tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כותב הספר מציע להטיס אותם ללב הג'ונגל על מנת שיחושו את האווירה ויחדלו להיות מפונקים, עקב התנאים הקשים.
צוות הסרט מציב מצלמות בג'ונגלים בווייטנאם על מנת שהשחקנים יצולמו באופן טבעי.
מייד עם נחיתתם דורך הבמאי על מוקש ומתפוצץ.
השחקנים רואים זאת וטועים לחשוב שמדובר בתעלול מטעם ההפקה.
בפועל, השחקנים נחתו במשולש הזהב והם באזור של כנופיית מגדלי סמים.
הכנופיה מגלה את הימצאותם בשטחה תוך זמן קצר ושובה את ספידמן.
למרות שפעם אחר פעם מופיעות הוכחות לכך שמדובר במציאות לשחקנים לוקח זמן רב לקלוט שההפקה לא ארגנה זאת.
לאורך הסרט נחשפים סודות של השחקנים (בסרט, לא של השחקנים האמיתיים): אלפא צ'ינו מסתיר את העובדה שהוא מאוהב בגבר מחשש למעמדו ככוכב קולנוע, ואילו פורטנוי מסתיר מחבריו את העובדה שהוא מכור להרואין.
ג'ק בלאק - ג'ף פורטנוי.
רוברט דאוני ג'וניור - קירק לזרוס.
בן סטילר - טאג ספידמן.
מתיו מקונוהיי - סוכנו של ספידמן.
טום קרוז - לס גרוסמן, המפיק של הסרט (בסרט) ומיליונר שמקלל ללא הפסקה.
ג'יי בארושל - קווין סנדסקי.
ניק נולטה - ג'ון "ארבעה עלים" טייבאק.
בסרט היו הופעות אורח של שחקנים רבים.
ג'סטין ת'רו - אחד מהתסריטאים של הסרט (במציאות).
הוא מופיע בשתי סצנות: מקלען במסוק ותקליטן.
הרעיון של סטילר לסרט עלה בראשו תוך כדי משחק בתפקיד קטן בסרט אימפריית השמש, ומאוחר יותר ת'רו וכהן הצטרפו אליו כדי לעזור לו להשלים את התסריט.
אחרי שהסרט קיבל אור ירוק בשנת 2006, הצילומים התקיימו בשנת 2007 באי קאואיי בהוואי.
הסרט צולם במשך שלושה עשר שבועות ונחשב מאוחר יותר כסרט הגדול ביותר שהופק בהיסטוריה של האי.
לסרט היה קידום ושיווק נרחב, כולל אתרי אינטרנט מיוחדים עבור הדמויות הראשיות המזויפות והסרטים הבדיוניים שלהן, שידורים מיוחדים של טלוויזיה בדיונית ומכירתו של משקה האנרגיה המפורסם בסרט, "Booty Sweat".
לפני הקרנתו של הסרט הוא ספג ביקורת מצד קבוצות תמיכה לנכים בשל הופעתה של דמות עם פיגור שכלי.
הסרט קיבל ביקורות אוהדות בדרך כלל ממבקרי הקולנוע על הדמויות בסרט, התסריט והקדימונים המזויפים תוך ביקורת על תוכן הפוגעני שבו.
הפסקול של הסרט יצא לראשונה ב-5 באוגוסט 2008, לפני שחרורו של הסרט לאקרנים.
בפתיחה בסוף השבוע הראשון בצפון אמריקה, הסרט הכניס 26 מיליון דולר ושהה במקום הראשון ברשימת הסרטים המכניסים במשך שלושת סופי השבוע הראשונים מהקרנתו הראשונה.
הסרט והשחקנים שלו היו מועמדים למספר פרסים על ידי קבוצות שונות, כולל פרס גילדת שחקני המסך ופרס האוסקר.
הסרט היה מועמד למספר פרסים, בהם מועמדויות לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע עבור רוברט דאוני ג'וניור וטום קרוז, ומועמדות דומה לדאוני ג'וניור בפרס באפט"א ובפרס גילדת שחקני המסך.
רַעַמְתָנִיִּים (שם מדעי: Coryphaenidae) היא משפחת דגים מקריני סנפיר מסדרת הדקראים, אשר מכילה בתוכה סוג אחד בלבד של דגים בשם רעמתן (Coryphaena) ובו שני מיני דגים.
דגי הרעמתן בעלי שיעור גדילה המהיר ביותר מכל דגי האוקיינוס, ולכן משמשים מקור מזון עיקרי לדגים טורפים באוקיינוס הפתוח.
לדגים אלו ראש פחוס למראה, וסנפיר גבי בודד הנמשך לכל אורכו של גב הדג כאשר פרוש מזכיר בצורתו רעמה, בדומה לדגים רבים של מים פתוחים סנפיר הזנב מפוצל.
הזכרים בעלי מצח גבוה יותר מהנקבות.
צבעם ססגוני ומרהיב ונע מירוק צהבהב ועד סגלגל.
אורכם המקסימלי הוא 1.5 מטר, והם נמצאים עד עומק של כ-80 מטר אולם נפוצים יותר ב 5-10 מטר.
דגים אלו מאוד פעילים, וחיים במימי אוקיינוס טרופים וממוזגים בכל העולם.
בארצנו נפוצים בים התיכון, מסוף הקיץ, כאשר הם מעדיפים קרבת מצופים גדולים, ספינות עוגנות ושאר עצמים צפים ונייחים.
דגי הרעמתן הם דגים טורפים הניזונים מדיונונאים דגים קטנים ושאר יצורים ימיים קטנים.
דגים אלו ידועים כשחיינים מצוינים וינדדו למרחקים ארוכים במשך חייהם.
במשפחת הרעמתניים שני מינים מסוג אחד:
רַעַמְתָן כְּחַלְחַל, המכונה בפי הדייגים בישראל דוראדו (Coryphaena hippurus)
השם העברי, רעמתן, נקרא כך בשל סנפיר הגב המרשים של הדג, כאשר פרוש מזכיר בצורתו רעמה.
ביתר השפות ישנם שמות רבים ומגוונים.
רַעַמְתָן כְּחַלְחַל (שם מדעי: Coryphaena hippurus) הוא אחד משני מיני דגים טורפים הקיימים במשפחת הרעמתניים החי באזורים הטרופיים וממוזגים של כל האוקיינוסים בכל העולם, לרבות בים התיכון של ישראל.
זהו דג מאכל פופולרי בארצות שונות.
בשפת הוואי הדג נקרא מַהִי-מַהִי ומשמעותו חזק מאוד, בשפות רבות הדג נקרא דוראדו, שם השגור גם בפי דייגי ישראל.
השם העברי התקני, רעמתן כחלחל, ניתן לו על שום סנפיר הגב המרשים של הדג שכאשר פרוש מזכיר רעמה, ובשל גוני הכחלחל המרשימים בצידיו העליונים של גופו.
השם הנפוץ באנגלית הוא דג-דולפין משום שלעיתים מלווה כלי שיט בדומה לדולפינים, השם גרם לבלבול עם היונק הידוע הדולפין, השם הנפוץ יותר באנגלית לדג בקרב דייגים, סוחרים ומסעדות הוא מַהִי-מַהִי השאוב מהשפה ההוואיית, ומשמעו חזק מאוד.
השם הספרדי הנפוץ בשפות רבות דוראדו-Dorado מקורו בלטינית ומשמעו מזהיב, זהוב.
בשנת 1758 הזואולוג קארולוס ליניאוס העניק לסוג הדג את שמו המדעי Coryphaena הנגזר מהמילה היוונית koryphe שמשמעה פסגה, טופ.
תוחלת החיים של הרעמתן הכחלחל היא בין 4–5 שנים.
משקלו השכיח נע בין 3–13 ק"ג, ולעיתים מגיע ל-15 ק"ג, אולם ישנם דיווחים נדירים על פרטים במשקל מעל 18 ק"ג, הפרט הגדול ביותר שתועד באופן רשמי הגיע למשקל של .
לרעמתן כחלחל ראש פחוס כשעצם בולטת במצחו, שיניו סגלגלות וקטנות, וגופו רחב יחסית בין הגב לבטן אולם דק מצדדיו.
סנפיר הגב נמשך לאורכו של כל הגב, כמעט לכל אורכו של הדג.
סנפיר הזנב מפוצל ומחודד בקצותיו.
צבעיו ססגוניים ומרשימים; זהוב בצדדים, וכחלחל עד ירוק בחצי העליון בצדדים ובגב.
לזכרים בוגרים יש מצח בולט המזדקר בחוזקה מעל קו הגוף.
לנקבות ראש מעוגל, והן בדרך כלל בעלי גוף קטן יותר מהזכרים.
רעמתן כחלחל הוא שחיין מהיר מאוד המגיע עד 92.6 קמ"ש.
מחוץ למים הדג בדרך כלל משנה את גוני צבעיו עד שידהו לגוון צהבהב ירקרק בסמוך למות הדג.
רעמתן כחלחל הוא מבין מהירי הגדילה מדגי האוקיינוס.
הם משריצים במים חמימים בזרמי האוקיינוס לאורך רוב חודשי השנה, ופרטים צעירים נמצאים בסמוך לצמחי-ים.
רעמתן כחלחל הוא טורף, הניזון מדאוניים, סרטנאים, דיונונאים, מקרל ודגים קטנים אחרים.
ידוע כי הם ניזונים גם מזואופלנקטון וחסילונים.
זכרים ונקבות מגיעים לבגרות מינית בשנתם הראשונה, בדרך כלל בגיל 4–5 חודשים.
ההטלה עשויה להתרחש באורך של כ-20 ס"מ.
הנקבה עשויה להטיל 2–3 פעמים בשנה, ולהניב בין 80,000 עד מיליון ביצים להטלה, במים בטמפרטורה הנמוכה מ-34 °C.
פגיות הרעמתן כחלחל נמצאות בכל השנה, אולם בכמויות גדולות יותר במשך האביב והסתיו.
במחקר מסוים, 70% מהפגיות הצעירות שנאספו בצפון מפרץ מקסיקו נמצאו בעומק של מעבר ל-180 מטר.
הטלה בשבי מניבה בערך 100,000 ביצים, והקושי בשמירה על רמת מליחות, תזונה שלמה וחמצן מומס במים אחראים לתמותה של כ-20-40% מהפגיות.
רעמתן כחלחל נמצא לרוב בקרבה לשפת המים.
רעמתן כחלחל הוא דג נחשק ביותר בספורט הדיג ולמטרות מסחריות.
דייגים חובבים חושקים בהם בשל יופיים, גודלם, טעם בשרם ובשל תפוצתו של הדג ובריאותה.
הדג פופולרי במסעדות רבות בחו"ל.
הפיתיונות הנפוצים לסוג דג זה הם 'חצאית' גומי עם קלמארי, דמוי-קלמארי או גרירת דמוי-דג קטן.
מרגע שנתפס הזכר, הדייג ישאיר אותו קשור בחוט שקוף במים ויתר הנקבות יישארו בקרבת הזכר וימשיכו לנגוס בפיתיונות.
הדייגים בחו"ל, בנוסף למאפייני הדיג הישראלי, תרים אחר פסולת צפה, אצות צפות מסוג סרגסום (Sargasso) וציפורי הפרגטה בסמוך לשפת השונית בעומק של כ 49 מטר.
אצות סרגוסו מכילות לעיתים מערכת אקולוגית שלמה מיצורים מיקרוסקופיים ועד סוסוני ים ודגים קטנים.
ציפורי הפרגטה הצוללות לעבר מזונן מלוות את אצות הסראגאסו הנספות בזרם וגם פסולת צפה.
מדריכי דיג מומחים יידעו לומר בדיוק איזה דגים נמצאים סביב עצמים צפים אלו לפי התנהגות הציפורים.
ארצות הברית ומדינות נוספות באזור הקריביים הם הצרכניים העיקריים של הרעמתן.
הרעמתן הוא דג מאכל פופולרי באוסטרליה, בדרך כלל נתפס ונמכר כתוצר לוואי של תעשיית דיג הטונה ודגי החרב.
יפן והוואי הם צרכניים בולטים.
הים הערבי, במיוחד חופי עומאן, מכילים את הרעמתן כחלחל.
בעבר הרעמתן שימש בעיקר כתוצר לוואי (תפיסה לא מכוונת) במערך חכות של תעשיית הטונה ודגי החרב.
כיום התעשייה דגה אותם במכוון, והם מהווים תוצר תעשייתי איכותי.
בפולינזיה הצרפתית דייגים משתמשים בצלצל ובסירה הבנויה בצורה ספציפית לציד הרעמתן, סירה זו מכונה poti marara.
סוג דיג זה אפשרי משום שדג הרעמתן אינו צולל עמוק.
סירה זו היא בעלת עוצמה, במבנה V, אופטימלית לתמרון ולמהירות, בעלת הזנק מהיר בזמן שנהג הסירה אוחז בימינו את הצלצל.
בתלות באופן לכידתו, רעמתן כחלחל מסווג באופן שונה במערכות שונות המדרגות את קַיָּמוּת האוכלוסייה.
בנוסף הדג מהווה ציין למיקרואורגניזם רעילים.
האקווריום של מפרץ מונטריי מסווג את הרעמתן כחלחל, כשהוא נתפס באוקיינוס האטלנטי של ארצות הברית כבחירה הטובה ביותר.
כמו כן ממליץ להימנע מרעמתנים מיובאים הנתפסים באמצעות מערך חכות, אולם מציין כי תפיסות מכמורתן וחכות דיג מסורתיות הן בחירה טובה.
המועצה להגנה על משאבי טבע (NRDC) מסווגת את הרעמתן כחלחל כרמה בינונית בסיכון לכספית, וממליצה לאכול ממנו עד 6 מנות בחודש.
הקרן ההגנה על איכות הסביבה (EDF) מסווגת את הרעמתן הכחלחל שנתפס באמצעות חכות בארצות הברית כטוב ביותר אקולוגית ("Eco-Best"), הקטגוריה הראשונה משלוש קטגוריות קיימות.
אולם מסווגת את כל הרעמתנים הכחלחלים שנתפסו באמצעות מערך חכות בקטגוריה השנייה ("Eco-OK") או השלישית ("Eco-Worst") בשל תוצרי לוואי רבים (דגים ללא ערך מסחרי) הנתפסים במערך החכות, הפוצעים והורגים עופות ימיים, צבי ים וכרישים.
רעמתן כחלחל מהווה סמן או אמצעי לגילוי הרעלת סיגואטרה.
רַעְמְסֵס הָרִאשׁוֹן (בתרגום ממצרית עתיקה: "בנו של רע") היה פרעה (שליט) מצרים העתיקה בשנים 1320–1318 לפנה"ס על פי הכרונולוגיה התיכונה, או 1290-1292 לערך לפנה"ס (כרונולוגיה נמוכה).
רעמסס הראשון היה מייסד השושלת התשע-עשרה, ומלכותו היוותה את תקופת המעבר בין השושלת השמונה-עשרה לבין שושלתו, בה מלכו בנו סתי הראשון ונכדו - רעמסס השני.
רעמסס הראשון לא נולד למשפחת המלוכה.
הוא נולד בשם "פא-רע-מס-סו" למשפחה שבניה שרתו בצבא מצרים העתיקה, באזור דלתת הנילוס, כנראה בסמוך לאווריס, בירת מצרים העתיקה בתקופת החיקסוס, או בטאניס.
אביו, סתי, היה קצין צבא בכיר וככל הנראה יועץ צבאי של פרעה חרמחב.
אילן היוחסין של המשפחה נמצא רשום על מצבת אבן (OI 11456).
עליה קיים גם אזכור למנהל אורוות בשם רמסו שהוא לדעת חוקרים רעמסס.
עוד נכתב בה שאשתו של דודו Khaemwaset, הייתה קרובה של Huy המשנה למלך כוש.
מכאן אפשר להסיק שמשפחה זו הייתה בעלת השפעה פוליטית.
חרמחב מינה את רעמסס לתפקיד המשנה למלך, וכן רעמסס שימש ככהן גדול של האל אמון.
רעמסס הנציח את הקריירה המוקדמת שלו על שתי מצבות אבן שנמצאו בקרנק (בהן הוא מכונה כווזיר ומפקד צבאי) במצבה אחרת הנמצאת במוזיאון אדינבורו הוא מתואר כמפקד צבאי ומפקח מלכותי של מחסני התבואה.
בשנת 1913 גלה האגיפטולוג גורג לגריאן שבבסיס פסלו של חרמחב בקרנק, קיימת כתובת, המזכירה את רעמסס כראש הקשתים, מפקח על הסוסים, אחראי על החותם, שליח מלכותי למדינות זרות, סופר מלכותי, מפקד הצבא של המלך במצרים העליונה והתחתונה, ראש הכהנים של כל האלים, ממלא מקום המלך במצרים העליונה והתחתונה.
עם עלייתו לשלטון בחר רעמסס בשם מלכותי - "מנ-פטי-רע" שמשמעו "עלה לשלטון בשל כוחו של רע".
בשל גילו בעת עלייתו למלוכה (כנראה בשנות החמישים), מיד לאחר המלכתו מינה את בנו סתי הראשון לתפקיד נסיך הכתר, והכריז עליו כיורשו.
לגרין סבור שאת התחלת הבניה של אולם העמודים הגדול בקרנק אפשר לייחס לרעמסס.
בבסיס העמוד השני, בצדו המזרחי נמצאו חמש תמונות שבפירוש אפשר ליחסן לרעמסס.
שתי הראשונות מתארות את המלך פוסע בתהלוכה נושא משוט.
לגרין קובע ששתי תמונות אלה קשורות לייסוד של בנין חדש.
ולכן הוא מאמין שרעמסס אחראי לתחילת הבניה של העמוד השני, מותו קטע את העבודה שאותה סיים בנו סתי הראשון.
רעמסס סיים את המגדל השני במקדש אמון בקרנק שהחל אותו קודמו חרמחב וכן הציב מצבת אבן בוואדי חלאפה.
לגרין מצא בתחתית עמוד מספר 10 במקדש של קרנק שני פסלים של רעמסס לצד שני פסלים של אמנחוטפ בן האפּוּ.
הם מוקמו שם כנראה על ידי רעמסס השני כדי שיהיו קרובים לחרמחב שנחשב על פי המסורת הרשמית ליורש החוקי של אמנחופ השלישי.
רעמסס מלך זמן קצר, ולא הספיק לבנות לעצמו קבר מפואר.
בנו, סתי הראשון, קבר אותו בעמק המלכים.
סתי בנה לימים קפלת זיכרון לזכר אביו באבידוס.
הקבר התגלה על ידי ג'ובני בלצוני בשנת 1817 וכונה KV16. הוא ממוקם ממול לקברו של חרמחב.
הקבר שהתגלה אורכו 29 מטרים בלבד.
כולל שתי מערכות מדרגות המופרדות על ידי מסדרון חצוב, וחדר שחציבתו לא הסתיימה.
אל החדר מתחברות מימין ומשמאל שתי גומחות.
בתוך החדר מצוי סרקופג מגרניט אדום שממלא את רוב שטחו של החדר.
הציורים על הקירות אינם מושלמים אולם נשמרו בצורה טובה ביותר ונעשו בהתאם למסורת של ספר השערים.
בעקבות מעשי שוד שנעשו בעיר המתים העבירו כהני אמון של השושלת ה-21 את המומיה של רעמסס יחד עם כ-40 מומיות של שליטים אחרים, לקבר של אמנחותפ השני (סימנו 320DB).
קברו המקורי של רעמסס נחתם ונשאר סגור עד לגילויו.
אשתו סיתרה הייתה המלכה הראשונה שנקברה בעמק המלכות.
בשנת 1911 תרם ג'ון פיירפונט מורגן מספר תגליפים מקפלת הזיכרון למוזיאון המטרופוליטן בניו יורק.
ככל הנראה מומייתו של רעמסס נגנבה על ידי שודד הקברים אחמד עבד אל ראסול בראשית המאה ה-19, ונמכרה לאיש העסקים ג'יימס דגלס, אשר הביא את המומיה לקנדה בשנת 1860. המומיה הוצגה במוזיאון מפלי הניאגרה באונטריו שבקנדה, כאשר לא ידועה זהותה של המומיה.
גובה המומיה הוא 1.60 מטרים וגיל הנפטר היה 35–45.
בשנת 1999 החליט המוזיאון למכור את אוספיו לאיש העסקים הקנדי ויליאם ג'יימיסון, וזה מכר את האוסף למוזיאון מייקל קרלוס באוניברסיטת אמורי, באטלנטה שבג'ורג'יה.
בדיקות שערכה האוניברסיטה ובמסגרתה עברה המומיה סריקות CT וצילומי רנטגן העלו שהמומיה נחנטה שזרועותיה צלובות על חזיה של המומיה - תנוחה השמורה לבני משפחת המלוכה המצרית, ולזיהוי המומיה עם רעמסס הראשון.
המומיה הוחזרה למצרים ב-24 באוקטובר 2003 והיא מוצגת במוזיאון לוקסור.
רעמה היא מונח בזואולוגיה המתאר עודף שיער בעורף, מסביב לצוואר ומתחת לגרון.
אצל אריות, גודל הרעמה וצבעה משמשים כדי לאותת לזכרים אחרים מהו כושרו של הזכר, בדומה לזנבו של הטווס.
אצל סוסים, אחד התפקידים של הרעמה הוא להרחיק מזיקים כגון יתושים וזבובים מעיניו של הסוס ומהחלק הקדמי של גופו, בדומה לזנב הסוס.
בנוסף, הרעמה שומרת על צווארו חמים ויבש ומגנה על עיניו מהשמש.
רעמה עבה יכולה לגרום לסוס להיראות גדול יותר ולהרתיע טורפים.
הרעמה מונעת מטורפים להיצמד לצווארו של הסוס ולפגוע באיברים חיוניים.
אזור הצוואר מותקף גם על ידי סוסים אחרים, לרוב כאשר הזכרים נלחמים על הנקבות בעונת הרבייה, לכן לזכרים נוטה להיות רעמה עבה יותר.
אצל זברות, הרעמה משמשת הגנה מפני יריבים.
טורפים יתקפו לרוב את אזור הצוואר, ולכן הרעמה העבה משמשת בדומה לשריון, כמו אצל סוסים.
אריה - הרעמה מופיעה סביב כל הצוואר והעורף.
סוסיים - הרעמה מופיעה מעל העורף.
ג'ירף - הרעמה מופיעה מעל העורף.
זאב הרעמה - הרעמה מופיעה מתחת לצוואר.
רעמסס השני (ערבית: رمسيس 2; תעתיק מדויק: רמסיס 2) הוא שמה של השבחה מצרית לטנקי ה-T-54 הישנים אשר נמצאים בשירות צבא מצרים.
במשך שנים רבות עיקר כוחו של חיל השריון המצרי הושתת על טנקי ה-T-54 הסובייטים מתוצרת ברית המועצות.
לאור התיישנותם מחד והתקרבותה של מצרים למערב מאידך, החלה מצרים לקלוט נשק מערבי, בעיקר מתוצרת אמריקאית.
בין היתר, קיבלה מצרים מאות טנקי M60 פטון אמריקאים החל משנת 1979 ועד לשנת 1988 והם הפכו לעמוד ההשדרה החדש של השריון המצרי.
הצבא המצרי שאף לאחידות בדגמי הטנקים שברשותו, על-מנת להקל על המאמץ הלוגיסטי שבאחזקתם.
לאור זאת ומאחר וטנקי הפטון הוכחו כמוצלחים עבור צורכי הצבא המצרי, ביקשה מצרים להחליף חלק מרכיבי טנקי ה-T-54 ללרכיבים זהים לאלו של הפטון.
בשנת 1984 חתמה מצרים על חוזה שדרוג של הטנקים שברשותה, עם חברת בת של קרייזלר.
דגמי הטנקים המשודרגים היו עתידים להיקרא "T-54E" (כאשר משמעות ה-E היא "Egypt").
בשנת 1990 החלו הניסויים באב הטיפוס, אך התוכנית התעכבה בשל רצונה של מצרים לאמץ טנק מערכה חדש.
לבסוף, לאחר עיכובים רבים, יצאה תוכנית ההשבחה לדרך בשנת 2004 ועד לשנת 2005 נסתיימה, כשבמהלכה הושבחו 425 טנקים, שזכו לכינוי "רעמסס השני" (Ramses II).
לטנק נוספו לוחות מיגון עבור הצדדים, בחזית וגם בצריח.
הטנק צויד במערכת הגנה מפני איומים בלתי קונבנציונליים ונוספה לו מערכת מיזוג אוויר סטנדרטית, זאת בנוסף למערכת כיבוי אש אוטומטית ו-6 מדוכות עשן.
על-פי תוכנית ההשבחה המקורית, אמור היה מנוע הטנק להיות מוחלף לזה של ה-M60A3 פטון, אך בסופו של דבר בחרה מצרים במנוע עוצמתי יותר.
המנוע הטנק הוחלף למנוע דיזל מדגם TCM ,AVDS-1790-5A לו הספק של , ותיבת הילוכים עם שישה הילוכים.
נוספו צינורות פליטה חדשים ומכל דלק גדול יותר בנפח של 1,312 ליטר.
מכל הדלק המוגדל האריך משמעותית את טווח הפעולה של הטנק, אך לצד זאת האריך גם את מבנה הטנק ולכן הצריך הוספת גלגל נוסף למזקו"ם.
כמו כן, הוחלף המזקו"ם ממזקו"ם "קריסטי" למזקו"ם "ויקרס", הזהה לזה שבטנק ה-M-60.
תותח הטנק הוחלף לתותח זהה לזה של ה-M60 פטון מדגם M-68. תותח זה הוא נגזרת אמריקאית של תותח ה-L7 הבריטי.לתותח קוטר של 105 מ"מ וקצב אש של עד 10 פגזים בדקה.
עבור התותחן נוספה מערכת ראיית לילה ומד טווח לייזר.
כמו כן, הוחלפו הפריסקופים של התותחן ומערכת בקרת האש לכאלו הזהים למותקן בטנק ה-M60A3. הטנק חמוש ב-34 פגזים בסך הכל.
כמו כן, למפקד יש תקשורת רדיו עם טנקים אחרים.
לטנק חימוש משני בדמות מקלע מקביל בקוטר 7.62 מ"מ, עם 3,500 כדורים, מקלע כבד 12.7 מ"מ (0.5 אינץ') מדגם M2 בראונינג, עם 200 כדורים, ו-6 מדוכות עשן שבכל אחת מהן שני רימוני עשן למטרות מיסוך.
רעל ותחרה הוא סרט אמריקאי מסוגת קומדיה שחורה בבימויו של פרנק קפרה המבוסס על מחזה בשם זה של ג'וזף קסלרינג שהועלה לראשונה בברודוויי בשנת 1941 ומוצג עד היום ברחבי העולם.
הסרט אמנם הופק ב-1941 אך הוקרן לראשונה ב-1944 לאחר שההצגה בברודוויי ירדה מהבמה.
הקומדיה עוסקת בצעיר ממשפחה מכובדת שמגלה ביום נישואיו שמשפחתו הקרובה - שתי דודותיו ושני אחיו, הם למעשה קבוצה של מטורפים, פושעים ורוצחים.
כדי לצאת מהתסבוכת הזאת הוא נוקט בפעולות שמציגות אותו כמטורף עד שהוא מתחיל לחשוב שאכן הוא כך.
כמו בכל קומדיה שחורה מטופלים נושאים כמו שיגעון, פשע ורצח באופן סאטירי והומוריסטי.
השחקן בוריס קרלוף הידוע בפרצופו המבעית שיחק בהפקה התיאטרונית ומוזכר בסרט.
מורטימר ברוסטר (קרי גרנט) הוא סופר מוצלח שכתב מספר ספרים המטיפים לכך שאין צורך להתחתן.
למרות זאת הוא נכנע לאהבה עם שכנתו וחברתו מילדות איליין (פרסיליה ליין) ונרשם בסודיות לנישואין בעירייה כשעיתונאים מתחקים אחריו.
מורטימר מגיע לבית משפחת ברוסטר בו גדל.
זו משפחה מכובדת, מצאצאי מהגרי המייפלאואר.
בבית מתגוררות שתי דודותיו הזקנות, אבי (ג'וזפין האל) ומרתה (ג'ין אדאיר).
כן מתגורר בבית אחיהן הצעיר טדי (ג'ון אלכסנדר), מטורף החושב שהוא תאודור רוזוולט המפקד על חייליו בקרב סאן-חואן במלחמת ארצות הברית–ספרד.
מדי פעם הוא צועק "הסתער", מחצצר בחצוצרה, שועט לעבר חדרו בקומה השנייה וטורק את הדלת בחבטה שמזעזעת את הבית ובעיקר את שעון הקיר.
מורטימר מרים מכסה של ארגז עץ מתחת לווילון ומגלה לתמהונו ולחרדתו כי בארגז מונחת גופה.
הוא חושב כי טדי אחראי לרצח אך דודותיו מרגיעות אותו ומספרות לו שהן אחראיות לכך.
הן מקבלות גברים זקנים וגלמודים המבקשים לשכור חדר אצלן ומשקות אותם ביין דובדבנים בו הן שמות ארסן, סטריכנין וקורט של ציאניד.
בכך הן עושות לדבריהם "צדקה" לגברים המסכנים האלה.
טדי עוזר להן בכך שהוא קובר את הגופות במרתף לאחר שהוא משוכנע שהוא חופר שם את תעלת פנמה וקובר פועלים שמתו שם בקדחת צהובה.
את איליין המגיעה כדי לזרז אותו בנסיעתם לירח דבש במפלי ניאגרה הוא דוחה ומסלק לתמהונה.
הוא מתחיל בהליכים לאשפז את טדי בסנטוריום לחולי נפש.
המצב מסתבך כשמגיע אח של מורטימר, ג'ונתן (ריימונד מאסי) ביחד עם הרופא ד"ר איינשטיין (פיטר לורה) שאחראי על שינוי פניו של ג'ונתן לפנים הדומים לבוריס קרלוף למניעת זיהויו.
ג'ונתן הוא רוצח נמלט מהמשטרה כשבמכוניתו נמצאת גופה של מר ספלנצנו.
בחשיכה הם מעבירים את הגופה לארגז.
ג'ונתן מחליט לחסל את מורטימר ולהשתלט על הבית.
הם קושרים אותו וסותמים את פיו אולם אז מגיעים השוטרים ואוסרים את ג'ונתן.
לבסוף מצליח מורטימר להחתים את הטופס לאשפוז טדי בסנטוריום.
גם הדודות רוצות להצטרף לטדי.
מורטימר מתבקש לצרף את חתימתו כקרוב משפחה ואז מודיעות לו הדודות בצער כי למעשה אינו שייך ביולוגית למשפחת ברוסטר כי אמו הגיעה למשפחה כטבחית כאשר הייתה בהריון מאדם אחר.
מורטימר מקבל זאת בשמחה כי כעת ברור לו שלא הועברו אליו הגנים של המשפחה המטורפת הזאת.
הוא מחבק את איליין ורץ איתה ברחוב כשהוא צועק לכל עבר "אני לא ברוסטר".
המחזה הועלה בישראל בתיאטרון הקאמרי ב-1952 בשם "למי תקעה החצוצרה" עם רוזה ליכטנשטיין, מרים ברנשטיין-כהן ויצחק מיכאל שילה.
הוא הועלה גם בהבימה ב-1991 עם ליא קניג, מרים זוהר ודרור קרן וב-2012 עם ליא קניג, דבורה קידר ותומר שרון בתפקידים הראשיים.
רעלן עצבי או נוירוטוקסין הוא רעלן אשר משבש את תפקודם התקין של תאי מערכת העצבים.
התקשורת במערכת העצבים מסתמכת על יכולתם של תאי עצב לשלוט במתח החשמלי של קרום התא, וכן על היכולת של תאים להעביר אותות ביניהם באמצעות העברה סינפטית.
לרוב, האפקט הרעיל של נוירוטוקסינים נובע מכך שהם משבשים את אחד משני המנגנונים הללו.
בהתאם לאזור של מערכת העצבים שבו הם פוגעים, וכמות הרעלן שנמצאת בגוף, רעלנים עצביים עלולים לגרום לשלל תסמינים נוירולוגיים - מחולשת שרירים ועד פגיעה ביכולות קוגניטיביות מורכבות כמו זיכרון.
רעלנים עצביים מסוימים מסוגלים לשבש את השליטה של מערכת העצבים על תפקודים בסיסיים של הגוף, כמו נשימה, ובכך לגרום למוות.
היכולת של רעלנים עצביים לגרום לפגיעה בתוך מערכת העצבים המרכזית תלויה ביכולתם לחצות את מחסום הדם-מוח.
בנוסף לרעלנים חיצוניים שגורמים לפגיעה עצבית, המונח נוירוטוקסין עשוי להתייחס גם לחומרים שהם חלק מפעולתה התקינה של מערכת העצבים, אך עשויים לגרום לה נזק בריכוזים גבוהים (למשל גלוטמט).
כמו כן, קיימים חומרים אשר מזיקים בעיקר בשלבים ההתפתחותיים של מערכת העצבים, ואינם רעילים באותה מידה לרקמה עצבית בוגרת.
רעלנים עצביים נוצרים במגוון רחב של אורגניזמים, כולל חיידקים, בעלי חיים וצמחים.
חומרים שהם רעלנים עצביים עשויים לשמש את האורגניזם למטרות מגוונות, בין אם כמנגנון לפגיעה עצבית בבעלי חיים אחרים או לשלל תפקידים בתוך האורגניזם עצמו.
העובדה שחומר מסוים הוא רעיל עבור בעלי חיים מסוימים (ובמינון מסוים) אינה בהכרח מעידה על כך שזהו תפקידו הביולוגי היחיד או המרכזי.
לעיתים מקורם של הרעלנים העצביים הוא אקסוגני - כלומר, הרעלן עשוי לאפיין בעל חיים מסוים ואף לשמש אותו, למרות שהרעלנים אינם מיוצרים על ידו באופן ישיר.
כך למשל, מקורם של רעלנים בגופן של צפרדעי חץ רעילות הוא בחרקים מהם הן ניזונות.
בדומה לרעלנים שפועלים על מערכות גוף אחרות, רעלנים עצביים יכולים לשמש בעלי חיים על מנת להגן על עצמם מפני טורפים, או לסייע לבעל חיים להכניע את הטרף שלו.
מאחורי המגוון של רעלנים עצביים בעולם החי יש היגיון אבולוציוני, שכן מערכת העצבים היא מורכבת במיוחד ולפיכך רגישה מאוד לשינויים, ולצד זאת היא אחראית על שלל פונקציות הישרדותיות ובסיסיות.
לדוגמה, בעל חיים עשוי להשתמש ברעלן עצבי על מנת לשתק בעל חיים אחר באופן מהיר וממוקד.
קיימים גם טפילים מסוימים אשר נעזרים ברעלנים עצביים על מנת להרוג את הפונדקאי שלהם, או אפילו לגרום אצלו לשינוי התנהגותי שהוא מועיל למחזור חייו של הטפיל.
בהתאם לכך, רעלנים עצביים הם מרכיב נפוץ בסוגים שונים של ארס.
ארס הוא למעשה תמיסה שמכילה רעלנים מסוגים שונים, ומוחדרת באופן אקטיבי לגופו של בעל החיים המותקף (לדוגמה בהכשת נחש).
רעלנים עצביים קיימים גם בשלל אורגניזמים רעילים שאינם ארסיים.
במקרים אלה, הרעלנים אינם מופרשים באופן פעיל על ידי עקיצה, הכשה וכו', אך בעלי חיים אחרים עשויים לספוג אותם דרך מגע, עיכול או נשימה.
לדוגמה, הרעלן העצבי טטרודוטוקסין מצוי בגופם של מספר בעלי חיים ימיים, אך במקרים רבים נמצא כי הוא מיוצר דווקא על ידי חיידקים (כגון Pseudomonas) הנמצאים בגופם.
מספר דגים ממשפחת הנפוחיתיים מכילים בגופם כמויות גדולות של טטרודוטוקסין, אך אינם מפרישים החוצה את הרעלן.
לפיכך, במקרים אלה הרעלת טטרודוטוקסין תתרחש באופן טיפוסי כתוצאה מעיכול הדג הרעיל, למשל באכילת פוגו.
אותו הרעלן קיים גם בגופם של תמנונים כחולי-טבעות, אך במקרה זה מדובר בבעל חיים שהוא ארסי.
תמנונים כחולי-טבעות מפרישים ארס קטלני באמצעות נשיכה, וארס זה מכיל בתוכו טטרודוטוקסין לצד מספר רעלנים ומרכיבים אחרים.
מנגנוני הפעולה של רעלנים עצביים נגזרים מהאופן שבו מועברים אותות במערכת העצבים.
בפרט, רעלנים עצביים עשויים לשבש את היווצרותם והעברתם של אותות חשמליים בתוך תאי עצב, לגרום להפרעות במהלכו התקין של תהליך ההעברה הסינפטית של אותות כימיים, או להוביל לאפופטוזה (מוות תאי) של תאים במערכת העצבים.
פעילות תאי העצב מסתמכת על יכולתם לייצר דחפים עצביים (פוטנציאלי פעולה), שהם אותות שמתבססים על ההפרש בפוטנציאל החשמלי בין פנים התא לסביבתו החיצונית.
המתח החשמלי בין פנים לחוץ התא - מתח הממברנה - הוא תוצר של המטענים החשמליים של יונים, כדוגמת יוני נתרן ואשלגן, שנמצאים בריכוזים שונים משני צידי קרום התא.
בין אם מדובר במתח המנוחה של התא, או בתהליך של יצירת דחפים עצביים בתגובה לגירוי, המתח בין שני צידי הממברנה מבטא איזון עדין בין סוגים שונים של תעלות יונים חוצות-ממברנה.
התעלות הללו הן שמאפשרות מעבר של יונים ספציפיים בין פנים התא לסביבתו, וכל שינוי בכמות או במאפיינים של התעלות הפזורות על פני קרום התא משפיע על אופי הפעילות החשמלית של תא העצב.
קיימים שלל רעלנים עצביים אשר משפיעים על מתח הממברנה של תאי עצב, פעמים רבות דרך חסימתן של תעלות יונים מסוג מסוים.
דבר זה גורם לשיבוש בהעברת האותות התקינה של תא העצב - בהתאם למאפייני התא ולסוגי התעלות שמושפעים, הרעלן עשוי למנוע או להפחית יצירה של דחפים עצביים בתא, או לחלופין לגרום ליצירת דחפים עצביים עודפים או שנמשכים לפרק זמן ארוך מהרגיל.
למשל, דנדרוטוקסינים הם קבוצה של רעלנים עצביים שמצויים בארס של נחשי ממבה.
דנדרוטוקסינים חוסמים סוגים מסוימים של תעלות אשלגן ממותגות-מתח.
דבר זה גורם להארכת משך הדחף העצבי בקבוצות של תאי עצב מוטוריים, ופעילות היתר בתאי העצב מובילה לפרכוסים.
השפעה על מוליכים עצביים והעברה סינפטית
העברה סינפטית היא תהליך של תקשורת כימית במערכת העצבים, המשמש להעברת מידע בין תאי עצב שונים, או בין תא עצב לתאי מטרה מסוג אחר (למשל תאי שריר).
בתהליך ההעברה הסינפטית, מועברת מולקולה של מוליך עצבי מתא אחד לאחר, דרך אזור מפגש בין-תאי המכונה סינפסה.
תהליך זה מורכב ממספר שלבים, והוא מערב פעילות של שלל חלבונים בתא המשדר ובתא הקולט.
מנגנון הפעולה של רעלנים עצביים שונים (כמו גם חומרים פסיכואקטיביים שאינם נחשבים כרעלנים) מתבסס על התערבות באחד משלבי תהליך ההעברה הסינפטית: יצירת המוליך העצבי, שחרור המוליך העצבי לסינפסה, היקשרות של המוליך העצבי לקולטנים בתא המטרה וכו'.
מחלת הטטנוס נגרמת כתוצאה מהדבקה בחיידק Clostridium tetani, אשר מייצר רעלן עצבי בשם טטנוספזמין.
רעלן זה נע מקצות עצבים במערכת העצבים ההיקפית עד לתאי עצב במערכת העצבים המרכזית.
שם הוא גורם לפירוק של החלבון סינפטוברווין, שהוא חלבון החיוני לתהליכי אקסוציטוזה בתאי העצב.
כתוצאה מכך, ישנה ירידה בשחרור של המוליך העצבי GABA לסינפסות מעכבות של המערכת המוטורית.
זהו הגורם לעוויתות השריר שאופייניות למחלת הטטנוס.
רעמתן פומפנו (שם מדעי: Coryphaena equiselis) הוא מין דג ימי ממשפחת הרעמתניים החי בכל האוקיינוסים באזורים הטרופיים.
הוא קרובו היחיד לסוג של המין רעמתן כחלחל הגדול יותר.
אורכו של רעמתן זה מגיע ל-127 סנטימטר ולעיתים הוא נחשב בטעות לרעמתן כחלחל צעיר.
הוא בעל ראש דחוס ומוגבה ולסת גדולה.
סנפיר הגב יוצר רעמה גבוהה כחולה-כהה עד הזנב הרחב.
צבע הקשקשים ירוק-צהבהב והבטן בהירה.
מין זה יכול להגיע לבגרות מינית בגיל 3–4 שנים.
הדג חי באוקיינוס הפתוח, ובכמה ימים וניזון מלהקות דגים קטנים ודיונונים.
לעיתים דגים אותו אך הוא עלול לגרום להרעלת סיגואטרה.
רעמה (בספר דברי הימים מוזכר כרעמא) הוא שם אדם הנזכר בתנ"ך כבנו הרביעי של כוש, בנו של חם בן נח.
שמות בניו של רעמה הם שבא ודדן.
לרעמה 5 אחים: סבא, חוילה, סבתה, סבתכא ונמרוד.
השם מופיע מאוחר יותר בספר יחזקאל, כשם אחת המדינות שסחרו עם עיר המדינה הפיניקית, צור.
שם זה היה מקושר לרממניטאיי שהוזכר על ידי סטראבון בדרום חצי האי ערב ולעיר ערבית הנקראת רגמה שממוקמת בראש המפרץ הפרסי.
לרוב משערים כי מדינת רעמה הייתה ממוקמת באזור תימן, ואילו צאצאיו של שבא נכללים לרוב בין הסבאים.
צאצאיו של דדן, ככל הנראה ממוקמים באזור במחוז מדינה בערב הסעודית.
"רעל" (מוכר כ-"Poison") הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית בטי פבלו.
הוא יצא לאור במאי 2008 בהוצאת חברת התקליטים פליי רקורדס, כסינגל מתוך אלבום האולפן השלישי שלה, בין המילים (2008).
את השיר כתבה והלחינה בטי והוא הופץ על גבי תקליטור בגרסת הרמיקס שיצאה לאחר מכן.
בהמשך שנת 2008 הוחלט על שיתוף פעולה בין הדי ג'יי עופר ניסים לבין בטי, במסגרתו הופק השיר מחדש על ידו בגרסה קצבת שהותאמה למועדונים.
הרמיקס הפך ללהיט מועדונים ובעקבותיו שיתפו השניים פעולה גם ביצירת רמיקס לשיר "Gracias a la Vida" (הידוע מביצועה של הזמרת מרסדס סוסה), בביצועה הקולי של בטי, שיצא בשנת 2011.
אלבומה השלישי של בטי בין המילים פורסם במרץ 2009, ושמה הפרטי שונה מ"בתי" ל"בטי".
גם שירי אלבום זה נכתבו על ידי בטי.
באלבום ישנן נגיעות מוזיקליות לטיניות לשורשים הלטינים של בטי הבאים לידי ביטוי בשני שירים המתורגמים מעברית לספרדית ("Nuestra Verdad", "").
בשנה זו פנה אל בטי המפיק המוזיקלי עופר ניסים והציע להפיק גרסת רמיקס לשיר שלה "רעל" מאלבומה השלישי.
הווידאו קליפ הרשמי של "רעל" בוים על ידי קובי פלשמן.
הוא פורסם בערוץ היוטיוב של בטי ב-13 בינואר 2011, שלוש שנים מיציאתו המקורית.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולםמאי 2008תקליטורפליי • IMP
רַעְמְסֵס הָרְבִיעִי (בתרגום ממצרית עתיקה: "בנו של רע") היה הפרעה השלישי של השושלת העשרים של הממלכה החדשה של מצרים העתיקה.
הוא היה בנו השני של רעמסס השלישי והפך ליורש העצר כאשר אחיו הבכור אמון-הר-חפשף מת בגיל 15 בשנת 1164 לפנה"ס, כאשר רעמסס היה רק בן 12.
כיורשו הנבחר של אביו, השתמש הנסיך בשלושה תארים ייחודיים: "נסיך תורשתי", "סופר מלכותי" ו"גנרליסימו".
שני התארים האחרונים מוזכרים בטקסט במקדש אמנחותפ השלישי ב וכל שלושת התארים מופיעים על משקוף כעת בפירנצה, איטליה.
כיורש הוא לקח על עצמו אחריות הולכת וגוברת; לדוגמה, בשנת 27 למלכות אביו, הוא מתואר כמי שממנה אמנמופה מסוים לתפקיד החשוב של נביא אמון השלישי בקבר TT 148 של האחרון.
הקבר בתבאי של אמנמופה מעניק גם לנסיך רעמסס את כל שלושת תארים מלכותיים שהוזכרו לעיל.
למרות 31 שנות שלטונו של אביו רעמסס השלישי, רעמסס הרביעי היה רק בן 22 כשהפך לפרעה.
שלטונו תוארך ל-1155 עד 1149 לפני הספירה.
בעבר חשבו כי הייתה אימו של פרעה אחר, רעמסס ה-11. את רעמסס הרביעי ירש בנו רעמסס החמישי, בן ה-13.
רעמסס הרביעי הגיע לכס המלכות בנסיבות קשות.
רעמסס השלישי, אביו, נרצח על ידי קושרים בראשות טייה, אחת מנשותיו המשניות, כדי להעלות את , בנה ואחיו החורג של רעמסס הרביעי, על כס המלוכה.
רעמסס הרביעי, התגבר על הקושרים, עלה על כס המלכות, והורה לאסור ולהוציא להורג את הקושרים.
בתחילת שלטונו, יזם רעמסס הרביעי תוכנית בנייה משמעותית בקנה מידה של רעמסס השני על ידי הכפלת גודלן של חבורות העבודה בדיר אל-מדינה לסך של 120 איש ושיגור משלחות רבות למחצבות האבן של ומכרות הטורקיז של חצי האי סיני.
אסטלת הסלע הגדול של רעמסס הרביעי בוואדי חמאמת מתעדת כי המשלחת הגדולה ביותר, מתוארכת לשנת שלטונו השלישית, כללה 8,368 גברים, כולל 5,000 חיילים, 2,000 אנשי מקדשי אמון, 800 עפירו ו-130 סתתים וחוצבים בפיקודו האישי של הכהן הגדול של אמון, .
הסופרים שחיברו את הטקסט ציינו גם כי נתון זה כלל 900 איש "מתים והושמטו מרשימה זו", שיעור תמותה של 10.7%.
חלק מהאבנים שנגררו 100 קילומטרים לנילוס מוואדי חמאמת שקלו 40 טון או יותר.
מחצבות מצריות אחרות כולל אסואן היו ממוקמות הרבה יותר קרוב לנילוס, מה שאפשר להן להשתמש בדוברות להובלת סלעים למרחקים ארוכים.
חלק מתוכניתו של המלך כללה הרחבה נרחבת של של אביו בכרנכ ובניית מקדש קבורה גדול ליד מקדש חתשפסות.
רעמסס הרביעי שלח גם כמה משלחות למכרות הטורקיז בסיני; ידוע על ארבע משלחות לפני שנתו הרביעית.
אסטלת סרביט אל-ח'אדם של המשרת המלכותי סובחותפ קובעת: "שנה 3, חודש שלישי של שמו (קיץ).
המיזם האחרון של רעמסס הרביעי למכרות הטורקיז של סיני מתועד על ידי אסטלה של סופר בכיר בצבא בשם פאנופר.
פאנופר קובע כי משימתה של משלחת זו הייתה גם להשיג טורקיז וגם להקים מקדש פולחן למלך רעמסס הרביעי במקדש חתור של סרביט אל-ח'אדם.
על רעמסס הרביעי מעידות פעילות הבנייה בוואדי חממאת ובסרביט אל-ח'אדם בסיני וכן כמה פפירוסים ואפילו אובליסק אחד.
יצירת כת מלכותית במקדש חתור ידועה בתקופת שלטונו בסרביט אל-ח'אדם בעוד שפפירוס מאלט (או P.
Louvre 1050) מתוארכת לשנים 3 ו-4 של שלטונו.
פפירוס מאלט הוא טקסט בשישה טורים העוסק בחלקו בענייני חקלאות; העמודה הראשונה שלו מפרטת את המחירים עבור סחורות שונות בין שנה 31 של רעמסס השלישי עד שנה 3 של רעמסס הרביעי.
ארבעת הטורים האחרונים מכילות תזכיר של 2 מכתבים שחיבר המפקח על הבקר של אחוזת אמן-רה, בקנחונס, לכמה מנהלי דרג בינוני ולכפופים להם.
המונומנטים ששרדו של רעמסס הרביעי בדלתא מורכבים מאובליסק ששוחזר בקהיר וזוג כרטושים שלו שנמצאו על שער עמוד, שניהם במקור מהליופוליס.
המסמך החשוב ביותר ששרד משלטון פרעה זה הוא פפירוס האריס א, המכבד את חייו של אביו, רעמסס השלישי, על ידי פירוט הישגיו ומתנותיו הרבים של האחרון למקדשי מצרים, ו, המפה הגאולוגית העתיקה ביותר הידועה.
רעמסס הרביעי היה אולי מלך הממלכה החדשה האחרון שעסק בבנייה מונומנטלית בקנה מידה גדול אחרי אביו שכן "חלה ירידה ניכרת בבניית המקדש אפילו בתקופת שלטונם הארוכים יותר של רעמסס התשיעי והשישי.
היוצא מן הכלל היחיד שנראה לעין היה הניסיונות של רעמסס החמישי והשישי להמשיך את מקדש המתים העצום והלא מושלם של רעמסס הרביעי באססיף".
בביירות, פיר קבורה מהמאה ה-12 כלל קמע מעצם עם הכרטוש של רעמסס הרביעי.
למרות מאמציו הרבים של רעמסס הרביעי לאלים ותפילתו לאוסיריס - שנשמרה על אסטלה מהשנה 4 לשלטונו באבידוס - ש"תתן לי את העידן הגדול עם שלטון ארוך [כקודמי]", המלך לא חי מספיק זמן כדי להגשים את מטרותיו השאפתניות.
התאריך הידוע הגבוה ביותר של רעמסס הרביעי ברשומות הארכאולוגיות הוא אוסטרקון אשר, לפי שיטת התיארוך המצרית, פירושו שהיה שליט של רק יותר מ-6 שנים תמימות.
לאחר שלטון קצר של כשש שנים וחצי, מת רעמסס הרביעי ונקבר בקבר KV2 בעמק המלכים.
מומיה שלו נמצאה במטמון המלכותי של קברו של אמנחותפ השני KV35 בשנת 1898. אשתו הראשית היא המלכה או טנטופט או שנקברה ב-QV74. בנו, רעמסס החמישי, יירש את כס המלכות.
במקור נבנה הקבר עבור רעמסס הרביעי בעמק המלכות, QV53.
באפריל 2021 הועברה המומיה מהמוזיאון לעתיקות מצרים למוזיאון הלאומי לתרבות מצרית יחד עם מומיות של 17 מלכים נוספים ו-4 מלכות באירוע שנקרא .
רַעְמְסֵס הָחֲמִישִי (בתרגום ממצרית עתיקה: "בנו של רע") היה הפרעה הרביעי של השושלת העשרים של הממלכה החדשה של מצרים העתיקה.
הוא שלט משנת 1149 לערך עד 1145 לפני הספירה.
לא ידוע דבר על מוצאו, אך ייתכן שהוא היה בנם של רעמסס הרביעי והמלכה או טנטופט.
על רעמסס החמישי מעידים אנדרטאות בבקעת תמנע ובסיני, אסטלה ושברי משקוף בהליופוליס, אסטלה בכרנך שנגזלה על ידי רעמסס העשירי, אסטלת סלע ב, בלוקים במקדש דיר אל-בחרי שעליו השתלט רעמסס הרביעי, כתובת לרגל משלחת חציבה בסילסילה-מערב ובמבצר הגבול של בוהן.
הוזיר תחת רעמסס החמישי וכן תחת קודמו ויורשו הוא
תקופת שלטונו של רעמסס החמישי הייתה בסימן התחזקות כוחם של כוהני אמון.
הם נעשו עשירים ובעלי השפעה ככל שיותר ויותר אדמות הפכו לנחלת המקדשים, מה שפירושו בסופו של דבר גם היחלשות השלטון המלכותי.
הפפירוס של טורינו 1887 מדווח על שערורייה פיננסית בתקופת רעמסס החמישי, שבה אמרו שהיו מעורבים כמרים מיב.
ניתן למצוא סימנים של חוסר יציבות פוליטית גם בפפירוס טורינו 2044. בעלי מלאכה מדיר אל-מדינה הפסיקו שוב ושוב לעבוד על הקבר המלכותי KV9 בשנה הראשונה למלכותו, מחשש משבטים לובים עוינים שפלשו לאזור, תקפו את העיר פר-נבית והתקדמו עד תבאי כמה ימים לאחר מכן.
זה מראה שככל הנראה המדינה המצרית לא הייתה מסוגלת עוד להבטיח את שלומם של עובדי העילית שלה או האוכלוסייה הכללית.
מהשנה הרביעית למלכותו, רישום מקרקעין לגביית מיסים בחלק ממרכז מצרים, הוא אחד המסמכים החשובים ביותר של שלטונו ומשמש להבנה טובה יותר של הכלכלה המצרית.
היא מעידה על כך שחלק גדול מהקרקע בין קרוקודילופוליס שבאגן פיום לאל-מניא של היום - מרחק של כ-145 קילומטרים - היה בבעלות המקדש.
המסמך מדגיש את כוחו ההולך וגובר של הכהן הגדול אמון רעמססנח, שבנו, אסורמאטרנכט, כיהן גם בתפקיד מנהל גביית המיסים הראשי.
נסיבות מותו של רעמסס החמישי אינן ידועות, אך ההנחה היא שהוא שלט ארבע שנים תמימות.
ייתכן מאוד שיורשו רעמסס השישי הדיח אותו לפני מותו, שכן הוא גם השתלט על קברו בעמק המלכים.
אוסטרקון מדווח שהמלך לא נקבר עד השנה השנייה של רעמסס השישי, וזה די יוצא דופן, שכן בדרך כלל יש לחנוט ולקבור מלכים 70 יום לאחר מותם.
ייתכן שאחת הסיבות לעיכוב הקבורה הייתה גירוש הפולשים הלובים באזור תבאי וחיפוש אחר אתר קבורה זמני חלופי, שכן KV9 תוכנן כעת כקבר כפול.
פרוטוקול של פועל (פפירוס טורינו 1923) מהשנה השנייה למלכות רעמסס השישי מאשר שהדברים חזרו לקדמותם במערב תבאי בזמן זה.
המומיה נקברה מחדש בתקופת השושלת ה-21 בקבר של אמנחותפ השני, ששימש כמקום מסתור, שם התגלתה מחדש בשנת 1898. היא מראה סימנים (כגון צלקות של אבעבועות שחורות) לכך שהפרעה מת מאבעבועות שחורות בדיוק מעל גיל 30. לכן הוא נחשב לאחד הקורבנות המוכרים ביותר של .
רַעְמְסֵס הָשִישִי (בתרגום ממצרית עתיקה: "בנו של רע") היה הפרעה החמישי של השושלת העשרים של הממלכה החדשה של מצרים העתיקה.
הוא מלך כשמונה שנים באמצע עד סוף המאה ה-12 לפנה"ס והיה בנם של רעמסס השלישי והמלכה .
בתור נסיך, הוא נודע בשם רעמסס אמונהרחפשף והחזיק בתארים של סופר מלכותי ומצביא פרשים.
ירש אותו בנו, רעמסס השביעי איתמון, שאותו הוליד עם המלכה .
רעמסס השישי עלה לכס המלכות לאחר מותו של הפרעה הקודם, רעמסס החמישי, שהיה בנו של אחיו הבכור של רעמסס השישי, רעמסס הרביעי.
בשנתיים הראשונות לאחר הכתרתו עצר רעמסס השישי פשיטות תכופות של שודדים לובים או מצרים במצרים העליונה וקבר את קודמו במה שהוא בימינו קבר לא ידוע של הנקרופוליס של תבאי.
רעמסס השישי השתלט על , קבר בעמק המלכים שתוכנן על ידי רעמסס החמישי ועבורו, והרחיב אותו וקישט אותו מחדש.
בקתות האומנים ליד הכניסה של קבר KV9 כיסו את הכניסה לקבר תות ענח' אמון, והצילו אותו מגל שוד קברים שהתרחש תוך 20 שנה ממותו של רעמסס השישי.
רעמסס השישי אולי תכנן והקים שישה קברים נוספים בעמק המלכות, אף אחד מהם אינו ידוע בימינו.
מצרים איבדה את השליטה על מעוזיה האחרונים בכנען בסביבות תקופת שלטונו של רעמסס השישי.
אף על פי שהכיבוש המצרי בנוביה נמשך, אובדן השטחים באסיה גרם ללחץ נוסף על הכלכלה המתדרדרת של מצרים שבגינו הייתה עליית מחירים.
עם פרויקטי בנייה שהיה קשה יותר ויותר לממן, רעמסס השישי השתלט על המונומנטים של אבותיו על ידי חריטת הכרטושים שלו על שלהם.
עם זאת הוא התפאר בכך ש"[כיסה] את כל הארץ במונומנטים גדולות בשמי [...] שנבנו לכבוד אבותי האלים".
הוא אהב פסלי פולחן של עצמו; והתגלו פסלים כאלו יותר מכל מלך מהשושלת העשרים אחרי רעמסס השלישי.
האגיפטולוג אמין עאמר מאפיין את רעמסס השישי כ"מלך שביקש להתחזות לפרעה גדול בעידן של אי שקט ודעיכה".
כוחו של פרעה דעך במצרים העליונה בתקופת שלטונו של רעמסס השישי.
אף על פי שבתו הוכרזה כ, הפך , , את תבאי למרכז הדתי של מצרים ומרכז כוח שני בדומה לפר-רעמסס במצרים התחתונה, שם התגורר פרעה.
למרות ההתפתחויות הללו, אין ראיות לכך ששושלת רעמססנחט פעלה נגד האינטרסים המלכותיים, מה שמרמז כי ייתכן שהמלכים של שושלת רעמסס אישרו את השינויים הללו.
רעמסס השישי מת בשנות הארבעים לחייו, בשנה השמינית או התשיעית לשלטונו.
המומיה שלו שכבה בקברו במשך פחות מ-20 שנה לפני ששודדי קברים פגעו בה.
הגופה הועברה ל בתקופת שלטונו של הכוהן הגדול , והתגלתה ב-1898 על ידי האגיפטולוג הצרפתי .
המומיה שלו נשמרת כעת ב.
רעמסס השישי היה בנו של רעמסס השלישי, שנחשב לפרעה הגדול האחרון של תקופת הממלכה החדשה.
השתייכות זו מבוססת ללא ספק על ידי תבליט גדול שנמצא באכסדרה של מקדש מדינת האבו של רעמסס השלישי המכונה "תהלוכת הנסיכים".
בתבליט נראים עשרה נסיכים כולל רעמסס השישי, סוגדים לאביהם.
נראה שהפסלים של רעמסס השלישי השאירו את התבליט חלקי; רק דמויות המלך והנסיכים מופיעות ואין שמות כתובים ברווחים שלידם.
נראה שהתבליט בוצע במקור כאשר רעמסס השישי היה עדיין נסיך צעיר, כפי שהוא מוצג עם צמת הנעורים ציינו פעם ילדות.
כאשר הפך רעמסס השישי למלך, הוא הוסיף את שמותיו הנסיכיים "רעמסס אמונהרחפשף" בתוך הכרטושים המלכותיים וכן את התארים שבהם החזיק לפני עלייתו לכס המלכות כ"בן המלך של גופו, אהובו, נסיך הכתר, סופר מלכותי [ו]מצביא פרשים".
הוא שינה את דמות נעוריו ב"תהלוכת הנסיכים" עם קישוט בדמות קוברה מצרית בעמדת תקיפה המדגיש את מעמדו המלכותי והשלים עוד יותר את התבליט עם שמות כל אחיו ובניו, למעט רעמסס הרביעי, שכבר כתב את שמו המלכותי על התבליט.
ספקולציות באגיפטולוגיה במהלך שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 בנוגע לכרונולוגיה והגנאלוגיה של השושלת העשרים וכן אי-ודאות המשפיעות על זהות המלך המוצגת בתבליט "תהלוכת הנסיכים" הביאו כמה חוקרים להציע שרעמסס השישי היה נכדו של רעמסס השלישי, ובנו של נסיך לא ידוע או של הידוע לשמצה עקב מעורבותו ברצח רעמסס השלישי.
השערות כאלה נדחו כעת באופן סופי והתבליט מובן כמשמעותו בדיוק מה שהוא מראה: שרעמסס השישי היה בנו של רעמסס השלישי.
אימו של רעמסס השישי הייתה כנראה , אשתו הראשית של רעמסס השלישי.
אשתו, כפי שמציעה נוכחותם של הכרטושים של רעמסס השישי על משקוף הדלת של קברה בעמק המלכות.
אשתו המלכותית הגדולה של רעמסס השישי הייתה המלכה .
האגיפטולוגים איידן דודסון ודיאן הילטון מאמינים שהיא ילדה לרעמסס השישי בסך הכל ארבעה ילדים: הנסיכים אמנהרחפשף, פאנבנקמיט ורעמסס איטמון - פרעה לעתיד רעמסס השביעי שירש את אביו לתקופה קצרה על כס המלכות - וכן הנסיכה אשר מונתה לתפקיד "כוהנת גדולה של אמון".
אסטלה המספרת על מינוי זה התגלתה בקופטוס ומוכיחה כי נובחסבד אכן הייתה אימה של איסת.
הנסיך אמנהרחפשף מת לפני אביו ונקבר ב בעמק המלכים, שנבנה במקור עבור ביי, פקיד חשוב של סוף השושלת התשע-עשרה.
עיטורי הקבר עודכנו בהתאם כתוצאה מכך, כמה תבליטים הזכירו במיוחד את נובחסבד.
הסרקופג של אמנהרחפשף נגזל מהמלכה תאוסרת.
הקשר המשפחתי של רעמסס השביעי מתבססת על כתובת על משקוף מדיר אל-מדינה שבה נכתב "האל הטוב, אדון שתי הארצות, אוסימארה-מריאמון-סטפנרה, בנו של רה, אדון ההתגלות, רעמסס [VII], (איט)-אמון, אל, שליט הליופוליס - הוא עשה כאנדרטה שלו לאביו, (שיהיה) יחיה האל הטוב, אדון שתי הארצות, נבמארה-מריאמון, בנו של רה, [רעמסס השישי]".
האגיפטולוגים ג'יימס האריס, ו הציעו גם הם, בהתבסס על ראיות נסיבתיות, שרעמסס התשיעי היה בנו של רעמסס השישי, ולפיכך אח לרעמסס השביעי.
הם מציינים כי רעמסס התשיעי כיבד את רעמסס השביעי בשתי עמדות מנחה, מה שמרמז שהם קרובים.
רעמסס התשיעי קרא לאחד מבניו נבמאטרה, שהוא הסמל של רעמסס השישי, אולי כדרך לכבד את אביו.
חוקרים אחרים, כולל דודסון והילטון, מאמינים במקום זאת כי רעמסס התשיעי היה בנו של הנסיך , ולפיכך אחיינו של רעמסס השישי.
הם מבססים את מסקנתם על ראיות נסיבתיות אחרות: ראשית, תיאורו של מונטוהרחורופשף ב, שעליו נוסף הסמל של רעמסס התשיעי.
שנית, העובדה שאימו של רעמסס התשיעי נקראה תחאט, ובת הזוג של מונטוהרחורופשף עשויה להיות , ומכאן אולי אותה אישה.
הקונצנזוס בין החוקרים הוא כי רעמסס השישי שלט באמצע המאה ה-12 לפנה"ס על פני תקופה של שמונה שנים תמימות וחי במשך חודשיים לתוך שנת המלוכה האחרונה הקצרה שלו.
בשנת 1977 היו האגיפטולוגים אדוארד פרנק וונטה וצ'ארלס ואן סיקלן הראשונים שהציעו, לאחר סקירת הכרונולוגיה של תקופת הממלכה החדשה, שרעמסס השישי חי עד שנת שלטונו השמינית.
השערה זו הוכחה בשנה שלאחר מכן על ידי האגיפטולוג יאק יאנסן, שפרסם ניתוח של אוסטרקון המזכיר השאלת שור בשנים השביעית והשמינית של מלך אלמוני שיכול היה להיות רק רעמסס השישי.
שנתיים לאחר מכן, לני בל דיווחה על ראיות נוספות לכך שרעמסס השישי לא רק שלט בשנת מלכותו השמינית אלא ככל הנראה השלים אותה וחי בשנתו התשיעית.
שנתו השמינית של רעמסס השישי על כס המלכות עשויה להיות מוזכרת גם בכתובת מתבאי 1860a, המכנה את הכהן הגדול של אמון, רעמססנחט.
כתובת זו יוחסה גם לרעמסס העשירי, אך פרשנות זו שנויה במחלוקת והשתייכותה לרעמסס השישי הוצעה כחלופה.
עדות חשובה שזוהתה לראשונה על ידי יאנסן בשנת 1978 אך נוצלה במלואה רק חמש שנים מאוחר יותר על ידי האגיפטולוג רפאל ונטורה נמצאה בפפירוס טורינו 1907+1908, המכסה את פרק הזמן מהשנה החמישית של רעמסס השישי ועד שנתו השביעית של רעמסס השביעי על כס המלכות.
השחזור של המסמך שהציע ונטורה מראה שהפתרון הפשוט ביותר שניתן להסביר את הכרונולוגיה של התקופה המכוסה בפפירוס הוא שרעמסס השישי נהנה ממלוכה של שמונה שנים תמימות, נפטר בתשיעית לחייו, וירש אותו רעמסס השביעי במקום רעמסס השמיני, כפי שהייתה ההשערה עד אז.
שלטון מוקדם: סכסוכים באזור תבאי
מייד לאחר עלייתו לכס המלכות, ייתכן שרעמסס השישי וחצרו ביקרו בתבאי לרגל או , במקביל להכנות לקבורתו של רעמסס החמישי.
רעמסס השישי ביקר בעיר לפחות בהזדמנות אחרת בתקופת שלטונו, כאשר הציב את בתו בתור כוהנת של אמון.
המצב בדרום מצרים בזמן עלייתו של רעמסס השישי לשלטון לא היה יציב לחלוטין, כפי שמעידים רישומים המראים שהפועלים בדיר אל-בחרי לא יכלו לעבוד על קברו של המלך בגלל נוכחותו של "האויב" בסביבה, מצב שהתרחש במשך תקופה של לפחות חמישה עשר ימים במהלך שנתו הראשונה של רעמסס השישי על כס המלכות.
על פי השמועות, "האויב" הזה בזז ושרף את היישוב פר-נבית ומפקד ה של תבאי - בפועל כוח המשטרה - הורה לפועלים להישאר בחוסר מעש ולהשגיח על קבר המלך.
מסע צבאי קצר עשוי היה להתחולל ומשנתו השנייה של רעמסס השישי על כס המלכות ואילך נראה שהצרות הללו פסקו.
מסע זה יכול להיות קשור לפסל יוצא דופן של רעמסס השישי המראה אותו מחזיק בשבי לובי כבול, וכן עם תיאור של רעמסס השישי מנצח על חיילים זרים בעמוד השני של מקדש כרנכ.
סצנת ניצחון זו הייתה האחרונה שנעשתה במצרים עד לתקופת שלטונם המאוחרים של סיאמון (986–967 לפנה"ס) ושושנק הראשון (943–922 לפנה"ס).
אינדיקציות נוספות המאששות סכסוכים ופעילות צבאית בתחילת שלטונו של רעמסס השישי הם השמות שאימץ עם עלייתו לכס המלכות, שם הורוס שלו פירושו "שור חזק, גדול בניצחונות, שומר בחיים על שתי הארצות" וכן שם נבטי שלו "כלי נשק רבי עוצמה תוקפים את ההמונים".
בעקבות אירועים אלה, בשנת שלטונו השנייה, רעמסס השישי לבסוף קבר את רעמסס החמישי בקבר שעדיין לא זוהה בעמק המלכים, לאחר שגזל את הקבר שהוכן במקור עבור קודמו.
לרגל ביקור זה בתבאי, הציב רעמסס השישי את בתו איסת כאשת אלוהים של אמון, בנוכחות אימו, הוזיר בפועל נהי ופקידי חצר נוספים.
באותה שנה, הוא הורה לצמצם את חבורת הפועלים שעבדה על קבר המלך מ-120 אנשים למספרה הקודם של 60. בעקבות זאת, קהילת העובדים בדיר אל מדינה עברה דעיכה הדרגתית, והיישוב ננטש לבסוף בשושלת העשרים ואחת שלאחר מכן.
למרות הצמצום, הפפירוס של טורינו מצביע על כך שרעמסס השישי הורה לבנות שישה קברים בעמק המלכות, מספר שעשוי לכלול את השלמתו החפוזה של קברה של , אימו של רעמסס.
לא ידוע אם הקברים הללו הושלמו, ובכל מקרה, הם אינם ניתנים לזיהוי כעת.
בשלב מסוים בתקופת שלטונו, הוצב פסל פולחן של רעמסס השישי במקדשו של רעמסס השני במקדש חתור בדיר אל-מדינה.
הפסל נקרא "אדון שתי הארצות, נבמאטר מריאמון, בנו של רע, אדון הכתרים, רעמסס אמונהרחפשף השליט האלוהי של איונו, אהוב כמו אמון".
תיאור מלא שלו ניתן בגב , שהתפרסמה בשל היותה המפה הטופוגרפית העתיקה ביותר ששרדה.
הפפירוס מצביע על כך שהפסל היה עשוי מעץ וחימר מצוירים, המראה את פרעה לבוש באזור חלציים מוזהב, כתר של לפיס לזולי ואבנים יקרות, קישוט קוברה מזהב וסנדלים של אלקטרום.
הפסל מקבל שלושה טקסים של קטורת ומשחות כל יום.
הטקסט של הפפירוס הוא מכתב הממוען ישירות לרעמסס השישי ובו בקשה להפקיד אדם מסוים כאחראי על המנחות.
נראה שהמכתב התקבל בחיוב על ידי המלך, שכן ידוע כי נכדו של המחבר החזיק בתואר "הכוהן הגדול של נבמאטרה [רעמסס השישי], אהוב אמון".
רעמסס השישי חיבב כנראה פסלי פולחן כאלה, ולא פחות מעשרה פסלים וספינקס התגלו בטאניס, וכרנכ, יותר מכל רעמסס אחר מהשושלת העשרים לאחר שלטונו של רעמסס השלישי.
קברו של פנה, פקיד מצרי מצרי בנוביה מדווח כי פנה תרם קרקעות כדי לייצר הכנסות לטובת אחזקת פסל פולחן נוסף של רעמסס השישי.
רעמסס השישי היה כל כך מרוצה ממעשה זה שהוא ציווה על "תן את שני כלי הכסף של משחת הגומי, לסגן [פנה]".
בעוד שמעט מפעילויותיו של רעמסס השישי ידועות בפרטים, הוא מתועד היטב על ידי תבליטים רבים, כתובות, פסלים וממצאים קטנים מכרנכ, קופטוס והליופוליס.
במהלך התקופה שנפרשה על פני תקופת שלטונם של רעמסס השישי, השביעי והשמיני, מחירי הסחורות הבסיסיות, בפרט תבואה, עלו בחדות.
עם החלשת כלכלת מצרים, רעמסס השישי פנה לגזול את הפסלים והאנדרטאות של אבותיו, תכופות לטייח אותם ולאחר מכן להחליף את הכרטושים שלהם בשלו, במיוחד אלו של רעמסס הרביעי, שהופיעו בצורה בולטת לאורך נתיבי התהלוכה בכרנכ ובלוקסור.
בדוגמאות אחרות, הוא השתלט על פסל של רעמסס הרביעי, עמודות של טקסטים שנכתבו על ידי רעמסס הרביעי על אובליסק של תחותמס הראשון בכרנכ, וקברו של רעמסס החמישי.
קיצ'ן מזהיר שלא לפרש זאת יתר על המידה גזילות אלו כסימנים של אנטגוניזם של רעמסס השישי כלפי אחיו ואחיינו הגדולים.
הגזילות לא היו יסודיות אלא היו ממוקדות למקומות הבולטים ביותר, שבהם הכרטושים של רעמסס השישי יהיו הבולטים ביותר.
עדות אפשרית לעבודות אדריכלות אמיתיות מטעמו של רעמסס השישי נמצאת בממפיס, שם כתובת על כרכוב שער גרניט של מקדש פתח טוענת שהוא הקים עמוד גדול מאבן עדינה.
רעמסס השישי מתגאה אז בכך ש"כיסה את כל הארץ במונומנטים גדולים בשמי [...] שנבנו לכבוד אבותי האלים".
בסך הכל, האגיפטולוג אמין עאמר מאפיין את רעמסס השישי כ"מלך שביקש להתחזות לפרעה גדול בעידן של אי שקט ודעיכה".
ידועים כמה פקידים בכירים של רעמסס השישי, כמו שר הכספים שלו והמפקח על האוצר מונטומטאוויי שהיה בתפקיד מאז סוף שלטונו של רעמסס השלישי; הוזיר נפרונפה בתפקיד מאז תקופתו של רעמסס הרביעי על כס המלכות; בנו הוזיר נהי; אמנמוסה ראש עיריית תבאי ומשרתו של המלך קדרן.
מדרום, מפקד הכוחות של כוש היה נבמארנאחטה והמנהל של וואוואט - הארץ בין האשד הראשון והשני של הנילוס - ראש עיריית והמפקח של היה פנה.
בתבאי, הכהונה הגדולה עברה לשליטתם של רעמססנחט ומשפחתו בתקופתו של רעמסס הרביעי, אולי בשל שליטתו הריכוזית של אביו של רעמססנחט, מריבסטה, על המוסדות הפיננסיים של המדינה.
רעמססנחט היה רשמית הוזיר של רעמסס השישי על הדרום וכוחו גדל על חשבונו של פרעה זה למרות העובדה שאיסת, בתו של רעמסס השישי, הייתה קשורה גם לכהונת אמון "בתפקידה כ".
אם למעשה, ראמססנחט פיקח ככל הנראה על בניית בניין הקבורה של איסת במתחם הקבר K93.12, ובעוד, כפי שמגדיר זאת האגיפטולוג דניאל פולץ, "הוא וקרוביו היו האנשים החזקים ביותר במצרים בתקופת סוף השושלת העשרים", פעילותו לא כוונה נגד אינטרסים מלכותיים.
רעמססנחט השתתף לעיתים קרובות בחלוקת אספקה לפועלים ושלט בחלק ניכר מהפעילות הקשורה לבניית קבר המלך, אולי משום שאוצרו של הכהן הגדול של אמון מימן כעת לפחות חלקית את העבודות הללו.
בנו של רעמססנחט, אוסרמארנאחטה, הפך למנהל משק הבית של אמון והפך למנהל של שטחים גדולים במצרים התיכונה.
הוא גם ירש את תפקידו של מריבאסטה בפיקוח על המיסים של המדינה, והבטיח שמשפחתו של רעמססנחט תהיה בשליטה מלאה הן על האוצר המלכותי והן על האוצר של אמון.
תפקידים בכירים נוספים כמו אלה של הכוהנים השני והשלישי ושל "אבי אלוהים של אמון" ניתנו לאנשים שהצטרפו למשפחתו של רעמססנחט בברית נישואים.
רעמססנחט היה חזק מספיק כדי לבנות לעצמו את אחד ממפעלי הקבורה הגדולים ביותר של הנקרופוליס של תבאי כולו בסוף הממלכה החדשה, כאשר מיזמי בנייה מלכותיים, כולל מקדש המתים הגזול של רעמסס השישי, ננטשו.
האנדרטה של רעמססנחט, ב, עשתה שימוש חוזר בבניין קודם מ או השמונה-עשרה ושופצה כדי להראות את מעמדו הפוליטי והכלכלי של בעליו.
בסך הכל, אגיפטולוגים מעריכים כעת שרמססנחט ושושלתו הקימו בעצם מרכז כוח שני במצרים העליונה, לכאורה מטעם מלכי השושלת העשרים ששלטו מממפיס ופר-רעמסס במצרים התחתונה.
עובדה זו הפכה את תבאי בפועל לבירה הדתית של מצרים, כמו גם לבירת מנהלית בדומה למקבילתה הצפונית, והניחה את היסודות לעלייתה של השושלת העשרים ואחת תחת ו, 50 עד 70 שנה מאוחר יותר.
המצב באימפריה של מצרים בארצות אחרות
ההידרדרות הפוליטית והכלכלית של מצרים נמשכה ללא הפסקה בתקופת שלטונו של רעמסס השישי.
הוא המלך האחרון בתקופת הממלכה החדשה ששמו מתועד על כתובות על שברי קיר וכן על שני עמודים של מקדש חתחור של סרביט אל-ח'אדם בסיני, לשם שלח משלחות לכרות עפרות נחושת.
בכל זאת ייתכן שלמצרים עדיין הייתה השפעה איזושהי או לפחות היו לה קשרים מסוימים עם שרידי האימפריה שלה בלבנט, כפי שמציע בסיס פסל ברונזה מקוטע של רעמסס השישי שנתגלה בתל מגידו בכנען, וחרפושית שלו מאללח' על החוף בדרום אנטוליה.
הנוכחות המצרית בכנען פסקה במהלך שלטונו של רעמסס השישי או זמן קצר לאחר מכן, כאשר כוחות המצב האחרונים עזבו את דרום ומערב ארץ ישראל בסביבות תקופה זו, והגבול בין מצרים לארצות אחרות חזר לקו מבוצר מקו הים התיכון עד ים סוף.
מחקר ארכאולוגי משנת 2017 הגיע לאותה מסקנה, כלומר שלטונו של רעמסס השישי הוא התקופה האחרונה של מוצב של הצבא המצרי ביפו, אשר נהרס פעמיים בסביבות תקופה זו.
מתנגדי השלטון המצרי היו ממוצא מקומי, שמקורם כנראה בערים הכנעניות במישור החוף של הלבנט, התנגדות להגמוניה המצרית שבסופו של דבר נבעה מהגעתם של גויי הים לאזור בתקופת שלטונו של רעמסס השלישי.
אובדן כל השטחים באסיה לחץ עוד יותר את הכלכלה של חברת הממלכה החדשה של מצרים, ושלל מהמלכים הבאים חלק ניכר מהלגיטימיות שלהם.
נראה כי השליטה המצרית בנוביה הייתה איתנה הרבה יותר באותה תקופה, או בשל ההתמצרות המתקדמת של האוכלוסייה המקומית או בשל החשיבות הכלכלית של אזור זה.
הכרטושים של רעמסס השישי נחשפו באי סהל ליד אסואן ובמקדש רעמסס השני ב.
רעמסס השישי מוזכר בקברו של פנה באניבה, לא הרחק מהאשד השלישי של הנילוס.
פנה מספר גם על פשיטות עונש צבאיות דרומה יותר, מהן הוא טוען שהחזיר שלל לפרעה.
רעמסס השישי נקבר בעמק המלכים, בקבר המכונה בימינו .
הקבר נבנה לראשונה עבור רעמסס החמישי, שאולי נקבר בו לפרק הזמן הקצר הדרוש להכנת קבר אחר, ככל הנראה לא מעוטר, שנחצב עבורו במקום אחר בעמק המלכים ואשר עדין לא אותר.
בכל מקרה, רעמסס השישי ציווה על שיפוץ קבר KV9 כולו לעצמו ללא מקום לקבורה הקבועה של רעמסס החמישי, אשר הובל לבסוף למנוחה בשנתו השנייה של רעמסס השישי על כס המלכות, אולי משום שהיציבות חזרה לתבאי באותה עת.
גזילת קברו של רעמסס החמישי עשויה להוות סימן לכך שרעמסס השישי לא העריך את קודמו, מה שיסביר מדוע נמחק שמו של רעמסס החמישי והוחלף בשמו של רעמסס השישי ביותר מהזדמנות אחת.
לחלופין זה עשוי לשקף את הדאגה הפרגמטית של המלך לאמצעים כלכליים.
העבודות המחודשות על KV9 אחראיות לשימור קבר תות ענח' אמון, שהכניסה אליו נקברה מתחת לבקתות שנבנו עבור בעלי המלאכה שעבדו על קברו של רעמסס השישי.
נראה שהעבודות הללו הושלמו במהלך שנת מלכותו השישית של רעמסס השישי, אז קיבל רעמססנחט 600 של כלי נחושת רקועים בחצר הקדמית הגדולה של אמון בכרנכ, מה שמצביע כנראה על סיום עבודות הבנייה על הקבר.
יתר על כן, אם האוסטרקון 1860a מתבאי אכן מתייחס לרעמסס השישי ולא לרעמסס העשירי, אז זה מצביע על כך שהקבר היה סוף סוף מוכן למלך בשנתו השמינית על כס המלכות, ואז ייתכן שהוא היה חולה וקרוב למוות.
לאחר סיומו היה הקבר באורך 104 מטרים וכלל אחת משלוש הגרסאות השלמות של ספר השערים הידועות מהקשר של הלוויה המלכותית, וכן גרסה מלאה של .
ככל הנראה נבזז הקבר וחולל על ידי שודדי קברים בתוך 20 שנה מקבורתו של רעמסס השישי.
הם חתכו את ידיה ורגליה של המומיה של רעמסס כדי לקבל גישה לתכשיטיו.
אירועים אלה, שהתרחשו בתקופת שלטונו של רעמסס האחד עשר, מתוארים ב, אם כי זיהוי הקבר המוזכר במקור זה אינו בטוח לחלוטין.