tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן, עלו יחסי בריטניה עם וישי על שרטון עוד בתחילת הדרך, ביולי 1940, כאשר נאלצו הבריטים להשמיד את השייטת הצרפתית במארס אל כביר.
עם זאת, נאלצו הבריטים להתייחס אל אנשי צרפת החופשית בזהירות, וזאת על מנת שלא לפגוע באמריקאים, שהמשיכו לקיים קשרים עם צרפת של וישי, והעבירו את שגרירותם מפריז לווישי.
עד המתקפה על פרל הארבור, היה על צ'רצ'יל לחזר אחר תמיכתה של ארצות הברית בכל האמצעים העומדים לרשותו, ולהימנע מכל צעד שיסתור בצורה בוטה את מדיניות החוץ האמריקאית.
בשל כך שמרה בריטניה על מסגרת כלשהי של יחסים עם ממשל וישי, ועל אף שלא היה שגריר למשטר וישי בלונדון, עדיין שהה בה קונסול שייצג את האינטרסים של המשטר.
גם קנדה, אוסטרליה ודרום אפריקה הקשורות אל חבר העמים הבריטי שמרו על נציגות דיפלומטית פעילה בווישי.
יחסיה של ארצות הברית עם צרפת החופשית היו מלכתחילה בעייתיים.
ארצות הברית המשיכה להכיר במשטר וישי, למעשה עד סוף שנת 1942, ושלחה אל וישי את האדמירל ויליאם ד' ליהי, שנהנה מאמונו של רוזוולט, כשגריר.
שגריר וישי בארצות הברית, אנרי אה (Haye) הצליח לנהל בארצות הברית מדיניות ששמרה על מסגרת יחסים תקינה גם בתקופות הקשות של שיתוף הפעולה עם היטלר.
דה גול שלח לארצות הברית את רנה פלוון ששימש כ"שר החוץ" בוועד הלאומי, אך הוא לא הצליח להתקבל אצל רוזוולט או אצל מזכיר המדינה קורדל הול.
תקרית חמורה אירעה בדצמבר 1941, כאשר כבשו אנשי צרפת החופשית בפיקודו של האדמירל אמיל מיזלייה את איי סן-פייר ומיקלון, מושבה צרפתית קטנה בצפון אמריקה, בסמוך לחופי ניופאונדלנד וזאת בניגוד למדיניות ארצות הברית.
מזכיר המדינה האל הודיע כי הוא דורש מממשלת קנדה לדעת איזה צעדים היא מתכוונת לנקוט כדי להשיב את המצב לקדמותו, ומקנזי קינג, ראש ממשלת קנדה, הודיע כי ממשלתו לא ציפתה לפעולה ולא אישרה אותה, וכי ישתף פעולה עם בריטניה וארצות הברית בכל פעולה דיפלומטית לפתרון המשבר.
לאחר הפעולה ניסה דה גול לשפר את יחסיו עם ארצות הברית, וכוחותיהם שיתפו פעולה בזירת האוקיינוס השקט, שם שלטו אנשי צרפת החופשית בנכסים אסטרטגיים כקלדוניה החדשה.
לאחר המתקפה על פרל הארבור קיבלו לפתע מושבות צרפת באוקיינוס השקט, בהן משל מטעם צרפת החופשית האדמירל ז'ורז' תיירי ד'ארז'נלייה משמעות אסטרטגית.
לאחר התערבותו האישית של דה גול יושרו ההדורים, אך בינתיים הובסו היפנים בקרב ים האלמוגים, סכנת הפלישה חלפה, ופאץ' נשלח לפקד על הכוחות האמריקאים בקרב גוודלקנל.
כל אלו לא הועילו לשיפור היחסים בין דה גול ורוזוולט.
השיא השלילי ביחסים אלו היה כאשר בחר אייזנהאואר באדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן כאחראי על מושבות צרפת בצפון אפריקה שנכבשו במבצע לפיד.
מיד לאחר המבצע נשלח אנדרה פיליפ, ועמו אדריאן טיסייה לפגישה עם הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, לנסות ולהסביר לו את עמדת אנשי צרפת החופשית.
הפגישה, שהתקיימה ב-23 בנובמבר 1942, כשלה.
רוזוולט, שהיה רווי משקעים אישיים כנגד דה גול וסבר כי יש ביד דרלאן לקדם את מטרת בעלות הברית ולהביא לתוצאות טובות יותר ממנו, הגיב לפונים במילים - "כל מי שמוכן לעזור לי, ברוך הבא.
היום דרלאן נותן לי את אלג'יר, אז אני קורא 'יחי דרלאן!', אם מחר לאוואל ייתן לי את פריז, אני אקרא: 'יחי לאוואל!'".
מקורות אחרים תיארו את הפגישה כנאום חד צדדי של פיליפ, שבו שפך את חמתו במשך ארבעים דקות על המדיניות האמריקאית, עד שנקטע על ידי רוזוולט שסיים את השיחה בקרירות, ובסיומה העביר רוזוולט פתק אל השגריר ג'ון גילברט וינאנט שארגן את הפגישה, "לשם מה שלחת אלי את אותו האדם, פיליפ?".
גם לאחר שדה גול איחד מאחוריו את כל הכוחות הצרפתים המתנגדים לנאצים והתבסס באופן רשמי כמנהיגה של צרפת הלוחמת, וגם לאחר שיחידות צרפת החופשית בפיקודו לחמו לצד האמריקאים בנורמנדי ובדרום צרפת לא זכה דה גול להכרה מארצות הברית כמנהיגה הלגיטימי של צרפת.
דה גול ורוזוולט אכן נועדו בבית הלבן ביולי 1944, אך רק ב-25 באוקטובר 1944 הכירו בעלות הברית באופן רשמי בממשלה שבראשות דה גול.
גם עתה סירבו להעניק לה יחס של שותפה שוות זכויות, ודה גול לא הוזמן לוועידת יאלטה.
בתחילה שמרה ברית המועצות על קשרים טובים עם ממשל וישי, וזאת עקב בריתה האסטרטגית עם גרמניה הנאצית לאחר הסכם מולוטוב ריבנטרופ.
התעמולה הסובייטית גינתה את "שכירי החרב הגוליסטים של האימפריאליזם הבריטי".
מיד לאחר מבצע ברברוסה - הפלישה הגרמנית לברית המועצות ביוני 1941, הכריז דה גול כי הוא עומד לצידה של ברית המועצות במאבקה, ואנשיו בלונדון יצרו קשר עם השגריר הסובייטי בלונדון, מאיסקי, בניסיון לראות כיצד יוכלו הצדדים לסייע זה לזה.
ב-26 בספטמבר החליפו דה גול ומאיסקי איגרות, בהן הצהירה ברית המועצות כי היא מכירה בדה גול כ"ראש כל הצרפתים החופשיים".
לאחר מכן נשלח שגריר ברית המועצות לווישי, אלכסנדר אפרמוביץ' בוגומולוב לשמש בלונדון כשגריר אל הוועד הלאומי הצרפתי, ורוז'ה גארו נשלח כשגריר הוועד הלאומי למוסקבה.
במאי 1942 נפגש ויאצ'סלב מולוטוב עם דה גול בלונדון.
שיתוף הפעולה הדיפלומטי הוביל לשיתוף פעולה צבאי.
טייסת נורמנדי-ניימן של צרפת החופשית הייתה לכוח הלחימה המערבי היחיד שלחם בחזית המזרחית, ואוניות צרפתיות לקחו חלק בשיירות האספקה המערביות שהגיעו לברית המועצות דרך ארכנגלסק.
הסובייטים, מצידם, שחררו כמאתיים חיילים וקצינים צרפתים שנמלטו משבי הגרמנים והגיעו לברית המועצות, ושהו שם במעצר, והעבירו אותם לידי דה גול.
בנובמבר 1944 הגיעו היחסים לשיאם עם ביקורו של דה גול במוסקבה.
הפגישה הסתיימה בכריתת חוזה חגיגי בו התחייבו הצדדים להמשיך בלחימה עד תומה ולא לחתום על שלום נפרד עם גרמניה, וכן להשתתף בארגון האומות המאוחדות העתידי, אך בין סטלין ודה גול התגלע עימות בשאלת עתידה של פולין, וסירובו של דה גול להכיר ב"ועד לובלין", הממשלה הפולנית שהקים סטלין.
פגישה זו היוותה אכזבה משמעותית לשני הצדדים, סימנה מפנה שלילי ביחסם של האישים זה לזה, והביאה להפיכתו של דה גול לאנטי-סובייטי.
ממבצע לפיד עד הפלישה לנורמנדי
בואו של הגנרל אנרי ז'ירו
בשנת 1942 נמלט מן השבי הגרמני הגנרל אנרי ז'ירו.
ז'ירו היה מפקד הארמייה השביעית של הצבא הצרפתי במהלך המערכה על צרפת, והוביל אותה למסע הרה אסון להולנד ובחזרה, שבמהלכו נפגעה הארמייה באופן אנוש, והוא עצמו נפל בשבי.
לאחר שנמלט בילה ז'ירו מספר חודשים בצרפת של וישי.
הוא היה מקובל על המרשל פטן, והאמין כי דרכו של פטן ראויה, אך סירב לשתף פעולה עם הגרמנים.
הוא ראה עצמו בראשונה כאיש צבא, ואת הבעיות שעמדו בפני צרפת כבעיות צבאיות.
ז'ירו הצליח ליצור קשר טוב עם גורמים אמריקנים, ועד מהרה הפך למועמד המועדף של פרנקלין דלאנו רוזוולט להיות מנהיגה של צרפת.
דה גול הצליח, במהלך השנתיים בהם ארגן את "צרפת החופשית", להסתכסך עם גורמים רבים בהנהגת בעלות הברית, ולעורר את איבתו האישית של רוזוולט, כך שז'ירו נראה כחלופה טובה, וכאדם שיש לקדם לקדמת הבמה.
בנובמבר 1942 יצא ז'ירו בצוללת אמריקנית לגיברלטר, על מנת לתאם את פעולותיו בנוגע לפלישה האנגלו-אמריקאית לצפון אפריקה שכונתה "מבצע לפיד".
התוכנית שהגה המפקד האמריקני, הגנרל דווייט דייוויד אייזנהאואר ייחסה חשיבות לשיתוף פעולה עם החיילים הצרפתים שהיו במושבות בצפון אפריקה תחת שלטון וישי - מרוקו, אלג'יר ותוניסיה.
רוזוולט אסר על שיתוף אנשי צרפת החופשית במבצע, ודבר המבצע נודע לדה גול כאשר שמע את מילת הקוד "רוברט מגיע" ברדיו, והבין כי המדובר ברוברט מרפי, השליח האמריקאי המיוחד בצפון אפריקה.
צ'רצ'יל, שחזה מראש את מידת התסכול והאכזבה של דה גול, אמר לפצותו במתן השליטה באי מדגסקר, שכן הקרב על מדגסקר בו לחמו באי חיילים בריטים כנגד אנשי וישי מזה כחצי שנה עמד להסתיים בכיבוש האי.
ב-8 בנובמבר 1942 נחתו כוחות בריטים ואמריקנים על חופי צפון אפריקה ב"מבצע לפיד".
על פי התכנון אמורים היו החיילים שנחתו על החוף להתקבל בשיתוף פעולה על ידי כוחות מקומיים, חיילים כגנרל אלפונס ז'ואן, שעמם נוצר קשר מזה מספר חודשים, והביעו את תמיכתם במטרות בעלות הברית, אך לרוע המזל שהה באלג'יריה האדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן, שהורה על התנגדות לפלישה וסיכל את התוכנית.
לאחר כשלושה ימי לחימה הורה דרלאן על הפסקת אש.
החלטה זו בנוגע לדרלאן גרמה למשבר חמור ולפילוג בין כוחות "צרפת החופשית" אשר לא רצו לשתף פעולה עם דרלאן ה"מרשליסט" וראו בו פשיסט ובוגד, ובין אנשים כז'ירו אשר התיימרו להיות "מעל לפוליטיקה", וראו את הבעיה כבעיה צבאית בלבד.
ב-24 בדצמבר 1942 נרצח דרלאן על ידי מתנקש פטריוט אנטי-פשיסטי בשם דה לה שאפל.
לאחר מבצע לפיד ולנוכח תחילת המערכה בתוניסיה יכול היה דה גול להראות את כוחו בסיוע ישיר למטרת בעלות הברית, במתקפה של כוחותיו של לקלרק מצ'אד כנגד מעוזי האיטלקים בדרום לוב.
לאחר התבוסה בקרב אל עלמיין נסוג הצבא האיטלקי לאורך חזית רחבה לתוניסיה.
בכיבוש פזאן יכול היה דה גול ליצור קשר ישיר בין מושבות אפריקה הצרפתית המשוונית ומושבות צפון אפריקה, ולהביא לחבירת כוחותיו אל כוחות הארמייה השמינית של הצבא הבריטי ולתרום באופן אקטיבי למערכה באזור הים התיכון.
לקלרק יצא למסע המלחמה באמצע דצמבר 1942, וב-13 בינואר 1943 הודיע דה גול על כיבושה של פזאן.
כוחותיו של לקלרק הצטרפו אל המאמץ העיקרי של בעלות הברית ונטלו חלק פעיל בקרבות המערכה בתוניסיה.
במערכה זו נטלו חלק גם יחידות אחרות של צבא צרפת החופשית.
לאחר רצח דרלאן, נוצר צורך דחוף בהסדרת עניין השליטה והפיקוד על הכוחות הצרפתים הנאמנים למטרות בעלות הברית.
צבא זה כלל למעלה מ-200,000 חיילים, ושלט בשטחים אסטרטגיים משמעותיים.
היה צורך להעמיד בפיקוד אדם שיהיה נאמן למטרת בעלות הברית, ולהביא להסטתם מהבמה של אלמנטים שעדיין שמרו נאמנות למשטר וישי, כמושל צפון אפריקה שארל נוגס.
ז'ירו, שנהנה מתמיכה אמריקאית, היה בעל הסיכויים הטובים ביותר לקבל את הפיקוד הכולל, אך לצידו של דה גול עמדו הבריטים, וכן העובדה כי אלמנטים חשובים בצרפת גופא, כאנשי "כוחות הפנים" של הרזיסטנס, תמכו במנהיגותו.
ז'ירו לא שאף לאחדות כלשהי עם דה גול, ובאופן תמוה אף אסר מספר עשרות לוחמי מחתרת צרפתים אשר סייעו לכוחות האנגלו-אמריקנים כנגד כוחות וישי בימים הראשונים של הלחימה.
הוא נימק זאת בכך שברצונו "למנוע התנקשויות נוספות", אך ברור היה כי המדובר בניסיון להשתיק יריבים פוליטיים מסיעתו של דה גול, בבסיס הבית של ז'ירו באלג'יר.
ב-22 בינואר 1943 נפגשו צ'רצ'יל, רוזוולט וז'ירו בוועידת קזבלנקה לדיון בענייני צפון אפריקה ובהמשך ניהול המלחמה.
דה גול וז'ירו לא הצליחו להגיע להסכמה כלשהי, על אף שהצטלמו לצד נשיא ארצות הברית ולצד ראש ממשלת בריטניה כשהם לוחצים ידיים, תמונה שבוימה על ידי צ'רצ'יל, והייתה מחווה כמעט חסרת משמעות.
במהלך החודשים הבאים ניהלו דה גול וז'ירו מאבק על השליטה בכוחות הצרפתיים ובמושבות צרפת.
המצב בו הפופולריות האישית של דה גול גדלה והולכת, כאשר יחידותיו לוחמות במערכה בתוניסיה לצד יחידות אמריקאיות ובריטיות, כאשר דה גול עצמו מודר מן הכוח הפוליטי, נראה כבלתי נסבל.
אנשי הרזיסטנס בצרפת עצמה, בראשות מולן, הודיעו על נאמנותם לדה גול.
יחידות רבות מצבאות צרפת בצפון אפריקה, שעמדו לפקודת ז'ירו, הודיעו על הצטרפותן לצרפת החופשית.
כבר באפריל הודיע ז'ירו כי הוא מוותר על הבכורה, וביקש להקים מועצה בה יחלוק בסמכויותיו עם דה גול.
ביוני 1943 הגיע דה גול לאלג'יריה על מנת להסדיר באופן סופי את שאלת הפיקוד.
לאחר מגעים אינטנסיביים הוקם גוף בשם "הוועד הצרפתי לשחרור לאומי" בו ניתנו סמכויות זהות הן לז'ירו והן לדה גול.
הוועד ירש את מקומו של "הוועד הלאומי" כממשלה גולה, ושירתו בו, לצד אנשי "הוועד הלאומי", גם אישים נוספים, מאנשי ז'ירו.
הרכבו של "הוועד הצרפתי לשחרור לאומי" היה:
ז'וזף ז'ורז' - שר וחבר "מועצת המלחמה", קבינט מלחמתי בו היו חברים גם דה גול, ז'ירו ומונה.
רנה מאסילי - שר החוץ.
ז'ורז' קאטרו - שר הממונה על היחסים עם העולם המוסלמי.
ז'אן מונה - שר החימוש, האספקה והבנייה מחדש.
רנה פלוון - שר המושבות.
רנה מאייר - שר התקשורת וצי הסוחר.
אנרי בונה (Henri Bonnet) - שר המידע.
אנדרה פיליפ - שר הפנים.
ז'יל אבאדי (Jules Abadie) - שר המשפטים החינוך והבריאות.
מוריס קוב דה מורוויל - שר הכספים.
אנדרה דיתלם - שר הייצור והמסחר.
אדריאן טיסייה (Adrien Tixier) - שר העבודה והביטחון הסוציאלי.
ב-26 באוגוסט 1943 הכירו רשמית ב"ועד השחרור" ארצות הברית, בריטניה וברית המועצות, ועמן שבע מדינות נוספות כקובה ומקסיקו.
ב-12 בספטמבר 1943, פיקד ז'ירו על פלישת כוחות צרפתיים לקורסיקה המוחזקת בידי הגרמנים, וזאת לאחר שבמשך חודשים חימש בחשאי את תנועת המרי הקורסיקנית, מבלי לדווח על כך ל"ועד לשחרור לאומי".
פרשה זו גרמה כפי הנראה להבאשת ריחו של ז'ירו הן בקרב אנשי הוועד לשחרור לאומי, והן בקרב האנגלים והאמריקנים שהיו עמו בקשר.
באוקטובר 1943 הוציא "הוועד לשחרור לאומי" הודעה לפיה מעתה יש לו רק נשיא אחד (והוא דה גול).
ז'ירו עצמו חתם על ההודעה.
במהלך נובמבר ויתר ז'ירו על תפקידיו ב"קבינט".
באפריל 1944 פרש ז'ירו סופית מכל תפקידיו, כאשר העילה לכך הייתה סכסוך בנוגע לסמכויות פיקוד על שירות המודיעין של הצבא הצרפתי.
דה גול היה למנהיג הבלתי מעורער של כל הצרפתים המתנגדים לכיבוש הגרמני.
בנובמבר 1943 הורחב "ועד השחרור" הוא הממשלה הצרפתית, ונוספו לו אישים כפייר מנדס פראנס (בתפקיד שר האוצר).
במרץ 1944 הצטרפו אל הוועד שני נציגים קומוניסטים, פרנאן גראנייה, ופרנסואה ביאו.
הוועד בהרכבו החדש ייצג את מגוון הקשת האידאולוגית של הלוחמים בגרמנים מקרב הצרפתים.
החל מנובמבר 1943 נשלחו חיילי צרפת החופשית לסייע בפלישת בעלות הברית לאיטליה.
הכוחות שנשלחו היו ברובם חיילים מקומיים מצפון אפריקה, ומתגייסים מקרב המתיישבים הצרפתים.
בשלב זה עמדו חיילי בעלות הברית בקרבות קשים באיטליה עם כוחות גרמניים, אשר מנעו את התקדמות כוחות בעלות הברית צפונה ואת האפשרות לפלישה לאירופה דרך איטליה.
בנובמבר 1943 נשלחה הדיוויזיה המרוקאית הראשונה, בדצמבר 1943 נשלחה הדיוויזיה האלג'יראית הראשונה.
בפברואר 1944 נשלחה לאיטליה ההדיוויזיה ההררית המרוקאית הרביעית.
באפריל 1944 נשלחה לאיטליה הדיוויזיה הראשונה של צבא צרפת החופשית.
על הכוח הצרפתי פיקד הגנרל אלפונס ז'ואן.
הכוחות סופחו אל הארמייה האמריקנית החמישית בפיקודו של הגנרל מארק קלארק.
בסך הכל לחמו באיטליה כ-120,000 חיילים צרפתים.
כוחות אלו השתתפו בקרבות באזור מונטה קאסינו, ובפריצת קו גוסטאב וסייעו בכיבוש רומא ב-5 ביוני 1944. כן נכבש ביוני האי אלבה, מעוזו ההיסטורי של נפוליאון, שעשוי היה לשמש כקרש קפיצה לפלישה לאזור פרובאנס בצרפת גופא.
לקראת אמצע שנת 1944 היה ברור כי פלישת בעלות הברית לצרפת קרבה ובאה.
כוחות הקומנדו הצרפתיים השתתפו בנחיתה בחוף סורד.
ו"כוחות הפנים הצרפתים", אנשי הרזיסטנס הפעילו כ-200,000 אנשים בפעולות התקוממות נגד הגרמנים ובסיוע לפלישה בדרכים שונות.
במרץ 1944 נשלח הגנרל פייר קניג לצרפת לפקד על גופים אלו.
לוחמי הרזיסטנס התקוממו ברחבי צרפת, הכו בקווי האספקה והתחבורה של הגרמנים, ומנעו מיחידות רבות להגיע לחזית ולהילחם שם בפולשים.
ב-24 באוגוסט 1944 הגיעו לוחמיו של לקלרק למבואות פריז עצמה, כאשר מזה ימים מספר ניהלו כוחות הרזיסטנס לחימה עזה בגרמנים בתחומי העיר.
אבדות הכוח היו כשש מאות הרוגים, כאשר 2,500 מאנשי הרזיסטנס ואלף אזרחים נהרגו במהלך ההתקוממות שקדמה לכיבוש העיר.
כאשר שוחררה צרפת על ידי בעלות הברית, לא היה גוף שלטוני מוסמך שבידו ליטול את השלטון האזרחי.
אנשי "הוועד לשחרור לאומי" החזיקו בפועל את השלטון, אך עם שובם לאדמת צרפת, ברור היה כי יש ליצור מסגרת שלטונית לאחר בחירות דמוקרטיות, שיעניקו חלק מן השלטון גם לאנשי הכוחות שפעלו על אדמת צרפת במסגרות השונות של הרזיסטנס.
דה גול לקח על עצמו להרכיב ממשלה זמנית, שתבצע את משימת הקימום הראשוני של המדינה החרבה, והארגון הראשוני של מוסדותיה, ובה תינתן נציגות ראויה לכוחות שלחמו כנגד הנאצים וכנגד אנשי וישי.
ב-11 בספטמבר 1944 כינס דה גול לראשונה את הממשלה שהרכיב.
ב-21 באוקטובר 1945 התקיימו בחירות כלליות ובמקביל להן משאל עם על השאלה האם להמשיך בהסדר החוקתי מימי הרפובליקה השלישית.
בבחירות זכו הקומוניסטים בכרבע מן הקולות, 160 צירים, המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית ב-142 צירים, והתנועה הרפובליקנית העממית ב-152 צירים.
לאחר התפטרותו של דה גול, החלה תקופת מעבר בה שלטה בצרפת ממשלה זמנית עד לקבלת החוקה החדשה בסוף 1946 וייסודה של הרפובליקה הצרפתית הרביעית בשנת 1947.
צבא היבשה של צרפת החופשית
עם תחילת פעילות צבא צרפת החופשית, כלל הצבא כ-7,000 לוחמים, ממסגרות שונות: חלקם שפונו עם הצבא הבריטי מדנקירק, חלקם שלחמו בנורווגיה ושבו לבריטניה לאחר מכן, חיילים מהצבאות הקולוניאליים בצ'אד, קמרון ויתר מושבות אפריקה, אנשי לגיון הזרים ואחרים.
במסגרת המערכה במזרח אפריקה פעלה חטיבה סדירה בת כ-1,200 לוחמים שכונתה "חטיבת האוריינט".
מאוחר יותר באותה שנה, עמדו לפקודת לז'נטיום בארץ ישראל לקראת המערכה על סוריה ולבנון, שבעה גדודים, פלוגת טנקים, סוללת תותחים, פלגת פרשים יחידת סיור ויחידת שירותים, חלקם בוגרי המערכה באריתריאה.
יחידות אלו, כשהן מאוחדות תחת פיקודו של לז'נטיום נקראו הדיוויזיה הראשונה של צבא צרפת החופשית, ויחידה זו פורקה לאחר המערכה.
לאחר סיום המערכה בסוריה ולבנון, לקראת השתתפות הצרפתים במערכה במדבר המערבי נערכו הלוחמים ביחידות חטיבתיות, וזאת עקב צירופם של לוחמים מסוריה ולבנון, והצטרפותם של רבים אחרים.
בסך הכל כלל צבא צרפת החופשית במדבר המערבי 12,000 חיילים, שאורגנו בשתי חטיבות, שכללו גם גדוד משוריין וכוחות צנחנים.
לאחר מבצע לפיד, וחבירתם של הכוחות בצפון אפריקה השתנה מאוד סדר הגודל של הכוחות.
בהתאם לכך נקרא הצבא החדש שנוצר בשם - "צבא השחרור הצרפתי" (Armée française de la Libération).
בלחימה באיטליה השתתפו 120,000 חיילים תחת דגל צרפת החופשית בפיקודו של ז'ואן.
בלחימה בצרפת לאחר הפלישה לנורמנדי ומבצע דרגון השתתפו כבר כוחות בסדר גודל של כ-480,000 איש.
לקלרק פיקד על דיוויזיה משוריינת, ואילו הארמייה הראשונה של טאסיני השתתפה בלחימה בדרום.
לאחר שחרור צרפת החל גיוס מחזורים סדירים, והטמעת "כוחות הפנים" לוחמי הרזיסטנס, כ-300,000 איש, בכוחות הלוחמים.
עם סיום המלחמה מנה כלל הכוחות כמיליון ורבע איש, מאורגנים בשמונה דיוויזיות חי"ר ושלוש דיוויזיות משוריינות ויחידות אחרות.
חיל האוויר של צבא צרפת החופשית
לאחר התבוסה במערכה על צרפת, החלו טייסים צרפתים רבים להגיע לאנגליה, ולהמשיך משם בלחימה.
אחרים הגיעו ממקומות אחרים בעולם כדרום אמריקה ומושבות צרפת באפריקה.
חלקם שירתו כנספחים ליחידות של ה-RAF ואחרים ביחידות שהתארגנו אד הוק, ללא שדרת פיקוד ראויה.
טייסים אלו השתתפו במשימות השוטפות של ה-RAF, אך גם במשימות בהן היה צבא צרפת החופשית מעורב כקרב על דקר והקרב על אל-כופרה.
בשנת 1941 הגיע לזירה מרסיאל ואלן, קצין צרפתי שהיה בעת התבוסה חלק ממשלחת צרפת בריו דה ז'ניירו.
בהנחיית דה גול עמד ואלן במגעים עם שר האווירייה הבריטי סיר ארצ'יבלד סינקלייר, והשניים הצליחו להגיע להבנה, באביב 1941, על הקמת מסגרת ארגונית לחיל האוויר של צבא צרפת החופשית.
על מנת להבחין בין מטוסי צרפת החופשית ובין מטוסי וישי, שעדיין נשאו את סמל הטריקולור, נשאו מטוסי צרפת החופשית את צלב לורן.
כוחות אלו כונו "כוחות האוויר של צרפת החופשית" (Forces Aériennes Françaises Libres).
במסגרת זו הוקמו מספר טייסות -
טייסת "איל דה פראנס" (Groupe de chasse Île-de-France) - טייסת של מטוסי קרב שהוקמה בתחילת 1941 ובסיסה היה באנגליה.
טייסת "אלזס" (Groupe de chasse Alsace)- טייסת של מטוסי קרב שהוקמה במרץ 1941 במצרים, לחמה בקרבות במדבר המערבי, ובינואר 1943 הועברה לבריטניה, אוחדה שם עם יחידות צרפתיות אחרות, ונקראה "טייסת 341 של חיל האוויר המלכותי".
טייסת המפציצים "לורן" (Groupe de bombardement Lorraine) - טייסת מפציצים שפעלה בעיקר במזרח התיכון.
טייסת "ברטאן" (Groupe de bombardement Bretagne) - טייסת מעורבת של מפציצים ומטוסי קרב שהוקמה בצ'אד וסיפקה חיפוי אווירי לפעולות צרפת החופשית באזור הסהרה.
טייסת נורמנדי-ניימן (Escadron de chasse 1/30 Normandie-Niemen) - טייסת מטוסי קרב שהוקמה בשנת 1942 ולחמה בחזית המזרחית לצד הצבא האדום.
ב-1943 הצטרפו לכוחות אלו כוחות רבים נוספים, כתוצאה מאיחוד הכוחות בין אנשי צרפת החופשית ובין אנשיו של הגנרל אנרי ז'ירו בצפון אפריקה.
באוקטובר 1943 ערכו אנשי "הוועד לשחרור לאומי", תוכנית חימוש וארגון מחדש, לפיה יאורגן חיל האוויר שעמד לרשותם, עד לאביב 1944, בשלושים טייסות, ובסך הכל 500 מטוסים וחיל אוויר הכולל 30,000 איש.
לאחר התבוסה הצרפתית ב-1940 הגיעו לאדמת אנגליה כמה אלפי מלחים צרפתים בכלי שיט שונים, אשר היוו בסיס ראשוני להקמת הצי של צרפת החופשית, כאשר עיקרו של הצי הצרפתי, שהיה בפיקודו של האדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן נותר נאמן לממשלת וישי.
השמדת השייטת הצרפתית במארס-אל-כביר ביולי 1940 הביאה לעוינות רבה בין אנשי הצי הצרפתים ובין הבריטים, ופגמה מאוד במאמצים להעביר חלקים מהצי לצבא צרפת החופשית.
על הצי הופקד האדמירל אמיל מיזלייה, שהיה אחד הקצינים הבכירים שהודיעו על נאמנותם לדה גול.
זרם קטן של ספינות הגיע בתקופה זו לנמלים בריטים, אם בבריטניה ואם באלכסנדריה.
במהלך פעולת מרס-אל-כביר השתלטו הבריטים על ספינות צרפתיות שעגנו בנמליהם.
בתחילה עמדו לרשות הצי, שכונה "כוחות הצי של צרפת החופשית" (Forces navales françaises libres) מספר קטן של ספינות מיושנות וצוללות.
אלו פעלו בפעולות צרפת החופשית כגון הקרב על דקר והקרב על גבון, ואף בפעולות כגון כיבוש איי סן-פייר ומיקלון הסמוכים לחופי קנדה בסוף שנת 1941. הצי הבריטי צייד צי קטן זה במספר ספינות, חלקן חדשות שנבנו במיוחד לצורך זה.
עד יוני 1942 מנה הצי 3,600 מלחים, וכן גדוד רובאים, יחידת קומנדו ויחידה אווירית קטנה.
מצי הסוחר הצרפתי עברו 67 ספינות סוחר לצידה של צרפת החופשית, ושימשו למשימות שונות כמשימות תובלה ואספקה.
לאחר תחילתו של מבצע לפיד בנחיתות אמפיביות בצפון אפריקה, פלשו בתגובה הגרמנים לשטחים בשליטת וישי בצרפת.
אז טובע עיקרו של הצי הצרפתי שעמד לרשות וישי בנמל טולון בידי אנשיו, על מנת שלא ייפול לידי הגרמנים.
אנשי הצי בצפון ובמערב אפריקה צירפו את כוחותיהם לאנשי הצי של צרפת החופשית, אך חלקם (ובפרט בדקר ובאלכסנדריה) הצטרפו לבעלות הברית רק לאחר סיום המערכה בצפון אפריקה.
היה זה חיזוק משמעותי שכלל גם אוניות מערכה, ושימוש במתקני הנמל בביזרטה, קזבלנקה ודקר.
על פי תוכנית הפעולה שהוכנה באוקטובר 1943 מנה הצי באביב 1944 50,000 מלחים שהפעילו צי של 320,000 טונות.
המספר הכולל של הרוגים שאיבדה צרפת לאחר המערכה על צרפת עומד על 161,000, מרביתם אנשי צבא צרפת החופשית.
לשם השוואה, מספר ההרוגים במערכה על צרפת בשנת 1940 עמד על 92,000 בששת השבועות בהם ארכה הלחימה.
עוד בתקופת המלחמה החל דה גול לתת דעתו על הנצחת הלוחמים והוקרתם, וייסד את מסדר השחרור, אות שהוענק למצטיינים בלחימה בשורות צבא צרפת החופשית.
האות הוענק ל-1,038 אישים, 18 יחידות צבא ו-5 ערים ויישובים בצרפת.
ביולי 1945 הוקמה התאחדות הצרפתים החופשים (l'Association des Français libres) שבה היו חברים מספר מאות לוחמים בצרפת ובעולם.
מטרת ההתאחדות הייתה לשמור על קשרים בין ותיקי צבא צרפת החופשית, להגן על האינטרסים שלהם ולתמוך בהם.
בין 1945 ל-2000 הוציאה ההתאחדות 310 גיליונות של ביטאון ההתאחדות.
בשנת 2000 התפרקה ההתאחדות מרצון ואת מקומה תפס "מוסד צרפת החופשית" (Fondation de la France libre) העוסק בפעילויות הנצחה ושימור ומושבו בפריז.
הוקרה ללוחמים והנצחת פעולתם מתבטאות בדרכים רבות.
18 ביוני מצוין כיום לאומי בצרפת.
כן קיימות אנדרטאות רבות ללוחמים וליחידות הצבא בערי צרפת השונות, וכן במקומות מחוץ לצרפת בהם לחמו אנשי צרפת החופשית.
אחת האנדרטות המרשימות ביותר נמצאת בעיירה גרינוק שבמערב סקוטלנד.
האנדרטה, בצורת צלב לורן המשולב בעוגן מנציחה את הלוחמים בצי צרפת החופשית שלחמו בקרבות באוקיינוס האטלנטי.
צרפת החופשית, היהודים והיישוב היהודי
בניגוד לממשלת צרפת של וישי, שחקקה חקיקה אנטי-יהודית, והייתה שותפה לפשעי הנאצים שהובילו לשואת יהודי צרפת, נקטו אנשי צרפת החופשית במדיניות אוהדת ליהודים.
יהודים כרנה קסין נשאו בתפקידים בכירים בוועד הלאומי, ויהודים רבים לחמו בשורות צבא צרפת החופשית.
שיעור היהודים בצבא צרפת החופשית, ובקרב מקבלי עיטור מסדר השחרור היה גבוה בהרבה משיעורם היחסי באוכלוסייה הצרפתית.
כ-10% מקרב לוחמי צרפת החופשית, וכ-5% ממקבלי העיטור היו יהודים, כאשר שיעורם באוכלוסייה הכללית היה פחות מאחוז.
יחסם של אנשי צרפת החופשית אל היישוב היה יחס אוהד בדרך כלל, אם כי כתנועה שייצגה מעצמה קולוניאלית לה אינטרסים רבים בעולם הערבי והמוסלמי, ננקטה זהירות רבה במגעים עם התנועה הציונית.
המגעים עם התנועה הציונית נוהלו עם נציג הסוכנות היהודית בלונדון, הסופר אלבר כהן שנמלט מצרפת לאחר התבוסה במערכה על צרפת, וכבר באוגוסט 1940 נפגש עם דה גול על מנת לנסות ולבחון שיתוף פעולה בין שתי התנועות.
פגישה זו היוותה בסיס לשיתוף פעולה בין הסוכנות היהודית ואנשי צרפת החופשית ששיאו היה בימי המערכה בסוריה ובלבנון בשנת 1941, כאשר לוחמי היישוב שיתפו פעולה עם לוחמי צרפת החופשית בלחימה נגד אנשי צרפת של וישי בסוריה ובלבנון.
עם זאת, לאחר כיבוש סוריה ולבנון לא הצליחה הנהגת הסוכנות ליצור מערכת קבועה לשיתוף פעולה, וזאת כפי הנראה בשל יחסו העוין של ז'ורז' קאטרו שמונה לנציב בסוריה ובלבנון למפעל הציוני.
צרפת המשוונית היה השם שניתן לניסיונות ההתיישבות הצרפתית בדרום אמריקה במאה ה-17, באזור קו המשווה.
האימפריה הצרפתית הקולוניאלית באמריקה כללה באותה התקופה גם את צרפת החדשה (Nouvelle France), שהשתרעה על שטח נרחב בצפון אמריקה, ואת צרפת האנטארקטית (France Antarctique), שהייתה באזור ריו דה ז'ניירו של היום.
מושבת צרפת המשוונית ראשיתה בשנת 1612, אז משלחת צרפתית שיצאה מברטאן שבצרפת וכללה 500 מתיישבים הגיעה לאזור החוף הצפוני של מדינת מרניאו בברזיל של היום.
המתיישבים ייסדו כפר שנקרא "סן לואי", על שם המלך הצרפתי דאז, לואי התשיעי.
כפר זה יהפוך מאוחר יותר לסאו לואיס (בפורטוגזית São Luís), הבירה המקומית היחידה בברזיל שהוקמה על ידי הצרפתים.
בניגוד למושבה הצרפתית בצרפת האנטארקטית, מושבה זו לא הוקמה בשל בריחה מרדיפות דתיות.
המושבה הקטנה לא החזיקה מעמד זמן רב, שכן הפורטוגלים אספו במהרה צבא בפרנמבוקו ותקפו את המתיישבים הצרפתים בשנת 1615. הצרפתים הובסו והכפר החל לגדול בעזרת מתיישבים פורטוגלים וברזילאים שהחלו לגדל שם קני סוכר.
הצרפתים ניסו שוב להתיישב בצרפת המשוונית, באזור שהיום נקרא גיאנה הצרפתית, בשנים 1626, 1635 (אז נוסדה עיר הבירה קאיין) ו-1643, אך המושבה יוצבה לבסוף רק בסוף המאה, כאשר היא הושמה תחת שלטון ישיר של המלוכה הצרפתית.
עד היום גיאנה הצרפתית היא מחוז רשמי של צרפת.
צרפת האנטארקטית היה השם שניתן לקולוניה הצרפתית באזור ריו דה ז'ניירו של היום.
הקולוניה התקיימה בין השנים 1555 ל-1567.
האזור שנחשב היום לברזיל נתגלה על ידי הפורטוגלים כבר בשנת 1500, אך חוץ מאזור עיר הבירה החדשה' סלבדור' האזור נותר לא חקור למשך חצי מאה.
ויגניון חיזק את כוחו באזור על ידי כריתת ברית עם השבטים המקומיים באזור, שנלחמו באותה התקופה נגד הפורטוגלים.
הוא הרחיב את המושבה הקטנה על ידי הבאת מתיישבים נוספים ב-1556, שכללו בעיקר קלביניסטים שווייצרים מז'נבה, אולם גל שני זה של מתיישבים כלל גם צרפתים קתולים, והמתח שנוצר בין שתי האמונות גרם לויגניון לעזוב לצרפת בשנת 1558.
בשנת 1560 המושל הכללי החדש של ברזיל קיבל הוראה מהממשלה הפורטוגלית לגרש את הצרפתים מהאזור.
בעזרת 26 ספינות מלחמה ו-2000 חיילים הוא תקף והחריב את המבצר בתוך שלושה ימים, אך לא הצליח לתפוס את המתיישבים והחיילים הצרפתים שכן הם ברחו אל היבשת בעזרת הילידים, שם הם המשיכו לעבוד ולחיות.
בשנת 1565 מושל ברזיל הורה לאחיינו לאסוף מחדש צבא על מנת לתקוף את הצרפתים.
החיילים הקימו את בסיסם ב-1 במרץ 1565, ובכך ייסדו את העיר ריו דה ז'ניירו.
המתיישבים הצרפתים הובסו לבסוף בשנת 1567, וגורשו לצמיתות מברזיל.
צרפתית יהודית (במקור צרפתית סתם; אין להתבלבל עם השפה הצרפתית הנכרית, ששמה בעברית נגזר ממנה) הייתה שפה רומאנית-יהודית שהתפתחה מהשפה הצרפתית של ימי הביניים והייתה בשימוש הקהילות היהודיות בצפון צרפת, ארצות השפלה וכן במערב גרמניה בערים כמו מיינץ, פרנקפורט ואאכן.
השפה הושפעה גם מהצרפתית הקדומה, הגרמנית הקדומה הגבוהה ומהיידיש, כללה מילים נלוות מעברית ונכתבה בכתב עברי.
השפה פרחה במאה ה-11 בצרפת וחכמים ידועים כגון רש"י ורבי משה הדרשן דיברו בה והשתמשו בה בכתביהם.
מסיבה זו היא מתועדת היטב, וחוקרי הצרפתית הקדומה מוצאים בה כר נרחב למחקר.
המיוחד בשפה הצרפתית יהודית הוא שבניגוד לשפות יהודיות אחרות נעשה במסגרתה שימוש גם בניקוד (דהיינו, בניקוד טברני) לצורך ציון התנועות.
הצרפתית היהודית נכחדה ומאז ימי הביניים אינה בשימוש.
השפה הצרפתית המדוברת באפריקה, או בקיצור צרפתית אפריקאית, היא שם גנרי שניתן לדיאלקטים (ניבים) השונים של צרפתית המדוברים בפי 115 מיליון איש ביבשת אפריקה, המפוזרים על פני כ-31 ארצות שונות ביבשת.
מספר זה כולל את אלו המדברים צרפתית כשפה ראשונה או שנייה ב-31 הארצות הללו, ואולם הוא אינו כולל את דוברי הצרפתית אשר גרים בארצות אפריקאיות שבהן אין לשפה הצרפתית מעמד רשמי, או לכל הפחות שהיא מוכרת כשפה עיקרית במדינות זאת, אם על ידי הממשל, אמצעי התקשורת או חבל ארץ מסוים.
מכל מקום, לפי הנתונים הסטטיסטיים שעליהם מתבסס ערך זה, עולה כי אפריקה היא היבשת שבה קיים המספר הגדול ביותר של דוברי צרפתית מבין יבשות העולם.
השפה הצרפתית הגיעה לאפריקה עם הקולוניאליזם הצרפתי והבלגי.
הקהילה האפריקאית דוברת צרפתית מהווה היום נדבך חשוב במרחב הפרנקופוני (דובר צרפתית) העולמי.
הצרפתית משמשת בעיקר כשפה שנייה באפריקה, אבל באזורים מסוימים היא נעשתה לשפת אם אצל חלקים גדולים באוכלוסייה.
כך קרה למשל באי ראוניון, ובאזור העיר אביג'אן, בירת חוף השנהב.
ישנן מדינות שבהן צרפתית היא השפה הראשונה בקרב שכבות מסוימות באוכלוסייה.
כזה הוא המצב בתוניסיה ומרוקו, מדינות אשר בהן היא השפה הראשונה בקרב השכבות העליונות (כאשר לרבים מבין שכבות אלה יש שליטה ברמה דומה בצרפתית ובערבית), ואילו בקרב האוכלוסייה הכללית צרפתית משמשת רק כשפה שנייה.
ישנם דיאלקטים רבים ביותר של צרפתית אפריקאית, ובכל זאת, ניתן לסווגם בקירוב לשלוש קטגוריות ראשיות:
צרפתית המדוברת על ידי אפריקאים שחורי עור במזרח אפריקה, מערב אפריקה ומרכז אפריקה - אלו מונים בערך 75 מיליון דוברים של דיאלקטים מסוג זה, בין אם כשפת אם או שפה שנייה.
הצרפתית המוגרבית המדוברת בפי הערבים והברברים בצפון מערב אפריקה, דובריה מונים כ-36 מיליון איש.
הדיאלקטים המדוברים בפיהם של בני עמים קריאוליים באוקיינוס ההודי שדובריהם מונים 1.6 מיליון דוברים בין אם כשפת אם או כשפה שנייה.
אין לבלבל קבוצה זו עם דוברי שפות קריאוליות המבוססות על צרפתית שגם הן מדוברות באזורים אלה.
כל אחד ואחד מבין הדיאלקטים של צרפתית אפריקאית נבדלים מצרפתית סטנדרטית הן באוצר המילים הן בכל הקשור להגייה.
קיימים הבדלים משמעותיים באופן ההגייה בין הדיאלקטים השונים של צרפתית אפריקאית.
למשל אפילו בין דיאלקטים המדוברים באזורים קרובים מאוד גאוגרפית - למשל סנגל ומרוקו - ישנה הבחנה ברורה ביותר ודיאלקטים אלו שונים למדי אחד מהשני.
עם זאת ולמרות הבדלים אזוריים משמעותיים ניתן לדבר על אי אלו מאפיינים כלליים של הצרפתית האפריקאית.
למשל בכל הקשור להגיית האות R.
אם בצרפתית סטנדרטית ההגייה של אות זו היא כעיצור ענבלי, חוכך, קולי (ר' גרונית), הרי שבדיאלקטים האפריקאים רובם ככולם היא נהגית כעיצור מכתשי, רוטט (ר' "מורעדת"), הווה אומר דומה יותר להגייה המקובלת של האות R בספרדית, איטלקית או ערבית.
למרות זאת כאמור, ברוב המקרים קשים לגזור מאפיינים כלליים להגיית הצרפתית בארצות אפריקה, היות שזו מושפעת בכל מקרה ספציפי מהגיית השפות האפריקאיות המקומיות המדוברות בכל אזור ואזור.
בכל הנוגע לאוצר מילים, קיימות שלוש תופעות מרכזיות בצרפתית האפריקאית.
ראשית, קיומן של מילים שאינן קיימות בצרפתית הסטנדרטית.
מילים כאלה הן או חידושים לשוניים מקומיים, או שאילות משפות אפריקאיות אחרות.
כתוצאה מכך, כל דיאלקט אזורי מקומי אפריקאי יש לו המילים המקומיות שלו המיוחדות לו ואינן משותפות בדרך כלל לדיאלקטים אפריקאים אחרים.
עם זאת מילים כגון אלה מהוות בסך הכל חלק קטן יחסית של אוצר המילים הכללי, שברובו הוא אמנם זהה לצרפתית סטנדרטית.
בדברם עם אנשים מאזורים או ארצות אחרות, פרנקופונים אפריקאים לעיתים קרובות מאמצים צורה סטנדרטית יותר של צרפתית ונמנעים מאוצר המילים המקומי המיוחד.
עם זאת קיימים אי אלו מילים של צרפתית אפריקאית המשותפות לארצות אפריקאיות רבות .
תופעה שנייה היא שימוש במילים הקיימות בצרפתית סטנדרטית אך במשמעות שאינה מקובלת בצרפתית של אירופה.
למשל המילה présentement שפירושה "נכון לעכשיו" בצרפתית סטנדרטית, משמשת לעיתים קרובות באפריקה שמדרום לסהרה (אם כי לא במגרב) במשמעות שונה, של "למעשה", "as a matter of fact" או "לכאורה", "as it were" בשוני ברור מהמשמעות בצרפתית סטנדרטית אירופאית.
תופעה שלישית שניתן למנות היא תיקון יתר (hypercorrection; תופעה שבה הדובר מנסה להקפיד בלשונו יתר על המידה וכך טועה בלשונו.
למשל הביטוי בעברית שגויה "כל קצין וחצין").
בהקשר האפריקאי של השפה הצרפתית זה מתבטא בעיקר באופן דיבורם של משכילים ובני השכבות העליונות באפריקה שמדרום לסהרה.
המשכילים שם נוטים לדבר בלשון פורמלית מאוד, שלעיתים נשמעת מיושנת משהו או שמרנית לאוזניהם של דוברי צרפתית אירופאים או צפון אמריקאים.
אפשר להשוות תופעה זאת לאופן שבה הודים בני השכבות הגבוהות מדברים אנגלית.
אוצר המילים בצרפתית אפריקאית שאיננו קיים בצרפתית סטנדרטית מקיף משלבים שונים.
החל במילות סלנג שנחשבות מאוסות לעיתים בעיני אפריקאים משכילים וכלה במילים שנכנסו לשימוש פורמלי ביותר, כמו למשל הפועל chicotter.
בצרפתית המדוברת באביג'אן ישנן מילים רבות מאוד להמחשת הניגוד בין המשלבים (רגיסטרים) השונים.
אוצר מילים בצרפתית של אביג'אן, חוף השנהב
לפי כמה הערכות, צרפתית מדוברת על ידי 75% עד 99% מאוכלוסיית אביג'אן, בין אם כשפה יחידה או לצד שפות אפריקאיות מקומיות.
קיימים שלושה סוגים של צרפתית המדוברים באביג'אן: 1. צרפתית פורמלית או רשמית משהו, מדוברת בפי השכבות המשכילות.
2. רוב האוכלוסייה מדברת בלשון עממית יותר, שידועה בתור Français de Treichville ("צרפתית של טרשוויל" על שם שכונה של מעמד הפועלים באביג'אן) או בתור Français de Moussa ("צרפתית של מוסא".
על שם דמות המופיעה בסיפורים בהמשכים הנכתבים במגזין "איוואר דימאנש" (Ivoire Dimanche) בשפה העממית המדוברת הזו.
נוסף לכל אלה, יש עגה, או סלנג, עממי עוד יותר של צרפתית שנקרא "נושי" (nouchi) ומדובר בפי חברי כנופיות ופושעים, או גם בפי צעירים המחקים.
חידושי לשון מקורם לעיתים קרובות ב"נושי" ואחרי זמן מה הם מוצאים לשפה המדוברת הכללית.
כפי שכבר הוזכר, המילים המקומיות נעות בין המשלבים השונים, חלקן מופיעות בעגה, חלקן בלשון הרשמית, חלקן בשניהם.
לשם הדגמת המשלבים השונים, והניואנסים המבדילים ביניהם בכל הקשור לאוצר מילים ותחביר, הבה נבחן כעת כיצד אומרים "הנערה גנבה את הכסף שלי" בסוציולקטים של אביג'אן:
בצרפתית מטרופוליטאנית של צרפת המשפט יהיה: la fille m'a dérobé l'argent או ייתכן גם: la fille a volé mon argent.
ולעומת זאת בסוציולקטים השונים של אביג'אן התושבים המשכילים והמנומסים של המעמדות הגבוהים עשויים לומר:
la fille m'a subtilisé mon argent (וזה ניסוח כה פורמלי שנדיר לשמוע אותו גם בצרפתית "סנובית ביותר" של פאריס).
בלשון עממית מדוברת של האוכלוסייה הרחבה של אביג'אן עשויים לומר: Fille-là m'a subtilisé mon argent
ואילו בעגה הנזכרת, שעשויים לנקוט בה חברי כנופיות או צעירים אחרים המחקים אותם יאמרו: La go a momo mon pia (momo "מומו" הוא פועל של הדיאלקט האביג'אני שפירושו "לגנוב").
אוצר מילים בצרפתית של קינשאסה ; בירת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו
עם יותר מ-7 מיליון תושבים, קינשאסה היא העיר הפרנקופונית הגדולה ביותר בעולם אחרי פריז.
כמו כן היא הבירה של המדינה בה מספר דוברי הצרפתית (פרנקופונים) השני בעולם אחרי צרפת, והיא הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, שם ישנם בערך 24 מיליון דוברי צרפתית, הווה אומר 40% מהאוכלוסייה, שרובם דוברים צרפתית כשפה שנייה.
בניגוד לאביג'אן שבה צרפתית היא שפת האם של חלק ניכר מהאוכלוסייה, בקינשאסה צרפתית היא לרוב שפה שנייה, והמעמד שלה כלינגואה פרנקה משותף לה ולשפת הלינגאלה.
תושבי קינשאסה משתייכים לעמים או שבטים אפריקאיים שונים, ולרוב בתקשורת האחד עם השני ברחוב, הם משתמשים בלינגאלה, ואולם אמצעי התקשורת כולל עיתונות וטלוויזיה, מרבית בתי העסק, בתי הספר ומוסדות חינוך בכלל משתמשים בצרפתית.
כמו כן צרפתית היא שפה שמרבים לכתוב בה יותר מאשר לינגאלה.
לאור שכיחותה בעיר קינשאסה, הצרפתית קיבלה צורה, כלומר דיאלקט מקומי ייחודי בעל הגייה המיוחדת לו וכן מילים שאולות המוטמעות בדיבור בצרפתית (לרוב מלינגאלה אך גם משפות אפריקאיות אחרות).
בהתאם למעמדם החברתי, אנשים עשויים לערבב בדיבורם צרפתית ולינגאלה, או להחליף בין השפות בהתאם לסיטואציה החברתית הנדרשת (מה שנקרא code switch באנגלית).
להלן כמה דוגמאות של מילים המיוחדות לצרפתית של קינשאסה.
כמו באביג'אן גם כמה קיימים כמה משלבים וסוציולקטים המתאימים להם, ושוב גם כאן, עשויים המקומיים המשכילים למאוד לראות בזלזול מה שימוש במונחים הלקוחים מלינגאלה.
cadavéré (קאדאווֶרֶה): הוא מונח שניתן לתרגמו כ: "מרושש כלכלית" ("תפרן" הוא מקבילה עברית אפשרית) "עייף", "תשוש" או "מת".
למעשה זוהי איננה צורה של participe passé כפי שניתן להתבלבל ולחשוב, כי אם ההגייה המקומית של שם העצם הצרפתי cadavre (הגייה: קדאווֽר) שפירושו בצרפתית סטנדרטית "גופת מת".
הצורה המקומית הזאת התפשטה עתה גם לארצות אפריקאיות אחרות וזאת בזכות הפופולריות של מוזיקה קונגולזית ברחבי אפריקה.
makasi (הגייה "פשוטה" זהה לכתיב) : זהו שם תואר בלינגאלה שפירושו "חזק" או "עמיד" והושאל לצרפתית קינשאסית (בהקשר הישראלי של העניין, ראו שמו של שחקן נבחרת רואנדה, ולשעבר מכבי הרצליה סעיד מקאסי).
מילולית "אנטי לילה") זהו חידוש לשוני של צרפתית קינשאסית ופירושו הוא "משקפי לילה המשמשים בליינים במועדונים בשעות הלילה".
זוהי אחת מני רבות, מבין המילים בדיאלקט הקינשאסי המתייחסים לחיי לילה ומסיבות.
עוד ניתן לציין למשל את הביטוי המקומי ambianceur (הגייה: אמבִּיאנסֶר), המיתרגם לאנגלית בתור reveller מה שבעברית ניתן להמיר על ידי ביטויים כגון "בליין מתלהב" או "רקדן נלהב".
מילה זו בנויה על בסיס ambiance בצרפתית (שהועברה גם לאנגלית) ופירושה "אווירה".
casser le bic : מילולית: "לשבור את המקור" (מקור כמו אצל הציפורים.
הגייה: קָאסֵה לֽ-בִּיק) פירושו לעזוב את בית הספר או להפסיק ללכת לבית ספר.
merci mingi (הגייה: מֶרסִי מינגי): פירושו תודה רבה.
Merci מוצאו בצרפתית סטנדרטית ו-mingi פירושו "הרבה" בלינגאלה.
דוגמה זאת מעניינת משום שהיא כוללת שילוב של אלמנטים דקדוקיים הן מלינגאלה הן מצרפתית.
tétanos (טטאנוֹס: ממש כפי ששומעים רק עם חולם על ה-ו' ולא שורוק) פירושו מונית ישנה ורעועה.
וזאת ללא שום קשר נראה לעין לפירוש של שם עצם זה בצרפתית סטנדרטית שהוא באופן בנאלי למדי: "טטאנוס" הקרויה בעברית מחלת הצפדת.
דוגמה נוספת לביטוי הכולל אלמנטים צרפתיים ומלינגאלה יחדיו.
אחד הפירושים של moyen בצרפתית הוא "דרך לעשות משהו" או "אמצעי", vraiment פירושו "באמת" ואילו tê היא מילית של שלילה בלינגאלה (no, non, not) ומכאן המשמעות: "אין שום סיכוי", או לאור המשלב העממי יותר שממנו לקוח ביטוי שמא נכון לתרגם בתור: "אין מצב".
מדינות אפריקה עם האוכלוסייה הפרנקופונית הגדולה ביותר
לפי דו"ח שנת 2007 של ארגון הפרנקופוניה הבינלאומי, להלן המדינות האפריקאיות שבהן ישנם יותר מחמישה מיליון דוברי צרפתית:
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו: 24,320,000 דוברי צרפתית כשפה ראשונה או שנייה.
אלג'יריה (שכאמור מסרבת להצטרף לארגון הפרנקופוני הבינלאומי): 19 מיליון דוברים.
מדינות אפריקאיות בהן קיים שיעור גדול במיוחד של דוברי צרפתית באוכלוסייה
על פי דו"ח 2007 של הארגון הפרנקופוני הבינלאומי להלן מדינות אפריקה בהן יותר מחמישים אחוזים מהאוכלוסייה מסוגלים לדבר צרפתית:
ראוניון (טריטוריה השייכת לצרפת): 94.5% מהאוכלוסייה דוברים צרפתית כשפת אם או כשפה שנייה.
מיוט (טריטוריה השייכת לצרפת בדומה לראוניון): 59%
צרפתים או העם הצרפתי (בצרפתית Français) הוא מונח המתייחס לאזרחי צרפת (מדינה באירופה) או לאנשים שמוצאם מצרפת.
מספר הצרפתים (בעלי אזרחות צרפתית) ברחבי העולם, על פי נתוני הבנק העולמי, היה 65,436,552 ב-31 בדצמבר 2011. אוכלוסיית הצרפתים האתניים היא בעיקרה ממוצא גאלי, לטיני וגרמאני, אולם אזרחי צרפת המודרניים מגוונים וכוללים גם תושבים שמוצאם מאפריקה ואסיה.
על פי הסעיף הראשון של חוקת צרפת, צרפתי הוא אזרח צרפת, ללא קשר למולדתו, גזעו או דתו.
לפי עקרונות המדינה, "אומה צרפתית" היא לא יותר מקבוצת אנשים בעלי רצון לחיות יחד (לפי הגדרתו של ארנסט רנן) והדוברים את השפה הצרפתית.
בנוסף לילידי המדינה נמצאים בצרפת אזרחים רבים שהיגרו אליה ממדינות אחרות והיא המדינה השנייה באירופה בכמות האזרחויות המוענקות למהגרים זרים.
בקשה לקבלת אזרחות צרפתית משמעה במקרים רבים ויתור על אזרחות קודמת, אלא אם קיים הסכם אזרחות כפולה בין שתי המדינות (כפי שקיים לדוגמה בין צרפת לישראל או לשווייץ).
במהלך ההיסטוריה הצרפתית נשללה מקבוצות שלמות אזרחות מלאה או זכויות אזרחיות מסוימות:
נשים – זכות הבחירה לנשים הוענקה לנשות צרפת רק ב-21 באפריל 1944 על ידי הממשלה הזמנית של שארל דה גול.
צבא – במשך תקופה ארוכה נשללה מהצבא הצרפתי הזכות להצביע או להשתתף בחיים הפוליטיים.
בתקופת הרפובליקה השלישית מרבית הצבא היה אנטי-רפובליקני, כשהדוגמה החזקה ביותר לכך הייתה במהלך פרשת דרייפוס בשנת 1877. לאור זאת לחיילים הצרפתיים הוענקה זכות הבחירה רק ב-17 באוגוסט 1945 על ידי דה גול.
מהגרים – עד לשנת 1973 מהגרים זרים שקיבלו אזרחות צרפתית היו צריכים לחכות חמש שנים עד שיוכלו להצביע בבחירות.
באותה שנה בוטל חוק זה וכיום מהגרים המקבלים אזרחות יכולים להצביע מיד.
מבחינה היסטורית, תושבי צרפת הם צאצאי שבטים קלטים, בעיקר גאלים וברטונים.
לאחר כיבוש גאליה על ידי האימפריה הרומית התערבבה האוכלוסייה עם עמים לטינים ויוונים והיא הפכה פתוחה להגירה של בני אדם מרחבי האימפריה.
בתקופה הפרה-רומאית אזור גאליה, שהוא השטח במערב אירופה בו נמצאות כיום צרפת, בלגיה, שווייץ, מערב גרמניה וצפון איטליה היה מיושב על ידי עמים קלטים שונים שנקראו כולם על ידי הרומאים בשם "גאלים".
בשנים 58–51 לפנה"ס נכבש האזור על ידי צבאותיו של יוליוס קיסר והפך לחלק מהקיסרות הרומית.
במשך חמש המאות הבאות התערבבו שתי התרבויות ויצרו את מה שנקרא כיום התרבות הגאלו-רומאית.
השפה הגאלית הוחלפה על ידי לטינית וולגרית שמאוחר יותר תתפתח לשפה הצרפתית.
כיום ניתן למצוא רמז לתרבות הקלטית בצרפת באזור ברטאן שבמערב צרפת, אולם לא מדובר בשאריות של התרבות הגאלית מלפני הכיבוש הרומי אלא לעדות להגירה של קלטים מהאיים הבריטים במהלך המאה ה-5 לספירה.
לאחר דעיכתה של הקיסרות הרומית במערב אירופה החלו לפלוש לאזור גאליה הפרנקים, שבטים גרמאניים שחצו את נהר הריין מאזור גרמניה והולנד של היום בין המאה ה-3 למאה ה-7. שיירים לשפה העתיקה בה דיברו הפרנקים ניתן למצוא כיום בשפה הפלמית צרפתית בצפון צרפת ובשפה הפרנקית בה מדברים במחוז לורן במזרח צרפת.
שבט גרמאני נוסף שפלש לגאליה באותה תקופה היו האלמאנים, שהתיישבו במזרח צרפת של היום והותירו את חותמם בשפה האלזסית המדוברת כיום במחוז אלזס, שפה שהתפתחה מתוך אלמאנית.
בתחילת המאה ה-6 הפרנקים, תחת הנהגתו של המלך המרובינגי כלוביס הראשון ובניו, ביססו את שליטתם על מרבית שטחה של צרפת המודרנית.
במאות ה-9 וה-10 פלשו לצפון-מערב צרפת הנורמנים, שבטים ויקינגים שהגיעו מאזור דנמרק ונורווגיה של היום, שהעניקו את שמם למחוז נורמנדי.
הנורמנים התערבבו עם האוכלוסייה המקומית והמירו את דתם לנצרות, ובמאה ה-11 חצו את התעלה האנגלית כדי לכבוש את אנגליה בראשותו של ויליאם הכובש.
ב-900 השנים שלאחר הפלישה הנורמנית אוכלוסייתה של צרפת נותרה יציבה יחסית.
בניגוד למדינות אירופאיות אחרות כגון אנגליה או ספרד צרפת לא חוותה גלי הגירה מאסיביים לעולם החדש, מלבד ההוגונוטים שברחו בהמוניהם במהלך מלחמות הדת.
מהגרים צרפתים הקימו במהלך המאה ה-17 מושבות מסחר ברחבי העולם, כשהחשובות והגדולות בהם היו אקדיה (מזרח קנדה של היום) ולואיזיאנה, ובנוסף מושבות קטנות באפריקה, ובאיים הקאריביים.
בשנת 1608 הוקמה העיר קוויבק כבירת צרפת החדשה, אולם למרות גודלה העצום של הטריטוריה הצרפתית בצפון אמריקה שהשתרעה ממפרץ הדסון בצפון ועד למפרץ מקסיקו בדרום, עד שנת 1763 התיישבו בה 65,000 מתיישבים בלבד.
30,000 מתיישבים צרפתים נוספים התיישבו במאה ה-18 באיים הקאריביים, ובעיקר בסן-דומינגה (האיטי של היום).
לאחר המהפכה הצרפתית וכינונה של הרפובליקה הצרפתית הזהויות, השפות והתרבויות של המחוזות הצרפתיים השונים החלו להיטמע בתוך זהות צרפתית לאומית יחידה וההבדלים בין תושבי המחוזות השונים נמחקו בהדרגה.
מלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870 חיזקה מאוד את הפטריוטיות הצרפתית, במיוחד לאחר אובדן מחוז אלזס-לורן לגרמניה.
כ-11% מתושבי המחוז שהוטמע בתוך האימפריה הגרמנית היו דוברי צרפתית כשפת אם ויתר תושבי צרפת ראו בהם כ"אסירים" בגרמניה.
אולם הממשל הגרמני היה סובלני לשימוש בשפה הצרפתית והיא נותרה כשפת הלימוד הרשמית באזורים בהם היה רוב דובר צרפתית.
ב-24 באוקטובר 1870 פורסם צו כרמיה על ידי שר המשפטים הצרפתי דאז אדולף כרמיה, שהעניק אזרחות צרפתית אוטומטית לכל יהודי אלג'יריה.
במהלך פרשת דרייפוס בסוף המאה ה-19 גברה האנטישמיות בצרפת ואנשי רוח צרפתים כגון שארל מוראס הקימו את תנועת אקסיון פראנסז האנטישמית שראתה בצרפת מלוכה קתולית והתנגדה להגדרה הרפובליקנית לפיה כל תושבי צרפת הם צרפתים ללא קשר במוצאם או דתם.
גלי הגירה רציפים במאה ה-19 וה-20 נטמעו בקצב מהיר בתרבות הצרפתית.
הדמוגרפיה הצרפתית החלה להשתנות באמצע המאה ה-19 עם המהפכה התעשייתית.
הקצב המהיר של הצמיחה התעשייתית בצרפת משכה אליה מיליוני מהגרים במהלך המאה הבאה, בעיקר מפולין, בלגיה, פורטוגל וספרד.
בין השנים 1915 ל-1950 היגרו לצרפת מהגרים רבים מצ'כוסלובקיה, הונגריה, רוסיה, סקנדינביה ויוגוסלביה.
בשנות החמישים החל גל הגירה גדול של יהודים לצרפת מהקולוניות הצרפתיות באלג'יריה, מרוקו ותוניסיה.
כ-235,000 יהודים צפון אפריקאים היגרו לצרפת בין השנים 1956 ל-1967 בתקופת מלחמת העצמאות של אלג'יריה ולאחר מתן העצמאות לקולוניות.
בנוסף ליהודים צרפתים רבים היגרו מאלג'יריה לצרפת בתקופת המלחמה, כ-900,000 מהגרים בשנת 1962 בלבד.
כמו כן צרפתים רבים היגרו לצרפת במהלך שנות ה-60 וה-70 מהקולוניות לשעבר בדרום-מזרח אסיה, בעיקר מווייטנאם וקמבודיה.
בשנות ה-60 הגיע גל הגירה גדול של מהגרי עבודה לצרפת על ידי יזמים צרפתיים שחיפשו כח עבודה זול, בעיקר ממדינות המגרב.
בשנת 1976 אישר ראש ממשלח צרפת דאז ז'אק שיראק חוק איחוד משפחות בצרפת ובכך ביסס את מעמדם של המהגרים ומשפחותיהם בצרפת.
אמנם ההגירה לצרפת כיום קטנה יחסית למדינות אחרות באירופה, אולם הכמות הרבה של מהגרים ממדינות ערב ומאפריקה שהגיעו למדינה בחמישים השנה האחרונות העלתה מתחים רבים בנושאי גזע, דת ותרבות במדינה שנחשבה במשך מאות שנים כהומוגנית ביותר.
התפיסה המסורתית של ההיסטוריה הצרפתית מתחילה עם השבטים הגאלים העתיקים, ואכן הזהות הלאומית הצרפתית רואה בדרך כלל בגאלים כאבותיהם של הצרפתים.
ורקינגטוריקס, המנהיג הגאלי שניסה לאחד את כל השבטים הגאלים באזור נגד הכיבוש הרומי והובס לבסוף על ידי יוליוס קיסר, נחשב על ידי הצרפתים כמנהיגם הלאומי הראשון.
גם בקומיקס המפורסם אסטריקס הדמויות הראשיות הם גאלים פטריוטים הנלחמים נגד הרומאים, וכיום המונח "גאלים" (Gaulois) בצרפתית הוא מונח המבדיל בין צרפתים שנולדו בצרפת לבין מהגרים הגרים בה.
אולם התפיסה של הגאלים כאבותיהם של הצרפתים לא הייתה קיימת תמיד אלא התפתחה עם הזמן.
לפני המהפכה הצרפתית רק האיכרים והמעמד התחתון הזדהו עם הגאלים בעוד שהאצולה ראתה בפרנקים את אבותיהם.
רק במאה ה-19 אינטלקטואלים השתמשו בזהות הלאומית הגאלית ככח מאחד בין כל העם הצרפתי.
מאז הקמתה של הרפובליקה הצרפתית השלישית בשנת 1871 המדינה נמנעה מלחלק רשמית את העם לקטגוריות אתניות.
בניגוד למפקד האוכלוסין של ארצות הברית המפקד הצרפתי אינו דורש מהאזרחים הצרפתים לענות על שאלות בנוגע למוצאם האתני או לדתם.
תפיסת הזהות הצרפתית הרפובליקאית, המקובעת בחוקה הצרפתית, קובעת כי "צרפתי" הוא לאום, ולא מוצא אתני.
רוב הצרפתים דוברים את השפה הצרפתית כשפת אם והיא השפה הרשמית במדינה לפי חוקת צרפת.
אולם במחוזות שונים בצרפת ניתן גם לשמוע שפות מקומיות, כגון אלזסית, אוקסיטנית, קורסיקאית, בסקית, ברטונית ועוד.
כמו כן בשל כמות המהגרים הרבה שהגיעה למדינה מצפון אפריקה ישנם דוברי ערבית רבים בצרפת.
להלן רשימת השפות הנפוצות בצרפת לפי מספר הדוברים:
שפה מספר הדוברים בצרפת מחוז עיקרי צרפתית 53,500,000 כל המדינה אוקסיטנית 1,940,000 אוברן, גסקוניה, לנגדוק, לימוזן, פרובאנס אלזסית 1,500,000 אלזס ערבית 940,000 כל המדינה פורטוגלית 750,000 כל המדינה ברטונית 225,000 ברטאן פיקארדית 200,000 פיקרדי, נור-פה דה קאלה
השפה הצרפתית מדוברת כיום על ידי למעלה מ-70 מיליון איש ברחבי העולם כשפת אם, במיוחד בקולוניות הצרפתיות לשעבר.
אולם לא כל דוברי הצרפתית בעולם נחשבים ל"צרפתים", למשל דוברי צרפתית בשווייץ או בבלגיה.
מספר גדול של צאצאי צרפתים ברחבי העולם דוברים צרפתית כשפת אם בנוסף לשפה נוספת, למשל קנדים רבים ממחוז קוויבק הדוברים צרפתית ואנגלית כשפות אם.
כעשרה מיליון מתושבי קנדה כיום הם ממוצא צרפתי וכשבעה מיליון מתוכם דוברים צרפתית.
מחוז קוויבק, שם יותר מ-95 אחוז מהאוכלוסייה הם דוברי צרפתית כשפת אם או כשפה שנייה או שלישית, משמש עד היום כמרכז התרבות הצרפתית ביבשת אמריקה.
בעוד שלפי חוק השפות הרשמיות של קנדה השפות האנגלית והצרפתית הן בעלות מעמד שווה בכל מוסדות הממשלה הפדרלית, השפה הצרפתית היא השפה הרשמית היחידה בממשל של מחוז קוויבק.
ישנן קהילות אחרות של קנדים צרפתים ברחבי קנדה בנוסף לקוויבק, למשל במחוז אונטריו, שם חיים כיום כ-1 מיליון תושבים ממוצא צרפתי מתוכם 400,000 דוברי צרפתית.
בארצות הברית חיים כיום בין 13 ל-16 מיליון אזרחים ממוצא צרפתי, כ-5% מהאוכלוסייה הכוללת, והם מרוכזים בעיקר במדינות לואיזיאנה, ניו אינגלנד ובחלקים של המערב התיכון.
בשנת 1900 כשליש מעובדי תעשיית הטקסטיל בניו אינגלנד היו צרפתים-קנדים.
הסופר ג'ק קרואק, למשל, וכן השחקן מאט לה בלנק, הם צאצאים של מהגרי עבודה שהגיעו מקוויבק לניו אינגלנד.
כיום לכרבע מאוכלוסיית ניו המפשייר מוצא צרפתי.
הוגונוטים רבים שברחו מצרפת במהלך מלחמות הדת הגיעו לקולוניות האנגליות וההולנדיות ביבשת אמריקה במהלך המאה ה-17. אולם על אף מספרם הרב, שהיה כמעט שווה בגודלו לאוכלוסייה הצרפתית בקוויבק באותה התקופה, הם נטמעו בתוך האוכלוסיות המקומיות ואיבדו את זהותם הצרפתית.
ניתן כיום למצוא עדויות מעטות לקהילה זו, למשל בעיר ניו רושל שבניו יורק שנקראה על שם העיר לה רושל בצרפת שהייתה מוקד הדת ההוגונוטית בצרפת החל משנת 1568 ושממנה ברחו רבים לעולם החדש.
המהגרים הצרפתים לארגנטינה היוו במהלך השנים את קבוצת המהגרים השלישית בגודלה במדינה, אחרי מהגרים ספרדים ואיטלקים, מרבית המהגרים מצרפת הגיעו לארגנטינה בין השנים 1871 ל-1890, כאשר לפחות מחציתם הגיעו מדרום-מערב צרפת ובמיוחד מאזור הבסקים.
כ-17 אחוז מאוכלוסיית ארגנטינה כיום היא ממוצא צרפתי, בהם הסופר חוליו קורטאסר והשחקנית לינדה קריסטל.
במהלך ההיסטוריה היו מספר גלי הגירה מצרפת לאיים הבריטיים, כאשר הראשון והעיקרי ביניהם היה במהלך הפלישה הנורמנית שלאחריה מרבית משפחות האצולה הבריטיות היו ממוצא נורמני.
במהלך מלחמות הדת בצרפת הוגונוטים וקלוויניסטים רבים ברחו מצרפת והתיישבו באנגליה, ובעיקר באזור לונדון.
כיום מוערך כי כשלושה מיליון מאזרחי בריטניה הם ממוצא צרפתי, בהם הזמרת דיידו, הזמר סיימון לה-בון, השחקן אדי איזרד, השחקנית אמה ווטסון וראש עיריית לונדון בעבר בוריס ג'ונסון.
אחרי ספרדים, צרפתים מהווים את הקבוצה האתנית האירופאית השנייה בגודלה במקסיקו.
בין השנים 1814 ו-1955 היגרו תושבים רבים מהעיירה ברסלונט שבמחוז אלפ-דה-אוט-פרובאנס למקסיקו והקימו תעשיית טקסטיל שסחרה בין צרפת למקסיקו.
בתחילת המאה ה-20 התגוררו כ-5,000 משפחות צרפתיות מברסלונט במקסיקו.
במהלך שנות השישים של המאה ה-19, אז מקסימיליאן הראשון שלט בקיסרות מקסיקו בתמיכתו של נפוליאון השלישי היגרו למקסיקו חיילים, סוחרים ומשפחות רבות מצרפת.
אפילו רעייתו של מקסימיליאן, שרלוט, הייתה ממוצא צרפתי – נכדתו של לואי פיליפ, מלך צרפת.
בין השנים 1840 ל-1940 כ-25,000 צרפתים היגרו לצ'ילה, כ-80 אחוזים מהם מדרום-מערב צרפת ובמיוחד מאזור הבסקים.
רבים מהם היגרו לאזור העמק המרכזי של צ'ילה, בו גדלים מרבית הכרמים בצ'ילה.
כיום כ-500,000 מתושבי צ'ילה הם ממוצא צרפתי, בהם נשיאת צ'ילה מיצ'ל בצ'לט והרודן אוגוסטו פינושה.
כיום מוערך כי בין חצי מיליון למיליון אזרחים בברזיל הם ממוצא צרפתי.
משפחת האצולה הברזילאית ששלטה באימפריה הברזילאית במאה ה-19 הייתה ממוצא צרפתי – ענף של בית אורליאן.
צרפת משתתפת במשחקים האולימפיים מאז חידושם בעת החדשה, באולימפיאדת אתונה (1896).
קיימת מחלוקת בשאלה האם השתתפה בכל המשחקים, שנסובה סביב השתתפותו של האתלט אלבר קורה באולימפיאדת סנט לואיס (1904).
אף שהיה צרפתי, הוא התחרה במדי התאחדות האתלטיקה של שיקגו וברישומים הרשמיים של הוועד האולימפי הבינלאומי נרשמה זכייתו במדליית הכסף בריצת המרתון לזכותה של ארצות הברית.
פרט לסוגיה זו, השתתפה צרפת בכל יתר האולימפיאדות שנערכו, וכן בכל משחקי החורף.
לאורך השנים צברו הספורטאים הצרפתים 751 מדליות, בהן 223 מדליות זהב, נתון שמציב אותה במקום החמישי בטבלת המדליות של כל הזמנים, אחרי ארצות הברית, ברית המועצות, בריטניה וסין.
באולימפיאדות החורף צברו הצרפתים 138 מדליות, בהן 41 מדליות זהב.
51 מדליות מהן 16 מדליות זהב הושגו בסקי אלפיני, ענף בו רק אוסטריה, שווייץ וארצות הברית הגיעו להישגים גבוהים יותר.
צרפת אירחה פעמיים את משחקי הקיץ (אולימפיאדת פריז (1900) ואולימפיאדת פריז (1924)) ושלוש פעמים את משחקי החורף (אולימפיאדת שאמוני (1924), אולימפיאדת גרנובל (1968) ואולימפיאדת אלברוויל (1992)).
הבחירה בפריז כמארחת האולימפיאדה השנייה, ב-1900, נעוצה בכך שיוזם חידוש המשחקים האולימפיים בעת החדשה, פייר דה קוברטן, היה בן העיר.
ב-1924 הייתה פריז לעיר הראשונה שבה נערכים המשחקים האולימפיים בפעם השנייה (מאוחר יותר זכו גם הערים לונדון ולוס אנג'לס לארח את המשחקים בשנית), לאחר שהועדפה על פניהן של אמסטרדם, לוס אנג'לס, ריו דה ז'ניירו ורומא.
בהמשך, התמודדה פריז על אירוח המשחקים עוד 3 פעמים, אך נכשלה.
ב-1992 הגיעה למקום השני אחרי ברצלונה, ב-2008 דורגה במקום השלישי אחרי בייג'ינג וטורונטו וב-2012 הפסידה את אירוח המשחקים ללונדון בהפרש של ארבעה קולות.
ליון התמודדה על אירוח המשחקים ב-1968, אך דורגה במקום השלישי, אחרי מקסיקו סיטי ודטרויט.
אולימפיאדת שאמוני הייתה אולימפיאדת החורף הראשונה בהיסטוריה.
באותה העת נקבע כי משחקי החורף ייערכו באותה מדינה בה נערכים משחקי הקיץ, ומאחר שמשחקי הקיץ נערכו באותה שנה בפריז, נבחרה העיירה שאמוני שבהרי האלפים לארח את משחקי החורף.
ב-1968 הועדפה גרנובל על פני קלגרי על חודם של שלושה קולות.
מועמדות אחרות לאירוח המשחקים באותה שנה היו לאהטי, סאפורו, לייק פלאסיד ואוסלו.
ב-1992 נבחרה אלברוויל ברוב גדול, לאחר שגברה על סופיה, פאלון, לילהאמר, קורטינה ד'אמפצו, אנקורג' וברכטסגאדן.
אנסי התמודדה על אירוח משחקי החורף של 2018, אך דורגה במקום השלישי, אחרי פיונגצ'אנג ומינכן.
13 ספורטאים צרפתים נטלו חלק באולימפיאדת הראשונה בעת החדשה.
הם זכו ב-11 מדליות, בהן 5 מדליות זהב, ודורגו במקום הרביעי בטבלת המדליות, אחרי ארצות הברית, יוון וגרמניה.
הספורטאי הבולט ביותר היה רוכב האופניים פול מאסון, שזכה ב-3 מדליות זהב, במרוץ הספרינט ל-2 ק"מ, במרוץ נגד השעון ובמרוץ ל-10 ק"מ.
עמיתו, לאון פלמאן, ניצח במרוץ ל-100 ק"מ, זכה במדליית הכסף במרוץ ל-10 ק"מ ובמדליית הארד במרוץ הספרינט ל-2 ק"מ.
אלוף אולימפי נוסף היה הסייף אז'ן-אנרי גרוולוט, שניצח ברומח.
שני סייפים נוספים זכו במדליות כסף, ויתר המדליות הושגו באתלטיקה.
באולימפיאדת אתונה נערכה גם תחרות סיף למקצוענים, בה השתתפו רק שני סייפים.
ז'ואני פרונה הפסיד בקרב, אך די היה בכך כדי להקנות לו את המקום השני ואת מדליית הכסף.
באתלטיקה, זכה אלכסנדר טופר במדליית כסף בקפיצה משולשת ואלבין לרמוזיו זכה במדליית ארד בריצת 1500 מטר.
באולימפיאדה הראשונה שנערכה על אדמת צרפת, היו הספורטאים הצרפתים דומיננטיים במיוחד.
הם זכו ב-101 מדליות (למעלה משליש מכלל המדליות), מהן 26 מדליות זהב.
המשלחת הצרפתית הייתה גדולה במיוחד, ובתחרויות ההתעמלות, למשל, 108 מתוך 135 המתעמלים היו צרפתים, והם גם זכו ב-18 המקומות הראשונים.
גם השופטים בתחרויות היו צרפתים.
במספר ענפים שלטו הצרפתים ללא עוררין.
הסייפים זכו ב-15 מתוך 21 המדליות האפשריות, וב-5 מתוך 7 מדליות זהב אפשריות.
בכל אחד מסוגי הסיף נערכו תחרויות לחובבנים ולמקצוענים, לגברים בלבד, ובדקר נערכה גם תחרות משולבת.
אלבר רובר איאט ניצח בטורניר הדקר המקצועני, במקום השני זכה ז'ילבר בוניול ובשלישי אנרי לוראן.