tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם התרחבות המחקר האוקיינוגרפי, שאפשר מיפויי של קרקעית האוקיינוסים, התגבשה הגרסה המודרנית הידועה בשם "טקטוניקת הלוחות".
על-פי תאוריה זו, כל הקליפה החיצונית של כדור הארץ מורכבת מפסיפס של לוחות הנבנים ונהרסים בהתמדה ונמצאים בתנועה מתמדת.
את נדידת היבשות של וגנר החליפה תאוריה אחרת: טקטוניקת הלוחות, החבה את התפתחותה לפיתוח הסונאר: הגאולוג האמריקני הארי האמונד הס, אשר הפעיל סונאר בעת ששירת כקצין בצי האמריקני במלחמת העולם השנייה, גילה כי קרקעית האוקיינוס אינה שטוחה כפי שלמד אלא בנויה מעמקים ורכסי הרים.
רכסים בזלתיים וטמפרטורה שהגיעה ל-C° 300 גרמו לו להסיק כי הם נוצרו בהתפרצויות געשיות.
תגלית זו סייעה לו לפתח את תאוריית התפשטות קרקעית הים כחלק מתאוריית טקטוניקת הלוחות שנהגתה על ידי ג'ון טוזו וילסון (John Tuzo Wilson) – אשר זכה בגינה להכרה עולמית.
התאוריה המשיכה להתפתח במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 והתקבלה על ידי מדענים בעולם כולו מאחר שסיפקה הסברים לתופעות גאולוגיות רבות.
קרום כדור הארץ בנוי מלוחות טקטוניים: לוחות אוקייניים ולוחות יבשתיים.
הלוחות נעים עם הזמן, משנים את מיקומם ואת צורתם, בקצב של סנטימטרים אחדים בשנה.
הקרום איננו אחיד: עבה מתחת ליבשות ודק מתחת לאוקיינוסים, וגם צפיפות הקרומים שונה: הקרום הימי צפוף יותר (3.2 ג'\סמ"ק) מהיבשתי (2.7 ג'\סמ"ק).
הקרום הוא צפיד ומתחתיו מצויה שכבה רכה וצפופה (3.3 ג'\סמ"ק) שעומקה מגיע לכ-100 ק"מ – גג המעטפת.
מתחת לשכבה זו מצויה שכבה רכה נוספת (שצפיפותה כ-3.4 ג'\סמ"ק).
שכבה זו נקראת אסתנוספרה, ומערך השכבות שמעליה – ליתוספרה.
תנועת הלוחות מתרחשת בבסיס הליתוספרה.
הכוחות המסיעים את הלוחות מתחלקים לשני סוגים:
כוח דוחף, שמקורו במאגמה העולה מהמעטפת אל תוך הליתוספרה ברכס המרכז-אוקיאני.
הכוח הדוחף מרים את הליתוספרה ומבקע אותה.
כתוצאה מכך נוצר תחילה רכס מאורך, שנבקע אחר כך ובפיסגתו מתפתח בקע.
עם הזמן מתפתחים הרי געש בבקע ובשוליו.
כוח מושך, שמקורו בלוח ליתוספרי ימי שהתקרר והוא חודר אל מתחת ללוח היבשתי, משנה את הרכבו המינרלוגי ונוחת אל תוך האסתנוספרה.
במהלך הנחיתה הלוח מושך אחריו גם את חלקו שנמצא בקרקעית הים, תוך הגברה משמעותית של קצב התפשטות קרקעית הים.
מפת גיל קרקעית האוקיינוסים מראה כי הגיל הקדום ביותר של הקרקעית הוא פחות מ-200 מיליון שנה, לעומת גיל כדור הארץ, שידוע כי הוא מגיע ל-4,500 מיליון שנה.
הסיבה לשתי התופעות גם יחד היא ההפחתה, המחזירה את הליתוספרה הימית למעטפת, אך גם גורמת להיוותרות גרניט, המשמש תשתית ליבשות.
היבשות היו פעם מכונסות יחד ליבשה אחת בשם פנגיאה.
היבשה התבקעה ונקרעה ונפרדה ליבשות שונות: יבשה צפונית – לאוראסיה, הכוללת את אמריקה הצפונית, אירופה ואסיה, ויבשת דרומית – גונדבאנה, הכוללת את אמריקה הדרומית, אפריקה, אוסטרליה ואנטארקטיקה.
בין היבשות הפריד אוקיינוס גדול שהשתרע מכיוון מזרח למערב ונקרא ים טתיס.
תנועת הלוחות היא אחד הגורמים העיקריים לרעידות אדמה.
שברים ואזורי תפר בין לוחות הם אזורים מועדים לרעידות אדמה חזקות, לדוגמה: טורקיה והעתק סן אנדראס בקליפורניה, ארצות הברית.
רעידות האדמה מתרחשות בשטחי כדור הארץ המצויים באזורים שבהם חלה תזוזה בין הלוחות הטקטוניים, כלומר הרעידות הן תגובה לחיכוך בין הלוחות.
עיקר החיכוך קיים באזורי ההפחתה, שם קיים חיכוך עד עומק של 700 ק"מ.
חיכוך עד עומק של כ-40 ק"מ קיים בבקעים ובהעתקי החילוף.
ראשית היווצרות האוקיינוס היא בביקוע של יבשת קיימת, כמו הביקוע הנוכחי של אפריקה.
ההתרוממות הפוקדת את אזור הביקוע קודם לביקוע היא חלק בלתי נפרד מהתהליך, כפי שניתן לראות לא רק במזרח אפריקה אלא גם ברכס המרכז אוקיאני.
הקצה הצפוני של ים סוף הוא דוגמה לתהליכים הטקטוניים הפוקדים אזור התפשטות אוקיאני צעיר.
עדות לשוליים המורמים קל לראות במחשופים הנרחבים של הסלעים המגמתיים הפריקמבריים משני עברי ים סוף, וגם בשולי שלוחותיו – בקע סואץ ובקע הלבנט.
המחשופים מוכרים גם בשם "השילד הערבו-נובי".
השלב הימי בביקוע היבשת מתחיל כאשר בזלת מתחילה להצטבר בציר הבקע.
צפון ים סוף או מפרץ קליפורניה הם דוגמאות טובות לשלב זה.
האוקיינוס הבוגר בנוי משני לוחות טקטוניים שהגבול ביניהם – הרכס המרכז אוקיאני – אכן נמצא במרכז האוקיינוס.
כל לוח כולל גם חלק יבשתי וגם חלק ימי.
מבנה זה יישמר כל עוד החיבור בין הליתוספרות הימית והיבשתית יחזיק מעמד.
החיבור הזה נמצא במשטר של מאמצים עזים היות שעם ההתקררות, הליתוספרה הימית צפופה יותר מהיבשתית.
לכן הליתוספרה הימית נוטה לשקוע מתחת ליבשה.
הרכס הבוגר איננו רצוף, בגלל שינויים אפשריים בכיוון ההתפשטות, אלא הוא בנוי מיחידות בקע התפשטות שביניהן העתקי חילוף.
הסגמנטיציה של הבקע אופיינית למתיחה אלכסונית.
נדיה בולאנז'ה הייתה מלחינה, מנצחת ופרופסור למוזיקה בעלת השפעה רבה בעולם המוזיקה.
לימדה רבים מחשובי המלחינים והמנצחים של המאה ה-20.
סבתה של נדיה בולאנז'ה הייתה הזמרת ז'ולייט בולאנז'ה.
סבה, פרדריק בולאנז'ה, זכה בפרס ראשון לנגינה בצ'לו בשנתו החמישית (1797) בקונסרבטואר החדש של פריז.
אביה, ארנסט בולאנז'ה למד בהמשך באותו מוסד (בין מוריו היה שארל-ולנטן אלקאן) וזכה בפרס רומא בשנת 1835. בשנים הבאות לימד בקונסרבטואר שם פגש את אמה של נדיה, הנסיכה הרוסית ראיסה מישצקאיה.
חיי הרגש של נדיה בולאנז'ה התרכזו במידה רבה סביב אהבתה לאחותה, לילי בולאנז'ה, שהייתה צעירה ממנה בשש שנים.
לילי הייתה אחת מתלמידי הקומפוזיציה הראשונים של נדיה, והנחייתה אחראית במידה רבה לכך, שלילי הייתה לאישה הראשונה שזכתה בפרס רומא, בשנת 1913.
נדיה נכנסה לקונסרבטוריון של פריז בגיל עשר.
כאן למדה עוגב אצל אלכסנדר גילמן ואחר כך אצל שארל-מארי וידור.
כן למדה קומפוזיציה אצל גבריאל פורה.
אחרי שזכתה בפרס ראשון בנגינת עוגב- ליווי ופוגה, הגיעה למקום השני בפרס רומא בשנת 1908.
בולאנז'ה, שאהבה להיקרא "מדמואזל", הייתה האישה הראשונה שניצחה על כמה תזמורות סימפוניות חשובות, ביניהן הפילהרמונית של ניו יורק, התזמורת הסימפונית של בוסטון, תזמורת פילדלפיה ובאנגליה, על תזמורת האלה במנצ'סטר ותזמורת רשות השידור הבריטית.
מִשׂרַת ההוראה הראשונה שלה הייתה בבית הספר הגבוה למוזיקה של אלפרד קורטו בפריז, בשנת 1916. אחרי מלחמת העולם הראשונה (1921) התמנתה לפרופסור להרמוניה בקונסרבטוריון האמריקאי למוזיקה בפונטנבלו, שם גילה אותה דור חדש של מלחינים אמריקאים .
עם הזמן הייתה למנהלת המוסד (1950).
היא הורתה גם בבית הספר לונגי למוזיקה ובקונסרבטוריון של פריז.
רבים מתלמידיה משנות ה-20', ביניהם אהרן קופלנד, וולטר פיסטון, רוי האריס ווירג'יל תומסון
ייסדו אסכולת הלחנה חדשה, שהתבססה על משנתה המוזיקלית.
וולטר פיסטון, נוסף ליצירותיו, הוציא גם שלושה ספרי לימוד מעולים בנושאי הרמוניה, קונטרפונקט ותזמור.
היה מקובל להגיד, שלכל עיר בארצות הברית יש תלמיד בולאנז'ה משלה.
השפעתה הייתה עצומה ונפרשה על רוב העולם המוזיקלי המערבי.
שיטות ההוראה של בולאנז'ה כללו הרמוניה מסורתית, קריאת פרטיטורה ליד הפסנתר, קונטרפונקט לסוגיו, ניתוח יצירות ושליטה בשירה בקריאה מהדף (בשימוש בסולפג' לפי דו קבוע).
תלמידיה היו אמורים לשנן את "הפסנתר המושווה" של באך, כרכים 1 ו-2 וללמוד אלתור פוגות (כפי שבאך נהג לעשות).
היקף הידע שלה היה פנומנלי, שמיעתה מושלמת, זכרונה צילומי לכאורה ודרישותיה הדיסציפלינריות מוחלטות.
כל אופייה היה חדור מסירות נלהבת, נדיבות ואהבת חיים כבירה.
להלן רשימה לא מלאה של תלמידי המוזיקה של בולאנז'ה.
היא ואנט דיודונה, חברתה ועוזרתה לכל אורך חייה, לא ניהלו רישומים של התלמידים שלמדו אצל בולאנז'ה.
נוסף לכך, אין כל אפשרות, למעשה, לקבוע מה בדיוק היה טבע הלימודים הפרטיים של כל תלמיד אצל בולאנז'ה.
נדידה (Roaming) הוא מושג מתחום התקשורת האלחוטית אשר מתייחס ליכולת של מנוי לקבל שירות באתר אותו הרשת המקומית שלו אינה מכסה על ידי התקשרות לרשת משלימה.
מקור המושג הוא מעולם ה-GSM בו הוא מוגדר כיכולת של מנוי סלולר לקבל ולענות באופן אוטומטי לשיחות טלפון, לשלוח נתונים או לגשת לשירותים אחרים כאשר הוא נמצא באזור בו אין כיסוי לרשת המקומית שלו, על ידי שימוש ברשת אחרת.
על מנת לאפשר יכולת זו יש צורך במערכת מורכבת הכוללת זיהוי, אישור הרשאות לשימוש ותמחור.
נדיה מטר (נולדה ב-16 בפברואר 1966) היא פעילת ימין ישראלית, מראשי תנועת "נשים בירוק" וממובילות "תנועת הריבונות".
נדיה מטר נולדה לג'ק פינקוביץ' וברכה ביאליסטוק בשנת 1966 באנטוורפן בבלגיה, שם הייתה פעילה בתנוער בני עקיבא המקומית.
בגיל 18 למדה שנה במכון גולד בירושלים, חזרה לבלגיה לשנה בה פעלה בתנועת הסטודנטים "יבנה עולמי" ועלתה לישראל בשנת 1987. לאחר העלייה לישראל למדה חינוך והיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים
בשנת 1988 נישאה לד"ר דוד מטר, רופא ילדים.
לאחר נישואיהם התגוררו במשך שנה אחת בירושלים ולאחריה, בפסח 1989, עברו להתגורר באפרת שבגוש עציון.
בשנת 2010 נבחרה מטר למקום שישי ב"רשימת 20 הנשים המשפיעות בציבור הדתי-לאומי" שערך מקור ראשון', ובשנת 2015 נבחרה על ידי מגזין "נשים" כאחת מ-50 נשים מעוררות השראה.
בשנת 2019 זכתה נדיה מטר, בשיתוף עם יהודית קצובר, בפרס מוסקוביץ לציונות.
בנימוקי ועדת הפרס נאמר כי הפרס הוענק להן על הובלת פעילות חוץ פרלמנטרית לעידוד ההתיישבות ביהודה ושומרון והחלת ריבונות ישראל עליהם.
בעקבות הסכמי אוסלו הקימה בסוף 1993 את תנועת נשים בירוק יחד עם חמותה רות מטר.
כובעי המצחייה הירוקים שנחבשו על ידי מטר ופעילי התנועה הפכו לסמלה של התנועה ולמקור שמה.
אותה תקופה נודעה מטר בהפגנות רבות שיזמה במחאה נגד הסכמי אוסלו וכנגד התגברות טרור האבנים ובקבוקי התבערה בכבישי גוש עציון.
משנת 1994 הייתה למטר פינה קבועה בתחנת הרדיו של ערוץ 7 ובתחנת רדיו יהודית בלונדון, בהם עסקה בחיזוק הקשר לארץ ישראל ולהתיישבות בה כמו גם למורשת, ההיסטוריה היהודית ולעם ישראל בתפוצות.
התוכנית הסתיימה עקב סגירת ערוץ 7 בשנת 2003.
בפעילותה כמנהיגת "נשים בירוק" לצד יהודית קצובר, זכתה מטר בהישגים ממשיים בהם: סיכול כוונת ממשלת רבין להעביר את השליטה ב"גבעת הדגן" שבאפרת מידי ישראל לידי הרשות הפלסטינית.
פתיחת כביש 398 (כביש עוקף זעתרה) מהר חומה לגוש עציון מזרח, ביסוס היאחזות החקלאית יהודית באדמות נצר שבגוש עציון, חידוש הנוכחות של צה"ל בשדמה ומניעת השתלטות פלסטינית על השטח.
בשנת 2009 קיבלה מטר תעודת הוקרה מראש מועצת אפרת על מאבקה למען גבעת הדגן.
בשנת 1995 הובילה מטר את חידוש מנהג הקפת חומות ירושלים בליל תשעה באב, לאחר מאבק משפטי בו יוצגה על ידי אביעד הכהן, בסיומו הורה בג"ץ למשטרה לאשר את הצעדה.
משנה זו עומדת מטר מדי שנה בראש הצעדה בה משתתפים אלפי יהודים.
בשנת 2005 עברה נדיה מטר עם משפחתה, יחד עם פעילים נוספים של נשים בירוק, לכפר ים שבגוש קטיף כדי להיאבק נגד תוכנית ההתנתקות.
ב-3 בדצמבר 2008, בעקבות הודעת שר הביטחון על כוונתו לפנות את בית השלום בחברון, הצטרפה נדיה מטר ל-14 המשפחות שהתגוררו בבית.
במהלך העימותים בפינוי המבנה הוכתה מטר ונפצעה בידי שוטרים.
לאחר רצח שלושת הנערים הובילה מטר עם קצובר להקמת "שמורת עוז וגאו"ן" סמוך לצומת גוש עציון, לזכר הנערים.
מטר לוקחת חלק בארגון "חזון לאומי" ומעבירה שם הרצאות בתוכנית למנהיגות ציבורית.
בשנת 2010 הקימה מטר עם יהודית קצובר את "תנועת הריבונות", כתנועה חוץ-פרלמנטרית הפועלת להחלת הריבונות הישראלית ביהודה ושומרון.
התנועה מובילה פעילות חוץ פרלמנטרית לעידוד ההתיישבות ביהודה ושומרון, תוך דגש מיוחד על אזור גוש עציון.
התנועה מקיימת גם מאבקים ציבוריים והסברתיים בזירה המדינית, פעילות לחיזוק ועידוד חיילי צה"ל ופעילות חינוכית ציונית לקבוצות בני נוער.
התנועה מוציאה לאור את כתב העת ריבונות ואת אתר האינטרנט "ריבונות" הכוללים כתבות, מאמרים ועדכונים סביב חזון הריבונות.
במקביל יוזמת התנועה כנסים בהם מופיעים שרים, חברי כנסת, אנשי ציבור, הגות ואקדמיה הפורסים את משנתם סביב דרכי יישום חזון הריבונות והצורך המדיני בימין הישראלי למנף את המהלך עד ביצועו.
מספר פעמים הועמדה מטר לדין על הפגנות שבהן השתתפה.
בהפגנה ב-13 בפברואר 2001, במהלך האינתיפאדה השנייה, חסמה את צומת אפרת-ירושלים למעבר כלי רכב ערביים, קראה לשאר המפגינים להצטרף אליה וסירבה להתלוות לשוטר לניידת.
על כך היא הורשעה בהתנהגות פסולה במקום ציבורי.
ב-19 בספטמבר 2004 שלחה ליונתן בשיא, ראש מנהלת סל"ע, ולאמצעי התקשורת מכתב, ובו טענה כי מעשיו גרועים מאלה של היודנראט.
בשל כך הוגש נגדה כתב אישום בגין העלבת עובד ציבור לבית משפט השלום בירושלים.
השופט דוד מינץ החליט על מחיקת האישום, בנימוק של הגנה מן הצדק.
בערעור בוטלה החלטה זו ונקבע שיש להמשיך במשפט.
במהלך המשפט, העיד בשיא ואמר כי לא נפגע מנדיה מטר ולא הגיש תלונה נגדה.
בהמשך החליטה התביעה לחזור בה מכתב האישום.
מטר דוגלת בהחלת ריבונות ישראלית על כל שטחי ארץ ישראל.
לתפיסתה החלת הריבונות היא צעד המדיני המתחייב מתוקף ההבטחה התנ"כית, הצדק ההיסטורי, המוסר האנושי, ואף בשל היבטים כלכליים וביטחוניים.
מטר מאמינה שהדרך לקדם הליכים פוליטיים היא בפעילות פוליטית חוץ פרלמנטרית, ובשל כך אינה משתייכת לאף מפלגה פוליטית ואף אינה מביעה תמיכה פומבית במפלגה פוליטית ספציפית.
נדידת האדם הקדמון היא תאוריה בתחום האבולוציה של האדם, פלאואנתרופולוגיה ופרהיסטוריה אשר לפיה האדם הקדמון מסוג הומו ארקטוס (האדם הזקוף), החל לנדוד או להגר מאפריקה אל אירופה ואסיה לפני כ-2 מיליון שנה (2 משל"ז).
לאחר התפשטות והתרחבות ההומו ארקטוס, החלה התפשטות האדם הנבון (הומו ספיאנס) שהגיע למזרח התיכון לפני כ-70,000 שנה ומשם לדרום אסיה לפני כ-50,000 שנה ומשם לאוסטרליה לפני כ-40,000 שנה ופרץ לאזורים אשר אליהם לא הגיע ההומו ארקטוס.
אל אירופה הגיע האדם הנבון לפני כ-40,000 שנה ולמזרח אסיה וצפון אמריקה לפני כ-30,000 שנה.
האדם הקדמון (לפני האדם הנבון)
בני משפחת האדם הקדמון, בהם הומו ארגסטר, הומו ארקטוס והומו היידלברגנסיס, נדדו מאפריקה בתקופת הפליסטוקן המוקדמת, ככל הנראה כתוצאה מתופעה המוסברת ב-Sahara pump theory לפני כ-1.9 מיליון שנה, והתפזרו לרוב העולם הקדום ועד דרום-מזרח אסיה.
המועד המדויק יותר של ההתפשטות מעבר לאפריקה חופף עם עדויות לקיומו של ה"הומו ארגסטר" בממצאי מאובנים והופעת הדו-רגליות במלואה כמיליון וחצי שנים אחרי הופעת האדם וכלי האבן הראשונים של טכניקת האולדובאי.
אתרי מפתח ביציאה מאפריקה הם ריוואת שבפקיסטן (1.9 משל"ז), תל עובדיה שבישראל (1.6 משל"ז) ודמניסי שבגאורגיה (1.7 משל"ז).
סין אוכלסה לפני כמיליון שנה, אולם קיימות עדויות לכלי אבן בני 1.6 משל"ז.
לדרום-מזרח אסיה, אל האי ג'אווה, הגיע האדם לפני כ-1.7 מיליון שנה.
מערב אירופה אוכלסה בהרי אטאפוורקה כ-1.2 משל"ז.
ישנה תאוריה השנויה במחלוקת כי "האדם הזקוף" בנה רפסודות, והפליג באוקיינוסים.
האדם הקדמון אינו ההומיניד הראשון שהתיישב באסיה, קדמו לו הפונגינאים ובפרט הסיוופיתקוס כ-15 מיליון שנה לפני כן בדרום-מזרח אסיה.
לפי המחקר, האם הקדמונית המשותפת לכל בני האדם, המכונה חוה המיטוכונדרית, חיה לפני כ-200,000 שנה, זמנו של האדם הנבון הקדום באפריקה, ואדם כרומוזום Y, האב המשותף של כל האנשים החיים כיום, חי לפני כ-142,000 שנה.
המחקר הרב והמגוון בלימוד הגנטיקה האפריקאית מצא כי הבושמנים הדגימו את הגיוון הגנטי הרב ביותר ומראה כי הם אחד מ-14 צבירי קדמונים קדומים ביותר.
המחקר איתר את המקור לנדידה של האדם המודרני בדרום מערב אפריקה, קרוב לגבול הימי בין נמיביה ואנגולה.
לפני כ-80 אלף עד 100 אלף שנה, התפצלו שלושה ענפים מהאדם הנבון: הנושאים את קבוצות המיטוכונדריות L1 ו-A אכלסו את דרום אפריקה (צאצאי קוסיאן), נושאי קבוצות L2 ו-B התיישבו במרכז ומערב אפריקה, ונושאי L3 נשארו במזרח אפריקה.
לפי תאוריית מוצא האדם מאפריקה, קבוצה קטנה של נושאי הגן המיטוכונדרי L3 ממזרח אפריקה נדדה לצפון-מזרח, ככל הנראה, בחיפושים אחר מזון או בריחה משינויי אקלים, תוך כדי חציית ים סוף לפני כ-70,000 שנה והחלה להתפשט בשאר העולם.
קיימים גם ממצאים מלפני 90,000 שנה המצביעים על נדידות מחוץ לגבולות אפריקה גם על פני מרחבים יבשתיים.
לפני כ-50,000 שנה נכנס העולם לעידן הקרח האחרון וגובה פני הים היה נמוך כתוצאה מהצטברות קרח בקטבים.
כיום רוחבו של ים סוף באזור מצר באב אל מנדב הוא כ-20 ק"מ, אך לפני כ-50,000 שנה רוחבו היה צר בהרבה וגובה פני הים היה נמוך בכ-70 מטר.
אף על פי שהמצר לא היה אף פעם סגור ביבשה רצופה, ככל הנראה היו בו איים, שאפשרו לחצות את הים ברפסודות פשוטות.
ערימות פסולת בנות 125,000 שנה שנמצאו באריתריאה, מעידות כי מזונו של האדם הקדום כלל מאכלי ים אשר הושגו באמצעות סריקת החוף .
עובדה זו מאששת את הסברה כי האדם הקדום חצה את ים סוף בחיפוש אחר מזון בחופים שרגל אדם לא דרכה בהם עד אז.
ההומו סאפיינס שהיגרו מאפריקה למערב אסיה התפשטו לאורך חופי חצי האי ערב ואיראן עד שהגיעו למזרח אסיה, וקבוצה מהם הגיעה להודו.
קבוצת הומו סאפיינס אחרת פנתה צפונה וקבוצות מתוכה פנו לאירופה, כשהן מחליפות את הניאנדרטלים, אם על ידי נישול והכחדה, אם על ידי הזדווגות והטמעה.
העדויות הארכאולוגיות והגנטיות בנושא עדיין נחקרות.
מהקבוצה שפנתה מזרחה והגיעה להודו, הגיע חלק לחופים הדרום-מזרחיים של אסיה, וקבוצה מהם עברה לאוסטרליה לפני 55,000 עד 30,000 שנה, כשרוב ההערכות מתארכות את המעבר לתקופה שלפני 46,000 עד 41,000 שנה.
עם זאת, ייתכן שקבוצה אחרת של הומו סאפיינס עברה בנתיב זה מוקדם יותר, אף לפני 60,000 שנה, וזאת לאור הראיות שקיימות להגירת ההומו סאפיינס מאפריקה לדרום-מזרח אסיה לאורך צירים רבים, הגירה שבמהלכה הזדווג ההומו סאפיינס עם מיני אדם נוספים, בהם האדם הדניסובי, הומו ארקטוס והאדם הניאנדרטלי.
בתקופה זו היו פני הים נמוכים בעשרות מטרים בהשוואה לגובהם כיום, ודרום-מזרח אסיה הייתה יבשת אחת בשם מדף סונדה .
כך יכלו המתיישבים לעבור בנתיב שהוביל לכיוון דרום מזרח עד שהגיעו לאוסטרליה, שבאותה תקופה הייתה מחוברת לגינאה החדשה.
לפי חישוביו של מקס קרל וילהלם ובר בקבעו את קו ובר, קיים פער של כ-90 ק"מ בין הפלורה והפאונה של יבשת אסיה לבין אלו של אוסטרליה, והדבר מעיד על פער ימי בין היבשות - מה שמעיד על יכולות שיט של האוכלוסייה הנודדת.
הומו ארקטוס לא הגיע לאוסטרליה, אם כי הגיע לפלורס שבאיי סונדה.
אם התיארוך נכון, הרי שהאדם המודרני הגיע לאוסטרליה כ-10,000 שנה לפני שהגיע לאירופה.
האפשרות לכך עולה מההנחה שהנודדים העדיפו את האקלים החמים יותר של ציר הנדידה על פני קווי רוחב, לכיוון מזרח, על פני נדידה צפונה, וזאת עקב התאמתם לתנאי האקלים הדומים יותר שהיו באפריקה, יבשת מוצאם.
באותה תקופה נראה ששלוחות מקבילות של הגירה היו לסין ומשם ליפן.
עדויות לכך הן שרשרת של יישובי חוף וכן התחקות אחר מוצאם המיטוכונדריאלי והכרומוזומלי.
מחקרים גנטיים מעודכנים יותר מצביעים על האפשרות שאוכלוסייתן של אוסטרליה וגינאה החדשה מורכבת מצאצאיו של גל הגירה אחד ובו הומו סאפיינס מאירואסיה, ולא מצאצאיהם של מספר גלי הגירה.
גשר היבשה בין פפואה - גינאה החדשה לבין אוסטרליה שקע מתחת למים לפני כ-8,000 שנה, וכך נפרדו אוכלוסיות אוסטרליה ופפואה זו מזו.
הסברה כי אירופה אוכלסה על ידי מהגרים ממרכז אסיה והמזרח התיכון.
תהליך ההתפשטות החל לפני כ-45,000 שנה ולקח כ-15,000 שנים עד שאוכלסה במלואה.
במהלך זמן זה, האדם הניאנדרטלי חלק עם ההומו ספיאנס את אירופה במשך זמן לא רב יחסית, והלך והתמעט עד שנכחד סופית.
הניאנדרטלים היו חסונים יותר וככל הנראה גם חזקים מההומו ספיאנס.
לאחר שחיו באירופה כ-200,000 שנה היו הניאנדרטלים חסינים כבר מפני הקור והסיבה להכחדותם לא ברורה לגמרי.
האוכלוסייה הקדומה של האדם המודרני (מבחינה אנטומית) שאכלסה את אירופה ידועה בשם קרו-מניון.
שושלות מיטוכונדריות בשם Haplogroups מסוג A,B,G שמקורותיהן לפני כ-50,000 שנה איישו את סיביר, קוריאה ויפן לפני כ-35,000 שנה.
חלק מאוכלוסיות אילו היגרו לצפון אמריקה.
אמריקה יושבה על ידי אסיאתים אשר חצו אליה מסיביר אל אלסקה בעידן שבו פני הים היו רדודים והיבשת האבודה ברינגיה שימשה כגשר יבשתי שחיבר את צפון אמריקה עם אירואסיה.
ככל הנראה הם השתמשו בנתיב הדרומי שהיה חם יותר.
ישנה מחלוקת לגבי הזמן שבו יושבה אמריקה ומספר ההגירות אליה.
ממצאים שנויים במחלוקת אשר נמצאו במונטה ורדה שבצ'ילה מעידים על הימצאותו של האדם באמריקה לפני כ-33,000 שנה.
המקום הקדום השני הוודאי יותר לנוכחות האדם באמריקה קשורים לתרבות קלוביס אשר תוארכו לתקופה שלפני 11,000 שנה.
הממצאים של חודי קלוביס מעידים על כך שמתיישבים אלו צדו חיות גדולות.
באותו הזמן שבה התפתחה תרבות קלוביס, בעלי חיים רבים כמו ממותות נכחדו (כמו גם באוסטרליה עקב ציד).
נדיה מריאל די צ'לו (בספרדית: Nadia Mariel Di Cello, נולדה ב-20 בינואר 1989; מקסיקו סיטי, מקסיקו) היא שחקנית ארגנטינאית.
די צ'לו מוכרת בעיקר ממשחקה בטלנובלות של כריס מורנה: "קטנטנות" ופינת אור".
די צ'לו נולדה כנדיה מריאל די צ'לו ב-20 בינואר 1989 במקסיקו סיטי, מקסיקו, ובגיל ארבעה חודשים היא עברה עם משפחתה לבואנוס איירס, ארגנטינה.
יש לה אחות גדולה בשם נטליה.
די צ'לו גילתה עניין רב במשחק כבר בגיל צעיר מאוד.
בשנת 1996 עשתה מבחן בד להפקה של "טלפה" והתקבלה לסדרה "קטנטנות" בה גילמה את נדיה.
בשנת 1999, בעונה החמישית של קטנטנות שונה שם הדמות של נדיה למריה.
היא גילמה את דמותה של מריה גם ב-"קטנטנות: הסרט", שהיה הופעת הבכורה שלה בקולנוע.
בשנת 2002 השתתפה בסדרה "המורדים", בתפקיד פלור פרננדז אחותה הקטנה של לונה פרננדז (ג'ורג'ינה מוז'ו) למספר קטן של פרקים.
בחנוכה באותה שנה ביקרה לראשונה בישראל יחד עם סבסטיאן פרנסיני ששיחק עמה ב"קטנטנות", כדי להשתתף במחזמר הישראלי בהפקת יוכלמן-אשר הפקות, המבוסס על הסרט של הסדרה[1].
בשנת 2003 השתתפה בסדרה "פינת אור" כנדיה, וביקרה בישראל בשנית בשנת 2004 על מנת להשתתף בהופעה עם שאר שחקני הסדרה.
בשנת 2006 השתתפה בטלנובלה "מקלט לחמישה" כסילבנה.
בנובמבר 2021 הגיעה די צ'לו בשלישית לישראל למופע משותף עם הזמר חן אהרוני.
באוגוסט 2023 הגיעה די צ'לו לישראל לביקור ולביצוע חזרות לקראת מופע שאמורה לעלות בישראל, במהלך ביקורה פורסם כי דה צ'לו חוותה הטרדה מינית והתנכלויות וששוקלת את צעדיה בפן המשפטי.
ב-24 במאי 2019 היא נישאה לבן זוגה פרננדו מיגליאנו בטקס אזרחי, ולהם בן ובת.
המורדים (2002) - פלור פרננדז
קטנטנות: הסרט (2001) - מריה פרננדז
נדיה אֶטינגוֹן-רייכֶרט (28 באפריל 1903 – 11 בפברואר 1994) הייתה פסנתרנית ישראלית.
נדיה אטינגון נולדה בעיר הפלך קייב שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה), בתם של אפרתינה (פניה) ואלתר אטינגון (בנו של גרשון אטינגון).
את לימודי המוזיקה החלה בקונסרבטוריון של קייב, ואחר-כך למדה בלייפציג אצל רוברט טייכמילר ובברלין אצל ארטור שנאבל.
עם תום לימודיה החלה בקריירה של פסנתרנית קונצרטים והופיעה ברוסיה, גרמניה, אוסטריה, צרפת, אנגליה (שם עבדה עם הפסנתרן טוביאס מתאי ), קפריסין ולבנון.
בשנת 1925 עלתה לארץ ישראל ופיתחה קריירה מוזיקלית, הן כפסנתרנית סולנית ברסיטלים ועם תזמורות והן בהרכבים קאמריים.
כיהנה בתפקיד יושבת ראש אגודת האמנים למוזיקה בתל אביב.
בשנת 1938 היא הייתה סולנית בקונצרט הראשון של אגודת חובבי המוזיקה.
ביוני 1928 נישאה לישראל רייכרט, ממניחי היסודות לחקר החקלאות ומחלוצי המחקר הפיטופתולוגי בישראל, מראשוני מכון וולקני, פרופסור בפקולטה לחקלאות באוניברסיטה העברית בירושלים, וחתן פרס ישראל למדעי החיים (תשט"ו).
הייתה נשואה לו עד מותו ב-1975.
אטינגון-רייכרט נפטרה ב-1994. נקברה לצד בן-זוגה בבית העלמין קריית שאול.
אחותה צלה נישאה לד"ר נפתלי כהן, שלימים התפרסם כסופר (בנו של ד"ר אליהו (אליאס) כהן ונכדו של ר' מיכל הכהן).
בתם היא העיתונאית תקוה וינשטוק (אלמנתו של איש הספר ירוחם לוריא, נכדו של אהרן שלוש).
הפסיכואנליטיקאי מקס אייטינגון היה קרוב משפחתה, והיא הייתה בקשר הדוק עמו.
נדידת כוכבי לכת או הגירת כוכבי לכת הוא תהליך בו כוכב לכת משנה את מסלולו סביב הכוכב אותו הוא מקיף.
התהליך מתרחש בתקופות מוקדמות של היווצרות מערכת כוכבי לכת בעקבות אינטראקציה בין כוכב הלכת המתהווה לבין החומר בדיסקה קדם פלנטרית, כמו גז, אבק או פלנטיסימלים.
תהליך זה הוא ההסבר המקובל לקיומים של כוכבי לכת מסוג צדק חם, החגים קרוב מאוד לכוכב שלהם.
לפי הסברים המקובלים, כוכב לכת במסה כה גבוהה אינו יכול להיווצר לפני קו השלג, מכיוון ששטף הקרינה במרחק זה מונע התגבשות של פלנטיסימלים סלעיים או עשויים קרח.
מקובל לחשוב שגם עבור כוכבי לכת סלעיים קיים תהליך של נדידה, אם הם התגבשו בשלב בו הדיסקה הקדם-פלנטרית עדיין קיימת.
התהליך יכול להשפיע על יצירה של גרעין עבור ענקי הגזים שנוצרים בתהליך של ספיחה על ליבה.
דיסקת גז המקיפה כוכב צעיר יכולה להגיע לזמן חיים מסדר גודל של מיליוני שנים.
אם כוכבי לכת במסה הדומה לכדור הארץ נוצרים בזמן שדיסקת הגז עודנה קיימת, כוכב הלכת יאבד מהתנע הזוויתי שלו לטובת הגז, כך שהוא ינוע בספירלה לעבר הכוכב.
בשלבים מתקדמים יותר של היווצרות כוכבי לכת, קדם-כוכבי לכת מסיביים ופלנטיסימלים נמשכים זה לזה תוך כדי תנועה סביב הכוכב, דבר היוצר תנועה כאוטית בה חלק מהפלנטיסמילים מועפים החוצה מן הדיסקה בגלל ההתנגשויות.
כך כוכבי לכת צעירים הנוצרים בשלבים אלו, מבצעים אינטראקציה עם חומר מוצק שעדיין קיים בדיסקה.
כתוצאה, כוכב הלכת המתגבש יכול לקבל או לאבד תנע זוויתי ואנרגיה - כלומר להתקרב או להתרחק מהכוכב.
משערים שנדידתו של נפטון אחראית על כך שפלוטו נמצא בתהודה מסלולית של 3:2 איתו.
נדידת כוכבי לכת בתוך דיסקה קדם-פלנטרית מתחלקת ל-3 טיפוסים מרכזיים:
נדידה מטיפוס ראשון (Type I)
תנועתם של כוכבי לכת סלעיים גורמים לגלי צפיפות ספירליים בדיסקה (דוגמה לזרועות ספירליות של גלקסיה).
האינטראקציות בין כוכב הלכת לבין זרוע החיצונית ובין כוכבת הלכת לבין הזרוע הפנימית אינן מאוזנות.
בדרך כלל הזרוע החיצונית מפעילה מומנט גדול יותר על כוכב הלכת מאשר הזרוע הפנימית.
כך, כוכב הלכת מאבד מהתנע הזוויתי שלו ומתחיל להתקרב לכוכב בקצב מהיר יחסית לזמן חיי הדיסקה.
נדידה מטיפוס שני (Type II)
כוכבי לכת בעלי מסה העולה על 10 מסות כדור הארץ יכולים ליצור פערים בדיסקה, דבר שמפסיק נדידה מטיפוס ראשון.
למרות זאת, חומר ממלא את הפער שנפתח ובכך גורמים לכוכב לכת לנוע אל עבר הכוכב.
הזמן האופייני לתהליך זה הוא בערך זמן הספיחה של דיסקה קדם-פלנטרית לעל פני הכוכב.
התהליך זהו הוא ההסבר המקובל להיווצרות כוכבי לכת מטיפוס של צדק חם.
נדידה מטיפוס שלישי (Type III)
נדידה מטיפוס שלישי היא שינוי מסלול כוכב הלכת בעקבות אינטראקציה עם מערבולות בדיסקה.
נדידה מטיפוס שלישי דומה לנדידה מטיפוס ראשון, אך סוג שלישי מתרחש בזמנים משמעותית יותר קצרים.
מנגנון אפשרי חילופי, פרט לאינטראקציה עם הדיסקה הוא פיזור כבידתי .
במנגנון זה, מסלולו של כוכב לכת משתנה בעקבות משיכה כבידתית לכוכבי לכת אחר או לאזור צפוף יותר בדיסקה קדם-פלנטרית.
משוער שבמערכת השמש, כוכבי לכת אורנוס ונפטון חוו פיזור כבידתי בעקבות השפעתם של צדק ושבתאי.
דרך נוספת לשינוי מסלולו של כוכב לכת היא נדידה על ידי כוחות גאות .
כוחות הגאות מהכוכב יכולים לשנות את הציר חצי ראשי ועל האקסצנטריות של כוכב הלכת.
הנדידה בדיסקה נמשכת קרוב למיליון שנים, בזמן שנדידה על ידי גאות יכולה להימשך כמיליארד שנים.
נדידה זו יכולה לשנות בצורה ניכרת מאוד את הציר החצי ראשי, וככל שכוכב הלכת יותר מאסיבי, כך כוחות גאות משפיעים עליהם יותר.
נדיה יהודה (1883 – 24 בינואר 1962) הייתה פעילה ציונית וחלוצה, אשר עלתה משיקגו שבארצות הברית לנהלל, המושב הראשון.
פעלה כאשת יחסי ציבור וגיוס כספים בתנועה הציונית בתקופת המנדט ובשנים הראשונות לאחר קום מדינת ישראל.
נדיה נולדה בשנת 1883. בתם של בן ציון ופאני אנטונוב, משפחה יהודית מסורתית מהעיר אומן שבאוקראינה.
משפחתה של נדיה היגרה לארצות הברית בתחילת המאה העשרים.
נדיה שכנעה אותם להגר, אך לא הצטרפה אליהם כיוון שכבר הייתה נשואה.
בעלה הראשון, איזיק גרינברג, למד רוקחות בעיר קייב.
לאחר הפוגרום בשנת 1905, הגרו בני הזוג ובנם סם, לשיקגו, אך הם חזרו לאחר תקופה קצרה בשל קשיי הסתגלות.
בשנת 1911 היגרו לשיקגו בשנית, במטרה להשתקע בה.
נישואיה הראשונים של נדיה היו רצופים בקשיים כלכליים.
מערכת היחסים שלה עם בעלה לא הייתה טובה.
בשנת 1921 אלמן צעיר בשם צבי יהודה, חלוץ העלייה השנייה וממקימי כנרת וקיבוץ דגניה א' (לימים חבר הכנסת הראשונה), הגיע לשליחות מטעם מפלגת "הפועל הצעיר" לארצות הברית.
מטרת השליחות הייתה לסייע לעליה הבלתי לגלית ולגייס כספים לטובת מושב העובדים הראשון, נהלל.
במסגרת ביקורו בארצות הברית הגיע גם לשיקגו והתאכסן בביתו של בן ציון אנטונוב, אביה של נדיה אשר היה ציוני נלהב, מעמודי התווך במוסדות הציוניים בשיקגו, ותורם כספים לקניית אדמות בגליל שם נפגש שם עם בתו נדיה.
בעקבות פגישה זו הפכה נדיה להיות פעילה במפלגת צעירי ציון, במקביל לעבודתה ברוקחות.
בשנת 1923 היא נסעה כצירה לקונגרס הציוני העולמי ה-13, שנערך בקרלסברג.
בסיום הקונגרס נסעה נדיה לבקר בארץ ישראל ולהיפגש שוב עם צבי יהודה.
נדיה שהתה בנהלל מספר חודשים.
במהלכם היא טיילה עם צבי יהודה במקומות שונים ברחבי ארץ ישראל.
ביקורים אלו השאירו רושם עז בזיכרונה, אך מכל המקומות, נהלל היה המשמעותי ביותר עבורה.
החיים בנהלל והעבודה במשקו של צבי חיברו את נדיה לנהלל ויצרו אצלה תחושת שייכות.
כעבור מספר חודשים בנהלל עזבה נדיה את צבי ואת נהלל וחזרה לשיקגו.
בשנה זו הגעגועים לנהלל ולצבי גברו, ובשנת 1925 היא התגרשה מבעלה, נפרדה מהמשפחה והידידים ועלתה לארץ ישראל עם שני ילדיה.
ילדיה שהיו בוגרים סיימו את לימודיהם האקדמיים בארץ ועזבו חזרה לארצות הברית.
נדיה עלתה מארצות הברית לארץ ישראל ב-4 בפברואר 1925, והגיעה לנהלל בגיל 42. כחודש לאחר מכן היא נישאה לצבי יהודה.
נדיה הייתה שונה משאר חברות המושב.
היא הגיעה בגיל מבוגר יחסית, מארצות הברית, ולא הייתה אחת מאנשי העלייה השנייה.
מושב נהלל היה בתחילת דרכו בשנים אלו.
נדיה הביאה עמה אמצעים כלכליים ואף מעט מן המותרות שהיו ברשותה בארצות הברית.
למרות זאת, נדיה השתלבה בחיי המושב והפכה לחקלאית.
בנוסף לעיסוקה בוועדת ההארחה נדיה לקחה חלק פעיל בכינוסים של ועידות חברות המושבים.
כינוסים אלו דנו בנושאים שונים הקשורים למושבים: עזרה הדדית, בעיות חינוך ועוד.
בוועידת חברות המושבים החמישית, שנערכה בכפר ויתקין, הוחלט על הקמת "בית תינוקות" לילדי בני המושבים, שנשארו בלי הורים או שאחד מהוריהם חולה במחלה ממושכת.
הוחלט כי בית התינוקות יבנה בנהלל.
ההחלטה התקבלה בעקבות מותה בלידה של אחת מחברות נהלל, שהותירה אחריה שתי תאומות מיותמות.
נדיה נבחרה לנהל את בית התינוקות מבחינה כספית ואדמיניסטרטיבית.
בשנת 1936 הוקם בניין בן ארבעה חדרים שהיה מיועד להכיל בתוכו את התינוקות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הופגז בית התינוקות "אמנה" שבחיפה.
חברות ארגון "אימהות עובדות" ביקשו מאנשי נהלל להעביר את התינוקות שלהם לבית התינוקות הקיים בנהלל, כדי להגן על הילדים.
ובתום מלחמת העולם השנייה בית התינוקות חזר לחיפה, ומושב נהלל סגר את בית התינוקות שהיה במושב.
פעילות ציבורית בתקופת המנדט הבריטי ומדינת ישראל
נוסף לעבודתה במשק, לקחה נדיה חלק פעיל בחיים הציבוריים של המושב.
היא השתתפה בחיי התרבות והחברה ולקחה חלק פעיל בוועדת ההארחה של נהלל.
נהלל היה מושב העובדים הראשון בארץ והיישוב היהודי הראשון בעמק יזרעאל המערבי בעת החדשה.
הוא נחשב ל"ספינת הדגל" של תנועת המושבים בארץ ישראל.
אורחים רבים הגיעו לנהלל כדי ללמוד על צורת ההתיישבות הייחודית.
כדי להסביר על המושב ודרכו קמה בו "ועדת הארחה".
ועדה זו מנתה מספר אנשים, בדרך כלל שניים או שלושה חברים דוברי שפות זרות: אנגלית, צרפתית וגרמנית.
נדיה הפכה למארחת, מסבירה ומתרגמת.
מעבר לידיעת השפה האנגלית על בורייה ידעה נדיה את סודות האירוח והכירה את גינוני הטקס השונים, שבני נהלל לא הכירו ולא הורגלו להם.
נדיה ציינה בהזדמנויות שונות כי עיקר חשיבותו של התפקיד הוא יצירת קשרים עם נציגי מדינות ומקומות שונים בעולם, כדי שהם יהיו הדוברים של המושב ומדינת ישראל בכלל וייצגו את היישוב היהודי ברחבי העולם.
בשל יכולותיה, וגישתה הפכה נדיה להיות בולטת ומובילה בתוך ועדת ההארחה.
מראשיתו של המושב הגיעו אנשים בעלי שם, מנהיגי מדינות ונציגים שונים כדי לחזות וללמוד על צורת ההתיישבות הייחודית, למשל נציג ממשלת ניו זילנד באנגליה, פרופסור מסריק ויורש העצר השוודי.
מתחילת מלחמת העולם התארחו בנהלל נציגים של המנדט הבריטי, כשהחשוב בניהם היה ביקורו של הנציב העליון , כמו כן התארחו בנהלל באותה תקופה חיילים רבים, שעל קבלתם הייתה אחראית ועדת הארחה.
באותו זמן הגיעו לנהלל נציגים של דרום אפריקה במטרה ללמוד על נהלל וללמוד מאנשיה חקלאות.
לאחר קום המדינה המשיכו להגיע מבקרים מכל העולם לנהלל.
בתחילה הגיעו נציגים של הממשל האמריקאי כגון הנרי וולאס וועדה של הקונגרס האמריקאי, הגיעו גם מספר נשים, ביניהן אלינור רוזוולט, אשת נשיא ארצות הבריתוהמלכה אליזבט, מלכת נורווגיה.
היו גם נציגים של האו"ם ובין היתר אירחה לפני מותה את ראש ממשלת נורווגיה.
נדיה מילאה את תפקידה לאורך שנים רבות, היא אירחה את כל אותם נציגים ועשתה זאת בגאווה ובאהבה.
בזכות פעילותה של נדיה בוועדת הארחה, בבית התינוקות ובכלל בנהלל, יצא שמה בתנועה הציונית ברחבי העולם.
בשנת 1944 פנה לנדיה ד"ר ארתור הנטקה, בבקשה לעמוד בראש משלחת לגיוס כספים של קרן היסוד וויצו לדרום אפריקה.
נדיה יצאה לדרום אפריקה ביוני 1944 לחמישה חודשים.
היא הרצתה מספר פעמים ביום במקומות שונים ברחבי הקהילה היהודית בדרום אפריקה, וגייסה תרומות רבות, תוך שהיא מלהיבה את הציבור בדברה על ארץ ישראל, על המושב ועל עבודתן של הנשים בארץ.
בדבריה היא הדגישה את "החלוציות נשית" כפי שהיא ראתה אותה.
היא זכתה להצלחה רבה במהלך שליחותה.
אנשים רבים באו לשמוע את דבריה.
בסיום שליחותה חזרה נדיה לנהלל ולעבודה במשק.
היא הצטרפה למקהלת המושב והמשיכה לקחת חלק בוועדת ההארחה של המושב עד יום פטירתה.
במסגרת פעילותה הציבורית הייתה גם חברה במועצת הפועלות.
בינואר 1962 נפטרה נדיה כשהיא בת 78. בהלוייתה שהתקיימה בנהלל השתתפו נציגי מוסדות מרכזיים ואזוריים.
לנדיה ולצבי לא היו ילדים שירשו אותם.
ילדיה ונכדיה של נדיה מנישואיה הראשונים לא רצו להיות חקלאים בנהלל.
כשהגיעו להכרה כי לא יהיה להם בן ממשיך מסרו את משקם חזרה למושב וקיבלו משק עזר קטן במרכז המושב.
נדיה טיפחה את הבית ואת חצרו, נטעה עצים וכרמים והשקיעה רבות במשק הקטן שלה ושל צבי.
לאחר מותה, החליט צבי, בעלה, כי יתרום את ביתם המשותף למושב ועוד בחייו ישמש חלקו הגדול של הבית לספריה.
צבי תרם את כספו לבניית אגפים בתוך הספרייה וועד המושב התחייב לתרום סכום כסף נוסף כדי להרחיב את הספרייה.
בשנותיו האחרונות הקדיש צבי את כל זמנו לבניית הספרייה ואיסוף ספרים.
צבי יהודה נפטר בשנת 1964, ובשנת 1966 נחנכה הספרייה על שם נדיה וצבי יהודה בביתם בנהלל.
זו הייתה ספרייה ייחודית לאותה תקופה, היו בה מעל ל-12,000 ספרים ו-400 תיקים של קטעי עיתונות המסודרים על פי נושאים הקשורים לחיי העבודה בישראל.
היום משמש הבית כמועדונית לילדי גן וכיתות א' ב' וכמרכז לחוגים אחר הצהריים.
נדיה אוורמן היא דוגמנית ושחקנית גרמנייה.
ב-1989 התגלתה על ידי סוכני דוגמנות בבית קפה, וכך זכתה בחוזה בסוכנות הדוגמנות קארין מודלס בפריז.
תמונותיה הופיעו בתחילה בווג הצרפתי ובמותג האופנה האיטלקי בנטון, ב-1994 היא הופיעה על השער של הרפרס בזאר וווג.
היא דגמנה עבור ורסצ'ה והצטלמה ביחד עם סינדי קרופורד וסטפני סימור, הופיעה בקמפיינים של פראדה, שאנל, דולצ'ה וגבאנה וכריסטיאן דיור.
במהלך הקריירה הופיעה על יותר מ-100 שערי מגזינים וביניהם אסקווייר וגרסאות של ווג נוספות ברחבי העולם ועבדה עם צלמי אופנה רבים ובהם ריצ'רד אבדון.
אוורמן הוציאה בושם הקרוי על שמה.
היא הוזכרה רבות בשל דמיונה למרלן דיטריך ועיתונאי הניו יורק טיימס כינה אותה "פני נערת קרח ורגליי קופץ במוט".
בשנים 1997–1999 היא הוכרה בספר השיאים של גינס כדוגמנית בעלת הרגליים הארוכות ביותר: 112 ס"מ.
בשנת 2000 היא איבדה את התואר הזה לדוגמנית אנה היקמן, לה רגליים באורך של 122 ס"מ.
כשחקנית השתתפה בשני סרטים בגרמניה.
ב-1997 היא ילדה את בתה עם מי שהיה בן זוגה, ב-1999 היא נישאה לשחקן הגרמני וולפראם גרנדזקה ונולד להם בן.
נדיה יודית וסט היא קצינה בדימוס בדרגת לוטננט גנרל.
שירתה כקצינת הרפואה הראשית של צבא ארצות הברית.
היא הצעירה מבין 12 ילדים, כולם מאומצים.
אביה שירת בצבא ארצות הברית ואמה הייתה פעילה בתנועה לזכויות האזרח.
שלוש מאחיותיה שירתו בחיל הנשים של צבא ארצות הברית ואחות נוספת בחיל האוויר של ארצות הברית.
ב-1982 סיימה לימודי הנדסה באקדמיה הצבאית של ארצות הברית כחלק מהמחזור השלישי של וסט פוינט שכלל נשים.
היא המשיכה ללימודי רפואה באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון אותם סיימה ב-1988. התמחתה ברפואת משפחה בבית החולים הצבאי מרטין בבסיס פורט בנינג.
סיימה קורס קציני רפואה בסיסי ומתקדם וקורס קציני רפואה אווירית.
בתקופת מלחמת המפרץ הצטרפה לכוחות הדיוויזיה המשוריינת השנייה שנלחמה באזור רמאדי.
לאחר מכן שירתה בבית החולים הצבאי בלאנצ'פילד בפורט קמפבל שבקנטקי והשתתפה במשימות רפואיות של קבוצה 5 מהכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית.
ביצעה התמחות שנייה ברפואת עור במרכז הרפואי פיצ'סימונס ומרכז הרפואי של אוניברסיטת קולורדו בדנוור.
שירתה כקצינת רפואה בדיוויזיה המשוריינת הראשונה בגרמניה המערבית ובמסגרת זו שימשה סגנית כוחות הרפואה שנשלחו לאזור מקדוניה וקוסובו.
שירתה כקצינת רפואה בבית החולים הכללי 121 בסיאול שבקוריאה הדרומית ופיקדה על בית החולים הצבאי מקדונלד בפורט יוסטיס שבוירג'יניה.
שימשה סגנית המרכז הרפואי הלאומי של הצי וקצינת המבצעים של כוחות הרפואה הצבאיים באזור וושינגטון די.
פיקדה על המרכז הרפואי הצבאי וומאק בפורט בראג ועל כוחות הרפואה בפיקוד אירופה של ארצות הברית.
שימשה סגנית ראש מטה קצין רפואה ראשי של הצבא, ועוזרת לענייני רפואה של יושב ראש המטות המשולבים.
בפברואר 2016 קודמה לדרגת לוטננט גנרל ומונתה לקצינת הרפואה הראשית ומפקדת פיקוד הרפואה של צבא ארצות הברית.
היא הייתה בכך לאישה האפרו-אמריקאית הראשונה בדרגה זו בצבא, האישה השנייה והאפרו-אמריקאית הראשונה בתפקיד זה.
באוגוסט 2019 סיימה את תפקידה ופרשה מהשירות הצבאי.
לאחר שחרורה הצטרפה לדירקטוריון חברת הפלדה נוקור ולדירקטוריון חברת ג'ונסון אנד ג'ונסון.
וסט בוגרת המכללה לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית ובעלת תואר שני באסטרטגיית ביטחון לאומי מהמכללה הלאומית למלחמה.
היא חברה באקדמיה האמריקאית של רופאי העור ובאקדמיה האמריקאית של רופאי המשפחה.
נשואה לדונלד וסט ואם לשניים.
נדיה הסנאווי (נולדה ב-1963) היא מגישת טלוויזיה נורווגית.
הסנאווי נולדה במרוקו לאם נורווגית ואב מרוקאי, סבה מצד אמה הוא הכלכלן זוכה פרס נובל רגנר פריש, כשהייתה בת ארבע הוריה התגרשו והיא חזרה לנורווגיה עם אמה.
באוסלו היא התחנכה בגן צרפתי ולמדה בבית ספר צרפתי עד כיתה ד'.
בגיל שמונה עשרה קיבלה באופן רשמי אזרחות נורווגית.
בשנות השמונים היא החלה לשמש כרקדנית בתיאטרון בברגן, היא עבדה בערוץ TV2 הנורווגי מ-1993 ועד 2004 ושם הגישה מספר תוכניות וב-2003 הגישה את תוכניתה הידועה "הסנאווי".
ב-2004 היא הצטרפה לרשות השידור הנורווגית NRK.
ב-1992 היא שימשה כפרשנית ברדיו של האירוויזיון,
ב-2004 היא הנחתה את תחרות אירוויזיון הילדים.
היא הנחתה את תחרות אירוויזיון 2010.
מ-2004 ועד 2006 הנחתה את תחרות המוזיקה לילדים "Melodi Grand Prix Junior".
ב-2011 ו-2012 הקריאה את הניקוד הנורווגי באירוויזיון.
משנת 1991 היא נשואה לשחקן קים הוגן.
טילר נולדה בווינה, ב-1949 נבחרה למיס אוסטריה, ב-1952 החלה לראשונה להופיע בקולנוע, ב-1955 שיחקה בסרט "Ich suche Dich" המבוסס על מחזה מאת ארצ'יבלד ג'וזף קרונין ובאותה שנה שיחקה בסרט ביוגרפי על חייו של מוצארט.
ב-1959 שיחקה בסרט המבוסס על הספר בית בודנברוק, בשנות החמישים והשישים הייתה מהשחקניות הבולטות ביותר בקולנוע האוסטרי, ב-1968 שיחקה בדרמה ההיסטורית "אמה המילטון" העוסקת ברומן שניהלו הוריישו נלסון והשחקנית אמה המילטון.
ב-2005 שיחקה בסרט "רגליים יחפות" שביים טיל שווייגר, במהלך הקריירה שלה היא גם זכתה במספר פרסים.
נפטרה בהמבורג שבגרמניה ב-21 בפברואר 2023.
נדידת הדינוזאורים הוא סרט אנימציה ממוחשבת שיצא ב-2011 העוקב אחרי דינוזאורים מתקופת קרטיקון עליון החיים באזור הארקטי של קנדה שנודדים מעל 1,000 קילומטרים דרומה בחורף הקר.
הסרט מבוסס על סדרת הטלוויזיה ללכת עם דינוזאורים, ודומה מאוד לסרט שיצא על הסדרה ללכת בין דינוזאורים משנת 2013.
הסרט יצא לאקרנים בבריטניה וקנדה ב-27 במאי 2011 בקריינותו של סטיבן פריי.
אדמונטוזאורוס צעיר המכונה "פני צלקת" עקב פציעה שנגרמה מנאנוקזאורוס (ייתכן שגורגוזאורוס) טורף, חי לפני 70 מיליון שנה במערב קנדה שמעל האזור הארקטי.
במהלך הסתיו הראשון שלו חבריו מתחילים לנדוד דרומה יחד עם עדר של פכיריינוזאורוס מקורננים.
מסעם מלא בסכנות מצד טורפים כמו האלברטוזאורוס והפרוגנתודון, אוכלי נבלות כמו הקריודרקון (מכונה קואצלקואטלוס), הקור הכבד, נהרות שוצפים ורעב עקב היעלמות הצמחייה הקייצית.
בינתיים צעיר טרודון המחפש יונקים קטנים כמו היונאקומיס מתמודד עם יריבים זכרים בוגרים ונאבק על כל פיסת מזון אפשרית.
רק הטרודונים הזריזים, הנאנוקזאורוס והאדמונטוניה המשוריין (מכונה סתם אנקילוזאור) מצליחים להישאר בצפון במהלך כל החורף.
קריודרקון (מכונה קואצלקואטלוס ונכלל בעבר בסוגו)
נדיה אל פאני היא במאית, תסריטאית ומפיקת קולנוע צרפתייה.
היא בעיקר יוצרת סרטים תיעודיים על זכויות אדם, זכויות נשים, חילוניות וביקורת על הדת.
אל פאני נולדה בפריז, צרפת לאם צרפתייה ואב תוניסאי.
אביה, בכיר אל פאני, היה אחד ממנהיגי המפלגה הקומוניסטית התוניסאית אחרי עצמאות המדינה מהקולוניאליזם הצרפתי.
הוא הופיע בסרט שלה Ouled Lenine.
אחיה הוא צלם הקולנוע סופיאן אל פאני.
היא החלה לעבוד בתחום הקולנוע בתור מתמחה ב--1982, בסרט Misunderstood של ג'רי שצברג, אשר צולם בתוניסיה.
אחרי זה היא הפכה לעוזרת הבמאי, ועבדה, בין השאר, עם רומן פולנסקי, נורי בוזיד, רומן גופיל, ופרנקו זפירלי.
ב-1990, היא ביימה את הסרט הקצר הראשון שלה, והקימה חברת הפקה בתוניסיה, Z'Yeux Noirs Movies, כדי להפיק ולביים סרטים משלה.
מכיוון שהייתה קרובה או מעורבת בארגונים פמיניסטיים תוניסאים, היא החלה ליצור סרטים דוקומנטריים ב-1993 עם Femmes Leader du Maghreb ו-Tanitez-moi.
אל פאני עברה לפריז בשנת 2002, במהלך פוסט-פרודקשן של סרטה העלילתי הראשון, Bedwin Hacker.
היא רצתה לברוח ממשטרו של זין אל-עאבדין בן עלי, והחברה התוניסאית אשר היא הרגישה נעשית יותר שמרנית בשל הלחץ של האיסלאמיסטים, וכן בשל איומים שהיא קיבלה בגין מספר סצנות מעוררות מחלוקת בסרטה.
בפריז, היא ביימה מספר סרטים תיעודיים, כולל את Ouled Lenine ב-2008. בסתיו של 2009, אל פאני אובחנה עם סרטן השד, והחל טיפול כימותרפיה.
בסרטה התיעודי משנת 2011, Ni Allah ni Maître (לא אלוהים ולא אדון) כותרת שהיא משחק מילים על הממרה שטבע הסוציאליסטית הצרפתי לואי אוגוסט Blanqui בשנת 1880, Ni dieu ni maître.
בצרפת יצא הסרט בכותרת Laïcité, Inch'Allah !
("חילוניות, אם ירצה השם!"), והוא מתאר את האירועים שהובילו לתוניסאי המהפכה ולאלה שבאו בעקבותיה, תוך התמקדות בתפקיד של האסלאם במרחב הציבורי.
בסרט, אל פאני טוענת שנפילתו של בן עלי לא רק צריך להביא חופש פוליטי, אלא גם חופש הדת.
היא מגנה על laïcité (החילוניות), ומזהירה מפני אסלאמיזם.
בסוף אפריל 2011, אל פאני אמרה בראיון טלוויזיוני שהסרט שלה הוא לא אנטי דתי, אלא מגן על הפרדת הדת מהמדינה.
אך כשגרסה ערוכה של הראיון הפך לוויראלי באינטרנט, הייתה תגובת נגד חריפה אסלאמית.
במהלך הבכורה של הסרט באפריל 2011 בתוניס, עשרות מוסלמים תקפו את בית הקולנוע, שברו את הדלתות, בצעקות "אללהו אכבר!" וכשהם מניפים דגלים שחורים, ומנעו את ההקרנה.
עורכי דין אסלאמיסטים הגישו תלונות נגד הסרט.
אל פאני קיבלה מספר איומים על חייה בשל היותה אתאיסטית וקירחת (מהכימותרפיה), ועברה מתקפה מאסיבית ברשתות החברתיות.
אדם אחד הבטיח במדיה חברתית 200 מיליון דינרים למי שיהרוג אותה.
היא החליטה לברוח מתוניסיה ולחזור שוב לצרפת כדי להימלט מרדיפות ומאסר.
הסרט שלה הוקרן לראשונה בצרפת ב-21 בספטמבר 2011, והיא זכתה עבורו בפרס internationale de la laïcité.
היא גם הייתה בהתאוששת מהסרטן, וצחקה ש"המהפכה היא התרופה הטובה ביותר".
אל פאני ביימה את הסרטן Même pas mal ב-2012. בסרט, היא משווה את המאבק האישי שלה עם סרטן השד למאבק הפוליטי נגד הפונדמנטליזם האסלאמי.
אחרי שהפעילה התוניסאית מ-FEMEN אמינה טיילר נעצרה על פרסום תמונה של עצמה באינטרנט עם שדיים חשופים ב-2013, אל פאני הייתה אחת מתומכותיה הרבות.
היא שיתפה תמונה של עצמה בפייסבוק עם הצהרה על החזה שלה: "הגוף שלי שייך לי, היא לא מקור של הכבוד של אף אחד".
ב-2013, היא ביימה בשיתוף את Nos seins, nos armes !, סרט תיעודי על תונעת FEMEN בערוץ צרפת 2.
ב-2 ביוני 2017, שש התלונות שהוגשו נגדה ב-2011 בעקבות הקרנת הסרט Ni Allah ni Maître בוטלו.
בנובמבר 2017, היא חזרה לתוניס להציג את הסרט שלה Même pas mal.
זו הייתה הפעם הראשונה מזה שש שנים שהיא הייתה בתוניסיה וראתה את אביה.
במהלך כל תקופה זו, כל עבודותיה הוחרמו על ידי המדינה.
1990: Pour le plaisir (להנאה", סרט עלילתי קצר) – במאית
1993: Femmes Leader du Maghreb ("מנהיגת הנשים במגרב", סרט עלילתי באורך מלא) – במאית
1993: Tanitez-moi (סרט תיעודי באורך מלא) – במאית
1995: Mon cœur est témoin ("לבי הוא עדי", סרט קוובקי-תוניסאי תיעודי באורך מלא מאת לואיז קארה) – מפיקה
1998: Tant qu'il y aura de la pelloche ("כל הזמן שיש סרט צילום", סרט תיעודי קצר) – במאית
2003: Bedwin Hacker (" האקר בדואי", סרט עלילתי באורך מלא) – במאית, תסריטאית ומפיקה
("התאחדו, לעולם לא מאוחר!", עבור סדרת הסרטים הקצרים Paris la métisse ("פריז המעורבת")) – במאית
2007: Ouled Lenine ("ילדי לנין", סרט תיעודי באורך מלא) – במאית
2011: Ni Allah ni Maître ("לא אללה ולא אדון"), יצא בצרפת בשם Laïcité, Inshallah!, סרט תיעודי באורך מלא) – במאית, מפיקה
2012: Même pas mal ("אף פעם לא כואב", סרט תיעודי באורך מלא) – במאית שותפה (עם אלינה איסבל פרז), תסריטאית
("Our Breasts, Our Weapons!", סרט תיעודי באורך מלא עבור ערוץ France 2 על תנועת פמן) – במאית שותפה (עם קרולין פורסט)
ב-2011, אל פאני זכתה בפרס Prix de la laïcité ("פרס החילוניות") מטעם Comité Laïcité Lyon בצרפת.
ב-2013, היא זכתה בפרס FESPACO לסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר עבור Même Pas Mal.
נדיה בוארי היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה גנאית.
בוארי נולדה בסקונדי-טקורדי שבגאנה, לאב לבנוני ולאם גנאית.
היא למדה אמנויות הבמה באוניברסיטת גאנה, שם השלימה תואר ראשון לאמנויות.
הופעת הבכורה של בוארי בטלוויזיה הגנאית הייתה בסדרה Games People Play בסוף 2005, עליה קיבלה מועמדות לשחקנית הטובה ביותר.
התפקיד הגדול הראשון שלה בסרט היה ב-Mummy's Daughter, אחריו היא כיכבה בסרט Beyonce: The President's Daughter.
היא כיכבה ביותר מ-20 סרטים.
בוארי עברה מסרטים גנאים אל נוליווד בסביבות שנת 2008. פריצת הדרך שלה הייתה בסרט Beyonce & Rihanna בתפקיד ביונסה לצד שחקנית נוליווד אומוטולה ג'לאדה אקיינדה אשר שיחקה את ריהאנה.
הסרט היה ללהיט בניגריה וגם בגאנה.
גם סדרות הסרטים ששיחקה מול שחקן נוליווד ג'ים אייקה זכו לפופולריות.
בשנת 2013 היא זכתה בפרס השחקנית הפאן אפריקאית הטובה ביותר בפרסי הבידור של ניגריה.
בוארי הייתה מועמדת פעמיים לפרס השחקנית הטובה ביותר בפרסי האקדמיה האפריקאית לקולנוע, בשנים 2001 ו-2009. היא זכתה בפרס לשחקנית הפאן אפריקאית הטובה ביותר בפרסי הבידור של ניגריה, המכירים במצוינות בתעשיית הבידור האפריקאית.
בשנת 2014, היא זכתה ב"פרס הכרה מיוחד" בפרסי הקהל לקולנוע "אפריקה מג'יק".
בוארי הייתה בעבר במערכת יחסים עם הכדורגלן, מייקל אסיין, שחקן נבחרת גאנה וקבוצת צ'לסי מאנגליה.
בשנת 2014, הייתה בזוגיות עם השחקן הנוליוודי, ג'ים אייקה, עמו כיכבה במספר סרטים.
מאז, נולדו לבוארי שתי בנות תאומות, אך היא שומרת בסוד את זהות אביהן (לא הבנות של אייקה) ואת הסטטוס של מערכת היחסים שלה.
נדידת מחשבות היא מצב שבו תודעתו של אדם מתנתקת מהגירויים החיצוניים של הסביבה הפיזית ומהפעילות בה הוא עוסק ברגע נתון, ובמקומם עוברת לעסוק במחשבות ובדימויים פנימיים, שאינם רלוונטיים למצבו הנוכחי.
נדידת מחשבות משקפת את היכולת לעסוק בתכנים מנטליים שאינם רלוונטיים לדרישות הסביבה החיצונית המיידית.
יכולת זו ליצור ולשמר חוט מחשבה פנימי ללא תלות במציאות החיצונית משחררת את האדם מהמגבלה של תגובה לאירועים סביבתיים בלבד, ועל כן יש בה אלמנט של חופש.
מאידך, נדידת מחשבות עשויה להיות מזיקה כאשר תוכן המחשבות הופך לשלילי, אובססיבי או פולשני, מה שמוביל לפגיעה בריכוז, בשלוות הנפש וביכולת להשלים משימות, ממש כמו גירויים מסיחים מהסביבה החיצונית.
נדידת מחשבות עשויה לשמש גם כמנגנון הגנה.
נדידת מחשבות מאפשרת לתודעה לבחון יעדים אישיים ארוכי טווח, מעבר להיבטים המיידיים של הרגע הנוכחי.
בנוסף, נדידת מחשבות יכולה גם לתרום ליצירתיות בפתרון בעיות, על ידי הגברת התועלת היצירתית של מרווחי האינקובציה.
אף על פי שנדידת מחשבות היא תופעה שכיחה במיוחד, המודעות להתרחשותה בזמן אמת נוטה להיות נמוכה.
למשל, החוויה שבה אדם קורא ספר ופתאום שם לב שמחשבותיו נדדו, מוכרת להרבה אנשים.
במקרים אלו, לאחר פרק זמן קצר יחסית (שניות או דקות בודדות), רוב הקוראים שמים לב לנדידת מחשבתם ומחזירים את הקשב שלהם לדפי הספר.
המודעות החלקית לנדידת המחשבות יחד עם יתרונותיה וחסרונותיה של תופעה זו, מוסברת על ידי התחרות של חוטי מחשבה פנימיים וחיצוניים על מרחב העבודה המוגבל של המודעות.
משך זמן נדידת המחשבות משתנה - הנדידה תימשך ליותר זמן בהיעדר אירועים חיצוניים משמעותיים, אך תיקטע אם תופיע משימה הדורשת חזרה לתפקוד או גירוי חיצוני משמעותי.
היבטים קוגניטיביים והתחרות על הקיבולת המוגבלת של המודעות
חוויית נדידת המחשבות מדגישה את קיומם של שינויים רגעיים במוקד הקשב, אשר נע לסירוגין בין מחשבות הקשורות למשימה לבין מחשבות שאינן קשורות למשימה.
הצורך הקוגניטיבי לעבור בין שני סוגי המחשבות נובע מהתחרות על הקיבולת המוגבלת של זיכרון העבודה והחשיבה המודעת.
עם זאת, לזיכרון העבודה יש קיבולת מוגבלת והוא יכול להכיל רק כמות קטנה של מידע ברגע נתון.
בעקבות זאת, חוטי מחשבה המונחים על ידי גורמים פנימיים וחיצוניים מתחרים ללא הרף על מקומם במרחב העבודה הגלובלי, אשר מייצג את החשיבה המודעת המתרחשת באמצעות זיכרון העבודה.
זו הסיבה לכך שנדידת מחשבות עלולה לפגוע בביצוע של משימה, באופן דומה לזה של גירויים מסיחים מהסביבה החיצונית.
עם זאת, להקצאת משאבים קוגניטיביים עבור יצירה ועיבוד של תכנים פנימיים יש גם יתרונות.
למשל, בתנאים המתאימים, למרות היתרונות של המודעות למתרחש כאן ועכשיו, יש לא מעט יתרונות גם ליכולת להרפות מההווה כדי לתת את הדעת על קידום מטרות ויעדים אישיים.
למעשה, אחת היכולות המנטליות הבסיסיות של המוח האנושי, היא יצירה של תכנים קוגניטיביים עצמאיים שאינם קשורים למתרחש בסביבה הנוכחית.
בהתאם לכך, לעיתים קרובות התודעה האנושית מזניחה את ההתייחסות לקלט החושי המיידי אשר מתקבל מהסביבה, עבור הקצאת משאבים קוגניטיביים למחשבות פנימיות.
מבחינה זו נדידת מחשבות משקפת את ההפעלה המחזורית של היכולת לנתק את המודעות מהמתרחש בסביבה ולהסב את תשומת הלב מתהליכי התפיסה (המכונה perceptual decoupling), לצד היכולת להתמקד בתכנים מנטליים פנימיים בצורה מטא-קוגניטיבית.
בהתאם לכך, נמצא שהפניית תשומת ליבו של האדם למטרותיו האישיות, מעלה את הנטייה לנדידת מחשבות המכוונת לאירועים עתידיים.
תהליכי העיבוד מלמטה-למעלה ומלמעלה-למטה, מאפשרים לאדם להשקיע את משאבי הקשב שלו בצורה המיטבית עבור הנסיבות הנוכחיות, מתוך הישענות על ניסיון העבר.
בהתאם לכך, ככל שזיכרון העבודה והתפקודים הניהוליים גבוהים יותר, כך תדירות המחשבות הנודדות מווסתת באופן התואם יותר את דרישות המטלה.
באופן כללי, קיבולת גדולה יותר של זיכרון העבודה, מנבאת עלייה במחשבות נודדות עבור מצבים המצריכים השקעה נמוכה של משאבים קוגניטיביים וירידה במחשבות נודדות עבור מצבים המצריכים השקעה גבוהה של משאבים קוגניטיביים.
גורם נוסף שיכול להשפיע על הקצאת קשב למחשבות נודדות הוא רמת הקושי של המטלה בה עוסק האדם באותו הרגע.
מבחינה זו הופעתן של מחשבות נודדות במהלך ביצוע משימה מתמשכת לא בהכרח מצביע על ירידה במשאבי הקשב בעקבות התדלדלות המשאבים הקוגניטיביים הנחוצים לשמירה על ריכוז לאורך זמן.
במקום זאת, הסבר אפשרי נוסף לעלייה ברמת המחשבות הנודדות במהלך ביצוע משימה מתמשכת, הוא עליה ברמת האוטומטיות שמתרחשת במהלך תהליכי למידה ומאפשרת שימוש מופחת במשאבי קשב ללא פגיעה ברמת הביצוע.
כלומר, במקרים שבהם היכולת של האדם עולה ככל שהוא מתמיד בעיסוק בפעולה מסוימת, כך יתפנו משאבים קוגניטיביים עבור נדידת מחשבות במהלך העיסוק באותה הפעולה.
על כן, לעיתים קרובות העיסוק בפעולות משעממות, שגרתיות או חזרתיות, יוביל לנדידת מחשבות אל עבר זיכרונות, תוכניות עתידיות, דאגות אישיות ותכנים נוספים שאינם משקפים את הגירויים בסביבה הנוכחית של האדם.
לעיתים קרובות אנשים מתקשים לשים לב לתכנים של החשיבה המודעת שלהם.
משום שהמודעות לתכנים הפנימיים של האדם נוטה להיות תנודתית, היכולת של אנשים לשים לב לכך שמחשבותיהם נודדות ברגע מסוים, משתנה לסירוגין.
כלומר, המודעות להתרחשותן של מחשבות נודדות בזמן אמת היא חלקית בלבד.
זו הסיבה לכך שלעיתים קרובות אנשים מופתעים לגלות שמחשבותיהם נדדו.
פיתול החגורה הקדמי העליון מופעל בשעת נדידת מחשבות.
אזור זה מקושר לקליפת המוח הקדם-מצחית, הוא אחראי על הפן הקוגניטיבי של תהליכי עיבוד המידע במוח ועל תהליכי קשב.
ניתן לראות שינוי בדפוסים של גלי המוח בשעת נדידת מחשבות בהשוואה למשימה של התמקדות בנשימות, כמו למשל: עלייה בתדירות גלי הטתא והדלתא לצד ירידה בגלי האלפה והבתא.
שינויים אלו יכולים לשקף ירידה ברמת העוררות והערנות.
השפעת המוליך העצבי דופמין על מגבלת עיבוד המידע
זאת משום שלאפנון עצבי של יחס אות לרעש בתהליך עיבוד המידע יש השלכות על הקיבולת והתנודתיות של העיבוד.
כתוצאה מכך מחסור או עודף של אפנון עצבי פוגע ביכולת עיבוד המידע העצבי.
השיא של עקומת התהודה האקראית של מערכת העצבים תלוי ברמת המוליך העצבי דופמין, אשר משפיע על יחס האות-רעש של תהליכי עיבוד מידע עצביים וכתוצאה מכך גם על יעילות עיבוד האותות של מערכת העצבים.
לנדידת מחשבות יש יחסים מורכבים עם שליטה קוגניטיבית.
מורכבות זו כנראה נובעת מקיומם של סוגים שונים של נדידת מחשבות הפועלים בדרכים שונות.
בהתאם לכך, לנדידת מחשבות רצונית וספונטנית יש מאפיינים שונים, המקושרים להיבטים מבניים ותפקודיים שונים.
ברוב המקרים, נדידת המחשבות מכוונת לקראת העתיד לבוא.
בהתאם לכך, יצירה עצמית של מחשבות ותכנים מנטליים, מקושרת לתהליכים של ניהול עצמי והגשמת מטרות ארוכות טווח.
למשל, בתנאים שבהם לא נדרשת השקעה מרובה של משאבים קוגניטיביים, נדידת מחשבות יכולה לסייע לאדם לעמוד בפני פיתויים ולדחות סיפוקים מיידיים לטובת תגמולים גדולים יותר בהמשך הדרך.
כלומר, נדידת המחשבות יכולה לצמצם את הנטייה להפחתת ערך מושהה.
נדידת מחשבות רצונית מקושרת לאזורים בתוך רשת ברירת המחדל ולרשתות פרונטו-פריאטליות (fronto-parietal networks), כך שהתכוונות (Intentionality) של במהלך מצב של נדידת מחשבות, מקושרת לאינטגרציה טובה בין רשת ברירת המחדל לרשתות פרונטו-פריאטליות.
דפוס זה נמצא בעיקר באזורים של קליפת המוח הקדם-מצחית.
נדידת מחשבות ספונטנית (לא רצונית)
נדידת מחשבות ספונטנית, נגרמת לרוב בעקבות בעיות בשליטה ובוויסות הקוגניטיביים.
נדידת מחשבות ספונטנית מיוחסת לפגיעה בתפקוד של אזורים פריאטליים וטמפורליים.
דיווחים על נדידת מחשבות ספונטנית נמצאו קשורים לירידה בעובי של הקורטקס באזורים הפריאטליים וההטנפורליים האחוריים (posterior temporal) של ההמיספרה השמאלית האחראיים על השליטה בקשב ובקוגניציה, לצד קישוריות מוגברת בין ה-intraparietal sulcus לבין אזורים המדכאים את הפעילות הלימבית ואת הפעילות של רשת ברירת המחדל בחלקו הגחוני/קדמי (ונטרלי) של הפיתול המצחי התחתון.
בהתאם לכך, הפרעת קשב מקושרת לנדידה ספונטנית ואינטנסיבית של המחשבות.
נדידת מחשבות בקרב אנשים עם הפרעת קשב משקפת פעילות קוגניטיבית מתמדת, המאופיינת בחוסר יציבות של הנושא, יחד עם חוסר עקביות או המשכיות של התכנים.
הדבר יכול לבוא לידי ביטוי בקושי לעקוב אחרי שיחה, קריאה או צפייה בסרט.
כמו גם בקושי בשמירה על רצף מחשבות קוהרנטי לצורך פתרון בעיות, קשיי הרדמות עקב אי שקט מנטלי ותחושת מותשות מהמאמץ הנדרש למיקוד הקשב במשימות יום יומיות.
דפוס זה של נדידת מחשבות הנצפה בקרב אנשים עם הפרעת קשב, נגרם ככל הנראה מפגיעה ביכולת הוויסות של רשת ברירת המחדל ואינטראקציה לקויה בינה ולבין רשתות התפקודים הניהוליים.
זאת משום שרשת ברירת המחדל של אנשים עם הפרעת קשב לא נכבית במהלך העיסוק במטלות קוגניטיביות.
למעשה, נמצאה עוררות-יתר (Hyperactivation) של רשת ברירת המחדל אצל אנשים עם הפרעת קשב.
בהתאם לכך, נראה שהשונות הרבה בזמן התגובה האופיינית לאנשים עם הפרעת קשב, משויכת לליקוי ביכולת הדיכוי של רשת ברירת המחדל במצבים תובעניים מבחינה קוגניטיבית.
בשעת חלימה בהקיץ אירועים תפיסתיים אינם רלוונטיים לחוט המחשבה שבו עוסקת מודעות האדם באותו הרגע.
נדיה פודורוסקה (בספרדית: Nadia Podoroska; נולדה ב-10 בפברואר 1997) היא טניסאית מקצוענית ארגנטינאית.
בשיאה דורגה במקום 130 בעולם (3 בפברואר 2020) בדירוג ה-WTA.