tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לטיפה אלייה סיימון היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-12 של מדינת קליפורניה.
סיימון, חברת המפלגה הדמוקרטית, מייצגת בקונגרס חלקים ממחוז אלמדה הכולל את הערים ברקלי, אוקלנד, אלמדה, אמריוויל, פידמונט וסן לנארדו.
סיימון נולדה וגדלה בסן פרנסיסקו.
היא השלימה לימודי תואר ראשון במדיניות ציבורית במכללת מילס.
לאחר מכן השלימה לימודי תואר שני במנהל ציבורי באוניברסיטת סן פרנסיסקו, והייתה עמיתת תוכנית יזמים-חברתיים-במגורים באוניברסיטת סטנפורד בשנת 2014.
במהלך כהונתה של קמלה האריס כתובעת המחוזית של סן פרנסיסקו, הובילה סיימון את יצירת תוכנית "בחזרה למסלול" של העיר עבור צעירים שהואשמו במכירת סמים קלים.
סיימון גם עבדה בעבר כמנכ"לית של ועדת עורכי הדין לזכויות האזרח של אזור מפרץ סן פרנסיסקו.
בשנת 2016 מונתה סיימון למועצת הנאמנים של אוניברסיטת המדינה של קליפורניה בידי המושל ג'רי בראון.
באותה שנה נבחרה לייצג את המחוז השביעי במועצת המנהלים של הרכבת המהירה באזור מפרץ סן פרנסיסקו.
לימים סיפרה כי בחרה להתמודד למועצה זו בשל היותה עיוורת שאינה יכולה לנהוג.
בשנת 2020 נבחרה לנשיאת מועצת המנהלים.
בפברואר 2023 הכריזה סיימון על התמודדותה לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס ה-12 של קליפורניה.
נציגת המחוז המכהנת ברברה לי לא התמודדה מחדש לתפקיד ובמקום זאת רצה כמועמדת בבחירות לסנאט של ארצות הברית בקליפורניה 2024. ב-2 בנובמבר 2023 הביע מושל קליפורניה גווין ניוסאם את תמיכתו במועמדותה של סיימון.
סיימון היא אם לשני ילדים.
בעלה של סיימון, קווין ווסטון, היה עיתונאי ופעיל חברתי שנפטר מלוקמיה בשנת 2014.
לטיפה א-דרובי היא הגברת הראשונה של סוריה ואשתו של מנהיג המדינה אחמד א-שרע.
א-דרובי נכנסה רשמית לתפקיד בינואר 2025 לאחר שבעלה תפס את השלטון במדינה לאחר הפלת משטר אסד ב-8 בדצמבר 2024.
לטיפה בנת סמיר בן נאיף א-דרובי נולדה בשנת 1984 בכפר קרייתין במחוז חומס והיא בעלת תואר שני בשפה וספרות ערבית.
בתקשורת הטורקית נכתב כי סבה, עלאא' א-דין א-דרובי, היה רופאו האישי של הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני וכן שימש כראש ממשלת סוריה תקופה קצרה ב-1920 לפני שהתנקשו בחייו.
על אף שלבעלה הייתה נוכחות תקשורתית רבה בשנותיו כמנהיג היאת תחריר א-שאם לפני שזה ביצע הפיכה נגד משטר אסד בדצמבר 2024, א-דרובי לא הופיעה בציבור.
ההופעה הציבורית הראשונה שלה הייתה כשביצעה יחד עם בעלה עומרה במכה בפברואר 2025, אחר כך הופיעה לצד בעלה במספר אירועים, ביניהם בקבלת פנים לנשים שונות מסוריה בארמון הנשיאות בדמשק לכבוד חג הקורבן ביוני 2025.
לטיסיה גוארינו היא דוגמנית שווייצרית.
בשנה שהחזיקה את התואר היא ייצגה את הארגון "Stiftung Corelina" העובד עם ילדים בעלי מחלות לב.
היא צעדה על השטיח האדום בהופעת הבכורה של הסרט "The Sea of Trees" בכיכובו של מתיו מקונוהיי.
באירוויזיון 2015 היא הציגה את הניקוד של שווייץ.
ב-2016 הופיעה בפרסומת לבנק הפרטי "Banque Bonhôte".
לטקיה או לד'קיה היא עיר הנמל העיקרית של סוריה המשמשת כבירת מחוז לטקיה הממוקמת בחוף הים התיכון.
היא יושבת על חצי האי ראס זיארה.
לטקיה וסביבתה היא מרכזם של המיעוט העלווי, שבניו מתגוררים בעיר ובהרי אנסריה הסמוכים אליה.
מהעיירה הסמוכה קרדאחה צמחה משפחת אסד, משפחת נשיאי סוריה בשנים 1970 -2024, ובה נמצא מעון הנופש והארמון של בשאר אל-אסד, נשיאה לשעבר של סוריה.
ליד העיר יש מספר חופי רחצה וכמו כן היא קרובה לעיר העתיקה אוגרית.
העיר נודעת בין השאר בגלל הטבק המיוחד שלה שמיושן בחביות אורן או אלון.
בעיר שוכן בסיס חיל אוויר רוסי.
על פי הערכות, אוכלוסיית העיר מונה 709,000 תושבים.
אוכלוסייתה גדלה מאוד כתוצאה ממלחמת האזרחים הסורית המתמשכת, שהובילה לזרם של עקורים פנימיים מאזורים המוחזקים על ידי המורדים.
זוהי העיר הרביעית בגודלה בסוריה אחרי חלב, דמשק וחומס.
היא גובלת בטרטוס בדרום, בחמה במזרח ובאידליב בצפון.
בלטינית - Laodicea ad Mare; לודקיא בתלמוד הבבלי.
השם הערבי תועתק לצרפתית כ-Lattaquié, ובאופן דומה לשפות רבות.
אזור העיר היה מיושב עוד על ידי הפיניקים, שקראו למקום רָמיתה (בתעתיק ליוונית Ράμιθα), והיא נודעה ליוונים בשם לאוקה אקטה (Λευκὴ ἀκτή - חרטום יבשה לבן, או צוק חופי לבן).
במרחק של 16 ק"מ מצפון ללטקיה נמצא האתר הארכאולוגי ראס שמרה, היא העיר אוגרית, שבה נמצא ארכיון ענק כתוב בכתב היתדות האוגריתי.
בשל מיקומה על חוף הים מדרום לאנטיוכיה, בירת הממלכה הסלאוקית נבנתה העיר על ידי סלאוקוס הראשון ונקראה על שם אימו לאודיקה - לָאוֹדִיקֶיָה על החוף (Λαοδίκεια ἡ Πάραλος).
העיר הפכה מרכז גדול לייצוא היין שיוצר בסביבתה.
במאה הראשונה לפני הספירה נכבשה העיר על ידי פומפיוס הרומאי.
פובליוס קורנליוס דולבלה לנציב סוריה, שהפכה לפרובינקיה והוא התבסס בלאודיקי.
אך בהמשך הגיע לסוריה גאיוס קאסיוס לונגינוס, הנקרא בקיצור "קאסיוס".
הוא היה סנטור ומצביא, שהורחק מרומא על ידי מרקוס אנטוניוס לאחר מעורבותו ברצח יוליוס קיסר.
קאסיוס היה נחוש להקים לו צבא משלו.
הוא פנה לקלאופטרה לעזרה בגיוס צבא וכסף, אך מהיותה אוהבת ומצדדת ביוליוס קיסר היא סרבה, ועזרה דווקא לדולבלה.
לכן קאסיוס השתמש בצבא של הפרתים, אף על פי שהיו אויביה בנפש של רומא.
בחודש יוני של שנת 43 לספירה כבש קאסיוס את לאודיקי.
דולבלה נהרג וקאסיוס הפך לשליט סוריה.
במזרח העיר השתמר עד היום שער רומאי מימי קאסיוס.
שלטונו של קאסיוס על סוריה היה בלתי מעורער באותו זמן.
לאחר כיבוש לאודיקי, קאסיוס הקים בעיר מפקדה, אליה, בין השאר, באו נסיכויות אחרות לברך אותו, ולהביא לו מתנות.
ב־494 וב־555 חרבה העיר ברעידת אדמה וב־638 השתלטו עליה הערבים.
ב-1097 נכבשה העיר על ידי הצלבנים וב־1188 נפלה בידי צלאח א-דין.
ממזרח ללטקיה, על רכס הרי אנצריה, נמצאת על צוק גבוה וסלעי מצודה הנקראת "מצודת סלאח א-דין".
על פי חוקר המקרא בן-ציון לוריא, שמה הקודם של המצודה היה "מצודת בני ישראל", אולם הוא לא מצא את הסיבה לשם קדום זה.
מסוף 1930 עד 1936 הייתה העיר בירת סנג'ק לאטיקה, תחת המנדט הצרפתי ולאחר מכן הפכה לחלק מסוריה.
בין השאר הוחתמו בולי סוריה שהיו בשימוש בין 1933 ו־1936 בחותמת לטקיה.
במהלך תקופה זו התפתח נמל לטקיה שהיה עד אז נמל קטן יחסית לנמל הראשי של סוריה.
במהלך מלחמת יום כיפור התרחש ליד העיר קרב לטקיה, קרב ספינות הטילים הראשון בעולם בין חילות הים של סוריה ושל ישראל.
במהלך ההתקוממות בסוריה בשנת 2011 הופגזה העיר על ידי ספינות מלחמה וטנקים של הצבא הסורי ב-14 באוגוסט.
ההפגזות כוונו בעיקר לעבר השכונה הפלסטינית בעיר, א-רמל, וגרמו לעשרות הרוגים ולבריחתם של אלפי תושבים.
מרכז העיר של היום והעיר העתיקה בנויים לפי עקרון התכנון העירוני הרומי של רשת רחובות צפון-דרום ומזרח-מערב מדויקים.
בקצה המערבי של השדרה המרכזית, שדרות ירושלים (אל-קודס), נמצא המוזיאון העירוני ו'גן הפרחים'.
בקצה המזרחי של השדרה נמצאת תחנת הרכבת ותחנת האוטובוסים המרכזית.
במרכז השדרה המרכזית בלטקיה, שדרות ה-14 בראמאדן, מוצב פסלו של נשיא סוריה הקודם חאפז אל-אסד.
מלבד המוזיאון העירוני נבנה בה לאחרונה מוזיאון לאומנות מודרנית.
שדה התעופה של העיר נמצא 25 ק"מ מדרום למרכז העיר.
העיר מאופיינת באווירת פתיחות שאיננה מוסלמית בגלל האוכלוסייה העלווית שלה ומרובים בה בתי הקפה.
בשנת 1948 אושרה תוכנית לבניית נמל מים עמוקים בלטקיה ובנייתו החלה בשנת 1958 בסיוע הלוואה של 6 מיליון דולר מערב הסעודית.
בשנת 1951 הושלם השלב הראשון בבניה והנמל החל מטפל בנפח משמעותי של הסחורות הנכנסות לסוריה בדרך הים.
עם השלמת בנייתו הפך נמל לטקיה לנמל העיקרי של סוריה לצורך יבוא ויצוא סחורות בדרך הים.
עומקו המרבי של הנמל 14.5 מטר, המאפשר אף לאוניות גדולות להיקשר אל רציפיו.
הנמל מנוהל על ידי חברה ציבורית בשליטת ממשלת סוריה.
בלטקיה נמצא הנמל הצבאי הגדול של סוריה.
דרך נמל זה הגיעו חלקי הכור האטומי של סוריה בדיר-א-זור, ספינות אספקת הנשק לסוריה ומשלוחי נשק איראני.
נמל לטקיה משמש גם את צי הים השחור הרוסי, אם כי נמל טרטוס הוא הנמל הראשי של הצי הרוסי בים התיכון.
בספרות חז"ל מוזכרת לטקיה בשם לודקיא פעמים רבות (לפעמים אף נקראת בקיצור בשם לוד, אך הכוונה לעיר זו ולא לעיר לוד).
במסכת שבת מוזכר כי גר בה יהודי עשיר מאוד שזכה לעשירות מופלגת משום שהיה מכבד את השבת.
במסכת מנחות מוזכר כי אנשי לודקיא חיפשו לרכוש כמויות שמן גדולות שנקנו לבסוף בגוש חלב שבגליל.
במסכת תענית מוזכר כי שני אחים יהודים, פפוס ולוליינוס הוצאו להורג במרד התפוצות, עובדה המעידה על מרכז יהודי גדול בלטקיה.
יהודים ישבו בלטקיה גם בימי הביניים.
הנוסע רבי בנימין מטודלה עבר בה בשנת 1170 ומספר: .
באמצע המאה ה-13 כתב הנוסע רבי יעקב, שליח רבי יחיאל מפריס: .
ר' דוד דבית הלל מספר על מסעו בשנת תקפ"ד: .
בשנים 1882–1883 ניסתה קבוצה של 45 משפחות יהודיות, כולן פליטות הסופות בנגב, להתיישב באדמות שליד העיר ולהקים שם מושבה חקלאית.
היוזמה להתיישבות הייתה של חברה נוצרית בריטית, ובראש המתיישבים עמד יחיאל מיכל פרידלנד.
בשל קשיים ברכישת קרקע מתאימה ובשל חיכוכים פנימיים, התפוררה היוזמה עד מהרה והפליטים עזבו את המקום.
חלקם היגרו לקפריסין, והאחרים חזרו לרוסיה ולבריטניה.
הערים התאומות של לטקיה הן:
לטרון הוא רכס בעמק איילון, במרחק של כ-15 קילומטר מערבית לעיר ירושלים.
הרכס שולט על הדרך לירושלים, נחשב ליעד אסטרטגי חשוב ונערכו בו קרבות מרכזיים, מימי התנ"ך ועד למלחמת ששת הימים.
מקור השם הוא שיבוש שמו של מבצר לטרון, מבצר צלבני שנבנה במקום ושנקרא בצרפתית "Le toron des chevaliers" ("מגדל האבירים" בתרגום חופשי).
על פי השערה אחרת מקור השם הוא מלטינית Castellum bonu Latronis, מבצרו של הגנב הטוב.
לטרון שוכנת בצומת דרכים חשוב.
מדרום מגיעה אליו הדרך מעזה, ממערב, הדרך מיפו, ממזרח, הדרך מירושלים - שער הגיא ומצפון הדרך מירושלים - מעלה בית חורון או מצפון הארץ דרך רמאללה.
עובדה זו הפכה את המקום לנקודת מפתח לכיבוש ירושלים וקרבות רבים התנהלו באזור.
השרידים הקדומים ביותר שנחשפו באזור לטרון הם מתקופת הברונזה התיכונה, כ-2000 לפנה"ס בקירוב.
לפי המקרא, במאה ה-13 לפנה"ס, צבאו של יהושע בן נון הביס את חמשת מלכי האמורי באזור בית חורון.
תיאור הקרב מופיע בספר יהושע.
בשנת 165 לפנה"ס, צבאו של יהודה המכבי הביס את היוונים באזור אמאוס ניקופוליס.
קרב אמאוס נחשב לאחד הקרבות המוצלחים ביותר שניהל יהודה המכבי.
בתקופת מסעות הצלב נערכו באזור קרבות רבים בין הצלבנים למוסלמים.
בלטרון נבנה מבצר שהוחזק על ידי מסדר הטמפלרים וננטש בשנת 1187. המבצר בלטרון הוקם כדי לתת מענה לבעיית חוסר הביטחון בתנועה בדרכים העולות לירושלים.
רובו של המבצר נהרס לחלוטין בידי המוסלמים.
בשנת 1890 נבנה בלטרון מנזר השתקנים של מסדר הטראפיסטים.
במלחמת העולם הראשונה, לטרון נכבשה בידי הבריטים.
בריגדה של פרשים אוסטרלים שבאה מרמלה תקפה את הטורקים שהתבצרו בצד הדרך, על גבעות לטרון ובמנזר.
הצבא הבריטי, עם הפרשים האוסטרלים הקיפו את העמדות הטורקיות וכבשו אותן.
בעקבות המרד הערבי הגדול בשנים 1936–1939, בנה שלטון המנדט הבריטי במרחק קצר ממנזר השתקנים בלטרון תחנת משטרה, ששלטה על הדרך מתל אביב לירושלים.
התחנה נבנתה כחלק ממצודות טגארט שבנו הבריטים ברחבי הארץ.
ובערבית כתוב: "בשם אללה הרחמן והרחום, אין אלוה אלא אללה ומוחמד שליחו".
הם הובאו ארצה על ידי הבריטים בשלהי מלחמת העולם הראשונה לביצוע עבודות סלילה ובנייה.
חורשת האקליפטוסים ליד עין חילו, הצד הדרומי של הדרך הישנה מלטרון לשער הגיא, נטעה על ידי הפועלים המצרים.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הקימו הבריטים מחנה מעצר גדול בלטרון, בו נכלאו במשך השנים אלפי עצורים.
תחילה שיכנו בו שבויי מלחמה גרמנים ואיטלקים.
כעבור זמן קצר הורחב המחנה וכלל ארבעה אזורים: (1) לנתיני אויב, (2) לחשודים בקשר עם האויב, (3) לערבים חברי הכנופיות מאנשי המופתי הירושלמי חג' אמין אל-חוסייני, (4) לעצורי המחתרות היהודיות.
בין האירועים הבולטים במחנה המעצר בלטרון היו בריחת 20 עצורי הלח"י (1943), הגליית 251 עצורי האצ"ל והלח"י לאפריקה (1944) וכליאת מנהיגי היישוב בשבת השחורה (1946).
בפברואר 1948 פונו מן המחנה העצירים היהודים שנותרו בו והועברו למחנה המעצר בעתלית.
בתום המנדט הבריטי ננטש המחנה ונהרס בקרבות לטרון הקשים שהיו באזור במלחמת העצמאות.
על פי תוכנית החלוקה היה אזור לטרון בשטח המדינה הערבית.
במאי 1948 השתלט הלגיון הערבי על בניין המשטרה הבריטית ששלט על הכביש היחיד המקשר את אזור היישוב לירושלים והקנה לו חשיבות אסטרטגית מרכזית בקרב על ירושלים.
בין ה-12 ל-18 במאי התנהלו במקום קרבות בין ההגנה לבין ערבים מקומיים שנסתייעו ביחידות מצבא ההצלה ובאש משוריינים בריטיים, במסגרת מבצע מכבי.
בין שתי המלחמות הייתה קיימת רצועת שטח מפורז ברוחב של כקילומטר עד 3 קילומטרים, אך למעשה היה זה שטח הפקר שלא היה בריבונות ישראלית ואף לא ירדנית.
בשטח זה הוקמו לימים היישובים נוה שלום, מכבים, כפר רות, לפיד ושילת.
מעמדו של השטח נותר לא ברור מבחינה משפטית, ולא ברור האם הוא נכלל בתחומי הקו הירוק או לא.
באזור לטרון ישבו שלשת הכפרים עמואס, יאלו ובית נובא.
עם תום מלחמת ששת הימים, ב-10 ביוני 1967, גורשו יושבי הכפרים על ידי כוחות צה"ל.
על שטח שלושת הכפרים הקימה קרן קיימת לישראל בשנת 1973 את פארק קנדה, אתר נופש שנבנה בתרומת הקהילה היהודית בקנדה.
באפריל 1974 ראש ממשלת קנדה לשעבר, ג'ון דיפנבייקר השתתף בטקס בפארק לציון פריצת "דרך דיפנבייקר" בשטחו.
במהלך עבודות הפיתוח של הפארק נערכו חפירות ארכאולוגיות בשטחו ובין השאר נחשפה מצודה חשמונאית.
ביולי 1978 נחנך מחלף לטרון, עם פתיחתו לתנועה של כביש 1, שכונה אז כביש מספר 10 עד להקמת קטע כביש זה, התנהלה התנועה מתל אביב-יפו לירושלים דרך כביש 44 ומשם אל צומת שבשטחו הוקם מחלף שער הגיא.
באותה שנה, הוחלט להקים במבנה משטרת לטרון אתר הנצחה לחללי חיל השריון .ב-14 בדצמבר 1982 הונחה אבן פינה לאתר והוא פותח בהדרגה מאז.
האתר כולל מוזיאון לתולדות השריון ואוסף של טנקים ורכבים קרביים משוריינים.
במרוצת השנים התפתח אזור לטרון ועמק איילון והפך לאזור תיירותי מפותח בו אתרים רבים העוסקים במורשת ישראל, חקלאות, צה"ל וארץ ישראל.
מנזר השתקנים ששוכניו מגדלים באזור גפנים וזיתים.
אנדרטת לטרון: במסעף לקיבוץ נחשון וליישוב נוה שלום בהסתעפות מהכביש המוביל לנוה שלום הוקמה אנדרטה לזכר בני חטיבת אלכסנדרוני שנפלו במלחמת העצמאות.
יד לשריון: בשנת 1982 הוקם בלטרון מוזיאון ואתר הנצחה של חיל השריון הישראלי בשם "יד לשריון".
האתר כולל גם מוזיאון לתולדות השריון ואוסף של טנקים ורכב קרבי משוריין.
משטרת לטרון מהווה חלק מהאתר ועליה לוח עם שמות הנופלים של החיל.
פארק עוצבות השריון: פארק שהוקם על ידי קק"ל ויד לשריון.
בפארק עשרות אנדרטאות של יחידות השריון.
המרכז הבינלאומי לחקר נדידת הציפורים בלטרון.
מיקומו של האתר נבחר, בין השאר, מכיוון שהוא נמצא בלבו של ציר הנדידה המערבי של הציפורים.
במרכז הוצב מכ"ם המקיים מעקב אחרי נדידת הציפורים ברדיוס של 50 ק"מ.
המכ"ם הובא מרוסיה והוסב בארץ ממכ"ם אנלוגי לדיגיטלי ומקיים מעקב אחרי הציפורים בכל שעות היממה ובכל מזג אוויר.
אמאוס ניקופוליס: אתר ארכאולוגי ובו עתיקות העיר אמאוס ניקופוליס.
בית השלום: השוכן ליד שרידי אמאוס, משמש מאז 1993 כמנזר של קהילת בני האושר.
מיני ישראל: פארק מיניאטורות ובו דגמים מוקטנים של אתרים ומבנים חשובים בישראל.
מבצר לטרון: שרידיו של מבצר צלבני.
לי-לה-לוֹ היה תיאטרון מוזיקלי בתקופת היישוב ובימי ראשית המדינה.
התיאטרון העלה 26 הצגות במהלך קיומו.
נתן אלתרמן כתב פזמונים ל-19 תוכניות ומשה וילנסקי היה ממלחיניו הבולטים של התיאטרון.
אולם "ישה חפץ" ברחוב סמטת-השואבה בתל אביב (לימים קולנוע "מתמיד") היה אולם הבית של התיאטרון.
מייסוד התיאטרון ועד קום המדינה
תיאטרון לי-לה-לו נוסד על ידי האמרגן משה ואלין בשנת 1944. התיאטרון העלה הצגות רֶוויוּ – שורת שירים ופזמונים וביניהם קטעי קישור קלים.
שם התיאטרון נגזר משמו של תיאטרון רוויו מצליח שפעל בשעתו בוורשה בשם "קווי-פרו-קוו" .
באותה עת כבר פעל בתל אביב תיאטרון "המטאטא".
אולם, בניגוד ל"מטאטא", שהיה תיאטרון סאטירי ברוח סוציאליסטית והציג תמיד עמדה אקטואלית, ביקש ואלין לייצר תיאטרון אסקפיסטי שיכלול פזמונים ומערכונים בסגנון קברט אירופאי שמטרתו להנעים את הזמן.
התוכניות כללו מינון משולב של הומור בצד נוסטלגיה וסנטימנטליות ומוזיקה קלה בביצוע מקצועי ומלוטש עם השקעה בתפאורה ותלבושות ודגש על הופעתם של כוכבים.
התכנים התרחקו מפוליטיקה והתבססו על מצבים קומיים בין טיפוסים שונים, יחסים שבינו לבינה, ומשחקי לשון.
לכך תרמו גם פזמוניו של אלתרמן ששילבו קלילות והומור, שליטה וירטואוזית בעברית ומבט בוחן על נושאים חברתיים.
התוכנית הראשונה של התיאטרון נקראה "הספר מתל אביב" והועלתה לראשונה ב-4 בנובמבר 1944 באולם יאשה חפץ בסמטת בית השואבה בתל אביב.
בתוכנית זו התגלתה הזמרת שושנה דמארי ששרה את "לילה בגלבוע".
דמארי בת העשרים הייתה כוכבת התיאטרון והתגלית שלו.
היא שרה בו מיומו הראשון וזכתה בו לפרסום ולתהילה.
בין כוכבי התיאטרון היו השחקנית והקומיקאית עלינה סטרניצקה, הבדרן אלכסנדר יהלומי והזמרים יוסף גולנד, שמשון בר-נוי ומתתיהו רוזין.
בין שחקניו הופיע גם זמן קצר מישא אשרוב, לימים שחקן תיאטרון "הבימה", וכן הזמרת והשחקנית ז'ני לוביץ', שהופיעה בארבע הצגות במשך שנה אחת.
הזמרת חנה אהרוני הופיעה בו כילדת פלא בהיותה בת 15. עוד הופיעה שם מינה ברן, זמרת ושחקנית שעלתה מפולין.
ברן שרה את 'טנגו כפר סבא' ו'ארצנו הקטנטונת'.
כמו כן ביצעה את הפזמון 'עכשיו עושים את זה מניילון' של אלתרמן ווילינסקי בתוכנית 'לא יותר מדי' ב-1947, ביצוע שזכה לבקורת צוננת של המבקר חיים גמזו בעיתון 'הארץ' שטען שהיא "רצחה את הפזמון של אלתרמן" ועל כך הוכה על ידי בן זוגה של ברן.
לאחר סיום ההופעות בתל אביב נדד התיאטרון להופעות בחיפה, ירושלים, עפולה, טבריה וגם ליישובים קטנים ומרוחקים יותר.
בשנת 1945, בתוכנית השנייה בתיאטרון: "ראיון בלי-לה-לו", כיכבה שושנה דמארי בשירו של נתן אלתרמן "כלניות", שהפך ללהיט ביישוב.
בתקופת המאבק נגד הבריטים, ימי השבת השחורה והעוצר על תל אביב כינו אנשי היישוב את חיילי הדיוויזיה המוטסת הבריטית השישית (הצנחנים בכומתותיהם האדומות) בשם "כלניות".
הבריטים חשדו כי שירו של אלתרמן מכוון נגדם, ובאחד הערבים אף סגרו את התיאטרון.
להיט התוכנית ה-14 (שנקראה "רק למבוגרים" ובכורתה התקיימה ב-4 בפברואר 1948) היה השיר "לילה לילה" של אלתרמן ומרדכי זעירא.
במהלך מלחמת העצמאות הפסיק התיאטרון את הופעותיו כיוון שרוב שחקניו גויסו לצה"ל.
עם תום המלחמה רבים מן השחקנים לא שבו להופיע בלי-לה-לו.
משנת 1949 ועד פירוק התיאטרון
לאחר הקמת המדינה קלט התיאטרון מספר שחקנים עולים, מהבולטים שבהם הייתה הזמרת והשחקנית ג'טה לוקה שביטאה את רוח תקופת העלייה ההמונית בשירה "אני חדש בארץ".
תוכניות התיאטרון בגלגולו זה נטו יותר לסאטירה פוליטית-חברתית.
במקביל, בשנת 1949 יצאו וילנסקי ודמארי למסע הופעות בארצות הברית ואת דמארי החליפה הזמרת חנה אהרוני.
בשנת 1950 הועלו בתיאטרון הצגות בבימויו של ביטוש דוידוב.
בתום השנה הראשונה לכינונו מחדש העלה התיאטרון 416 הצגות וביקרו בו 70,000 צופים.
בסוף אותה שנה החליט ואלין להתרכז באמרגנות והעביר את ניהול התיאטרון לידי ג'ורג' ואל, שעלה באותה עת מרומניה והיה מנוסה בניהול.
ואל גייס לתיאטרון אמנים נוספים, רבים מהם עולים מרומניה, אך גם אחרים, כולל מרים פריש ששרה את אחד הביצועים הראשונים ל'היה היו אי פעם בחורים' ב-1950. תחת ניהולו של ואל נבלמה המגמה הסאטירית והוחלפה בבידור השם דגש על מקהלה גדולה, תפאורות, תלבושות, תאורה וריקודים.
ב-1951 צורפו לתיאטרון אמנים עולים נוספים, בהם שחקנית וזמרת האופרטה דורותיאה ליביו ובעלה פאול קוסלה שהופקד על ניהול התזמורת והקים במסגרת התיאטרון תזמורת ביג בנד.
התיאטרון החל בהפקת אופרטות של ז'אק אופנבך ופרנץ להאר על מנת לשרוד כלכלית.
בפברואר 1954 נערכה הופעת הבכורה של ההצגה "הילולילה", שניסתה להשיב לתיאטרון את רוחו, עם פזמונים של אלתרמן, אך הייתה זו התוכנית האחרונה שהועלתה בתיאטרון לפני שנסגר עקב קשיים כלכליים באותה שנה.
תיאטרון דו-רה-מי המשיך בהעלאת רפרטואר דומה.
לטריזם (Lettrism או Letterism) היה זרם באמנות ששאף לזקק את האולטרה-מינימליזם לצורתו הפשוטה והטהורה ביותר.
על פי ז'אן-פול קורטה (Jean-Paul Curtay) בספרו "השירה הלטריסטית", שהופיע בפריז בשנת 1974, הלטריזם נוצר ברומניה, בשנת 1942, על ידי איזידור איזו, שהיה באותה עת בן 16 בלבד.
הלטריזם נמנע ומסתלק מרצון משימוש במילים ככלי לביטוי העצמי, ומעדיף להתחבר ולבטא את עצמו דרך שימוש באונומטופיה, ובפיוט שנשמע מאחורי המילים.
הלטריזם היא אמנות המבוססת על הארגון של אותיות וסימנים, תוך הענקת משמעות לרכיבים השונים.
בקרב מייסדי הלטריזם היו מספר יהודים – איזידור איזו נולד ברומניה והתחבר בפריז לאמנים יהודים נוספים, ביניהם רוברדהי (Roberdhay).
על כן, מספר מחקרים מזהים אלמנטים מן המיסטיקה היהודית ברעיונות הזרם.
הגרעין של הלטריזם מקדש את השימוש באותיות על פני המילים, ובמסגרת מעין 'העדפה מתקנת' מעניק כבוד לאות הכתובה, על חשבון המילה הכתובה.
הספרות מקדשת את המילה הכתובה והלטריזם את האות הכתובה.
ניתן לקשר זאת למסורת היהודית שלפיה נברא העולם צירופי אותיות; בדומה, הגולם מפראג, נוצר על פי המסורת באמצעות שימוש באותיות הקודש.
לפיכך, הלטריזם בעצם חוזר אחורה לבריאת העולם, לוקח בהשאלה את האותיות שבהן נברא העולם, אלא הפעם לא כדי ליצור את העולם או את הגולם מפראג אלא כדי ליצור את האמנות האנושית.
לטריט היא סוג קרקע הנוצרת מבליה, בעיקר באזורים בעלי אקלים טרופי חם וגשום.
בשיטת טקסונומית חדשה למיון קרקעות שפותחה על ידי מחלקת החקלאות של ארצות הברית, נכללים כמה מסוגי הלטריט בסוג חדש – אוקסיסול (Oxisol).
תהליך היווצרותה נקרא "לטריטיזציה" (Lateritization), והוא מורכב מהמסה ופירוק של סלעים.
המסה ופירוק אלה כוללים גם את המינרל קוורץ, העמיד בדרך כלל בפני בליה.
המרכיבים הנותרים היוצרים את הקרקע הם קאוליניט, אלומיניום ותחמוצת ברזל – המעניקים לקרקע את גווניה האדומים.
לטריטיזציה מתרחשת בעיקר באזורים בעלי טמפרטורה כלל שנתית גבוהה ומשקעים רבים, דוגמת יערות הגשם של אפריקה ודרום אמריקה.
באזורים רבים בהם קיים שפע של קרקע לטריטית, החלו להשתמש בה עוד לפני מאות רבות של שנים ליצירת לבנים.
הקרקע, בעת חשיפתה לאוויר, מאבדת נוזלים, ועקב כך מתקשות התחמוצות הרבות המצויות בה והופכות אותה לסלע קשה ומעט פריך.
תושבי האזורים בהם קיים לטריט קרוב לפני השטח גילו זאת והחלו בחציבת לטריט, עיצובו בקלות יחסית לצורה הרצויה וייבושו.
לאחר ייבושה של הלבנה היא הופכת קשה, ולאחר שטיפה (במי גשם או בנהר) נשטפות ממנה החרסיות שלא נקשרו בתהליך הכימי – מה שמותיר לבנה קשה, קלה ומבודדת.
מכיוון שפני השטח של הלבנה אינם חלקים ואף מאוד מחוררים, השתמשו בה כיסודות וחומות ואף נעשה בה שימוש בטיח.
שימוש מפורסם בקרקע זו נעשה על ידי התרבות הקמרית בבניית מקדשיה בקמבודיה, בעיקר בתחילת עלייתה (יותר בקוה קר ופחות באנגקור, אם כי שם שימשה לחומות ולתעלות המים).
בישראל ניתן למצוא שכבת לטריט בין השאר בקרקעית המכתש הגדול, מכסה גבעות אחדות בשכבה שחורה.
הלטריט במכתש הגדול מהווה שכבת אי התאמה שמעידה על בליה אינטנסיבית שהתרחשה בקרטיקון התחתון ומלמד שהאקלים באזור בתקופה זו היה טרופי.
לטרינה (מלטינית 'lavatrina' - בית שימוש) היא מבנה פרטי או ציבורי לעשיית צרכים, שהיה נפוץ מאוד בערים הגדולות ברחבי האימפריה הרומית, כולל ארץ ישראל.
ייחודה של הלטרינה הציבורית היה קודם כול בפארה (לטרינות רבות נבנו משיש ועוטרו בפסלים), וכן בכך שלא היו כל מחיצות בין הנוכחים, והם עשו את צורכיהם ביחד.
בימי קדם רק לעשירים היה חדר שירותים פרטי בביתם.
רוב הציבור עשה את צרכיו במקומות מסתור בשדה, או בבורות ספיגה פשוטים, והשתמש באבנים או בעלים לניגוב.
חז"ל פסקו לא מעט הלכות הדנות בשאלה: היכן וכיצד יש להתפנות במקום שאין בו שירותים או לטרינה, למשל: "הבדדין והבוצרין...
יוצאים חוץ לפתח בית הבד ופונים לאחורי הגדר."
הרומאים פיתחו מאוד את תרבות הפנאי והשעשועים ברחבי האימפריה, והשקיעו ממון רב בהקמת מבני ציבור, ובהם בתי מרחץ.
המרחץ הרומי הלך והשתכלל, ובחלק מהמקרים נבנה בו חדר מיוחד ששימש לעשיית צרכים - הלטרינה, לנוחותם של המבקרים במרחץ.
נראה כי הישיבה המשותפת בלטרינה ללא מחיצות הייתה המשך ישיר לשהייה המשותפת בעירום במרחץ הסמוך.
בהמשך נותק מבנה הלטרינה מהמרחץ, והחל להופיע במרכזי הערים הגדולות בפני עצמו, ובכך אפשר עשיית צרכים באופן היגייני ומסודר, במקום בו לא היו מקומות מסתור או שדות בקרבת מקום.
השימוש בלטרינות התפשט מאוד, עד כי בשנת 315 פעלו כמעט 150 לטרינות ברומא עצמה, ועוד מאות בערים מרכזיות אחרות במרחב.
הלטרינות ברומא פעלו ללא תשלום עד לימי הקיסר אספסיאנוס שהטיל אגרה על השימוש בהם.
סיפור ידוע המובא אצל סווטוניוס הוא שטיטוס, בנו של אספסיאנוס, הביע סלידה מגביית כסף עבור שירות זה.
הלטרינה הרומית הייתה מבנה מפואר, שכלל בדרך כלל חצר עמודים מסוגננת ורצפת שיש או פסיפס.
גודל הלטרינה היה שונה ממקום למקום, בהתאם למיקומה ולגודל העיר.
המבנה היה מקורה באופן חלקי, כך שהיושבים בו היו מוגנים בתקרה, בעוד שמרכז הפריסטיל היה קָטוּר (ללא גג).
נראה שמטרת הקירוי החלקי הייתה לאפשר לריח הרע להתפוגג.
במרכז הלטרינה הייתה בדרך כלל בריכת מים או מזרקה קטנה.
בצמוד לקירות נמתח ספסל אבן או שיש (לעיתים נדירות - מעץ), ובו חורים מעוגלים או מוארכים בצורת חור מנעול במרחקים קצובים, ששימשו כפתחי אסלה.
בחלק מהלטרינות הונחו מושבי עץ על כל פתח לנוחות המשתמשים.
פנים הספסל היה חלול, ובתחתיתו עברה תעלת ניקוז, ששטפה את השפכים אל מערכת הביוב העירונית.
ישנן לטרינות הכוללות רק שורה של לוחות אבן בולטים מהקיר ברווחים של כ-20 סנטימטרים ביניהם, ונראה כי בין כל שני לוחות הונח מושב עץ עם חור עגול.
במקרה בו הלטרינה הייתה חלק מקומפלקס בית המרחץ, המים שזרמו בתעלת הניקוז הגיעו מהמרחץ, לאחר שנעשה בהם שימוש, תוך מיצוי מרבי שלהם.
ייחודה העיצובי של הלטרינה ביחס למבני ציבור רומיים אחרים היה בהיעדר פסלים ואיקונות של השליט, כמובא במדרש:
הלטרינות נועדו לשימושם של נשים וגברים כאחד, אולם אין כל ידיעה אם אלה ביקרו בלטרינות נפרדות, וייתכן כי השימוש היה משותף.
כן ייתכן שהיו שעות או ימים נפרדים לבני המינים השונים, אך לא ניתן להוכיח זאת.
שני החפצים הבסיסיים הנלווים לכל השירותים בימינו הם מכל הדחה ונייר טואלט.
'מכל ההדחה' בלטרינה הקדומה היה תעלת מים קבועה ברצפה שניקזה את השפכים החוצה.
'נייר הטואלט' הקדום היה ענף שעליו כרכו עלים רכים או ספוג, והוא שימש לרוב באופן רב-פעמי לאחר רחיצה.
למרגלות היושבים בלטרינה עברה תעלת מים צרה, ובה מים נקיים לטבילת הספוגים ולשטיפת הידיים.
במקורות היהודיים מוזכרות 'אבנים מקורזלות' או 'אבני בית הכסא' ככלי קינוח בלטרינה או בשדה.
כן נעשה שימוש בצרור עלים או בחרסים, כעולה מן ההלכות: "אמר רבי לוי: צרור שעלו בו עשבים מותר לקנח בו בשבת...
אמר רבי יוחנן: אסור לקנח בשבת בחרס."
באופן טבעי, הייתה הלטרינה מוקד לריחות רעים, ולכן נלוו אליה גם תכשירי בישום ומשחות ששימשו לשטיפת האיברים האינטימיים.
אזכור לכך מובא בתלמוד הבבלי: "צלוחית של פלייטון שהייתה מונחת במקום הטנופת" וכן: "אמר רב הונא: בשמים של בית הכיסא, ושמן העשוי להעביר את הזוהמא - אין מברכין עליו."
בארץ ישראל נתגלו עד כה 8 לטרינות מן התקופה הרומית והביזנטית: בבית שאן, בירושלים, בקיסריה, בהר גריזים, בבית גוברין, באשקלון בציפורי ובטבריה.
הלטרינה בציפורי נתגלתה בבית מידות פרטי, אך לאורך שניים מקירותיה נשתמרו שרידי ספסל, שתחתיו נמשכה תעלת מים, דבר המעיד על שימוש ציבורי.
ברצפת החדר המכוסה פסיפס לבן נמצאה כתובת ביוונית בת מילה אחת: ΥΓΕΙ (היגיינה, בריאות).באשקלון, לעומת זאת, נתגלה חדר ובו אסלה אחת וכיור שטיפה, האופייני אולי למשתמש פרטי, אך הוא נתגלה דווקא סמוך לבית המרחץ, ונראה ששימש את הציבור.
הממצא הארכאולוגי הדל אינו מעיד בהכרח על פריסת הלטרינות בארץ ישראל, וסביר שהיו לטרינות רבות שלא השתמרו או שטרם נתגלו.
ובית הכנסת ובית המרחץ ובית הכיסא, רופא ואומן ולבלר."
ניתן, אם כן, להסיק כי ברוב מקומות היישוב בארץ ישראל היה בית כיסא בגודל זה או אחר, ולא רק בערים הגדולות.
הלטרינות בארץ ישראל שימשו יהודים וגויים כאחד, כפי שמלמדת ההלכה: "לא יתייחד ישראל עם הגוי בבית המרחץ ולא בבית המים." או הסיפור:
במקורות חז"ל ישנו אזכור רב ל'בית הכסא', מעט בהקשר הפרטי (כלומר כתא שירותים יחיד), ובעיקר בהקשר הציבורי.
שירותים פרטיים בבית נחשבו בארץ ישראל כסמל לעושר וברכה, כמובא בתלמוד הבבלי: "איזה (הוא) עשיר?...
כל שיש לו בית הכיסא סמוך לשולחנו." או: "'ברוך אתה בעיר וברוך אתה בשדה'...
ברוך אתה בעיר - שיהא בית הכיסא סמוך לשולחנך."
מאחר שעשיית הצרכים בלטרינה הייתה במשותף, ניתן היה לצפות להתנגדות חז"ל לשימוש בה, בשל היעדר צניעות, או כהתנגדות לתרבות הבילוי הרומית, אולם מן המקורות עולה כי חז"ל עצמם השתמשו בלטרינה: "מעשה ברבי עקיבא שהלך אחר רבי יהושע (לבית הכסא)...
ראה שלא נכנס לבית הכיסא אלא לצדדין, ולא פרע עצמו עד שישב, ולא קינח בימין אלא בשמאל..."
בדומה לנהוג היום, בו נאמרת ברכת אשר יצר לאחר עשיית צרכים, בימי קדם נהגו לברך הן בכניסה ללטרינה והן ביציאה ממנה:
לטסי השלישי (Letsie III of Lesotho; נולד ב-17 ביולי 1963) או, בשמו המלא, דייוויד מוהאטו ברנג סיסו, הוא מלך לסוטו מאז 7 בפברואר 1995. מאחר שלסוטו היא מלוכה חוקתית, מרבית תפקידי המלך הם טקסיים.
לטסי המשיך את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת לסוטו, אותה סיים עם תואר ראשון במשפטים.
לאחר תום לימודי המשפטים המשיך ללמוד בין השנים 1984–1986 באוניברסיטת בריסטול, בה למד משפט אנגלי, ולאחר מכן למד באוניברסיטת קיימברידג' לימודים התפתחותיים (Development Studies) עד שנת 1989, ובמקביל למד במכללת ויי של אוניברסיטת לונדון כלכלה בהיבט חקלאי (Agricultural Economics).
עם סיום לימודיו בשנת 1989 שב ללסוטו.
לטסי עלה לשלטון לאחר שאביו מושואשו השני, מלך לסוטו נאלץ לצאת לגלות בשנת 1990. אביו שב לשלוט במדינה זמן קצר בשנת 1995 אולם נהרג בראשית 1996 בתאונת דרכים, ולטסי שב לכס המלוכה.
ב-16 בדצמבר 1989 הוכרז לטסי כצ'יף הראשי של מאטסינג, וב-12 בנובמבר 1990 הוכתר כמלך.
בשנת 2000 נשא לטסי לאישה את קאראבו מוטסאואננג, אשר ילדה לו 3 ילדים:
סנאטה סיסו (נולדה ב-7 באוקטובר 2001)
מאסייסו (נולדה ב-20 בנובמבר 2004)
יורש העצר לרותולי סיסו (נולד ב-18 באפריל 2007).
לָאטְס (בלטבית: Lats) היה ההילך החוקי של לטביה מאז עצמאותהּ ב-1991 ועד ל-2013. בשנות עצמאותהּ בין השנים 1918–1940 היה הלטס מטבעהּ הלאומי החל משנת 1922. ב-1 בינואר 2014, הלטס הוחלף באירו כהילך החוקי של לטביה, עם הצטרפותה לגוש האירו.
הלטס הלטבי הונפק לראשונה בשנת 1922, כאשר התאוששה לטביה מהמשבר הכלכלי שפקד את אירופה כתוצאה ממלחמת העולם הראשונה.
הלטס החליף את הרובל הלטבי שהונפק ב-1919 בשער המרה של לטס אחד ל-50 רובל.
השימוש בלטס נפסק עם פלישת ברית המועצות ללטביה ב-1940 והנהגת השימוש ברובל הרוסי.
הלטס הונהג שנית כהליך לטבי רשמי ב-1993 עם הכרזת העצמאות הלטבית.
לי (בסינית: 里, פין-יין: lǐ) היא יחידת מידה לאורך סינית מסורתית, שערכה השתנה במידה משמעותית במהלך השנים, אבל כיום היא מקובעת לאורך של 500 מטרים או חצי קילומטר.
הלי המודרני מחולק ל-1,500 רגל "סיניים" או צְ'ה.
בעבר, נהגו לתרגם את המונח לי כ"מיל".
מכיוון שהלי היה בדרך כלל רק שליש מאורך מיל, תרגום התו הסיני里 כ"מיל סיני" או כ"לי" בלבד מונע שגיאות או אי הבנות.
התו 里 היא חיבור של התו 田 (טיאן), שפירושו "שדה", עם התו 土 (טוּ), שפירושו "אדמה", מכיוון שהלי נחשב כאורך של כפר אחד.
בסינית, נוהגים לפעמים להקדים את התו 市 (שְׁה) לפני התו המייצג לי, על מנת להבדיל בינו לבין המונח הסיני לקילומטר 公里 (גוֹנְגלִי).
קיים גם תו נוסף הנהגה לִי, 釐 (במנדרינית תקנית) או 厘 (בסינית מפושטת), המציין אלפית הצְ'ה, אבל כמעט שלא נעשה בה שימוש.
לִי זה משמש כיום בסין העממית כמקביל לקידומת "סנטי-" ביחידות המטריות, כך למשל "לימי" (厘米) הוא סנטימטר.
ההבדלים הטונליים בין ההגייה של שני התווים מאפשרים לדוברי הסינית להבדיל בין השניים, אך אם לא מצוין אחרת, כל התייחסות ל"לי" מתייחסת תמיד ליחידה המסורתית הארוכה יותר, ולא ליחידה הקצרה יותר או לקילומטר.
במונחים של שימוש היסטורי ויחסי מרחק ניתן להתייחס ליחידה מסורתית זו כאל המקבילה המזרח אסייתית לליגה המערבית.
כמו כל יחידות המידה הסיניות המסורתיות, גם לגבי הלִי נטען כי את ערכו קבע הקיסר הצהוב בעת יסודה של הציוויליזציה הסינית סביב 2600 לפנה"ס, והוא נקבע כתקן על ידי יו הגדול משושלת שיה, שש מאות שנים אחר כך.
אף על פי שערך היחידה השתנה ממדינה למדינה בתקופת האביב והסתיו ובתקופת המדינות הלוחמות, נוהגים היסטוריונים בדרך כלל להעריך כי הלי היה שווה ערך ל-405 מטרים בטרם נקבע התקן באורח מחייב בתקופת שושלת צ'ין במאה השלישית לפנה"ס.
יחידת המידה המסורתית לאורך של הסינים הייתה ה"צְ'ה".
ככל שערכו השתנה עם הזמן, כך השתנה גם ערכו של ה"לי".
בנוסף, לעיתים גם השתנתה כמות ה"צְ'ה" ב"לי".
סיבוכיות נוספת נבעה מההחלטה תחת שושלת צ'ין שה"לי" יכלול 360 "צעדים" (步, בּוּ), אבל כמות ה"צְ'ה" בכל "בּוּ" הוקטנה מ-6 ל-5 דבר שגרם את הקטנת ה"לי" בשישית.
לפיכך ה"לי" של שושלת צ'ין (בערך 576 מטרים) הפך לאחר ביצוע שינויים נוספים ל"לי" של שושלת האן שנקבע כ-415.8 מטרים.
ג'וזף נידהם טען שבמהלך תקופת צ'ין ותחילת שושלת האן היה אורכו של ה"לי" 497.2 מטרים.
עם זאת, מדידות שנעשו בשנים האחרונות, שהן אמינות יותר, הראו שבכל תקופת שושלת האן היה ערכו של ה"לי" הסיני 415.8 מטרים.
בשנים שאחרי שושלת האן השתנה ערכו של ה"לי" כמה פעמים, וכנראה שבממלכות וֵיי הצפוני וצ'ין המערבי (במהלך המאה הרביעית לספירה) התקצר ה"לי" ל-77 מטרים בלבד.
הספר "היסטוריה של שושלת לְיָאנְג" משנת 635 מתאר כי מדינת "וָה" (יפן) שוכנת מעבר לים במרחק של 2,000 לי מחצי האי קוריאה.
רוחבו של מצר צושימה המפריד בין יפן לקוריאה הוא 97 קילומטרים בלבד, ולפיכך אורכו של ה"לי" על פי הספר הוא 48.5 מטרים בלבד, אבל זהו כנראה מספר שגוי מכיוון שמדידת מרחקים בים הייתה קשה באופן מיוחד בטרם הומצאו שעונים מדויקים.
בנוסף הוגדרה בתקופה זו יחידת מידה חדשה לאורך, ה"טוּ", שהייתה שוות ערך ל-150 לי (161.13 קילומטרים).
כל השינויים הללו בוטלו בתקופת הרפובליקה הסינית של צ'יאנג קאי שק, שאימץ את השיטה המטרית ב-1928. אבל הרפובליקה העממית של סין תחת מאו דזה-דונג החזירה לשימוש את יחידות המידה המסורתיות כהתרסה כנגד האימפריאליזם וכסוג של גאווה תרבותית.
הרפובליקה העממית של סין אימצה רשמית את השיטה המטרית ב-1984, אבל שילבה בה את המידות המסורתיות הסיניות, שהותאמו לשיטה המטרית.
ה"לי" הוא כיום חצי קילומטר או 500 מטרים בסין.
ברפובליקה הסינית (הידועה גם כטאיוואן) לא נעשה שימוש ב"לי בכלל, אלא רק ב"גוֹנְגלי", כלומר קילומטר.
עם זאת, אף על פי ש"לי" מתייחסת ליחידת המידה המסורתית, ויש להקפיד לומר "גונגלי" כאשר מתכוונים לקילומטר, עם המעבר לשיטה המטרית הפך הקילומטר ליחידה הבסיסית של מרחקים ארוכים אפילו ברפובליקה העממית של סין.
זאת בניגוד למה שקרה בנושא המשקל, שם יחידת המידה המועדפת בשימוש יומיומי היא דווקא ה"ג'ין" (חצי קילוגרם) ולא הקילוגרם או ה"גונגג'ין".
כפי שניתן לצפות מביטוי המקביל למונח "מיל" מופע ה"לי" בביטויים ובפתגמים סיניים ובתיאור מקומות כמציין מרחקים גדולים או אקזוטיים.
שמה הסיני של החומה הגדולה של סין הוא "החומה שאורכה עשרת אלפים לִי" (בסינית: 萬里長城, בפיניין Wànlǐ Chángchéng, "וָאן-לִי צָ'אנְג צֶ'נְג").
כמו בעברית (רבבות) או ביוונית משמש המספר "עשרת אלפים" מטפורה לציון מספר גדול מאוד שאינו בר מדידה, ותואר זה לא נועד לספק אורך אמיתי.
באורח אירוני אורכה האמיתי של החומה הגדולה הוא בערך 13,000 לי מודרניים או כ-3,000 לי יותר מהביטוי שנועד לציין אורך שאיננו בר מדידה.
כל הסוסים המעולים ביותר בהיסטוריה הסינית מכונים "סוסים של אלף לי" (千里馬, qiān lǐ mǎ, "צְ'ייֵן לִי מָה"), מכיוון שהיו מסוגלים כביכול לגמוא מרחק של אלף לי ביום אחד.
ה"לי" הסיני הארוך היה המקור ליחידת האורך הקוריאנית "רי" (리) והיפנית (שבה הוא עדיין נכתב 里).
על אף שנעשה שימוש ביחידות המידה באורח בלתי רשמי החל בשושלת ג'ואו, היו אלו הערכים של שושלת טאנג שאומצו על ידי שני העמים.
ה"רי" של התקופה הקדומה ביפן היה זהה לאורך של יחידת המידה הסינית, שווה ערך ל-6 צ'ו (בערך 500–600 מטרים), אבל אחר כך הוא התארך על מנת לציין את המרחק שאדם יכול ללכת בזמן נתון.
שוגונות טוקוגאווה בתקופת אדו הגדירה את ה"רי" רשמית כ-36 צ'ו, תוך מתן רשות לעשות שימוש בהגדרות אחרות, וההגדרה האחרונה של הממשלה היפנית ב-1891 אימצה הגדרה זו.
בקוריאה הדרומית השימוש הנוכחי של ה"רי" הוא יחידת מידה שנלקחה מה"לי" של שושלת האן.
ערכו הוא 392.72 מטרים, והוא בדיוק עשירית מה"רי" היפני.
באאגוקגה, המנון קוריאה הדרומית, מוזכר שאורך חצי האי קוריאה הוא שלושת אלפים "רי", כש-3,000 רי הם בערך 1,200 קילומטרים, שהם בערך אורכו של חצי האי.
מחוז לָטָקִיָה הוא אחד מ-14 מחוזותיה של סוריה, משתרע במערב סוריה.
שטחו של המחוז 2,297 קמ"ר, אוכלוסייתו הוערכה בשנת 2010 בכ-991,000 תושבים כאשר רובם עלווים.
המחוז מחולק לארבע נפות ובירתו היא העיר לטקיה.
חלקו הצפוני של המחוז גובל עם טורקיה ובמערב יש לו רצועת חוף על הים התיכון.
לטראנו (באיטלקית: Laterano) הוא מתחם ברומא השוכן על גבעת צ'ליו, דרומית-מזרחית למרכז ההיסטורי של העיר.
האזור קרוי על שמה של משפחת לטראני הפלבאית, שבניה נשאו במשרות ממשלתיות בימי כהונתם של מספר קיסרים.
המשפחה איבדה את שליטתה בשטח בשנת 311, כאשר הקיסר קונסטנטינוס מסר אותו לרשות הכנסייה.
בלטראנו שוכנים מספר מבנים ידועים, המוכרים כנכסים אקס-טריטוריאליים של הוותיקן:
בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו - הקתדרלה של הדיוקסיה של רומא ומקום מושבו הרשמי של בישוף רומא, הוא האפיפיור.
ארמון הלטראנו - ארמון שראשיתו באימפריה הרומית, ובהמשך שימש את האפיפיורים.
בארמון נערכו חמש ועידות הלטראנו, וכן נחתמו ב-1929 ההסכמים הלטרניים בין איטליה הפשיסטית והכס הקדוש.
סקלה סנטה - "המדרגות הקדושות", הן גרם המדרגות בוויה דולורוזה בירושלים, דרכן עלה ישו מהרחוב אל הפרטוריום כדי להישפט בפני פונטיוס פילטוס.
על פי המסורת הנוצרית הועברו המדרגות לרומא בשנת 326 על ידי פלאוויה יוליה הלנה, אמו של הקיסר הביזנטי קונסטנטינוס, ולימים מוקמו בלטראנו.
טריקלינום לאונינום - שריד יחיד בדמות אפסיס לטריקלינום (טרקלין רומי) בארמון שהקים האפיפיור לאו השלישי.
הבפטיסטריום - הבפטיסטריום של הבזיליקה הוא הבפטיסטריום הראשון שנבנה במיוחד למטרה זו, והכניסה אליו ממוקמת מול הבזיליקה.
אובליסק הלטראנו ניצב, מאז 3 באוגוסט 1588, בכיכר סן ג'ובאני אין לטראנו (Piazza San Giovanni in Laterano) שממערב לארמון הלטראנו.
לטרון הייתה אוניית מעפילים, נקראה על שם מחנה המעצר בלטרון, בו רוכזו בין היתר ראשי היישוב ופעילי המחתרות "ההגנה" והאצ"ל לאות מחאה כנגד שלטונות המנדט הבריטי.
הפליגה מנמל לה סיוטה (La Ciotat) בדרום צרפת ב-19 באוקטובר 1946; נעצרה על ידי כוחות הצי הבריטי ונגררה לנמל חיפה ב-1 בנובמבר 1946.
אסתר שטרייט-וורצל ביססה את ההפלגה בספר "שבעת המנעולים" על הפלגה בלטרון.
"סן דימיטריו" – אוניית משא
San Dimitrio) נבנתה בסביבות 1870 כאוניית משא ונוסעים מעורבת ונועדה לשיט חופים, בעלת שני תרנים, ארובה אחת.
מנוע קיטור 3 צילינדרים, סוג הדלק - פחם.
האונייה נרכשה על ידי אנשי המוסד לעלייה ב' באמצעות מתווך בשם גילואזיס בשוודיה.
ההכנות להפלגת העפלה החלו בשוודיה בחודשים אוגוסט-ספטמבר 1946, ונמשכו עד להפלגה לצרפת.
ב-29 בספטמבר הגיעה האונייה למרסיי, ובוצעו בה תיקונים ושינויים.
הותקנו דרגשי עץ בשלוש ארבע קומות, סידורי אוורור באמצעות שני מנועים חשמליים, חוזקה מערכת החשמל באמצעות מנוע בנזין שבעה כוח סוס שהניע גנרטור, הותקן מכשיר רדיו, וכן הובאו מסכות גז.
צוות ההכנה כלל את יהושע רבינוביץ'-בהרב, אבינועם (אבישי) מקיבוץ בית השיטה, יוסף (יוסל'ה) דרור, שהשיט אותה לצרפת, צוות הפלי"ם ונגרים צרפתים מקומיים.
ב־12 1946 באוקטובר התפרסמו בעיתונות ידיעות על האונייה.
ונראה כי הידיעות הגיעו אל הבריטים.
אנשי צוותה היו ימאים ספרדים.
מפקד האונייה היה אורי גורן (גרינבלט) (אדמוני) איש הפלי"ם, ולצדו שלום שוורץ – קצין סיפון, בנימין שטרסברג – נתיב (ירמיהו) – מכונאי, וכן אחראי על ניהול החיים בספינה, והגדעוני יצחק גולן.
לרשותם עמד מכשיר קשר מתוצרת צרפת - משדר ומקלט לגלים קצרים וכן משדר ומקלט רזרביים לשעת חירום.
משדר שני קילוואט שפעל באמצעות מנוע חשמלי 100 וולט, ומקלט שפעל על סוללות 8 וולט.
צוות הימאים היה כולו ספרדי רפובליקני.
רב החובל אלווארליימס קאריון (Alvarlaimez Carrión), קצין ראשי חוסה פאצ'או סאאס (Jose Pacheo Saez), מכונאי מנואל פרנאנדס (Manuel Fernández) ו-14 מלחים.
1,252 המעפילים היו יוצאי פולין, הונגריה, רומניה, צרפת, חברי תנועות נוער מאורגנות: הבונים, דרור, השומר הצעיר, בית"ר, תנועות נוער דתיות, וכן בלתי מאורגנים.
הם כללו צעירים מגיל 16, וכן מבוגרים עד גיל 50. הם נאספו במחנות אחדים באזור מרסי: סן ז'ירו, לה סיוטה, קיול וסט.
יחס השלטונות אליהם היה אוהד ומשתף פעולה.
הבריטים, שידעו כי הספינה מיועדת למעפילים כבר כשעגנה במרסיי, ניסו למנוע מעבר המעפילים מבלגיה לצרפת על ידי פנייה לשלטונות, אך נכשלו.
צרפת התירה את יציאתם על סמך ויזה לאתיופיה דרך ביירות.
למחרת הגעתה של הספינה ללה סיוטה, ב-18 באוקטובר הועלו המעפילים לסיפון האונייה בסדר ובארגון באמצעות כבש, ושוטר צרפתי השגיח על הסדר.
המעפילים אורגנו באונייה בקבוצות על פי השתייכות תנועתית, וצוות המלווים ומדריכי התנועות ניהלו את חיי היומיום בה.
"לטרון" הפליגה מנמל לה סיוטה (La Ciotat) בדרום צרפת ב-19 באוקטובר 1946, ב-12:00 בקירוב.
ההפלגה בים הייתה קשה ולוותה בתקלות טכניות רבות, בעיקר בעיית יציבות.
האונייה יצאה ללא נתב וללא גוררת.
הייתה רוח חזקה שגרמה לכך שהספינה תיתקל בסלעים בפתח הנמל.
בשעה 15:00 הצליחה להיחלץ בכוחות עצמה ולצאת לים הפתוח במהירות שלושה קשר.
הנתיב נבחר על פי מפת המוקשים הימיים; האונייה פנתה לכיוון אז'אקסיו בירת קורסיקה, אחר כך בנתיב לכיוון צפונית מזרחית לאי, משם הפליגה בין האיים האיטלקיים אלבה ומונטקריסטו אל בין חופי קורסיקה המזרחיים.
בקטע בין קורסיקה למסינה שטה הספינה במהירות שבעה קשרים, דרך מצר מסינה.
המשיכה לכיוון דרום כרתים, האי Capposini, צפונית לכף אנדריאס, משם לכיוון קפריסין, פורט סעיד ולחופי הארץ.
הייתה גם סערה בדרך לקורסיקה, ב-20–21 באוקטובר.
ב-27 באוקטובר הייתה סערה גם ליד כרתים, והנתיב שונה לכיוון צפון מזרח.
בחדר המכונות היו קלקולים מכניים והאונייה איבדה מיציבותה, משום שמלאי הפחם שייצב את הספינה אזל, ואזלו גם המים במכלים שנועדו גם הם לייצוב הספינה.
כן חדרו מים ממקומות שונים.
המעפילים ניסו לאזן אותה על ידי התגודדויות בסיפון.
טייסי חיל האוויר הבריטי גילו את האונייה ב-29 באוקטובר.
ובשעה 20:00 באותו יום, הגיעה משחתת שעזבה לאחר זמן קצר.
הספינה הייתה אז בין טורקיה לקפריסין.
ב-30 באוקטובר ב-09:20 שוב הגיעה מטוס, ובערב הופיעו שתי משחתות.
היה זה בקרבת חופי קפריסין.
הבריטים שאלו ליעד ההפלגה והאם יש עולים בלתי לגאליים, ומהספינה השיבו כי יעדי ההפלגה הם: ביירות ופורט סעיד.
הספינה המשיכה בהפלגתה בכיוון דרום מערב.
המשחתת דרשה לשנות את כיוון ההפלגה לקפריסין, ונענתה בשלילה.
ב-31 באוקטובר בשעה 04:00 שינתה הספינה כיוון כדי להיכנס לחיפה.
שתי משחתות עקבו מאחור ושתיים עמדו בפתח המפרץ כדי לחסום את נתיב ההפלגה.
במהלך ההפלגה נתקבלו הוראות ממפקדת ההגנה להתגונן ולהתנגד באמצעות מקלות ובקבוקים, ומסכות נגד גז מדמיע, במקרה של תפיסת הספינה וניסיון העברת נוסעיה לכלי אחר; יש להניף דגל של מדינה ים תיכונית ולא להעלות אנשים על הסיפון, כדי לא לעורר חשד.
כמקום ההורדה נקבעה נהריה; אך נקבע כי אם לא תתאפשר ההורדה בגלל גילוי בריטי, יש להפליג לנמל חיפה.
באונייה אורגנו קבוצות להתנגדות אלימה.
ב־31 באוקטובר בצהרים, בהיות הספינה מול חופי ביירות, קפצו ממנה שני מלחים ספרדים ושחו לעבר המשחתת הבריטית שהייתה לא הרחק.
ממסמך בריטי עולה, כי הם דיווחו על השתלטות נוסעי הספינה על אנשי הצוות ורב החובל, ובידיהם מצוי גז מדמיע.
לאחר שעברה הספינה את בירות שוב נשאלו ליעדם, ואז אמרו כי שם הספינה 'לטרון' ומטרתה להגיע לארץ.
הבריטים הפצירו בהם לשוט לקפריסין ולקבל עזרה רפואית, גם בגלל המים שהחלו לחדור לספינה.
האונייה נלכדה בליל 1 בנובמבר בין 01:00 ל-05:00, במרחק 5 ק"מ מחופי ארץ ישראל.
כאשר נכנסה לתחום המים הטריטוריאליים של ארץ ישראל המנדטורית, נגחו אותה שתי אוניות הצי הבריטי, "וכֹּח בריטי גדול עלה והשתלט עליה במהירות תוך שימוש בסילוני מים, גז מדמיע, ירי מאקדחים והכאה באלות".
שולת המוקשים T-290 ניסתה תחילה להעלות חמישה חיילים, אך המעפילים התגברו עליהם והשליכום למים.
שולת המוקשים T-230 באה לעזרה, ושתיהן ניגחו את הספינה בחרטום ובירכתיים.
במהלך העימות קפצו 25 מעפילים למים.
המלווים גרמו לתקלה מכוונת במנועים, אך הבריטים השתלטו על חדר המכונות והכריחו את הצוות להתניע.
הספינה, שנטתה מאוד על צידה, הגיעה בכוחות עצמה לנמל, ובמרחק של מיל אחד עצרה ונגררה פנימה לתוך הנמל, כשהיא נוטה על צדה באופן בולט.
לצוות הזר ניתנה הוראה להתערב בין העולים כדי שניתן יהיה לחלצם מבלי שייאסרו ויישפטו.
רב החובל טען בחקירתו על ידי הבריטים כי נאמר לו שמפליגים לביירות, אך באמצע הדרך השתלטו עליו הנוסעים ובאיומי אקדחים ומקלות הכריחו אותו לשוט לארץ.
למלחים נאמר שיסגירו את עצמם מבלי שידברו עד שיגיע עורך דין.
בעקבות תפיסת האונייה על ידי הבריטים, הצוות הזר הסגיר עצמו מיד.
שלום שוורץ המלווה הסתתר בספינה בארון לחלקי חילוף, וחולץ למלווים נאמר להסתתר בספינה או להתערב בין העולים, ואחר כך להתחמק בנמל.
המלווים אנשי "ההגנה", חלקם התערבבו בין המעפילים וחלק הצליח להימלט בנמל.
באמצעות אנשי חברת "העוגן" בנמל חיפה.
המעפילים גורשו למחנה 63 בקראולוס אחד ממחנות המעצר בקפריסין.
נפת לטקיה היא נפה הנמצאת בצפון-מערב מחוז לטקיה בסוריה.
על פי מפקד האוכלוסין של 2004 מנתה האוכלוסייה 526,888 איש.
עיר הבירה של הנפה היא לטקיה.
מחוז לטקיה והמחוזות הסובבים אותו הפכו למדינות אוטונומיות נפרדות תחת המנדט שניתן לצרפת על ידי חבר הלאומים ונותרו כך למשך שנתיים עד לאיחודם ב-1923 למנדט הצרפתי על סוריה.
בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 נודעה לטקיה גם כ"מדינת העלווים".
החקלאות נותרה ענף הכלכלה הראשי בנפה, כאשר ענפי הגידול המרכזיים הם הדרים, תפוחים וזיתים.
הכנסה חשובה נוספת היא של תיירים, בעיקר ממדינות המפרץ הפרסי, במהלך עונת הקיץ.
נפת לטקיה מחולקת לשבע תת-נפות ("נאחיות"; האוכלוסייה נכון לשנת 2004):
נאחית לטקיה (ناحية اللاذقية) - 424,392 איש.
נאחיית אל בהלוליה (ناحية البهلولية) - 17,532 איש.
נאחיית ראביה (ناحية ربيعة) - 8,214 איש.
נאחיית עין אל-ביידה (ناحية عين البيضة) - 30,959 איש.
נאחיית קסטל מא'אף (ناحية قسطل معاف) - 16,784 איש.
לָטֵקְס (על פי האקדמיה ללשון העברית: צֶמֶג) הוא תחליב שמקורו בדרך כלל צמחי, והוא משמש להכנת גומי.
לטקס טבעי הוא תחליב המופק מצמחים ומורכב מפרוטאינים, אלקלואידים, עמילן, טריגליצרידים, טאנין, שרף ועוד.
במרבית הצמחים צבע הלטקס הוא לבן, אך הוא קיים גם בצהוב, כתום וארגמן.
בלשון יומיומית לָטֵקְס הוא גומי לא מגופר ממקור צמחי.
חומר גלם זה משמש לייצור כפפות, קונדומים, בלונים ובגדים.
אנשים רבים אלרגיים לחומר זה.
נהר לי הוא נהר באנגליה, הזורם מאזור לוטון דרום-מזרחה, דרך הרטפורד, אנפילד, טוטנהאם, סטרטפורד ומזרח לונדון ונשפך אל התמזה.
הנהר מהווה גבול טבעי בין אסקס למידלסקס ולהרטפורדשייר.
אזור השפך נקרא בו קריק (Bow Creek) ומהווה את הגבול בין הרבעים טאואר האמלטס ממערבו וניוהאם ממזרח לו.
לאחר שנים רבות של הזנחה, שוקם עמק הנהר בין 2005 ל-2012 (לרגל אולימפיאדת לונדון) והוא מהווה פארק עירוני גדול לשתי גדות הנהר (באורך 42 ק"מ) בשם "פארק עמק לי" (Lee Valley Park).
לפי Oxford Dictionary of London Place Names, השם לי נזכר בשפה האנגלו סקסונית במאה ה-9, למרות שסביר כי הוא עתיק יותר, כנראה מן השורש הקלטי lug שמשמעו בהיר.
בימי הביניים נכתב Luye או Leye.
הכתיב Lea מקובל מערבית (במעלה הנהר) להרטפורד ואילו הכתיב Lee מאפיין את חלקו התחתון של הנהר.
במאה ה-9 מוזכר הנהר כחלק מהגבול בין האנגלים לדנים.
מלך אנגליה אלפרד הגדול חסם ב-896 את שפך הנהר לתמזה, כלא את הצי הדני בנהר לי והכניע על ידי כך את הדנים.
ב-1110 ציוותה מתילדה, רעיית הנרי הראשון, מלך אנגליה על בניית גשר בעל שלוש קשתות על הנהר שיקל עליה את הגישה למנזר בארקינג.
בצד הנהר הוקמו בימי הביניים טחנות מים בבעלות הכנסייה.
ב-1577 הוקם תא השיט (lock) הראשון בנהר, דבר שאפשר מעבר כלי שיט גדולים במעלה הזרם והפך אותו לנתיב מים.
ב-1613 החלה בעמק הלי יצירת New River, מערכת תעלות ונתיבי מים מלאכותיים על מנת להוביל מים צלולים ללונדון ישירות מהרדפורד, תוך מעקף האזורים המזוהמים במורד הלי.
דלדול הזרימה במורד הלי תוקן על ידי מערכת תעלות ותאי שיט, הנקראת Lee Navigation, שהוקמה בין השנים (1765-1770), פרי תכנונו של המהנדס האזרחי ג'ון סמיטון (John Smeaton).
סעיף של המערכת מחבר את הלי לתעלת ריג'נטס.
במהלך המהפכה התעשייתית שימשו מי הלי לאספקת מים למרכזי התעשייה השונים שקמו סביבו, ואלה הזרימו אליו את שפכיהם.
במהלך המאה ה-20 התדלדלה תנועת כלי השיט, הזרימה (מיוחד במורד הנהר) הואטה מאוד ובעמק סביבו התפתחו ביצות וחלקו כוסה (כך למשל ביצות האקני, שהפכו למגרש כדורגל).
עוד ב-1944 העלה מתכנן הערים פטריק אברקרומבי (Patrick Abercrombie) רעיונות לשיקום האזור ופיתוחו כפארק לרווחת התושבים, אך לא נעשה דבר.
ב-1961 החל פרויקט שיקום מוגבל באזור האקני וב-1967 הוקמה רשות לפיתוח העמק.
הפרויקט התרחב והואץ לקראת אולימפיאדת לונדון ב-2012, אז נחנך כפארק עירוני גדול, הכולל מתקני ספורט, מסלולי רכיבה על אופניים, מגרשי גולף, טניס, הוקי שדה ועוד.
שיר על שם הנהר מופיעה באלבומה השלישי של אדל, 25, שיצא ב-20 בנובמבר 2015.
לטשנטל ברייטהורן , נקרא גם ברייטהורן (Breithorn), הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה של 3,785 מטר מעל פני הים, וממוקם בקנטון ואלה בשווייץ.
ההר הוא חלק מהרכס המפריד בין עמק הרון מדרום ועמק לטשן מצפון וממוקם בו בין ההרים ברייטלאוויהורן ממערב ולונצהרנר ממזרח.
ההר הוא חלק מרכס נוסף העובר מדרום לצפון ומפריד בין עמק בלטשידר (Baltschiedertal) ועמק קרחון אובראלטש המתחיל בהר אונטרבכהורן שעל עמק הרון עובר דרך הנסטהורן ומסתיים בלטשנטל ברייטהורן.
ישנו הר נוסף בשם ברייטהורן המתנשא גם הוא מעל עמק לטשן ונקרא לאוטרברונן ברייטהורן.
לִי או לִי-גִ'יאַנְג (בסינית: 漓江, פין יין: Lí Jiāng) הוא נהר במחוז האוטונומי הסיני גואנגשי.
הוא זורם לאורך של כ-83 קילומטרים מגווילין ליאנגשוו, שם ההרים הקארסטיים ונופי הנהר מהווים מוקד משיכה לשיט פופולרי על נהר לי.
לטרל פונטיין ספריוול הוא כדורסלן עבר אמריקאי, ששיחק במשך 13 עונות בליגת ה-NBA בעמדות הקלע והסמול פורוורד.
בשיאו היה אחד השחקנים הבולטים בליגה ואף השתתף בארבעה משחקי אולסטאר, אך מקרה אלים בו חנק את מאמנו בגולדן סטייט, פי ג'יי קרליסימו, הדביק לו תדמית שלילית שליוותה אותו, במידה מסוימת, לכל אורך הקריירה.
במהלך הקריירה שיחק ספריוול ב-913 משחקי עונה סדירה, בהם העמיד ממוצעים של 18.3 נקודות, 4.1 ריבאונדים ו-4.0 אסיסטים למשחק.
ספריוול נולד וגדל בעיר מילווקי שבויסקונסין, ולמד ב'תיכון וושינגטון' המקומי.
בשנת 1988 החל ללמוד ולשחק ב"מכללה הקהילתית ת'רי ריברס" שבמיזורי, ולאחר שנתיים עבר לאוניברסיטת אלבמה בה שיתף פעולה עם שחקן ה-NBA לעתיד רוברט הורי.
בשנתו האחרונה במכללה העמיד ממוצעים של 17.8 נקודות, 5.2 ריבאונדים ו-2.1 אסיסטים למשחק.
ספריוול נבחר בבחירה ה-24 בדראפט ה-NBA לשנת 1992 על ידי גולדן סטייט ווריורס.
כבר בעונתו הראשונה שימש כשחקן חמישייה קבוע תחת מאמן הקבוצה דון נלסון, ונבחר חמישיית הרוקיז השנייה של העונה לאחר שקלע 15.4 נקודות בממוצע למשחק.
בארבע העונות הבאות הוביל ספריוול את קלעי קבוצתו, בה שיחקו גם הרכז טים הארדוויי והסמול פורוורד כריס מאלין, ונבחר בתקופה זו להשתתף בשלושה משחקי אולסטאר, אך הקבוצה הציגה יכולת חלשה והעפילה לפלייאוף אחד בלבד () ממנו הודחה בשלושה משחקים.
סטטיסטית, עונת השיא של ספריוול הייתה בה קלע 24.2 נקודות למשחק (חמישי בליגה), אליהן הוסיף 4.6 ריבאונדים ו-6.3 אסיסטים למשחק.
כחודש לאחר תחילת עונת , ב-1 בדצמבר 1997, התפתח עימות בין ספריוול למאמנו פי ג'יי קרליסימו במהלך אימון של הקבוצה.
בעקבות הערה של קרליסימו על קבלת ההחלטות של ספריוול, ניגש אליו השחקן, איים שיהרוג אותו וחנק את צווארו במשך כ-7-10 שניות עד שמשכו אותו יתר השחקנים ועוזרי המאמן.
לאחר שהתקלח חזר ספריוול אל המאמן וחבט בפניו לפני שתפסו אותו עוזרי המאמן בשנית.
בעקבות האירוע הושעה השחקן מ-10 משחקים בלבד, אך לאחר סערה ציבורית החליטה הקבוצה לבטל את חוזהו בווריורס, בו נותר סכום של 23.7 מיליון דולר ל-3 העונות הבאות, והליגה השעתה אותו למשך שנה שלמה.
ספריוול לקח את התיק לבוררות, בסיומה נקבע כי הקבוצה חייבת בכיבוד החוזה עם ספריוול, והשעייתו של השחקן תסתיים כבר בתום אותה עונה.
במהלך תקופת השעייתו היה ספריוול מעורב בתאונת דרכים בה נפצעו שני בני אדם, לאחר שנהג במהירות 145 קמ"ש, ובמסגרת עסקת טיעון הוטל על השחקן מעצר בית לשלושה חודשים.
לקראת עונת המקוצרת נשלח ספריוול בטרייד לניו יורק ניקס בתמורה לג'ון סטארקס, טרי קאמינגס וכריס מילס.
בניקס הפך ספריוול לאחד משחקני המפתח, לצידם של הסנטר פטריק יואינג והקלע אלן יוסטון, כשקלע 16.4 נקודות למשחק ועזר לקבוצתו להעפיל לפלייאוף ה-NBA מהמקום השמיני במזרח.
בפלייאוף עצמו הדיחה ניו יורק את מיאמי היט (3-2), אטלנטה הוקס (4-0) ואינדיאנה פייסרס (4-2) בדרך לגמר ה-NBA, והפכה לקבוצה הראשונה בתולדות ה-NBA לעשות זאת כמדורגת שמינית באזור שלה.
בעונה הבאה העפילה ניו יורק בשנית לסדרת גמר המזרח, אך הודחה ממנה מול אינדיאנה פייסרס, לה הפסידה בתוצאה 4-2. בסיום העונה חתם ספריוול על הארכת חוזה ל-5 עונות עבור 62 מיליון דולר.
בעונת , ללא פטריק יואינג שעבר לסיאטל, הוביל ספריוול את קבוצתו למקום הרביעי באזור המערבי עם מאזן 48-34, והשתתף במשחק האולסטאר האחרון שלו לאחר שקלע 17.7 נקודות בממוצע למשחק.
באותו פלייאוף הודחו הניקס על ידי טורונטו ראפטורס כבר בסיבוב הראשון, בתוצאה 3-2. בשתי העונות הבאות המשיך ספריוול להציג יכולת אישית גבוהה, אך הניקס סיימו את העונות הסדירות עם 30 ו-37 ניצחונות בלבד, בהתאמה, ונותרו מחוץ לפלייאוף לראשונה מזה 15 שנים.
ב-4 בפברואר 2003 קלע ספריוול את כל 9 זריקות השלוש שלקח במשחק מול לוס אנג'לס קליפרס, ובכך קבע שיא NBA למספר השלשות הרב ביותר של שחקן במשחק בודד ללא החטאה.
בעונת הושווה שיא זה על ידי שחקן הבולס בן גורדון, בניצחון קבוצתו על וושינגטון ויזארדס.
בסיום עונת נשלח ספריוול למינסוטה טימברוולבס כחלק מטרייד עם פילדלפיה 76' ואטלנטה הוקס, במסגרתו הועברו טרל ברנדון (ממינסוטה לאטלנטה), גלן רובינסון (מאטלנטה לפילדלפיה) וקית' ואן הורן (מפילדלפיה לניו יורק).
בעונתו הראשונה במינסוטה קלע 16.8 נקודות למשחק, ולצד קווין גארנט וסם קאסל הוביל את הקבוצה למאזן העונה הסדירה הטוב בתולדות הטימברוולבס, 58-24, שהציב אותה כמובילת האזור המערבי.
בשתי הסדרות הראשונות של פלייאוף 2004 גברו הטימברוולבס על דנוור נאגטס (4-1) וסקרמנטו קינגס (4-3), בדרכם לסדרת גמר המערב הראשונה בתולדות הקבוצה.
בגמר המערב התמודדה מינסוטה מול לוס אנג'לס לייקרס של שאקיל אוניל, קובי בראיינט, קארל מלון וגארי פייטון, והפסידה לה בתוצאה 4-2. לאורך סדרת הגמר רשם ספריוול ממוצעים של 20.8 נקודות, 4.0 ריבאונדים ו-5.0 אסיסטים למשחק.
בפגרת המשחקים שלפני עונת , שהייתה האחרונה בחוזה הנוכחי שלו, הציעה מינסוטה לספריוול להאריך את חוזהו בקבוצה ל-3 עונות נוספות עבור 21 מיליון דולר.
השחקן נפגע כביכול מההצעה הנמוכה, ודחה אותה בטענה שיש לו משפחה להאכיל.
לדבריו, אם הקבוצה לא תציע לו חוזה גבוה יותר - ילדיו יאלצו בקרוב להופיע בפרסומות צדקה למען נזקקים.
התבטאות זו עוררה הן לעג והן כעס כלפי השחקן, שהרוויח לאורך קריירת המשחק שלו מעל 100 מיליון דולר.
בעונת 2004/2005 עצמה, שהייתה האחרונה בחוזהו הקודם, הציג ספריוול את עונתו הגרועה בקריירה כשקלע 12.8 נקודות למשחק בלבד.
לקראת עונת ובמהלכה קיבל הצעות חוזה מהנאגטס, קאבלירס, רוקטס, לייקרס, מאבריקס וספרס, אך נותר ללא קבוצה לאורך כל העונה.
בנובמבר 2006 הודיע רשמית על פרישה ממשחק, בגיל 36.
בשנת 2007 נפרד ספריוול מבת זוגו ואם ילדיו, שתבעה ממנו פיצויים בסך 200 מיליון דולר, ובשנים הבאות איבד כמעט את כל כספו.
ביולי 2015 דווח כי נכסיו מוערכים בכ-50,000 דולר.
לי אברמוביץ' (נולדה ב-24 בנובמבר 1983) היא עיתונאית ישראלית המשמשת ככתבת צרכנות ותיירות בחברת החדשות של ערוץ 12.
לי אברמוביץ' נולדה בקיבוץ גזית שבעמק יזרעאל.
את שירותה הצבאי העבירה ביחידת דובר צה"ל בתור מש"קית דוברות בענף התקשורת.
לאברמוביץ' תואר ראשון בתקשורת ובפסיכולוגיה בהצטיינות מאוניברסיטת תל אביב.
אברמוביץ' הצטרפה אל חברת החדשות בשנת 2006 כתחקירנית, בזמן מלחמת לבנון השנייה.