tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השכונה כוללת בניינים רבי קומות משני צידיה של שדרה שתשתרע מצפון לדרום.
בקצה השכונה, מול קניון חולון, נבנה מרכז מסחרי חדש בשם "נתנאל בשדרה".
ח'-370/4 "קריית רבין מזרח" – השכונה נמצאת בדרום מערב העיר, בין הרחובות ברקת ממערב, משה דיין מדרום, פנחס אילון ממזרח ושדרות בגין מצפון.
את השכונה תחצה שדרה אלכסונית שתתחבר לפארק החולות המתוכנן במסגרת תוכנית ח'-500.
ח'-500 "דרום חולון" – תוכנית מתאר לעתודות הקרקע המשמעותיות האחרונות בדרום העיר.
חלקה הצפוני של התוכנית גובל בשכונת קריית אילון (ח-300), בדרום גובלת התוכנית עם ראשון לציון, במערב בבת-ים ובמזרח - בכביש 4. שטח התוכנית כ-4070 דונם.
כ-1000 דונם יתפסו השטחים הפתוחים, מתוכם על כ-400 דונם ייבנה "פארק החולות", שבו יישמר השריד האחרון של החולות הנודדים שהעיר בנויה עליהם.
נתוני האוכלוסין מבוססים על המפה "אוכלוסיית חולון שנת 2003 לפי אזורי שירות" מהשנתון הסטטיסטי של עיריית חולון לשנת 2004.
(הכיכר המרכזית בשכונת נאות רחל, כיכר סירן, נקראת על שם העיר התאומה)
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הייתה חולון בקשרי ערים תאומות עם ג'קסונוויל בפלורידה וטומאסינה במדגסקר.
הרב ברוך יהושע ירחמיאל רבינוביץ – רב העיר בין השנים 1963–1976.
כיום מכהן בעיר הרב אליהו יוחנן גוראריה, עד שנת 2017 כיהן כרב הספרדי הרב אברהם יוסף, ב-2017 הורשע בשתי עבירות של הפרת אמונים ונידון בהסדר טיעון לחמישה חודשי מאסר על תנאי.
עוד הוסכם בהסדר שיתפטר מתפקידו ולא ישוב לחיים הציבוריים במשך 7 שנים.
חולה גוסס מת הוא משחק ילדים, שבו המשתתפים עומדים במעגל ומתמסרים עם הכדור ביניהם ומנסים לפסול זה את זה.
פסילה מתרחשת כאשר הכדור פוגע בגופו של השחקן, אך הוא אינו מצליח לתפסו.
לאחר פסילה ראשונה, עובר הנפסל למצב חולה - הוא נאלץ להמשיך לשחק בעמדו על רגל אחת.
לאחר פסילה שנייה, הנפסל עובר למצב גוסס, בו הוא ממשיך לשחק כשהוא כורע.
בפגיעה הבאה הנפסל משחק בישיבה, בזאת שלאחריה בשכיבה על הגב ולאחר מכן על הבטן.
הפסילה שלאחר מכן מביאה את הנפסל למצב מת, כלומר הוא מפסיד במשחק.
המשתתף יכול לעלות בחזרה שלב אחד למעלה אם הוא תופס את הכדור, 3 פעמים ברציפות מבלי להפיל אותו.
עם התקדמות הפסילות קשה יותר להתחמק מפגיעה, כיוון שהתנועה הופכת מוגבלת יותר.
במקומות מסוימים שם המשחק מבוטא על ידי הילדים במלעיל (הטעמה על "חו" ו"גו"), באחרים הוא נקרא "חי גוסס מת".
משחק דומה קרוי אחד בקיר ויש לו חוקים דומים: (קירות)
שני שחקנים או יותר בועטים בתורות כדור כדורגל לקיר, חומה, גדר וכדומה.
ומנסים להימנע ככל האפשר מפסילה.
שחקן שנפסל פעם אחת נקרא חולה, שחקן שנפסל פעמיים נקרא גוסס ושחקן שנפסל שלוש פעמים נקרא מת ויוצא מהמשחק.
פסילה יכולה להתרחש באחד משני המצבים הבאים:
שחקן בעט את הכדור והחמיץ את הקיר, או שלא בעט את הכדור חזק מספיק כדי שיפגע בקיר.
שחקן נגע בכדור פעמים, במתכוון או שלא במתכוון.
המנצח הוא האחרון שנשאר בחיים.
חולה אהבה בשיכון ג' הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויו של שבי גביזון.
הסרט יצא לאקרנים בשנת 1995.
לאחר יציאתו זכה הסרט להצלחה רבה ולביקורות משבחות.
בטקס פרסי אופיר לאותה שנה גרף הסרט שמונה פרסים, בהם לשחקן הראשי, העריכה, הלחן (עבור אהוד בנאי), הפסקול, וכן התסריט, הבימוי והסרט עצמו, שלושתם הוענקו לגביזון עצמו.
הסרט זכה גם בפרס הסרט העלילתי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
במהרה ביסס הסרט את מעמדו כסרט פולחן ישראלי, וזכה לקהל מעריצים וצופים רחב.
בחו"ל השתתף בפסטיבל הקולנוע של גרמניה, בו זכו גביזון והשחקן הראשי, משה איבגי, בפרסים מיוחדים, ובפסטיבל הקולנוע של ברזיל, בו זכה גביזון בפרס הסרט הזר.
לאחר מכן השתתף בעוד מספר פסטיבלים בארצות הברית.
בשנת 2015 הועלתה הצגה המבוססת על הסרט בתיאטרון "הקאמרי".
אהוד בנאי הלחין את פסקול הסרט, שזכה בפרס אופיר, ושיר הפתיחה, טיפ טיפה, התפרסם וזכה להצלחה.
חלק מהסרט צולם במרכז מסחרי בראשון לציון שם גם צולמה סדרת הטלוויזיה "זגורי אימפריה" שגם בה משחק משה איבגי.
ויקטור (משה איבגי), רווק כבן 40, מנהל תחנת כבלים פיראטית מדירת אימו, עימה הוא גר בשיכון קשה יום בקריית ים.
הוא נוהג לספר לתושבי שיכונו סיפורים בדויים על רומנים סוערים שהיו לו עם נשים רבות.
חייו משתנים כאשר הוא מתאהב במיכאלה (אביגיל אריאלי), שחקנית צעירה מתל אביב, אשר עוברת לגור בקרבתו עם בן זוגה (מנשה נוי).
ויקטור מחזר אחרי מיכאלה, אך למרות אהבתו של ויקטור אליה, מיכאלה אינה מחזירה לו אהבה ואף דוחה אותו מעליה.
ויקטור מפסיק בחיזוריו ומתחיל להטריד את מיכאלה כמטרה עיקרית בחייו.
אז מתחילים ההליכים העלילתיים כשחייו של ויקטור סופגים מפנה, שלאחריו הוא מבין שאין לו סיכוי שמיכאלה תאהב אותו, עד שהוא מתחיל להשתגע.
שחקנ/יתדמותמשה איבגיויקטורחנה אזולאי-הספרילבנהשמיל בן אריחרפוףאביגיל אריאלימיכאלהאורי גבריאלאליהוראובן דייןדודאלברט אילוזשוטרטוביה גלברפסחמנשה נויגדייצחק נאמןמוריסאברהם סלקטרהרב שמואלנסים זוהרד"ר אקסלדורדן וולמןנתןיהודה כהןניסיםחיים בנאילקוח בווידאומוטי בן ישימאיריגאל עדיקאברטובוריס סבידנסקיאקורדיוניסטאבנר דןמוכר פרחיםפנינה טורנהאווליןשירה פרברנאנחתנורית בנאי קורןאישה ערמומיתנאזי רבאחאח ראשידוד דנינואבנריוסי סיקוראלבברקלודין בן נעיםאמא של ויקטור
בשנת 2015 עלתה ההצגה בתיאטרון הקאמרי בבימויה של עדנה מזי"א.
חולון החוף (שם מדעי: Ocypode cursor), המכונה לעיתים סרטן חולות, הוא סרטן לבן החי בחופי ים חוליים.
אורך גופו יכול להגיע עד 35 מ"מ והוא חי בקבוצות גדולות.
סרטן זה יכול לנוע על צדו וכך הוא חופר את מחילתו.
בכל מחילה חי סרטן אחד ובמחילה מעט מים.
עלעלי הזימים אצל הסרטן מוגנים על ידי השלד החיצוני ומספרם קטן יחסית ולכן לא נצמדים זה לזה.
סרטן זה פעיל בקיץ בעיקר בלילה ובשעות הבוקר המוקדמות.
באביב ובסתיו הפעילות היא ביום ובחורף הוא כמעט ולא יוצא ממחילתו.
הוא ניזון בעיקר מסרטנים קטנים ומיצורים ימיים קטנים הנפלטים מהים.
סרטן החולות יכול לנשום רק כשהזימים שלו רטובים.
החולון חי גם לאורך חופי ישראל, ובשנים האחרונות נמצא בסכנת הכחדה.
חולדת חוף (שם מדעי: Rattus norvegicus), הידועה גם בשמות חולדה נודדת, חולדת ביוב, וחולדה נורווגית, היא המין הנפוץ והמוכר ביותר בסוג חולדה.
על אף שמה המדעי, אין קשר בין החולדה לנורווגיה.
השם נוצר ככל הנראה בטעות במאה ה-17 על ידי חוקר הטבע האנגלי ג'ון ברקנהוט (John Berkenhout) שהאמין שהחולדות הגיעו לאנגליה באוניות מנורווגיה ב-1728, למרות שבאותה תקופה החולדה טרם הגיעה לנורווגיה, ומוצאה האמיתי הוא אסיה.
חולדת חוף היא מהגדולים בעל-המשפחה עכברים.
מקורה הוא מסין, אך כיום היא נפוצה בכל היבשות למעט אנטארקטיקה.
זאת החולדה השולטת באירופה ובאמריקה הצפונית.
למעט מקרים חריגים, חולדת החוף נמצאת בכל מקום בו בני האדם חיים, בעיקר באזורים עירוניים.
חולדת החוף היא סתגלנית ומשגשגת בערים ובמשכנות האדם.
חולדות מסוימות ממין זה משמשות כחיות מעבדה, אורגניזם מודל ואף כחיית מחמד.
חולויוב (באוקראינית: Вузлове ,Узловое, ווזלובה או אוזלובה; בפולנית: Chołojów; ביידיש: כאָליעוו) היא עיירה במחוז לבוב שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
חולויוב נזכרת לראשונה בשנת 1462, ובאמצע המאה ה-17 הוענקו לה זכויות עיר.
בעקבות חלוקת פולין האזור נכלל בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בשנת 1921 נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודים ישבו בעיירה מראשית המאה ה-18. במהלך מלחמת העולם הראשונה פרעו ביהודי העיירה הקוזקים, ולאחר המלחמה עזבו את היישוב רבים מיהודיו.
בין מלחמות העולם התקיימה בעיירה פעילות ציונית, ופעל בה בית ספר עברי.
בשנים אלה נמנו בעיירה 793 יהודים, כחמישית מתושביה.
עם הכיבוש הסובייטי של האזור בספטמבר 1939, נאסרה הפעילות הציבורית היהודית בעיירה.
העיירה נכבשה בידי הגרמנים במהלך מבצע ברברוסה, לאחר שהופצצה מהאוויר, ואלו החלו מיד לחטוף את יהודיה לעבודות כפייה שונות.
ב-15 בספטמבר 1941 פשטו שוטרים גרמנים ואוקראינים על בתי היהודים בעיירה, וריכזו את כל יושביהם בכיכר השוק בעיירה, תוך ירי בנמלטים.
משם נלקחו יהודי העיירה וכפרי הסביבה אל מחוץ לעיירה, ונרצחו בבור ירי.
כעבור שישה שבועות נרצחו יתר יהודי העיירה וסביבתה.
חולדת אורז גלאפגוס (שם מדעי: Aegialomys galapagoensis) הוא מין של מכרסם קטן אנדמי לאיי גלאפגוס ומצוי בסכנת הכחדה.
החולדה שייכת לשבט אוריזומיני (Oryzomyini) באזור המין אוגר יער הררי, המכונה גם חולדת אורז, וקרובו היחיד לסוג הוא המין Aegialomys xanthaeolus, החי באקוודור ופרו.
זו חולדה קטנה שאורכה עד 15 ס"מ, החיה בערבות ושיחיות טרופיות וסובטרופיות ואין לה פחד מבני אדם.
הם חיים בכמה איים כמו סנטה פה ופרננדינה וסן קריסטובל ונחשבו בעבר למינים נכחדים עד שהתגלו מחדש.
לחולדה זו פרווה אפורה כהה, אוזניים גדולות וחוטם מוארך עם שערות חישה העוזרות לה לחוש את סביבתה.
היא יוצאת בעיקר בלילות וניזונה מצמחים שונים, זרעים ויצורים קטנים ובהם חרקים, ביצים וחולייתנים קטנים.
מקור השם "חולדת אורז" הוא כאמור בשבט אליו משתייכת החולדה ולא בתזונתה.
החולדה נמצאת בסכנה עקב מינים פולשים ובהם חתולים וכלבים וכן חולדות אמיתיות שפלשו לאיים ומאיימים עליהן.
האוכלוסייה שלהם אינה גדולה ונחשבת פגיעה.
galapagoensis נכחד, בעיקר עקב האוכלוסיות המבודדות מדי שלו.
חולדת הרעמה (שם מדעי: Lophiomys imhausi) היא מין של מכרסם אפריקני בעל פרווה מרשימה וזנב שעיר ביותר.
למרות השם חולדה, המכרסם משתייך למשפחת האוגריים והוא המין היחידי בתת המשפחה Lophiomyinae.
אורכה הממוצע של החולדה 15-30 ס"מ ומשקלה עד 750 גרם.
חולדת הרעמה מזוהה בעיקר בזכות הפרווה הארוכה שלה ומזכירה מעט בואש.
הרעמה בולטת מעל ראשה וגם מצדו התחתון של הגוף והיא שחורה ומוקפת בלבן.
במרכז הגוף ישנה שכבה של רצועת פסים חומים מוקפים פסים לבנים ושחורים, שמכסה על רקמת עור בלוטות.
הרקמה עוברת מאחורי העורף, לאורך רוב צדדי הגוף.
בצד האחורי של הגוף ישנה פחות פרווה בצבע כהה והכפות בעלות טפרים ברגליים הקדמיות.
הפנים מפוספסות בפסים כהים מעט.
הראש כבד ובעל שיניים חזקות יותר מרוב המכרסמים.
לחולדה ישנה בלוטת עור גדולה בצבע חום מצידי הגוף, והיא נפרשת מאחורי השערות כאשר החולדה מאוימת.
השערות סביבה הן ספוגיות ורטובות והחולדה יכולה לשפשף אותן מול צמחים ממשפחת ההרדופיים, כדי למרוח אותן ברעל קטלני שנספג בבלוטה ועוזר לה להתגונן מטורפים ולעיתים אפילו להרוג אותם.
החולדה חיה בטבע בעיקר במזרח אפריקה באתיופיה, סומליה, דרום סודאן, סודאן, טנזניה, אוגנדה וקניה ומאובניה נמצאו צפונה עד לישראל.
היא חיה בעיקר באזורי סלעים או באזורים מיוערים.
החולדה היא יצור לילי ויחידאי היוצא בלילה לחפש צמחים שונים, עלים, פירות וכו' ובשבי הם אוכלים גם בשר, חרקים או ירקות.
הם אוכלים את מזונם בעמידה על 2 וייתכן שקיבתם בעלת מדורים המזכירים באופן שטחי את מעלי הגירה.
ייתכן שיש לה גם חיידקים העוזרים לה לעכל את העלים המורכבים לעיכול.
שרידיה של חולדת הרעמה התגלו לראשונה במבצע מדבר יהודה שנועד לחשוף ממצאים ארכאולוגיים במערות המדבר, העצמות התגלו במערה בנחל צאלים ליד קן של פרס.
גיורא אילני, שהיה במשלחת זיהה שמדובר בעצמות יונק לא מקומי, ורק לאחר כמה שנים והתייעצות עם מומחים הם זוהו.
שרידים נוספים נמצאו בעשור השני של המאה ה-21. שרידים אלו נבחנו בקפידה והתברר שהם מלפני התקופה הבין קרחונית האחרונה (השרידים האחרונים היו מלפני 42,000 שנה).
השרידים גם הגדירו תת-מין חדש של חולדת הרעמה - חולדת הרעמה ים המוות, והם מלמדים על האקלים הלח של האזור שאפשר את תפוצתה לאזור שהיום הוא יובשני.
חולדת קנים קטנה (שם מדעי: Thryonomys gregorianus) היא מין של דמוי קביה גדול החי ברחבי דרום מזרח אפריקה.
זהו מכרסם גדול ואיטי והוא שייך למשפחת חולדות קנים לצד המין חולדת קנים ענקית הגדולה ממנה.
חולדת הקנים הקטנה היא קטנה מחברתה לסוג אך עדיין גדולה מאוד, מגיע לאורך של 38 ס"מ ולמשקל של עד 7.5 ק"ג.
הם בעלי פרווה חומה וזנב עוגל ובעלי ראש גדול מאוד בעל אוזניים שחורות וקטנות.
מכרסמים אלה חיים באזורים טרופיים סובטרופיים באזורי שיחים, ביצות וסוואנות לחות בקמרון, צ'אד, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, אתיופיה, קניה, מלאווי, דרום סודאן, טנזניה, אוגנדה, זמביה, זימבבואה וכנראה גם במוזמביק.
חולדת הקנים הקטנה יותר שורה למקווי מים מקרובתה והיא נמלטת לשם בעת סכנה.
חולדות אלה חיים במחילות בקבוצה קטנה ממנה הם יוצאים בלילות והם מתקשרים באמצעות צעקות אחד לשני או בתיפוף להשמעת סכנה.
הם ניזונים בעיקר מעשב אך גם מזרעים, דגניים שונים, פירות, אגוזי אדמה, ירקות וכו'.
הצמח העיקרי שהם אוהבים הוא עשב הפיל (Pennisetum purpureum).
החולדה הזו נפוצה פחות מקרובתה וכמעט לא נצפית בטבע.
מצב שימורה הוא "ללא חשש".
חולדת קנים ענקית (שם מדעי: Thryonomys swinderianus) היא מין של דמוי קביה גדול החי ברחבי אפריקה.
זהו מכרסם גדול ואיטי והוא שייך למשפחת חולדות קנים לצד המין חולדת קנים קטנה.
מכרסמים אלה אינם קשורים לחולדות אמיתיות.
החולדה יכולה להגיע לאורך 50 ס"מ ולמשקל של 4–7 ק"ג ואפילו ל-10 ק"ג.
הם בעלי פרווה ארוכה חומה, אוזניים קצרות, ראש גדול בעל לסתות גדולות וחזקות ורגליים קטנות יחסית.
הזנב עגול והרגליים הקדמיות גדולות מהאחוריות מעט.
בכל אחת מהם שלוש אצבעות.
הם חיים בקבוצות קטנות שבראשם זכר בכיר והם חיים בין העשבים או מתחת לאדמה ויוצאים בלילות לאכול עשבים.
במקרה שהם מפוחדים הם ירוצו למקווה מים וישחו עד שתחלוף הסכנה.
חולדות אלה קיבלו את שמם עקב מנהגם לאכול קני סוכר שמגודלים במטעים וכתוצאה מכך לגרום לנזקים כלכליים.
כמו כן הם התרגלו לפשוט על מטעים של תירס, מניהוט מצוי ועל שדות חיטה.
כתוצאה החקלאים צדו את החולדות האלה, להגנה אך גם לשם בשרם שנחשב למשובח מאוד.
למרות הציד והגידול בשבי כחיית מחמד, החולדות הללו אינם בסכנה בטבע.
חולדת קנים (שם מדעי: Thryonomys) הוא סוג יחידי במשפחתו, בעל שני מינים חיים של דמויי קביה גדולים החיים במערב ודרום מזרח אפריקה, בעיקר בביצות סבוכות וערבות לחות.
הם שייכים לקבוצה מיוחדת של מכרסמים בה נמצאים חולדה שפנית והמכרתניים.
אלו הם יצורים גדולים המגיעים לאורך 30-60 ס"מ ולמשקל של עד 10 ק"ג.
הם בעלי פרווה חומה ומעט מנומרת בכתום או צהוב והם פעילי יום ולילה הניזונים מצמחים שונים.
כפי ששמם אומר הם ניזונים גם ממטעי קני סוכר ובכך גרמו לנזקים כלכליים שגרמו לחקלאים להשמיד אותם בכמויות, אם כי הם ללא סכנה ממשית.
לחולדות הקנים ישנם ראשים גדולים ולסתות גדולות והם יכולים לגרום לנזק רציני בנשיכתם.
הם ניצודים גם עקב ביקוש לפרוותם המשובחת.
חולדת לאוס (שם מדעי: Laonastes aenigmamus) היא מין של מכרסם דמוי חולדה מתת-סדרת דמויי קביה והיא המין היחיד ששרד ממשפחת חולדות לאוס (Diatomyidae).
אף על פי שמין זה מכונה "חולדה", הוא קרוב בעצם למשפחות האפריקניות שבתת-סדרת דמויי קביה, כמו הגונדיים, הדרבניים ולעוד משפחות נכחדות.
החולדה מגיע לאורך 26 ס"מ ולמשקל 400 גרם ובעל פרווה עבה אפורה-כהה, גוף עגלגל וזנב כמו של סנאי.
החולדה בעלת חוטם וזיפי שפם ארוכים, העיניים גדולות והאוזניים קטנות ומשוקעות בגולגולת.
יש לה מבנה לסתות השונה משאר בני תת-סדרתה.
היא חיה בצוקים ואבני גיר בלאוס ורק לעיתים נדירות נמצאת באזורים פתוחים.
תזונתה העיקרית היא עלים, זרעים ועשבים ופחות מחרקים.
חולה אהבה היא סיטקום בריטי שנוצר על ידי טום אדג'.
עונתה הראשונה של הסדרה שודרה בערוץ 4 באוקטובר 2014. עונתה השנייה של הסדרה עלתה בנטפליקס ב-17 בנובמבר 2016. הסדרה חודשה לעונה שלישית שעלתה בינואר 2018.
דילן (ג'וני פלין), הדמות הראשית בסדרה.
למרות שהוא מחפש אחר זוגיות יציבה ורומנטית, הוא כושל בחיפושיו.
איוי (אנטוניה תומאס) - חברתו הטובה ביותר של דילן.
עוקצנית וסרקסטית, בעבר הייתה שותפה של דילן ולוק בדירה.
לוק (דניאל אינגס) - חברו הטוב של דילן וגם שותפו לדירה.
מנהל מערכות יחסים אקראיות עם בנות רבות.
אנגוס (ג'ושוע מקגייר) - חבר של הקבוצה.
אביגיל (האנה בריטלנד) - נפגשה עם דילן בחתונה של אנגוס והלן, היא ודילן מנהלים מערכת יחסים לא מחייבת.
מל (ריצ'רד תומסון) - ארוסה של איוי.
מריה "ג'ונסי" ג'ונס (יסמין אכרם)
העונה הראשונה שודרה בערוץ 4 הבריטי והפכה זמינה בנטפליקס בארצות הברית החל מאפריל 2015, וסומנה כתוכן נטפליקס מקורי.
בעקבות הצלחת הסדרה אישרה נטפליקס עונה שנייה של 8 פרקים, ללא מעורבות של ערוץ 4. עונה זו הפכה זמינה בנטפליקס בנובמבר 2016. הסדרה מצולמת בגלאזגו.
לאחר שעברה הסדרה מערוץ 4 לנטפליקס שונה שם הסדרה מ"Scrotal Recall" ל-"Lovesick".
העונה השנייה של הסדרה קיבלה ציון של 100% באתר Rotten Tomatoes עם דירוג ממוצע של 9 מתוך 10, בהתבסס על 6 ביקורות.
חולדת צ'ינצ'יל (שם מדעי: Abrocoma) הוא סוג של מכרסם ממשפחת חולדות צ'ינצ'יל הנפוץ בהרי האנדים, מדרום פרו עד מרכז צ'ילה.
הסוג מכיל שמונה מינים, רובן נמצאים באזורי ההרים המבודדים בצפון מערב ארגנטינה.
המאובנים הכי קדומים של החולדות צ'יצ'יל שנמצאו, מתוארכים לתקופת המעבר שבין סוף תקופת האאוקן לתחילת האוליגוקן (מלפני 37.5-31.5 מיליוני שנים).
חולדת ענן חיוורת (שם מדעי: Phloeomys cumingi) הוא מין מכרסם ממשפחת העכבריים המהווה את המין הגדול ביותר במשפחתו.
מין זה אנדמי לאי לוזון שבתוך הפיליפינים.
לצד חולדת הענן הצפונית (Phloeomys pallidus) מאותו האי, הם המינים היחידים של הסוג חולדת ענן.
המכרסם למרות שמו איננו חולדה אמיתית אך מראהו וגודלו מדמים אותו לחולדה.
צבע החולדה חום בהיר ושחור והיא בעלת זנב ארך העוזר לאיזון.
החולדה היא מטפסת מיומנת החיה בין הענפים וחללי גזעים.
היא יוצאת בעיקר בלילות לחפש מזון.
לרוב היא חיה בבדידות או בזוג עם צאצאים אך לעיתים נמצאים בקבוצות יותר גדולות.
החולדה ניזונה בעיקר מעלים אך תגוון גם בפירות שונים.
שיניה הגדולות עוזרות לה לתלוש אותו מהעץ.
היא אוכלת גם מוצרים חקלאיים כמו בטטות ופירות שאיוט.
היא ממליטה גור יחיד בשנה, בעיקר בעונת הגשמים המאוחרת (בין יוני לדצמבר) והוא נאחז באימו בפטמותיה וכך היא עוברת כשהוא לצידה.
חולדה זו נמצא בסכנה בטבע עקב פגיעה ביערות ועקב ציד לשם תרופות עממיות.
פרטים בשבי הגיעו כבר לגיל 13 שנה, חיים ארוכים מאוד ביחס למכרסם.
חולדת הענן החיוורת מסווגת כמין פגיע, בשל ציד למטרות מזון ובשל פגיעה בבתי הגידול שלה.
חולדת ענן (שם מדעי: Phloeomys) הוא סוג מכרסמים ממשפחת העכבריים בתוכו שני מינים שהם הגדולים במיני המשפחה.
הם אינם חולדות אמיתיות ושניהם מינים שוכני עצים החיים רק באי לוזון שבאיי הפיליפינים.
החולדות יכולות להגיע לאורך 48 סנטימטרים ולשקול מעל 2 קילוגרם במין חולדת ענן חיוורת.
הם בעלי זנב ארוך העוזר להם לשמור על שיווי משקל.
הם ניזונים בעיקר מעלים, פרחים ופירות שונים.
חולדת נפץ , הידועה גם כפצצת חולדה (Rat bomb), הייתה כלי נשק שפותח על ידי מנהלת המבצעים המיוחדים הבריטית (SOE) במלחמת העולם השנייה לשימוש נגד גרמניה.
את פגרי החולדות היו ממלאים בחומרי נפץ פלסטיים ומפזרים ליד חדרי הדוד הגרמניים, בתקווה כי הגרמנים יפנו את הפגרים בשריפה, שתוביל לפיצוץ הדוד.
מעולם לא נעשה שימוש מבצעי בחולדות הנפץ מכיוון שהמשלוח הראשון שלהם יורט על ידי הגרמנים; עם זאת, המשאבים שהוקדשו על ידי הגרמנים לאיתור חולדות נפץ נוספות נחשבו על ידי ה-SOE כהצלחה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, רכשה מנהלת המבצעים המיוחדים הבריטית כמאה מכרסמים לניסויים רפואיים.
המכרסמים הומתו וחומר נפץ פלסטי נתפר לגופם.
הרעיון, שפותח בשנת 1941, היה שכאשר החולדה המתה תתגלה בחדר הדוד של קטר רכבת, מפעל, תחנת כוח, או מתקן דומה, המסיק שמטפל בדוד ישליך את הגופה לתוך הכבשן, ויגרום לה להתפוצץ.
חולדה יכולה אמנם להכיל רק כמות קטנה של חומר נפץ; עם זאת, ביחד עם חדירתו של דוד אדים בלחץ גבוה הפיצוץ היה יכול להוביל לפיצוץ חדר הדוד.
ניתן היה להציב פצצת חולדה גם עם פתיל השהיה.
המשלוח הראשון של הפגרים יורט על ידי הגרמנים, וה-SOE הזניחו את תוכניתם.
הגרמנים הציגו את החולדות בבתי הספר הצבאיים הבכירים וערכו חיפושים אחר חולדות מתפוצצות נוספות.
ארגון ה-SOE סיכם: "הצרה שנגרמה להם הייתה עבורנו הצלחה גדולה בהרבה מאשר אם היינו משתמשים בחולדות בפועל."
חולדת בנדיקוט (שם מדעי: Bandicota) הוא סוג של מכרסמים ממשפחת העכבריים החיים בדרום-מזרח אסיה ובהודו.
משמעות שמם נגזרת משפת הטלוגו מהמילה "pandikokku" ופירושה: "חולדת חזיר", זאת עקב הרגלה לנהום כמו חזיר בעת שהיא מאוימת.
ישנם 3 מינים בסוג זה.
במראם דומים הם לחולדות, אך גדולים בהרבה.
אורכם בממוצע 40 ס"מ ומשקלם 1.5 ק"ג.
הם בעלי זנב ארוך כמו הגוף ובעלי פרווה קצרה בצבע חום ומעט בהירה.
במראם הם מזכירים את הנסוקיה החיה בישראל.
מינים אלה שוכנים באזורים הלחים של יערות הגשם, החורשים וגדות הנהרות של אסיה ולעיתים חיים בקרבה למגורי האדם.
כמו שאר העכברים הם אוכלי כול הניזונים ממיני זרעים, פירות ובעלי חיים קטנים.
הם גם יבזזו מאגרי חיטה ומזון דומה ובכך הם מזיקים לחקלאות.
בנוסף הם מפיצים מחלות קשות.
חולדת המים הידועה גם בשל רקָאלִי (שם מדעי: Hydromys chrysogaster) היא מין של מכרסם ממשפחת העכבריים החיה רק בצפון ובמזרח אוסטרליה, באי טסמניה ובגינאה החדשה.
חולדה זו היא מהגדולות שבבני משפחתה, גדולה בהרבה מחולדה מצויה, ואורכה 231–370 מ"מ, אורך הזנב 242–345 מ"מ ומשקלה 340–1,275 גרם בממוצע.
חולדת המים בעלת פרווה חומה כהה, סנטר ולחיים צהובות בהירות וזנב ארו ושחור למעט בקצה הלבן שלו.
חולדה זו היא יונק מיימי וגופה בעל התאמה לתנאי שחייה וצלילה עם רגליים עבות בעלות קרומי שחייה, זנב רחב בו מעט שיער, הפרווה דוחה מים וגולגולת ארוכה ושטוחה עם זיפי שפם ארוכים ועיניים ואוזניים קטנות.
החולדה היא חיה פעילת לילה, אז היא מסתובבת בין הבריכות, הביצות, האגמים והמנגרובים האוסטרליים ומחפשת טרף של צדפות, סרטני נהרות (המזון החביב עליה), סרטנים נוספים, חרקי מים, דגים וצפרדעים ולעיתים היא תטרוף גם טרף גדול יותר כמו עכברים אחרים או עופות מים קטנים.
בחורפים קשים הם יאכלו גם צמחים, אך מדובר במין טורף.
החולדה חיה בגפה באזורים טריטוריאליים ותתקוף באגרסיביות מסיגי גבול.
חולדות רבות מראות סימני נשיכה עם זנבותיהם לאחר מאבקים כאלה.
החולדות מסתובבות בין קני סוף וצמחיית על גדות המים להגנה מטורפים.
בימים הם נחים בחורים באדמה או מתחת גזעים.
בחורף החולדות הרגישות לשינויים במזג האוויר יעדיפו לאכול על היבשה.
אשר חמים יותר הם ישחו עד 4 ק"מ בכל לילה בחיפוש מזון.
עם זאת הם עלולים להיטרף בידי נחשים, תנינים ודגים גדולים וגם בידי עופות דורסים, שועלים וחתולים.
בעבר צדו את חולדה זו כדי להשתמש בפרוותה וגם מפני שהיא מזיקה לצינורות השקיה, אותם היא נושכת בשיניה הגדולות.
כיום זהו מין מוגן ואסור לציד.
החולדה נחשבת למין חשוב אשר מדביר את אוכלוסיית סרטני הנהרות האוסטרליים.
היא מהטורפים הבודדים היודעים לטרוף מבלי להיפגע את קרפדת הקנים, מין פולש באוסטרליה, בעל בלוטות רעל על עורו.
כדי להימנע מחשיפה לעור הרעיל, החולדה תוקפת את הקרפדה באזור החזה, שם הרעל שלה חלש יותר, יוצרת חתכים קטנים בעורה בעזרת טפריה מבלי להשתמש בשיניים, ומוציאה את איבריה הפנימיים.
לא ברור אם התנהגות זו היא מולדת, ושימשה את החולדות לציד מינים מקומיים של צפרדעים רעילות לפני הגעת קרפדת הקנים, או שזו התנהגות נלמדת.
החולדות מטפלות בגוריהן ארבעה שבועות לאחר שסיימו לינוק, ואפשר שבתקופה זו הן מלמדות אותם שיטות צייד.
חולדת צינציל בנט (שם מדעי: Abrocoma bennettii) היא מין של מכרסם ממשפחת חולדות צ'ינצ'יל האנדמית לצ'ילה.
חולדת צ'ינצ'יל בנט מגיעה לגודל של צ'ינצ'ילה באורך 35 סנטימטרים ומשקל של חצי קילו.
חולדת צ'ינצ'יל בנט ניזונה בעיקר מעשב.
מין זה תואר על ידי החוקר גורג' רוברט וטרהאוס ב-1837 ומצב שימורו הוא ללא חשש.
חולה אפס הוא החולה המתועד הראשון במגפה באוכלוסייה, או החולה המתועד הראשון שנכלל במחקר אפידמיולוגי.
חולה 0 יכול להשיג מעמד של מחקר מקרה "קלאסי" בספרות, וכך גם פיניאס גייג', האדם הידוע הראשון שהפגין שינוי אישיותי סופי כתוצאה מפגיעה מוחית.
בחלק מהמקרים חולה 0 יכול לציין את מקור המחלה, את ההתפשטות האפשרית או איזה מאגר מחזיק את המחלה בין ההתפרצויות, אך עשוי להביא למודעות להתפרצות מתעוררת.
לעיתים נמצאים מקרים מוקדמים יותר, והם מתויגים כראשוניים, משניים, שלישוניים וכו'.
המונח מקרה ראשוני יכול לחול רק על מחלות זיהומיות המתפשטות מאדם לאדם, ומתייחס לאדם שמביא תחילה מחלה לקבוצת אנשים.
באפידמיולוגיה, המונח משמש לעיתים קרובות גם מדענים וגם עיתונאים להתייחס לאדם שידוע או שמאמינים שהיה הנגוע הראשון או המקור להתפרצות.
המונח שימש להתייחסות למקור המשוער של התפרצות HIV בארצות הברית, כשחולה 0 הוא הדייל גאטאן דוגה, אך במחקרים מאוחרים יותר נמצא שזה לא המקרה היחיד של התפרצות זו.
הביטוי התבסס על אי הבנה: במחקר בשנת 1984 של המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן (CDC), אחד מנשאי HIV הראשונים כונה "החולה O", כאשר האות O נגזרת מהביטוי "patient out of California" ("חולה מחוץ לקליפורניה").
האות "O", לעומת זאת, התפרשה על ידי כמה מקוראי הדוח כמספר "0".
הכינוי חולה אפס (עבור גאטאן דוגה) הופץ לאחר מכן על ידי העיתונאי סן פרנסיסקו כרוניקל, רנדי שילטס, בספרו And the Band Played On בשנת 1987 (הספר עובד לסרט טלוויזיה מאוחר יותר).
ויליאם דארו, מדען התנהגות של CDC, אמר: "זה נכון.
מעולם לא תייגתי אותו כחולה אפס".
המונח הורחב לשימוש כללי כדי להתייחס לאדם שזוהה כנשא הראשון של מחלה מידבקת באוכלוסייה (המקרה העיקרי), או לאירוע הראשון עם מגמה קטסטרופלית.
בחלק מהמקרים, ניתן לכנות באופן לא רשמי חולה ידוע או חשוד כמקרה 0 לצורך מחקר מדעי, כמו למשל הילד בן השנתיים בכפר נידח בגינאה שנחשב כמקור להתפרצות נגיף האבולה הגדולה בהיסטוריה.
בגנטיקה, מקרה האפס הוא המקרה של המטופל המקורי (נקרא Propositus או Proband) המעודד חקירה של בני משפחה אחרים כדי לגלות גורם גנטי אפשרי.
המונח יכול לשמש גם בתחומים שאינם רפואיים כדי לתאר את האדם הראשון שנפגע ממשהו שלילי שמאז התפשט לאחרים, כמו למשל המשתמש הראשון ברשת שנדבק בתוכנה זדונית.
בשנים הראשונות של מגפת האיידס, נערך תרחיש העברת חולה האפס על ידי וויליאם דארו ועמיתיו במרכזים לבקרת מחלות ומניעתן (CDC).
מחקר אפידמיולוגי זה הראה כיצד חולה אפס הדביק מספר בני זוג ב-HIV, והם, בתורם, העבירו אותו לאחרים וגרמו להתפשטות מהירה של הנגיף למקומות בכל רחבי העולם (Auerbach et al., 1984).
מחקר שנערך בשנת 2007 על ידי מייקל וורובי וד"ר ארתור פיצ'ניק, שפורסם ב"כתב העת PNAS, טען כי בהתבסס על תוצאות הניתוח הגנטי, זני ה-HIV הנוכחיים בצפון אמריקה כנראה עברו מאפריקה להאיטי לפני כניסתם לארצות הברית בסביבות 1969, כנראה באמצעות מהגר יחיד.
עם זאת, נער בשם רוברט רייפורד נפטר בסנט לואיס, מיזורי, אולי מסיבוכים מאיידס בשנת 1969, ככל הנראה שנדבק בנגיף לפני 1966. זה מרמז על כך שהיו נשאים קודמים של זני HIV בצפון אמריקה.
הביטוי "חולה אפס" משמש כיום בתקשורת להתייחס למקרה העיקרי להתפרצויות מחלות זיהומיות, כמו גם להתפרצויות וירוסי מחשב, ובאופן רחב יותר, כמקור לרעיונות או פעולות שיש להן השלכות מרחיקות לכת.
מרי מאלון ("טיפוס הבטן מרי") היה מקרה אפס של התפרצות טיפוס הבטן בתחילת המאה העשרים.
נשאית בריאה לכאורה, היא הדביקה 47 אנשים בזמן שעבדה כטבחית.
בסופו של דבר היא הייתה מבודדת כדי למנוע ממנה להפיץ את המחלה לאחרים.
הקורבן הראשון שנרשם של אבולה היה מורה בבית ספר בן 44 בשם מבאלו לוקלה, שמת ב־8 בספטמבר 1976, 14 יום לאחר הופעת הסימפטום.
Liu Jianlun , בן 64, רופא מגואנגדונג, סארס על ידי הדבקה של מפיצי-על במהלך שהייה בבית מלון מטרופול בהונג קונג בשנת 2003.
תינוק בבית לואיס ברחוב ברוד 40 נחשב לחולה האפס בהתפרצות הכולרה בשנת 1854 בשכונת סוהו בלונדון.
(מפת הרפאים, סטיבן ברלין ג'ונסון, 2005)
ייתכן שאדגר אנריקה הרנדס הוא חולה האפס במגפת השפעת ב-2009. הוא התאושש, ופסל ברונזה הוקם לכבודו.
מותה של מריה אדלה גוטיירז, שחלתה בנגיף בערך באותה תקופה כמו הרננדס, היה מקרה המוות הראשון שאושר רשמית.
אמיל אואמונו בן השנה הוא ככל הנראה מקרה האפס במגפת האבולה בשנת 2014 בגינאה ובמערב אפריקה.
ישו לוז'אן בן ה-51 היה חולה 0 במגפת דלקת הריאות בלוס אנג'לס בשנת 1924, שבה נהרגו 33 איש.
המונח משמש לזיהוי המחשב או המשתמש הראשון שנדבקו בתוכנות זדוניות ברשת, שאז הדביקו מערכות אחרות.
מוניקה לווינסקי תיארה את עצמה כ"חולה אפס" של הטרדות מקוונות, כלומר היא הייתה האדם הראשון שהוטרד באופן נרחב דרך האינטרנט.
העונה השלוש עשרה של סדרת הרדיו "Radiolab" של WNYC כללה קטע בן שעה על חולה אפס.
בתחילת העונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה גולשים בזמן הגיעו הגולשים לעולם שבו הפניצילין מעולם לא התגלה.
בעולם הזה הכפיל של הגיבור הראשי הוא חולה 0 של חיידק אלים שהוביל למגפה.
בפרק השלישי בעונה ה-14 של סדרת הטלוויזיה חוק וסדר נרצחת טכנאית מעבדה במהלך גנבת רכבה, שבו נמצא מיכל דגימה של נגיף סארס.
החקירה חושפת התפרצות סארס בניו יורק, והעלילה מסתבכת כאשר מתברר שחולת 0 היא עיתונאית רפואית הטוענת כי הודבקה במזיד בנגיף.
בסרט האקשן "חולה 0" משנת 2018, מגפה עולמית הפכה את האוכלוסייה האנושית ל"חיות אדם" אלימות.
צוות רופאים ואנשי צבא ששרד את המגפה נעזר באדם המסוגל לדבר בשפתם החדשה של הנגועים, במטרה לאתר את חולה ה-0 ולפתח תרופה למחלה.
הספר הראשון בסדרת הספרים "ג'ו לדג'ר" מאת ג'ונתן מברי נקרא "" .
בספר זה הבלש ג'ו לדג'ר מגויס למחלקת המדעים הצבאיים של ממשלת ארצות הברית, כדי לעצור מזימת טרור ביולוגי - מחלה מהונדסת אשר הופכת את קורבנותיה לזומבים.
בהלכה, קיימים דינים מיוחדים לאדם המוגדר כחולה מבחינה הלכתית, ובהן פטור ממצוות עשה מסוימות או הקלה בהן, וכן היתר לעבור על מצוות לא תעשה מסוימות.
קיימות דרגות שונות ל"חולה", החל מכאב קל, וכלה במצב של פיקוח נפש, ודיניהם משתנים לפי מצב החולה.
באופן כללי "חולה" מתייחס למצב בו אדם נחלה בכל גופו או שאף קיימת סכנה לחייו.
ההגדרה ההלכתית של "חולה" היא מצב בו האדם תשוש בכל גופו עד שאינו מסוגל ללכת ברגליו.
קיימת הבחנה, המוכרת בעיקר בהלכות שבת, בין חולה שיש בו סכנה לבין חולה שאין בו סכנה.
קיימות מספר מצוות מהן נפטר החולה, או שקיימת הקלה עבורו בהן, וכדלהלן.
קיימים מספר אופנים שהתירו בהם לחלל את השבת עבור חולה.
שתי מחלקות עיקריות קיימות בדיני חולה בשבת:
חולה שיש בו סכנה – מצווה לחלל עליו את השבת, משום פיקוח נפש.
חולה שאין בו סכנה – אין מחללים עליו את השבת במלאכות האסורות מהתורה, אך הותרה לגביו אמירה לנוכרי שיעשה בעבורו מלאכה האסורה מהתורה, דבר האסור מדרבנן (לדוגמה, אמירה לגוי להדלקת נר לצורך החולה).
החולה פטור הוא מקיום מספר מצוות עשה, תלוי ברמת הסבל מהמחלה, כמו ישיבה בסוכה, עלייה לרגל, ועוד.
דיני האבלות של חולה קלים משל שאר אדם.
ככלל, החולה בימי אבלותו, אסור לו להחמיר לנהוג אבלות בדבר שיקלקל בריאותו, ואפילו הוא חולה שאין בו סכנה, ורק במנהגי אבלות שלא שאין בהם חשש שיזיקו לבריאותו – יכול לנהוג בהם.
"חולה עלייך" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי כפיר צפריר.
את השיר הוציאה ב-8 בספטמבר 2024 לאור חברת התקליטים די-מיוזיק כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
"חולה עלייך" נכתב והולחן על ידי צפריר, דולב רם ופן חזות.
השניים האחרונים השתתפו גם בהפקתו המוזיקלית לצד צוק "צוקי" אלגזי.
השיר מציג רגשות חזקים של אהבה ותשוקה דרך שימוש בדימויים שונים.
הביטוי "חולה עלייך" מתייחס לאהבה עזה, שבה הדובר מגלה את היקף רגשותיו העמוקים כלפי בחירת לבו.
לצד זאת, הביטוי "חולה ממך" מכניס ממד נוסף, ורומז לעומס רגשי שנגרם כתוצאה מהזוגיות הזו, כאילו היא הופכת לכאב או חולי שמטלטל את הדובר.
ישנו משחק בין הרצון לפשטות באהבה לבין המורכבות שהיא מביאה איתה בפועל, מה שמתבטא בשורה "זה צריך להיות פשוט, זה מסתבך".
הדובר מנסה להתקרב לבת הזוג, מבקש ממנה לשתף פעולה ולעלות אתו לגבהים רגשיים, כפי שהוא מתאר בשיר: "רק לעלות".
הוא מרגיש ריגוש פיזי ורגשי כשהוא נמצא איתה, עד כדי תלות מסוימת בה: "את הסם שלי לקחתי קצת ואני כולי בהזיות".
החוויה שהוא מתאר אינה רק של אהבה טהורה, אלא גם של סוג של סחרור רגשי, חיפוש אחר איזון בין התשוקה העצומה והקושי שהיא מביאה איתה.
"חולה עלייך" זכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו של ישראל.
הוא הגיע בשיאו למקום השמיני במצעד השבועי של מדיה פורסט, המאגדת את נותני האיירפליי בישראל לכדי דירוג רשמי.
חֹלֹן, חילן, חילז הייתה עיר מקראית בדרום הר יהודה.
שמה של העיר המודרנית חולון שהוקמה בחולות מישור החוף ניתן לה בזיקה לשמן של שתי הערים מקראיות הללו, למרות שהן נמצאות באזורים גאוגרפיים אחרים ממנה, ושמם גם אינו נגזר מהמילה "חולות" (בניגוד לחולון המודרנית) שכן הם נמצאים באזורים הרריים שאין בהם חולות.
אולברייט הציע לזהותה בח' עלין ('חרבת עלית') שבמשולש הערקוב הנמוך וכמה חוקרים הלכו בעקבותיו.
אולם הזיהוי אינו מתקבל על הדעת: דמיון השם קלוש, והאתר מרוחק מתחום קבוצה 5 ואינו שוכן בהר.
למעשה אין רמז ישיר לזיהויה של חֹלֹן כשלעצמה, אבל לאור מערכת השיקולים בזיהוי יישובי קבוצות 7-5 ובדרך האלימינציה ניתן להציע בזהירות את ח' ביסם; ע"ע רשימת ערי יהודה, קבוצה 5.
ראשית היישוב בתקופת הברזל 2א ו-2-ב (כ-5 דונם), והמשכו בתקופות הברזל 2ג ו-2ד (כ-8 דונם, שיא היישוב), הפרסית (כ-4 דונם), ההלניסטית והרומית (כ-3 דונם), הביזנטית (כ-5 דונם), ובתקופות האיסלמיות (4-3 דונם).
הממצא מתאים לתארוך המקובל של הרשימות בהן מופיעה חֹלֹן.
חולות חלוצה הוא שטח של חולות נודדים בדרום־מערב מדינת ישראל.
שטח החולות ממוקם מדרום־מזרח לרצועת עזה ומזרחית לגבול ישראל-מצרים.
שטח החולות כמעט שאינו מיושב, ומשמש בעיקר כשטח אש של צה"ל.
גבולות השטח הגאוגרפי של חולות חלוצה הוא רצועת עזה והקיבוצים כרם שלום וגבולות בצפון, כביש 211 בדרום באמצע פתחת ניצנה, גבול ישראל מצרים במערב וכביש 222 במזרח.
שטח האזור מצוין כ-1,090 קמ"ר, באתר המשרד להגנת הסביבה.
שטח חולות חלוצה מאופיין גאולוגית באדמה נודדת האופיינית לאזור הנגב, בעיקר אדמת לס.
השטח ברובו בגובה של בין 10 ל-100 מטר מעל גובה פני הים ויש בו מאגר מי תהום מליחים המכיל כמות מים כפולה מזו של הכנרת אך הוא מנוצל רק על ידי יישובי חבל שלום לצורכי חקלאות.
מקורם של החולות הוא בבליית הרי גרניט במזרח אפריקה, שהוסעו לאורך הנילוס לעבר הים התיכון, ונישאו על ידי הרוח לפנים הארץ מצפון סיני.
שימושי הקרקע בחולות חלוצה כוללים:
גן לאומי חלוצה – אתר מורשת עולמית בו שרידי עיר נבטית
חולות עגור צפון – שמורת טבע בחלקו הצפוני של האזור
חולות עגור – שמורת טבע בחלקו המרכזי של האזור
חולות נחל סכר – שמורת טבע בחלקו המזרחי של האזור
חולות שונרה – שמורת טבע בחלקו הדרומי של האזור
חבל שלום – גוש יישובים ושטחים חקלאיים בשוליים הצפוניים של האזור
פתחת ניצנה – גוש יישובים ושטחים חקלאיים בשוליים הדרומיים של האזור
שטחי אש – רוב שטח חולות חלוצה מוגדר שטח אש בשימוש המרכז הלאומי לאימונים ביבשה
במאי 2001 הסכימה ממשלת ישראל על הצעת ההחלטה, שהביא לממשלה שר התשתיות אביגדור ליברמן, בגיבוי ראש הממשלה, אריאל שרון, על תוכנית להקמת חמישה יישובים בחולות חלוצה.
הצעה כזו נכללה, לדוגמה, ביוזמת ז'נבה, וגם אהוד ברק תמך ברעיון זה בהיותו ראש הממשלה, בשנת 2000.
מיד הוחל בתכנון שלושה יישובים, שלומית, ניצנית וחלוצית והוקמה ועדת היגוי.
במקביל, בשנת 2002 אישרה הוועדה המקומית לתכנון ובניה רמת נגב את הכרזתה של שמורת טבע בחולות חלוצה על מנת למנוע בנייה שתפגע בשטחי הטבע שבהם נמצאים בעלי חיים וצמחים מוגנים.
בינואר 2003 החלו העבודות על הקמת היישוב באר מילכה בדרום חולות חלוצה כחלק מפיתוח פיתחת ניצנה, וביוני 2006 אוכלס.
בינואר 2005 אישרה הוועדה מקומית לתכנון ולבנייה אשכול את התוכניות להקמת שלומית, בה בשלב הראשון 1,500 יחידות דיור וחלוצית 4, שתוכנן, בשלב ראשון, ל-300 יחידות דיור, שבחלקן נחלות חקלאיות.
בפברואר 2005 הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה הפקידה תוכנית מפורטת ליישוב שלומית, בה רק 500 יחידות דיור ואת התוכנית להקמת שני יישובים: חלוצית 1 וחלוצית 4 (שקיבלו אחר כך את השמות בני נצרים ונווה) שנועדו למפוני רצועת עזה לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות.
חוֹלוֹת נִצָּנִים (או חולות אשדוד) הוא אזור המשתרע על פני 30 אלף דונמים דרומית לאשדוד וצפונית לאשקלון, על חוף הים התיכון.
למעט היישוב ניצן השטח כמעט ולא מיושב.
חלק מאזור החולות הוכרז כשמורת טבע על מנת להגן על הדיונות המעטות שקיימות בארץ ישראל, ולאחר שנעשה שימוש לא יעיל בחולות למען תעשיית הבנייה בארץ.
החולות בניצנים מאופיינים בקרקע הכורכר הטיפוסית למישור החוף הדרומי.
בשמורה יש מגוון צמחים ובעלי חיים הכוללים צבי מצוי ארצישראלי (מעל 100 פרטים), צב יבשה מצוי, תן זהוב, חזיר בר, שועל מצוי, ארנבות, נמיות וחוגלות.
במרחק של כקילומטר מחוף הים משתרעת שורה של בריכות מי תהום.
הבריכות נוצרו כתוצאה מחפירתן של מחצבות כורכר בין שנות ה-60 לשנות ה-90, ואורכן הכולל כקילומטר אחד מצפון לדרום.
החפירה בין צוקי הכורכר בגובה של כ-20 מטרים אפשרה למי התהום להציף את המחצבות, וכך נוצרו בריכות מלאכותיות שסביבן גדלים צמחים הידרופיליים.
מלבד שמורת הטבע והיישוב הדתי-לאומי ניצן שוכנים במתחם גם בסיס טירונות (בט"ר ניצנים), חוף רחצה בתשלום וכן פארק המשמש להופעות רוק.
באזור ניצנים התרחשו קרבות מרכזיים במלחמת העצמאות, שבמהלכם כבש הצבא המצרי את האזור, ובפרט את קיבוץ ניצנים, ולאחר מכן גורש בידי צה"ל.
בשנת 1962 זוהה אזור ניצנים ביחד עם שלושה אתרים אחרים לחוף הים התיכון, כמתאים להקמת כור גרעיני משולב לאספקת חשמל והתפלת מי ים.
בשנת 1974 התקדמו הדיונים להקמת כור גרעיני בישראל וניצנים נחשב לאתר המוביל.
במקום בוצעו בדיקות גאולוגיות מחשש שבקע בים או תנודות קרקע בקרבת חולות ניצנים יסכנו את הכור.
באוגוסט 1980 הוחלט סופית שלא להקים בחולות ניצנים כור גרעיני, בגלל הקרבה למרכזי אוכלוסייה.
בשנת 1976 צולם הסרט "גבעת חלפון אינה עונה" בחולות ניצנים.
בעקבות תוכנית ההתנתקות הועלתה הצעה להעתיק את כל יישובי גוש קטיף לאזור ניצנים, וליישבם בארבעה יישובים באזור.
תוכנית זו זכתה להתנגדות רבה מצד ארגוני איכות הסביבה, אך לתמיכתו של ראש הממשלה אריאל שרון, שהכריז שיש להקל על המתיישבים המפונים ככל האפשר.
תוכנית התיישבות במתחם ניצנים גררה ספקות רבים לגבי עתיד הדיונות הייחודיות בישראל.
מתחם ארבעת היישובים על פי התוכנית היה אמור לקום על כ-500 דונם בלבד, אך רבים מהמפונים רצו לייעד עוד כ-4,500 דונם גם לחקלאות, דבר שהיה גורם להרס הדיונות ולהרס שמורת הטבע.
כתוצאה ממאבק סביבתי, נבנה בסופו של דבר יישוב אחד בלבד - באר גנים, ובנוסף הורחב היישוב ניצן, שניהם על חשבון שטחים חקלאיים.
שמורת טבע חולות ניצנים היא שמורת טבע באזור החולות המתפרשת על פני שטח של 7,700 דונם, והיא הוכרזה כשמורת טבע ב-2 ביוני 2005.
חוליגניזם או חוליגניות (מאנגלית: Hooligan, על פי האקדמיה ללשון העברית: בִּרְיוֹנוּת) היא התנהגות ציבורית חסרת משמעת והרסנית, בדרך כלל של חבורות צעירים.
מקור השם לא ברור, אבל ידוע שנעשה בו שימוש בדו"ח משטרה מלונדון בשנת 1898. תאוריה אחת אומרת שהשם בא מבריון אירי מלונדון בשם פטריק הוליגן, תאוריה אחרת אומרת שהשם בא מכנופיית רחוב מאיסלינגטון שנקראה "הולי", תאוריה שלישית אומרת ש"הולי" היא מילה אירית שמשמעותה פראי.
לעברית הגיעה המילה דרך הרוסית, ומכאן צליל החי"ת בתחילתה.
לרוב המילה מקושרת בציבור עם ענפי ספורט, ובראשם הכדורגל, והמילה במשמעותה המקורית, חבורות רחוב של צעירים, לא הייתה בשימוש נרחב מאז שנות ה-80.
האלימות בספורט היא עתיקת יומין.
כבר בשנת 532 יריבות בין קבוצות מרוצי סוסים כחולות וירוקות בקונסטנטינופול הובילה ל-30,000 הרוגים בשבוע באירוע שידוע בשם "מהומות ניקה".
משחק הכדורגל והאלימות הלכו ביחד מאז תחילת המאה ה-13 באנגליה.
משחקי כדורגל של ימי הביניים עירבו מאות שחקנים, ופעמים רבות הובילו לקרבות בין הצעירים של כפרים יריבים.
רק שתי תקופות בהיסטוריה הבריטית היה נקיות מאלימות בכדורגל: השנים בין שתי מלחמות העולם ולאחר מכן בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ההתנהגות שידועה בתור "חולגיניזם בכדורגל" מקורה באנגליה בשנות ה-50 המוקדמות, ואילו במדינות אירופאיות אחרות, דפוסים דומים של התנהגות הגיעו בשנות ה-70 המוקדמות.
אוהדים איטלקים יצרו סוג של חדשה של אהדה פנאטית לקבוצה שידועה בתור אולטרה.
אולטראס הם כח משמעותי במשחקי הכדורגל באיטליה ובמדינות אירופאיות אחרות.
חולות עגור היא שמורת טבע ואזור דיונות במערב הנגב, החלק המרכזי של אזור חולות חלוצה.
שמורת חולות עגור גובלת בצפון ובצפון-מזרח בשטחי אש של המרכז הלאומי לאימונים ביבשה, במזרח בשמורת חולות שונרה, בדרום בהר קרן ושלוחת קרן ובמערב בסיני וגבול ישראל-מצרים.
תהליך זה נעצר עם הקמת סכר אסואן בשנת 1962.
בשנת 2002 אישרה הוועדה המקומית לתכנון ובניה רמת נגב את הכרזתה של שמורת טבע בחלק מחולות חלוצה, על מנת למנוע בנייה שתפגע בשטחי הטבע שבהם נמצאים בעלי חיים וצמחים מוגנים.
השטח הוכרזו בסוף 2010 כשמורת טבע בשם "חולות עגור" ששטחה כ־176,000 דונם.
השמורה נמצאת בתהליך אישור להרחבתה לכיוון צפון עד לאזור יישובי חבל שלום.
חולות איוו ג'ימה הוא סרט קולנוע משנת 1949 המספר את סיפורם של חיילי חיל הנחתים האמריקאי במהלך קרב איוו ג'ימה בכיכובם של ג'ון ויין, ג'ון אגר ופורסט טאקר.
איירה הייז, רני גאגנון וג'ון בראדלי, שלושת החיילים שהניפו את הדגל במהלך הקרב ולא נספו בו, הופיעו בקצרה בסרט לפני שחזור האירוע בסרט.
ג'ון ויין היה מועמד לפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר על הופעתו בסרט.
באמצע הסרט אחד החיילים אומר בעברית 'שלום עליכם' ומפקד היחידה סטריקר עונה לו 'עליכם השלום'.
יותר מאוחר בקרב, אותו חייל נדקר מאחורה בידי חייל יפני ומתמוטט ובנשמותיו האחרונים אומר בידיו של מפקדו סטריקר 'שמע ישראל ה' אלוהינו ה' אחד' וסטריקר עונה 'אמן'.
חולְיה היא המבנה הצבאי הקטן ביותר מעל לרמת הפרט (חייל בודד).
לרוב, מונה חוליה שלושה חיילים.
חוליה בת שני לוחמים מכונה "חוליה מצומצמת" וחוליה בת ארבעה או חמישה לוחמים היא "חוליה מורחבת".
בדרך כלל, חוליה לא תפעל בצורה עצמאית אלא תהווה חלק ממבנה רחב יותר של כיתה.
הכיתה תכיל לרוב בין שתיים לארבע חוליות.
חוליה היא בדרך כלל גוף שקיומו זמני והוגדר רק לצורך פעולה מסוימת.
במצב כזה, אותה כיתה תתחלק לחוליות בכל פעם באופן אחר ומפקד החוליה יהיה החייל המקצועי או המנוסה יותר שנבחר באופן זמני.
אולם, חוליות מצומצמות, בנות שני חיילים נוטות להיות בעלות הגדרה קבועה.
מפקד חוליה כזו הוא לרוב חייל שהתמחה בהפעלת נשק מסוים וחייל שני שתרגל את הסיוע למפקד החוליה המצומצמת.
דוגמאות: חוליית המרגמה הקלה, חוליית RPG, חוליית מקלע וכיוצא בזה.
בחלוקת מחלקה (כוח המכיל לרוב שלוש כיתות) לחוליות מצומצמות אחד האלחוטנים של המחלקה הוא בן חולייתו של מפקד המחלקה (המפקד הוא לרוב קצין בדרגת סגן משנה) והאלחוטן השני הוא בן חולייתו של הסמל המחלקתי.
חוליה (TA: Vertebra) היא עצם לא סדירה בצורתה, המהווה חלק מעמוד השדרה.
שלושים ושלוש חוליות מרכיבות את עמוד השדרה, בהן חמש החוליות המאוחות המרכיבות את עצם העצה (בין כל החוליות האחרות נמצא דיסק בין-חולייתי), וארבע החוליות המאוחות המרכיבות את עצם העוקץ (עצם הזנב).
שאר החוליות מחולקות לשלושה אזורים: אזור הצוואר (שבע חוליות), האזור החזי (שתים עשרה חוליות) והאזור המותני (חמש חוליות).
במופעים גנטיים חריגים ניתן למצוא מספר שונה של חוליות בכל אזור.
להוציא את שתי החוליות הצוואריות הראשונות, לחוליות אמתיות (אלו ששייכות לשלושת האזורים העליונים) מאפיינים דומים, וניתן להדגימם על ידי בחינת חוליה חזית.
חוליה מורכבת משני מבנים מרכזיים: חלק קדמי, הוא גוף החוליה (Corpus vertebrae), וחלק אחורי – קשת החוליה (Arcus vertebrae) או הקשת העצבית.
קשת החוליה וחלקו האחורי של גוף החוליה יוצרים את נקב החוליה (Foramen vertebrale).
את הזיזים הקוציים של החוליות, אפשר לראות ולמשש במבט אחורי על גב.
בזיזים נאחזים שרירי שלד שונים ורצועות, והזיזים המפרקיים יוצרים את המפרקים הפאצטלים בין כל שתי חוליות שכנות.
כאשר כל החוליות מופרקות זו לזו גופי החוליה יוצרים עמוד חזק שתומך בראש ובגו.
קשתות החוליה יוצרות תעלה מגנה, בתוכה עובר חוט השדרה.
בין כל שתי חוליות, דרך הנקבים הבין-חולייתים (Foramen intervertebrale), אחד בכל צד, יוצאים העצבים וכלי הדם השדרתיים.
חולות זפת הם תערובת של חול, חרסית וביטומן.
חולות הזפת העשירים מכילים כ-10% עד 12% ביטומן שבתהליך די פשוט, אך יקר בהשוואה להפקה מבארות נפט, ניתן להפריד אותו מחולות הזפת, לזקק אותו ולהפכו לדלק סינתטי או למוצרי דלק.
הביטומן נחשב לדלק כבד וניצולת האנרגיה ממנו אינה גבוהה.
עם עליית מחירי הנפט בשנים האחרונות, עלתה כדאיות ניצול מרבצי חולות הזפת והכמות השקולה של נפט שניתן להפיק מהם נכנסה רשמית לעתודות הנפט העולמיות הידועות.
לתהליך הכרייה וההפרדה באמצעות כמויות גדולות של מים, השפעות סביבתיות קשות של קרקע מופרת (כריתת יערות וחפירת בורות ענק), זיהום אוויר קשה וספיקה נחלשת של מקורות מים בהם נעשה שימוש.
מרבצי חולות הזפת הגדולים ביותר, נמצאים בצפון-מזרח פרובינציית אלברטה שבקנדה.
מעריכים כי ממרבצים אלה ניתן להפיק כ-180 מיליארד חביות נפט מה שהופך אותם לעתודות הנפט השניות בגודלן בעולם, לאחר עתודות הנפט של ערב הסעודית המוערכות ב-260 מיליארד חביות נפט.
יש האומדים את תפוקת חולות הזפת של ונצואלה, באגן נהר האורינוקו, כאלה של קנדה, אך האתרים בוונצואלה כמעט שלא נחקרו, כך שאומדנים אלה אינם מבוססים דיים.
מעריכים ש-75% ממאגרי חולות הזפת בעולם מרוכזים בשני מקומות אלה ושניתן להפיק מהם כמות השווה לכשני שלישים מכמות עתודות הנפט הגולמי הידועות.
חולות הזפת של אלברטה ידועים מזה מאות שנים.
האינדיאנים המקומיים ידעו להשתמש בהם לבעירה, אם כי לא ידעו את טכניקת ההפרדה של הביטומן מהחול.
לפני למעלה ממאה שנה גילו כי אם מערבבים את חולות הזפת במים חמים ומנערים את העיסה, הביטומן צף למעלה וניתן לאסוף אותו.
ואולם עד 1967 לא נעשה שימוש מסחרי בחולות הזפת משום שתהליך ההפקה היה יקר מאוד.
חולות הזפת קבורים בעומק של למעלה מ-25 מטרים מתחת לשטח ביצתי למחצה, באזור גאוגרפי נידח במעבה יער.
כדי להגיע ולכרות את חולות הזפת, יש לברא את היער, לפנות את רקב העצים שהצטבר במשך אלפי שנים ולהסיר את שכבת האדמה מעל חולות הזפת.
תהליך ההפקה עצמו צורך כמויות מים אדירות ומשאבי אנרגיה.
היות שהמכרות נמצאים באזורים קפואים במשך רוב ימות השנה, אספקת המים בעייתית.
חולות הזפת משתרעים על שטח של כ-140,000 קמ"ר בצפון אלברטה וההערכה היא כי הם מכילים כ-85% מכמות הביטומן שניתן להפיק בעולם.
האתר היחידי בו הביטומן מספיק מרוכז וקרוב לפני השטח הוא באגן נהר האתבסקה.
מסביב לעיר פורט מקמרי יש מכרות פתוחים מהם כורים את חולות הזפת.
באחד מהמכרות הביטומן נוזלי למדי וניתן להפיק ולזקק אותו בשיטות רגילות.
בשאר המכרות יש להפריד אותו מחולות הזפת על ידי הפיכתם לעיסה דלילה, הוספת מים רותחים לעיסה ותהליכי שקיעה של הטין, ואיסוף הביטומן הצף.
חברת סנקור החלה בהפקה ב-1967. מכרה נוסף נפתחו ב-1978 על ידי חברת סינקרוד ולה המכרה הגדול ביותר בעולם, מכל סוג.
המכרה השלישי הוא של תאגיד של קנדה ושברון, והוא החל לפעול ב-2003. בכל המכרות מתנהלת העבודה 24 שעות ביממה, במשך כל השנה.
טכנולוגיות הפרדת הביטומן החדשות ועליית מחירי הנפט הניעו עוד כמה עשרות חברות נפט לבקש זיכיונות כריה.
מעריכים שחברות אלה ישקיעו באזור כמאה מיליארד דולר.
עלות ההפקה נכון ל-2007 היא כ-$28 לחבית, ומחיר זה עולה בהתמדה עקב מחסור בכח אדם מיומן ועליית מחירי הציוד.
במכרות אלה משתמשים בציוד החדשני והגדול ביותר בעולם.
במכרה של שברון ושל למשל, משתמשים בחמישה מחפרים שלכל אחד כף של 80 טונות.
מחפרים אלה ממלאים משאיות ענק, שכל אחת מהו נושאת 400 טון חולות זפת למסוע ההובלה והנעור.
רצועת אורינוקו נמצאת בוונצואלה, מצפון לנהר האורינוקו, מדרומן של המדינות גואריקו, אנסואטגי, מונגס, ודלטה אמקורו, ומשתרעת על שטח של 55,314 קמ"ר.
רוחבה נע בין 50 ל-100 ק"מ, והיא נחשבת למאגר הגדול בעולם של נפט כבד מאוד או נפט אקסטרה-כבד (< API של °10).
מעבר להיותו בעל צפיפות גבוהה (בין 934 ל-1,050 ק"ג למטר מעוקב), הנפט של אורינוקו הוא גם עתיר גופרית (35,000 מיליגרם לליטר בממוצע) ובעל תכולה גבוהה של ונדיום וניקל, אך דווקא בעל צמיגות נמוכה מה שמבדיל אותו מנפט כבד אחר.
תהליך הכרייה בזבזני למדי ודורש חפירת שתי טונות של חולות זפת, כאשר לאחר תהליך ההפרדה מתקבלת חבית נפט אחת.
כ-75% מהביטומן ניתן להפרדה כזו מהחול.
חול מעובד מוחזר לבור המכרה לצורך שיקומו.
כרייה מכוסה נעשית כאשר מרבצי הביטומן עמוקים מדי, כלומר הם נמצאים בעומק של למעלה מ-75 מטרים ואז הכריה בחפירה אינה מעשית.
מרבית הביטומן שנכרה במכרות תת-קרקעיים מגיע ממחצבים בעומק של למעלה מ-400 מטרים מתחת לפני האדמה.
העיתון הבינלאומי אפוק טיימס, מוסר מפי כתביו באלברטה, קיילאן פורד ואומיד גוריישי כי תושבים רבים מתלוננים על ריכוזי כספית גבוהים בדגים הנידוגים בנהר אתאבסקה ועל בעיות סביבתיות רבות נוספות.
הוצאת הביטומן מצריכה פינוי שטחי אדמה גדולים – בדרך כלל של יערות צפוניים – כדי לחפור בורות פתוחים ענקיים.
גם הפרדת הנפט מהביטומן אינה משימה פשוטה.
התהליך עתיר האנרגיה המשמש להפקת נפט מהחולות פולט בין פי שניים עד פי שלושה יותר גזי חממה מאשר תהליך הפקתו של נפט רגיל.
"חולות הזפת של אלברטה הם המזהמים והמלכלכים ביותר מבין דלקי המאובנים הקיימים כיום", אמר איין ברוס, מומחה לשינויי אקלים מטעם קרן דייוויד סוזוקי.
פיתוח חולות הזפת גובה גם מחיר כבד מהקרקע.
ארבע טונות של עפר מועברים ממקומם כדי להפיק חבית נפט אחת בלבד.
דו"ח של הקרן העולמית לשימור חיות הבר (WWF) ציין שחברת Syncrude קנדה, יצרנית נפט החולות הגדולה בעולם, העבירה לבדה יותר אדמה מהכמות בה השתמשו בהקמת החומה הגדולה של סין, תעלת סואץ, הפירמידה הגדולה של גיזה ועשרת הסכרים הגדולים בעולם, יחדיו.
ממשלת אלברטה דורשת שלאחר הוצאת הביטומן מהאדמה, חברות הנפט ישקמו את הקרקע באמצעות תהליכי השבחה.
"תוכנית השיקום עובדת באופן חלקי, אך היא לעולם לא תשיב את הקרקע למצב בו הייתה בעבר", אמר סטאן לאורנט, תושב שמורת הילידים פורט מק'קיי.
"המאמצים קיימים, אך הם לעולם לא יחזירו את הפירות המסורתיים שגדלו פה; הם לעולם לא יחזירו את העצים המסורתיים בהם השתמשו הילידים הקנדים לצרכים רפואיים, למאכל ולכל מטרה אחרת.
פורט מק'קיי ממוקמת בקצה חולות הזפת של אתאבסקה, כ-50 קילומטרים מצפון לפורט מקמרי, מוקד פיתוח חולות הזפת.
כאן, באמצע יער צפוני עבות וקדום, באזור המשקיף על נהר אתבאסקה, האוויר נושא עמו צחנה רעילה והנהר מזוהם; הדגים החיים בו, אומרים התושבים, מסוכנים למאכל.
"אף אחד כבר לא אוכל דגים מנהר אתאבסקה", אומר לאורנט.
הוצאת חבית נפט אחת מביטומן דמוי זפת מצריכה בין שתיים לחמש חביות מים, מרביתם נשאבים מנהר אתאבסקה.
חברות נפט רבות אומרות שהן משפרת את יעילותן בשימוש שהן עושות במים, ולעיתים ממחזרות אותם יותר מעשר פעמים כדי למזער את ההשפעה על הנהר, אך התועלת ממִחזור המים מקוזזת על ידי ההתפשטות המואצת של הפיתוח.
מכון פֶמבינה מעריך שצריכת המים תגדל ב-50 אחוז בשש השנים הקרובות.
בסופו של דבר המים האלו יוחזרו לנהר או ייאגרו בבריכות פסולת רעילה שחברת נפט לא משקמת.
חולות הזפת של אלברטה הם מאגר גדול מאוד של ביטומן עשיר בנפט בצפון פרובינציית אלברטה שבקנדה.
חולות זפת אלה מכילים תערובת של ביטומן גולמי (נפט גולמי מוצק למחצה), צורן, מינרלים בצורת טיט, ומים.
בניגוד לנפט גולמי, חולות זפת, שכאמור הם מרבצים של ביטומן – נפט במצב של דבשה צמיגית, לא יוכל לזרום אלא לאחר חימום או דילול בפחמימנים (הידרוקרבונטים) קלים יותר ממנו.
מרבץ אתאבסקה הוא הגדול מבין שלושה מרבצי חולות זפת באלברטה.
ביחד עם המרבצים בפיס ריבר (Peace River) וקולד ולי (Cold Valey) הוא מהווה את עתודת הנפט הגדולה ביותר בקנדה.
השבועון טיים תיאר את שלושת המרבצים הללו כאוצר האנרגיה הקבור הגדול ביותר של קנדה וכן כמרבץ ש"יכול לספק את צורכי הנפט של העולם במאה הבאה".
אתר האינטרנט של משרד האנרגיה הקנדי מוסר כי הוא שני בגודלו לאחר המרבץ של ערב הסעודית.
המרבצים שוכנים בעומקים שונים מתחת לאדמה בשטח של 140,200 קמ"ר בצפון מזרח אלברטה – אזור גדול יותר ממדינת פלורידה, או יותר מפי 6.7 משטח מדינת ישראל.
ואולם רק בכשני אחוזים משטח זה הוחל בניצול המשאבים הללו עד כה.
היסטורית, שימש הביטומן את אנשי שבטי ה-Cree וה-Dene המקומיים לאטום את סירותיהם מפני המים.
המרבצים הללו התגלו לראשונה בידי המתיישבים האירופיים בשנת 1788.
חולות זפת כבדים יותר מנפט, ובאופן טכני, ביטומן הוא תערובת דמוית זפת של פחמימני נפט, שצפיפותו גדולה מ-960 ק"ג למ"ק.
נפט גולמי קל, לשם השוואה הוא בעל צפיפות של 793 ק"ג למ"ק.
בהשוואה לנפט גולמי קונבנציונלי, ביטומן זקוק לשדרוג לפני שניתן לזקק אותו.
כאמור הוא גם דורש דילול עם פחמימנים קלים יותר כדי שניתן יהיה להעבירו בצינורות.
ואולם הביטומן עצמו מהווה רק 10%–12% מתכולת חולות הזפת באלברטה.
השאר הם מינרלים אחרים – בעיקר חולות וטיט, ו-4%–6% מים.
בעוד נפט גולמי זורם בחופשיות במשאבות הנמצאות על הקרקע, חולות זפת יש לכרות או לחשוף במקום עצמו.
התהליך כולל מערכות חפירה והפרדה שנועדו להפריד את הביטומן מהחול ומהמים.
חולות הזפת של אלברטה הן אזור אחד מתוך שני אזורים מסוגו בסך הכול בעולם, האזור השני נמצא ברצועת אורינוקו שבוונצואלה.
תהליך הכרייה די בזבזני ודורש לחפור שתי טונות של חולות זפת, ולבצע את תהליך ההפרדה כדי לקבל חבית נפט אחת.
כ-10% מחולות הזפת נמצאים בשכבה רדודה, לכל היותר 75 מטרים מתחת לפני הקרקע המורכבת בעיקר מטיט.
ממשלת אלברטה סימנה אזור המותר לכריה של כ-3,400 קמ"ר הגובל בשטחיהן של 37 יישובים מצפון לפורט מקמרי.
עוביה של שכבת הביטמן היא 40–60 מטרים והיא ניצבת מעל שכבה של אבן גיר.
העיירה פורט מקמרי הייתה בשנות החמישים בעיקר נקודת יישוב בודדה בערבה, וגרו בה כמה מאות תושבים כשהפעילות הכלכלית העיקרית הייתה הצבת מלכודות לדובים לצורך ייצור פרוות, וכריית מלח.
מאז משבר האנרגיה בשנות השבעים, הפכה העיירה לעיר של 80 אלף תושבים הנאבקים ביניהם כדי לספק שירותים ומגורים לעובדים מהגרים, רבים מהם ממזרח קנדה, ובמיוחד ניו פאונדלנד.
תעשיית חולות הזפת של אלברטה היא תולדה של השקעות של מיליארדי דולרים בתשתית ובטכנולוגיה הנדרשת לפתח את המשאב הלא קונבנציונלי הזה.
לפי איגוד מפיקי הנפט הקנדי (CAPP), בשנת 2005, השקיעה התעשייה בחולות הזפת של אלברטה כ-10 מיליארד דולרים.
באותה השנה, היוו חולות הזפת של אלברטה כ-58% מכלל מכירות הנפט הגולמי של המחוז ושווי ערך לייצור 39% מהנפט הגולמי של קנדה כולה.
במהלך שלוש השנים הפיסקליות האחרונות החל משנת 2003/2004 ועד שנת 2005/2006, הניב פיתוח חולות הזפת 1.865 מיליארד דולרים לאלברטה בצורת תמלוגים ששולמו לממשלת המחוז.
התפוקה השנתית של חולות הזפת עולה בהדרגה ככל שהתעשייה מבשילה.
תפוקת התוצרת הראויה לשיווק של חולות הזפת עלתה ב-966 אלף חביות ליום בשנת 2005. הצמיחה הצפויה תביא את התפוקה לרמה של 3 מיליון חביות ליום בשנת 2020 וייתכן שאף ל-5 מיליון חביות ליום עד שנת 2030. רמת פעילות זו תתמוך בפיתוח תעשיות נוספות ואלברטה תהפוך למובילה עולמית בתחום האנרגיה.
למרות המאגר הגדול, עלות הפקת הנפט מהחולות עד כה הפכה את הפקת הנפט לבלתי רווחית.
עלות מכירת הנפט הגולמי המופק לא כיסתה את העלויות הישירות של גילוי המשאב, עלות כוח האדם הנדרשת כדי לכרות את החולות ודלק כדי להפיק את הנפט הגולמי.
בשנת 2006, העריכה מועצת האנרגיה הלאומית (National Energy Board) של קנדה כי עלות התפעול של מכרות חדשים בחולות הזפת של אנתאבאסקה, היא בסביבות 9–12 דולרים לחבית, בעוד שעלות הפקה בצורה אחרת, כזו המשתמשת בשתי בארות אופקיות, תעלה בין 10 ל-14 דולרים לחבית.
זאת בהשוואה לעלויות תפעול של פחות מדולר לחבית נפט גולמית רגילה בעיראק ובערב הסעודית ול-6 דולרים בארצות הברית ובקנדה.
בנוסף, עלות ההון הדרושה לרכישת ציוד כגון מכונות ענקיות המשמשות לכריית החול ומשאיות הרכינה המשמשות להעמסתו לתוך תהליך העיבוד גורמות לעלות עצומה של ההפקה.
ההערכה היא שעלות זו מגיעה ל-18–20 דולרים לחבית עבור כרייה עילית ו-18–22 דולרים לכרייה מכוסה.
עלות זו עדיין אינה כוללת את עלות שדרוג הביטומן הגולמי לנפט סינתטי, דבר שמגדיל את העלות הסופית ל-36–40 דולרים לחבית במכרות חדשים.
ואולם, פיתוח הייצור המסחרי הופך קל יותר בשל העובדה שעלויות הגילוי של המרבצים קרובות לאפס.
עלויות אלה מהוות גורם מרכזי בהערכת כלכליות קידוחים בשדות נפט מסורתיים.
מיקום מרבצי הנפט בתוך החולות עצמן מוכר היטב והערכת עלות ההפקה יכולה להיעשות בקלות.
חשוב מכך, חולות הזפת נמצאים באזור יציב מהבחינה הפוליטית והחברות יכולות להיות בטוחות כי הנכסים היקרים שלהם לא יולאמו בידי ממשלה כלשהי וכן שלא יחשפו למלחמה או מהפכה.
כתוצאה מעלית מחירי הנפט בשנים 2004–2006, השתפרה דרמטית הכדאיות הכלכלית של חולות הזפת.
במחירי נפט גולמי הנעים בסביבות 50 דולר לחבית, ההערכה הייתה שעבודת הכריה הפתוחה תביא לרווחים של 16%–23% בעוד הפעילות התת-קרקעית תביא ל-16%–27% רווח.
המחירים בשנת 2006 היו גבוהים אף ממחיר זה.
כתוצאה מכך, הודיעו החברות על השקעות הון בעשור הקרוב (2006–2015) בשווי כולל של 100 מיליארד דולרים, פי שניים מההערכות שנעשו ב-2004. ואולם בשל מחסור חריף בכוח אדם שנוצר באלברטה, לא סביר שכל הפרויקטים הללו אכן יושלמו.
האזור סביב פורט מקמרי באלברטה, הושפע במיוחד מהגידול בהכנסות מחולות הזפת.
ואולם, אף על פי שהמשרות נמצאות בשפע, הבניה למגורים לא הדביקה את הפער והדירות באזור יקרות.