tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1879, הציור של אוגוסטוס - "חלון לטבע", שהוצג בגלריה לאמנות ווקר בליברפול, זכה לשבחים על ידי מבקר מקומי כמציג "קבוצת אנשים כולל ילדה אפריקאית, שמביטה בגורילה ממולאת בחנות טבע.
זהו ציור יוצא דופן שנותן קרדיט רב לאוגוסט מולרידי והיכולת האמנותית שלו - ציור פיגורטיבי עם שימוש נרחב בצבעים ותשומת לב לפרטים - בדומה לאלה של אביו וסבו".
לעיתים קרובות הוא תיאר סצנות רחוב בלונדון עם פרחחים ומוכרי פרחים עניים, כמו ציוריו שהוצגו בשנת 1886 בגלריית הנובר, ו"מוכרת הפרחים", ומוכר העיתונים", הוצגו בגלריית ווקר בליברפול בשנת 1887.
ציור רחב היקף "חסרי בית בלילה" הוצג בשנת 1892 בגלריה לאטקינסון, סאות'פורט, ותואר כ"תמונה גדולה וכואבת, המציגה מספר ילדי רחוב משני המינים, המתכוננים לישון מתחת לאחד האריות של כיכר טרפלגר".
מאפיין מיוחד בציוריו הוא הכללת כרזות הרחוב ברקע, שהטקסט שלהן יוצר הקשר חברתי ופוליטי נוסף לסצנה המתוארת.
במובן זה, יצירות האמנות שלו מתחברות עם בעיות חברתיות של תקופתו.
יצירות של אמנים בני התקופה כמו הרומנים של צ'ארלס דיקנס השפיעו על ציוריו של מולרידי, כמו בציור "זמנים קשים" (1877).
הוא אף תואר כ"ריאליסט סוציאלי סנטימנטלי".
מולרידי התנסה מדי פעם גם בציור נופים, ובשנת 1880, אצל כריסטי, נמכרו שלושה מציורי הנוף הקטנים שלו.
מעט ידוע על חייו הפרטיים של מולרידי.
על פי רישומי הנישואין באנגליה ובויילס, אוגוסטוס מולרידי התחתן עם מריה בשנת 1874. לזוג נולדו שני ילדים: קלוד אוגוסט, יליד 1875 ואלינור ג'וליה, ילידת 1877.
אוגוסטוס ארל הוא צייר בריטי, שהצליח לפעול באופן עצמאי – ושילב את תאוותו לנסיעות עם היכולת להתפרנס באמצעות אמנות.
מכלול העבודות שהפיק במהלך מסעותיו מהווה תיעודי משמעותי של השפעות המגע והקולוניזציה האירופית בראשית המאה התשע עשרה.
אוגוסטוס ארל נולד בלונדון ב-1 ביוני 1793. הוא היה הילד הצעיר ביותר לאב יליד אמריקה, ג'יימס ארל (1761–1796), אמן, ולג'ורג'יאנה קרוליין סמית', בתם של ג'ון קרטרט פילקינגטון ובת זוגו לשעבר (עם שני ילדים) של ג'וזף ברואר פאלמר סמית', אמריקאי שבילה כמה שנים באנגליה.
אביו של ארל ג'יימס היה בן למשפחת ארל האמריקאית הבולטת.
הבכורה מבין שתי אחיותיו הייתה פיבי ארל (1790–1863), גם ציירת מקצועית ואשתו של האמן דניס דיטון, ואילו אחותו למחצה הגדולה הייתה אליזבת אן סמית' (1787–1838) ואחיו למחצה הבכור היה המדען אדמירל ויליאם הנרי סמית' (1788–1865).
אין שום תיעוד שהוא התחתן.
ארל קיבל את הכשרתו האמנותית ב וכבר הציג שם בגיל 13. ארל הציג ציורים קלאסיים, ז'אנריים והיסטוריים בשש תערוכות של האקדמיה המלכותית בין השנים 1806–1814.
בשנת 1815, בגיל עשרים ושתיים, ביקש אחיו למחצה של ארל, ויליאם הנרי סמית', וקיבל אישור מאת לורד אקסמות' לאפשר את השתתפות ארל בשייט דרך הים התיכון על סיפונה של "סקילה" שסמית פיקד עליה והיה חלק מהצי של האדמירל אקסמות'.
ארל ביקר בסיציליה, במלטה, בגיברלטר ובצפון אפריקה, לפני שחזר לאנגליה בשנת 1817. תיק הרישומים מהמסע הזה מוחזק על ידי הגלריה הלאומית של אוסטרליה, קנברה.
לא ידוע על יצירות אמנות ששרדו מתקופה זו.
בהמשך מסעו בפברואר 1820, הפליג ארל לריו דה ז'ניירו, ברזיל.
משם נסע לביקור בצ'ילה ביוני והתגורר בלימה, פרו מיולי עד דצמבר.
ב־10 בדצמבר 1820 עזב ארל את לימה לריו דה ז'ניירו על סיפון HMS Hyperion.
בשלוש השנים שלאחר מכן בילה בריו דה ז'ניירו, והפיק מספר רב של רישומים וצבעי מים.
מספר עבודות שהופקו עסקו בנושא העבדות, וכן צייר תמונות מריו דה ז'ניירו במהלך הקרנבל, נופים וסדרת דיוקנאות מברזיל.
ב-17 בפברואר 1824 הוא עזב את ריו דה ז'ניירו על סיפונה של הספינה "דוכס גלוסטר" לכיוון כף התקווה הטובה, והלאה לקולקטה.
עזיבתו של ארל נבעה ממכתב ובו הצעת עבודה שקיבל מלורד אמהרסט, שעזב את אנגליה כדי לקבל על עצמו את תפקיד מושל הודו.
בסופות שהיו באמצע האוקיינוס האטלנטי, נאלצה הספינה לעגון באי הנידח טריסטן דה קונה.
במהלך שהות הספינה באי, ארל עלה לחוף עם כלבו ואיש צוות נוסף תומאס גוך כי "זו הייתה נקודה שלא נראתה על ידי אף אמן".
כעבור שלושה ימים הספינה "הדוכס מגלוסטר" הפליגה בצורה בלתי מוסברת והשאירה את ארל וגוך באי, בו היו רק שישה תושבים בוגרים קבועים.
בשמונת החודשים הבאים של שהייה כפויה באי, בין מרץ לנובמבר, הפך ארל לחונך לכמה ילדים, והמשיך לתעד רשמים מהאי עד שנגמרה אספקתו.
ארל חולץ לבסוף ב-29 בנובמבר על ידי האונייה "אדמירל קוקבורן", שהייתה בדרכה לארץ ואן דימן (בשנת 1856 שונה שם ארץ ואן דימן לטסמניה לכבוד אבל טסמן) שם עגנה ב-18 בינואר 1825. הוא נשאר שם זמן קצר, ורק מספר קטן של עבודות שרדו מתקופה זו.
ארל עזב את טסמניה לסידני על סיפונה של "צייפרוס" הבריטית והגיע לשם ב-14 במאי.
עד מהרה הוא רכש מוניטין של האמן החשוב ביותר של המושבה.
עם הקמת עסק קטן קיבל ארל מספר בקשות לפורטרטים.
עבודות אלה הגיעו ממספר אנשי הממסד של סידני ומשפחות מרכזיות.
לאורך תקופה זו המשיך ארל לייצר מספר ציורי צבעי מים אשר בשלושה נושאים: נופים, אבוריג'ינים וסדרת תצפיות על מבנים ציבוריים ופרטיים המתעדים את התפתחות המושבה.
ארל צייר דיוקנאות רבים של קולוניסטים בעלי שם, כולל המושל תומאס בריסביין, המושל ראלף דרלינג, קפטן ג'ון פייפר וגברת פייפר, עם ילדיה.
אחת מיצירותיו המפורסמות ביותר היא הדפס ליטוגרפי שכותרתו דיוקן בונגארי, יליד ניו סאות' ויילס, כשברקע פורט מקווארי, נמל סידני.
ארל ערך גם מספר טיולים לאזורים המרוחקים של הקולוניה, ונסע צפונית לסידני דרך נהר האנטר עד פורט סטפנס ופורט מקווארי, ובין אפריל למאי 1827 נסע למחוז אילווארה מדרום לסידני.
ב-20 באוקטובר 1827 עזב ארל את סידני על סיפונה של "המושל מקווארי " לביקור בניו זילנד.
לעומת האמנים שקדמו לארל שעברו במסעותיו של ג'יימס קוק באוקיינוס השקט, כולל סידני פרקינסון, ויליאם הודג'ס וג'ון וובר, הוא היה הראשון שנכנס לתוך הארץ.
ארל הגיע לנמל הוקיאנגה בחוף המערבי של האי הצפוני, והחליט לפלס את דרכו לתוך היבשה.
כשהוא יוצא עם חברו מר שאנד הוא הגיע לקורורארקה, שם היה נתון לחסותו של השליט המאורי.
ארל הותיר מספר רב של ציורים בצבעי מים ורישומים מהשהות בניו זילנד, המכסים נושאים כמו נופים, תרבות מאורית וחיי כפר יומיומיים, השפעות הלוחמה, דיוקנאות.
הוא גם הפיק מספר דיוקנאות בציורי שמן, יחד עם צבעי מים, ליטוגרפיות ורישומי עפרונות.
בשובו לנמל הוקיאנגה, הוא נסע מניו זילנד לסידני באפריל 1828.
לאחר מכן שהה ארל קרוב לחצי שנה בסידני לפני שעזב ב-12 באוקטובר 1828, להודו דרך איי קרוליין, גואם, מנילה, סינגפור ופולו-פנאנג, לפני שירד בעיר מדרס.
אף על פי שהעיר מדרס סיפקה שוק טוב לאומנותו, בריאותו של ארל התדרדרה שם והוא נסע חזרה ללונדון דרך מאוריציוס בשנת 1830.
באפריל 1832 הוא החל מסע עם צ'ארלס דרווין כאמן טופוגרפי ושרטט על סיפון "הביגל".
אך בעיות בריאותו אילצו אותו לעזוב את הספינה במונטווידאו ולחזור לאנגליה.
את מקומו על ספינתו של דרווין תפס קונרד מרטנס.
הוא עשה ציורים מכמה משרטוטיו, אותם הציג באקדמיה המלכותית בשנת 1838.
אוגוסטוס ארל נפטר, מאסתמה וחולשה, בלונדון ב-10 בדצמבר 1838, בן 45.
אוגוסטוס היל גרלנד היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית מארקנסו, שבתחילה התנגד לפרישתה של מדינתו מהאיחוד, אך בהמשך כיהן בשני בתי הקונגרס של הקונפדרציה ולאחר מלחמת האזרחים היה חבר הסנאט של ארצות הברית, מושל ארקנסו והתובע הכללי של ארצות הברית.
אוגוסטוס גרלנד נולד בקובינגטון, טנסי לרופוס וברברה (לבית היל) קרלנד.
שנה לאחר לידתו עברה המשפחה ללוסט פריירי שבארקנסו.
ב-1830 היו בבעלותו של אביו 13 עבדים וחנות עד למותו כאשר בנו אוגוסטוס היה עדיין ילד.
ב-1836 נישאה אמו בשנית לתומאס האברד.
יחד עם האברד עברה המשפחה לוושינגטון שבארקנסו, שליד העיר הופ.
במפקד האוכלוסין של 1850 נרשמו בבעלותם חמישה עבדים.
בשנים 1838–1843 למד גרלנד בבית הספר לבנים ספרינג היל.
הוא המשיך את לימודיו בקולג' סנט מרי שבלבנון, קנטקי וסיים אותם בקולג' סנט ג'וזף שבברדסטאון, קנטקי ב-1849.
גרלנד עסק בהוראה בבית הספר בראונסטאון שבמיין קריק, מחוז סבייר שבארקנסו, אך שב לוושינגטון כדי ללמוד משפטים בהדרכתו של פקיד המחוז סיימון סנדרס.
ב-1853 הוא נשא לאישה את בתו של סנדרס, שרה וירג'יניה סנדרס.
לזוג נולדו תשעה ילדים, מתוכם ארבעה הגיעו לבגרות.
ב-1853 התקבל גרלנד ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע אצל חמו.
ביוני 1856 הוא עבר לליטל רוק והיה לשותף במשרד עורכי הדין של אבנעזר קמינס, שותף לשעבר של אלברט פייק.
לאחר מותו של קמינס, עברה הבעלות על המשרד לגרלנד שהיה אז בן 25, וב-1860 הוא קיבל לעבודה במשרדו את עורך הדין הצעיר ויליאם רנדולף, שהתגורר בבית משפחת גרלנד.
במפקד האוכלוסין של 1860 נרשמו בבעלותו שלוש שפחות ובבעלות אחיו רופוס נרשמו תשעה עבדים.
בכל אופן, גרלנד ייצג את אבי גאי בשתי עתירות לבית המשפט העליון של ארקנסו ב-1857 וב-1861, ובסופו של דבר היא זכתה בחירותה.
גרלנד היה לאחד מעורכי הדין הבולטים ביותר בארקנסו וב-1860 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של בית המשפט העליון של ארצות הברית.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 תמך גרלנד במפלגה הוויגית ובמפלגה האמריקאית.
בבחירות לנשיאות של 1860 הוא היה אלקטור מטעם מפלגת האיחוד החוקתי בארקנסו שהצביעה בעד המועמדים ג'ון בל ואדוארד אברט.
בחירתו של מועמד המפלגה הרפובליקנית אברהם לינקולן לנשיאות הובילה לפרישת מדינות הדרום מהאיחוד.
גרלנד התנגד בעקביות לפרישה וקידם את המשך נאמנותה של ארקנסו לארצות הברית.
אחיו הגדול רופוס גרלנד הקים פלוגת רגלים מטעם צבא הקונפדרציה ומונה כקפטן.
אוגוסטוס גרלנד נבחר לייצג את מחוז פולאסקי בוועידת הפרישה שהתקיימה ב-1861 בליטל רוק, שם הוא הביע את התנגדותו.
לאחר שהנשיא לינקולן קרא לגיוסם של 75,000 חיילים מארקנסו שיסייעו לדיכוי מדינות הקונפדרציה, נתן גרלנד באי-רצון את הסכמתו לפרישה.
גרלנד נבחר לקונגרס הזמני של הקונפדרציה ולאחר מכן לבית הנבחרים של הקונפדרציה, שם הוא היה חבר בוועדת הקרקעות הציבוריות, ועדת הסחר והעצמאות הפיננסית ובוועדת המשפט.
ב-1863 הוא נבחר מחדש וב-1864 הוא מונה כחבר הסנאט של הקונפדרציה כדי לאייש את המושב שהתפנה עקב מותו של צ'ארלס מיטצ'ל.
כחבר הקונגרס הוא עשה מאמצים להקים עבור הקונפדרציה בית משפט עליון ותמך במדיניותו של נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס, למעט צעדו של דייוויס להשעיה הזמנית לתקופת המלחמה של חוק הביאס קורפוס, כפי שעשה זאת לינקולן בצפון.
בפברואר 1865 שב גרלנד לארקנסו, כאשר היה ברור שהקונפדרציה עומד על סף הפסד במלחמה, כדי שהוא יוכל לסייע לשובה של המדינה לחיק האיחוד.
ב-15 ביולי 1865, זמן קצר לאחר תום מלחמת האזרחים, העניק הנשיא אנדרו ג'ונסון לגרלנד חנינה.
אף על פי כן, נאסר עליו לשוב לעיסוק בעריכת דין מבלי להישבע שבועת אמונים, שהקונגרס של ארצות הברית דרש מכל פקידי הממשל וקציני הצבא של הקונפדרציה על פי חוק שנחקק בינואר אותה שנה.
בפסק הדין "אקס פארטה גרלנד" הוא טען שהחוק נוגד את חוקת ארצות הברית ושהוא חקיקה למפרע.
ב-14 בינואר 1867, ברוב של חמישה מול ארבעה, הסכים לכך בית המשפט העליון.
הפסיקה גרמה להמולה בצפון, אך אנשי הקונפדרציה לשעבר קיוו שניתן יהיה לעשות שימוש במערכת המשפט כדי למנוע את יישום תהליך השיקום.
גרלנד דחף אז את בית המשפט העליון לשמוע את התיק "מיסיסיפי נגד ג'ונסון" , שקרא תיגר על התאמתם לחוקה של חוקים אלו, אך בית המשפט דחה את הפנייה.
ב-1867 בחר בית המחוקקים של ארקנסו בגרלנד כחבר הסנאט של ארצות הברית, אך לא הותר לו לאייש את מושבו שכן ארקנסו טרם נכנסה מחדש לאיחוד.
ב-1869 סייע גרלנד להקים את האגודה ההיסטורית הדרומית ואסף מסמכים של ותיקי הקונפדרציה מארקנסו.
כאשר הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין, הוא צפה על המתרחש בפוליטיקה ממרחק.
ב-1872, כאשר התפצלה המפלגה הרפובליקנית לשלוש סיעות, ביקשו הדמוקרטים בארקנסו מגרלנד לסייע לבחירתם של דמוקרטיים לבית הנבחרים של המדינה ולשקול להתמודד על מושב המדינה בסנאט של ארצות הברית.
במהלך העימות שנודע בשם מלחמת ברוקס-בקסטר, שימש גרלנד כאסטרטג הראשי עבור המושל אלישע בקסטר ולזמן קצר שימש כמזכיר המדינה של ארקנסו.
הוא היה יועץ ומומחה לחוקה בוועידה החוקתית של ארקנסו ובתמיכתה הרחבה של המפלגה הדמוקרטית הוא נבחר כמושל ארקנסו.
לאחר כניסתו לתפקיד המושל ניצב גרלנד בפני מספר בעיות, כולל המהומה שהשתררה במדינה בשל האיום מקבוצות כמו הקו קלוקס קלאן, החקירה המתמשכת של הקונגרס בנוגע למלחמת ברוקס-בקסטר והחוב המדינתי שעמד על 17 מיליון דולר.
בסיועה של המועצה הפיננסית קטן סכום החוב באופן משמעותי תוך שנתיים.
גרלנד היה תומך נלהב בשיפור החינוך.
הוא עודד את בית הנבחרים של המדינה להקים בתי ספר ללקויי ראייה ולקויי שמיעה, דחף בהצלחה לבחירתו של נשיא חדש לאוניברסיטה התעשייתית של ארקנסו (כיום אוניברסיטת ארקנסו) וסייע להקים את קולג' בראנץ' נורמל (כיום אוניברסיטת ארקנסו בפיין בלאף), שהפכה את ההשכלה לנגישה יותר עבור האפרו-אמריקאים.
בתקופת כהונתו כמושל הוא גם דאג להקמת משרד הסטטיסטיקה של ארקנסו ושל משרד החקלאות, הכרייה והתעשייה.
ב-1876 התמודד גרלנד בהצלחה על מושב בסנאט של ארצות הברית והחליף את הסנאטור הרפובליקני פאוול קלייטון.
ב-1883 הוא נבחר לכהונה נוספת.
בעת כהונתו בסנאט הוא היה חבר בוועדת האדמות הציבוריות, ועדת הטריטוריות וועדת המשפט ושימש כיושב ראש ועדת הטריטוריות בשנים 1879–1881. כסנאטור הוא עשה מאמצים רבים לקדם רפורמה בתחום המיסים, בעבודות הציבוריות, בפיקוח על הסחר הבין-מדינתי, במערכת הכליאה הפדרלית, בסיוע הפדרלי לחינוך ובשירות הציבורי.
ב-1885 התפטר גרלנד מחברותו בסנאט כדי לקבל את המינוי של הנשיא גרובר קליבלנד כתובע הכללי של ארצות הברית.
בכך הוא היה לבן ארקנסו הראשון שמונה לתפקיד בקבינט של ארצות הברית.
זמן קצר לאחר שהחל לכהן בתפקיד, נקלע גרלנד לשערורייה פוליטית.
בעת שירותו בסנאט, הוא היה לבעל מניות והיועץ המשפטי של חברת הטלפונים פאן-אלקטריק שהתארגנה כדי ליצור את חברות הטלפונים שעשו שימוש בציוד שפותח על ידי ג' האריס רוג'רס.
הגישה תביעה כנגד פאן-אלקטריק על הפרת פטנט לאחר שהתגלה שהציוד שלהם זהה לזה של חברת בל.
גרלנד קיבל הוראה להגיש תביעה בשם ארצות הברית לביטול הפטנט של בל, ובכך לשבור את המונופול שלהם על טכנולוגיית הטלפונים, אך סירב לעשות כן.
בכל אופן, כאשר שהה גרלנד בחופשת קיץ, הוגשה התביעה על ידי פרקליט המדינה ג'ון גוד.
חקירה של הקונגרס שנמשכה שנה ותשומת ציבורית השפיעו על עבודתו של גרלנד כתובע הכללי, אך אף על פי שהוא כיהן בתפקידו תחת ענן של חשדות, הוא תמך בנשיא קליבלנד.
גרלנד גם היה חבר הקבינט הראשון והיחיד עד כה שהקונגרס גינה אותו , כאשר ב-1886 הוא לא הציג מסמכים בנוגע לפיטורים של אחד התובעים הפדרליים.
ב-בחירות לנשיאות של 1888 הובס קליבלנד על ידי בנג'מין הריסון ועם סיום תקופת נשיאותו של קליבלנד ב-1889 סיים גרלנד את כהונתו כתובע הכללי.
הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין בוושינגטון די.
אוגוסטוס היל גרלנד נפטר בקפיטול ב-26 בינואר 1899, לאחר שמוקדם יותר באותו יום הוא לקה בשבץ מוחי בעת דיון בבית המשפט העליון.
הוא נטמן בבית הקברות מאונט הולי שבליטל רוק.
על שמו נקראו מחוז בארקנסו והעיר גרלנד שבטקסס.
אוגוסטו דה קוסטה (בפורטוגזית: Augusto da Costa; 22 באוקטובר 1920 – 1 במרץ 2004) היה כדורגלן ברזילאי, ששיחק בעמדת הבלם.
אוגוסטו עשה את הופעת הבכורה שלו בשנת 1936 במדי סאו קריסטובאו.
לאחר שמונה שנים בה עזב אותה ובשנת 1945 השיג זימון לנבחרת ברזיל ואת המעבר למועדון ואסקו דה גאמה.
הוא זכה עם ואסקו ב-5 תוארי אליפות ריו דה ז'ניירו ובטורניר שקדם לקופה ליברטדורס, אליפות דרום אמריקה לאלופות בשנת 1948. אוגוסטו הוא למעשה מי שתיכל ופצע קשות את דונדיניו, אביו של אגדת הכדורגל פלה, פציעת ברך שממנה לא היה יכול לחזור לשחק.
במדים הלאומיים ערך 18 הופעות וכבש שער אחד.
לאחר שסיים במקום השני בקופה אמריקה 1946 הוא זכה עימה בתואר שלוש שנים לאחר מכן.
אוגוסטו היה לקפטן הנבחרת במונדיאל 1950 אותו אירחה והייתה פייבוריטית לזכייה, אך הפסידו במשחק המכריע 2–1 לאורוגוואי במשחק שכונה בשם "מרקנאסו".
אליפות דרום אמריקה לאלופות: 1948
אוגוסטוס וינסנט טאק היה צייר אמריקאי של דיוקנאות, נופים וציור מופשט.
טאק נולד בפיטסבורג שבפנסילבניה ועבר עם משפחתו לניו יורק בשנת 1883. לאחר שסיים את לימודיו במכללה בניו יורק בשנת 1890, למד טאק בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק עד 1895.
הוא הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו בגלריות קראושה בניו יורק בשנת 1896. בשנה שלאחר מכן עבר להתגורר במושבת אמנים בדירפילד, מסצ'וסטס, שם פגש ואחר כך התחתן עם אנייס גורדון פולר, בתו של האמן ג'ורג' פולר.
טאק החזיק סטודיו בניו יורק משנת 1894 ועד סוף ימיו.
היו לו תערוכות תכופות בגלריות בניו יורק.
משנת 1900 ועד שנות העשרים הוצגו עבודותיו באופן קבוע במוזיאון האמנות של וורסטר, בתערוכות הבינלאומיות של קרנגי בפיטסבורג ובאקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה בפילדלפיה.
הוא לימד בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק בין השנים 1906 ל-1910 ובאוניברסיטת ייל בשנים 1910 עד 1913. הוא גם שיתף סטודיו עם חברו, עמיתו האמן ויל האצ'ינס בדירפילד, מסצ'וסטס במהלך שנות ההוראה האלה.
בשנים 1914 ו-1915 עבודתו משכה את תשומת לבו של אספן האמנות והמבקר דאנקן פיליפס, שהפך לחברו הקרוב ולפטרון הראשי שלו.
פיליפס וטאק שיתפו פעולה גם בארגון סלון המלחמה של בעלות הברית בשנת 1918.
טאק נפטר בשנת 1949 בניו יורק.
דיוקנאותיו וציורי הקיר של טאק היו בסגנון מסורתי, אך הוא צייר גם נופים חצי-מופשטים מיסטיים ויצירות מופשטות בנושאים רוחניים.
ציורים אלה, הביעו חקירות טבע סובייקטיביות ופיוטיות לא הצליחו מבחינה מסחרית.
הציור "זמן ומחוץ לזמן" הוא דוגמה המציגה סגנון החצי מופשט של טאק במקרה זה עננים.
אף על פי שטאק המשיך לצייר דיוקנאות קונבנציונליים וציורי קיר בהשראה קלאסית בהמשך הקריירה שלו, הישגיו המקוריים ביותר נותרו ציורי הנוף החצי-מופשטים, שרבים מהם היו בהשראת תצלומי הנוף של המערב האמריקאי.
אלה בוצעו כמעט אך ורק עבור פיליפס.
משנת 1941 ואילך, טאק החזיק סטודיו בוושינגטון, שם הוא הפיק פורטרטים של מנהיגים פוליטיים וצבאיים, כולל אייזנהאואר וטרומן, תוך שהוא ממשיך לצייר את הציורים המופשטים הפיוטיים שלו.
ציוריו של טאק באוסף פיליפס דומות לציוריו של קליפורד סטיל וציירים אקספרסיוניסטים מופשטים ידועים יותר.
הוא נחשב כמבשר חשוב לאקספרסיוניזם האמריקני המופשט.
המוזיאון לאמנות של ברוקלין, מוזיאוני האמנות של אוניברסיטת הרווארד, מוזיאון האמנות של הונולולו, המוזיאון המטרופוליטן לאמנות, הגלריה הלאומית לאמנות, וושינגטון הבירה, אוסף פיליפס, וושינגטון הבירה ומוזיאון טלפייר לאמנות, (ג'ורג'יה) הם בין האוספים הציבוריים המכילים יצירות מאת אוגוסטוס וינסנט טאק.
אוגוסטו לגיה (בספרדית: Augusto Bernardino Leguía y Salcedo; 19 בפברואר 1863–7 בפברואר 1932, לימה) היה נשיא פרו פעמיים - בשנים 1908–1912 ו-1919–1930.
אוגוסטו לגיה נולד באזור למבאקה למשפחה בעלת אמצעים וידועה בפרו.
בשנים 1879–1881 הצטרף לצבא והשתתף במלחמת האוקיינוס השקט.
לאחר סיום המלחמה, עבר לארצות הברית ועבד בחברת ביטוח.
בשנת 1900 חזר לגיה לפרו והחל בקריירה פוליטית.
בשנת 1903 מונה לשר האוצר וכיהן בתפקיד עד מותו של הנשיא בשנת 1904. בממשל החדש כיהן כראש ממשלה עד לשנת 1907 כאשר עזב את התפקיד במטרה להשתתף בבחירות.
בשנת 1908 זכה בבחירות כאשר עמד בראש קואליציה שבה היו שותפות מספר מפלגות.
הממשל החדש פעל לשיפור המצב הכלכלי של המדינה ולפיתוח התעשייה.
למרות זאת מנע את פיתוח תעשיית הרכב ויישום של פרויקט ייצור מקומי של מכונית מדגם "Grieve".
ב-29 במאי 1909 קבוצה מהאופוזיציה פלשה לארמון הנשיא עם דרישה להתפטרותו של לגיה.
לאחר סירוב, הוא הוצא לכיכר מרכזית בלימה ונדרש ממנו להתפטר תוך איום ברצח.
המשטרה פתחה בירי שבמהלכו נהרגו כ-100 אזרחים אך הנשיא שוחרר.
במהלך הכהונה הצליח לגיה להסדיר בעיות בגבול עם ברזיל ובוליביה.
בשנת 1912, לאחר סיום כהונתו, נסע לבריטניה ולארצות הברית ולמד בנקאות וכלכלה.
בבחירות לנשיאות פרו שנערכו בשנת 1919 התמודד לגיה שוב וניצח.
הוא חשש שנציגי "המפלגה האזרחית" שלה היה רוב בפרלמנט לא יאשרו את תוצאות הבחירות ובתמיכת הצבא ארגן הפיכה.
הפרלמנט פוזר ולאחר הבחירות החדשות לפרלמנט, אושר מינוי לגיה לנשיא.
בשנת 1920 קידם לגיה חוקה חדשה לפרו.
למרות מתן זכויות שונות בחוקה החדשה, לגיה בעצמו הפר אותה מספר פעמים בנוגע להתייחסותו ליריבים פוליטיים.
רבים מהם נאלצו לעזוב את המדינה.
בין היוזמות החיוביות של לגיה באותה עת, היה פיתוח מערכת הבריאות ופיתוח ערי פרו לרבות לימה.
בהקשר למדיניות חוץ הוא חתם על הסכמי גבולות עם קולומביה וצ'ילה.
חלק מהסעיפים של הסכם עם צ'ילה יושמו רק בשנת 1999.
בעקבות המיתון הגדול שהחל בשנת 1929הופסקו ההשקעות הזרות במדינה.
ב-22 באוגוסט 1930 בארקיפה נעצר לגיה והואשם בשחיתות שלטונית.
הנשיא המודח היה במעצר עד לפברואר 1932 עד לפטירתו בבית חולים צבאי.
אוגוסטו מוסיני (באיטלקית: Augusto Mussini; 9 בינואר 1870 – 1 בנובמבר 1918) היה צייר ונזיר איטלקי.
אוגוסטו מוסיני נולד ברג'יו אמיליה, ולמד בבית ספר רג'יה לציור, אצל גייטנו קייריצ'י וקירילו מניקרדי, וסיים את לימודיו ב-1888. בשנת 1890 הוא הקים את הארגון "Cooperativa pittori di Reggio Emilia", שלאחר מכן הפך למנהל האמנותי שלו.
בשנת 1892 עבר לרומא, שם למד באקדמיה הצרפתית.
לאחר מכן למד ציור דמויות באקדמיה לאמנויות היפות של רומא.
בשנת 1893, בזכות מלגת לימודים, הוא עבר לפירנצה, שם נרשם לאקדמיה לאמנות בעיר.
משנת 1896, התחיל מוסיני להציג את יצירותיו בתערוכות חשובות, כמו הביאנלה של ונציה, ועבד בשביל פטרונים חשובים, כולל בית מדיצ'י.
ב-1903, הוא התחיל לשתף פעולה עם כתב העת "לאונרדו", תחת השם הבדוי אוגוסטוס.
ב-26 באוקטובר 1903, מוסיני נעלם מפירנצה.
הסתבר כי ברח מדו-קרב עם חברו הטוב ביותר, הצייר ג'ובאני קוסטטי, שהפך ליריבו בגלל אישה, הציירת ביאטריצ'ה אנצ'ילוטי גורטי.
בדרך לאוסטריה, לאחר ששקל התאבדות, הוא התארח במנזר קפוצ'ינים בגוריציה.
לאחר מכן, הוא עבר למנזר פרנציסקני בטריאסטה ולאחר מכן למנזר הפרנציסקני של אסקולי פיצ'נו.
שם, לאחר שנה אחת של בידוד ושקיעה בהרהורים, בינואר 1905 הוא הפך לנזיר, וקיבל את שמו של הנזיר פאולו סארפי.
לאחר מכן, הוא חזר לפעילותו האמנותית, וקישט כנסיות שונות במארקה, אחד מהן היא סנטה מריה דלה קונצ'ציונה.
אוגוסטוס סזאר דודג' היה פוליטיקאי אמריקאי שהיה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטריטוריית איווה, שגריר אמריקאי לספרד ואחד מהקבוצה הראשונה של חברי הסנאט של ארצות הברית שייצגו את איווה לאחר שהתקבלה לאיחוד בתור מדינה.
אביו, הנרי דודג', כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ויסקונסין; השניים היו צמד האב-בן הראשון ועד כה היחיד שכיהן במקביל בסנאט, בין השנים 1848 ל-1855.
אוגוסטוס דודג' נולד ב-4 בינואר 1812 באזור שבו שוכנת כיום סט.
ז'נבייב, מיזורי (אז בטריטוריית לואיזיאנה).
הוא רכש את השכלתו באופן עצמאי, עבר לאילינוי ב-1827, התיישב בגלנה, והועסק שם בתפקידים שונים במכרות העופרת של אביו.
הוא שירת במלחמת הבלק הוק ובמלחמות האינדיאנים אחרות.
בשנת 1837, עבר לאזור שבו שוכנת כיום ברלינגטון, איווה (אז בטריטוריית ויסקונסין), שם שימש כרשם של משרד הקרקעות עד 1840.
הקונגרס יצר את טריטוריית איווה בשנת 1838, מהאזור שהיה קודם לכן מחוז איווה של טריטוריית ויסקונסין.
כתוצאה מהחוק מ-3 במרץ 1839, תפקידו של הנציג של טריטוריית איווה לבית הנבחרים של ארצות הברית התפנה ב-27 באוקטובר 1840, ודודג' נבחר למלא אותו.
הוא כיהן כציר עד שאיווה הפכה למדינה בדצמבר 1846, ותפקידו הוחלף בשני נציגים נבחרים.
בשנתיים הראשונות שלה, לא הצליחה האספה הכללית של איווה לבחור את הסנאטורים הראשונים של איווה, בשל פיצול משולש שמנע מכל מועמד לזכות במספר הנדרש של 30 קולות מחוקקים.
עם זאת, לאחר שהבחירות ב-1848 העניקו למפלגה הדמוקרטית נתח גדול יותר מהמחוקקים באיווה, נבחרו דודג' וג'ורג' וולאס ג'ונס כשני הסנאטורים הראשונים של איווה.
בהגרלה, קיבל דודג' את המושב בקדנציה הקצרה יותר (שתפוג ב-1849), אך נבחר מחדש באותה שנה לכהונה מלאה של שש שנים.
במהלך כהונתו בסנאט, כיהן כיו"ר הוועדה לביקורת ובקרה על ההוצאות המותנות (בקונגרסים ה-31 וה-32), הוועדה לפנסיה (בקונגרס ה-31), הוועדה לתביעות מהפכניות.
(בקונגרס ה-32), והוועדה לקרקעות ציבוריות (בקונגרס ה-33).
ב-14 בדצמבר 1853, דודג' הציג הצעת חוק לארגון הטריטוריה החדשה של נברסקה.
בהנהגתו של הסנאטור מאילינוי, סטיבן דאגלס, הצעת החוק הזו הפכה בסופו של דבר לחוק קנזס נברסקה, שבו תמך דודג' בתוקף.
בשנת 1854, כאשר כהונתו השנייה של דודג' הגיעה לסיומה, האספה הכללית של איווה בחרה בחבר מפלגת האדמה החופשית (והרפובליקני לעתיד) ג'יימס הרלן, ולא בדודג'.
דודג' היה הבחירה המועדפת על המחוקקים הדמוקרטיים, שכוחם ירד.
אבל במאמץ כושל להביס את הרלן על ידי איחוד הדמוקרטים והוויגים הלאומנים מאחורי מועמד יחיד, הפסיד דודג' לאחר ההצבעה הרביעית.
דודג' כיהן בסנאט עד 22 בפברואר 1855, אז מינה אותו הנשיא פרנקלין פירס לתפקיד השגריר בספרד.
הוא כיהן כשגריר עד 1859.
דודג' התמודד ללא הצלחה על משרת מושל איווה ב-1859, והפסיד לסמואל ג'.
הוא כיהן כראש עיריית ברלינגטון, איווה בין השנים 1874 ל-1875.
בבחירות 1868, דודג' תמך במועמדותו של ג'ורג' פנדלטון למועמדות הדמוקרטית לנשיאות.
באותה שנת בחירות, דודג' עצמו הוזכר לתפקיד סגן הנשיא.
"המועמדות שלו", טען The Democratic Watchman (בלפונטיין, פנסילבניה) "תעניק כנראה סיפוק לדמוקרטים רבים כמו זה של כל אדם מערבי אחר".
במבט לעבר הבחירות לנשיאות של 1872, דודג' המליץ על תומאס א.
הנדריקס כ"אדם ראוי, מסוגל ומצוין".
הוא האמין שיש תמיכה חזקה בכל המערב התיכון באינדיאנים, למרות שהוא הטיל ספק בכך שהנדריקס ירוץ טוב במזרח.
הוא מת בברלינגטון, איווה ב-20 בנובמבר 1883, ונקבר בבית הקברות אספן גרוב בברלינגטון.
דודג' היה אחיינו של הסנאטור ממיזורי לואיס פ.
לין, גיסו ג'יימס קלארק שימש כמושל השלישי והאחרון של טריטוריית איווה.
מחוז דודג', נברסקה ורחוב דודג' באומהה, נברסקה נקראו על שם אוגוסטוס דודג'.
ביתו בברלינגטון, איווה רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים כבית אוגוסטוס סזאר דודג'.
הוא פוליטיקאי וממציא ידוע למשל: בשנת 1848, הוא נחשב לאדם הראשון שהשתמש בקלמר.
הוא גם המציא את הטוסטר, ה-Surfine Polish ומנגנון המפתח והמנעול.
אוגוסטו מרטין בָּטַאזָ'ה בארגה (בספרדית: Augusto Martín Batalla Barga; נולד ב-30 באפריל 1996) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת השוער בראיו ואייקאנו מהלה ליגה.
בטאז'ה החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של ריבר פלייט, אליה הצטרף בגיל חמש.
בשנת 2015, ריבר פלייט קיבלה הצעה להשאלת בטאז'ה לריאל מדריד מלה ליגה, אך בטאז'ה דחה את המעבר מסיבות אישיות.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של ריבר פלייט בשנת 2016 ושימש כשוער הראשון של המועדון.
לאחר שאיבד את מקומו בהרכב, עבר ב-5 בינואר 2018 לטוקומאן, גם היא מליגת העל הארגנטינאית, בהשאלה לעונה אחת.
ב-25 ביוני עזב את הקבוצה, והושאל לטיגרה מליגת העל הארגנטינאית.
ב-7 בינואר 2019, הושאל בטאז'ה לאוניון לה קאלרה מליגת העל הצ'יליאנית.
ב-8 בינואר 2020, הושאל בטאז'ה לקבוצת או'היגינס מליגת העל הצ'יליאנית לשנה, והיה בה שחקן הרכב קבוע.
ב-3 בינואר 2024 הושאל בטאז'ה לגרנדה מהלה ליגה לשארית העונה.
ב-23 באוגוסט, לאחר שגרנדה ירדה ליגה, הוא עבר בהשאלה לראיו ואייקאנו מהלה ליגה.
ב-20 במרץ 2025 חתם בטאז'ה על חוזה קבוע עד 2030 בראיו ואייקאנו.
בטאז'ה ייצג את נבחרת ארגנטינה ברמות נוער שונות, כולל זכייה באליפות דרום אמריקה עד גיל 17 בשנת 2013, בה נבחר לשוער הטוב ביותר בטורניר, וכן זכייה באליפות דרום אמריקה לנוער עד גיל 20 בשנת 2015.
אוגוסטוס אוקטביוס בייקון היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ג'ורג'יה בשנים 1895–1914. הוא היה הסנאטור הראשון שנבחר בבחירות ישירות לאחר אשרור התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית, והתקדם לתפקיד הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית.
במהלך פעילות התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח התגלעה מחלוקת סביב סעיף בצוואתו, שקבע הקמת פארק בהפרדה גזעית בעיר ביתו מייקון.
מחלוקת זו הובילה לשני פסקי דין של בית המשפט העליון של ארצות הברית.
אוגוסטוס אוקטביוס בייקון נולד במחוז בריאן שבג'ורג'יה.
בשנת 1859 השלים את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת ג'ורג'יה, וב-1860 נמנה בין בוגרי המחזור הראשון של בית הספר למשפטים באוניברסיטת ג'ורג'יה.
בתקופת לימודיו היה חבר בחברה הספרותית פי קפא של האוניברסיטה.
בייקון שירת כחייל בצבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
בתום המלחמה נבחר אל בית הנבחרים של ג'ורג'יה, שם כיהן בין השנים 1871–1886, ובחלק ניכר מתקופה זו שימש יושב ראש בית הנבחרים (כהונה ראשונה בין 1874-1873 וכהונה שנייה בין 1877–1881).
את ביתו הקים בעיר מייקון.
בנובמבר 1894 נבחר בייקון אל הסנאט של ארצות הברית כאחד משני נציגיה של מדינת ג'ורג'יה.
הוא הוסיף להיבחר לתקופות כהונה נוספות עוד שלוש פעמים.
במהלך כהונתו ישב בראשות ועדות אחדות, בהן ועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית.
בייקון ראה עצמו כאנגלופיל, ואף אמר פעם כי "כל דמי נובע מאבות אנגלים", אך התנגד לכך שארצות הברית תהפוך למעצמה אימפריאלית בדומה לאימפריה הבריטית.
בשל כך התנגד למלחמת ארצות הברית–ספרד ולכיבוש הפיליפינים בעקבותיה.
במהלך הקונגרס ה-62 (1911–1913) נמנה בייקון בין מספר סנאטורים שהתחלפו בינם לבין עצמם בתפקיד הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית, במסגרת פשרה שבמסגרתה הוא וארבעה סנאטורים נוספים מן הרוב הרפובליקני חלקו ביניהם את התפקיד, מאחר שאף מועמד יחיד משתי המפלגות לא הצליח להשיג רוב בהצבעה.
בתקופת כהונתו בסנאט היה בייקון אחד מבין חברי קונגרס אחדים שניסו להביא לכך שרחובות מרכזיים בוושינגטון הבירה ייקראו על שם מדינות מוצאם.
הגם שרוב היוזמות נכשלו, בשנת 1908 הצליח בייקון להביא לשינוי שמה של שדרות ברייטווד לשדרות ג'ורג'יה .
בייקון נפטר מאוטם שריר הלב ב-14 בפברואר 1914 בוושינגטון הבירה.
בעקבות מותו מינה מושל ג'ורג'יה ג'ון סלייטון את ויליאם סטנלי וסט למלא את מקומו עד שייבחר לו מחליף קבוע.
הוא נטמן בבית הקברות רוז היל שבעיר מייקון בג'ורג'יה.
לאחר מותו, בצוואה שערך ב-1911, קבע בייקון הקמת פארק בעיר מייקון שיועד ללבנים בלבד, ואשר נמסר בנאמנות לניהול העיר.
בתקופת התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח היה הפארק, שנודע בשם "פארק בייקונספילד" (Baconsfield Park), למושא של שתי פסיקות של בית המשפט העליון של ארצות הברית.
בפסק הדין הראשון, "אוונס נגד ניוטון" משנת 1966, קבע בית המשפט כי השימוש בפארק ל"לבנים בלבד" מנוגד לסעיף ההגנה השווה (Equal Protection Clause) שמעוגן בתיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית.
מאחר שהפארק הוחזק בנאמנות בידי גוף ציבורי, נקבע כי אין באפשרותו למנוע מבני מיעוטים שימוש בו.
אף שעיריית מייקון ניסתה, באמצעות העברת הנאמנות לידי נאמנים פרטיים, לשמר את ההפרדה הגזעית שקידם בייקון, דעת הרוב של השופט ויליאם אורוויל דאגלס קבעה כי פארק הוא במהותו מוסד ציבורי ולכן אין למנוע מבני מיעוטים גישה למתקניו.
ההכרעה עסקה ב"דוקטרינת cy pres" , והיה על בית המשפט לקבוע מהי כוונתו המשוערת של בייקון בעניין.
המסקנה הייתה כי אילו היה בייקון מודע לכך שמטרתו אינה אפשרית או שאינה חוקית, היה מעדיף שהקרקע תועבר ליורשיו.
בית המשפט העליון של ארצות הברית נתן גושפנקא לפסק דינו של בית משפט קמא, וקבע כי הסירוב להחיל את דוקטרינת ה-cy pres אינו מפר את התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית.
יורשיו של בייקון מכרו לאחר מכן את הקרקע ליזמים פרטיים, שבהמשך הירו בו שימוש מסחרי לטובת הכלל.
מחוז בייקון שבג'ורג'יה, שהוקם זמן קצר לאחר מותו ב-1914, נקרא על שמו.
אוגוסטוס אוסלי סטנלי הראשון היה פוליטיקאי אמריקאי מקנטקי.
הוא היה חבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן כמושל קנטקי ה־38, וייצג את המדינה גם בבית הנבחרים וגם בסנאט של ארצות הברית.
בין 1903 ל־1915 ייצג את מחוז הקונגרס השני של קנטקי בבית הנבחרים, שם רכש מוניטין כרפורמטור פרוגרסיבי.
החל מ־1904 קרא לפתוח בחקירת הגבלים עסקיים נגד חברת American Tobacco Company, וטען כי היא מונופסון שמוריד מחירים למגדלי הטבק במחוז שלו.
בעקבות מאמציו, הורה בית המשפט העליון ב־1911 לפרק את החברה.
סטנלי גם עמד בראש ועדה שחקרה את חברת U.S.
רעיונות רבים שהציע שולבו לאחר מכן בחוק קלייטון להגבלים עסקיים.
במהלך ניסיון כושל להתמודד על מקום בסנאט ב־1914, נקט סטנלי נקט בקו נגד חוק היובש, נושא שהפך למרכזי בקריירה שלו והביא לעימות מתמשך עם ג'ון בקהאם, מנהיג האגף שתמך באיסור במפלגה הדמוקרטית של קנטקי.
ב־1915 התמודד על משרת המושל, וניצח את חברו הקרוב בפער של כ־400 קולות בלבד, המרוץ הצמוד ביותר בתולדות המדינה.
ההיסטוריון לואל האריסון תיאר את כהונתו כשיא העידן הפרוגרסיבי בקנטקי.
בין הרפורמות שעברו בתקופתו היו חוק הגבלים עסקיים מדינתי, רפורמה במימון קמפיינים, ומספר חוקים בתחום זכויות עובדים.
ב־1918 נבחר כמועמד הדמוקרטי להחליף את הסנאטור המנוח אולי מאריי ג'יימס.
הוא נבחר לסנאט, אך לא התפטר מתפקידו כמושל אלא במאי 1919, ולא הספיק להשיג הישגים משמעותיים בסנאט.
בבחירות 1924 הפסיד את מקומו לפרדריק סאקט בגל הניצחון הרפובליקני הארצי, ומעולם לא נבחר שוב לתפקיד ציבורי.
סטנלי נולד ב־21 במאי 1867 בעיר שלבייוויל שבקנטקי, הבכור מבין שבעה ילדים של ויליאם ואמנדה (אוזלי) סטנלי.
אביו היה כומר בכנסיית ה־Disciples of Christ ושירת כקצין משפטי בצבא הקונפדרציה תחת גנרל ג'וזף א' ג'ונסטון.
אמו הייתה אחייניתו של מושל קנטקי לשעבר, .
הוא למד באקדמיית גורדון בניקולסוויל, בקולג' החקלאות והמכניקה של קנטקי (לימים אוניברסיטת קנטקי), ולאחר מכן סיים תואר ראשון במכללת סנטר ב־1889. בשני המוסדות השתתף בתחרויות נאומים וזכה להיות המתמודד היחיד בהיסטוריה שהשתתף מטעם שני מוסדות שונים.
לאחר סיום לימודיו לימד שנה אחת ב־Christian College בהאסטונוויל, כיו"ר החוג לכתיבה יפה; בשנה שלאחר מכן היה מנהל בית הספר Marion Academy, ולאחר מכן שנתיים מנהל Mackville Academy.
בתקופה זו למד משפטים אצל גילברט קסידי, וב־1894 התקבל ללשכת עורכי הדין ופתח משרד בפלמינגסבורו.
ניסיונו הראשון בפוליטיקה היה ב־1897, אז נכשל בהתמודדות על תפקיד התובע המחוזי של מחוז פלמינג.
ב־1898 עבר לעיר הנדרסון בשל קשיים כלכליים.
ב־1900 כיהן כאלקטור דמוקרטי בבחירות לנשיאות מטעם ויליאם ג'נינגס ברייאן.
ב־1902 נבחר סטנלי לבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא כיהן בוועדת המכרות, בוועדת הטריטוריות, ובוועדת החקלאות.
תמך ברפורמות פרוגרסיביות כגון חקירת תאונות במכרות, רגולציה על הרכבות, חוק מזון ותרופות טהורות, ויום עבודה בן שמונה שעות.
בעת בחירתו, חברת American Tobacco כבר השתלטה כמעט על כל התעשייה העולמית.
סטנלי הפך למגן עיקרי של מגדלי הטבק באזורו.
הוא ניסה לבטל מס פדרלי שהכביד על הטבק הגולמי, אך ניסיונותיו נחסמו בלובינג כבד.
הוא אף עודד את החקלאים להתאגד ולמנוע מכירת יבול עד שייקבעו מחירים הוגנים, וכתב את אמנת האגודה Dark District Tobacco Planters.
חלק מחברי הקבוצה, שכונו ה'רוכבי הלילה', פנו לאלימות במסגרת מלחמות הטבק ב־Black Patch.
ב־1911 מאמציו נשאו פרי, ובית המשפט העליון פירק את חברת הטבק הגדולה למספר חברות קטנות יותר.
במקביל, סטנלי הוביל חקירה גדולה נגד U.S.
בשנת 1912 הגיש דו"ח חריף נגד החברה ואף מתח ביקורת על הנשיא לשעבר תאודור רוזוולט.
רבות מהמלצותיו הופיעו מאוחר יותר בחוק קלייטון.
סטנלי בחר שלא להתמודד שוב לבית הנבחרים, אלא להתמודד לסנאט.
התחרות העיקרית הייתה מול ג'ון בקהאם, מנהיג האגף התומך באיסור על האלכוהול.
השניים תיעבו זה את זה ותקפו זה את זה בחריפות.
הנושא המרכזי היה אלכוהול: בקהאם תמך בחוק היובש על אף שנהג לשתות בעצמו; סטנלי תקף זאת כצביעות.
בקהאם זכה בבחירות המקדימות והמשיך לניצחון בבחירות הכלליות.
ב־1915 זכה סטנלי במועמדות הדמוקרטית, וניצח את חברו הטוב ברוב זעום של 471 קולות – הפער הקטן ביותר בהיסטוריה של המדינה.
הוא היה נואם כריזמטי מאוד, ולעיתים קרובות העלה מופע דרמטי שכלל הסרת עניבה ומעיל במהלך נאומיו.
תקופתו נחשבת לשיא העידן הפרוגרסיבי בקנטקי.
בין הישגיו היו חוק הגבלים עסקיים מדינתי, חוק להגבלת הוצאות קמפיינים, חוקי עבודה חדשים, מערכת תקציב מדינתית ראשונה, חוק פיצויי עובדים ורפורמות במיסים ובריאות הציבור.
נושא חוק היובש המשיך לרדוף את כהונתו.
למרות התנגדותו האישית, הוא תמך ב־1918 בהצעת התיקון לאיסור אלכוהול כדי לפתור את הסוגיה אחת ולתמיד.
קנטקי הייתה המדינה ה'רטובה' הראשונה שאישרה את התיקון ה־18 לחוקה.
לאחר מות הסנאטור אולי מאריי ג'יימס, נבחר סטנלי להחליפו.
הוא נכנס לסנאט במאי 1919, אך מעמדו היה חלש משום שהסנאט נשלט על ידי הרפובליקנים.
ב־1924 התמודד שוב על מושב הסנאט, אך הובס על ידי פרדריק סאקט.
עמדתו נגד חוק היובש, יחד עם התנגדות מהקו קלוקס קלאן ומהאגף של בקהאם, החלישה אותו.
סאקט ניצח בפער גדול, ולראשונה בהיסטוריה היו לקנטקי שני סנאטורים רפובליקנים.
לאחר הפסדו שב לעיסוקו כעורך דין.
ב־1930 מינה אותו הנשיא הרברט הובר לוועדה המשותפת הבינלאומית לטיפול במחלוקות גבול בין ארצות הברית לקנדה.
ב־1933 מונה ליו"ר הוועדה ועמד בראשה עד 1954. הוא התגאה בתקופה זו באמירה כי
ב־12 באוגוסט 1958 ונקבר בבית העלמין של פרנקפורט, קנטקי.
הותיר אחריו את אשתו סו סטנלי, ושני בנים.
נכדו, אוגוסטוס אוזלי סטנלי השלישי, היה כימאי LSD מפורסם ותומך של להקת Grateful Dead בתקופת ההיפים.
אוגוסטוס אוסבורן בורן היה פוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר הסנאט של רוד איילנד בשנים 1876–1883 ובשנים 1886–1888, וכמושל רוד איילנד ה-36 בשנים 1883–1885.
אוגוסטוס בורן נולד בפרובידנס שברוד איילנד, כבנם של ג'ורג' א.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת בראון, ובהמשך פיתח קריירה מצליחה בעסקי הגומי, שאותה הוא החל בחברה של אביו.
לאחר מות אביו הוא המשיך בעסקיו, והקים את חברת הגומי של פרובידנס.
הוא גם ייסד את חברת הגומי הלאומית, שבהמשך התמזגה עם חברתו הקודמת.
במלחמת האזרחים האמריקנית התגייס בורן למיליציה של רוד איילנד, אך לא הגיע לשירות פעיל במסגרת צבא האיחוד.
באפריל 1864 הוא מונה כקצין תשלומים בדרגת לוטננט משנה במשמר הרוכבים של פרובידנס.
שנה לאחר מכן הוא הוצב כלוטננט ראשון בפלוגה A של משמר הסוסים.
באפריל 1868 הוא מונה כקפטן של פלוגה A, ושנתיים לאחר מכן הוא היה לקפטן של פלוגה B.
ב-1871 הוא שב לתפקידו הקודם כקפטן של פלוגה A.
באפריל 1874 מונה בורן כמייג'ור במשמר הסוסים.
במאי 1878 הוא קודם לדרגת לוטננט קולונל וקיבל את הפיקוד על גדוד הפרשים הראשון, תפקיד בו הוא שירת עד להשבעתו כמושל.
בורן היה חבר המפלגה הרפובליקנית וכיהן כחבר הסנאט של רוד איילנד בשנים 1876–1883, ושוב בשנים 1886–1888. ממאי 1883 ועד מאי 1885 הוא כיהן כמושל רוד איילנד ה-36. במהלך תקופת כהונתו כמושל, הוצע תיקון לחוקת המדינה להרחבת זכות הבחירה למתאזרחים, והוא עסק בניסוח הצעת התיקון.
בהמשך זכה התיקון לכינוי "תיקון בורן".
בורן היה חבר פעיל בבונים החופשיים.
ב-1873 בנה בורן מעון מפואר בסגנון התחייה הגותית בעיר בריסטול שנקרא "שבעת האלונים".
המעון תוכנן על ידי ג'יימס רנוויק , שנודע בשל בניין הסמית'סוניאן וקתדרלת פטריק הקדוש, שאותם הוא תכנן, והוא ניצב ברחוב הופ שבעיר ליד מעגן הסירות הרסהוף.
בשנים 1889–1893 היה בורן הקונסול הכללי של ארצות הברית ברומא, בתקופת נשיאותו של בנג'מין הריסון.
ב-1897 הוא נבחר כחבר אגודת רוד איילנד של בני המהפכה האמריקאית.
ב-1863 נשא בורן לאישה את אליזבת ר.
מוריל, ולשניים נולדו חמישה ילדים.
אוגוסטוס בורן נפטר בבריסטול ב-29 בינואר 1925. הוא נטמן בבית הקברות סוואן פוינט שבפרובידנס.
גַּאיוּס יוּלְיוּס קֵיסָר אוֹקְטַבְיָאנוּס (23 בספטמבר 63 לפנה"ס – 19 באוגוסט 14 לספירה), המוכר בשם "אוֹגוּסְטוּס" (Augustus), היה מייסד השושלת היוליו-קלאודית וראשון קיסרי רומא, ולדעת היסטוריונים רבים גם החשוב שבהם.
אוגוסטוס משל ברומא 57 שנה, תחילה כאחד משלושת חברי הטריוּמווירט השני (43–27 לפנה"ס), ולאחר מכן כפּרִינקֶפּס (27 לפנה"ס – 14 לספירה).
אוגוסטוס היה אחיינו ובן טיפוחיו של יוליוס קיסר.
עם מותו של יוליוס, מונה אוגוסטוס ליורשו.
הוא שם קץ למלחמות האזרחים של תקופת הרפובליקה, הרחיב את גבולותיה של רומא וכונן את "השלום הרומי" (פַּקס רוֹמָנָה; בלטינית: Pax Romana), שנמשך כמאתיים שנים אחריו.
אוגוסטוס גם הבין שעליו לשמור בשליטתו את הסנאט, מעוז הכוח האריסטוקרטי.
משמעות הדבר היא מצד אחד להעניק לאנשי הסנאט כבוד והערכה אבל מצד שני לסלק כיסי ההתנגדות.
וכך כבר בשנת 29 לפנה"ס הוא סילק 190 סנאטורים וצמצם את מספר החברים מ-900 ל-600.
שם משפחתו המאומץ קיסר ותוארו אוגוסטוס (הנשגב, המרהיב) אומצו כתוארם הרשמי של כל הקיסרים הרומיים שבאו אחריו, ואף של שליטים רבים אחרים במדינות ובתקופות שונות עד העידן המודרני.
אוגוסטוס נולד ברומא בשם גַאיוּס אוֹקְטַבְיוּס למשפחה ממעמד הפרשים.
אביו, גאיוס אוקטביוס , היה הראשון ממשפחתו ששירת בסנאט ובכך הפך ל"איש חדש".
גאיוס אוקטביוס האב הגיע לדרגת פְּרַאיטור ושירת כמושל מקדוניה, אך מת כשאוגוסטוס היה בן ארבע.
אימו אַטיַה הייתה בתה של יוליה , אחותו של יוליוס קיסר.
בשנת 46 לפנה"ס נטל אוגוסטוס חלק במצעד הניצחון של יוליוס קיסר ברומא וזכה באות צבאי, אף שלא השתתף במסע המלחמתי.
שנה מאוחר יותר, בגיל 18, הצטרף אוגוסטוס לקיסר בספרד, שם ניהל קיסר את קרב מונדה.
אוגוסטוס שימש מפקד יחידת פרשים של הלגיון העשירי אקסטריס, שהוצבה מאחור כעתודה; הוא הפגין חשיבה עצמאית מהירה ויצא להילחם באויב ללא פקודה מפורשת מקיסר, ופעולתו זו שינתה את פני הקרב והעניקה לקיסר את הניצחון.
קיסר התפעל מתעוזתו ומחוצפתו של בן חסותו הצעיר.
ואכן במהלך מסעם לספרד ובחזרה הזדמן לשניים לעמוד זה על טיבו של זה.
לאוגוסטוס הייתה זו הזדמנות נדירה ללמוד על המשילות בפרובינקיות, על ניהול מערכות במלחמה ועל מניפולציות פוליטיות.
עבור קיסר הייתה זו הזדמנות לצרף כוח צעיר לפמלייתו.
עם שובו של קיסר לרומא נשלח אוגוסטוס בהוראת קיסר לאפולוניה שבמקדוניה עם המצביאים הצעירים מרקוס ויפסניוס אגריפה וקווינטוס סלבידינוס רופוס.
באפולוניה היה אוגוסטוס אמור להמשיך בחינוכו ולזכות בנאמנותם של הלגיונות במקדוניה, בעודו ממתין לבואו של קיסר, שתכנן לצאת למסע מלחמה לכיבוש האימפריה הפרתית.
באותה עת אוגוסטוס טרם כיהן במשרה ציבורית, וקיסר, שהבחין בפוטנציאל שלו, התכוון לשנות זאת.
בשנת 44 לפנה"ס מונה קיסר לדיקטטור לכל ימי חייו (DICTATOR PERPETVVS); ובחר באוגוסטוס לשרת כסגנו במשרת מגיסטר אקוויטום.
מותו של קיסר זמן קצר לאחר מכן עמד לשנות את מסלול חייו של אוגוסטוס.
לאחר רציחתו של קיסר ב-44 לפנה"ס הפך מרקוס אנטוניוס, שכיהן כקונסול, לאיש החזק ברומא.
אנטוניוס ניצל זאת לאיוש משרות ולמינוי נאמניו לפקידים בטענה שהוא מקיים את צוואתו של קיסר, וכך הקים לו אויבים בתוך הסנאט.
אוגוסטוס, קרוב משפחתו הבכיר של קיסר והיורש המיועד שלו, ששהה במקדוניה, מיהר לשוב לרומא, אך בניגוד לעצת חבריו לא הביא איתו כוח צבאי.
כשהגיע לאיטליה הוא גילה שקיסר אימץ אותו לבן בצוואתו ושמו הפך לגאיוס יוליוס קיסר.
אוגוסטוס זכה מיד לפופולריות רבה בקרב חיילי לגיונותיו של קיסר, במיוחד אחרי ששילם שכרם ממכירת כמה אחוזות.
הוא גייס צבא פרטי של שלושת אלפי חיילים מוותיקי הקרבות של קיסר והשתלט לזמן קצר על הפורום - אך סולק משם על ידי צבאו של מרקוס אנטוניוס.
מעמדו של אוגוסטוס היה שנוי במחלוקת.
הליך האימוץ שלו נחשב מפוקפק, וכאזרח פרטי שמפקד על צבא הוא היה בחזקת מורד במלכות.
אנטוניוס, שחשק בכהונה כמושל גאליה קיסאלפינה, נערך למלחמה נגד מושלה דקימוס יוניוס ברוטוס אלבינוס.
הסנאט גינה את הפעולה, והכריז על אנטוניוס בוגד.
בתיווכו של קיקרו הצטרפו כוחותיו של אוגוסטוס לכוחות הסנאט והוא קיבל אימפריום של פרופראיטור, ובכך זכה לראשונה במידה של לגיטימיות ומעמד חוקי.
הכוחות בפיקודו הביסו את מרקוס אנטוניוס בקרב מוטינה, אך הקונסולים שעמדו בראש הצבאות נהרגו בקרב ואוגוסטוס הפך המפקד היחיד של הצבא.
אנטוניוס עצמו נמלט לגאליה נארבוננסיס וחבר לכוחותיו של מושל האזור מרקוס אמיליוס לפידוס.
המצב ברומא נטה כעת לטובת הסנאט, אך זה חשש מטיראניה של אנטוניוס, לכן ביקש לרכז בידיו את השלטון.
ברם אוגוסטוס הבין שעדיף לו לחבור אל אנטוניוס, הפסיק אפוא את המתקפה נגדו ואף סירב לבקשת הסנאט למסור את הפיקוד על לגיונותיו - לברוטוס.
הוא דרש את ביטול הכרזת מרקוס אנטוניוס לבוגד, וכשהסנאט סירב, הצעיד את לגיונותיו לרומא וכפה על הסנאט את מינויו-שלו לקונסול.
ב-43 לפנה"ס כרתו אוגוסטוס, אנטוניוס ולפידוס את ברית הטריומווירט השני.
אנטוניוס ואוגוסטוס נכנסו לרומא והרגו את כל מתנגדיהם בסנאט, כולל קיקרו ועוד כ-300 סנטורים.
הם הסמיכו חיילים להחרים רכוש וקרקעות לטובת עצמם.
מרקוס אנטוניוס ואוגוסטוס נלחמו נגד גאיוס קסיוס לונגינוס ומרקוס יוניוס ברוטוס מייצגי הסנאט והרפובליקה בקרב פיליפי, וידם הייתה על העליונה.
אף שמחנהו של אוגוסטוס (שפרש מהקרב עקב מחלה) הוכה בידי צבאו של ברוטוס, קסיוס וברוטוס הוכרעו לבסוף ביום השני לקרבות, ובכך בא הקץ על הניסיון להחייאת הרפובליקה הרומית.
המשטר האוטוריטרי נכון כעת בידי מרקוס אנטוניוס ואוגוסטוס.
השלטון חולק בין השלושה: אוגוסטוס קיבל את המערב כולל רומא, אנטוניוס את המזרח כולל מצרים, ולפידוס את אפריקה.
לאחר הניצחון על רוצחיו של קיסר החלו לוקיוס אנטוניוס ופולביה אנטוניה, אחיו ואשתו של מרקוס אנטוניוס, לפעול נגד אוגוסטוס בניסיון לבסס את שליטת משפחתם הבלעדית ברומא.
לוקיוס ואנטוניה ניסו לשבש את הקצאת הקרקעות ללוטרנים של צבא אוגוסטוס; ניסיון של לוקיוס לכבוש את רומא סוכל עם הגעתו של אוגוסטוס עם כוח צבאי מהיספניה.
הוא נסוג לגאליה, שם קיווה לחבור לפקודי אחיו, אך גילה כי אגריפה, שאוגוסטוס שלח לרדוף אחריו מכיוון דרום, נושף בעורפו.
אוגוסטוס שלח גם את רופוס בראש כוח צבאי, כך שכאשר כבר אגריפה את סוטריום (כיום סוטרי שבאיטליה) מצא עצמו לוקיוס לכוד בין שני כוחות עוינים, ולא נותרה לו ברירה והוא נסוג לפרוסיה (כיום פרוג'ה), שם הטילו עליו מצור כוחותיו של רופוס.
אוגוסטוס ואגריפה פנו לטהר את כוחותיה של פולביה ממאחזיהם באיטליה, ואחר כך שבו לסייע לרופוס במצור על פרוסיה.
בתחילת 40 לפנה"ס ניסו קציני צבאו של מרקוס אנטוניוס, גאיוס אסיניוס פוליו ופובליוס ונטידיוס בסוס להעניק סיוע ללוקיוס הנצור, אך אגריפה ורופוס חסמו את דרכם ובסופו של דבר דחקו אותם לפולגיניום (כיום פוליגנו שבאיטליה) ושם הוטל עליהם מצור.
בסוף פברואר נכנע לוקיוס לאוגוסטוס ופרוסיה נכבשה.
בעקבות זאת התפזרו קציניו של אנטוניוס ונטשו את צבאותיהם.
ב-40 לפנה"ס שב אנטוניוס לאיטליה מהמזרח, ושיבתו העלתה חשש מהתפרצותה של מלחמה בינו לאוגוסטוס.
בספטמבר הצליחו השניים להגיע להסכם ברונדיסיום לחלוקת שטחי פיקוד והשפעה.
במסגרת הסכם זה הוגדרו תחומי שליטת אנטוניוס במזרח ואוגוסטוס במערב.
לחיזוק הברית ביניהם נשא אנטוניוס את אוקטביה אחותו של אוגוסטוס לאישה.
ב-36 לפנה"ס ניצח אגריפה את סקסטוס פומפיוס, שאיים על אספקת המזון לאיטליה, בקרב מילאי ובקרב נאולוכוס.
לפידוס, שניסה לפעול בזמן המלחמה נגד אוגוסטוס, הודח ממשרתו ושטחיו נמסרו לאוגוסטוס.
ב-34 לפנה"ס כיהן אגריפה כאיידיל, ובעזרתו של אוגוסטוס החל בשיקום רומא ובמתן הטבות לעם.
מעשים אלו אפשרו לאוגוסטוס לזכות בתמיכת האוכלוסייה וסייעו לשינוי תדמיתו ממנהיג סיעה רודני - למנהיגה של רומא.
הברית עם אנטוניוס לא החזיקה מעמד זמן רב.
אנטוניוס התגרש מאוקטביה וחי חיי זוגיות עם קלאופטרה השביעית, מלכת מצרים.
אנטוניוס הואשם שהכיר בבנה קיסריון כיורשו של קיסר, ואף מסר לילדיהם שטחים מן האימפריה.
טענות אלו הובילו למלחמת תעמולה בין הצדדים הניצים: אוגוסטוס השמיץ את כישלונותיו של אנטוניוס במלחמה כנגד הפרתים, והאשים אותו בשעבוד מוחלט לקלאופטרה ובמסירת ניהול האימפריה לידיה.
מנגד אנטוניוס טען שאוגוסטוס הוא צעיר פחדן, אכזר וצמא דם, שזכה למעמדו כבנו המאומץ של קיסר רק מכיוון שהתמסר בגופו לדיקטטור הזקן.
המלחמה פרצה לבסוף ב-31 לפנה"ס כאשר אנטוניוס וקלאופטרה פלשו ליוון.
ההיסטוריונים המודרניים חלוקים על סיבותיה.
אדוארד מאייר רואה בה מלחמה אידאולוגית בין אנטוניוס, שרצה להפוך את רומא למלוכה בסגנון הלניסטי-מזרחי, ובין אוגוסטוס, שרצה ליצור משטר יחיד שמבוסס על המסורת הרפובליקאית ומוסדותיה.
לעומת זאת רונלד סיים רואה במלחמה לא יותר מעימות אישי על כוח והשפעה בין שני מנהיגים, שלא היה שוני אמיתי בין מטרותיהם או קהל תומכיהם.
ב-2 בספטמבר 31 לפנה"ס הביס אוגוסטוס את ציים של אנטוניוס וקלאופטרה בקרב אקטיום, ליד יוון, בעיקר הודות לכישורי שר-צבאו אגריפה ולהתרופפות עצביו של אנטוניוס, שחילותיו נכנעו כמעט בלא לחימה.
מאוחר יותר שב אוגוסטוס למצרים דרך חצי האי סיני, והפך אותה לפרובינקיה רומית.
אנטוניוס התאבד בטרם הצליחו ללכוד אותו.
קלאופטרה נתפסה והתאבדה 11 ימים לאחר מות אנטוניוס.
ב-28 לפנה"ס אוגוסטוס מונה לקונסול יחד עם מרקוס אגריפה.
ב-27 לפנה"ס, אחרי שהנהגתו התבססה מכוח סמכותו כטריומווירי, השיב אוגוסטוס את סמכויותיו "לסנאט ולעם הרומי" ובכך חידש כביכול את המשטר הרפובליקני.
הסנאט הפציר באוגוסטוס להחזיק בשלטון, בשל האהדה לה זכה לאחר ששם קץ למלחמות האזרחים ברומא.
התואר אַוּגוּסְטוּס (AVGVSTVS, הנשגב) הוענק לו על ויתורו זה והוא מונה לפרינקפס; מעתה, עמד אוגוסטוס בראש משטר חדש שהתהווה בהדרגה, שנודע בזמנים המודרניים כמשטר הקיסרות.
אף שרשמית הפרינקפס מונה לתפקידו על ידי הסנאט והיה תלוי באישורו למינוי, בפועל הפך אוגוסטוס לשליט החזק ביותר בקיסרות, כי החזיק ב-21 מתוך 26 לגיונות הצבא הרומי, מתוקף משילותו על הפרובינציות שבהן פעלו לגיונות אלה.
בהמשך הצליח אוגוסטוס להכפיף למרותו את כל הלגיונות, מלבדהלגיון האפריקאי.
בין 26–24 לפנה"ס, כיהן אוגוסטוס כקונסול.
בחירתו בשנית לתפקיד ב-23 לפנה"ס, עוררה את זעמם של בני המעמד הגבוה.
באותה עת חלה אוגוסטוס ונשקפה סכנה לחייו.
לאחר שהבריא, ניסח את ההסדר השני, שהשלים את סמכויות הפרינקפס.
לאחר שוויתר על תפקיד הקונסול, זכה בתואר אימפריום פרוקונסולרי מאיוס – שקבע את זכותו להכריע במחלוקות בין הקונסולים.
אספת העם האצילה לו אף היא סמכויות טריבוניות.
ב-19 לפנה"ס ניסח אוגוסטוס מעין הסדר שלישי, שבו הצליח לזכות באימפריום באיטליה.
הסדר זה איפשר לו את הקמת המשמר הפרטוריאני, יחידה מובחרת שמתפקידה להגן על המצביא השליט.
מרותו של אוגוסטוס כללה את הנהגת הצבא וסמכות פוליטית נרחבת, כולל חקיקת חוקים וזכות הטלת וטו.
בין היתר קבע ששכר אנשי הצבא יימסר בכסף ולא באדמות, הסדיר בחקיקה הצבת צבא קבע בגבולות במקום צבא שמגויס בעתות חירום, והקים קרן למימון מענקי שחרור לחיילים: "ארריום מיליטרה" ; מהקצבה נהנו חיילים ששירתו בצבא 20 שנה.
רוב הקרקעות להן הם זכו היו מחוץ לאיטליה.
אוגוסטוס לא רצה לממן את הקרן במיסים שייגבו מהעם, וידע שיתקשה להעביר חוק שיפגע בשכבות הגבוהות.
הוא הגיע אל הסנט עם הצעה משלו, אך תחילה שאל את הסנט על רעיונות למימון הקרן.
כשלא הייתה לאף סנטור הצעה, העלה את הצעתו: גבייה של 5% מס ירושה החל מסכום מסוים עבור אדם שאינו בן המשפחה המצומצמת.
הסנט העביר את החוק, אך לאור התסיסה בקרב העשירים, החליט הסנט לכנס דיון נוסף בהחלטה.
הפעם שלח אוגוסטוס תעמולנים שהפיצו את השמועה כי בכוונתו להעביר חוק מחמיר יותר: מס על כל בעל בית.
תחבולה זו פעלה וההחלטה עברה הפעם ברוב קולות.
החוק תרם לביסוסו של צבא מאורגן, מאומן ויציב.
פעולותיו הצבאיות של אוגוסטוס וקץ מלחמות האזרחים הבטיחו שקט פוליטי יחסי שנמשך עשרות שנים לאחר מותו של אוגוסטוס.
אוגוסטוס הרחיב את גבולות האימפריה עד הדנובה, אך ניסיונותיו לחצות את הריין נבלמו על ידי שבטים גרמאניים.
לאחר תקיפת המצביא הגרמאני ארמיניוס, שינה אוגוסטוס את מדיניותו והחליט להגן על הגבולות הקיימים, ולהציב את רוב החיילים בגבולות האימפריה.
הוא אף הורה בצוואתו שלא להרחיב עוד את האימפריה.
כך נמנע מלכבוש את ממלכת הפרתים במזרח, בארמניה מינה מלך כרצונו בלא להופכה לפרובינקיה רומית, בארץ ישראל הכיר בהורדוס כמלך בן ברית של רומא, ובמערב ביצר את הגבולות לאורך הריין ולא ניסה לכבוש אזורים חדשים.
אוגוסטוס חולל גם מהפכה אדריכלית.
רומא הפכה מעיר של לבנים לעיר של שיש.
נבנו בה 82 מקדשים, בהם מקדש הפנתיאון, מקדש נפטון על הפלטינום, וכן מונומנטים כמרחצאות אגריפה, תיאטרון מרקלוס, טיילות ושדרת ניצחון, כולם בהשראת הארכיטקטורה היוונית.
כמו כן נבנו סכרים בנהר הטיבר, ברחבי האימפריה נסללו דרכים, נחפרו תעלות לנילוס במצרים, ונבנו אקוודוקטים (אמות מים) וגשרים בדרום גאליה.
אוגוסטוס ייסד את מסורת ה"לחם ושעשועים" על פיה התנהלו הצגות שעשוע, קרבות גלדיאטורים וביתור חיות טרף.
בימי אוגוסטוס פרחו הספרות והשירה הרומית.
המשוררים הנודעים בימיו היו ורגיליוס, הורציוס, טיבולוס, פרופרטיוס, אובידיוס וההיסטוריון טיטוס ליוויוס.
סווטוניוס כותב שאוגוסטוס ציווה שיחקקו את תמצית עלילותיו על-גבי לוחות ברונזה.
העתקים של הכתובת, הידועה כתיאור מפעלותיו של אוגוסטוס האלוהי, נמצאו בטורקיה.
ינואר 42 לפנה"ס – זכה לתואר בן האל (Divi filius).
שנת 27 לפנה"ס – זכה לתואר אוגוסטוס, נשגב.
שנת 27–23 לפנה"ס – השלים את סמכויות הפרינקפס.
שנת 22 לפנה"ס – מונה למספק מזון.
בשנה זו עלה נהר הטיבר על גדותיו ופגע באספקת המזון, והעם פנה לאוגוסטוס בבקשה למנות את עצמו לדיקטטור כדי לטפל במצב.
מסופר שבאספת הפלבס כרע אוגוסטוס על ברכיו וקרע את הטוגה שלו, וביקש מהעם שלא יבקשו זאת.
תחת זאת הסכים להיות אחראי על מימון המזון.
תוך זמן קצר דאג לאספקת המזון מכספו האישי, ובתמורה זכה לכנס אספת חירום ואת הדיון הראשון בסנאט בנושא.
12 לפנה"ס – זכה לתפקיד הכהונה פונטיפקס מקסימוס, לאחר מותו של אמיליוס לפידיוס.
2 לספירה – זכה לכינוי Pater patriae, אבי המולדת.
בעודו נשוי לאשתו השנייה, סקריבוניה, אימה של בתו הבכורה יוליה, פגש אוגוסטוס בליוויה והתאהב בה.
אוגוסטוס אילץ את בעלה של ליוויה להתגרש ממנה, גירש את אשתו ונישא לליוויה, ולה נשאר נשוי עד מותו.
אוגוסטוס העדיף למנות את יורשיו מצאצאיו.
יורשו הראשון היה מרקוס קלאודיוס מרקלוס, בנם של אחותו אוקטביה ושל גאיוס קלאודיוס מרקלוס (Gaius Claudius Marcellus Minor).
מרקלוס נישא ליוליה בת אוגוסטוס כדי לבסס את מעמדו הפוליטי, אך מת ב-23 לפנה"ס.
לאחר מותו השיא אוגוסטוס את בתו בפעם השנייה לידידו מרקוס אגריפה.
לשניים נולדו שלושה בנים ושתי בנות: גאיוס קיסר, יוליה הצעירה, לוקיוס קיסר, אגריפינה ואגריפה פוסטומוס (שנקרא כך משום שנולד לאחר שאביו כבר נפטר).
אוגוסטוס אימץ את הבנים כבניו שלו, שאמורים לרשת אותו:
כבר בגיל 14, בזמן טקס הטוגה שלו, רצה ההמון להכריז על גאיוס קיסר כקונסול.
אוגוסטוס סירב בטענה כי הוא צעיר, אולם הוסכם כי הנער יוכל לקבל את התפקיד כעבור 5 שנים ובינתיים יוכל, כבר בגילו, לשבת בסנאט.
הסכם זהה נקבע ביחס ללוקיוס (שזכה גם לתואר "פרינקפס הנערים"), לכשיגיע לגילו של אחיו.
לוקיוס נפטר בשנת 2 לספירה בספאניה.
גאיוס נשלח למזרח האימפריה ובדרכו אל יעדו דיכא מרד בארמניה, שם מת ב-4 לספירה.
אגריפה פוסטמוס אומנם אומץ גם הוא, אך לאחר מכן הגלה אותו אוגוסטוס והוא נושל מהירושה.
מן אוחר יותר, סביב 14 לספירה, נרצח.
בערוב ימיו נאלץ אוגוסטוס למנות את טיבריוס, בנו המאומץ מנישואיו לליוויה, ליורשו.
טיבריוס, כאחיינו גרמאניקוס, היה אומנם מצביא עטור תהילה, אך הפרינקפס הקשיש לא הותיר ספק באשר להעדפתו את גרמאניקוס (שכבר אומץ בשנת 4 לספירה) עד למותו.
תאוריית קשר שמעולם לא גוועה היא שמותם של יורשיו הפוטנציאליים נבע ממזימתה של ליוויה למנות את בנה טיבריוס לקיסר.
התאוריה גורסת גם שליוויה קיצרה את חייו של אוגוסטוס: היא הרעילה אותו במשך 14 שנה בכך שמשחה את התאנים שצמחו בגנו בחומר רעיל.
אוגוסטוס הצעיר היה נמוך קומה ונאה למראה.
הוא סבל כל חייו מבעיות שיניים, ואף שהאריך ימים (הוא מת בגיל 75, שנחשב גיל מופלג למדי בתקופה זו) הייתה בריאותו רופפת כל ימיו.
גופו היה מכוסה כתמים, ושפע כתמי לידה עיטרו את חזהו ובטנו.
אוגוסטוס היה נחוש ואף אכזרי כשנדרש לכך, בעימותו עם יריביו, והפגין כלפי חוץ התנהגות מוסרית לעילא (הוא מונה לכוהן, פונטיפקס, כבר בגיל 16).
הוא אף הגלה מטעמי מוסר את בתו (יוליה אוגוסטי פיליאה) ואת נכדתו (יוליה הצעירה).
בחייו האישיים נהג גמישות רבה יותר והרבה לבגוד באשתו, ליוויה דרוסילה, אף שכל חייו נותר מסור לה.
למרות עושרו וכוחו הרב המשיך הקיסר לגור באחוזתו, וניהל חיי משפחה ומשק בית לדוגמה.
אופיו היה, במיוחד בשנותיו המאוחרות, מתון ונוח לבריות.
הוא נהנה מחוש הומור טוב, גם כלפי עצמו, והיה פתוח לשמיעת ביקורת כלפיו.
הוא חיבב משחק בקוביות, ולעיתים קרובות העניק לאורחיו את הכסף להמר באמצעותו.
בראשית דרכו הפוליטית אוגוסטוס נתפס כצעיר לא מוכר וחסר ניסיון.
הוא הציג את עצמו כחבר רדיקלי בסיעה הקיסרית, ובנה את בסיס תמיכתו על הסתת הפלבס, שאת אהדתו ואהדת החיילים קנה בזכות שמו של אביו המאמץ.
בשנותיו הראשונות נטה אפוא אוגוסטוס להדגיש את היותו בנו של יוליוס האלוהי, ובנה את כוחו הפוליטי מהאלהתו של קיסר.
הוא גם קנה לו שם של מנהיג רודני, שלא מהסס להרוג באכזריות את יריביו.
החל משנות השלושים לחייו, ככל שביצר את מעמדו, הוא החל להתרחק מדמותו של קיסר.
קיסר אומנם היה עדיין אהוד במידה רבה על הפלבס והצבא, אבל הוא נשאר שנוא נפשם של המעמד הסנאטורי, ואף הסופרים בעידן האוגוסטני ראו באור שלילי את חלקו במלחמת האזרחים ויחסיו עם קלאופטרה.