tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מערך מכלי אחסון דלק כולל יש 30 מכלים לאחסון בגדלים שונים ועוד מספר מכלים להפרדת מים.
יכולת אחסון של כ-2.3 מיליון טון.
המכלים מוזנים מקו הצינור ומנמל אשקלון ומזרימים דלק גולמי לבתי הזיקוק באשדוד או לנמל אשקלון.
פרויקט "הזרמה הפוכה" נולד עקב מצוקת אחסון של דלקים שנוצר בעקבות רגולציה של האיחוד האירופי שלא מאפשר חידוש/שיקום/שיפוץ של מכלים ישנים באירופה ולא מאפשר בניית מכלי אחסון חדשים.
כמו כן השפעת ה"ירוקים" על הרגולציה באיחוד חייבה סגירה של בתי זיקוק לכל רוחב ביבשת.
בעוד חוות המכלים של קצאא באילת עמדה הרבה שנים כמעט ללא שימוש לאחר סיום הסכם אספקת הנפט ממצרים שנקבע הסכם השלום עם מצריים.
הרעיון היה לאחד את חוות המכלים באילת עם החווה באשקלון.
מה שיאפשר להגדיל מאוד את כושר האחסון של החברה עבור הלקוחות שלה.
כך הפכה קצא"א לאחת מחוות האחסון הגדולות בעולם.
15 בינואר 1970 - הפעלת הנמל, לאחר ששר התחבורה עזר ויצמן, חתם על צו המכריז על הקמתו ועל גבולותיו של הנמל.
17 בפברואר 1970 - מכלית נפט ראשונה מגיעה לנמל ומתחילה לשאוב נפט מן המעגן הצף, אשר אליו מוזרם הדלק בצינור מאילת, שהופעל לראשונה באותו החודש.
ינואר 1972⁩ - הנמל החל לספק בעצמו שירותי־ים למכליות העוגנות בו, עד אז סיפקה שירותים אלה מחלקת הים של נמל אשדוד.
1973 - הנחת קו "18 לאורך 36 ק"מ מנמל אשקלון לבתי הזיקוק באשדוד.
שנים 1983–1988 הנמל משמש לפריקת ציוד לבניית תחנת הכוח רוטנברג.
1996 - הופעל מסוף ימי ויבשתי למזוט.
1998 - הופעלה חוות גפ"מ כולל מסוף ימי בקיבולת של 1,500 טון.
החווה קולטת גפ"מ מן הים והיבשה ומנפקת אותו במכליות כביש להפצה ברחבי הארץ.
6 בפברואר 1999 - הופעל מזח פחם בנמל אשקלון עבור תחנת הכוח רוטנברג וקצא"א החלה לספק את השירותים הימיים לחברת החשמל לישראל.
2003 - החל הנמל לשמש גם ל"הזרמה הפוכה".
2019 - הזיכיון של חברת קו צינור אילת אשקלון הסתיים.
הפעילות של צינור הנפט ונמלי אשקלון ואילת הועברה לחברת "קו צינור אירופה אסיה בע"מ".
במאי 2019 הגיעו 2 גוררות חדשות לנמל, אחת מהם נקראה על שמו של אורי לוברני שבמשך שנים רבות היה נציג האוצר בדירקטוריון קצא"א.
במאי 2020 חתמה קצא"א על הסכם עם מדינות המפרץ במסגרת הסכמי אברהם, ההסכם הנוכחי יניב לקצא"א תזרים של עד כ-700 מיליון דולר בתוך תקופת זמן של כ-8 שנים ובמסגרתו יועבר נפט למסוף קצא"א שבמפרץ אילת, ומשם יועבר הנפט למסוף החברה באשקלון.
ב-28 בדצמבר 1976 נהרג צולל קו צינור אילת-אשקלון בתאונת עבודה תוך כדי צלילה בנמל הנפט באשקלון.
ב-23 בדצמבר 1980 נספה צולל נוסף של קו צינור אילת-אשקלון בנסיבות דומות.
ב-5 בנובמבר 2009 נהרג עובד קו צינור אילת-אשקלון בעת פעילות בגוררת בנמל הנפט באשקלון.
ב-13 במרץ 2023 קרס עגורן במזח הפחם, בשל מזג אוויר חריג ורוחות עזות.
אחד העובדים חולץ במצב בינוני והובהל לבית החולים ברזילי.
שני עובדים אחרים הוכרזו נעדרים.
כעבור יומיים נמצאה גופתו של אחד משני הנעדרים (גמלאי של חברת החשמל שנפגע בשעה שעסק בדייג באזור).
רק לאחר כ-5 שבועות, אותרה גופתו של הנעדר השני מתחת להריסות המזח.
קריסת מזח הפחם השביתה את האפשרות לספק לתחנת הכוח רוטנברג פחם באמצעות אוניות, וחברת החשמל נאלצה להעביר אותו ב-170 משאיות מדי יום, בנסיעה מנמל חדרה לאשקלון.
בהמשך בוצע אספקה גם במשאיות דרך נמל אשדוד.
בניית המזח מחדש נמשכה כשני וחצי, בעלות של 300 מיליון שקל.
נמל אשקלון - קצא"א הוקם למרות החשש מפגיעה באיכות הסביבה, עקב דליפות נפט ופגיעה בחופי אשקלון.
ואכן במשך השנים אירעו עשרות מקרים של דליפות נפט בנמל, במהלך פריקה או העמסה של מכליות או ממתקני האחסון של החברה.
כבר בשנה הראשונה להפעלת הנמל אירעו 4 מקרי דליפה, שגררו קנסות.
לאחר חתימת ההסכם לשינוע נפט מאיחוד האמירויות דרך מפרץ אילת ואשקלון, גברו זיהומי הנפט באזור הנמל.
במאי 2020, תושבים באשקלון התלוננו על ריח חריף של דלק המגיע מהנמל.
דלף נפט מהנמל לים ומשרד הבריאות הורה למתקן התפלה אשקלון להשבית את פעילותו בשל הדליפה.
באוגוסט 2021, דלף מצינור קצא"א ליד אשקלון.
מנהל הנמל הוא עובד חברת קצא"א אשר שר התחבורה ממנה אותו לתפקידו במינוי רשמי.
מישאל שחם בשנת 1968 היה חבר בצוות ההקמה ומונה למנהלו הראשון, תפקיד אותו מילא עד ליציאתו לגמלאות בשנת 1977.
בדצמבר 1978 מונה לאל"ם מיל' צבי גבעתי.
גם הכשיר עובדים לריתוך צינור תת-מימי שנפגע בסערה.
בכך חסך לחברה כסף רב.
אינג שלמה כהן עד 1992
נמל גרניט הוא מפרץ באזור חוף סקוט, בחוף ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
רוחב פתחו של המפרץ 26 קילומטרים.
המפרץ ממוקם בין כף ארצ'ר וכף רוברטס.
המפרץ התגלה בינואר 1902 על ידי המשלחת הבריטית הלאומית לאנטארקטיקה (משלחת דיסקברי) (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים (1901–1904).
המשלחת חיפשה נמל המתאים לעגון בו את הספינה דיסקברי (בה הפליגה המשלחת) בעונת החורף האנטארקטי.
שמו של המפרץ ניתן לו על ידי אנשי המשלחת.
השם "נמל" מסמן את התאמתו כמקום מעגן.
השם "גרניט" מתייחס לסלעי הגרניט שלחופי המפרץ.
הנמל נמצא בפלנדריה, רובו בפרובינציית אנטוורפן וחלקו בפרובינציית מזרח פלנדריה וממוקם בחלקו העליון של שפך הגאות של נהר הסכלדה.
הנמל נגיש לאוניות משא עד גודל קייפסייז.
אוניות שמשקלן אף מעל 100,000 טון ארוך יכולות לשוט 80 ק"מ במעלה שפך הנהר.
כמו נמל המבורג, מיקומו של הנמל בפנים הארץ (במעלה נהר הסכלדה) הופכת את מיקומו למרכזי יותר ביחס לרוב הנמלים האחרים בים הצפוני.
הסכלדה, תעלות, ורשת של מסילות רכבת וכבישים מחברים את רציפי הנמל למרחב העורפי.
בזכות חיבור הדוק זה הנמל הוא השני באירופה מבחינת נפח המטען העובר בו.
ב-1811 נפוליאון זיהה את הפוטנציאל של אזור אנטוורפן והורה על בניית הרציף הראשון במקום, רציף בונפרטה.
ב-1813 הוקם רציף נוסף, רציף וילם, על שמו של וילם הראשון, מלך הולנד.
ב-1830 פרצה המהפכה הבלגית והבלגים חששו שההולנדים יחסמו פעם נוספת את הסכלדה.
בסופו של דבר ההולנדים לא חסמו את הנהר אלא הסתפקו בהטלת מס כבד על התנועה בו.
בריטניה, בייחוד הנרי טמפל, הוויקונט השלישי מפלמרסטון, ראו בקיומה של בלגיה אינטרס בריטי והוחלט לסייע למדינה הצעירה.
בעזרת הסיוע הבריטי בלגיה הצליחה לבטל את המס ההולנדי ב-1863. בשנה זה כבר היה קיים רציף שלישי בנמל (נבנה ב-1860).
ב-1879 נחנכה מסילת הרכבת החשובה ריין הברזל .
אנטוורפן חוותה פריחה בתקופה זו ועד 1908 היו בנמל כבר שמונה רציפים.
ב-1905 החל השימוש בתא השיט הראשון בנמל, מה שאפשר לאוניות גדולות יותר להגיע ליותר רציפים.
הבריטים כאמור ראו בעיר ובנמל נקודה בעלת חשיבות אסטרטגית.
מסיבה זו, באוקטבור 1914 לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, צ'רצ'יל שהיה אז הלורד הראשון של האדמירליות הגיע לעיר במטרה לנהל את הגנת העיר והנמל.
בספטמבר 1944 כוחות בעלות הברית שחררו את אנטוורפן.
רוב מתקני הנמל לא נפגעו במהלך המלחמה ולא היה צורך בעבודות שיקום נרחבות.
חידוש הפעילות בנמל התאפשר רק חודשיים לאחר מכן, בנובמבר 1944, לאחר סיום קרב שפך הסכלדה.
כוחות אמריקאים וקנדים תקפו את האי וולכרן ועד 8 בנובמבר הגרמנים נסוגו.
הבריטים והאמריקיאים חתמו על חוזה לחלוקת הנמל - חלקו הצפוני עבר לשליטת האמריקאים וחלקו הדרומי לשליטת הבריטים.
בדצמבר 1944 הנמל כבר פעל בפעילות גבוהה והאמריקאים העסיקו כ-9,000 אזרחים בנמל.
הנמל היה נתון להתקפות אוויריות בתקופה זה אך לא חדל מפעילות.
בחצי הראשון של 1945 כמות המטען הממוצעת שנפרקה בנמל הייתה כחצי מיליון טון לחודש.
לאחר סיום הקרבות באירופה הנמל שימש נקודת מוצא למשלוחי תחמושת, כלי רכב וטנקים לחזית המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט.
אחרי כניעת יפן המשלוחים הופנו לארצות הברית.
מנובמבר 1945 פעילות הצבא האמריקאי בנמל החלה לדעוך עד שפסקה לגמרי באוקטובר 1946. לאחר כינון השלום באירופה החלה תוכנית פיתוח גדולה בנמל.
במסגרת תוכנית זו הורחבו שטחי הרציפים בגדה הימנית של הסכלדה עד הגבול עם הולנד ונבנה תא השיט ברנדרכט שבזמן חנוכתו ב-1989 היה הגדול בעולם (כיום השני בגודלו בעולם).
מ-1989 העבודות בנמל התמקדו בבניית מרצפי היקשרות הן בגדה הימנית (טרמינל אירופה וטרמינל הים הצפוני) והן בגדה השמאלית (ברציף Deurganck).
צידו הדרומי של רציף Delwaide היה בעבר טרמינל הבית של חברת MSC, לפני שהחברה עברה לרציף בגדה השמאלית כדי להימנע ממעבר בתאי השיט.
אורך הרציפים בגדה הימנית הוא שני ק"מ, מה שמאפשר טיפול בו זמנית בכמה אוניות.
ב-2010 אושרה תוכנית השקעה בנמל שצפויה להמשך 15 שנה ולעלות כ-1.6 מיליארד אירו.
במסגרת התכנית ישודרגו מתקני הנמל ויירכשו שטחים מחברת ג'נרל מוטורס שעתידה לסגור את מפעלה באנטוורפן.
בניגוד לנמל רוטרדם לו יש שטחים פנויים להתרחבות, נמל אנטוורפן מוגבל בשטחים ממערב לו.
הרציפים הצפוניים בנמל (בגדה הימנית) מגיעים כבר כיום לגבול עם הולנד ובגדה השמאלית פועלת תחנת כוח גרעינית.
באוקטובר 2019 הנמל החל להשתמש בגוררות המופעלות בדיזל ומימן.
בכפר לילו (Lillo) שממערב לאזור המרכזי של הנמל פועל מרכז מבקרים חדש.
ניתן לסייר באוטובוס ברחבי הנמל בליווי מדריך מטעם הנמל.
פיתוח הגדה הימנית כלל בניית תא שיט וטרמינלים של מכולות.
אורך תא השיט ברנדרכט 500 מטרים, רוחבו 68 מטרים ועומקו 13.5 מטרים.
בזמן פתיחתו ב-1989 היה זה תא השיט הגדול בעולם וכיום הוא השני, אחרי תא השיט Kieldrecht שאף הוא נמצא בנמל אנטוורפן (בגדה השמאלית).
שני טרמינלים של מכולות נבנו בגדה הימנית.
טרמינל אירופה החל לפעול ב-1990 וטרמינל הים הצפוני ב-1997. הרציפים הישנים, (למשל רציף נפוליאון) משופצים כדי להתאימם לתפעול מטען מודרני.
רציף אמריקה, רציף אלברט ורציף הנמל השלישי חודשו כדי להתאימם לעבודה עם אוניות מסוג פנמקס (אוניות בעלות שוקע של עד 13 מטרים).
רציף נוסף עובר שיפוצים כדי להתאימו לדור החדש ביותר של אוניות מכולות.
התוכניות הראשונות לפיתוח הגדה השמאלית של הנמל החלו בשנות ה-60 והן צברו תאוצה בשנות ה-90. כיום המסחר ברציף Vrasene כולל בין השאר מוצרים הקשורים לתעשיית היערות ורכבים.
בסיום העבודות על רציף זה אורכו יהיה 5 ק"מ ויאפשר גישה לאוניות בעלות שוקע של עד 14.5 מטרים.
כדי להתאים לנפח המטען הגדל ולאחר שהטרמינלים של המכולות בגדה הימנית הגיעו למכסתם המקסימלית נבנה קומפלקס רציפים חדש בשם רציף Deurganck.
קומפלקס זה פתוח לנהר הסכלדה והגישה אליו לא דורשת מעבר דרך תאי שיט.
הטרמינל הראשון בקומפלקס נפתח ב-2005. מכסת הרציף כולו מוערכת ב-8–9 מיליון TEU.
אורך רציפי הקומפלקס 5.5 ק"מ והוא בנוי מ-1,200,000 מטר מעוקב של בטון.
מ-2015 החלק הצפוני של הרציף מופעל בשיתוף על ידי חברת MSC וחברת PSA International .
החלק הדרומי של הרציף מופעל על ידי חברת DP World .
ב-2016 נחנך תא השיט Kieldrecht שמאפשר גישה לרציפים הפנימיים של הגדה השמאלית.
זהו תא השיט הגדול בעולם.
כדי לאפשר גישה לאוניות ההולכות וגדלות הוא עמוק אף יותר מתא השיט Berendrecht (נמצא בגדה הימנית).
תא שיט זה הוא השני שמוביל לרציפים הפנימיים בגדה השמאלית מה שמהווה מנגנון הגנה - אם תא אחד לא פועל התא השני מאפשר כניסה ויציאה של אוניות מהרציפים.
משם לאוניות יש גישה לכל הרציפים הפנימיים.
נמל ג'יורג'יולשט (ברומנית: Portul Giurgiulești) הוא הנמל היחיד ברפובליקת מולדובה, אליו יכולות לשוט אוניות ים.
הנמל נבנה על חלקת חוף צרה של הדנובה באזור בו נשפך לתוכה נהר הפרוט.
הנמל ממוקם בקרבת הגבול עם רומניה ועם אוקראינה, בקרבת הנמל הרומני גאלאץ, על חלקת קרקע, שקיבלה מולדובה מאוקראינה במסגרת הסכם חילופי הטריטוריות בין רפובליקת מולדובה ובין אוקראינה.
בעלי הנמל הם החברה Danube Logistics והנמל הופעל לראשונה ב-26 באוקטובר 2006 לאחר עשר שנות בנייה.
מסוף הדלקים נבנה במימון זר של 35 מיליוני דולרים והופעל ב-2007. ב-2009 יצאו דרך הנמל משלוחי הדגנים הראשונים.
בנמל יש מתקנים להעמסת ופריקת סחורות וגם טרמינל לנוסעים.
נמל איזמיר (בטורקית: İzmir Limanı), המכונה גם נמל אלסנקאק, הוא נמל ימי באיזמיר, טורקיה ומשמש למשא ונוסעים.
הנמל הוא השביעי בגודלו במדינה במונחי נפח מכולות והשלושה עשר במונחים של נפח מטען.
איזמיר הייתה נמל חשוב של האימפריה העות'מאנית, והרציף הראשון בנמלה נבנה ב-1869. הנמל המודרני נבנה בין השנים 1955 ו-1959.
המפעיל הראשון שלו היה חברת הרכבות הלאומית של הרפובליקה הטורקית.
בשנת 1960 הוא נרכש על ידי DenizBank (בנק בבעלות המדינה האחראי על עסקים ימיים).
ב-1 בינואר 1989 הוא הועבר בחזרה לחברת הרכבות הלאומית של הרפובליקה הטורקית.
ב-2007 הופרט הנמל, אבל בגלל סיבות משפטיות הופסקה ההפרטה.
בשנת 2018 נכללה תשתית הנמל בקרן העושר של טורקיה.
שטח הקרקע הכולל של הנמל הוא .
אורך המזח הכולל הוא .
באורך זה המזח משמש ל-18 ספינות.
על פי נתוני 2018, מספר כלי השיט הימיים שביקרו בנמל היה 2,047. גודל המסחר הכולל באותה שנה היה 9 מיליון טון.
נמל ברצלונה (בקטלאנית: Port de Barcelona, IPA: [ˈpɔɾ ðə βəɾsəˈlonə]; בספרדית: Puerto de Barcelona) הוא בעל היסטוריה של 2,000 שנה וחשיבות מסחרית עכשווית רבה כאחד הנמלים הגדולים של אירופה בים התיכון.
כמו כן, הוא הנמל הגדול ביותר של קטלוניה.
זהו גם נמל המכולות השלישי בגודלו בספרד והתשיעי בגודלו באירופה, עם נפח סחר של 3.42 מיליון TEU ב-2018. הנמל מנוהל על ידי רשות הנמלים של ברצלונה.
שטחו 7.86 קילומטרים רבועים המחולקים לשלושה אזורים: פורט ול (הנמל הישן), הנמל המסחרי/תעשייתי והנמל הלוגיסטי (הנמל החופשי של ברצלונה).
זה לא הנמל היחיד בברצלונה, שכן יש גם שני נמלי יאכטות ומרינות נוספים: פורט אולימפיק ופורט פורום סנט אדריה מצפון.
אזור פורט ול כולל שתי מרינות ומעגנים ליאכטות, נמל דייגים, תחנה ימית למעבורות הנוסעות לאיים הבלאריים ויעדים אחרים בים התיכון ועוד תחנות ואזורים לעגינת אוניות.
פורט ול צמוד לנמל התעשייתי.
באזור המרכז שוכנים בו גם "מרמגנום" (מרכז קניות וחיי לילה), קולנוע מולטיפלקס, IMAX פורט ול (מתחם קולנוע במערך גדול), והאקווריום הגדול באירופה, המכיל 8,000 דגים ו-11 כרישים ב-22 אגנים.
מלא ב-6 מיליון ליטרים של מי ים.
מכיוון שהוא ממוקם באזור תיירות ייעודי, המרמגנום הוא הקניון המסחרי היחיד בעיר שיכול להיפתח בימי ראשון ובחגים.
לצד אזור מרמגנום נמצאות ה"גולונדרינס", ספינות קטנות שלוקחות תיירים לביקור באזור הנמל ומחוצה לו.
הנמל התעשייתי של ברצלונה נמצא בדרום וכולל את זונה פרנקה, אזור תעשייתי ללא מכס שהתפתח בתוך נמל ברצלונה, מעבר לפני השטח השטוחים של דלתה ליוברגט בין העיר ברצלונה לזו של אל פראט דה ליוברגט ונמל התעופה של ברצלונה-אל פראט מדרום.
מקום טוב לצפות בנמל התעשייתי וגם בנמל התענוגות הוא ממונז'ואיק, וליתר דיוק, מטירת מונז'ואיק, כמו גם מהרכבל האווירי, המחבר את ברצלונטה עם תחנת המעבורת ומונז'ואיק.
ב-1978 הכריז משרד העבודה הציבורי על קידום נמלים אוטונומיים בבילבאו , ולבה ולנסיה וברצלונה.
לאחר מכן הוא נודע בשם הנמל האוטונומי של ברצלונה (בקטלאנית: Port Autònom de Barcelona, בספרדית: Puerto Autónomo de Barcelona) ובעודו נותר גוף ממשלתי, הוא הצליח לתפקד כמיזם מסחרי הכפוף למשפט הפרטי.
פתיחת רציף Bosch i Alsina לציבור בפורט ול (הידוע גם בשם Moll de la Fusta) בשנת 1981 סימנה את תחילת השינוי של חלקו הצפוני של הנמל.
התהליך תפס תאוצה רבה עם ההחלטה ב-1986 שברצלונה תארח את אולימפיאדת הקיץ של 1992. בשנים שלאחר מכן הוסב השטח המוזנח של מחסנים ריקים, מגרשי רכבת ומפעלים לאזור נמל אטרקטיבי בפרויקט רחב של התחדשות עירונית.
גם ברצלונטה השכנה והחופים שלה עברו שינוי כדי לפתוח את העיר לים.
במהלך האולימפיאדה הנמל אירח עד 11 ספינות שייט ששימשו כמלונות צפים.
בנובמבר 1992, הגוף המרכזי לנמלי המדינה (בספרדית: Puertos del Estado) נוצר על ידי ממשלת ספרד והביא את הקץ לנמל האוטונומי של ברצלונה.
אזור הפעילות הלוגיסטית (בקטלאנית: Zona d'Activitats Logístiques, בספרדית: Zona de Actividades Logísticas, ZAL) הוא מרכז תחבורה רב מודלית שהוקם ב-1993 על שטח התחלתי של 680 דונם בשלב הראשון.
בשלב השני בוצעה הרחבה של 1,430 דונם לתוך אל פראט דה ליוברגט.
ביולי 1999 נפתח מרכז הסחר העולמי של ברצלונה .
בין 2001 ל-2008 עבר הנמל הרחבה שהכפילה את גודלו על ידי הסטת שפך נהר ליוברגט 2 קילומטרים דרומה ודחיקה מעט אחורה של שמורת הטבע דלתה ליוברגט.
ב-31 באוקטובר 2018, בשעה 8:00 בבוקר שעון מקומי, התנגשה מעבורת "אקסלנט" על קו גרנדי נאווי וולוצ'י (GNV) בנמל ברצלונה לאחר שפרץ רוח דחף אותה לתוך רציף המטען והיא התנגשה בעגורן גשר גנטרי , שהתהפך על מכלים המכילים כימיקלים דליקים, שעלו באש, הציתו את המזח וגרמו לעשן רעיל לעלות.
האקסלנט ניסתה לעגון, אך נמנעה מכך עקב מזג אוויר גרוע.
נמל בית הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2016 בבימויו של ארז תדמור, עם יורם חטב ושמיל בן ארי בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי ארז תדמור ומשה אפרתי ועוסק במאבקי כוח אלימים בנמל אשדוד בין העובדים ובראשם ראש ועד חזק ואלים ובין הנהלת הנמל ומנהל אחד שרוצה להשליט סדר ולחסל את השחיתויות בנמל.
הצילומים נערכו בנמל אשדוד ובתחנת הכוח אורות רבין.
הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אופיר בטקס פרסי אופיר לשנת 2016:
פרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר – יורם חטב
פרס אופיר לתסריט המקורי הטוב ביותר – ארז תדמור ומשה אפרתי
זיו ברקוביץ זכה בפרס על הצילום הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
אהרון אביטן (יורם חטב) חוזר כעבור שנים רבות לנמל אשדוד לאחר ששירת בתפקידים בכירים בצי הסוחר בארצות הברית.
החלטתו נעוצה ברצונו לחדש ולטייב את יחסיו עם בתו טלי (לירון בן שלוש) ובעלה רונן (אודי פרסי), להיפגש עם אמו מדלן (דליה בגר) ולהכיר את נכדתו התינוקת, סיון.
גם אביו המנוח עבד בנמל ואהרון מכיר טוב את ראש ועד העובדים אזולאי (שמיל בן ארי) ואת מנהל הנמל, בן עמי (שרון אלכסנדר) וסגנו בן בסט (שלום שמואלוב) שהחליטו למנותו לתפקיד מנהל מחלקת ים בנמל שאחראית על הכנסת אניות לנמל והוצאתן ממנו באופן הבטוח והיעיל ביותר.
אזולאי מבהיר לאביטן כי הוא הבוס בנמל ועל פיו יישק דבר, הוא אחראי על כל העובדים כולל אלה שבמחלקת הים.
כאשר אזולאי מורה לעובד בשם קרביץ (אייל רוזלס) לשטוף את מכוניתו המהודרת על הרציף בניגוד לנהלים, זורק העובד חפץ מתכתי על המכונית ומנפץ את השמשה.
אביטן רוצה להכניס למחלקה נוהלי עבודה לפיהם נהג בארצות הברית.
הוא מורה לשלומי (אייל סלמה) לרדת מהגוררת ולעבור קורס רענון לאחר שלא עשה כן במשך מספר שנים.
בכך קורית ההתנגשות הראשונה בינו לאזולאי.
אזולאי דורש ממנו גם להעביר מתפקידו את הנתב הוותיק קרביץ שמתנגד לשלטונו של אזולאי.
אביטן נאלץ להיכנע ולוותר על קרביץ לאחר שגם מנהל הנמל מורה לו על כך.
ההנהלה מציבה שעון נוכחות והעובדים מוחים ורוצים להסירו.
רונן, חתנו של אביטן מתנגד והעובד פינטו (מיכה אוזין סליאן) משליך אותו מהמדרגות והוא נפגע בכל גופו.
בשל כך מנתקת טלי את קשריה עם אביה.
אביטן מכיר את קצינת המכס בנמל, ילנה שוסטר (אנה דוברוביצקי) ומתפתח ביניהם רומן אהבה.
ילנה היא אם יחידנית שנאלצה להחזיר את בתה לאוקראינה בגלל מצבה הכלכלי.
אביטן מגלה שבהוראת אזולאי יוצאת בלילות סירה נהוגה בידי אלפסי (יעקב זדה דניאל) אל ספינה זרה העוגנת מחוץ לנמל ומורידה משם סחורה מוברחת של בקבוקי שתייה חריפה ובהעלמת עין של המכס.
הסחורה מוברחת לעיר ונמכרת בחצי מחיר.
אביטן מודיע זאת להנהלה ואזולאי מושעה לחקירה.
פורצת שביתה כללית בנמל וההנהלה שולחת עובדים חלופיים שמגורשים במכות על ידי השובתים ואז נכנסים שוטרים באלימות ומתגברים על השובתים.
השביתה נשברת וההנהלה עומדת להחזיר את אזולאי.
אביטן נפגש אתו ומודיע על התנגדותו לחזרתו לנמל.
אזולאי מגלה לו כי גם קצינת המכס ילנה מעורבת במעשה השחיתות הזה וכי אם לא יבטל את התנגדותו, הוא יפרסם זאת בתקשורת.
אביטן נשבר ומסיר את התנגדותו.
הם נפגשים עם ההנהלה שמודיעה כי הם הולכים להפריט את הנמל ולמכור אותו לחברה פרטית.
אביטן נשבר, מחליט לעזוב שוב לארצות הברית ונפרד מילנה שמודה כי שיתפה פעולה רק בגלל מצבה הכלכלי.
אזולאי מסכים להישאר ומתקבל בשמחה על ידי העובדים שאינם יודעים על ההפרטה שתגרום לפיטורי רבים מהם.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותיורם חטבאהרון אביטןראש מחלקת ים בנמלשמיל בן אריאזולאיראש הוועדאנה דוברוביצקיילנה שוסטרמוכסתשרון אלכסנדרבן עמימנהל הנמלאייל רוזלסקרביץעובד נמללירון לבוחייםמלגזןשלום שמואלובבן בסטסגן מנהלאייל סלמהשלומיעובד נמליעקב זדה דניאלאלפסיעובד נמללירון בן שלושטליבתו של אהרוןדליה בגרמדלן אביטןאמו של אהרוןאודי פרסירונןחתנו של אהרוןמיכה אוזין סליאןפינטועובד נמל
נמיית כיס ניו-גינאית (שם מדעי: Dasyurus albopunctatus; מוכרת גם כקוואל ניו-גינאי או בכינוי הפפואני סואטג) היא מין של טורפת כיס בינונית בסוג נמיית כיס שאנדמית לאזור גינאה החדשה - צפונית לאוסטרליה.
היא תוארה מדעית לראשונה בשנת 1880 על ידי הצפר הגרמני הרמן שלגל.
זוהי טורפת הכיס הגדולה ביותר באזור הצפוני של גינאה החדשה, ואחת משתי הנציגות של הסוג באי זה (השנייה היא נמיית כיס ברונזית שגדולה ממנה).
נמיית הכיס הניו-גינאית היא הקטנה ביותר בסוגה.
מבנה גופה קומפקטי, מקושת וגוצי שמקנה לה דמיון לחתול, נמייה ובואש, והיא בעלת ראש גדול, רחב וחרוטי, צוואר קצר, ואוזניים עגלגלות קטנות.
עיניה גדולות ועגולות עם חוש ראייה מפותח וחוטמה הגדול מעוטר בזיפי מישוש ארוכים.
ידיה ורגליה קצרות ועבות, ובכפות רגליה יש טפרים חדים ורפידות המאפשרות לה לטפס בזריזות על עצים.
לנקבות אין כיס אמיתי, אלא קפל עור שבתוכו נמצאים הפטמות.
לנמיית הכיס הניו-גינאית פרווה פרווה קצרה, עבה ושעירה.
היא בדרך כלל כהה יחסית לנמיות אחרות, וצבעה הכללי נע בין חום אדמדם כהה או ערמוני לחום שוקולד כהה עד שחור פחם.
לרוב, היא נוטה להיות כהה יותר באזור הגב, הירכיים והזנב ביחס לשאר הגוף.
גופה של הנמייה מנוקד בנקודות לבנות קטנות שמפוזרות בצורה דלילה יחסית לנמיות כיס אחרות.
הגרון, החזה, הבטן והמפשעה בצבע צהבהב קרמי או חום חיוור.
פניה של הנמייה כהות או בהירות עם נקודות לבנות בקודקוד, ולאורך החרטום יש פס כהה דהוי.
הלחיים בהירות יותר והסנטר חיוור עד לבן.
העיניים שחורות והאף בצבע אדום או בורדו.
הזנב שחור או חום כהה.
נמיית הכיס הניו-גינאית אנדמית לחלק הצפוני-מרכזי של גינאה החדשה, ונוכחת הן בצד הפפואני והן בצד האינדונזי.
טווח התפוצה שלה משתרע מחצי האי זנב-ציפור וחצי האי הואון בקצה המזרחי לאורך רכסי ההרים של הקורדילריה הניו-גינאית (רכס אואן סטנלי, רכס ביסמרק, רכס מאוקי ורכס סודירמן), עד לחצי האי ראש-ציפור (ווגלקופ) וחצי האי בומבראי בקצה המערבי.
היא מצויה גם בכל השפלה הצפונית מעבר לקורדילריה וברכסי ההרים הקטנים לאורך החוף (הרי טוריצ'ילי, הרי פוג'ה, ועוד).
מלבד האי גינאה, הנמייה נמצאת רק באי יאפן מפרץ צ'נדרוואסיה הסמוך, ונעדרת מאיי ביאק או מהשפלה הדרומית של גינאה - שם היא מוחלפת על ידי נמיית כיס ברונזית.
בית הגידול של נמיית כיס מורכב מיער גשם טרופי לח, יער עננים, יער גדותיים ויער מונסונים, בעיקר במדרונות הרריים ברום 1,300-1,000 מטר מעל פני הים; מגבלת הגובה העליון שלה גבוהה מאוד: בסביבות 3,600 מטר.
היא נוכחת גם במידה מסוימת ביערות גשם טרופיים באזורי שפלה וחוף, אך לרוב נדירה יחסית באזור שגובהו מתחת ל-1,000 מטר.
המידע על האקולוגיה ואורח החיים של המין דל יחסית.
נמיית הכיס הניו-גינאית פעילה בשעות הלילה, ומבלה את שעות היום בשינה בנקיקי סלעים, בולי עץ חלולים או מערות קטנות.
היא עשויה לנצל את שעות היום להשתזפות בשמש להנאתה.
הנמייה טפסנית מצוינת ופעילה הן על הקרקע והן על העצים; היא מבלה זמן רב יותר בציד על העצים מאשר על האדמה.
נמיית כיס זאת היא במובן מסוים טורפת העל בבית גידולה: היא מסוגלת לצוד טרף הגדול ממנה, וצדה למחייתה פדמלונים, בנדיקוטיים, מכרסמים, טורפי כיס קטנים ופוסומים, לצד עופות, זוחלים וחרקים.
היא נכנסת לעיתים קרובות לכפרים ומגורי אדם בחיפוש אחר חולדות, תרנגולים וברווזים, ובשל כך יש לה תדמית מקומית של "גנבת מזיקה" שגורמת למקומיים להרוג אותה כשיש להם אפשרות.
הטורפים העיקריים של הנמייה הם דורסי לילה ונחשים גדולים.
הפרווה הכהה והמנוקדת של הנמייה מספקים לה הסוואה מעולה בבית גידולה המיוער, ומדמה את כתמי האור והצל בתור היער.
בדומה לקרובותיה, נמיית הכיס חיה רוב הזמן בבדידות, להוציא את עונת הרבייה.
הנקבה ממליטה 4–6 גורים לאחר תקופת היריון קצרה שנמשכת כ-21 יום, בדרך כלל בין מאי לאוגוסט.
והגורים גדלים בכיס במשך כחודשיים ולאחר מכן מתלווים לאם עד גיל 4 וחצי חודשים ואז הופכים לעצמאיים.
הנמיות מגיעות לבגרות בגיל שנה, ובשל הלחץ והתחרות האגרסיבית על הגישה לנקבות שמונעת מהם לדאוג לעצמם לתזונה נאותה, הזכרים מתים בדרך כלל לאחר עונת הרבייה הראשונה.
תוחלת החיים הארוכה ביותר שתועדה בשבייה היא 3 שנים; תוחלת החיים בטבע אינה ידועה וסביר להניח שאינה עולה על 4 שנים.
נמיית הכיס הניו-גינאית רשומה על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור קרוב לסיכון (NT), היות שלמרות שהיא נפוצה במקומות מסוימים, ישנן אינדיקציות ברורות לירידה באזורים רבים עקב השפעה אנושית שצפויה להשפיע בעתיד על מספריה.
האיומים על הנמייה כוללים גידול באוכלוסייה האנושית ובפיתוח הכפרי והעירוני, ציד על ידי כלבים באזור הכפרים, תחרות על מקורות המזון עם חתולים, אובדן בית גידול באזורי השפלה לצורך הפקת שמן דקלים, והתדמית המקומית שלה כ"מין מזיק" הפוגע בעופות המשק חוות הכפריות שמובילה להריגתה בכל מפגש עם האדם.
על אף שהמין נהרג למאכל על ידי הילידים המקומיים, הוא אינו ממוקד על ידם במיוחד ועל כן הציד האנושי אינו מהווה איום משמעותי עבורו.
איום פוטנציאלי חמור הוא הכנסת קרפדת הקנים הרעילה והפולשת לאי על ידי האדם, שעשויה לגרום לצניחה במספרים בדומה לנמיות הכיס באוסטרליה.
הנמייה הניו-גינאית אינה מוגנת כיום על ידי חקיקה ממשלתית כל שהיא בפפואה ובאינדונזיה, וארגוני השימור סבורים שהיא ראויה לתשומת לב מיוחדת בשל התפקיד החשוב שהיא ממלאת בתור הטורף הגדול היחיד באזור הצפוני של האי מסדרת היונקים.
הנמייה נמצאת במספר אזורים מוגנים.
נמיית כיס מערבית (שם מדעי: Dasyurus geoffroii; מוכרת גם כקוואל מערבי או בכינוי המקומי צ'ודיץ') היא מין של טורפת כיס גדולה בסוג נמיית כיס שמצויה כיום רק בדרום-מערב אוסטרליה לאחר שהוכחדה מרוב חלקי היבשת.
היא טורפת הכיס הגדולה ביותר שנותרה כיום בדרום-מערב היבשת, לאחר הכחדתם של זאב הכיס ושד הכיס.
נמיית הכיס המערבית היא אחת מתוך 6 מינים בסוג נמיית כיס שמשויך לתת-משפחת דסיורים במשפחת נמיות הכיס.
היא קרובה גנטית לנמיית כיס ברונזית (Dasyurus spartacus) מדרום גינאה החדשה, והאחרונה נחשבה למשך זמן מה כאוכלוסייה מבודדת של הנמייה המערבית.
הנמייה המערבית תוארה מדעית לראשונה בשנת 1841 על ידי האורניתולוג הבריטי ג'ון גולד, ומשמעות שמה המדעי הוא "שעיר הזנב של ז'ופרואה" על שמו של הזואולוג הצרפתי אטיין ז'ופרואה סנט-אילר שהקים את הסוג ב-1796.
שמה הרשמי של הנמייה באוסטרליה הוא "קוואל מערבי" ובעבר כונתה על ידי המתיישבים "חתול כיס" או "שועל כיס"; בדרום-מערב היבשת היא מוכרת גם בכינוי המקומי צ'ודיץ' שמגיע משפת הנונגאר של הילידים האבוריג'ינים באזור, ומהווה ככל הנראה כינוי אונומטופי על בסיס הצווחה החדה והגרונית שהנמייה משמיעה כשהיא חשה מאוימת.
כינויים מקומיים אחרים הם קונינקה ואידנייה.
נמיית הכיס המערבית היא בין הגדולות בסוג: קטנה מנמיית הכיס הנמרית וגדולה מנמיות הכיס האחרות.
מבנה גופה חסון, גוצי ומקושת, גודלה כשל חתול והיא דומה במקצת לשועל ולאופוסום.
ראשה גדול, רחב ומחודד עם גולגולת מוצקה ומסיבית, אוזניה מעוגלות ועיניה גדולות.
האף גדול ועטוי בזיפים מישוש ארוכים.
הגפיים שלה קצרים, עבים וחזקים, כפות רגליה רחבות, ויש לה טפרים גדולים וחדים ורפידות מחוספסות שמסייעות לה בטיפוס על עצים.
הזנב ארוך ועבה, ויש לו מברשת שיער סבוכה מאמצעיתו עד קצהו.
לנקבה יש קפל עור סביב הפטמות שמתפקד בדומה לכיס האמיתי.
הנמייה המערבית דומה למדי לקרובתה המזרחית, ונבדלת ממנה במבנה גוף מסיבי יותר ובנוכחות בהונות ברגליים האחוריות.
אורך הראש והגוף של הנמייה המערבית: 46-36 ס"מ ואורך זנבה: 30-22 ס"מ.
יש דו-צורתיות זוויגית מסוימת: משקל הזכר עד 1.3 ק"ג, ומשקל הנקבה עד 900 גרם.
לנמיית הכיס המערבית פרווה פרווה קצרה, צפופה ועבה.
צבע הפרווה הכללי הוא חום כהה, והגוונים שלו נעים בין חום זהוב לאוכרה, חום נחושתי עד חום שוקולד כהה.
גוון הפרווה נוטה להיות חום כהה במיוחד עד שחור באזור הגב, הכתף והעכוז.
פרווה שחורה לחלוטין עשויה להתרחש, אך נדירה יחסית ואינה נפוצה כמו אצל הנמייה המזרחית.
בדומה ליתר המינים בסוג, גופה של הנמייה מנוקד ב-40–70 כתמים לבנים שנועדו להקטין את קווי המתאר של גופו באור הירח.
המותניים והרגליים צבועים לעיתים באפרפר או זהב, והגחון, המפשעה, החזה והגרון בצבע לבן שמנת או צהבהב קרמי.
פניה של הנמייה דהויות יותר משאר הגוף, בדרך כלל אפרפר, זהוב או חום חיוור; מהמצח עד לחוטם יש לעיתים קרובות פס שחרחר דהוי, הסנטר וקצה החוטם לבנים, והאף אדמדם-בורדו.
הזנב בצבע חום כהה או זהוב, והמברשת השעירה שלו שחרחרה.
נמיית הכיס המערבית אנדמית לאוסטרליה.
התפוצה ההיסטורית שלה הייתה רחבה מאוד וכיסתה כ-70% מיבשת: מרבית אוסטרליה המערבית ואוסטרליה הדרומית, מחצית מהטריטוריה הצפונית, קווינסלנד וניו סאות' ויילס ובקצה הצפוני של ויקטוריה.
החל מראשית המאה ה-19, תפוצתה החלה להתכווץ במהירות דרסטית, ככל הנראה בשל השפעות המרובות של ההתיישבות האירופאית.
התפוצה הנוכחית של הנמייה המערבית מוגבלת לקצה הדרום-מערבי של היבשת - ממרכז חגורת החיטה עד החוף הדרומי - ומהווה כ-5% בלבד מהטווח ההיסטורי שלה.
מרבית האוכלוסייה מרוכזת כיום ביערות הג'רה בדרום בין פרת' לכף נטורליסט, ומיעוטה בחגורת החיטה במרכז וביערות קולגרדי בצפון.
נעשים ניסיונות רבים להשיבה לטבע באזורים שמהם נעלמה.
בית הגידול ההיסטורי של הנמייה היה מגוון מאוד וכלל ערבות עשב, דיונות, מישורים וגבעות סלעיות ברחבי המדבריות העצומים של האאוטבק האוסטרלי, לצד יערות הדסיים פתוחים או צפופים ואדמות שיחים.
היא בלטה בהיעדרותה ממצוקים ומיערות גשם טרופיים באזור המזרחי והצפוני של היבשת - שם הוחלפה על ידי הנמיות האחרות בסוגה.
בית הגידול הנוכחי של הנמייה כולל חורש ים-תיכוני, יערות לחים או יבשים של אקליפטוס ג'רה ואקליפטוס קארי, יערות גדותיים סמוך לנהרות ומקורות מים, כיסי מאלי (אקליפטוס בתצורה של שיחים), ואדמות-שיחים ייחודיות דלילות בעצים שנקראות קוונגאן.
נמיית הכיס היא יונקת לילית שצדה בעיקר בשעות הלילה והדמדומים, אך עשויה לפעול גם בשעות היום בתקופות קרות.
היא נעה במהירות על הקרקע, מטפסת ביעילות, ועשויה לחפור או להשתלט על מאורות קיימות.
במהלך שעות היום החמות היא מחפשת מקלט בבולי עץ חלולים, מחילות ומאורות.
ניתן לזהות נוכחות של נמייה על ידי הצטברות ערימות עצמות מתחת לסלעים וגזעי עצים שהיא מותירה אחריה.
בתקופות של מחסור מזון, הנמייה מסוגלת לחסוך באנרגיה באמצעות קהיון: תרדמה זמנית שבמהלכה טמפרטורת הגוף יורדת ל-10 עד 15 מעלות צלזיוס, והיא מתעוררת לעיתים קרובות כדי לבדוק אם המצב הסביבתי השתפר.
הנמייה עשויה לצעוד מדי לילה מספר קילומטרים בחיפוש אחר מזון.
נמיית הכיס היא יונקת טריטוריאלית ויחידאית: כל פרט חי בגפו בשטח מחיה קבוע שמסומן על ידו בקביעות.
טריטוריית הזכר גדולה יחסית (עד 15 קמ"ר) ומכילה בתוכה מספר טריטוריות של נקבות (4-3 קמ"ר), אם כי שני הזוויגים נפגשים רק בעונת הרבייה לצורך הזדווגות.
הנקבות אינן חולקות את הטריטוריה שלהן עם נקבה נוספת, ובכללי הן הזכרים והן הנקבות אגרסיביים כלפי פרטים מאותו הזוויג.
הנקבות בוחרות לרוב שטח מיוער ששופע בבולי עץ, מאורות ומחילות לצורך מסתור להן ולצאצאיהן, בעוד שהזכרים פעילים גם בשטחים פתוחים יותר שדלילים במקומות מסתור.
אצל שני הזוויגים יש בתוך הטריטוריה את אזור הליבה שבו הם נמצאים רוב הזמן (4 קמ"ר אצל הזכר ו-0.9 אצל הנקבה), לרוב האזור שבו יש הכי הרבה מקומות מסתור.
נמיית הכיס המערבית נמצאת בראש שרשרת המזון בדרום-מערב אוסטרליה לאחר הדינגו, וניזונה מכל טרף בגודל שלה ומטה, כולל כיסאים קטנים דוגמת בנדיקוט, קנגורו חולדתי, פוסום ננסי וצופון, מכרסמים, לטאות, עופות קטנים ובינוניים עד לגודל של תוכי, דו-חיים, חרקים, סרטנים, רכיכות, ביצים ופגרים.
נמיות שהושבו לטבע בדרום אוסטרליה תועדו בציד בטונגים וארנבות, והללו ככל הנראה פריטי הטרף הגדולים ביותר שהיא מסוגלת לצוד.
היא גם מגוונת לעיתים את תזונתה במזון צמחי דוגמת פירות, חלקי פרחים, והעיסה האדומה המקיפה את הזרעים של צמח המקרוזמיה (Macrozamia).
באזורים מדבריים הנמייה צדה בעיקר ארנבות, לטאות, צפרדעים וחסרי חוליות, ובאזורים מיוערים בעיקר חרקים, סרטנים, עופות ויונקים קטנים.
באזורים הסמוכים למגורי אדם, הנמייה עשויה לפשוט על לולים, פחי אשפה ואתרי קמפינג בחיפוש אחר שאריות מזון, או לתור אחר נבלות בשולי הכבישים.
הנמייה המערבית צדה בעיקר על הקרקע, ומטפסת מדי פעם על העצים בחיפוש אחר קיני ציפורים או כדי להימלט בעצמה מטורפים.
היא הורגת את טרפה באמצעות נשיכה חזקה בעורף.
איתור הטרף נעשה בעיקר באמצעות חוש הריח והשמיעה, על אף שחוש הראייה שלה מפותח גם הוא היטב.
הנמייה מקבלת את רוב הנוזלים הנדרשים לקיומה ממזונה, ומסיבה זאת יכולה לשרוד היטב בתקופות בצורת.
הטורפים הטבעיים של הנמייה הם הדינגו, דורסי לילה לטאות כוח ונחשים גדולים.
השועל האדום וחתול הבית שהובאו על ידי האדם ליבשת הפכו לטורפים העיקריים שלה, ואחראיים במידה רבה להיעלמותה מרוב היבשת.
עונת הרבייה של נמיות הכיס היא בין מאי ליולי, ושיאה ביוני.
במהלך תקופה זאת, הזכרים מגדילים את שטחם בחיפוש אחר נקבות רבות ככל האפשר.
ההיריון קצר מאוד ונמשך 16–23 ימים.
הנקבה ממליטה שגר ענק של עד 50 גורים, אולם, מכיוון שיש לה 6 פטמות בלבד, רק 2–6 גורים שהצליחו להתחבר בהצלחה לפטמה שורדים והשאר מתים.
הגורים גדלים בתוך קפל עור דמוי כיס סביב הפטמות.
לאחר 1–3 חודשים, הגורים עוזבים את הכיס, ושוהים במאורה כשהאם יוצאת לצוד.
הגורים נגמלים בגיל 5–6 חודשים ועד מהרה הופכים לעצמאיים ומנסים להקים טריטוריה.
הם מגיעים לבגרות בגיל שנה.
תוחלת החיים הממוצעת של נמיית הכיס בטבע: שנתיים, והתוחלת המקסימלית עד 4 שנים.
כשמצב של הנמייה היה בכי רע, רשויות השימור האוסטרליות פתחו בתוכנית מקיפה ללכידה או המתה של טורפים פולשים, וההשפעה החיובית של התוכנית על הנמייה הגיעה במהירות.
כיום, נמיית הכיס המערבית מסווגת על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור קרוב לסיכון (NT), מכיוון שהאוכלוסייה שלה יציבה ונאמדת מעל 10,000 פרטים, כמו גם הסיבה שהיא נהנית ממגוון פרויקטים של שימור.
מרבית התוכניות לשימור המין מתמקדות בהדברת שועלים באמצעות פתיונות מורעלים, שכן הוכח שהוא הגורם העיקרי שמאיים על קיומה, ויש גם מספר פרויקטים של השבה לטבע.
נעשים מחקרים בכדי לקבוע את מידת השפעת חתול הבית על הנמייה ולמצוא פתרונות להדברת החתולים שמאיימים גם על יונקי כיס נוספים מלבד הנמיה.
הנמייה המערבית נוכחת במספר אזורים מוגנים; עם זאת, רוב הטווח שלה נמצא בתוך יערות מדינה שבו מתרחשת כריתת עצים בפיקוח.
מחקרים שבוצעו ביערות הללו, מצאו שלשריפות וכריתת עצים יש השפעה מועטת על הנמייה, וכל עוד היא אינה חשופה לשועל האדום היא מסוגלת לשגשג בהצלחה.
האוכלוסייה העולמית של נמיית הכיס המערבית נאמדת בכ-15,000-12,000 פרטים, רובם המכריע ביער ג'רה ומיעוטם בחגורת החיטה ויערות קולגרדי.
מסוף המאה ה-20, החלו ניסיונות להשיב לטבע את הנמייה המערבית באזורים שמהם הוכחדה, ולצורך כך הוקמו גרעיני רבייה בשבי שנועדו לספק את הנמיות עבור הפרויקטים.
ההשבות הראשונות לטבע בוצעו במדינה אוסטרליה המערבית בין 1992 ל-2010 מתוכם הושגה הצלחה בפארק השימור ג'ולימאר, שמורת הטבע אגם מג'נטה, הפארק הלאומי קלברי והפארק הלאומי פרנסואה-פרון, וכישלון בפארק השימור הר לינדסאי והפארק הלאומי כף אריד.
בשנת 2014, החל לראשונה פרויקט השבה לטבע ברכס פלינדרס במדינת אוסטרליה הדרומית שנמשך 5 שנים, ולאחר שהנמיות התבססו בו בהצלחה, הן שוחררו בשנת 2022 לאזור נוסף במדינה ברכס וולקתונה-גאמון וכן בשמורה מגודרת בשפלת רוקסבי.
אזורים פוטנציאליים נוספים שלגביהם יש תכנון להשיב את הנמייה הם: האי דירק הרטוג במפרץ הכרישים ומקלט הר גיבסון (אוסטרליה המערבית), האי ורדאנג (קוונסלנד), יער פילליגה, הפארק הלאומי צוקי מאלי והפארק הלאומי סטרס (ניו סאות' ויילס).
נמל אום קסר הוא נמל המים העמוקים היחידי בעיראק, ונמצא בשטחה של העיר אום קסר.
הנמל הוא השני בעיראק בגודל ובסחורות הנשלחות אליו, לאחר נמל בצרה.
הוא חשוב מבחינה אסטרטגית, וממוקם בקצה המערבי של חצי האי אל-פאו, היכן שנתיב המים שט אל-ערב נכנס למפרץ הפרסי.
הנמל מופרד מגבול כווית בכניסה קטנה, והוא חלק מדרך המשי הימית.
נמל תעופה וחלל מוהבי הוא מתחם להמראות ונחיתות של מטוסים וספינות חלל.
הוא כולל 3 מסלולי נחיתה.
שדה תעופה במקום הוקם בשנת 1935 במטרה לשרת מתקני תעשייה ומכרות באזור.
בשנת 1941 לאחר המתקפה על פרל הארבור חיל הנחתים של ארצות הברית קיבל שליטה על המתקן והרחיב אותו.
במהלך מלחמת העולם השנייה במתחם היו ממוקמות יחידות רבות.
בשיא הפעילות באתר פעלו 145 מטוסים, רובם מטוסי אימון.
לאחר סיום המלחמה המתחם עבר לצי ארצות הברית ונסגר בשנת 1947. לאחר תחילת מלחמת קוריאה פעילות באתר חודשה.
בשנת 1951 בוצעו פעולות הרחבה משמעותיות של האתר והוא חזר לשרת את חיל הנחתים של ארצות הברית.
בשנת 1961 המתחם עבר לידיים אזרחיות והוקמה מנהלת East Kern Airport District (EKAD) לניהול האתר.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 התקיימו טיסות אזרחיות ללוס אנג'לס.
החל משנות ה-70 באתר התקיימו תחרויות טיס רבות.
בעקבות קירבה לבסיס חיל האוויר אדוארדס באתר החל לפעות בית ספר לאומי לטייסי ניסוי.
בעקבות פיתוח תעשיית החלל הפרטית חברות החלו למקם את פעילותם במתחם.
בין היתר באתר פעלה חברות שהתמודדו על Ansari X Prize.
בשנת 2004 בוצע טיסה ראשונה של ספייס שיפ 1 ובשנת 2004 טיסה בה הוא זכה בפרס Ansari X.
בשנת 2005 באתר החלו טיסות של בואינג X-37.
בשנת 2018 VSS Unity יצאה מהמתחם לטיסה תת-מסלולית הראשונה שלה.
בשנת 2020 בוצע טיסה ראשונה של Launcher One.
באתר מופעלות 3 מסלולי נחיתה:
בנוסף קיימות מתקני עזק, מתחמי תחזוקה, מתקני בקרה וכו'.
נמל דובר הוא נמל ומסוף מעבורות בדובר שבמחוז קנט, בדרום מזרח אנגליה.
הנמל שמרחקו מצרפת , הוא הנמל האנגלי הקרוב ביותר לצרפת.
הוא אחד מנמלי הנוסעים הימיים העמוסים בעולם, ובשנת 2017 עברו בו 11.7 מיליון נוסעים, 2.6 מיליון משאיות, 2.2 מיליון מכוניות ואופנועים ו-80,000 רכבים.
הנמל המלאכותי נבנה מאחורי רציפי אבן ושובר גלים בטון הגנתיי, והוא מחולק לשני חלקים עיקריים: הרציפים המזרחיים משמשים כמסוף מעבורות, ואילו שהרציפים המערביים משמשים מסוף ספינות שייט ומרינת יאכטות יחד עם פעילות תובלה.
לנמל דובר יש היסטוריה ארוכה ובעל מספר מבנים מוגנים בעלי ערך היסטורי.
הנמל נמצא מוחזק ומופעל על ידי מועצת דובר הארבור, תאגיד סטטוטורי שהוקם על ידי המלך ג'יימס הראשון במסגרת אמנה מלכותית משנת 1606 .
לנמל יש כוח משטרה קטן משל עצמו, משטרת נמל דובר.
על פי ממצאים ארכאולוגיים ההיסטוריה של דובר כנמל וכשער מסחר מתחילה לפחות מתקופות האבן והברונזה.
דובר נודעה בשם דובריס בתקופת הכיבוש הרומאי של בריטניה .
מאז ומתמיד נחשבה דובר למיקום אסטרטגי משמעותי הודות לקרבתה ליבשת אירופה והודות לשפך נהר דור המוגן בין שני צוקי קירטון.
התפתחות הנמל הובילה ישירות לצמיחתה של דובר כיישוב, ובמשך מאות שנים, לבניית ביצורי הגנה נרחבים, כולל טירת דובר ומערכת המבצרים של הרמה המערבית של דובר.
בתקופה הרומית נבנתה עיירה מוקפת חומה על הגדה המערבית של נהר דור והנמל צמח לנמל צבאי, מסחר וכנמל חשוב לחציית התעלה.
דובריס הייתה אחת מנקודות המוצא העיקריות של הדרך הרומית שהתפתחה בהמשך לרחוב ווטלינג.
לאחר הפלישה הנורמנית של 1066 גדלה דובר והפכה לחברה בקונפדרציה של נמלי צ'ינקווה.
לאחר ההתנקשות בארכיבישוף תומאס בקט בקתדרלת קנטרברי בשנת 1170, הייתה דובר לנמל הכניסה היחיד המיועד לצליינים זרים וכנקודת מוצא למסעות הצלב.
בעקבות הצלחתו של אדוארד השלישי בקרב סלויס ב-1340, סביב העיר הוקמה חומת הגנה.
מזח קצר ושני מגדלי הגנה נבנו בנמל בשנים שלפני יציאתו של הנרי השמיני לפסגה המלכותית של שדה אריג הזהב בשנת 1520.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, בהנחייתו של תומאס דיגס ובניהולו של סר וולטר ראלי, החלו עבודות תשתית נמל מוקדמות לטפל בסחף באמצעות שימוש בסלעים ובניית בריכת מים סגורה.
הפרויקט הוגדר כ"אחד ממפעלי ההנדסה המצליחים ביותר בתקופת שלטונה של [המלכה] אליזבת ".
לאחר איומי מלחמות נפוליאון בתחילת המאה ה-19, בחרה האדמירליות בדובר כמקום המתאים ביותר של נמל מקלט עבור הצי בין צ'טהאם ופורטסמות'.
בשנת 1847 החלה הבנייה במזח האדמירליות.
מזח האדמירליות נבנה באמצעות בסיס של גושי אבן פורטלנד שעליהן גרניט ואבן ברמלי עמידה בחזית הים הפונה כלפי חוץ.
בנייה נוספת משנת 1897 ואילך השלימה את הזרוע המזרחית של הנמל הנוכחי, את שובר הגלים הדרומי והרחבה נוספת של רציף האדמירליות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוטבעה על ידי האדמירליות ספינת משא לשעבר, "הנסיך הספרדי", קרוב לכניסה לנמל דובר כדי למנוע מצוללות גרמניות לירות טורפדו אל הנמל.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הוטבעו גם שרידי ספינה נוספת, War Sepoy.
הרציפים המזרחיים של דובר שימשו לגריטת ספינות החל ממלחמת העולם הראשונה, כאשר האדמירליות החלה לפרק שם ספינות.
בשנת 1920 זכו במכרז לפעול בתחום זה חברות מסחריות - Stanlee Shipbreaking and Salvage Co.
רבות מהספינות שפורקו היו כלי שיט ממלחמת העולם הראשונה.
החברה טיפלה גם במכונות ובגרוטאות כלליות, כולל פירוק מזח טיילת דובר.
האתר החל להתכווץ לאחר מלחמת העולם השנייה ונסגר ב-1964 כדי לפנות מקום לפיתוח נמל ומסוף מעבורות למכוניות.
מ-1930 עד 1950 הובילו פחם מטילמנסטון באמצעות חבל.
בנמל הוקמו שני מסופים לכך, והפחם אוחסן בבונקרים בקצה החיצוני של זרוע הנמל המזרחית.
למסלול החבל היו 600 דליים של 1 טון, והמערכת הייתה יכולה להעביר 120 טון פחם בשעה.
ב-30 ביוני 1953 נפתחו שני רציפי המעבורת הראשונים למטענים מתגלגלים ברציפים המזרחיים.
מעבורת הראשונה מסוג זה, SS Dinard, הפליגה לבולון ב-3 ביולי 1953. כיום, ישנם שבעה רציפים פעילים עבור ספינות גלנוע בדובר, רציף אחד מפורק ומזח אחד שאינו בשימוש עבור כלי שיט בספינות גלנוע מהירות.
דרך הרציפים המזרחיים של דובר נסעו ב-1966 יותר מ-600,000 כלי רכב בדרכם לצרפת או לבלגיה.
ב-1844 הורחב שירות הרכבת לדובר, והרציפים המערביים שימשו כמסוף עבור רכבת חץ הזהב ושירותי רכבת לחציית התעלה עם תחנה נפרדת - דובר מרין.
בתחנת דובר מרין, עברו כ-5 מיליון חיילים בדרכם ללחימה של מלחמת העולם הראשונה וכמעט 1.5 מיליון חיילים פצועים חזרו משם.
בשנת 1920 הונחו שרידי הלוחם האלמוני לפני ההובלה ללונדון וקבורה טקסית במנזר וסטמינסטר.
ב-1994 נסגרה תחנת הרכבת דובר מרין, ובהמשך נפתח טרמינל אחר - Cruise Terminal One.
משנת 1968 ועד תחילת שנות ה-2000 שימש אזור הרציפים המערביים גם עבור שירות רחפות לחציית התעלה שהופעל על ידי Hoverspeed .
החברה גם ניהלה שירותי קטמרן עד שפשטה רגל ב-2005. שירות קטמרן נוסף הופעל משנת 2004 עד נובמבר 2008 על ידי הספינה היחידה של SpeedFerries, עם עד חמש הפלגות יומיות לבולון-סור-מר.
בהמשך נהרס נמל הרחף ובמקומו נפתח מתקן לטיפול במטענים.
נמל אל-אדביה הוא נמל מצרי השוכן בצדו המערבי של החלק הצפוני של מפרץ סואץ, 17 ק"מ מדרום לעיר סואץ, וכ-160 ק"מ מקהיר.
בנמל שמונה רציפים באורך כולל של 1,465 מטר המאפשרים עומק עגינה של 9–14 מטר.
שטח הנמל הוא 1,140 דונם, והוא מסוגל לקלוט ספינות מטען במשקל של עד 60,000 טון.
בנמל מכלי אחסון לכימיקלים ושמן מאכל בנפח של 260,900 מטר מעוקב, מחסנים בשטח של 63,000 מ"ר, ומקום אחסון פתוח בשטח של 63,000 מ"ר.
הנמל הוא גם בסיס מפקדת זירת ים סוף של צבא מצרים.
במלחמת יום הכיפורים כבש צה"ל את נמל אל-אדביה, שהפך לקצה הדרומי של האזור שכבשה ישראל ממערב לתעלת סואץ ומפרץ סואץ.
בעקבות הדבורים הוכנסו נחתות שפינו 1,500 שבויים מצריים ובכללם המז"ר (מפקד הזירה) המצרי.
בנמל נתפס שלל, סירת משמר "ברטרם" וסט"ר שהועברו לבסיס חיל הים הישראלי בראס סודר.
כיבוש נמל אל-אדביה היה בעל חשיבות מרכזית במלחמה, שכן עם כיבושו השלים צה"ל את כיתור הארמייה השלישית של מצרים.
נמל הלן דליץ' בנטלי בבולטימור הוא נמל ספנות לאורך אגני הגאות של שלושת הענפים של בבולטימור, מרילנד, על החוף הצפון-מערבי העליון של מפרץ צ'ספיק.
זהו הנמל הגדול ביותר במדינה למטענים מיוחדים (אוניית גלנוע) ומתקני נוסעים, והוא מופעל על ידי מנהל הנמלים של מרילנד (MPA), יחידה של משרד התחבורה של מרילנד.
הנמל נוסד ב-1706. ב-2006 שונה שמו והוא נקרא על שם הלן דליץ' בנטלי (1923–2016), שייצגה את בולטימור בבית הנבחרים של ארצות הברית במשך עשור והייתה גם כתבת ימית ועורכת בעיתון היומי .
ב-26 במרץ 2024, קריסת גשר פרנסיס סקוט קי חסמה את גישת הספינות לנמל.
הוא נפתח מחדש באופן מלא ב-10 ביוני 2024.
ב-1608 נסע קפטן ג'ון סמית' 270 ק"מ מג'יימסטאון (שהוקמה שנה קודם לכן) וחקר את החופים, הנהרות והנחלים עד למפרץ צ'ספיק העליון לכיוון נהר ססקואנה, תוך שהוא מוביל את המשלחת האירופית הראשונה לנהר פטפסקו, שנקרא על שם הילידים שדגו רכיכות וצדו בשטח זה.
ג'יימס קרול, בן למשפחה קתולית מפורסמת במרילנד, איחד בשנת 1702 מענקי קרקע מלכותיים וקנייניים אנגליים משנת 1661, וקרא למקום וטסטון פוינט (Whetstone Point, מילולית: נקודת אבן המשחזת) בגלל צורת הקרקע הדומה לאבן משחזת.
האזור ידוע כיום בשם , אזור מגורים ותעשייה.
הנמל נוסד באתר זה בשנת 1706 על ידי , שהגדירה אותו כאחד מנמלי הכניסה הרשמיים לסחר בטבק עם ממלכת אנגליה.
בשנים 1729–1730 הוקם בסמוך אינר הרבור.
ב-1776, אזרחים מקומיים ביצעו עבודות עפר להגנת הנמל במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית הידועות בשם פורט וטסטון.
ביצורי הנמל הללו הוחלפו החל משנת 1798. בנוסף, פורט מקהנרי הורחב ונבנה מחדש עם לבנים ואבן.
פלס פוינט, שנקראה לראשונה לונג איילנד פוינט ב-1670, היא הנקודה העמוקה ביותר בנמל הטבעי בחוף הצפוני של הענף הצפון-מערבי של הפטפסקו.
עד מהרה המקום הפך למרכז בניית הספינות העיקרי של המושבה, עם מספנות רבות, המפורסמות בבניית ספינות מפרש קטנות יותר ב, בהן השתמשו במקרים רבים לפשיטות ימיות, מה שהוביל למתקפה הבריטית בספטמבר 1814, במהלך מלחמת 1812, הידועה כ.
הזמין את הפריגטה הראשונה שלו, , מג'ורג' וולס בפלס פוינט ב-1775. למעלה מ-800 ספינות הוזמנו ממספנות פלס פוינט בין השנים 1784 ל-1821. גם הבהלה לזהב בקליפורניה בשנים 1848–1849 הובילה להזמנות רבות של ספינות מהירות.
לאחר הקמתה של בולטימור, קו המים התפתח עם מבדוקים, מחסנים, מפעלי ספינות ותעשייה, כולל טחנות, שנבנו מאחורי הרציפים.
אזור זה הפך להיות שכונת .
ב-1828 החלה (B&O) בהנחת מסילות, ובסופו של דבר התרחבה עד לוקוסט פוינט ב-1845. הגעתם של B&O ומסילות רכבת אחרות הפכה את הנמל לנקודת מעבר מרכזית בין הנקודות הפנימיות לשאר העולם.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 סיפקה שירות ספינות קיטור ליליות במורד מפרץ צ'ספיק.
פעילויות תעשייתיות אחרות בקנטון כללו את חברת התכת הנחושת של בולטימור ובתי זיקוק קטנים, שנרכשו מאוחר יותר על ידי .
תחזוקת תעלות הנמל ועזרי הניווט החלה בשלב מוקדם.
ניתן לעקוב אחר החפירות בנמל כבר בשנת 1783, כאשר האחים אליקוט חפרו את הקרקעית ברציף שלהם באינר הרבור.
ב-1790 החלה ממשלת המדינה בחפירה שיטתית באמצעות "מכונת בוץ", שהשתמשה בדלי גרירה רתום לסוס, ששודרג מאוחר יותר לשימוש בקיטור.
ב-1825 עתר הסנאטור סמואל סמית' ממרילנד לקונגרס בבקשה למימון פדרלי לעבודות.
כהפקת לקחים ממלחמת 1812, החליט הקונגרס להרחיב את ההגנה הימית.
בבולטימור, זה הוביל לבניית , בפיקוחו של קולונל רוברט אדוארד לי מחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 בוצע פרויקט חפירה שני של תעלה המכונה כיום תעלת ברוורטון.
ב-1865 החלה חפירה של תעלה חדשה.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 נחפרה תעלה נוספת כדי לשפר את הפנייה בין התעלה הישנה לחדשה; תעלת ברוורטון הורחבה גם היא כדי לספק חיבור ל.
תעלות ברוורטון וקרייגהיל ממשיכות לשמש עד היום ללא שינוי בתצורתן.
בניית המגדלור הפדרלי במפרץ החלה בשנות ה-20 של המאה ה-19, ואחד הפרויקטים המוקדמים היה הקמת מערך של כדי להדריך ספינות לתוך הפטפסקו.
הוארו ב-1822. בעשורים שלאחר מכן הוארו גם שאר התעלות והמקטעים המחברים ביניהן.
בשנת 2006, מושל מרילנד, בוב ארליק, השתתף בקריאת הנמל על שמה של הלן דליץ' בנטלי במהלך יום השנה ה-300 לנמל.
נכון לעכשיו, בנמל יש מתקנים מכמה סוגים, במיוחד לטיפול בפלדה.
רוב מכוניות מרצדס-בנץ המיובאות לארצות הברית טופלו בנמל בולטימור נכון ל-2004.
בשנת 2019 טיפל הנמל ב-43.6 מיליון טון בסחר חוץ, בשווי של 58.4 מיליארד דולר.
נמל בולטימור דורג במקום ה-11 מתוך 36 נמלי ארצות הברית בטיפול בטונות זרות ובמקום ה-9 בערך הדולרי של המטען שטופל במהלך 2019. מאז 2014, הנמל הפך לנמל הרביעי בקצב הצמיחה המהיר ביותר בצפון אמריקה, עם גידול של 9.8% במטענים שטופלו לעומת השנה הקודמת.
כיום הוא מדורג במקום ה-8 מתוך 36 נמלים בארצות הברית מבחינת טונות ברוטו ובמקום השביעי בערך הדולרי.
הנמל מטפל ברבע מיצוא הפחם של המדינה.
ב-26 במרץ 2024, ספינת המכולות MV דאלי עזבה את הנמל והתנגשה בגשר פרנסיס סקוט קי, שקרס וחסם לחלוטין את הגישה הימית לנמל.
צוותי חילוץ עבדו במשך 11 שבועות כדי לפנות את הדאלי ואת הריסות הגשר, וב-10 ביוני 2024 נפתחה התעלה מחדש במלואה.
נמל בולטימור כולל חמישה אזורי טרמינל:
מתקן זה מטפל במכולות, מכוניות, מטענים שונים וציוד חקלאי ובנייה.
המתקן המשתרע על פני 570 דונם כולל 790,000 רגל רבוע (73,393 מ"ר) של אחסון פנימי ב-10 סככות ו-61 דונם של אחסון מכולות פתוח, 20.1 דונם של אחסון פתוח בתפזורת, 225 דונם של אחסון מכוניות פתוח; ו-93 דונם של אחסון נוסף.
המתקן המשתרע על פני 284 דונם כולל שמונה מנופי סופר פוסט-פנמקס ושבעה מנופי פוסט-פנמקס, 22 מנופי גשר מגומי, ויש לו 134 דונם של אחסון חיצוני.
מסוף הרכב הימי של פיירפילד.
מתקן זה מטפל בעיקר במכוניות.
המתקן כולל 61 דונם של בנייני עיבוד אוטומטי.
מתקן זה מטפל בעיסת עץ, עץ, לטקס, פלדה, נייר ומכלים.
מתקן זה מטפל במוצרי יער.
בסרט הפעולה משנת 1996 "אירייזר", קרב הסיום והסיום של הסרט מתרחשים על ספינת משא רוסית בנמל בולטימור, המכונה בסרט "רציפי בולטימור".
נמל בולטימור הופיע בסרט המתח משנת 2002, "כל הפחדים כולם".
העונה השנייה של הסדרה "הסמויה" של HBO מתמקדת בפעילות בנמל בולטימור.
העונה הראשונה של סדרת אמזון פריים "ג'ק ראיין" מתרחשת בין היתר בנמל בולטימור.
נמיית כיס ברונזית (שם מדעי: Dasyurus spartacus; מוכרת גם בשמה הרשמי האוסטרלי: קיול ברונזה) היא מין של טורפת כיס בסוג נמיית כיס שאנדמית לדרום גינאה החדשה.
נמייה זאת בעלת טווח התפוצה המצומצם ביותר מבין המינים בסוג, ואחת משתי הנציגות של הסוג שאנדמיות לגינאה.
היא נחשבת ליונק-טורף הגדול ביותר ששרד בגינאה החדשה.
עד גילויה של נמיית הכיס הברונזית, נמיית הכיס הניו-גינאית נחשבה לנציגה היחידה של הסוג באי, ושלוש משלחות מחקר שביקרו בדרום גינאה בראשית ואמצע המאה ה-20 לא מצאו כל עדות לקיומו של מין נוסף.
בין 1972 ל-1973, נאספו חמש דגימות של נמיות כיס מדרום גינאה (3 זכרים ו-2 נקבות), והן נחשבו בתחילה לאוכלוסייה לא-ידועה של נמיית כיס מערבית.
הדגימות הוכרו כשייכות למין נפרד רק בשנת 1988, לאחר בדיקה מדוקדקת של הזואולוג סטיבן ואן דייק שעבד במוזיאון קווינסלנד.
ואן דייק העניק למין החדש את השם המדעי Dasyurus spartacus שפירושו בלטינית "שעיר הזנב של ספרטקוס", ונועד לדבריו לציין את האופי המשותף של נמיית הכיס וההגלדיאטור התראקי המפורסם: כוח יוצא-דופן, לחימה עקשנית, והקזת דם היריב.
מאז האיסוף הראשון בשנות ה-70, הנמייה נלכדה לעיתים נדירות יחסית בטבע.
בשנת 1991 נאספו ארבע דגימות, ובסקר נרחב בשנת 2006 שהתפרס על פני שבעה שבועות וכלל פריסת 100 מלכודות מדי לילה, נלכדו בסופו של דבר רק 12 נמיות.
הנמייה הברונזית היא כיסאית בינונית עם גוף קומפקטי ועגלגל.
היא נבדלת מנמיות הכיס האחרות בחוטמה הצר והמחודד, באוזניה הקטנות ובבוהן המקוצרת שלה.
הפרווה שלה בצבע ברונזה עמוק עד חום שזוף או שוקולדי, עם כפות וצלעות זהובות, גחון קרמי חיוור וזנב שעיר ושחור.
פניה שחרחרות, ולחייה וצווארה נוטים ללבן חיוור.
בין המצח לגב, יש סדרה של כתמים לבנים קטנים שפזורים בצורה אקראית עם קוטר מרבי של 6.5 מ"מ, והם נעדרים מהכפות, הזנב והגחון.
אורך ראשה וגופה של הנמייה הברונזית 30–38 ס"מ ואורך זנבה 25 ס"מ.
היא בהירה וגדולה במקצת מנמיית הכיס הניו-גינאית.
הנמייה הברונזית אנדמית לדרום גינאה החדשה, באזור האקולוגי סוואנות טרנס-פליי שנמצא בשפלה הדרומית הגדולה; היא הכיסאית היחידה שאנדמית לאזור זה (כיסאים אחרים באזור מצויים גם באוסטרליה או ברחבי גינאה).
טווח התפוצה שלה מצומצם למדי ונמצא על גבול פפואה-אינדונזיה.
אף על פי שהנמייה לא נצפתה מעבר לנהר טיס, ישנה סבירות שטווח התפוצה שלה מתרחב צפונה עקב בית גידול מתאים.
בית הגידול של הנמייה מורכב מסוואנה טרופית גשומה שמנוקדת ביערות דלילים, והיא חיה לרוב בשפלות ברום 60 מטר מעל פני הים, עד רום 200 מטר לכל היותר.
בית הגידול השפלתי שלה חווה מדי שנה הצפות נרחבות במהלך העונה הגשומה, וגורם לנמיות ולטרפן להתקבץ על איי אדמה גבוהים.
הנמייה הברונזית פעילה בשעות הלילה וניזונת ממכרסמים, כיסאים קטנים, זוחלים, עופות וחסרי חוליות.
היא מסוגלת לטפס על עצים בעת הצורך ועשויה לפלוש ללולים ולטרוף תרנגולות.
הנמייה מתרבה ככל הנראה עונתית, ותוחלת החיים הממוצעת שלה עומדת על 3 שנים בטבע.
מעבר לכך, אין מידע אודות אורח חייה.
נמיית הכיס הברונזית מסווגת על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור קרוב לסיכון (NT), בשל טווח תפוצת מוגבל למדי (סביבות 26,600 קמ"ר), ואומדן אוכלוסייה משוער של פחות מ-10,000 נמיות בוגרות.
בהתחשב במגמות האוכלוסייה של קרובתה המערבית מאוסטרליה, סביר להניח שגם הנמייה הברונזית חווה ירידה מתמשכת במספרים.
הנמייה הברונזית מאוימת מצד אובדן בית גידול בעקבות התפשטות צמחים פולשים ושינויים במשטרי אש.
בנוסף, היא מושפעת לרעה גם משיטות הציד של התושבים המקומיים: הכלבים שבהם התושבים עושים שימוש רב לצורך מעקב ואיתור חיות בר, נתקלים לעיתים קרובות בנמיות במהלך שיטוט בסוואנה והורגים אותם.
חתולי פרא הפכו גם הם לאיום משמעותי באזור הסוואנה.
נמיית הכיס הברונזית מצויה בשני אזורים מוגנים: הפארק הלאומי ואסור ראווה בירו בצד האינדונזי, ואזור הניהול טונדה בפפואה.
נדרשים מחקרים נוספים אודות הביולוגיה, התפוצה והאיומים המרחפים על הנמייה.
נמל התעופה אילת על שם יעקב הוזמן היה נמל תעופה ששכן בלב העיר אילת, בצמוד ובמקביל לכביש 90 (כביש הערבה).
הנמל שימש בעיקר לטיסות סדירות בתוך ישראל, לשדה דב שבתל אביב, לנתב"ג ולחיפה, לפעילות פרטית ולחלק קטן מהטיסות הבין-לאומיות הפוקדות את אילת (מטוסי סילון קטנים ובינוניים עד סדר גודל של בואינג 757), שכן רוב הטיסות הבין-לאומיות לאילת וממנה נחתו בנמל התעופה עובדה.
מספר הנוסעים המרבי בשנה שהנמל שירת בטיסות הפנים והחוץ היה כמיליון וחצי נוסעים.
נמל התעופה נסגר ב-18 במרץ 2019 לאחר חנוכתו של נמל התעופה רמון בתמנע, כ-18 קילומטר מצפון לעיר.
קשר תעופתי עם מפרץ אילת נוצר לראשונה במהלך מלחמת העצמאות, הבריטים הקימו מנחת תעופה ליד עקבה, ולאחר סיום מבצע עובדה וכיבוש אום רשרש במרץ 1949, הכשיר צה"ל מסלול טיסה מעפר שהחל לפעול באותה שנה.
בדצמבר 1949 הודיעה חברת "אל על" על תוכנית לחנוכתו של קו תעופה סדיר לאילת.
לצורך כך הוקמה חברת תעופה פנים ארצית בשם "אילתה" ומסלול הטיסה שודרג כך שיאפשר נחיתת מטוסי נוסעים.
ביולי 1950 נוסדה חברת "ארקיע", בשותפות בין "אל על" עם "חברת העובדים", אשר הפכה למוביל העיקרי בנמל החל מספטמבר 1950. עד להרחבת נמל התעופה והקמת מסוף הנוסעים, הפעילה חברת ארקיע מסוף במרכז רכטר הממוקם כמה מאות מטרים מהנמל.
בשנת 1956 הטיסה "ארקיע" כ-23 אלף נוסעים לאילת.
בקיץ 1959 הפך שדה דב לבסיס הטיסות העיקרי לאילת של חברת "ארקיע" במקום לוד, בנוסף הותקנה תאורה שאפשרה לראשונה גם טיסות לילה.
בשנת 1969 נבנה בית נתיבות ונבנה מסוף נוסעים קטן.
שדרוג השדה עבור מטוסי סילון ותעופה בין-לאומית
בתוכנית האב של שהוכנה לאילת נועד השטח בו הוקם נמל התעופה לשם בניית כביש דו-מסלולי ככביש הכניסה הראשי לעיר, שבמקביל לו מסילת הברזל ובסופה תחנת רכבת.
הקמת נמל התעופה במקום הייתה אמורה להיות זמנית והוא תוכנן לעבור צפונה יותר, עם מסלול טיסה ארוך יותר.
מיקומו של הנמל פגעה בפיתוח אזור המלונות של העיר וחצה אותה לשני חלקים.
לכן הוחלט בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 להקים נמל תעופה בין-לאומי חדש באזור עברונה, כ-5 ק"מ צפון למרכז העיר.
זאת במטרה גם להחליף את נמל התעופה אילת, עם שדה חדש בעל מסלול טיסה ארוך מספיק עובר מטוסי סילון בגודל בינוני, שיכלו לבצע טיסות ישירות לאירופה.
סיבה נוספת הייתה חשש מתחרות עם נמל התעופה הבין-לאומי עקבה שהוחל אז בהקמתו.
עם זאת, בדצמבר 1970 הודיע שר התחבורה שמעון פרס על הארכת מסלול הטיסה הקיים באילת מ-1,500 לכ-1,900 מטר, במקום בניית שדה חדש.
בינואר 1972 הוחל בעבודות להארכת המסלול, הוא הושלם ב-1975 והוחל בטיסות ישירות מאירופה, שנחתה בנמל טיסת השכר הראשונה של חברת קימבר סטרלינג מדנמרק.
למרות הארכת מסלול הטיסה באילת, היו קשיים בהפעלת טיסות של מטוסי סילון, בגלל מחסור במסלול הסעה ומקומות חניה למטוסים, ורעש רב שנגרם במרכז העיר.
מגבלות התפעול בנמל התעופה הגבילו נחיתת מטוסים גדולים מסוג בואינג 707, דאגלס DC-8, מקדונל דאגלס DC-10 ודומיהם; עקב כך, ב-1976 הוחלט שוב על הקמת שדה בעין עברונה, אולם עקב קשיי תקציב הפרויקט לא קודם.