tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זמן קצר לפני כן, בקיץ 2007, קיבל בלואוסוב את התואר כלכלן מכובד של הפדרציה הרוסית.
על עבודת כינון סדר היום הכלכלי של ממשלת רוסיה בשנים 2008–2012 היו אחראים איגור שובאלוב, בלואוסוב ואלווירה נביאולינה.
בממשלת הפדרציה הרוסית בלואוסוב היה אחראי לנושאים הקשורים לתקצוב, השקעות ציבוריות ושיפור אקלים ההשקעה.
תחתיו הוקמה הסוכנות ליוזמות אסטרטגיות, שמטרתה לשפר את התנאים לביצוע עסקים ברוסיה.
במאי אישרה הדומה הממלכתית על פי הצעת הנשיא פוטין, את דמיטרי מדבדב כראש ממשלת הפדרציה הרוסית.
לאחר זמן מה הוכרז על קבינט חדש: בלואוסוב מונה לתפקיד שר הפיתוח הכלכלי.
יתרה מזאת, על פי דיווחים בתקשורת, בלואוסוב נחשב גם כעוזרו של נשיא הפדרציה הרוסית בנושאים כלכליים, אולם אז התקבלה החלטה למנות את אלווירה נביאולינה לתפקיד זה.
ב-24 ביוני 2013 מונה לעוזר נשיא הפדרציה הרוסית (בסוגיות כלכליות), במקום אלווירה נביאולינה, שעזבה את הסגל הנשיאותי כדי לכהן כנגידת הבנק המרכזי של הפדרציה הרוסית.
מ-17 ביוני 2015 ועד 29 בספטמבר 2017, שימש כיו"ר הדירקטוריון של חברת הנפט רוסנפט.
ב-21 בינואר 2020 מונה לסגן ראש הממשלה הראשון של הפדרציה הרוסית בממשלתו החדשה של מיכאיל מישוסטין.
מאז מרץ 2020 משמש כיו"ר דירקטוריון חברת הרכבות הרוסית.
ב-30 באפריל 2020 מונה לממלא מקום ראש ממשלת רוסיה בעקבות כניסתו של מיכאיל מישוסטין לבידוד בשל הידבקותו בנגיף COVID-19. במשך 20 יום שכיהן בתפקיד בלט בכך שדחף להקלות בסגר שהוטל על האזרחים.
במאי 2024 מונה לשר ההגנה של רוסיה, כשהוא מחליף את סרגיי שויגו, ששימש בתפקיד 12 שנים.
הוא נשוי ללריסה ולדימירובנה בלואוסובה (אבדייבה) (ילידת 1961).
מנישואיו הראשונים יש לו בן, פאבל (יליד 1994), בוגר אוניברסיטת באומן במוסקבה.
אחיו הצעיר דמיטרי הוא מומחה מוביל במרכז לניתוח מקרו-כלכלי וחיזוי לטווח קצר.
אנדריי איוואנוב היה צייר רוסי בסגנון נאו-קלאסי שהתמחה בסצנות היסטוריות.
הוא ננטש על ידי הוריו וגדל בבית היתומים במוסקבה.
הוא נרשם לקורסים היסודיים באקדמיה הקיסרית לאמנויות ב-1782, ולאחר מכן למד אצל גריגורי אוגריומוב וגבריאל פרנסואה דויין, וסיים את לימודיו ב-1797. הוא החל ללמד באקדמיה ב-1798 והפך לאקדמאי ב-1803.
בערך באותו זמן, הוא פגש את אשתו לעתיד, יקטרינה איוואנובנה דמרט (1782–1843).
ב-21 בספטמבר 1800 התקיימה החתונה שלהם.
בשנת 1806, נולד לבני הזוג איוואנוב הבן, אלכסנדר, אמן לעתיד.
מאוחר יותר, כפרופסור בכיר, קיבל אנדריי איוואנוב דירה בבניין הראשי של האקדמיה.
לבני הזוג איוואנוב היו עשרה ילדים.
במהלך תקופה זו, הוא עסק בהעתקת יצירות של המאסטרים האיטלקיים הישנים ובציור אייקונים.
בשנת 1812 הוא מונה לפרופסור על ציורו של הנסיך מסטיסלאב האמיץ ועל תבוסתה של רדדיה.
בשנת 1820 הוא צייר את הפרסקו "מינרווה מרחפת בשמיים" עבור גרם המדרגות בבניין האקדמיה.
ציורו "מותו של גנרל קולנב" הכעיס את הצאר ניקולאי הראשון כשהוצג ב-1830, ככל הנראה משום שהוא תיאר אירוע בעייתי בהיסטוריה הרוסית.
כתוצאה מכך, איוואנוב הודח מהאקדמיה.
כמה שנים לאחר מכן, כאשר חזר קארל ברולוב לרוסיה והוצג לו זר דפנה, הוא הוריד אותו מראשו והניח אותו במקום זאת על ראש איוואנוב, כאות כבוד והערכה.
למרות פרישתו הכפויה, איוואנוב נשאר פעיל כצייר וחבר בכמה אגודות אמנותיות.
קברו בבית הקברות בסמולנסק לא שרד.
בנו היה הצייר אלכסנדר איוואנוב.
אנדריי אנדוני בורקה (ברומנית: Andrei Andonie Burcă; נולד ב-15 באפריל 1993 בבקאו שברומניה) הוא כדורגלן רומני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת אל-אח'דוד מליגת העל הסעודית ובנבחרת רומניה.
בורקה החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת ארוסטאר בקאו, ובשנת 2013 עבר ל-SC בקאו השכנה, עמה שיחק במסגרת ליגת המשנה הרומנית.
לאחר מכן שיחק במשך שלוש עונות בבוטושאן מליגת העל הרומנית, במדיה ערך 104 הופעות ליגה והבקיע ארבעה שערים.
בשלוש העונות הראשונות שלו במועדון זכה בורקה בשלוש אליפויות רומניה, ופעם אחת בסופר קאפ הרומני.
ב-17 ביולי 2023 חתם בורקה על חוזה לעונה אחת באל-אח'דוד מליגת העל הסעודית.
ב-7 בספטמבר 2020 ערך בורקה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת רומניה, בניצחון 3–2 על נבחרת אוסטריה במסגרת ליגת האומות 2020/2021. ב-28 במרץ 2023 כבש בורקה שער בכורה בנבחרת רומניה בניצחון 2–1 על נבחרת בלארוס במסגרת מוקדמות יורו 2024. נכלל בסגל נבחרת רומניה ליורו 2024.
אנדריי ויקטורוביץ' גובין הוא מוזיקאי אסטרדה פופ סובייטי ורוסי, זמר, מלחין, משורר, זמר-יוצר, מפיק מוזיקלי.
אנדריי גובין נולד ב־30 באפריל 1974 באופה.
כילד, הוא אהב שחמט, שיחק כדורגל באופן מקצועי, שיחק בנבחרת מוסקבה, אבל רגל שבורה שמה קץ בספורט.
את השיר הראשון שלו "מאלצ'יק ברודיאגה" כתב בגיל 16. השיר הפך לאחר מכן ללהיט והיה ברוטציה גבוהה ברדיו ובטלוויזיה.
ב-1995 יצא אלבום האולפן הראשון של גובין "מאלצ'יק ברודיאגה".
עד סוף 1995, אלבום הבכורה מכר למעלה מ-500,000 עותקים מקוריים.
ב-1998 יצא אלבום האולפן השני של אנדריי גובין "טולקו טי".
עם תוכנית זו, אנדריי גובין החל להופיע סולו ברוסיה, קזחסטן, אוקראינה ובלארוס, בשנים 1998–1999. בשנת 2000 יצא אלבום האולפן השלישי "בילו נו פרושלו".
יחסי הציבור של האלבום החלו בסיבובי הופעות מאסיביים בארצות הברית, ישראל, גרמניה, לטביה, אזרבייג'ן, קזחסטן ואוזבקיסטן.
בשנת 2004 הקליט גובין בדיסק "שירים על פוטין" את שיר התעמולה "DJ Putin", שיצא על ידי הלייבל "שווארמה רקורדס".
בסוף אותה שנה כתב את השיר "לה-לה-לה" לז'אנה פריסקה , שהחלה לאחרונה בקריירת סולו.
אנדריי בלולי היה צייר רוסי יליד איטליה; ידוע בעיקר בציורי העירום הנשי שלו.
הוא למד אמנות באקדמיה די סן לוקה.
במהלך המהפכות של 1848 הוא עזב את איטליה.
ב-1850 הוא התיישב בסנקט פטרבורג ועבד בתחילה כצייר דקורטיבי בכנסיות ובארמונות; הוא צייר כמעט כל דבר, החל מקישוטי דלתות קטנות ועד לתקרות.
מאוחר יותר החל לצייר פורטרטים בעיקר של נשים וילדים, בצבעי שמן ובעפרונות צבעוניים.
הוא השתתף באופן קבוע בתערוכות וב-1861 זכה בתואר "אקדמי" לציור דיוקנאות על ידי האקדמיה הקיסרית לאמנויות.
בשנת 1869, הוא ארגן תערוכה ומכירה, כשההכנסות לטובת תלמידים עניים ואלמנות ויתומים של אמנים.
בשנת 1870, לרגל יום הולדתו החמישים, הוענק לו אות מסדר סטניסלאוס הקדוש.
באותה שנה תרם את אחת מיצירותיו הידועות ביותר "אחרי האמבטיה" למוזיאון האקדמיה.
הוא יצר כמה וריאציות על נושא זה, אחת מהן נרכשה על ידי הדוכס הגדול ניקולאי קונסטנטינוביץ'.
הוא נמצא כעת במוזיאון לאמנויות של אוזבקיסטן בטשקנט, שם מת הדוכס הגדול.
למרות שציוריו היו פופולריים בקרב הציבור, הם זכו בדרך כלל בביקורות גרועות.
בשנת 1877, הסופר והמבקר, וסבולוד גרשין השמיץ את דיוקנותיו - כ"גברות נחמדות ויפות" ללא תוכן רגשי.
במשך שנים רבות, הוא המשיך להיות מעורב בפעילויות שהועילו לאמנות ולאמנים רוסים, אך מסיבות לא ידועות הוא התאבד ב-1881.
אנדריי בוריסנקו היה קוסמונאוט רוסי.
הוא השתתף טיסות לתחנת החלל הבין-לאומית, היה חבר בכמה משלחות ומפקד משלחת מס' 28 לתחנת החלל הבין-לאומית.
אנדריי בוריסנקו נולד בעיר לנינגרד.
בשנת 1987 הוא סיים לימודי הנדסת מכונות במכון להנדסה בלנינגרד וקיבל תואר שני.
בשנים 1987–1989 הוא עבד בחיל הים הסובייטי כאזרח.
בשנת 1989 בוריסנקו עבר לתאגיד הטילים והחלל אנרגיה.
הוא היה בצוות ניהול של פרויקט תחנת החלל מיר.
בשנים 1999–2003 הוא היה ראש משמרת במרכז בקרת הטיסה של רוסקוסמוס.
בשנת 2003 בוריסנקו החל קורס במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים וסיים אותו בשנת 2005. הוא היה בחבר בצוות גיבוי של מספר משימות.
באפריל 2011 בוריסנקו טס לחלל בחללית סויוז TMA-21 (אלכסנדר סאמוקוטייב היה מפקד צוות) שהביאה לתחנת החלל את חברי משלחת מס' 27 לתחנת החלל הבין-לאומית החדשים (דמיטרי קונדרטייב היה מפקד המשלחת).
לאחר סיום עבודת המשלחת הוא עבר למשלחת מס' 28 לתחנת החלל הבין-לאומית והיה מפקד המשלחת.
באוקטובר 2016 בוריסנקו טס לחלל בחללית סויוז MS-02 (סרגיי ריז'יקוב היה מפקד צוות) שהביאה לתחנת החלל את חברי משלחת מס' 49 לתחנת החלל הבין-לאומית החדשים (אנטולי איוואנישין היה מפקד המשלחת).
לאחר סיום עבודת המשלחת הוא עבר למשלחת מס' 50 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד של רוברט קימברו.
הוא חזר לכדור הארץ לאחר 173 ימים בחלל.
בוריסנקו היה מועמד לטוס בחלליות אמריקאיות מהדור החדש שתוכננו לעשור השני של המאה ה-21. בפברואר 2021 הוא עזב את יחידת הקוסמונאוטים מסיבות רפואיות.
אנדריי אוסטרמן (בסלובנית: Andrej Osterman; נולד ב-4 באוקטובר 1960) הוא גנרל סלובני, אשר כיהן כראש המטה הכללי הסלובני בין 2014–2018.
אוסטרמן נולד בקראן ב-4 באוקטובר 1960. ב-1981 הוא התגייס לצבא יוגוסלביה, ולאחר הכרזת העצמאות של סלובניה, ערק לצבא הסלובני והשתתף במלחמת עשרת הימים.
בין 1993–1994 הוא שימש כמפקד בית הספר לקצינים.
בין 1995–1999 הוא שימש כסגן ראש סוכנות המודיעין.
בשנת 2002 הוא שימש כראש אגף כוח אדם במטה הכללי הסלובני.
ב-10 באפריל 2012, הוא מונה לסגן ראש המטה הכללי הסלובני.
ב-13 באוקטובר 2014 הוא מונה לראש המטה הכללי.
ב-22 בפברואר 2018 הוא פוטר מהתפקיד, לאחר שצוות בוחנים של נאט"ו קבע שהצבא הסלובני אינו כשיר לקרב.
אנדריי איליץ' (בסרבית: Андреј Илић; נולד ב-3 באפריל 2000 בבלגרד שברפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אוניון ברלין מהבונדסליגה.
איליץ' גדל במחלקת הנוער של פרטיזן בלגרד, והחל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצות נפרדק קרושבאץ ויאבור איוואניצה מליגת העל הסרבית.
ב-3 בספטמבר 2021 חתם על חוזה לשלוש שנים בריגה פוטבולה סקולה מליגת העל הלטבית.
הוא ערך 65 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 33 שערים.
ב-16 באוגוסט 2023 חתם איליץ' על חוזה לארבע שנים בוולרנגה מליגת העל הנורווגית.
הוא ערך 13 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע תשעה שערים.
ב-1 בפברואר 2024 חתם איליץ' בליל מליגת העל הצרפתית.
ב-4 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–4 על קלרמון פוט במסגרת המחזור ה-20 בליגה לעונת 2023/2024.
בספטמבר 2024 הושאל איליץ' לעונה אחת לאוניון ברלין מהבונדסליגה, עם אופציה לרכישה בסיום ההשאלה.
אנדריי דטלף היה פיזיקאי סובייטי-רוסי בעל שורשים יהודים.
הוא התמחה בכתיבת ספרי לימוד בפיזיקה.
אנדריי דטלף נולד בשנת 1922 בכפר שבמחוז מוסקבה למשפחה מעורבת יהודית-גרמנית.
אביו היה ממוצא גרמני, פעיל בהמפלגה הסוציאל-רבולוציונרית.
בזמן לימודים במכון הטכנולוגי של ציריך הוא פגש בחורה יהודיה שלמדה רופאה.
הם התאהבו, אך משפחתה שבראשה עמד רב מקוברין התנגדה נחרצות לקשר זה.
הם התחתנו בשנת 1911. תוך זמן קצר נולדה ביתם טטיאנה שהייתה פרופסור לביולוגיה.
אם המשפחה נפטרה כאשר אנדריי היה בן 17. מצד אמו הוא היה קרוב משפחה של יעקב פנובקו.
בשנת 1939 אנדריי דטלף סיים לימודי בית ספר בהצטיינות וקיבל זכות להתקבל למוסד להשכלה גבוהה ללא בחינות קבלה.
הוא התחיל ללמוד פיזיקה באוניברסיטת מוסקבה.
ביולי 1941 הוא נשלח לבניית ביצורים.
באוקטובר הוא התנדב לשורות הצבא האדום.
בסוף 1941 הוא נשלח להמשך לימודים באקדמיה להנדסה של חיל האוויר הסובייטי.
הוא סיים את הלימודים עם מדליית זהב וקיבל הסמכה כמהנדס.
הוא נשלח למשרד תכנון של מנועי מטוסי קרב ובו היה נציג חיל האוויר.
בשנת 1950 הוא שוחרר משירות.
בשנת 1950 דטלף החל ללמוד תואר שלישי במכון להנדסת אנרגיה במוסקבה.
לאחר סיום הלימודים, בשנת 1953 הוא התחיל ללמד פיזיקה במכון למהנדסי תעשיית הבדים במוסקבה.
בהמשך הוא הכיר את בוריס יאבורסקי וביחד הם כתבו ספר ללימודי פיזיקה לסטודנטים להנדסה.
ספר זה זכה להצלחה גדולה ועבר מספר מהדורות, לרבות מהדורה שיצאה לאור בשנת 2003.
בשנת 1965 דטלף חזר למכון להנדסת אנרגיה בה סיים תואר שלישי והחל ללמד פיזיקה.
בשנת 1978 הוא מונה לפרופסור.
במהלך הקריירה דטלף כתב כ-100 ספרים בפיזיקה.
דטלף היה שותף לחלק של מחקרים של אחותו בתחום ביולוגיה.
אנדריוס אריסטיוס ג'ונס היה פוליטיקאי אמריקאי מניו מקסיקו שייצג את המדינה כחבר הסנאט של ארצות הברית מ-1917 ועד מותו ב-1927.
ג'ונס נולד במחוז אוביון שבטנסי, ליד יוניון סיטי ב-16 במאי 1862, והיה בנם של הכומר ג'יימס הנרי וולדו ג'ונס והסטר אן אוגוסטה (מאי) ג'ונס.
הוא התחנך בבתי הספר המקומיים, למד במכללת ביתל במקנזי, וסיים את לימודיו באוניברסיטת ואלפאראיסו עם תואר ראשון במדעים ב-1884, ותואר ראשון באמנויות ב-1885.
לאחר לימודיו בקולג', לימד ג'ונס בבית ספר בטנסי לפני שעבר ללאס וגאס שבטריטוריית ניו מקסיקו, שם היה מנהל בתי הספר הציבוריים מ-1885 עד 1887. בזמן ההוראה, למד ג'ונס משפטים.
הוא התקבל ללשכה בשנת 1888 והחל לעסוק בכך בלאס וגאס.
ג'ונס כיהן כנשיא לשכת המסחר של לאס וגאס, ומ-1893 עד 1894 כיהן כנשיא לשכת עורכי הדין בניו מקסיקו.
בשנת 1896, מונה ג'ונס לציר בוועידה הלאומית הדמוקרטית.
ב-1908 מונה ג'ונס לציר של ניו מקסיקו בוועדה הדמוקרטית הלאומית, וכיהן בה עד 1922. ג'ונס התמודד ללא הצלחה לסנאט ב-1912; מ-1913 עד 1916 שימש כעוזר מזכיר הפנים הראשון.
בהיותו בקונגרס כיהן בוועדת הכספים והיה יושב ראש הוועדה לבחירה לנשים.
כחבר בוועדה לאדמות ציבוריות וסקרים, ג'ונס פעל לחשוף ולפרסם את הפרטים של שערוריית טיפוט דום.
נולדו להם שני בנים, וינסנט וא.
ג'ונס מת בוושינגטון הבירה ב-20 בדצמבר 1927. הוא נקבר בבית הקברות של הבונים החופשיים בלאס וגאס, ניו מקסיקו.
אנדריי ראמוס דו נסימנטו (בפורטוגזית: Andrey Ramos do Nascimento; נולד ב-15 בפברואר 1998 בריו דה ז'ניירו שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר האחורי.
אנדריי גדל במחלקת הנוער של ואסקו דה גאמה, ובעונת החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת המשנה הברזילאית.
בתום עונה זו העפיל המועדון לליגת העל הברזילאית, עד שבתום עונת ירד פעם נוספת לליגת המשנה.
בעונת שיחק אנדריי עם המועדון בליגת המשנה.
בחודש פברואר 2022 חתם בקוריטיבה מליגת העל הברזילאית, וב-18 ביולי 2024 הושאל לסיארה מליגת המשנה הברזילאית, במדיה ערך עשר הופעות ליגה.
ב-28 בפברואר 2025 חתם באתלטיק מליגת המשנה הברזילאית, ובחודש יולי שוחרר מהמועדון לאחר חמש הופעות ליגה.
אנדריי אנדרייביץ' ולאסוב היה גנרל בצבא האדום.
במהלך מלחמת העולם השנייה נפל בשבי הגרמנים ושם הקים ועמד בראש צבא שבויים סובייטים שנלחם לצד הצבא הנאצי כנגד הצבא האדום.
ולאסוב החל את הקריירה שלו כסטודנט בסמינר לכמרים.
בשנת 1919 עזב את הסמינר, והצטרף אל הצבא האדום בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה.
הוא לחם בחזית הדרומית באוקראינה, בקווקז ובקרים.
הוא הצטיין כלוחם, ובשנים הבאות עלה בדרגות בשורות הצבא האדום.
בשנת 1930 הצטרף אל המפלגה הקומוניסטית הרוסית.
בשנת 1938 נשלח כיועץ צבאי לצבאו של צ'יאנג קאי שק בסין, ושירת שם עד נובמבר 1939, וכך, כפי הנראה, שרד את הטיהורים הגדולים אשר השמידו באופן פיזי את רוב צמרת הצבא האדום בשנים אלו.
כגנרל-לייטננט, הוא פיקד על הארמייה ה-37 ליד קייב ונמלט מהכיתור.
לאחר מכן מילא תפקיד חשוב בהגנה על מוסקבה, כאשר הארמייה ה-20 שלו פתחה בהתקפת נגד וכבשה מחדש את סולנצ'נוגורסק.
תמונתו של ולאסוב הודפסה (יחד עם אלו של גנרלים סובייטים אחרים) בעיתון "פרבדה" כאחד מ"מגיני מוסקבה".
ולאסוב עוטר ב-24 בינואר 1942 בעיטור הדגל האדום על מאמציו להגנת מוסקבה.
ולאסוב נחשב לאחד הכריזמטים והנמרצים שבדור המצביאים החדש אשר החליף את הגוורדיה הסובייטית הישנה של מפקדי מלחמת האזרחים וחושל בקרבות בשנת 1941. על בני דורו נמנו דמויות כגיאורגי ז'וקוב ואלכסנדר ואסילבסקי, אשר עד לסיום המלחמה זכו לתפקידים רמי דרג, עיטורים ודרגות.
ולאסוב היה בין השורה הראשונה של מפקדים אלו.
בקיץ 1942 תכנן הצבא האדום שורה של מתקפות שנועדו לנצל את המומנטום שהשיג במהלך החורף.
מתקפות אלו הוכנו באופן גרוע, והסתיימו בתבוסה סובייטית בכל שלוש החזיתות - חארקוב, קרץ' וסבסטופול.
המפלות היו אך הקדמות לנסיגה הסובייטית הכוללת אל נהר הוולגה בקיץ 1942.
במסגרת זו, ולאסוב קיבל פקודה להחליף את המפקד החולה קלקוב לאחר כיתור ארמיית ההלם השנייה.
לאחר הצלחה זו, מונה ולאסוב למפקד ארמיית ההלם השנייה של חזית וולחוב והוביל את הניסיון להסיר את המצור על לנינגרד - מבצע ההתקפה ליובאן-צ'ודובו בינואר-אפריל 1942. בחציית נהר וולחוב הצליחה הארמייה של ולאסוב לפרוץ את קווי הארמייה ה-18 הגרמנית וחדרה לעומק של 70–74 ק"מ בתוך האזור האחורי הגרמני.
עם זאת, הארמיות האחרות (הארמיות ה-4, ה-52 וה-59 של חזית וולחוב, קורפוס הפרשים ה-13, וקורפוסי המשמר ה-4 וה-6, וכן הארמייה ה-54 של חזית לנינגרד) לא הצליחו לנצל את ההתקדמות של ולאסוב ולספק את התמיכה הנדרשת, וצבאו של ולאסוב נתקע.
עם מתקפת הנגד במאי 1942, ארמיית ההלם השנייה הורשתה לבסוף לסגת, אבל עד קבלת האישור היא כותרה וביוני 1942 כמעט חוסלה במהלך הפריצה הסופית במיאסנוי בור, וולאסוב נפל יחד עם שרידי כוחותיו בשבי לאחר שסירב להתפנות.
בזיכרונותיו נותן המרשל קיריל מרצקוב תמונה שונה לחלוטין של הקרב.
על פי מרצקוב נטש ולאסוב את הפיקוד באמצע הקרב.
מספר פעמים הצליחו כוחות סובייטים לפרוץ את הכיתור, אך ללא עזרה מאורגנת מבפנים לא ניתן היה לחלץ את לוחמי "ארמיית המחץ השנייה", וחלקם הניכר נפל בשבי ונהרג, אם כי רבים הצליחו להיחלץ מטבעת הכיתור.
גרסה זו מציגה את ולאסוב באור של קרייריסט קפריזי אשר הפקיר את חייליו בשל סכסוך אישי.
יחסם של הגרמנים לשבויי מלחמה סובייטים היה בין פשעי המלחמה של הוורמאכט.
השבויים נכלאו במכלאות פתוחות כשהם חשופים למזג האוויר הקשה וללא מזון.
בתנאים אלו מתו מיליוני שבויי מלחמה מרעב ומחשיפה לקור.
"פקודת הקומיסר" שניתנה לוורמאכט, הורתה כי יש להוציא להורג כל פעיל קומוניסטי.
דבר שתורגם לעיתים בשטח להוצאת כל מי שנראה כיודע קרוא וכתוב, או כל אדם המרכיב משקפיים.
לאחר שנפל ולאסוב בשבי, הסכים לעמוד בראש צבא אשר יילחם לצד הגרמנים כנגד הרוסים.
יש להניח כי הסכמתו זו נבעה מכל האמור לעיל וכן ממרירות אישית כנגד סטלין על האופן שבו נזנחו כוחותיו בכיתור ונפלו בשבי.
בשנת 1942 פרסם ולאסוב מספר כרוזים בעלי אופי אנטי קומוניסטי ואנטישמי.
כרוזים אלו הושלכו ממטוסים, והיוו גורם לעריקתם של חיילים סובייטים רבים אל הצבא הגרמני.
תוכניות לפעולה ממשית וליצירת צבא רציני הוקפאו.
פעולות של "צבא אנטי סובייטי" רוסי נגדו את המדיניות של היטלר והאס אס לפיה הרוסים הם עם עבדים נחות, המסוגל לכל היותר לעבודות שחורות.
חזונו של היטלר היה יצירת מדינה גרמנית המשתרעת עד להרי אורל (אם כי הייתה תוכנית נאצית שמטרתה הייתה לכבוש את ההרים עצמם ולא רק את הסביבה).
לא היה מקום לכל אוטונומיה רוסית בחזון זה.
כשנה לאחר מכן, בשנת 1943, דחה סטלין יוזמה גרמנית דומה של הגנרל ולטר פון זיידליץ-קורצבאך, ליצירת צבא גרמני אנטי-נאצי אשר יוצנח בתחומי הרייך, ויש להניח כי הסיבות להקפאת שתי התוכניות היו דומות.
ולאסוב עצמו היה ספק עציר, לא הותר לו לנוע בחופשיות, והוא היה נתון להתקפים של שכרות.
במצב זה בילה את השנים 1942–1944 בשכנוע שבויים סובייטיים להצטרף לעוצבות שהורכבו משבויי מלחמה אשר שירתו לצד הגרמנים במלחמה.
לוחמים אלו קיבלו את הכינוי "ROA" (ראשי תיבות ברוסית של "צבא השחרור הרוסי").
משימותיהם נעו בין פעולות שיטור ופעולות "נגד פרטיזנים", להשתתפות בלחימה.
חלקם נשלח אף כחיל מצב לצרפת ונכנע שם לבעלות הברית המערביות עם הפלישה ביוני 1944.
בשנת 1944 נראה היה כי מצבם של הגרמנים השתנה לרעה.
לאחר הקרב על סטאלינגרד ולאחר התבוסה בקרב קורסק נראה היה כי גרמניה תידרש לכל מאמץ אפשרי ולמיצוי כל אפשרויות כוח האדם העומדות לרשותה על מנת לעצור את הצבא האדום הקרוב לגבול גרמניה.
ולאסוב נפגש בספטמבר 1944 עם היינריך הימלר והורשה להקים צבא שיכלול את כל השבויים ועובדי הכפייה הסובייטים.
מטרתו המוצהרת לא הייתה השלטת הגרמנים ברוסיה, כי אם הדחתו של סטלין וכינון משטר חדש ברוסיה.
הוקם "ועד לשחרור עמי רוסיה" אשר "צבא השחרור הרוסי" היה אמור להיות הזרוע הצבאית שלו, ואשר היה אמור לאחד את העמים הרוסים כנגד הנהגתו של סטלין.
בשלב זה, בו היו רוב שטחי רוסיה האירופית לשממה לאחר שלוש שנות לחימה אכזרית, מאות כפרים נשרפו על יושביהם.
היהודים הושמדו בכל מקום בו היו, ומדיניות של ניצול לעבודות כפייה, שוד וביזה, אונס ורצח, הייתה המדיניות הגרמנית הרשמית כלפי האוכלוסייה באשר היא בשטחי הכיבוש, הייתה תוכניתו של ולאסוב מנותקת לחלוטין מן המציאות.
הבריטים והאמריקאים, היו בעלי עניין מועט בגורלו של ולאסוב, שביקש מקלט מדיני בשורותיהם.
נראה כי עצם המגע עמו עלול היה להביא לעימותים עם ברית המועצות.
הוא הוסגר לידי הסובייטים במאי 1945 ובאוגוסט 1946 הודיע הרדיו הרוסי על הוצאתו להורג, לאחר משפט, שנערך לו ולאחד עשר מקציניו הבכירים.
יתר אנשי "צבא ולאסוב" שנמצאו הוצאו להורג, או שנשלחו למשך שנים למחנות בסיביר.
מיעוט קטן מהם שרד עד למתן החנינה הכללית שניתנה בברית המועצות למספר אסירים פוליטיים ב-17 בספטמבר 1955. עד היום משמש השם "ולאסוב" ככינוי לבוגד במסורת הרוסית, בדומה לשימוש בשם "קוויזלינג".
אנדריי ארסנביץ' טרקובסקי היה במאי קולנוע רוסי עטור פרסים.
סרטיו מרבים לעסוק בסוגיות פילוסופיות ומטפיזיות, והם בעלי סגנון קולנועי ייחודי, מובחן ומוקפד.
הבמאי אינגמר ברגמן אמר עליו: "טרקובסקי הוא עבורי [הבמאי] הגדול ביותר, זה שהמציא שפה חדשה".
טרקובסקי נולד בכפר קטן במחוז איוואנובו שבברית המועצות.
אימו, מריה איבנובנה לבית וישניאקוב, הייתה סופרת ואביו, ארסני טרקובסקי, היה משורר נודע ומתרגם ממוצא פולני.
במהלך ילדותו פרצה מלחמת העולם השנייה וקטעה את לימודיו במוסקבה.
אביו, שחזר הביתה בתום המלחמה נפרד מאמו ועזב את הבית.
אנדריי ואחותו נשארו לגור עם אמם.
חוויות ילדותו משמשות מוטיב חוזר בכל סרטיו במידה זו או אחרת, בעיקר בסרט "מראה", שם באים לידי ביטוי באופן הברור ביותר הפרטים האוטוביוגרפיים האלה ובעיקר דמותה הדומיננטית של האם.
בשנת 1951 החל בלימודי מזרחנות במוסקבה אך לא סיים אותם.
בשנת 1954 התקבל למכון הרוסי לקולנוע היוקרתי.
ב-1960 קיבל את הדיפלומה עבור סרטו הקצר "המכבש והכינור", שזכה להכרה בינלאומית (זכה בפרס בפסטיבל סרטי הסטודנטים הבינ"ל בניו יורק).
בשנת 1962 יצא סרטו העלילתי הראשון נעורי איבן.
טרקובסקי הסכים לביים את הסרט, המבוסס על ספרו של ולדימיר בוגומולוב, מכיוון שהזדהה עם דמותו של הילד המיטלטל בין סכנות המלחמה.
הסרט מספר על ילד שמשפחתו נטבחה על ידי האויב הגרמני במלחמת העולם השנייה, אשר מצטרף לשורות הצבא האדום ונלחם מעבר לקווי האויב בתור נער שליח.
בסרט זה בא לידי ביטוי לראשונה מוטיב ההקרבה העצמית של הגיבור, בדומה לדמותו של ישו, הלוקח על עצמו את סבל העולם למען האנושות.
מוטיב זה עובר כחוט השני מסרט זה ועד סרטו האחרון, "הקורבן".
למרות היותו סרטו הארוך הראשון של טרקובסקי, הוא זכה להכרה בינלאומית וגרף את פרס "אריה הזהב" בפסטיבל ונציה.
בניגוד ל"ילדותו של איבן", שנעשה בחסות המשטר הסובייטי ובתמיכתו, סרטו השני, אנדריי רובליוב משנת 1969, סיפורו של צייר בן המאה ה-15, עורר מחלוקות קשות ונאסר להקרנה בברית המועצות עד שנת 1973. המשטר ראה בסרט חריגה מהאמת ההיסטורית, כפי שהייתה צריכה להראות.
כאן חלה נקודת מפנה בחייו של טרקובסקי, שהקשתה על המשך יצירתו בברית המועצות ובסופו של דבר הביאה לעזיבת מולדתו.
סרטו השלישי של טרקובסקי הוא עיבוד קולנועי לספרו של סטניסלב לם, סולאריס (1972).
זהו סרט מדע בדיוני, שעוסק בשאלות פילוסופיות על קיום האדם ומקומו בעולם.
פסיכולוג יוצא מכדור הארץ אל תחנת חלל המרחפת מעל פלנטה זרה ומרוחקת, שהאוקיינוס על פניה נחשב לבעל חיים תבוניים אך זרים לחלוטין, וכל ניסיונות המדע ליצור עמו תקשורת נכשלים.
בתחנה נאלצים המדענים להתמודד עם אירועים החורגים מיכולת ההבנה האנושית.
באמצעות תגובתם חוקר הסרט את גבולותיה של יכולת התבונה האנושית להתמודד עם מציאות זרה, ובפרט, להתמודד עם חלקים בנפש האדם שבאופן רגיל אין אליהם גישה.
האם יכול אדם לנהוג במוסריות בסביבה זרה, שאינה מצייתת לכללים אנושיים?
תשובתו של טרקובסקי לשאלה זו שונה מזו של סטניסלב לם.
הסרט זכה בשני פרסים בפסטיבל קאן.
"מראה" משנת 1975 הוא, אולי, הסרט האישי, המורכב והעשיר מבין כל סרטיו של טרקובסקי.
התפתחות השפה הקולנועית של טרקובסקי מגיעה בסרט זה לבשלות.
הסרט אינו מציית לאחדות המרחב והזמן בעלילה.
הוא בנוי על מערכת דימויים החודרת לעומק נפשן של הדמויות ולא על הפעולות היומיומיות שמניעות את הדמויות.
בשנת 1979 יצא הסרט "סטאלקר".
עיבוד קולנועי לספרם של ארקדי ובוריס סטרוגאצקי, פיקניק בשולי הדרך (1972).
"סטאלקר" הוא סיפור מסע לאזור לא נודע, גם מקום פיזי הנסגר לכניסה על ידי השלטונות וגם אזור תודעה שממעטים לחקור אותו.
הגיבור, מורה רוחני בשם סטאלקר, מוביל את המסע הכולל שתי דמויות נוספות: סופר ציני ומדען שקט ופורס באוזניהם את משנתו.
ב-1982 עזב טרקובסקי את מולדתו, לאחר שעשיית הסרטים תחת עינו הפקוחה של המשטר הנוקשה הפכה לקשה מנשוא.
הוא התחיל לעבוד באיטליה ובשנת 1983 יצר את סרטו "נוסטלגיה".
את התסריט כתב עם חברו, התסריטאי האיטלקי הנודע, טונינו גווֶרה (Tonino Guerra) עם אולג ינקובסקי בתפקיד הראשי.
לאחר נדודים ארוכים הגיע לשוודיה, שם התחיל לעבוד עם כמה מאנשי צוותו הקבועים של אינגמר ברגמן, ביניהם הצלם סוון ניקוויסט (Sven Nykvist) והשחקן ארלנד יוזפסון (Erland Josephson), ששיחק גם ב"נוסטלגיה".
איתם הוא יצר את סרטו האחרון הקורבן ב-1986, סרט על משפחה המתגוררת באי מבודד בים הצפוני, ערב מלחמת עולם שלישית.
כמו בסרטיו הקודמים, לוקח על עצמו הגיבור (שלמעשה, כגיבורי טרקובסקי האחרים, מתאים יותר להגדרה אנטי גיבור), את חטאי המשפחה ואת האחריות להצלתם.
בנוסף לשבעת הסרטים הארוכים שיצר, ביים טרקובסקי מספר הצגות תיאטרון ואופרה באירופה.
ב-28 בדצמבר 1986 נפטר בפריז ממחלת הסרטן.
שנה סרט בימוי תסריט עריכה משחק 1956 The Killers 1958 There Will Be No Leave Today 1960 המכבש והכינור 1962 נעורי איבן 1966 אנדריי רובליוב 1972 סולאריס 1974 מראה 1979 סטאלקר 1983 Nostalghia 1986 הקורבן
אנדריי ינוארביץ' וישינסקי 1883, אודסה – 22 בנובמבר 1954 בניו יורק) היה שופט רוסי וסובייטי ומאוחר יותר דיפלומט.
וישינסקי היה ממוצא פולני, דיבר מעט אנגלית וצרפתית משובחת.
הוא נעשה מנשביק ב-1903 ובשנת 1917 חתם על הפקודה לאסור את לנין לפי החלטת ממשלת המעבר הרוסית.
בשנת 1928 הוא היה יושב ראש מושב מיוחד של בית משפט עליון במסגרת משפט שאחטי ובשנת 1930 במשפט מפלגת התעשייה.
בשנת 1935 נעשה התובע הכללי של ברית המועצות, ההוגה המשפטי של הטיהורים הגדולים של סטלין.
הוא נתן תוקף חוקי תאורטי לטיהורים תחת סעיפי אישום בבגידה.
אחד העקרונות של התאוריה של וישינסקי היה שהחוק הפלילי הוא כלי שרת של מאבק המעמדות.
המונוגרפיה שלו שהצדיקה חקיקה זו, "תאוריה של הוכחות משפטיות במערכת הצדק הסובייטי", זיכתה אותו בפרס סטלין לשנת 1947.
וישינסקי היה התובע במשפטי הראווה העיקריים בתקופת הטיהורים הגדולים שכונו בשם "משפטי מוסקבה", ובתפקידו זה רמס את קורבנותיו חסרי ההגנה ברטוריקה שנונה ואכזרית.
דווקא בעיניו של היטלר נשא חן תפקודו של וישינסקי כתובע והוא אמר על השופט הנאצי רולנד פרייזלר, מי שדן בפראות ובארסיות את מתנגדי המשטר ואת קושרי קשר העשרים ביולי, כי "הוא הווישינסקי שלנו".
בשנת 1937 וישינסקי מונה למנהל מכון לחקר משפטים של אקדמיה למדעים של ברית המועצות וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1941 כאשר איליה טריינין מונה במקומו.
ביוני 1940 נשלח וישינסקי לרפובליקה של לטביה כדי לפקח שם על הקמת משטר בובות ועל סיפוח המדינה לברית המועצות.
מאוחר יותר, ב-1945, סייע לכונן משטר קומוניסטי שעלה לשלטון ברומניה.
וישינסקי היה אחראי להכנות הסובייטיות למשפטים של פושעי המלחמה הגדולים על ידי בית הדין הצבאי הבינלאומי (משפטי נירנברג) ב-1946.
היה חבר האקדמיה הסובייטית למדעים משנת 1939 ונציג קבוע של ברית המועצות באומות המאוחדות.
גופתו הועברה למוסקבה, שם נקבר בחומת הקרמלין.
כחלק מהדה-סטליניזציה בסוף שנות ה-50 משפחתו הפסיקה לקבל הטבות מהמשטר וספריו הפסיקו להיות חומר לימוד בנושא משפטי באוניברסיטאות.
אנדריי ולרייביץ' טיחונוב הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדת הקשר, ולזכותו 29 הופעות בנבחרת רוסיה.
טיחונוב אותר בידי מאמנה לשעבר של ספרטק מוסקבה, אולג רומנצב, בעת ששיחק בטיטאן ראוטוב.
תוך זמן קצר הפך טיחונוב להיות שחקן מפתח של הקבוצה.
בשנת 2000 הגיע לישראל והושאל למכבי תל אביב לתקופה קצרה.
בפברואר 2001 חתם בקריליה סובטוב סמרה.
טיחונוב התאמן במועדון האנגלי סאות'המפטון, והשתתף במשחק ידידות אחד, אולם לא חתם בקבוצה האנגלית.
בשנת 2005 הוא עבר לחימקי, וב-2008 חזר לסמרה ושיחק במדיה עונה נוספת בודדת.
טיחונוב היה שותף לזכייה פעמיים במקום שלישי בליגה ופעמיים זכייה בגביע הרוסי.
הוא זכה גם במספר תארים אישיים: כדורגלן השנה ברוסיה לשנת 1996 (מטעם ספורט אקספרס ומגזין פוטבול) ו-4 פעמים הקשר השמאלי של העונה לפי העיתון הרוסי ספורט אקספרס (1996, 1997, 1998, 1999).
משחקו הראשון בנבחרת רוסיה היה בשנת 1996, במשחק ידידות נגד מלטה.
מאז ועד שנת 2000 שיחק טיחונוב 29 משחקים בנבחרת, בהם כבש שער אחד.
לאחר פרישתו החל לשמש כחלק מצוות האימון של ספרטק מוסקבה.
אנדריי וורונין (באוקראינית: Андрій Вікторович Воронін; נולד ב-21 ביולי 1979) הוא כדורגלן עבר יהודי-אוקראיני ששיחק בעמדת חלוץ או קשר התקפי ובעבר שיחק בנבחרת אוקראינה.
וורונין נולד באודסה לאם אוקראינית יהודייה, ולאב רוסי.
סביו לחמו מול הנאצים בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה.
ב-1995 החל לשחק בקבוצת בורוסיה מנשנגלדבך.
לרוב שיחק בקבוצת הנוער שלה, ובמדי הקבוצה הבוגרת ערך 9 הופעות וכבש שער בודד.
אחרי 5 שנים במנשנגלדבאך, בשנת 2000, עבר לשחק במיינץ.
כעבור שלוש עונות חתם בקבוצת פ.צ.
עימה שיחק במשך שנה, שבה הבקיע 4 שערים ב-19 הופעות.
בשנת 2004 עבר וורונין לקבוצת באייר לברקוזן.
בעונת דחה את הארכת החוזה שהוצעה לו על ידי באייר לברקוזן, ובתום העונה עבר לשחק בליברפול.
בעונת הושאל וורונין להרטה ברלין.
ב-13 בינואר 2010 עבר לדינמו מוסקבה.
ב-31 ביולי 2012 הושאל עד 2013 לפורטונה דיסלדורף.
בסוף עונת פרש מכדורגל, בגיל 34.
בשנת 2002 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אוקראינה.
את השער הראשון שלו במדי הנבחרת כבש במוקדמות יורו 2004 במשחק מול .
וורונין שותף עם הנבחרת במונדיאל 2006, שבו הגיעה נבחרתו עד לרבע הגמר.
ב-19 ביוני 2012 הודיע על פרישה מנבחרת אוקראינה, לאחר שהאחרונה סיימה את דרכה ביורו 2012.
אנדריי ניקולאיביץ' טיחונוב היה מתמטיקאי רוסי, נודע בשל תרומתו הרבה לטופולוגיה, אנליזה פונקציונלית, ופיזיקה מתמטית.
טיחונוב למד באוניברסיטת מוסקבה, שם קיבל את תואר הדוקטור בשנת 1927 תחת הנחייתו של פאבל אלכסנדרוב.
בשנת 1933 נבחר לפרופסור באוניברסיטת מוסקבה.
הפך לעמית באקדמיה למדעים של ברית המועצות ב-29 בינואר 1939 ולחבר מן המניין ב-1 ביולי 1966.
טיחונוב עסק במספר תחומים שונים במתמטיקה.
הוא תרם תרומה משמעותית לטופולוגיה, אנליזה פונקציונלית, ופיזיקה מתמטית.
הוא נודע בעיקר בשל עיסוקו בטופולוגיה, שכלל הוכחה למשפט אוריסון בשנת 1926, ואת משפט טיכונוף, שקובע שכל מכפלה של מרחבים טופולוגים קומפקטים היא קומפקטית.
לכבודו, מרחב רגולרי לחלוטין נקרא גם "מרחב טיכונוף".
בפיזיקה מתמטית, הוא הוכיח את משפט אוריסון למשוואת החום ולמד את משוואת האינטגרל של וולטרה.
באנליזה אסימפטוטית, הוא החל את תאוריית האנליזה האסימפטוטית למשוואות דיפרנציאליות עם מקדם קטן.
טיחונוב היה הגורם המרכזי לייסודה של הפקולטה למתמטיקה חישובית וקיברנטיקה באוניברסיטת מוסקבה ושימש כדיקן הראשון שלה בין השנים 1970–1990.
טיחונוב קיבל מספר פרסים על עבודתו, כולל פרס לנין (1966) וגיבור המפלגה הסוציאליסטית (1954, 1986).
אנדריי קונסטנטינוביץ' וורונצביץ' הוא כדורסלן רוסי המשחק בעמדת הפאוור פורוורד.
בצעירותו, שיחק בקבוצת הנוער של לוקומוטיב נובוסיבירסק.
ב-2005 הוא הועלה לקבוצה הבוגרת ולאחר עונה אחת בה קלע 5.2 נקודות, הוריד 3.7 ריבאונדים וחסם 3.5 פעמים בממוצע למשחק הועבר לאלופת היורוליג צסק"א מוסקבה, בה שיחק במשך 14 שנה.
במדי צסק"א שיחק 696 משחקים, 274 מהם ביורוליג בהן ביצע 2,416 חטיפות כדור.
עם צסק"א זכה 3 פעמים באליפות היורוליג, הוכתר ל-MVP של גמר הליגה המאוחדת של VTB (2015]) ומצטיין הליגה בעונת 2015.
וורונצביץ' היה חלק מנבחרת רוסיה עד גיל 20 באליפויות אירופה ב-2006 וב-2007. לאחר מכן צורף לנבחרת הבוגרת, עמה זכה במדליית ארד ביורובאסקט 2011.
אנדריי מיקולייביץ' ירמולנקו (באוקראינית: Андрій Миколайович Ярмоленко; נולד ב-23 באוקטובר 1989 בלנינגרד, ברית המועצות) הוא כדורגלן אוקראיני המשחק בעמדות הקיצוני השמאלי והחלוץ בדינמו קייב ובנבחרת אוקראינה.
ירמולנקו נולד בלנינגרד שבברית המועצות וגדל בצ'רניהיב, אוקראינה.
הוא החל את קריירת הכדורגל שלו במועדון הכדורגל דסנה צ'רניהיב.
הוא גדל במחלקת הנוער של דסנה וב-2006 קוּדם לקבוצה הבוגרת שלה, ששיחקה בליגות נמוכות באוקראינה.
לאחר שסקואטים מהמועדון האוקראיני הבכיר דינמו קייב הבחינו בו, עבר ירמולנקו לדינמו בחורף 2007.
עם הצטרפותו לדינמו קייב שיחק ירמולנקו בתחילה במסגרת מועדון המשנה.
ירמולנקו הועבר לקבוצה הבוגרת של דינמו קייב בסיום עונת , אז ערך הופעה בודדת בליגת העל האוקראינית בכדורגל במהלכה כבש גם שער בכורה.
בעונת קיבל ירמולנקו הזדמנויות רבות יותר בקבוצה - הוא ערך 10 הופעות במסגרת ליגת העל האוקראינית והיה שותף לזכיית קבוצתו באליפות הליגה וכן היה מלך השערים של טורניר הגביע האוקראיני, עם 5 שערים במסגרתו.
בעונת הפך ירמולנקו לשחקן קבע בקבוצה הבוגרת של דינמו.
הוא זכה עם הקבוצה בסופר קאפ האוקראיני ובהמשך היה לשחקן קבוע בהרכב, הן במסגרת הליגה האוקראינית והן בליגת האלופות.
בשנת 2011 שוב זכה עם הקבוצה בסופר קאפ.
ב־28 באוגוסט 2017 חתם ירמולנקו במועדון הגרמני בורוסיה דורטמונד תמורת 25 מיליון אירו.
ב-11 ביולי 2018 חתם ירמולנקו בוסטהאם מהפרמייר ליג.
בעונת 2023 חזר לדינמו קייב.
בנבחרת הלאומית של אוקראינה משחק ירמולנקו מאז ספטמבר 2009, עת כבש שער כבר במשחק הבכורה שלו, מול .
ירמולנקו הבקיע שני שערים לזכות נבחרתו במוקדמות מונדיאל 2010, ובמהלך משחקי מוקדמות מונדיאל 2014 כבש חמישה שערים.
ירמולנקו נכלל בסגל של נבחרת אוקראינה ליורו 2012, יורו 2016 ויורו 2020. בשלוש אליפויות אלו נטל חלק בכל משחקי הנבחרת.
במהלך יורו 2020 הבקיע שני שערים.
במהלך הקריירה שלו בנבחרת ירמולנקו לקח חלק ב-116 משחקים והבקיע 46 שערים (נכון ל-2023), מה שמציב אותו במקום השני הן ברשימת מלכי השערים והן ברשימת שיאני ההופעות של הנבחרת בכל הזמנים.
מלך השערים של ליגת העל האוקראינית - 2017.
אנדריי איוואנוביץ' זֵ'לְיַאבּוֹב היה מהפכן רוסי, ממנהיגי נרודניה ווליה ומארגני התנקשות באלכסנדר השני.
ז'ליאבוב נולד במשפחה של איכרים.
בשנת 1860 החל ללמוד בתיכון בעיר קרץ' שבחצי האי קרים.
בשנת 1869 החל את לימודיו באוניברסיטה באודסה.
בשנת 1871 היה ז'ליאבוב בין מנהיגי הפגנות הסטודנטים בעיר.
בגין פעילות זו הוא סולק מהאוניברסיטה וגורש מהעיר.
בשנת 1873 הוא התחתן ועבר להתגורר בעיר קטנה בסביבת קייב.
באותה שנה חזר ז'ליאבוב לאודסה, והיה חבר בחוג סוציאליסטים.
בשנת 1874 נאסר, אך שוחרר.
בשנים 1875–1877 השתתף בהליכה אל העם של תנועת הנרודניקים.
בשנת 1877 נעצר והועבר לסנקט פטרבורג.
בהיותו במעצר הכיר רבים ממנהיגי הנרודניקים.
היה בין נאשמי משפט 193, אך שוחרר והמשיך בפעילות הסברתית בכפרים.
עם הזמן ז'ליאבוב הגיע למסקנה שפעילות הסברתית בין האיכרים לא תקדם את המהפכה, ורק פעילות טרור עשויה לשנות את המצב.
עמדתו בתמיכת נרודניקים נוספים גרמה בסופו של דבר לפילוג של זמליה אי ווליה, וז'ליאבוב היה בין המנהיגים הבולטים בארגון מהפכני חדש – נרודניה ווליה.
סופיה פרובסקאיה, חברתו לחיים, הייתה גם היא בין מנהיגי הארגון.
ז'ליאבוב השתתף בארגון ניסיונות התנקשות בצאר שבוצעו בשנת 1879 ו-1880 אך לא צלחו.
בשנת 1880 היה המנהיג הבולט בוועד הפועל של הארגון.
במהלך חורף 1881 ריכז את הפעילות בארגון התנקשות חדשה בצאר; הוא נעצר יומיים לפני ההתנקשות.
בהיותו במעצר דרש לצרף את עצמו למשפט בנושא.
בסיום המשפט, ב-26 במרץ 1881 נשפט לעונש מוות בתלייה, והוצא להורג ב-15 באפריל 1881.
לנין העריך מאוד את אישיותו ופעילותו של ז'ליאבוב.
אנדריי טאסב לִיַאפְּצֶ'ב (בבולגרית: Андрей Тасев Ляпчев; 12 בדצמבר 1866, רסן, מקדוניה, האימפריה העות'מאנית – 6 בנובמבר 1933, סופיה, ממלכת בולגריה), היה פוליטיקאי בולגרי, אשר כיהן במספר תפקידי שרים בממשלות בולגריה וכן כראש ממשלת בולגריה מטעם הברית הדמוקרטית הבולגרית.
ליאפצ'ב נולד בעיר רסן שבחבל מקדוניה למשפחת מהגרים מאזור יוון.
ב-1876 לאחר מרד אפריל הבולגרי היגרה משפחתו מרסן לביטולה והתפרנסה בדוחק למחייתה.
ב-1879 החל את לימודיו התיכוניים בביטולה וסיימם בבית הספר התיכון הבולגרי בסלוניקי.
ב-1884 היגר לפלובדיב בירת המחוז העות'מאני האוטונומי רומליה המזרחית.
במהלך מלחמת בולגריה–סרביה (1885) השתייך ליאפצ'ב למיליציית המתנדבים הבולגרית מרומליה המזרחית והשתתף בכיבוש העיר פירוט.
לאחר ההפיכה בה הודח הנסיך אלכסנדר בטנברג והתגברות המעורבות הרוסית בנסיכות, חבר ליאפצ'ב ללאומנים מקדונים בעלי משנה בולגרית פאן סלאבית.
ב-1888 הוצא צו מעצר נגדו, אך הוא הצליח להימלט מהנסיכות ובמשך מספר שנים נדד בין פריז, ציריך וברלין.
ב-1911 נישא ליאפצ'ב בווינה לקונסטנצה פטרוביץ' ולזוג לא נולדו ילדים.
ב-1894 חזר ליאפצ'ב לבולגריה, השתקע בסופיה וערך עיתון שנקט בעמדה פרו רוסית.
ליאפצ'ב הצטרף למפלגה הדמוקרטית שהקים פטקו קרבלוב, חברו לספסל הלימודים מימי התיכון והועסק כאחד העורכים בעיתון המפלגה.
ב-1901 מונה לשר האוצר בממשלתו של קרבאלוב וכיהן בתפקיד עד מותו של קרבאלוב ב-1903. ב-1908 מונה לשר המסחר והחקלאות בממשלתו הראשונה של אלכסנדר מלינוב והשתתף בצוות המשא ומתן מול העות'מאנים בסוגיית הכרזת העצמאות הבולגרית וסיפוחו המלא של מחוז רומליה המזרחית.
ב-6 באפריל 1909 חתמו ליאפצ'ב וריפעת פאשה שר החוץ העות'מאני על מסמך בו הכירו העות'מאנים רשמית בעצמאות הבולגרית.
בתפקידו כשר, נקט ליאפצ'ב מדיניות כלכלית ריכוזית מאוד שהובילה לביקורת רבה כלפיו במערכת הפוליטית הבולגרית וב-1911 סיים את תפקידו.
ביוני 1918 הסתמנה תבוסת בולגריה במלחמת העולם הראשונה, ראש הממשלה וסיל רדוסלאבוב התפטר ובמקומו התמנה אלכסנדר מלינוב, שמינה את ליאפצ'ב לשר האוצר.
לאחר קריסת הכוחות הבולגרים בחזית המקדונית ביקשה הממלכה הפסקת אש וליאפצ'ב עמד בראש צוות המשא ומתן הבולגרי שהוביל לחתימת שביתת הנשק של סלוניקי ב-29 בספטמבר 1918. ב-2 באוקטובר נאם ליאפצ'ב בפרלמנט הבולגרי ודרש שהמלך פרדיננד הראשון יוותר על כסאו לטובת בנו בוריס.
דרישתו זכתה לתמיכה גורפת בפרלמנט ולמחרת היום ויתר המלך פרדיננד על המלוכה.
ב-28 בנובמבר 1918 התפטר מלינוב ובמקומו התמנה תאודור תאודורוב לראשות הממשלה.
תאודורוב מינה את ליאפצ'ב לתפקיד שר ההגנה הבולגרי.
עם התפטרותו של תאודורוב על רקע סירובו לחתום על חוזה ניי, סיים גם ליאפצ'ב את תפקידו.
ראש הממשלה החדש אלכסנדר סטמבוליסקי החליט לנקוט בצעדים משפטיים כנגד האחראים לשיטתו לתבוסה במלחמת העולם הראשונה ובמסגרת זו נעצר ליאפצ'ב ונחקר מספר פעמים.
ב-19 בנובמבר 1922 הוא נידון למספר חודשי מאסר והועבר לבית כלא בעיר שומן.
בעקבות כניסתו של אלכסנדר צאנקוב לתפקיד ראש הממשלה בהפיכה של 9 ביוני 1923, היה ליאפצ'ב בין מקימי מפלגת הברית הדמוקרטית הבולגרית והוא היה לסגן יושב הראש של המפלגה.
בהמשך התפצלה המפלגה והפלג בראשות ליאפצ'ב הובילה את האופוזיציה לממשלתו של צאנקוב.
בעקבות הידרדרות המצב הכלכלי במדינה והצעדים הקשים שנקט צאנקוב כנגד הקומוניסטים גברה הביקורת נגד צאנקוב.
ב-4 בינואר 1926 צאנקוב התפטר ובמקומו מונה אנדריי ליאפצ'ב לראש הממשלה ה-32 של ממלכת בולגריה.
ממשלו של ליאפצ'ב פעל לייצוב הכלכלה ובמקביל חנן אסירים פוליטיים, עניין שהקים עליו ביקורת מצד ארמון המלך.
ליאפצ'ב קידם מהלכי פיוס פנימיים בממלכה ובמסגרת זו פעל להכנסה אל תוך המערכת הפוליטית של ארגונים שנחשבו חתרניים ובכלל זה קומוניסטים ולאומנים מקדונים.
ב-29 במאי 1927 נערכו בחירות כלליות בממלכה ומפלגתו של ליאפצ'ב זכתה ב-63% מצירי הפרלמנט.
בשלהי 1927 חתמו בולגריה וממלכת יוון הסכם חילופי אוכלוסיות ביניהן, צעד שהוביל להעברתם של עשרות אלפי אזרחים במצב כלכלי ירוד אל תוך ממלכת בולגריה.
ביולי 1929 ניצל ליאפצ'ב מניסיון התנקשות כאשר כדורי המתנקשים החטיאו.
השפל הגדול שהחל בארצות הברית נתן את אותותיו גם בכלכלה הבולגרית, אשר ממילא מצבה לא היה מן המשופרים.
הביקורת הפוליטית והעממית על ממשלו של ליאפצ'ב הלכו וגברו, וב-21 ביוני 1931 הפסידה מפלגתו בבחירות וליאפצ'ב התפטר בו ביום.
לאחר הבחירות ב-1931 חלה הידרדרות במצב בריאותו של ליאפצ'ב.
הוא הוחש לטיפול רפואי בברלין ושם נתגלה כי הוא סובל מסרטן הריאות.
במרץ 1932 שב לבולגריה לאחר 6 חודשי טיפול רפואי וניסה לחדש את פעילותו במפלגה.
מצב בריאותו המשיך להידרדר ואחרי סדרת טיפולים נוספת בברלין שלא הועילה, שב לבולגריה והלך לעולמו ב-6 בנובמבר 1933 והוא בן 67 שנים.
לאנדריי ליאפצ'ב היה יחס אוהד לקהילה היהודית בבולגריה על רקע התמיכה הרחבה שגילו בני הקהילה והנהגתה בסוגיית זכויות האוכלוסייה הבולגרית במקדוניה לאחר העברתה לחזקת ממלכת יוגוסלביה, עם תום מלחמת העולם הראשונה.
הקולונל בדימוס אברהם תג'ר שכיהן כנציג יהדות בולגריה לקונגרס הבינלאומי לזכויות מיעוטים שכונס לאחר המלחמה נשא נאום נלהב בעד הצטרפות המקדונים ממוצא בולגרי לקונגרס והבטחת זכויותיהם.
העניין הוביל לברית בין הארגונים המקדונים ומנהיגיהם לבין ראשי הקהילה היהודית ופעילויות מחאה משותפות בסוגיות הרלוונטיות.
ב-28 במרץ 1926 בעת ביקורו של ליאפצ'ב בפריז פנה אליו ליאו מוצקין יושב ראש ועד השליחים היהודים בבקשה להעביר תקציבים למערכת החינוך היהודית ולהכיר בהנהגת הקהילות היהודיות בממלכה שנקראה הקונסיסטוריון.
ליאפצ'ב נעתר לבקשה, אך בשל מצוקתה הכלכלית של הממלכה התקצוב שהגיע מקופת הממשלה לא עלה על 10% מתקציב מערכת החינוך היהודית,.
אנדריי איוונוביץ יריומנקו היה מפקד בכיר בצבא הסובייטי בתקופת מלחמת העולם השנייה, ומילא תפקיד חשוב במהלך קרב סטלינגרד.
לאחר תום המלחמה פיקד על מספר מחוזות צבאיים במזרח אירופה ובברית המועצות, ובשנת 1955 קיבל דרגת מרשל ברית המועצות.
יריומנקו נולד בכפר מרקובקה שבפלך חרקוב של האימפריה הרוסית (כיום בתחומי מחוז לוהנסק של אוקראינה) למשפחת איכרים.
בשנת 1913 גויס לצבא האימפריה הרוסית.
השתתף במלחמת העולם הראשונה, בשנת 1917, לאחר מהפכת אוקטובר עזב את הצבא וחזר לכפרו.
ב-1918 הצטרף יריומנקו לשורות הצבא האדום ושירת בארמיית הפרשים הראשונה בפיקודו של סמיון בודיוני במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
לאחר תום המלחמה הוא למד בבית הספר לקציני חיל הפרשים בלנינגרד ולאחר מכן באקדמיה הצבאית על שם פרונזה, אותה סיים ב-1935. במקביל שירת יריומנקו בשנים 1929-1937 כמפקד רגימנט פרשים.
בשנים 1937-1940 הוא קודם במהירות תחילה לפיקוד על דיוויזיה ולאחר מכן לפיקוד על קורפוס.
קורפוס הפרשים שלו השתתף בפלישה הסובייטית לפולין המזרחית בספטמבר 1939. ב-1940 מונה יריומנקו כמפקד אחד הקורפוסים הממוכנים החדשים של הצבא האדום.
ב-1941 נשלח למזרח הרחוק כמפקד המחוז הצבאי טרנס-בייקל ומונה כמפקד ארמיית הדגל האדום הראשונה.
זמן קצר לאחר פתיחת מבצע ברברוסה הוזעק יריומנקו למוסקבה ומונה למפקד החזית המערבית, שהגנה על נתיב ההתקדמות הקצר ביותר של הגרמנים למוסקבה (כביש מינסק-מוסקבה).
הוא הצליח לארגן מחדש את שרידי היחידות שבפיקודו ולבלום את התקדמות הצבא הגרמני באזור סמולנסק בסיוע כוחות עתודה גדולים שהוטלו למערכה.
באוגוסט 1941, לאחר שנפצע בקרב, הועבר יריומנקו לפיקוד על חזית בריאנסק החדשה, שהוקמה כדי להגן על מוסקבה מפני התקפה מכיוון דרום-מערב.
במהלך מבצע טייפון בראשית אוקטובר 1941 הצליחו הגרמנים לכתר ולהשמיד חלק גדול מכוחות החזית, ושרידיה נסוגו לכיוון מוסקבה.
ירומנקו נפצע שוב, הפעם קשה, ופונה לטיפול ממושך בבית חולים במוסקבה.
בינואר 1942 הוא חזר לשירות, מונה כמפקד ארמיית ההלם הרביעית, שהשתתפה במתקפת הנגד הסובייטית באזור מוסקבה כחלק מכוחות החזית הצפון-מערבית, ונפצע בפעם השלישית.
בראשית אוגוסט 1942, לאחר תקופת החלמה ממושכת, מונה יריומנקו על ידי הסטאבקה למפקד החזית הדרום-מזרחית, שהוקמה במטרה לבלום את התקדמות הגרמנים לסטלינגרד מכיוון דרום.
כוחות החזית לא הצליחו לעצור לחלוטין את התקדמות ארמיית הפאנצר הרביעית לכיוון העיר, אך ניהלו קרב מגננה מוצלח, שמנע מהגרמנים לפרוץ את חזיתם, ועיכב את התקדמותם במשך מספר שבועות.
רק ב-10 בספטמבר 1942 הצליחו הגרמנים לפרוץ אל הוולגה מדרום לסטלינגרד, ולנתק את הארמייה ה-62, שהגנה על העיר, מהכוחות העיקריים של החזית.
במהלך המערכה על סטלינגרד פיקד יריומנקו על הכוחות הסובייטיים בתוך העיר ומדרום לה.
החזית שלו, שב-28 בספטמבר שונה שמה לחזית סטלינגרד, הנחיתה שורת התקפות על האגף הימני של אגד הכוחות הגרמני שתקף את סטלינגרד, וריתקה כוחות גרמניים ניכרים.
כמפקד החזית, היה יריומנקו אחראי על העברת אספקה ותגבורות דרך נהר הוולגה לארמייה ה-62 בחורבות סטלינגרד, ועל הענקת סיוע ארטילרי ואווירי לכוחות הלוחמים בתוך העיר, ומילא תפקיד חשוב בהכשלת המאמץ הגרמני לכבוש את סטלינגרד.
ב-20 בנובמבר פתחו כוחות חזית סטלינגרד במתקפה מדרום לסטלינגרד במסגרת מתקפת הנגד הסובייטית באזור סטלינגרד (מבצע "אורנוס"), וב-23 בחודש התחברו עם כוחות החזית הדרום-מערבית והשלימו את כיתור הארמייה הגרמנית השישית בסטלינגרד.
במחצית השנייה של דצמבר 1942, בלמו כוחות החזית מדרום לסטלינגרד מתקפה גרמנית גדולה, שנועדה לפרוץ את טבעת הכיתור הסובייטית מסביב לארמייה השישית (מבצע "סערת חורף"), ולאחר מכן עברו להתקפת נגד והדפו את כוחות הציר הרחק דרומה.
במהלך החודשיים הבאים השתתפו כוחות החזית (ששמה שונה שוב לחזית הדרומית) במתקפה הסובייטית מערבה באזור הדון, אך לא הצליחו לסגור בזמן את "פיתחת רוסטוב" ולמנוע את נסיגת הכוחות הגרמניים מאזור הקווקז.
בראשית מרץ 1943 הועבר יריומנקו צפונה לאזור מוסקבה, ומונה כמפקד חזית קלינין.
לאחר שהחזית ביצעה מתקפה מוצלחת נשלח יריומנקו בדצמבר שוב דרומה כמפקד ארמיית הים השחור המיוחדת.
הארמייה הצליחה במהלך חורף 1943/44 לכבוש ראשי גשר בחלקו המזרחי של חצי האי קרים, ובאביב 1944 השתתפה במתקפה הסובייטית, שהביאה לשחרור קרים מידי כוחות הציר.
לאחר השלמת המבצע בחצי האי קרים נשלח יריומנקו צפונה לפקד על החזית הבלטית השנייה.
החזית השתתפה במתקפת הקיץ הסובייטית, שחררה את העיר ריגה, וסייעה בכיתור 30 דיוויזיות גרמניות בקורלנד שבלטביה.
לקראת סוף המלחמה נשלח יריומנקו לפקד על החזית האוקראינית הרביעית במזרח הונגריה.
החזית שלו השלימה את כיבוש הונגריה והשתתפה בשחרור צ'כוסלובקיה מידי הגרמנים במאי 1945.
יריומנקו נפטר ב-1970 ועפרו הוטמן בחומת הקרמלין כאות כבוד לתרומתו הגדולה לברית המועצות.
יריומנקו נישא פעמיים והיה אב לשבעה ילדים.
אחד מילדיו נהרג בתחילת מבצע ברברוסה בהפצצה גרמנית על וילנה.
אנדריי סלאבוב טושב (בבולגרית: Андрей Славов Тошев; 16 באפריל 1867, סטארה זאגורה, האימפריה העות'מאנית – 10 בינואר 1944, סופיה, הרפובליקה העממית הבולגרית), היה מדען ופוליטיקאי בולגרי, אשר כיהן ב-1935 למשך מספר חודשים כראש ממשלת ממלכת בולגריה.
בין 1909 ל-1913 כיהן טושב כשגריר ממלכת בולגריה בסרביה וסייע לכינון הליגה הבלקנית.
לאחר תום מלחמת הבלקן השנייה וחתימת הסכם בוקרשט (1913), מונה טושב לשגריר באימפריה העות'מאנית ובין 1913 ל-1914 הוצב באיסטנבול.
טושב היה מלוכן ונחשב איש אמונה של משפחת המלוכה הבולגרית בכלל ושל המלך בוריס השלישי, בפרט.
ב-21 באפריל 1935 פיטר המלך את ראש הממשלה פנצ'ו זלאטב ומינה במקומו את טושב.
בנובמבר נערכו בבולגריה בחירות כלליות.
המלך בוריס השלישי הטיל על נאמנו גאורגי קיוסאיבנוב להרכיב ממשלה ולעמוד בראשה.
אנדריי אלכסנדרוביץ ז'דאנוב היה פוליטיקאי סובייטי בברית המועצות תחת שלטון סטלין ושימש בתפקיד קומיסר התרבות.
שמו הפך למונח - ז'דאנוביזם - המשמש לתיאור הכוונה שלטונית של התרבות, האומנות והאמנים לאידאולוגיה המשרתת את המשטר.
לאחר מותו, בין השנים 1948–1989 נקראה עיר הולדתו, מריאופול, על שמו.
האידאולוג העתידי של הריאליזם הסוציאליסטי נולד בפברואר 1896 במריאופול, במשפחה משכילה.
אביו עבד כמפקח בתי הספר הציבוריים; סבו של אנדריי ז'דאנוב מצד האם, פאבל פלטונוב-גורסקי, היה חוקר ומפקח אורתודוקסי של האקדמיה התאולוגית במוסקבה; סבו מצד אביו היה כומר בכפר במחוז ריאזאן.
אביו של ז'דאנוב הלך באותה דרך וסיים סמינר תאולוגי ואחר כך אקדמיה תאולוגית בעיר הבירה.
ז'דאנוב נרשם כחבר המפלגה הבולשביקית ב-1915 והתקדם במנגנון המפלגה.
בקיץ 1918 מונה למפקח-מארגן בלשכת התעמולה של מפקדת הצבא במחוז אוראל.
כאידאולוג נוקשה, אנדריי ז'דאנוב שרת במחלקה הפוליטית של הצבא, אחר כך בחזית המזרחית של הצבא האדום שכלל פועלים ואיכרים.
שנה לאחר מכן הוא הופקד על הוראת אוריינות פוליטית בקורסי פיקוד הפרשים של הצבא האדום.
ב-1922 עמד בראש הממסד המפלגתי בטבר, ב-1924 עבר לניז'ני נובגורוד והיה לראש המפלגה באזור במשך כעשור.
אחרי רצח סרגיי קירוב ב-1934 מונה ז'דאנוב למזכיר המפלגה בלנינגראד במקומו, כשזו הייתה המשרה השנייה בחשיבותה במנגנון המפלגה.
לימים הוא נעשה הממונה הפוליטי (פוליטרוק) של חזית לנינגראד במלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה נהנה ז'דאנוב מחסותו של סטלין כיורשו המיועד, והיה אחראי על תחום המדע והתרבות מטעם המפלגה.
ז'דאנוב הנחה קו אידאולוגי אורתודוקסי נוקשה ברוח משנתו של לנין.
הוא הנהיג את הטיהורים בקרב הגורמים היותר ליברליים במפלגה, והכתיב את הסגנון שאפיין את האומנות והתרבות הסובייטית בתקופתו.
ב-1946 ז'דאנוב ניהל את המערכה נגד אנה אחמטובה ומיכאיל זושצ'נקו, וב-1948 הוא היה בין מובילי תעמולת המאבק נגד קוסמופוליטיות.
ז'דאנוב מת במפתיע ב-1948 בגיל 52. ב-1952 נטען שהוא היה בין קורבנות "הרוצחים בלבן", וזאת כחלק מפרשת משפט הרופאים היהודים.
לאחר מותו שונה שמה של עיר הולדתו, מריאופול, לז'דאנוב על שמו.
בכיכר המרכזית בעיר הוצב פסל של ז'דאנוב, והמוזיאון לאתנוגרפיה בעיר נקרא גם כן על שמו "מוזיאון אנדריי ז'דאנוב".
שם העיר שונה חזרה למריאופול בשנת 1989 והפסל פורק בשנת 1990.
בנו, יורי ז'דאנוב, היה פרופסור לכימיה, רקטור אוניברסיטת רוסטוב ולזמן קצר היה חבר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
ב-1949 הוא נישא לבתו של סטלין, סבטלנה אלילויבה, והייתה להם בת, יקטרינה.
אנדריי קרלוב לוּקָאנוֹב (בבולגרית: Андрей Карлов Луканов; 26 בספטמבר 1938, מוסקבה, ברית המועצות – 2 באוקטובר 1996, סופיה, בולגריה) היה פוליטיקאי בולגרי, אשר כיהן ב-1990 כראש ממשלתה האחרון של הרפובליקה העממית הבולגרית, מטעם המפלגה הקומוניסטית.
לוקאנוב נולד במוסקבה למשפחת גולים בולגרית, שנאלצה להגר מממלכת בולגריה על רקע פעילותה הפוליטית במפלגה הקומוניסטית הבולגרית.
ב-9 בספטמבר 1944 התחוללה ברחבי בולגריה הפיכה בחסות הצבא האדום ובעקבותיה נטלה חזית המולדת הבולגרית את השלטון.
פעילות המפלגה הקומוניסטית הותרה והגולים ובכלל זה משפחתו של לוקאנוב שבו לבולגריה.
אביו, קארלו לוקאנוב, כיהן כשר החוץ של בולגריה בין 1956 ל-1961 וב-1963 הצטרף אנדריי למפלגה הקומוניסטית, הוצב לתפקיד בשירות החוץ הבולגרי והחל בקריירה פוליטית.
לוקאנוב היה חבר במשלחת הבולגרית לאו"ם ולקומקון וב-1987 מונה לשר לסחר חוץ של בולגריה.
ב-1989 התפטר מתפקידו ונטל חלק במהלכים שהובילו להדחתו של טודור ז'יבקוב מהנהגת המפלגה והמדינה.
לוקאנוב הצטרף לאגף הרפורמיסטי במפלגה הקומוניסטית וב-3 בפברואר 1990 התמנה לראש ממשלת בולגריה.
בתקופתו שינתה המפלגה הקומוניסטית את שמה למפלגה הסוציאליסטית הבולגרית ובאפריל אף זכתה בבחירות הכלליות שנערכו במדינה.
ב-3 במאי 1990 חידשה ממשלתו של לוקאנוב את היחסים הדיפלומטיים בין בולגריה למדינת ישראל לאחר 23 שנות ניתוק.
לוקאנוב כיהן בתפקידו עד ראשית דצמבר ובתקופה זו סבלה בולגריה ממשבר כלכלי חריף ומאי שקט פוליטי וחברתי על רקע המצב הכלכלי ודרישת הציבור הבולגרי לרפורמה פוליטית.
לוקאנוב התפטר ובהמשך נחלה מפלגתו תבוסה בבחירות הכלליות שנערכו במדינה.
לוקאנוב המשיך בפעילותו במפלגה הסוציאליסטית גם בעת שהייתה באופוזיציה תוך שהוא מוביל קו רפורמיסטי מובהק ומתעמת עם חלק מחברי המפלגה בני "הדור הישן".
ב-1992 נעצר והואשם במעילה בכספי ציבור, אך שוחרר מחוסר אשמה.
ב-2 באוקטובר 1996 נורה לוקאנוב בראשו ובחזהו בידי מתנקש בודד בעת שיצא מביתו ומת במקום.
מספר חשודים נעצרו, הועמדו לדין וזוכו.
רוצחו לא נתפס והמניע לרצח נותר עלום.
ברחבי בולגריה נפוצו תאוריות קשר רבות בדבר נסיבות מותו ואחת מהן אף גורסת שלוקאנוב עדיין בחיים ומותו בוים.
אנדריי ניקולייביץ' טופולב 1888 – 23 בדצמבר 1972) היה מתכנן מטוסים סובייטי.
במהלך עבודתו הוא היה אחראי על תכנון של כ-100 מטוסים, מהם 70 עברו לייצור סדרתי.
על פעילותו הוענקו לו עיטורי לנין (8 פעמים), עיטור הדגל האדום (פעמיים), גיבור העמל הסוציאליסטי (3 פעמים), פרס לנין ו-5 פעמים פרס ברית המועצות.
אנדריי טופולב נולד בכפר בקרבת טבר.
עוד במהלך הלימודים בגימנסיה התגלו כישוריו במדעים מדויקים.
בשנת 1908 הוא התחיל ללמוד בבית הספר הטכני הגבוה במוסקבה.
בשנת 1909 החל להשתתף באספות של חוג התעופה בראשות ניקולאי ז'וקובסקי.
הוא השתתף בבניית דאון וטס עליו בשנת 1910. בשנת 1911, בעקבות השתתפות בפעילות מהפכנית הוא הוצא מלימודים והוגלה ממוסקבה.
הוא הצליח לחזור ללימודים כעבור מספר שנים וסיים אותם ב-1918 בהצטיינות יתרה.
לאחר הלימודים החל טופולב לעבוד במכון האווירוהידרודינמי המרכזי בראשות ניקולאי ז'וקובסקי, שהוקם באותה שנה.
בשנת 1925 היה טופולב בראש צוות התכנון של מטוס "TB-1" שהיה בנוי ממתכת והיה בין המפציצים הטובים בתקופתו.
בשנת 1932 הוא תכנן מטוס "TB-3" שבאמצעותו בוצעה נחיתה של משלחת סובייטית על הקוטב הצפוני ב-1937. ב-1932 החלה בניית מטוס "ANT-25" שבאמצעותו טייסים סובייטים ביצעו טיסות לטווח ארוך בין ברית המועצות לבין ארצות הברית.
ב-1934 סיים טופולב את תכנון המטוס "מקסים גורקי", שהיה מטוס הנוסעים הגדול ביותר בתקופתו (היה יכול להטיס 60 נוסעים).
ב-21 באוקטובר 1937 נעצר טופולב ביחד עם מספר עובדי מכון התעופה בו עבד.
הוא הואשם בריגול לטובת צרפת והאשמות נוספות, כגון ארגון מפלגה פשיסטית.
בראשית 1938 פורסם בעיתונות שהוא הוצא להורג על לא עוול בכפו והיעלמותו המשיכה להופיע בעיתונות כעובדה בשנת 1940. לקראת סוף 1938 הוא קיבל היתר לארגן מכון לתכנון מטוסים בו עבדו מדענים ומהנדסים עצורים.
ב-28 במאי 1940 הוא נשפט שלא בנוכחותו ל-15 שנות מאסר.
ביולי 1941 הוא שוחרר ממעצר אך רק בשנת 1955 הוא טוהר מכל אשמה.
במהלך מלחמת העולם השנייה תרמו מפציצים שתוכננו על ידי טופולב תרומה משמעותית להצלחות חיל האוויר הסובייטי והפרבדה התגאה בכך שטופולב עובד בתכנון מטוסים.
לאחר המלחמה המשיך טופולב בפיתוח מפציצים סובייטים כולל מפציצים אסטרטגיים.
המפציץ טופולב Tu-95 שנכנס לשירות בשנת 1956 המשיך להיות מטוס מבצעי גם למעלה מ-50 שנה אחר כך.
בשנת 1953 נבחר טופולב כחבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
ב-1956 הוא מונה לתפקיד מתכנן ראשי של משרד התעופה הסובייטי.
במקביל לפיתוח מפציצים פעל טופולב לפיתוח תעופה אזרחית.
על בסיס מפציץ טופולב Tu-16 פותח מטוס הנוסעים טופולב Tu-104 ואחריו טופולב Tu-114 שהיוו בסיס לתעופה האזרחית הסובייטית במשך שנים רבות.
במכון לתכנון מטוסים שטופולב עמד בראשו גדלו מתכנני מטוסים סובייטים רבים, לרבות ולדימיר פטליאקוב, פאבל סוחוי, מיכאיל מיל וסמיון לאבוצ'קין.
אנדריי טופולב נפטר בשנת 1972 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה.
לאחר פטירתו, הועמד בנו בראש "המכון לתכנון מטוסים על שם טופולב".
על שמו נקראים רחובות במוסקבה, סנט פטרסבורג, וורונז', רוסטוב-על-דון, דונייצק, קייב, פראג, ברטיסלבה, אומסק, אולן-אודה, אוליאנובסק, טבר, קריבוי רוג, ז'וקובסקי, קימרי, טיומן, טוליאטי, סוקול, דומודדובו, אביאגורודוק, אמסטרדם.
בשנת 1973 מכון התעופה של קאזאן נקרא על שם טופולב (מאז 1992 - האוניברסיטה הטכנית הממלכתית של קאזאן על שם א.נ.
חברה רוסית לתעופה וחלל טופולב
משנת 2018, נמל התעופה הבין-לאומי ונוקובו נקרא על שמו של א.נ.
אנדריי ווזנסנסקי היה משורר רוסי וסובייטי.
ווזנסנסקי, יליד מוסקבה, היה בן למהנדס שהתמחה בתחום בניית תחנות כוח הידרואלקטריות.
למד בבית הספר במוסקבה וכבר בגיל 14 שלח את שיריו לבוריס פסטרנק.
לצד ולדימיר מאיאקובסקי ווזנסנסקי ראה בו את מורו בשירה.
הקשר ביניהם נמשך לאורך שנים.
בשנת 1957 אנדריי ווזנסנסקי סיים את לימודיו במכון לאדריכלות במוסקבה והוסמך לאדריכל.
בשנת 1958 פורסם ספר שיריו הראשון שזכה לתגובה צוננת מהשלטונות.
עורך הספר פוטר מעבודתו ואף נשקל לגנוז את כל הספרים שהודפסו.
ווזנסנסקי כמו בלה אחמדולינה ויבגני יבטושנקו קיבל יחס צונן מהשלטונות גם בהמשך.
בשנת 1963, במהלך פגישת ניקיטה חרושצ'וב עם נציגי אנשי התרבות הסובייטי, ווזנסנסקי הוצג כאויב וכרושצ'וב אף איים שיגרש את ווזנסנסקי מהמדינה.
למרות יחס זה, ווזנסנסקי קיבל אישורים לצאת מגבולות המדינה באופן תדיר, אך הוא לא היה רשאי להופיע עם שיריו בארצות הברית.
במהלך נסיעות אלו הוא התיידד עם ארתור מילר ואלן גינסברג.
בשנת 1963 ווזנסנסקי כתב שיר שהוקדש לחייו של ולדימיר לנין בזמן גלותו בצרפת.
בשנת 1964 הוא התחתן עם זויה בוגוסלבסקי והם היו נשואים עד יום מותו.
קובץ שירים שהוא כתב בשנת 1965 היה בסיס להצגה מוצלחת בתיאטרון טגנקה בשנת 1965. במהלך שנות ה-60 הוא הרבה להופיע עם שיריו במוזיאון הפוליטכני במוסקבה.