tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מגרש ספורט משולב גדול ומרווח במערב העיר.
מגרש כדורגל בעלות של 6.5 מיליון שקלים נפתח במערב העיר.
מגרש סקייטפארק אשר נבנה ב"פארק האגם" – הפארק העירוני החדש באזור האגם.
סקייטפארק הוא מתקן ספורט לשעות הפנאי שמתוכנן ונבנה כך שהוא מתאים במיוחד לסקייטבורדינג ויכול להיות מותאם גם לגלגיליות ולאופני פעלולים.
המתקנים העיקריים בסקייטפארק הם רמפות בצורת חצי צינור, מעקות, מדרגות, תיבות, פירמידות, משטחים משופעים והוא מהווה אטרקציה המשלבת חוויה וספורט.
בשנת 1989 ניצח יחיאל זוהר את יוסף אבו ונבחר לראשונה לראשות המועצה כנציג הליכוד.
ב־30 באפריל 1993, פוזרה המועצה שבראשה עמד יחיאל זוהר על ידי שר הפנים אריה דרעי, בעקבות ממצאי ועדת חקירה של משרד הפנים, וועדה קרואה כיהנה בנתיבות.
הוועדה כיהנה כשנה, ובראשה עמד יוסי שא־נס.
בהמשך נבחר יחיאל זוהר שוב לראשות המועצה, ובהמשך לראש העירייה, כשנתיבות הוכרזה כעיר בשנת 2000, במשך שבע קדנציות (בין השנים 1989 עד ל־2023).
בבחירות בעיר ב־30 באוקטובר 2018, היו 22,735 איש בעלי זכות הצבעה.
בבחירות ב-2024 ניצח שוב יחיאל את טל שלמה אדרי וזכה לקדנציה שמינית.
נתיבי אַיָּלוֹן (או כביש 20) הוא הכביש העיקרי במטרופולין תל אביב-יפו.
בקטע המרכזי של הכביש (בין מחלף קיבוץ גלויות למחלף גלילות) עוברים 750,000 כלי רכב ביום והוא אחד מצירי התנועה העמוסים ביותר בישראל.
ציר נתיבי איילון מורכב מהקטע המרכזי שעובר בתוך העיר תל אביב לאורך אפיק נחל איילון שהיה ידוע בעבר כ"ואדי מוסררה".
קטע זה העניק לנתיבים את שמם.
כדי לבצע את הפרויקט הוקמה ב־1970 "חברת נתיבי איילון" בבעלות שווה של ממשלת ישראל ועיריית תל אביב.
כמו כן תוכננו מחלפים ראשיים רבי־מפלסים במקומות הבאים: תל־גיבורים, צומת לחולון, צומת לה־גרדיה, דרך השלום, דרך פתח־תקוה, ורחוב ההלכה, שדרות רוקח וצומת רשפון (שלבסוף נבנו רק כהצטלביות דו־מפלסיות).
ב-1978, בעת הקמת כביש 1 לירושלים חובר הכביש לתחילתו של מחלף קיבוץ גלויות.
בפברואר 2007 הודיעה חברת נתיבי איילון על כוונתה להפוך את נתיבי איילון לכביש אגרה בתוך כשנה.
הודעה זו גררה התנגדות רבה מקרב גורמים שונים.
באפריל 2017 נחנך הכביש בכיוון צפון לכל אורכו המתוכנן עד מחלף רשפון–געש, בחיבור עם כביש החוף.
באוגוסט 2018 נפתח לתנועה קטע הכביש לכיוון דרום שבין מחלף שמריהו מזרח למחלף שבעת הכוכבים, דבר המאפשר הגעה לנתיבי איילון מכיוון כביש 531. הקמת הכביש הסתיימה בדצמבר 2018 עם חנוכת הנתיב ממחלף רשפון–געש לכיוון דרום וחיבור מסילת הרכבת של כביש 531 למסילת החוף.
בסוף 2019 החלו במסגרת פרויקט נתיבים מהירים בגוש דן העבודות להקמת נתיבי תחבורה ציבורית בקטע המרכזי של נתיבי איילון.
במסגרת העבודות הוסטו ארבעת נתיבי הכביש אל השוליים השמאליים, ובוצעו עבודות פירוק של קירות תומכים בימין הדרך.
בשלב הראשון בוצעה העבודה בקטע שבין מחלף קיבוץ גלויות למחלף השלום.
החל משנות השלושים ועד שנות החמישים נבנו לאורך נחל איילון משתי גדותיו אזורי תעשייה שכללו מפעלים, מוסכים ובעלי מלאכה שניצלו את המרחק היחסי ממרכז העיר מצד אחד, ואת הקרבה לנחל איילון להזרמת שפכים מצד שני.
החל משלהי שנות השישים ותחילת שנות השבעים החלו להיבנות בנייני משרדים שהזיזו את המע"ר של תל אביב מזרחה.
בעיקר לאור הקרבה לציר ז'בוטינסקי ודרך פתח תקווה.
חניכת נתיבי איילון האיצו את תהליך זה בשנות התשעים כאשר מפעלי התעשייה הרועשים והמזהמים, שהיו שם משנות השלושים ממתחם הבורסה בצפון, ועד יד אליהו בדרום החלו לפנות את מקומם לבנייני משרדים ובהמשך לגורדי שחקים שנבנו לאורך ציר זה.
דוגמאות: מגדלי מידטאון נבנו על שטחה של מחלבת תנובה, מגדלי עזריאלי על חניון משאיות אשפה של עיריית תל אביב, ומגדלי אלון נבנו על חורבות בית החרושת של הארגז.
מרכזיותו של ציר האיילון ומגדלי המשרדים משני צידיו, הביאו לתכנון גשרים כדי להקל על חציית האיילון להולכי רגל ורוכבי אופניים.
גשר יהודית הוא הראשון שנחנך.
גשרים נוספים אשר מתוכננים בצורה זאת אלו הם גשר בין שכונת מעוז אביב לאוניברסיטת תל אביב, גשר בין שכונת נחלת יצחק לתחנת שאול המלך, וגשר בין רחוב השלושה בו נמצאים משרדי ממשלה ומגדל אדגר, לרחוב הרכב.
נתיבי איילון נבנו מתוך ציפייה לפתרון בעיית עומסי התנועה בתל אביב, אך במשך השנים גדל מספר כלי הרכב והכביש עמוס במשך שעות רבות במהלך היום.
האכזבה מאי פתרון בעיית העומסים, למרות השקעות הענק, חיזקה את התפתחות הרכבת שתפסה יותר ויותר שטח לאורך נתיבי איילון ואת פתיחת הקו האדום של הרכבת הקלה שמחבר את האזורים הללו עם המע"ר הישן ויפו.
ב-17 בספטמבר 2022, נפער בולען ביציאה מאיילון דרום לדרך השלום.
ב-1 באוקטובר 2022 הסתיימו מרבית הבדיקות והעבודות והכביש נפתח מחדש, באופן מצומצם.
במהלך 2004 החלו דיונים על תוכנית להארכת נתיבי איילון עד חדרה, לאורך תוואי מסילת החוף.
הגופים הירוקים התנגדו לתוכנית, עקב הפגיעה שלה בשטחים הפתוחים היחידים שנותרו באזור השרון.
בנוסף באזור, ברצועה שרוחבה 15 קילומטר, כבר עוברים שלושה כבישי אורך, כביש חוצה ישראל, כביש מספר 4 וכביש החוף (כביש 2).
ביולי 2005, אושרה תוכנית להארכת נתיבי איילון צפונה רק עד מושב אביחיל, מצפון לנתניה, ובוטלה התוכנית להמשיך את הכביש עד חדרה.
במאי 2009 הודיעה מנכ"ל נתיבי איילון כי הארכת הכביש עד נתניה "לא תבוצע ב-20 השנים הקרובות, כי זה רק יעודד נסיעה ברכב פרטי".
בעיה נוספת שדרשה פתרון היא תעלת האיילון.
רכבת ישראל נזקקת למסילה רביעית לאורך האיילון, שכן זה מהווה צוואר בקבוק בתנועת הרכבות הארצית.
במהלך השנים נבדקו שתי חלופות: בניית צינור ניקוז ענק ממחלף קיבוץ גלויות עד חוף יפו או כיסוי התעלה ובניית שטח ליד פארק אריאל שרון שישמש כאגם שיקלוט את מי ההצפות.
פעמים אחדות (דצמבר 1991, אוקטובר 2000, נובמבר 2003, ינואר 2013, דצמבר 2018) גרמו גשמים עזים לעליית התעלה על גדותיה ולהשבתת נתיבי איילון למשך שעות.
לבסוף הוחלט להקים אתרי אגירה של מי שיטפונות במעלה הנחל ובפארק אריאל שרון.
באפריל 2018 אישרה הוועדה לתשתיות לאומיות תוכנית תשתית לאומית ("תת"ל) 33, אשר במסגרתה מתוכננת מסילה רביעית באיילון החל מקטע תחנת תל אביב מרכז ועד לוד (ביצוע בפועל עד גנות), והעבודות בפועל החלו ביוני 2019. על פי הצפי הקמת המסילה הרביעית תסתיים בשנת 2028.
עיריית תל אביב אישרה בפברואר 2015 את קירוי נתיבי אילון בין הרחובות יצחק שדה וארלוזורוב בתל אביב.
קירוי הכביש יפחית את זיהום האוויר והרעש וייצור פארק עירוני בלב העיר.
לאורכו של כביש 20 ובחלק מכבישי הגישה העיקריים המזינים אותו, קבועים באספלט חיישנים הממפים את נפח התנועה בכביש, אליו וממנו.
המידע הנצבר באמצעות חיישנים אלה מעובד להנחיות לנוהגים ומוצג במלל ובתמרורים מתחלפים מעל מסלולי הכביש ולצידו.
מידע זה זמין גם על גבי שלטים בכביש 1 ובכביש 5 הממוקמים מרחק קילומטרים מנתיבי איילון.
בנוסף מפעילה חברת נתיבי איילון אתר אינטרנט ובו פירוט המציין את דרגות עומס התנועה בכביש - ירוק לתנועה זורמת, צהוב לעומס או להאטה, ואדום לפקק תנועה.
עד 2018 אף אפשרה המפה גישה לשידורי מצלמות התנועה שלאורך הכביש.
נתיבי איילון תוכננו מלכתחילה כך שתתאפשר לכל אורכם נסיעה חופשית מרמזורים.
הנתיבים עוברים בשטח עירוני צפוף, ולכן יש לאורכם מחלפים רבים, שבמרביתם גשר המשמש לתנועה החוצה את נתיבי איילון (וחולפת מעליהם).
היציאות ברבים מהמחלפים הן מוקדי עומס עיקריים בנתיבי איילון.
נתיבה (תיבה) בן יהודה (26 ביולי 1928, תשעה באב ה'תרפ"ח – 28 בפברואר 2011, כ"ד באדר א' ה'תשע"א) הייתה לוחמת פלמ"ח, סופרת, שדרנית רדיו ומילונאית של לשון הסלנג העברי.
חלק חשוב מפעילותה הקדישה לשמירת מורשת הזמר העברי, במיוחד זה שקדם להקמת מדינת ישראל.
זוכת אות יקירת ירושלים לשנת 2004.
בן יהודה נולדה בתל אביב, בתם השלישית של יפה טורקניץ (שעלתה בשנת 1905 עם הוריה גאולה ואהרן טורקניץ מהעיר קובל שבווהלין), וד"ר ברוך בן-יהודה, שהיה מנהל הגימנסיה הרצליה, ונודע כחמור-סבר וקפדן.
היא למדה בגימנסיה הרצליה, ובהמשך השתלמה בלימודי לשון עברית ופילוסופיה באוניברסיטה העברית, וכן למדה אמנות בבצלאל.
לפני מלחמת העצמאות התאמנה בהדיפת כדור ברזל ובהטלת כידון, כדי להשתתף במשחקים האולימפיים של 1948, אולם המלחמה שינתה את תוכניותיה: היא התנדבה לחטיבת יפתח של הפלמ"ח ושימשה כקצינת חבלה ולוחמת מן השורה, ואף כמפעילת הדוידקה היחידה שהייתה בצפת.
כבר אז הפכה לדמות בולטת, וזכתה לתואר "השֵדה (הגֵ'דה) הבלונדינית".
היא טענה בריאיון למעריב כי יגאל אלון "הדביק" לה כינוי זה למורת רוחה.
עם קום המדינה עבדה במחלקת הדוברות של משרד העבודה בניהולו של זלמן חן.
בן יהודה כתבה למעלה מ-20 ספרים העוסקים בלשון העברית, בקורות ירושלים וארץ ישראל ובתולדות הזמר העברי.
בניגוד למורשת אביה, שהתעקש על עברית תקנית, היא כתבה יחד עם דן בן אמוץ את הספר "מילון עולמי לעברית מדוברת", שהוא מילון לסלנג העברי, שראה אור ב-1972.
ב-1980, בהיותה בת 52, אובחן גידול בראשה, ונקבע כי נותרה לה כשנת חיים אחת.
בעקבות כך, היא התפטרה מעבודתה כדי שתוכל להקדיש את זמנה לכתיבת זיכרונותיה ממלחמת העצמאות.
בסוף אותה שנה פרסמה את האוטוביוגרפיה: "1948-(בין הספירות) - 1980".
ממצאי הרופא ותחזיותיו התגלו כשגויים לגמרי, אולם בן יהודה החליטה להישאר בביתה ולהמשיך בכתיבה, ופרסמה שני ספרי המשך לספרה האישי.
בשנים שלאחר מכן פרסמה את חלקו השני של "מילון עולמי לעברית מדוברת", וכן ספרים נוספים.
בעקבות ספרה "אוטוביוגרפיה בשיר וזמר", שראה אור בשנת 1990, נוצרה תוכנית רדיו בקול ישראל, בה שחזרו מפיק התוכנית גיל אלדמע וצוות זמרים שירים מראשית הציונות.
בשנים 1995–2009 הנחתה בן יהודה תוכנית רדיו לילית אישית בשם "נתיבה מדברת ומקשיבה".
התוכנית התבססה על שילוב בין שיחות עם מאזינים והשמעת שירים מימי ראשית הציונות ועד קום המדינה.
היא ביקשה מהמאזינים שעלו לשידור לספר ולדבר רק על דברים טובים וחיוביים, בניגוד לרוב תוכניות הרדיו האחרות.
התוכנית, ששודרה בימי רביעי בלילה, זכתה להצלחה רבה.
בחמש השנים הראשונות לשידורה של התוכנית ליווה אותה איזי מן כעורך המוזיקה ומגיש לצדה.
בהמשך ליוותה אותה דליה חורש ולאחר מכן רעיה אדמוני.
בן יהודה נודעה בלשונה החדה.
היא הייתה מהדוברות הרהוטות של דור תש"ח ושילבה ידע רחב יחד עם חוש הומור וסגנון ישיר ובוטה לעיתים.
כך, למשל, עזבה את אולפן הטלוויזיה בעיצומו של שידור חי על אודות דן בן אמוץ ב-1992, במחאה על התבטאות המנחה גבי גזית, או אמרתה כי "שכבתי עם חצי מהפלמ"ח, ואם לא הייתי כל כך מכוערת הייתי שוכבת גם עם החצי השני".
על הפמיניזם אמרה "אני לא יכולה להיות חלק מהתאגדות כזו של נשים יחד נגד קיפוח.
אני מימשתי כל החיים את הפמיניזם שלי.
אני, כשאני מרגישה קיפוח, אני צועקת.
כשלא קיבלתי את הדרגה שהגיעה לי...
צעקתי על המנהל שלי: 'מה יש, לא מוצאים חן בעיניך אברי המין שלי?'".
בשנת 1991 התראיינה בן יהודה לגבי גזית, ואמרה לו: "אין סיבה הגיונית להתקלח יותר מפעם או פעמיים בחודש".
התבטאות זו של בן יהודה הסעירה מדינה שלמה, ושר הבריאות אהוד אולמרט הוציא הודעה לעיתונות שבה נכתב: "גברת בן יהודה מייצגת הרגלי בריאות ירודים שאולי היו מוצדקים בתקופתה כלוחמת פלמ"ח, כאשר נאלצה לגור במשלט".
בן יהודה שבה והתראיינה לגבי גזית לאחר הסערה, ואמרה: "האמן לי, אני מצטיינת בניקיון כפיים יותר מאולמרט".
בשנת 1993 קיבלה את פרס ראש הממשלה ליוצרים.
בשנת 1998 הייתה אחת משלושת הזוכים בפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
בעקבות תוכנית הרדיו של בן יהודה, כתב לכבודה הפזמונאי דודו ברק את הפזמון "נתיבה", בביצועה של הזמרת רונית אופיר.
בינואר 2013 יצא לאור בהוצאת כתר הספר "מחברות נתיבה: נתיבה בן יהודה ומלחמתה במשטרת העברית", המכיל את עזבונה הלשוני וכן התכתבות ענפה שלה עם ציבור הקוראים.
בן יהודה נפטרה בשנת 2011, בגיל 82, בקיבוץ לוחמי הגטאות, ונקברה ביישוב כליל.
התגוררה עשרות שנים ברחוב הפלמ"ח 18 בירושלים.
בשנת 1953 נולדה בתה עמל, שנשואה ליוריק ורטה.
בנם, נכדה של נתיבה, הוא אדם ורטה.
דן בן אמוץ, נתיבה בן-יהודה, מלון עולמי לעברית מדוברת, ירושלים: א' לוין-אפשטין, 1972. (ראה אור במספר מהדורות.
כרך ב: מלון אחול-מניוקי לעברית מדוברת, ראה אור בהוצאת זמורה-ביתן, תשמ"ב 1982.)
1948 – בין הספירות: רומן על התחלת המלחמה, ירושלים: כתר, 1981.
ברכות וקללות: אוסף פרטי, ירושלים: כתר, 1984.
מבעד לעבותות: רומן על שלושה חודשים ב-1948, ירושלים: דומינו, 1985.
ירושלים מבפנוכו: לחיות בירושלים ולמות בה – מצחוק, תל אביב: עידנים, 1988.
אוטוביוגרפיה בשיר וזמר, ירושלים: כתר, 1990. (תווים)
כשפרצה המדינה: דוקיורומן על מה שהיה איתי במשך "ההפוגה" הראשונה בחודש השני של המדינה 11.6–9 ביולי 1948, ירושלים: כתר, 1991.
מחברות נתיבה: נתיבה בן-יהודה ומלחמתה במשטרת העברית; ליקט וערך: רוביק רוזנטל, ירושלים: כתר, 2013.
נתיבות שלום היא סדרת ספרים שכתב הרב שלום נח ברזובסקי, מאדמו"רי סלונים.
חמישה כרכים מתוך הסדרה כוללים פרשנות חסידית על חמישה חומשי תורה, כרך אחד על יסודות היהדות באור החסידות וכרך אחד על חגים ומועדים.
אליהם נוספו חוברות של שיחותיו בנושאים שונים (חנוכה, פורים, השואה, פרקי אבות, שובבי"ם, חינוך, הכנה לחתונה, ועוד).
בשנת תשע"ג יצא כרך נוסף ובו שיחות מכינוסים בשם "נתיבות שלום - דברי שלום ואמת", בשנת תשע"ד יצא כרך נוסף ובו אסופת מכתבים שכתב לתלמידיו, מסודרים לפי נושאים, בשם "נתיבות שלום - מכתבי קודש".
הספרים על התורה נערכו על פי דברי תורתו בטיש כאדמו"ר, ושני הכרכים על עבודת ה' ומועדים מבוססים על סיכומי תלמידים משיחותיו כראש ישיבה בשנים תש"ב-תשמ"ב (שקודם לכן היו נפוצים בחסידות בצילומי סטנסיל).
עד לפטירתו בחודש אב תש"ס פעל מכון "אמת ואמונה" שהוציא חוברות נוספות לפי נושאים.
לאחר פטירתו הוציא המכון חוברות ובהן מכתבי הדרכה שבהם ענה לשואלים, גם הן לפי נושאים.
בספריו הוא מרבה לדבר על אמונה ושבת.
הספר התקבל בחוגים שונים וזכה לפופולריות, בין היתר בשל העברית הרהוטה שבו, לעומת רוב ספרי החסידות הכתובים בעברית קשה יותר ודורשים ידע מוקדם רחב יותר.
החוברת על השואה ("ההרוגה עליך") יצאה לאור באנגלית בתש"ס (2000), שנת פטירתו.
בתשס"ב יצא באנגלית גם ספרו 'בנתיבי חינוך'.
הספר "צהר לנתיבות שלום" כולל את תולדות חייו של המחבר, שיחותיו בנושא תפילה וכאלף פיענוחים של ראשי תיבות בספריו.
בתש"ע (2010) יצא הספר "נתיבות שלום" על מסכת כתובות ונדרים, בהוצאת ישיבת בית אברהם, על פי שיעורים שמסר בישיבה.
בתשע"ג (2013) יצאה הסדרה "שיעורי נתיבות שלום" ובה שלושה כרכים של שיעוריו על הש"ס, בעריכת הרב אלימלך וינברג.
נתיבי ישראל – החברה הלאומית לתשתיות תחבורה בע"מ היא חברה ממשלתית האחראית לפיתוח תשתיות התחבורה בישראל.
החברה עוסקת בתכנון, פיתוח ואחזקת מרבית הכבישים הבינעירוניים לרבות מחלפים וגשרים, הקמת מסילות רכבת (עבור רכבת ישראל), ביצוע פרויקטים במרחב העירוני והמטרופוליני (בנוסף לחברת נתיבי איילון) והקמת שדה תעופה בינלאומי חדש (משלים לנתב"ג, המיועד לטיסות חסך).
החברה הוקמה בשנת 1921 על ידי המנדט הבריטי ששלט בארץ באותה תקופה, תחת השם P.W.D.) Public Works Department), ומקום המדינה תחת השם העברי מחלקת עבודות ציבוריות (מ.ע.צ.).
יחידה במשרדי ממשלה שונים (מ-1980 הייתה יחידת סמך במשרד התחבורה) וב-2004 הפכה לחברה ממשלתית בשם "מ.ע.צ.
– החברה הלאומית לדרכים בישראל".
מאז היותה חברה ממשלתית ב-2004, לחברה מבנה "רזה" של חברה מנהלת בלבד, המנהלת את ספקיה (מנהלי פרויקטים, מתכננים וקבלנים) באמצעות מיקור חוץ, לאחר זכייה במכרזים לביצוע עבודות החברה.
לפיכך היא אינה מעסיקה במישרין כח אדם לביצוע העבודות או מחזיקה בכלים הנדסיים וציוד הנדסי כבד.
בשנת 2012, בעקבות החלטת ממשלה, שונה שם החברה ל"נתיבי ישראל החברה הלאומית לתשתיות תחבורה בע"מ" והוחלט כי החברה תהיה אחראית על פיתוח תשתיות תחבורה נוספות (כגון: מסילות רכבת, פרויקטים עירוניים והקמת שדה תעופה) ולא רק על הכבישים הבינעירוניים במדינה.
מנכ"ל החברה הוא ניסים פרץ ויושב ראש הדירקטוריון הוא יגאל עמדי.
החברה הוקמה במקור בשם P.W.D (Public Works Department) בשנת 1921, על ידי המנדט הבריטי.
הרברט סמואל, שכיהן כנציב העליון בארץ ישראל, פעל להקמת גופים אדמיניסטרטיביים אזרחיים בארץ, וביניהם P.W.D (בעברית – מ.ע.צ.), כיחידה ההנדסית של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
בתקופת המנדט פעלה P.W.D בפרויקטים רבים של סלילת כבישים ובניית נמלים וגשרים, בהם בניית גשר הירקון הראשון ב-1922, ופריצת הדרך לשריד ב-1933. כמו כן עסקה P.W.D בתכנון ובינוי של מבני שלטון, בתי חולים, בתי ספר, תחנות משטרה ובתי דואר בשירות ממשלת המנדט.
רבים מייחסים פן חלוצי למלאכת הבנייה של P.D.W ותרומה להתפתחות החברתית והכלכלית של החברה הישראלית בראשית ימיה.
בשנת 1948, עם הקמת המדינה, שונה השם האנגלי – P.W.D.
(מחלקת עבודות ציבוריות) והאחריות על גוף זה הועברה למשרד העבודה של מדינת ישראל.
רשת התחבורה שהחלה להיבנות תרמה לתנופת הפעילות הכלכלית של המדינה, יצרה תכנונים של שימושי קרקע, ניידות של אנשים והון, ועוד.
במקביל הושקעו משאבים של המדינה באמצעות מ.ע.צ.
גם בפיתוח התשתיות הקיימות, שנפגעו במהלך מלחמת העצמאות.
בנוסף, בעתות מלחמה היה למ.ע.צ.
תפקיד בפריצת דרכים בשטחי האויב והנחת גשרים מעל מקורות מים, כדי לאפשר תנועה של הכוחות הלוחמים.
סלילת הכבישים התבצעה על ידי חלוצים וחלוצות, ויש הרואים בפעילותה של מ.ע.צ.
בתקופה זו את תחילתו של כור היתוך בחברה היהודית במדינה.
אלפי קילומטרים של כבישים, גשרים ועורקי תחבורה לכ-500 יישובים.
בין הפרויקטים החשובים מאז קום המדינה היו בניית גשר בכביש באר שבע-דימונה ב-1960, בניית גשר הראל במבואות ירושלים ב-1971, ועוד.
מבני ממשל רבים וביניהם כנסת ישראל, בית הנשיא, בניין בנק ישראל, בתי חולים, מרכזי קשר למנויי טלפונים, מעגני דיג, כיתות ואמצעי לימוד והדרכה במרכזי הכשרה, מוסדות סעד, בתי חינוך חקלאיים ועוד.
אמצעי בטיחות חדשים כדי לשפר את רמת הבטיחות בכבישים ולמנוע תאונות דרכים.
כך למשל פיתחה טכנולוגיית כביש שקיבלה את הכינוי "כביש סלחני", המאפשר לנהגים שנקלעו למצב מצוקה בדרך (סטייה מנתיב או סיבוב חד) לשוב ל"דרך הישר" באמצעות מבנה הנדסי מיוחד של הכביש ובאמצעות אביזרי בטיחות שהותקנו לאורכו – מעקות הפרדה, שוליים מיוצבים ועוד.
עברה לאורך השנים בין משרדים ממשלתיים שונים.
עם קום המדינה הייתה מ.ע.צ.
כפופה למשרד הפיתוח, אך מינואר 1949 הוכפפה למשרד העבודה מתוך הבנה שמרבית כוח העבודה של החברה יגיע מקרב העולים החדשים שנהרו לארץ באותם ימים.
לאור הפעילות הרבה של מ.ע.צ.
בבניית מוסדות שלטון בארץ, הוחלט בשנת 1977 להכפיפה למשרד השיכון והבינוי.
עם זאת, בשנת 1980 הוחלט על סגירת אגף "מבני ציבור" במ.ע.צ.
והחברה התמקדה החל משנה זו בפיתוח תשתית הכבישים הבינעירוניים בלבד.
למשרד התשתיות הלאומיות, והחל משנת 1999 הוכפפה למשרד התחבורה.
ב-15 בספטמבר 2003 החליטה ממשלת ישראל לסגור את מ.ע.צ.
במתכונתה אז, יחידת סמך במשרד התחבורה, ולפטר את כל 750 עובדיה.
במקומה, הוקמה חברה ממשלתית בשם "מ.ע.צ.
– החברה הלאומית לדרכים בישראל בע"מ", בה 100 עובדים בלבד ושפועלת בעיקר באמצעות מיקור חוץ.
החברה קיבלה תחת אחריותה את כל מערכת הכבישים הבינעירוניים, ניהול ובקרת תנועה, תכנון, פיתוח ותחזוקת הדרכים ובטיחותם.
שר התחבורה אביגדור ליברמן מינה את מקורבו אלכס ויז'ניצר למנכ"ל החברה החדשה.
עם כניסתו לתפקיד הכריז ש"מע"צ פעלה במשך שנים ללא מגבלת תקציב, ובלי פיקוח.
העברת הסמכויות לחברה החדשה נקבעה ל-1 בינואר 2004 ותחילת עבודתה של נקבעה ליולי באותה השנה, אך החל מאבק של העובדים וההסתדרות נגד הקמת החברה החדשה.
ביולי 2005 נחתם הסכם בין הנהלת החברה לבין יו"ר האגף לאיגוד מקצועי בהסתדרות, עופר עיני.
על פי ההסכם 180 עובדים ותיקים המשיכו לעבוד בחברה, השאר פרשו או עברו למשרדי ממשלה אחרים, כמו כן החליט ויז'ניצר להעתיק את משרדי החברה מירושלים לאור יהודה, וגייס 50 עובדים חדשים לחברה.
ויז'ניצר עמד בראש החברה החדשה והיה מנהלה הכללי עד לשנת 2010. מחליפו היה האדריכל שי ברס, לשעבר מנכ"ל חברת נתיבי איילון.
בעקבות החלטת ממשלה, החל מנובמבר 2012 שונה שמה של החברה ל"נתיבי ישראל, החברה הלאומית לתשתיות תחבורה בע"מ" והחברה הרחיבה את פעילותה לתשתיות תחבורה נוספות מעבר לפיתוח הכבישים הבינעירוניים בישראל, והחלה לפתח מסילות רכבת חדשות (לתפעול "רכבת ישראל"), לפי התוכנית התחבורתית "נתיבי ישראל".
ב-21 בינואר 2015 מינה שר התחבורה ישראל כ"ץ את עודד שמיר להיות יושב ראש החברה.
בנובמבר 2015, בתום חקירה סמויה של יחידת להב 433, נעצרו ארבעה עובדי נתיבי ישראל, שלושה מנהלים לשעבר ו-11 נותני שירותים לחברה, בהם אלכס ויז'ניצר ושי ברס וחבר הכנסת לשעבר מיכאל גורלובסקי.
המשטרה ייחסה לבכירים שנעצרו קבלת שוחד וטובות הנאה בהיקפים של עשרות מיליוני שקלים, בתרומה לקידום העסקתם של ספקים חיצוניים מסוימים.
בתום החקירה, שכונתה "פרשה 618", זומנו לשימוע לפני העמדה לדין 30 חשודים ו-13 חברות.
ב-6 במרץ 2019 הוגש נגד ויז'ניצר כתב אישום על עבירות שוחד, רישום כוזב במסמכי תאגיד ועבירת מס.
מאז פרשה זו, מונה בסוף שנת 2015 מנכ"ל חדש לחברה, תא"ל (מיל') ניסים פרץ, והתחלפו בכירים רבים בחברה.
כיום, החברה משקיעה משאבים רבים בפיתוח מערכות ניהול תנועה חכמה בכבישים, חדשנות, השקעה בפיתוח נתיבים לתחבורה ציבורית, קשרי קהילה, אינטגרציה וקישוריות בין אמצעי תחבורה שונים (תחבורה ציבורית, רכב פרטי, אופניים והליכה ברגל), ומשקיעה רבות בתחום האחריות התאגידית, ומחשבה על הסביבה בפיתוח תשתיות התחבורה.
בינואר 2019 הציג מנכ"ל החברה ניסים פרץ את תוכנית החומש של החברה בתקציב של כ-60 מיליארד שקלים.
במסגרתה החברה תהיה אחראית לתכנון של מספר מסילות: מסילת כרמיאל – קריית שמונה, מסילת הגליל, מסילת דימונה – ירוחם, מסילת באר שבע – ערד וקו הרכבת לאילת.
ב-21 בדצמבר 2020 נכנס לתפקיד יושב ראש החברה יגאל עמדי.
חברת נתיבי ישראל פועלת לפי תוכניות רב שנתיות שמאושרות על ידי משרד התחבורה ומשרד האוצר.
התוכנית הרב שנתית הראשונה הייתה בין השנים 2006–2010, השנייה מ-2011 עד 2016, ונכון לשנת 2021 החברה פועלת בתוכנית החומש השלישית, שהקף תקציבה יותר מ-50 מיליארד ₪.
תוכנית חומש זאת שמה דגש לההיבטים הבאים:
שיפור השילוביות בין אמצעי התחבורה השונים (הולכי רגל / אופניים / רכב פרטי / תחבורה ציבורית).
תחזוקת הכבישים לשמירה על רמת שירות גבוהה למשתמשי הדרך.
פתרונות חכמים לניהול ולבקרת התנועה.
חברת נתיבי ישראל אחראית לפיתוח תשתיות התחבורה בישראל: אחזקה ופיתוח של מרבית הכבישים הבינעירוניים, הקמת מסילות רכבת (עבור רכבת ישראל), ביצוע פרויקטים במרחב העירוני והמטרופוליני (בנוסף לחברת נתיבי איילון) והקמת שדה התעופה הבינלאומי החדש העתידי של ישראל (משלים לנתב"ג, המיועד לטיסות חסך).
באחריות החברה כבישים באורך כולל של כ-8,500 קילומטר.
נוסף על כך החברה מתחזקת כ-1,300 גשרים ומנהרות, 105 מחלפים, 2,200 צמתים, 5,600 ק"מ של מעקות בטיחות, 18,500 נקודות מאור בכבישים, 95,000 תמרורים ושלטים, 18,500 אלף דונם של שטחי גינון, והיא גם מתפעלת יותר מ-150 מצלמות לניהול ובקרה של התנועה.
חברת נתיבי ישראל אחראית גם על הניקיון בכבישים שבאחריותה.
האחריות חלה על הכביש עצמו ועל צידי הכביש, השול עד מרחק 10 מטר מהכביש.
לשם כך היא שוכרת שירותי קבלני ניקיון.
על פי מדיניות החברה כבישים מקומיים אמורים להיות מנוקים פעם בחודשיים, בעוד שכבישים ארציים ואזוריים אמורים לעבור ניקיון כל כמה שבועות.
אם אזרחים רואים מפגעי ניקיון, הם יכולים להתקשר למוקד של נתיבי ישראל, בו אפשר להודיע על מפגעים בכביש כולל מפגעי ניקיון.
משנת 2012 קיבלה החברה גם אחריות לביצוע של קווי מסילות רכבת:
מסילת העמק – הושלמה, התחילה לפעול ב-16 באוקטובר 2016.
מסילת עכו-כרמיאל – הושלמה, התחילה לפעול ב-20 בספטמבר 2017.
המסילה הרביעית באיילון – בביצוע.
(נתיבי ישראל אחראית על ביצוע המקטע שבין גנות לתחנת תל אביב – ההגנה)
המסילה תחבר את לוד, ראש העין וחדרה (נתיבי ישראל אחראית על ביצוע המקטעים הצפוניים A ו-B בין חדרה לכפר סבא).
בהמשך מתוכנן חיבור בין המסילה המזרחית למסילת העמק באמצעות הקמת מסילה חדשה – מסילת מנשה, שתעבור סמוך לחריש.
בינואר 2019 הציג מנכ"ל נתיבי ישראל, ניסים פרץ, את תוכנית החומש בתקציב של כ-60 מיליארד שקלים, במסגרתה החברה אחראית לתכנון של כמה מסילות: כרמיאל-קריית שמונה, מסילת הגליל, דימונה-ירוחם, באר שבע-ערד ואת קו הרכבת לאילת.
מסילות אלו הן חלק מהתוכנית האסטרטגית של רכבת ישראל לשנת 2040. בנוסף מקדמת החברה את הפרויקט להקמת המסילה החמישית והשישית באיילון.
כמו כן קיבלה החברה, בשיתוף עם רכבת ישראל, אחריות למימוש פרויקט חשמול הרכבת בקווים שהיא מקימה.
ביולי 2020 קיבלה החברה מספר פרויקטים מידיה של "יפה נוף", החברה העירונית של חיפה, לאחר שמשרד התחבורה החליט להפסיק את ההתקשרות עם "יפה נוף".
חברת נתיבי ישראל קיבלה אחריות לביצוע פרויקט הרכבלית בחיפה ואת המשך סלילתם של 2 מקטעי מטרונית חדשים: בין חיפה לנשר ובין חיפה לעכו.
במרץ 2022 הוטל על החברה לבצע פרויקטים נוספים במרחב העירוני והמטרופוליני (בנוסף לחברת נתיבי איילון).
בין השאר החברה מתכננת את הרכבת הקלה בבאר שבע.
הקמת שדה תעופה בינלאומי חדש
בחברה הוקמה מנהלת מקצועית, האמונה על הקמת שדה תעופה בינלאומי חדש, שעתיד לקום בשנים הקרובות ויהיה שדה משלים לנתב"ג, בעיקר עבור טיסות Low Cost.
מטה החברה שוכן באור יהודה, בו מועסקים רוב עובדי החברה בתשע חטיבות שונות:
תפעול ואחזקה – כוללת ארבעה מרחבים: במרכז – בסמיכות למחלף גן רווה, בצפון – בנצרת, בדרום – בבאר שבע וביו"ש – במעלה אדומים.
מספרדיוקןשםשם החברהתקופת כהונה1עמירם לויןהחברה הלאומית לדרכים2003 – 20092מיכה גולדמן2009 – 20113יאיר שמירנתיבי ישראל2012 – 20134עודד שמיר21 בינואר 2015 – 2 בדצמבר 20205יגאל עמדי21 בדצמבר 2020 – מכהן
מספרדיוקןשםשם החברהתקופת כהונהשר ממונהמשרד ממונה1מרדכי שטרןמ.ע.צ1948 – 1949מרדכי בנטובמשרד העבודה2אליעזר אהרונוב1949 – 1952גולדה מאיר3אביגדור ברתל1952 – 1959גולדה מאיר
מרדכי נמיר4ברוך בסין1959 – 1971גיורא יוספטל
יוסף אלמוגי5מיכאל גולן1971 – 1980יוסף אלמוגי
דוד לוימשרד הבינוי והשיכון6משה שהמי1980 – 1985דוד לוי7יהודה כהן1985 – 1993דוד לוי
בנימין בן אליעזר8סלמן בן ציון1993 – 2000בנימין בן אליעזר
בנימין נתניהואריאל שרוןמשרד התשתיות הלאומיותאליהו סויסהיצחק מרדכי
אמנון ליפקין שחקמשרד התחבורה9עמי לקס2000 – 2003אמנון ליפקין שחק
אביגדור ליברמןהפיכת מ.ע.צ לחברה ממשלתית1אלכס ויז'ניצרהחברה הלאומית לדרכים2003 – 2010אביגדור ליברמן
ישראל כ"ץמשרד התחבורה2שי ברסהחברה הלאומית לדרכים, נתיבי ישראל2010 – 2014ישראל כ"ץ3ניסים פרץנתיבי ישראל2015 ואילךישראל כ"ץ
נתיב תחבורה ציבורית (מופיע לרוב בראשי התיבות נת"צ) הוא נתיב בכביש המיועד לתחבורה ציבורית בלבד, על כל סוגיה (אוטובוסים, מוניות שירות, ומוניות ספיישל).
הוא על פי רוב הנתיב הימני הקיצוני בכביש, או הנתיב הפנימי בכביש (אם יש נת"צ מקביל בכיוון הנגדי).
על פי נתונים של איגוד התחבורה הציבורית ומסד הנתונים הלאומי האמריקני, נתיב התחבורה הציבורית הראשון נוצר בשיקגו בשנת 1939.
נתיב התחבורה הציבורית הראשון באירופה נחנך בעיר המבורג בשנת 1962, ובמשך השנים הצטרפו ערים גדולות נוספות בגרמניה וחנכו נת"צים.
בשנת 1971 נקבעה בגרמניה חובה רשמית על פי חוקי התעבורה ליצירת נתצ"ים.
בינואר 1964 נחנך בצרפת נתיב לאוטובוסים לאורך שדרת הלובר (Quai du Louvre).
בלונדון נחנך הנת"צ הראשון, בפברואר 1968 לאורך גשר ווקסהול.
בשנת 1972 הוכרזו כבר כ-140 ק"מ של נתצי"ם ב-100 ערים, והתהליך של הכרזה על קטעי דרך כבלעדיים עבור התחבורה הציבורית, צבר תאוצה במהירות רבה.
הנת"צ מיועד לעודד את השימוש בתחבורה הציבורית בכך שהוא מקנה לה עדיפות על פני כלי הרכב הפרטיים.
הקיבולת של נת"צ שמשמש מספר רב של אוטובוסים עמוסים גבוה משמעותית מזו של נתיב המשמש רכב פרטי.
קיום רשת של נתיבי תחבורה ציבורית מגביר את אמינות ותדירות שירות האוטובוסים, גם בקטעי דרך שאינם עמוסים.
חלק מהנת"צים מיועדים גם לכלי רכב פרטיים רבי-תפוסה (בישראל: לרוב בעלי 4 נוסעים ומעלה).
חלק מהנת"צים משמשים ככאלו במשך כל שעות היממה, חלקם במשך רוב שעות היממה (לדוגמה: מ-6 בבוקר עד 8 בערב), וחלקם אך ורק בשעות העומס (לדוגמה: מ-6 בבוקר עד 9 בבוקר).
הנת"צ מסומן על הכביש כקווקו כפול בצבע צהוב (במקום לבן) המסמן הפרדה בין נתיבים, ובשילוט מתאים מעל הנתיב.
הנת"צ - שהוא, כאמור, רק נתיב אחד בכביש שבו מותרת התנועה גם לכלי רכב לא ציבוריים - מהווה לעיתים שם כוללני גם לסוגים אחרים של דרכים שבהן ניתנת עדיפות לכלי רכב ציבוריים.
למשל, מסלול תחבורה ציבורית (מת"צ), שבו קיימת הפרדה פיזית (באמצעות מדרכות ומעקות) בין הנתיבים המיועדים לתחבורה ציבורית לבין שאר הנתיבים, או רחוב תחבורה ציבורית (רת"צ), שהכניסה אליו מותרת רק לכלי רכב ציבוריים.
המת"צים והרת"צים מעניקים עדיפות גבוהה יותר לתחבורה הציבורית ומשפרים משמעותית את המהירות שלה, וכפועל יוצא מכך, גם את תדירותה ואמינותה.
יצירת נתיבי תנועה ייחודיים עבור התחבורה הציבורית דורשת הקצאה של שטחי קרקע נוספים על מנת להרחיב דרכים קיימות לשימושי התנועה, לעיתים תוך הפקעה של רכוש פרטי, או לחלופין באה על חשבון צמצום נתיבי תנועה קיימים שהיו חופשיים עבור כלי רכב פרטיים.
יעילות ההפעלה שלהם תלויה במיוחד באכיפת חוקי התנועה ובעיקר את האיסור על כלי רכב פרטיים לנוע בהם או לחנות לאורכם לצד המדרכה.
במקרים כאלה של הפרעה לתנועה לאורך הנת"צ הנובעת מחוסר אכיפת האיסור לנע בהם לכלי רכב שאינם מורשים, נאלצים כלי הרכב הציבוריים להשתלב בתנועה בנתיבים החופשיים ובכך להגביר את עומסי התנועה הכוללת ולעכב את זרימתה.
ביקורת נגדית טוענת כי הרשויות מקצות מעט מדי נת"צים למרות היעילות הכלכלית הברורה שלהם, בשל חשש מתגובה שלילית של "בעלי המכוניות המייצגים את הלובי החזק והגדול ביותר במדינה".
כבר בשנת 1960 דרשה חברת דן להקצות את הכבישים במרכזי הערים לתנועת תחבורה ציבורית בלבד, ואיימה להשבית קווי אוטובוס "חיוניים" אם הדבר לא יבוצע.
בישראל קיימים נת"צים במקטעים בדרך בר-אילן בגבול גבעת שמואל-קריית אונו, בירושלים (ברחוב המלך ג'ורג', בדרך חברון ובשדרות בן-גוריון מהפיצול מכביש 1 ועד לגינות סחרוב בשדרות גולדה מאיר וברחוב יחזקאל) ובחיפה (ברחוב העצמאות ובהדר הכרמל; הנת"צים בחיפה קרויים מסלולי מטרונית, והם מתוכננים להוות את התשתית לרכבת קלה).
בתל אביב קיימים נתיבים רבים לאורך מרבית צירי התחבורה הראשיים בעיר (נמיר, בגין, דיזנגוף, בן יהודה, אלנבי, המלך ג'ורג', אבן גבירול, קרליבך) אולם ללא הפרדה פיזית בינם לבין נתיבי תחבורה פרטית.
משרד התחבורה מעניק היתרי נסיעה בנת"צ לבעלי תפקידים שונים במגזר הציבורי והפרטי כאחד.
לפי מירב מורן "העיכוב המתמשך בהקצאתם של נתיבי תחבורה ציבורית (נת"צים) בדרכים הקיימות" הוא "הכשל הגדול השני של התחבורה הציבורית בישראל".
בישראל ברעננה וכפר סבא הוחלט בשיתוף עם משרד התחבורה להקצות נת"צים ברחובות הראשיים אך לאחר מכן ראשי העיר ביטלו את התכנית.
בקריית אונו, גבעתיים ורחובות מתעכבת הקצאת נתצי"ם בשל מחלוקת בין משרד התחבורה לבין הרשויות המקומיות; משרד התחבורה מעוניין ב"נתיב מהיר" בנתיב השמאלי, ואילו הרשויות המקומיות מעוניינות בנת"צ בעל מאפיינים של כביש מקומי שיופעל בנתיב הימני הסמוך לתחנות ההעלאה.
ב"כביש המנהרות", בין מחלף רוזמרין לצומת אל-חאדר, מתוכנן נתיב תחבורה ציבורית בכיוונים מתחלפים (בבוקר לכיוון ירושלים, ובערב להפך), הראשון מסוגו בארץ.
ב־7 במאי 2023 הצעת החוק לפיקוח על נסיעה בנת"צים אושרה והוחלט בה שפקחי משרד התחבורה יצטרפו לשוטרים על מנת לפקח שכלי רכב פרטיים יקנסו על נסיעתם בנתיב.
"נתיבי הים התיכון בע"מ" היא אחת מחברות הספנות הראשונות שהוקמו במדינת ישראל.
היא הוקמה בשנת 1956 בשותפות שווה על ידי מרדכי מנו (1923–1969) מחלוצי הספנות העברית בישראל, והאחים סמי ויולי הרשקוביץ (עופר).
החברה נוהלה על ידי מרדכי מנו וסמי הרשקוביץ (עופר).
החברה עסקה בעיקר בהובלת מטענים בין נמלי הים התיכון.
בשנת 1959 רכשה החברה את האוניה "השלושה" שתוך זמן קצר נמכרה לגרוטאות.
אחריה נרכשו אוניות מטען קטנות נוספות "אייל" על שם בנו של סמי עופר, "כרמלה" ו"מלכה" על שם בנותיו של מרדכי מנו.
בשנת 1961 רכשה "נתיבי הים התיכון" את האוניה "אתרוג" מחברת ביטוח, זאת אחרי שהאוניה נפגעה קשות משרפה שפרצה על סיפונה.
האוניה תוקנה ושופצה על ידי החברה, הוכשרה להפליג ולספק את הציוד והאספקה במסגרת הסכם השילומים.
מאוחר יותר הוחלף שמה של האוניה הוחלף ל "ליאורה" על שם בתו של יולי עופר.
לחברה היו אוניות נוספות, ביניהן האוניה "עידן" שנקראה על שם בנו של סמי עופר.
חברת "נתיבי הים התיכון בע"מ" פרצה את הדרך והפכה במהרה ל"ליינר" מוביל בתנועת המטענים לישראל בים התיכון ובמיוחד מהים האדריאטי.
בשנת 1966 "נתיבי הים התיכון" הפסיקה את פעילותה, ושלושה מהשותפים בה הקימו 2 חברות נפרדות.
האחים סמי ויולי הרשקוביץ (עופר) הקימו את חברת "קווי הים התיכון" ומרדכי מנו הקים את "מנו נתיבי ים בע"מ".
האוניות שנרכשו במרוצת השנים חולקו בין שתי החברות.
"קווי הים התיכון" קיבלו את האוניות "מלכה", "ליאורה" ו"עידן" ואילו "מנו נתיבי ים" קיבלה את האוניות "איל" ו"כרמלה" ומספר אוניות חכורות.
שם החברה שונה ל"קבוצת עופר ניהול" ובהמשך הוא שונה שוב ל"אקס.טי.
נתיבי המפרץ (כביש 22, מוכר יותר בשם "כביש עוקף קריות") הוא כביש פרוורי מהיר במטרופולין חיפה, המשמש ציר תחבורה ראשי במטרופולין, בדומה לנתיבי איילון במטרופולין תל אביב ודרך בגין במטרופולין ירושלים, המקשר את העיר התחתית בחיפה עם הקריות ועכו.
אורך הכביש הוא כ-18 קילומטרים בקירוב, ולאורכו מספר מחלפים.
"נתיבי המפרץ" מורכבים משני קטעים עיקריים:
"דרך הקישון" - מרחוב חטיבת גולני (מחלף חירם) ועד שדרות ההסתדרות במפרץ חיפה, החיבור בין הכביש לרחוב ההסתדרות מתבצע באמצעות מחלף מבוא כרמל (ידין) שנחנך בשנת 2010.
"עוקף קריות" - הכביש מתחיל במחלף מבוא כרמל וממשיך דרך ארבעה מחלפים נוספים, בין קריית אתא לקריית ביאליק, ועד עכו.
קטע הכביש ממחלף ידין עד מחלף ביאליק שאורכו 8 ק"מ, נפתח לתנועה ב-13 בספטמבר 2012, והמשך הכביש לכיוון עכו נפתח לתנועה ב-25 במרץ 2013. כמו כן במרץ 2014 הושלם חיבור הכביש למנהרות הכרמל.
פרויקט בניית הכביש מנוהל על ידי החברה הלאומית לדרכים בישראל.
חלקו הדרומי, הקצר יותר, נסלל ברובו כשהוא חופף לתוואי של כביש 58, שבוטל והוחלף על ידי הכביש החדש.
עלות סלילת הכביש נאמדת ב-1.8 מיליארד שקל.
מחלף ההסתדרות הוא אחד המחלפים הגדולים בישראל.
כחלק מבנייתו הוקם גשר באורך של 400 מטרים, מעל לצומת שבמקום (שהיה ידוע כצומת וולקן), ועלותו של מחלף זה בלבד היא כ-100 מיליון ש"ח.
כביש עוקף קריות הוגדר כ"פרויקט לאומי" לקיצור זמן הנסיעה מחיפה, דרך הקריות, לעכו.
בכביש שולבו קירות אקוסטיים והוא כולל מסלולי אופניים.
כביש 4 - קטע בין מחלף כרי נעמן לצומת עין המפרץ שודרג לשלושה נתיבים ונבנתה הפרדה מפלסית בצומת כפר מסריק ושני מעברים עיליים להולכי-רגל.
העבודה בוצעה כחלק מבניית "כביש עוקף קריות" והסתיימה ברבעון האחרון של 2013.
דרך דשנים (כביש 772) - הכביש ממחלף מוטה גור שבקריית חיים עד לכיכר קריית אתא שבקריית אתא.
שודרג והוארך עד לכביש 70 בקטע שבין מחלף יגור לצומת דשנים.
כביש 79 - קטע בין מחלף ביאליק למחלף סומך שודרג ל-2 נתיבים, ונבנה מחלפון אפק.
הושלם במחצית השנייה של שנת 2014.
כביש 781 - קטע בין מחלף אתא צפון לצומת אבליים (בעתיד מחלף) בכביש 70 ישודרג, ויסלל מחדש קטע שיעקוף את קריית אתא.
נמצא בתכנון, מועד הביצוע טרם נקבע.
נתיב קריטי הוא מושג בניהול פרויקטים המתייחס לשרשרת פעילויות הקשורות זו בזו, אשר כל שינוי בתאריכים שלהן ישפיע על מועד סיום הפרויקט.
בפרויקט בו כל המשימות תלויות זו בזו ולא מתבצעות פעולות במקביל, הפרויקט כולו נמצא בנתיב קריטי.
בפרויקט בו מתבצעות פעולות במקביל, ישנם מספר נתיבים, נוצרים מרווחים (slacks), המאפשרים לדחות פעילויות מסוימות בלי לדחות את סיום הפרויקט.
הנתיב הקריטי יוגדר כנתיב הארוך ביותר בפרויקט.
נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים הם עשרה עורקי תחבורה המקשרים בין צפון אירופה ומזרחה - למרכזה ודרומה.
הפיתוח כולל את כל התשתיות התחבורתיות האפשריות תוך שימת דגש על כבישים, מסילות ברזל ובמקביל הרחבת נמלי תעופה רלוונטיים.
בוועידה השלישית לענייני תחבורה, שהתכנסה בשנת 1997 בהלסינקי, הורחב הפרויקט באופן משמעותי מבחינת ההשקעה הכספית.
ההסכמה הכלל-אירופית על עשרת נתיבי התעבורה הושגה לאחר תום מעשי האיבה בבלקן, אשר ליוו את תהליך התפרקותה של יוגוסלביה.
בשלב זה, הרחבת עשרת מסדרונות תחבורה אלו מובדלת מפרויקט נתיבי תעבורה חוצי אירופה, שיזם האיחוד האירופי ומתייחס להקמה והרחבה של נתיבי תעבורה בכל חלקי היבשת, אם כי ייתכן שהפרויקטים ישולבו בשל מקורות המימון הזהים.
העבודות החלו בראשית המאה ה-21 וצברו תאוצה מ-2004 עת צורפו 10 מדינות נוספות לאיחוד האירופי, עניין שהגביר את הצורך בתשתית תחבורתית המותאמת לעליה בהיקפי במסחר, התעסוקה והתיירות.
במסגרת זו הוקם פורום לשיתוף פעולה תחבורתי עם מדינות הים התיכון שאינן חברות באיחוד האירופי, כדי לבחון חלופות להרחבת הפרויקט ובכלל זה לטורקיה והמזרח התיכון.
נתיבי נפט, חברה ממשלתית ישראלית, שטיפלה במאגרי הנפט בחצי האי סיני אחרי מלחמת ששת הימים.
החברה ידועה בעיקר בשל פרשת השחיתות שנכרכה בניהולה, ואשר הובילה להקמת ועדת חקירה ממלכתית, ועדת ויתקון.
הוועדה ניקתה את המעורבים ממרבית הטענות.
מוטי (מרדכי) פרידמן היה בעל חברה שהתמחתה בחיפושי וקידוח נפט, החל מ-1954, לאחר שנחקק חוק הנפט.
במהלך מלחמת ששת הימים גויס לשירות מילואים, מתוך מטרה שיתחיל בהפקת נפט בשדה הנפט באבו רודס עוד עם שלהי המלחמה.
מיד לאחר המלחמה הוחלט כי הטיפול בנפט בסיני יעשה על ידי חברה ממשלתית, והוקמה חברת "נתיבי נפט", שמחצית ממניותיה היו בבעלות משרד הביטחון והמחצית השנייה בבעלות משרד האוצר.
פרידמן גויס לניהול החברה במעיין "שירות מילואים".
ב-21 ביולי 1967 הועבר בפעם הראשונה נפט מאבו רודס לישראל.
החברה הקימה מתקן קידוח באבו רודס ואף הקימה ליד השדה יישוב לעובדים בשם "שלהבת".
עד 1973 סיפקה החברה כמחצית מתצרוכת הנפט של ישראל.
עם זאת, הפקת הנפט בסיני נשמרה כסוד, והתגלתה רק עם חשיפת פרשיית השחיתות בחברה.
את פרשת השחיתות חשף הגאולוג דוד ניב ב-1971. בתחילת שנות ה-70, בעת שעבד במכון הגאולוגי, כתב ניב תזכיר שכלל שלושה חלקים.
השמועות היו כי במקום להעסיק את "לפידות" - חברה ממשלתית לחיפושי נפט שכבר הייתה קיימת וחיפשה תעסוקה, הקים צבי דינשטיין, סגן שר האוצר באותה עת, חברה חדשה - "נתיבי נפט" שבה הועסק מקורבו, מרדכי פרידמן, כמנכ"ל.
בעיתונות דווח כי פרידמן, שכיהן קודם לכן כבעליה ומנהלה של חברת קידוחי נפט פרטית, מכר את ציודה של החברה הפרטית שבבעלותו תמורת סכום רב לחברה בשם "מדבר", אשר מצידה שילמה סכום זה לכיסו של פרידמן, מכיוון שציפתה לקבל חוזי קידוח מטעם "נתיבי נפט".
בנובמבר 1971 הוקמה ועדת חקירה ממלכתית בראשות השופט אלפרד ויתקון, שהיו בה חברים גם מאיר זורע ואברהם קליר.
זאת הייתה הפעם הראשונה שהממשלה עשתה שימוש בכלי של ועדת חקירה ממשלתית לבירור שערוריות.
פרידמן מצידו התפטר מהנהלת החברה בראשית 1972. גם לאחר התפטרותו נמשכה חקירת המשטרה, ופרידמן הואשם והורשע בשורת עבירות של העלמת הכנסות ועבירה על חוקי מטבע חוץ.
מאיר גירון החליף את פרידמן בניהול החברה, ואחריו מונה כמנהל המהנדס ד"ר מיכאל קיש.
ב-1973 פגעה מלחמת יום הכיפורים בתפוקת הנפט.
תושבי "שלהבת" פונו מבתיהם, ולא חזרו אליהם גם לאחר המלחמה.
נכון ל-2002, 28 שנים לאחר תום המלחמה, לא קיבלו עדיין התושבים פיצויים על הפינוי החטוף.
בספטמבר 1975 הסכימה ישראל, כחלק מהסכם ההפרדה בין ישראל למצרים, לפנות את אבו רודס.
נתיבי נפט למעשה חדלה לפעול ב-1977.
חברת נתיבי נפט אינה קיימת עוד באופן רשמי, ומופיעה כחברה ממשלתית במעמד "חברה מחוקה" במאגר רשם החברות במשרד המשפטים.
נתיבות עולם הוא ספר שכתב המהר"ל מפראג, העוסק בענייני מידות ומוסר, אשר יצא בשנת 1595. הספר מחולק ל-33 "נתיבות" (שבילים), כשכל נתיב עוסק במידה אחת בנפש.
בספר מבאר המהר"ל את עניינה של כל מידה, משמעותה וחשיבותה, על פי דברי חז"ל בתלמוד ובמדרשים.
הספר נתיבות עולם הוא ספר מוסר ובו המהר"ל מפרט את מידות הנפש השונות, מבארם ומסביר את חשיבותם, על פי דברי חז"ל בתלמוד ובמדרשים.
שמו של הספר נגזר, כנראה, , שבו הנביא קורא לדרך הטובה בשם "נתיבות עולם".
בספר זה מחלק המהר"ל את תכונות הנפש ל-32, כנגד "ל"ב נתיבות פליאות" של ספר יצירה, ומגדיר את מהותן והשוני ביניהן.
לכל חלק מוקדש נתיב, ובו הסבר והדרכה לתיקון "מידה" זו על פי דברי חז"ל.
בנוסף לאלו, נכתב הנתיב הראשון, "נתיב התורה", המבאר את מהות ומעלת התורה ולימודה, כהקדמה לעיסוק בתיקון המידות שבנפש, "כי אם אין תורה- אין דרך ארץ".
הספר נכתב בסגנונו הפילוסופי הקלאסי של המהר"ל, שבו הוא מביא את דברי חז"ל ונותן להם הסבר מבחינה פילוסופית.
כיום מודפס הספר בשני חלקים, כך שהחלק הראשון כולל את שמונת הנתיבים הראשונים (עד "נתיב השלום") והחלק השני כולל את שאר הנתיבים, הקצרים יותר.
"נתיב התשובה" יצא לאור גם כספר בפני עצמו, במהדורתו של הרב יהושע דוד הרטמן, עם הערות שוליים רבות ומפתח עניינים.
נתיבי הגז הטבעי לישראל בע"מ (מכונה: נתג"ז) היא חברה ממשלתית שהוקמה בשנת 2003 למטרת הקמה והפעלה של מערכת הולכת גז טבעי בלחץ גבוה בישראל.
החברה היא מונופול בתחום הפעלת מערכת ההולכה של הגז הטבעי מהספק לצרכנים בישראל, ומחזיקה בזיכיון בלעדי לעיסוק בתחום עד 2034.
בשנת 1999 התגלה, מול חוף אשקלון, מאגר הגז הטבעי הגדול הראשון בישראל - מאגר "נועה".
בעקבותיו בוצעו קידוחים נוספים בשנים הבאות, שברובם נמצא גז בכמויות גדולות (מאגר "מרי").
מאפייני גז הטבעי מחייבים שימוש בצנרת הולכה מהספק לצרכנים, ובמקביל לגילויים הראשוניים, הוחל בהסדרה חקיקתית של התחום.
בשנת 2001 הושלמה חקיקתו של חוק להסדרת משק הגז הטבעי, והוא נכנס לתוקפו בראשית שנת 2002. בתחילה תוכנן לפרסם מכרז לבחירת חברה פרטית שתקבל רישיון להקמת מערכת הולכת הגז טבעי, אך עקב הסיכון הכלכלי הגבוה באותה עת, הדבר לא התאפשר.
לכן בשנת 2003 תוקן חוק משק הגז הטבעי כדי לאפשר את מתן רישיון לחברה ממשלתית.
ב-23 ביולי 2003 הוקמה חברת "נתיבי הגז הטבעי לישראל בע"מ", ובשנת 2004 החלה החברה בהקמה של מערכת הולכת הגז טבעי.
בתחילת 2004 הושלם חיבור המאגרים הימיים של שותפות ים תטיס לחוף אשדוד ולתחנת הכוח אשכול.
שתי יחידות ייצור של תחנת הכוח אשכול הוסבו להפעלה עיקרית באמצעות גז טבעי, במקום המזוט ששימש כדלק לתחנה מאז הקמתה.
יחידות אלו היו הראשונות בארץ שהופעלו באמצעות גז טבעי כדלק.
חברת "נובל אנרג'י" הפעילה זמנית את תשתית ההולכה של הגז הטבעי בישראל עבור חברת "נתיבי הגז הטבעי".
זאת לאחר שחברת "גזיוני", חברה הולנדית שהייתה אמורה לבצע את העבודה פרשה, כיוון שהמתקן לוויסות והפחתת לחץ נבנה לפי התקן האמריקאי, שאינו מתאים לדרישות הבטיחות שנקבעו על ידה.
בשנת 2006 החלה הקמתו של המקטע הדרומי של מערכת ההולכה.
מקרית גת, דרך באר שבע, לאזורי התעשייה נאות חובב, מישור רותם ועד מפעלי ים המלח בסדום.
תוואי באורך 147 ק"מ, שעלותו הייתה כ-55 מיליון דולר.
מקטע זה אפשר לראשונה חיבור של מפעלי תעשייה למאגרי הגז הטבעי.
בשנת 2008 החלה חברת EMG (Eastern Mediterranean Gas) להזרים לישראל גז מצרי באמצעות המקטע הישראלי של צינור הגז הערבי המחבר בצינור תת-ימי את אל עריש לאשקלון ומשם מתחבר למערכת הולכת הגז הישראלית.
ב-10 בנובמבר 2011 פוצץ בשישית צינור הגז הטבעי בסיני, בעקבותיו הופסקה הזרמת הגז הטבעי לישראל.
ההזרמה חודשה ב-19 בנובמבר 2011.
ב-28 בנובמבר 2011 התרחש פיצוץ נוסף, ומאז לא חודשה האספקה.
באפריל 2012 הודיעה חברת הגז הממשלתית של מצרים, EGAS, באופן חד צדדי על ביטול ההסכם לחברת הגז הישראלית EMG, בגין אי עמידה בהתחייבויות כספיות מצד האחרונה.
בשנת 2009 השלימה החברה גיוס של אג"ח בהיקף של 250 מיליון שקל על מנת לממן את המשך הקמת מערכת הולכת הגז הטבעי.
ב-30 במרץ 2013 החלה הזרמת הגז הטבעי ממאגר "תמר" אל תחנת הקבלה באשדוד.
לחברה זיכיון לפעול בתחום הולכת הגז הטבעי בישראל עד 2034, ובסיומם תעביר את המערכת למדינת ישראל, ללא תמורה.
מערכת ההולכה הוקמה על פי תוכנית המתאר הארצית 37 וכוללת קו ימי שהוקם ראשון, ומערכת יבשתית הכוללת 4 קווים שהורחבו בהדרגה.
הקמת הקו הימי החלה עוד לפני הקמת נתיבי הגז הטבעי לישראל, עם תחילת הפיתוח של מאגר מרי שמול אשקלון, שהתגלה בפברואר 2000 שותפות ים תטיס.
השותפות חתמה ביוני 2002 על הסכם עם חברת החשמל לאספקת 18 מיליארד מ"ק גז טבעי בשווי של כ-1.5 מיליארד דולר במשך 11 שנים, כאשר חברת החשמל לקחה על עצמה את הקמת מערכת ההולכה.
הקו הימי פעיל מאז מאי 2006, מאשדוד עד חוף דור עם חיבור יבשתי לתחנת הכוח חגית שבואדי מילק.
הקו המרכזי בתוואי אשקלון – קריית-גת – שורק – גזר – אשדוד.
פעיל ממאי 2007, עם חיבור מאגרי מרי ונועה של שותפות ים תטיס, לתחנת הכוח של מתקן התפלה אשקלון.
הקו הדרומי בתוואי קריית-גת – באר-שבע – רמת-חובב – דימונה – סדום.
פעיל מנובמבר 2009, במרץ 2017 החל לפעול חיבור הקו עד לצדו הירדני של ים המלח, עבור חברת האשלג הערבית.
הקו הצפוני (פעיל מאפריל 2011), מחבר את תחנת הכוח חגית, תחנת הכוח אלון תבור ואזור חיפה לרשת הגז.
קו אשדוד-פלמחים (פעיל מאפריל 2016) קו באורך של כ-15 ק"מ מאזור התעשייה הצפוני של אשדוד עד לתחנת כוח "שורק" בפלמחים.
הקו המזרחי - המשך הקו המרכזי צפונה וחיבורו לקו הצפוני באזור אליקים.
קו זה יהיה מקביל לקו הימי בין אשקלון לאליקים.
הקו נחנך ביוני 2017, לאחר שלוש שנות עבודה והוסיף 30% לקיבולת המערכת.
קו ירושלים - חיבור אזור ירושלים למערכת מאזור שורק.
הקו נחנך במרץ 2019, ונכון לסוף 2021 רק לקוח אחד חובר לאספקת הגז - בית החולים הדסה עין כרם.
קו אשלים - חיבור לתחנות הכוח באשלים מאזור נאות חובב.
בדצמבר 2016, שר האנרגיה אישר את חיבור המתחם לגז טבעי, כגיבוי לשני תחנות הכוח התרמו-סולאריות במקום.
הקו הצפוני לירדן - קו לייצוא גז טבעי לירדן באזור בית שאן שעל הקמתו הוחלט בעקבות חתימת מסמך הבנות בין נציגי הממלכה בירדן לנציגי נובל אנרג'י וקבוצת דלק לאספקת גז טבעי מישראל לירדן משדה הגז לווייתן, בספטמבר 2014, עבור חברת החשמל של ירדן.
הקו החל לפעול בתחילת 2020.
המצוף הימי לקליטת גז טבעי מונזל
ביולי 2012 החלו העבודות לבניית מצוף ימי לקליטת גז טבעי ממכליות גז טבעי נוזלי מגזזות, כ-10 ק"מ מול חופי חדרה.
באמצעות המצוף תוכל מערכת ההולכה הארצית לקבל גז טבעי בנפח של כ־2-3 BCM בשנה.
בינואר 2013 החלו לראשונה לקלוט גז מונזל אוניה המגזזת, כאשר האחריות על המצוף מוטל על נתג"ז ואילו הזמנת האונייה המגזזת ותכולתה הוטלו על חברת החשמל.
על רקע לקחים מקשיים שנתגלו בפעילותם של חברות ממשלתיות, הוחלט כי מרבית עובדי החברה יועסקו בחוזי עבודה אישיים, ולא במסגרת הסכם עבודה קיבוצי, וכי תחומים רבים בפעילות החברה יהיו במסגרת מיקור חוץ.
המודל העסקי של החברה הוא הולכת הגז הטבעי מתחנות הקליטה בדרום הארץ, אל הצרכנים בכל רחבי הארץ, תמורת תשלום עבור הולכת הגז בצנרת.
היותה של החברה מונופול בתחום לצד הביקוש הגבוה לגז טבעי (ביחוד מצד תחנות כוח ומפעלים גדולים) מבטיחים את רווחי החברה, ומאפשרים לה לקבל דירוג עסקי גבוה יחסית לאיגרות החוב המונפקות על ידה.
עם זאת, תעריפי ההולכה אינם נקבעים על ידי החברה, אלא על ידי רשות הגז הטבעי.
לצורך הקמת תשתית ההולכה נדרשו משאבים כספיים רבים, שחייבו גיוס הון באמצעות איגרות חוב והלוואות מתאגידים בנקאיים.
נכון ל־2013 עומדות התחייבויות החברה על קרוב ל־3 מיליארד ש"ח: 677 מיליון ש"ח לחברת החשמל (עבור הקמת המקטע הימי), 2,219 מיליון ש"ח באיגרות חוב ו־55 מיליון ש"ח לתאגידים בנקאיים.
עלות תוכנית הפיתוח המרכזית של החברה, שבוצעה בשנים 2013–2017 הייתה כ־1.5 מיליארד ש"ח.
נתיבי היובל בע"מ היא חברה ייעודית (Special Purpose Entity) אשר זכתה במכרז למימון, הקמה, תפעול ותחזוקת פרויקט כביש 431
בשיטת PFI (Private Finance Initiative) .בהתאם לתנאי המכרז, אחראית נתיבי היובל על הקמת הכביש ותפעולו בתקופה של 25
שנים תמורת תשלום מהמדינה, שלאחריה יוחזר הכביש למדינה, ללא תמורה.
נתיבי היובל הייתה חברת בת של דניה סיבוס שהיא זרוע הבניה והתשתיות של חברת אפריקה ישראל.
באמצעות חברת נתיבי היובל סללה דניה סיבוס את כביש הרוחב מספר 431 המתחיל בצידו המערבי באיילון דרום (כביש מספר 20) ומסתיים במודיעין-מכבים-רעות.
עלותו הכוללת של הפרויקט הגיעה לכ-2 מיליארד ש"ח.
בחודש פברואר 2011 מכרה דניה סיבוס 75% מזכויותיה בחברת נתיבי היובל לקרן תשתיות ישראל תמורת 207.6 מיליון שקל.
נתיבי הכרמל מערכות ותפעול בע"מ היא החברה האחראית לתפעול את מקטעי המנהרות בכביש 23 (מנהרות הכרמל) בחיפה.
המנהרות משמשות כמערכת תנועה תת-קרקעית המקצרת באופן משמעותי את זמן הנסיעה בין הכניסות לחיפה – מחלף חיפה דרום (חוף הכרמל) ומחלף הקריות (צומת הצ'ק פוסט).
הפרויקט הוקם על ידי "אשטרום" ו"שיכון ובינוי" בהשקעה של כמיליארד וחצי ש"ח.
זכיינית הפרויקט, חברת "כרמלטון", נוסדה בשותפות שווה של "אשטרום" ו"שיכון ובינוי", והיא האחראית על ניהול מנהרות הכרמל והמפקחת על החברה המפעילה.
החברה המפעילה, "נתיבי הכרמל מערכות ותפעול", היא חברה אחות של "דרך ארץ", מפעילת כביש 6. "נתיבי הכרמל" אחראית על תפעול מערכות האגרה, ניהול בקרת תנועה ותחזוקה, וכן מתן מענה לנהגים באמצעות מרכז שליטה ובקרה, שירות לקוחות, בטיחות, תחזוקה שוטפת וגביית תשלומים.
"חברת חוצה ישראל" היא חברה ממשלתית שמונתה כרשות הממונה על פרויקט מנהרות הכרמל.
הרשות הממונה מפקחת על פעילותה של "כרמלטון", על גביית האגרות, התפעול והתחזוקה.
יחידת הניטור של מנהרות הכרמל הוקמה על ידי "כרמלטון" על פי הנחיות המשרד להגנת הסביבה.
יחידת הניטור מבצעת מעקב ובקרה על איכות האוויר ורמת הרעש במטרה לשמור על איכות חיי התושבים החיים בשכונות הסמוכות לפרויקט.
היקף ההשקעה בפרויקט היה כ-1.4 מיליארד שקל, את רוב המימון (90%) סיפק בנק דיסקונט והראל השקעות (10%).
בשנת 2011, מכר בנק דיסקונט 900 מיליון שקל מהחוב של מנהרות הכרמל למשקיעים מוסדיים (מנורה מבטחים פנסיה וגמל, כלל ביטוח, עמיתים והראל השקעות).
מנהרות הכרמל מקשרות בין המבואות הדרומיים של חיפה באזור חוף הכרמל, דרך מרכז העיר, ועד המבואות הצפוניים של העיר לכיוון הקריות ועכו.
פתחי הכניסה והיציאה של מנהרות הכרמל מתחברים אל רשת הכבישים של חיפה בשלושה מוקדים מרכזיים: מחלף הקריות, מחלף נוה שאנן ומחלף חיפה דרום.
האורך הכולל של מערכת מנהרות הכרמל הוא כ-6 ק"מ, אשר הנסיעה בהם מתבצעת במסלולים חד סיטריים, בשני נתיבי נסיעה.
לכל כיוון נסיעה ישנה מערכת מנהרות נפרדת.
נתיבי ישראל היא תוכנית תחבורתית לפריסת רשת כבישים ומסילות ברזל, אשר מטרתה להוביל לפיתוח כלכלי וחברתי של יישובי הנגב והגליל.
תוכנית נתיבי ישראל נקבעה בהחלטת הממשלה מספר 1421 משנת 2010: .
הדרך המרכזית להשגת היעדים הללו תהיה באמצעות שיפור הנגישות התחבורתית ליישובים המרוחקים ממרכז הארץ.
התוכנית כוללת פרויקטים תחבורתיים של כבישים, מסילות רכבת, מחלפים וגשרים רבים, והייתה אמורה להסתיים עד שנת 2020. התקציב הכולל של התוכנית יעמוד על 27.5 מיליארד ש"ח (במחירי 2010) והוא יהיה בנוסף לתקציבי הפיתוח המאושרים בתחומי התחבורה הארצית והמקומית בסך 42 מיליארד ש"ח.
התוכנית זכתה לרוב גדול בהצבעה בממשלה אך בין המתנגדים לה בלט דווקא השר לפיתוח הנגב והגליל אשר טען כי התוכנית לא מתייחסת לפריפריה הרחוקה מאוד כמו אילת וקריית שמונה וכי התוכנית שמה דגש בעיקר על חלקה הצפוני של המדינה ומזניחה את חלקה הדרומי.
מתנגדים נוספים היו השר לביטחון פנים אשר טען כי עדיף להשקיע חלק קטן מתקציבי העתק של התוכנית במלחמה בפשיעה ובשיפור הביטחון האישי של האזרחים.
גם שרי החינוך והרווחה התנגדו לתוכנית בטענה כי עדיף להשקיע ברווחת וחינוך האזרחים קודם לתוכניות הפיתוח הגדולות.
שר האוצר העדיף להימנע, בטענה כי התוכנית היא חיובית בעיקרה אך כוללת בתוכה גם השקעות יקרות ומיותרות כמו רכבת העמק אשר אינן כלכליות.
על פי החלטת הממשלה נחתם הסכם עם חברת כביש חוצה ישראל לתכנון, פיקוח ובקרה על כל מרכיבי התוכנית:
מסילת העמק - חיבור עפולה ובית שאן לרשת המסילות הארצית.
מסילת עכו - כרמיאל - חיבור כרמיאל לרשת המסילות הארצית.
הרכבת הקלה חיפה - נצרת
מסילת באר שבע - ערד
כביש חוצה ישראל צפוני - לביצוע עד צומת סומך ולתכנון מפורט עד כברי.
פיתוח כבישים מהירים בצפון - הרחבה ופיתוח של כבישים: 77, 65, 85, עד צומת עמיעד.
חשמול ורכישת ציוד נייד עבור רכבת ישראל.
נתיב רובינזון (נולד ב-2 בדצמבר 1969) הוא מנחה טלוויזיה ושדרן רדיו ישראלי.
הנחה תוכניות טלוויזיה בערוצים שונים ובסוגות מגוונות - תוכניות טוק שואו, תוכניות קיץ, שעשועונים וחידונים, תוכניות תרבות, קולנוע, ספורט וחדשות, סרטי מסע שהוביל בישראל ומחוצה לה, תוכניות נוער, ותפקידי אורח בסדרות ובתוכניות אחרות.
סיים את לימודיו בבית הספר התיכון חוגים בחיפה.
שירת בצה"ל בגדוד 605 של הנדסה קרבית.
בשנת 1991, לאחר שהשתחרר מהצבא, החל לשדר בתחנת הרדיו הפיראטית "רדיו 1".
התחנה שידרה מספינה בלב ים ובהמשך, מאולפן על החוף.
במקביל לעבודתו על גלי האתר, עבד כתקליטן ולמד באוניברסיטת חיפה מדע המדינה ו-BA כללי.
בשנת 1994 עבר לרשת ג', כשלצידו דידי הררי, יוסי סיאס, שוש עטרי, גיל קומר ועוד.
רובינזון קיבל את משבצת השידור של יוסי סיאס ב-11:00 בבוקר כשסיאס עזב, ובהמשך את משבצת השידור של שוש עטרי בשעה 13:00 בצהריים.
תוכניתו האישית נקראה "נתיבי רובינזון", במקביל לה הגיש גם את המצעד השבועי והשנתי, תוכניות נוספות ושידורי חוץ רבים ומגוונים, כולל יציאה בשליחות הרדיו לאולימפיאדה באטלנטה.
בשנת 1995 החל להנחות בטלוויזיה את תוכנית האירוח לנוער "קלפים פתוחים" ששודרה בערוץ 2 בשעה 17:30, במסגרת השעות של "חינוכית 2".
אחד ממשדרי התוכנית היה לתוכנית הטלוויזיה הראשונה ששודרה על-פי הוראת בג"ץ, בניגוד לדעתו של שר החינוך זבולון המר, כשזה פסל לשידור את המשדר שעסק בבני נוער הומואים ולסביות.
"קלפים פתוחים" נמשכה שש עונות רצופות, שכללו יותר מ-200 תוכניות.
תחקירני התוכנית היו בני נוער שעשו בה את צעדיהם הראשונים בעולם התקשורת, ויש שהמשיכו את דרכם בתחום.
בהם: סיון רהב-מאיר, ליעד מודריק, נדב פייניק וגלעד אמיליו שנקר.
גם בגלי צה"ל, אף על פי שלא ביצע את שירותו הצבאי בתחנה, הוזמן להגיש את ספיישל יום העצמאות.
בנוסף הוא מגיש תוכנית יומית ברשת מורשת של התאגיד.
נוסף על עבודתו הרדיופונית, רובינזון עוסק בהנחיית טקסים ואירועים שונים, וכן בקריינות פרסומות בטלוויזיה, ברדיו, בסרטים ובמצגות עבור חברות שונות.
את החיבור בין אהבתו לעבודתו בתקשורת לבין אהבתו למועדון הכדורגל "הפועל חיפה" מצא כאשר מונה לכרוז של הקבוצה, בעקבות בקשתו של רובי שפירא, שהיה בעליו של המועדון, ומי שבתקופתו זכתה הקבוצה באליפות.
רובינזון גם כיכב, יחד עם טל פרידמן, בקמפיין הפרסום של הקבוצה, שבו זכו השניים להגשים את חלומם וללבוש את מדי קבוצתם האהובה.
רובינזון מרצה בקורסים לתקשורת והיה שותף לכתיבת תוכנית לימודים לתלמידי תיכון במקצועות הרדיו.
הוא עוסק גם בכתיבת טקסטים ומלל לאירועים, קופירייטינג לפרסומות, טורים אישיים, וסאטירה, בעיתונות הכתובה והמשודרת.
בשנת 2024 שימש כקריין בתסכית "שישה באוקטובר".
רובינזון היה בן זוגה של מרב מילר, מגישת "מבט לחדשות".
בשנת 2000 נישא לשירי רוזנברג.
החתונה לוותה במתיחה של יגאל שילון וצוות "פיספוסים": במהלך הלילה, בסוויטת המלון, הוחלפה הכלה לצדו של החתן הלום האלכוהול, ובמקומה נכנסה למיטת הכלולות הזמרת מיכל אמדורסקי.
לאחר שהשניים התגרשו, בשנת 2003 התחתן רובינזון עם כנרת וואלך.
לזוג נולדו שלושה ילדים עד לגירושיהם בשנת 2014. בשנת 2019 נישא רובינזון לשחקנית אירית סוקי, ובשנת 2022 התגרשו.
נשוי לויויאנה דייטש, מגישה בתאגיד השידור.
נתיבי אוויר ארץ ישראל בע"מ הייתה חברת תעופה עברית פרטית שהוקמה בדצמבר 1934 על ידי פנחס רוטנברג ופעלה בתחומי ארץ ישראל המנדטורית עד הפקעת מטוסיה על ידי שלטונות המנדט הבריטי באוגוסט 1940.
בראשית דרכה עמד לרשות החברה צי של שני מטוסי נוסעים שבכל אחד מהם חמישה מושבים.
עם החרפת מאורעות המרד הערבי התקשו לקוחות החברה להגיע לנמל התעופה בלוד, והחברה הכשירה שדה תעופה קטן בקרבת תל אביב, מצפון לשפך הירקון, ושם קבעה את בסיסה החדש; לימים נקרא שדה התעופה "שדה דב", על שם חלוץ התעופה העברית דב הוז.
המעבר לעיר איפשר לחברה להרחיב את היצע הטיסות, ומטוסי החברה טסו מתל אביב לחיפה ובחזרה פעמיים ביום (וכעבור זמן נמתח הקו עד ביירות).
באוגוסט 1940 חדלה החברה מלפעול כשמטוסיה הופקעו על ידי חיל האוויר הבריטי לטובת המאמץ המלחמתי של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
בתחילת דרכה ביולי 1937 השתמשה החברה במטוס שורט סיאון בודד בעל חמישה מושבים.
ב-1938 התווספו לצי החברה שני מטוסיפ נוספים: דה הבילנד דראגון רפיד בעל שמונה מושבים ושורט סיאון סניור בעל עשרה מושבים (בגרסה יבשתית של המטוס, שהוא מטוס ימי במקור).
המטוסים הגדולים יותר היו בשימוש בקו ללרנקה ובטיסות שכר למצרים.
חברת נתיבי רוסיה היא חברת ממשלתית לשירותי תשתית לבנייה וניהול הכבישים המהירים ברוסיה.
החברה הוקמה בשנת 2009 ומשרדיה ממוקמים במוסקבה.
החברה נמצאת בבעלות משרד התחבורה של רוסיה והיא מקצה ומנהלת כספים מהתקציב הפדרלי להקמה, פיתוח ותפעול כבישים מהירים.
היא מושכת השקעות מהמגזר הפרטי ביישום פרויקטים ארוכי טווח של תשתיות.