tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באופן סכמטי ניתן לראות אצל הנביאים ואצל חז"ל את האמונה בעתיד טוב ומושלם, על-טבעי או כמעט על-טבעי, אשר יבוא לאחר תקופה סוערת של מהפכות בעולם הזה.
השאלה האם ימות המשיח הן אירוע טבעי או על-טבעי נתונה במחלוקת, וכך גם אופי דמותו של המשיח והמאורעות הסובבים את ביאתו – האם יהיו בדרך הטבע או בדרך נסית.
ישנם מספר תיאורים שבהם חז"ל תיארו מה יהיה לפני ימות המשיח.
תקופה זו מתוארת בדרך כלל כעקבתא דמשיחא, וכך מתואר במדרש שיר השירים רבה:
הרמב"ם מתאר את התקופה של ימות המשיח כתקופה טובה מאוד ונעימה לרובו של העולם, ובפרט לעם ישראל.
תקופה שבה תתחדש המלכות בישראל, ויחזרו עם ישראל לארץ ישראל, ויקום מלך על ישראל, שיצא לו שם בעמים יותר משלמה המלך.
וכל האומות יכרתו איתו ברית שלום, ואף יסורו למשמעתו, וכל מי שיתנגד לו ייכשל בפניו.
ואף שבמציאות לא ישתנה דבר ולא יתרחשו ניסים, ועולם כמנהגו נוהג, למעט חזרת המלכות לישראל, ויהיו באותה תקופה עשירים ועניים, גיבורים וחלשים, עם זאת הרמב"ם מציין כמה שינויים שיתרחשו בימות המשיח:
לפני כן יבוא אליהו הנביא לישר לבם של ישראל לאביהם שבשמיים
בני אדם יתפרנסו יותר בקלות – "אבל באותם הימים יהיה נקל מאד על בני אדם למצוא מחייתם עד שבעמל מעט שיעמול אדם יגיע לתועלת גדול"
"וכן שיפוצו מעיינות החכמה בעולם, "ותרבה החכמה כמו שנאמר 'כי מלאה הארץ דעה'"
"שישבתו המלחמות כמו שנאמר 'ולא ישא גוי אל גוי חרב', ויהיה נמצא בימים ההם שלימות רב..."
תארך תוחלת החיים של בני האדם.
"ויארכו חיי בני האדם גם כן, לפי שכשיסורו הדאגות והיגונות יארכו ימי האדם", ביחד עם המלך המשיח, שמלכותו תשתרע על פני תקופה ארוכה.
דבר נוסף בו תיארו חז"ל בגמרא את תקופה זו הוא שבתקופה זו תיאסר קבלת גרים לאומה הישראלית: .
וכן הרמב"ם פסק על פי הגמרא:
לדעת רב יוסף בתלמוד הבבלי (), מצוות בטלות לעתיד לבא.
לפי פירוש התוספות שם מדובר על ימות המשיח לאחר תחיית המתים.
הרמב"ם מנה את האמונה בביאת המשיח כאחד בי"ג עיקרים, שמי שאינו מאמין בהם יצא מכלל ישראל ואין לו חלק בעולם הבא.
ובשו"ת חתם סופר האריך לבאר שהאומר כהלל הרי הוא ככופר בכל התורה כולה, מאחר שכבר נפסק שלא כדעת רב הלל.
דחיות שונות נאמרו לגבי ראיה זו, וגישתו של הרמב"ם היא זו שהתקבלה באופן כללי.
כחלק משיטתו של הרמב"ם כי האמונה בביאת המשיח היא מחויבת בגשמיות, הוא מאריך בפרטי וסדר התגלות המשיח כבר בזמן הגלות ועד לפעולתיו בגאולה, הרמב"ם הקדיש לכך חלק הלכתי מלא בסיום ספר שופטים – "הלכות מלכים ומלחמות", העוסק בהלכות מלך המשיח.
מנגד, כך כתב הרמב"ם על ההתעסקות בזמן בואו של המשיח ובחישוב הקץ:
ביאת המשיח כמטרת בריאת העולם
בספרות היהודית מוגדרים ימות המשיח כמטרת בריאת העולם.
בתורת החסידות מוסבר כי מטרת הבריאה היא "להיות לו דירה בתחתונים", שבעולם הזה ידור, כביכול, האל.
שלימות ותכלית בריאת העולם תהיה בימות המשיח, אז יעסוק העולם כולו בעבודת ה', וכל העולם לא יהווה אלא 'דירה' להשם, כך שלמעשה, מהווים ימות המשיח את מטרת הבריאה.
בנביאים מתוארים ימות המשיח לעיתים כימים שבהם ישתנה במידה ידועה טבעו של העולם.
דוגמה מפורסמת היא נבואת ישעיהו:
עם זאת, בתלמוד () מובאת מחלוקת בין האמוראים רבי יוחנן ושמואל בשאלה האם בימות המשיח ישתנו חוקי הטבע, או, כדברי שמואל, "אין בין העולם הזה לימות המשיח אלא שעבוד מלכיות בלבד".
מחלוקת דומה מובאת כבר בין התנאים, באשר לפסוק , האם משמעותו הוא שינוי טבען של החיות, או שפשוט לא יעברו בארץ.
הפירוש האחרון הוא אמנם פשטו של הפסוק לפי ההקשר, ועל כן המצדד בפירוש הנסי יותר מזדקק לפסוקים מישעיהו ולטיעונים שבהיגיון:
הרמב"ם, בהלכות מלכים ומלחמות, נקט כשיטתם של שמואל ושל רבי יהודה, באורח אופייני לקו הרציונליסטי שלו.
הרמב"ם הסביר שהפסוקים העוסקים בשינוי חוקי הטבע אינם אלא משל ויש לפרשם באורח אלגורי; וייתכן שאכן זו הייתה שיטת שמואל בנידון.
עם זאת, הלכות תשובה, מביא הרמב"ם גם את שיטת רבי יוחנן.
נושאי כליו של הרמב"ם הכסף משנה והלחם משנה משאירים ב"צריך עיון", ואילו הגר"א על הלכות מלכים מתרץ.
במקורות רבים מציין הרמב"ם שעיקרם של ימות המשיח היא תקומה מדינית של עם ישראל:
עם זאת, הרמב"ם סובר שהמשיח יהיה נביא ובעל רוח הקודש.
הוגי דעות אחרים, אשר נטו יותר לפשוטם של דברי הנביאים, חלקו עליו; כך לדוגמה הראב"ד בהשגותיו מצביע על הפסוק "והִשְׁבַּתִּי חיה רעה מן הארץ", כמוכיח שאכן ישתנה טבע העולם, אף על פי שהדבר שנוי במחלוקת כבר אצל התנאים.
בדומה לכך גם הרמב"ן מצדד בפירוש הנסי יותר, ומסביר בהרחבה את עמדתו:
וניתן לעיין עוד בדברי בעל הטורים על הפסוק.
בנוסף האדמו"ר יצחק אייזיק מקאמארנא בספרו נתיב מצוותיך, אוצר החיים קיצור התרי"ג מצוות, דף נ"ט, משיג על דברי הרמב"ן בנוגע לדבריו על הרמב"ם, וגם הוא מביא טענה שלא יהיה אפשרי כיבוש הארץ שלא על ידי עזר אלוהי ונביא:
הרב קוק מציע אפשרות שהמדע האנושי יהיה כל כך מפותח בימות המשיח, עד שתהיה יכולת אנושית מדעית להחיות את המתים בדרך הטבע וייתכן שאף להפוך את נפש ומוח בעלי החיים לתבוניים ומדברים, והפיכת הטורפים לצמחוניים.
בכך הרב קוק משלב בין גישת הנס והטבע, בסברתו כי ייתכן ששינוי הטבע בעולם בימות המשיח, יעשה על ידי המדע המפותח מאוד.
בנבואות השונות ישנם כמה תיאורים על "יום הדין" או "יום ה'" שלעיתים נקשר לביאת המשיח.
לפי נבואת זכריה תהיה באותו זמן מלחמה עקובה מדם בין הגויים לישראל; יש המזהים זאת עם מלחמת גוג ומגוג המופיעה בספר יחזקאל.
תיאורים קשים כאלה נמצאים גם בנבואות אחרות, ועל פיהן דיברו חז"ל על חבלי משיח ועקבתא דמשיחא ("עקבות המשיח"), עד כדי כך שהיו מהם שהתפללו שלא יזכו לראות בביאת המשיח.
לפי האמור בנבואת מלאכי לפני "בוא יום ה' הגדול והנורא" יתגלה אליהו הנביא ו"ישיב לב אבות על בנים ולב בנים על אבותם".
בזוהר, מובא הסדר שמלחמת גוג ומגוג נערכת בין הקיבוץ גלויות (שנעשה על ידי המשיח) לבין תחיית המתים היא תקופה של ארבעים שנה:
בתלמוד הירושלמי מובא שביאת המשיח קודמת למלחמת גוג ומגוג:
הרמב"ם הבין את מלחמת גוג ומגוג כמתקיימת לאחר בוא המשיח, מתוקף תפקידו כמלך, ש"נלחם מלחמות ה'".
כן הוא מסתפק באיזה שלב של ימות המשיח יתגלה אליהו.
ובכל מקרה, לדעת הרמב"ם אין לחכמים בדבר מסורת, אלא לימודם הוא מהכרע הפסוקים בלבד, והוא מפציר בקוראי ספרו שלא יתעסקו בדברי הגדות אלו, "שאינם מביאים לא לידי אהבה ולא לידי יראה".
מטבעם של דברים, מרגע שנודע שישנו קץ שבו תגיע הגאולה, נכספו בני האדם לדעת מתי הוא אותו הקץ.
שורשם של הדברים נמצא בספר דניאל, שבו מבקש דניאל לדעת מתי יהיה "קץ הפלאות" של גאולת ישראל.
דניאל נענה בכמה משפטים סתומים, אשר הוא עצמו לא הבין, כמו שנאמר לו: "לך דניאל, כי סתומים וחתומים הדברים עד עת קץ".
ואף על פי כן, לא נלאו אנשים לנסות לחשב מתי יבוא הקץ.
לרוב על פי אותם חשבונות עמומים שבספר דניאל, ולעיתים על סמך חישובים ומסורות אחרים.
חישובים כאלה גרמו לעיתים רבות למפח נפש רבתי, כאשר הגיע אותו הקץ המיוחל ולא קרה דבר.
חכמים הסבירו זאת לעיתים בכך שישנם "כמה קצים", והדברים תלויים בבחירתם של ישראל בכך שעושים תשובה ומעשים טובים.
עמדה קיצונית יותר השמיע רבי אליעזר שאמר ש"כלו כל הקצים, ואין הדבר תלוי אלא בתשובה".
וכן הובאה שיטתו בזוהר חדש, בסוף פרשת נח, במאמר צא מן התיבה, ועל פיה נראה שרבי עקיבא תלמידו סבר כך, מכיוון ששניהם מופיעים בסוגיה הנ"ל, ורבי עקיבא לא חולק עליו.
בעקבות אותם מפחי נפש קבעו חז"ל עמדה ברורה ביחס לאותם חישובי קץ, ואמרו: "תפוח עצמן של מחשבי קצים" (בנוסח אחר: תיפח רוחם של מחשבי קצים).
ועדיין, לא נמנעו חכמי ישראל לאורך הדורות לנסות ולנבא מתי יבוא הקץ המיוחל.
ניתן לזהות תבנית חוזרת של חישוב הקץ, כאשר הוא בדרך כלל מנובא לדור-דוריים שלאחר זמן החישוב; לא רחוק מדי ולא קרוב מדי.
הבקשה לימות המשיח מופיעה בתפילה, בברכה "את צמח דוד שבתפילת שמונה עשרה, וכן בנוסח הרחמן שבברכת המזון: "הרחמן הוא יזכנו לימות המשיח", ובחלק מנוסחי קדושה דסידרא: "שנחיה ונזכה ונראה לשני ימות המשיח".
בשירו "מחכים למשיח" של שלום חנוך, מופיעות מילות הפזמון "משיח לא בא משיח גם לא מטלפן".
השיר שיצא לאור בשנת 1985 נבחר כשיר השנה במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלי צה"ל, וזכה להשמעות רבות ברדיו גם שנים לאחר יציאתו.
במרץ 2021 ביצע את השיר שולי רנד.
יונה וולך מתייחסת אף היא לימות המשיח בשיר שלה "גבר לא גבר", כשבבית האחרון של השיר מופיעות המילים: "ואפשר לשמור את הבתוליות הרגשית עד בוא המשיח, והוא יבוא האישה תהיה אישה הגבר - גבר." נורית גלרון ביצעה את השיר במסגרת אלבומה "אחרינו המבול" שיצא ביולי 1989.
בדצמבר 2018, במסגרת האלבום "רצוא ושוב" הוציא שולי רנד את השיר "הילד המשיח" המתאר חלום ובו דמות של משיח ילד.
ימי התום הוא האלבום השני של הזמרת ריטה, אשר יצא לחנויות ב-22 במרץ 1988. האלבום הופק מוזיקלית על ידי רמי קלינשטיין בחברת התקליטים הליקון-כנען.
בגרסת התקליט כלולים 10 שירים ואילו הדיסק כולל בנוסף שני קטעי בונוס: "העלמות אסורה" ו"תחת ירח ערבי" – שיר שהוקלט באותה שנה אך יצא רק על גבי סינגל.
האלבום נמכר עד היום בכ-120 אלף עותקים ונחשב לאחד האלבומים הישראלים הנמכרים ביותר בכל הזמנים.
מהאלבום יצאו הסינגלים "בוא", "כמו בתמונה", "עטוף ברחמים" ו"אני חיה לי מיום ליום".
השירים שזכו להצלחה הם "בוא" (שחידש בהמשך עברי לידר), "עטוף ברחמים", "נוצה ברוח", "אני חיה לי מיום ליום" (ששרה במקור בלחן שונה תיקי דיין) ו"חברה".
השיר "חברה" נכתב עוד בנעוריה של ריטה, כמכתב לחברתה פנינה עסיס (לימים טורנה), אשר עזבה את ישראל ועברה לגור בצרפת.
בעקבות צאת האלבום יצאה ריטה לסיבוב הופעות בשם "ריטה בהופעה".
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי ביקר באופן חיובי את האלבום באומרו "היא ממשיכה להיות השתקנית הגדולה של שיריה.
סערת החושים המלודרמטית של הכאב.
את זה אי אפשר לקחת ממנה.
ריטה כנראה אינה מסוגלת לשיר בהבעה נטולת פתוס.
התערטלות ריגשית, אינטרפרטציות של חיים.
היא לא מספרת סיפורים כמו זמרות השנסון הגדולות אלא זועקת רגשות, ובסערתם – אתה מאבד לעיתים את הסיפור של השיר ונותר נפעם מעצם ההבעה[...] ימי התום הם עוד מחזמר של ריטה.
תופים וכלי הקשה: אלון הלל, רמי קלינשטיין תכנות תופים ב"העלמות אסורה".
"תחת ירח ערבי" ז'אן פול זימבריס צלחות ב"העלמות אסורה".
גיטרה: נאור דיין, ליאור יקותיאלי ב"קונצ'רטו לארנחואז" (שיר הקשת).
בס: בנצי גפני, צוף פילוסוף ב"ימי התום", "העלמות אסורה", "תחת ירח ערבי".
בזוקי וסאז: יהודה פוליקר ב"אני חיה לי מיום ליום", "הנסיכה והרוח".
אקורדיון: משה לוי ב"ימי התום".
אבוב: חיים יובל ב"קונצ'רטו לארנחואז" (שיר הקשת).
הוקלט באולפני "טריטון" ו-D.B, מיקס באולפני "טריטון"
טכנאי הקלטה ומיקס: ראובן שפירא
עוזרי טכנאי: מירון יניב, אמיר קרטס, עומר שפי
יחסי ציבור: נעמי אלשיך, מירי בן יוסף
"ימי אביב ראשונים" הוא ציור של הצייר הסוריאליסטי הספרדי סלבדור דאלי.
ציור זה הוא דוגמה לעבודתו המוקדמת בתחום הסוריאליסטיות.
הרקע לתמונה היא רק מישור אפור ופתוח.
ניתן לראות את הקרקע מתרוממת מעט בצידו השמאלי של הציור, ואילו בצדו הימני היא יורדת מעט.
במרכז מקובצות שלל דמויות סוריאליסטיות צבעוניות, ובמרחק מוצגות דמויות אפלוליות של איש המחזיק את ידו של ילד קטן.
בצד השמאלי של התמונה, נמצאת דמות היושבת על כיסא, גבה מופנה לסצנה המתחוללת מאחוריו.
הציור נוצר בתקופה קשה ומתוחה לדאלי.
אביו התאכזב במידה הולכת וגוברת מהמקצוע שבחר בו בנו והתנהגותו הכלל לא שמרנית כמשפחתו.
דמויות האיש והילד מופיעים עוד פעמים נוספות בעבודותיו המאוחרות יותר של דאלי.
הם מסמלים את רצונו של דאלי לחדש ולחזק את קשריו עם אביו.
הדמות היושבת גם היא מיוחסת לאביו.
ימי הפופ הוא ספר שכתב עמיחי שלו ויצא לאור בישראל בהוצאת ידיעות ספרים.
המהדורה הראשונה יצאה בשנת 2005. מהדורה חדשה יצאה לאור בשנת 2009.
עמיחי שלו מציג בספר את עולמו של נער בצל פטירתה של אימו.
העלילה מתרחשת בעיר ראשון לציון של תחילת שנות השמונים וסביבתה כאשר האטרקציות המצויות הן פלאפל, כדורגל, בית קברות, חנות תקליטים, מחסן למכירת תפוזים וחנות גבינות.
אלה היו השנים הגדולות של מוזיקת הפופ.
הסיפורים מציגים פרקים בביוגרפיה האישית של עמיחי שלו בראשון לציון של שנות השמונים של המאה העשרים, העיר בה גדל.
התיאורים מפורטים ועשירים בתחומים מגוונים ועם הומור בראיית החיים של המספר.
ימי הפופ מורכב מארבעה סיפורים, ארבע נובלות.
ארבעת הסיפורים מצטרפים יחד לרומן אחד עקבי ושלם, קצבי עם סיפורי אהבה העולים מבעד לבדידות של הנער גיבור הסיפורים.
בכל אחת מהנובלות מתוארת תחנה במהלך חייו וההתבגרות של גיבור הספר.
בנובלה האחרונה, חוזר הספר לימים שלפני מות האם.
כשהאם עדיין חיה והכול נראה בסדר ומבטיח.
הנער גיבור הספר מתכנס לתוך עצמו וחי בשילוב של דמיונו העשיר והמציאות.
שלו כותב בשפה עשירה עם ביטויים ומטבעות לשון מקוריים ושימוש רב במטפורות.
פופ 84: סיפור בצל מות האם.
בדידות, חבר מבוגר, אהבה למוזיקה, עיתון פרטי למוזיקה, חברה ותשוקה מבולבלת.
האקהויזים: סיפור בצל מות הסב.
משחק דמיוני בכדורגל, ללא חברים אבל עם אהבה ותשוקה.
זאדה: הבדידות המעיקה מובילה לקשר חם ומיוחד, אך קצר בזמן עם המורה מהשנים הקודמות.
שיטת הדרוג האנגלית: סיפור חיים בתקופה שהאם עוד חיה ופותחת חנות גבינות עם הדודה מאנגליה.
ניסיון למצוא חתן לדודה וליצור קשר עם אהובה ראשונה.
מדבריו של המחבר על הספר
האייטיז לא חוזר, ימי הפופ לא חוזרים, אבל הרומן כן.הספר ימי הפופ קיבל מההוצאה צ'אנס נוסף ויצא במהדורה מחודשת.
"ימי הרדיו" הוא סרט נוסטלגי משנת 1987 של התסריטאי והבמאי היהודי-אמריקאי וודי אלן, העוסק בתור הזהב של הרדיו, בשנות ה-40 של המאה ה-20. אלן מתאר בסרט, גם בקולו כמספר הסרט, את ילדותו.
את הילד, הקרוי ג'ו, מגלם סת' גרין.
המספר (קולו של וודי אלן) מספר לצופים כיצד השפיע הרדיו על חייו וחיי הסובבים אותו בתקופה שקדמה לפריחת הטלוויזיה, תקופה שבה הרדיו ריתק את המאזינים.
הסרט מתרחש בניו יורק מסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 ועד לסילבסטר של תחילת 1944, ומערבב בין חוויותיו של המספר לאנקדוטות נודעות בתולדות הרדיו.
"אני אוהב סיפורי רדיו ישנים ואני מכיר מיליון מהם.
אספתי אותם במשך השנים כמו תחביב - מעשיות, רכילות וסיפורי כוכבים מאחורי הקלעים" אומר המספר לאחר קטע הפתיחה של הסרט.
המספר ומשפחתו מתגוררים בשכונת רוקאוויי ביץ' של רובע קווינס שבניו יורק, וכל אחד מהם מוצא מפלט משגרת היומיום בהאזנה לתוכניות הרדיו החביבות עליו.
עלילות סיפורי הרדיו משפיעות על המספר, והוא חולם בהקיץ על המורה המחליפה בכיתתו, על אירועי מלחמת העולם השנייה, על שחקני קולנוע ועוד.
עלילת הסרט נעה בשני מישורים מקבילים:
משפחתו של הילד, ג'ו (סת' גרין): האב, מרטין (מייקל טאקר), נהג מונית החולם להיות יזם וממציא והאם טס (ג'ולי קאוונר), עקרת בית, אחותה סיל (רנה ליפין) ובעלה אייב (קנת מארס) ובתם רותי, האחות השלישית, הדודה הרווקה בי (דיאן ויסט), הכמהה לבן זוג, הסבא והסבתא, המתגוררים כולם בדירה אחת.
זו משפחה יהודית, ובין האירועים המתוארים בסרט תיאור אירוני של יום הכיפורים, וגיוס כספים למען הקמת "מדינה יהודית בפלשתינה".
עולמם ה"נוצץ" של כוכבי הרדיו, כפי שמדמיין אותו הילד, באמצעות סיפורה של דמות בדיונית בשם סאלי וייט (מיה פארו) שעלתה ממוכרת סיגריות לכוכבת רדיו.
שידור הרדיו הנודע של אורסון ולס, "מלחמת העולמות", שגרם לבהלה גדולה למאזינים, משתלב בסרט כחלק מקורותיה של דודה בי: דודה בי חזרה מבילוי עם מחזר בנסיעה במכוניתו.
בסוף בריזי פוינט נעצרה המכונית ללא דלק, ומיד אחר כך החל שידור "מלחמת העולמות".
המחזר נבהל ונמלט על נפשו, ודודה בי נאלצה לחזור ברגל לביתה.
כאשר המחזר טלפן לקבוע פגישה נוספת, הורתה דודה בי להודיע לו כי "נישאה לאיש מאדים".
שידור חי של ניסיון חילוצה ושעותיה האחרונות של ילדה בת 8 בשם פולי פלפס שנפלה לבאר מים, מרתק לרדיו רבים מגיבורי הסרט.
הסיפור מבוסס על סיפורה של קאת'י פיסקוס, ילדה בת 4, שמתה בנסיבות כאלה.
שעשועוני הרדיו מוצגים בשתי סצנות:
בזמן שבני הזוג נידלמן אינם בביתם, חודרים אליו שני פורצים.
הטלפון מצלצל בדירה, והפורץ עונה לו ושומע את המנחה של תוכנית הרדיו Guess That Tune, המציג לו סדרה של לחנים לזיהוי.
הפורץ מזהה את כל הלחנים, וזוכה בשלל פרסים, המגיעים למחרת לביתם ההפוך של בני הזוג נידלמן.
דודה בי וידידהּ לוקחים את ג'ו לאולפן שממנו משודר שעשועון רדיו.
בי משתתפת בתחרות, וזוכה ב-50 דולר, המשמשים, בין השאר, לרכישת ערכת כימיה לג'ו.
גם לתסכיתים מקום נכבד בסרט, ובראשם "הנוקם במסכה" - סדרת תסכיתים יומית שהייתה חביבה על ג'ו.
אל מול החיבה הרבה לשידורי הרדיו מוצגת גם עמדתו של הרבי: "הקשבה לרדיו, לסיפורי השטות והאלימות, זו לא דרך שבה ילד צריך לגדול".
הסרט מסתיים בדברי המספר: "מעולם לא שכחתי אותו ערב השנה החדשה ...
ולא שכחתי אף אחד מאותם אנשים או קולות שנהגנו לשמוע ברדיו, למרות שהאמת היא שעם כל ערב שנה חדשה נוסף, אותם קולות מתעממים יותר ויותר."
פסקול הסרט כולל שירים משנות ה-30 וה-40, שלהם חלק חשוב בעלילה.
סת' גרין – ג'ו, הילד שאת זיכרונותיו מספר הסרט
מייקל טאקר – מרטין, אביו של ג'ו, העובד כנהג מונית אך מסתיר זאת מפני ג'ו
ג'ולי קאוונר – טס, אמו של ג'ו
דיאן ויסט - דודה בי, הכמהה לבן זוג
מיה פארו - סאלי וייט, מוכרת סיגריות ההופכת לכוכבת רדיו.
דני איילו - רוקו, מאפיונר הנאלץ לחסל את סאלי וייט לאחר שזו הייתה עדה לרצח שביצע, אך בעצת אמו נמנע מהחיסול ופותח לסאלי דלת לרדיו.
בשנות ה-80 הבשיל אלן כיוצר, וסרטיו מתקופה זו מאופיינים בדיון בנושאים פילוסופיים עמוקים, ובהשפעה מוצהרת של יוצרים אירופיים כאינגמר ברגמן ופדריקו פליני.
יצירותיו מתקופה זו כוללות את "שושנת קהיר הסגולה" ו"זליג", העורכים דיון בטיבו של הקולנוע, טיבה של היצירה האמנותית והיחסים שבין היוצר והקהל, וכן את "חנה ואחיותיה" ו"פשעים ועבירות קלות" הכוללים מרכיב דרמטי ופילוסופי הגובר לרוב על המרכיב הקומי.
הנרטיב של סרטים אלו כלל לרוב עיסוק בשני קווי עלילה או יותר, המתחברים ומשתלבים זה בזה.
"ימי הרדיו" היווה סטייה מסוימת מהעיסוק בנושאים האלה, והוא יצירה קלילה ומאוד נוסטלגית, שבאה בין שתי יצירות כבדות משקל, "חנה ואחיותיה" המורכב ו"ספטמבר" הכבד והמהורהר.
עם זאת הסרט שומר במקצת על מאפייני יצירתו של אלן בתקופה זו.
השפעתו של פליני ניכרת בבחירת הנושא ובאפיון הדמויות, כמו גם בצבעוניות ובהגזמה לה נוטה הסרט לעיתים, ובאנקדוטליות של קו העלילה.
קו העלילה של הסרט אינו פשוט וליניארי, והוא כולל שני סיפורים המתחברים זה לזה, ומוצגים בצורת אנקדוטות.
בסרט זה משתמש אלן בשחקנים קבועים שליוו אותו בתקופה זו של יצירתו ולאחריה.
פרט למיה פארו שהייתה אשתו והשחקנית הראשית במרבית סרטיו בתקופה זו, מופיעים בסרט גם דיאן ויסט וג'ולי קאוונר ששיחקו ברבים מסרטיו של אלן בשנות ה-80 ושנות ה-90, וכן דיאן קיטון שהופיעה בהופעת קמע בסרט כזמרת בראש השנה, אנקדוטה להופעתה בסרט "הרומן שלי עם אנני".
הצלם של הסרט הוא קרלו די פאלמה, שעבד עם במאים כמיכלאנג'לו אנטוניוני, והיה בין הצלמים הקבועים עמם עבד אלן עד לסוף שנות ה-90 על סרטים כ"חנה ואחיותיה", "צללים וערפל" וסרטים רבים אחרים.
מחוז ימטלנד (בשוודית: Jämtlands län, יֵמְטְלָנְדְס לֵן) הוא השלישי בגודל שטחו בין מחוזותיה המנהליים של שוודיה, ואחד הדלילים מבחינת אוכלוסייתו.
הוא גובל במחוזות וסטרבוטן, וסטרנורלנד, יבלבורג ודלארנה ובנורווגיה.
בירתו היא העיר אסטרסונד (Östersund, 43,800 תושבים ב-2005).
המחוז מהווה 12 אחוז משטחה של שוודיה, ורובו מורכב מרמות הרריות ושממות שלג.
אין יישובים מעל 4,000 נפש מלבד הבירה.
המחוז נוסד בראשית המאה ה-19 כאיחוד מנהלי של החבלים הריידלן וימטלנד, וסמלו מציג את סמלי שתי הפרובינציות ההיסטוריות.
מבחינה פוליטית בולטות במחוז מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה ומפלגת המרכז, מה שאינו שכיח בשוודיה, אולם מבטא את זיקתו של האזור לנורווגיה השכנה.
מרביתם של התושבים חיים סביב האגם סטוּרכן (Storsjön, "האגם הגדול").
הכלכלה מושתתת בעיקר על חברות קטנות, כשסקטורים בולטים הם תעשיית העץ ותיירות.
ימי אהבה לשירה, הוא פסטיבל לשירה, ספרות ומוזיקה שעורך כתב העת משיב הרוח בירושלים.
הפסטיבל מתקיים ברציפות מדי שנה החל משנת 1995. בפסטיבל משתתפים משוררי כתב העת ומשוררים ידועים אחרים לצד מוזיקאים ואומנים.
במשך השנים התארח הפסטיבל במתחמי תיאטרון החאן, יד בן צבי, בית הקונפדרציה ובית אבי חי.
בכל שנה מיוחדים האירועים המרכזיים של הפסטיבל לנושא-על מסוים, והמשתתפים מוזמנים על ידי מנהלים האמנותיים של הפסטיבל, לעסוק בנושא ולבחון אותו על כל צדדיו והיבטיו:
ימי אהבה לשירה מס' 11 - משוררי געגועים לירושלים במהלך הדורות, מיהודה הלוי, פאול צלאן ועד משוררים רוסיים בישראל.
ימי אהבה לשירה מס' 12 - מהות התפילה, השירה והקשר שביניהם.
ימי אהבה לשירה מס' 13 - חוויית הכתיבה היהודית החדשה-עתיקה.
ימי אהבה לשירה מס' 14 - שירה מכאן - מֵהָארצישראליות המחפשת, המתחבטת, הנפגשת.
ימי אהבה לשירה מס' 15 - תהילים - ספר השירה הראשון.
ימי אהבה לשירה מס' 16 - נביאים בשירה ושירה כנבואה - ניהול אומנותי: יורם ניסינוביץ, שמואל קליין, אליעז כהן ועמיחי חסון
ימי אהבה לשירה מס' 17 - ציון, על אהבותיה וכאביה - ניהול אומנותי: אליעז כהן, צורית יעיר, יונתן ברג
ימי אהבה לשירה מס' 18 - מסכת שביעית- על שמיטה ושירה - ניהול אמנותי: בכל סרלואי ואליעז כהן
ימי אהבה לשירה מס' 19 - על הבית - ניהול אומנותי: אפרת ביגמן, עמיחי חסון ואליעז כהן
ימי אהבה לשירה מס' 20 - חיי-אדם, חיי-שירה - ניהול אומנותי: אפרת ביגמן, עמיחי חסון ואליעז כהן
אירועים המתקיימים בפסטיבל מדי שנה
שרים משוררים - תחרות הלחנת שירי משוררים התחלה בשנת 2009. התחרות פונה ליוצרים והרכבים מוזיקליים בהצעה להשתתף ולהופיע באירוע.
עדיפות ניתנת להלחנת וביצוע שירים שהתפרסמו בכתב העת "משיב הרוח".
השופטים הם מוזיקאים ומשוררים חברי משיב הרוח.
הפרס (מלגה כספית) מוענק ללחן המקורי.
הזוכה הראשון בפרס היה אדם יעקב כהן (2009), שנה לאחר מכן זכתה כתבת החדשות והזמרת שרה ב"ק.
מפגשי דואט שירה המפגישים שני משוררים בני דורות שונים
יַמְחַד (גם ימח'ד; באכדית: Yamḫad; בערבית: يمحاض, בתעתיק ימחאץֿ) הייתה ממלכה שמית־אמורית עתיקה, שמרכזה שכן בעיר חַלַבּ, כיום בצפון שטחה של סוריה.
היא צמחה בסוף המאה ה-19 לפנה"ס ונשלטה על ידי מלכי שושלת בית ימחד, שהתבססו על צבא ודיפלומטיה כדי להרחיב את ממלכתם.
מתחילת הקמתה, הייתה הממלכה נתונה למאבקים עם שכניה: מארי, קטנה, ואשור.
פעולותיו של מלכה השני, ירים־ליאְם הראשון, הפכו את הממלכה לכוח החזק ביותר במרחב הסורי באותה עת.
באמצע המאה ה-18 לפנה"ס, שלטה ממלכת ימחד ברוב השטח של מה שהוא כיום סוריה, למעט דרומה, אם בשליטה ישירה או דרך ממלכות וסאליות.
הממלכה שלטה על מערבה, צפונה ומזרחה של סוריה במשך קרוב למאה חמישים שנה.
הייתה לימחד גם השפעה על ממלכות קטנות במסופוטמיה, על גבול ממלכת עילם.
הממלכה נכבשה על ידי החתים, שהרסו את חלב.
בהמשך שוקמה ימחד בחלקה, ובמאה ה-16 לפנה"ס סופחה לממלכת מיתני.
אוכלוסייתה של ימחד הייתה בעיקרה אמורית, והייתה בעלת תרבות האופיינית לתקופת הברונזה בסוריה.
הממלכה כללה גם חורים, שהתיישבו בה והשפיעו על תרבותה.
היא שלטה על נתיבי מסחר בין-לאומיים רבים שפעלו בין אזור איראן של היום ממזרח, ואזור התרבויות האגאיות במערב.
בימחד התקיים פולחן לאלים מהמיתולוגיה השמית הצפון-מערבית.
הבירה חלב נחשבה לעיר קדושה, והייתה מרכז פולחן לאל הדד, שנחשב לאל הראשי בצפון סוריה.
העיר חלב מעולם לא ננטשה על ידי תושביה, ובשל היישוב הרצוף שהתקיים בה לאורך ההיסטוריה, כמעט ולא נחפרה בחפירות ארכאולוגיות.
העיר המודרנית יושבת מעל שרידי העיר העתיקה, ולכן לא מתאפשר לחפור בה גם כיום.
רוב המידע על ממלכת ימחד מקורו, לפיכך, בלוחות בכתב יתדות שנמצאו באללחֿ ובמארי, וגם במקורות אלה המידע על הממלכה אינו ממוקד ומפוזר על פני מקורות שונים.
השם "ימחד" היה כנראה שמו של שבט אמורי.
השימוש בו בעת העתיקה, בעת התייחסות לממלכה, נעשה במקביל לשם "חלב".
בתקופת האימפריה האבלאית, ששלטה על רוב שטחה של סוריה באמצע האלף השלישי לפנה"ס, העיר חלב הייתה עיר וסאלית שלה, ושימשה כמרכז דתי לאל הדד בצפון סוריה.
שמה באותה עת היה חַֿה-לַם.
פרסומה של חלב כעיר קדושה, תרם לעלייתה לגדולה בתקופה מאוחרת יותר.
המקדש הראשי לאל הסערה הדד שכן בעיר, שנודעה גם בשם "העיר של הדד".
אבלה נהרסה פעמיים בסוף האלף השלישי לפנה"ס, והוואקום השלטוני שנוצר באזור אפשר מאוחר יותר את עליית כוחה של חלב.
השמות "חלב" ו"ימחד" הופיעו לראשונה בתקופה הבבלית הקדומה.
שמו של שומו־יפוע, המלך הראשון ומייסד השושלת, הופיע לראשונה בטקסט ממארי, כשליט ארץ ימחד, שכללה בנוסף לחלב גם את הערים אללחֿ וטוּבָּה , ששכנה ממזרח לחלב.
פרטי הקמת הממלכה והתגברותה על פני ממלכת אבלה הממלכה הקודמת ששלטה במרחב, אינם ידועים.
אבל התפתחות זו הייתה חלק מתהליך שהתרחש באותה עת, של התעצמות שושלות מלכים ממוצא שמי מערבי, שהקימו ממלכות ברחבי מסופוטמיה.
שומו־יפוע הקים את הממלכה וכרת ברית עם יעדון־ליאם ממארי, שאתו היה בקשרי נישואים, אבל בהמשך יעדון־ליאם החל להתפשט צפונה וכבש את אמר ותותול וערים נוספות שהיו לפני כן בשליטת בני ימין, שהיו בני ברית של ימחד.
בשנת 1805 לפנה"ס הוא גם יצא למסע מלחמה מערבה וטען שהגיע עד הים התיכון.
מסעות מלחמה אלה הביאו את שומו־יפוע לתמוך בשבטי בני ימין והוא יצא איתם לקרב נגד יעדון־ליאם, שטען שניצח אותם.
שבטי בני ימין סגדו גם הם לאל הדד, האל של חלב, עובדה שאולי מצביעה על קרבה בינם לבין ימחד.
בנוסף, יצא למסע מלחמה לצפון מזרח, כבש את נגר והגיע עד אכלתום, וכך נכנס למאבק עם שמשי־הדו הראשון.
המנצח במאבק הזה היה שמשי-אדד הראשון, ויעדון־ליאם נהרג בסופו של דבר על ידי בנו סומו-ימם.
לאחר שעלה לשלטון בשנת 1800 לפנה"ס, ניסה סוּמוּ-יַמַם לכרות ברית עם ימחד, האויבת שלו לשעבר, אבל בסופו של דבר נכבשה מארי על ידי שמשי-אדד הראשון בשנת 1796 לפנה"ס.
יריבות עם אשור והרחבת הממלכה
עלייתו של שמשי-אדד הראשון בצפון מסופוטמיה ואשור, היוותה איום גדול יותר על ימחד מאשר כוחה של מארי.
המלך האשורי היה בעל שאיפות כיבוש והתפשטות, תכנן להיות מלך מסופוטמיה והלבנט וקרא לעצמו "מלך העולם".
הוא הקיף את ימחד מצפון בבריתות עם כרכמיש, חַשוּם ואורשו, שהיו לפני כן בנות ברית של ימחד, וכבש את מארי במזרח.
הוא גירש את זמרי־ליאְם מלך מארי שברח לימחד.
מלכה, שומו־יפוע, קיבל אותו בברכה, תוך שהוא מתכנן להשתמש בו למטרותיו כיורש החוקי של מארי.
הברית החזקה ביותר של שמשי-אדד הראשון הייתה עם ממלכת קטנה, בגבולה הדרומי של ממלכת ימחד.
מלך קטנה, אישי-אדד, השיא את בתו לישמח-אדד, בנו של שמשי-אדד הראשון, שמונה על ידי אביו לשליט מארי.
מלכה של ימחד לא היה מרוצה מהברית הזאת ותקף את אזור הספר של קטנה תוך שהוא ממריד ערים בדרום כנגד מלך קטנה.
הסיבה הרשמית למלחמה הייתה מאבק על עיר הגבול "פַּרגַה".
שמשי-אדד הראשון הבטיח לבוא לעזרת מלך קטנה, יחד עם בני בריתו מלכי אורשו, חשום וכרכמיש.
שומו־יפוע מת בשנת 1780 לפנה"ס, בעת מאבקו עם שמשי-אדד הראשון, ובמקומו עלה לשלטון בנו ירים־ליאם הראשון.
הוא הצליח להגדיל את תחומה של ממלכת ימחד, והפך אותה לממלכה החזקה ביותר באותה עת בסוריה וצפון מסופוטמיה.
ירים־ליאם הראשון כרת ברית עם חמורבי מלך בבל, ואובל־פי־אל השני מלך אשנונה.
בשנת 1777 לפנה"ס הוא פלש מזרחה, כבש את תותול, והפך את זמרי־ליאם למושל העיר.
שנה לאחר מכן, מת שמשי-אדד הראשון.
ירים־ליאם הראשון שלח את צבאו ביחד עם זמרי־ליאם למארי, כדי להשיב לו את כס המלוכה בממלכה כמלך ואסל של ימחד.
עדויות לקשר החזק בין זמרי־ליאם וירים־ליאם הראשון, באות לידי ביטוי במשלוח פסל גדול ששלח זמרי־ליאם בשנת 1772/1773 לפנה"ס למקדש האל הדד בחלב.
ובנישואים בשנת 1774 לפנה"ס בין זמרי־ליאם עם שִיבּתוּ בתו של ירים־ליאם הראשון.
את השנים הבאות של שלטונו, הקדיש ירים־ליאם הראשון להרחבת שלטונו לאזור עמק החבור במזרח, וגם בצפון מסופוטמיה.
במזרח הוא הגיע עד דיר, ששכנה על גבול ממלכת עילם.
ימחד שלטה על כל אזור הפרת בצפון סוריה, כשהעיר אמר הייתה עיר הנמל שלה על הפרת.
הגבול בין מארי וימחד היה הקו של החבור-אמר, והוא נשאר קבוע לאורך הזמן.
בהמשך הוא נקט בשיטה של כריתת בריתות או פעולה בכוח, עם ערי מדינה במרחב.
אבלה ואוגרית הפכו לערים וסאליות של ימחד.
קטנה נשארה ממלכה עצמאית, אבל לאחר שאיבדה את בעל בריתה שמשי-אדד הראשון, היא נאלצה להפסיק את כיבושיה ולעמוד יחידה מול כוחה של ימחד.
מלכה, אמות-פי-אל, כרת ברית עם ימחד בתיווכו של זמרי־ליאם.
לוח שנמצא במארי מדגים את המדיניות הפוליטית והמלחמתית של ירים־ליאם הראשון.
הלוח נשלח למלך העיר דיר בדרום מסופוטמיה והוא כולל הכרזת מלחמה על דיר ושכנתה דיניכתום , ששכנה על נהר החידקל.
הלוח מציין הצבת 500 ספינות של ימחד למשך 12 שנים בדיניכתום, ותמיכת צבא ימחד בדיר במשך 15 שנים.
כוחו של ירים־ליאם הראשון ושליטתו במלכים רבים, באה לידי ביטוי באיגרת שנמצאה במארי, בה נכתב:
מרכזיותה של ימחד בפוליטיקה של מסופוטמיה וסוריה, באה לידי ביטוי במכתב שנמצא בארכיון מארי שנכתב על ידי אחד הפקידים של זמרי־ליאם מלך מארי, הוא מציין את הממלכות שלקחו חלק במגעים הדיפלומטיים וכותב אליו בבקשת הנחיות:
את ירים־ליאם הראשון ירש בנו חמורבי הראשון, תקופת מלכותו הייתה שקטה ושלווה, כשימחד הצליחה לשמור על מערכת יחסים טובים עם רוב שכנותיה.
הוא הצליח לכפות על כרכמיש לשלוח כוחות לסייע לחמורבי מלך בבל במאבקו בדרום מסופוטמיה כנגד לרסה ועילם.
הברית של ימחד עם חמורבי מבבל פסקה, לאחר שחמורבי כבש את מארי והרס אותה בשנת 1759 לפנה"ס.
בבל לא תקפה את ימחד.
קו חבור-אמר, שהיה קו הגבול בין מארי וימחד, לא נחצה.
הם נשארו במערכת יחסים של שלום בשנים שלאחר מכן.
את חמורבי הראשון ירש בנו, אבה־אל הראשון, שגם תקופתו התאפיינה כתקופה שלווה.
הוא שמר על מערכת יחסים טובה עם שמשו-אילונה, בנו ויורשו של חמורבי.
ירים-ליאם, שהיה אחיו של אבה־אל, היה המושל של האזור, שאירידו הייתה בה העיר הראשית.
בעקבות כך נהרסה אירידו, וירים-ליאם פוצה על ידי קבלת המלוכה על אללח', ונוצר ענף נפרד של שושלת בית ימחד.
שטחם הכולל של הטריטוריות שהיו תחת השפעת ימחד במחצית המאה ה-18 לפנה"ס מוערך בכ-43,000 קמ"ר.
את הטריטוריות אפשר לחלק לשלוש קבוצות: הקבוצה הראשונה כללה את האזור הקרוב לחלב, שנשלט בשליטה ישירה על ידי מלכי ימחד, עם מובלעות בפריפריה.
שטח זה היה מוקף במעגל של מדינות וסאליות, שברובן נשלטו על ידי מלכים ומושלים שהיו קשורים לבית המלוכה של ימחד.
מספרן וגבולן השתנה במשך הזמן, אבל בתקופה המאוחרת יותר של ממלכת יחמד, אפשר לכלול בהן את אללח', אמר, טובה, אבלה ועוד.
במעגל החיצוני היו ערי מדינה לקוחות עצמאיות, שהוכרחו או בחרו ליהנות מהגנתה ומנהיגותה של ימחד, ולנהל את התקשורת הדיפלומטית שלהן דרכה.
לקבוצה זאת אפשר לשייך את כרכמיש, אורשו, חשום, אוגרית ועוד.
דוגמה להתנהלות זאת אפשר לראות במכתב ששלח חמורבי הראשון לזמרי־ליאְם בו, הוא כותב: .
ירידה בכוחה של ימחד וסופה
התקופה של יורשיו של אבה־אל הראשון מתועדת מעט מאוד.
נקמי־יפוע כבש את העיר ארזיק, ששכנה ליד כרכמיש.
ירכבתום יצא למסע מלחמה כנגד נשתרבי (Nashtarbi), ששכנה ממזרח לפרת, כנראה בעקבות עליית כוחן של נסיכויות חוריות בצפון מזרח סוריה.
בזמנו של ירים-ליאם השלישי, שמלך באמצע המאה ה-17 לפנה"ס, ירד כוחה של ימחד בעקבות התנגדות פנימית לשלטונו.
מלך אללח' הכריז על שלטון עצמי, וכשאללח' הותקפה על ידי החתים, ימחד לא באה לעזרתה.
ירים-ליאם השלישי נלחם כנגד קטנה, אבל תוצאות המלחמה לא ידועות.
למרות זאת, מלך ימחד מופיע בתכתובת חתית כמלך גדול, מה שמצביע על כך שדיפלומטית, מעמדו היה זהה למלך החתי.
עליית הממלכה החתית הקדומה באנטוליה היוותה איום גדול על ממלכת יחמד.
ירים-ליאם השלישי ויורשו חמורבי השני, שמלכו במחצית השנייה של המאה ה-17 לפנה"ס, הצליחו לעמוד כנגד כוחה העולה של הממלכה החתית וכוחו העולה של חתושילי הראשון באמצעות שורת בריתות שכרתו עם נסיכויות חוריות.
חתושילי הראשון בחר לא לתקוף ישירות את חלב.
הוא יצא למסע מלחמה כנגד סוריה, ובחר קודם לתקוף את הממלכות הואסליות שלה ובנות בריתה.
בשנתו השנייה הוא כבש את אללח'.
אירוע זה ניתן לזיהוי בשכבת החורבן בסוף שכבה VII בתל עטשאנה, האתר הארכאולוגי של אללח'.
לאחר תקופה שבה נלחם במערב אנטוליה, חזר בשנתו החמישית מזרחה, ותקף את העיר החורית אוּרשוּ, שהייתה עיר מרכזית באזור ושכנה צפונית-מזרחית לחלב.
הוא הצליח לכבוש אותה, למרות התמיכה הצבאית שניתנה לחורים על ידי כרכמיש וחלב.
לאחר מכן תקף חתושילי הראשון את חַשוּם, עיר חשובה ששכנה כנראה על גדות נהר הפרת מצפון לכרכמיש.
הוא נלחם בקרב בהר אָטָלוּר בכוח משותף של ימחד וחַשוּם, ניצח אותו והרס את העיר.
לאחר מכן כבש את חַחוּם ושורה של ערי מדינה חוריות נוספות.
חלב וממלכת ימחד כמעט ולא מוזכרות בדיווחיו של חתושילי הראשון.
כל זה יכול היה להביא לכישלון במצור ולפגוע בהצלחת מסע המלחמה של חתושילי.
ברייס העלה את ההשערה שחתושילי נפצע בניסיון האחרון שלו לכבוש את העיר, פציעה שהביאה למותו בשנת 1620 לפנה"ס, בתקופת שלטונו של חמורבי השני.
השערה זאת מתבססת על טקסט חתי מאוחר יותר האומר: .
אף על פי שחלב לא נכבשה, מסע המלחמה של חתושילי הראשון החליש את ימחד.
מלכה הפסיק להיקרא בכתובות "המלך הגדול".
כיבושה של חשום (ששמה אצל החתים חַשֻוַה) מתואר באנלים של חתושילי הראשון, בו הוא מתייחס לסיוע שניתן על ידי ממלכת ימחד:
את חתושליש הראשון ירש נכדו, מורשילי הראשון.
הוא תקף את חלב וכבש אותה בשנת 1600 לפנה"ס.
לאחר הכיבוש, הגלה חלק מתושביה והעביר את רכושה לעיר חתושה.
ממלכת ימחד הפסיקה להיות כוח משמעותי באזור.
לאחר כיבוש חלב, פנה מורשילי לבבל.
הוא כבש אותה, אבל נרצח בדרכו חזרה לבירתו חתושה.
הכיבושים של חתושילי הראשון ומורשילי הראשון שינו את המפה הגאופוליטית במסופוטמיה וסוריה: הממלכות האמוריות הגדולות נפלו, ואת מקומן תפסו הכשים בבבל והחורים בצפון מסופוטמיה.
רצח מורשילי הראשון הביא לתקופה של אנרכיה בממלכה החתית.
מלכי חלב ניצלו מצב זה, בנו אותה מחדש והרחיבו את הממלכה, תוך שהם כובשים בחזרה את אללח' ומרחיבים את עצמם למוּכִּיש (Mukiš, אזור אללחֿ) וניי.
ימחד נשלטה לאחר מכן על ידי מספר מלכים, שידועים בעיקר בשמם.
הראשון היה שרה־אל, שייתכן והיה בנו של ירים־ליאם השלישי.
המלך האחרון בשושלת היה אילים־אילימה.
הוא נהרג במהלך כיבוש חלב על ידי מלך מיתני בַּרַתַרְנָה , שבאותה עת התחילה להתחזק ולהתפשט.
הוא כבש אותה בשנת 1525 לפנה"ס.
אדרימי , בנו של אלם-אלימה, ברח יחד עם אחיו לאמר, עיר מגוריה של אמו.
לאחר שרב עם אחיו, ברח לכנען.
במשך שבע שנים הנהיג חבורה של אנשי עפירו ובשנת 1518 לפנה"ס כבש את אללח' ומלך בה.
שבע שנים לאחר מכן, הוא עשה הסכם שלום עם מיתני.
הוא הוכר כמלך ואסל שלה והורשה לשלוט על המחוזות המערביים של ממלכת יחמד לשעבר, שכללו גם את חלב, אבל מגורי השושלת נשארו באללח' והוא נאלץ לוותר על התואר "מלך חלב".
בנוסף, לא נעשה יותר שימוש בשם ימחד.
תאריכי תקופת מלכותם של מלכי ימחד, מוערכים על בסיס הכרונולוגיה התיכונה.
מלך תקופת מלוכה תואר הערות שומו־יפוע 1810–1780 לפנה"ס מלך מייסד ממלכת ימחד, בן זמנו של שמשי־הדו הראשון מלך אשור.
ירים-ליאְם הראשון 1780–1764 לפנה"ס מלך גדול בנו של שומו־יפוע, בן זמנם של חמורבי (עמורפיא) הגדול מלך בבל וזמרי־ליאְם מלך מארי.
חמורבי (עמורפיא) הראשון 1764–1750 לפנה"ס מלך גדול בנו של ירים־ליאם הראשון אבה־אל הראשון 1750–1720 לפנה"ס מלך גדול בנו של חמורבי (עמורפיא) הראשון, בן זמנו של שמשו־אילונה מלך בבל.
ירים-ליאְם השני 1720–1700 לפנה"ס מלך גדול בנו של אבה־אל הראשון נקמי־יפוע 1700–1675 לפנה"ס מלך גדול בנו של ירים־ליאם השני ירכבתום 1675–1650 לפנה"ס מלך גדול בנו של נקמי־יפוע ירים־ליאם השלישי1650–1625 לפנה"ס מלך גדול אחיו של ירכבתום, בן זמנו של המלך החתי חתושילי הראשון.
חמורבי (עמורפיא) השני 1625–1600 לפנה"ס מלך בנו של ירים־ליאם השלישי, בן זמנו של המלך החתי מורשילי הראשון שתקף את חלב כבש והרס אותה.
יש הטוענים שהוא חמורבי השלישי, ומוסיפים מלך נוסף, חמורבי השני , לפני ירים־ליאם השלישי שרה־אל תחילת המאה ה-16 לפנה"ס מלך כנראה בנו של ירים־ליאם השלישי.
חלק מהחוקרים טוענים שהוא לא היה מלך, ושיקום הממלכה נעשה על ידי בנו אבה־אל השני אבה־אל השני אמצע המאה ה-16 לפנה"ס מלך בנו של שרה־אל אילים־אילימה אמצע המאה ה-16 לפנה"ס עד 1525 לפנה"ס מלך כנראה בנו של אבה־אל השני.
המלך האחרון שנשא את התואר מלך ימחד.
ימחד הייתה מיושבת על ידי אמורים שדיברו אמורית.
התרבות של הממלכה הייתה בעיקרה תרבות האופיינית לתקופת הברונזה הסורית, והיו בה השפעות מעטות של תרבות מצרים העתיקה ותרבויות אגאיות.
התרבות השפיעה על הארכיטקטורה ועל תפקידי המקדשים, שהיו בעיקר פולחניים.
הסמכות הפוליטית הייתה נתונה לבית המלוכה, וזאת בניגוד לתפקיד הפוליטי שמלאו המקדשים במסופוטמיה.
המידע על הארכיטקטורה של הממלכה מקורו באתר הארכאולוגי של אללח', שנשלטה על ידי מלכים משושלת ימחד.
העיר חלב עצמה לא נחפרה.
האמורים נהגו לבנות מבני ארמונות גדולים, שהיה בהם דמיון לארמונות של התקופה הבבלית הקדומה.
הם כללו חצר מרכזית גדולה, חדרי כס, רצפות אריחים, מערכות ניקוז וקירות מטויחים.
באללח' נשארו עדויות של ציורי פרסקאות על הקירות, שנעשו על ידי אמנים אגאיים.
החותמות של מלכי ימחד מראות על איקונוגרפיה סורית ייחודית.
בחותמות נעשה שימוש בפנתאון האלים הסורים.
ההשפעה המצרית באה לידי ביטוי רק בשימוש בסמל של הענח', ששימש כתחליף לכוס שהחזיק האל בטקסים.
לאחר נפילת האימפריה האכדית במאה ה-22 לפנה"ס, החלו החורים ליישב את האזורים סביב חלב, ובסוף המאה ה-18 לפנה"ס הם כבר היוו מרכיב משמעותי באוכלוסיית העיר.
התרבות שלהם באה לידי ביטוי בפסטיבלים שונים בעיר, שנשאו שמות חוריים.
אוכלוסיית ימחד האמורית סגדה לאלים האמורים, בעיקר לאלים שהיו מקובלים באזורי צפון מערב סוריה.
האלים החשובים ביותר היו האל דגן, שנחשב אבי האלים ומרכזו היה בתרקה, והאל הדד, שהיה האל החשוב ביותר וראש פנתאון האלים.
הממלכה הייתה ידועה בשם "ארץ הדד", שהיה ידוע כאל הסערה של חלב כבר באמצע האלף השלישי לפנה"ס.
המקדש הראשי שלו שכן על גבעה במרכז העיר (היום במצודת חלב) והיה בשימוש מהמאה ה-24 לפנה"ס ולפחות עד המאה ה-9 לפנה"ס.
אחד הכינויים של מלכי ימחד היה "אהוב הדד".
הדד היה האל הפטרון של העיר, וכל ההסכמים והבריתות נשאו את שמו ששימש גם לאיום על מלכות אחרות ולהכרזת מלחמות.
כשההשפעה החורית גדלה, נכנסו מספר אלים חוריים לפנתאון האלים של הממלכה.
בטקסט שנמצא באללח', המלך אבה־אל הראשון מציין שקיבל תמיכה מהאלה החורית חֶבַּת.
היא הייתה האלה האם של החורים ובת זוגו של האל תֶשוּבּ, אבל בלוח של אבה־אל היא מופיעה כבת זוג של הדד.
בשלב מאוחר יותר החורים החלו לזהות את תשוב עם הדד והוא הפך להיות תשוב, אל הסערה של חלב.
מקדש אל הסערה הדד, ששכן בליבה של העיר חלב, היה לאורך שנות ההיסטוריה אחד הגורמים לחשיבותה של העיר.
העיר חלב לא נחפרה ומקומו המדויק של המקדש לא היה ידוע.
בשנת 1996 החלה חפירה ארכאולוגית במצודת חלב, מצודה מסיבית המתנשאת לגובה של 150 מטר, מעל העיר העתיקה של חלב.
החפירה התנהלה על ידי משלחת ארכאולוגית משותפת גרמנית-סורית בניהולו של הארכאולוג הגרמני קיי קולמאייר .
אחת המטרות הייתה לחפש את מקדש הדד.
החופרים הבחינו בבור אשפה שנמצא בין הריסות הארמונות מהתקופה העות'מאנית ומאחורי חומות מהתקופה הצלבנית.
הבור נחפר במשך 10 שנים.
מתחת לשכבות מהתקופה הביזנטית והתקופה העות'מאנית, נמצא המקדש הקדום לאל הדד, שהיה בשימוש לפחות עד המאה ה-9 לפנה"ס.
במסגרת החפירות התגלו תעלות שנחפרו בתקופה ההלניסטית, במאה ה-3 לפנה"ס, כנראה במטרה למצוא חפצי ערך.
בסופו של דבר הם השאירו את הממצאים במקום.
החוקרים העלו השערה, שאולי לא נגעו בממצאים מתוך יראת כבוד או מחשש לפגיעה במקום קדוש.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ותחילת המנדט הצרפתי על סוריה, הפכה מצודת חלב להיות בסיס מרכזי של המנדט הצרפתי.
אחד החוקרים הצרפתים הבחין בשנות ה-20 של המאה ה-20 בלוח אבן מעוטר בתבליט חתי, שנעשה בו שימוש משני במבנה מתקופת ימי הביניים.
ארכאולוגים צרפתיים החלו לחפור בתוך מבנה אחסון שהיה מלא באשפה, במטרה למצוא את המבנה.
הם הגיעו קרוב מאוד למקדש, אבל נטשו אותו חצי מטר מהתבליט המגולף הראשון שנמצא בחפירה הנוכחית.
השריד הראשון שהעיד על קיומו של המקדש היה תבליט שנמצא בשנת 1997, בעונה השנייה של החפירה.
הממצאים שנמצאו באתר, עיקרם הם מהמקדש מהמאה ה-9 לפנה"ס, כשחלב הייתה ממלכה נאו חתית קטנה.
הממצאים באתר הראו שהמבנה נבנה בתקופת הברונזה התיכונה, בתחילת האלף השני לפנה"ס.
הוא נהרס ונשרף, כנראה במתקפה של האימפריה החתית שהרסה את חלב.
המבנה נבנה מחדש בתקופת הברונזה המאוחרת המאות ה-14–13 לפנה"ס.
מתקופה זאת נמצאו תבליטים ואורטוסטאטים (אבני ריבוד).
המבנה עבר שינויים נוספים במאה ה-11 לפנה"ס.
קיומו של המקדש בחלב לאורך שנים, מהווה הוכחה שלמרות הירידה במעמד של חלב, היא המשיכה להיות מרכז דתי חשוב.
בין הממצאים באתר היה תבליט המשויך לשלבו האחרון של המקדש, המעוטר בכתובת לווית "אנכי תאיתה הגיבור, המלך הפלסתיני", וכתובת נוספת "תאיתה הכובש של כרכמיש".
תאיתה שיקם את המקדש ועיטר אותו בכתובות המהללות את הישגיו.
החלקים שנמצאו מהמקדש של תקופת ימחד כוללים חדר כניסה בגודל 26.75 על 10.17 מטר, וגובהו היה לפחות 4.6 מטר.
עובי הקיר הצפוני היה 10 מטר.
הוא השתמר לגובה של 4.5 מטר: 1.5 מטר בבסיס בנוי מלוחות אבן גיר, ומעליו 3 מטרים של לבני בוץ.
במרכז הקיר הצפוני נמצאה גומחת פולחן בעומק של 7.8 על 4.4 מטר.
הגומחה מיושרת בצירה עם הכניסה שנמצאת בקיר הדרומי.
הנחת החופרים היא שבגלל גודל המבנה, הגג היה מכוסה בעצי ארז.
שרידים בוטניים שנמצאו אישרו השערה זו.
בנוסף נעשה שימוש בעץ אלון.
נמצאו רמזים למדרגות עץ שאולי מצביעות על קומה שנייה במבנה, וגובה רב יותר.
רוחב פתח הכניסה הוא 3.8 מטר.
משני צידי הפתח נמצאו שתי אבני ציר גדולות, שמאפיינות פתח עם דלת דו-כנפית.
בהמשך לפתח ניצבו בעבר בשני צידי המעבר, פסלים גדולים.
4 מטר מפתח הכניסה הגדול נמצא חדר נוסף בגודל 8.55 מטר על 6.55 מטר, עם פתח המוביל מחוץ למקדש.
לפני האורטוסטאטים נמצאה רצפת אבן שהייתה מכוסה באפר וחומר.
החופרים מתארכים את המסדרון לתקופה מאוחרת יותר.
החזית הפנימית של הקיר הצפוני כוסתה באורטוסטאטים לא מעוטרים בגובה 1.2 מטר, עיצוב האופייני לאדריכלות של תקופת הברונזה התיכונה, שנמצאה גם באבלה.
בצד מערב נמצא שער ברוחב 2.13 מטר, שנפתח לתוך חדר שנחתך על ידי מרתף מתקופת ימי הביניים ונהרס.
בחדר הסמוך לכניסה, מהצד המזרחי, נמצאו יסודות של המקדש המשויך לתקופת הברונזה הקדומה.
בשכבה גבוהה יותר בחדר נמצאו סימני שרפה, שהחוקרים משייכים אותם להרס שנעשה על ידי החתים.
למקדש זה קדם מקדש מהאלף השלישי לפנה"ס המופיע בארכיון אבלה, אבל הוא נבנה ישירות על הסלע הטבעי, ובשרידיו נעשה שימוש חוזר במבנה המאוחר יותר.
מיקומה של ממלכת ימחד היווה מרכיב חשוב בכלכלתה והפך אותה למרכז כלכלי.
כלכלתה הייתה מבוססת על דרכי מסחר שעברו בתחומה בין מישורי איראן של היום ומסופוטמיה במזרח, לאנטוליה וקפריסין במערב.
העיר אמר, שהייתה בתחום השפעתה, שימשה כנמל מרכזי על נהר הפרת ואללח' עם קרבתה לים התיכון, במערב.
לימחד היו 500 ספינות ששטו על פני נהר פרת.
ירים-ליאם הראשון כרת בריתות עם בבל ומארי, שאפשרו לשמור על דרכי המסחר שעברו בתחום שלטונם, והייתה לכך השפעה חיובית על כלכלת ימחד.
אמר משכה סוחרים בבליים שחיו בעיר.
נוכחותם באה לידי ביטוי בטקסטים שנמצאו בעיר ששימרו שרידים של בבלית.
השוק של ימחד הפך למרכז סחר בנחושת שיובאה כנראה מאנטוליה וקפריסין.
פלישת חמורבי מלך בבל למארי, פגעה בסחר בין בבל לימחד כי ההגנה של מארי על השיירות נעלמה.
היעדר ההגנה הביא את המלך הבבלי שמשו־אילונה לבניית מעוזים רבים בעמק הנהר העליון.
הוא הקים מושבות של שכירי חרב כדי להגן על אזור הפרת המרכזי.
מושבות אלו הפכו בהמשך לחצי עצמאיות וניהלו מלחמות נגד המלך הבבלי עמי־צדוקה, שחי במאה ה-17 לפנה"ס.
מלחמות אלה הביאו להפסקה זמנית בסחר.
"ימי החנוכה" הוא גרסה עברית לשיר היידי "חנוכּה, אוי חנוכּה" ("חנוכה, הו חנוכה") מאת הסופר, המתרגם והמורה המשכיל היהודי-רוסי מרדכי (מארק) ריוֶוסמן (ריוועסמאַן).
המקור היידי נכתב בסנקט פטרבורג בירת רוסיה למנגינה עממית יהודית ממזרח אירופה, והתפרסם לראשונה ב-1912. את הגרסה העברית לשיר כתב הבלשן, המתרגם והמורה הישראלי אברהם אברוּנין בארץ ישראל בעשור השני של המאה ה-20. היא הופיעה כנראה לראשונה בדפוס ב-1930. לשיר גם גרסה אנגלית פופולרית – Oh Hanukkah.
בשנת 1908 נוסדה בסנקט פטרבורג בירת רוסיה החברה למוזיקה עממית יהודית.
מייסדיה היו מוזיקאים יהודים בוגרי הקונסרבטוריונים של סנקט פטרבורג ומוסקבה, בהם יואל אנגל, לייב צייטלין, יוסף אחרון, לזר סמינסקי, מיכאל מילנר ושלמה רוזובסקי.
אחת ממטרותיה המרכזיות של החברה הייתה איסוף ותיעוד המוזיקה היהודית.
חבריה יצאו אל העיירות שבמרחב הלשוני היידי בתחום המושב – "יידישלאַנד" (ארץ היידיש) – ועסקו בהקלטה וברישום של אלפי שירי עם ונעימות עממיות.
היצירות שתועדו התפרסמו בקבצים שהוציאה החברה; חלקן עובדו להרכבים קוליים ואינסטרומנטליים.
עבודתה של משלחת אתנוגרפית בראשות זוסמן קיסלגוף שנשלחה לאסוף שירים וניגונים עממיים בקרב היהודים בפלכי ויטֶבּסק וחֶרסון (צפון-מזרח בלארוס ודרום אוקראינה של ימינו, בהתאמה), הניבה אנתולוגיה חשובה בעריכת קיסלגוף שהוציאה החברה ב-1912, ואשר כללה 82 שירים.
מרדכי (מארק) ריוֶוסמן (1868–1924), מורה ותיק בבית הספר של חברת מפיצי השכלה בפטרבורג, מתרגם (בין היתר את משלי קרילוב) ומחבר מחזות לילדים וסיפורים בנושאים מקראיים, היה חבר פעיל בחברה למוזיקה יהודית ומראשיה.
לאוסף השירים שערך קיסלגוף הוא סייע בחיבור עיבודים ותרגומים (חלק מהשירים שנכללו בקובץ היו ברוסית), וכן שלושה שירים פרי עטו: "חנוכּה, אוי חנוכּה", שיר נוסף לחנוכה (שזכה בארץ ישראל לגרסה עברית מאת לוין קיפניס: "שימו שמן"), וכן עוד שיר שהיה לפופולרי מאוד: "היַינט איז פּורים, ברידער" (היום פורים, אחיי).
בקובץ השירים, שנקרא "לידער-זאַמלבוך פֿאַר דער יידישער שול און פֿאַמיליע" (קובץ שירים לבית הספר ולמשפחה היהודיים), ביקשו קיסלגוף ועמיתיו לספק למשפחה היהודית המודרנית שירים לכל החגים.
העובדה שהיה על ריווסמן לתרום שיר מקורי משלו פירושה כנראה כי המסורת העממית חסְרה אז שירי משפחה לחנוכה (שכן אחרת היו עורכי הקובץ בוחרים שיר מסורתי, כפי שאמנם עשו במקרה של חגים אחרים).
כבר בשנת 1914 התפרסם השיר בברלין, בשירון של תנועת הנוער היהודית-גרמנית "בלאו-וייס".
ב-1928 נדפס השיר בשיקגו ובניו יורק בחוברת מסדרת השירונים Little Books of Jewish Songs שערך המחנך המוזיקלי הארי קופרסמית', מחלוצי ההפצה של מוזיקה יהודית באמריקה, וב-1929 הוא הופיע בקובץ שירים של בית הספר העממי הציוני-סוציאליסטי של איגוד הפועלים היהודי-לאומי (אידיש-נאַציאָנאַלער אַרבעטער פֿאַרבאַנד) ופועלי ציון בטורונטו שבקנדה.
ברבות השנים נעשו שירי ה"זאַמלבוך" נפוצים יותר ויותר, והשיר "חנוכּה, אוי חנוכּה" הפך לעממי.
גם אספנית השיר היידי רות רובין כללה את השיר באנתולוגיה A Treasury of Jewish Folksong (1950).
אברהם אברונין (1869–1957), מורה ומדקדק עברי מרוסיה הלבנה שעלה לארץ ישראל בשנת 1910 והיה למורה בתל אביב, תרגם שירי ילדים לעברית מיידיש, בין היתר במטרה לסייע ללימוד העברית של ילדי הארץ.
את השיר הפופולרי לחנוכה ביידיש תרגם כנראה בתוך שנים אחדות מפרסומו – על כך מעיד אזכור של ביצוע השיר בעברית בפי מקהלת בית הספר העברי בצידון שבלבנון בנשף חנוכה תר"ף (1919).
השיר ראה אור בדפוס ב-1930 בחוברת "שירים לשבת ולמועד" שערך מנשה רבינוביץ (רבינא), ובהמשך נדפס בקבצים ובשירונים שונים והפך נפוץ.
הלחן התפרסם לראשונה בכרך התווים של הקובץ "לידער-זאַמלבוך" שבעריכת זוסמן קיסלגוף (1912), בעיבודו של פסח (פאבל) לְבוֹב, ושם צוין כי הניגון הוא "חסידי".
גם האספנית והחוקרת היהודייה-קנדית-אמריקאית רות רובין טענה כי הלחן חסידי, ואספן וחוקר הפולקלור היידי הישראלי מאיר נוי טען כי זהו עיבוד של מוטיבים חסידיים; ואולם לא נמצא תיעוד של ניגון חסידי בלחן זה.
חלקים מן המנגינה מצויים בשירים יידיים אחרים, כגון "לעבעדיק יענקל" (יַנקל העליז), "ר' שמואלס ניגון" (המנגינה של ר' שמואל) ו"די לוסטיקע חסידים" (החסידים העליזים).
מנגינת השיר העברי זהה למנגינת השיר המקורי (והשיר האנגלי) למעט הבדלים קלים ביותר:
שירו של ריווסמן מורכב משני בתים הנחלקים כל אחד לשניים (מעין בית–פזמון) – החלק הראשון מנוסח כתיאור ואילו השני כהנחיות לילדים נמעני השיר כיצד יש לחגוג את החג.
הבית הראשון פותח בדברי שבח לחג חנוכה היפה והעליז ומזכיר את מנהגיו הנעימים – משחק בסביבון, אכילת לביבות וריקוד במעגל – וכן את הדלקת הנרות ואמירת תפילת "על הנסים".
הבית השני מזכיר את מרד החשמונאים, טיהור בית המקדש ושחרור ירושלים, וקורא לנמענים להלל בשירה את הפלא ואת הגיבור יהודה המכבי וכן "לאהוב את העם".
משהפך השיר המקורי ל"שיר עממי" כאמור, חלו בו מספר שינויים.
שינוי אחד הוא טיפוסי בטרנספורמציה של שיר העובר פולקלוריזציה (כלומר הופך עממי) – פזמון חוזר קבוע, שהוא מעיקרו הפזמון הראשון שבגרסת ריווסמן, הקורא לילדים למהר להדליק את נרות החנוכה ולרקוד במעגל.
שינויים אחרים במילות השיר ניתן לתלות בהתפשטות תהליך החילון ותפיסת היהדות כתרבות בקרב יהודי מזרח אירופה ואמריקה בתקופה שמאז פרסום השיר והתקבלותו.
כך בעוד בגרסה המקורית מצוּוים הילדים: "אִמרו 'על הנסים' / הללו את אלוהים על הנסים", הרי בגרסאות מאוחרות יותר מילים אלה נשמטו.
כמו כן, מהציוויים "להלל בשירה את הפלא" ו"לאהוב את העם" המופיעים בגרסה המקורית, הציווי הראשון נדפס בהמשך רק בחלק מהגרסאות והשני ככל הנראה נשמט כליל.
ואולם כאמור, משהפך השיר ל"שיר עממי", עברו המילים שינוי ונפוצו גרסאות שונות.
להלן גרסה מקובלת בלוויית שינוי נוסח:
הגרסה העברית של אברונין דומה מעיקרה לגרסה המקורית, בשינויים קלים: לא נזכרים בה ריקודים, וגם דברי השבח והאהבה הרבים לחג המצויים במקור אינם מופיעים כאן.
ההבדל העיקרי שמציגה הגרסה העברית לעומת המקור הוא הדגש המושם על הניצחון האנושי והיעדרם של דברי הלל לאלוהים על הנסים.
חג החנוכה, שביסודו מרד החשמונאים, זכה למעמד מיוחד בתנועה הציונית כחג המציין גבורה ולחימה יהודית היסטורית של "מעטים מול רבים", ועצמאות וריבונות יהודית בארץ ישראל (בדומה לל"ג בעומר, שקוּשר עם מרד בר כוכבא).
לפיכך השיר, כמו שירים אחרים ברוח זו, עוררו התנגדות מצד חוגים דתיים – בעיני יהודים אנטי-ציוניים הוא מהווה ביטוי ליוהרה הציונית, ואילו בקרב הדתיים הלאומיים יש שביקשו להתאימו להשקפת עולמם הדתית ולשיר "על הנסים ועל הנפלאות אשר חולל ה' למכבים".
ה"סופגניות" הנזכרות בגרסה העברית אין פירושן המאכל המכונה כיום בעברית סופגנייה, כי אם דווקא לביבה, כבגרסתו המקורית של השיר.
בעבר שימשו המונחים העבריים "סופגניות" ו"לביבות" במובנים שונים.
ואולם השימוש שהלך ונפוץ בציבור למילים "סופגנייה" ול"לביבה" היה במשמעויות המוכרות כיום, ולבסוף גם הכיר בכך ועד הלשון.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 נפוצו בארצות הברית גם עיבודים שונים של השיר לאנגלית, בפרט לילדים, והשיר החל להיות מוכר בשם "Hanukkah, Oh Hanukkah, Come Light the Menorah".
בדומה לגרסאות היידית והעברית, גם השיר באנגלית היא משירי החנוכה הפופולריים ביותר בשפה זו.
הגרסה האנגלית המקובלת בימינו היא הפשוטה מכולן: יש בה הזמנה נלהבת לחגוג ואזכור של מנהגי החג, אך היא נטולה כל התייחסות לסיפור ההיסטורי או לרכיב הדתי.
בינואר 1909 הופיע הירש קוֹפּיט (Kopyt), חבר החברה למוזיקה יהודית בפטרבורג, בקונצרט שארגנה החברה בעיר ובו ביצע את יצירתו לפסנתר "פֿריילעכס" (פריֶילֶכס, זֶמֶר/ריקוד משמח).
יצירתו של קופיט הורכבה משילוב של שתי מלודיות, בהן זו ששימשה את שירו של ריווסמן.
היצירה הופיעה בדפוס בשנת 1912.
המלחין לייב (לב/ליאו) צייטלין, גם הוא מאנשי החברה למוזיקה יהודית, חיבר גרסה תזמורתית ליצירה של קופיט, וזו בוצעה לראשונה בקונצרט של החברה ביוני 1913 ("פריילעכס" התזמורתית לא ראתה אור בדפוס).
כ-15 שנה אחר כך, צייטלין, שבינתיים היגר לארצות הברית, השתמש בקטע זה במלואו כמעט (למעט הפתיח והסיום) ביצירתו הדרמטית Palestina ("פלשְׂתינה", ארץ ישראל), אוברטורה שהועלתה לראשונה ב-20 בספטמבר 1929 בתיאטרון הקפיטול בניו יורק והושמעה לאחר מכן גם ברדיו.
בשנת 1914 פרסם המלחין יוסף אחרון, מראשי החברה, יצירה בשם "'שֶר' [ריקוד מספריים – ריקוד חתונה פופולרי] ריקוד עברי [=יהודי]" () – אימפרוביזציה לריקוד על המנגינה שליקט קיסלגוף.
היצירה בוצעה לראשונה בסנקט פטרבורג בשנת 1915.
המלחין היהודי-אמריקאי סמיואל אדלר פרסם (כנראה בשנת 1963) מוטט לחנוכה למקהלה מעורבת (SATB ) ולפסנתר בשם "A Song Of Hanukkah" (מילים: א' גוטמן) המבוסס על השיר.
לשיר העברי נפוצו גרסאות פרודיות-הומוריסטיות שונות.
גרסה מקובלת, שתועדה בקובץ הפופולרי שבעריכת סמדר שיר "שירי רחוב" (1982), מכילה התייחסות לחגים אחרים:
נאכל אוזני המן ונחביא אפיקומן.
נביא סל ביכורים ונצום עד מחר [בגרסה אחרת: "לילה ויום סביבוננו ייסוב / סופגניות נזרוק לרחוב"].
כך נשירה עד כלות הכוחות.
[בגרסה אחרת: "האירו, הדליקו / נרות שבת רבים".]
[בגרסה אחרת: "על הנסים ועל הדרדסים / אשר חוללו המכבים (/ הננסים)".]
"ימי בנימינה" הוא פזמון שנכתב על ידי אהוד מנור, הולחן על ידי מתי כספי ובוצע במקור על ידי חוה אלברשטיין.
"ימי בנימינה" הוא מהשירים המזוהים ביותר עם אהוד מנור.
השיר יצא לאור בשנת 1975 ונכלל באלבום "כמו צמח בר" של חוה אלברשטיין.
שירי האלבום היו נוגים וביטאו את רוח התקופה שלאחר מלחמת יום הכיפורים.
בשנת 1987 הוציא מתי כספי את האלבום צד ג' צד ד', ובו נכלל ביצוע שלו לשיר שהלחין.
בשנת 2008 יצרה הזמרת דין דין אביב ביצוע לשיר במסגרת פרויקט "עבודה עברית".
השיר הוא שיר נוסטלגי שכתב אהוד מנור.
מנור שגדל בבנימינה מבטא את געגועיו כמבוגר לילדותו במושבה, ואת שאיפתו לשוב לימי הילדות שלו, אשר אותם הוא מגדיר כימים הכי טובים בחייו.
ילדותו של מנור עברה עליו בבנימינה בשנות ה-40 ותחילת שנות ה-50. בתיאורים של מנור את המושבה באותה עת, בנימינה משתקפת כמקום איטי וחברותי: .
גם עבודות החקלאות במושבה מומחשות בשיר ("איך היה יבול הענבים השנה"?
בשנת 2011 הסבה המועצה המקומית בנימינה-גבעת עדה את שמו של רחוב העלייה לשם ימי בנימינה לזכרו של אהוד מנור.
אירוע מחווה לשירי אהוד מנור נקרא אף הוא בשם "ימי בנימינה".
רודיקה דן (עורכת), ילדותי השניה, עמ' 84, הוצאת י.
אפי נצר, לשיר עם אפי נצר: השירים שאנו אוהבים, חלק ג', עמ' 145, ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, 1991.
חוה אלברשטיין, שיר במתנה, עמ' 172, הוצאת מסדה-פרס, 1979.
ימי בגין היא סדרת טלוויזיה דוקומנטרית ישראלית ששודרה בערוץ כאן 11, ועוסקת בימי כהונתו של מנחם בגין כראש ממשלת ישראל.
הסדרה מתמקדת בתולדות כהונת מנחם בגין כראש ממשלת ישראל, מהמהפך ועד התפטרותו.
החל מהסכם השלום עם מצרים, דרך בחירות 1981 וכלה במלחמת לבנון הראשונה.
בסדרה משולבים קטעי ארכיון, ובהם קטעים שלא שודרו מעולם, וראו אור לראשונה בסדרה.
הסדרה הופקה במסגרת המיזם המשותף של קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, קרן אבי חי וקרן מיימונידיס.
מספרשם הפרקתאריך שידור1שיר לשלום27 במרץ 20192להיטיב עם העם3 באפריל 20193מלחמת ברירה11 באפריל 2019
נשמעו טענות לפיהן הסדרה "מרדדת את בגין" וכי היא "יותר עדות מפענוח".
"ימי התום" הוא הסינגל החמישי מתוך האלבום "ימי התום" של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה, שיצא לאור ביוני 1988. השיר נכתב על ידי צרויה להב, הולחן ועובד על ידי רמי קלינשטיין.
גרסת סיבוב ההופעות "ריטה רמי – המופע המשותף" יצאה לאור במאי 2001 כסינגל ראשון מתוך אלבום המופע המשותף של ריטה ורמי קלינשטיין.
על עיבוד גרסה זו היה אחראי גם קלינשטיין.
ימי התום 2019 הוא סיבוב הופעות של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה, אשר נתמך על אלבומה ימי התום, שיצא בשנת 1988 והתקיים ברחבי ישראל.
המופע עלה ב-19 בינואר 2019 והסתיים ב-5 בספטמבר 2019 וכלל 4 הופעות.
סיבוב ההופעות כלל שירים מהאלבום ימי התום ושירים משאר הקריירה שלה.
על המופע נודע ב-5 בנובמבר 2018, שבמקור תוכנן לעלות כמופע חד-פעמי במסגרת פסטיבל "סאונד סיסטם - מנגנים אלבומים" של גולדסטאר.
לאור הביקוש שנוצר בעקבות ההופעה הוחלט להעלות הופעות נוספות.
סיבוב ההופעות הנוכחי עלה לאחר סיום סיבוב ההופעות "ניסים שקופים".
על פי המופע שהתקיים ב-5 בספטמבר 2019:
בזמן האחרון (עם עידן עמדי)
עד שתעזוב (עם עידן עמדי)
חלק מהזמן (עם עידן עמדי)
תאריך עיר מיקום הערות 19 בינואר 2019 תל אביב-יפו האנגר 11 פסטיבל "סאונד סיסטם - מנגנים אלבומים" של גולדסטאר 11 במאי 2019 בנימינה זאפה אמפי שוני 9 ביוני 2019 בנימינה זאפה אמפי שוני מופע שקיעה 5 בספטמבר 2019 ראשון לציון זאפה לייב פארק זמר אורח: עידן עמדי
ימי ביאליק היה מפעל הנצחה, שכלל תערוכה ומופעים לזכרו של חיים נחמן ביאליק, והתקיים בין התאריכים 16 באפריל 1935 - 25 במאי 1935 במתחם יריד המזרח (גני התערוכה הישנים) בתל אביב.
מותו הפתאומי של ביאליק ב-4 ביולי 1934 עורר אבל כבד ביישוב העברי בארץ ישראל.
ביאליק היה מאבות התרבות העברית המתחדשת ודמות אהובה ונערצת.
"ימי ביאליק" היה מפעל ההנצחה העיקרי בשנת פטירתו, שנועד לכבד את זכרו באמצעות חגיגת הישגי התרבות והאמנות בארץ ישראל.
המיזם נוהל על ידי מועצה שהוקמה בינואר 1935 בראשות מאיר דיזנגוף, מנחם אוסישקין ושושנה פרסיץ, תחתיה מונו ועדות להפקת האירועים בתחומים השונים.
ב-27 בינואר 1935 נערכה ישיבתה הראשונה של מועצת המיזם.