tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מרגריט ילדה בן בשנת 1915 בן, טסים זוראך, ובת, דהלוב זוראך, בשנת 1917. בסופו של דבר הצמד התיישב בגריניץ' וילג' וכינה בחיבה את ביתם סטודיו "פוסט-אימפרסיוניזם".
הבית הפך למקום מפגש לאמנים מסוגים שונים, שהזכיר סלונים קטנים בפריס.
בהתעקשותה של מרגריט בילתה המשפחה את הקיץ בניו אינגלנד.
בשנת 1922 הם ביקרו בג'ורג'טאון, מיין, ובהמשך קנו בית שם.
מרגריט שימשה גם כנשיאת אגודת הנשים של ניו יורק לאמניות מודרניות באמצע שנות העשרים.
אחת התקופות המשפיעות ביותר על מרגריט וויליאם הייתה בשנת 1920, כאשר הם בילו את הקיץ בעמק יוסמיטי, כשהם מציירים את הנוף.
בני הזוג, ומשפחתם, שרטטו וציירו את הפארק הלאומי בסגנון פואביסטי.
הטיול ריגש מאוד את השניים, ונושאים מהטיול יופיעו ברבות מיצירותיהם המאוחרות, כולל עבודות של מרגריט "זכרונות ילדותי בקליפורניה" (1921) "עמק יוסמיטי", "קליפורניה" (1920).
לאחר לידת בתם, מרגריט גילתה כי יצירה בטקסטיל תאפשר לה לתת יותר תשומת לב לילדיה.
בעוד ויליאם ומרגריט התנסו באמנות טקסטיל, מרגריט הייתה פורה יותר ונודעה יותר בזכות עבודותיה.
היא יצרה בעיקר רקמות או טפטיןשדמו סגנונית לציוריה הפוביסטים וכמו כן יצרה בבטיק.
הרקמות שלה הוצגו לראשונה בניו יורק בשנת 1918.השימוש בטקסטיל כמדיום עקב אחר הדפוסים המודרניסטיים של תחילת המאה ככל שהאמנות החדשה הפכה לפחות סיפורית.
עבודה בבדים שברה את המחסומים בין מלאכה לאמנות יפה, והיה שיתוף פעולה של ויליאם ומרגריט שחצו את המחסומים המגדריים.
עבודותיה היו פופולריות ומעניינות את הציבור, אך מבקרי האמנות נתנו ביקורות מעורבות בגלל מעמדה הנמוך של הרקמה באמנויות היפות.
בהווה הם היו זוכים לתשבחות בזכות הנושאים הפמיניסטיים והסגנון החדשני שלהם.
התערוכה הראשונה של מרגריט זוראך הייתה בגלריה של צ'ארלס דייוויד בניו יורק.
פעמים רבות מכירת הטקסטילים של מרגריט הן מה שמנעו מהמשפחה עוני.
מרגריט גם נהנתה מאוד לייצר בגדים לבעלה ולילדיה, אם כי לא תמיד הם היו בסגנון המקובל של התקופה.
מרגריט זוראך המשיכה להיות אמנית פורה עד סוף חייה.
בשנים מאוחרות יותר היא עבדה ב"מינהל העבודות הציבוריות" בתקופת השפל הגדול.
ציור הקיר שלה בשמן ב-1938 בלובי במשרד הדואר פטרבורו, ניו המפשייר, שכותרתו ניו אינגלנד בחורף, הראה את כישרונה המודרניסטי.
בשנת 1940 היא השלימה ציור קיר נוסף בריפלי, טנסי.
מרגריט לימדה גם באוניברסיטת קולומביה.
בהמשך החיים היא סבלה מניוון בעיניה.
המחלה עצרה מאוד את יכולתה לייצר טקסטיל, אולם היא הצליחה להמשיך לצייר.
היא נפטרה בניו יורק בשנת 1968.
בעוד שמרגריט זוראך הייתה אמנית מרשימה ופוריה, רק לאחר מותה קיבלה הכרה כמו בעלה.
היא הייתה ציירת מוכשרת בעלת השפעה על התקדמות המודרניזם האמנותי בארצות הברית.
[12] היסטוריוני אמנות רואים אותה כ"אישה האמנית הראשונה מקליפורניה."
מרגריטה ניקולאייבנה פאבלובה (נולדה ב-22 בינואר 1979, כפר קיצ'יגינו) היא עיתונאית ופוליטיקאית רוסייה, חברת מועצת הפדרציה (מאז 2019).
מרגריטה פאבלובה נולדה ב-22 בינואר 1979 בכפר קיצ'יגינו, מחוז המשנה אוולסקי, מחוז צ'ליאבינסק.
בשנת 2000 סיימה את לימודיה באקדמיה לתרבות של צ'ליאבינסק עם תואר כסוציולוגית-פסיכולוגית בתחום הסוציו-תרבותי .
בשנים 2001–2010 היא עבדה בצ'ליאבינסק בערוץ 31 של הטלוויזיה המקומית כמנחה וככתבת.
ב-23 בדצמבר 2010 מונתה למפקחת על זכויות הילד וב-22 באוקטובר 2015 לנציבת זכויות אדם של מחוז צ'ליאבינסק.
ב-1 ביולי 2019, ממלא מקום מושל מחוז צ'ליאבינסק, אלכסיי טקסלר, קידם את מרגריטה פאבלובה יחד עם יו"ר בית המחוקקים המחוזי ולדימיר מיאקוש וציר הדומה ואלרי גרטונג בין מועמדיו לתפקיד חבר מועצת הפדרציה.
ב-20 בספטמבר 2019 הודיע טקסלר, שניצח בבחירות, על כוונתו למנות את מרגריטה פאבלובה לסנאטורית.
ב-23 בספטמבר בהחלטת המושל מונתה לחברת מועצת הפדרציה.
מרגריטה אלכסנדרובנה ליאוצ'וק (בבלארוסית: Маргарыта Аляксандраўна Ляўчук; נולדה ב-16 באפריל 1990, כפר סטראדץ', מחוז ברסט, בלארוס) היא זמרת אופרה בלארוסית (סופרן).
סולנית בית המוזיקה "קלאסיקה", סולנית התיאטרון הגדול של בלארוס.
השתתפה בגמר הפרויקט של ערוץ הטלוויזיה "רוסיה K", "האופרה הגדולה" (2017).
היא אחת מזמרות האופרה המפורסמות בבלארוס.
ליאוצ'וק סיימה את לימודיה במכללה למוזיקה של ברסט על שם גרגורי שירמה, בשנת 2016 - האקדמיה הממלכתית למוזיקה בבלארוס.
מאז 2012 היא סולנית של בית המוזיקה "קלאסיקה".
משנת 2016 עד 2020 הייתה סולנית התיאטרון הגדול בבלארוס.
הופיעה בהופעות וקונצרטים בבלארוס, רוסיה, ליטא, פולין, צרפת וגרמניה.
כאמנית אורחת היא מופיעה על במות בתי האופרה האירופיים המובילים.
היא השתתפה במערכת הבחירות של סבטלנה טיכאנובסקאיה בבחירות לנשיאות בבלארוס בשנת 2020. הייתה אחראית על שמירת התרבות והמורשת הלאומית בצוותו של פאבל לטושקו ובגוף הלאומי לניהול המשבר, מטעם האופוזיציה הבלארוסית.
מרגריטה, נסיכת יוון ודנמרק (18 באפריל 1905– 24 באפריל 1981) הייתה בתם הבכורה של אנדראס, נסיך יוון ודנמרק ואליס, נסיכת בטנברג.
הנסיכה מרגריטה נולדה ב-18 באפריל 1905 היא הייתה בתו של אנדראס, נסיך יוון ודנמרק, נכדתו של גאורגיוס הראשון, מלך היוונים, נינתו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק, ודור חמישי לניקולאי הראשון, קיסר רוסיה.
דרך אמה, אליס, נסיכת בטנברג, היא הייתה דור חמישי לוויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
היא הצטרפה למפלגה הנאצית ב-1937.
אחיה הצעיר של מרגריטה היה הנסיך פיליפ, בעלה של המלכה אליזבת השנייה, ואחד מדודיה היה לואי מאונטבאטן.
מרגריטה נישאה לנסיך גוטפריד, נסיך הוהנלוהה-לאנגנבורג ב-20 באפריל 1931 בלנגנבורג, גרמניה.
גוטפריד היה בנם של אלכסנדרה, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה (נכדתם של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ואלכסנדר השני, קיסר רוסיה) וארנסט השני, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג.
הנסיך גוטפריד היה קרוב משפחה רחוק שלה.
גוטפריד ירש את אביו כנסיך הוהנלואה-לנגנבורג ב-11 בדצמבר 1950.
הנסיך קראפט אלכסנדר ארנסט לודוויג גאורג אמיך (1935 - 2004)
ביאטריקס אליס מארי מליטה מרגרטה מהוהנלואה-לנגנבורג (1936 - 1997) הייתה מאורסת למקסימיליאן, מרקיז באדן.
הנסיך גאורג אנדריאס היינריך מהוהנלואה-לנגנבורג (נולד ב-1938)
הנסיך רופרכט זיגיסמונד פיליפ ארנסט מהוהנלואה-לנגנבורג (1944 - 1978)
אלברכט וולפגנג כריסטוף מהוהנלואה-לנגנבורג (1944 - 1992)
ארבעת ילדיהם הגדולים נולדו כולם באולם שוואביש, ושני הבנים הצעירים ביותר, תאומים, נולדו בלנגנבורג.
הנסיכה מרגריטה מתה ב-24 באפריל 1981 בלנגנבורג, גרמניה.
היא שרדה אחרי בעלה 21 שנים.
מרגריטה פנציירה (באיטלקית: Margherita Panziera; נולדה ב-12 באוגוסט 1995) היא שחיינית איטלקייה, 3 פעמים ברציפות אלופת אירופה (גלאזגו 2018, בודפשט 2021 ורומא 2022) במשחה ל-200 מטר גב.
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה באוגוסט 2015 היא סיימה במקום עשירי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:09.54 דקות ובמקום 37 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:02.17 דקות.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) היא סיימה במקום 17 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:10.92 דקות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי 2017 היא סיימה במקום 14 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:10.95 דקות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 2:09.43 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 20 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:01.03 דקות ובמקום שמיני במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב 3:59.98 דקות.
באליפות אירופה שנערכה בגלאזגו, בריטניה באוגוסט 2018 זכתה פנציירה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בשיא אליפות חדש של 2:06.18 דקות, לפני דריה אוסטינובה מרוסיה (2:07.12 דקות) וקטלין בוריאן מהונגריה (2:07.43 דקות).
מדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב בתוצאה של 3:44.85 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 59.71 שניות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בהאנגג'ואו, הרפובליקה העממית של סין בדצמבר אותה שנה היא זכתה במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם מרטינה קררו, אלנה די לידו ופדריקה פלגריני בתוצאה של 3:51.38 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא אליפות חדש של 3:45.58 דקות וסין (3:48.80 דקות).
היא שחתה את סגנון הגב בתוצאה של 58.39 שניות.
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:06.67 דקות, 5 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד שבה זכתה קיילי מאס מקנדה (2:06.62 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בשיא לאומי חדש של 3:56.50 דקות.
היא שחתה את סגנון הגב בתוצאה של 59.77 שניות ובמקום 11 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 59.83 שניות.
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה בגלאזגו בדצמבר אותה שנה היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בשיא לאומי חדש של 2:01.45 דקות וסיימה במקום שישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 57.45 שניות.
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט במאי 2021 זכתה פנציירה ב-5 מדליות, 1 זהב, 2 כסף ו-2 ארד.
מדליית זהב בפעם השנייה ברציפות במשחה ל-200 מטר גב בשיא אליפות חדש של 2:06.08 דקות, לפני קאסי ווילד מבריטניה (2:07.74 דקות) וקטלין בוריאן מהונגריה (2:07.87 דקות).
מדליות כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 59.01 שניות, אחרי קתלין דוסון מבריטניה (58.49 שניות) ולפני מריה קמנייבה מרוסיה (59.22 שניות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי משולב, כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זיקנוק שליחים" תוצאה של 2:00.57 דקות.
משחה הגמר ל-100 מטר גב נערך פעמיים.
בפעם הראשונה היא סיימה במקום רביעי בתוצאה של 59.65 שניות.
אך מאחר שהשחיינית במסלול 8 לא שמעה את ההזנקה בשל תקלה במערכת, התוצאות בוטלו ונערך משחה חוזר, כעבור 2:21 שעות.
מריה מרגריטה רובלס פרנאנדס (בספרדית: María Margarita Robles Fernández; נולדה ב-10 בנובמבר 1956) היא פוליטיקאית ומשפטנית ספרדייה ממפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית המשמשת כשרת ההגנה של ספרד מאז 7 ביוני 2018. בעבר שימשה כשרת החוץ הזמנית בין 30 בנובמבר 2019 ל-13 בינואר 2020.
בעברה, הייתה רובלס שופטת והפכה לאישה הראשונה שעמדה בראש בית משפט מחוזי והרביעית שנכנסה לבית המשפט העליון של ספרד.
רובלס נולדה בלאון ב-10 בנובמבר 1956, בתם של עורך דין ועקרת בית.
בגיל 12 עברה משפחתה לברצלונה, ורובלס למדה משפטים באוניברסיטת ברצלונה.
ב-1981 הפכה רובלס לאישה הרביעית בתולדות ספרד שהוסמכה כשופטת.
שנה לאחר מכן הפכה לשופטת בבית הדין לערכאות של בלגר.
מאוחר יותר עברה לבית המשפט הפרובנציאלי של ברצלונה.
ב-1990 הפכה לנשיאת בית המשפט המחוזי של ברצלונה, והפכה בכך לאישה הראשונה בתולדות ספרד שעמדה בראש בית משפט מחוזי.
ב-1993 היא פרשה מעולם המשפטים ועברה לפוליטיקה.
היא הצטרפה למפלגת הפועלים הסוציאליסטית ומונתה לתת-מזכירה במשרד המשפטים.
ב-1994 היא מונתה בידי פליפה גונסאלס למזכירת המדינה לענייני פנים של ספרד.
בתקופת כהונתה בתפקיד היא פעלה נגד ה-GAL - חוליות מתנקשים לא-חוקיות שהוקמו בידי פקידים בממשלת ספרד במטרה להילחם בבדלנים הבסקים של ארגון הטרור אט"א.
רובלס עצרה את הזרמת הכספים ל-GAL, ופעלה לקידום חקירת מותם של חוסה אנטוניו לאסה וחוסה איגנסיו סבאלה, שני מורדים בסקים שנחטפו, עונו ונרצחו בידי ה-GAL.
כמו כן פעלה לחקור את פרשת לואיס רולדאן והובילה למעצרו בעוון מעילה ושוחד.
השערוריות הרבות שליוו אותה גרמו לנפילתה של ממשלת גונסאלס ולהפסד של מפלגת הפועלים הסוציאליסטית בבחירות 1996. בעקבות כך, חזרה רובלס לעולם המשפטים, ובשנת 2004 מונתה לשופטת בבית המשפט העליון של ספרד.
בספטמבר 2008 היא נבחרה לחברה במועצה הכללית של הרשות השופטת (CGPJ), ונחשבה לאחד החברים הפעילים ביותר בה.
היא כיהנה בתפקיד עד דצמבר 2013. במהלך כהונתה היא תמכה בהדחתו מתפקידו של נשיא בית המשפט קרלוס דיבר.
במאי 2016 ביקשה רובלס מהמועצה הכללית של הרשות השופטת להעניק לה חופשה מתפקידיה השיפוטיים כדי שהיא תוכל לחזור לפוליטיקה.
בהצבעה שנערכה, קבעה המועצה ברוב של 4 נגד 3, כי לא ניתן להעניק חופשה כזו, וכי רובלס תיאלץ לוותר על תפקידיה לצמיתות כדי להצטרף לפוליטיקה.
לאחר שעשתה זאת, הצטרפה למפלגה הסוציאליסטית ונבחרה לקורטס חנרלס מטעם מדריד.
ביוני 2018, במהלך הצבעת האי-אמון נגד מריאנו רחוי, הפרה רובלס את הוראת מנהיגי המפלגה להימנע, והצביעה בעד ההדחה.
בעקבות נפילת ממשלת רחוי והקמת ממשלתו של פדרו סנצ'ס, מונתה רובלס לשרת ההגנה.
לתקופה קצרה בין 30 בנובמבר 2019 ל-13 בינואר 2020, שימשה רובלס גם כשרת החוץ, האיחוד האירופי ושיתוף הפעולה.
מרגריט קתרין פריי הייתה כימאית ופיזיקאית צרפתייה שגילתה את היסוד פרנציום, היסוד הכימי האחרון שהתגלה בצורה טבעית.
פריי הייתה האישה הראשונה שנבחרה לאקדמיה הצרפתית למדעים בשנת 1962.
פריי נולדה בווילמומבל - עיירה הממוקמת מזרחית לפריז, להורים פרוטסטנטים, הצעירה מבין חמישה אחים.
אביה מת כשהייתה בגיל 5 ובעקבות כך משפחתה נקלעה לקשיים כלכליים.
פריי נאלצה לוותר על שאיפתה ללמוד רפואה, ובמקום זאת החלה ללמוד טכנאות כימית ב-École d'Enseignement Technique Féminine
הכשרה זו אפשרה לפריי להתקבל לעבודה במכון למחקר רדיום שהקימו מארי קירי ובעלה בפריז, במטרה לקדם חקר חומרים רדיואקטיביים.
פריי החלה לעבוד במכון עם סיום לימודיה, בשנת 1929, בהיותה בת 20. היא שימשה כעוזרת האישית של מארי קירי, אשר לקחה את פריי תחת חסותה תוך כדי שהיא מקנה לה מיומנויות מעבדה בסיסיות בכימיה.
אף כי תחילה פריי הועסקה על ידי קירי לעבודה במשך שלושה חודשים בלבד, קירי התרשמה מאוד מיכולותיה, והחליטה להעניק לה משרה קבועה במכון.
עבודתה של פריי במעבדה במכון לחקר רדיום כללה בעיקר זיכוך אקטיניום Ac89 (יסוד בעל 89 פרוטונים) טהור מתוך טונות של עפרות אורניום, להכנת דגימות כימיות עבור מארי קירי וחוקרים נוספים במכון שחקרו את הקרינה הנפלטת מהיסוד.
לאחר חמש שנים בהם עבדה פריי במעבדה, במהלכן הפכה למומחית בזיכוך אקטיניום, נפטרה מארי קירי מסרטן הנגרם כתוצאה מהיחשפות ממושכת לקרינה רדיואקטיבית, ופריי המשיכה בייצור דגימות אוקטיניום עבור .
בשנת 1935 פרסם צוות חוקרים אמריקאי כי הצליח לזהות קרינת בטא הנפלטת מאקטיניום.
קרינת בטא (β) היא קרינה רדיואקטיבית במהלכה נייטרון הופך לפרוטון בגרעין האטום תוך פליטת אלקטרון אל מחוץ לגרעין.
פריי, שעבדה עם אקטיניום מספר שנים, הטילה ספק בממצאים ובשיעורי הקרינה שנצפו במחקר והחליטה לבחון את התוצאות ולחקור את הקרינה הנפלטת מאקטיניום בעצמה.
במחקר שכלל זיכוך אקטיניום לרמה טהורה במיוחד, כך שהמסה הנחקרת תכיל אך ורק את היסוד אקטיניום, ולא חומרים אחרים, וחקר הקרינה הנפלטת ממנו טרם התפרקותו פריי גילתה כי 99% מהקרינה הנפלטת מהחומר היא קרינת בטא (Ac89→Th90+ β ).
והאחוז הנותר הוא קרינת אלפא, שלא זוהתה נפלטת מאקטיניום מעולם, בה נפלטים מגרעין האטום שני פרוטונים ושני נייטרונים.
כך, חלק זעיר מ-Ac89 הופך ליסוד חדש בעל 87 פרוטונים, שלא נצפה מעולם לפני כן.
פריי החליטה לקרוא ליסוד החדש פרנציום Fr87, על שם ארץ מולדתה - צרפת.
היא גילתה שמדובר ביסוד בלתי יציב ביותר, בעל זמן מחצית חיים של 22 דקות.
בנוסף, על פי מיקום היסוד בטבלה המחזורית ושיוכו למשפחת המתכות האלקליות, גם הפרנציום מתמוסס בקלות במים, כמו יתר המתכות האלקליות ליתיום ,Li3 נתרן Na11, אשלגן ,K19 רובידיום Rb37, וצזיום Cs55.
לאחר הגילוי עזבה פריי את המכון לחקר רדיום לטובת לימודיי דוקטורט באוניברסיטת סורבון בפריז.
מאחר שלא הייתה לפריי השכלה מספקת או תואר אקדמי כלשהו, היא נאלצה לקחת קורסים באוניברסיטה, ורק לאחר השלמתם קיבלה פריי תואר דוקטורט בשנת 1946.
בזכות הדוקטורט חזרה פריי אל המכון לחקר רדיום בתור מדענית בכירה, שם המשיכה לעבוד כשלוש שנים עד שבגיל 40 עזבה על מנת לשמש יו"ר המחלקה לכימיה באוניברסיטת שטרסבורג, שם הקימה תוכנית ללימודי רדיוכימיה ומעבדה במרכז למחקר גרעיני.
במסגרת זו חקרה את ההשפעות הביולוגיות של הפרנציום, מתוך תקווה כי יוכל לסייע בגילוי מוקדם של סרטן.
בנוסף שימשה פריי חברה ב (CIAAW) בין השנים 1950-1963, ובשנת 1962 הפכה פריי לאישה הראשונה שנבחרה לאקדמיה הצרפתית למדעים.
פריי נפטרה בשנת 1975 לאחר מאבק ממושך של כ-15 שנה במחלת הסרטן, כמו מדענים רבים שעבדו במכון לחקר רדיום או עבדו בסביבת חומרים רדיואקטיביים, ביניהם מארי קירי, גם פריי נפטרה ממחלה הנובעת מחשיפה לקרינה.
לאחר מותה, גופתה התגלתה כרדיואקטיבית במיוחד, ומותה העלה מודעות לסכנה שבחקר רדיואקטיביות ותרם לפיתוח אמצעי הגנה מפני קרינה במעבדות מחקר.
מרגריט מפרובאנס הייתה מלכת צרפת בנישואיה ב-1234 למלך לואי התשיעי.
מרגריט נולדה באביב 1221 בטירת בריניול , רוזנות פרובאנס , כבכורה בארבע בנותיו של רמון ברנגר החמישי, רוזן פרובאנס , וביאטריס מסבויה .
אחיותיה של מרגריט היו כולן למלכות.
אלינור נישאה להנרי השלישי, מלך אנגליה.
סנסיה, או סנשיה , נישאה לאחיו של הנרי השלישי מלך אנגליה, ריצ'רד, רוזן קורנוול לימים מלך גרמניה.
ביאטריס , הצעירה באחיות, נישאה לאחיו של לואי התשיעי, שארל מאנז'ו, לימים מלך נאפולי וסיציליה.
ב-1233 שלחה בלאנש, אימו של מלך צרפת לואי התשיעי, את אחד מנאמניה לפרובאנס במסגרת היריבות עם רוזנות טולוז, אבל גם כדי לפגוש את מרגריט הצעירה, שנודעה ביופייה ובעיקר בחסידותה הדתית, ולקדם את השידוך שיקשור את רוזנות פרובאנס לכתר צרפת.
טקס נישואיהם של מרגריט בת ה-13 ולואי בן ה-20 התקיים ב-27 במאי 1234, ולמחרת היום הוכתרה מרגריט כמלכת צרפת.
שני הטקסים נערכו בקתדרלה של העיר סנס.
הנישואין לא התנהלו על מי מנוחות בעיקר בשל מעורבותה המתמדת של חמותה בלאנש בחיי בנהּ.
בלאנש נקראה תמיד "המלכה" (regina), ואילו מרגריט כונתה "המלכה הצעירה" (juvenis regina).
בלאנש נהגה בכלתהּ ביד רמה.
לאחר החתונה שילחה את דודיה של מרגריט וסילקה את משרתיה שליוו אותה מינקות.
לעדות ז'אן דה ז'ואנוויל, הביוגרף של לואי התשיעי, "המלכה בלאנש נהגה במלכה מרגריט בקשי-לב מאין כמוהו, היא לא יכלה לשאת שבנה יבלה בחברת אשתו ומנעה אותו מכך ככל שיכלה, להוציא את שעות הערב כשהלך לשכב עמה."
במותה של בלאנש ב-1252 התבקש ז'אן דה ז'ואנוויל לבוא לנחם את המלכה מרגריט "שהתאבלה מרה".
הוא הטיח בפניה את תמיהתו: "שהרי שנאת את האישה שמתה יותר מכול, ועתה הנך מתאבלת ככה?" והיא השיבה "שלא בשל מות המלכה בכתה כי אם בשל ייסוריו של המלך..."
מרגריט ליוותה את בעלה במסע הצלב השביעי, שיצא לדרך באוגוסט 1248, ואליה הצטרפה אחותה ביאטריס, רעייתו של שארל מאנז'ו, אחי המלך, שאף הוא השתתף במערכה.
מסע הצלב נחל ניצחון בכיבוש עיר הנמל המצרית דמייטה ביוני 1249, אך הפך לאסון בנפילת המלך ואנשיו בשבי הממלוכים בקרב פארסכור ב-6 באפריל 1250. בנסיבות אלה מילאה המלכה מרגריט את מקומו בהנהגת המסע.
בכך הייתה לאישה הראשונה שעמדה בראש מסע צלב.
הכרוניקן ז'אן דה ז'ואנוויל מספר על אירועים הממחישים את גבורתה של מרגריט אחרי נפילת בעלה בשבי הממלוכים.
היא שכנעה את מפקדי הכוחות של הפיזאנים והגנואזים, שביקשו לעזוב את המערכה, להישאר במקומם.
כמו כן פעלה בנחרצות להבטיח אספקת מזון לנוצרים המקומיים בדמייטה.
כדוגמה לגבורתה מספר ז'ואנוויל שהמלכה ביקשה מהשומר על חדרה שיבטיח כי להרוג אותה ואת עוּבּרהּ אם העיר תיפול בידי הסרצנים.
מרגריט פעלה לגיוס כופר הנפש שנדרש כדי לפדות את המלך, והוא שוחרר במאי 1250. שרידי צבאו חזרו לצרפת, והוא הפליג לעכו, בירת ממלכת ירושלים.
בארבע השנים הבאות שהה לואי התשיעי בארץ ישראל ודאג לחידוש הביצורים של עכו, קיסריה יפו וצידון.
בתקופה זו הביאה מרגריט לעולם שלושה מילדיה: ז'אן טריסטן , שנולד ב-1250 בדמייטה, פטר , שנולד ב-1251 בעתלית, ובלאנש שנולדה ב-1253 ביפו.
המשפחה הפליגה מעכו באפריל 1254 והגיעה לחופי צרפת מקץ כחמישה חודשים.
המלכה האֵם בלאנש מתה ב-1252, ומרגריט, לא עוד "המלכה הצעירה" אחרי שובה מהמזרח, לא נמנעה מהתערבות בענייני המדינה.
מנהיגותהּ במהלך מסע הצלב במצרים הקנתה לה מוניטין והיא נתבקשה מדי פעם לגשֵר בין יריבים.
מרגריט, לצד אחותה אלינור, פעלה לשיפור היחסים בין מלך צרפת לבין מלך אנגליה.
בכך הוכשרה הקרקע לגיבוש חוזה פריז מ-1259 שהסדיר את יחסי מלך צרפת ומלך אנגליה אחרי מאה שנות יריבות בין הקאפטינגים לפלנטג'נטים.
אחרי מות בנה הבכור לואי ב-1260 שכנעה מרגריט את בנהּ פיליפ להבטיח בשבועה שיסכים עם פטרונותה עד שימלאו לו שלושים, ללא קשר לגיל שבו יירש את כתר המלוכה.
כשהמלך גילה את דבר השבועה הוא ביקש מהאפיפיור אלכסנדר הרביעי לבטל את תוקפהּ בטענה שהוא לא אישר אותה, והאפיפיור נענה לו.
בכך בא לקיצו ניסיונה להידמות לחמותהּ בלאנש מקסטיליה.
בצאתו ב-1270 למסע הצלב שממנו לא יחזור סירב המלך להעניק למלכה את סמכויות העוצרוּת כמצופה.
במותו של המלך ובהמלכת בנם פיליפ הייתה מרגריט למלכה האֵם.
בשנים הבאות התמקדה בתביעותיה להשבת זכויותיה בפרובאנס, עד כדי איום בגיוס צבא.
ב-1280 הושג הסדר בהתערבות האפיפיור ניקולאוס השלישי.
בערוב ימיה הקדישה מרגריט את חייה למעשי צדקה ופרשה מחיי החצר כשעלה נכדהּ פיליפ "היפה" ב-1285 לכס המלוכה בצרפת.
מרגריט מתה ב-20 בדצמבר 1295 בגיל 74 במנזר האחיות הקלריסיות בפריז ונקברה סמוך לבעלה, אם כי לא לצידו, בבזיליקת סן-דני, כנסיית הקבורה של מלכי צרפת.
למלכה מרגריט ולמלך צרפת היו אחד-עשר צאצאים.
ראשונת ילדיהם הייתה בתם בלאנש שנולדה ב-1240, כשש שנים אחרי חתונתם, ומתה בילדותה.
אחריה נולדה בתם איזבלה , שתהיה למלכת נווארה.
ראשון הבנים היה לואי שנולד ב-1244 ומת בנעוריו.
אחריו נולדו פייר ובלאנש שתינשא לאינפנטה של ממלכת קסטיליה.
בתם מרגריט נולדה סמוך לשובם של המלך והמלכה מהמזרח ותהיה לדוכסית בראבנט.
צעיר הבנים, רובר, רוזן קלרמון בנישואיו לביאטריס מבורגונדי , יהיה לאבי שושלת בית בורבון.
בת הזקונים אנייס תהיה לדוכסית בורגונדיה.
הייתה מתמטיקאית אמריקאית שתרמה רבות לתחומי הגאומטריה האלגברית, תורת ההסתברות, וחינוך מתמטי וקידמה את השימוש בטלוויזיה להוראת המתמטיקה.
מרגריט להר נולדה בבולטימור, מרילנד, ארצות הברית.
בתם של ג'ורג' להר, ומרגרט קרודר, הבכורה מבין חמישה ילדים, אליזבת להר, שרולט להר, צ'ארלס ג'י קיי להר וג'ורג' קרודר להר.
מרגרט קרודר, אמה, נולדה במרילנד בארצות הברית להורים ממוצא גרמני, וג'ורג' להר, אביה, שנולד בגרמניה והיגר לארצות הברית, היה בעל מכולת.
מרגריט להר למדה בבתי הספר הציבוריים של בולטימור והייתה היחידה במשפחתה שהלכה למכללה, שם התמחתה בלימודי המתמטיקה.
מרגריט להר למדה במכללת גוצ'ר לתואר ראשון במתמטיקה אצל קלרה בקון .
ב-1918 צורפה למועדון המתמטיקה של המכללה ושם גם העבירה הרצאה בנושא של גאומטריה של ארבעה ממדים.
בשנת 1919, אחרי קבללת התואר, המשיכה את לימודיה במתטמיטיקה לתואר שני במכללת ברין מאר לנשים בהנחיית שרלוט סקוט.
להר למדה באוניברסיטת רומא ב-1923–1924. ב-1925 הוענק לה מטעם מכללת ברין מאר תואר דוקטור במתמטיקה ובפיזיקה על מחקרה בנושא "The plane quintic with five cusps", שפורסם ב-1927 כמאמר ב-American Journal of Mathematics.
להר המשיכה במחקריה במסגרת פוסט דוקטורט באוניברסיטת ג'ונס הופקינס וכן ב- בפריז ובאוניברסיטת פרינסטון.
במכללת ברין מאר, שבה למדה ולימדה, הגיעה ב-1955 לדרגת פרופסור.
במהלך הקריירה של להר, היא לימדה מתמטיקה במוסדות שונים, כולל מכללת גוצ'ר ואוניברסיטת ראטגרס.
להר תרמה לחינוך בכך שעזרה לאחרים להבין את טבעה של המתמטיקה ותפקידה בעולם המודרני כי קידמה לימוד דרך הטלוויזיה, כמו גם הדגמה והסבירה של משמעת הלימוד ואת ערכה.
בשנות ה-50, החלה להר בפרויקט שמטרתו ללמד מתמטיקה דרך הטלוויזיה.
היא הפיקה והנחתה את "מתמטיקה על הסרט", סדרת טלוויזיה בשידור חי שהייתה התכנית הראשונה שהתמקדה בהנעת המושגים של התחום ולא בטכניקות של מתמטיקה.
עבודתה של להר על הסדרה הפכה אותה לאחת המומחים בארץ להגשת תוכניות מתמטיות בטלוויזיה.
היא הוזמנה להופיע במפגשים הלאומיים של האגודה המתמטית של אמריקה ושל המועצה הלאומית של מורים למתמטיקה, והייתה חברה בפאנל שדן ב"בעיות פדגוגיות של מתמטיקה באמצעות טלוויזיה" באוניברסיטת פרינסטון ב-1954, באותה שנה, להר קיבלה את פרס מכללת גוצ'ר כהוקרה על הישגיה ושירותה, אשר שיקפו כבוד למכללה.
להר הפכה לחברה בוועדת המתמטיקה של אמריקה, בעקבות סדרת הטלוויזיה של סרטי המתמטיקה שלה.
לאחר מותה הוקם קרן המלגות של Marguerite Lehr במכללת ברין מאוור בשנת 1988.
לפרופ' להר היו נושאי מחקר ונושאי הרצאה מגוונים ובניהם:
שימוש באריחים להבנת צורות רגילות, פירמידות וחלות דבש
תבניות הנקבעות על ידי לוח הכפל: תורי מכפלה וראשוניים
שאלות שהמספרים הטבעיים לא פותרים
מסלולים, מפות ורשתות (תורת הגרפים)
על מדדים של "כמה סביר?" (הִסתַבְּרוּת)
על מדדים של "כמה סביר?" (סטָטִיסטִיקָה)
על רעיון ה"חלל", מתוך הכרת עקומות ומשטחים
שאלות של הכי פחות והכי הרבה
נושאים מגוונים אלו חושפים את סוגי השאלות שפרופ' להר רצתה לחקור ולשתף עם הקהל בהרצאות שלה.
מרגריט לווארס היא שחקנית ג'מייקנית שהוכתרה כ לשנת 1961 וייצגה את מדינתה בתחרות מיס תבל באותה השנה.
היא גם שיחקה בסרט הראשון בסדרת סרטי ג'יימס בונד, "ד"ר נו", בתור אנאבל צ'ונג, צלמת העובדת עבור ד"ר נו ונשלחת לעקוב אחר בונד, שהיה תפקידה הקולנועי היחיד.
תפקידה בסרט זה היה מקרי: צוות ההפקה של הסרט נתקל בה בנמל התעופה של קינגסטון כשהם התכוננו לצילומי הסרט.
לווארס עבדה בנמל התעופה באותה התקופה והם החליטו להשתמש בה בסרט.
לראשונה הציעו לה את התפקיד של מיס טארו, אולם היא נתרעה מתפקיד זה.
במקום זאת היא גילמה את דמותה של צ'ונג.
לווארס טענה כי קולה דובב בסרט על ידי יוצריו ללא ידיעתה.
כיום היא מתגוררת בטרינידד וטובגו.
היא אם לבן וסבתא לנכדה המתגוררים בוונקובר.
אחותה ברברה הייתה נשואה לראש ממשלת ג'מייקה לשעבר מייקל מנלי.
מרד גטו ורשה (19 באפריל – 16 במאי 1943, י"ד בניסן – י"א באייר ה'תש"ג) היה המרד היהודי הגדול ביותר שפרץ בתקופת השואה, והפך לסמלה המובהק של ההתנגדות היהודית בשואה.
התקוממות הלוחמים היהודים בתוך גטו ורשה בפולין הכבושה הייתה ניסיון למנוע מהנאצים לשלח את שארית אוכלוסיית הגטו למחנה ההשמדה טרבלינקה, או לפחות למות תוך כדי לחימה.
על אף האמצעים הדלים שעמדו לרשותם, הצליחו המורדים לגרום אבדות לכוחות שהופעלו לדיכוי המרד, לפחות בימים הראשונים שלו, וחיסול גטו ורשה העסיק כוחות נאציים משמעותיים במשך כמעט ארבעה שבועות.
המרד היה חסר סיכוי מלכתחילה, והסתיים בהחרבתו של הגטו, ובגירוש התושבים שנותרו בחיים למחנות ההשמדה.
מרבית הלוחמים שהשתתפו במרד נהרגו במהלכו, מיעוטם הצליח להיחלץ מהגטו בדרכים שונות ולהמשיך ללחום במחתרת נגד הנאצים.
בשנת 1940 החלו השלטונות הגרמניים בפולין הכבושה לרכז את אוכלוסיית היהודים בפולין, שהוערכה ביותר משלושה מיליון איש, במספר גטאות צפופים, שהוקמו בכמה ערים גדולות.
הגדול שבהם היה גטו ורשה, שבו רוכזו סביב 300–400 אלף בני אדם בשטח של 3.4 ק"מ רבועים במרכזה של ורשה, אשר הוקף בחומה.
עקב הצפיפות והתנאים הקשים ששררו בגטו, אלפי יהודים מתו ממחלות ומרעב בתוכו, עוד לפני שהחלו השילוחים הגדולים מהגטו לטרבלינקה.
מרבית השילוחים ("אקציות") נערכו במסגרת ה"אקציה הגדולה", שהייתה חלק ממבצע ריינהרד, בין 23 ביולי ל-21 בספטמבר 1942. מעט לפני תחילת האקציות, "קצין היישוב מחדש", שטורמבאנפיהרר (רב-סרן) הרמן יופלה זימן לפגישה את המועצה היהודית של הגטו – היודנרט, והודיע למנהיגה אדם צ'רניאקוב על ה"יישוב מחדש במזרח".
צ'רניאקוב התאבד ברגע שנודע לו על מטרתה האמיתית של תוכנית היישוב מחדש.
254–300 אלף מתושבי הגטו נרצחו בטרבלינקה במהלך ה"אקציה הגדולה" שנמשכה כחודשיים, ומפקדה היה אוברפיהרר פרדיננד פון סמרן-פרנקנג, מפקד האס-אס והמשטרה באזור ורשה (מחליפו בתפקיד היה יירגן שטרופ, שנשלח על ידי היינריך הימלר ב-17 באפריל 1943. שטרופ החליף את פון סמרן-פרנקנג בעקבות אי הצלחתו של האחרון לדכא את המרד בגטו).
עד לסוף ינואר שנת 1942 הובאה האמת לידיעתם של תושבי הגטו, שהשילוחים היו חלק מתהליך השמדה.
למשל, רחל לאה שרנקה, אף על פי שהייתה לה תינוקת בת שנה, נשלחה בינואר 1942 להעיד על הרצח בפונאר ולעורר את המרד בוורשה.
השליחה שהבריחה אותה לגטו הייתה חייקה גרוסמן ובהגיע לגטו ורשה היא הפיצה את דבר הרצח השיטתי של הנאצים.
בעקבות עדויות אלו, קיבלו רבים מהתושבים שנשארו בגטו את ההחלטה למרוד או לברוח.
כדי למרוד היה צורך דחוף בנשק.
המורדים היהודים הסתייעו במחתרת הפולנית להברחת נשק לתוך הגטו.
המחתרת הפולנית הוקמה כדי להילחם בכוונת הנאצים להפוך את פולין למרחב המחיה של גרמניה הנאצית, והיא הסכימה לסייע למורדים היהודים בגטו להילחם.
עד תחילת המרד התהוו בגטו שני ארגוני התנגדות יהודים לכוחות הנאציים:
הארגון היהודי הלוחם (אי"ל) בפיקוד מרדכי אנילביץ', שהוקם כגלגול של הגוש האנטי-פשיסטי, שבראשו עמד הקומוניסט פנחס קארטין, וכלל צעירים שהשתייכו למגוון סיעות וארגוני שמאל, מהבונדיסטים ועד מפלגות הפועלים הציוניות.
הארגון הצבאי היהודי (אצ"י) בפיקוד פאוול פרנקל, שהוקם על ידי התנועה הרוויזיוניסטית.
למרות העובדה כי לשני הארגונים הייתה אותה מטרה – למרוד בנאצים, ככל הנראה מעולם לא שיתפו פעולה, בשל הבדלים אידאולוגיים (אצ"י השתייך לזרם הרוויזיוניסטי, ואילו האי"ל לזרם הסוציאליסטי).
לפי הערכות זהירות האי"ל היה גדול יותר מבחינת מספר אנשיו, ואילו האצ"י היה מצויד ומיומן יותר בשימוש בכלי נשק.
היו ניסיונות הידברות בין הארגונים, אולם הם כשלו.
לפי מסמכי יד ושם, טענו אנשי האצ"י כי לא הורשו להתקבל לארגון אי"ל כקבוצה, אלא כיחידים בלבד, ולכן סירבו להצטרף.
לדברי אנשי האי"ל, הסיבה לאי-שיתוף הפעולה נבעה מתביעתם של אנשי האצ"י לקבל את תפקידי ההנהגה, מכיוון שהיו מנוסים יותר מבחינה צבאית.
ניסיונם האחרון לשיתוף פעולה היה יום לפני פרוץ המרד.
בתחילת 1940 קם בגטו ורשה הארגון הצבאי היהודי (אצ"י), בפולנית: Żydowski Związek Wojskowy, ŻZW, אשר רבים מאנשיו היו רוויזיוניסטים.
אנשיו הגיעו מקרב תנועת בית"ר, ברית החייל, תנועת הצה"ר, השומר הצעיר ובני עקיבא, אך היו בו אחרים ללא שיוך מפלגתי מוגדר, בעיקר צעירים מקרב מעמד הבורגנות בוורשה.
פאוול פרנקל – מנהיג בארגון, ראש מחלקת הארגון, וראש המחלקה הצבאית עם דוד מרדכי אפלבאום.
לאון "לייב" רודל – אחראי על מחלקת מודיעין ואיסוף מידע.
דוד ודובינסקי – ראש הנציגות הפוליטית שפעלה במקביל למטה.
ביולי 1942 קם בגטו ורשה אי"ל, בפולנית: Żydowska Organizacja Bojowa, ŻOB ששם לו למטרה לנהל מרד בנאצים.
מפקדת הארגון היהודי הלוחם כללה נציגים של תנועות שונות בגטו, רובן תנועות נוער סוציאליסטיות:
מרדכי אנילביץ' (מתנועת השומר הצעיר) – מפקד ארגון אי"ל.
אנילביץ' היווה דמות מעוררת השראה עבור חבריו.
עמנואל רינגלבלום, היסטוריון הגטו, כתב במונוגרפיה על אנילביץ': "מרדכי היה מוכן לקפוץ לתוך האש למען החברים בדיוק כשם שחברי התנועה היו מוכנים לסכן את חייהם למענו.
התקשרות כזאת מצד מנהיג לחבריו הייתה נדירה בגטו".
רחל לאה שרנקה, זילברברג קופיטו – חדרה לגטו בינואר 1942 והביאה את בשורת המרד מפונאר, שם החל הרצח השיטתי
פנחס קארטין – קומוניסט יהודי פולני – חדר לגטו ורשה, ממקימי הגוש האנטי פאשיסטי, שהיה הבסיס להקמת ארגון אי"ל, נרצח לפני המרד.
יצחק (אנטק) צוקרמן (מתנועת דרור החלוץ) – סגנו של אנילביץ', אחראי על חימוש.
מארק אדלמן (מתנועת הבונד) – אחראי על ביון.
יוחנן מורגנשטרן (מתנועת פועלי ציון-צ"ס) – אחראי על כספים.
הרש ברלינסקי (מתנועת פועלי ציון שמאל) – אחראי על תכנון.
מרק אדלמן, ששרד במלחמה, העיד שלאי"ל היו 220 לוחמים.
כל לוחם היה חמוש באקדח, רימונים ובקבוקי תבערה.
ארגונו הציב שלושה רובים בכל אזור חשוב בגטו, וכן שני מוקשים ותת-מקלע אחד בכל הגטו.
למורדים הייתה מעט תחמושת, אך עוד כלי נשק הושגו עם התקדמות המרד, חלקם נלקחו מהגרמנים.
הסיוע מחוץ לגטו היה מוגבל, אך ה"ארמייה קריובה" וה"גוארדיה לודובה", יחידות מהמחתרת הפולנית, תקפו כוחות גרמניים ליד חומות הגטו וניסו להבריח פנימה נשק, תחמושת, אספקה והוראות.
גם האצ"י קיבל נשק מיחידה קטנה של ה"ארמייה קריובה", כולל מספר כלי נשק אוטומטיים.
כמו כן סייעה המחתרת הפולנית בהעברת מידע ובשידורי רדיו, ומאוחר יותר מספר לוחמים ומפקדים מאי"ל ברחו מהגטו דרך מערכת הביוב בעזרת המחתרת הפולנית.
כך מעיד הדו"ח שנכתב על המרד על ידי המפקד הגרמני יירגן שטרופ:
למרות התיעוד הגרמני, היו ניצולים שהעידו על מציאות אחרת.
בספרה "משני עברי החומה", ולאדקה מיד (פייגל פלטל), שהייתה חלק מההתנגדות היהודית בורשה, הקדישה פרק שלם לחוסר העזרה הפולנית: "ידענו שלמחתרת הפולנית היה מצבור של נשק.
מיקולאי היה איתם בקשר, "הם כל הזמן מבטיחים הבטחות!", הוא אמר לי שוב ושוב.
(...) לעיתים קרובות שאלנו את עצמנו מדוע, למרות נכונותנו לשלם בנדיבות, המחתרת סירבה לסייע לנו.
אנשי הקשר הפולנים תמיד היו מעורפלים, ופעמים רבות חשפו אותנו".
ב-18 בינואר 1943 החל גל השילוחים השני מהגטו, שהוביל להתקוממות החמושה הראשונה שנראתה בגטו: קבוצת יהודים שיועדו למשלוח פתחו באש על השומרים ונמלטו לפני העלייה לרכבות.
חברי היודנראט לא שיתפו פעולה עם הנאצים, והמשטרה המקומית לא הצליחה לכפות על היהודים לעלות לרכבות.
בשעה שמשפחות יהודיות התחבאו בבונקרים מאולתרים, לוחמים משני הארגונים התקוממו ובאו במגע-אש ישיר עם הגרמנים, שנכנסו לגטו במטרה לחפש אחר הבורחים.
הארגונים ספגו פגיעות קשות, אך גם בין שורות הגרמנים היו נפגעים והרוגים, והשילוחים מהגטו נעצרו במהירות.
באקציה נשלחו מהגטו רק כ-5,000 יהודים, במקום ה-8,000 שתכנן גלובוצ'ניק.
בשלב זה מאות מתושבי הגטו היו מוכנים ללחימה, מבוגרים וילדים כאחד, ונשקם דל ומועט.
הגטו נשלט על ידי האצ"י ואי"ל.
ארגוני הלחימה הקימו עשרות עמדות קרב והוציאו להורג מספר משתפי-פעולה עם הנאצים, דוגמה לכך הוא אלפרד נוסיג, חבר היודנרט שהוצא להורג ב-22 בפברואר 1943. האי"ל הקים בית כלא שבו הוחזקו והוצאו להורג בוגדים ומשתפי פעולה.
בערב פסח, י"ד בניסן תש"ג, 19 באפריל 1943, נכנסו הכוחות הגרמניים לגטו.
מטרתם הייתה להשלים בתוך שלושה ימים את תהליך השילוח שנקטע, אך נפלו למארב שהוצב להם על ידי המורדים.
המורדים ירו על החיילים הגרמניים וזרקו עליהם בקבוקי תבערה ורימוני יד מתוך סמטאות, פתחי ביוב וחלונות.
ארגון אי"ל, בפיקודו של מרדכי אנילביץ', נלחם בעזרת טקטיקת צליפה-נסיגה על ידי חוליות חמושות ניידות.
האצ"י, לעומתו, התבסס יותר על עמדות קבועות בבנייני הגטו, וזאת מאחר שהיה מצויד בחימוש כבד יותר.
שני כלי רכב משוריינים גרמניים עלו באש.
בעקבות כישלונו מול המורדים, פוטר מפקד האס-אס והמשטרה של ורשה, פון סמרן-פרנקנג, והוחלף על ידי יירגן שטרופ.
שטרופ דחה את הצעתו של קודמו בתפקיד להפציץ את הגטו מהאוויר בעזרת מפציצים שחנו בקרקוב, והעדיף לתכנן מתקפה קרקעית מאורגנת וחמושה יותר.
אחר הצהרים של אותו היום, טיפסו שני נערים לגג בית מטה האצ"י שעמד בכיכר מוראנובסקי והניפו שני דגלים: דגל פולין האדום-לבן ודגל אצ"י הכחול-לבן.
הדגלים התנופפו על גג הבניין במשך ארבעה ימים, ונראו היטב מרחובות ורשה שמחוץ לגטו: כך ידעו כי היהודים היו הראשונים שבפומבי הניפו את נס המרד נגד הנאצים וכי הצליחו להחזיק בכיכר מוראנובסקי.
רק לאחר קרב קשה שארך ארבעה ימים הצליחו החיילים הנאצים להשתלט על הבית ולהסיר את הדגלים.
בבוקר 20 באפריל ניתן ללוחמים אולטימטום להניח את נשקם ולהיכנע עד השעה עשר בבוקר, אשר נדחה על ידי מגיני הגטו.
כוחותיו של שטרופ החלו לשרוף באופן שיטתי את הבתים, בלוק אחר בלוק, בעזרת להביורים ובקבוקי תבערה, וכמו כן פוצצו מרתפים ותעלות ביוב.
"הובסנו על ידי הלהבות, לא על ידי הגרמנים", העיד מארק אדלמן.
"ים הלהבות הציף את הבתים והחצרות.
...לא היה אוויר לנשימה, רק עשן שחור ומחניק וחום בוער שקרן מהקירות האדומים מחום וממדרגות האבן הלוהטות".
כאשר נמלטו הלוחמים מן הקומות העליונות הבוערות אל הבונקרים התת-קרקעיים, כילתה השרפה שמעל את אספקת החמצן שמתחת, והפכה את הבונקרים למלכודות חנק.
החיילים הנאצים הזרימו גזים רעילים לתעלות הביוב, והמסתתרים שנאלצו לצאת מן המסתור נורו למוות.
בשעה שהקרב המשיך בתוך הגטו, קבוצות מחתרת פולניות חתרו למגע עם הגרמנים מחוצה לו, אך השפעת פעולות אלה הייתה מוגבלת.
בין 19 ל-23 באפריל המחתרת הפולנית נלחמה עם הגרמנים בשש נקודות שונות, על ידי תקיפת עמדות שמירה ומוצבים גרמניים.
בשיאה של התופת, בימים ה-27 ו-28 לחודש, התרחש הקרב העז ביותר של האצ"י, בכיכר מורנובסקי.
ב-11 במאי נהרגו שאר הלוחמים ששרדו, וכפי הנראה בהם מפקדם פאוול פרנקל.
מערך ההגנה של הגטו החל לקרוס.
לוחמים ששרדו בלחימה עם הגרמנים ואלפים מתושבי הגטו מצאו מקלט בתעלות של מערכת הביוב ובמקומות מסתור רבים שהיו פזורים בין החורבות.
הגרמנים השתמשו בכלבים כדי למצוא את הבונקרים, וזרקו פנימה פצצות עשן בשביל לגרום למתחבאים לצאת, או שהציפו את הבונקרים, או שפשוט פוצצו אותם.
עדיין נותרה רוח לחימה בגטו: מספר לוחמות שנתפסו בבונקר השיבו באש אקדחים ורימוני יד, לאחר שלכאורה נכנעו.
כמו כן היו מספר עימותים בין קבוצות קטנות של מורדים ופטרולים גרמניים בלילות.
ב-8 במאי, הגרמנים גילו בונקר גדול ברחוב מילא 18, שהיה המפקדה הראשית של אי"ל.
רובה של שארית הנהגת הארגון ועשרות מורדים אחרים סירבו להיכנע לגרמנים: בוצעה התאבדות המונית על ידי בליעת גלולות ציאניד.
בין ההרוגים היה גם מפקד אי"ל מרדכי אנילביץ'.
סגנו, מארק אדלמן, ועוד כמה עשרות לוחמים הצליחו להימלט אל הצד הארי בעזרת לוחם האי"ל שמחה רותם (קאז'יק) כמה ימים לאחר מכן.
ב-10 במאי, שמואל זיגלבוים, מנהיג "הבונד" וחבר במועצה הלאומית של הממשלה הפולנית הגולה, התאבד כמחאה לאדישות בעלות הברית.
במכתב הפרידה שלו, כך כתב:
הגטו החזיק מעמד כארבעה שבועות עד לחיסולו הטוטאלי.
דיכוי המרד הסתיים באופן רשמי ב-16 במאי 1943, עם הריסת בית הכנסת הגדול של ורשה.
שטרופ עצמו היה זה שפוצץ את בית הכנסת במופע ראוותני, אשר תמונותיו נשלחו למפקדו היינריך הימלר בברלין כאות וסימן לחיסול החיים היהודיים בוורשה, ושטרופ דיווח למפקדו פרידריך וילהלם קריגר כי "גטו ורשה איננו עוד".
יותר משנה לאחר דיכוי המרד בגטו, ב-1 באוגוסט 1944 פרץ מרד ורשה במהלכו התקוממה המחתרת הפולנית בעיר נגד הכובש הנאצי, כחלק ממבצע סופה.
המרד נמשך חודשיים ודוכא באכזריות על ידי הנאצים.
כ-200 אלף פולנים – רובם אזרחים – נהרגו, וכ-85% מבתי העיר נהרסו.
חלק מהמורדים היהודים ששרדו במרד בגטו השתתפו גם במרד זה.
13,000 יהודים נהרגו בגטו במהלך המרד (כ-6,000 נשרפו בעודם חיים או שמתו משאיפת עשן).
שארית התושבים, כ-50,000 במספר, נלכדו והועברו למחנות ריכוז והשמדה, שהעיקרי בהם הוא מחנה טרבלינקה.
כך נכתב בדיווחו של שטרופ לקרוגר, ב-16 במאי 1943:
לפי המניין בדו"ח של שטרופ, 16 נהרגו בקרב הכוחות הגרמנים, ו-85 נפצעו, מתוכם 60 מהואפן אס-אס.
המספרים לא כללו משתפי פעולה יהודים, אך כן כללו כוחות לא-גרמניים ששירתו תחת פיקודו.
סביר שמספר ההרוגים הגרמני גבוה הרבה יותר, שכן בעדותו העריך אדלמן שהיו כ-300 הרוגים גרמניים.
ישראל גוטמן, היסטוריון וחוקר שואה שהשתתף בעצמו במרד, טוען ש: "המספרים של שטרופ (16 הרוגים, 85 פצועים) לא יכולים להדחות מכל וכל, אך סביר שרשימתו לא הייתה שלמה, או חפה משגיאות.
סביר להניח שהסתירו מהנייר רבים מההרוגים הגרמניים, אך עם זאת, גם מספר ההרוגים הגרמנים שצוטט על ידי מספר מקורות יהודיים בוודאי גבוה מן האמת".
חוקר אחר, ראול הילברג, כן נוטה לקבל את המספרים הגרמניים הרשמיים.
מצד שני, בדו"ח של שטרופ ישנן הערכות מוגזמות מאוד במספר ההרוגים מצד המורדים, ובהערכת כוחם.
לאחר קום מדינת ישראל, רצו לייחד את יום השנה לפרוץ מרד גטו ורשה כיום הזיכרון לשואה ולגבורה.
אולם המרד בוורשה פרץ ב-19 באפריל 1943, י"ד בניסן ערב חג הפסח ה'תש"ג, וערב חג הפסח איננו תאריך מתאים ליום זיכרון לאומי.
לבסוף הוחלט בשנת 1951 לקבוע את כ"ז בניסן – תאריך שהוא שישה ימים לאחר תום חג הפסח – עדיין קרוב לתאריך פרוץ מרד גטו ורשה, ושבוע לפני יום הזיכרון לחללי צה"ל.
אמנם, חלקים מהציבור הדתי הסתייג מקביעת יום זיכרון בחודש ניסן, שעל פי ההלכה היהודית אסור לקיים בו ימי צום ותענית.
התנגדות זו הביאה לנתינת דגש גדול יותר ליום הזיכרון שכבר נקבע על ידי הרבנות הראשית לישראל בעשרה בטבת.
עם זאת, סמליותו הדתית של התאריך באה לידי ביטוי בכך שהוא חל בימי ספירת העומר שהם ימי אבל לעם ישראל.
סמליותו הלאומית באה לידי ביטוי בכך שהוא חל שמונה ימים לפני יום העצמאות ובכך מדגיש את המעבר של הלאום היהודי "משואה לתקומה".
במרץ 2012, 69 שנים לאחר המרד, הוצב שלט הזיכרון לזכר מנהיג ארגון אצ"י פאוול פרנקל, במקום בו נספה.
ההחלטה להציב שלט זיכרון לזכרו התקבלה לאחר שראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ביקש זאת מראש ממשלת פולין, דונלד טוסק, במהלך מפגש ממשלות ישראל ופולין, שהתקיים בפברואר 2011.
כמו כן, נקראו על שמו של פאוול פרנקל כיכרות בהרצליה, ברמת-גן, בלוד, ברחובות, בבאר שבע ובכפר סבא.
ביישוב חוות יאיר יש טיילת על שם פרנקל ורודל (מפקד אצ"י וסגנו).
ב-2 באפריל 2013, במלאת 70 שנה למרד גטו ורשה, הוציא השירות הבולאי בול דואר המציין את לחימת אצ"י במרד, ועליו ציור דמותו של פאוול פרנקל וציון שמו.
קיבוץ יד מרדכי קרוי על שמו של מרדכי אנילביץ', מנהיג האי"ל.
קיבוץ לוחמי הגטאות הוקם ברובו על ידי לוחמי הגטו ששרדו, ביניהם יצחק צוקרמן, צביה לובטקין וחווקה פולמן-רבן.
בקיבוץ עומד מוזיאון בית לוחמי הגטאות, העוסק בהנצחת השואה בכלל ובהתנגדות היהודית בזמן השואה בפרט.
הקיבוץ והמוזיאון עורכים מדי שנה ביום הזיכרון לשואה ולגבורה טקס, בו משתתפים מאות אנשים, ביניהם חניכי תנועות הנוער.
בשנת 1968, בעת ציון 25 שנים למרד, נשאל יצחק צוקרמן איזה לקח צבאי אפשר ללמוד מהמרד, וכך השיב:
תנועת הנוער העובד והלומד מקדישה חלק נכבד מן המסע התנועתי לפולין, שכותרתו "המסע לגילוי שורשי המהפכה הציונית ומרד תנועות הנוער – שואה וגבורה", ללימוד האתוס של מרד גטו ורשה.
ההיגיון החינוכי של המסע מלווה את התפתחותה של התנועה הציונית בגולה, ומגיע לשיאו באירועי המרידות בגטאות וההתנגדות היהודית בתקופת השואה.
כמו כן, עוסק המסע בהנצחת פעילות הארגון היהודי הלוחם וחבריו בגטו ורשה ובמקומות אחרים בפולין בתקופת השואה.
ל-25 מלוחמי מרד גטו ורשה הוענק בשנת 2011 אות הוקרה מטעם מדינת ישראל.
בין אחרוני הלוחמים היהודיים ששרדו את מרד גטו ורשה היו ליאון קופלמן (לחם גם במרד ורשה ב-1944, והלך לעולמו בגיל 97 באוגוסט 2021) ומיכאל סמוס (הלך לעולמו בגיל 99 באוקטובר 2025).
גלריית תמונות מתוך דיווחו של יירגן שטרופ להיינריך הימלר
מרד בר כוכבא (בכתבי חז"ל: פולמוס אחרון; בלטינית: Expeditio Judaica, "מסע המלחמה ליהודה") היה המרד הגדול האחרון של יהודי ארץ ישראל נגד שלטון האימפריה הרומית, שהתרחש בתקופת שלטונו של הקיסר אדריאנוס, בין השנים 132–136 לספירה.
בראש המרד עמד "נשיא ישראל" שמעון בן כוסבה, שנודע בדיעבד כ"בר כוכבא".
בר כוכבא קיבל את תמיכתו של רבי עקיבא, שאף הכריז עליו כמלך המשיח.
בשלבים הראשונים של המרד זכה צבא המורדים להצלחות ניכרות.
המורדים הביסו את חיל המצב הרומאי ביהודה, השתלטו על שטחים נרחבים במרכז ההררי של ארץ ישראל, וכוננו בהם שלטון יהודי עצמאי שבר כוכבא עמד בראשו כשהוא נושא בתואר "נשיא ישראל".
ניסיונות השלטון הרומי לדכא את המרד, באמצעות משלוח כוחות צבא מהפרובינקיות הסמוכות, נכשלו בשנתיים הראשונות של המרד.
מאזן הכוחות הצבאי החל לנטות לרעת המורדים עם הגעתו לזירה של המצביא יוליוס סוורוס בסוף שנת 133 לספירה בראש כוחות צבא גדולים.
במהלך השנתיים הבאות ניהלו הרומאים מסע מלחמה זהיר והרסני כנגד המורדים, כשהם מצמצמים בהדרגה את השטח שבשליטתם ודוחקים אותם לשטח קטן סביב העיר ביתר.
בשלהי שנת 135 נפלה ביתר, מעוזם האחרון של המורדים, לאחר מצור ממושך, ובר כוכבא נהרג.
דיכוי המרד הושלם, ככל הנראה, בחודשים הראשונים של שנת 136.
ההרס שנגרם בעת דיכוי ההתקוממות היה אדיר, והחוקרים מעריכים, שרבבות, אם לא מאות אלפי מורדים ואזרחים יהודיים נהרגו במהלך דיכוי המרד ומאות מקומות יישוב נחרבו, כך שחבל יהודה התרוקן מיושביו.
המרכז הרוחני, הדמוגרפי והתרבותי של יהדות ארץ ישראל נדד אל הגליל, שם היישוב השתקם בהדרגה ואף חווה פריחה זמן קצר לאחר מכן, שהגיעה לשיאה עם כתיבת ועריכת המשנה.
קהילות יהודיות המשיכו להתקיים גם בשולי יהודה, במישור החוף וברמת הגולן.
אבדות כוחות הצבא הרומי שהשתתפו בדיכוי המרד היו כבדות אף הן, והמערכה בארץ ישראל הייתה כנראה הקשה ביותר מכל המערכות הצבאיות, שנערכו בתקופת שלטונו של אדריאנוס.
המרד היה העימות הגדול האחרון בין היהודים בארץ ישראל לבין האימפריה הרומית, על אף שפעולות מרי בהיקפים קטנים המשיכו להתרחש גם אחרי כן.
מקובל בספרות הפופולרית ובספרות הרבנית כי שנות מרד בר כוכבא היו הפעם האחרונה בה התקיימה עצמאות יהודית בשטח ארץ ישראל עד להקמת מדינת ישראל אך בפועל שלטו יהודים לפחות בירושלים וככל הנראה גם באזורים נוספים במהלך מרד היהודים נגד הרקליוס (614–630 לספירה).
מרידות קודמות כנגד השלטון הרומי ותוצאותיהן
מרד בר כוכבא היה המרד היהודי השלישי באימפריה הרומית בטווח של כשישים שנה.
קדמו לו המרד הגדול (70-66) ומרד התפוצות (117-115), ובמקביל לו בארץ ישראל פולמוס קיטוס.
מרידות אלו דוכאו על ידי השלטון הרומי, וכתוצאה מהן נחרבו מקומות יישוב וקהילות יהודיות רבות (כולל העיר ירושלים), מאות אלפי יהודים נהרגו, רבים אחרים הוגלו ממכורתם או נמכרו לעבדות, ומעמדה של הדת היהודית ברחבי האימפריה נפגע.
לאחר "המרד הגדול" בוטלה האוטונומיה היחסית ממנה נהנתה האוכלוסייה היהודית ביהודה, והיא הפכה לפרובניקיה סנאטורית, שבבירתה ירושלים חנה לגיון רומאי – הלגיון העשירי פרטנסיס.
הערים יפו (פלאוויה יופה) ושכם (פלאוויה נאפוליס) הוקמו מחדש כערים הלניסטיות.
בעקבות "מרד התפוצות" ו"פולמוס קיטוס" הוצב לגיון רומאי שני בצפון ארץ ישראל, בכפר עותנאי (לגיו) החולש על עמק יזרעאל ובעמדות מפתח כתל שלם.
הנציב הרומי ליהודה היה לוסיוס קווייטוס, שדיכא בעבר את מרד יהודי מסופוטמיה, והיה מהמפקדים הבכירים בצבאו של הקיסר טראיאנוס – עובדה המעידה על המצב המתוח ביהודה.
ההנהגה הרוחנית היהודית בתקופה שקדמה למרד
לאחר חורבן ירושלים בשנת 70, חל שינוי במפת הכיתות שהרכיבה את יהדות בית שני.
החלה דעיכה של הצדוקים והתחזקות הדרגתית של יורשי הפרושים שהתכנסו ביבנה תחת רבן יוחנן בן זכאי ושותפיו.
בחסות הרומאים קם מוסד הנשיאות שהעומד בראשו היה המנהיג המוכר של היהודים לצורך משא ומתן עם השלטונות הקיסריים.
בעשורים שלפני המרד הנשיא היה רבן גמליאל דיבנה, (שנפטר לקראת שלהי מרד התפוצות).
רבן גמליאל היה פרגמטיסט באישיותו, ועשה את הכול כדי להסדיר את מערכת היחסים בין היהודים לבין הרומאים, ולהעביר אותה לפסים חיוביים ותועלתיים לשני הצדדים.
כתוצאה ממדיניותו הפרגמטית, לא נוצרו ביהודה התנאים להתפרצות מרד חדש כנגד השלטון הרומאי.
אולם בעקבות מרד התפוצות בתקופת שלטונו של הקיסר טראיאנוס, על אף שלא ברור עד כמה שפולמוס קיטוס המוזכר בתלמוד משקף השתתפות של האוכלוסייה היהודית בא"י במרד, הידרדרו שוב היחסים בין היהודים והשלטון הרומי ביהודה.
התגברות התסיסה כנגד השלטון הרומי לפני פרוץ המרד
הדעה הרווחת בקרב החוקרים בימינו היא כי בימים שבין פולמוס קיטוס למרד בר-כוכבא התגברה התסיסה כנגד השלטון הרומאי בקרב האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל.
לדעת ישראל פרידמן בן שלום, ההנהגה הפרושית לא הכירה באופן בסיסי בזכותם של הרומאים – שכונו בספרות חז"ל בשם "מלכות הרשעה" – לשלוט בארץ ישראל ולגבות מיסים, וההבדל בין החכמים המתונים לחכמים הקיצוניים לא היה הבדל תפיסתי-עקרוני אלא טקטי בלבד, בשאלת הכדאיות של המרד ברומאים ועיתויו.
גדליהו אלון טבע את המונח "ליסטות מדינית", כלומר ניהול מאבק פוליטי כנגד השלטון הרומי במסווה של מעשי שוד, כדי לתאר פעילותן של כנופיות שודדים/מורדים יהודיים בא"י בתקופה שקדמה למרד בר כוכבא.
פעילות זו התקבלה בעצימת עין, אם לא באהדה, בקרב המנהיגות הרבנית היהודית.
הפעילות הגוברת כנגד השלטון הרומי ביהודה באה לידי ביטוי במספר מקורות תלמודיים.
יש המשערים שההכנות למרד נעשו בחסות כנופיות השודדים הללו, שלא רק שניסו לערער את יציבות השלטון הרומי, אלא גם סייעו בהרחקת המשמרות וחילות המצב הרומיים מהאזורים ששימשו לאחר מכן כמרכז המרד.
הפריסה של לגיון רומאי נוסף בצפון א"י אפשרה ללגיון העשירי להתמקד בפריסת כוחותיו בדרומה של הארץ.
ישראל שצמן טוען שהקמתה של איליה קפיטולינה בירושלים הייתה אמצעי נוסף שנועד להבטיח את השלטון הרומאי על האוכלוסייה היהודית העוינת.
בעת ביקורו של אדריאנוס ביהודה, בשנת 129 או 130 – כחלק ממסעו במזרח התיכון בפרובינקיות: סוריה, ערביא, יהודה ומצרים – הבטיח כפי הנראה הקיסר להקים את ירושלים מחורבותיה ולבנות את בית המקדש.
כגודל התקווה שעורר אדריאנוס אצל היהודים, כן היה גודל מפח נפשם משהתברר כי הקיסר חזר מהבטחותיו.
כתובת לאדריאנוס שנתגלתה בירושלים ב-2014 מקדמת את פתרון המחלוקת ההיסטוריוגרפית באשר מה קדם למה: בניית העיר האלילית למרד או המרד לבניית איליה קפיטולינה ובניינה כחלק ממסע העונשין בגינו.
על פי ניסוח הכתובת, ברור כי בזמן הכנתה, בשנת 130 – שנת ביקור אדריאנוס, העיר עדיין איננה איליה קפיטולינה.
עם זאת הכתובת מעידה על כך ששנתיים לפני המרד נערכו בעיר עבודות בנייה מסיביות לרגל ביקור הקיסר, ובכך לכאורה מחזקת את הגישה לפיה המרד פרץ בעקבות עבודות הבנייה בירושלים ולא להפך.
פעילות הבנייה בירושלים השתלבה במסגרת מפעלי הבנייה הרומאית בארץ ישראל.
אדריאנוס הקים מחדש בפרובינקיה ערים הלניסטיות שנחרבו בעבר, כמו עכו-פטולמאיס וקיסריה.
בכמה ערים חשובות כמו טבריה וציפורי העביר את השלטון מידם של היהודים למיעוט היווני.
קיסר דעתן כמו אדריאנוס ודאי היה מודע למפח הנפש שעורר, ונראה שהיה אדיש לכך.
לאחר שהתברר כי אדריאנוס לא עמד בהבטחותיו לבנות את בית המקדש ואף מתכוון לבנות עיר אלילית במקומו, העם, שתסס ברוח מרדנות, התכנס בבקעת בית רימון (כיום בקעת בית נטופה בין טבריה לציפורי) כדי לטכס עצה למרד.
רבי יהושע בן חנניה, מתלמידיו של רבן יוחנן בן זכאי המתון וראש החכמים לאחר מותו של רבן גמליאל, חי בתקופת אדריאנוס, ואף מתואר במקורות היהודיים כמי שנפגש עם הקיסר ובתו.
רבי יהושע, שהיה ידוע כמשכיל, נשלח על ידי החכמים לשדל את העם שלא למרוד ברומאים, וסיפר את משל "האריה והחסידה" של איזופוס:
ישנם כמה הסברים אפשריים לכוונת רבי יהושע בספרו את המשל:
רבי יהושע התכוון להתריע על כך שמרד עלול להיות מהלך מסוכן שמשול להנחת הראש בלוע הארי, ויש להימנע מכך.
עם ישראל, שמרד כבר באימפריה החזקה ויצא בשן ועין, עדיין יש לו הרבה לאבד אם תיכשל מרידה נוספת.
אף שאדריאנוס לא עמד בהבטחתו לבנות את בית המקדש, יש לכופף את הראש בשל העוצמה הרומית ולהשתבח בעצם הקיום היהודי בארץ ישראל.
סיפר על כישלון שליחותו וחדלון התקוה מאפשרות הצלחה של כל שליחות נוספת, כשהוא כביכול "שמח" שיצא משם בחיים.
בכל מקרה, דברי ההרגעה הפרגמטיים שלו פעלו את פעולתם, ולהבות המרד שאיימו להתפרץ בתקופתו עומעמו, ורק לאחר מותו בתקופתו של תלמידו רבי עקיבא הם התפרצו, כיוון שבסופו של דבר התסכול הדתי והרצון לחירות גברו על כל דבר אחר.
היו מספר סיבות אפשריות שהובילו למרד.
על פי רוב החוקרים נראה שהסיבה העיקרית היא בנייתה מחדש של ירושלים כעיר אלילית, ואולי אף גזרה מטעם הקיסר האוסרת על המילה.
על פי רבי יצחק אייזיק הלוי, גדליהו אלון, ובצלאל לנדוי ועוד, נעשו מכלול של מעשים שמטרתם הייתה לחזק את ההגמוניה הרומית וליוון את היהודים.
שלושה מקורות עיקריים קיימים לגבי עיתוי בנייתה של איליה קפיטולינה בירושלים.
עדותו של ההיסטוריון דיו קסיוס (229-156), ששירת כסנאטור וקונסול רומאי שהיה מקורב לקיסר אלכסנדר סוורוס ומהווה מקור עיקרי להיסטוריוגרפיה היהודית בתקופת מרד התפוצות ומרד בר-כוכבא, עדותו של אב הכנסייה אוסביוס (340-275), הארכיבישוף של קיסריה, ועדות נומיסמאטית – מטבעות שנמצאו ביהודה המציינות את הקמתה של הקולוניה החדשה.
דיו קסיוס טוען שהקמתה של איליה קפיטולינה והקמת מקדש יופיטר בהר הבית היו הסיבות למרד:
אוסביוס, לעומת זאת, כלל אינו מספק סיבה למרד והפיכתה של ירושלים לאיליה קפיטולינה נזכרת אצלו רק לאחר דיכוי המרד ולאחר שהיהודים נספו:
דיווחו של אוסביוס תואם את השקפתו כי הדיכוי האכזרי של המרד היה עונש ראוי מהאל על דחיית בנו המשיח.
מאידך, חיבורו של דיו קסיוס הוא המקור היחיד שמקשר את פרוץ המרד עם ייסוד איליה קפיטולינה.
אולם קסיוס נחשב על ידי החוקרים לאמין יותר, הן בשל האובייקטיביות שלו בנוגע ליהדות וליהודים, להבדיל מאוסביוס, הן בשל הכרתו הטובה את היהודים ומנהגיהם, והן בשל קרבתו לארכיונים הרומאיים ולמאורעות גופם.
מטמוני מטבעות שנתגלו במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 באזור יהודה, המתוארכים לכל המאוחר לשנת 131 וקשורים באופן ישיר למרד בר כוכבא, מהווים מקור חשוב ביותר להבנת עניין זה.
בין המטבעות נתגלה מטבע המתאר את היווסדה של איליה קפיטולינה.
ב-1970 כתב על כך החוקר יעקב משורר: "ברור לגמרי שאיליה קפיטולינה נוסדה לפני פרוץ מרד בר-כוכבא, דהיינו בעת ביקורו של אדריאנוס בארץ ישראל בשנת 130 לספירה".
עם מסקנה זו מסכימים מרבית החוקרים.
כתובת שהתגלתה בירושלים שהוקדשה לביקור של אדריאנוס מעידה על בנייה ציבורית גדולה ומרשימה בירושלים, שהושלמה לפני ביקור הקיסר — שנתיים לפני פרוץ המרד.
אי לכך הכתובת מחזקת את התפיסה שהמרד פרץ בעקבות עבודות הבנייה בירושלים ולא להפך.
העדות הנומיסמאטית, בצירוף עם עדותו של דיו קסיוס שבנייתה של איליה קפיטולינה בירושלים הייתה מהגורמים למרד, אמינים יותר מעדותו של אוסביוס.
עם זאת, ישנם חוקרים הטוענים כי אין סתירה בין העדויות.
לדעתם ההכרזה על הקמת העיר בתשעה באב ג'תתצ"ב, 8 ביולי שנת 132 – טקס חרישת העיר וסימון רחבת הר הבית, ניקוי הרחבה וחללי ההר, אכן התרחשה לפני המרד, והייתה הגורם הישיר למרד, אולם הצעדים הממשיים של הקמת העיר והמקדשים הרומיים, ליופיטר ואפרודיטי,
הסבת שמה ושינוי שם הפרובינקיה כולה – כל אלה באו לאחר דיכוי המרד.
דיו קסיוס מייחס את המרד במישרין להחלטת אדריאנוס להקים את איליה קפיטולינה על חורבות ירושלים ולבנות שם מקדש ליופיטר.
אולם הביוגרפיה של אדריאנוס בהיסטוריה אוגוסטה, שנכתבה במאה ה-4 על ידי מחבר או מחברים שהשתייכו לחוגים הפגאניים של רומא, מייחסת את המרד לאיסור על המילה:
ההלניזם רואה בשלמות ובאסתטיות של גוף האדם, ערך חשוב ואף מקודש, ומשום כך המילה היא פגיעה בשלמותו של הגוף.
המילה נחשבה אפוא בעיני הרומאים להשפלה, סטייה מינית, וסמל לעבדות ולהיבדלות של היהודים.
בניגוד להיסטוריה אוגוסטה, דיו קסיוס אינו מציין איסור כזה כלל בהקשר של המרד.
אך מהימנותו של "היסטוריה אוגוסטה" בנושא זה, כבנושאים אחרים, איננה גדולה, ובשל כך חוקרים כמו רבי יצחק אייזיק הלוי, בצלאל לנדוי, מרי סמולווד, דוד פלוסר וגדליהו אלון, הסבורים כי גזרת המילה הייתה אחד מהגורמים למרד, צריכים לחיזוקים ממקורות נוספים.
סמולווד מסתמכת על תשובתו המשפטית של אנטונינוס פיוס (161-138), המתירה ליהודים למול את בניהם בלבד, ולא בן דת אחרת.
וכן באמצעות עדויות תלמודיות שונות.
להוכחותיה של סמולווד קמו מתנגדים רבים: אהרון אופנהיימר שתקף את סמולווד על השימוש השגוי שביצעה בחקר המקור התלמודי, ופטר שפר, הקובל עליה משום שכל התאוריה שלה מסתמכת על העדות של אנטונינוס פיוס, כאשר בסופו של דבר היא לא תרגמה זאת כהלכה.
המניעים למדיניות ההלניסטית של אדריאנוס
יכולות להיות סיבות רבות, שגרמו לקיסר אדריאנוס להורות על הקמת איליה קפיטולינה.
מניעיו לפעול בדרך אנטי-יהודית בוטה זו, היו ככל הנראה אישיותו, תפיסותיו, הסתייגותו מהיהדות ואף רצונו להפוך את ארץ ישראל לכלכלית ומועילה יותר לאימפריה.
לגבי בניית הקולוניה איליה קפיטולינה (על שמו של הקיסר והקפיטול) – ואן דן בור במאמרו עוקב אחרי הכתבים שהשאיר הקיסר אדריאנוס עצמו, ובהם באה לידי ביטוי דמות אנאכרוניסטית, המתרפקת על העבר ורואה בדמויות היסטוריות מודל לחיקוי.
אדריאנוס ראה כמודל לחיקוי את הקיסר אוגוסטוס שיצר את פולחן הקיסר הרומי – כך גם בתקופת כהונתו של אדריאנוס התפתח פולחן האלוהות של הקיסר באימפריה, ובכל מקום בו פנה התפתחו בניית המקדשים והערים לכבודו, ככל הנראה ביניהן הייתה גם ירושלים-איליה קפיטולינה.
האלהתו של אדריאנוס לא יכלה להתקבל באמונה היהודית המונותאיסטית, שסלדו אף מהערצה שלו לפומפיוס, הזכור לרעה בהיסטוריה היהודית, וכן מתעמולת ההומוסקסואליות שלו.
ביחס למסעות שערך אדריאנוס במזרח התיכון סוקר אמיל שירר את מסעו של הקיסר מסוריה למצרים ובחזרה, ומוכיח לקוראים כי בכל מקום אשר פנה הקיסר, נעשו פעולות בנייה ושיקום מסיביים, ובין השאר נבנתה גם איליה קפיטולינה.
יש הטוענים כי מגמותיו של הקיסר נובעות מסיבות אחרות.
על פי שמעון אפלבאום, אדריאנוס ינק סלידה מדתות המזרח ומהיהדות, בתקופת כהונתו כמושל סוריה, ובשל קרבתו לקיסר טראיאנוס (שאביו היה מפקד הלגיון העשירי פרטנסיס ששירת ביהודה מאז ימי המרד הגדול).
אפלבאום טוען כי המניע היה כלכלי.
הפוטנציאל הכלכלי של ארץ ישראל אינו גבוה, והוא נמוך עוד יותר בשל התושבים היהודים של הפרובינקיה, שהתנגדה לתהליך של עיור – ולכן צמצום האוכלוסייה היהודית בפרובינקיה, היה מגביר את הרווחים הכלכליים בה.
דעה דומה מציג גדליהו אלון, שמאמין כי אדריאנוס שאף למגר את האלמנט היהודי בפרובינקיה ולהמירו באלמנט נוכרי-יווני, ולראיה מציג אלון מקומות אחרים באזור, שעברו תהליך דומה כמו העיר טבריה.
בנימין איזק טוען כי בניית איליה הייתה למעשה לשימושו של הלגיון ה-10 פרטנסיס שכבר חנה בה, והפיכת העיר החרבה לקולוניה, הפכה אותה למעשה לאזור גיס של חיילות הפרובינקיה.
לעומתם מנחם מור מתנגד לדעה זו, וטוען כי לא הייתה בקיסר שום "שנאת ישראל" כלשהי, אלא מדיניות הלניסטית גרידא.