tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסרט מוזכר בשיר חופשה באדום.
של עמוס אטינגר, אותו ביצעה להקת הנח"ל.
ב-1960 הוציא למוריס סרט שני, "Stowaway in the Sky", שגם בו כיכב פסקל.
לסרט האנימציה של בוב גודפרי וזלטקו גרגיץ', Dream Doll (1979), יש עלילה וסיום דומה מאוד לסרט, מלבד שבמקום בלון אדום, הגיבורה אובססיבית לאישה עירומה מתנפחת.
עיבוד בימתי מאת אנתוני קלארק הוצג בתיאטרון הלאומי המלכותי בשנת 1996. העיבוד הבימתי עלה גם בישראל בהפקת בית צבי בשנת 2002 ובהשתתפות יוסי אלמוג, טל וייס ועוד רבים.
עיבוד ובימוי של רפי ניב, תרגום ופזמונים מאת דן ענבר, מוזיקה מקורית ועיבודים של נדב רובינשטיין.
סרטו הקצר של דון הרצפלד משנת 1997 בילי'ס בלון, שהוצג גם הוא בקאן, הוא פארודיה על הסרט.
הקליפ ל-"Son of Sam" מאת אליוט סמית', מאלבומו משנת 2000 Figure 8, הוא הומאז' ישיר לסרט.
בשנת 2007 הוקרן סרטו של הבמאי הטאיוואני הו הסיאו-הסיין "מסע הבלון האדום", הוא הומאז' ישיר לסרט.
לד עם בלון אדום בוהק מופיע באפילוג של סרטו המוזיקלי של דמיאן שאזל משנת 2016, לה לה לנד.
מסעדת Pascal and Sabine באסברי פארק, ניו ג'רזי נקראת על שם גיבורי הסרט.
אלבומו של הגיטריסט קית' קלמס Follow the Red Balloon נקרא כהומאז' לרוחם של פסקל וסבין.
ספר קשור פורסם לראשונה על ידי הוצאת הספרים דאבלדיי (כיום Penguin Random House), ב-1957, תוך שימוש בתמונות סטילס בשחור לבן ובצבע מהסרט, בתוספת פרוזה.
הוא זכה להערכה רבה ובתואר "ספר הילדים המאויר הטוב ביותר של השנה של הניו יורק טיימס" ולמוריס כמחבר היחיד שלה.
פסקול, הכולל מוזיקה שעובדה מהסרט על ידי למוריס פורסם בלייבל Nonesuch Records.
הביתן המלכותי והגנים שמסביב, הידועים גם כביתן ברייטון, הוא בניין רשום מדרגה I (מבנים בעלי עניין אדריכלי או היסטורי יוצא דופן), הממוקם בברייטון, אנגליה, ששימש בעבר כבית מגורים מלכותי.
ב־1 באוקטובר 2020, הניהול והתפעול של הביתן המלכותי ושל הבניינים והאוספים של המוזיאונים הועברו ממועצת העיר ברייטון והוב, לארגון צדקה חדש – ה־"Royal Pavilion & Museums Trust (RPMT)" (קרן הביתן המלכותי והמוזיאונים).
ג'ורג', נסיך ויילס, שלימים הפך לג'ורג' הרביעי, הגיע לברייטון לראשונה ב־1783, בגיל 21, כשביקר את דודו, הנסיך הנרי, דוכס קמברלנד.
הנסיך הנרי, שאהב אוכל משובח, הימורים, תיאטרון וחי בפזיזות, התגורר שם, והיה דמות מפתח בהפיכתה לעיר קייט פופולרית.
בביקורו של הנסיך הצעיר, התאכסן יחד עם דודו בברייטון, בבית גרוב.
סיבה נוספת להגעתו של הנסיך הייתה עצה של רופאו לפיה הים והאוויר הצח יועילו לעז שלו.
בשנת 1786, תחת עננה פיננסית וחקירה של הפרלמנט על הפזרנות שהתחוללה בבניית בית קרלטון שבלונדון, שכר הנסיך בית חווה צנוע, מול סטיין העתיקה, ריאה ירוקה בברייטון ששמשה טיילת עבור מבקרים.
הביתן, שהיה מרוחק מהחצר המלכותית בלונדון, היה מיקום דיסקטי עבור הנסיך ליהנות מקשרים פרטיים עם חברתו הוותיקה, מריה פיצרברט.
הנסיך רצה להתחתן איתה, ועשה זאת בחשאי מכיוון שדתה הרומית־קתולית אסרה עליו להינשא לה על פי חוק הנישואים המלכותיים 1772.
בשנת 1787, הנסיך הזמין את המעצב של בית קרלטון, הנרי הולנד, כדי להרחיב את המבנה הנוכחי.
זה הפך לאגף אחד של הביתן הימי, שמאגף רוטונדה מרכזית, שהכילה שלושה חדרים עיקריים: חדר ארוחת בוקר, חדר אוכל וספרייה, מאובזרים בסגנון צרפתי ממנו הושפע הולנד – סגנון הניאו־קלאסי, עם ציורים מעוטרים של ביאג'יו רבקה.
בשנים 1801–1802 הורחב הביתן עם חדר אוכל וחממה חדשים, שעיצב פיטר פרדריק רובינסון, שעבד במשרדו של הולנד.
הנסיך גם רכש קרקע המקיפה את הנכס, שעליו נבנו בית ספר מפואר ואורוות בסגנון הודי בשנים 1803–1808, לפי עיצובים של ויליאם פורדן, יחד עם גן בצל מפורסם לספק את ההתמכרות הידועה של הנסיך.
אורוות אלו אכלסו 60 סוסים ועכבו את הביתן הימי.
בין השנים 1815 ל-1822, המעצב ג'ון נאש עיצב מחדש והרחיב מאוד את הביתן, ועבודתו היא שנשמרה עד היום.
בעבודה זו הוא התשמש בין היתר באבן קואדה.
הארמון בולט באמצע ברייטון, תודות למראהו הייחודי, בסגנון ההודי-אסלאמי.
עיצוב הפנים היוקרתי, בעיקר על ידי פרדריק קרייס וצייר העיטורים רוברט ג'ונס, הושפע מאוד מאופנה סינית והודית (עם אלמנטים אדריכליים מוגוליים ואיסלאמיים).
זוהי דוגמה מצוינת לאקזוטיקה שהיוותה תחליף לטעם מיינסטרים קלאסי יותר בסגנון ריג'נסי.
לאחר מותו של ג'ורג' הרביעי ב-1830, גם יורשו, המלך ויליאם הרביעי, שהה בביתן בביקוריו התכופים בברייטון.
המלכה ויקטוריה, לעומת זאת, לא אהבה את ברייטון ואת חוסר הפרטיות בביתן.
העיר ברייטון הונגשה לתושבי לונדון ברכבת בשנת 1841, דבר שהגדיל את הפופולריות שלה בקרב ההמונים.
בנוסף, הביתן היה צפוף עבור משפחתה הגדלה.
המלכה ויקטוריה לא אהבה את תשומת הלב המתמדת שמשכה בברייטון, ואמרה ש"האנשים כאן מאוד פולשניים ומטרידים".
היא רכשה אחוזה וקרקע שפותחה מחדש עבור בית אוסבורן באי וייט, שהפכה לבית הקיץ של משפחת המלוכה.
לאחר ביקורה האחרון בברייטון ב-1845, הממשלה תכננה למכור את הבניין ואת השטח.
הנציבות של ברייטון וועדת ברייטון עתרו בהצלחה לממשלה למכור את הביתן לעיירה תמורת 53,000 ליש"ט בשנת 1850 במסגרת "החוק לשיפור ברייטון, 1850" (שכלל את רכישת הביתן והשטחים).
המכירה סייעה לממן את הריהוט של בית אוסבורן.
בשנת 1860, הוסבו האורוות המלכותיות הסמוכות לאולם קונצרטים, הידוע כיום בשם כיפת ברייטון.
העיר השתמשה במבנה כחדרי כינוס.
רבים מהאביזרים המקוריים של הביתן הוסרו בהוראת בית המלוכה בזמן המכירה, רובם בסופו של דבר הגיעו לארמון בקינגהאם או לטירת וינדזור.
בסוף שנות ה־60, המלכה ויקטוריה החזירה לברייטון כמויות גדולות של אביזרים לא בשימוש.
ג'ורג' החמישי והמלכה מרי החזירו ריהוט נוסף לאחר מלחמת העולם הראשונה.
מאז תום מלחמת העולם השנייה פעלה עיריית ברייטון להחזרת הביתן למצבו בזמן המלך ג'ורג' הרביעי.
העיר עודדה בשנות ה-50 על ידי השאלה קבועה של למעלה מ־100 פריטי ריהוט מהמלכה אליזבת השנייה.
היא ביצעה תוכנית נרחבת של שחזור חדרים, החזרת קירות עץ, ויצירת העתקים של כמה אביזרים מקוריים ואף חלקי ריהוט.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הפך הביתן, יחד עם אתרים נוספים בברייטון, לבית חולים צבאי.
מדצמבר 1914 ועד ינואר 1916 טופלו בארמון לשעבר חיילים חולים ופצועים מהצבא ההודי.
בית החולים של בביתן שילב גם את הכיפה ואת בורסת התירס הסמוכות; מבנים אלה היו בעבר חלק ממתחם האורווה הגדול שהיה מקושר לבית המגורים.
בבית החולים בביתן הוקמו שני חדרי ניתוח, והוא צויד בלמעלה מ־720 מיטות.
למעלה מ-2,300 גברים טופלו בבית החולים.
נעשו הסדרים משוכללים כדי לתת מענה למגוון הצרכים הדתיים והתרבותיים של המטופלים.
תשעה מטבחים שונים הוקמו בשטח בית החולים, כדי שניתן יהיה לבשל אוכל לכל קבוצת חיילים השותפים לאותה קאסטה או דת; הפרות נחשבות לקדושות עבור ההודים, ולכן נאסרה הכנסת בשר לחלוטין.
בייקון, הפופולרי בקרב הבריטים, נאסר כדי לספק את צורכיהם הדתיים של המוסלמים.
הממשלה האימפריאלית הדגישה את הביתן כמראה שבני ארצם הפצועים של הודו טופלו היטב.
עם הסנקציה הרשמית של המדינה, בוצעה סדרת צילומים כדי להציג את החדרים המפוארים שהוסבו למחלקות בית חולים.
את החיילים ביקרו לורד קיצ'נר ביולי 1915, והמלך ג'ורג' החמישי באוגוסט של אותה שנה, כאשר האחרון העניק למספר חיילים עיטור צבאי.
בית החולים ההודי נסגר בסוף ינואר 1916. רוב הצבא ההודי נסוג מהחזית המערבית ונפרס מחדש במזרח התיכון.
הביתן נפתח מחדש כבית חולים באפריל 1916. זה הפך לבית חולים המטפל בחיילים בריטים גברים שאיבדו ידיים ורגליים, בדרך כלל כתוצאה מקטיעה.
בנוסף לטיפול בצרכים הפיזיים של הגברים, הושם דגש רב על שיקום הגברים על ידי הכשרתם במיומנויות ומקצועות.
בית החולים בביתן פעל עד קיץ 1920, בו הוחזר הבניין לתאגיד ברייטון.
שער חדש בסגנון הודי נחשף בשנת 1921 על ידי המהרג'ה מפטיאלה כדי להנציח את תפקידו של הביתן במהלך המלחמה.
רכישת הביתן המלכותי מהמלכה ויקטוריה על ידי עיריית ברייטון, סימנה את תחילתה של האטרקציה של האתר כיעד תיירותי.
הביתן המלכותי שונה מבית מגורים פרטי לאטרקציה ציבורית בבעלות אזרחית.
כיום, כ־400,000 אנשים מבקרים בביתן המלכותי מדי שנה.
הצילום מותר בתוך הביתן המלכותי.
רבים מהפריטים בארמון מושאלים, במיוחד מהמלכה אליזבת השנייה.
הביתן המלכותי מורשה כמקום לחתונות.
ב־29 במרץ 2014, אירח הביתן המלכותי אירח את אחד מראשוני הנישואים החד־מיניים החוקיים שהתקיימו בבריטניה בעקבות חקיקתו של חוק נישואים חד־מיניים מ־2013.
בגן הביתן המלכותי, שבשטח הביתן, יש מגוון רחב של צמחים, לאחר ששוחזרו לחזון הריג'נסי המקורי של נאש.
אומרים שזהו גן הריג'נסי המשוחזר במלואו היחיד בבריטניה.
הגן מתוחזק בשיטות אורגניות בלבד על ידי צוות קרן הגן בהובלת גנן ראשי וכולל מתנדבים.
הגן משמש לעיתים קרובות על ידי אמני רחוב, במיוחד בקיץ.
יש גם בית קפה בגן.
הגן רשום בדרגה II (בניינים בעלי עניין אדריכלי או היסטורי מיוחד), הרשום בפנקס הפארקים והגנים ההיסטוריים.
אנגליה ההיסטורית קבעה שהגן "בסיכון" באוקטובר 2017 בשל האופי המקורי שלו שנהרס, ומאפילים עליו גידורים מכוערים, פחי אשפה, שילוט ותאורה וכדומה.
מועצת העיר ברייטון והוב פתחה התייעצות ציבורית על עתיד הגנים לאחר שהוכנסו לרישום "בסיכון" של אנגליה ההיסטורית.
רשימה של למעלה מ־20,000 מקרי פשע ותקריות התנהגות אנטי־חברתיות (כולל התנהגות מינית מגונה ושימוש בסמים) שהתרחשו בגנים דווחה למועצת העיר בשנת 2017, מה שהעלה את האפשרות לגדר את הגנים ולסגור אותם בשעה לילה.
הבלונדיני עם הנעל השחורה הוא סרט קומדיה צרפתי משנת 1972 בבימויו של איב רובר, עם פייר רישאר, ברנרד בליי ומיריי דארק בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי פרנסיס ובר בהשתתפות איב רובר והוא בעצם סאטירה משעשעת על סוגת סרטי הריגול.
ב-1974 הופק בצרפת סרט המשך בשם "שובו של הבלונדיני עם הנעל השחורה" עם אותם השחקנים וב-1985 הופק בארצות הברית רימייק לסרט בשם "האיש עם הנעל האדומה" עם טום הנקס וג'יימס בלושי.
איב רובר זכה בפרס דוב הכסף והיה מועמד לפרס דב הזהב בפרס דוב הכסף בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין.
הוא מופיע בסרט בתפקיד מנצח תזמורת (ללא קרדיט).
את פסקול המוזיקה חיבר ולדימיר קוסמה וממנו התפרסמה הנעימה "סירבה" בביצועו של גאורגה זמפיר שמנגן בחליל פאן.
לואי טולוז (ז'אן רושפור) הוא מפקד הריגול הנגדי בצרפת.
סגנו הוא ברנר מילאן (ברנרד בלייה) והוא עושה הכל כדי לסלק את טולוז ולהתמנות במקומו.
מבריח סמים צרפתי נתפס בניו יורק ובבדיקה בפוליגרף הוא מגלה כי נשלח בהוראת בכיר (למעשה, מילאן) בשירות הריגול הצרפתי.
החשד נופל על טולוז, ומילאן מנסה לסחוט אותו כדי שיתפטר.
הוא מציב מכשירי הקלטה וצילום במשרדו של טולוז שמודע לזה.
טולוז ועוזרו פראשה (פול לה פרסון) טומנים למילאן מלכודת.
טולוז מורה לעוזרו לצאת לנמל התעופה אורלי לפגוש את הסוכן שלו שעומד לטוס לניו יורק ולגלות את האמת.
במרפסת, היכן שאין מכשירי הקלטה, הוא פוקד עליו לבחור כל אדם שיבחר כדי שאנשי מילאן יעקבו אחריו.
פראשה בוחן את האנשים העומדים לצאת מאורלי ובוחר אדם גבוה ובלונדיני עם נעל אחת שחורה ונעל אחת חומה.
הוא מתקרב אליו ומילאן ואנשיו בטוחים שזה הסוכן המבוקש.
למעשה הבלונדיני הוא פרנסואה פרן (פייר רישאר), כנר בתזמורת סימפונית שחזר מקונצרט במינכן.
חבריו הכינו לו תעלול, סילקו את נעליו שהשאיר בחוץ לצחצוח והשאירו לו נעל חומה ושחורה.
אנשי מילאן עוקבים אחריו לביתו ושותלים שם מכשירי הקלטה.
פרן מנהל יחסים אינטימיים עם פולט (קולט קסטל), שהיא נבלנית בתזמורת ואשתו של חברו הטוב מוריס (ז'אן קארמה), מתופף התזמורת.
מילאן ואנשיו מקליטים אותם מתוך טנדר של שירות פרחים ומוריס שומע זאת ומחליט שאשתו בוגדת בו עם מוכר פרחים.
בשעת נגינת סימפוניה מס' 40 של מוצרט הוא מפריע בתיפוף וגורם למבוכה לפרן, פולט ולמנצח התזמורת (איב רובר).
מילאן מחליט לשלוח לפרן את הסוכנת שלו כריסטין (מיריי דארק) בתור פאם פטאל שתפתה אותו לגלות על עצמו.
פרן נענה להזמנתה והיא מקבלת אותו בשמלה עם מחשוף גב גדול וחריץ ישבן חשוף.
מילאן ואנשיו מקליטים וצופים בהם, אך פרן לא מגלה דבר.
כריסטין משתכנעת כי אין הוא סוכן, מתאהבת בו ומזהירה אותו שחייו בסכנה.
סוכניו של טולוז ומילאן נפגשים בדירה ומחסלים אחד את השני באקדחים עם משתיק קול.
פרן נמלט לריו דה ז'ניירו עם כריסטין בתוך מזוודה.
טולוז משקיף עליהם בנמל התעופה ואומר לפראשה כי פרן מוצא חן בעיניו לאחר שנשאר בחיים מפרשה זאת וכי ייתקשר אליו לאחר שיחזור על מנת להעסיקו כסוכן שלו.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותפייר רישארפרנסואה פרןכנרז'אן רושפורלואי טולוזמפקד הריגול הנגדיברנאר בלייהברנר מילאןסגנו של טולוזז'אן קארמהמוריסמתופףפול לה פרסוןפראשעוזר של טולוזמיריי דארקכריסטיןסוכנת של מילאןקולט קסטלפולטאשתו של מוריס
"הבלדה על ברוך ג'מילי" הוא שיר מאת שלמה ארצי ובביצועו.
השיר, שיצא לאור בשנת 1974, הולחן על ידי שלמה ארצי וגידי קורן ועובד על ידי ירון גרשובסקי.
השיר מספר על דמותו של ברוך ג'מילי, חייל במלחמת העצמאות שהתפרסם בזכות כתובת גרפיטי שהשאיר על קיר מבנה בשער הגיא עליו שמר.
מארגני הפסטיבל איתרו את ברוך ג'מילי, והעלו אותו לבמה לאחר הכרזת המנצח.
השיר נכנס למצעדי הפזמונים השבועיים של הגל הקל ב־6 במאי 1974, וזכה להצלחה מיידית.
בשבוע הראשון השיר דורג במקום השני במצעד.
בשבוע השני הוא הגיע למקום הראשון במצעד, ושם שהה שבועיים.
בסך הכול השיר נשאר במצעד שבעה שבועות, עד 1 ביולי 1974, ובמצעד השנתי תשל"ד של התחנה דורג השיר במקום ה־16.
הבלדה על ח'מל האבודה היא סיפור מדע בדיוני קצר שכתב הסופר האמריקאי קורדוויינר סמית, שפורסם ב-1 באוקטובר 1962 במגזין גלקסי , והודפס מחדש במספר אוספים.
בישראל פורסם בספר "כוכב ושמו שאול" שיצא לאור ב-1981 בהוצאת עם עובד בתרגום עמי שמיר.
קורדוויינר סמית היה שם העט של ד"ר פול מיירון אנתוני לינברגר, שהיה סוכן ביון.
הדמויות הראשיות הן ג'סטוקוסט, שורר השגחה, וח'מל, נחותת אדם יפהפייה שמקורה בחתול, ומכאן האות ח' בתחילת שמה.
הורתה ולידתה הייתה בעם החתולים.
לפי הסיפור, שיערה האדום היה רך כפרוותו של חתול פרסי, ועיניה שנראו אנושיות החזירו אור כעיני חתול.
לפי הסיפור, ח'מקינטוש, אביה של ח'מל, חתול ספורטאי, היה בעל שיא של חמישים מטר בקפיצה לרוחק בתנאי כבידה רגילים.
ח'מל עבדה כנערת שעשועים (girly girl) בנמלארץ, שגובהו היה עשרים קילומטר מעל ים הארץ הקטן, וערכה קבלות פנים ליצורי אנוש ולהולכי-על-שתיים מעולמות חוץ.
תפקידה היה להעניק להם הרגשת בית בהגיעם לארץ.
היא לא הייתה נערה מופקרת אלא מארחת מאהבת שלמדה בבית הספר לנערות שעשועים, ומקצועה היה מכובד.
הרפתקאות ח'מל מתרחשות בשנים הראשונות של הגילוי המחודש של האדם.
עורך המדע הבדיוני, ג'יי ג'יי פירס , העריך כי לפי ציר הזמן של ההשגחה ולפי הספר "אנו נחותי האדם", הזמן הוא בין 15,000 ל-16,000 לספירה.
השם "ח'מל" נגזר משמה של מלאני, חתולת מחמד של סמית (פול לינברגר).
הסיפור עוסק ברצונו של ג'סטוקוסט לעזור לנחותי האדם לקבל זכויות בלי לערער את הסדר החברתי שנקבע על ידי ההשגחה.
היעדר הזכויות של נחותי האדם התבטא בהוצאתם להורג כשלא היו כשירים לעבוד.
ג'סטוקוסט חיפש רמזים למנהיגים של נחותי האדם, בתקווה לזכות בתמיכתם.
המנהיגים נהגו בזהירות רבה, משום שמשגוחים טלפתיים אנושיים ורובוטיים דגמו מחשבות של נחותי אדם, אבל המחשבים לא מצאו דבר פרט לאושר במוחות שלא הייתה להם סיבה אובייקטיבית להיות מאושרים.
כשנפטר אביה של ח'מל, הספורטאי הכי מפורסם מקרב נחותי האדם, הגיע ג'סטוקוסט ללוויה שלו כדי למצוא את הרמז הראשון.
הספורט היה עיסוק בין-לאומי, בין-גזעי ובין-עולמי, ורבים הגיעו ללוויה, כולל בני אדם.
נחותי האדם נראו טוב מבני אנוש מהעולמות החיצוניים.
הם היו צריכים להיות עם תווי פנים אנושיים וקולות אנושיים מתקבלים על הדעת, לא נמוכים מחצי גודלו של בן אדם ולא גבוהים יותר מפי שישה.
העונש בבית הספר היסודי על כישלון היה מוות.
גופת ח'מקינטוש נארזה בטיל קרח כדי להיירות לחלל, וח'מל עמדה ליד ארון הקרח של אביה.
כשורר, הציץ ג'סטוקוסט למוחה, ואחרי ששולח הארון, היא קראה: "אי-טלי-קלי, עזור לי!
עזור לי!" ג'סטוקוסט ניגש לח'מל והיא זיהתה אותו כשורר.
הוא זימן אותה לפגישה על ידי סימון תנועה שרק אנשי הסגל של נמלארץ ידעו.
היא הגיעה למשרדו, במחשבה שהיא צריכה לשעשע אותו, אבל הוא שאל אותה מי המנהיג שלה.
בתחילה היא אמרה לו את שם הממונה עליה בעבודה, אבל הוא לא התכוון אליו, כי ידע שהוא נמנה עם אנשי הסגל שלו.
אחר כך אמרה לו את שם אביה, אבל גם אליו לא התכוון.
בסוף שאל אותה ג'סטוקוסט מיהו אי-טלי-קלי.
ח'מל הסתכלה בג'סטוקוסט והיפנטה אותו.
ג'סטוקוסט חשב על כך ששום תת-נערה איננה יכולה להפנט אותו.
עיניה הפכו למדורה לבנה וקרה, שהופיע בה אדם שזרועותיו היו כנפיים, ופניו היו לבנים וקרים כשיש של פסל עתיק.
הוא אמר לג'סטוקוסט שהוא א'טלקלי, והוא רשאי לדבר עם בתו ח'מל.
ג'סטוקוסט חזר לעצמו, הסתכל בח'מל וראה שהיא בעצמה מהופנטת.
הוא שאל אותה מי היא, והיא ענתה שהיא מי שאת שמו אין מבטאים בקול.
ג'סטוקוסט ביקש מהיצור לחפש את נחותי האדם בתוך מוחו, וח'מל הניחה את שתי ידיה על כתפי ג'סטוקוסט.
המוח מאחורי ח'מל אמר לג'סטוקוסט שהוא רואה אותם במוחו, וביקש מג'סטוקוסט את המפתחות לפעמון ולבנק הנוגעים להשמדת נחותי אדם.
ג'סטוקוסט ענה שהמפתחות אינם אצלו, והמוח ביקש ממנו לא להגות את שמו, אפילו לא במחשבה.
לפי הסיפור, ג'סטוקוסט לא ידע שח'מל פעלה מולו בשני מישורים שונים.
במישור אחד הייתה שותפה איתו בקנוניה שרקם, והזדהתה עם המטרות המהפכניות ששניהם חשו מחויבות כלפיהן.
המישור השני היה נשי כולו.
היא התאהבה בג'סטוקוסט, שהיה יכול להיות בקלות אבי סבה.
לפי הסיפור, לא פעם התאהבו נחותי אדם בבני אדם.
במקרים כאלה, נחותי האדם הושמדו, ובני האדם עברו שטיפת מוח.
המדענים יצרו את נחותי האדם והעניקו להם כישורים שלא היו לבני אדם אמיתיים, כמו הקפיצה למרחק של ח'מקינטוש, איש הצב שממתין אלף שנה בפתחה של דלת חירום, או איש הפר ששומר על השער.
הם נוצרו דומים לאדם כדי שלא יהיה צורך בעשרות מערכות רהיטים שונות, והעיצוב האנושי התאים להם.
ח'מל זכרה את אביה, וידעה שרגשותיה לג'סטוקוסט שונים מרגשותיה לאביה.
נדיבות ג'סטוקוסט גרמה לח'מל להתאהב בו, משום שבני אדם אחרים רצו ממנה דבר מה, אך ג'סטוקוסט לא רצה ממנה דבר.
ג'סטוקוסט ידע על רגשות ח'מל כלפיו, אך התעלם מהם, משום שהיה רגיל לרגשות של נשים, ילדים ונחותי אדם שראו בו שורר, ופיתחו כלפיו נאמנות כפייתית שחיפשה ביטוי פיזי.
הוא אמר לעצמו שהוא פגש את האישה הנבונה והיפה ביותר שפגש מימיו, וחייב לתת זכות קדימה לעסקים.
לפי הסיפור, הוא היה מודע לכך שהנושא של בני אדם ונחותי אדם היה מסריח, והיה עליו להימנע מלערב בכך עניינים אישיים.
ח'מל וא'טלקלי הגו תוכנית שבה הואשמה ח'מל בהברחת מידע על נחותי אדם לכוכב אחר.
ח'מל לבשה בגדי אסירה והובאה בפני שלושה שוררים ובפני ג'סטוקוסט באולם האסיפות, שהיה מוקף רשת צפופה של משגוחים טלפתיים.
תחת האולם הייתה הקומה של בנק הזיכרון הראשי של המערכת, והפעמון היה שולחן מצב תלת־ממדי של הבנק, גבוה פי שלושה מאדם.
בשולחן הישיבות באולם השוררים היה פתח עגול, שדרכו יכלו השוררים להסתכל על הפעמון שהיה למטה, ולראות כל מצב שיצר אחד השוררים או הבנק.
ח'מל טענה שהעבירות נעשו במקום המנוהל על ידי איש שנראה כמו ג'סטוקוסט, הקיפה את החדר והניחה את ידה על כתפו של ג'סטוקוסט.
היא בדתה ראיות שגרמו לבנק להציג נתיבי הברחה ומקומות מסתור על הפעמון, ואטלקלי ראה באופן טלפתי את התמונות שעל הפעמון דרך המגע של ח'מל בג'סטוקוסט, שצפה בפעמון.
התמונות, שהיו אלפי מדגמים, הופיעו על הפעמון במהירות שעיני אדם לא היו מסוגלות לתפוס, אבל המוח שקרא את הפעמון דרך עיניו לא היה אנושי.
ג'סטוקוסט חשב שזה משפיל ששורר מן ההשגחה ימלא תפקיד של משקפת ריגול אנושית.
ח'מל טענה שילד השתעשע במשחק ליל כל הקדושים ולקח הביתה דולר ושילינג אמיתיים, שהיו הכסף האמיתי של אמריקה העתיקה ושל אוסטרליה העתיקה.
הגבירה (שוררת) יוהנה צחקה ואמרה שאלה אינם ילדים אלא רובוטים, המשחקים משחק ישן ומשעמם.
מטבעות מקוריים היו רק במוזיאון הממלכתי, אבל ח'מל טענה שרובוט מצא אותם במקום מחבוא ישן מתחת לנמלארץ.
השורר ויליאם, שבעצמו אסף העתקי מטבעות, פקד על הפעמון לסרוק את כל השכונות המוזנחות.
הפעמון עבר ביעף על אלפי צירופים, ובסוף התמקד במחסן כלים ישן, שבו רובוט עסק במירוק פיסות מתכת עגולות.
ויליאם דרש להביא את הרובוט אליו.
המכונה הקרינה את מתקני החיפוש העיקריים, והביאה את הרובוט אל הדרגנוע.
אחר כך טענה ח'מל שביקשו ממנה להשיג ביצה של ציפורים.
הפעמון שוב ביצע חיפוש בהוראת השורר איסאן, אך ללא תוצאות.
יוהנה כעסה על ח'מל, קראה לה "טיפשה", ואמרה שהיא ביזבזה את זמנם ומנעה מהם לעסוק בעניינים בין-עולמיים נכבדים.
ח'מל בכתה, אמרה שהעניין הזה הוא בהחלט בין-עולמי, הסירה את ידה מג'סטוקוסט, והחיבור הטלפתי עם א'טלקלי נותק.
באותו לילה עלו קולות שירה בקרב נחותי האדם, וח'מל יצאה במחול חתולים פראי להנאת הלקוח שבא מתחנה חוץ-עולמית.
הפעמון סיפק לנחותי האדם פרטים על המחסומים האנושיים העיקריים ורשימת מקלטים בטוחים שבהם הם יכולים להסתתר במאבקם לקבלת זכויות.
לפי הסיפור, דורות לאחר מכן נודע ג'סטוקוסט כאלופם של נחותי האדם.
השלטונות, שעדיין לא ידעו על א'טלקלי, קיבלו את הנציגים הנבחרים של נחותי האדם כדי לשאת ולתת איתם על תנאי חיים טובים יותר לנחותי האדם.
ח'מל הלכה לעולמה זמן רב קודם.
כשהייתה מבוגרת מכדי לשמש נערת שעשועים, הפכה לטבחית ראשית.
ג'סטוקוסט ביקר אצלה פעם אחת, ובסוף הארוחה שאל אותה על בלדה שנפוצה בין נחותי האדם, ושום יצור אנוש לא ידע את הבלדה חוץ מג'סטוקוסט.
הוא אמר לה שלפי הבלדה, הייתה מאוהבת בהולך על שתיים.
היא היישירה אליו מבט ואמרה לו שזה לא נכון, אבל לבה זעק: אתה היית האיש, אתה היית האיש.
ג'סטוקוסט המשיך לשאול אותה אם האדם שהייתה מאוהבת בו היה הנסיך ון דה שמרינג מהכוכב, שאותו האשימה בזמן משפטה.
ח'מל לא זכרה במי מדובר, משום שחשבה רק על ג'סטוקוסט, ולפי הסיפור רגשותיה זעקו: "האמנם לעולם לא תדע את האמת?" ג'סטוקוסט שאל אותה אם היא יודעת כמה ילדים היו לה.
היא ענתה "שבעים ושלושה", ואמרה שהיא מכירה את כולם.
אחרי שג'סטוקוסט הלך, ח'מל מיררה בבכי.
גם אחרי שמתה בגיל 103, המשיך ג'סטוקוסט לראות אותה בפרוזדורים ובמנהרות של נמלארץ.
רבות מנכדותיה נראו ממש כמוה, וחלק מהן עבדו בהצלחה כנערות שעשועים.
הן לא היו שפחות, אלא אזרחיות מדרגה ב', והיו להן רישיונות מצולמים שהגנו על רכושן, על זהותן ועל זכויותיהן.
ג'סטוקוסט היה הסנדק של כולן.
כשהיה על ערש דווי, שנים אחרי שח'מל מתה, ניהל ג'סטוקוסט שיחה טלפתית קצרה עם יורשו של אטלקלי, ושאל אותו אם היא אהבה אותו.
הטלפת ענה שהיא אהבה אותו עד כדי כך שהניחה לו ללכת, למענו.
הטלפת הוסיף ואמר שאהבתה הייתה עזה ממוות, והם לעולם לא ייפרדו.
כשתהה ג'סטוקוסט על דבריו, הסביר הטלפת ששמו של ג'סטוקוסט יהיה קשור לנצח בשמה של ח'מל בהיסטוריה.
ג'סטוקוסט הניח את ראשו על הכר ומת בסוף אותו יום.
הרומן נורסטריליה (אוסטרליה הצפונית) של סמית היה בחלקו המשך לסיפור זה.
הוא התרחש כמה שנים לאחר החלק העיקרי של סיפור ג'סטורוסט וח'מל, כלל את הדמויות הראשיות, ועסק בחלק מאותם נושאים.
ח'מל הופיעה גם בסיפורו של סמית "שדרות אלפא רלפא", שהתרחש מוקדם יותר מבחינת הכרונולוגיה וסדר הפרסום.
"הבלדה על ח'מל האבודה" נכללה בהיכל התהילה של המדע הבדיוני, כרך שני, שהיה אוסף של 22 נובלות מדע בדיוני שבחרו סופרי המדע הבדיוני של אמריקה , ואשר פורסמו לפני תחילתם של פרסי הנבולה ב-1965.
כותרת הסיפור לא הייתה הכותרת המקורית שכתב סמית, אלא נגזרה מהטקסט על ידי עורך גלקסי, פרדריק פול.
היא הייתה אחת מכותרות סיפורים של סמית שפול שינה, משום שהוא לא אהב את הכותרות המקוריות.
הכותרות החלופיות שכתב פול נקבעו לפי טקסטי הסיפורים, כדי לשמור על אופי כתיבתו של סמית.
"הבלדה למחכות" הוא סינגל של הזמרת-יוצרת הישראלית נרקיס, השיר יצא לאור ב-5 בנובמבר 2023. השיר יצא בצל אירועי מלחמת חרבות ברזל.
השיר נכתב על ידי נרקיס, צליל קליפי, מור ששון והופק על ידי נדב "נאבי" אהרוני.
בהודעה שיצאה במקביל לצאת השיר כתבה נרקיס:
התמונה לעטיפה צולמה על ידי טל עבודי והעטיפה עוצבה בידי עמית יבלונקה.
על העטיפה ניתן ציור של נרקיס, ובווידאו קליפ ניתן לראות חלון עם וילון מתנופף, שנחשב כסמל של בדידות וגעגוע.
הביתה הוא אלבום האולפן השלישי של מיכאל כהן, הידוע בשם הבמה כהן.
האלבום יצא לאור ב-17 ביוני 2024 תחת הוצאת חברת שיגולה רקורדס.
ב-6 ביוני הודיע כהן בחשבון האינסטגרם שלו על צאת האלבום.
האלבום כולל 12 שירים חדשים, בנוסף לסינגל, "עד הקיץ", שיצא כחודש לפני צאת האלבום.
האלבום כולל שיתופי פעולה עם מספר אמנים: ג'ימבו ג'יי, כרקוקלי, אלון עדר, קטלין אליגדו, יא-נה ואוחנה.
הבלדה של נסי הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי באורך 6 דקות המבוסס על המפלצת מלוך נס, שהופק על ידי אולפני ההנפשה של וולט דיסני.
הסרט בוים על ידי סטיבי וורמרס וקווין דטרס, שגם כתבו את התסריט יחד עם רגינה קונרוי.
הסרט הוקרן לראשונה ב-5 במרץ 2011 בפסטיבל סרטי האנימציה הבין-לאומי של בריסל, ומאוחר יותר הוקרן בבתי הקולנוע בארצות הברית לפני הסרט באורך מלא "פו הדב" ב-15 ביולי של אותה שנה.
גם בישראל הסרט הקצר הוקרן לפני הסרט באורך מלא, כאשר הוא יצא לאקרנים ב-21 ביולי 2011 בדיבוב עברי.
נסי היא יצורה צעירה ועדינה שחיה באושר בבריכה קטנה יחד עם חברה הטוב ביותר, מק'קואק הברווז גומי.
העניינים מסתבכים כשמק'פרוגל, הקבלן העשיר, הורס את הבריכה והאדמה שמסביבה כדי לבנות מגרש מיני גולף ענק.
נסי, שנותרה חסרת בית, נאלצת לחפש בית חדש, אך היא נידחת מכל מקום, כשמבקשים ממנה לא לבכות.
בסופו של דבר נסי מאבדת כל תקווה, ומתחילה לבכות במשך שבועות רצופים.
דמעותיה יצרו את לוך נס, מקום המשמש לה ולמק'קואק בית חדש.
הדיבוב העברי בוים על ידי שרון כהן, והופק על ידי הדס מוזס באולפני אלרום.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתמספרבילי קונוליחיים זנאתיעכברושמק'פרוגלאוהד שחרשחףסער בדישינסילריין ניומןאחד מהמשרתים של מק'פרוגלקווין דטרסשרון כהן
בשנת 2006 ג'ון לאסיטר, מנהל הקריאייטיב הראשי של אולפני ההנפשה של וולט דיסני באותה תקופה, חיפש רעיונות לסרטים קצרים מונפשים חדשים שיופקו על ידי האולפן ויוקרנו בקולנוע לפני סרטים באורך מלא, בדומה לסרטים הקצרים של פיקסאר.
צמד הבמאים סטיבי וורמרס וקווין דטרס הציגו את רעיונותיהם לסרט זה ולסרט "How to Hook Up Your Home Theater" בכיכובו של גופי, כאשר שניהם התקבלו על ידי לאסיטר.
סיפור הסרט מבוסס על המפלצת מלוך נס, שסגנונו מושפע מספרי הילדים של ביל פיט שנהגה וורמרס לקרוא בצעירותה.
הרעיון לסרט זה הוא בהשראת סרט הסטודנטים של וורמרס, שעבדה עליו בשנת 1994 במהלך השנה השנייה בלימודיה ב-California Institute of the Arts.
היא שיתפה שבמשך 15 שנים היא רצתה להציג את הרעיון לסרט, אבל עד שלא התחילה היוזמה של לאסיטר הוא "נח על המדף" מפני שהאולפן לא הפיק יותר מדי סרטים קצרים.
הפקת הסרט החלה לאחר שהפרויקט "How to Hook Up Your Home Theater" היה מוכן, כשהוא יצא לאקרנים בשנת 2007 לפני הקרנת הסרט באורך מלא "אוצר לאומי: ספר הסודות".
ההפקה נמשכה כחמש שנים עד שהסרט הגיע לשלמותו, כאשר עבדו עליו בין 75–100 אנימטורים.
ההפקה לקחה זמן רב מפני שלא היה לסרט תאריך יציאה מוגדר, כמו כן הצוות שלו עבד במקביל על הסרט "הנסיכה והצפרדע".
הנפשת הדמויות נעשתה באופן מסורתי על נייר, כאשר האפקטים צוירו על Cintiq ונעשו על ידי Toon Boom, שעשתה גם את כל עבודת הדיו, הצבע והקומפוזיציה.
הסרט הולחן על ידי מייקל ג'אקינו, כאשר הקטע המוזיקלי שנסי בוכה הולחן על ידיו לפני שהחל לעבוד על הסרט, כאשר הוא חיכה "למצוא לו בית".
כשהחל לעבוד על הסרט הוא הבין "שזה המקום המושלם עבורו".
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה ב-5 במרץ 2011 בפסטיבל סרטי האנימציה הבין-לאומי של בריסל.
ב-6 ביוני 2011 הסרט הוקרן בפסטיבל סרטי האנימציה הבין-לאומי אנסי.
בהמשך הסרט הוקרן בבתי הקולנוע לפני הסרט באורך מלא "פו הדב" בהפצת סרטי אולפני וולט דיסני, אשר הוקרן לראשונה בארצות הברית ב-15 ביולי 2011 ובישראל בדיבוב עברי ב-21 ביולי של אותה שנה.
ב-25 באוקטובר 2011 הסרט צורף למהדורות ה-DVD, הבלו-ריי וההפצה הדיגיטלית של "פו הדב", אשר שווקו בארצות הברית על ידי Walt Disney Studios Home Entertainment.
בישראל יצאה מהדורת DVD של הסרט באורך מלא בעברית שגם כללה את הסרט הקצר, כאשר היא הופצה בשנת 2011 על ידי פורום פילם.
בהמשך הסרט הקצר הופץ במהדורות ביתיות נוספות, ואף עלה לשירות הסטרימינג דיסני+, כאשר בהפצה העברית שם הוא נקרא הבלדה על נסי.
בטקס פרסי אנני ה-39 הסרט היה מועמד לפרס אנני לסרט הקצר הטוב ביותר, אך הפסיד לסרט "אדם וכלב" של מינקיו לי.
בבלוג "A113Animation" שנוסד על ידי ויליאם ג'רדין, נכתב שהסרט "מצחיק ומקורי מאוד" ושהדמויות בו חביבות.
עוד צוין "הכוכב האמיתי של הסרט הקצר הוא ההנפשה, זה כל כך מרענן לראות שוב הנפשה קלאסית מצוירת ביד של דיסני".
באתר "Anime Superhero News" כתב אד ליו שהסרט הוא "תענוג קליל", כמו כן הוא שיבח את ההנפשה, המוזיקה והקריינות של בילי קונולי.
עלילת הסרט מתרחשת בסקוטלנד, דבר שסוכנות התיירות הסקוטית, VisitScotland, ברכה ואמרה כי זה עשוי להגביר את הביקורים באזור.
שנה לאחר יציאת הסרט הקצר, יצא סרט באורך מלא המתרחש בסקוטלנד, "אמיצה" בהפקת פיקסאר שגם בבעלות חברת וולט דיסני.
מאז יציאת הסרט, צמד הבמאים המשיך לעבוד יחד על פרויקטים נוספים, ביניהם "Prep & Landing: Naughty vs.
Nice" שיצא בשנת 2011 ו"לשבור את הקרח - ההרפתקה של אולף" שיצא בשנת 2017. דמותה של נסי עשתה הופעות קמע במדיות אילו, כאשר היא גם הופיעה במדיות נוספות, ביניהן "מפלצות בע"מ בעבודה" ו"היו היה סטודיו".
הבליץ הוא הכינוי שניתן להפצצות הכבדות של לונדון בפרט ושל ערי בריטניה בכלל על ידי הלופטוואפה, חיל האוויר של גרמניה הנאצית, כחלק מהקרב על בריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה בשנים 1940–1941.
ההפצצות החלו ב-7 בספטמבר 1940, ונמשכו עד מאי 1941. בריטניה הייתה נתונה לפגיעתם של הנאצים עד מרץ 1945.
הבליץ גרם למותם של 43,000 אזרחים, ולחורבנם של למעלה ממיליון בתים, אולם מטרתו האסטרטגית לא הושגה: בריטניה לא נכנעה ולא הוכנה הקרקע לפלישה קרקעית.
לאחר נפילת צרפת פנו הגרמנים ליעדם הבא במסגרת מטרתם להשתלט על אירופה כולה, וביולי 1940 הם פתחו בקרב על בריטניה.
בין החודשים יולי - ספטמבר נערכו מספר קרבות אוויר בין טייסי הלופטוואפה לבין טייסי חיל האוויר המלכותי הבריטי.
מטרתם של הגרמנים הייתה השגת עליונות אווירית בזירה שתאפשר להם להתחיל במבצע ארי הים - הפלישה המתוכננת לבריטניה.
הגרמנים השתמשו רק בשליש מהמפציצים שעמדו לרשותם.
די היה בכך כדי לגרום פגיעות קשות לחיל האוויר המלכותי - שדות התעופה שלו הופצצו ומטוסים רבים נפגעו.
הגרמנים הגזימו בהערכת עתודותיהם של הבריטים ופתחו במתקפה שמטרתה הייתה השמדת תעשיות האוויר שלהם.
בלילה שבין 25 ו-26 באוגוסט הופצצו המפעלים בברמינגהאם וב-31 באוגוסט, וכן בין 4 ל-6 בספטמבר הופצצה ליברפול.
ב-5 בספטמבר הוציא אדולף היטלר פקודת מבצע הקוראת להפצצות רצופות של כל הערים הבריטיות ביום ובלילה.
הלופטוואפה החל בהפצצות ליליות של מרכזי האוכלוסייה, ובראש ובראשונה לונדון.
ההחלטה להפסיק ולהפציץ את בסיסי חיל האוויר ומפעלי התעשייה האווירית, ולהתחיל להפציץ מטרות אזרחיות היטיבה עם חיל האוויר המלכותי ואפשרה את שיקום יכולת הלחימה שלו.
ההתקפות האוויריות הראשונות על לונדון נועדו לפגוע בעיקר בנמל לונדון שברובע האיסט אנד של העיר.
הנזק שנגרם במתקפה של 7 בספטמבר בה השתתפו 300 מפציצים גרמניים, שהסתייעו בהגנתם האווירית של 600 מטוסי קרב, היה חמור ביותר: 430 תושבים נהרגו ו-1,600 נפצעו.
מרבית הפצצות פגעו בבנייני מגורים ולא ברציפים.
ההגנה הבריטית לא הייתה יעילה בשלב זה של הקרבות.
הטייסים הבריטיים לא היו מיומנים בלוחמה לילית.
מערך מכ"ם לא היה קיים, לתותחי הנ"מ לא היו מערכות בקרת אש ולא היה ביכולתם לפגוע במפציצים שטסו בגובה 3,600 מטרים.
בליל ההתקפה הראשונה היו רק 92 תותחי נ"מ בכל אזור לונדון.
בעקבות המתקפה אורגנה מחדש ההגנה על העיר בפיקודו של גנרל פרדריק פייל, מפקד מערך הנ"מ של בריטניה, וב-11 בספטמבר, היו למעלה מ-180 תותחי נ"מ.
אולם אלו, אף שהעלו את המורל, לא הצליחו כלל וכלל לפגוע במפציצים התוקפים.
במהלך השלב הראשון של הבליץ תקפו את לונדון מידי לילה כ-200 מפציצים.
פרק זה נמשך מספטמבר עד נובמבר 1940. המפציצים השתייכו ברובם ללופטוואפה אולם השתתפו גם מטוסים איטלקיים שהמריאו מבלגיה.
ברמינגהאם ובריסטול נפגעו בהפצצה ב-15 באוקטובר, ובאותו לילה הותקפה לונדון באופן הכבד ביותר, על ידי למעלה מ-400 מפציצים במשך 6 שעות.
כנגד מתקפה זו העמיד חיל האוויר המלכותי 41 מטוסי קרב בריטיים שהצליחו להפיל רק מפציץ אחד.
במהלך שלב הבליץ הראשון, הופצצה בריטניה ב-13,000 טונות של חומר נפץ, ובלמעלה ממיליון פצצות.
פחות מ-1% מהמפציצים הגרמניים הופלו.
השלב השני נמשך מנובמבר 1940 עד פברואר 1941. בשלב זה תקף הלופטוואפה מגוון רחב של מטרות צבאיות ואזרחיות בבריטניה: קובנטרי, סאות'האמפטון, קארדיף, ליברפול, בריסטול, פלימות', מנצ'סטר, ברמינגהאם, שפילד, פורטסמות' ואבונמאות'.
באותה עת הותקפה לונדון ב-8 מתקפות אוויריות.
מערכות ההגנה הבריטיות השתפרו, אולם הצליחו להפיל רק 75 מטוסים במשך ארבעה חודשים.
אף על פי כן, מורל בריטניה לא נפל וכניעתה לא הייתה קרובה.
דבר זה עורר ספק בקרב הגרמנים שהחלו לתהות האם המבצע יקצור את הפירות שלהם קיוו.
לגרמנים התברר גם שבשל מיעוט פגיעותיהם במטרות צבאיות ייקשה עליהם לצלוח את התעלה האנגלית ולפלוש לאי הבריטי.
באותה עת התנהלו במרץ ההכנות הגרמניות למבצע ברברוסה.
היטלר ייחס חשיבות רבה יותר למבצע זה, ופחת מספר המטוסים שהוקצו למתקפה על בריטניה.
בפברואר 1941, שכנע האדמירל אריך רדר את היטלר להפנות את כוחות האוויר של גרמניה לתקיפת נמלי בריטניה.
ב-6 בפברואר ניתנה ההוראה לתקוף את הנמלים פלימות', פורטסמות', בריסטול, אבונמאות', סוונסי, מרזיסייד, בלפסט, קליידבנק, קינגסטון על הנהר האל, סנדרלנד וניוקאסל על הנהר טיין.
במשך התקופה שבין 19 בפברואר ועד ל-12 במאי הותקפו ערי בריטניה 46 התקפות, מתוכן רק שבע התקפות כוונו ללונדון, ברמינגהאם, קובנטרי ונוטינגהאם.
השכלולים במערך המכ"ם אפשרו פגיעה מדויקת יותר במטוסי הלופטוואפה.
בשל הצורך במטוסים אלה במסגרת התקפה על ברית המועצות (מבצע ברברוסה) נפסקו לבסוף ההתקפות על בריטניה.
ב-10 במאי הותקפה לונדון בפעם האחרונה.
הגרמנים ניסו להחריב מבני ציבור, ופגעו במוזיאון הבריטי, ארמון וסטמינסטר (בנייני הפרלמנט הבריטי) וארמון סנט ג'יימס.
יתרה מכך, רוח הלחימה אף גברה בקרב הבריטים.
לאחר שארמון בקינגהאם נפגע בהפצצות, אמנם פגיעה מינורית, אמרה המלכה לעתיד, הנסיכה אליזבת: "עכשיו אני יכולה להביט בעיני תושבי האיסט אנד".
הנזק שגרמו ההפצצות לבריטניה הקשה על מאמציה במלחמה.
החורבן שנגרם למבנים בערים שנפגעו היה בהקפים חסרי תקדים, ורק בשנות ה-80, למעלה מ-40 שנה לאחר ההפצצות, הסתיימו עבודות פינוי ההריסות והבנייה.
הצבא הבריטי הקצה משאבים להגנה על שמי המדינה, במקום להפנותם למלחמה ביבשת, והקצאת משאבים זו הקלה על גרמניה הנאצית במתקפתה על ברית המועצות.
בריטניה לא נערכה להפצצות אוויריות.
אמנם לציבור חולקו ונמכרו מקלטי אנדרסון, אך אלה הוכחו כבעלי יעילות מוגבלת.
בעקבות המחסור במקלטים, הרשויות הסבו את 80 תחנות הרכבת התחתית של לונדון למקלטים, ושכנו בהם כ-177,000 תושבים.
גם אבדות הגרמנים היו כבדות.
במהלך הבליץ כולו איבדו הגרמנים כ-600 מפציצים (כשליש מסך כל האבדות במהלך הקרב על בריטניה).
בנייני ציבור ובניינים בעלי חשיבות שנפגעו או נהרסו בבליץ
גלריית הדיוקנאות הלאומית - 15 בנובמבר 1940
המוזיאון הבריטי - 10 במאי 1941
הפרלמנט הבריטי (ארמון וסטמינסטר) - 10 במאי 1941
כנסיית כל הקדושים שליד המצודה
כנסיית כל הקדושים שעל החומה
כנסיית סימטת פטרנוסטר - 29 בדצמבר 1940
כנסיית סנט אוגוסטין שברחוב ווטלינג
כנסיית סנט אולאב הארט סטריט
כנסיית סנט אנדרו שליד ארון הבגדים
כנסיית סנט ג'ורג' שבמזרח - מאי 1941
כנסיית סנט ודאסט אליאס פוסטר
כנסיית סנט לורנס ג'וורי - 29 בדצמבר 1940
מנזר וסטמינסטר - 15 בנובמבר 1940
משרד הטלגרף הראשי - 29 בדצמבר 1940
תחנת הרכבת התחתית בנק - 11 בינואר 1941
תחנת הרכבת התחתית מארבל ארץ' - 17 בספטמבר 1940
הבליינים הייתה להקת פופ ורוק ישראלית שהוקמה ב-2001 והתפרקה ב-2003.
הלהקה הורכבה משניים מיוצאי להקת הרוק זקני צפת: מאור כהן ואורן לוטנברג.
שיתוף הפעולה בין לוטנברג לכהן, שהופסק לאחר שלוטנברג עזב את זקני צפת ב-1994, חודש ב-2001 עם הקמתו של הצמד "הבליינים".
הסינגל הראשון יצא בנובמבר של אותה שנה ונקרא "בטלפון", וסגנונו ההומוריסטי הזכיר לרבים את זקני צפת ויצר ציפיות רבות, שמומשו ב-2003 לאחר שנתיים של הופעות.
האלבום נקרא "שירים של מלחמות" ושני הסינגלים הבאים, "שוביניסט" ו"גולה גולה", זכו להצלחה.
"שוביניסט" ו"אל תאמר לי לא" הם השירים היחידים באלבום שבהם לוטנברג שר.
עוד ניגנו באלבום בין השאר יוצא זקני צפת תום מוכיח, פיטר רוט וז'אן פול זימבריס.
השיר "השד" כולל הופעת אורח של ברי סחרוף.
עוד יצאו כסינגלים: "איש אחר", "הכל יכול" (שזכה גם לגרסת כיסוי של פאר טסי) ו"אתה חייב".
כמעט כל השירים כוללים נגיעות של מוזיקה אלקטרונית.
הבלתי משוחדים הוא סרט מאפיה דרמטי תקופתי משנת 1987 המבוסס על סדרת טלוויזיה משנת 1959 ועל ספרו של אליוט נס, המתאר את מאמציו להביא את הגנגסטר האיטלקי-אמריקאי אל קאפונה למשפט במהלך תקופת היובש בארצות הברית.
במאי הסרט הוא בריאן דה פלמה והתסריטאי הוא דייוויד מאמט.
הסרט משחזר את שיקגו של ראשית שנות ה-30 של המאה ה-20, ומככבים בו קווין קוסטנר כאליוט נס, שון קונרי כשוטר המקוף האירי-אמריקאי ג'ים מאלון, ורוברט דה נירו כקאפונה.
קונרי זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר עבור תפקידו בסרט.
הסרט הפך ללהיט, והכנסותיו בעולם היו 76 מיליון דולר.
סרט מבוא בשם "הבלתי משוחדים: עלייתו של קאפונה" (The Untouchables: Capone Rising) נמצא בשלבי הפקה בבימויו של בריאן דה פלמה.
הסרט מספר את סיפור עלייתו של אל קאפונה.
תקופת היובש בארצות הברית הביאה לגל פשע מאורגן בשנות העשרים וראשית שנות השלושים.
כנופיות שונות הבריחו כמויות גדולות של אלכוהול ושלטו על עסקיהן באמצעות אלימות וסחיטה.
הבעיה הקשה ביותר הייתה בשיקגו, שם שלט מנהיג המאפיה אל קאפונה (רוברט דה נירו) כמעט על כל העיר (אפילו על ראש העיר), וסיפק אלכוהול באיכות נמוכה ובמחירים גבוהים.
סוכן משרד האוצר אליוט נס (קווין קוסטנר) התמנה לעמוד בראש הפעולות ללכידת אל קאפונה והאימפריה שלו.
האסטרטגיה ההתחלתית בה נקט נס הייתה עריכת פשיטות בהשתמשו ביחידות גדולות של שוטרים, אולם אלו נחלו כישלון, לרוב עקב השחיתות שפשטה במשטרה, ומידע עליהן דלף למבריחים בראשות קאפונה שדאג לסכלן.
בחפשו אחר רעיונות לשינוי טקטיקה ביקש נס עזרה מהשוטר הוותיק ג'ים מאלון (שון קונרי), אירי-אמריקאי שאינו מושחת, שייעץ לו לגייס צוות טרי ישירות מהאקדמיה לשוטרים, שכן שם הם עדיין לא נתונים להשפעות שחיתות.
השניים הולכים לאקדמיה ומגייסים צוער איטלקי-אמריקאי בשם ג'ורג' סטון, במקור ג'וזפה פטרי (אנדי גרסיה), שהוא גם צלף מוכשר.
אדם נוסף שהתגייס לקבוצתם הוא רואה החשבון אוסקר ואלאס צ'ארלס מרטין סמית, שהוצב לצוות מוושינגטון, וכך התגבש צוות שמסוגל להילחם בקאפונה ללא חשש שחיתות.
הם עורכים את פשיטתם המשותפת הראשונה על סניף דואר מקומי, שבו נמצא מחסן של אלכוהול בלתי חוקי.
מאלון, כמו רוב השוטרים, יודע היכן נמצא האלכוהול ויודע כי אין עושים דבר בנידון מכיוון שאיש אינו מעוניין להרגיז את קאפונה וכנופייתו.
הפשיטה נוחלת הצלחה וללא הרוגים.
הצלחתם של הארבעה מכה הדים והם זוכים לפרסום בעיתונות.
ואלאס מגלה ומדווח לנס שקאפונה לא הגיש דו"ח מס הכנסה מזה ארבע שנים, מאז 1926. בהסתמך על כך ניתן להאשימו בהעלמת מס, אם לא מתאפשר להרשיעו בדרך אחרת.
בשלב מסוים מנסה אחד מפקידי העירייה המושחתים בשירות קאפונה לשחד את נס ואנשיו בסכום כסף גדול כדי שיוותרו על החקירה, אולם נס דוחה בזעם את השוחד ומשליך את האיש החוצה ביחד עם מעטפת המזומנים.
כוונותיו של קאפונה מובהרות כאשר המתנקש הראשי בשירותו, פרנק ניטי, עובר בשעת לילה מאוחרת עם מכוניתו ליד ביתו של נס ומעיר "אדם צריך להיזהר שלא יקרה דבר רע למשפחתו" וממהר להסתלק מהמקום.
בהבינו שקאפונה אכן מתכוון לפגוע בו ובמשפחתו, שולח נס את אשתו ובתו למקום סתר מוגן, בעודו מדריך את צוותו לשמור על פרופיל נמוך בחקירות.
במהלך פשיטה על קבוצת מבריחים שנערכת בגבול ארצות הברית-קנדה מצליח מאלון לשבות את ג'ורג', מנהל החשבונות של קאפונה, ולשכנע אותו לספק להם הוכחות על הכנסותיו.
בתום הפשיטה, משהם מגיעים לבניין מטה המשטרה, מלווה אותו וואלאס במעלית ושם יורה בהם ניטי המחופש לשוטר, והורג את שניהם.
ההתנקשות מותירה את נס ללא עד וללא הוכחות כנדרש להגשת כתב אישום על העלמת הכנסות נגד קפונה.
תסכולו מניע אותו לגשת לבית המלון בו התגורר קאפונה כדי להתעמת עמו לפני אנשיו, אלא שמאלון מגיע לשם בדיוק בזמן, ודוחף את נס החוצה ומציל אותו מזעמו של קאפונה.
מאלון מאיץ בנס לעכב את התובע שכבר עומד לוותר על הגשת כתב האישום, בעוד הוא ינסה לאתר את פיין, מנהל חשבונות נוסף של קאפונה.
הוא אכן לומד על מקום הימצאו של פיין לאחר חילופי מהלומות עם חברו, מייק דורסט, מפקד המשטרה האירי הקשיש והמושחת.
מאלון מזמין את נס לביתו כדי למסור לו את המידע, אך לפני שזה מגיע אליו, זוכה מאלון לביקורו של בריון חמוש בסכין המכונה 'בוטי', שאותו מניס מאלון באיומי אקדח.
אלא שבדלת ביתו אורב לו גם ניטי ומרסס אותו בתת מקלע.
נס וסטון מגיעים ומוצאים את מאלון פצוע ומדמם אנושות, ובנשימותיו האחרונות מספיק לדווח לשניים היכן ומתי בדיוק יעזוב פיין את שיקגו ברכבת.
נס וסטון מגיעים לתחנת הרכבת ומוצאים את פיין, עליו שומרים 'בוטי' וגנגסטרים נוספים.
לאחר קרב יריות אכזרי (הומאז' לסצנת מדרגות אודסה מתוך הסרט אוניית הקרב פוטיומקין של סרג'יי אייזנשטיין) מצליחים השניים להרוג את בוטי ואת שאר השומרים, למעט את פיין עצמו שנותר בחיים.
פיין מעיד בבית המשפט נגד קאפונה ומודה שהעביר לו במשך כשלוש שנים מעל 1.3 מיליון דולרים, בעוד נס מבחין בכך שקאפונה נינוח ואפילו מחייך, ללא חשש מתקופת המאסר הארוכה הצפויה לו עתה, ואז גם מבחין נס בניטי הנושא אקדח בתוך אולם בית המשפט.
בסיוע פקיד בית המשפט מוציא נס את ניטי מהאולם וזה מגיש להם מכתב מראש עיריית שיקגו המבקש "להגיש כל סיוע לפרנק ניטי".
נס שולף ממעילו של ניטי קופסאת סיגריות, בכוונה לעשן, ואז מבחין בכתובתו של מאלון רשומה בפנקס הגפרורים, ומכך מסיק שניטי הוא שרצח את מאלון.
ניטי, שהבין כי נחשף, יורה בפקיד בית המשפט ובורח לגג הבניין, תוך חילופי יריות במרדף בינו לבין נס, כולל ניסיון הימלטות כושל על חבל מזדמן, שבסיומו התגרה ניטי בנס בציינו כיצד מת מאלון בביתו כמו חזיר.
בחמת זעם דוחף נס את ניטי מגג הבניין, משם הוא מתרסק אל מותו על גג מכונית חונה, נקמתו של נס על רציחתם של מאלון וואלאס.
נס שב לאולם בית המשפט שם מראה לו סטון את רשימת המושבעים ששוחדו, שמצא בתוך מעילו של ניטי, מה שגם מסביר את מצב רוחו הרגוע של קאפונה במהלך הדיון.
בהפסקה, בלשכת השופט שחלקו בשחיתות נחשף זה עתה, עלה בידי נס לסחוט ממנו את הרשעת קפונה, בשקר לפיו נכלל גם שמו ברישומי השוחד של מנהל החשבונות פיין, המעיד בדיון.
עם חידוש המשפט בתום ההפסקה מודיע השופט על החלפת המושבעים עם אלו היושבים במשפט אזרחי באולם הסמוך.
קאפונה הזועם דורש מסנגורו לבטל את החלטת השופט תוך שהוא מכה בו, וכתוצאה מכך נסוג עורך-הדין מטענת "לא אשם" בכתב-ההגנה, לטענת "אשם".
קאפונה מורשע ומגיב שוב באלימות, שרק בניו ועוזריו מצליחים להפיגה.
נס אורז את חפציו במשטרת שיקגו.
הוא מבחין בתליון של יהודה הקדוש, פטרונם הקדוש של השוטרים, שמאלון נשא עמו עד מותו, והספיק להעבירו לידי נס.
עתה, כשסטון בא להיפרד ממנו, מציע לו נס את התליון ולוחץ את ידו באומרו: "הוא היה רוצה ששוטר כמוך יקבל את זה".
בצאתו מהבניין לרחוב, ניגש לנס כתב כדי לקבל הצהרה מהאיש שהכניס את קאפונה לכלא, אבל נס רק מעיר שהוא "היה שם כשהגלגל הסתובב".
הכתב מציין בתגובה שתקופת היובש עומדת להסתיים, ושואל את נס מה בדעתו לעשות בנדון, ונס עונה רק: "אני חושב שאלך לשתות משהו".
שחקן תפקיד מבוסס על קווין קוסטנר אליוט נס אליוט נס רוברט דה נירו אל קאפונה אל קאפונה שון קונרי ג'ים מאלון מרטין לאהארט אנדי גרסיה ג'ורג' סטון צ'ארלס מרטין סמית אוסקר ואלאס פרנק ג.
וילסון ריצ'רד בראדפורד מייק דורסט ג'ק קהו וולטר פיין בילי דראגו פרנק ניטי פיל ד'אנדריאה בראד סאליוון ג'ורג' רואה החשבון פטרישה קלארקסון קתרין נס
הבלתי משוחדים צולם בשיקגו, אילינוי; הארדין, מונטנה; ובאזורים המקיפים את ה-Great Falls שבמונטנה.
רוברט דה נירו התכונן כה ביסודיות לתפקיד אל קאפונה, שאף לבש תחתונים מהתקופה, למרות שלא מבחינים בכך לאורך הסרט.
לאחר שהסרט יצא לאקרנים אמר דה נירו שהוא לא היה מרוצה מהופעתו בסרט ומהסרט בכללותו.
בסרט ישנם רק ארבעה "בלתי משוחדים": אליוט נס, ג'ים מאלון, אוסקר ואלאס וג'ורג' סטון.
לפי הביוגרפיה של נס, היו למעשה עשרה, כולל הוא עצמו.
מאלון, ואלאס וסטון הן דמויות בדויות.
ייתכן שמקבילו בחיים האמיתיים של מאלון היה מרטין לאהארט, נצר למשפחת שוטרים אירי-אמריקאי, ששירת כמשנהו של נס.
אולם נס ולאהארט היו שניהם בשנות העשרים לחייהם בעת חקירתו של קאפונה.
לאהארט נולד בארצות הברית, לא באירלנד.
צ'ארלס מרטין סמית רואיין במהדורת ה-DVD המיוחדת המציגה את התסריטים, השחקנים.
הוא מספר כי ואלאס, הסוכן הממושקף, שהיה רואה חשבון במקצועו, עוצב באופן חופשי לפי דמותו של פרנק וילסון, סוכן משרד האוצר שפיקד על צוות של חקירות מס הכנסה והרכיב תיק של העלמות מס נגד קאפונה.
במציאות ערכו אליוט נס וצוות הבלתי משוחדים שלו קרב עם ארגוני הפשע של קאפונה.
אולם לעומת זאת מעורבותם בתיק העלמות המס נגד קאפונה, ששלח אותו לבסוף לכלא, הייתה מועטה.
היחידה לחקירות פשעים של מס הכנסה הרכיבה תיק זה בנפרד מפעילותו של נס, למרות שנס תפש בפשיטותיו כמה מהראיות במשפט נגד קאפונה שכללו דיווחים כספיים.
באופן דומה יחידת מס הכנסה העבירה מידע ליחידתו של נס בדבר מיקומן של מבשלות השיכר והמזקקות.
האסטרטגיה העיקרית של אליוט נס במלחמתו בכנופייתו של קאפונה הייתה פשיטה על מבשלות.
במבשלות השיכר הושקע הון רב והוצאת אחת מהן מכלל שימוש גורמת לאובדן מיידי של רכוש ולאובדן הכנסות עתידיות.
הפשיטות הטילו מכה קשה על ארגונו של קאפונה ומנעו ממנו מכירת מוצר שמניב רווחים.
בסרט נראים נס ויחידתו פושטים פעם אחת על מחסן אלכוהול ופעם אחרת לוכדים משלוח בינלאומי של אלכוהול שמגיע מהגבול הקנדי, אולם הם לא נראים פושטים על מבשלה בודדת.
הסצנה שבה נס מתפרץ לבית המלון המשמש כביתו של קאפונה ודורש ממנו להתעמת עמו, הייתה בדויה לחלוטין.
במציאות, נס וקאפונה מעולם לא נפגשו פנים אל פנים לפני משפט העלמות המס של קאפונה.
שניים מארבעת הבלתי משוחדים נהרגים בסרט.
במציאות איש מבין הבלתי משוחדים לא נהרג, על אף שכמה מהם נפצעו במהלך הקרבות נגד הכנופיות.
פרנק באסיל, שהיה עמית של נס טרם הקמת היחידה, נהרג.
אולם באסיל לא היה סוכן באופן רשמי.
שני הבלתי משוחדים שנהרגו בסרט נראים שותים או מתכוונים לשתות אלכוהול בשלב כלשהו במהלכו.
במהלך סצנת המשפט, נראה ניטי משחד את המושבעים של משפט קאפונה, על מנת לזכות את מעבידו מכל אשמה.
לאחר מכן מחליף השופט את חבר המושבעים ששוחדו בחבר המושבעים ממשפט אחר שהתנהל בחדר בסמוך (הדבר לא נראה הגיוני, כיוון שהמושבעים החדשים מתבקשים להכריע במשפט שבו החמיצו חלק גדול מהראיות והעדויות).
במציאות, שלט ניטי באימפריה המתמוטטת של קאפונה, בעודו מנסה להכניס לחבר המושבעים מאגר של מושבעים פוטנציאליים לפני שהמשפט התחיל, ובנקודה זו הוחלפו בחבר מושבעים שנאסף למשפט אחר.
בעוד השופט בסרט מוצג כנוטל שוחד, שהחליף את המושבעים רק תחת איום חשיפת שחיתותו, זכה במציאות השופט, ג'יימס וילקרסון, למוניטין רב בשל הגינותו.
הרעיון להחליף את צוות המושבעים כבר בתחילת משפט קאפונה היה שלו בלבד.
בסרט מצהיר עורך דינו של קאפונה על אשמתו של מרשו, חרף מחאותיו הנמרצות של זה.
בחיים האמיתיים טען קאפונה שאינו אשם והמשפט הגיע להכרעת הדין.
עורך הדין של ההגנה במשפט פלילי אינו מורשה לטעון לאשמתו של הלקוח, בשמו של הלקוח, ללא הסכמתו.
העימות האחרון בין נס לניטי, שבו האחרון נופל למותו, הוא בדוי לחלוטין.
למעשה, בילה ניטי כמעט שש שנים בניהול האימפריה של קאפונה לאחר מאסרו.
ניטי התאבד במרץ 1943 לאחר שהבין שקיים סיכוי רב שהוא ירצה עונש מאסר.
משרתו הנרצע של קאפונה, שנתפש נושא אקדח בבית המשפט, ולאחר מכן נמצאה עליו רשימת המושבעים ששוחדו, היה פיל ד'אנדריאה, לא ניטי והוא לא נשא אישור מראש עיריית שיקגו.
התגלית הוליכה למאסר שקט ולא לקרב יריות על הגג.
בנימה דומה מתואר ניטי בסרט כצלף הראשי של קאפונה.
במציאות הוא היה בנקודה זו לפחות, ממונה על ענייניה הכספיים של הכנופיה.
ג'ק מקגוורן או פרד ברק היו מתאימים יותר לתיאורו של ניטי בסרט.
בסרט מתייחסים אל נס ויחידתו כאל "סוכני משרד האוצר".
למעשה, בזמן חקירתו של קאפונה, הייתה הסוכנות שנס עבד עבורה קרויה "לשכת היובש", והיא הייתה חלק ממשרד המשפטים מאז שנת 1930.
בסרט מתואר נס כראש משפחה ולו אישה, בת ובן בדרך.
בחיים האמיתיים נישא נס שלוש פעמים, אולם היה רווק במשך רוב התקופה של חקירת קאפונה.
לנס האמיתי היה ילד אחד, בן שהוא אימץ ביחד עם אשתו השלישית, זמן רב לאחר שקריירת אכיפת החוק שלו הגיעה לתומה.
הפרטים שלעיל מתייחסים לאוטוביוגרפיה של אליוט נס כאל המציאות והשוואתה לסרט, אך ספק אם האוטוביוגרפיה הזו אמינה, או שהיא מציגה את גרסה מוטה של נס למציאות.
"ראיות שנמצאו 75 שנה אחרי המשפט, שבעקבותיו נשלח המאפיונר לכלא, מעידות כי היו אלה הממשל, שישה אנשי עסקים משיקגו ורואה חשבון אמיץ אחד, פרנק וילסון שמו, שהפילו אותו."
בשבוע הראשון להקרנתו הכניס הסרט בארצות הברית 10,023,094 דולר.
סך הכנסותיו בארצות הברית היו 76,270,454 דולר, ובעולם היו הכנסותיו מעל 106.2 מיליון דולר.
לפי הדיווח בכלי התקשורת המפיקים רצו את שון קונרי בסרט, אבל לא יכלו להרשות לעצמם לשלם את השכר הגבוה שהוא דרש.
לאחר משא ומתן נאות קונרי לשחק בסרט תמורת 50,000 $ ו-10% מן ההכנסות.
המפיקים הסכימו לכך כיוון שהציפיות היו שסרט זה לא יניב רווחים גבוהים.
על כל פנים, הצלחת הסרט הייתה מעבר לכל דמיון ושון קונרי שלשל לכיסו סכום נכבד ביותר.
הייתה זו אחת מהפעמים הראשונות ששחקן תוגמל במידה רבה כל כך בשל "הימור" על רווחיו העתידיים של סרט, ומאז שחקנים רבים הימרו, בהסתמכם על שמם ומיומנויות המשחק שלהם, הסתפקו במשכורות נמוכות, בתמורה לאחוז מן הרווחים.
הסרט קיבל בעיקר ביקורות חיוביות מן המבקרים.
וינסנט קנבי מהניו יורק טיימס נתן לסרט ביקורת מעולה והכתיר כ"עבודה כבירה" בגלל שהוא היה "וולגרי, אלים, מצחיק ולפעמים יפה באורח עוצר נשימה".
רוג'ר איברט מן הצד השני, כתב: "ל'הבלתי משוחדים' יש תלבושות יפהפיות, תפאורות מרהיבות, מכוניות מצוינות, רובים טובים, ולוקיישנים נבחרים, אך מעט צילומים שמתעדים בנאמנות את תקופת היובש.
מבקרים רבים ובכללם איברט מתחו ביקורת על תפקידו של רוברט דה נירו בגילומו של אל קאפונה כאכזבה הגדולה של הסרט, בעודם משבחים את הופעתו של שון קונרי.
עם זאת, קונרי זכה במקום הראשון במשאל של ה-BBC במבטא הגרוע ביותר בסרט.
לאונרד מילטון העניק לסרט ניקוד של 4 כוכבים מתוך 4, קולין מקנוטון דירג את הסרט ב-4 כוכבים מתוך 5.
שון קונרי זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
מרילין ואנס הייתה מועמדת לפרס אוסקר עבור עיצוב התלבושות הטובה ביותר.
אניו מוריקונה היה מועמד לפרס אוסקר עבור הפסקול הטוב ביותר.
פטריציה וון בראנדשטין, ויליאם א.
אליוט והאל גאוסמן היו מועמדים לפרס אוסקר עבור התפאורה הטובה ביותר.
"הבלתי משוחדים: עלייתו של קאפונה" (The Untouchables: Capone Rising) הוא סרט מקדים בסדר האירועים לסרט "הבלתי משוחדים".
הוא מספר את סיפורו של אל קאפונה, הגעתו לשיקגו ויחסיו עם השוטר ג'ימי מאלון, אותו מגלם ג'רארד באטלר ועלייתו לבסוף של קאפונה לשליטה על המאפיה.
הסרט נפתח בכך שאל קאפונה הורג את ארוין מייסי בניו יורק ובנקודה זו עובר קאפונה לשיקגו.
ג'ימי מאלון קודם לאחרונה לבלש ומתיידד עם קאפונה.
הוא אינו לוקח מקאפונה שוחד, אבל מתיידד איתו, בעודו עוצר את אנשיו, אבל לא את קאפונה עצמו, מכיוון שיש לו בן והוא בן תשע.
קאפונה משיב טובה בכך שהוא מותיר בחיים עדה לרצח, עוזרת ושמה אלינה.
אולם הוא משנה את דעתו והורג אותה ברכבת.
מאלון הנרגז מתחיל לאסוף סביבו גנגסטרים אירים על מנת לנקום, כשהשיא הוא בטבח יום ולנטיין.
אנטואן פוקואה יועד במקור להפיק ב-2004, אולם דה פלמה לקח את המושכות שנה לאחר מכן.
הצילומים החלו ביוני 2007, אולם התעכבו באוקטובר.
ג'רארד באטלר הוחתם לשחק את ג'ים מאלון במאי 2007. ניקולס קייג' ניהל משא ומתן ויועד לגלם את דמותו של אל קאפונה, אולם ויתר עליו בשל לוח זמנים צפוף.
בראיון בנובמבר 2007, אמר דה פלמה שהוא היה מעדיף לא ללהק את התפקיד הראשי, לעבור לפרויקט הבא, ולהתחיל בהפקה כבר בחודש הקרוב: דה פלמה הצהיר שהוא מעוניין שהצילומים ייערכו במהלך החורף על מנת לשחזר את טבח יום ולנטיין הקדוש.
המשחק מבוסס בחופשיות על הסרט ומאפשר למשתתפים בו לקחת חלק בסצנות החשובות שבסרט.
הוא נערך בשיקגו והמטרה העיקרית של המשחק היא לחסל את אנשיו של אל קאפונה ולבסוף להכניס את קאפונה עצמו לכלא.
הרחובות: זוהי הרמה הראשונה של המשחק והיא שמה את השחקן כאליוט נס היורה בגנגסטרים מאחורי מחסן בעודם יורים בך.
המחסן: בתור נס אתה חייב לירות על גנגסטרים שיש להם מידע הנוגע לקאפונה ולאסוף מהם מידע כשהם נורים.
הגשר: זוהי הרמה הראשונה שבה 'הבלתי משוחדים' (סטון, מאלון, ואלאס ונס) הם דמויות שניתן לשחק בהן.
בתור 'הבלתי משוחדים' אתה מפוצץ כמה מהמשאיות נושאות הסמים של קאפונה.
הסימטה: רמה זו דומה מאוד לרמת 'הרחובות', אולם עומדת בפניך האפשרות להחליף בין נס לבין הבלתי משוחדים.
תחנת הרכבת: בתור נס אתה חייב להוביל עגלת תינוק במורד המדרגות בעודך יורה באחד מבריוניו של קאפונה.
בני הערובה: אחד מאנשיו של קאפונה לקח בן ערובה, מנהל החשבונות של קאפונה ועד אפשרי ובעודך שולט בג'ורג' סטון אתה חייב לירות ירייה אחת ולהרוג את הגנגסטר של קאפונה.
גגות הבניינים: רמה אחרת שהיא דומה לרמת 'הרחובות' פרט לכך שעליך להטעין מחדש את האקדח שלך בין ירייה לירייה בעודך תופס מחסה מאחורי הקיר של בניין בית המשפט.
רמה זו היא עימות בין אליוט והרוצח של קאפונה, פרנק ניטי.
הבלתי מפלגתיים הייתה תנועה עממית של פועלים בארץ ישראל בראשית המאה ה-20. היה זה הכוח השלישי בתנועת העבודה הישראלית בתקופת העלייה השנייה והעלייה השלישית, לצד הפועלים שהתארגנו במסגרת המפלגתית שכללה את המפלגות פועלי ציון והפועל הצעיר.
בסיס הכוח של המפלגות היה הקיבוץ היהודי בגולה.
חלק מהפועלים שעלו בעלייה השנייה לא מצאו את מקומם במפלגות הקיימות עד אז.
עבור חלק היה זה בשל חילוקי דעות אידאולוגיים ועבור אחרים, בשל הרצון להתבסס באופן עצמאי בארץ ישראל תוך דאגה לפועלי ארץ ישראל, וללא הזיקות והשיקולים שהנחו את המפלגות ושהיו קשורים לארגון הציבור היהודי בגולה (שאלת השפה העברית כשפת תרבות בגולה למשל, או הקשר עם האינטרנציונל הסוציאליסטי).
הבולטים בין מנהיגי הבלתי מפלגתיים היו ברל כצנלסון, יצחק טבנקין, שמואל יבנאלי ודוד רמז.
פעילותם המרכזית ביישוב הייתה הקמת הסתדרות פועלי יהודה, הסתדרות פועלי הגליל והסתדרות פועלי השומרון, ארגונים שדאגו להתיישבות עצמאית של פועלים, לרווחת העובדים, לעזרה ההדדית ולביטוח סוציאלי ובריאותי לעובדים.
בפברואר 1919, התאחדו הבלתי מפלגתיים ומפלגת פועלי ציון בארץ ישראל ויצרו את "אחדות העבודה".
צעד זה תרם להקמתה של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל.
אניטה שפירא סיכמה את דעתו של ברל כצנלסון במילים: "אסור שהגולה, עם דרכי מחשבתה הנושנות ודרכי הארגון שלה, שאינן רלוואנטיות למציאות הארצישראלית, תמחץ בכוחה את הגרעין המתעצם [של פועלים ארצישראליים]".
הבלעת תחומין (או הבלעת תחומים) היא עיקרון בדיני תחום שבת, ולפיו אם ישנה חפיפה כל שהיא בין שני תחומי שבת של אדם אחד, רואים את שני התחומים כתחום אחד והאדם רשאי להלך בכולו.
בשבת, כברירת מחדל לכל אדם ישנו תחום שבת אחד, שהוא מרחק של 2000 אמות (כ־1 ק"מ) סביב השטח המיושב בו האדם שוהה בשעת כניסת השבת.
בנוסף לכל אדם ישנו תחום ד' אמות סביבו, לדוגמה במקרה ובו אדם יצא מתחום השבת שלו, יש לו תחום נוסף של ד' אמות בו מותר לו לנוע, וחל עליו איסור לצאת חוץ ממנו ולחזור לתחום השבת הראשוני.
מי שיצא מרחק קצר (פחות מד' אמות) מתחום השבת שלו, יש המתירין לו לחזור בחזרה לתחום השבת שלו, היות שתחום ד' אמותיו מתחבר אל תחום השבת המקורי שלו.
אדם שיצא ברשות מתחום השבת (לדוגמה, לצורך הצלת נפשות), ולאחר שיצא מתחום השבת הראשוני נודע לו ששוב אין צורך בעזרה.
במקרה זה חכמים נתנו לו תחום שבת חדש של 2000 אמות סביב המקום בו הוא עומד כעת, ואם ישנה חפיפה בין תחום זה לתחום השבת הראשוני - האדם רשאי לחזור לתוך היישוב ממנו יצא.
פירוש המשנה הוא, שאדם שיצא מתחום השבת שלו לצורך פיקוח נפש, ולאחר שיצא התברר לו שאין עוד צורך בעזרה, חכמים נתנו לו תחום שבת חדש סביב המקום בו הוא עומד כעת.
אם הוא עדיין לא יצא מתחום השבת הראשוני, הוא רשאי לחזור אליו.
בגמרא נחלקו האמוראים בפירוש המשנה: .
ישנם שני פירושים למחלוקת האמוראים.
על פי הפירוש העיקרי, האמוראים נחלקו בעצם קיומה של הבלעת תחומין.