tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צילום העמוד המסורתי כולל את המפרשים רש"י, תוספות, רב נסים גאון, לצד כלי עזר כגון "תורה אור", "לקוטי רש"י", "גיליון הש"ס", "מסורת הש"ס", "הגהות הב"ח" ו"עין משפט נר מצווה".
בשל ההקפדה על הבאת צילום העיצוב המסורתי של ש"ס וילנא ובשל אורכו של הביאור על שני חלקיו, מתפרס כל עמוד גמרא על כ־4 עמודי ביאורים בממוצע (במהדורה העברית), ומשום כך תופסת המהדורה פי שישה נפח ממהדורת ש"ס וילנא הנפוצה.
רוב הכרכים בשפות השונות יצאו גם בפורמט מוקטן של 26X18 ס"מ.
לכל מסכת ופרק מצורפת הקדמה המספקת רקע ומבט כללי להבנת הסוגיות הנידונות במסכת.
בסוף שנת 2021 הוציאה מערכת המהדורה ספר הקדמה לתלמוד בשם "מבוא לתלמוד".
חלקו הראשון של הספר סוקר את תולדות עריכת המשנה והתלמוד, וחלקו השני מהווה מעין אנציקלופדיה קטנה של התנאים והאמוראים המפורסמים יותר.
החלק השלישי כולל מאמרי רקע לתלמוד, כמו הקדמות הרמב"ם לפרוש המשניות ולמשנה תורה, ואיגרות רב שרירא גאון, עם תרגום לעברית והרחבות.
בראש המהדורה מופיעות הסכמות של רבנים מובילים בעולם הליטאי והחסידי, בהם הרב יוסף שלום אלישיב, רבי משה יהושע הגר מוויז'ניץ, הרב חיים קניבסקי, רבי ישכר דוב רוקח מבעלז, רבי חיים קרייזווירט, הרב נפתלי צבי הלברשטאם מבאבוב והרב שמואל קמנצקי.
בין השאר, הועילו הסכמות אלו לקבלתה ותפוצתה של המהדורה והביאור המצורף לו הזוכים לפופולריות רבה הן בקרב לומדים וותיקים והן בקרב לומדים חסרי רקע בגמרא.
המהדורה נחשבת בעיני רבים לאחד החיבורים המהפכניים החשובים של הספרות היהודית במאה ה־20. כך לדוגמה, הקדיש מוזיאון הישיבה יוניברסיטי בניו יורק תערוכה לדפוסי התלמוד בשם "מבומברג עד שוטנשטיין".
לצד ההסכמות, המגמה של המהדורה להנגיש את התלמוד עוררה גם ביקורת וחשש שעל ידי הגשת ביאורים וסיכומים מתומצתים נמנע מהלומדים תהליך הלמידה והיגיעה העצמית, "עמל התורה", לו מיוחסת חשיבות רבה לצורך השרשת הלימוד אצל הלומדים.
עם זאת, בניגוד למהדורות מבוארות קודמות של התלמוד שעוררו התנגדות חריפה מצד גורמים חרדים (כגון תלמוד שטיינזלץ), זוכה המהדורה לתפוצה רחבה גם בקבוצות חרדיות שמרניות, אם כי ברוב הישיבות היא לא החליפה את השימוש במהדורות המסורתיות.
תלמוד עשר הספירות הוא ספר קבלה של הרב יהודה לייב הלוי אשלג, "בעל הסולם", על כתבי האר"י ובו מבוארים בהרחבה עניינים בחכמת הקבלה בסדר לימוד מובנה.
הספר יצא לאור החל בשנת תרצ"ו (1935–1936) והוא הרחבה של ביאורו הקודם של הרב אשלג על ספר עץ החיים, הניקרא בשם "פנים מאירות" ו"פנים מסבירות".
הספר נסוב סביב קטעים מספריו של האר"י.
בכל פרק מובאים דברי האר"י בלשונם ועליהם שני פרושים:
אור פנימי – פירוש על סדר הטקסט.
הסתכלות פנימית – ביאור נרחב על הסוגיות העיקריות באותו חלק.
בנוסף, מובאים בסיום כל חלק בספר שאלות ותשובות על החומר הנילמד:
לוח השאלות והתשובות לפירוש המילות – שאלות ותשובות על מילים והגדרות.
לוח השאלות והתשובות לעניינים – שאלות ותשובות על הנושאים הנלמדים.
בתחילת ההקדמה לספר כותב הרב אשלג על מטרתו בכתיבת ההקדמה: .
בהקדמה זו מאריך הרב אשלג בביאור הצורך והחובה ללמוד קבלה.
בסיום ההקדמה, הרב אשלג מדריך את הקורא לסדר הלימוד הנכון:
הדרכה זו, יחד עם הסידור ההדרגתי של החומר ושאלות החזרה המפורטות, מצביעים על ניסיונו של המחבר להעניק לספר מבנה דידקטי המאפשר לימוד שיטתי ומסודר של חוכמת הקבלה.
הספר מחולק ל-16 החלקים הבאים:
עשר ספירות דעקודים בהתפשטות השנייה הנקראים מטי ולא מטי
עשר הספירות של עולם הנקודים
עשר הספירות דז' מלכין קדמאין דמתו
עשר הספירות של עולם האצילות
תיקון אורות ניצוצין וכלים בעובר ועיבור הב'
מוחין דגדולות של זעיר אנפין
ג' העולמות בריאה יצירה עשיה
תלמוד תורה תשב"ר בבית מרן החזון איש הוא תלמוד תורה חרדי ליטאי בבני ברק; התלמוד תורה הממוסד הפרטי הראשון שהוקם בעיר זו.
בשנות ה-40 עבר החזון איש מגבעת רוקח לביתו החדש שהיה שייך לאדם פרטי שהקצה אותו למגורי החזון איש, במזרח העיר (של אז), לימים רחוב חזון איש.
בדירתו היה בית כנסת קטן שבו התפלל.
החזון איש היה חשוך בנים, ולאחר מותו חזרה חזקת הבית לבעליו.
כשנה לאחר פטירתו של החזון איש התאגדה קבוצה מתלמידיו ורכשה את הבית למטרת הקמת תלמוד תורה לזכרו עבור ילדי תלמידיו וחברי חוג חזון איש ("חזונאיש'ניקים").
שמו, "תשב"ר", הוא ראשי התיבות: תינוקות של בית רבן.
שמו הרשמי המלא: "תלמוד תורה תשב"ר בבית מרן החזון איש".
בשנות ה-70, לאחר שכמות התלמידים בתלמוד תורה תשב"ר גדלה, הורחב מבנה התלמוד-תורה ונבנו קומות נוספות.
המבנה המקורי של בית החזון איש נשמר.
בשנת 2011 פרצה שרפה במבנה ונגרם לו נזק רב.
למרות שתלמידי תלמוד תורה תשב"ר הם ברובם הגדול ממשפחות ליטאיות ששפת הדיבור הרווחת אצלן היא עברית, במשך שנים שפת הלימוד בשיעורי החומש הייתה יידיש, בעשור הראשון של המאה ה-21 עברו ללמד בעברית.
למרות שתלמוד תורה תשב"ר אינו נמנה עם הזרם של העדה החרדית, הנהלתו הקפידה שלא להשתמש בתקציבי המדינה והוא היה נשען על תרומות ותשלומי שכר לימוד של ההורים.
גם לאחר שנקלע לקשיים תקציביים גדולים שהקשו על תפקודו השוטף של התלמוד תורה, הורה הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן ב-2016 להנהלה להמשיך להתנזר מתקציב ממשלתי.
נשיא התלמוד-תורה היה הרב חיים שאול קרליץ, ולאחר מכן הרב חיים קניבסקי.
במשך שנים רבות מנהל התלמוד-תורה היה הרב אלעזר צדוק טורצ'ין, מתלמידי החזון איש ומחבר הספר "שונה הלכות" (יחד עם הרב קניבסקי).
אחרי פטירת הרב טורצ'ין התמנה הרב משה הלוי (נכדו של הרב יצחק אייזיק הלוי) כמנהל, משרה שבה החזיק עד לפטירתו בקיץ 2022. בראשית שנות ה-2000 החל לכהן לצדו בניהול המוסד, בנו, הרב שמואל הלוי.
כמנהל כלכלי שימש הרב אהרן רגוזניצקי וכיום המנהל הכלכלי הוא חיים אהרן סטנייצקי.
בעשור הראשון של המאה ה-21 נבנה ברחוב הרב לנדא מבנה נוסף עבור התלמוד-תורה, בתרומת איש העסקים היהודי-קנדי הרשי פרידמן.
בשנת הלימודים תשע"א למדו בו כ-1,000 תלמידים.
תלמוד תורה תשב"ר הוא ה"חדר" הממוסד הפרטי הראשון בבני ברק.
עד שנות ה-70 רוב ילדי העיר החרדים למדו בבתי ספר של החינוך העצמאי.
בשנות ה-60 נוסד על ידי הרב חיים פרידלנדר תלמוד תורה תורת אמת.
עם השנים נוסדו "חדרים" נוספים של הזרמים החרדיים השונים, וכיום רוב תלמידי העיר לומדים ב"חדרים" פרטיים.
בשנת 2015 נקלע התלמוד תורה לקשיים כלכליים כבדים.
הנהלת התלמוד תורה ערכה כינוס חירום להצלת המוסד בחדר לימודו של החזון איש הנמצא במתחם התלמוד תורה, בכינוס השתתפו תלמידי החזון איש, הרב אהרן לייב שטיינמן, הרב ניסים קרליץ, הרב חיים קניבסקי, הרב דוב לנדו והרב גרשון אדלשטיין.
בשנת 2020 נרשם התלמוד תורה במשרד החינוך כמוסד פטור והחל לקבל תקציב ממשלתי.
תלמוד ישראלי, הדף היומי לילדים, הוא ארגון חינוכי שהוקם בשנת תשס"ו על ידי מאיר וצילית יעקבסון, במטרה לעודד את לימוד התלמוד לילדים בבתי הספר, במוקדים קהילתיים ובבית.
בשנת 2012 התמנה הסופר ואיש החינוך אבי רט לעורך הראשי של המיזם.
בשנת 2014 מונה כיו"ר חבר הנאמנים רו"ח חיים פרייליכמן.
במרכז פעילות הארגון נמצאת מהדורה של התלמוד הבבלי לילדים, בעריכת מאיר יעקבסון ואבי רט, בשבעה כרכים, בהם קטעים נבחרים מתורגמים מארמית לעברית, מנוקדים, מפוסקים ומחולקים לפסקאות, לצד ביוגרפיות קצרות של חכמי התלמוד, סיפורי התלמוד, תמונות, סרגל היסטורי ועוד.
מיזם "תלמוד ישראלי" שואף להנגיש את התלמוד לעולמם של הילדים, לחבב עליהם את דף הגמרא, ולהרגילם ללימוד מסודר ושיטתי של הדף היומי.
הארגון מעודד הקמת מוקדי לימוד משותף להורים וילדים והוא רואה בלימוד המשותף במסגרת המשפחתית והקהילתית כלי לחיזוק התא המשפחתי והקהילה והעצמת הקשר לתרבות ולמורשת ישראל.
בנוסף לתלמוד מפיץ הארגון ערכת העשרה שבועית ללימוד, והיא ניתנת להורדה בדף הפייסבוק שלו.
הערכה כוללת מושגים וערכים יהודיים, ישראליים וציוניים, המשלימים את הלמידה בתלמוד הישראלי.
בחג השבועות ה'תשע"ד (2014), נערך מבצע לימוד ארצי של "תלמוד ישראלי" ובמסגרת תיקון ליל שבועות למדו הורים וילדים בכל רחבי הארץ, מתוך ערכת לימוד מיוחדת שהוכנה לחג.
משנת 2015 שותף המינהל לחינוך דתי במשרד החינוך למפעל והוא פועל ב-200 בתי ספר ברחבי הארץ.
בעקבות רצח שלושת הנערים, בשנת 2015 ערך "תלמוד ישראלי" מבצע לימוד משותף של הורים וילדים לזכרם.
למבצע היו שותפים שלוש משפחות הנרצחים, המינהל לחינוך דתי במשרד החינוך ובני עקיבא.
לקראת סיום מחזור הלימוד של הדף היומי, בשנת 2019 ערך "תלמוד ישראלי" חידון להורים וילדים מכל רחבי הארץ ומיהדות התפוצות בתיאטרון ירושלים במתכונת חידון התנ"ך העולמי על סוגיות "תלמוד ישראלי".
בארגון החידון היו שותפים מדיסון פארמה, עיריית ירושלים, המינהל לחינוך דתי במשרד החינוך והמזרחי העולמי.
מבין 15 העולים לגמר זכה בתואר חתן התלמוד הישראלי, נעם ניסים שריקי מבית אל, בתואר חתן התפוצות זכה איתן רוזנשטוק, מניו יורק.
יחד עם ערוץ מאיר לילדים יצרו את תוכנית הטלוויזיה "תלמוד ישראלי עם אסי וטוביה" שממחישה מקרים מהתלמוד בצורה עכשווית, בסוף כל תוכנית טוביה רוזנפלד שואל שאלה ומפנה את הילדים לעיון ב"תלמוד ישראלי".
תלמי היה נסיך ומצביא אפירוטי, בנו של פירוס הראשון ושל אשתו הראשונה אנטיגונה.
הוא נהרג לאחר המצור על ספרטה.
תלמי נולד ככל הנראה בשנת 295 לפנה"ס.
אביו היה פירוס הראשון מלך אפירוס.
אמו אנטיגונה ככל הנראה מתה במהלך הלידה.
הוא נקרא על שם תלמי הראשון סוטר, מלך מצרים התלמיית, שסייע לאביו בעבר.
הייתה לו אחות גדולה בשם אולימפיאס השנייה, ושני אחים למחצה שנקראו אלכסנדר והלנוס.
יוסטינוס מתאר אותו כאדם אמיץ, אך פזיז מאוד.
בשנת 280 לפנה"ס כאשר יצא אביו למסע מלחמה באיטליה, הוא הפקיד אותו כעוצר הממלכה.
בשנת 274 לפנה"ס, חזר אביו מאיטליה ויצא למסע לכיבוש יוון.
תלמי היה קצין בצבאו, והוא נזכר כמי שכבש את האי קרקירה עם 60 איש בלבד.
הוא גם פיקד על הכוח שכבש את סלוניקי מידי אנטיגונוס השני גונאטס, מלך מוקדון.
במהלך המצור על ספרטה, תלמי פיקד על המשמר האישי של אביו.
ישנן שתי גרסאות בנוגע למותו.
על פי יוסטינוס, הוא הסתער בראש החיילים אל מרכז העיר, אולם הוקף באנשים ונהרג.
על פי פלוטרכוס, תלמי ניהל קרב נסיגה נגד המצביא הספרטני אוואלקוס, שנועד להבטיח נסיגה בטוחה של הכוח האפירוטי אל ארגוס.
עם זאת, במהלך הקרב חייל כרתי בשם אוריסוס הכה למוות את תלמי.
פירוס זעם כששמע על מות בנו.
פלוטרכוס כותב שהוא דהר בעצמו בראש פרשיו והרג את כל הכוח הספרטני כנקמה.
בהסתמך על תיאוריו אצל ההיסטוריונים העתיקים, מעריך ויליאם סמית שאילו תלמי היה חי זמן רב יותר, הוא היה מתחרה במוניטין של אביו.
תלמי היה מלך אפירוס למשך תקופה קצרה.
תלמי היה בנו השני של אלכסנדר השני, מלך אפירוס ואשתו אולימפיאס השנייה, שהייתה גם אחותו.
אחותו של תלמי, פתיה, נישאה לדמטריוס השני איטוליקוס, מלך מוקדון.
היה לו אח גדול בשם פירוס השני.
אין זה מן הנמנע שהוא נקרא על שם דודו תלמי, אחי אמו.
בשנת 242 לפנה"ס מת אביו אלכסנדר, בזמן שהוא ופירוס עוד היו צעירים.
זו הייתה תקופה קשה עבור אפירוס, מכל השבטים השונים שהרכיבו את הממלכה, רק שבט המולוסים נותר נאמן לבית המלוכה.
גורמים רפובליקניים התעוררו ודרשו לבטל את המשטר המלוכני של אפירוס לטובת משטר רפובליקני.
רעב שרר, ובנוסף לכך הליגה האיטולית הכריזה מלחמה.
אולימפיאס הצליחה אך בקושי לשמר את קיומה של הממלכה.
כשבגר פירוס, הוא הוכתר כמלך.
עם זאת, הוא מת בתאריך לא ברור בנסיבות לא ברורות.
תלמי הוכתר כמלך במקומו, אולם גם הוא מת במהרה.
נסיבת המוות לא ברורה, יוסטינוס טוען שהוא יצא למסע מלחמה שבמהלכו מת ממחלה, בעוד מפוליאינוס ניתן להבין שהוא נרצח.
לאחר מותו עלתה לשלטון אחייניתו דידמאיה השנייה, שגם היא נרצחה במהרה.
לאחר מותה הפכה אפירוס לרפובליקה.
תלמטוביים (שם מדעי: Telmatobiidae) היא משפחה מסדרת חסרי זנב.
במשפחה זו סוג יחיד - תלמטוביוס (Telmatobius).
בחלוקות מסוימות גם הסוג Batrachophrynus נכלל במשפחה.
בעבר הם השתייכו למשפחת הלפטודקטיליים או למשפחת קרפדות מקרינות.
מינים אלו חיים בטבע רק בהרי האנדים שבדרום אמריקה.
הם נפוצים במדינות: אקוודור, בוליביה, פרו, צפון ארגנטינה וצפון צ'ילה.
אלו צפרדעים מימיות השוכנות בביצות ואגמים וחלקם מימיים לחלוטין.
הם בעלות ראש מגודל וגפיים קטנות.
צבעיהם אפורים או דהויים ברובם.
הסוג מונה מעל 60 מינים, אך ייתכן שחלקם נכחדו והשאר מצויים בסכנת הכחדה גבוהה, עקב פגיעה בבית גידולם, זיהום, ציד אנושי וממחלת הכיטרידיומיקוסיס הקטלנית.
תלמי הידוע גם בשם תלמי אפיגונוס היה נסיך יווני מאסיה הקטנה, אשר היה בנם של ארסינואי השנייה וליסימכוס, והיה תובע לכתר מוקדון.
מקובל להאמין שהוא הנסיך המצרי הידוע בשם תלמי הבן.
תלמי נולד בתראקיה בשנת 299 או 298 לפנה"ס.
אביו היה ליסימכוס, דיאדוך, אשר שימש כשליט תראקיה.
אמו הייתה ארסינואי השנייה, בתם של תלמי הראשון, מלך מצרים התלמיית, וברניקי הראשונה.
היו לו שני אחים מאב ומאם: ליסימכוס ופיליפוס, וארבעה אחים מאב: אגתוקלס, אלכסנדר, אורידיקה וארסינואי.
תלמי גדל באפסוס, אשר אביו שינה את שמה ל"ארסינואי" לכבוד אמו.
ארסינואי רצתה שתלמי יירש את הכתר, ולא אגתוקלס שהיה הבכור, ובשנת 282 לפנה"ס האשימה את אגתוקלס בקשירת קשר לרצוח את אביו.
אגתוקלס הוצא להורג, אולם הפרשה גרמה למלחמה בין ליסימכוס האב לבין סלאוקוס הראשון שליט הממלכה הסלווקית.
סלאוקוס הביס את ליסימכוס בקרב קורופדיום, וארסינואי נמלטה עם ילדיה אל קסנדריה, בירת מוקדון.
בהמשך רצח אחיה למחצה של ארסינואי, תלמי קראונוס, את סלאוקוס, והכתיר את עצמו כמלך מוקדון.
כדי לחזק את שלטונו, הציע לאחותו להינשא לו.
ארסינואי הסכימה, אולם כתנאי מוקדם לנישואים דרשה שקראונוס יכיר בבניה כבניו שלו, ושתלמי יהיה זה שיירש את הכתר.
קראונוס הסכים, וכך נעשה תלמי ליורש העצר של מוקדון.
בשל כך כונה "אפיגונוס" ("היורש").
הן תלמי והן ארסינואי, לא היו מרוצים מההסכם וחששו מפני קראונוס.
כאשר יצא קראונוס למסע מלחמה כנגד פירוס הראשון, הכריזו ארסינואי ושלושת בניה על מרד, והשתלטו על עיר הבירה קסנדריה.
קראונוס הגיב במהירות ובאלימות, הוא כבש את קסנדריה מחדש, והוציא להורג את ליסימכוס ופיליפוס.
תלמי נמלט צפונה לממלכת דרדניה, וארסינואי נמלטה לסאמותרקיה.
בעזרתו של מוניניוס מלך האילירים, הוא ניסה ללא הצלחה לכבוש את השלטון במוקדון מידיו של קראונוס.
בשנת 279 לפנה"ס נהרג קראונוס במהלך פלישת הגאלים, ואנרכיה השתררה בארץ.
תלמי ניסה לנצל הזדמנות זו כדי לתפוס את השלטון, אולם הובס על נקלה בידי אנטיגונוס גונאטס שהכתיר את עצמו כמלך מוקדון.
מכאן ואילך לא ידוע עליו דבר וודאי.
באותו זמן, אמו שהתה במצרים בחצרו של אחיה תלמי השני ("פילדלפוס").
בשנת 277 לפנה"ס גרמה ארסינואי לאחיה לגרש את אשתו שנקראה אף היא ארסינואי, ולשאת אותה לאישה תחתיה.
בכך החלו השניים את המסורת של בית תלמי של נישואי אח ואחות, אשר נמשכה בכל תקופת קיום בית תלמי.
באזור שנת 270 לפנה"ס מתה ארסינואי.
מכאן ואילך לא ידועים על תלמי אפיגונוס דברים ברורים.
בפפירוסים ובאסטלות מאותה תקופה נזכר אדם בשם "תלמי הבן".
זהותו של אותו תלמי היא אחד הנושאים השנויים במחלוקת ביותר בהיסטוריה של בית תלמי.
תלמי זה היה יורש העצר הרשמי של תלמי השני בין השנים 267-259 לפנה"ס, ושימש בתפקידים בכירים רבים תחת שלטונו של תלמי פילדלפוס.
חלק מהחוקרים הציעו שאותו "תלמי הבן" הוא בנם המשותף של תלמי פילדלפוס וארסינואי, אולם דבר זה אינו אפשרי משלוש סיבות: ראשית כל, ישנן עדויות מפורשות שלא היו להם ילדים.
שנית, ארסינואי נישאה לתלמי השני בגיל מבוגר למדי, וסביר להניח שכבר לא יכלה ללדת אז.
כמו כן, ידוע שאותו תלמי שימש במשרות בכירות, בתקופה שבה היה אמור להיות בן עשר לכל היותר אם היה בנו של תלמי השני.
יש הסוברים שתלמי הבן היה למעשה תלמי השלישי, בנו של תלמי השני מארסינואי הראשונה, אשר ירש אותו לאחר מותו, אולם ישנן מספר סתירות הפוגמות בתאוריה זו.
חלק החוקרים הציעו שמדובר ככל הנראה באחד מבניה של ארסינואי הראשונה אשר אינו נזכר משום מה במקורות.
עם זאת, רבים הם החוקרים המקבלים את ההנחה, שאותו תלמי הבן הוא למעשה תלמי אפיגונוס.
על פי תאוריה זו, לאחר שגורש ממוקדון בידי אנטיגונוס גונאטס, נסע תלמי אפיגונוס אל אמו המלכה, והיא השפיעה על אחיה-בעלה לקבלו לחצרה ואף למנותו כיורש עצר.
יש אכן ראיות רבות לכך.
כך או כך, ידוע כי אותו תלמי שימש כיורש העצר של ממלכת מצרים מנובמבר 267 לפנה"ס, וההתייחסות האחרונה אליו ככזה היא מ-10 בספטמבר 259 לפנה"ס.
באסטלה הגדולה של מנדס, המתוארת לשנת 264/263 לפנה"ס, מוצג תלמי הבן כאדם בוגר החובש את כתר המלחמה של פרעה.
דבר המציג כמה גדולה הייתה השפעתו הפוליטית והצבאית באותה תקופה, ומעיד בבירור שהוא נועד להיות ממשיך דרכו של תלמי השני.
בשנת 261 לפנה"ס, תלמי הבן נשלח בידי המלך לשמש כמושל העיר אפסוס באסיה הקטנה שנשלטה אז בידי מצרים.
אותה תקופה השתוללה המלחמה הסורית השנייה, וטימארכוס, מצביא איטולי שכבש את העיר מילטוס, החליט לנצל את ההזדמנות כדי למרוד בשלטון המצרי.
מסיבות לא ידועות, בחר תלמי להצטרף למרד.
הוא כרת ברית עם טימארכוס, והכריז על אפסוס כעל עיר עצמאית.
אנטיוכוס השני מלך הממלכה הסלווקית, כבש עד מהרה את מילטוס והרג את טימארכוס.
לאות תודה על כך העניקו בני מילטוס לאנטיוכוס את הכינוי "תאוס" ("האל").
אתנאיוס מספר על אדם בשם תלמי שהיה בנו של תלמי השני שהיה מפקד חיל המצב באפסוס.
על פי סיפורו של אתנאיוס, תלמי זה נבגד בידי שכירי החרב התראקים שלו, ונמלט למקדש ארטמיס עם אהובתו אירנה.
דוד גולן מזהה את אותו תלמי עם תלמי הבן, ומציע את מהלך האירועים הבא: לאחר שכבש את מילטוס, פנה אנטיוכוס אל אפסוס והטיל עליה מצור.
בשל המצור לא היה יכול תלמי לשלם לשכירי חרב את המגיע להם, והם מרדו בו והרגו אותו.
עם זאת, פרשנות זו אינה מקובלת על כל החוקרים, שכן בעיר טלמסוס נמצאה כתובת המעידה ששליט העיר באותה התקופה היה אדם בשם "תלמי בן ליסימכוס", ואף נמצא בכתובת חלק מהשם "אפיגונוס" שהיה כאמור כינויו של תלמי.
לפיכך סוברים חלק מהחוקרים שאתנאיוס טעה בזיהוי הדמות, ומציעים פרשנות אחרת למהלך העניינים: בשל הפחד המשותף שלהם מפני אנטיוכוס, הסכים תלמי פילדלפוס לסלוח לבנו על המרידה, והפקיד אותו כמושל העיר טלמסוס בתמורה לוויתור על זכויותיו כעוצר.
ניכר כי תלמי הבן נהנה מאוטונומיה רבה.
הוא מת על פי ההערכות באזור שנת 240 לפנה"ס.
תלמוד תורה "אהבת תורה – המסורה" הוא תלמוד תורה חרדי עם מספר סניפים בירושלים.
המוסד הוקם בשנת תשל"א, 1971. במשך תקופה ארוכה נחשב לתלמוד התורה הגדול ביותר בעיר.
הוא נמנה עם המוסדות המרכזיים בציבור הליטאי בירושלים ומאז שנות ה־80 מנוהל על ידי הרב משה טרנובסקי.
תלמוד התורה הוקם בשנת 1971, ומקור שמו המסורה הוא רמיזה להעברה מדויקת של המסורת היהודית.
במוסד התחנכו אלפי תלמידים בחינוך רגיל וחינוך מיוחד מגיל גן עד כיתה ח'.
בתחילה שכן הת"ת ברחוב פולנסקי בירושלים, לאחר מכן עבר לרחוב תחכמוני, למבנה שבעבר שכן בו בית הספר תחכמוני (ירושלים).
בשנות ה־90, לאחר גידול במספר התלמידים, הורחב המבנה ונוספו לו קומות חדשות.
לת"ת מספר סניפים: הסניף הראשי ברחוב תחכמוני, ובהמשך נוספו סניפים בשכונות רוממה ורמת שלמה.
בתלמוד תורה נלמדים לימודי קודש בשעות הבוקר, ובשעות אחר הצהריים לימודי חול.
בעבר נערכו בבית הספר מבחני מיצ"ב אך אלו בוטלו וכיום לא נלמדים בו לימודי ליבה.
במבנה הת"ת הישן פועל בית הכנסת "אוהל מרדכי", הקיים למעלה ממאה שנה.
בבית הכנסת נהג להתפלל החזן יוסלה רוזנבלט, והוא נחשב לאחד מבתי הכנסת העתיקים בירושלים.
בשנת תשע"ו החליטה עיריית ירושלים להרוס את בית הכנסת.
על שטח הת"ת נוהל במשך שנים משא ומתן לרכישת הקרקע, הנמצאת בסמוך לשכונת גאולה.
התברר כי עו"ד תיאמו מכרז, והם הורשעו לאחר מכן בבית המשפט.
במשך שנים פעל במתחם התלמוד תורה אולם שמחות בשם "צהלה".
בשעות היום שימש כחדר אוכל לתלמידים ובערבים כאולם אירועים לתושבי האזור.
כוכב הילדים החרדי רבי אלתר (הרב אלתר יכנס) שימש כמלמד בת"ת עד לפטירתו, ואף ניצח על מקהלת ילדים מתלמידי המוסד.
מנהל הת"ת הוא הרב משה טרנובסקי.
בעבר כיהן הרב שמשון פוליקמן כמנהל, וטרנובסקי שימש כסגנו.
בשנות ה־80 פעל במוסד ועד מנהל, שבו היו חברים הרב שמואל דויטש, הרב שמעון משה דיסקין ראשי ישיבת קול תורה והרב יהושע ריינמן - יו"ר הנהלת אוצר הפוסקים.
בשנת 1986, לאחר חילוקי דעות על מעמד המוסד והיקף התקצוב ממשרד החינוך הוביל הרב דויטש יחד עם רבנים נוספים, בגיבוי הרב שך, מהלך שבו עודדו הורים להוציא את בניהם מן התלמוד תורה.
בעקבות זאת הוציאו הורים רבים את בניהם מן התלמוד תורה.
הרב פוליקמן התפטר, וסגנו הרב טרנובסקי התמנה למנהל.
לאחר שהמוסד נקלע לקשיים כלכליים מונה הרב אברהם רביץ למנהל בהתנדבות בשנת 1987. עם ייצוב המוסד שב הרב טרנובסקי לניהולו.
בסניף רמת שלמה שימש הרב ברוך לוי כמנהל עד לסוף שנת תשפ"ה.
הרב ברוך טרנובסקי (בנו של המנהל) ששימש כמפקח בכיתות הנמוכות, התמנה למחליפו.
הרב יצחק פילמר כמפקח בכיתות הגבוהות, והרב חונא טייטלבוים ששימש כמפקח אחה"צ עד לפטירתו בשנת 2024. כיום משמש בתפקיד זה הרב איתמר סלובטיצקי.
בנוסף, בתו של הרב טרנובסקי, שירה אדלמן, מנהלת את תחום החינוך המיוחד במוסד, ובנו הרב אריאל טרנובסקי היה מעורב בהקמת סניף רוממה ושימש כחלק מהצוות החינוכי בו.
תלמטוזאורוס (שם מדעי: Telmatosaurus; משמעות השם: "לטאת ביצה") הוא סוג דינוזאור אוכל צמחים שחי על האי הקדום האצג שבטרנסילבניה, רומניה.
בדומה לדינוזאורים אחרים באי דינוזאור זה עבר גמדות איים.
ביחס לקרוביו ההדרוזאוריים הוא היה קטן בהרבה, באורך של 5 מטר ומשקל של חצי טון מטרי בלבד.
היצור התגלה לראשונה ב-1895 וקיבל את השם "Limnosaurus", אך השם שונה עקב הקבלתו לשמו הקודם (מאת עתניאל מארש) של התנין הקדום פריסטיכאמפסוס ואז קיבל את שמו הנוכחי.
בהמשך מאובנים נוספים שלו שויכו לסוג Hecatasaurus שכיום נחשב לטקסון מוטל בספק.
היצור חי על האי לצד פאונה גמדית, אף על פי שהיו בה גם פטרוזאורים ענקיים מסוג הטצגופטריקס ואורזדרכו שאולי צדו אותו.
אחד ממאובני היצור שהיה כנראה צעיר נראה עם גידול שפירי על לסתו וייתכן כי דבר זה הרג אותו.
עד לאותו ממצא נחשבו תאי השפיר לדבר הנפוץ רק ביונקים.
דינוזאור זה הופיע בסדרות פלאווורלד וכוכב פרהיסטורי.
לפי ההלכה, נשים אינן נכללות במצוות תלמוד תורה, אף על פי שאישה הלומדת תורה זוכה על כך לשכר.
חז"ל הדריכו את האבות שלא ללמד את בנותיהם תורה, ויש שסברו שהדבר אסור, למעט לימוד הדינים הנצרכים לשם קיומם שאותם מחויבת ללמוד, וכן לימוד יסודות היהדות.
עם זאת, נשים שלמדו בעצמן וגדלו בתורה, זכו בדרך כלל ליחס מכבד.
החל מהמאה העשרים חל שינוי בגישה זו בקרב חלק מהוגי הדעות ואנשי ההלכה, והתפתחה מערכת חינוך לנשים הכוללת לימוד תורה מעמיק.
מצוות תלמוד תורה כוללת שני חלקים: האחד לימוד פרטי ההלכות, המנהגים ועיקרי האמונה, לשם קיומם בחיים, והשני לימוד עיוני של התורה לכל רבדיה.
חז"ל דרשו מן הפסוק , שנשים אינן חייבות בלימוד תורה.
הפוסקים ציינו כי מאחר שאישה חייבת בקיום רוב המצוות, וכן עליה להכיר את עיקרי האמונה, מוטל עליה ללמוד את פרטי הדינים כדי שתוכל לקיימם; אך בשונה מן האיש, עליו מוטל להגות בתורה כל ימי חייו, אם האישה בקיאה בהלכות הדרושות לה, היא איננה מחויבת בלימוד נוסף.
ככלל, הרוצה לקיים מצווה שהוא איננו מחויב בה, זוכה למבט חיובי על כוונתו זו ויש לו שכר על פעלו, גם אם פחות מזה של המחויב בדבר, שכן "גדול המצווה ועושה משאינו מצווה ועושה" ().
כך מתייחס גם הרמב"ם ללימוד תורה על ידי נשים:
אף על פי שזו שורת הדין, כבר בתקופת התנאים התגלעה מחלוקת באשר לשאלה האם ראוי הדבר שילמד אדם את בתו תורה.
במשנה במסכת סוטה () דעת בן עזאי, שחייב אדם ללמד את בתו תורה.
לעומתו אמר רבי אליעזר: .
לפי הרמב"ם, תפלות היא "השוא ודברי ההבל", ובהלכות תלמוד תורה הוא מרחיב יותר: .
על אף שכאמור הרמב"ם פוסק שאישה שלמדה תורה שבעל פה יש לה שכר, הוא מוסיף ופוסק כדעת רבי אליעזר שציוו חכמים שלא ילמד אדם את בתו תורה.
הפרישה מדייק בלשון הרמב"ם שכתב "רוב הנשים", כלומר ייתכנו נשים שבעבורן לימוד תורה הוא חיובי מכיוון שמטרתן לשם שמים להתלמד ולהתחכם בתורה.
ומכאן למד שאמנם מלכתחילה אין האב רשאי ללמדה שמא תוציא את התורה לדברי הבאי, אך אם בא ללמוד מעצמה רשאי ללמד אותה ויש להניח שהיא מאותו מיעוט.
האחרונים נחלקו האם יש בכך היתר לאשה עצמה ללמוד תורה, אם היא מניחה שתלמד את דברי התורה כראוי.
הרב אלעזר שך מפרש שאמנם לאב אסור ללמד את בתו תורה, מחשש שתוציא דברי תורה לדברי הבאי, אך האישה עצמה, ביודעה שתלמד את התורה כראוי ולא מתוך עניות הדעת – מותרת ללמוד תורה, ואף נוטלת על כך שכר.
לעומתו, הרב שמואל וואזנר טוען שאסור לאישה לסמוך על דעתה שתלמד כראוי, וכוונת הרמב"ם היא שבדיעבד, אם כבר למדה וזכתה ללמוד את התורה לאמיתה – יש לה שכר.
דעה ייחודית הובאה באחרונים בשם הרב שמואל ארקיוולטי, חכם בן דורו של רבי יוסף קארו, שנשאל מאשה חכמה בדבר לימוד תורה, והשיב, שמה שאמרו חכמים שהמלמד את בתו תורה כאילו לימדה תיפלות, זהו רק במלמדה בילדותה,
בדומה לזה מבאר החיד"א שהסיבה שלימדו חכמים את ברוריה משום שראו שכוונתה ללמוד בכל לבה וגודל שכלה.
ביחס לתורה שבכתב פוסק הרמב"ם שאף על פי שלכתחילה לא ילמד אדם את בתו, מכל מקום אינו נחשב כאילו לימדה תיפלות.
יש שכתבו שמקור דברי הרמב"ם הוא ממצוות הקהל, בה נלמדת התורה ברוב עם במוצאי חג הסוכות שלאחר שנת השמיטה, ולגביה נאמר בתורה .
בתלמוד, רבי אלעזר בן עזריה מפרש, שהגברים באים כדי "ללמוד", והנשים כדי "לשמוע".
התוספות מציינים בשם הירושלמי כי דרשתו של רבי אלעזר בן עזריה חולקת על בן עזאי, ולדעת בן עזאי מקרא זה מתפרש כפשוטו – הן הגברים והן הנשים באים כדי ללמוד.
את דעת רבי אלעזר בן עזריה מפרשים התוספות שהנשים באות כדי ללמוד את פרטי ההלכות בהן גם הן מחויבות, אך לא "ללמוד", כלומר לעסוק בתורה בעיון.
לפי הט"ז, כוונת רבי אלעזר בן עזריה היא ש"הנשים לא ישימו לב רק בפשוטי הדברים לשמוע אותן, אבל לא בחלק הלימוד".
והב"ח כתב, שממצווה זו (הקהל) למדנו שאין איסור על נשים ללמוד תורה שבכתב, וזהו המקור לדברי הרמב"ם.
בתלמוד הירושלמי מובא ביטוי חריף בגנות לימוד תורה על ידי נשים:
ראשונים ואחרונים עסקו בשאלה מדוע נשים מברכות ברכות התורה אף על פי שהן פטורות מלימודה, וחכמים אף התבטאו בגנות לימוד התורה על ידן.
הבית יוסף מביא את דבריו ופוסק כמותם.
בספר החינוך כתב, שאשה חכמה ראויה להורות הלכה.
על בסיס דבריו פוסק כך החיד"א.
כך מניח גם המנחת חינוך.
בספרו "שם הגדולים" מציין החיד"א נשים חכמות בהיסטוריה היהודית שהורו הלכה.
על בסיס שיטות אלו התעוררה בשנים האחרונות בציבור הדתי לאומי בישראל תנועה המבקשת להכשיר יועצות טהרה – נשים הבקיאות בהלכות טהרה ותוכלנה להשיב לשאלות נשים בעניינים אלה.
בולטת בהקשר זה תוכנית "קרן אריאל" של מדרשת נשמת.
עם זאת, קיימת התנגדות חלקית לכך, ובציבור החרדי בישראל הדבר איננו נפוץ.
במקביל, יותר ויותר נשים מלומדות נותנות מענה לשאלות הלכתיות לציבור הרחב בכל התחומים - גם כאלה שאינם נחשבים "נשיים" - למשל באתר השו"ת "משיבת נפש".
בשונה מהוראת הלכה, ההלכה פוסלת אישה מלשבת בדין.
גישות אוהדות ללימוד תורה על ידי נשים
בספרות הפוסקים כמעט ואין למצוא יחס אוהד ללימוד תורה על ידי נשים, אפילו באופן פרטני, למעט התייחסות מכבדת לנשים שהתפרסמו בגדולתן התורנית.
בין היתר, הנחת היסוד הרווחת גרסה שעיקר תפקיד האישה הוא הטיפול בבית, בלידת ילדים וגידולם, כך שזמנה לא אמור להיות פנוי ללימוד תורה עיוני הדורש זמן ומאמץ רבים.
בסיפור שמספר הבן איש חי מתואר ויכוח בין אב לביתו הלמדנית, כאשר האב טוען שאין טעם בלימודיה של הבת כאשר לאחר נישואיה לא יהיה לה פנאי לעסוק בתורה, ומה שכבר למדה ישכח ממנה; לעומתו הבת שנפשה חשקה בתורה מוסיפה לעמוד על רצונה להוסיף בלימודיה.
לאורך הסיפור נוקט הבן איש חי גישה אוהדת לבת.
ייתכן כי את הרקע לסיפור שאב הבן איש חי מהנוכחות של נשים למדניות בבגדאד עיר מגוריו.
על פי מספר עדויות: .
אף הבן איש חי עצמו מספר כי הנשים בביתו נהגו להשכים מדי יום קודם עלות השחר ללמוד פתח אליהו ולימודים נוספים, וסבתו הייתה לומדת שמונה עשר פרקי משנה מדי יום.
בליל הושענה רבה היו הנשים בביתו נשארות אף הן ערות, ולומדות ספר דברים וספר תהילים כמנהג.
עדות נוספת אודות לימוד תורה לנשים בבגדד בתקופה קודמת לר' יוסף חיים ניתן למצוא בתשובת הרב צדקה חוצין שם מסופר על חתן שהיה צריך לבחור אישה בין שתי אחיות, והעדיף להינשא לזו "היודעת ללמוד תורה".
בין הפוסקים בדורות האחרונים מתבלט הרב עובדיה יוסף בגישתו האוהדת לנשים שנפשן חשקה בתורה.
בכמה מדרשותיו תיאר הרב יוסף את הנשים שנדבה רוחן לעסוק בתורה כ"נשים יקרות רוח שזכו להיות גדולות בתורה".
על פי עדות בתו, עדינה בר שלום, הוא היה מעודד את בנותיו בילדותן להפוך לנשים מלומדות כמו נחמה ליבוביץ'.
למרות היחס האוהד, הרב יוסף ציין שאין זו הדרך הסלולה עבור רוב הנשים.
הרב אהרן ליכטנשטיין, ראש ישיבת הר עציון, נהג ללמוד תורה עם בנותיו באופן קבוע.
ביתו, הרבנית אסתי רוזנברג, היא מחלוצות מקימי המדרשות ללימוד תורה לנשים והיא עומדת כיום בראשות מדרשת מגדל עוז שבגוש-עציון.
גם הרב עדין שטיינזלץ תמך בלימוד נשים:
הרב יצחק גינזבורג מדבר רבות על עלית מעמד האשה בדורנו (על פי הסברים בתורת הקבלה), ומרבה לעודד לימוד תורה לנשים.
בתוך כך, מעביר שיעורי תורה רבים המיועדים לנשים בלבד (בין היתר בחג הבנות, עיד אל בנת).
נשים כתומכות למידה של הגברים
הגישה המסורתית ברוב הדורות בעם ישראל ראתה את תפקידה המרכזי של האישה ביחס ללימוד תורה, מעבר לידיעת ההלכות הדרושות לה, בתמיכה בלימוד התורה של בעלה, ובעידוד וחינוך בניה ללימוד התורה.
נשים הודרכו ליטול עליהן את עול הבית, לקבל עליהן חיי דחק, ולשאת תפילה בכל עת על בעליהן ובניהן, שיצליחו בלימודם.
חכמים הדגישו כי זו היא הדרך שתביא אותן לחיי העולם הבא.
חז"ל שיבחו את הנשים המשקיעות את כוחותיהן בהכוונת בעליהן וילדיהן ללימוד התורה.
כך למשל מספרים חז"ל על אימו של רבי יהושע בן חנניה, שבעודו תינוק הייתה נוהגת להוליך את עריסתו לבית המדרש "בשביל שיתדבקו אזניו בדברי תורה".
על כך שיבחה רבו, רבן יוחנן בן זכאי "אשרי יולדתו".
רש"י מפרש "לפי שאימו גרמה לו שיהיה חכם, שכל הימים שעיברתו אמו, הייתה מחזרת בכל יום על כל בתי מדרשות שהיו בעיר, ואומרת להם: בבקשה מכם, בקשו רחמים על העובר הזה שיהיה חכם".
ואכן עיקר ההדרכה לנשים בספרות הראשונים היא בתחומים אלו.
כך למשל כותב רבינו יונה: .
במקום אחר הוא כותב: .
הדרכות מסוג זה נפוצות בספרות הראשונים והאחרונים.
שכר הנשים בלימוד התורה של הגברים
בתלמוד, רבינא אמר, שבשכר פעולותיהן אלה הנשים חולקות עם הגברים את שכר לימוד התורה שלהם.
מפורסם גם המעשה ברבי עקיבא, שנישא לרחל בתו של כלבא שבוע, והיא שעודדה אותו ללכת ללמוד תורה, ולבסוף, כאשר חזר לביתו עם אלפי תלמידיו, ביקש רבי עקיבא לכבדה משום "ששלי ושלכם – שלה", ומפרש הר"ן, שמפני שהיא שייעצה לו ללכת ללמוד תורה – תורתו שייכת לה.
עוד אמרו בתלמוד, שנשותיהן של תלמידי חכמים, שמנדדות שינה מעיניהן בעולם הזה כדי לאפשר לבעליהן ללמוד תורה, נקראות "ידידו" של הקדוש ברוך הוא, וזוכות בשכר עמלן לחיי העולם הבא.
האור החיים בספרו חפץ ה' מפרש את הדברים, שמאחר "שהם סיבה ללומדים, כאילו הם עצמם לומדים".
על פי מהרי"ט אלגזי, שכרן של הנשים גדול יותר משל הגברים, משום שכאשר הן שולחות את בעליהן ללמוד תורה, יש להן שכר מושלם גם אם הבעל למעשה התבטל מלימודו.
יש אומרים, שאשה המסייעת לבעלה שיוכל ללמוד תורה יש לה מחמת כך דין תלמיד חכם, הן לגבי שיעור הכבוד שמחויב להינתן לה בהלווייתה, והן לעניין החובה לקום מפניה כדין קימה מפני תלמיד חכם.
גישה זו הרואה את עיקר תפקידן של הנשים בחינוך בניהן לתורה ובתמיכה בלימוד התורה של הבעל משמשת גם בימינו כבסיס החינוך לבנות בציבור החרדי.
בציבור הדתי-לאומי בישראל התפתחו גישות מורכבות יותר, המחנכות לצד גישה זו גם התפתחות אישית בלימוד התורה.
למרות המבט העקרוני הרואה בשלילה לימוד תורה לנשים, ישנם מקרים רבים של נשים חכמות שעסקו בתורה ובדרך כלל היחס כלפיהן הוא אוהד ומכבד.
על בנות צלפחד, שנשאו ונתנו עם משה על זכותן לירושה עם מות אביהן ללא בנים, אמרו חז"ל .
שבע נשים, שרה, מרים, דבורה, חנה, אביגיל, חולדה ואסתר, זכו לנבואה, אף שתנאי לנבואה הוא השגת חכמת התורה.
דבורה אף שפטה את ישראל, והייתה מלמדת את העם דינים.
בספרות חז"ל מתבלטת ברוריה, בתו של התנא רבי חנינא בן תרדיון, ואשתו של רבי מאיר, שהייתה בקיאה בהלכה, ניהלה דיונים הלכתיים עם התנאים, ואף נפסקה הלכה כדעתה כנגד דעתם.
הגמרא מספרת על האמורא רבי יוחנן, שבא לפניו רב שמלאי בבקשה ללמוד ממנו את ספר יוחסין בתוך שלשה חודשים.
רבי יוחנן השליך עליו גוש עפר ואמר לו: "אם ברוריה, שהייתה מסוגלת ללמוד שלש מאות הלכות ביום מפי שלש מאות חכמים שונים, נזקקה ליותר משלש שנים כדי ללמוד ספר יוחסין, אתה רוצה ללמדו בשלשה חודשים?".
במחלוקת בהלכות טומאה וטהרה השתתפה ברוריה במחלוקת בין התנאים, ורבי יהושע אמר "יפה אמרה ברוריה".
עוד מובאת מחלוקת בעניין טומאת תנור, בין בנו של רבי חנניא בן תרדיון לבתו, "וכשנאמרו דברים לפני רבי יהודה בן בבא אמר, יפה אמרה בתו מהוא".
ברוריה לא חששה להתבטא בתקיפות אף בשיחתה עם תנאים, או בגערה בתלמידים.
ילתא הייתה אשתו של האמורא רב נחמן.
בתלמוד אנו מוצאים משא ומתן הלכתי בינה לבין בעלה.
היא נהגה להשתתף בדרשת החכם, ואף הייתה נישאת על גבי כיסא מיוחד בדרך אליה.
ילתא לא חששה להתווכח עם אמוראים.
כשרב נחמן בעלה הציע לרב יהודה לשלוח לה דרישת שלום ורב יהודה סירב, התפתח ביניהם משא ומתן הלכתי, שהסתיים רק כאשר אמרה ילתא לבעלה "הנח לרב יהודה, שלא ינצח אותך בדבריו וישימך כעם הארץ".
עוד מסופר בתלמוד מעשה באמורא עולא שהתארח בביתם של רב נחמן וילתא.
בתום סעודתו בירך עולא על הכוס, והגיש אותה לרב נחמן שישתה ממנה (לפי התלמוד, שתיית כוס של ברכה מביאה ברכה על השותה ממנה).
רב נחמן ביקש שהכוס תישלח לילתא, ועולא סירב בטענה שהברכה איננה מגיעה לאישה אלא בזכות ודרך בעלה, ולכן ישתה הוא ותתברך ממילא היא.
כששמעה כך ילתא, קמה בכעס, ירדה למרתף היין ושברה ארבע מאות חביות.
כשעולא ניסה לפייסה ולשלוח לה כוס נוספת, על פי עצת רב נחמן, הטיחה בו ילתא מילים קשות.
יש שפירשו את תגובת ילתא בכך שרצתה להראות לעולא כי לא היין הוא שעומד בראש מעייניה, ומחאתה הייתה על כך שמנע ממנה את הברכה עצמה.
פעם אחת שאלה ילתא מרבה בר בר חנא שאלה הלכתית התלויה במראה העין.
ילתא חשדה שרבה לא היטיב לראות את השאלה, מפני שהיה חולה בעיניו, והפנתה את השאלה לרב אחר, שהשיב לה להיתר, תוך שהוא מסתמך על עדותה של ילתא שבדרך כלל היה מתיר לה רבה שאלות דומות.
ישנם מספר מקרים מתועדים של נשים למדניות.
בתקופת הראשונים, רבי פתחיה מרגנסבורג בספרו סיבוב רבי פתחיה כותב: .
בהקדמה לשו"ת מהרש"ל מובא סדר היוחסין שלו, ובין היתר נמנית הרבנית מרים שפירא, אשר .
הרבנית אסנת ברזאני התפרסמה בכורדיסטן במאה ה-17 כלמדנית, פוסקת הלכה, פייטנית ומקובלת, ואף עמדה בראשות ישיבה.
פסקי הלכה שהובאו מפי נשים למדניות
במספר מקרים מביאים הפוסקים פסקי הלכה מפי נשים למדניות.
בשו"ת מהרי"ל נושא ונותן מהר"י מולין עם "אשה חכמה", הרבנית לאה, בהלכה.
בשו"ת תשב"ץ מביא תשובה הלכתית בשם "הרבנית אשת הרב ר' יוסף אבי הרב רבי מתתיהו (טריוויש הרב מפריש)", ומשבח את דבריה.
בהקדמה לספר פרישה ודרישה (חלק יורה דעה) מאריך בן המחבר בשבחה של אימו, אשר לצד תמיכתה בלימוד התורה של בעלה, .
הוא מביא בשמה פסק הלכה מפורט בהלכות הדלקת נרות שבת, וכמה פוסקים (למעט המגן אברהם שחלק על פסק ההלכה שלה וכתב "אין חכמה לאשה אלא בפלך") הלכו בעקבותיה להלכה, כפי שכותב הרב עובדיה יוסף: "כבר הסכימו האחרונים לדברי הרבנית שהיא אישה אשר נשאה ליבה בחכמה".
ברוב ההיסטוריה היהודית, לא התקיימה מערכת חינוך תורני לנשים, בדומה לתלמודי התורה שרווחו לבנים.
חינוכן של הבנות היה מופקד בעיקר בידי האם, שלימדה אותן את ההלכות הרלוונטיות כלפיהן והדריכה אותן בדרך התורה.
עם השינויים שחלו בעולם היהודי בתקופת ההשכלה, נשמעו יותר ויותר קולות שצידדו במתן חינוך תורני פורמלי לבנות.
בעולם החרדי, הייתה זו שרה שנירר שיזמה והקימה בשנת 1918 את תנועת בית יעקב, שכללה בתי ספר לבנות.
בשנותיה הראשונות זכתה התנועה ליחס מעורב.
הלגיטימציה העיקרית לתנועה התקבלה בשנת 1929, כאשר הרב חיים עוזר גרודזנסקי והאדמו"ר מגור הביעו תמיכה כללית ברשת בתי הספר.
בשנת 1933 הביע החפץ חיים, גדול הפוסקים במזרח אירופה באותה העת, תמיכה בתנועה.
דבריו התפרסמו והפכו לתשתית הרעיונית שהצדיקה את השינוי בגישה ללימוד תורה (שבכתב בלבד) על ידי נשים:
בחלוף השנים, למרות מתנגדים, התבססה תנועת בית יעקב והפכה לברירת המחדל עבור בנות בחינוך החרדי, עד לימינו.
הלימודים בסמינר בית יעקב כוללים לימודי קודש נרחבים, כאשר לצד לימוד הלכות והשקפה יהודית על פי הגישה החרדית, וכן לימודי היסטוריה יהודית נרחבים (מכונים בראשי תיבות "תו"י"), נלמד גם התנ"ך בעיון, כולל מפרשיו המעמיקים כמו הרמב"ן, דבר שזכה להתנגדות גם בימינו מפי רבנים שסברו שהדבר אסור על פי ההלכה.
עם זאת, נאסר בבית יעקב ללמוד משנה, למעט מסכת אבות.
בעוד ובציבור החרדי שינוי המגמה בנוגע ללימודי תורה לנשים נבע מהצורך להתמודד עם רוחות ההשכלה, בציבור הדתי-לאומי בישראל התקיים שינוי עמוק יותר שהכיר בזכותן של נשים להשכיל בתורה ולהעמיק את לימודיהן בה, וכן הביא בחשבון שיקולים פמיניסטיים שהתייחסו להגבלת לימוד התורה על ידי נשים כאפליה.
כתוצאה מכך נפתחו בישראל בתי מדרש לנשים, שמכנות את עצמן לרוב מדרשות (למעט ישיבת דרישה לבנות בכפר עציון, בראשות הרבנית חנה גודינגר).
בבתי מדרש אלו לומדות נשים (לרוב בגילאים על-תיכוניים) מקרא, הלכה, מחשבת ישראל, חסידות, ותלמוד, בהתאם לתוכניות לימודים משתנות.
החל מתחילת המאה ה-21 נפתחו תוכניות לימוד לנשים המכינות למבחני הסמכת רבנים (המכונים "יורה יורה").
בשנת 2019 הוגשה עתירה לבג"ץ בדרישה לאפשר לבוגרות תוכניות אלה להיבחן במבחני הרבנות הרשמיים, ובשנת 2025 העתירה התקבלה.
תלמה ת'אל "ייבי" סומר היא שחקנית טניס שולחן יהודייה-אמריקאית.
אלופת עולם בזוגות מעורבים (1948) ובתחרות הקבוצתית (1949), זוכת שתי מדליות ארד באליפות עולם ביחידות (1949) וזוגות נשים (1948).
אחותה הגדולה, לאה נויברגר, אף היא שחקנית טניס שולחן מצטיינת, אלופת עולם בזוגות מעורבים (1956) וזוכת 5 מדליות ארד מאליפויות עולם, מהן 1 ביחידות (1951).
כילדה קטנה, היא שיחקה הרבה פוטבול וסופטבול.
בגיל 13, היא זכתה במחבט טניס במשחק בינגו.
היא מעולם לא קיבלה שיעורים.
בגיל 15, היא הייתה קפטנית קבוצת הטניס של הבנים בתיכון, הבת היחידה ששיחקה אי פעם בקבוצת הבנים, שלא לדבר על קפטנית.
היא סיימה את לימודיה במקום הראשון מתוך 550 תלמידים.
באליפות ארצות הברית הפתוחה שנערכה בשנת 1947 היא זכתה בתואר לזוגות נשים ביחד עם אחותה לאה נויברגר.
באליפות העולם שנערכה בלונדון בשנת 1948 היא זכתה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב בטורניר זוגות מעורבים ביחד עם היהודי דיק מיילס לאחר ניצחון במשחק הגמר על אלופי העולם ולסטה פוקורנה ובוהומיל וניה מצ'כוסלובקיה ומדליית ארד בטורניר זוגות נשים ביחד עם אחותה לאה נויברגר הן הפסידו בשלב חצי הגמר לוורה תומאס-דייס ומרגרט פרנקס מאנגליה שזכו במדליית זהב.
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי בטורניר הקבוצתי ובטורניר ליחידות היא הגיעה לשלב שמינית הגמר שבו הפסידה לרוז'י קרפטי מהונגריה ב-5 מערכות.
אלופת עולם בקבוצתי וזוכת מדליית ארד ביחידות
באליפות העולם שנערכה בסטוקהולם בשנת 1949 היא זכתה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב ביחד עם פגי מקלין ומילדרד שאהיאן לפני אנגליה צרפת והונגריה.
מדליית ארד בטורניר יחידות לאחר שהפסידה בשלב חצי הגמר לקווטה הרושקובה מצ'כוסלובקיה.
באליפות אנגליה הפתוחה שנערכה באותה שנה היא זכתה בתואר זוגות מעורבים ביחד עם דיק מיילס ובתואר לזוגות נשים ביחד עם פגי מקלין.
בשנת 1980 הוכנסה ת'אל להיכל התהילה של איגוד טניס השולחן של ארצות הברית.
בשנת 2005 קיבלו ת'אל ואחותה קיבלו פרס מפעל חיים של מארק מת'יוס בטניס השולחן של ארצות הברית.
בשנת 2017 הוכנסה ת'אל ליד לאיש הספורט היהודי.
תַּלְמֵי אֵלִיָּהוּ הוא מושב בנגב הצפוני-מערבי, בחבל אשכול, המשתייך לתנועת המושבים.
המושב נקרא על שמו של אליהו קראוזה, מנהל בית הספר החקלאי מקוה ישראל בתקופת מלחמת העולם הראשונה ולאחריה.
המושב הוקם בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 תחת השם "בשור ג".
המושב הוקם כמושב שיתופי אך די מהר הפך למושב עובדים.
בשנותיו הראשונות הצטרפו אליו קבוצות נוספות של עולים מצרפת.
במושב זה גדלו אביב גדג' וגבריאל בלחסן מלהקת אלג'יר ושמו מוזכר בשיר "פעמוני המאה" מתוך האלבום מנועים קדימה.
בנוסף, באחד מאלבומי הסולו של גבריאל בלחסן ישנו שיר הנושא שם זה.
אחיו של גבריאל בלחסן, המוזיקאי ידידיה בלחסן ובת דודו נועה בלחסן, נולדו אף הם במושב.
בשנת 2012 הוציא האמן שלום גד, אחיו הגדול של אביב גדג', טרילוגיית אלבומים בשם "המצב", ובתוכה אלבום בשם "תלמי אליהו".
תַּלְמי יוֹסֵף הוא מושב חילוני, בחבל שלום שבצפון הנגב, מצפון לחולות חלוצה.
המושב משתייך לארגון יישובי האיחוד החקלאי ולמועצה אזורית אשכול.
המושב נקרא על שמו של יוסף ויץ, מראשי הקרן הקיימת לישראל.
תלמי יוסף בפתחת שלום הוקם עבור מתיישבי תלמי יוסף בסיני שפונו ממנה בעקבות חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים.
סיכום על הקמת היישוב החדש הושג עוד בשנת 1979, ובכך היה תלמי יוסף מהיישובים הראשונים שהגיעו לסיכום על מעבר משותף לחבל שלום.
בפברואר 1980 הוחל בהקמת המושב החדש בחבל שלום.
הקמת המושב הותנתה במציאת 30 משפחות המעוניינות לעבור אליו, אולם גיוס המשפחות נתקל בקשיים מפני שהזכאים לפיצויים, שהגיעו למושב בסיני לפני אוקטובר 1978, נדרשו לוותר על הפיצויים אם יבקשו לעבור למושב בחבל שלום.
אחרי פינוי סיני במאי 1982 קם המושב החדש בחבל שלום, והחל בגידול עגבניות לייצוא.
בשנת 1983 נקלע המושב, יחד עם שאר המושבים בחבל שלום, לחובות, עקב ירידה במחירי הירקות, זינוק באינפלציה ומגבלה על מכסות הייצור.
לאחר שהפגינו במעבר רפיח הובטח לתושבים סיוע מיידי, אך הקשיים נמשכו לאחר שבעקבות האינתיפאדה הראשונה לא יכלו להעסיק פועלים מעזה.
רוב חובות מושבי חבל שלום נמחקו בהמשך בהסדר חובות המושבים.
בשנת 2000, הוכרז על תוכנית הרחבה למושב, שמנה אז 40 משקים ברחוב אחד, והוחלט על הקמת רחוב שני ובו נחלות בשטח 10 דונם.
בשנת 2006 אישר מינהל מקרקעי ישראל את ההרחבה לאחר שחרור שטחי אש לטובת שטחים חקלאיים נוספים, ולאחר שמשרד החקלאות אישר מכסה חדשה של 1.4 מיליון קוב מים למושב.
התושבים במושב מתפרנסים בעיקר מחקלאות.
במושב נמצאת חוות "שביל הסלט", שבה מדגימים למבקרים שיטות מודרניות לגידול ירקות והפרחת יוני דואר.
במושב שוכנים גם מיזמים עסקיים נוספים ובהם חברה הנותנת פתרונות לחקלאות בישראל ובעולם, tiv-habsor, "חוות הקקטוסים", מבשלת בוטיק "קרמזינה", ומיזמי הסעדה הפעילים בעיקר סביב פסטיבל דרום אדום.
בשנת 2013 הקימה חברת "סאן טים" על קרקעות המושב מתקן פוטו-וולטאי להפקת חשמל בהיקף 9 מגוואט על שטח של כ-150 דונם.
בשנת 2017 רכשה חברת "אלומיי קפיטל" את המתקן תמורת 39 מיליון שקל, ובראשית שנת 2024 חתמה על הסכם למכירת המתקן לקרן Greenlight Fund Limited Partnership וקבוצת דוראל אנרגיה, תמורת 44.75 מיליון ש"ח.
המכירה הושלמה בחודש יוני 2024, תמורת 42.6 מיליון ש"ח.
תַּלְמֵי בִּיל"וּ הוא מושב בצפון הנגב ליד העיר נתיבות והוא חלק ממועצה אזורית מרחבים.
היישוב הוקם בשנת 1953 במסגרת הקמת מושבי השבלים בקו שובל והוא כונה באופן זמני שובל 8. שמו הקבוע מציין 70 שנה (בשנת הקמת היישוב) לעליית חברי ביל"ו לארץ ישראל.
המושב הוקם על ידי עולים מרומניה ואיראן, אך יוצאי רומניה עזבו את המקום, והעדה העיקרית ביישוב היא יוצאי כורדיסטן.
ביישוב יש גם יוצאי איראן, יוצאי בולגריה ומעט יוצאי טורקיה.
רוב חברי המושב מתפרנסים מחקלאות.
בין הגידולים: מטעי פרי – משמש, תפוחים, תפוזים ולימונים, ירקות בחממות: עגבניות, פלפל, גמבה וחסה.
כמו כן מגדלים במושב תבלינים ופרחים.
חברי המושב מתפרנסים גם מתיירות (השכרת צימרים).
למושב ועד מקומי וועד אגודה,
תַּלְמַי הראשון, המכונה גם תלמי סוטר (ביוונית עתיקה: Πτολεμαῖος Σωτήρ, "תלמי המושיע"; 367 לפנה"ס – 283 לפנה"ס), היה דיאדוך ומלך מצרים התלמיית, מייסד שושלת תלמי.
תלמי היה אחד ממצביאיו של אלכסנדר הגדול, וכאשר נכבשה מצרים ב-332 לפנה"ס, הקים אלכסנדר עיר חדשה, לה קרא אלכסנדריה, ומינה את תלמי לסטראפ (נציב) מצרים.
תלמי נולד בשנת 367 לפנה"ס במקדון שבצפון יוון, לבן-אצולה מקדוני בשם לאגוס, ולבת-אצילים (אולי ממשפחת המלוכה) בשם ארסינואה.
עם זאת, לפי פאוסניאס רווחה בקרב המקדונים שמועה, לפיה היה תלמי בנו של פיליפוס השני, אביו של אלכסנדר הגדול.
לפי אותה שמועה נשׂא לאגוס את ארסינואה לאישה, כשכבר הייתה הרה.
אין ודאות בקשר למקור השמועה.
ייתכן שתלמי עצמו, או אחד מקהל תומכיו, עודד שמועה זו כדי לחזק את מעמדו במסגרת מלחמות הדיאדוכים.
לפי סיפור שהשתמר אצל פלוטרכוס רווחה שמועה גם לגבי מוצאו הנחות של לאגוס, אבי-תלמי.
לטענת אליס, סביר להניח שתלמי בילה את נעוריו בחצר המלך פיליפוס, כצוער וכבן-ערובה בו-זמנית.
תלמי היה אחד הקצינים של אלכסנדר הגדול במסעות כיבושיו באימפריה הפרסית, אשר הייתה תחת כס דריווש השלישי.
כשהגיע צבאו של אלכסנדר להליקרנסוס במטרה לכבשה, ממנון, האחשדרפן מטעם הפרסים, נס מהעיר.
כשאלכסנדר יצא למרדף, הוא מינה את תלמי להחזיק באקרופוליס העיר.
תלמי השתתף בקרב איסוס בנובמבר 333 וליווה את אלכסנדר במסעו למקדש האל אמון בנווה המדבר סיווה במצרים.
בנוסף, השתתף בבזיזתה של פרספוליס, "עיר הפרסים", בהוראת אלכסנדר.
בדצמבר 330 מונה תלמי לשמש כאחד משבעת שומרי ראשו של אלכסנדר, ששימשו לו לסגנים.
לפי פאוסניאס, תלמי היה משמעותי ביותר במלחמתו של אלכסנדר באוקסידרקאה.
ניתן לראות ראיות לקרבתו של תלמי לאלכסנדר בכתבים עתיקים המספרים על פציעתו של אלכסנדר.
כשחלה אלכסנדר מוקדון והיה על סף מותו, בשנת 323 לפנה"ס, לא היה ברור מי יירש אותו ואת האימפריה.
אלכסנדר הרביעי, בנם של אלכסנדר ורוקסנה, היה עדיין בבטן אימו כשאביו נפטר.
ההנחה הייתה כי אם ייוולד לאלכסנדר בן, השלטון יעבור אליו, ואם תיוולד בת, השלטון יעבור לאחיו למחצה, פיליפוס השלישי (שלפני מלכותו נקרא ארהידאוס).
כך או כך, היה דרוש עוצר, שישלוט בפועל, שכן לפיליפוס הייתה נכות קוגניטיבית או נפשית, והוא לא נחשב כשיר לשלטון.
לפני מותו אלכסנדר העניק את טבעת החותם, הסמכות לשלוט, לפרדיקס, אך הוא לא נקב בשמו כשליט לאחר מותו, ומצביאים אחרים, שהסכימו לקבל את מרות פרדיקס כל עוד אלכסנדר היה בחיים, לא נטו לקבל זאת לאחר מותו.
לפי דיודורוס, כשאלכסנדר היה על ערש דווי התכנסו המצביאים הבכירים ביותר סביבו, ותלמי היה זה ששאל מי ישלוט; אך תשובתו של אלכסנדר הייתה רק "האיש הטוב ביותר".
בהינתן שמספר אישים בעלי עוצמה שאפו לנכס את האימפריה כולה או חלקה לעצמם, הסכנה למלחמה הייתה ברורה, ואכן המאבק ביניהם הוביל בהמשך למלחמות הדיאדוכים.
לאחר מותו של אלכסנדר, קרא פרדיקס לכינוס של מספר מצביאים חשובים לפגישה בבבל שבה יוכרע כיצד יתנהל השלטון באימפריה.
כינוס זה היה הפתיח של הסכמי בבל, שהיוו ניסיון להסדיר את הירושה.
תלמי נכח ודיבר בפגישה, אך ההיסטוריונים העתיקים חלוקים בדעתם לגבי דבריו.
לפי יוסטינוס, תלמי התנגד להכתרת ארהידאוס בגלל נכותו ובגלל האמונה שאמו הייתה זונה לפני שהתחתנה עם פיליפוס השני, מלך מוקדון.
לפי קווינטוס קורטיוס רופוס, תלמי התנגד לבנה של רוקסנה (אם יהיה בן), שכן הוא היה מקדוני למחצה בלבד, וכן התנגד ללרעיון שהעלה נארכוס, שהשלטון יעבור לבנו הלא חוקי של אלכסנדר, הרקולס ממקדוניה .
עם זאת, יוסטינוס וקורטיוס מסכימים שלאחר דברי הביקורת הציע תלמי שבמקום לקבוע מי יירש את אלכסנדר תוקם מועצה מייעצת שתתכנס בעת הצורך ושלכל חבריה יהיה כוח שווה.
משמעות הצעה זו הייתה שתוקם קבוצה של מדינות מאוחדות אך מובחנות זו מזו, ושכל אחת מהן תישלט על ידי סאסטרפ (המונח היווני לאחשדרפן).
הצעתו נדחתה, אך לפי ההיסטוריון איאן וורת'ינגטון, הנאום שנשא השתלם והבטיח שתלמי יקבל בהמשך מעמד של סאטרפ במצרים.
הפגישה נמשכה, אך כנראה הופרעה על ידי חיילים שדרשו להמליך את ארהידאוס, והמצביאים, או חלקם, ברחו מהמקום מחשש לחייהם.
לבסוף הושגה פשרה, שלפיה ארהידאוס ימלוך לבדו כפיליפוס השלישי ואם יוולד לרוקסנה בן הם ימלכו במשותף; פרדיקס יקבל מעמד של כיליארך , שכפוף ישירות למלך, וכך יהפוך לדמות הבכירה ביותר.
כחלק מהפשרה, מלאגרוס מונה לסגנו של פרדיקס, אך זמן קצר לאחר מכן האשים פרדיקס את מלאגרוס בבגידה, והוציאו להורג יחד עם עשרות מאנשיו.
לאחר מותו של מלאגרוס קרא פרדיקס לפגישה נוספת בבבל, שבה התקבלו החלטות חשובות לגבי עתידה של האימפריה וכן עתידו של תלמי.
ככל הנראה בשל פגישה זו, הגאוגרף פאוסיניאס כתב בחיבורו "תיאורה של יוון", שתלמי היה האחראי המרכזי לפירוקה של האימפריה לממלכות; אך היסטוריונים מאמינים שפרדיקס הוא זה שקיבל את ההחלטות, והאישים האחרים בפגישה הסכימו לו לאחר שנוכחו בגורלו של מלאגרוס.
פרדיקס הציע שכל אחד מהאישים יקבל אחריות על אזור מסוים באימפריה.
לפי ההצעה, כל אחד מהשליטים יהיה כפוף באופן רשמי למלך מקדוניה באופן ישיר, אך פרדיקס ככל הנראה חשב שחלוקה זו תאפשר לו לרכז את השלטון בידיו, שכן האחרים יהיו מבודדים באזורם ועסוקים בניהולם.
הצעתו התקבלה, ותלמי קיבל את האחריות על מצרים ועל חלקים מחצי האי ערב ולוב.
עם זאת, לפי התוכנית שהתקבלה, הסאטרפ הנוכחי של מצרים, קלאומנס מנאוקרטיס יישאר במצרים כסגנו של תלמי.
ככל הנראה, פרדיקס רצה שקלאומנס ישמש עבורו כמרגל וכאמצעי לפיקוח על תלמי.
תלמי בחר במצרים מסיבות פרגמטיות ומתוך הבנה של חשיבותה ועושרה.
כשאלכסנדר כבש את מצרים מהשלטון הפרסי, בשנת 332 לפנה"ס, היא הייתה ירוקה, עשירה ומפותחת.
עבור אלכסנדר, הייתה ארץ זו למקור ההכנסה הגדול ביותר שלו והניבה לו עד שישים אלף טאלנטים מדי שנה.
התבואה שגשגה בה הודות להצפותיו השנתיות של הנילוס, וכן הודות לעושר המינרלים שלה.
האזור הקטן יחסית (כ-23,000 קמ"ר) היה נוח להגנה מפני אויבים.
יתרון נוסף היה ריחוקו היחסי ממרכז הסכסוך בין המצביאים ששיוועו לבכורה.
נתון זה איפשר לתלמי לבנות את כוחו במצרים עד שיהיה חזק מספיק בכדי להתמודד בעצמו עם יריבים.
במהלך מלחמות הדיאדוכים, לאחר מותו של אלכסנדר מוקדון בשנת 323 לפנה"ס, כרת תלמי ברית עם סלאוקוס הראשון.
במשך כ-100 שנה (301 – 198 לפנה"ס) שלטה שושלתו גם על שטחי ארץ ישראל (עד שנכבשה על ידי הממלכה הסלאוקית), ובמשך כ-220 שנה שלטה על האי קפריסין (עד שנכבש על ידי הרומאים).
יוסף בן מתתיהו מספר שתלמי כבש את ירושלים במרמה.
הוא נכנס אל העיר בשבת כשהוא מצהיר שכוונתו היא להקריב קרבן.
לאחר כניסתו, כבש את העיר ולקח ממנה, ולאחר מכן גם משאר סביבות יהודה כ-120,000 שבויים.
לפי דבריו של יוסף, נהג תלמי בעיר באכזריות גדולה.
שושלת תלמי, בעלת האוריינטציה ההלניסטית, שלטה במצרים כ-300 שנה.
למרות השליטה על מצרים, בניה אינם מצריים, וחלקם אף לא ידעו את שפת העם.
שלטונם היה נגוע ביריבויות קשות בין האצילים, ומתנגדים רבים הוגלו ונרצחו.
לתלמי הראשון היו ארבע נשים.
אשתו הראשונה תאיס הייתה הטאירה אתונאית, אשר לפי שמועות מסוימות, הייתה מאהבתו של אלכסנדר מוקדון, במקביל ליחסיה עם תלמי, טרם נישואיהם.
אשתו השנייה הייתה ארטקמה, נסיכה פרסית לה נישא בטקס נישואין המוני וכפוי על ידי אלכסנדר בשושן שבפרס (324 לפנה"ס).
אשתו השלישית הייתה אורידיקה בתו של אנטיפטרוס מושל מקדוניה לה נישא בנישואים פוליטיים בעקבות מלחמות הדיאדוכים.
אשתו הרביעית הייתה ברניקי הראשונה אשר בנה תלמי השני מלך אחריו.
לתלמי, יחד עם ענת/אתנה, הוקדשה כתובת ענת-אתנה על מזבח אבן מקפריסין.
בגרסה היוונית של הכתובת מוזכר "ניצחון", וייתכן שניצחון זה הוא ניצחונו של תלמי על הקואליציה הקיפרית, שנתמכה בידי אנטיגונוס מונופתלמוס, בשנת 312 לפנה"ס.
תַּלְמֵי יָפֶה הוא מושב במישור החוף הדרומי, ליד העיר אשקלון, המשתייך למועצה אזורית חוף אשקלון.
שמו של היישוב הוא על שמו של אריה לייב יפה שהיה מראשי קרן היסוד ונהרג בהתפוצצות מכונית תופת שהחדירו ערבים לשטח בית המוסדות הלאומיים בירושלים.
היישוב הוקם בשנת 1950 על ידי עולים מפולין ורומניה כקיבוץ של תנועת העובד הציוני ובשנת 1961 הפך למושב שיתופי לאחר שהפסיקו להגיע אליו גרעינים מטעם תנועת העובד הציוני והיה חשש שהמקום יינטש.
האישור להפיכת הקיבוץ ניתן למרות התנגדות הסוכנות היהודית, בגלל הוצאות הבינוי הכרוכות בשינוי, בגלל היות המקום יישוב ספר.
בשנת 2012 קלט היישוב 28 משפחות שפונו במסגרת תוכנית ההתנתקות מהיישוב אלי סיני שהיה בצפון רצועת עזה.
תַּלְמֵי יְחִיאֵל הוא מושב באזור מישור החוף הדרומי, השוכן ליד העיר גדרה.
המושב משתייך לתנועת המושבים ונמצא בשטח שיפוט מועצה אזורית באר טוביה.
היישוב הוקם בשנת 1949 בידי עולים מבולגריה ורומניה.
שמו של היישוב הוא על שמו של יחיאל צ'לנוב שהיה מנהיג ציוני ברוסיה.
בתחילה, סבלו המתיישבים מחוסר הצלחה כלכלית וחקלאית בגלל חוסר ניסיון חקלאי, ומתיישבים עזבו את המקום.
בשנת 1955 הופנו למושב עולים חדשים מארצות צפון אפריקה.
תַּלְמֵי אֶלְעָזָר הוא מושב באזור הצפון ליד חדרה השייך למועצה אזורית מנשה.
היישוב הוקם עבור בני המעמד הבינוני על ידי חברת פיק"א בשיתוף עם המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית והתאחדות האיכרים.
הוא נקרא על שם אלעזר וורמסר, איש הברון רוטשילד, שהיה בעבר אחד מראשי ארגון פיק"א.
אבן פינה ליישוב הונחה בספטמבר 1952 ובמאי 1953 נחנכו 30 בתים.
המתיישבים היו בני איכרים מזכרון יעקב ומושבות אחרות ועולים חדשים מאירופה, אירן וצפון אפריקה.
התכנון היה להקים 60 יחידות חקלאיות בנות 35 דונם כל אחת.
בהתחלה התבסס המשק על מטעים ומשק מעורב (פרה לכל משפחה, 500 תרנגולות וחצי פרד).
עקב מליחות הקרקע, נכשלו גידולי המטעים ולאחר מאמצים קיבל המושב 1000 דונם נוספים ונטע בהם פרדס.
אולם גם הפרדס כשל ובשנת 1960 שקע המושב בחובות כבדים.
התאחדות האיכרים קיבלה על עצמה לטפל בבעיית מליחות הקרקע ולסייע בהקמת רשת ניקוז.
ב-30 במרץ 1993 בוצע פיגוע ירי בצומת היישוב בו נרצחו שני שוטרים, לזכרם הוקמה אנדרטה במקום הפיגוע.
היישוב הוא יישוב קהילתי, במרכז היישוב שוכן בית כנסת קהילתי ולצידו בית תרבות לאירועים.
רב היישוב הוא הרב מנחם שוויכה.
תלמי מנשה הוא מושב אשר נוסד בשנת 1953, ה'תשי"ג על ידי תנועת הציונים הכלליים.
לאחר שנה צורף רשמית לבאר יעקב, אך המשיך מעשית להתקיים כמושב חקלאי.
שטחו של המושב הוא כ-1,800 דונם והוא מורכב מ-62 משקים חקלאיים ו-5 משקי עזר.
המושב גובל עם באר יעקב ממערב, מחנה צריפין מצפון, כביש 44 ממזרח ורמלה מדרום.
המושב נקרא על שמו של מנשה מאירוביץ'- אגרונום, סופר, מאנשי ביל"ו, איש העלייה הראשונה אשר כונה "אחרון הביל"ויים", שכן האריך ימים והיה לבילויי היחידי שזכה לחזות בהקמתה של מדינת ישראל.
המושב הוקם על חורבות הכפר הערבי "אבו פאדל" שננטש במהלך מלחמת העצמאות, ותחילה תוכנן לקרותו "תלמי ביל"ו".
טקס העלייה על הקרקע התקיים ב-7 במאי 1953 אך המקום עדיין לא יושב בשלב זה.
רק לקראת סוף אותה שנה הוקמו שני יישובים על שם תנועת ביל"ו, האחד ליד באר יעקב, שנקרא לבסוף תלמי מנשה, על שם איש ביל"ו מנשה מאירוביץ', והשני בצפון הנגב, שהוא קיבל לבסוף את השם תלמי ביל"ו.
קומץ המשפחות המייסדות הגיעו למושב במסגרת תנועת "מן העיר אל הכפר" שבה היו חברים נציגי תנועות ההתיישבות.
רוב בני המשפחות המייסדות היו ילדי הארץ או ניצולי שואה.
עד הקמת מושב הקבע גרו המתיישבים בפחונים, עיבדו את הפרדסים הנטושים של הערבים, וחילקו את רווחי העבודה ביניהם.
המושב תוכנן והוקם על ידי הסוכנות היהודית והתאחדות האיכרים ועל כן כונה בתחילה מושבה.
ולכל נחלה הוקצב סכום כסף במטרה להקים בה משק חקלאי, בנוסף כל מתיישב שילם דמי השתתפות עצמית בסך 3,000 לירות על מנת לשלם על בניית ביתו.
באפריל 1954 נחנכו בתי הקבע.
כשנה לאחר הקמת היישוב, הוחלט לספחו באופן אדמיניסטרטיבי למועצה המקומית באר יעקב, ובאופן רשמי היישוב חדל להיות יישוב עצמאי, והוא אינו מופיע ברשימות היישובים.
באופן מעשי המשיך היישוב להתקיים כמושב חקלאי, עם ועד וראש ועד, ואף שויך לתנועה התיישבותית.
בבחירות המוניציפליות שהתקיימו לאחר מכן, הצביעו תושבי תלמי מנשה למועצה המקומית באר יעקב, והם אף הקימו מפלגה בשם "תם (למען תלמי מנשה)".
בהמשך כונתה תלמי מנשה "השכונה החקלאית של באר יעקב".
באוקטובר 1955 נחנך כביש הגישה ליישוב.
בשנת 1959 הודיעו תושבי המקום על מעבר לתנועת המושבים בגלל שהתאחדות האיכרים לא סייעה להם בעת מצוקתם הכלכלית.
למתיישבים ניתנה אפשרות לבחור להתפרנס בין שני ענפים חקלאיים: עופות ובקר, או מגידולים חקלאיים.
הגידולים הנפוצים בשנותיו הראשונות של המושב היו פירות הדר ומשמשים.
החקלאים הקימו את "אגודת החקלאי תלמי מנשה", אגודה חקלאית שיתופית, על מנת שתייצג אותם מול גופים מסחריים ומנהליים.
בשנות התשעים ובתחילת שנות האלפיים הוקמו הרחבות מגורים על השטחים החקלאיים לטובת צאצאי בעלי הנחלות.
ב-2006 נחתמה עסקה בה העביר המושב חלק מאדמותיו לטובת הקמת שכונת חתני פרס ישראל בבאר יעקב.
בשטח תלמי מנשה נמצא הבניין הנטוש של מפקדת חסן סלאמה במלחמת העצמאות.
תלמי החמישי אפיפנס , מלך מצרים התלמיית, מבני שושלת תלמי.
תלמי היה בנו של מלך מצרים תלמי הרביעי ואשתו (שהייתה אחותו) ארסינואי השלישית.
עם מות אביו ב-205/204 לפנה"ס הוא עלה לשלטון כמלך מצרים אולם מכיוון שהוא היה ילד רך בשנים בפועל שלט יועצו של אביו אגתוקלס שמונה לעוצר אולם מעבר השלטון לא התנהל בצורה חלקה ושכנודע על מות המלך פרצו מהומות באלכסנדריה שבמהלכם נהרג אגתוקלס.