tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1959 ניתן לו תואר מאסטר במנהל עסקים (MBA) בסיום לימודיו בבית הספר לעסקים של אוניברסיטת הרווארד בקיימברידג', מסצ'וסטס, ארצות הברית.
בספר זיכרונות שפרסם ב-2010 התוודה כי נכשל בחלק מכיתותיו באוניברסיטה, בהן כיתת אנגלית, והיה "מתקדם איטי".
וולפנזון היה חבר בנבחרת האוסטרלית בסיף במהלך אולימפיאדת מלבורן (1956).
בנוסף שירת גם כקצין בחיל האוויר המלכותי האוסטרלי.
וולפנזון ידע לאורך חייו קריירה ארוכה ויוצאת דופן בבנקאות השקעות, פיקח על הארגון מחדש של קבוצת קרייזלר בזמן שעבד בבנק ההשקעות 'האחים סלומון' (Salomon Brothers).
במשך 14 שנים שימש כנשיא ומנכ"ל חברת ההשקעות 'ג'יימס ד.
לחברה היו לקוחות רבים ומגוונים, מחברת הרכב מרצדס-בנץ ועד לתאגיד האופנה פולו ראלף לורן.
וולפנזון היה במקביל גם פילנתרופ שתרם מכספו האישי ובזמנו החופשי היה נוהג לנגן בצ'לו.
בין השנים 1980 ל-1991 כיהן כיושב ראש של אולם הקונצרטים קרנגי הול היושב בניו יורק סיטי.
במהלך אותה העת פיקח על השיפוץ של האולם.
בין 1990 ל-1995 כיהן כיושב ראש חבר הנאמנים של מרכז אומנויות הבמה על שם הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי היושב בוושינגטון די.
וולפנזון השלים תהליך התאזרחות לארצות הברית במהלך 1980. באותה העת עלו השערות לגבי האפשרות שירש את רוברט מקנמארה בנשיאות קבוצת הבנק העולמי, השערות אותן שלל.
בעת פעילותו במרכז האומנויות קנדי קידם מדיניות של שינוי הסדר ההופעות למציאת קהל מאזינים רחב יותר.
בין היתר נערכו בחסותו הופעות של מחזמרים מאת אנדרו לויד ובר, כגון פנטום האופרה וקאטס.
לאחר פרישתו מקבוצת הבנק העולמי ב-2005 הקים חברה פרטית המשתפת פעולה עם ממשלות ותאגידים גדולים העוסקים בענפי השקעות צומחים.
ב-1 ביולי 1995 התמנה בידי נשיא ארצות הברית ביל קלינטון לכהן כנשיא קבוצת הבנק העולמי ובשנת 2000 נבחר לקדנציה נוספת בת חמש שנים בידי חברי הדירקטוריון בהצבעה שתוצאותיה התקבלו פה-אחד.
בכך וולפנזון הוא האדם השלישי שכיהן שתי קדנציות כנשיא הבנק העולמי, לאחר יוג'ין בלאק (1949–1963) ורוברט מקנמארה (1968–1981).
וולפנזון הצטרף לבנק העולמי בתקופה סוערת.
הפגישה השנתית של הבנק ב-1994 הופרעה על ידי מפגינים מאוחדים בסיסמה "חמישים שנה זה מספיק", בטענה שיש לבטל את הבנק העולמי והתאום שלו דרך הסכם ברטון-וודס, קרן המטבע הבינלאומית.
סקירה פנימית משנת 1994 של איכות התשתיות של הבנק, בהובלת מנהל הבנק הבכיר וילי וואפנהנס, מצאה כי התוצאות של יותר משליש מתשתיות הבנק היו "לא משביעות רצון".
באותה שנה משך הבנק מימון מסכר סארדאר סרובאר בהודו לאחר ביקורת חריפה של ארגונים לא ממשלתיים על התשתית.
כמו כן המחלוקת על סכר ארון שלוש המוצע בנפאל הייתה בשיאה כשהתמנה וולפנזון.
בשנת 2003 פרסמה מחלקת הערכת פעולות (OED) של הבנק העולמי סקירה על יוזמת וולפנזון (HIPC).
ברישום הפרוטוקול הבנק העולמי, שנרשם לאחר שעזב את הבנק, אמר וולפנזון, "הפטרת חובות הייתה אחד הדברים החשובים ביותר שיצאו בתקופה שלי מהבנק, כי הרעיון של הסדרת החובות של מדינות עניות היה די מהפכני."
בפגישתו השנתית הראשונה כנשיא הבנק ב-1995, הכריז וולפנזון כי נושא מרכזי במצע נשיאותו יהיה יצירת "הסכם חדש בין תורמים, משקיעים ונמענים כדי להבטיח שהמשאבים מספיקים כדי לענות על הצרכים של האנשים העניים בעולם" ושהמשאבים האלה מנוצלים ביעילות ושקיפות.
וולפנזון אמר באספה השנתית של 1996 כי על הבנק "לעבוד על החלק השני של המצע: להבטיח שימוש יעיל בכל המשאבים".
באחד מנאומיו אמר: "אם המצע החדש יצליח, עלינו להתמודד עם סוגיית היעילות הכלכלית והפיננסית.
אבל אנחנו צריכים גם לטפל בשקיפות, אחריות ויכולת מוסדית.
ובואו לא נחסוך במילים: אנחנו צריכים להתמודד עם סרטן השחיתות".
הוא הציע את סיוע הבנק לממשלות שיטמיעו תוכניות לאומיות כדי למנוע שחיתות שלטונית.
לקראת תוכנית ההתנתקות של מדינת ישראל מרצועת עזה ב-2005, הקוורטט לענייני המזרח התיכון מינה את וולפנזון כמתאם מטעמו וכאחראי לכלכלה הפלסטינית ברצועת עזה ולבתי ההתנחלויות המפונות בגוש קטיף לאחר ההתנתקות.
תחום אחריותו זה הוגדר בידי מזכירת המדינה האמריקאית קונדוליזה רייס.
לדברי רייס באפריל 2004: "וולפנזון ימקד את מאמציו בשני מישורים: ראשית, התיאום בין הפלסטינים לישראל בכל הנוגע לפנים הלא-צבאיים של הנסיגה, לרבות ניהול הנכסים שיושארו מאחור; שנית, החייאת הכלכלה הפלסטינית לאחר יישום ההתנתקות."
וולפנזון הצהיר בריאיון לוול סטריט ג'ורנל כי לצד ההתנתקות יעביר הבנק העולמי חבילה בסך מיליארד דולר בשנה לידי הרשות הפלסטינית למען פיתוח הכלכלה במקום והעלאת איכות החיים.
לצד הצהרתו של וולפנזון, גורם בממשלת אריאל שרון פרסם שהממשל האמריקאי בראשות הנשיא ג'ורג' ווקר בוש פועל להקים תשתית כלכלית בעזה לאחר ההתנתקות.
ביולי נפגש וולפנזון עם שר החוץ הישראלי סילבן שלום, שהביע את תמיכת ממשלת שרון במעורבות הבנק העולמי בפיתוח הכלכלי של עזה לאחר ההתנתקות.
וולפנזון פיקח על ההתנתקות, העלה תקציב של תשעה מיליארד דולר לשיקום הכלכלה הפלסטינית, קידם מכירת חממות חקלאיות של תושבים ישראלים שפונו בידי פלסטינים (ואף תרם לתושבים פלסטינים לקנות אותן מכספו) אך הוגבל בכך.
בדיעבד טען כי היה בור על שלא שם לב לאותיות הקטנות במינויו, וכשל בהרחבת פעילותו וסמכותו מעבר לתחום הכלכלי.
מתוך כך, 11 חודשים בלבד לאחר שמונה למתאם מטעם הקוורטט, התפטר וולפנזון מתפקידו.
מאוחר יותר ירש את התפקיד ראש ממשלת הממלכה המאוחדת לשעבר, טוני בלייר.
ב-2005, לאחר כישלונו להביא להתחדשות כלכלית ברצועת עזה ובסיום משך כהונתו, פרש וולפנזון מנשיאות הבנק העולמי וממשרת מתאם מטעם הקוורטט ושב לעסקיו הפרטיים.
ג'יימס והאפרסק הענק הוא ספר ילדים פופולרי מאת הסופר הבריטי רואלד דאל.
האיורים המקוריים בספר צוירו על ידי ננסי ברקרט , והוא יצא לאור לראשונה בארצות הברית בשנת 1961 ובלונדון בשנת 1967. בעברית יצא הספר ב-1977 ב"סדרת מרגנית" של הוצאת זמורה ביתן מודן ונקרא אז "ג'יימס והאפרסק הענקי".
ב-1996 יצא הספר בתרגום חדש, בשם "ג'יימס והאפרסק הענק".
ג'יימס הנרי טרוטר, ילד רגיל למדי בן 4, חי חיים מאושרים למדי עד שהתייתם כתוצאה מתאונה מוזרה ונוראית - הוריו נבלעו כביכול על ידי קרנף אוכל אדם.
הוא נשלח לחיות עם שתי דודותיו, ספייקר וספונג' (בתרגום לשפה העברית שתרגם אוריאל אופק שמותיהן היו עצילה וגרומה), אשר מתעללות בו במגוון דרכים נפשיות וגופניות.
יום אחד, בגיל שבע, בעודו חוטב עצים בגן, ג'יימס פוגש איש מוזר היודע באופן מסתורי את צרותיו, ומעניק לו שק מוזר המכיל גרגירים קסומים, כך מבטיח הזר, תביא לג'יימס עושר, שמחה והרפתקה גדולה.
בעודו רץ חזרה הביתה להחביא את השק, ג'יימס מועד ומפיל את השק.
השק נקרע ותוכנו מתפזר ושוקע באדמה ללא כל זכר - או כך נראה הדבר באותו הרגע.
ג'יימס מזועזע מהאובדן של מה שנראה כהזדמנות היחידה שלו לברוח מדודותיו המרושעות.
אבל הדברים מקבלים תפנית מוזרה כאשר עץ אפרסק שעמד זה זמן עירום בגן מניב לפתע פרי יחיד שמגיע לגודל פי שניים מהעץ עצמו.
דודותיו של ג'יימס דורשות כסף מהציבור תמורת הזכות לראות את האפרסק הענק, ומעבידות את ג'יימס בפרך.
הוא מגלה מאורה החפורה באפרסק, שם הוא מגלה חרגול, גחלילית, עכביש, תולעת משי, פרת משה רבנו, תולעת אדמה ומרבה רגלים, כולם בממדי ענק.
הוא מגלה שכולם כה גדולים מכיוון שהם אכלו מהגרגרים שג'יימס שמט.
האפרסק מתנתק ומוחץ למוות את דודותיו.
משם מתגלגל האפרסק למסע ברחבי העולם, שמסתיים, לאחר תלאות רבות, כשהאפרסק נוחת על גג האמפייר סטייט בילדינג.
כל יושבי האפרסק זוכים להוקרה, וילדי ניו יורק זוללים את האפרסק.
גלעינו משמש, לאחר מכן, כבית לג'יימס.
בהשראת הספר הופק סרט הקולנוע "ג'יימס והאפרסק הענק", אשר יצא לאקרנים בשנת 1996. הסרט הופק על ידי טים ברטון ובוים על ידי הנרי סליק, כאשר הצמד שיתף פעולה בעבר בהפקת הסרט "הסיוט שלפני חג המולד".
הסרט כולל שילוב של שחקנים חיים עם הנפשה.
ג'יימס אדווין ובּ היה המנהל השני של סוכנות החלל הלאומית לאווירונאוטיקה וחלל של ארצות הברית, מ־14 בפברואר 1961 עד 7 באוקטובר 1968. על שמו קרוי טלסקופ החלל ג'יימס וב.
נולד לג'ון פרדריק ושרה גורהם ובּ, בטאלי הו, קרוליינה הצפונית.
ב־1938 נישא לפטסי אייקן דאגלס, ונולדו להם שני ילדים.
בשנת 1928 קיבל תואר ראשון בחינוך מאוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
הוא היה סגן משנה בחיל הנחתים האמריקני ושירת כטייס בין 1930 ל־1932.
בין 1932 ל־1934 שימש כמזכירו של חבר הקונגרס אדוארד פו, שייצג את אחד ממחוזות קרוליינה הצפונית.
בין 1934 ל־1936 למד משפטים באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון והתקבל ללשכת עורכי הדין של מחוז קולומביה ב־1936. באותה תקופה עבד גם כעוזר לעורך הדין מקס גרדנר, שהיה בעבר מושל קרוליינה הצפונית.
בין 1936 ותחילת מלחמת העולם השנייה, ב־1944, שירת במספר תפקידים בחברת "סְפֶּרִי גירוסקופ".
עם תחילת המלחמה, חזר לשירות בחיל הנחתים.
בתום המלחמה, חזר לוושינגטון ושירת כעוזר מנהלי של מקס גרדנר, שכבר היה תת־מזכיר האוצר של ארצות הברית.
לאחר מהן מונה למנהל הלשכה לענייני התקציב של המשרד המנהלי של הנשיא, תפקיד בו החזיק עד 1949. לאחר מכן, ביקש ממנו הנשיא הארי טרומן לשרת כתת־מזכיר המדינה לעניינים מדיניים.
כאשר ממשל טרומן הסתיים ב־1953, עזב וב את וושינגטון וקיבל תפקיד בחברת הנפט "קר־מקג'י" באוקלהומה.
ג'יימס ג'רמיה וודסוורת' , המוכר יותר כג'רי וודסוורת', היה דיפלומט אמריקני.
כיהן כשגריר ארצות הברית באו"ם בשנים 1960–1961, בשלהי כהונתו של הנשיא דווייט אייזנהאואר.
ג'יימס וודסוורת' נולד בגרובלנד, ניו יורק ב-12 ביוני 1905. הוא היה צאצא ישיר של החלוץ ויליאם וודסוורת', מייסד הרטפורד, קונטיקט.
וודסוורת', היה גנרל האיחוד במלחמת האזרחים האמריקנית, נהרג בקרב וילדרנס ב-1864. גם סבו, ג'יימס וולקוט וודסוורת', וגם אביו, ג'יימס וולקוט וודסוורת' הבן, ייצגו את ניו יורק בקונגרס.
סבו השני היה מזכיר המדינה של ארצות הברית ג'ון היי.
אחותו אוולין הייתה נשואה לוויליאם סטיוארט סימינגטון; הם היו הוריו של ג'יימס וודסוורת' סימינגטון, אחיינו.
וודסוורת' סיים את לימודיו בבית הספר פיי ב-1918, את בית הספר סנט מרקו ואוניברסיטת ייל ב-1927, שם היה חבר באחוות הגולגולת והעצמות.
וודסוורת' לא היה כשיר מבחינה רפואית למלחמת העולם השנייה בגלל רגל פצועה, אך סייע למאמץ המלחמתי כעוזר מנהל במפעל קרטיס-רייט תאגיד בבאפלו, ניו יורק.
בשנת 1950 הוא הפך לסגן מנהל משרד ההגנה האזרחית של מועצת המשאבים לביטחון לאומי, שניסח רבות מתוכניות ההגנה האזרחיות שהוכנו בשיא המלחמה הקרה.
מ-1953 עד 1960, וודסוורת' היה סגן ראש המשלחת האמריקאית לאומות המאוחדות.
הנשיא אייזנהאואר מינה אותו לשגריר ארצות הברית באו"ם, והוא כיהן בין השנים 1960 ל-1961. עם כניסתו לתפקיד של הנשיא הדמוקרטי ג'ון פ.
קנדי, וודסוורת' הוחלף בעדלי סטיבנסון.
בשנת 1965, הנשיא לינדון ג'ונסון מינה את ודסוורת' להנהלת רשות התקשורת הפדרלית, והוא כיהן בתפקיד עד 1970. וודסוורת' עזב את ה-FCC כדי להצטרף לצוות האמריקני מנהל משא ומתן על אמנה עבור קונסורציום הלוויין הבינלאומי לטלקומוניקציה (Intelsat).
בשנת 1927, וודסוורת' התחתן עם הרטי גריגס טילטון (1906–1965), בתם של בנג'מין טרוברידג' טילטון ואנה בילינגס (לבית גריגס) טילטון.
הוא מת ברוצ'סטר, ניו יורק ב-13 במרץ 1984. הוא נקבר בבית הקברות טמפל היל בג'נסיאו.
ג'יימס השני, מלך סקוטלנד מלך על סקוטלנד מ-1437 ועד מותו בשנת 1460.
ג'יימס השני היה בנם של המלך ג'יימס הראשון ושל ג'ואן בופורט.
ג'יימס היה הצעיר מבין שני תאומים שנולדו למלכה.
אחיו הבכור, אלכסנדר, היה יורש העצר וזכה לתואר דוכס רות'סיי אולם נפטר בינקותו, וג'יימס הפך ליורש העצר.
לג'יימס היו חמש אחיות הבוגרות ממנו, ואחות צעירה.
אחיותיו הבכורות נישאו לנסיכים מבתי מלוכה שונים באירופה.
ג'יימס הומלך בגיל שבע שנים.
בשל גילו הצעיר בעת המלכתו, נוהלה הממלכה בפועל על ידי עוצרים במשך מרבית שנות מלכותו.
ג'יימס הוכתר בעקבות ניסיון הפיכה שבוצע על ידי וולטר סטיוארט, רוזן את'ול, אשר רצח את אביו.
לאחר הרצח, נתפס וולטר סטיוארט על ידי שומרי המלך והוצא להורג.
בשנים 1437–1439 נוהלה ממשלת סקוטלנד על ידי ארצ'יבולד דאגלס, רוזן דאגלס.
לאחר מותו של דאגלס, השליטה בפועל נחלקה בין ויליאם קריצ'טון, לורד קריצ'טון הראשון (הלורד צ'נסלור של סקוטלנד) לבין ג'יימס דאגלס, רוזן דאגלס, ובחלק מהזמן בין ויליאם קריצ'טון וסר אלכסנדר ליווינגסטון מקאלנדר.
בשנת 1440 נערכה ארוחת ערב המכונה "ארוחת הערב השחורה", שבה נרצח ויליאם דאגלס, רוזן דאגלס השישי, וככל הנראה הדבר בוצע בהוראת קריצ'טון וליוויגסנטון.
בשנת 1449 הגיע ג'יימס לבגרותו, אולם השליטה בפועל במדינה נותרה בידי משפחת דאגלס, אשר ניסתה לנצל את הגיעו לבגרות ולהצר את השפעתו של ליווינגסטון.
משפחת דאגלס וקריצ'טון נותרו בעלי ההשפעה במדינה ולמעשה ניהלו אותה.
בין השנים 1451–1455 ניסה המלך לאחוז בשלטון בעצמו, וב-22 בפברואר 1452 הורה על רצח רוזן דאגלס השמיני, בטירת סטרלינג.
ג'יימס האשים את דאגלס בכריתת ברית עם ג'ון מקדונלד, רוזן רוס (שנשא בתואר אדון האיים), ועם אלכסנדר לינדזי, רוזן קרופורד ודרש מדאגלס לנתק את הקשרים עימם.
כאשר דאגלס סירב רצח אותו המלך ג'יימס.
רצח זה הוביל למלחמת אזרחים בין השנים 1452–1455 בין תומכי בית דאגלס והמלך.
המלך ניסה לתפוס את אדמות בית דאגלס, אולם כוחות בית דאגלס היו חזקים יותר, ועם השבת האדמות לג'יימס דאגלס, רוזן דאגלס התשיעי נפסקה מלחמת האזרחים לזמן קצר.
הלחימה התחדשה בשנת 1455 ובמאי באותה שנה, בקרב ארקינהולם, הביסו כוחות המלך את כוחות בית דאגלס.
בעקבות הניצחון, הכריז הפרלמנט הסקוטי כי כל רכוש משפחת דאגלס יהפוך לרכוש הכתר, וג'יימס דאגלס, רוזן דאגלס, נמלט לאנגליה.
בעקבות הניצחון החל ג'יימס לשלוט בפועל בממלכתו ובשנים 1455–1460 ניהל שלטון פעיל וניסה לקדם תוכניות רבות.
תוכניותיו להשתלט על איי אורקני, שטלנד והאי מאן לא צלחו, אולם המלך קידם תוכניות לשדרוג הצבא, והביא לשימוש בארטילריה.
במסגרת ניסיונותיו לחיזוק הצבא צר בשנת 1460 על טירת רוקסברוג שנותרה בשליטת אנגליה.
במהלך מצור זה, ב-3 באוגוסט 1460, התפוצץ אחד התותחים.
הפיצוץ הביא למותו של המלך ג'יימס השני שעמד בסמוך.
על אף מותו של המלך, המשיכו הסקוטים בהפגזות ארטילריות והצליחו לכבוש את הטירה מידי האנגלים.
ג'יימס נשא את מרי מחלדר במנזר הולירוד שבאדינבורו ב-3 ביולי 1449. לזוג נולדו שבעה ילדים:
בן שלא זכה לשם, מאחר שנפטר זמן קצר לאחר לידתו ב-19 במאי 1450
אלכסנדר סטיוארט, דוכס אולבני (1454–1485)
הנסיכה מרגרט סטיוארט, נישאה לוויליאם קריצ'טון, לורד קריצ'טון ואוכינגול.
הנסיכה מרי סטיוארט (נפטרה בשנת 1488), נישאה לתומאס בוייד, רוזן אראן, ובשנית לג'יימס המילטון, לורד המילטון.
ג'יימס השלישי היה מלך סקוטלנד בין השנים 1460–1488.
ג'יימס, בנו של ג'יימס השני ושל מרי מחלדר היה שליט לא פופולרי, בעיקר בשל בריתו עם מלך אנגליה, ויחסיו הרעועים עם בני משפחתו ועם משפחות האצולה של סקוטלנד.
תאריך לידתו המדויק ומקום לידתו של ג'יימס השלישי אינם ידועים בוודאות.
לפי חלק מהמקורות ג'יימס נולד במאי 1452, ולפי מקורות אחרים נולד ב-10 או ב-20 ביולי 1451. ג'יימס נולד ככל הנראה בטירת סטרלינג או בטירת סנט אנדרוז.
ג'יימס הפך למלך סקוטלנד לאחר מות אביו, ב-3 באוגוסט 1460 והוכתר במנזר קלסו שברוקסבורגשייר כשבוע לאחר מכן.
בשל היותו בן תשע בעת הכתרתו, נוהלה המדינה בפועל על ידי אימו, מרי מחלדר ששימשה כעוצרת בין השנים 1460–1463 ולאחריה שימשו כעוצרים ג'יימס קנדי, הגמון סנט אנדרוז בשנים 1463–1466, ורוברט, לורד בויד בשנים 1466–1469.
בזמן שהלורד בויד כיהן כעוצר, יחסיו עם המלך עצמו התערערו, בעיקר בשל ניסיונותיו של הלורד בויד להאדיר את משפחתו - בנו של הלורד בויד, תומאס קיבל את התואר רוזן אראן, והעוצר ארגן את נישואיו של תומאס למרי, אחותו של המלך.
עם זאת, ארגן הלורד בויד את נישואי המלך למרגרט מדנמרק, בתו של כריסטיאן הראשון, מלך דנמרק בשנת 1469, אשר הביאה עימה כנדוניה את איי אורקני ושטלנד.
ג'יימס נשא לאישה את מרגרט מדנמרק ביולי 1469 במנזר הולירוד שבאדינבורו ונולדו להם שלושה בנים:
בעקבות נישואיו של ג'יימס הורעו יחסיו עם משפחת בויד, ובעת שהלורד בויד, בנו תומאס ורעייתו של תומאס מרי שהו מחוץ לסקוטלנד בתפקיד דיפלומטי, הודח הלורד בויד מתפקיד העוצר.
משפחתו של סר אלכסנדר בויד הוצאה להורג בשנת 1469, ונישואיה של מרי לתומאס בויד הוכרזו על ידי המלך כבטלים בשנת 1473.
מרבית מהלכיו הפוליטיים של ג'יימס נגעו להרחבת גבולותיה של סקוטלנד מחד, ועל שמירת הברית עם אנגליה מאידך.
בין השנים 1471–1473 שקל ג'יימס פלישות לברטאן, סיינטון (Saintonge), וחלרה - רעיונות שזכו לביקורת שלילית רבה ולבסוף נדחו על ידי הפרלמנט הסקוטי בשל היותם חסרי סיכוי.
ביקורת נוספת הוטחה במלך, בטענה שהמלך חשב על כיבושים שונים, בפועל, הזניח את תפקידיו היומיים, ולא פעל כנדרש ממנו לדאוג למצב הממלכה, ולפקח על מערכת המשפט של הממלכה.
בשנת 1474 כרת ג'יימס השלישי ברית עם אדוארד הרביעי מלך אנגליה לפיה יינשא בנו של ג'יימס השלישי (לימים המלך ג'יימס הרביעי) לנסיכה ססילי מיורק, בתם של אדוארד הרביעי ואליזבת וודוויל.
ברית זו הייתה צעד נכון מבחינה מדינית וכלכלית, שכן מרבית סכסוכי הגבול של סקוטלנד היו עם אנגליה, וברית זו מיסדה את היחסים בין המדינות, אולם הציבור הסקוטי ואצלי סקוטלנד התנגדו לברית, בשל משקעי העבר שנבעו ממלחמות העצמאות של סקוטלנד.
גורם נוסף שהגביר את חוסר הפופולריות של המלך היו מחלוקות בינו לבין שני אחיו - אלכסנדר סטיוארט, דוכס אולבני וג'ון סטיוארט, רוזן מאר.
מאר נפטר בנסיבות חשודות באדינבורו בשנת 1480 וכל נכסיו הפכו לרכוש הכתר, והוענקו על ידי המלך לידידו רוברט קוכריין.
דוכס אולבני נמלט לצרפת בשנת 1479 מחשש לחייו, ובעקבות בריחתו הואשם בבגידה ובניסיון להפר את הברית עם אנגליה.
בשנת 1479 קרסה הברית עם אנגליה, ופרצה מלחמה שנמשכה לסירוגין בין 1480 לבין 1482. בשנת 1482 פלש אדוארד הרביעי, מלך אנגליה לסקוטלנד.
בראש הצבא הפולש עמד דוכס גלוסטר, לימים המלך ריצ'רד השלישי, ואף אחיו של המלך, דוכס אולבני.
ג'יימס יצא בראש כוחות סקוטיים על מנת לעצור את הפלישה, אולם אצילים סקוטיים עצרו אותו בגשר לאודר ביולי 1482. ככל הנראה אצילים אלה עצרו את המלך בהוראת דוכס אולבני.
המלך נאסר ונכלא בטירת אדינבורו על ידי האצילים, ומלך אנגליה הציב את דוכס אולבני בראש המשטר החדש (כשליט בובה).
הצבא האנגלי לא הצליח לכבוש את טירת אדינבורו (בו היה כלוא המלך), וזמן קצר לאחר סתיו 1482, אזל המימון לצבא הפלישה והוא נסוג לאנגליה (לאחר שבדרך בזז את בריק שעל נהר הטוויד).
ג'יימס שב לשלטון לאחר שקנה בכסף את תמיכת ממשלתו של דוכס אולבני ואצילים אחרים, ובדצמבר 1482 קרס שלטונו של דוכס אולבני.
סייעה למלך ג'יימס תמיכתו של ג'ורג' גורדון, רוזן הנטלי אשר התנגד לניסיונו של דוכס אולבני לתפוס את נכסי רוזנות מאר.
בינואר 1483 דוכס אולבני נמלט לביתו בדאנבאר, ולאחר מותו של פטרונו, המלך אדוארד הרביעי ב-9 באפריל באותה שנה, נאלץ דוכס אולבני להימלט לאנגליה מחשש לחייו.
הדוכס נשאר באנגליה עד שנת 1484 וקיבץ כוחות נוספים לצורך ניסיון פלישה נוסף לסקוטלנד.
ניסיון זה נכשל בתבוסתו בקרב יריד לוכמאבן, ודוכס אולבני יצא לפריז שבה נהרג במהלך תחרות בין אבירים בשלהי שנת 1484.
עם שובו לשלטון לא שינה ג'יימס השלישי את דרכיו, והמשיך לנסות להשיג ברית עם אנגליה (על אף עמדת אצילי סקוטלנד וממשלתו, ועל אף תמיכת אנגליה במתנגדיו).
תמיכתו באצילים אחדים, והפלייתם למול אחרים עוררה עוינות נגדו בקרב האצולה.
כמו כן ג'יימס סירב לעבור בין ערי ממלכתו ולשפוט את נתיניו (חלק מתפקידו של המונרך), ונותר בטירת אדינבורו.
כמו כן, ג'יימס התרחק מאשתו ומבנו הבכור שהתגוררו בסטרלינג והעדיף את בנו השני.
בשנת 1488 אצילים שהתנגדו לשלטונו אספו כוחות צבאיים ותקפו את כוחותיו של המלך בקרב סאוכיברן, בקרב זה נכח בנו הבכור של המלך - ג'יימס הרביעי אשר יצא נגד העדפתו של אחיו.
במהלך הקרב, שהתרחש ב-11 ביוני, נהרג המלך בנפילתו מסוסו, או, לפי מקורות אחרים, נרצח במילטאון הסמוכה לבאנוקברן.
על פי מקורות אלה נרצח המלך על ידי אדם שהתחזה לכומר.
מקורות אלה מקורם במאה ה-16, ומקורות מתקופת הקרב לא מציינים את בריחתו משדה הקרב או הרצחו.
ג'יימס הווארד וודס הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה תיאטרון וקומיקאי אמריקאי, זוכה פרס אמי ופרס גלובוס הזהב, והיה מועמד לשני פרסי אוסקר.
וודס נולד בוורנל שביוטה למרתה ולגייל פאטון וודס, איש מודיעין צבאי שנפטר בשנת 1960 במהלך ניתוח.
אמו של וודס מרתה נישאה בשנית, לתומאס דיקסון.
וודס גדל בעיר ווריק, רוד איילנד ולמד ב"בית ספר פילגרים" בעיר.
וודס, שאביו שירת שירות צבאי מרבי התקבל לאקדמיית חיל האוויר של צבא ארצות הברית, מספר שבועות לפני שעזב את האקדמיה נקלע וודס לתאונת עבודה כאשר לוחיות במחשב המטוס פגעו בידו של וודס וגרמו לפגיעה קשה בגידו, בגלל הפציעה נאלץ וודס לפרוש מהשירות הצבאי.
וודס למד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס תואר ראשון במדע המדינה, במהלך לימודיו השתתף וודס גם במספר הצגות.
וודס נשר מהמכון הטכנולוגי בשנת 1969 זמן קצר לפני שהיה אמור לסיים את לימודיו בהצלחה וזאת כדי לפתח את קריירת המשחק שלו.
וודס עבר לניו יורק והחל את קריירת התיאטרון שלו בברודוויי ב"תיאטרון לייסום".
ב-1971 הופיע בהצגה "ילדי הירח" בוושינגטון, לאחר מכן ההופעה הועברה לברודוויי ווודס זכה על תפקידו ב"פרס התיאטרון העולמי".
וודס החל את הקריירה הקולנועית שלו ב-1972 לצד רוברט רדפורד וברברה סטרייסנד בסרט "כך היינו" ולאחר מכן בסרט "פשיטה על אנטבה" אשר מבוסס על מבצע אנטבה המפורסם.
בשנת 1979 קיבל וודס מועמדות ראשונה לפרס גלובוס הזהב על תפקידו כרוצח הסאדיסט גרגורי אולס פאוול במותחן הפשע "שדה הבצל".
וודס שיחק בסרט הפשע של סרג'יו ליאונה "היו זמנים באמריקה" לצד רוברט דה נירו וגילם את דמותו של איש המאפיה היהודי מקס ברקוביץ.
שנת 1986 הייתה השנה המוצלחת ביותר בהיסטוריה הקולנועית של וודס עם מועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרטו של אוליבר סטון "סלבדור" המבוסס על מלחמת האזרחים באל סלוודור בשנות ה-80. כמו כן באותה שנה זכה וודס בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב על משחקו בסדרת הטלוויזיה "הבטחה".
סוף שנות ה-80 היו פוריות ביותר בקריירה של וודס ב-1987 לאחר מכן קיבל וודס מועמדות שלישית לפרס גלובוס הזהב הפעם על תפקידו בסדרת הדרמה "באהבה ובמלחמה".
וודס זכה בפרס אמי השני שלו שנה לאחר מכן ב-1989 על תפקידו בסדרה "שמי הוא ביל וו", כמו כן גם קיבל מועמדות רביעית לפרס גלובוס הזהב על תפקיד זה.
באותה שנה שיחק בסרט "פתאום הורים".
ב-1992 שיחק וודס בסרט "צ'פלין" אשר מבוסס על חייו של שחק הקולנוע צ'ארלי צ'פלין לצד רוברט דאוני ג'וניור וקיבל מועמדות שלישית לפרס אמי ומועמדות חמישית לפרס גלובוס הזהב על משחקו בסדרה "האזרח כהן".
שנתיים לאחר מכן כיכב לצד סילבסטר סטאלון ושרון סטון במותחן האקשן "המומחה".
וודס שיחק בסרט הפשע של מרטין סקורסזה "קזינו" לצידם של רוברט דה נירו, שרון סטון וג'ו פשי וב-1995 קיבל מועמדות רביעית לפרס אמי ולמועמדות שישית לפרס גלובוס הזהב על תפקידו בסדרה "אישום: המשפט של מקמרטין".
בשנת 1996 קיבל וודס מועמדות שנייה לפרס אוסקר הפעם בקטגוריית פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, על תפקידו בסרט של רוב ריינר "פסק דין".
בסרט גילם וודס את דמותו של הפעיל הגזען של ארגון הקו קלוקס קלאן ביירון דה לה בקווית', רוצחו של פעיל זכויות האדם מדגר אוורס.
על תפקיד זה קיבל וודס גם מועמדות שביעית לפרס גלובוס הזהב וכמו כן מועמדות נוספת על התפקיד שגילם בסדרה "הקיץ של בן טיילר" באותה שנה.
ב-1997 שיחק בדרמה של רוברט זמקיס "קונטקט" ודיבב את דמותו של אל השאול ושליט המתים האדס בסרט האנימציה "הרקולס".
ב-1999 שיחק וודס בדרמה של סופיה קופולה "חמש ילדות יפות" ובה גילם את אבי המשפחה רונאלד ליסבון.
בשנת 2000 קיבל וודס את מועמדות פרס גלובוס הזהב התשיעית שלו על תפקידו בסרט "תמונות מלוכלכות".
בשנת 2003 גילם וודס את דמותו של ראש עריית ניו יורק לשעבר רודולף ג'וליאני בסרט הטלוויזיה "Rudy: The Rudy Giuliani Story", על התפקיד קיבל וודס את המועמדות החמישית לפרס אמי.
את המועמדות השישית שלו לפרס אמי קיבל וודס בשנת 2006 על תפקידו בסדרת הדרמה עטורת השבחים "ER".
אחיו של וודס מייקל ג'פרי וודס שגם היה שחקן נפטר בשנת 2006 מדום לב.
וודס השתתף בשנת 2006 ב"אליפות העולם בפוקר" בהוליווד שבה סיים במקום ה-24 מתוך 692 מתמודדים.
וודס מתנדב כשוטר מילואים במשטרת לוס אנג'לס.
ב-17 באוגוסט 2006 במהלך מלחמת לבנון השנייה, הופיעה מודעה על עמוד שלם בעיתון ה"לוס אנג'לס טיימס" בה הוא היה חתום על גינוי מפורט נגד הטרור שגורמים ארגוני החמאס והחזבאללה, והובעה בה תמיכה גם באזרחים התמימים שנפגעו בישראל ובלבנון.
על מודעה זו היו חתומים גם ניקול קידמן, מייקל דאגלס, דני דה ויטו, ברוס ויליס, סילבסטר סטאלון, סם ריימי, רידלי סקוט, ועוד.
באהבה ובמלחמה (1987) - סרט טלוויזיה
גדולים מכדי להיכשל (2011) – סרט טלוויזיה של HBO
ג'יימס ווד הוא מבקר ספרות וסופר אנגלי, משמש כפרופסור במחלקה לספרות אנגלית באוניברסיטת הרווארד וכותב בצוות המגזין ניו יורקר.
אביו היה פרופסור לזואולוגיה באוניברסיטת דורהם.
ווד למד בתיכון איטון קולג', הוא סיים תואר שני באוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1988.
בין השנים 1992 ל-1995 שימש כמבקר הספרות בעיתון הגארדיאן.
בשנת 1994 היה שופט בפרס מאן בוקר.
בשנת 1995 מונה להיות עורך בכיר בניו ריפבליק.
נשוי לסופרת האמריקאית קלייר מסוד.
ג'יימס וֶדֶל (James Weddell; 24 באוגוסט 1787 - 9 בספטמבר 1834) היה ימאי ומגלה ארצות, נווט וצייד בריטי.
ב-1823 הגיע לנקודה 15 מעלות מדרום לקו הרוחב הדרומי 74° וזיהה שהוא נמצא בים שולי, שנקרא לאחר מכן על שמו - ים ודל.
כבר מגיל צעיר שירת על ספינת משא של פחם.
ב-1819 נודעו חדשות על ציד רווחי ביותר של כלבי ים באיי שטלנד הדרומיים שפרוותם הייתה יקרת ערך והניבה רווחים עצומים.
ודל הציע לשותפיו, בונה האניות ג'יימס סטרצ'ן (James Strachan) וסוכן הביטוח ג'יימס מיטשל (James Mitchell) לצאת למסע ציד באזור.
ודל הפליג כרב חובל בספינת בריג בשם ג'יין (Jane) לאיי פוקלנד וחזר עם מטען יקר ערך שהניב רווחים נאים.
במסע הבא, שנה מאוחר יותר, פעלו כבר באזור ספינות ציד כלבי ים כה רבות, שאוכלוסיית כלבי הים התדלדלה וודל החליט לחפש שטחי ציד חדשים.
בין 1822 ל-1824 הפליג לאיי אורקני הדרומיים כרב חובל על סיפון ה"ג'יין", בעוד עמיתו מתיו בריסביין מפקד על ה"ביופוי" (Beaufoy).
הציד לא היה מוצלח ולכן פנו השניים דרומה.
הים היה שקט באופן בלתי רגיל וב-23 בפברואר 1823 הגיעו הספינות לקו הרוחב (קו אורך ), הנקודה הדרומית ביותה אליה הגיע כלי שיט מעולם עד אז (שלוש מעלות דרומה מהישגו של ג'יימס קוק).
כיוון שלא נראתה כל יבשה באופק הניח ודל שהים משתרע עד הקוטב הדרומי עצמו, אך החליט לסוב ולשוב צפונה ולא להמשיך ולחקור.
באותה שנה הגיע לאזור הספן האמריקאי בנג'מין מורל ודיווח על יבשה לה קרא "דרום גרנלנד החדשה", אך האי לא נצפה יותר מאז ונחשב לדוגמה מובהקת ל"אי תעתוע".
לאחר מכן, איש לא הגיע לים עד שנת 1911 אז הגיעה למקום משלחתו של וילהלם פילכנר.
ודל ובריסביין חזרו לפוקלנד למשך החורף ולאחר מכן נפרדו דרכיהם.
ביולי 1824 שב ודל לבריטניה.
ב-1825 הוציא ודל לאור ספר המתעד את רשמיו וחקירותיו.
הוא המשיך להיות קברניטה של ה"ג'יין" במסעות באוקיינוס האטלנטי.
ב-1829, במהלך מסע מבואנוס איירס לגיברלטר נבקעו בספינה בקעים מסוכנים והצוות עבר לספינה אחרת באיים האזוריים.
אולם גם ספינה זו עלתה על שרטון ליד כף ורדה.
אובדנה של ה"ג'יין" היה עבור ודל מכה כלכלית אנושה והוא נאלץ להשכיר עצמו כרב חובל שכיר.
ודל נפטר בלונדון בן 47, בעוני ובאלמוניות.
פרט לים ודל נקרא על שמו סוג של כלב ים, כלב ים ודל (Leptonychotes weddellii).
ג'יימס וולסי היה ראש ה-CIA האמריקאי ה-16 במשך כשנתיים (5 בפברואר 1993 - 10 בינואר 1995), בתקופת נשיאותו של ביל קלינטון, וכיום חוקר מדיניות החוץ האמריקאית, עיתונאי ופובליציסט נאו-קונסרבטיבי.
וולסי נולד ב-1941, בטלסה, העיר השנייה בגודלה באוקלהומה, ארצות הברית, גדל בה וסיים בית ספר תיכון.
למד לתואר ראשון באוניברסיטת סטנפורד וסיים ב-1963, בהצטיינות.
קיבל את מלגת רודז ולמד בעזרתה לתואר שני באוניברסיטת אוקספורד, אנגליה.
קיבל את ה-MA כעבור שנתיים וחזר לארצות הברית.
למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל, וב-1968 קיבל תואר ראשון נוסף במשפטים.
בתקופת לימודיו בייל היה וולסי פעיל מרכזי בהפגנות נגד מלחמת וייטנאם.
הוא אף ייסד והנהיג במשך כשנה את קבוצת אוהדי יוג'ין מקרתי, איש השמאל, בייל.
הקבוצה תמכה במירוצו של מקרתי בפריימריס במפלגה הדמוקרטית, כנגד הנשיא הדמוקרטי המכהן לינדון ג'ונסון, לפני הבחירות של 1968 לנשיאות ארצות הברית.
בנוסף לפעילותו הפוליטית ולימודיו היה וולסי בתקופה זו גם עורך הג'ורנל המשפטי של ייל.
וולסי נשוי לסוזן לבית היילי, ד"ר לפסיכולוגיה (אוניברסיטת הרווארד), ומנהלת בכירה במסגרת האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית) ויש להם שלושה בנים.
ב-9 במרץ 1977 מונה על ידי הנשיא ג'ימי קרטר לסגן מזכיר הימייה (התפקיד האזרחי השני בחשיבותו במשרד זה) וכיהן בתפקיד כמעט שלוש שנים, עד 7 בדצמבר 1979, עת חזר לאותו משרד עריכת דין בו החל את דרכו המקצועית והפעם כבר כשותף בכיר.
וולסי נשאר הפעם כעשר שנים במשרד עורכי הדין שלו, עד 1989, ובמקביל לעבודתו כעורך דין שימש בחלק מהתקופה (1983–1986) גם כיועץ למשלחות של הנשיא רייגן, לשיחות השונות עם הסובייטים, על פירוק הנשק (START, ועוד).
ב-1989 מינה אותו הנשיא ג'ורג' בוש (האב) לשגריר ארצות הברית לשיחות פירוק הנשק הקונבנציונלי באירופה (CFE), תפקיד שמילא במשך כשנתיים ואז שוב חזר למשרד עריכת הדין שלו, למשך כשנתיים.
ב-1993 הוחזר וולסי לשירות הממשלתי על ידי הנשיא הדמוקרטי החדש ביל קלינטון, הפעם כראש ה-CIA, תפקיד שמילא כשנתיים, עד 1995. המינוי נועד כנראה לקרב את הדמוקרטים הנאו-קונסרבטיביים אל הנשיא, לבל יערקו למפלגה הרפובליקנית.
עם זאת, לדברי וולסי עצמו, בפועל לא רק שיחסיו עם קלינטון היו רעים, אלא שאף "לא היו קיימים".
לדברי הסופר והעיתונאי ריצ'רד מיניטר, השניים לא נפגשו בארבע עיניים ולו פעם אחת במהלך כל תקופת כהונתו של וולסי בראשות ה-CIA.
מיד לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001 היה וולסי ממייסדי "המוסד להגנתן של הדמוקרטיות" - FDP, שהוקם כמכון מחקר המיועד למצוא דרכים להגנת הדמוקרטיה, המערב וישראל כנגד הטרור.
וולסי מונה וממשיך לכהן עד היום כיו"ר מרכז החשיבה הזה, אשר בין חבריו ויועציו אישים כג'ו ליברמן, ניוט גינגריץ', פולה דובריאנסקי, רוברט מקפרליין, סטיב פורבס, אריק קנטור, צ'ארלס קראוטהאמר, ריצ'רד פרל, ויליאם קריסטול ואחרים.
וולסי מכהן כיום גם כחבר מועצת היועצים של "מכון וושינגטון למדיניות המזרח הקרוב" - WINEP, הנחשב לפרו-ישראלי, חבר "אגודת הנרי ג'קסון" הבריטית, ומכהן כחוקר או יועץ בשורה ארוכה נוספת של ארגונים ומוסדות נאו-קונסרבטיביים, בדרך כלל פרו-ישראלים, ברחבי תבל.
ב-2008 היה וולסי יועץ לענייני ביטחון ואנרגיה לקמפיין לנשיאות של המועמד הרפובליקני ג'ון מקיין, שהתמודד מול הסנאטור דאז ברק אובמה.
וולסי רואה את עצמו כדמוקרט–נאו-קונסרבטיבי, מהזן של אחד מראשוני הנאו-קונסרבטיבים בקרב המפלגה הדמוקרטית, הנרי ג'קסון, ובעלי דעות דומות שפעלו במפלגה זו לאחר מכן כמו ג'ו ליברמן: ניצי מבחינת מדיניות חוץ, ומאידך ליברל כלכלי-חברתי בהשקפותיו במדיניות פנים.
בתחומי האנרגיה והסביבה הוא מאמין שהאדם הוא הגורם העיקרי לתופעת ההתחממות הגלובלית.
כמו כן, הוא דוגל במעבר למכוניות חשמליות ובמעבר מהפקת אנרגיה בתחנות כוח ענקיות, מנפט ופחם, אל תחנות כוח זעירות, רבות ומפוזרות וממקורות "ירוקים" ומתחדשים, כמו מקורות ביולוגיים, אנרגיית שמש, רוח, מים וכו'.
סיבותיו הן בעיקר ביטחוניות ומתוך חשש מפני תלות של ארצות הברית בנפט מהמזרח התיכון.
הספר טוען, בין השאר, שהג'יהאד האסלאמי מתגנב לתוך אמריקה, וכי מרבית המסגדים, כמו גם מרבית ארגוני הצדקה המוסלמיים בארצות הברית הם איסלמיסטיים רדיקליים.
ב-26 בינואר 1998 היה וולסי אחד מ-18 מראשי הנאו-קונסרבטיבים שחתמו על מכתב גלוי לנשיא ביל קלינטון, אשר קרא לנשיא להפיל את סדאם חוסיין מהשלטון בעיראק.
לדעת רבים השפיע מכתב זה על הנשיא שלאחר קלינטון, ג'ורג' בוש (הבן), לעשות בדיוק את הפעולה הזו.
באותה עת, חלק ניכר מהחתומים על המכתב כבר כיהנו במשרות שונות בממשל בוש (הבן).
בנוסף לוולסי עצמו חתומים על המכתב אישים כמו רוברט קגן, ויליאם קריסטול, ריצ'רד פרל, ריצ'רד ארמיטאג', דונלד ראמספלד, פול וולפוביץ, רוברט זליק, ג'ון בולטון, פולה דובריאנסקי, אליוט אברמס, ויליאם בנט, פרנסיס פוקויאמה ואחרים.
במאמר שפרסם בוול סטריט ג'ורנל במאי 2006, כחודש וחצי לפני מלחמת לבנון השנייה, הביע וולסי התנגדות ל"התנתקות", שבוצעה שנה קודם לכן, ול"התכנסות" שתכנן ראש ממשלת ישראל דאז אהוד אולמרט.
הוא טען ששתי הנסיגות החד-צדדיות הללו, גם זו שבוצעה וגם זו המתוכננת, שתיהן בגדר טיפשות.
בריאיון ל"מעריב" בפברואר 2012 אמר וולסי, כי לדעתו "איראן דומה יותר לגרמניה הנאצית מאשר לברית המועצות, שם שלטה "חבורה של בריונים רציונליים"...
זה לא אחראי להניח שמחמוד אחמדינז'אד הוא רק עוד סובייטי, שפועל על פי אידאולוגיה.
בהיותו ראש ה-CIA התנגד וולסי לשחרורו של ג'ונתן פולרד, אולם כיום, כמעט עשרים שנה לאחר מכן, הוא תומך בשחרורו ואף פרסם ביולי 2012 מכתב תמיכה פומבי בעניין זה ב"וול סטריט ג'ורנל", בו טען בין השאר שהסיבה לאי השחרור היא יהדותו של פולרד.
ג'יימס וולסי, בועה נוספת של התחממות כדור הארץ, קיוונים
ג'יימס וולסי, איזו מין מלחמה, קיוונים
ג'יימס וולסי, להגן על החרות ולקדמה, קיוונים
ג'יימס ואן דר ביק היה שחקן טלוויזיה וקולנוע אמריקאי.
נודע בעיקר בזכות תפקידו הראשי בתור דוסון לירי בסדרת דרמת הנעורים הרומנטית "דוסון קריק".
ואן דר ביק נולד בצ'שייר, קונטיקט שבארצות הברית, למשפחה נוצרית עם שורשים מהולנד, צרפת ואירלנד.
הוא בנם של מלינדה (לבית וובר), רקדנית-עבר ומורה להתעמלות גופנית, ושל ג'יימס ויליאם ואן דר ביק, מנהל בחברת טלפון סלולרי ובעברו, שחקן בייסבול מקצועי.
ואן דר ביק למד, באמצעות מלגה, באוניברסיטת דרו שבניו ג'רזי, ואף לקח חלק שם במקהלת א-קפלה גברית.
ב-1998, עם קבלת התפקיד הראשי בסדרה "דוסון קריק", הוא פרש מלימודיו לטובת פיתוח קריירת המשחק שלו.
בין 1998 ל-2003 כיכב כדוסון לירי בסדרה "דוסון קריק" יחד עם קייטי הולמס וג'ושוע ג'קסון.
ב-1999 כיכב בדרמת הספורט "כוכב חדש נולד" לצד פול ווקר, איימי סמארט ואלי לרטר.
ב-2009 גילם ואן דר ביק את דמותו של אנטוני סטיבן רייט/"טוני זאפה" בסרט הטלוויזיה "חטיפה לאור יום", המבוסס על פרשת חטיפת הנערה אן סלוטי מנברסקה.
ב-2011 שיחק בסרט הטלוויזיה "מפלי סאלם", המבוסס על רומן בשם זהה מ-2001. בנוסף, הוא הופיע בקליפ "Blow" של הזמרת קשה.
בין השנים 2012–2013 שיחק בשתי עונות כדמות פיקטיבית של עצמו בסדרה הקומית "הביץ' מדירה 23" לצד קריסטן ריטר.
בנוסף, שיחק בסרטו של ג'ייסון רייטמן "יום הפועלים" לצד ג'וש ברולין.
ב-2014 שיחק בתפקיד הראשי בסיטקום "חברים הכי טובים" לצידה של ברוקלין דקר.
בשנת 2017 שיחק בקומדיה "לחיות בקטן".
ב-2018 שיחק בסדרה "פוזה" בתפקיד מאט ברומלי, הבוס של סטן.
בשנת 2019 השתתף בעונה ה-28 של תוכנית המציאות האמריקאית "רוקדים עם כוכבים", שם היה למודח השביעי.
בנובמבר 2024, ואן דר ביק אובחן כחולה בסרטן המעי הגס.
הוא נפטר ממחלתו ב-11 בפברואר 2026.
ואן דר ביק היה נשוי בשנית.
הוא נישא לקימברלי ברוק באוגוסט 2010 בטקס צנוע במרכז הקבלה שליד כיכר דיזנגוף בתל אביב.
גם יוצר ותסריטאיחדר 104סקוטפרק: "Pizza Boy"משפחה מודרניתבו ג'ונסוןפרק: "No Small Feet"2017-הווהערפדינהבוריס האנטלידיבוב; 65 פרקים2018פוזהמאט ברומלי5 פרקים2025פיצוי יתר (אנ')צ'רלי2 פרקים
ג'יימס והאפרסק הענק הוא סרט הנפשה מוזיקלי המבוסס על ספר באותו שם.
הסרט בוים על ידי הנרי סליק והופק על ידי טים ברטון.
לאחר שהסרט הופץ בישראל עם תרגום עברי, בינואר 2023 הסרט הופץ בדיבוב עברי בשירות הסטרימינג דיסני+.
בשנות ה-30, ג'יימס הנרי טרוטר הוא ילד קטן אשר חי עם הוריו בחוף ים באנגליה.
כאשר הציל עכבישה מהמחיצה של הדודות, ג'יימס פגש איש מסתורי אשר הביא לו "לשונות תנינים" ירוקות אשר יכלו לשפר את חייו של ג'יימס, אולם האיש הזהיר אותו לא לאבד את הלשונות ונעלם.
כאשר ג'יימס חזר לביתו הוא החליק ולשונות התנינים נפלו לאדמה.
לפתע, בעץ ישן נתגלה אפרסק שגדל לממדים עצומים, בעקבות כך, ספייקר וספונג' החליטו להפוך את האפרסק הענק לאטרקציה ולהרוויח כסף.
כאשר ג'יימס יצא החוצה ולקח ביס מהאפרסק הוא נתפס על ידי אחד מלשונות התנין והפך לדמות מונפשת.
הוא קפץ דרך החור של האפרסק וגילה חבורה של חרקים ענקיים עם חלומות שונים (חגב, פרת משה רבנו, מרבה רגליים, עכבישה, תולעת גשם וגחלילית).
בזמן שהדודות חיפשו את ג'יימס, מרבה הרגליים חתך את הקצה העליון של האפרסק, ואחרי מלא סיבובים, ג'יימס וחבריו החרקים נצפו עם האפרסק באוקיינוס האטלנטי.
לאחר ששבעו וישנו, ג'יימס דיבר עם גברת עכבישה והיא סיפרה לו שהיא העכבישה שג'יימס הציל מהדודות וכשג'יימס דאג בגלל הדודות, העכבישה עודדה אותו, נשקה לו והשכיבה אותו לישון.
בסיוטו, ג'יימס נהיה תולעת והדודות ספייקר וספונג' עקבו אחריו וניסו לרסס אותו יחד עם הקרנף.
כשג'יימס התעורר הוא וחבריו מצאו את עצמם באנטארקטיקה וכולם כעסו על מרבה הרגליים כי הוא נרדם בזמן השמירה.
כשג'יימס שאל אותו אם הוא באמת טייל ברחבי העולם, אז מרבה הרגליים אמר שהוא טייל על שני דפים של נשיונל ג'יאוגרפיק.
אולם לאחר ששמע את משאלתו של החגב ותקוותו למצפן, סיכן מרבה הרגליים את חייו וקפץ אל האגם הקפוא.
במצולות הים הוא מצא מצפן, אולם נתפס על ידי שלדים פיראטים.
בעזרתם של ג'יימס וגברת עכבישה מרבה הרגליים ניצל והמסע נמשך.
כשהחבורה סוף סוף הגיעה לניו יורק, צצה סערה והקרנף הגיע, ג'יימס היה מפוחד, אבל התגבר על הפחד שלו בעזרת חבריו.
הקרנף הכה בברק על ג'יימס והאפרסק וכל חבריו החרקים נעלמו.
בתוך האפרסק, כאשר לשון תנין נוסף תפס את ג'יימס הוא התעורר משנתו וכשיצא מהאפרסק הופתע ג'יימס לגלות כי הוא נמצא על בניין האמפייר סטייט.
אחרי שחולץ ג'יימס על ידי המשטרה ומכבי האש, ספייקר וספונג' הגיעו והכריחו את ג'יימס לחזור לביתן, אולם ג'יימס סירב וסיפר את כל הסיפור.
לפתע כשהדודות עמדו להרוג את ג'יימס, הגיעו החרקים ועזרו לג'יימס להיפטר מהדודות המרושעות.
ג'יימס הכיר לכל תושבי ניו יורק את חבריו החרקים והרשה להם לאכול מהאפרסק.
גרעין האפרסק הפך לבית בסנטרל פארק וג'יימס חי עם חבריו החרקים והיו לו הרבה חברים.
מרבה הרגליים התחרה לראשות העיר ניו יורק, החגב הפך לכנר מקצועי, תולעת הגשם הפכה להיות סמל של קרם גוף חדש, פרת משה רבנו הפכה לאחות, הגחלילית האירה את פסל החירות, העכבישה פתחה את "מועדון העכביש" וג'יימס חגג את יום הולדתו התשיעי עם משפחתו החדשה.
לאחר הכתוביות, ישנו משחק ארקייד חדש בשם "לעקוץ את הדודות" בהשתתפות הקרנף.
מייג'ור גנרל ג'יימס וולף היה מצביא בריטי אשר התבלט במהלך מלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
וולף הוביל את הצבא הבריטי לניצחונות מזהירים בצרפת החדשה, ששיאן היה בקרב מישורי אברהם שבו מת.
וולף זכה בתהילת נצח, והפך לסמל של הניצחון הבריטי במלחמה.
וולף נולד ב-2 בינואר 1727 בבית הכומר המקומי בעיר ואסטרם שבמחוז קנט בממלכת בריטניה הגדולה.
הוא היה המבוגר מבין שני בניו של קולונל (מאוחר יותר לוטננט גנרל) אדוארד וולף ואשתו הנרייטה תומפסון.
בילדותו היה מיודד מאוד עם ג'ורג' ורדה, שהתפרסם לימים כמדכא המרד האירי של 1798. בשנת 1740, כשהיה בן 13, הוא התגייס לצבא, ושרת ברגימנט הימי הראשון.
למזלו, הוא חלה זמן קצר לאחר מכן, ולפיכך לא השתתף במשלחת הצבאית הבריטית לקרטחנה בשנת 1741, שהסתיימה באסון.
בשנת 1742 הועלה לדרגת לוטננט שני, ולאחר מכן הועבר לפלנדריה כדי להשתתף במלחמת הירושה האוסטרית.
הוא לקח חלק בקרב דטינגן, במהלכו פיקד על גדוד והתבלט באומץ לבו כאשר המשיך להילחם למרות שסוסו נורה תחתיו.
בשנת 1746 הגדוד שלו נקרא חזרה לבריטניה בדחיפות, עקב פריצת המרד היעקוביטי.
הגדוד שלו נשלח בתחילה לניוקאסל, ובהמשך הועבר לסקוטלנד ולקח חלק בקרב פלקריק וקרב קלודן.
לאחר קרב קלודן התבלט כאשר סירב לקחת חלק בטבח הבריטי ביעקוביטים בהוראתו של הנסיך ויליאם, דוכס קמברלנד.
בינואר 1747 הוחזר ליבשת לקחת חלק בבלימת הצבא הצרפתי בפלנדריה, ולקח חלק בקרב לאופלד שבמהלכו נפצע קשה וקיבל ציון לשבח.
בשנת 1748 נחתמה אמנת אקס-לה-שפל שסיימה את המלחמה.
וולף הוחזר לבריטניה, והיה כעת בן 21 בלבד, אולם כבר הספיק לקחת חלק בשבעה קרבות.
בשנת 1749 הועלה לדרגת מייג'ור, ובשנת 1750 הועלה לדרגת לוטננט קולונל.
במשך מספר שנים הוא שרת בסקוטלנד, ובמהל הזמן הזה הרחיב את השכלתו, הפך בין היתר לבקי בצרפתית ופרסם מספר חוברות צבאיות.
בשנת 1754 פרצה מלחמת שבע השנים, ועם פריצתה הועלה וולף לדרגת קולונל.
הוא הועבר לקנטרברי, כדי להגן על האזור מפני פלישה צרפתית אפשרית.
בשנת 1757 השתתף במתקפה הבריטית על נמל רושפור בצרפת, שנועדה להקל מעל הלחץ על פרוסיה ביבשת אירופה.
בפשיטה זו, שימש וולף מלבד תפקידיו הגדודיים גם כקצין אפסנאות ראשי.
למרות שהפשיטה נכשלה, ויוזמה ג'ון מורדאונט נשפט על רשלנות, הרי שוולף היה אחד מהקצינים המעטים שזכו לתשבחות על תפקודם.
במהלך הפשיטה, טען וולף בפני מורדאונט שאם זה האחרון יביא לו 5,000 חיילים, הוא יוכל ללכוד את רושפור בעצמו.
מורדאונט סרב, אולם הצהרתו האמיצה של וולף הגיעה לאוזנו של ראש ממשלת בריטניה ויליאם פיט האב, וזה האחרון סבר שוולף הוא האדם המתאים כדי להגן על מושבותיה של בריטניה בצפון אמריקה מפני הצרפתים.
ב-23 בינואר 1758 הועלה וולף לדרגת בריגדיר גנרל, ונשלח לצפון אמריקה.
המשימה הראשונה שלו הייתה כיבוש מצודת לואיבור באי קייפ ברטון.
המצודה עמדה ליד שפך הנהר סנט לורנס, ולכידתה הייתה חיונית מאוד לצורך ההתקפה על צרפת החדשה.
שנה קודם לכן עשו הבריטים ניסיון לכבוש את המצודה אולם נכשלו תודות להגנה מעולה מצד הצי הצרפתי.
וולף ביצע הכנות מדוקדקות לקראת התקיפה המחודשת, וביוני נכנעו הצרפתים ולואיבור עברה סופית לידי הבריטים.
לאחר מכן ביקש וולף למנף את ניצחונו, ויזם מבצע השתלטות מהיר שלאחריו נכבש מפרץ סנט לורנס.
וולף היה גם מהיוזמים של "הגירוש הגדול" שבמסגרתו גורשו רבים מאזרחי אקדיה ששיתפו פעולה עם הצרפתים.
התוכנית המקורית הייתה להתקדם במהירות לאורך הנהר סנט לורנס וולכוד במהירות את קוויבק, בירת צרפת החדשה.
עם זאת, החורף המתקרב אילץ את הבריטים לעכב את המבצע.
באופן דומה נדחתה תוכנית לכיבוש ניו אורלינס.
וולף חזר בינתיים לאנגליה, וזכה בקבלת פנים חמה במיוחד.
הידיעות על הצלחותיו שימחו מאוד את הציבור הבריטי שעדיין כאב את התבוסה בקרב פורט ויליאם הנרי והטבח האכזרי שבא בעקבותיו.
עובדה זו גרמה לכך שהוא נבחר להוביל את הפלישה לקוויבק בשנה הבאה.
למרות שבצבא הקולוניאלי באמריקה הוא החזיק כבר בדרגת מייג'ור גנרל, הרי שבאירופה הוא היה עדיין קולונל בלבד.
מידע על הפלישה המתוכננות הגיע לידיו של מפקד חיל המצב הצרפתי לואי ז'וזף דה מונקאלם, וזה האחרון ניצל את המידע כדי להתחיל בבניין ביצורי הגנה.
המתיישבים הצרפתים התגייסו בהמוניהם כדי להגן על מולדתם.
הפלישה יצאה לפועל בתחילת שנת 1759. הצרפתים האמינו שנהר סנט לורנס אינו עביר עבור כוח כה גדול, ולכן השקיעו בעיקר בהגנות בדרום ובמערב והזניחו את המזרח.
המצור על קוויבק סיטי נמשך שלושה חודשים.
במהלך אותה תקופה פרסם וולף את מה שכונה לימים "המניפסט של וולף".
במניפסט זה, קרא וולף לקנדים אזרחי צרפת החדשה להישאר נייטרליים בסכסוך.
וולף איים שא לא יעשו כן, "הם צריכים לצפות לתוצאות הפטאליות ביותר - בתיהם יהרסו, קודשיהם יחשפו לחיילים נרגזים, הקציר שלהם יהרס לגמרי..." עם זאת, המניפסט השיג את התוצאות ההפוכות - קנדים רבים התגייסו למיליציה הקנדית של מונקאלם, שהגיעה לכדי 10,000 לוחמים.
עם זאת, למרות שהעיר הופגזה קשות ונכתשה לחצץ, הרי שוולף לא העז לחצות את הנהר סנט לורנס כדי להטיל מצור ישיר על העיר, ובכל פעם שניסה לעשות זאת, הצרפתים המחופרים היטב בעמדותיהם הדפו אותו.
בהדרגה הסיכויים לכבוש את העיר הלכו ופחתו.
ב-13 בספטמבר הצליח לבסוף וולף להפתיע את מונקאלם ולחצות את הנהר עם 9,000 חיילים, ועוד לפני שזה האחרון הבין מה מתרחש הבריטים כבר היו ערוכים לקרב במישורים שמול העיר.
במה שנחשב מאוחר יותר לטעות אסטרטגית גדולה שעלתה לו בחייו, מונקאלם החליט לא להמתין לתגבורת, אלא לתקוף את הבריטים במהירות האפשרית.
הוא האמין ככל הנראה, שאם ימתין הבריטים יתבצרו בעמדותיהם ולא ניתן יהיה לעוקרם משם.
בקרב מישורי אברהם, הביסו הבריטים את הצרפתים, אך אלו האחרונים הדפו אותם בשערי העיר.
במהלך הקרב וולף ספג שלוש יריות.
אחת בזרוע אחת בכתף ולבסוף בחזה.
על פי המסופר אנשיו ביקשו להזעיק עבורו רופא, אולם הוא עצם את עיניו והודיע ש"הכל נגמר אתי".
אחד הקצינים העיר באקראי "ראה כיצד הם רצים!" וולף פקח את עיניו באחת "כאדם שהתעורר מתוך שינה" ודרש לדעת "מי רצים?".
וולף השיב "השבח לאל אני מת מרוצה" ועצם את עיניו לנצח.
באותו זמן בדיוק גסס גם מונקאלם, שנפצע גם הוא במהלך הקרב.
מונקאלם מת לקראת הבוקר, והעיר נפלה לידי הבריטים, שהחזיקו בה גם לאחר מצור צרפתי ארוך שהושם על העיר שנה לאחר מכן.
נפילתה של קוויבק סיטי הייתה נקודת המפנה במלחמה.
שהסתיימה בניצחון בריטי מוחץ ובסילוקם של הצרפתים מאמריקה, לנצח.
גנרל ג'יימס אלווארד ואן פליט היה מפקד בכיר בצבא ארצות הברית אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה ובמלחמת קוריאה.
ואן פליט נולד ב-19 במרץ 1892 בפורט לי שבמדינת ניו ג'רזי, ארצות הברית.
בגיל צעיר עברה המשפחה לפלורידה ושם עברה עליו ילדותו.
לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1911, נרשם ללימודים באקדמיה הצבאית של ארצות הברית (וסט פוינט).
המפורסמים שבהם: דווייט אייזנהאואר ועומר בראדלי.
הוא שיחק בעמדת המגן בנבחרת הפוטבול של האקדמיה.
ב-1915 סיים את לימודיו ונכנס כלוטננט משנה לצבא ארצות הברית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, לחם כמפקד גדוד בחזית המערבית כחלק מחיל המשלוח של הגנרל ג'ון פרשינג.
ב-17 ביוני 1918 הועלה לדרגת מייג'ור.
ב-4 בנובמבר 1922 הורד חזרה לדרגת קפטן, ודרגת המייג'ור הוחזרה לו ב-6 בדצמבר 1924. לצד הקריירה הצבאית שלו, בין 1923–1924 שימש כמאמן נבחרת הפוטבול של אוניברסיטת פלורידה.
באוגוסט 1935 הועבר לעתודה בקליפורניה.
ב-1 באוקטובר 1936 הועלה לדרגת לוטננט קולונל.
באוגוסט 1939 מונה למפקד הגדוד ה-1 של רגימנט הרגלים ה-29. ב-26 ביוני 1941 הועלה לדרגת קולונל, וביולי של אותה שנה מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-8.
עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, היה ואן פליט מפקד רגימנט הרגלים ה-8. הוא פיקד על הרגימנט במשך שלוש שנים, והוביל אותו במהלך הפלישה לנורמנדי בחוף יוטה והקרבות בחזית המערבית.
הוא היה קצין מוכשר מאוד, אולם לא זכה לקידום כלשהו כי הרמטכ"ל ג'ורג' מרשל התבלבל בינו לבין קצין אלכוהוליסט ידוע בעל שם דומה.
הטעות התבררה כאשר חברו לשעבר לספסל הלימודים של ואן פליט, דווייט אייזנהאואר העמיד את מרשל על טעותו, ולפיכך ב-1 באוגוסט 1944 הוא הועלה לדרגה זמנית של בריגדיר גנרל (כוכב אחד), ומונה לעוזר מפקד הדיוויזיה ה-2. הדיוויזיה הייתה חלק מהקורפוס ה-5 אשר היה חלק מהארמייה הראשונה של קורטני הודג'ס.
הוא לחם עם הדיוויזיה בקרב פאלז, ובספטמבר של אותה שנה הועבר לפקד על הדיוויזיה ה-4, ובאוקטובר הועבר לפקד על הדיוויזיה ה-90 אשר הייתה חלק מהקורפוס ה-3 שהיה חלק מהארמייה השלישית של ג'ורג' פטון.
ב-15 בנובמבר 1944 הועלה לדרגה זמנית של מייג'ור גנרל (שני כוכבים), ובדצמבר פיקד על הדיוויזיה במהלך הקרב על הבליטה.
בפברואר 1945 השתתפה הדיוויזיה שלו בפריצת קו זיגפריד, ועוד באותו החודש הוא הועבר לפקד על הקורפוס ה-23, אשר שימש ככוח כיבוש במערב גרמניה.
במרץ של אותה שנה הועבר לפקד על הקורפוס ה-3. הוא פיקד על הקורפוס במהלך כיבוש כיס הרוהר, ולאחר מכן התקדם דרך בוואריה עד שנצטווה לעצור על הגבול האוסטרי.
ב-27 ביוני 1946 הוא קודם לדרגה קבועה של בריגדיר גנרל, ומונה לסגן מפקד הארמייה הראשונה.
ב-6 בדצמבר 1947 מונה לראש מטה פיקוד הצבא של אירופה.
ב-18 בינואר 1948 הוא מונה לראש משלחת של 250 יועצים צבאיים אמריקאיים שנשלחה לסייע לממלכת יוון במלחמת האזרחים ביוון.
ב-24 בינואר של אותה שנה הוא קודם לדרגה קבועה של המייג'ור גנרל, וב-19 בפברואר הוא הועלה לדרגה זמנית של לוטננט גנרל (שלושה כוכבים).
פסל לזכרו עמד עד שנת 2007 בעיר קסטוריה שביוון.
באוגוסט 1950 הוא מונה למפקד הארמייה השנייה.
ב-11 באפריל 1951 הוא נשלח להילחם במלחמת קוריאה, ומונה למפקד הארמייה השמינית במקום מת'יו רידג'וויי.
ב-31 ביולי 1951 הוא הועלה לדרגת גנרל (ארבעה כוכבים).
ואן פליט המשיך במאמציו של רידג'וויי לשפר את המורל של הארמייה השמינית, ופיקד עליה במהלך מלחמת ההתשה שניהלה מול צבאות סין וקוריאה הצפונית בשנתיים שלאחר מכן, עד לשביתת הנשק במלחמה ב-27 ביולי 1953. בנו היחיד של ואן פליט, אשר נקרא אף הוא ג'יימס, היה טייס ונהרג במהלך המלחמה.
ב-1957 הוא היה הרוח החיה מאחורי הקמת "אגודת קוריאה" (Korea Society) ארגון ללא כוונת רווח אשר נועד לקדם את היחסים בין ארצות הברית לשתי הקוריאות.
ואן פליט נפטר ב-23 בספטמבר 1992 בחוותו בעיר פולק בפלורידה, בגיל 100. בעת פטירתו היה הגנרל האמריקני החי המבוגר ביותר.
ג'יימס ואן הוא במאי, תסריטאי ומפיק סרטים אוסטרלי.
ואן ידוע בעיקר כבמאי סרטי האימה "המסור", "לזמן את הרוע", "אנאבל", "לזמן את הרוע 2", "אנאבל: הבריאה", "הנזירה" וכיוצר בילי הבובה.
בין היתר ביים את הסרט הקצר "המסור", את סרט גיבורי-על מבית DC קומיקס "אקוומן" ו"אקוומן 2: הממלכה האבודה" ואת סרט האקשן שובר הקופות "מהיר ועצבני 7".
ואן אף היה למפיק הראשי של הסרט "כיבוי אורות", שיצא בשנת 2016.
ג'יימס ואן נולד ב-26 בפברואר 1977, בקוצ'ינג, סראוואק, מלזיה.
ואן ומשפחתו עברו לגור בפרת' שבאוסטרליה, כשהיה בן שבע בלבד.
הוא אף למד במכללת לייק טוגרנונג, שבקנברה, אוסטרליה.
לאחר מכן עבר למלבורן, שם למד באוניברסיטת RMIT במטרה להמשיך ולפתח את הקריירה שלו.
את הקריירה שלו החל ואן בשנת 1999, בתור מפיק, תסריטאי ובמאי וכיוון לעסוק בתחום הקולנוע.
עוד כשהיה רק בתחילתו בתעשיית הקולנוע, ביים ואן את סרטו הראשון "סטיגיאן", עם שאנון יאנג.
הסרט זכה בפרס "סרט הגרילה הטוב ביותר של השנה" בפסטיבל מלבורן לקולנוע בשנת 2000.
בשנת 2003, ביים וכתב את התסריט עבור הסרט הקצר "המסור", ושנה לאחר מכן עשה זאת שוב עם סרט ההמשך "המסור".
בעקבות הצלחה הסרט, חלה פריצתו של ואן במיינסטרים של עולם הקולנוע.
לאחר מכן היה לאחד ממפיקי "המסור 2", ו-"המסור 3".
שני הסרטים הצליחו לשחזר את הצלחת הקודם כאשר גרפו סכום כולל של 312.5 מיליון דולר.
מאוחר יותר, בשנת 2007, ביים את שני הסרטים "דממת המוות" ו-"גזר דין מוות".
באותה השנה היה לאחד ממפיקי "המסור 4", שזכה להצלחה רבה.
סרטו הקצר הראשון יצא ב-2008, תחת השם "גן העדן של הכלבים".
בסמוך לצאת הסרט הקצר, לקח חלק בהפקת הסרט "המסור 5", שזכה להצלחה נאה.
באוקטובר 2009, לקח חלק בהפקת "המסור 6", שלא זכה להצלחה רבה ביחס לחמשת הסרטים הקודמים.
לאחר שנה, היה לאחד ממפיקי "המסור 7" שזכה להצלחה רבה.
ואן אף היה לבמאי הראשי של שני הסרטים "הרוע שבפנים" ו"הרוע שבפנים 2", לצד ג'וסף בישארה.
בשנת 2013, ביים את סרט האימה שובר הקופות "לזמן את הרוע", שהיה לסרט הראשון ביקום הקולנועי של לזמן את הרוע, ולסרט האימה ה-9 הרווחי ביותר בכל הזמנים.
את הסרט "אנאבל" הפיק ואן בשנת 2014, ולאחר מכן עשה זאת גם עם "בית האימה".
באותה השנה היה למייסד חברת ההפקות אטומיק מונסטר.
ואן אף היה לבמאי סרט האקשן "מהיר ועצבני 7", שגרף סכום של 1.516 מיליארד דולר.
לאחר מכן, היה למפיק הסרט "הרוע שבפנים 3", ובשנת 2016, ביים, הפיק וכתב את תסריט הסרט "לזמן את הרוע 2" שזכה להצלחה רבה כאשר הפך לסרט האימה ה-8 הרווחי ביותר בכל הזמנים, עם סכום כולל של 320 מיליון דולר.
באותה השנה הפיק גם את הסרט "כיבוי אורות" שזכה להצלחה נאה.
בשנת 2017, הפיק ואן את סרט האימה "אנאבל: הבריאה".
הסרט זכה להצלחה רבה כאשר גרף סכום של 306.5 מיליון דולר.
בסמוך לכך, היה למפיק משני של הסרט האחרון בסדרת סרטי המסור, "המסור 8".
בשנת 2018, היה למפיק הסרט "הרוע שבפנים: המפתח האחרון", ולמפיק ותסריטאי הסרט "הנזירה", שגרף בפחות משבוע סכום של כ-131 מיליון דולר.
ואן אף נבחר לביים ולהסריט את "אקוומן".
שנהסרט במאי תסריטאי מפיק הערות2016–הווה"מקגייוור"בפרק: "העולה"2019"היצור מן הביצה"הפקה משנית2021"אקוומן: מלך אטלנטיס""אני יודע מה עשית בקיץ האחרון"2022"ארכיון 81"
ג'יימס וויט בלאק היה פרמקולוג סקוטי, זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1988, יחד עם גרטרוד עליון וג'ורג' ה.
היצ'ינגס, "על גילוי עקרונות חשובים בטיפול תרופתי שהובילו ליצירת תרופות חדשות".
בלאק נולד ב-14 ביוני 1924 בסקוטלנד, כרביעי מבין חמישה בנים למשפחה בפטיסטית.
בגיל 15 זכה במלגה לאוניברסיטת סנט אנדרוז.
בשנת 1946 סיים שם את התואר השני.
לבלאק היו חובות גדולים עם סיום לימודיו באוניברסיטה, ולכן לקח עבודה בהוראה בסינגפור במשך שלוש שנים, לפני שעבר ללונדון בשנת 1950. בתחילת שנות ה-50 הקים את המחלקה לווטרינריה באוניברסיטת גלאזגו.
בשלב זה, פיתח בלאק עניין באופן בו אדרנלין משפיע על לב האדם, במיוחד אצל אלו הסובלים מתעוקת לב.
מחקריו בנושא זה הובילו אותו להמצאת התרופה פרופראנולול.
בשנת 1973 החל לעמוד בראש המחלקה לפרמקולוגיה בקינגס קולג' לונדון, שם הקים את הקורסים לכימיה רפואית.
בלאק נפטר ב־22 במרץ 2010 בלונדון ממחלת הסרטן.
ג'יימס דייוויד ווטקינס היה אדמירל בצי ארצות הברית, ששירת כראש המבצעים הימיים בממשלו של רונלד רייגן ואחר כך כמזכירהּ השישי של מחלקת האנרגיה של ארצות הברית.
מאוקטובר 1987 עד יוני 1988 היה ווטקינס יושב ראש ועדת הנשיא לחקירת מגפת האיידס, וישב במועצות מנהלים של חברות שונות וארגונים לא-ממשלתיים אחרים לאחר שירותו הציבורי.
ווטקינס נולד בראשית מרץ 1927 באלהמברה שבמחוז לוס אנג'לס בקליפורניה.
ווטקינס למד בבית הספר וב השוכן בקליירמונט שבקליפורניה.
ב-1949 השלים את לימודיו הגבוהים ב, ולאחר מכן קיבל תואר שני בהנדסת מכונות מבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים בשנת 1958. ב-1950 נישא ווטקינס לשילה ג'ו מקיני, להם נולדו שישה ילדים.
במשך 37 שנים שירת ווטקינס בצי ארצות הברית.
הוא שירת במשחתות, סיירות וצוללות, ומשימות על חופים בניהול כוח אדם.
במהלך כהונתו בצי שימש ווטקינס כראש המבצעים הימיים, מפקד הצי השישי של ארצות הברית, סגן ראש המבצעי הימיים וכמפקד צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית.
ב-8 באוקטובר 1987 מינה אותו נשיא ארצות הברית רונלד רייגן ליושב ראש ועדת הנשיא לחקירת מגפת האיידס שפקדה את ארצות הברית בשנים אלה.
ווטקינס הפתיע רבים מהתומכים במודעות לאיידס כאשר צוות החשיבה השמרני שלו המליץ באופן בלתי צפוי על עיגון בחוק של איסור אפליה כלפי אנשים חיוביים לאיידס, טיפול על פי דרישה למכורים לסמים.
וזירוז המחקר הקשור לנגיף ה-HIV.
ב-9 במרץ 1989 הושבע ווטקינס למזכיר האנרגיה של ארצות הברית, אחרי שמונה לתפקיד בידי הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
הוא מילא את תפקיד מזכיר האנרגיה עד לסיום כהונתו של בוש ב-20 בינואר 1993.
ב-27 ביוני 1989 הודיע ווטקינס על "תוכנית עשר הנקודות" לחיזוק פעילויות הגנת הסביבה וניהול פסולת במתקני הייצור, המחקר והניסויים של מחלקת האנרגיה.
בספטמבר 1989 ייסד את הוועדה לבדיקת המודרניזציה שסקרה את ההנחות וההמלצות של "דו" 2010".
ב-9 בנובמבר 1989 הקים ווטקינס את משרד השיקום הסביבתי וניהול הפסולת במחלקת האנרגיה.
ב-15 באוגוסט 1990 הודיע המזכיר ווטקינס על מיזמים להגדלת את ייצור הנפט ובמקביל הפחתת הצריכה אותו, כדי להתמודד עם הפסדי הנפט העיראקים-כוויתים שנגרמו בעקבות מלחמת המפרץ.
ב-4 במרץ 1991 היה ווטקינס אמון על העברת חקיקת האנרגיה של ממשל בוש בבית הנבחרים של ארצות הברית ובסנאט האמריקאי.
ב-10 במאי 1992, תוך מתן עדות בפני ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט של ארצות הברית, דיווח כי לראשונה מאז 1945 ארצות הברית אינה בונה שום נשק גרעיני.
בימי ממשל הנשיא ג'ורג' ווקר בוש, מונה ווטקינס ב-2001 לשבת בראשות המועצה למדיניות ימית של ארצות הברית (United States Commission on Ocean Policy), שנקאה בפשטות "ועדת ווטקינס".
ווטקינס נפטר כתוצאה מאי ספיקת לב ב-26 ביולי 2012, בגיל 85. הוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
ג'יימס מ' וולאס היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בבית הנבחרים האמריקני מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת פנסילבינה בין השנים 1815–1821.
וולאס נולד בעיירה הנובר שבפרובינציית פנסילבניה בשנת 1750. למד בבגרותו בפילדלפיה.
השתתף במלחמת העצמאות של ארצות הברית, ובסיומה היה בדרגת מייג'ור.
פיקד על פלוגה במשמר הגבול של ארצות הברית בשנת 1796. כיהן כחבר בית הנבחרים של פנסילבניה בין השנים 1806–1810. לאחר התפטרותו של עמוס סליימייקר מהקונגרס ה-14, החליפו וולאס, ולאחר מכן שימש גם בתור חבר הקונגרס ה-15 וה-16.
הוא נפטר -17 בדצמבר 1723 בחוותו שבעיר הומלסטאון שבפנסילבניה.
נקבר בבית הקברות שבדרי .
ג'יימס ו' פרידמן (שם עברי: חיים זאב; 25 בספטמבר 1935, ערב יום הכיפורים ה'תרצ"ז – 17 בפברואר 2016, ח' באדר ה'תשע"ו) היה כלכלן יהודי-אמריקאי.
נולד בקליבלנד שבאוהיו, ארצות הברית, לתיאודור וגרטרוד.
גדל בעיר ביי סיטי (עיר המפרץ) במדינת מישיגן.
הוא סיים תואר ראשון ושני באוניברסיטת מישיגן, ואת התואר השלישי קיבל מאוניברסיטת ייל בשנת 1963.
הוא לימד בייל וצורף לצוות ההוראה של הטכניון בווירג'יניה ואוניברסיטת רוצ'סטר.
בשנת 1977 נבחר כחבר החברה האקונומטרית.