tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את המחזה כתבו וביימו טלי הכט וניר פרנקל ואת האב והבן שיחקו תומר נהיר פטלוק ואמיר בנאי, בהתאמה.
ההצגה עלתה בבכורה במסגרת פסטיבל תמונע "תנועה קטנה" בתאריך 29.12.23.
החלון והמדרגות – ספר הביכורים של חורש שראה אור ב-2019 בהוצאת ידיעות ספרים.
ילד – ספרו השני של חורש, שהתפרסם ב-2022 בהוצאת תשע נשמות
הטמנה – סיפור במסגרת "פרויקט הסיפור הקצר"
חוקי הלשון – סיפור קצר שהתפרסם ב-2020 באנתולוגיה "סקס" בהוצאת תשע נשמות בעריכת אוריאל קון וג'וליה פרמנטו-צייזלר.
הים הוא מרק גדול – סיפור קולי במסגרת אסופת הסיפורים המוקלטים "עשר דקות גג"
הדרך לממילא – סיפור קצר בגיליון השלישי של כתב העת ספקולציה (2021)
שריון ופלומה – סיפור קצר במסגרת פרויקט "הכל מתחיל בשאלה" של רדיו מהות החיים
עכשיו אני שוב אני – מסה – בגיליון 134 של כתב העת הליקון
אלה לא תפוחים – סיפור קצר שהתפרסם בגיליון יוני 2022 של כתב העת מאזניים
איברים פנימיים – ספרו השלישי של חורש, שראה אור בשנת 2023 בהוצאת פרדס.
במהלך השנים התגורר חורש בחיפה, בשדרות, בפריז, בבאר-שבע ובאמסטרדם.
עמרי בוהם (נולד ב-1979) הוא פילוסוף ופובליציסט ישראלי הפעיל בארצות הברית, פרופסור חבר וראש המחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת ניו סקול, ניו יורק.
בהם מלמד וכותב על פילוסופיה של העת החדשה המוקדמת ופילוסופיה של הדת, תוך התמקדות ספציפית ברנה דקארט, ברוך שפינוזה ועמנואל קאנט.
ידוע בכתיבתו על ישראל וציונות, ובביקורת שלו על היחס של מדינת ישראל כלפי הפלסטינים.
מאמריו התפרסמו בין היתר בניו יורק טיימס, וושינגטון פוסט, הארץ ודי צייט.
בוהם נולד בישראל וגדל ביישוב גילון שבגליל התחתון.
בעת שירותו בצה"ל הוא שירת ביחידה מודיעינית.
בין השנים 2000–2004 למד בתוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש עדי לאוטמן והמכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 2005–2006 למד באוניברסיטת היידלברג, וב-2009 השלים את הדוקטורט שלו באוניברסיטת ייל בנושא הביקורת של קאנט על שפינוזה, בהנחייתם של מייקל דלה רוקה ושל קרסטן הארי .
בשנת 2010. השלים פוסט-דוקטורט באוניברסיטת מינכן.
ב-2007 פורסם ספרו הראשון של בוהם, The Binding of Isaac: a Religious Model of Disobedience (עקידת יצחק: דגם דתי של אי-ציות), אשר עליו התחיל לעבוד כעשור קודם לכן, כשהיה בן 18. בספר בוהר מציג פרשנותו ייחודית לסיפור המקראי של עקדת יצחק.
בספר נטען, על בסיס מחקר פילולוגי, שפסוקים י"א–י"ב הם תוספת מאוחרת לפרק כ"ב, ולפיכך בסיפור המקורי אברהם הוא שבוחר שלא לציית לציווי האלוהי להקריב את יצחק, וללא עזרה של מלאך.
פרשנות זו עומדת בבסיס התזה לפיה אי־הציות ולא הציות הוא שעומד בבסיס האמונה היהודית.
ב-2014 פורסם ספרו השני Kant's Critique of Spinoza (הביקורת של קאנט על שפינוזה), טוען כי ביקורת התבונה הטהורה של קאנט נכתב במידה רבה כמענה לאתיקה של שפינוזה.
ב-2021 פורסם ספרו Haifa Republic: A Democratic Future for Israel (רפובליקת חיפה: עתיד דמוקרטי לישראל) ובו בהם מפתח מודל של ציונות דו-לאומית.
הספר פורסם בגרמנית תחת הכותרת Israel – eine Utopie (ישראל – אוטופיה).
הספר מציע הגנה פילוסופית על אוניברסליזם מוסרי בעידן של פוליטיקת זהויות וקיטוב.
"עקדת יצחק: על סרובו של אברהם לפקדתו הבלתי-חקית-בעליל של אלהים.", דימוי; כתב עת לספרות, אמנות, בקורת ותרבות יהודית, 24 (2005), עמ' 12–14.
עמראן אלקרינאוי נולד ב-21 בפברואר 1996 הוא כדורגלן בדואי-ישראלי המשחק במ.ס.
דימונה מליגה א' דרום כשחקן כנף.
אלקרינאווי נולד ברהט, ישראל, למשפחה מוסלמית בדואית.
בעונת 2016/2017 הושאל ממ.ס כפר קאסם להפועל בני לוד .
בעונת 2017/2018 הושאל אלקרנאווי ממועדון כפר קאסם להפועל עכו.
ב-2 באוגוסט 2017, אל קרנאווי עלה לראשונה בהתאחדות לכדורגל בניצחון 1–2 של הפועל עכו על הפועל חיפה בגביע הטוטו.
ב-8 באוגוסט 2017 כבש אל קרנאווי את שערו הראשון בהפועל עכו בניצחון 2–1 על בני סכנין בגביע הטוטו.
בעונת 2018/2019 הושאל אל קרנאווי למ.ס אשדוד.
עַמְרָ֫אן היא עיר במערב מרכז תימן.
זוהי עיר הבירה של מחוז עמראן, והייתה בעבר חלק ממחוז צנעא.
היא ממוקמת 52.9 קילומטרים (בכביש) מצפון-מערב לבירת תימן צנעא, בקצה העליון (הדרומי) של מישור אל-בון.
במפקד האוכלוסין של 2004 נמנו בה 76,863 תושבים, והערכת אוכלוסייה מאוחרת יותר, ב-2013, קבעה את המספר 92,763.
לעמראן היסטוריה ארוכה, המתוארכת לתקופה הפרה-אסלאמית.במהלך אותה תקופה, הייתה אחד המרכזים העיקריים של הקונפדרציה השבטית בקיל.
בתקופת הממלכה הסבאית, העיר פרחה למצודה.
סדרה של לוחות ברונזה מאותה תקופה נמצאו בעיירה באמצע המאה התשע-עשרה וכיום נמצאים במוזיאון הבריטי.
במאה השביעית, העיר הייתה עדה לעימותים נגד הסאבים.
שרידי אבנים מגולפות שהיו שייכות למקדשים ולארמונות לשעבר מעידים על תהילת עבר של העיר.
כתובת אבן גדולה נמצאת על שער העיר המערבי (באב אל-כביר).
עמראן נעדרת ברובו ממקורות מימי הביניים, והעיירה המבוצרת הסמוכה אל-ג'נאת כנראה האפילה על חשיבותה בתקופה זו.ייתכן שהסיבה לכך הייתה בין השאר משום שעמראן, שנמצאת באמצע מישור אל-בון, הייתה פחות בת הגנה, בעוד שלאל-ג'נאת היה מיקום אסטרטגי יותר.
הסופר אל-חמדאני בן המאה ה-10 תיאר את הארמון העתיק בעמראן, אך אינו נותן פרטים על אוכלוסייתו או כל אינדיקציה לכך שהוא עדיין היה מאוכלס.
מסוף המאה ה-14 ואילך, נראה שעמראן הופיע כאתר אסטרטגי, והוא מופיע לעיתים קרובות בטקסטים היסטוריים כמו ג'יאת אל-אמני של יחיא בן אל-חוסיין בתקופה זו.
לאחר מכן, בשנות ה-1500 וה-1600, עמראן מוזכרת כעיר חשובה יותר באופן כללי.
עמראן מוקף כולו בחומות המתוארכות לשנת 1720. הנוף שמסביב נשלט על ידי נופים מדורגים עם קירות אבן כדי לנטרל שחיקה של אדמה פורייה לעיבוד.
ה"סוק" הישן ידוע בעמודי האבן שלו.
הכביש דרך העיר מצנעא עבר מודרניזציה בעקבות השקעות סיניות, והוא למעלה מ 200 ק"מ באורכו.
המרכז הרפואי הישן הפך לבית חולים ציבורי קטן.
העיר ממוקמת באזור פורה במה שהיה מרכז תעשיית הקפה של האזור.
עמר גשן (נולדה ב-7 ביוני 2000) היא זמרת-יוצרת וגיטריסטית ישראלית.
יצירתה משתייכת לסוגת הפופ-רוק והאינדי.
ב-2025 מערכת עיתון את הגדירה אותה "השם החם הבא במוזיקה הישראלית" ו"נסיכת האינדי החדשה".
גשן גם מנגנת גיטרה בלהקת הליווי של אולי דנון, וכן מלווה את נורית גלרון.
אשר הייתי ונגמר (ינואר 2024)
הלהקה בעל פה, האלבום "חוזר אלי בחזרה" (2018), לייבל קמע
הלהקה גחליליות, האלבום "וכל השטויות" (2019), לייבל נענע דיסק
השיר נכנס לפלייליסט של 88FM, רשת ג' וגלגלצ.
"שיר תשרי", עם הזמרת-יוצרת ליהיא אם (ספטמבר 2024)
השיר "בסוף חוזרים" בפרויקט אביב לנשימה (יוני 2024)
השיר "אבא לא ישן בלילות" בפרויקט מנגינות לשעת חירום (אוגוסט 2024)
עמרי הכהן (נולד ב-24 בנובמבר 1988) הוא שחקן, אמן אימפרוביזציה, קומיקאי, מחזאי, במאי, יוצר תוכן ומגיש פודקאסטים ישראלי.
הוא מוכר בעיקר כמקים וכחבר בקבוצת האימפרוביזציה "פורפליי" וכמקים חברת ההפקות וערוץ היוטיוב דונקי יחד עם הקומיקאי אור בוטבול.
הכהן נולד ב-1988 בירושלים וגדל בשכונת בית הכרם, הבכור מבין שלושה אחים.
למד במגמת התיאטרון בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה, והדריך בתנועת הצופים.
ב-2011 השתתף בסדנת משחק של הסטודיו לאמנויות הבמה - תיאטרון חולון, ואחריה למד לימודי משחק בסטודיו ניסן נתיב, אותם סיים ב-2014.
במהלך לימודיו הקים ושיחק באנסמבל "התפוז האורבני" בהוד השרון.
בשנת 2014 היה שותף להקמת קבוצת האימפרוב "פורפליי", שבמסגרתה יצר את המופע "אימפרו-LIVE", מופע שעלה בקביעות בתיאטרון הקאמרי ובתיאטרון צוותא.
גיבור - כתיבה (עם עמית אולמן) של אופרת ראפ מדע בדיוני (תיאטרון באר שבע, 2022)
הטוב הרע והנערה - בימוי קברט אימפרוביזציה (תיאטרון חיפה, 2022)
מי גמר על איתמר - בימוי במסגרת פסטיבל תיאטרון קצר (צוותא, 2023)
כסאות מוזיקליים - כתיבה (עם יאיר סרי) ובימוי (עם אוהד ובר) של קומדיית פשע מוזיקלית במסגרת פסטיבל נוער הקאמרי (הקאמרי, 2025)
הקבינט - הצגת נוער ("סקאי הפקות" 2014)
טקס פרסי התיאטרון לילדים ונוער - הנחיה (תיאטרון הבימה 2015)
תיכון מגשימים - אופרת היפ הופ (תיאטרון האינקובטור, 2016)
קברט חיינו ומותנו - עיבוד של ציון אשכנזי למחזה "יובל" מאת ג'ורג' טבורי (תמונע, 2016)
לא סתם סיפור - הצגת ילדים בבימויו של חנוך רעים (מדיטק, 2016)
המון מה להפסיד - הצגה (תיאטרון האינקובטור)
בוז'ולה - מופע מערכונים מקורי (האינקובטור, 2018)
קול אחד - מחזה (מאת חגית בודנקין בבימוי אסנת זיביל).
זוכה פרס אסיטז' להצגת השנה לנוער (תיאטרון הנפש, 2018)
שיר של אמונה וכפירה - הצגה (תיאטרון האינקובטור, 2020)
מותק בול באמצע - תפקיד אורח בשני פרקים בסדרה (כאן 11, 2021)
עיבוד של אורית ליטנשטט-גל לסיפור מאת ש"י עגנון (אספקלריא, 2022)
מוּבְטַחַת - מופע מוזיקלי בעקבות משוררות ומשוררים במסגרת "שבוע מורשת" (2023)
מקליד/ה - מחזה מקורי מאת ובבימויה של רוני ברודצקי, המבוסס על שיחות וואטסאפ אמיתיות (צוותא, 2023)
פרחים לא משקרים - מחזה זוגי (מאת עדי גורל ובבימויה) על גבר ואשה שהחליטו לתרגל מקרי-מבחן בזוגיות שלהם, לצד אגם שוסטר (צוותא, 2024)
מגרש ביתי - סרט קצר (במאי: אלעד לאור 2024)
כל צורות הירח - סרט קצר (במאי: אוריאל שאולזון 2025)
שיתופי פעולה עם אור בוטבול
הכהן ואור בוטבול החלו לשתף פעולה ב-2022, כשכתבו ביחד את המחזה "גרסת הבמאי" שעלה במסגרת פסטיבל תיאטרון קצר בצוותא.
ב-2023 החלו השניים להגיש פודקאסט שבועי במסגרת רשת "עושים היסטוריה" בשם "מתחת לכל ביקורת" שבו סקרו באופן קומי ביקורות על בתי עסק ואתרים, וזכו עליו בפרס "פריצת השנה" של אתר גיקטיים.
לאחר 50 פרקים החליטו להפסיק את שיתוף הפעולה עם "עושים היסטוריה", והחלו להגיש פודקאסט שבועי בשם "מגזין הבוקר בערב" בהפקת רשת אודיותר, יצרו את שעשועון הרשת חרטטוני!
ובהמשך גם יצרו משחק קופסה בנושא.
ב-2024 זכו בפרס חביבי הקהל עבור פורמט טלוויזיוני קומי שפיתחו עבור חברת "ארמוזה" בתחרות RealScreen.
ב-2025 הקימו את חברת ההפקות "דונקי הפקות בע"מ" ומיתגו מחדש את הערוץ שלהם ביוטיוב תחת השם "דונקי".
הכהן מנהל אורח חיים צמחוני.
מאז 2023 הוא נשוי לרות אורנשטיין והשניים מתגוררים בתל אביב.
עמרי בר (נולד ב-26 בספטמבר 1987) הוא פסנתרן, מלחין, מעבד, מפיק מוזיקלי וקומיקאי ישראלי.
בר נולד בתל אביב לדני והדרה בר, אח לאורי בר.
בילדותו למד פסנתר קלאסי אצל טל שוורץ ובהמשך למד בבית הספר אלון לאמנויות במגמת המוזיקה כפסנתרן ג'אז.
בכיתה י' פרש מבית הספר ובגיל 16 החל ללמוד ברימון.
שנה לאחר מכן התגייס ללהקת חיל האוויר ושירת בה עד 2009.
באפריל 2011 החל בסיבוב ההופעות שני פסנתרים ביחד עם בת זוגו לשעבר, קרן פלס.
הסיבוב הסתיים בינואר 2013. ניגן בהפקות של אמנים רבים, בהם קרולינה, אסף אמדורסקי, ריף כהן, אמילי קרפל, דני סנדרסון, שלומי שבן, עברי לידר, מארינה מקסימיליאן ודודו אהרון.
בגיל 24 נרשם ללימודי תואר כפול בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב וזכה למעמד מצטיין דיקן, אך הפסיק את לימודיו לטובת הלחנה והפקה מוזיקלית.
בר היה חבר בלהקת מונטיפיורי, Cut Out Club והקים את ההרכב גלקסי.
בין השירים הבולטים שיצר: כתב והלחין עם ג'וני גולדשטיין עבור דודו אהרון את השיר "שם טבעת עליה".
כתב והלחין את השיר "מגיע לי טוב" למארינה מקסימיליאן ביחד איתה ועם גיא מנטש.
כמפיק מוזיקלי עבד עם אמנים רבים ובהם: דודו אהרון, ליהי טולדנו, גיא גבריאל, J.Lamotta, ג'ני פנקין, מארינה מקסימיליאן, רד אקסס וגלי גבעון.
בר הלחין פסקולים לסרטים: אני לא מאמין אני רובוט, שקרים שסיפרתי לעצמי, מלחמתה של רעיה סיניצינה.
עבודות נוספות לטלוויזיה: ארץ נהדרת, הפשוטע, ספיידרז, פרופיל 64. בשנת 2021 היה מועמד לפרס המוזיקה המקורית הטובה ביותר שכתב לסדרה "ספיידרז" בתחרות פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער ה-1.
בנוסף כתב מוזיקה למחזמר צלצול שלישי מאת איתי זבולון.
ב-2022 החל שיתוף פעולה עם רועי כפרי, במסגרתו יצר את המוזיקה לסדרה יקומות – שהחלה כסדרת רשת והורחבה לסדרה באורך מלא הצפויה לעלות בכאן 11.
בר נחשב לאחד מהמוזיקאים הפעילים בתחום המוזיקה לפרסומות בישראל.
בין לקוחותיו: פייזר, קשת, SimilarWeb, Theraglow, MyHeritage, בנק לאומי, בנק הפועלים, Vibes, איקאה, Fiverr, Libra, Golf & Co, סמסונג, אופטיקנה ותנובה.
משנת 2018 בר פעיל גם כקומיקאי.
שיתף פעולה עם תומר פישמן, רועי כפרי, טל טירנגל, איתי זבולון ואחרים.
ייסד את ערב הסטנדאפ ואת סטנדאפ השלום בקולנוע קנדה, ומיוצג בסוכנות של רועי הולנדר.
בין מערכוניו המוכרים: הפנטום של הקורונה ו-היום שאחרי הקורונה, שהופקו כחלק מפרויקט מיוזיקל שורטס וזכו להצלחה תקשורתית וכלכלית.
עמרה היא עיר מתוכננת בירדן, הממוקמת כ־40 קילומטרים ממזרח לעמאן.
מטרתה המרכזית של הקמת עיר מודרנית, ירוקה ובת־קיימא היא להתמודד עם האתגרים הנובעים מהגידול המהיר באוכלוסיית עמאן ומהתפתחות הקונורבציה הרציפה שלה עם רוסייפה וזרקא, ובהם עומס על תשתיות תחבורה ותשתיות עירוניות ועלייה במחירי הנדל"ן.
הרעיון הוצע לראשונה בסוף 2017, כאשר תכנון מעשי החל בשנת 2023 והיישום החל בסוף 2025. הבנייה מתוכננת להתבצע במספר שלבים ולהסתיים עד שנת 2050. העיר צפויה לאכלס בין מיליון למיליון וחצי תושבים, והיא תהיה העיר המתוכננת הראשונה שנבנתה מלכתחילה בירדן.
כ־500 קמ"ר של קרקע הוקצו לעמרה בין כביש 30, המחבר את עמאן עם אזרק וממשיך לכיוון ערב הסעודית, לבין כביש 40 המוביל לעבר גבול עיראק.
האתר ממוקם ממזרח לאל־מואקר, היישוב המשמעותי הקרוב היחיד, וממערב לאתר האומיי קוסייר עמרה, שממנו נגזר שמה של העיר החדשה.
האזור אינו מיושב ומהווה חלק מהחלק המרכזי של המדבר הסורי ("באדיה") הירדני.
עמרה תמוקם כ־40 קילומטרים ממרכז עמאן ומנמל התעופה הבין-לאומי עמאן קווין עלייה, וכ־35 קילומטרים מזרקא.
זמני הנסיעה המשוערים הם 45–50 דקות לעמאן וכ־40 דקות לזרקא.
האזור המטרופוליני שנוצר על ידי עמאן, רוסייפה והעיר התעשייתית זרקא חווה גידול אוכלוסין מהיר.
תחזיות מצביעות על כך שעד שנת 2050 האוכלוסייה עשויה להגיע לכ־11 מיליון נפש, לעומת כ־ בשנת 2025.
בשנת 2017 הכריז ראש הממשלה האני מולקי על תוכניות להקמת עיר חדשה במטרה להתמודד עם מחסור בדיור ולהפחית את הלחץ על תשתיות עמאן.
באותה עת כונה המיזם "עמאן החדשה" או "פרויקט העיר החדשה".
התוכניות הראשוניות כללו התחלת בנייה בשנת 2018 תוך שימוש בלעדי באנרגיות מתחדשות, עם סיום השלב הראשון עד 2030, והבהרה מפורשת כי אין מדובר בהקמת בירה חדשה.
בשנת 2023, בהנחיית המלך עבדאללה השני, הוקמו מועצות וועדות ייעוץ ממשלתיות לצורך היערכות לבניית העיר, אשר בשלב זה נשאה רשמית את השם עמרה.
חוזה התכנון הוענק לחברת ההנדסה דאר אל־הנדסה.
השקת הפרויקט ל־25 שנה הוכרזה רשמית ב־29 בנובמבר 2025 על ידי ראש הממשלה ג'עפר חסן במהלך ביקור באתר.
העיר תפותח על אדמות מדינה שאותרו כבר בתוכניות 2017. הקרקע הועברה לקרן ההשקעות הירדנית, אשר הקימה את חברת הפיתוח העירוני והתשתיות של ירדן לניהול היישום.
עשרה אחוזים מהקרקע יוקצו לכוחות המזוינים, שישתתפו בבנייה באמצעות חיל ההנדסה המלכותי.
שטח סמוך של 20 קמ"ר מקרקעות המדינה הוקצה לתאגיד השיכון והפיתוח העירוני לצורכי תכנון ולדיור עובדים ותושבי אל־מואקר.
המימון יגיע ממקורות ציבוריים וכן מהון פרטי מקומי וזר.
לאחר השלמת השלב הראשון מתוכננת הנפקה ציבורית חלקית של מניות הפרויקט.
העיר תפעל תחת חוק השקעות ייעודי המדגיש שותפויות ציבוריות–פרטיות במקום מכירת קרקעות.
מערכת חיוב חכמה ואחידה לשירותים עירוניים תיושם ברחבי העיר.
היקף ההשקעה צפוי להעניק דחיפה משמעותית למגזרי הבנייה והייצור בירדן, בשל הביקוש הגבוה לחומרים ולטכנולוגיות מתקדמות.
בניית השלב הראשון צפויה להתחיל בתחילת 2026, כאשר עבודות תשתית מקדימות החלו כבר בסוף 2025, והשלמתו מתוכננת לשנת 2029. שלב זה יכסה שטח של 40 קמ"ר בחלק הדרומי של העיר העתידית, סמוך לכביש 40.
התוכניות כוללות השלמת מרכז תערוכות וכנסים בין־לאומי עד 2027, ולאחר מכן עיר אולימפית משולבת עם אולמות ספורט בסטנדרט אולימפי ומסלול מרוצים עד 2028. מתוכננים גם אזורי בידור ופארק בשטח של 1 קמ"ר.
עד 2029 צפויה השלמת בניית אצטדיון יורש העצר אל־חוסיין בן עבדאללה השני, המסוגל לארח משחקים בין־לאומיים.
תוכניות נוספות כוללות מרכז טכנולוגי, אזור חינוך ומוסדות תרבות, ובהם סניף חדש של המוזיאון המלכותי לרכב.
כמו כן הוצעה הקמת אגם מלאכותי.
מועצת ייעוץ רב־תחומית המורכבת ממומחים ירדנים צעירים תהיה מעורבת בתכנון העיר הטכנולוגית, הירוקה והבת־קיימא.
עמרה תחובר למערכת ה־אוטובוס מהיר של עמאן, הפועלת מאז 2021, כבר בשלב הראשון של הפיתוח.
הממשלה בוחנת גם את היתכנות חיבורי רכבת, שעשויים להפוך את עמרה למוקד תחבורתי לאומי.
עמרם מִצְנָע (נולד ב-20 בפברואר 1945, ז' באדר ה'תש"ה) הוא איש ציבור ישראלי.
כיהן כאלוף בצה"ל, כראש עיריית חיפה (1993 – 2003), כחבר הכנסת, כיושב-ראש מפלגת העבודה וכראש הוועדה הקרואה בירוחם.
מצנע נולד כ"עמרם מצנר" בקיבוץ דברת, להורים שעלו מגרמניה במסגרת העלייה החמישית.
כשהיה בן שש עברה המשפחה לכפר הנוער הדסה נעורים, שם עבדו הוריו.
ב-1954 עברו לקריית חיים ולאחר מכן, לחיפה.
מצנע הוא בוגר מחזור ט' של הפנימייה הצבאית לפיקוד ומחזור מ"ד של בית הספר הריאלי העברי בחיפה, והחל משנת 1963 היה לאיש צבא.
במהלך שירותו הצבאי, סיים תואר ראשון בגאוגרפיה מאוניברסיטת חיפה (1977).
מצנע הוא בוגר "המכללה למלחמה" של צבא ארצות הברית בפנסילבניה (1979), בוגר התוכנית לאנשי ציבור בכירים במרכז ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית (1989), ובעל תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה (1990).
בשנת 1963 התגייס מצנע לצה"ל, שובץ בחיל השריון ושם עבר הכשרה כלוחם ומפקד טנקים.
בהמשך השלים קורס קציני שריון ומילא בחיל זה את רוב תפקידיו הצבאיים, עד מפקד אוגדה סדירה, בחיל השריון.
באמצע שנות השישים השתתף במשלחת קצינים שנסעה ללמוד את טנק הפטון, והכשירה את קליטת הטנק בצה"ל, בגדוד 79 (גדוד המגח הראשון בצה"ל).
במלחמת ששת הימים שירת כקצין מבצעים בדרגת סגן בגדוד 79. הוא נפצע שלוש פעמים, אך המשיך בלחימה.
לאחר מלחמת ההתשה שירת כמג"ד 82 בחטיבה 7. באוקטובר 1973 מונה למפקד קורס קציני שריון (מג"ד 196).
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים, בחטיבה 460 אורגנו 6 פלוגות טנקי מגח, שכללו את פלוגת הקק"ש מגח, 2 פלוגות קמ"ט מגח, ושלוש פלוגות נוספות שאוישו במדריכים, אנשי תח"ש, וצוערים מבה"ד 1. ארבע מהפלוגות הועברו לתגבור כוחות אחרים בסיני.
גדוד 196 נותר עם שתי פלוגות הקמ"ט מגח, וככזה נשלח לגזרה המרכזית של סיני, ועבר לפיקודה של חטיבה 14. הגדוד נשחק קשות בקרבות הבלימה ובתום 7 באוקטובר נותר עם פלוגה מצומצמת וחפ"ק מג"ד בלבד.
במקביל גם גדוד 79 ספג אבדות כבדות ואיבד את כל שדרת הפיקוד שלו.
ב-8 באוקטובר מח"ט 14 אמנון רשף, ארגן את הכוחות הנותרים מגדודים 79 ו-196 לגדוד אחד, שנקרא גדוד 79, בפיקודו של מצנע.
הגדוד המאוחד לחם בקרב החווה הסינית, ומצנע המשיך לפקד עליו אף שנפצע.
רק לאחר התארגנות והעברת פיקוד מסודרת, פונה לבית החולים איכילוב.
על מעשה זה הוענק לו צל"ש הרמטכ"ל.
באוקטובר 1981 מונה למפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
במלחמת לבנון הראשונה כיהן גם כראש מטה הגיס הצפוני בפיקודו של יאנוש בן-גל.
לאחר אירועי סברה ושתילה מתח ביקורת על שר הביטחון, אריאל שרון, בנוגע למטרות המלחמה.
הוא הודיע על פרישתו משירות הקבע והבהיר למפקדיו כי מדובר במחאה פוליטית, שהוא איבד את האמון בדרג האחראי על הצבא וכי יוכל לחזור לצבא רק אחרי ששר הביטחון יתפטר.
לאחר שיחות עם הרמטכ"ל וראש הממשלה, יצא לחופשה קצרה וחזר לפקד על המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
לטענת הרמטכ"ל, רפאל איתן, הורשה מצנע לחזור לתפקידו לאחר שחזר בו בכתב מדבריו.
דוד מגן אמר שמצנע חזר בו בעצתו של עזר ויצמן שיעץ לו לא לתת לרמטכ"ל הזדמנות להדיחו.
בהמשך כיהן כראש מחלקת מבצעים, וכיהן בראש ועדת חקירה לבדיקת שרפה בה נספו שמונה חיילים.
בינואר 1986 הועלה לדרגת אלוף ומונה לעוזר ראש אג"ם, כיהן כמפקד פיקוד המרכז בין השנים 1987 ל-1989, בתקופת האינתיפדה הראשונה.
תפקידו האחרון בצה"ל היה ראש אגף התכנון, בשנים 1989 - 1993. לכבוד פרישתו של מצנע משירות צבאי, נכתב השיר "עומד על קו רקיע" (מילים: רמי קידר, לחן: נורית הירש) שבוצע על-ידי צוות הווי פיקוד המרכז.
בשנת 1993, מיד לאחר שחרורו מצה"ל, החליט לרוץ לראשות העיר חיפה בהשפעת ראש הממשלה, יצחק רבין, והתמודד בפריימריז של מפלגת העבודה.
הוא רץ נגד ראש העיר המכהן, אריה גוראל, וזכה.
לאחר מכן זכה לרוב גדול בבחירות לראשות העיר וגם במועצת העיר, אז סיעתו זכתה ב-13 מושבים במועצת עיריית חיפה.
יונה יהב, לימים - מחליפו, מונה לסגנו.
בתקופתו כראש העיר חיפה, פעל בין היתר לקידום מערכת החינוך והשלמת התקנת מחשבים בכל רובדי המערכת.
הוא ניסה ליצור אקלים עסקי ותנופת פיתוח של מרכזים מסחריים במטרה למשוך משקיעים פרטיים וציבוריים.
הוא אחראי לבניית תשתית תחבורה הכוללת כבישים, מחלפים, גשרים, יזם הוספת תחנות רכבת ובניית מסוף תעופה לטיסות קצרות טווח.
בתקופת כהונתו של מצנע קודמו פרויקטים ארכיטקטוניים רבים בעיר, אשר לגבי טיבם של חלקם קיימת מחלוקת.
בתקופתו אושרו רבי קומות על הרכס ובמורדות הכרמל וקודמו יציאות נוספות ממנהרות הכרמל.
בנובמבר 1998 נבחר לקדנציה שנייה ברוב של 65% מקולות הבוחרים.
בנוסף כיהן כיו"ר אגד ערים חיפה לאיכות הסביבה, ויו"ר הנהלת רשות נחל הקישון.
בשנת 2002 רץ לראשות מפלגת העבודה ומולו התמודדו היו"ר, בנימין בן אליעזר, וחבר הכנסת חיים רמון.
מצנע זכה ברוב גדול בבחירות המקדימות, והוביל את מפלגתו בבחירות לכנסת ה-16, בהתמודדות מול אריאל שרון.
בבחירות אלה נקט קו מדיני שמאלי מובהק, וקרא לפירוק התנחלויות בעזה.
כוחה של מפלגת העבודה הצטמצם בבחירות אלה מ-26 ל-19 מנדטים.
מצנע שימש כראש האופוזיציה במשך פחות מארבעה חודשים, עד מאי 2003, אז התפטר מראשות מפלגת העבודה.
כחבר הכנסת, שימש חבר ועדת החוץ והביטחון וועדת הפנים והגנת הסביבה.
מצנע היה מיוזמי הסכם ז'נבה.
אף שהתנגד לכך בעבר, לקראת סיום שנת 2004 החליט לצדד בכניסת מפלגתו לממשלת אחדות לאומית עם הליכוד, על מנת לאפשר לשרון ליישם את תוכנית ההתנתקות מעזה, תוכנית שלדעת מצנע הרחיקה לכת אף מעבר למצע הבחירות שלו שנתיים לפני כן.
ב-13 בנובמבר 2005 הודיע מצנע על פרישתו מהכנסת, על מנת לכהן כיו"ר הוועדה הקרואה בירוחם, לאחר המשבר הקשה בעירייה והדחת ראש העיר.
בנאום הפרישה מהכנסת אמר: .
כיו"ר הוועדה הקרואה בירוחם פעל מצנע לשיפור מערכת החינוך ואיכות הסביבה וקידם פרויקטים לפיתוח תשתיות, ביניהם הקמת עיר הבה"דים (בסיסי הדרכה של צה"ל) באזור ירוחם.
בירוחם היו אמורות להתקיים בחירות בנובמבר 2008, אלא ששר הפנים, מאיר שטרית, החליט להאריך את כהונתו של מצנע בשנתיים נוספות בטענה כי לא הושגה בירוחם יציבות שלטונית מספקת על מנת לקיים מערכת בחירות.
קבוצה מתושבי ירוחם עתרה לבג"ץ כנגד החלטה זו, בטענה שנמנעת מתושבי ירוחם הזכות הדמוקרטית לבחירות.
לעתירה צורפה עצומה בחתימת 700 מתושבי ירוחם.
מן העבר השני, תושבים אחרים הביעו את שביעות רצונם מפועלו של מצנע ובירכו על המשך כהונתו.
מעל אלף בני אדם חתמו על עצומת תמיכה שהוגשה לשר הפנים.
בבחירות לכנסת השמונה עשרה הוצב במקום ה-112 הסמלי ברשימת העבודה לכנסת.
בנובמבר 2010, התקיימו בחירות בירוחם.
מצנע סיים את תפקידו והעביר את ניהול המועצה המקומית למנצח בבחירות, מיכאל ביטון, בדצמבר 2010.
במאי 2011 הודיע מצנע על כך שיתמודד בשנית על ראשות מפלגת העבודה, בהודעה שפרסם על התמודדותו כתב מצנע: .
בפריימריז שנערכו בספטמבר אותה שנה, סיים במקום הרביעי והאחרון עם כ-12 אחוזים מקולות הבוחרים.
לאחר הדחתו מהמרוץ לראשות מפלגת העבודה, הביע את תמיכתו בעמיר פרץ.
ב-2 בדצמבר 2012 הודיע מצנע על הצטרפותו למפלגת "התנועה" בראשות ציפי לבני.
הוא הוצב במקום השני ברשימתה לבחירות לכנסת ה-19 ונבחר לכנסת.
בכנסת ה-19 מונה לשמש יושב ראש ועדת החינוך אחרי שאיבד את התיק להגנת הסביבה לעמיר פרץ.
ב-5 במרץ 2014 קיבל מצנע את פרס "אות הפרלמנטר" למושב החורף של הכנסת ה-19, של המכון הישראלי לדמוקרטיה יחד עם חברת הכנסת מיכל רוזין.
בשלהי דצמבר 2014 והכנסת התשע עשרה הודיע מצנע על פרישה מהחיים הפוליטיים.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצב במקום ה-115 הסמלי ברשימת מפלגת העבודה לכנסת.
בשנים 2008–2011 כיהן כחבר בדירקטוריון התעשייה האווירית.
עד היבחרו בשנית לכנסת, בשנת 2013, שימש מצנע מרצה במכללה החברתית-כלכלית.
מצנע נשוי לעליזה, מורה בגמלאות.
עד 2013 התגוררו מצנע ורעייתו בחיפה.
באוגוסט 2013 עבר הזוג להתגורר בתל אביב.
על תרומתו הייחודית לחיזוק איכות השלטון ולקידום המשק והחברה בישראל הוענק למצנע "אות אביר איכות השלטון" לשנת 2007.
על התנדבותו והיחלצותו כיושב ראש הוועדה הקרואה ירוחם, על תרומתו הייחודית לקידום המשק והחברה בישראל הוענק למצנע פרס "ממשיך דרכו של בן-גוריון", תש"ע-2009.
בשנת 2010 זכה בפרס יגאל אלון למעשה מופת חלוצי.
בשנת 2010 הוענקו לו תואר דוקטור לשם כבוד מהטכניון וכן תואר "דוקטור לפילוסופיה לאות כבוד" מטעם אוניברסיטת בן-גוריון.
עמרי שרון (נולד ב-19 באוגוסט 1964) הוא פוליטיקאי ישראלי וחבר הכנסת לשעבר בכנסת ה-16 מטעם הליכוד ובהמשך מטעם קדימה, עד להתפטרותו בתחילת ינואר 2006.
עמרי שרון נולד בשנת 1964, בן ללילי ולאריאל שרון - אלוף בצה"ל ולימים ראש ממשלת ישראל, ואחיו של גלעד שרון.
בשנת 1982, בתחילת מלחמת לבנון הראשונה, אותה הוביל אביו כשר הביטחון, התגייס לצה"ל והתנדב לצנחנים.
נכשל בגיבוש ליחידת שלדג אך לאחר טירונות בפלנ"ט צנחנים המשיך במסלול לוחם ביחידת שלדג.
בעקבות פציעתו בתאונת דרכים הועבר לתפקיד תומך לחימה ביחידה, השלים קורס קצינים ושירת בה כקצין אמצעי לחימה.
ביחידה זו שירת גם במילואים, והגיע לדרגת סגן-אלוף.
היה מנכ"ל ארגון מגדלי הבקר עד יוני 2020.
בין יולי 1999 לפברואר 2000, שימש כמנהל מטה הבחירות של אביו לראשות תנועת הליכוד.
ב-2003 נבחר לכנסת ה-16 מטעם הליכוד.
הוא כיהן כחבר בוועדות הכנסת השונות: ועדת הכנסת, ועדת החוץ והביטחון והוועדה המשותפת לתקציב הביטחון.
עומרי שרון היה ידוע כפעיל נמרץ ובולט בכנסת למען נושא איכות הסביבה, ושימש כיושב-ראש השדולה למען איכות הסביבה בכנסת.
היותו ראש השדולה למען איכות הסביבה גרמה לו להתנגד להעתקת יישובי גוש קטיף לחולות ניצנים במסגרת תוכנית ההתנתקות, אך לבסוף תמך באביו ובחוק הפינוי והבנייה בחולות ניצנים.
שרון נחשב לאחד מיועציו הקרובים והמשפיעים של אביו, ראש ממשלת ישראל ה-11, אריאל שרון.
עם הקמתה של מפלגת קדימה על ידי אביו, בסוף נובמבר 2005, פרש גם הוא מהליכוד והצטרף למפלגה החדשה.
ב-28 באוגוסט 2005 הוגש נגדו כתב אישום באשמת רישום כוזב במסמכי תאגיד, עדות שקר והפרת חוק מימון מפלגות.
ב-3 בינואר 2006 התפטר מחברותו בכנסת.
ב-14 בפברואר באותה שנה נגזרו עליו תשעה חודשי מאסר בפועל, תשעה חודשי מאסר על תנאי וקנס בסך של 300 אלף ש"ח.
שרון ערער על גזר דינו, טען כי בית-המשפט החמיר במקרה שלו מעבר לסביר וטען לאפליה חמורה.
ביוני 2007 החליט בית המשפט המחוזי בתל אביב להפחית את עונשו לשבעה חודשי מאסר בפועל.
שרון החל לרצות את מאסרו ב-27 בפברואר 2008, בכלא מעשיהו.
ב-25 ביוני השתחרר מהכלא, והוגדר כ"אסיר ברישיון", הוא נדרש להתייצב אחת לכמה ימים בתחנת משטרה במשך מספר חודשים, ולהצהיר על נוכחותו.
עמרי ניצן (1950 – 24 ביולי 2021) היה במאי תיאטרון ישראלי, מנהלו האמנותי של התיאטרון הקאמרי בשנים 1993–2019.
ניצן נולד בתל אביב, בן לסופר שלמה ניצן.
התגורר בילדותו בבית מגורי העיתונאים, בניין מגורים בשכונת יד אליהו בתל אביב שבו התגוררו כמה עיתונאים בולטים, ובהם יוסף לפיד, יגאל לב, לוי יצחק הירושלמי, שבתי דון-יחייא, דוד לאזר וברוך אדלר.
למד בבית ספר יסודי א.ד.
גורדון - בית חינוך לילדי עובדים.
בכיתה ה' ביים את ההצגה "אמיל והבלשים".
הוא בוגר בית הספר "תיכון חדש", ולמד במגמה לבימוי בדרמה סנטר בלונדון.
שירת בצה"ל בלהקת פיקוד מרכז בה היו חברים גם שלמה בראבא, רנן שור ושם-טוב לוי.
שימש משך שנים רבות כבמאי הבית של החשובים בתיאטראות ישראל.
בין 1975–1979 כיהן כבמאי הבית של תיאטרון הבימה, לאחר מכן כיהן כשנה כבמאי הבית של התיאטרון הקאמרי וב-1980 מונה למנהל האמנותי בתיאטרון חיפה.
בשנים 1985–1990 כיהן כמנהל האמנותי של תיאטרון הבימה, ובשנים 1991–1993 כיהן כמנהל האמנותי של פסטיבל ישראל בירושלים.
מאז 1993 ועד 2019 כיהן כמנהל האמנותי של התיאטרון הקאמרי וכבמאי בית של התיאטרון.
כמו כן ביים, בין היתר, את "מותו של סוכן", "משרתם של שני אדונים" בתיאטרון הבימה ואת "ביקור הגברת הזקנה", "אויב העם" ו"דמוקרטיה" בתיאטרון הקאמרי ובשנת 2008 ביים את "היה או לא היה" ואת "אמדאוס".
בשנת 2010 ביים בקאמרי את המחזה "גטו", שהועלה בעבר בתיאטרון חיפה.
ב-2011 ביים בקאמרי את המחזמר "קברט".
ב-2015 ביים את המחזה "יהודים רעים" וב-2018 ביים את "הילד חולם" מאת חנוך לוין, בהפקה משותפת לקאמרי ולתיאטרון הבימה.
ב-2019 ביים את "הריון" מאת עדנה מזי"א בתיאטרון הקאמרי.
ב- 22 ביולי 2021 פרסם את ספרו "סיפורי התיאטרון שלי" (הוצאת כנרת זמורה ביתן).
ב-24 ביולי 2021 הלך לעולמו ממחלת הסרטן.
הותיר אחריו את אלמנתו רינה, לה היה נשוי משנת 1979, ואת שלוש בנותיו .
ניצן זכה ארבע פעמים בפרס כינור דוד ופעם אחת בפרס ורד הכסף בשל היותו "במאי השנה".
בשנת 2000 זכה בפרס רוזנבלום לאמנויות הבמה כ"איש התיאטרון של השנה", והצגות רבות שלו זכו בפרס התיאטרון הישראלי - ובהן "קומדיה של טעויות" - קומדיית השנה של שנת 1996.
בשנת 1997 זכה בתואר "איש השנה בתיאטרון" מטעם העיתון "ידיעות אחרונות" וערוץ 2, ובאותו תואר מטעם העיתון "מעריב".
בשנת 2009 נבחרה הפקת המחזה "המלט", שעלתה בשנת 2005 בבימויו, ל"הצגת העשור" מטעם גלי צה"ל.
בשנת 2012 זכה בפרס התיאטרון הישראלי לבמאי הטוב ביותר על בימוי ההצגה "קברט" בקאמרי.
עומרי לוי (נולד ב-18 בספטמבר 1970) הוא במאי קולנוע ותסריטאי ישראלי.
עמרי לוי נולד בברקלי, קליפורניה, ארצות הברית.
בוגר בהצטיינות של בית הספר לקולנוע סם שפיגל.
סרט הגמר שלו "חול" נבחר כאחד מעשרת הסרטים הטובים ביותר של בית הספר והיה מועמד סופי לפרס האוסקר לסרטי סטודנטים בלוס אנג'לס.
לאחר לימודיו בשנת 2000, כתב וביים את סדרת הדרמה "הסודות של כנרת" בהפקת מיכה שגריר עבור "שידורי קשת" (שתי עונות).
הסדרה זכתה בפרס הראשון בפסטיבל סן פרנסיסקו 2000 ובפסטיבל מינכן.
באותה שנה גם כתב וביים את דרמת הטלוויזיה "איש השלג" עבור "קשת", בהפקת מיכה שגריר.
בשנים 2002–2003 ביים את סרטו העלילתי הראשון באורך מלא - "מיס אנטבה", בהפקה משותפת עם בית הספר סם שפיגל.
הסרט הוקרן בבתי הקולנוע בארץ וזכה בפרסים בישראל ובעולם, ובהם ציון לשבח בפסטיבל ברלין ובפסטיבל ירושלים, ובפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבלים של בואנס איירס, טיוואן, זלין צ'כיה ועוד.
לוי ביים את הסרטים הקצרים: "רומי וירושלים" (2005, דוקומנטרי), "רגע לפני המראה" (2010, עלילתי), ו"התיק השחור" (2012, עלילתי, על פי סיפור קצר מאת יהושע קנז, מהספר "דירה עם כניסה בחצר").
יזם וניהל את הפסטיבל הבינלאומי לסרטי ילדים ונוער בסינמטק ירושלים בשנים 2007–2012.
לוי הוא המנהל האקדמי של בית הספר "מעלה" לקולנוע בירושלים מאז שנת 2007 ועד היום.
בתקופה זו ליווה לוי את יצירתם והפקתם של למעלה מ-200 סרטים קצרים של תלמידי שנים ב ו ג בבית הספר.
חלק גדול מסרטים אלו הוקרנו בפסטיבלים יוקרתיים ברחבי העולם וזכו בפרסים רבים כולל פרס הבאפטא הבריטי ומועמדות לפרסי אוסקר הסטודנטים בלוס אנג'לס.
בשנת 2016 כתב וביים את הסרט "ארמונות בחול" על פי הסיפור הקצר "עצם התהליך" מאת הסופרת בלה שייר.
הסרט הוקרן בסינמטקים ברחבי הארץ בקיץ 2016 כחלק מפרויקט "החצר האחורית" במימון קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, קרן רבינוביץ', והרשות השנייה.
הסרט הוקרן גם בערוץ 10.
באוקטובר 2016 ביים את הסרט הקצר "התנגשות" על פי תסריט של דקלה קידר.
בסרט משתתפים השחקנים רננה רז ודן שפירא.
הסרט נקנה להפצה בינלאומית על ידי חברת Shorts.tv הבריטית והיה מועמד לפרס אופיר לסרט הקצר.
בשנים 2016–2017 כתב את הסרט באורך מלא "איזה ילד יפה" בתמיכת קרן רבינוביץ.
ב-2018 יזם, הפיק והיה במאי שותף של סרט הקולנוע "הביקור", בשיתוף ארבעה בוגרים מצטיינים של בית ספר לקולנוע מעלה.
הסרט זכה במענק הפקה של מיזם הקולנוע בירושלים.
בשנת 2022 השתתף ב"סטודיו לפיתוח" מטעם קרן גשר וקרן אבי חי במהלכה כתב את סדרת הטלוויזיה "המשפחה".
בשנת 2024 כתב וביים את הסרט הקצר "הכלבה" בהשתתפות השחקן ישי גולן ובתמיכת קרן גשר.
הוא בנו של פרופ' חיים לוי, כלכלן וחתן פרס ישראל.
אחד מאחיו הוא משה (שיקי) לוי, פרופסור למימון.
רבי עמרם בן אפרים דיוואן (מוכר בכינוי: רבנו העד"ן הקדוש; ה'ת"ק - ט"ו באב ה'תקמ"ב) היה שד"ר ומקובל יליד ירושלים.
עמרם בן דיוואן נולד בשנת ה'ת"ק בירושלים לר' אפרים כנצר למשפחת רבנים ידועה מהעיר דיוואן במרוקו.
אביו עלה לארץ ישראל ורבי עמרם חזר למרוקו, שם למד בישיבת "נוה שלום" של דודו, רבי יהודה בר עמרם דיוואן, בה רכש את השכלתו התורנית והתלמודית, הגה בתורת הנגלה והנסתר, ונמנה עם תלמידי ישיבת המקובלים.
לאחר מכן התיישב בחברון ובשנת ה'תקכ"ג (1763) נשלח על ידי קהילת חברון כשד"ר למרוקו.
בכתב המינוי שלו, עליו חתם ר' יצחק זאבי, הכתירוהו נכבדי חברון בתארים: "החכם השלם, סיני ועוקר הרים".
ר' עמרם דיוואן התיישב באסז'ן מיד עם הגיעו למערב הפנימי ופתח בה ישיבה.
לאחר שסבב בקהילות ישראל ברחבי מרוקו ואסף את התרומות למען כוללות חברון, שב ר' עמרם דיוואן לארץ ישראל.
לאחר שהות קצרה בארץ ישראל יצא ר' עמרם למרוקו בשליחות שנייה מטעם כוללי חברון בשנת ה'תקל"ד (1774).
בשליחות זו שהה למעלה משמונה שנים, רובן במקנס (מאדר ה'תקל"ה ועד א' בכסלו ה'תקמ"א), בביתו של ר' זכרי משאש.
סיבת השתהותו במרוקו נבעה ממלחמות השבטים שהתנהלו סביב מקנס, ואולם ייתכן גם שמצבו הבריאותי מנע ממנו את המשך הדרך בגלל הסיגופים החמורים שנטל על עצמו.
בד' בתמוז ה'תקמ"ב יצא עם בנו מפאס לעבר נמל טנג'יר, אולם נפטר בדרכו חזרה לארץ ישראל בערב שבת ט"ו באב ה'תקמ"ב ונקבר בבית העלמין של הכפר אסז'ן הסמוך לוזאן.
ברבות הימים, קברו הפך אתר עלייה לרגל לעשרות אלפי חסידים ומעריצים מדי שנה ובמקום אף מתקיימת הילולה שנתית.
הפייטן ר' דוד חסין שהכירו אישית הכרות רבת שנים, חיבר לכבודו פיוט וקינה בשם "ההר הטוב" סמוך מאוד למועד פטירתו עת ביקר בקברו.
על שם עמרם בן דיוואן נקראה ישיבה שהוקמה בחברון.
בניין הישיבה, צמוד לבית הדסה ננטש בעקבות פרעות תרפ"ט, שוקם ומשמש כיום למגורים.
בתשפ"ג הוציא הזמר החסידי אהרלה סמט סינגל לזכרו בהלחנת בנצי שטיין.
בנו, רבי חיים דיוואן שנלווה אליו בשליחות, השתקע והתיישב באסז'ן ולאחר מכן קם להשלים את סבב ההתרמה בדרום מרוקו.
ר' חיים נפטר בסופו של דבר ביישוב בשם ווירגאן (Virguane) שבדרום מרוקו, ועם מותו אבדו כתבי היד שחיבר אביו בשנות מגוריו במקנס.
רבי עמרם בלוי (בלויא; 1900 – ט"ו בתמוז תשל"ד, 5 ביולי 1974) היה מנהיג ומייסד נטורי קרתא.
נודע בגישתו הבדלנית ובהתנגדותו חסרת הפשרות לציונות ולמדינת ישראל.
אביו, יצחק שלמה בלוי (1857–1943) בנו של עמרם בלוי (1900-1829), היה יליד דונא-סערדהעלי, שעלה לארץ ישראל עם הוריו ב-1869, למד בישיבת עץ חיים ועבד בבית היתומים דיסקין.
אמו, שיינא אסתר (שיינדל), הייתה בת הרב ישעיה אורנשטיין ונכדת הרב משה ריבלין, דור חמישי בירושלים למשפחה שעלתה לארץ-ישראל בשלהי המאה ה-18. הוריו של בלוי נמנו עם קהילת הפרושים בירושלים.
אחיו היה משה בלוי, ממנהיגי אגודת ישראל לפני קום המדינה.
את פעילותו הציבורית החל בשנות העשרים לחייו, עם תחילת תקופת שלטון המנדט בארץ ישראל.
היה פעיל בוועד העיר ירושלים של העדה החרדית שהתפלגה בתקופה זו מוועד העיר ליהודי ירושלים ובצעירי אגודת ישראל.
ב־1921 נעשה בלוי מעורב בחברת רמתיים צופיים, חברת גאולת אדמות שהוקמה על ידי רבי עקיבה יוסף שלזינגר.
בלוי נבחר בסמוך להקמת החברה לאחד מחמשת חברי הוועד המנהל של החברה.
ממאי 1926 ערך עמרם את השבועון "קול ישראל", שייצג את דעת צעירי אגודת ישראל, וכתב בו כשבע שנים.
בלוי התנגד לרב אברהם יצחק הכהן קוק, שכיהן כרבה של ירושלים וכרב הראשי, ובעת שנאם בטקס הנחת אבן פינה לשכונת עץ חיים בירושלים גידף אותו בפומבי.
בנוסף, שפך על הרב קוק מי ביוב כשביקר בבית הכנסת החורבה.
בלוי עמד מאחורי פשקווילים שפורסמו בגנותו של הרב קוק.
בעקבות פרסומים אלו, הוציאו ב־1933 בתי הדין האשכנזים של ירושלים פסק שבו כונה בלוי 'מומר לעבירת ביזוי תלמידי חכמים', הוטל עליו נידוי והציבור נקרא להחרים את עיתונו של בלוי 'קול ישראל'.
בתקופה זו היה מעורב בלוי במעשים פליליים שעליהם הועמד למשפט, נקנס ונאסר, כדוגמת ניסיון למניעת מכירת תוצרת תנובה מנימוקי כשרות (על רקע טענה לבציר שנעשה בשבת) באמצעות איומים ושידול לחרם, והפרעה לאירוע ז' באדר של החברה קדישא שנערך בבית כנסת בשכונת מאה שערים.
בנוסף הורשע בלוי על חסימת מכונית הקונסול הצרפתי שעברה בשבת במאה שערים (לאחר שזיהה אותו בטעות כיהודי), ועל שכרות בשמחת תורה.
ב־1934 היה בלוי בין היחידים בירושלים שהפר שביתת מסחר שהוכרזה על ידי מוסדות היישוב במחאה על קיצוץ מכסות העלייה.
לצורך כך דאג בלוי לעקירת דלת החנות ממקומה, כך שלא תוכל להיסגר.
ב-1935 פרש עם הרב אהרן קצנלנבוגן מאגודת ישראל, בשל שיתוף הפעולה שלה עם המוסדות הציונים, והקים את "חברת חיים", שאף הוציאה עיתון בשם זה.
ב-1938 פרסמה הקבוצה כרוז נגד כופר היישוב שעליו חתמה בשם "נטורי קרתא" ומאז דבק בהם כינוי זה.
ב-1940 ניתק את יחסיו עם אחיו משה, על רקע ההבדלים האידאולוגיים ביניהם.
ב־1937 עמד בלוי בראש קבוצה שהפריעה למהלך הבחירות להנהגת קהילת ירושלים שנערכו בבית הכנסת זיכרון משה וגרמה נזק לרכוש, בלוי נקנס על אירוע זה.
בלוי ניסה לשדל רבנים שונים לצאת נגד ההשתתפות בכנסת ישראל.
לאחר הקמת מדינת ישראל התפרסם בלוי בעקבות ההפגנות הסוערות שהוביל נגד חילולי שבת, ניתוחי מתים, פתיחת בריכת ירושלים במתכונת מעורבת ועוד.
הוא נעצר פעמים רבות בידי משטרת ישראל, הורשע פעמים אחדות עקב התפרעות, ואף נידון למאסר.
בלוי ניהל מערכת הסברה בקרב הציבור החרדי נגד השתתפות בבחירות לכנסת והשתתפות במערכות השלטון, וכן נגד קבלת תקציבים ממשלתיים לישיבות ולמוסדות חינוך.
בעודו יושב בכלא, הגיע מועד חתונת שניים מבניו.
לאחר שכנועים הסכים שירות בתי הסוהר לאפשר לו להשתתף בחתונה, אך הוא סירב לחתום על מסמך שהוא מתחייב לשוב לכלא, בנימוק שזו הכרה בלגיטימיות של מדינת ישראל.
כתוצאה מכך נשאר בסופו של דבר בכלא במהלך החתונות.
בלוי נפטר בט"ו בתמוז תשל"ד ונקבר בהר המנוחות.
עמרם התארס ב־1915 עם הינדה ובר, אחותו של הרב משה ובר.
הינדה התחייבה במעמד האירוסין ליטול על עצמה את פרנסת המשפחה, והם נישאו ב־15 במאי 1918. לבני הזוג נולדו ארבעה בנים ושש בנות.
הינדה נפטרה בערב יום הכיפורים תשכ"ד (27 באוקטובר 1963).
כוונתו של עמרם בלוי להתחתן עם הגיורת רות בן-דוד (שמה הקודם: מדליין פיריי) עוררה בשנת 1963 סערה ציבורית בקרב אנשי נטורי קרתא והעדה החרדית, בשל היות הכלה המיועדת קתולית לשעבר וצעירה ממנו באופן ניכר (בת 45 אז).
תלמידיו ובניו ראו במעשה זה פחיתות כבוד עבורו.
רבני העדה החרדית התנגדו לנישואין בנימוק שלמנהיג במעמדו אסור לשאת גיורת והטילו עליו חרם.
בלוי נאלץ להעתיק את מגוריו לתקופה מסוימת לבני ברק, ובה נערכו נישואיו לרות בן-דוד ב-1965.
עַמְרָם הוא דמות מקראית, אביו של משה, אהרן ומרים הנביאה, ובנו של קהת בן לוי בן יעקב.
עמרם נולד בזמן גלות בני ישראל במצרים ונפטר בגיל 137. במקרא מסופר כי, עמרם לקח את יוכבד דודתו בת לוי לאשה.
בספר במדבר מסופר על אחי עמרם: יצהר, חברון ועזיאל.
בימי דוד היו מצאצאי עמרם: שבואל בן גרשום בן משה, נגיד על האוצרות.
על פי התלמוד הבבלי, עמרם נמנה עם ארבעת האישים בתנ"ך אשר לא חטאו מעולם, ומתו רק בעטיו של נחש (השלושה האחרים הם: בנימין, כלאב וישי).
בתלמוד הבבלי מכונה עמרם "גדול הדור".
חז"ל מנמקים השקפה זו בעמידתו כנגד גזירת פרעה, אשר ציווה להשליך ליאור כל בן הילוד ().
מסופר כי, בהתקבל גזירת פרעה, עמדו כל ישראל וגירשו את נשותיהן.
עמרם, כשכניו, גירש את יוכבד ממנו.
אולם, מרים, בתו, לא עמדה כנגד והתריסה כנגד אביה כי, אומנם קשה ואכזרית היא גזירת פרעה הרשע, אך גזירת עמרם קשה ממנה.
פרעה הרי גזר אלא על הזכרים בלבד ואילו עמרם גוזר דין גם על הזכרים וגם על הנקבות.
בשמעו את דברי בתו, אמר: "ולריק ישראל מולידים!" "עמד הוא והחזיר את אשתו, עמדו כל ישראל והחזירו נשותיהן.
עמרם הושיבה ליוכבד באפריון כשהחזירה, ומרים ואהרן מרקדין לפניהם, ומלאכי השרת אומרים: אם הבנים שמחה.".
עוד נאמר כי, אלוהים זיווג את יוכבד לעמרם, כדי שיעמוד מהם גואל ויגאל ישראל.
"טובים השנים" - אלה הם עמרם ויוכבד.
בנוסף, "דברי חכמים בנחת נשמעים" - נאמר על עמרם ובית דינו.
בעיני חז"ל עמרם היה חשוב מאוד ועל-כן, דרשו עליו הפסוק: "אדם אחד מאלף מצאתי", זה עמרם, "חדשים גם ישנים דודי צפנתי לך", "ישנים" - עמרם בן קהת.
הרב עמרם אבורביע (י"ז באדר ה'תרנ"ב, 16 במרץ 1892 – ז' בטבת ה'תשכ"ז, 20 בדצמבר 1966) היה רב, דיין, איש ציבור ירושלמי, והרב הראשי הספרדי בפתח תקווה.
נולד בתטואן שבמרוקו הספרדית לרב שלמה אבורביע (בן למשפחה שמקורה בקסטיליה שבספרד) וליוכבד לבית כלפון.
אביו עמד בראש בית מדרש "מדרש שלמה" שייסד בתטואן, ולאחר שעלה לארץ ישראל החזיק בביתו בעיר העתיקה בירושלים ישיבה בשם "אור זרוע".
עלה ארצה בשנת תרס"ו (1906) עם סבו הרב יוסף אבורביע וסבתו ביליידא, והתיישב איתם בעיר העתיקה בירושלים.
למד בישיבת "טובי ישבעו" של עדת המערביים ובישיבת פורת יוסף.
נמנה עם תלמידיו של הרב יוסף חיים הכהן, ששסמכו לרבנות ולדיינות, ולימים נישא לבתו רבקה.
הרב אבורביע שילב בין תורה לעבודה, ובשותפות עם הרב יוסף שלוש ניהל בית מסחר לספרים ולתשמישי קדושה בעיר העתיקה ובהמשך בשכונת מחנה יהודה.
הם עסקו בהוצאה לאור של ספרי קודש ובמשלוח ספרי תורה ליהדות צפון אפריקה ולגלויות נוספות.
במקביל כיהן כר"מ בישיבת פורת יוסף וכמגיד שיעור בישיבת שערי ציון שייסד הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
האחרון גם מינהו כרב שכונות הנחלאות בירושלים.
כ-30 שנה שימש כדיין בבית הדין של עדת המערביים בירושלים בראשות הרב שמואל עזראן, לצד חביריו הרב שלום אזולאי והרב יוסף שלוש.
כן שימש גם כשוחט ובודק.
בשנת תר"פ (1920) נמנה הרב אבורביע עם מייסדי שכונת בית וגן בירושלים.
בשנת תרפ"ז (1927) יזם את בניית בית הכנסת אור זרוע בשכונת נחלת אחים, שכלל בית מדרש בראשותו.
בשנת תרפ"ט (1929) נבחר לחבר הוועד הפועל של עדת המערבים בירושלים.
בשנת תרצ"ג (1933) מונה לשד"ר לארצות צפון אפריקה מטעם כולל ועד העדה.
מועד שובו ארצה משליחותו כשד"ר תועד ב-6 בספטמבר 1934 על ידי הסוכנות היהודית בארץ ישראל, כנוסע באוניה רומא.
הרב אבורביע היה פעיל ציוני עוד לפני הקמת המדינה.
בשל קשריו עם "ההגנה" נעצר על ידי שלטונות המנדט.
בניו היו נוטרים וחברי המחתרות ובהמשך שירתו בצה"ל.
בשנת תשי"א (1951), לאחר פרישתו של הרב עובדיה הדאיה מתפקיד הרב הספרדי של פתח תקווה, נבחר הרב אבורביע לתפקיד, לצדו של הרב האשכנזי, הרב ראובן כץ.
מסר שיעורים בעיקר בבתי כנסת במרכז העיר: בית ישראל, אוהל חיים ובית אברהם (מכונה "בית הכנסת הגדול לספרדים") שנוסד על ידו.
כיהן כחבר מועצת הרבנות הראשית לישראל ויו"ר המועצה הארצית של ארגון רבני עדות המזרח.
נפטר בפתח תקווה בז' בטבת תשכ"ז (1966) ונקבר בבית הקברות סגולה.
לרב אבורביע חמישה בנים ובת.
אחד מבניו הוא פרופסור אהוד אביבי, מדען גרעין וממקימי הכור בדימונה.
בתו מאירה הייתה נשואה לד"ר שלמה לוי, מחבר ספרי הגות וקבלה, בנו גדעון הוציא לאור את ספריו במהדורות חדשות.
חלק א' של ספרו "נתיבי עם" (שו"ת ומנהג ירושלים) יצא לראשונה בשנת תשכ"ד.
הכרך כולל את "מנהגי ירושלים ומנהגי בית אל" עם בירורי הלכות ותשובות על סדר ארבעת חלקי השולחן ערוך.
חלק ב של הספר, שיצא בשנת תשכ"ו, כולל כשישים דרשות בהלכה ובאגדה שנשא.
מאמרים ודברי תורה מפרי עטו פורסמו בכתבי עת תורניים, כמו 'קול התורה'.
עמד במשא ומתן בענייני הלכה עם רבנים בישראל ומחוצה לה.
הספרים למהדורותיהם זכו להסכמות הרב עובדיה הדאיה, הרב עזרא עטיא, הרב עובדיה יוסף, הרב אליהו בקשי-דורון, הרב שאר ישוב כהן והרב שלמה משה עמאר, שהיה מהאחרונים שהוסמכו לרבנות על ידי הרב אבורביע.
מתוך ההקדמה לספרו "נתיבי עם", פרק קורות חיי המחבר, מהדורה ראשונה:
בחנוכה תשכ"ז, כחמשה חדשים לפני מלחמת ששת הימים וימים אחדים לפני שנפטר, נשא דרוש שאותו סיים כך:
הרב אבורביע חיבר תפילה תפילה לשלום פצועי צה"ל.
הוציא לאור את ספר שבחי האר"י בלאדינו, ירושלים שנת תרע"א (1911).
בשנת תש"ח הוציא את הספר "ברית עולם", שבו קטעי תפילה ופיוטים לכבוד ברית מילה, זבד הבת, פדיון הבן, בר מצווה וחתונה.
ערך גם את הספר "חסד ואמת", שבו תפילות ומנהגים הקשורים באבלות.
הספר הוצא לאור על ידי חברה קדישא אחידה לספרדים ובני עדות המזרח (ירושלים) בשנת תשנ"ו.
סידור רינת ישראל, נוסח ספרדים ועדות המזרח, נערך ע"פ נוסחאותיו.
הרב אבורביע הונצח בכמה מקומות ומפעלים:
בתי ספר 'נתיבי עם' רשת החינוך התורנית מדעית אמי"ת בבאר שבע ובירוחם.
רחובות בירושלים (נתיבי-עם) ובשכונת עין גנים בפתח תקווה (רח' אבורביע)
בית מדרש נתיבי עם בבית כנסת הכיפה בבאר שבע
קרן מלגות ע"ש אבורביע לתלמידים מצטיינים
עמותת "נתיבי-עם" לרכישת ציוד לפעילות הצלה
עמותת נתיבי עם, הפועלת בפתח תקווה.
עמרי רונן (נולד ב-11 בנובמבר 1978) הוא שדרן רדיו ישראלי.
רונן נולד וגדל באשקלון ולמד במגמת מוזיקה.
ב-1997 התגייס לצה"ל, ושירת בגלי צה"ל.
במהלך שירותו בתחנה, הושעה מספר פעמים, לאחר שנעדר משיעורי לשון של אבשלום קור ואף נרדם בשידור.
עם זאת, המשיך רונן לשדר בתחנה גם לאחר שחרורו.
במשך שנים הגיש את תוכנית המוזיקה היומית "הבחירות" בגלגלצ.
בעבר הגיש את מצעדי המוזיקה השבועיים של גלגלצ.
בעשור הראשון של המאה ה-21 הגיש מספר פעמים את מצעד הפזמונים הבינלאומי השנתי ואת מצעד הפזמונים העברי השנתי, לצדה של הדר מרקס.
בתקופה בה שודר המצעד של גלגלצ בערוץ 3, שידר אותו לצדה של ימית סול.
כן רשם הופעות טלוויזיוניות נוספות, כשהגיש פינות מוזיקה בערוץ 10, והצטרף לזמן קצר לתוכנית הנוער "אקזיט".
בסוף שנת 2009 הודיע רונן בראיון כי בכוונתו לסיים את תפקידו כשדר של המצעד השבועי בגלגלצ, אולם ימשיך בתפקידו בתוכנית היומית "הבחירות".
לאחר שידור "מצעד העשור הבינלאומי" של גלגלצ ב-31 בדצמבר 2009, סיים רונן את תפקידו כשדר של המצעד השבועי, תפקיד אותו מילא כעשר שנים.
את מקומו בשידור המצעד תפסה הדר מרקס.
ב-2010, לאחר 13 שנות שידור בגלי צה"ל ובגלגלצ, הודיע רונן על עזיבתו את התחנה הצבאית ועל הצטרפותו לרדיו תל אביב, שם הוא הגיש תוכנית יומית וכן משמש כעורך המוזיקלי הראשי של התחנה.
ב-25 באפריל 2010 החל להגיש ברדיו תל אביב את התוכנית "חי מתל אביב", ביחד עם עופרי פרישקולניק.
בנוסף, שימש כמנהל התוכניות של רדיו תל אביב, זאת במקביל לתפקידו כעורך המוזיקלי הראשי שלה.
במאי 2023 הצטרף לתחנת הרדיו eco99fm כשדרן בתוכנית צהריים יומית.
לרונן תואר בפסיכולוגיה וניהול מאוניברסיטת תל אביב.
בנוסף לעבודתו ברדיו, ניהל את פורטל תעשיית הקולנוע והטלוויזיה "קולנוען", וכן עוסק בקריינות פרסומות.
החל מ-2005 מדבב רונן את דמותו של תום בסרטוני אתר האינטרנט "בריינפופ".
עמרי חיים כץ הוא שחקן עבר אמריקאי-ישראלי.
כץ נולד וגדל בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית, לזוג הורים ישראלים בשם רינה ויורם כץ.
לו אח גדול בשם מייקל ואחות גדולה בשם לאלי.
בילדותו התגורר במשך כשנה בישראל.
החל מפברואר 2022, בבעלותו של כץ חברת קנאביס.
כץ מתגורר כיום בלוס אנג'לס עם אשתו מישל ווטרס ושני ילדיהם.
בשנת 1983 לוהק כץ לתפקיד של ג'ון רוס יואינג השלישי (אנ'), בנו של ג'יי אר יואינג (לארי הגמן) לעונה השביעית של סדרת הטלוויזיה הפופולרית "דאלאס" מבית רשת CBS, אותו גילם עד לסיום שידורי הסדרה ב-1991.
בשנת 1991, לאחר ביטולה הסדרה "דאלאס", החל כץ לככב בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "אירי, אינדיאנה" ברשת NBC.
עלילת הסדרה מתמקדת במרשל טלר (כץ), נער בן 13 אשר עבר עם משפחתו מניו ג'רזי לעיירה מסתורית ומפחידה, שם הוא עד לאירועים מסתוריים רבים.
הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת, למרות ששבע שנים לאחר מכן הופקה לה סדרת המשך אך כץ לא לקח חלק בה.
בשנת 1993 גילם כץ את מקס דניסון, הדמות הראשית בסרט הקומדיה והפנטזיה "הוקוס פוקוס", אודות נער שבטעות שובר קללה עתיקה ומחזיר שלוש מכשפות מסוכנות מן המתים.
בשנת 1999 ביצע הופעת אורח בסדרה הקומית "זרוקים ויורמים" ברשת NBC.
בשנת 2002 שיחק בסרט הקצר "Journey Into Night" בתור שון; זהו תפקידו האחרון של כץ נכון להיום.
+שנהסדרהתפקידהערות1983 - 1991דאלאסג'ון רוס יואינג השלישי (אנ')תפקיד משני (עונות 14-7); 149 פרקים1984Simon & Simonילדפרק: "Yes, Virginia, There Is a Liberace"1991 - 1992אירי, אינדיאנהמרשל טלרתפקיד ראשי; 19 פרקים1991זורוג'ק אדמספרק: "The Man Who Cried Wolf"הרפתקאות דינוזאוריםטימיסרט טלוויזיה של ערוץ דיסני1992The Torkelsonsג'ייסוןפרק: "Double Date"1993 - 1995המופע של ג'ון לרוקטטוני המינגוויי6 פרקים1996Dallas: J.R.
Returnsג'ון רוס יואינג השלישי (אנ')סרט טלוויזיה של CBS1999זרוקים ויורמיםבראדפרק: "Tests and Breasts"2000ג'נרל הוספיטלמקעקעפרק: "26 April 2000"2018Childhood Thoughtsמרשל טלר (מאירי, אינדיאנה)פרק: "אירי, אינדיאנה"
עמרי פדן (נולד בשנת 1952) הוא איש עסקים וכלכלן ישראלי, בשנים 1992–2024 היה יו"ר ובעל השליטה של חברת אלוניאל בע"מ, זכיינית רשת מקדונלד'ס בישראל.
פדן נולד בירושלים, אביו מאיר נפטר כשהוא היה בן 13. אמו, דורית פדן, הייתה מרצה לסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, נהרגה עשר שנים לאחר מכן בתאונת דרכים.
התנדב לסיירת מטכ"ל וצורף לצוות לוחמים בפיקודו של איתמר סלע.
לאחר הטירונות בחטיבת הצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם ביחידה.
עם חבריו לצוות נמנו אבנר שור, אבי דיכטר ואורי טבנקין.
בשלב מסוים הוצע לו לצאת לקורס קצינים יחד עם אבי דיכטר, אך הם סירבו והעדיפו להישאר כלוחמים בצוות איתמר עד תום השירות.
השתתף בשנת 1972 כלוחם בצוות איתמר במבצע להשתלטות על מטוס סבנה החטוף, אם כי בסופו של דבר, צוות איתמר לא היה זה שפרץ למטוס אלא שימש גיבוי לצוות ותיק יותר.
באותה שנה השתתף יחד עם דיכטר ועם לוחמים אחרים של הסיירת ושייטת 13 במבצע שבו חצו את תעלת סואץ.
סיים תואר ראשון בכלכלה ומתמטיקה בהצטיינות והחל במסלול ישיר לדוקטורט בכלכלה, אותו סיים ב-1981. את הדוקטורט בנושא "מדיניות מחירים של חברה מונופוליסטית בתנאים של אינפלציה אי־ודאית", כתב בהדרכתו של פרופסור איתן ששינסקי.
בתחילת שנות ה-80 שימש מרצה לכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1978 נמנה עם מקימי "שלום עכשיו" ושימש דובר התנועה, והיה מיוזמי מכתב הקצינים בקריאה לשלום עם מצרים.
ב-1979 עמד בראש משלחת של שלום עכשיו למצרים ונפגש עם אנואר סאדאת במטרה לקדם את תהליך השלום בין ישראל למצרים.
הביקור זכה לסיקור נרחב בעיתונות הערבית.
עזב את האקדמיה לטובת התעשייה, ולשם כך ויתר על הצעה לפוסטדוקטורט באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1988 מונה למנכ"ל "כיתן" ושימש בתפקיד עד לשנת 1992.
פדן מעורב בפעילות פילנתרופית ויושב בחבר הנאמנים של עמותת חיים - למען ילדים חולי סרטן בישראל.
נשוי לאריאלה, המכהנת כסגנית יו"ר אלוניאל, ואב לארבעה בנים.
יש לו שתי אחיות: הבכורה היא פרופ' מיכל בלר, נשיאת מכללת לוינסקי לחינוך.
לאחר שעזב את כיתן קיבל ב-1992 את הזיכיון של חברת מקדונלד'ס בישראל, באמצעות חברת אלוניאל בע"מ שבבעלותו, פתח את הסניף הראשון ב-1993 והוביל את ההצלחה של הרשת בארץ.
נכון לשנת 2019 לרשת היו 200 סניפים והיא העסיקה כ-7,000 עובדים.
בשנת 2002 הפסיק לשמש מנכ"ל בפועל של החברה הזכיינית, אלוניאל בע"מ, ועבר לתפקיד יו"ר פעיל.
יחד עם חברת אלוניאל הורשע פדן בעבירה של העסקת נוער בשבת, בניגוד לחוק עבודת הנוער, והוטל עליו קנס של 50,000 ש"ח.
ערעורו לבית הדין הארצי לעבודה נדחה.
פדן החליט להמשיך ולהיאבק בחוק באמצעות עתירה לבג"ץ.
ביוני 2013 עורר סערה כאשר סירב להצעה לפתוח סניף של מקדונלד'ס באריאל, הנמצאת מעבר לקו הירוק.
החל מאמצע 2013 נאבק פדן בניסיון של הסתדרות הנוער העובד והלומד לאגד את עובדי מקדונלד'ס בישראל ולהביא לחתימתו של הסכם קיבוצי.
בשל כך באפריל 2024 מקדונלד'ס העולמית הודיעה על רכישת חברת אלוניאל, זכיינית מקדונלד'ס בישראל, במהלך שנחשב לשינוי משמעותי בתפעול הרשת בארץ.
לאחר מכירת אלוניאל למקדונלד'ס העולמית באפריל 2024, מוערך הונו של פדן ב-4 מיליארד ש"ח.
עמרי לרנאו (נולד ב-1938) הוא כירורג וארכאוזואולוג ישראלי.
לרנאו, יליד ירושלים, למד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים והתמחה בכירורגיה כללית וכירורגית ילדים במרכז רפואי העמק בעפולה ובבית חולים בסנט לואיס בארצות הברית.
בתפקידו הקליני האחרון, לפני צאתו לגמלאות, שימש מנהל אחת המחלקות הכירורגיות בבית החולים שערי צדק בירושלים.
לאחר פרישתו, ממשיך לעבוד בחוג לחינוך רפואי באוניברסיטת תל אביב.
במסגרת עבודתו מנחה קבוצות קטנות של סטודנטים לרפואה ומלווה אותם בהכשרתם המקצועית בצורה רציפה לאורך שנים תוך מתן דגש על נושא האתיקה הרפואית והיבטים הומניים אשר כרוכים במקצוע.
במקביל לתפקידיו הקליניים פיתח עמרי לרנאו תחביב, שאותו ירש מאביו ד"ר חנן לרנאו, שהיה וטרינר, ותחביבו חקר עצמות דגים עתיקים, כלומר עצמות דגים המתגלות בחפירות ארכאולוגיות.
עמרי לרנאו התמחה בנושא, חוקר מכלולי עצמות דגים מחפירות ארכאולוגיות רבות בישראל ופרסם עליהם מחקרים.
מחקר שהתבצע על שרידי דגים ושברי כדים נושאי כתובות במצדה, ממצאים מן החפירות שניהל באתר יגאל ידין בשנות השישים, הצביע על מסחר בסוגים שונים של ציר דגים (גארום, אלק), שהובאו למצדה ממערב הים התיכון.
אחד הכדים היה מיועד למלך, כפי הנראה למטבחו של הורדוס.
מחקר עצמות הדגים זיהה באתרים רבים בארץ שרידים של דג "נסיכת הנילוס" שגודלו הגיע לעיתים מעל למטר וחצי, ומשקלו לעשרות קילוגרמים.
מקורו של הדג היה בנילוס והוא ניצוד, עובד ונמכר בכל רחבי מזרח הים התיכון, במערכת מסחרית מתוחכמת שהייתה קיימת במשך מאות רבות של שנים, בתקופות הברונזה והברזל וגם בתקופות יותר מאוחרות.
בחלק מן האתרים מככבת "נסיכת הנילוס" בין הדגים הנפוצים ביותר במכלול.
המסחר הזה מעניין משום שהוא התמקד באוכל ולא בחפצים בעלי ערך.
ניתן להסיק ממנו שעלות הדיג בנילוס, עיבוד הדגים ושינועם בספינות לאורך חופי הלבנט הייתה פחותה מן הדיג המקומי לאורך החופים.
מחקר עצמות הדגים שנחפרו בלכיש הראה הבדלים משמעותיים בצריכת הדגים בתקופת הברונזה המאוחרת ובתקופת הברזל.
הועלתה השערה שהדבר נבע מן המחסום בין פנים הארץ לבין הים שנוצר עם התיישבותם של הפלשתים בשפלת החוף.
ואמנם, תרבות הדיג וצריכת הדגים לא הייתה מפותחת באוכלוסייה היהודאית של ימי בית ראשון, ועדות לכך היא חסרונם של שמות "פרטיים" לדגים במקרא.
מחקר שהתנהל ב-2010: איסוף עצמות דגים שנמצאו על ידי רוני רייך ואלי שוקרון בעפר שנזרק לברכת מים גדולה הנקראת "הברכה החצובה" ליד מעיין הגיחון בעיר דוד.
החרסים המלווים את העצמות מצביעים על שלהי המאה ה-9 וראשית המאה ה-8 לפנה"ס (ימי מלכי יהודה).
כ-10600 עצמות נאספו מהם הוגדרו כמחצית.
מרבית העצמות (כ 86 %) משתייכים לדגי מים מלוחים (דניס, בורי), שמקורם ודאי בים התיכון.
קיימת גם כמות של דגים שיובאו מנהר הנילוס (נסיכת הנילוס).
עצמות הדגים לוו גם בשרידי בולות נושאות חותמות ששימשו בימי קדם לחתימת מכתבים וסחורות.
חלק מן הבולות נשאו עיטורים בהשפעה פיניקית.
השילוב הזה העלה השערות שונות בדבר קשרי מסחר בין ירושלים בימי המלכה עתליה, לבין ממלכת צור הפיניקית, כור מחצבתה של עתליה.
הרב עמרם יצחק זקס (כ"ב בחשוון תרפ"ז, 30 באוקטובר 1926 – כ' בכסלו תשע"ג, 3 בדצמבר 2012) היה ראש ישיבת סלבודקה בבני ברק במשך כשלושים שנה.
נולד בירושלים, לחיים אליהו זלמן ולאסתר-לאה זקס.
למד בתלמוד תורה ובישיבת עץ חיים בירושלים, כאשר רבותיו העיקריים שם היו: הרב שמואל גדליה ניימן והרב מרדכי דוד לוין.
בין תלמידי הישיבה באותה תקופה היה הרב שאר ישוב כהן, לימים רבה של חיפה.
בשנת ה'תש"ח (1948), עם פרוץ מלחמת השחרור, והמצב הביטחוני הקשה בירושלים שכלל הפגזות קשות על מערב העיר, עבר ללמוד בישיבת סלובודקה בבני ברק, שנוסדה שנה קודם לכן, היה מראשוני תלמידי הישיבה והיה מקורב לראש הישיבה הרב אייזיק שר.
לימים עברו הוריו לגור בבני ברק.
בשנת ה'תשי"א (1951) נשא את אסתר-רבקה, בתו של הרב מרדכי שולמן ונכדת הרב אייזיק שר.
לאחר נישואיו למד בכולל של הישיבה.
היה מקורב לחזון איש שהתגורר בסמוך לישיבה בגבעת רוקח.
בשנת ה'תש"ך (1960) החל לכהן כר"מ בישיבת סלובודקה.
לאחר פטירת חותנו ראש הישיבה הרב מרדכי שולמן בכ"ז בשבט ה'תשמ"ב, התמנה לראש הישיבה, לצד גיסיו הרב נתן שולמן והרב משה הלל הירש.
הרב זקס היה חבר נשיאות מפעל הש"ס.
בשנת ה'תש"ן (1989) נפטרה בתו דבורה ליבוביץ.
זמן קצר לאחר מכן חלה ומאז לא שב לאיתנו.
בכ' בכסלו תשע"ג הלך לעולמו ונקבר בבית הקברות פוניבז' בבני ברק.
ביום השנה הראשון לפטירתו הוציאו תלמידיו לאור ספר זיכרון ובו נדפסו חידושים מתורתו, ודברי תורה שנכתבו לכבודו בידי ידידיו ותלמידיו.
אשתו, הרבנית אסתר רבקה זקס, ניהלה במשך עשרות שנים את משק הבית ואת חדרי הפנימיה בישיבת סלובודקה (נפטרה ב-10 באוקטובר 2021).
הם התגוררו בדירה צמודה לישיבה, ונולדו להם בן אחד וחמש בנות.
הרב אהרן זקס – כיהן כראש ישיבת סלבודקה לצעירים והיה חבר מועצת מכבי שירותי בריאות.
היה גם גיסו של ראש הישיבה הרב דוב לנדו (נפטר במרץ 2017).
הרב דב זקס – ר"מ בישיבת סלבודקה לצעירים.