tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הצי המאוחד יצא לדרכו ב־11 ביוני 1805, כשנלסון שוב בעקבותיו.
בשל מידע מודיעיני לקוי איבד נלסון את טרפו.
הוא הגיע אל אנטיגואה יום אחד אחרי עזיבת וילנב, ומאחר שסבר כי האדמירל הצרפתי עושה דרכו אל קאדיס או אל טולון, בחר בקורס שאפשר לצי המאוחד לחמוק מידיו.
רצה המקרה, והפריגטה "קיוריה", שנשלחה על ידי נלסון כדי להודיע באנגליה על עזיבת הצי המאוחד את מרטיניק, הבחינה באוניותיו של וילנב בלב האוקיינוס.
על פי הקורס בו שייטו הבין מפקד הפריגטה כי מגמת פניהן מפרץ ביסקאיה ולא מצרי גיברלטר, והוא מיהר להודיע על כך לאדמירליות בלונדון.
נלסון עצמו הגיע אל גיברלטר ב־19 ביולי.
משימת היירוט של הצי הצרפתי־ספרדי עם התקרבותו לכף פיניסטרה נמסרה לתת־אדמירל רוברט קולדר, מי שפיקד על השייטת שהטילה הסגר ימי על נמלי פרול ורושפור.
ציו, שמנה עשר אוניות־קו, תוגבר בחמש אוניות נוספות בפיקוד סגן־אדמירל צ'ארלס סטירלינג.
בבוקר הקרב, 22 ביולי 1805, נשבה רוח חרישית וערפל כיסה את הים.
הצי המאוחד הפליג בשלושה טורים מקבילים בקורס מזרח־דרום־מזרח לעבר פרול, כשהשייטת הספרדית בצד ימין.
בסביבות השעה 1100 התפוגג לפתע הערפל, וכשנודע לווילנב מפי פריגטות הסיור שלו על התקרבותו של צי בריטי מכיוון צפון־מזרח, אותת לאוניותיו לעבור לטור עורפי שפניו צפונה והשייטת הספרדית מובילה.
תוך כדי כך דיווחה "דיפייאנס", אוניית התצפית של קולדר, על הימצאותו של צי אויב בכיוון דרום־מערב.
בצהריים, כשהציים במרחק 16 מייל זה מזה, הורה קולדר לאוניותיו לפנות לעבר האויב, להתכונן לקרב ולהיערך בשני טורים מקבילים.
שני הציים התקרבו זה אל זה בקורסים מנוגדים כשהם מגששים את דרכם בעד הערפל.
כשנמצאו הציים היריבים מרחק 8 מייל זה מזה התפוגג שוב הערפל, וקולדר נוכח לראות כי לצרפתים יתרון מספרי, 20 אוניות־קו לעומת 15 משלו.
למרות זאת החליט להילחם, ואותת לאוניותיו לעבור למערך טורי צפוף בכיוון דרום־דרום־מערב כשהטור הימני מוביל.
שתי הפריגטות, "אג'יפסיין" (40) ו "סיריוּס" (36), נמצאו מחוץ לטור, בצד הגלי.
בשעה 15:20, ממרחק שמונה מייל לערך מן הצי המאוחד, אותת קולדר לאוניותיו לנוע לעבר האויב, ודקות אחדות אחר כך לפנות נקודת מצפן אחת ימינה.
תוכניתו הייתה - כפי הנראה - לרכז את ההתקפה על מאסף האויב, בין על ידי כפילתו (doubling) (תקיפתו משני צדדיו בו זמנית) או על ידי פריצת הטור וניתוק המאסף משאר הצי.
כך יכול היה לפצות על נחיתותו המספרית.
וילנב ניחש את כוונותיו של קולדר, ואותת לאוניותיו לסוב לאחור, אחת אחרי השנייה, כדי לסכל התקפה אפשרית על המאסף.
השייטת הספרדית, שאוניותיה פנו ראשונות, נעה כעת דרומה, בכיוון הפוך, כשהיא מתייצבת בין אוניותיו של קולדר לשייטת הצרפתית.
קולדר, שלא ראה בעד הערפל את אוניותיו של גראווינה המתקרבות לעברו, פקד להחליף מפנה ולפנות צפונה, אונייה אחר אונייה.
מטרתו הייתה להתקרב במקביל לשייטת הצרפתית ואז לפתוח באש.
"הירו", הראשונה באוניות הטור הבריטי, השלימה את חילוף המפנה בשעה 17:15 לערך.
חמש דקות אחר כך הגיחה מולה מתוך הערפל "ארגונאוטה", אוניית הדגל של גראווינה.
מאותו רגע הלכו העניינים ונסתבכו, והקרב הפך להתגוששות בלא סדר קרבי של ממש ובתנאי ראות לקויה ביותר; המשמעות המעשית הייתה, ששני האדמירלים לא יכלו לראות בבירור את הנעשה בזירת הקרב ולא כל שכן להעביר ביעילות - באמצעות איתות דגלים - הוראות למפקדי אוניותיהם.
קפטן גרדינר, מפקד ה"הירו", שב והחליף את המפנה כדי לנוע באותו כיוון כמו ה"ארגונאוטה".
אוניית הדגל הספרדית ירתה מטח דופן אל "הירו" והמשיכה להתקדם דרומה על פי הוראתו של וילנב כדי לחפות על המאסף של השייטת הצרפתית.
שאר אוניות החלוץ הבריטי סבו גם הן לאחור, כל אחת בתורה, בעקבות "הירו".
התפתח ירי כבד אך בלתי שיטתי לכל אורך הטור הצרפתי, כשעיקר הלחימה מתבצעת בין השייטת הספרדית לבין החלוץ והמרכז הבריטיים.
הערפל ועשן התותחים הגדילו עוד יותר את אי הסדר.
הלחימה העזה נמשכה עד 20:25, אז אותת קולדר להפסיק את הירי בשל החשיכה היורדת, אך אוניות מעטות הבחינו באות ורק בשעה 21:30 פסק כליל.
הקרב לא הוכרע, אך הסתיים כשידם של הבריטים על העליונה.
שתי אוניות ספרדיות ("פירמה" ו"סן רפאל") נכנעו ונפלו בשבי לאחר שאיבדו את תורניהן, אונייה ספרדית נוספת ניזוקה קשות וכמותה עוד שתי אוניות צרפתיות.
הבריטים לא איבדו אף אונייה, אך תורנה העילי הקדמי של "וינדזור קאסל" נשבר ולא יכלה לנוע בכוחות עצמה.
שאר האוניות, משני הצדדים, ניזוקו בשיעור קטן יותר, בעיקר בחלקי התרונה והחיבל.
מניין האבידות בצי הבריטי היה 39 הרוגים ו־159 פצועים; בצי המאוחד הסתכמו האבידות ב־476 הרוגים ופצועים.
את הלילה עשו שני הציים בזירת הקרב, מתקנים את נזקיהם ונערכים לבאות.
כשעלה השחר בבוקר שלמחרת, ה־23 ביולי, נמצאו שני הציים מרחק 8-9 מייל לערך אחד מן השני, כשהבריטים בצד החסי והצרפתים בצד הגלי.
קולדר לא עשה כל ניסיון לחדש את הלחימה, אלא התרכז בהגנה על שתי אוניות השלל ועל "וינדזור קאסל" שנגררו על ידי כלי שיט אחרים, ובחסימת הדרך של הצי המאוחד אל נמל פרול, שם – על פי ידיעותיו – נמצאה שייטת צרפתית נוספת.
(שייטת זו הצליחה לחמוק מן הנמל ב-24 לחודש ולהגיע אל ויגו) וילנב, שעמדתו במעלה הרוח הייתה לו ליתרון, אומנם התקרב בשעות אחר הצהריים של אותו יום אל הצי הבריטי, אך שמר על מרחק בטוח, וגם הוא לא עשה כל ניסיון לחדש את הלחימה.
מצב זה נמשך גם למחרת, 24 ביולי.
ביום השלישי ניתקו הציים מגע.
וילנב הפליג דרומה אל ויגו ואילו קולדר שב אל עמדתו הקודמת מול נמל פרול.
ב-1 באוגוסט הרחיקו רוחות עזות אל לב ים את אוניותיו של קולדר מעמדתן מול פרול.
וילנב ניצל את ההזדמנות שנקרתה לו, ולאחר שהשאיר בוויגו את אוניותיו הפגועות ו-1200 מלחים חולים, שט לאורך החוף אל פרול.
הוא צירף לכוחו את 14 האוניות הספרדיות והצרפתיות ששהו בנמל, וכעת מנה הצי שבפיקודו 29 אוניות-קו.
ב-13 ביולי יצא וילנב מפרול, בהוראתו של נפוליאון, כשמשימתו להשמיד את הצי הבריטי המטיל הסגר על ברסט ואחר כך לחפות על מעבר צבא הפלישה.
קולדר שב אל פרול, וכשנסתבר לו כי הנמל ריק מאוניות, הצטרף לשייטת בפיקוד אדמירל קורנווליס המטילה הסגר על ברסט.
ימים אחדים אחר כך נאספו ליד ברסט גם 7 האוניות שהטילו הסגר על רושפור ו-12 אוניותיו של נלסון שהגיעו מגיברלטר.
מניין האוניות הבריטיות שניצבו כעת בפתח התעלה האנגלית הגיע כעת ל-39. וילנב, שחשש לסלול את דרכו אל התעלה באמצעות קרב נוסף, החליט לאחר יומיים, ב-15 באוגוסט, לשוב אל קדיס.
בעקבות כך זנח נפוליאון סופית את תוכניתו לפלוש לאנגליה, והוליך את חיילי "צבא הפלישה" מזרחה, נגד צבאות אוסטריה ורוסיה.
שלושה חודשים מאוחר יותר הצליח אדמירל נלסון להשמיד את הצי המאוחד בקרב טרפלגר והבטיח סופית את שליטת בריטניה במימי התעלה.
אשר לקולדר, בעודו שוהה עם עיקר הצי מול קדיס, אליה הגיע ב-29 באוגוסט, נצטווה לשוב אל לונדון כדי להסביר בפני בית דין צבאי מדוע לא עשה כל שביכולתו כדי להשמיד את הצי המאוחד ליד כף פיניסטרה.
נלסון, שנטל את הפיקוד על הצי מול קדיס לאחר מנוחה קצרה באנגליה, אפשר לקולדר להפליג ללונדון באונייתו שלו, "פרינס אוף ויילס", במקום באחת הפריגטות שנועדו לצרכים כגון אלה, למרות שכך גרע אוניית־קו אחת מן הכוח שעמד לרשותו.
המשפט נפתח ב־23 בדצמבר 1805 על סיפונה של "פרינס אוף ויילס" בראשותו של אדמירל ג'ורג' מונטגיו, מפקד בסיסי הצי בפורטסמות' ובספיטהד.
קולדר טען להגנתו, כי לא רצה להפקיר את "וינדזור קאסל" משותקת התנועה ואת שתי אוניות השלל הספרדיות.
עוד אמר, כי הנזקים שנגרמו לתרונה של חלק מאוניותיו לא אפשרו להן להניף די מפרשים כדי להפליג אל מול הרוח לעבר האויב; מה גם, שהים היה גבה-גלי והייתה סכנה כי חלקי התרונה שנפגעו ותוקנו באורח ארעי לא יעמדו בתלאות השיט, כפי שאומנם אירע לאוניות אחדות ביום-יומיים שלאחר מכן.
הכרעת בית הדין הייתה, כי קולדר לא עשה כל שביכולתו על מנת לחדש את הלחימה ולהשמיד את האויב.
אך הוא קבע, כי התנהלותו לא הייתה בגין מורך לב, אלא בשל שיקול דעת מוטעה בלבד.
העונש שנגזר עליו היה נזיפה חמורה, שמשמעותה כי לא נמסר לו יותר פיקוד בים.
עם חלוף השנים הועלה לדרגת אדמירל ומונה למפקד בסיס הצי המלכותי בפלימות'.
ב-1815 הוענק לו תואר אביר מפקד של מסדר האמבט.
קרב כרכמיש הוא קרב שהתרחש בעיר כרכמיש שבגבול הפרת הצפוני (טורקיה של היום) בסביבות שנת 605 לפנה"ס בין צבאות בבל, בפיקודו של נבוכדנצר השני, לבין מצרים העתיקה ואשור, בהנהגת פרעה נכו השני.
הקרב היה אחד הקרבות המכריעים של המזרח התיכון העתיק, והוא הסתיים בניצחון בבלי, אשר סלל את הדרך להקמת האימפריה הנאו-בבלית.
הקרב מוזכר מספר פעמים בתנ"ך, בין היתר בהקשר של קרב מגידו.
בשנת 612 לפנה"ס כבשו הבבלים את נינוה, בירת האימפריה האשורית, והעיר נהרסה עד יסוד.
כתוצאה מכך, העביר מלך אשור אשור-אובליט השני, את עיר הבירה של אשור לחרן.
כאשר חרן נכבשה על ידי הבבלים בשנת 609 לפנה"ס, הזעיק אשור-אובליט את המצרים לעזרתו.
האשורים העבירו שוב את בירתם, והפעם לכרכמיש.
למצרים היה אינטרס לסייע לאשורים, כי הם היוו כוח חוצץ בינם לבין הבבלים שהיו כוח חזק שעלה בדרום מסופוטמיה.
בשנת 609 לפנה"ס עלו המצרים צפונה בדרך הים ונחלצו לצד בעלי בריתם האשורים.
במגידו, אשר נמצאת על דרך הים, התעכב הצבא המצרי בעקבות המלחמה נגד צבאו של המלך יאשיהו בקרב מגידו.
יחד, צרו צבאות האשורים והמצרים על חרן, אך נכשלו לכבשה מחדש.
בעקבות כישלון זה נעלמה האימפריה האשורית החדשה והם לא הוזכרו יותר בכרוניקות הבבליות.
הכוחות המצרים נסוגו בחזרה לסוריה וניסו למנוע מהבבלים לחצות את נהר פרת מערבה.
הצבא הבבלי הצליח לעבור את הנהר בשלוש נקודות ובקרב מכריע ליד כרכמיש השמיד את הצבא המצרי.
צבא מצרים נפגע קשות מידי הבבלים.
המצרים חדלו להיות כוח משמעותי במזרח הקרוב ולא הוסיפו לצאת מארצם.
בעקבות הקרב ביססו הבבלים את מעמדם כמעצמה האזורית והגיעו לשיא מבחינה כלכלית.
קרב כרבלא הוא מאורע מכונן בהיסטוריה האסלאמית וסמל הפילוג בין הזרמים המרכזיים באסלאם.
הוא נערך בין נכדו של הנביא מוחמד חוסיין בן עלי, לבין כוחות הח'ליף האומיי יזיד הראשון באוקטובר 680. חוסיין, שסירב להישבע אמונים ליזיד, יצא יחד עם משפחתו ותומכיו לכרבלא שבעיראק המודרנית.
שם הוא ו-70 מאנשיו כותרו על ידי כוח צבאי גדול בהרבה, בקרב שהסתיים בטבח בחוסיין ובני משפחתו.
חוסיין הפך לסמל קורבן, צדק והתנגדות לעריצות בקרב השיעים.
הקרב משמש אבן דרך מרכזית בתודעה השיעית, כסמל למאבק בין צדק לעריצות ולרעיון הסבל והקדושה.
היום העשרי במוחרם, בו נערך הקרב בשנת 61 להג'רה, מצוין מדי שנה בטקס האבל העשוראא, טקס זיכרון מרכזי בשיעה.
קרב כרבלא התרחש על רקע מחלוקת עמוקה ורבת-שנים על ירושת ההנהגה המוסלמית לאחר מותו של הנביא מוחמד.
ארבעה מקרובי משפחתו של מוחמד כיהנו כח'ליפים, אך תקופתם התאפיינה בסכסוכים פנימיים וברציחות פוליטיות.
אחד הקרבות המרכזיים שקדם לכרבלא היה קרב צפין (657 לספירה), שבו התעמת הח'ליף הרביעי עלי בן אבי טאלב, עם מושל סוריה מטעם חמולת בית אומיה מועאויה בן אבו סופיאן.
קרב זה סימן את תחילת המאבק בין תומכי עלי (לימים השיעים) לבין בית אומיה.
בנו חוסיין ראה בעצמו את המנהיג הלגיטימי של האומה האסלאמית, בזכות ייחוסו המשפחתי כנכדו של מוחמד ובזכות אדיקותו הדתית.
מנגד, בית אומיה התחזק מאוד, ויזיד בן מועאויה, בנו של מושל סוריה לשעבר, ירש את השלטון ודרש מחוסיין להכיר בו כמנהיג הבלעדי.
חוסיין סירב להכיר בלגיטימיות של יזיד, ויצא עם משפחתו ונאמניו כדי לגייס תומכים.
בדרכו נעצר בכרבלא עם קבוצה של כ-70 איש בלבד.
גם שם דרש ממנו יזיד להיכנע, אך חוסיין התמיד בסירובו.
הקרב שהתפתח היה קצר אך מכריע, וכוחות בית אומיה שמנו כ-4,000 חיילים הביסו את חוסיין ואנשיו.
רק הנשים והילדים שרדו ונלקחו בשבי.
הריגתו של חוסיין זיעזעה את הקהילה המוסלמית, ובעיקר את השיעים, אשר רואים בו ובאביו עלי הממשיך הלגיטימי היחיד של מוחמד.
בעקבות הקרב ניסו השיעים במשך כעשור להפיל את שלטון בית אומיה ולהחזיר את ההנהגה לבית עלי, אך כשלו.
מדי שנה הם מציינים את הקרב בטקסי "תעזיה" ו"תטביר", שבמהלכם הם מבכים את מות חוסיין וקטיעת שושלת עלי, ומשחזרים את הקרב בתהלוכות שבהן הם מלקים עצמם עד זוב דם.
הטקסים נמשכים בעשרת הימים הראשונים של חודש מוחרם, ומגיעים לשיאם ביום העשירי, העשוראא, שהוא מהמרכזיים ביותר במסורת השיעית.
קרב ים ביסמרק היה קרב ימי בין הצי הקיסרי היפני וצי בעלות הברית שהתחולל בין 2 ל-4 במרץ 1943, בים ביסמרק שבמערב האוקיינוס השקט.
במהלך הקרב תקפו מטוסי בעלות הברית שיירה יפנית שהובילה חיילים ללָאֶה, גינאה החדשה.
מרבית השיירה טובעה ועמה חיילים יפנים רבים.
בדצמבר 1942 פיתחה המפקדה הכללית הקיסרית תוכנית לחיזק מאחזים היפניים בדרום מערב האוקיינוס השקט על ידי שליחת כ-6,900 חיילים מרבאול ללאה.
למרות הסיכונים שהיו כרוכים בתוכנית זו אישרה המפקדה הכללית את התוכנית וב-28 בפברואר 1943 יצאה מרבאול השיירה.
מפענחי הצפנים של בעלות הברית במלבורן ובוושינגטון למדו על ההכנות להפלגה, על יעד ועל תאריך היציאה של השיירה, וכך היו מטוסי בעלות הברית מוכנים לביאת השיירה, איתרו ותקפו אותה ב-4-2 במרץ 1943. כל שמונה ספינות התובלה וארבע מהמשחתות המלוות טובעו, ומתוך כ-6,900 החיילים שיצאו הגיעו ללאה כ-1,200 בלבד.
2,700 חיילים נוספים נמשו מהמים בידי המשחתות וצוללות ושבו לרבאול.
לאחר קרב ים ביסמרק לא ניסו היפנים לשלוח חיילים ללאה פעם נוספת.
בדצמבר 1942 החליטה המפקדה הכללית הקיסרית לתגבר את עמדותיה בדרום מערב האוקיינוס השקט.
לשם כך פיתחו תוכנית ששלחה לגוודלקנל את הדיוויזיה ה-20 מקוריאה ואת הדיוויזיה ה-41 מסין.
לאחר ההחלטה היפנית לסגת מגוודלקנל נשלחו שתי הדיוויזיות לגינאה החדשה, שם נחתו בינואר ובפברואר 1943.
מפקד הארמייה השמינית, לוטננט גנרל היטושי איממורה, ומפקד צי אזור דרום מזרח, תת-אדמירל ג'וניצ'י מיקווה, הגו תוכנית שקראה להעברת מפקדת הארמייה ה-18 (שפעלה תחת הארמייה השמינית) ואת הדיוויזיות ה-51 וה-20 מרבאול ללאה.
ביצוע תוכנית זו היה כרוך בסיכון בשל נוכחות כוחות האוויר של בעלות הברית באזור, אך היה חוסך לחיילים היפנים צעדה לאורך 230 קילומטרים על פני תנאי שטח קשים כגון ביצות, הרים וג'ונגל עבות.
בינואר נשלח רגימנט הרגלים ה-102, תחת פיקודו של מייג'ור גנרל טורו אוקאבה, ללאה.
שיירה זו הפליגה לאורך החוף הדרומי של בריטניה החדשה, ומכיוון שהייתה קרובה לבסיסי האוויר היפנים באי ניתן היה לספק לה הגנה אווירית.
עם זאת, הקרבה לבסיסים אלה אפשרה גם לטייסי בעלות הברית לתקוף גם את השיירה וגם את הבסיסים.
רגימנט זה הצליח לנחות בלאה ומשם המשיך לוואו, שם נחל תבוסה כנגד חיילי בעלות הברית.
השיירה שיצאה בפברואר הפליגה בנתיב אחר, הפעם צפונית לבריטניה החדשה, מתוך כוונה להטעות את בעלות הברית לחשוב שהשיירה מפליגה לעיר מדנג שבצפון גינאה החדשה.
ב-28 בפברואר יצאה השיירה מרבאול.
השיירה הכילה שמונה משחתות (טוקיטסוקאזה, יוקיקאזה, שירָיוּקי, אראשיאו, אסאשיאו, אסגומו, שיקינאמי ואורנאמי) ושמונה ספינות תובלה בחיפוי מאה מטוסי קרב.
בעלות הברית החלו לזהות סימנים להכנות לשיירה חדשה, ומפקד כוחות האוויר של בעלות הברית בדרום מערב האוקיינוס השקט, לוטננט גנרל ג'ורג' קני, הורה על הגברת הסיורים מעל רבאול.
ב-14 בפברואר הראו תצלומי אוויר 79 כלי שיט בנמל, בהם 45 אוניות סוחר וספינות תובלה, ואלה העידו בבירור על התארגנות שיירה חדשה.
ב-8 בפברואר ירטו מפענחי הצפנים של בעלות הברית במלבורן ובוושינגטון די.
סי מסרים של הצי היפני ולאחר שמונה ימים הצליחו לתרגם אותם.
המסרים הכילו מידע על כוונות היפנים, ועל כך שמספר משחתות ושש ספינות תובלה עתידות להגיע ללאה ב-5 במרץ.
מידע זה נמסר לקני על ידי המפקד העליון של כוחות הברית בדרום מערב האוקיינוס השקט גנרל דאגלס מקארתור במשרדו ב-25 בפברואר.
התוכנית להנחתת 6,900 חיילים יפנים באזור לאה הדאיגה את מקארתור שכן פעולה כזאת עשויה לסכל את התוכנית לכיבוש האזור של בעלות הברית.
קני מסר את המידע על השיירה למפקד הכוח הקדמי של הכוח האווירי החמישי בגינאה החדשה, בריגדיר גנרל אניס וייטהד, והזהיר אותו מפני התקפות ריכוך יפניות לפני יציאת השיירה.
חלק מהמפציצים של בעלות הברית עברו הסבות שהתאימו אותם לתקיפת שיירות כגון התקנת מקלעי 0.5 אינץ'.
טייסי המפציצים פיתחו שיטת תקיפה לה קראו "הפצצת דילוג," לפיה טסים המטוסים לכיוון מטרתם בגובה כמה עשרות מטרים מעל פני הים, ולאחר שחרור הפצצות הן ינתזו על פני המים ויתפוצצו על דופן המטרה, מתחתיה או מעליה.
השיירה עזבה את רבאול והתקדמה במהירות 7 קשרים, והצליחה להימנע מגילוי במשך מספר ימים תודות לשתי סופות טרופיות שהכו בים שלמה ובים ביסמרק.
ב-1 במרץ, בשעה 15:00, איתר מפציץ B-24 ליברייטור את השיירה, אך שמונה מפציצי B-17 מבצר מעופף שנשלחו ליירטה לא הצליחו לאתר אותה.
עם שחר, 2 במרץ, תקפו שישה מטוסי A-2 האבוק של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי את אזור לאה במטרה להפחית מיעילות ההגנה היפנית באזור.
בשעה 10:00 איתר מטוס ליברטור נוסף את השיירה ושמונה מטוסי B-17 נוספים המריאו כדי לתקוף אותה, ושעה לאחר מכן המריאו עשרים מטוסים נוספים.
הטייסים איתרו את השיירה ותקפו אותה.
עד הצהריים טובעה ספינת התובלה "קיוקוסיי מארו" ו"טֶייוֹ מארו" ו"נוג'ימה" ניזוקו.
המשחתות יוקיקאזה ואסגומו אספו 950 ניצולים מקיוקוסיי מארו, ומכיוון שהיו המשחתות המהירות בכוח הפליגו לבדן ללאה שם הנחיתו את החיילים.
במהלך הלילה עקב אחר השיירה מטוס ימי מדגם PBY קטלינה.
ב-3 במרץ חלפה השיירה בטווח התקיפה האווירי מהבסיס במפרץ מילן, ושמונה מפציצי טורפדו מדגם בריסטול בופורט יצאו לתקוף אותה.
בשל תנאי מזג אוויר איתרו רק שניים מהמפציצים את השיירה ולא הצליחו לפגוע בה.
לאחר שהקיפה השיירה את חצי האי הואון התבהר מזג האוויר ותשעים מטוסים המריאו לקראתה מפורט מורסבי.
באותה עת המריאו 22 מטוסים אוסטרלים ומטרתם הייתה הבסיס האווירי היפני בלאה.
בשעה 10:00 תקפו 13 מפציצי B-17 את השיירה וגרמו לה להתפזר.
לאחר מכן התקרבו לשיירה שלושה עשר מטוסי קרב שהתחזו למפציצי טורפדו נוספים על ידי טיסה בגובה נמוך.
על מנת לקבל את פני מפציצי הטורפדו פנו הספינות לקראת התוקפים, ובכך אפשרו למטוסי הקרב לירות מטווח קרוב על סיפון הספינות ולפגוע בגשר, בתותחי הנ"מ ובאנשי הצוות.
מיד לאחר מכן תקפו את הספינות היפניות 31 מפציצים אמריקאים.
פצצה שפגעה במחסן תחמושת גרמה לפיצוץ אדיר שניתק את ירכתי האונייה משאר הגוף והביא לשקיעתה.
אנשי צוותה נאספו על ידי שיקינאמי.
המשחתת טוקיטסוקאזה נפגעה קשות ושקעה מאוחר יותר, בעוד אנשי צוותה נאספו על ידי יוקיקאזה.
המשחתת אראשיו נפגעה גם כן והתנגשה בספינת התובלה נוג'ימה.
שתי הספינות ננטשו מאוחר יותר לאחר שיצאו מכלל פעולה.
ארבעה עשר מפציצי B-25 שבו לשיירה אחרי הצהריים וטענו לשבע עשרה פגיעות נוספות.
בשלב זה טובע שליש מהשיירה, או שהיה בתהליכי שקיעה.
לאחר שכילו המפציצים את תחמושתם הצטרפו מספר מטוסי האבוק אמריקאים למתקפה, וטענו לחמש פגיעות.
במהלך ההפצצות סיפקו 28 מטוסי P-38 לייטנינג חיפוי למפציצים מפני מטוסי A6M זירו יפניים, ורשמו 20 הפלות, לעומת אובדן שלושה מטוסים משלהם.
כל שבע ספינות התובלה נפגעו, ורובן בערו או שקעו כמאה קילומטרים מהיבשה, יחד עם המשחתות שיריוקי, טוקיטסוקאזה ואראשיו.
שאר המשחתות אספו ניצולים ושבו לרבאול.
במהלך אותו לילה תקפו עשר ספינות טורפדו אמריקאיות את השיירה.
בשעות המוקדמות של 4 במרץ ניזוקה ספינת התובלה "אויגאווה מארו" מפגיעת טורפדו ושקעה.
בבוקר פגעה במשחתת אסשיו פצצה במשקל 230 קילוגרם בזמן שאספה ניצולים מארשיו והיא טובעה.
המשחתות היפניות שבו לרבאול כשעל סיפוניהן כ-2,700 ניצולים.
על פי פקודתו של קני, תקפו אוניות ומטוסי בעלות הברית את סירות ההצלה ואת הניצולים היפניים כדי למנוע מהם להגיע ללאה.
פקודה זו הפרה את אמנת האג משנת 1907, שאסרה על תקיפת ניצולי אוניות טבועות, ולכן נחשבת פשע מלחמה.
בימים הבאים אספו צוללות יפניות ניצולים נוספים.
היפנים נחלו בקרב תבוסה קשה.
מתוך 6,900 החיילים שיצאו למסע רק כ-1,200 הגיעו ללאה.
2,700 חיילים נוספים ניצלו בידי משחתות וצוללות ושבו לרבאול.
בסך הכל נהרגו או טבעו כ-2,890 חיילים יפנים.
בעלות הברית איבדו 13 אנשי צוות אוויר ושמונה נפצעו.
לאחר התבוסה טס ראש מטהו של איממורה למפקדה הקיסרית בטוקיו ודיווח על תוצאות הקרב.
לפיכך הוחלט לוותר על כל ניסיונות נוספים לתגבור הכוחות בלאה באמצעות ספינות, ומרגע זה ואילך נשלחה תגבורת בצוללות או על גבי ארבות מאיים סמוכים.
קרב לאה-סלמאואה היה סדרת פעולות צבאיות שנערכו כחלק מהמערכה בגינאה החדשה במהלך מלחמת העולם השנייה.
מטרת הכוחות האמריקאים והאוסטרלים בקרב זה היה כיבוש הבסיסים היפנים בעיירות לָאֶה וסָלַמָאוּאָה.
הקרב החל בהתקפה אוסטרלית על הכפר מוּבּוֹ, הסמוך לסלמאואה, ב-22 באפריל 1943, והסתיים לאחר נפילת לאה ב-16 בספטמבר 1943.
במהלך 1942 כבשו כוחות האימפריה היפנית את העיירות לאה וסלמאואה במסגרת הפלישה ללאה-סלמאואה.
היפנים הקימו בסיסים בלאה וסלמאואה שלחופה הצפוני של גינאה החדשה.
מסלמאואה פתחו היפנים במספר מתקפות על פורט מורסבי, כגון קרב שביל קוקודה.
משנכשלו המתקפות הפכו היפנים את סלמאואה לנמל ומרכז אספקה גדול עליו הגן כוח בסדר גודל של חטיבה תחת פיקודו של מייג'ור גנרל טורו אוקאבה.
בינואר 1943 הובס כוח אוקאבה בהתקפה אוסטרלית על בסיסם בוואו המרוחק כ-40 קילומטרים מסלמאואה.
לאחר שכבשו את וואו פנו בעלות הברית לסלמאואה, ובכך הסיטו את תשומת לב היפנים מלאה, שבעצמה הייתה מטרה של מבצע גלגלון של בעלות הברית.
ההחלטה שהתקבלה בפיקוד בעלות הברית הייתה שחיילי הדיוויזיה האוסטרלית השלישית יפתחו במרדף אחר היפנים מוואו לכיוון סלמאואה.
בין 22 ל-29 באפריל 1943 תקף גדוד הרגלים 7\2 האוסטרלי את הקווים היפניים הדרומיים בסמוך לכפר מובו.
אף על פי שהגדוד לא רשם התקדמות רבה בהתקפה זו הוא סיפק הסחה עבור פלוגה 3\2 שתקפה את העמדות היפניות על רכס בובדובי (Bobdubi).
באותה עת תקף הגדוד ה-24 גם ה וא על הרכס ובכך אפשר ליחידות אחרות לכבוש את נקודות החצייה של נהר פרנסיסקו, בדרך לסלמאואה.
מפקד הארמייה ה-18 היפנית, לוטננט גנרל הטזו אדאצ'י, שלח את הרגימנט ה-66 כתגבורת לכוח אוקאבה כדי שזה יוכל לעבור למתקפה.
ב-20-23 ביוני תקף הרגימנט, שמנה כ-1,500 חיילים, את רכס לבאביה (Lababia).
פלוגה "D" של גדוד 6\2 האוסטרלי הייתה אמונה על הגנת הרכס, וחייליה הסתמכו על מערכת עמדות הגנה משוכללת.
בשל תנאים אלה ונחישות החיילים הצליחה פלוגה D לבלום את התגבורת היפנית ולמנוע כיתור.
בין 30 ביוני ל-19 באוגוסט עסקה החטיבה ה-15 האוסטרלית בטיהור רכס בובדובי.
באותה עת, בין 30 ביוני ל-4 ביולי, נחתו יחידות של הרגימנט ה-162 האמריקאי במפרץ נסאו והקימו שם ראש חוף.
כשבוע לאחר ההתקפה ברכס בובדובי והנחיתות במפרץ נסאו פתחה החטיבה האוסטרלית ה-17 בהתקפה נוספת על העמדות היפניות במובו.
על מנת להימנע מכיתור החליטו היפנים לסגת מהאזור אל סלמאואה.
בין 16 ביולי ל-19 באוגוסט השיגו הגדודים ה-42 ו-5\2 אחיזה בהר טאמבו.
על אף התקפות נגד נחושות של היפנים הצליחו הגדודים לשמור על מקומם, וכשהגיעו לאזור יחידות הרגימנט ה-162 קיבל הקרב תפנית לטובת בעלות הברית.
ב-23 באוגוסט עבר הפיקוד על הקרב כולו לידי הדיוויזיה האוסטרלית החמישית.
לאחר נחיתות נוספות באזור לאה בראשית ספטמבר, נסוגו היפנים צפונה לאורך החוף, וב-11 בספטמבר כבשה הדיוויזיה החמישית את סלמאואה.
המבצעים העיקריים לכיבוש לאה קיבלו את שם הקוד "מבצע דלת אחורית" (Operation Postern).
המבצע המתוכנן היה תנועת מלקחיים קלאסית שכללה נחיתות מהים ומהאוויר מסביב ללאה.
ב-4 בספטמבר נחתה הדיוויזיה האוסטרלית התשיעית מזרחית ללאה, ונעה על מנת לכתר את העיירה.
חמש משחתות של הצי האמריקאי סיפקו סיוע ארטילרי לכוחות הנוחתים.
בעת הנחיתה לא נתקלו הכוחות הנוחתים בהתנגדות מהקרקע, אך מפציצים יפניים הצליחו להרוג כמה עשרות חיילים.
בתנועתה נתקלה הדיוויזיה התשיעית במחסומים טבעיים שהקשו את מסעה, בעיקר בצורת נהרות גועשים אותם השקו גשמים עזים.
החיילים נעצרו בנהר בוסו בשל הקושי לחצות את הנהר אך גם בשל העובדה שבגדה הנגדית התבצרו חיילים יפנים.
לבסוף, ב-9 בספטמבר, הצליחו הכוחות האוסטרלים לחצות את הנהר, הקימו ראש חוף בגדה הנגדית, והמשיכו בהתקדמותם לכיתור לאה.
יום לאחר מכן צנחו רגימנט הצנחנים האמריקאי ה-503 ושני צוותי תותחנות שדה עם שני תותחי 25 ליטראות בנאדזאב (Nadzab), מערבית ללאה.
הכוח איבטח את שדה התעופה של נאדזאב ובכך אפשר לדיוויזיה האוסטרלית השביעית, בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ורג' וסי, לנחות באזור ולמנוע את נסיגת היפנים דרך עמק מארקהם.
הדיוויזיה השביעית ספגה את המכה הקשה ביותר שלה ב-7 בספטמבר, בעת שחייליה עלו למטוסים בפורט מורסבי: מפציץ מדגם B-24 ליברייטור התרסק בעת המראתו, והתנגש בחמש משאיות שהובילו חיילים.
התאונה עלתה בחייהם של 59 חיילים והותירה 92 פצועים.
ב-11 בספטמבר התפתח קרב בין החטיבה ה-25 של הדיוויזיה השביעית כנגד כ-200 חיילים יפניים שהתחפרו בעמדות בחווה.
לאחר שנסוגו היפנים מעמדותיהם המשיכה החטיבה להתקדם ונתקלה בהתנגדות נוספת בחווה אחרת, שגם אותה דיכאה.
החטיבה ה-25 נכנסה ללאה ב-15 בספטמבר וחברה לחטיבה ה-24 של הדיוויזיה התשיעית באותו יום.
למרות הניצחון בקרב לאה, ואף על פי שהושג במהירות רבה יותר ובמחיר נמוך משציפו בעלות הברית, רוב הכוחות היפנים הצליחו להימלט צפונה והמשיכו להילחם תחת יחידות יפניות אחרות.
בעלות הברית לא פיתחו את סלמאואה כבסיס.
במהלך ההתקפה ספג הנמל בעיירה הפצצות רבות ובעלות הברית החליטו שאין סיבה להקים את הנמל מחדש.
מעבר לכך, תקיפת סלמאואה מילאה את יעודה בכך שהסיטה את תשומת לב היפנים מלאה ברגע קריטי.
בלאה, לעומת זאת, הקימו בעלות הברית שני בסיסים: בסיס אמריקאי ובסיס אוסטרלי.
ייעודו העיקרי של הנמל בלאה היה אספקת הבסיס האווירי בנאדזאב, אך בשל תנאי אקלים קשים לא ניתן היה להעביר את האספקה בדרך היבשה, ולפיכך היה פיתוח הבסיס בנאדזאב איטי ביותר.
קרב כירונאה (86 לפנה"ס) היה קרב שהתרחש במהלך מלחמת מיתרידטס הראשונה בין הצבא הרומי בפיקודו של סולה לבין הצבא הפונטי בפיקודו של ארכלאוס.
הקרב התרחש בכירונאה שבבויאוטיה והסתיים בניצחון רומי מוחץ.
התיאור של קרב כירונאה נמצא בשלושה מקורות עתיקים הנבדלים זה מזה במקצת.
שלושת המקורות הם אפיאנוס ב"מלחמות מיתרידטס" שלו, פרונטינוס בספרו "סטראטגמאטה" ("תחבולות") ופלוטרכוס, שהוא עצמו נולד בכירונאה והכיר אותה היטב, ב"חיי אישים" שלו.
אפיאנוס כותב שלמצביא הפונטי ארכלאוס היו גדודי צבא תראקים, סקיתים, קפדוקים, ביתיניים, גלטיים ופריגים, ומספרם הגיע קרוב ל-120,000. כל גדוד היה תחת פיקוד גנרל מהלאום שלו, וכולם היו תחת פיקודו של ארכלאוס שהיה בתפקיד ראש המטה הכללי.
לסולה היו, על פי אפיאנוס, מספר לגיונות רומיים אך גם כמה גדודים יוונים שערקו לשורותיו.
בכל אופן, מספר חייליו של סולה הגיע ל-40,000, כלומר שלושה חיילים פונטיים על כל חייל רומי בודד.
פלוטרכוס כותב שסולה אמר לאחר המלחמה שהיה לו בקרב כירונאה בסך הכל 15,000 רגלים ועוד 1,500 פרשים אך ככל הנראה זאת הייתה תעמולה גרידא.
מלבד יתרון מספרי ברור זה, היה לארכלאוס יתרון ממשי נוסף בחיל הפרשים שלו.
היו לו לכל הפחות 60 מרכבות חרמש שהיוו נשק יעיל ומפחיד כנגד חיל רגלים.
זאת הסיבה שסולה נמנע מלהילחם בפונטים במקום בו נפגשו צבאותיהם תחילה, פילובויאוטיוס (Philoboeotus) שהייתה בקצה של העיר היוונית אלטיאה.
מקום זה הוא מישור ובו היה מסוגל ארכלאוס לנצל את הפרשים שלו בצורה מלאה כנגד הצבא הרומי שהיה מורכב בעיקר מרגלים.
צבא רומי בפיקוד מניוס אקוויליוס הובס על ידי מיתרידטס השישי, מלך פונטוס, ולאחר מכן כבש מיתרידטס את כל אסיה הקטנה ללא הפרעה.
משם המשיך מיתרידטס ליוון וכבש אותה (קיץ 88 לפנה"ס), כמעט ללא צורך בלחימה אלא בעיקר על ידי דיפלומטיה.
באותו הזמן הייתה רומא עסוקה במלחמת האזרחים ולא הייתה פנויה להתעסק עם הפרובינקיות שלה, ורק בשנת 87 לפנה"ס הגיע צבא רומי בפיקודו של סולה ונחת באטיקה.
שני הכוחות הפונטיים העיקריים ביוון התרכזו בערים אתונה (תחת פיקודו של אריסטיון)
ופיראוס (תחת פיקודו של ארכלאוס).
באביב 87 לפנה"ס ריכז סולה את עיקרי מאמציו במצור על פיראוס עליה הוא פיקד ישירות, בשולחו חיל משלוח שיקיים מצור על אתונה.
חיל המשלוח מנה כ-6,000 חיילים בפיקודו של הלגיונר הורטנסיוס (Hortensius).
המגינים של אתונה ופיראוס הצליחו להחזיק מעמד זמן רב, אך לבסוף ב-1 במרץ 86 לפנה"ס הצליח הורטנסיוס לכבוש את אתונה.
זמן לא רב אחר כך הצליח סולה לכבוש את פיראוס אך ארכלאוס הצליח לברוח בדרך הים לתסליה ומשם לתרמופילאי.
באביב 86 לפנה"ס החל צבא פונטי גדול בפיקודו של ארקתיאס, אחד מבניו של מיתרידטס, לנוע דרך תרקיה ומקדוניה.
הורטנסיוס עדיין היה עם חיל המשלוח הרומי באזור אתונה, והצבא הפונטי שחתר בראש ובראשונה לביצור כיבושיו יותר מאשר שיתוף פעולה עם ארכלאוס ביוון בזמן המצור עליו, הגיע כעת לכלקיס.
הייתה סכנה ממשית לחיל המשלוח הרומי מפני הצבא הפונטי, והיה ברור שבמידה ויגיעו למצב של קרב עם הצבא הפונטי יובס הורטנסיוס עם צבאו הזעיר.
מסיבה זו וכן מפני שהיה צריך אספקה חדשה לצבאו, החליט סולה להתקדם לבויאוטיה.
לאחר שחבר אליו הורטנסיוס, התמקם סולה בגבעה של פילובויאוטיוס, בקצה הדרומי של העיר היוונית אלטיאה.
מקום זה הוא שטח מישורי גדול.
הצבא הפונטי חנה מצפון, כשבתווך בינם לבין הצבא הרומי מפריד הנהר קפיסוס (Κηφισός) שזורם מצפון-מערב לדרום-מזרח ונשפך לבסוף לאגם קופאיס.
עמדתו של סולה על הגבעה הייתה איתנה מספיק בשביל שלא ייאלץ לערוך שם קרב עם ארכלאוס.
סולה לא רצה לערוך קרב במישור כיוון שחילות העזר המצוינים של ארכלאוס היו בכושרם המיטבי במישור, אך הייתה סיבה חשובה יותר.
קווי התקשורת הטובים ביותר שלו היו בהמשך הקפיסוס כשזרם לדרום מזרח דרך מעבר צר לעבר העיר כירונאה.
על הכניסה למעבר שלט האקרופוליס של פרפטומיי (Parapotamii), שעמד בפסגה המערבית של הר הידליום (Mt.
שני הצדדים כנראה ניסו לתפוס את האקרופוליס, אך סולה הגיע ראשון וחסם את הכניסה למעבר מצפון.
כאן עשה ארכלאוס שגיאה חמורה וניסה לתפוס את העיר כירונאה, וכיוון שהמעבר הישיר לכירונאה היה חסום על ידי חיילי סולה נאלץ ארכלאוס לנוע מסביב להר ולהגיע לכירונאה מצפון.
מהלך הקרב הושפע מהגאוגרפיה של האזור.
העיר כירונאה נמצאת בגדתו הדרומית של הקפיסוס במישור צר שרוחבו מיל או שניים.
מצפון לעיר, בגדה הצפונית של הקפיסוס, נמצא הר טוריום (Thurium) שמגיע לגובה מקסימלי של 500 מטרים ומזרחית אליו נמצא הר אקונטיום (Acontium).
עמק צר וסלעי מפריד בין הר טריום להר הידליום מעט יותר צפונה לעיר.
תושבי כרוניאה גילו את ארכלאוס וצבאו מתקרבים והזעיקו את סולה, ששלח את הלגיונר גביניוס שהגיע בזמן למנוע מהעיר ליפול בידי ארכלאוס.
ארכלאוס הקים את מחנהו בעמק שבין הר הידליום לרכס של טריום-אקונטיום וכן שלח כוח למורדותיו הצפוניים של הטריום.
סולה ועיקר צבאו נעו בעקבות גביניוס וחנו במורדותיו של ההידליום, מערבית למחנה הפונטי.
למחרת נע סולה לשטח המישורי, כאשר הוא מותיר שם כוח של לגיון ושתי קוהורטות בפיקודו של הלגיונר מורינה לתצפת על המחנה הפונטי ושולח כוח נוסף מדרום לכוח הפונטי שנמצא בטריום.
הקרב החל כשהכוח הרומי שחנה מדרום לכוח הפונטי בטריום, הופיע לפתע בפסגה והניס את הכוח הפונטי שנתקף פאניקה לעבר המחנה הפונטי.
ארכלאוס פתח במתקפת פרשים ולאחר מכן של מרכבות החרמש שלו כנגד הקווים הרומיים, אך המרכבות לא הצליחו לצבור את המהירות הדרושה למתקפה חזקה בגלל האדמה הסלעית; סולה נתן להם לחצות את קויו ולאחר מכן השמיד אותם מאחור.
המתקפות חסרות ההצלחה הללו לכל הפחות נתנו לארכלאוס זמן להביא את הרגלים שלו, וכך החל קרב רגלים אינטנסיבי במרכז, אך ההכרעה הייתה תלויה באגפים.
ארכלאוס החליט לפתוח במתקפת פרשים על האגף השמאלי הרומי בפיקודו של מורנה.
סולה בתגובה שלח את הורטנסיוס עם 5 קוהורטות ששם בעתודה אך ארכלאוס הצליח לבודד אותו והייתה סכנה ממשית שהאגף השמאלי יתפורר.
סולה החליט להזיז פרשים מהאגף הימני שלו לטובת האגף השמאלי, וכשראה זאת ארכלאוס הוא הניע את הפרשים שלו דרומה במטרה לתקוף את האגף הימני המוחלש.
סולה פנה חזרה דרומה עם הפרשים שלו ושלוש קוהורטות, אחת של הורטנסיוס ושתיים מעתודה, והגיע לשם לפני ארכלאוס.
הוא פתח במתקפה על ארכלאוס כששורותיו עדיין לא מאורגנות.
האגף השמאלי הפונטי נהדף אחורה אל עבר הקפיסוס, והרטנסיוס ומורנה שהדפו את ההתקפה הפונטית הזדרזו להצטרף להתקפה של סולה.
הצבא הפונטי נסוג כשהוא מתפצל לשני כוחות נפרדים אחד מהשני על ידי הר אקונטיום.
ארכלאוס ניסה לכנס את צבאו בקדמת המחנה שלהם, בין אקונטיום לבין הידליום, אך מעשה זה רק החמיר את המצב.
לבסוף נאלץ ארכלאו לפתוח את שערי המחנה אבל הדבר היה מאוחר מדי בשביל מרבית צבאו; רק 10,000 שרדו והצליחו לברוח עם ארכלאוס.
האבידות הרומיות בקרב זה אינן ידועות.
פלוטארכוס ואפיאנוס מביאים את דברי סולה שהאבידות הרומיות הסתכמו ב-14 איש, כשלבסוף 2 חזרו בחשיכה והעמידו את מספר האבידות על 12 איש.
כמובן שמספרים אלו נמוכים מכדי להאמין להם, כיוון שבקרבות רגלים שיעור האבידות הרבה יותר גבוה.
תגבורת שנשלחה בדרך הים על ידי מיתרידטס חברה לארכלאוס ושרידי צבאו, ולאחר מכן לחם ארכלאוס בסולה שוב בקרב אורכומנוס בו הובס סופית.
קרב כף מטפן היה קרב ימי גדול שהתקיים במלחמת העולם השנייה בים התיכון דרומית לכף מטפן וליד האי גאודו מדרום לכרתים בתאריכים 27 במרץ 1941 - 29 במרץ 1941, בין כוח ימי בריטי שחוזק בכוח אוסטרלי בפיקודו של אנדרו קנינגהם ובין כוח ימי של הצי המלכותי האיטלקי.
הקרב הסתיים בניצחון בריטי מכריע וקבע את עליונותו של הצי המלכותי הבריטי במימי הים התיכון עד תום המלחמה.
הניצחון הבריטי הושג בחלקו הגדול הודות למידע מודיעיני מדויק על תנועות הצי האיטלקי שהועבר אליהם על ידי יחידת מפענחי הצפנים בבלצ'לי פארק.
בניטו מוסוליני שאף כל הזמן לעליונות הצי האיטלקי בים התיכון אותו כינה "הים שלנו" (Mare Nostrum).
הצי האיטלקי (Regia Marina) ניהל מספר קרבות עם הבריטים אבל לאחר תבוסתו בקרב טאראנטו הוא הסתגר בבסיסיו בנמלים.
בתחילת 1941 החליטו האיטלקים בעידוד הגרמנים, לצאת במבצע גדול כדי לסלק את הבריטים ממימי הים התיכון בסביבת כרתים.
בסוף מרץ 1941 הצליחו הבריטים בעבודת צוות של מייביס בייטי לפענח את קוד האניגמה של הצי האיטלקי.
הם פענחו את הודעת הצי שדיברה על שליחת כוח ימי גדול לתקוף את שיירות הצי הבריטי ליוון ליד כרתים.
המסר הועבר מיד למפקד שייטת הים התיכון אדמירל אנדרו קנינגהם שהחל מיד לארגן את כוחותיו לפגישה מכרעת עם האיטלקים.
כדי שהאיטלקים לא יחשדו שהצופן שלהם פוענח הוא שלח מטוס סיור ש"גילה" את אוניות האיטלקים.
מלבד זה, כדי להראות שהעסקים כרגיל, הוא בילה זמן קצר לפני הפעולה במועדון גולף באלכסנדריה והשתדל להיראות רגוע לפני הקונסול היפני שהיה שם.
בחסות החשיכה הצליח לחמוק בחשאי ולעלות על ספינת הדגל שלו וורספייט.
בגלל המצב בבלקן היה רוב הכוח הימי הבריטי מרוכז במזרח הים התיכון.
שייטת אחת הייתה באלכסנדריה ושייטת נוספת עגנה בנמל פיראוס בפיקודו של אדמירל הנרי פרידהם-וויפל.
הכוח כלל גם כמה משחתות וסיירות של הצי המלכותי האוסטרלי.
זמן קצר לפני כן נוספה לשייטת נושאת המטוסים פורמידבל שעל סיפונה 13 מטוסי קרב פיירי פולמאר, ו-14 מפציצי טורפדו - 10 מסוג פיירי אלבקור ו-4 מסוג פיירי סורדפיש.
לאדמירל אנג'לו איצ'ינו לא הייתה נושאת מטוסים ושיתוף הפעולה שלו עם חיל האוויר האיטלקי (Regia Aeronautica) היה גרוע.
זו הייתה אחת הסיבות החשובות לתבוסתו.
הוא ניהל את הקרב מעל ספינת הדגל שלו ויטוריו ונטו.
ב-26 במרץ 1941 יצא איצ'ינו מנמל נאפולי על סיפון ויטוריו ונטו מלווה בארבע משחתות.
במסעו מזרחה הצטרפו אליו סיירות ומשחתות שיצאו מברינדיזי, טאראנטו ומסינה.
לא היה לו מכשור מכ"ם וגם המודיעין שקבל לא העריך נכונה את כוח השייטת הבריטית.
ב-27 במרץ 1941 הבחין איצ'ינו במטוס סיור ימי בריטי וידע שנתגלה.
הודות למפענחים שהיו על ויטוריו ונטו למד שנושאת המטוסים פורמידבל נמצאת בכוח הבריטי הוא עצר את הכוח וחיכה להוראות מרומא.
איצ'ינו ציפה שיקבל הוראה לחזור, אבל מפקדת הצי (ה-Supermarina) חששה מהשלכות החלטה זו על הגרמנים, ולכן הורתה לו להמשיך.
עם שחר 28 במרץ 1941 שלח איצ'ינו שני מטוסי סיור שגילו את השייטת של פרידהם-וויפל דרומית לאי גאודו (כיום - גבדוס, דרומית לכרתים).
איצ'ינו פתח באש ראשונה והבריטים השיבו.
לאחר מאות פגזים משני הצדדים עם פגיעות קלות בסיירות הבריטיות, ניתק איצ'ינו מגע.
בינתיים הגיע לאזור קנינגהם עם נושאת המטוסים שלו פורמידבל.
ב-09.38 שלח קנינגהם מפציצי טורפדו לעבר הויטוריו ונטו אבל הם הונסו על ידי תותחיה.
ב-12.09 הותקפה הויטוריו ונטו בשנית ונגרם לה נזק.
תותחי האנייה פגעו באחד המטוסים והוא נפל לים ושלושת אנשי צוותו נהרגו.
התקפות נוספות היו ב-19:36 ו-19:50 והסיירת הכבדה פולה נפגעה קשות ונאלצה לעצור.
הסיירות הכבדות פיומה וזארה חשו אליה בעוד ששאר השיירה המשיכה לעבר טראנטו.
איצ'ינו הורה למספר סיירות ומשחתות לעזור ולחלץ את מלחי פולה ולנסות לגרור אותה.
הוא היה כאמור ללא ציוד מכ"ם ולא הבחין באוניות הבריטים המתקרבות.
שאר השיירה האיטלקית מיהרה לסגת לעבר טאראנטו.
בשעה 22:00 הבחין קנינגהם על מסכי המכ"ם, דרומית לכף מטפן, בצללית של אונייה שחשב אותה לויטוריו ונטו אבל למעשה זו הייתה פולה.
כן נתגלו להם צלליות נוספות.
האניות הבריטיות הצליחו להגיע למרחק של 3,500 מטר מבלי שנתגלו.
לפקודתו של קנינגהם הוארו לפתע אוניות האיטלקים על ידי זרקורים והחל ירי תותחים מטווח קצר.
תוך זמן קצר נפגעו הסיירות הכבדות זארה ופיומה וטבעו על צוותיהם.
מלחי פולה נטשו את האונייה לפני שטובעה.
כן נפגעו וטבעו המשחתות ויטוריו אלפיירי ו-ג'וסוא קארדוצ'י.
1,015 ניצלו על ידי הבריטים.
בעלות השחר של 29 במרץ 1941 ניתק קנינגהם מגע בגלל חשש להתקפת מטוסים גרמנים, אבל הודיע לאיטלקים על מקום הקרב.
האיטלקים שלחו למקום אוניית בית חולים שחילצה עוד 160 מלחים.
אם קרב טראנטו היה תבוסה בעיקר פסיכולוגית לצי המלכותי האיטלקי הרי התבוסה בקרב מטפן הייתה הגדולה ביותר שלו בים התיכון וממנה לא התאושש עד ליציאת איטליה מהמלחמה וכניעת הצי שלה לבריטים במלטה ב-11 בספטמבר 1943.
קנינגהם ביקר בבלצ'לי פארק והודה למפענחי קוד האניגמה על תרומתם החשובה לניצחון בקרב זה.
הוא הביע את צערו על כך שלא המשיך לרדוף ולטבע את הויטוריו ונטו.
קרב כף אספרנס (נקרא גם קרב האי סאבו השני, וביפנית הקרב הימי באי סאבו (サボ島沖海戦)) היה קרב ימי במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה, שהתרחש ב-11-12 באוקטובר 1942, ובו התעמתו הצי הקיסרי היפני והצי האמריקני.
קרב זה היה השני בסדרת קרבות ימיים גדולים שהתרחשו במהלך קרב גוודלקנל, והוא נערך במצר שבין האי סאבו לאי גוודלקנל שבאיי שלמה.
כף אספרנס היא הנקודה הצפונית ביותר בגוודלקנל, וממנה קיבל הקרב את שמו.
ב-11 באוקטובר שלח מפקד הכוחות הימיים של היפנים באיי שלמה – תת-אדמירל גונאיצ'י מיקווה – לגוודלקנל שיירה של הצי הקיסרי שעליה תגבורות ואספקה לחיילים היפנים באי, בפיקודו של אדמירל משנה טקצוגו ג'וג'ימה.
במקביל נשלח כוח של סיירות ומשחתות בפיקודו של אדמירל משנה אריטומו גוטו להפציץ את שדה התעופה של בעלות הברית באי, להשמיד את המטוסים שחנו בו ולהוציאו מכלל שימוש.
זמן קצר לפני חצות ב-11 באוקטובר, ירט כוח של סיירות ומשחתות של הצי האמריקני, בפיקודו של אדמירל משנה נורמן סקוט, את כוחו של גוטו.
הכוח האמריקני הפתיע את היפנים, טיבע סיירת ומשחתת, ואילץ אותם לנטוש את משימתם ולסגת.
במקביל השלימה שיירת התגבורת את משימתה, ושבה לבסיסה.
ארבע משחתות מכוח הליווי של השיירה פנו לאחור כדי לסייע לגוטו בנסיגתו, ובבוקר 12 באוקטובר טיבעו מטוסים משדה התעופה שדה הנדרסון שתי משחתות יפניות נוספות.
בדומה לקרבות הימיים הקודמים שנערכו בסביבות גוודלקנל, לא הייתה לניצחון משמעות אסטרטגית רבה, שכן השליטה במימי האזור לא השתנתה.
אולם הניצחון תרם משמעותית למוראל הצי האמריקני לאחר התבוסה בקרב האי סאבו.
מצב טקטי זה נותר על כנו למשך מספר חודשים, והסיור שערך סקוט בכף אספרנס היה הניסיון האמיתי הראשון של הצי האמריקני לנטול את השליטה במימי האזור גם בשעות הלילה.
הצבא היפני הקיסרי ניסה לכבוש את שדה הנדרסון לראשונה ב-21 באוגוסט בקרב טנרו, ופעם נוספת ב-12–14 בספטמבר בקרב רכס אדסון, אך שני הניסיונות נכשלו.
היפנים תכננו לערוך מתקפה גדולה על שדה הנדרסון ב-20 באוקטובר, ולשם כך העבירו לרבאול את דיוויזיית הרגלים השנייה ואת דיוויזיית הרגלים ה-38, שמנו יחד 17,500 חיילים, והכינו אותם להעברה לגוודלקנל.
באותה עת יצא מקלדוניה החדשה כוח שמנה 2,850 חיילים מרגימנט הרגלים ה-164 של דיוויזיית "אמריקל" של צבא ארצות הברית בדרכו לגוודלקנל, לאחר שמפקד כוחות הצבא בדרום האוקיינוס השקט, מייג'ור גנרל מילארד הרמון, שכנע את הפיקוד העליון שללא תגבורת לא יוכלו הנחתים להגן על שדה התעופה כנגד ההתקפה היפנית.
כדי להגן על השיירה, שלח מפקד כוחות בעלות הברית הדרום האוקיינוס השקט, אדמירל משנה רוברט גורמלי, את "כוח משימה 64" במטרה ליירט ולהשמיד כל ספינה יפנית שתתקרב לגוודלקנל.
כוח זה, עליו פיקוד תת-אדמירל נורמן סקוט, כלל את הסיירות הכבדות "סן פרנסיסקו" ו"סולט לייק סיטי", את הסיירות הקלות "בויסי" ו"הלנה", ואת המשחתות "פרנהולט", "דאנקן", "ביוקנן", "מקאלה" ו"לאפי".
סקוט ערך לכוח המשימה שלו תרגולי קרבות לילה בשלושה שבועות שקדמו לכך, וב-9 באוקטובר עגן מדרום לגוודלקנל והמתין לדיווחים על תנועת ספינות יפניות באזור.
בצל ההכנות למתקפה המתוכננת, שלח ב-11 באוקטובר מפקד הצי השמיני היפני ברבאול, תת-אדמירל גונאיצ'י מיקווה, כוח ימי לגיחת טוקיו אקספרס.
שיירה זו, שכונתה "קבוצת התגבורת" והייתה בפיקודו של תת-אדמירל טקצוגו ג'וג'ימה, כללה את נושאות המטוסים הימיים נישין ו"צ'יטוסה" שהובילו 728 חיילים, ארבעה תותחי הוביצר גדולים, שני תותחי שדה, תותח נ"מ, אספקה ותחמושת לגוודלקנל, וכן שש משחתות שנשאו חיילים בעצמן.
במקביל לשיירה זו, ובאופן נפרד, הפליג כוח שכלל את הסיירות הכבדות "אאובה", "קינוגאסה" ו"פורוטאקה", ואת המשחתות "פובוקי" ו"הצויוקי", בפיקודו של תת-אדמירל אריטומו גוטו, למשימת הפצצת שדה הנדרסון והשמדת כוח האוויר שחנה בו.
בשעה 08:00 יצא הכוח של ג'וג'ימה מאיי שורטלנד לגוודלקנל במורד "החריץ", והכוח של גוטו הפליג מאותו מקום בשעה 14:00. כדי לחפות על התקדמות קבוצת התגבורת לכיוון האי, ערך הצי האווירי ה-11 היפני שתי התקפות על שדה הנדרסון.
בהתקפה הראשונה בצהרי היום תקפו 17 מטוסי קרב מסוג A6M זירו את שדה התעופה, אך לא התפתחו קרבות אוויר.
45 דקות מאוחר יותר תקפו 45 מפציצי מיצובישי G4M ו-30 מטוסי זירו את שדה הנדרסון, והסבו נזק קל למתקנים בו.
בקרב שהתפתח איבדו היפנים מטוס אחד, לעומת שני מטוסים אמריקנים שאבדו, אך חשוב מזאת, ההתקפה היפנית מנעה את גילוי קבוצת התגבורת של ג'וג'ימה.
עם זאת, מטוסי סיור של בעלות הברית איתרו את קבוצת התגבורת בשעה 14:45 במורד החריץ, ובתגובה הורה סקוט לכוח המשימה שלו לנוע צפונה בשעה 16:07. הוא הורה למשחתות להפליג בראש ובזנב טור הסיירות, ולהשתמש במכ"ם שלהן כדי לאתר את כוח האויב מבעוד מועד.
ברגע שיאותר האויב, על המשחתות להאיר אותו באמצעות זרקורים ולשגר לעברו טורפדו, בזמן שלסיירות ניתן אישור לפתוח באש על כל מטרה.
על מטוסי סיור מהסיירות יהיה לאתר את אוניות האויב ולהאירן באמצעות נורים.
בשעה 22:00, שיגרו שתיים מהסיירות של סקוט את מטוסי הסיור שלהן, ואלה סיירו בשמי גוודלקנל, האי סאבו ואת מצר הים שמצפון להם.
באותה עת חצתה קבוצת התגבורת של ג'וג'ימה את הקצה הצפון-מערבי של גוודלקנל מבלי להתגלות, אך גם מבלי לאתר את כוח המשימה האמריקני, ובשעה 22:20 דיווח ג'וג'ימה לגוטו שלא נתקל באוניות אמריקניות באזור.
בשעה 22:33, עת חצו את כף אספרנס בקצה הצפון-מערבי של גוודלקנל, נכנסו אוניות כוח המשימה למבנה קרב: המשחתות פרנהולט, דאנקן ולאפי הובילו בראש, אחריהן הסיירות סן פרנסיסקו, בויסי, סולט לייק סיטי והלנה, ובמאסף הפליגו המשחתות ביוקנן ומקאלה.
במקביל התקדם הטור של גוטו ללגוודלקנל: אוניית הדגל אאובה הפליגה בראש הטור, המשחתות פובוקי והצויוקי מימינה ומשמאלה, בהתאמה, והסיירות פורוטאקה וקינוגאסה אחריה.
בשעה 23:30 הופיעו האוניות היפניות על צגי המכ"ם של הלנה ושל סולט לייק סיטי.
גוטו, שאוניותיו לא היו מצוידות במכ"ם, לא היה מודע לנוכחות כוח המשימה באזור.
בשעה 23:00 דיווחו מטוסי הסיור לסקוט שאיתרו את קבוצת התגבורת, והוא הניח שיש אוניות יפניות נוספות באזור ולפיכך הורה לכוחו להפליג לאי סאבו.
בשעה 23:33, לאחר שאיתרו הכוח של גוטו, הורה סקוט לכוח המשימה שלו לשנות נתיב לדרום-מערב.
כל אוניות הכוח הבינו את הפקודה כפנייה כטור, מלבד אוניית הדגל סן פרנסיסקו.
בעוד שלוש הספינות המובילות פנו בהדרגה, סן פרנסיסקו פנתה במקביל אליהן במקום להמתין לתורה.
בויסי, שהפליגה בעקבותיה, החלה לפנות גם היא, ובכך למעשה יצאו שלוש המשחתות המובילות מהמבנה.
בשעה 23:35 הופיעו האוניות היפניות על צגי המכ"ם של בויסי ושל דאנקן, ועשר דקות לאחר מכן דיווחו בויסי והלנה לסקוט על איתור אוניות זרות.
סקוט טעה לחשוב שהסיירות קלטו במכ"ם את המשחתות המובילות שיצאו מהמבנה, וקיבל חיזוק לדעתו לאחר שקיבל אישור מפרנהולט שהיא שבה למבנה מצד ימין.
בשעה 23:45 הגבירו פרנהולט ולאפי את מהירותן כדי לחזור למבנה, ודאנקן, בחושבה שהמשחתות האחרות פתחו בהתקפה על הכוח היפני, הגבירה את מהירות כדי לשגר לעברו טורפדו.
על אף שבזמן זה איתרו מפעילי המכ"ם של סן פרנסיסקו את הכוח היפני במרחק כ-4.5 קילומטרים מהם, והצופים על סיפון הלנה וסולט לייק סיטי צפו בו בעין, המידע לא נמסר לסקוט.
על אף הבלבול הרב ששרר, מיקום ומבנה הספינות של כוח המשימה אפשר להן לחצות את ה-T של הטור היפני, ובשעה 23:46 ביקש מפקד ההלנה מסקוט אישור לפתוח בירי, והשתמש בנוהל המקובל כשאמר בקשר "מבקש רות" ("Interrogatory Roger", הכוונה היא "האם אנו חופשיים לפעול?").
סקוט ענה "רות", אך הוא התכוון רק לאישור קבלת הדיווח ולא אישור לפתוח באש.
בקבלה את תשובתו של סקוט פתחה הלנה באש תותחים, ומיד הצטרפו אליה בויסי, סולט לייק סיטי וסן פרנסיסקו.
מספר דקות לפני כן זיהו צופים על סיפון אאובה את כוח המשימה, אך גוטו חשב שמדובר בקבוצת התגבורת וביקש מהן להזדהות באמצעות איתות אורות.
באותו רגע ניחתו על אאובה פגזים מהמטח הראשון שירו האוניות האמריקניות, ותוך דקות היא ספגה מעל 40 פגיעות.
הפגזים הסבו נזק כבד לחדר התקשורת של הסיירת היפנית, והוציאו מכלל פעולה שני תותחים ואת מערכת בקרת האש.
חלק מהפגזים פגעו בגשר הפיקוד ופצעו את גוטו באופן אנוש.
בשלב זה טרם היה סקוט מודע לעובדה שמולו עומדות אוניות מלחמה יפניות, וחשש שסיירותיו יורות על משחתותיו והורה לכוח המשימה שלו לחדול אש, אך לא כל האוניות צייתו.
סקוט הורה לפרנהולט לאותת את מיקומה, ולאחר שראה שהמשחתת נמצאת במקביל לכוח, הורה לפתוח באש שוב בשעה 23:51.
כדי להתחמק מאש האוניות האמריקניות פנתה אאובה ימינה ופיזרה מסך עשן שהסתיר אותה, ולפיכך הפנה כוח המשימה את תשומת לבו לפורוטאקה שהפליגה אחריה.
בשעה 23:49 פגע פגז בצינורות הטורפדו שלה שרפה גדולה פרצה, והפכה את הסיירת למטרה בולטת יותר.
בשעה 23:58, טורפדו מהמהשחתת ביוקנן פגע בחדר המכונות הקדמי שלה והסב לה נזק כבד.
במקביל החלו סן פרנסיסקו ובויסי לירות על פובוקי, ותוך זמן קצר היא ספגה נזק כבד והחלה לשקוע.
קינוגאסה והצויוקי פנו בשלב זה שמאלה, והצליחו להימלט ללא פגע, וגם המשחתות פרנהולט ודאנקן, שספגו גם הן אש, נסוגו באופן זמני מהקרב.
בשעה 00:10 פגעו במחסן התחמושת הראשי של בויסי שני פגזים מקינוגאסה, והציתו שרפה גדולה.
מי ים שחדרו לגוף האונייה מנעו את פיצוץ התחמושת, אך בויסי נאלצה לנטוש את הקרב.
במקביל החליפו קינוגאסה וסולט לייק סיטי מהלומות, ושתיהן ספגו נזק בינוני.
בשעה 00:16 הורה סקוט לכוח המשימה שלו לפנות לכיוון צפון-מערב במטרה לרדוף אחר האוניות היפניות, אך בתוך זמן קצר אבד קשר העין בין הכוחות, וסקוט החליט להסיג את כוחותיו.
במהלך הקרב בין סקוט לגוטו, השלימה קבוצת התגבורת של ג'וג'ימה את פריקת החיילים בגוודלקנל והחלה להפליג חזרה בנתיב שעבר מדרום לסאבו לכיוון ג'ורג'יה החדשה.
על אף שספגה נזק כבד חברה אאובה לקינוגאסה במסע חזרה במעלה החריץ, ואילו פורוטקה נעצרה במקום ושקעה בשעה 02:28. לאחר שמשתה מהמים את הניצולים, חברה הצויוקי לשאר הספינות בדרך צפונה.
אנשי צוות בקרת הנזקים על סיפון הבויסי הצליחו להשתלט על השרפה ובשעה 03:05 שבה הסיירת והצטרפה לכוח המשימה.
לעומתה, צוותה של דאנקן נטש אותה בשעה 02:00 לאחר שלא הצליח להשתלט על השריפות, והמשחתת מקאלה הגיעה כדי לפנות את הניצולים בעוד שאר כוח המשימה הפליג חזרה לקלדוניה החדשה.
על אף ניסיונות נוספים להציל את דאנקן, בשעה 12:00 ב-12 באוקטובר שקעה המשחתת.
לאחר ששמע אודות הקרב שהתרחש, שלח ג'וג'ימה את המשחתות שיריוקי ומורקומו כדי לסייע בפעולת החילוץ של ניצולי הפורוטאקה, ואת אסגומו ואת נצוגומו כדי ללוות את קינוגאסה ואת אאובה הפגועה.
בשעה 07:00 ב-12 באוקטובר תקפו חמישה מפציצי צלילה מסוג SBD דונטלס מכוח אוויר קקטוס את קינוגוסה, אך כולם החטיאו את מטרותיהם.
גם 11 מפציצי דונטלס נוספים, שתקפו בשעה 08:20, החטיאו את האוניות היפניות, אך החטאה קרובה גרמה למשחתת מורקמו לדליפת שמן שסימנה את נתיב הפלגתה עבור המטוסים הבאים.
תוך זמן קצר, תקפו שישה מפציצי דונטלס, שישה מפציצי טורפדו מסוג TBF אוונג'ר, ו-14 מטוסי קרב מסוג F4F ויילדקט את המשחתות היפניות, ופגעו במורקמו באמצעות טורפדו.
הטורפדו הרס את מערכת ההנעה של האונייה והיא נעצרה במקומה.
גל נוסף של מטוסים, שכלל 11 מפציצי צלילה ומפציצי טורפדו ו-12 מטוסי קרב, תקף בשעה 15:45. נצוגומו ספגה פגיעה ישירה ושקעה בשעה 16:27. מורקמו הנייחת נפגעה גם היא וצוותה נאלץ לנטוש אותה.
לאחר שאספה את הניצולים, טיבעה שיריוקי את מורקומו באמצעות טורפדו, ושבה צפונה.
אף על פי שמשימתו ההפצצה של גוטו לא יצאה אל הפועל, הצליח ג'וג'ימה להנחית את התגבורות ואת האספקה בגוודלקנל כמתוכנן.
הסיירת אאובה נאלצה לשוב למספנת הצי בקורה, יפן, לתיקונים שעתידים להימשך עד פברואר 1943. הסיירת קינוגאסה שקעה חודש לאחר מכן במהלך הקרב הימי על גוודלקנל.
סקוט טען שכוח המשימה שלו טיבע שלוש סיירות וארבע משחתות יפניות.
החדשות אודות הניצחון זכו לתהודה רבה בתקשורת האמריקנית, והסיירת בויסי, שנאלצה לשוב לתיקונים בפילדלפיה, זכתה לכינוי "צי של ספינה אחת" ("One-ship fleet"), אך ככל הנראה הסיבה לכך היא שזהות הספינות האחרות נשמרה בסוד מסיבות של ביטחון מידע.
בויסי נותרה במספנה עד מרץ 1943.
אף על פי שהאמריקנים השיגו ניצחון טקטי, לא שינה קרב כף אספרנס את המצב האסטרטגי בגוודלקנל.
יומיים לאחר מכן, בליל 13 באוקטובר, הפגיזו שתי אוניות המערכה היפנית קונגו והרונה את שדה הנדרסון, וערב לאחר מכן הנחיתה שיירה יפנית חיילים נוספים וציוד באי.
חיילים אלה הצטרפו להכנות האחרונות של ההתקפה היפנית על שדה הנדרסון, שתוכננה לצאת לפועל ב-23 באוקטובר.
השיירה שהובילה את חיילי צבא ארצות הברית הגיעה לגוודלקנל ב-13 באוקטובר, והחיילים סיוע לניצחון בעלות הברית בקרב על שדה הנדרסון שנערך בין 23 ל-26 באוקטובר.
קרב ינה-אאורשטדט היה קרב מכריע שבו הביס נפוליאון את הצבא הפרוסי, וגרם לשעבוד פרוסיה לצרפת עד לשנת 1813.
ב-5 באוקטובר 1805 נפגשו אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ואשתו המלכה לואיזה על יד ארונו של פרידריך הגדול, ונשבעו לחסל את "המפלצת" - כפי שקראו לנפוליאון.
לאחר הפגישה לא צירף פרידריך וילהלם את צבאו לכוחות הלוחמים בקרב אוסטרליץ, בעקבות פחדיו מפני תבוסה.
אולם, כדי להגשים את מטרת השלום עם בריטניה, נפוליאון היה מוכן להחזיר לה את הנובר, אותה הוא נתן לפרוסיה.
גם נפוליאון היה מעוניין במלחמה מסיבות שלו, שהיו בעיקרן מגלומניות.
בספטמבר 1806 הכריזה צרפת על גיוס, ומאידך פרוסיה נכנסה לשטחי נסיכות הבוחר מסקסוניה ותפסה אותה, תוך שהצבא הסקסוני מצטרף לצבא הפרוסי.
ב-27 בספטמבר עזב נפוליאון את פריז בדרכו לגרמניה, וכעבור 5 ימים הגיע לווירצבורג, שם חיכה לו אולטימטום פרוסי, שדרש ממנו לפנות את כל האזור ממזרח לריין, ואת כל הטריטוריות שכבשה צרפת משנת 1794.
על אף שהצבא הפרוסי היה ערוך במערך התקפתי, החליטו המפקדים הפרוסים לעבור למערך הגנתי, ולתת לצרפתים לתקוף ראשונים.
בנוסף הפרוסים החליטו לפעול בכוחם לבד, ולא הזעיקו לעזרה את כוחו של הרוזן פון בניגסן שחנה בסמוך עם 120,000 חיילים.
זמן קצר לפני הקרב העביר קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל את עיקר צבאו, שכלל 60,000 חיילים, מאזור ינה לאזור אאורשטדט, עקב ההנחה שנפוליאון יופיע רק עם מספר קטן של קורפוסים לצורך הקרב.
באזור ינה נשאר פרידריך לודוויג, נסיך הוהנלוהה-אינגלפינגן עם כ-42,000 חיילים, ובין ינה לויימאר התמקם גנרל ארנסט פון ריכל עם כ-30,000 לוחמים.
בסך הכל ריכז הצבא הפרוסי כ-130,000 חיילים, מתוך כ-210,000 חיילים שהיו בצבא.
על אף שהיו לפרוסים כ-25,000 חיילים שהיו מוצבים בפרוסיה המזרחית בפיקודו של גנרל פון ל'סטוק, לא נעשה שום ניסיון להעבירם לזירת הקרב, מה שהיה יכול לסייע בשינוי תוצאותיו.
מאידך, הצבא הצרפתי כלל כ-160,000 חיילים בזירת הקרב, ובנוסף היה ניתן להביא כוחות נוספים כתגבורת.
בערב הקרב שהה נפוליאון בבמברג, כשאליו נלווים 6 קורפוסים, המשמר הקיסרי ויחידות פרשים.
ביטחונו העצמי המופרז של נפוליאון הביא אותו למנות באופן זמני, מאחר שהתעכב ביציאתו מפריז, את ראש מטהו לואי-אלכסנדר ברתייה למפקד העליון של הכוחות בחזית הפרוסית עד בואו.
אולם, לאחר מכן שכח זאת נפוליאון, ומינה את ז'ואקים מירא למפקד הכוחות.
בשעה ששניהם עמלו על הכנת פקודות הקרב, הגיע נפוליאון למיינץ ונפגש עם מפקדי הקורפוסים, אולם דווקא את שניהם לא פגש.
בדרכו לבמברג הכין נפוליאון פקודת קרב, וכשחולקה פקודת הקרב שלו, היא כבר הייתה פקודת הקרב השלישית שהם קיבלו, מה שיצר בלבול גדול, ועל אף שכולם יישרו קו עם פקודותיו של נפוליאון, נעשו שגיאות שחלקם תוקן רק בשדה הקרב.
הגרנד ארמה - בפיקודו של נפוליאון, כשלצידו מרשל לואי-אלכסנדר ברתייה כראש מטהו.
עתודת הארטילריה - בפיקוד ז'נרל דה בריגדה בויוין דה לאמרטינייר.
המשמר הקיסרי - בפיקודם של מרשל פרנסואה ז'וזף לפבר ומרשל ז'אן-בטיסט ברסייה: המשמר כלל דיוויזיית פרשים ודיוויזיית רגלים, וכלל 8,725 חיילים ו-42 תותחים.
הקורפוס ה-1 - בפיקודו של מרשל ז'אן-בפטיסט ברנדוט: הקורפוס כלל 3 דיוויזיות רגלים וחטיבת פרשים, וכלל 21,163 חיילים ו-50 תותחים.
הקורפוס ה-3 - בפיקודו של מרשל לואי ניקולא דאבו: הקורפוס כלל 3 דיוויזיות רגלים וחטיבת פרשים, וכלל 28,936 חיילים ו-46 תותחים.
הקורפוס ה-4 - בפיקודו של מרשל ז'אן-דה-דייה סו: הקורפוס כלל 3 דיוויזיות רגלים ו-2 חטיבות פרשים, וכלל 28,960 חיילים ו-52 תותחים.
הקורפוס ה-5 - בפיקודו של מרשל ז'אן לאן: הקורפוס כלל 2 דיוויזיות רגלים וחטיבת פרשים, וכלל 21,744 חיילים ו-38 תותחים.
הקורפוס ה-6 - בפיקודו של מרשל מישל נה: הקורפוס כלל 2 דיוויזיות רגלים וחטיבת פרשים, וכלל 19,267 חיילים ו-24 תותחים.
הקורפוס ה-7 - בפיקודו של מרשל פייר אוז'רו: הקורפוס כלל 2 דיוויזיות רגלים וחטיבת פרשים, וכלל 17,672 חיילים ו-36 תותחים.
עתודת הפרשים - בפיקודו של ז'ואקים מירא: הקורפוס כלל 2 דיוויזיות קירסירים, 4 דיוויזיות דרגונים ודיוויזיית פרשים קלה, וכלל 19,629 חיילים ו-26 תותחים.
הפיקוד העליון - בראש הצבא עמד פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, אולם המינוי היה רק רשמי, ובפועל הוא לא פיקד על הכוחות.
הכוח העיקרי - בפיקודו של גנרל-פלדמרשל קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל, כשלצידו אוברסט גרהרד פון שרנהורסט כראש מטהו.
דיוויזיית המשמר - בפיקודו של גנרל לוטננט גבהרד לברכט פון בליכר.
הדיוויזיה ה-1 - בפיקודו של גנרל לוטננט וילם השישי, נסיך אורנז'.
הדיוויזיה ה-2 - בפיקודו של גנרל לוטננט לאופולד אלכסנדר פון וארטנסלבן.
הדיוויזיה ה-3 - בפיקודו של גנרל לוטננט פרידריך וילהלם קרל פון שמטאו.
קורפוס עתודה - בפיקודו של גנרל חיל הרגלים פרידריך אדולף, רוזן קאלקרויט.
הדיוויזיה ה-1 - בפיקודו של גנרל לוטננט יוהאן ארנסט פון קינהיים.
הדיוויזיה ה-2 - בפיקודו של גנרל לוטננט אלכסנדר וילהלם פון ארנים.
הכוח המשני - בפיקודו של גנרל חיל הרגלים פרידריך לודוויג, נסיך הוהנלוהה-אינגלפינגן, כשלצידו אוברסט כריסטיאן קרל אוגוסט לודוויג פון מאסנבאך כראש מטהו.
דיוויזיית המשמר - בפיקודו של גנרל לוטננט לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה.
הדיוויזיה ה-1 - בפיקודו של גנרל לוטננט יוליוס פון גראוורט.
הדיוויזיה ה-2 (הסקסונית) - בפיקודו של גנרל לוטננט הנס גוטלוב פון צשוויץ.
דיוויזיית העתודה - בפיקודו של גנרל לוטננט וולפגנג מוריץ פון פריטוויץ.
האגף השמאלי - בפיקודו של בוגיסלאב פרידריך עמנואל פון טוינצין.
כוח ריכל - בפיקודו של גנרל חיל הרגלים ארנסט פון ריכל.
דיוויזיית המשמר - בפיקודו של גנרל לוטננט כריסטיאן לודוויג פון וינינג.
קבוצת קרב - בפיקודו של גנרל קרל אוגוסט, דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך.
העתודה הווירטמברגית - בפיקודו של גנרל אויגן, דוכס וירטמברג.
דיוויזיית המשמר - בפיקודו של גנרל מיור יוהאן פון הינריכס.
הדיוויזיה ה-1 - בפיקודו של גנרל לוטננט הנס כריסטוף פון נאצמר.
הדיוויזיה ה-2 - בפיקודו של גנרל מיור בלטזאר וילהלם כריסטוף פון לאריש.
ב-10 באוקטובר 1806 פיקד לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה על כוח שמנה 8,300 לוחמים, והתקדם כנגד הקורפוס הצרפתי ה-5 בפיקודו של ז'אן לאן.
בקרב שהתפתח באזור זאלפלד הובס כוחו של לואי פרדיננד על ידי הכוח הצרפתי שהיה יותר גדול, ובנוסף החזיק בעמדות גבוהות יותר.
לואי פרדיננד ניסה לחזק את רוח לוחמיו, ואף סירב להצעת כניעה שהוצעה לו על ידי הצרפתים, אולם לבסוף נהרג לואי פרדיננד על ידי כוח פרשים צרפתי.