tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2012, מנהיג קוריאה הצפונית קים ג'ונג און הכריז על יוזמה חדשה להרחיב את היקף שנות חינוך החובה מ-11 שנים ל-12 שנים.
בהמשך, במהלך חודש ספטמבר 2012 נטען בתקשורת הצפון קוריאנית כי הצעת חוק ברוח זו התקבלה בפרלמנט הצפון קוריאני.
ככל שהדיווחים נכונים, מבנה מערכת החינוך בקוריאה הצפונית לאחר הרפורמה דומה למבנה מערכת החינוך במדינות נוספות, ביניהן קוריאה הדרומית וישראל, כאשר התלמידים לומדים שש שנים בבית הספר היסודי, שלוש שנים בחטיבת הביניים, ושלוש שנים בתיכון.
בשנות ה-90 וה-2,000 (בטרם הרפורמה של שנת 2012), מערכת החינוך היסודית והעל יסודית המחויבת בחוק בקוריאה הצפונית החלה בגיל 5 עם שנה אחת בגן ילדים.
בהמשך, התלמידים נדרשו לארבע שנים בבית ספר יסודי (בית ספר עממי) לגילאי 6 עד 9, ועוד 6 שנים בבית הספר התיכון לגילאי 10 עד 15. בעוד שגני הילדים בצפון קוריאה מיועדים לילדים בגילאי 4 עד 6, רק שנת הלימודים השנייה (בטרם המעבר לבית הספר היסודי) היא חובה.
לאחר שסיימו את לימודיהם בבית הספר היסודי בגיל 9, מרבית התלמידים עברו לבית ספר תיכוני רגיל, בעוד מיעוטם (בעיקר בנים למשפחות מקושרות, או תלמידים מצטיינים) נכנסו לבית ספר תיכוני מורחב, אשר כלל לימודים מתקדמים במוזיקה, אמנות, או בשפות זרות.
בנוסף לבתי הספר התיכוניים הרגילים והמורחבים, קיימים בצפון קוריאה גם מוסדות חינוך מיוחדים - ה-Mangyongdae Revolutionary Institute, היכן שבני האליטה הצפון קוריאנית מקבלים הכשרה מיוחדת לשירות העתידי כקצינים בצבא העם הקוריאני, הכשרה שכוללת גם לימודי כלכלה ומחשבים.
בבתי הספר התיכוניים בקוריאה הצפונית, שיעורים אשר כוללים שם בעל אופי פוליטי מובהק, כדוגמת "קים איל סונג הגדול" ו"המוסר הקומוניסטי", כמו גם "מדיניות המפלגה הקומוניסטית", מהווים רק 5.8% מכלל השיעורים.
בנוסף למערכת החינוך הפורמלית, קוריאה הצפונית שמה גם דגש על החינוך הבלתי פורמלי במדינה, אשר כולל מגוון רחב של פעילויות מחוץ לשעות הלימודים.
במסגרת החינוך הבלתי פורמלי, מושם דגש על ההשפעה של הסביבה החברתית על עיצוב התנהגותו ואופן התפתחותו של הילד, ועל מבנה אישיותו הבוגרת לעתיד.
השאיפה במערכת החינוך הצפון קוריאנית היא ליצור עבור הילדים סביבה מבוקרת, היכן שהתלמידים לא ייחשפו להשפעות "מזיקות" שונות.
על פי ריאיון עם בכיר צפון קוריאני משנת 1990, "החינוך הבית-ספרי אינו מספיק על מנת להפוך את הדור החדש לגברים בעלי ידע, מידות טובות, וכושר גופני.
אחרי בית הספר, לילדים שלנו יש שעות פנויות רבות.
אז זה חשוב לארגן בצורה אפקטיבית את החינוך החוץ-בית ספרי שלהם".
בשל הדגש הצפון קוריאני על החינוך המתמשך של כל בני החברה, כמעט כל תושבי קוריאה הצפונית משתתפים במספר פעילויות חינוכיות, בדרך כלל במבנה של "קבוצות למידה קטנות", אשר מפוקחות על ידי נציגי המשטר, לרוב בדמות של "מפקח" מקומי.
בתחילת שנות ה-90, תושבים רבים באזורים כפריים היו מאורגנים במסגרת "קבוצות חמש-משפחות", כאשר קבוצות אלו שימשו מחד כקבוצות למידה בעלות אופי חינוכי, ומאידך כאמצעי לביקורת ולמעקב אחר חברי הקבוצה.
כמו כן, עובדי משרדים ומפעלים נדרשו להשתתף ב"מפגשי לימוד" בני שעתיים כל יום אחרי שעות העבודה, אשר התמקדו בנושאים פוליטיים וטכניים.
חינוך גאוגרפי הוא תחום חקר הדרכים להקניית תפיסת העולם, הידע והמיומנויות של הגאוגרפיה בבתי הספר וכן בהקנייתם במוסדות של חינוך בלתי פורמלי.
הקניית כישורים של התמצאות במרחב ורכישת ידע עליו (יכולת מרחבית) הכרחיים להשרדות האדם.
בילדותו הוא לומד להבין כיוונים (קדימה, אחורה, ימינה, שמאלה).
מאוחר יותר לומד את רוחות השמים.
באותה העת הוא לומד להכיר את סביבתו – ביתו, שכונתו, עירו.
הוא מוסיף ולומד להכיר ייצוגים של מרחב – תרשים, מפה או מדיה דיגיטליים.
כשמתבגר הוא לומד על מקומות רחוקים וכיצד להתמצא בהם.
כישורים וידע אלה מוקנים באמצעות גורמים רבים: הורים, מורים, מדריכי טיולים, אנשי צבא ועוד.
חלקם נכללים בחינוך הלא הפורמלי, וחלקם בחינוך הפורמלי – היינו בבתי הספר.
בחינוך הפורמלי החברה מטילה את התפקיד של רכישת יכולות מרחביות על מקצוע הגאוגרפיה שנלמד בכיתות בית הספר היסודי והתיכון.
הגאוגרפיה משמשת אחד ממקצועות החינוך הנפוצים בבתי הספר בעולם, ברמות השונות מבית ספר יסודי ועד בית הספר התיכון לצד מקצועות כמו טבע, ספרות והיסטוריה ולימוד כישורים ככתיבה, קריאה וחשבון.
כבר בתחילת המאה ה-19, הבינו המעצמות הקולוניאליות שהן זקוקות ללמד גאוגרפיה את תלמידיהן כי הם היו זקוקים לידע זה בהתבגרותם בעיקר לשרת את צורכי האימפריה הקולוניאלית האירופאית.
זאת בנוסף לידע כללי כמו רשת המעלות, שינוי יום ולילה ובעיקר ידע של שמות מקומות והכרת מפות העולם.
בתקופה שאין בה עדיין צילומים, סרטים או טלוויזיה שמביאים מראות ממקומות רחוקים, היו ספרי הלימוד בגאוגרפיה מקור טקסטואלי וויזואלי חשוב להבניית הדימוי והידע על מקומות אחרים בדרך של איורי נופים, אנשים, חיות, צמחים ובשילוב מפות האזור.
במחצית השנייה של המאה ה-19, הבינו בגרמניה את חשיבות הגאוגרפיה בתהליכי החיברות וחיזוק הלאומיות – היינו חיבור הילד והנער לארצם ומולדתם.
בצרפת לעומת זאת, הפסדה במלחמה לגרמניה והעברת חבל אלזס-לורן לידי הגרמנים (1871) הביאה את ועדת החקירה הצרפתית לציין כי אי ידיעת קריאת מפות הכשילה את קציני הצבא ולכן הוכנסה הגאוגרפיה כמקצוע חובה לכלל בתי הספר (1872).
במקביל נפתחו מחלקות לגאוגרפיה באוניברסיטאות לשם הכשרת מורים ולמחקר.
שאר ארצות אירופה הלכו בעקבותיהם.
החינוך הגאוגרפי האירופאי התבסס על פיתוח הרעיון של גאוגרפיה רגיונלית, היינו למידת אזורים טבעיים וחבלי עולם על מכלול תכונותיהם: גאולוגיה, אקלים, אוצרות טבע, יישוב כלכלה ועוד.
הגישה הרגיונלית כתפיסת עולם בהוראת הגאוגרפיה הייתה קיימת גם באוניברסיטאות, ולמעשה היא עדיין שולטת בחלק ניכר בתוכניות הלימודים בבתי הספר בארצות רבות בעולם.
בעקבות תמורות שחלו בדיסציפלינה הגאוגרפית באקדמיה לאחר מלחמת העולם השנייה, ובעיקר משנות הששים חלו גם תמורות בחינוך הגאוגרפי בבתי הספר.
תמורות אלה נערכו גם בהשפעת "האיגוד הבין-לאומי לגאוגרפיה" (.I.G.U), וחוללו רפורמות בהוראה בגישה הרגיונלית.
תוכניות הלימודים החדשות ושיטות ההוראה נעשו מורכבות הרבה יותר וכוללות נושאים כמו מדבור, איכות הסביבה, עיור, הגירות בעולם, עולם מפותח לעומת עולם מתפתח ועוד.
בארץ ישראל, בבתי הספר העבריים החל לימוד הגאוגרפיה כבר בראשית ההתיישבות במושבות הראשונות (1882).
המקצוע עבר שינויים מסוימים אבל עד הרבע האחרון של המאה העשרים, הגישה הרגיונלית הייתה גישת החינוך המרכזית במקצוע.
גישה זו התאימה מאוד בהידוק הקשר שבין החינוך הציוני ובין הזיקה של התלמיד לארץ.
החינוך הגאוגרפי מראשית המאה העשרים
כאמור למעלה, ברבע הראשון של המאה העשרים שלטו בחינוך הגאוגרפי באירופה הגישה הרגיונלית שהתבססה על הרעיון של דטרמיניזם סביבתי: השפעה מוחלטת של הסובב הטבעי על תרבות האדם, כלכלתו, תפוצתו ויישוביו.
את הרעיון הזה היקנו בגישה מהכלל אל הפרט – לימוד מהקרוב והמוכר אל הרחוק והלא ידוע.
לכן נלמדו בכיתות נמוכות הגאוגרפיה של הסביבה הקרובה (יישוב המגורים וחבל הארץ) ובכיתות הגבוהות נלמדו מקומות רחוקים ברחבי העולם.
כל היחידות האלה נלמדו כאזורים טבעיים, יבשות או יחידות פוליטיות (מדינות).
גישה זו של החינוך הגאוגרפי הייתה אופיינית לרוב תוכניות הלימודים באירופה עד הרבע האחרון של המאה העשרים כאשר שינויים בעולם הידע הגאוגרפי באוניברסיטאות הביאו לרפורמות ולתמורות בחלק מתוכניות הלימודים של המקצוע בבתי הספר.
בניגוד לאירופה, בארצות הברית של סוף המאה ה-19, שלטה גישה אחרת בחינוך הגאוגרפי.
בין השאר בגלל העובדה כי הגאוגרף שחיבר את תוכנית הלימודים (1892) היה אבי הגאומורפולוגיה – ויליאם מוריס דייוויס (Davis W.M) מאוניברסיטת הרווארד.
הוא ביסס את תוכנית הלימודים על נושאים מתחום הגאוגרפיה הפיזית, וכן קבע שידע גאוגרפי יהיה חלק ממבחן הכניסה לאוניברסיטאות – קביעה שהכריחה בתי ספר רבים בארצות הברית ללמד את המקצוע כהכנה לאוניברסיטאות.
אך במקביל בבתי הספר היסודיים שם, המשיכה הגאוגרפיה להילמד בגישה המסורתית, אבל הוכנסו שיטות הוראה חדשות כמו שעשתה זאת זוניה באבר.
לאחר מלחמת העולם הראשונה חלה תפנית בהוראת הגאוגרפיה בארצות הברית.
בתקופה זו עלתה הגישה הכלכלית בגאוגרפיה ונדחקה הצידה הגישה שפיתח דייוויס.
מאוחר יותר בעקבות שינויים בתפיסת החינוך בארצות הברית, נעלמה הגאוגרפיה כמקצוע חינוך נפרד בבתי הספר ואוחד עם מקצועות אחרים כמו לימודי החברה או ההיסטוריה.
באוניברסיטאות של ארצות הברית בשנות הששים והשבעים התרחשה מהפיכה בגישת המחקר, והתפתחה תפיסת העולם הפוזיטיביסטית שהתבססה על תאוריות כלכליות וחברתיות ואימצה מודלים סטטיסטיים ושיטות מחקר כמותיות כחלק מהחקירה.
מחוללי מהפכה זו רצו למצוא הכללות וחוקים גאוגרפיים כלליים שמעצבים את המרחב.
גישת המחקר הפוזיטיביסטית, שללה לחלוטין את תפיסת העולם הרגיונלית כבסיסה העיוני של הגאוגרפיה ודחתה את השימוש בשיטות המחקר התאוריות שנקטו בה.
בעקבות המהפכה הכמותית והרעיונית בגאוגרפיה באקדמיה בארצות הברית, הוקפאה הוראת המקצוע בארץ זו.
המקצוע נבלע לחלוטין ונלמד כפרקים אקלקטיים בתוך מקצוע למודי החברה.
זאת למען שימור העיקרון של לימוד רב תחומי.
בסוף שנות השמונים, בלחץ ארגונים מקצועיים גאוגרפיים הוכנה בארצות הברית תוכנית חדשה להוראת הגאוגרפיה.
תוכנית הלימודים החדשה יצרה איזון, וחזרה מסוימת לרעיונות הרגיונליים בחינוך הגאוגרפי מגן הילדים (סביבת הילד) ועד הכיתות הגבוהות (צפון אמריקה).
כמו כן קבעה כי יש להדגיש רעיונות מתחום הגאוגרפיה המודרנית – כמיקום, יחסים בין מקומות, תנועות במרחב ועוד.
שינוי כיווני המחקר הגאוגרפי באקדמיה התפשט באוניברסיטאות ברחבי העולם ויצר משבר עמוק בתחום החינוך הגאוגרפי – חינוך שהיה כאמור מבוסס על הגישה הרגיונלית.
המשבר ניכר בכך שהסטודנטים שלמדו באוניברסיטאות קורסים בגישות המחקר הפוזיטיביסטיות, נאלצו בסיום לימודיהם, ללמד בבתי הספר את הגאוגרפיה הרגיונלית מבלי שהוכשרו לכך.
ובאותה העת הידע הגאוגרפי שלמדו באוניברסיטאות לא חדר לבתי הספר בגלל תוכניות הלימודים הישנות.
בממלכה המאוחדת לדוגמה, ועדות שונות המליצו על שינוי תוכנית הלימודים בבתי הספר והתאמת המקצוע לגישות החדשות שצמחו באוניברסיטאות, מה שהביא בסופו של דבר לדחיקת הגאוגרפיה הרגיונלית מבחינות הבגרות בארץ זו.
מדוע במשך למעלה מ־150 שנה, הגאוגרפיה ממשיכה להיות מקצוע חובה בבתי הספר ואינה מפנה מקום למקצועות "יוקרתיים" יותר?
התשובה לשאלה זו מורכבת, אך נראה כי יש לגאוגרפיה יכולת לתרום לפיתוח צורכי היחיד – התלמיד, ובמקביל יש בה חשיבות לאומית.
מבחינת היחיד הגאוגרפיה ובגלגוליה השונים (כמולדת או לימודי סביבה) מלמדת התמצאות במרחב, מקנה כישורי קריאת מפות, מוסיפה ידע על מקומות אחרים.
אך באותה העת מפתחת גישות ועמדות של התלמיד כלפי נושאים כמו שמירת הסביבה, פתיחות לתרבויות שונות.
מהבחינה הלאומית – הגאוגרפיה ולימודי המולדת מגבירים את הקשר שבין היחיד ובין ארץ מולדתו ותורמים לסוציאליזציה שלו עם מדינתו.
החינוך הגאוגרפי בבתי הספר בישראל
מראשית ההתיישבות עד תקופת המנדט
אנשי העלייה הראשונה שפתחו בתי ספר במושבות כמו ראשון לציון (1882) הכניסו את מקצוע הגאוגרפיה לתוך תוכנית הלימודים.
המורים הראשונים שלימדו וקבעו את תוכנית הלימודים היו משכילים שהגיעו מאירופה.
תקופת בראשית זו הייתה תקופה של ניסויים וגישושים בתחום החינוך העברי, וכך גם בתחום לימוד הגאוגרפיה.
בעשור הראשון לעליה הראשונה, היו כבר מורים שלימדו גאוגרפיה לצד מקצועות השכלה כללית נוספים בכל מושבות הברון.
בשנת 1903 נוסדה "הסתדרות המורים" בזכרון יעקב ואחרי 4 שנים הופיעה הצעה לתוכנית הלימודים שכללה את מקצוע הגאוגרפיה.
תוכנית זו, והמשך הדיונים בין המורים הראשונים קבעו קביעות שעד עכשיו רלוונטיות למערכת החינוך הישראלית כמו למשל חלוקת השעות השבועיות בין מקצועות הלימוד.
הם חילקו את לימוד הגאוגרפיה לשני שלבים: בכיתות הנמוכות יילמד המקצוע בשם "מולדת", ובכיתות הגבוהות ישתמשו בשם "גאוגרפיה".
הם הדגישו שוב ושוב את החשיבות של הקניית "ידיעת הארץ" במובן המולדת לתלמידים.
החיבור הרגשי כלל גם את הקשרים עם העבר הרחוק של העם דרך סיפורי התנ"ך וקורות העם בארץ ישראל.
ההצעה של תוכנית הלימודים 1907 לכיתות ד'-ח', שנקראה כבר בשם "גאוגרפיה", שמה במרכזה את לימוד ארץ ישראל, בשני מחזורי לימוד – בכיתה ד' למדו בצורת סקירה כללית את הארץ על ארבע רצועות האורך שלה (חוף, הרים, בקעת הירדן, והרי עבר הירדן) וכל אזור נלמד על יסודותיו הפיזיים והאנושיים.
בכיתה ח' הייתה חזרה נוספת והעמקה של נושא ארץ ישראל, הפעם דרך נושאי משנה כמו גבולות, אקלים, יישובים, כלכלה ועוד.
בין שני מחזורי לימוד אלה הכניסו מגוון נושאים בתוכנית הלימודים: בכיתה ה' המזרח התיכון (באותם ימים האימפריה הטורקית) ומצריים, וכן נושאים כמו כדור הארץ, מושגים באקלים וגאולוגיה.
בכיתות ו'-ז' הרחיבו את מעגל המדינות בשיטה מהקרוב לרחוק – תחילה אסיה, אירופה, ואחריהן למדו על ארצות אמריקה.
כל יבשת עם תכונותיה בצורה שיטתית ואחידה: גבולות, נהרות, אקלים וכדומה.
צורת לימוד זו שנקבעה בשנת 1903 יושמה בעיקרה עוד עשרות שנים בתוכניות הלימודים בגאוגרפיה בבתי הספר בארץ עד שנות האלפיים.
דרכי ההוראה של מקצוע הגאוגרפיה באותן שנים היו מורכבות, חלקן עיוניות – לימוד מתוך ספרי הלימוד, אבל הוסיפו דגש גם על לימוד חווייתי.
היינו – הסתכלות ותצפיות של התלמידים בשטח, והם יצאו לשדה ולטיול ללמוד מקרוב על התופעות השונות.
בתצפיות אלה ובטיולים התלמיד לא רק למד על תופעות הנוף הטבעי והאנושי אלא גם חיזק את הקשר שלו עם אדמת מולדתו.
כאמור הדבר היווה ערך מוסף מרכזי באידאולוגיה של לימוד הגאוגרפיה בבתי הספר.
היה קשר הדוק בין אנשי החינוך בארץ ובין עמיתיהם בבתי הספר העבריים בגולה, בעיקר ברשת החינוך הציוני "תרבות".
קשר זה הרחיב את מעגל הלומדים גאוגרפיה בשפה העברית, וספרי לימוד שנלמדו בארץ, נלמדו גם בארצות הגולה בבתי הספר העבריים, כמו ספרו של ישראל בלקינד.
תקופת השנים 1918–1948 הייתה תקופה של פריחה ושגשוג מבחינת החינוך הגאוגרפי – מחד גיסא קיבלו את התוכניות והתכנים שנקבעו עוד קודם ומאידך גיסא התפתח והתעשר המקצוע בספרי לימוד, בחומרי למידה כאטלסים ובמורים ומחנכים שהרחיבו והעמיקו את הידע הנלמד.
אחד המאפיינים החשובים של התקופה הוא הפוליטיזציה וההכוונה האידאולוגית של מערכת החינוך העברית בארץ שהתבטאה ביצירת זרמי החינוך השונים – "הזרם הכללי", "זרם העובדים" ו"הזרם הדתי".
זרמי החינוך, אימצו בשינויים מסוימים, את תוכנית הלימודים של הסתדרות המורים משנת 1907. תוכנית זו הייתה כזכור מבוססת על הגישה הרגיונלית בגאוגרפיה, עם דגש על לימוד ארץ ישראל בשני מחזורי למידה בבית הספר היסודי.
התוכנית הבסיסית הזאת הותאמה לתפיסתם האידאולוגית או הדתית.
במהלך התקופה הנדונה כל זרם פרסם תוכנית לימודים אחרת.
היה דמיון מסוים בין התכנים שנלמדו בכיתות א'-ד' תחת מקצוע "מולדת" – בכל הזרמים הקנו ידיעות על הסביבה ועל עונות השנה וכן שילבו לימודי טבע עם לימודי התמצאות במרחב והסביבה הקרובה.
לעומת הכיתות הנמוכות, ההבדלים בין זרמי החינוך התבטאו ביחס לשאלות פוליטיות ודתיות והוראתם בכיתות ה'-ח' גם במקצוע הגאוגרפיה.
כך לדוגמה בתוכנית הלימודים של זרם העובדים משנת 1937, מצוינת תחת נושא הלימוד של בריטניה (כיתה ז') הערה כי המורה יקדיש זמן למעמד הפועלים וארגונו במדינה זו, ולעומת זאת בתוכנית הלימודים של ארצות הברית ילמדו על שפע ההון והרכוש וריכוזו בידי יחידים קפיטליסטים.
בתקופה זו הגיעו לארץ גאוגרפים שקיבלו את השכלתם באוניברסיטאות אירופה, והם פנו לחינוך והיוו "סוכני שינוי" מרכזיים להתפתחות המקצוע בבתי הספר.
הראשון, פרופ' אברהם יעקב ברוור, שלימד גאוגרפיה במדרשה למורים בירושלים, פרסם את ספר הבסיס החשוב באותה העת (1928).
ומאוחר יותר גם ספר הדרכה למורים.
פעילותו השלישית החשובה הייתה בהוצאת אטלסים עבריים ומפות ארץ ישראל לבתי הספר, ששירתו במערכת החינוך עשרות שנים נוספות.
בשנות השלושים הגיע לארץ ד"ר יהויקים פאפוריש, שלמד גאוגרפיה בווינה, ומשנת 1940 פרסם עשרות ספרים בגאוגרפיה רגיונלית של ארץ ישראל ושל ארצות העולם.
אלה הפכו במשך ארבעים שנה עד שנות השמונים לספרי הלימוד החשובים במערכת החינוך בארץ.
ספרי לימוד נוספים שהתאימו לתוכנית הלימודים בגאוגרפיה בבתי הספר העבריים נכתבו על ידי מורים בארץ ובגולה כמו ספריהם של מ.
גם הקק"ל נרתמה להוראת המקצוע, הוציאה עשרות ספרי עיון ולימוד בנושא ארץ ישראל, מפות קיר לבתי ספר, וספרים עיוניים כמו ספריו של צבי זוהר.
כבר בסוף שנות השלושים, החלו אנשי חינוך שונים לכתוב על הצורך ברפורמה בהוראת מקצועות הגאוגרפיה והמולדת, תוך אימוץ רעיונות ותכנים מהעולם האנגלו-סכסי.
הם קראו להזניח את הגישות והשיטות שהובאו ממרכז אירופה עוד בתקופת העלייה הראשונה.
אבל פרוץ מלחמת העולם השנייה, והקמת מדינת ישראל דחו דיון על הרפורמות במקצוע הגאוגרפיה למשך יותר מדור נוסף.
מצב שיצר קפאון ושמרנות בחינוך הגאוגרפי עד אמצע שנות הששים המאוחרות.
החינוך הגאוגרפי מקום המדינה עד שנות השבעים
הקמת המדינה ובואם של מאות אלפי עולים וילדים יצרו מצב חדש בפני מערכת החינוך של היישוב היהודי.
בשנת 1949 נחקק חוק חינוך חובה, ששמר על מבנה מערכת החינוך כמו שהייתה בתקופת המנדט, וארבע שנים מאוחר יותר התקבל חוק חינוך ממלכתי, שנועד לאחד את זרמי החינוך והותיר שניים בלבד: החינוך הממלכתי והחינוך הממלכתי דתי.
חוקים אלה זירזו פרסום תוכניות לימודים חדשות בשנים 1954–1956.
תהליך נוסף שהתרחש בראשית תקופה זו – הוקמה מחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים (1949) על ידי פרופ' דוד עמירן.
עמירן אימץ את תוכנית המחקר וההוראה כפי שהכיר אותה מגרמניה טרום מלחמת העולם השנייה.
הייתה זו תוכנית לימודים המבוססת על הגישה הרגיונלית.
בשנות החמישים והששים, בוגרי המחלקה לגאוגרפיה פנו לעסוק בחינוך והוראה, הן כמורים והן ככותבי ספרי לימוד חדשים.
בתחילת שנות הששים נפתחו מחלקות לגאוגרפיה גם באוניברסיטת תל אביב וגם בחיפה, וכן התחילו להופיע בתוכניות לימודיהן קורסים נושאיים בהשפעת הגאוגרפיה האנגלו-אמריקאית.
קורסים אלה קשורים בעיקר לגאוגרפיה האנושית, כמו גאוגרפיה עירונית, גאוגרפיה כלכלית או גאוגרפיה חברתית.
אלה סייעו בסוף שנות הששים ליצירת הרפורמה בתוכנית הלימודים בגאוגרפיה בבתי הספר.
כאמור בוגרי המחלקה לגאוגרפיה בירושלים החלו להוציא ספרי לימוד חדשים, ביניהם פרופ' דב ניר ופרופ' מנשה הראל, ד"ר אפרים אורני ופרופ' מנשה הראל שפרסמו את ספריהם בגאוגרפיה של ארץ ישראל, תוך שימוש בגישות, מושגים ומידע מודרני באותם ימים.
גם ספרים נושאיים החלו להופיע כמו ספריהם של פרופ' מנשה הראל ושל פרופ' דב ניר בנושא גאוגרפיה פיזית שהביאו מושגים עבריים חדשים בגאוגרפיה, שנקבעו על ידי האקדמיה ללשון.
מחברי תוכנית הלימודים החדשה של ישראל שפורסמה באמצע שנות החמישים, ראו במולדת וגאוגרפיה מקצועות המשרתים נאמנה את המטרות הלאומיות של חוק החינוך הממלכתי.
הם ראו בלימוד הגאוגרפיה של ארץ ישראל בכיתה ח' את פסגת החינוך הלאומי.
את שאר הנושאים – בתחום הגאוגרפיה הרגיונלית של אזורים בעולם, וכן פרקים כלליים כמו אקלים הם חילקו בין כיתות ה'-ז', בשיטה – אזורים קרובים בתחילה ורחוקים בכיתות הגבוהות.
לבתי הספר התיכוניים פורסמה תוכנית לימודים נפרדת בשנת 1956. התוכנית המליצה על גאוגרפיה כמקצוע חובה גם בכיתות ט'-י'.
בכיתה ט' חזרו על לימודי נושאים מהתחום הגאוגרפי פיזי וכן לימוד רגיונלי כללי של אזורי העולם.
כיתה י' הוקדשה כולה ללימוד נרחב של ארץ ישראל.
כן הוסיפו הנחיות לגבי בחינות הבגרות: כל הנושאים היו מהגישה הרגיונלית: נושאי חובה – ארץ ישראל וארצות המזרח התיכון ושני אזורים נוספים לבחירה מתוך רשימת אזורים: ארצות הברית, ברית המועצות, צרפת, והממלכה המאוחדת.
לסיכום פרק זה בהיסטוריה של החינוך הגאוגרפי בארץ אפשר לומר, כי מצד אחד חלה המשכיות ושמרנות ודבקות בתכנים שנילמדו ומטרות שנקבעו בתחילת המאה העשרים.
מאידך החלו להסתמן בסוף התקופה מצבים שאיפשרו שינויים מסוימים בחינוך הגאוגרפי: בנוסף לצורכי החברה והלאום, החלו מתכנני המקצוע והמורים להביא בחשבון גם את התפתחות המקצוע באקדמיה (איפשרו לימוד נושאים לא רגיונליים כגאוגרפיה פיזית) ואת צרכיו של התלמיד היחיד (אפשרויות בחירה והעדפה).
ניצני התפתחות זאת היו תשתית חשובה שעליה התפתח החינוך הגאוגרפי שעה שהוכרזה הרפורמה בחינוך בישראל.
משנות השבעים לתחילת המאה ה-21
הפערים החברתיים – כלכליים בישראל הביאו להקמת "ועדת פראוור" (1964) שהמליצה על ביצוע רפורמה בחינוך, שבמרכזה היה שינוי מבנה בתי הספר והקמת חטיבת הביניים, שלא הייתה קיימת לפני כן.
שנה לאחר מכן, הוקמה ועדה לענייני מקצוע הגאוגרפיה בראשות פרופ' דוד עמירן, להתאמת תוכני הגאוגרפיה למבנה מערכת החינוך החדשה.
התוכנית לכיתות הנמוכות – "מולדת וחברה", הייתה מורכבת יותר ונדונה בוועדה מקצועית אחרת.
בדיונים שנערכו בעניין מהות החינוך הגאוגרפי, טען עמירן כי הגאוגרפיה היא מקצוע שחוקר את תפוצת התופעות הגאוגרפיות בעולם ואת סיבותיה, זאת כדי לעזור לפתור בעיות חברתיות, כלכליות ומדיניות בעולם.
פרופ' אריה שחר הוסיף באותו דיון וטען כי עבר זמנה של הגאוגרפיה הרגיונלית כי היא חסרת בסיס תאורטי, וצריך ללמד ולחקור את "ההשתנות המרחבית של התופעות".
הצעת תוכנית הלימודים החדשה לחטיבות היסודי וחטיבת הביניים יש בה השילוב של ההמשכיות והרפורמה יחדיו.
היא קבעה כי ההוראה תתרכז הן בגישה הרגיונלית והן בגישה הנושאית (סיסטמטית) שהונהגה באוניברסיטאות.
בראש כל העקרונות שקבעו את תוכנית הלימודים – עמד הרעיון של חשיפת התלמיד לזיקת הגומלין שבין אדם לסביבתו הטבעית, תוך הדגשת אחריותו לשינויים בסביבה.
זהו עקרון יסוד בפילוסופיה של המקצוע עוד מהמאה ה-19. בעקרון נוסף שקבעה הוועדה, באה לידי ביטוי המטרה החברתית-ממלכתית בחינוך הציוני – הדגשת לימוד ארץ ישראל.
מתוך מכלול העקרונות בתוכנית הלימודים החדשה, נקבע כי לאחר הרפורמה ילמדו בכיתה ה'-ו' מבחר אזורים מהעולם (הודו, יפן, אירופה ועוד) וחבלים מארץ ישראל.
בכיתה ז'-ח' ילמדו פרקים בגאוגרפיה פיזית, גאוגרפיה של החרושת, וגאוגרפיה עירונית וכן חבלים בארץ ישראל ובעולם.
בכיתה ט' – מבנה דומה של נושאים כלליים ונושאים רגיונליים וגאוגרפיה של ארץ ישראל.
בהכללה אפשר לומר כי התוכניות לכיתות הגבוהות הצטיינו בהדגשת לימוד עקרונות ולא פרטים, בהבנה במקום בידיעה לשמה, בתרגול והעמקת השימוש במיומנויות מקצועיות מורכבות וזאת בתוספת למידה פעילה ככל האפשר.
בכיתות י"א וי"ב הוצעו נושאים שקרובים כבר לגישת המחקר וההוראה באוניברסיטאות: ארצות מפותחות ומתפתחות; מטאורולוגיה סינאופטית; גאוגרפיה היסטורית של ארץ ישראל.
בכיתה י"ב הציעו ללמד ארבעה נושאים: פרקים בגאוגרפיה של ארץ ישראל: גאוגרפיה של רווחה ותכנון; פרקים בקרטוגרפיה; כדור הארץ – נופים ועיצובם.
לכיתות המקבילות בחינוך הממלכתי דתי הציעו להוסיף גם דיון בוויכוח שבין הדת והמדע בשאלת יצירת כדור הארץ והתהליכים המתרחשים בו.
הרפורמה בחינוך, הביאה לא רק לניסוח מחדש ולארגון שונה ולהוספת תכנים נושאיים למערכת החינוך, אלא גם שינתה את הגישה לחומרי הלמידה – אלה התבססו בעבר על ספר לימוד והאטלס במקצוע הגאוגרפיה.
כחלק מהרפורמה, משרד החינוך הקים יחידה לכתיבת תוכניות לימודים.
הייתה ציפייה כי בתוכנית הלימודים החדשות יהיה שימוש במערך דידקטי שלם: חוברת לתלמיד, חוברת למורה, חומרי עזר.
כל אלה היו אמורים לעבור ניסוי בבתי הספר לפני שאושרו להפצה בכל הארץ.
כל חומרי הלמידה לנושא מסוים הוכנו על ידי צוותים של מומחים, של מורים יועצים ושל גרפיקאים, מאיירים ועוד.
במקום לפתח פלורליזם בחומרי הלמידה, משרד החינוך הביא לריכוזם בידיה.
תהליך כזה של הכנת חומרי למידה (מספר חוברות לאותה יחידה, וניסויי שטח) היה יקר במשאבי זמן וכוח אדם.
לאחר כארבע שנים הם הצליחו להפיק חומרי למידה רק בשני נושאים בגאוגרפיה – "העיר", ו"צפון הארץ".
כאשר הבינו במשרד החינוך שיישום הרפורמה בכוחותיהם עשוי להימשך אולי דור שלם, הם פנו בשנת 1974 לבית הספר לחינוך באוניברסיטת חיפה לשם הקמת צוות מקביל לכתיבת חומרי למידה עבור תוכנית הגאוגרפיה.
הצוות בחיפה פיתח תוכניות לימודים בנושאים רגיונליים – גאוגרפיה של ארצות הים התיכון, אמריקה הדרומית, גאוגרפיה של ארצות הברית, אך גם בנושאים סיסטמיים כמו גאוגרפיה של חקלאות וכן פיתח מרכזי למידה פעילה.
למאמצי הכנת חומרי למידה הצטרפו צוותים נוספים, כמו הצוות של "המרכז לטכנולוגיה חינוכית", שליד הטלוויזיה החינוכית.
אלה שילבו לא רק חומרי למידה מודפסים אלא הכינו גם חומרי למידה ששודרו בטלוויזיה החינוכית והעשירו את השעורים ונתנו למורים ולתלמידים כלים נוספים ללמידה.
לאט לאט החלו מחדש במשרד החינוך לאשר כניסתם של כותבים מהשוק הפרטי להכנת ספרי לימוד, בעיקר בנושאים רגיונליים של ארץ ישראל.
כך למשל רנה הברון ואחריה כתב אליעזר פטקין בשנות השמונים ספרים רגיונליים על ארץ ישראל.
גם אנשי אקדמיה נוספים נרתמו לכתיבת ספרי לימוד באותה העת: פרופ' דב ניר, פרופ' ארנון סופר, ופרופ' יורם בר-גל.
כל חומרי הלמידה החדשים נעשו עשירים, יוצרי מוטיבציה לתלמיד, פתוחים הרבה יותר להוראה.
עם זאת גם במהלך ראשית המאה העשרים ואחת נותרו במקצוע נושאים שהם בעלי ערך לחינוך הממלכתי והלאומי, אף אם נוספו להם הדגשים מודרניים מתחום לימודי הסביבה בעקבות תמורות בנושא זה במחקר באוניברסיטאות בישראל ומחוצה לה.
אפשר לראות תכונות אלה בתוכנית הלימודים לגאוגרפיה שפורסמה בשנת 2015, שבה המקצוע בבתי הספר שינה את שמו מ"גאוגרפיה" ל"גאוגרפיה – אדם וסביבה", ופריסת נושאי הלימוד בכיתות מעט שונה.
עם זאת אין ויתור על עקרון של שני מחזורי למידה על ארץ ישראל בכיתה ו' ובכיתה ט', גישה שנקבעה לפני מאה שנה בתוכנית הלימודים של 1907.
הסרט "החינוך למוות: יצירת הנאציזם" הוא סרט תעמולה אנטי-נאצי מונפש קצר.
הסרט נוצר על ידי וולט דיסני בשנת 1943, כשהוא מבוסס על ספר בעל אותו השם שנכתב בידי .
הסרט מתאר את סיפור חייו של הנס, ילד שנולד בגרמניה הנאצית ומתחנך על פי עקרונותיה.
הסרט עוקב אחר הנס מיום היוולדו ועד גיוסו לצבא הנאצי וצעידתו אל המלחמה.
בתחילת הסרט זוג גרמני מוכיחים לשופט עליון נאצי כי הם אכן אריים טהורים וכי הם מסכימים לתת את בנם לשירותו של אדולף היטלר ושל המפלגה הנאצית.
הילד נקרא באישור השופט הנס, כשעל הלוח שממולם יש רשימה של שמות אסורים, רובם שמות יהודיים כמו דוד (David), עמוס (Amos), רות (Ruth) או שרה (Sara), כמה שמות סלאביים כמו איוון (Ivan) וסוניה (Sonia), וכן השמות פרנקלין (Franklin) ווינסטון (Winston).
מיד לאחר מכן הם מקבלים עותק של מיין קאמפף על ידי השופט כפרס על שירותם להיטלר; הדרכון שלהם מכיל מקום עבור 12 ילדים נוספים וזהו רמז לכך שעל הזוג לייצר משפחה גדולה עבור המולדת הגרמנית ולמען גידול האוכלוסייה הארית הטהורה.
לאחר מכן מופיע הקטע הקומי היחיד של הסרט, שהאווירה שלו היא קלה יותר בהשוואה לשאר הסרט.
לקהל נאמר כי כאשר הנס גדל, הוא שומע גרסה מעוותת של טבעת הניבלונג המתארת את היטלר באופי דומה לזה של זיגפריד שהציל את ברונהילדה, ואלקירי שמנה המייצגת את גרמניה, ממכשפה מרושעת המייצגת את הדמוקרטיה.
(הדובר מספר בעוקצנות כי "המוסר של הסיפור הזה הוא שהיטלר הרים את גרמניה על רגליה, טיפס על האוכף ולקח אותה לסיבוב").
הודות לסוג זה של סיפור ילדים מעוות, הנס הופך מוקסם להיטלר כאשר והוא ושאר בני הנוער הצעירים של הנוער ההיטלראי מצדיעים להיטלר לדיוקן של היטלר לבוש כאביר.
בקטע הבא, הקהל רואה את הנס חולה ומרותק למיטתו.
אמו מתפללת בשבילו בידיעה שזה רק עניין של זמן עד שהשלטונות יבואו לקחת אותו לשרת את היטלר.
ואז מגיע קצין נאצי שנוקש בדלת כדי לקחת את הנס, אבל אמו אומרת שהוא חולה וצריך טיפול.
הקצין פוקד עליה לרפא את בנה במהירות ולהכין אותו לעזוב, תוך כדי כך הוא רומז שאם הנס לא יבריא, הוא יומת.
הוא מורה לה לא לעשות לו שום דבר נוסף שיגרום לו להיות רכרוכי וחלש, וכן להסביר לו כי לחייל אסור להראות אף טיפה של רחמים או כל רגש אחר.
בסופו של דבר הנס מתאושש וממשיך ב"חינוך" שלו בבית הספר, שם הנס ושאר חבריו לכיתה, כולם במדים של הנוער ההיטלראי, מצדיעים לתמונה של היטלר, של הרמן גרינג ושל יוזף גבלס לאחר מכן המורה מצייר על הלוח קריקטורה של ארנב שנאכל על ידי שועל, מה שגורם להנס לרחם על הארנב.
המורה, רותח מזעם על ההערה הרכרוכית של הנס, מזמין אותו לשבת בפינה עם כובע המזכיר את כובע היהודים dunce cap (אנ').
כאשר הנס יושב בפינה, הוא שומע את שאר חברי הכיתה מפרשים את הקריקטורה בצורה ה"נכונה" שהיא "לחולשה אין מקום בחייל" ו"החזק ישלוט בחלש".
תחושות המובכות והעונש שניתן לו גורמות להנס לחזור בו מההערה שלו והוא מסכים ומחזק שחייבים להשמיד את החלשים.
לאחר מכן, הנס נוטל חלק ב"מסע הצלב של הספר", שבו שורפים ספרים עם רעיונות המנוגדים לרעיונות היטלר והנאצים (אלברט איינשטיין, ברוך שפינוזה, וולטר, זיגמונד פרויד).
הם מחליפים את התנ"ך במיין קמפף, ואת הצלב עם חרב נאצית, וכן, שורפים כנסייה קתולית.
ואז הנס עוסק בשנים הבאות ב"לצעוד ולהריע, להריע ולצעוד!" הכוונה לצעדת זיג הייל.
הוא מתבגר ונהיה נער (לובש מדים דומים לזה של האס אה).
עדיין "מריע וצועד" עד שהוא הופך למבוגר, או ל"נאצי טוב" (במדי הוורמאכט), הרוחש שנאה כלפי כל אדם שמתנגד להיטלר.
כאשר אין שום שורש של צחוק, תקווה, סובלנות, או רחמים נטוע בו, הוא "לא רואה יותר ממה שהמפלגה רוצה שיראה, אומר רק מה שהמפלגה רוצה שיאמר, ועושה רק מה שהמפלגה רוצה שהוא יעשה".
בסוף הסרטון, הנס ושאר החיילים הגרמנים יוצאים למלחמה 'רק' כדי להיעלם לתוך שורות של קברים זהים, בלי שום דבר מלבד צלב קרס וקסדה מונחת על העליונה.
כך למעשה החינוך של הנס הושלם – "החינוך שלו ...
"חינוך למוות: יצירת הנאציזם" יצא לאקרנים כאשר חברת וולט דיסני הייתה תחת חוזה ממשלתי לייצור 32 סרטי אנימציה קצרים בשנים 1941–1945. בשנת 1940, וולט דיסני הוציא על הסרט "פנטסיה" (1940) פי ארבעה מהתקציב שלו, אשר סבל מהכנסה נמוכה.
כשהתקרב לפשיטת רגל וכשמחצית מעובדיו שבתו, נאלץ וולט דיסני לחפש פתרון שיביא כסף לאולפן.
הסמיכות של הסטודיו ליצרנית המטוסים הצבאיים, לוקהיד, סייעה לטפח חוזה ממשלתי אמריקני ל-32 סרטי תעמולה קצרים במחיר של 4,500 דולר לאחד.
זה הציל את החברה מפשיטת רגל ואפשר להם לשלם לעובדים שלהם.
הדיאלוג של הדמויות הוא בגרמנית, והוא אינו מתורגם ואינו מדובב על ידי המדובב שמדבר באנגלית, ארט סמית'.
כמו גם, הקלטה של אדולף היטלר בנאום דמגוגי מושמעת בסצנת עצרת הלפידים.
לאחר מכן מופיע רצף תרחישים שבהם נראה כי הנס הופך לחייל גרמני יחד עם שאר בני הנוער ההיטלראי.
משום שסרט זה נועד להיות סרט תעמולה אנטי-נאצי בזמן מלחמת העולם השנייה, נדיר לראותו כיום, אך הוא מוצג ב"אוצרות ה-DVD של וולט דיסני" - אוסף של סרטים קצרים של וולט דיסני העוסקים במלחמה, אשר יצא לאור ב-18 במאי 2004.
גרגור צימר, סופר ומחנך אמריקאי שחי בגרמניה בשנים 1928–1939, כתב את הספר "חינוך למוות" לאחר שברח מגרמניה ערב מלחמת העולם השנייה.
הספר מדגיש את המתרחש בחינוך הנאצי של הנוער הגרמני.
הסיפור הנרטיבי מתמקד בקבוצת בני נוער, בהדרכתו של שוטר סער נאצי העונה לשם פראנץ.
החבורה מטיילת אל היער ועם רדת הלילה, פראנץ מרצה על חובתם לשמור על טוהר המין האנושי ועל טוהר הגזע הארי, ומציע לסמל את המשימה הזאת בטקס חגיגי כדי "להראות לכולם כי אש והרס יהיו הסוף של אלה שאינם חושבים כמותנו".
פראנץ אוחז בשישה ספרים:התנ"ך, התלמוד, הקוראן, עבודות שייקספיר, חוזה ורסאי וביוגרפיה של יוסיף סטלין.
הספרים עוברים מיד ליד בין אנשי המעגל וכל ילד יורק על הספרים.
האחרון מושיט אותם בחזרה לפראנץ שמספיג אותם בנפט ומדליק אותם.
לאחר מכן פראנץ שר את המנון גרמניה, Deutschlandlied, ואת שיר הורסט וסל סביב המדורה.
הספר העניק השראה לשני עיבודים שונים; חינוך למוות ולילדי היטלר.
הראשון התייחס למסקנותיו של צימר ברצינות רבה, שכן הוא הראה את הפיכתו של הנס מנער חף מפשע לחייל נאצי מסורבל.
איך בבית הספר שוטפים את מוחותיהם של התלמידים, באשר בכיתה המורה מלמד את התלמידים על חוקי הטבע, על כך שלשועל החזק יש הזכות להרוג את הארנב החלש.
כאשר הנס אינו מסכים עם המורה, הוא נענש עד שהוא מיישר את קו המחשבה שלו עם זה של המורה ושאר הכיתה.
הסצנה של שריפת הספרים היא חלק מהסיום של "החינוך" וההרס הנאציים.
הוא מציג קהל נושא לפידים שהצית את ערימת הספרים של ג'ון מילטון, של ברוך שפינוזה, של אלברט איינשטיין, שלוולטר ושל תומאס מאן.
לאחר מכן הוא מראה את שריפת צעדת החתונה של פליקס מנדלסון.
זה רמז לחוקי הגזע הנאציים, ולבסוף גם שרפה של יצירות אומנות יהודיות.
חינוך מיני היא סדרת מקור בריטית של נטפליקס מסוגות דרמה קומית ודרמת נעורים, אשר נוצרה על ידי לורי נאן.
הסדרה בוימה על ידי בן טיילור וקייט הרון, ונכתבה על ידי לורי נאן, סופי גודהארט, לורה ניל, לורה האנטר ופרדי סיבורן.
הסדרה עוסקת בנער בשם אוטיס, הפותח קליניקה לחינוך מיני בבית הספר התיכון שבו הוא לומד, ומככבים בה אייסה באטרפילד, אמה מקי, ג'יליאן אנדרסון, שוטי גטווה, קונור סווינדלס וקדאר ויליאמס-סטרלינג.
עונתה הראשונה של הסדרה עלתה לשידור ב-11 בינואר 2019. ב-25 בספטמבר 2021, חודשה הסדרה לעונה רביעית ואחרונה, שעלתה לשידור ב-21 בספטמבר 2023.
הסדרה מתרחשת בעשור השני של המאה ה-21 בעיירה הבדיונית מורדייל שבאנגליה, ובמרכזה אוטיס מילברן, נער בן 16, חסר ביטחון וחסר ניסיון מיני שלא אוהב דברים הקשורים למין, אף על פי שאמו, ד"ר ג'ין מילברן, עוסקת בייעוץ מיני.
לאחר שאוטיס עזר לבריון מבית הספר עם חרדות לגבי מין, אוטיס וידידתו המרדנית מייב ויילי, הקימו קליניקה לייעוץ מיני בבית ספר התיכון שבו הם לומדים, כדי ללמד תלמידים אחרים איך להתמודד עם בעיות הקשורות למיניות.
עלילת הסדרה מציגה שלל העדפות מיניות של בני הנוער, בהן הטרוסקסואליות, הומוסקסואליות וא-מיניות, וכן אירועים של אהבה נכזבת, אוננות, מחלות מין, הפלה מלאכותית, הטרדה מינית ותקיפה מינית.
בנוסף לבני הנוער, הנמצאים במרכז העלילה, מוצגת גם מיניות של מבוגרים אחדים: ג'ין מילברן ובני זוגה, זוג האמהות הלסביות של ג'קסון, מייקל גרוף שאינו מגלה שום עניין בקשר מיני עם אשתו מורין בעוד היא מעוניינת בקשר כזה, והמורים קולין הנדריקס ומרת סנדס המקיימים קשר זוגי.
מוצגים גם היחסים בין בני הנוער להוריהם (אוטיס והוריו, אריק והוריו, אדם גרוף והוריו, ג'קסון ושתי אמהותיו, מייב ואמהּ ועוד) ויחסים בין בני הנוער: חברות, קנאה ושנאה.
אוטיס מילברן (אייסה באטרפילד) - נער רגיש, אינטליגנט, מגושם וחסר ביטחון.
חי עם אמו ונאלץ להתמודד עם ההשלכות של עיסוקה.
בעונה השנייה מתחיל לצאת עם אולה ובסוף הם נפרדים.
בעונה השלישית מתחיל לנהל רומן עם רובי ולבסוף הופכים לזוג באופן רשמי, אך לבסוף הם נפרדים והוא מבין שהוא אוהב את מייב והם הופכים לזוג.
ד"ר ג'ין מילברן (ג'יליאן אנדרסון) - מטפלת מינית, אמו של אוטיס, גרושה.
הייתה בזוגיות עם יאקוב, אביה של אולה.
בסוף העונה השנייה מגלה שנכנסה להריון מיאקוב, ובסוף העונה השלישית יולדת את התינוקת שלה, ג'וי (שם שאולה בחרה לה).
אריק אפיונג (שוטי גטווה) - החבר הטוב ביותר של אוטיס.
בעונה השנייה מתחיל לצאת עם רהים, ואחר כך הם נפרדים והוא מתחיל לצאת עם אדם.
בעונה השלישית בוגד באדם עם נער במהלך טיולו בניגריה, והוא ואדם נפרדים.
מייב ויילי (אמה מקי) - מרדנית ומנודה חברתית.
מתיידדת עם אוטיס ומקימה איתו קליניקה לטיפול מיני.
החברה הכי טובה של איימי.
חברה בנבחרת החידונאים של בית הספר.
מדווחת על אמא שלה לרשויות מפני שגילתה שאמא ממשיכה לקחת סמים.
בסוף העונה השלישית, היא ואוטיס הופכים לזוג.
אדם גרוף (קונור סווינדלס) - בנו של מנהל בית הספר, יש לו יחסים מתוחים עם אביו.
מבין שהוא אוהב את אריק ומתחיל לצאת איתו.
בסוף עונה 3 הם נפרדים.
ג'קסון מרצ'טי (קדאר ויליאמס-סטרלינג) - הנער הכי מקובל בבית ספר.
אלוף שחייה, מאוהב במייב, אבל הם נפרדים בסוף העונה הראשונה.
בעונה השנייה שובר את ידו ומפסיק עם אימוניו.
מייקל גרוף (אליסטר פטרי) - מנהל בית הספר, אביו של אדם.
בעונה השנייה הוא ואשתו מתגרשים והוא פוטר מעבודתו בתור מנהל בית הספר, והוא הופך להיות מובטל.
במהלך העונה השלישית עובר לגור אצל המורה מר הנדריקס.
רובי מתיוס (מימי קין) - אחת הבנות המקובלות בבית ספר.
בתחילת העונה השלישית יוצאת עם אוטיס אך לבסוף נפרדים מפני שמבינה שאוטיס לא אוהב אותה כמו שהיא אוהבת אותו.
איימי גיבס (איימי לואו ווד) - אחת הבנות המקובלות בבית ספר.
החברה הכי טובה של מייב.
היא באה ממשפחה עשירה וביתה משמש לרוב למסיבות.
הייתה בעבר חברה של רובי ואוליביה אבל מפסיקה להסתובב איתן בגלל היחס שלהן כלפיה וכלפי מייב.
בעונה השנייה מותקפת מינית, ועקב כך יש לה חרדות.
נפרדת מסטיב בסוף העונה השלישית אבל היא עדיין אוהבת אותו.
אנואר (צ'ניל קלר) - תלמיד הומו גלוי.
אוליביה (סימון אשלי) - חברה ב"הבלתי משוחדים".
לילי איגלהארט (טניה ריינולדס) - נערה שכותבת יצירות על מיניות.
נחושה לאבד את בתוליה בהקדם.
בסוף העונה השנייה מתחילה לצאת עם אולה.
יאקוב ניימן (מייקל פרסברנדט) - שרברב שוודי אלמן, אביה של אולה.
מפתח מערכת יחסים עם ג'ין לאחר שעבד אצלה.
מכניס בשוגג את ג'ין להיריון.
אולה ניימן (פטריסיה אליסון) - בתו של יאקוב.
מתיידדת עם אוטיס ומפתחת כלפיו רגשות, לאחר מכן הם נפרדים והיא מתאהבת בלילי.
ראהים (סאמי אוטובאלי) - תלמיד חדש שהגיע מצרפת.
הופך לבן זוגו של אריק.
בסוף העונה השנייה הם נפרדים.
בעונה השלישית מתיידד עם אדם.
רמי מילברן (ג'יימס פיורפוי) - בעלה לשעבר של ג'ין ואביו של אוטיס.
קולין הנדריקס (ג'ים הוויק) - מורה למדע בבית ספר המנהל מערכת יחסים עם גברת סנדס.
מר אפינג (דאוביה אופארי) - אביו של אריק.
גברת סנדס (רקי ת'קאר) - מורה לאנגלית בבית ספר.
מכירה בכישרון ובאינטליגנציה של מייב ותומכת בה.
סינתיה (ליסה פלפרי) - בעלת פארק המגורים שבו מייב מתגוררת.
יש לה בעיות בחיי הנישואין עם בעלה, ג'פרי.
מורין גרוף (סמנתה ספירו) - אשת המנהל ואמא של אדם.
אוהבת את הכלבה שלה, מאדאם.
סופיה מרצ'טי (האנה וודינגהאם) - אחת האמהות של ג'קסון.
היא מכריחה את ג'קסון לשמור על משטר אימונים קפדני.
קייל (ג'וג'ו מקארי) - אחד החברים של איימי, הם מתחילים לצאת ובסוף הם נפרדים.
ג'פרי (ג'ו וילקינסון) - בעלה של סינתיה.
סטיב (כריס ג'נקס) - תלמיד חדש בבית ספר.
בסוף העונה השלישית היא נפרדת ממנו.
מדריך השחייה של בית הספר (דן סקינר)
רוז מרצ'טי (שרון דאנקן-ברוסטר) - אחת האמהות של ג'קסון.
שון ויילי (אדווארד בלומאל) - אחיה הבכור של מייב.
ארין ויילי (אן מארי דאף) - האם הנרקומנית של מייב ושון ויילי.
ארי (דן מרש) - אחד מן הבחורים שג'ין נפגשת איתם בלילה.
טניה (אליס הוקין) - לסבית שיש לה בעיות ביחסים.
דקס תומפסון (לינו פסיולי) - תלמיד תיכון וחבר בנבחרת החידונאים של בית הספר.
רותי (לילי ניומארק) - חברתה המתנשאת של טניה.
טום בייקר (מקס בואסט) - תלמיד חנון בבית ספר, שהפך פעיל מבחינה מינית.
דן (דניאל אינגס) - אחד מן הבחורים שג'ין נפגשת איתם בלילה.
גברת אפלונג (דורין בלסטוק) - אמו של אריק אשר מעודדת אותו להשתתף בכנסייה כמו כולם.
אוקטובי (קאדים רמזי) - תלמיד שמתחבר עם לילי אחרי ריקודי בית הספר.
המנהלת "הופ" (ג'מימה קירק) - מנהלת התיכון החדשה, שמגיעה בעונה השלישית.
מקיימת שינויים משמעותיים בתיכון ובחינוך המיני.
טים (טובי ויליאמס) - הופיע בפרק 2 בלבד.
שרה (לו קורפילד) - הופיעה בפרק 3 בלבד.
אם לשלושה שהייתה עם מייב במרפאה.
זמרת בלהקה (עזרא פורמן) - הופיעה בפרק 7 בלבד.
זמרת המופיעה בנשף בית הספר.
מספר הפרק בסדרה מספר הפרק בעונה כותרת הפרק בימוי תסריט תאריך שידור מקורי11פרק 1בן טיילורלורי נאן11 בינואר 201922פרק 2לורי נאן33פרק 3סופי גודהארט44פרק 4לורי נאן ולורה ניל55פרק 5קייט הרוןסופי גודהארט ולורה האנטר66פרק 6לורי נאן ופרדי סיבורן77פרק 7סופי גודהארט88פרק 8לורי נאן
מספר הפרק בסדרה מספר הפרק בעונה כותרת הפרק בימוי תסריט תאריך שידור מקורי91פרק 1בן טיילורלורי נאן17 בינואר 2020102פרק 2סופי גודהארטלורי נאן ומאוואן ריזוואן113פרק 3סופי גודהארט124פרק 4אליס סיברייטלורי נאן ורוזי ג'ונס135פרק 5לורי נאן וריצ'רד גאד146פרק 6בן טיילורסופי גודהארט157פרק 7לורי נאן168פרק 8לורי נאן
מספר הפרק בסדרה מספר הפרק בעונה כותרת הפרק בימוי תסריט תאריך שידור מקורי171פרק 1בן טיילורלורי נאן17 בספטמבר 2021182פרק 2סופי גודהארט193פרק 3לורי נאן ואליס סיברייט204פרק 4רוניירארו מאפפומוסלינה לים215פרק 5בן טיילורמוואן ריזוואן226פרק 6רוניירארו מאפפומותמי וילקי237פרק 7סופי גודהארט248פרק 8לורי נאן
מספר הפרק בסדרה מספר הפרק בעונה כותרת הפרק בימוי תסריט תאריך שידור מקורי251פרק 1דומיניק לקלרקלורי נאן21 בספטמבר 2023262פרק 2טרוי האנטר273פרק 3קרישנה איסתא284פרק 4מישל סאווילסלינה לים295פרק 5אית'ן הארווי306פרק 6אליסה מקללנדאנאליסה ד'אינלה317פרק 7בלה היסום328פרק 8ת'ארה פופולה
ב-28 בנובמבר 2017 פורסם שנטפליקס תממן את יצירת הסדרה.
הסדרה נוצרה על ידי לורי נאן עם בן טיילור.
מפיקי הסדרה כללו את ג'יימי קמפבל וג'ואל וילסון באמצעות חברת ההפקה שלהם "Eleven Film".
ב-4 בדצמבר 2018 פורסם שבכורת הסדרה תהיה בכל הפלטפורמות של נטפליקס ב-11 בינואר 2019. ב-1 בפברואר 2019 פורסם שנטפליקס חידשה את הסדרה לעונה שנייה, והקרנתה החלה ב-17 בינואר 2020.
ב-17 במאי 2018 פורסם שג'יליאן אנדרסון, אייסה באטרפילד, שוטי גטווה, קונור סווינדלס וקדאר ויליאמס-סטרלינג לוהקו לתפקיד ראשי בסדרה.
ב-16 ביולי 2018 פורסם שג'יימס פיורפוי לוהק לתפקיד משני בסדרה.
הצילומים לסדרה התקיימו ב"Wye Valley" שבווילס ובאנגליה, וכללו מקומות מ"Llandogo" שבמונמאוטשייר.
הסצנות של בית הספר צולמו בקמפוס לשעבר של אוניברסיטת דרום ויילס שב"Caerleon" שבניופורט.
זוהי ההפקה הראשונה של נטפליקס שבה הועסקה מתאמת אינטימיות, איטה אובראיין .
ב-2 בינואר 2019 פורסם הטריילר הרשמי של הסדרה.
ב-11 בינואר 2019 הסדרה שודרה בכל הפלטפורמות של נטפליקס.
שנהפרסקטגוריהמועמדותתוצאהמקור2024פרסי האקדמיה האוסטרלית הבינלאומית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיהסדרת הקומדיה הטובה ביותרחינוך מיני2024פרס התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה
חינוך לגיל הרך הוא החינוך הקוגניטיבי והחברתי שניתן לאדם לפני מסגרות חינוך חובה, כלומר עד גיל 5 או 6 ברוב המדינות.
מוסדות המציעים חינוך לגיל הרך הם גני ילדים ופעוטונים.
חינוך לגיל הרך התפתח כתחום לימוד בעידן הנאורות, ובמיוחד במדינות אירופה בהן היו שיעורי אוריינות גבוהים.
תחום החינוך לגיל הרך המשיך להתפתח במאה ה-19, כאשר נטילת חלק במערכות החינוך היסודי הפכה לנורמה בעולם המערבי.
השנים הראשונות לחייו של הילד הן בעלות השפעה ניכרת על ההתפתחות הפיזית, הנפשית והחברתית של הילד.
משום כך חשוב לטפח את החושים של הילד עוד בשלב מוקדם ולאפשר לילד לרכוש ניסיון, הבעה ותקשורת.
על בסיס עקרונות אלה פותח תחום החינוך לגיל הרך, שבמסגרתו פועלים להכווין את הילד, כך שירכוש מיומנויות, ערכים וידע חיוני.
כאשר ילדים לוקחים חלק במוסדות לגיל הרך, הדבר מהווה גם תקופת הכנה למעבר הפיזי מחיי המשפחה למוסדות לימוד, תוך מתן הזדמנות לאבחן הפרעות נפשיות או פיזיות בהתפתחותו של הילד, שכן הילדים מטופלים בקלות רבה יותר כאשר הם מאובחנים בשלב מוקדם.
בתכנון החינוך ילדים בגיל הרך, הדגש הוא על שילוב התכנים החינוכיים לצד האמצעים והמיומנויות הקשורות לעידן הטכנולוגי .
כך הילד יוכל לקבל את הכלים הנכונים להתפתח בעולם של ימינו.
הגוף האחראי על החינוך לגיל הרך בישראל הוא משרד החינוך, במסגרת האגף לחינוך קדם-יסודי.
האגף אחראי על ייזום והטמעה של תוכניות לימודים לגנים ושל נהלים למנהלות גנים, מפקחות ומדריכות.
כמו כן הוא אחראי על הפיתוח המקצועי לבעלי התפקידים בחינוך לגיל הרך בישראל.
החינוך לגיל הרך בישראל פועל עוד מתקופת טרום הקמת המדינה.
גן הילדים הראשון שהתנהל בשפה העברית, הוקם בשנת 1899 בראשון לציון.
הגנים הראשונים בארץ התפתחו כתחליף לחדר המסורתי.
בעת הקמת המדינה קבעה מחלקת החינוך של הוועד הלאומי כי לגני הילדים תפקיד חינוכי משמעותי שהוא צורך חשוב עבור היישוב העברי.
בשנת 1948 דנה הכנסת בחוק לימוד חובה והכלילה את גני הילדים בחוק זה.
חוק זה הגדיר את היקף החינוך לילדים בישראל ואת סוגי המסגרות.
לאורך שנות הקמת המדינה נערכו דיונים אודות חשיבות ותפקידי גני הילדים, וכן אודות הכשרת הצוותים החינוכיים באותם מוסדות.
כ-23% מהילדים בגילאי 0–3 לומדים במעונות מפוקחים שמסובסדים על ידי המדינה.
בגילי גן 3–6 יש 21 תלמידים בכיתה בממוצע.
כבר בחינוך לגיל הרך משולבים תכנים מגוונים.
במאה ה-21 משולבים תכנים לעידוד צריכה של מזון בריא.
הגננות מדגישות בפני הילדים את החשיבות לגיוון במזון, תוך רצון להפחית חטיפים, מזונות עתירי סוכר, ולעודד צריכה של מזונות מהטבע ושתיית מים.
במקביל מועבר מסר להורים על כך שדוגמה אישית לתזונה בריאה בבית היא עניין קריטי וחשוב לחינוך הילדים בנושא זה.
חינוך יסודי היא מסגרת החינוך הפורמלי הראשונה בחייו של אדם, המתחילה לרוב מגיל שש, לאחר שהאדם מסיים את מסגרת החינוך לגיל הרך, ומסתיימת כאשר עוברים לחינוך העל-יסודי.
מוסדות המציעים חינוך יסודי הם בתי ספר יסודיים.
ברוב המדינות ברחבי העולם החינוך היסודי הוא חובה לכל הילדים בטווח גילים מסוים.
המעבר מהחינוך היסודי לחינוך העל-יסודי מתרחש ברוב המדינות סביב גיל 11 או 12. במדינות רבות, כולל בישראל, המעבר מהחינוך היסודי לחינוך העל-יסודי כרוך בתקופת ביניים (חטיבת ביניים), בה מושם דגש על הכנה למעבר לחינוך העל-יסודי.
בישראל תקופת החינוך היסודי נמשכת בדרך כלל מכיתה א' עד כיתה ו'.
המטרות העיקריות של החינוך היסודי, הן לאפשר לתלמידים לקבל אוריינות בסיסית וכמו גם ידע בתחומים מדע, גאוגרפיה, היסטוריה, מתמטיקה ומדעי החברה, ועוד.
סדר העדיפות לתחומים מסוימים על פני אחרים, וכמו גם אופן הקניית המידע הם נושאים הנתונים למחלוקות פוליטיים ופדגוגיות עזות.
בישראל מתייחס המושג חינוך יסודי לכיתות א' עד ו' (תלמידים בין הגילים 6-11), ובחלק מן הרשויות המקומיות לכיתות א' עד ח' (תלמידים בין הגילים 6-13).
בשנת הלימודים תשפ"א למדו במערכת החינוך היסודית בארץ כ-1.098 מיליון תלמידים.
האגף לחינוך יסודי הוא אחד האגפים במינהל הפדגוגי במשרד החינוך, הוא משמש יחידת מטה לניהול פדגוגי של החינוך היסודי בארץ.
בין תחומי העיסוק של האגף נכללים תכנון של מדיניות והתאמת מדיניות משרד החינוך למוסדות החינוך היסודי, פיתוח תוכניות לצורך השגת יעדים שהציב משרד החינוך, ניהול שיתופי פעולה עם גורמים מחוץ למשרד החינוך ועוד.
כמו כן, פועלים באגף זה לקידום חינוך חברתי וערכי ולפיתוח והטמעה של חומרי למידה והוראה בנושא זה שאותם ניתן ליישם בכיתות.
מערכת החינוך בסוריה עברה התפתחות גדולה, ומאז שנת 2000 גדל תקציב החינוך במאות אחוזים.
החל משנת 2002 אוחד החינוך היסודי וחוקק חוק חינוך חובה מכיתות א' עד ט'.
החינוך הממלכתי ניתן בחינם לאזרחים מגיל 7 ועד 15. ערבית היא השפה הרשמית של מערכת החינוך.
את השפה האנגלית לומדים מכיתה א', וצרפתית מכיתה ז'.
על פי מפקד האוכלוסין ב-2007, 98 אחוזים מבתי הספר בסוריה הם ציבוריים (מנוהלים על ידי המדינה), 1.8 אחוזים הם פרטיים, ו-0.2 אחוזים הם בתי ספר של אונר"א לילדי הפליטים.
בשנת 2007 היו 8 מיליון תלמידים במערכת החינוך של סוריה (4 מיליון בבתי הספר היסודיים, 1.4 מיליון בתיכונים ו-2.3 מיליון על-תיכוני).
מערכת החינוך בסוריה מחולקת לרמות חינוך יסודיות ותיכוניות:
כיתה א'-ו ': חינוך יסודי.
מכיתה א' עד כיתת ד', נקרא מעגל ראשון (בערבית حلقة أولى חלקה אוולה) כיתות ה'-ו' נקרא מעגל שני (בערבית حلقة ثانية חלקה תמניה)
כיתה ז'-ט': רמת השכלה טרום משנית (בערבית تعليم إعدادي תעלים עדאדי)
כיתה י'-י"ב: חינוך בחטיבה העליונה (בערבית تعليم ثانوي טעלים ת'אנוי), מקבילה לתיכון.
מפלגת הבעת' היא אחת המשפיעות המרכזיות על מערכת החינוך בסוריה ועל משרד החינוך של סוריה ותחתיה קיימת רשת בתי ספר יסודיים בשם חלוצי הבעת' (טלאני אלבעת' طلائع البعث) וכן רשת בתי ספר יסודיים שנקראת "איחוד נוער המהפכה" (אתחאד שביבה אלת'ורה ) ובהם משולבים אידאולוגיות מפלגת הבעת', פאן-ערביות ואמונות סוציאליסטיות.
על פי חוקת סוריה משנת 1973, פרק 3: עקרונות חינוך ותרבות, סעיף 21, כתוב:
"המערכת החינוכית והתרבותית שמה לה למטרה ליצור דור ערבי לאומני סוציאליסטי, בעל אופי מדעי המחובר להיסטורית ארצו, גאה במורשתו, ומלא ברוח המאבק להשגת יעדי האומה שלה, אחדות, חופש וסוציאליזם, ולשרת את האנושות ואת התקדמותה."
הפסקה בוטלה מאוחר יותר בחוקה החדשה משנת 2012. ואף על פי כן, התלמידים עדיין לומדים על אידאולוגיות הבעת' באמצעות נושא המכונה "סוציולוגיה ערבית פוליטית".
ממשלת סוריה גם לוקחת אחריות על מתן חינוך לגיל הרך.
עד תחילת שנות התשעים תוכני הלימוד לגיל הרך הועברו על ידי מוסדות לא ממשלתיים ברובם, מעטים מהם השתייכו למגזר הממשלתי, ורובם היו פרטיים, או מנוהלים על ידי אגודות מורים, הסתדרות העובדים הכללית (GUW) או הפדרציה לנשים.
בשנת 1990 רק 5 אחוזים מהילדים בגילאי 3 עד 5 נרשמו ל-793 גני ילדים.
עשר שנים אחר כך נרשמו 7.8 אחוזים מקבוצת הגיל ההיא.
יתר על כן, נתוני משרד החינוך הסורי מראים עלייה במספר הגנים מ־1096 ל-1475 בשנת 2004.
שיעור ההרשמה לחינוך היסודי בשנת 2000 היה 104.3 והוא עולה בהתמדה והגיע לכ-126.24 אחוזים בשנת 2007. ובכל זאת, הרשמתן של תלמידות נמוכה משמעותית מתלמידים.
כמות הנרשמים ללימוד בתיכונים עלתה משמעותית מתחילת שנת 2000.
תוצאות בחינות הסיום שנערכות בכיתה ט' קובעות לאיזה סוג לימודים ילך התלמיד, האם לתיכונים "כלליים" או לתיכונים "מקצועיים".
בתיכונים המקצועיים לומדים גברים ונשים מקצועות למלאכה המתאימה בעיקר לתלמידות ובתי ספר למדעי מחשב ומסחר לשניהם.
החינוך העל-יסודי הוא שלוש שנים מכיתה י' עד כיתה י"ב.
בתחילת כיתה י"א, מי שהלך לבית ספר על-יסודי "כללי" צריך לבחור ב"ענף הספרותי" או ב"ענף המדעי".
המבחנים הסופיים של כיתה י"ב נערכים גם הם ארצית ובו זמנית.
התוצאה של בחינות אלה קובעת באיזו אוניברסיטה, מכללה והתמחות התלמיד לומד.
קיימים פערים אזוריים משמעותיים בחינוך העל-יסודי.
ישנן פחות הרשמות לתיכונים ואוניברסיטאות באזורים כפריים בהשוואה לאזורים עירוניים.
אפילו לתלמידים ממשקי הבית עם הכנסה גבוהה יותר באזורים כפריים כמעט ואין גישה להזדמנויות לחינוך העל-יסודי.
כמו למידת השפה האנגלית והצרפתית הפכה לחובה למידת יסודות השימוש במחשב בבתי הספר התיכונים ומטרתם לצייד את התלמידים בכישורי מחשב ושפה על מנת לחדש את הכלכלה באמצעות מערכת החינוך.
סוריה התפתחה במתן גישה לחינוך היסודי ובמידה מסוימת גם לחינוך העל יסודי ומעלה לכלל האוכלוסייה מהשכבות השונות אך יחסית לעולם היא עדיין נמצא במקום נמוך יחסית.
הגישה לחינוך לגיל הרך נמוכה בסוריה בהשוואה למדינות אחרות בעלות הכנסה נמוכה.
ההרשמה למוסדות לגיל הרך היא 10 אחוז בסוריה ואילו היא 15.7 אחוז באזור MENA בשנת 2007.
אחוז האנשים שיודעים קרוא וכתוב
אחוז המסוגלים לקרוא ולכתוב במדינה:83.1% (על פי מחקר משנת 2006), ביניהם גברים:86.0% ונשים:55.9%, ועל כן סוריה מדורגת במקום התשיעי בעולם הערבי לאורייניות.
מלחמת האזרחים הסורית היוותה חסם משמעותי לחינוך איכותי לכלל סוריה, מה שפגע מאוד בפיתוח המדינה.
מלבד גרימת הרס נרחב של מרחבי הלמידה, כ-2.6 מיליון ילדים נאלצו להגר בתוך המדינה ו-2.5 מיליון ילדים ובני נוער סוריים הם פליטים בחמש המדינות המארחות העיקריות (מצרים, עיראק, ירדן, לבנון וטורקיה).
הלחימה לא דילגה גם על ילדים שנהרגו בשנים האחרונות, ב-2016 נהרגו כ-600 ילדים, ב-2017 כ-900 וב-2018 נהרגו באופן ישיר מהלחימה בסוריה 1,106 ילדים.
מדו"ח של הבנק העולמי מ-2017 עלה כי 53% ממתקני החינוך נפגעו בחלקם ו-10% נהרסו כליל.
דו"ח דומה של נציבות האו"ם לפליטים (UNHCR) העריך שבסוריה נהרסו באופן חלקי או מוחלט יותר מ-5,000 בתי ספר.
לנתונים היבשים הללו יש השלכות הרסניות על הילדים הצעירים.
מן ההיבט הפסיכולוגי, מלבד הטראומה הנפשית והחרדה המתמדת, הם נחשפים לאלימות קיצונית ובשל כך הופכים לאלימים בעצמם.
על פי דו"ח של קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים (UNICEF) שפורסם במאי 2019 נכתב: "כל ילד סורי הושפע מאלימות, מעקירה, מניתוק קשרי משפחה ומהיעדר נגישות לשירותים חיוניים".
חינוך בר קיימא או חינוך מקיים היא תפיסה חינוכית שמטרתה להביא לרווחה חברתית, כלכלית וסביבתית, שלושת עמודי התווך של תפיסת הקיימות, במסגרת מוסדות החינוך הפורמלי.
המובן הרחב של תפיסה זו הוא היכולת של מערכת חינוך להתנהל באופן בר קיימא ולא רק לקדם חינוך לקיימות.
ראשיתם של בתי הספר המודרניים נעוץ במהפכה התעשייתית ובצרכים של החברה באותה העת בהשגחה על הילדים בזמן שהוריהם יוצאים לעבוד מחד, ובהכשרת הילדים לשוק העבודה בבגרותם מאידך.
מרבית מערכות החינוך בעולם כולו עדיין פועלות באופן שבו נוצרו לפני כמאתיים שנה.
בעידן בו קצב החיים הוא מהיר, הנגישות לידע כמעט בלתי מוגבלת, הפערים הבינדוריים גדלים וקיימת אי ודאות אדירה לגבי עולם התעסוקה העתידי, החינוך הפורמלי מצוי באתגר משמעותי.
ארגונים שונים ומדינות רבות עוסקים כולם בשאלה מה צריך ללמד ילדים במאה ה-21 על מנת לצייד אותם בידע, הערכים והמיומנויות שיכינו אותם לעולם הלא נודע של המחר.
החינוך לקיימות מצוי היום באופן מאוד משמעותי במערכות חינוך בעולם וישנו דגש רב על עידוד תהליכים חינוכיים בעיקר בתחום החינוך הסביבתי.
עם זאת, חינוך בר קיימא מכוון להטמעת פעולות בתחומים החברתיים, הכלכליים והסביבתיים כך שיהיו חלק אינטגרלי מהאופן שבו פועלים המוסדות החינוכיים.
בבסיס התפיסה של חינוך בר קיימא ישנו ערך אדיר לסביבה האנושית בתוך וסביב המוסד החינוכי.
היכולת להגיע לרווחה בתחום החברתי קשורה ביחסי הגומלין המתקיימים עם סביבה זו.
בין שמדובר בשיתופי פעולה עם הורים, עסקים או גופים ובין שמדובר בהתנהלות הפנים מוסדית שמאפשרת שוויון הזדמנויות בחינוך לכל ילדי המוסד ללא קשר לרקע ממנו הם באים – ההבנה כי הקהילה המרכיבה את המוסד ומקיפה אותו היא חלק בלתי נפרד ממנו והיא המפתח לרווחה חברתית.
מרבית מוסדות החינוך בישראל נתמכים בצורה משמעותית בגיוס תרומות ופילנתרופיה.
המשבר הכלכלי העולמי שהתקיים בשנת 2008 חשף את המגזר השלישי, כמו גם את כל הגופים שנתמכו בפילנתרופיה בפני בעיה, שכן היקף התורמים והכספים הצטמצם משמעותית.
היכולת להפוך את מוסדות החינוך לכאלה שמקיימים את עצמם מבחינה כלכלית באמצעות יצרנות חומרית, דיגיטלית ואחרת, תביא לרווחה כלכלית גם ביכולת של המוסד החינוכי להתקיים באופן עצמאי ובלתי תלוי וגם תאפשר לילדי המוסד למידה על תחומי הכלכלה מתוך חוויה והתנסות אותנטית.
הצלע השלישית בתחום הקיימות עוסקת בתחומי הסביבה.
במובן הזה, המוסד החינוכי יוביל תהליכים לחינוך סביבתי ויפעל באופן מעשי תוך צמצום טביעת הרגל האקולוגית שלו.
חינוך ליין הוא לימוד והכשרה מקצועית בתחום היין ואוצרות היין.
מטרתו היא להסמיך אנשי מקצוע כמו גם להרחיב ידע בקרב אנשים שאינם מקצועיים ושאינם עובדים בתעשיית הכורמות (מלשון כרם), הייננות ואוצרות היין.
ישנן מספר מוסדות שאמונים על השכלה, הכשרה והנגשת ידע בנושאי היין.
המוסדות מציעים מסלולי לימוד שונים, כאשר היוקרתיים מביניהם הם: המאסטר ביין והמאסטר סומלייה.
מוסדות הלימוד המובילים בתחום הם:
IMW) Institute of Masters of Wine) - המעניקים את התואר היוקרתי מאסטר ביין.
CMS) Court of Master Sommeliers) - המעניקים סדרה של הסמכות, כשהיוקרתית ביותר היא מאסטר סומלייה.
WSET) Wine & Spirit Education Trust) - המעניקים הסמכות בתחום היין והמשקאות החריפים, כשהיוקרתית מביניהן היא הדיפלומה.
WSG) Wine Scholar Giuld) - המלמדים חינוך ליין לפי אזורים גאוגרפיים (צרפת, איטליה וספרד).
בתקופת הממשלות הפשיסטיות ברומניה, מ-1940 ואילך, הודרו היהודים ממשרות ההוראה ומספסלי הלימודים בכל מוסדות החינוך הממלכתיים.
בניסיון להקטין את הפגיעה יזמה פדרציית הקהילות היהודיות של רומניה הקמת מוסדות חינוך יהודיים בבוקרשט, מוסדות ממומנים ומנוהלים על ידי יהודים, עבור תלמידים יהודים בלבד.
ביום 11 באוקטובר 1940 חוקק צו-חוק מספר 3438 בנושא מצב היהודים במערכת החינוך.
על פי סעיף 3 של הצו מי שנולד להורים יהודים, ללא הבדל בדת התלמיד, לא יכול להתקבל לבית ספר רומני יסודי או תיכון או אוניברסיטה, לא פרטי ולא ממלכתי.
בעקבות הצו סולקו התלמידים והמורים היהודים ממערכת החינוך.
משיקולי נוחות הפיקוח על הצעירים היהודים, הותר ליהודים להקים בתי ספר משלהם, שיופעלו על ידי סגל יהודי עבור תלמידים יהודים בלבד.
תעודות של בתי ספר אלה לא יוכרו על ידי המדינה הרומנית.
כך עברה רומניה מנומרוס קלאוזוס לנומרוס נולוס לגבי יהודים במערכת החינוך.
תחת פיקוח הפדרציה הוקמו בתי ספר מכל הסוגים, יסודיים, תיכוניים לבנים בשמות Cultura A ו-Cultura B ובית הספר התיכון העיוני היהודי (Liceul Teoretic Evreesc) של אלכסנדרו גראור, שהיה יותר עצמאי.
עבור הבנות הוקמו בתי הספר התיכוניים Focşăneanu ו-Ana Kreindler.
סגל ההוראה הורכב מאותם יהודים שנפסלו מהוראה במוסדות הרומניים וכך זכו בתי הספר התיכוניים למורים רבים ברמה אוניברסיטאית.
עבור החינוך העל-תיכוני הוקמו קולגיום אונסקו, קולגיום אבאסון וקולגיום מרטין ברקוביץ'.
בעקבות סילוק הסטודנטים והפרופסורים היהודים מהפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בוקרשט, הגיש ניקולאה קאז'אל בקשה לאפשר לימודי רפואה לסטודנטים היהודים בבית הספר "קריטס", שכונה גם "בית הספר של קאז'אל".
הבקשה אושרה ובמקום התנהלו לימודי רפואה ליהודים בלבד, תופעה יחידה במינה באירופה של מלחמת העולם השנייה.
היהודים התקשו למצוא מבנים מתאימים עבור בתי הספר, כי המבנים הקודמים של בתי הספר היהודים, הוחרמו על ידי המדינה.