tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקביל, קבוצה בשם "טק לפלסטין" ("Tech For Palestine"), אשר מנתה כ-8,000 חברים ברשת החברתית דיסקורד, פעלה על מנת לשנות ערכים הקשורים לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
לאחר שנחשפו, חברי הקבוצה מחקו את עקבותיהם מדפי השיחה בוויקיפדיה.
בעקבות הביקורת החלה לפעול בוויקיפדיה האנגלית ועדת בוררות שתיעדה את המקרים השונים, ואף הטילה סנקציות על עורכים המואשמים בהטיה מגמתית, לרבות הרחקה לצמיתות ממרחב העריכה.
בספטמבר 2025 פתח הקונגרס של ארצות הברית בחקירה נגד קרן ויקימדיה ומיזמי ויקיפדיה בחשד לאנטישמיות במיזם והטיות אנטי-ישראליות.
בפברואר 2021, ויקיפדיה העברית שינתה את שם הערך על הכיבוש הישראלי ביהודה ושומרון, משם "כיבוש" ל"שלטון".
בינואר 2024, פורסמה סדנת עריכה של מועצת יש"ע, שקראה לאנשים לבוא וללמוד כיצד לערוך ולהצטרף למיזם על מנת לוודא שערכים "נכתבים בהתאם למציאות", ולא מציגים את המתנחלים באופן ביקורתי.
לפי TheMarker, מטרתה של סדנת העריכה לא הייתה לשקף את המציאות, אלא לטשטש אירועים משמעותיים כמו עצם קיומה של אלימות מתנחלים .
בשנת 2024, פרופ' שירה קליין ציינה שהיא עוסקת במחקר הבוחן האם בוויקיפדיה העברית קיים עיוות משמעותי ושיטתי של המידע, שנובע מנרטיב ימני-לאומני ישראלי.
המחקר יבחן כיצד ויקיפדיה העברית מסלפת באופן שיטתי ומכוון את האמת ההיסטורית והמשפטית, ומציגה לקוראיה תעמולה ישראלית המנותקת ממקורות מהימנים ומהקונצנזוס המחקרי האקדמי.
לטענתה, ניסיונות של עורכים לתקן את העיוותים נדחו שוב ושוב על ידי עורכים אחרים, מה שמצביע על מגמה מכוונת ועקבית של שימור הנרטיב המוטה.
ויקליף גורדון הוא טרומבוניסט ג'אז אמריקאי, מעבד, מלחין, מנהיג להקה ומחנך מוזיקלי ברמה האקדמית-קונסרבטורית.
גורדון גם שר ומנגן על דידג'רידו, חצוצרה, טרומבון סופרן, טובה ופסנתר.
הכינוי שלו הוא "אצטרובל" ("Pinecone").
הרקע הדתי והמוזיקלי שלו השפיע על תחילת דרכו במוזיקה.
אביו, לוציוס גורדון (1936–1997), היה נגן עוגב במספר כנסיות במחוז בורק, ג'ורג'יה, ופסנתרן ומורה קלאסי.
גורדון גילה עניין בג'אז ב-1980 כשהיה בן שלוש עשרה, תוך כדי האזנה לתקליטי ג'אז שקיבל בירושה מדודה רבא שלו.
האוסף כלל אנתולוגיה של חמש LP בהפקת קולומביה רקורדס.
הוא נמשך למוזיקאים ובהם לואי ארמסטרונג וה-Hot Fives ו-Hot Sevens.
בגיל 13 למד בתיכון סגו באוגוסטה, ג'ורג'יה, שם מנהל הלהקה שלו היה הטרומבוניסטן דון מילפורד.
גורדון סיים בשנת 1984 את בית הספר התיכון באטלר באוגוסטה.
הוא הופיע בעיר ניו יורק במסגרת להקת מקדונלד'ס של התיכונים מרחבי ארצות הברית (McDonald's High School All-American Band).
לאחר מכן למד מוזיקה ב-Florida A&amp;M, שם ניגן בתזמורת צועדת.
יצירתו המוקדמת כמקצוען הייתה עם וינטון מרסליס, וב-2010 הוסיף לסווינג כלים חדשים.
דוגמה לכך היא היצירה The Search שבה ניגן בדידג'רידו ועשה קאברים לת'לוניוס מונק.
הוא גם ניגן מוזיקת גוספל.
בשנת 1995 עיבד ותזמר את שיר הנושא של NPR בשם All Things Considered.
העיבוד והתזמור של גורדון הם הגרסה השלישית של הלחן שהלחין ב-1971 דונלד ג'וזף וגלי (1920–2009).
ב-24 בספטמבר 2004 ניצח גורדון על תזמורת הג'אז בלינקולן סנטר בביצוע הבכורה של הפרטיטורה החדשה והמקורית שלו ל"גוף ונפש", הסרט האילם משנת 1925 בבימויו של אוסקר מישו.
לאחרונה זכה לפופולריות כשהופיע ב-Generations In Jazz בדרום אוסטרליה ב-2016 ו-2017, שם ניגן לצד אמנים ובהם ג'יימס מוריסון, ג'אזמיה הורן, גורדון גודווין ורוס ארווין.
במשך למעלה מעשור עבד עם האמן החזותי והמחנך ליגל למברט על פרויקטים משותפים רבים.
Blues Back Records ("הקלטות גב הבלוז") הייתה לייבל ג'אז עצמאי אמריקאי שהקים גורדון ב-2006, במקביל ליציאת אלבומו Rhythm on My Mind, בשיתוף פעולה עם הבסיסט ג'יי לאונהרט.
הרצון שלו בשליטה אמנותית היה הדחף ליצירת הלייבל.
במהלך פגישה עם לאונהרט, כשברקע מתנגן "I Want My Blues Back" של גורדון, השניים צחקו והחליטו על שם החברה.
הלייבל Blues Back הפיק יצירות של אמנים נוספים שעמדו בקריטריוני המקוריות של גורדון.
החברה הפסיקה לפעול בשנת 2011.
"The Co-Op" (הקלטות האחים בראון 2017)
ג'ון אלרד ו-ויקליף גורדון: ראש לראש (Arbors, 2002)
מוריס היינס: לנט קינג קול באהבה (ארבורס, 2006)
שלישיית בוב קינדרד בשידור חי בקפה לופ (קונאואגו, 2006)
רכבת גדולה (קולומביה/סוני קלאסי, 1999)
עם פרויקט הרבי ניקולס (Herbie Nichols)
המוזיקה של בוב האגרט עם עיבודיו לפורגי ובס (Arbors, 2002)
סֵפֶר וַיִּקְרָא הוא הספר השלישי מחמשת חומשי התורה.
שמו נגזר מהמילה הראשונה בספר: .
חומש ויקרא נודע גם בכינויו התלמודי "תורת כהנים", לו זכה כיוון שהוא עוסק בעיקר בהלכות הקרבת הקרבנות ובשאר דיני המשכן.
בדומה לכך, בביבליה הנוצרית מכונה הספר Λευιτικός בתרגום השבעים היווני, או Leviticus בתרגום הוולגטה הלטיני, כלומר – "של הלווים".
מבחינתם הוא כלול ב"Pentateuch" (חמשת הספרים) של הברית הישנה.
רובו המוחלט של הספר עוסק כאמור במצוות, בקרבנות ובחוקים שונים, והוא מכיל רק שני קטעים קצרים בעלי גוון סיפורי (תיאור שבעת ימי המילואים וסיפורו של המקלל).
לפי תורת התעודות (הרואה את המקרא כשילוב של מקורות), ספר ויקרא מיוחס בעיקרו למקור הכהני (מקור P).
על פי המדרש, פרשת ויקרא הפותחת את חומש זה היא הפרשה הראשונה שלומדים ילדי ישראל, וזאת מהטעם ש"יבואו טהורים (ילדים שעדיין לא חטאו) ויעסקו בטהרות".
הספר מכיל עשרים ושבעה פרקים, עשרים ושלושה סדרים, חמישים ושתיים פרשיות פתוחות וארבעים ושש סתומות.
כהמשך לספר שמות, המסיים בהשלמת המשכן ובנייתו, פותח ספר ויקרא בפרטי מצוות הקרבנות, ומפרט את סדר הקרבתם של העולה, המנחה, השלמים, החטאת, וחלק מקורבנות האשם.
לאחר מכן מצווה התורה על תרומת הדשן, ומוסיפה פרטים שונים למצוות המנחה, החטאת, האשם, התודה והשלמים.
באמצע דיני השלמים בא גם איסור על אכילת חֵלֶב.
שבעת ימי המילואים (פרקים ח–י)
משה, אהרן ובניו מקיימים את המצווה שנצטוו בספר שמות כט א–לז, להקריב קרבנות ולקדש בהם ובשמן המשחה את המזבח, המשכן, הכהנים ובגדיהם.
מצווה זו נמשכת שבעה ימים.
ביום השמיני נכנסים אהרן ובניו לתפקידם בקרבנות מיוחדים לאותו יום.
אש יוצאת מלפני ה' ואוכלת על המזבח את העולה והחלבים.
נדב ואביהוא, שני בניו הגדולים של אהרון, מקריבים קטורת זרה.
אהרן ושני בניו הנותרים, אלעזר ואיתמר, מצווים שלא לנהוג עליהם מנהגי אבילות.
אהרן ובניו מצטווים על איסור שתיית יין לפני ובזמן העבודה ומתמנים על הוראת התורה לעם, עם דגש על דיני טהרה וטומאה.
משה מצווה לאהרן ובניו לאכול מחלקי הקרבנות.
מתקיים דיון באשר לשעיר החטאת שנשרף.
דיני טומאה וטהרה: מאכלות, יולדת, נגעים, ודם (פרקים יא–ט"ו)
בפרקים אלו מפורטים דיני בעלי החיים הכשרים לאכילה והטמאים, ופרטי טומאת נבלה.
לאחר מכן מפורטים דיני טהרת היולדת וקורבנה, ומוזכרת מצוות ברית המילה ביום השמיני.
אחריהם באים דיני נגע הצרעת בגוף, הבגד והבית, ודיני הזב והזבה.
סדר עבודת יום הכיפורים (פרק טז)
הפרק פותח באיסור על אהרן הכהן להיכנס בכל עת אל קודש הקודשים.
התורה מפרטת את הקרבנות שעליו להביא בבואו – פר חטאת, איל לעולה ושני שעירים – ואת סדר הקרבתם והקטרת הקטורת לפני-ולפנים.
על שני שעירים הוטלו גורלות, "ל-ה' ו"לעזאזל" : זה של ה' הוקרב לחטאת, והשני נשלח לשאת את עוונות ישראל אל ארץ גזרה במדבר.
התורה נוקבת בזמן בו יש לערוך את הסדר הזה – אחת בשנה, ביום הכיפורים – ומוסיפה פרטי דינים הנוהגים בו, כגון עינוי נפש ואיסור מלאכה.
איסור שחוטי חוץ ואיסור דם (פרק יז)
התורה אוסרת בפרק זה לשחוט בהמות מחוץ למחנה, מבלי לזרוק את הדם על מזבח ה' באוהל מועד (וזאת כהרחקה מעבודת השעירים שהיו רגילים בה).
התורה מאריכה באיסור אכילת דם וכן מצווה על כיסוי דם חיות ועופות.
התורה אוסרת על הליכה בחוקות ארץ מצרים וכן ארץ כנען, ומפרטת את סוגי העריות, היינו – איסורי מגע מיני.
התורה מאיימת בעונש – "ולא תקיא הארץ אתכם".
חוקי האזרח והמוסר, ובידול מדרכי האלילים (פרק יט)
לאחר פתיח קצר הדורש את היותנו קדושים, ומפרט על הזמן והמקום המקודשים, רוב הפרק זה עוסק בהתחשבות האזרחית (המקביל למשפט הפלילי בימינו, אך כולל דרישות מוסריות), ובהיבדלות מהנהגות אליליות.
במקבצי חוקים אלה מזכיר הספר מקבצי חוקים הנמצאים גם בחומשים אחרים (כמו שמות), וכן למרות הדימוי ה"מקדשי" של הספר, הרי כי הציווי "ואהבת לרעך כמוך" – למשל – לקוח דווקא מקובץ חוקים זה (ויקרא יט יח).
הפרק פותח עם מצווה כללית – "קדושים תהיו" ומיד לאחריו עוסק בזמן ובמקום המקודשים: שמירת השבת.
איסור פניה לאלילים, והגבלת עת אכילת קרבנות (איסור נותר ופיגול).
עיקר הפרק עוסק במצוות ההתחשבות האזרחית.
התחשבות בעני ובגר: פאה ולקט, עוללות ופרט.
מצוות המשפט האזרחי: איסור גנבה, כחש, שקר, שבועת שווא, עושק, גזל, הלנת שכר.
התחשבות בחלש: איסור קללת חרש, הכשלת עיוור, והטיית משפט.
אחריות ואחווה אזרחית: איסור הליכת רכיל, איסור הימנעות מהצלה ואיסור שנאה בלב.
מצוות תוכחה, ואיסור נקימה ונטירה.
מצוות היבדלות: כלאי בהמה, כלאי זרעים, שעטנז ומצוות אשם שפחה חרופה (שילוב של בן חורין ושפחה).
בפרק זה מפורט עונש ספציפי למעביר בנו ובתו למולך ולכל סוגי העריות המוזכרים בפרק יח.
קדושת הכהנים, וקצת דיני קודשים (פרקים כא–כב)
בפרק זה מוזהרים הכהנים מלהיטמא טומאת מת.
כהנים רגילים ("הדיוטות") מותרים להיטמא לקרוביהם, כהן גדול – גם לא זה.
כמו כן מוזהרים הכהנים מלשאת אישה זונה, או חללה או גרושה, וכהן גדול – אסור גם באלמנה.
כמו כן נאסרים כהנים בעלי מום להקריב קרבנות.
כהנים טמאים, או אנשים זרים (שאינם כהנים), נאסרים מלאכול תרומה וקודשים.
כן מבוארים דיניהם של תושב כהן ושכירו, עבדו, בניו ובנותיו.
כן נאסר להביא קרבנות מבהמות בעלות-מום.
כן נאסר להקריב מחוסר זמן.
נאסר לשחוט בהמה ובנה ביום אחד.
התורה חוזרת על איסור נותר.
פרקים אלה מסיימים באיסור חילול השם ובציווי על קידוש השם.
פרק זה עוסק במועדי השנה.
מוזכרים שבת, קורבן פסח, חג המצות, מנחת העומר, ספירת העומר, שבועות, ראש השנה, יום הכיפורים, סוכות ושמיני עצרת.
נר התמיד, לחם הפנים והמגדף (פרק כד)
בפרק זה חוזרת התורה על פרשת נר התמיד, מפרטת את דיני לחם הפנים ומספרת את סיפורו של המגדף ועונשו.
בעקבות מעשה המגדף נוספים עונשים למי שמגדף, למכה אדם, למכה בהמה, ומטיל מום באדם.
שמיטה, יובל ודינים נלווים (כה,א–כו,ב)
בפרשה זו מפורטים דיני השמיטה, שנת היובל, גאולת הקרקע, איסור ריבית, דיני עבד עברי, גאולת עבד הנמכר לגוי, איסור פסל, מצבה וכן אבן משכית.
בפרק זה בא פירוט הברכות אם ישמרו בני ישראל את התורה, וקללות אם לא ישמעו למצוות ה'.
בסוף הקללות באה הבטחה שה' לא ישכח את עם ישראל גם כשיגיע לשפל המדרגה.
מצוות ערכים וחרמים (פרק כז)
בפרק זה באים דיני הנודר ערכי אדם, דיני המקדיש בהמה "טהורה" או "טמאה" (בעלת-מום), המקדיש בית, שדה אחוזה או שדה מקנה, וכן דיני בכור, דיני חרם, מעשר שני ופדיונו, מעשר בהמה ודיני תמורה.
בספר ויקרא 10 פרשות ואלו הן:
בשל חשיבותו לחוק המקראי ולמשפט העברי שהמשיך אותו, ספר ויקרא זוכה להתייחסות רבה בספרות חז"ל, אין ודאות ששם הספר: "ויקרא" היה שם הספר בתקופה קדומה, ובלשון התנאים קרוי היה גם "תורת כוהנים" ועדיין בימי שמואל הנגיד, נצרך הוא להסביר: "ותורת-כוהנים הוא ספרא והוא ספר-ויקרא לבד".
בעוד שבמסורת הנוצרית אין מסורת פרשנית נרחבת עליו (בהשוואה לספר בראשית, למשל).
שני קובצי מדרשים הנחשבים מהמוקדמים ביותר נערכו על ספר ויקרא, ספרא שהוא מדרש הלכה וויקרא רבה שהוא מדרש אגדה.
אחד מקובצי הדרשות הבודדים המוקדשים לויקרא מבין אבות הכנסייה חובר על ידי אוריגנס, שחי בקיסריה וקיים קשרים קרובים עם רבנים יהודים, כך שאפילו בפרשנות הנוצרית ניכרת השפעת העניין היהודי בספר.
חיבורו של ספר ויקרא לפי ביקורת המקרא
בעת החדשה שויך בתחילה רובו ככולו של ספר ויקרא למקור קדום אחיד, ששויך למסורת הכהנים וקיבל בביקורת המקרא את הכינוי ס"כ (P).
רד"צ הופמן השתמש בדוגמאות רבות מספר ויקרא בחיבורו "ראיות מכריעות כנגד ולהויזן", ובנוסף חיבר פירוש לספר ויקרא, בו פיתח את שיטתו.
בתקופות מאוחרות יותר, הגדירו חוקרים הבחנה בין שתי שכבות עריכה כהניות בספר ויקרא: "תורת הכהנים" (תו"כ, או P) ו"ספר הקדושה" (אה"ק, או H).
עיקר החומר של אה"ק מופיע בחלק המכונה "תורת הקדושה" (ויקרא י"ז–כ"ו), אך חוקרים סיווגו גם קטעים נוספים בחומש כתוספות ועריכות של אה"ק.
לצד פירושו המונומנטלי של יעקב מילגרום לספר ויקרא, פיתחו שיטה זו גם שני חוקרים מן האוניברסיטה העברית: ישראל קנוהל וברוך שוורץ.
אף כי שלושתם מסכימים לגבי אבחנת היסוד בין תו"כ לאה"ק, הם חלוקים באשר לשאלה האם מדובר ברובד עריכה או בהתפתחות פנימית במקור הכהני, בשאלת תיארוך כל אחת מן השכבות וביחס בין טומאה לחטא (או בין טהרה ומוסר) בשתי השכבות.
וִיר גוֹרדוֹן צַ'יילד היה ארכאולוג ואנתרופולוג אוסטרלי.
ידוע בעבור חפירותיו באתר הנאוליתי סקארה ברי ודעותיו המרקסיסטיות, שהנחו את חשיבתו בנושא הפרה־היסטוריה.
בנוסף לכך, ניתן לזקוף לצ'יילד את טביעת המונחים "המהפכה הנאוליתית" ו"המהפכה האורבאנית".
הוא היה אחד מגדולי עורכי הסינתזה בענף הארכאולוגיה, וניסה למקם את ממציאיו בתאוריה אודות התפתחות פרה־היסטורית בקנה מידה אירופי ועולמי רחב יותר.
צ'יילד נולד בשנת 1892 בסידני, והגיע לבריטניה כדי ללמוד באוניברסיטת אוקספורד (בקולג' המלכה).
ספרו "שחר הציבילזציה האירופאית" (1925) זיכה אותו בהכרה מיידית, והוא המשיך בפרסום ספרים נוספים בנושא התאוריה הארכאולוגית.
בספרו הראשון פרש את דעותיו אודות קשרי אירופה והמזרח הקרוב.
כמו כן, הוא חקר את הקשר בין ארכאולוגיה ושפות הודו־אירופאיות, נושא שפיתח בספרו "הארים: חקר מקורות הודו־אירופיים" (1926).
צ'יילד הציג תאוריה יותר מפותחת בנדון הפלישה הארית לאירופה, שהוצגה לראשונה על ידי מקס מולר.
צ'יילד זיהה את דרום רוסיה כמולדת הפרוטו־הודו־אירופאים.
בסיס רעיונותיו תרמו לפיתוח התאוריה אודות הפלישה הקורגנית של גימבוטס.
דעותיו של צ'יילד ותפישתו את הארים הושפעו מהאידאולוגיה הגזענית של זמנו, אך זאת לא דמתה לתפישה הנאצית של מאפייני העליונות האריים, אותם צ'יילד תקף לאורך שנות השלושים.
צ'יילד היה איש אשכולות, עד לשנת 1927 הפך לבלשן מומחה ומונה למשרת פרופסור לארכאולוגיה באדינבורו, משרה שהחזיק עד לשנת 1946.
חפירותיו בסקארה ברי החלו בשנת 1928, כאשר הוא זומן להשגיח על העבודה שהחלה כתוצאה מנזקי סערה שחשפן מספר מבנים עתיקים, בנוסף לאלו שנחשפו בשנים קודמות, בנסיבות דומות.
עבור צ'יילד הייתה זאת חוויה יוצאת דופן, הואיל והוא לא היה חופר גדול; מרבית כישוריו שכנו בפירוש ממצאים של חוקרים אחרים.
באותה השנה פרסם צ'יילד אחד מספריו "המזרח העתיק ביותר", שעסק בהתפתחות הציוויליזציה במזרח הקרוב.
צ'יילד תרם לתחום הארכאולוגיה באופן נוסף, הוא הרחיב את קהל הקוראים והגדיל את העניין הציבורי בנושא.
שניים מספריו "מה התרחש בהיסטוריה" (1942) ו"אדם יוצר את עצמו"(1951), היו פשוטים יחסית לקריאה, ואפשרו לאדם הפשוט נגישות לתחום הארכאולוגיה.
לאחר שעזב את אדינבורו, צ'יילד מונה לראש המוסד לארכאולוגיה באוניברסיטת לונדון למשך 10 שנים, עד שפרש בשנת 1956. הוא שב לאוסטרליה, שם היה מעורב בצד השמאלי של הפוליטיקה האוסטרלית, אך המרקסיזם שלו היה יותר אינטלקטואלי מאשר אקטיביסטי.
צ'יילד נהרג בשנת 1957 בהרי בלו.
הוא נפל אל מותו בנסיבות לא ידועות.
נטען כי מדובר בתאונה, אולם לאור נסיבותיו האישיות, סביר להניח כי צ'יילד התאבד.
אפשר שזה היה טבעי שבהיותו ארכאולוג עם ממצאים חומריים בלבד, נמשך לתאוריה קשתית המסבירה את ההתפתחות ההיסטורית כתוצאת שינויים באופני יצור.
היה זה ברור שבני האדם הקדומים היו ציידים-לקטים ושהציוויליזציה צמחה כאשר אלו פתחו את החקלאות ומאוחר יותר התרכזו בערים.
פיתוחים אלו, שהוא כינה "המהפכה הנאוליתית" ו"המהפכה האורבאנית", נחקרו לראשונה דרך הארכאולוגיה על ידיו, ועדיין משמשים כמושגים חיוניים בחקר הפרה־היסטוריה.
צ'יילד השתמש במונחים כתקופת הברונזה או תקופת הברזל כדרך לחקר מעברים בין רמות פיתוח חומרי, ולאו דווקא כאמצעי לתיארוך גרידא.
צ'יילד התבדל מחוקרים אחרים בכך שהדגיש כי התקופה ההלניסטית הייתה שיאה של הציוויליזציה הגרקו-רומית, ולא אתונה במאה ה-5 לפנה"ס, או האימפריה הרומית.
באגן הים התיכון המזרחי ההלניסטי, ובמיוחד באלכסנדריה, הוא ראה את פסגת העולם הקלאסי.
מה נתרחש בהיסטוריה; מאנגלית: ש' גילאי, מרחביה: ספרית פועלים ('נעורים'), 1950.
האדם – צבת ראשונה; מאנגלית: ח' אברבאיה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשי"ח.
וִיקְרֶם סֵת (נולד ב-20 ביוני 1952) הוא סופר ומשורר הודי בשפה האנגלית המתגורר באנגליה ובהודו.
כמה מספריו זכו להצלחה גדולה ותורגמו לשפות רבות.
סת נולד בכלכותה שבמערב בנגל.
בילדותו התגוררה משפחתו בערים שונות, בהן לונדון, שימלה ופטנה, והוא עצמו למד תקופות ארוכות בפנימיות.
אביו היה מנהל בחברת ההנעלה "באטה" ואימו שופטת בבית המשפט העליון בשימלה.
רבות מן הדמויות בספר "שידוך הולם" מבוססות על דמויותיהם של ידידיו ובני משפחתו, אך, כפי שאמר פעם, רק הכלב קַאדְלְז מופיע בשמו האמיתי, "כיוון שהוא לא יכול לתבוע אותי לדין".
סת למד בפנימיית דוּן היוקרתית בעיר דהראדון, המכונה לעיתים "איטון של הודו".
בראיונות הוא מספר כיצד סבל שם מבדידות ומהתנכרות מצד חבריו ללימודים, ושילב בספר "שידוך הולם" דמות של נער הסובל מהתעללות מצד חבריו ללימודים בפנימייה.
בגיל 17 עבר לבדו לפנימיית טוֹנברידג', דרומית ללונדון, ושם קיבל את תעודת הבגרות ועבר ללמוד פילוסופיה, מדע המדינה וכלכלה בקולג' קורפוס כריסטי באוניברסיטת אוקספורד.
הוא התקבל ללימודי תואר דוקטור באוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית, ושם, בשנים 1975 - 1986, בילה "אחת-עשרה שנה בלא לקבל דוקטורט בכלכלה".
בתקופה זו הוא גם למד כתיבת שירה וכתיבה יצירתית, ופרסם את שיריו הראשונים.
בשנים 1980–1982 ערך סת עבודת שדה באוניברסיטת ננג'ינג בסין, ובסוף תקופה זו חזר לביתו בדלהי בדרך היבשה; את חוויותיו ממסע זה תיאר בספרו הראשון בפרוזה, "מאגם הרקיע: מסע בשינג'יאנג וטיבט".
אף כי ספר זה זכה לשבחי הביקורת ולפרסים ספרותיים, פרץ סת לתודעת הציבור רק כשהתפרסם ספרו "The Golden Gate", או "שער הזהב", רומן הכתוב כולו בסונטות בסגנון פושקין, והעוסק בחייהם של בני שלושים-ומשהו בסן פרנסיסקו.
הרומן "שידוך הולם" יצא לאור ב-1993 והיה הרומן הארוך ביותר שנכתב עד אז באנגלית, וזכה להצלחה גדולה.
הספר תורגם לשפות רבות והפך את סת לאחד הסופרים המוערכים ביותר בשפה האנגלית.
בספריו בחר סת שלא להתמקד בתחום אחד, כי אם להתפרש על מגוון רחב של נושאים וז'אנרים.
בכל יצירותיו ניכרים הומור ואמפתיה, וכן הבנה מעמיקה של בני-אדם וחולשותיהם.
סת הוא ביסקסואל ובספרי השירה שלו ישנם שירי אהבה המופנים לגברים ולנשים; הספר "מוזיקה שקולה" מוקדש לבן-זוגו, הכנר פיליפ אונורֶה.
תמות ביסקסואליות והומוסקסואליות קיימות גם במספר מהרומנים שפרסם ובכללם ב"שער הזהב" ובאחת ממערכות היחסים ב"שידוך הולם".
שידוך הולם, 1993, (יצא בעברית בהוצאת זמורה-ביתן, תרגמה שרון פרמינגר)
מוזיקה שקולה, 1999, (יצא בעברית בהוצאת זמורה-ביתן, תרגמה דפנה לוי)
אריון והדולפין, 1994, הועלה באופרה האנגלית הלאומית למוזיקה מאת אלק רות.
מאגם הרקיע - מסע דרך שינג'יאנג וטיבט, 1983, יצא בעברית בהוצאת זמורה ביתן, תרגמה דפנה לוי (2001).
חיי שניים, ביוגרפיה של דוד אמו של הסופר, רופא שיניים שאיבד את ידו במלחמת העולם השנייה ואשתו, יהודייה גרמנייה, שרוב משפחתה נספתה בשואה, 2005, (יצא בעברית בהוצאת כנרת, תרגמה דינה מרקון).
וירג'יל איוון "גאס" גריסום היה אסטרונאוט בתוכנית מרקורי, תוכנית ג'מיני ותוכנית אפולו.
נספה בשרפה שפרצה בעת בדיקת מערכות של אפולו 1, במרכז החלל ע"ש קנדי, פלורידה.
גריסום בוגר במדעים בהנדסת מכונות מאוניברסיטת פרדו.
גריסום קיבל כנפי טיסה בשנת 1951. טס 100 גיחות קרב במלחמת קוריאה במטוסי F-86 בטייסת היירוט ה־334. לאחר שחזר היה למדריך טיסה במטוסי סילון בטקסס.
באוגוסט 1955 גריסום החל ללמוד הנדסה אווירונאוטית במכון הטכנולוגי של חיל האוויר בבסיס רייט-פטרסון באוהיו.
למד בבית הספר לטייסי ניסוי בבסיס חיל האוויר אדוארדס בקליפורניה, באוקטובר 1956, ובמאי 1957 חזר לבסיס רייט-פטרסון כטייס ניסוי בענף קרב.
גריסום היה אחד משבעת האסטרונאוטים שנבחרו לתוכנית מרקורי ב־1959. הוא הטיס את מרקורי 4, שכונתה "ליברטי בל 7" ("פעמון החירות 7"), הטיסה התת-מסלולית המאוישת והשנייה והאחרונה בתוכנית מרקורי, ב־21 ביולי 1961.
"ליברטי בל 7" שוגרה על גבי משגר מרקורי-רדסטון מכן השיגור LC-5 שבנמל החלל קייפ קנוורל, פלורידה, והגיעה לגובה 190.39 קילומטר לפני שהחלה לצלול חזרה במסלול בליסטי.
במהלך הטיסה גריסום דיווח כי המראה בחוץ הרבה יותר מרהיב מהחיישנים, והתצפיות גרמו לו לעיכוב בביצוע תמרוני ההכוון שהיה צריך לבדוק ולבצע.
הוא חש שהמערכת הגיבה באיטיות והעדיף את המערכת השנייה.
הליברטי בל נחתה במרחק 468.15 קילומטר מכן השיגור, סמוך לאיי הבהאמה.
הטיסה עברה ללא תקלות עד לנחיתה באוקיינוס, שבמהלכה הועף בפיצוץ פתח החירום, החללית הוצפה וגריסם היה בסכנת טביעה.
גריסום חולץ בזמן והחללית שקעה לתוך האוקיינוס.
החללית חולצה מהמים רק בשנת 1999.
למרות הצהרותיו של גריסום כי הוא לא שחרר את הדלת ופוצץ אותה לפני הזמן, היו שחשבו כי הוא היה אחראי לכך.
ועדת חקירה לא הייתה יכולה לקבוע בוודאות אם הוא לחץ בטעות.
גריסום עצמו ניסה מגוון רחב של תרחישים על דגם החללית כדי לבחון אם הוא היה יכול להפעיל בטעות, ללא הצלחה.
טיסות מאוחרות יותר הראו כי וולטר שירה ואסטרונאוטים נוספים נפגעו בידיהם מהרתע כאשר הם הפעילו את המתג והפיצוץ, וגריסום לא נפגע במהלך טיסתו.
לאחר משימה זו, החליטו בנאס"א לוותר על הענקת שם לחלליות.
גריסום מונה למפקד משימת AS-204, ששמה שונה מאוחר יותר לאפולו 1. החללית הייתה אמורה להיות המשימה המאוישת הראשונה בתוכנית אפולו.
בעת בדיקה לפני טיסה, שרפה שפרצה בתא הפיקוד של החללית, שאמורה הייתה להיות משוגרת ב־21 בפברואר, ושלושת האסטרונאוטים שהיו בה נהרגו: גריסום, אדוארד וייט ורוג'ר צ'אפי.
ההכרזה על צוות המשימה הייתה ב-21 במרץ 1966. מטרת משימת אפולו 1, אשר הייתה אמורה להמשך שבועיים, הייתה לבדוק את מערכות החללית ואת המערך הקרקעי.
ב-27 בינואר 1967, גריסום, וייט, וצ'אפי השתתפו בתרגיל הכנה לקראת שיגור בנמל החלל קייפ קנוורל לקראת השיגור שתוכנן להתבצע ב-21 בפברואר.
הצוות דגם את החמצן במערכת, אך הוחלט להמשיך בבדיקה.
בעיה זו חייבה את עצירת הספירה לאחור בשעה 17:40 (זמן מקומי).
בשעה 18:30:55 (23:30:55 GMT) זוהתה עליית מתח, ככל הנראה קצר חשמלי בצד השמאלי התחתון של התא.
למרות זאת, היה צורך בכלי מיוחד כדי לפתוח אותה.
העשן הכבד הפריע לפעולות החילוץ ועל פתיחת דלת זו.
לפי נוהל החירום, גריסום, שישב בצד ימין של תא הפיקוד, היה צריך לשחרר את הלחץ כדי לפתוח את הדלת הפנימית שנפתחה כלפי פנים, אולם הלחץ והחום הרב בחללית הקשו על האסטרונאוטים לפתוח ולהיחלץ.
לאחר 30 שניות של אש בסביבת חמצן טהור, אחד מקירות תא הפיקוד נפרץ בצד ימין בשעה 18:31:19 (23:31:19, 15 שניות מקריאת האש הראשונה), והאוויר המעורב עם חנקן גרם לייצור כמויות גדולות של עשן, אשר גרמו למות האסטרונאוטים.
בניסיונם להגיע אל האסטרונאוטים, הטכנאים נהדפו מפני האש בזה אחר זה, אך עד שהצליחו להגיע אליהם, היה מאוחר מדי.
כוחות הכיבוי הגיעו תוך שלוש דקות לאחר פתיחת הצוהר, ורופאים הגיעו זמן קצר לאחריהם.
האש כילתה 70% מחליפת החלל של גריסום, 20% מחליפת החלל של וייט ו־15% מחליפתו של צ'אפי, כיוון שישב הכי רחוק ממקום תחילת השרפה.
גריסום נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
היה חבר במסדר הבונים החופשיים, ואח בלשכת מיטשל מספר 228, מיטשל אינדיאנה.
צלב התעופה המצוינת ומדליית האוויר, על שירותו במלחמת קוריאה.
שלוש מדליות הצטיינות של נאס"א
כנפי אסטרונאוט של מפקדת חיל האוויר.
בשנת 1978, הוענקה לו לאחר מותו, מדליית הכבוד של הקונגרס בתחום החלל.
ויקראם אמבאלאל סַארַאבְּהַאי (בגוג'ראטית: વિક્રમ અંબાલાલ સારાભાઇ , 12 באוגוסט 1919 - 31 בדצמבר 1971) פיזיקאי ומהנדס הודי, אבי תוכנית החלל של הודו.
סאראבהאי כמייסד מוסדות מחקר מדעיים
במהלך פעילותו המדעית והמינהלית, יזם סאראבהאי והקים 43 מוסדות מחקר, פיתוח ומדע ברחבי הודו.
בתקופות מסוימות עמד במקביל בראש מספר ניכר של מוסדות מחקר אלה.
כחלק מהשנה הגיאופיזית הבינלאומית (1958-1957) הקים סאראבהאי מכון לחקר הקרינה הקוסמית, בהרי קשמיר.
סאראבהאי נחשב לאבי תוכנית החלל של הודו.
בכוח מנהיגותו והכריזמה שלו, הצליח לשכנע את הדרגים הפוליטיים בהודו לתמוך בהקמתה.
סאראבהאי הקים את מרכז החלל הראשון בהודו, בו מצויים מתקני ייצור, שליטה, בקרה ושיגור.
סאראבהאי עמד על כך שהודו זקוקה לעצמאות בחלל, קרי פיתוח לוויינים מייצור עצמי, משגרים ומערכות שליטה ובקרה.
ציטוט מדברים שאמר משמש כמוטו לסוכנות החלל ההודית עד היום, ומופיע במקורות רבים, כולל פרסומים של סוכנות החלל ההודית, תערוכות וכנסים בנושאי חלל:
מרכז החלל הגדול והחשוב ביותר של הודו נקרא על שמו של סאראבהאי.
במרכז זה מתבצעות רוב עבודות המחקר והפיתוח בתחום החלל בהודו, אך לא שיגורים לחלל.
הנחתת על הירח, כחלק ממשימת צ'אנדריאן 2, נקראת ויקראם, על שמו.
וירג'יל דודה (ברומנית: Virgil Duda; 25 בפברואר 1939 – 5 בספטמבר 2017) היה סופר ועורך יהודי ישראלי בשפה הרומנית.
דודה נולד בברלאד כבנם של אוקה סולומון וקארול ליבוביץ'.
סיים ב-1970, בהצלחה, את לימודי המשפטים באוניברסיטת בוקרשט והוסמך כעורך דין.
הוא היה יועץ משפטי של בית הזיקוק טלאז'ן (Teleajen), בפלוישט ועורך תסכיתים ומפיק של הסטודיו הקולנועי של בוקרשט בין השנים 1970 - 1987. לאחר עלייתו לישראל ב-1988 עבד כספרן ובין השנים 1989 - 2004, כעורך בעיתונים הישראלים בשפה הרומנית, "השעה האחרונה" (Ultima oră) ו"חיינו"
דודה היה סגן נשיא התאחדות הסופרים הישראלים בשפה הרומנית.
1993 פרס הארגון הציוני העולמי לכלל היצירה.
1994 פרס מועדון ארקדיה בתל אביב.
1999 פרס ציון של התאחדות הסופרים הישראלים בשפה הרומנית.
2001 פרס סבסטיאן קוסטין מטעם החוג התרבותי של ירושלים.
ויקרא רבה מחולק לשלושים ושבע פרשיות, אשר ככל הנראה היו מותאמות לסדר הקריאה הארץ ישראלי הקדום, או לפחות היו ערוכות ספרותית תוך שמירה על הזיקה לבית הכנסת, גם אם לא בהתאמה מלאה לפרשיות הנקראות על סדר היום.
כל פרשה בנויה מחטיבת פתיחתאות המהוות, בניגוד לבראשית רבה, את רוב הפרשה, מגוף הדרשה ולמעט שלוש פרשיות גם מדברי סיום.
בכמחצית מן הפרשיות מופיעה המילה גופא כמילת קישור לדרשה.
בדרשה עצמה חוזרים לדרוש פסוקים מתחילת הפרשה, פסוקים מפרשיה קודמת או שפותחים דיון לסוגיה אגדתית במבנה הדומה לסוגיה התלמודית הדרשות מסתיימות בעשרים וחמישה מהמקרים בדברי הגאולה העתידה, בשלוש בדברי תפילה וכפרת עוונות ובשש הנותרות הסיום מתבטא בסגירת המעגל הספרותי של הנושא הנידון בפרשה.
תוכנו של המדרש מהווה את הבסיס לכחמישים פרשיות בתנחומא, ונמצא מקביל בשישים פרשיות לתלמוד הירושלמי.
הפרשיות ברוב המקרים אינן זהות וישנה מחלוקת בין החוקרים איזה מן החיבורים שאב מן השני.
מדרש ויקרא רבה הוא מן הסוג "מדרש דרשני", כלומר מדרש שאינו מפרש את פסוקי הפרשה הנידונה, ועיקרו נשיאת דרשה על נושא מסוים, כאשר הפסוקים מהווים רק הבסיס לדברי הדרשן.
בסוג זה הפסוקים הנדרשים בכל פרשה הם פסוקים בודדים הפותחים את הפרשה, ולרוב הם יוצאו מהקשרם על מנת להוביל לנושא שהדרשן רוצה לדון עליו.
האמרות השונות לרוב יהיו בעלות לכידות תימטית ממבט העל של נושא הדרשה, אך שונים בנושא הפרטי בין אמרה לאמרה.
כמו כן בין פתיחתא לפתיחתא תשמר תכונה זו.
תכונה זו הביאה את לאופולד צונץ לתאר את תצרופת האמרות היוצרות יחדיו את הלכידות התימטית "כמעשה אמנות פסיפסים".
אחד ההסברים לשימוש בשיטה זו בויקרא רבה הוא שספר ויקרא דל בנושאים אגדתיים ורובו הגדול עוסק בפרטים ההלכתיים המסועפים של עבודת הקורבנות.
לכן בבואו של מחבר המדרש לחבר מדרש הצמוד לספר המקראי, אך גם מעוניין לעסוק במגוון נושאים רחב, נאלץ הוא להוציא את המקרא מידי פשוטו, ולהצטמצם למספר מועט ככל שניתן של פסוקים.
הפתיחתא מאופיינת בלקיחת פסוק רחוק מן הפסוק הנדרש; והדרשן, באמצעות היקשים, גזרות שוות ושאר מתודות פרשניות, מתווה דרך השתלשלות המסתיימת בפסוק עליו המדרש דן.
פתיחתא פשוטה היא פתיחתא המאופיינת בקשר מובהק המתגלגל בין דרשה לדרשה.
בניגוד למדרש בראשית רבה, המדרש על ויקרא מכיל בנוסף לפתיחתאות הפשוטות גם פתיחתאות מורכבות.
פתיחתאות אלו מורכבות מכמה חטיבות אשר נראות ללא קשר רעיוני ביניהן, אך בצירוף כולן יחדיו עולה החיבור בין הפסוק הרחוק לפסוק הנדרש.
דוגמה לדבר ניתח חננאל מאק בפתיחה הראשונה לספר ויקרא:
בתחילה מובאות ארבע דעות המפרשות על מי הפסוק בתהילים מדבר, כאשר כל דוגמה מנומקת באמצעות ראיות מפסוקים.
רבי תנחום אומר כי הפסוק מתהילים לא מדבר על מלאכים עליונים אלא בשליחים בני אדם.
דעה שנייה היא שהפסוק מדבר על נביאים.
דעה שלישית היא שהפסוק מדבר על שומרי שמיטה ודעה רבעית היא שהכתוב מדבר על בני ישראל שעמדו לפני הר סיני.
לכאורה אין קשר סיבתי בין הדרשות השונות וכל אחת עומדת בפני עצמה.
את החוט השוזר את הפירושים השונים מביא רבי תנחום בסוף הפתיחתא.
תחילה מביא רבי תנחום דבר שידוע במציאות.
נשיאת משא הכבד לאחד לא יהיה קשה לנשיאה באמצעות שני אנשים, ובאותו אופן דבר הקשה לנשיאה בשניים יהיה נוח לנשיאה בארבע.
ומכאן בהכללה אמור להיות דבר שקשה לאחד לשאת יהיה קל לאין ערוך לשישים ריבוא לשאת.
ואף על פי כן משה יכול היה לשאת את הדיבור האלוהי שבני ישראל לא עמדו בפניו.
מהדרשות שהובאו לעיל על קורא המדרש להסיק את עוצם גדולתו של משה.
לפי הפסוק בתהילים בני ישראל הם מלאכי ה' "גִּבֹּרֵי כֹחַ עֹשֵׂי דְּבָרוֹ", המשווים לשומרי שביעית, שמוסרים נפשם על המצוות, שמשווים לנביאים.
ואף על פי כן לא יכלו לעמוד בפני הדיבור ומשה עמד.
ללא הראיה הכוללת של סך הדרשות כל חלק הוא עצמאי וקטן, אך הראיה הכוללת של חיבור הדרשות זו לזו נדרשת מהקורא עצמו, ואין הוא יכול לעשות זאת ללא כל הדרשות יחדיו.
מדרש ויקרא רבה כתוב בעברית מעורבת בארמית גלילית, אך ניתן למצוא בו גם מילים יווניות.
בנוסף לשפה ניתן למצוא במדרש בעיקר אמוראים ארץ ישראלים אך מופיעים גם מעט אמוראים בבליים מהדור הראשון.
כמו כן מוזכרים בסיפורי החכמים גם שמות של מקומות בישראל אשר רובם מתרכזים באזור הגליל.
כמו כן ישנן בו עדויות על מנהגי ארץ ישראל הנוגדים את הפסיקה הבבלית.
מהדורת וילנא תרל"ח (1878), ומהדורות צילום שלה.
מהדורת ברלין תרס"ג (1903), ומהדורות צילום שלה.
מדרש רבה המבואר, הרב אברהם צבי שטינברגר.
מרדכי מרגליות, מדרש ויקרא רבה, ירושלים, הוצאת בית המדרש לרבנים באמריקה, תשי"ג-תשי"ד (1953-1954).
ויקרס סימן 6 הוא טנק קל מתוצרת בריטית שיוצר בתקופה שבין שתי מלחמות העולם על ידי חברת ויקרס ארמסטרונג.
טנק זה היה השישי (Mk VI) בסדרה של טנקים קלים.
הדגם השישי דמה מאוד לדגמים הקודמים פרט למספר שיפורים:
הצריח הוגדל על מנת לאפשר התקנת מכשיר קשר, הצוות הוגדל לשלושה, משקל הטנק עלה ל-4.9 טון דבר שסייע בניהוג הטנק, המנוע הוחלף למנוע חזק יותר עם 88 כ"ס (66 kw), ובכך עלתה מהירותו ל-56 קמ"ש.
הצוות מנה שלושה לוחמים: נהג, מקלען ומפקד שהיה גם הקשר.
עובי השריון היה בין 4 מ"מ ל-15 מ"מ.
שריון זה סיפק הגנה כנגד כדורי מכונת ירייה בלבד.
החימוש כלל מכונת ירייה בעלת קירור מים בקוטר "0.303 וכן מכונת ירייה בקוטר " 0.50 בצריח, שתיהן מתוצרת ויקרס.
ברבים מטנקים אלה הוכנסו שיפורים נוספים שהוגדרו במיספור של שלוש רמות שונות: MK VIC ,MK VIB ,MK VIA .
הדגם האחרון - Mk VIC כלל מספר פיתוחים כמו למשל הגדלת עוצמת המנוע על ידי התקנת שלושה קרבורטורים, וכן החלפת המקלע שבצריח בקוטר "0.50, במקלע כבד יותר מסוג "בזה" בקוטר 15 מ"מ
התפישה השגויה של ראיית הטנק כמחליפו המודרני של סוס הרכיבה ממלחמות עתיקות הייתה נחלתם של רוב מתכנני הטנקים הבריטים בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
התוצאה הייתה טנקים בעלי שריון קל,
תותח קטן קוטר אם בכלל.
הטנקים האלה סבלו מבעיות טכניות רבות.
לאחר הקרב על צרפת בקיץ 1940, ייוצר דגם נוסף נגד מטוסים בו הותקנו בצריח במקביל ארבעה מקלעי בזה בקוטר 7.92 מ"מ.
דגם זה נקרא AA MkI.
10 טנקים מסוג Mk-VIA נשלחו ב-1940 לאוסטרליה למטרות אימון.
בשנת 1941 היו לצבא הטורקי 13 טנקים מסוג Mk-IVb.
כאשר ייוצר הטנק הראשון מדגם MK-VI ב-1936, ראו בו אנשי המטכ"ל הבריטי את הטנק הקל הטוב ביותר שעלה באיכותו על כל טנק קל אחר בעולם.
כמו כן הם חשבו שהוא מתאים ביותר לתפקידי סיור ושיטור ברחבי האימפריה הבריטית והקולוניות השונות.
הטנק שימש היטב לסיור ושיטור בהודו הבריטית ובשאר הקולוניות דאז.
כאשר החלה הממשלה הבריטית להתחמש ב-1937, זה היה הטנק היחידי שכל תוכניות הפיתוח שלו הסתיימו והיה מוכן לייצור מיידי.
מספר שנים קודם לכן בשנת 1932 בוטלה תוכנית הצטיידות בטנק בינוני במשקל של 16 טון עקב בעיות תקציביות.
כתוצאה מכך כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, רוב הטנקים של הצבא הבריטי היו מסוג ויקרס MK-VI.
בסך הכל היו אז לצבא הבריטי 1,002 טנקי סימן 6, 79 טנקי שיוט סימן 1 וסימן 2, ו-67 טנקי חי"ר מטילדה סימן 1.
כאשר החל הקרב על צרפת במאי 1940, מרבית כוח הטנקים של חיל המשלוח הבריטי בצרפת היה מורכב מגרסאות שונות של הוויקרס סימן 6:
לדיוויזיה המשוריינת היו 2 גדודי טנקים כל אחד עם 28 טנקים קלים סימן VI.
לדיוויזיה המשוריינת הראשונה שנחתה בצרפת באפריל היו 257 טנקים, רובם מסוג Mk-VIB וכן Mk-VIC .
לגדוד הטנקים השלישי שהשתייך לדיוויזיה השלישית היו 21 טנקים מסוג זה.
לפי אחד המקורות (בני ניכלסון) השתתפו במערכה על צרפת 189 טנקים מסוג ויקרס MK-6.
רוב הטנקים האלה אבדו לבריטים בשדות הקרב של צרפת.
הם סבלו מנחיתות מלאה לעומת הטנקים הגרמניים מכל הבחינות: כוח אש, עובי שריון, עבירות, מהירות, טווח נסיעה ועוד.
עקב נחיתות זאת מעטים נשלחו לצפון אפריקה.
מספר מסוים של טנקים אלה שמשו לאימוני שריון במצרים עד שנת 1942. חלק קטן השתתפו בקרבות המדבר המערבי וחלק בקרבות באביסיניה.
קיימות מספר גרסאות להערכת כמות הטנקים מסוג זה שהיו בצבא המצרי בתש"ח.
גרסה אחת מדברת על גדוד עם כ- 20 טנקים וגרסה אחרת מדברת על כוח מצומצם יותר שכלל 2 - 3 פלוגות.
הקרב הראשון בו מוזכר השתתפות טנקים מסוג זה היה קרב יד מרדכי.
ביום החמישי לקרבות ב-23 במאי 1948 הפעילו המצרים מחלקת טנקים קלים מסוג זה..
הקרב השני בו הפעילו המצרים טנקים אלה היה ב-2 ביוני.
באותו יום תקפו המצרים את נגבה ממספר כיוונים.
מכיוון משטרת עיראק סויידאן ירדו שלושה טורים משוריינים: הטור המרכזי כלל 7 טנקים קלים רובם מסוג ויקרס סימן 6. הטור השני נע ממערב לו כ- 300 מטר דרומה.
טור זה כלל 4 שריוניות.
הטור השלישי שנע ממזרח לו כלל 8 שריוניות.
לפתע כאשר טור הטנקים היה די קרוב לגדרות הקיבוץ הוא סבב והחל בנסיגה.
המצרים שהבחינו באותו שלב ביחידת הג'יפים של "חיות הנגב " שהגיעה מצפון מכיוון ג'וליס, נטו לחשוב שמדובר בכוח גדול.
פלוגת הג'יפים בפיקודו של כרמי פתחה באש על המצרים מכל הכלים והרושם שנוצר היה רב, דבר שגרם בסופו של דבר להחלטה מיידית על נסיגת הכוחות המצריים.
כיום נותרו כזיכרון מוזיאלי בעולם כולו ארבעה טנקים בלבד: אחד במוזיאון הטנקים הבריטי בבווינגטון (Bovington), אחד במוזיאון הטנקים הרוסי (Kubinka), אחד במוזיאון הטנקים באוסטרליה ורביעי במוזיאון יד לשריון בלטרון.
הוולנטיה היה מטוס תובלה דו-כנפי בריטי, שנבנה בידי חברת ויקרס (סומן בחברה כ-Type 264) עבור חיל האוויר המלכותי.
מרבית היחידות שיוצרו היו למעשה גרסה משודרגת של מטוס הוויקטוריה שקדם לו.
הוויקרס ויקטוריה בעל מנועי הנאפייר-ליאון (Napier Lion) שירת בהצלחה בחיל האוויר המלכותי כמטוס תובלה והפצצה.
עם התיישנותם של המנועים ב-1932 התעורר הצורך לשדרג את המטוס עם מנועים חזקים יותר.
המנוע שנבחר היה הבריסטול פגסוס (Bristol Pegasus) והוחלט בחברה על שדרוג בשני שלבים: בשלב הראשון שנקרא ויקטוריה סימן IV נשמרה השלדה המקורית, דבר שהגביל את כושר הנשיאה המרבי של המטוס.
בשלב השני נעשה שימוש בשלדה מחוזקת שניצלה באופן טוב יותר את ביצועיו המשופרים של המנוע.
גרסה זו נקראה ויקרס ולנטיה וטיסת הבכורה בוצעה ב-1934. הוולנטיה היה זהה חיצונית לוויקטוריה סימן IV, אך התאפיין בגלגל נחיתה בקצה זנבו בעוד בוויקטוריה נשמר מחליק הזנב (Tailskid).
חיל האוויר המלכותי הזמין 28 מטוסי ולנטיה חדשים ו-54 נוספים הוסבו ממטוסי ויקטוריה קיימים (סומנו בחברה כ-Type 278).
אספקת המטוס החלה במאי 1934 והייצור נמשך עד 1936.
הוולנטיה נכנס לראשונה לשירות בטייסת מס' 70 בבסיס חיל האוויר המלכותי בהינאהידי (Hinaidi), עיראק ב-1934. לאחר מכן צוידו בוולנטיה טייסות נוספות שהוצבו בהודו ובעיראק.
בדומה למטוסים מסוגו ששירתו לפניו, כגון הוויקרס ורנון והוויקטוריה, גם בוולנטיה נעשה שימוש נרחב למבצעי הטסת מטען וחיילים ברחבי המזרח התיכון ולמשימות הפצצה באמצעות מתלים תחת הכנפיים.
כמו כן, במספר מטוסים הורכבו רמקולים לצורכי ניסוי בלוחמה פסיכולוגית כדי למסור הודעות לאוכלוסייה מן האוויר (למשל, במבצעי שיטור כנגד שבטים מורדים).
בולנטיה גם נעשה שימוש בניסויי תדלוק אווירי.
הוולנטיה גם לקח חלק בפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן ב-25 באוגוסט 1941, כאשר שישה מטוסים העבירו כוחות לתפיסת שדה הנפט בהאפט קל (Haft Kel).
שני מטוסים התרסקו בנחיתה ללא אבדות בנפש.
הוולנטיה נשאר בשירות כמטוס קישור בעיראק ואיראן עד לשנת 1944.
ולנטיה סימן I: מטוס לתובלה צבאית עבור חיל האוויר המלכותי.
הוולנטיה היה בשירות המדינות הבאות:
מנוע: כוכבי, 2 X בריסטול פגסוס (Bristol Pegasus) סימן II L3 או M3, 650 כ"ס כל אחד
מהירות מקסימלית: 209 קמ"ש בגובה 1,524 מטר
פצצות: עד 997 ק"ג במתלים תחת הכנפיים.
הוויקרס וילדביסט (באפריקאנס: Vickers Vildebeest, גנו) היה מטוס דו-כנפי ודו-מושבי בריטי אשר שימש כמפציץ טורפדו.
על אף שטיסת הבכורה בוצעה ב-1928, שירת המטוס בחיל האוויר המלכותי עד למלחמת העולם השנייה, עת פעלו הווילדביסט המבצעיים האחרונים שנותרו כנגד האימפריה היפנית בסינגפור ובג'אווה, ב-1942.
ב-1931 פותחה גרסה מוצלחת הזהה כמעט לחלוטין לווילדביסט, הווינסנט , ששימשה כמפציץ קל ובתפקידי סיוע לכוחות קרקע, פעלה בעיקר במזרח התיכון ובמזרח אפריקה ונותרה בשירות מבצעי עד תחילת 1943.
הוויקרס וילדביסט תוכנן בעקבות מכרז משרד האווירייה הבריטי, מס' 24/25, לבניית מפציץ טורפדו לפעולה מבסיס יבשתי, אשר יחליף את ההוקר הורסלי.
אב הטיפוס של הווילדביסט, שסומן כ-Vickers Type 132 הוטס לראשונה באפריל 1928, עם מנוע כוכבי מסוג בריסטול יופיטר סימן VIII.
לאחר הערכה ראשונית, נבחן הווילדביסט כחלק מרשימה מצומצמת יותר של מטוסים מתחרים שכללה את הבלאקבורן ביגל וההנדלי פייג' הארה.
מכיוון שמנוע היופיטר גרם לרעידות במטוס, הותאם באב טיפוס נוסף, ה-Vicker Type 204, מנוע חדש מסוג ארמסטרונג סידלי פנתר, ולאחר בחינה נוספת, אושרה זכייתו של הווילדביסט במכרז.
הבעיות במנוע נמשכו, ונפתרו רק לאחר התקנת גרסה משופרת של היופיטר, שמאוחר יותר נודעה כבריסטול פגסוס.
המטוס היה בעל שלדת מתכת מכוסה בבד, עם זוג סמוכות בין כנפיו, כנפיים אשר היו ממוקמות במדויק זו מעל זו.
תא הטייס הקדמי הפתוח היה ממוקם תחת שפת הכנף המובילה העליונה, בעוד עמדת התצפיתן הייתה שקועה יותר וממוקמת בחלקו האמצעי של גוף המטוס.
חימושו של המטוס כלל מקלע ויקרס בקוטר 7.7 מ"מ מקובע לירי קדימה בין להבי המדחף, ומקלע לואיס בקוטר 7.7 מ"מ הניתן להזזה בתא האחורי.
ההתקן לנשיאת הטורפדו היה ממוקם תחת גוף המטוס בין שתי רגלי כן הנסע.
סדרת הייצור הראשונה הוזמנה על ידי חיל האוויר המלכותי ב-1931 עבור תשעה מטוסים, כאשר המטוס הראשון מסדרה זו טס לראשונה בספטמבר 1932. הזמנות נוספות הגיעו, כאשר בסדרת הייצור הגדולה של גרסת הווילדביסט סימן II נוסף איש צוות שלישי, ו-111 יחידות סופקו לחיל האוויר המלכותי.
גרסת הווילדביסט סימן IV הציגה מנוע כוכבי חדש וחזק משמעותית מקודמו, בעל 825 כ"ס, הבריסטול פרסאוס, עם שסתום שרוול ובתוך בית מנוע ששיפר את ביצועיו האווירודינמיים של המטוס: המהירות המרבית עלתה ל-251 קמ"ש ומהירות הנסיקה ל-4.3 מטר לשנייה.
לפרסאוס הייתה בעיה של התחממות-יתר, ולכן לא נעשה בו שימוש באזורים בעל אקלים טרופי, מה שהביא לייצור 18 יחידות בלבד מגרסה זו ששירתו בטייסות שבסיסן באי הבריטי.
ב-1931 תכננה ויקרס, כפיתוח פרטי, גרסה של הווילדביסט אשר תשמש כמטוס לסיוע לכוחות יבשה, ותחליף את הווסטלנד ואפיטי והפיירי IIIF שהיו פרוסים במזרח התיכון לתמיכה בצבא הבריטי.
מבחנים מוצלחים של שיתוף פעולה אווירי-קרקעי בוצעו במזרח התיכון, סודאן ומזרח אפריקה במטוס וילדביסט סימן I מוסב בשנים 1932–1933. כתוצאה מכך נוסח מכרז מס' 16/34 על פי תכונות הווילדביסט המוסב שקיבל את השם ויקרס וינסנט.
ההבדלים בין מטוסי הווינסנט לווילדביסט היו מינימליים, כאשר את הציוד לשיגור טורפדו החליף מכל דלק נוסף.
לווינסנט היו שלושה אנשי צוות ומנוע מסוג בריסטול פגסוס סימן IIM3 בעל 660 כ"ס.
197 מטוסי וינסנט נבנו או הוסבו ממטוסי וילדביסט עבור חיל האוויר המלכותי שנים 1934–1936.
הווילדביסט נרכש בכמות גדולה יחסית על ידי חיל האוויר המלכותי החל מ-1931 ונעשה בו שימוש כמפציץ טורפדו, עת נכנס לראשונה לשירות מבצעי באוקטובר 1932 בטייסת מס' 100 והחליף את ההוקר הורסלי.
ארבע טייסות קו-ראשון של מפציצי טורפדו צוידו בווילדביסט, כאשר שתי טייסות הוצבו בסינגפור (טייסת מס' 100 שהועברה מבריטניה ב-1933, וטייסת מס' 36, שהחליפה את מטוסי ההורסלי שלה ב-1935) ושתיים נוספות (22 ו-42) בבריטניה.
הווינסנט נכנס לשירות מבצעי ראשון בטייסת 84, שבסיסה בשועביה שבעיראק, בדצמבר 1934, והחל להחליף את מטוסי הטייסות לתפקידי סיוע ברחבי המזרח התיכון ואפריקה.
עד 1937 צוידו בווינסנט שש טייסות, ששירתו בעיראק, עדן, קניה, סודאן ומצרים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היו עדיין 101 מטוסים מסוג וילדביסט בשירות חיל האוויר המלכותי.
הווילדביסט המשיכו בנסיונותיהם לתקוף את היפנים בעודם מתקדמים מצפון מלאיה לדרומה, וספגו אבדות כבידות ממטוסי קרב, במיוחד כאשר לא ניתן היה לספק להם חיפוי ממטוסי קרב ידידותיים.
ב-26 בינואר 1942 נחתו היפנים באנדאו (Endau), בחופה המזרחי של מלאיה וכ-240 ק"מ מסינגפור, ותריסר וילדביסט מטיסות מס' 100 ו-36 נשלחו לתקוף את אזור הנחיתה.
על אף הליווי שניתן על ידי מטוסי ברוסטר בופאלו והוקר הוריקן, אבדו חמישה מטוסים.
ההתקפה חודשה בהמשך אותו היום, על ידי שמונה וילדביסט מטייסת מס' 36 ביחד עם שלושה פיירי אלבקור שהסתיימה בהפלתם של שישה וילדביסט ושני אלבקור.
הווילדביסט ששרדו התמזגו לטייסת אחת, מס' 36, ופונו לג'אווה.
ב-31 בינואר תקפו נחיתה יפנית בחופי רמבאנג (Rembang) וטענו להטבעת שמונה כלי שיט, אך במחיר אבדות נוספות.
זוג הווילדביסט האחרונים שנותרו מטייסת מס' 36 ניסו להימלט אל בורמה ב-6 במרץ, אך אבדו מעל סומטרה.
מטוסי הווילדביסט האחרונים של חיל האוויר המלכותי, שפעלו בטייסת מס' 217 מבסיסה בציילון, הוצאו משירות במהלך מרץ 1942.
מטוסי הווינסנט היו בתהליך החלפתם במטוסים חדישים יותר, כוויקרס ולסלי או הבריסטול בלנהיים, ועם פרוץ המלחמה עדיין נותרו 84 מהם בשירות.
הווינסנט פעלו במשימות הפצצה כנגד האיטלקים במהלך המערכה במזרח אפריקה וסיורים ימיים מעדן, ומטוס אחד תקף את הצוללת האיטלקית גלילאו גליליי, והביא לכניעתה.
מטוסי וינסנט נוספים פעלו כנגד העיראקים במלחמה האנגלו-עיראקית בשנת 1941. אחרוני המטוסים מסוג זה ששירתו בטייסת מס' 244 בשועביה שבעיראק הוצאו מפעילות מבצעית בינואר 1943 והוחלפו בבריסטול בלנהיים.
הווינסנט נותרו בשירות כמטוסי קו שני (בין השאר במשימות ריסוס כנגד פלישת הארבה לאיראן) עד 1944.
ספרד הזמינה את הווילדביסט ב-1932, וניתן רישיון לייצור מקומי של 25 יחידות (יחד עם אב הטיפוס שנשלח מבריטניה, פעלו בספרד בסך הכל 26 מטוסי וילדביסט) עבור הצי הספרדי אשר בוצע על ידי חברת CASA, כאשר מרבית המטוסים צוידו במנוע מסוג היספאנו-סואיזה HS600, אם כי נעשה שימוש גם במנועים מסוגים אחרים.
כ-20 מטוסי וילדביסט שרדו עד מלחמת האזרחים בספרד ולחמו בצד הרפובליקני כנגד הכוחות הלאומנים של פרנקו, כאשר חלקם צויד במצופים.
ב-1935 רכש חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד 12 מטוסי וילדביסט, ללא יכולת נשיאת טורפדו, למטרת סיור להגנת החופים.
27 וילדביסט נוספים נרכשו מעודפי חיל האוויר המלכותי בשנים 1940–1941 ובנוסף הוענקו במתנה כ-60 מטוסי וינסנט.
מטוסי הווילדביסט והווינסנט הניו זילנדיים שימשו גם במשימות מיפוי אווירי, מעטים שימשו לסיורים ימיים כנגד אוניות פשיטה גרמניות וצוללות יפניות (קומץ מטוסים הוצב באיי פיג'י בדצמבר 1941 במשימה זו).
תפקידם העיקרי של המטוסים הניו זילנדיים בתקופת המלחמה היה כמטוסי אימון לטיסה, תותחנות ותצפית.
כמחציתם הוצאו משירות עקב תאונות, והם הוחלפו על ידי הנורת' אמריקן הרווארד, החל מ-1942. המטוסים האחרונים הוצאו משירות ב-1944.
בימינו מתבצעות במוזיאון חיל האוויר של ניו זילנד עבודות לשחזור וילדביסט שמספרו NZ102, שחלקיו העיקריים אותרו במחסן גרוטאות בניו זילנד, בצירוף חלקים נוספים שהשתייכו למטוסים אחרים מדגם זה.
Type 244 - גרסת הייצור הראשונה, של מפציץ טורפדו דו-מושבי עם מנוע בריסטול פגסוס סימן IM3 בעל 600 כ"ס.
22 יחידות נבנו עבור חיל האוויר המלכותי בין 1931 ל-1933.
Type 258 - גרסה בעלת מנוע חזק יותר מסוג פגסוס סימן IIM3 בעל 635 כ"ס.
30 יחידות סופקו לחיל האוויר המלכותי ב-1933.
Type 267 - גרסת מפציץ טורפדו תלת-מושבית.
150 נבנו עבור חיל האוויר המלכותי וסופקו בין השנים 1935–1936. 15 יחידות שהיו בעבר בחיל האוויר המלכותי (כולל וילידביסט סימן II מוסב) הועברו מאוחר יותר לחיל האוויר המלכותי של ניו זילנד.
Type 277 - תריסר יחידות בעלי כנפיים מתקפלות ויכולת נשיאת מכלי דלק נתיקים, סופקו לחיל האוויר המלכותי הניו זילנדי ב-1935.
Type 286 - גרסה דו-מושבית עם מנוע מסוג בריסטול פרסאוס בעל 825 כ"ס.
18 יחידות נבנו עבור חיל האוויר המלכותי, מתוכם נמכרו מאוחר יותר 12 יחידות לניו זילנד.
סדרה XI, גרסת מפציץ טורפדו עבור הצי הספרדי, עם מנוע מקורר-אוויר V-12 מסוג היספאנו-סואיסה 12L בעל 600 כ"ס.
אב הטיפוס הראשון שהותאם לסטנדרט זה טס לראשונה ביוני 1930. בנוסף לאב הטיפוס נבנו 25 יחידות נוספות ברישיון על ידי חברת CASA הספרדית.
Type 266 - גרסה תלת-מושבית לסיוע לכוחות קרקע עבור חיל האוויר המלכותי, עם מנוע בריסטול פגסוס סימן IIM3. 197 יחידות נבנו או הוסבו.
מפרט טכני (וילדביסט סימן III)
צוות: 3 (טייס, נווט ותצפיתן)
מנוע: כוכבי מקורר-אוויר, 1 X בריסטול פגסוס סימן IIM3, 635 כוחות סוס
מקלעים 1 X 7.7 מ"מ ויקרס מקובע לירי קדימה1 X 7.7 מ"מ לואיס על גבי כנה גמישה בתא האחורי
פצצות 500 ק"ג פצצות או טורפדו בקוטר 457 מ"מ
ויקרס ולינגטון היה מפציץ בינוני דו מנועי ארוך טווח מתוצרת בריטניה שתוכנן באמצע שנות ה-30 בידי חברת ויקרס-ארמסטרונגס.
בתחילת מלחמת העולם השנייה שימש המטוס כמפציץ הלילה העיקרי ב-RAF, בטרם הוחלף במטוסים ארבעה-מנועיים כבדים יותר מסוג האוורו לנקסטר.
המטוס המשיך בשירות במשימות אחרות, במיוחד ככלי לוחמה נגד צוללות.
הוא היה המפציץ הבריטי היחיד שייצורו נמשך לאורך כל שנות המלחמה.
הוולינגטון הוא אחד משני מפציצים בריטים מהתקופה אשר נקראו על שם ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, השני הוא הויקרס ולסלי.
מחוז וִיקֶקֶה (בטטום: Vikeke) הוא מחוז השוכן על החוף הדרומי של המדינה מזרח טימור.
האוכלוסייה במחוז מונה 65,245 אנשים שחיים בשטח של 1,781 קמ"ר.
המחוז גובל במחוזות באוקאו מכיוון צפון, לאוטם ממזרח ומנטוטו ממערב.
מחוז זה הוא הגדול ביותר מבחינת שטח מכל שאר המחוזות במדינה.
אוטו לארי (הייתה ידועה בזמן הכיבוש הפורטוגזי בטימור בתור לאכה (Leça) ובטטום: Watulari) (מס' תושבים: 16,972, שטח: 294.13 קמ"ר)
וירג'יל ואן דה פוט הוא גולש סקי ישראלי-בלגי בתחום הסקי אלפיני.
הוא ייצג את ישראל באולימפיאדת החורף (סוצ'י 2014).
ואן דה פוט נולד באנדרלכט , בלגיה.
אמו ישראלית ויש לו אזרחות כפולה.
ואן דה פוט התחיל להתחרות בשנת 2009 כשהוא מייצג את בלגיה.
ב-2009/2010 סיים בדירוג מס' 1 לנוער בבלגיה בסלאלום וסופר G, ומספר 2 לנוער בבלגיה ובסלאלום הענק.
גולש הסקי הצעיר ביותר שהשתתף באליפות העולם ב-2011. הוא בחר לייצג את ישראל כדי שתהינה לו יותר הזדמנויות להשתתף בתחרויות.
באולימפיאדת סוצ'י (2014) אמור היה ואן דה פוט להתחרות בסלאלום ובסלאלום הענק.
אך הוא נפצע בחימום לפני התחרות ולכן לא הופיע לתחרות.
וירג'יל גריפית', (יליד 1983) הידוע גם בכינוי Romanpoet, הוא מתכנת אמריקאי, אשר התפרסם בשל יצירת התוכנה WikiScanner, סורק המאפשר לנתח עריכות אנונימיות בוויקיפדיה, ובשל התביעות שהוגשו נגדו על ידי חברת Blackboard Inc בשנת 2003, כאשר איים לפרסם מידע על חולשות בתוכנה שלהם.
הוא פרסם מאמרים על חיים מלאכותיים ועל תאוריית המידע המשולב.
בפיתוח WikiScanner תיאר גריפית' את משימתו כ"ליצור אסונות יחסי-ציבור קטנים לחברות וארגונים שאני לא אוהב".
בשנת 2019 נגזר עליו מאסר של 5 שנים ושלושה חודשים על העברת מידע על מטבעות קריפטו לצפון קוריאה, אשר עלול לסייע לה להתחמק מסנקציות.
גריפית' נולד בברמינגהאם, אלבמה, וגדל בטוסקלוסה הסמוכה.
הוא סיים את בית הספר למתמטיקה ומדעים של אלבמה בשנת 2002 ולאחר מכן למד מדעים קוגניטיביים בניו-קולג' באוניברסיטת אלבמה.
במהלך לימודיו היה חבר באספת מאלט.
הוא עבר לאוניברסיטת אינדיאנה בשנת 2004, אך חזר לאלבמה לסיום הלימודים באוגוסט 2007 וסיים בהצטיינות.
בשנת 2007 היה גריפית' סטודנט לתואר שני במערכות מחשוב ומערכות עצביות.
הוא שויך למכון סנטה פה כחוקר אורח.
בשנת 2014 קיבל גריפית' דוקטורט מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה בהנחיית כריסטוף קוך, כאשר נושא התזה שלו היה חישוביות ומערכות נוירונים.
גריפית' נאם בכנסי ההאקרים Interz0ne, PhreakNIC, וHOPE.
בכנס Interz0ne 1 בשנת 2002 הוא פגש את בילי הופמן שהיה אז סטודנט בג'ורג'יה טק, וגילה פירצת אבטחה במערכת כרטיסי הזיהוי המגנטיים של הקמפוס שנודעה בשם "BuzzCard".
הוא והופמן המשיכו בשנה שלאחר מכן ללמוד על הפרצה, ותכננו להרצות בכנס Interz0ne 2 באפריל 2003. עם זאת, כמה שעות לפני ההרצאה, הוא והופמן קיבלו צו הפסקה מנהלי מעורכי דין תאגידיים שפעלו מטעם חברת Blackboard Inc.
יומיים לאחר מכן, הוגשה גם תביעה בטענה שהם גנבו סודות מסחריים והפרו את הDMCA ואת חוק הריגול הכלכלי.
מאוחר יותר הסתיימה התביעה בהסדר טיעון.
ב-14 באוגוסט 2007 שחרר גריפית' את כלי התוכנה WikiScanner, העוקב אחר עריכות מאמרים בוויקיפדיה מחשבונות שאינם רשומים, מאתר את כתובות IP מהן בוצעו, ומזהה את התאגידים או את הארגונים שאליהם הם משתייכים.
על פי הBBC סייע הדבר לזהות כי מידע שנכתב על המפלגה הדמוקרטית, הCIA, הותיקאן וחברת דייבולד-ניקסדורף העוסקת במכונות הצבעה ממוחשבת בוצעו ממחשבים השייכים לאותם גופים..
הכלי זיהה מצד הCIA גם עריכות ששינו את המונח "הצבא הכובש" ל"הצבא המשחרר" בהקשר של צבא ארצות הברית בעיראק, והערה בדף השיחה של הערך על נשיא איראן מחמוד אחמדינג'ד..
בשנת 2008, עיצב גריפית' ביחד עם אהרון שוורץ את שרת הפרוקסי של Tor2web.
ב-2016 עמד במרכזה של סערה לאחר שהציע למכור לאינטרפול ולרשויות בסינגפור מידע שאסף על המשתמשים בTor2web, שאמורה הייתה להיות אנונימית.
בעקבות הזעם עליו בקהילה הפסיק את פעילותו בתחום.
ב-2013 שימש מנטור לויטליק בוטרין ויועץ לצוות שפיתח את רשת המטבע המבוזר את'ריום.
ב-2016 הצטרף לצוות כ"מוביל הפרויקטים המיוחדים", הוביל את "התאחדות האת'ריות התעשייתי" העוסקת בשילוב את'ריום בעולם העסקי, ויצר את "Ethereum Research", אתר מרכזי בקהילת האת'ריום.
עם מעצרו ב-2019 הכחישה ההתאחדות את מעורבותה במעשיו, ואף מחקה אותו מרשימת מוביליה, על אף היותו מנכ"ל משותף בה.
ב-28.11.2019 נעצר גריפית' על העברת מידע טכני לצפון קוריאה במהלך כנס בנושא בלוקצ'יין שהתקיים שם.
גריפית' הגיע לכנס בשנת 2018 על ידי הסתננות בגבול עם סין, לאחר שהרשויות בארצות הברית לא אישרו לו כניסה לצפון קוריאה.
בכנס הוא העביר בכנס הרצאה בשם "בלוקצ'יין ושלום", אם כי תמונה מהכנס מציגה דווקא תמונה של גריפית'כשברקע מצגת עם הכיתוב "איך התחמקתי מסנציות ואיך גם אתם יכולים, שימוש באתריום כדי להתחמק מסנקציות ב-2019".
על פי הרשויות בארצות הברית, ההרצאה כללה שיטות להימנעות מסנקציות באמצעות חוזים חכמים, כיבוס כספים באמצעות העברות בינלאומיות, התעשרות בלתי חוקית ומימון פרויקטים אסורים.
הם גם טענו שבהמשך הכנס החל לתכנן מסחר קריפטו בין שתי הקוריאות וקרא לאזרחי ארצות הברית להשתתף בכנס הבא בסדרה.
העדויות בנושא מהכנס עצמו מעטות וסותרות.
גריפית', שרוב זמנו נמצא בסינגפור, נעצר בעת שביקש לוותר על אזרחותו האמריקאית בעת נחיתה בנמל התעופה בלוס אנג'לס.
הוא הואשם על ידי ממשלת ארצות הברית בארגון כנס על השימוש בבלוקצ'יין למטרת השתחררות מהמערכת הבנקאית העולמית (SWIFT, שנשלטת לחלוטין בידי ארצות הברית), ולמטרת הקלת הסחר בין שתי הקוריאות.
בנובמבר 2019 הופיע גריפית' בפני בית משפט כשהוא מואשם ב"קשירת קשר עם צפון קוריאה במהלך 2018", סעיף שהעונש עליו עלול להגיע ל20 שנות מאסר.
לבסוף, ב-27.9.2021, נידון גריפית' נידון לעונש הנמוך-יחסית של 5 שנים בכלא ולקנס של מאה אלף דולרים, כחלק מעסקת טיעון שהובילה להודאה שלו בהודעות טקסט ובמיילים על שיתוף המידע בשביל לסייע לממשל בצפון קוריאה להתחמק מסנקציות.
עורך הדין שלו טען בין יתר כי אובחן בכלא כסובל מהפרעת אישיות נרקיסיסטית ומהפרעה טורדנית-כפייתית, וכי הוא בטיפול פסיכיאטרי, וגריפית' עצמו הביע חרטה על מעשיו וציין כי סביבתו הקרובה הזהירה אותו מנסיעה לצפון קוריאה.
וירבאליס (בליטאית: ; בפולנית: Wierzbołów; ביידיש: ווירבאלן) היא עיירה במחוז מריאמפולה שבליטא, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
העיירה נזכרת לראשונה בתחילת המאה ה-16. בשנת 1593 הוענקו לווירבאליס זכויות עיר.
בשנת 1851 חוברו המסילה הפרוסית והמסילה הרוסית בסמוך לעיירה
בשנת 1861 נבנתה בסמוך לעיירה תחנת רכבת בקו סנקט פטרבורג-ורשה.
בעקבות הקמת תחנת הרכבת, הוקם מסוף מטען בעיירה הסמוכה קיבארט.
שתי העיירות שכנו סמוך לגבול עם פרוסיה המזרחית (אז חלק מן הקיסרות הגרמנית) והמסוף שימש לאחסון סחורות.
עקב כך, החלה קיבארט לצמוח ולהתפתח בעוד שפיתוחה של וירבאליס נעצר.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בקרבות בין הצבא האדום והוורמאכט הנסוג, פוצצו הגרמנים את כנסיית העיירה וזו לא נבנתה יותר מחדש.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-600 יהודים, ופעלו בה בית ספר עברי, שני בתי כנסת וחוגים ציוניים.
פעילות זו הופסקה עם סיפוח ליטא לברית המועצות בשנת 1940.
עם פרוץ מבצע ברברוסה, ב-22 ביוני 1941, נכנסו לעיירה הגרמנים, וכוננו בה שלטון ליטאי.
עד מהרה הוטלו על יהודי היישוב גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב והגבלות תנועה.
ב-10 ביולי 1941 ריכזו הליטאים את כל הגברים היהודים בני 16 ומעלה מהעיירה, ורצחו אותם בתעלות נגד טנקים מצפון לעיירה.
יתר יהודי העיירה, נשים וילדים, רוכזו בגטו שהוקם בה, אליו הובאו גם יהודים מקיבארט הסמוכה.
יושבי הגטו נלקחו מדי יום לעבודות כפייה, ולאחר זמן קצר נרצחו הנשים המבוגרות והחולות בו.
ב-11 בספטמבר 1941, בשעת לילה, נרצחו כל יתר יהודי הגטו בתעלות.
וירג'יל סקוט וורד (; 19 במרץ 1916 — 16 בפברואר 2003) היה פרופסור אמריקני לחינוך, ממייסדי תוכנית החינוך למחוננים בארצות הברית.
הראשון שתבע הפרדה (דִּיפֶרֶנְצְיַאצְיָה) בחינוך מחוננים, ודרש לבסס את הוראת המחוננים על שיטות מדעיות אקסיומטיות.
נולד בעיר יוניון (Union, S.C)) שבדרום קרוליינה בארצות הברית ב-19 במרץ 1916, לג'ון לואיס (John Lewis) וביאטריס (Beatrice) סקוט וורד.
התייתם מאימו בגיל צעיר וגדל בבית סבתו, וירג'יניה סקוט.
במלחמת העולם השנייה שירת בחזית האירופית.
את התואר הראשון סיים באוניברסיטת וופורד (Wafford College) ולקח חלק בסגל ההוראה.
את התואר השני שלו סיים באוניברסיטת דיוק.
את הדוקטורט עשה באוניברסיטת צפון קרוליינה בצ'ייפל היל.
בשנת 1956 הגיע לאוניברסיטת וירג'יניה, שם לימד במשך 30 שנה בין השנים 1956 ועד 1986.
בשנת 1963, בהזמנת המושל של צפון קרוליינה טארי סנפורד, הקים וורד בית ספר למחוננים, ראשון מסוגו בארצות הברית: "בית הספר של מושל צפון קרוליינה" (North Carolina Governor's School).
בית הספר הציע נושאי לימוד מורחבים למחוננים, שלא היו מוכרים עד אז בבתי-הספר הרגילים, כמו מתמטיקה מורחבת, מדעי החברה, מדעי הרוח, מדעי הטבע, ריקוד, דרמה, סטטיסטיקה, כתיבה יצירתית ומוזיקה.
במהלך הקריירה שלו, כיהן כנשיא התאחדות בריאות הנפש בדרום קרולינה (South Carolina Mental Health), נשיא התאחדות המחוננים (Association of the Gifted) ונשיא התאחדות המחוננים הדרום מזרחית (Southeastern Association of th Gifted) בארצות הברית.
וורד האזין למוזיקה קלאסית (לווגנר ומאהלר) ולמוזיקת בלוז (לסאצ'מו וריי צ'ארלס).
הוא ניגן על קלרינט והיה חלק מהתזמורת הפילהרמונית של דרום קרוליינה, הספרטנבורג (the Spartanburg).
היה נשוי לאלין מקנייל מווינסטון סאלם (Alyne McNeill Ward, of Winston-Salem).
נולדו להם שתי בנות ובן - פטרישה וורד קפס (Patricia Ward Capps), רבקה ג'יי וורד (Rebecca J.
וורד נפטר בשרלוטסוויל, וירג'יניה, ארצות הברית ב-16 בפברואר 2003, בעקבות דלקת ריאות ואירוע לב.
וורד היה חלוץ בתחום חינוך מחוננים.
הוא גרס כי תלמידים בעלי יכולת אינטלקטואלית גבוהה במיוחד זקוקים לחינוך נפרד.
הדגש ששם על דיפרנציאליות בחינוך היה רעיון חדש בתקופתו.
חיבוריו בנושא השפיעו רבות על פיתוח תוכניות החינוך למחוננים ברחבי ארצות הברית.
גישתו דגלה בהרחבת כל תחומי הידע באשר לחינוך מחוננים וכדרך חיים בכלל.