tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עד מאי 1892, המועד שבו בוטל הרוחב הרחב של המסילות, מסילת גרייט וסטרן כבר נסללה מחדש ברוחב דואלי (על אותם האדנים היו גם מסילות ברוחב סטנדרטי וגם מסילות ברוחב רחב), ולכן המעבר היה פשוט יחסית וללא בעיות מיוחדות.
המצאה מעניינת נוספת של ברונל, שבסופו של דבר לא נחלה הצלחה, הייתה "מסילת הרכבת האטמוספירית".
מסילת הרכבת בה השתמש ברונל בהמצאתו הייתה שלוחה של גרייט וסטרן, מאקסטר דרומה לכיוון פלימות'.
במקום להשתמש בקטרים, הרכבות הונעו בעזרת מערכת צינורות שנוצר בהם ואקום בעזרת תחנות שאיבה קרקעיות.
הקטע בין אקסטר לניוטון (Newton) נבנה עם המערכת, ומשאבות הוואקום בעלות ארובות מרובעות מיוחדות מוקמו במרווחים של שני מייל זו מזו, והרכבות נעו על הקטע במהירות ממוצעת של 30 קמ"ש.
צינורות בקוטר של 381 מילימטר הונחו בקטעי המסילה שהיו ממוקמים במישור, וצינורות בקוטר 559 מילימטר היו מיועדים לשיפועים תלולים יותר.
הטכנולוגיה הייתה זקוקה לדשים מעור על מנת לאטום את צינורות הוואקום.
העור היה צריך להישאר גמיש ולכן נעשה שימוש בחלב-נרות, אבל חלב הנרות משך חולדות.
התוצאה הייתה מאכזבת - הדשים נאכלו, והשימוש במערכת הוואקום נמשך פחות משנה, החל מ-1847 (שירות נסיוני החל בספטמבר, שירות מלא התחיל בפברואר 1848) עד ל-10 בספטמבר 1848.
הדוחות הכספיים משנת 1848 מציינים שמחיר ההפעלה של המערכת עמד על שלושה שילינג ופני אחד לכל מייל, וזאת לעומת שילינג אחד וארבע פני לכל מייל בהפעלה של קטר קיטור רגיל.
מספר תחנות שאיבה עדיין עומדות על תלן, ומהוות מזכרת למסילה האטמוספירית ולניסיונותיהם וחידושיהם של הממציאים והמהנדסים בני התקופה הוויקטוריאנית.
קטע מצינור הוואקום, ללא הדשים מעור, משומר במוזיאון "מרכז הרכבות של דידקוט" (Didcot Railway Centre).
עוד בטרם נפתחה מסילת גרייט וסטרן לשימוש הציבור עבר ברונל לפרויקט נוסף: ספנות טרנס-אטלנטית.
הוא השתמש ביוקרה לה זכה במימוש הפרויקטים הקודמים שלו כדי לשכנע את הנהלת מסילת גרייט וסטרן להשקיע ולבנות את אוניית הקיטור "גרייט וסטרן", שבזמנה הייתה אוניית הקיטור הגדולה ביותר בעולם.
"הגרייט וסטרן" הייתה באורך של 72 מטר, נבנתה מעץ והונעה בעזרת מפרשים וגלגל משוטים.
היא הפליגה לראשונה בשנת 1837. המסע הראשון של האוניה מאנגליה לניו יורק לקח 15 יום בלבד.
בסך הכל, האונייה שימשה עד שנת 1846 כאוניית נוסעים, ולאחר מכן כנושאת חיילים במהלך מלחמת קרים.
"בריטניה הגדולה" (SS Great Britain), הייתה האוניה הבאה שאותה תכנן ברונל לחברת הספנות "גרייט וסטרן".
היא נבנתה בשנת 1843 במבדוק מיוחד שתוכנן לשם כך.
אורך האוניה היה יותר מ-98 מטר, והיא הייתה האוניה הראשונה שהגוף שלה בנוי כולו מברזל.
הנעת האוניה התבססה על מדחף, והיא נבנתה על מנת לחצות את האוקיינוס האטלנטי.
בהשענו על ההישגים הללו, ברונל פנה לבנות את אונייתו השלישית ב-1852, שאמורה הייתה להיות גדולה הרבה יותר משתי האוניות הקודמות, ותוכננה למסעות ארוכים להודו ולאוסטרליה.
ה"גרייט איסטרן" (SS Great Eastern), שנקראה במקור "לִוְיָתָן", נמצאה בחזית הטכנולוגיה של זמנה.
אורכה היה יותר מ-210 מטר, היא צוידה בריהוט ובמתקנים המפוארים ביותר ויכלה לשאת יותר מ-4,000 נוסעים.
היא הייתה מיועדת לשוט מלונדון לסידני וחזרה ללא צורך בהטענת פחם בדרך, וזאת מכיוון שהמהנדסים באותה תקופה היו משוכנעים שבאוסטרליה אין כלל מרבצי פחם.
ה"גרייט איסטרן" הייתה האונייה הגדולה ביותר שנבנתה עד סוף המאה ה-19. כמו רבים מהפרויקטים השאפתניים של ברונל, עלות הבנייה עברה במהרה את התקציב, לוח הזמנים לבנייתה התארך מאוד, וזאת נוכח בעיות טכניות רבות מספור.
האוניה הוצגה בתור פיל לבן, אם כי ניתן לומר שבמקרה הזה כישלונו של ברונל נבע מבעיות תזמון וכלכלה - האוניה הקדימה את זמנה בעשרות שנים.
החזון והחדשנות ההנדסית שאפינו את עבודתו של ברונל הפכו את האפשרות לבנות אונייה גדולה, מונעת מדחף, העשויה כולה ממתכת, למציאות מעשית.
אך לנוכח התנאים הכלכליים והתעשייתיים בתקופתו, בנייתה של אונייה בגודל ובמאפיינים הללו הייתה בלתי כדאית עד תחילת המאה ה-20.
ה"גרייט איסטרן" נבנתה במספנת נאפייר (Napier Yard) בלונדון, שהייתה בבעלותו של ג'ון סקוט ראסל (John Scott Russell).
לאחר שתי הפלגות ניסוי שנערכו ב-1859, הפלגת הבכורה של האוניה מסאות'המפטון לניו יורק נקבעה ל-17 ביוני 1860.
למרות שנכשלה בתפקידה המקורי בתור ספינת נוסעים, בסופו של דבר נמצא לה תפקיד בתור מניחת כבלים תת-ימיים.
בזכות ה"גרייט איסטרן" הונח הכבל הטראנס-אטלנטי הראשון, ולראשונה היה בין אמריקה לאירופה חיבור תקשורתי.
ברונל נפגע משבץ ב-1859, מעט לפני הפלגת הבכורה של ה"גרייט איסטרן" לניו יורק.
הוא מת עשרה ימים מאוחר יותר בגיל 53 ונקבר, כמו אביו, בבית הקברות "קנסאל גרין" (Kensal Green Cemetery) שבלונדון.
הוא השאיר אחריו את אשתו, מארי, ואת בנו, הנרי מארק ברונל.
בין המבנים השונים אותם תכנן ברונל הייתה גם "אחוזת ברונל" שנבנתה בדבון.
ברונל תכנן לעבור לאחוזה לאחר פרישתו מהעבודה, אולם לרוע מזלו, הוא מעולם לא ראה את האחוזה הגמורה.
אנדרטאות רבות קיימות לזכרו של ברונל.
פסלים שלו מוצבים בכניסות של תחנות רכבת שונות בכל רחבי אנגליה.
מוט הדגל של ה"גרייט איסטרן" נמצא בכניסה למועדון הכדורגל ליברפול.
מקומות בני-זמננו נושאים את שמו של ברונל, ביניהם ניתן לציין את אוניברסיטת ברונל שנמצאת בלונדון, וכן מספר רחובות בעיר אקסטר.
רחוב ובית ספר בעיר הולדתו פורטסמות' קרויים על שמו, יחד עם הפאב הגדול ביותר בעיר.
רוב הגשרים שתכנן ובנה ברונל עדיין נמצאים בשימוש.
מנהרת התמזה משמשת כחלק מהרכבת התחתית של לונדון, ומוזיאון ברונל מנציח את יצירותיהם וחייהם של מארק ואיזמבארד ברונל ונמצא בבית המשאבה שתכנן ברונל בשביל התעלה.
רבים מהשרטוטים והרישומים המקוריים של ברונל נמצאים היום באוניברסיטת בריסטול.
ברונל הגיע למקום השני ברשימת 100 הבריטים הגדולים (BBC) שפורסמה בשנת 2002.
בשנת 2006, המטבעה המלכותית הבריטית הוציאה מטבע בשווי של שני פאונד לזכרו.
המטבעה הוציאה את המטבע לכבוד חגיגות 200 השנה ליום הולדתו של ברונל שנחגגו בעיר בריסטול ב-8 באפריל 2006.
איזניק (בטורקית: İznik) היא עיר היסטורית בנפת בורסה במחוז מרמרה שבצפון-מערב טורקיה.
העיר התפרסמה כמקום כינוסן של הוועידה האקומנית הראשונה בשנת 325 והשביעית בשנת 787 וכבירתה של האימפריה של ניקאה במאה ה-13. עוד נודעה העיר בקרמיקה ובאריחים שיוצרו בה, ושמהם מצויים גם בקבר דוד המלך בהר ציון.
לפי אומדן רשמי משנת 2023 אוכלוסיית העיר מנתה 44,988 בני אדם.
העיר שוכנת בעמק מוקף גבעות, לחופו המזרחי של אגם איזניק (İznik gölü).
מרכז העיר מוקף מכל עבריו בחומה באורך של 5 ק"מ, ובצידו המערבי נושקת החומה לאגם.
גובהה של החומה שנבנתה לראשונה בתקופה הרומית, מגיע ל-10 מטר ומצידה היבשתי עוברת לאורכה תעלה כפולה.
לאורך החומה ניצבים 114 מגדלי שמירה, ובעבר היו קבועים בה ארבעה שערים בלבד, אחד בכל אחת מרוחות השמיים.
כיום יש בחומה פתחים נוספים דרכם זורמת תנועה אל רחובות העיר העתיקה, שעשויים בתבנית שתי וערב.
אף על פי שהמקום היה מיושב לפני התקופה ההלניסטית, רק בסמוך לשנת 316 לפנה"ס הקים אנטיגונוס מונופתלמוס, מיורשי אלכסנדר הגדול, את בירתו במקום וקרא לה "אנטיגוניה" (Αντιγόνεια) על שמו.
בשנת 301 לפנה"ס הובס אנטיגונוס בקרב איפסוס בידי קואליציה של סלאוקוס הראשון וליסימאכוס, והאחרון השתלט על העיר ושינה את שמה ל"ניקיאה" לכבוד אשתו.
לפי גרסה אחרת, נבנתה העיר על ידי יוצאי העיר ניקאה ביוון, אשר הגיעו לאזור עם צבאותיו של אלכסנדר הגדול.
בשנת 297 לפנה"ס לקח לעצמו זיפיטיס (Zιπoιτης) או זיביטיס (Zιβoιτης) את התואר מלך ביתיניה, והעיר הפכה לשנייה בחשיבותה רק לבירה ניקומדיה (כיום איזמיט).
לאחר סכסוכים ומלחמות על השליטה בביתיניה בין מיתרידטס השישי, מלך פונטוס לבין הרפובליקה הרומית, השתלטה רומא על ביתיניה כולה לקראת אמצע המאה ה-1 לפנה"ס.
בשנת 325 התכנסה בעיר ועידת ניקיאה הראשונה שהייתה הוועידה האקומנית הראשונה בתולדות הנצרות.
בסופה של ועידה זו הוכרז כי האריאנים שהתנגדו ל, הם כופרים, ופורסם ה"אני מאמין" או בשמו האחר ה"קרדו של ניקיאה".
גם הוועידה האקומנית הרביעית הייתה אמורה להתכנס בניקאה, אך לבסוף התקיימה בכלקדון הסמוכה לקונסטנטינופול.
העיר היושבת בסמוך ל"קו השבר של צפון אנטוליה" סבלה מרעידות אדמה בשנים 358, 362 ו-368.
בשנת 787 שוב התקיימה ועידה אקומנית בניקיאה וזו נודעה כוועידת ניקיאה השנייה.
300 שנה מאוחר יותר ושש שנים לאחר קרב מנזיקרט ב-1071, החלו הסלג'וקים מתפשטים מערבה לרוחבה של אסיה הקטנה.
מנהיג סלג'וקי מקומי, סולימאן בן קוטלמיש (Kutalmışoğlu Süleyman Şah), כבש ב-1075 את העיר ואת ניקומדיה הסמוכה.
שנתיים לאחר מכן התמרד סולימאן כנגד מליק שח (Melikşah), סולטאן האימפריה הסלג'וקית.
הוא הקים את סולטנות רום, הכריז על עצמו סולטאן וקבע את בירתו בניקאה, ממש מתחת לאפם של הביזנטים.
עם זאת, מסע הצלב הראשון דחק את רום ממערב אסיה הקטנה ב-1097, והצלבנים השתלטו על ניקאה בדרכם לירושלים.
בהסכם שהושג בין הצלבנים לאימפריה הביזנטית, נמסרה העיר לאחרונה.
כאשר קונסטנטינופול נכבשה במסע הצלב הרביעי ב-1204, והאימפריה הביזנטית התנפצה לרסיסים, הייתה העיר לבירתה של האימפריה של ניקאה שהשתרעה בחלקה המערבי של אסיה הקטנה.
כאשר האימפריה של ניקאה שחררה את קונסטנטינופול מידי הלטינים, הועברה בירת המדינה מניקאה.
ב-1331 כבשו העות'מאנים את ניקאה, שנודעה מאז בשם "איזניק".
העיר איבדה את חשיבותה ב-1453 כאשר העות'מאנים כבשו את קונסטנטינופול, והעבירו לשם את בירתם.
במאה ה-15 ובמאה ה-16 הפך היישוב למרכז של תעשיית קרמיקה ואריחים, אך גם תעשייה זו דעכה במאה ה-17, והיא הפכה שוב לעיירת מחוז נידחת.
כעת מנסים לחדש את תעשיית הקרמיקה המפוארת באמצעות "מכון איזניק"
בניגוד לנזקים שנגרמו ברעידות האדמה במאה ה-4 לספירה, בשנת 1999 העיר נפגעה באורח קל יחסית, בעת רעידת האדמה הקשה שפקדה את האזור.
תיירים מגיעים לאיזניק לבקר מספר מונומנטים שהוקמו על ידי שליטי האימפריה העות'מאנית וכן את שרידי החומות שנבנו ב ובתקופה הביזנטית.
איזמיט (בטורקית: İzmit או Kocaeli - קוג'אלי) היא בירת הנפה המטרופוליטנית (Büyükşehir - "עיר גדולה") קוג'אלי במחוז מרמרה בצפון-מערב טורקיה.
בעבר נקראה העיר ניקומדיה .
לפי אומדן רשמי משנת 2023 התגוררו בעיר 378,656 בני אדם.
העיר משמשת כמרכזו של מטרופולין קוג'אלי שאוכלוסייתה נאמדה באותה עת בכ-1.19 מיליון בני אדם.
העיר נמצאת בקצהו של מפרץ איזמיט במזרחו של ים השיש, 86 ק"מ מזרחית לאיסטנבול.
חלק מהעיר יושב במישור הסמוך למפרץ, בו נמצאים מרכז העיר ואזורי התעשייה שמקיפים אותה.
חלקה האחר של העיר שוכן על גבעות נמוכות וכולל שכונות מגורים ומבנים עות'מאנים היסטוריים רבים.
בשל כך, ובשל העובדה כי גם העיר עצמה מכונה לעיתים "קוג'אלי", קיימים בלבול וגרסאות שונות באשר לשטחה ולמספר תושביה.
באזור, הניצב בפתחו המזרחי של גשר היבשה הצר בין אסיה לאירופה, עוברים כל צירי התחבורה היבשתית (כבישים ומסילות ברזל) בין אנטוליה ואיסטנבול, והלאה ממנה לתראקיה ולאירופה.
החל משנת 712 לפנה"ס יושב האזור ונשא את השם אולביה או אסטקוס, אך היישוב נינטש.
לפי אוזביוס מקיסריה ייסד ניקומדס הראשון, מלכה השני של ביתיניה, את העיר בשנית בשנת 264 לפנה"ס וקרא לה "ניקומדיה" על שמו.
בעיר נולד גאורגיוס הקדוש בין שנת 275 ל-281, בה שירת במשמר האישי של הקיסר דיוקלטיאנוס, ועל חומותיה עונה וראשו נערף ב-23 באפריל 303. בשנת 286 התעצמה חשיבותה של ניקומדיה כאשר דיוקלטיאנוס הפכה לבירת האימפריה הרומית המזרחית.
העיר שמרה על מעמדה זה עד שהביס קונסטנטינוס הראשון את ליקינוס בשנת 324, והחל בהכנתה של ביזנטיון לתפקיד בירתו הבאה.
בשש השנים הבאות עד להעברת הבירה לביזנטיון, המשיכה ניקומדיה ושימשה כבירה זמנית.
בעקבות רעידת האדמה פרצה בעיר שרפה אשר במשך חמישה ימים כילתה אותה לחלוטין.
שש שנים לאחר קרב מנזיקרט ב-1071, החלו הסלג'וקים מתפשטים מערבה לרוחבה של אסיה הקטנה.
מנהיג סלג'וקי מקומי, סולימאן בן קוטלמיש (Kutalmışoğlu Süleyman Şah), כבש ב-1075 את העיר ואת ניקאה הסמוכה.
הוא הקים את סולטנות רום והכריז על עצמו סולטאן.
עם זאת, מסע הצלב הראשון דחק את רום ממערב אסיה הקטנה ב-1097, והצלבנים השתלטו על העיר בדרכם לירושלים.
העיר עברה לידי האימפריה הביזנטית עד שנכבשה על ידי העות'מאנים ב-1338, ושמה נודע לאחר מכן כ"איזמיט".
בליל 17 באוגוסט 1999 בשעה 03:01 פקדה את איזמיט רעידת אדמה.
במשך 45 שניות זעה האדמה בעוצמה של 7.4 בסולם ריכטר.
מוקד הרעידה היה בגלג'יק, עיר קטנה ופרוור של איזמיט מדרום-מערב.
כשפסק הרעש, שהורגש עד איזמיר ואנקרה מרחק מאות קילומטרים, נסוגו מימיו של מפרץ איזמיט, וגל צונאמי הכה בחופיו.
לאורך קו השבר של צפון אנטוליה נמדדו תזוזות וקרעים באורך של 2.5 עד 4 מטר ושיא של 5.7 מטר.
בסיום פעולות החילוץ קבעו הרשויות כי מספר ההרוגים כתוצאה מרעידת האדמה עמד על 17,480 בני אדם ו-505 נעדרים.
מספר הפצועים עמד על 43,953 בני אדם, ואילו מספרם של חסרי קורת גג הוערך בכ-600,000. גם הנזק לרכוש היה עצום.
למעלה מ-100,000 בנינים, רובם בתי מגורים, קרסו במהלך רעידת האדמה ולאחריה, או שהרשויות נאלצו להרסם בשל הנזק הרב שנגרם להם.
מספר גדול יותר של מבנים נפגע באורח קל יותר.
גם מבנים ומתקני התעשייה המרוכזים בצפיפות סביב העיר ספגו נזקים כבדים.
נזק קשה נגרם לתשלובת בתי הזיקוק של "טיפרש" (Tüpraş), שאחראית על שליש מעיבוד הנפט במדינה, ובין היתר, התמוטטו מבנים, מגדלי קירור ומנופים באתר וצנרת הנפט נפגעה באורח קשה.
אש שפרצה במקום בערה משך מספר ימים והביאה לפינוי כל האוכלוסייה ברדיוס של כ-5 ק"מ מהאתר.
רובם של 1200 מתקני התעשייה האחרים העוסקים בין היתר בייצור מכוניות, צמיגים וגומי, ספגו פגיעה כלשהי.
העיר התאוששה מהאסון הכבד אך באופן חלקי, והצלקות עדיין נראות בנופה וחרוטות בלבבות תושביה.
ב-1899 פנו נציגי משפחות יהודיות מבורגס לקונסול העות'מאני בעיר בבקשה להקצאת קרקעות עבורם כדי להתיישב באזור איזמיט.
הקרקעות הוקצו וכמה מאות יהודים הגיעו לאזור העיר.
בתחילה עסקו בביעור היער הסמוך לעיר ואחר כך בהקמת צריפי מגורים.
לבני הקהילה החדשה לא היו מקורות פרנסה.
עד מהרה הם נקלעו למצוקה כלכלית קשה ונאלצו להסתמך על תרומות.
בהמשך הגיעו מספר משפחות מפאזארדז'יק, ובראשית המאה ה-20 נמנו במקום 280 משפחות ובסך הכל 800 נפשות.
בהמשך ניתן אישור התיישבות נוסף ל-100 משפחות מסופיה ו-20 מווארנה.
בשל המצב הכלכלי הקשה עזבו בהדרגה חלק מהמתיישבים וחזרו לבולגריה.
במהלך מלחמת הבלקן הראשונה עזבו מרבית המתיישבים את העיר ושבו לבולגריה.
חלק נכבד מאוכלוסייה זו, שאיבד את אזרחותו הבולגרית וחלקה גם את העות'מאנית, גורש בספטמבר 1939 מבולגריה במסגרת המסע לגירוש נתינים זרים.
איזלר סולומון היה מנצח אמריקאי, שעיקר פעילותו התנהלה במערב התיכון של ארצות הברית.
סולומון נולד בסיינט פול, מינסוטה.
בשנת 1936 החל לנצח על התזמורת הסימפונית של אילינוי ובמשרה זו כיהן עד 1941. באילינוי ניצח בהופעות בכורה על יותר מ-150 יצירות אמריקאיות.
בשנים הבאות היה מנהל מוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של קולומבוס, אוהיו (1941 - 1949) ושל התזמורת הסימפונית של אינדיאנפוליס (1956 - 1976).
כמנצח אורח הופיע סולומון עם תזמורת פילדלפיה, התזמורת הסימפונית של שיקגו, התזמורת הפילהרמונית הישראלית והפילהרמונית של אוניברסיטת אינדיאנה.
הקריירה שלו נקטעה בבת אחת בגלל אירוע מוחי, שפקד אותו בשנת 1976.
סולומון הוציא כמה וכמה הקלטות משובחות, ביניהן הקלטת ביצוע הבכורה העולמי של הקונצ'רטו השני לכינור של מקס ברוך, עם התזמורת הסימפונית של RCA ויקטור ויאשה חפץ כסולן בשנת 1954.
רובע אִיזְלִינְגְטוֹן של העיר לונדון הוא אחד מרובעי לונדון הנמצא בצפונה של העיר.
הרובע נוצר בשנת 1965 עם איחוד הרבעים המטרופולינים איזלינגטון ופינסבורי.
הרובע כולל שני מחוזות בחירה לפרלמנט הבריטי: צפון איזלינגטון, ודרום איזלינגטון.
רובע איזלינגטון קרוי על שם היישוב איזלינגטון.
יישוב שהוקם בתקופה הסקסונית ונקרא על ידי הסקסונים "גיסלדון" (Giseldone) ובהמשך "גיסלנאנדון" (Gislandune) - שמשמעו "גבעת גיסלה", בהמשך נקרא המקום "איסלדון" (Isledon) - שם בו נעשה שימוש עד אמצע המאה ה-17, עת התקבע השם הנוכחי של הכפר, ובהמשך של המחוז הכנסייתי בו שכן הכפר.
עם הקמת הרובע, בשנת 1899 נבחר שם המחוז הכנסייתי כשמו של הרובע כולו.
רובע איזלינגטון כולל את השכונות:
אשבורטון גרוב, שבו נמצא אצטדיון האמירויות
על פי מדגם שנערך בשנת 2006, ברובע איזלינגטון 185,500 תושבים (מהם 75% לבנים, 6% שחורים, 5% ממוצא קריבי ו-2% מבנגלדש).
ברובע פועלות שתי אוניברסיטאות: אוניברסיטת סיטי שנוסדה בשנת 1894 וממוקמת בכיכר נורת'האמפטון, ואוניברסיטת לונדון מטרופוליטן (שנקראה בעבר "אוניברסיטת צפון לונדון") שנוסדה בשנת 1896 (אז נקראה "המכון הפוליטכני נורת'רן"), הממוקמת בדרך הולווי.
כמו כן פועלת ברובע מכללת איזלינגטון.
ברובע פועלים 47 בתי ספר יסודיים, 10 חטיבות ביניים, ושלושה בתי ספר לתלמידים בעלי צרכים מיוחדים.
בשכונת הולווי שברובע ממוקם מועדון הכדורגל ארסנל שמשחק בפרמייר ליג (הליגה העליונה באנגליה).
ברובע ישנם שני אצטדיונים של המועדון, אצטדיון הייבורי הוותיק ואצטדיון האמירויות.
איזל רוזנטל (בטורקית: İzel Rozental, נולד ב-2 במרץ 1951 באיסטנבול) הוא קריקטוריסט והומוריסט יהודי-טורקי, בן למשפחה יהודית אשכנזית.
רוזנטל הוא אחד מחשובי הקריקטוריסטים בטורקיה.
הוא בעל הכרה בינלאומית רבה, ומכהן כסגן יושב ראש איגוד הקריקטוריסטים העולמי.
עיקר עבודתו היא בתחום הקריקטורה הפוליטית.
מאז שנת 1999 הוא יוצר באופן קבוע את הקריקטורה הראשית בשבועון היהודי שלום.
רוזנטל כתב מאמרים וביקורות בעיתונים הטורקיים Cumhuriyet ו-Radikal.
החל משנת 2004 הוא נמנה עם הכותבים הראשיים בכתב העת ההומוריסטי Güldiken.
איזלינגטון היא שכונה במרכז רובע איזלינגטון של העיר לונדון, בירת אנגליה.
בעבר הייתה השכונה כפר קטן הממוקם לצד הגדולה (Great North Road).
לימים, עם גדילתה של העיר לונדון, הפך האזור לחלק מהעיר, והכפר נתן את שמו לשם הרובע בו הוא נמצא.
האזור שסביב תחנת הרכבת התחתית איינג'ל נחשב לעיתים לשכונה בפני עצמה הנקראת איינג'ל ("המלאך").
האזור בו היה הכפר כונה על ידי הסקסונים בשם "גיסלדון" (Giseldone, על פי תעוד משנת 1005).
לימים שונה השם ל"גיסלאנדן" (Gislandune, תעוד משנת 1062) שמשמעו "גבעת גיסלה".
שם זה שונה במהלך השנים ל"איסלדון" ונותר בשימוש עד המאה ה-17, עת נוצר השם הנוכחי.
במהלך ימי הביניים עברו בסמוך למקום בו ממוקמת כיום השכונה דרכים עתיקות שנקראו בשם "רחובות" (streets), בהשפעת נוהג מהתקופה הרומית לקרוא לדרכים בשם זה.
כיום לא ידוע המיקום המדויק של דרכים אלה.
במהלך המאה ה-14 התפתחה הדרך הצפונית הגדולה שהובילה מאלדרסגייט ועברה בסמוך לעמדת תשלום בגבעת הייגייט.
עמדת תשלום נוספת עמדה באזור איינג'ל, והכפר איזלינגטון השתרע בין שתי עמדות תשלום אלה.
דרך נוספת, צדדית (שעברה במיקומה של דרך ליברפול של ימינו) שימשה בעיקר למעבר בקר שהובא לסמית'פילד שבעיר לונדון.
לאורכה של דרך צדדית זו נבנו מכלאות בקר.
הכפר איזלינגטון מוקם על אדמותיו של הבישוף של לונדון ואדמות קתדרלת סנט פול.
רישום משנת 1548 מתעד כי בכפר התגוררו 440 משפחות, ובמקום היו בתי אחוזה רבים של עשירי לונדון.
באזור איזלינגטון ממוקמים מעיינות רבים, אשר שימשו במהלך המאה ה-17 והמאה ה-18 להשקות גינות ירק רבות שהיו באזור, והכפר היווה למעשה את גן הירק של לונדון.
אופיו הכפרי והשלו של האזור הביא להיותו אתר נופש לתושבי העיר הצפופה, ונבנו בכפר פאבים רבים.
נכון לשנת 1716 נספרו בכפר 56 פאבים, וכן בתי תה רבים, ואתרי בילוי כגון אתרי כדורת וירי בחץ וקשת.
במהלך המאה ה-19 הכפר גדל בהדרגה, מ-10,212 תושבים בשנת 1801 ל-319,143 תושבים בשנת 1891. גידול מהיר זה נבע משיפור דרכי התחבורה אל העיר לונדון, שאפשר את הפיכת הכפר השלו לפרוור בו מתגוררים יוממים העובדים בעיר עצמה.
הקמת מסילות ברזל העוברות באזור ומקשרות אותו אל העיר הביא לצפיפות רבה ולירידה בפופולריות של השכונה ובמעמד הסוציו-אקונומי של תושביה.
בשנת 1820 נבנתה תעלת ריג'נטס, אשר באזור איזלינגטון עוברת במנהרה שאורכה 886 מטרים.
כמו כן, במהלך המאה ה-19 נבנו באזור תיאטראות רבים ואולמות קונצרטים ומופעים.
אולם המוזיקה של קולינס, שנוסד בשנת 1862, זכה להצלחה רבה ובמהלך השנים גדל בהיקפו.
המבנה נהרס בשריפה בשנת 1958 ולא שוקם.
בשנת 1862 נבנה בכפר האולם החקלאי המלכותי, לצידה של דרך ליברפול, אשר שימש לתצוגת בקר.
באולם נערך מדי שנה יריד סמית'פילד, וכן נערכו בו אירועים נוספים.
המבנה שימש כמבנה התערוכות והירידים המרכזי של העיר לונדון עד ראשית המאה ה-20, ויכל להכיל כ-50,000 צופים.
האולם הופקע במהלך מלחמת העולם השנייה לשימוש כמרכז מיון מגיוסים, ולאחר המלחמה הפך למרכז עסקים.
בשנת 1833 הוקמה חברת איזלינגטון לספרות ולמדע, אשר נפגשה ברחוב אפר (Upper Street).
מבנה חברה זו הוקם בשנת 1837 וכונה המכון הספרותי והמדעי.
המבנה כלל ספרייה ובה 3,300 ספרים, וכן חדר קריאה, מוזיאון, ואולם הרצאות בן 500 מושבים.
המבנה נרכש על ידי צבא הישועה בשנת 1890 ושימש את הארגון עד שנת 1958. לאחר שהמבנה עמד נטוש מספר שנים, בעקבות פעילות ציבורית בשנת 1978 שוקם המבנה ושב להיות תיאטרון.
במהלך מלחמת העולם השנייה ניזוקו מבנים רבים בשכונה (למעלה מ-3,200 בתי מגורים) במהלך הבליץ - הפצצות ההלופטוואפה במלחמת העולם השנייה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 שוקמו האזורים שנפגעו והשכונה שבה להיות אזור מגורים פופולרי, ובין היתר התגורר בה טוני בלייר קודם לבחירתו בשנת 1997 לתפקיד ראש ממשלת בריטניה.
השכונה ותחנת איינג'ל של הרכבת התחתית של לונדון מוזכרים בספרו של ניל גיימן "לעולם-לא-עולם" בו מתואר מלאך בשם איזלינגטון שמתגורר במנהרות שמתחת העיר לונדון.
בגרסה האנגלית של משחק המונופול אזור איינג'ל הוא אחד האזורים הניתנים לרכישה, כמו גם דרך פנטונוויל העוברת דרך השכונה.
איזלינגטון גרין הוא פארק ציבורי הממוקם במפגש דרך A1 עם דרך אסקס ברובע איזלינגטון של לונדון בירת הממלכה המאוחדת.
הפארק מהווה את הגבול בין שכונת איינג'ל מדרום לבין מרכז איזלינגטון מצפון.
הרחוב העליון ורחוב תחתון (כביכול) היו המסלולים העיקריים של איסלינגטון מימי הביניים ומשולש הקרקע בצומת שלהם היה מוקד מוקדם.
בחפירות ארכאולוגיות נחשפו עדויות לשיכונים מהמאה ה-15, שנהרסו במאה ה-17.
הפארק הוא שריד לאזור ציבורי (common land) ולא פארק (village green).
באזור זה הותר לתושבי הכפר איזלינגטון לרעות את צאנם בלי הפרעה.
האזור הציבורי היה גדול משטח הפארק הנוכחי, אולם פרויקטי בנייה במהלך המאה ה-19 צמצמו את שטחו.
כמה בתים ציבוריים עמדו זמן רב סביב הפארק, בעיקר השועל בפינה הצפון-מערבית.
סם קולינס הקים את Lansdowne Arms בשנת 1851 ולאחר מכן הפך אותו לאולם מוזיקה שזכה לכינוי הפופולרי "הקפלה על הירוק".
בפארק ממוקמת אנדרטה לנופלי הממלכה המאוחדת בשתי מלחמות העולם, וכן פסלו של סר יו מידלטון, שתכנן את מערכת המים של לונדון במאה ה-17.
איזמאיל (באוקראינית: Ізмаїл, ברוסית: Измаил, ברומנית: Ismail, בטורקית: Ismailiye או Hacidar, בפולנית: Izmaił) היא עיר עתיקה השוכנת לגדת נהר הדנובה, בדרום אוקראינה.
העיר משמשת כמרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז משנה איזמאיל, שבדרום מחוז אודסה.
באיזמאיל נמצא הנמל הגדול על הדנובה באוקראינה, העיר מהווה מרכז לעיבוד מזון, ויעד תיירותי פופולרי.
בעיר נמצא גם בסיס של הצי האוקראיני, ושל יחידות השיטור הפועלות על הנהר.
המבצר של איזמאיל נבנה לראשונה במאה ה-12 על ידי סוחרים מג'נובה.
במאה ה-14 השתייך המבצר לתקופה קצרה לבית בסאראב מנסיכות ולאכיה.
העיר נזכרה לראשונה בשם Ismailiye, נגזר משמו של הווזיר הגדול איזמאיל.
מסוף המאה ה-14, עברה איזמאיל לשלטון נסיכות מולדובה.
בשנת 1484 כבשה האימפריה העות'מאנית את האזור, שהפך לשטח חסות עות'מאני, ובשלטון ישיר שלה משנת 1538. מתחילת המאה ה-16, הייתה איזמאיל למבצר העות'מאני העיקרי בחבל בוג'אק.
בשנת 1569 התיישב באיזמאיל הסולטאן סלים השני, יחד עמו התיישבו במקום נושאי כלים משבט נוגאי שהגיעו מצפון הקווקז.
בשנת 1770 ניסה ניקולאי רפנין לכבוש את מצודת איזמאיל ללא הצלחה.
אך עשרים שנה לאחר מכן, ב-22 בדצמבר 1790 הצליח אלכסנדר סובורוב לכבוש את המצודה במסגרת המלחמה העות'מאנית-רוסית.
לאחר כיבוש העיר, התיר סובורוב לחייליו לבזוז את העיר.
במשך שלושה ימים, טבחו הרוסים באלפים מתושבי העיר.
לכיבוש איזמאיל היו השלכות משמעותיות על כל מהלך המלחמה בהמשך, ועל יחסי הכוחות במשא ומתן לחתימת הסכם השלום בסיום המלחמה.
על ניצחון זה נכתב שירו של גברייל דרז'אבין תנו לרעם הניצחון להישמע שהיה המנון האימפריה הרוסית עד לשנת 1816.
בסיום המלחמה, הוחזרה איזמאיל לעות'מאנים, אך הרוסים שבו וכבשו את העיר ב-14 בספטמבר 1809. בשנת 1812 נחתם הסכם בוקרשט, במסגרתו נותרה איזמאיל בידי הרוסים אשר בנו אותה מחדש.
המסגד הטורקי הקטן, שהיה המבנה העתיק בעיר, הוסב לכנסייה על שם ניקולאוס הקדוש.
לאחר שנוצחה האימפריה הרוסית במלחמת קרים, עברה איזמאיל לנסיכות מולדובה, ולאחר מכן לנסיכויות הרומניות המאוחדות.
במלחמה העות'מאנית-רוסית שנערכה בין השנים 1877-1878, כבשה רוסיה שוב את העיר.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה והתפרקות האימפריה הרוסית בשנת 1917, כבש צבא רומניה את העיר ב-22 בינואר 1918. באותה השנה הצביעה מועצת הארץ על איחוד בסרביה עם רומניה.
איחוד זה הוכר על ידי איטליה, בריטניה, וצרפת בהסכם פריז שנחתם בשנת 1920, אך לא הוכר על ידי רוסיה הסובייטית, אשר תבעה בעלות על שטחים בבסרביה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנת 1940, כבש הצבא האדום את העיר, והכליל אותה בשטחי הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית.
האזור נכבש ב-1941 על ידי צבא רומניה כחלק ממבצע ברברוסה.
בשנת 1940, הוקם מחוז איזמאיל, שבירתו הייתה העיר איזמאיל.
המחוז מוזג בשנת 1954 למחוז אודסה.
מ-24 באוגוסט 1991 נכללת איזמאיל בשטחי אוקראינה.
האזכור הראשון ליהודים באיזמאיל, הוא משנת 1769. עם סיום המלחמה העות'מאנית-רוסית בשנת 1812, סופחה בסרביה לאימפריה הרוסית, והיהודים קיבלו זכויות שוות לשאר המתיישבים בעיר.
בשנת 1827 חיו באיזמאיל 549 יהודים, וב-1847 הגיע מספרם ל-1,105. עם התרחבות הקהילה, נבנה בשנת 1825 בית הכנסת הגדול, ובשנת 1826 נבנה גם בית מדרש.
באמצע המאה התשע עשרה, נבנה בית ספר יהודי בניהול ממשלתי.
בשנת 1856 השתלב האזור בממלכת רומניה, והם החלו להצר את צעדי היהודים.
בשנת 1872, גנב יהודי מומר כלי כסף מהכנסייה הראשית בעיר.
כשנתפס, טען כי מספר יהודים בהם אחד מראשי הקהילה ורבניה, הם אלו ששלחוהו.
בעקבות המקרה, נערכו פרעות ביהודי העיר, שעוררו את דעת הקהל הבינלאומית, והביאה להתערבות שגרירי המעצמות הגדולות ברומניה.
בשנת 1878 הוחזר האזור לשליטת רוסיה, יהודים רבים גורשו לתחומי רומניה, שגרשה אותם חזרה לרוסיה.
עד לשנת 1892, לא קיבלו היהודים אזרחות רוסית.
באותן השנים, הוגבלו מגורי היהודים באזורי הגבול.
ב-23 באוקטובר 1905, נערך פוגרום ביהודי העיר, כחמישים נרצחו, וחנויות ובתים נבזזו ונהרסו.
בתקופת השלטון הסובייטי (1940-1941), הוגלו יהודים עשירים רבים לבולראד ולסיביר.
הקהילה נהרסה עם כיבוש בסרביה על ידי הגרמנים ועוזריהם הרומנים ביולי 1941. היהודים שהוגלו לבולארד נרצחו שם, ואלו שנותרו באיזמאיל, נלקחו ל-Valul lui Traian ושם נרצחו.
בשנת 1970 נאמדה אוכלוסיית היהודים בעיר בכאלף תושבים, רבים מהם עזבו עם התפרקות ברית המועצות.
כיום קיימת בעיר קהילה קטנה, ובה בית כנסת ומוסדות חינוך.
איזיקה (יצחק) גאון (30 במאי 1938 – 5 באוגוסט 1997) היה אוצר, יוצר, מעצב, אמן ומייסד הביתן לעיצוב ואדריכלות במוזיאון ישראל.
גאון היה שותף מוביל להתפתחות תחומי העיצוב והתערוכות בישראל.
בהיותו אוצר העיצוב הראשון בישראל, גאון התווה את הדרך להציג ולהבין עיצוב מחוץ להקשריו המסחריים והצרכניים, ולהתייחס לעיצוב כפריט תרבות עצמאי.
איזיקה נולד בשנת 1938 בעיר סרייבו ביוגוסלביה.
כשהיה בן שנתיים נמלטה משפחתו מהגרמנים לאי דלמיציה.
כשכבשו הגרמנים את האי חברה המשפחה לפרטיזנים בהנהגת הגנרל טיטו.
מרבית בני משפחת גאון נרצחו בשואה, ולאחר ניסיון קצר וכושל לחזור לסרייבו לאחר המלחמה, עלתה המשפחה לישראל והשתקעה במושב העובדים בית הלוי שבעמק חפר.
על ילדותו האפילה מלחמת הישרדות, כמו רבים מבני דורו שגדלו באירופה בימי מלחמת העולם השנייה.
חייו הבוגרים, לעומת זאת, אופיינו בלהט כמעט אנרכיסטי, אישיות סוחפת וססגונית, וגישה טוטאלית לחיים.
גאון ראה בחיים עצמם יצירה מתמשכת, ונהג לומר "החיים אינם חומר הגלם ליצירה – הם היצירה עצמה".
לאחר שירותו הצבאי התקבל גאון ללימודים גבוהים באקדמיה בצלאל בירושלים, במחלקה לגרפיקה שימושית ולאמנות.
בשנותיו בבצלאל זכה להישגים משמעותיים, ביניהם פרס הרמן שטרוק לתחריט, השתתף בתערוכות שונות וכן עבד כעורך גרפי בעיתון "למתחיל".
בתום לימודיו קיבל גאון מלגת הצטיינות לשנת התמחות.
במסגרת התמחות זו היה שותף להקמת "המחלקה לעיצוב ואדריכלות פנים", ששוכנה בבניין ישן של כנסיית דורמיציון.
משהוקמה המחלקה עברו למבנה גם המחלקה לליטוגרפיה ותחריט וכן המחלקה לפיסול, בראשה עמד הפסל דוד פלומבו.
קרבת המחלקות אפשרה שיתוף פעולה בין גאון ופלומבו ברוח הבאוהאוס, וכללו שילוב בין אמנות, מלאכה ועיצוב.
במקביל, המשיך גאון בעבודתו כאמן יוצר – הוא עסק בציור, בתחריט ובעיצוב גרפי עבור בצלאל ועבור תערוכות שהציגה האקדמיה ברחבי העולם.
במהלך שנת 1963 זכה בכמה מלגות ללימודים מתקדמים, ובחר להמשיך את לימודיו באקדמיה לאמנויות בפירנצה (Accademia di Belle Arti di Firenze) שם התמחה בעיצוב טקסטיל, ציורי קיר (פרסקו), אדריכלות ותולדות האמנות.
כעבור שנתיים שב לארץ ולעבודתו כמעצב ועורך גרפי, במסגרתה כתב ועיצב חוברות לפעילויות באמנות עבור ילדים ומדריכים בחינוך הלא-פורמלי.
דרכו של גאון לחינוך הציבור לעיצוב החלה עם פתיחת מוזיאון ישראל, בספטמבר 1965, אז התקבל לעבודה כמדריך באגף הנוער.
איזיקה הצליח בתפקידו, וכשיצאה אוצרת האגף אילה גורדון להשתלמות בארצות הברית – נכנס איזיקה למלא את מקומה.
התערוכה הבולטת ביותר שאצר גאון באגף הנוער הייתה "משחקי פיסול", תערוכה פורצת דרך שהשתתפו בה 30 אמנים מקומיים שהדגימו חומרים וטכניקות פיסוליות.
המוצגים בתערוכה הזמינו את הצופה להשתתף ולהתערב בהם באופן יצירתי ומשחקי.
קטלוג התערוכה, שעיצב גאון עצמו, היה פריט יוצא דופן: במקום החוברת המסורתית יצר גאון קופסה ובה דגמי הפסלים מוקטנים, שהמבקרים יוכלו להרכיב בבית ולהמשיך את חוויית התערוכה.
בתקופתו כאוצר אגף הנוער הביא חשיבה חדשה לאופני ההדרכה, הרחיב את פעילות האגף מחוץ לגבולות המוזיאון, ועיצב רבות מהכרזות והחוברות לתערוכות.
"משחקי פיסול" סייעה לבסס את מעמדו במוזיאון כאוצר חדשני.
בהמשך אותה שנה הוזמן גאון על ידי ממשלת מקסיקו להשתלמות במוזיאון האנתרופולוגי.
במסגרת ההשתלמות הציג את תערוכת "משחקי פיסול" ואת מודל החינוך של אגף הנוער, ולמד על שיטות חדשות שפיתחו במקסיקו בתחום החינוך לאמנות.
עבודתו המשמעותית ביותר של גאון היא כאוצר בכיר לאגף עיצוב ואדריכלות במוזיאון ישראל.
המחלקה הוקמה ב-1973 בהשפעת ד"ר וילם סנדברג, בעידוד טדי קולק ובעזרת תרומתו של מקס פלבסקי, הוקם "ביתן פלבסקי לעיצוב".
מיום פתיחת הביתן ועד למותו הפתאומי של איזיקה ב-1997, יזם, אצר והציג בו למעלה מ-140 תערוכות עיצוב, לצד כנסים, תחרויות ואירועים שונים.
רבות מהתערוכות שאצר הציגו קשת רחבה של נושאים ורעיונות פורצי דרך, אשר הדגימו את הקשר בין עיצוב, תרבות וחברה.
בעבודתו כאוצר ניכרה יכולתו הייחודית להאיר נושאים מהותיים ורלוונטיים בשיח המקומי והבינלאומי.
בעיני גאון כללה עבודת האוצר את יוזמת התערוכה, פיתוח הרעיון, גיבוש המסר, המחקר ואיסוף החומרים, כמו גם את הביצוע בפועל והקמת התערוכה "עד אחרון המסמרים".
רבות מתערוכותיו הופקו באמצעים צנועים, אך הצליחו להעביר את הרעיונות באופן בהיר ומעורר מחשבה.
בדרכו היצירתית והמקורית הקדים גאון את המתרחש, ועסק בנושאים מפתיעים ובלתי צפויים.
דוגמה לאופן בו הציג גאון לקהל רעיונות חדשים ורלוונטיים בדרך מפתיעה ופורצת דרך היא התערוכה "מיחזור" (1975).
כשנתיים מיום פתיחת הביתן לעיצוב בחר גאון להעמיד בו תערוכה מחאתית, במטרה לעורר מודעות ציבורית הן לבעיות סביבתיות והן לבעיות כלכליות.
בתערוכה הוצגה האמת הלא נעימה על אשפה והשלכות צרכנות השפע, וכן עיצוב העושה שימוש מחדש במשאבים וחומרים.
אחד המוצגים בתערוכה היה גוש אדמה ופסולת שהובא מתוך המזבלה שבירושלים, בה ערכו איזיקה וצוות המוזיאון חפירה ארכאולוגית רשמית.
ממצאיה הוצגו במוזיאון תחת הכותרת "ארכאולוגיית העתיד".
בהתאם לגישתו הטוטאלית של גאון, מסר התערוכה הופץ בכל דרך אפשרית: המבקרים הוזמנו להיכנס חינם למוזיאון אם יביאו איתם ארבעה ק"ג של נייר למיחזור; הכניסה לתערוכה עברה מעל ערימות אשפת הנייר, מלווה בשלטים ועליהם הכתובת "אתם דורכים על זהב!"; אפילו הכרזות הרשמיות של התערוכה הודפסו על גבי כרזות מתערוכות קודמות.
במחברתו כתב גאון על התערוכה: "האיסוף, הסידור והמחקר היו תהליך חינוכי ארוך עבורי.
מאחר שאנחנו מדינה צעירה, יש לנו אשפה וזיהום חדשים יחסית.
אף על פי כן, ניתן היה לחשוף עובדות לא נעימות ומעוותות במדינתנו הקטנה.
המוזיאון היפה שלנו היה המקום הטוב ביותר להכיל את התערוכה הלא-אסתטית הזו."
בעשרים וארבע השנים בהן הוביל את תערוכות העיצוב במוזיאון, עסק איזיקה הן בחינוך הציבור והן בפיתוח תחום העיצוב בישראל וקשריו עם העיצוב בעולם.
תפקידו בפיתוח התרבות המתהווה במדינה הצעירה ובקידום היצירה המקומית הנחו אותו בעבודתו.
בקטלוג התערוכה "נרות מצווה" (1986) כתב גאון:"נקודות המוצא לתערוכות היו מגוונות ולא פעם הייתה בהן חדשנות שהעלתה תוצאות לא שגרתיות ולא חזויות מראש...
אם תרמנו במשהו לתנופת יצירה פתוחה ומקורית – הרי שהשגנו את מטרתנו" התערוכות שאצר היו שונות ומגוונות והציגו קשת רחבה של בעיות, נושאים ורעיונות שעניינם הקשר בין עיצוב, תרבות וחברה.
גאון יצר קשר עם מעצבים, ביקר אצלם בסטודיו והציג אחת לחודש עבודות חדשות של מעצבים צעירים.
בכך תרם גאון להתפתחות המושג "מעצב ישראלי" בתודעת הציבור הרחב ובתודעה המוזיאלית והאוצרית.
עבודתו של גאון הביאה למודעות הקהל הישראלי את מושג ה"עיצוב" מהעולם דרך תערוכות שהביא מאיטליה, ארצות סקנדינביה והולנד.
בתערוכות אלו הציג את מיטב המעצבים המובילים בעולם באותה התקופה – מעצבים תעשייתיים, מעצבים גרפיים, מעצבי טקסטיל ואדריכלים, ביניהם אוטו טרויימן, סול בס, איוואן צ'ומייאף, אטורה סוטסאס, ברונו מונרי ואנצו מארי, אווה לוש, הנס הוליין, פרנק גרי, דניאל ליבסקין, צבי הקר ורבים אחרים.
לצד התערוכות מחו"ל, עודד וטיפח מעצבים ישראלים בתחומי הקרמיקה, הצורפות, העיצוב הגרפי והעיצוב התעשייתי והציג את עבודותיהם בתערוכות שאצר.
התערוכות שאצר למעצבים ישראליים נשלחו לעיתים קרובות גם למוזיאונים וגלריות לעיצוב ברחבי העולם.
בד בבד הקדיש מאמץ מיוחד לבנייתו של אוסף עשיר במחלקה לעיצוב, ובו עבודות של מעצבים בינלאומיים ומקומיים.
ב־1983 נבחר גאון למלא את תפקיד האוצר הראשי של אגף האמנויות, תפקיד שמילא במשך חמש שנים עד 1988. במסגרת תפקידו עבד עם אדריכלי המוזיאון על הרחבת תוכנית האב של המוזיאון, הקמת האגף לאמנות מודרנית וכן תכנן תוכניות להרחבת אזור הכניסה למוזיאון.
בתקופה זו שינה ועיצב את תפקידו של האוצר במוזיאון וביסס את "פורום האוצרים" על שיתופיות מקצועית ופתיחות מוסדית.
גאון פעל לקידום העיצוב והמעצבים גם מחוץ למסגרת המוזיאלית.
אחת היוזמות שפיתח וקידם הייתה "הביתן לעיצוב עכשווי" שהתקיימה בתערוכת "ריהוטים" משנת 1991. תצוגה זו היוותה קרש קפיצה למעצבים צעירים (ביניהם אריק בן שמחון, אילון ערמון, איילה צרפתי, עמי דרך, דב גנשרוא, טל גור ואחרים) וחשפה אותם לקהל רחב של צרכנים ותעשיינים.
גאון עסק בחייו ביצירה מסוגים וטכניקות שונות: ציור, תחריט, זכוכית ועוד.
בראשית הקריירה שלו עסק בעיקר בציור ותחריט.
בין השנים 1965 ו-1973 הציג איזיקה את עבודותיו בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות.
בפרויקט זכור במיוחד חבר גאון לצייר שאול שץ.
יחד שכרו השניים לוחות מודעות מהעירייה וציירו בלילה אחד ציור גדול שהוצג לקהל ועוברי האורח במשך כשבועיים (1965).
יצירתם נועדה למחות כנגד התשלום הגבוה שנהגו מנהלי הגלריות לגבות מהאמנים המציגים.
בשנים הבאות עבודותיו הוצגו במספר תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות בארץ ומחוץ לה.
גאון עסק בעיצוב ויצר גם עבודות מוזמנות, ביניהן למשל ציור קיר גדול עבור בית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית, שתוכנן ובוצע בשיתוף האדריכל ביל פירשיין והקרמיקאית רינה קמחי.
בין השנים 1973–1988 התמקד גאון בעבודתו כאוצר במוזיאון ישראל ומיעט להציג את עבודותיו.
בשנת 1988 שב להוראה באקדמיה "בצלאל".
גאון הרצה במחלקות לעיצוב קרמי, לעיצוב תעשייתי ולצורפות, לצד עבודתו כאוצר במוזיאון.
החזרה להוראה עוררה אצל גאון רצון לחזור לעבודה בחומר וליצירה, והוא החל לעצב כלי פורצלן וזכוכית.
שנתיים לאחר מכן, ביקור מקרי במפעל פורצלן "מנגאני", פירנצה, באיטליה הוביל לשיתוף פעולה ותערוכות מסחריות באיטליה.
ב-1989 נענה לבקשתו של האספן האיטלקי קלטו מונרי והחל ליצור בזכוכית במפעל "צ'נדזה" במורנו, ונציה.
היצירה בזכוכית הביאה לתכנון תערוכה של יצירות ארכאולוגיות מאוסף המוזיאון ויצירות של אמני זכוכית עכשוויים שאמורה הייתה להיות מוצגת בביתן לעיצוב (אך נפטר לפני שהספיק לממשה).
לאחר מותו הוצגו עבודותיו בכמה תערוכות נוספות.
גאון נפטר באוגוסט 1997, בגיל 59, ימים ספורים לאחר שחזר ממסע בארצות הברית ואירופה לקראת תערוכה שתכנן להעלות במוזיאון בשם "דיאלוג חדש עם זכוכית ישנה".
הובא למנוחות בבית העלמין במושב בית הלוי.
חודשים ספורים לפני מותו באפריל 1997 הוצג בנאפולי האוסף החדש של כלי הזכוכית "דיאלוג בין זכוכית ישנה וזכוכית חדשה", שיצר ביוזמת קלטו מונרי.
את הכלים יצר בשהותו במורנו שבוונציה, בהשראת כלי זכוכית ישראליים עתיקים.
חלק מהאוסף הוצג במוזיאון ישראל ב"חדר הוונציאני" בתערוכה לזכרו של גאון.
בשנת 2017, במסגרת שבוע העיצוב ירושלים, הוצגה התערוכה "היסטוריה מקומית: אי.
בתערוכה הוצגו חמש פרשנויות עכשוויות של מעצבים מקומיים לחמש תערוכות מפתח שאצר איזיקה.
המעצבים עזרי טרזי (סטודיו טרזי), אהד בנית (mishmaacool), רונן בבלי (סטודיו מג'נטה) טל צור (iota) ואמנון אילוז (סטודיו Re-Levant) – הוזמנו ליצור פרשנות עכשווית לאחת התערוכות שאצר גאון: "משחקי פיסול" (1972), "מיחזור" (1975) לגו (1977), שילה היקס: נפילה חופשית (1980), ו"מפונג ועד המחשב הביתי" (1983), בהתאמה.
את התערוכה אצרו יחד עיתונאי העיצוב יובל סער והאוצרת גלית גאון, בתו של איזיקה גאון.
תערוכות שאצר באגף הנוער במוזיאון ישראל
1968 – כיצד לומדים את העבר
באגף העיצוב והאדריכלות במוזיאון ישראל
מבוא לעיצוב: תערוכת פתיחת המחלקה
אג"י – גרפיקה בשרות הציבור
עבודות בחוט: 1974–1975 יצירות של אומנים ישראליים ומוצרים תעשייתיים
"אירמה" – אמנות על אריזות
דנזה – פרופיל של יצרן
צבי הקר – אדריכלות פיאונית
אטורה סוטסאס הבן – ממוצר סופי לסוף המוצר
כרזות אירופאיות של ראשית המאה מאוסף המוזיאון
כרטיסי ברכה לשנה החדשה (מן האוסף)
מרעיון למוצר: עיצוב צליל של bang & olufsen
לו דרופסמן: 25 שנות עיצוב ב-CBS
תערוכה קבוצתית: עבודות חדשות של 20 מעצבים
עין פקוחה: עיצוב של סנדברג
52 חודשים עד למכונית או כיצד הם עיצבו את הפורד סיירה
מן "הפונג" עד למחשב הביתי
פיל בנוי לתלפיות – אדריכלות עממית בארה"ב
איך אורזים חמש ביצים – אריזות יפניות מסורתיות
רעיונות ודגמים של יוצרים בני זמננו
כרזות מראשית המאה ה-20: עיצוב האוואנגרד
שני מעצבים יפניים (מן האוסף)
הרעיון שבצורה: עיצוב כלי כסף לאוסף קלטו מונארי
בניין בית המשפט העליון, ירושלים (תיעוד התחרות)
אריגים ממקסיקו – קו וצבע
אילנה גור – רהיטי ברזל
יורש: דגל (עבודות בנושא דגל ישראל)
דניאל וייל, ג'רארד טיילור: שלושה כיסאות חדשים לרהיטי צרעה
אפריל גרימן – עשוי בחלל: כרזות ועבודות גרפיות
רון נברו – עיצוב לתעשייה
אוסקר קונוי: עיצוב מן הטבע
אילן פיבקו: מצב קיים, מצבים אפשריים
ורד קמינסקי: חפצים ותכשיטים חדשים
רישום של מעבד זעיר אינטל 80386
אלי עטיה – בניינים רבי-קומות
סילבאן דוביסון – עשור של עיצוב ורישום
בניין ביהמ"ש העליון: מתכנון למימוש
ביתן עיצוב עכשווי: ריהוט ישראלי מקורי
מחדרי יצירתו של אל מנספלד
כרזות של אווה לש: המקום, הזמן והנקודה
מוניו גיתאי וינרויב: בנייה לחברה עובדת
לולה בר: חמישים שנות אופנה בישראל
פרש דיזיין : עיצוב צרפתי
דמיון צרוף : אסתר קנובל, תכשיטים
הצגה ראשונה: כרזות קולנוע, ת"א, שנות ה-30
Judenplatz Wien וינה, כיכר היהודים
עקירה ומיקום: יצירתו של האמן אדריכל מלווין צ'רני
אהרון בן אריה: הרעיון שבחומר
1965 – גלריה רינה, ירושלים
1967 – רישומים וקולאז'ים בטכניקות מעורבות – גלריה מסדה, ת"א
1996 – איזיקה: פורצלאנים – גלריה לעיצוב אסכולה, ת"א
1997 – ערב לזכר איזיקה גאון – מוזיאון ישראל, ירושלים
1998 – קו צלול: עבודות הזכוכית של איזיקה גאון – מוזיאון ישראל, ירושלים
1967 – אמני ישראל למען הביטחון – ביתן הלנה רובינשטיין, מוזיאון ת"א
1968 – תערוכת רישומים – גלריה לאמנות, חולון
1969 – אדום כחול בקומת הביניים 220x12 – בית האמנים, ירושלים
1969 – משקוף 3: דירה בקומת הביניים – בית האמנים, ירושלים
1970 – משקוף 5 מארח את מיכלאנג'לו – גלריה ספראי, ירושלים
1972 – משחקי פיסול – מוזיאון ישראל, ירושלים
1973 – אמני ירושלים למען מלווה מלחמה מרצון, חנוכה תשל"ד – בית האמנים, ירושלים
1994 – donner forme a una idee – גלריה פסאז' דה רץ, פריז, צרפת
1996 – זהירות זכוכית: אמנים יוצרים בזכוכית – מוזיאון וילפריד ישראל, קיבוץ הזורע
2000 – קו מקשר – מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, קיבוץ אשדות יעקב מאוחד
2011 – פריסקופטיבה: 15 שנה לגלריה פריסקופ – גלריה פריסקופ, ת"א
2015 – עד אשר נמצא מקום: המעגל באמנות המחול בישראל – מוזיאון ישראל, ירושלים
זיקה: היסטוריה מקומית – בית הנסן, שבוע העיצוב בירושלים
1962 בית הנכות בצלאל, ירושלים, הקמת המחלקה לעיצוב
1965–1972 מוזיאון ישראל, ירושלים, אגף הנוער ע"ש רות, מדריך ראשי
1974–1982 הקמת בית הספר הפתוח בירושלים.
1973–1997 מוזיאון ישראל, ירושלים, אוצר המחלקה לעיצוב
1988–1997 בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1962 פרס הרמן שטרוק, בית הספר בצלאל החדש לאומנות ולאמנות, ירושלים
1962–1963 מלגת קרן תרבות אמריקה-ישראל ע"ש שרת להשתלמות בחו"ל
1963–1965, מלגת לימודים ל"בלה ארטה" בפירנצה, מטעם ממשלת איטליה
1965 מדליית כסף, פסטיבל וינצ'י לאמנות, איטליה
1972–1973, מלגת קרן תרבות אמריקה-ישראל ע"ש שרת להשתלמות בחו"ל
נפת איזמאילובו היא נפה במחוז המזרחי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה.
החלק המערבי של פארק איזמאילובסקי שנחשב לפארק העירוני הכי גדול באירופה
האוניברסיטה הרוסית הממלכתית לתרבות גופנית, ספורט, נוער ותיירות
תיאטרון של הבעות פנים ומחווה גופנית
נפת איזמאילובו הצפונית היא נפה במחוז המזרחי של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה.
איזמאילובו הצפונית הוא בעיקר נפת שינה עם תשתיות מפותחות.
בשטחה ממוקמים: 9 מתחמי חינוך, 16 בתי ספר, 22 גני ילדים, 3 מכללות, 2 קופות חולים, 2 ספריות.
בנפה ישנו מתחם ספורט "טרודוביאה רזרבי", בית המסחר "פרבומייסקי" ומרכז הקניות "שצ'ולקובו".
המרכז החשוב ביותר לתקשורת תחבורתית בנפה היא תחנת מטרו שצ'ולקובסקאיה של הקו ארבטסקו-פוקרובסקאיה.
נפת איזמאילובו המזרחית היא נפה במחוז המזרחי של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה.
איזמאילובו המזרחית היא חלק מהנפה ההיסטורית איזמאילובו.
בנפה יש 3 בתי חולים (כולל אחד לילדים), 3 מרפאות (כולל 2 לילדים), מספר בתי מרקחת כמו גם 9 גני ילדים ו-7 בתי ספר.
איזמאילובו הוא אחד מראיוני השינה של מוסקבה.
תחנת המטרו פרבומאיסקאיה ממוקמת בסביבה הקרובה לגבולות הנפה.
מקדש אייקון קאזאן של אם האלוהים באיזמאילובו
אלכסנדר איזק אג'אר הוא נהג מרוצים צרפתי-אלג'יראי המתחרה עבור קבוצת רייסינג בולס באליפות הפורמולה 1. צפוי להתחרות עבור קבוצת רד בול החל מעונת 2026.
אג'אר נולד בפריז למשפחה ממוצא אלג'יראי.
הוא החל להתחרות בקארטינג בגיל 7. אביו, יאסין, הוא רופא ושימש גם כמכונאי באותה תקופה.
בשנת 2017 התחרה לראשונה במרוצים בין-לאומיים.
בשנת 2019 התחרה באליפות פורמולה 4 הצרפתית.
את העונה סיים במקום השביעי עם ניצחון אחד ופודיום נוסף.
שנה לאחר מכן סיים את האליפות במקום השלישי עם 3 ניצחונות ו-8 פודיומים נוספים.
במקביל התחרה באותה שנה גם באליפות הפורמולה 4 של איחוד האמירויות.
בשנת 2021 התחרה בפורמולה רג'יונל האירופאית, ובאופן חלקי גם באליפות הפורמולה 3 האסייתית.
בשנת 2022 התחרה במקביל באליפות הפורמולה רג'יונל האסייתית (מקום שלישי) ובאליפות הפורמולה 3 (מקום רביעי).
בעונת 2023 עבר להתחרות עם קבוצת Hitech באליפות הפורמולה 2. במהלך העונה הגיע לפודיום פעם אחת ודורג במקום ה-14 בדירוג הכולל.
בעונתו השנייה באליפות עבר להתחרות עבור קבוצת קמפוס.
4 ניצחונות ו-4 פודיומים נוספים הביאו אותו למאבק על תואר האליפות, שהוכרע סופית לטובת גבריאל בורטולטו רק במרוץ האחרון של העונה.
לקראת שנת 2022 הוחתם בתוכנית פיתוח הנהגים של רד בול.
באוקטובר 2023 השתתף לראשונה עם קבוצת אלפאטאורי באימון הראשון של גרנד פרי מקסיקו וערך את נהיגת הבכורה במכונית פורמולה 1. בהמשך העונה לקח חלק באימון בגרנד פרי אבו דאבי, הפעם במכוניתשל קבוצת רד בול.
בעונת 2024 השתתף שוב בשני מקצי אימון: בבריטניה ובאבו דאבי.
בדצמבר הוכרז כמחליף של ליאם לוסון בקבוצת רייסינג בולס החל מעונת 2025.
במרוץ פתיחת העונה דורג במקום ה-11. במהלך הקפת החימום לפני המרוץ, החליק על המסלול הרטוב, התנגש בגדר הבטיחות ופגע בכנף האחרוית באופן שלא איפשר לו לזנק למרוץ.
בגרנד פרי יפן סיים במקום השמיני וצבר נקודות ראשונות באליפות.
בגרנד פרי הולנד סיים רביעי במקצה הדירוג.
למרות ניסיונות התקפה מצד שארל לקלר וג'ורג' ראסל הצליח לשמור על המיקום.
לקראת סיום המרוץ לנדו נוריס, שהיה במקום השני, נאלץ לפרוש ואג'אר עלה למקום השלישי עליו שמר עד לסיום.
לקראת סיום העונה הוכרז כי בעונה הבאה יתחרה עבור רד בול, לצידו של מקס ורסטאפן
ריקלון אדוארד סטפנס הוא מתאבק גיאני-אמריקאי.
הוא מוכר בעיקר בשל תקופתו בארגון ההיאבקות WWE, שבו הופיע תחת שם הבמה איזיקיאל ג'קסון.
הוא הופיע בארגון זה בין שנת 2007 לשנת 2014, כשהספיק לכהן כאלוף ECW האחרון ופעם אחת כאלוף הבין-יבשתי.
סטפנס ערך את הופעת הבכורה שלו בשנת 2007 בארגון ההיאבקות Ultimate Pro Wrestling תחת שם הבמה ביג ריק.
בהמשך אותה השנה, הוא חתם על חוזה פיתוח ב-WWE ונשלח לארגון הפיתוח Florida Championship Wrestling (FCW) תחת שם הבמה ריקלון, ששונה מאוחר יותר לאיזיקיאל ג'קסון, כשעלה לרוסטר הראשי שנה מאוחר יותר.
הוא היה האלוף האחרון שהחזיק באליפות ECW, שהייתה אליפות העולם היחידה שלו בקריירה, זכייה שהפכה אותו לאפרו-אמריקאי השלישי שזכה באליפות ECW, לאלוף העולם השחור השישי, ולאלוף הראשון שנולד בדרום אמריקה בהיסטוריה של ה-WWE.
הוא הצטרף לקבוצת The Corre, אך סולק ממנה ואז פתח בפיוד עם מנהיג הקבוצה, וייד בארט.
מאוחר יותר הוא זכה באליפות הבין-יבשתית.
ג'קסון עזב את ה-WWE בשנת 2014, כשלאחר עזיבתו הופיע מספר פעמים ב-Total Nonstop Action Wrestling (TNA).
הוא השתתף בעונה הראשונה של התוכנית Lucha Underground תחת שם הבמה ביג ריק.
ריקלון אדוארד סטפנס נולד ב-22 באפריל 1978 בלינדן, גיאנה.
בגיל צעיר, הוא היגר לארצות הברית.
סטפנס חתם על חוזה פיתוח עם ה-WWE במרץ 2007 וערך את הופעת הבכורה שלו בארגון הפיתוח Florida Championship Wrestling (FCW) בשלהי חודש יוני.
בקרב הבכורה שלו, שהתקיים ב-27 ביוני 2007, הוא חבר לקית' ווקר בניצחונם על קופי קינגסטון ואריק פרז.
ב-8 בפברואר 2008, הוא השתתף במיני-טורניר זוגות ביחד עם בריאן קלי, כשהפרס לזוכים בו היה קרב על אליפות הזוגות של ה-WWE מול ג'ון מוריסון והמיז.
לעומת זאת, הם הפסידו כבר בהתחלה לסטיב לואינגטון והית' מילר.
ב-6 במאי 2008, סטפנס הופיע בפעם האחרונה ב-FCW ולאחר מכן קודם לרוסטר הראשי של ה-WWE.
סטפנס הופיע לראשונה בתוכנית סמאקדאון ב-18 ביולי 2008 תחת שם הבמה איזיקיאל, בתור שומר הראש של בריאן קנדריק.
ב-8 באוגוסט, שמו שונה ל"איזיקיאל ג'קסון".
ב-17 באוקטובר, ג'קסון גבר על סופר קרייזי בקרב היחידים הראשון שלו ברוסטר הראשי.
בסוף שנת 2008, ג'קסון החל להצטוות לשורות קנדריק, כשהשניים היו בפיוד מול אלופי הזוגות של ה-WWE, הקולונס (קרליטו ופרימו), אף על פי שהם לא זכו באליפות הזוגות.
הפסדו הראשון הגיע ב-13 פברואר 2009 מול R-טרות'.
ג'קסון ערך את הקרב האחרון שלו במותג סמאקדאון, כשנחל הפסד לג'ף הארדי ב-3 באפריל 2009.
ב-15 באפריל 2009, ג'קסון הועבר למותג ECW כחלק מהדראפט לשנת 2009, העברה שהובילה להפסקת השותפות שלו עם בריאן קנדריק.
הוא הופיע לראשונה במותג זה, כשגבר על ג'ק מרידול ב-9 ביולי.
ג'קסון נקלע לסדרת קטעים עם ולדימיר קוזלוב, שבהם הם קיימו תחרות מי המתאבק הדומיננטי ביניהם כלפי היריב שהוצב מולם.
ב-18 באוגוסט בפרק של התוכנית ECW, ג'קסון חבר לשורות קוזלוב וויליאם ריגל לאחר שבגד באלוף ECW, כריסטיאן במהלך קרב זוגות, שבו ג'קסון תקף את כריסטיאן לאור בקשתו של ריגל.
קוזלוב וג'קסון עזרו לריגל בפיוד שלו מול כריסטיאן סביב אליפות ECW, אך ריגל לא ניצל זאת לטובתו וכשל בניסיונו לזכות בתואר.
ב-24 בנובמבר בפרק של התוכנית ECW, ג'קסון תקף את ריגל וקוזלוב לאחר שקוזלוב הטיח האשמות בפני ג'קסון על כך שהוא הגורם להפסדו של ריגל בקרב.
שבוע לאחר מכן, ג'קסון נטש את מתחם הזירה במהלך קרב הזוגות של קוזלוב וריגל מול כריסטיאן ושלטון בנג'מין.
ב-12 בינואר 2010, ג'קסון ניצח בקרב באטל רויאל, כשהפרס לניצחון היה קרב על אליפות ECW.
הוא התמודד מול כריסטיאן על תואר זה באירוע הרויאל ראמבל, אך הפסיד לו.
בפרק האחרון של התוכנית ECW ב-16 בפברואר, ג'קסון גבר על כריסטיאן וזכה באליפות ECW במסגרת קרב חוקי אקסטרים.
ארגון ה-WWE מכיר בג'קסון כאלוף ECW האחרון.
The Corre והאלוף הבין-יבשתי (2011)
ב-19 בפברואר בפרק של התוכנית סמאקדאון, שודר קטע וידאו אשר שיווק את חזרתו של ג'קסון למותג.
הוא אכן חזר ב-5 במרץ, כשניצח את ג'ימי וואנג יאנג.
ב-10 באפריל במהלך מופע חי בגלאזגו, סקוטלנד, ג'קסון קרע את שריר הירך הארבע-ראשי הימני שלו במהלך קרב מול קיין.
במהלך הפציעה, הוא הועבר למותג Raw כחלק מהדראפט המשני של שנת 2010.
ג'קסון חזר למרקע ב-14 בספטמבר, כשרשם ניצחון על זאק ריידר במסגרת הקלטות התוכנית Raw.
הוא הופיע לראשונה על המרקע ב-18 באוקטובר בפרק של התוכנית Raw, שם הוא הוכרז כאחד המשתתפים בקבוצת Raw עבור האירוע בראגינג רייטס.
באירוע זה, שנערך ב-24 באוקטובר, ג'קסון היה אחד משני המשתתפים האחרונים בקבוצת Raw, אך לבסוף קבוצתו הפסידה לקבוצת סמאקדאון.
ב-22 בנובמבר, ג'קסון העפיל לטורניר מלך הזירה לשנת 2010 לאחר שניצח את אלכס ריילי, שהחליף את יריבו המקורי של ג'קסון, המיז.
בשלב רבע הגמר הוא פגש את דרו מקינטייר, כשהקרב ביניהם נגמר בספירת חוץ כפולה, שהובילה לכך שאף אחד מהם לא התקדם לשלב הבא.
בדצמבר של אותה השנה, ג'קסון הועבר בחזרה לסמאקדאון.
ב-11 בינואר 2011 בפרק של התוכנית סמאקדאון, ג'קסון הצטרף לוייד בארט, ג'סטין גבריאל והית' סלייטר בתקיפתם על ביג שואו, תקיפה אשר בישרה על הקמת קבוצה חדשה בשם The Corre.
ב-6 במאי, ג'קסון ניצח את ביג שואו, אך סירב לחגוג עם חבריו לקבוצה לאחר הקרב.
כאות מחאה, מאחורי הקלעים, הוא הותקף על ידי הקבוצה, דבר שהוביל את דמותו של ג'קסון להפוך לטובה והחביבה על הקהל.
באירוע מעבר לקצה, שנערך ב-22 במאי, הוא התמודד מול בארט על האליפות הבין-יבשתית, כשג'קסון ניצח אותו כתוצאה מפסילה, אך עקב תוצאת קרב זו, בארט זכה לשמור על תוארו.
ג'קסון המשיך בפיוד שלו עם חברי קבוצת The Corre, כשניצח את בארט בקרבות יחידים כתוצאה מפסילה וספירת חוץ.
ב-19 ביוני במסגרת האירוע קפיטול פאנישמנט, ג'קסון גבר על בארט באופן נקי וזכה באליפות הבין-יבשתית.
הוא הגן בהצלחה על התואר במסגרת הקרב החוזר מול בארט בפרק העוקב של התוכנית סמאקדאון ופעם נוספת מול טד דיביאסי ב-15 ביולי.
לעומת זאת, הוא הפסיד את התואר לקודי רודס ב-12 באוגוסט בפרק של התוכנית סמאקדאון, כשתקופת כהונתו נעצרה לאחר 51 ימים.
שבוע לאחר מכן, ג'קסון כשל בניסיונו להשיב אליו את חגורת האליפות לאחר שהפסיד לרודס בקרב החוזר ביניהם.
ב-19 בינואר 2012 באירוע הרויאל ראמבל, ג'קסון השתתף בקרב הרויאל ראמבל המסורתי, כשנכנס לקרב כמספר ה-13, אך הודח על ידי קאלי הגדול.
לאחר סדרת הפסדים למתאבקים כמו ג'ינדר מהאל, דרו מקינטייר ודייוויד אוטונגה, רצף ההפסדים שלו נקטע לאחר שהצטוות לשורות קאלי הגדול בניצחונם על קורט הוקינס וטיילר רקס ב-16 במאי בפרק של התוכנית NXT.
לעומת זאת, הוא הפסיד לביג שואו ב-26 וב-27 במאי.
לאחר מכן, ג'קסון נפצע בגב, פציעה שהשביתה אותו למשך שנה עד שחזר ב-4 באפריל 2013, כשביחד עם יושי טאטסו הם ניצחו בקרב זוגות את הוניקו וקמאצ'ו.
ב-4 בינואר 2013, ג'קסון הודיע שהוא עובר ניתוח נוסף.
ב-6 באפריל 2014, דווח שג'קסון שוחרר מהחוזה שלו ב-WWE.
לאחר שחרורו מה-WWE, הוא הופיע לראשונה בארגון ההיאבקות Total Nonstop Action Wrestling (TNA) ב-25 ביוני במסגרת הקלטות התוכנית השבועית Impact Wrestling (עקב עיכוב הקלטות, הפרק שודר ב-24 ביולי) תחת שם הבמה ריקלון לצד ג'ין סניצקי.
השניים תקפו את טומי דרימר, בולי ריי ודיבון בצעד שביסס את דמותו כנבל אשר חבר לצד נשיאת החברה, דיקסי קרטר.
לעומת זאת, השניים פוטרו על ידי קרטר ב-7 באוגוסט בפרק של התוכנית Impact Wrestling.
מוקדם יותר באותו הפרק, הם השתתפו בקרב הארדקור ארבעה נגד ארבעה לצד EC3 וריינו בהפסדם לקבוצת בולי (בולי ריי, דיבון, טומי דרימר ואל סנואו).
בספטמבר 2014, סטפנס החל לעבוד עבור ארגון ההיאבקות Lucha Underground תחת שם הבמה ביג ריק, שם הוא יצר קבוצת נבלים בשם The Crenshaw Crew ביחד עם סיסקו, באהל וקורטז קסטרו.
ריק פתח בפיוד עם ג'וני מונדו ופרינס פומה.
הפיוד בין השלושה הסתכם במסגרת קיום קרב סולם משולש, שבו מונדו יצא עם ידו על העליונה.
ב-5 באוקטובר, ריק השתתף בקרב באטל רויאל לוחמת אצטקים אשר קבע את אלוף Lucha Underground הראשון, אך הוא הודח מן הקרב.
ב-21 בינואר 2015, חברי קבוצתו תקפו אותו בצעד שהעביר את דמותו לטובה.
הוא חזר להופיע ב-25 בפברואר, כשהסיח את דעתם של קבוצתו לשעבר בקרב נגד סקסי סטאר, מסקריטה סגארדה ופימפינלה אסקרלטה.
ב-4 במרץ, ריק גבר על סטאר בקרב אשר העניק לו קרב מול The Crew.
ריק ניצח את קבוצתו לשעבר במסגרת קרב האנדיקאפ 1 נגד 3. ב-8 בפברואר, ריק ביחד עם קילשוט ווילי מאק השתתפו בטורניר על אליפות השלשות; לעומת זאת, הם נוצחו בגמר הטורניר על ידי אנחליקו, סן אוף האבוק ואיבליז.
לאחר הפסד זה, ריק עזב את מאק וקילשוט ונשכר על ידי דלאבאר דבארי, כשב-20 במאי 2015 תקף את טקסאנו, ובכך הפך לדמות רעה.
באירוע Ultima Lucha, דבארי יצא והסיח את דעתו של ריק בכך שפיטר אותו, מה שרמז על אפשרות להפוך אותו שוב לדמות טובה.
עם זאת, צעד זה לא קרה מכיוון שסטפנס עזב את הארגון בשנת 2015 עקב קשיי נסיעות.
בפרק ששודר ב-20 באפריל, נחשף שריק היה אחד מתוך חמישה אנשים נעדרים.
בסדרת קומיקס בת ארבעה חלקים שפורסמה לאחר מכן, הוסבר מה קרה לאחר האירוע ולפני העונה השנייה.
התברר שריק "נהרג" על ידי קבוצת The Disciples of Death בדרך עלילתית שבה דמותו נכתבה מחוץ לסדרה.
ב-17 באוקטובר 2015, ביג ריק ערך את קרב הבכורה שלו בארגון ההיאבקות הגרמני German Westside Xtreme Wrestling (wXw), כשאיתגר ללא הצלחה את המתאבק קרסטן בק לקרב על אליפות העולם המאוחדת של wXw.
לאחר מכן, הוא פרש מהיאבקות והפך למאמן אישי.
לעומת זאת, הוא חזר להתאבק במרץ 2025 לאחר עשור שבו לא ערך קרב, כאשר הוא השתתף בקרב משולש על האליפות במשקל כבד של FWE (של ארגון ההיאבקות Fortitude Wrestling Entertainment), שבו הוא כשל בניסיונו לזכות בתואר זה.
ריקלון נישא לאשתו, ג'ן בשנת 2004 ולשניים יש יחדיו שני ילדים.
PWI דירג אותו במקום ה-78 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2011
אליפות ECW (פעם אחת, האלוף האחרון)
בתורת הקבוצות ובענפים אחרים במתמטיקה, האיחוד של אוסף של קבוצות הוא קבוצה המכילה את כל מה ששייך לקבוצות אלה, ושום דבר אחר.
אם ו- הן קבוצות, אז האיחוד של ו- הוא קבוצה המכילה את כל האיברים של ואת כל האיברים של , בלי איברים אחרים.
האיחוד של ו- נכתב בדרך כלל כך: .
נשים לב כי במקרה זה מדובר על "או" לוגי, כלומר יכול להיות גם בשתי הקבוצות ואז יהיה באיחוד.
פעולה שמחזירה קבוצה שמכילה איברים השייכים לאחת משתי הקבוצות אך לא לשתיהן יחד נקראת הפרש סימטרי.
אם לשתי הקבוצות אין איברים משותפים, הן מכונות קבוצות זרות, ואיחודן מכונה איחוד זר.
הערה: איחוד זר נהוג לסמן על ידי רשימת + או נקודה בתוך ה-⋃ של האיחוד (למשל ).
באופן דומה ניתן להגדיר איחוד עבור משפחה כלשהי, גם אינסופית, של קבוצות.
נניח כי היא משפחה של קבוצות (כלומר, קבוצה של קבוצות שכל אחת מזוהה על ידי אינדקס השייך לקבוצת אינדקסים ), אז האיחוד שלהן יסומן ומתקיים אם ורק אם קיים כלשהו כך ש-.
ההגדרה הכללית ביותר היא (מילולית: איבר x נמצא באיחוד של קבוצות ממשפחה אם ורק אם קיימת קבוצה A ב- כך ש-x שייך ל-A).
אם (B הוא קבוצה חלקית של A) אז .
אם (קבוצה ריקה) אז לכל מתקיים .
(זהו מקרה פרטי של המקרה הקודם).
בדוגמאות הבאות נשתמש גם בפעולת החיתוך:
בהינתן סדרה בת מנייה של קבוצות , אז הקבוצה היא קבוצת כל האיברים שמופיעים בכל הקבוצות החל מאינדקס כלשהו.
בהינתן סדרה בת מנייה של קבוצות , אז הקבוצה היא קבוצת כל האיברים שמופיעים במספר אינסופי של קבוצות.