 5, שיוצרה ב-1906.
בסך הכל יוצרו מאז 1892 ועד תום הייצור, ב-1971, למעלה מ-100,000 מכונות מכל הדגמים, ועוד עשרות אלפי מכונות "אינטרטייפ", ובהערכה שמרנית ניתן לומר שבמכונות אלו נסדרו מאות מיליוני או מיליארדי דפים וטורים, ועשרות, או אפילו מאות אלפי ספרים.
שלא כמו במכונת כתיבה, אין צורך לעשות שום שינוי במכונת הלינוטייפ כדי לסדר באותיות עבריות.
שינוי כיוון הכתיבה הוא תוצאה של הפיכת האות הטבועה במטריצה: האותיות הלטיניות, ואלו של אלפביתים אחרים הנכתבים משמאל לימין, מוטבעות במטריצה במהופך, כלומר כשרגליהן למעלה וראשן למטה.
במטריצות של עברית, ערבית, פרסית, ושפות אחרות הנכתבות מימין לשמאל, האותיות טבועות כשראשן למעלה, והבדל זה מספיק כדי שהסידור יהיה מימין לשמאל.
השינוי היחיד הדרוש במכונה הוא טריוויאלי - הפיכת הכיוון בו הגלמים מסתדרים בעמודה - שינוי פשוט מספיק כדי שבמהרה נוצר מגש דו כיווני, כך שמעבר בין סידור עברית לאנגלית, למשל, היה מיידי, ומכונה אחת יכלה לשמש את שתי השפות, ולעבור בקלות מאחת לשנייה.
הלקוחות הראשונים היו בתי דפוס, בעיקר בניו יורק, ומאוחר יותר גם בלונדון ובאירופה.
לקוחות אלו היו בתי דפוס שהדפיסו ספרים, מחזות, ועיתונים ביידיש.
הלינוטייפ לא משוכללת מספיק להדפסת ספרות קודש, אבל מתאימה מאוד לספרות החול.
לפי מקורות מסוימים, כבר ב-1906 הציעה חברת מרגנתלר לינוטייפ מטריצות בעברית, וידוע שב-1911 החברה רכשה זכויות לגופן פרנק-ריהל.
בבית הדפוס של העיתון היידי הגדול, הפורוורד, נרכשה מכונת הלינוטייפ הראשונה ב-1918, ועד אמצע שנות ה-30 של המאה העשרים, פעלו בו שמונה עשרה מכונות לינוטייפ.
בן אב"י טבע עבור המכונה את התחדיש "אתנוע", אך מילה זו לא נקלטה בשפה העברית.
בענף הדפוס בישראל נעשה לפעמים שימוש במילה "מסדרה", ובמילון האקדמיה לעברית למונחי דפוס, תרצ"ג, מופיע המונח "מַסְדֶּרֶת שׁוּרוֹת", אך בדרך כלל משתמשים ב"לינוטייפ" או "ליינוטייפ".
בהמשך, הלכו כל העיתונים העבריים בעקבות דואר היום: גם הם החלו לצאת בבוקר, גם הם הוזילו את המחיר לחצי גרוש, וכדי לעשות זאת, גם הם הכניסו לשימוש מכונות לינוטייפ.
ב-1929 תרמו עובדי הדפוס של "הפורוורד" מכונת לינוטייפ לדפוס דבר, ועד אמצע שנות ה-30 למעשה כל העיתונים העבריים היומיים נסדרו בעזרת לינוטייפ, והמשיכו בכך לעוד שנים רבות.
גופנים עבריים רבים, כמו פרנק-ריהל הותאמו ללינוטייפ, וגופנים נוספים נוצרו עבורה במיוחד, כמו "נרקיס לינוטייפ".
נרשמו מספר פתרונות לסידור כתב מנוקד בלינוטייפ, אם על ידי מערכת גופנים מיוחדת המכילה את כל האותיות המנוקדות, או פתרון אחר.
הראשון כנראה תוכנן ונבנה על ידי חברת מרגנתלר-לינוטייפ, לפני 1931, ככל הנראה לבית הוצאה אמריקאי של ספרים בעברית וביידיש.
דיווחים מאוחרים יותר מספרים על מתקנים לניקוד שפותחו על ידי עובדי, טכנאי, ומהנדסי דפוס בישראל.
בדפוס "דבר", בו הומצאה אחת הטכניקות לסדר ניקוד בלינוטייפ, הודפס בעזרתה במשך שנים עיתון יומי מנוקד בשם אמר, שהיה מיועד לעולים חדשים.
ב-1952 פעלו בישראל למעלה מ-125 מכונות לינוטייפ, בבתי דפוס רבים, הן של עיתונים והן אחרים, והשימוש הלך וגבר, לפחות עד ראשית שנות ה-70 של המאה ה-20.
בשיטת העבודה של מכונת לינוטייפ, לעומת הסדר הידני, הסדר הפוך: במקום לסדר אותיות שנוצקו מבעוד יום, מסדרים את התבניות עצמן, ואז יוצקים שורה שלמה של טקסט.
בתום ההדפסה, במקום למיין חזרה את האותיות היצוקות לסידור העבודה הבאה, השורות היצוקות ("גלמים") מותכות חזרה למטיל עופרת גולמי.
לעומת השיטה הקודמת, בה יציקת האותיות היה שלב מקדים לפעולת הסדר, בשיטת "סידור במתכת חמה" (Hot metal typesetting), היציקה היא חלק מפעולת הסדר עצמה, ובמקום למיין את האותיות בסיום ההדפסה, הן מותכות חזרה למטיל העופרת ממנו באו.
בתום היציקה עדיין יש למיין את המטריצות, אך מספרן של אלו קטן מאוד לעומת מספר האותיות הנחוץ, למשל לעיתון, והמיון מתבצע באופן אוטומטי.
בשיטה זו, לבה של מלאכת הסדר אינה סידור את אותיות העופרת, אלא סידור אמות הקריאה (המטריצות) עצמן, לצורך יציקת השורה.
מיד בגמר היציקה, ממוינות המטריצות חזרה, מוכנות לסידור ויציקת השורות הבאות.
מספר המטריצות שיש לשמור מוגבל - די כדי לסדר שתיים או שלוש שורות, לעומת הסדר הידני, שמחייב להחזיק מספיק אותיות עופרת לספר כולו, או גיליון העיתון כולו, כדי מאות או אלפי שורות.
בתיאור מהלך העבודה, מוזכר ה"סָדַר", וההתייחסות אליו היא בלשון זכר, לשם נוחיות.
בפועל, היו גם סדריות-נשים, אם כי באופן מסורתי עובדי דפוס היו כמעט תמיד גברים
כאמור, לבה של מלאכת הסדר בלינוטייפ הוא סידור מטריצות הנושאות עליהן תווים שונים, לשורת טקסט אחת, המכונה "שורת הסדר".
סידור השורה מבוצע בעזרת מקלדת, עליה מקליד הסדר את הטקסט, פעולה שגורמת למטריצות המתאימות להתייצב בשורת הסדר, בזו אחר זו.
ברגע שנסדרה שורה שלמה, המכונה יוצקת מן המטריצות את ה"גולם", שישמש להדפסה, ובסיום היציקה ממיינת, באופן אוטומטי, את המטריצות בחזרה למחסנית, מוכנות לסידור שורה נוספת.
המכונה מניחה את השורות היצוקות, המכונות "גלמים", או Slugs, במסגרת (Galley) (בעיתונות בת הזמן ובמילונים מופיעים המונחים "טס", "מגש" ו"משטח סדרים") ממנה הם נלקחים להגהה ועימוד.
בהמשך התיאור ייעשה שימוש במונח "תיבת הגלמים".
שינוי "ממשק המשתמש" מליקוט אותיות עופרת, אחת אחת, מתיבה, ושירשורן על מקל הסדרים, לפעולת הקלדה על מקלדת, ואוטומציה של מלאכת המיון, מאיץ ומקל את מלאכת הסדר - כאמור ההערכה המקובלת היא שמפעיל לינוטייפ מיומן מחליף כשישה סדרים שמשתמשים בשיטה הידנית.
התוצר הסופי של המכונה הוא כאמור הגולם, או ה"סלאג" - מלבן מתכתי בגובה קבוע, שעל אחת מפניו השורה המודפסת.
המטריצה, או "אם הדפוס" נמצאת בלב מנגנון הלינוטייפ.
כמעט כל פעולות המכונה נוגעות בצורה זו או אחרת למטריצה.
לעומת אות העופרת היצוקה המשמשת בסדר ידני, שמלבד דמות האות להדפסה, היא לא הרבה יותר מעמוד מלבני של עופרת, המטריצה של הלינוטייפ היא מוצר מתוחכם, שייצורו דורש מספר מכונות ועשרות שלבי עיבוד.
התחכום של המטריצה נחוץ משום שהמטריצה היא למעשה לבה של מכונת הלינוטייפ: הפונקציה העיקרית של המכונה היא מניפולציה של מטריצות, שבסופה מסתדרת שורה ישרה של מטריצות מסוימות - אלו שבהן מוטבעות האותיות מהן מורכבות המילים שמרכיבות את השורה, כשביניהן רווחים שיתוארו בהמשך.
כל החלק הראשון של המכונה, "מערכת הסדר", נועד לסדר את השורה הזו.
בחלק השני, מערכת היציקה נעזרת בשורת המטריצות הסדורה כדי לצקת את הגולם, ולבסוף מערכת המיון מחזירה כל מטריצה למקומה, והיא מוכנה להיקרא כדי לסדר שורה חדשה, שממנה יוצק גולם חדש, וחוזר חלילה.
המטריצה, ובפרט האות הטבועה בה, קובעת את הגופן בו יודפס הטקסט.
כדי להדפיס דף או טור נאה וקריא, יש להשתמש בערכת מטריצות שלמה.
כדי להדפיס בגופן אחר, או בגודל טקסט אחר, יש להחליף את ערכת המטריצות.
חברת מרגנתלר-לינוטייפ תמיד ידעה שחלק חיוני ואינטגרלי מהמערכת חייב להיות עושר של היצע של ערכות תווים.
החברה העסיקה טיפוגרפים מהשורה הראשונה, ורכשה זכויות לגופנים מכל בתי העיצוב המובילים.
היא מיהרה גם לייצר מטריצות עבור שפות רבות ומגוונות.
ב-1911 רכשה החברה זכות לגופן העברי פרנק-ריהל, ועשור לפני שהגיעה מכונת הלינוטייפ הראשונה לישראל, היא שימשה לסידור דפוס בעברית וביידיש בניו יורק ולונדון, ובערים נוספות באירופה וארצות הברית.
החברה ייצרה מטריצות לבנגלי, קירילית, ואלפי ערכות מטריצות של ווריאנטים שונים של אותיות לטיניות.
הפעולה הבסיסית של המכונה היא סידור שורת מטריצות, צמודות זו לזו בצידן השטוח, באופן שהאותיות החרוטות, או טבועות בהן יוצרות את השורה, ואז יציקת הגולם (סלאג) כך שהמתכת היצוקה תמלא את החללים החרוטים.
אחרי היציקה המטריצה מופרדת מהגולם: זה מצטרף לשורות הקודמות בתיבת הגלמים, והמטריצות ממוינות בחזרה לערוצי המחסנית המתאימים להן, מוכנות לסדר את השורות הבאות.
בחלקה הימני של המכונה נמצאת המקלדת, שהיא הממשק העיקרי של הסדר למכונה.
במקלדת 90 מקשים, ומשמאלה מקש הרווח המוארך.
המקשים מסודרים בשש שורות של 15 מקשים.
שלא כמו במכונת כתיבה או במקלדת מחשב, למקלדת הלינוטייפ מקש שונה עבור אות גדולה ואות קטנה (כלומר מקש אחד ל-A, ומקש שונה ל-a).
האותיות הקטנות נמצאות בחלק השמאלי של המקלדת, לפי שכיחותן בשפה האנגלית, כשהעמודה השמאלית היא האותיות השכיחות ביותר, מסודרות מלמעלה למטה.
האותיות הגדולות חוזרות על הסידור הזה בחלקה הימני של המקלדת, וביניהן הגדולות לקטנות המקשים המיועדים לסימנים אחרים, כמו הספרות 0 עד 9, סימני פיסוק, ותווים מיוחדים אחרים.
מעל המקלדת נמצאת המחסנית, המאחסנת את ערכת המטריצות.
המחסנית היא קופסה שטוחה, המורכבת מ-90 "ערוצים" מקבילים, כשכל ערוץ כזה מחזיק מטריצות של אות אחת, באופן שהמטריצות של אותה אות "עומדות" אחת על כתפי השנייה, כשהתחתונה מכולן מוכנה להיות משוחררת להיסדר בשורה.
ברגע שהמטריצה התחתונה בערוץ משתחררת, כל המטריצות בערוץ מחליקות מטה, וזו שניצבה על המטריצה שהשתחררה הופכת להיות הבאה בתור להשתחרר, ומערכת המיון מחזירה את המטריצה שזה עתה שימשה ביציקה על ראש המטריצה העליונה.
כל ערוץ כזה מתאים למקש אחד במקלדת, באופן שלחיצה על המקש משחררת מטריצה אחת מן הערוץ, שמובלת באוזניה על ידי המכונה עד להתייצבותה בשורת הסדר.
המחסנית מחזיקה ערכת מטריצות אחת ויחידה, וכאשר צריך להשתמש בגופן אחר, צריך להשתמש במחסנית אחרת.
מבחינה פונקציונלית, הגורם העיקרי שמבדיל דגמים שונים של לינוטייפ זה מזה, הוא היחס בין המכונה למחסנית: כבר הדגם השני של המכונה אפשר שימוש בשתי מחסניות, תכונה שמאפשרת לעבור מהר בין עבודות, או לערב מספר גופנים באותה עבודה - למשל שיבוץ כותרות משנה בגופן גדול יותר לאורך הטור בעיתון.
יש דגמים עם שתיים, שלוש, וארבע מחסניות, בהם כאלו שמאפשרים עירוב גופנים בשורה אחת, ואחרים שלא.
כדי להשתמש בגופן גדול יותר מ-14 או 18 נקודות, יש להשתמש במחסנית שונה במקצת: מטריצות של גופנים כאלו הן "שמנות" יותר, וגודל המחסנית הרגילה לא מאפשר 90 ערוצים, ולכן נוצרו מטריצות עם 72 ערוצים בלבד (ולכן מבחר מצומצם יותר של "סימנים מיוחדים"), עם ערכת גופנים עד גודל 24 נקודות.
בעיתונות ובהוצאות ספרים, הדרישה הייתה לסידור שורה מיושרת לימין ולשמאל - האותיות הראשונות בכל שורה ניצבות אחת מעל השנייה, וכמוהן האותיות המסיימות כל שורה.
בסידור הידני, היישור נעשה על ידי הוספת פסים דקים ליד הרווחים כדי להרחיבם, בלינוטייפ אותה פעולה נעשית על ידי "פסי רווח" מיוחדים, שדומים במידה מסוימת למטריצות, אלא שלא שקועה בהם כל אות ליציקה, והם מורכבים משני חלקים, באופן שהם יכולים להתרחב, או להיות מורחבים.
אחרי סידור השורה ולפני היציקה, המכונה דוחפת מלמטה את "רגלי" פסי הרווח שבשורה, בצורה שווה, והרווחים מתרחבים עד ששורת הסדר ממלאת בצורה מהודקת את השורה ליציקה.
כאשר השורה "מלאה", כלומר אין בה מקום למילה הבאה בטקסט, הסדר מסיט מנוף, שמתחיל מחזור יציקה אוטומטי לחלוטין, בעוד הסדר מחזיר את המנוף למצבו המקורי, ומיד יכול להתחיל להקליד את השורה הבאה.
בכור שבמכונה נמצא הנתך שמשמש ליציקה, שהרכבו 85% עופרת, 4% בדיל, ו-11% אנטימון (לעיתים 12%), נתך זהה כמעט לחלוטין לנתך ששימש בדפוס בלט מאז ימי גוטנברג.
הדומיננטיות של מכונת לינוטייפ בתחום דפוס הבלט מתבטאת גם בכך שכיום הנתך הזה מכונה לעיתים קרובות "נתך לינוטייפ".
לאחר סיום היציקה, הגולם, נדחף מן התבנית מאחור, ומחליק אל מקומו בתיבת הגלמים - שורה חדשה נוצקה.
כל הפעולה אורכת פחות מ-10 שניות, ובדגמים המתקדמים אף פחות, כשבזמן זה הסדר ממשיך להקליד את השורה הבאה (או שהיא מוזנת אוטומטית מסרט נייר - ראו להלן).
אם הסדר זריז דיו, ומסיים להקליד את השורה הבאה לפני תום מחזור היציקה, הוא יכול להתחיל מחזור יציקה חדש מיד בתום המחזור הנוכחי.
בתום מחזור היציקה, הגולם מופרד מן המטריצות, ואלו מוחזרות למחסנית.
כדי לאפשר את המשך הסידור, כל מטריצה צריכה לחזור לערוץ "שלה", והמערכת שמבצעת זאת היא מערכת המיון (distribution).
המיון האוטומטי הוא אולי אחת ההמצאות החשובות של מכונת הלינוטייפ, ומה שמאפשר את הפריון הגבוה.
כשהמכונה נמצאת בפעולה רצופה בקצב המרבי, בכל רגע נתון, שורה אחת מוקלדת, שורה אחת נוצקת, ושורה אחת ממוינת.
מערכת המיון נמצאת בחלקה העליון של המכונה, מעל חלקה האחורי של המחסנית.
המיון ממומש בעזרת השיניים, שנמצאות בחריץ ה-V בחלקה העליון של המטריצה: יש שבע שיניים בכל צד של ה-V, כאשר בכל מטריצה, לפי התו שמוטבע בה, חלק מהשיניים חסרות.
אילו שיניים נמצאות ואלו חסרות מהווה את ה"קידוד" של המטריצה,
מערכת המיון מסיעה את המטריצות לרוחב המכונה, משמאל לימין, ובעזרת הקידוד, שומטת כל מטריצה בדיוק מעל הערוץ המתאים לה במחסנית, מוכנה להיסדר בשורה חדשה.
בתוצרתה של מכונת הלינוטייפ ניתן להשתמש בדפוס בלט "קלסי", בו אותיות העופרת נמשחות בדיו, ומוצמדות לדף הנייר במכבש הדפוס לביצוע ההדפסה.
בסטראוטייפינג, לעומת זאת, גלופת המתכת משמשת להכנת גלופה שנייה, מחומר אחר, או משכבה דקה בהרבה של נתך עופרת, והגלופה השנייונית הזו היא המשמשת להדפסה, כשגלופת העופרת המקורית מותכת חזרה למטילי עופרת, ליציקת העבודה הבאה.
לשם יצירת הגלופה השנייה, משמשת תבנית ביניים, בדרך כלל מעיסת נייר או שעווה, המכונה "Flong".
לשיטה זו מספר יתרונות, והיא הייתה השיטה הדומיננטית בהדפסת עיתונים וספרים, כשהדפסת בלט "קלאסית" המשיכה וממשיכה לשמש בעיקר בסדרות דפוס קצרות, של עותקים ספורים או לכל היותר כמה מאות עותקים, כך שהיתרונות לא מספיקים להצדיק את התהליך הנוסף של הכנת הגלופה השנייה.
דפוס בלט ממשיך לשמש גם לצורך יצירת "הטבעה", עם או בלי צבע, למשל בכריכות ספרים, הזמנות חגיגיות לחתונה, וכדומה.
הגלופה השנייה יכולה להיות גלילית במקום שטוחה, וכך להתאים לדפוס רוטציוני רציף, בקצבים העולים בסדרי גודל על קצב ההדפסה מגלופת העופרת המקורית
ניתן להכין מספר גלופות להדפסה מגלופת בלט אחת, ולהדפיס את אותו דף במספר מכונות דפוס במקביל, ובכך להאיץ את תהליך ההדפסה, יתרון חשוב בהדפסת עיתונים יומיים, בהם גורם הזמן הוא קריטי, וכל תרומה להאצת התהליך חשובה
גלופות המתכת הן כבדות וקשות לטיפול, לעומת הגלופה השניונית, הקלה מהן בהרבה.
גלופות אלו דקות יחסית, ונוחות יותר לטיפול, מה שמאפשר לשמור את הגלופות זמן ממושך, ובכך לאפשר הדפסה נוספת, בלי צורך לחזור על פעולת הסדר.
שמירת גלופות העופרת המקוריות לזמן כה רב אינה מעשית - היא יקרה, כבדה, צורכת מקום רב, ופרט לעופרת היא מכילה חלקים נוספים.
השילוב בין סדר לינוטייפ וסטריאוטייפינג, היה הסטנדרט בהדפסת עיתונים יומיים ומגזינים למעלה מחצי מאה.
גם בהדפסת ספרים, בהם לינוטייפ שימש לצד טכנולוגיות נוספות, כמו סדר מונוטייפ, נעשה שימוש רחב היקף בשילוב זה.
באמצע המאה ה-19 הומצא הטלגרף הכותב, פסנוע.
הטכנולוגיה המשיכה להתפתח, עד המצאת הטלפרינטר.
בהפשטה, אפשר לחשוב על הטלפרינטר כמכונת כתיבה חשמלית, בה הופרדה המקלדת מגוף הכתיבה, והם מחוברים דרך קו תקשורת, כך שהם מופרדים גאוגרפית, בין שתי ערים, או אפילו בין שתי יבשות (בדרך כלל, בנוסף לקו התקשורת, המקלדת מפעילה גם גוף כתיבה מקומי, כך שהמפעיל יכול לראות מה כתב).
כדי לייעל את ניצול קו התקשורת היקר, פותח הסרט המנוקב (למרות הדמיון בין שני סרטי הנייר, הסרט המנוקב של הטלטייפ שונה במהות ובתפקיד מסרט הפסנוע).
בעזרת הסרט המנוקב, ניתן להפריד את ההקלדה מהמשלוח, ולקצר את זמן השימוש בקו התקשורת.
החל מ-1932, שולבה המצאה זו בלינוטייפ, להפרדת פעולת הקלדת הטקסט מפעולת הסדר.
חברת מרגנתלר-לינוטייפ חברה עם חברת טלטייפ (יצרנית הטלפרינטרים המובילה), כשזו ייצרה "טלטייפסטר" (TTS), בן דודו של הטלפרינטר (TTY), ואת יחידת ההפעלה של הסדר, ולינוטייפ ייצרה ו"מקלדת מתאמת", שהייתה מוכנה לחיבור יחידת ההפעלה.
בהסטת מתג, המקלדת המתאמת חזרה להתנהג כמו מקלדת לינוטייפ רגילה, כך שמכונה שהורכבה עליה יחידת הפעלה, עדיין יכלה לשמש גם כמכונה להפעלה ידנית.
יחידת ההפעלה קוראת את הסרט המנוקב, ומבצעת את הוראות הסדר המקודדות בו, שמכילות, מלבד הטקסט עצמו, גם הוראות סדר למכונה, כמו "שורה חדשה", הפעלת המסלול העליון במעלית הסדר, ובדגמים מסוימים גם הפעלת המיישר האוטומטי (auto-quadder), ואפילו שינוי גופן (כלומר שינוי מחסנית).
בשיטה זו, הקלדת הטקסט מתבצעת על מסוף TTS, שיכול גם להיות מרוחק.
אם המסוף מרוחק, הוא מחובר דרך קו תקשורת, למשל טלגרף, למנקב סרט מקומי.
במכונת הלינוטייפ, סרט הנייר מוזן ל"יחידת הקליטה" (Operating unit), שקוראת את הסרט, ומפעילה את המכונה.
בנוסף למקלדת, יחידת הקליטה מפעילה את קופסת פסי הרווח, את הבורר (במעלית הסדר) שבוחר כתב רגיל או נטוי, את יחידת היישור אם כזו מותקנת, ואת מעלית הסדר, ליציקת שורה והתחלת סידור השורה הבאה.
המקלדת של מסוף ה-TTS מסודרת בתצורת QWERTY רגילה, עובדה שסייעה להתגבר על בעיה כללית - הקושי למצוא ולאמן מפעילי לינוטייפ.
מפעילי ה-TTS היו אנשים, בדרך כלל נשים, שהיו קלדנים מיומנים בשימוש במכונת כתיבה, והוכשרו להפעיל TTS, ולמדו מושגי סדר בסיסיים, ואת פקודות הסדר הנחוצות, כשמפעיל הלינוטייפ למעשה כבר לא היה הסדר.
בתצורה זו, מפעיל מיומן אחד יכול להשגיח על ארבע מכונות המסדרות טקסט לפי הוראות מהסרט המנוקב.
הטכנולוגיה הזו אפשרה לבתי הדפוס להחליף סדרים, שהיו בדרך כלל מאוגדים באיגוד מקצועי חזק, ונהנו ממשכורת גבוהה יחסית לעובדי "צווארון כחול" אחרים, בנקבניות, בתקופה שמשכורתן של נשים הייתה נמוכה בהרבה ממשכורותיהם של גברים.
יתרה מכך - נקבנית מיומנת ניקבה סרט במהירות כמעט כפולה מזו של סדר שמפעיל את המכונה ישירות, דרך מקלדת הלינוטייפ.
המפעיל משגיח על המכונות, וכל אימת שנגמר סרט, כלומר הסתיימה עבודה אחת, מעביר את התוצרת, כלומר הגלמים היצוקים, לשלב הבא בתהליך, ובכך מפנה את המכונה לעבודה הבאה, מזין סרט נייר חדש, אם יש צורך משנה את כוונון המכונה, ומפעיל את יחידת הקליטה, להתחלת העבודה הבאה.
כוונון המכונה נחוץ אם העבודה הבאה היא ברוחב שורה או גופן שונים.
המפעיל צריך לבצע פעולות נוספות, כמו הטענת מזין העופרת האוטומטי במטיל חדש אחרי שהמכונה עוברת להזנה מהמטיל השני, ופעולות אחזקה דומות, אך אינו סדר: הסידור נעשה על ה-TTS במשרד.
התקני TTS פותחו כבר ב-1932, והיו בשימוש מוגבל בשנים הבאות.
החל מ-1950, צורת העבודה הזו החלה לצבור תאוצה, בבתי דפוס גדולים, ובעיתונים.
בשנים הבאות הותקנו מכונות מתאימות ל-TTS באלפי אתרים, כשברבים מהם מספר מכונות עם TTS, בדרך כלל לצד מכונות שהופעלו ידנית.
ב-1950 יצאה החברה עם סדרת מכונות שכונו Blue Streak Comet, שיוצרו עם מקלדת מתואמת מראש, ויכלו לצקת עד 12 שורות בדקה.
הדגם הבא, "אלקטרון" שהיה גם דגם הלינוטייפ האחרון, יוצר עם קורא סרט, כשיחידת ההפעלה והמקלדת המתואמת הוטמעו במכונה עצמה.
מכונה זו, שיוצרה החל ב-1962 ועד 1972, ויכלה לסדר על 15 שורות בדקה.
גם מכונות אינטרטייפ הותאמו לעבודה עם TTS.
ברמה הטכנית, מעניין לשים לב לפרט הבא: באין TTS, כשהסדר משתמש במקלדת הלינוטייפ, הוא משגיח כל העת על מצב השורה: לכל תו יש רוחב שונה, ויש לבדוק מתי מתמלאת השורה, ומתי לסיים את השורה, ולהפעיל מחזור יציקה.
ניסיון לצקת שורה שטרם התמלאה, או מלאה מדי, יתקעו את המכונה במקרה הטוב, או יגרמו ל"שפריץ" של עופרת אם אחד ממנגנוני הבטיחות כושל.
גם הכותב במסוף, צריך לדעת מתי לסמן למכונה להתחיל מחזור יציקה ושורה חדשה, אבל שלא כמו המפעיל, אין לו "שורת סדר" עליה יוכל להשגיח, וסרט הנייר המנוקב לא מספק סיוע רב לדעת מתי השורה מלאה.
במקום זאת, המסוף מצויד בשני מחוונים נעים, ומחוון אחד קבוע.
המחוון הקבוע מסמן את השורה, ומכוון לפני תחילת העבודה לרוחב הטור, או אורך השורה הרצוי.
המחוונים הנעים, מייצגים את השורה ההולכת ונכתבת, ומתנהגים באופן הבא: בתחילת השורה, נחים שניהם על ה"אפס".
כשהכותב מקליד, המחוונים מתקדמים במידה שווה, לפי רוחב המטריצה שנושאת את התו שהוקלד: צרה עבור i, ורחבה, ל- M.
כאשר מוקלד רווח, נפרדות דרכיהם של המחוונים: רוחב הרווח במכונת לינוטייפ אינו קבוע - הרווחים מתרחבים בפעולת היישור, כך שאורך השורה מגיע בדיוק לרוחב הטור.
לכן, כשהכותב מקיש על מקש הרווח, מתקדם אחד המחוונים כדי רוחב הרווח המרבי, והשני כדי רוחב הרווח המזערי.
תוך כדי כתיבה המחוונים ממשיכים להתקדם, ובכל הקשת רווח, הפער ביניהם מתרחב.
השורה מסתיימת כאשר המחוון הקדמי עובר את המחוון הקבוע, ולפני שהמחוון האחורי מגיע אליו.
כמו בלינוטייפ עצמו, אם ניתן מסיימים את השורה בסוף מילה, ואם לא ניתן, משתמשים במקף מחבר.
בסיום שורה, הקלדן מקיש שני מקשים שונים: האחד מחזיר את שני המחוונים הנעים לאפס, והשני מורה ללינוטייפ לבצע את מחזור היציקה.
יחידת ההפעלה מתעלמת מהראשון, ומבצעת מחזור יציקה.
כדי לפעול נכון, המסוף צריך "לדעת" מה הוא רוחבה של כל אות.
לשם כך נקבעו כללים, ונוצרו סטים של גופנים "סטנדרטיים", בהם רוחב התווים תואם לתקן (במספר גודלי גופנים שונים, אך היחס בין רוחבי כל שני תווים, נשמר בכולם) .
גופנים "סטנדרטיים" היו זמינים במגוון רחב של גופנים וגדלים.
רוחב כל תו בגופנים הסטנדרטיים "מובנה" ל-TTS, וכך כל TTS יכול תמיד להכין סרט לסידור בגופן סטנדרטי.
סטים כאלה היו זמינים עבור כל הגופנים השכיחים בעיתונות.
כאשר משתמשים רצו להשתמש בטלטייפסטר, הם נאלצו להדפיס באחד הגופנים ה"תואמים".
מאוחר יותר, ייצרו TTS מתקדם יותר, שידע לעבוד עם כל גופן, וזאת על ידי שימוש בטבלה דיגיטלית מכנית, בה קודד רוחבו היחסי של כל אות בגופן בו משתמשים.
כדי לעבוד עם גופן לא סטנדרט אחר, יש להחליף את הטבלה שנעוצה ב-TTS.
מסופי TTS מתקדמים ידעו להשתמש בטבלה כזו, ובאופן כזה יכלו להיעזר ביתרונות ה-TTS, ועם זאת להדפיס בכל גופן שהוא, תכונה חשובה פחות לעיתונים, שבדרך כלל השתמשו באחד הגופנים ה"סטנדרטיים", אך נחשבת חיונית בהדפסת ספרים.
התרחבות השימוש בסוכנויות ידיעות כמו רויטרס ו-Associated Press, במקביל להתרחבות השימוש ב-TTS,יצרו מצב מוזר: הידיעות מסוכנויות הידיעות, נשלחו בטלפרינטר, בתקן TTY, ולא TTS, כלומר בלי הקודים הייחודיים לסדר.
העיתונים המנויים על סוכנויות הידיעות קלטו את הידיעה במסופי TTY שלהם, בהם הידיעה הודפסה, ובמקביל נוקב סרט נייר, עם הקידוד שלה, למשמורת, או אפילו למשלוח ל-TTY נוסף.
סרטי נייר אלו לא מתאימים לשימוש בלינוטייפ, ויש להדפיס את הידיעה שהגיעה על גבי ה-TTY, ואז להקליד אותה מהדף המודפס ל-TTS, לצורך סידור.
כדי לחסוך את הצורך בהקלדה הכפולה, והעבודה והזמן המבוזבזים, פותחו מחשבים ייעודיים, שהדבר המועיל היחיד שידעו לעשות הוא "לשתות" את הסרט המנוקב שנשלח מסוכנות הידיעות, ולנקב סרט נייר חדש, עם אותו התוכן, בו הוראות "שורה חדשה" מופיעות במקומות הנכונים, שממנו אפשר לסדר את הידיעה בלינוטייפ.
במידה ידועה, ה-TTS היה גם המורשת שהנחילה הלינוטייפ לדור הבא: קידוד ופורמט ה-TTS, שפותח עבור הלינוטייפ, והיה דומה (אך לא זהה) לקוד בודו ממנו פותח, המשיך להיות בשימוש בשנים הבאות במכונות הסדר האופטי, עד שהוחלף גם הוא בטכנולוגיות מתקדמות יותר, כמו פוסטסקריפט.
חברת מרגנתלר-לינוטייפ ("החברה") נוכחה בשלב מוקדם, שכדי למכור מכונות, היא צריכה לספק ערכות מטריצות במגוון גופנים.
צורך זה הפך ברור עוד יותר כשהחברה החלה למכור מכונות ברחבי העולם: ללא ערכת גופנים לאלפבית בנגלי, קשה למכור מכונות סדר בתת-היבשת ההודית, למשל.
בפרסום מ-1919, דיווחה החברה שיש בספרייתה 250,000, או רבע מיליון, גופנים שונים - הכוונה למספר הכולל של תווים שונים בכל הגופנים.
באותו דיווח ציינה החברה שהיא מייצרת כמיליון מטריצות שונות בשבוע (במחסנית מלאה לחלוטין יש 1,800 מטריצות.
בפועל, בערכת מטריצות אופיינית יש בין 800 ל-1,200 מטריצות - בדרך כלל אין צורך בעשרים מטריצות של "!" בערכה (פרט אולי לערכת גופנים המיועדת לשפת הפקצות).
החברה העסיקה את טובי הטיפוגרפים, וטיפוגרפים נוספים, שלא עבדו בחברה, ייצרו עבורה גופנים.
הפטנטים המקוריים עבור המכונה עצמה פגו בעשורים הראשונים של המאה ה-20, ובמידה ידועה, חלק חשוב מהקניין הרוחני שלה הייתה ספריית הגופנים העשירה.
החברה ייצרה ברישיון מטריצות של גופנים רבים נוספים.
מעבר לעיצוב הגופנים, מפעל ייצור המטריצות של לינוטייפ רכש רישיונות וייצר מטריצות עבור גופנים של טובי המעצבים.
כדי לאפשר מכירת מכונות לבתי הדפוס בארצות הברית שהדפיסו בעברית, ארמית ויידיש, רכשה החברה ב-1911 רישיון לגופן העברי פרנק-ריהל, ובהמשך נוספו גופנים עבריים נוספים.
מכונות לינוטייפ סידרו טקסטים בכתב עברי, כעשור לפני שהמכונה הראשונה נחתה בפלשתינה ב-1920.
בזכות המקור היידי, גופני העברית של הלינוטייפ כוללים יותר תווים מהסט הרגיל של 22 אותיות מ-א' ועד ת', וחמש האותיות הסופיות.
בדרך כלל, התווים הנוספים הם הליגטורות הנהוגות ביידיש "וו" ו-"יי" (אך לא "וי"), וכן אל"ף פתוחה (אַ), אל"ף קמוצה (אָ), בי"ת ופ"א דגושות (בּ, פּ), ושי"ן שמאלית (שֹ).
בעברית אין אותיות גדולות וקטנות, ובספרות החברה, מומלץ לנצל עובדה זו כדי לשכן במחסנית שני גופנים (או שני גדלים של אותו גופן) שונים, כשהגופן השני משתמש בערוצי המחסנית שבאלפבית לטיני מוקצים לאותיות הרישיות.
בנוסף לגופנים המיועדים לעברית, יש מטריצות של אותיות עבריות, המיועדות לשילוב בטקסט שנכתב משמאל לימין.
במטריצות אלו האותיות מופיעות, כמו האותיות הלטיניות, הפוכות, כלומר כשראשן למטה ורגליהן למעלה, ובהקלדה, הסדר מקליד את המילים (או מוסיף את המטריצות ממגרת הפאי) מהסוף להתחלה.
הטכנולוגיה שהחליפה את סדר העופרת הממוכן הייתה הסדר האופטי.
המערכת המסחרית המוצלחת הראשונה, בשם Fotosetter, של חברת אינטרטייפ, הייתה מבוססת בחציה על הטכנולוגיה של הלינוטייפ: למעשה, השלב הראשון של המכונה, מערכת הסדר, הייתה כמעט בדיוק מערכת הסדר של האינטרטייפ, שהייתה מצידה העתק כמעט מושלם של מערכת הסדר של הלינוטייפ.
זה היה פיגום, שהוחלף במהרה על ידי מערכות מתאימות יותר של חברות שונות, כולל סדרת מוצרים בתחום הסדר האופטי של חברת מרגנתלר לינוטייפ.
פיגום נוסף שהורישה טכנולוגיית הלינוטייפ לטכנולוגיית הסדר האופטי היה סטנדרט וציוד TTS: מערכות סדר אופטי המשיכו להשתמש בסטנדרט ה-TTS, ובציוד שנבנה עבורו בשנים הבאות, לצד סטנדרטים חדשים יותר, ולמעשה גם מכונות הסדר האופטי החדשות יותר, עדיין ידעו לסדר לפי סרט TTS.
אף על פי שסדר אופטי הוא טכנולוגיה עדיפה, עברו עשרות שנים מאז יוצרה מכונת הלינוטייפ האחרונה, בסביבות 1972, ועד שהלינוטייפ פינה סופית את מקומו במרכז הבמה, או נכון יותר, מרכז בית הדפוס, כשיחד איתו יורד מהבמה דפוס הבלט כולו, עם העופרת האופיינית לו.
הניו יורק טיימס הוציא את דפוס הבלט והלינוטייפ משירות ב-1978. הוושינגטון פוסט, שהיה אחד הראשונים לסדר בלינוטייפ, מ-1888, המשיך לסדר באמצעותו עד 1980 - תקופת שירות מרשימה של יותר מ-90 שנים.
בישראל המשיכו עיתונים להיסדר בלינוטייפ עד שנות ה-80 של המאה ה-20, ואולי גם אחר כך.
בעשור השני של המאה ה-21, נותרו מספר מכונות לינוטייפ פעילות בעולם, בעיקר לצורך הדגמות במוזיאונים ובסדנאות, ובמספר קטן של בתי דפוס קטנים.
במדינת איובה בארצות הברית, פועלת "אוניברסיטת לינוטייפ" שמעבירה קורסים, ומפעילה קרוב ל-100 מכונות לינוטייפ ואינטרטייפ מדגמים שונים.
הפלטפורמה שנוצרה משילוב ה-TTS, מכונת הלינוטייפ, וסטראוטייפ, היוותה את עמוד השדרה של הדפסת עיתונים במשך עשרות שנים, והייתה גורם משמעותי ביותר בעולם הדפוס בתחומים נוספים, כמו הדפסת ספרים, שבועונים, ירחונים, וכן הלאה.
טכנולוגיית מדרגה שימשה בתי דפוס ועיתונים רבים שלא היו מוכנים לעבור לסדר אופטי מלא, אבל רצו להנות מיתרונות דפוס האופסט.
בשיטת עבודה זו משתמשים בשיטת הבלט הישנה לסדר, ואז מדפיסים עותק יחיד, בציוד שמשמש להדפסת ההגהות, ועותק זה מצולם, ולוחות הצילום משמשים בדפוס אופסט.
בדור הראשון של הטכנולוגיה שהחליפה את הלינוטייפ - סדר אופטי, למעשה אחת המכונות הראשונות שזכו להצלחה בתחום הסדר האופטי הייתה מכונת בשם "פוטוסטר" של חברת אינטרטייפ, המבוססת על הלינוטייפ, בה מנגנון היציקה הוחלף במנגנון צילום.
הוראות הסדר הוזנו בה מאותם סרטי נייר שייצר ה-TTS.
בדורות הבאים החליפה מדיה מגנטית את סרטי הנייר, ומעבדי תמלילים את מסופי ה-TTS.
מכונות לינוטייפ ואינטרטייפ ספורות עדיין פועלות ומופעלות בעולם - הן מכונות שמשמשות להדגמות וסדנאות במוזיאונים, והן על ידי בתי דפוס או סדנאות ייחודיים, בדרך כלל להדפסת סדרות קצרות, ישירות מגלופות העופרת.
לינוס ויליאם רואץ' הוא שחקן אנגלי.
הוא מוכר מהופעתו בתפקיד מייקל קאטר בסדרות הדרמה של רשת NBC "חוק וסדר" (2008–2010) ו"חוק וסדר: מדור מיוחד" (2011–2012).
בשנת 2014 גילם רואץ' את המלך אגברט בסדרה "ויקינגים".
ב-2002 היה רואץ מועמד לפרס גלובוס הזהב על הופעתו בתפקיד רוברט קנדי בסרט הטלוויזיה "RFK", וזכה בפרס סטלייט לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בדמות ראלף ויגרם בסרט הטלוויזיה "The Gathering Storm".
תפקיד נוסף שלו בטלוויזיה היה בדמות המלך אגברט בסדרה של ערוץ ההיסטוריה "ויקינגים" (2014–2017).
הוא בנם של השחקן ויליאם רואץ' שהופיע באופרת הסבון "קורוניישן סטריט" ושל השחקנית אנה קופר.
הוא התחנך בבית הספר בישופ לופה בצ'יצ'סטר, ובבית הספר רידל בקולווין ביי שבצפון ויילס.
ב-1975 הופיע רואץ' בסדרה "קורוניישן סטריט" בתפקיד פיטר בארלו, הבן של קן בארלו (הדמות שגילם אביו בסדרה).
רואץ' היה חבר בלהקה השייקספירית המלכותית.
בשנות התשעים של המאה העשרים פתח רואץ' בקריירה קולנועית, בעודו ממשיך להופיע בטלוויזיה ועל במת התיאטרון.
ב-1994 זכה לשבחים על הופעתו בתפקיד ראשי בסרט "כומר" בבימויה של אנטוניה בירד.
הוא המשיך לככב לצדה של הלנה בונהם קרטר בסרט "כנפי היונה" משנת 1997, ושיחק בתפקיד תומאס ויין, אביו של באטמן, בסרט "באטמן מתחיל" משנת 2005. בטלוויזיה גילם את מייקל קאטר, עוזר בכיר לתובע המחוזי בסדרות הטלוויזיה האמריקאיות "חוק וסדר" (2008–2010) ובסדרת הבת "חוק וסדר: מדור מיוחד".
ביוני 2010 הוכרז שרואץ' יחזור לגלם את לורנס קאנינגהם, לצדו של אביו ויליאם רואץ', בסדרה "קורוניישן סטריט".
ביולי 2010 לוהק לפיילוט "The Miraculous Year" של רשת HBO.
באפריל 2011 פורסם שרואץ' לוהק לתפקיד ראשי במיני-סדרה של רשת ITV "טיטניק" ששודרה במרץ ואפריל 2012, מועד ציון שנת המאה לטביעתה של הספינה.
בפברואר 2014 החל רואץ' להופיע בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה הפופולרית "ויקינגים" בתפקיד אגברט מממלכת וסקס.
ב-2018 כיכב רואץ' בעונה השביעית של סדרת הטלוויזיה "הומלנד" בתפקיד דייוויד ולינגטון.
ב-2002 התחתן רואץ' עם השחקנית רוזלינד בנט במלוורן שבווסטרשייר.
טום וינגפילד במחזה "ביבר הזכוכית" מאת טנסי ויליאמס.
בימוי איאן הייסטינגס בתיאטרון רויאל אקסצ'יינג' במנצ'סטר (1989)
ריצ'רד השני במחזה "ריצ'רד השני".
בימוי ג'יימס מקדונלד בתיאטרון רויאל אקסצ'יינג' במנצ'סטר (1993)
לינה צ'פלין (נולדה ב-4 במרץ 1934) היא במאית ומפיקת קולנוע ישראלית, יוצרת הקולנוע הוותיקה ביותר בישראל והבמאית הפעילה הוותיקה ביותר בעולם שביימה מעל 60 סרטים תיעודיים ועלילתיים.
זוכת פרס אופיר למפעל חיים.
צ'פלין נולדה וגדלה כבת יחידה למשפחה יהודית בוולדיווסטוק שלחופי הים היפני בסיביר שברוסיה הסובייטית.
כשלינה הייתה בת 5, משפחתה העתיקה את מקום מגוריה לעיר הבירה מוסקבה.
בשנת 1941, בזמן מלחמת העולם השנייה, כשהיטלר פלש לברית המועצות, הוריה גויסו לצבא הסובייטי ולינה הועברה לבית יתומים בהרי האורל לשם ביטחונה ובטיחותה.
השהייה שם הייתה מאתגרת עבור לינה, בעיקר לנוכח המחסור במזון.
כשסיימה את בית הספר ורצתה להתקבל ללימודים גבוהים, נתקלה בגילויי אנטישמיות.
יהודים לא הורשו אז ללמוד בכל מוסד לימודים.
בילדותה לא הייתה לה משיכה לקולנוע, במשפחתה לא היו אנשים בעלי נטייה לאמנויות, וגם היא צעדה במסלול שונה ואחר מאמנות בתחילה.
את לימודיה הגבוהים החלה ללמוד בתחום הכימיה באוניברסיטה במרכז מוסקבה.
בזמן לימודי הדוקטורט שלה בכימיה, היא הכירה את מי שהפך לימים לבעלה ולשותפה האמנותי, סטניסלב (סלבה) צ'פלין.
אז, במאי קולנוע מתחיל ברוסיה הסובייטית ובוגר המכון ההמלכתי הרוסי לקולנוע (VGIK) שהוא מוסד הלימודים הגבוה ביותר לקולנוע ברוסיה ונחשב לאחד מבתי הספר לקולנוע הטובים בעולם.
לינה, שהייתה מסוקרנת ממלאכת הקולנוע אליה נחשפה בעקבות בעלה שנהג לנסוע לתקופות צילומים ממושכות באתרים רחוקים, בחרה לעזוב את עבודתה במעבדה וניסתה להתקבל לבית הספר לקולנוע בו למד.
אלא שיהודים לא היו רצויים גם שם, ולינה נאלצה להסתיר את עובדת יהדותה על מנת לקבל את ההזדמנות לעבור את מבחני הקבלה, אותם צלחה בציונים גבוהים.
בלימודיה גילתה עניין ומשיכה לקולנוע תיעודי נטורליסטי ובשנת 1969 ביימה את סרט הגמר שלה "ניסים ונפלאות" המעיד אף הוא על עוצמת היקסמותה מהפלא שבעשייה הקולנועית.
הסרט עוסק ביחסים בין פסקול לתמונה ומתחקה אחר אמני ההקלטה של האפקטים המוזיקליים בקלאסיקות קולנועיות־רוסיות בימים בהם עוד לא הייתה קיימת האפשרות הטכנולוגית של הקלטת סאונד באופן מסונכרן לצילום.
עם סיום לימודיה, לינה עברה לסנט פטרסבורג ועסקה בבימוי סרטים לפי הזמנה בתחום המדע הפופולרי.
סרט היסטורי שביימה על "מרד הדקבריסטים" זיכה אותה בפרס ברית המועצות ע"ש סטלין ובזכות לצאת מרוסיה לצלם סרט על היחסים בין פושקין למשורר אדם מיצקביץ, שעה שהיציאה מגבולות רוסיה הייתה אסורה.
שם שוב נתקלה בגילויי אנטישמיות כשזכות זו נמנעה ממנה בתואנה שהמפלגה לא רצתה שסרט בינלאומי יבויים על ידי יהודיה.
לינה החליטה לעלות לישראל, אלא שכדי לעזוב את ברית המועצות, היה צורך בתשלום סכום כסף רב עבור ביטול האזרחות הסובייטית.
כדי להשיג את הכסף לכיסוי הוצאות העזיבה, הזוג צ'פלין נסע לצלם סרט בטג'יקיסטן שבאסיה, סלבה בתפקיד הבמאי ולינה בתפקיד עוזרת הבמאי הראשונה.
בשנת 1976 לינה עלתה ארצה עם בעלה סלבה, בהיותה בת 42. הזוג הגיע למרכז קליטה במבשרת ציון.
העובדת הסוציאלית במקום הציעה ללינה ללמוד ראיית חשבון ושלחה את סלבה לעבודה במפעל לייצור מטפחות.
השניים לא התרצו והאמינו שיצליחו למצוא עבודה במקצוע שלהם.
למרות קשיי השפה ופערי התרבות, שניהם הצליחו להשתלב בעבודה כבמאים עבור הערוץ הראשון אחרי שעברו קורס בן חצי שנה לעוזרי במאי מטעם משרד הקליטה.
בקורס קיבלו גם תקציב להפקת תיק עבודות באורך 10 דקות.
לינה הגישה את תיק העבודות שלה לשירות הסרטים הישראלי וקיבלה הזדמנות לצלם סרט קצר.
כך צולם סרטה הראשון בווידאו ובישראל, "טניה ואברהם" על סיפור אהבתם וקליטתם של טניה הציירת שעלתה מרוסיה ואברהם הגיטריסט שעלה מארצות הברית שהכירו באולפן הקליטה.
כ־40 שנה, לינה וסלבה פעלו בנפרד עד שגמלה בליבם ההחלטה לשלב כוחות.
התוצאה הייתה עיבוד קולנועי לספרו של סמי מיכאל "חצוצרה בוואדי".
הסרט זכה בפרס אופיר לסרט הטוב ביותר בשנת 2002, נמכר לערוץ ARTE, הוקרן בלמעלה מ־20 פסטיבלים וקטף את המקומות הראשונים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה, פסטיבל סרטי אהבה ברוסיה ופסטיבל הקולנוע היהודי בניו־יורק.
ההכרה לה זכו סימלה עבורם את הכניסה הרשמית לתרבות הישראלית ועודדה אותם להוסיף וליצור כשהם בשנות ה־70 לחייהם.
פועלם יחד ולחוד תועד על ידי הבמאים ברכה זיסמן־כהן ודני ברנע בסרט "הצ'פלינים".
נוסף על היותה במאית ותיקה ופורה, לינה היא גם מרצה לקולנוע.
במשך שלושה עשורים, לימדה במוסדות רבים ללימוד אמנות, טיפחה וחנכה דורות של יוצרים ויוצרות צעירים בבית הספר לאמנויות הבמה "בית צבי", בית הספר לאמנויות הקול והמסך במכללה האקדמית "ספיר" ומעלה - בית הספר לטלוויזיה לקולנוע ולאמנויות בירושלים.
יחד עם בעלה, הבמאי סטניסלב (סלבה) צ'פלין, לינה ביימה סרטים עלילתיים רבים ומיני סדרת טלוויזיה.
היצירה ריפאה את חלל האובדןוהניבה יבול מרשים של סרטים תיעודיים שקטפו פרסים רבים.
פועלה של לינה מעורר עניין והתפעלות רבים בקרב קהילת היוצרים בישראל ובין היתר תועד בסדרה "הדוקומנטריסטים" אשר שודרה בשנת 2016 ברשות השידור.
משנת 2017, מתעדים הבמאים ברכה זיסמן־כהן ומעיין שוורץ את לינה לסרט תיעודי אודותיה שנקרא "הסרט האחרון של לינה".
משנת 1977, לינה ביימה כתבות לכל תוכניות המגזין של הערוץ.
בשנת 1998, נבחרה להימנות על צוות הבמאים של סדרת הדגל "תקומה" לרגל 50 שנות עצמאות של מדינת ישראל.
היא ביימה את הסרט "ישראל השנייה" שאחד מגיבוריו הוא אמיל ירון, צלם ופעיל חברתי מוואדי סאליב.
לינה עשתה שימוש בתמונות שצילם בעת המהומות שפרצו שם כדי להוכיח את כוחו של הצילום התיעודי לא רק כעדות משמרת של ההיסטוריה, אלא גם ככוח מפענח.
בעזרת תמונותיו היא חשפה עובדות על היחס הקשה כלפי תושבי ואדי סאליב שהשלטון ביקש להסתיר ומתחה ביקורת קשה על אטימות השלטון ועיוורון המנהיגים.
בשנת 1999, ביימה את הסרט "אחיותינו גיבורות התהילה" על נשים בתנועת הפלמ"ח שזכה בפרס בפסטיבל ניו־יורק לסרטים היסטוריים.
בשנת 2000, ביימה את הסרט "נוף עם מאיר פיצ'חדזה" על האמן היהודי־גיאורגי שהפך לאחד הציירים הבולטים באמנות הישראלית.
בשנת 2002 ביימה לינה סרט על חיים הרצוג, "דרך חיים" עבור שירות הסרטים הישראלי.
בשנת 2003 יצא סרטה העצמאי "נתיבה" על נתיבה בן־יהודה לוחמת הפלמ"ח.
הסרט זכה בפרסים בפסטיבל ירושלים ובפסטיבל הסרטים היהודי בלוס אנג'לס.
באותה שנה, סלבה ולינה ביימו את הסרט "היה או לא היה" על סיפור אהבתם של שחקנית התיאטרון חנה רובינא והמשורר אלכסנדר פן.
הסרט זכה בפרס האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
בשנת 2005 ביימו את הסרט "המקום" שהוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה ושודר בערוץ 2. באותה שנה, ביימה לינה את הסרט "יואל, ישראל והפשקווילים" שניפק הצצה נדירה אל החיים של חרדים נטורי קרתא בירושלים.
הסרט שודר בערוץ 8 והוקרן בפסטיבלים רבים, ביניהם פסטיבל ירושלים ופסטיבל טורונטו.
בשנת 2008 ביימו לינה וסלבה את הסרט "מוקי בוערה" המספר את סיפורו של נער מתבגר, דור שלישי לשואה.
הסרט הוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה ובפסטיבל מוסקבה.
בשנת 2009 ביימו את סדרת הטלוויזיה "סוזנה הבוכייה" ששודרה בחברת הכבלים.
בשנת 2010 ביימו את הסרט "בדמי ימיה" על פי הנובלה של ש"י עגנון.
בשנת 2013, סלבה הלך לעולמו כשהוא בן 81. את החלל שנפער אחר לכתו, מילאה לינה בעשייה בלתי פוסקת.
באותה שנה יצא סרטה "קולות מהבודקה" שמספר את סיפורם של עולים מברית המועצות שעובדים למחייתם בשמירה אחרי שעלו לישראל בגיל לא צעיר.
הסרט הוצג בפסטיבל "דוקאביב" ובפסטיבל הקולנוע הישראלי בוורשה, וזכה בפרס העריכה של הפורום הדוקומנטרי בישראל.
בשנת 2016 יצא סרטה "שמוניסטים", שתיעד מסע כפול שלה כבמאית בת 82 אז בנפתולי זקנתה על הזכרונות והשאלות שמזמנת תקופת החיים הזאת יחד עם שלוש גיבורות נוספות שהגיעו לגבורות: המשוררת יוליה וינר ז"ל, כלת פרס ישראל נעמי פולני ז"ל ודליה גולומב.
הסרט זכה בציון לשבח בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה ובפרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 2016. הסרט הוגדר בידי המבקרים כ"יצירה פיוטית על זיקנה בועטת".
בשנת 2019, יצא סרטה "אנדרגראונד בלט" שמספר את סיפורו של בית ספר לבלט הממוקם מתחת לאצטדיון הכדורגל טדי בירושלים.
הסרט שודר בערוץ 8, זכה בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה, בפרס הסרט הטוב ביותר של הפורום הדוקומנטרי בישראל והוקרן בפסטיבלים שונים ברחבי העולם.
בשנת 2020, יצא סרטה "במסתרים" המספר את סיפורם של "האנוסים" החיים בזהות כפולה בחברה החרדית.
הסרט שודר בערוץ "כאן 11" והוקרן במהדורת קורונה של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה.
בשנת 2024, יצא סרטה "פרנצ'ישקה" העוסק בסיפור הגבורה של פרנצ'ישקה מאן, רקדנית בלט יהודיה מוורשה שחיסלה ביריות אקדח קצין נאצי במחנה ההשמדה אושוויץ בזמן שהובלה לתאי הגזים.
הסרט הוקרן בפסטיבל דוקאביב ועתיד לעלות לשידור בערוץ "יס דוקו" ביום השואה 2025.
פרס שר החינוך והתרבות לבמאים בשנת 1999.
פרס מפעל חיים בפסטיבל "קצר וקולנוע" בשנת 2003.
פרס ע"ש לנדאו מטעם מפעל הפיס על תרומתה לקולנוע הישראלי 2005.
פרס מפעל חיים מטעם הפורום הדוקומנטרי בישראל בשנת 2013.
פרס לאמנים ותיקים ע"ש אריק איינשטיין בקטגוריית הקולנוע לשנת 2018.
פרס אופיר על מפעל חיים מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע ולטלוויזיה בשנת 2022.
1977 - "טניה ואברהם", תיעודי, על סיפור אהבתם וקליטתם של טניה הציירת שעלתה מרוסיה ואברהם הגיטריסט שעלה מארצות הברית שהכירו באולפן הקליטה.
1990 - "הקשר הרוסי", תיעודי, על הכנסיות הפרובוסלביות הממוקמות במגרש הרוסים בירושלים.
1991 - "קלצ'קין", תיעודי, על תהליך הקליטה של משפחת קלצ'קין שעלתה לישראל מברית המועצות.
1994 - "טיול בארץ זרה", תיעודי, על הפסל הישראלי דני כפרי שחזר בתשובה.
1994 - "זוהר המלך", עלילתי, על חייו של מלך הזמר הים־תיכוני זוהר ארגוב.
1996 - "קו 18 לחיות עם הכאב", תיעודי, על שני פיגועי ההתאבדות בקו האוטובוס 18 בירושלים.
1997 - "התופעה", תיעודי, על להקת רוק של נשים חרדיות.
1997 - "לא התחלה לא סוף", תיעודי, על השחקן מוחמד בכרי.
פרק 12 בסדרת הדגל של הערוץ הראשון לרגל 50 שנות עצמאות של מדינת ישראל.
1999 - "אחיותינו, גיבורות התהילה", תיעודי, על לוחמות הפלמ"ח.
2000 - "נוף עם מאיר פיצ'חדזה", תיעודי, על חייו ויצירתו של הצייר היהודי־גיאורגי שהפך לאחד האמנים הבולטים באמנות הישראלית.
2001 - "(נ)תיבה", סרט תיעודי העוסק בנתיבה בן יהודה.
2002 - "חצוצרה בוואדי", עלילתי, על פי ספרו של סמי מיכאל.
2003 - "היה או לא היה", עלילתי, על סיפור אהבתם של שחקנית התיאטרון חנה רובינא והמשורר אלכסנדר פן.
2006 - "יואל, ישראל, והפשקווילים", תיעודי, על חייו של יואל קרויס, מנטורי קרתא.
2008 - "מוקי בוערה", עלילתי, סיפור התבגרות של נער, דור שלישי לשואה.
2009 - "סוזנה הבוכייה", מיני סדרה עלילתית, על פי ספרה של אלונה קמחי.
2013 - "קולות מהבודקה", תיעודי, על ארבעה עולים מברית המועצות שעובדים למחייתם כשומרים.
2016 - "שמוניסטים", תיעודי, מסע כפול של במאית בת 82 בנפתולי זקנתה יחד עם שלוש גיבורות נוספות שהגיעו לגבורות.
2019 - "אנדרגראונד בלט", תיעודי, על בית הספר לבלט של נדיה טימופייבה שממוקם מתחת לאצטדיון הכדורגל טדי בירושלים.
2020 - "במסתרים", תיעודי, סיפורו של זוג חרדי החי בזהות כפולה בחברה החרדית.
2024 - "פרנצ'ישקה", תיעודי, סיפור הגבורה של פרנצ'ישקה מאן, רקדנית בלט יהודיה שחיסלה ביריות אקדח קצין נאצי בזמן שהובלה לתאי הגזים.
קרולינה "לינה" רדקה-בטשאואר הייתה אתלטית גרמנייה, האלופה האולימפית הראשונה במשחקים האולימפיים (אמסטרדם 1928) בריצת 800 מטר, ושיאנית העולם בריצה זו ובריצת 1000 מטר.
רדקה נולדה וגדלה בקרלסרוהה שבגרמניה בשם קרולינה "לינה" בטשאואר.
בגיל 14 עברה עם משפחתה לבאדן-באדן.
היא החלה להתאמן באתלטיקה רק בגיל 20. בשנת 1926 היא זכתה באליפות גרמניה בריצת 1000 מטר.
שנה לאחר מכן, היא זכתה באליפות גרמניה בריצת 800 מטר (ריצת 1000 מטר הוצאה מהתכנית).
באותה שנה היא נישאה למאמן ולמנהל המועדון שלה, גאורג רדקה ועברה איתו לוורוצלב.
שיא זה החזיק מעמד כשנה ונשבר על ידי אינגה ינצל משוודיה (2:20.4 דקות).
כעבור שבועיים היא החזירה לעצמה את שיא העולם כשקבעה בתחרות בברצג תוצאה של 2:19.6 דקות.
במשחקים עצמם היא זכתה במדליית זהב בריצת 800 מטר בשיא עולם חדש של 2:16.8 דקות, לפני קינואה היטומי מיפן (2:17.6 דקות) ואינגה ינצל (2:17.8 דקות).
שיאה העולמי החזיק מעמד 16 שנים ונשבר על ידי אנה לרסון משוודיה (2:15.9 דקות).
בתחרות שנערכה בברצג ב-24 באוגוסט 1930 קבעה רדקה בריצת 1000 מטר שיא עולם חדש של 3:06.6 דקות.
שיא זה החזיק מעמד כתשעה חודשים ונשבר על ידי גלאדיס לן מבריטניה (3:04.4 דקות)
במשחקים העולמיים לנשים שנערכו בלונדון, 1934 היא סיימה במקום רביעי בריצת 800 מטר.
המנצח זדנייק קובק מצ'כוסלובקיה שהוא טרנסקסואל, מאוחר יותר נפסל ושיאיו העולמיים נמחקו.
לאחר מכן, היא פרשה מספורט תחרותי, והחלה לאמן אתלטיקה בוורוצלב ובטורגאו.
במלחמת העולם השנייה נגנבה מדליית הזהב שלה על ידי חיילים מהכוחות הרוסיים, אבל היא קיבלה מהוועד האולימפי הבינלאומי מדליה אחרת במקומה.
לאחר המלחמה היא הורחקה מוורוצלב, ועברה להתגורר בעיירה קטנה ליד ארפורט.
בשנת 1961 עברה בחזרה לקרלסרוהה עם בעלה שהיה שבוי מלחמה בברית המועצות עד לשנת 1950.
לָיְנוּס גבריאל סבסטיאן הוא יוטיובר קנדי, ומייסדה של קבוצת לינוס מדיה (Linus Media Group)
סבסטיאן ידוע בעיקר בזכות יצירתם של ארבעה ערוצי יוטיוב: "Linus Tech Tips", "Techquickie", "TechLinked" ו-"ShortCircuit", שמספר המנויים שלהם הוא מעל 20 מיליון והוא גם הבעלים של חברת Floatplane Media.
בנוסף, הוא הקים את Creator Warehouse ("מחסן יוצרים") להפקת ושיווק מיני מרצ'נדייז.
נכון לינואר 2022, הערוץ הפופולרי ביותר של סבסטיאן, "Linus Tech Tips", בעל מעל ל-14 מיליון רשומים, ונחשב לערוץ הקנדי ה-11 הגדול ביותר מבחינת מספר רשומיו.
לינוס ואשתו איבון ייסדו את LMG בשיתוף, מנהלים את LMG בשיתוף, כשאיבון אחראית על הצד הפיננסי, לינוס הוא סמנכ"ל יצירתיות מדיה וטרן טונג משמש כמנכ"ל - שמדווח ללינוס ואיבון כבעלי המניות של החברה.
סבסטיאן נשוי לאיבון הו מ-20 במאי 2011. יש להם בן אחד ושתי בנות.
בראיון לאתר הסטארט-אפ הטכנולוגי Tech.Co, סבסטיאן אמר כי היוטיוברים האהובים עליו ביותר הם TotalBiscuit, iJustine ,Austin Evans ו-Marques Brownlee.
בפברואר 2014 סבסטיאן תרם כסף לאוונס, שאיבד את רכושו ואת ביתו בשריפה.
בינואר 2020 אמר סבסטיאן כי הוא שוקל לפרוש אך לבסוף אמר כי אינו מתכוון לפרוש בשלב זה.
בסוף 2021 ביקר בישראל במשרדים של אינטל.
סבסטיאן עבד כמנהל בחנות המחשבים המקוונת NCIX.
הוא התבקש על ידי החברה להיות מגיש בערוץ היוטיוב שלה, שנוצר כדי לסייע בהדגמת מוצרים.
סבסטיאן נעזר בצלם ועורך לא מזוהה, עבד עם משאבים מוגבלים וצילם סרטונים במצלמה שהושאלה מבנו של נשיא החברה.
הסרטון הראשון שלו היה הדגמה של גוף קירור של Sunbeam למעבדים.
בגלל עלויות גבוהות וכמות צפיות נמוכה בימיו הראשונים של הערוץ, הונחה סבסטיאן ליצור את ערוץ "Linus Tech Tips" כדי לאפשר לו ליצור סרטונים זולים מבלי להשפיע על המותג NCIX.
סבסטיאן לא יצר סרטונים במשרה מלאה ב- NCIX.
בתקופת שהותו בחברה עבד כנציג מכירות וכמנהל מוצר במשרה מלאה.
הוא סיפר כי עזב את החברה בגלל ויכוחים שהיו לו עם מנכ"ל החברה, הוא קנה את הערוץ Linus Tech Tips מNCIX בדולר והסכים לתנאים הבאים: לא להתחרות בNCIX, להמשיך להנחות את ערוץ היוטיוב שלהם בזול ולא להעסיק שום עובד שהיה בNCIX.
סבסטיאן הקים את Linus Media Group בינואר 2013, עם לוק לפרניאר, אדזל יאגו וברנדון לי.
הקבוצה פיתחה את ערוץ "Linus Tech Tips" כמיזם עצמאי.
ב־2 בינואר 2016, "Linus Tech Tips" העלו סרטון המדגים מחשב המסוגל לתמוך בשבעה משתמשים בבת אחת, בעלות כוללת משוערת של 30,000 דולר.
הסרטון הועלה למספר אתרי חדשות העוסקים בטכנולוגיה, וצבר למעלה ממיליון צפיות ביום העלאתו.
שני סרטוני וידאו נוספים, הכוללים את תוצאות ביצועי המחשב, פורסמו לפני פירוק המחשב במהלך שידור חי בחודש שלאחר מכן.
ב־22 במאי 2016 Linus Tech Tips העלו פרויקט המשך, ובו הראו מערכת שאפשרה לשמונה משתמשים לשחק בו זמנית משחקים, והציגה שיפורים נוספים בין היתר.
באפריל 2018 הועלה בערוץ היוטיוב "Linus Tech Tips" סרטון שטוען כי אפל סירבה לתקן את ה-iMac Pro שלהם (תיקון בתשלום שאינו באחריות) לאחר שהם העלו סרטון פירוק של המוצר, מעשה שעלול להיות לא חוקי.
קניית מחשבים בעזרת אדם אנונימי (2018)
בדצמבר 2018 "Linus Tech Tips" העלו סרטון ליוטיוב של סדרה בת ארבעה חלקים המפרטת את חווית רכישת מחשב המשחקים מ6 חברות עיקריות כדי לראות מה יציעו ללקוח הממוצע.
הסדרה זכתה ליותר מ-12 מיליון צפיות והיא סוקרה במגזין PC Gamer.
ב-2020 יצאה עוד סדרה של סרטונים כאלו בארבעה חלקים.
לינה גלושקו (נולדה ב-12 בינואר 2000) היא טניסאית ישראלית.
דירוג WTA השיא שלה הוא 201 ביחידות ו-408 בזוגות.
אלופת ישראל לשנת 2020. אחותה הצעירה של טניסאית העבר יוליה גלושקו.
הוריה של גלושקו, אחותה יוליה, ואחיה אלכס עלו לישראל מאוקראינה בשנת 1999, שנה לפני שנולדה.
היא סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון עירוני ג' במודיעין.
היא אחותה הצעירה של יוליה גלושקו (צעירה ממנה בעשר שנים), שהייתה טניסאית מקצועית, ואיתה היא שיחקה כשותפה במשחקי זוגות.
בתחילה אימן אותה אביה, ואחר כך אחיה.
בספטמבר 2017 זכתה בפרס משפחת אנה ומייקל כהן הראשונית ברמת השרון, בסכום של 100 אלף שקל בתמיכה; גלושקו השתמשה בכסף לרכישת ציוד ולנסוע מחוץ לישראל לטורנירים ומחנות אימונים.
כמו כן, היא מייצגת את ישראל בגביע הפדרציה, שם הרקורד ניצחונות-הפסדים הוא 6–4.
בסוף השנה זכתה במקום הראשון בסבב וולוו 2020, שהורכב מ-4 טורנירים, ובסך הכל זכתה בגין ניצחון בכל 4 הטורנירים בפרסים בסך 25,000 שקלים.
בדצמבר זכתה לראשונה באליפות ישראל בטניס ליחידות, אחרי שניצחה בגמר את האלופה היוצאת, שלי ברזניאק ב-3 מערכות.
באוגוסט 2024 בטורניר 500 WTA שנערך במונטריי, מקסיקו גברה גלושקו, שדורגה במקום 277, בסיבוב הראשון על קתרינה ולדוקו האוקראינית, שדורגה במקום 323, עם 3:6, 6:3, 3:6 ועלתה לשמינית הגמר בטורניר.
בשמינית הגמר התמודדה מול הפולניה מגדלנה פרץ' שדורגה במקום ה-45 בעולם ונכנעה לה בתוצאה 1:2. בכך הודחה גלושקו ממסגרת הטורניר.
תוצאה W – L תאריך קטגוריה טורניר משטח בת זוג מתנגדים ציון הפסד 0–1 יוני 2019 15,000 דולר ITF נתניה, ישראל קשהשלי ברזניאקיקטרינה דמיטריצ'נקו אנסטסיה זכרוב 0–6, 4–6 הפסד 0–2 דצמבר 2019 15,000 דולר ITF הרקליון, יוון חרסאולכסנדרה אוליניקובהדורקה דרהוטה סאבו לורה סבטיקובה 2–6, 4-6
לינו שמידק מצ'אדו פסיולי הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה בריטי-ברזילאי.
פסיולי נולד בריביירו פרטו, סאו פאולו, ברזיל.
בגיל 4 עבר עם משפחתו להתגורר באנגליה.
הוא גילה עניין בקריירת משחק בגיל 7, כאשר נרשם לבית ספר לתיאטרון בלונדון.
ב-2010 החל את הקריירה שלו עם הופעות בסדרות טלוויזיה.
עבודתו המקצועית הראשונה הייתה בסרט הקצר הבריטי Awfully Deep שהוקרן בשנת 2010, שביים דניאל פלורנסיו.
באותה שנה, הוא שיחק בסרט הקולנוע "תביא אותו כמו גבר".
בסרט גילם את בנו של השחקן ראסל ברנד.
פסיולי השתתף בסדרה "משחקי הכס", בה הוא גילם את דמותו של רובין ארין, יורש העצר החולני של משפחת ארין.
ב-2014 שיחק בסרט הברזילאי O Menino no Espelho, לצד השחקנים הברזילאים מתאוס סולאנו, רג'ינה אלווס, ולורה נייבה.
בשנת 2020 החל להופיע בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה הבריטית "חינוך מיני".
+קולנוע וטלוויזיהשנה כותרתתפקיד הערות 2010תביא אותו כמו גבר נאפולי 2010 המופע של ארמסטרונג ומילר מרקוס/מייקל פרק 1 2012Broken סטיבן 20112014–20162019 משחקי הכס לורד רובין ארין 9 פרקים 2014The Boy in the Mirror (O Menino no Espelho)פרננדו/אודנרף 2020– חינוך מיני דקס תומפסון2024אדוני האווירלוטננט אדמספרק: "Part One"
לינה מתילדה מנינן היידריך הייתה אשתו של פושע המלחמה ריינהרד היידריך, ראש המשרד הראשי לביטחון הרייך, הפרוטקטור בפועל של הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה ודמות מרכזית בגרמניה הנאצית.
לינה היידריך הייתה פושעת מלחמה בעצמה ונדונה למאסר עולם אך מעולם לא ריצתה את עונשה.
גם לאחר המלחמה המשיכה לינה לקבל את הפנסיה על שירותו של בעלה את המשטר הנאצי.
לינה פון אוסטן, בתו של אריסטוקרט גרמני זוטר שעבד כמורה בכפר.
אחיה הגדול של לינה, הנס הצטרף למפלגה הנאצית והיה חבר באס אה.
הוא דיבר רבות על המפלגה בפני לינה, היא אף השתתפה בעצרת של המפלגה ב-1929 שבה נאם אדולף היטלר.
זמן קצר לאחר מכן הצטרפה ואן אוסטן למפלגה הנאצית כחברה מספר 1,201,380.
בגיל 19, היא השתתפה בנשף של מועדון חתירה בקיל ושם פגשה את ריינהרד היידריך, חייל הרייכסמרינה, צי המלחמה של רפובליקת ויימאר.
הם התאהבו, שבועיים לאחר מכן הם כבר הודיעו על אירוסיהם ב-18 בדצמבר 1930. באפריל 1931, היידריך הודח מהצבא וזאת מאחר שניהל רומן קצר עם בתו של מנהל מספנה בשעה שהיה מאורס לפון אוסטן.
השניים נישאו בכנסייה קטנה בגרוזנברודה ב-26 בדצמבר 1931.
לינה שכנעה את היידריך לבדוק את אס אס שהוקם באותם ימים כאופציה לקריירה חדשה.
ב-1931 החל מנהיג האס אס היינריך הימלר להקים חטיבת מודיעין מסכל של האס אס.
לפי עצתו של מקורבו של היידריך, קרל פון אברשטיין, הימלר הסכים לראיין את היידריך, אך ביטל את מינויו ברגע האחרון.
לינה התעלמה מהודעה זו, ארזה את המזוודה של ריינהרד ושלחה אותו למינכן.
במינכן נפגש היידריך עם הימלר אשר ערך לו ראיון קבלה קצר, שבמהלכו נשאל היידריך על תוכניותיו להקמת היחידה החדשה.
להיידריך היה רושם ראשוני שמצא חן בעיני הימלר: מראה של גרמני בלונדיני צעיר וחסון, התדמית המושלמת של ארי טהור.
בנוסף, היידריך, מצויד בניסיון צבאי רב, הציג תוכניות מפורטות לבניית הגוף אותו הוא מתנדב לנהל, והימלר, שלא שירת בצבא יום אחד אך העריך מאוד את הצבא הגרמני, התרשם עמוקות.
לאחר כעשרים דקות התקבל היידריך לתפקיד, וצורף למפלגה הנאצית כחבר מן המניין.
חובותיו של ריינהרד היידריך הובילו אותו לעבוד שעות ארוכות ולעיתים קרובות להיות מחוץ לבית.
מצב זה הותיר את לינה בבית עם הילדים והיא נאלצה לנהל את משק הבית לבדה.
כך נוצר מתח רציני על נישואיהם שכמעט הביא לגירושים.
בנם קלאוס, מת בתאונת דרכים ב-24 באוקטובר 1943. באותו יום, קלאוס רכב על אופניים עם אחיו היידר, כשיצא לרחוב פגעה בקלאוס משאית קטנה שהגיעה לכביש.
קלאוס מת מפצעיו מאוחר יותר באותו אחר הצהריים וגופתו נקברה בגן האחוזה של הזוג היידריך.
לינה רצתה לירות בנהג ובכל הנוסעים, אך החקירה מצאה את הנהג לא אשם.
כהוקרה על שירותו של בעלה למען המטרה הנאצית, העניק היטלר ללינה את האחוזה הכפרית של יונגפרן-ברשאן באזור בוהמיה.
לינה מכרה את שאר נכסי המשפחה, כולל הבית בברלין ובית הציד ליד נאואן.
היא החזיקה כמה עשרות אסירים באחוזה לצורך עבודת כפייה.
המשפחה התגוררה שם עד אפריל 1945 עד שהיא וגרמנים רבים שהתגוררו שם ברחו מהאזור מאחר שהצבא האדום החל לכבוש את האזור.
לינה הייתה זכאית לקצבה משמעותית מכיוון שלמעשה, בעלה היה גנרל במשטרה הגרמנית שנהרג בפעולה.
בתחילה הממשלה סירבה לשלם לה את הקצבה בגלל תפקידו של היידריך בשואה, אולם לאחר מכן זכתה בקיצבה.
בצ'כוסלובקיה היא נשפטה שלא בפניה ונידונה למאסר עולם, אותו מעולם לא ריצתה.
ב-1965 היא הכירה את במאי התיאטרון הפיני מאונו מנינן בזמן שהייתה בטיול בפינלנד.
בסופו של דבר, הם נישאו.
היא הפכה את בית הקיץ שלה ושל היידריך למסעדה ופונדק עד שנשרף בפברואר 1969, במהלך עבודות שיפוצים של גג המבנה.
ב-1976 פרסמה ספר זיכרונות אשר נקרא "חיים עם פושע מלחמה".
שם הגנה על בעלה והדפה את ההאשמות נגדו בנוגע לאחריותו לשואה ולפשעי מלחמה במלחמת העולם השנייה.
היידריך מתה בגיל 74 ב-14 באוגוסט 1985 בפהמרן.
לינה מאגול היא כדורגלנית גרמנייה המשחקת בעמדת הקשרית באינטר מילאנו מהסרייה א' ובנבחרת גרמניה.
מאגול החלה את קריירת הנוער במועדון Hörder SC, בו שיחקה בין השנים 1999–2002. לאחר מכן עברה למועדון Hombrucher SV בו שיחקה שש שנים בסגל המורכב כמעט כולו מבנים.
ב-2008 עברה לשחק בקבוצת SuS Kaiserau's C בבית הספר של ההתאחדות לכדורגל ואתלטיקה בוסטפאליה.
ב-2009 עברה למועדון גוטרסלוה מהבונדסליגה השניייה לנשים.
מאגול סייעה למועדון לעלות לבונדסליגה לנשים.
בעונת 2012/13 חתמה מאגול בוולפסבורג מהבונדסליגה.
את הופעת הבכורה שלה בבונדסליגה היא עשתה ב-23 בספטמבר 2012 בניצחון 6:0 על סינדלפינגן .
4 ימים מאוחר יותר היא שיחקה לראשונה בליגת האלופות בניצחון החוץ 5:1 על אוניה ראצ'יבורז .
ב-14 בנובמבר הבקיעה את שער הליגה הראשון שלה בניצחון 10:0 על קבוצתה הקודמת גוטרסלוה.
בעונת 13–2012 היא זכתה יחד עם וולפסבורג בטרבל, כשהיא זוכה בבונדסליגה, הגביע הגרמני וליגת האלופות.
ב-21 במאי 2015 מאגול הושאלה לפרייבורג מהבונדסליגה, שם שיחקה במשך 3 עונות..
לקראת עונת 19–2019 עברה מאגול לקבוצת באיירן מינכן מהבונדסליגה.
בהופעת הבכורה שלה שהתקיימה ב-16 בספטמבר 2018 היא הבקיעה שער בניצחון 10:1 על באייר לברקוזן.
בעונת 21–2020 זכתה יחד עם באיירן באליפות גרמניה בהפרש של 2 נקודות מיריבתה המושבעת של באיירן, וולפסבורג.
החל מעונה זו משמשת מאגול כקפטנית של הקבוצה.
ב-13 בינואר 2024 עברה מאגול לאינטר מילאנו מהסרייה א'..
מאגול החלה לייצג את גרמניה ב-2008. ב-2010 ו-2011 השתתפה באליפות אירופה עד גיל 17 שם סיימה במקום השלישי בטורניר יחד עם נבחרתה.
בגביע העולם לנשים עד גיל 20 2012 ביפן, הבקיעה מאגול בתוספת הזמן את השער היחיד בניצחון 0:1 על גאנה, מה שהבטיח את מקומה של גרמניה ברבע-הגמר.
בסופו של דבר הגיעה גרמניה לגמר שם הפסידה 1:0 לארצות הברית .
ב-2013 מאגול זומנה לאליפות אירופה עד גיל 19 בוויילס והגיעה לחצי הגמר שם הודחה על ידי נבחרת צרפת אחרי הפסד 2:1.
ב-2014, מאגול שימשה כקפטנית נבחרת גרמניה, והובילה את נבחרתה לזכייה בגביע העולם לנשים עד גיל 20 , אחרי ניצחון 1:0 על ניגריה .
ב-13 באוקטובר 2015 זומנה מאגול לנבחרת גרמניה לקראת מוקדמות יורו 2017 נגד רוסיה וטורקיה .
בגביע העולם בכדורגל נשים 2019 מאגול כבשה בניצחון 4:0 על דרום אפריקה.
היא כבשה את השער הבודד של גרמניה בהפסד 2:1 לשוודיה ברבע הגמר.
ביורו 2022 לקחה מאגול חלק משמעותי כשהגיעה יחד עם נבחרתה לגמר הטורניר בו הפסידה בתוצאה 2:1 לאנגליה לאחר הארכה.
מאגול הופיעה ב-5 משחקים במהלך הטורניר בהם כבשה 3 שערים.
מאגול עבדה בעבר כפקידה במשרד פרסום.