tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרצף הארוך ביותר של ניצחונות רצופים בליגה הוא תשעה, אותם השיגה הקבוצה בין ה-26 בספטמבר 1931 ל-21 בנובמבר 1931 בליגה השנייה.
מספר הנקודות הגבוה ביותר שהקבוצה השיגה בעונה אחת היה בעונת 2024/25 עם 100 נקודות בצ'מפיונשיפ.
(מושאל לפיורנטינה עד 30 ביוני 2026)
(מושאל לורדר ברמן עד 30 ביוני 2026)
לידת עכוז (או מצג עכוז) הוא מצב שבו מיקומו של התינוק ברחם לקראת הלידה אינו תקין – עכוזו או רגליו של התינוק מופנים כלפי פתח האגן במקום המצב הנורמלי, שבו ראשו של התינוק מופנה כלפי פתח האגן.
במהלך ההיריון התינוק חופשי לנוע ברחם אמו, ותנוחתו הרגילה היא בדרך כלל מצג עכוז עד לשבוע ה-32 של ההיריון.
בשלב זה רוב התינוקות מתהפכים ממצג עכוז למצג ראש (תנוחת הלידה הרגילה - כאשר ראש העובר מופנה כלפי מטה לפתח האגן).
חלק קטן מן העוברים אינם מצליחים לעשות זאת - ונשארים ב"מצג עכוז".
ישנם שלושה מצגים של תנוחת העכוז:
Frank Breech - עכוזו של העובר מוצג בתחתית הרחם, כשירכיו כפופות על הבטן ושוקיו מורמות.
מצג זה מהווה כ-70% ממצגי העכוז.
Complete Breech - כמו במצג Frank, אך השוקיים כפופות כך שכפות הרגליים בגובה העכוז עצמו.
במצג זה הלידה מתמשכת וסיכויי הלידה הווגינאלית פחות טובים מאשר ב-Frank.
Incomplete and Footling Breech - הרגליים מתחת לגובה העכוז עצמו והן מהוות את המצג.
מצג זה הוא הפחות נוח מכולם, וכרוך בשיעור סיבוכים גבוה הדורש כמעט תמיד ביצוע ניתוח קיסרי.
לקראת השבוע ה-34 של ההיריון אמור העובר להסתובב למצג ראש (הראש כלפי מטה - לידה רגילה).
כשלושה עד ארבעה אחוזים של העוברים אינם מצליחים להסתובב לתנוחה זו, ולכן הם נשארים בתנוחת עכוז.
כ-3.5% מכלל הלידות הן לידות עכוז.
מצג זה הוא השני בשכיחותו לאחר תנוחת ראש (הלידה הרגילה, המוכרת).
מצג עכוז שכיח במקרים הבאים: לידה מוקדמת, אצל פגים, בהיריון מרובה עוברים, אצל הילד השני (הלידה השנייה), במומים עובריים גסים (הידרוצפלוס) ובעיות תוך-רחמיות – רחמים מעוותים או גידולים שונים ברחם.
הסיבות להתהפכות העובר למצג עכוז
ברוב המקרים הסיבות להתהפכות העובר למצג עכוז אינן ידועות, אך ישנן סיבות פיזיולוגיות, שעלולות לגרום להתהפכות: ריבוי מי שפיר, מום או עיוות של הרחם, צורת אגן לא תקינה של האם, גידולים ברחם, היריון עם יותר מעובר אחד, שרירים רפויים של הבטן או של הרחם, שליה נמוכה, ומומים שונים בעובר.
מצבה הרגשי של האם יכול להיות גורם נוסף.
החרדות, המתיחויות והפחד גורמים לכיווץ החלק התחתון של הרחם.
השכיחות של לידת עכוז בקרב אם חרֵדה גבוהה יותר בהשוואה לנשים אחרות שבהיריון.
יש הטוענים שהסיבה הנוספת להתהפכות העובר למצג עכוז קשורה לכך שהעובר מנסה להתקרב ולהצמיד את ראשו ללבה של האם כדי להאזין לפעימות לבה.
בפולקלור האמינו בני אדם כי הגורמים לקשיי לידה הם ה"מזיקים" (שדים ורוחות).
תמותת העוברים בלידת עכוז גדולה פי שלושה מלידות רגילות.
הסיבות העיקריות לתמותת העוברים הן פגיעות ושטפי דם במוח התינוק בעת החילוץ.
בעת יציאת התינוק דרך תעלת הלידה נשקפת סכנה לראשו, משום שהוא עלול לסבול מחוסר חמצן בלידה אטית, הנמשכת למעלה משבע דקות.
כמו כן, לידת עכוז עלולה להביא לתופעת פריקה אצל התינוק הנולד.
בעיה נוספת היא כאשר התינוק גדול מדי יחסית לאגן הירכיים של האם.
קיימת סכנה שיהיה קושי לחלץ את ראש התינוק, והוא עלול להיפגע מחוסר חמצן.
מצד שני, אם ראשו של התינוק יוצא מהר מדי, הוא עלול להיפגע משטפי דם במוח ומפגיעות מוחיות.
לידת עכוז עלולה להקשות על היולדת, על העובר ועל הרופא המיילד.
מצג עכוז מקשה על גיחת התינוק בדרך טבעית, ולכן ישנה נטייה כללית להרבות בניתוחים קיסריים במקרים אלה.
עם זאת, בעקבות מחקרים חדשים ובעקבות הסיכון ליולדת הכרוך בניתוח הקיסרי, איגודי גינקולוגים בארצות שונות, ביניהם ישראל, קנדה וארצות הברית, משנים את המלצותיהם ומאפשרים היום גם לידות טבעיות במצג עכוז.
קיימות מספר שיטות בהן מנסים לשנות את מצג העובר מעכוז לראש ובהן אף שיטות מהרפואה הסינית.
השיטה הנפוצה ביותר מבוססת על היפוך פיזי של העובר המבוצע על ידי רופא.
בשיטה זו המטפל מניח את ידיו על בטן האישה מסביב לעובר ובשלב ראשון מנסה להרחיקו מאגן הירכיים.
בשלבים הבאים מנסה המטפל לסובב את העובר למצג צד ולבסוף למצג ראש.
המטפל שומר את ירכי העובר מקופלות קרוב לבטנו כדי לקדם את הצלחת התהליך.
סיכויי הצלחת הטיפול נעים בין 55% ל-70% ומקובל לבצעו החל מהשבוע ה-34 להריון.
בדרך כלל עדיין קיים בשלב זה סיכוי להיפוך ספונטני, ולכן מנסים לדחות את הטיפול, אך סיכויי ההצלחה קטנים כאשר העובר גדול יחסית לכמות מי השפיר ותנועתו הופכת יותר קשה.
הטיפול המודרני מתבצע תחת מעקב אולטרה סאונד כדי למנוע סיבוכים.
בעזרת מכשיר האולטרה סאונד ניתן גם לקבוע האם סיכויי ההצלחה טובים או שקיימים סיכונים שיבטלו את הכדאיות בביצוע התהליך.
בעיות אפשריות עלולות לנבוע ממיעוט מי שפיר, ריבוי עוברים, רעלת הריון, וצלקות קודמות ברחם.
לידת בית היא לידה המתבצעת, על פי תכנון מראש, בבית או במתקן אחר שאינו רפואי, ולא בבית יולדות או במרכז לידה.
הלידה מתבצעת בליווי של מיילד/ת, תומכ/ת לידה או רופא/ה מיילד/ת, ובמיעוט המקרים כלידה ללא עזרה (Unassisted).
רוב הלידות בישראל ובעולם המערבי מתבצעות בבתי חולים.
עם זאת, יש נשים המעדיפות ללדת בבית מסיבות שונות: לידה באווירה ביתית ורגועה, שליטה של היולדת על תהליך הלידה ועל פעילותה במהלכה, רצון ללידה טבעית ללא משככי כאבים או התערבות רפואית, אפשרות תנועה ובחירת תנוחת לידה המועדפת עליהן, ועוד.
בשלהי שנות ה-90 ערך ארגון הבריאות העולמי מחקר מקיף, בו ביקש לבחון מהו המקום הבטוח ביותר ללדת בו.
תוצאות המחקר העלו כי במדינות מפותחות, בהריונות בסיכון נמוך, לידת בית עבור אישה שזוהי לה הלידה הראשונה, בטוחה במידה שווה ללידה בבית חולים.
עבור אישה שזוהי אינה הלידה הראשונה שלה, נקבע כי לידת בית "בטוחה באופן משמעותי יותר מאשר לידה בבית החולים".
מחקר נוסף שנערך בשנת 2005 והתמקד בלידות בית בצפון אמריקה קובע אף הוא כי כשמדובר בלידת בסיכון נמוך, לידת בית מתוכננת מראש עם מיילדת מוסמכת, בטוחה כמו לידה בבית חולים.
החוקרים השוו תוצאות בין כ-5,500 לידות בית ל-3 מיליון לידות שבוצעו בבית החולים באותה השנה (בכל המקרים היו היולדות בהיריון בסיכון נמוך).
שיעור ההתערבויות הרפואיות בלידות בית היה פחות ממחצית מההתערבויות שבוצעו במהלך הלידות בבית החולים.
12.1% מהנשים שתכננו ללדת בבית הועברו לבית החולים.
מתוכן: 9.6% נזקקו לזירוז הלידה (לעומת 21% מהנשים שילדו בבית החולים); 3.7% עברו ניתוח קיסרי (לעומת 19%), 2.1% נזקקו לחיתוך חיץ (לעומת 33%).
שיעור תמותת התינוקות היה 1.7 מקרי מוות מתוך 1000 לידות בית מתוכננות, בדומה לתוצאות בבתי החולים בצפון אמריקה.
מחקר גדול נוסף שנערך בהולנד התפרסם ב-2009. מחקר זה בחן מעל לחצי מיליון לידות של נשים שנמצאו בהיריון שאינו בסיכון גבוה ושילדו בבית חולים או בלידת בית.
החוקרים לא מצאו הבדל בין שיעור מקרי התמותה של האימהות או היילודים, או תחלואה קשה בקרב אף אחת מהקבוצות.
מחקר אחר שנעשה ב-2010 שהשווה בין לידות בית מתוכננות ללידות בבית חולים הגיע למסקנה שלמרות שאכן יש הרבה פחות התערבויות רפואיות בלידות הבית, תמותת התינוקות בהן גדולה פי שלושה מלידות בבית חולים.
המחקר בדק את כל לידות הבית המתוכננות, ולא כמו במחקרים הקודמים בו בודדו את הלידות עם מיילדת מוסמכת או הריונות בסיכון נמוך.
עם זאת, ובהתאמה למחקרים שצוינו קודם, נמצא במחקר שלא חלה עלייה בתמותת היילוד בלידות בית לעומת בתי חולים כאשר המיילדת המלווה הייתה מיילדת מוסמכת.
מחקר נוסף שבחן 65,000 לידות באנגליה התפרסם ב-2011. תוצאות המחקר הראו, שלידות בית מתוכננות, בהיריון בסיכון נמוך, מלוות על ידי מיילדת מוסמכת, בטוחות באותה מידה כלידות בחדרי לידה בבית החולים, במרכזי לידה של בתי החולים או של מיילדות שאינם קשורים לבתי חולים, ובבית.
מחקר המשך שהתפרסם ב-2012 הראה שלידות בית אצל יולדות שזו אינה לידתן הראשונה זולות יותר למדינה.
ב-2014 פורסם מחקר ששקלל נתונים של כ-14 מיליון לידות על פי נתונים שהתקבלו מהמרכז לבקרת מחלות האמריקני.
על פי מחקר זה, הסיכון למות התינוק בלידת בית גדול פי 4 כשמיילדת נוכחת והוא 12.6 לכל 10,000 לידות (לעומת 3.2 מקרי מוות ל-10,000 לידות בלידה בבית חולים).
עם זאת, הנתון האחרון כולל גם לידות בית בהיריון בסיכון גבוה ועם מיילדות לא מוסמכות.בלידת בית ללא מיילדת הסיכון מוכפל ומגיע ל-21.9 מקרי מוות לכל 10,000 לידות.
מאמר אחר שפורסם באותה שנה מצביע כי לידות בית מתוכננות כאשר היולדת בסיכון נמוך היו עם הרבה פחות התערבויות בלידה ועם אחוזים דומים לתוצאות שליליות לאימהות ולתינוקות.
ב-2019 פורסם מחקר נוסף שמבוסס על 14 מחקרים אחרים שפורסמו מ-1990 ושכללו כחצי מיליון לידות בית וכחצי מיליון לידות בבית חולים, אשר הגיע למסקנה שאין הבדל בתמותת או בתחלואת נשים שילדו או בתינוקות שנולדו באחת משתי הדרכים.
כאשר ההיריון הוא בסיכון גבוה, ההמלצה של כלל הגורמים היא ללדת בבית חולים עקב הסיכוי הגדול יחסית לסיבוכים בלידה.
בישראל מתבצעות מאות לידות בית בשנה.
מספרן עולה במהלך השנים אך הן עדיין פחות מחצי אחוז מכלל הלידות.
מחקר חלוץ על תוצאות של לידות בית מתוכננות בישראל בין השנים 2003–2007 הראה כי בחירה נכונה של יולדות בסיכון נמוך מאפשרת לידות בית ברמת בטיחות טובה.
משרד הבריאות אינו מעודד לידה מחוץ לבתי חולים ואף פועל לרוב נגד תופעה זו (לעומת בריטניה למשל הרואה בחיוב לידה בבית), ורואה את הלידה כפרוצדורה רפואית, ואפילו יותר מכך כמצב חירום רפואי.
עם זאת, בינואר 2008 הוציא משרד הבריאות נוהל מסודר ללידות מחוץ לבית החולים.
במאי 2012 הוציא משרד הבריאות חוזר מנכ"ל מעודכן בו הוספו הגבלות על לידות הבית.
החמרה נוספת אומרת כי חלה עליהם החובה לבצע מעקב סימנים חיוניים (דופק ולחץ דם) אצל היולדת לפחות פעם בשעה.
בלידות בבית חולים אין חובה או נוהל כזה, יולדת רשאית לסרב לכל בדיקה, והצוות יוצא ידי חובתו בהסבר ובחתימה על טופס סירוב.
דף מידע בנושא באתר משרד הבריאות, פותח במילים "יש לך את הזכות לבחור איפה ללדת, איך ללדת וכמובן, מי ילווה או תלווה אותך בלידה" ומסביר את הנוהל להורים המעוניינים בכך.
על פי כללי משרד הבריאות, לא ניתן להפעיל מקום המיועד לקבל לידות, שאינו מוסד רפואי מורשה, ועל לידות הבית להתבצע בבית היולדת או בית פרטי אחר שהועמד לרשות היולדת.
עתירה לבג"ץ נגד החלטה זאת של משרד הבריאות נדחתה ברוב דעות של יוסף אלרון ונעם סולברג נגד דעת המיעוט של עופר גרוסקופף..
ביולי 2021 נהפכה החלטה זאת בדיון נוסף, ברוב של חמישה שופטים נגד שניים ונקבע שמרכזי לידה טבעית יוכלו לפעול תחת התנאים של לידת בית.
פסק דין נוסף ניתן ב-2024 על ידי בית המשפט העליון בנושא לידה צפויה שבה האם ביקשה ללדת בבית ורשויות המדינה ביקשו לאלץ אותה ללדת בבית חולים.
בית המשפט קבע כי כל עוד לא התרחשה הלידה, זכותה של האם – אם היא כשירה בדעתה – להחליט על גופה, כי הזכות הזו גוברת על כל שיקול אחר, לרבות זכותו לחיים של העובר, והאם הורשתה ללדת בבית.
הגעה לבית החולים אחרי הלידה
על פי נוהלי משרד הבריאות, חלה החובה על הרופא המיילד או האחות המיילדת להפנות יילודים מסוימים, למשל כל יילוד שנולד במשקל של מעל ל-4 ק"ג, לבית החולים, גם אם על פי שיקול דעתו המקצועי התינוק במצב מצוין.
מענק לידה ומענק אשפוז מהמוסד לביטוח לאומי
עד שנת 2017, מענק לידה ניתן רק ליולדות שהגיעו לבית החולים לאחר הלידה או שרופא ילדים בדק את תינוקן מייד לאחר הלידה.
בתיקון לחוק הביטוח הלאומי, שתוקפו מ-1 ביוני 2017, נקבע שמענק לידה יינתן גם כאשר מיילדת או רופא מסרו למשרד הבריאות תצהיר לפיו הם נכחו בלידת הבית והלידה התקיימה בהתאם להוראות משרד הבריאות.
מענק אשפוז שהוא תשלום (מעל 13,000 ש"ח) של המוסד לביטוח לאומי לבית החולים כאשר אישה יולדת בו, לא נמסר במקרה שהיולדת בוחרת בלידת בית, אלא אם היא מגיעה לבית החולים לאחר הלידה.
כאשר יולדת מגיעה לבית החולים לאחר הלידה, בית החולים מקבל את התשלום, על אף שהלידה לא התבצעה בבית החולים, ועל כן הוצאות בית החולים היו מינימליות.
ארגוני נשים הפעילו לחץ על הממשלה והכנסת במטרה לאפשר ליולדות בחירה מלאה בלידה, כאשר הן יקבעו לאן ילך הכסף המשולם על ידי המדינה.
המאבק על לידות ביתיות במעברות בשנות ה-50
גל העלייה הגדול של שנות החמישים עימת את הממסד הרפואי בישראל עם גישה שונה משלו ללידות.
בניגוד לרציונליות, ההיגיינה הגבוהה, הטיפול הרפואי המשובח והמודעות הפוליטית לקשר בין נפש בריאה לגוף בריא שייחסו אנשי היישוב לעצמם, הוצגו העולים כפרימיטיבים, מזוהמים, רשלניים, לא היגיינים וחולים, והיחס אליהם היה מתנשא ומזלזל.
בסוגיית לידות הבית התנהל קרב איתנים בין האחיות, שמונו למדריכות ופוסקות רפואיות במעברות ובמחנות העולים, לבין מהגרות הכורעות ללדת.
לגרסת מערכת הבריאות נבעו שיעורי תמותת התינוקות הגבוהים בקרב העולים מלידה בבית, פרקטיקה שהמהגרות הביאו עימן מארצות המוצא והפכה מסוכנת מאוד בתנאי ההיגיינה הירודים של האוהלים והפחונים במעברות.
אחיות רבות מתארות בראיונות משחקי חתול ועכבר עם נשים הרות שניסו לחמוק מהנסיעה לבית החולים ולהישאר ללדת במעברה.
האחיות הסבירו את הסתייגות העולות מלידה בבית חולים בכך שהן לא הכירו את המושג בית חולים, חששו מהשתתפות של רופא גבר בלידה או חששו מהפרידה לצורך הלידה מילדיהן האחרים.
חלק מהאחיות עברו טקסי חניכה אצל מילדות מסורתיות במעברות וקיבלו מהן "הכשר" חברתי לקבלת לידות בבית.
בשנת 1954 התערבה המדינה בחקיקה בנושא הלידות והעניקה מענק לידה לכל אישה שילדה בבית חולים.
אחרי חקיקת החוק התברר שיש בו לקונה: האם אינה חייבת ללדת בבית החולים עצמו אלא רק צריכה להוכיח שרצתה ללדת בבית חולים ועשתה לשם כך מאמץ סביר.
החוק ייצר תופעה חדשה: לידות יזומות בדרכים.
היחס של הממסד ללידות בית שונה בכל מדינה ומדינה.
בהולנד למשל המדינה מעודדת לידות בית, בין השאר באמצעות קנסות למי שבוחרת ללדת בבית-חולים ללא סיבה רפואית המצדיקה זאת.
שיעור לידות הבית בהולנד הוא הגבוה בעולם – 30% מכלל הלידות מתקיימות בבית.
בבריטניה המדינה רואה בחיוב לידות בבית בהריונות בסיכון נמוך, והן כלולות בסל השירותים הרפואיים שיולדות זכאיות להם.
לאחרונה גם יצאו המלצות של הרשות הלאומית לבריאות בבריטניה (National Institute for Health and Care Excellence) הקוראות לנשים בהיריון בסיכון נמוך להימנע מלהגיע לבתי חולים ולהעדיף לידה במרכזי לידות או בבית עם מיילדת מוסמכת.
באירלנד לידות בית מותרות לפי חוק, אולם החוק אינו מחייב את המדינה לספק לנשים שירותים ללידות אלו במסגרת סל שירותי הבריאות.
חוץ מבהולנד, אחוז לידות הבית במדינות המערביות נמוך מאוד (בין חצי אחוז לאחוזים בודדים).
בהונגריה, לידות בית אסורות על פי החוק, וב-2011 קבע שם בית המשפט שד"ר אגנס גרב, רופאה ומיילדת הונגרייה, תישלח לשנתיים מאסר בשל שתמכה בנשים בעת לידת בית, ועל כן "סיכנה חיי אדם במהלך פעילותה המקצועית".
המשפט שנערך לגרב עורר סערה בעולם ודחף להקמת קבוצות רבות ועצומות הקוראות לשחרורה.
על אף שהממסד הרפואי מתנגד ברובו ללידות בית, מושפעים בתי חולים רבים מהתפיסה העומדת מאחורי לידות אלו.
כך, ניתן לראות מזה מספר עשרות שנים כי בתי חולים רבים מאמצים חלק מעקרונות אלה ומציידים את חדרי הלידה בציוד שנועד להגביר את התחושה הביתית של היולדות: אורות ניתנים לעמעום, מקלחת, כיסאות נוחים וכיסא יולדת הניתן לכוונון.
כמו כן, ישנם בתי חולים שאינם כופים על היולדת לשכב על מיטה, ואף לא חיבור למוניטורים.
יש אף המגדילים לעשות ומתחייבים כי לא תהיה התערבות רפואית במהלך הלידה אלא אם כן הלידה תסתבך.
בשנים האחרונות, כמעט בכל בתי החולים בארץ הוקמו חדרי לידה טבעית האמורים לתת מענה לרצונן של היולדות ללדת באופן זה, אך צמוד לבית החולים.
הרצליה (ליה) דוליצקיה (17 בינואר 1919 – 27 באוגוסט 2000) הייתה שחקנית וזמרת ישראלית.
נודעה בעיקר בתפקיד גולדה במחזמר "כנר על הגג".
ליה דוליצקיה (Lya Dulitzkaya או Dulizkaya) נולדה בעיירה רדומישל, ליד קייב שבאוקראינה, לזמרת הילדה דוליצקיה ולשלום דוליצקי.
נקראה על שם בנימין זאב הרצל.
הורי האם היו אמידים וניהלו מפעלים לסוכר ברוסיה ואביה היה חובב בולאות.
בהיותה בת שנתיים לערך, ברחו הוריה יחד איתה לווינה, עקב התנכלות ליהודי רדומישל, בתקופת המהפכה הבולשביקית ברוסיה והיא גדלה בווינה.
לאחר האנשלוס, באוגוסט 1938, עלתה לבדה לישראל במסגרת עליית הנוער.
נשלחה ללמוד ב"משק פועלות" להכשרה חקלאית בכפר עיינות ליד נס ציונה.
בהמשך החליטה לעבור לתל אביב ועבדה כמלצרית בבתי קפה.
בשנת 1940 הצליחו הוריה להגיע לארץ.
דוליצקיה למדה משחק, שירה וריקוד, אך הוריה דרשו ממנה שאם היא רוצה להיות שחקנית, היא צריכה ללמוד מקצוע נוסף, הוכשרה כגננת, וניהלה במשך שנים רבות גן ילדים ברחוב זמנהוף בתל אביב.
רק בגיל 40 החלה בקריירה מקצועית כשחקנית, לאחר שהשחקן אלברט כהן הציעה לה להצטרף ללהקת "זרקור" שהקים, יחד עם יעקב בנאי וזהר אוריין.
הלהקה העלתה מופעי בידור בתחילת שנות ה-60. במקביל המשיכה תחילה לעבוד כגננת בבקרים.
פריצת הדרך בקריירה שלה הגיעה בשנת 1965, שלוהקה לתפקיד גולדה במחזמר "כנר על הגג", בתיאטרון גיורא גודיק, לצד טוביה בגילומם של בומבה צור, חיים טופול ושמואל רודנסקי.
ב-1969 לוהקה לתפקיד גולדה לצד יוסי ידין בהפקה של "כנר על הגג" שעלתה בווינה.
ולצד שמעון ישראלי בהפקה הדרום אפריקאית שעלתה בסוף אותה שנה.
בסך הכל שיחקה בתפקיד גולדה כ-1,150 פעמים, בחמש ארצות ובשלוש שפות: ישראל, דרום אפריקה, גרמניה, שווייץ ואוסטריה.
בעקבות הצלחת "כנר על הגג" הוזמנה לשחק פעמים רבות בגרמניה, אוסטריה ושווייץ, ואף ביימה הפקה של.
בין השאר שיחקה במחזות זמר ובהצגות: "אמא קוראז'" (הנובר, גרמניה 1972), "עמודי החברה" (1975), "נשות טרויה" (שווייץ, 1986), "סיפור אהבה בשלושה פרקים (מחזה)" (גרמניה 1987) ועוד.
דוליצקיה הופיעה על בימות תיאטרון רבות בישראל, בהן: זירה, זרקור, ארבטרון, הגשר (תיאטרון ישראלי בגרמנית), תילון, תיאטרון גיורא גודיק, הבימה, תיאטרון חיפה, תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער ותיאטרון בית ליסין.
מבין ההצגות בהן שיחקה נמנו "פרנסואה ראש גזר", "נאסר א דין", "ולס הטוראדור", "שיץ", "חמץ", "אלקה", "מאחורי הגדר", "איי לייק מייק" ו"ברנשים וחתיכות".
"ההולכים בחושך" שכתב וביים חנוך לוין הייתה ההצגה האחרונה בהשתתפותה.
בשנות השישים הופיעה בסרטים "ארבינקא", "נס בעיירה" ו"מרגו שלי".
בשנות השבעים שיחקה בסרטים "כץ וקרסו" ו"הכלה וצייד הפרפרים".
בשנות השמונים שיחקה בסרטים "שרגא קטן", "תלווה לי את אשתך" ו"שדות ירוקים".
כמו כן דיבבה את דמות הסבתא בסרט המצויר "פוקהונטס" בשנת 1995. ב-1999 שבה לשחק בפעם האחרונה בסרט "איימי ויגואר" (Aimée & Jaguar) בתפקיד חולדה.
בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 הכירה את קרל, טייס בחיל האוויר האמריקני שהוצב באיטליה והגיע לאחר המלחמה לארץ ישראל כאיש מח"ל ושינה את שמו לגדעון.
הם נישאו, אך התגרשו אחרי 5 שנים.
ביתה היא השדרנית עיינה אילון.
דוליצקיה נפטרה בשנת 2000, בגיל 81 ונטמנה בבית העלמין ירקון.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתה ברחוב שלומציון המלכה 9.
לידת ישו מתוארת בכתבי הברית החדשה (חלקה השני של הביבליה, לפי הנצרות), ובעיקר בבשורות של מתי ושל לוקאס ובבשורות האפוקריפיות.
על פי הדת הנוצרית תאריך הולדתו של ישו הוא 25 בדצמבר (חג המולד).
שנת הולדתו היא בין 6 ל-4 לפנה"ס.
על סמך הכתוב במקורות הנוצריים (הקאנון), התגבשה האמונה הנוצרית בעיבור ללא חטא, ובכך שהבשורה למרים היא תחילת המימוש של ישו, בו של האל, בגוף אנושי.
בתקופת שלטונו של מלך יהודה הורדוס, נמסרה נבואה לפיה באותה השנה ייוולד בן זכר, שיביא לסיום מלכותו.
לאור כך כבר באותה השנה הוציא הורדוס צו מוות לכל ילד זכר שנולד בתחומי שלטונו באותו פרק זמן.
מסופר שיוסף, מרים וישו התינוק ברחו למצרים כדי להינצל מגזירת המוות הזו.
הבשורה על-פי מתי בפרק א פסוקים 18–23, מספרת את סיפור התעברותה של מרים והחלטתו של יוסף הקדוש להישאר מאורס לה.
בהמשך מכיר יוסף בבן הנולד כבנו.
על פי המסופר בבשורות, התגוררו הוריו של ישו בנצרת.
הרומאים ערכו מפקד אוכלוסין, בו נצטווה כל תושב להירשם בעיר הולדתו, ויוסף, שהיה מבית דוד, היה צריך להתייצב למפקד עם אשתו ההרה בבית לחם, עיר דוד.
כשהגיעו לבית לחם כרעה מרים ללדת, ובהיעדר מקום לינה ילדה אותו והשכיבה אותו באבוס.
על פי האמונת הנוצרית, כנסיית המולד נבנתה במקום בו נולד ישו.
בפרק ב' קובעת הבשורה על-פי מתי את התקופה בה נולד ישו כתקופת שלטונו של הורדוס, ומוסיף את סיפורם של שלושת האמגושים שנקרים בדרך ומחליטים לתת להוריו מתנות לרגל הולדתו וזאת לאחר ש
הבשורה על-פי לוקאס משלבת את סיפור לידתו של ישו עם זו של יוחנן המטביל, ומספרת על הביקור שערכה מרים אצל בת-דודתה אלישבע, אמו של יוחנן, ומוסיפה את סגידת הרועים (פרק ב, 8-20).
בהמשך מספר לוקאס על טקס ברית המילה של ישו , ובהמשך על עלייה לירושלים לפדיון הבן ולהקרבת קורבן כנהוג לגבי בן בכור (ספר שמות יג,יא-טו).
תוספות על פי הפרוטואוונגליון של יעקב
הפרוטואוונגליון על-פי יעקב מוסיף את תולדות מרים, אם ישו, ואת סיפור נישואיה ליוסף.
לפי מקור זה, מלאך התגלה למרים בת ה-16 ובישר לה על הריונה הצפוי ולידת ישו.
מרים חזרה מביקורה אצל אלישבע כשהריונה מובחן, והכוהן הגדול העמיד אותה ואת יוסף במבחן המים המאררים ממנו היא יצאה זכאית.
בעת שהיו יוסף ומרים בדרכם לבית לחם אחזו צירי לידה את מרים, ויוסף הכניס אותה למערה (שענן כיסה את פתחה מיד אחרי שנכנסו אליה) וקרא למיילדת עבריה.
עם לידתו של ישו פרץ אור מהמערה ובישר על לידתו.
אישה בשם שלומית סירבה להאמין בלידת בתולין ובדקה את מרים על ידי החדרת אצבע ונוכחה לדעת כי אכן מרים נותרה בתולה.
יש שטענו שכצער על לידתו נקבע צום תשעה בטבת והדבר הוסתר מפחד הנוצרים.
לידריץ היא עיר נמל בדרום-מערב נמיביה.
היא שוכנת לחוף האוקיינוס האטלנטי, בחלקו הצפוני של אזור השפרגביט.
מגלה הארצות הפורטוגלי בארתולומיאו דיאש עגן במפרץ שלחופו שוכנת כיום לידריץ ב-1487, במהלך מסעו לחיפוש נתיב ימי להודו.
הוא כינה את המפרץ אנגרה פקנה (בפורטוגזית Angra Pequena; מילולית: "מפרץ קטן"), וב-25 ביולי 1488, יום חגו של יעקב בן זבדי, הציב פדראו בחצי האי שמדרום לו.
במהלך המאה ה-18 הגיעו לאזור מספר משלחות הולנדיות בחיפוש אחר מחצבים, אך הן לא מצאו דבר.
במאה ה-19 החלו לפקוד את האזור ציידי לווייתנים וכלבי ים, וסוחרי גואנו.
ב-1883 הגיע לאזור אדולף לידריץ, סוחר גרמני מברמן, ששאף להקים מושבה גרמנית.
הוא רכש את אנגרה פקנה מקחורבב ת'נאיקסאב (ǃKhorebeb-ǁNaixab), ראש שבט מקומי מעם הנאמה, תמורת זהב בשווי 100 ליש"ט ו-200 רובים.
ב-7 באוגוסט 1884 הונף דגל הקיסרות הגרמנית בחוף בסמוך לאנגרה פקנה, והמושבה דרום-מערב אפריקה הגרמנית כוננה באופן רשמי.
לידריץ עצמו נעלם ב-1886, ולאחר מכן החליטו שלטונות המושבה לשנות את שם המפרץ ולקרוא אותו על שמו, מפרץ לידריץ (Lüderitzbucht).
בין 1904 ל-1907 הפעילו הגרמנים באי הכרישים שבמפרץ מחנה ריכוז לאנשים משבטי נאמה והררו, כחלק מרצח העם שביצעו בהם באותן שנים.
באי הכרישים נרצחו בין 1,000 ל-3,000 בני אדם נרצחו או מתו בתנאים הקשים בהם הוחזקו במחנה.
האסירים אף הועסקו בעבודות כפייה, ובנו את העיר לידריץ, את הנמל שלה, מסילת ברזל וחוות בסביבתה.
גילוי יהלומים בקרבת העיר ב-1909 הפך אותה לאטרקטיבית יותר, וב-1912 כבר התגוררו בה כ-1,100 תושבים לבנים.
במקביל, הוקמה בסמוך לה עיירת הכורים קולמנסקופ.
באוגוסט 1914, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נענתה דרום אפריקה לבקשת בריטניה, ופלשה לדרום-מערב אפריקה הגרמנית.
לידריץ נפלה כבר ב-15 באוקטובר, והמערכה כולה נמשכה קרוב לשנה, עד שב-9 ביולי 1915 נכנעו הגרמנים.
תושבים גרמנים רבים גורשו מהעיר עם סיום הלחימה, ואוכלוסייתה הצטמצמה.
בשנים הבאות, התגלו מרבצי יהלומים באזור דרומי יותר, ולידריץ איבדה את מעמדה לטובת עיירות אחרות כפומונה ואליזבת ביי.
בעיר נותרו בעיקר דייגים וכן פעלו בה מפעלים לאריגת שטיחים.
לאחר עצמאות נמיביה ב-1990, הביעו שלטונותיה שאיפה לשנות שמות מקומות שנתפסו כקולוניאליים.
בין היתר, עלתה הצעה לשנות את שמה של לידריץ, אך בשלב זה שמה נותר על כנה, עם זאת, ב-2013 שונה שם מחוז הבחירה שלה לשם בשפת קויקוי - ǃNamiǂNûs.
לידריץ שוכנת באזור אקלים מדברי, וכמות המשקעים הממוצעת בה היא 23 מ"מ בשנה בלבד.
בצד זאת, גם לזרם הדרום אטלנטי השפעה על מזג האוויר בעיר, והטמפרטורות בעיר יכולות לצנוח בהשפעת הרוחות הנושבות מהאוקיינוס האטלנטי.
לידריץ וכביש B4 המוביל אליה הם מובלעת בשפרגביט - אזור לאורך רצועת החוף הדרומית של נמיביה המיועד לכריית יהלומים ואסור בכניסה.
מאז 2005 השפרגביט הוא גם גן לאומי.
החופים הסמוכים ללידריץ והאיים הקטנים שמול חופיה, ובפרט האי מרקיורי, עשירים בעופות, ובהם כ-80% מהאוכלוסייה העולמית של קורמורן החוף כרבע מהאוכלוסייה העולמית של קורמורן הכתר, וכן סולות הכף, פינגווינים שחורי-רגל, פלמינגואים, ועוד.
בקרבת העיר ניתן להבחין גם במספר מיני לווייתנאים, הבולט שבהם הוא הדולפין הדרום-אפריקאי.
כמה מהמבנים שהקימו הגרמנים בעיר עם הקמתה הוכרזו לאורך השנים כאתרים לאומיים.
בניין דויטשה אפריקה בנק, שהוקם ב-1907.
בניין קראבנהפט אנד לאמפה (Krabbenhöft & Lampe) הוקם עבור אנשי העסקים פרידריך וילהלם קרבנהפט ואוסקר לאמפה, הוקם ב-1909 והוכרז כאתר לאומי ב-1979.
גליק אאוף (Glück Auf), הוקם ב-1907 עבור עורך דין שייצג את אחת מחברות היהלומים, והוכרז ב-2014 כאתר לאומי.
גרקהאוס (Goerkehaus), הוקם בין 1909 ל-1911 עבור האנס גרקה, בעליה של אחת מחברות היהלומים שפעלה באזור.
פלזנקירכה (Felsenkirche; מילולית: כנסיית הסלע).
הכנסייה ניצבת בראש גבעת היהלומים.
היא הוקמה ב-1912, בסגנון התחייה הגותית, וב-1978 הוכרזה כאתר לאומי.
קרפלינהאוס (Kreplinhaus), ביתו של ראש העיר הראשון של לידריץ, אמיל קרפלין, נבנה ב-1909.
תחנת הרכבת של לידריץ, שהוקמה ב-1904 והחלה לפעול ב-1906.
דרומית לעיר, אתר לאומי נוסף, כף דיאס (Dias Point), שהיא המקום בו הציב בארתולומיאו דיאש את הפדראו ב-1488. ב-1973 הוכרז האתר הלאומי, וב-1988, במלאת 500 שנה להצבת הפדראו, הוצב במקום פדראו משוחזר.
16 ק"מ מזרחית ללידריץ מצויה עיר הרפאים קולמנסקופ, שהוקמה עבור כורי היהלומים, אך ננטשה בהדרגה, ובאופן סופי ב-1954. מקצת ממבני העיר שוקמו, ומרביתם עומדים בשיממונם, ומכוסים בהדרגה בידי הדיונות.
המפרץ שלחופו שוכנת לידריץ רדוד יחסית.
בשל כך, אניות גדולות אינן יכולות לעגון בו, ובמשך השנים ואלוויס ביי התבססה כעיר הנמל העיקרית של נמיביה.
כיום, משמש הנמל בעיקר ספינות דיג וסירות המשמשות תיירים.
יש תוכניות להקמת נמל חדש 30 ק"מ דרומית לעיר, ולחברו במסילת ברזל שאורכה 1,600 ק"מ, לשם ייצוא פחם מבוצוואנה.
הכביש המוביל ללידריץ הוא כביש B4, המחבר אותה עם בירת המחוז, קיטמנסהופ.
מסילת הברזל שנבנתה בידי עובדי הכפייה בראשית המאה ה-20 מחברת את לידריץ עם אאוס (מאז 1906), זהיים (מאז 1908) וקיטמנסהופ (מאז 1912), שתחנת הרכבת שלה מצויה גם על הקו שבין הבירה וינדהוק לאפינגטון.
ממזרח לעיר שדה תעופה קטן, ובו מסלול אספלט ומסלול עפר.
מאז 2007 מארחת לידריץ מדי שנה את תחרות השיט Lüderitz Speed Challenge, המוכרת על ידי איגוד השיט הבינלאומי.
בשנת 1908 התקיימו במקום תפילות במנין בימים הנוראים.
ליה מנוליו-רייקה (ברומנית: Lia Manoliu-Raica; 25 באפריל 1932 – 9 בינואר 1998) הייתה אתלטית רומנייה ואלופה אולימפית (מקסיקו 1968) בזריקת דיסקוס.
מנוליו הייתה לאתלטית הראשונה שהתחרתה בשש אולימפיאדות (1952 - 1972).
בתור ילדה, מנוליו שיחקה טניס, טניס שולחן, כדורעף וכדורסל לפני שפנתה לתחום זריקת הדיסקוס בגיל 16. שנתיים לאחר מכן, הייתה לרומנייה הראשונה שזרקה דיסקוס למרחק של מעל 40 מטרים (41.4 מטר, ב-22 במאי 1950).
באמצע שנות החמישים סיימה את לימודיה בפוליטכניון של בוקרשט.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) סיימה מנוליו במקום שישי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 42.64 מטר.
היא שיפרה את תוצאתה באולימפיאדת מלבורן (1956) וסיימה במקום תשיעי בתוצאה של 43.90 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בברן, שווייץ בשנת 1954 סיימה מנוליו במקום 7 בזריקת דיסקוס בתוצאה של 43.86 מטר.
באולימפיאדת רומא (1960) זכתה מנוליו במדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 52.36 מטר, אחרי נינה רומשקובה שקבעה שיא אולימפי חדש של 55.10 מטר וטמרה פרס (52.59 מטר), שתיהן מברית המועצות.
באליפות אירופה שנערכה בבלגרד, באותה העת יוגוסלביה בשנת 1962 סיימה מנוליו במקום 14 בזריקת דיסקוס בתוצאה של 45.02 מטר.
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכתה מנוליו פעם נוספת במדליית ארד בזריקת דיסקוס, בתוצאה של 56.96 מטר, אחרי טמרה פרס שקבעה שיא אולימפי חדש של 57.27 מטר ואינגריד לוץ מגרמניה (57.21 מטר).
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1966 סיימה מנוליו במקום 13 בזריקת דיסקוס בתוצאה של 49.44 מטר.
בחורף שבין השנים 1967 - 1968 איחוד האתלטים הרומני הודיע למנוליו, אז בת 35, שהיא מבוגרת מדי ושהיא יכולה להפסיק את אימוניה.
גישה זה הגבירה את נחישותה, ולאחר תקופה של אימונים אישיים היא עברה את מבחני הסף כדי להתקבל לאולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968).
היא הגיעה לתחרות עם פציעה בידה ורופא המשלחת קבע חד משמעית כי ידה לא תעמוד ביותר מזריקת דיסקוס בודדת.
במשחקים עצמם היא קבעה בזריקתה הראשונה שיא אולימפי חדש של 58.28 מטר שהעניקה לה את מדליית הזהב, לפני ליזל ווסטרמאן ממערב גרמניה (57.76 מטר) ויולאן קלייבר-קונצ'ק מהונגריה (54.90 מטר).
באליפות אירופה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1969 סיימה מנוליו במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 57.38 מטר.
באולימפיאדת מינכן (1972) סיימה מנוליו במקום תשיעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 58.50 מטר.
היא פרשה מהשתתפות בספורט תחרותי זמן קצר לאחר האולימפיאדה ובשנת 1974 זכתה בפרס מאונסק"ו על תמיכה בעקרונות התחרות ההוגנת.
משנות השבעים ועד למותה שימשה מנוליו כסגן-נשיאה וכנשיאת הוועד הרומני האולימפי.
היא הייתה חברה בהתאחדות האתלטיקה הבינלאומית בוועדה לנשים (1976 - 1995) ובסנאט הרומני (1990–1992).
בשנת 1998 במהלך ניתוח להסרת גידול מוחי נפטרה מנוליו.
היא נקברה בבית הקברות בלו.
האצטדיון הלאומי בבוקרשט נקרא על שמה עד לשנת 2012.
בשנת 1975 זכתה מנוליו בעיטור האולימפי מארד.
לידסיכתיס (שם מדעי: Leedsichthys) הוא סוג דג ענק נכחד השייך לקבוצת תמים-גרמיים שבמחלקת מקריני סנפיר, שחיה באוקיינוסים של תקופת היורה ונכחדה בעידן המזוזואיקון.
המין היחיד המוכר מסוג זה, L.
problematicus, הוא דג גרם הגדול ביותר הידוע למדע, עם אורך משוער של עד ומשקל של 22–30 טונות.
ייתכן שהוא גם גדול הדגים שחיו מעולם, אך המגלודון מגיע לגודל רב יותר, ע"פ כמה מדענים.
המאובנים של דג זה אינם מלאים, ולכן לא ניתן לדעת את אורכו המדויק.
האפיתט problematicus (בעייתי) מצביע על הקושי לזהות את שברי המאובנים.
הדג נקרא על שמו של אלפרד ניקולסון לידס, שגילה אותו לפני 1886 ליד פטרבורו שבאנגליה.
הוא סינן מיני פלנקטון מהמים באמצעות מערכת זיז הזים המצויה בקשתות הזימים שמסננת את הפנקטון בעזרת לוחות עצם עדינות.
בשנת 1991 יצא לאור תרגום לעברית של הספר, במהדורה מורחבת ומתוקנת, בשם לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949.
ההסבר הישראלי היה שמנהיגי ערב או מנהיגי הפלסטינים ציוו או יעצו לפלסטינים לנטוש את בתיהם ואילו ההסבר הערבי היה שהגירוש נבע ממדיניות מכוונת של ממשלת ישראל וההנהגה הציונית.
ההסבר העיקרי הוא שהמלחמה ומוראותיה הם שהניעו את ערביי הארץ לעזוב את בתיהם.
מוריס מעריך שמספר הפליטים נע בין 600,000 ל-700,000 פלסטינים שנסו מבתיהם ב-1947–1949. לטענתו הם עזבו בעיקר בגלל ההתקפות של כוחות היישוב היהודי ובהמשך צה"ל, החשש מפני ההתקפות עתידיות, הגירושים והוראות של מנהיגים ערבים מקומיים.
לא הייתה מדיניות מכוונת של גירוש, אולם הפיקוד הישראלי הבכיר נקט בגירושים לפי הצורך, במיוחד אחרי הפלישה הכלל-ערבית במאי 1948. הייתה זו עמדה שנויה במחלוקת כשמוריס כתב אותה לראשונה; העמדה הרשמית בישראל הייתה שהפלסטינים עזבו מרצונם, או תחת לחצם של מנהיגיהם או מנהיגי ארצות ערב.
מוריס תיעד מעשים אכזריים שביצעו הישראלים, בכללם רצח ואונס.
פרקי הספר מונים גלים אחדים של עזיבה וגירוש שהובילו להיווצרות בעיית הפליטים:
הגל הראשון: יציאת הערבים בין דצמבר 1947 למרץ 1948
עם החלטת העצרת הכללית של האו"ם על תוכנית החלוקה, תקפו כוחות ערביים בלתי סדירים, המורכבים בעיקר מערביי ארץ-ישראל וכוחות ערביים סדירים-למחצה שבאו ממדינות סמוכות, את היישוב היהודי.
פיקוד 'ההגנה' אימץ גישה הגנתית בעיקרה, והסתפק בדרך כלל בפעולות תגמול נקודתיות כנגד הערבים הפלסטינים, ללא ניסיון להשתלט על שטחים.
"עד פברואר-מרץ 1948 נמלטו כ-75,000 ערבים – בעיקר מקרב המעמדות העליון והבינוני ביפו, בחיפה ובירושלים, וכן כפריים מן הכפרים שבעיבורה של ירושלים ובמישור החוף – אל מרכזי אוכלוסייה ערביים בפנים הארץ, נצרת ושכם, או אל מחוץ לתחומיה של ארץ ישראל."
הגל השני: היציאה ההמונית בין אפריל ליוני 1948
בשבוע האחרון של מרץ נהרגו יותר מ-100 אנשי "ההגנה" במארבים שהוכנו לשיירת יחיעם, שיירת נבי דניאל ושיירת חולדה.
על רקע מצב זה הכינו ראשי "ההגנה" את תוכנית ד', שעקרונותיה היו מעבר מאסטרטגיה הגנתית לאסטרטגיה התקפית, יצירת רצף טריטוריאלי יהודי בשטח שהוכר כמדינה היהודית על פי תוכנית החלוקה ויצירת מצב שיקל על כוחות "ההגנה" לבלום את פלישת צבאות ערב.
"תוכנית ד'" הוכנה על פי שיקולים צבאיים ונועדה להשגת יעדים צבאיים, ולא הייתה בגדר תוכנית פוליטית לגירושם של ערביי ארץ ישראל.
אבל בשל אופייה של המלחמה ובגלל הערבוב בין שתי האוכלוסיות, וכיוון שנועדה לדאוג לביטחונם של האזורים הפנימיים של המדינה היהודית לקראת הקרב הממשמש ובא לאורך הגבולות – משמעותה המעשית של התוכנית הייתה ריקון הכפרים, שבהם ישבו מיליציות מקומיות עוינות וכוחות לא סדירים, והריסתם."
חיפה הייתה לעיר יהודית."), יפו, צפת, ביסאן ואזורים כפריים.
"היציאה מן הערים פעלה כמו שורת דומינו: יציאת תושבים מעיר אחת השפיעה מאוד על יציאה מעיר נוספת או מערים נוספות." בגל זה יצאו 200,000 עד 300,000 ערבים.
ההחלטה נגד שיבת הפליטים, אפריל-דצמבר 1948
באביב 1948 החלו לחצים לאפשר את שיבת הפליטים לבתיהם.
ביישוב התקיים דיון האם לאפשר שיבה זו, ובמסגרתו קבע שר החוץ, משה שרת, כי "יציאת הערבים היא תוצאה ישירה של התוקפנות האווילית שאורגנה בידי מדינות ערב"..
צה"ל נמנה עם המתנגדים, משיקולים צבאיים, ואילו מפלגת מפ"ם נמנתה עם התומכים בשיבה.
הוחלט נגד חזרת הפליטים כל עוד נמשכים מעשי האיבה, ובהמשך נקבע שהדיון בכך יהיה רק במסגרת שיחות על הסדר שלום.
"מצב המלחמה הנמשך היה גורם מכריע בביצור העמדה בתוך ישראל גופא נגד שיבתם של הפליטים."
תהליכים אלה הביאו לידי כך שאפשרות שיבתם של הפליטים הלכה ונעשתה פחות ופחות ממשית, עד אשר במחצית 1949 נהייתה בלתי מתקבלת על הדעת לחלוטין, שכן תהליכים אלה הבטיחו שלפליטים לא יהיה לאן ואל מה לחזור."
הגל השלישי: קרבות עשרת הימים (18-9 ביולי 1948) וההפוגה השנייה (18 ביולי - 15 באוקטובר)
עם סיום ההפוגה הראשונה, ב-8 ביולי, פתח צה"ל בקרבות עשרת הימים שכללו מתקפה אסטרטגית בשלוש החזיתות.
"התוצאה של קרבות עשרת הימים הייתה גל חדש של פליטים.
בסך הכל נעקרו בקרבות עשרת הימים ובהפוגה השנייה יותר מ-100,000 ערבים.
הגל הרביעי: הקרבות ויציאת הערבים באוקטובר ובנובמבר 1948
בתום ההפוגה השנייה ערך צה"ל בדרום הארץ את מבצע יואב לכיבוש הנגב, מבצע יקב להרחבת פרוזדור ירושלים ומבצע ההר נגד הכוחות המצריים בחזית ירושלים דרומית לנחל שורק ועד לבית גוברין.
מבצעים אלה נועדו בעיקרם להשמיד את צבאות האויב, אך הביאו ליציאתם של רבבות ערבים אל רצועת עזה והרי חברון.
מפקד חזית הדרום, יגאל אלון, לא פרסם פקודה המורה לגרש את התושבים הערבים, אך מוריס משער כי "אפשר מאוד שהביע את משאלותיו בשיחות פנים אל פנים שניהל עם קציניו ערב הקרבות.
ייתכן גם שאפילו לא היה צורך ברמזים מסוג זה: יש לשער שקציניו של אלון ידעו היטב את רצון מפקדם."
בצפון הארץ ערך צה"ל את מבצע חירם, שבמהלכו כבשו ארבע חטיבות של צה"ל את מרכז הגליל העליון וסילקו מהאזור את צבא ההצלה בראשות פאוזי קאוקג'י.
גל חמישי: פינוי אזורי הגבול : גירושים והעברת אוכלוסין, נובמבר 1948 עד יולי 1949.
לאחר תום הקרבות חתר צה"ל לפינוי יישובי ערבים מאזורי הגבול, מחשש שישמשו כתחנות מעבר למסתננים, למרגלים ולפליטים שינסו לשוב לבתיהם.
בחלק מהמקרים יישובים שפונו נהרסו, במקרים אחרים הם אוכלסו בעולים חדשים, ולעיתים אוכלסו בערבים שפונו מיישובים אחרים.
גישה זו הובילה, בין השאר לפרשת עקורי איקרית ובירעם.
במקרים אחרים, כגון בתרשיחא, תושבים שלא נמלטו במהלך הלחימה נאחזו בכפרם ולא פונו ממנו – כך בגבול הצפון, וביתר שאת ביישובי המשולש שבגבול עם הגדה המערבית.
פליטים שניסו להסתנן מהגדה המערבית גורשו.
מרבית ערביי אשקלון הועברו בשנת 1950 לרצועת עזה, וכמה מאות מהם עברו לירדן.
מוריס מציין כי "קשה ביותר לנקוב את המספר המדויק של הערבים שגורשו או הועברו בפעולות אלה, בכוח או בדרכי נועם", והערכתו נעה בין 10,000 ל-20,000 ואף 30,000 נפש.
הפרק האחרון בספר קרוי צעדים לפתרון בעיית הפליטים, דצמבר 1948 עד ספטמבר 1949. בסוף 1948 ובתחילת 1949 נעשו פעולות אחדות לפתרון בעיית הפליטים, על בסיס ההנחה שזכותם של הפליטים לחזור לבתיהם ולאדמותיהם, הנחה שקיבלה חיזוק בהחלטה 194 של העצרת הכללית של האו"ם.
השתתפו בפעולות אלה ועדת הפיוס לארץ ישראל והמעצמות הגדולות ובראשן ארצות הברית.
ישראל התנגדה לשיבת הפליטים, וחתרה ליישובם במדינות ערב, אך אלה סירבו לקלוט את הפליטים, והפכו את בעיית הפליטים לנשק פוליטי נגד ישראל.
ארצות הברית וועדת הפיוס חתרו לפתרון שבו מדינות ערב יקלטו את רוב הפליטים, בתנאי שישראל תסכים לקלוט מאות אלפים מהם.
פתרון נוסף שהועלה היה "תוכנית עזה" - תוכנית לפיה רצועת עזה על כל תושביה תועבר לריבונות ישראל.
בשנת 1949 נערכה ועידת לוזאן, בהשתתפות ישראל ומדינות ערב, במטרה לגבש הסכם שלום כולל וקבוע בין שראל ומדינות ערב.
נושא מרכזי בוועידה היה מציאת פתרון לבעיית הפליטים.
הוועידה הסתיימה בספטמבר 1949 "בלי שהשיגה דבר, והטביעה חותם של כישלון על פתרון בעיית הפליטים ועל הסיכוי לפתרון הסכסוך במזרח התיכון בדרכי שלום".
את דברי הסיכום לספר פותח מוריס במילים הבאות:
בעיית הפליטים הפלסטינים היא יציר של מלחמה, ולא פרי תכנון מוקדם יהודי או ערבי.
בעיקרה היא תוצר לוואי של פחדי הערבים והיהודים ושל הלוחמה הממושכת והמרה, שאפיינה את המלחמה הראשונה בין שני העמים; בחלקה היא תוצאה של מעשים מכוונים, שלא לומר זדוניים, של מפקדי צבא ופוליטיקאים יהודים; ובחלקה הקטן יותר אחראים להיווצרותה גם קציני צבא ופוליטיקאים ערבים, הן במעשים והן בהימנעות ממעשים.
בסוף הספר נכללת מפה ובה מצוינים כ-370 יישובים ערבים שננטשו ומתוארות הסיבות לנטישתם, לפי שש קטגוריות (מוריס מציין שההבחנות לפי קטגוריות אלה אינן חד-משמעיות):
גירוש על ידי כוחות צבא יהודים.
נטישה על פי הוראות של גורמים ערבים.
פחד מפני התקפה יהודית או היקלעות לשדה המערכה.
מתקפה צבאית על היישוב על ידי כוחות צבא יהודים.
מערכת הפצת שמועות של ההגנה/צה"ל.
השפעת נפילתו של יישוב שכן או היציאה ממנו.
הספר כולל שלושה נספחים בסופו:
נספח א': מספר הפליטים הפלסטינים
נספח ב': ראשית קליטתם של הפליטים הפלסטינים במדינות ערב 1949-1948
לאחר שקיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת קיימברידג' החל מוריס לעבוד כעיתונאי בעיתון "ג'רוסלם פוסט".
במהלך עבודתו שם, בשנות ה-80 של המאה ה-20, החל לאסוף חומר בארכיונים בישראל, בבריטניה ובארצות הברית.
בתחילה התכוון לכתוב את ההיסטוריה של הפלמ"ח ובתוך כך החל לגלות עניין בהתהוות בעיית הפליטים הפלסטינים.
מוריס, לעומת זאת, מצא ראיות לכך, שלצד בריחה המונית שנבעה מפחד מפני מוראות המלחמה, היו גם מעשי גירוש של פלסטינים על ידי יהודים, וכן הוראות לעזיבה של מנהיגים ערבים מקומיים במקומות שונים (כמו בקרב על חיפה).
מוריס כתב את ספרו מסוף 1982 ועד 1986, והספר יצא לאור בשנת 1988 בשם "The Birth of the Palestinian Refugee Problem, 1947-1949".
במבוא לספר מציין מוריס: "לאחרונה הוסר הסיווג מרוב המסמכים הפוליטיים הרשמיים של מדינת ישראל וכן ממסמכים פרטיים, מן השנים 1947 עד 1949, והם נחשפו לציבור", אולם "המסמכים הערביים הרשמיים מן השנים 1947 עד 1949 מוסיפים להיות נעולים בפני החוקר".
ערביי ארץ ישראל היו "בלתי מאורגנים" ולא הקימו מנגנון ממשלתי משלהם, ולכן כמעט ולא חיברו "מסמכי מדינה" ראויים לעיון, ואילו מדינות ערב "מוסיפות לעמוד בסירובן לפתוח בפני ההיסטוריונים, ערבים כלא־ערבים, מסמכים הנוגעים למלחמת 1948, הנחשבת בעיניהן לאסון משפיל".
כדי לצמצם את "האזור האפל" הזה, מוריס מסביר כי ניסה לשלב את הצד הערבי על סמך דוחות מודיעין יהודיים וישראליים, כמו גם איגרות דיפלומטיות של בריטניה וארצות הברית.
לטענת מוריס, הדוחות המודיעיניים והדיפלומטיים הללו "ממלאים במידה לא־מבוטלת את חלל אי־הידיעה" לגבי מה שהתרחש בקרב הערבים בארץ ישראל בשנת 1948, אם כי "הם פחות מאירי־עיניים" לגבי המהלכים המדיניים במדינות ערב ובמפקדות הצבאיות הערביות.
עם זאת, הוא הסתייע גם בספרי זכרונות וביומנים שנכתבו בידי ערבים באותה העת ובספרים המבוססים על ראיונות עם בני התקופה.
מוריס מציג במבוא את המתודולוגיה שלפיה פעל: "לאחר מחשבה דקדקנית וממושכת החלטתי להימנע כמעט כליל מן השימוש בראיונות, עם יהודים או עם ערבים, כמקור של מידע.
חונכתי לתת אמון במסמכים, ואף שמסמכים עלולים למסור מידע לא מדויק, לעוות את המציאות, להשמיט עובדות חשובות או אף לכזב, הרי מנסיוני למדתי שסכנה זו אורבת שבעתיים לפתחם של ראיונות המתייחסים למאורעות שנויים במחלוקת שאירעו לפני 40 שנה".
לדבריו, ראיונות כאלה מתאפיינים "בתעתועי זיכרון, אם בשל הזדקנותם של המרואיינים והזמן הרב שחלף מאז האירועים המדוברים, ואם בשל גישה בררנית, פרי חוכמה שלאחר מעשה, דעות קדומות, או השקפות ואינטרסים פוליטיים".
לפיכך, רק "לעיתים רחוקות ביותר" הסתמך על "'תיעוד שבעל־פה' כדי להסיק ממנו על עובדות".
בהתאם לגישה זו, מקורותיו הראשוניים של הספר כוללים ארכיונים רבים, ובהם ארכיון מפלגת העבודה, הארכיון הציוני המרכזי, ארכיון השומר הצעיר, גנזך המדינה, מכון ז'בוטינסקי, מכון לבון ועוד.
כמו כן, במהדורה זו ברוב הפרקים ישנן תוספות של משפטים ופסקאות בגוף החיבור ובהערות, לרוב על בסיס חומר שמצאתי מאז 1986. חלק מהתוספות התבקש עקב הוויכוח שנתעורר בארץ עם פרסום המהדורה האנגלית של הספר".
בסוף שנות ה-80 פנה מוריס לכמה הוצאות לאור ישראליות לפרסום ספרו בעברית, אך נדחה על ידן.
להערכתו, נבעה הדחייה מתוכנו הביקורתי של הספר.
הספר פורסם בהוצאת עם עובד לאחר שאלי שאלתיאל, מעורכי ההוצאה, פנה לשבעה מעריכים כדי שיחוו את דעתם על איכות הספר.
לאחר שהספר קיבל מהם תמיכה רחבה, הסכימה הנהלת ההוצאה לאור לפרסמו.
הצנזורה הצבאית בישראל דרשה ממוריס להוציא מן הספר בעברית תיאורים של מעשי טבח, אך מוריס סירב בטענה כי תיאורים אלה אינם יכולים לפגוע בביטחון מדינת ישראל, והצנזורה ויתרה על דרישתה.
בנוסף לאנגלית ועברית, הספר יצא לאור גם באיטלקית, וב-1993 בירדן בערבית, בהוצאה פיראטית ומקוצרת.
מוריס טבע את המונח "היסטוריונים חדשים" כדי לתאר את עצמו, ואת ההיסטוריונים אבי שליים, שמחה פלפן ואילן פפה.
במבוא לספר הציג מוריס את מטרתו:
"מחקר זה בא לתאר את היווצרותה של בעיית הפליטים הפלסטינים.
לצד הקמתה של מדינת ישראל, היווצרותה של בעיית הפליטים היא החשובה שבתוצאות המדיניות של מלחמת העצמאות."
בריאיון לקובי בן שמחון אמר מוריס:
"הבנתי שאני עומד לפרסם תיאור שונה מהתיאור השגרתי, מהנראטיב הציוני המוכר.
חשתי שמדובר במשהו שונה ושובר מוסכמות.
ואכן, היה הרבה רוגז על הפרסום.
היו כאלה שאמרו בשקט שמוקדם מדי לפרסם את מה שכתבתי, כיוון שהדבר ישחיר את פניה של ישראל שנמצאת עדיין במאבק מול העולם הערבי.
אמרו שתיאורים מהסוג שכתבתי עשויים לתת תחמושת לאויבים שלנו.
היום אני מבין שיש בזה משהו.
הבנתי את זה גם אז, אבל בזמן הכתיבה ישיבתה של ישראל נראתה בטוחה.
בשנות ה–80 החברה הישראלית הייתה יכולה לעמוד בביקורת הזאת".
בריאיון לארי שביט התייחס מוריס לגילויים שבספריו:
כשאתה מביא בחשבון שהייתה פה מלחמת אזרחים עקובה מדם ושאנחנו איבדנו אחוז שלם מהאוכלוסייה, אתה מוצא שהתנהגנו יפה מאוד".
פרסום ספרו של מוריס הביא לביקורת ניכרת כלפיו בעיתונות התקופה.
ההיסטוריון יוסי בן-ארצי טען: "נראה כי הבעיה המרכזית בעבודתו של מוריס היא העדר הניסיון לכתוב את ההיסטוריה ברוח תקופת התרחשותה, דהיינו לנסות ולהשתלב בתקופה שבה עוסק המחקר, ולהבין את המאורעות בעיני אנשי התקופה עצמם שעיצבו את החלטותיהם ופעלו לא בחכמה שלאחר מעשה, כי אם בלחץ הזמן ובנסיבות התקופה.
וביתר בהירות, מוריס - ואחרים - לא רק כותבים על התקופה מתוך ידיעה של כל מה שקרה אחריה, אלא גם מסבירים את אירועי התקופה על רקע מה שהתהווה לאחריה, ולא בזמנה.
בספרו אין כמעט זכר לתחושת הרדיפה של היישוב מאז מאורעות 1929, לתחושת המצור, לחרדות מפני עצם ההכרזה על המדינה וממה שיביאו עימם הצבאות הפולשים."
מרדכי בר-און עמד על גישתו החלוצית של הספר: "במשך שנות דור יצרה ישראל חזית הדוקה של השתקה והדחקה בשאלת הפליטים.
ספרו של מוריס היווה מפנה משום שלראשונה יצא היסטוריון ישראלי חוצץ נגד גרסת ההכחשה ושרטט תמונה מאוזנת של הדרכים המפותלות שבהן התהוותה הבעיה ובכלל זה של מקרים לא מעטים שבהם גורשו הערבים גם כאשר לא ברחו".
אניטה שפירא ציינה כי "בספר זה הושקע מאמץ מחקרי רב.
יש בו גם הערכה מאוזנת של משמעות העובדות.
מסקנתו של מוריס, שעקירתם של הערבים מקורה במגוון גורמים, הכוללים בריחה ספונטנית מאימי מלחמה, התפוררות הבריחים של החברה הפלסטינית והסתלקות מנהיגותה ראשונה, וגם גירוש יזום על ידי הצבא והשלטונות הישראליים, היא מסקנה סבירה.
לא היה זה הספר הראשון שעסק בהיווצרות בעיית הפליטים הערבים.
אולם הספרים הקודמים לא הגיעו לתודעה הציבורית הישראלית ולא השפיעו על דעת הקהל.
ספרו של מוריס התפרסם בשלהי שנות השמונים, כאשר הייתה כבר נכונות פסיכולוגית של הציבור הישראלי לקלוט אותו.
הוא יצר בקרב ציבור רחב למדי מודעות לאסון שבא על ערביי ארץ ישראל בעקבות מלחמת העצמאות."
אבי שליים, פרופסור ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת אוקספורד, והיסטוריון חדש בעצמו, כותב שמחקרו של מוריס על התהוות בעיית הפליטים הפלסטינים ב-1948 היה: "זהיר, קר-רוח ואובייקטיבי ככל שהיה יכול להיות," וש"לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינית" "מצטיין במקוריות, למדנות ותרומתו חשובה להבנת לבו של הסכסוך הישראלי-פלסטיני".
רבים ממבקריו של מוריס נצמדים לעקרון של "היסטוריה ישנה", הרעיון שישראל נולדה טהורה, דוד שנלחם בגוליית הערבי, כותב שליים.
הוא טוען שהרעיונות הללו הם מוטעים בתכלית, ולא נוצרו בידי היסטוריונים אלא בידי המשתתפים במלחמת העצמאות, שכותבים על האירועים בהם לקחו חלק בלי היתרון של גישה לארכיונים ישראלים, שנפתחו לראשונה בראשית שנות השמונים.
מהצד האחר מתחו על מוריס ביקורת נורמן פינקלשטיין
הם טוענים שמסקנותיו של מוריס הן פרו-ישראליות:
מוריס מתייחס לראיות במסמכים הישראלים בדרך בלתי ביקורתית, ואינו לוקח בחשבון שהם לפעמים אפולוגטיים.
פינקלשטיין טוען שבטבלה שבה מוריס מסכם את הסיבות לנטישה, כפר אחרי כפר, מקרים רבים של "התקפה צבאית על יישובים" צריכים להיכנס במקום זאת לקטגוריית "גירושים".
פינקלשטיין ומסאלחה הגיעו למסקנותיהם בשל הטיה פרו-פלסטינית.
מוריס סבור שלא הייתה מדיניות של טרנספר.
הספר קיבל תשבחות במאמרי סקירה רבים שפורסמו בעיתונות הישראלית ובכתבי עת אקדמיים בינלאומיים, והייתה לו השפעה רבה.
הוא הוריד את רמת הטאבו בנוגע לנרטיב הביקורתי של אירועי מלחמת העצמאות.
מאוחר יותר נעשה המקור המחקרי המרכזי שעליו התבססו מחברי ספרי הלימוד הביקורתיים משנת 2000, שאושרו על ידי משרד החינוך, והיה לו היקף תהודה גדול גם בצה"ל ומרכז ההסברה.
מוריס המשיך לעסוק בנושא זה, ובשנת 2004 יצאה לאור באנגלית מהדורה מתוקנת ומורחבת, בשם The Birth of the Palestinian Refugee Problem Revisited.
בספר זה מוריס ענה למבקריו והוסיף חומרים מארכיונים שונים, בעיקר בישראל, שנפתחו בשנות התשעים (ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון וארכיון ההגנה).
מוריס כותב בפתח הספר שמסקנותיו בוודאי לא ירצו את התועמלנים הישראלים או את התועמלנים הפלסטינים, וגם לא את ה"היסטוריונים של שחור ולבן".
נושא הספר נכלל גם בשני ספרים נוספים שכתב מוריס מאוחר יותר: "קורבנות: תולדות הסכסוך הציוני-הערבי 2001-1881", שיצא לאור בשנת 2001, ו"1948 - תולדות המלחמה הערבית-ישראלית הראשונה", שיצא לאור בשנת 2010.
ליה ויליאמס היא שחקנית אנגלייה הידועה מהופעותיה בתיאטרון, בקולנוע ובטלוויזיה.
פריצת הדרך של ויליאמס הייתה ב-1991 בהופעה במחזה "The Revengers' Comedies".
ב-1993 גילמה את קרול בהפקה הלונדונית של המחזה "אוליאנה" מאת דייוויד מאמט.
ב-1997 הופיעה ויליאמס בווסט אנד הלונדוני ובברודוויי במחזה "גג שקוף" מאת דייוויד הר.
ב-2001 הופיעה שוב בווסט אנד ובברודוויי במחזה "הביתה" מאת הרולד פינטר.
עוד בתיאטרון שיחקה ויליאמס ב-2002 במחזה "מפה מונדי" בתיאטרון המלכותי הלאומי.
ב-2005 גילמה את רוזלינד במחזה "כטוב בעיניכם" עם הלהקה השייקספירית המלכותית.
ב-2007 הופיעה במחזה "The Hothouse", ובמחזה "שלוש מסיבות" מאת אלן אייקבורן.
ב-2008 גילמה את אלידה ואנגל במחזה "האישה מן הים" מאת הנריק איבסן.
ב-2013 שיחקה בתפקידים של אנה וקייט במחזה "Old Times" מאת פינטר.
ב-2013 הופיעה ויליאמס בתיאטרון גייט בדבלין בתפקיד בלאנש דובואה במחזה "חשמלית ושמה תשוקה" מאת טנסי ויליאמס.
הופעת הבכורה של ויליאמס בקולנוע הייתה ב-1993 בסרט "Dirty Weekend" בבימויו של מייקל וינר, שבחר בה אחרי שראה אותה במחזה של אלן אייקבורן.
ב-2001 שיחקה ויליאמס לצדה של שילה הנקוק במיני-סדרה "The Russian Bride".
הופעות נוספות שלה בטלוויזיה היו בתפקידי משנה בעיבוד לספר "רעל תוסס" (מאת אגאתה כריסטי (2003), וב-"By the Pricking of My Thumbs" (2006).
בספטמבר 2009 הצטרפה ויליאמס לסדרת הדרמה קומית "דוק מרטין" של רשת ITV.
ב-2016 הופיעה ויליאמס בעונה השנייה של הסדרה "הנעדר" בתפקיד נדיה הרץ.
עוד באותה שנה גילמה את דמותה של ווליס סימפסון בסדרה "הכתר" של נטפליקס.
ויליאמס החלה לביים סרטים קצרים ב-2002. סרט הבכורה שלה היה "Feathers" שמבוסס על סיפור קצר מאת ריימונד קארבר.
ב-2008 סרטה "The Stronger" היה מועמד לפרס הסרט הקצר הטוב ביותר של פרסי באפט"א לקולנוע.
ב-2009 ביימה ויליאמס את הסרט "Dog Alone" ששודר ברשת סקיי במסגרת "Ten Minute Tales".
ויליאמס חיה בווסט המפסטד עם בעלה השני התסריטאי והמפיק גאי היברט, ובנה מנישואיה הראשונים, ג'ושואה ג'יימס.
ויליאמס ובעלה מנהלים חברת הפקה בשם "Tilting Ground Productions".
לידר דנה (נולד ב-19 בדצמבר 1997) הוא מתעמל אקרובטי ישראלי.
אלוף העולם (אנטוורפן 2018), ופעמיים ברציפות אלוף אירופה (2015 ו-2017) בתחרות לרביעיית גברים, ביחד עם דניאל אורלביץ', ינאי כלפה ואפי סאץ'.
בנוסף לקריירה שלו כמתעמל אקרובטי, לידר דנה גם עוסק במוזיקה.
דנה למד בתיכון קריית שרת בחולון.
באליפות העולם לנוער שנערכה בלוולואה פרה , פרבר של פריז שבצרפת בשנת 2014, הוא זכה במדליית כסף בגמר רביעיית בנים לקבוצת גיל 13–19, ביחד עם אייל פלגי צדיק, דניאל אורלביץ', ואפי סאץ'.
דנה השתתף בעונה השנייה של גוט טאלנט ישראל, כחבר צוות בנבחרת האקרובטיקה, ביחד עם דניאל אורלביץ', ינאי כלפה ואפי סאץ'.
דנה ניסה את מזלו בתחום המוזיקה כאשר השתתף באודישנים לעונתה התשיעית של תוכנית המציאות הכוכב הבא, אך לא צלח את שלב האודישנים.
"לידת שאקה" (ביפנית: 銅造誕生釈迦仏立像) הוא פסל השייך למקדש "טודאי-ג'י" שבנארה יפן ומתוארך למאה ה-8 לספירה.
הוא מציג את לידתו של שאקה, ה"בודהא ההיסטורי", אחד משמונת האירועים המרכזיים בחייו, הפופולריים לייצוגים אמנותיים של חייו של שאקה.
הפסל, הנחשב לאחד מן האוצרות הלאומיים של יפן, מוצג במוזיאון המקדש.
הפסל הוא מטיפוס פסלים דומים המציגים את דמותו של גאוטמה בודהה (הבודהא) במרכזה של קערה, כסמל ללידתו.
על פי המיתולוגיה הבודהיסטית בודהא הגיח בלומביני מצידה הימני של אמו מאיה, אם בודהא.
ידו האחת מונפת כלפי השמיים בעוד ידו השנייה מופנית אל האדמה.
פלג גופו העליון עירום ולמותניו הוא לובש בגד ארוך שקפליו מדגישים את הגוף.
הפסל מתוארך לשנים 794-710, תקופה הידועה כ"תקופת נארה".
הבסיס המקורי עליו עמדה הדמות אבד, והוא הוחלף במעמד עשוי עץ מגולף בדגם פרח לוטוס.
קערת הברונזה של הפסל היא הגדולה בין הפסלים מטיפוס זה.
הדופן החיצונית שלה מעוטרת בדמויות אדם, ציפורים, פרפרים ובעלי חיים נוספים על רקע של תיאור נוף.
תיאורים אלו נושאים אופי חילוני, והם מבטאים את השפעת האמנות הסינית על התרבות היפנית בתקופה זו.
לידת חירום היא לידתו של תינוק במקומות או במצבים שונים מהמתוכנן.
ברוב המקרים מיקום הלידה מתוכנן מראש ויכול להיות בבית, בבית חולים, במתקן רפואי או במרכז לידה.
במצבים אחרים, הלידה מתרחשת בדרך למתקנים אלה.
לעיתים קרובות, אין צוות רפואי מיומן נוכחים, במקרים אחרים עשויים להיות שוטרים או אחרים שמגיעים ראשונים.
ישנם אמצעי חירום ללידה, אשר מסייעים ליולדת, כאשר לידה מתקדמת מהר מהצפוי.
מדי שנה מתות יותר מ-250,000 נשים ברחבי העולם מסיבוכים עקב לידה או הריון, עם דימום ויתר לחץ דם כגורמים המובילים.
רבים ממקרי המוות האלה ניתנים למניעה על ידי טיפול חירום, הכוללים אנטיביוטיקה, תרופות המעודדות התכווצות של הרחם, תרופות נגד התקפים, עירוי דם, שימוש במיכשור (ואקום או מלקחיים) להוצאת התינוק או ניתוח קיסרי.
בשנת 2012, 1.36% מהלידות התרחשו מחוץ לבית החולים, ומספר זה גדל במהלך 30 השנים האחרונות.
עליה זו כוללת יותר לידות בית ולידות במרכזי הלידה, עם 66% המתרחשים בבית ו-29% במרכזי לידה.
במחקר על לידות ביתיות בארצות הברית ובקנדה, כ-12% מניסיונות הלידה בבית הסתיימו בהעברת הלידה באופן דחוף לבית החולים כדי לקבל טיפול יותר מקצועי.
הסיבות להעברה כוללות אי התקדמות צירי לידה, תשישות אימהית או צורך בתרופות כאב נוספות, או סיבוכים אימהיים/עובריים.
נשים בהריון בדרך כלל פונות לקבלת טיפול רפואי במהלכו, ולקראת הלידה מכינות "תוכנית לידה" עם צוות הבריאות.
רצוי לקבל הדרכה גם לגבי לידת חירום, ולגבש תוכנית פעולה במקרה כזה.
בקורסי הכנה ללידה עוברים גם על המלצות ללידה במצב חירום.
הורים מאומנים להכיר את הסימנים של צירים מוקדמים או אינדיקציות אחרות שעשויות לדרוש סיוע (כמו מיעוט תנועות עובר).
מטפלים והורים יכולים לקחת שיעורי עזרה ראשונה לתינוקות.
יש אנשים שממליצים על קיומו של ציוד חירום בבית כגון: מגבות נקיות, סדינים, מספריים נקיים, כפפות סטריליות, רפידות סניטריות וחיתולים.
עזרה נוספת ניתן למצוא על ידי התקשרות למגן דוד אדום או מספר ישים כדי לקבל שירותי חירום רפואיים או הצוות הרפואי הסמוך.
במהלך השלב הראשון של הצירים (התרחבות ומחיקה) ניתן להשתמש ברכב כדי להביא את האם למרכז רפואי.
בשלב השני של הלידה (דחף ולידה), יש לעצור את הנסיעה, אלא אם ההגעה למתקן הרפואי הוא עניין של דקות בודדות.
הנוכחים ברכב יכולים לעזור לאם במהלך הלידה.
חשוב שלאם ולתינוק יהיה חם במהלך התהליך.
אם אין אפשרות להגיע למתקן רפואי, יש צורך בבניין בטוח עם קירות וגג שיספק הגנה מפני הסביבה.
אזור חם ויבש, עדיף עם מיטה.
האספקה נאספת הן לאם והן לתינוק.
מצרכים אפשריים עשויים לכלול שמיכות, כריות, מגבות, מים נקיים חמים, בקבוקי מים חמים, סבון, מגבות נקיות, בגדי תינוקות, סדינים, כפפות סטריליות, רפידות סניטריות, חיתולים, תגי זיהוי לאם ולתינוק, והוראות לעזרה ראשונה.ניתן להכין מיטה לתינוק עם סל או קופסה עם שמיכה או סדינים.
פריטים נדרשים כדי להדק או לקשור את חבל הטבור בשני קצותיו.
ניתן להשתמש לקשירה גם בשרוך או ברצועות בד הנקרעות מסדין.
פריטים אלה ניתן לעקר ולחטא על ידי הרתחתם (20 דקות) או לטבול אותם באלכוהול (עד 3 שעות).
יש צורך במספריים או סכין כדי לחתוך את חבל הטבור וניתן לחטא לפי אותו נוהל.
יש לשאול על כל היסטוריה רפואית רלוונטית אחרת, אלרגיות, תרופות, סימנים אחרונים של זיהומים (חום).
זה מצביע על ירידת מים, וכי הצירים יתחילו בקרוב בהנחה כי היולדת היא בסוף ההריון.
זה יכול לנבוע מיציאתו של הפקק הרירי, אם מדובר בכמות דם קטנה.
אם כמות גדולה של דימום התרחשה זה יכול להצביע על סיכוני חיים פוטנציאליים.
כמה תכופים הם הצירים שלה?
אחת ההמלצות הנפוצות היא שהיולדת מתחילה את שלב הלידה הפעילה, אם הצירים הם 5 דקות זה מזה במשך שעה אחת (אם לא התרחשה ירידת המים).
האם היא מרגישה דחף לדחוף עם הצירים שלה?
זה מסמן אינדיקציה שהלידה תתרחש בקרוב.
אם הזמן מתיר ואם המלווה של היולדת הוכשר לכך: יש לקבל סימנים חיוניים הכוללים דופק אימהי, קצב נשימה, לחץ דם, טמפרטורה וריווי חמצן בדם.
היולדת צריכה להיות עטופה עם שמיכות זמינות לשמירה על הפרטיות.
יש לבדוק את הבטן של החולה ולהרגיש את נוכחות ההתכווצויות, ויש לציין את האינטנסיביות, התדירות והאורך של הצירים.
עם אישורה של המטופלת ופרטיותה, יש לבצע בדיקה של אזור האגן; באופן כללי, אחד מהם:
לבדוק אם יש חלק של התינוק.
ראשו של התינוק ירגיש קשה לעומת הישבן של התינוק שירגיש רך.
אם ראשו של התינוק מוצג מתוך הנרתיק, אז הלידה תתרחש בקרוב והמילדת צריכה להתחיל להוליד את התינוק.
רופאים מאומנים יערכו בדיקה צווארית ידנית כדי לקבוע את התרחבות צוואר הרחם של היולדת.
לאחר הבדיקה הגופנית, ואם התינוק לא התחיל לצאת, יש להניח את המטופלת על צדה השמאלי בתנוחת הדקביטוס.
לידת תינוק בסוף הריון, במצב נורמלי
שלב ראשון של לידה: התרחבות ומחיקת צוואר הרחם (לפני שיצא התינוק).
שלב זה של הלידה עשוי להימשך בין 2 ל-18 שעות.