tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסעיף הזה עוסק בהגנה על המטפלים ומגדיר מספר תנאים שחייבים להתקיים כדי שהגנה זאת תחול, והם:
1. התובע לא שפוי, או שהיה לקוי בנפשו או בשכלו.
2. שלילת החירות נחוצה באופן סביר מהגנת התובע או אחרים יש מקום להגביל את ההגנה רק למקרים בהם הליקוי יוצר סכנה לחולים או לאחרים.
3. השלילה בוצעה בתום לב ובלי זדון.
לכאורה נראה שיש סתירה בין סעיף הגנה זה לבין החוק לטיפול בחולי נפש.
סעיף 3 בחוק לטיפול בחולי נפש: מתיר לאשפז חולה שהרופא מצא שקבלתו אינה סובלת דיחוי: גם אם החולה אינו חולה נפש, להבדיל מההגנה שבפקודת הנזיקין.
סעיף 7 בחוק: נדרש אישור הפסיכיאטר במחוזי, להבדיל מההגנה שבפקודה.
נראה שקיימת התנגשות בין החוקים - בעניין זה השופטים בך ולוין, טוענים בפס"ד מזל כרמלי, שההגנה שבסעיף 27(3) בפקודת הנזיקין תגבר.
הנימוק שלהם היה שתכלית ההגנה היא שלא לרפות את ידיהם של המופקדים על ביטחון הציבור.
סעיף 27(4) - כליאה על רקע חשש מענישה - סעיף זה עוסק במצב בו הכולא היה עלול להיות נתון לעונש אלמלא היה מבצע את הכליאה.
למשל במצבים של אדם המקבל פקודה בלתי חוקית לעצור אדם, ויהיה נתון לעונש אם לא ימלא אחר הפקודה הבלתי חוקית.
סעיף זה דומה להגנה הפלילית של כורח שמופיעה בסעיף 34יב לחוק העונשין, לפיו לא ישא אדם באחריות פלילית אם נשקפת סכנה מוחשית לפגיעה בחירותו והוא אנוס לעשות זאת.
לאור זאת שענישה היא על פי דין, נראה שסעיף זה מיותר, מאחר שכדי שיהיה חשש מענישה, המעשה הוא כבר על פי דין.
לאור זאת ניתן להסביר את חוסר השימוש בסעיף זה ואת העובדה שאין ב-30 השנים האחרונות פסקי דין שפורסמו שעוסקים בסעיף זה.
סעיף 27(5) - התובע והנתבע היו שניהם חיילים בצה"ל.
סעיף זה מעניק הגנה מפני תביעות בנזיקין, כאשר גם התובע וגם הנתבע היו חיילים בצה"ל בזמן ביצוע כליאת השווא, וזאת בתנאי שהנתבע, כלומר כולא השווא, פעל מכוח דין החל על הצבא ולפי אותו דין.
הגנה זו אינה דורשת לשם תחולתה שהפעולה עצמה תהיה כדין.
היא מסתפקת בנוסח לפיו פעל הנתבע "מכוח דין החל על הצבא ולפי אותו דין".
כלומר אין צורך שהכליאה תהיה לפי החוק, אלא מספיק שהכולא יחשוב שהוא פעל על פי דין וזאת גם אם נפל פגם בהליך אישור הכליאה למשל.
בסעיף 13 של פס"ד אמסלם שלומי נ' יאיר סיבוני, עמד בית המשפט על תכליתה של הגנה זו: "ברור שתכלית ההגנה הנה למנוע הפיכת בתי המשפט האזרחיים למערכת מקבילה שתוצף בתביעות על כליאת שווא או תקיפה שיסודן ביישום זה או אחר של הליכי משמעת בצבא.
כאשר אף הצבא, כמערכת הירארכית בעלת כללי משמוע ואכיפה נוקשים (ומחויבים) לא יוכל לתפקד באופן זה".
יש הטוענים שלמעשה אין להגנה זאת משמעות מיוחדת והיא יכולה להכלל בתוך סעיפים 27(1) 27(2) ו-27(4).
הטענה היא שמאחר שדין החל על הצבא הוא חיקוק, וכליאת חייל בצו נעשית על פי חוקי הצבא, שמקבלים תוקף מחוקי הכנסת, אז אין צורך בהגנה מיוחדת ופעולת כליאת שווא בצבא יכולה לחסות בצל סעיפי הגנה אחרים.
עניין זה עלה בפס"ד מוטי פרץ נגד האלוף מתן וילנאי.
סעיף 27(6) - כליאת ילדים לשם חינוכם - סעיף זה עוסק במצבים שכיחים שבהם הכולא הוא הורו, אפוטרופסו או מורהו של ילד שאותו כלאו וממנו שללו את החרות.
ושלילת החינוך של הילד נעשתה באופן ארעי ולזמן שהיה נחוץ באופן סביר כדי לחנך את הילד כדי שיטיב את דרכו.
כלומר מדובר כאן במצבים שכיחים של ריתוק ילדים על ידי הוריהם כדרך ענישה.
במצבים כאלה נקבע שתחול ההגנה הזאת שבפקודה.
הגנה זהה על תביעות כנגד הורים שהייתה קיימת בעוולת התקיפה, בוטלה, וכיום לא קיימת להורים הגנה על הכאת ילדיהם.
לעומת זאת כן הושארה על כנה ההגנה בעוולה זו כדי לתת להם הגנה במקרה של ריתוק הילד, וזאת מפני שהמחוקק רצה להשאיר בידי ההורים כלים להרתיע את ילדיהם.
שלילת ההגנה בעוולת התקיפה והשארתה בעוולת כליאת השווא, מלמדת על שינוי מגמה ונורמות חברתיות.
סעיף 27(6) לפקודת הנזיקין מקורו בנוסח האנגלי של הפקודה משנת 1944. סעיף זה מבטא השקפת עולם המעוגנת בתרבות שעל רקעה צמח.
במשפט המקובל האנגלי נקבע עוד בשנת 1860, בפס"ד R.
HOPLEY, כי הורה לא יישא באחריות פלילית גם אם העניש את ילדו בעונש גופני "סביר ומתון".
במהלך השנים, נקבע בפסיקה האנגלית כי "סבירות" העונש תיבחן לפי כלל נסיבות המקרה, תוך התייחסות לגיל הילד, למצבו הפיזי, לרמת הבנתו ולבגרותו הרגשית.
גישה דומה שמקורה אף הוא במשפט האנגלי, ננקטה בפקודת הנזיקין [נוסח חדש], המעניקה הגנה להורים ולמורים מפני אחריות נזיקית בעוולות של תקיפה וכליאת שווא.
גישה זאת מצאה לה ביטוי בישראל בסעיף 27(6), שעוסק בהגנה מפני כליאה ו-24(7), שעוסק בהגנה מפני תקיפה לפקודת הנזיקין.
השמטת ההגנה בעוולת התקיפה והשארתה בעוולת כליאת שווא מלמדת על שינוי גישה חברתית בישראל.
הדים לשינוי הגישה ניתן למצוא בסעיפים 22–27 לפס"ד פלונית נ' מדינת ישראל'.
אחד האלמנטים החשובים בעוולת כליאת השווא, הוא אי הצורך הוכחת הנזק כתוצאה מהעוולה על מנת לקבל פיצוי.
עיקרון זה נפסק כבר בפסק דין מזל כרמלי, אז נקבע על ידי ביהמ"ש כי "נזק כללי מכליאת שווא, אינו טעון הוכחה".
עיקרון זה, שנזק כללי מכליאת שווא כלל אינו טעון הוכחה, אוזכר בפסקי דין רבים לאחר מכן.
בניגוד לעוולת הרשלנות שבה מרבים להשתמש בחוות דעת רפואיות, בעוולה זאת כלל אין צורך בה.
עם זאת רק בחוות דעת רפואית יש כדי להצביע בנוסף על שיעור הנזק.
"מלאכתו של בית המשפט, שעה שהוא בא להעריך ולפסוק פיצוי לא ממוני, היא תמיד עניין שבאומדנה, וכך גם במקרה זה.
מחובתו של בית המשפט, כל אימת שלא נקבע בחוק פיצוי קבוע מראש לנזקים כלליים, (להבדיל מחוק הפיצויים לנפגעי תאונות דרכים לגבי כאב וסבל), על ביהמ"ש לבדוק ולבחון מה הסבל שנגרם לתובעת מכל העבירות כפי שפורטו לעיל, ועל סמך זאת להעריך ולקבוע את הפיצוי הראוי לדעתו בנסיבות העניין".
לפי פרופ' דפנה ברק-ארז, בספרה עוולות חוקתיות, (בעמודים: 276-277):
"הכוונה היא לנזק, שניתן להניח כי נגרם לאדם שזכויותיו האישיות לא זכו להתחשבות ולהכרה.
נזק זה בא לידי ביטוי בפגיעה ברגשותיו של התובע...
לפגיעה בזכויות אלה יפים העקרונות האנגליים של פיצויים "כלליים" ו"מוגברים".
הפיצוי יתבסס על הערכת מידתה של הפגיעה ברגשותיו של היחיד, על רקע נסיבות העניין.
נוכח מהותה של הפגיעה בזכויות מסוג זה, לא ניתן לצפות להוכחה מדויקת של הנזק כדוגמת ההוכחה שנדרשת בהתייחס לנזקים התוצאתיים - הפיזיים או הכלכליים.
הוכחה כזו אינה אפשרית, מאחר שאין אמות מידה לתחושות כלליות ולא-חולניות של עלבון וצער.
בתי המשפט יצטרכו להיזקק להערכה שתתבסס על נסיבות העניין וגם על ניסיון החיים של השופטים".
היחס בין עוולת כליאת השווא לעוולות המסגרת
כאמור, העוולות הנזיקיות הראשונות שהתפתחו היו עוולות שהתמקדו סביב אינטרס מוגן אחד שהמשפט חפץ ביקרו.
וכך היא למשל עוולת כליאת השווא שמגנה על אינטרס אחד והוא חופש התנועה.
מבחינה היסטורית, רק מאוחר יותר הוכרו עוולות המסגרת: עוולת הרשלנות, שמגנה מפני התנהגות שסוטה מנורמת ההתנהגות וגורמת לנזק ועוולת הפרת החובה החקוקה, שמגנה מפני גרימת נזק שנעשה תוך כדי הפרת חובה בחוק.
המיוחד בעוולות המסגרת הוא שעל פי יסודותיהן הן אינן מתאימות לסיטואציה עובדתית אחת, אלא הן יכולות לכלול מספר סיטואציות עובדתיות.
בעקבות התגברות השימוש בעוולות המסגרת, התפתח מסלול מקביל למסלול ההיסטורי של העוולות היחידות (הפרטיקולריות) על ידי הכרה בעוולה שהיא מופשטת, עוולה שאיננה מגבילה את עצמה לאינטרס פרטיקולרי מסוים.
כך למעשה נוצרו עוולות המסגרת, כגון רשלנות או הפרת חובה חקוקה.
ואילו מצד שני לא פסק השימוש בעוולות הפרטיקולריות, הכוללות את כל יתר העוולות כולל עוולת כליאת השווא.
מכיוון שעוולת כליאת השווא היא עוולה פרטיקולרית, מתעוררות שאלות שונות בנוגע ליחסי הגומלין בינה לבין עוולות המסגרת.
שאלות אלה כוללות את השאלה, האם עוולות המסגרת לא מייתרות את העוולות היחידות?
כלומר האם עדיין יש מקום לשימוש בעוולת כליאת השווא, כאשר אפשר לתבוע גם בעוולת הרשלנות.
ובנוסף, האם אפשר כפועל יוצא מכך שעוולת הרשלנות יכולה לכלול סיטואציות שונות, לעקוף את עוולת כליאת השווא ואת הקשיים שנתקלים בהם ביישום עוולת כליאת השווא, על ידי פניה לעוולות המסגרת?
פס"ד גורדון נ' עיריית ירושלים
פסק הדין המרכזי שדן בנושא היחסים בין עוולה פרטיקולרית לבין עוולת הרשלנות הוא פס"ד גורדון נ' עיריית ירושלים.
מדובר בפס"ד שעוסק במקרה בו נפתחו נגד מר גורדון הליכים משפטיים בגין קנסות חניה, אשר הוא לא היה אשם בהם מאחר שהוא מכר את רכבו לאחר.
הקנסות היו בגין עבירות של הקונה החדש וכלל לא של המוכר, אלא שהמוכר הוא שנדרש לשלם ומשלא שילם, אף על פי שהתריע שאין הוא החייב בקנסות הוא הובא למעצר.
המוכר, מר גורדון, הגיש תביעת נזיקין נגד עיריית ירושלים.
הנושא המרכזי שפסק הדין עוסק בו הוא היחס שבין עוולת הנגיסה (הפרטיקולרית) לעוולות הרשלנות (מסגרת) במקרה של חפיפה בין עוולות.
כאמור, התנהגות מסוימת יכולה להיכנס לטריטוריה של שתי עוולות.
השופט ברק משתמש בדימוי של רשתות.
הוא אומר, שאם המקרה נופל "בין החורים" של רשת אחת, כלומר אינו מוגדר כעוולה לפיה, אז יש רשת אחרת מתחתיה שיכולה "לתפוס" את המקרה, אם המקרה מוגדר כעוולה לפיה.
רק אם מקרה נופל דרך כל הרשתות, כלומר אינו מוגדר כעוולה לפי שום סעיף, אין שום חיוב.
בפס"ד זה לא נקבע מה קורה כאשר ישנה חפיפה מלאה בין העוולות ולא רק חפיפה חלקית.
כלומר, מצבים שבהם המעשה, למשל כליאת השווא היה גם רשלני וגם מוגדר ככליאת שווא, אולם התובע מעוניין להגיש תביעה בגין עוולת המסגרת כי היא פשוטה יותר או כי יש בעוולה הפרטיקולרית הגנות.
אם בית המשפט יכול במקרה כזה לפסוק על פי עוולת הרשלנות זה יכול להקל על התובע, שיכול להתגבר על הגנות שונות שנמצאות בעוולה.
עניין זה נדון בפס"ד כרמלי.
פס"ד כרמלי הוא פסק דין שעוסק במקרה שבו אשה שאושפזה בבית חולים לחולי נפש מעל למספר הימים המותרים ללא אישור או פיקוח, וזאת אף על פי שהאשפוז שיפר את מצבה.
מתקיימת כאן התנגשות מובהקת בין עוולת כליאת שווא (עוולה פרטיקולרית) להפרת חובה חקוקה (עוולת מסגרת).
ההתנגשות בין העוולות נובעת מכך שאין ספק שכאשר אדם מאושפז בעל כורחו, ללא אסמכתה חוקית להמשך האשפוז, זוהי כליאת שווא.
אדם שנמצא במצב כזה בבית חולים לחולי נפש מוחזק שלא כחוק, היות שהחוק קובע כי מספר ימים לאחר שמוצא צו אשפוז בכליאה, צריך להתקבל אישור להמשך ההחזקה באשפוז, אחרת צריך לשחרר את אותו אדם, בין אם הוא מסוכן או לאו (על פי סעיף 8 לחוק טיפול בחולי נפש).
אין זה משנה אם האשפוז הנוסף הבלתי חוקי הרע את מצבו של המאושפז או היטיב עמו.
במקרה הספציפי הזה, הגברת כרמלי הייתה זקוקה לאשפוז והוא היטיב עמה, אולם אי אפשר לכלוא אדם ללא אסמכתה משפטית.
העוולה הטבעית לסוג כזה של התנהגות היא עוולת כליאת שווא.
אולם היא קובעת הגנה בסעיף 27(3) לאמור: "בתובענה שהוגשה על כליאת שווא, תהיה הגנה לנתבע אם התובע לא היה שפוי בדעתו, או היה לקוי בשכלו או בגופו, ושלילת חירותו הייתה, או נראה שהייתה, נחוצה באופן סביר להגנת התובע עצמו או להגנת אנשים אחרים, ובוצעה בתום לב ובלי זדון".
עוולת כליאת השווא לא התקיימה שכן היו הגנות (יסודות העוולה אמנם התקיימו, אך יש הגנה מפני אחריות שילוחית, ולכן לא ניתן לתבוע את הרופא).
השופטת נתניהו בדעת מיעוט אומרת שההגנה שבסעיף 27(3) לא חלה על עוולת הפרת חובה חקוקה, מאחר שאלה שתי עוולות נפרדות.
היא אומרת שההלכה שנקבעה בפס"ד גורדון תקפה גם כאן.
מאחר שהייתה קיימת חובה להוציא אישור פסיכיאטר אחרי 5 ימים, והוא לא הוצא, יש הפרה של חובה חקוקה ואפשר לתבוע עליה.
וזאת בלי כל קשר האם יש כאן כליאת שווא או לא.
גם אם ה"כליאה" הייתה בהסכמה, עדיין יש צורך באישור לאחר 5 ימים.
אולם, דעת הרוב, מפי השופט בך, שקבעה את ההלכה, קובעת כי לא ניתן להשתמש במקרה זה בעוולת הפרת חובה חקוקה, מפני שהיא לא רלוונטית.
וזאת מפני שיש כליאת שווא לפי סעיף 26 רק מפני שלא הושג אישור כדין, כלומר הכליאה היא "שלא כדין".
יודגש, כי אין משמעות קביעה זו כי ההגנות של עוולת כליאת השווא חלות גם על עוולת הפרת חובה חקוקה, הכלל הוא שכל עוולה וההגנה שלה, אולם ברגע שיש הגנות בפני העוולה הספציפית, הרי שעוולת המסגרת כלל איננה רלוונטית, שכן פסיקה באופן אחר הייתה מותירה את העוולות הספציפיות ללא נפקות מעשית.
ולכן נפסק להלכה כי לא ניתן לחייב את הנתבעים בעוולה של הפרת חובה חקוקה (או עוולת מסגרת אחרת) אם חיובם בעוולה של כליאת שווא נמנע מתוקף אחת ההגנות העומדות להם בסעיף 27 לפקודת הנזיקין.
וזאת רק במצבים בהם יש חפיפה מלאה בין העוולות.
פס"ד זה הוא הסייג להלכת גורדון, שבו ביהמ"ש לא נותן לרשת האחרונה של עוולת המסגרת לתפוס, וקובע כי טענת ההגנה של עוולת כליאת השווא היא עקרונית.
אימוץ ההלכה בפסקי דין נוספים מערכאות נמוכות
ההלכה הזאת של דעת הרוב בפס"ד כרמלי, לפיה כאשר קיימת זהות מוחלת בין העוולת לא ניתן לפנות לעוולת המסגרת, אומצה במספר פסקי הדין של הערכאות הנמוכות יותר.
בפס"ד הרמן קלנג נ' מדינת ישראל, מבית המשפט השלום בירושלים, נפסק כי לא ניתן "לעקוף מגבלות שבעוולה הפרטיקולארית...
על ידי תביעה בעוולת מסגרת של רשלנות".
היטב להסביר את ההלכה בית המשפט השלום בכפר סבא, בפס"ד חביב יואב נ' חפץ ניר :
"דעת הרוב (בפס"ד כרמלי) קבעה כי בכל מקרה, שבו ניתן מבחינה משפטית להחיל שני סעיפי עוולה או יותר על מעשים מסוימים, על בית המשפט להשקיף על התמונה בשלמותה, לדלות את מטרת החוק ומדיניותו מסעיפיו הרלוואנטיים וליישמן, על המקרה הקונקרטי המובא לפניו.
נפסק כי כאשר קיימת למעשה זהות מוחלטת בין כליאת השוא מחד גיסא ובין הפרת החובה החקוקה מאידך גיסא, דהיינו כאשר כליאת השוא מתבטאת כל כולה בהפרת החובה הקבועה בחוק...
אין לאפשר לתובע לעקוף את כוונת המחוקק להעניק הגנה לנתבע ...
על ידי חיובו של אותו נתבע במקום בעוולת כליאת שוא, בעוולה של הפרת חובה חקוקה, וכי ההגנה האמורה תהווה מחסום גם בפני קבלת תובענה בגין הפרת אותה חובה חקוקה, אשר רק בעטיה הפך האשפוז הכפוי לכליאת שוא".
עוולת כליאת השווא בארצות הברית
בארצות הברית קיימת עוולה נזיקית מקבילה של כליאת שווא: false imprisonment.
יסודות העוולה האמריקאית הן: א.
כוונה לכלוא אדם אחר נגד רצונו ב.
מעשה להגשמת מטרה זו ג.
ללא הסכמה וללא סמכות חוקית.
עיקר התהוותה של עוולה זו היא במספר פסקי דין מסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 ביניהם:
על פי נתונים סטטיסטיים מהאתר המשפטי "נבו", מ-1 בינואר 2000 ועד 1 בינואר 2007, נמצאו רק 23 פסקי דין שמאזכרים את סעיף 26 לפקודת הנזיקין, העוסק בעוולת כליאת שווא.
לעומת זאת נמצאו 197 פסקי דין המאזכרים את סעיף 377 לחוק העונשין, העבירה הפלילית של כליאת שווא.
הפער הגדול בין המספרים מעיד על כך שקיימת במשפט הישראלי חוסר מודעות לעוולת כליאת השווא.
ונראה שצדדים הנפגעים מכליאת שווא לא משתמשים בה על מנת להגן על זכויותיהם.
תופעה זאת בולטת במיוחד על רקע האפשרות לשימוש בפס"ד פלילי מרשיע כראייה במשפט אזרחי, והיתרון שבשימוש בעוולת כליאת השווא בשל אי הצורך בהוכחת הנזק.
חרף כל זאת, הצעת הקודיפיקציה לא מייתרת את השימוש בעוולה ולא מבטלת אותה, אלא אף מחזקת את מעמדה.
שימושים מודרניים בישראל בעוולה, מאפשרים תביעות כנגד תופעת הסחר בנשים למטרות זנות, תופעה שמתרחבת בשנים האחרונות במדינה.
בפס"ד ז'ק איגור נוצלה עוולת כליאת השווא על מנת לתת פיצוי לאישה נסחרת.
פס"ד דין זה יכול לשמש כתקדים מנחה למקרים נוספים של תביעות בעזרת עוולת כליאת השווא כנגד סוחרי נשים בישראל.
הצעת חוק דיני ממונות, שמהווה קודיפיקציה של החקיקה האזרחית הישראלית בתחומים שונים, ומציעה לבטל את פקודת הנזיקין ולהחליפה בסעיפי חוק חדשים בתוך החוק המוצע החדש, טומנת בתוכה שינויי נוסח בנוגע לעוולת כליאת שווא לעומת הנוסח הנוכחי בפקודה.
נוסחו של הסעיף בפקודה החדשה הוא: 391. כליאת שווא כליאת שווא היא שלילת חירותו של אדם, שלא כדין וביודעין, למשך זמן כלשהו, באמצעים פיזיים או על ידי הופעה כבעל סמכות.
נראה שנוסח זה מאמץ גישה שמושפעת מרוח חוקי היסוד, כלומר מעמידה את ההגנה על חירויות הפרט במדרגה גבוהה, ולא את פיצוי הנפגע.
כך למשל במחלוקת המלומדים בין פרופ' קרצ'מר, לבין פרופ' אנגלרד נראה שההצעה מאמצת את גישת קרצ'מר, מאחר שהיא מצרפת לעוולה את דרישת המודעות המתבטאת במילה "ביודעין" לעצם המעשה שלילת חירותו של אדם שלא כדין (ולא על הכוונה לגרימת הנזק).
בנוסף על כך, הסעיף השמיט את הדרישה ששלילת החירות תהיה מוחלטת, וזאת מתוך תפיסה, המבוטאת בדברי ההסבר להצעת החוק, שכדי שההתנהגות תהיה עוולתית אין צורך שהשלילה תהיה מוחלטת, וזאת לאור הוראות חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
נראה שגישה זאת שאין צורך שכליאת השווא תהיה מוחלטת, קיימת כבר כיום בפסיקה בפסקי דין כמו ז'ק איגור ואבייב זאנה.
ועל כן הצעת החוק מהווה רק עיגון למצב החוקי הקיים.
בסעיף ההגנות מפני תביעה שבהצעת חוק דיני ממונות, ישנם מספר שינויים.
ההוראה בהצעת החוק חוזרת על חלק מהוראות סעיף 27 הקיים, תוך השמטת חלק מן ההגנות הכלולות בסעיף והעמדתן על שתיים בלבד.
אין בהשמטת ההגנות שינוי של ממש בהוראות הדין, מאחר שאין בה כדי לשלול את ההגנות הכלליות מפני תביעה הכלולות בהצעת החוק, בנוגע לכל עוולה נזיקית.
שתי ההגנות שנותרו בעוולה הן ההגנה על כליאה בשל הצלה של לקוי בנפשו וההגנה על הורים על כליאת ילדיהם כדי לחנכם.
ההגנה מפני תביעות של לקויים בנפשם, מתוך מטרה להגן עליהם או על אדם אחר, יכלה להיות מוחלפת גם היא, לפי דברי ההסבר להצעת החוק, בהגנה שמעניקה הצעת החוק לגורם עוולה תוך הצלה.
אולם היא הושארה מאחר שהגנה זאת טבועה עמוק בתוך המסורת המשפטית של עוולה זו (וגם של עוולת התקיפה).
בסעיף ההגנה על ההורים הושמט האזכור של מי "שהיחס שלו אל התובע דומה לשל הוריו או אפוטרופסו או מורהו".
כַּלִּיא בָּרָק הוא אמצעי המיועד למנוע נזקי מכות ברק ברכוש, בעלי חיים, בני אדם ועוד.
זהו מכשיר פשוט העשוי ממוט מתכת בעל מוליכות חשמלית גבוהה וקצה מחודד, המורכב בדרך כלל על גג מבנה גבוה ומחובר באמצעות הארקה לאדמה.
הברק מהווה סכנה ליצורים חיים ולרכוש.
מטרת כליא הברק היא להעביר את המטען החשמלי של הברק דרכו כדי למנוע התחשמלות קטלנית של בני אדם, בעלי חיים, או כדי להגן על רכוש מפגיעות חשמל.
מסביב לכן השיגור המשמשים לשיגור רקטות ומשגרים, מציבים לעיתים כמה מגדלים המשמשים ככליאי ברק.
עקרון הפעולה של כליא הברק הוא יצירת מסלול זרימה כלפי האדמה, לו תהיה התנגדות חשמלית נמוכה בהרבה מכל מסלול חלופי, ושראשית המסלול נמצאת בנקודה בה קיימת ההסתברות הגבוהה ביותר לפגיעת ברק, בתחום השטח עליו היא מגינה.
כליא הברק הומצא בשנת 1752 על ידי בנג'מין פרנקלין – מדען, הוגה דעות ומדינאי, מן החותמים על מגילת העצמאות של ארצות הברית.
פרנקלין הבין את העקרונות הבסיסיים של "זרימת" החשמל כ-150 שנה לפני גילוי האלקטרון וגילה כי האנרגיה החשמלית נמשכת לעצם מתכתי ארוך:
פרנקלין הניח שמוט מתכת גבוה המחובר לאדמה יפרוק את החשמל מהענן לפני התפרצותו:
מטרתו של פרנקלין אם כן לא הייתה הגנה מפני ברק שיכה במקרה בכליא הברק ובכך יציל את הבית, אלא פריקה של החשמל מהענן לפני התפרצות הברק.
הנחת הבסיס הייתה שהוא מאפשר מעבר מתון של זרם חשמלי מעננים טעונים בזמן סופה, על מנת שלא לאפשר לעננים להיות טעונים באופן חריג המוביל להיווצרות של ברקים.
כיום ידוע שטענה זאת שגויה ושבפועל כליא הברק מעביר את המטען החשמלי של הברק אל הקרקע רק לאחר שהברק נוצר ופגע בכליא.
בשנת 1820, כ-70 שנים לאחר המצאתו של כליא הברק, המציא ויליאם סנו הריס מערכת להתאמת כליא הברק לספינות, כאשר הספינה הראשונה בה הותקן כליא ברק זה היא אה"מ ביגל שבה הפליג צ'ארלס דרווין בצעירותו.
על פי מספר פרשנים בני הדורות האחרונים, האפשרות להשתמש בברזל להגנה מברק מוזכרת כבר בתוספתא.
עם זאת לא נמצאו עדויות ארכאולוגיות לשימוש כזה בתקופת חז"ל, ופרשנים אחרים ביארו את התוספתא באופן שונה, שאינו קשור לכליא הברק.
כליה אגנית היא מום מולד שבו כליה אחת נמוכה ממקומה המקובל בגוף האדם - חלל הבטן האמצעי, וממוקמת בחלקו האחורי של האגן.
כליות העובר מתפתחות בשלבים מאוד מוקדמים להיווצרותו, ובהדרגתיות דרך שלפוחית השתן עד שהן עולות לחלק האחורי של חלל הבטן האמצעי.
ברוב המקרים כך קורה, אולם לעיתים נמצא בסקירת המערכות המוקדמת באולטרסאונד מצב של כליה אגנית.
כלומר, דבר מסוים (כגון הפרעה בזרימת הדם לעובר בשבועות הראשונים) מנע מאותה כליה לעלות למקום האידיאלי עבורה, הוא חלל הבטן האמצעי.
בשלב בו עורכים את סקירת המערכות המוקדמת, הכליות סיימו את השלב בו הן מתמקמות בגוף, ועל כן אם נמצאה כליה אגנית - שם היא תישאר ואין עוד סיכוי שתמשיך לעלות.
במקרים מסוימים, הגינקולוגים אינם רואים בבדיקה כליה אחת, כלומר נראה שכליה אחת חסרה, ובבדיקות אולטרסאונד נוספות היא מתגלה בצורה יותר ברורה ככל שהעובר גדל יותר.
לעיתים קשה לאבחן שמדובר בכליה אגנית משום שבשבועות הראשונים, בלוטות יותרת הכליה (הבלוטות המווסתות את איזונם של תפקודים שונים בגוף האדם) דומות לכליות ומיקומן סמוך.
גם לולאות מעי עלולות אף הן להטעות מאותה סיבה.
טרם התברר עד כמה תופעה זו שכיחה, אך כן נמצא כי הכליה אינה מגיעה למקומה עקב השפעה סביבתית או התפתחות אינדיבידואליות בגוף העובר, ולא מסיבות גנטיות.
התופעה איננה חמורה, ועל פי רוב לא תשפיע על תפקודן התקין של המערכות.
עם זאת, במקרים מסוימים ייתכנו ליקויים בדרכי השתן, ויש להעריך את תפקוד הכליה (דבר העושה יועץ גנטי וגם נפרולוג) על פי פרמטרים שונים כגון מרקם הכליה, וכן להעריך את הסיכון לתסמונת גנטית שעלולה ללוות אותה.
כאשר מדובר ביילוד ממין נקבה המצב עלול להיות יותר משמעותי, כיוון שאצל הנקבה יכולות להיווצר בעיות במערכת הרבייה כתוצאה מכך.
עם זאת, ב-98% לערך מהמקרים הכליה מתקיימת באופן תקין ולא מתלווים אליה מומים נוספים.
כאשר מתגלה כליה אגנית בעת ההריון מתווספות בדיקות נוספות שיש לבצע, מעבר לבדיקות ההיריון השגרתיות והמוכרות.
אלה כוללות גם בדיקות גנטיות, שעליהן ימליץ היועץ הגנטי.
יש להיות תמיד במעקב אחר התפתחות הכליות, ואחר גודלן ובהירותן.
כְּליזְמֶר (הרכב של המילים כלי־זמר; ביידיש: קלעזמער) היא מוזיקה יהודית שמקורה ביהדות מזרח אירופה, ושורשיה מצויים גם במסורות מוזיקליות מקומיות.
כלי הנגינה העיקריים המשמשים במוזיקה זו הם קלרינט, כינור, תוף, קונטרבס, ואקורדיון.
בעבר היה הכינור הכלי הנפוץ ביותר, אך כיום נגינה על קלרינט היא הנפוצה ביותר בקרב כליזמרים.
ניגון הכליזמרים נעשה לעיתים על ידי נגן בודד אך לרוב מאורגן כלהקה הכוללת בין שלושה לשלושה עשר נגנים.
להקות קטנות של כליזמרים כוללות כלי סולו (קלרינט/כינור), כלי בס (הקונטרבס) וכלי הקשה (תוף) ששימש למקצב.
בלהקות גדולות היו שני כינורות כאשר אחד מהם משמש כינור שני, וכן שני חלילים או חצוצרות, קונטרבס וכלי הקשה מסוגים שונים: צימבאַל, תוף או מצלתיים.
נגינת הכליזמרים במזרח אירופה ליוותה את מרבית אירועי מחזור החיים בקהילות השונות ובכלל זה אירועי שמחה ואבל.
כיום, מוזיקת הכליזמרים מנוגנת בעיקר בחתונות וכן בשמחות קהילתיות וכלל־יהודיות אחרות, דוגמת הכנסת ספר תורה ואירועי ל"ג בעומר במירון.
מתחילת שנות האלפיים ישנה עדנה מחודשת למוזיקת הכליזמרים בישראל, ומתקיימים פסטיבלים ואירועי כליזמר רבים ברחבי ישראל, שאורכם מערב אחד ועד שלושה ימים.
פסטיבלים כאלו יש מדי שנה בצפת, ברעננה, בעמק חפר, ועוד.
נגני כליזמרים מפורסמים כיום הם גיורא פיידמן, ישראל זוהר, מוסא ברלין, חיליק פרנק, ברני מרינבך, אנדי סטטמן, חנן בר סלע, דייוויד קרקאואר, אברהם לייב בורשטיין, נחמן צוקר ואברהם בלטי.
רובה של פעילות של להקות הכליזמרים היה בסוף המאה ה־19 ועד תחילת המאה ה־20, אך עד היום ישנה מסורת כליזמרים משתמרת.
מהמאה ה-15 והלאה היו להקות הכליזמר מצויות כמעט בכל ערי התפוצות באירופה, והיו מוזמנות גם לחגיגות של נוצרים, דבר שגרר פעולות מצד הנגנים הנוצריים והרשויות המקומיות, אשר התבטאו בגזירות, הגבלות, הטלת קנסות ומיסים כבדים, אשר הכליזמרים היהודים בערי גרמניה נאלצו לעמוד בהם.
במאות ה-16–18 הרשויות אף הגבילו את מספר חברי הלהקה והימים והשעות בהם הותרו לנגן.
לעיתים, היו אלו רבני הקהילות עצמם שהטילו הגבלות על הכליזמרים מטעמים הלכתיים.
למרות זאת, להקות הכליזמר היו רבות ונגנים מערים שונות כגון פראג, וורמס ואופנבך על המיין התפרסמו ברחבי אירופה.
באירועים יהודיים, לעיתים רבות הופיעו הכליזמרים כשהם מלווים בבדחנים.
שורשי מוזיקת הכליזמר צמחו מתוך התרבות היהודית-אירופאית, והושפעו מניגונים מסורתיים, חזנות יהודית ומוזיקת תיאטרון יידיש.
מוזיקת הכליזמר נשענת גם על הרפרטואר המוזיקלי של אותה התקופה במזרח ובמרכז אירופה, כגון מוזיקה בלקנית, צוענית ויוונית, שאומצו על ידי נגני כליזמר יהודים.
המאפיינים המוזיקליים המרכזיים של הכליזמר כוללים שימוש במודוסים (למשל מודוס אהבה רבה ומי שברך), מלודיות מורכבות שדורשות יכולת טכנית גבוהה, ומקצבים מהירים.
מאפיינים אלו מעצבים את מוזיקת הכליזמר כסוערת, סוחפת ומלאת רגש, בהתאם לשימושה באירועי שמחה ואבל.
כמו כן, מוזיקת הכליזמר מתאפיינת במעבר בין סולמות שונים ואלתורים ספונטניים של המנגן, שמאפשרים פרשנות אישית ומגוונת של המוזיקה.
עיקר אומנותם של הכליזמרים הייתה מבוססת על שמיעה מוזיקלית טובה ועל כושר האלתור, ורובם לא ידעו לקרוא תווים.
לרוב, רק הנגן הראשי בלהקה היה מיומן בקריאת תווים, ואילו שאר הנגנים ליוו אותו בהתבסס על חוש מוזיקלי מפותח.
העדויות הראשונות להימצאותם של כליזמרים בישראל הן כבר ממחצית השנייה של המאה ה-19, בתקופת היישוב האשכנזי בירושלים.
העדויות מצביעות לפחות על להקה אחת, שחבריה היו: אלטער פיולער בכינור, חיים פייפער טשערנאוויצער שניגן בכלי נשיפה הדומה לקלרינט, ומתופף אלמוני.
כמו כן, ידוע על כמה כנרים כליזמרים נוספים שניגנו בירושלים באותה התקופה.
האירועים בהם ניגנו הכליזמרים בירושלים היו בעיקר סביב אירועי החתונה, החל מהובלת הכלה אל המקוה וכלה בחגיגות השבע ברכות.
הכליזמרים בירושלים לא נהנו ממעמד כלכלי וחברתי גבוה יותר, ואין אף עדות על כליזמרים שנגינתם הייתה להם למקור פרנסה.
ניתן לייחס זאת לעובדה שהקהילה הייתה ענייה, ורק מעטים יכלו לשלם בעבור נגינתם של הכליזמרים.
בנוסף, בשל תקנה שנקבעה בשנות השישים והשבעים, נאסר לנגן בירושלים בחתונות לאות אבל על חורבן העיר, ובשל ערבוב בין המינים, שנגרם בשל העובדה שמופעי כלייזמר בירושלים היו נדירים ולכן משכו קהל רב.
בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 פעלה במושבות הדרום להקת כליזמרים מיפו.
בלהקה היו חברים שלושה נגנים: אברהמל שניגן בכינור, שייקה "פייפער" - בקלרינט, ובערל - בתוף.
הלהקה השתתפה באירועי הכנסת ספר תורה ובחתונות.
ישנו תיעוד כי בשנת 1902 הלהקה ניגנה ב"חתונה שחורה" - חתונה של יתום ויתומה המתקיימת בבית עלמין כסגולה לעצירת אסונות.
באותה תקופה השתוללה בישראל, כמו במקומות רבים בעולם, מגפת הכולרה - והחתונה התקיימה בבית הקברות הישן בתל אביב, ביום הקמתו, כסגולה לעצירת המגפה.
כיום אפשר למצוא פעילות כליזמר בל"ג בעומר במירון ובחצרות חסידים, באירועים בקהילות חרדיות שמרניות, ובאירועים שעורכים נגני כליזמר.
מסורות כלי זמר עוברות ממנגן למנגן, וישנם מספר מכונים העוסקים בשימור מוזיקת כליזמר, כמו הפונוטקה, הספרייה הלאומית למוזיקה ואחרים.
הקלרניתן אברהם לייב בורשטיין, אחד מנגני הכליזמר הידועים בישראל, הקים את אגודת הכליזמרים בירושלים, על מנת לשמר ולקדם את מוזיקת הכליזמרים בישראל, והמקום הפכך למרכז ללמידה וביצוע של מוזיקת כליזמר.
החל משנת 1987 נערך פסטיבל הכליזמרים הבינלאומי בצפת.
כמו כן, החל מהעשור השני של המאה ה-21, נערך מדי קיץ פסיטבל הכליזמרים הבינלאומי של ירושלים, בהשתתפות נגני כליזמר מכל העולם, בניהולו המוזיקלי של חנן בר סלע.
מזה למעלה מ-30 שנים שנערך ברעננה פסטיבל כליזמרים בפארק העירוני של העיר.
היוזמה הגיעה מצבי קניג ז"ל שהיה סגן ראש העיר ברעננה, ולאחר פטירתו בשנת 2018 פסטיבל הכליזמריים נקרא על שמו.
מאמצע שנות השבעים עד סוף המאה הקודמת התרחשה תחיית כליזמרים בארצות הברית ובאירופה, בהובלתם של מוזיקאים רבים, כמו גיורא פיידמן, להקת הכליזמורים, זאב פלדמן, אנדי סטטמן ולהקת קונסרבטוריון הכליזמר.
הם שאבו את הרפרטואר שלהם מהקלטות ומוזיקאים שנותרו בז'אנר הכליזמר האמריקאי.
נגני קלרינט כמו דייב טאראס ומקס אפשטיין הפכו להשראה לדור של מוזיקאים בסוגת הכליזמר המתחדש.
בשנת 1985, הנרי ספוזניק ואדריאן קופר הקימו את KlezKamp - פסטיבל כליזמר במדינת ניו יורק על מנת לשמר את מוזיקת הכליזמר ואת תרבות היידיש בכלל.
בשנות ה-80 נרשם גל שני של תחייה, כאשר גבר העניין בביצועי כלי-מיתר בעלי השראה מסורתית יותר, דווקא בקרב לא-יהודים מארצות הברית וגרמניה.
מוזיקאים החלו להתחקות אחר כליזמרים אירופאים ותיקים יותר על ידי האזנה להקלטות, מציאת תווים והקלטתם של הכליזמורים המעטים שנותרו במזרח אירופה.
מבצעים מובילים בסגנון זה הם ג'ואל רובין, ייל שטרום, אנסמבל הכליזמרים של שיקגו, להקת הכליזמרים Maxwell Street, הכנרים אלישיה סוויגלס, סטיבן גרינמן ואלי רוזנבלט, והחלילן אדריאן גרינבאום.
בשנות ה-90, מוזיקאים מאזור מפרץ סן פרנסיסקו עזרו להרחיב את ההתעניינות במוזיקת כליזמרים על ידי הוצאתה לתחום חדש.
קבוצות כמו ה-"New Klezmer Trio" היוו השראה לגל חדש של להקות המשלבות כליזמר עם סגנונות מוזיקה שונים.
להקת "כוכבי הכליזמר של ניו אורלינס" הוקמה גם היא ב-1991 עם תערובת של סגנונות פאנק, ג'אז וכליזמר של ניו אורלינס.
העניין סביב כלייזמר נתמך על ידי מוזיקאים ידועים בסגנון ג'אז אוונגרד, כגון ג'ון זורן ודון ביירון, שלעיתים משלבים כליזמר עם ג'אז.
בשנת 2008, פרויקט "The Other Europeans", במימון מספר מוסדות תרבות של האיחוד האירופי, התקיימה שנת מחקר שדה אינטנסיבי במולדבה בהובלתם של אלן ברן והחוקר זאב פלדמן, שרצו לחקור שורשי כליזמר ומוזיקה רומנית, ולמזג את המוזיקה של שני הסגנונות האלו.
הלהקה שנוצרה בעקבות המחקר מופיעה כעת בעולם.
בעקבות התעוררות ההתעניינות במוזיקת כליזמרים בארץ ובעולם, הוקמו מספר להקות כליזמר, ביניהן להקת Flying Bulgar Klezmer Band בקנדה, ותזמורת הכליזמר הצועני של ברצלונה.
כליזמר הוא כינויו של נגן הפועל במסורת נגינת מוזיקת הכליזמרים.
הכליזמר, הנגן היהודי הנודד, היה דמות מרכזית בחיי היהודים במזרח אירופה אשר ליוותה אירועי שמחה ואבל במעגל החיים היהודי.
לרוב מנגנים הכליזמרים במסגרת להקה של שלושה עד שלושה עשר נגנים אך לעיתים גם כבודדים.
כלי הנגינה העיקריים המשמשים כליזמרים הם קלרינט, כינור, תוף, קונטרבס ואקורדיון.
מלבד כליזמרים אשר ניגנו כבודדים, כליזמרים רבים ניגנו בלהקות.
גודל הלהקה היה משתנה ממקום למקום ולפי חשיבות הלהקה.
להקות קטנות היו שלישיות אשר כללו כלי סולו (קלרינט/כינור), כלי בס (הקונטרבס) וכלי הקשה (תוף) ששימש למקצב.
בלהקות שפעלו על בסיס משפחתי וכן בכאלו בהן הכנר הראשי או הקלרינטן היו מפורסמים הגיע מספר הנגנים לכדי 13 ויותר.
בלהקות גדולות היו שני כינורות כאשר אחד מהם משמש כינור שני וכן שני חלילים או חצוצרות, קונטרבס וכלי הקשה מסוגים שונים, צימבאַל, תוף ומצלתיים.
דמותו של הכליזמר המזרח אירופי
דמותו של הכלייזמר המזרח אירופי נוכחת מאוד בספרות ובאמנות המתארות יהדות זו.
בין היתר, מופיעה דמות הכליזמר בסיפוריו של שלום עליכם כמו סטמפניו ובכמה מיצירותיו של מארק שאגאל.
כמו כן מופיעה דמותו גם ביצירותיהם של לא יהודים, דוגמת הכליזמר בסיפור "כינורו של רוטשילד" של אנטון צ'כוב.
לרוב מתוארים הכליזמרים כעניים מרודים, להוציא את אלה שהתפרסמו במחוזם והיו מבוקשים במיוחד.
בתיאורים אלה מוצג מצבו הכלכלי של הכליזמר כעומד ביחס הפוך לכישרונו.
האופי המשפחתי של העיסוק בנגינת כליזמר סייעה בקיבוע מעמדם הכלכלי הנמוך.
לרוב, לא קיבלו הכליזמרים תשלום מראש עבור הופעתם ולעיתים הכליזמרים עצמם שילמו תמורת האפשרות להשתתף ולנגן.
במהלך האירוע קיבצו הכליזמרים נדבות עבור נגינתם.
מדי שנה בל"ג בעומר במירון חוגגים בני עדות שונות את יום ההילולה של רשב"י בציון הקבר על הר מירון.
האירוע השנתי נחשב גם כאירוע של הכליזמרים, כליזמרים רבים מגיעים למירון לנגן בחגיגות, הנמשכות כל הלילה וגם ביום שאחריו.
ההילולה מתחילה בצהרי היום שלפני ל"ג בעומר בתהלוכה והובלה של ספר תורה בלווי כליזמרים מחצר בית משפחת עבו בצפת אל קבר רשב"י במירון.
הכליזמרים ממשיכים בנגינה וליווי של הריקודים וההדלקה בחצר הציון של קברו של רשב"י.
עם סיום ההדלקה אחר חצות הלילה עולים הכליזמרים לציונו של התנא רבי יוחנן הסנדלר הסמוך, שם הם ממשיכים לנגן עד הזריחה.
בבוקר ל"ג בעומר בחצר הקבר מלווים הכליזמרים את מנהג החאלקה בו גוזזים לראשונה, בטקס חגיגי, את שערות ראשיהם של הילדים שהגיעו לגיל שלוש.
במשך השנים הולחנו ניגונים רבים המיוחדים לחגיגות במירון וניגוני מירון הפכו לז'אנר במוזיקה של הכליזמרים.
מחרוזות של ניגונים אלו מנוגנות באירועים השונים בהם משתתפים הכליזמרים.
כליאת כתפיים , מוכר גם בתור פרע כתפיים, הוא מצב רפואי מיילדותי, שבו לאחר יציאת ראש העובר יש כליאה של הכתפיים במעבר תעלת הלידה.
כליאת כתפיים מהווה מצב חירום רפואי, היות שהעובר מוגבל מבחינת הרחבת בית החזה והריאות ועלול להידרדר לתשניק סב-לידתי (perinatal asphyxia) עד מוות.
ההגדרה של כליאת כתפיים היא כל לידה הדורשת ביצוע מניפולציות (manuvere) מיילדותיות נוספות מעבר למשיכה עדינה של התינוק בתעלת הלידה.
יש המגדירים כליאת כתפיים למשך הזמן מיציאת הראש ועד יציאת כל הגוף (מעל 60 שניות נחשב כליאת כתפיים), אולם זוהי הגדרה סובייקטיבית יחסית.
'סימן הצב' בו ראש התינוק יוצא ונכנס לסירוגין (turtle sign) עשוי ללמד על כליאת הכתף, המונעת את יציאת התינוק.
במקרים של כליאת כתפיים, הכתף האנטריורית עלולה להיכלא מאחורי ה-symphysis pubis, ואילו הכתף האחורית עלולה להיחסם על ידי ה-sacral promontory.
משקל העובר: שכיח יותר אצל עוברים מעל 4.5 ק"ג, על כן במקרים אלו יש התוויה לניתוח קיסרי.
סוכרת הריונית: סיכון של פי 2–6. עוברים לאימהות סוכרתיות הם מקרוזומים בחלקם, ולעיתים קיימת חוסר פרופורציה ורוחב בחגורת הכתפיים.
לידה קודמת של ילד מקרוזומי.
לידה קודמת המלווה בכליאת כתפיים.
לידה מכשירנית: באופן כללי יש להימנע מלידה מכשירנית של תינוקות עם חשד למקרוזומיה ולכליאת כתפיים, בגלל סיכון לפגיעה במקלעת העצבים של מקלעת הזרוע.
שלב שני של הלידה מוארך, או לחלופין תלול.
יש חשיבות לניהול לידה על ידי שני רופאים לפחות, כשאחד מהם הוא רופא מנוסה.
יש לבצע ניסיון משיכה עדין של העובר ולשקול ביצוע אפיזיוטומיה נדיבה, וכן ניקוז של שלפוחית השתן, אשר עלולה להפריע למעבר העובר בתעלת הלידה.
בכל מקרה אין למשוך את העובר בכוח, אין לסובבו בחוזקה ואין ללחוץ, על מנת למנוע סיבוכים וסיכון לנזק נוירולוגי משמעותי.
יש מספר דרכים לחילוץ של עובר עם כליאת כתפיים:
McRoberts maneuver: על היולדת בעזרת שני עוזרים למשוך את הרגליים כלפי מעלה (flexion).
פעולה זו תביא ליישור של הסקרום וחוליות עמוד השדרה, ולזווית נוחה יותר של האגן.
Suprapubic pressure: הפעלת לחץ על האזור הסופרא-פובי – מביא להקטנת קוטר הכתפיים.
כ-90% מן המקרים של כליאת כתפיים ייפתרו על ידי ביצוע שתי דרכים אלו (לרוב, סימולטנית).
Rubin maneuver: הפעלת לחץ על בטן האם במקביל להחדרת יד לכתף הנגישה וביצוע אבדוקציה שלה.
Wood's corkscrew maneuver - סיבוב העובר נגד כיוון השעון, לצורך הגעה לאזור אלכסוני ודחיפה של אחת מהכתפיים.
יילוד הכתף האחורית: מנסים לתפוס עם האצבע המורה את הכתף האחורית ולשחררה החוצה.
באופן פרקטי זוהי פעולה קשה לביצוע ועלולה לגרום לשבר בראש עצם הזרוע.
אם לאחר ביצוע פעולות אלו טרם בוצעה לידת התינוק, יש פעולות מסוכנות יותר שהן פחות מקובלות וכרוכות בסיכון רב יותר, כגון שבירת עצם הבריח של היילוד כדי לקצר את הקוטר שבין שתי הכתפיים, וכן Zavanelli maneuver – דוחפים את ראש העובר בחזרה ופונים לניתוח קיסרי.
זוהי פעולה נדירה, שיש לה פרוגנוזה רעה.
פגיעה במקלעת הזרוע, המביאה למצב הנקרא Erb's palsy.
פגיעה שהיא לרוב בעצבים C5-C6 ותיתכן פגיעה נרחבת יותר עם-(clawhand deformity)- עירוב של העצבים T1-C7. (פגיעה בעצבים C8-T1 קרויה klumpke paralysis).
לרוב הפגיעה חולפת, ונותרת קבועה רק בכ- 0.5%-1.6% מהמקרים.
אספיקציה (תשניק) שעלולה להביא לנזק נוירולוגי (cerebral palsy) עד מות העובר (עד 0.35%).
הסיבוכים לאם כוללים דמם שלאחר לידה לרוב כתוצאה מקרעים בתעלת הלידה או חוסר התכווצות של הרחם.
כלים אוטומטיים לסקירת קוד הם כלי פיתוח תוכנה אשר בודקים את התאמת קוד המקור של תוכנה לסט כללים שהוגדרו מראש כ"כתיבה נכונה".
תוכנת הסקירה בודקת את קוד המקור בהתאם לסט כללים, המייצגים ידע נרחב של חוקי יסוד וסמנטיקה, ומסייעים למפתחים מנוסים פחות להעלות את רמת הקוד שהם מייצרים.
התוכנה מציגה רשימת אזהרות המונה את הנקודות שבהן הקוד לא עומד בסטנדרטים שנקבעו.
בדרך כלל הכלי גם תומך בתיקון ההפרות באופן אוטומטי, או אפשרויות המקלות על המתכנת לתקן את הבעיות באופן ידני.
הקטגוריה הנפוצה והוותיקה ביותר של כלים אוטומטיים לסקירת קוד הניא כלים המבצעים "ניתוח קוד סטטי".
"ניתוח קוד סטטי" הוא תהליך אוטומטי המתבצע ללא הרצה בפועל של התוכנית, אשר לוקח תוכנית ומוצא תכונות או שגיאות תכנות שנכונות ללא תלות בקלט, ונכונות בכל מסלול שמגיע לנקודה מסוימת בתוכנית.
סביבות פיתוח רבות מספקות כלים אוטומטיים לסקר קוד כחלק אינטגרלי מהסביבה, לדוגמה Eclipse ו-Microsoft Visual Studio כסביבות פיתוח משולבות תומכות במגוון רחב של תוספים המאפשרים סקר קוד.
בנוסף לכלים לניתוח קוד סטטי, יש גם כלים לניתוח מבנה ויזואלי.
כלים אלו עוזרים למפתחים לקבל הבנה טובה יותר של הקוד.
מערכות אלו לא מכילות רשימה של חוקים מוגדרים מראש, ובמקום זאת מסייעות למהנדס על ידי יצירת הצגה גרפית של חלקי הקוד השונים ויחסם זה לזה, לדוגמה אילו מודולים משתמשים באילו שירותים המסופקים על ידי מודולים אחרים.
כלילא (עטרה) הוא תכשיט שענדו בתקופת המשנה והתלמוד.
בזמן בית המקדש השני, נהוג היה לעשות עטרה לחתנים מזהב או מכסף.
העטרה הייתה צבועה ומצוירת בגפרית ומלח.
עטרות אחרות, זולות יותר, היו עשויות מוורדים והדסים.
האיסור על ענידת כלילא לאחר חורבן בית המקדש
לאחר חורבן בית המקדש, אסרו החכמים את לבישת הכלילא.
לפי שיטת רב, האיסור הוא רק על עטרת מלח וגופרית.
עטרות אלו נעשו מאבן מלח הצלול כאבן הבדולח, ומצוירת בשרטוטים שונים ליופי, באמצעות חומר הגפרית (הציורים הם תצריבים שחורים שנצרבים על כלי כסף וזהב באמצעות חומר כימי החורט את הכלי שעליו מפעילים אותו - רש"י), אבל לא נאסרו עטרות מהדסים ווורדים.
לפי שמואל גם על עטרות מהדסים וורדים חל האיסור, אך על עטרות "קנים וחילת", עטרות פשוטות יותר, לא חל האיסור, ולפי לוי בר סיסי חל האיסור גם על עטרות אלו.
אודות כך מסופר כי רב הונא ורב חסדא ישבו לפני ראש הגולה, וראש הגולה שאל את רב הונא מנין האיסור ללבוש כלילא.
השיב לו רב הונא כי מדובר בתקנת חכמים, כמובא במשנה: "בפולמוס של אספסיינוס גזרו על עטרות חתנים ועל האירוס".
בינתיים קם רב הונא להתפנות.
אמר לו רב חסדא: כתוב בפסוק: , וכי מה עניין מצנפת אצל עטרה?
הרי מצנפת מבגדי כהונה היא!
- אלא לומר לך: בזמן שמצנפת בראש כהן גדול - עטרה בראש כל אדם, נסתלקה מצנפת מראש כהן גדול - נסתלקה עטרה מראש כל אדם.
ענידת התכשיט ברשות הרבים בשבת
מדובר ככל הנראה בכלילא מסוג אחר, שלא נאסר על ידי חז"ל.
בתלמוד קיימת מחלוקת אמוראים, בפרשנות לדברי המשנה.
לפי אחת מהפרשנויות, המחלוקת היא אודות הסוג הזול יותר.
רב אוסר, כי סבר שהתכשיט העיקרי הוא זה היקר ולכן יש לגזור גם על התכשיט העשוי בצורה הזולה יותר, ואילו שמואל סבר שעיקר התכשיט מיועד בעיקרו בצורה הזולה, והתכשיט בצורתו של "אניסכא" הוא טפל, ואין לגזור על התכשיט העיקרי משום הטפל.
לפי גרסתו של רב אשי, המחלוקת היא על התכשיט היקר "ניסכא" ונחלקו האם יש לחשוש באשה חשובה שמא תוציא את הכליל מראשה כדי להתפאר בו ולהראותו לחברתה, ותבוא לידי טלטולו ברשות הרבים.
גרסתו המקילה של רב אשי התקבלה להלכה, על פי עדותו של רב שמואל בר בר חנה שהעיד בפני רב יוסף (לאחר ששכח את תלמודו) שמסר בעבר בשם רבו רב שכלילא מותרת, ומכאן שאפילו רב התיר את ה"רוקתא".
לפסקו המקל של שמואל הצטרף גם לוי, מגדולי חכמי ארץ ישראל.
כאשר הוא דרש זאת, יצאו בעיר נהרדעא עשרים וארבע נשים הלבושות במלבוש זה.
כאשר בדור מאוחר יותר דרש זאת רבה בר אבוה בבית המדרש שבעיר מחוזא העשירה, יצאו ממבוי אחד בלבד 18 נשים עם כליל.
כלים מחופים לבן היא משפחה של כלי קרמיקה שמקורה בקפריסין.
ניצנים ראשונים של משפחת כלים זו הופיעה כבר בסוף תקופת הברונזה התיכונה, אבל עיקר תפוצתה בתקופת הברונזה המאוחרת, שהייתה תקופה של סחר בינלאומי, והכלים משמשים מאובן מנחה לתקופה זו באתרים הארכאולוגים בארץ ישראל.
מציאתה באתר ארכאולוגי מהווה אינדיקציה לשייכות השכבה בה נמצאו כלים ממשפחה זו לתקופה זו.
משפחת כלים זו הייתה נפוצה מאוד בארץ ישראל בתקופה זו, ביחד עם משפחת כלי בסיס טבעת.
המשפחה כללה מספר כלים, הנפוץ ביותר בהם היא קערה חצי כדורית בעלת ידית בצורת אתנח (ידית שהייתה נפוצה במשפחות כלים בקפריסין), שנקראה בפי החוקרים "קערת חלב".
כלים נוספים במשפחה זו הם פכים ופכיות.
אחד הכלים האופייניים הוא פך בעל צורה ייחודית הנקרא "טנקרד".
כלי המשפחה שנפוצו בארץ ישראל אינם גדולים, קוטר קערות החלב נע בין 20-13 ס"מ לערך ועומקן נע בין 12-6 ס"מ בהתאמה.
כלי המשפחה נוצרו מחומר גריסי קשה כהה שמקורו בהרי הטרואודוס.
הכלים נוצרו ביד וחופו בשכבת צבע קרם-לבן.
הכלים עוטרו בדגמים גאומטריים הכוללים דגמי סולמות, מעוינים ושבכות שמזכירים רקמה עדינה.
העיטור לא כיסה את כל פני שטח הכלי.
כלים אלה נמצאו באתרים רבים בארץ ישראל ביניהם תל אבו הואם, תל שקמונה, תל לכיש, תל מגידו ועוד.
כלי המשפחה מתחלקים לשתי תקופות:
התקופה הקפריסאית המאוחרת I המקבילה לתקופת הברונזה המאוחרת א - המאפיין את התקופה הזאת הוא עיצוב קפדני ומעודן בצבעים חום ואדום ופני כלי מבריקים.
התקופה הקפריסאית המאוחרת II המקבילה לתקופת הברונזה המאוחרת ב - הכלים מתקופה זו העיטור פחות קפדני, והעיצוב מרושל.
כלים המקורצפים לבן היא משפחה של כלי קרמיקה שמקורה בקפריסין, והם מאופיינים בקרצוף צפוף על פני הכלי שנעשה לפני קלייה.
הכנת הכלים נעשתה ביד (למעט מקרים חריגים).
תפוצתה של המשפחה היא בין השנים 1200-1600 לפנה"ס, בתקופת הברונזה המאוחרת, שהייתה תקופה של סחר בינלאומי, והכלים משמשים כמאובן מנחה לתקופה זו לאתרים ארכאולוגים בארץ ישראל.
מציאתה באתר ארכאולוגי מצביעים על שייכות השכבה בה נמצאו כלים ממשפחה זו לתקופה זו.
המשפחה כוללת: פכים, פכיות ובקבוקים.
הפריט הנפוץ ביותר הוא פכית דלייה חרוטית עם בסיס כלי מחודד ושפת כלי צבוטה ביד.
חיבור חלקה התחתון של הידית נעשה על ידי החדרת הידית לתוך הפכית באמצעות נקב בגוף הכלי.
כלי המשפחה נוצרו מחומר חולי בהיר ופני הכלי חופו לבן.
בכלים רבים החיפוי הלבן לא שרד.
כלי המשפחה נוצרו בקפריסין באנקומי (Enkomi) - עיר מתקופת הברונזה שהייתה אולי עיר הבירה של אלשיה (קפריסין הקדומה).
האתר נמצא ליד פמגוסטה (famagusta) במזרחו של האי.
כלים אלה נמצאו באתרים רבים בארצות הים התיכון, כולל בארץ ישראל, ביניהם: תל אבו הואם, תל שקמונה תל מגידו ועוד.
כלי המשפחה נוצרו בקפריסין בתקופה הקפריסאית המאוחרת I המקבילה לתקופת הברונזה המאוחרת א והתקופה הקפריסאית המאוחרת II המקבילה לתקופת הברונזה המאוחרת ב.
לארץ ישראל הגיעו הכלים בתקופת הברונזה המאוחרת ב.
כלים המצוירים על לבן מתקופת הברזל היא משפחה של כלי קרמיקה שמקורה בקפריסין.
כלים ממשפחה זו הופיעו כבר במאה ה-12 לפנה"ס והיו נפוצים עד סוף התקופה הקיפרו-קלאסית, המאה הרביעית לפני הספירה.
המאפיין את הכלים הם עיטורים של דגמים הנדסיים בצבע שחור או חום כהה על רקע בהיר.
העיטורים ההנדסיים כוללים משולשים, קווים, מרובעים, מעוינים ומעגלים, והם כוללים גם מאפיינים מיקניים.
בכלי המשפחה ניתן למצוא קנקניות, קערות, צפחות וצלחות.
הכלים שהופיעו בתחילת הופעת המשפחה מכונים "פרוטו מצוירים על לבן".
ישנה משפחת כלים ששמה זהה השייכת לתקופת הברונזה התיכונה.
אין קשר בין משפחות הכלים.
כלי הגשה ושתייה מקבוצת כלי משפחה זו נמצאו גם באתרים לאורך חוף פניקיה מחוץ לקפריסין המתוארכים למאה ה-11 והמאה ה-10 לפנה"ס.
כליל-גרמיים (שם מדעי: Teleostei) היא קבוצה של דגי גרם מקריני סנפיר, הנפוצים בים ובנהרות.
זוהי הקבוצה בה נמצאים רוב החולייתנים בעולם וכן רוב דגי המאכל.
רוב דגי הקבוצה הם דגים הנושמים רק על ידי זימים (אם כי חלקם כמו היבשתן מסוגל לאגור מים בזימים וכך לעלות ליבשה) ומעטים מהם נושמים על ידי ריאות לא-מפותחות.
מאפיין נוסף שלהם הוא סנפיריהם הרבים (למרות שחלק איבדו אותם).
כליזטורי הוא הרכב כליזמר ומוזיקה עולמית, שנוסד בשנת 2000 ומקום מושבו במונטריאול, קנדה.
תוך שמירה על המורשת העשירה של הכליזמר, כליזטורי מנצל את חופש הפעולה כדי לעבד חלקים מהמחזות המסורתיים – הדבר מקנה למוזיקה שלו ייחודיות וטעם מיוחד.
ההרכב מושפע מהרבה מקורות השראה הכוללים מוזיקת ג'אז, קלאסית, צוענית, קאנטרי, עממית ובלוז.
ההרכב זכה בפסטיבל המוזיקה היהודית הבינלאומי השלישי באמסטרדם בשנת 2012 וכן בפרס "אופוס" באותה שנה ל"אלבום מוזיקת ג'אז / עולמית הטוב ביותר של השנה בקוויבק".
חברי הלהקה הם אלבירה מיסבחובה (כינור), אייראט אישמוראטוב (קלרינט וקלרינט בס), מארק פצמה (בס כפול), דני ניקולס (גיטרה) ומלאני ברגרון (אקורדיון).
כליזטורי נגן במספר רב של אירועים במונטריאול, ובין השנים 2000-2017 הופיע בלמעלה מ-800 אירועים מסביב לעולם.
בשנת 2012 כליזטורי נבחר כמשתתף הקנדי היחיד בפסטיבל המוזיקה היהודית הבינלאומי באמסטרדם וזכה בהצלחה בפרס הכליזמר שבעיר פירט ובזכות זה הופיע בפסטיבל הכליזמר שבפירט באביב העוקב.
2001 – "כליזטורי" – מוזיקת כליזמר
2004 – כליזמר עם יולי טורובסקי ותזמורת המוזיקאים ממונטריאול (הקלטות צ'אנדוס)
2014 – מועמד ל"האלבום המסורתי של השנה" באיגוד קוויבק לתעשיית ההקלטות, הופעות וסרטונים על "ארייבל'.
2012 – זוכה פרס "אופוס" על אלבום מוזיקת ג'אז / עולמית של השנה בקוויבק על "נומייד".
2012 – זוכה פרס הכליזמר שבפירט בפסטיבל המוזיקה היהודית הבינלאומי באמסטרדם.
כליאה בדגן מתרחשת כאשר אדם שוקע בתבואה ולא יכול לצאת ללא עזרה.
אירוע כזה מתרחש בתדירות גבוהה יותר באזורים שיש בהם מתקני אחסון כגון ממגורות או אסמים, אך עשוי להתרחש בסביבת כל כמות גדולה של תבואה, כולל ערמה גדולה.
כאשר צביר תבואה מתמוטט פתאום הוא עלול ללכוד באופן מלא או חלקי אנשים הנמצאים בתוכו או אף בקרבתו.
כאשר הקורבנות שקועים חלקית, האירוע נקרא "כליאה בדגן" (grain entrapment), כיוון שאין באפשרותם של האנשים לחלץ את עצמם.
כאשר אנשים שוקעים בתוך התבואה באופן מלא, הדבר נקרא "טביעה בדגן" (grain engulfment)., במקרי טביעה בדגן, אחוזי התמותה עולים בהרבה.
מספר מקרי המוות של טביעה בתבואה לא השתנה כמעט ב, זאת אף על פי שמספרם הכולל של מקרי המוות בתאונות בחוות חקלאיות ירד.
בארצות הברית נהרגו בשנת 2010 26 אנשים, רבים מהם קטינים.
ארגונים חקלאיים פועלים כדי להגן על עובדי חוות ולשפר את טכניקות חילוץ, וכן להפיץ את המוּדעות לשיטות מניעה בקרב חקלאים.
בארצות הברית קיימת חקיקה האוסרת פתיחה של מחסני תבואה כשיש משהו בפנים, אך חקיקה זו אינה מחייבת בעלי חוות קטנות.
בעלי חוות קטנות גם נוהגים להעסיק את ילדיהם סביב מחסני התבואה.
ב-2011 ניסה משרד העבודה האמריקאי להעביר שורה של חוקים שתאסור כניסה של קטינים לתוך מחסנים כאלה, אך החוק לא עבר בגלל התנגדותם של החוואים.
במחסני תבואה מסוימים נהגו אנשים לדרוך על התבואה כדי לדחוף אותה כלפי מטה, אל עבר הפתח התחתון של הממגורה.
אלו המקרים הנפוצים ביותר של כליאה בתוך דגן.
במחסנים הגדולים יותר חל איסור מוחלט לנהוג כך.
אולם בחוות קטנות החוק לא חל.
לפעמים יש גם צורך להיכנס לממגורה כדי להוציא חלק מהתבואה שנרטב או נרקב.
ילדים נלכדים תחת תבואה, ברכבי שינוע תבואה, או כאשר הרכבים הללו פורקים את משאם, וילדים משחקים בקרבת מקום.
הלכידה עלולה להתרחש בכמה דרכים שונות.
ערמת דגן יציבה הצמודה לקיר יכולה להפוך ללא יציבה כאשר מתחילים לפנות אותה.
דרך נוספת היא יצירה של "גשר דגן".
"גשר דגן" הוא קרום שנוצר מגרגרי הדגן שנדבקים זה לזה.
הקרום נותן את האשליה של דגן מוצק.
אך כאשר מתחילים להוציא את הדגן החוצה, נוצר חלל ריק מתחת לגשר, והוא כבר אינו מסוגל לשאת את משקלו של העומד עליו.
הדרך השלישית היא תנועה של דגן.
דגן בתנועה לא יכול להחזיק משקל של אדם ממוצע.
ברגע שמתחיל אירוע של לכידה בדגן, הוא מתקדם ונעשה קטלני במהירות.
לאדם לוקח כמה שניות לשקוע עמוק לתוך הדגן, וכמה דקות להיחנק למוות.
לצוותי ההצלה לוקח כמה שעות לאתר ולהוציא את הלכודים.
הפציעה הנגרמת מאירוע כזה שקולה לפגיעה פיזית חזקה.
אנשים שנלכדים מתחת לדגן אינם נחנקים ממשקל הדגן, אלא מהדגן עצמו.
אם אדם מצליח למצוא כיס אוויר בתוך הממגורה, הוא יכול להמשיך לנשום ולהיחלץ.
ידוע על מקרה שבו אדם שרד חמש שעות בתוך דגן בזכות מסכה שלבש.
בפני המחלצים עומדים מספר קשיים עיקריים.
רוב האירועים הללו מתרחשים בחוות מבודדות, רחוקות ממרכז הצלה כלשהו.
האזור שההילכדות מתרחשת בו הוא אזור מסוכן גם עבור המחלצים.
דגן מרקיב פולט גזים רעילים.
קיים תיעוד של מקרה שבו האדם הראשון שהגיע למקום האירוע נאלץ לקבל טיפול רפואי כי נפגע משאיפת חומרים רעילים.
ברגע שמשהו שוקע בדגן יש להודיע מיד לכוחות החילוץ הקרובים.
העובדים במתקן צריכים לסגור כל הפתחים ולוודא כי הדגן מפסיק לזוז.
יש להפעיל את מערכת האוורור כדי לשפר את זרימת האוויר בתוך הדגן.
אבל יש לוודא כי הדבר לא יגרום למקור חימום לפעול.
המצילים חייבים תמיד לדאוג לא להחמיר את המצב, או לנקוט פעולה שתגרום גם להם להילכד.
הם צריכים ללבוש ציוד בטיחות מתאים, כגון חבלי הצלה.
מספר האנשים שרשאים לעמוד על הדגן מוגבל לשניים בכל רגע נתון.
טמפרטורה קיצונית מקשה על החילוץ.
על מנת לשמור על התבואה טרייה משתמשים בהזרמה של אוויר יבש על התבואה.
דבר זה, בשילוב עם לחות, יכול להוביל לטמפרטורה נמוכה מאוד (עד 5 מעלות צלזיוס) בתוך ליבת הממגורה.
במקרים כאלה האדם שנלכד עלול לסבול מהיפותרמיה, בפרט אם נבלע לחלוטין.
לעומת זאת, האוויר בתוך הממגורה עשוי להיות חם מהרגיל בשל החום ששוחרר על ידי תבואה רקובה, וחוסר אוורור חיצוני (במיוחד בימים חמים).
יש בכך סיכון של מכת חום עבור כוחות החילוץ.
גם כאשר מצליחים לקשור חבל סביב האדם הלכוד, אי אפשר פשוט למשוך אותו החוצה.
הדגן יוצר חיכוך רב, אשר פועל נגד הכוח שמנסה למשוך את האדם למעלה.
כדי להרים אדם ששקוע עד מותניו צריך לפחות משקל של 180 ק"ג כמשקל נגד; כדי לחלץ אדם ששקע כולו בתוך התבואה, נדרשים לפחות 410 ק"ג של משקל נגדי.
אדם ממוצע לא יכול להפעיל כוח כזה מבלי לגרום לפגיעה בעמוד השדרה.
חילוץ אנשים נעשה בשתי דרכים עיקריות.
השיטה הראשונה היא יצירת חיץ בין הלכוד לשאר התבואה.
את זאת עושים באמצעות גליונות מתכת, עץ או או חומרים דומים.
המבנה שנוצר דומה לסכר עצירה.
ברגע שהדבר נעשה, ניתן להסיר על ידי היד, את חפירה, שואב גרגרים או כל שאר ציוד חילוץ.
במקרים אלה מקובל גם לנסות לחתוך חור בצדו של מתקן האחסון; נדרש ייעוץ ממהנדס כדי לוודא כי הדבר לא יגרום לקריסת המבנה.
הדרך הטובה ביותר למנוע כליאה בדגן היא לאחסן את התבואה כראוי.
אם מקפידים על אחוזי לחות נמוכים מ-14%, גרגרי הדגן לא נדבקים זה לזה.
הדגן שומר על אחידות, ולא נוצרים גשרים או כיסים בתוכו.
לכידה מתרחשת כאשר הדגן מתחיל להירקב.
הוצאת חלקים רקובים, שבורים וקטנים גם כן מסייעת למנוע התפשטות של רקב.
על מנת להימנע מאירועים כאלה יש לגבש מדיניות נוקשה בעבודה עם דגן.
רצוי לא לשלוח עובד בודד, ולכל הפחות, שיהיה לו מכשיר קשר, או טלפון נייד.
הכניסה לאזור צריכה להיות מסומנת היטב, וסגורה למי שלא אמור להיות שם.
בתקנות משרד הבטיחות והגהות האמריקני מצוין כי כל מי שנכנס לממגורה חייב להיות קשור עם רתמה הדוקה, ושיהיה מישהו שישגיח עליו.
התקנות קובעות גם כי בחווה חייב להיות ציוד חילוץ.
בחוות קטנות, ששם לא מחויבים בתקנות, קושרים סביב האנשים חבל המחובר לממגורה.
עם זאת, שיטה זו בדרך כלל איננה יעילה, כיוון שאנשים שוקעים מהר מדי, ויש יותר מדי חיכוך מכדי למשוך את האנשים החוצה.
מאז 1978 אוניברסיטת פרוד, באינדיאנה מתעדת מקרים של לכידה.
עד שנת 2011, תועדו כ-900 דיווחים על לכידה שתוארכו מאז 1964. האוניברסיטה ערכה מחקר על מנת לנסות להבין מה הם גורמים הסיכון הנפוצים למקרים מסוג זה.
הגורמים המשפיעים העיקריים הם: סוג התבואה, מיקומים גאוגרפיים, סוג המתקן והדמוגרפיה של הקורבנות.
יותר ממחצית מהמקרים של כליאה בדגן התרחשו במחסנים של גרגרי תירס.
דגנים אחרים שבהם נלכדו קורבנות כוללים סויה, שיבולת שועל, חיטה, פשתן וקנולה.
בהתאמה לדומיננטיות של תירס במקרים אלו, רוב האירועים מתרחשים בחגורת התירס בארצות הברית (איווה, אילינוי, אינדיאנה, מינסוטה, דרום מישיגן, מערב אוהיו, מזרח קנזס ומזרח נברסקה) שם מגדלים ומאחסנים תירס בכמויות גדולות.
באזורים בהם מגדלים דגנים אחרים יש פחות התרחשויות.
יותר משבעים אחוז מהמקרים מתרחשים בחוות קטנות, שם לא נוהגים על פי התקנות.
כל המקרים המתועדים הם של גברים ובנים.
הגיל הממוצע של הטובעים הוא 40, אף על פי שיש ריבוי מקרי טביעה של צעירים (מפני שהתקנות לא חלות עליהם).
ב-2011, אחרי ששני צעירים טבעו למוות בדגן, משרד החקלאות האמריקאי הציע תקנות נוספות כדי למנוע מקרים כאלה.
התקנות יכללו תקנות בנוגע לעבודתם של צעירים בחוות של הוריהם, והתנהלות בחוות קטנות.
חוואים טענו כי החוק כולל מדי, וכי הוא ימנע מילדיהם את האפשרות ללמוד כישורי חקלאות חשובים.
שנה לאחר ההצעה, הוחלט למשוך אותה.
כליבאר או כלייבר (בפרסית: كليبر, באזרית: Kəleybər קלייבר) היא עיר באיראן, בירת המחוז קליבר (שהוקם ב-2010) שבפרובינציית מזרח אזרבייג'ן.
בהתאם למפקד משנת 2006 קליבר, לפי מספר האוכלוסייה – 9,030 (2,397 משפחות) – הייתה העיר במקום ה-25 בפרובינציה.
היא שוכנת בגובה 1240 מטר בחבל ארסבאראן ההררי והירוק.
נמצאת במרחק של 63 ק"מ צפונית-מערבית מן העיר אהר, 210 ק"מ צפונית-מזרחית מתבריז ו-812 ק"מ צפונית-מערבית מטהראן.
בתחילת המאה ה-21 הפכה העיר לאתר תיירותי בגלל קרבתו למעוז של באבכ ולשמורת הטבע ארסבאראן.
בעקבות התפתחויות גאופוליטיות, בהדרגה מחליפה כליבאר את העיר אהר כבירת החבל ארסבאר (ארסבאראן), "קארה דאג" או קאראצ'אדאג.
לפי דעתו של חאג' מוחמד זאכרי, השם כליבאר מוצאו בשפה תאת, כשמשמעותו "עיר בנויה על סלעים".
העיר כליבאר או כלייבר נודעה בכרוניקות הערביות בשם "באז"
שהייתה בשנים 816–836 מוקד התקוממותו הצבאית ושלטונו של באבכ ח'ראמדין שמרד בכיבוש הערבי של הח'ליפות העבאסית של בגדד.
באבכ, שאימץ את עקרונות התנועה הדתית ח'רמיה ואיתגר את השלטון הערבי הסוני, הובס בשנת 836 על ידי הגנרל אל-אפשין, ששירת את הח'ליפה אל-מעתצם
הכרוניקן הערבי הראשון המציין את כליבאר היה אל-מסעודי בספרו "נאות הזהב"
בספרו, "ההיסטוריה השלמה" הקדיש אבן אל-אתיר מספר עמודים לתיאור הקרבות שהתנהלו בכליבאר בין צבאות הח'ליפות וכוחותיו של באבכ.
יאקות אל-חמאווי שכתב במאה השלוש עשרה המוקדמת, תיאר את כליבאר כך:
חבל ארץ בין אזרבייג'ן לאראן.
שם התנגד באבכ במרדנותו נגד אל-מעתצם.
אנחנו יודעים את פסוקים אלה של בוחטרי:
חמדללה מסתאופי, הידוע גם כחמדללה קזוויני שחי באמצע המאה הארבע עשרה הזכיר את כליבאר בספרו "נוזהת אל קולוב" (ברכת הלבבות) במילים אלה .
העיר הייתה קרובה לזירת הקרבות של מלחמות רוסיה-פרס בשנים 1804–1813 וב-1826–1828.
תושבי האזור, שבטי אראסבראן היו מעורבים בסכסוכים הצבאיים שבימי המהפכה החוקתית הפרסית בשנת 1906.
אחרי 1925 כשהדיח רזה שאה את אחמד שאה קג'אר והקים את שושלת פהלווי הוא הנהיג מדיניות לאומנית פרסית ובשם האחדות
כפה על השבטים הנוודים באזור להתיישב באופן קבוע.
הוא שינה את שם החבל מקאראדאג לארסבאראן על מנת לטשטש את הזהות האזרית-טורקית של התושבים.
בשלהי המאה ה-20 והתחלת המאה ה-21 התגבשה תגובה מקומית לדיכוי הלאומי, בין היתר, באמצעות טיפוח זיכרון תנועת המרד של בבאכ חוראמדין.
מצודתו של בבאכ על יד כליבאר הפך למזבח לתנועה זו.
אירועי תרבות רבים אורגנו על יד כליבאר.
שפת האם של התושבים היא השפה האזרית, קרובה מאוד לטורקית, מהענף המערבי של הקבוצה הדרום-מערבית (אוע'וז} של משפחת השפות הטורקיות.
עם זאת רובם יודעים את השפה הפרסית.
עד לסוף שנות ה-1970 במספר כפרים בסביבה (צ'ייקנדי, קלסור, חוינרוד, אראזין) התושבים הקשישים דיברו עדיין את השפה התאתית.
אופייני לאזור ההררי שאוכלס על ידי רועים היה פיתוחה של שפת שריקות.
קיימת גרסה נשרקת של מוזיקת האשיקים.
רוב התושבים משתייכים לדת האסלאם השיעי התריסרי.
מיעוט – צאצאי השבט שמלו – הם חסידי הדת הסינקרטית אהל אל-חק, גוראן או ירסאניות.
בימי אסמאעיל הראשון הם היו אחד המרכיבים הראשיים של הקיזילבאשים
בשנות ה-1970 פעל בעיר רופא ידוע, מוחמד עלי, שהיה מאמין של הדת הבהאית
כליבאר נמצאת בדרך הנדידה השנתית של הרועים ועדריהם.
האזור ההררי היה מימים ימימה כר פורה לשירי הבארדים העממיים, האשיקים.
הם חיברו שירי אהבה רבים המזכירים תכופות את נופי ההרים.
מהות רוחה של שירה זו מיוצגת היטב בחרוזים הראשונים של שיר מאת האשיק המודרני ממד אראז:
arxamca su səpir göydə bulutlar (מאחורי העבים מפזרים טיפות של גשם)
האשיק המפורסם חוסיין ג'אוואן, שנולד באוטי קנדי, על יד כליבאר, גלה לברית המועצות אחרי שבימיה הקצרים של הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן תחת הכיבוש הסובייטי בתבריז, כתב בהתלהבות שירים מהפכניים.
ג'יימס מורייר – מחבר "הרפתקאות חאג'י באבה מאספהאן" תיאר את רשמיו מכליבאר בתחילת המאה ה-19 בספרו "המסע השני ברחבי פרס, ארמניה ואסיה הקטנה עד לקונסטנטינופול..." (1818)
הוא ציין ש"כליבאר הייתה פעם מקום מיוחד.
גניו הרחבים הפכו ליער של עצי פרי, בהם אגוזים גדלו לממדי ענק"
מצודתו של באבכ (קאלה באבכ)