tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מפלגה שם המועמד קולות אחוזים המפלגה הליברל-דמוקרטית אליסטר קרמייקל 11,989 62.0 מפלגת הלייבור מארק קופר 2,061 10.7 המפלגה הלאומית הסקוטית ג'ון מואט 2,042 10.6 המפלגה השמרנית פרנק נאירן 2,032 10.5 UKIP רוברט סמית' 1,222 6.3
מפלגה שם המועמד קולות אחוזים המפלגה הליברל-דמוקרטית אליסטר קרמייקל 6,919 41.3 מפלגת הלייבור רוברט מוכרי 3,444 20.6 המפלגה השמרנית ג'ון פירת' 3,101 18.7 המפלגה הלאומית הסקוטית ג'ון פארלי 2,473 14.8 המפלגה הסוציאליסטית הסקוטית פיטר אנדרוז 776 4.6
אוּרשוּ (וגם אורשום, אֻרסֻם ובחתית: וַרשֻוַה) הייתה עיר מדינה חורית-אמורית עתיקה, ששכנה באזור דרום טורקיה של היום.
מיקומה המשוער הוא על הגדה המערבית של נהר הפרת, מצפון לכרכמיש, כנראה ליד העיר המודרנית גזיאנטפ.
באלף השלישי לפנה"ס, אורשו הייתה אחת מהמרכזים הפוליטיים החזקים בצפון סוריה.
המידע עליה מתקופה זאת מקורו בארכיון אבלה ובטקסטים שנמצאו בדרום מסופוטמיה מתקופת השושלת השלישית של אור.
היא הייתה עיר מסחר ומקום מושבם של הכוהן הבכיר והשר שלו (שכינויו בטקסטים בדלום).
אורשו הייתה בת בריתה של אבלה ומופיעה בלוחות שנמצאו בה בשם "אורשום".
בשנים הקרובות לחורבן אבלה, היו לשתי הערים גבול משותף, שררו ביניהן יחסי ידידות והן היו קשורות בברית.
אורשו נהגה לשלוח משלוחי כסף לאבלה, וקיבלה ממנה בגדים שיועדו למלך ולזקני העיר.
כמויות הבגדים שנשלחו מצביעות על חשיבותה של אורשו בברית הערים שתמכו באבלה.
בטקסטים מופיע פעמים רבות "בדלום" מאורשו בשם כון-תיסו, בנו הפך בהמשך להיות עוזרו של מלך אבלה.
בטקסטים המתוארכים לתקופה מאוחרת יותר מופיע "בדלום" בשם זימיסו, שהשתתף במסע מלחמה של אבלה כנגד איבאל.
הטקסטים מאבלה מציינים ברורות שלאורשו היה תפקיד פוליטי וגאוגרפי נכבד, והיא מילאה תפקיד מרכזי באזור צפון סוריה במהלך המאה ה-24 לפנה"ס.
בטקסטים של השושלת השלישית של אור, מוזכרת אורשו כעיר חשובה בסוריה יחד עם מארי, אבלה ותותול.
הטקסטים עוסקים בעיקר בתרומות של אורשו לטקסים ופסטיבלים הקשורים במקדשים, שמהם אפשר להניח שלאורשו היה נציג קבוע בחצר המלוכה של אור.
לחלק מהנציגים היו שמות אכדיים ולחלק שמות חוריים, עובדה היכולה אולי להצביע על אוכלוסייה מעורבת בעיר.
הטקסטים המתייחסים למארי, אבלה ואורשו, מצביעים על חשיבותה של אורשו בסחר האשורי עם אנטוליה שהתקיים בתקופה זאת.
ואולי זו הסיבה לכך שהסוחרים האשורים בחרו להקים התיישבות סוחרים באורשו ולא במאמה, ששכנה כנראה מצפונה.
אורשו מוזכרת בכתובת של המלך גודאה מלך לגש, שמלך במאה ה-22 לפנה"ס בשומר, כעיר שממנה הוא רכש שרפי עץ.
טקסט אשורי המתוארך למאה ה-19 לפנה"ס, מציין את קיומו של מקדש לאל אשור, שהיה האל הפטרון של העיר אשור, ומציאת מקדש לאל זה בעיר אחרת, הוא נדיר.
בתחילת המאה ה-18 לפנה"ס, אורשו הפכה להיות בת בריתה של ימחד במאבקה כנגד יעדון־ליאם מלך מארי.
יחסיה של אורשו עם אשור היו מתוחים, ואנשי אורשו הוזמנו על ידי יפח-אדד ואנשי החבירו שלו לתקוף את ארצו של שמשי-אדד הראשון מלך אשור.
בטקסטים ממארי יש התייחסות לקבלת ושליחת בדיל מהעיר ואליה.
באותה עת, הסחר בבדיל היה מונופול של אשור.
לאחר מכן הפכה אורשו ליריבה של ימחד.
היא נכנסה לברית עם קטנה ושמשי-אדד הראשון במטרה לתקוף את סומו-אפוח מלך ימחד (1780-1810 לפנה"ס).
במאבק שניהל סומו-אפוח כנגד מלך קטנה, הבטיח שמשי-אדד הראשון לאישי-אדו מלך קטנה, שלאחר שיסיים את המלחמה באזור הדיאלא הוא יבוא לסייע לו יחד עם בני בריתו, מלכי אורשו, חשום וכרכמיש.
בלוחות מארי מתקופת מלוכתו שם של ישמח-אדד, בנו של שמשי-אדד הראשון, נמצאו עדויות לביקור מלכי אורשו וחשום בחודש ניסן בשנת 1777 לפנה"ס, כנראה כדי לחזק את הברית בניהם.
בטקסט אחר מצוין ששמשי-אדד הראשון שלח 2,000 אנשים לעזרת אורשו, כמות היכולה להוות אינדיקציה לגודלה הפוטנציאלי והצבאי של העיר.
טקסט אחר ממארי, מציין שהיה מתח בין אורשו וכרכמיש, כאשר אנשי שבטים תקפו את אורשו דרך שטחה של כרכמיש, שלא עשתה דבר.
התקפות אלה הביאו את אורשו לתקוף יחידות צבאיות ואזרחים שנעו לאורך הגדה של הפרת.
מידע זה מצביע על הקרבה הגאוגרפית בין שתי הערים.
מותו של שמשי-אדד הראשון והעלייה בכוחו של ירים-לים הראשון מימחד, הביאו לסיום היריבות ביניהן.
ימחד עלתה למעמד של ממלכה גדולה, והיא אכפה את שלטונה על אזורים ממערבה, צפונה ומזרחה של סוריה.
אורשו נכנסה לתחום השפעתה של ימחד, בלי שהיא סופחה אליה.
הלוחות שנמצאו במארי מציינים מספר שמות מלכי אורשו שמלכו בתקופה זאת, ובהם שֶנַם ואַתרוּ-סיפתי, שביקרו במארי בשנה ה-12 למלוכתו של זמרי-לים.
המלך החתי חתושיליש הראשון, שמלך במחצית השנייה של המאה ה-17 לפנה"ס, תקף את אורשו בשנת מלכותו השנייה, וצר על העיר במשך שישה חודשים.
לצורך כיבוש העיר נבנתה סוללה והביאו איל ניגוח מההרים ליד העיר חשום.
את מבצע הכיבוש הוא ניהל מהעיר לוזנתיה, ששכנה באזור של מחוז אלביסטן של היום, לרגלי הרי הטאורוס במזרח קיליקיה.
למרות שקיבלה סיוע מימחד וכרכמיש, אורשו נכבשה, נשרפה ונהרסה.
אדמתה נחרשה, והשלל מהעיר נלקח לחתושש בירת הממלכה החתית.
אזכור נוסף של העיר מופיע במאה ה-15 לפנה"ס בלוחות בכתב יתדות שנמצאו באללח'.
היא מופיעה שם בשמות "אוריס" או "אורסי".
היא מופיעה בשם "אורוסה" בכתב הברית בין המלך החתי תודחליאש השני וסונסורה השני מלך כיזוואתנה כחלק משטחה, כנראה כדי לשמש כתחנת סחר קדמית.
העיר חזרה להיות חלק מהאימפריה החתית והאזכור האחרון שלה בטקסטים מתוארך לתקופה האחרונה של האימפריה החתית.
אורתוסאי הוא ירחו של כוכב הלכת צדק.
אורתוסאי התגלה בשנת 2001 על ידי קבוצת אסטרונומים מאוניברסיטת הוואי בהדרכת סקוט שפרד וקוטלג בשם S/2001 J 9.
קוטרו 2 קילומטרים ומהירות הקפתו סביב צדק היא 2.37 קילומטר לשנייה.
רדיוס מסלולו של אורתוסאי סביב צדק הוא 21,075,662 ק"מ ומשך זמן הקפת מסלולו סביב צדק הוא 625.02 ימים.
את שמו אורתוסאי הוא קיבל באוגוסט 2003 על שם אחת ההורות, בנותיו של זאוס על פי המיתולוגיה היוונית.
אורתוסאי משתייך לקבוצת הירחים אננקה (לקבוצת ירחים זו שייכים ירחים המקיפים את צדק במרחק של 19.3 עד 22.7 מיליון ק"מ ושמה ניתן לה על שם הירח אננקה שהוא גדול מבין ירחי הקבוצה).
אורתוניקיים (שם מדעי: Orthonychidae) היא משפחת עופות מסדרת ציפורי שיר החיים ביערות אוסטרליה וגינאה החדשה.
במשפחה ישנו סוג אחד - אורתוניק (Orthonyx) ובו שלושה מינים.
קרוביהם הם הוונגות, הפסופודיים והמין בבלר רליתי ולשתי המשפחות קשרים רחוקים לעורביים.
למינים אלה ישנו ראש שחור או אפור, חזה צהוב או כתום גדול, פסים כהים ולבנים סביב הכנפיים וזנב ארוך היכול להיפרש מעט כמו אצל הנבליים.
הם חיים בעיקר על הקרקע ובעלי רגליים חזקות.
הנקבות לעומתם דהויות צבע ומוסוות.
ציפורים אלה חיים בעיקר ביערות צפון מזרח אוסטרליה, אך גם בדרומה ובאי גינאה החדשה.
הם ניזונים מטרף של חרקים אך המינים הגדולים יכולים לצוד גם לטאות קטנות.
הם תופסים את הטרף מהאדמה ונתמכים בזנבם הגדול כמשענת.
ציפורים אלה הם מונוגמיים אך צעירים זכרים שבגרו נשארים לעיתים יחד עם הוריהם עד הבגרות ועוזרים להם לשמור על השטח מיריבים.
אורשקה ז'ולניר (בסלובנית: Urška Žolnir; נולדה ב-9 באוקטובר 1981) היא ג'ודוקא עבר סלובנית אשר התחרתה בקטגוריית המשקל עד 63 ק"ג, האלופה האולימפית מלונדון 2012.
ז'ולניר השתתפה שלוש פעמים במשחקים האולימפיים בשנים 2004, 2008 ו-2012. באתונה 2004 היא זכתה במדליית ארד.
היא התחילה בשלב שמינית הגמר בו ניצחה בניקוד יוקו את דריאוליס גונזאלס הקובנית.
ברבע הגמר היא ניצחה באיפון את גלה ונדקביי הבלגית לאחר תרגיל סוקוי-נגה.
בחצי הגמר ז'ולניר הפסידה לקלאודיה הייל האוסטרית ונשרה לקרב על מדליית הארד בו גברה בווזארי על מארי-הלן צ'יסולם הקנדית.
באולימפיאדת בייג'ינג 2008 היא הייתה נושאת הדגל של המשלחת הסלובנית בטקס הפתיחה.
בתחרות הג'ודו היא סיימה במקום השביעי לאחר שהודחה בשלב רבע הגמר.
באולימפיאדת לונדון 2012, ז'ולניר זכתה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל עד 63 ק"ג כאשר 4 מתוך 5 ניצחונותיה היו באיפון.
בסיבוב הראשון היא ניצחה את קלאודיה מלצהאן הגרמנייה, בשמינית הגמר היא ניצחה את אסטפניה גרסיה מאקוודור וברבע הגמר היא ניצחה את אליס שלזינגר הישראלית.
בחצי הגמר היא ניצחה את צדבסורנגין מונקזאיה המונגולית.
בגמר ז'ולניר התמודדה מול שו לילי הסינית וניצחה בווזארי לאחר תרגיל סיאו-נגי מוצלח.
ז'ולניר מחזיקה בשתי מדליות ארד מאליפויות העולם מהשנים 2005 ו-2011. באליפויות אירופה היא זכתה בארבע מדליות.
במהלך הקריירה ז'ולניר זכתה במדליות רבות בתחרויות מהסבב העולמי וביניהן מדליות מטורנירי טוקיו ופריז היוקרתיים.
ביוני 2015 היא פרשה מג'ודו תחרותי והחלה לאמן במועדון הג'ודו בו גדלה.
מחוז משנה אורשה (בבלארוסית: Аршанскі раён; ברוסית: Оршанский район) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה מנהליים של מחוז ויטבסק שבצפון בלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר אורשה.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה אורשה 31,009 בני אדם.
אורתודוקסיה פתוחה הוא מונח שנטבע בשנת 1997 על ידי הרב אבי וייס, לתאר תנועה ביהדות המדגישה פתיחות אינטלקטואלית, רוחניות, דאגה לכל היהודים, ומתן תפקיד דתי נרחב יותר לנשים.
האורתודוקסיה הפתוחה רואה את ההלכה כגמישה יותר ממקבילותיה בזרמים האורתודוקסיים השמרניים יותר.
מתוך מטרה ליצור יהדות אורתודוקסית 'ליברלית' יותר, נדרש וייס להבהיר את ההבדלים בין התנועות האורתודוקסיות והלא-אורתודוקסיות ביהדות.
לשיטתו, כל היהדות האורתודוקסית, כולל האורתודוקסיה הפתוחה, שונה באופן מהותי מהיהדות הקונסרבטיבית בשלושה תחומים:
יהודים אורתודוקסים מאמינים שהתורה ניתנה על ידי האל בהר סיני במתכונתה הנוכחית.
האורתודוקסיה סבורה כי "הסמכות המשפטית היא מצטברת, וכי "פוסק" יכול רק להוציא פסקי דין המבוססים על היסטוריה מלאה של תקדים משפטי יהודי", ואילו הקונסרבטיבים סבורים כי "תקדים מספק אילוסטרציות של עמדות אפשריות ולא חוק מחייב, ולפיכך, הקונסרבטיביות נותרה חופשייה לבחור את עמדה המתאימה לה מהיסטוריית העמדות".
האורתודוקסיה מאופיינת בשומרי מצוות אשר "שומרים בקפידה על שבת, כשרות, טהרת המשפחה ומתפללים שלוש פעמים ביום", ואילו יהדות קונסרבטיבית "בדרך כלל לא מורכבת מיהודים שומרי מצוות.
לפיכך, רק בקהילה שלנו קבלת 'מנהג מתיר' עשויה להיות משמעותית."
בשנת 1999 הקים וייס את ישיבת חובבי תורה (YCT), (כיום באזור ריברדייל הברונקס, ניו יורק), ובספטמבר 2000 נפתח בישיבה בית ספר לרבנים שכיתתו הראשונה מנתה שבעה תלמידים.
מאז הקמתה, YCT תיארה עצמה כמוסד של האורתודוקסיה הפתוחה.
בשנת 2006 הגישה YCT בקשה לחברות במועצה הרבנית של אמריקה (RCA), הגוף הרבני המזוהה עם האיחוד האורתודוקסי, מהגדולים והוותיקים בארגוני היהודים האורתודוקסים הפועלים בארצות הברית.
YCT משכה את בקשתה, לאור הערכתה כי זו תידחה.
אירוע זה שיקף את המחלוקת סביב YCT.
במאי 2009 הכריז וייס על פתיחת ישיבת מהר"ת, ראשי תיבות של "מנהיגה הלכתית רוחנית תורנית", תואר שיצר לגרסה הנשית לתואר "רב".
המשימה של בית הספר, על פי אתר האינטרנט שלו, היא "להכשיר נשים אורתודוקסיות כמנהיגות רוחניות וכמוסדות הלכתיים".
הקורס אורך ארבע שנים במשרה מלאה.
שרה הורביץ מונתה לדיקן ישיבת מהר"ת.
ב-16 ביוני 2013 הסתיים המחזור הראשון של "מהר"ת".
ביוני 2009 וויס הסמיך את שרה הורוויץ לרבה, והעניק לה את התואר "מהר"ת (מנהיגה הלכתית רוחנית תורנית)".
היא הייתה האישה האורתודוקסית הראשונה שהוסמכה רשמית לתואר זה.
בפברואר 2010 וייס הסמיך את הורוויץ לתואר "רבה".
המהלך עורר ביקורת רחבה בעולם האורתודוקסי.
מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל פרסמה הצהרה פומבית בה הורתה כי אין להתייחס לוויס עוד כאורתודוקסי, והצהירה כי "התפתחויות אלו מייצגות סטייה רדיקלית ומסוכנת מהמסורת היהודית וממסורת התורה, ויש לגנות אותה בחריפות.
כל קהילה בה אישה מכהנת בתפקיד רבני מכל סוג שהיא אינה יכולה להיחשב כאורתודוקסית." בלחץ ה-RCA התחייב וייס שלא להסמיך נשים נוספות בתואר "רבה".
עם זאת, הורוויץ שומרת על תוארה כרבה.
זמן קצר לאחר מכן, פורסמה על ידי - RCA הצהרה המעודדת חינוך תורני לנשים בעולם האורתודוקסי, אך מוסיפה ומצהירה כי: "איננו יכולים לקבל הסמכת נשים או את ההכרה בהן כחברות של הרבנות האורתודוקסית", ובאוקטובר 2015 פסק ה-RCA כי הסמכת נשים כרבות או העסקת נשים כרבות אסורה.
ב-2015 הוסמכה יפה אפשטיין לרבה על ידי ישיבת מהר"ת, שהקים וייס.
בשנת 2015 הוסמכה לילה קז'דאן לתואר "רב" על ידי אותו ארגון, מה שהפך אותה לבוגרת הראשונה שלהם שקיבלה את התואר רב.
בשנת 2016 צירף המרכז היהודי מאונט פרידום (Mount Freedom) בניו ג'רזי, המשתייך לאורתודוקסיה הפתוחה, את קז'דאן ל"צוות ההנהגה הרוחנית" שלו..
רבנים רבים, הן מקרב החרדים והן מקרב האורתודוקסים המודרניים, התנגדו לגישתו של וייס בטענה כי זו קרובה לזו של היהדות הרפורמית והקונסרבטיבית ואינה יהדות אורתודוקסית.
בוועידה ה-92 של תנועת בשנת 2014, כינה האדמו"ר מנובומינסק את האורתודוקסיה הפתוחה "סכנה חדשה...
המבקשת אף היא לעוות את המשמעות הקדושה של יידישקייט, ומשופעת בכפירה..." בנובמבר 2015, הוקיעו אגודת ישראל של אמריקה מהלכים להסמכת נשים, ואף הכריזו על מוסדות של האורתודוקסיה הפתוחה, ביניהם ישיבת מהר"ת וישיבת חובבי תורה, כדומים לתנועות מתנגדות אחרות לאורך ההיסטוריה היהודית שדחו עקרונות יסוד ביהדות.
ועידת רבני אירופה הלכה בעקבותיה באותו חודש, וקבעה כי "הוועידה רואה בכאב רב את הסטיות ממקורות דתיים הנובעים מהתנועה שנקראה 'אורתודוקסיה פתוחה', ומזהירה כי מי שפועל ברוח זו, בוגרי התנועה הנ"ל...
לא יוכרו על ידינו כרבנים, על כל המשתמע מכך.
"ג'ונתן גוטנטאג ממנצ'סטר, בריטניה, הסביר כי על ידי בדיקה שיטתית של גבולות מנהגי היהודי הנורמטיבי, האורתודוקסיה הפתוחה "דחפה את המעטפה שהתרחבה רחוק, ו...
הובילה לעמדות המביאות את תומכיה אל מחוץ למטריה האורתודוקסית."
סטיבן פרוזנסקי, רב הקהילה בני ישורון בטינק, ניו ג'רזי ונאמן המועצה הרבנית של אמריקה (RCA) במועצת בית הדין של אמריקה, טוען כי גישתו של וייס דומה מאוד לקונסרבטיביות האמריקנית בראשית המאה העשרים ולדעתו ראויה יותר לשם "נאו-קונסרבטיבית" ולא יהדות "אורתודוקסית".
באתר - Matzav.com הוא מסכם כי "בהירות וכנות לפחות דורשים שנכיר לנגד עינינו יצירת תנועה חדשה בחיים היהודיים מחוץ לעולם האורתודוקסי, כזו שראינו בעבר.
'אורתודוקסיה פתוחה' הוא שם מותג מתעתע, סיסמה פרסומית, וניסיון להישאר קשור לעולם התורני כדי לעצב אותו מחדש מבפנים, אך רחוק מהמציאות." משה אבריק, בעל טור במגזין היהודי "The Algemeiner Journal" מסכים עם פרוזנסקי כי וייס יצר תנועה יהודית חדשה באמריקה, ומשווה אותו עם אייזיק מאייר וייז.
(מייסד היהדות הרפורמית) וסולומון שכטר (מייסד היהדות הקונסרבטיבית בארצות הברית).
לדבריו, "את תנועתו של וייס, סוג של יהדות המאמצת בהתלהבות את האידאולוגיות של הפמיניזם והליברליות-הפרוגרסיביות-מודרניזם תוך ציפוי שלה בטעם אורתודוקסי חזק, ניתן לתייג במדויק כיהדות אורתודו-פמיניסטית פרוגרסיבית" אבל "המונח שטבע הרב סטיבן פרוזנסקי, יהדות נאו-קונסרבטיבית הצליחה להשתלב בצורה מסודרת בחריץ משמאל ליהדות האורתודוקסית ומימין היהדות הקונסרבטיבית."
האיחוד האורתודוקסי (OU), המועצה הרבנית של אמריקה (RCA) והמועצה הלאומית לישראל הצעירה ניתקו את הקשר עם מוסדות אורתודוקסיה הפתוחה.
ה-RCA אינו מאשר את ההסמכות לרבנות של ישיבת חובבי תורה או בוגרי ישיבת מהר"ת, ובתי כנסת צעירים ישראלים כבר לא מקבלים מועמדים עם הסמכת YCT.
יתרה מזאת, בתגובה לאורתודוקסיה פתוחה קמו ארגונים חדשים שמתנגדים לעמדות או פעולות של האורתודוקסיה הפתוחה.
אלו כוללים את הקואליציה לערכים יהודיים (CJV) ואת הרבנים האורתודוקסים המסורתיים של אמריקה (TORA).
סטיבן באיימי, המנהל הארצי לענייני הקהילה היהודית בוועד היהודי-האמריקאי, רואה באורתודוקסיה הפתוחה את הצורה האותנטית ביותר של האורתודוקסיה המודרנית.
בריאיון ל-"Jewish Week" באוגוסט 2017, אמר נשיא בית הספר: "כשהם אומרים 'אורתודוקסים פתוחים' אני אומר 'אנחנו אורתודוקסים מודרניים'.
אנחנו חלק מלא מהאורתודוקסיה המודרנית." המכון העברי לריברדייל, בו שימש וייס כרב ("רב בכיר") עד פרישתו בשנת 2015, ממשיך להגדיר את עצמו "בית כנסת אורתודוקסי פתוח".
היהדות האורתודוקסית הפתוחה כללה מספר מנהיגים ידועים שהיו קשורים בעבר לקבוצות בולטות אחרות כמנהיגים וכמלומדים.
כמה אנשים בולטים הקשורים לקבוצה כוללים:
רבנים מפורסמים אחרים כמו הרב התייצבו לעיתים קרובות לצד הקהילה אך מעולם לא היו קשורים לקבוצה באופן רשמי.
אורשובה (ברומנית: Orșova) היא עיר נמל על הדנובה, בדרום מערב רומניה, בחבל באנאט, בקרבת הגבול עם סרביה.
העיר שוכנת על חוף אגם הצבירה של תחנת הכוח ההידרואלקטרית שערי הברזל I, מקום אליו הועברה ממשכנה הקודם, שהוצף במי האגם.
העיר נמצאת סמוכה לשפך הנהר צ'רנה לתוך הדנובה, שפך שגדל מאוד לאחר בניית הסכר, שהעלה את גובה פני המים בדנובה.
אורתודוקסיה (ביוונית עתיקה: ὀρθοδοξία; באופן מילולי: "דעה ישירה/ישרה/נכונה") היא עמדה אידאולוגית או דתית, שתומכת בהשקפה הקיימת והמקובלת נגד אחרות.
נצרות אורתודוקסית מתייחסת לקבלה של הדוקטרינות שהוגדרו על ידי אמונות שונות וועידות אקומניות מתקופת העת העתיקה, אם כי כל כנסייה נבדלת מהאחרת מסיבות רבות, שביניהן ניתן למצוא הבדלי שפה ותרבות.
יהדות אורתודוקסית מתייחסת ליהודים המקפידים על כל המסורות והמצוות, כפי שנכתבו בתורה שבעל פה.
המילה "אורתודוקסים" בהקשר היהודי נכנסה לשימוש בראשית המאה ה-19, על רקע האמנציפציה והתגובות לה.
מועדון הכדורגל אוררטו (בארמנית: Ուրարտու ՖԱ) הוא מועדון כדורגל מהעיר ירוואן שבארמניה, המשחק בליגת העל הארמנית.
המועדון נוסד ב-21 בינואר 1992, וכבר בעונתו הראשונה ניצחה קבוצתו את פיוניק ירוואן וזכתה ב.
בעונת 2003/2004 התמודדה הקבוצה לראשונה במפעל אירופי, והודחה כבר בסיבוב המוקדמות הראשון של הגביע אופ"א אחרי הפסד 2–3 במצטבר להפועל תל אביב.
מאז התמודדה הקבוצה במפעלים האירופיים כמעט מדי שנה, אך הצליחה לעבור סיבוב רק פעם אחת, בעונת 2005/2006, כאשר הדיחה את לוקומוטיב טביליסי בסיבוב הראשון של גביע אופ"א והודחה על ידי דניפרו בסיבוב השני.
אורתוטילוס (שם מדעי: Orthotylus) הוא סוג של חרקים ממשפחת הרכנפיים.
ישנם יותר מ-300 מינים מתוארים ברחבי העולם.
המספר העצום של המינים הוביל להכרה בתת-סוגים וקבוצות, שחלקם עשויים להיות מקודמים לרמת הסוג.
במחקר משנת 1999 טען יאמסונאגה כי ההסוג אינו מונופילטי, וללא מאפיינים אבחונים עקביים.
רוב המינים ניזונים מצמחים, חלקם תוקפים יבולים חשובים לאדם; עם זאת, מינים מסוימים טורפים גם את הזחלים של פרפראים ושל זבובאים, כמו גם פסילות וכנימות.
אורשולה פלנקייביץ' (בפולנית: Urszula Plenkiewicz; 15 ביוני 1921 – 24 בינואר 2021) הייתה סיירת וקצינת קישור פולני של לשכת המידע והתעמולה של הפיקוד הראשי של מחתרת ארמייה קריובה.
היא לימדה בבית הספר השכונתי החשאי ושירתה כחיילת בנפה V של מוקוטוב של מחוז ורשה איגוד המאבק המזוין.
פלנקייביץ' נתפסה על ידי הגסטפו בנובמבר 1942 וגורשה לאגף הנשי של מחנה הריכוז אושוויץ הידוע בשם בירקנאו, שם ברחה מצעדת המוות בינואר 1945. היא זכתה בצלב האביר של מסדר פולוניה רסטיטוטה, צלב ארמייה קריובה וצלב אושוויץ, וכן הוכרה חסידת אומות העולם.
פלנקייביץ' נולדה בוורשה, פולין ב-15 ביוני 1921. היא הייתה בתם של לאוקדיה גלובצקה ופליקס גלובצקי, קצין משטרת המדינה שנרצח על ידי ה-NKVD בקלינין ב-1940, והייתה לה אחות צעירה ממנה.
כדי לשרת את פולין כסיירת, הצטרפה פלנקייביץ' לצוות הצופות ה-14 של ורשה ב-1935. ארבע שנים מאוחר יותר, במאי אותה שנה, רגע לפני מלחמת העולם השנייה, היא סיימה את בחינות הגמר שלה בתיכון בוורשה.
כאשר גרמניה הנאצית כבשה את ורשה בספטמבר 1939 וחוקקה צווים אנטי-יהודיים, היא החלה ללמד בבית ספר מחתרתי לבנות בחודש שלאחר מכן.
פלנקייביץ' הצליחה לסייע לפולנים שנמלטו ממערב גרמניה מחיילי הוורמאכט, והם חנו בבניין בית הספר, שם עבדה כאחות.
מאוחר יותר נתנה מחסה לחברתה מבית הספר קריסטינה קון למשך שנה החל מנובמבר 1940, והיא ארגנה מסמכים מזויפים עבור קון תחת השם קובלסקה.
פלנקייביץ' התגייסה לארגון הפולני המחתרתי ארמייה קריובה כחיילת בדצמבר 1940. היא השתתפה בפעולות חבלה קלות בוואוור, קיימה פגישות מחתרתיות בדירתה, ובהמשך הצטרפה ללשכת המידע והתעמולה של הפיקוד הראשי של ארמייה קריובה, שם הפכה לקצינת קישור.
היא נעצרה על ידי הגסטפו בדירתה בוורשה ב-2 בנובמבר 1942, ונכלאה בכלא פאוויאק למחרת.
היא נחקרה במטה הגסטפו המקומי לפני שהועברה לאגף הנשים במחנה הריכוז אושוויץ ב-27 בנובמבר כאסירה 25985, מספר שהיה מקועקע על ידה, והיא עבדה באגף בית החולים.
מחשש מפני הצבא האדום המתקרב, פינו הגרמנים את המחנה בינואר 1945 והורו על צעדת מוות, כאשר פלנקייביץ' נמלטה מאושוויץ עם חבר לעיירה הקרובה אושוויינצ'ים.
לאחר סיום המלחמה היא התגוררה בוורוצלב, והפכה לאם.
פלנקייביץ' הייתה קתולית; היא נפטרה ב-24 בינואר 2021 ונקברה בבית קברות בוורוצלב בהלווייתה שהתקיימה ב-1 בפברואר.
פלנקייביץ' הוכרה כחסידת אומות העולם על ידי יד ושם ב-26 בדצמבר 1994. היא זכתה בצלב האביר של מסדר פולוניה רסטיטוטה, צלב ארמייה קריובה וצלב אושוויץ.
אורקסין , הידוע גם בשם היפוקרטין (hypocretin), הוא נוירופפטיד המווסת עוררות, ערנות ותיאבון.
הוא קיים בצורות של orexin-A ו־orexin-B.
הצורה הנפוצה ביותר של נרקולפסיה סוג 1, שבה הפרט חווה איבודים קצרים של טונוס שרירים ("התקפי ירידה" או קטפלקסיה), נגרמת על ידי חוסר באורקסין במוח עקב הרס התאים המייצרים אותו.
ישנם 50,000–80,000 נוירונים המייצרים אורקסין במוח האנושי, הממוקמים בעיקר באזור הפריפורני ובהיפותלמוס הרוחבי.
הם מקרינים באופן נרחב על מערכת העצבים המרכזית ומווסתים ערנות, האכלה והתנהגויות אחרות.
ישנם שני סוגים של פפטיד אורקסין ושני סוגים של קולטן אורקסין.
אורקסין התגלה ב-1998 כמעט בו זמנית על ידי שתי קבוצות עצמאיות של חוקרים שעבדו על מוח החולדות.
קבוצה אחת קראה לו אורקסין מ-orexis שפירושו "תיאבון" ביוונית.
הקבוצה האחרת קראה לו היפוקרטין מכיוון שהוא מיוצר בהיפותלמוס ודומה קצת לסקרטין, פפטיד נוסף.
באופן רשמי, המילה היפוקרטין (HCRT) משמשת לגנים ולשעתוק, בעוד שאורקסין מתייחס לפפטידים שקודדו מהגנים.
מערכת האורקסין במוח החולדות דומה לזו שבמוח האנושי.
ב-1998 פורסמו דיווחים על גילוי האורקסין/היפוקרטין כמעט במקביל.
לואיס דה לצ'אה (de Lecea), תומאס קילדוף (Kilduff) ועמיתים דיווחו על גילוי מערכת ההיפוקרטין.
במקביל, טקשי סקוראי (Takeshi Sakurai) מהמעבדה של מאסאשי יאנאגיסאווה (Masashi Yanagisawa) במרכז הרפואי של אוניברסיטת טקסס סאות'ווסטרן בדאלאס דיווח על גילוי האורקסינים, מונח שמשקף אורקסיגניות (עירור תיאבון) של פפטידים אלה.
במאמרם משנת 1998 המתאר את הנוירופפטידים הללו, דיווחו על גילוי שני קולטני אורקסין, OX1 R ו-OX2 R.
יאנאגיסאווה ועמנואל מיניו (Mignot) זכו בפרס פריצת הדרך (Breakthrough Prize) בשנת 2022 על תגלית זו.
שתי הקבוצות נקטו גישות שונות לשם גילוי.
צוות אחד היה מעוניין למצוא גנים חדשים שבאו לידי ביטוי בהיפותלמוס.
בשנת 1996, מדענים ממכון סקריפס למחקר (Scripps) דיווחו על גילוי של גנים במוח החולדה, כולל "שיבוט 35".
עבודתם הראתה שביטוי של שיבוט 35 מוגבל להיפותלמוס הצדדי (לטרלי).
הם חילצו DNA סלקטיבי שנמצא בהיפותלמוס הצדדי.
הם שיבטו את ה-DNA הזה וחקרו אותו באמצעות מיקרוסקופ אלקטרונים.
נוירוטרנסמיטורים שנמצאו באזור זה היו דומים להורמון המעי, סיקטין, בן למשפחת האינקרטינים.
הם קראו לכך היפוקרטין, לסימולו בתור חבר היפותלמי במשפחת האינקרטינים.
תחילה חשבו שתאים אלה שוכנים ופועלים רק באזור ההיפותלמוס הצידי, אך טכניקות אימונוציטוכימיה חשפו את ההשלכות שיש לאזור הזה על חלקים אחרים של המוח.
רוב ההשפעות הללו הגיעו למערכת הלימבית ולמבנים קשורים כולל האמיגדלה, המחיצה (Septum pellucidum) ואזור המוח הבסיסי, הבזאלי (Basal forebrain).
סאקורי ועמיתיו חקרו את מערכת האורקסין כקולטנים יתומים.
לשם כך השתמשו בשורות תאים מהונדסות המבטאות קולטנים יתומים בודדים וחשפו אותם לליגנדים פוטנציאליים.
הם גילו שפפטידי האורקסין הפעילו את התאים שמבטאים את קולטני האורקסין והמשיכו למצוא ביטוי של פפטידי אורקסין, במיוחד בהיפותלמוס.
בנוסף כאשר כל אחד מהפפטידים של האורקסין ניתן לחולדות, הוא עורר האכלה, והוליד את השם "אורקסין".
המינוח של מערכת האורקסין/היפוקרטין מזהה כעת את ההיסטוריה של גילויה.
"היפוקרטין" מתייחס לגן או למוצרים גנטיים ו"אורקסין" מתייחס לחלבון, המשקף את הגישות השונות שהביאו לגילויו.
השימוש בשני המונחים הוא גם הכרח מעשי מכיוון ש-"HCRT" הוא סמל הגן הסטנדרטי במאגרי מידע, למשל GenBank ו-"OX" משמש להתייחסות לפרמקולוגיה של מערכת הפפטידים על ידי האיגוד הבין-לאומי לפרמקולוגיה בסיסית וקלינית (International Union of Basic and Clinical Pharmacology).
יש שני סוגים של אורקסין: אורקסין A ואורקסין B (היפוקרטין 1 והיפוקרטין 2).
אלה נוירופפטידים מעוררים בעלי זהות רצף של כ-50%, המיוצרים על ידי ביקוע של קודמן חלבון בודד (prepro-orexin או preprohypocretin) עם 130 חומצות אמינו שמקודד על ידי הגן HRCT וממוקם על כרומוזום 17 (17q21).
אורקסין-A הוא באורך 33 שאריות חומצות אמינו ויש לו שני קשרים דיסולפידים (Disulfide) תוך שרשרתיים (intrachain disulfide bonds); אורקסין B הוא פפטיד ליניארי בן 28 חומצות אמינו.
פפטידים אלה מיוצרים על ידי מעט תאים בהיפותלמוס הצדדי והאחורי, אך משליכים על כל המוח.
הפפטידים של האורקסין נקשרים לשני קולטני האורקסין המחוברים לחלבון G, קולטן האורקסין OX1 וכן הקולטן OX2. אורקסין-A נקשר גם ל-OX1 וגם ל-OX2 בזיקה דימה ואורקסין-B נקשר בעיקר ל-OX2 וחוזקו הוא חמישית משל OX1.
האורקסינים הם פפטידים שמורים היטב, שנמצאים בכל הקבוצות העיקריות של בעלי חוליות.
תחילה נטען שמערכת האורקסין מעורבת בעיקר בגירוי של צריכת מזון, בהתבסס על הממצא שמתן אורקסין A ו-B הגביר את צריכת המזון.
בנוסף הוא ממריץ ערות, מווסת את הוצאת האנרגיה ומווסת את תפקוד הקרביים.
הוצע שמערכת האורקסין מעוררת נוירונים המייצרים נוירוטרנסמיטורים (כגון אזור הסרולאוס במוח, Locus coeruleus), וכן מעכבת נוירונים בגרעין הקדם-אופטי הוונטרולטרלי (Ventrolateral preoptic nucleus), שהוא אזור בהיפותלמוס שפעילותו הנוירונית היא הכרחית לתפקוד תקין של השינה.
מחקרים רבים תומכים בכך שהנוירונים מייצרי האורקסין מווסתים את פעילות רקמת השומן החומה (BAT) באמצעות מערכת העצבים הסימפתטית כדי לשפר את הוצאת האנרגיה.
אמנם דווח שעכברי נוקאאוט (Knockout mouse) של אורקסין הראו התפתחות לקויה של רקמת שומן חומה, דו"ח מאחור הראה התפתחות תקינה של רקמה זו.
מחקרים מצביעים על כך שתפקידה העיקרי של מערכת האורקסין הוא לשלב השפעות מטבוליות, צירקדיות ושינה כדי לקבוע אם בעל חיים צריך להיות ישן או ער ופעיל.
נוירוני אורקסין גורמים עוררות לגרעיני מוח בעלי תפקידים חשובים בערנות, כולל מערכות הדופמין, הנוראפינפרין, ההיסטמין והאצטילכולין ונראה שהם ממלאים תפקיד חשוב בייצוב הערנות והשינה.
הגילוי שמוטציה בקולטן לאורקסין גורמת להפרעת השינה נרקולפסיה של כלבים אצל דוברמן פינצ'ר הצביע על תפקיד מרכזי שיש למערכת זו בוויסות השינה.
דווח כי עכברי נוקאאוט גנטי חסרי הגן לאורקסין הפגינו נרקולפסיה.
עכברים אלה עוברים בתדירות גבוהה ובמהירות בין שינה וערות, ומציגים רבים מהסימפטומים של נרקולפסיה.
חוקרים משתמשים במודל החיה הזה של נרקולפסיה כדי לחקור את המחלה.
נרקולפסיה גורמת לישנוניות מוגזמת בשעות היום, חוסר יכולת לגבש ערנות ביום ולישון בלילה, וקטפלקסיה, שהיא אובדן טונוס השרירים בתגובה לרגשות חזקים, בדרך כלל חיוביים.
כלבים שחסר להם קולטן פונקציונלי לאורקסין סובלים מנרקולפסיה, בעוד שחיות ואנשים החסרים את הנוירופפטיד אורקסין סובלים גם מנרקולפסיה.
נמצא שאורגניזמים עם נרקולפסיה חווים שנת REM בכל שעה ביום, דבר המצביע על שינוי בתפקוד של שנת REM אשר יכול להוביל להזיות היפנוגוגיות (הזיות המתרחשות כאשר אורגניזם הולך לישון).
מתן מרכזי של אורקסין A מקדם ערנות, מגביר את טמפרטורת הגוף והתנועה, ומעורר עלייה חזקה בהוצאת האנרגיה.
מחסור בשינה מגביר גם הוא את העברת האורקסין A.
מערכת האורקסין עשויה להיות חשובה יותר בוויסות הוצאת האנרגיה מאשר בוויסות צריכת המזון.
לאנשים חסרי אורקסין עם נרקולפסיה יש השמנת יתר מוגברת ולא ירידה ב-BMI, כפי שניתן היה לצפות אילו אורקסין היה בעיקר פפטיד מעורר תיאבון.
אינדיקציה נוספת לכך שמחסור באורקסין גורם לנרקולפסיה היא שמניעת שינה של קופים למשך 30–36 שעות ולאחר מכן הזרקת הנוירוכימיקל מקלים על הליקויים הקוגניטיביים הנראים בדרך כלל עם כמות כזו של אובדן שינה.
בבני אדם, נרקולפסיה קשורה לגרסה ספציפית של קומפלקס אנטיגנים לויקוציטיים אנושיים (HLA).
ניתוח רחב של הגנום מראה שבנוסף לגרסה של HLA, לאנשים עם נרקולפסיה יש גם מוטציה גנטית ספציפית בנקודת האלפא של קולטן תאי T.
יחד, חריגות גנטיות אלו גורמות למערכת החיסון לתקוף ולהרוג את נוירוני האורקסין הקריטיים.
מכאן שהיעדר נוירונים המייצרים אורקסין אצל אנשים עם נרקולפסיה עשוי להיות תוצאה של הפרעה אוטואימונית.
אורקסין מגביר את התשוקה למזון ויש לו מתאם עם תפקוד החומרים שמקדמים את ייצורו.
הוכח שאורקסין מגדיל את גודל הארוחה על ידי דיכוי משוב מעכב לאחר האכלה.
עם זאת, מחקרים מצביעים על כך שההשפעות המעוררות של אורקסין על האכלה עשויות להיות עקב עוררות כללית מבלי להגדיל בהכרח את צריכת המזון הכוללת.
ממצאי סקירה מצביעים על כך שהיפרגליקמיה המופיעה בעכברים עקב דיאטה עתירת שומן רגילה מובילה להפחתה באיתות על ידי קולטן אורקסין B, ושקולטני אורקסין עשויים להוות יעד טיפולי עתידי.
לפטין הוא הורמון המיוצר על ידי תאי שומן ופועל כמדד פנימי לטווח ארוך למצב האנרגיה.
גרלין הוא גורם לטווח קצר המופרש מהקיבה ממש לפני ארוחה צפויה, ומקדם מאוד צריכת מזון.
הוכח כי תאים המייצרים אורקסין מעוכבים על ידי לפטין (דרך מסלול הקולטן ללפטין), אך מופעלים על ידי גרלין והיפוגליקמיה (גלוקוז מעכב את ייצור האורקסין).
אורקסין, נכון לשנת 2007, נחשב לקשר חשוב בין חילוף החומרים לוויסות שינה.
חוקרים סברו זמן רב שיש קשר כזה, בהתבסס על התצפית לפיה חוסר שינה ארוך טווח במכרסמים מגביר את צריכת המזון ואת חילוף החומרים, כלומר קטבוליזם, עם השלכות קטלניות על בסיס ארוך טווח.
חוסר שינה מוביל לחוסר אנרגיה.
על מנת לפצות על חוסר אנרגיה זה, אנשים רבים משתמשים במזונות עתירי פחמימות ושומן שעלולים להוביל לבריאות לקויה ולעלייה במשקל.
רכיבים תזונתיים אחרים, חומצות אמינו, יכולים גם הם להפעיל נוירוני אורקסין, וכך לדכא את תגובת נוירוני אורקסין לגלוקוז, מה שגורם להפרת איזון האנרגיה שהאורקסין שומר עליו.
מחקר ראשוני מראה פוטנציאל לחוסמי אורקסין בטיפול בהתמכרות לקוקאין, אופיואידים ואלכוהול.
לדוגמה, חולדות מעבדה שקיבלו תרופות המכוונות למערכת האורקסין איבדו עניין באלכוהול אף על פי שניתנה להם גישה חופשית בניסויים.
עכברי פרא שטופלו במורפיום נמצאו בסיכון גבוה יותר לפתח התמכרות בהשוואה לעכברים שלא ייצרו אורקסין.
למחקרים על מעורבות אורקסין בהתמכרות לניקוטין היו תוצאות מעורבות.
לדוגמה, חסימת הקולטן לאורקסין A עם אנטגוניסט האורקסין הסלקטיבי SB-334,867 הפחיתה את הניהול העצמי של ניקוטין בחולדות.
מעשנים שאצלם נגרם נזק לאינסולה, אזור מוחי שמווסת את התשוקה ומכיל קולטני אורקסין A, איבדו את החשק לעשן.
עם זאת, מחקרים אחרים בחולדות המשתמשות באנטגוניסט לקולטן האורקסין הכפול TCS 1102 לא מצאו השפעות דומות.
הוכח של-Orexin-A ובקיצור OXA יש השפעה ישירה על היבט של חילוף החומרים השומניים.
OXA ממריץ את ספיגת הגלוקוז באדיפוציטים 3T3-L1. ספיגת אנרגיה מוגברת מאוחסנת כשומנים (טריצילגליצרול).
OXA מגביר לפיכך את הליפוגנזה – המרת חומצות שומן וגליצרול לשומן.
הוא גם מעכב ליפוליזה (המסלול המטבולי דרכו הופכים טריגליצרידים שומניים בהידרוליזה לגליצרול וחומצות שומן חופשיות) וממריץ את הפרשת אדיפונקטין.
ההשפעות הללו קורות לרוב דרך מסלול PI3K (קיצור של Phosphoinositide 3-kinases הנקראים גם phosphatidylinositol 3-kinases – אנזימים המעורבים בתפקודים תאיים כגון צמיחת תאים, התמיינות, תנועתיות, הישרדות וחילופי חומרים תוך תאיים, אשר בתורם מעורבים בסרטן).
מעכב מסלול זה (LY294002) חוסם את השפעות OXA באדיפוציטים.
הקשר בין OXA לחילוף חומרים שומנים נחקר כעת.
רמות גבוהות של orexin-A נקשרו לאושר אצל נבדקים אנושיים, בעוד שרמות נמוכות נקשרו לעצב.
הממצא מצביע על כך שהגברת רמות האורקסין-A יכולה להעלות את מצב הרוח בבני אדם, ולפיכך לטפל בדיכאון וכדומה.
עלתה השערה שאורקסינים עשויים לסייע בפיתוח עמידות לתגובת לחץ, כי פעילותם בפלידום הגחון (Ventral pallidum) מפחיתה תסמיני דיכאון על ידי הפעלת נוירוני GABAergic באותו אתר.
אורקסין מעורב בהתמכרות ודיכאון, אך גם באנהדוניה והפרעות קשב וריכוז.
תפקוד תקין של אורקסין הוכח כבעל מידה רבה של שליטה על התנהגויות שמונעות על ידי צורך לשרוד, כגון חיפוש מזון כאשר האורגניזם מורעב.
כאשר האורקסין אינו מתפקד היטב, הוא פוגע ביכולתו של האורגניזם לחוש הנאה מפעולות בעלות מניע חזק.
נוירונים אורקסינרגיים הוכחו כרגישים לתשומות מקולטני גלוטמט מטבוטרופיים מקבוצה III, קולטן קנבינואיד 1 והטרודימרים לקולטן , קולטני אדנוזין A1, קולטני מוסקרין 5M3, קולטני סרוטונין 5-HT1A, קולטני נוירופפטיד Y, קולטני כולציסטוקינין A, וקטכולאמינים, וכן לקולטני גרלין ולפטין.
נוירונים אורקסינרגיים מווסתים שחרור של אצטילכולין, סרוטונין ונוראדרנלין.
נוירונים אורקסינרגיים מתחלקים לשתי קבוצות על סמך קישוריות ופונקציונליות.
נוירונים אורקסינרגיים בקבוצת ההיפותלמוס הצידית קשורים לתפקודים הקשורים לתגמול, כגון העדפת מקום מותנה.
נוירונים אלה מעירים באופן מועדף את אזור הטגמנטום הגחוני וקליפת המוח הקדם-מצחית הגחונית-אמצעית.
הנוירונים באזור הטגמנטום הגחוני, בקליפת המוח הקדם-מצחית הגחונית-אמצעית ובקליפת גרעין האקומבנס מעורבים בהתמכרות וברגישות של נוירונים לסמים מעוררים כגון אמפטמינים.
נוירונים מייצרי אורקסין באזורים אלה מעורבים בהתנהגות חיפושית כשהם מגורים באופן קיצוני על ידי אותות סביבתיים שיוצרים לחץ ומתח.
נוירונים אלו מנוגדים לנוירוני ההיפותלמוס הצדדיים, הקבוצה הפריפורנית-דורסלית של נוירונים אורקסינרגיים שמעורבת בתפקודים הקשורים לעוררות ולתגובה אוטונומית.
נוירונים אלה מקרינים באופן בין-היפותלמי, כמו גם לגזע המוח, שם שחרור האורקסין מווסת תהליכים אוטונומיים שונים.
תפקוד לקוי של מערכת האורקסין
תפקוד לקוי של מערכת האורקסין/היפוקרטין עשוי להיות קשור למגוון הפרעות ומצבים רפואיים.
תפקוד לקוי של מערכת האורקסין/היפוקרטין הוצע כמודל פתופיזיולוגי של תסמונת הלב השבור – תסמונת כשל חריף.
תפקוד לקוי של מערכת אורקסין/היפוקרטין עשוי להיות קשור לתסמינים רבים של ESSENCE.
מערכת האורקסין/היפוקרטין היא המטרה של התרופה סובורקסנט (Suvorexant) לנדודי שינה (Belsomra), הפועלת על ידי חסימת שני קולטני האורקסין.
סובורקסנט עבר שלושה ניסויים שלב III ואושר בשנת 2014 על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) לאחר שנדחה האישור שנה קודם לכן.
האנטגוניסטים האחרים לאורקסין שאושרו על ידי ה-FDA הם למבורקסנט (lemborexant – Dayvigo) ודארידורקסנט (Quviviq).
בשנת 2016, מרכז מדעי הבריאות של אוניברסיטת טקסס (University of Texas System) רשם ניסוי קליני לשימוש בסובורקסנט לאנשים עם תלות בקוקאין.
הניסוי מודד תגובתיות, חרדה ומתח.
בשנת 2022 אישרה הסוכנות האירופית לתרופות את השימוש בדארידורקסנט (Quviviq) לטיפול בהפרעות התחלת שינה והמשכה.
אורקסין תוך-נאלי מסוגל להגביר את הקוגניציה אצל פרימטים, במיוחד במצבים של חוסר שינה, מה שעשוי לספק הזדמנות לטיפול בישנוניות מוגזמת בשעות היום.
מחקר דיווח שהשתלה של נוירוני אורקסין לתוך התצורה הרשתית הפונטינית (pontine reticular nucleus) בחולדות אפשרית, מה שמעיד על אפשרות לפיתוח אסטרטגיות טיפוליות חלופיות בנוסף להתערבויות תרופתיות לטיפול בנרקולפסיה.
ייתכן שלטיפול באורקסין יש פוטנציאל בלמידה ובסיוע במניעת מחלות כגון דמנציה והפרעות אחרות הפוגעות בקוגניציה.
ארכיטקטורת האקסון של אורקסין היא שמורה אבולוציונית בכל בעלי החוליות.
אורשניק הוא טיל בליסטי לטווח בינוני מתוצרת רוסיה.
הוא יכול לשאת שישה ראשים קרביים (רש"קים), שכל אחד מהם יכול לפגוע במטרה אחרת – טיל מרובה ראשי נפץ.
ככל הידוע, ניתן לשגר את הטיל באופן תלול מאוד כך שהוא נכנס לאטמוספירה במהירות גבוהה מאוד ("טיל היפרסוני"), וייתכן שהפרדת הרש"קים מתבצעת מעל הגובה בו פוגעות חלק ממערכות ההגנה האקטיבית.
אם זה אכן כך, פירוש הדבר שצריך לשגר מיירט לכל רש"ק בנפרד.
ככל הידוע, ה"אורשניק" הוא טיל שפותח כנגזרת של הטיל RS-26 רובז'.
ב-21 בנובמבר 2024 שיגרה רוסיה טיל "אורשניק" לעבר מטרה תעשייתית בסביבות העיר דניפרו שבאוקראינה.
הטיל מיועד לטווחים של עד 5,500 ק"מ, אך הוא שוגר לטווח 800 ק"מ במסלול תלול.
לפי חלק מהמקורות, זמן המעוף של הטיל היה כ 15 דקות ואם זה נכון, זה אומר שהטיל הגיע לגובה של כ 1000 ק"מ לעומת הגובה הנומינלי, של כ 250 ק"מ, המתאים לשיגור בליסטי "רגיל" לטווח כזה.
מקובל להניח שהאטמוספירה נגמרת בגובה של כ 80 ק"מ, כלומר, הטיל בילה את רוב זמן המעוף בחלל וביצע מסלול מאוד תלול (Lofted Trajectory).
ככל הידוע, זהו השיגור הראשון בעולם אי פעם שבו משוגר טיל לטווח בינוני עם טכנולוגיה המאפשרת לשחרר מספר גדול של רש"קים שכל אחד מהם יכול לפגוע במטרה אחרת, במסגרת מבצעית של לחימה.
ב 9 לינואר 2026, לפי דיווחים שונים באינטרנט, רוסיה שיגרה טיל "אורשניק" לעבר קומפלס תעשייתי ליד העיר לבוב באוקראינה.
זו הפעם השנייה בהיסטוריה שנעשה שימוש בטיל כזה, במסגרת מבצעית
חילוקי דעות לגבי מוכנות מבצעית של הטיל ולגבי רמות הדיוק של כל רש"ק בנפרד
אוקראינה פרסמה תמונות של שרידי הטיל, וניתן ללמוד מהן שה-Bus, המרכיב הנושא את ששת הרש"קים בחלל, כולל יכולת ניהוג באמצעות מסיטי סילון.
מנגנון זה נראה בבירור באיור ובתמונות שפורסמו.
מצד שני, ככל הידוע, הדיוק של כל רש"ק בנפרד מתאים לראש גרעיני ואינו מספיק לגרום נזק למטרת נקודה, עם רש"ק קונבנציונלי.
לפי פרסומים שונים, הטיל נמצא בשלבי פיתוח, ועדיין אין יחידות מבצעיות שהצטיידו באופן נרחב בטילים אלה.
יש יחסית מעט מידע מוסמך על הטיל, ונכון לסוף דצמבר 2024 מתחילים להופיע סרטים ביוטיוב המסקרים את הנושא.
לפי אמצעי תקשורת שונים, הטיל ששוגר היה טיל ניסיוני ששוגר משדה ניסוי ולמעשה, המהלך כולו הוא חלק מתעמולה שעניינה לערער את הביטחון של ממשלת אוקראינה על רקע המחשבה שהנפנוף של רוסיה באיום הגרעיני - נכשל.
ב 30.12.2024 הופיעה "שיקופית מתפרצת" על מסכי הטלוויזיה באוקראינה ולפיה צפויה התקפה מסיבית על ערי אוקראינה באמצעות טילי "אורשניק", בשעות הקרובות.
כל הידוע, מדובר בהתקפת סייבר.
הטיל "אורשניק" כחלק מתפיסת המערכה של רוסיה
פלישת רוסיה לאוקראינה שהחלה בפברואר 2022, משפיעה מאוד על האופן שבו מדינות העולם רואות את התפתחות "שדה הקרב העתידי" ובכלל זה, רוסיה עצמה.
אחת מ"אבני הבניין" העיקריות בהקשר זה, זו היכולת לתקוף "מנגד" לאיומים (Stand off).
שיגור ה"אורשניק" נחשב עליית מדרגה משמעותית.
תקיפת אתר השיגור של האורשניק - על ידי אוקראינה
לפי דיווחים באמצעי התקשורת, אוקראינה תקפה את אתר הניסויים קפוסטין יאר ממנו שוגר ה"אורשניק", מחוז אסטרחן ברוסיה, באמצעות כלי טיס בלתי מאויש מסוג:
לתקיפה זו יש משמעות סמלית מכיוון שהאתר הוא אתר השיגורים לחלל, הראשון בהיסטוריה של רוסיה, בוצעו ממנו שיגורים רבים ובוצעו בו ניסויים רבים בנשק גרעיני.
ב-1 באוגוסט 2025, נשיא רוסיה פוטין הודיע שהטיל הפך למבצעי, ורוסיה מתכוונת לפרוס טילי אורשניק מבצעיים לבלרוס עד סוף שנת 2025.
ב-27 בדצמבר 2025 הופיעו דיווחים ולפיהם טילי האורשניק אמנם נפרסו בבלרוס - והם מכסים כמעט את כל ערי אירופה.
מחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ (מגרמנית: , נהגה: אָאוּשְׁוִויץ) שבדרום פולין היה הגדול במחנות ההשמדה שהקימה גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, ובו נרצחו כמיליון ומאה אלף נפשות, בהם כמיליון יהודים, יותר מבכל אתר אחר במהלך המלחמה.
היה זה מחנה ההשמדה שפעל במשך הזמן הרב ביותר (מיוני 1940 עד ינואר 1945) מכל מחנות ההשמדה, ובו הגיע לשיאו תיעושו של רצח ההמונים.
בשיאו היה אושוויץ קומפלקס שכלל 45 מחנות שהשתרעו על 40 קמ"ר.
באושוויץ היו שלושה מחנות מרכזיים:
אושוויץ I, שהיה מחנה הריכוז הראשוני ושימש מרכז מנהלי למערכת המחנות, ובו נרצחו כ-75,000 אינטלקטואלים פולנים וכ-15,000 שבויי מלחמה סובייטיים;
אושוויץ II (בִּירקֶנַאוּ) (Birkenau), שבו התבצעה עיקר השמדת היהודים, ובו נרצחו כמיליון יהודים וכ-22,000 צוענים;
אושוויץ III (מוֹנוֹבִיץ) (Monowitz), שפעל כמחנה עבודה עבור חברת אִי גֶה פַארבֶּן.
מעבר לשלושת המחנות הללו פעלו סביב אושוויץ כארבעים מחנות משניים, שבהם הועבדו יהודים בעבודות פרך.
שער הכניסה למחנה הריכוז אושוויץ I, שמעליו התנוססה הכתובת "העבודה משחררת", כמו גם פסי הרכבת המובילים לפתח מחנה ההשמדה אושוויץ II בירקנאו, נחקקו בזיכרונם של רבים כסמל מרכזי לשואה ולהשמדתם של היהודים.
המונח "אושוויץ" הפך לשם נרדף לשואה, ולסמל לרוע ולאכזריות האדם, לעינויים ולסבל.
באוגוסט 1944 הצליחו אנשי זונדרקומנדו להבריח מאושוויץ ארבעה תצלומים שצולמו בתוך מחנה ההשמדה, המתארים בצורה בלעדית את פעולות השריפה של הגופות.
ב-1979 הוכרז אושוויץ אתר מורשת עולמית מטעם ארגון אונסק"ו.
מחנות אושוויץ שכנו סמוך לעיר הפולנית אושוויינצ'ים (בנוסח הגרמני, אושוויץ), שבדרום פולין, כ-50 קילומטר ממערב לקרקוב, וכ-290 קילומטר מדרום לוורשה.
העיר נמצאת במישור בעל אקלים יבשתי, חלקו ביצתי, מצפון לרכסי הטאטרה ובקרבת אחד מחלקיו הצרים של הסולה, שהוא אחד מיובליו של הוויסלה.
מיקומה הגאוגרפי של אושוויינצ'ים, מדרום לשלזיה הפרוסית-גרמנית הוביל את האימפריה האוסטרו-הונגרית, ששלטה בחבל מאז חלוקת פולין, למקם לידה צומת רכבות חשוב.
עם כיבושה של פולין על ידי גרמניה, בתחילת מלחמת העולם השנייה, סופחה שלזיה העילית המזרחית לגרמניה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, בנוסף להיותה אתר מחנה ריכוז, עבודה והשמדה, נועדה העיר אושוויץ לתפקד כחלק מהאוטופיה הנאצית על התיישבות גרמנית במזרח.
אדריכליו של היינריך הימלר תכננו את אושוויץ כ"עיר לדוגמה", מודל להתיישבות גרמנית במזרח, כחלק ממימוש התפיסה הנאצית בדבר תפקידו של אזור מזרח-אירופה בהיסטוריה הגרמנית.
הימלר תיאר את המלחמה בברית המועצות ובגזעים הסלאבים כהמשך למלחמותיהם של הגרמנים בשבטים המונגולים במאה ה-13. מטרת המלחמה הייתה "לטהר" את סביבת המחיה של "הגזע הארי" מיסודות אתניים בלתי רצויים, כמו הסלאבים והיהודים, וליישב במזרח גרמנים "טהורי-גזע".
מחנה אושוויץ נועד לספק כוח עבודה יהודי, סובייטי ופולני לבניית העיר הגרמנית העתידית אושוויץ ולהפעלת התעשיות ומסילות הרכבת, ואילו העיר אושוויץ נועדה לספק כוח אדם גרמני לפיקוח על כוח האדם שבמחנה ולהוות שלב בשיקומה של הנוכחות הגרמנית במזרח.
בחזונו של הימלר, היו לאושוויץ שני תפקידים במקביל: מחנה השמדה ועיר גרמנית.
ההשמדה הייתה אמורה להסתיים בשלב מסוים.
אך העיר אושוויץ נועדה להתקיים לנצח, כחלק מחזון זה, של מזרח גרמניה.
לאחר פלישת הצבא הנאצי לפולין בספטמבר 1939 חילקו הגרמנים את שטחי פולין שאותם כבשו לשני חלקים.
החלק המערבי (ורתלנד) ובו כ-10 מיליון בני אדם סופח מיידית לרייך השלישי, ואזור מרכז פולין (הגנרלגוברנמן) המשיך להתנהל תחת משטר כיבוש צבאי.
בחלק המערבי, שבו הוקם מאוחר יותר אושוויץ, נקטו הנאצים בצעדים מיידיים ל"אריזציה" של הטריטוריה החדשה בהתאם לאידאולוגיה של "מרחב מחיה".
מייד לאחר הכיבוש רצחו הגרמנים כ-15,000 מבני האינטליגנציה הפולנית, שהוצאו להורג על פי רשימה שהוכנה מראש.
בנוסף גורשו מבתיהם כשני מיליון פולנים נוצרים, כאשר בתיהם ורכושם נתפסו על ידי הגרמנים.
עיתונים, ספריות ומוזיאונים נסגרו והוטלו הגבלות חוקיות על השימוש בשפה הפולנית.
מטרת הנאצים הייתה ליישב במקום הפולנים שעזבו גרמנים אתניים (פולקסדויטשה).
באביב 1940 העלו אנשי האס אס יחד עם רשויות המשטרה הגרמנית בשלזיה את הצורך בהקמת מחנה ריכוז, מכיוון שלטענתם בתי המעצר ובתי הכלא לא יכלו לעמוד בעומס שנוצר כתוצאה מהפעילות ההולכת וגוברת של המחתרת הפולנית.
מחנות הריכוז היו מוסד מוכר בגרמניה הנאצית.
מחנות הריכוז הראשונים הוקמו כבר בשנת 1933, עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון, בהם מחנה הריכוז דכאו שנפתח ב-20 במרץ 1933. בתחילה נועדו המחנות להיות כלי לדיכוי מתנגדי השלטון בתוך גרמניה עצמה; בשלב השני כבר נועדו המחנות לכליאת "אלמנטים לא רצויים", פושעים ו"א-סוציאלים".
יהודים נכלאו במחנות ריכוז בעיקר משנת 1938, ובמיוחד לאחר "ליל הבדולח", ב-9 בנובמבר 1938, במטרה לגרום להם לעזוב את גרמניה.
ערב המלחמה היו במחנות כ-25,000 אסירים, ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה גדלה אוכלוסיית המחנות, כאשר החלו הגרמנים לכלוא בהם גם עצירים מן המדינות שנכבשו על ידם, ובמיוחד אנשים שנחשדו כפעילי מחתרת וכמסוכנים לכיבוש הגרמני.
מטרת המחנות לא הייתה השמדה, אך העבודה שהוטלה על העצירים במחנות הייתה קשה יותר ויותר, והזלזול בחיי אדם במחנות אלה הלך ועלה.
בהתאם, גדל מספר הנספים במחנות הריכוז.
ב-27 באפריל 1940 הורה היינריך הימלר, ראש האס אס, על הקמת מחנה ריכוז ליד העיר אושוויינצ'ים.
זאת, לאחר שקיבל דו"ח חיובי על אפשרות הקמת מחנה במקום מוועדה של האס אס, בראשות האופטשטורמפירר (סרן) רודולף פרנץ הס, שיהיה מפקדו הראשון של המחנה.
תוך זמן קצר הוחל בעבודות הבנייה.
המחנה נבנה סביב מחנה צבאי פולני נטוש סמוך לעיר, בפרוור זאסולה.
במחנה היו בתחילה אחד עשר מבנים חד-קומתיים, וסביבו חיו כ-1,200 תושבים בבקתות.
הגרמנים גירשו את התושבים שחיו באזור, והחלו בהכשרת הקסרקטין עצמו כמחנה ריכוז.
כ-300 יהודים מהעיר ומסביבתה הובאו למקום למטרה זו באפריל 1940. יחד עימם הובאו למחנה 30 פושעים פליליים ממחנה הריכוז זקסנהאוזן.
אסירים אלו נועדו להיות ראשי האסירים, ולשמש כחלק ממנגנון הכליאה במחנה הריכוז.
ב-14 ביוני 1940 הובא למחנה משלוח ראשון של אסירים, 728 אסירים פולנים מהעיר טרנוב שבגליציה שהיו רובם ככולם אסירים פוליטיים.
הגרמנים הועידו את המחנה לכליאת אסירים פולנים, מהמחתרת הפולנית ומהשכבות הגבוהות יותר באוכלוסייה הפולנית, שאותם ביקשו הגרמנים להשמיד.
בשל כך, הלך והוגדל המחנה.
במרץ 1941 החליט הימלר על הגדלת קיבולת המחנה ל-30,000 איש, ועל הקמת מחנה שבויים ענק בבירקנאו, סמוך למחנה המקורי.
המחנה החדש נועד להכיל 100,000 איש, בעיקר לכליאת שבויי מלחמה סובייטיים במהלך מבצע ברברוסה שנועד להיפתח באותו קיץ.
המחנה הראשון נקרא אושוויץ I, והשני – אושוויץ II.
הימלר הודיע על תוכניותיו בסיור באושוויץ במרץ.
לסיור נלווה גם נציג של הקונצרן אי גה פארבן, והימלר הודיע על הקמת מפעלים של התשלובת בשטח המחנה המיועד, שלהם יסופקו לפחות 10,000 אסירים.
לצורך הרחבת המחנה גורשו מבתיהם כל תושבי פרוור זאסולה, ותושבי הכפרים הסמוכים – באביצה, בודי, ראייסקו, ברושקוביץ, פלאווי, הארמזה, ובז'ז'ינקה, שעל אדמותיו נבנה מחנה בירקנאו.
שטח בגודל 40 קילומטרים רבועים נסגר כולו לצורך המחנה ההולך ונבנה.
אושוויץ I שימש, כמרכז המנהלי של כלל מערכת המחנות.
המחנה הוגדר על ידי הגרמנים כשטאמלאגר , מחנה ראשי, וסומן I.
בתחילה שימש המחנה למאסר אינטלקטואלים פולנים וחברי תנועת ההתנגדות בפולין, ואחר כך נאסרו בו גם שבויים סובייטיים, פושעים רגילים, "אלמנטים אנטי-חברתיים" וכ-50 הומוסקסואלים גרמנים.
גם יהודים נשלחו למחנה כבר מהקמתו.
במחנה היו בדרך כלל בין 13 ל-16 אלף אסירים, אך ב-1942 הגיע מספרם לכ-20 אלף.
המחנה היה מלבני בצורתו, כשצלעותיו הארוכות הן בציר צפון מזרח-דרום מערב.
אורכו היה כ-300 מטר ורוחבו כ-200 מטר, והוא שכן סמוך לנהר סולה, יובל של הנהר ויסלה.
המחנה היה מוקף כולו בגדר חשמלית כפולה בגובה ארבעה מטרים.
עם הקמתו היו בו 20 מבנים חד-קומתיים, אך הגרמנים הוסיפו תשעה מבנים נוספים, והוסיפו קומה שנייה למבנים הקיימים.
בסך הכול היו במחנה 29 מבנים, "בלוקים", המסודרים בשלוש שורות; במרכז השורה הצפונית עמד המבנה שהיה מטבח המחנה, ולידו שער הכניסה.
על שער הכניסה הוצב (ועדיין ניצב) השלט הציני "Arbeit macht frei" ("העבודה משחררת").
המבנים השונים במחנה סומנו במספרים.
חלקם נועדו למגורים, וחלקם למטרות אחרות, שנודעו לשמצה כשהתגלו זוועות המחנה.
בלוק 10, ששימש כבית חולים; גם בבלוקים אחרים שוכנו חולים, אך בלוק 10 נודע לשמצה באופן מיוחד מכיוון שנעשו בו ניסויים בבני אדם.
בבלוק זה ערך הגינקולוג פרופ' קרל קלאוברג ניסויים בעיקור נשים יהודיות, במטרה לפתח זריקה פשוטה שתשמש לעיקור בני העמים הסלאבים; תורת הגזע הנאצית גרסה שבני עמים אלה הם בני גזע נחות, ומטרתם לשרת את בני הגזע הארי.
במסגרת זו, המטרה הייתה לצמצם את התרבותם ולשלוט בה.
ד"ר יוזף מנגלה ערך באותו בלוק את הניסויים בתאומים הידועים לשמצה.
גם מצבם של החולים ה"רגילים" היה קשה, ואסירים שאושפזו בו ולא החלימו במהירות הומתו, כדבר שבשגרה, בזריקה קטלנית של פנול.
בלוק 11 שימש כ"כלא בתוך הכלא", שבו נענשו האסירים על הפרת כללי המחנה.
מעבר לתאי כליאה וחקירה שהיו במבנה, היו בו "תאי עמידה", תאים שממדיהם היו 90 × 90 ס"מ בלבד, שאליהם הוכנסו ארבעה אסירים למשך הלילה, כשאוויר נכנס לתא דרך חלון קטן.
לאחר ליל זוועות בתא כזה נאלצו האסירים לצאת ליום עבודה רגיל.
אסירים אחרים נכלאו בתאי הרעבה, שם לא ניתנו להם אוכל או מים, עד שמתו ברעב.
חלק מהאסירים הוצאו להורג בירייה מול "קיר המוות", קיר עץ מכוסה שעם שחור שעמד בין בלוק 11 לבלוק 10 (הקיר המקורי פורק אך באתר קיר משוחזר); אחרים נתלו בידיהם בקיר זה עד צאת נשמתם.
בבלוק 11 ערך האס אס לראשונה ניסויים בהמתת אסירים פולנים ורוסים באמצעות גז ציקלון בה, קוטל מזיקים ששימש קודם לכן להשמדת כינים.
הניסויים, שנערכו בספטמבר 1941, הוכתרו בהצלחה, ובעקבותיהם נבנו במחנה תא גזים ומשרפה בבונקר שהוסב למטרה זו.
בלוק 24 שימש כבית הבושת של המחנה.
הבלוק הופעל החל מקיץ 1943 בפקודתו של הימלר, ושימש כגמול לאסירים (לא יהודים) בעלי זכויות יתר על עבודתם.
לבלוק זה הובאו נשים לא-יהודיות שנבחרו לשם כך מבין אסירות במחנות ריכוז אחדים, והוכרחו על ידי הנאצים לעבוד בו.
על בלוק זה מספר הספר "בית הבובות" מאת הסופר ק.
בלוק 31 היה בלוק הילדים בקבוצת המשפחות בשטח מחנה הריכוז
המחנה לא היה מוגבל בין גדרות התיל שהקיפו אותו, וסביבו היו מבנים רבים שהיו שייכים למחנה.
בהם היה מבנה גדול שניצב בסמוך לצלעו הצפון-מערבית של המחנה, שבו נעשה רישום ומיון האסירים, וכן סדנאות ומחסנים שנבנו גם הם מצפון-מערב לגדר המחנה.
לאורך הגדר הצפון מזרחית של המחנה עמד מבנה ששימש כתא הגזים הראשון במחנה, שנקרא "קרמטוריום I".
במבנה זה הייתה גם משרפה.
באותו צד של הגדר עמדו גם משרדי הגסטאפו, מגורי השומרים ומגוריו של מפקד המחנה.
בצדדים שונים של המחנה היו אזורי הוצאה להורג, כמו הגרדום שניצב ליד קרמטוריום I.
חלק מן ההוצאות להורג נעשו גם בתוך המחנה, בגרדום שעמד ליד מטבח המחנה.
הנשים הראשונות הגיעו למחנה ב-26 במרץ 1942. באותו תאריך הובאו למחנה 999 נשים גרמניות ממחנה ראוונסבריק, ואלף נשים יהודיות מסלובקיה ששולחו יום קודם לכן מתחנת הרכבת פופרד-טטרי.
באוגוסט אותה שנה הועברו הנשים, שמספרן הגיע לכ-6,000, למחנה אושוויץ II.
ביולי 1944, לצורכי מכבי אש, הוקמה בריכת מים שבהמשך האסירים המיוחסים קיבלו אישור להשתמש בה לשחייה.
אושוויץ II (בירקנאו) הוא המחנה המוכר בדרך כלל בשם "אושוויץ".
במחנה נכלאו מאות אלפים ונרצחו בו למעלה ממיליון בני אדם, בעיקר יהודים וצוענים .
בירקנאו נקרא על ידי הגרמנים מחנה אושוויץ II, ומוקם כ-3 ק"מ ממערב למחנה אושוויץ I, בכפר בז'ז'ינקה (בגרמניתː בירקנאו), שפונה מיושביו.
בניית המחנה החלה באוקטובר 1941. בתחילה נועד המחנה לאכלס את שבויי המלחמה הסובייטיים שנפלו בידי הגרמנים במבצע ברברוסה, אך עם הפעלת "הפתרון הסופי", וכשהוחלט לסגור את מחנות מבצע ריינהרד (בלז'ץ, סוביבור וטרבלינקה), הפך מחנה בירקנאו לאתר ההשמדה המרכזי.
מחנה בירקנאו היה בנוי כמלבן שאורכו (מצפון לדרום) 2.5 ק"מ ורוחבו (ממזרח למערב) 2 ק"מ, לא כולל האזור הצפוני, "מקסיקו" .
מידות אלה היו גדולות משמעותית מאלה של מחנה אושוויץ I.
כמו באושוויץ I, גם כאן הוקף המחנה בגדרות חשמליות בגובה כארבעה מטרים, שבשל מידות המחנה נמתחו לאורך כולל של כ-9 ק"מ.
מעבר לגדרות הוקף המחנה בתעלות באורך כולל של 13 קילומטרים.
אושוויץ I ואושוויץ II היו מוקפים בעמדות שמירה שכונו Postenkette, עמדות קדמיות, ובהם שמרו וסיירו אנשי אס אס עם כלבים, יחידה שנקראה "גדוד הכלבים", Hundestaffel.
המחנה נבנה על ידי שבויי מלחמה סובייטיים החל מאוקטובר 1941. היה צורך בבנייה מהירה של המחנה, בשל הצפיפות הרבה שהייתה בו; אלפי שבויים מתו תוך כדי הבנייה בשל התנאים האיומים שבהם עבדו.
מתוך כ-13,000 שבויים סובייטיים שהובאו לאושוויץ באוקטובר 1941, שרדו רק 945 במרץ 1942.
הכניסה הראשית למחנה הייתה מן הכביש והמסילה שהגיעו ממזרח, מכיוון אושוויץ I.
הכניסה הייתה דרך בניין המשמר של האס אס; תמונת פסי הרכבת הנכנסים אל תוך המחנה דרך מבנה השער היא מן התמונות המפורסמות ביותר של אושוויץ.
למעשה הוקמה תחנת הרכבת בתוך המחנה רק במאי 1944, ולפני כן הורדו האסירים מחוץ למחנה והוכנסו פנימה.
מסילת הרכבת שעברה דרך שער הכניסה חילקה את המחנה, מצפון לדרום, לשני אזורים עיקריים: BI, מדרום למסילה, ו-BII, מצפונה.
בשנה האחרונה לקיום המחנה הוחל בהקמת אזור שלישי, BIII, מצפון לאזור BII.
אזור זה נקרא "מקסיקו" בפי האסירים, אך מעולם לא הושלם.
אזורים BI ו-BII חולקו לתתי מחנות, כמפורט להלן, שהיו מופרדים בגדרות תיל.
בכל מחנה היו שורות של "בלוקים", מבני עץ מוארכים שנועדו לאסירים; היו אלה צריפים שתוכננו כאורוות ל-52 סוסים בכל אחת מהן, אך במקום זאת שוכנו בכל בלוק למעלה מ-400 אסירים.
אזור BI חולק לשני תתי מחנות, עוד ב-1941:
מחנה BIa, בחלקו המזרחי של אזור BI.
מחנה זה היה מחנה נשים, שהועברו אליו מאושוויץ I באוגוסט 1942 מחציתו של המחנה שימשה כבית חולים לנשים, ובו ביצע פושע המלחמה קרל קלאוברג, החל מדצמבר 1942, את ניסוייו בעיקור נשים.
מחנה BIb, בחלקו המערבי של אזור BI.
מחנה זה היה בתחילה מחנה לגברים, החל ממרץ 1942; מאוחר יותר הועברו הגברים למחנה BIIb, ובמקומם הוכנסו למחנה זה נשים.
בניית גזרה זו הושלמה בשנת 1942. בכל אחד מן המחנות הוחזקו עד 20,000 אסירים ולעיתים אף יותר.
אזור BII חולק גם הוא לשבעה תתי-מחנות, שהיו רצועות מצפון לדרום בתוך המתחם, החל במחנה BIIa, ממזרח, עד מחנה BIIf, במערב.
בין מחנות אלה עבר כביש, מצפון לדרום; מחנות BIIa, BIIb, ו-BIIc שכנו ממזרח לכביש, ושאר המחנות שכנו ממערב לו.
מחנה BIIa, המזרחי ביותר, היה מחנה "קרנטינה" (Quarantänelager), בידוד, לגברים שהגיעו למחנה; הוא שימש כמחנה הסגר, בו הוחזקו אסירים מיד לאחר הגעתם ועד להעברתם לאחד המחנות האחרים.
מחנה BIIb שימש כמחנה למשפחות יהודיות שגורשו לכאן מגטו טרזיינשטט.
מטרת המחנה הייתה להיות חלק מן התצוגה שהכינו הנאצים כדי להונות את משלחת הצלב האדום שביקרה בגטו טרזיינשטט ב-23 ביוני 1944. המשלחת הייתה אמורה להמשיך לאושוויץ, כדי לראות את מקומות היישוב מחדש במזרח, כפי שהגדירו הגרמנים את הגירושים מן הגטו.
בשל כך, הייתה ההתייחסות שונה לאסירים אלה: שערם לא גולח, הנשים, הגברים והילדים לא הופרדו, ועוד.
ב-9 בספטמבר 1943 הגיע למחנה משלוח ראשון ובו 5,006 בני אדם, ובהמשך השנה (16 ו-20 בדצמבר) הגיעו 4,964 מגורשים נוספים.
עד מרץ 1944 מתו כ-1,100 איש ואישה ממשלוחים אלה, מרעב ומגפות.
ב-9 במרץ באותה שנה הושמדו כ-3,800 מהשרידים, ורק רופאים ותאומים הושארו בחיים.
ב-16 במאי וב-19 בו הגיע למחנה משלוח נוסף מהגטו, ובו כ-7,500 בני אדם; כ-3,000 מהם נשלחו לעבודות כפייה והשאר הועברו למחנה המשפחות.
לאחר ביקור משלחת הצלב האדום בגטו טרזיינשטט, השתכנעו אנשי הצלב האדום שאין להם צורך בביקור באושוויץ; בשל כך, החליטו הנאצים על חיסול המחנה, וביולי 1944 הושמדו יושבי מחנה זה, כ-7,000 איש, אישה וילד ששרדו עד אז, והמקום אוכלס באסירות פולניות שנלכדו בעת מרד ורשה.
בשלב מסוים גם הועברו אליו גברים שפונו ממחנה BIb, כאמור.
מחנה BIIc היה מחנה מעבר (Durchgangslager) לנשים שגורשו מהונגריה.
נשים אלה גורשו בסופו של דבר למחנות ריכוז בגרמניה עצמה.
לקראת פירוק מחנה אושוויץ הועברו אליו נשים מאזור BIII, "מקסיקו".
מחנה BIId היה מחנה הגברים העיקרי.
למחנה זה הגיעו בדרך כלל גברים לאחר ששהו במחנה BIIa.
בשנים 1943–1944 שהו במחנה זה אנשי יחידת הפינוי "קנדה" .
צוענים שהו במחנה זה מפברואר 1943 עד אוגוסט 1944; רובם מתו מרעב וממגפות, והשאר הומתו בגז באוגוסט 1944. במחנה שוכנו גם יהודים שנועדו לעבודת כפייה.
רובם לא נרשמו בספרי המחנה, ונשלחו בסופו של דבר למחנות בגרמניה עצמה.
מחנה BIIf היה בית החולים לאסירים (Häftlingskrankenbau).
האסירים התייחסו אליו כמבוא לקרמטוריום, שכן רוב האסירים שאושפזו בו נשלחו למוות בסלקציות מרובות שנערכו בו.
לעיתים גם רוכזו בו אסירים ממחנות אחרים טרם שליחתם לתאי הגזים.
הקמת אזור BIII, הצפוני מבין שלוש גזרות המחנה, החל בשנת 1944, אך בנייתו לא הושלמה.
בקיץ 1944 נכלאו בחלק מגזרה זו נשים יהודיות מהונגריה.
בינואר 1944, שנה לפני חיסול המחנה, היו כלואים בבירקנאו 80,839 בני אדם.
ואולם, תכליתו העיקרית של המחנה לא הייתה מאסר (כמו אושוויץ I) או עבודת כפייה (כמו באושוויץ III, ראו להלן) אלא השמדה.