tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פעולות האיבה התחדשו בחצי האי האיטלקי בעקבות הקמת ברית רשמית של האפיפיור, קרל החמישי, והנרי השמיני כנגד צרפת; ברם, חזית זו הפכה למוקד משני, עם שימת הלב של פרנסואה וקרל לשדה הקרב בצפון צרפת.
בקרב ביקוקה (אנ') שנערך ב-27 באפריל 1522 הביסו כוחותיו של קרל ושל מדינת האפיפיור את הצרפתים, שגורשו מלומברדיה.
לאחר הקרב המשיכו ההתנגשויות המזוינות לגלוש לקרקע צרפתית, בעוד שוונציה חתרה להסכם שלום נפרד.
האנגלים פלשו לצרפת ב-1523, שעה ששארל השלישי, דוכס בורבון - מנוכר מניסיונותיו של פרנסואה להשתלט על ירושתו - בגד בפרנסואה וחבר לברית עם קרל.
ניסיון הנפל של הצרפתים להשתלט בשנית על לומברדיה ב-1524 סיפק לבורבון שעת כושר לפלוש לפרובאנס בראש צבא ספרדי.
פרנוסאה עצמו הוביל התקפה שנייה על מילאנו ב-1525, כאשר בתחילה הוא נוחל הצלחה בהדיפת כוחותיהן של ספרד וקרל.
מפלתו ההרסנית בקרב פאביה, בה פרנסואה עצמו נלקח בשבי על ידי כוחות ספרדיים, ורבים מבני האצולה הצרפתית נהרגו, הובילה לסיומה של המלחמה.
מספר ניסיונות נעשו להביא לשחרורו באמצעים דיפלומטיים.
אמו, לואיז, נסיכת סבויה פנתה לסולימאן הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית - דבר שגרם לאולטימטום עות'מאני לקרל החמישי.
סולימאן הראשון עשה שימוש בהזדמנות זו כדי לפלוש להונגריה והביס את בני בריתו של קרל החמישי בקרב מוהאץ' (29 באוגוסט 1526).
למרות זאת, פרנסואה הראשון נאלץ לחתום על הסכם מדריד שהביא לשחרורו תמורת ויתורו על תביעותיו לשליטה באיטליה, בפלנדריה ובדוכסות בורגונדיה.
אולם פרנסואה התכחש להסכם מספר שבועות לאחר שחרורו, מה שהוביל למלחמת הליגה של קוניאק.
אף על פי שהמלחמות האיטלקיות תמשכנה לעוד שלושה עשורים נוספים, הן הסתיימו עם כישלונה של צרפת לזכות מחדש בטריטוריות בעלי חשיבות באיטליה.
המלחמה האיטלקית של 1546-1542 הייתה סכסוך בשלהי המלחמות האיטלקיות, בין פרנסואה הראשון, מלך צרפת וסולימאן הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית נגד קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה והנרי השמיני, מלך אנגליה.
במהלך המלחמה ניטשו קרבות נרחבים על אדמת איטליה, צרפת, וארצות השפלה, וכמו גם ניסיון פלישה של ספרד לאנגליה.
מלחמה זו, שהייתה יקרה מאוד לצדדים הלוחמים, הסתיימה בלא הכרעה.
הסיבה לפרוץ המלחמה הייתה כישלון הסכם ניס, שסיים את המלחמה האיטלקית של 1538-1536, ולא הביא על פתרונה את בעיית השליטה בדוכסות מילאנו שהעסיקה את פרנסואה הראשון ואת קרל החמישי.
פרנסואה הראשון ראה בזה עילה מספקת להכריז מלחמה על אויבו הנצחי ב-1542. הלחימה החלה בארצות השפלה ב-1542. ב-1543 תקפו כוחות הברית הצרפתית-עות'מאנית את העיר ניס וביצעו מספר תמרונים צבאיים בצפון איטליה שהביאו לקרב קרסול מדרום לטורינו, שבו גברו הצרפתים על הספרדים (11 באפריל 1544).
בתגובה פלשו לצרפת קרל החמישי והנרי השמיני מלך אנגליה (שראה בצרפת אויב משום שהייתה בת בריתם של הסקוטים).
כוחותיו של קרל החמישי תקפו את סנט דיזייה בשמפאן וכוחותיו של הנרי השמיני הטילו מצור על עיר הנמל בולון-סור-מר.
מצור זה נמשך זמן רב, העסיק את כוחותיו של הנרי השמיני, ולא אפשר להפנותם למתקפה גדולה שתאיים על פריז.
כתוצאה, חתם קרל החמישי על הסכם קרפי (18 בספטמבר 1544), שלפיו שארל השני, דוכס אורליאן, בנו הצעיר של פרנסואה הראשון, יישא לאישה את אנה מאוסטריה, אחייניתו של קרל החמישי, ויקבל כנדוניה את דוכסות מילאנו.
מותו של שארל השני, דוכס אורליאן, ב-1545 גרם לביטול הסכם קרפי, והנרי השמיני, שלא אבה להסיר את המצור מעל בולון-סור-מר, המשיך במלחמה עד 7 ביוני 1546, אז נחתם הסכם ארדר שהשכין לבסוף שלום בין צרפת לאנגליה.
הסכם זה קבע כי בולון-סור-מר תישאר בידיו של הנרי השמיני עד 1554. מותם של פרנסואה הראשון ושל הנרי השמיני בתחילת 1547 הותיר את היריבות באיטליה בידי יורשיהם.
המלחמה בטרור בסיני כוללת סדרה של מבצעים צבאיים מצריים בחצי האי סיני שבאו בעקבות מתקפות טרור של ארגוני הג'יהאד העולמי שהתבססו בשטח סיני.
הלחימה החלה באוגוסט 2011 כשהוכרז על מבצע נשר בעקבות איבוד השליטה של מצרים בסיני ופיצוץ חוזר ונשנה של צינור הגז בין מצרים לישראל ולירדן.
לראשונה מאז נחתם הסכם השלום בין ישראל למצרים, הכניס הצבא המצרי שריוניות, נגמ"שים ואף טנקים לתוך סיני.
במהלך המבצע אירעה מתקפת הטרור בדרום ישראל.
באוגוסט 2012, בתגובה למתקפת הטרור במפגש הגבולות ישראל-מצרים-רצועת עזה, יצא הצבא המצרי למבצע סיני.
במהלך המבצע הרג הצבא המצרי עשרות פעילי טרור, וביצע תקיפות רבות מהאוויר על אזורי השליטה של לוחמי הג'יהאד בסיני.
במאי 2013, בעקבות חטיפת שבעת החיילים המצרים, יצא הצבא המצרי שוב למבצע צבאי בסיני.
לאחר הדחת נשיא מצרים מוחמד מורסי ב-2013, ארגוני הטרור בסיני הגבירו מאוד את פעולות הטרור נגד הממשלה והצבא.
בתגובה לכך, הצבא המצרי יצא למבצע צבאי מקיף שכלל עימותים חסרי תקדים.
ב-10 בנובמבר 2014 הצהיר ארגון הטרור המרכזי בסיני "אנצאר בית אל-מקדס" נאמנות למדינה האסלאמית ול"ח'ליף" אבו בכר אל-בגדאדי.
הלחימה בסיני בין הצבא לפעילי הג'יהאד נמשכת עד היום.
בשנים 2017 - 2021 הוכרז מצב חירום במצרים בשל פיגועים שבוצעו על רקע המלחמה.
לפי תחקיר של העיתון "הניו יורק טיימס", בשנים 2016–2017 תקף חיל האוויר הישראלי פעילי טרור בצפון סיני יותר ממאה פעמים, באישור נשיא מצרים, עבד אל-פתאח א-סיסי.
דובר צבא מצרים הכחיש דיווח זה.
מאז ומתמיד חצי האי סיני היה שטח הפקר שלא נתון לפיקוח ביטחוני הדוק.
מצב זה גבר במיוחד לאחר הסכם השלום בין ישראל למצרים בשנת 1979, בו סוכם כי לא תהיה נוכחות צבאית מצרית בסיני, אלא רק פיקוח משטרתי.
השקעת המשאבים המוגבלת של הממשלה המצרית בחצי האי ואפליית הבדואים באזור, גרמה להיווצרות אזור עני ולא מפותח שמיושב בתושבים שהנאמנות שלהם לשבט, ולא לממשל המרכזי בקהיר.
שילוב של מצב זה יחד עם תנאי השטח הקשים, היווה מוקד משיכה לגורמי טרור קיצוניים מכל רחבי המזרח התיכון, שיכלו להתאמן ולבצע פעילויות פשיעה וטרור באזור ללא חשש.
ב-7 באוקטובר 2004 בוצעה מתקפת טרור נרחבת שכללה פיצוץ שלוש מכוניות תופת בשניים ממוקדי התיירות הישראלים המרכזיים בסיני: מלון הילטון טאבה, בסמוך לעיירה טאבה השוכנת בסמוך לגבול ישראל-מצרים, וחוף ראס א-שטן, הממוקם בסמוך לעיירה נואיבה במזרח סיני, כ-50 קילומטר מדרום לקו הגבול.
במהלך המתקפה נהרגו 34 איש (מתוכם 12 אזרחים ישראלים) ונפצעו 171, חלקם ישראלים.
המתקפה בוצעה על ידי פעילי טרור פלסטיניים, שנעזרו בסיוע מקומי.
בתגובה ביצע המשטר המצרי מעצרים נרחבים בסיני של חשודים במעורבות וסיוע לפיגועים.
ב-23 ביולי 2005, יום השנה למהפכת הקצינים החופשיים, ביצע ארגון הטרור הווהאבי גדודי עבדאללה עזאם שמקורו בערב הסעודית, סדרת פיגועים בשארם א-שייח', בשני בתי מלון ובשוק העתיק של העיר.
פיצוץ שתי מכוניות תופת ומזוודת נפץ הביאו למותם של 88 איש, בהם 10 תיירים זרים, ולפציעתם של למעלה מ-200. בתגובה לפיגועים בוצעו מעצרים רבים בקרב הבדואים בסיני והוקמו נקודות בידוק בכניסה לשארם א-שייח', במטרה למנוע את כניסתם של גורמי טרור לעיר.
לאחר ההפיכה במצרים בשנת 2011, הדחתו של הנשיא חוסני מובארכ וההתערערות במצב הביטחוני הכללי במצרים ובפרט בסיני, החלו פעילי הטרור שהתבססו באזור במתקפות על גורמים ממשלתיים וצבאיים, כאשר חמושים בדואים באזור נותנים להם סיוע.
בסוף שנות שלטונו של הנשיא חוסני מובארכ, התרופפות השליטה הביטחונית המצרית בסיני הגיעה לשיא.
אלפי מנהרות הברחה בין סיני לעזה שימשו להובלת תחמושת, טילים ואמצעי לחימה.
ארגוני הטרור החלו בניסיון לערער את היציבות באזור על ידי ירי רקטות מסיני על ישראל וירדן ב-2010. אך כל עוד נשמרה היציבות במצרים, המצב בסיני נשאר תחת שליטה יחסית.
לאחר ההפיכה במצרים והדחתו של מובארכ ניצלו ארגוני הטרור בסיני את ההזדמנות לערער את המצב הביטחוני באזור.
הסכם השלום בין ישראל למצרים כולל בין היתר סיכום על אספקת גז לישראל.
לאחר ההפיכה במצרים בשנת 2011 ניסו אותם גורמים קיצוניים לנצל את המצב הביטחוני הרגיש ולחבל בצינור הגז בין ישראל למצרים.
ב-5 בפברואר 2011 הודיע הצבא המצרי על הפסקת הזרמת הגז בקו שמוביל את הגז מאל עריש לירדן ולישראל, עקב פיצוץ בצינור הגז שבוצע על ידי גורמי טרור.
בתקופה ההיא מצרים הייתה אחראית ל-40 אחוז מאספקת הגז בישראל והפסקת הזרמתו של הגז הייתה בעיה משמעותית לישראל.
במהלך השנים 2011–2012 פוצץ צינור הגז למעלה מ-14 פעמים.
ב-30 ביולי 2011 ביצעו חמושים מתקפה על תחנת משטרה באל עריש, בצפון חצי האי סיני.
במתקפה נהרגו שוטר ושלושה אזרחים.
ב-2 באוגוסט 2011 קבוצת פעילי טרור שהגדירו עצמם אל-קאעידה של חצי האי סיני הכריזו על כוונתם להקים בסיני ח'ליפות אסלאמית.
ב-14 באוגוסט 2011 פתחה מצרים במבצע צבאי מקיף בסיני, לראשונה לאחר שנים רבות של הזנחה וחוסר פיקוח על הקורה בסיני.
המבצע, שכונה על ידי הצבא המצרי מבצע נשר , כלל בהסכמת ישראל את הגדלת כוחותיו בסיני בעוד כ-1,000 חיילים, נגמ"שים, שריוניות ואף טנקים.
ישראל הסכימה להכנסת הכוחות הצבאיים לסיני, למרות הסכמי השלום שנחתמו בינה לבין מצרים, בעקבות חששותיה שארגוני הטרור ישתמשו בסיני כבסיס להוצאת מתקפות טרור נגדה.
ב־18 באוגוסט 2011 אירעה סדרת פיגועי טרור בדרום ישראל על כביש מספר 12, בקילומטר ה־26 מהעיר אילת ובסמוך לגבול ישראל-מצרים.
מצרים, שהמחבלים חדרו לישראל משטחה, האשימה את ישראל בהתרשלות בהגנה על הגבול, והודיעה על החזרת שגרירה מישראל עד לקבלת התנצלות מישראל ומסירת תוצאות החקירה בנוגע למותם של חמישה אנשי כוחות ביטחון מצרים במהלך מתקפת הטרור.
שר הביטחון, אהוד ברק, הביע צער על מותם של השוטרים המצרים.
תחקיר שהתפרסם כשבוע לאחר מתקפת הטרור הראה שחיילי צה"ל השתדלו להימנע מפגיעה בחיילים מצרים.
עוד התברר, כי שלושה מהמחבלים היו אזרחים מצרים שחברו לארגוני טרור.
ב-5 באוגוסט 2012, חדרו טרוריסטים חמושים לתחנת משטרה מצרית בצפון חצי האי סיני.
השוטרים והחיילים ששהו באותה עת בתחנה הותקפו בירי נשק קל ורקטות נגד טנקים בעת שסעדו את סעודת האפטאר המסורתית - ארוחת הערב השוברת את הצום היומי בחודש הרמדאן המוסלמי.
בהתקפה נהרגו 16 שוטרים וחיילים מצרים ושבעה נפצעו.
המחבלים גנבו נגמ"ש ומשאית שאותה מילכדו בחומרי נפץ, ופרצו את הגבול עם ישראל, בסמוך לכרם שלום.המשאית הממולכדת התפוצצה כשנתקעה בפילבוקס במעבר כרם שלום, והנגמ"ש הצליח לפרוץ את הגבול ולהמשיך לנסוע בתוך שטח ישראל עד שהושמד באמצעות טיל ששוגר על ידי מסוק קרב וירי טנקים של צה"ל.
המחבלים שהשתתפו בתקיפה בישראל היו חמושים ברובי קלשניקוב וחגורים בחגורות נפץ.
כל המחבלים נהרגו בידי צה"ל.
אף ארגון לא לקח אחריות על המתקפה, אך בישראל ובמצרים העריכו שמדובר בחוליות טרור אסלאמי סלפיות של הג'יהאד העולמי שפעלו בשיתוף פעולה עם ארגוני טרור פלסטיני מרצועת עזה, חדרו דרך מנהרות ההברחה ברפיח (ציר ה-ח'), וביצעו את המתקפה יחד עם תשתיות טרור מקומיות.
בעקבות המחדל המודיעיני שאיפשר את המתקפה, והתפקוד של כוחות הביטחון המצריים, הדיח מורסי את ראש המודיעין מוראד מוואפי ואת מושל צפון סיני.
תגובת הצבא המצרי - מבצע סיני (אוגוסט 2012)
ב-5 באוגוסט 2012 פתח צבא מצרים במבצע צבאי ממושך נגד גורמי הטרור בסיני.
המבצע שהחל בעקבות מתקפת הטרור במפגש הגבולות ישראל-מצרים, נחשב בתחילה כהמשך ל'מבצע נשר', אך ב-3 בספטמבר הודיע צבא מצרים שמדובר במבצע צבאי חדש ששמו מבצע סיני.
במהלך המבצע, צבא מצרים הפציץ כפרים שבהם התרכזו חמושים, פשט על מאות בתים בניסיון להתחקות אחר פעילי טרור ולמצוא נשק לא חוקי, והשתלט על מאגרי תחמושת שכללו בין היתר טילים נגד מטוסים.
צבא מצרים הגדיר את המבצע כ"מבצע לטיהור סיני שמטרתו להחזיר את הביטחון באזור, על ידי רדיפת גורמי טרור חמושים".
במבצע סיני נהרגו 32 פעילים חמושים ונעצרו 38 פעילי טרור, ביניהם טרוריסט שכונה 'בין לאדן של חצי האי סיני' והיה לטענת הצבא המצרי אחראי לפיגוע ב-5 באוגוסט.
הצבא המצרי לעומת זאת ספג 21 הרוגים ו-36 פצועים, כמו כן 2 אזרחים נהרגו ושישה נפצעו.
משבר בני הערובה במאי 2013
באמצע מאי 2013 חטפו חמושים שישה שוטרים וחייל משמר הגבול בצפון סיני.
כדי ללחוץ על הממשלה המצרית, פרסמו סרטון וידאו שבו התחננו החטופים כשידיהם קשורות ועיניהם מכוסות, לנשיא מצרים מוחמד מורסי לשחרר את "האסירים הפוליטיים", חבריהם של החוטפים, כדי שהחוטפים ישחררו אותם.
בתגובה אמר מורסי ש"כל האופציות פתוחות" והצהיר בטוויטר "לא ניכנע לשום סחיטה באיומים".
הצבא המצרי שלח חיילים, טנקים ומסוקים לאזור.
במהלך החיפושים אחר החטופים היה אירוע אלים נוסף בסיני, כאשר חמושים ניסו להשתלט על בסיס של כוחות הביטחון וניהלו ביניהם חילופי אש, אך לא היו הרוגים.
לאחר כמה ימים הוציא הצבא הודעה ש"שבעת החיילים נמצאים בדרכם לקהיר לאחר שהם שוחררו בשיתוף פעולה עם ראשי השבטים ותושבי סיני".
לאחר הדחת מורסי ביולי 2013
ביולי 2013 לאחר הדחתו מהנשיאות של מוחמד מורסי והמלחמה של הצבא בתנועת האחים המוסלמים, חלה עליה בהתקפות הטרור בסיני נגד אזרחים וכוחות הביטחון, שבוצעו על ידי בדואים ואסלאמיסטים חמושים.
התקפות שהעידו לטענת הצבא, על הקשר בין ארגוני הטרור האסלאמיים בסיני לתנועת 'האחים המוסלמים'.
הצבא בתגובה הגדיל את נוכחותו בסיני בשני גדודים נוספים והמשיך בפעילות מאסיבית נגד מוקדי הטרור.
בשבועיים שחלפו מאז ההפיכה ב-3 ביולי, בוצעו בצפון סיני 39 פיגועי טרור.
בעימותים בין כוחות הביטחון לחמושים נהרגו 52 חמושים ואזרחים ושישה חיילים מצרים.
ב-15 ביולי אירעה המתקפה הגדולה ביותר על אזרחים, חמושים תקפו אוטובוס שהסיע פועלים, הרגו חמישה ופצעו חמישה עשר.
ב-18 באוגוסט עצרו פעילי טרור חמושים שני מיניבוסים שהובילו שוטרים שלא היו בתפקיד, הורו להם לרדת ולשכב בצידי הכביש.
לאחר שקשרו אותם, ירו בהם והרגו 25 שוטרים.
במצרים הועלתה ביקורת קשה על כך שהמיניבוסים לא היו מאובטחים.
משרד הפנים המצרי הודיע שמעתה כל השיירות שיובילו שוטרים וחיילים יהיו תחת אבטחה כבדה.
הצבא המצרי עצר 11 איש בהם חמישה אנשי חמאס, שלושה מקומיים ושלושה אזרחים זרים, בחשד לאחריותם למעשי ההרג.
ב-1 בספטמבר נעצר עאדל מוחמד איברהים מנהיג אל קאעידה בחצי האי סיני שהודה באחריותו למתקפת הטרור.
דובר צבא מצרים אחמד עלי מסר כי בפעילות צבא מצרים בין ה-5 ביולי ל-23 באוגוסט חוסלו 58 חמושים בהם 32 זרים, ונפצעו 116. כמו כן נעצרו 203 איש מתוכם 48 זרים, בחשד למעורבות בפעולות טרור בחצי האי סיני.
בנוסף הושמדו 343 מנהרות בגבול שבין מצרים לרצועת עזה.
ב-3 בספטמבר חוסלו 15 חמושים בתקיפת מסוקי קרב.
מה-7 בספטמבר עד ה-11 בספטמבר סרק הצבא המצרי את האזורים הסמוכים לעזה תוך כדי שהוא משבש את אמצעי התקשורת של אותם חמושים, במטרה ללכוד את האחראים למעשי הטרור.
במהלך אותם ימים נהרגו קצין ושני חיילים.
עשרים ותשעה חמושים חוסלו ושלושים ותשעה נעצרו.
ב-11 בספטמבר פוצץ עצמו מחבל מתאבד במטה המודיעין הצבאי ברפיח, כאשר באותו הזמן התפוצצה מכונית תופת במחסום צבאי.
ב-24 בדצמבר אירעה מתקפת הטרור הגדולה ביותר על אתר ממשלתי מאז הדחתו של מורסי ביולי, פצצה שהתפוצצה במבנה ממשלתי גרמה לשישה עשר הרוגים וללמעלה מ-134 פצועים.
ראש ממשלת מצרים הזמנית חאזם אל-בבלאווי אמר כי הפיגוע נועד לפגוע במפת הדרכים שקבע הממשל הזמני במדינה לאחר הדחת מורסי, שר בממשלת מצרים הטיל את האחריות לפיגוע על תנועת האחים המוסלמים של מורסי.
במהלך החודשים הראשונים של שנת 2014 הצליח הצבא לחסל יותר מ-75 אחוז מהטרור בסיני, לאחר שהגביל את יכולתן של קבוצות הטרור לבצע פיגועים ולהבריח נשק.
הצלחתו לבודד ולנקות את צפון מזרח סיני שהיה מעוזם של ארגוני הטרור הכניס את פעילי הטרור למגננה.
ב-3 בפברואר ביצע צבא מצרים סדרת תקיפות מהאוויר נגד פעילי טרור והרג 30 חמושים ופצע 15. ב-16 בפברואר התפוצץ מטען באוטובוס תיירים במסוף טאבה, סמוך למעבר הגבול בין ישראל למצרים.
בפיצוץ נהרגו 4 אזרחים שלושה מהם תיירים אזרחי קוריאה הדרומית, בנוסף נפצעו 13 תיירים.
ב-23 במאי טען הצבא המצרי כי בתקיפה מהאוויר בסיני נורה שאדי אל-מניעי מנהיג ארגון אנצאר בית אל-מקדס כאשר יחד עמו חוסלו שלושה פעילים נוספים בארגון.
אולם ב-2015 דווח כי שאדי אל-מניעי מסתתר ברצועת עזה וכי הוא מקיים קשרים עם בכירים בחמאס.
על ראשו הוכרז פרס של מיליון לירות מצריות.
ב-24 באוקטובר ביצעו אנצאר בית אל-מקדס את אחת ממתקפות הטרור הקטלניות ביותר נגד מצרים כאשר מכונית תופת התפוצצה בסמוך למחסום של הצבא המצרי בשיח' זוויד, 30 חיילים נהרגו.
כמה שעות אחר כך נהרגו שלושה חיילים נוספים באזור אל עריש לאחר שפעילי ג'יהאד פתחו לעברם באש.
בתגובה הכריז נשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי על שלושה ימי אבל לאומי וטען כי "ידים זרות" מעורבות בטרור בסיני.
כוחות מצריים תקפו מטרות רבות באזורים באל עריש, רפיח ושייח' זוויד ומעבר רפיח בין רצועת עזה לרפיח המצרית נסגר לתקופה בלתי מוגבלת.
ב-29 באוקטובר הורה א-סיסי על הקמת אזור חיץ בין רצועת עזה לסיני וכוחות צבא הרסו כ-880 בתי מגורים בטווח של 500 מטר מהגבול במטרה למנוע מעבר סחורות, אנשים ונשק בין ארגוני הג'יהאד בסיני לארגונים ברצועת עזה.
ב-10 בנובמבר הצהיר ארגון הטרור המרכזי בסיני אנצאר בית אל-מקדס נאמנות למדינה האסלמית ול"ח'ליף" אבו בכר אל-בגדאדי.
ב-14 בנובמבר פרסם דאעש סרטון תעמולה ובו כלל תמונות ממתקפת הטרור שאירעה בסיני ב-24 באוקטובר
ב-29 בינואר ביצעה "המדינה האסלאמית של מחוז סיני" (אנצאר בית אל-מקדס) סדרת פיגועי טרור שכללו מכוניות תופת וירי מרגמות בשישה מוקדים שונים, 44 נהרגו מתוכם 14 אזרחים.
הצבא המצרי הגיב בתקיפות של מוקדי טרור שהביאו ל-47 הרוגים בקרב ארגוני הטרור.
במהלך החודשים הבאים המשיך הצבא המצרי בלחימה בטרור כשהוא הורג עשרות רבות של פעילי טרור.
ב-2 באפריל תקפו פעילי אנצאר בית אל-מקדס כוחות של צבא מצרים בצפון סיני, 18 נהרגו מתוכם 16 חיילים, הצבא המצרי השיב באש וחיסל 35 חמושים.
ב-1 ביולי, פעילי "המדינה האסלאמית של מחוז סיני" (אנצאר בית אל-מקדס) תקפו עשרה מוצבים של צבא מצרים ותחנת משטרה והביאו למותם של עשרות חיילים.
במתקפת נגד של הצבא המצרי נהרגו כמאה חמושים.
ב-4 באוגוסט נהרג ראש אנאצר בית אל-מקדס (אבו עדא אל - אנסארי) בתקיפה אווירית של צבא מצריים באזור אל עריש.
ב-18 באפריל 2017 פתחו חמושים בירי על שוטרים מצריים שאבטחו את מנזר סנטה קתרינה המשמש כאתר תיירות חשוב בדרום סיני.
ארגון המדינה האסלאמית נטל על עצמו את האחריות לפיגוע, בו נהרג שוטר מצרי ונפצעו ארבעה נוספים.
ב-15 באוקטובר, בשעה 19:30 בערב, החלה מתקפה נרחבת של ארגון המדינה האסלאמית על הצבא המצרי; כ-150–200 מחבלים תקפו בו זמנית 6 מוצבים של הצבא המצרי באזור שבין רפיח המצרית ושיח' זוויד.
במתקפה נהרגו 7 חיילים מצרים ונפצעו למעלה מ-20. הצבא המצרי טען שהמתקפה נבלמה לחלוטין וכי למעלה מ-40 מחבלים נהרגו.
בעקבות המתקפה ביטל נשיא מצרים, א-סיסי, את פתיחת מעבר רפיח שתוכננה למחרת היום למעבר סחורות לרצועת עזה.
כ-3 שעות לאחר המתקפה ירו מחבלים מארגון המדינה האסלאמית 3 רקטות משיח' זוויד לעבר המועצה האזורית אשכול.
על פי הצהרתם: "כתגובה לסיוע הציוני לצבא מצרים במלחמה נגד האסלאם".
ב-24 בנובמבר התרחש הפיגוע במסגד א-ראודה, שהוא הקשה ביותר בתולדות מצרים.
לפחות 305 אנשים נרצחו ו-128 נוספים נפצעו בפיגוע שכלל פיצוץ מטעני חבלה וירי במסגד א-ראודה שבצפון סיני, כ-32 ק"מ ממזרח לעיירה ביר אל-עבד וכ-45 ק"מ ממערב לאל עריש.
במאי 2019, ארגון Human Rights Watch דיווח כי לאורך כל הפעולות בסיני "הצבא והמשטרה המצריים ביצעו מעצרים שרירותיים שיטתיים ונרחבים - כולל מעצר ילדים, היעלמויות בכפייה, עינויים והרג ללא משפט, ענישה קולקטיבית ופינויים בכפייה".
הדיווח מבוסס על עדויות של עשרות תושבי סיני.
בנובמבר 2019 הרגו כוחות מצרים 83 לוחמים חשודים בפעולות טרור במרכז ובצפון סיני.
במרץ 2020, הצליחו כוחות הצבא המצרי להרוג את אבו פארס אל-אנסארי, מפקד אנסאר בית אל-מקדס, באזור אל-עג'רה מדרום לרפיח.
ב-1 במאי 2020 נטל דאעש אחריות באמצעות סוכנות הידיעות שלו להפצצה שהרגה כמה אנשי צבא מצרים ליד העיר ביר אל-עבד שבצפון סיני.
כנקמה הצליחה המשטרה המצרית להרוג 18 חמושים קיצוניים בפשיטה בצפון חצי האי סיני.
ב-21 ביולי 2020, דאעש כבש חמישה כפרים בסיני ממערב לביר אל-עבד.
ב-26–28 באוגוסט 2020, מצרים כבשה מחדש את חמשת הכפרים והרגה 73 פעילי דאעש.
הקשיים שהיו לצבא המצרי בהדברת קיני דאעש בסיני והמתח שעלה בין הגנרלים המצרים לבין ראשי השבטים הוביל את הנשיא א-סיסי לנסות מדיניות חדשה לגיוס השבטים נגד אלה מביניהם שהצטרפו לדאעש.
בשנת 2017 הוקם הארגון הצבאי איחוד שבטי סיני שבסיסו הוא בני שבט הטראבין, הגדול ביותר בסיני, שהתחזק במידה רבה במהלך 2022. כתוצאה ממגוון צעדים, בוצעה החלשתו של דאעש בסיני.
ב-7 במאי 2022 המדינה האסלאמית תקפה תחנת הרמת מים על גדת תעלת סואץ והביאה למותם של לפחות 11 הרוגים בקרב כוחות הביטחון המצריים.
בתגובה, תקף הצבא המצרי 2 כלי רכב שבהם היו 9 פעילי הארגון.
ב-11 במאי המדינה האסלאמית ביצעה שוב התקפה נגד הצבא המצרי בה נהרגו 5 חיילים, ובתגובה תקף הצבא רכב ובו 7 חמושי המדינה האסלאמית.
בינואר 2023 הכריזו המצרים על קץ הטרור בצפון סיני.
ב-3 ביוני 2023 התרחש פיגוע הירי בגבול ישראל–מצרים (2023), שבו שני לוחמים ולוחמת צה"ל נהרגו בפיגוע ירי בגבול ישראל–מצרים שבוצע על ידי שוטר מצרי.
בשנת 2023, בעקבות החלשותו, עסק דאעש בעיקר בפעילות מחתרתית והתמקד בהתקפות טרור ספורות, לרוב באזורים הפחות מיושבים בואך תעלת סואץ.
הקשר בין ארגוני הטרור בסיני לאלה שברצועת עזה הדוק מאוד.
ארגון הטרור האסלאמי מועצת השורא של לוחמי הג'יהאד בסביבות ירושלים פועל גם ברצועת עזה וגם בחצי האי סיני.
טילים רבים שנורים לעבר ישראל מרצועת עזה מקורם בהברחות במנהרות מסיני אל תוך עזה.
כבר בשנות שלטונו של נשיא מצרים חוסני מובארכ בשנת 2010 החלו פעילי טרור בירי רקטות גראד לעבר ישראל מסיני.
ב-2 באוגוסט 2010 נורו משטח סיני לכיוון ישראל שש רקטות 122 מ"מ.
שלוש מהרקטות נפלו בעיר אילת, אחת מהן בבריכת ניקוז הממוקמת בצפון העיר.
שתי רקטות נוספות נפלו בעיר עקבה שבירדן בחזית מלון אינטרקונטיננטל.
אזרח ירדני נהרג וחמישה נפצעו, אחד מהם באורח קשה.
ב-2012 נורו לעבר ישראל מסיני 8 רקטות.
ב-2013 דווח כי השב"כ הקים חטיבה מיוחדת לסיכול טרור שמקורו בסיני.
בעקבות ירי הרקטות מסיני הוחלט בישראל על הצבת מערכת כיפת ברזל המגינה מפני טילים, באילת.
במהלך שנת 2014 נורו כ-5 רקטות משטח סיני לעבר העיר אילת, אחת מהרקטות פגעה פגיעה ישירה בחניון בית מלון בעיר, מספר אזרחים נפצעו קל ונזק כבד ברכוש.
ב-3 ביולי 2015 נורו 3 רקטות גראד משטח סיני לעבר מועצה אזורית אשכול, שלוחת דאעש בסיני לקחה אחריות על הירי.
ב־8 בפברואר 2017, נורו 4 רקטות לכיוון אילת.
3 יורטו על ידי מערכת כיפת ברזל, הרביעית נפלה בשטח פתוח.
ב־15 באוקטובר 2017 נורו שתי רקטות לכיוון מועצה אזורית אשכול בעוטף עזה הרקטות נפלו בשטחים פתוחים ללא נזק וללא נפגעים, דאעש קיבל אחריות לירי בעקבות התערבות ישראל בלחימה בסיני לטענתם.
בארגוני הטרור בסיני חברים בין1,800 ל-12,000 פעילי טרור.
זרים מרחבי העולם המוסלמי בעלי אידאולוגיה של הג'יהאד הסלפי (א-סלפיה אל-ג'יהאדיה) ואל-קאעידה.
אסירים אסלאמים סונים קיצוניים שברחו מהכלא המצרי בזמן ההפיכה נגד מובארכ ב-2011.
בדואים חמושים שהחלו בתחילה כנותני שירות תמורת תשלום ובהמשך הצטרפו לאידאולוגיה האסלאמית הקיצונית
פלסטינים חברי ארגונים סלפיים ג'יהאדיסטיים, מעזה.
פעילי הטרור מתרכזים בשני אזורים עיקריים בסיני: אזור אל-מהדיה, לא הרחק מהגבול עם ישראל (מול היישובים יבול ונווה) שבגזרת רפיח ואל עריש (שטח בשליטת שבט הבריקאת); ואזור ג'בל חלאל.
הם מתחלקים למספר קבוצות עיקריות:
מחוז סיני של המדינה האסלאמית (אנצאר בית אל-מקדס)
אנצאר בית אל-מקדס שחברים בו בין1,000 ל-2,000 פעילי טרור, הוקם לאחר ההפיכה במצרים בשנת 2011 והוא ארגון הטרור המרכזי בסיני.
הארגון מזרם הג'יהאד הסלפי, ומטרת הקמתו – ביצוע פעולות טרור נגד גורמים ממשלתיים מצריים ונגד מדינת ישראל.
מנהיג הארגון הוא שאדי אל-מניעי, בן לאחד השבטים הבדואיים שבצפון סיני.
רוב החברים בארגון הם משבט הבריקאת, הידוע בתמיכתו בג'יהאד העולמי.
לטענת נביל נעים, בכיר בג'יהאד האסלאמי המצרי, ח'יירת א-שאטר ממנהיגי תנועת האחים המוסלמים, מימן את הארגון.
הארגון נחשב לגדול ביותר מבין ארגוני הטרור בסיני.
אנצאר בית אל-מקדס אחראי בין היתר לפיצוץ צינור הגז בין ישראל למצרים פעולות שהגדיר כ"ג'יהאד כלכלי".
חבר בארגון, קצין לשעבר, אחראי על ניסיון ההתנקשות בשר הפנים המצרי מוחמד איברהים מוסטפא בספטמבר 2013 בקהיר.
הארגון גם אחראי לירי טילים על אילת ולעוד מספר רב של התקפות ופעולות טרור בסיני ואף בתוך מצרים.
ב-10 בנובמבר 2014 נשבע הארגון אמונים למדינה האסלאמית ולמנהיגה אבו בכר אל-בגדאדי ושינה את שמו ל"מחוז סיני של המדינה האסלאמית".
מועצת השורא של לוחמי הג'יהאד בסביבות ירושלים
מג'לס שורא אל-מוג'אהדין פי אכנאף בית אל-מקדס (בעברית: مجلس شورى المجاهدين في أكناف بيت المقدس) הוקם ב-18 ביוני 2012.
מקור שמו של הארגון מקבוצות המזוהות עם אל-קאעידה הפועלות בעיראק.
מנהיג הארגון הוא עבדאללה אל-אשקר המכונה אבו אל-מחתסב אל-מקדסי.
הארגון מהווה למעשה חבירה של כמה קבוצות סלפיות המזוהות עם אל-קאעידה והג'יהאד העולמי.
חברי ארגון מג'לס שורא אל-מוג'אהדין פרסמו סרטון שבו הודיעו על הקמת הארגון "לאחר שהופל "פרעה" (חוסני מובארכ) במצרים, ולאחר שמתערערת "הרודנות העלווית" (משטרו של נשיא סוריה בשאר אל-אסד), וכאשר בלבנון ובירדן ניכר חוסר שביעות הרצון של המוסלמים הסונים – "רוח הייסורים נושבת לעבר היהודים מחצי-האי סיני וממרגלות הר סיני".
הדובר בסרטון קרא לאומה האסלאמית ולפלסטינים "לאחד את השורות ולהתכונן לשלב הבא" שהוא "השבת שלטון אללה".
בסרטון הודיע הדובר, כי על רקע התהפוכות בעולם הערבי הוחלט על הקמת "מועצת השורא של לוחמי הג'יהאד בסביבות ירושלים" כבסיס לפעילות ג'יהאדית, שמטרתה השבת הח'ליפות האסלאמית.
ההודעה הסתיימה באיומים כלפי ישראל: "...מהכוס שבה השקתם את המוסלמים ברחבי ירושלים נשקה אתכם ברעל יעיל...
אנו לא נשיב [את חרבותינו] אל נדנן אלא לאחר שתהיינה מוכתמות בדמכם, לאחר שנכלה אתכם...".
ביום הקמת הארגון, חדרו שלושה פעילי הארגון לשטח ישראל, סמוך ליישוב באר מילכה, שבקרבת גבול ישראל-מצרים.
שלושת המחבלים, שחצו את הגבול במקום בו עדיין לא נבנתה גדר הביטחון, פתחו באש מנשק קל וטילי RPG לעבר שני כלי רכב של קבלנים הבונים את גדר הגבול בין ישראל למצרים.
כתוצאה מכך נהרג אזרח, אשר הועסק על ידי משרד הביטחון.
שני מחבלים נהרגו במהלך הפיגוע.
מאז הקמתו ביצע הארגון מתקפות טרור רבות נגד הצבא והממשלה המצרית.
אפשר שהארגון אחראי למתקפת הטרור בגבול מצרים וישראל באוגוסט 2012. הארגון אחראי לרוב ירי הרקטות שנורו לישראל.
ב-11 בפברואר 2014 נשבעו חברי הארגון אמונים ל"מדינה האסלאמית בעיראק ובשאם" (דאעש) - הידועה כיום בשמה הרשמי "המדינה האסלאמית".
צבא האסלאם הוא ארגון טרור שהוקם ברצועת עזה בשנת 2006, על ידי בני חמולת דע'מש מהעיר עזה.
מנהיג הארגון הוא מומתאז דע'מש, והאידאולוגיה של הארגון זהה לחלוטין לזו של אל-קאעידה העולמית, יש המכנים את ג'יש אל אסלאם "אל קאעידה בעזה".
לארגון שלוחות רבות ברחבי חצי האי סיני ומיוחסים לו ניסיונות למתקפות טרור על ישראל, שאמורות היו לצאת מסיני.
ב-17 בנובמבר 2010 חוסל בתקיפה מהאוויר על ידי צה"ל אסלאם יאסין בכיר בארגון, לאחר שניסה לארגן פיגוע חטיפה של ישראלים בסיני.
בינואר 2011 הודיע משרד הפנים המצרי כי ארגון הטרור ג'יש אל-אסלאם ותא טרור הפועל במסגרת הארגון א-תכפיר ואלהיג'רה, הם האחראים לפיגוע ההתאבדות שגרם למותם של 23 נוצרים קופטים ליד כנסייה בעיר אלכסנדריה בראש השנה האזרחית.
לדעת המודיעין המצרי, הארגון אחראי יחד עם ארגון הטרור תכפיר ואל היג'רה למתקפת הטרור באוגוסט 2012 שבוצעה נגד מצרים וישראל, ובמהלכה נהרגו 16 שוטרים מצרים.
הקשרים של חמאס עם הארגון והעובדה שהוא מתיר לפעול מעזה למרות פעולות הטרור שאחראי להם הארגון בסיני, היוו גורם משמעותי בסכסוך בין צבא מצרים לחמאס.
א-תכפיר ואל-היג'רה הוא תא טרור הפועל ברחבי סיני ומטרתו ביצוע פעולות טרור נגד הממשלה המצרית.
הארגון פועל על פי המורשת של א-תכפיר ואל-היג'רה שהוקם ב-1960 במצרים כשלוחה של תנועת האחים המוסלמים.
הארגון המקורי הפסיק את פעילותו לאחר שהשלטונות המצרים נלחמו בו בעקבות רצח שר ההקדשים המצרי ב-1977. המורשת של הארגון ממשיכה עד היום כאידאולוגיה של פעילים אסלאמיים קיצוניים ברחבי העולם, כיום ארגון שמזהה עצמו כארגון א-תכפיר ואלהיג'רה פועל במצרים ובסיסו בסיני.
הארגון שותף לרצח 23 איש בפיגוע בכנסייה הקופטית באלכסנדריה ב-2012. כמו כן לדעת המודיעין המצרי אחראי הארגון יחד עם ארגון ג'יש אל-אסלאם למתקפת הטרור באוגוסט 2012, ולעוד מתקפות טרור רבות במצרים ובסיני.
בנוסף לארגוני הטרור הבולטים, פועלים בסיני עוד למעלה מעשרה ארגונים קטנים ששותפים למאבק בצבא ובממשלה המצרית.
הארגונים פועלים בשיתוף פעולה הדוק עם הארגונים הגדולים והאידאולוגיה שלהם היא לרוב זהה.
האוכלוסייה הבדואית היא מרכיב חשוב בתשתית הארגונית ובפעילות הטרור בסיני.
הבדואים בסיני הם אוכלוסייה ענייה שנזנחה לגורלה על ידי הממשל המרכזי במצרים שאינו משקיע משאבים לפיתוח האזור.
בשל הפיקוח הביטחוני הרופף של המצרים משום אופיו המדברי, המבודד של השטח ובשל המצוקה הכלכלית היו צפון חצי האי ומרכזו לנתיב הברחת סמים והברחת אמצעי לחימה לרצועת עזה.
ישנם טענות אף על סחר באיברים של פליטים מאפריקה המנסים להגיע לישראל דרך סיני.
הבדואים הבריחו כמויות אדירות של נשק ותחמושת מסודאן ומלוב לרצועת עזה דרך המנהרות.
פעילי הג'יהאד שניצלו את המצב המיוחד בסיני, התיישבו באזורים שאינם שייכים לשבטים הבדואים, הקימו בסיסי אימונים, והבדואים באזור היו מבצעים בשבילם הברחות ופעילויות אחרות תמורת תשלום.
בהמשך נסחפו בדואים רבים לאידאולוגיה האסלאמית הקיצונית שמטרתה להקים בסיני מדינת שריעה, והצטרפו לפעילות הטרור נגד המצרים שבמקביל החלו לראות בבדואים גורם שמערער את הביטחון באזור.
השבטים הבדואים ששמם נקשר לפעילות הטרור הם הסווארכה, התיאהא, האחוואט, הבריקאת וטראבין.
הוקם הארגון הצבאי איחוד שבטי סיני שבסיסו הוא בני שבט הטראבין, הגדול ביותר בסיני.
במשא ומתן ארוך צרך הניסיון להפריד בין "דאעש של מחוז סיני" לבין שני השבטים המרכזיים שהזינו אותו במתנדבים ובמידע: שבט הסווארכה שחבר ל"איחוד שבטי סיני" במרץ 2022 ושבט רמילאת שהלך בדרכו באפריל 2022. כתוצאה מכך הידלדלו ההזדמנויות של דאעש לגייס בדואים לשורותיו.
בהסכם השלום בין ישראל למצרים שנחתם ב-1979 סוכם בין הצדדים על הגדרת חצי האי סיני כשטח מפורז שאסור לכניסת הצבא ורק משטרה מצרית תוכל לפקח על האזור.
מצב זה גרם לפריחת הטרור וחוסר הביטחון בסיני, דבר שכמובן השפיע על גבולה הדרומי של ישראל.
מכיוון שבאופן רשמי ישראל אינה יכולה לתקוף פעילי טרור שנמצאים בשטחה של מדינה ריבונית אחרת, לישראל היה אינטרס ברור שמצרים תטפל בקיני הטרור שנוצרו בסיני.
לכן ישראל אישרה למצרים בעקבות מתקפת הטרור באוגוסט 2011, להכניס כוחות צבא מוגבלים לסיני.
עם זאת, מצרים הכניסה כוחות רבים מעבר למה שישראל אישרה ואף לא ביקשה בכל פעם שהכניסה כוחות לסיני את הסכמתה של ישראל.
פעולות אלו גרמו לחשש בקרב ישראל שמצרים תנצל את המצב לביסוס כוח צבאי בסיני.
באוגוסט 2012 אמר שר החוץ אביגדור ליברמן כי "אסור לוותר למצרים על הפרות השלום..
וכי מדובר במדרון חלקלק בשמירה על הסכם השלום".
למרות החשש הישראלי מהעצמאות המצרית בהקשר של הכנסת הכוחות לסיני, ישראל הביעה שביעות רצון מהמאבק המצרי בטרור בסיני והיא אף מספקת למצרים מידע מודיעיני.
פעילות ישראל בשטח חצי האי סיני
שלא כמו ברצועת עזה שם ישראל תוקפת פעילי טרור שמוגדרים כ"פצצה מתקתקת" (קרי העומדים לבצע פעילות טרור באופן מיידי), בסיני ישראל אינה יכולה לפעול בשטח נגד פעילות טרור מכיוון שמדובר בשטח ריבוני מצרי.
עם זאת במתקפת הטרור בדרום ישראל ב-2011 חדר מסוק תקיפה ישראלי לשטח סיני במהלך המרדף אחר המחבלים והרג חמישה חיילים מצרים שככל הנראה ירו לעברו טיל.
מצרים בתגובה דרשה התנצלות ישראלית על הרג החיילים המצרים.
באוגוסט 2013 דווח כי מטוס ללא טייס ישראלי תקף פעילי טרור ברפיח המצרית שעמדו לירות רקטות מסיני לשטח ישראל.
ישראל לא אישרה את הדיווחים אך גם לא הכחישה.
בהמשך הכחיש דובר צבא מצרים כי הייתה תקיפה ישראלית, גורם צבאי מצרי טען כי מדובר בתקיפה של מסוק אפאצ'י מצרי.
בתחום המודיעיני ישראל הגבירה מאוד את המעקב שלה על הנעשה בסיני.
בין ישראל ומצרים קיים גם שיתוף פעולה מודיעיני, שגבר מאוד לאחר הדחתו של מוחמד מורסי והעברת השליטה במצרים לידי הצבא.
בתחילת שנת 2018 דיווח העיתון "הניו יורק טיימס" כי חיל האוויר הישראלי תקף מטרות של שלוחת דאעש בסיני למעלה ממאה פעמים במשך השנתיים הקודמות, באישורו של נשיא מצרים.
בתחילת שנת 2019, בריאיון לתוכנית "60 דקות" אישר נשיא מצרים, עבד אל-פתאח א-סיסי, שצבא מצרים וישראל משתפים פעולה במלחמה נגד דאעש.
לפי ההערכות, בנוסף לתרומה המודיעינית הגדולה (שאפשרה סיכול עשרות פיגועים), ישראל פגעה (הרגה או פצעה) באלפי מחבלי דאעש.
המלחמה בסמים הוא קמפיין של ממשלת ארצות הברית המתייחס למערכה העולמית נגד סחר בלתי חוקי בסמים.
מערכה זו כוללת מדיניות שנועדה להרתיע ייצור, הפצה וצריכה של סמים פסיכואקטיביים בלתי חוקיים.
המונח נעשה פופולרי על ידי התקשורת זמן קצר לאחר מסיבת עיתונאים ב-18 ביוני 1971, של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון – יום לאחר פרסום הודעה מיוחדת מהנשיא ניקסון לקונגרס על מניעת ובקרת השימוש בסמים – ובמסיבת העיתונאים הכריז שהשימוש בסמים הוא "אויב הציבור מספר אחד".
הודעתו לקונגרס כללה טקסט על הקדשת משאבים פדרליים נוספים ל"מניעת מכורים חדשים, ושיקום המכורים הקיימים".
ארגון "ברית מדיניות הסמים" מעריך כי ארצות הברית מוציאה 51 מיליארד דולרים בשנה על המלחמה בסמים.
הדו"ח ספג ביקורת מצד ארגונים המתנגדים ללגליזציה כללית של סמים.
הסם מורפין בודד לראשונה בשנת 1805, ואילו המזרק ההיפודרמי הומצא לראשונה בשנות ה-50 של המאה ה-19. התפתחות זו השפיעה על מלחמת האזרחים האמריקאית, בה חיילים אשר נפצעו טופלו במורפין.
הדבר הוביל למגפה של התמכרות למורפין בקרב חיילים משוחררים מן המלחמה.
בנוסף לכך עד לשנת 1912, הרואין נמכר בארה"ב בבתי מרקחת כתרופה שאינה דורשת מרשם רופא (מה שמכונה בארה"ב תרופות הנמכרות מעבר לדלפק).
רופאים אף היו רושמים הרואין לטיפול בתינוקות, לטיפול בברונכיטיס, נדודי שינה, היסטריה, כאבי מחזור והפרעות נפוצות נוספות, מה שגם גרם להתמכרות נפוצה לאופיאטים כבר במאה ה-19. לא הייתה הבנה בקרב העם האמריקאי על ההשפעות ארוכות הטווח של השימוש בסמים, עד לסוף המאה ה-19.
חוקים מדינתיים הופיעו בחלק ממדינות ארצות הברית הופיעו כבר בשנת 1860, אולם החוק הפדרלי הראשון בארצות הברית שהגביל הפצה ושימוש בסמים מסוימים היה חוק האריסון למיסוי סמים בשנת 1914.
בשנת 1919, נחקק בארצות הברית התיקון ה-18 לחוקה, אשר אסר על מכירה, ייצור, והובלה של אלכוהול, פרט לשימוש דתי או רפואי.
בשנת 1920, נחקק בארצות הברית חוק האיסור הלאומי (חוק וולסטד), שהעניק הוראות אופרטיביות לתיקון ה-18. במלחמת העולם הראשונה, חיילים רבים טופלו במורפין, וכתוצאה מכך הפכו למכורים.
הבולשת הפדרלית לסמים הוקמה תחת מחלקת האוצר של ארצות הברית בחוק שנחקק ב-14 ביוני 1930. בשנת 1933, בוטל בארצות הברית האיסור הפדרלי על אלכוהול על ידי חקיקת התיקון ה-21. בשנת 1935, הנשיא רוזוולט תמך באימוץ חקיקה כנגד סמים בארה"ב.
כותרת בעיתון הניו יורק טיימס על הידיעה הייתה "רוזוולט מבקש עזרה במלחמה בסמים" (Roosevelt Asks Narcotic War Aid).
בשנת 1937, נחקק בארצות הברית חוק המס על הקנאביס.
ישנם חוקרים הטוענים כי המטרה הייתה להרוס את תעשיית הקנבוס, במידה רבה כמאמץ של אנשי העסקים אנדרו מלון, רנדולף הרסט, ומשפחת דו פונט.
עם המצאת המכונה להפרדת סיבי גבעולים, קנבוס הפך תחליף זול מאוד לנייר שהיה בשימוש תעשיית העיתונות.
הרסט הרגיש מאוים על ידי מקור הנייר החדש, מכיוון שהיו לו אחזקות עץ נרחבות.
אנדרו מלון, מזכיר האוצר של ארצות הברית ואחד האנשים העשירים בארה"ב באותם ימים, השקיע ממון רב בבד המיוצר מסיבים הסינתטיים החדשים של דופונט, ניילון, שהצלחתו תלויה בהחלפת המשאב המסורתי לייצור סיבים אז, קנבוס.
מנגד, יש המטילים ספק בטענה זו, היות שלשימוש בקנבוס היו ממילא חסרונות אל מול ניילון, בהיותו דורש עבודה רבה, ולא התאים בצורה אידיאלית לשימוש במכונות התעשייתיות לייצור בדים.
בשנת 1970, העביר הקונגרס את החוק המקיף למלחמה בסמים של 1970 (Comprehensive Drug Abuse Prevention and Control Act of 1970; אנ'), אשר סיווג חומרים אסורים על בסיס שימוש רפואי וכן בהתאם לפוטנציאל ההתמכרות שלהם.
בשנת 1971, שני חברי קונגרס פרסמו דו"ח חמור על מגפת הרואין המתרחבת בקרב אנשי צבא אמריקנים המשרתים בווייטנאם; 10%-15% מאנשי הצבא היו מכורים להרואין, והנשיא ניקסון הכריז ששימוש בסמים הוא "אויב הציבור מספר אחד".
עם זאת, ולמרות הרטוריקה, בפועלניקסון וממשלו יישמו את המשכה של המדיניות הממשלתית משנת 1914. ג'ון אהרליכמן (John Ehrlichman), שהיה יועצו של ניקסון, אמר על המדיניות של הנשיא: "לקמפיין של ניקסון ב-1968, ולמדיניות שלו כנשיא, היו שני אויבים: השמאל הפציפיסטי ואנשים שחורים.
ידענו שאנחנו לא יכולים להפליל את היותו של אדם נגד המלחמה או היותו שחור.
אולם על ידי יצירת זיקה בציבור בין היפים למריחואנה, או בין שחורים להירואין, ולהפליל את שני הסמים הללו במידה רבה, יכולנו לשבש את הקהילות הללו.
יכולנו לעצור את המנהיגים שלהם, לפשוט על ביתם, לפזר את הפגישות שלהם, ולהפוך אותם לנבלים מדי ערב בחדשות.
האם ידענו שאנחנו משקרים לגבי הסמים?
ודאי שידענו".בשנת 1973, המנהל לאכיפת הסמים (DEA) נוצר והחליף את הלשכה לסמים מסוכנים (ה-BNDD).
ממשל ניקסון אף ביטל את גזר הדין המינימלי המחייב שהיה בחוק אז, 2-10 שנים, בגין כמות מסוימת של מריחואנה, והחל בדרישה פדרלית ליישום תוכניות גמילה וטיפול בסמים.
הפסיכיאטר רוברט דופונט, אשר ייעץ לממשל ניקסון בנושא, אמר כי יהיה יותר מדויק לומר כי בפועל ניקסון סיים את המחלחמה בסמים, מאשר החל בה.
כהונתו של הנשיא רייגן הביאה להרחבה במלחמה במניעה של שימוש בסמים והפללת התחום.
בכהונתו הראשונה, רייגן חתם על ה-Comprehensive Crime Control Act of 1984, אשר הרחיבה את העונשים על החזקת מריחואנה, קבעה עונשי מינימום, ויצרה מנגנוני חילוט.
משנת 1980 ועד 1984, התקציב השנתי לאכיפת האיסור על סמים של ה-FBI, עלה מ-8 מיליון דולרים ל-95 מיליון דולרים.
סגן הנשיא, ג'ורג בוש האב, ועוזריו, החלו פועלים למעורבותם של צבא ארצות הברית וה-CIA במאמצי המלחמה בסמים.
המשרד הלאומי למדיניות הסמים (The Office of National Drug Control Policy), אשר הוקם מתוקף חוק המנהיגות הלאומית בנושא סמים מ-1988 (National Narcotics Leadership Act of 1988) הורה על יצירת קמפיין תקשורתי המיועד לנוער.
ראש המשרד הלאומי למדיניות הסמים כונה "צאר הסמים" על ידי הסנאטור אז, ג'ו ביידן.
המשרד הועלה לדרגת שייכות לקבינט על ידי הנשיא ביל קלינטון בשנת 1993.
פאנל בינלאומי של מומחים ממדינות שונות בשם "הוועדה הבינלאומית למדיניות בנושא סמים" (Global Commission on Drug Policy; אנ') פרסם דו"ח ביוני 2011, ובו נטען כי המלחמה העולמית בסמים למעשה נכשלה.
בנוסף לכך, ראש המערך הרפואי בצבא ארה"ב, רג'ינה בנג'מין (אנ'), פרסמה באותה זמן מסמך דומה, בשם "אסטרטגיית המניעה הלאומית".
במאי 2012, עדכן הממשל בארה"ב את מדיניותו ביחס למלחמה בסמים.
יו"ר הוועדה הבינלאומית למדיניות בנושא סמים, פרסם הצהרה לפיה מדובר במדיניות שונה מזאת של "המלחמה בסמים":
ממשלת ארה"ב מבקשת ליישם את "הדרך השלישית" לאכיפה בנושא סמים; גישה זו מבוססת על השקעה ענקית במחקר שנעשה על ידי החוקרים המובילים בעולם בחקר התמכרויות לחומרים נרקוטיים.
המדיניות אינה רואה ליגליזציה של סמים כפתרון הקסם לבעיה.
הצלחתה של המדיניות לא תיקבע לפי כמויות של מעצרים שבוצעו, או בתי כלא שהוקמו.
המדינות החברות בוועדה הבינלאומית למדיניות בנושא סמים, הכריזו כי גישתם תהיה מבוססת על אכיפה אפקטיבית והגבלת היצע הסמים, בשילוב מאמצים להפחתת הביקוש ויצירת אפיקי גמילה, כך שאנשים יוכלו לחיות חופשיים מהתמכרויות.
במרץ 2016, הוועדה הבינלאומית לחומרים נרקוטיים (אנ') הצהיר כי האמנות הבינלאומיות בנושא אכיפת סמים לא מאפשרות לנהל "מלחמה בסמים".
ב-2018, הנשיא טראמפ ניסה להחמיר את החקיקה הקיימת ולקדם עונש מוות לסוחרי סמים.
מדיניות הפנים של ארצות הברית
לדברי ארגון משמר זכויות האדם, המלחמה בסמים גרמה לעליה במספר המעצרים ובאופן מכוון ולא מידתי בעיקר כלפי אפרו-אמריקאים.
מצב הכליאה הנוכחי בארצות הברית כתוצאה מהמלחמה בסמים הגיע בכמה שלבים.
עד שנת 1971, שלבים שונים בחוקים נגד סמים יושמו במשך יותר מ-50 שנה, עם עלייה קטנה מאוד של אסירים על כל 100,000 אזרחים.
במהלך 9 השנים הראשונות לאחר שהנשיא ניקסון טבע את הביטוי "המלחמה בסמים", הנתונים הסטטיסטיים הראו על עלייה קלה בלבד במספר הכולל של הכלואים.
אחרי 1980, המצב החל להשתנות.
בשנת 1980, בעוד שמספר המעצרים על כל הפשעים עלו ב-28%, מספר המעצרים בגין עבירות סמים עלה ב-126%.
בשנת 1994, New England Journal of Medicine דיווח שכמיליון אמריקאים נעצרים בכל שנה כתוצאה מ-"המלחמה בסמים".
בשנת 2008, הוושינגטון פוסט דיווח שכ-1.5 מיליון אמריקאים נעצרים בכל שנה בגין עבירות סמים, חצי מיליון נכנסים לכלא.
בנוסף, אחד מכל חמישה אמריקאים שחורים ריצה תקופת מאסר בשל חוקי הסמים.
המדיניות הפדרלית והמדינתית בארצות הברית מטילה גם עיצומים נוספים על מי שהורשע בעבירות סמים, כגון שלילת מוצרים ציבוריים או רישיונות, שאינם חלים על מי שהורשע בסוגים אחרים של פשע.
בשנת 1986, הקונגרס האמריקאי העביר חוקים שיצרו פער של 1 ל-100 בחומרת גזרי הדין על החזקה או סחר בקראק בהשוואה לעונשים על סחר באבקת קוקאין.
החוק ספג ביקורת נרחבת על היותו מפלה מיעוטים, בעיקר שחורים, שהיו נוטים יותר להשתמש בקראק מאשר באבקת קוקאין.
אנשים שהורשעו בבית משפט הפדרלי על החזקת 5 גרם של קראק קיבלו עונש חובה מינימלי של 5 שנים בכלא פדרלי.
מצד שני, החזקת 500 גרם של אבקת קוקאין נשאה את אותו העונש.
בשנת 2010, "חוק הענישה ההוגנת" חתך את פער גזרי הדין ל-1 על 18.
לדברי ארגון משמר זכויות האדם, סטטיסטיקות הפשע בארצות הברית מראות כי בשנת 1999, אפרו-אמריקאים נמצאים בסיכון הרבה יותר גבוה להיעצר על עבירות סמים, בהשוואה למי שאינם מיעוטים, והם גם מקבלים עונשים וגזרי דין הרבה יותר נוקשים.
סטטיסטיקה משנת 1998 מראה כי ישנה אפליה גזענית רחבה בארצות הברית במעצרים, העמדה לדין, גזרי דין, ומוות.
משתמשי סמים אפרו-אמריקאים מהווים 35% ממעצרי הסמים, 55% מההרשעות, ו-74% מהאנשים שנשלחים למאסר על עבירות החזקת סמים.
אפרו-אמריקאים נשלחים לכלא מדינתי בגין עבירות סמים פי 13 יותר מאשר בני גזעים אחרים, אף על פי שהם רק כ-13% מכלל המשתמשים בסמים.
עד 1973, משתמשי סמים (בעיקר אופיואידים) הועברו למחלקות סגורות בבתי חולים פסיכיאטריים..
בשנת 1973 סמים הוגדרו כסוגיה של רשות אכיפת החוק, ומדיניות הסמים הרשמית המובילה בישראל הפכה לגישת ה"מלחמה בסמים" המסורתית הכוללת מאסר על תנאי, אמצעי ענישה והתנזרות.
ב-1978 לאחר עלייה בכמות המשתמשים בסמים ועקב לחץ מהמדיה הוקמה ועדה שמטרתה לבנות מדיניות סמים מקיפה.
במאי 1983, הגישה הוועדה את המלצותיה.
במהלך שנות ה-80, השימוש בסמים בישראל התפתח מדאגה שולית לבעיה חברתית הדורשת פתרון כולל.
כתוצאה מכך, בשנת 1985, משרד הבריאות פתח את המחלקה לטיפול בשימוש בסמים.
משרד העבודה והרווחה ומשרד החינוך הקימו מחלקות מיוחדות לטיפול בבעיית השימוש בסמים.
כמו כן, במהלך שנות ה-80 החל שירות בתי הסוהר בישראל לספק שירותי טיפול לאסירים שהשתמשו בסמים.
שנת 1987 הוגדרה כ-"שנת המלחמה בסמים" על ידי סוכנויות וממשלת ישראל, דבר שהגביר בתודעה הציבורית והסיקור התקשורתי של בעיית השימוש בסמים בחברה הישראלית.
ב-1988 הוקמה הרשות הישראלית למלחמה בסמים כתאגיד סטטוטורי.
הקמת הרשות הישראלית למלחמה בסמים הייתה חלק מהמאמצים של ישראל לציית לאמנת האו"ם בנושא חומרים פסיכותרפיים משנת 1971 (סעיף 6), שקראה להקים רשות לאומית נגד שימוש בסמים.
בשנת 1989 הוקמה הוועדה המיוחדת לשימוש בסמים ואלכוהול בכנסת ה-12. הוועדה המיוחדת לשימוש בסמים ואלכוהול פיקחה על כל הרשויות העוסקות בשימוש בסמים.
במקביל, הוחמרו העונשים המוטלים על עבירות סמים (אך לא על משתמשים) בפקודת הסמים המסוכנים.
משנות ה-1990 הוקמו בישראל תוכניות שונות לשרותי טיפול ושיקום שהציעו אינספור פתרונות טיפוליים.
ב-2017 הרשות למלחמה בסמים אוחדה עם התוכניות "עיר ללא אלימות" ומציל"ה לאגף יחיד במשרד הפנים שנקרא "המאמץ החברתי".
צעד זה ננקט עקב אי שביעות רצון עם ביצועי התוכנית מצד משרד האוצר.
מלחמת האזרחים בעיראק או ההתקוממות בעיראק הייתה מלחמת אזרחים בין כוחות של ממשלת עיראק בתמיכת מיליציות שיעיות, כורדיות וטורקמניות, בסיוע של ארצות הברית, לבין מיליציות סוניות ובראשן המדינה האסלאמית, שנלחמו להקמת ח'ליפות אסלאמית במזרח התיכון.
העימות התמזג עם מלחמת האזרחים בסוריה, וקבוצות משני הצדדים חדרו לסוריה כדי לסייע.
ב-9 ביולי 2017, הכריז חיידר אל-עבאדי, ראש ממשלת עיראק על שחרור העיר מוסול בתום קרב ארוך.
ב-9 בדצמבר 2017, הכריז אל-עבאדי, כי כוחות הצבא הצליחו להשתלט באופן מלא על הגבול עם סוריה השכנה, ובכך לגרש את שאריות לוחמי המדינה האסלאמית משטח המדינה.
בשנת 2003 פלשה ארצות הברית לעיראק במטרה להפיל את משטרו של הרודן סדאם חוסיין.
כבר בטרם הפלישה, התכוננו אבו מוסעב א-זרקאווי וחברי קבוצתו, שנקראה "קבוצת המונותאיזם והג'יהאד", ללחימה בכוחות הקואליציה שחדרו לעיראק.
הקבוצה ביצעה פיגועים נגד מטרות אמריקאיות ושיעיות, וב-2004 סופחה לאל-קאעידה והפכה לשלוחתו בעיראק.
מנהיג הארגון אבו מוסעב א-זרקאווי נהרג ב-8 ביוני 2006 בהפצצת חיל האוויר של ארצות הברית בעיראק, לאחר התנקשויות קודמות שנכשלו.
לאחר מותו של א-זרקאווי, שונה שם הארגון אל "המדינה האסלאמית בעיראק".
אבו איוב אל-מסרי (אבו חמזה אל-מוהאג'ר), שהחליף את א-זרקאווי בראש הארגון, הודיע ב-24 באוקטובר 2008 כי הארגון יתמקד כעת בתקיפות מחוץ לעיראק.
בהודעתו רמז אל-מסרי כי ארגונו אחראי לפיגוע הכושל בנמל התעופה הבינלאומי בגלאזגו שבסקוטלנד ביוני 2007.
ב-18 באפריל 2010 נהרג אבו איוב אל-מסרי בפעילות אמריקאית-עיראקית.
במקומו מונה אבו בכר אל-בגדאדי למנהיג הארגון.
כשלושה שבועות לאחר מכן, ב-10 במאי 2010, ביצע הארגון מספר פיגועים נגד יעדים שיעים ונגד כוחות הביטחון העיראקיים בערים שונות בעיראק, בהם נרצחו מעל מאה בני אדם ונפצעו מעל שלוש מאות.
לאחר הפלתו של חוסיין, השבטים הסונים המתונים יחסית, ובכללם חברי מפלגת הבעת', הרגישו מקופחים בידי המשטר החדש, שתמך בפלגים שיעים.
בכך נדחקו סונים מתונים רבים לאל-קאעידה חרף היריבות האידאולוגית ביניהם.
האיחוד בין הכוחות הסונים הוא זמני וטקטי רק כדי להפיל את השלטון השיעי.
ב-18 בדצמבר 2011 עזבו 500 החיילים האמריקאים האחרונים את עיראק.
ב-22 בדצמבר נרצחו 81 אזרחים ונפצעו 170 נוספים בסדרת פיגועים בבגדאד ובפיגועים נוספים שנערכו ברחבי עיראק.
לכל אורך השנה המשיכו מחבלים מארגון "המדינה האסלאמית בעיראק" ומארגונים נוספים לבצע פיגועים קטלניים שגבו את חייהם של מאות בני אדם.
כמו כן, פרצה מחאה במדינה נגד ראש הממשלה נורי אל-מאלכי.
הפיגועים החריפו בין השנים 2012 ו-2013.
מאז החל אבו בכר אל-בגדאדי להנהיג את הארגון, הוא התמקד בניסיון להשתלט על אזורים בעיראק ולהשליט שם שלטון אסלאמי קיצוני.
בנוסף, הארגון שלח מוג'אהדין ללחימה בסוריה, שהקימו את ארגון "ג'בהת א-נוסרה".
ב-2013 הכריז אל-בגדאדי ש"המדינה האסלאמית בעיראק" ו"ג'בהת א-נוסרה" הן היינו הך, ולפיכך על הארגון המשותף להיקרא למעשה "המדינה האסלאמית בעיראק ובשאם" (דאעש).
בעקבות כך, איימן א-זוואהירי, מנהיג אל-קאעידה, דרש מארגונו של אל-בגדאדי להתמקד בעיראק ולהותיר את הפעילות בסוריה לארגון "ג'בהת א-נוסרה", שלוחת אל-קאעידה בסוריה.
לאחר שאל-בגדאדי סירב להפסיק את פעילותו של הארגון בסוריה, הודיע ארגון אל-קאעידה ב-2014 על ניתוק קשריו עם דאעש.
בתחילת ינואר 2014 השתלט דאעש על פלוג'ה ורמאדי ועל מרבית שטחי מחוז אל-אנבר.
לאחר ההשתלטות על מרבית שטחי מחוז אל-אנבר החלו הכוחות המזוינים של עיראק מתקפה נגד דאעש באזור אל-אנבר, זאת במטרה להחזיר את האזור לשליטת הממשלה העיראקית.
בראשית יוני 2014 זכה הארגון להישג בולט כשכבש את רוב שטחה של מוסול - העיר הגדולה והחשובה ביותר בצפון עיראק, והביא למנוסת מאות אלפי פליטים מאזור הלחימה.
כמו כן השיג הארגון שליטה בעיר תכרית.
ב-15 ביוני דווח כי דאעש כבש גם את העיר תל עפר וכי הוציא להורג כ-1,700 חיילים מצבא עיראק שנשבו על ידו.
ב-29 ביוני הודיע הארגון על הקמת ח'ליפות אסלאמית, בהנהגתו של אבו בכר אל-בגדאדי, שכונה "אמיר המאמינים".
המורדים המשיכו לתקוף שטחים בצפון עיראק במה שזכה לכינוי המתקפה בצפון עיראק.
ראש ממשלת עיראק, אל-מאליכי קרא בתחינה לקהילה העולמית לעזרה והכריז על מצב חירום במדינה.
כיבוש העיר סמן את תחילת התפוררות המשטר הדמוקרטי בעיראק שהחליף את משטרו הדיקטטורי של סדאם חוסיין.
עיר זו הייתה האחרונה אשר אותה כבשו כוחות אמריקאיים בעת מלחמת עיראק וסימלה את הדרך לשלום.
למרות קריאות חוזרות ונשנות של שר החוץ העיראקי, הושאיר זברי לסיוע מברק אובמה, נשיא ארצות הברית, הוא נענה בסירוב.
בתום הלחימה הכריז הארגון כי הוא מתקדם לכיוון בגדאד וכרבלא.
עיתון הוושינגטון פוסט פרסם כי הממשל האמריקאי מוכן לסייע בעיראק מפני ההשתלטות של ארגוני טרור בצפון אולם אין לה עניין לסייע בשמירה על שלטונו של אל-מאליכי, הפועל למען האינטרסים השיעיים.
בערב של אותו יום התכנסה מועצת הביטחון לדון במשבר בעיראק.
באופן כזה ארצות הברית מצהירה על עצמאותה וזכותה של עיראק להגן על עצמה ולהתנהל בהתאם למדיניותה בארצה.
מנגד, בשיחות סגורות, מציבה אולטימטום לעיראק שעל השלטון החדש לשתף סונים וכורדים כדי שהממשל יפעל לטובת עיראק.
לנוכח אטימות אמריקה פנה הממשל העיראקי לאיראן, התומכת בכוחות השיעים בעיראק.
איראן ששלחה כוחות האיראניים שסייעו להשיג מחדש את השליטה על העיר תיכרית.
בהמשך הגיעו כוחות לעיר בגדאד והתארגנו כדי לכבוש מחדש את הערים מוסול, תיכרית, אל-מאליכ ועוד אזורים בכרוכ ודיאלי.
ברק אובמה הצהיר כי ארצות הברית תכנס לעיראק רק אם האינטרסים האמריקניים יהיו תחת סכנה.
כנגד יצא יו"ר בית הנבחרים האמריקני, ג'ון ביינר, וטען כי אובמה "תופס תנומה" בעת שהמורדים כובשים את עיראק וקרא להתערבות מידית שלה בעיראק.
מנגד, דובר הבית הלבן, ג'יי קרני חיזק את אובמה וטען לארצות הברית יש אינטרס מובהק בעיראק, בניגוד לסוריה שכן עיראק היא יצרנית הנפט הגדולה ביותר במזרח התיכון אחרי סעודיה.
במקביל מיליציות כורדיות הלוחמות במטרה לחדש את עצמאות כורדיסטן התערבו במלחמה.
עם נסיגת כוחות הממשל העיראקי לעבר דרום עיראק מילאו כוחות כורדים מכורדיסטן העיראקית את החלל, כאשר כבשו חלק מהשטחים הנתונים במחלוקת בין עיראק וכורדיסטן.
ב-12 ביוני 2014 השתלטו כוחות כורדים על העיר כירכוכ.
בהמשך אוגוסט נבלמו במעט כוחות ארגון המדינה האסלאמית בכיבוש עיראק על ידי הכורדים בעזרת התקיפות האוויריות של ארצות הברית, אם כי בתחילת ספטמבר הצליחו כוחות ארגון המדינה האסלאמית לכבוש שטחים נוספים ולהתקרב לשליטה מלאה בעיראק.
בסוף חודש אוגוסט, אובמה הודה שעדין לא גובשה החלטה כיצד להתמודד עם המלחמה בדאעש וספג ביקורת קשה מצד הקונגרס.
ב-31 באוגוסט, שוחררה העיר אמירלי ממצור בידי המדינה האסלאמית.
בתחילת שנת 2015 הכריזה ארצות הברית על תחילת מבצע נחישות טבועה הראשונה להצטרף לקואליציה הייתה בריטניה, בעקבות רצח אזרחיה בעריפות ראש מול המצלמה לצד אמריקאים.
שתי המדינות גייסו לקואליציה מדינות נוספות מהעולם המערבי לצד מדינות העולם הערבי.
הקואליציה, מלבד העברת נשק למורדים המתונים בסוריה וללוחמים הכורדים בעיראק, מבצעת גם תקיפות אוויריות כנגד יעדים של הארגון.
בתחילה ארצות הברית תקפה לבדה, אך עד מהרה הצטרפו לתקיפות ירדן, סעודיה, בריטניה, צרפת, ובלגיה, ומדינות נוספות, כמו הולנד ואוסטרליה ששלחו את מטוסי הקרב שלהן לצורכי איסוף מודיעין בסוריה ובעיראק.
איראן, גם היא תקפה את כוחות דאעש מהאוויר, וכוחות משמרות המהפכה אף מעורבים בלחימה הקרקעית.
שיתוף הפעולה של ירדן בהתקפות הקואליציה התהדק, לאחר שפרסם הארגון כי הוציא להורג בשריפה טייס ירדני שנפל בשבי במהלך גיחה מבצעית נגד מטרות של הארגון בעיראק.
ב-27 בפברואר הודיעה בלגיה שהיא תשלח 35 חיילים לעיראק כדי לסייע באימון צבא עיראק.
החיילים ישהו ב"מקום סודי" למשך שישה חודשים ולא ישתתפו בלחימה.
ב-28 בפברואר ביצעו מטוסי קרב וכלי טיס בלתי-מאוישים של כוחות הקואליציה שבע תקיפות באזור אל-אסד, אל-קאים, כרכוכ ומוסול ובמהלכן הושמדו יחידות טקטיות, סירות, מתקן אחסון, מבנים ומטרות אחרות של המדינה האסלאמית.
במאי דווח כי מנהיג המדינה האסלאמית אבו בכר אל-בגדאדי נפצע בתקיפה מן האוויר, נפגע בחוט השדרה, והפך לנכה.
וכי מאז מנהיג את הארגון בפועל סגנו אבו עלאא אל-עפרי.
ב-13 במאי 2015 דיווחה הטלוויזיה העיראקית, שאבו עלאא אל-עפרי נהרג בתקיפת כוחות הקואליציה.
ב-25 במרץ 2016 הודיע משרד ההגנה של ארצות הברית כי אל-עפרי נהרג בתקיפה של חיל האוויר של ארצות הברית.
המלחמה בדונבאס היא סכסוך מזוין באזור דונבאס באוקראינה, חלק מהסכסוך האוקראיני-רוסי.
הסכסוך החל בשורה של הפגנות במזרח אוקראינה לאחר הדחת הנשיא ויקטור ינוקוביץ' ומינוי ממשלה זמנית באוקראינה.
בתחילת מרץ 2014 השתלטו המפגינים על מוסדות השלטון המקומי במחוז דונייצק .
בהמשך למחאה נגד הממשלה הזמנית הוקמו שתי שתי הרפובליקות העממיות דונצק ולוהנסק.
במהלך כשמונה שנים, כוחות ממשלת אוקראינה נלחמו בבדלנים הנתמכים על ידי רוסיה על השליטה במחוזות דונצק ולוהנסק שבאוקראינה, אזור שידוע בשם "דונבאס".
קרבות עזים בשנים 2014-2015 הסתיימו כששליש משטח האזורים, נכבש על ידי שתי הרפובליקות העממיות דונצק ולוהנסק.
לאחר חתימת הסכמי מינסק הייתה פחתה משמעותית בלחימה, שני הצדדים התבצרו בעמודתיהם וקו החזית לא השתנה יותר.
בסך הכל יותר מ-14,000 בני אדם נהרגו בקרבות, כלכלת האזור נהרסה ולמעלה ממיליון נעקרו מבתיהם.
מאז תחילת הסכסוך היו יותר מעשרים הפסקות אש, שכל אחת מהן נועדה להישאר בתוקף ללא הגבלת זמן, אך אף אחת מהן לא הרגיעה את האלימות.
הניסיון המוצלח ביותר להפסיק את הלחימה היה בשנת 2016, אז הפסקת האש נמשכה שישה שבועות ברציפות.
הפסקת האש האחרונה נכנסה לתוקפה ב-8 במרץ 2019, מה שהביא לירידה משמעותית של הלחימה בימים שלאחר מכן (לטענת שני הצדדים).
באפריל 2021 לאחר כשנתיים של שקט יחסי חלה הסלמה בקרבות.
בפברואר 2022, המלחמה הפכה לחלק ממלחמת אוקראינה–רוסיה, עם פלישת צבא רוסיה למחוז חרסון באוקראינה ותחילת מלחמה כוללת בשאר אוקראינה.
בעקבות עליית הכוחות הלאומניים בקייב, החלו בסוף פברואר 2014 הפגנות המוניות בערים דונצק ולוהנסק שבחבל דונבאס בדרום-מזרח אוקראינה.
ההפגנות קראו לשמירה על השפה, התרבות הרוסית והקשר עם רוסיה.
בעוד שההפגנות היו בתחילתן ביטוי אמיתי לחוסר שביעות רצון מהממשלה החדשה, רוסיה ניצלה את המצב ואת המומנטום של סיפוח קרים כדי לפתוח בקמפיין צבאי ומדיני מתואם כנגד אוקראינה אזרחים רוסים הובילו את תנועת הבדלנים בדונצק מאפריל ועד אוגוסט 2014, ונתמכו על ידי מתנדבים וציוד מרוסיה.
כאשר הקונפליקט הסלים במאי 2014, רוסיה הפעילה גישה "היברידית", המשלבת דיסאינפורמציה, לוחמים לא סדירים, חיילים רוסים סדירים ותמיכה צבאית רגילה כדי לערער את יציבות דונבאס.
ב-2014, הכוחות המזוינים של אוקראינה היו במצב ירוד ביותר, וכמעט לא הייתה להם הכשרה להתמודד עם מלחמה מתמשכת במזרח.
הם ספגו ביקורת רבה על הציוד הגרוע וההנהגה הבלתי מיומנת שלה, וכוחות משרד הפנים כמו המשמר הלאומי וגדודי ההגנה הטריטוריאלית לקחת על עצמם את נטל הלחימה בחודשים הראשונים של המלחמה.
הכוחות סבלו אבידות רבות מידי הבדלנים הפרו־רוסיים, שזכו לתגבורת של חיילי קומנדו רוסים שפעלו בחשאי.
באפריל 2014 אוקראינה הגיבה לאירועים במבצע צבאי "אנטי טרוריסטי", והעבירה כוחות צבא גדולים למחוזות המורדים.
ב-17 ביולי הופלה טיסה 17 של מלזיה איירליינס ליד העיר דונצק.
צוות החקירה הבינלאומי קבע כי המטוס הופל על ידי הבדלני "רפובליקת דונצק".
על המטוס היו כ-298 איש אשר נהרגו.
עוד נקבע כי באותה עת רוסית הייתה בשליטה מלאה על כוחות הבדלנים, תיאמה את הפעולות הצבאיות שלהם מימנה וסיפקה נשק לחמושים ואף ביצעה פעולות צבאיות בעצמה.
במהלך אוגוסט 2014 חל מפנה בקרבות והבדלנים הצליחו לכתר אלפי חיילים אוקראינים במספר אזורים, הבולט בהם הוא כיתור אילובייסק בו נהרגו ונשבו אלפי חיילים אוקראינים.
בין 22 ל-25 באוגוסט 2014 דווח כי רוסיה העבירה ארטילריה וכוח אדם לשטח אוקראינה, ללא אישור, במה שכינתה "שיירה הומניטרית".
העברות סחורה אלה התרחשו הן באזורים שהיו בשליטת כוחות פרו-רוסיים והן באזורים שלא היו בשליטתם, כמו החלק הדרום-מזרחי של מחוז דונייצק, ליד נובוזובסק.
אירועים אלה הגיעו בעקבות ההפגזות המדווחות על עמדות צבא אוקראינה מהצד הרוסי בגבול במהלך החודש שקדם לכך (יולי 2014).
ראש שירות הביטחון האוקראיני, ולנטין נליאוויצ'נקו, אפיין את אירועי 22 באוגוסט כ"פלישה ישירה" לאוקראינה ואילו פקידים מערביים תאירו זאת כ"פלישה שקטה".
עמדתה הרשמית של רוסיה בנוגע לנוכחות הכוחות הרוסים בדונבאס הייתה מעורפלת.