tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוברט ויליאם סטראוב היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מאורגון, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של אורגון, כגזבר המדינתי של אורגון, וכמושל אורגון ה-31 בשנים 1975–1979. הוא נולד בסן פרנסיסקו והתיישב ביוג'ין, אורגון, שם הוא נכנס לפוליטיקה.
כמו יריבו במשך השנים בהתמודדות על משרת המושל, טום מק'קול, הוא נודע כאיש איכות הסביבה.
רוברט סטראוב נולד בסן פרנסיסקו לתומאס ג' ומרי טאלי סטראוב, שהיו תומכים אדוקים של המפלגה הרפובליקנית.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שירת בכוחות האפסנאות של צבא ארצות הברית.
ב-1943 הוא סיים לימודי תואר בוגר אוניברסיטה בדארטמות' קולג', וב-1947 הוא סיים שם לימודי תואר מוסמך אוניברסיטה במנהל עסקים.
ב-1943 נשא סטראוב לאישה את פט סטראוב לבית סטרוד, ולשניים נולדו שלושה בנים ושלוש בנות.
ב-1946 עבר סטראוב עם משפחתו לספרינגפילד, אורגון לרגל תחילת העסקתו בחברת הייעור ויירהאוזר.
בחברה זו הוא עבד עם חברו לשעבר לספסל הלימודיו, שהיה לימים יושב ראש בית הנבחרים של אורגון, ריצ'רד איימן.
סטראוב גם הקים חברת בנייה, והיה לאדם אמיד בזכות עצמו כאשר השקיע בשוק המניות, במקרקעין ובענף הסחר בעץ.
סטראוב עבד בחברת הבנייה שלו עד לתחילת הקריירה הפוליטית שלו, שהחלה בבחירתו למועצת הנציבים של מחוז ליין ב-1954. בתפקיד זה הוא שימש בשנים 1955–1959. לאחר מכן ועד 1963 הוא ייצג את מחוז ליין בסנאט של אורגון.
במהלך תקופת כהונתו בסנאט הוא קנה לעצמו מוניטין כמי שקידם את ניהול ושימור משאבי הטבע.
הוא היה אחד מאישי הציבור הראשונים במדינה שהביעו את דאגתם בנוגע לזיהום האוויר וזיהום המים.
ב-1964 נבחר סטראוב לתקופת כהונה של ארבע שנים כגזבר המדינה של אורגון.
שנתיים לאחר מכן הוא התמודד ללא הצלחה מול טום מק'קול בבחירות על משרת מושל אורגון.
כגזבר המדינתי, פעל סטראוב ליצור קופת השקעות משותפת של הממשל המקומי ואת המערכת הציבורית של אורגון לפרישת העובדים.
הא גם התנגד לסלילתו של כביש 101 הארצי שתוכנן לאזור שמדרום לעיר טילאמוק והיה אמור לחצות את נהר נסטוקה, ואת שטח החול של כף קיונדה שלאורך חופי האוקיינוס השקט.
הוא סייע להוביל את ההתנגדות לתוכנית זו ובסופו של דבר עלה בידו להעביר את סלילת הכביש לחלקים פנימיים יותר של היבשה.
סטראוב כיהן כגזבר המדינתי שתי תקופות כהונה בשנים 1965–1973. ב-1970 הוא ניסה להתמודד שוב מול מ'קול בבחירות למשרת המושל, אך שוב נוצח.
על פי חוקת אורגון, היה סטראוב מנוע מלהתמודד ב-1974 על תקופת כהונה שלישית כגזבר המדינתי.
באותה שנה עלה בידו לנצח בבחירות למשרת מושל אורגון, לאחר שניצח את הסנאטור המדינתי ויקטור אטיה.
ניצחונו זה היה בהפרש הקולות הגדול ביותר באורגון מאז 1950. תקופת כהונתו של סטראוב כמושל המדינה עמדה בסימן של חיזוק חוקי השימוש באנרגיה ובקרקעות.
הוא גם פעל להרחבת ההקלה בתשלום מס רכוש ולהפחתת התשלום על שירותים ציבוריים לאוכלוסייה המבוגרת.
הוא מינה יותר נשים, בני מיעוטים, ובעלי צרכים מיוחדים לעמוד בראש הסוכנויות המדינתיות, בהשוואה לכל קודמיו בתפקיד.
בין הישגיו הנוספים נכללו הפחתת שיעור האבטלה מ-12 אחוזים ל-5 אחוזים וסיום תהליכי העבודה על הכביש המהיר מאונט הוד.
בבחירות לתקופת כהונה שנייה ב-1978 נוצח סטראוב על ידי אטיה.
לאחר סיום כהונתו כמושל, החזיק סטראוב בבעלותו חוות בסיילם, ספרינגפילד, קרטין וויליאמינה, וניהל אותן.
בנוסף, הוא גם הפעיל חווה במחוז וילר.
ב-1986 הוא שקל להתמודד נגד הרפובליקני בוב פאקווד על מושבו של זה האחרון בסנאט של ארצות הברית, אך ויתר על כך בסופו של דבר.
ב-1987 נקרא על שמו הפארק המדינתי של שטח החולות של נסטוקה שליד פסיפיק סיטי, וב-2001 נקרא על שמו חדר ישיבות במשרדי הממשל המקומי במחוז ליין.
ב-1999 פורסם שהוא לקה במחלת אלצהיימר.
רוברט סטראוב נפטר ב-7 בנובמבר 2002, בגיל 82, כתוצאה מסיבוכים של מחלתו.
רוברט איבן סמיילי היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאיידהו, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כתובע הכללי ה-19 של איידהו בשנים 1947–1955, ולאחר מכן ועד 1967 כמושל איידהו ה-24. הוא היה הראשון מבין מושלי איידהו שנולד במאה ה-20.
רוברט סמיילי נולד במרקוס, איווה.
ב-1932 הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון בקרסקו.
כאשר הוצע לו להתגורר אצל דודו, הוא עבר לאיידהו כדי ללמוד בקולג' איידהו בקולדוול.
במהלך שנות לימודיו הוא השתתף בדיבייט, היה בצוות הכתיבה של ספר השנה, השתתף בנבחרת הפוטבול, בארגון הסטודנטים, ובעונות הקיץ הוא נסע לאיווה בטרמפים.
ב-1938, לאחר סיום לימודיו בבית הספר למשפטים, עבר סמיילי לוושינגטון די.
סי., שם הוא היה במקביל פקיד במשרד עורכי הדין קובינגטון ברלינג, שירת במשטרת הקפיטול של ארצות הברית, ולמד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון עד לסיום לימודיו ב-1942.
לאחר סיום לימודיו התגייס סמיילי למשמר החופים של ארצות הברית כעורך דין, ובמהלך מלחמת העולם השנייה הוא הוצב בפילדלפיה ובפיליפינים.
ב-1946 הוא שב לעיסוק בעריכת דין במגזר הפרטי.
ב-1943 נשא סמיילי לאישה את לוסיל אירווין, ולשניים נולדו שני בנים.
בינואר 1947 התמנה סמיילי לסגן התובע הכללי של איידהו, תחת התובע הכללי שנבחר אז, רוברט איישלי.
בנובמבר אותה שנה נפטר איישלי בגיל 39 באופן פתאומי כתוצאה מהתקף לב.
סמיילי, שהיה אז בן 33, מונה על ידי המושל צ'ארלס ארמינגטון רובינס למלא את מקומו, וב-1950 הוא נבחר לתקופת כהונה מלאה של ארבע שנים.
ב-1954 התמודד סמיילי בבחירות למשרת מושל איידהו.
באותה עת כהונת המושל נמשכה ארבע שנים, אך עם הגבלת כהונה של תקופת כהונה אחת.
המושל המכהן היה אז הרפובליקני לאונרד ג'ורדן.
החל מהבחירות של 1946 האריכה איידהו את משך תקופת כהונת המושל משנתיים לארבע שנים, אך בה בשעה הונהג שינוי שעל פיו לא התאפשרה בחירת מושל לשתי תקופות כהונה רצופות.
סמיילי, שהיה אז בן 40, הוביל ב-1955 חקיקה שעל פיה תוקנה חוקת המדינה שוב כך שהתאפשר למושלים להיבחר לכהונות רצופות, ובסופו של דבר היא אושרה במשאל עם שנערך בבחירות הכלליות של 1956. ב-1958 נבחר סמיילי לתקופת כהונתו השנייה, וב-1962 לשלישית.
במהלך תקופת כהונתו של סמיילי כמושל, הוקמה מערכת הפארקים המדינתיים של איידהו, והונהג מס קנייה.
בפברואר 1955, בעקבות כתבה ב-BBC, העביר סמיילי חקיקה מהירה כדי לשים קץ לחריגה על פיה הייתה איידהו המדינה היחידה מבין 48 מדינות ארצות הברית שלא ציינה את יום הולדתו של וושינגטון כחג רשמי.
בעת כהונתו כמושל, שימש סמיילי כיושב ראש אגודת המושלים המערביים בשנים 1959–1961 וכן כיושב ראש אגודת המושלים הרפובליקנים.
הוא היה נציג לוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית ב-1960. בשנים 1956, 1957, 1959, 1960 ו-1963 הוא היה חבר בוועדה המנהלת של ועידת המושלים הלאומית.
ב-1966 התמודד סמיילי בבחירות לתקופת כהונה רביעית, אך נוצח בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית על ידי יורשו בתפקיד דון סמואלסון, שאותו הוא עודד להתמודד בבחירות לסנאט של איידהו שש שנים קודם לכן.
סמיילי ייחס את תמיכתו בהנהגת מס הקנייה בשיעור של 3 אחוזים ב-1965 כגורם המרכזי לתבוסתו.
לאחר 12 שנות כהונה כמושל, בגיל 52, שב סמיילי ב-1967 לעיסוקו בעריכת דין במגזר הפרטי.
הוא שימש כחבר חבר הנאמנים, כיושב ראש חבר הנאמנים וכנשיא בפועל של קולג' איידהו.
ב-1972 הוא היה מועמד לסנאט של ארצות הברית, אך בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית הוא הגיע למקום הרביעי.
רוברט סמיילי נפטר ב-17 בינואר 2004 בבויסי בגיל 89. רעייתו לוסיל נפטרה פחות משישה חודשים אחריו.
הם נטמנו בבית הקברות פיוניר שבבויסי.
רוברט ממפורד סמוק היה חוקר ופרופסור באוניברסיטת קורנל, בארצות הברית.
ידוע בעקבות מחקריו במשך שני עשורים בתחום האוויר המבוקר, שהובילו לשימוש באוויר מבוקר בארצות הברית בשנות ה-50 של המאה ה-20 ובהמשך ברחבי העולם.
השיטה שפיתח אפשרה להאריך חיי מדף של פירות, בעיקר של תפוחים לאורך כל השנה.
נולד בשנת 1908 באירי, פנסילבניה, ארצות הברית לאביו גרנט היברד סמוק, רופא שיניים ואמו פרנסיס גיבסון סמוק.
החמישי מבין שישה אחים ואחיות.
גדל בחווה ורצה להיות חקלאי.
למד חקלאות בקולג' והמשיך ללמוד לדוקטורט באוניברסיטת המדינה של אוהיו.
לאחר מכן תקופה קצרה בה לימד באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס, קיבל תפקיד הוראה באוניברסיטת קורנל שבה ניהל קריירה של למעלה מחמישים שנה כחוקר בתחום הפומולוגיה (חקירת פירות נשירים).
היה נשוי למרתה סמוק ואב לשלושה ילדים.
הוא נפטר ב-1986 באית'קה, ניו יורק שם נקבר.
פרופסור סמוק השפיע רבות על כל גידול, אחסון וצריכת תפוחי העץ בכל רחבי ארצות הברית ובעולם.
מחקריו הראשונים היו בהקשר של מריחת שעווה על תפוחים והשפעותיה.
החל מסוף שנות ה-30 ועד סוף שנות ה-50 חקר סמוק את תחום האוויר המבוקר במסגרת עבודתו באוניברסיטת קורנל.
סמוק חקר טכניקות לשימוש בפירות לאחר הקטיף, בעיקר תפוחים, אפרסקים, ושזיפים.
במחקריו הוא ניסה למצוא דרך להאריך את חיי המדף של הפירות הללו.
הוא ביקר באוניברסיטת קיימברידג' אצל החוקרים פרנקלין קיד וסיריל וסט בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 על מנת לבחון את מחקריהם בתחום האוויר המבוקר.
לאחר ביקורו הוא חזר לניו יורק והתחיל לעסוק במחקר מעמיק בתחום.
הוא הביא את מה שלמד בחזרה לניו יורק ואימץ את טכנולוגיית האוויר המבוקר עבור סוגי תפוחים מקומיים בארצות הברית, בעיקר תפוח מסוג מקינטוש.
המעבדה של סמוק שכנה בתוך מרתף רטוב של אסם ישן ליד האוניברסיטה בה הוא ביצע ניסויים בהם שם תפוחים מסוגים שונים בחדרים בעלי טמפרטורות שונות ושילובים שונים של חמצן ופחמן דו-חמצני על מנת לבחון את השפעתם על הפירות.
כתוצאה ממחקריו של סמוק, חדרי אוויר מבוקר ראשונים הוקמו בניו יורק בשנות ה-1950 ומיד לאחר מכן צריכת התפוחים התארכה מהקיץ אז קוטפים את התפוחים ועד האביב שלאחר מכן בכל רחבי ארצות הברית.
השיטה של אוויר מבוקר הגיעה לארצות הברית וקנדה בשנות ה-50 של המאה ה-20 והשתמשו בה בעיקר לאחסון תפוחי עץ.
באמצע שנות ה-50 החלו להשתמש במשאיות על מנת לאסוף פירות וירקות דבר שאיפשר לגדל ולאסוף כמויות גדולות בהרבה של סחורה.
דבר זה גרר את הצורך לשימור הסחורה ואז החלו להשתמש ברחבי ארצות הברית בחדרי אחסון גדולים עם אוויר מבוקר.
שיטת האוויר המבוקר בשלב הזה התפתחה לכל העולם.
סמוק פיתח המלצות עבור הטמפרטורה, רמות החמצן ורמות הפחמן הדו-חמצני אשר שימשו את כל מגדלי התפוחים בארצות הברית.
ההמלצות שנקבעו עוד בשנות ה-50 משמשות במשך שנים רבות מגדלי תפוחים בארצות הברית ובכל העולם.
בנוסף לפיתוח ההמלצות הללו הוא עבד באופן ישיר עם מגדלי פירות על מנת לקבוע המלצות לגבי המבנה עצמו של חדרי האוויר המבוקר, האיטום של המבנה, מכשירי מדידה לכמות החמצן והפחמן הדו-חמצני בחדרים ועוד.
ניתן לייחס את הגידול בשימוש המסחרי באוויר מבוקר בניו יורק ובניו אינגלנד שהיווה את הבסיס לגידול בשאר ארצות הברית ישירות למחקריו של לרוברט סמוק.
מניעת ריקבון בתפוחי עץ שנקטפו
תפוחי עץ באחסון נוטים להפוך לחומים.
עד היום לא ברור מה מקור הבעיה אך ידוע שהיא נגרמת מאחסון בעייתי ולא נכון.
התופעה הזו גרמה להפסדים של מיליוני דולרים כל שנה למגדלי התפוחים בעולם עד שסמוק גילה שדיפנילמין ואתוקסקין שמשתמשים בהם מיד לאחר הקטיף מונעים את הבעיה.
הוא חקר במשך מספר שנים את השילובים בין שני החומרים עד שגילה את השילוב האידיאלי ביניהם שנתן פתרון מעשי לבעיות האחסון.
הוא היה פעיל במחלקת החקלאות בארצות הברית על מנת לאשר את השימוש בחומרים הללו מול ה-FDA.
הוא שיתף פעולה עם כימאים מסחריים על מנת לפתח פורמולה מתאימה.
בנוסף הוא עבד על פיתוח ציוד המשמש את החקלאים על מנת לשים את החומרים הללו בצורה הכי מתאימה על התפוחים מיד עם הקטיף.
מחקרים מאוחרים יותר של סמוק התעסקו במינרלים ואיך משפיעים על איכות התפוחים.
המעבדה לחקר הקירור בקרית שמונה
פרופסור סמוק היה מעורב, בשנת 1960, בהקמת המעבדה לחקר הקירור בקריית שמונה, ישראל.
המעבדה הוקמה על ידי אריה זיו שלמד אצל סמוק באוניברסיטת קורנל את יסודות השיטה.
סמוק שהה כמה חודשים בישראל לצורך הקמת המעבדה וליווה אותה במשך שנים רבות.
המעבדה השפיעה רבות על גידולים ואחסון פירות שונים ברמת הגולן ובגליל העליון.
רוברט סמירקה היה צייר ומאייר אנגלי, התמחה בציורים קטנים המציגים נושאים הלקוחים מהספרות.
הוא היה חבר באקדמיה המלכותית.
סמירקה נולד בויגטון ליד קרלייל, בנו של אמן נודד.
כשהיה בן שתים עשרה למד אצל צייר בלונדון, ובגיל עשרים החל ללמוד בבית הספר של האקדמיה המלכותית.
ב-1775 הפך לחבר באגודת האמנים המשולבת, איתה הציג גם ב-1777 וב-1778. ב-1786 הציג את "הנרקיס, הגברת והסברינה" באקדמיה המלכותית.
אחריהם באו יצירות רבות, לרוב קטנות בגודלן, הממחישות את המשוררים האנגלים, במיוחד את ג'יימס תומסון.
בשנת 1791 נבחר סמירקה לחבר נלווה של האקדמיה המלכותית, שבה הציג את "האלמנה".
הוא הפך לחבר מן המניין ב-1793, כאשר צייר את עבודתו "דון קישוט וסנצ'ו".
תרומתו האחרונה לאקדמיה הייתה ב-1813, אך הוא המשיך להציג מדי פעם במקומות אחרים עד 1834.
ב-1804 הוא היה מועמד לרשת את ג'וזף וילטון כראש האקדמיה המלכותית, אך ג'ורג' השלישי סירב לאשר את המינוי בשל דעותיו הפוליטיות המהפכניות, והמינוי עבר במקום זאת להנרי פוסלי.
בשנת 1815 המוסד הבריטי הרגיז אמנים בריטים רבים על ידי ההקדמה לקטלוג של תערוכת המאסטרים הישנים, מה שרימז בצורה חזקה למדי שלאמנים הבריטים, יש הרבה מה ללמוד מהישנים.
כנראה, סמירקה בשנים 1815–1816 חיבר סדרה של סאטירות, אשר הצביעו על החסות הגדולה של האמנות הבריטית.
מבין בניו, ריצ'רד סמירקה (1778–1815), היה אמן עתיקות בולט.
רוברט וסידני הפכו שניהם לאדריכלים בולטים ונבחרו שניהם חברים באקדמיה המלכותית.
בנו הרביעי, אדוארד, היה עורך דין.
סמירקה מת בלונדון, ב-5 בינואר 1845, בגיל 92, ונקבר בבית הקברות קנסל גרין.
תמונותיו של סמירקה היו בדרך כלל בגודל קטן וצבועות במונוכרום, וכך הותאמו לחריטה.
הוא עיצב איורים לתנ"ך, ליצירות של שייקספיר (1783), לילות ערב (1811), הרפתקאות הגיבן (1814), דון קיחוטה.
כמו כן אייר יצירות של משוררים וסופרים בריטים שונים.
סמירקה גם צייר כמה תמונות עבור גלריית שייקספיר של ג'ון בוידל ועבור תולדות אנגליה של בוייר.
יצירות אלו כללו את קתרין ופטרוצ'יו, ג'ולייט והאחות, הנסיך הנרי ופלסטף ושבעת העידנים.
רוברט ארתור סטרן היה פילוסוף יהודי-בריטי, פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת שפילד.
הוא ידוע בעבודתו בנושא ההיסטוריה של הפילוסופיה, ובמיוחד כחוקרם של גאורג וילהלם פרידריך הגל ועמנואל קאנט.
המחקר האחרון שלו התמקד באתיקה של הפילוסוף הדני נוד איילר לגסטרופ .
סטרן גדל בקהילה היהודית בנוריץ' אנגליה.
הוריו היו חברים פעילים בקהילה, והוא חונך ללכת לבית הכנסת באופן קבוע, וחגג בר מצווה בגיל 13, אך בהדרגה הפך לאתאיסט.
בקיץ 1980, לפני שהחל את לימודיו האקדמיים, הוא התנדב במשך מספר שבועות בקיבוץ ליד אשקלון.
סטרן סיים את לימודיו ב-St John's College של אוניברסיטת קיימברידג', ולאחר מכן הפך שם לעמית מחקר.
הוא פרופסור באוניברסיטת שפילד משנת 2000, והיה ראש המחלקה לפילוסופיה בין השנים 2004–2008.
היה בוועדת המערכת של כתב העת האירופי לפילוסופיה , והיה נשיא האגודה הבריטית לפילוסופיה .
ב-2019 הוא נבחר לעמית באקדמיה הבריטית .
רוֹבֶרְט ג'וֹן סְטְרָאט, ברון רֵיילִי הרביעי היה אציל ופיזיקאי בריטי.
הוא גילה "חנקן פעיל" והיה הראשון שהבחין בזוהר שמי הלילה.
סטראט נולד ב, בית המשפחה ליד , באסקס, בנם הבכור של ג'ון ויליאם סטראט, ברון ריילי השלישי ואשתו אוולין ג'ורג'יאנה מרי (לבית בלפור).
לפיכך הוא היה אחיין של ארתור ג'יימס בלפור ושל .
הוא התחנך באיטון קולג' ובטריניטי קולג' (קיימברידג'), שם החל בלימודי מתמטיקה, אך החליף לאחר שני סמסטרים למדעי הטבע.
הוא הפך לתלמיד מחקר בפיזיקה במעבדת קוונדיש תחת ג'וזף ג'ון תומסון, שאת הביוגרפיה שלו כתב לאחר מכן.
עבודתו בתקופה זו הייתה על פריקת חשמל דרך גזים, כולל עבודה מוקדמת על קרני רנטגן ואלקטרונים.
הוא כתב את אחד הספרים הראשונים על רדיואקטיביות, "קרני בקרל ותכונות הרדיום" (E.
מלגה על שם קואטס טרוטר הוענקה לו ב-1898 והוא הפך עמית של טריניטי קולג' בשנים 1906–1900. הוא קיבל תואר שני ב-1901.
סטראט נבחר לעמית של החברה המלכותית במאי 1905.
עבודתו הידועה ביותר של ריילי בתקופה 1904–1910 הייתה הערכת גילם של מינרלים וסלעים על ידי מדידת תכולת הרדיום וההליום שלהם.
בשנת 1908 מונה לפרופסור לפיזיקה באימפריאל קולג', לונדון שם הוא עקב אחר עבודתו של אביו על פיזור אור, המכונה כיום פיזור ריילי, וכתוצאה מכך כמה מאמרים שפורסמו ב-Proceedings of the Royal Society.
הוא פרסם ביוגרפיה של אביו, ברון ריילי השלישי, עם הכותרת "חייו של ג'ון ויליאם סטראט, ברון ריילי השלישי".
תצלומים של רוברט ג'ון סטראט כשהיה צעיר ניתן למצוא בספר זה.
עבודתם של האב והבן על פיזור האור נדונה על ידי יאנג בשנת 1982.
בשנת 1910 גילה רוברט סטראט שפריקה חשמלית בגז חנקן יצרה "חנקן פעיל", אלוטרופי הנחשב ל.
"הענן המסתובב של אור צהוב מבריק" שהופק על ידי המכשיר שלו הגיב עם כספית כדי לייצר ניטריד הכספית נפיץ.
בשנת 1916, בעבודה עם עמיתו , היה סטראט הראשון שהוכיח את קיומו של אוזון באטמוספירה על ידי בחינת הספקטרום על-סגול של השמש השוקעת.
סטראט הוכיח שהאוזון נמצא בעיקר באטמוספירה העליונה, במה שמכונה כיום שכבת האוזון.
לאחר מות אביו ב-1919, פרש סטראט מהקתדרה שלו באימפריאל קולג' אך המשיך לערוך ניסויים בבית במעבדה הפרטית שאביו הקים.
עבודתו המוקדמת יותר על פריקת גזים וקרינה, הובילה לעבודה נוספת על בהירות שמי הלילה.
הוא היה הראשון שהבדיל בין שני סוגי אור משמי הלילה, זוהר הקוטב או "אורות הצפון", לבין זוהר האוויר שמונע מהשמיים להיות חשוכים לחלוטין בכל מקום על פני כדור הארץ.
בשנת 1929 הוא היה הראשון למדוד את עוצמת האור משמי הלילה.
עבודה זו הובילה לכינויו לאחר המוות "the Airglow Rayleigh" ("ריילי של זוהר הלילה").
החשיבות של הנתונים שלו שלא פורסמו הייתה כזו שמעבדות המחקר של חיל האוויר האמריקאי של קיימברידג' רכשו אותם ב-1963, כמעט במקרה, במקביל לרבות ממחברות הניסוי של אביו.
הם שוכנים כעת בספריית מקדרמוט של אקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית בקולורדו ספרינגס שבקולורדו.
ה, יחידת מידה של שטף פוטונים המשמשת למדידת זוהר לילי, נקראת על שמו.
גיליון מיוחד של Applied Optics שפורסם ב-1964 מוקדש לברונים ריילי השלישי והרביעי.
סטראט ירש את תוארו עם מות אביו ב-1919, והפך לברון ריילי הרביעי.
הוא התחתן פעמיים: ראשית ב-5 ביולי 1905 ליידי מרי הילדה קלמנטס, בתו של רוברט קלמנטס, הרוזן הרביעי מלייטרים (היא מתה ב-1919), ושנית, ב-1920, קתלין אליס, בתו של ג'ון קופין-סטרייקר מנורת'מברלנד.
היו לו חמישה ילדים (כולל אחד שמת בילדותו) מאשתו הראשונה, כולל יורשו ג'ון ארתור סטראט, ברון ריילי החמישי; נולד לו ילד שישי מאשתו השנייה.
ג'ון ארתור סטראט, ברון ריילי החמישי (1908–1988); נשוי לאורסולה ברוקלבנק, ללא ילדים
צ'ארלס ריצ'רד סטראט (1910–1981); היה נשוי לג'יין אליזבת' דוידסון.
בנם היחיד ג'ון ג'רלד סטראט הוא הברון השישי (והנוכחי).
דפנה סטראט (1911–2003); המירה את דתה לקתוליות לאחר שהתחתנה עם ג'ון ליון-דלברג-אקטון, ברון אקטון השלישי, ולהם 11 ילדים כולל ברון אקטון הרביעי
הדלי ויקרס סטראט (1915–2012); שירת במלחמת העולם השנייה עם המשמר הסקוטי
רוברט סטראט מת ב, שבאסקס ב-1947.
רוברט סקוט היה פילולוג אקדמי בריטי וכומר של הכנסייה האנגליקנית.
הוא ידוע בעיקר בזכות הכתיבה המשותפת של הלקסיקון היווני-אנגלי, המכונה בדרך כלל לידל וסקוט, שעדיין נמצא בשימוש היום.
סקוט היה גם פרופסור ליוונית באוניברסיטת אוקספורד במשך למעלה משלושים שנה לפני מותו ב-2 בדצמבר 1887.
סקוט נולד ב-26 בינואר 1811 בבונדלי, דבון, אנגליה.
הוא התחנך בבית הספר סנט ביס בקאמבריה, ובבית הספר שרוסברי בשרופשייר.
הוא למד קלאסיקות בכרייסט צ'רץ', אוקספורד, וסיים תואר ראשון באמנויות (BA) ב-1833.
סקוט הוסמך ב-1835 והחזיק בקולג' של דולו, קורנוול, בין השנים 1845 ל-1850. הוא היה ראש קתדרלת אקסטר מ-1845 עד 1866 והרקטור של דרום לופנהאם, רוטלנד, מ-1850 עד 1854 כשנבחר לתפקיד מאסטר בייליול קולג' באוקספורד.
הוא שימש כפרופסור של דיקן אירלנד לפרשנות של כתבי הקודש באוקספורד בין השנים 1861 ל-1870 וכדיקן של רוצ'סטר מ-1870 ועד מותו ב-1887.
סקוט ידוע בעיקר בתור העורך המשותף (עם עמיתו הנרי ג'ורג' לידל) של לקסיקון יווני-אנגלי, המילון הסטנדרטי של השפה היוונית הקלאסית.
לפי מהדורת 1925 של הלקסיקון, הפרויקט הוצע במקור לסקוט על ידי מוכר הספרים והמו"ל הלונדוני דייוויד אלפונסו טלבויס; הוא פורסם על ידי הוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 1872, סקוט נלקח עם שירו "Jabberwocky" של לואיס קרול שפורסם שנה קודם לכן, והוא כתב את התרגום הגרמני הראשון הידוע של היצירה.
הוא שיתף את קרול בחילופי מכתבים שבהם טען בצחוק שהגרסה הגרמנית שלו, שנקראת "Der Jammerwoch", היא המקור, כאשר קרול הוא התרגום.
רוברט סמיגל (נולד ב-7 בפברואר 1960) הוא שחקן, קומיקאי, סופר, במאי, מפיק ובובנאי אמריקאי.
סמיגל נולד בעיר ניו יורק למשפחה יהודית.
בצעירותו למד סמיגל בתחילה באוניברסיטת קורנל, ובהמשך למד קולנוע באוניברסיטת ניו יורק.
הוא סיים את לימודיו ב-1983 עם תואר במדעי המדינה.
לאחר לימודיו למד סמיגל אימפרוביזציה ב"Actors Workshop" בשיקגו, שהיה באותה העת המוסד היחיד בשיקגו ללימוד אימפרוביזציה.
בעת שהוא גר בשיקגו סמיגל היה חבר בהרכב הקומי "All You Can Eat".
בשנת 1985 סמיגל החל לכתוב מערכונים לתוכנית המערכונים האמריקאית הפופולרית סאטרדיי נייט לייב.
אחת מהפינות הפופולריות בתוכנית לה הוא היה אחראי הייתה סדרת סרטוני האנימציה הקצרים "TV Funhouse" אשר הכילה פרודיות על תרבות הפופ האמריקנית.
לקראת סוף שנות ה-80 הפך סמיגל לכותב ראשי בתוכנית האירוח של קונאן או'בריאן.
במהלך תקופה זו הוא יצר והציג לראשונה בתוכנית זו את הדמות טריומף, כלב העלבונות הקומי אשר הפכה לאחת הדמויות האהובות והפופולריות ביותר בתוכנית, בזכות העלבונות אותם הטיח באנשים ובמרואיינים.
לאורך השנים סמיגל היה שותף גם לכתיבת התסריטים של סרטי קומדיה רבים בהם"זמר החתונות" ו"אל תתעסקו עם הזוהן".
בנוסף לכך הוא לקח חלק גם בכתיבת התסריטים לסרטי האנימציה "מפלצת של מלון" (2012) ו"מפלצת של מלון 2" (2015), וכמו גם דיבב חלק מהדמויות בסרטים הללו.
לאורך השנים היו לוג גם הופעות אורח בסרטים ובתוכניות טלוויזיה שונות, כולל "תרגיע" "רוק 30", "לואי", "ההמבורגרים של בוב" ו"רובוט צ'יקן".
בשנת 2015, סמיגל כיכב בסדרת הטלוויזיה "The Jack and Triumph Show" לצד ג'ק מקברייר.
לבני הזוג יש שלושה ילדים משותפים.
רוברט קשישטוף סקוברונסקי (בשוודית: Robert Krzysztof Skowronski; נולד ב-28 באפריל 1980) הוא מוזיקאי, כותב שירים ומפיק תקליטים שוודי יליד פולין.
הוא השתתף במלודיפסטיבלן 2025 כאחד מכותבי השיר המנצח "Bara bada bastu" בביצוע הלהקה הפינית-שוודית קאי.
רוברט סקוברונסקי למד באקדמיית אורדנג בלונדון, שם השלים את הכשרתו בתור מפיק מוזיקלי.
סקוברונסקי היה חבר בלהקת הפופ השוודית "נקס".
סקוברונסקי היה חלק ממלודיפסטיבלן 2007, בתור רקדן וזמר קולות רקע של הצמד אלין לאנטו וג'ימי יאנסון.
בשנת 2009, סקוברונסקי וחברי להקת נקס האחרים זכו בפרס להיט השנה הבינלאומי בטקס פרסי המוזיקה של אסקה בפולין ובפרס תגלית השנה ברומניה.
סקוברונסקי השתתף במלודיפסטיבלן 2025 כאחד מכותבי השיר המנצח "Bara bada bastu" בביצוע להקת קאי.
רוברט נלסון סטנפילד הבן היה פוליטיקאי רפובליקני אמריקאי וחוואי מאורגון, שכיהן בבית הנבחרים של אורגון (1912–1918), ובכלל זה כיושב הראש (1917–1918), ולאחר מכן נבחר לכהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם אורגון (1921–1927).
סטנפילד נולד ליד העיר אומטילה, במזרח אורגון, ב־9 ביולי 1877. הוא היה בנם הבכור של הארייט ת'נקספול טאונסנד ושל רוברט נ.
סטנפילד האב, בעל עסק להסעת נוסעים ומשלוחים.
הוא חי באומטילה עד שנת 1882, אז עברה משפחתו לפנדלטון, שם ניהל אביו עסק להובלת מטענים.
בשנת 1885 עברה המשפחה לחווה לשעבר של ביול אטווד על נהר באטר קריק, סמוך לאקו שבאורגון.
לאחר המעבר למד תחילה בבית הספר תומסון ולאחר מכן בבית הספר של באטר קריק, שנבנה על קרקע שתרם אביו לרשות המקומית.
בסתיו 1895 נרשם לבית הספר הציבורי של המדינה בעיר הסמוכה וסטון.
לימודיו נקטעו בעקבות מות אביו ב־15 באפריל 1896. בשנת 1897 עזב את לימודיו לאחר שנתיים בלבד, ונטל לידיו את ניהול חוות סטנפילד בבאטר קריק מידי אמו.
מן החווה המקורית פיתח יחד עם אחיו מערך חוות גדול לגידול בעלי חיים.
בנוסף, עסק בבנקאות בערים אקו ובייקר.
תחילה גידל בקר ובהמשך התמקד בעיקר בגידול צאן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוערך כי עדריו כללו כ־350,000 ראשי צאן – מה שהפך אותו לגדול מגדלי הצאן בעולם.
בשנת 1912 נבחר סטנפילד לבית הנבחרים של אורגון מטעם המפלגה הרפובליקנית, כנציג מחוז 22 שכלל את מחוזות מורו ואומטילה.
הוא המשיך לכהן בבית הנבחרים עד 1917, ובמושב של אותה שנה שימש כיושב ראש הבית.
בשנת 1918 התמודד מול צ'ארלס מקנרי על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לסנאט של ארצות הברית, אך הפסיד בפריימריז במאי.
ב־1920 נבחר סטנפילד לסנאט של ארצות הברית, וכיהן בו מ־4 במרץ 1921 ועד 3 במרץ 1927. במהלך כהונתו עמד בראש ועדת בחינת ענפי שירות המדינה (בקונגרס ה־68) וחבר בוועדת הקרקעות הציבוריות והסקרים (בקונגרס ה־69).
הוא היה הראשון להביא את דיוני הוועדה בנושא שימוש בקרקעות ציבוריות אל המדינות המערביות עצמן.
לדבריו, הישגו הגדול ביותר היה הקמת סכר אוויה ופרויקטי ההשקיה במחוז מלהור – מן המיזמים הראשונים להשבת קרקעות מדבריות לעיבוד.
סטנפילד היה ידוע באופיו הקשוח והישיר.
בתקופת "חוק היובש" נעצר בעקבות קטטת שיכורים בבר בעיר בייקר, אורגון.
כשניסה להיבחר מחדש, יריביו המרכזיים היו ארגון נשות הנוצריות למתינות (WCTU) והקו קלוקס קלאן, ובסופו של דבר בסיס תומכיו – בעיקר בוקרים מעריצים – לא הצליח להחזירו לסנאט.
בשנת 1926 התמודד שוב על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לסנאט, אך הפסיד בבחירות המקדימות לפרדריק סטיוור.
בהמשך ניסה להיבחר כמועמד עצמאי, אך הפסיד שוב לסטייוור.
בשנת 1928 ניסה להתמודד בבחירות המקדימות למועמדות לבית הנבחרים של ארצות הברית – וגם שם הובס.
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים שב לאורגון לעסקיו הקודמים.
סטנפילד נפטר בוויזר שבאיידהו, ב־13 באפריל 1945, בגיל 67. הוא נטמן בבית העלמין הילקרסט.
הותיר אחריו את אשתו, אינז היל, ובת אחת בשם ברברה.
רוברט ספאנו הוא מנצח ופסנתרן אמריקאי.
נכון לעכשיו הוא מכהן כמנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של פורט וורת', כמנהל המוזיקלי של פסטיבל ובית הספר למוזיקה אספן, כמנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית של רוד איילנד, וכמנהל מוזיקלי אמריטוס של התזמורת הסימפונית של אטלנטה.
ספאנו נולד בקונאווט, אוהיו, וגדל במשפחה מוזיקלית באלקרט שאינדיאנה.
אביו, טוני ספאנו, היה בונה חלילים ומתקן כלי נגינה, וגם ניגן בקלרינט.
ספאנו החל לעסוק במוזיקה בגיל צעיר, בלימודי נגינה בפסנתר, בחליל ובכינור.
עד גיל 14, ניצח על יצירה משלו עם התזמורת המקומית.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון אלקרט סנטרל, למד בקונסרבטוריון אוברלין, שם קיבל תואר בביצועי פסנתר, תוך שהוא ממשיך ללמוד גם כינור וקומפוזיציה, ולומד ניצוח אצל רוברט באוסטיאן.
לאחר אוברלין, למד במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, שם היו למנטורים שלו בין השאר מקס רודולף.
ב-1985 עזב ספאנו את קרטיס כדי לקבל את משרתו המקצועית הראשונה, מנהל פעילות התזמורת באוניברסיטת בולינג גרין סטייט.
בשנת 1989 חזר לאוברלין, הפעם כחבר סגל, והוביל את תוכנית תיאטרון האופרה.
מאז הוא שמר לפחות על קשר רשמי עם אוברלין.
ב־1990 מונה ספאנו למנצח משנה בתזמורת הסימפונית של בוסטון.
לאחר שעזב תפקיד זה ב־1993, המשיך להופיע באופן קבוע כאורח מנצח בתזמורת בוסטון, וכמורה במרכז המוזיקה טנגלווד בעונת הקיץ.
בטנגלווד הוא ניהל את תוכנית ההכשרה למנצחים בין השנים 1998–2002, והוביל את פסטיבל המוזיקה העכשווית ב-2003 וב-2004. ספאנו הופיע גם בתוכנית הלייט שואו של דייוויד לטרמן.
ב-1995 הוכרז על מינויו הראשון של ספאנו כמנהל מוזיקלי, בתזמורת הפילהרמונית של ברוקלין.
כהונתו החלה בסתיו 1996. בשנים הבאות, למרות מספר משברים פיננסיים, פיתחו ספאנו, התזמורת והמנהל הביצועי ג'וזף הורוביץ תוכניות שהיו מאורגנות סביב נושאים אינטלקטואליים, דרמטיים או היסטוריים, תוך שילוב מדי פעם של אלמנטים חזותיים.
ב-2002 הודיע ספאנו על כוונתו לסיים את תפקידו בברוקלין בסיום עונת 2003–2004, ולשמש לאחר מכן כיועץ וכמנצח אורח ראשי עד 2007.
בפברואר 2000 הודיעה התזמורת הסימפונית של אטלנטה על מינויו של ספאנו למנהל המוזיקלי הבא שלה, החל מ-2001. במהלך כהונתו נרשמה עלייה במכירות הכרטיסים ובתרומות.
ספאנו סיים את כהונתו כמנהל המוזיקלי של התזמורת בסיום עונת 2020–2021, וכיום הוא מחזיק בתואר מנהל מוזיקלי אמריטוס של התזמורת.
במהלך כהונתו באטלנטה, פיתח ספאנו קשרי עבודה עם מלחינים עכשוויים כגון אוסבלדו גוליחוב, ג'ניפר היגדון, כריסטופר תיאופנידיס, מייקל גנדולפי ואדם שוונברג, תחת הכינוי "בית הספר למלחינים של אטלנטה".
ספאנו והתזמורת הקליטו באופן קבוע עבור חברת טלרק, ולאחרונה גם עבור דויטשה גרמופון, כולל יצירות מה"בית ספר למלחינים של אטלנטה".
ספאנו זכה בפרס המנצחים של Seaver/National Endowment for the Arts בשנת 1994. כמו כן, הוא קיבל תארים כבודיים מאוניברסיטת בולינג גרין סטייט וממכון קרטיס למוזיקה, והקלטותיו זכו במספר פרסי גראמי.
בשנת 2008 הוענק לו פרס דיטסון לניצוח, ובאותה שנה מינה אותו המגזין Musical America למנצח השנה.
רוברט סטריינג' היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קרוליינה הצפונית בין השנים 1836–1840.
סטריינג' נולד ב-20 בספטמבר 1796 במנצ'סטר שבווירג'יניה.
הוא למד באקדמיית ניו אוקספורד ובקולג' וושינגטון (כיום אוניברסיטת וושינגטון ולי) בלסינגטון, וירג'יניה.
בשנת 1815 השלים את לימודיו בקולג' המפדן-סידני שבדרום מרכז וירג'יניה, ולאחר מכן עסק בעריכת דין בפאייטוויל שבקרוליינה הצפונית.
הוא נבחר לבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית (1823–1821 ו־1826), וכיהן כשופט בבית המשפט העליון של קרוליינה הצפונית בין השנים 1827–1836.
סטריינג' נבחר כתומך של אנדרו ג'קסון (ובהמשך כחבר המפלגה הדמוקרטית) לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את מקומו של וילי מנגום שהתפטר.
הוא כיהן שם בין 5 בדצמבר 1836 ל־16 בנובמבר 1840, אז התפטר ושב לעסוק בעריכת דין בפאייטוויל, שם נפטר ב־19 בפברואר 1854. הוא נקבר בחלקת הקבורה המשפחתית במורטל היל, ליד פייטוויל.
סטריינג' היה חבר פעיל ונלהב בארגון הבונים החופשיים, ואף כיהן כ"גראנד מאסטר" של הלשכה הגדולה של קרוליינה הצפונית בין 1812–1814.
בתפקיד זה שימש כמלווה הרשמי של המרקיז דה לה פאייט בעת ביקורו בפאייטוויל ב־5 במרץ 1825.
על פי מפקד האוכלוסין של 1820 בפאייטוויל, החזיק רוברט סטריינג' בעבדות ארבעה אנשים שחורים.
מספר אנשים למדו משפטים תחת הדרכתו, ובהם אחיינו ג'יימס סטריינג' פרנץ'.
סטריינג' היה גם מחבר הספר "Eoneguski, or the Cherokee Chief", שנחשב לרומן הראשון מקרוליינה הצפונית.
ביתו, "בית הכפר של רוברט סטריינג'", נכלל במרשם הלאומי של אתרי מורשת היסטורית בשנת 1983.
רוברט וולטר "בוב" סקוט היה פוליטיקאי אמריקאי מקרוליינה הצפונית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כסגן מושל קרוליינה הצפונית ה-25 בשנים 1965–1969, ולאחר מכן ועד 1973 כמושל קרוליינה הצפונית ה-67.
רוברט סקוט נולד בקהילה הכפרית האו ריבר, שבמחוז אלמאנס שבקרוליינה הצפונית, כבנם של ויליאם קר סקוט, ושל מרי אליזבת (לבית וייט) סקוט , וגדל בחווה המשפחתית לייצור חלב.
אביו היה פוליטיקאי בולט, וכיהן כנציב החקלאות של קרוליינה הצפונית, כמושל קרוליינה הצפונית וכסנאטור מטעמה.
לאחר תום לימודיו בבית הספר התיכון, למד בוב סקוט באוניברסיטת דיוק ובקולג' המדינתי של קרוליינה הצפונית (כיום אוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית), שם הוא סיים את לימודיו ב-1952. ב-1951 הוא נשא לאישה את ג'סי ריי אוסבורן, ולשניים נולדו חמישה ילדים.
בתם, מג סקוט פיפס , הייתה לנציבת החקלאות של קרוליינה הצפונית.
בשנים 1953–1955 שירת סקוט בגיסות הריגול הנגדי של צבא ארצות הברית.
ב-1959 נבחרו סקוט ורעייתו על ידי המסדר הלאומי של מגדלי בעלי החיים כאחד מחמשת "זוגות מגדלי בעלי החיים הצעירים" הטובים ביותר בארצות הברית.
בספטמבר 1963 החליט האגף הפרוגרסיבי של המפלגה הדמוקרטית בקרוליינה הצפונית, בהובלת המושל טרי סנפורד וברט בנט, לתמוך במועמדותו של ל.
ריצ'רדסון פרייר בבחירות הבאות למשרת מושל קרוליינה הצפונית.
ההחלטה הפתיעה את סקוט והכעיסה רבים מתומכיו, שסברו שפרייר יהיה בלתי פופולרי במזרח קרוליינה הצפונית.
בחודש הבא התפטר סקוט מתפקידו כראש אגודת החקלאים המדינתית והחל לנסוע ברחבי המדינה כדי לבדוק את סיכויו לנצח בבחירות למשרת המושל.
לאחר שהגיע למסקנה שסיכויו נמוכים, הוא כינס בינואר 1964 מסיבת עיתונאים, בה הוא הכריז שהוא לא יתמודד על משרת המושל, אך לא יפסול התמודדות על משרה אחרת.
לאחר דיונים שערך עם יועציו, הוא החליט שהוא לא יתמודד על תפקידו נציב החקלאות כמו אביו, שכן הוא ראה בתפקיד זה כבעל חשיבות נמוכה.
הוא הציע שהוא יתמודד על תפקיד סגן מושל קרוליינה הצפונית, אף על פי שאחד מיועציו ראה בתפקיד כ"מבוי סתום".
שבוע לאחר מכן שינו יועציו את דעתם בנוגע לתפקיד זה, וימים מספר לאחר מכן הכריז סקוט על התמודדותו על מועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת סגן המושל.
בהכרזתו הוא מתח ביקורת על חוק הגבלת הנאומים השנוי במחלוקת, חוק שעבר בבית המחוקקים בסוף 1963 ומנע מחברי המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית ומחתרנים לכאורה לשאת נאומים באוניברסיטאות של המדינה.
הוא כינה את החוק "לא מניח את הדעת", וציין שהוא הציג את בכירי האוניברסיטאות בצורה שלילית.
בבחירות המקדימות התמודד סקוט מול יושב ראש בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית קליפטון בלו ומול חבר הסנאט של קרוליינה הצפונית ג'ון ג'ורדן.
סקוט הציג את עצמו כפרוגרסיבי, התנגד לעונש מוות, וקרא להגדלת ההוצאה על כבישים ובתי ספר.
יחד עם שאר המועמדים למשרת סגן המושל הוא שמר על עמדה נייטרלית בנוגע למרוץ המפלגתי למשרת המושל בין פרייר הליברלי לבין השמרן דן מור.
דודו של סקוט, חבר בית הנבחרים המדינתי ראלף סקוט , היה המבקר המוביל נגד מור, ולעיתים קרובות תקף אותו בנאומיו.
הביקורת הייתה כה נמרצת, עד שסקוט פרסם הצהרה שבה הוא בידל את עצמו מדעותיו של דודו.
בבחירות המקדימות הגיע סקוט למקום הראשון לאחר שזכה ב-306,992 קולות (44 אחוזים), מול 255,424 הקולות (36 אחוזים) של בלו.
ניצחונו של סקוט הסתייע בתמיכה של המנגנונים הפוליטיים במחוזות, במיוחד זה של האחים פונדר במחוז מדיסון.
בשל העובדה שסקוט קיבל פחות ממחצית הקולות, הוכרז על סיבוב שני.
כאשר ניסה בלו למשוך תשומת לב לאי-סדרים בהצבעה במחוז מדיסון, השיב סקוט שבלו קיבל סיוע מהמנגנונים הפוליטיים במחוזות דרהאם ובאנקומב.
כשהתמודדו השניים בסיבוב השני, הבטיח סקוט לעצמו את תמיכת ארגוני העובדים ומתח ביקורת על חברות החשמל הפרטיות בניסיונם להשיג את אהדת חברי אגודות החשמל הקואופרטיביות הכפריות.
בסיבוב השני זכה סקוט ב-371,605 קולות מול 356,400 הקולות של בלו, וכך זכה במועמדות המפלגה לסגן המושל.
כמו בסיבוב הראשון, הוא הסתייע במנגנונים הפוליטיים המחוזיים.
לאחר מכן הוא השתתף בוועידה הארצית של הדמוקרטים של 1964 שהתקיימה באטלנטיק סיטי.
הוא הביע הסתייגויות בנוגע להחלטת הנשיא לינדון ג'ונסון לבחור בסנאטור יוברט האמפרי כשותפו למרוץ, אך בספטמבר הוא הסכים לשבת בראש ועד הפעולה של האמריקאים הכפריים לטובת ג'ונסון והאמפרי.
במסגרת תפקידו זה, הוא מתח לעיתים קרובות ביקורת על המדיניות של מועמד המפלגה הרפובליקנית בארי גולדווטר להפחתת ההגנה על מחירי התוצרת החקלאית והתנגדותו ולהוצאה הממשלתית על פיתוח המגזר החקלאי, באומרו שבחירותיו יזיקו לכלכלת הדרום.
אף על פי שלא היה זה מקובל שמועמד לנשיאות ימתח ביקורת על מועמד לסגן מושל, הגיב גולדווטר במתקפה על הקשרים לכאורה של סקוט עם הסוציאליסטים.
בבחירות בנובמבר הביס סקוט את המועמד הרפובליקני למשרת סגן המשל, קליפורד בל, וזכה ב-61 אחוזים מהקולות.
מור נבחר כמושל, וג'ונסון נבחר לנשיאות.
ב-8 בינואר 1965 הושבע סקוט כסגן המושל.
הוא היה האדם הראשון שהחזיק בתפקיד מאז מותו בעת כהונתו של הארווי קליד פילפוט באוגוסט 1961. לתפקיד סגן המושל היו סמכויות חקיקתיות, שכן מתוקף תפקידו הוא שימש נשיא הסנאט של קרוליינה הצפונית, והיה אחראי על מינוי מחוקקים לוועדות והפניית הצעות חוק אליהם.
במסגרת תפקידו, היה סגן המושל גם חבר במועצת החינוך של המדינה.
סקוט נהג להגיע מדי יום ביומו מביתו בהאו ריבר לבירת המדינה ראלי.
באופן כללי הוא תמך במדיניות של מור, אם כי השניים הגיעו מסיעות אידאולוגיות שונות של המפלגה ומעולם לא קיימו יחסים אישיים קרובים.
סקוט גיבה את היוזמות של מור להנפקת איגרות חוב לסלילת כבישים ולרפורמה בבתי המשפט המדינתיים.
הוא גם תמך בניסיונות השקטים של מור לערוך תיקונים בחוק הגבלת הנאומים.
ראלף סקוט האשים את מור על כך שלא עשה דיו כדי לבטל את החוק.
בוב סקוט, מתוך כוונה להציג את עצמו כאיש המרכז, בידל את עצמו מהשקפותיו של דודו ותמך במנהיגותו של מור.
סקוט ישב בראש הסנאט כאשר כונסה האספה הכללית למושב מיוחד כדי לחלק מחדש את מחוזות הבחירה של המדינה, כפי שנדרש על ידי החלטות בית המשפט הפדרלי שהיו קשורות להחלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק דין בייקר נגד קר ולדוקטרינת קול אחד לכל אחד.
באופן כללי ניצל סקוט את תקופת כהונתו כסגן המושל כדי להתכונן למרוץ עתידי למשרת המושל.
ב-1965 הוא נשא 203 נואמים, ובשנה שלאחריה הוא נשא 245 נאומים.
בנאומיו הוא נמנע מלגעת בסוגיות שנויות במחלוקת, והיה מודאג לתגובה החריפה של הלבנים בדרום בנוגע לתמיכת הממשלה הפדרלית בזכויות האזרח.
במאי 1967 הוא כינס פגישה של יועצים שהבהירו לו שכדי להבטיח את התמודדותו המוצלחת על משרת המושל ב-1968, יהיה עליו להסיר מעצמו את תדמיתו כליברל.
כדי לממש את הצעתם, יצא סקוט בנובמבר לעיר דאן , ושם הוא נשא נאום בנוגע לחוק וסדר, מתח ביקורת קשה על המחאות האלימות לזכויות האזרח, על המוחים נגד מלחמת וייטנאם, ועל תנועת הבלאק פאוור.
ג'סי הלמס שיבח את נאומו של סקוט, אך כמה עיתונים במדינה גינו אותו.
ביוני הציתו אנשי הקו קלוקס קלאן צלב על מדשאת ביתו של סקוט בהאו ריבר.
בבחירות המקדימות של הדמוקרטים למשרת מושל קרוליינה הצפונית של 1968 הביס סקוט את ג'וזף מלוויל ברוטון הבן, בנו של המושל לשעבר ג'וזף מלוויל ברוטון, ואת ד"ר רג'ינלד הוקינס, השחור הראשון שהתמודד על משרת מושל קרוליינה הצפונית.
אף על פי שלא עלה בידו של סקוט להבטיח לעצמו רוב מוחלט, ויתר ברוטון על האפשרות של סיבוב שני.
בבחירות הכלליות בנובמבר הביס סקוט את מועמד הרפובליקנים ג'יימס סי.
במאי אותה שנה הובילו המהומות הגזעיות האלימות באוניברסיטת המדינה החקלאית והטכנית של קרוליינה הצפונית , קמפוס שרוב הסטודנטים בו היו אפרו-אמריקאים, למותו של סטודנט אחד ולפציעתם של איש המשמר הלאומי ושל חמישה שוטרים ושני סטודנטים.
כמושל הרחיב סקוט באופן משמעותי את סלילת הכבישים, והגדיל את המיסוי על דלקים.
בנוסף הוא דחק בבית המחוקקים להעביר חוק למיסוי על טבק ועל משקאות קלים, ובכך הוא גייס 97 מיליון דולר לקופת המדינה, ששימשו בעיקר למימון החינוך הציבורי.
תקופת כהונתו של סקוט עמדה גם בסימן הקמתם של גני ילדים רבים, פיתוח תוכניות להכשרה מקצועית בבתי הספר התיכוניים, מערך ההסעות לנכים, והרחבת מערכת הקולג'ים הקהילתיים והטכניים.
ב-1969 הוכפל תקציב מחלקת החקירות המדינתית, והוספו אליה יחידות למלחמה בסמים ובפשע המאורגן.
בראשית שנות ה-70 שיגר סקוט את כוחות הביטחון המדינתיים לפקח על ההפגנות בקמפוסים.
הוא גם ניהל חקירה של מערכת הכליאה לאחר שערך ביקור בבית הסוהר המרכזי ב-1970. אף על פי שהוא קידם חוקים לשימור הסביבה ונגד זיהום, קידם סקוט את הפיתוח התעשייתי של קרוליינה הצפונית.
ב-1971 הוא החל לנקוט במדיניות של ארגון מחדש של ממשלת המדינה, ועד 1975 צומצם מספר סוכנויות הממשל המדינתי ל-24. על אף כישלון הצעתו להקמת המחלקה לעניינים מקומיים, הרחיב סקוט את סמכויות גופי הממשל המקומיים באמצעות שיתוף ההכנסות ממיסים איתם.
ב-1972 הוקמה מערכת האוניברסיטאות של קרוליינה הצפונית, שתחתיה אוגדו 16 קמפוסים, עם מועצת נגידים אחת שקבעה מדיניות אחידה ותקציב מאוחד להשכלה הגבוהה.
ב-26 ביוני אותה שנה הקים סקוט את הקבינט הביצועי, מועצה מייעצת שבה היו חברים ממועצת המדינה של קרוליינה הצפונית , מזכירים של מחלקות הממשל המדינתי וחברים שונים שמונו על ידי המושל.
באותה תקופה הייתה בחוקת קרוליינה הצפונית הגבלת כהונה שמנעה ממושלי המדינה לכהן ביותר מתקופת כהונה אחת של ארבע שנים, ובינואר 1973 הוחלף סקוט בג'יימס הולסהאוזר.
בהמשך הוא שימש כיושב ראש שותף של הוועדה האזורית האפלאצ'ית , ובשנים 1983–1995 היה נשיא מערכת הקולג'ים הקהילתיים של קרוליינה הצפונית .
ב-1980 הוא התמודד ללא הצלחה על משרת המושל, ונוצח בבחירות המקדימות של הדמוקרטים על ידי ג'ים האנט.
בתו של סקוט, מג סקוט פיפס , הייתה נציבת החקלאות של קרוליינה הצפונית בשנים 2001–2003.
ב-2008 זכה סקוט לאות כבוד מאגודת קרוליינה הצפונית בזכות מאמציו לשימור ארכיון המדינה ופריטים היסטוריים ולהגדלת המודעות להיסטוריה של המדינה.
רוברט סקוט נפטר בהאו ריבר ב-23 בינואר 2009, בגיל 79. הוא נטמן בכנסייה הפרסביטריאנית האופילדס שבעיר מבאן.
החווה של אביו ומקום הולדתו, חוות קר סקוט , הוכנסה ב-1987 אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
רוברט טריט פיין היה מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית כנציג מסצ'וסטס בקונגרס הקונטיננטלי.
פיין נולד בבוסטון, מסצ'וסטס ובילדותו למד בבית הספר הלטיני של בוסטון.
את לימודי המשפטים באוניברסיטת הרווארד השלים בשנת 1749. פיין החל לעסוק במסחר ויצא למסע במושבות הדרומיות, ספרד ולבסוף אנגליה.
כשחזר לביתו בשנת 1757 הוסמך על ידי לשכת עורכי הדין של מסצ'וסטס לעסוק במשפטים.
פיין החל לעסוק בעריכת דין בפורטלנד (שהייתה באותה תקופה שייכת למדינת מסצ'וסטס, כיום בשטח מדינת מיין) ולאחר מכן העתיק את מגוריו לטאונטון, מסצ'וסטס.
ב-1768 נקרא פיין לאספה הפרובנציאלית שנקראה להתאסף בבוסטון למטרות דיון והעמדה לדין של קצינים וחיילים בריטים שלקחו חלק בטבח בוסטון.
פיין שירת בבית המשפט הכללי של מסצ'וסטס משנת 1773 ועד 1774. בשנת 1774 נבחר לקונגרס הפרובנציאלי ושירת שם עד סוף 1775. בשנת 1776 הוא נבחר לייצג את מסצ'וסטס בקונגרס הקונטיננטלי והיה מן החותמים על הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
ב-1777 התמנה ליושב ראש בית הנבחרים של מסצ'וסטס.
ב-1779 הוא התמנה גם כחבר במועצה המבצעת של ארצות הברית.
פיין היה חבר בוועדת החוקה שניסחה את חוקת ארצות הברית והיה מן התומכים הנלהבים בה.
משנת 1777 ועד 1790 שירת גם כתובע הכללי של מדינת מסצ'וסטס ומשנת 1790 ועד 1804 היה שופט בבית המשפט העליון של מסצ'וסטס.
בשנת 1804 פרש פיין מבית המשפט עקב בריאות ירודה והתמקד במשפחתו.
פיין מת בגיל 83 ונקבר בבית הקברות הישן של מסצ'וסטס.
פארקר ג'וניור הוא מבקר יין אמריקני רב השפעה.
פארקר נולד בעיירה הכפרית מונקטון (Monkton) שבמדינת מרילנד, השוכנת ליד בולטימור.
לימים יחזור פארקר ויתגורר בקרבת עיר הולדתו, בעיירה פרקטון (Prakton).
הוריו נישאו בגיל 18 והתפרנסו ממחלבה שהייתה בחוותם, אותה מכרו בהיותו בן ארבע.
אביו נהפך לאיש מכירות של ציוד בנייה לחברות נפט, וברבות הימים נעשה סגן נשיא, ואמו הייתה עקרת בית עד לכניסתו לקולג'.
בילדותו לא התוודע פארקר ליין.
הוא נשאר בעיקר במונקטון ובסביבתה וחייו היו פשוטים.
בדצמבר 1967, כשהיה פארקר בן 20, עזב את ארצות הברית לראשונה וטס לצרפת.
פארקר החליט לנסוע בעקבות חברתו פאט, אשר למדה בקולג' בצרפת, אותה חשש לאבד עקב המרחק.
בטיול בן שישה שבועות טייל בפריז ובשטראסבורג בצפון-מזרח צרפת וגילה את עולם הגורמה ובעיקר את היין ששבה את ליבו והקיף עד מהרה את כל עולמו, את כל עיתותיו הפנויות הקדיש לקריאה בנושא, לקניית יינות ולטעימתם.
במהרה גילה פארקר כי חוש טעמו ליין הופך אותו למבקר יינות יעיל ופופולרי.
לטענתו, פארקר זוכר כל יין שטעם אי פעם.
פארקר וחברתו נישאו בשנת 1969. את שנותיהם הראשונות חיו במחסור, שכן במעט הכסף שחסכו השתמשו לצורך מסעות טעימות היין.
פארקר התמחה בקולג' בהיסטוריה אירופאית ובתחום משני בהיסטוריה של האומנות.
הוא קיבל את התואר הראשון ביוני 1970. הוא למד עריכת דין באוניברסיטת מרילנד ובקיץ 1973 עבר את בחינות ההסמכה.
בסתיו 1973 החל לעבוד בבנק הלוואות לחקלאות וברבות הימים נהפך לעוזר הפרקליט הראשי של הבנק ומתחתיו עבדו חמישה עשר עורכי דין.
פארקר ארגן ביחד עם קבוצת חברים טעימות, וכן השתתף בטעימות שארגנו חנויות ומועדונים שונים בחוף המזרחי.
במסגרת מועדונים אלו הכיר את מי שעתיד להיות שותפו העיקרי, ויקטור מורגנרוט.
הסכומים הרבים שהוציאו על יין גרמו להם למריבות עם נשותיהם; פארקר הוציא בין אלפיים לארבעת אלפים דולרים לשנה על רכישת יין.
פארקר ומורגנרוט סברו כי אם יוציאו עלון יוכלו לכסות את הוצאותיהם ולהצדיקן.
באמצע שנות השבעים פארקר נעשה מתוסכל מכך שאין לצרכנים מקור אמין שהם יוכלו לסמוך עליו לצורך קבלת דעה אובייקטיבית על איכותם של היינות אותם הם רוכשים וכי כל הספרות והמגזינים שנכתבו בתחום היא משוחדת משום שהיא נכתבה על ידי סוחרים ויצרנים בעלי אינטרס וגמלה ההחלטה בליבו להשיק מגזין משלו.
בכך הוא הושפע מפרקליט הצרכנים, שאף היה מועמד לנשיאות ארצות הברית ראלף ניידר, שהחל משנות השישים והשבעים היה נחוש בדעתו לספק לצרכן הקטן מידע אמין ונגיש אודות המוצרים אותם הוא רוכש ולשם כך יש צורך שמומחים יבדקו את ביצועי המוצרים באופן אובייקטיבי עבור הצרכנים.
לצורך הקמת העיתון לווה פארקר אלפיים דולרים מאמו וקיבל משתי חנויות יין ומועדון טעימות את רשימת לקוחותיהם, אליהם שלח את עיתונו, עם הצעה לעשות מנוי תמורת עשרה דולרים לשנה.
הוא חנך את מגזין היין הדו-חודשי שנקרא פרקליט היין The Wine Advocate באוגוסט 1978. באביב 1981 החל לכתוב במדור היין של הוושינגטון פוסט.
בשנת 1984 משהגיעה הכנסתו מן המגזין להכנסתו כעורך דין חש בטוח דיו לזנוח את עריכת הדין ולהתמסר אך ורק לביקורת היין.
מטרת פארקר הייתה להיות מבקר איכות העומד לימין הצרכן, בהעניקו שיפוט אובייקטיבי וכי יחשוף "יינות בינוניים ועלובים וכן יינות המתומחרים יתר על המידה" של יקבים ובצירים מפורסמים.
לבסוף הוא הבטיח לקוראיו לכתוב רק על היינות אותם רכש בכספו והעריך בעצמו.
נקודת המפנה בקריירה שלו הייתה בשנת 1982, בה הצליח פארקר מבעוד מועד לחזות כי בציר יינות בורדו משנה זו יהיה מן המשובחים בבצירי המאה, דבר שנבצר מרובם ככולם של מבקרי היין האחרים לגלות והתברר כנכון בדיעבד.
בשנת 1998 משתורגמה מהדורה אנגלית של המדריך שלו לשפה הצרפתית, היו לפארקר 45,000 מנויים, עיקרם בארצות הברית ויתרתם בשלושים וחמש ארצות שונות (כיום בשלושים ושמונה ארצות סך הכול) מתחרהו העיקרי הוא מגזין היין האמריקני "ויין ספקטייטור" שלו שלוש מאות אלף מנויים, ברם השפעתו פחותה משל פארקר.
פארקר השוהה רוב השנה בארצות הברית הוא מעריץ נלהב של יינות צרפת ומקדמם בעולם, הוא היה הלא-צרפתי הראשון שכתב במגזין L'Express.
וזכה לשני אותות נשיאותיים ב-1993 הוא זכה מידי פרנסואה מיטראן לאות הכבוד Chevalier de l'Ordre du Merite National וקיבל מידי נשיא צרפת ז'אק שיראק בארמון האליזה את אות לגיון הכבוד, עיטור הכבוד הגבוה ביותר בצרפת ביוני 1999, והועלה בשנת 2005 למעלת Officier.
עד להופעתו של פארקר הספרות הייננית הייתה רוויה במידע היסטורי על אזורים, שאטואים, סטטיסטיקות, ההיררכיה המסורתית של היצרנים ודירוג הבצירים.
טועמים לא כל כך תיארו את היינות אלא רשמו רפסודיות משתפכות אודות טעמיהם ולעיתים מבוקרות השוום לנשים.
המהפך שחולל רוברט פארקר בענף היין היה בעיקר היותו הראשון בעולם שהעניק ציונים ליינות מחמישים ועד מאה, בדומה לציונים שמקבלים בבתי הספר התיכון בארצות הברית דבר שתרם לכך שהאמריקאים קיבלוהו בברכה ואימוצוהו בחום.
ציון חמישים ניתן ליין עבור עצם הופעתו בטעימה.
חמש נקודות ניתנו לצבע ולהופעה, חמש עשרה לארומה ולבוקה, עשרים נקודות לטעם ולסיומת, ועשר נקודות לרמת האיכות הכוללת או לפוטנציאל.
מתחת ל-64 זהו יין שיש להימנע ממנו.
60-64: יינות לקויים בצורה ניכרת.
תרומה נוספת של פארקר היא רשמי טעימות מפורטים עם רפרטואר מונחים המדמים מזונות ורשמי טבע, אותם ניחוחו וטעמו של היין מעורר אסוציאטיבית.
הוא שינה, הרחיב וגיוון לאין ארוך את טרמינולוגיית רשמי טעימות היינות.
מבקרי ומגזיני יין רבים אחרים חיקו אותו הן בתיאורי היינות והן בציוניהם המספריים מחמישים למאה.
ציוני היין שהוא מעניק הם הגורם העיקרי לתמחור העתידי של היינות של בורדו ועמק הרון בצרפת בעת יציאתם לשווקים ובמידה פחותה לאזורים נוספים בעולם כמו איטליה וארצות הברית.
יצרני וסוחרי היין מצפים בכל שנה לביקורת שלו, לאחר שטעם מן החבית וקובעים את מחירי היינות במידה רבה לפי ציוניו.
במגזין The Wine Advocate אין כלל פרסומות, ובו מעט רקע והוא כולל מאות טעימות של יינות, על פי רוב משובחים, עם ציונים ורשמי טעימה מפורטים (פארקר טועם למעלה ממאה יינות ביום).
הוא מוסיף גם תיאור אזורי יין, יקבים וביקורת מסעדות.
בשלהי שנת 2001 השיק פארקר גרסת אינטרנט מקוונת של המגזין שלו.
כבר בשנת 2003 היו לו שמונת אלפים מנויים.
פארקר סבור כי יין הוא כמו כל מוצר צריכה אחר שניתן לבדוק אותו ולאמוד את טיבו.
הוא כתב לקוראיו כי ציוני היין נועדו רק על מנת "להגביר ולהשלים את רשמי הטעימות, שהם הכלי העיקרי העומד בידי על מנת למסור לכם את חוות דעתי".
בפועל הקונים מסתמכים לצורך רכישותיהם בעיקר על הניקוד אותו הוא מעניק.
פארקר כתב מספר ספרים רחבי יריעה שהכילו את טעימותיו.
The Wine Buyers Guide שהוא מעין תקציר של כל טעימות המגזין ממדינות שונות בעולם עם דגש על השנים האחרונות, יצא בשש מהדורות שהאחרונה בהן יצאה בשנת 2002.
מפעלו הגדול והמוערך ביותר היה ספרו על בורדו, אזור בו הוא מתמחה, שיצא לאור לראשונה בשנת 1985, ב-1987 בבריטניה וב-1989 בצרפת.
מהדורה רביעית יצאה בשנת 2003, בו הוא טעם והעריך יינות מרובים ממאות מיקבי בורדו ויצר דירוג חדש משלו, במקום הדירוג המיתולוגי שנקבע ב-1855.
ליינות איטליה שכר את Daniel Thomases, והוא לקח לצורך טעימת גרמניה, אוסטריה, מזרח אירופה ומזרח ארצות הברית את David Schildknecht.
הוא פורט הסיבות שהביאו לשיפור באיכות היינות בעולם, מספר כיצד עושים יין טוב, ומתאר את אזורי היין השונים ואחוזות היין השונות, ההיסטוריה של היקב ודרכי עשיית היין ובעיקר אלפי רשמי טעימות לבצירים אחרונים.
בסיום ספרו הוא מביא מאה ושמונה יקבים להם הוא צופה עתיד מזהיר.
ספריו היו רבי מכר בארצות הברית ובארצות רבות נוספות.
פארקר מונה שמונה קריטריונים אשר הופכים יין לאיכותי במיוחד:
היכולת לרצות את החך בד בבד עם האינטלקט.
היכולת לשמור על התעניינות הטועם.
היכולת להציע ארומות עזות וטעמים עזים בלי להיות כבד.
היכולת להיטעם טוב יותר עם כל לגימה.
היכולת לשקף את מקום גידולו.
פארקר סובר כי יין הוא ככל יצירת אמנות וכפי שיש הסכמה בקרב חובבי מוזיקה לגבי גדולתם של מוזיקאים קלאסיים כמו מוצארט ובטהובן ובימינו אנו הביטלס והרולינג סטונז, כן יש הסכמה בקרבם של רוב חובבי היין לגבי מהו יין גדול.
יינות משובחים נובעים מיקבים הממוצבים נכון עם מיקרואקלים המותאם לסוג הענבים הגדל בהם.
יינות מובחרים בכל מקום בעולם הם תוצר יינני שמרני המדגיש תנובה נמוכה וענבים בשלים בלבד ובנוסף לכך אפשור לטרואר להתבטא ביין, לטוהר העינב להתבטא ביין, לייצר יין בלי עיוות אופיו של הבציר על ידי מניפולציה מיותרת, להימנע מטיפול מוגזם ביין, ולאפשר לבקבוק לבטא ככל האפשר את היקב, הענבים, הבציר והטרואר.
להפחית ככל האפשר פעולות כמו טיהור, סינון, שפייה וכן להוריד את מינון הגופרית.
על פי דעתו של פארקר האנשים העומדים מאחורי יין גדול הם משרתיה הצנועים של אמא טבע.
חלק הארי של עולם היין תמים דעים לגבי כישרונו של פארקר, וביכולתו יוצאת הדופן לזהות את תכונותיהם ואיכויותיהם של היינות אותם הוא טועם ובכך לדעתם של רבים מעלה פארקר את איכות היין בעולם.
אולם הוא מושך אליו ביקורת מצד חלק מהדמויות הבולטות בעולם היין.
מבקרי יינות כמו יו ג'ונסון סוברים כי טעם היין משתנה עם הזמן ותנאי הטעימה השונים וכן כי טעימת היין סובייקטיבית: יין זהה ייתפש על ידי טועמים שונים בצורה אחרת לחלוטין.
פארקר מגיב לכך, בפותחו כל גיליון של מגזינו בטענה כי "יין אינו שונה מכל מוצר צריכה אחר.
ישנם אומדנים מסוימים של איכות אותם יוכלו מקצועני יין במשרה מלאה לזהות".
ביקורת נוספת על פארקר כי הוא אוהב יינות מסוג מסוים.
טענה נוספת כנגד פארקר היא כי כוחו רב מדי והוא מעלה יקבים מסוימים והופך את בעליהם ויינניהם למיליונרים, בעודו מרסק את תפוצתם של אחרים והפך את העולם לכפר גלובלי.
כל הללו מכונים בשם ה"פארקריזציה של עולם היין".
לטוב או לרע, דומה כי אין בעולם עוד מבקר רב השפעה כרוברט פארקר.
מבקר סרטים למשל בעיתון רב תפוצה בארצות הברית יכול להעלות או להוריד קמעא את זרימת הקהל לאולמות הקולנוע בארצו בקרב קוראיו, לא כן בארצות אחרות ובוודאי שאין לו השפעה על הדרך בה מביימים סרטים.
פארקר לעומת זאת, הוא האורים ותומים בקרב חובבי היין בכל רחבי העולם וטעמו משפיע על הדרך בה נעשים יינות בכל ארץ שהיא בקצוות תבל.
רוברט לי פאריש הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הסנטר בליגת ה-NBA.
פאריש מחזיק בשיא NBA למספר המשחקים הרב ביותר (1,611) ושני רק לוינס קרטר במספר העונות כשחקן פעיל ב NBA (21 לעומת 22 של קרטר).
רוברט פאריש שיחק בזמן לימודיו העל-תיכוניים במסגרת מכללת סנטנרי.
הוא החל את הקריירה המקצועית שלו בקבוצת גולדן סטייט ווריורס בשנת 1976, ובשנת 1980 עבר לבוסטון סלטיקס.
הוא שיחק 12 עונות רצופות לצד קווין מקהייל ולארי בירד, שיחד היוו את מה שנחשב עד היום ל הטוב בתולדות הכדורסל.
לאחר פרישת שני חבריו, שיחק פאריש בשארלוט הורנטס ובשיקגו בולס, איתה זכה באליפות נוספת ב-1997 כשחקן ספסל.
לאחר עונה זאת פרש מכדורסל.
פאריש זכה לכינוי "הצ'יף", על שמה של דמות סטואית בסרט זוכה פרס האוסקר "קן הקוקייה".
הוא נבחר תשע פעמים להשתתף במשחק האולסטאר.
ב-1996, לרגל ציון 50 שנה להקמת הליגה, נבחר פאריש לאחד מ-50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA.
רוברט פטריק הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
ידוע במיוחד בשל גילום דמותו של הרובוט העתידני T-1000 בשובר הקופות "שליחות קטלנית 2: יום הדין" של ג'יימס קמרון.
נולד במרייטה שבג'ורג'יה, בשם רוברט פטריק הבן, הבכור מבין חמשת ילדיהם של נדין ורוברט פטריק.
בצעירותו נדדה משפחתו מעיר אחת לאחרת והוא גדל במקומות שונים במזרח ארצות הברית.
פטריק היה ספורטאי; הוא שיחק בייסבול בתיכון, ופוטבול במסגרת האוניברסיטה המדינתית באולינג גרין שבאוהיו (BGSU), שם למד ומשם נשר בטרם השלים תואר ראשון.
בשנת 1984 עבר להתגורר בלוס אנג'לס בשאיפה להיות שחקן.
תחילה לוהק לסרטים בינוניים והתפרנס גם מעבודות נוספות, כמו שחקנים מתחילים רבים.
בהמשך לוהק לסרט ההמשך של "שליחות קטלנית" לתפקיד T-1000, רובוט עתידני שנשלח מהעתיד כדי לחסל את ג'ון קונור (אדוארד פרלונג), ומסוגל ללבוש כל גוף וצורה.
בסרט זה, "שליחות קטלנית 2: יום הדין", שיצא לאקרנים ב-1991, כיכב פטריק לצדם של ארנולד שוורצנגר ולינדה המילטון.
הסרט זכה להצלחה, ופטריק זכה להכרה ולפרסום.
במהלך שנות ה-90 גילם פטריק תפקידים רבים.
בשנת 2000 גילם דמות אורח בסדרת הדרמה הפופולרית "הסופרנוס".
פטריק, בעל עיני הפלדה הכחולות, קיבל תפקידים רבים של אנשי חוק במהלך השנים, בהם תפקיד ראשי בסדרת המדע בדיוני "תיקים באפלה", שם גילם את דמותו של הסוכן המיוחד ג'ון דוגט, בשתי העונות שחתמו את הסדרה (2000–2002).
ב-2003 שיחק בסרט "המלאכיות של צ'רלי: בהילוך גבוה".
ב-2005 נראה על מסך הטלוויזיה כאשר גילם את אביו של אלביס פרסלי במיני-סדרה "אלביס", ועל מסך הקולנוע כאביו של ג'וני קאש בסרט עטור הפרסים "הולך בדרכי", וכן הופיע בסדרות וסרטים נוספים.
בשנים 2006 - 2009 גילם את דמותו של הקולונל טום ראיין בסדרת הדרמה/פעולה המצליחה "היחידה".
פטריק היה מועמד למספר פרסים, כולל ארבע מועמדויות ומתוכן זכייה אחת בפרס סאטורן (סוגת מדע בדיוני); ב-2001 זכה בפרס זה על גילום דמותו של ג'ון דוגט ב"תיקים באפלה".
בשנת 2021 הופיע בסדרת האימה המתים המהלכים באחד מהפרקים של עונה 10.
פטריק נשוי לברברה פטריק, שחקנית, שאף הופיעה לצדו על המסך מספר פעמים, בהן בסרט הקולנוע "אפס סובלנות".
השניים הורים לבן, סמואל, ולבת, אוסטין.
פטריק חובב רכיבה על אופנועים, ואף פעיל במועדון אופנוענים.
מדי שנה הוא נוהג להשתתף ב"דהירת האהבה" (Love Ride), אירוע המתקיים אחת לשנה, ומרכז רכיבה על אופנועים למטרת צדקה.
פטריק הוא אחיו של ריצ'רד פטריק, גיטריסט וזמר רוק, הסולן של להקות הרוק "פילטר" ו"צבא של כל אחד".
בנוסף לכך, ידוע באהדתו למדינת ישראל, במבצע שומר החומות פרסם פוסט תמיכה בסטורי של אפליקציית אינסטגרם בו הוא נעמד לצד ישראל.
כמו כן גם בערבי יום הזיכרון לשואה ולגבורה מעלה פוסט לזכר הנספים.
הסופרנוס (2000) - הופעת אורח
רוברט סרווציוס היה עורך דין גרמני שהגן על אדולף אייכמן במשפטו, כמו גם על פושעי מלחמה נאצים נוספים.
רוברט סרווציוס נולד בעיר קלן בגרמניה בשנת 1894 למשפחת תעשיינים וחקלאים.
לאחר סיום לימודי תיכון בקלן הוא התגייס לצבא הגרמני ושירת כקצין תותחנים במלחמת העולם הראשונה.
בין השנים 1918–1922 הוא למד משפטים בערים מרבורג, מינכן, ברלין ובון.
הוא סיים את התמחותו, עמד בבחינות הרישיון לעריכת דין בשנת 1925 ושב לעבוד כעורך דין בעיר קלן.
במלחמת העולם השנייה גויס לצבא גרמניה הנאצית, שירת כקצין תותחנים בחזית וקודם עד לדרגת מיור.