tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אף על פי שהיה מהוגי ההתנתקות מעזה, סופר תומך בהשארת בקעת הירדן בריבונות ישראלית.
הוא מונה שיקולים בעד השארת הבקעה, כגון: מניעת התפשטותה של מדינה פלסטינית, שימור עומק אסטרטגי וחציצה בין הפלסטינים לבין חזית מזרחית-ערבית עוינת, וכן מינוף ההתפתחות הישראלית בשתי שידרות ולא רק במישור החוף הצר, בגבולות "מדינת תל אביב".
לסיכום הוא מעריך שריבונות ישראלית בבקעת הירדן תסייע למלחמה בטרור, למעמדה הגאוגרפי והלאומי של ירושלים וצפון ים המלח.
לאחר השתלטות חמאס על רצועת עזה, העיר סופר לגבי המשך החלת תוכנית ההתנתקות גם בשטחי הגדה המערבית: "ברור לכל בר-דעת שפינוי יו"ש עכשיו יכניס לשם את החמאס ומצבה הגאופוליטי של ישראל יורע ביותר.
על כן צה"ל חייב להישאר שם אבל להשאיר אפשרות להקמת מדינה פלסטינית בעתיד.
מאז 2011 סופר מתריע בשורה של מחקרים ופרסומים כי ישראל צועדת בביטחה ובהתמדה לקראת היותה מדינה דתית (חרדית-דתית לאומית) ומונה את המהפכות החברתיות, כלכליות ופוליטיות שיש למגמה זו על ישראל וביטחונה.
המלצה על יציאה אל הים
לאור התהליכים דמוגרפיים, כלכליים, חברתיים וגאוגרפיים המתרחשים בישראל, יחד עם הצורך בעוד תשתיות לאומיות "זוללות שטחים" כשדות תעופה, דרכים, אזורי תעשייה, אחסנה מסוכנת ומתקנים נוספים לחיל-הים ולנמלי ישראל, להערכתו של סופר ישראל תידרש להתרחב מערבה אל עבר הים התיכון.
פרופסור סופר מתבטא לעיתים בלשון חריפה ונחרצת, הן כלפי השמאל – למשל בדבר נטיותיו של עיתון "הארץ" לשמאל הקיצוני של המפה הפוליטית.
העיתון נוקט לטעמו ב"קו הרסני להמשך קיומה של ישראל" הנובע מ"אי הבנה מוחלטת של שורשי הסכסוך"...
את מסמך ז'נבה כינה "קריקטורה".
הן כלפי הימין – במכתב אל המתנחלים התבטא: "הכרזתם מלחמה על מדינת ישראל הלגיטימית.
אתם מנסים לערער את הלגיטימציה של שלטון החוק, של צה"ל, של טוהר הנשק.
אתם מערערים את חוסנה הלאומי של הארץ הזאת", והן כלפי פקידי הממשלה, כלפיהם אמר כי "זו גם הזדמנות חד פעמית להביא למשפט את כל מי שעיכב את ההתפלה ולהאשימו אפילו "בבגידה במולדת!".
בנוגע לתוכנית ההתנתקות כתב סופר כי "למרות היציאה מרצועת עזה.
כדי להמשיך ולקיים מדינה יהודית דמוקרטית ושפויה, ניאלץ לוותר על שטחים המאוכלסים במיליוני פלסטינים," והרחיב בראיון שנתן לעיתון "ג'רוזלם פוסט":
את סגנונו הבוטה והישיר הוא מנמק: "איום על קיומי יכול להיאמר בנימוס תוך עטיפת האיום במילים מכובדות כמו דמוקרטיה, שווי זכויות, כבוד האדם, צדק חלוקתי, מלחמה בגזענות, אבל אני למדתי להשיל מילים ממציאות...".
בריאיון משנת 2001 טען סופר כי אם הזנחת הנגב והגליל תימשך ייתכן שבתוך עשור ימליץ לוותר גם עליהם.
סופר היה מבין מנסחי אמנת כנרת השואפת ליצור מכנה משותף לזרמים והמחנות השונים בציבור היהודי (ימין-שמאל, דתיים-חילוניים וכו') ואף חתם עליה ביחד עם שורה של אנשי ציבור מהימין והשמאל.
אַרְנוֹנָה היא שכונה בדרום ירושלים הממוקמת בין שכונת תלפיות (מצפונה), לבין אזור התעשייה תלפיות (ממערבה) ולבין קיבוץ רמת רחל (מדרומה).
מזרחית לשכונה נמצאות השכונות ארנונה הצעירה (תלפיות מזרח\ארמון הנציב), מורדות ארנונה (מעבר כביש אשר וינר) ושכונת "השופט חיים כהן" דרום-מזרחית לשכונה.
השכונה נקראה על שם הילדה הראשונה שנולדה בה, ארנונה לוריא, בתם של יהודית ובן ציון לוריא, תושב השכונה, שקרא את שמה על שם נחל ארנון שנשקף מחלון ביתו.
מייסדי השכונה התלהבו משם הילדה שנולדה בשכונה החדשה וחסרת השם, והחליטו לאמץ את שם הילדה לשכונתם.
מתן השם לשכונה פורסם בעיתון הארץ ביולי 1932.
באתר עיריית ירושלים נקראת השכונה ארנונה (תלפיות).
השכונה היא מהגבוהות בירושלים, ושוכנת על גבעה בקו פרשת המים בגובה 800 מ' מעל פני הים.
מהשכונה תצפית על מדבר יהודה, ים המלח ונחל ארנון ואף על הרי הגלעד שבירדן.
גבולות השכונה: במערב - דרך חברון ואזור התעשייה תלפיות; בדרום - קיבוץ רמת רחל; בצפון תלפיות הישנה, ובמזרח תלפיות מזרח וצור באהר.
השכונה בנויה ברובה מווילות וקוטג'ים ונחשבה בעבר כחלק משכונת תלפיות הישנה.
בשנות ה-90 נעשתה הפשרת קרקעות לבנייה בהיקף נרחב בשכונה, דבר שהביא לעליית מחירים והפך את השכונה לשכונה יוקרתית מהיקרות בירושלים.
הבנייה במקום נושאת אופי מודרני.
ברוב המבנים הבנייה היא צמודת קרקע, של קוטג'ים טוריים ובניינים נמוכים בבנייה של עד ארבע קומות.
עתודות הקרקע של השכונה נוצלו כמעט עד תום, ובתיה הקיצוניים נושקים לגבול קיבוץ רמת רחל.
בשכונה פועלים 2 מרפאות חירום, 2 בתי אבות, 4 מכולות, שבט צופים דתיים פעיל – "להבות" – המונה יותר מ-300 חניכים מהשכונה ומהשכונות הסמוכות ומספר רב של בתי כנסת, בהם בית כנסת ע"ש ש"י עגנון, בית הכנסת האשכנזי הראשי של השכונה.
האשכול חברתי-כלכלי של השכונה עומד על 7.
נבנו 13 בתים ומספר הדירות היה 26 בסך הכל.
גודל הדירות היה 48 מ"ר, בהם 2 חדרים, מרפסת קדמית תלויה.
עד מהרה סגרו רוב התושבים את המרפסת הקטנה לטובת תוספת של חצי חדר.
החצרות שימשו לגידולי פרחים וירקות, תרנגולות ויונים, והיו תושבים שגידלו גם ארנבים.
הפינה בדרום מזרח של השכונה הושארה פנויה לשם גן ציבורי שתוכנן לקום בעתיד.
בתי השכונה היו צנועים יחסית לשאר תלפיות.
שנתיים לאחר הקמת ארנונה עלתה יזמה חדשה לבנייתה של עוד שכונה בסמוך, על ידי התאחדות בעלי המלאכה, שביקשה להקים שכונה לחברי האגודה שלה.
לשם כך הוקמה ב-1933 חברת "בנין ומלאכה".
השכונה הוקמה מצדו המערבי של רחוב לייב יפה, קצת דרומה מארנונה.
טקס הנחת אבן הפינה לשכונה נערך בחול המועד סוכות, ספטמבר 1934. במשך שנים הבאות הייתה ארנונה, יחד עם השכונות היהודיות שסביבה (תלפיות ומקור חיים) פרבר דרומי המבודד ממרכז ירושלים על ידי השכונות הערביות בקעה וטלביה ועל ידי המושבה הגרמנית.
בימי מלחמת העצמאות הייתה השכונה בקו החזית, כאשר רמת רחל מדרום הפכה לעמדה מבוצרת, שהותקפה מספר פעמים בחודשים פברואר עד נובמבר 1948, על ידי כוחות מצריים, הלגיון הערבי ומתנדבים מקומיים.
אנשי ההגנה והפלמ"ח הצליחו להדוף את כל ההתקפות ולהחזיק באזור.
בעקבות הסכמי שביתת הנשק עם ירדן ב־1949 עבר קו שביתת הנשק ממזרח לשכונה, ושם עבר מדי יום הסיור של אנשי פלוגת הקו העירוני שנועד לאבטח את השכונה.
רק גדר תיל לא מאובטחת הפרידה בין הצדדים.
וכך, עד מלחמת ששת הימים ב-1967, עבר בסמוך לה "הקו העירוני" - הגבול עם ירדן.
בדצמבר 1972 נחנך במורדות המזרחיים של השכונה, על גבול הקו הירוק, מלון "דיפלומט" שנבנה על ידי איש העסקים חיים שיף.
בעת הקמתו הוא היה המלון הגדול בירושלים עם כ-300 חדרים, ונחשב למפואר ויוקרתי, עם בריכת שחיה המשקיפה על נוף מדבר יהודה.
עם זאת במתחם המלון נבנה מבנה נוסף ללא היתר, שעליו הוצא צו הריסה.
בשנות ה-80 וה-90 נהרסו רוב הבניניים המקוריים בשכונה, ובמקומם נבנו בתי דירות, בתים דו-משפחתיים ווילות.
בנוסף נבנו בתים חדשים במגרשים הפנויים בשטח שבין השכונה המקורית לדרך חברון.
בשנת 2002 רכשה הקונסוליה של ארצות הברית בירושלים את מתחם מלון דיפלומט לשעבר.
במקום ביקשה הקונסוליה לבנות בניין משרדים חדש, אך התנגדות התושבים הביאה לעיכוב בהשלמת המבנה.
העברת הקונסוליה למבנה החדש הושלמה בקיץ 2010. מלון דיפלומט עצמו שימש כמעון לעולים קשישים מאז 1991, וחוזה השכירות שלו חודש גם לאחר הקמת הקונסוליה.
במאי 2018 החלה לפעול במתחם השגרירות האמריקאית בישראל לאחר שהועברה מתל אביב.
סביב המתחם נבנתה חומה בגובה 5.8 מטר.
לפרויקט לא ניתן אין היתר בנייה רשמי, בעקבות פטור שהעניק לו צו של שר האוצר.
תושבי שכונת ארנונה יצאו למאבק, שלא צלח, נגד הקמת החומה המסתירה להם את הנוף.
בפברואר 2021, אישרה להפקדה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה תוכניות להרחבת מתחם מלון דיפלומט של שגרירות ארצות הברית, והקמת מבנים נוספים במקום למגורי סגל.
ביוני 2021, פורסם כי מלון קראון פלזה ירושלים נשכר במקום מלון דיפלומט כמעון לעולים, המלון יוסב לצורכי השגרירות.
שכונת " השופט חיים כהן" היא הפינה הדרום מערבית של שכונת ארנונה ומצוינת על ידי מבנה ה"פילבוקס" (מבנה בטון עגול ששימש חייל המוצב לשמירה בזמן המנדט הבריטי) שבפינת דרך חברון-כביש אשר וינר.
בשנות ה-2000 הופשרו לבנייה קרקעות בפינה הדרום מערבית של השכונה, בהם היו מטעים של קיבוץ רמת רחל.
החל משנת 2010 הוקמו בקרקעות אלו מגדלי מגורים על ידי החברות ב.
יאיר, אפריקה ישראל מגורים ואחרים.
הפרויקט הכולל שני מגדלים בגובה 24 קומות, מספר מגדלים בגובה 12 קומות, בנייני מגורים נמוכים יותר, מבני ציבור ופארק מכונה "השופט חיים כהן" ע"ש הרחוב הראשי שלו.
שכונת מורדות ארנונה עדיין בשלב בנייה נכון לסוף 2025, אך מחמת הקרבה הגאוגרפית לארנונה ושם האזור, נכון בינתיים למקם פסקה עליה בערך זה:
בפברואר 2017 אישר משרד הפנים להעביר שטח של 250 דונם מהמועצה האזורית מטה יהודה וקיבוץ רמת רחל, לצורך הקמת שכונת מורדות ארנונה שתכלול 1,850 יחידות דיור, ממזרח לשכונת ארנונה.
במסגרת התוכנית יוקצו עשרות דירות לפרויקט דירה להשכיר, ויבנו שני בתי מלון.
בינואר 2021 אישרה להפקדה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה, תוכנית להרחבת השכונה לכיוון דרום מזרח.
פרויקט הכולל הקמת 450 דירות, מבני ציבור, שטחי מסחר ופארק בשטח של 15 דונם.
ארנון נגלר (נולד ב-25 בפברואר 1953) הוא מדען ישראלי.
פרופסור לרפואה ומנהל המערך ההמטולוגי, השתלת מח עצם ובנק דם חבל הטבור המרכז הרפואי שיבא, תל-השומר.
פרופ' נגלר נחשב מהמובילים בתחום השתלות מח עצם.
נולד בחיפה כבנם הבכור של בנימינה (מורה) ויצחק (מנהל בכור תעשיות), למד בבית הספר היסודי "בארי" ואחר כך ב"תיכון עירוני ג'" בנווה שאנן בחיפה.
נגלר סיים את לימודי הרפואה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים ב-1977.
נגלר נשוי בשנית, אב וסב.
התמחה במרכז הרפואי רמב"ם ברפואה פנימית ובהמטולוגיה ובהמשך בהשתלות מח עצם באוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית (1990-1986).
בנוסף, לפרופ' נגלר תואר שני אותו סיים בהצטיינות בביולוגיה של התא והמערכה ההמטולוגית מאוניברסיטת תל אביב 1984.
נגלר הוא פרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב.
בשטח השתלות מח עצם נחשב נגלר מהמובילים בתחום ובעל שם ומוניטין בינלאומיים.
נגלר היה חבר בצוות שהמציא את השתלות מח העצם המודרניות לאחר טיפול כימותרפי במינון נמוך, השתלות המבוססת על אימונותרפיה, שגרם למהפכה עולמית בשטח ההשתלות.
שיטה שמאפשרת לבצע השתלות מח עצם ולהציע ריפוי לחולים עד גיל 75.
תחומי התעניינותו של נגלר כוללים בין השאר השתלות מח עצם במחלות ממאירות כולל סרטן דם-לוקמיה, מיאלומה ולימפומה וכן טיפולים אימונולוגיים בעזרת תאים קוטלים טבעיים (תאי NK).
נגלר ביצע את השתלת הדם הטבורי הראשונה בישראל ב-1994 והקים את בנק דם חבל הטבור הראשון בישראל, ב-1996.
במהלך הקריירה שלו, זכה לפרסים ומענקים רבים במשך השנים, כולל פרס מהאיגוד האמריקאי להשתלות מתורמים זרים NMDP) 2004) ופרס מטעם האיגוד האמריקאי להשתלות (ASBMT).
נגלר חיבר כ-400 מאמרים וכ-40 פרקים.
הוא חבר בוועדות, באיגודים ובמערכות עיתונים מדעיים בינלאומיים רבים ומייעץ לחברות ביוטכנולוגיה.
ארנון גפני (14 ביולי 1932, י' בתמוז ה'תרצ"ב - 13 באוגוסט 2015, כ"ח באב ה'תשע"ה) היה כלכלן ישראלי ונגיד בנק ישראל השלישי.
ארנון גפני נולד ב-1932 בתל אביב, בן יחיד להוריו.
מצד אביו היה דור חמישי בארץ.
האב, שמחה גפני (וינברג), היה פקיד מכס ובשנות ילדותו של גפני נדדה המשפחה בעקבות תפקידיו אל חיפה, ירושלים, ראש הנקרה ולאחר מכן חזרו לתל אביב ואל חיפה.
את לימודיו התיכוניים עשה בגמנסיה הרצליה בתל אביב וסיים בבית הספר הריאלי בחיפה.
לימים היה אביו מראשוני משרד האוצר, מנהל אגף המכס והבלו והממונה על הכנסות המדינה, ולאחר מכן היה יושב ראש בנק הדואר.
בתקופת לימודיו בתל אביב ערך גפני את עיתון בית הספר בשם "אור וצל".
עם גמר לימודיו ב-1950 התגייס לצה"ל אך לאחר זמן קצר בלבד זכה במלגה שהעניק משרד החינוך ללימודים גבוהים בניו יורק.
הוא סיים ב-1954 את חוק לימודיו לתואר הראשון בכלכלה ומדע המדינה בקולג' בארט, מוסד שהתנהל בשיתוף התלמידים ובמסגרתו נבחר גפני ליושב ראש הגוף המנהל.
בשובו לישראל שירת בשנים 1954–1957 כעוזר של היועץ הכספי לרמטכ"ל בדרגת סגן.
בתוך כך סיים ב-1957 את לימודי התואר השני בסטטיסטיקה וכלכלה ועבד במכון פאלק של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בתקופת לימודיו באמריקה היה חבר החוג הדרמטי ובארץ למד משחק בהנחייתו של צבי פרידלנד.
בתקופת לימודיו בירושלים עבד כקריין ב"קול ישראל".
ב-1958 הצטרף לעבודה ככלכלן באגף התקציבים במשרד האוצר והיה ממונה על תקציב משרד התחבורה וחבר הוועדה שהמליצה על הקמת רשות הנמלים.
עם הקמתה של הרשות ב-1961, עבר לעבוד בה בתפקיד ראש אגף הכלכלה והמסחר.
ב-1972 כממונה על אגף התקציבים באוצר עמד גפני בראשות ועדה בין משרדית לנושא קצב הגידול הרצוי בירושלים.
המלצתה המרכזית של הוועדה הייתה להאיץ את הבנייה עבור יהודים.
המלצה זו אומצה על ידי ממשלת גולדה מאיר כמדיניות התכנון לבירה.
ב-1976, לאחר מעצרו של אשר ידלין, מונה לנגיד בנק ישראל, תפקיד בו כיהן עד 1981 במהלך כהונתם של ארבעה שרי אוצר.
ועדת בייסקי קבעה כי על תקופת כהונתו מוטלת האחריות על ראשיתו של הוויסות והיעדר המענה המערכתי שניתן לו.
לאחר פרישתו מבנק ישראל עסק במשך שנתיים בשווייץ במיזמים של הברון אדמונד ליאופולד דה רוטשילד לקידום שיתוף פעולה עם מצרים ולמימוש "תוכנית מרשל" לסיוע כלכלי ופיתוח אזורי במזרח התיכון, תוכנית שאותה הציג ב-1979 בתפקידו כנגיד הבנק המרכזי.
ב-1983 מונה למועצת המנהלים של בנק כללי, שבשליטת משפחת רוטשילד, ונבחר לתפקיד סגן יו"ר הדירקטוריון ויו"ר הוועד הפעל של הבנק.
ב-1985 נתבקש על ידי הממשלה להגיש את המלצותיו בתחום פריקת פחם בישראל.
בשנים 1986–1989 כיהן כיו"ר מועצת המנהלים של קונצרן "כור".
במשך יומיים באוגוסט 1987 הוחזקו גפני ובכירי "כור" נוספים כבני ערובה במפעל סולתם, כאשר העובדים התבצרו במקום.
פעל כדירקטור בחברות ישראליות אחדות, ובהן איי די בי חברה לאחזקות וחבר ועדת ביקורת של חברת העובדים.
בפעילותו הציבורית, עם פרישתו משירות המדינה צורף לחבר הנאמנים של בית לוחמי הגטאות ועמד בראש ועדה להנצחת זכרם של יצחק צוקרמן וצביה לובטקין.
גפני היה נשוי לד"ר מירה ארשבסקי, חוקרת בתחום הסרטן, ואב לבן (רוני) ולשתי בנות (נילי ושלומית).
לאחר גירושיהם הוא חי בזוגיות עם הגרפולוגית צפרא אריאן גפני.
גפני נפטר ב-13 באוגוסט 2015, בגיל 85. הוא נקבר בבית העלמין בקריית ענבים.
ארנון ארז (נולד ב-1965) הוא פסנתרן ישראלי, מומחה למוזיקה קאמרית, פרופסור וראש המחלקה למוזיקה קאמרית בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה של אוניברסיטת תל אביב.
ארז, בוגר תיכון תלמה ילין והקונסרבטוריון העירוני בגבעתיים, למד נגינה על פסנתר אצל חנה שלגי, מיכאל בוגוסלבסקי ואריה ורדי.
בתום לימודיו באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בתל אביב, הוא השתלם במוזיקה קאמרית עם רביעיית גוארנרי בארצות הברית.
ארז קיבל על כך אות הצטיינות מהקרן אמריקה-ישראל לתרבות.
ב-1989, זכה ארז בפרס הראשון בתחרות ע"ש פרנסואה שפירא למוזיקאים צעירים ישראלים המצטיינים במוזיקה קלאסית, בתחרות של האקדמיה למוזיקה בתל אביב, וכן בפרס קלרמונט.
בשנת 1990 זכה ארז, יחד עם הכנר חגי שחם, בפרס ראשון בתחרות הבינלאומית למוזיקה של תחנות הרדיו הציבוריות הגרמניות ARD, בעיר מינכן.
הם זכו בקטגוריית דואו כינור ופסנתר (שלא הוענק בה פרס מאז 1971).
בפעילותו המקצועית של עוסק ארז בנגינה באולמות קונצרטים וכן בהקלטות.
ארז הופיע באולמות רבים, ביניהם קרנגי הול בניו יורק, בטהובן האלה בבון, אלטה אופר בפרנקפורט, הקרולסזאל במינכן, מוזיקפריין בווינה, האודיטוריום החדש בלובר שבפריז, וכן וויגמור הול בלונדון.
כמו כן הוא השתתף בפסטיבלים ברחבי העולם וניגן כסולן בהופעות משותפות עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית חיפה, התזמורת הסימפונית SWF מבאדן-באדן ותזמורת הפסטיבל
ארז הקליט עבור תחנות רדיו וטלוויזיה ברחבי העולם (בגרמניה, אוסטריה, הולנד, ישראל, טורקיה, מקסיקו וצרפת).
הוא הוציא דיסקים מטעם חברות התקליטים נימבוס, היפריון, בידולף רקורדינגס, טאלנט, ו-CRI מארצות הברית.
בין השאר הוא הקליט מוזיקה לפסנתר של ארנסט בלוך ויחד עם חגי שחם ביצע יצירות של יוסף אחרון וינה הובאי.
הוא ביצע גם מוזיקה לפסנתר ולכינור של ברהמס ומוזיקה של מלחינים בני זמננו.
ארנון רולניק (נולד ב-7 ביוני 1951) הוא פסיכולוג קליני ופסיכותרפיסט ישראלי, בעל תואר דוקטור בפסיכולוגיה קלינית.
מפתח מודלים בתחום הפסיכותרפיה וה-CBT, חוקר בנושאי הביופידבק והפסיכולוגיה הרפואית, שימש כמרצה באוניברסיטת בן-גוריון ועמית מחקר בכיר ביחידה למחקר יישומי במדעי המוח בבית הספר לפסיכולוגיה במרכז הבינתחומי הרצליה.
רולניק היה ממקימי האגודה הישראלית לפסיכופיזיולוגיה יישומית ולביופידבק, וכיהן כיושב ראש הראשון של אגודה זו.
ב-2011 נבחר רולניק לוועד המנהל של האגודה האמריקאית לפסיכופיזיולוגיה יישומית ומשוב ביולוגי (AAPB); רולניק הוא הישראלי הראשון שנבחר לתפקיד זה.
הגישה הטיפולית של רולניק היא שילוב ידע נוירופיזיולוגי והתנהגותי עם חשיבה פסיכודינמית.
המודל הטיפולי, אותו פיתח רולניק, מבוסס על אינטגרציה של שיטות טיפוליות שונות.
המודל מציע להבין את הפסיכופתולוגיות השונות כביטויים של חוסר יכולת לוויסות רגשי.
מטפל נדרש לשפר את הוויסות הרגשי תוך הקשבה לגורמים הבאים: (א) הבסיס הביולוגי, (ב) העמדה ההורית, (ג) התניות, (ד) כישורים והתנהגויות, (ה) מחשבות וסְכֶמות.
המרכיב הביולוגי מתייחס לאספקטים טמפרמנטאלים שונים, ובעיקר - קיום מערכת אוטונומית רגישה ופעילה יתר על המידה, בעלת תגובות מוגברות לרמות נמוכות של לחץ מחד, ויכולת נמוכה להחזיר את מערכת העצבים חזרה למצב הבסיסי של הגוף מאידך.
מאפיין זה גורם לתגובות לחץ להיות ממושכות יותר.
באמצעות מכשור הביופידבק מתאפשר, לדעת רולניק, לבדוק את מידת הריאקטיביות ויכולת ההסתגלות.
על פי מודל זה, על הטיפול לעסוק בשיפור יכולת ההסתגלות, כפי שנמדדה במכשור המשוב הביולוגי.
החשיבה הביולוגית, במודל זה, קשורה לחשיבה דינמית.
השאלה היא כיצד הגיבו ההורים לילד שהגיע לעולם עם מערכת עצבים רגישה ולא מווסתת.
עד כמה שימשו ההורים כמכל המאפשר הרגעה וטרנספורמציה, או שמא יצרו סביבה הורית לא מתקפת (על פי מרשה לינהאן).
סביבה כזו נוטה להגיב באופן לא יציב, בלתי הולם וקיצוני לחוויות אישיות, ובעיקר לרגשות שליליים.
התגובה ההורית השלילית הבלתי-קשובה והבלתי-יציבה יוצרת בקרב ילדיהם קושי להבחין בין רגשותיהם לאלה של אחרים, לשיים רגשות ולווסת עוררות, להיות סבלניים כלפי מצוקה, לבטוח בתגובות הרגשיות שלהם כפירושים תקפים לאירועים ולנבא התנהגויות שונות.
לפיכך, התנהגותו של הילד תתאפיין בתנודות - בין ניסיונות אינהיביציה, כדי לקבל אישור מהסביבה, לבין החצנה של הרגש בניסיון שיכירו בתחושותיו.
תפקיד המטפל, על פי מודל זה, הוא לימוד טכניקות ויסות, מן הצד האחד, ובעצם נוכחותו הטיפולית להוות מודל מכיל ומווסת, מן הצד האחר.
רולניק מציע להבין חלק מהפרעות הוויסות, ובעיקר הפרעות החרדה, כתהליך שמחוזק על ידי התניות קלאסיות ואופרנטיות.
במודל הטיפול האינטגרטיבי מוטל על המטפל לסייע בהתרתן של התניות אלו.
בהמשך למודלים עדכניים בתחום ההתנהגותי, רולניק מראה כי חלק גדול מטיפול פסיכולוגי צריך להתמקד בהקניית כישורים או התנהגויות החסרות לפרט.
המרכיב הקוגניטיבי בגישתו של רולניק קובע כי מטפל צריך לנסות על העת להבין "מה עובר בראשו" של המטופל: איזה דיאלוג פנימי מסביר את תגובותיו הרגשיות, זאת בהתאם למקובל בטיפול הקוגניטיבי הקלאסי.
העיסוק בסכמות מרחיב את הגישה הקוגניטיבית.
לפי רולניק, על המטפל לחפש את העמדה (הפוזיציה) הבסיסית של המטופל המסבירה את תגובותיו השונות.
הנחת המודל היא כי בתהליך ההתפתחות יצר לעצמו המטופל סכמות כלפי עצמו, כלפי האחר וכלפי העולם.
סכמות אלו הן בעצם הבסיס לאישיות - וגם להפרעותיה.
כאן חוזר רולניק לחשיבה פסיכואנליטית בניסיונו להבין כיצד חוויות ילדות יצרו סכמות שונות.
עם זאת, תהליך שינוי הסכמה עצמו הוא מובנה ומבוסס על Schema Focused Therapy.
רולניק ערך מספר מחקרים בתחום המכונה ביו-פידבק או "משוב ביולוגי" והתמקד בקשרי הגומלין של התחום עם הפסיכולוגיה.
הוא פיתח מודלים המציעים שילוב של משוב ביולוגי בפסיכותרפיה דינמית ואף פרסם ספר המתאר מודלים אלו.
רולניק חקר גם את האפשרות להשתמש במשוב ביולוגי ככלי להתמודדות של חיילים עם מצבי לחץ.
רולניק הראה כי שימוש בפסיכופיזיולוגיה יכול לסייע לא רק לחיילים, אלא גם לאזרחים בעורף ככלי להתמודדות עם החרדה בעת מלחמה.
רולניק ערך ניסויים בנושא בזמן מלחמת המפרץ הראשונה, ובשנים האחרונות נבדק הנושא גם עם נפגעי העורף במלחמת לבנון השנייה ובמסגרת התמודדות אזרחים עם התקפות רקטות קסאם בשדרות.
המודלים הטיפוליים באמצעות משוב ביולוגי שפיתח רולניק משמשים גם לטיפול בסוגים אחרים של הפרעות פסיכוסומאטיות כגון הפרעות חרדה, סוגים מסוימים של יתר לחץ דם, כאבי ראש וכיוצא באלה.
רולניק פיתח מודל טיפולי שבו משמש המשוב הביולוגי ככלי מרכזי בטיפול בהפרעות הפסיכוסומאטיות האלה, ואף פעל להטמעת שיטות הטיפול ביחידות הפסיכולוגיה הציבורית בישראל.
ארנון רולניק פיתח תאוריה הבודקת התנהגות ותפקוד בתנאים שונים, פיזיים ומנטליים, בניסיון לנבא מה יעזור לאנשים לשמור על שליטה עצמית במצבי לחץ.
תאוריה זו מתבססת על מודל השליטה העצמית של פרופסור מיכאל רוזנבאום והיא התפרסמה במאמר משותף של השניים משנת 1983 .
באמצעות התאוריה הזאת פיתח רולניק מודל למיון מועמדים לשירות צבאי – בעיקר ליחידות עילית.
מודל זה מיושם, בין השאר בשייטת 13.
ארנון רולניק התוודע לתופעת מחלת התנועה ("מחלת ים" או "מחלת נסיעה") ולהשפעתה על תפקודם של אנשים בעת שהיה חניך בקורס חובלים של חיל הים.
לימים חקר רולניק את התופעה והוכיח כי יש קשר בין יכולתו של חייל להתמודד עם תסמיני "מחלת הים" לבין יכולתו להתמודד עם מצבים קשים אחרים בזמן השירות הצבאי.
מחקריו של רולניק בנושא מבוססים על "תאוריית חוסר אונים נלמד", ובהם הוא הוכיח את חשיבות היבט השליטה העצמית במניעת מצבי מחלה ודיכאון.
בהתייחסו לעובדה כי "מחלת ים" מתפתחת אצל נוסעים במכונית אך לא אצל נהגים, פיתח רולניק שיטה להשראת מחלת התנועה בתנאי מעבדה, והצליח להראות כי מתן שליטה על המצב מונע את מחלת התנועה .
רולניק הקים בחיל הים יחידה אינטרדיסציפלינרית העוסקת בחקר התפקוד בים.
ביחידה זו פיתחו שיטות למיון אנשים לפי סיכוייהם ללקות במחלה, וכן שיטות למניעתה ולטיפול בה.
אחת השיטות מבוססת על מושג האופק המלאכותי.
במחקר שביצע עם חוקרים הולנדים הצליחו רולניק ושותפיו להראות כי הקרנה של אופק מלאכותי בחדר המתנודד בקצב של תנועות ספינה, יקטין באופן משמעותי את התחושה הלא-נעימה של הנמצאים בחדר.
מעבר לעבודה היישומית בחיל הים, על פי רולניק, מחלת התנועה מהווה מודל מצוין למחקר בפסיכולוגיה רפואית.
מחלת התנועה מכילה סימפטומים קשים של בחילות כאבי ראש והקאות, ונוסף להם תגובה רגשית קשה של דיכאון וחוסר אונים.
התהליך בו מתמודד הפרט עם סימפטומים אלו מאפשר לפסיכולוג ללמוד על המשתנים האישיותים והמצביים הקשורים להתמודדות עם חולי.
העובדה כי מדובר בתופעה שקל ליצור אותה במעבדה (באמצעות סבוב הנבדק ובצוע תנועות ראש לצדדים) אך אינה מזיקה ומסתיימת זמן קצר אחרי הפסקת הגירוי, הופכת את מחלת התנועה לפרדיגמה נוחה מאוד למחקר.
רולניק מכהן כמרצה בבית הספר לפסיכותרפיה באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע, שם הוא מלמד את שילוב הטיפול הדינמי עם הטיפול הקוגניטיבי התנהגותי.
בנוסף הוא משמש כעמית מחקר בכיר ביחידה למחקר יישומי במדעי המוח בבית הספר לפסיכולוגיה במרכז הבינתחומי הרצליה.
רולניק שימש בעבר כיושב-הראש הראשון של האגודה הישראלית לפסיכופיזיולוגיה יישומית ולמשוב ביולוגי, ומכהן כיום כיושב-הראש של מועצת ההסמכה.
"ביו-פידבק, היזון חוזר - וחזרה לאיזון", הוצאת פרולוג
ארנון אפרתי (נולד ב-17 בפברואר 1952) הוא אלוף פאראלימפי ישראלי בשיט.
אפרתי נפצע במהלך שירותו בחיל השריון הישראלי במלחמת יום הכיפורים והוא קטוע יד ימין מתחת למרפק.
במשותף עם חבריו לעמותת "אתגרים" החל אפרתי לעסוק בשיט, והוא האחראי בצוות על תפעול המפרש הגדול בסירה.
בצוותים שונים לקח אפרתי חלק בתחרויות בינלאומיות, בהן הגיעו למקום שמיני במשחקים הפאראלימפיים 2000 וזכייתו במדליית זהב במשחקים הפאראלימפיים 2004 על שיט בסירת סונאר.
באליפות העולם בשיט שקדמה לאולימפיאדה ב-2004 הוא היה שותף לזכייה במקום השני, ואילו לאחר האולימפיאדה הוא זכה עם דרור כהן ובני וקסלר במדליית ארד באליפות העולם 2007 ובמדליית זהב באליפות העולם באנגליה 2011.
הוא זכה יחד עם כהן ווקסלר בתואר ספורט השנה ל-2011 מטעם ההתאחדות הישראלית לספורט נכים.
ייצג את ישראל במשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016).
אפרתי מתגורר ועובד בקיבוץ מעגן מיכאל.
ארנון מילצ'ן (נולד ב-6 בדצמבר 1944) הוא איש עסקים ישראלי, הנחשב לאחד המפיקים הבולטים בהוליווד.
נכון לשנת 2023 הונו מוערך לפי העיתון הכלכלי TheMarker בכ-3.4 מיליארד דולר.
חלק מהסרטים שהפיק זכו בפרסי אוסקר ושניים מהם, "12 שנים של עבדות" ו"בירדמן", זכו בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
הפיק סרטים מצליחים רבים אחרים, בהם: "מועדון קרב", "דרדוויל", "אישה יפה", "המבול", "כמו יום ולילה", "סודות אל איי", "דיזנגוף 99", "האיש שנולד מחדש" ו"היו זמנים באמריקה".
מילצ'ן שימש סוכן רכש של הלשכה לקשרי מדע (לק"ם), וסייע ברכישת ציוד עבור תוכנית הגרעין של ישראל.
מילצ'ן נולד ברחובות, הוא דור שמיני בארץ מצד אמו שושנה (לבית גבריאלי).
סבו חיים אליעזר מילצ'ן נולד בפולין ועלה כנער לארץ ישראל בשנת 1894, עבד כפועל בכרמי נס ציונה ומזכרת בתיה (עקרון), חלה במלריה וחזר לפולין.
כעבור 4 שנים חזר לארץ ישראל ועם כספים שקיבל בפולין מאביו (שהיה בעל אחוזה) רכש קרקע ברחובות, עליה נטע כרם ופרדס.
הוא היה גם עסקן ואיש ציבור, ממקימי אגודת הכורמים.
מאחר שההכנסה מחקלאות לא הספיקה לפרנסת המשפחה, החליט לפנות גם למסחר.
הוא קיבל את זכויות השיווק של ינות "כרמל מזרחי" ו"בירה נשר" ברחובות והסביבה, פתח תחנת דלק של חברת "סוקוני ואקום" (לימים חברת "סונול") וקיבל זיכיון לשיווק מוצרי תאגיד הכימיקלים הבריטי אימפריאל כמיקל אינדסטריז (ICI - Imperial Chemical Industries).
הוא שיתף את בניו בעסקיו שפעלו תחת השם "ח.א.
עסקי יבוא ושיווק הכימיקלים פעלו אחר כך בשם חברת "האחים מילצ'ן", שהוקמה בשנת 1950 ועסקה בשיווק חומרי הדברה ודשנים לחקלאות.
האחים הפרידו את עסקיהם ואביו, דב מילצ'ן, קיבל את מלוא הבעלות על חברת "האחים מילצ'ן", שאותה ניהל ממשרדים במרכז המסחרי בתל אביב.
מילצ'ן גדל בצפון תל אביב ביסודי למד בבית הספר דובנוב ובתיכון נשלח ללמוד בפנימייה באנגליה.
אחר כך נשאר באנגליה ולמד לתואר ראשון בבית הספר לכלכלה של לונדון ואחר כך באוניברסיטת ז'נבה.
כך שמגיל צעיר רכש שליטה באנגלית וצרפתית ברמה גבוהה.
למילצ'ן אחות אחת, דליה מילצ'ן.
דודו עזריקם מילצ'ן היה יושב ראש ההתאחדות לכדורגל בישראל.
כשהיה בן 21 נפטר אביו דב מילצ'ן, ומילצ'ן ירש את חברת "האחים מילצ'ן".
מילצ'ן הגדיל במהירות את תחומי פעילותה.
הוא קיבל את הזיכיון ליבוא לישראל את מוצרי תאגיד הכימיקלים האמריקאי דופונט, החל לשווק חומרי הדברה תוצרת ישראל בעולם.
הוא החל גם לפעול מחוץ לישראל באירופה, טורקיה ואיראן, שם שיווק וסחר בכימיקלים ותרופות.
בהמשך החל לפעול כסוחר ומתווך בעסקאות נשק בהם ייצג חברות מארצות הברית וצרפת בישראל.
לצורך כך גייס את אלוף שלמה להט כמנהל פעילות זו, ואחר כך את תא"ל חיים ירון.
ב-1975 פרצה שערורייה כאשר נחשף שהיה אמור לקבל עמלה של 175,000 דולר מחברת "ריית'יאון", על עסקת מכירת טילי קרקע-אוויר מדגם "MIM-23 הוק" לחיל האוויר, והוא הודיע שהוא מוותר על התשלום.
בהמשך עסק גם בייצוא נשק למדינות מזרח אירופה.
בשנת 1976 היקף עסקיו באיראן, נחשף בעקבות תביעה משפטית שהוגשה נגדו על ידי שותפיו במדינה ונטען כי חלק גדול מהרווחים מעמלות אינו מעביר לישראל, במטרה להימנע מתשלום מס הכנסה.
בשנת 1977 העריך המגזין "וראייטי" את הונו של מילצ'ן בכ-200 מיליון דולר.
סוכן הלשכה לקשרי מדע (לק"ם)
בספר "סודות – סיפור חייו של ארנון מילצ'ן סוכן חשאי שהפך לאיל הון הוליוודי", שיצא בשנת 2011 טוענים כותביו, מאיר דורון וג'וזף גלמן, שמילצ'ן היה שנים רבות סוכן של הלק"ם, והשתתף ברכש ובמימון רכיבים לתוכנית הגרעין הישראלית.
על פי הספר, שמעון פרס הוא זה שגייס אותו ללק"ם והמפעיל שלו היה בנימין בלומברג.
בספרם של יוסי מלמן ודן רביב "מלחמות הצללים – המוסד וקהילות המודיעין" שיצא ב-2011, מוזכר מילצ'ן כשותף בלשכה לקשרי מדע, וכאחד מסוחרי הנשק הכי גדולים בשירותה.
בסוף שנות ה-70 התפרסמו ידיעות בעיתונות העולם שמילצ'ן, בשליחות מדינת ישראל, השתתף בפעילות שנועדה לעזור למשטר האפרטהייד בדרום אפריקה, על ידי יצירת תדמית חיובית למשטר.
בריאיון לאילנה דיין בתוכנית עובדה בנובמבר 2013, אישר מילצ'ן את פעילותו כסוכן לק"ם.
מילצ'ן אף הודה בתוכנית כי השתתף בפעילות למען משטר האפרטהייד בדרום אפריקה בתמורה לאספקת אורניום לישראל.
הפרשה קיבלה את הכינוי "מאלדרגייט".
בשנת 1985 הסתבך מילצ'ן בפרשה נוספת, בעקבות פעילותו בלק"ם.
חקירה של ה-FBI נגד חברת "מילקו" של מילצ'ן ומנהלה, ריצ'רד סמייט, חשפה שהחל מ-1979 הבריחה החברה 800 מתגים אלקטרוניים, שיכולים לשמש את תעשיית הרפואה, אבל גם להרכבת מרעומים בפצצות גרעיניות.
השבועון האמריקאי "ניוזוויק", פרסם את פרטי הפרשה וחשף את מעורבותו של מילצ'ן.
ריצ'רד סמייט, ששוחרר בערבות, ברח מארצות הברית לאירופה והוכרז כעבריין נמלט.
ב-2001 הגיע להסכם עם רשויות החוק בארצות הברית, חזר למדינה והגיע עמן לעסקת טיעון בה נגזר עליו ב-2002 עונש קל, 40 חודשי מאסר וקנס של 20 אלף דולר.
גם מילצ'ן נחקר בפרשה, אך בסופו של דבר התיק נסגר ולא הוגש נגדו כתב אישום.
בעקבות פרסום הספר על חייו ב-2011, בו נחשף כי עבד עבור הלק"ם והראיון לתוכנית "עובדה" הרשויות בארצות הברית החליטו לחדש את אשרת השהייה שלו רק לשנה, ולא לעשר שנים כפי שהיה בפעמים קודמות שקיבל ויזה.
מילצ'ן החל לעסוק בהפקת סרטים לאחר שעבר לגור בפריז ב-1975. תחילה הפיק סרטי פרסומת ואחר כך סרטים באורך מלא בצרפת ואנגליה, ובהמשך גם בארצות הברית.
ב-1979 הפיק בישראל את הסרט "דיזנגוף 99".
בשנים 1979–1980 היה שותף להפקת סדרת הטלוויזיה "מצדה", שצולמה בישראל בתקציב של כ-25 מיליון דולר עבור רשת ABC.
ב-1982 גם הפיק מחזה שהעלה הבמאי רומן פולנסקי בפריז.
בתחילת שנות ה-80 החל להיות פעיל בהוליווד (אם כי המשיך להתגורר רוב הזמן בפריז), והקים את חברת ההחזקות ריג'נסי אנטרפרייזס שתחתה הקים מספר חברות הפקה.
בכל שלושת הסרטים כיכב השחקן רוברט דה נירו אתו התיידד ובמשך השנים ביקר דה-דה נירו בישראל פעמים רבות בהזמנת מילצ'ן.
בין השאר, ביולי 1993 הגיע להשתתף בטקס פתיחת פסטיבל הקולנוע ירושלים.
וביוני 2013 הגיע במטרה להשתתף בוועידת הנשיא, לכבוד יום הולדתו ה-90 של שמעון פרס.
פריצת הדרך העסקית של מילצ'ן בתעשיית הקולנוע הייתה עם הסרט "אישה יפה".
לאחר שהחתים את השחקן ריצ'רד גיר על חוזה לשני סרטים.
הראשון שהופק (No Mercy), בו גילם גיר שוטר מושחת, נכשל בקופות ולא כיסה את עלות ההפקה.
ומילצ'ן נשאר עם שחקן לו שילם יותר ממיליון דולר מראש לעוד סרט, כאשר איש לא רצה להשקיע בסרט נוסף שלו.
מילצ'ן לא רצה לוותר על המקדמה ששילם ואשר חייבה אותו להפיק את הסרט השני בזמן קצוב, והחליט להפיק סרט זול יחסית.
בתקציב קטן מ־10 מיליון דולר ונכנס להפקת "אשה יפה".
בשלבי ההפקה הסופיים שכנעו איכות הסרט והכוכבת ג'וליה רוברטס את תאגיד וולט דיסני לרכוש 90% מהזכויות על הסרט, תמורת מימון ההפקה.
הסרט הכנים תוך שנה 250 מיליון דולר, מזה חלקו של מילצ'ן היה 25 מיליון דולר.
בתחילת שנות ה-90 עסקי הקולנוע של מילצ'ן זכו לקפיצת מדרגה נוספת.
הוא מכר שני שלישי מ"ריג'נסי אנטרפרייזס" לתאגיד המדיה הצרפתי "קאנאל פלוס" וחברת התקשורת הענקית הגרמנית "סקיבה־דהייל"; אחר כך חתם על עסקת שותפות עם
תאגיד "טיים וורנר", לפיה תשקיע חברת "ריג'נסי" 600 מיליון דולר בהפקת 20 סרטים, ואילו טיים־וורנר תשקיע 300 מיליון דולר בהפצתם.
לצורך שותפות זה הקים חברה חדשה בשם "ניו ריג'נסי", אותה ניהל המפיק הישראלי דוד מטלון, מילצ'ן החזיק ב-58% מהבעלות שלה, ששאר שותפיו היו איל התקשורת האוסטרלי קרי פאקר שהחזיק 27%, תאגיד האלקטרוניקה הקוריאני "סאמסונג" שהחזיק 7.5% ו"ליאו קירש גרופ" מגרמניה שגם החזיק 7.5%.
עד 1997 הפיקה השותפות עם "טיים וורנר" כ-50 סרטים, ביניהם שוברי קופות בולטים כמו: "עת להרוג", "הלקוח", "מצור ימי", "שחררו את ווילי", "היט" ואחרים.
בספטמבר 1997 נפסקה השותפות עם "טיים וורנר" ובמקומה חתם על הסכם עם תאגיד "ניוז קורפ" של איל התקשורת האוסטרלי רופרט מרדוק, תמורת השקעה של 200 מיליון דולר ב"ניו ריג'נסי".
במשך השנים בהן פעל בתעשיית הקולנוע המשיך במקביל לנהל את עסקי חברת "אחים מילצ'ן", בתחום הכימיקלים ועסקים נוספים.
בין השאר המשיך לשמש כנציג תאגיד הנשק "ריית'יאון" בישראל.
במאי 1997 שילמה מדינת ישראל 1.23 מיליון דולר לחברת "אחים מילצ'ן", בעקבות הסכם פשרה בין הצדדים, שקיבל תוקף של פסק דין בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
זאת בתביעה שהגישה החברה בגין עמלה על עסקה, בה רכשה ממשלת גרמניה במהלך מלחמת המפרץ בעבור מדינת ישראל סוללת טילי פטריוט מחברת "ריית'יאון".
בנובמבר 1996 רכש תמורת 75 מיליון דולר 12.5% ממניות חברת "פומה", יצרנית בגדי ספורט מגרמניה.
בהמשך גדלו החזקותיו ל-39%, וב-2003 מכר את מניותיו בחברה תמורת 676 מיליון.
בשנת 2003 הקים מילצ'ן בשותפות עם נעים עבוד, איש עסקים ערבי-נוצרי מחיפה, את מפעל "מילפול" המייצר גלופות לבתי דפוס (שמו של המפעל משלב את השמות מילצ'ן ופוליפלקס, החברה שבבעלות עבוד).
המפעל הוקם בעיר עכו לבקשת ראש הממשלה אריאל שרון, מאחר שהעיר סבלה אז מאחוזי אבטלה גבוהים.
ביולי 2004 רכש 50% מיבואנית הרכב חברת "מכשירי תנועה" תמורת 40 מיליון דולר מבעליה צבי נטע.
ארבע שנים אחר כך מכר את חלקו חזרה לצבי נטע, תמורת 80 מיליון דולר.
באפריל 2005 רכש 25% ממניות ערוץ עשר, באמצעות חברת "ניו ריג'נסי", תמורת 12 מיליון דולר.
במאי 2015, מכר את רוב מניותיו בערוץ 10 לאיל ההון לן בלווטניק.
אחר כך ביקש להשתלב בשותפות עם איש העסקים אודי אנג'ל בזכיינית ערוץ 2 רשת.
שבשלב הבא אמור היה להיות מיזוג עם הזכיינית המתחרה, קשת.
בהקשר זה ערך כמה פגישות בהרכבים משתנים, שבהן השתתפו ראש הממשלה ושר התקשורת (באותה עת) בנימין נתניהו, מנהל עסקיו של מילצ'ן בישראל זאב פלדמן ושלמה פילבר, מנכ"ל משרד התקשורת ואיש אמונו של נתניהו.
אחת הפגישות שבהן השתתף נתניהו נערכה בביתו של מילצ'ן.
בשנת 2007 רכש יחד עם קבוצת משקיעים בראשות ג'יימס פאקר את השליטה בחברת "מרידיאן אודיו" , יצרנית בריטית של מוצרי וידאו ואודיו יוקרתיים.
באותה שנה גם רכש מקבוצת "אורתם סהר" 50% מחברת "אורתם-אנרגיה", אשר עסקה בפיתוח מיזמים בתחום האנרגיה הירוקה.
החברה הייתה שותפה בהקמת תחנת הכוח מעלה גלבוע בשיטת אנרגיה שאובה.
עם זאת ביולי 2008 מכר מילצ'ן ליוסי מימן את כל פעילות קבוצת "האחים מילצ'ן" בישראל למעט עסקי המדיה.
בפברואר 2012 דווח כי מילצ'ן מקים עם סוכנות ADD "חממת תוכן" המיועדת לקידום תכנים ישראליים בארצות הברית.
בתקשורת דווח כי במסגרת ההסכם בין הצדדים, חברת ניו ריג'נסי של מילצ'ן תשקיע בפיתוח רעיונות שיוצרים ישראלים יציעו לסוכנות ADD.
ב-2008 אושר תיקון מס' 168 לפקודת מס הכנסה, הפוטר עולים חדשים ותושבים חוזרים ממס הכנסה בישראל על הכנסותיהם מחוץ לישראל במשך 10 שנים מבואם לישראל.
ב-13 באוקטובר 2009, בעקבות ההטבות במס המיועדות לעולים חדשים ולתושבים חוזרים אותן יזמה המדינה, הודיע מילצ'ן על חזרתו לישראל, בה הוא מחזיק בבתים בהרצליה פיתוח ובבית ינאי.
החוק זכה לכינוי "חוק מילצ'ן" לאחר חזרתו של מילצ'ן לישראל ב-2009. בדו"ח מבקר המדינה מ-2013 נקבע שהחוק מעודד תושבים חוזרים אך פותח פתח להלבנת הון.
למרות רצון של משרד האוצר לשנות פטור זה, התיקון לחוק הוצא מספר פעמים מהצעת חוק ההסדרים ולא אושר.
בשנת 2013 בדק אצל נתניהו ושר האוצר יאיר לפיד לגבי האפשרות להאריך את החוק לתקופה שמעבר לעשר שנים.
לפיד לטענתו סירב ואמר שזה רעיון לא טוב; נתניהו ומילצ'ן פנו ללפיד וניסו לשנות את דעתו.
בדצמבר 2016 נחקר מילצ'ן על ידי המשטרה לגבי קשריו עם נתניהו.
זמן קצר לאחר מכן עזב מילצ'ן את ישראל ומאז לא שב לבקר בה.
ב-5 בינואר 2017 פורסם כי ראש הממשלה, בנימין נתניהו, חשוד בקבלת טובות הנאה ממילצ'ן בדמות סיגרים ושמפניה בשווי מאות אלפי שקלים, כן פורסם במהלך החקירה כי ב-2004 נתן מילצ'ן לשרה נתניהו סט תכשיטים בשווי 8,600 דולר, אך נושא זה לא נכנס לכתב האישום בתיק.
ב-13 בפברואר 2018 המליצה משטרת ישראל להעמיד לדין את מילצ'ן באשמת מתן שוחד ואת נתניהו באשמת לקיחת שוחד.
אולם היועץ המשפטי לממשלה החליט להעמיד לדין את נתניהו בעבירה של מרמה והפרת אמונים ולא להעמיד לדין את מילצ'ן.
בכתב האישום בתיק 1000 נטען שנתניהו סייע למילצ'ן במספר עניינים, למרות הקרבה ביניהם.
עניינים אלו כוללים: שיחה עם יאיר לפיד לגבי הארכת תקופת הפטור ממס מעבר לעשר שנים, שיחה עם שגריר ארצות הברית בישראל דן שפירו ומזכיר המדינה של ארצות הברית ג'ון קרי לגבי חידוש אשרת הכניסה שלו לארצות הברית שעוכב בגלל הפרסומים על כך שהיה סוכן הלק"ם.
סייע למילצ'ן, באפשרות למיזוג זכייניות ערוץ 2 רשת וקשת, בענייני רגולציה ואף קידם פגישות מקצועיות לצורך כך.
בנוסף סייע למיזם שקידם מילצ'ן בשיתוף איש העסקים ההודי ראטן טאטא, להקמת אזור סחר חופשי בשיתוף פעולה בין ישראל, ירדן והרשות הפלסטינית, בו הם תכננו להקים מפעל לייצור כלי רכב בעלות נמוכה.
ב-25 ביוני 2023 החלה עדותו של מילצ'ן במשפט נתניהו, שניתנה בברייטון שבאנגליה.
עדותו הסתיימה ב-6 ביולי 2023. בעדותו אישר שנתניהו פעל עבורו בענייני הויזה, הרגולציה, הארכת הפטור ממס והמיזם עם קבוצת טאטא.
מילצ'ן היה נשוי לבריג'יט ז'אנמר, דוגמנית ילידת צרפת אותה הכיר שהגיעה לעבוד בתצוגת אופנה בישראל ב-1966. הם נישאו שנה אחר כך, לאחר שהתגיירה.
לזוג נולדו שלושה ילדים: יריב, אלכסנדרה ואלינור.
ב-1975 עבר עם משפחתו לגור באחוזה בפרברי פריז.
בני הזוג התגרשו ב-1977, והוא נשאר לגור עם ילדיו באחוזה, אך לסירוגין גר בדירת גג בהרצליה.
אחר כך היה במערכת יחסים עם ברברה סטרייסנד.
מילצ'ן הוא חובב טניס, וב-1998 רכש את זכויות השידור של התאחדות טניס הנשים הבינלאומית.
כך הכיר את אשתו השנייה אמנדה קוצר, טניסאית דרום אפריקאית בעברה, שבשיאה המקצועי דורגה שלישית בדירוג העולמי.
הם נישאו ב-2008 ולזוג שני ילדים משותפים, שמעון (על שמו של שמעון פרס) ואולימפיה.
ב-1991 פורסם בעיתון "חדשות" שיש לו בן נוסף, שנולד לאשה ממוצא סקנדינבי.
בעיתון "מעריב" פורסם שאמו של ילד זה הייתה העוזרת האישית שלו.
מילצ'ן מרבה לארגן כינוסי הזדהות ותמיכה בישראל בהשתתפות מיטב כוכבי הוליווד.
מילצ'ן מחזיק באוסף אמנות גדול.
בדצמבר 1979 נגנבו ציורים מביתו – גניבת האמנות הגדולה ביותר שבוצעה בישראל.
מביתו נגנבו יצירות מקוריות של פבלו פיקאסו, מאנה כץ, רנה מגריט, נחום גוטמן ונפתלי בזם.
אחד מהגנבים היה משה לוי, שבהמשך יתגלה כ"מזריק הנפט" שרצח את אשתו.
באפריל 2015 דירגה אותו רשת הטלוויזיה CNBC במקום השלישי ברשימת "אספני האמנות הגדולים ביותר של הוליווד", עם אוסף שמוערך בשווי של 600 מיליון דולר.
במסגרת הדלפת הענק, המכונה 'מסמכי פנדורה' נחשף כי הוא מחזיק בנכסים בשווי של כמעט חצי מיליארד דולר דרך מקלט מס באיי הבתולה, כולל חברות, אוסף אמנות ונדל"ן.
מאז 2017 גר מילצ'ן ב, באחוזה במחוז סאסקס בדרום-מזרח אנגליה, מצפון לעיר ברייטון.
שם השתלב בחיי הקהילה המקומית ואף תרם לבית ספר מקומי.
ארנון צוקרמן (נולד ב-1934) הוא ממקימי הטלוויזיה הישראלית ומנהלה.
פרופסור אמריטוס בחוג לקולנוע וטלוויזיה של אוניברסיטת תל אביב, וכיהן כנשיא בצלאל עד שנת 2012.
בצעירותו למד בבית הספר הריאלי העברי ובבית הספר הימי ליד הטכניון.
את שירותו הצבאי עשה בחיל הים באוניה ק-32 "מזנק".
השתתף במבצע סיני במסע הספינה מסביב ליבשת אפריקה כדי להביא אותה לשמירה על מצרי טיראן.
לאחר שירותו הצבאי, ב-1957, עבר לירושלים כדי ללמוד באוניברסיטה העברית, בה סיים תואר ראשון בסוציולוגיה ומדעי המדינה ולמד לתואר שני למנהל עסקים.
במהלך לימודיו וגם לאחר מכן עבד במשרד האוצר.
ב-1969, עם הקמת הטלוויזיה הישראלית, הושאל ממשרד האוצר לרשות השידור שהוקמה אז, ושימש כסגן מנהל כללי למינהל וכספים.
בתפקידו זה היה שותף מרכזי להקמתו של הערוץ הראשון.
ב-1970 יצא להשתלמות של חודשיים לארצות הברית בתחנות של רשת השידור CBS.
ב-1971 השתתף בסמינר בינלאומי אינטנסיבי של שלושה חודשים ב-BBC בלונדון, בנושא ניהול שידור.
בשנים 1973–1979 היה מנהל הטלוויזיה הישראלית.
בתקופה זו ריכז הערוץ הראשון, היחיד בארץ, את כל הצפייה הטלוויזיונית, במיוחד סביב אירועי מלחמת יום כיפור, המהפך הפוליטי ועוד.
צוקרמן עבד בתקופה זו בצוות הבכיר של הטלוויזיה לצד מוטי קירשנבאום (מנהל התוכניות), דן שילון (מנהל החדשות) ואלכס גלעדי (מנהל מחלקת הספורט ופרויקטים מיוחדים).
בקיץ 1979 הודח מתפקידו כמנהל הטלוויזיה בידי חברי הליכוד במליאת רשות השידור, בטענה שצוקרמן קידום תוכן "שמאלני", דוגמת התוכנית ניקוי ראש.
עם פרישתו מהטלוויזיה הקים צוקרמן, יחד עם דן שילון ודני וסלי במימון בנק הפועלים, את חברת ההפקה "רימון תקשורת" (1980–1985).
החברה תכננה להתמודד במכרז להקמת ערוץ 2, שלבסוף בוטל באותה עת.
במקביל הפיקו קלטת וידאו בשם "הערוץ השני" שחולקה בחינם, וכללה תוכנית מגזין אקטואליה ומומנה מפרסומות, הפרויקט בוטל לאחר הפקת קלטת אחת, עקב מיעוט מפרסמים וחוסר כדאיות כלכלית.
"רימון תקשורת" הפיקה בין השאר: סדרה בת שלושה פרקים עם משה דיין, "Dayan" בשיתוף עם ה-BBC (1981); סדרה זו שודרה גם ברשת ABC בארצות הברית ובמספר מדינות נוספות.
כן הפיק סרט דוקומנטרי בשם "Between the River and the Sea" (1982) וסדרה בת עשרה פרקים בשם "The Encircled Sea" על הים התיכון (1984) עם ערוץ 4 הבריטי.
הסדרות שודרו במספר מדינות ברחבי העולם.
ב-1985 הצטרף צוקרמן לסגל אוניברסיטת תל אביב כראש החוג לקולנוע וטלוויזיה ומונה לפרופסור חבר.
הוא לימד קורסים וסמינרים על טלוויזיה ופוליטיקה, טלוויזיה גלובלית והפקה.
ב-1986 ייסד יחד עם סטודנטים מהחוג את הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים, פסטיבל שמאז 1992 מהווה אחד משני הפסטיבלים הרשמיים של CILECT, האיגוד הבינלאומי של בתי ספר לקולנוע וטלוויזיה.
ב-1986, בנוסף לתפקידו כראש החוג לקולנוע וטלוויזיה, התמנה צוקרמן לדיקן הפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב; במסגרת זו הקים את החוג הבינתחומי באמנויות.
ב-1991, במלחמת המפרץ הראשונה, גויס צוקרמן לצה"ל כעוזר מיוחד לדובר צה"ל ואחראי על תיאום הפעולות של כל המדיה האלקטרונית בישראל.
בין השנים 1991–1996 שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת ניו יורק בבית הספר ע"ש טיש לאמנויות.
ב-1992 שימש כראש התוכנית בפועל לתואר שני בקולנוע וטלוויזיה, ובין 1993 ל-1996 שימש כראש הקתדרה שנתרמה על ידי ארגון השידור של טוקיו, יפן (TBS), לשידור בינלאומי.
במסגרת זו הקים את התוכנית לשידורים בינלאומיים ואת הסמינר הבינלאומי למנהלי שידור בשיתוף עם המגזין וראייטי ועם האקדמיה הלאומית לאמנויות ומדע (NATAS).
ב-1996 חזר לאוניברסיטת תל אביב ולימד קורסים וסמינרים בטלוויזיה גלובלית, טלוויזיה אמריקאית, והיסטוריה של הטלוויזיה בישראל.
מאותה שנה ועד 2001 שימש פרופסור אורח כראש הקתדרה לשידור הציבורי באקדמיה לשידור במונטריי, שווייץ.
במקביל ב-1996 התמנה על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו לעמוד בראש ועדה מקצועית, "צוקרמן", שבחנה את עתיד השידור הציבורי בישראל והשלכותיו על תעשיית השידור בישראל.
הדו"ח הוגש לראש הממשלה בסוף שנת 1997. הוועדה קבע שמבחינה כלכלית ניתן להפריט את השידור הציבורי, אך רצוי דווקא להשאיר ערוץ ציבורי בישראל, כמשקל נגד לערוצים המסחריים.
צוקרמן תמך ביישום שינוי מבני ברשות השידור, אך התנגד לסגירתו.
בשנת 1999 פרסם צוקרמן את הספר "טלוויזיה גלובלית".
בספר פרקים העוסקים בטלוויזיה גלובלית מול טלוויזיה מקומית, האם קיימת תרבות טלוויזיונית אוניברסלית, ההשפעה של ערוצי חדשות גלובליים בעיתות משבר, העידן הדיגיטלי, התפתחות השידור בישראל ועוד.
ב-2000 עמד צוקרמן בראש ועדת היגוי באוניברסיטת תל אביב שעסקה בתמיכת שירותים טכנולוגיים ללמידה מרחוק, ושימש כיועץ ליחידת הדיגיטל של האוניברסיטה.
בהמשך אותה שנה פרש מאוניברסיטת תל אביב והתמנה לדיקן בית הספר לתקשורת במסלול האקדמי המכללה למינהל.
בנוסף מונה באותה עת כחבר מועצת הפיס לתרבות ולאמנות.
בין השנים 2003–2012 כיהן צוקרמן כנשיא בצלאל.
בשנת 2016, קבע מבקר המדינה כי על צוקרמן להחזיר לקופת בצלאל 570 אלף שקל בגין שכר חריג שקיבל ללא אישור.
בנוסף קבע המבקר כי בתקופתו כנשיא בצלאל, העסקו קרובים של עובדים בניגוד לתקנות, וההתנהלות בתכנון הבניין החדש של המוסד הייתה לקויה.
בשנת 2004, עתר לבג"ץ בדרישה להשוות תנאי שכרו שהיה מנהל הטלוויזיה, לתנאי מנכ"ל במשרד ממשלתי, באופן רטרואקטיבי, אך העתירה נדחתה.
לאורך השנים כתב צוקרמן מאמרים רבים בנושאי מדיה ותקשורת בעיתונות היומית והתקופתית, ועסק בייעוץ למשרד התקשורת, לרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו וארגוני מדיה אחרים.
בנוסף היה חבר בהנהלות של ארגוני מדיה שונים בארץ ובעולם: חבר ועדת התוכניות של ארגון השידור האירופי (EBU), יו"ר ארגון המפיקים בישראל, חבר במועצת הפיס לתרבות ואמנות, חבר ההנהלה של הארגון הבינלאומי לבתי ספר לקולנוע וטלוויזיה (CILET), ועוד.
לצוקרמן שלושה ילדים מנישואיו הראשונים, ביניהם איש הטלוויזיה עידו צוקרמן, ובת אחת מנישואיו הנוכחיים למירי צוקרמן.
ארנון אברון (נולד ב-1952 בתל אביב) הוא מתמטיקאי ישראלי ופרופסור אמריטוס בחוג למדעי המחשב בבית הספר למדעי המתמטיקה באוניברסיטת תל אביב.
תחומי מחקרו הם לוגיקה מתמטית ושימושיה במדעי המחשב ובבינה מלאכותית.
אברון סיים את לימודי תואר ראשון במתמטיקה בהצטיינות יתרה באוניברסיטת תל אביב (1973) ולו תואר שני מהאוניברסיטה העברית (1975).
הוא סיים דוקטורט באוניברסיטת תל אביב בשנת 1985, בהנחיית חיים גייפמן ויורם הירשפלד.
אברון מלמד באוניברסיטת תל אביב משנת 1978. בשנת 1995 עלה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 1999 לפרופסור מן המניין.
בשנים 1992–1993 היה פרופ' אורח באוניברסיטת סטנפורד.
בשנת 2002 חתם עם אנשי אקדמיה נוספים על עצומה המחזקת את ידיהם של סרבני מצפון המסרבים לשרת בשטחים.
בשנת 2006 הוא היה בין עורכיו של ספר שפורסם לכבוד בוריס טרכטנברוט בהוצאת שפרינגר.
– ספר מדע פופולרי המבוסס על הרצאות שנתן במסגרת האוניברסיטה המשודרת של גלי צה"ל.
הספר דן בניסיון להעמיד את המתמטיקה על יסודות איתנים ועקביים, על בעיות שצצו כמו מספרים אי-רציונליים ופרדוקס ראסל ולבסוף משפטי האי-שלמות של גדל והשפעתם על המתמטיקה.
מבוא למתמטיקה בדידה – ספר לימוד לקורס מתמטיקה בדידה המועבר באוניברסיטת תל אביב.
הספר כולל מבוא ללוגיקה, תורת הקבוצות, עוצמות אינסופיות, קומבינטוריקה ותורת הגרפים.
ארנון מגן (10 באפריל 1924 – 11 בינואר 2012) היה עיתונאי, סופר ומתרגם ישראלי.
מגן נולד בשם ארנסט מגנוּס בהמבורג שבגרמניה, בן לרודולף ולילי מגנוס.
ב-1935, בימי גרמניה הנאצית, כשהיה בן 11, עלה לארץ ישראל עם הוריו ואחותו חוה, ושנה לאחר מכן עברת את שמו לארנון מגן.
גדל בקיבוץ גן שמואל ועבר לקיבוץ גבעת ברנר.
בשנת 1953 כתב את המנון הקיבוץ, לרגל 25 שנים להקמתו.
ב-1954 נישא לבת קיבוץ, לילית לבית לוינסון, אחות במקצועה.
באותה שנה נולד בנם הבכור הלל.
בני הזוג נפרדו ב-1957, והוא נישא ב-1964 לאילנה לב.
נולדו להם שלושה ילדים: הדס (1965, עיתונאית), אבנר (1968, פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת טורונטו, נהרג בתאונת טיפוס הרים באלסקה ב-2010), ועידו (1974).
מגן המשיך להתגורר בגבעת ברנר.
חיבר מספר שירים עבור "רביעיית גבעת ברנר" ואחרים במהלך שנות ה-60. עבד כעיתונאי בעיתון "למרחב".
לאחר סגירת העיתון, בשנת 1971, עבר לעיתון "דבר", וכיהן כסגן עורך ב"דבר לילדים" בשנות ה-70. לאחר מכן שימש ככתב מדעי בעיתון "דבר"; במסגרת זו ראיין מדענים בעלי שם, בהם הנס בתה, חתן פרס נובל לפיזיקה.
בנוסף עבד מגן כמתרגם מאנגלית לעברית; תרגם בין השאר את ספרו של מרטין גילברט "אושוויץ ובעלות הברית" (1988), ואת ספרו של בני מוריס "לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949" (1991).
ב-1976 כתב לצד יצחק גילון ז'לינסקי וארנסט מרקוביץ את הספר "תולדות התעשייה הכימית בארץ".
ב-1977 פרסם ספר עיון היסטורי, "זה קרה ביום...
32 מאורעות בתולדות העמים" (הוצאת הקיבוץ המאוחד); בספרו הוא מתאר 32 אירועי שיא לאורך ההיסטוריה.
ב-1992 השתתף בכתיבת ספרו של גד ברזילי, "דמוקרטיה במלחמות: מחלוקת וקונצנזוס בישראל".
ב-2008 פרסם אוטוביוגרפיה, "יומנו של אופטימיסט".
מגן נפטר ב-2012 ונקבר בבית הקברות גבעת השלושה.
ארנון בן דוד (נולד בשנת 1950 בתל אביב) הוא אמן ישראלי.
יצירותיו עוסקת במציאות הפוליטית־חברתית ובמנגנוני הכוח המעצבים אותה.
בן-דוד הוא נכדם של המהנדס יעקב אורנשטיין והרקדנית והכוריאוגרפית מרגלית אורנשטיין.
הוא בנם של הרקדנית והכוריאוגרפית יהודית אורנשטיין והצלם והגרפיקאי שלמה בן-דוד, ואחיה של הרקדנית והמשוררת נעמי בן דוד.
הוא סיים לימודי תואר ראשון (B.F.A.) בבצלאל בשנת 1977. היה מהמובילים ב"מרד הסטודנטים" במוסד.
בעקבות פעילות זו יצר חיבור בין תיעוד צילומי לבין מבנים פיסוליים עשויים עץ.
ב-1983 סיים לימודי תואר שני (M.F.A.) במכללת האנטר בניו יורק.
במהלך שנות ה-80 התגורר בארצות הברית.
בעקבות מות אשתו הראשונה שב בשנת 1987 לישראל.
בעבודות שיצר במהלך עשור זה התייחס בצורה מושגית לאמנות על ידי מבני אסמבלאז' תלת-ממדיים, שהכילו הקשרים פוליטיים וחברתיים.
בנוסף, יצר גם כרזות בטכניקת אופסט.
בשנת 1996 נערכה לבן-דוד תערוכת יחיד בביתן הלנה רובינשטיין של מוזיאון תל אביב שנקראה "עבודות חדשות".
ב-2024 נפתחה במוזיאון תל אביב תערוכת היחיד "מצע הנפש הרכה".
התערוכה "כוח", שאצר דורון רבינא ב-2005 בבניין הטורבינות במתחם רידינג בתל אביב, כללה 2 עבודות של בן דוד.
אחת מהן עשויה מסגרת עץ, שני רובי עוזי מפלסטיק ושני ציורים מופשטים קטנים.
העבודה "אמנות יהודית" של בן דוד מ-1988 נכללה בתערוכה "צ'ק־פוסט שנות השמונים באמנות ישראל" שנערכה ב-2008 במוזיאון חיפה.
העבודה עוסקת בקשר בין האמנות הישראלית והפוליטיקה של הקיום בארץ.
כך למשל, הדיקט ממסגר את העוזי ומייצר את ה"מסגרת" המגדירה את האובייקט כ"אמנות".
בשנת 2011 אצר דורון רבינא בגלריה קונטמפוררי את תערוכת "חזית אחת" בה השתתפו קארסון פיסק-ויטורי, מתיאו לאבאנשי, יצחק דנציגר, ובן-דוד.
ב-2016 הציג תערוכת יחיד בגלריה המדרשה שכותרתה PRT - ראשי תיבות של Provincial Reconstruction Team - שעסקה ביחסי ברוקלין-תל אביב, על רקע הדיון ביחסי ארצות הברית–ישראל.
משנת 2022 עבודה של בן דוד מוצגת במוזיאון תל אביב בתערוכת הקבע החדשה של אוסף האמנות הישראלית "דמיון חומרי".
1977-1973 בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1983-1980 תואר שני, הנטר קולג', ניו יורק, ארצות הברית
1989 פרס משרד החינוך והתרבות
1991 פרס משרד החינוך והתרבות
1994 פרס רפאל והדסה קלצ'קין, קרן תרבות אמריקה-ישראל
1994 פרס ישרכארט ומוזיאון תל אביב לאמנות לאמן צעיר, מוזיאון תל אביב לאמנות
ארנון אפק פינק (נולד ב-18 במאי 1963) הוא רופא ישראלי, פרופסור לרפואה ופרופסור מן המניין באוניברסיטת רייכמן, מומחה לפתולוגיה ולמנהל רפואי.
אפק כיהן כמנכ"ל משרד הבריאות בשנים 2014 עד 2015 וכיהן כמשנה למנהל וכמנהל בית החולים הכללי המרכז הרפואי שיבא בין בשנים 2017 עד 2025. מכהן גם כמנהל מכון גרטנר לאפידמיולוגיה במרכז הרפואי שיבא.
זוכה אות יקיר שרות המדינה.
אפק משמש כדיקן המייסד של בית הספר דינה רקנאטי לרפואה (מינוי שאושר על ידי ועדת הלוי בחודש נובמבר 2024) ווכראש קתדרת ססיל טייץ לאנטומיה.
היה ראש תוכנית הוראת הרפואה באנגלית (תוכנית ניו-יורק) באוניברסיטת תל אביב וחבר ההנהלה האקדמית של הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
הוא פרופסור נלווה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת ניקוסיה בקפריסין ויו"ר המועצה הלאומית לרפואה משפטית ולפתולוגיה במשרד הבריאות.
משמש כיועץ הראשי בפועל של היחידה לקנאביס רפואי במשרד הבריאות.
בנוסף, שימש יושב ראש משותף של איגוד מנהלי בתי החולים בישראל.
בעבר היה יו"ר הפדרציה העולמית של ההסתדרות הרפואית, חבר הוועד המנהל של ועדת הבריאות של ה-OECD.
אפק נולד בחיפה לשושנה, אשת חינוך וד"ר יגאל אפק, מהנדס.
הוא גדל בתל אביב, למד בתיכון אליאנס, והשלים בהצטיינות לימודי רפואה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית ו"הדסה" בירושלים בין השנים 1981 עד 1987. את הסטאז' עשה ב-1988 בבית החולים בילינסון ובין השנים 1993 - 2000, התמחה באנטומיה פתולוגית במרכז הרפואי שיבא.
לאחר ההתמחות, בין השנים 2000 ל-2002, השלים בהצטיינות לימודי תואר בוגר במנהל מערכות בריאות (MHA) באוניברסיטת בן-גוריון, ובין השנים 2002 - 2004, התמחה בהצטיינות במנהל רפואי במרכז הרפואי שיבא ובהנהלת משרד הבריאות.
הוא בוגר תוכנית וקסנר לבכירים בבית הספר קנדי לממשל, אוניברסיטת הרווארד (WSLP16).
לאחר סיום לימודי הרפואה, בין 1989 ל-1991, השלים אפק את שירותו הצבאי בצה"ל בחיל הרפואה כרופא צבאי בתפקידים של רופא גדודי וחטיבתי בעוצבת "בני אור".
בשנת 1992 החל את תפקידו בבה"ד 10 כמפקד קורס קציני רפואה.
בשנת 2000 החל לשרת בפיקוד צפון, כסגן הרופא הפיקודי, עד שנת 2002. בין השנים 2004 ל-2007 שימש ראש ענף מיון רפואי ורפואה תעסוקתית ומנהל המחלקה למינהל רפואי במפקדת קצין רפואה ראשי.
בתפקידיו בצה"ל קידם את השינוי בתפיסת המיון הרפואי ואת ההתנדבות לשירות צבאי.
לאחר פרישתו, המשיך לשמש בתפקיד ראש מכלול הרפואה ב"גבעון" וכיועץ רפואי לחיל הרפואה.
במילואים הוא משרת כחבר בוועדת הלסינקי של חיל הרפואה בדרגת אל"ם (מיל').
עם פרישתו מהצבא, מונה ב-2008 לתפקיד סגן מנהל המרכז הרפואי שיבא.
במקביל, כיהן בשיבא גם כאחראי שעת חירום, יו"ר ועדת הסטאז' וההתמחות, ומנהל היחידה לתמיכה ניהולית.
ב-2011 נבחר במכרז שנערך מטעם נציבות שירות המדינה לתפקיד ראש מינהל הרפואה במשרד הבריאות.
הוא נכנס לתפקידו ב-1 בינואר 2012, והחליף את קודמו בתפקיד, ד"ר חזי לוי.
ביוני 2014 החל לכהן כמנכ"ל משרד הבריאות, במקומו של פרופ' רוני גמזו, כמינוי של שרת הבריאות, יעל גרמן.
הוא כיהן בתפקיד עד יולי 2015.
בתפקידיו במשרד הבריאות קידם את עבודת המטה שהביאה למימוש הרפורמות בבריאות הנפש, שקיפות לציבור בפרסום מדדי האיכות, מודל הערכת הפגיות ואת התוכניות הלאומיות למניעה וטיפול בסוכרת ובשבץ מוחי.
המלצות הוועדה הבין משרדית בראשותו, הביאה להחלטת הממשלה להקמת בית החולים על שם שמעון פרס בבאר שבע.
הוא גם קידם את הרפורמה בקנאביס לשימוש רפואי, את הרפורמה במקצועות הבריאות (הוספת תפקידי עוזר רופא, אחות מומחית, מסייעים למתמחים) והקלת הליכי הרישוי לישראלים ולעולים.
בהובלתו, מינהל הרפואה קיבל את אות ההוקרה של נציבות שירות המדינה ליחידות מצטיינות בהתייעלות, וזכה בתעודת הוקרה לצוות שיפור בשירות המדינה (מקום שלישי) בנושא איכות הטיפול והשירות בפגיות.
הרפורמה בבריאות הנפש אותה הוביל במשרד הבריאות הוגדרה על ידי שופטי בג"ץ במילים: "...התחושה היא שנעשית עבודה מקצועית".
עם סיום תפקידו במשרד הבריאות שב למרכז הרפואי שיבא לתפקידו כמשנה למנהל המרכז הרפואי ומנהל בית החולים הכללי בפועל.
בנוסף לתפקידים אלו, משמש פרופ' אפק גם האחראי על הרופאים והאקדמיה.
בשנת 2018 הוא מונה ליו"ר הוועדה לבדיקת התוכנית ללימודי רפואה באוניברסיטת אריאל, שבעקבות המלצותיה הוקם בית הספר לרפואה על שם מרים ושלדון אדלסון באוניברסיטת אריאל.
ביולי 2019 מונה לשמש במקביל לתפקידיו בשיבא כיועץ הרפואי הראשי (בפועל) של היחידה לקנאביס רפואי במשרד הבריאות.
ביוני 2020 הורה בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב למוסד לביטוח לאומי להכיר באפק כנפגע עבודה בקבלו את הטענה שהתפרצות מחלת הסוכרת אצלו נבעה מהלחץ שחווה בעבודה כמנכ"ל משרד הבריאות.
אפק עמד בראש הוועדות לשירותים הרפואיים ולמיון של נכי צה"ל, במסגרת הרפורמה הלאומית "נפש אחת".
היה חבר מן המניין לבריאות הציבור, חבר בהנהלת הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב ופרופסור חבר בחוג לפתולוגיה מאז 1994. בשנים 2011–2022 עמד בראש התוכנית האמריקאית ללימודי רפואה (תוכנית ניו-יורק), ומשנת 2018, פרופסור נלווה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת ניקוסיה בקפריסין.
בין 2011 ל-2013 שימש מרצה באוניברסיטת בר-אילן במחלקה למנהל וריכז קורס ניהול בית-חולים במסגרת תואר שני במינהל מערכות בריאות.
בין השנים 2013 ל-2014 הרצה גם בתואר ראשון במנהל מערכות בריאות במרכז האקדמי למשפט ועסקים.
מלמד החל משנת 2015, באוניברסיטת תל אביב ניהול מערכות בריאות - בבית הספר למוסמכים במנהל עסקים ע"ש ליאון רקנאטי, ואתיקה רפואית - בחוג לרפואת אסון והתוכנית הרב תחומית למנהלים לניהול מצבי חירום ואסון, של בית הספר לבריאות הציבור שבפקולטה לרפואה.
משנת 2018 מרצה גם בתוכנית ה-MBA הבינלאומית לניהול חדשנות ויזמות בתחום הבריאות בבית הספר אריסון למנהל עסקים שבאוניברסיטת רייכמן.
הוא פרופסור מן המניין באוניברסיטת רייכמן ומכהן כדיקן המייסד של בית ספר דינה רקנאטי לרפואה.
הוא מרצה בכנסים רפואיים בארץ ובעולם, ונשא את ההרצאה הבינלאומית על שם ד"ר ג'ון מ.
אייזנברג במסגרת הסימפוזיון הבינלאומי השנתי ה-18 למדיניות בריאות של The Commonwealth Fund.
לאורך השנים היה שותף בלמעלה מ-200 מאמרים שהתפרסמו בעיתונות הרפואית העולמית.
מחקריו התמקדו בקשר בין השמנה וגורמי סיכון נוספים לתחלואה במחלות לב, כלי דם, סוכרת וסרטן בקרב בני נוער וחקר האימונופתוגנזה של טרשת עורקים (H index 66).
ב-2017 הוא היה בצוות המוביל את כתיבת גיליון העיתון המיוחד על מערכת הבריאות בישראל של העיתון הרפואי Lancet, הגיליון Health In Israel, והשתתף בכתיבת שניים מהמאמרים בעיתון.