tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לתאו האפריקני שלושה תת-מינים עיקריים, ועוד שניים במחלוקת:
הוא תת-מין הטיפוסי והגדול ביותר, עם זכרים גדולים במשקל ממוצע של 700–900 ק"ג.
תת-מין זה נפוץ בדרום ומזרח אפריקה, בדרום אפריקה, אנגולה, נמיביה, סווזילנד, קניה, טנזניה, בוטסואנה, זימבבואה, זמביה, מוזמביק, מלאווי, אוגנדה, ודרום סודאן.
הם שונים מתת-המינים האחרים, בעיקר בגובה ובאגרסיביות.
צבעו של תת-מין זה הוא כהה, בדרך כלל חום כהה או שחור.
הוא תת-המין הקטן ביותר: הגובה במפרקת הוא פחות מ-120 סנטימטר והמשקל הממוצע הוא כ-270 ק"ג.
צבע הפרווה הוא אדמדם, עם כתמים כהים על הראש והכתפיים, ואוזניו שעירות יותר.
תאו היער נפוץ באזורי יער במרכז ומערב אפריקה: ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הרפובליקה של קונגו, גינאה המשוונית, גבון, קמרון, אנגולה, גאנה, וטוגו.
תת-מין זה שונה כל כך מהמודל הסטנדרטי, שיש חוקרים שסבורים כי הוא מין נפרד.
כלאיים בין תת-המין הטיפוסי לתת-מין היער אינם נדירים.
הוא במונחים מורפולוגיים, צורת ביניים בין שני תת-המינים האלה.
ממדיו קטנים יחסית, בהשוואה לתת-מין הכף שיכולים לשקול עד 900 ק"ג.
תפוצתו היא במערב אפריקה: דרום סודאן, בורקינה פאסו, בנין, גאנה, גינאה, גינאה ביסאו, חוף השנהב, טוגו, מאוריטניה, ניגריה, סנגל, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הרפובליקה המרכז אפריקאית, וצ'אד.
מוגבל לסוואנות של מרכז אפריקה, במדינות: אוגנדה, קניה, והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
דומה לתאו הסודני אך מעט קטן יותר, וצבעו בהיר יותר.
תת-מין זה כלול לפעמים עם תת-המין הסודני.
תת-מין זה אינו מוסכם על רוב החוקרים.
הוא חי באזורים הרריים של מזרח אפריקה, במדינות: סומליה, אתיופיה, ודרום סודאן.
אזור התפוצה הטבעית של התאו האפריקני נרחב מאוד - במאה ה-19, התאו היה חיה נפוצה בכל אפריקה שמדרום לסהרה, ולפי כמה מחקרים מודרניים, היה כ-35% מכלל הביומסה של בעלי חיים הולכי-ארבע גדולים ביבשת.
כעת הוא נמצא בכמויות גדולות, אם כי לא בכל המקומות.
האזורים בהם האוכלוסיות גדולות ביותר, הם באפריקה הדרומית ובמזרח אפריקה, כיון שבהם הציוויליזציה האנושית לא חדרה לגמרי.
התאואים האפריקנים נפוצים כמעט בכל המדינות שמדרום לסהרה, בחלק מהמדינות היו קיימים בעבר תאואים אפריקנים, אך נכחדו משם על ידי ציד או מחלות.
התאואים נכחדו בגמביה ואריתריאה, והוחזרו מחדש לסווזילנד.
התאו האפריקני מותאם למגוון רחב של בתי גידול, יערות טרופיים, יערות משווניים, יערות הררים, ביצות, צמחייה צפופה, אזורי חוף, עד לסוואנות פתוחות.
בהרים, ניתן למצוא אותו עד לגובה של 3,000 מטר מעל הים.
הריכוזים הגבוהים ביותר של תאו אפריקני הם במשקעי סוואנות, שבהם יש שגשוג של מים, עשב ושיחים כל השנה.
התאואים האפריקנים תלויים מאוד במים, והם נמנעים מאזורים בהם כמות המשקעים השנתית, נמוכה מ-250 מ"מ.
התאואים נפוצים יותר באזורים מוגנים, ורובם חיים כיום בשמורות הטבע.
תכונות רבות משותפות לתאואים האפריקנים ולתאואים ההודים.
שניהם רועים מהערב ועד הזריחה, ובמשך היום הם נחים בצילם של עצים ושיחים, או לחלופין שוכבים בבוץ, ביצות, או בסבך של קנים.
הנוסע הבריטי המפורסם "פרדריק קורטני סאלוס (1851-1917) שהיה חייל, חוקר טבע, וצייד, תיאר את שגרת יומו של התאו האפריקני במדויק:
כיתר הפריים, התאו האפריקני הוא בעל חיים צמחוני, וניזון בדרך כלל מעשבים בלבד; התאו מכניס לתפריטו גם צמחים, עשבי תיבול, צמחי ושרכי מים, שיחים ועלים רק כאשר יש מחסור בעשבים.
תאו בוגר צורך ביום מזון השווה לכ-2% ממשקל גופו.
בשל המזון הרב שהתאו צורך, הוא נמצא בתפקיד חשוב במאזן האקולוגי של הסוואנה, על ידי זה שהוא מפנה את הקרקע לצמחייה חדשה ובעלי חיים אחרים ניזונים עליה.
התאואים האפריקנים לא תלויים כל כך בזמינות מים, כתאואים ההודים, אבל המים הכרחיים לקיומם, והם שותים מדי יום (גם במקומות בהם הסוואנה עשירה במזון).
תאו בוגר שותה בממוצע ביום כ-30–40 ליטר של מים.
ישנן תצפיות שהתאואים אינם מתרחקים ממקורות המים, יותר מ-4 ק"מ.
התאואים הם חיות זהירות מאוד.
זהירים במיוחד הם הנקבות ועגלים, שהם כמעט כל זמן בכוננות, ולעיתים רחוקות מאוד שקטים לחלוטין.
התאו הוא חיה ערנית, וכאשר הוא מבחין בדבר חשוד, הוא עומד בתנוחה זקופה ומרים את ראשו ואת קרניו.
בשלב זה, ייתכן שאפילו רעשים חשודים יכולים לגרום להם לברוח.
ריצתם בדרך כלל איטית יחסית, אבל במקרה של סכנה או התקפה רצינית הם יכולים לפתח מהירות גבוהה מאוד - לפי מספר הערכות, עד 57 קילומטר לשעה.
לתאו האפריקני עור עבה, במיוחד באזורים של הצוואר והעורף, שם עוביו של העור הוא כ-2 סנטימטר, אם כי זה נפוץ בעיקר אצל תאואים מבוגרים.
עורו של התאו הבוגר מכוסה בשלפוחיות וגושים של זחלים או זבובים פולשניים, שתוקפים בהמוניהם את עדרי-התאואים.
השוורים סובלים גם מנשיכות חרקים, ובמיוחד קרציות.
ציפורים שונות כגון זרזיר הבקר ממשפחת הזרזירים מסייעים לתאו בהתמודדות עם טפילים אלו.
הציפורים עומדות על גבו של התאו, ומנקרות את הטפילים מעורו, כשלעיתים יכולות להיות כ-10–12 ציפורים על גבו של תאו אחד.
עם זאת, במקומות שאליהם הציפורים לא יכולות להגיע, ושבו העור הוא דק ( כמו בבטן, במפשעה וכדומה), קרציות זבובים וטפילי גוף חיצוניים אחרים נצברים בעשרות.
כמו מיני בקר אחרים התאו מנסה להיפטר מהקרציות בדרכים שונות כגון שכיבה בבוץ, במים רדודים, או באמבטיית חול.
למרות זאת, אמצעים אלה אינם מחסלים אותם לגמרי.
כמה זבובים אפריקאים מטילים את ביציהם בין קרניו של התאו וסדקים אשר נוצרים בקרניים.
הזחלים הבוקעים בבסיס הקרניים גורמים לחלקים מהקרניים להישחק או אף ליפול.
ייתכן כי תאואים משפשפים את קרניהם אחד בשני או בשיחים ועצים, כדי להתפטר מהטפילים.
אף על פי שהתאואים נמצאים בקרבת מים, הם אינם אוהבים מים עמוקים, ואינם מתפלשים בתוכם.
עם זאת, התאואים הם שחיינים טובים, ובמהלך הנדידות הם חוצים נהרות רחבים.
במקומות הסמוכים למים, אוכלי הטפילים העיקריים של התאו הם אנפות הלבנות.
שלא כמו חיות אחרות, התאואים אינם רועים לצד חיות אחרות בסוואנה, והחיות האחרות נוטות לשמור מהם מרחק.
התאואים האפריקנים הם בעלי חיים חברותיים, החיים בעדרים גדולים של 50–500 פרטים.
הלכידות בעדר מאפשרת לתאואים חלשים או עם מומים שונים (עיוורים, חסרי רגל, וכדומה) לשרוד.
במהלך הנדודים בעונה היבשה, העדרים או הקבוצות מצטרפים לעדרים המוניים, שיכולים למנות למעלה מ-1,000 פרטים, עם זאת עדרים אלה הם חסרי לכידות.
אף על פי שלעדרי התאו אין טריטוריה מוגדרת, הם חוזרים כל שנה בדרך כלל, לאזורים שמהם נדדו בשנה החולפת, לעיתים אף במסלולים קבועים.
העדרים יכולים להתקיים באותו אזור במשך עשרות שנים, ולטענת מספר מדענים אפילו עד 36 שנים.
בעבר כאשר התאואים האפריקנים היו נפוצים מאוד, היה ניתן לצפות לעיתים קרובות, בעדרים של 1,000 פרטים.
גם כיום ניתן לצפות בפארקים מוגנים, בעדרים בגודל דומה.
כיום, העדרים הם לרוב בני כ-90-110 פרטים, כשרוב העדר מורכב מנקבות ועגלים בגילים שונים, וממספר זכרים בוגרים.
בעדר מעורב כזה, הבוגרים מהווים פחות ממחצית המספר הכולל (כ-39–49 בוגרים).
מחקרים של מומחים בדרום אפריקה, מראים כי היחס משתנה מצפון לדרום היבשת - בחלקים הדרומיים אחוז הצעירים גבוה עוד יותר.
בנוסף קיימים עדרי זכרים, שבהם זכרים צעירים בגילאי 4 עד 12 שנים.
בכל עדר עם מספר זכרים (ובמיוחד בעדרי הזכרים) יש לעיתים קרובות קרבות, המגדירים את ההיררכיה החברתית.
תאו היער שונה משאר תת-המינים, בכך שהוא חי בקבוצות קטנות של 8–20 פרטים (לטענת מספר חוקרים הממוצע הוא 12), המורכבים ממספר נקבות וצאצאיהן, ו-1–4 זכרים.
הזכרים הצעירים חיים בגפם, או בקבוצה קטנה.
כאשר עדר התאואים נמצא במקום בטוח, הם יכולים להתרחק מהעדר, אם כי תמיד יהיו תצפיתנים, שלעיתים נמצאים מכל צדדי העדר.
בקצה של עדר גדול יהיו מספר זכרים ונקבות, העומדים במצב הכן, כיוון שהם מודעים לעובדה שישנם תאואים שישנים, ובמקרה של סכנה מיד יתנו קריאת התראה.
העדר בנוי בצורה הגנתית, כאשר הצעירים נמצאים במרכז העדר, והבוגרים נמצאים בצדדים, מה שיוצר מעין חצי עיגול.
זכרים מבוגרים הופכים להיות תוקפנים ואלימים אף למשפחתם, ויעזבו את העדר במוקדם או במאוחר.
שוורים בודדים כאלה הם לרוב גדולים מאוד ובעלי קרניים גדולות.
הם מסוכנים לבני אדם, ואף לבעלי חיים רבים בסוואנה, משום שהם יכולים לתקוף בלי שום סיבה.
בשל גודלם אויביהם העיקריים הם אריות, אותם הם יכולים לנגוח למוות בקרניהם הגדולות.
בדרום אפריקה, זכרים כאלה נקראים "דאגא" או "מאדוגה".
לזכרים אלה יש שטחים בודדים, עליהם הם מגינים בקנאות מפני שוורים אחרים.
הם נחים ברוב היום, ובשעות הערב או הבוקר הם יוצאים לשטחי המרעה, חלק מהם מכינים מעברים מהירים לשטחי המרעה או למקורות המים.
התאואים המבוגרים יעזבו את שטחם רק כאשר מקורות המזון מידלדלים, או אם הם מוטרדים באופן עקבי על ידי טורפים.
כאשר עדרי תאואים נכנסים לשטחם, הם אינם מגלים תוקפנות כלפיהם, אוכלים בצמוד אליהם, ואף יכולים לשחק בתפקיד של מנהיג.
לאחר שהעדר עוזב זכרים אלה שוב נשארים בודדים בשטחם.
בתחילת עונת הרבייה, הם מצטרפים לעדרי הנקבות והצעירים.
התאואים יכולים להתרבות כל השנה, אולם בדרך כלל עונת הרבייה מתרחשת מחודש פברואר עד יולי.
בין הזכרים בשלב זה יש קרבות על דומיננטיות.
קרבות אלה נראים מרשימים, אבל רק לעיתים נדירות גורמים לפציעות חמורות.
ראשית, הם מנסים להפחיד את היריב, כשהם ניצבים זה מול זה, תוך כדי השמעת שאגות ונחירות גבוהות, ובטישה באדמה, ועוצרים לזמן מה במרחק מטרים ספורים אחד מהשני.
אם הפגנה כזאת לא עובדת, מתחיל השלב העיקרי של המאבק, כאשר הזכרים רצים זה מול זה כשהקרניים מכופפות.
מהמכות האלימות ניתן לראות לפעמים שרידים מעופפים.
הקרב מסתיים לאחרי כמה סבבי נגיחות הכוללים גם סיבובי תבוסה וריצות זה אחר זה.
הייחום נמשך עד שישה ימים, במהלכה התאו המיוחם תוקפני במיוחד, ועלול אף לתקוף אדם או חיה שתתקרב בחוסר זהירות.
לעיתים קרובות בהיעדר אויב, הוא מכלה את זעמו גם בעצים או שיחים.
ההמלטה ההמונית, שמתאפיינת בכך שנקבות רבות פורשות מהעדר להמליט, מתחילה בסוף העונה היבשה ותחילת עונת הגשמים, לדוגמה: בפארק הלאומי סרנגטי, שבו אוכלוסיית התאואים נחקרת היטב, ההמלטות מתרחשות בחודשים יוני ויולי.
עם זאת, תקופת ההמלטה תשתנה בהתאם למיקום - ויכולה להתרחש לעיתים קרובות בחודשי פברואר ואפריל.
ברוב המכריע של המקרים נולד עגל אחד המכוסה בפרווה חומה.
לעגלי תאו היער הפרווה לעיתים קרובות בצבע חום-אדמדם בהיר.
העגל שוקל כ-40 ק"ג, למרות שלא נדיר לצפות בעגלים השוקלים 50–60 ק"ג.
לאחר 15 דקות בלבד, העגל שזה עתה נולד מסוגל לעקוב אחרי האם.
העגל יונק מאימו במשך שישה חודשים, ובימים הראשונים לחייו, הוא שותה עד 5 ליטר חלב ליום.
העגל מתחיל לנסות אכילת מזון מוצק, בגיל חודשיים ונגמל לאחר שישה חודשים.
הזכרים והנקבות מגיעים לבגרות בגיל 5-3.5 שנים, אם כי ההמלטה הראשונה תתחיל בדרך כלל בגיל 5 שנים, ומאז הנקבה ממליטה עגל כל שנה.
למרות העובדה שעגלי התאואים נמצאים תחת שמירה כל הזמן, שיעור תמותת העגלים הוא גבוה - רק 20% מהם יגיעו לבגרות.
זכרים צעירים נשארים בקרבת האם לפי כמה מקורות כשנתיים, ועל פי מקורות אחרים עד ארבע, לאחריהן יעזבו את העדר.
נקבות נוטות להישאר בעדר שבו נולדו.
העגלים גדלים מהר, אבל למשקל מלא של תאו בוגר, הם מגיעים רק עד 10 שנים.
תוחלת חייו של התאו האפריקני בטבע היא כ-16 שנים, כשהפרט המבוגר ביותר שתועד היה בגיל 18. בשבי היא גבוהה הרבה יותר ומגיעה עד גיל 26 שנים, כשהפרט המבוגר ביותר שתועד היה בגיל 29 שנים, ושישה חודשים.
לתאו האפריקני אויבים טבעיים מעטים, כתוצאה מהלכידות של העדר, ומהגודל והכוח הרב של המבוגרים.
נקבות ועגלים עם זאת, נופלים קורבן לאריות לעיתים קרובות, אשר מצליחים לטורפם כאשר הם מתקיפים את העדר.
חוקרים סובייטיים דיווחו, כי בשלושת המקרים שבהם אריות תקפו עדר, הקורבן היה שני תאואים צעירים.
אבל בעדרים עם זכרים גדולים, ולהקה קטנה במיוחד, האריות לא יעזו לתקוף.
באזורים מסוימים באפריקה התאואים מהווים טרף עיקרי לאריות.
טורפים אחרים, כגון: נמר אפריקאי, ברדלס, וצבוע נקוד, מהווים איום רק לעגלים, למרות שבמקרים נדירים צבועים טרפו אף פרטים בוגרים.
מדי פעם כאשר התאואים חוצים נהרות, הם נטרפים על ידי תניני יאור גדולים.
על מנת להגן על עצמם מפני טורפים, התאואים בדרך כלל מראים תמיכה הדדית ופועלים בקבוצה מלוכדת.
במקרים רבים התאואים מתקיפים אריות ללא סיבה, ואף הורגים אותם.
אחד מהמקרים הבולטים הוא הסרטון הקרב בקרוגר, בו להקת אריות ותנין יאור נאבקים על עגל צעיר, עד שעדר התאואים מגיע, מסתער על האריות ומציל את העגל.
הסרטון הפך לפופולרי מאוד וצבר למעלה מ-60 מיליון צפיות באינטרנט.
תאו היער שכאמור פחות אגרסיבי, יעדיף להימלט כאשר הוא מותקף.
בנוסף לנזק מטורפים, התאואים סובלים ממחלות שונות הנגרמות על ידי הטפילים; עגלים רבים מתים משרשורים שמתפתחים במערכת העיכול, ומבוגרים סובלים ממחלות זיהומיות שנגרמות על ידי תולעים טפיליות, פרוטיסטים, או מיקרואורגניזמים.
מדענים בדרום אפריקה שבודקים תאואים צעירים, דיווחו על מחלות שונות בדם, כגון: Theileria Parva (ממערכת הנבגוניות).
כמו במחלות רבות, הבעיות האלה יישארו רדומות בתוך האוכלוסייה, כל עוד בריאותם של בעלי החיים היא טובה.
עם זאת שמורות הטבע מגבילות את התפשטות העדרים הנגועים, כדי למנוע את הפצת המחלה בעדרים בריאים.
התאו האפריקני לא נמלט מהגורל המשותף של הולכי-ארבע גדולים באפריקה, שניצודו בכבדות במחצית הראשונה של המאה העשרים, בציד בלתי מבוקר.
עם זאת, עדרי התאו סבלו הרבה פחות מחיות אחרות, פילים למשל.
ייתכן משום שמלבד הקשיים והסכנות של ציד התאו, אין לו ערך מסחרי (בניגוד לחטי הפילים או לקרני הקרנפים) ולכן, אוכלוסיות התאואים נשארו יציבות.
הרס גדול יותר נגרם לתאואים כאשר הווירוס "rinderpest", הועבר לאפריקה בסוף המאה ה-19 על ידי בקר הבית של מתיישבים לבנים.
ההתפרצות הראשונה של המחלה בתאואים דווחה בשנת 1890. בדרום אפריקה המחלה כמעט הכחידה אותם לגמרי בתקופה הזאת, בעוד שהתפשטותה למזרח אפריקה השמידה כ-90% מהאוכלוסייה שם.
גם היום הפוטנציאל להתפרצות המחלה מהווה איום על התאואים.
בחלקים מסוימים של אפריקה באזורים המוגנים יש עתודות גדולות של תאואים.
בין האזורים המוגנים בולטים: אזור השימור נגורונגורו והפארק הלאומי סרנגטי שבטנזניה, מסאי מארה ואגם נקורו שבקניה, הפארק הלאומי קרוגר בדרום אפריקה, נהר לואנגוה (יובל של הזמבזי) שבזמביה ובמוזמביק, הפארק הלאומי קומואה שבחוף השנהב, הסנגהה התלת-לאומי שברפובליקה המרכז אפריקאית בקמרון ובקונגו ועוד.
עם זאת גם מקומות אלו אינם בטוחים - בסרנגטי למשל מספרם פחת מאוד ב-1969–1990, עקב ציד בלתי חוקי וירד מ-65,000 ל-16,000, לעומת זאת כיום האוכלוסייה שם יציבה.
שחפת בבקר שפגעה בפארק קרוגר בשנת 1990, גרמה נזק רב לתאואים, ועד היום כ-16% אחוז מהתאואים בדרום אפריקה הם נשאים טבעיים של המחלה.
מחוץ לאזורים המוגנים האיום העיקרי לתאואים הוא הרס בית הגידול.
התאואים משתדלים להתרחק מקרקע חקלאית, כך שפיתוח וחרישת הקרקע במקביל לגידול מתמיד באוכלוסייה האפריקנית, משפיע לרעה על מספרם.
המספר הכולל של כל תת-המינים באפריקה מוערך בכ-900,000-מיליון; 70% מתוכם באזורים מוגנים.
מצב האוכלוסייה, על פי אומדני "האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN)" הוא "קרוב לסיכון" (NT), כשבעבר היה "ללא חשש".
למרות שהתאואים האפריקנים מתרבים היטב בשבי, מרבית גני החיות נמנעים מלהחזיק אותם בשל אופיים האגרסיבי.
ישנם מקרים בהם קרבות של זכרים בגני חיות הסתיימו במוות.
בניגוד לתאו המים ההודי, שהפך לאחת מחיות המשק העיקריות במדינות רבות באסיה, התאו האפריקני קשה מאוד לביות בשל מזגו המסוכן והבלתי צפוי.
הוא מעולם לא בוית באפריקה, אם כי יש ניסיונות לבייתו על ידי מדענים אירופיים.
על פי כמה דיווחים, עגלים שנתפסו בגיל חודש עד שלושה חודשים אולפו בקלות.
בנוסף, מומחה האירופי שערך מחקר בתאו אפריקני שגודל מגיל צעיר, מצא כי תאו הרתום לעגלה יכול לסחוב מטען הכבד פי ארבעה ממה שסוחב שור מבוית במשקל דומה.
אחד מהתאואים הראשונים שהובאה לאירופה, התרגל מהר לבני אדם, היה בעל אופי רגוע, והסתדר היטב עם בעלי חיים אחרים למרות שהיה בוגר.
למרות העובדה שהתאואים נמנעים מקרבה אנושית, במקומות מסוימים באפריקה מכורח המצב הם חיים בקרבת כפרים, ואז הם גורמים נזק רב לגידולים ואפילו הורסים גדרות.
במקרים כאלה, התושבים המקומיים הורגים את התאואים לעיתים קרובות כמזיקים.
עם זאת המקומיים מתייחסים אל התאואים בזהירות רבה, היות שהתאואים האפריקנים הורגים אנשים יותר מאשר האריות והנמרים; התאואים קוטלים מדי שנה כ-250 אנשים, ועל פי מדד זה הם גורם המוות הרביעי מעולם החי באפריקה אחרי הפיל האפריקני, תנין היאור וההיפופוטם המצוי.
התאואים האפריקנים היו נרדפים במשך מאות שנים לבשרם ועורם, אבל בהיעדרו של נשק חם, האוכלוסייה המקומית לא יכלה לערער באופן משמעותי על מספרם.
עורות התאו, היו לבוש מוערך בשבטים רבים ושימשו ככיסוי למגנים.
עד היום אנשי המסאי, צדים תאו אפריקני לעיתים רחוקות בהתחשב בכך שהם מגדלים את קרובי משפחתו המבויתים לצורך בשר (כדוגמת הזבו או הוטוסי).
ציד לא חוקי של תאו אפריקני הוא די נפוץ במדינות אפריקניות חלשות שבהם המדינה אינה מצליחה ליצור הגנה על הסביבה.
נכון לעכשיו, ציד תאו באפריקה נתון במרבית המדינות בפיקוח הדוק, אבל כמעט בכל מקום ניתן להשיג רישיון לצודו וציידים מוכנים לשלם אפילו 10,000 בשביל רישיון.
בגלל הגודל והפראות של התאו הוא נחשב לפופולרי בציד, והוא נכלל יחד עם הפיל סאוונה אפריקני, קרנף צר-שפה, אריה, ונמר אפריקאי ב"חמשת הגדולים" (כינו שניתן לבעלי החיים שנחשבים לפוחלצים היוקרתיים ביותר באפריקה או המסוכנים ביותר).
התאו האפריקני הוא המסוכן ביותר מה"חמישה" אף יותר מפיל או אריה, ומכונה על ידי הציידים "המוות השחור" או "הסוף ההוליוודי".
אפילו תאו בוגר לא מאוים שרואה אדם עם נשק, יכול לתקוף ראשון בלי לחכות לירייה והפצועים - ממשיכים לתקוף ללא יוצא מן הכלל.
כאשר התאו נפצע הוא מסוכן אף יותר.
יש לו כוח עצום, ולכן אי אפשר כמעט להישאר בחיים לאחר תקיפת תאו כיון שהוא ממשיך לרטש את הגופה גם לאחר המוות.
מלבד זאת, תאואים שנורו זחלו לעיתים קרובות לשיחים וארבו לציידים שחיפשו את גופתם.
לכן ציד תאו בסוואנה דורש כישורים ומיומנויות, והצייד חייב להיות במצב היכון למקרה שהתאו יסתער עליו.
תאו פצוע יכול אף להתחזות למת, ולתקוף את הצייד כשהלה מתקרב.
להלן תיאור של צייד על התאו האפריקני:
השיטה הרגילה של מארב לעדר תאואים בסוואנה היא מסוכנת; אמנם התאו לא ניחן בראיה טובה אך יש לו חוש ריח מצוין, ולכן הגישה אלה העדר צריכה להיות בכיוון הרוח ובזהירות.
בדרך כלל בקצה העדר יש צופים המסתכלים סביבם כל הזמן, ואם לפחות אחד מהם יקלוט את הצייד יש סיכוי רב שהעדר יברח או שהצייד ימצא את עצמו מרוטש.
אופן בטוח יותר הוא לארוב לתאואים בבוקר ליד אזורי המים.
לתאו שכבר נורה יש להתייחס בזהירות רבה, ולוודא שהנשק דרוך בכל מקרה.
ערכו של פוחלץ תאו עולה ככל שהמרחק בין הקצוות גדול (40-38 ס"מ הוא מרחק סטנדרטי, ו-50 ס"מ נחשבים לתוצאה מעולה) אבל מרבית האספנים מתעניינים גם באורך הכולל של הקרניים שעשוי לעלות על 2.5 מטר, העובי של הקרניים או צורתן.
מחיר רגיל של פוחלץ תאו נע בין 25–30 אלף דולרים לראש, ולעיתים קרובות המחיר תלוי בגודל הקרניים.
מסיבה זאת מרבית הציידים מעדיפים לצוד זכרים (המתאפיינים ב"מגן") מאשר נקבות.
התאו האפריקני תופס מקום נכבד בפולקלור של עמים רבים באפריקה.
הוא מייצג כוח, אומץ ללא חת, ולפעמים זעם עיוור.
חיילים אמיצים וחזקים היו מושווים לתאו אפריקני.האימפי, מערך הלחימה של שבט הזולו שהוקם לאחר הרפורמות של המלך שאקה בסוף השליש הראשון של המאה ה-19, נבנה בדמותו של התאו האפריקני.
במבנה זה בלטה הטקטיקה החדשה שנקראה "קרני התאו", והחיילים המשתתפים בו היו מחולקים לשלושה חלקים:
"קרניים" (מימין ושמאל), כלל את החיילים הצעירים חסרי הניסיון שנועדו לתקוף את האויב מהצד.
"חזה", היה הכוח הבולט והעיקרי שביצע את המתקפה החזיתית.
"מותניים'", היו מורכבים ברובם מחיילים משוחררים שנועדו לחסל את האויב.
טקטיקה זאת נחלה הצלחות רבות בקרבות של ממלכת הזולו נגד שבטים שכנים, ואף אפשרה את הניצחון של לוחמי הזולו על החיילים הבריטים בקרב איסאנדלוואנה (22 בינואר 1879).
ברבים מספרי הרפתקאות של סופרים מהמאה ה-19 והמאה ה-20 המוקדמת שכתבו על אפריקה, הדמויות בספר נכנסו למצב מסוכן כאשר תקפו תאו אפריקני.
במקרים רבים, הללו היו מפריזים באכזריות של התאו.
תיאור של התאואים האפריקנים כמו גם ציד שלהם בולט ביצירות רבות של ארנסט המינגוויי, לואי בוסנארה, תומאס מיין ריד ועוד.
התאו האפריקני מופיע על השטרות האפריקנים שילינג טנזני, דולר זימבבואי וראנד דרום-אפריקאי.
תאו היער או תאו אדום (שם מדעי: Syncerus caffer nanus) הוא תת-מין של תאו אפריקני החי במרכז ומערב אפריקה.
לעיתים קרוי תאו גמדי בהשראת השם המדעי "nanus" שפירושו בלטינית "גמד", אם כי שם זה מתייחס בעיקר לאנואה (מין בקר החי באינדונזיה).
ישנם חוקרים הסבורים כי צריך לסווג את תאו היער כמין בפני עצמו, בשל השוני הרב בינו ובין תת-המינים האחרים.
תאו היער הוא תת-המין הקטן ביותר של תאו אפריקני.
גובהו בכתפיים 100–130 סנטימטר, אורך ראשו וגופו 180–220 סנטימטר, אורך זנבו כ-70 סנטימטר ומשקלו עד 320 ק"ג (לשם השוואה תאו הכף שוקל בממוצע כ-900 ק"ג).
צבע פרוותו נע בין חום אדמדם לשחור, רגליו שחורות, אוזניו שעירות ובהירות יותר, בטנו וחלקו האחורי בדרך כלל בהירים יותר.
אצל המבוגרים הפרווה כהה יותר ולעיתים שחורה כולה.
בשונה מתת-המינים האחרים קרניו אינן גדלות ביחד, מתעקלות אחורה (בדומה לתאו הפיליפינים), פחות חזקות, והן קטנות יחסית ומגיעות לאורך של 30–40 סנטימטר לעיתים רחוקות.
לזכרים של תאו היער אין "מגן" שמתפתח על הקרן.
תאואי היער אינם חיים בעדרים גדולים, אלא ביחידות או בקבוצות של 8–12 פרטים.
באזורים מסוימים קיימים כלאיים של תאו היער עם תת-המינים האחרים.
תאו היער פחות אגרסיבי מתת-המינים האחרים, ויעדיף להימלט מטורפים מאשר לתקוף.
תזונתו כוללת בעיקר עשבים, ענפים וזרדים.
כפי שמרמז שמם, תאואי היער חיים בעיקר ביערות גשם של אגן הקונגו או באזורים לחים, אך גם בסוואנות ושטחי מרעה.
תפוצתם היא במדינות: הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הרפובליקה של קונגו, גינאה המשוונית, גבון, קמרון, אנגולה, גאנה, וטוגו.
אויבו העיקרי של תאו היער הוא הנמר כיוון שאריות אינם נמצאים באזורים בהם הוא חי.
מצבו נע בין ללא חשש לקרוב לסיכון בעיקר בשל ציד ואובדן בית גידול למטרות חקלאות וכדומה.
האוכלוסייה העולמית נאמדת ב-60,000, מתוכם מצויים כ-75% באזורים מוגנים.
תאגיד מים וביוב במדינת ישראל הוא אגודת מים, חברה לשירות ציבורי שתפקידה לתת שירותי מים וביוב בתחומיה של רשות מקומית או התאגדות של מספר רשויות מקומיות, הפועלות מכוח חוק תאגידי מים וביוב, תשס"א-2001. נכון לשנת 2022 פעלו בישראל 56 תאגידי מים וביוב ששרתו 7.7 מיליון אזרחים.
עד שנת 2001, האחריות על משק המים ומשק הביוב הייתה אחת מסמכויותיה של הרשות המקומית, סמכויות אלו הוגדרו בפקודת העיריות (אספקת מים) ובחוק הרשויות המקומיות (ביוב), תשכ"ב-1962.
רשות המים, הגוף הממשלתי המפקח על משק המים, קבעה שמצב משקי המים והביוב בתחומיהן של הרשויות המקומיות היה רחוק מלהיות סביר ובא לידי ביטוי באובדן של עשרות מיליוני מ"ק מדי שנה, השקעות נמוכות בתשתית מים וביוב ושיעורי גבייה נמוכים מאוד בעיקר בקרב היישובים החלשים.
על מנת לתקן מצב זה, הוחלט להנהיג רפורמה, אשר במסגרתה חוקק חוק תאגידי מים וביוב, תשס"א-2001 אשר מחייב את הרשויות המקומיות להעביר את סמכויותיהן לידי חברה מקצועית.
מעמדו החוקי של תאגיד מים וביוב
חוק תאגידי המים מסמיך ומחייב את הרשויות המקומיות להקים חברות לשירות ציבורי לאספקת מים, למנוע כל מעורבות של הרשות המקומית בניהול היומיומי של תאגיד המים, ולאפשר לתאגיד המים לתפקד כישות עצמאית המופקד באופן בלעדי על ניהול משק המים.
תאגיד המים אינו פועל מטעמה של הרשות המקומית, אלא בנפרד ממנה ובאופן אוטונומי המציב 'חומה משפטית' בינו ולבין הרשות המקומית.
אך יחד עם כל אלה, הדירקטורים ונושאי המשרות שבתאגידי המים מחויבים בהתנהלות תקינה של תאגיד המים מאחר שהאחרון מבצע עבור הרשות המקומית את הפעילות שהיא עצמה מחויבת לבצע לטובת התושבים.
כל רשות מקומית מחויבת בהקמת תאגיד מים (לרשות המקומית אין סמכות לסרב להקים תאגיד מים, אלא לכל היותר לבקש ארכה להקמת תאגיד או לבקש פטור מהחובה להקים תאגיד מים).
לאחר הקמת תאגיד המים, חדלה הרשות המקומית לספק מים לתושביה מבחינה סטטוטורית, ועליה להעביר את כל נכסי משק המים לרשותו של תאגיד המים, ובכלל זה גם את הסמכויות לאספקת שירותי מים לתושבים.
לצידה של רשות המים כישות רגולטיבית המופקדת על הבטחת תהליכי הקמת תאגידי המים בכל רשות מקומית (בהתאם לחוק), קבע חוק תאגידי המים גורם מפקח נוסף - הממונה על תאגידי המים - כישות רגולטיבית ישירה המפקחת באופן יומיומי על התאגידים, שמתמנה על ידי ראש רשות המים, בכפוף לאישורו של שר הפנים.
סמכויותיו של הממונה על תאגידי המים הן:
מרכז בידיו סמכויות רבות בתחום הקמתו ופעילותו השוטפת של כל תאגיד מים.
במקרה של כשלים ופגמים בפעילותו של תאגיד מים, הוא מרכז בידיו אמצעים וסמכויות להורות לתאגיד מים לפעול לתיקון הכשלים והפגמים.
אולם יחד עם כל אלה, אין לממונה על תאגידי המים סמכות להורות לתאגידי המים לנהוג כפי שיחפוץ, אלא רק יכול להורות להם לפעול בהתאם לסמכויותיו המותקנות בחוק.
ביקורות והניסיונות לשנות את מבנה תאגידי המים
רשות המים אשר הובילה את המהלך טוענת כי במסגרת הרפורמה, לאור הניהול המקצועי של התאגידים, שוקמו תשתיות מים וביוב רבות, הושקעו כספים רבים בבינוי תשתיות חדשות, שופרה הגבייה באופן מהותי וצומצמו אובדני המים באופן ניכר.
מאז שהציעו במשרד האוצר להקים את תאגידי המים הפגינו הרשויות המקומיות התנגדות נחרצת להקמתם ומשום כך דחו את הקמתם לאורך שנים.
לאחר שהוקמו טענו כי הקמת התאגידים גרמה לייקור תעריפי המים בצורה ניכרת ובלתי סבירה, לא רק בשל העובדה שמאז הקמת התאגידים החלו הצרכנים הביתיים לשלם מע"מ על חשבונות המים, אלא גם עקב ניהול לא נכון ומשכורות גבוהות לעובדי התאגיד.
התנגדות נוספת היא על עצם הפקעת האחריות על משק המים העירוני והגורם לאובדן הכנסות ממכירת מים לרשות מקומית, לטובת חברה שאיננה עירונית, ללא נציגות עירונית.
תאגידי המים אמנם נמצאים כיום בשליטה מלאה של העיריות אך החוק מכשיר את הקרקע להפרטתם, בכפוף לאישור מועצת העיר, שר האוצר וועדת שרים לענייני הפרטה.
כתוצאה מהמאבק הממושך של הרשויות המקומיות החליטה הממשלה בשנת 2011 להקים ועדה בראשות הממונה על התקציבים במשרד האוצר, ד"ר אודי ניסן, הוועדה קבעה כי יש לאפשר לרשויות שיוכלו להיות שותפות בניהול משקי המים שבשטחן ואף להשתמש בתקציבים העודפים.
הממשלה קיבלה את המלצות הוועדה אך אלה טרם מומשו.
כחלק מהגשת הצעת התקציב הדו שנתי לשנים 2014-2013, הוצע לבצע מהלך התייעלות וחסכון אשר יכלול איחוד וצמצום תאגידי מים ל-15 תאגידים אזוריים בלבד.
מהלך זה לא יצא אל הפועל בסופו של דבר אך משרד האוצר ממשיך לנסות לקדמו מעת לעת.
תאדביר (תרגום לעברית: "תבונה, חוכמה") הוא שמו של לוויין מפיתוח איראני עצמאי.
קיומו של הלוויין נחשף לכלי התקשורת באיראן בפברואר 2014, במסגרת האירועים לציון יום תעשיות החלל של איראן.
על פי דוברים איראנים רשמיים, זהו לוויין תצפית שמטרותיו הן חישה מרחוק של כדור הארץ.
לוויין זה הוא בעל צורת קובייה, ודומה מאוד במבנהו לשורה של לוויינים איראניים מפיתוח עצמי, שנבנו במסגרת אוניברסיטאות טכנולוגיות ברחבי איראן.
לא נמסרו פרטים אודות איכות המצלמה שתותקן בלוויין, או מועד שיגורו הצפוי לחלל.
תאו הכֵּף (שם מדעי: Syncerus caffer caffer; קרוי גם תאו סוואנה דרומי), הוא תת-מין של תאו אפריקני החי בדרום ומרכז יבשת אפריקה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1779 על ידי חוקר הטבע השוודי אנדרס אריקסון ספרמן ששהה באותו זמן בכף התקווה הטובה, והוא מכונה כך עקב העובדה שהתגלה על ידי האירופאים במקום זה בעת שהללו הגיעו לראשונה לדרום אפריקה.
פירוש שמו המדעי הוא "חיה בעלת קרניים מחוברות החיה באפריקה", והכפל של המילה caffer, מרמז על היותו תת-המין הראשון שהתגלה.
תאו הכף הוא תת-המין הגדול, הנפוץ והמוכר ביותר של התאו האפריקני.
לתאו הכף יש זוג קרניים גדולות, ארוכות ועבות, ואצל זכרים מבוגרים הן מגיעות לממדים ענקיים.
הקרן ידועה בצורתה הספירלית: היא צומחת לכיוון מעלה, מתעגלת כלפי מטה ואז חוזרת ומתעקלת למעלה בצורת S.
הקרן צומחת לצדדים, בדומה לקרניים של מרבית מיני הבקר.
אצל זכרים בוגרים ומבוגרים, מתפתח בין הקרניים "מגן" עבה וכבד הנובע מכך שהקרניים התעבו בבסיס עד שהתחברו ביניהם, ואפילו כדור רובה אינו יכול לחדור דרכו.
ה"מגן" נעדר אצל הנקבות, ושימושי בעיקר אצל הזכרים לצורך דחיפות.
קצה הקרן של התאו חדה למדי, והוא משתמש בה כדי לזרוק באוויר את טורפיו דוגמת האריות.
הפרווה של תאו הכף דקה ודלילה למדי, אך העור עבה מאוד.
צבע הפרווה אצל תת-מין נוטה להתכהות לשחור בגוונים שונים - בעיקר ככל שגילו של הפרט עולה.
אזורים מסוימים נראים אפרפרים עקב דלילות השערות.
נקבות ועגלים יהיו בצבע חום שוקולד כהה, עם גוון ערמוני.
על הפנים, יש לעיתים סימונים לבנים.
מבנה הגוף של תאו הכף רחב, ארוך וכבד, ויש לו רגליים חזקות ומוצקות, זנב ארוך וגמיש המסתיים בציצת שיער גדולה.
הכתפיים מסיביות וגבוהות, והצוואר השפוף קצר ועבה במיוחד.
הראש גדול בעל חרטום קצר יחסית ורחב, והאוזניים גדולות ושמוטות.
האף גדול ורחב ודומה לבקר הבית.
גובהו של התאו בכתפיים עד 170 ס"מ, אורך ראשו וגופו: 3.4-2 מטר, ומשקלו עד 900 ק"ג.
תאו הכף מאכלס את דרום ומזרח-מרכז אפריקה.
הוא מצוי בקניה, אוגנדה, טנזניה, זמביה, מוזמביק, זימבבואה, בוצוואנה, נמיביה, אנגולה ודרום אפריקה; באתיופיה ודרום סודאן הוא מוחלף בהדרגה על ידי התאו הסודני, ובקונגו הדמוקרטית הוא מוחלף במרכז על ידי תאו היער.
התאו נכחד והוחזר מחדש לסווזילנד.
בית הגידול שלו מורכב בעיקר מסוואנות עשב גדולות המנוקדות בעצים.
תאו הכף הוא חיה חברותית במיוחד, ועשוי לחיות בעדרים של עד 1,000 פרטים.
זכרים מבוגרים נוטים לחיות בגפם.
החיים בעדר מציעים יתרונות לתאואים בשל ההגנה המוגברת מפני טורפם והעברת מידע לגבי מקומות האכלה טובים.
הקשרים חזקים במיוחד בין נקבות התאו, ואם עגל או תאו בוגר יותקף על ידי טורף גדול כמו האריה, שאר העדר יגיב במהירות לשאגות המצוקה שלו וימהר להגנתו.
עדר תאואים מסוגל בקלות להניס להקה שלימה של אריות במטרה להגן על תאו אחד.
על מנת להכיל את החום האפריקני, תאו הכף נוטה לבלות את שעות היום החמות בשכיבה בצל, כשבשעות הבוקר והערב הוא יבוא לשתות מים, ומרבית שעות ליקוט המזון יתרחשו בלילה הקריר.
תאו הכף הוא לוחך עשב בעיקר, וכאשר יש מחסור בעשבים הוא יאכל גם עשבי תיבול, שיחים וענפים.
עקב הרגלי התזונה שלו, התאו מפנה את הקרקע לצמיחת עשב חדש, ובכך ממלא תפקיד אקולוגי חשוב בסוואנות האפריקניות.
עונת הרבייה מתרחשת בין מרץ למאי, ותקופת ההריון נמשכת כ-11 חודשים.
העגלים נולדים מינואר עד אפריל.
העגל מסוגל ללכת בקצב של העדר תוך זמן קצר, והקשר בינו לבין האם חזק מאוד.
תוחלת החיים של התאו עד 26 שנים.
אף על פי שאוכלוסיות תאואי הכף עדיין גדולות מאוד, הן צומצמו במידה רבה על ידי ציד, אובדן בית גידול ומחלות.
באזורים מסוימים, תאו הכף מעולם לא התאושש ממגפת הבקר ההרסנית שפגעה ביונקי אפריקה בשנת 1890. מחלה אחרת הידועה כשחפת השור משפיעה אף היא על תאו הכף בדרום אפריקה.
תאו הכף מצוי במספר רב של אזורים מוגנים ברחבי אפריקה, כדוגמת הפארק הלאומי סרנגטי, אזור השימור נגורונגורו, מסאי מארה, הפארק הלאומי קרוגר והפארק הלאומי קילימנג'רו.
בתור אחד מחמשת הגדולים, תאו הכף מבוקש מאוד על ידי ציידים חובבים ותיירים, ובכך הוא מהווה תמריץ כלכלי ניכר למדינות שבהם הוא נפוץ.
הרשימה האדומה של IUCN לא הקימה קטגורית שימור נפרדת לתאו הכף, ועל כן, נראה שהוא כלול תחת קטגורית ללא חשש (LC) שמשמשת בכלליות עבור כל תת-המינים.
תאגיד סיירה נבדה או SNC (ראשי תיבות באנגלית של: Sierra Nevada Corporation) הוא תאגיד אמריקאי בבעלות בלעדית של זוג המיליארדרים פַתִיח (מנכ"ל) ואֶרֶן (נשיאה) אוֹזְמַן, אמריקאים שהיגרו מטורקיה.
התאגיד עוסק במערכות אלקטרוניות ואינטגרציה, עם התמחות בלוויינים זעירים, טלרפואה, מערכות שו"ב, הגנת סייבר ועוד.
התאגיד מקיים חוזים קבועים ומתחדשים עם גורמים ביטחוניים כגון הכוחות המזוינים של ארצות הברית, נאס"א, התעשייה האווירית, וכן חברות חלל פרטיות.
ל-SNC חברות בת וחברות מסונפות, עם כ-3,000 עובדים ב-34 מקומות, ב-19 ממדינות ארצות הברית, וכן באנגליה, גרמניה וטורקיה.
החברה נוסדה בשנת 1963 על ידי ג'ון צ'יסהולם.
בתחילה כעסק קטן עם מספר עובדים, שפעלו בהאנגר מטוסים ב, נבדה.
בשנת 1994 נרכשה החברה על ידי הזוג אוזמן.
פתיח אוזמן היה אחד העובדים הוותיקים (13 שנה) אז בחברה.
על אף ההצלחה שלה זכו, תאגיד סיירה נבדה מאז בבעלות פרטית בלעדית של הזוג אוזמן והונם האישי הוערך בשל כך (יולי 2018) בכ-1.3 מיליארד דולר (לכל אחד).
תאגריד אל סנהורי היא יוצרת סרטים, תסריטאית, מפיקה ובמאית סודאנית, המתגוררת באנגליה.
אל סנהורי נולדה בדונגולה, שבצפון סודאן.
משפחתה התיישבה בבריטניה בשנת 1979. היא השלימה תואר ראשון בסוציולוגיה ואנגלית באוניברסיטת קנט, ותואר שני בלימודי פיתוח בבית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקאיים של אוניברסיטת לונדון (SOAS).
העבודה הראשונה שלה הייתה בתור אסיסטנטית בחברת הטלוויזיה Middle East Broadcasting centre (MBC), כשסייעה בבחירת חומרים לתחרות שנערכה לכבוד חג הרמדאן, והמשיכה לעבוד בתחום הטלוויזיה במחקר, הפקה ובחדשות למשך עשר שנים.
במסגרת זו, היא יצרה מספר סרטים קצרים על משחקי ילדים מסורתיים של מדינות המפרץ עבור ערוץ דיסני, ומיני-סדרת "לייפסטייל" עבור אל-ג'זירה, בשם "מועייד פי מהג'אר" אשר סקר את חייהם של ערבים מצליחנים בתפוצה הערבית במערב.
בתקופה זו, היא התחילה לכתוב ספר, וחוותה חסימת כתיבה, ופנתה לכתיבת תסריט במקום, והרגישה שככה היא מחזירה לעצמה את קולה.
בכך פתחה את הקריירה הקולנועית שלה.
בתור מהגרת, אל סנהורי תמיד התעניינה בסודאן, מולדתה, אך היה זה רק כאשר התפתח המשבר של דארפור ב-2005, שמצאה את "קולה".
הסרט ביטא את רצונה להבין מה קורה בסודאן, ולספר את הסיפור מנוקדת מבטה הכפולה כסודאנית מדרום סודאן - קבוצת הרוב, וכאישה שחורה החיה בבריטניה ומתמודדת עם גזענות.
סרטה השני, Orphans of Mygoma, הוזמן על ידי אל-ג'זירה עבור הסדרה הדוקומנטרית שלה, "עדות" (Witness) ב-2008. במהלך יצירת הסרט, היא אמצה את בנה, עבדלסמיח.
הוא איבד את עיניו לסרטן כתינוק, והיא מצאה אותו בבית היתומים.
התסריט הראשון שכתבה לסרט עלילתי, Khartoum Story, זכה בפרס קרן פורד לפיתוח תסריט בקמפוס הכישרונות של ברלין בשנת 2007.
הסרט התיעודי השלישי שלה, Mother Unknown הוקרן בבכורתו בפסטיבל זנזיבר ב-2009. הסרט עוסק באמהות לא נשואות בח'רטום.
מאז שנת 2010, הרחיבה אל סנהורי את תחום עיסוקה, והיא פועלת כ"אנתרופולוגית ויזואלית".
בין היתר, היא הקימה וניהלה את תוכנית הריפוי התרבותי, קהילה אשר ממומנת על ידי הקהילה האירופאית, אשר עורכת תוכניות וידאו פדגוגיות, אשר מטרתן לייצר דיאלוג פנים-סודאני לגבי האופנים שבהם ניתן להפוך תרבות מכוח של מחלוקת בחברה לכוח מלכד, ולהבנה רבה יותר.
היא מתמקדת בחקירה אמנותית לתוך קונפליקט, אמת, ותהליכי פיוס, תקשורת, מינהל, ונושאי מגדר בתרבויות מוסלמיות.
בין השנים 2010 ל-2013, היא יזמה וניהלה את פסטיבל הסרטים של ריפוי תרבותי.
לדבריה של אל סנהורי, בתור יוצרת קולנוע ערביה-אפריקאית, יש לה מחויבות "לייצר סרטים אשר מעוררים מעורבות רפלקסיבית עם האתגרים החברתיים, הפוליטיים והתרבותיים אשר עומדים בפנינו".
תאו מורנסיס המכונה תאו המים האירופי (שם מדעי: Bubalus murrensis) הוא מין נכחד של בקר מהסוג תאו שהיה קרובם של תאו המים ההודי והתאו האסייתי החיים אך הוא חי באירופה, אליה כנראה היגר מאסיה.
מאובניו של מין זה התגלו בריינלנד-פפאלץ שבגרמניה ותואר בשנת 1927. הוא חי בסוף הפליסטוקן עד לתחילת ההולוקן לפני 126,000-10,000 שנים, עד לסוף עידן הקרח האחרון.
ממין תאו זה נמצאה אך ורק גולגולת באורך 107 ס"מ שהייתה בעלת קרניים רחבות מצידי הראש המתעקלות רק בקצה ובעלות בסיס ישר, בדומה לתאואים חיים.
תפוצת התאו כנראה השתרעה בין הביצות והגדות של נהרות הריין, האלבה והמור (Murr) שבגרמניה והולנד.
כמה מאובנים אפשריים נמצאו באוסטריה ובברית המועצות.
למרות גודלו הוא כנראה סלד מהקור של עידן הקרח ואולי נדד לאזורים דרומיים יחסית במרכז אירופה החמימה יותר.
לצידו נמצאו מינים גדולים אחרים כמו: פיל ישר-חט, היפופוטם אנתיקוס, הקרנף סטפנורינוס, סוסי בר, שור הבר ויחמורים וגם אוגרים ונמנמנים.
בין הטורפים שלו ניתן למנות את אריה המערות, הדוב החום והזאב.
לא ברור אם חי לצד האדם.
תאו ברנאר פרנסואה הרננדס הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת המגן השמאלי באל-הילאל מליגת העל הסעודית ובנבחרת צרפת.
הרננדס נולד במרסיי שבצרפת, והצטרף לאקדמיה של אתלטיקו מדריד בשנת 2007 בגיל 9. בקיץ 2015 הרננדס הועלה לקבוצת הנערים של אתלטיקו מדריד, אתלטיקו מדריד ב'.
ב-3 בפברואר 2016 חידש הרננדס את חוזהו עם המועדון כשיומיים לאחר מכן הוא זומן לקבוצה הבוגרת, למשחק ליגה מול אייבר אך לא שותף.
ב-4 באוגוסט 2016 האריך הרננדס את חוזהו הפעם עד לשנת 2021. הרננדס הושאל ישירות לאחר חתימת החוזה לדפורטיבו אלאבס.
הרננדס שיחק את משחקו הרשמי הראשון בקבוצה בוגרת, במשחק ליגה של דפורטיבו אלאבס מול ספורטינג חיחון, אשר נגמר בתוצאה 0-0.
ב-16 באוקטובר 2016 קיבל הרננדס את הכרטיס האדום הראשון בקריירה שלו, במשחק הליגה מול מאלגה לאחר שהכשיל בצורה קשה את איגנסיו קמצ'ו.
ב-7 במאי 2016 כבש הרננדס את שערו הרשמי הראשון אי פעם במשחק הליגה מול אתלטיק בילבאו.
הרננדס היה לאחד מן הגורמים החשובים בהגעתה של דפורטיבו אלאבס לגמר גביע המלך הספרדי כבר בעונתה הראשונה בליגה הראשונה, ובפעם הראשונה מזה 91 שנים.
הרננדס כבש גם במשחק הגמר, בבעיטה חופשית אך זה לא מנע מדפורטיבו אלאבס את ההפסד 1–3 אל מול ברצלונה.
ב-5 ביולי 2017 חתם הרננדס חוזה של שש שנים בריאל מדריד.
הרננדס ערך את הופעתו הראשונה במדי ריאל מדריד כאשר החליף את מרקו אסנסיו בניצחון הקבוצה 0–2 מול ברצלונה, במסגרת הסופר קאפ הספרדי.
הרננדס זכה להופיע שלוש פעמים בעונות ליגת האלופות של 18–2017, בה עזר לריאל מדריד לזכות בגביע ליגת אלופות שלישי ברציפות, ושלושה עשר בתולדות המועדון.
ב-10 באוגוסט 2018 הושאל הרננדס לריאל סוסיאדד.
ב-6 ביולי 2019 חתם ל-6 שנים במדי מילאן, ששילמה עליו 20 מיליון אירו.
ב-25 באוקטובר 2019, ערך הרננדס את הופעת הבכורה שלו בליגה האיטלקית במדי מילאן.
ב-29 בספטמבר בישל את שערו הראשון במועדון במהלך הפסד הליגה לפיורנטינה 3-1. את שערו הראשון במועדון כבש ב-5 באוקטובר במהלך ניצחון קבוצתו את גנואה במסגרת הליגה האיטלקית.
ב-1 בדצמבר 2019, כבש שער ניצחון מכריע בדקה ה-88, במשחק הליגה של מילאן נגד פארמה 1-0. בעונתו הראשונה כבש שבעה שערים בכל המסגרות ונבחר לנבחרת העונה של הסרייה א'.
ב-14 בדצמבר 2020 כבש צמד בתיקו 2-2 נגד פארמה, ב-23 בדצמבר 2020 כבש שער ניצחון בתוספת הזמן נגד לאציו, ב-13 במאי 2021 כבש צמד בניצחון 0-7 על טורינו.
הרננדס נבחר לנבחרת העונה של עונת 2020/2021 בסרייה א'.
ב-9 בינואר 2022 כבש צמד נגד ונציה.
ב-11 בפברואר 2022 חתם על חוזה חדש במילאן עד 2026. ב-15 במאי 2022 כבש שער בניצחון 0-2 על אטאלנטה, השער נבחר לשער החודש בסרייה א' ובהמשך גם לשער העונה.
בסיום העונה זכן עם מילאן באליפות ונבחר שוב לנבחרת העונה של הסרייה א'.
בעונת 2022/2023 נבחר בפעם הרביעית ברציפות לנבחרת העונה.
ב-27 בספטמבר 2024 כבש שער בניצחון 0-3 על לצ'ה והשתווה לפאולו מאלדיני כשחקן ההגנה שכבש הכי הרבה במדי מילאן בסרייה א' עם 29 שערים.
הרננדס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צרפת ב-7 בספטמבר 2021 במשחק הניצחון 0–2 על פינלנד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. ב-7 באוקטובר הוא כבש שער בכורה מאוחר בניצחון 3–2 מול בלגיה בחצי גמר ליגת האומות, והעניק לנבחרתו כרטיס לגמר הטורניר בפעם הראשונה בתולדותיה.
ב-14 בדצמבר 2022, כבש הרנדדס שער בניצחון 2-0 על נבחרת מרוקו במהלך שלב חצי הגמר, ובכך סייע לנבחרתו להעפיל לגמר מונדיאל 2022.
אביו של תאו הרננדס, היה בלם באתלטיקו מדריד.
אחיו, לוקאס הרננדס, גם הוא כדורגלן.
תאה קיסלוב (נולדה 17 במרץ 1953) היא אדריכלית ישראלית, שותפה בכירה ומנהלת משרד האדריכלים קיסלוב קיי אדריכלים משנת 1979.
קיסלוב היא בתם של תיאודור וסופיה קיסלוב ואחותה של ליאורה קיסלוב.
היא בוגרת הפקולטה לאדריכלות ובינוי ערים של הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל.
משנת 1979 ועד היום, שותפה ומנהלת במשרד קיסלוב קיי אדריכלים העוסק בספקטרום רחב של תחום התכנון אדריכלי - החל מתכנון שכונות ומתחמים עירוניים, דרך תכנון מפורט של מבני מגורים, מבני ציבור ומסחר וכלה בפעולות שיקום, החייאה ושימור של נקודות ורצפים אורבניים.
עבודתה של תאה מיישמת אינטרפרטציה מיוחדת לאדריכלות מקומית ללא חיקוי סגנונות עבר או גלישה לנוסטלגיה, מייצרת צירופים מקוריים של מרכיבי בניין על שימושם וצורותיהם, מחברת בין ישן וחדש, ומגלה אוצרות חבויים במציאות האורבנית.
תאה דוגל בהתבוננות והקשבה לקולות העולים מהשטח ושזירתם של אלו בתוך מעשה אומנות אדריכלי מוגמר, אשר בתורו, נושא אחריות כבדה בעיצוב פני החברה ועתידה.
משנת 1990 ועד היום קיסלוב נותנת ביקורות אדריכל אורח לפרויקטים באוניברסיטת ת"א, "בצלאל"- ירושלים והטכניון - חיפה.
מנחה סיורים לסטודנטים בפרויקטים של המשרד והנחיות קבוצתיות ואישיות.
כמו כן, משמשת קיסלוב כשופטת בתחרויות אדריכלות מטעם עמותת האדריכלים המאוחדים בישראל.
משנת 2012, קיסלוב היא פרופסור חבר ומנחת פרויקט גמר בפקולטה לאדריכלות על שם דוד עזריאלי באוניברסיטת תל אביב.
בעבר, משנת 2006–2012 הייתה מרצה בכירה ומנחת פרויקט גמר בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון ובשנים 2004–2005 הייתה מרצה במחלקה לעיצוב תעשייתי בבצלאל.
קיסלוב פעילה בוועדה המקצועית של עמותת האדריכלים המאוחדים בישראל ושופטת בתחרויות אדריכלות מטעמה.
הייתה בין הוגי, מתכנני, מקימי ודרי שכונת רבי חנינא הנושקת לשוק הפשפשים ביפו; החייאה אורבנית וקהילתיות עירונית כאלטרנטיבת מגורים בתל אביב.
פרטיים ועיריית תל אביב, 1994 - ואילך.
1997 - זכייה במקום הראשון בתחרות מוזמנים לתכנון מרכז קהילתי בנאות אפקה עבור עיריית ת"א.
הפרס ניתן עבור בניין המכללה לאמנות קלישר ע"ש ישראל פולק, תל אביב.
2007 - זכייה במקום הראשון בתחרות מוזמנים לתכנון מרכז שרובר לתרבות בירושלים, קרן שרובר.
2012 - זכייה במקום הראשון בתחרות פומבית לתכנון קמפוס החינוך ברמת גן.
2013 - תחרות לתכנון בית ספר תיכון שכונת רמות בבאר שבע, עבור עיריית באר שבע.
2014 - זכייה במקום הראשון בתחרות מוזמנים לתכנון תב"ע מפורטת למרכז קהילתי ברמת אביב הירוקה, עבור עיריית תל אביב-יפו.
2014 - זכייה במקום ראשון בתחרות מוזמנים לתכנון אסטרטגי-נמל יפו, עבור הרשות לפיתוח כלכלי תל אביב-יפו.
2015 - זכייה במקום הראשון בתחרות מוזמנים לתכנון האנגר 2+3 בנמל יפו מטעם עיריית ת"א - יפו.
2015 - תחרות לתכנון מרכז בינלאומי "בית הידידות" של הקרן לידידות, ירושלים.
2015 - תחרות לתכנון "תוכנית מתאר מפורטת לנווה שרת מזרח", עבור עיריית תל אביב-יפו.
1980 - "אדריכלות"; תערוכה קבוצתית ביוזמת אגודת האדריכלים, דיזנגוף סנטר, תל אביב.
1983 - "בית תל אביבי עתידי"; תערוכה קבוצתית ודיון רב תחומי בהזמנתי עיתון העיר.
1984 - "פיסול סביבתי"; תערוכה קבוצתית, מתחם יפו העתיקה, תל אביב.
1986 - "פיסול סביבתי"; תערוכה קבוצתית, מתחם יפו העתיקה, תל אביב.
1987 - "פיסול בנמל"; תערוכה קבוצתית בחסות עיריית ת"א, נמל יפו, תל אביב.
1988 - "בית תל אביבי - כיוונים עכשוויים", אוצרת - צופיה דקל; תערוכה קבוצתית בחסות קרן ת"א לפיתוח, לשכת האדריכלים, תל אביב.
1988 - "בנין ופסל"; תערוכה קבוצתית בחסות עיריית ת"א, מתחם יפו העתיקה, תל אביב.
1989 - "מגורים במדבר"; תערוכה קבוצתית בחסות ראש העיר, מוזיאון הנגב, באר שבע.
1993 - "חשיפת אומנות המגירה"; תערוכה קבוצתית, בית האמנים, ירושלים.
1996 - "אומנות ואדריכלות - בין חיבור לשילוב", אוצר - מיכה לוין; מיצב משותף עם הפסל צביקה קנטור, בית האמנים, תל אביב.
1998 - מקווה מים סמלי - פיסול סביבתי; גשר מתכת דק עבור צינור מים ראשי ת"א, מרחף מעל נתיבי איילון כציון כניסה לעיר.
הוזמן ואושר לביצוע על ידי מינהל הנדסה עת"א.
2000 - "חמישים שנות אדריכלות ישראלית"; תערוכה נודדת בבירות העולם בהפקת משרד החוץ, מוזיאון האורנג'רי, פריז.
2004 - השתתפות בביאנלה ה-9 לאדריכלות, ונציה: תערוכה קבוצתית - אדריכלות קו החוף של ת"א יפו, ונציה, איטליה.
2005 - נציגי ישראל בביאנלה הבינלאומית לאדריכלות ברוטרדם, הולנד.
2005 - נציגי עמותת אדריכלים מאוחדים בישראל בתערוכת קונגרס ארגון uia, איסטנבול, טורקיה.
2007 - 'הנוכחות הנשית באדריכלות הישראלית', אוצרים: סיגל דוידי, סרג'יו לרמן; הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, אוניברסיטת תל אביב.
2007 - 'הנוכחות הנשית באדריכלות הישראלית', אוצרים: סיגל דוידי, סרג'יו לרמן; בית האדריכל, תל אביב.
2009 - תערוכת הפרויקטים הזוכים בתחרות תכנון ככר העיר ועריית אילת; עמותת אדריכלים מאוחדים, תל אביב - יפו.
2012 - תערוכת הפרויקטים הזוכים בתחרות קמפוס החינוך ברמת אפעל; שנקר - בי"ס גבוה להנדסה ולעיצוב, רמת גן.
2012 - תערוכת הפרויקטים הזוכים בתחרות קמפוס החינוך ברמת אפעל; עמותת אדריכלים מאוחדים, תל אביב - יפו.
2015 - אדריכלות תל אביבית 80'-90', עיריית תל אביב ומשרד הסביבה הגרמני.
מרכז פליציה בלומנטל - תל אביב.
תֶּאָהּ מוּסָה מפַּרְתִּיה (פרסית: شهبانو تئا موزا) הייתה המלכה היחידה ששלטה באימפריה הפרתית.
היא נולדה כשפחה באימפריה הרומית וניתנה כשי על ידי אוגוסטוס קיסר לפראטס הרביעי, מלך הפרתים.
בזמן קצר היא הפכה לחביבה בנשות המלך הפרתי ולאשתו הראשית (השאהבאנו).
בשנת 2 לפנה"ס ביצעה הפיכה ועלתה לשלטון מעשי בקטסיפון ביחד עם בנה, פראטס החמישי כשליט שותף.
האצולה הפרתית התנגדה זמן רב לשלטונם של השניים ולאחר שבשנת 4 לספירה הסכים פראטס החמישי לפרוטקטורט רומאי בממלכת ארמניה העתיקה.
על כן יצאו ראשי האצולה בהפיכת נגד אשר העלתה לשלטון את אורודס השלישי, מלך פרתיה והכריחה את תאה מוסה ובנה לסגת אל האימפריה הרומית.
עם שובם נעלמו עקבותיהם של האם ובנה ולא נכתבו כתבים אודותיהם מאוחר יותר.
בהיסטוריה של איראן תאה מוסה היא אחת משלוש הנשים היחידות אשר שלטו בממלכת פרס, ביחד עם האחיות הסאסאניות בוראנ-דח'ת ואזרמי-דח'ת במהלך המאה ה-7 ולקראת נפילתה של האימפריה.
תאודורוס ואן גוך (Theodorus van Gogh; 1 במאי 1857 – 25 בינואר 1891) היה סוחר אמנות הולנדי.
הוא היה אחיו הצעיר של הצייר וינסנט ואן גוך, ונודע בשל התמיכה הכספית והרגשית שהעניק לו.
בנוסף היה דמות משפיעה בהבאת אמנות הולנדית וצרפתית בת תקופתו לידיעת הציבור הרחב.
ואן גוך נולד בזונדרט, עיירה קטנה בהולנד, בנם של אנה קורנליה קרדבנטוס ותאודורוס פן חוך.
לואן גוך היו חמישה אחים ואחיות ביניהם וינסנט ואן גוך, ממנו היה צעיר בארבע שנים, קורנליוס, ויל ואן גוך, אליזבת (ליס) ואנה.
כשהיה כבן 16 החל לעבוד בסניף בריסל של חברת המסחר באמנות Goupil & Cie.
בהמשך עבד בסניפי החברה בלונדון ובהאג ומ-1884 בסניף הראשי בפריז.
בפריז הכיר את אנדריס בונחר (Andries Bonger) וב-1889 נשא לאישה את אחותו יוהנה.
ב-1890 נולד בנם וינסנט וילם.
באותה שנה מת אחיו וינסנט לאחר ששלח יד בנפשו.
בעוד שתאו ואן גוך מוכר בעיקר בשל יחסיו עם אחיו והשפעתו עליו, הוא תרם גם תרומה משמעותית כסוחר אמנות.
במידה רבה בזכותו התוודע הציבור הרחב לעבודותיהם של ציירים מזרם האימפרסיוניזם דוגמת קלוד מונה ואדגר דגה, שתאו שיכנע את מעסיקיו לקנות ולהציג את ציוריהם.
תאו ואן גוך סבל ממחלה זיהומית ניוונית של מערכת העצבים המרכזית (Dementia paralytica).
לאחר מות אחיו הידרדרה בריאותו במהירות.
הוא התאשפז בבית חולים פסיכיאטרי בדן דולדר שליד העיר אוטרכט בהולנד באמצע נובמבר 1890. הוא מת שם שישה חודשים לאחר מות אחיו, בגיל 33.
תאו ואן גוך נקבר באוטרכט.
ב-1914, על פי בקשת אלמנתו יוהנה, הועברה גופתו לקבורה בצד קבר אחיו בעיירה אובר סור אואז שבצרפת.
הבמאי תאו ואן גוך היה נינו של תאו.
הוא נרצח בהולנד בשנת 2004 בעקבות ביקורת שפרסם על האסלאם במסגרת עבודתו.
תאו ואן גוך העריץ את אחיו וינסנט.
הוא היה מהמעטים שהבינו את מצבו של וינסנט והוא היה מודאג ביחס למצבו הנפשי.
הוא גם היה מהמעטים שעמם היה וינסנט מסוגל לשוחח בכנות.
תאו תמך בדרכו האמנותית של אחיו במתן כסף ובסיוע רגשי רב.
עיסוקו של תאו בסחר אמנות סייע לו לעוץ עצה לאחיו.
במהלך תקופה בת כשנתיים (1886-1888) גרו האחים יחד במונמארטר שבפריז.
בתקופה זו התוודע וינסנט בזכות אחיו אל הציירים פול גוגן, פול סזאן, אנרי טולוז לוטראק, אנרי רוסו, קאמי פיסארו וז'ורז' סרה.
הייתה לתאו יד בהחלטת וינסנט ופול גוגן לעבור לגור בעיר ארל ב-1888. תאו סייע כספית לא רק לוינסנט אלא גם למעברו של גוגן מברטאן לארל.
עזרתו של תאו סייעה לקיומו של שיתוף הפעולה האמנותי בין שני הציירים.
התקשורת בין שני האחים לא הייתה קלה.
הם החליפו מכתבים (המוקדם שבהם ב-1872, וביתר שאת מ-1881), כאשר תאו היה הכותב העיקרי.
וינסנט לא הקפיד לשמור את מכתבי אחיו (שרדו רק 39 מהם, ורובם מהשנים 1888-1890), אך תאו שמר כל אחד מהם - 651 בסך הכל.
על כן שרדו בעיקר תשובותיו של וינסנט לאחיו.
מכתביו של תאו לווינסנט היו מלאים בדברי שבח ועידוד.
וינסנט שלח לאחיו טיוטות של רעיונות לציור וכן דיווחים על חוויותיו בחיי היומיום, שתאו נהנה לקבל.
במכתבים כלולים גם ויכוחים מרים בין האחים.
מכתביו של וינסנט לתאו, שנכתבו החל בשנת 1874, הם אחד המקורות העיקריים לתולדות חיו, שכן הם הכילו לא רק תיאורים של ימיו - כמעין יומן - אלא גם תיאורים של מחשבותיו ותחושותיו.
מעט ידוע על התקופה שבה גרו האחים יחד במונמארטר, שכן אז הם מיעטו להתכתב.
לאחר מות שני האחים החליטה יוהנה ואן גוך לפרסם את ההתכתבות ביניהם ובעיקר בזכותה היא מוכרת כיום לציבור הרחב.
היא הקדישה שנים רבות להכנתה לפרסום, שנעשה לראשונה ב-1914. ההתכתבות תופסת את עיקרו של הספר מכתבי וינסנט ואן גוך ובו כ-820 מכתבים ששלח הצייר בימי חייו וכשמונים שקיבל.
היחסים בין האחים היו נושא עיקרי בשני סרטי קולנוע - תאווה לחיים בבימויו של וינסנט מינלי ווינסנט ותאו בבימויו של רוברט אלטמן.
תאו לואי מאלדון הוא כדורסלן צרפתי המשחק בעמדת הרכז בקבוצת ריאל מדריד מליגת העל הספרדית והיורוליג.
מאלדון נולד וגדל בעיר רואן שבצפון צרפת.
בגיל 16 החל לשחק עבור קבוצת אסוול ליון-וילרבאן מליגת העל הצרפתית, אולם לאורך עונת הבכורה שלו שותף ב-11 משחקים בלבד עם קבוצת הבוגרים.
בעונה הבאה, 2018/2019, תפס מקום קבוע ברוטציית הקבוצה, ותרם 7.3 נקודות ו-2.2 אסיסטים בממוצע למשחק בליגה הצרפתית וביורוקאפ.
באותה עונה זכה עם אסוול הן באליפות צרפת והן בגביע הצרפתי, ואף זכה בתואר ה-MVP של משחק גמר הגביע, בו קלע 13 נקודות.
בעונת 2019/2020 העמיד ממוצעים כוללים של 7.0 נקודות ו-2.5 אסיסטים למשחק בליגה הצרפתית וביורוליג.
בדראפט ה-NBA 2020 נבחר מאלדון בבחירה ה-34 על ידי פילדלפיה 76', ומיד הועבר בטרייד לאוקלהומה סיטי ת'אנדר.
בעונת הרוקי שלו ב-NBA קלע מאלדון 10.1 נקודות ומסר 3.5 אסיסטים בממוצע למשחק.
ב-30 בספטמבר 2022 הועבר מאלדון בטרייד ליוסטון רוקטס.
תאגיד שלושת הערוצים של סין (בסינית: 中国 长江 三峡 集团公司) היא חברת חשמל ממשלתית סינית, שהוקמה ב-27 בספטמבר 1993. החברה הייתה אחראית להקמת סכר שלושת הערוצים, הסכר ההידרואלקטרי.
בספטמבר 2002 הקים התאגיד את חברת הבת סין יאנגצה אנרגיה, שאחראית על מספר מפעלים הידרואלקטריים על נהר היאגנצה.
התאגיד הוא אחת מחברות האנרגיה הגדולות בעולם עם סך נכסים, נכון ל-2014, של 475.5 מיליארד יואן (כ-77.3 מיליארד דולר).
פרק לסכר גג'ואובה ולסכר שלושת הערוצים, תאגיד שלושת הערוצים של סין, וחברות הבנת שלה, מפעילות ומפתחות פרויקטים רבים אחרים העוסקים באנרגיה הידרואלקטרית על נהר היאנגצה, כגון סכר באיחטאן, הסכר ההידרואלקטרי השלישי בגודלו בסין והרביעי בגודלו בעולם, מבחינת נפח הסכר, וסכר שילוודו, הסכר ההידרואלקטרי השני בגודלו בסין והשלישי בעולם.
נכון לסוף שנת 2013, התאגיד פועל ב-37 מדינות ואזורים, עם 84 פרויקטים בינלאומיים של בנייה והשקעות.
בדצמבר 2011 התאגיד רכש 21.35% ממניות ממשלת פורטוגל בחברת האנרגיה של פורטוגל תמורת 2.69 מיליארד אירו, ו-29% מהמניות של חברת פיתוח האנרגיה החדשה של סין תמורת 2.1 מיליארד דולר הונג קונגי (270 מיליון דולר).
התאגיד הודיע שישקיע עוד כ־8 מיליארד אירו במניות של חברת האנרגיה של פורטוגל.
מאז שנת 2007 התאגיד עוסק גם באנרגיית רוח, ומאז 2011, גם באנרגיה סולארית.
נכון לשנת 2014, יש לתאגיד 31 פרויקטים פועלים של אנרגיית רוח ו-33 בפיתוח ו-37 פרויקטים פועלים של אנרגיה סולרית ו-18 בפיתוח.
הקיבולת הכוללת המותקנת היא 3,707 מגה-וואט בתפעול, כאשר 3,050 מגה-וואט בפיתוח.
נכון לשנת 2021, היו או ישנם 4 מנכ"לים לתאגיד.
תאו אנתיקוס (שם מדעי: Syncerus antiquus) הוא מין נכחד של בקר שהיה קרוב לתאו האפריקני והוא התקיים במשך סוף הפליסטוקן עד להולוקן באפריקה.
המאובנים שלו התגלו בצפון אלג'יריה ותוארו בידי החוקר הצרפתי גאורגס לואיס דוורנוי ב-1851 ותחילה נחשב למין של תאו הקרוב לתאו המים והתאו האסייתי.
בהמשך הוחלט להעבירו לסוג פלוראוביס ומספר חוקרים העבירו אותו בהמשך לסוג סינצרוס.
תאו זה היה מהגדולים שבבני קבוצת הפרים שחיו באפריקה, והוא עלה על משקל של 1,200 עד 2,000 ק"ג אצל הזכרים הגדולים ביותר.
בדומה לתאואים החיים הוא הכיל דו-צורתיות זוויגית בולטת לטובת הזכרים.
לתאו זה היה מבנה קרניים מסיביות וכבדות שיכלו להגיע לאורך 3 מטרים מקצה לקצה.
מבנה הקרניים דומה יחסית לזה של התאו האסייתי והוא נועד לעזור למלחמה על נקבות.
תאו זה התקיים בצפון אפריקה בין הפליסטוקן להולוקן שלפני 12,000 עד 4,000 שנה מזמננו.
עדויות על כך שהגיע להולוקן לקוחות ממאובנים אפשריים וכן מכמה אמנויות סלע שיצרו ראשוני הברברים.
ואולם כמה חוקרים טוענים שעדויות אלה שייכות למעשה לשורי בר או לפרים מבויתים.
ככל הנראה הביזון נכחד עקב ציד אנושי, שינויי אקלים גדולים או שילוב של שתי הסיבות.
תאו מים קצר-קרניים (שם מדעי: Bubalus mephistopheles) הוא מין נכחד של בקר מהסוג תאו, אשר התקיים בסין של הפליסטוקן עד ההולוקן שלפני מיליון שנה עד לכנראה 1200 לפנה"ס, כך שהוא התקיים בהולוקן במשך ההיסטוריה (לאורך תקופת הברונזה של סין).
המאובנים שלו התגלו בחנאן וביונאן שבסין, קרוב מעט לעמק הנהר הצהוב ואלה כללו בעיקר שרידי גולגולת וקרניים גדולות.
מספר ממצאים שלו התגלו אולי גם בדולאווירה שבהודו, כך שאולי הוא התקיים לצד תרבות עמק האינדוס הקדומה.
תאו זה היה דומה מאוד לתאו המים החי והיה בעל בסיס קרניים עבה, אם כי אלה התעקלו מעט כמו סהר.
בעבר מספר חוקרים ראו בו תת-מין של תאו המים, אך נראה לפי בדיקות גנטיות שהיה מין עצמאי שגם לא היה אביו הקדמון, כפי שנחשב בעבר.
תאגיד סינגר הוא יצרן אמריקאי של מכונות תפירה לצרכן, שהוקם לראשונה בשנת 1851 בשם חברת סינגר (I.M.
Singer & Co) על ידי אייזק מריט סינגר (Isaac Merritt Singer) עם עורך הדין הניו יורקי אדוארד קאבוט קלארק.
החברה מוכרת בעיקר במכונות התפירה שלה.
בשנת 1865 שונה שמה לחברת סינגר לייצור (Singer Manufacturing Company) ובשנת 1963 לחברת סינגר.
היא ממוקמת בלה ורן, טנסי, ליד נאשוויל.
המפעל הגדול הראשון שלה לייצור המוני נבנה בשנת 1863 באליזבת, ניו ג'רזי.
העיצוב המקורי של סינגר היה מכונת התפירה המעשית הראשונה לשימוש ביתי כללי.
הוא שילב את המחט הבסיסית מחודדת העין ותפר הנעילה, שפותח על ידי אליאס האו, שזכה בתביעת הפרת פטנט נגד סינגר ב-1854.
באוגוסט 1851 רשם סינגר פטנט מס' 8294 עבור מכונת תפירה משופרת, שכללה גלגל הזנה עגול, בקר חוטים וכוח המועבר על ידי גלגלי שיניים.
סינגר ריכז די פטנטים בתחום כדי לאפשר לו לעסוק בייצור המוני, וב-1860 החברה שלו הייתה ליצרנית מכונות התפירה הגדולה בעולם.
בשנת 1885 ייצרה סינגר את מכונת התפירה "המחט הרוטטת" הראשונה שלה, שיפור בהשוואה לעיצובי מחט בנות זמנה.
חברת סינגר החלה לשווק את מכונותיה בעולם בשנת 1855 וזכתה בפרס הראשון בתערוכה העולמית בפריז באותה שנה.
בשנת 1910 הציגה החברה את מכונת התפירה החשמלית הראשונה הניתנת לעבודה.
סינגר היה גם חדשן שיווקי וחלוץ בקידום השימוש באפשרויות רכישה בתשלומים.
עד 1876 טען סינגר למכירות מצטברות של שני מיליון מכונות תפירה והציג את המכונה השני מיליון בפילדלפיה.
מכונת התפירה של סינגר הייתה הטכנולוגיה הסטנדרטית המורכבת הראשונה ששווקה בצורה המונית.
זו לא הייתה מכונת התפירה הראשונה, ורישום הפטנט שלה ב-1851 הוביל לקרב פטנטים עם אליאס האו, ממציא מכונת התפירה.
קרב זה הביא בסופו של דבר להסכם שיתוף פטנטים בין החברות הגדולות.
אסטרטגיות שיווק כללו התמקדות בתעשיית הייצור, זהות מגדרית, תוכניות אשראי לרכישה, ו"רכישות שכירות".
השיווק של סינגר הדגיש את תפקידן של נשים ויחסיהן לבית, ועורר אידיאלים של מידות טובות, צניעות וחריצות.
למרות שמכונת התפירה ייצגה שחרור מתפירה ידנית מפרכת, היא הועילה בעיקר לתפירה למשפחותיהם ולעצמם.
אנשי מקצוע שהסתמכו על תפירה כפרנסה עדיין סבלו משכר נמוך, שירד עוד יותר בתגובה לחסכון בזמן שהושגה בתפירה במכונה.
סינגר הציעה רכישות אשראי והסדרי השכרה לבעלות, שאפשרו לאנשים לשכור מכונה עם תשלומי השכירות שיחולו על הרכישה הסופית של המכונה, ונמכרו ברחבי העולם באמצעות שימוש במכירה ישירה מדלת לדלת הדגמה ומכירת המכונות.