tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באזורים יבשים החסידות אוכלות גם פגרים וצואה ולעיתים גם יחטפו מזון מעופות אחרים.
מצב השימור של חסידה זו הוא ללא חשש.
חסידת סטורם (שם מדעי: Ciconia stormi) היא מין של חסידה החיה בטבע בדרום-מזרח אסיה ונמצאת בסכנת הכחדה.
גובהה 75-91 ס"מ והיא בעלת נוצות כהות עם עורף לבן, מקור אדום ארוך וטבעות עיניים צהובות.
היא קטנה יותר מרוב החסידות.
חסידת סטורם מצויה רק ביערות השפלה הטרופיים ובגדות הנהרות והביצות של באינדונזיה, בורנאו, דרום מלזיה ודרום תאילנד.
היא יכולה להימצא בגובה 240 מטר מעל הקרקע.
כמו רוב החסידות היא ניזונה מקרבה למים וציד של דיגם, צפרדעים וחסרי חוליות מימיים.
החסידה מצויה בסכנת הכחדה עקב כריתת יערות ופגיעה במקווי מים באזור חיותה.
חסידן צבוע (שם מדעי: Mycteria leucocephala) הוא עוף מים גדול ממשפחת החסידתיים החי בדרום-מזרח אסיה.
לחסידן יש מקור צהוב מעוקל כמו מקור מגלן ופנים ורודות עם עיניים שחורות.
שאר הגוף לבן עם קצוות כנפיים וזנב שחורים ושולי הכנפיים האחוריים והזנב ורודים.
שני הזוויגים דומים אחד לשני.
החסידן הוא עוף ביצות החי בעיקר סביב המישורים של הודו, סרי לנקה, דרום סין ודרום-מזרח אסיה עד מלזיה ותאילנד.
הוא מצוי בחבורות גדולות סביב נהרות טרופיים מהם הוא חוטף דגים ויצורים קטנים נוספים בעזרת מקורו המעוקל.
החסידנים מקננים במושבות צפופות על העצים לצד הנהרות והביצות.
המושבות עוזרות לחסידנים להתגונן מטורפי אפרוחים כמו עיטים ועיטמים.
חסידן מילקי (שם מדעי: Mycteria leucocephala) הוא עוף מים מהסוג חסידן שבמשפחת החסידתיים החי בדרום-מזרח אסיה.
הוא בעל מקור מעוקל צהוב עם עיניים שחורות מוקפות טבעת צהובה והעור ורוד.
שאר הגוף לבן למעט קצוות הזנב והכנפיים השחורים והרגליים הוורודים.
החסידן חי בביצות ובחופים בסומטרה, ג'אווה, סולאווסי, מלזיה, קמבודיה, דרום וייטנאם, באלי, כמה איים קטנים באינדונזיה וכנראה שגם בדרום תאילנד.
החסידנים מחטטים בביצות ובחופים ומחפשים יחדיו מזון.
הם ניזונים בעיקר מדגים (בייחוד מיבשתנים החיים על החוף), מחסילונים ומסרטנים.
עוף זה מצוי בסכנת הכחדה בטבע עקב פגיעה בבתי גידולם, גידול אנושי מואץ ולעיתים גם ציד וסחר בגוזלים.
חסידיסטוק היא תוכנית דוקו על גיבורי התרבות של המוזיקה היהודית העכשווית בארץ ובעולם.
בין חסידים אדוקים מבית לחוזרים בתשובה, בין יקירי המגזר לאלה שמורדים בו, מנקודות מבט שונות: אמונה, להקות, מחאה, להיטים וקול.
הסדרה היא בעריכת אסף גלאי ואבידע ליבני, ובתמיכת קרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
ניסים בלאק - גדל במשפחה מוזיקלית אפרו אמריקאית של סוחרי סמים והיה מחלוצי סצנת ההיפ הופ בסיאטל.
כבר מגיל צעיר יצא למסע חיפושים רוחני שבסיומו התגייר הפך לחסיד ברסלב.
כיום הוא גר ברמת בית שמש א' ומכניס את הראפ לעולם החסידי השמרני.
גד אלבז - התפרסם כבר בגיל 4 ששר עם אביו את הלהיט "אבא אני אוהב אותך", הפך לזמר מצליח שמייצר להיטי פופ על בסיס המוזיקה החסידית, וחתום על קליפים מושקעים שזוכים למיליוני צפיות.
ליפא שמלצר - גדל בעיירה יהודית חרדית קיצונית בארצות הברית וכבר מגיל צעיר זימר בפני האדמו"ר, עד שנכבש והפך לפופ סטאר של המגזר החסידי, עם קליפים מושקעים ואלפי צפיות.
מוטי שטיינמץ - את הקריירה שלו התחיל כילד ששר בשמחות של חסידות ויז'ניץ, שם גדל, ובמהרה הפך לכוכב הרגש של המוזיקה החסידית המסורתית.
קול הפעמונים שלו גורם לקשוחים שבחתנים לבכות תחת החופה, והוא מוזמן להופעות ברחבי העולם.
הוא מסרב להופיע לפני קהל מעורב אך מנסה לשלב בין הכללים המחמירים של החסידות לבין חידושים מוזיקליים וביטוי אישי.
להקת זושא - להקה צעירה שמאופיינת כחסידית-היפסטרית, ומשלבת ניגונים חסידים עם פולק, רגאי ומוזיקה אלקטרונית.
הסרט מלווה אותם בהכנות לפסטיבל מוזיקה יהודי.
קול אשה - שלוש זמרות צעירות שמתמודדות עם האיסור על שירת נשים.
ציפורה איבגי היא חרדית ספרדית מכרמיאל המופיעה בפני נשים בלבד ואסור לצלם אותה שרה, אודהליה ברלין מנגנת בפני גברים אך שרה רק לנשים, פרל וולף משיקגו מאמינה שהאיסור הוא לגברים בלבד ולכן היא מופיעה בפני קהל מעורב.
חסידים ואנשי מעשה היא סדרת ספרים העוסקת בסיפורי חסידים שהוציא לאור הרב אליהו כי טוב.
את מלאכת כתיבת הסדרה החל המחבר בשנת ה'תשט"ו והוציא ארבעה כרכים, אחר כך בשל עיסוק בהוצאת ספר הפרשיות עצר מכתיבת הסדרה ואת הכרך החמישי והאחרון בסדרה הוציא בשנת ה'תשכ"ו.
את סיבת הכתיבה בסיפורי חסידים נימק המחבר כך:
הספרים יצאו לאור בהוצאת הספרים "א" ירושלים.
לאחר הקמת "יד אליהו כי טוב" הספרים נערכו חדש ונדפסים במהדורה גדולה בכריכה קשה ובשני כרכים ובמהדורה נוספת בחמישה כרכים בכריכה רכה.
במעונות אריות יצא לאור בשנת ה'תשט"ו ובתוכו עשרה סיפורים על חסידים הראשונים תלמידי הבעל שם טוב והליכותיהם.
כחודו של מחט יצא לאור בשנת ה'תשט"ו ובתוכו שבעה סיפורים מעולמם של חסידי פשיסחא וקוצק
בחסד עליון יצא לאור בשנת ה'תשט"ז והוא עוסק בגבורותיו ומעלליו של רבי משה ליב ססובר, פרקי הספר: א) תחילת עניינו של משה ליב.
ד) משל לבן מלך תינוק.
ה) ר' משה ליב נעשה ראש ישיבה.
ו) המתנהג בתמימות אינו מפסיד.
הכרך הרביעי בסדרה נקרא בשם הפותח שער יצא לאור בשנת ה'תשט"ז עוסק בדמותו רבי זלמן בהר"ן, תולדותיו, חייו ומפעלו
הכרך האחרון בסדרה כתר מלכות יצא לאור בשנת ה'תשכ"ו (1996) בהוצאת הספרים "א" ירושלים והוא כולל ארבעה פרקים העוסקים בדמותו וסודו של רבי ישראלצ'י ריז'ינר והם: א) פסק דינו של משיח צדקנו - עוסק בדרכה של חסידות רוז'ין, שיטתו של רבי ישראל ריז'ינער, סיפורים וההבדל מחסידי קוצק.
ב) אידישע פעטש (משמעות המילה "פעטש" מיידיש: מחיאות כפיים, ספיקת כפיים (כתוצאה מצער) וסטירת לחי - משמעות הביטי "אידישע פעטש" - הנוסח היהודי של כל אלו) - בפרק זה מספר סיפור אודות הסבא משפולה שסיפר בנושא זה רבי ישראל מרוזין.
ג) באור פני מלך - חיים - סיפורים על יראת שמיים ומינוי שוחטים על ידי רבי ישראל.
ד) אמרות אחרונות - אוסף של אמרותיו ודברים מדברי תורתו של רבי ישראל ריז'ינער בנושאי לימוד תורה, יראת שמיים חזרה בתשובה ומשיח.
כהוספה לספר נדפסו בו עוד שבעה סיפורים שונים: א) על מה הוא בוכה ולמה הוא בוכה.
ג) מי האיש החפץ עושר - הסיפור עוסק בדמותו של חסיד בשם ר' יצחק ורבו רבי משה מקוברין.
ד) בשביל חלקי לעולם הבא - הסיפור עוסק במסירות נפשם של הקנטוניסטים.
ה) לבל ידח ממנו נדח - מעשה בחסידי קוצק.
ו) וחלקך בעולם הזה היכן - עוסק בחסיד של החוזה מלובלין.
ז) מעשה בחסיד אחד - סיפור שסיפר האדמו"ר מראדזין על חסיד שגדל בפשיסחא וקוצק שעבר לאיזביציא.
שם הספר מתאים עם דרכה של חסידות רוז'ין שתואמת את ספירת המלכות ומתנהגת בהנהגות מלוכה.
פולין היא המדינה שבה היה המספר הגבוה ביותר של אנשים שהוכרו על ידי יד ושם כחסידי אומות עולם על הצלה או ניסיון להצלה של יהודים מהשמדה במהלך השואה במלחמת העולם השנייה.
נכון ל-2024 ישנם 7,318 גברים ונשים פולנים שהוענק להם אות חסיד אומות העולם, והם כרבע מתוך 28,707 חסידי אומות העולם שהוכרו על ידי יד ושם.
רשימת חסידי אומות העולם אינה מקיפה את כלל המצילים, וההערכה היא כי פולנים נוספים הסתירו או סייעו לעשרות אלפי שכניהם היהודים-פולנים.
רבות מיוזמות אלו בוצעו על ידי יחידים, אך היו גם רשתות מאורגנות של התנגדות פולנית שהוקדשו לסיוע ליהודים, ובראשם ארגון ז'גוטה.
בפולין הכבושה על ידי הגרמנים, משימת הצלת יהודים הייתה קשה ומסוכנת.
כל בני הבית היו צפויים לעונש מוות אם יהודי נמצא מוסתר בביתם או ברכושם.
לפני מלחמת העולם השנייה היו בפולין כ-3,460,000 יהודים, כ-9.7 אחוזים מכלל אוכלוסיית המדינה.
לאחר הפלישה לפולין, שלח המשטר הנאצי מיליוני מגורשים מכל מדינה אירופאית למחנות ריכוז ועבודה בכפייה שהוקמו בשטח הגנרלגוברנמן בפולין הכבושה וברחבי האזורים הפולניים שסופחו על ידי גרמניה הנאצית.
רוב היהודים נכלאו בגטאות, אותם נאסר עליהם לעזוב.
זמן קצר לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות ב-1941, החלו הגרמנים בהשמדת יהודי פולין משני צידי קו קרזון, במקביל לטיהור אתני של האוכלוסייה הפולנית, כולל צוענים ומיעוטים אחרים בפולין.
כשהתברר שהיהודים סומנו להשמדה במחנות ההשמדה הנאציים, הם ניסו להימלט מהגטאות ולהסתתר.
אלפי פולנים-נוצרים, אם לא יותר, הסתירו את שכניהם היהודים.
רבים מהמאמצים הללו נבעו באופן ספונטני מיוזמות אישיות, אך היו גם רשתות מאורגנות שהוקדשו לסיוע ליהודים.
בספטמבר 1942 נוסדה ועדה זמנית לסיוע ליהודים (Tymczasowy Komitet Pomocy Żydom) ביוזמתה של הסופרת הפולנייה זופיה קוסאק-שצ'וצקה, ממשפחת האמנים .
גוף זה הפך למועצה לסיוע ליהודים (Rada Pomocy Żydom), הידועה בשם הקוד ז'גוטה, עם יוליאן גרובלני בראשו ואירנה סנדלר כראש מחלקת הילדים.
לא ידוע כמה יהודים קיבלו סיוע מז'גוטה, אך בשלב מסוים בשנת 1943 היו תחת טיפולה 2,500 ילדים יהודים בוורשה בלבד.
בסוף המלחמה ניסתה סנדלר לאתר את הוריהם אך כמעט כולם נרצחו בטרבלינקה.
יהודים ניצלו בכפרים מרקובה (Markowa) וגלוכוב (Głuchów) שליד לנצוט, גלובנה (Główne), אוזורקוב, בורקובו (Borkowo) שליד שרפץ, דנלובוביצה (Dąlóbowica) ליד אולנוב, אוטבוצק, גלובנה (Głowne) ליד חלם, רודקה (Rudka) שבפרובינציית לובלין, ידלנקה (Jedlanka), מקוסקה (Makoszka), טישמייניצה (Tyśmienica), בויקי (Bójki) באזור פרצ'ב - אוסטרוב לובלסקי, ומטוב (Mętów), ליד גלוסק (Głusk) שבאזור לובלין.
משפחות רבות שהסתירו את שכניהן היהודים נרצחו בשל כך.
בתקופת כיבוש פולין (1939–1945), הממשל הנאצי הגרמני יצר מאות גטאות מוקפים חומות וגדרות תיל בערים ועיירות מטרופוליניות רבות.
פולנים לא-יהודים הושמו בצד הפולני והיהודים הפולנים נדחסו לחלק קטן משטח העיר.
ב-15 באוקטובר 1941 הטיל הנס פרנק, מושל הגנרלגוברנמן, עונש מוות על יהודים שעזבו את הגטאות ללא אישור, ועל אלה ש"הציעו מקום מסתור ליהודים אלה".
החוק פורסם בכרזות שהופצו בערים הגדולות.
עונש מוות הוטל גם על סיוע ליהודים בשטחים פולניים אחרים תחת הכיבוש הגרמני, בלי חוק שגיבה זאת.
כל מי שנתפס מסייע ליהודים בהשגת מזון היה צפוי לעונש מוות.
העונש על סיוע ליהודים היה מוות, והוא הוחל על משפחות שלמות.
מצילים פולנים היו מודעים לסכנות העומדות בפניהם ובפני משפחותיהם, לא רק מצד הגרמנים הפולשים, אלא גם מצד סחטנים (שמאלצובניקים) בתוך האוכלוסייה המקומית הרב-אתנית והפולקסדויטשה.
הנאצים חוקקו חוק שאסר על כל הלא-יהודים לקנות בחנויות יהודיות והעונש המרבי היה מוות.
גונאר פולסון, בעבודתו על תולדות יהודי ורשה בתקופת השואה, הוכיח כי למרות התנאים הקשים בהרבה, תושבי ורשה הפולנים הצליחו לתמוך ולהסתיר את אותו אחוז יהודים כמו תושבי ערים במדינות בטוחות יותר במערב אירופה, שבהן לא היה קיים עונש מוות להצלתם.
ההיסטוריונית הפולנית אווה קולומנסקה ציינה שרבים מצבא המולדת הפולני, המעורבים בהצלת היהודים, לא קיבלו את התואר  הנס ג.
פורת' טען שמספר הפולנים שסייעו ליהודים מוערך בחסר.
פאבליקובסקי (כומר מהמסדר הסרוויטי משיקגו) ציין כי המספר של מאות אלפי מצילים נראה לו מוגזם.
חסיין פארס היה איש ציבור ערבי ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפ"ם ומרצ.
למד בבית ספר תיכון בכפר יאסיף, קיבל תואר ראשון במזרחנות וספרות באוניברסיטת חיפה.
כיהן כרכז תנועת הנוער הערבי החלוצי, חבר הנהלת החטיבה הצעירה של מפ"ם, חבר הנהלת הסתדרות המורים, עורך ראשי של ביטאון מפ"ם במגזר הערבי, יו"ר הוועד הפועל נגד גזענות ולמען דו-קיום בגליל המערבי.
בשנת 1988 נבחר לראשונה לכנסת ה-12 מטעם מפ"ם והיה לנציג הערבי ברשימה ששינתה את שמה אחר כך ל"מרצ".
בכנסת כיהן כחבר בוועדת החינוך והתרבות ובוועדה למינוי קדים.
בבחירות לכנסת ה-17, לכנסת ה-18, לכנסת ה-19 ולכנסת ה-20 הוצב במקום סמלי ברשימת מרצ.
פאריס נפטר באפריל 2021 בגיל 84.
חסימה אלקטרונית (על כל סוגיה, מכ"ם, תקשורת וכיוצא בזה) היא סוג של לוחמה אלקטרונית הכוללת כלים שונים של הפרעות למעבר גלים אלקטרו-מגנטיים.
חסימת ל"א (לוחמה אלקטרונית) היא שיבוש פעולתן של מערכות אלקטרוניות קולטות באמצעות שינוי יחס האות לרעש, כך שהמקלטים אינם מסוגלים להבחין באות הנקלט ולפענח את האינפורמציה שבו.
ישנם שלושה סוגים (מרכזיים) של מערכות שמנסים לחסום בדרך זו:
חסימת מכ"ם היא שידור גל רדיו בכוונה לשבש פעולת מכ"ם עוין, על ידי הרווייתו במידע שגוי.
ישנם שני סוגי חוסמים עיקריים:
מערכת של 'חסימת רעש' נועדה לעכב או למנוע גילוי מטרות.
חסימת רעש מנסה למסך ולהסוות את קיומן של מטרות באמצעות הגדלה משמעותית של הרעש הנקלט במכ"ם.
חוסם רעש משתמש בדרך-כלל באותות בהספקים גבוהים (בתדר זהה לזה של המכ"ם).
מפעיל המכ"ם הנחסם יראה "שלג" באזור שבו מתבצעת החסימה ולא יוכל להבחין בין מטרה לרעש.
הטכניקות המקובלות בחסימת רעש הם:
חסימה רחבת סרט (barrage) - חסימה של תחום תדרים רחב בהספק נמוך.
שיטה זו פשוטה למימוש והפעלה וקשה להתחמק ממנה, אך קשה לבנות משדרים בהספק גבוה לחסימה יעילה, ולמכ"מים קרקעיים יש בדרך-כלל די אנרגיה להתגבר עליה.
חסימה צרת סרט (spot) - חסימה של תחום תדרים צר ביותר בהספק גבוה.
אם למכ"ם הנחסם יש תדר אחד ואותו חוסמים - בדרך-כלל לא ניתן להתגבר על החסימה.
המציאות היא שלכל המכ"מים יש יכולת לשדר ביותר מתדר אחד.
כשהמכ"ם נחסם באחד התדרים בחסימת spot המפעיל עובר לתדר אחר, בו אין רעש.
חסימת תדר משתנה (swept spot) - חסימה צרת סרט בהספק גבוה, שבה משתנה תחום התדרים הנחסם.
חסימה זו דומה ל-spot, אך בזכות הסריקה לא ניתן להתחמק מהחסימה.
חסימת כיסוי (cover pulse) - חסימה הבאה למנוע גילוי של מטרות על ידי חסימה רחבת סרט בהספק נמוך.
חסימה מאופננת (modulated noise jamming) - חסימת רעש בתדרים ובהספקים משתנים.
חסימה זו בעצם משדרת חזרה למכ"ם את האות שלו עצמו.
חסימת רעש מבוצעת בדרך-כלל מנגד או על ידי פלטפורמות מלוות.
מטרתם של חוסמי הטעיה היא לתת מידע מזויף למכ"ם כדי למנוע ממנו להפיק כיוון טווח או מהירות למטרה או שילוב שלהם.
מפעיל המכ"ם שנחסם יראה את המטרה אך לא במיקום או במהירות הנכונים.
שיטה זו מופעלת בעיקר נגד מכ"מים מוטסים וכך נמנעת רכישה של מטרה ושיגור חימוש עליה.
שיטת הפעולה של חוסם הטעיה הוא קליטה של האות המשודר, אפנונו ושידורו חזרה למכ"ם.
השינויים הנדרשים לאות הנקלט כדי שהמכ"ם יזהה אותו כאות חוקי הלכו ונהיו יותר מורכבים עם השנים עקב מסנני הרעש ומערכות הנל"א המתוחכמות, ביניהן: רעש מוצפן מורכב על האות, פולסים קצרים ודילוג תדר, אותות רחבי סרט וכן הלאה.
חסימת תקשורת מוכוונת בדרך-כלל לפגוע בפיקוד, שליטה ובקרה בשדה הקרב (פו"ש, שו"ב, C2).
משדר המכוייל לאותו תדר כמו המקלטים של האויב משדר רעש באותו איפנון שבו האויב משתמש.
במידה וההספק הנקלט מהחוסם גדול מזה הנקלט מהמשדר, האות יחסם.
הטכניקות המקובלות בחסימת רעש הן:
ניתן לחלק את טכניקות החסימה לשני סוגים:
חסימה גלויה - היא טכניקה שבה המאזין שומע בצורה ברורה שהוא נחסם.
חסימה כזו מבוצעת על ידי שידור רעש שיש לו משמעות של אות לאחר הפענוח של המכשיר קשר של המאזין.
מטרתה של חסימה כזו היא למנוע מהאות להתקבל, ולהטריד את מפעילי מכשירי הקשר.
חסימה מוסתרת - היא חסימה שבה לא מתקבל שום אות אצל המאזין, אך למרות זאת הכול 'נראה' תקין.
חסימות כאלו הן בדרך-כלל חסימות טכניות, שבהן מנצלים את מאפיניי הציוד כדי לחסום אותו.
דוגמה לחסימה כזו היא: "SQUELCH capture"
תקשורת דיגיטלית מבוססת בדרך-כלל על חבילות (packets), כמו תקשורת ethernet/ip, ומשולבת ECC (קוד תיקון שגיאות) מצד אחד, ומצד שני בדרך כלל תקשורת דיגיטלי צבאית מבוססת חומרה מודרנית הכוללת נל"א מובנה.
לכן שיטות החסימה הן כמו של מכ"ם בדגש על שיטות טכניות.
השיטות לחסימת מכ"ם מהירות משטרתי, שהוא מכ"ם דופלר, דומות לאלה המשמשות לשיבוש מערכות צבאיות, אם כי פחות מתוחכמות.
במרבית המדינות בעולם חסימה כזו היא עברה פלילית.
לאחר התפתחות טכניקות החסימה, התפתחו טכניקות נל"א (נגד לוחמה אלקטרונית)- המערכת הנחסמת יודעת להתמודד עם החסימה (על ידי דילוג תדר למשל).
חסיה פַיְינְסוֹד-סוּקֶנִיק (7 בדצמבר 1889 – 5 בינואר 1968) הייתה גננת, אשת העלייה השנייה, מנהלת סמינר המורות בירושלים ומפקחת על גני הילדים בעיר, ופעילת ציבור, חברת ועד הקהילה בעיר ולוחמת לשוויון זכויות הנשים, ממייסדות התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל.
בשנת 1914 הקימה בשכונת זיכרון משה את גן הילדים העברי המודרני הראשון מחוץ לחומות העיר העתיקה.
עמדה בראש התאחדות הגננות והייתה מעמודי התווך שלה.
שימשה כבאת כוח הגננות במרכז המורים וכבאת כוח יחידה בוועד החינוך.
ראשית דרכה ברוסיה: לימודי הוראה ופעילות ציונית
חסיה סוקניק נולדה בעיר ביאליסטוק שבפלך גרודנה של רוסיה, בתם של דבורה ומתתיהו (מאטיס) פַיְינְסוֹד, סוחר זכוכית אמיד.
גדלה בבית ציוני ושומר מסורת, בו למדה עברית, תנ"ך, מדרש ותלמוד.
כשהגיעו ההדים של חיבת ציון ורעיונות הציונות המדינית אל העיר, הצטרפה סוקניק לאגודת בנות ציון.
המאסר הראשון מבין שלושת מאסריה אירע בעת אספה באגודה בעירה.
העילה לשחרור הייתה גילן הצעיר של המשתתפות, שהיו מתחת ל-16 שנים.
בשנת 1907 נסעה סוקניק לעיר הפלך גרודנה על מנת להירשם לקורסים הפדגוגיים הגרודנאיים להכשרת מורים עבריים מיסודה של חברת מפיצי השכלה.
כשהגיעה, שמעה מפיו של בצלאל יפה, איש חובבי ציון ומייסד החדר המתוקן בעיר, כי הקורסים מיועדים לגברים בלבד.
בעצתו כתבה מכתב למנהל הקורסים, ד"ר אהרן כהנשטם, שהרשה לה להשתתף בהם אך לא כתלמידה מן המניין.
עם ביקור המפקח, שאותו הרשימה בשאיפותיה ובמידת שליטתה בשפה העברית, קיבלה את הזכות להיחשב תלמידה מן המניין; אולם זכות זו נשללה ממנה לאחר מאסרה בעוון השתייכותה לפועלי ציון ועל כן לא יכלה לגשת לבחינות ההסמכה להוראה.
בשנים 1909–1911 למדה במכון הפדגוגי ע"ש פֶּסטָלוֹצי-פרֶבֶּל (Pestalozzi-Fröbel-Haus) בברלין.
בעת לימודיה התעקשה שלא להשתתף בהתנסות בהוראה בגן במהלך ההכנות לחג המולד, והסבירה "אין מחנכת כנה צריכה למסור לחניכיה דברים של אמונה ומסורת, אלא דברים שהיא עצמה מאמינה בהם בלב ובנפש".
המנהלת העריכה את עמדתה והעבירה אותה להמשך ההתנסות בהוראה בגן אחר.
בהמשך הציעה לה מנהלת זו עבודה בגן ילדים בפטרבורג, אולם סוקניק התעקשה לעלות לארץ ישראל ולעבוד בגן ילדים עברי.
בשנת 1911, עם תום לימודיה, חתמה על חוזה עם חברת "עזרה" לנהל את גן א' בירושלים ולהדריך בו את תלמידות בית הספר לגננות.
כשחזרה לביאליסטוק להיפרד ממשפחתה לפני נסיעתה לארץ ישראל, נאסרה שוב; בחיפוש בביתה התגלו בולים של קק"ל ומכתבים שונים, ביניהם גלויה מבצלאל יפה, שעליה הודפס שמו ותפקידו: חבר הוועד הפועל הציוני.
הגלויה נמסרה למתרגם, שתרגם את הכתוב בטעות כ"חבר פועלי ציון" – מפלגה בלתי חוקית, שהעונש על חברות בה היה ארבע שנות מאסר ועבודת פרך.
לאחר שהתגלה כי המתרגם הוא חברו של אביה ל"חדר", הסכים זה לחזור בו מתרגומו, ופגישתה עם הקטגור שכנעה אותו שלא לאסור אותה.
לאחר שחרורה היא מיהרה לנסוע לארץ ישראל, אף שאביה, חרף היותו ציוני, התנגד לכך.
עלייה לארץ ישראל והקמת גן הילדים העברי בירושלים מחוץ לחומות
סוקניק הגיעה לארץ ישראל בשנת 1912, בגיל עשרים, והחלה לעבוד בגן הילדים של חברת "עזרה" בירושלים.
במכתביה היא מתארת את הקושי בפיתוח הגן, שהתבטא במחסור בכיתות לימוד, בציוד ובצוות ההוראה הדל.
הילדים והילדות שלמדו בו היו מכל מגוון האוכלוסייה והעדות בירושלים, ורובם סבלו ממחלות עיניים ועור.
באותם ימים היו הגנים בארץ ישראל בראשית התפתחותם.
גן הילדים הראשון שנפתח בירושלים בשנת 1904 על ידי לשכת בני ברית ובסיוע הארגונים "העזרה", "חובבי ציון", ו"למען ציון", התקבל בהתנגדות חריפה ובחרם מצד בתי הדין והממסד הדתי.
נתלו מודעות אזהרה, אולם למרות החרם נרשמו לגן 70 ילדים.
בגני הילדים הראשונים למדו ילדים ממוצא שונה, ולעיתים דוברו בגן כאחת-עשרה שפות שונות.
על כן, הקניית השפה העברית כגורם מחבר נחשבה לפלא בעיני המבקרים בו.
לקראת עלייתה לארץ ישראל ב-1912, אספה סוקניק שירים וסיפורים שלמדה בגרמניה, ודאגה שיתורגמו לעברית.
לפני עלייתה תרגם זאת בעבורה המשורר פסח קפלן, ובדרכה לארץ פגשה את הסופר דוד פרישמן, ולאוסף הספרותי נוספו אגדות הנס כריסטיאן אנדרסן שתורגמו לעברית על ידיו.
בירושלים מצאה שירים שתורגמו מאנגלית ומצרפתית וכמו כן שירים שנכתבו במקורם בעברית.
לפי חוקר הזמר העברי אליהו הכהן, היא הייתה זו שהזמינה מהמשורר יעקב פיכמן את השיר "אגדה" ("על שפת ים כנרת").
בזיכרונותיה כתבה כי אספה את השירים "כי ידעתי שהשירה היא נשמת הגן.
[...] כל השירה הייתה מכוונת להקנות עברית לילדים.
אולם רצינו לתת לילדים ילדות, חיפשנו את השירה, החרוז, הסיפור והחידה".
השירים שנהגו הילדים לשיר בגני הילדים הראשונים כוּונו בעיקר ללימוד השפה העברית, ותוכנם היה על פי רוב איברי הגוף ופעולותיהם.
הגננות נעזרו בספרות קלאסית ואוניברסלית, בתרגום לעברית.
לוין קיפניס, אז סטודנט צעיר ב"בצלאל", היה הראשון שמתוך היכרותו האישית עם הגן של סוקניק ראה את הצורך ביצירת חומר ספרותי לילדים, ושיריו היו בין השירים המקוריים הראשונים שנכתבו לגיל הרך.
שירו הראשון לילדים נכתב לחג החנוכה תרע"ה (1914).
היה זה השיר "נס החנוכה" ("חנוכייה חנוכייה ספרי נא לי מעשייה"), על פי הלחן של "מעוז צור", והוא בוצע בגן כשיר משחק לפי הוראות הבימוי שלו.
תוכן יצירתו של קיפניס, כמו גם לשונה, היו עבריים: הוא כתב מחזות וסיפורים לחגי ישראל, עיבד סיפורים מהתורה וכתב סיפורים הקשורים לחיי הארץ.
סוקניק ראתה ביצירותיו של קיפניס נכס חשוב לחינוך הגיל הרך והקניית השפה והתרבות העברית.
הפיכת השפה העברית ללשון הלימוד בגן השפיעה על המשפחה והחברה כולה.
הילדים, שהחלו לדבר בעברית גם בבית, גרמו לסובבים אותם לדבר באותה השפה.
לימים אמרה על כך: "הכניס הפעוט שבגן את העברית הביתה, הולכת האם בערב ללמוד עברית...
ונוצרה שפה אחת – שפת האם והילד".
זיכרונותיה מלמדים שבעבורה היה המקצוע שבו בחרה אמצעי לאיחוד העם ומיזוג תרבויותיו השונות.
לפני מלחמת העולם הראשונה הן חסיה והן בעלה לימדו בבית הספר למל.
בשנת 1913, במהלך מלחמת השפות כנגד חברת "עזרה", המשיכה סוקניק לעבוד בגן עד לסיום החוזה שלה, אולם מתוך הזדהות עם השובתים הפסיקה את ההוראה בבית הספר לגננות של "עזרה", כתבה יחד עם מורים אחרים מכתב מחאה, סירבה לחנוך את התלמידות שהמשיכו ללמוד בסמינר ואסרה עליהן לבקר בגן הילדים שלה.
כשפג חוזה ההתקשרות שלה עם חברת "עזרה" בנוגע לניהול הגן, היא הגישה להם את כל הדו"חות הכספיים מתקופת ניהולה.
כדמי נסיעה חזרה הביתה קיבלה 500 מארק, שבהם השתמשה על מנת לרכוש ציוד לגן העברי הראשון שהקימה בשכונת נחלת שבעה לאחר מלחמת השפות.
גן הילדים: שפה עברית ומהות חינוכית
עוד בטרם הקמתו של גן הילדים של סוקניק פעלו בירושלים גני ילדים שהתנהלו על טוהרת העברית, אולם גן הילדים שלה היה הגן הראשון שהוקם על ידי ועד החינוך לאחר מלחמת השפות.
מיום היווסדו שימש גן זה כמקום התנסות לפרחי ההוראה של סמינר הגננות שבו לימדה סוקניק.
מאוחר יותר, כשאוחד הסמינר עם סמינר לוינסקי שביפו, המשיכו להתנסות בו פרחי ההוראה של בית המדרש למורים "מזרחי".
בשנת 1919 מינה ועד החינוך בירושלים את סוקניק למפקחת על גני הילדים בעיר.
כאשר החליט ועד הלשון העברית לקבוע טרמינולוגיה אחידה לגן הילדים, פנה מזכיר הוועד לסוקניק בבקשה ליצור רשימת מונחים מתאימה (מכיוון שמושגיו של פרֶבֶּל נוצרו במקורם מגרמנית, כל גננת תרגמה את המושגים בצורה אחרת).
סוקניק הוזמנה ביחד עם הגננות הירושלמיות שלומית פלאום וחיה ברוידא (אשתו של יוסף חיים ברנר) לישיבת ועד הלשון בנשיאותו של אליעזר בן-יהודה.
בישיבה הוכרזו השמות העבריים הרשמיים לעבודות פרבל, והמונחים האחידים התקבלו בתוך הארץ ומחוץ לה.
סוקניק שינתה בצורה משמעותית את מבנה הגן והפעילות בו.
בתחילה תפקד הגן ככיתה לילדים בגיל צעיר מגיל בית ספר, וסידורו היה דומה לשל כיתה – שולחנות ארוכים מסודרים זה אחר זה ומאחוריהם ספסלים.
הגננת נהגה לשבת בקדמת הכיתה והעבירה את השיעור לילדים.
מערכת השעות הייתה מובנית וצלצול פעמון סימן את סיומו שיעור אחד ותחילתו של אחר.
נושאי השיעורים היו חומר תאורטי ופעולות כגון בניית קוביות או קיפול נייר, שנעשו לפי דוגמה ובהתאם להוראות ולא ביצירה חופשית.
עם כניסתן של הגננות החדשות שלמדו את מקצוע הגננות לפי תורת פרבל, וחסיה סוקניק מהראשונות שבהן, השתנתה מהותו של הגן.
העבודה השנתית לפי מערכת השעות הופסקה וכך גם השיחות התאורטיות.
הגננות אימצו את שיטת הנושא, שמזמנת את הילדים להכיר את סביבתם הקרובה, את הטבע, הצמחים ובעלי החיים המקיפים אותם.
הילדים הועסקו בעבודה פרודוקטיבית, שלה תוצאות מעצימות, והתעניינו בתהליכים שסביבם, כמו התהוות הלחם מרגע הזריעה ועד לפעולת האפייה, או התהוות הגבינה החל משלב החליבה ברפת.
העבודות והנושאים היו קשורים זה לזה, ולנושא שנבחר הייתה זיקה לתופעות הטבע והסביבה באותה עת.
צורתו של הגן השתנתה גם היא: הילדים והילדות ישבו סביב שולחנות שחוברו יחד על מנת שיוכלו לראות זה את זה, והגננת ישבה יחד איתם.
התמונות על הקירות היו מעולמם של הילדים, ובגן היו גם עציצים ודגי זהב, שבהם טיפלו הילדים.
באופן כללי, הגן הותאם עתה לעולמם הפנימי של הילדים ולא רק הכין אותם ללימודיהם בכיתות גבוהות יותר.
פעילות לקידום בריאות ילדי הגן ורווחתם
באותה תקופה היה נהוג להפריד בין הילדים אשר חלו בגרענת ובגזזת, שהיו נפוצות באותה תקופה, לבין הילדים הבריאים.
סוקניק הקפידה לקלוט את הילדים הבריאים בגן אחד.
בנוסף, פעולותיהם של החלוצות הראשונות של ארגון "הדסה" לריפוי עיני הילדים עזרו לשיפור מצב התחלואה.
אלמנט נוסף שהנהיגה סוקניק היה ארוחת צהריים משותפת לכלל ילדי הגן.
לפני הקמת הגנים המודרניים נהג אב הבית של הגן לאסוף את ארוחות הצהריים מבתי הילדים, כך שארוחות הצהריים השתנו בהתאם למעמד הכלכלי של כל ילדה וילד, והפער ניכר בגן, שבו חלק מהילדים אכלו ארוחה מלאה ומשביעה וחלקם נאלצו להסתפק בפרוסת לחם.
הניסיונות להנהיג ארוחה משותפת בגן נתקלו בהתנגדות מצד ההורים, שלא רצו שילדיהם יאכלו אוכל שלא הוכן על ידיהם.
רק בזמן מלחמת העולם הראשונה ובעקבות המצב הכלכלי הקשה, הצליחה סוקניק להנהיג ארוחה מוסדית מרוכזת ומשביעה אחידה, שמומנה על ידי אגודה בשם "ידידי הילדים", שהוקמה למטרה זו.
בעבור רבים מהילדים באותה תקופה הייתה זו הארוחה היומית העיקרית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הרחיבה ההנהלה הציונית את רשת גני הילדים בירושלים, אולם הקושי הכלכלי להחזיק את כל מוסדות החינוך תחתיה גבר והוחל בתהליך צמצום וסגירת הגנים.
בשנת 1931, כאשר ההנהלה הציונית העבירה את מוסדות החינוך לוועד הלאומי, נותרו הגנים ללא פיקוח.
ובמילותיה של פיינסוד-סוקניק: "הגנים הופקרו!
רשת הגנים שבבניָנם ובסוסם הושקעו כל כך הרבה עמל ומסירות, התחילו להתפרק ולהתמוטט".
ביוזמתה וביוזמת גננות נוספות, ובתמיכתה של הנרייטה סולד, נוסדה בירושלים ועדה שמטרתה לדאוג להמשך קיומם התקין של הגנים.
סוקניק כתבה מכתבים רבים לאישי ציבור במטרה להמשיך ולקיים את גני הילדים.
במכתבה לד"ר ברנרד כהן, חבר הנהלת הסוכנות, כתבה: "הצורך בגנים הוא כה הכרחי וכה חיוני, עד שאין שום אמצעי כדי לעמוד בפרץ ולא לתת לילדים האלה לבקר את הגנים של המיסיון- מלבד אם להעמיד לרשותם גן עברי.
הגן העממי נעשה שאלת חיים!"
גן הילדים שלה בזיכרון משה המשיך בעבודתו בתמיכתם של הורי הילדים.
כאשר נחלצו לעזרת גני הילדים גופים ציבוריים כגון ועד הקהילה, ויצו העולמית, "הדסה הצעירה" ומועצת הגנים הציבוריים בירושלים, שוּפר מצבם של הגנים ורבים מהם חזרו לתפעול רגיל.
עם זאת, הקשיים לא נעלמו: בעלי הדירות שבהן פעלו הגנים איימו לסגור את הגנים אם לא ישולם שכר הדירה.
רבות מהגננות הוותיקות ויתרו על חלק ממשכורותיהן לשם כך ואף ערכו יום התרמה בירושלים למען גני הילדים.
על כך כתבה סוקניק: "זכורתני, כי בעברי אותו יום בחוצות ירושלים ובראותי את זוגות "הצופים" וארגוני נוער אחרים הפונים אל העוברים ושבים, מקשקשים בקופסאות ומבקשים תרומה בשביל הגנים, לא ידעתי אנא אשא עיני מהבושה – אכן הרגשתי כי ירדנו מאיגרא רמא...
אולם מפלט אחר לא היה."
הסמינר לגננות נפתח לאחר מלחמת השפות במקביל לפתיחת גן א'.
ההתנסות בהוראה נערכה בגן הסמוך עד לשנת 1919, אז אוחד הסמינר עם סמינר לוינסקי.
סוקניק ניהלה את הסמינר בין השנים 1914–1919. בסמינר נקלטו בין היתר עולות חדשות מרוסיה והונחלו בו לימודים עבריים ולימודים מקצועיים.
סוקניק הורתה בו את הקורסים על תולדות הפדגוגיה, תורת הגננות, הקראות פדגוגיות ועבודת פרבל.
במסגרת לימודיהם בנו פרחי ההוראה תוכנית עבודה והתנסו בגן א' שבניהולה של סוקניק.
הנהלת הסמינר תמכה כלכלית בתלמידות, שרבות מהן לא יכלו לקבל סיוע ממשפחתן באירופה בשל מלחמת העולם הראשונה.
מיד עם סיום לימודיהן השתלבו הגננות החדשות בעבודה.
כחלק מהעצמת תחום הגננוּת הקימו התלמידות תערוכה שהציגה את התפיסה החינוכית.
לאחר התערוכה כתבה פיינסוד כי "הגננת תופסת לאט לאט את המקום הראוי לה בחברה, והקהל החל להעריך את ערכן ולהכיר בעבודתן ובתועלת הרבה שהם מביאות לחברה בתור מחנכות הפעוטים".
בנוסף, היא ראתה בתערוכה מקור השראה למורים ומורות הממשיכים את התהליך החינוכי שהחלו הפעוטות בגן.
סוקניק הייתה מהמובילות הראשונות של תפיסות חינוך פרוגרסיבי בארץ, ומעבר לשיטת פרבל, שהייתה התפתחות משמעותית בתפיסת החינוך לגיל הרך, היא האמינה גם בשיטת החינוך המוֹנטֶסוֹרי ותרגמה לעברית מכתביה של מריה מונטסורי.
בין הגננות השונות שהוכשרו בסמינר הייתה אחייניתה האהובה בת ה-18, מרים פיינסוד (כהן לאחר נישואיה), שעלתה בעקבותיה לארץ ישראל ב-1925, ונותרה, לאחר שכל משפחתן נספתה בשואה, משפחתה היחידה.
חסיה סוקניק הייתה שייכת לוועד הירושלמי שהקים את "התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל".
הארגון נוצר כתוצאה מאיחודן של אגודות נשים שפעלו ביישובים שונים בארץ בהתאם לצרכים המקומיים של כל היישוב.
האגודה הראשונה בירושלים פתחה שיעורי עברית לנשים, ארגנה קורסים ללימוד מקצועות לנערות וערכה שיחות והרצאות.
כשעלה הדיון בנוגע לשאלת זכותן של הנשים לזכות בחירה, נוצר צורך בפעולה משותפת.
סוקניק נמנתה עם חמש חברות הוועד הירושלמי שביצעו את האיחוד, ביחד עם ד"ר רוזה וולט-שטראוס, ד"ר מרים נופך, אסתר ייבין ושרה עזריהו.
ההתאחדות הגדירה את עצמה כארגון א-מפלגתי ומטרתה הייתה מאבק לשוויון זכויות נשים תחת הססמה "חוקה אחת ומשפט אחד לאיש ולאישה".
בבחירות לאספת הנבחרים השנייה (דצמבר 1925) נבחרה סוקניק כצירה לאספה מטעם התאחדות נשים עבריות.
בפברואר 1932 נבחר לוועד הקהילה של ירושלים מטעם הסתדרות נשים עבריות.
סוקניק הייתה האישה היחידה שלקחה חלק ב"ועדת העשרים" – הוועדה שמינה הקונגרס הציוני ה-24 (1925) לבחון את מבנה מערכת החינוך בארץ ישראל.
הוועדה, שהוקמה בשנת 1926, הורכבה מנציגי ההסתדרות הציונית, הוועד הלאומי והסתדרות המורים, ותפקידה היה לעבד תוכנית מפורטת של עבודת החינוך והתרבות בארץ.
בין היתר היה עליה להחליט כיצד יאורגנו מוסדות החינוך ומה יהיו דרכי הפיקוח עליהם.
לוועדה זו מיוחסת חשיבות היסטורית כזו שהניחה יסודות מוצקים לחינוך העברי בארץ ישראל.
בנוסף, סוקניק נמנתה עם חברי ועד הקהילה הראשון בירושלים, שהקים את מועצת הגנים ודאג להמשך קיום מוסד גני הילדים.
בשנת 1966 הוענק לסוקניק התואר יקירת ירושלים.
חסיה פיינסוד-סוקניק נפטרה בירושלים ב-5 בינואר 1968, בגיל 78. נקברה בבית הקברות סנהדריה.
בהלווייתה נכחו מ"מ ראש הממשלה, שרים וחברי הכנסת, נשיא האוניברסיטה העברית ופרופסורים מן המחלקה לארכאולוגיה, מורים וגננות ותלמידיה.
עשור לאחר מותה פרסמה חברתה צביה קטרבורסקי הספד עליה בכתב העת "הד הגן", שבו כתבה:
האוסף הארכיוני שלה הופקד בארכיון לחינוך יהודי על שם אביעזר ילין באוניברסיטת תל אביב.
ב-7 בדצמבר 1980 קבעה מועצת עיריית ירושלים רחוב על שמה: רחוב "הגננת" בשכונת גילה.
חסיה סוקניק הייתה אשתו של הארכאולוג הידוע אלעזר ליפא סוקניק.
הם נישאו בשנת 1914, ונולדו להם שלושה בנים:
יגאל ידין (1917–1984), הרמטכ"ל השני של צה"ל, ארכאולוג ופוליטיקאי;
(1929–1948), טייס חיל האוויר שנפל במלחמת העצמאות, כאשר יצא, יחד עם אהרן דויד שפרינצק, לבלום ספינה מצרית שהפגיזה את תל אביב.
חסיה פיינסוד-סוקניק, פרקי גן: זכרונות ומעש, תל אביב: אוצר המורה, תשכ"ו
חֲסִילונים (שם מדעי: Caridea; ידועים גם כ"שרימפס", שיבוש מאנגלית: "Shrimp") היא אינפרא-סדרה של מעשירי רגל מתת-המערכה סרטנאים.
החסילונים הם שחיינים קטני-ממדים בעלי תפוצה רחבה במים מתוקים ומי ים.
החסילונים מובדלים באופן שטחי מהפראונים (בני תת-הסדרה Dendrobranchiata; באנגלית מכונים "Prawns") במבנה הזימים שלהם.
לא תמיד מבדילים בין החסילונים מהתת-סדרה Caridea לפראונים ולעיתים חסילונים גדולי ממדים מכונים (בעיקר בדרום-מזרח אסיה) מכונים בטעות פראונים.
בשם "חסילונים" נעשה שימוש גם לתיאור סרטנאים שאינם קשורים לקבוצה, כמו גמלני שלמה ("חסילוני גמל שלמה") ומינים אחרים מסדרת הטרפידים, או קרילאים (המכונים "חסילוני קריל").
על-משפחה Alpheoidea - בה 4 משפחות, ביניהם הנקשניים
על-משפחה Bresilioidea - בה 5 משפחות
על-משפחה Campylonotoidea - בה 2 משפחות
על-משפחה Crangonoidea - בה 2 משפחות
על-משפחה Palaemonoidea - בה 8 משפחות
על-משפחה Pandaloidea - בה 2 משפחות
רוב החסילונים מתפתחים ומתרבים רק בבית גידול ימי, אך ישנם מינים המסוגלים להתרבות ולהתפתח גם במים מתוקים (כדוגמת "רד שרי שרימפ" הנפוץ באקווריומים).
הנקבות מטילות בין 50,000 למיליון ביצים הבוקעות לאחר 24 שעות בצורת פגית הנקראת "נאופליוס" (Nauplius).
הפגיות ניזונות משאריות של חלמון מהביצים מהן בקעו, ולאחר מכן עוברות גלגול צורה (מטמורפוזה) לפגית בעלת יכולת שחייה המכונה זואי (Zoea).
הפגיות ניזונות מאצות, ולאחר מספר ימים עוברות גלגול נוסף במהלכו הן הופכות למיסידקה (Mysidacea), הניזונות מאצות ומפלנקטון ומזכירות בצורתן החיצונית חסילון קטן.
לאחר 3 עד 4 ימים נוספים מתרחש גלגול הצורה האחרון, ממנו מתפתח חסילון צעיר בעל כל המאפיינים הנמצאים בבוגר.
תהליך ההתפתחות כולו אורך כ־12 ימים מזמן הבקיעה.
אצל חלק מזני המים המתוקים הבקיעה מתרחשת לאחר כשבועיים והחסילון בוקע מיד בצורתו הבוגרת.
בטבע נודדים החסילונים הצעירים אל שפכי נהרות, שם הם נהנים ממים עשירים במזון ודלי מלח.
באזורים אלו הם משלימים את התפתחותם, ואז חוזרים כבוגרים אל המים הפתוחים.
חסילונים בוגרים חיים בעיקר על קרקעית הים.
כשאר פירות הים, לחסילונים ערך תזונתי חיובי והם עשירים במספר רכיבי תזונה חיוניים, בהם חלבון, סידן וברזל, אך דלים בפחמימות ושומן.
חסילונים גם עשירים באומגה 3. במחקרים התגלה כי הם גם עשירים ב"כולסטרול הטוב" (HDL) .
תזונאים מציינים כי לצריכת חסילונים יתרון על פני צריכת בשר, שכן הם דלים בקלוריות ושומן, ודלים במיוחד בשומן רווי שהוא הגורם העיקרי למחלות לב.
בתרבויות רבות החסילונים הם חלק קבוע מהתפריט ומשמשים להכנת מתכונים ותבשילים שונים.
חסילונים מיובשים משמשים לתיבול ובמרקים במטבח האסייתי, בצפון אמריקה נפוצים בעיקר חסילונים מטוגנים.
גם באירופה החסילון הוא רכיב פופולרי במאכלים רבים, ביניהם הפאייה הספרדית, שרימפס קוקטייל הבריטי (Prawn cocktail באנגלית בריטית), והסקמפי האיטלקי.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20 התפתחה תעשייה של חקלאות ימית של גידול חסילונים, לצורך אספקת הביקוש הגובר שלהם ברחבי העולם.
ב הגיעה היקף ההכנסות השנתי של התעשייה לעשרות מיליארדי דולר בשנה.
בישראל חסילונים מהדגה הים-תיכונית זמינים לרכישה בנמל יפו ונמל הקישון.
בנמל הקישון גם פעל מאז סוף שנות ה-50 של המאה ה-20 מתקן להקפאת הדגה ליצוא, כולל חסילונים.
בהמשך שווקו על ידי תנובה גם חסילונים קפואים ארוזים מראש כמוצר מדף, עבור סופרמרקטים באירופה.
וכמות קטנה גם לחנויות דגים בישראל.
חסילון תלת־קוצי (שם עממי: שרימפס קסטניה, שם מדעי: Penaeus semisulcatus)
חסילון אריסטון אדום (שם עממי: שרימפס גמברי אדום, שם מדעי: Aristaeomorph foliacea)
חסילון יפני (שם עממי: שרימפס קריסטל, שם מדעי: Penaeus japonicus)
חסילונית חטמנית (שם עממי: שרימפס גמברי ורוד, שם מדעי: Parapenaeus longirostris)
בישראל גם הוקמו חוות לגידול חסילונים החל משנות ה-70 של המאה ה-20, בערבה, ובבריכות שהשתמשו במימי מעיינות חמת גדר.
בשנות-80 חברת־בת של האוניברסיטה העברית בירושלים עסקה בפיתוח שיטות לגידול חסילונים בתפוקה גבוה בבריכות.
ב-1996 הוקמה חווה המשתמשת במים גיאותרמיים מלוחים הנמצאים ברמת הנגב.
ב-2015 הוקמה חוה לגידול שרימפס בקיבוץ כפר רופין.
ובקיבוץ רביבים הוקמה ב-2016 חברת "אקו-שרימפ" המתמחה בפיתוח מתקנים לגידול שרימפס.
תחבושות המיוצרות מכיטין המופק מהשריון של החסילונים משווקות על ידי חברת HemCon Medical.
תחבושות אלו הראו יעילות גבוהה יותר בעצירת דימומים מאשר תחבושות גאזה רגילות, בזכות תכונות הכיטין כמקריש דם.
שימשו את הצבא האמריקני במלחמה בעיראק.
גם בצה"ל נכנסו התחבושות לשימוש.
חוקרים גם הצליחו להפיק פלזמה מחסילונים.
מינים שונים של חסילונים מגודלים על ידי האדם באקווריומים.
חלקם משמשים לנוי בלבד, אך חלקם משמשים לניקיון האקווריום והסרת אצות.
חסילוני המים המתוקים הנפוצים באקווריומים הם חסילון "מארש" היפני וחסילון "הזכוכית", במים מלוחים נפוצים החסילון המנקה Lysmata amboinensis וחסילון "האש".
בקרב מגדלי החסילונים בישראל סוג החסילון הנפוץ ביותר הוא בעיקר חסילון "קריסטל אדום".
חסימת כבישים היא צורת מחאה, שהמשתמשים בה משבשים את התנועה הסדירה של כלי תחבורה בכביש.
השיבוש נעשה על ידי שימוש בגוף החוסמים, על ידי העמדת כלי רכב או על ידי הצבת חפצים הגורמים לחסימה.
לעיתים החסימה היא מטרה בפני עצמה, כחלק מהמחאה, ולעיתים נועדה לשבש פעילות צבאית או משטרתית.
חסימת כבישים נעשית בצורות מגוונות, על ידי מפגינים הנמצאים על הכביש, או באמצעות חפצים גדולים שהמפגינים מציבים על הכביש.
לעיתים, המפגינים מבעירים את החפץ על מנת להקשות על המשטרה להזיז אותו.
תנועת Reclaim the Streets, שהחלה את דרכה בלונדון, מארגנת מסיבות ברחוב או על כבישים מהירים על מנת לשבש את תנועת המכוניות הסדירה, מתוך דעה שבשטח הציבורי יש מקום לפעילויות מגוונות ולא רק לתנועת מכוניות.
מדי שנה, כחלק מהתנגדות לקיום ועידת ארגון המדינות המתועשות, יוצאים אלפי פעילים בניסיונות לשבש את תנועת המנהיגים ופמלייתם לוועידה.
המפגינים חוסמים כבישים ומסילות רכבת ואף ניסו להשבית פעילות של נמל תעופה.
חלק גדול מהמפגינים משתמש בפעולה ישירה לא אלימה בשילוב עם מוזיקה או הומור.
על מנת להאט את תנועת המכוניות הסדירה, אך לא לעבור על החוק, פעילים רבים משתמשים בטקטיקת מסה קריטית, בשיטה זאת, המפגינים רוכבים באיטיות על אופניים, באופן שמעכב את תנועת המכוניות אך לא חוסם אותה.
שימוש בטקטיקה מבוצע בעיקר על ידי פעילי איכות הסביבה, אך היא נלקחה גם לתחומים אחרים כגון מאבק בכיבוש או מאבק למען זכויות בעלי חיים.
סיסמתם של המפגינים היא "אנחנו לא חוסמים את התנועה, אנחנו התנועה!".
לעיתים קורה שהפגנה שקטה הופכת למהומה והמפגינים ללא כל תכנון מוקדם חוסמים את נתיב המכוניות.
במדינות שונות חסימת כבישים אסורה על פי חוק, ואינה נכללת ברישיון לעריכת הפגנה.
אף שלא ניתן רישיון לחסימת כבישים במהלך מחאה, הפגנה מרובת משתתפים עשויה להביא לחסימת כבישים, בדרך כלל מתוך כוונת תחילה.
בקרב מפגינים ישנם חילוקי דעות האם חסימת כבישים היא כלי מחאה לגיטימי או לא.
הדעה הרווחת בקרב ארגוני מחאה היא שחסימת כבישים אינה בגדר מחאה אלימה.
ההתנגדות לחסימת כבישים נובעת משיבוש התנועה, מעיכוב נהגים, מבזבוז זמנם בשהייה לא רצויה, ולעיתים אף משיבוש הגעתם למוקדי חירום, למשל במצבי חירום רפואיים.
בישראל, שימשה חסימת כבישים קבוצות מפגינים שונות.
מפגינים חרדים, במיוחד באזור כיכר השבת ומאה שערים בירושלים, נהגו לחסום את הכביש בשבת כדי למנוע חילול שבת.
צעירים נהגו לחסום כבישים ביום הכיפורים כדי למנוע נסיעה ביום הכיפורים.
מפגינים חסמו כבישים ומסילות ברזל שנתפסו בעיניהם כמסוכנים כדי למנוע נסיעה בהם עד תיקון מפגעי בטיחות, לרוב לאחר תאונת דרכים קשה.
לעיתים חסימת הכבישים היא במסגרת מחאה של החוסמים על היעדר הסדרי תחבורה נאותים עבורם, בבחינת 'אם אני לא אסע גם אחרים לא יסעו'.
כך היה למשל במחאה של תושבי שפרעם בשנת 1959, ובמחאת תושבי שכונת עין הים בחיפה בשנת 1966.
במקרים אחרים מטרת החסימה היא להפנות תשומת לב לדרישות כלכליות של המפגינים.
למשל עובדים שפוטרו נוהגים לחסום כבישים כמחאה על פיטוריהם.
כך היה בעת סגירת פרויקט מטוס הלביא בתעשייה האווירית.
גם עובדים שדורשים העלאות שכר נוהגים לחסום כבישים במסגרת שביתתם.
למשל, בדצמבר 2018 ובשנת 2020 חסמו עובדים סוציאליים כבישים במסגרת שביתותיהם.
מובטלים נהגו לחסום כבישים במסגרת דרישתם לקבל עבודה.
עורקי תחבורה מרכזיים נחסמו (מוצ"ש, 22.12.18) על ידי מפגינים בתל אביב במחאה נגד יוקר המחיה, וגרמו לעיכובים לאלפי כלי רכב במשך קרוב לשעה.
בדצמבר 2006 חסמו חברי הכנסת יואל חסון וסטס מיסז'ניקוב את כביש החוף באמצעות מכוניותיהם במחאה נגד הרפורמה בתחום הליסינג והכוונה לייקר את השימוש ברכב צמוד.
כחלק ממאבק הסטודנטים להקלות בשכר הלימוד, הם חסמו מספר כבישים ברחבי הארץ.
החל ממאי 2017 חסמו פעמים רבות ארגוני נכים כבישים ראשיים בישראל, במאבקם להשוואת קצבאות הנכות לשכר המינימום.
בנובמבר 2018 חסמו עובדי מלט הר טוב את הכניסה לירושלים עם שקי מלט, בדרישה להטיל היטל היצף על ייבוא מלט מטורקיה.
לעיתים חסימת כבישים היא חלק ממחאה על החלטות מדיניות:
כחלק מהתנגדות לריבונות ישראלית ביהודה והשומרון וברצועת עזה נחסמו מספר פעמים כבישים כחלק מהפגנה גדולה או כפעולה ישירה, בתחומי הקו הירוק ומחוצה לו.
במחאה נגד הסכמי אוסלו, בעיקר בשנים 1994–1995, תנועת זו ארצנו חסמה לעיתים קרובות כבישים וצמתים מרכזיים ברחבי ישראל.
במהלך תוכנית ההתנתקות ולפניה מספר צמתים מרכזיים ברחבי הארץ נחסמו על ידי מתנגדים לתוכנית.
חסימות אלה בוצעו גם כמחאה סמלית על כך שמספר שבועות לפני ביצוע התוכנית נאסרה הכניסה לרצועת עזה לכל מי שאינו תושב האזור.
מתנגדי תוכנית ההתנתקות טענו שאם לא מאפשרים ליהודים לנוע בחופשיות ברצועת עזה, אין סיבה שאנשים ינועו בחופשיות במרכז הארץ.
בנוסף, מתנגדי תוכנית ההתנתקות ניסו למנוע הגעת כוחות צבאיים לאזור רצועת עזה.
פעולה זאת זכתה לעידוד מצד חלק ממנהיגי הציונות הדתית, למשל הרב דב ליאור שצוטט באמירה: .
החל משנת 2012 חסמו מספר פעמים כבישים בישראל אנשי הפלג הירושלמי החרדי, כחלק ממחאתם נגד גיוס חרדים לצה"ל.
ב־1 ביולי 2019 חסמו אלפי מפגינים יוצאי אתיופיה כבישים עם צמיגים בוערים, במספר מוקדים ברחבי הארץ, במחאה על מותו של סלומון טקה מירי שביצע קצין משטרה בלבוש אזרחי.
ב־2020 חסמו את הרחובות הסמוכים לרחוב בלפור, במחאה על התנהלות הממשלה בתקופת הקורונה.
ב-2023 חסמו מפגינים את צירי איילון וצירים מרכזיים נוספים כמחאה נגד ממשלת ישראל כחלק מהמחאה נגד הרפורמה המשפטית.
חסימת כביש ללא אישור היא עבירה על החוק בישראל.
על פי סעיף 332(2) לחוק העונשין, התשל"ז-1977 – היא מהווה "סיכון חיי אדם בנתיב תחבורה", והעונש המרבי בגינה הוא עשרים שנות מאסר.
בשני מקרים הייתה חסימת כבישים, בפועל או בתכנון, חלק מכתב אישום שהסתיים בהרשעה:
בשנת 1997 הורשע משה פייגלין בהמרדה, פרסומי המרדה והתקהלות אסורה, כחלק מפעילות תנועת זו ארצנו, שהפגינה נגד מסירת שטחים לפלסטינים במסגרת הסכמי אוסלו.
יש לציין כי משה פייגלין לא הורשע בעבירת חיי אדם בנתיב תחבורה או בחסימת כבישים בשום שלב (יש לקשר כאן את פסקי הדין).
בכתב האישום נאמר כי פייגלין וחבריו "קראו לציבור, בין היתר, לשבש את תפקוד הרשויות על ידי חסימת כבישים, הפגנה בקרית הממשלה, והקמת מאחזים חדשים ביהודה ושומרון שיאוישו על ידי נושאי נשק, תוך התעלמות מהכרזת הצבא על היות השטח שטח צבאי סגור".
בשנת 2008 נשפטו והורשעו האחים לווינשטיין, שתכננו לחסום את מחלף קיבוץ גלויות בנתיבי איילון באמצעות הצתת כלי רכב, במחאה נגד תוכנית ההתנתקות, בבית המשפט המחוזי בתל אביב בניסיון לסיכון חיי אדם במזיד בנתיב תחבורה, קשירת קשר לביצוע פשע, שיבוש מהלכי משפט והדחה בעדות בנסיבות מחמירות.
בית המשפט גזר עליהם 40 חודשי מאסר.
במסגרת המחאה נגד תוכנית ההתנתקות ארגנו המפגינים ב-16 במאי 2005 מבצע "ניסוי כלים" בה חסמו 40 צמתים ברחבי הארץ, ובאותו יום נעצרו 409 מפגינים.
ביוני 2005, בעקבות חסימות כבישים שהיו חלק מהמחאה נגד תוכנית ההתנתקות, פורסם באתר וואלה מאמר בשם "כך תעיפו את המתנחלים מהכביש".
המאמר הציע שלל פעולות בהן ניתן כביכול לנקוט נגד המפגינים נגד התוכנית.
לאחר תלונת מועצת יש"ע בפני היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, החליט מזוז להסתפק באזהרה בלבד כלפי וואלה!
המאמר הוסר מהאתר רק ביולי 2019 על רקע חסימות הכבישים הנרחבות בהפגנות יוצאי אתיופיה.
חסיה לוי-אגרון (2 בדצמבר 1923, ירושלים - 22 באוגוסט 2001, שם) הייתה כוריאוגרפית ורקדנית ישראלית, מייסדת הפקולטה למחול של האקדמיה למוסיקה על שם רובין בירושלים, כלת פרס ישראל למחול לשנת 1998. זוכת אות יקירת ירושלים לשנת 1996.
לוי-אגרון נולדה בירושלים, השנייה משלושת ילדיהם של אלישבע לבית ריבלין (נפטרה ב-1964) וחיים לייב לוי (1895–1972).
מצד אמה, בת למשפחת ריבלין הידועה, הייתה דור שביעי לבני העיר.
סבה מצד אביה, ברוך שמואל לוי (רוגינסקי; 1854–1917), שעלה לארץ עם משפחתו בימי העלייה הראשונה, היה סוחר ומעסקני קהילת יפו; אביה, יליד יפו, היה חבר מועצת המנהלים של בנק אנגלו-פלשתינה.
בארץ ישראל למדה מחול אצל האחיות יהודית ושושנה אורנשטיין, תהילה רסלר, גרטרוד קראוס ואלזה דובלון.
לאחר מכן התמחתה בניו יורק אצל מרתה גרהאם, הניה הולם ואמנים אחרים.
משך תקופה למדה והורתה באוניברסיטת מנילה שבפיליפינים.
לאחר פרוץ מלחמת העצמאות היא שבה לארץ ישראל והחלה להופיע בריקוד בפני חיילי צה"ל.
בתקופה זו נשלחה מטעם הג'וינט גם אל מחנות העקורים באירופה.
בשנת 1951 ייסדה לוי-אגרון את הקונסרבטוריון הירושלמי, בו התקיים בית הספר הראשון למחול, ועמדה בראשו עד 1960. ב-1960 הקימה את בית הספר למחול (לימים הפקולטה למחול) במסגרת האקדמיה למוסיקה על שם רובין; ייסוד המחלקה הביא לשינוי שם המוסד, שנודע מאז בשם "האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים".
לוי-אגרון עמדה בראש בית הספר למחול עד 1987 וביססה בו את שיטת הלימוד של מרתה גרהאם, לצד אמנות תנועה מודרנית.
הפקולטה למחול זכתה להכרה אקדמית והייתה למוסד הראשון בישראל שהעניק תארים במחול והכשיר כוריאוגרפים.
ולוי-אגרון עמדה בראשה בדרגת פרופסור.
בשנת 1964 גם הקימה במסגרת האקדמיה את "הלהקה הירושלמית למחול בן זמננו".
בשנת 1978 ייסדה לוי-אגרון בבית הספר התיכון שליד האקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים את מגמת המחול הראשונה בארץ, אשר קבלה הכרה של משרד החינוך כתוכנית לימודים לבגרות.
לוי-אגרון לקחה חלק בהקמת להקות מחול רבות ועמדה בראשות מספר להקות, בהן להקה למחול בן זמננו שייסדה בירושלים בשנת 1962. לאורך השנים היא הייתה חברת הוועד המנהל של תאטרון מחול ענבל" בראשות שרה לוי-תנאי, ויו"ר המדור למחול של המועצה הציבורית לתרבות ואמנות.
בשנת 1998 הוענק ללוי-אגרון פרס ישראל למחול.
במהלך השנים הוענקו לה גם תואר יקירת העיר ירושלים, פרס יקירת המחול מטעם משרד החינוך והתרבות ופרס הנוער הבינלאומי.
לוי-אגרון הייתה נשואה לדני אגרון – בנו של גרשון אגרון (מייסד העיתון Palestine Post ועורכו הראשי, ראש שירותי ההסברה במשרד ראש הממשלה וראש עיריית ירושלים), חבר "ההגנה", ממקימי התעשייה האווירית ולאחר מכן מנהל חברת מטוסי ריסוס, וחרט עץ נודע.
בשנת 2003 הפיק שירות הסרטים הישראלי את הסרט "מחוללת המחול" (30 דקות) בבימויו של יגאל מור, על חסיה לוי-אגרון.
בנובמבר 2005 נחנך סטודיו חדש למחול על שמה באקדמיה למוסיקה ומחול בירושלים.
בכדורסל מתרחשת חסימה כאשר שחקן הגנה מסיט את הכדור, באופן חוקי, בניסיון זריקה של שחקן הקבוצה היריבה.
כינויים נוספים לחסימה הם גג ובלוק (מאנגלית: Block).
מותר לחסום זריקה רק בזמן שהכדור בדרכו כלפי מעלה, וכל חסימה של זריקה מהרגע שהכדור הגיע לשיא הגובה (ובדרכו כלפי מטה) אסורה, ותיחשב כסל של הזורק.
חוק זה, המכונה "גולטנדינג" (מאנגלית: Goaltending), נועד למנוע משחקני הגנה לתפקד כ"שוערים" על יד הסל.
לעיתים קרובות, החוסמים המובילים הם שחקנים בעמדות הסנטר והפאוור פורוורד, בזכות גובהם וקרבתם לסל.
מלבד גובה, עוזרים לחוסם גם ניתור גבוה ויכולת תזמון טובה בקפיצה.
חוסמים טובים תורמים למשחק ההגנה של קבוצתם גם מבלי לחסום זריקות, בכך שנוכחותם על המגרש מרתיעה שחקני התקפה מלחדור לסל.
חסימה של הכדור אל תוך תחומי המגרש (בניגוד לשליחתו אל היציעים) מובילה לעיתים קרובות להתקפה מתפרצת של הקבוצה החוסמת.
מקובל לציין את שחקן בוסטון סלטיקס, ביל ראסל, כשחקן שהצטיין בחסימות תוך השארת הכדור בתוך המגרש.
חסימה נרשמת כנתון סטטיסטי לזכות השחקן החוסם, ובמקביל לכל חסימה נרשמת לשחקן הנחסם "החטאה מהשדה".
אם החוסם יצר מגע עם ידו של הזורק בעת החסימה, תישרק עבירה נגד המגן וחסימתו לא תירשם בדפי הסטטיסטיקה.
בנוסף, לא תירשם חסימה כאשר נעשתה על הזורק עבירה של שחקן הגנה אחר.
כמו כן, לא תירשם חסימה לזכות שחקן שחסם זריקה אשר נכנסה לסל למרות החסימה.
ליגת ה-NBA וליגת ה-ABA החלו לתעד חסימות רק החל מעונת .
שיאן החסימות ב-NBA הוא האקים אולאג'ואן, שרשם לאורך הקריירה 3,830 חסימות בסך הכול.
ממוצע החסימות למשחק הגבוה ביותר שייך לשחקן יוטה ג'אז, מארק איטון, שחסם 3.5 פעמים בממוצע למשחק לאורך הקריירה.
אלמור סמית' מלוס אנג'לס לייקרס מתועד כשחקן בעל שיא החסימות במשחק בודד, כשחסם 17 זריקות במשחק מול פורטלנד טרייל בלייזרס ב-28 באוקטובר 1973. שני שחקנים בלבד, מלבד סמית', חסמו 15 זריקות במשחק אחד – מאנוט בול (1986 ו-1987) ושאקיל אוניל (1993).
הנתונים שלהלן מעודכנים לסוף עונת :
חסימת מעיים היא מצב רפואי אצל יונקים בו יש חסימה בחלק של המעי ותכולתו של המעי לא יכולה לעבור לאורכו ובכך נמנעת הפרשת הצואה.
זהו מצב חירום רפואי ולשם הצלת החולה יש לטפל בו במהירות.
הסיבות לחסימת מעי דק אצל בני אדם מבוגרים מחולקות באופן כללי לשלוש:
סיבות הקשורות לחלק החיצוני ולא לתוכן הפנימי של המעיים (extraluminal cause): כגון, הידבקויות של לולאות מעי (כתוצאה מניתוחים קודמים), בקע, גידולים ואבצסים.
סיבות הקשורות לדופן המעי עצמו: כגון גידולים ראשוניים של דופן המעי החוסמים את מעבר המזון בו.
סיבות הקשורות לתוכן המעי (intraluminal cause): למשל אבני מרה, גופים זרים ובזואר (חומרים כגון קליפת אפרסמון, שיער ועוד).
אצל ילדים, קיימות סיבות נוספות לחסימת מעיים, השכיחה מביניהן היא התפשלות מעיים.
הסיבות לחסימת מעי השתנו באופן דרמטי במהלך המאה הקודמת.
בתחילת המאה ה-20, בקעים היוו את הסיבה השכיחה לחסימת מעיים מכנית (יותר ממחצית המקרים).
כיום הסיבה העיקרית לחסימת מעיים היא הידבקויות הנוצרות לאחר התערבות ניתוחית כלשהי בחלל הבטן (בסביבות 60% מן המקרים כיום).
הסיבה השנייה בשכיחותה אצל מבוגרים כיום היא תהליך גידולי, ואילו הסיבה השלישית היא בקעים.
מחלת קרוהן היא הסיבה הרביעית בשכיחותה לחסימות מעי.
בשלב המוקדם של החסימה, מתגברות התנועתיות וההתכווצות של המעי במאמץ להעביר תוכן מעי אל מעבר לנקודת החסימה.
העלייה בפריסטלטיקה של המעי אשר מתרחשת בשלב המוקדם של החסימה, קיימת הן בחלק המקורב (לפני ההיצרות) והן בחלק המרוחק (לאחר ההיצרות), ועל כן לעיתים יש שלשול של תוכן צואתי שעבר את נקודת החסימה עקב הפריסטלטיקה המוגברת.
בשלב מאוחר יותר, פוחתת פעולת המעי.
עם הזמן, מצטברים בו מים ואלקטרוליטים אשר עלולים להביא להתייבשות ולהלם תת-נפחי.
כך למשל, אם החסימה מקורבת יחסית (בשלב התחלתי של המעי), ההתיישבות תהיה מלווה בהיפוכלורמיה, היפוקלמיה ובססת מטבולית (ירידה בכמות יוני כלור, יוני אשלגן ויוני מימן בהתאמה) בשילוב עם עליה בהקאות.
אם החסימה תהיה מרוחקת יותר (בשלב מתקדם של המעי), יצטברו נוזלים רבים במעי אולם הפרעות באלקטרוליטים תהיינה פחות דרמטיות.
כתוצאה מהחסימה ייווצר לחץ שילך ויגבר על דפנות המעי, אשר עלול להביא לחסימה בניקוז הוורידי, עליה של הסרעפת ודיכוי תהליך אוורור הריאות.
החסימה כשלעצמה תביא להצטברות של חיידקים (השכיחים ביותר- Escherichia coli, Klebsiella pneumoniae, Enterococcus faecalis) ושיעורם יעלה באופן מהיר.
הסיכון לאלח דם, נמק של המעי והתנקבותו (פרפורציה) עולה, ואיתו הסיכון לדלקת הצפק (דלקת של הצפק העוטף את המעי) מסכנת חיים.
הסימנים הקליניים של חסימת מעיים כוללים כאבי בטן עוויתיים, בחילות, הקאות, התרחבות בטנית, והחולה מציין כי אין צואה או יציאה של גזים כלל – בשלב מתקדם יותר.
כאבי הבטן מגיעים במרווחים של כ- 4-5 דקות.
בשלב מאוחר של המחלה החולה עלול להקיא תוכן צואתי.
בבדיקה פיזיקלית החולה יכול להיות עם טכיקרדיה ולחץ דם נמוך, אשר מרמזים על מידת ההתייבשות של החולה.
חום יכול לרמז על חסימה כלואה (סטרנגולציה).
הבטן מורחבת, ויש לבדוק אם קיימות צלקות ניתוחיות, אשר יכולות לרמז כי הסיבה לחסימה היא הידבקויות מעיים כתוצאה מניתוח בטני קודם.
בהאזנה לבטן תישמע פריסטלטיקה ערה בשלב ההתחלתי של החסימה, ולאחר מכן לא תישמע פריסטלטיקה כלל.
חלק מן החולים חשים רגישות במישוש עדין של הבטן.
בבדיקה רקטלית יש לבחון סימנים לדמם אשר יכולים לרמז על גידול כמקור לחסימה, או למשל אוטם אשר הביא לחסימה.
ניתן לעשות צילום רנטגן של הבטן ולראות חסימת מעיים בכ-60% מן המקרים.
ממצאים אופייניים בצילום בטן כוללים לולאות מורחבות של המעי הדק ללא עדות להרחבה של המעי הגס.
ניתן לראות פלסי אוויר- נוזל בצילום או אף את הסיבה לחסימה (למשל, אבני מרה או גופים זרים).
אם אין אבחנה וודאית של חסימת מעיים לאחר צילום בטן, יש לערוך CT אשר מהווה בדיקה רגישה יחסית לחסימה מלאה של המעיים ולקביעת מיקום החסימה וסיבת החסימה, אולם הוא פחות רגיש אצל חולים בהם החסימה חלקית.
בדיקות מעבדה נחוצות על מנת להעריך את מידת ההתייבשות של החולה- יש לבדוק מהן רמות הנתרן, כלור, אשלגן, ביקרבונט וקריאטינין.
כתוצאה מההתייבשות עלולה להיות עליה בהמטוקריט לאור ריכוז הדם.
כמו כן יש לבדוק האם קיימת עליה בתאי הדם הלבנים (לויקוציטוזיס) אשר עלולה לרמז על סטרנגולציה (אולם אינה חייבת).
מרבית החולים עם חסימת מעיים מאובחנים כבעלי חסימה פשוטה, ללא סיבוכים.
בחלק מן המקרים, החסימה כוללת כליאה של חלק מהמעי (סטרנגולציה) ומביאה לירידה באספקת הדם לאותו החלק עד לאוטם של החלק עצמו.
סטרנגולציה כרוכה בעליה בתחלואה ובתמותה ומשום כך יש לאבחנה בשלב מוקדם – הסממנים כוללים טכיקרדיה, חום, לויקוציטוזיס, ובטן קשיחה.
הטיפול כולל החזרת נוזלים במתן תוך-ורידי היות שהחולה מאבד נוזלים ואלקטרוליטים.
יש לעקוב אחר מתן השתן של החולה.
כמו כן ניתנת אנטיביוטיקה רחבת טווח.
בנוסף לטיפול האמור לעיל, יש להקל על החסימה עצמה על ידי הכנסת זונדה נזו-גסטרית (naso-gastric tube).
בחלק מן המקרים, ובייחוד במקרים בהם החסימה היא חלקית, טיפול כאמור יספק ולא יהיה צורך בניתוח.
באופן כללי, חולים עם חסימת מעיים מלאה יזדקקו לניתוח.
הסיבה לחסימה עצמה מובילה לגישה הניתוחית.
כך, למשל, חולים שיש להם חסימת מעיים כתוצאה מהידבקויות יטופלו על ידי המסת או התרת ההידבקויות; חולים בעלי הרניה כלואה יעברו תיקון של ההרניה, וכן הלאה.
לעומת זאת, הטיפול אצל חולים בהם החסימה נובעת מתהליך גידולי מורכב יותר, בייחוד כאשר הגידול שלח גרורות.
במצבים כאלו לעיתים נמנעים מכריתת חלקי המעי הנגועים בגידול ורק משחררים את החסימה עצמה.
חסימה של המעי הגס יכולה להיות מסווגת כחסימה דינמית, הנובעת מבעיה מכנית, או חסימה שאינה דינמית.
חסימה דינמית מאופיינת על ידי חסימה של המעי הגס, המביאה לעליה בהתכווצויות המעי על מנת להקל על החסימה עצמה.
חסימה שאינה דינמית אינה מאופיינת בתנועתיות מעיים, ולרוב מקושרת לירידה או לחוסר תנועתיות של המעי הדק והקיבה.
סרטן המעי הגס מהווה את הסיבה העיקרית לחסימת המעי הגס בארצות הברית, בעוד שבמדינות כגון רוסיה, אירופה המזרחית ואפריקה, הסיבה העיקרית המובילה היא וולוולוס (פתלת המעיים).
כ- 2% עד 5% מן החולים בסרטן המעי הגס בארצות הברית מפתחים חסימת מעי גס.
סיבות אחרות לחסימה כוללות צואה החוסמת את המעבר, גופים זרים, דלקות כגון קרוהן, דיברטיקוליטיס ואחרות, מחלת הירשפרונג, איסכמיה, הקרנות, התפשלות של המעיים והיצרויות.
הידבקויות הן סיבה נדירה לחסימה של המעי הגס (שלא בדומה לחסימת המעי הדק).
המטופל אינו מסוגל להעביר צואה או גזים לאורך המעי הגס, יחד עם התרחבות של הבטן והופעת כאבי בטן.
המעי הגס מתרחב בגז, מתוכו כשני שלישים מורכבים מאוויר שנבלע ולא השתחרר (אירו-פאגיה), וחלקו האחר מהצטברות חיידקים.
כמו כן המעי הגס מתמלא בצואה ובנוזלים.
אם החסימה נגרמה כתוצאה מבקע או פתלת של המעי, תיתכן בעיה באספקת הדם או סטרנגולציה, אשר עלולה להתפתח לנמק.
הטיפול הניתוחי נבחר בהתאם לסיבת החסימה.
אם ישנו גידול בחלחולת, אשר מביא לחסימה עצמה, יועדף שחרור החסימה על ידי הוצאת לולאת מעי לסטומה- loop coleostomy, לאחר מכן מתן טיפול נאו-אדג'וונטי לגידול, ותכנון ניתוח להסרת הגידול עצמו לאחר מתן הטיפול הכימותרפי.
במקרה של גידול במעי העקול, הניתוח יכול לכלול כריתה של המעי העקול עם הוצאת חלק מעי מקורב מהסטומה, וסגירת החלק המרוחק מהסטומה (הניתוח ע"ש הרטמן), או לחלופין כריתת המעי העקול וביצוע השקה בין שני חלקי המעי בצד המקורב ובצד המרוחק לחלק שנכרת.
חסימה שאינה דינמית, או פסאודו-חסימה, נקראת גם תסמונת אוגילבי- Ogilvie's syndrome- זהו תיאור של התרחבות המעי הגס יחד עם סימנים ותסמינים של חסימה, אולם בהיעדר סיבה לחסימה עצמה.
הסיבה להרחבה ראשונית של המעי אינה ידועה במרבית המקרים, כאשר בחלקם המועט הסיבה היא הסננה של תאים ממאירים לעצבים סימפתטים.
סיבה נפוצה יחסית למצבים כאלו היא משנית ללקיחת תרופות כגון אופיאטים, תרופות נוירולפטיות, מצבים מטבוליים חריפים, זאבת, סקלרודרמה, תסמונת אהלרס-דנלוס מחלת פרקינסון ומחלות אחרות.