tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר סיורו הוא המליץ על שני צעדים מרכזיים: גירוש הקוסה מאזור זורובלד והגנה עליו על ידי התיישבות בריטית צפופה.
צעד נוסף היה הפיכת האזור בין נהר הפיש לנהרות הקיסקאמה (Keiskamma River) לנייטרלי- כלומר, לא מאוכלס על ידי אף אחד מהצדדים.
היסטוריונים רבים מאמינים כי המלחמה הרביעית הפתיעה את הקוסה כיוון שחיילי האופוזיציה היו מוכנים היטב, זאת בניגוד לשלוש המלחמות הקודמות.
בשנת 1811, קולונל ג'ון גרהאם(John Graham) השתלט על האזור.
בעקבות כך, בינואר ובפברואר 1812, העבירו החיילים הבריטים 20 אלף אנשים משבטי נדלמבה וגקונקובה לצד השני של נהר הפיש יחד עם כוחות מאזורים נוספים, שהיו תחת הפיקוד הכללי של קולונל גרהאם.
במיקום בו שכנו מפקדותיו של קולונל גרהם, הוקמה עיירה (אחת מהערים הראשונות שהוקמו על ידי הבריטים בדרום אפריקה) הנושאת את שמו- גרהמסטאון (Grahamstown).
לאחר המלחמה, נבנתה שורת מבצרים בריטים בחזית על מנת להגן על הגבול.
נעשה ניסיון (מצד הבריטים) להקים התיישבות צפופה מאחורי הגבול, וניסיון חיזוק הגנת הקו, אך זה נכשל.
במקום זאת, כרת המושל סר צ'ארלס סומרסט (Sir Charles Somerset) ברית בעל פה עם נגאיקה, הצ'יף הגדול של שבטי הקוסה המערבי.
ברית זו עוררה תנועה לאומית בשבטי הקוסה (בהנהגת 'הנביא' Makana), אשר הובילה לחידוש מלחמת האזרחים בין הגאיקה לנדלאמב.
בשלהי מלחמת החזית הרביעית, פיט רטיף (אחד מהמנהיגים הבורים בדרום אפריקה, שלחמו כנגד הקוסה.
רטיף עצמו הביע הסתייגות מהתערבות הבריטים) יחד עם שלושה מפקדים מכוח הקומנדו החדש של העיר סטלנבוש (stellenbosch), שחררו את החיילים הבורים בחזית המזרחית.
מלחמת החזית החמישית ידועה גם בשם "מלחמת נקסל" (War of Nxele), וזו התפתחה בעקבות קונפליקט בין ממשלת הקייפ לבין אנשי הקוסה.
הקונפליקט התעורר בשנת 1817, כתוצאה מהניסיון של הרשויות הקולוניאליות לאכוף את השבתו של הבקר הגנוב.
הצפיפות בין אנשי הקוסה שישבו ממזרח לנהר פיש, בשנת 1818 הובילה למלחמת אזרחים בין שבט נגאיקה לבין שבט נדלאמב, שהסתיימה בתבוסתם של שבט נגאיקה.
האחרונים, פנו לממשלת הקייפ לבקשת סיוע וחתמו על הסכם הגנה.
הסכם זה היווה חובה משפטית להיענות לבקשתם של שבט נגאיקה לסיוע צבאי.
ראש הנביאים מקאנה (Maqana Nxele), הוביל את צבאות הקוסה במספר התקפות, ובעקבות התגלות שסיפר שחווה, ניבא והבטיח כי הכדורים הבריטים "יפנו לכיוון המים" ולא יפגעו בבני הקוסה.
בהמשך להסכם הצבאי, פלשו כוחות בריטים לאזור של בני הקוסה, והצליחו לנצח את שבט נדלאמב.
אך כאשר הבריטים עזבו את האזור וחזרו לאזורם, המלחמה בין השבטים הוצתה בשנית, ושבט נדלאמב הביס שוב את שבט נגאיקה.
ב -22 באפריל 1819 מקאנה הוביל פלישה ותקף את העיר גרהמסטאון, אך המלחמה הסתיימה בניצחון של ממשלת הקייפ ותבוסה של שבט נדלאמב.
לאחר מכן הוחזק מקאנה על ידי חיל מצב של הבריטים.
קבוצת קוי קויי, אשר חברו לבריטים דאז- היא שאפשרה לחיל המצב להדוף את מקאנה, שאיבד 1,000 חיילים.
בהמשך שנת 1819, הבריטים הדפו את הקוסה מזרחה, מעבר לנהר הקאיסקאסמה ובנוסף, מקאנה נתפס ונכלא באי רובן (Robben).
בשלב זה ראשי הקוסה נאלצו להכיר בנגאיקה כמנהיג העליון של הקוסה.
בסוף המלחמה, יצרה בריטניה אזור חיץ נייטרלי בין נהרות הקאיסקאסמה והפיש, שהוכרז כמגביל את הכיבוש הצבאי של שני הצדדים- אך הבריטים ניסו לאכלס אותו באפריקאים, שהיו נאמנים להם באותה התקופה.
מהמתחרש בין המלחמות- בשנת 1820 כ-5,000 מהגרים בריטים מהמעמד הבינוני, בעיקר סוחרים ואנשי עסקים, שוכנעו לעזוב את בריטניה ולהתיישב על חלקות אדמה בין הקבוצות הלוחמות כדי להוות אזור חיץ.
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-19, המשיכו העימותים והתפשטו אל אזור נהר קאיסקאמה, שבזמן זה היה נחשב לגבול המזרחי של הקייפ.
למעשה, עד שנת 1823 כבר נסוגו כמעט מחצית המתיישבים באזור לערים, בעיקר לגרהמסטאון ולפורט אליזבת.
ה'לבנים', הקויקוי והקוסה, חיו באזור נייטרלי, שבו המסחר והתעסוקה הותרו, אך חוסר הביטחון שהחל במלחמות הקודמות, נמשך והורגש גם כעת.
ההרחבה של גבול הקייפ לעבר נהר קאיסקאמה גרמה לגידול בצפיפות באזור, וכן הייתה נתונה ללחץ מצד שבטים אחרים שנעקרו מביתם על ידי אימפריית הזולו.
בשנת 1829 גורשו מאקומה (Maqoma) והשבט שלו מאזור נהר קאט (שם התיישבו הקויקוי) ועברו מזרחה, שם התיישבו באדמה נחותה יותר.
הם הורשו לחזור לעמק טיום רק בשנת 1833, אך גם אז, גורשו מהאזור כמעט מיד לאחר שחזרו.
בשנת 1833, גירושם מחדש של מאקומה ושבטו יצרה מרירות רבה בקרבם.
מרירות זו החריפה והובילה ל'פעולות תגמול' דרסטיות על ידי סיורים בריטים, כתגובה לגנבת בקר משטחם שהתרחשה בתקופת הבצורת.
לכן, בשנת 1834, הורה הממשל הבריטי לסר בנג'מין ד'אורבן (Sir Benjamin d'Urban) להקים מערכת הגנה אזרחית.
כחלק מהקמת מערכת הגנה זו, נקבעו הסכמים עם מפקדים שהומלצו על ידי סוכני הממשלה, ואשר קיבלו תשלום על מנת לשמור על הסדר.
תגובות הקייפ לפשיטות הבקר של אנשי קוסה התמתנו, אך במקרים מסוימים עדיין נשארו דרסטיים ואלימים.
ב-11 בדצמבר 1834, יחידת קומנדו של מפלגת הקייפ הרגה צ'יף משבט הקוסה שהיה בדרגה גבוהה.
בעקבות כך, ב-31 בדצמבר של אותה השנה, מאקומה, (אחיו של הצ'יף שנהרג), יחד עם כוח גדול משבט הקוסה (כ-12,000) חצו את הגבול אל תוך מושבת הקייפ.
הם בזזו ושרפו את המחנות, והרגו את כל המתנגדים.
באותו חורף, פיט רטיף (Piet Retief), הצליח להביסם.
סגן הקולונל הארי סמית' נשלח למסע בן שישה ימים, מקייפטאון לגרהמסטאון, במטרה לתפוס את הפיקוד על הגבול.
התגבורות נשלחו דרך הים אל מפרץ אלגואה.
לאחר סדרת התרחשויות, הובסו ראשי הלוחמים משבט הקוסה והם נסוגו אל הרי אמאטולה.
ד'אורבן הגיע לגבול ב-14 בדצמבר 1834. הוא האמין כי הינטסה (Hintsa kaKhawuta), מפקד הקוסה, הוא בעל חשיבות עליונה לכל מדינת הקוסה, ולכן אחראי על ההתקפה על המושבה.
ד'אורבן קבע כי הינטסה אחראי על גנבת מלאי קולוניאלי שנתפס במהלך הפלישה.
זו הסיבה שלאחר מכן הוביל ד'אורבן כוח של חיילים קולוניאליים אל מעבר לנהר הקיי ולעבר מעונו של הינטסה.
הם כללו את סיפוח השטח בין נהר קאיסקאסמה ונהרות קיי כטריטוריה בריטית, וגירשו את כל השבטים שהיו מעורבים במלחמה.
לפיהם, הממלכה אדלייד תיושב על ידי שבטים נאמנים שהם שבטי מורדים שהתנערו ממנהיגיהם ועל ידי פינגוס, שרידי שבטים שנהרסו לאחר עליית אימפריית הזולו.
למרות התוכנית, הגירוש של אנשי הקוסה הוכח כבלתי אפשרי.
בספטמבר 1835, ד'אורבן הכריז על הסכמים עם ראשי המורדים, והניח להם להישאר במקומות בהם התיישבו, בתנאי להתנהגות טובה משני הצדדים, ובשליטה של שופטים.
הם קיוו כי יערערו במהירות את השבטיות בעזרת עזרה מיסיונרית.
אולם, ההתפשטות הטריטוריאלית סתרה את אותו הרצון העז של הבריטיים לפתח את הכלכלה שלהם, וכן את הנהגת ממשלת בריטניה.
בין המלחמות- בשנת 1841 הועבר חוק שהנציח את שליטת הלבנים במושבת הכף.
המלחמה השביעית של הקוסה התרחשה במשך שנה אחת ונקראת גם 'מלחמת הגרזן' או 'מלחמת אמטולה'.
הרקע הכלכלי לתחילת מלחמה זו מתבסס על סכנה שריחפה על האינטרסים הכלכליים של הבריטיים בקייפ, ולכן הבריטים החליטו להתערב.
מגדלי וסוחרי צמר במזרח הקייפ לחצו להרחבת שטחי המרעה לאזור סיסקאי.
בצד הבריטי היו שתי קבוצות עיקריות שנלחמו- קבוצה של חיילים שנשלחו מלונדון לעזור במלחמה וכוחות בריטיים הנקראו 'כוחות בורגר', אשר היו כוחות הקומנדו והתיישבו לפני בדרום אפריקה.
בצד של הקוסה, הנגאיקה היו השבט המרכזי שעסק בלחימה, בעזרה של שבטי הטאמבו ונדלאמב.
הכוח של שבטי הקוסה הוכפל פי 10 מהמלחמות הקודמות, ואת סוג הנשק החליפו מנשק מסורתי לנשק חם.
בשנת 1946, מושל הכף דאז, מייטלנד, הורה לתקוף את בני הקוסה, בטענה כי חילצו את אחד מחברי הקוסה אשר גנב מהם גרזן וישב בכלא פורט בופורט(Fort Beaufort), ובנוסף הרגו קצין משטרה.
גנבת הגרזן הייתה רק תירוץ לתחילתה של 'מלחמת הגרזן', ואילו הסיבה האמיתית הייתה שליטה בקרקעות.
מלחמה זו בישרה את תחילתו של עימות בין הבריטים לבין בני הקוסה.
בתקופה זו, החלו הבריטים במדיניות שנקראת "אדמה חרוכה", שזוהי טקטיקה צבאית של נסיגה תוך הרס כל דבר העשוי להיות שימושי לאויב.
כחלק ממדיניות זו כבשו את האזור והפכו אותו ל"קפרריה בריטית", כלומר מושבה שהיא בשלטון של הבריטים.
במהלך שליטתו של המושל הארי סמית, נגרם מצב בו אנשים רבים משבט הקוסה נעקרו מאזור קיסקאמה.
עקורים אלה הפכו לפליטים אשר הצטרפו לאוכלוסייה המקומית.
מצב זה גרם לקשיים עקב ריבוי האוכלוסייה.
כמו כן, פליטים אלה עודדו על ידי השלטון לאמץ אורח חיים בריטי.
הארי סמית גם תקף את מדינת אורנג' החופשית ועל מנת לכסות את ההוצאות הרבות, הוא הטיל מיסים מופרזים על אנשי הקוסה וקיצץ את מספר הכוחות הקבועים של הקייפ.
ביוני 1850, בעיצומו של גל קור בחורף קר במיוחד, הורה סמית על עקירתם של מספר גדול של אנשי קוסה מאזור קאט ריבר.
המלחמה השמינית נודעה בשם: "Mlanjeni's War".
זאת על שמו של הנביא אשר חזה כי הקוסה לא יושפעו מהמתקפות.
בתקופה זו, מספר גדול של אנשי קוסה החלו לעזוב את הערים הקולוניאליות ועברו להתיישב באזורים השבטיים.
באוקטובר 1850, הודח סנדיל (Mgolombane Sandile-המנהיג הראשי של הנגאיקה), לאחר שסירב להשתתף בפגישה אליה נקרא על ידי המושל.
בדצמבר 1850, תקפו הנגאיקים סיור קולוניאלי במעבר בומח והרסו שלושה כפרים צבאיים.
על פעולה זו, זכו הנגאיקים לתמיכה מאנשי טמבוס (Thembus) וחלק מאנשי גסלקס (Gcalek).
מאוחר יותר, הצטרפו אליהם מורדים אשר נקראו "המשטרה השחורה" ואנשי קויקוי מהיישוב קאט ריבר.
אנשי הקוי קוי סייעו מאוד בלחימה, שכן הם היו מנוסים מאוד בשיטות "הלחימה הלבנה" כלומר, סוג הלחימה אשר היה מזוהה עם הבריטים.
בנוסף, מחנות צבאיים כדוגמת פורט בופורט הותקפו וגרמו לזעזוע בממשלה אשר דאגה לגבי נאמנותם של הקויקוי אליה.
המרד של אנשי הקויקוי המכונה "מרד קאט ריבר(Kat River)", התבטא בחוסר תגובה של הקוי קוי לקריאה לשירות הקומנדו.
לקראת סוף פברואר 1851 נעצר מרד קאט ריבר, ובמקביל לכך, החל המפקד ג'וברט מהממשלה הבריטית את המתקפה על המורדים.
אף על פי שהממשלה נהנתה מתמיכתם של שבטים רבים כמו המפנגוס, רוב שבטי הנדלמבה ומספר גדול מאנשי הקוי קוי, הפעילות שלהם נעצרה עקב מיעוט בחיילים סדירים.
במערכה המדוברת, זו הייתה הפעם הראשונה בה השתמשו הנגאיקים ובני בריתם בנשק חם.
בנוסף, הלחימה התבצעה גם נגד הסוטו (Basuto) הנמצאים באזור נהר אורנג'.
כל הגורמים שהוצגו, תרמו לעיכוב קץ המלחמה.
בתחילת שנת 1852, הגיע ג'ורג' קאתקארט לקייפ על מנת להחליף את הארי סמית'.
תחת פיקודו של ג'ורג', הייתה המלחמה נמרצת עד סופה.
בספטמבר 1852, לא נותרו עוד גאיקאס באזור אמטולה (Amatole) ועד נובמבר הובסו מורדי הקוי קוי האחרונים.
המלחמה התשיעית והאחרונה נקראת גם מלחמת פונגו-גסלאקס (Fengu-Gcaleka War).
בני הגסלקאס (Gcalekas) אולצו לחלוק את אדמותיהם הישנות עם בני המפנגוס (Mfengus), אשר איתם הגסלקאס לא היו ביחסים טובים ואף תיעבו אותם.
באוגוסט 1877, כשהמתחים הגיעו לשיאם בין שני השבטים, המפנגוס והגסלקאס, פרצה מריבה במסיבת חתונה של אחד מבני שבט המפנגוס שהובילה לפרוץ המלחמה התשיעית והאחרונה.
משטרת הגבול של הקייפ, תחת פיקודו של קולונל צ'ארלס גריפית, חצתה את נהר הקיי (Kei), עם כוח מתנדבים במטרה להגן על בני המפנגוס.
בחודש ספטמבר 1877, בסיוע של בני הטמבוס (Thembus) והמפנגוס, הצליחו משטרת הגבול להדוף את הגסלקאס מעבר לנהר המבאשה (Mbashe River) .שבט אחד קטן אשר היה שייך לבני הגסלקאס, נדחק למיקומו של סנדיל, שהיה מפקד הנגאיקה.
הנגאיקים תקפו את המשטרה, ושבט הגסלאקס הצטרף אליהם ללחימה.
מלחמה זו עוררה משבר בקייפ, עליו קיבלה הממשלה אחריות בשנת 1877.
שלטון הקייפ, התעקש על כך שהכוח המשולב של כוחות סדירים, משטרה קולוניאלית ומתנדבים יהיה תחת שליטתו המלאה של גריפית' (Comdt Gen Griffith).
כמו כן, ברטל פרר (Sir Henrey Bartle Frere) התעקש שהוא, כמנהיג הקיסר הראשי, יהיה אחראי על התנהלות המלחמה.
לאחר מכן, הוא דחה את ממשלת מולטנו ומינה במקומה ממשלה חדשה תחת גורדון ספרינג.
בפברואר 1878, הובסו כוחותיו של קרלי במושבה קנטאני (Kentani).
בתקופה זו, סנדיל מת וניתנה חנינה לו ולנאמניו.
בשנת 1879, סופחו מפנגולנד (Fenguland) ואידוטיאווה (Idutywa) לקייפ- כלומר לשליטה בריטית.
כך גם אזור גסלקאסלנד (Gcalekaland) (אך לא באופן רשמי).
אחת מתוצאותיה ארוכת הטווח של מלחמת החזית התשיעית קרתה בשנת 1894, בה הורחבו גבולותיו של הקייפ לנהר מטאמוונה (Mtamvuna River), על ידי הסיפוח החלקי של חלקי השבטים הנותרים.
בתחילת ניסיונות הכיבוש, לא היה כל סימן לכך שהסכסוך על השליטה בשטחים יהיה מעבר למריבה בין-לאומית זעירה.
גם ממשלת הקייפ וגם שבטי הקוסה לא רצו לפתוח במלחמה.
התוצאה העיקרית של 100 שנות הלחימה הייתה דחיקתם מזרחה של בני שבט הקוסה בידי הכוחות הקולוניאליים הבריטיים.
בשנים שלאחר הלחימה, נעו רבים מהקוסה מערבה כתוצאה מלחץ שהפעילה תנועת התפשטות של ענפי שבט זולו, שהיגרו מצפון מאזור נטאל ודחקו את הקוסה מערבה בחזרה.
לאחר המלחמות התרחש אצל שבט הקוסה רעב המוני ופיצולים פוליטיים, אשר גרמו לכך שלא הצליחו עוד להילחם בבריטים ובהתרחבותם.
לאחר המלחמות, סופחו כל השטחים של בני שבט הקוסה לשטחים הבריטיים.
בנוסף, הפילו הבריטים את ממשלת הקייפ.
בשנת 1814 ניכסו לעצמם הבריטים את הקייפ באופן סופי.
נכון לראשית המאה ה-21, אזורים אלו בדרום אפריקה, כמו הקייפ, קימברלי וגרף ריינט הם יעדים מאוד מתוירים.
חוקר הלשון, ראסל קשולה (Russell Kaschula), אשר מתחמה בתחום הלשון האפריקאית, הוציא ספר הנקרא "Xhosa" בשנת 1996, על מנת לשמר את מורשת הקרב ולתעד אותה.
ספר זה מספר על רקע בני השבט, האירועים והמלחמות אותם עברו בני שבט הקוסה לאורך כל ההיסטוריה.
מורשת נוספת אשר הושארה מהקרבות היא של הצייר והאומן תומאס ביינס (Thomas Baines) אשר תיעד בציורים את המלחמה השמינית ואת החיים תחת המשטר הקולוניאלי.
נבנו מספר אתרי הנצחה על מנת לנסות ולהנציח את מלחמות הקוסה.
אחד מהם, והמפורסם בדרום אפריקה, נקרא מוזיאון פורט בופורט (FORT BEAUFORT HISTORICAL MUSEUM), אשר ממוקם על יד נהר הקאט.
במוזיאון מוצגים שחזורים של המבצרים בהם השתמשו הבריטים במלחמה החמישית, על מנת לשמור על השלום בזמן בו בני הקוסה חזרו להתיישב ליד נהר הקייסקאמה הסמוך.
דרך נוספת להנציח אנשי מפתח בלחימה מול הקוסה, הייתה לבנות ערים שנושאות את שמותיהם של האנשים, כגון גרהאם סטון ופיט רטיף.
מלחמות הדת באירופה היו שורה של מלחמות דת שהתרחשו באירופה במהלך המאות ה-16, ה-17 ותחילת המאה ה-18.
כל הקונפליקטים המשויכים להגדרה מתייחסים לרפורמציה הפרוטסטנטית ששברה את הסדר הדתי והפוליטי של הממלכות הקתוליות באירופה.
הצדדים הלוחמים לא תמיד נחלקו לפי דת, כך, לקראת סוף מלחמת שלושים השנים (1618–1648) צרפת הקתולית שיתפה פעולה עם הפרוטסטנטים כנגד מלוכת הבסבורג.
התנגשויות החלו עם מרד האבירים (1522) שגרר אחריו מלחמת האיכרים הגרמנית (1524–1525) באימפריה הרומית הקדושה.
המלחמות התגברו לאחר שהכנסייה הקתולית התחילה כנגד התרחבות התנועה הפרוטסטנטית בקונטרה-רפורמציה.
שיאו הגיע במלחמת שלושים השנים שחיסל שליש מאוכלוסיית הנסיכויות הגרמניות שהשתתפו בה.
שלום וסטפאליה נחשב לזה שסיים את המלחמה בין הכנסייה הקתולית לזו הפרוטסטנטית בכך שהכיר בקיום שלוש מסורות נוצריות באימפריה הרומית הקדושה: הכנסייה הקתולית, לותרניזם וקלוויניזם וייסד את מה שידוע כעת כ.
מלחמות הקנאביס - סיפורים על ייסורים ותקווה הוא ספר שכתב תום וגנר.
הספר שיצא לאור בשנת 2021 מביא את סיפורם של מטופלים בקנאביס רפואי ושל אישים העוסקים בתחום.
באוגוסט 2022 יצא הספר לאור גם באנגלית.
המהדורה האנגלית של הספר הייתה לרב מכר וזכתה בשנת 2022 במדליית הזהב במסגרת ה-Global books awards בקטגוריית 'בריאות, כושר ודיאטה'.
הספר נכתב על ידי תום וגנר, העוסק ביחסי ציבור וייעוץ אסטרטגי.
וגנר נחשף אל תחום הקנאביס הרפואי בעקבות מחלת הסרטן של אביו וניסיונו להקל על סבל אביו באמצעי זה.
בספר מביא וגנר את סיפוריהם האישיים של מטופלים בקנאביס רפואי, מטפלים ואנשי מקצוע וקשיי ההתמודדות עם רשויות כגון משרד הבריאות ומשטרת ישראל, ביחס לנושא הקנאביס הרפואי, בעקבות מדיניות הקנאביס הנהוגה בישראל.
מלחמות היהודים היא סדרת טלוויזיה תיעודית בבימויו של רון כחלילי אשר שודרה בערוץ 8 של רשת HOT בשנת 2021. שלושת פרקי הסדרה בוחנים את יחסה של החברה החילונית בישראל לשלוש הקבוצות הדתיות: חרדים, ציונות דתית ומסורתיים, תוך התמקדות בשינויים החשובים ביותר במדינה ובכל אחת מן הקבוצות מאז קום המדינה.
בפרק הראשון נבחנים יחסי חילונים וחרדים – בחיפוש אחר שורשי הקונפליקט בין שתי הקבוצות, הפרק נע על ציר הזמן ונוגע בסוגיות כמו הבדלנות של החברה החרדית והשינוי הסוציולוגי העמוק שהיא חווה בעשור האחרון, שאלת מקור הסמכות, הגלותיות המאיימת, ההשתמטות משירות צבאי, לימודי הליבה וההשתלבות בשוק העבודה.
ובצד החילוני, נבחן ה"ריפיון החילוני" – האידאולוגי והפוליטי – במיוחד על רקע הקונפליקט הקשור בדת כהצדקה לקיום היהודי בארץ ישראל ובו בזמן הפחד מן הדתיים.
בפרק מופיעים ד"ר מיכה גודמן, הרב מרדכי בלוי, הרב מנחם בומבך, חנה ורבקה בית הלחמי, ד"ר לי כהנר, פרופ' גיא בן פורת, פרופ' יגיל לוי, פרופ' יולי תמיר, פרופ' נמרוד אלוני, פרופ' יורם הרפז ואחרים.
פרק שני: סוף העולם ימינה
הפרק השני עוסק בציונות הדתית.
הזרם החרד"לי-קיצוני (ונציגו בכנסת בצלאל סמוטריץ') המשתלט על הייצוג הפוליטי והתקשורתי של הציונות הדתית המתונה, הנרטיב הצה"לי, הגרעינים התורניים וישיבות ההסדר, המכינות הקדם צבאיות ובמיוחד התקשורת החילונית, ששינתה את פניה, כמעט מקצה לקצה בתהליך של "הדתה".
הפרק השלישי עוסק במסורתיים – המהווים כ-25%–35% מהישראלים, רובם יוצאי ארצות ערב והאסלאם – קבוצה שלא ניתן לזהות באופן מובהק כדתית או חילונית, ואין לה ייצוג פוליטי מובהק.
בפרק נבחנים דחיקת המסורתיות לשוליים על ידי החילוניות הליברלית, אימוצה לחיק הימין על ידי הליכוד והסינתזה של תפיסות פוליטיות של הימין וקפיטליזם המאפיינת את הציבור המסורתי המתון.
משתתפים: משפחת חסון (נס ציונה), פרופ' מאיר בוזגלו, עו"ד כנרת בראשי, אלברט סויסה, אלונה אילוז, אושרה שייב לרר, ד"ר בני נוריאל, אמיר אוחנה ועוד.
סמי שלום שטרית כתב על הפרק הראשון שהוא מייצג את מלחמות הפנים האשכנזיות ולא בהכרח את ההקצנה הדתית.אריאנה מלמד טוענת שגם אם כחלילי אינו אובייקטיבי מעצם טבעו של המקצוע, הוא בוחן את רוב הנושאים החשובים ומציג בהגינות את שני הצדדים.
מלחמות לא מוכרזות עם ישראל: מזרח גרמניה והשמאל הקיצוני במערב גרמניה, 1967–1989 הוא ספר מאת ג'פרי הרף, שיצא לאור בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' ב-2015. הספר טוען שמזרח גרמניה במיוחד הייתה עוינת ביותר לישראל וניהלה נגדה "מלחמות לא מוכרזות" על ידי מימון קבוצות מיליטנטיות ערביות ופעולות אנטי-ישראליות אחרות.
הספר זכה לביקורות חיוביות על מחקר איכותי וחשיפת מידע חדש על יחסי גרמניה המזרחית–ישראל.
גישתו, בניגוד להיסטוריונים גרמנים שבחנו את הנושא, כוללת כמקורות קורבנות יהודים של פיגועים.
הוא הספר מסתמך גם על מחקר ארכיון נרחב במשרד הפוליטי של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה (מפלגת השלטון של מזרח גרמניה), במועצת השרים ובמשרדי החוץ וההגנה של גרמניה המזרחית ובמקומות אחרים.
לפי המחקר של הרף, מזרח גרמניה שלחה למדינות ולקבוצות שנלחמו בישראל "750,000 כלי נשק מסוג קלצ'ניקוב; 120 מטוסי קרב מיג; 180,000 מוקשים יבשתיים נגד אדם; 235,000 רימונים; 25,000 רקטות נגד טנקים (RPG), מיליוני כדורים בגדלים שונים.
חלקם הגיעו לאש"ף, החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין והחזית העממית לשחרור פלסטין.
הרף מתאר כיצד מזרח גרמניה מימנה ארגוני טרור פלסטיניים ואנשי שמאל קיצוני במערב גרמניה אומנו על ידי פת"ח, החזית העממית וקבוצות אחרות לבצע התקפות על מטרות ישראליות.
הוא דן גם ב"מלחמת התעמולה נגד ישראל" באו"ם ובארגונים בינלאומיים אחרים.
באמצעות פעולות אנטי-ישראליות, הצליחה גרמניה המזרחית להשיג הכרה דיפלומטית מחוץ לגוש המזרחי, בהם עיראק, סודאן, סוריה ומצרים.
הרף מגלה שממשלת מזרח גרמניה הבחינה בין "מתונים" ל"קיצוניים" בעולם הערבי.
"קיצוני" היה טרוריסט שהרחיב את "מאבק המעמדות הבינלאומי" כך שיכלול פיגועים במערב אירופה, בעוד ש"מתון" היה מחבל ממדינות ערב או מהארגונים הפלסטיניים שמיקד פיגועים רק נגד ישראל, ואולי מטרות "אימפריאליסטיות" מחוץ למערב אירופה.
הרף מציין את ההבדל בין גרמניה המערבית, עם "המצווה" שלא לפגוע ביהודים, לבין גרמניה המזרחית, שלא הייתה לה הנחת יסוד כזו.
הוא משבח את תפקידו של מנהיג יהודי ממערב גרמניה היינץ גלינסקי, שכתב מאמרי מערכת שהוקיעו את האנטישמיות בשמאל.
לעומת זאת, הרף מבקר את וילי ברנדט, משום ש"קנצלר מערב גרמניה, שכרע ברך במעשה כפרה באנדרטה לזכר היהודים שנהרגו בגטו ורשה, מנגד הכריז על ארצו כנייטרלית בימים הנוראים ביותר בתולדות ישראל [מלחמת יום הכיפורים] מאז 1948".
הוא מתאר את מאמרה של אולריקה מיינהוף המגן על הטבח במינכן כ"אחד המסמכים החשובים ביותר בתולדות האנטישמיות באירופה לאחר השואה".
במחקרי שואה ורצח עם שיבח ראסל ברמן את הספר על כך שהוא נחקר היטב.
הוא כותב שהספר שופך אור על "מחקר חשוב על פרק קשה ורב ממדי בתולדות הגרמנים והיהודים".
שיבח את "הניתוח המצוין" של הרף.
תיאר את הספר כ"מחקר קפדני, אם כי לפעמים שוקע בטיעונים חוזרים ופרטים מיותרים על משלוחי נשק.
אלן ארקוש מתאר את הספר "כתב אישום פרי מחקר נרחב" ו"תזכורת מתוזמנת היטב", אך מנבא ש"סיפור שתי השנאות לא ירתיע את מי שממשיכים במדיניות שהרף מתאר.
מלחמות חדשות הוא מונח שנטבע על ידי האקדמאית הבריטית מרי קלדור על מנת לאפיין לוחמה בעידן שלאחר המלחמה הקרה.
צורת לוחמה זו מאופיינת בעיקר על ידי:
אלימות בין שילובים משתנים של רשתות מדינתיות ורשתות שאינן מדינתיות
לחימה בשם פוליטיקה של זהויות המתנגדת לאידאולוגיה
ניסיונות להשיג שליטה פוליטית, ולא פיזית, באוכלוסייה באמצעות פחד ואימה (טרור).
סכסוך הממומן לאו דווקא דרך המדינה, אלא באמצעים דניציים אחרים אשר מעודדים את המשך האלימות
מונחים נוספים המשמשים למושג כוללים "מלחמות בתוך העם", "מלחמות מהסוג השלישי", "מלחמות היברידיות", "מלחמות מופרטות" ו"מלחמות פוסט-מודרניות".
התזה של המלחמות החדשות אומצה ועובדה על ידי מחברים אחרים, כמו גם קיבלה ביקורות מנקודות מבט שונות.
ההגדרה של קלדור ל"מלחמות חדשות" נעשית בהקשר של דיון רחב יותר על "תזת המלחמות החדשות" בין אקדמאים כיצד להגדיר או למתג נכון את המהפכה לכאורה בלוחמה בעולם שלאחר המלחמה הקרה.
קלדור טוענת שיש לנתח את מאפייני המלחמה החדשה בהקשר של גלובליזציה.
קלדור אכן מודה ש"מלחמות חדשות" אינן בהכרח חדשות, בכך שאין להן תקדים בהיסטוריה; עם זאת, היא מתעקשת לשמור על המונח כי עדיין יש צורך מובהק בתגובות מדיניות חדשות.
אסטרטגיות בינלאומיות ישנות לא הצליחו להתייחס למאפיינים של מלחמות חדשות בהצלחה ובמקום זאת הן ממשיכות להתייחס אליה כאל לוחמה קונבנציונלית ישנה.
המונח הוא ניגוד ללוחמה קונבנציונלית לפיה אין עוד שימוש בנשק צבאי קונבנציונלי ובטקטיקות בשדה הקרב בין שתי מדינות או יותר בעימות פתוח.
כותבים אחרים ניסו גם הם לאפיין את השינוי בלוחמה אך השתמשו בתיאורים אחרים.
מתוך הכרה בטשטוש בין שחקנים מדינתיים ולא-מדינתיים ובשילוב כפול של סכסוך בין-מדינתי ותוך-מדינתי, פרנק הופמן מציג מלחמות מודרניות כ"מלחמות היברידיות".
מרטין שו בחר במונח "לוחמה מנוונת" כדי לתאר כיצד לוחם תוקף את האוכלוסייה האזרחית של האויב כחלק ממערכה צבאית רחבה יותר, כמו בהפצצות אוויריות של ערים, אך השמדתה אינה המטרה הסופית: האויב הוא המדינה, לא אוכלוסיית האויב.
לעיתים קרובות, המונח "מלחמה חדשה" מושווה או מוגדר כ"קונפליקט בעצימות נמוכה", מונח שהומצא על ידי צבא ארצות הברית המקיף באופן נרחב את כל הלוחמה המודרנית שאינה עומדת ברף או ברמת האלימות שנמצאת במלחמות קונבנציונליות.
תומכים נוספים בתאוריית המלחמות החדשות הם הרפריד מינקלר מגרמניה, מרטין ון קרפלד מישראל, מוחמד מירואיס באלכי מאפגניסטן ומוחמד מחמוד אולד מוחמדו ממאוריטניה.
התפיסה של קלדור לגבי מלחמות חדשות זכתה לביקורת מצד אחדים, ששואלים האם ניתן לעשות את ההבחנה בין מלחמות ישנות לחדשות.
דה ואל קובע כי הרעיון של "מלחמות חדשות" בו השתמשה קלדור אינו תיאור של סכסוכים חדשים ככאלה אלא תיאור של סכסוכים במדינות פחות נשלטות.
דאפילד מציע שמה שנחשב כ"חדש" הוא השטח הביטחוני שעוצב על ידי מה שהוא מכנה מלחמות רשת, המתוארות כ"ריזומטיות ואנטי-מוסדיות באופיין" ואשר ניתן לקשר בדרך כלל לשינויים בחיי החברה.
מלחמות רשת נתפסות כצורה לא ודאית ואלימה של מודרניות רפלקסיבית, שבה "מלחמה כמפעל רשת רפלקסיבי אינה עוקבת אחר הדפוס המסורתי של הסלמה המבוסס על המדינה, קיפאון ודעיכה".
יתר על כן, המלחמות באפריקה נתפסות כמערבות לא רק שחקנים לאומיים אלא גם שחקנים בינלאומיים אחרים.
אדוארד ניומן כותב על החשיבות של בחינת דוגמאות היסטוריות בעבור הצהרה כלשהי על שינויים איכותיים במלחמות האחרונות.
הוא מציע שישנן נקודות חשובות רבות שהועלו במחקר מלחמות חדשות, כולל החשיבות של דינמיקה חברתית וכלכלית ללוחמה, ושיש דוגמאות למלחמות מודרניות כמו מלחמת בוסניה שמתאימות לתבנית המלחמה החדשה.
עם זאת, הוא טוען שרוב המרכיבים של "מלחמות חדשות" אינם חדשים למעשה, אלא קיימים לפחות במאה השני האחרונות.
לדעת ניומן, אלמנטים אלה היו בולטים יותר ובולטים פחות בזמנים ובמקומות שונים, ולא רק התגברו בתקופה האחרונה, וכי ההבדלים העיקריים כעת הם ש"אנשי אקדמיה, מנתחי מדיניות ופוליטיקאים מתמקדים בגורמים הללו יותר מבעבר".
ומבינים אותם טוב יותר ושהתקשורת הגבירה את המודעות הציבורית למציאות ולזוועות המלחמה.
ב-2013 התייחסה קלדור לארבעת המרכיבים העיקריים בטיעוני המתנגדים שלה: האם מלחמות חדשות הן 'חדשות'; האם מלחמות חדשות הן מלחמה או פשע; האם הנתונים תומכים בטענות על מלחמות חדשות; והאם מלחמות חדשות הן 'פוסט קלאוזוביץ'.
קלדור מציינת מיד כי "אחת הבעיות של רבים מהמבקרים היא שהם מרכיבים יחד את הגרסאות השונות של הטיעון ומתייחסים לביקורת על היבט מסוים אחד הכלול בגרסה מסוימת כביקורת על כל הטיעון".
ראשית, היא מתנגדת לביקורת נגד ההבחנה בין מלחמות 'ישנות' ו'חדשות'.
המבקרים מודים שהתזה של 'מלחמות חדשות' מועילה בהחלטות מדיניות חוץ, מה שהייתה הכוונה הראשונית שלה.
ביקורת נוספת היא שמלחמות חדשות אינן תופסות את ההיגיון וההשפעה המגדרית של מלחמה.
מלחמות הקיץ (ביפנית: サマーウォーズ) הוא סרט מדע בדיוני יפני בסגנון אנימה משנת 2009, אשר בוים על ידי מאמורו הוסודה והונפש על ידי Madhouse.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-1 באוגוסט 2009 ביפן.
הסרט גרף בסך הכל מעל ל־18 מיליון דולרים ברחבי העולם.
הוא זכה גם במספר פרסים, בהם פרס האקדמיה היפנית לקולנוע לסרט המונפש הטוב ביותר של שנת 2010 ופרס הקהל של פסטיבל הסרטים הבינלאומי אנהיים בקטגוריית הסרט המונפש הטוב ביותר, וכמו כן הוא היה מועמד לפרס נמר הזהב לשנת 2009 בפסטיבל לוקרנו.
עיבוד מאנגה לסרט פורסם במהלך 2009.
קנג'י קואיזו, גאון מתמטיקה בכיתה י"א, מוזמן על ידי חברתו נאטסוקי לחגיגות יום ההולדת ה-90 של הסבתא רבתא של נאטסוקי.
כאשר הם מגיעים לביתה של הרבא סבתא משפחתה של נאטסוקי מציגים את קנג'י כארוס של נאטסוקי, ובעקבות כך הוא משחרר בטעות תוכנת בינה מלאכותית זדונית המכונה "Love Machine" לתוך עולם וירטואלי אינטרנטי המכונה OZ.
בעקבות כך קנג'י, נאטסוקי ומשפחתה של נאטסוקי חייהים לשתף פעולה על מנת להביס את התוכנה הזדונית.
דמות מדבבים בגרסה היפנית בגרסה האנגלית קנג'י קואיזו ריונוסוקה קאמיקי מייקל סינטרניקלאס נאטסוקי שינוהרה נאנאמי סאקוראבה ברינה פלנסיה קאזומה איקזאווה מיטסוקי טנימורה מקסי ווייטהד סאקאה ג'ינוצ'י סומיקו פוג'י פאם דוהרטי
אקיהיקו מאטסומוטו הלחין את פסקול הסרט.
שיר הנושא של הסרט ששמו 僕らの夏の夢 (חלום הקיץ שלנו) נכתב ובוצע על ידי טאטסורו יאמשיטה.
מלחמות הראפ הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2005, בבימויו של קרייג ברואר.
הסרט מתמקד בסיפורו של די-ג'יי (טרנס הווארד), סרסור קטן מהעיר ממפיס החולם להפוך לראפר מצליח.
בעזרת חבריו, הוא מקליט דמו במטרה לשנות את חייו.
הסרט התגלה כהצלחה מסחרית בקופות, והכניס 23.5 מיליון דולר מול תקציב הפקה של 2.8 מיליון דולר.
הוא זכה במספר פרסים, כולל בטקס פרסי אוסקר ה-78: בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (הווארד) ובפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר לשיר של ת'רי 6 מאפיה "It's Hard out Here for a Pimp".
בכך הפך לשיר ההיפ-הופ השני שזוכה בפרס אוסקר לאחר "Lose Yourself" של אמינם, מהסרט "8 מייל".
די-ג'יי (טרנס הווארד) הוא סרסור וסוחר סמים בממפיס, החולם על קריירה כראפר.
כאשר הוא שומע שסקיני בלאק (לודאקריס), אמן היפ-הופ מצליח, מגיע לעיר, הוא מחליט להקליט דמו בעזרת חבריו: קי (אנתוני אנדרסון), טכנאי סאונד, ושוג (טראג'י פ.
הסרט מתאר את מאמציו של די-ג'יי להתגבר על המכשולים שבדרכו ולהגשים את חלומו.
טרנס הווארד בתור די ג'יי
פאולה ג'אי פארקר בתור לקסוס
באתר "Rotten Tomatoes", הוא מחזיק בציון של 83% עם דירוג ממוצע של 7.3/10 על סמך 161 ביקורות.
באתר "Metacritic", הציון הממוצע הוא 68 מתוך 100, בהתבסס על 30 ביקורות.
המבקרים שיבחו את הופעתו של טרנס הווארד ואת התסריט, שהציג בצורה אותנטית את מאבקיו של אדם לשנות את חייו.
בסקירה עבור "הבוסטון גלוב" צוין כי הסרט מעורר תגובות שונות: "חלק ימצאו בו השראה אופנתית, המזכירה את ימי הזוהר של סרטי הבלאקספלויטיישן עם הריאליזם העירוני המחוספס שלו.
אחרים יראו בו סרט קיטשי, אבסורדי ובעל תפיסה מוגבלת של האפשרויות העומדות בפני אפרו-אמריקאים מקופחים".
"אנטרטיינמנט ויקלי" שיבח את קטעי המוזיקה בסרט, וציין: "סצנות ההקלטה הביתית במלחמות הראפ הן סוערות ובלתי נשכחות.
קרייג ברואר מעניק לנו את ההנאה שבהתבוננות בדמויות יוצרות מוזיקה מהבסיס".
מלחמות השבבים: המאבק על הטכנולוגיה שמניעה את העולם הוא ספר עיון משנת 2022 מאת פרופסור כריס מילר, היסטוריון כלכלי ועמית בכיר חיצוני במכון החשיבה השמרני American Enterprise Institute.
הספר סוקר את התפתחותו של מוליך־למחצה (שבב) לכדי רכיב חיוני בחיים המודרניים.
מילר מתאר בפירוט כמה מהמאבקים הגאופוליטיים סביב הטכנולוגיה הזו.
הספר זכה בפרס ספר השנה של הפייננשל טיימס לשנת 2022.
בספר "מלחמות השבבים" סוקר המחבר כריס מילר את התפתחותה של תעשיית המוליכים למחצה ואת השפעתה העצומה על הכלכלה העולמית, הטכנולוגיה והגאופוליטיקה.
לאורך הספר הוא מתאר כיצד מרכיב טכנולוגי קטן – שבב סיליקון בגודל ציפורן – נעשה חיוני כמעט לכל היבט בחברה המודרנית, ועל שום מה מאבקי כוח בין מדינות גדולות כמו ארצות הברית וסין מתמקדים דווקא בטכנולוגיה זו.
"מלחמות השבבים" מדגיש כיצד הפיתוח של שבבים מהירים תרם באופן מכריע להתפרקות ברית המועצות, בכך שהפך את מערכות הנשק המונחה שלה ללא יעילות.
המרוץ לשליטה בתעשייה זו צפוי להשפיע במידה רבה על העתיד.
הספר גם מצביע על פגיעותה של סין בשל תלותה בייבוא שבבים, ומציין כי הוצאותיה של סין על ייבוא שבבים עולות על הוצאותיה לרכישת נפט.
להלן סקירה תמציתית המרחיבה על הנושאים המרכזיים המופיעים בספר, ובהם ההיסטוריה של המוליכים למחצה, שרשרת האספקה הגלובלית וההיבטים הגאופוליטיים הנגזרים ממנה.
במחשבים הראשונים נעשה שימוש בשפופרות ריק גדולות ובזבזניות בחשמל.
השינוי הדרמטי חל כשהטרנזיסטור הומצא באמצע המאה ה־20 על ידי וויליאם שוקלי, ג'ון בארדין וולטר בראטיין במעבדות בל.
בהמשך, מהנדסים בחברות כדוגמת טקסס אינסטרומנטס ופיירצ'יילד סמיקונדקטור פיתחו את הרעיון לשלב מספר רב של טרנזיסטורים על פרוסת חומר מוליך למחצה אחת, ובכך נולדו המעגלים המשולבים (ICs).
לטענת מילר, הצלחתם הראשונית נבעה בין השאר ממימון ממשלתי נרחב (בפרויקטים צבאיים וחלליים) שהאיץ את קצב ההתקדמות.
חברת אינטל, שהוקמה בשנת 1968, הציבה עצמה כמובילה בפיתוח שבבים למחשבים אישיים.
בתקופה זו הציג גורדון מור — ממייסדי אינטל — את "חוק מור", שלפיו מספר הטרנזיסטורים במעגל משולב מוכפל בקירוב אחת לשנתיים.
מילר מדגיש בספרו כי אין זה חוק פיזיקלי מוחלט, אלא מנגנון כלכלי־תחרותי המעודד חברות להשקיע במחקר ובתהליכי ייצור מתקדמים כדי לצמצם ממדים ולהגדיל את כוח העיבוד.
הייצור המודרני של שבבים מתרחש במפעלי ענק המכונים "Fabs", ובהם פועלות מכונות מורכבות ויקרות במיוחד.
אחד ההתקנים המתוארים בהרחבה בספר הוא מערכת הליתוגרפיה באור אולטרה-סגול קיצוני (EUV), אותה מייצרת חברת ASML ההולנדית.
מערכת זו משלבת קרני לייזר, פלזמת בדיל בטמפרטורות גבוהות משל פני השטח של השמש ומערך מראות בעל דיוק אטומי — תהליך שנועד להטביע מיליארדי טרנזיסטורים על פרוסת סיליקון זעירה.
עקב מורכבות זו נבנתה תעשיית המוליכים למחצה כמערכת גלובלית ומשולבת ביותר.
חברות אמריקאיות ואירופיות מתמקדות בתכנון שבבים או בייצור הציוד הנדרש, בעוד מפעלים במזרח אסיה מבצעים את עיקר תהליך הייצור עצמו.
חברת TSMC שבטאיוואן, לדוגמה, אינה מעצבת שבבים אלא מייצרת אותם עבור חברות כמו אפל, אנבידיה ו־AMD.
מפעלי TSMC מרכזים את עיקר השבבים המתקדמים בעולם, בעוד שכימיקלים וחומרי ייצור מגיעים במידה רבה מיפן, וכמה משלבי ההרכבה מתבצעים במדינות נוספות (כגון מלזיה).
מילר מסביר כי מבנה זה נועד לנצל יתרונות יחסיים בתחומים שונים ולהפחית עלויות, אך הוא גם יוצר נקודות פגיעוּת אסטרטגיות.
מעמדה המרכזי של טאיוואן מעורר דאגה בינלאומית מפני אפשרות לעימות צבאי במצר טאיוואן.
מילר טוען כי הלחץ הסיני על האי טומן בחובו סיכון משמעותי לכלכלה הגלובלית: שבבים מהווים רכיב חיוני בייצור מוצרים מכל סוג, ואובדן הגישה לתוצרת מפעלים בטאיוואן עלול ליצור משבר בינלאומי כבד.
דוגמת המגפה העולמית (COVID-19) ממחישה עד כמה שיבוש קטן בשרשרת האספקה יכול לגרום למחסור רב־היקף ולפגיעה בתעשיות הרכב והאלקטרוניקה.
סין, הנתמכת על ידי ממשלתה בהיקפי השקעה גדולים, מנסה לצמצם את תלותה בשבבים מיובאים ולפתח יכולות ייצור מקומיות — בייחוד דרך חברות כגון SMIC.
אולם, על פי מילר, היא עדיין מצויה בפיגור טכנולוגי של כמה דורות מאחורי TSMC.
במקביל, ארצות הברית ובעלות בריתה מטילות מגבלות על גישה לציוד ייצור שבבים מהדור החדש, מתוך רצון לעכב את התקדמות סין במיוחד בתחום הבינה המלאכותית.
בספרו מתייחס מילר גם לקשר ההדוק בין שבבים לבין פריצות הדרך בתחום הבינה המלאכותית.
אימון מודלים רחבי־היקף דורש עוצמת מחשוב גבוהה במיוחד, ומפעיל לחץ שוק משמעותי לטובת שבבים מתקדמים, כדוגמת יחידות העיבוד הגרפי (GPUs) של Nvidia.
במקביל, חברות טכנולוגיה גדולות (גוגל, אמזון, מטא) וסטארט־אפים שונים מפתחים שבבים ייעודיים (ASIC) המותאמים במיוחד למשימות בינה מלאכותית מוגדרות.
ייעול זה מאפשר ביצועים טובים יותר בהפעלת יישומי בינה מלאכותית וממחיש את מגמת ההתמחות המתגברת בתחום עיצוב שבבים.
למרות השאלות המרחפות סביב מגבלות פיזיקליות למיזעור נוסף של טרנזיסטורים, מילר ומומחים נוספים בתעשייה מעריכים כי "חוק מור" יוסיף להתקיים כמנגנון כלכלי מכריע.
ככל שיגדל כוח העיבוד וירד מחירו, כך יוסיפו שבבים להשתלב במגוון עצום של מוצרים — החל ממכוניות חכמות ועד למכשירי חשמל ביתיים ולמערכות אוטומציה תעשייתיות.
מדינות רבות מצידן מזהות את החשיבות האסטרטגית של תעשייה זו, וההשקעות הממשלתיות במחקר ובתשתיות צפויות לגדול.
במקביל, כפי שמציין מילר, המתיחות הגאופוליטית סביב שרשרת האספקה והקניין הרוחני צפויה להמשיך ולהיות גורם מכריע בעיצוב עתידו של ענף המוליכים למחצה.
עיתונאי ה"פייננשל טיימס", דמטרי סבסופולו, שיבח את הספר על הפיכת תעשייה מורכבת לנגישה ומובנת.
סבסופולו העריך את התיאור המפורט שמעניק מילר בנוגע לתנודות בתעשיית השבבים, לא רק בארצות הברית אלא גם במדינות אסייתיות השולטות בחלקים ניכרים משרשרת האספקה של הטכנולוגיה הזו.
כתב העת "Global Policy" הגדיר את "מלחמות השבבים" כאולי הספר המקיף ביותר עד כה על הגאופוליטיקה של תעשיית המיקרו-שבבים.
הסקירה הכירה בהיקף הרחב של כיסוי הנושא על ידי מילר, החל מראשיתה הצנועה של התעשייה בעמק הסיליקון ועד למצבה הנוכחי של "תלות הדדית מנוצלת" (weaponized interdependence), המרוכזת בעיקר בסביבת מצר טאיוואן.
בארי אייכנגרין, בכתיבתו עבור "Foreign Affairs", ציין שלמילר סגנון סיפור קולח, אך הוא סיים לכתוב את הספר עוד לפני יישום המדיניות האמריקאית החדשה שמטרתה להגביל את גישתה של סין לטכנולוגיות מתקדמות לייצור שבבים.
אייכנגרין גם הוסיף שהספר אינו מספק מסקנות לגבי מידת היעילות של בקרות הייצוא האמריקאיות בבלימת צמיחתה של תעשיית המוליכים־למחצה הסינית, או האם הן עלולות לדחוף את סין להגביר את תמיכתה בתעשייה או לנקוט פעולות תקיפות נגד טאיוואן.
מלחמת 1812 הייתה מלחמה שהתנהלה החל מאמצע שנת 1812 עד לתחילת 1815, בין ארצות הברית לאימפריה הבריטית.
עד 1814 נקטו הבריטים אסטרטגיה הגנתית בעיקרה, והסתפקו בהדיפת הניסיונות של ארצות הברית לפלוש למושבות הבריטיות בקנדה, קנדה עילית ותחתית (Upper and Lower Canada, כיום קוויבק ואונטריו, בהתאמה).
ב-1813 הצליחו האמריקאים להשתלט על ימת אירי ועל חלקים מאונטריו ולהרוס את חלומו של טקומסה, מנהיג האמריקאים הילידים, להקים פדרציה של כל השבטים, ובדרום מערב הצליח גנרל אנדרו ג'קסון להשפיל את האומה הילידית של שבט הקריק (Creek Nation).
ואולם, עם תבוסת נפוליאון ב-1814 היו הבריטים יכולים להפנות לזירה כוחות גדולים.
הם העבירו שלוש ארמיות גדולות, ואלו נחלו הצלחות: באוגוסט 1814 כבשו הבריטים את וושינגטון די.
האמריקאים הצליחו להדוף מתקפות בריטיות נוספות על ניו יורק, על בולטימור ועל ניו אורלינס.
בנוסף לזירה היבשתית, התנהלה לוחמה ימית ערה: אוניות מלחמה ופריבטירים של שני הצדדים תקפו את אוניות הסוחר של היריב, והבריטים הטילו הסגר ימי על החוף המזרחי של ארצות הברית.
הבריטים גם פשטו בכוח רב מן הים על יעדי חוף אמריקאיים.
הלחימה היבשתית התנהלה לאורך החוף הדרומי (ממפרץ מקסיקו מזרחה) והמזרחי, מניו אורלינס וצפונה, ולאורך הימות הגדולות ונהר סנט לורנס בצפון, וכן מול השבטים הילידים.
שני הצדדים הצליחו לתפוס שטחים של היריב, אך פלישות אלו היו זמניות, והשטחים שנכבשו הוחזרו על ידי שני הצדדים בסיום המלחמה.
קרבות מוצלחים הביאו למעין תחושה של אופוריה בקרב הציבור בארצות הברית, שראה במלחמה מעין מלחמת עצמאות שנייה מול בריטניה.
אחד הקרבות שהתפרסמו במיוחד בתודעה האמריקאית היה ההגנה המוצלחת על בולטימור, שסיפקה את ההשראה לכתיבת השיר "הדגל זרוע הכוכבים" (The Star-Spangled Banner), שהפך להמנון ארצות הברית.
סיום המלחמה הביא לתקופה רגועה בשיח הציבורי בארצות הברית, תקופה שנקראה "תקופת התחושות הטובות" (Era of Good Feelings).
גם קנדה יצאה מן המלחמה בתחושות לאומיות מחוזקות ואווירה של סולידריות לאומית.
הבריטים ראו במלחמה מעין מלחמה צדדית, בצל המלחמות המתמשכות באירופה, והעדיפו לסיים את המלחמה כדי לפתוח בעידן של שלום ויחסי מסחר פוריים עם ארצות הברית.
העילות למלחמה היו תוצאה של האינטרסים המנוגדים של כמה צדדים שפעלו בו זמנית בזירה: מצד אחד עמדה ארצות הברית הצעירה שביססה זה עתה את עצמאותה, החלה להתפשט מערבה.
מן הצד השני עמדו האימפריה הבריטית - בריטניה הגדולה עצמה ומושבותיה בצפון אמריקה, שכמה עשרות שנים לאחר מכן יהפכו לקנדה, וכן אומות הילידים האמריקאים שהתנגדו למהלכי ההתפשטות מערבה של ארצות הברית, וניסו להתגבש בעצמן למעין קונפדרציה משלהן שתבלום את התקדמותה של ארצות הברית אל עומק היבשת.
מעבר לאינטרסים ביבשת אמריקה הצפונית, הושפעו כל הצדדים ממהלכי המלחמות הנפוליאוניות באירופה באותן שנים, מלחמות שבהן נטלה בריטניה חלק מרכזי.
ההתנגשות הראשונה בין ארצות הברית לבריטניה הייתה במלחמת העצמאות של ארצות הברית, שהסתיימה ב-1783 בהסכם פריז.
שתי המדינות החליפו ביניהן שגרירים, אולם היחסים נותרו מתוחים.
כאשר הכריזה בריטניה מלחמה על צרפת ב-1793, כמעט שפרצה מלחמה גם בין ארצות הברית לבריטניה.
ב-25 במרץ 1802 חתמו בריטניה וצרפת על הסכם אמיין, שהביא לתקופת שלום קצרה, אך כבר ב-1803, לאחר שנה אחת בלבד, הסתיימה תקופת השלום והמלחמה החלה מחדש.
ב-21 באוקטובר 1805 הביס הצי המלכותי הבריטי את הצי המשולב של ספרד וצרפת בקרב טרפלגר, ובריטניה הפכה לשליטה הבלתי מעורערת בים.
תוכניותיו של נפוליאון לפלוש לבריטניה הפכו בלתי מעשיות.
ואולם, חודש וחצי לאחר מכן, ב-2 בדצמבר 1805, בקרב אוסטרליץ, זכו הצרפתים לניצחון מוחץ על צבאות הקואליציה שעמדו מולם.
למעשה, בריטניה נותרה היריבה המשמעותית היחידה של צרפת.
כדי לפעול נגדה יצר נפוליאון את השיטה הקונטיננטלית - חרם כלכלי שלו היו שותפות בעל כורחן גם פרוסיה, אוסטריה ורוסיה; השיטה הקונטיננטלית הייתה מבוססת על כך שיבשת אירופה תספק את צורכי עצמה, ותחרים סחורה המגיעה מבריטניה.
זו האחרונה גמלה בהטלת מצור ימי על אירופה.
המצור פגע קשות במסחר האמריקאי, שחלק נכבד ממנו היה תלוי ביבשת הישנה.
ארצות הברית ראתה בכך הפרה בוטה של זכויותיה כמדינה נייטרלית, אך הבריטים סברו שעדיף לפגוע בזכויות אלו מאשר לאפשר לארצות הברית לסחור עם האימפריה הצרפתית.
מעבר לשיקולים האסטרטגיים, חששו הבריטים גם מהגידול המהיר בנפח המסחר הימי של ארצות הברית: בין השנים 1802 ל-1810 גדל צי הסוחר של ארצות הברית כמעט פי שניים, והפך לצי הסוחר הנייטרלי הגדול ביותר בעולם.
עיקר הסחר האמריקאי היה מופנה לבריטניה: כ-80% מהכותנה שגדלה בארצות הברית שווקה בבריטניה, וכ-50% משאר הייצוא שלה נועד לשווקים בבריטניה.
הבריטים החלו לחשוש מהתחרות המסחרית ההולכת וגדלה, ואילו ארצות הברית ראתה בהגבלות המסחר פגיעה בחוק הבינלאומי.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות גדל מאוד הצי המלכותי הבריטי, והיה לצי המלחמתי הגדול בעולם: הצי הבריטי כלל 175 אוניות קו וכ-600 אוניות מלחמה אחרות.
כדי להפעיל את ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול") היו הבריטים זקוקים לכ-140,000 קצינים ומלחים.
בימי שלום, כאשר הצי היה קטן בהרבה, היו מלחי הצי בעיקר מתנדבים, ואולם בעת מלחמה היה צורך במספר רב בהרבה של מלחים.
כדי למלא את מצבת כח האדם היה צורך בהעברת מלחים מצי הסוחר הבריטי לצי המלכותי.
אך לעיתים רחוקות הסכימו מלחי צי הסוחר לעבור מרצונם; השירות בצי המלכותי היה קשה בהרבה ומתגמל הרבה פחות.
בשל כך, הופעלה בעתות כאלה שיטה של גיוס בכפייה (Impressment) של מלחים מצי הסוחר הבריטי: מלחים של הצי המלכותי היו חוטפים מן החוף מלחים מצי הסוחר, ואף מורידים אותם בכוח מאוניות במהלך הפלגה.
מלחים בריטים רבים עברו לשרת גם על אוניות סוחר אמריקאיות.
ההערכה היא שעל אוניות כאלה שירתו כ-11,000 מלחים בעלי אזרחות של ארצות הברית, מהם כ-9,000 איש שהיו בריטים במקור.
הבריטים ראו במלחים אלה עריקים, ולפיכך היוו אנשים אלה מאגר חשוב של כוח אדם מנוסה עבור הצי.
כחלק מהמצור על אירופה, הופעלו חוקים שנקראו "פקודות המועצה" (Orders of the Council), ועל פיהם החל הצי הבריטי לחפש עריקים על ספינות סוחר אמריקאיות.
במהלך החיפושים גויסו בכפייה כ-6,000 מלחים אמריקאים; מה שהחמיר יותר את המצב היה השימוש בתעודות מזויפות, שהקשה על הבריטים.
מצב זה הביא לכך שלעיתים גויסו בכפייה גם מלחים אמריקאים לכל דבר.
שיטות אלה העלו את חמתה של דעת הקהל בארצות הברית, והעובדה שספינות מלחמה בריטיות ארבו מעבר לקו המים הטריטוריאליים של ארצות הברית כדי ללכוד עריקים ולהחרים סחורה המיועדת לאירופה רק ליבתה עוד את המתיחות.
הסיסמה "מלחמה למען סחר חופשי ולמען זכויות המלחים" הייתה אחת הסיסמאות הבולטות של ארצות הברית במהלך המלחמה.
אחת התקריות הבולטות הייתה תקרית צ'ספיק (Chesapeake Affair).
ב-22 ביוני 1807 עצרה אוניית המלחמה הבריטית "לאופרד" את הפריגטה האמריקאית "צ'ספיק" ודרשה לבצע על סיפונה חיפוש אחר עריקים.
הספינה האמריקאית סירבה לחיפוש, ואז פתחה "לאופרד" באש.
האונייה האמריקאית לא הייתה מוכנה לקרב, ו-21 אמריקאים נהרגו; קברניט "צ'ספיק" הציע להיכנע, אך המפקד הבריטי התעלם וביצע את החיפוש, במהלכו נלכדו ארבעה עריקים.
הממשל ודעת הקהל בארצות הברית רתחו על הפרת הריבונות, ונשמעו בארצות הברית קולות רבים שדרשו צעדים צבאיים.
הנשיא תומאס ג'פרסון העדיף לפנות לצעדים כלכליים ופוליטיים, מכיוון שהעריך שלארצות הברית אין אופציה צבאית כנגד הבריטים.
כתגובה על האירוע הוטל איסור על סחר עם בריטניה, אך האיסור פגע בארצות הברית יותר מאשר בבריטניה ובוטל ב-1809 על ידי הקונגרס.
יתרה מכך, במשך כל תקופת החרם התחזקו ההברחות מארצות הברית לבריטניה דרך קנדה הבריטית, שהפכה למרכז מסחר חשוב כלכלית.
תושבי צפון ארצות הברית החלו מתקנאים בעמיתיהם הקנדים והרצון לפגוע במסחר הקנדי דרך אגן הנהר סנט לורנס התחזק.
ארצות הברית הייתה בעיצומו של מהלך התפשטות מערבה.
אחד משיאיו התרחש בתחילת המאה, מהלך שנקרא "רכישת לואיזיאנה": נפוליאון קיבל את טריטוריית לואיזיאנה מספרד, לאחר שזו זכתה בה במלחמת שבע השנים, חמישים שנה קודם לכן.
כישלונה של צרפת בקרבות הימיים מול בריטניה שכנע את צרפת שלא תוכל לשלוט בטריטוריה החדשה, וב-30 באפריל 1803 נמכרה הטריטוריה לארצות הברית תמורת 15 מיליון דולר, במה שנודע כ"רכישת לואיזיאנה".
היה זה שטח עצום, כמעט שליש משטחה של ארצות הברית כיום (ובו נכללות כיום המדינות איווה, מיזורי, ארקנסו, דרום דקוטה, נברסקה, קנזס ואוקלהומה, וחלקים ניכרים ממינסוטה, לואיזיאנה מונטנה, ויומינג וקולורדו), מהלך שכמעט הכפיל את שטחה של ארצות הברית דאז.
בהסכם פריז שסיים את מלחמת העצמאות של ארצות הברית, מסרה בריטניה לארצות הברית שטח נרחב שנקרא "הטריטוריה הצפון מערבית" (Northwest Territory, כיום שטחיהן של המדינות אוהיו, אינדיאנה, אילינוי, מישיגן וויסקונסין).
כאן הייתה נקודת החיכוך השנייה בין ארצות הברית לבריטניה, שהייתה סכסוך אלים וחריף יותר מן ההתמודדות הימית במזרח.
הסכסוך היה בין תושבי הספר האמריקאי לבין בריטניה, סכסוך חזיתי שנבע מניגוד אינטרסים מוחלט.
סכסוך זה היה מתוח יותר בשל העובדה שהיה שותף לו גורם שלישי, האינדיאנים.
אלה ניצבו גם הם נגד האמריקאים הלבנים, שהתיישבותם בטריטוריות אלה הביאה לנישול אינדיאנים משטחי המחיה שלהם, תוך עימות אלים, רווי סחטנות והונאה.
הבריטים ראו בילידים האמריקאים מחסום בפני התפשטותה של ארצות הברית על פני היבשת הצפונית וכן היה להם אינטרס מסחרי בהבטחת קיומם ושלומם של הילידים האמריקאים, כספקי פרוות של חיות בר.
הבריטים חתמו מפעם לפעם על בריתות צבאיות עם הילידים האמריקאים וסיפקו להם נשק וציוד.
התושבים הלבנים של הספר האמריקאי רחשו שנאה עמוקה לבריטים והאשימו אותם בהתססת הילידים האמריקאים נגד ההתיישבות הלבנה והטילו עליהם את האחריות לטבח גברים, נשים וילדים.
המתיישבים תבעו לסלק אחת ולתמיד את הנוכחות וההשפעה הבריטית מיבשת אמריקה הצפונית.
בתחילת המאה ה-19 הגו טקומסה (Tecumseh), מנהיג שבט השוני (Shawnee) ואחיו, טנסקאווטאווה (Tenskwatawa), שנודע כנביא של אומת השוני, רעיון להקמת קונפדרציית שבטים של צפון אמריקה, שתהיה חזקה מספיק לעמוד מול ארצות הברית.
רבים מן הילידים האמריקאים הצטרפו אליהם, למחנה שנודע בשם פרופטסטאון (Prophetstown).
לאחר שנודע לממשל האמריקאי על התגבשות הקונפדרציה, נשלח המושל הצבאי של אינדיאנה, ויליאם הריסון, בראש כוח של כ-1,000 חיילים למקום.
הריסון הגיע סמוך לפרופטסטאון ב-6 בנובמבר 1811, שם נפגש עם נציג של טנסקאווטאווה (הצ'יף טקומסה עצמו נעדר מהאזור) שהציע שביתת נשק זמנית עד למשא ומתן שיתקיים למחרת.
ב-7 בנובמבר, בשעה ארבע לפנות בוקר, תקפו האינדיאנים את מחנהו של הריסון.
בקרב שניטש לפנות בוקר ספגו שני הצדדים אבדות, אך האינדיאנים נסוגו ונטשו גם את העיירה פרופטסטאון.
האמריקאים הרסו את העיירה ובכך פגעו קשות באפשרותם של האינדיאנים להתבסס באזור, וכך למעשה חוסל גם ניסיונם להתאחד לקונפדרציה.
ארצות הברית האשימה את בריטניה (ובצדק) שהיא זו שסיפקה נשק ותחמושת לאנשיו של טקומסה, וכך גבר עוד יותר המתח.
בעקבות התבוסה, שנודעה לימים בשם קרב טיפקאנו, הצטרף טקומסה לכוחות הבריטיים בקנדה, שחנו מעבר לגבול, בצד המזרחי של נהר דטרויט.
טקומסה נהרג במלחמה, בשנת 1813.
היסטוריונים חלוקים בשאלת כוונותיה של ארצות הברית לגבי קנדה.
הדעה שהייתה רווחת במחקר עד אמצע המאה ה-20 הייתה שאכן הייתה כוונה להשתלט על חלק כלשהו של המושבות בקנדה, במטרה לספח אותן לארצות הברית.
דעה זו נשמעת גם כיום, אך הדעה הרווחת כיום היא שארצות הברית לא התכוונה לסיפוח או להשתלטות אלא למניעת התמיכה הבריטית באינדיאנים, וכן כדי ליצור אמצעי לחץ על בריטניה - לפגוע בבסיס הכלכלי שתמך במושבות הבריטיות בים הקריבי או להשתלט על קלף מיקוח במשא המתן העתידי עם האימפריה הבריטית.
בארצות הברית נשמעו קולות שראו בגירוש הבריטים מקנדה המשך של מלחמת העצמאות, וצבא ארצות הברית ציפה להתקבל כצבא משחרר במושבות בקנדה, וקיווה להתעוררות מרידות נגד הבריטים עם התקדמותם.
כל זה לא התרחש בפועל.
חלק גדול מהתושבים במושבות בקנדה היו תושבי ארצות הברית לשעבר, שתמכו בבריטניה בעת מלחמת העצמאות ונטשו את מקומות מגוריהם בשל תוצאות המלחמה, ואלו היו עוינים לארצות הברית.
צבא ארצות הברית נסוג מכיבושים שונים בקנדה עקב חוסר שיתוף פעולה מצד המקומיים.
ב-1809 הסתיימה כהונתו של הנשיא תומאס ג'פרסון, ובמקומו נבחר ג'יימס מדיסון.
בבחירות לקונגרס שנערכו ב-1810 נבחרו רבים שתמכו בגלוי באופציה צבאית נגד בריטניה.
צירים אלה נקראו "ניצי מלחמה" (War Hawks).
האווירה הפרו-מלחמתית בקרב צירים אלה נבעה מן המתח הרב ששרר בין שתי המדינות, כאמור לעיל, והתסכול על אוזלת ידה של ארצות הברית נגד הבריטים הגביר את הרצון לנקמה.
רבים מ"ניצי המלחמה" ראו במהפכה האמריקאית תחילתה של מהפכה עולמית; שחרור קנדה הבריטית היה הצעד ההגיוני הבא.
מניע נוסף של "ניצי המלחמה" היה תמיכתם של רבים מהם בנפוליאון במלחמתו נגד בריטניה; הם ראו קרבה אידאולוגית לצרפת המהפכנית.
"ניצי המלחמה" העריכו שניתן יהיה בקלות לכבוש שטחים בקנדה, שכן על כל אזור בקנדה עילית (אזור אונטריו של היום) הגנו פחות מ-2,000 חיילים בריטים ולבריטניה היו כ-10,000 חיילים ומלחים בכל שטחה העצום של קנדה.
לעומת זאת, לארצות הברית היו 12,000 איש בצבאה הסדיר, ובהמשך המלחמה נעשו מאמצים להגדיל את הצבא ל-35,000 איש, ובנוסף ניתן היה לגייס עוד קרוב לחצי מיליון אנשי מיליציה.
ההערכה הייתה שבריטניה לא תוכל לגייס כוחות גדולים כאלה.
לקראת 1812 דעכה הפופולריות של מדיסון בעיקר בקרב אנשי מפלגתו, ובהם רבים מניצי המלחמה; לא היה ברור אם יזכה בתמיכתם למועמדות לקדנציה נוספת.
הוא נשען על עצותיהם יותר ויותר.
בנובמבר 1810 הכריז נפוליאון כי יבטל את הגבלות הסחר על ארצות הברית אם גם בריטניה תעשה כן, או אם ארצות הברית תכריז על ניתוק יחסים עם בריטניה.
הבריטים לא ביטלו את מגבלות הסחר והחל משא ומתן בין בריטניה לארצות הברית.
הבריטים התעקשו בתחילה וטענו נגד מדיסון שהוא משחק לידי נפוליאון, אך עם הזמן היו מוכנים להתפשר ולבטל את החלטות המועצה.
אולם מדיסון, כאמור, פחד להצטייר כחלש מדי ולהתפשר עם הבריטים, והקצין את עמדותיו.
ב-1 ביוני 1812 העביר הנשיא מדיסון לקונגרס הודעה, שבה פירט את תלונותיה של ארצות הברית נגד בריטניה.
מדיסון לא ביקש מהקונגרס במפורש להכריז מלחמה, אך בית הנבחרים מיהר להצביע בעד מלחמה, ברוב של 79 חברים מול 49 מתנגדים; הסנאט אישר את ההחלטה ברוב של 19 תומכים נגד 13 מתנגדים.
ב-18 ביוני אישר הנשיא מדיסון את ההחלטה וחתם עליה; זהו התאריך הרשמי של תחילת המלחמה.
הייתה זו הפעם הראשונה שבה הכריזה ארצות הברית מלחמה על מדינה אחרת, ובמבט לאחור מסתבר שזו הייתה ההצבעה הצמודה ביותר על הכרזת מלחמה בתולדות ארצות הברית.
כל 39 חברי הקונגרס מן המפלגה הפדרליסטית התנגדו או לא הצביעו בעד המלחמה; מתנגדי המלחמה החלו לקרוא לה "המלחמה של מר מדיסון".
במקביל, נרצח ב-11 במאי בלונדון ראש ממשלת בריטניה ספנסר פרסיבל.
במקומו עלה לשלטון רוברט ג'נקינסון, לורד ליברפול.
הוא שאף להגיע למערכת יחסים טובה יותר עם ארצות הברית, ולפיכך הורה ב-16 ביוני על ביטול החלטות המועצה.
ואולם, דבר ההחלטה הגיע לארצות הברית רק כמה שבועות לאחר מכן; כאמור, ב-18 ביוני כבר הוכרזה המלחמה.
אף על פי שקדמו למלחמה שנים של יחסים דיפלומטיים מתוחים, אף אחת מהמדינות לא הייתה מוכנה למלחמה.
בריטניה הייתה שקועה כל כולה במלחמות הנפוליאוניות: רוב הצבא הבריטי היה בחצי האי האיברי, כשהוא לוחם בצבא הצרפתי, מלחמה שעתידה הייתה להימשך עד נפילתו של נפוליאון ב-1814. הצי המלכותי הבריטי היה עסוק רובו ככולו באכיפת ההסגר הימי על האימפריה הצרפתית.
מספר החיילים הבריטים בצפון אמריקה היה, כאמור, קטן מאוד: ביולי 1812 היו בקנדה כולה 6,034 חיילים סדירים, לא כולל המיליציה.
במשך השנתיים הראשונות למלחמה לא היו הבריטים יכולים להפנות תגבורות מאירופה לסיוע בצפון אמריקה, ומזכיר המלחמה והמושבות הבריטי, הרוזן מבאת'הרסט, דחק במושל קנדה לנקוט מדיניות הגנתית; המושל, לויטננט גנרל סר ג'ורג' פרבוסט, שהיה גם כך אדם זהיר, אימץ מדיניות זו.
הוא ריכז את צבאו בקנדה תחתית על חשבון קנדה עילית, שהייתה פגיעה יותר למתקפות אמריקאיות, ונקט מעט יוזמות התקפיות בשנתיים הראשונות.
ההנהגה הבריטית האמינה כי לא ניתן להגן כלל על קנדה עילית, והמושל העביר הוראה למושל קנדה עילית להגן על קנדה עילית רק אם ניתן, ואם לא כן להטיל את משימת ההגנה על אנשי המיליציה הקנדים ולהעביר את החיילים הסדירים אל מונטריאול.
מצבו של הכוח הבריטי בקנדה היה עגום: מעט החיילים היו מפוזרים על פני שטחים עצומים, ומבצרים רבים היו מאוישים בדלילות.
מורל החיילים היה נמוך, העריקות מרובות, ולא הייתה כל אפשרות לסיוע בכוח אדם או בציוד מבריטניה.
מושל קנדה עילית בפועל, מייג'ור גנרל אייזק ברוק, לא השלים עם המצב שאליו נקלע.
הוא הבין שאם הכוחות האמריקאים לא ייעצרו באזור האגמים, אין כוח בריטי שיוכל לחסום אותם עד קוויבק, ורוב השטח הבריטי יאבד.
כבר מ-1807 החל ברוק בהכנת תוכנית להגנת קנדה.
הוא יצר קשרים עם טקומסה, שעם הזמן הפכו לברית רשמית.
בריטניה גם תספק נשק ומזון לשבטי האינדיאנים.
לא היה די בברית הזו להבטיח את קנדה, ברוק הבין שחשוב להקדים ולהכות את האמריקאים, לשטות בהם ולהביא אותם לחשוב שכוחה של קנדה גדול משחשבו.
לכן הפעיל לוחמים אינדיאנים ואנשי מיליציה נגד מבצר מקינאק.
גם ארצות הברית לא הייתה מוכנה למלחמה.
הנשיא מדיסון הניח שניתן יהיה להשתלט על קנדה בעזרת המיליציות המקומיות, ובכך להביא לסיום המלחמה ולמשא ומתן.
הנושא החשוב ביותר מבחינת ארצות הברית היה ניתוק הקשר בין הבריטים בקנדה לשבטי הילידים האמריקאים.
בשל כך, תכננו האמריקאים לפעול מאזור האגמים הגדולים ומשם לנוע צפון מזרח על בסיס אגן נהר סנט לורנס לתוך קנדה תחתית, חבל קוויבק.
האמריקאים לא האמינו כי תושבי קוויבק הצרפתים יתנגדו לכוחות האמריקאים; אפילו הגורמים הריאליסטים והפרגמטיים ביותר בקרב הממשל האמריקאי, כולל הנשיא בעצמו, האמינו כי קנדה עילית, לכל הפחות, תיפול בידי ארצות הברית.
צבאה הסדיר של ארצות הברית מנה פחות מ-12,000 איש ב-1812. הקונגרס אישר את הגדלת הצבא הסדיר ל-35,000 איש, אך ההרחבה נתקלה בקשיים: השירות הצבאי היה התנדבותי ולא פופולרי, השכר היה נמוך וקציני הצבא, בתחילת המלחמה, חסרו ניסיון ואימון.
חלק מן המיליציות סירבו להילחם מחוץ למדינותיהן, ואנשיהן סירבו לקבל עליהם את עולה של המשמעת הצבאית.
מהלך המלחמה הוכיח שהמיליציות נלחמו היטב כאשר אנשיהן היו על אדמתם, אך כאשר נלחמו באזורים אחרים היה תפקודם הקרבי גרוע.
רבים מאזרחי ארצות הברית התנגדו למלחמה, דבר שהכביד על ניהולה; במיוחד התנגדו לה תושבי ניו אינגלנד, שהביעו מחאה קולנית ולא היססו לתקוף, מילולית ואף פיזית, חברי קונגרס ואישי ציבור אחרים.
בארצות הברית לא היה בנק מרכזי, שכן זה נסגר ב-1811 משתם ההיתר לפעילותו מטעם הקונגרס (הבנק המרכזי הקיים כיום, הבנק הפדרלי, נוסד רק ב-1913, ולפניו פעלו כמה בנקים מרכזיים, אך רק משנת 1862).
הממשל פנה לבנקאים פרטיים, אך הבנקאים של האזור הצפון מערבי התנגדו למלחמה וסירבו לסייע לממשל, דבר שיצר קושי רב במימון המלחמה.
ניו אינגלנד סירבה גם לספק מיליציות, ואף איימה לפרוש מן האיחוד.
הבריטים ניצלו היטב את הפיצול, הטילו הסגר ימי רק על נמלי המדינות הדרומיות יותר ועודדו הברחות לניו אינגלנד.
האגמים הגדולים וגבול קנדה; זירה משנית בזירה זו הייתה הזירה המערבית.
זירת האגמים הגדולים וגבול קנדה
כאמור, מנהיגי ארצות הברית האמינו כי פלישה לקנדה תהיה קלה; הנשיא לשעבר ג'פרסון התבטא, כי כיבוש קנדה הוא פשוט עניין של צעדה אל תוכה.
רבים מתושבי קנדה היו לויאליסטים (loyalists), שתמכו בבריטניה בעת מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
הם היגרו לקנדה עילית לאחר תבוסתה של בריטניה, והאמריקאים האמינו כי יצדדו בארצות הברית במלחמה זו.
בקנדה תחתית, שהייתה מאוכלסת יותר, זכה השלטון הבריטי לתמיכה איתנה של האליטה האנגלית שהייתה נאמנה לאימפריה, ומהאליטה הצרפתית, שחששה שפלישה אמריקאית תפגע באורח חייהם, ותחדיר פרוטסטנטיות, דמוקרטיה וקפיטליזם, בצד פגיעה בכנסייה הקתולית.
התושבים הצרפתיים גם חששו מסיפוח אדמותיהם על ידי מהגרים אמריקאים שעלולים היו להגיע אם תנצח ארצות הברית.
הפלישות לקנדה עילית וקנדה תחתית, 1812
בשנתה הראשונה של המלחמה נהנו הבריטים מהיתרון שהקנה להם ניסיונם הצבאי, לעומת המפקדים האמריקאים שהיו חסרי ניסיון קרבי ופיקודי.
האמריקאים היו יכולים לתקוף באזור מונטריאול וקוויבק, לאורך נהר סנט לורנס; מתקפה באזור זה הייתה שוללת מן הבריטים את הבסיס העיקרי שלהם בצפון אמריקה.
ואולם, האמריקאים העדיפו לתקוף בגזרה מערבית יותר, סביב ימת אירי וימת אונטריו, וליד אגם צ'מפליין.
באזור זה הייתה התמיכה הרבה ביותר במלחמה, עקב הקשר בין הבריטים לשבטי הילידים האמריקאים שחיו באזור זה.
הצבא הבריטי זכה לניצחון ראשון מיד בתחילת המלחמה: יחידה בריטית שבסיסה היה באי סנט ג'וזף, בימת יורון, הצליחה להשתלט כמעט ללא קרב על מבצר מקינאק, במישיגן.