tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפנקס נחשב כפק"ל (ציוד) חובה לצד תעודת חוגר ותחבושת אישית והוא מלווה את החייל עד לתום שירותו.
תוכן התעודה בן ארבעת הדפים נקבע בפקודות מטכ"ל "תעודות צבאיות 30.0106".
תוכן התעודה נכתב בעברית, אנגלית ובצרפתית שהייתה השפה הדיפלומטית בעת הקמת המדינה ובה נכתבה גם אמנת ז'נבה.
לפי הפקודה, בעת פעילות מבצעית או תרגיל בקרבת גבולות המדינה, חייל ישא את פנקס השבי לבדו ללא תעודות זיהוי נוספות למעט כרטיס זיהוי רפואי או דתי.
בדף הראשון מופיעות הוראות בסיסיות בעת נפילה בשבי המורות לחייל השבוי למסור פרטים בסיסיים בלבד, להציג את התעודה בפני שוביו ולא למסור מידע נוסף.
הפנקס אינו משמש לזיהוי החייל בשגרה כתעודות אחרות אך לתקופה מסוימת שימש הפנקס לזיהוי בוועדת הקלפי בבחירות לרשויות המקומיות בישראל.
פנקס חיסונים הוא רשומה רפואית לתיעוד החיסונים שאדם חוסן בהם מלידתו, שמשמשת למעקב רפואי ומניעת מתן חיסון כפול.
הפנקס הוא מסמך רשמי האמור לשמש לאורך כל חיי המטופל, ולעיתים מורכב מרישום אחד או יותר.
בעוד שתעודת החלמה ניתנת למטופל לאחר שכבר נדבק במחלה והחלים ממנה, פנקס חיסונים נבדל ממנה בעידוד ההתחסנות המוקדמת שתמנע או תקל את חומרת ההידבקות במגפה.
ראשיתה של תעודת ההתחסנות באמנה שאישרה ועידת התברואה הבין-לאומית כחלק מתקנות התברואה הבין-לאומיות בשנת 1933 בהאג שבהולנד, ובה נקבע לראשונה הנפקת תעודות אישור התחסנות שעיצובן אושר ב-1935 ועודכן ב-1944. הארגון הכיר בהנפקת תעודות לחמש מחלות בהן קדחת צהובה, טיפוס הבהרות ואבעבועות שחורות.
ארגון הבריאות העולמי הוקם בשנת 1946, אימץ בשנת 1951 את תקנות הבריאות הבין-לאומיות שנקבעו בוונציה שהסדירו את הנושא מאז.
הפנקס הבינלאומי הוא בצבע צהוב ואותו מקבלים בין השאר תיירים המתחסנים במרפאות מטיילים.
פנקסי החיסונים בישראל עברו מספר גלגולים בהם פנקס חיסונים צהוב ובהמשך בכריכה כחולה ועד לפנקס דיגיטלי המתועד בקופות החולים.
בחלק מהקופות הונפק פנקס בצבע ורדרד למחוסני טטנוס.
הפנקס מונפק עם קבלת חיסון ראשון בלידה ומלווה את התינוק בהמשך בחיסונים הנוספים בטיפת חלב.
ישנם חיסונים נוספים הניתנים בחטיבה ובתיכון כחיסון לחצבת, שעלת ושפעת.
אחות בית הספר אחראית לרישום ומעקב.
בשנת 2017, קבע משרד הבריאות כי ינוהל מאגר ממוחשב שירכז את הנתונים כולל התיק הרפואי מלשכת הגיוס של חיל הרפואה ומרפאות המטיילים.
בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בישראל, הוענק תו ירוק למחוסני חיסון נגד COVID-19 שאפשר למי שקיבל את כל מנות החיסון, להיכנס למקומות בילוי, לטייל ולהיכנס למקומות סגורים.
על התו נמתחה ביקורת ציבורית בטענה לפגיעה בפרטיות, ואיסוף נתונים על אזרחים.
לאחר מכן נחקק חוק בכנסת המאפשר לרשויות מקומיות לאסוף מידע על אזרחים שסירבו להתחסן.
כמסמך רשמי, קבע משרד הבריאות כי יירשמו נתונים חשובים רבים בהם פרטי החיסון, תאריך ומספר המנה אם מדובר בחיסון רב-מנתי.
בנוסף נרשמים שם התרכיב, למעקב, שם מבצע החיסון בין אם מדובר באחות קהילה, או רופא ותגובות חריגות לאחר מתן החיסון.
כמו כן, נרשמות סיבות שבעקבותיהן הוחלט שלא לחסן כנגד מחלה מסוימת, לדוגמה אם חלה באבעבועות רוח ואין צורך במנה נוספת לאחר מחלה.
בעקבות התפתחות הטכנולוגיה, הונפקו בתחילה מדבקות נתלשות על גבי מזרק החיסון לתלישה והדבקה ברורה יותר בפנקס כתחליף לכתב יד שעשוי להיות לא קריא.
לאחר המעבר לניהול רשומות רפואיות באופן דיגיטלי, הפך המעקב לפשוט וקל יותר והרישום מפורט וממוחשב.
שחזור פנקס שאבד, ידרוש בדרך כלל פניה לגופי בריאות שונים בהם טיפת חלב, קופת החולים, משרד הבריאות וצה"ל לאיתור המידע ההיסטורי להנפקת פנקס חדש.
במקרה וחלק מהחיסונים לא נרשמו באופן ממוחשב, ייתכן ולא ניתן יהיה לשחזר את המידע באופן מדויק ויידרש ייעוץ פרטני עם רופא או בדיקה סרולוגית לאיתור נוגדנים למחלות מסוימות.
על נושאו, להביאו לכל חיסון לצורך השוואה ורישום החיסון הניתן.
כך למשל בעת חיסון בבית ספר על ידי אחות קהילה ובלשכת הגיוס בגיוס לצה"ל.
החיסונים נרשמים גם בפנקס שבי במקרה והחייל נפל לכוחות אויב.
פנקס הקבלנים הוא מאגר מידע המכיל פרטים על קבלנים בענף הבנייה.
הפנקס נועד לשמש כמקור מידע עבור לקוחות פוטנציאליים, רשויות מקומיות וגופים מקצועיים אחרים, ומספק פרטים כמו שם הקבלן, תחום ההתמחות, ניסיון קודם, רישיונות, ופרטי קשר.
פנקס הקבלנים מנוהל על ידי יחידת רשם הקבלנים במשרד הבינוי והשיכון, בהתאם להוראות חוק רישום קבלנים לעבודות הנדסה בנאיות.
פנקס הקבלנים מהווה אמצעי לאימות הכשירות והמומחיות של קבלנים בתחומים שונים.
הוא מאפשר ללקוחות לבחור בקבלן לפרויקט שלהם על בסיס מידע מסודר ובדוק, מה שמקטין את הסיכון של בחירה בקבלן לא מתאים או לא מוסמך.
פנקס הקבלנים מכיל פרטי אישי מקצוע וחברות שעמדו בקריטריונים שקבע משרד הבינוי והשיכון, כולל ניסיון, מקצועיות והתנהלות תקינה.
המאגר מאפשר למצוא קבלנים מתחומים שונים כמו שיפוצים, עפר, בנייה, איטום, פיתוח חצרות, חשמלאות, תקשורת במבנים, דריכת בטון, בריכות מים והתקנת רמזורים, בין היתר.
קריטריונים על מנת להיכלל בפנקס:
ניסיון: נדרש ניסיון מינימלי של 5 שנים לענפים משניים, ובענף הבנייה, הניסיון נקבע בהתאם להשכלה המקצועית.
מקצועיות: בחלק מהענפים, המקצועיות נבדקת באמצעות מבחנים על ידי רשם הקבלנים, ובענפים אחרים, על הקבלן להוכיח שעבר הכשרות מתאימות.
התנהלות: פשיטת רגל או הרשעה בעבירה הקשורה לעיסוק המקצועי עלולה למנוע אישור בקשת רישום.
פרטים אישיים: שם הקבלן, פרטי התקשרות, וכתובת.
מידע מקצועי: תחום ההתמחות, רשימת פרויקטים שבוצעו, ופרטים על רישיונות והסמכות.
חוות דעת ודירוגים: משוב מלקוחות קודמים ודירוגים מבוססי מערכות דירוג מקצועיות.
עדכניות המידע: חשוב לוודא שהמידע בפנקס מעודכן, שכן פרטים כמו רישיונות והסמכות יכולים לפוג תוקף.
אובייקטיביות של חוות הדעת: יש להיות ערניים לאפשרות של חוות דעת מזויפות או לא אובייקטיביות.
שמירה על פרטיות: יש לוודא שהמידע המפורסם מכבד את פרטיות הקבלנים ומתאים לחוקי הפרטיות הרלוונטיים.
פנצרייגר 1 היה אמצעי לחימה נגד טנקים מסוג משחית טנקים שייצרה גרמניה הנאצית.
אמצעי לחימה זה היה גרסה ראשונה של הפנצרייגר, והוא היה בשימוש במלחמת העולם השנייה.
הפנצרייגר 1 היה בשימוש עד 1943.
הנשק "פנצרייגר 1" הוא פנצרייגר, אחד משני טיפוסים של משחיתי טנקים אשר יוצרו בגרמניה הנאצית.
הפנצרייגרים היו בשימוש בידי הוורמאכט, שמו הרשמי של צבא גרמניה הנאצית בשנים 1935–1945. נשקים אלו עוצבו על ידי חברת אלקט ויוצרו על ידי חברת ההנדסה הגרמנית KHD Humboldt Wedag.
לפנצרייגר 1 היה מגן ב-5 צדדיו.
גרמניה הנאצית השתמשה בפנצרייגר 1 במבצע ברברוסה, שם הקוד שניתן לתוכנית המבצעים, שהוכנה על ידי המטה הכללי של הצבא הגרמני, למלחמה נגד ברית המועצות ולכיבוש שטחה על ידי צבאות גרמניה הנאצית ובעלות בריתה במלחמת העולם השנייה.
בנוסף, נעשה שימוש בפנצרייגר 1 במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, שבמהלכה פלשה גרמניה הנאצית לצרפת ולארצות השפלה, והכניעה אותן.
מספר גדודים (Abteilung) בגרמניה הנאצית החזיקו בפנצרייגר 1:
+גדוד (Abteilung)קורפוסארמייהקבוצת ארמיות521XXIV (24)ארמיית הפאנצר השנייהקבוצת ארמיות מרכז529VII (7)הארמייה הרביעיתקבוצת ארמיות מרכז616ארמיית הפאנצר הרביעיתקבוצת ארמיות צפון643XXXIX (39)ארמיית הפאנצר השלישיתקבוצת ארמיות מרכז670ארמיית הפאנצר הראשונהקבוצת ארמיות דרום
פנתר (שם מדעי: Panthera) הוא סוג במשפחת החתוליים, הכולל חמישה מינים החיים כיום: הטיגריס, האריה, היגואר, הנמר ונמר השלג.
בצפון אמריקה מכונה לעיתים הפומה פנתר, אף שאיננו שייך לסוג פנתר.
מיני הסוג פנתר הם היחידים במשפחת החתוליים המצטיינים ביכולת לשאוג, חוץ מנמר השלג, שאיננו שואג.
בעבר ייחסו סגולה זו לשינויים אנטומיים בעצם הלשון לעומת שאר החתוליים; כיום מניחים שיכולת השאגה נובעת מתכונות מורפולוגיות ייחודיות של הלוע אצלם.
שיטת הציד הנפוצה בקרב מיני הסוג פנתר, היא נשיכת הטרף וחניקתו.
כל מיני הפנתר שייכים לתת הקבוצה חתולים גדולים, והם היחידים בתת-קבוצה זו לצד הנמר הערפילי, שאינו פנתר.
הפנתרים מאופיינים בגודלם העולה בהרבה על זה של חתוליים מסוגים אחרים.
המין הגדול ביותר בסוג הוא הטיגריס, לאחריו האריה, היגואר, הנמר ונמר השלג בהתאם.
עדויות על־פי מאובנים מצביעות על כך, שהסוג פנתר הופיע על פני הארץ לפני 2-3.8 מיליוני שנים.
לעיתים קרובות נטען כי שמו המדעי נגזר מהמילים היווניות "παν" ("כל") ו־"ther" ("חיה"), אולם זו כנראה אטימולוגיה עממית בלבד.
אף על פי שהמילה הגיעה לשפה האנגלית דרך השפות הקלאסיות, מקור המילה "Panthera" הוא כנראה מזרח אסיאתי, ומשמעותה "החיה הצהובה" או "צהוב־לבנבן".
השם פנתר מופיע במקורות מתקופת האמוראים, בפרשנות לגבי זהות מכת הערוב:
חלק ממינים אלה נחשבים לעיתים לתת-מינים של הפנתרים החיים.
חלקם בעלי מחלוקת על תקפות מאובניהם:
פנתר קרסידנס (Panthera crassidens) - מין משוער על סמך ממצאי מאובנים.
חי בסוף הפליוקן ובתחילת הפליסטוקן.
יגואר אירופאי (Panthera gombaszoegensis) - חי לפני כ־1.5 מיליון שנה.
פנתר פלאוסיננסיס (Panthera palaeosinensis) - חי בסוף הפליוקן ובתחילת הפליסטוקן; ככל הנראה אביו הקדמון של הטיגריס.
פנתר סכרדר (Panthera schreuderi) - ייתכן כי מדובר בשם אחר ליגואר אירופאי
אריה טוסקני או יגואר טוסקני (Panthera toscana) - כנראה מדובר בשם אחר ליגואר אירופאי.
להלן רשימת מיני הפנתר, ממוינים לפי גודלם.
עקב הקרבה בין המינים בסוג, ניתן לערוך הכלאות ביניהם:
בן כלאיים של אריה וטיגריסית נקרא לייגר.
בן כלאיים של טיגריס ולביאה נקרא טייגון.
בוצעו גם הכלאות מוצלחות בין אריה ליגוארית, ובין יגואר ללביאה.
כמו כן, הצליחו גם להכליא נמר ויגוארית, וכן, יגואר ונמרה.
בני כלאיים כאלה נוצרים לעיתים בגני חיות.
בדומה לפרדים, שהם הכלאות בין המינים חמור וסוס בתוך הסוג סוס (equus), הם כמעט תמיד אינם פוריים.
פנתר שחור הוא כינוי לפרטים של חתוליים גדולים, בעיקר מהסוג פנתר, שצבע עורם שחור או צבע אשר לא מאופיין למין זה או לתת מין זה.
אף על פי שבטעות נהוג לחשוב כך, פנתר שחור אינו מין או תת־מין של הסוג פנתר.
מיני הסוג פנתר בהם קיימים פרטים שחורים הם נמרים באסיה ובאפריקה, ויגוארים באמריקה הלטינית.
המונח מאפיין פרטים בעלי מלניזם (עודף פיגמנטציה של מלנין) הנובע מווריאציה גנטית מולדת.
פנתרים רבים המזוהים ממרחק כשחורים הם בעלי פיגמנטציה חלקית המאפשרת במבט מדוקדק לראות את חברבורותיהם.
במינים אלה, כמו בבעלי חיים אחרים, קיימת גם תופעה הפוכה של פרטים לבקנים, הנובעת מהיעדר מלנין.
פרט כזה מכונה "פנתר לבן".
הפנתר השפיע רבות על התרבות האנושית, כאשר מיניו השונים נתפשים כטורפי-על זריזים, חמקמקים, קטלניים, אלגנטיים ואציליים.
האריה נחשב ל"מלך החיות" ומופיע בתרבויות רבות כסמל לאומץ והדר מלכות.
פַּנתֵּאוֹן הוא מונח שהגדרתו השתנתה לאורך ההיסטוריה בהתאם להקשר החברתי והפוליטי.
במקור, הוא מתייחס למקדש עבור כלל האלוהויות השייכות למערכת אמונות פוליתאיסטית אחת.
הדוגמה הבולטת ביותר היא הפנתאון ברומא, שנבנה במקור כמקדש לכלל האלים האולימפיים.
בשימוש המודרני והמושאל, הפנתאון משמש ככלי לסיווג של מצוינות והשפעה היסטורית.
בעת החדשה, מבנים אלו, כדוגמת הפנתאון בפריז, משמשים כאתרי קבורה והנצחה ממלכתיים עבור קבוצה נבחרת של אנשים או הישגים הנחשבים לשיא בתחומם, בדרך כלל בעלי תרומה ציבורית, מדעית או תרבותית.
הביטוי "כניסה לפנתאון" מציין את הפיכתו של אדם או של יצירה לחלק מהקנון התרבותי או ההיסטורי המוכר, ובכך הוא מעניק גושפנקה למעמדם כבעלי חשיבות ארוכת טווח בחברה.
המונח פַּנתֵּאוֹן נגזר מהצירוף היווני "Πάνθεο" המורכב מהתואר "פאן" שמשמעותו "כל" ומהשם "תאוס" שמשמעותו "אל".
מבחינה לשונית, הסיומת "יון" מעידה על מקום או היכל המוקדש לאלוהויות אלו.
עם זאת, במעבר מהשפה היוונית למסורת הרומית, המושג עבר טרנספורמציה מהגדרה תאולוגית של מכלול האלים למבנה המגלם תפיסת עולם פוליטית-קוסמית.
המחקר העכשווי מדגיש כי השימוש במילה "כל" במובנו הכמותי, כל האלים, אלא מהותי, השואף לייצג את שלמות הסדר האלוהי, תחת קורת גג אחת.
במישור האדריכלי, הפנתאון ברומא מהווה ייצוג פיזי של הקוסמולוגיה העתיקה, כאשר המבנה ההנדסי משמש ככלי להעברת מסרים שלטוניים במסווה של מסורת דתית.
הכיפה הכדורית, המבוססת על גיאומטריה של כדור מושלם הכלוא בתוך גליל, אינה רק הישג הנדסי אלא מודל של היקום.
האוקולוס, הפתח העגול במרכז הכיפה, מאפשר חדירה של אור שמש הנע לאורך דפנות המבנה בהתאם למחזוריות השמימית, ובכך הופך את ההיכל לשעון שמש ענק, המקשר בין הזמן האנושי לזמן האלוהי.
ניתוח זה מחזק את הסברה כי השם "פנתאון" שימש כשם תואר תיאורי למבנה הדומה לשמיים, ולאו דווקא כרשימת הקדשה פולחנית לכל אחת מהאלוהויות האולימפיות בנפרד.
הפער בין השם "פנתאון" לבין היעדר עדויות ארכיאולוגיות לפולחן קולקטיבי בתוך המבנה, מעלה את האפשרות כי המבנה שימש כבמה להאלהה של הקיסר.
במקום לשמש כבית למערך האלים היווני-רומי המסורתי, המבנה סיפק מרחב שבו הקיסר מופיע כמי שמתווך בין השמים לארץ, בחסות "כל האלים".
בכך, המונח הופך מכלי לסיווג דתי לכלי של אידיאולוגיה פוליטית, המאחד את המפה הרוחנית של האימפריה סביב נקודת מוקד אחת.
זוהי קפיצה מושגית שבה המבנה אינו רק מכיל את האלים, אלא מגדיר מחדש את היחס בין האלוהות לבין הסדר החברתי והפוליטי תחת כיפת השמיים הסימבולית.
בעידן המודרני "פנתאון" משמש גם לציון מעין מאוזוליאום לאומי, המאגד את מקום קבורתם של גדולי האומה.
לדוגמה, הפנתאון של פריז, שנבנה במקור ככנסייה על שם ז'נבייב הקדושה, והוסב בהמשך במהלך המהפכה הצרפתית לאתר חילוני – מקדש כבוד לגדולתה של צרפת.
מבנה זה הוא רב חשיבות אדריכלית וחברתית, כמוקד של זיכרון לאומי וערכים רפובליקניים.
הפנתאון הלאומי של ונצואלה בקראקס הוא דוגמה להעתקת המודל הצרפתי לדרום אמריקה.
בשנת 1953, מיד לאחר מותו של יוסיף סטלין, פורסם צו רשמי להקמת פנתאון שישמש כמאוזוליאום ענק לדורות של מנהיגי המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
אולם, הפרויקט נגנז לבסוף, בתקופת הדה-סטליניזציה של חרושצ'וב.
פַּנְתֶאִיזְם (הרכב של המילים πάν (תעתיק: "פן"; מיוונית: "הכל") ו-θεός (תעתיק: "תאוס"; מיוונית: אלוהים); כלומר "הכל אלוהים") היא תפיסת עולם שעל פיה האל מצוי בכל; התפיסה גוזרת שהאל והטבע הם שני שמות שונים לישות אחת, ולא שתי ישויות שונות.
בכך, הפנתאיזם דוחה את האמונה באלוהות על-טבעית או חיצונית ליקום (טרנסצנדנטית).
עמדה זו שגורה ומוכרת יותר בתחומי האמנות, בייחוד בספרות ובשירה.
שפינוזה הגדיר את האל (העצם) כאינסופי ובעל אינסוף תארים.
על כן לא תיתכן ישות אחרת אינסופית ובעלת אינסוף תארים שתגביל, על ידי כך, את האל.
אבל הטבע (היקום) הוא גם אינסופי.
מכאן, לפי חלק ממפרשי שפינוזה, נובע בהכרח שאלוהים והטבע חד הם.
ג'ון טולנד טען בספרו "מקורות היהדות" מ-1709 שרוב הדתות העתיקות במערב ובמזרח טענו שלא תיתכן אלוהות נפרדת מהחומר ומהיקום החומרי.
למאמין בגישה זו הוא קרא בשם "פנתאיסט".
בספר אחר, "פנתאיסטיקון" מ-1720 הוא מתאר חברה פנתאיסטית שחבריה מתכנסים בחשאי וסוגדים לישות אינסופית, בעלת חוקים נבונים וחמורים ומסה בלתי משתנית, הנתונה לתנועה פנימית מתמדת.
מבקרו החריף ביותר של טולנד, הכומר ההולנדי ז'אק דה לה פאי טבע את המושג "פנתאיזם" ותיאר אותו כצורה של אתאיזם שאומצה על ידי שפינוזה מהגיהנום ומעובדי האלילים.
הפילוסוף גאורג וילהלם פרידריך הגל העדיף את המונח "אקוסמיזם" לאמור, הקוסמוס (יקום) אינו קיים מחוץ לאלוהים.
הרוזן הנרי דה בולנוויה (1658–1722) טען שאלוהים הוא כל המצוי וכל שמתרחש.
במותו, האדם חוזר למקור החומר האוניברסלי אך נשמתו נשארת כחלק מ"השכל האינסופי".
כנגדו, טען הכומר ז'אן דה מלייה (1667–1729) שאין להתייחס לטבע ולחומר כדבר אלוהי היות שבניגוד לדברי שפינוזה, אין לחומר שלמות הכרחית ועל כן, החומר (הטבע) אינו יכול להיות אלוהים.
במאה ה-18 התפשט המושג פנתאיזם בצרפת.
האב דשאן (1716–DESCHAMPS 1774) הגדיר את החומר כ-"ראשית ואחרית, סיבה ומסובב, מלאות וריק...הכל, הבורא, ההוויה העליונה".
פרנסואה דיפואי (1742–1809) אומר כי "העולם הוא הוויה קדושה, אינסופית ונצחית, בו בזמן פועלו של הטבע והטבע עצמו".
בסוף המאה ה-18 התפשט רעיון הפנתאיזם בגרמניה והשפיע מאוד על הפילוסופיה הגרמנית, בייחוד על המכונים "אידיאליסטים".
הוגים כמנדלסון, הרדר וגתה שללו את הביקורת נגד שפינוזה וטענו שתורתו אינה אתאיסטית.
הגל, פיכטה ושליירמאכר כונו פנתאיסטים.
ההוגה הפנתאיסטי המודרני היה ארנסט הקל (1834–1919) שבספרו "אלוהים-טבע" שיצא ב-1914 דיבר על אלוהים המצוי בעולם ומתמזג עמו לחלוטין וראה במושגים "אלוהים-טבע" או "הכל-אלוהים" מושגים זהים.
אלברט איינשטיין, שהיה שפינוזיסט, דיבר על האל שאינו אל אישי המעסיק את עצמו בגורל ובמעשי בני האדם, ואותו הגדיר כ"אל המגלה את עצמו בהרמוניה ובחוקי הטבע" ואת הדתיות שלו כ"הערצה כנועה של הרוח הנעלה לאינסוף".
הביקורת על הפנתאיזם תלויה באמונתו של המבקר.
האתאיסטים התנגדו לו היות שלדעתם לא ניתן להקנות גוון דתי לטבע ולחומר.
האינסופיות והחוקים של הטבע אינם תכונות אלוהיות אלא תכונות פיזיקליות הניתנות לתיאור ולהסברה.
המאמינים שוללים את הפנתאיזם ורואים בו פגניות המתבטאת במתן ערך של קדושה לישויות חומריות המהוות את הטבע.
הוגה הדעות קרל כריסטיאן פרידריך קראוזה (1781–1832) הציע דרך ביניים אותה כינה "פנאנתאיזם" וטוענת שהיקום אינו אלוהים אלא חלק ממנו והאלוהים נמצא גם מעבר ליקום החומרי.
תאולוגים אחרים (בייחוד נוצרים) שוללים את הפנתאיזם מפני שהוא אינו מאפשר נסים.
הנס הוא אירוע שמתרחש בניגוד לחוקי הטבע.
אם הטבע הוא האלוהים אזי לא ייתכנו נסים.
הוגים יהודים מסוימים התייחסו בחומרה לתפיסתו שלא ייתכן שהייתה לאל בחירה בין עולם אחד לאחר, ועל אחת כמה וכמה בין עם אחד לאחר.
תפישה זו מבטלת את ייחוד העולם ואת מושג הבחירה של היהודים כפי שמופיע בתנ"ך.
יש להבדיל בין המושג "פנתאיזם" והמושג "מוניזם".
האחרון קובע שקיים רק עצם אחד או ממשות אחת והעולם אינו ניתן לחלוקה.
למשל אפשר לטעון שהעולם הוא כולו רוח או כולו חומר אך לעולם לא שניהם.
הממשות הזאת אינה בהכרח זהה לאלוהים.
אפשר לטעון "העולם הוא כולו רוח" ואין זה זהה ל"העולם הוא כולו אלוהים".
פנרבחצ'ה (טורקית Fenerbahçe, נהגה בטורקית: פנרבהצ'ה) הוא מועדון כדורגל טורקי מאיסטנבול.
צבעיו הם צהוב וכחול כהה, האצטדיון הביתי של הקבוצה הוא אצטדיון שיקרי סראג'ולו שבו 50,509 מקומות ישיבה.
פנרבחצ'ה היא אחת משלוש הקבוצות הגדולות בטורקיה, יחד עם גלאטסראיי ובשיקטש, שמעולם לא ירדו לליגה השנייה.
פנרבחצ'ה זכתה בין היתר ב-19 אליפויות טורקיה, 7 גביעים מקומיים, ו-9 גביעי סופר קאפ טורקי.
פנרבחצ'ה נוסדה ב-1907 במחוז קדיקוי באיסטנבול.
המייסדים היו נוריזדה זייה סונגולן (הנשיא הראשון), מר.
אייטולה, עובד בנק "אוסמנלה" ונג'יפ אוקנר, יחד עם חסן סמי קוג'ממה ואסף בספינר הידוע כ"חינטלי".
הם נפגשו ברחוב בסבייק במודה, במרתף של בית מספר 3.
מקור השם הוא בשכונת "פנרבחצ'ה" ("פנר" בטורקית משמעו "פנס", ו"בחצ'ה" פירושו "גן") הקרויה על שם המגדלור שהיה מוצב בה לאורך ההיסטוריה.
זאת הייתה במקור שכונה יוונית, אך אופייה השתנה לאחר מלחמת יוון–טורקיה וחילופי האוכלוסין.
הפעילות של פנרבחצ'ה החלה רשמית בשנת 1908, לאחר שהמועדון נרשם באופן רשמי.
הקבוצה הראשונה שהצטרפה לליגת איסטנבול ב-1909 וסיימה בעונתה הראשונה במקום החמישי.
הקבוצה החדשה זכתה באליפות בפעם הראשונה, בלי הפסד אחד בעונת 1912/1913. גם בשתי העונות שלאחר מכן זכתה הקבוצה בשתי אליפויות נוספות וגם בעונות 1920/1921 ו-1922/1923 באחרונה, פנרבחצ'ה השלימה את העונה עם מאזן שערים של 0–58 ללא הפסד או ספיגת שערים.
התאחדות הכדורגל הטורקית ייסדה בשנת 1959 ליגה לאומית מקצועית, זו היא הליגה הטורקית שנמשכת עד היום תחת השם הסופר ליג, ליגת העל הטורקית.
פנרבחצ'ה זכתה באליפות בעונה הראשונה של הליגה החדשה.
בשנה שלאחר מכן השתתפה פנרבחצ'ה לראשונה בגביע אירופה.
הקבוצה העפילה באמצעות ניצחון 4–3 על Csepel SC, והפך למועדון הטורקי הראשון שעולה לסיבוב השני.
הם הפסידו את משחקם בסיבוב הראשון לניס 1–5 במשחק פלייאוף לאחר שוויון מצטבר.
פנרבחצ'ה הגיעה לרבע גמר הליגה בגביע אירופה למחזיקות גביע 1963/1964, אז הודחה על ידי מ.ט.ק.
פנרבחצ'ה זכתה בארבע אליפויות נוספות בשנות ה-60 וסיימה כסגנית שלוש פעמים, מה שהפך אותה למועדון המצליח ביותר בטורקיה באותה תקופה.
את פנרבחצ'ה אימן אז איגנץ' מולנר ההונגרי, שהציג סגנון חדש של כדורגל בטורקיה.
בשנות ה-70 אימן את פנרבחצ'ה ואלדיר פריירה.
פנרבחצ'ה זכתה באותו עשור בארבע אליפויות נוספות.
בשנות ה-80 זכתה פנרבחצ'ה בשלוש אליפויות נוספות.
בהדרכתו של קלמן מאסוי, פנרבחצ'ה הצליחה להדיח את אלופת צרפת בורדו בסיבוב הראשון של גביע אירופה 1985/1986. הניצחון הזה סימן נקודת מפנה, שכן במשך כמעט עשור אף מועדון טורקי לא הצליח לעבור את הסיבוב הראשון בתחרויות אירופיות.
קבוצות הכדורגל גלאטסראיי ובשיקטש שלטו בליגה הטורקית במהלך שנות ה-90, כשזכו בתשע מתוך עשר האליפויות.
ההצלחה היחידה של פנרבחצ'ה בליגה הטורקית במהלך שנות ה-90 הגיעה עם האליפות בעונת 1995/1996. בעונת 1996/1997 בליגת האלופות, צברה פנרבחצ'ה שבע נקודות בשלב הבתים, כשבין היתר ניצחה את מנצ'סטר יונייטד 1–0 באולד טראפורד, וקטעה רצף של 40 שנה של הקבוצות האנגליות בהן לא הפסידו משחק ביתי.
עם זאת, סיימה הקבוצה במקום השלישי, אחרי יובנטוס ומנצ'סטר יונייטד, והודחה.
ב-2001 הצטרף לקבוצה הכדורגלן הישראלי חיים רביבו ועזר לה לזכות באליפות אחרי שכבש 16 שערים, בישל 22 ונבחר לזר המצטיין של העונה הליגה הטורקית.
בעונת 2005/2006 הפסידה פנרבחצ'ה לגלאטסראיי את האליפות במחזור האחרון של העונה.
פנרבחצ'ה הייתה זקוקה לניצחון, אך כשלה לעשות זאת וסיימה בתיקו 1–1 עם דניזליספור בעוד שגלאטסראיי ניצחה 3–0 על קייסריספור.
את עונת 2006/2007 פתחה הקבוצה עם ניצחון 6–0 על ארג'ייספור.
בסיום אותה העונה זכתה הקבוצה באליפות ב-17 בתולדותיה.
תחת הדרכתו של זיקו, בעונת 2007/2008 בליגת האלופות העפילה פנרבחצ'ה לשמינית הגמר לראשונה בתולדותיה, לאחר שסיימה במקום אחרי אינטר מילאנו, ותוך שהיא מקדימה את פ.ס.
לאחר שניצחה את סביליה בשמינית הגמר בתום דו-קרב פנדלים, המשיכה הקבוצה לרבע הגמר שם פגשה את צ'לסי.
במשחק הראשון בטורקיה, לעיניי 50,000 אוהדים טורקים, חזרה פנרבחצ'ה מפיגור וניצחה 1–2. במשחק השני הפסידה 0–2 והודחה.
מתחילת שנות ה-2000, פנרבחצ'ה החלה להביא לקבוצה שחקנים בעלי סדר גודל עולמי, לאחר שעברו את שיאם.
ביניהם אפשר למצוא את אריאל אורטגה, פייר ואן הוידונק, אלכס, סטפן אפיה, ניקולא אנלקה, ובשנים האחרונות גם את מתיאה קז'מן, רוברטו קרלוס, דניאל גוויסה, דירק קאוט, דייגו ריבאס דה קוניה, נאני, רובין ואן פרסי ומסוט אוזיל.
בעונת 2009/2010 איבדה פנרבחצ'ה את האליפות במחזור האחרון.
ב-29 באוקטובר 2012, אנטליהספור סיימה את ריצת 47 המשחקים ללא הפסד של פנרבחצ'ה בליגה.
בעונת 2012/2013, פנרבחצ'ה הודחה רק בחצי גמר הליגה האירופית על ידי בנפיקה ליסבון עם 3–2 בסיכום שני המשחקים.
עוד קודם לכן הדיחה בשלבי הנוק אאוט את באטה בוריסוב, ויקטוריה פלזן ולאציו.
הייתה זו אחת ההצלחות הגדולות בהיסטוריה של המועדון בזירה האירופית.
ב-28 באוגוסט 2013 החליט בית הדין של אופ"א על השעייתה של פנרבחצ'ה מכל פעילות באירופה לתקופה של שנתיים, עקב שחיתויות ספורטיביות.
בעונת 2022/2023 זכתה בגביע הטורקי השביעי בתולדות המועדון הראשון מזה עשור.
באותה העונה וב-2 העונות שלאחר מכן סיימה הקבוצה כסגנית לאחר גלאטסראיי האלופה.
באמצע 2024, מונה ז'וזה מוריניו למאמן הקבוצה.
עם תחילת הקדנציה שלו, רשמה הקבוצה 16 ניצחונות ב-27 משחקים בכל המסגרות עד תחילת 2025. הקבוצה איבדה גם את האליפות פעם נוספת לגלאטסראיי וסיימה במקום השני וסיימה עונה ללא תואר.
לאחר שכשל להעפיל עם הקבוצה לליגת האלופות, פוטר מוריניו מתפקידו בספטמבר 2025, ובמקומו מונה לתפקיד דומניקו טדסקו.
פאנצר 5 פנתר הוא טנק גרמני בינוני אשר שירת במלחמת העולם השנייה החל מאמצע שנת 1943 ועד סוף המלחמה ב-1945. הטנק יועד לשמש יריב לטנק הסובייטי T-34 ומחליף לטנקי הפאנצר סימן 4 ופאנצר סימן 3.
השילוב המעולה של כוח אש, ניידות והגנה העניק לפנתר יתרון מול יריביו לקראת סוף המלחמה.
הופעת טנק ה-T-34 הסובייטי בשדה הקרב במבצע ברברוסה בשנת 1941, הותירה חותם על תכנון הטנקים העתידי בגרמניה הנאצית.
ה-T-34 הוכיח עליונות משמעותית על טנקי הפאנצר סימן 4 והפאנצר סימן 3, שהיו עמוד השדרה של עוצבות השריון הגרמניות.
בעקבות קשיים רבים בהתמודדות מול טנקי ה-T-34, שלח הגנרל היינץ גודריאן כוח משימה לחזית המזרחית כדי להעריך את ה-T-34.
בין התכונות שהובחנו בטנק הם: שריון משופע, עובי למניעת חדירה, זחל רחב וגלגלים גדולים אשר שיפרו ניידות על קרקע רכה, ותותח 76.2 מ"מ.
הצעות מהחזית, שה-T-34 פשוט יועתק במדויק ובמהירות במפעלים גרמניים נדחו - חלקית בשל הקושי להחל בייצור המוני של מנוע הדיזל העשוי אלומיניום של הטנק הסובייטי.
דיימלר-בנץ ומאן קיבלו את המשימה לתכנון אב טיפוס לטנק במשקל 30–35 טון עד אפריל 1942 (יועדו להצגה ביום הולדתו של היטלר).
הדגם של דיימלר דמה ל-T-34, בכך שדגל בפשטות לעומת הגישה הגרמנית המורכבת.
בדגם זה נועד מבנה הצריח לשני אנשים כשהמפקד שימש גם כתותחן.
דגם זה איפשר ייצור צריח זול וקטן יותר, כוח אדם מופחת וממדים קטנים.
הדגם של מאן היה גבוה יותר ורחב יותר, כתכונותיהם של טנקים גרמנים מסורתיים.
הדגם כלל מנוע בנזין, מתלי עצמות עצה וצריח גדול במרכז לשלושה אנשי צוות: מפקד, תותחן וטען.
הדגם של מאן התקבל במאי 1942 למרות העדפתו של היטלר לדגם של דיימלר.
אחת מהסיבות העיקריות להחלטה הייתה דגם תותח קיים של מאן אשר פותח על ידי ריינמטאל, כשלעומתו הדגם של דיימלר דרש תותח חדש לחלוטין, דבר שהיה מעכב את תהליכי הייצור.
אב טיפוס סופי יוצר, נבדק ואושר בספטמבר 1942 בקומרסדורף.
הדגם הוכנס מיד לייצור בעל עדיפות גבוהה.
הטנקים הוכנסו לשירות בדצמבר וסבלו מבעיות אמינות בגלל הדחיפות.
הדרישה לטנק זה הייתה כל כך גבוהה עד כדי כך שהייצור הורחב ממאן לדיימלר וב-1943 גם לחברות Maschinenfabrik Niedersachsen-Hannover (MNH) והנשל ובנו בקסל.
הייצור ההתחלתי המתוכנן עמד על כ-250 טנקים בחודש.
בפועל קצב הייצור הגיע בינואר 1943 ל-600 טנקים בחודש.
ניסיון להגדיל קצב ייצור זה נפסק על ידי הפצצות בעלות הברית, צווארי בקבוק בייצור וקשיים אחרים.
ב-1944 עלה קצב הייצור חזרה ל-315 טנקים (3,777 טנקים יוצרו באותה שנה), כשביולי אותה שנה הייצור הגיע לשיא של 380 טנקים בחודש.
ללא התותח והשריון המשופע, היה הפנתר טנק גרמני טיפוסי.
משקלו של הדגם הסופי עלה ל-43 טונות מ-35 טונות כמתוכנן.
הפנתר היה הדגם הראשון בו תכונות מתקדמות היו יותר דומיננטיות מאשר לפני המלחמה.
מיד לאחר שבעיות המנוע והתמסורת נפתרו, הפך הטנק לכלי לחימה יעיל ביותר.
מנוע בנזין V-12 בעל הספק של 700 כוחות סוס, דגם מייבאך HL230 בנפח 23.1 ליטר, שהניע שני זחלים באמצעות תיבת הילוכים ויחידת היגוי.
המנוע באופן כללי היה אמין, בעל אורך חיים של 2,000 קילומטרים.
כדי להאריך את חיי המנוע הוחלט להגבילו ל-2,500 סל"ד ו-600 כוחות סוס.
התקנת המגביל הפחיתה את מהירות נסיעתו מ-55 קמ"ש ל-46 קמ"ש.
מזקו"ם הפנתר מורכב מגלגלי הינע קדמיים, גלגלי סרק אחוריים ושמונה גלגלי מרכוב עשויים פלדה וגומי בכל צד, מצוידים במתלי עצמות עצה קדמיים בעלי מוט פיתול כפול.
מתלי הפנתר היו יקרים וייצורם ארך זמן רב.
מתלים אלו העניקו לטנק יכולת ציפה ויציבות אשר תרמו באופן משמעותי להצלחתו של הטנק בניידות טקטית וביצועים כפלטפורמת תותח.
מערכת מוט הפיתול הכפול, שפותחה על ידי הפרופסור ארנסט לאהר, תרמה ליציבות הטנק וליכלתו לנוע במהירויות גבוהות, אך מערכת זו בה מוטות הפיתול הכפולים עוברים לכל רוחב הטנק גם הביאה להגבהתו.
כאשר נפגע הטנק מפיצוץ מתחת לתובה - פגיעת מוקש אופיינית - נדרש לעיתים קרובות שימוש במבער או ציוד ריתוך כדי להוציא את מוטות הפיתול הפגועים על מנת להחליפם.
לפנתר מערכת גלגלי מרכוב ("בוגים") מדורגים: שלא כמו בתצורה הנפוצה יותר בה גלגלי המרכוב מורכבים מזוגות של גלגל פנימי וחיצוני בעלי ציר משותף, בפנתר הגלגלים מדורגים - הגלגל הקדמי ביותר הוא פנימי, מאחריו, במרחק של מעט יותר ממחצית קוטר הגלגל, גלגל מרכוב חיצוני, וכן הלאה.
בסך הכל ישנם ארבעה גלגלי מרכוב פנימיים, וארבעה חיצוניים בכל צד.
גלגלי מרכוב מדורגים היו העיצוב הסטנדרטי בזחל"מים גרמנים מהתקופה, וכן בטנק הטיגר.
סידור זה של גלגלי המרכוב העניק יציבות טובה ונסיעה חלקה יותר, וכמו כן תרם למיגון - השריון הצידי בחלקה התחתון של התובה היה דק באופן יחסי.
לעומת יתרונות אלו של גלגלי המרכוב המדורגים בולטים גם חסרונות: כשנפגע גלגל מרכוב פנימי החלפתו עלולה לקחת שעות רבות, המערכת גילתה נטייה להיסתם בבוץ, אבנים וקרח, ובתנאי החורף הקשים של הגזרה המזרחית יכלה לקפוא לחלוטין.
הצירוף של גלגלי מרכוב מדורגים ומתלים בעלי מוט פיתול כפול משמעותו שרצפת הטנק כולה "מרוצפת" מוטות פיתול, דבר המונע אפשרות התקנת פתח מילוט לאנשי הצוות בתחתית התובה.
צירוף חסרונות זה גורם לכך ששום מדינה פרט לגרמניה לא יצרה מעולם טנק בעל גלגלי מרכוב מדורגים.
תיבת הילוכים בת שבע מהירויות מדגם AK 7-200 ידנית הותקנה בטנק, ותוכננה על ידי ZF.
מערכת היגוי בעלת רדיוס סיבוב קבוע, אשר יוצרה והותקנה על ידי מאן.
מערכת ההיגוי הכתיבה רדיוס סיבוב קבוע עבור כל הילוך - החל מרדיוס של כחמישה מטרים בהילוך ראשון, ועד כ-80 מטרים בהילוך שביעי.
הנהג נדרש להעריך את חדות הפניות ולשלב הילוך מתאים לפני הגיעו לפניה.
בנוסף על מערכת ההיגוי, הותקנו בטנק בלמים נפרדים לכל צד כדי לאפשר פניה חדה יותר מהרדיוס ה"טבעי" להילוך המשולב.
מערכת ההיגוי גם אפשרה סיבוב ציר (כאשר הזחלים מסתובבים בכיוונים הפוכים זה לזה והטנק סובב על צירו בלי להתקדם) אך אופן שימוש זה גרם לבלאי גבוה בתמסורת הסופית, שממילא הייתה נקודת התורפה העיקרית של מערכת ההינע כולה.
מספר אנשי הצוות הסופי היה 5: נהג, מפעיל קשר, תותחן, טען ומפקד.
השריון התבסס על לוחות פלדה אחידה עבה ומשופעת ב-55 מעלות.
השילוב של עובי 80 מ"מ שריון עם שיפוע גדול הפך את הפנתר לבעל שריון מאוד יעיל: מעט מאוד כלי נשק סובייטים או של בעלות הברית הצליחו לחדור אותו חזיתית.
חלקו הקדמי של הצריח כוסה בשריון בעובי של 100 מ"מ, עשוי בצורת חצי עיגול שסייעה להסטת פגזים ממסלולם.
מאוחר יותר התגלה כי הצורה הייתה בעייתית בייחוד בעת פגיעה של פגז במרווח בין הצריח לטנק, בו השיפוע הסיט את הפגז לגג הטנק.
הסטה זו גרמה לחדירת הפגז לטנק.
בדגם G שונה התכנון כדי למנוע פגיעה מסוג זה.
חולשתו העיקרית של טנק הפנתר הייתה שריון הצדדים שלו, אשר עמד על 40–50 מ"מ עובי.
עובי זה נועד להפחית ממשקל הטנק, אבל גרם לטנק להיות פגיע בפגיעות צד.
חצאית שריון בעובי של 5 מ"מ ("שורזן"), נוספה כדי לספק הגנה לצד התחתון.
"צימריט" – ציפוי קרמי נוסף להגנה מפני מוקשים מגנטיים עד ספטמבר 1944.
החימוש העיקרי התבסס על תותח 75 מ"מ דגם KwK 42 L/70 מתוצרת חברת ריינמטאל.
הטנק נשא 79 פגזים משלושה סוגי תחמושת עיקריים - פגז נפיץ (Sprgr.
42) ושני סוגים של פגזים חודרי שריון (ה-Pzgr.
39/42 שהיה הפגז חודר השריון העיקרי, וה-Pzgr.
40/42 שהיה בעל כושר חדירה עדיף אך תמיד בכמויות מועטות).
אף על פי שהיה בעל קליבר זהה לזה של תותחי טנקים אחרים של התקופה, היה התותח חזק יותר מתותחים מקבילים בזכות הקנה הארוך והפגזים שהיו בעלי מטען אבק שרפה גדול מהמקובל, שהקנו לו מהירות לוע גבוהה ומסלול בליסטי שטוח.
בזכות המסלול השטוח של הפגזים היה התותח מדויק יותר מהתותח בן 88 המ"מ אשר הותקן בטנק הטיגר 1 ובזכות מהירות הלוע הגבוהה שלו, היה אף בעל כושר חדירה עדיף, אולם אם חדר, היה הפגז בן 88 המ"מ של טנק הטיגר בעל פוטנציאל נזק גבוה יותר.
החימוש המשני כלל שני מקלעים MG34 - מקלע אחד מוקם בתובת הטנק והופעל על ידי הקשר והשני הותקן כמקלע מקביל.
הפנתר תוכנן להתווסף לטנק הפאנצר סימן 4 ולהחליף את טנק הפאנצר סימן 3. כל דיוויזיית "פאנצר" גרמנית הייתה מורכבת משני גדודים.
המטרה הייתה לצייד גדוד אחד בכל דיוויזיה בטנקי פנתר, ועדיין לנצל את יתרונות הפאנצר סימן 4 בגדודים הנוספים.
החל מאמצע 1943, באופן הדרגתי עברו כל הגדודים לטנקי הפנתר.
הקרב הראשון בו השתתפו מספר גדול של טנקי פנתר היה בקרב קורסק ביולי 1943. דיוויזיית גרוסדויטשלנד קיבלה תחת פיקודה רגימנט פנתר, שכלל 200 טנקים מדגם זה, והוא הופעל במסגרת המתקפה של קורפוס הפאנצר ה-48 על האגף הדרומי של בליטת קורסק.
כבר ביום הראשון למתקפה מספר גדול של טנקים יצאו מכלל פעולה, ולאחר 9 ימי לחימה נותרו לרגימנט הפנתר 43 טנקים מבצעיים בלבד.
רוב הטנקים לא הושמדו לחלוטין, אלא נפגעו ממוקשים, או הושבתו עקב בעיות מכניות: הזחלים והמתלים התקלקלו לעיתים, המנוע נטה להתחממות יתר ובמקרים מסוימים אף גרם לשרפה.
היינץ גודריאן, אשר התנגד להכנסת טנקי הפנתר לפעולה לפני שיגיעו לכשירות מבצעית, כתב לאחר מעשה על ביצועי הפנתר בתחילת קרב קורסק: "הם נשרפו בקלות, מערכות הדלק והשמן לא היו מוגנות בצורה יעילה, והצוות נהרג עקב חוסר הכשרה".
אולם הוא ציין שכוח האש והשריון הקדמי של הטנק הוכחו כטובים.
אף על פי שכאמור, רבים מהפנתרים אשר השתתפו בקורסק נפגעו או סבלו מבעיות טכניות, רק מספר קטן הושבתו לצמיתות, ובמהלך הקרב הם השמידו 263 טנקים סובייטים.
אף על פי ששריונו הקדמי של הטנק היה דק יותר משל טנק הטיגר, הוא הוכח כיעיל ביותר מול תותחי הנ"ט והטנקים הסובייטיים.
אחרי קרב קורסק חלק גדול מהבעיות והלקויים שהתגלו בפנתר תוקנו, והוא הוכיח את יעילותו בשדה הקרב.
במחצית השנייה של שנת 1943 ובמהלך 1944 הופיעו פנתרים במספרים הולכים וגדלים בחזית הסובייטית.
עד יוני 1944, היוו טנקי הפנתר כמחצית מכוח השריון הגרמני במזרח ובמערב.
צריחי הפנתר שהוסרו מטנקים מושבתים, הותקנו על ביצורים קבועים.
הצריחים הותקנו על עמדות בטון ("מבנה פנתר סימן 3") או על קופסאות פלדה מרותכות ("מבנה פנתר סימן 1"), אשר אחסנו תחמושת וציוד לחימה בסמוך למגורי הצוותים.
עמדות מסוג זה נבנו בביצורי החומה האטלנטית, בקו זיגפריד, בקו הגותי, בקו היטלר ובמזרח (כ-12 בברלין).
פיקוד גדודי (מורכב ממחלקת סיור ותקשורת)
מחלקת סיור – 5 טנקי פנתר
פלוגה ראשונה – 22 טנקי פנתר
מפקדת הפלוגה – 2 טנקי פנתר
מחלקה ראשונה – 5 טנקי פנתר
מחלקה שנייה – 5 טנקי פנתר
מחלקה שלישית – 5 טנקי פנתר
מחלקה רביעית – 5 טנקי פנתר
פלוגה שנייה – 22 טנקי פנתר
פלוגה שלישית – 22 טנקי פנתר
פלוגה רביעית – 22 טנקי פנתר
מחלקת חימוש – 2 טנקי פנתר, דגם חילוץ
בין השנים 1943 ל-1945, מספר הטנקים בפלוגה הלך ופחת עקב המחסור עד לכדי שינוי התקן ל-14 טנקים.
התגובה הסובייטית למספר הגדול של טנקי הפנתר בחזיתם הייתה מהירה.
ב-1943 הצבא האדום היה עדיין מצויד בטנקי T-34 בעלי תותח 76.2 מ"מ כפי שהיה ב-1941. תותח זה הוכח כבלתי יעיל כנגד השריון הקדמי של הפנתר, ופגיעה בפנתר הייתה אפשרית אך ורק תוך כדי איגוף, כשלעומתו הפנתר היה יכול לפגוע ישירות ממרחק רב ומכל זווית.
תוכניות בוצעו לשיפור ה-T-34 באמצעות החלפת התותח בתותח בקוטר 85 מ"מ (תותח נ"מ מדגם M1939 52-K).
פגזי תותח זה היו מסוגלים לחדור את השריון הקדמי של פנתר ממרחק של 1000 מטר (מתותח 76.2 מ"מ ניתן היה לעשות זאת רק ממרחק של 100 מטר).
אף על פי שטנק זה לא היה שווה ערך לפנתר, הוא הוכח כטוב יותר מאשר קודמו.
בנוסף פותחו משחיתי טנקים SU-85 ו-SU-100. הצבא האדום ניצל את גודלו ויתרונו המספרי ונכנס למירוץ ייצור, כך שעד אמצע 1944 הכניס לשירות הרבה יותר טנקי T-34-85 מאשר הפנתרים של הגרמנים.
בשנים 1943 ו-1944 היה יכול הפנתר להשמיד כל טנק של בעלות הברית בטווח של 2,000 מטר, כשהחיילים דיווחו על 90 אחוזי הצלחה בפגיעה בטווחים של עד 1000 מטר.
תגובת בעלות הברית לא הייתה עקבית.
הפנתר לא הוצב בחזית המערבית, לפחות עד 1944 בקרב אנציו, בה נמצאו בכמות קטנה.
הפנתר נחשב על ידי בעלות הברית כעוד טנק כבד שלא ייבנה במספרים גדולים.
בעקבות זאת החל הצבא האמריקאי את הפלישה לנורמנדי בציפייה להתמודדות עם מספר גדול של טנקי פאנצר סימן 4. במציאות כחצי מהטנקים בנורמנדי היו פנתרים, ותותחי ה-75 מ"מ של טנקי השרמן כשלו ביכולת הפגיעה בשריון הקדמי.
הכוחות האמריקאים הגיבו בסופו של דבר באמצעות מספר גדול של טנקי שרמן 76 מ"מ, משמידי טנקים 90 מ"מ, וטנקי M26 פרשינג.
למרות כל זאת, היה קושי רב לפגוע בשריונו הקדמי של הפנתר.
כוחות בריטיים הגיבו באמצעות תותח Ordnance QF 17 pounder על טנקי השרמן.
ב-1945 הכניסו לשירות את טנקי הקומט.
הפנתר נשאר טנק גרמני עיקרי עד לסוף המלחמה.
גרסאות מאוחרות יותר של הפאנצר סימן 4 עם תותחים ארוכים 7.5 cm KwK 40 היו זולות יותר לייצור, ואמינות יותר וייצורם נמשך במקביל לייצור הפנתר.
בקרב הארדנים הגרמנים הסוו מספר פנתרים כדי שיראו כמשחיתי טנקים מסוג M10 וולברין באמצעות ריתוך לוחות נוספים.
פעולה זו זוהתה על ידי האמריקאים, והטנקים הושמדו.
פנתרים שנתפסו על ידי הצבא האדום ובעלות הברית סופחו לכוח הלוחם במהלך המלחמה.
הסובייטים תפסו מספר פנתרים באביב 1944 בסיור ליד ורשה.
מספר קטן של פנתרים שבויים נכנס לשירות על ידי הבריטים.
3 פנתרים שימשו את המורדים במרד ורשה 1944. מעט נתפסו והופעלו על ידי תנועת ההתנגדות הצרפתית ב-1944. וב-30 באוגוסט 1944, שני טנקים הושמדו בלחימה באזור רואן על ידי טנקי טיגר של SS PzAbt 102.
עבודת התכנון של הפנתר סימן 2 החלה בפברואר 1943. המטרה העיקרית הייתה אבטחת מקסימום תחלופת חלקים עם הטנק הכבד טיגר סימן 2 כדי לפשט את תהליך הייצור.
לפנתר סימן 2 היה גוף דומה לטנק הטיגר ושיתף גם כן גלגלים, זחלים, מתלים ובלמים.
החלק השונה ביניהם היה שריון התותח, אשר הפך קטן יותר.
פרויקט פנתר סימן 2 לא הצליח להתקדם מעבר לשלדה אחת, אשר מוצגת במוזיאון פטון.
ההבדלים המשמעותיים האחרים בין הפנתר הראשון ופנתר סימן 2 היו התמסורת והשריון ההגנתי.
הצריח היה זהה בשני הדגמים.
הפנתר סימן 2 תוכנן עם תותח 75 מ"מ KwK L/70. תותח 88 מ"מ KwK L/71 לא נכנס לפיתוח מאחר שהפרויקט הופסק.
מאוחר יותר במלחמה, במרץ 1944, העבודה החלה שוב על צריח הפנתר עם התקדמות קטנה.
מהלך זה הוביל לפיתוח ה"שמלטורם" (צריח צר).
באוגוסט ה"פרשוסטורם" (צריח ניסיוני) הושלם.
צריחים אלו הותקנו על גבי שלדות הפנתר הרגיל.
לשמלטורם היה שריון עבה יותר, מד טווח סריאוסקופי מובנה, ויכולת לשאת את תותח ה-88 מ"מ KwK L/71. כמו כן שקל גם פחות מאשר הצריח המקורי.
דגם של הצריח מוצג במוזיאון הטנקים בוושינגטון.
באותה תקופה, פיתוח טנק הפנתר הוביל לייצור דגם ה-Ausf.
F ב-1945. נקודות המפתח לדגם זה היו ה"שמלטורם" החדש, בעל השריון ההגנתי המשופר וגג גוף קדמי מורחב אשר היה גם כן עבה יותר.
F יוצרו על ידי דיימלר-בנץ ורורסטל-הטינגן עבודות פלדה.
בכל אופן אין עדות שדגם Ausf F מושלם הוכנס לשירות לפני תום המלחמה.
כדי להבהיר את שנכתב, דגם הפנתר Ausf.
F אינו הפנתר סימן 2, אשר היה פיתוח חדש לחלוטין עם שלדה כבדה יותר.
השליטה ההולכת וגדלה של בנות הברית המערביות באוויר הובילה ב-1943 לניסיון להתקין אמצעי ראיית לילה מבוסס תת-אדום (אינפרה רד) על טנקי הפנתר.
פנס תת-אדום, בקוטר 30 ס"מ הותקן על כיפת המפקד; לא ידוע כמה פנתרים צוידו בהתקן זה, אך ההערכה היא כי מדובר בעשרות בודדות.
"יאגדפנתר" – משחית טנקים כבד עם תותח 88 מ"מ L/71
"פנתר בפלספאנצר" – טנק פיקוד הכולל ציוד רדיו נוסף
"פנתר באובכטונגספאנצר" – טנק תצפית להכוונת ארטילריה; בעל תותח דמה; חמוש בשני מקלעים MG 34
"ברגפנתר" – משוריין לחילוץ וגרירה על בסיס תובת הפנתר
במהלך המלחמה הכניס הצבא האדום לשירות מספר פנתרים שנתפסו.
פנתרים אלו נצבעו מחדש בצבעי הצבא האדום כדי להימנע מתקריות ירי ידידותי.
הצבא האדום עשה שימוש במספר פנתרים גם לאחר המלחמה.
פנתר אחד לפחות היה בשימוש הצבא הבריטי (כינוי "קוקו").
שלושה פנתרים נתפסו על ידי המורדים הפולנים, אשר עשו בהם שימוש במרד ורשה.
מספר מסוים גם כן היה בשימוש תנועת ההתנגדות הצרפתית בקרב באזור רואן ב-1944.
יפן רכשה פנתר דגם Ausf.
D למטרות הנדוס לאחור ב-1943. הטנק מעולם לא הגיע ליפן.
לפנתר היה גם שימוש מחוץ לצבא הגרמני לאחר 1945. תכנונו לא השפיע רבות על התפתחות הטנקים שלאחר המלחמה.
לאחר המלחמה הצליחו הצרפתים לתקן 50 פנתרים, והכניסו אותם לשירות בצבא הצרפתי ביחידת 503e Régiment de Chars de Combat שהוצבה במורמלון לה גרנד.
טנקים אלו נשארו בשירות עד 1950, והוחלפו בטנק ה-ARL 44.
אב טיפוס הטנק AMX-50 הצרפתי שלאחר המלחמה הושפע בעיקר מתכנון הפנתר, אבל מעולם לא נכנס לייצור סדרתי.
הצרפתים גם כן החליפו את תותח ה-75 מ"מ KwK 42 L/70 בתותח 75 מ"מ DEFA ותותח CN75-50. תותח זה היה בשימוש צה"ל לשדרוג טנק הסופר שרמן M50.
שימושים נוספים שלאחר המלחמה היו בבולגריה, צ'כוסלובקיה, הונגריה, רומניה ויוגוסלביה.
28 פנתרים שרדו ממצב של הרס מוחלט ועד שחזור מלא.
4 פנתרים נשמרים בארבעה מוזיאונים: מוזיאון הטנקים קובינקה ברוסיה, מוזיאון דה בלינד בצרפת, מוזיאון ה"דויטשז פאנצרמוזיאום" במינסטר, גרמניה ומוזיאון ה"ורטשנישה סטודיינסמלונג" בקובלנץ, גרמניה.
שני פנתרים נוספים שוחזרו על ידי אספנים פרטיים באנגליה (קווין וויטקרופט) ובארצות הברית (ג'אק ליטלפילד).
D ייחודי מוצג בפארק ווילהלמינה בברדה שבהולנד.
הטנק שוחזר בין השנים 2004–2005 לתצוגה סטטית על ידי קווין וויטקרופט בתמורה לרכיבים.
הפנתר בתצוגת פאנצרמוזיאום טון, שווייץ מוצג כ-Ausf.
D/G משולב, עם גוף D וצריח G.
שאלות רבות עלו סביב כלי זה.
לצריח של הטנק הוחלף חלק בשריון של דגם Ausf.
G, בלי חלקים לתצפית תותחנים או מגל"ד משותף ציר.
יציאת האקדח האחורית בצריח מצביעה על דגם Ausf.
הגוף עם האותיות MG שייך לדגם Ausf.
לא ניתן להעריך כמה דגמים משולבים כדוגמת דגם זה יוצרו.
A משוחזר חלקית הוצג בגלריית לברטון במוזיאון המלחמה הקנדי.
הפנתר נתרם למוזיאון על ידי CFB בורדן, אשר רכשו אותו לכבוד חגיגות V-E מאי 1945. הטנק היה שנתיים בתהליכי שחזור לפני הצגתו הראשונה לקהל.
באוקטובר 2023 טנק ברגפנתר ששימש לגרירת טנקים במלחמת העולם השנייה, חולץ מנהר נידה בפולין.
הטנק הועבר למוזיאון הצבא הפולני בוורשה
אורך מגע עם הקרקע: 3.92 מטר
שמונה גלגלי מרכוב ("בוגים") מדורגים בכל צד
סוג מנוע: V-12, ארבע פעימות
סוג: תיבת הילוכים ידנית, "סינכרו" .
79/82 פגזים (תלוי בדגם) מסוגים נפיץ, ושני סוגי חודר שריון
מהירות לוע מרבית: 1,120 מטר/שנייה
סוגי תותחים: דגמים A ו-G: TZF 12a, ודגם D: Leitz TZF 12
תובה, מלפנים: חלק תחתון 60 מ"מ בשיפוע 35°, חלק עליון 80 מ"מ בשיפוע 35°
פנריטי (מיוונית: φανερός (פנרוס - "נִרְאֶה")) הוא כינוי לסלעי יסוד גסי גרגר, שניתן לראות את הגבישים הבונים אותם בעין בלתי מזוינת.
מרקם זה נובע מהתקררות איטית של המגמה מתחת לפני השטח.
פנתילאמיןשם מדעיβ-Phenylethylamineנוסחה כימיתC8H11Nמסה מולרית121.18g/molנקודת התכהC° -60נקודת רתיחהC° 195צפיפות0.964 g/cm3</td>מספר CAS[64-04-0]
פנתילאמין או β-פנילאתילאמין הוא אלקלואיד ומוליך עצבי מונואמיני.
במוח האנושי הוא מתפקד בתור ממריץ.
פנתילאמין הוא תרכובת טבעית המיוצרת מחומצת האמינו פנילאלנין על ידי דיקרבוקסילציה (הוצאת קבוצת קרבוקסיל מתרכובת) אנזימטית.
כמו כן, הוא מצוי במאכלים רבים כגון שוקולד, שם הוא נוכח בייחוד לאחר התססה חידקית.
ישנה סברה שלפנתילאמין המגיע ממזון יש השפעה פסיכואקטיבית אם נצרך בכמויות גדולות.
עם זאת, הוא מפורק בזריזות על ידי האנזים MAO-B (מונואמין אוקסידאז), דבר המונע היווצרות ריכוז משמעותי במוח.
פנתילאמינים מותמרים או נגזרות פנתילאמינים הם קבוצה רחבה ומגוונת של תרכובות הכוללות מוליכים עצביים, הורמונים, סמים ממריצים, סמים פסיכדליים, אמפאטוגנים, סמים אנורקטיים, מרחיבי סימפונות, ונוגדי דיכאון.
מבנה הפנתילאמין נמצא גם במבנים טבעתיים מסובכים יותר כמו מערכת הארגולין של LSD או מערכת המורפינאן של מורפין (ואופיואידים אחרים).
פנתילאמין הוא אמין ארומטי ונוזל חסר צבע בטמפרטורת החדר.
הוא מסיס במים, אתנול ואתר.
עם חשיפתו לאוויר, יוצר הפנתילאמין קרבונט כתוצאה מתגובה עם פחמן דו-חמצני.
פנתילאמין הוא בסיסי מאוד ויוצר הידרוכלוריד (מלח עם חומצת מימן כלורי) גבישי יציב בעל נקודת התכה של 217°C.
לפנתילאמינים מותמרים תוספות כימיות בטבעת הפניל, בשרשרת האליפטית (שרשרת הצד), ו/או בקבוצת האמין.
אמפטמינים הם תרכובות הומולוגיות לפנתילאמינים (כלומר מקיימות אותה נוסחה כללית) הנושאות קבוצת אלפא-מתיל (α-CH3) בשרשרת הצד (כלומר, קבוצת מתיל המחוברת במיקום האלפא).
קטכולאמינים הם פנתילאמינים הנושאים שתי קבוצות הידרוקסי במיקומים ה-3 וה-4 של טבעת הפניל.
קטכולאמינים לדוגמה הם ההורמונים והמוליכים עצביים דופמין, אפינפרין (אדרנלין), ונוראפינפרין.
חומצות האמינו פנילאלנין וטירוזין הן פנתילאמינים הנושאים קבוצת קרבוקסיל (COOH) במיקום האלפא של שרשרת הצד.
סדרת ה-2C הם פנתילאמינים עם קבוצות מתוקסי (O–CH3-) מחוברות במיקומים ה-2 וה-5 וללא קבוצת מתיל במיקום האלפא.
פנתילאמינים מותמרים רבים פעילים פרמקולוגית (פעילים כסמים) בשל דמיונם למוליכים העצביים המונואמיניים:
סמים ממריצים כמו האלקלואידים הצמחיים אפדרין וקאתינון והסמים הסינתטיים אמפטמין ומתילפנידייט (ריטלין).
הלוצינוגנים פסיכדליים כמו האלקלואיד הצמחי מסקלין והסם הסינתטי 2C-B.
סמים אנורקטיים (סמים הגורמים לאיבוד התיאבון) כמו פנטרמין, פנפלוראמין ואמפטמין.
מרחיבי סימפונות כמו אפדרין וסלבוטמול.
נוגדי דיכאון כמו בופרופיון ומעכבי מונואמין אוקסידאז (MAOI's) פנלזין וטראנילציפרומין.
בטבלה הבאה ערוכים כמה מהפנתילאמינים החשובים יותר.
לצורך הפשטות, הסטריאוכימיה של שרשרת הצד אינה מוסברת בטבלה.
ידועים מאות פנתילאמינים סינתטיים אחרים, בייחוד בשל עבודתו החלוצית של אלכסנדר שולגין, המתוארת בהרחבה בספרו PiHKAL ("פנתילאמינים שהכרתי ואהבתי").
פֿנרים או יוונים פֿנרים , ברומנית: Fanarioţi, בסרבית: Фанариоти, Fanarioti) היו בני משפחות יווניות חשובות שהתגוררו בפֿנר (Fener, Φανάρι של ימינו), הרובע היווני העיקרי של קונסטנטינופול (איסטנבול), מקום מושבו של הפטריארך האקומני.
הפֿנרים שלטו במנהל של הפטריארכט, ולעיתים תכופות התערבו בבחירת הכמרים הבכירים ובכלל זה בבחירת הפטריארך האקומני עצמו, שהיה "ראשון בין שווים" בין בישופי הכנסייה האורתודוקסית המזרחית.
אחדים מבני משפחות אלה, שקנו להן עושר והשפעה רבים, מילאו במאה ה-17 תפקידים אדמיניסטרטיביים ופוליטיים רמי-דרג באימפריה העות'מאנית.
מ-1699 עד 1821 שרתו פנרים כדרגומנים בשירות הממשל העות'מאני ("השער הנשגב") ושגרירים זרים.
יחד עם ראשי הכנסייה והנכבדים המקומיים מן הפרובינציות ייצגו פנרים את המעמד היווני השליט בתקופת השלטון העות'מאני ביוון עד ראשיתה של מלחמת העצמאות.
פנרים מילאו תפקיד מכריע במהלך המלחמה הזאת והשפיעו על החלטות האספה הלאומית, הגוף הייצוגי של המהפכנים היוונים, שהתכנס שש פעמים בין השנים 1821 ו-1829.
בין השנים 1711 ל-1821 מונו פנרים אחדים לגוספודרים או "דוֹמְנים" (Domni) - שליטים - של נסיכויות הדנובה (נסיכות מולדובה וולאכיה), בדרך כלל לאחר שקודמו ממשרות דרגטורי; תקופה זו נקראת בהיסטוריה הרומנית בשם "התקופה הפנרית".
גם בהיסטוריה של סרביה תחת השלטון העות'מאני הישיר קיימת תקופה הנקראת כך.
אחרי ביטול הפטריארכיה הסרבית של פץ' בשנת 1766 מונו בארץ זאת בישופים יוונים, שנקראו אף הם "פנרים", והם היו רחוקים מעולמם הרוחני של צאן מרעיתם המקומי.
פנתאון מתאצמינדה לסופרים ואישי ציבור (בגאורגית: მთაწმინდის მწერალთა და საზოგადო მოღვაწეთა პანთეონი) הוא נקרופוליס בטביליסי שבגאורגיה בו קבורים אישים בולטים של גאורגיה, בהם סופרים, אמנים, אנשי אקדמיה וגיבורים לאומיים.
הפנתאון ממוקם בחצר הסובבת את כנסיית מאמאדוויתי (כנסיית דוד הקדוש) על מדרונות הר מתאצמינדה ("მთაწმინდა", מילולית: "מתאצמינדָה" – "הר קדוש") ונוסד באופן רשמי בשנת 1929.
האישיות המפורסמת הראשונה שנקברה בפנתאון היה הסופר הרוסי אלכסנדר גריבוידוב ואשתו הגאורגית נינו צ'בצ'בדזה (1812–1857).
הפנתאון נפתח רשמית בשנת 1929 בחגיגות יום השנה ה-100 למותו הטרגי של הסופר באיראן.
מאז נקברו בפנתאון מפורסמים גאורגים נוספים, חלקם הועתקו ממקום קבורתם לפנתאון.
הפנתאון מנוהל על ידי עיריית טביליסי וזוכה למבקרים מקומיים וחיצוניים.
בשנת 2002 חובר הפנתאון עם הפוניקולר של טביליסי.
פנתאון הסופרים ואנשי הציבור של גאורגיה דידובה (בגאורגית: დიდუბის მწერალთა და საზოგადო მოღვაწეთა პანთეონი) או בקיצור פנתאון דידוּבֶּה הוא נקרופוליס בטביליסי גאורגיה בו קבורים סופרים, אמנים, מדענים וגיבורים לאומיים בולטים של גאורגיה.
הפנתאון ממוקם בפרוור דידובה בטביליסי.
הפנתאון הוקם בסוף המאה ה-19 ליד כנסיית דידובה .
בתחילה היה הפנתאון החשוב בגאורגיה אולם עם הזמן איבד מחשיבותו.
בשנת 1938 בוטל בית הקברות של דידובה ונפתח שוב שנה לאחר מכן ב-1939 בשמו הנוכחי.
ולריאן גפרינדשווילי (1941-1889) - משורר ומתרגם גאורגי
סופיקו צ'יאורלי (2008-1937) - שחקנית גאורגית מהעידן הסובייטי
זוראב ז'ווניה (2005-1963) - ראש ממשלת גאורגיה משנת 2004 ועד מותו ויושב ראש הפרלמנט של גאורגיה בשנים 2003-2004
ליה אליאבה (1998-1934) - שחקנית גאורגית שהוכרה כאמן הלאומי של גאורגיה
תמר אבקליה (1905-1953) - פסלת ומעצבת תפאורות גאורגית
אנדריה בלנצ'יוודזה (1992-1906) - מלחין גאורגי
תנגיז אבולדזה (1924-1994) - במאי קולנוע גאורגי
פָּנֶרוֹזוֹאִיקוֹן (מיוונית עתיקה: φανερός (פָנֶרוֹס - נראה לעין) ו-ζῷον (זואון - בעל חיים)) הוא עידן על המציין את הפרק המאוחר בלוח הזמנים הגאולוגי של כדור הארץ.
משך עידן-העל כחצי מיליארד שנים, החל מהופעת בעלי חיים נראים לעין ועד ימינו.
עידן טווח זמן (במיליון שנים) תקופות תיאור ויצורים סוג לדוגמה תמונה שם מדעי שנים (במיליון) פלאוזואיקון (Paleozoic) 541-252 קמבריון, אורדוביק, סילור, דבון, קרבון ופרם הופעת המינים הראשונים בים.
הופעת רוב מיני חיות הים המודרניות לרבות דגים, כרישים וחסרי חוליות שונים.
הופעת הדו-חיים והזוחלים הראשונים ביבשה.
הופעת צמחים כמו שרכים וצמחים חשופי זרע.דימטרודון Dimetrodon 299-270 מזוזואיקון (Mesozoic) 252-66 טריאס, יורה וקרטיקון הופעת הדינוזאורים ושגשוגם וכן הופעת זוחלים ימיים ופטרוזאורים.
דיפלודוקוס Diplodocus 154-150 קנוזואיקון (Cenozoic) 66-הווה פלאוגן, נאוגן ורביעון גדילה ושגשוג של העופות והיונקים.
הופעת יונקים רבים כמו פרסתנים, טורפים, עטלפים ולווייתניים וכן קופי אדם.
התפתחות האדם והכחדת מינים המונית.
מעבר האדם ליישובי קבע ולחקלאות.
פנתאון סבורתלו לאישי ציבור (בגאורגית: საბურთალოს საზოგადო მოღვაწეთა პანთეონი) הוא נקרופוליס לאישי ציבור בטביליסי גאורגיה שנוסד בשנות ה-70 של המאה ה-20. בשנת 2002 נפתח אגף חדש של הפנתאון.
הפנתאון הישן ממוקם ברובע סבורתלו ליד בית הקברות של סבורתלו, ואילו החדש נמצא בכביש ואקה-רובע סבורתלו סמוך ל"מלון אמירני".
איפוליטה חוויצ'יה (1910-1985) - שחקן קולנוע מפורסם מאוד
גיורגי סאנאיה (1975-2001) - עיתונאי טלוויזיה ברוסתווי-2. נרצח בנסיבות חשודות
פֵנְריר (בנורדית עתיקה: Fenrir; לעיתים גם פֵנְריס) הוא זאב מפלצתי מהמיתולוגיה הנורדית, ילדם של האל לוקי והענקית אנגרבודה.
האדה הפרוזאית מספרת כי האלים השאירו את פנריר לגדול בסביבתם, אך רק האל טיר היה אמיץ מספיק כדי להאכילו.
כאשר ראו האלים כמה גדל הזאב מדי יום ונזכרו בנבואות אשר קשרו את פנריר להשמדתם, החליטו לכבול אותו.
תחילה יצרו האלים שרשרת חזקה אשר נקראה לֵדינְג והציעו לפנריר לבחון את כוחו מולה.
פנריר הסכים ושבר את השרשרת בקלות.
לאחר מכן יצרו האלים שרשרת חזקה כפליים שנקראה דְרוֹמי, שגם ממנה נחלץ פנריר בקלות.
אז שלח אודין את סְקירְניר, אחד מעוזריו של האל פְרֵייר, לבקש מהגמדים לעצב שלשלאות מתאימות.
הגמדים יצרו את השרשרת משישה מרכיבים: צליל פסיעות של חתול, זקן של אישה, שורשי הר, גידים של דב, קולו של דג ורוק של ציפור, ומשום כך לא קיימים עוד דברים אלה בעולם.
שרשרת זו נקראה גְלֵייפְניר ונראתה כסרט משי דק.
האלים קראו לפנריר והציעו לו לנסות את כוחו מול גלייפניר.
פנריר חשש מתרמית ולכן הסכים רק בתנאי שאחד האלים יכניס את ידו לפיו כמחווה של אמון, ורק האל טיר הסכים.
משראה הזאב כי נפל למלכודת שטמנו לו האלים, נשך את ידו של טיר, אשר נותר מאז עם יד אחת בלבד.
האלים השחילו את השרשרת דרך אבן אשר נקראת גְיוֹל וקברו אותה עמוק באדמה.
את השרשרת הם הידקו עם סלע עצום אשר נקרא תְבִיטְי ואותה הם קברו אף עמוק יותר.
לבסוף הכניסו האלים חבל לתוך לועו של פנריר כדי למנוע ממנו לנשוך.
הרוק הזורם מפיו יוצר נהר אשר נקרא וַן.
פה פעור של מפלצת איומה מופיע לא פעם כשער לגיהנום באומנות ימי הביניים ונקרא גם לוע השאול.
לפנריר שני צאצאים, סקול ("בגידה") והאטי ("שנאה").
סקול רודף אחרי המרכבה בה נמצאת השמש ואילו האטי רודף אחרי הירח.
במקומות מסוימים באגדה שורר בלבול ביניהם, ולעיתים תפקיד הרדיפה מיוחס לפנריר.
בזמן הראגנארוק סקול והאטי ישיגו את השמש והירח.
פנריר ישתחרר מכבליו ויטרוף את האל אודין.
וידאר, בנו של אודין, ינקום את מות אביו.
שמו של פנריר מופיע לעיתים גם בתרבות המודרנית.
פנריר גרייבק ("פנריר אפור הגב") הוא איש זאב בסדרת הארי פוטר.
פנריז הוא כינויו של מתופף להקת Darkthrone.
הזאב פנריר הוא האנטיגוניסט הראשי בספר הראשון בטרילוגיית מגנס צ'ייס והאלים של אוסגרד ומוזכר בהמשך הסדרה
השמות פנריר, סקול והאטי, יחד עם דמויות אחרות מהמיתולוגיה הנורדית, ניתנו לירחיו השונים של שבתאי.
פנרבחצ'ה (בטורקית: Fenerbahçe - פנרבאצ'ה) היא קבוצת כדורסל טורקית מהעיר איסטנבול, המתמודדת בליגת העל הטורקית וביורוליג.
המועדון נוסד ב-1913 ונחשב לאחד ממועדוני הספורט הוותיקים באירופה.
הוא זכה ב-16 אליפויות ובשבעה גביעים.
בנוסף על כך זכה ב-7 אליפויות איסטנבול בין השנים 1955–1966.
פנרבחצ'ה אולקר זכתה לראשונה באליפות טורקיה בעונת 1956/1957. הישגי השיא של הקבוצה באירופה היא הזכייה ביורוליג בשנת ומקום שני בעונות ו-, והמקום הרביעי ביורופליג ב-2005.
בסיום עונת הבעלים של קבוצת הצמרת "אולקרספור" הכריז על פירוק המועדון ועבר לתמוך בקבוצת "פנרבחצ'ה", מאז ועד 2015 הקבוצה נקראה בשם "פנרבחצ'ה אולקר".
בעונת העפילה לראשונה בתולדותיה לפיינל פור היורוליג לאחר שהדיחה 3-0 בסדרת ההצלבה את מכבי תל אביב.
בסיום אותה עונה פג ההסכם עם חברת "אולקר", והשם "אולקר" הושמט משמה של הקבוצה.
בעונת העפילה בפעם השנייה ברציפות לפיינל פור לאחר שהדיחה 3-0 בסדרת ההצלבה את ריאל מדריד.
במאי 2016 העפילה לגמר היורוליג לאחר ניצחון בחצי הגמר על קאחה לבורל ויטוריה והפכה בכך למועדון הטורקי הראשון שמגיע להישג זה.
בגמר נוצחה הקבוצה על ידי צסק"א מוסקבה.
בעונת העפילה בפעם השנייה ברציפות לגמר היורוליג, בו נוצחה על ידי ריאל מדריד.
פנתסיליאה , בתו של ארס אל המלחמה, הייתה מלכת האמזונות במיתולוגיה היוונית.
ישנם מקורות רבים וסותרים לסיפורה של פנתסיליאה.
סיפורה הופיע בחיבור האבוד "האתיופיס" , שנכתב על פי המשוער במאה ה-8 או ה-7 לפנה"ס.
מבחינה כרונולוגית האתיופיס ממשיך את האיליאדה של הומרוס, שמסתיימת במותו וקבורתו של הקטור ולא מספרת את סיפורה של פנתסיליאה.
לפי גרסה אחת שקיימת לאיליאדה, היא מסתיימת במשפט הצופה את בואן של האמזונות.
האתיופיס עצמו לא השתמר, אך קיים דיווח על תוכנו, שבו מוזכרת פנתסיליאה, בקטעים מחיבור של סופר בשם פרוקלוס, אשר זהותו אינה ידועה.
סיפור זה הורחב משמעותית על ידי קינטוס מסמירנה בספר "נפילת טרויה" מהמאה ה-3 לספירה.
בין המקורות המוקדמים יותר שמספרים את סיפורה של פנתסיליאה בהתאם לכתוב באתיופיס, ניתן למנות גם את הביבליותקה היסטוריקה של דיודורוס סיקולוס (המאה ה-1 לפנה"ס), הביבליותקה של פסאודו-אפולודורוס (המאה ה-1 או ה-2 לספירה).
האינאיס של ורגיליוס (נכתבה בשנים 29–19 לפנה"ס) מסתמכת גם היא על המעשה כפי שהוא מסופר באתיופיס.
חיבור מוקדם אחר הוא פואמה של סטסיכורוס , בן המאות ה-7 וה-6 לפנה"ס.
בפואמה זו פנתסיליאה, ולא אכילס, הרגה את הקטור.
עוד מקור שמספק גרסה שונה של המעשה הוא הפואמה "אלכסנדרה" של ליכופרון.
זהות המחבר ותאריך יצירתה לא מקובלים על כל החוקרים.
בעבר היא זוהתה עם ליכופרון איש כלקיס בן המאה ה-4 לפנה"ס, אך זיהוי זה היה שנוי במחלוקת עוד בעת העתיקה, ומבקריו טוענים שמקור הפואמה הוא במאה ה-3 או ה-2 לפנה"ס.
הפואמה מתארת סוף ברוטלי במיוחד לחייה של פנתסיליאה כשעיניה מנוקרות וגופתה מושחתת ומשלכת לנהר הסקמנדר .
מקורות מימי הביניים, ביניהם ספר עיר הגבירות של קריסטין דה פיזאן, הדגישו יותר את הגבורה של פנתסיליאה הלוחמת והאדירו אותה יותר מאת אכילס.
אצל דה פיזאן, פנתסיליאה מתאהבת בהקטור ומגיעה לטרויה בעקבות אהבתה, אך היא מגיעה לעיר לאחר שהקטור נהרג.
היא נהרגת בידי בנו של אכילס, נאופטולמוס.
על פי הפרגמנטים של פרוקלוס
בפרגמנטים של פרוקלוס, אשר מדווחים על הכתוב באתיופיס, כל שמסופר על פנתסיליאה נתון בקטע הבא (כאן בתרגום מתרגום לאנגלית): "האמזונה פנתסיליאה, בתו של ארס ממוצא תראקי, באה לעזרתם של אנשי טרויה, ואחרי שהציגה עוז רוח כביר, היא נהרגת על ידי אכילס ונקברת על ידי הטרויאנים".
לפי המסופר באותו המקור, לאחר מותה, אכילס שחט את החייל היווני תרסיטיס, משום שהאחרון לעג לו על אהבתו כביכול לפנתסיליאה.
בעקבות מרחץ הדמים, אכילס יוצא למסע שבמהלכו הוא סוגד לאלים ומטוהר על ידי אודיסאוס.
בפואמה "אלכסנדרה" של ליכופרון, שליח מספר למלך טרויה פריאמוס על נבואתה הנוראית של קסנדרה (אותה הוא מכנה אלכסנדרה) לגבי מלחמת טרויה ומה שיקרה אחריה, בעת שספינותיו של פאריס יצאו לדרכן.
בתוך כך, נבואתה של קסנדרה מזכירה נשים שונות שעימן היה מעורב אכילס, וביניהן פנתסיליאה.