tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחילה המרוץ נקרא - "כדור התותח בייקר ים" (Cannonball Baker Sea), לאחר מכן שונה ל"זוהר-ים אנדרטת גביע דאש" (Shining-Sea Memorial Trophy Dash), ולבסוף קוצר מאוחר יותר ל-מרוץ התותח ("Cannonball Run").
המרוץ הראשון לא היה מרוץ תחרותי מכיוון שרק קבוצה אחת השתתפה בו.
המרוץ היה כמעין חניכה של מערכת הכבישים הבין-מדינתיים של ארצות הברית וגם שימש כמחאה נגד חוקי התנועה הנוקשים שנכנסו לתוקף באותה תקופה.
מניע נוסף היה הכיף הכרוך בכך, כפי שדווח על כך במגזין של ייטס ובפרסומי רכב אחרים ברחבי העולם.
מרוץ השטח הראשון נעשה על ידי ייטס ובנו, "ברוק ייטס הבן", סטיב סמית', וחברם ג'ים וויליאמס, ב-3 במאי 1971, בטנדר של דודג' קאסטום ספורטסמן משנת 1971 בשם "ירח אשפה 2" ("Moon Trash II").
מגזין "רכב ונהג" פירט את שלבי המרוץ של תחילת נובמבר 1971, בגיליון מחודש מרץ 1972. מאמר זה הודפס מחדש לרגל ציון יום השנה ה-50 של המגזין ב-2005, בעקבות מאמץ יוצא דופן שנעשה על ידי אגודת המרוצים האמריקאית.
דן גורני, הזוכה ב--24 השעות של לה מאן ב-1967, זכה ב"מרוץ תותח" השני, כשנהג במכונית Sunoco כחולה, מדגם פרארי 365 GTB/4 Daytona.
הוא וברוק ייטס התחרו כנהגים משותפים.
לקח להם 35 שעות ו-54 דקות לנסוע בממוצע של כ-, כשניתן להם לכל אורך המרוץ אך ורק קנס אחד.
אולם, השלג בהרי הרוקי האט אותם במידה ניכרת.
בשנת 1972 ניצח הצוות של סטיב "יוגי" בהר, ביל קנפילד, ופרד אולדס במכונית קאדילק קופה דה ויל.
זוהי המכונית האמריקאית הראשונה שזכתה במרוץ.
ב-23–25 באפריל 1975, ג'ק מיי וריק קליין נסעו במכונית דינו 246 GTS, ממוסך רד בול בניו יורק, בזמן שיא של 35 שעות ו-53 דקות, בממוצע של .
השיא של 'מרוצי כדורי התותח' הרשמיים הוא 32 שעות ו-51 דקות (כ 87 קמ"ש או 140 קמ"ש), שנקבע במרוץ האחרון מדריאן, קונטיקט, ללוס אנג'לס על ידי דייב היינץ ודייב יארבורו ביגואר XJ-S באפריל 1979.
לאחר מרוצי התותח המקוריים, מגזין "נהג ורכב" תמך בגרסה חדשה למרוץ, שתתקיים בהתאם לחוק - The One Lap of America.
לעומת זאת, מרוצים בלתי רשמיים מחוץ לחוק בארצות הברית, המתקיימים באירופה ואוסטרליה, ממשיכים להשתמש בשם "מרוץ התותח" ללא אישורו של ייטס.
מטרת 'מרוץ התותח' הייתה לעזוב את מוסך רד בול (Red Ball Garage) ברחוב מזרח 31 במנהטן, ניו יורק, בדרך כלל אחרי שעת חצות, כשהיעד הסופי הוא פונדק פורטופינו ברדונדו ביץ', קליפורניה.
נסיעה בזמן הקצר ביותר האפשרי.
לא צוין דבר לגבי המסלול, סוג הרכב, מספר הנהגים או הצוות, או המהירות המרבית המותרת.
הייתה 'הסכמה של ג'נטלמנים' שהרכב המשתתף במרוץ ייסע את כל המרחק לבדו ("לא ייגרר על רכב אחר, לא יוחלף ברכב שני / זהה שהוסתר סמוך לנקודת הסיום וכו'").
באם המתחרים יקבלו דו"חות נהיגה במהירות מופרזת במהלך המרוץ, כולל מצב של פסילת רישיון הרכב, הם יהיו באחריות הנהג בלבד.
עצירה לקבלת הדו"ח נכללה בזמן הכולל של המרוץ.
מרוץ התותח נחשב כמרוץ בכך שהקבוצה עם הזמן המהיר ביותר הוכרזה כ"מנצחת", והתוצאות הוכרזו לפי הזמן.
עם זאת, הזמנים לא נלקחו ברצינות רבה, ומהירות גבוהה לא הבטיחה מקום ראשון.
המרוץ התבסס בתודעה הציבורית בעקבות כתבה במגזין "טיים" ב-1975 שסיקרה את הניצחון של ג'ק מיי וריק קלין במרוץ.
להפתעתם של רבים, הדיווחים המצחיקים במגזין "נהג ורכב" התקבלו בחום על ידי העיתונות והציבור, במקום הודעות גינוי על פזיזות המרוץ ועבירות החוק הרבות הכרוכות בו.
ב'מרוץ התותח שלו - ספר זיכרונות שכתב ייטס, מדווח כי בשנת 1972 קבוצה של נשים בלבד, שכללה את פגי נימצ'ק, ג'ודי סטרופוס, ורוכבת ה-SCCA דונה מיי מימס ("הגברת הוורודה") נחבלה בהתרסקות רכב ליד אל פאסו, טקסס, וכתוצאה מכך היא לא השלימה את המרוץ.
מימס הסבירה שלימוזינת הקדילק שלהם סטתה מהכביש והתהפכה לאחר שהנהג נרדם על ההגה.
למרות שהמכונית נהרסה ואף ידה נשברה, לא היו מעורבים כלי רכב אחרים בתאונה.
זו הייתה התאונה החמורה ביותר והיחידה במרוצי התותח הרשמיים.
ייטס החל לעבוד על תסריט לסרט שייקרא "מחוף לחוף".
אך בסופו של דבר, נוצר סרט "מרוץ התותח" רשמי (The Cannonball Run) בכיכובם של ברט ריינולדס, רוג'ר מור ודום דלואיס.
תוכנית טלוויזיה מאוחרת יותר של רשת USA, קיבלה אישור רשמי להשתמש בשם מרוץ התותח, ונקראה Cannonball Run 2001.
לאחר מרוץ התותח האחרון, ריק דוהרטי, משתתף ותיק במרוצי 1975 ו-1979, חיפש 'יורש' לתחרות.
לבסוף הוקם "מרוץ אמריקה אקספרס" (US Express), בין השנים 1980–1983.
"מרוץ אמריקה אקספרס" משנת 1980 התקיים מברוקלין שבניו יורק, לחוף בסנטה מוניקה.
דוהרטי זכה ב"מרוץ אמריקה אקספרס" הראשון יחד עם נהג שותף ומעצב המשחקים המפורסם וויל רייט ברכב מאזדה RX-7. זמן המרוץ הכולל שלהם היה 33 שעות ו-9 דקות.
בשנת 1981 התקיים "מרוץ אמריקה אקספרס" מלונג איילנד, ניו יורק, לאמריוויל, קליפורניה (הגובלת באוקלנד בקצה המזרחי של גשר מפרץ סן פרנסיסקו-אוקלנד).
"הכביש המהיר 80" היה המסלול הנבחר.
הצוות המנצח ב-1981 היה "צוות האקספרס" של דייוויד מורס וסטיב קלאוזמן שנהגו בפורשה 928 האפורה של מורס.
אחד מפגעי הדרך הייחודיים במרוץ של 1981 היה ירידת שלג מוקדמת שגרמה לסגירתו של 'מעבר דונר' לכלי רכב ללא שרשראות, למשך מספר שעות.
בדיוק כשהתקרבו מכוניות "מרוץ אמריקה אקספרס", הפורשה 928, שנשאה שרשראות פלסטיק מיוחדות, הצליחה להמשיך, ואילו אחרים נאלצו לחכות לפתיחת הכביש.
נבחרת מורס-קלוזמן התחרתה שוב בשנתיים הבאות.
ב-1982 (שגם בה התחרות הייתה מלונג איילנד לאמריוויל) הם נעצרו בידי המשטרה בכמה אירועים בלתי נשכחים.
"מרוץ אמריקה אקספרס" האחרון ב-1983 לניופורט ביץ', קליפורניה, הם הגיעו למקום השני.
למרות שמסלולו ארוך יותר מ"מרוץ התותח", הזמן המהיר ביותר שנרשם עבור "מרוץ אמריקה אקספרס" היה 32 שעות ו-7 דקות במרוץ 1983. 44 דקות מהר יותר ממרוץ התותח המהיר ביותר, ושיא מרוץ התותח ה"רשמי", עד שנשבר ב-2006 על ידי אלכס רוי ודייוויד מאהר, בסך 31 שעות ו-4 דקות.
ה"C2C-אקספרס" (C2C Express) היה אירוע מאורגן שנוצר על ידי בן ווילסון מניו זילנד ואריק פרוסט ממישיגן.
האירוע נועד להיות מוגבל למכוניות שיוצרו לפני 1980, שעלותן מתחת ל-3,000 דולר.
מהלך זה נועד לשמור על עלות נוחה וברוח המרוץ המקורי של שנות ה-70. האירוע נמשך בין השנים 2015–2019.
המרוץ דמה למסלול התותח המסורתי ממוסך רד בול במנהטן לפונדק פורטופינו בחוף רדונדו, קליפורניה.
באירוע המקורי היו רק שלושה מתחרים, בהם וילסון שניצח עם מכונית הקדילק שלו, בזמן של קצת פחות מ-40 שעות.
במהלך 3 השנים הבאות האירוע גדל עד כדי כך שהמרוץ האחרון מחוף לחוף, הגיע ליותר מ-40 נרשמים.
גודל האירוע נתן לווילסון ולפרוסט את הרעיון לקיים את האירוע האחרון שלהם מחוף מדריאן, קונטיקט ועד פונדק פורטופינו הממוקם בלוס אנג'לס.
מסלול זה היה כמו מסלול "מרוץ התותח 1979", והפך למחווה של 40 שנה לאירוע.
למעלה מ-40 קבוצות נרשמו לאירוע, 33 התחרו ו-24 סיימו.
בין אירועי הגמר היה צוות של שוטרים ב-פונטיאק 49, אמבולנס נהוג בידי ג'ון פיקארה, לקסוס בה נהג השיאן אד בוליאן, ושברולט מונטה קרלו וינטג' נהוגה בידי בעלי השיאים הנוכחיים דאג טאבוט וארן טומן.
וילסון ופרופסט התחרו גם כן, ווילסון נהג בפורד ואן ופרופסט ב'כתר ויקטוריה'.
זמן הניצחון היה 31 שעות ו-47 דקות.
באמצעות מסלול "מרוץ התותח" הארוך יותר משנת 1979 (מדריאן לפונדק פורטופינו), הצליח הצוות לכסות את 2,872 המיילים (2,622 קילומטרים) במוסטנג מ-1979, מדויקת ומאובזרת בצורה מינימלית.
השיג זה הפך אותם לקבוצה השנייה שאי פעם האפילה על רף ה-32 שעות ושבע דקות, במסלול "מרוץ התותח", באירוע של יותר מ-36 שנים.
"ראלי ארבעת הכדורים" היה מרוץ כמעט חוקי מבוסטון לסן דייגו.
הוא התנהל בין 1981 ל-1984, והוא מהווה את אחרון מרוצי הכביש התחרותיים האמיתיים בין יבשות שהתקיימו במאה העשרים.
השם הרשמי של העצרת היה "ראלי ארבעת הכדורים לזכר מייקל א.
Preston Memorial Four Ball Rally), לזכר מייסדה, שמת לפני האירוע הראשון.
ה-FBR נתפס כמרוץ המרחק המעשי הארוך ביותר בין שתי ערים מרכזיות ביבשת ארצות הברית.
למרוץ היו מספר מסלולים אפשריים שנקבעו בזמן אמת על ידי צוותי הנהיגה, ובדרך כלל עלו על 3,100 מיילים (4,988.92 קילומטרים).
בממוצע, המרוץ היה ארוך יותר ב-250 עד 300 קילומטרים מאשר "מרוצי התותח" המקוריים של שנות ה-70. עד 50 מועמדים, כולל צוותים בינלאומיים, נבחרו להשתתף.
האירוע היה "בהזמנה בלבד", ובדרך כלל הוגבל לנהגים מקצועיים ואחרים עם ניסיון נהיגה מתועד.
ב-3 ביוני 1984, הצוות של אדוארד מ' רהיל מברינגטון איליאן, וטימותי מונטגומרי מפרמונט אוהיו, בעלי כישורי נהיגה בביצועים וטווח, שיפרו את רכב ה-Pontiac Trans Am שלהם, וניצחו את המרוץ בזמן שיא של 35 שעות ו-46 דקות.
למרות מספר שעות של עיכובים עקב שני מעצרים ובעיות מכניות במהלך המרוץ.
הזמן הזה עדיין עומד היום בתור הזמן המתועד המהיר ביותר למרוץ שחוצה את יבשת ארצות הברית בין בוסטון לסן דייגו.
התייחסות נקודתית משמעותית הייתה שרהיל ומונטגומרי האמינו שהם מחוץ למרוץ לאחר שני המעצרים שלהם והתקלה מכנית באילינוי.
שיאי המרוץ הצביעו על כך שהצוות הצליח להגיע למהירות ממוצעת בין סנט לואיס לסן דייגו, כולל עצירות, העולה על 104 מייל לשעה (167 קמ"ש).
"מרוץ ארבעת הכדורים" של 1984, זכה לסיקור ממקורות חדשות לאומיים ובינלאומיים כגון AP, UPI, ניו יורק טיימס, שיקגו סאן טיימס, השידור של פול הארווי ב-5 ביוני 1984 ו-73 ארגוני עיתונים נוספים שהתקיימו ב-4 וב-5 ביוני.
רמת האכיפה המשטרתית הייתה אינטנסיבית ביותר, מתוך עשרים ושבע המכוניות שתכננו לצאת מבוסטון באותו יום, רק אחת עשרה עמדו לסיים בפועל.
משטרת מדינת ניו יורק לבדה עצרה שבעה משתתפים.
רמת המאמץ המשטרתי הלאומי המתואם לעצור את המרוץ הייתה חסרת תקדים בהיסטוריה האמריקאית והובילה להפסקתו, שכן העלייה בפרסום הלאומי ותוספת תשומת הלב מצד רשויות החוק הפכו את ניהול האירוע לבלתי נסבל.
גביע הזיכרון של בוב ברנס C2C2C
"מרוץ בוב ברנס" (Bob Burns) או ה-"C2C2C" הוא סבב חדש ב"מרוץ התותח".
האירוע משתמש בנקודות ההתחלה המקוריות של מרכז הקניות 'רד בול' או Goodwives אך משתמש בפונדק פורטופינו כנקודת אמצע.
נהגים יכולים להשתמש בכל מסלול שהם חפצים, כל עוד הקריטריונים האלה מתקיימים.
כאשר כריס קלמנס ראה שלט מוצב בגבול פנסילבניה שאומר "סליחה, אנחנו סגורים", ב-RT80, עלתה בו המחשבה לא רק לעשות עוד "מרוץ התותח", אלא לעשות זאת פעמיים במרוץ מתוזמן.
כריס החליט לעשות סיור מקדים כדי לראות האם הדבר אפשרי.
הוא קרא למרוץ על שם דודו.
המכונית ששימשה הייתה מרצדס SL 500 משנת 1999, בבעלותו של בוב ברנס, אותה קיבל כריס מדודתו פטי.
המרוץ הראשון החל ב-2 במאי 2020 כאשר כריס קלמנס ומארק ספנס יצאו למרוץ.
הם חוו קשיים רבים במרוץ שלהם כולל תנועה כבדה, הולכי רגל בלאס וגאס, ושעות על גשר ג'ורג' וושינגטון.
לבסוף הם קבעו זמן של 74 שעות ו-5 דקות.
האירוע בוצע 23 פעמים כאשר 2 קבוצות ניצחו את הזמן הראשוני שנקבע על ידי כריס קלמנס ומארק ספנס.
עשרות שנים לאחר "מרוץ התותח" הרשמי האחרון ב-1979, עלו נושאים שונים ואפשרויות בדבר חידוש התחרו.
ייטס נזכר בדחיית ההצעות להחיות את הקונספט, מכיוון שהוא "לא ניתן לעבודה".
הסיבות שלו כללו: הגברת פעילות המשטרה, הגדלת החובה המשפטית לכל מארגן, הגברת התנועה לאורך כל השנה והרחבת השטחים העירוניים.
הוא גם הזהיר מפני הסכנות הברורות של מרוץ בכבישים ציבוריים.
מרוץ הראלי ה-Gumball 3000 זכה לפרסום בתחילת שנות ה-2000 כאירוע דומה, שנערך לעיתים בנתיבי חוף אל חוף בארצות הברית, אך שם מדובר על מסלול ארוך פי כמה וללא מנצח מבוסס זמן.
השיא הטרנס-יבשתי הלא רשמי, המכונה "אתגר מרוץ התותח", נשבר מספר רב של פעמים מאז התחרות הרשמית האחרונה של "גביע התותח".
ב-2013, השיא נשבר על ידי אד בוליאן, חובב רכבים ויוטיובר אמריקאי.
עם נהג המשנה דייב בלאק והעוזר דן הואנג, למשך 28 שעות ו-50 דקות.
ב-2019 נשבר השיא של אד בוליאן, עם זמן שיא של 27 שעות ו-25 דקות בידי קבוצה אחרת.
במרץ 2020 צוות חובבים בראשות כריס אלן' לקח רכב אאודי A8 חכור, התאים לו ולנטיין V1, מערכת מכלי דלק ימית פרוצה, וזוג משקפת.
הם השלימו את המרוץ שלהם ב-26 שעות ו-38 דקות, כשהם מותירים הפרש של שעה מהשיא הקודם.
השיא עורר מחלוקת עזה בקהילת 'מרוץ התותח', לאחר שמתנגדים טענו שבעקבות מגפת הקורונה וההגבלות של המדינות השונות, הכבישים היו ריקים, מה שהעניק 'ניצחון קל' לקבוצה של כריס.
אך מנגד, הכללים המקוריים קבעו שרכב אחד בלבד צריך להגיע לנקודת הסיום, כשהדגש אינו לתמרן בתנועה עמוסה.
באותה שנה צוות נוסף שבר את השיא.
הצוות מנה שלושה אנשים; דאג טבוט, ארן טומן ודונדל דריוש.
הרכב צויד במגוון אמצעים טכנולוגים: גלאי רדאר משלימים, מפזרי לייזר, מספר מכשירי GPS שפעלו במגוון פלטפורמות שונות כדי לקבל כל מידע זמין ומדויק ואזהרה מפגעי כביש או מצלמות מהירות, אפילו הייתה להם מערכת הימנעות מהתרסקות מטוס של ה-E63 שנועדה לזהות מטוסים בסביבה (למקרה שהמשטרה אוכפת מהירות מטוס).
כמו כן היו להם מצלמת ראייה תרמית, משקפת בעלת עוצמה גבוהה ששימשה את אחד מהם לזיהוי שוטרי סיור.
בנוסף הותקנו אמצעים רבים נגד כוחות משטרה שהיו עלולים לצוץ: 2 גלאי מכ"ם, מפזרי לייזר, אפליקציה שסיפקה מפות חום של המשטרה, סורק רדיו, רדיו cb, סורק משטרתי נוסף עם GPS, מתגי ניתוק אור בלם, משקפת מיוצבת תמונה, מערכת זיהוי מטוסים, מחליף רמזור ותרמיקה מטורפת.
בנוסף, בתא המטען של הרכב נוסף מכל דלק גדול עם דלק עודף (רזרבי) שהיה לו תא דלק למילוי מהיר של זרבובית כפולה.
המהירות הממוצעת של הרכב בזמן המרוץ עמדה על 120 קמ"ש.
הם הגיעו לפונדק פורטופינו לאחר 25 שעות ו-39 דקות.
זהו השיא העולמי הנוכחי נכון ל-2024, וזהו השיא השני שהם שוברים, והוא מהיר יותר בכמעט שעה מהשיא העולמי הקודם, ושעתיים מהר יותר מהשיא הראשון שהם שברו.
גרסאות שונות של "מרוץ התותח" התבצעו באוסטרליה.
כמו מרוץ התותח המקורי, היו אלה 'מרוצי חוף לחוף', אם כי במקרה זה, הם התחילו בחוף המזרחי של אוסטרליה והסתיימו בחוף המערבי, בפרת'.
הם התנהלו בעיקר בשנות ה-80, כאירועים חד פעמיים או שניים.
רק שלוש קבוצות התחרו והמכונית הזוכה שהשלימה את המרוץ תוך 31 שעות הייתה פונטיאק, נהוגה בידי צוות של 3 אנשים.
האירוע התקיים בפעם השנייה והאחרונה בשנת 1986.
מרוץ אחר, "מרוץ התותח האוסטרלי" (Australian Cannonball Cup), הוזנק ב-2 בנובמבר 1984 מפאתי מלבורן לפרמנטל שבמערב אוסטרליה.
אולם לאירוע זה היה שיתוף פעולה מסוים עם המשטרה.
זה היה מרוץ חוקי, והמתמודדים היו אמורים לפעול לפי המהירות המותרת.
33 קבוצות התחרו והייתה מחלוקת מסוימת לאחר המרוץ, כאשר הקבוצה במקום הראשון נפסלה לאחר שהתגלה כי נתפסו על ידי המשטרה בגין מהירות מופרזת.
הנבחרת שהגיעה למקום השני, עם זמן של 33 שעות ו-4 דקות, זכתה במקום הראשון.
בשנת 1994, התקיים "מרוץ התותח" הראשון והיחיד באוסטרליה מדרווין ליולארו ובחזרה.
בהתבסס על אירועים דומים בארצות הברית, אירוע זה הסתיים בטרגדיה כאשר פרארי F40 שיצאה משליטה, התרסקה במחסום דרומית לאליס ספרינגס, וכתוצאה מכך נגרם מותם של שני אנשי צוות של המרוץ שאיישו את המחסום וכן השניים המתחרים.
בשאר המרוץ המהירויות הגיעו ל-112 קמ"ש.
מאז הוטלה הגבלת מהירות כדי למנוע תאונות נוספות.
מרוץ מחוף לחוף הוא סרט קומדיה-פעולה משנת 1981 בבימויו של האל נידהם, בכיכובם של ברט ריינולדס, רוג'ר מור, פארה פוסט, דום דה-לואיז, דין מרטין, סמי דייוויס ג'וניור וג'קי צ'אן.
הסרט מתאר מרוץ מכוניות בלתי חוקי מחוף לחוף בארצות הברית שמתחיל בקונטיקט ומסתיים בקליפורניה, בהשתתפות דמויות צבעוניות ומשעשעות.
זה היה הסרט השישי עם הרווחים הגבוהים ביותר של 1981 בארצות הברית והפך לפרק הראשון בטרילוגיית Cannonball Run.
קבוצת נהגים אקסצנטריים משתתפת במירוץ בלתי חוקי מקונטיקט שבחוף המזרחי לקליפורניה שבחוף המערבי.
כל צוות משתמש בתחבולות שונות כדי להתחמק מהמשטרה ולהגיע ראשון לקו הסיום.
בין המשתתפים: צוות המתחזה לאנשי דת הנוהג בפרארי, זוג נשים בלמבורגיני קונטאש, נהג יפני בסובארו מתקדמת, ושייח' ערבי ברולס רויס.
ברט ריינולדס – מגלם את ג'יי ג'יי מק'קלור, נהג אמבולנס המשתתף במירוץ.
רוג'ר מור – מגלם את סימור גולדפרב ג'וניור, המשתתף במירוץ תחת זהות בדויה של רוג'ר מור.
פארה פוסט – מגלמת את פמלה, צלמת הנקלעת למירוץ.
דום דה-לואיס – מגלם את ויקטור פרינזים, שותפו של ג'יי ג'יי באמבולנס.
דין מרטין – מגלם את ג'יימי בלייק, נהג פרארי המתחזה לכומר.
סמי דייוויס ג'וניור – מגלם את מוריס פֶנדרבום, שותפו של ג'יימי.
ג'קי צ'אן – מגלם נהג יפני בסובארו מתקדמת.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בציון של 30% על סמך 23 ביקורות.
ב-Metacritic, הציון הממוצע הוא 28 מתוך 100, בהתבסס על 6 ביקורות.
מבקרים שיבחו את צוות השחקנים המרשים וההומור, אך ביקרו את העלילה הפשטנית והדגש על סצנות מרדף על חשבון פיתוח דמויות.
בישראל הסרט הפך לקאלט בקרב חובבי רכב.
באתר "אוטו" נכתב: "'מרוץ מחוף לחוף' היה סרט ששינה את עולמם של לא מעט מתבגרים בשנות השמונים.
על סרט מוטורי מצחיק בעקבות מותו של ברט ריינולדס."
מרוץ המכוניות של הילדים בוניס הוא סרט קומדיה אילם קצר משנת 1914 בכיכובו של צ'ארלי צ'פלין.
הסרט נחשב להופעתו הראשונה של צ'פלין בתור דמות הנווד, שהפכה לאייקון תרבותי ולדמות המזוהה ביותר עמו.
הסרט בוים על ידי הנרי לרמן וצולם במהלך מרוץ מכוניות ילדים אמיתי שהתקיים בעיר וניס (לוס אנג'לס).
בסרט, צ'פלין מופיע כצופה חטטן המתפרץ אל תוך הפריים של מצלמות התקשורת, מפריע לצוות הצילום ומנסה למשוך אליו את תשומת הלב.
מדובר באחד הסרטים הראשונים בתולדות הקולנוע שמשתמשים בקונספט של "שבירת הקיר הרביעי", כאשר הדמות מודעת לקיומה בתוך סרט.
הסרט נכנס למרשם הסרטים הלאומי על ידי ספריית הקונגרס ב-14 בדצמבר 2020.
הסרט, שאורכו כ-6 דקות בלבד, מתעד אירוע מרוצי מכוניות לילדים שנערך ברחובות וניס, קליפורניה.
בעוד הצופים והמתמודדים מתרכזים במרוץ, מופיעה דמותו של הנווד (צ'פלין) ומתחילה להפריע לצוות הצילום.
הוא מנסה שוב ושוב להתגנב אל תוך הפריים, נע באי-נוחות מול המצלמה ומבצע מחוות קומיות שמפריעות לתיעוד המרוץ.
בכל פעם שאנשי הצוות מנסים להרחיק אותו, הוא חוזר בעקשנות רבה, מחפש את אור הזרקורים.
הסרט הוא למעשה תרגיל בקומדיה פיזית טהורה – אין בו עלילה מסורתית, אלא סדרה של סצנות מאולתרות בהן דמותו של צ'פלין משעשעת את הקהל בתנועותיו ובמחוותיו האופייניות.
הסרט צולם במצלמה קבועה בסגנון דוקומנטרי, מה שמעניק לו תחושה ריאליסטית.
צ'ארלי צ'פלין – הנווד הקטן, שמנסה לגנוב את תשומת הלב מהמרוץ.
הנרי לרמן – במאי הסרט שבתוך הסרט, שמנסה להרחיק את הנווד מהמצלמות.
למרות אורכו הקצר והפורמט הפשוט, מרוץ המכוניות של הילדים בוניס נחשב לאחד הסרטים החשובים בקריירה של צ'פלין.
זו הייתה הפעם הראשונה בה הופיע בדמות הנווד – עם הכובע השחור, השפם הזעיר, המכנסיים הרחבים והמקל המפורסם – דמות שתלווה אותו לאורך כל הקריירה ותשפיע על הקומדיה הקולנועית לדורותיה.
הסרט לא זכה לתשומת לב מיוחדת בזמנו, אך בדיעבד הוא נחשב לאחד מאבני הדרך החשובות בהתפתחות סגנונו של צ'פלין.
מאז הפך לחלק בלתי נפרד מההיסטוריה של הקולנוע האילם, ולסרט נדיר המשמש עדות ראשונה לדמותו הקומית האגדית.
בשנה שבה יצא הסרט לאקרנים, מבקר ממגזין "ביוסקופ" כתב, "כמה התרחשויות מרעישות נראות במהלך התחרויות בין מכוניות התינוק, בעוד האיש המצחיק מפריע בהתמדה את הצלמים הנלהבים בפעולותיהם".
פרשת מרוץ המכוניות באשקלון (נובמבר 1970) הייתה אירוע ציבורי ופוליטי סוער בישראל, שעסק בניסיון הראשון לקיים מרוץ מכוניות בינלאומי ("גרנד פרי") בעיר אשקלון.
האירוע נחרט בזיכרון הציבורי בשל המאבק הדתי העיקש שמנע את קיומו בשבת, ובמיוחד בשל הלוחמה הפסיכולוגית ואיומי החבלה שליוו אותו.
בנובמבר 1970, יזמה חברת "אירא" הגרמנית, בראשות וולפגנג דימר, מרוץ מכוניות בינלאומי באשקלון.
המרוץ נועד למשוך תיירים ולמתג את ישראל כמדינה מודרנית ותיירותית.
האירוע תוכנן להתקיים בימים שישי ושבת, 20–21 בנובמבר 1970. ראש עיריית אשקלון דאז, רחביה אדיבי, תמך ביוזמה כחלק מתוכנית לפיתוח העיר.
המאבק על השבת ואיום המסמרים
לקראת המרוץ, התעוררה התנגדות עזה מצד המפלגות החרדיות והדתיות, שראו בקיום האירוע בשבת חילול שבת המוני בפרהסיה.
ח"כ מנחם פרוש מאגודת ישראל הוביל את הקו הפוליטי התקיף והזהיר מפני חילול שבת המוני, כשהוא מאיים במשבר קואליציוני.
במקביל למאבק הפוליטי, התנהלה פעילות שטח נמרצת ולוחמה פסיכולוגית, שדמות המפתח בה היה הפעיל החרדי הרב שלמה שטנצל, יו"ר ארגון "משמרת השבת".
שטנצל נקט בטקטיקה של הפחדה ותחבולה: הוא התקשר באופן אנונימי למערכות העיתונים ולתחנת הרדיו "קול ישראל", והשמיע איום כי "קבוצות דתיות יפזרו מסמרים ושמן על מסלול המרוצים" אם ההזנקה תתבצע בשבת.
האיום הטלפוני עשה את שלו: החשש המוחשי מפני התהפכות מכוניות ופגיעה בחיי הנהגים הזרים והישראלים זרע בהלה בקרב המארגנים והמשטרה, שנאלצה לבצע סריקות דקדקניות לאורך המסלול.
תחת הלחץ הכבד של האיומים, ובתיווכם של ראש עיריית נתניה לשעבר עובד בן עמי והאמרגן גיורא גודיק, נכנעו המארגנים ברגע האחרון.
ביום שישי בצהריים הושג הסכם לפיו המרוץ יידחה ליום ראשון (יום חול), והמארגנים יפוצו כספית על הפסדי הכרטיסים של יום השבת.
דחיית המרוץ ליום ראשון יצרה כאוס ארגוני.
הקהל הרב שהגיע לאזור, יחד עם חוסר הסדר שנוצר עקב השינויים בלוח הזמנים, הובילו לפריצת גדרות ולכניסת צופים למסלול.
המשטרה התקשתה להשתלט על ההמון, נהגים זרים סירבו לזנק מחשש לבטיחותם, והאירוע הסתיים בכישלון ספורטיבי וארגוני צורב, שכונה בעיתונות "פרשה מכוערת".
האירוע נחשב לאבן דרך ביחסי דת ומדינה בישראל, והדגים את כוחם של איומים ופעולות מחאה מתוחכמות בשיבוש אירועי תרבות וספורט מתוכננים.
הכישלון באשקלון 1970, יחד עם הזיכרון של "איום המסמרים", הטיל צל כבד על ענף הספורט המוטורי בישראל ועיכב את התפתחותו למשך שנים רבות.
ממלכת מרוקו היא מונרכיה שגבולותיה נתונים במחלוקת.
בדרום היא גובלת במאוריטניה או בסהרה המערבית כיוון שסיפוחה של סהרה המערבית למרוקו נתון במחלוקת.
בצפון היא גובלת בים התיכון ובמצר גיברלטר.
היא גובלת בצפון גם בשתי מובלעות של ספרד (סאוטה ומלייה) אולם מרוקו טוענת שהן בתוך שטחה.
גבולותיה המוסכמים של המונרכיה הם גבולה המערבי באוקיינוס האטלנטי וגבולה המזרחי באלג'יריה.
דת המונרכיה היא האסלאם הסוני והמונרכיה חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
השפות הרשמיות בה הן ערבית ותמאזיגת מרוקנית .
המונרכיה חברה בנוסף בליגה הערבית, באיחוד האפריקאי ובאיחוד מדינות הים התיכון.
בירת מרוקו היא רבאט והעיר המרכזית והגדולה ביותר בה היא קזבלנקה.
מקורו של השם מָרוֹקוֹ בשמה של העיר "מרקש", בירת מרוקו לשעבר, שפירוש שמה בשפות בֶּרְבֶּרְיוֹת מקומיות הוא "ארץ האלים".
פירוש שמה המלא של המונרכיה הוא "ממלכת המערב" או "הממלכה המערבית" .
מקור שמה של המונרכיה הוא בכינוי "אל-מע'רב אל-ערבי" (כלומר "המערב הערבי", נכתב לעיתים קרובות בעברית "המגרב") - הכינוי הערבי המקובל של הקצה הצפון-מערבי של יבשת אפריקה.
האזור שבו שוכנת מרוקו יושב כבר בתקופה הפלאוליתית.
באזור הרי האטלס הגבוה נמצאו ציורי סלע המתוארכים לתקופה הפלאוליתית העליונה.
תושביה המקוריים של מרוקו נקראים "בֶּרְבֶּרִים".
הפיניקים חדרו למרוקו והקימו בה תחנות מסחר.
במחצית השנייה של המאה ה-1 לפנה"ס הגיעו הרומאים למרוקו, השתלטו על המלכים הברברים וייסדו פרובינקיה רומית בשם "מאוריטניה טינגיטנה".
הברברים המשיכו לחיות בעצמאות באזור ההררי ובאזור המדברי שהיו מחוץ לגבולות הפרובינקיה הרומית.
הרומאים שלטו באזור עד שנת 429, כשאז פלשו הוונדלים לצפון-מערב אפריקה.
הוונדלים נטמעו באוכלוסייה המקומית ונחלשו, ובשנת 533 נכבשה מרוקו על ידי האימפריה הביזנטית.
הכיבוש הערבי של מרוקו התרחש בשנת 703. בעקבות הכיבוש התאסלמו הברברים.
בשל ריחוקה של מרוקו מהמרכזים האימפריאליים של הח'ליפות האסלאמית ששכנו בסוריה ובעיראק, שלטו במרוקו בעיקר שושלות מוסלמיות עצמאיות.
בשנת 781 ייסד אידריס הראשון את השושלת המוסלמית הראשונה ששלטה במרוקו, השושלת האידריסית.
אידריס הגיע למרוקו לאחר שנמלט מבית עבאס במזרח.
העיר פאס נוסדה והפכה למרכז המלוכה של מרוקו.
במאה ה-10 מרוקו נכנסה תחת השפעת הפטימים, ששלטו במצרים, וחדלה להתקיים כישות עצמאית.
בשנת 1061 ייסדו הברברים הדרומיים תנועה דתית שהטיפה לשמירת המוסר המוסלמי.
אנשיה, שנקראו "מוראביטון", בנו מבצרי מאמינים לוחמים, ויצאו למלחמת קודש (ג'יהאד) בהנהגתו של יוסוף בן תאשפין.
בשנת 1069 בנו את העיר מרקש.
באמצע המאה ה-12 עלה כוחם של אל-מוואחידון, ברברים שישבו בהרי האנטי-אטלס.
המווחאדון שלטו במרוקו עד שנת 1269. בתקופת שלטונם כבשו את דרום ספרד.
תקופתם התאפיינה ברדיפות קשות נגד יהודים ולא-מוסלמים, אך גם בפריחה תרבותית וכלכלית שבאה לידי ביטוי במתן פטרונות למלומדים רבים ובארכיטקטורה מפוארת.
בשנת 1269 כבשה את השלטון שושלת חדשה בשם בנו מרין, אשר שלטה במרוקו עד שנת 1472. תקופת שלטונם מצטיינת בפריחה כלכלית ותרבותית.
בשנת 1438 בנו את המלאח הראשון בעיר פאס.
במאה ה-15 עלו לשלטון ה"וואטאסים" - משפחה של וזירים ובירוקרטים בכירים שהצליחה להשתלט על הממלכה.
במאה ה-16 משפחה שריפית (שמייחסת את מוצאה לנביא מוחמד) בשם הסעדים עלתה מדרום מרוקו והצליחה לתפוס את השלטון במדינה.
אחמד אל-מנסור היה השליט הסעדי המפורסם ביותר, לאחר שהצליח להביס את צבא פורטוגל האימפריאלית בקרב שלושת המלכים וכן להדוף את הפלישה של האימפריה העות'מאנית לשטחיו.
באמצע המאה ה-17 עלתה לשלטון השושלת העלווית, השולטת עד היום במרוקו.
מולאי אסמאעיל אבן שריף, המלך השני בשושלת, הפך את העיר מקנס לעיר הבירה של מרוקו בשנת 1682. בשנות שלטונו של מולאי חסן, ששלט בין השנים 1894-1873, גברה השפעת הצרפתים והספרדים במרוקו.
ב-1904 הוכרה מרוקו כמדינה בתחום ההשפעה של צרפת.
מרוקו נעשתה למדינת חסות צרפתית עם חתימת הסכם פס ב-30 במרץ 1912. למרות זאת, חלק מצפון המדינה ("מרוקו הספרדית") נשלט על ידי ספרד.
משפחת המלוכה העלווית שלטה בתקופה זו ולאחר קבלת העצמאות מצרפת ב-1956, הסולטאן מוחמד החמישי קיבל את התואר "מלך" ומרוקו נעשתה לממלכה עצמאית.
באותו זמן סופחה למרוקו טנג'יר, שהייתה קודם עיר בינלאומית.
ב-1961 לאחר מותו של מוחמד החמישי, עלה לשלטון חסן השני, אשר שמר על זיקתה של מרוקו למערב ובמיוחד לארצות הברית, על אף הצטרפות המדינה לליגה הערבית ב-1958. בשנות ה-70 סיפחה מרוקו את סהרה המערבית, שהייתה תחת שלטון ספרדי החל מוועידת ברלין ב-1884, אך קודם לכן הייתה אזור השפעה מרוקאי.
הסיפוח לא הוכר בקהילה הבינלאומית, והביא למתיחות בינה לבין שכנותיה אלג'יריה ומאוריטניה.
פרצו הפגנות על המצב הכלכלי והחברתי.
אושרה חוקה חדשה, שהרחיבה את סמכויות הפרלמנט וראש הממשלה.
עם זאת למלך נשארו סמכויות רבות והשפעה על כל מוסדות השלטון.
הוא נשאר אחראי על ענייני הביטחון, הדת והצבא.
בשנת 2020, אחרי כ-30 שנות הפסקת אש, חודש העימות בין חזית פוליסריו מסהרה המערבית למרוקו.
מרוקו היא מונרכיה חוקתית, ובה פרלמנט הנבחר על ידי העם.
מאז שנת 1996 הפרלמנט מחולק לשני בתים.
הבית העליון מורכב מ-395 נציגים שרובם נבחרים פעם ב-5 שנים.
בבית התחתון חברים כ-270 נציגים.
מפלגות אופוזיציה הן חוקיות במרוקו וקיימות.
אמנם סמכויות הפרלמנט הן מוגבלות, אבל הורחבו כתוצאה מרפורמות בשנת 1996 ובשנת 2011, כתוצאה מהפגנות.
המלך אחראי לממשלה ולצבא (בין שאר תפקידיו) וממנה את ראש הממשלה (ראש המפלגה הגדולה בפרלמנט) ואת חברי הממשלה.
מלך מרוקו הוא מוחמד השישי מאז יולי 1999. ראש הממשלה הנוכחי הוא עזיז אח'נוש.
דו"ח חירות בעולם לשנת 2019 דירג את מרוקו כמדינה "חופשית חלקית".
השלטון המרוקאי ידוע ביחסו האוהד ליהודים, עוד מלפני קום מדינת ישראל, ועד היום.
במשך שנים רבות התקיימו קשרים גלויים וחשאיים בין ישראל לבין מרוקו.
בשנת 1995 כוננו יחסים דיפלומטיים מלאים בין המדינות.
בשנת 2000, בעקבות אירועי האינתיפאדה השנייה, ניתקה מרוקו את יחסיה עם ישראל, אך ישראלים יכולים להיכנס למרוקו למטרות תיירות ועסקים.
בסוף 2020 במסגרת הסכמי אברהם, הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על כינון היחסים בין ישראל למרוקו.
ב-22 בדצמבר 2020 נחתם ברבאט הסכם בין המשלחת הישראלית לנציגים המרוקנים (הסכם ישראל–מרוקו).
כלכלת מרוקו היא אחת מהגדולות ביותר באפריקה.
האבטלה, העומדת על כ-9.6% (נכון ל-2008) והחוב הלאומי הגדול מהווים נטל כבד על כלכלת המדינה.
מקור ההכנסה העיקרי של כלכלת מרוקו מגיע מתעשיית הפוספטים - מרוקו היא ספקית הפוספטים השלישית בגודלה בעולם אחרי סין וארצות הברית.
מקורות הכנסה נוספים הם תעשיית הרכב במרוקו ומט"ח ממרוקנים שעובדים כעובדים זרים במדינות אחרות.
על פי נתוני 2022, סך כל הייצוא של מרוקו עמד על 46.7 מיליארד דולר (כ-15% פוספטים, וכ-12% מכוניות), וייעדי הייצוא העיקריים הן ספרד (כ-20%), צרפת, הודו ואיטליה.
סך הייבוא עומד על 68.9 מיליארד (כ-13% מהם נפט גולמי), ורובו מגיע מספרד (כ-17%), צרפת, ארצות הברית, סין וסעודיה.
סביבת ההשקעות במדינה נוחה מאוד: ההגבלות מעטות, מערכת המס יעילה, וישנם תמריצים למשקיעים.
אחד היעדים העומדים כיום בפני כלכלת מרוקו הוא השגת צמיחה מתמשכת ויציבה, ועידוד גיוון התעשייה.
את תפקיד הסמכות המוניטרית העליונה במדינה ממלא הבנק המרכזי של מרוקו.
המטבע וההילך החוקי של המדינה הוא דירהם מרוקאי.
משנת 2015 מרוקו מחולקת ל-12 מחוזות - מחוז דאח'לה — ואדי א-ד'הב (الداخلة - وادي الذهب) שנמצא בסהרה המערבית, מחוז נוסף שנמצא בעיקר בסהרה המערבית, מחוז אחר שנמצא בעיקר בשטח המוכר בינלאומית של מרוקו, ותשעה מחוזות שנמצאים בתוך השטח המוכר בינלאומית של מרוקו.
שליש משטחה של מרוקו הם הרים.
רכס הרי האטלס הוא האזור הגבוה ביותר של מרוקו, הוא עובר כעמוד שדרה לאורך כל הארץ, מדרום-מערב לצפון-מזרח.
הרי האטלס מתחלקים לרכס האטלס התיכון ולרכס האטלס הרים.
הפסגה הגבוהה ביותר היא ג'בל טובקאל (4165 מטר), הנמצאת ברכס הרים.
מדרום לרכס הרים משתרע עמק סוס, ומעבר לו - רכס הרי מול האטלס.
מצפון לרכס הרים עובר שקע אום א-רביע, ומעבר לו - רכס האטלס התיכון.
רכס נוסף, לאורך החוף הים-תיכוני, הוא של הרי הריף.
ממערב לשלשלות ההרים הללו משתפלת רמה היורדת עד חוף האוקיינוס האטלנטי.
שני הנהרות העיקריים במרוקו הם מולויה הנשפך לים התיכון ואום א-רביע הנשפך לאוקיינוס האטלנטי.
21% משטחה ראוי לעיבוד חקלאי, מתוך זה 20% שטח מיוער, 47% שטחי מרעה ושטחים חקלאיים.
ישנם שלושה סוגי אקלים עיקריים בשטח מרוקו - אקלים צחיח למחצה, אקלים ים-תיכוני ואקלים מדברי מסוג אקלים צחיח חם.
האקלים של סהרה המערבית הוא אקלים מדברי מסוג אקלים צחיח חם.
משבר האקלים צפוי לפגוע באופן משמעותי, (בין היתר) בתחומי החקלאות, הדיג, התיירות ומקורות המים במדינה, וישפיע לרעה על האוכלוסייה המתגוררת באזורי החוף.
על רקע זה, מרוקו פועלת במספר אופנים כדי להתמודד עם השפעות אלו: מעבר לאנרגיה מתחדשת, ביטול סובסידיות על דלקים מזהמים, פיתוח חקלאות ימית בר-קיימא, שימור אקוויפרים, ועוד.
בשנת 2019 מרוקו דורגה במקום השני במדד ה-CCPI שמדרג את המדינות השונות על פי ביצועיהן בהתמודדות אל מול משבר האקלים.
מרוקו דורגה אחרי שוודיה ולפני ליטא.
ב 8 בספטמבר 2023 בשעה 23:18 שעון מרוקו בלילה שבין יום שישי ליום שבת כ"ג באלול תשפ"ג הורגשה רעש אדמהבקרבת העיר מרקש בעוצמה של 6.9 בסולם ריכטר, לפחות 2,950 בני אדם נהרגו ברעש האדמה רובם מחוץ לעיר מרקש.
הרעש הורגש עד פורטוגל ואלג'יריה, ולפחות 2,000 בני אדם נפצעו בדרגות פציעה שונות.
בנוסף, נפגעו אתרים היסטוריים בעיר מרקש ובניינים רבים בה.
מוקד הרעידה היה כ־71.8 ק"מ דרומית־מערבית לעיר מרקש, בסמוך לעיירה איגיל שבהרי האטלס.
לאחר הרעידה בכרבע שעה, הורגשה רעידת משנה נוספת בעוצמה של 4.8 בסולם.
אוכלוסיית מרוקו מונה כ-38.6 מיליון נפש (2026).
תוחלת החיים במדינה היא 71.9 לגברים ו-75.4 לנשים.
שיעור הפריון הוא 2.3 צאצאים בממוצע לאישה.
מרוקו היא המדינה הערבית החמישית בגודלה באפריקה, אחרי מצרים, אלג'יריה, לוב וסודאן.
הערבים פלשו למרוקו במאה ה-7 ובמאה ה-11 ומאז הפכו לרוב.
מרבית תושבי המדינה הם ערבים, ברברים או בנית תערובת של ערבים וברברים.
במרוקו מתגוררים כ-100,000 אזרחים זרים, בעיקר אזרחים של צרפת וספרד וקצת אזרחים של לבנון ועיראק.
השפה הנפוצה במרוקו היא הערבית, המשמשת בכל אמצעי התקשורת הלאומיים.
הערבית המרוקאית היא דיאלקט הנפוץ בעיקר במערב המדינה והיא מעין שילוב של שפות ברבריות והערבית.
שפות נוספות במרוקו הן שפות בֶּרְבֶּרְיוֹת - תמאזיגת, תאריפית ותשלחית, המדוברות על ידי האוכלוסייה הבֶּרְבֶּרְית במדינה, המהווה למעלה ממחצית מאוכלוסיית מרוקו.
בצפון המדינה ישנם כ-20,000 דוברי ספרדית.
95% מאוכלוסיית מרוקו הם מוסלמים-סונים.
ישנו מיעוט של מוסלמים-שיעים, בעיקר של אזרחים זרים מלבנון ומעיראק.
במרוקו מתגוררים כ-2,500 יהודים, בעיקר בקזבלנקה, וכ-350–400 בהאים, בעיקר באזורים עירוניים.
עדויות אפיגרפיות מלמדות שכבר במאה ה-3 לספירה חיו יהודים במרוקו.
על פי מסורות מקומיות, יהודים הגיעו למרוקו כבר לאחר חורבן בית ראשון בשנת 586 לפנה"ס.
יהדות מרוקו הייתה קהילה יהודית מהגדולות ביותר והחשובות ביותר בתפוצות, ומרכז ליהדות צפון אפריקה ("המגרב").
בעקבות גירוש ספרד בשנת 1492, הגיעו למרוקו רבים מיהודי ממלכת ספרד, וחוללו תמורה בצביונה של יהדות מרוקו ושל שכנותיה.
במרוקו הוקם בית הספר הראשון של חברת כי"ח (1863), שביטא את הרוחות החדשות של הליברליזם האירופאי.
עם החלת הפרוטקטוראט הצרפתי על מרוקו ב-1912, נזעקו יהודים שמרנים ליטאים במזרח אירופה, בראשם זאב הלפרין, להציל את יהדות מרוקו, וכך החלה לפעול אותה שנה רשת "אם הבנים" שבוגריה היוו את הבסיס לתופעת הארותדוקסיה הספרדית-ליטאית שלימים התגלגלה בתנועת ש"ס.
בשנת 1948, ערב מלחמת העצמאות חיו בה כ-265,000 יהודים והיא הייתה המיעוט היהודי הגדול בצפון אפריקה.
בשנה זו החלו פוגרומים ופגיעות שונות ביהודי מרוקו, בעקבותיהם עזבו כ-67,000 יהודים את מרוקו.
מלבד זאת, היהודים במרוקו מקבלים חופש דת כמעט מוחלט.
מהקמת מדינת ישראל משנת 1948 ועד לשנת 1967 היגרו למעלה מ-250,000 יהודים מרוקאים למדינת ישראל.
רבים נוספים היגרו לצרפת ולצפון אמריקה.
רוב אוכלוסיית מרוקו מתגוררת מערבית לרכס הרי האטלס, אזור המבודד על ידי רכס ההרים ממדבר סהרה.
קזבלנקה - מרכז המסחר והתעשייה במרוקו ובה נמל.
רבאט - עיר הבירה בה מרוכזים כל משרדי הממשלה.
פאס - העיר החשובה ביותר לעם הערבי ולדת האסלאם במרוקו, המהווה את המרכז הדתי של המדינה.
מרקש - אתר תיירותי הנמצא במרכז המדינה, באזור השבטים הברברים.
טנג'יר - העיר החמישית בגודלה, בה נמצא נמל המקשר בין מרוקו לספרד.
המטבח המרוקאי משלב השפעות ערביות, ברבריות, מוריות, מזרח תיכוניות, ים תיכוניות, אפריקאיות ויהודיות.
בפאס שוכנת מדרסת אל-קרוויין שהוקמה במאה ה-9, המוגדרת על ידי אונסק"ו כמוסד ההשכלה הגבוהה העתיק ביותר המתקיים ברציפות עד ימינו.
בימי הביניים פעלו בה כמה מגדולי הרוח של התקופה, כגון אבן ח'לדון, אבן ערבי ואחרים.
כיום המוסד היא אוניברסיטה רשמית בחסות המדינה.
נכון לשנת 2017 צברה מרוקו במשחקים האולימפיים 23 מדליות, מהן 6 מדליות זהב.
בין הבולטים בספורטאיה נמנה האצן הישאם אל גרוז', המחזיק בשיאי עולם שונים במרחקים בינוניים.
הספורט האהוב ביותר במדינה הוא כדורגל ונבחרת מרוקו הופיעה 6 פעמים במונדיאל וזכתה פעם אחת (1976) בגביע אפריקה לאומות.
נבחרת מרוקו היא הנבחרת הראשונה והיחידה עד כה מהעולם הערבי ומיבשת אפריקה שהעפילה לחצי גמר המונדיאל (2022).
מרור הוא ירק מר הנאכל בליל הסדר, הלילה הראשון של חג הפסח.
ישנה מצוות עשה מהתורה לאכול את בשר הפסח על מצות ומרורים, אך בהיעדר קורבן פסח אכילת מרור היא מצווה דרבנן.
המרור נאכל לזכר שעבוד בני ישראל במצרים ומרירות חייהם.
הוא אחד ממרכיביה של קערת ליל הסדר.
מקור מצוות אכילת המרור הוא בפסוק: .
פסוק זה מדבר על אכילת המרור יחד עם קרבן פסח.
לאחר שנחרב בית המקדש ונפסקה הקרבת קרבן פסח, תקנו חכמים להמשיך לאכול מרור כזכר למקדש.
מרורים הוא המונח המקראי למיני הירקות בציווי לאכול בליל הסדר בחג הפסח.
במשנה () ציינו חמישה מיני ירקות הכלולים בקטגוריה של "מרור": חזרת, עולשים, תמכא, חרחבינא ומרור.
ה'חזרת' של המשנה היא החסה, אך יש אומרים שהכוונה לחסת הבר דוגמת חסת המצפן (Lactuca serriola), שהיא מרה יותר מהחסה המתורבתת.
את ה"תמכא" יש שזיהו עם מה שכיום קוראים בעברית "חזרת", שורש חריף של הצמח חזרת הגינה.
השומרונים נוהגים להשתמש במרור הגינות.
חשיבות זיהוי מיני המרור בימינו אינה מצטמצמת לגבולות המחקר הלמדני והאקדמי, אלא עשויה להיות לו גם השלכה מעשית.
מי שייבחר את סוג המרור לפי שיטת הפסיקה המקובלת עליו, מטעמי זמינות ואפילו מטעמי בריאות או כשרות יכול להעדיף מין מרור אחד על משנהו.
כאשר בית המקדש היה קיים, הייתה המצווה לאכול את המרור יחד עם המצה וקורבן הפסח, כמו שכתוב בתורה: "ואכלו את הבשר בלילה הזה, צלי אש ומצות על מרורים יאכלהו" (שמות יב, ח).
אלא שנחלקו התנאים כיצד מתקיימות המצוות.
דעת הלל הזקן שהפסוק כפשוטו וקיום המצוות הוא לאכול את שלושתם יחד, ועל כן היה הלל כורך מצה ומרור ביחד עם קורבן פסח - ואוכלם יחד.
לעומת זאת דעת חכמים היא שיש לאכול כל אחד בנפרד, ואדרבה במידה ויאכל הכל יחד יהיו טעמים של אלו מבטלים את אלו ולא יצא ידי חובה כלל, ולדעתם ביאור הפסוק הוא שקיום מצוות מצה ומרור הוא בזמן קיום מצוות קרבן פסח.
לאחר חורבן בית המקדש, היות שאין קורבן פסח ממילא אכילת המרור אינה מצווה מן התורה, אלא מדברי חכמים, כזכר למרור שהיה נאכל עם הפסח.
המרור נאכל גם עם פסח שני, שהתקיים בי"ד באייר למי שלא יכול היה לעשות את הפסח במועדו.
כיום נוהגים לאכול פעמיים מרור.
פעם אחת מרור לבדו, טבול בחרוסת, ופעם שנייה כורכים מצה ומרור טבול בחרוסת ביחד ("כורך").
שלדעתו, כאמור, על מנת לצאת ידי חובה יש לכרוך הכל יחד.
על כן יש לאכול תחילה מצה לבדה - לקיים אכילת מצה (מהתורה), ולאחר מכן מרור עם מצה - לקיים אכילת מרור (מדרבנן).
חלקים בעדות המזרח נוהגים להשתמש במצות רכות, כך שהכריכה נוחה ופשוטה יותר מאשר במצות קשות ופריכות.
יש לאכול מן המרור כזית (שיעור של זית בינוני - כיום ישנה מחלוקת בדבר הגודל הנצרך בימינו, מגודל של זית בימינו (כ-3 עד 7 סמ"ק), דרך 27 סמ"ק ועד 50 סמ"ק), גם במצוות המרור וגם ב"כורך".
על פי התלמוד (פסחים קטו, ב), הטיבול בחרוסת הכרחי כאשר אוכלים חסה, כדי להסיר ממנה את ה"קפא" (שיש שפירשו שהיא סוג של תולעת, או רעל כלשהו, או אפילו רוח רעה).
להלכה, נוהגים כיום לטבול בכל מקרה את המרור בחרוסת, זכר לשעבוד במצרים.
עם זאת, יש לנער את החרוסת לאחר הטיבול ולא לאוכלו עם מנה גדושה של חרוסת, כדי שיישאר טעמו המר של המרור.
לפני אכילת המרור יש לברך "ברוך אתה ה' אלוהינו מלך העולם אשר קדשנו במצוותיו וציוונו על אכילת מרור".
בזמן שבית המקדש היה קיים, היה כורך את המצה והמרור ומברך עליהם ביחד "על אכילת מצה ומרור" (לפי גרסת הרמב"ם: ומרורים).
מנהג אי-אכילת מרור בערב פסח
בספרי הראשונים מוזכר מנהג שלא לאכול מרור בערב פסח, בדומה למנהג שלא לאכול מצה ביום זה.
ואולם, רבי יוסף קארו בספרו בית יוסף כתב שאין טעם למנהג זה.
מרוץ שליחים הוא מקצוע ספורט בענף האתלטיקה, בו משתתפים ארבעה רצים, המעבירים מקל מאחד לשני עד סוף המסלול.
במרוץ שליחים משתתפים ארבעה רצים, כשכל אחד מהם רץ רבע מהמסלול.
העברת המקל נעשית בתחום מסוים בתוך המסלול.
העברה מחוץ לתחום פוסלת את הקבוצה.
במקרה שהמקל נופל מידי אחד הרצים הוא רשאי להרימו ולהמשיך במרוץ, אך הקבוצה מאבדת זמן רב.
בתחרויות בין-לאומיות כל ארבעת הרצים הם מאותה המדינה.
מקורם של מרוצי השליחים בדרך העברת המסרים בין מדינות בעת העתיקה, שנעשתה על ידי שליח.
במשחקים האולימפיים שהתקיימו ביוון בעת העתיקה, מ-776 לפני הספירה עד 393 לספירה, לא נהגו להתחרות במרוץ השליחים, אולם מרוץ השליחים היווה חלק בלתי נפרד מההכנה למשחקים.
המשחקים האולימפיים נערכו בחודש אוגוסט, ושלושה חודשים לפני עריכת המשחקים עברו שליחים-מודיעים בכל רחבי יוון ובישרו על האירוע, כדי שיבואו אנשים רבים לצפות ולהשתתף.
בתקופה המודרנית, מרוצי השליחים הוכרו כמקצוע ספורט פורמלי רק בתחילת המאה ה-20. מרוצי שליחים לגברים באולימפיאדת סטוקהולם (1912), ומרוצי שליחים לנשים באולימפיאדת אמסטרדם (1928).
בתחרויות אתלטיקה מקובלים מספר מרוצי שליחים:
שיא העולם לגברים עומד על 36.84 שניות (נקבע על ידי נבחרת ג'מייקה, אולימפיאדת לונדון, 2012)
שיא העולם לנשים עומד על 40.82 שניות (נקבע על ידי נבחרת ארצות הברית, אולימפיאדת לונדון, 2012)
שיא העולם לגברים עומד על 2:54.29 דקות (נקבע על ידי נבחרת ארצות הברית, שטוטגרט, גרמניה, 1993)
שיא העולם לנשים עומד על 3:15.17 דקות (נקבע על ידי נבחרת ברית המועצות, סיאול, קוריאה הדרומית, 1988)
שיא העולם לקבוצה מעורבת עומד על 3:08.80 דקות (נקבע על ידי נבחרת ארצות הברית, בודפשט, הונגריה, 2023)
בישראל מתקיימים מספר מרוצי שליחים שנתיים:
מרוץ הר לעמק למרחק של כ-200 ק"מ שמתקיים בגליל התחתון ועד עמק יזרעאל מאז שנת 2009
מרוץ תנ"ך-תש"ח למרחק של כ-200 ק"מ שמתקיים במטה יהודה מאז שנת 2013
מרוצללים (במקור האנגלי: Shadowrun) הוא משחק תפקידים שולחני ועולם מערכה שנוצר ושווק במקור על ידי חברת FASA בשנת 1989. עולם המערכה הוא יקום בדיוני עתידני, כביכול עולמנו בשנת 2050 עד 2075, בו סייבורגים, כישוף ויצורים פנטסטיים מתקיימים זה לצד זה.
עולם המערכה משלב את הסוגות סייברפאנק והפנטזיה האורבנית, ולפעמים אלמנטים של תאוריית קשר, אימה וספרות בלשית.
שם המשחק לקוח מאחד מהנחות המוצא של עולם המערכה- עולם הנשלט על ידי תאגידי ענק ולא על ידי מדינות, ושלכן תחום הריגול התעשייתי יתפתח ויעשה פרקטיקה מרכזית בכלכלה העולמית.
תופעה זו הולידה מקצוע חדש, "רצי צללים", שהם צוותי עבריינים המתמחים בפרקטיקות אלו.
במשחק הדמויות תופסות את תפקידיהם של רצי צללים פרילנסרים.
במציאות של מרוצללים העולם עבר תהליך שינוי הנקרא "גובליניזציה", בו חלק מאוכלוסיית העולם הפכה ליצורים פנטנסיים: אורקים, טרולים, אלפים וגמדים.
עולם החי השתנה אף הוא ויצורים מתוך המיתוסים והאגדות, כמו דרקונים, שבו והופיעו.
עמים עתיקים שמעולם לא איבדו את הקשר עם העבר המיסטי שלהם (לדוגמה אצטקים) תפסו להם את מקומם בעולם בעזרת כוחות הקסם ששבו להופיע.
קוסמים ושאמאנים מטילים לחשים, מזמנים רוחות טבע, רותמים לצידם את יסודות הטבע.
תאגידי הענק מפתחים טכנולוגיות המתבססות על חזרתו של הקסם לעולם.
האנשים אינם עוד בשר ודם בלבד.
רכיבים ביוניים הם בהישג יד והאנשים הופכים להיות לחזקים יותר, מהירים יותר וטובים יותר.
עולם המחשוב השתנה לחלוטין על ידי ה"מקלעת", רשת בעלת ממשק מציאות מדומה המחליפה את רשת האינטרנט הישנה ו"דֶקֶרים" (האקרים שהושתל במוחם ממשק למחשב המכונה "דֶק" Deck) מתחברים לעולם המציאות המדומה בעזרת ציוד טכנולוגי משוכלל.
תאגידי העל הפכו לכוח פוליטי החזק ביותר בעולם.
הם מכתיבים את החוקים ומחזיקים בכוחות צבא כדי להטיל את מרותם ולשמור על האינטרסים הכלכליים שלהם.
מחוץ למתחמי התאגידים בריונים וכנופיות רחוב שולטים ומארגנים את החיים בהתאם לצרכיהם.
שם, מחוץ לחומות מתחמי תאגידי העל ובין צללי המגה-מטרופולין חיים רצי הצללים - שכירי חרב המשכירים את כישרונותיהם והידע שלהם לכל המרבה במחיר.
השחקנים המגלמים את רצי הצללים יכולים לבחור בשלב בניית הדמות שלהם את הגזע שאליו משתייכת הדמות שלהם, אורק, טרול, אלף, גמד או אדם וכן את הכישורים והתכונות של הדמות שלהם.
כמו כן הם בוחרים את יכולת הכישוף של הדמות ואת המשאבים הפיננסיים העומדים לרשותה.
בחירות אלה מוגבלות על ידי מערכת חוקים בסיסית הגורמת לאיזון מסוים בין הדמויות כך שדמות שהיא בעלת יכולת קסם גבוהה אינה יכולה להיות גם בעלת כישורי לחימה גבוהים ולהפך.
כך גם לגבי הגזע, המשאבים והתכונות.
במהלך המשחק יכולים השחקנים ללמוד כישורים חדשים ולשפר את משאביהם ותכונותיהם אך לעולם אין הם יכולים לשנות את גזעם או את סוג יכולת הקסם שלהם, אם כי קוסמים ושאמאנים יכולים ללמוד כשפים וקסמים חדשים.
מרוצי פורמולה היא מונח המתאר מרוצים שונים של מכוניות מרוץ ייעודיות, שנבנו בהתאם למפרט טכני מסוים (פורמולה) - לרבות גלגלים "פתוחים", שמורכבים מחוץ לגוף המכונית.
הליגה העליונה של הקבוצה היא פורמולה 1 – אליפות עולם לנהגים ולקבוצות.
מרוץ סוסים הוא ענף ברכיבה על גבי סוסים, שבו מתחרים סוסים ורוכביהם.
המנצחים בתחרות הם הסוס והרוכב שהגיעו ראשונים לקו הסיום.
הרוכב (שנקרא רווץ) כורע על אוכף קל משקל (כדי להפריע לסוס כמה שפחות).
הסוסים המשמשים לרכיבה זו גדולים ומהירים, והם מהגזעים המתאימים לכך, כגון גזע הת'ורוברד.
גזע נוסף שמתחרה במרוצי הסוסים הוא הגזע הערבי, גזע בעל סיבולת גבוהה מאוד ומרץ רב.
סוסי מרוץ צריכים להיות מוחזקים בתנאים טובים מאוד כדי שיוכלו להגיע לתוצאה המקסימלית.
ענף יקר זה ממומן בעיקר באמצעות הימורים.
הסוסים מתחרים בהיפודרומים; ישנם מסלולים מעגליים, ישרים, ומסולסלים.
ישנם גם היפודרומים עם משוכות שהסוסים צריכים לקפוץ מעליהן, תוך כדי הריצה המהירה.
מרוצי סוסים מתועדים לראשונה בשנת 221 לפנה"ס בקירקוס שהיה לאחד ממיצגיה של תרבות רומא העתיקה.
משחקים אלה נערכו באווירה חגיגית והחשובים שבהם נערכו בנוכחות הקיסר.
בערים הגדולות של האימפריה הביזנטית היו מרוצי המרכבות פופולריים ביותר.
היה זה הבידור המקובל על ההמונים, ושורשיו כאמור מגיעים מהתקופה הרומית, ולמרות עלייתה של הנצרות לא נפגע מעמדן של אותן תחרויות בקרב העם.
מרוצי סוסים במסלול שטוח (להבדיל ממרוצי משוכות) ולמרחק קבוע, תועדו באנגליה כבר משנת 1174 לכל המאוחר, כאשר נערך מרוץ סוסים למרחק 4 מיל בסמית'פילד שבלונדון.
מרוצי סוסים התקיימו בירידים ובימי שוק לאורך ימי הביניים ועד לתקופת ג'יימס הראשון, מלך אנגליה.
באותה עת, החלה שיטה להשוואת תנאים בין מתחרים, בדרך של הוספת משקל שנושא הסוס, במטרה להשיג שוויון בסיכויי כל סוס לנצח, וכן במטרה לשפר את תנאי האימון.
בתקופת המלכים צ'ארלס השני, ויליאם השלישי, המלכה אן והמלך ג'ורג' הראשון, הונחו היסודות לגזע הת'ורוברד.
בתקופת צ'ארלס השני, שהיה חובב מרוצי סוסים ובעל סוסי מרוץ, החלה להינתן תמיכה מלכותית למרוצי סוסים ולהרבעת סוסי מרוץ.
בזכות התמיכה המלכותית, הפך ענף זה לפופולרי בקרב הציבור האנגלי, ובשנת 1727 נוסד עיתון, שהוקדש כולו לתחום מרוצי הסוסים – Racing Calendar.
בעיתון תועדו תוצאות המרוצים ופורסמו אירועים עתידיים.
בתחרויות למרחקים קצרים (רבע מייל; כ-400 מטר) המהירות הממוצעת היא קרוב ל-70 קמ"ש.
במרוצים אלו מתחרים בעיקר סוסים מגזע 'קווטר', הידועים במהירותם הרבה (נמדדו מהירויות רגעיות של כ-90 קמ"ש לסוסים מגזע זה).
בתחרויות למרחקים בינוניים (מייל וחצי; כ-2.4 קילומטר), כמו למשל מרוץ דרבי המפורסם, המהירות הממוצעת היא כ-60 קמ"ש.
בתחרויות למרחקים ארוכים ועם מכשולים (משוכות), כמו למשל מרוץ הגרנד נשיונל, המהירות הממוצעת היא כ-45 קמ"ש.
בישראל נערכות תחרויות בענפי הרכיבה המערבית השונים, תחרויות בסגנון רכיבה אנגלי ובהן תחרויות קפיצות ראווה, רכיבה אמנותית, מופעי נעיצת רומח, רכיבת פעלולים ועוד.
לפי אנימלס, מרוצי סוסים מאולתרים התקיימו בישראל כבר בשנות ה-60 וה-70 באזור עפולה, ובשנות ה-80 ניסו למסדם באזור מעיין חרוד סמוך לגלבוע.
ממשלת ישראל בחנה את סוגיית ההימורים בענף כבר משנת 1989, אז ועדה פרלמנטרית המליצה לאשר הימורים על מרוצי סוסים דרך הטוטו.
בארץ נמנו כ-250 חוות המגדלות סוסים, וכ-30,000 סוסים המתאימים למרוצים.
בהיעדר זירות גדולות למרוצי סוסים, המכונה היפודרום, נערכו תחרויות הרכיבה המרכזיות בישראל בזירות מאולתרות בחוות סוסים, כמו החווה הירוקה שהוקמה ב-2005 במתחם הכפר הירוק ברמת השרון, ובאצטדיוני כדורגל קטנים, כמו אצטדיון השקמה ואצטדיון וינטר, שניהם ברמת גן.
זירות קטנות פעלו במושב תלמי אלעזר וביישוב פרדס חנה החל מ-1999. בשנת 2006, על אף שטרם הוסדר חוקית ענף המרוצים בישראל, נפתח היפודרום באזור מעיין חרוד סמוך להר הגלבוע, בשטח השיפוט של מועצה אזורית הגלבוע ואנשים רבים עדיין באים להתרשם מהמרוצים וליהנות ללא הימורים.
זירה קטנה קיימת גם באזור חצרים.
מתקן משודרג ברמה אולימפית תוכנן לקום עד 2014, סמוך לבית הספר החקלאי כדורי שליד הר תבור, ולכלול שני מסלולים לענפי הרכיבה השונים.
אחד מקורה עם 3,300 מקומות לצופים ואחד פתוח עם 1,800 מקומות ולצידם גם מסלול שטח לאופני BMX עם 2,000 מקומות.
היפודרום ייעודי למרוצי סוסים וגמלים תוכנן בעבר לקום ביישוב הבדואי רהט (התוכנית הוצגה ב-2001).
כשתל אביב שקלה בעבר להגיש מועמדות לאירוח אולימפיאדה, אף הוצע במסגרת התוכניות להסב את אצטדיון נתניה לתחרויות הרכיבה.
מרוצי אופנועי גרנד פרי הם מרוצי אופנועים הנערכים במסגרת אליפות שנתית בינלאומית.
מקור השם "גרנד פרי" המשמש גם תחרויות בתחומים אחרים הוא בצרפתית ומשמעותו "הפרס הגדול".
מארגן המרוצים הוא ארגון FIM.
סדרת מרוצים זו נערכה לראשונה ב-1949 ונחשבת ליוקרתית ביותר בקרב מרוצי האופנועים.
כיום מכונים המרוצים בשם הכולל MotoGP.
במסגרת הסדרה מתקיימים כיום מרוצים בשלוש קטגוריות המחולקות לפי נפח מנוע האופנוע: Moto3 (250 סמ"ק), Moto2 (600 סמ"ק) והקטגוריה הבכירה MotoGP, שהאופנועים המתחרים בה הם בעלי נפח מנוע של 1,000 סמ"ק.
בעבר היו קיימות גם קטגוריות נפח אחרות.
דגמי האופנועים המשתתפים בסדרה נבנים במיוחד עבורה ובמקרים מסוימים אף נאסר על היצרנים להשתמש בדגם המרוץ באופן ישיר כבסיס לאופנוע המיועד לכביש הציבורי.
כיום אורכת עונת מרוצים כחצי שנה, בדרך כלל מאפריל עד אוקטובר.
המרוצים נערכים במקומות שונים בעולם, רובם באירופה.
מקומות נוספים הם אוסטרליה, יפן, מזרח אסיה ודרום אמריקה.
גם בארצות הברית נערכים לעיתים מרוצים אך אהדת הקהל האמריקאי לסדרה פחותה בהשוואה לזו של הקהל האירופאי.
אירוע גרנד פרי כולל בדרך כלל שלושה ימי מפגש מיום שישי עד ראשון כשביום האחרון מתקיימים ברצף המרוצים בכל הקטגוריות.
שני הימים הראשונים מוקדשים לאימונים ומקצי דירוג לקראת המרוץ.
בעבר היה מקובל לפזר את המרוצים על יותר מפגשים, כך שלא בכל מפגש התקיימו מרוצים בכל הקטגוריות.
ארגון ה-FIM מקיים סבבי תחרות וגביעי עולם נוספים בתחום מרוצי אופנועי הכביש והשטח.
בנוסף לגרנד פרי, סדרת הכביש הבולטת ביותר היא אליפות הסופרבייק העולמית (World Superbike Championship) שמתאפיינת באופנועי מרוץ המבוססים על אופנועים המיועדים לכביש הציבורי.
סדרת מרוצים נוספת היא האליפות העולמית לאופנועים עם סירת צד.
סדרה זו מתקיימת מ-1949 גם כן, אך לא נחשבת כקטגוריה נוספת במרוצי הגרנד פרי.
עונת הגרנד פרי הראשונה אורגנה על ידי FIM ב-1949. היא כללה שישה מרוצים בלבד בקטגוריית ה-500 סמ"ק (שהייתה אז הקטגוריה הבכירה) ואף פחות מרוצים בקטגוריות ה-350, 250 וה-125. אלוף העונה הראשונה ב-500 סמ"ק היה הבריטי לזלי גרהם שרכב על אופנוע AJS.
זו הייתה האליפות היחידה שלו.
הוא אף רכב וניצח במרוצים בקטגוריות קטנות יותר.
באותם ימים היה מקובל להשתתף ביותר מקטגוריה אחת, כלומר, רוכב היה מסיים מרוץ ועובר להשתתף במרוץ של קטגוריה אחרת.
יצרני אופנועים אחרים שהשתתפו באותה תקופה בקטגוריה הבכירה היו נורטון, טריומף, ג'ילרה, מוטו גוצי ובנלי.
באותה עת השתתפו בין השאר בקטגוריית ה-125 היצרנים האיטלקים מונדיאל ואם וי אגוסטה שמאמצע שנות ה-50 ועד לשנות ה-70 של המאה ה-20 היה היצרן המוביל במרוצי הגרנד פרי, במיוחד בקטגוריה הבכירה.
באותן שנים היו מרבית אלופי הגרנד פרי אירופאים ובעיקר בריטים או איטלקים.
גם המרוצים התקיימו לרוב באירופה ואף רוב האופנועים היו מתוצרת אירופאית.
דומיננטיות זו נשמרת במידה רבה עד ימינו, אף שכיום רוב היצרנים וחלק מהרוכבים אינם אירופאים.
טובי הרוכבים באותם ימים היו הבריטים ג'ון סורטיס (שבע אליפויות בשנות ה-50), גאוף דיוק (שש אליפויות בשנות ה-50) ומייק היילווד (תשע אליפויות בשנות ה-60).
כל הרוכבים הללו צברו אליפויות ביותר מקטגוריה אחת ולעיתים אף זכו בשתי אליפויות בעונה אחת.
קטגוריות ה-50 וה-125 של שנות ה-70 התאפיינו בדומיננטיות ספרדית בהובלתו של אנחל נייטו (13 אליפויות) ושל היצרן הספרדי דרבי.
שנות ה-60 התאפיינו בהופעת היצרנים היפנים בקטגוריות הקטנות (עד 350 סמ"ק).
כניסתם החלה עם הונדה שהתמחתה בייצור מנועים קטנים בעלי מספר רב של צילינדרים (לעיתים שישה צילינדרים).
עליונתה של הונדה באותה תקופה הביאה להטלת מגבלות הקיימות עד היום, כך שבקטגוריית ה-125 מותר שימוש בצילינדר בודד בלבד.
הגבלות אלו הובילו בין השאר לפרישתה של הונדה ממרוצי הגרנד פרי ב-1967. גם כניסתם של מנועי שתי פעימות דחקה את רגליה של הונדה שהתמחתה במנועי ארבע פעימות.
בשנות ה-70 שלטו מנועי שתי פעימות בכל הקטגוריות.
הונדה חזרה להתחרות בגרנד פרי רק בשנות ה-80 תוך ניסיון כושל להשתמש בארבע פעימות והודאה בעליונות הביצועים של מנועי שתי פעימות.
יצרן יפני נוסף שזכה בתארים בקטגוריות הקטנות בשנות ה-60 הוא ימאהה.
עם זאת, כל אותה עת לא הצליחו יצרנים יפנים לכבוש את הקטגוריה הבכירה.
הראשון שעשה זאת עבור ימאהה בעונת 1975 היה האיטלקי ג'אקומו אגוסטיני שנכון להיום זכה במספר אליפויות הגרנד פרי הרב ביותר (15 אליפויות, שמונה מתוכן בקטגוריה הבכירה).
האליפות של ימאהה שברה רצף של 16 שנה שבהן זכתה בתואר היצרנית אם וי אגוסטה.
אגוסטיני זכה ברוב תאריו על גבי אופנועי אם וי.
בתחילת שנות ה-80 בוטלו קטגוריות ה-50 וה-350. באותה עת הוצגה קטגוריה חדשה של 80 סמ"ק אך גם היא בוטלה כעבור מספר שנים.
בסוף שנות ה-70 החל מספר רב של רוכבים אמריקאים לזכות בתוארי ה-500. הראשון היה קני רוברטס (שלוש אליפויות) והמשיך בשנות ה-80 עם פרדי ספנסר (שתי אליפויות), אדי לאוסון (ארבע אליפויות) ווויין רייני (שלוש אליפויות).
שנות ה-90 נשלטו על ידי אלוף חדש.
האוסטרלי מיק דוהאן זכה בחמש אליפויות רצופות בקטגוריית ה-500 והפך לאחד מטובי הרוכבים בכל הזמנים.
בשנת 2002 הוצגה קטגוריית MotoGP בנפח 1,000 סמ"ק עבור מנועי ארבע פעימות, והיא החליפה את קטגוריית ה-500 סמ"ק בתור הקטגוריה הבכירה.
זו הייתה תחילתו של תהליך שבו כל הקטגוריות עברו בהדרגה לתקנות המכתיבות שימוש במנועי ארבע פעימות במקום שתי פעימות ששלטו במרוצים במשך עשרות שנים.
בשנת 2007 הורד נפח המנוע ב-MotoGP ל-800 סמ"ק אך הוא הוחזר ל-1,000 ב-2012. בשנת 2010 הוצגה קטגוריית Moto2 בנפח 600 סמ"ק ארבע פעימות שהחליפה את קטגוריית ה-250. לשם הוזלת העלויות, כל האופנועים בקטגוריה זו עושים שימוש במנוע אחיד שמיוצר על ידי אותו יצרן.
בשנת 2012 הסתיים תהליך ההמרה לארבע פעימות עם קטגוריית Moto3 בנפח 250 סמ"ק שהחליפה את קטגוריית 125. באותה שנה התווספה קטגוריית אופנועים חדשה בשם CRT שהתחרתה ביחד עם אופנועי ה-MotoGP.
אופנועים אלו היו נחותים מאופנועי המפעל הרשמיים, אך זכו להקלות רבות לשם הוזלת העלויות לקבוצות עצמאיות.
המאה ה-21 הצמיחה רוכב מצטיין נוסף.
האיטלקי ולנטינו רוסי זכה עד לעונת 2009 בתשע אליפויות, מתוכן שבע בקטגוריה הבכירה.
האליפות הראשונה שלו בקטגוריה הבכירה הושגה בשנה האחרונה של קטגוריית ה-500 סמ"ק שתי פעימות.
שאר האליפויות הושגו בעידן ה-MotoGP עם 990 סמ"ק ארבע פעימות ואחר כך בעידן ה-800 סמ"ק.
אופנועי הגרנד פרי נתונים למכלול הגבלות ותקנות.
תפקיד ההגבלות הוא לקדם את התחרותיות, הבטיחות ולשמור על רמת עלויות שתאפשר ליותר קבוצות להישאר תחרותיות.
הכללים השונים מתעדכנים באופן שוטף על ידי המארגנים בהתאם להתפתחויות הטכנולוגיות והשיווקיות.
לדוגמה, משקלי מינימום ונפחי מנוע מקסימליים נועדו להגביל בין השאר את מהירות האופנוע המקסימלית.
תקנות ברוח זו מופעלות גם על מסלולי המרוץ עצמם מבחינת מבנה הנתיב, יציבותו, מאפייני שטחי המילוט ושרותי החירום הזמינים במרוץ.
מיקומי המתחרים המזנקים למרוץ (grid) נקבעים באמצעות מקצי דירוג.
במשך שנים התקיימו במרוצי הגרנד פרי שני מקצי דירוג, יום ויומיים לפני המרוץ.
לרוכבים ניתן מספר בלתי מוגבל של הקפות על מנת לקבוע את הזמן המהיר ביותר והתוצאה הקובעת הייתה התוצאה הטובה ביותר בין שני המקצים.
אורך המקצה השתנה בהתאם לקטגוריה ונע בין חצי שעה לקטגוריית Moto3 לשעה בקטגוריית MotoGP.
כשהקטגוריה הבכירה הוסבה ל-MotoGP נשמרו כללי הדירוג של קטגוריית ה-500, אך החל מעונת 2006 התקיים מקצה דירוג בודד בן שעה ביום שלפני המרוץ וכך הונהג בהדרגה גם בשאר הקטגוריות.
בשנת 2013 הונהגה שיטת דירוג חדשה ב-MotoGP.
עשרת הרוכבים בעלי זמני ההקפה המהירים ביותר באימונים החופשיים התחרו במקצה דירוג בשם Q2. לפני כן, התחרו שאר הרוכבים במקצה דירוג נפרד בשם Q1. שני הרוכבים המהירים ב-Q1 זכו להצטרף לעשרת הרוכבים המהירים ולהתחרות גם הם על דירוג 12 הרוכבים המהירים ב-Q2.
זינוק מהעמדה הבכירה ביותר, המכונה פול פוזישן , נחשב להישג משמעותי והוא משמש כאחד המדדים בהערכת הצלחתו של רוכב במהלך השנים.
מרוצי הגרנד פרי אורכים בדרך כלל עד כשעה.
נתון זה נגזר מאורך הדרך שצריכה לנוע מ-95 עד 130 קילומטר.
מספר ההקפות משתנה ממסלול למסלול בהתאם לאורך ההקפה וכמו כן הוא משתנה בין הקטגוריות כאשר בקטגוריה הבכירה מספר ההקפות הוא הרב ביותר.
בסיום המרוץ מובלים שלושת האופנועים המנצחים במרוץ לאזור המכונה "פארק פֵרְמֶה" לבדיקת עמידה בתקנות.
שיטת הניקוד לרוכבים במרוץ התעדכנה במהלך השנים וכיום הרוכבים שסיימו בחמישה עשר המקומות הראשונים מקבלים ניקוד כדלקמן:
במסגרת הכללים החלים על מבנה האופנוע ניתן למנות הגבלות על משקל האופנוע, מבנה המנוע (שתיים או ארבע פעימות, מספר צילינדרים), כמות דלק מותר, מידות חישוקי גלגל, סוגי דלק, סוגי שמנים, רמת רעש מקסימלית ועוד.
חלות גם מגבלות על שימוש בחומרים אקזוטיים לדוגמה השימוש בטיטניום אסור בחלקי שלדה מסוימים.
מגבלות החלות על אופנועים בקטגוריות השונות כפי שהיו בעונת 2012 (סקירה חלקית):