tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגבול הצפוני שלה מהווה חלק מהגבול הלאומי עם ניז'ר לאורך כ-223 קילומטרים, בעיקר לאורך נהר קומדוגו-יובה, והגבול הצפון-מזרחי שלה מהווה את כל הגבול הלאומי עם צ'אד לאורך כ-85 קילומטרים.
זו המדינה הניגרית היחידה שגובלת בשלוש מדינות.
היא קרויה על שם האמירות ההיסטורית של בורנו, כשבירתה הישנה של האמירות, מיידוגורי, משמשת כעיר הבירה של מדינת בורנו.
המדינה הוקמה בשנת 1976 כאשר המדינה הצפון-מזרחית לשעבר חולקה.
בתחילה היא כללה את האזור שכיום הוא מדינת יובה, שהפכה למדינה נפרדת בשנת 1991.
בורנו היא המדינה השנייה בגודלה מבין 36 המדינות בניגריה, אחרי מדינת ניז'ר.
למרות גודלה, היא המדינה האחת-עשרה באוכלוסייתה עם אוכלוסייה מוערכת של כ-5.86 מיליון נפש נכון לשנת 2016. מבחינה גאוגרפית, המדינה מחולקת בין סוואנת הסאהל החצי-מדברית בצפון וסוואנת סודן המערבית במרכז ובדרום, עם חלק מרמת מנדארה ההררית בדרום-מזרח.
בצפון-מזרח הקיצוני של המדינה נמצא החלק הניגרי של אגם צ'אד ואזור האקולוגי של סוואנת האגם המוצפת; האגם מוזן על ידי נהר היובה המהווה את הגבול של המדינה עם ניז'ר עד שהוא מגיע לאגם.
במרכז המדינה נמצא חלק מפארק הלאומי אגן צ'אד, פארק לאומי גדול המכיל אוכלוסיות של עגור כתר אדום-לחיים, צבוע נקוד, פרש אדום ואנטילופת סוס קצרת-קרן יחד עם עדרי מעבר של פילים אפריקאיים מהאחרונים שנותרו בניגריה.
עם זאת, חלק מהפארק, יער סמביסה, נכבש במהלך המרד של בוקו חראם בתחילת שנות ה-2010 מה שגרם לרבים מבעלי החיים לברוח; בעלי חיים גדולים לא נראו עד 2019 ו-2020 כאשר עדר ענק של פילים נודדים חזר לבורנו.
מדינת בורנו מאוכלסת במשך שנים על ידי קבוצות אתניות שונות, כולל דג'וודה, גלבדה, גודוף, לאמאנג, מאפה ומנדארה באזור המרכזי; אפאדה, ידינה (בודומה), וקנמבו בצפון-מזרח הקיצוני; וואג'ה בדרום הקיצוני; וקבוצות קיבאקו, קאמווה, קילבה ומרגי בדרום בעוד שהקנורי והבגארה מתגוררים בצפון ובמרכז המדינה.
דתית, רוב האוכלוסייה במדינה (~85%) הם מוסלמים עם מיעוטים נוצרים.
מהמאה ה-7 מה שהוא כיום מדינת בורנו היה בשטח אימפריית קאנם בורנו, אימפריה שנמשכה מדרום לוב של ימינו (פזאן) דרומה דרך רוב צ'אד של היום לתוך מדינת בורנו המודרנית.
בתחילת המאה ה-19 כאשר הג'יהאד של הפולאני החליש משמעותית את האימפריה, בורנו החלה לדעוך.
חלק גדול מהמדינה הדרומית של בורנו המודרנית נכבש במלחמות והוכנס לאמירות אדאמאווה תחת הח'ליפות סוקוטו.
כ-80 שנים לאחר מכן המצביא סודני רביע א-זובייר כבש את האימפריה ושלט עד שהוא נהרג על ידי כוחות צרפתיים בקרב קוסרי בשנת 1900. אמירות אדאמאווה גם הובסה על ידי כוחות קולוניאליים, כשהיא מפסידה במלחמות אדאמאווה לגרמניה ולאימפריה הבריטית.
שטחי רביע (שחודשו מאוחר יותר כאמירות בורנו) ואמירות אדאמאווה חולקו לאחר מכן בין הכוחות הקולוניאליים כשמדינת בורנו המודרנית נחלקת בין גרמניה לאימפריה הבריטית.
האזור בשליטת בריטניה הוכנס לפרוטקטורט של צפון ניגריה שהתמזג מאוחר יותר לניגריה הבריטית לפני שהפכה לעצמאית כניגריה בשנת 1960. האזור בשליטת גרמניה (השטח לאורך הגבול המודרני עם קמרון) יצר את דויטש-בורנו כחלק מקמרון הגרמני עד שכוחות הברית פלשו וכבשו את קמרון במהלך מסע קמרון במלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה, מה שהוא כיום הפריפריה המזרחית של מדינת בורנו הפך לחלק מהצפון קמרון הבריטי עד 1961, כאשר משאל עם הוביל למיזוג עם ניגריה.
במקור, מדינת בורנו המודרנית הייתה חלק מהאזור הצפוני שלאחר העצמאות עד 1967 כאשר האזור חולק והשטח הפך לחלק מהמדינה הצפון-מזרחית.
לאחר חלוקת המדינה הצפון-מזרחית, מדינת בורנו הוקמה ב-3 בפברואר 1976 לצד עשר מדינות נוספות.
חמש-עשרה שנים לאחר הקמת המדינה, קבוצת רשויות מקומיות במערב המדינה הופרדו להקמת מדינת יובה החדשה.
שנים מאוחר יותר, בתחילת שנות ה-2000, המדינה הפכה למוקד של קבוצת האסלאמיסטים בוקו חראם מאז שהחלה במרידתה ב-2009. בין השנים 2012 ל-2015, המרד הסלים באופן דרמטי כאשר חלק גדול מהמדינה נפל לשליטת הקבוצה, שהפכה במהרה לקבוצת הטרור הקטלנית ביותר בעולם ב-2015 ואילצה מיליונים לעזוב את בתיהם.
כמדינה המבוססת חלקית על חקלאות, כלכלת המדינה הכפרית של בורנו הסתמכה רבות על משק חי וגידולים לפני מרידת בוקו חראם בעוד שעיר הבירה של המדינה, מיידוגורי, היא מרכז סחר ושירותים אזורי מרכזי.
עם זאת, לאחר שנים של המרד שפגע בפיתוח ואילץ את החקלאים לעזוב אזורים כפריים במדינה, לבורנו יש את מדד הפיתוח האנושי השלושה עשר הנמוך ביותר במדינה, אך כאשר המרד דעך מעט מאז 2016, הפיתוח התחדש.
נכון לשנת 2022, חלק גדול ממדינת בורנו נכבש על ידי .
מדינת בורנו עשירה במשאבי טבע בשפע, הנדרשים מאוד על ידי תעשיות ולמטרות מסחריות.
בורנה היא בירת מחוז לייפציג, במדינת סקסוניה שבגרמניה.
היא שוכנת בין הערים הגדולות בסקסוניה: דרזדן ולייפציג.
העיר הנוכחית מורכבת משני יישובים שהתקיימו באזור בעבר: אלטשטאדט בורנה, ווניגנבורן.
שכנה בה טירה מוקפת חפיר בין המאות ה-12 וה-16. האזכור הכתוב הקדום ביותר של העיר הוא משנת 1251. במהלך מלחמות שונות בימי הביניים, נחרבה או נשרפה העיר 5 פעמים.
מאז תחילת המאה ה-19, במקביל להתפתחות התעשייה באזור, גדל מאוד מספר המכרות הפתוחים של פחם חום (ליגניט) סביב העיר.
ב-1867 חוברה העיר למסילת הרכבת.
מאז 1990, נעשים מאמצים לחדש את הצמחייה באזור, למשל על ידי הצפת בורות פתוחים ויצירת אגמים חדשים, וכן נטיעת אלפי עצים.
בּוֹרצַ'לוֹ (בגאורגית: ბორჩალო) הוא מחוז היסטורי גאוגרפי של גאורגיה, באזור גאורגיה וארמניה.
השטח המקורי של בורצ'לו משתרע בחלק המזרחי של כארתלי תחתית בנפות מרנאולי, גרדבני ובולניסי והיא גובלת באזרבייג'ן וארמניה.
בשנת 1604 השאה הפרסי עבאס הראשון אכלס את המחוז בשבט הטורקי ממוצא אזרי, בּוֹרצַ'לוּ.
בתקופת שלטון האימפריה הרוסית, משנת 1880 ועד ל-1918, נכלל כאוייזד נפרד בשם אוייזד בורצ'לו או המזרה של בורצ'לו וכלל את לורי ודאשיר בפלך טביליסי.
בורסת היהלומים הישראלית היא חברה פרטית, בעלת אופי ציבורי, אשר מאגדת גורמים רבים העוסקים בענף היהלומים בישראל, לרבות יבואנים, יצואנים, מתווכים, סוחרים, בוקעים, מנקדים, ממיינים, מנסרים, מלטשים ומעבדים.
בורסת היהלומים הישראלית היא מרכז סחר היהלומים הגולמיים הגדול והחשוב בעולם, כאשר למעלה מ-60 אחוז מהמחזור העולמי נעשה על ידה.
ענף היהלומים מהווה כרבע מהייצוא של הייצור התעשייתי במדינת ישראל.
הבורסה היא אחת מהחברות ב.
היא שוכנת במתחם הבורסה שברמת גן.
עד שנת 1937 היו יהלומנים מאנטוורפן הולנד וגרמניה שעבדו בבית עם אופן אחד ועשו עבודות קבלנות שנשלחו לאנטוורפן.
בשנת 1937 עלה אשר אנשל דסקל לארץ ישראל עם משפחתו והביא עמו מכונות וציוד לעיבוד יהלומים.
מיד עם בואו באביב 1937,
הקים בפתח תקווה את מפעל היהלומים הראשון בארץ ישראל יחד עם בן דודו צבי הרשל רוזנברג.
בין 1937-1939 נפתחו מפעלים נוספים בתל אביב ובירושלים.
דסקל ורוזנברג הכשירו תלמידים מקומיים בחיתוך וליטוש יהלומים.
מרבית תלמידיהם הפכו למובילים בענף היהלומים בארץ ולימים קבלו תואר יקיר תעשיית היהלומים.
עובד בן עמי שהיה אז ראש עיריית נתניה הזמין את בני הדודים לפתוח מפעל בנתניה.
בראשית ימי המדינה שכנה בורסת היהלומים בשתי קומות ברחוב אחוזת בית 3 בתל אביב.
ב-25 באוגוסט 1948 חל מיזוג בין שלושה גופים: "מועדון יהלומים א"י", "האגודה לפיתוח היהלום" ו"בורסת היהלומים".
בעקבות המיזוג, קם גוף אחד מרכזי ומגובש לכל ענף היהלומים.
נעשו ניסיונות להקמת בורסות בנתניה ובירושלים.
בסוף שנות ה-40, עת שימשה נתניה כמרכז לתעשייה ומלטשות היהלומים בארץ, ובעיר היו כעשרים מלטשות ואלפי עובדים במלטשות, החליט עובד בן עמי, ראש העיר הראשון של נתניה ומזכירה הראשון של התאחדות בעלי מלטשות היהלומים, להקים בורסת יהלומים לעיר היהלומנים.
באותה עת חל פילוג בהנהלת תעשיית היהלומים, והתעשיינים הגדולים החליטו להישאר בתל אביב העיר המרכזית וכך למעשה הבורסה בנתניה לא פעלה מעולם.
בשלהי שנות ה-50 של המאה ה-20 החלו דיונים על הקמת בניין חדש לבורסת היהלומים, ולאחר שעיריית תל אביב הערימה קשיים על מהלך זה, הציע ראש עיריית רמת גן, אברהם קריניצי, שהבניין יוקם ברמת גן, וב-14 בנובמבר 1961 נחתם חוזה לרכישת מגרש בן 3.5 דונם למטרה זו.
במאי 1963 הוחל בחפירת היסודות לבניין והוא נחנך ב-24 באוקטובר 1968 ונקרא "מגדל שמשון".
עם התרחבותה של בורסת היהלומים הוקמו בסמוך ל"מגדל שמשון" מגדלי משרדים נוספים לשימוש הבורסה: "מגדל מכבי" (לימים קניון די-מול) נבנה ב-1978 ומגדל יהלום (הגבוה מבין מגדלי בורסת היהלומים) נבנה ב-1989. במקביל התפתח המתחם, שזכה לשם "מתחם הבורסה", והוקמו בו מגדלי משרדים רבים שלא לשימוש הבורסה.
נכון ל-2014 מהווה קומפלקס בנייני הבורסה ליהלומים כ-100,000 מטר רבוע, ומשמש כ-1400 חברות יהלומים שונות.
בורסת היהלומים היא מעוז גברי.
בשנת 1952 התקבלה אישה ראשונה, ג'ני ברויאר, כחברה בבורסה, ועד שנות ה-80 הייתה האישה היחידה במעמד זה.
בשנות השישים התקבלו לבורסה ארבע נשים: גב' כהן, גב' שטאוב, גב' ויזל וגב' פסקר, כולן אלמנות של חברי בורסה מתוך הערך של עזרה הדדית לקיומן הכלכלי של משפחות החברים שנפטרו.
החל משנת 2018, נחשפה פרשת הבנק המחתרתי בבורסת היהלומים ובה הורשעו יהלומנים בעבירות מס של הפקת חשבוניות כוזבות בסך של למעלה ממילארד שקלים תוך הסתרת היקף הפעילות, העלמת מס והלבנת הון.
נשיא הבורסה הוא ניסים זוארץ.
על מנת להתקבל כ"חבר בורסה" יש להגיש מועמדות ולעמוד במספר תנאים שנקבעו בתקנון החברה.
עלות החברות בבורסה נאמדת בעשרות אלפי דולרים, אשר מקנים לו זכויות הצבעה והשפעה בדומה לשאר בעלי המניות.
תהליך קבלת חבר הבורסה אורך כ-5 שנים וכולל מספר שלבי בדיקות שהמועמד צריך לעבור בהצלחה:
ותק בענף - כל מועמד צריך להוכיח, באמצעות תלושי שכר, כי יש לו ותק של לפחות 5 שנות פעילות בענף היהלומים.
המלצות של יהלומנים שהם חברי בורסה - על המועמד להגיש טופס הנקרא "המלצת יהלומן" לאחר שהחתים שני יהלומנים שונים עליו
בדיקת פוליגרף - הבדיקה מתבצעת במכון חיצוני.
במיוחד נבדק חשד לגנבות בעבר וכל סממן של חוסר יושר.
יכולת כלכלית - כל מועמד צריך להמציא מסניף הבנק שלו מכתב המעיד כי הוא בעל יכולת כלכלית של כחצי מיליון דולר לפחות.
ערבות מיהלומנים - המועמד נדרש להחתים ערבים שהם יהלומנים חברי בורסה, על סכום כולל של 150,000 דולר אמריקאי.
ניתן להחתים עד עשרה ערבים, אך לא פחות מחמישה.
הערבות תכנס לתוקף במקרה בו המועמד פשט רגל ו/או ביצע מעשה גנבה.
במקרה זה הערבים מחויבים, לפי חוקת הבורסה, לשלם לבעלי החוב של המועמד.
לאחר מכן הם יכולים לתבוע את ההחזר מהמועמד.
ניירת - יש להציג אישורי בנקים, אישור מרשם החברות ורישיון עסק.
רכישת מניה - לצורך החברות בבורסה ליהלומים בישראל, יש לרכוש מניה שעלותה 20,000 דולר.
ניתן לפרוס את התשלום ל-60 תשלומים.
ראיון - על המועמד לעבור ראיון מול ועדת הקבלה של החברים החדשים.
מועמד שעבר את כל השלבים בהצלחה, מקבל את תג חבר הבורסה עם התניה לחמש שנים בהן אסור שיהיו תלונות עליו או מישהו מטעמו.
אם חמש השנים עברו ללא תלונות, יקבל המועמד את התג הכחול הנכסף ויהפוך לחבר בורסה מן המניין לכל ימי חייו.
את מניית החברות בבורסה הוא יוכל להעביר רק לבני משפחתו והיא אינה ניתנת למסחר.
בקומת הקרקע של מגדל מכבי נחנך ביוני 1986 "מוזיאון היהלומים על שם הארי אופנהיימר".
במוזיאון הוצגה תערוכה קבועה וכן תערוכות מתחלפות שעסקו בתעשיית היהלומים בישראל ומחוצה לה.
בורסת אמסטרדם נוסדה בשנת 1602 ונחשבת למוסד הראשון שסחר בניירות ערך ולא רק בסחורות.
נייר הערך הראשון שהונפק ונסחר בבורסה היה של חברת הודו המזרחית ההולנדית שהונפק בשנת הקמת הבורסה.
בשנת 2000 התמזגו בורסת אמסטרדם עם חברות הבורסה בבריסל ובפריז ויצרו את בורסת Euronext.
בניגוד ליתר כלכלות אירופה במאה השבע עשרה שהתבססו על חקלאות, הולנד (בנוסף לדרום איטליה) התבססה על ייצור ומסחר.
KLEIN הסיבה להשפעתה הרבה של אמסטרדם נעוצה בכך שהיא תפקדה כמרכז אחסון סחורות לכלל אירופה, עובדה שאפשרה לסוחרים ההולנדים לווסת את ההיצע והביקוש באמצעות מחירי הסחורות.
לטענת פרנאן ברודל, יכולת שינוע סחורות מערי הייצור אל תוך המחסנים באמסטרדם היוותה גורם מכריע בהפיכתה למוקד פיננסי מרכזי.
הודות לדרך המסחר שאינה מחייבת העברת סחורה מיד ליד אלא מסתפקת ברישום הבעלות על הנכסים, התפתחה תרבות מסחר בסחורות מפותחת וחדשנית.
השילוב בין המרכזים הלוגיסטיים לנתיבי מסחר והפצה נרחבים, יצר אפקט מונופול בשוק הסחורות.
על פי התאוריה, עקב השליטה שתוארה נוצרה זרימה מוניטרית לתוך אמסטרדם, דהיינו נזילות - שאפשרה את ההשקעה בניירות ערך.
לדברי וודרף, הפיכתה של אמסטרדם למוקד המסחר החשוב ביותר באירופה במאות השש עשרה והשבע עשרה, התבססה על העובדה שאמסטרדם נהפכה לעיר מרכזית בתחום החלפת ידע ביבשת.
המרכיב המשמעותי בזרימת המידע לתוך אמסטרדם היה מערכת הדואר המתקדמת שפעלה ביעילות רבה ובכך היוותה נקודת מינוף לממשק עם סוחרים מרחבי אירופה.
כמו כן, הודות למנהג נפוץ בתקופה, התווסף לאגרות המסחר מידע על מחירי הסחורות המקומיים, מה שהעניק לאמסטרדם יתרון עסקי נוסף.
זאת, שכן קשריהם העבותים עם מקביליהם ברחבי היבשת סייעו לפרוס בפני הסוחרים ההולנדים את מפת מחירי הסחורות ברחבי היבשת.
בכך יכלו לבחור לאילו אזורים למכור את הסחורות ברווח מקסימלי, דבר שתרם להגברת הנזילות.
בנוסף לכך, סטרינגהם מציין כי השלטון המקומי לא אכף דה פקטו את החוקים שאסרו על פעילות "ספקולטיבית", ובכך ניתן לסוחרים חופש לפעול ולפתח כלים ומכשירי מסחר חדשניים.
ניתן לומר כי תפקודה היעיל של הבורסה, על אף חוסר האכיפה, התאפשר בגלל האמון ששרר בין הסוחרים.
הלה תפקד כמנגנון אכיפה יעיל ולמעשה אפשר מסחר כמעט ללא התערבות ממשלתית חיצונית.
כנגזרת של מערכת האמון, התפתחו אמצעי ענישה לסוחרים שנתפסו מרמים.
יצוין כי העונשים השתייכו לאספקטים שונים: דתיים, חברתיים, כלכליים ובאופן עקרוני גם פיזיים (על אף שלא נמצאו עדויות שתומכות בכך).
בשנת 1590 החליט פיליפ השני, מלך ספרד, להסיט את ריכוז הכוח הצבאי – משמירה על אינטרסים הגנתיים בהולנד להתערבות פעילה במאבקים בצרפת.
החלטה זו הניעה שרשרת התרחשויות צבאיות ומדיניות לאורך העשור האחרון של המאה החמש עשרה, עד למצב בו הולנד הכפילה דה פקטו את שטחה והפכה לכוח צבאי (בדגש על כוח ימי) משמעותי באירופה.
מצב זה, בנוסף להסרת האמברגו על קווי הסחר בחצי האי האיברי הוביל לעליית קרנה של הולנד בעיני הסוחרים האירופים שהחלו לראות בה בסיס סחר ארוך טווח.
בעקבות הרווחה הכלכלית והביטחון לטווח הארוך החלה תנועת הגירה לתוך הולנד.
בין קבוצות המהגרים ניתן למצוא מספר רב של סוחרים מרחבי אירופה שהעתיקו את מקום מושבם לאמסטרדם.
המהגרים, שרבים מהם היו קלוויניסטים, הביאו איתם ניסיון רב שנים במסחר שכלל ידע, קשרים וכסף.
בכך תרמו רבות לקידום המסחר באמסטרדם וחיזקו אף יותר את מעמדה של העיר.
הנפקת חברת הודו המזרחית ההולנדית
תחילתה של בורסת אמסטרדם קשורה בקשר גורדי בחברת הודו המזרחית ההולנדית.
זו נוסדה בעקבות מתן צ'רטר על ידי השלטונות, ותפקידה היה לנהל את המושבות ההולנדיות ואת המסחר ברחבי אסיה.
בשנת 1602 מחלקת המדינה של הרפובליקה ההולנדית העניקה לחברת הודו המזרחית צ'רטר - זכות שליטה כלכלית ופוליטית על השטחים ההולנדיים בהודו.
למעשה, בתחילה דרכה החברה היוותה כעין שלוחה הולנדית במאבק השליטה על סחר התבלינים שהתפתח באירופה ובדגש על הגמוניה ספרדית בתחום זה.
טרם תחילת פעילותה של חברת הודו המזרחית, היה נהוג לפדות את הכסף בתוספת הרווחים של מסעות המסחר מיד לאחר סיום המשימה ולאחר מכן לבחור האם להשקיע במסע חדש.
בשיטה הקיימת נדיר שהיה צורך במסחר משני במניות, משום שהמשקיעים יכלו להיפגש עם הכסף ולפדות את הרווחים שהצטברו במרווחי זמן קצרים יחסית.
כפי שהוזכר, דרך הפעולה של מנהלי חברת הודו המזרחית הייתה שונה.
מבנה הבעלות של החברה התחלק בין שש ישויות עסקיות שונות שייצגו שש ערים מרכזיות ברפובליקה ההולנדית.
כל חברה תפקדה באופן חצי עצמאי, אך במקביל האיחוד ביניהן הרכיב את חברת הודו המזרחית.
בשנת 1602 ולאחר הענקת הצ'רטר הראשוני, נעשתה פנייה מטעם החברה לתושבי שש מהפרובינציות המאוחדות בהצעה כי יממנו את המסעות באמצעות השקעה הונית.
משמע, העברת הון נזיל בתמורה לאחוזי שליטה בחברה.
חלוקת אחוזי השליטה בחברה נעשתה על פי מפתח ההשקעה ההונית, והיררכיית השליטה התחלקה בהתאם לכמות ההשקעה שנעשתה בעיר.
לאחר סיומו של הצ'רטר הראשון העניקו השלטונות לחברה צ'רטר נוסף למשך עשור.
בעקבות קבלת הצ'רטר החדש לא הייתה סיבה למנהלים לפרק ולהקים מחדש את החברה, שכן היא המשיכה בפעילותה באופן זהה לחלוטין.
המשמעות הפיננסית של פעולה זו היא שההון שהושקע ברכישת מניות החברה (הון המניות) בעת ההנפקה נותר קבוע.
חלוקת החברה לשש ישויות עסקיות שונות יצר מבנה בעלות מסובך ומורכב.
לפי חוקי ההנפקה שהוגדרו מראש, לא ניתן למכור ולקנות מניה שנקנתה או נמכרה בעיר אחרת.
בתהליך שהחל זמן קצר לאחר ההנפקה החל להתפתח שוק משני בו סוחרים מכרו מניות באופן ישיר ועצמאי.
למעשה תפקידו של השוק הראשי הסתיים משום שלא בוצעה הנפקת מניות נוספת.
כתוצאה מהמעבר לסחר באמצעות שוק משני החלו להתפתח מכשירי מסחר שונים.
לצד המסחר המנייתי הרגיל, התקיים מסחר בנגזרים שאפשר הורדת עמלות נוטריון לצד אפשרות ביצוע מכירת חסר.
החל משנות השישים של המאה השבע עשרה התפתח מסחר באופציות, שאפשר לסוחרים לבטח את עצמם מפני תנודות במחיר.
המכירה התבצעה בחדרים מטעם החברה ובוצעה לעיני פקיד רישום ושני מנהלים מטעמה שאישרו את העסקה.
לאחר ביצוע העסקה בוצע רישום עם פירוט ההעברה של מניות בין מוכר לקונה ובכך התאפשר המעקב אחר בעלי המניות.
כחלק מהתפתחות מכשירי השקעה ספקולטיביים החל להתפתח לראשונה בהיסטוריה מסחר דובי בכוונה תחילה - משמע, הורדת מחיר המניה במטרה לקנותה בזמן שפל.
בראש הסינדיקט עמד אייזק ל-מיירה (Isaac le Maire), שכיהן כחלק ממועצת המנהלים של החברה בעת הקמתה ועזב ככל הנראה בעקבות שחיתות בדיווחי ההוצאות.
בעקבות הדחתו החל ל-מיירה בניסיונות לסכל את הצלחת החברה.
הוא היה חבר בכיר בקונסורציום, וכחלק מפעולותיו אלו יזם הורדה מלאכותית בשווי המניה.
דרך הפעולה של הסינדיקט הייתה מכירה יזומה של חוזים עתידיים במחיר נמוך משווי השוק באופן מכוון.
הסינדיקט פעל בדרך זו בשני גלים בין יוני 1609 ועד ינואר 1610. במרץ 1610 חל מהפך בהתנהגות המניה ולאחר ירידות שנגרמו בשל ההתערבות המכוונת, החלה המניה לעלות בעקבות חלוקת דיבידנדים ראשונה; בכך למעשה נכשל ניסיון ההתערבות.
כתוצאה, ברח ל-מיירה מאמסטרדם, וחלק מחברי הסינדיקט פשטו רגל.
בעקבות ניסיון ההתערבות של הסינדיקט וניסיונות התערבות נוספים שלא אורגנו באופן ממוסד, פנו חלק מחברי המניות לשלטון בקריאה לבטל את אפשרות המכירה בחסר.
בפברואר 1610 לאחר פגישה עם יוהאן ואן אולדברנוולט, פוליטיקאי בכיר, נקבע האיסור להשתמש במכירת חסר במסחר.
למרות האיסור הרשמי לבצע מכירות חסר, הסוחרים בבורסה המשיכו לבצע אותן באופן מכוון וללא התנגדות מצד השלטון.
מסחר על ידי סוחרים יהודים
במהלך תריסר שנות שביתת הנשק (1609–1621) החלה להתגבר השפעתם של סוחרים יהודים ממוצא פורטוגלי על מסחר הסחורות באמסטרדם.
בעקבות הסרת האמברגו על האיסור בסחר עם חצי האי האיברי, השתמשה הקהילה בקשריה הענפים באזור מוצאה כדי לצבור הון ומעמד.
עם סיום שביתת הנשק הושב לכנו האמברגו על המסחר וכתוצאה מכך החלה הגירה של חלק מחברי הקהילה היהודית.
מתחילת שנות הארבעים של המאה השבע עשרה ובעקבות שינויים גאופוליטיים שב מעמדם של היהודים בהולנד להתחזק.
לאחר זמן מועט הם החלו להשתלב במסחר הבורסאי והחלו לסחור במניית חברת הודו המזרחית, עד לשלב בו הם הפכו לשחקנים המרכזיים במסחר ולמעשה סחרו בעיקר עם חברי הקהילה עצמה.
עדות לכך ניתן למצוא במסמכים של מנואל לוי דוארטה, סוחר יהודי מרכזי, מהם עולה שחלק גדול מחברי קבוצות המסחר הסגורות היו יהודים.
ניתן למצוא עדות נוספת לנוכחות היהודית במסחר הבורסאי מתוך ספרו של יוסף דה לה וגה (1650–1692), סוחר וסופר יהודי יליד ספרד שהיגר להולנד.
ספרו, Confusion of Confusions מתאר שיח בין דמות סוחר מניות ידוע כל (דה לה וגה עצמו) לבין פילוסוף שמרן וסוחר שרוצה להתעשר בלי לעבוד יותר מידי.
הספר מתאר בין היתר כיצד ובאילו כלים מתנהל המסחר בבורסה על ידי הסוחרים.
בנוסף לכך ניתן למצוא בספר תיאור כיצד בימי שבת ישנה נוכחות דלה של סוחרים בשל היעדרות הסוחרים היהודים.
בימיה הראשונים של הבורסה המסחר התקיים באותם אתרים בהם נערך המסחר בסחורות, פועל יוצא מכך שסוחרי הסחורות היו בין המשקיעים המשמעותיים במסחר הבורסאי.
האתר הראשון בו התקיים המסחר הוא בורסת אמסטרדם לסחורות, אתר פתוח שנבנה בשנת 1530 ושופץ בשנת 1608 בעקבות הגידול במסחר.
בשנת 1607 מועצת העיר הזמינה מבנה בורסה חדש שתוכנן בהתבסס על בניין הבורסה באנטוורפן.
חנוכת הבניין אירעה/חלה כארבע שנים לאחר מכן, באחד באוגוסט 1611.
ה-EOE (European Option Exchange) נוסד ב-1978 באמסטרדם על מנת שתשמש כבורסה לאופציות.
ב-1983 פתחה מדד מניות בשם "מדד EOE" הכולל את 25 החברות הגדולות ביותר שנסחרות בבורסה.
בורסת אמסטרדתם ומדד EOE אוחדו בשנת 1997 ושמה של המדד שונה ל-AEX (Amsterdam EXchange).
המדד מנוהל על ידי "יורונקס אמסטרדם".
בניין הבורסה הקודם היה ה-Beurs van Berlage.
בורסת הנגזרות של שיקגו , נוסדה בשנת 1848 והיא הבורסה הראשונה שקמה בעולם למסחר באופציות ובחוזים עתידיים.
יותר מ-50 סוגים שונים של אופציות וחוזים עתידיים נסחרים בבורסה על ידי למעלה מ-3,600 חברים בזירת מסחר פתוחה ובמסחר אלקטרוני.
בשנת 2003 נרשמו שיאי מסחר בבורסה של שיקגו כאשר תועדו 454 מיליון חוזים.
ב-12 ביולי 2007 אוחדה בורסת הנגזרות עם בורסת הסחורות של שיקגו והפסיקה להתקיים כישות עצמאית.
רצונם של סוחרים אמריקאים להבטיח קונים לסחורות הניבו חוזים עתידיים לקניה ומכירה של סחורות.
עדיין סיכון האשראי נותר בגדר בעיה רצינית.
בורסת הנגזרות התהוותה במטרה ליצור מקום מרכזי שבו קונים ומוכרים יכולים להיפגש ולקיים משא ומתן לקראת כריתת חוזים עתידיים.
בשנת 1864 החל לראשונה בבורסת הנגזרות מסחר תקני בחוזים עתידיים.
בשנת 1919 לשכת המסחר בחמאה וביצים, אשר יצאה מבורסת הנגזרות, אורגנה מחדש כדי לאפשר לחבריה מסחר בסחורות עתידיות ושמה שונה לבורסת הסחורות של שיקגו.
בניין בורסת הנגזרות בשיקגו הוא אחד הבניינים הבולטים בעיר.
זהו גורד שחקים בגובה 184 מטר, אשר היה הבניין הגבוה ביותר בעיר בין השנים 1930–1965. הבניין הוא בסגנון אר דקו ובראשו פסל ענק של האלה קרס.
ב-4 במאי 1977 הוכרז הבניין כאתר היסטורי לאומי.
המסחר בזירה פתוחה בבורסת הנגזרות מתקיים במבנה מתומן ומוגבה בקומת המסחר, אשר אמצעו נמוך יותר, בדומה למבנה של אמפיתיאטרון.
צורתו של המבנה מאפשרת לסוחרים הרבים לראות ולשמוע איש את רעהו בעת המולת המסחר.
צורתה של זירת המסחר מופיעה אף על הלוגו של בורסת הנגזרות.
בקומת המסחר זירות רבות שבהן מתקיים מסחר בו-זמני.
בורסת סנקט פטרבורג היא אחת הבורסות הגדולות ברוסיה שמפעילה שוקי מסחר במניות, מטבע חוץ, מתכות וניירות ערך.
אומנם במתכונתה המודרנית הבורסה קיימת משנת 1997, אך בעבר פעלה בעיר סנקט פטרבורג בורסה שהוקמה בצו של הצאר, משנת 1703 ופורקה בעקבות מהפכת אוקטובר 1917.
לאחר התפרקות ברית המועצות הוקמו מספר קרנות בורסה בעיר סנקט פטרבורג כדוגמת:
הבורסה לניירות ערך בסנקט פטרבורג הוקמה ב-21 במאי 1992 כיורשת לקרן הבורסה של סנקט פטרבורג (Фондовая биржа Санкт-Петербург) שהוקמה ב-24 באפריל 1990. הבורסה הוקמה כהתאגדות סחר בין בנקי העיר ונוהלה תחילה על ידי הוועדה לקשרי חוץ של עיריית סנקט פטרבורג.
קרן הבורסה הבינלאומית של סנקט פטרבורג (Международная фондовая биржа «Санкт-Петербург» ,IXSP), היא הבורסה הבינלאומית של העיר הנשלטת על ידי OMX, תאגיד שוודי ששולטת על 80% משוק ניירות הערך של סקנדינביה ואזור הים הבלטי.
הבורסה הבינלאומית לסחורות וחומרי גלם של סנקט פטרבורג (Санкт-Петербургская международная товарно-сырьевая биржа) הוקמה ב-2008 כבורסה בינלאומית לסחר כללי, כניסיון לערב את העיר כמה שניתן בכלכלה הגלובלית.
בינואר 2021 הבורסה עברה לראשונה את בורסת מוסקבה מבחינת מחזור המסחר במניות, כשנסחרה ב-18% יותר מזו המוסקבאית.
זה קרה בגלל הנגישות הרחבה של בורסת סנקט פטרסבורג למניות גלובליות כשבבורסה המוסקבאית נפתחה גישה למסחר במניות זרות רק בסוף שנת 2020. באמצעות הבורסה במוסקבה התאפשר ביצוע עסקאות ב-55 מניות זרות, בעוד שבבורסה הפטרבורגית 1,523 מניות זרות, תקבולים ואיגרות חוב, כולל אלה הכלולות במדד S&P 500.
בורסת מוסקבה היא הבורסה הגדולה ביותר ברוסיה, המפעילה שוקי מסחר במניות, מטבע חוץ, מתכות וניירות ערך.
הבורסה הוקמה בדצמבר 2011 כתוצאה מאיחוד בין מדד MICEX של הבורסה לניירות ערך במוסקבה לבין מערך הסחר הרוסי, RTS.
הבורסה הוקמה ב-19 בדצמבר 2011 ממיזוגן של בורסות MICEX ו-RTS שהוקמו בתחילת שנות ה-90. המיזוג נועד לפשט את המסחר ולקדם תוכניות להפיכת מוסקבה למרכז כלכלי בינלאומי.
הבורסה חידשה פעילותה ביולי 2012 כבורסה מאוחדת.
מפעילת הבורסה השלימה את הנפקתה בציבור ב-15 בפברואר 2013 וגייסה 15 מיליארד רובל רוסי (498 מיליון דולר).
ההנפקה, שהייתה לגדולה ביותר במוסקבה הפכה את מפעילת הבורסה לאחת ממפעילות הבורסות הגדולות באירופה במונחי שווי שוק.
ביולי 2014 הבנק המרכזי של רוסיה, אחת ממחזיקות הבעלות על הבורסה, השלימה את מכירות 12% מחלקה לציבור, כאשר לפי החוק הפדרלי הרוסי הבנק היה מחויב למכור את כל החזקותיו בבורסה המוסקבאית עד 1 בינואר 2016, אך זה טרם נעשה והבנק המרכזי עדיין מחזיק אחוזים מסוימים בבורסה.
בנובמבר 2017 מדד MICEX שינה את שמו למדד MOEX Russia.
ב-28 במאי 2021 הבורסה שברה שיא נקודות כאשר ערך הרובל של המניות הרוסיות, המתבטא במדד הבורסה, בתחילת המסחר ביום הגיע לשיא כשהמדד עלה ב־0.4% והגיע לראשונה בתולדות שוק ההון הרוסי ל־3752.8 נקודות בשוק המניות הרוסי, על פי נתוני המסחר.
ב-5 באוקטובר 2021, הבורסה שברה שיא זה כשהגיעה ל-4,200 נקודות על רקע עליית מחירי הגז והנפט.
בשנת 2022, לאחר שהחלה מלחמת רוסיה-אוקראינה, הבורסה הייתה סגורה לתקופה.
היא הושפעה מהעיצומים שהוטלו על רוסיה.
היא נפתחה לאחר 26 יום, הפסקת המסחר הארוכה ביותר מאז נפילת ברית המועצות.
הוא נפתח באופן חלקי לצד הגבלות מכירה על המשקיעים הזרים שנועדו למנוע קריסה..
נכון לאוגוסט 2022 מניות דואליות אינן נסחרות במרבית הבורסות בעולם וזאת כחלק ממערך הסנקציות שהוטלו על רוסיה בעקבות פלישתה לאוקראינה.
מועצת המנהלים של הבורסה מורכבת מחמישה חברים:
יו"ר דירקטוריון הבורסה, אלכסנדר אפאנסייב
סגן יו"ר דירקטוריון הבורסה, אנדריי שמטוב
ראש מערך מידע, סרגיי פוליאקוב
ראש מערך המימון, יבגני פטיסוב
ראש מערך התפעול, דמיטרי שצ'גלוב
ראש מערך סיכון וטיהור, לואי וינסנט
מועצת הפיקוח של הבורסה כוללת 15 חברים ובראשה עומד שר האוצר הרוסי לשעבר, אלכסיי קודרין, העומד בראש מועצת הפיקוח מאז יוני 2014.
הבורסה המוסקבאית נמצאת בבעלות הבנק המרכזי הרוסי (11.75%), סברבנק (9.9%), ונשטורגבנק (8.4%), הבנק האירופאי לשיקום ולפיתוח (6.1%), הקרן הרוסית להשקעות ישירות (5%).
מדי יום נסחרות בבורסה ניירות ערך של למעלה מ-800 תאגידים וחברות רוסיות, לרבות מניות של 250 החברות הגדולות ביותר במדינה, ביניהן גם גזפרום, רוסטלקום וסברבנק, לוקאויל, רוסנפט ובנק VTB, כשכולן יחד בעלות שווי כולל של כ-20 טריליון רובל (כ-500 מיליארד דולרים).
בבורסה נמכרות מניותיהן של כ-300 חברות רוסיות.
בורסת פרסום היא פלטפורמה טכנולוגית לסחר בפרסום מקוון בין ספקי תוכן המוכרים הזדמנויות חשיפה לבין מפרסמים הקונים את הזדמנויות החשיפה.
בורסות הפרסום מחליפות את השיטה המסורתית של משא ומתן בין בני אדם בתהליכים אוטומטיים שבמרכזם תהליכי מכרז (בידינג) המתרחשים בזמן אמת, כלומר בכל פעם שצריכה להתקבל החלטה איזו פרסומת להציג לאיזה משתמש.
הפרסומות מוגשות למשתמש בהתאם לפרמטרים שנקבעים על ידי הצדדים בנוגע למחיר ולקהל היעד.
התהליכים האוטומטיים של בורסות הפרסום מייעלים את הסחר בפרסום לשני הצדדים המעורבים בו – הקונים (מפרסמים וסוכנויות פרסום) והמוכרים (מו"לים של תוכן מקוון) – על ידי כך שהם מייתרים או מצמצמים את תהליכי המשא ומתן האטיים והיקרים בין בני אדם.
על פי רוב מנהלים הצדדים את פעילותם בבורסות הפרסום באמצעות פלטפורמות היצע (SSP) ופלטפורמות ביקוש (DSP).
בורק-אן-ברס היא עיר צרפתית, בירת מחוז אן שבחבל אוברן-רון-אלפ.
העיר ממוקמת כ-66 קילומטרים מצפון לליון וכ-100 קילומטרים ממערב לז'נבה, במישור ברס שממערב להרי היורה, בגובה של 220–273 מטרים מעל פני הים.
את העיר חוצה נהר הרייסוז, שנשפך בהמשך לסון.
האקלים בעיר הוא אקלים יבשתי.
העיר מקושרת לשתי אוטוסטרדות המחברות אותה לרשת הכבישים הארצית ולערים החשובות הקרובות – ז'נבה, ליון ודיז'ון.
נכון ל-2009 סלולים בעיר כ-24 קילומטרים של שבילי אופניים.
במרכז העיר נמצאת תחנת הרכבת, בה עוברים קו רכבת פרברית-אזורית המחבר את העיר לליון, וקו TGV מפריז לז'נבה.
בעתיד צפוי שירות ה-TGV לעיר להשתפר בעקבות סלילת מסילה למהירויות גבוהות המתוכננת בין פריז לדיז'ון.
בסמוך לעיר שדה תעופה קטן.
מרכז העיר הוא גם החלק העתיק והצפוף של העיר, מימי הביניים.
בצפונו נמצא חניון ענק המשמש גם לירידים.
סביבו טבעת כבישים ראשונה, לאורכה נמצאים חניונים, פארקים ומבני ציבור מודרניים.
סביב הטבעת הראשונה, במרחק של 25–800 מטרים, נמצאת טבעת שנייה, חלקית, שעל קצה המערבי ממוקמת תחנת הרכבת.
ככל שגדל המרחק ממרכז העיר יורדת צפיפות הבינוי.
שטח העיר מחולק ל-17 רבעים.
מחוץ לעיר נמצאים פרוורים רבים ואזורי תעשייה.
נמצאו שרידים מעטים המעידים על קיום התיישבות במקום כבר בתקופה הרומית, ככל הנראה חווה חקלאית.
בימי הביניים התפתח היישוב במקום והפך לעיר, ובמאה ה-15 נבחר על ידי שליטי האזור, דוכסי חבל סבויה, לשמש כבירת אזור ברס.
בשנת 1505 הוחל בבניית מנזר וכנסייה גדולים, ביוזמת שליטי סבויה ומרגרטה לבית הבסבורג, בת מלוכה אוסטרית הקבורה בעיר.
בשנת 1535 בוצרה העיר, ביצורים שהוכיחו את עצמם בעת המצור שהטיל אנרי הרביעי, מלך צרפת, על העיר בשנת 1600, למשך שישה חודשים.
בשנת 1601 עברה העיר, יחד עם האזור כולו, לידי צרפת, כחלק מהסכם שלום בין צרפת לסבויה.
במאות הבאות שמרה העיר על חשיבותה האזורית.
בסוף המאה ה-19 חוברה לרשת הרכבות, כחלק מהתרחבות רשת מסילות הברזל בעקבות המהפכה התעשייתית.
היא מקיימת גם שיתופי פעולה עם ערים שונות באירופה ובצפון אפריקה.
הבורסה לניירות ערך ברשות הפלסטינית, הקרויה גם בורסת פלסטין או בורסת שכם היא בורסה אשר ממוקמת בעיר שכם.
הבורסה פועלת תחת הפיקוח של רשות שוק ההון ברשות הפלסטינית וכפופה לחוק ניירות ערך מס' 12 משנת 2004, לחוק החברות מס' 12 משנת 1964 והמסחר מתנהל בהתאם לתקנות וצווים בהתאם להוראות רשות שוק ההון.
חזון בורסת פלסטין כפי שהוא מוגדר באתר האינטרנט של הבורסה הוא: "למצב את הרשות הפלסטינית על מפת ההשקעות הגלובלית באמצעות סביבת השקעות המאופיינת על ידי הון, שקיפות וכשירות בהתאם לסטנדרט בינלאומי".
בורסת פלסטין נוסדה בשנת 1997 על מנת לקדם השקעות ברשות הפלסטינית באמצעות מסחר בניירות ערך.
הבורסה נוסדה כחברה פרטית אך הפכה לציבורית בחודש פברואר 2010. יום המסחר הראשון בבורסת פלסטין התקיים בתאריך 18 בפברואר 1997 והייתה לבורסה הראשונה בעולם הערבי אשר אפשרה מסחר מלא בניירות ערך באמצעות מערכת מסחר אלקטרונית.
המסחר נפתח במכירת 100 ממניות חברת הביטוח הערבית (ערב אינשורנס אסטבלישמנט) ב-4 דינאר ירדני (5.6 דולר) למניה, ובמכירת 10 מניות של חברת הנכסים הערבית (ערב ריאל אסטייט) ב-11 דינאר למניה.
בשנים הראשונות לאחר הקמתה זכתה הבורסה להצלחה, מספר החברות הנסחרות עלה במהירות, וב-1999 היא דורגה כבורסה בעלת התשואה הגבוהה ביותר בעולם הערבי בשנת 1999. שמדד אלקודס עלה במהלך שנה זו ב-47%.
בשנה שאחר כך המשיך המדד לעלות בכ-25%.
אולם פריצת האינתיפאדה השנייה, הביא למשבר, מדד מדד אלקודס נפל ב-30%, והבורסה הייתה על סף סגירה.
אחר כך הפגינה בורסת פלסטין גמישות רבה ויכולת להתגבר על מכשולים פוליטיים, חברתיים וכלכליים.
ואף הצליחה לשגשג כשמדד אלקודס הגיע בשנת 2005 לתשואה של 306% בנפח מסחר של 2.096 מיליארד דולר.
בנוסף שוב הונפקו חברות חדשות בבורסה
מנכ"ל הבורסה מאז יוני 2008 הוא אחמד עווידה ויו"ר הדירקטוריון הוא דר' פארוק זועייטר.
ביוני 2010, נפגשו נציגי הבורסה הפלסטינית עם נציגי הבורסה לניירות ערך בתל אביב ובחנו דרכים לשיתוף פעולה.
בספטמבר 2016, נכללה הבורסה הפלסטינית לראשונה במדד בינלאומי, מדד 27 שוקי הספר frontier markets של חברת המדדים "פוטסי ראסל" (FTSE Russell), יחד עם בורסות נוספות ממזרח אירופה ואפריקה.
ההכלה במדד בינלאומי אפשרה לבורסה למשוך משקיעים בינלאומיים בעיקר קרנות השקעה עוקבות מדד.
נכון למרץ 2017 נסחרות בבורסת פלסטין 49 חברות אשר נסחרות לפי חלוקה לחמישה סקטורים: בנקאות ושירותים פיננסיים, ביטוח, השקעות, תעשייה ושירותים.
בבורסת פלסטין מתקיים מסחר יומי בימים ראשון עד חמישי בין השעות 9:45-13:30.
לא מתקיים מסחר בימי שישי ושבת וכן בחגים רשמיים נוצריים ומוסלמיים.
שעות המסחר בבורסת שכם הן:
ניירות הערך בבורסה והמטבע הנסחר
על אף מערכת המסחר המתקדמת, המאפשרת מסחר במכשירים פיננסיים רבים, מתקיים כיום מסחר במניות בלבד.
המסחר מתבצע ברובו בדינר הירדני, וחלקו בדולר אמריקאי.
מדד המניות בבורסת פלסטין נקרא מדד אלקדס (במקור: مؤشر القدس).
המדד כולל את 15 המניות הגדולות בבורסה:
מובייל טלקומוניקיישן וואטאניה פלסטין WATANIYA.
מדד אלקודס מתעדכן כל שנה בהתאם לגודל החברה, מספר ימי המסחר, ונתוני מסחר ופעילות נוספים.
בורסת סנקט פטרבורג היא הבורסה הוותיקה והגדולה ביותר באימפריה הרוסית, שהייתה ממוקמת בסנקט פטרבורג.
כבר בתקופת וליקי נובגורוד נערכו אסיפות סוחרים ברוסיה, שהיו בחלקן בעלות אופי של בורסה.
לאחר תבוסת הרפובליקה של נובגורוד על ידי איוון האיום, תחת הצארים החדשים - הרומנובים - במאה ה-17, כבר נערכו פגישות כאלה במוסקבה, ניז'ני נובגורוד וערים אחרות.
סחר הוגן היה נרחב, אך לא במאות ה-17 ולא במאות ה-18 הוא התפתח לבורסה, אך עדיין אלה לא היו בורסות של ממש.
הבורסה הראשונה ברוסיה לא הוקמה כחלק מיוזמה מקומית של סוחרים, אלא בהוראת פיוטר הראשון בשנת 1703 בפטרבורג.
תפקיד מכריע שיחק בכך ביקורו בבורסת המסחר באמסטרדם.
בשנת 1705 נבנה בניין מיוחד והוצבו בו שעונים לציון זמני עריכת אספות הבורסה והחל מאותה עת הוקמו בורסות גם בערים אחרות ברחבי רוסיה הצארית.
הבורסה לא הייתה מוסד פיננסי מוצלח במיוחד עד לארגונה מחדש על ידי שר האוצר, הרוזן יגור קנקרין, בתקופת ניקולאי הראשון.
בתקופתו הוקמה מועצת הבורסה ונתקבל כתב זכויות.
הכנסת הון פרטי למסחר הבורסה האיצה את תהליך הפיתוח והיכולת בפעילות הבורסה ובמשך שנים רבות הייתה לבורסת היחידה ברוסיה, החל מתחילת המאה ה-18.
בהשראתה הוקמו בורסות בערים אחרות: כך, בשנת 1796 נפתחה בורסה בעיר אודסה שהוקמה ביוזמתם של הדוכס רישלייה ושל דה ריבאס, שברח לרוסיה מהמהפכה הצרפתית.
בשנת 1816 הוקמה בורסה נוספת, בעיר ורשה, כאשר הבורסה במוסקבה נפתחה רק כעבור 21 שנים, בשנת 1837.
במהלך המאה ה-19 נתפתח מאוד המסחר בבורסה ואומנם החלו כבר לפעול למעלה ממאה בורסות שונות בשטחי האימפריה הרוסית, הבורסה בסנקט פטרבורג שמרה על מעמדה כבורסת המסחר המובילה ביותר, שבה נסחרו מניות הבנקים המסחריים הגדולים ביותר ברוסיה וחברות התעשייה.
אף על פי שבסך הכל תפקדו יותר ממאה בורסות, המשיכה בורסת סנקט פטרבורג לתפוס עמדה מובילה.
ברם, לאחר מהפכת אוקטובר בשנת 1917 כל הבורסות ברוסיה נסגרו וחודשו לזמן קצר בלבד בשנים 1921–1929 במסגרת המדיניות הכלכלית החדשה של לנין, לפני שהן נסגרו סופית בשנת 1929.
בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים, כתוצאה מליברליזציה כלכלית, החלו להופיע שוב הבורסות.
בינואר 1991, על פי החלטת נשיאות מועצת נבחרי העם של לנינגרד מיום 24 באוגוסט 1990, הוקמה בורסת הסחורות של סנקט פטרבורג.
ב־21 במאי 1992 הוקמה הבורסה למטבעות חוץ על ידי הוועדה ליחסי חוץ כלכליים של משרד ראש עיריית סנקט פטרבורג.
באפריל 1997, בהתאם לדרישות החוק הפדרלי "אודות שוק ניירות הערך", נוצרה קרן הבורסה של סנקט פטרבורג המודרנית כשותפות ללא מטרות רווח.
בשנת 2009, שמה שונה ל"בורסת סנקט פטרבורג" ב-7 במאי 2008 הוקמה הבורסה לסחורות בינלאומיות של סנקט פטרבורג.
בורסת סנקט פטרבורג היא בורסת סחורות הממוקמת בסנקט פטרבורג.
בשנת 1991 שוק הסחורות של הבורסה הורכב ממגוון רחב של סחורות המיוצרות בברית המועצות: מזון, חומרי בניין, עץ, מטוסים, אוניות, מכוניות, מתכות שונות ומוצרי צריכה.
עם התפתחות כלכלת שוק במדינה, תוך היווצרות קשרי יצרנים-צרכנים חדשים, שוק הסחורות של הבורסה שינה את חשיבותו בהתפלגות תזרימי הסחורות.
מוצרי צריכה עזבו את תחום המכירה הפומבית, מפנים את מקומם לסחורות הבורסה הקלאסיות.
מאז 1991 עורכת הבורסה מכרזים ומכירות פומביות.
במכרזים המוחזקים על ידי הבורסה נמכרים רכוש מפעלים, ניירות ערך, זכויות שכירות של נדל"ן, סחורות שהוחרמו, מכסות ייצוא וייבוא ועוד.
מאז 1994, בורסת סנקט פטרבורג מנהלת סחר בשוק החוזים העתידיים.
בספטמבר 2001 נכנסה הבורסה לפרויקט מדד RTS על ארגון שוק הנגזרים, וסיפקה ל-RTS את המתודולוגיה והטכנולוגיות שלה בשוק זה.
פרויקט הבורסה המשותף נקרא FORTS, בו RTS מארגנת את המסחר ובורסת סנקט פטרבורג היא המרכז הטכני.
באפריל 2010 החל המסחר הראשון ברוסיה עם חוזים עתידיים בדיזל בבורסה.
לבורסת סנקט פטרבורג יש רשת אזורית רחבה ביותר מ-30 ערים המחוברות למערכות המסחר המוגשות של בורסת סנקט פטרבורג, כולל בסנקט פטרבורג, מוסקבה, יקטרינבורג, רוסטוב על הדון, סמרה, קאזאן, נובוסיבירסק, ניז'נוארטובסק, קוגלים, אופה, אבקאן, סלהארד וערים אחרות בשטחי הפדרציה הרוסית.
ב-19 ביולי 2002, נערכה הנחת אבן פינה למתחם הבורסה בסנקט פטרבורג, בהשתתפות מושל סנקט פטרבורג, ולדימיר יאקובלב.
ב-15 במאי 2008 נפתח הבניין החדש של מתחם הבורסה, כאשר בורסת סנקט פטרבורג מפעילה מרכז אחסון ועיבוד נתונים טכנולוגי משלה.
מערכת המסחר האלקטרוני של הבורסה מהווה פיתוח קנייני של הבורסה עצמה והיא הראשונה מסוגה שפותחה ברוסיה.
בורסת סנקט פטרבורג למסחר בין-לאומי היא בורסת סחורות רוסית שנוסדה בשנת 2008 והיא בורסת הסחר הגדולה ביותר ברוסיה, כאשר נסחרים בבורסה זו 99% מהיקף המסחר בנפט, פטרוכימיה, גז, עץ, מוצרים מינירליים ופחם ברוסיה.
בעלי המניות של הבורסה הן החברות Transnefteproduct, גזפרום נפט, רוסנפט, טרנסנפט, Zarubezhneft, סורגוטנפטגז, Tatneft, רכבות רוסיה ואחרים.
הבורסה מציעה מגוון רחב של מוצרים במוצרי זיקוק הנסחרים בבורסה, נפט גולמי, גז טבעי, עץ וחומרי בניין.
מדור המוצרים המזוקקים שלה מתמקד בחוזים לכל סוגי המוצרים המזוקקים הנסחרים ומדד הנגזרים מתמקד בחוזים עתידיים שהושקעו במזומן במדדי SPIMEX, חוזים עתידיים ועוד.
בשנת 2016 היקף המסחר בסחורות בנזין, סולר, דלק סילון, נפט דלק ופטרוכימיה הגיע לכדי 17.16 מיליון טונות.
בורסת המשי (בוולנסית: Llotja de la Seda בספרדית: Lonja de la Seda) או גם בשמה המקורי בורסת הסוחרים (בוולנסית: Llotja dels Mercaders, בספרדית: Lonja de los mercaderes) היא מבנה מפואר של שוק סחורות שנבנה במאה ה-15, בוולנסיה שבמזרח ספרד.
המבנה מפגין את העוצמה הכלכלית של העיר בשלהי אותה מאה, שהייתה תור הזהב של העיר, ותוכנן כמקדש של מסחר.
המבנה הבנוי בסגנון שוכן במרכז ההיסטורי של ולנסיה, בכיכר השוק (Plaça del Mercat) מספר 31, מול כנסיית יוחנן המטביל (Iglesia de los Santos Juanes) ו.
בורסת המשי של ולנסיה צורפה לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו ב-7 בדצמבר 1996.
תור הזהב של ולנסיה היה שלב של התפתחות כלכלית רבה והשפעה פוליטית ותרבותית רבה, שבמהלכם הוקם בנק עירוני (Taula de canvi) שנועד לתמוך בפעולות מסחריות.
התעשייה המקומית, בייחוד טקסטיל, התפתחה בצורה משמעותית, והעיר הפכה למרכז מסחרי, שאליו הגיעו סוחרים מכל רחבי אירופה.
בורסת המשי, מרכז עסקים ומקדש מסחר, שנבנתה בשלהי המאה ה-15 הייתה מאפיין בולט לשגשוג זה.
לאחר כמה שנים של חוסר יציבות שנגזרו ממאבקי הירושה, בה הוחלפה שושלת המלכים מבית ברצלונה בשושלת הקסטיליאנית של טראסטמרה, העיר שגשגה לאורך כל המאה ה-15. ממלכת ולנסיה התבססה כבירה התרבותית והכלכלית של כתר אראגון, והצליחה להיות אחת הערים החשובות באירופה במאה ההיא.
אחד הבנקאים שהיה בעלים של עסקים נוספים, תושב ולנסיה ממוצא יהודי בשם לואיס דה סנטאנחל (Luis de Santángel), היה המממן העיקרי של המסע של כריסטופר קולומבוס לאמריקה, והאדם אשר שכנע את המלכים הקתולים להשקיע במסע קולומבוס, לואיס השקיע בעצמו מיליון מאה וארבעים אלף מראוודיס, יותר מחמישים אחוז עלות המסע.
בורסת המשי הייתה סמל לעוצמה ולעושר של תור הזהב של העיר.
בתחום האמנות והתרבות, מלבד הבורסה, נבנו , קפלת המלכים במנזר סנטו דומינגו, קמרון המזבח הגבוה של או .
בציור ובפיסול פעלו בעיר , , , , ואחרים, בספרות , , , וז'ואנוט מרטורל, מחבר טיראנט לו בלאנש.
כתוצאה מפריחה תרבותית זו, הוקם בוולנסיה בית הדפוס השני בחצי האי האיברי, שבו הוציא האמן לאור את היצירה הספרותית הראשונה שהודפסה בספרד בשנת 1474. גם המילון הראשון בשפות רומאניות: Liber Elegantiarum, הופיע גם הוא.
המחקר הראשון בנושא שחמט מודרני הוא ככל הנראה כתב של , שנדפס ופורסם בוולנסיה בסוף המאה ה-15. ב-30 באפריל 1499 הוקמה אוניברסיטת ולנסיה.
בסמוך לפלסה דה לה קומפניה (Plaza de la Compañía), מאחורי בורסת המשי, היה מבנה קדום יותר, שקיומו תועד מ-1341, שכונה "שוק השמן" (Llotja de l'Oli).
לדברי ההיסטוריון המודרני , היה שוק זה פתוח בחלקו, כלומר הוא נבנה בסגנון של הלוג'יה האיטלקית (בנייה פתוחה מצד אחד או יותר, נתמכת על ידי קשתות או עמודים).
שוק השמן לא שימש רק לסחר במוצר זה, אלא לכל מיני פעולות עסקיות.
כאשר נבנתה בורסת המשי, כבר הייתה תעשיית משי גדולה בוולנסיה, שהתבטאה ב-293 אומני משי שנרשמו בעיר בשנת 1487. בסוף המאה ה-17, היה המשי כה חשוב בעסקאות מסחריות, עד שבורסת הסוחרים נודעה בכינוי בורסת המשי.
במחצית השנייה של המאה ה-18 היה שיא הייצור של המשי: עשרים וחמישה אלף איש עסקו בתעשיית המשי בעיר, שהיו בה יותר משלושת אלפים נולים.
החל משנת 1790 החלה הידרדרות בענף המשי בוולנסיה, שמעולם לא חזר למה שהיה.
עם זאת, בורסת המשי שמרה על שמה המסורתי עד היום, כאות הוקרה למה שהייתה תעשייה חלוצית בוולנסיה במשך כל כך הרבה מאות שנים.
בניית שוק הסחורות בוולנסיה התרחשה על רקע השגשוג במסחר שפרח בוולנסיה במאה החמש עשרה, ונועדה לסמל את היכולת של העיר למשוך אליה סוחרים, בתקופה שבה החלו להופיע קשיים עבור הכלכלה המקומית כתוצאה מגילוי אמריקה, ועקב כך מעבר המסחר מהים התיכון לאוקיינוס האטלנטי.
שוקי הסחורות בכתר אראגון נבנו על פי אותה תוכנית: חדר בצורת מלבן הנתמך על עמודים.
לשוק הסחורות של ולנסיה קדמו שוק הסחורות של ברצלונה (Lonja de Barcelona; נבנה 1380–1392) ושוק הסחורות של פלמה דה מיורקה (Lonja de Palma de Mallorca ; נבנה 1420–1448), עם עמודים מחורצים בסלילים התומכים בקמרונות צלעות של שלוש ספינות.
בין השנים 1541–1551 נבנה שוק הסחורות בסרגוסה באותה תוכנית, אך בסגנון הרנסאנס.
בהתחשב בכך שהתוכנית האדריכלית הייתה תמיד זהה, התעקשה המועצה הכללית של העיר בשנת 1469, על יופיו של הבניין שיהיה: "יפה מאוד, נפלא ומפואר, כך שיהיה הכבוד והקישוט של העיר המכובדת הזו".
עשרים וחמישה בתים קרובים לשוק נקנו ונהרסו כדי לבנות את הבניין.
העבודות החלו ב-16 בינואר 1483 בהריסת הבתים, ביישור הקרקע ובמסירת חומרים לבנאי הראשי של העיר פרנססק ביולאיגואה (Francesc Biulaygua), והעברת אבנים לסתתים ב-15 בפברואר.
רשמית החלו העבודות ב-5 בפברואר 1483 וב-14 במרץ שולם השכר הראשון לפרה קומטה וז'ואן איווארה.
באוקטובר 1483 סיים הבנאי הראשי של העיר ביולאיגואה את עבודתו בשדה ונעלם מכל תיעוד.
מבנה שוק הסחורות מורכב מארבעה חלקים, שהם: המגדל, בו יש צינוק לתוכו הושלכו גנבי המשי והסוחרים הרמאים עד שהגיעו הרשויות הרלוונטיות לטפל בהם, אולם הקונסוליה של הים (Sala del Consulado del Mar), החצר המכונה "פטיו דה לוס נארנחוס" (Patio de los Naranjos) ואולם החוזים או אולם העמודים.
שטח המונומנט עולה על 2,000 מטרים רבועים, בנויים ובלתי בנויים.
המבנה שוכן על חלקה מלבנית, בדרום הוא פונה לפלסה דל מרקדו, במערב לכיוון רחוב דה לוס קורדייאטס (Calle de los Cordellats), בצפון לכיוון רחוב לה לונחה (Calle de La Lonja) והחלק המזרחי לכיוון רחוב פרה קומטה (Calle de Pere Compte).
מול החזית שוכנים כנסיית יוחנן המטביל (Iglesia de los Santos Juanes) ו.
כפי שנראה מכיכר השוק, הצד הימני של הבניין הוא החלק העיקרי במבנה, המכונה גם אולם החוזים או אולם העמודים (נבנה 1483–1498); משמאלו נמצא המגדל המרכזי (נבנה 1483–1498), שבו קפלה (הקומה התחתונה) וכלא (שתי הקומות העליונות).
החלק השמאלי כולל את שלוש הקומות של קונסולית הים, שנוספה בהמשך (נבנתה 1498–1548).
הפטיו דה לוס נארנחוס משלים את הצלע האחורית של המונומנט.
שוק הסחורות של פלמה דה מיורקה, שהוקם ב-1448 שימש מודל לשוק הסחורות של ולנסיה, אבל השוק בוולנסיה גדול ומעוטר יותר ממנו.
השוק בוולנסיה בולט בעושר העיטור הסגנון הגותי הלוהב על החלונות, בשערים המונומנטליים עם קשתות מחודדות, הפסלים הקטנים ועשרים ושמונה הגרגוילים, רובם מייצגים מצבים סאטיריים או ארוטיים.
בנוסף, יש בו שפע רב של שלטי אצילים עם ארבעת הפסים של מלך אראגון, שביניהם בולט השלט על אבן הראשה בקמרון המרכזי של אולם החוזים, ובעיקר אלה שנמצאים בפינות הבניין מוקפים במלאכים.
מהעמודים בגובה אחד עשר מטרים מתפצלים כמה צלעות המשתרעות על מקטעים מרובעים באותו גובה ויוצרים קמרונות כמעט כדוריים.
גאומטריה כדורית זו מאפשרת צלעות ואבני ראשה מרובים, תשעה לכל מקטע.
הגישה לאולם החוזים היא דרך שערים של קשתות מחודדות המסודרים בין צריחונים ארוכים, השוכנים בחזית הראשית (פלאסה דה מרקדו), כמו גם בחזית האחורית (פלאסה דה לונחה).
ישנן גם שתי דלתות צדדיות, האחת נפתחת לרחוב פרה קומטה והשנייה לפטיו דה לוס נארנחוס.
המבנה תוכנן כמקדש למסחר והאולם אמור לסמל את גן העדן, בו העמודים מייצגים גזעי עצי דקל והכיפות מייצגות את כיפת השמים, אשר במקור נצבעה כחול עם כוכבי זהב.
העירייה התקינה כאן את הבנק (canula de canvis), שנוצר בשנת 1407 כזיכיון שהוענק לעיר על ידי מרטין הראשון, מלך אראגון, לבצע פעולות בנקאיות במאה ה-15, שם נערך שטר החוב הראשון.
תוך חמש עשרה שנים בלבד (1483–1498) הם הצליחו לסיים את אולם החוזים, הגוף העיקרי של הבניין.
לאורך החלק הגבוה ביותר מבין ארבעת הקירות, הגובלים בקמרונות, יש כתובות בלטינית שנעשו בזהב על רקע כהה, המזכירות לסוחרים את תפקידם כסוחרים ונוצרים טובים שלא לעסוק בהלוואות בריבית קצוצה בעסקיהם, במטרה להשיג חיי נצח.
הכתובת משוכפלת, פעם אחת על הקירות הדרומיים והמערביים ופעם שנייה על אלה של החלק הצפוני והמזרחי.
מגדל הבורסה, שנבנה באותו זמן כמו אולם העמודים, הוא ריבועי ובערך גבוה בשליש משאר הבניין.
הפסל ז'וזפ איישה (Josep Aixa) הוסיף למגדל שינות, בין 1885 ל-1902, כהעתק של השינות שהיו לאולם העמודים וקונסולית הים.
מאולם העמודים יש גרם מדרגות לולייני לגישה למגדל.
בגלל חוסר במעקה, לא ניתן לבקר גם בגרם המדרגות, יצירה של וירטואוזיות רבה, בה מודגשת השליטה בטכניקות אדריכליות.
גרם המדרגות המפואר הזה מורכב מסליל פתוח כשהמדרגות מחוברות לקיר המעגלי.
דרכם ניגשים לחדרי המגדל העליונים.
במקור היו מאה ועשר מדרגות, אך בשיקום שבוצעו על ידי הפסל ז'וספ איישה והאדריכל אנטוני פרר, נוספו שלושים ושתיים נוספות, שכן המגדל נחשב כלא גמור.
גובה גרם המדרגות של המגדל הוא עשרים ושישה מטרים, ולכן יש לו בסך הכול מאה וארבעים ושתיים מדרגות בגובה שמונה עשר סנטימטרים.
הקומות העליונות של המגדל שימשו כבית כלא לסוחרים שהשתמטו מתשלום חובות.
קומת הקרקע של הבניין הייתה הקפלה, שנבנתה בשנים 1484–1486, המיוחסת לחואן גואס (Juan Guas), שיש בו קמרון מצולע שבזיזים שלו יש הייצוג של ארבעת המבשרים.
חואן דה קורדובה (Juan de Córdoba) קיבל חמישה עשר ליברות במאי 1484 עבור "תשלום עבודות שבוצעו בקפלה של שוק הסחורות".
העיצוב של קמרון הצלעות בקפלה, שלא היה מוכר עד אז בוולנסיה, מרמז כי חואן זה היה למעשה חואן גואס, האדריכל הראשי של המלך פרננדו השני, מלך אראגון, אשר השתמש באותו עיצוב בבניין בסגוביה.
קמרון זה מורכב משמונה אבני ראשה קטנים עם שלטי אצילים של העיר ומלאכים עם כלי נגינה המקיפים תבליט של הבתולה של הרחמים, הקדושה המגינה של אחוות יצרני המשי, שנמצאת באבן הראשה המרכזית.
לקפלה שתי כניסות, האחת מעוטרת יותר בדמותו של הבורא ובקישוטים גותיים, והשנייה דרכה נכנסים לקונסוליה עם שלט האצילים של העיר במרכזו.
אלמנט נוסף בבורסה הוא הגן שלה, המכונה פטיו דה לוס נארנחוס (Patio de los Naranjos), אליו ניגשים דרך דלת מאולם החוזים, המלא בפרטים פיסוליים.
המקום הוא מרחב רגוע ומרגיע שיש בו עצי תפוז וברוש שונים ומזרקה מרכזית מתומנת.
מסביב, ישנם כמה ספסלי אבן למנוחה תוך התבוננות בגרגוילים הסאטיריים, בפרטי החזית המערבית של אולם החוזים ואלה בדלת של בקונסוליה של הים, שאליהם ניתן להגיע מאותה חצר אל דרך גרם מדרגות אבן חיצוני רחב.
לדברי ז'ואן פוסטר אי אורטלס, נערכו בחצר זו מסיבות וטקסים כשהגיעו מלכי השושלת האוסטרית.
בצד השמאלי של הפטיו דה לוס נארנחוס נמצאת הקונסוליה של הים (Consulado del Mar), מוסד שנוצר בשנת 1238 בו קיימו שופטים או קונסולים למסחר משפטים בעניינים הקשורים לסחר ולחוק הימי.
את המבנה התחיל פרה קומטה.
לאחר מותו בשנת 1506, המשיך את העבודה ז'ואן קורברה (Joan Corbera), והיא הושלמה בשנת 1548 על ידי הבסקי דומינגו אורטיאגה (Domingo Urtiaga).
תוכנית הקונסוליה הזו מלבנית והיא בסגנון הרנסאנס והייתה מחוברת לקיר המערבי של שוק הסחורות המקורי.
על פי תיאורו של ההיסטוריון המודרני , התקיימה הקונסוליה, עם עיטור איטלקי מפואר וחינני למדי, בנישואין מאושרים עם אולם החוזים הגותי.
בקומה הראשונה, המקום בו נמצא החדר המוזהב, אליו ניתן להגיע דרך גרם מדרגות אבן מונומנטלי, מפטיו דה לוס נארנחוס.
בקומת הקרקע של הקונסוליה, המשמשת לתערוכות ותצוגות אורקוליות, יש תקרה מעניינת בסגנון הרנסאנס.
ניתן להגיע אליו מהפטיו דה לוס נארנחוס או מהקפלה.
האלמנטים המפוסלים של בורסת המשי, המוצגים על הדלתות, החלונות והגרגוילים של הבניין, עדינים ומפגינים חוש הומור.
פורטיקו הכניסה של הבורסה נקרא "שער החטאים" מכיוון שחטאיו המקוריים של האדם המיוצגים על ידי דמויות עירומות שונות המגולפות בו.
בעמוד המרכזי יש ייצוג של כשפים, ומעליו בחלקו העליון, תמונה של הבתולה עם הילד, המסמלת את הכוח שיש לה על חטא הכישוף.
משני צידי דלת זו חלונות גדולים בסגנון גותי ועליהם שלט האצולה של העיר.
הקומה העליונה של חזית מבנה הקונסוליה של הים מורכבת מגוש של שמונה חלונות, שאחד מהם אטום, עם קשתות מחודדות.
הקישוט של אזור זה נמצא מתחת לכל חלון עם שלט האצולה של העיר, כאשר בחלק העליון של כל חלון ישנו אפריז בצורת מדליונים המייצגים מלכים, קיסרים ודמויות אחרות.
כאן אפשר לראות את השפעת הרנסאנס, הגדרת הבניין כמקדש של "תהילה", רעיון שתחילתו מהתקופה הקלאסית והחיקוי שלה ברנסאנס.
בקצה האפריז ניצבות שינות מעוטרות בכתר המלכותי ובגרגוילים.
28 הגרגוילים הגותיים הם גם אלמנט אופייני.
בפועל הם קצה המרזבים ומשמשים לניקוז גשם מהגגות, הם מייצגים בעלי חיים, מפלצות ואנשים פנטסטיים בגישה סאטירית שלכאורה אינה הולמת.
בורסרצ'ק (בהונגרית: Borszörcsök) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם בבורסרצ'ק מספר התושבים נמצא בירידה.
בבורסרצ'ק חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
בורק מוזס הוא שחקן אמריקאי.
מוזס נולד בניו יורק, אחיו הוא השחקן מארק מוזס, הוא למד באוניברסיטת בוסטון ואוניברסיטת קרנגי מלון.
הוא החל להופיע בברודוויי כמחליף במחזמר "ברנשים וחתיכות", ב-1994 גילם את גסטון במחזמר "היפה והחיה" שנכתב על פי הסרט של דיסני.
ב-2006 שיחק במחזמר "פנטסטיקס", ב-2008 גילם את "קפטן גאורג פון טראפ" בהפקה של "צלילי המוסיקה" שעלתה בקנדה.
הוא הופיע במספר תוכניות טלוויזיה בתפקידי אורח.
הוא דיבב במשחק הווידאו "Grand Theft Auto IV".
הוא נשוי ולו שני בנים.
בורקאי (בטאגאלוג: Boracay) הוא אי נופש קטן הממוקם במרכז הפיליפינים שמושך אליו אלפי מבקרים מדי שנה.
האי ממוקם כ-315 קילומטרים דרומית למנילה, וכ-0.8 קילומטרים מהחוף הצפון מערבי של האי פאנאי .
נכון ל-2015 מנתה אוכלוסיית האי 32,267 תושבים.
שמו של האי נגזר מהמילה "בוראק", שפירושה "כותנה לבנה", ומתייחסת לחול הלבן האבקתי של האי.
בורקאי נודעת במיוחד בשל היותה יעד חופשה פופולרי וכמו גם בשל חופי החול הלבן שנמצאים בו והמים הצלולים שבתחומי.
בורקאי נחשב לאחד מיעדי התיירות הבולטים והמפותחים ביותר בפיליפינים.
במטרה לשקם את האי בשנת 2018 הוא נסגר לתיירים ל-6 חודשים.
האי מחולק לשלושה כפרים - יאפאק, בלאבאג ומנוק-מנוק.
בלאבאג הוא המרכז של האי ובו נמצאים רוב בתי המלון, המסעדות והברים של האי.
יאפאק נמצא בצפון האי ובו נמצא חוף פוקה הנודע.
מנוק-מנוק נמצא בדרום האי ובו נמצא נמל קגבאן.
בורק בלאקמור היקנלופר היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאיווה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כסגן מושל המדינה בשנים 1939–1943, לאחר מכן ועד 1945 כמושל איווה ה-29, ולאחר מכן ועד 1969 כיהן ארבע תקופות כהונה בסנאט של ארצות הברית.
בורק היקנלופר נולד בבלוקטון שבדרום-מערב איווה כילדם היחידי של זוג חוואים, מרגרט (לבית בלאקמור) ונייתן אוסקר היקנלופר.
הוא למד באוניברסיטת המדינה של איווה, ולאחר מכן בקולג' המדינתי של איווה באיימז, אך רוב השכלתו נרכשה במהלך שירותו בצבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה.
באפריל 1917 החל היקנלפור את הכשרתו בבסיס ההכשרה לקצינים בפורט סנלינג שבמינסוטה.
הוא קיבל מינוי של לוטננט משנה והוצב בצרפת.
ב-1919, לאחר שחרורו, שב היקנלופר לארצות הברית.
ביוני אותה שנה הוא קיבל תואר בוגר אוניברסיטה בהנדסת תעשייה מאוניברסיטת המדינה של איווה.
לאחר מכן הוא החל את לימודיו בקולג' למשפטים של אוניברסיטת איווה, ממנו הוא קיבל תואר במשפטים ב-1922.
לאחר סיום לימודי המשפטים, עסק היקנלופר בעריכת דין בסידר רפידס.
בשנים 1934–1937 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של איווה, גוף מחוקקים שבו כיהן שנים קודם לכן סבו.
ב-1936 התמודד היקנלופר, ללא הצלחה, בבחירות על משרת סגן מושל איווה, ובמערכת הבחירות הוא אמר למצביעים שהם יכולים לכנותו בפשטות "היק" (Hick), בשל הקושי לבטא את שמו.
הוא סיפר סיפור על כך שכילד הוא הלך לבית מרקחת בעיירת המחוז בדפורד כדי לקנות חלתית בשווי של ניקל עבור אמו.
הרוקח נתן לו את החלתית, עשב מר שמשמש לבישול, בחינם, כדי להימנע מלכתוב הן את שם העשב (asafetida) והן את השם הארוך "בורק בלאקמור היקנלופר".
בעת כהונתו כסגן המושל, הציל היקנלופר אישה מסידר רפידס מטביעה בנהר סידר.
הפרסום הנרחב של סיפור ההצלה הוביל לתמיכה נרחבת בעדו כאשר ב-1942 הוא התמודד בבחירות על משרת המושל.
כמושל שכיהן בתקופת מלחמת העולם השנייה, השתתף היקנלופר בכמה ועידות מפתח של מושלי מדינות המערב התיכון, במיוחד בוועידת המושלים הרפובליקנים שהתקיימה ב-1943. בהזדמנויות אלו הוא פגש מנהיגים במפלגה, כמו ארתור ונדרברג, תומאס דיואי, ג'ון בריקר, ונדל וילקי ואחרים, שהכירו בו ככישרון צעיר עם פוטנציאל להתקדם בפוליטיקה הלאומית.
במהלך ועידת המושלים הרפובליקנים שהתקיימה בסנט לואיס באוגוסט 1944, העיר העיתון "סנט לואיס סטאר-טיימס, על "הכוכב הפוליטי העולה בן ה-48, בורק ב.
היקנלופר האנרגטי, מושל איווה" שמשך את תשומת הלב של "הצעירים המבריקים" של המושל דיואי.
ב-1944 ניצח היקנלופר בבחירות לסנאט של ארצות הברית, וגרם לסנאטור הדמוקרטי המכהן גאי מארק ג'ילט לאבד את מושבו.
היקנלופר כיהן בסנאט בשנים 1945–1969, והוא היה אחד הסנאטורים ההשמרנים והבדלנים ביותר במפלגתו.
הוא היה הרפובליקני הבכיר ביותר בוועדת החוץ של הסנאט, וכיהן בה לצד יושב הראש הדמוקרטי הוותיק של הוועדה ויליאם פולברייט מארקנסו.
ב-1967, לקראת תום כהונתו בסנאט, פעלו היקנלופר ופולברייט יחדיו לניסוח ההסכם הקונסולרי, ההסכם הבינלאומי הראשון מסוג זה בין ארצות הברית לבין ברית המועצות.
היקנלופר היה שותף לניסוח חוק האנרגיה האטומית של 1954, שהיה יוזמה לפיתוח אנרגיה אטומית לצורכי שלום.
הוא גם היה יושב ראש הוועדה המשותפת של הקונגרס לאנרגיה אטומית.
בתוקף תפקידו זה, חקר היקנלופר את מיקומו של האורניום שנעלם מהמעבדה של הוועדה לאנרגיה אטומית באילינוי, ודחף להעברתו מהתפקיד של יושב ראש הוועדה דייוויד ליליאנטאל, שטען לאי-מעורבות במקרה.
אף על פי שהוועדה לאנרגיה אטומית דחתה ברוב של תשעה מול שמונה את ההחלטה להעביר את ליליאנטאל מתפקידו, מספר חודשים לאחר מכן הוא התפטר, וטען שהקריירה שלו נהרסה בשל המסתורין של היעלמות האורניום.
ב-1958 מינה הנשיא דווייט אייזנהאואר את היקנלופר כנציג ארצות הברית בעצרת הכללית של האומות המאוחדות.
ב-1966 מינה אותו הנשיא לינדון ג'ונסון לצוות של הקונגרס לפיקוח על הבחירות בדרום וייטנאם.
בעת כהונתו היה היקנלופר לאחד מהסנאטורים הרפובליקנים רבי העוצמה ביותר, ובשנים 1962–1969 הוא שימש כיושב ראש ועדת המדיניות של הרפובליקנים בסנאט.
היקנלופר טען שהתנגדותו לחקיקת חוק זכויות האזרח התבססה על החשש שחוקים כאלו יובילו למצב של "בירוקרטים שיחטטו בכל עניין בחיים האמריקאים".
בשנה שלאחר מכן, היקנלופר, בהנהגתו של דיקרסן, הצביע עם סנאטורים צפוניים אחרים בעד חוק ההגירה והאזרחות, ובכך היה לו חלק בהפסקת השימוש ב"נוסחת המוצא הלאומי" של חוק ההגירה של 1924, שהתבסס על חוק מצב החירום של 1921.