tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כך יוסטיניאנוס דואג להנציח את שמו במקומות רבים באימפריה שלו - על ידי בנייה מאסיבית ופיתוח מקומות שלפני כן היו שוממים.
גרסה נוצרית למקדש: נראה שיש בכנסייה ובתיאור של פרוקופיוס רמזים למקדש שחרב.
יוסטיניאנוס בנה מונומנט עצום על ידי הרחבה מלאכותית של ההר (כמו הורדוס על הר הבית), והשתמש בארזים בבניה (כמו שלמה המלך).
המיקום הטופוגרפי של ה"ניאה" גבוה יותר מהר הבית וייתכן שנעשה שימוש בעמודים מהר הבית החרב.
כיום ניתן לראות שרידים הקשורים ב"ניאה" במקומות הבאים:
סמוך לשער ציון, בצידה הפנימי של החומה, ליד בתי מחסה, ניכרים שרידי קירות תמך.
לפנים מן החומה, סמוך למגדל המכונה בורג' כברית (מגדל הגופרית) מצוי המרתף הגדול שהוא למעשה בור מים ענק.
מחוץ לחומה, בגן בני ברית נחשפה הפינה הדרומית-מזרחית של הכנסייה בידי מאיר בן דב.
במרתף של בית ספר ברובע היהודי (מצוי במקביל ומצפון לבתי מחסה), נמצא האפסיס הצפוני של הניאה.
המקום אינו פתוח לקהל הרחב אלא במסגרת סיורים מיוחדים.
בחלקו הדרומי של הרובע היהודי, ממזרח לקצהו הדרומי המשוער של רחוב הקרדו, ובמקום שבו אמורה הייתה להימצא על פי מפת מידבא, נחשפו בשנת 1975 בעומק רב, שרידיה של כנסיית "הניאה".
בשנות השמונים פיתחה החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי את הקמרונות כאתר ארכאולוגי תיירותי.
הקמרונות שפצו וחזקו ומעליהם נבנה תיאטרון פתוח.
עקב התנגדות החרדים לקיומו של התיאטרון, הוא כוסה ברובו באדמה ונשתל בו גן וכן הותקנו בו מתקני שעשועים.
בשנת 2019 פנה ארגון עמק שווה לחברה לשיקום ופיתוח הרובע היהודי בבקשה שיאפשר ביקורים בכנסייה, המהווה את אחד מאתרי המורשת החשובים בעיר העתיקה.
החברה לשיקום ולפיתוח הרובע הסכימה שיש לפתוח אתר זה לציבור הרחב ואף טענה כי היא עושה מאמצים לאפשר זאת.
עם זאת, היא קבעה שאינה יכולה לעמוד בעלויות הכספיות של העבודות שיש לבצע על מנת לאפשר ביקורי קבוצות באתר.
כנסיית הלחם והדגים שוכנת בעין שבע שבצפון-מערבה של הכנרת.
הכנסייה מנציחה את נס הלחם והדגים, אשר לפי הברית החדשה חולל ישו במקום, ובו הזין 5,000 איש בחמש כיכרות לחם ושני דגים.
כנסייה ראשונה נבנתה במקום בשנת 350 לערך, והורחבה במידה ניכרת בשנת 480 לערך.
הכנסייה נחרבה בידי הסאסאנים בתחילת המאה השביעית.
בשנת 1932 נחשפו שרידי הכנסיות העתיקות, ובמקום הוקם מבנה ארעי.
ב-1982 נבנתה הכנסייה הנוכחית, המשחזרת את תוואי הכנסייה העתיקה, למעט מספר תוספות.
הבונים הקפידו על הבחנה ברורה בין שרידי הכנסייה העתיקה לזו המודרנית – חלקם התחתון של הקירות העשוי בזלת, שייך למבנה העתיק; בעוד שהתוספות המודרניות נעשו באבן ירושלמית בהירה.
הפסיפסים המקוריים מהמאה החמישית עשויים מאבנים צבעוניות, והפסיפסים בשחור-לבן נוספו במאה ה-20.
במקום המיוחס להתרחשות הנס נבנתה בשנת 350 לערך כנסייה ביזנטית שהנציחה אותו.
הכנסייה הוקמה בסיועו של יוסף הקומס ("יוסף החבר"), יהודי אמיד מטבריה, והסלע שיוחס לפי המסורת למקום עריכת הנס ניצב במרכזה ושימש כמזבח.
לכנסייה זו היה מעבר בודד שהסתיים באפסיס, ומיקומה הושפע מהדרך הראשית שעברה מצפון לה, ואשר הייתה סעיף של דרך הים.
אגריה, עולת-רגל נוצרית מתחילת התקופה הביזנטית מתארת את הכנסייה בכתביה:
הכנסייה הורחבה בשנת 480 לערך ביוזמתו של מרטיריוס, אך למעשה הייתה זו כנסייה גדולה בהרבה שחולקה לשלושה מעברים, וכיוונה היה שונה.
חלק מהסלע הועבר אל תחילת האפסיס של הכנסייה החדשה, ומשני צדדיו נבנו שני חדרים ששימשו כדיאקוניקון (חדר מלבושים) ופרותזיס .
פסיפס מרשים שאיכותו טובה למדי מעטר את הבסיליקה שגודלה 475 מ"ר.
צבעי האבנים שחור, חום, כתום, אדום, צהוב ואפור.
צפיפות אבני הפסיפס משתנה –105–107 אבנים לדצמ"ר בין העמודים, 105-100 אבנים לדצמ"ר באולם הערב, 23 אבנים לדצמ"ר בנרטקס.
לפני המזבח עוצבו זוג דגים וביניהם סל קלתוס ובו ארבעה ככרות לחם.
איור זה הפך לאחד מהסמלים הנפוצים של ארץ הקודש בעולם הנוצרי.
שני שטיחים עיקריים מצויים בשני אגפי אולם הערב ובהם מתוארים מוטיבים נילוטיים, עופות מים וצמחי מים, מתקן נילומטר ששימש למדידת גובה מי הנילוס ושני מבנים מבוצרים בכל אחד מפינותיו העליונות של הפסיפס.
בין העמודים של האולם מתוארים בעלי חיים וצמחים.
הדימויים מבוצעים בדיוק נטוריאליסטי, אולם הם חסרים קנה מידה משותף.
כתוצאה מכך גודלם של המבנים ושל בעלי החיים זהה, ללא התייחסות לעומק או לפרספקטיבה.
נושאים אלה שואבים השראה מתיאורים של הנילוס ושל חגיגות הנילוס, אשר היו פופולריים בתקופה הרומית בארץ ישראל ובסביבתה, כנושא לרצפות פסיפס.
לצד הכנסייה הוקם מנזר, אך הכנסייה נחרבה בידי הסאסאנים בתחילת המאה השביעית.
ב-1982 נבנתה הכנסייה הנוכחית המשחזרת את תוואי הכנסייה העתיקה, למעט מספר תוספות.
הפסיפסים המקוריים מהמאה החמישית עשויים מאבנים צבעוניות, והפסיפסים בשחור-לבן נוספו במאה ה-20. חלל הכנסייה ריק יחסית לכנסייה קתולית.
תקרת הכנסייה עשויה מעץ, כפי שהיה נהוג באדריכלות הביזנטית, והיא מוארת על ידי שתי שורות של חלונות בקומת האור.
קומה זו נישאת על ידי שורת עמודים לבנים בעלי כותרות קורינתיות, וביניהם קשתות.
הרצפה מכוסה בפסיפסים, ומעבר השמאלי קבועים חלונות זכוכית שדרכם נראים יסודותיו של אחד מקירות הכנסייה הראשונה ששכנה באתר.
המזבח ניצב מעל הסלע שעליו, על-פי המסורת, נערך הנס, ומעל האחרון תולה נברשת מתכת גדולה אך פשוטה.
בשמאלית נראים המדונה והילד ובצידה האחורי דמותו של מרטיריוס, בונה הכנסייה השנייה באתר; ובימנית נראה ישו ובצידה האחורי נראה יוסף הקומס שתרם את הכספים הדרושים לכנסייה הקדומה.
בקדמת הכנסייה שוחזר האטריום שהוביל אליה.
האטריום רבוע והוא מוקף באכסדרה מכל ארבעת צדדיו.
האכסדרה הסמוכה לכניסה אל הכנסייה שימשה בתקופה הביזנטית כנרתקס.
במרכזו של האטריום חצר לא מקורה, ובה ערוגת אבן עגולה שבה ניטע עץ זית.
ליד הערוגה נחצבה בריכת דגים, שמימיה מגיעים ממזרקה בדמות שבעה דגים, סמל לשבעת המעיינות של עין שבע.
מחוץ לכנסייה הוצב אגן טבילה בצורת צלב שהובא מכנסייה ליד חברון, והמתוארך למאה ה-5. עוד הוקם באתר מנזר בנדיקטי-גרמני, שבו חדרי אירוח לצליינים.
לאתר נגרם נזק רב: האטריום וחלקים נוספים עלו באש אם כי אולם הכנסייה עצמו לא נפגע.
האש כובתה על ידי צוותי מכבי האש.
נגד שני צעירים יהודים החשודים בהצתה הוגש כתב אישום, ונציגי השב"כ אמרו בדיון כי מדובר בהתארגנות אידאולוגית שמטרתה "לשנות את סדרי המשטר ולקרב את הגאולה", בין היתר באמצעות פגיעה באתרים נוצריים ברחבי הארץ.
על אחד המציתים, ינון ראובני, נגזרו חמש וחצי שנות מאסר.
לאחר ההצתה שופצה הכנסייה ונפתחה שוב למבקרים, והגיעו אליה אלפי בני אדם, בהם גם ויליאם גרנט, סגן שגריר ארצות הברית בישראל.
כנסיית ההשלכה הידועה גם ככנסיית ארמון הבישוף היא כנסייה הניצבת על גבעה חשופה בדרומה של העיר נצרת, סמוך לגבולה עם נוף הגליל.
הכנסייה עברה שיפוץ מקיף אך היא אינה פעילה.
בברית החדשה מסופר כי ישו הרגיז את מתפללי בית הכנסת בנצרת כשרמז על משיחיותו.
המתפללים הוציאו את ישו מהעיר וביקשו להשליכו מההר, אך הוא עבר בתוכם וניצל:
מכאן המסורת הנוצרית בדבר קפיצתו של ישו מההר אל העמק, וההר המזוהה עם האירוע הוא הר הקפיצה.
הכנסייה הוקמה במאה ה-19 על פסגת הגבעה הצופה לעבר הר הקפיצה, כקילומטר מצפון לו.
הכנסייה עשויה מחלל בודד והיא נמצאת כיום במצב של התפוררות והזנחה.
בצידה המזרחי מרפסת קטנה שגגה עשוי בצורת קמרון צולב ונתמך בשני עמודים.
מתחת למרפסת, נראים שרידיו של חלל קטן דמוי קריפטה.
החלל מקורה בקמרון חבית, ומצידו המזרחי מוביל אליו פתח החבוי כיום בין שיחים.
מהמרפסת מוביל פתח שמעליו לונטה אל פנים המבנה, ומעליו קבוע חלון בצורת צלב מסוגנן.
בכל אחד מקירות הצד של חלל הכנסייה קבועים שני חלונות ושלושה פילסטרים.
בחזיתה המזרחית של הכנסייה חלון עגול, פתחים בצורת צלב, ופתח נוסף החסום כיום בלוחות פח.
המבנה משקיף על כל סביבתו ולצידו עץ אלון בודד.
ליד הכנסייה אבן פינה המעידה על כך שהפטריארך האורתודוקסי תיאופילוס השלישי מירושלים הניחה ביום 21 ביוני 2009, וכי במקום יוקם "בית הספר האורתודוקסי אל-בשארה" ("הבשורה").
כנסיית ההִשְׁתַּנוּת (באיטלקית: Basilica della Trasfigurazione) היא כנסייה פרנציסקנית קתולית הניצבת על פסגת הר תבור.
על פי מסורת שהחלה במאה ה-4, חלה ההשתנות של ישו במקום זה, אירוע שבמהלכו הוא דיבר עם משה ואליהו, ואושר מעמדו כבן האלוהים.
הכנסייה הנוכחית נבנתה על ידי האדריכל אנטוניו ברלוצי בשנים 1919–1924. על ההר ניצב גם מנזר יווני-אורתודוקסי המוקדש גם הוא להשתנות.
ההשתנות הייתה אירוע בחייו של ישו המדווח בשלוש הבשורות הסינופטיות (הבשורה על-פי מתי, הבשורה על-פי מרקוס והבשורה על-פי לוקס), ואשר במהלכו השתנה על פסגת הר:
אף שבברית החדשה נאמר שמעמד ההשתנות התרחש על "הר גבוה", רוב העדות ממקמות אותו על התבור, אשר נזכר בתנ"ך מספר פעמים כנקודה רמה ואסטרטגית החולשת על דרך הים, וכאתר פולחן קדום (לדוגמה: , , ו).
בשל חשיבותו של הר תבור במסורת הנוצרית, הוא הפך למוקד עלייה לרגל החל מהמאה ה-4. על פי תיאורי נוסעים, שכנו על פסגתו שלוש כנסיות בסוף המאה ה-6 והוא שימש כמקום מושבו של בישוף.
עדויות מהמאה ה-8 ציינו ארבע כנסיות ומנזר במקום.
בראשית תקופה הצלבנית, ולכל המאוחר בשנת 1101, הקים טנקרד נסיך הגליל מנזר בנדיקטיני על ההר, וביצר את פסגתו.
אולם הביצורים לא הועילו לנזירים שחוסלו בידי המוסלמים בשנת 1113. זמן קצר לאחר מכן שוקמו המבנים על ההר, והנוכחות הבנדיקטינית במקום התחדשה.
במהלך המאה ה-12 פונו שרידי הכנסייה הביזנטית באופן יזום, ובמקומם הוקמה כנסייה צלבנית בסגנון רומנסקי, אשר שימרה את מסורת ההשתנות, בכך שחולקה לשלושה חלקים - שתי קפלות עבור משה ואליהו במקום בו ניצבות קפלות דומות גם כיום, וקריפטה שסמלה את מעמד ההשתנות עצמו.
ההר נכבש בידי סלאח א-דין ב-1187, וב-1212 הקים עליו הסולטאן האיובי אל-מלכ אל-עאדל מבצר; אולם האיובים הרסו את שבנו ב-1218 מתוך חשש כי אלה ישמשו את הצלבנים במסע הצלב החמישי.
השליטים המוסלמים אפשרו את המשך הפולחן הנוצרי במקום, ואף מסרו לידי הנוצרים את החזקה בו.
ב-1263 כבש השליט הממלוכי ביברס את ההר, החריב את המבנים על פסגתו והפקיעו מידי הנוצרים.
באמצע המאה ה-17 הותר לפרנציסקנים לשוב אל האתר, ובמאה ה-18 הם הקימו בו קפלה קטנה.
כנסיית ההשתנות הנוכחית תוכננה בידי האדריכל האיטלקי אנטוניו ברלוצי, והוקמה בין השנים 1919–1924. הכנסייה החדשה קמה מעל שרידי הכנסייה הצלבנית, ושרידים מהכנסייה העתיקה שולבו בה.
הכנסייה נבנתה בהשראת כנסיית שמעון סטיליטס, כנסייה ביזנטית בצפון סוריה שהוקדשה לשמעון סטיליטס, ושולבו בה יסודות רומנסקים.
החזית נחלקת לשלושה אגפים: בתווך קבוע פורטיקו ובו כניסה בודדת אל הכנסייה, עטורה בקשת הנצבת על שני עמודים הנושאים כותרת קורינתית ומעליה גמלון.
מעל דלת הכניסה חקוק מעשה ההשתנות בלטינית, כפי שהוא מתואר בפרק 17 בבשורה על-פי מתי.
מעל לפורטיקו קבוע חלון טריפורי הנושא גם הוא גמלון.
שני אגפי הצד מתנשאים לגובה של שלוש קומות ונושאים גמלונים.
בקומה השלישית של כל אחד מהם קבוע חדר הנפתח מזרחה ומערבה באמצעות חלונות ביפוריים.
פעמוני הכנסייה תלויים בחדר שבמגדל הדרומי.
חלל הכנסייה נחלק לשלוש ספינות וביניהן שתי שורות עמודים מסיוויים בסגנון רומנסקי, הנושאים קשתות ותומכים בקומת האור.
תקרת הכנסייה עשויה עץ אורן, ומזכירה את תקרותיהן של כנסיות ביזנטיות.
במקור היה גג הכנסייה עשוי מלוחות בהט שקופים אשר נועדו להמחיש את האור השמיימי שקרן מפניו של ישו בעת מעמד ההשתנות, אולם בשל פגעי האקלים כוסה הגג בשכבת נחושת.
בקצה המזרחי של המבנה נחלקת הספינה המרכזית לשתי קומות - בתחתונה שוכנת הקריפטה, ומעליה משתרע הפרסביטריום המסתיים באפסיס.
בכיפת האפסיס פסיפס המתאר את מעמד ההשתנות: שלושת השליחים ניצבים על הקרקע במישור הארצי: פטרוס הקדוש נראה משמאל וכתפו חשופה, יעקב בן זבדי כורע ברך מימין, ואחיו הצעיר, יוחנן בן זבדי, בעל תווי פנים עדינות, ניצב לצדדו.
ישו נראה בתווך במישור השמימי, כשהוא לבוש בלבן וראשו עטור הילה לבנה.
משה האוחז בלוחות הברית נראה לשמאלו, ואליהו משליך את אדרתו בצידה הימני של הסצנה.
הרקע להתרחשות הוא אור שמימי זהוב.
מתחת לפסיפס רשום הפסוק: "וישתנה לעינהם" (), וסביב שיאה של הכיפה מופיע הפסוק: "זה-בני ידידי, אליו תשמעון" ().
בקשת שבחזית האפסיס נראים סמליהם של ארבעת המבשרים וסמלו של המסדר הפרנציסקני.
בחג ההשתנות החל ב-6 באוגוסט, מואר הפסיפס על ידי קרני השמש המוחזרות מלוח זכוכית שנקבע ברצפת החלל.
מדרגות צלבניות מוליכות מטה אל הקריפטה החשופה לחלוטין אל חלל הכנסייה, וברצפתה נראה סלע האם מבעד לחלונות זכוכית.
בחלקם התחתון של קירות הקריפטה משולבים שרידים מהכנסיות הקדומות.
בתווך שרידיו של אפסיס קדום, וגם המזבח המודרני עשוי מאבנים מקומיות גסות.
חלון הוויטראז' בקריפטה מציג טווסים המסמלים בנצרות את הנצח, על רקע עלי גפן בגווני סגול, שכן יין נמנה עם סמליו של ישו.
בקשת החובקת את הוויטראז' מופיעים דברי פטרוס: "אדוני טוב לנו להיות פה" (), ואלה נועדו להעמיד את הצופה בנעליו של פטרוס ולמקם בו את תחושותיו.
בתקרת קמרון החבית של הקריפטה, קבוע פסיפס רציף שבו מתוארות ארבע סצנות המופרדות בצלבים מוזהבים.
בכל סצנה נראים שלושה מלאכים והאמצעי בהם מצביע על פרט כלשהו למרגלותיו ומעניק לסצנה את משמעותה (משמאל לימין):
תינוק אוחז בגלובוס ועליו צלב לצד הכיתוב "והבן ניתן לנו" () - סמל להולדת ישו;
מלאך אוחז בגביע יין ובלחם הקודש.
למרגלותיו חיטה משולבת בגפן והכיתוב "אנוכי הוא לחם החיים" (הבשורה על-פי יוחנן 6, 35) - סמל ללחם הרוחני;
שה שחוט לצד הכיתוב "ואהי מת והנני חי" (חזון יוחנן 1, 18) - סמל לקורבנו של ישו;
ארון קבורה ריק לצד הכיתוב "הוא קם, איננו פה" (הבשורה על-פי מרקוס 16, 6) - סמל לתחיית ישו ולגאולה.
שני האפסיסים הצדדיים שוכנים במפלס האולם: הימני מוקדש לרוח הקודש המיוצגת באמצעות יונה, והשמאלי לאל האב (עין על רקע משולש).
שני אלה יחד עם הקריפטה המוקדשת לישו (הבן), משלימים את השילוש הקדוש.
בקדמת הכנסייה, משני צדדיה של הכניסה, שוכנות שתי קפלות מעל שרידי שתי הקפלות הצלבניות.
שתי הקפלות פונות מזרחה: הצפונית מוקדשת למשה והדרומית לאליהו, והן משולות לשתי הסוכות הנזכרות במעמד ההשתנות, אשר יועדו, לפי הצעת פטרוס, עבור משה ואליהו.
בקפלת משה נראה משה כשקרניים קורנות מפניו, והוא אוחז בלוחות הברית.
מימינו הסנה הבוער, משמאלו מים בוקעים מן הסלע וברקע נראה הר סיני.
סביב הקפלה מופיע ייצוג לתחנות הצלב, וברצפתה פסיפס מודרני המחקה את הפסיפס הביזנטי שהובא מקפלת אליהו.
בקפלת אליהו נראה מאבק אליהו בנביאי הבעל על הכרמל.
הרצפה משלבת פסיפס ביזנטי מקורי שהועבר ממקום אחר, ובקפלה הונח מבנה צלבני ששימש לקבורה, אולי של קדוש (נמצא בו שלד).
בקירות הקפלה שולבו פיסות אלבסטר.
פסגת התבור מוקפת בחומה שהוקמה על תוואי החומה האיובית מ-1212, אך נהרסה בידי המוסלמים עצמם ב-1218. השטח התחום על ידי החומה נחלק בין המתחם הפרנציסקני בצידו הדרומי, לבין מנזר ההשתנות היווני-אורתודוקסי התופס את חלקו הצפוני.
בשטח הפרנציסקני שוכן, נוסף על הכנסייה, מנזר פרנציסקני שבנייתו החלה ב-1873 ובחזיתו מגדל שעון.
בגינת המנזר ניצב פסלו של האפיפיור פאולוס השישי אשר ביקר בהר ב-1964 ועליו הכיתוב: ("פאולוס השישי פונטיפקס מקסימוס, צליין, עלה להר זה ביום 5 בינואר 1964").
בצידו המערבי של המנזר שוכנת אכסניית קאזה נובה בניהולה של משמורת ארץ הקודש, המשרתת צליינים קתולים.
מצפון לכנסייה נתגלו שרידיו של המנזר הבנדיקטיני, אשר נבנה באתר בראשית המאה ה-12, ובו נחשפו שרידיו של אולם גדול אשר זוהה כרפקטוריום של המנזר (6 בתרשים).
באולם זה נתגלתה מערה אשר שמשה, כנראה, כמערת קבורה עבור הנזירים שהתגוררו במקום בתקופה הביזנטית, ועל קירותיה כתובות ביוונית וסמלים ובהם צלבים.
מדרום לכנסייה נחשפו שרידים מהביצורים המוסלמים (7 בתרשים).
במורד הדרך המובילה אל "שער הרוחות" שוכן בית קברות פרנציסקני, ולידו קפלה ששופצה בידי אנטוניו ברלוצי.
הקפלה מזוהה עם המקום בו הורה ישו לשלושת השליחים שלא לספר את דבר ההשתנות לאיש, ועל כן היא מכונה בשם ("לא תגידו לאיש את-דבר המראה"), או בשם ("היורדים"), שכן השליחים היו בדרכם מטה מן ההר.
ברלוצי הוסיף למבנה כניסה מסודרת וקבע בו גומחת תפילה, אך ספק אם זהו המבנה המקורי אשר תואר בתקופה הצלבנית, ואשר לפי העדויות שכן במערה.
כנסיית הנחת הגלימה או כנסיית הורדת הגלימה היא כנסייה הניצבת בכיכר הקתדרלות במרכז הקרמלין במוסקבה בירת רוסיה.
בניית הכנסייה החלה בשנת 1484 והסתיימה שנה אחר כך, על ידי בנאים שהגיעו מפסקוב.
ככל הנראה מדובר באותם בנאים אשר תכננו ובנו את קתדרלת העלייה לשמים הסמוכה.
הכנסייה נבנתה באתר בו נצבה כנסייה קדומה יותר, אשר נבנתה בשנת 1451 על ידי יונה ממוסקבה.
כנסייה קדומה זו הוקמה על מנת לציין את שחרורה של העיר מוסקבה מכיבוש הטטרים (שחרור שאירע ביום חג הגלימה).
בחג הגלימה אירע נס, והטטרים נסוגו מהעיר ללא כל סיבה כשהם משאירים אחריהם את נשקיהם והרכוש שבזזו.
שמה של הכנסייה מתייחס לחג נוצרי המציין, על פי האמונה הנוצרית, את הבאת גלימתה של מרים, אם ישו מירושלים לקונסטנטינופוליס במאה החמישית, במטרה להגן על העיר מפני אויבים.
מסורת זו מספרת כי במלחמה בין האימפריה הביזנטית לבין הרוסים בשנת 860 הטביל פוטיוס, הפטריארך של קונסטנטינופול, את הגלימה בים, וזו יצרה סופה אשר הטביעה את הספינות של הפולשים.
בעקבות שרפה שפגעה בכנסיית העץ שבנה יונה, נבנתה כנסיית אבן.
בכנסייה איקונוסטזיס בן ארבע רמות, שנוצר על ידי נאזארי איסטומין סאבין בשנת 1627 וכן ציורי קיר רבים מעשה ידי איוואן בוריסוב, סידור פוספיב וסימיון אברמוב, משנת 1644.
הכנסייה בנויה בסגנון רוסי ביזנטי, ולה כיפת בצל אחת, בסגנון זה.
לאחר הקמתה שימשה הכנסייה את הפטריארך של מוסקבה אולם באמצע המאה ה-17 הפכה לכנסייה הפרטית של משפחת המלוכה, עד מעבר בירת המדינה ממוסקבה לסנקט פטרבורג.
בשנת 1737 ניזוקה הכנסייה בשרפה, אולם שוקמה זמן קצר לאחר מכן, ונבנתה מחדש כשלה חדרי מבוא פתוחים משלושה אגפים.
הכנסייה נפגעה קשות מאש תותחים בשנת 1918, במהלך מהפכת אוקטובר, ולאחר ששוקמה הפכה למוזיאון.
כיום משמשת הכנסייה כמוזיאון לחפצי דת מהמאות ה-14 עד ה-19.
כנסיית המשיח היא כנסייה אנגליקנית בכיכר עומר אבן אל ח'טאב ליד הרובע הארמני בירושלים, מול מגדל דוד.
היא נחנכה בראשית 1849, והייתה הכנסייה הפרוטסטנטית הראשונה במזרח התיכון.
שיטות הבנייה שלה היוו תקדים לפיו נבנו אחריה מבני ציבור וכנסיות רבות בירושלים.
הכנסייה, שמקורותיה מיסיונריים מובהקים, שייכת כיום לחלק מהפלג האנגליקני-אוונגליסטי המקורב לחוגי נוצרים ידידי ישראל.
בשנת 1840 החליטו ראשי הנצרות הלותרנית שהיו מיוצגים על ידי ממשלת פרוסיה והאנגליקנים, שהיו מיוצגים על ידי "החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים", להקים בישופות פרוטסטנטית משותפת בירושלים, במגמה מיסיונרית.
עד אז לא הייתה לכנסייה הפרוטסטנטית דריסת רגל בירושלים.
המיסיונריות קיבלה דחיפה ניכרת כתוצאה מהמרתם של כמה מתלמידי הגר"א בשנת 1841 (ת"ר), עת נכזבה תכליתם לבואו של המשיח.
בשנת 1842 נבחר הבישוף הראשון, מיכאל שלמה אלכסנדר, יהודי מומר ממוצא פרוסי ופרופסור לשפות בלונדון כראש הבישופות המשותפת.
אחת מפעילויותיו הראשונות הייתה הקמת הכנסייה, שפנתה במוצהר לקהל היהודי כדי להוות למומרים ולמיועדים להמרה "בית חם".
הכנסייה הוקמה על שטח שנרכש על ידי ממשלת בריטניה עוד ב-1838 ועליו הוקמה הקונסוליה הבריטית בירושלים וכנסייה פרטית קטנה לשירות הקונסוליה בשם "סנט ג'יימס".
הבישוף אלכסנדר נפטר כעבור שלוש שנים בהן ניסה לקדם את תוכניות הקמת הכנסייה.
ב-1845 מונה במקומו, לפי הסכם רוטציה, בישוף פרוסי בשם סמואל גובאט, שכיהן במשך שלושים שנה.
גובאט היה צעיר ונחוש ובעל מהלכים בשלטון, והצליח לקדם את הקמת הכנסייה, שנחנכה ב-21 בינואר 1849.
מבחינה טופוגרפית השטח נמצא בהר ציון המקודש לנצרות.
מבחינה עירונית-מודרנית הוא ממוקם במרכז הפעילות העסקית, התיירותית והתחבורתית של ירושלים המתעוררת באמצע המאה ה-19. המקום הוא גם "אקס-טריטוריאלי" מבחינת רובעי העיר העתיקה: הוא סמוך לרובע היהודי, משום שהכנסייה פונה במוצהר ליהודים, אך לא בתוכו, על מנת להימנע מחיכוכים מיותרים.
הוא סמוך לרובע הנוצרי, אך לא בתוכו, כיוון שהרובע מחולק חלוקה מסורתית לעדות נוצריות שונות, אורתודוקסיות, מזרחיות-קתוליות ומזרחיות מונופיזיטיות שונות (כגון הכנסייה הסורית, הכנסייה האתיופית, נצרות קופטית ועוד), שכולן כאחת מתנגדות לפרוטסטנטים שזה מקרוב באו.
לצורך הקמת הכנסייה הובאו לארץ ישראל סתתים ממלטה, שהכשירו את סתתי ארץ ישראל, שלא הכירו עד אז סיתות אבן מתקדם ועדין.
הכנסייה בנויה בסגנון נאו-גותי, אך היא נגועה גם בסגנונות אחרים.
הכנסייה בנויה בתבנית צלב ואין לה מגדל פעמונים, בשל רצון שלא להתגרות במוסלמים.
מבנה פנים הכנסייה ייחודי, ומותאם לתפקידה המוצהר לפנות ליהודים לקראת המרת דת לנצרות.
בכותל המזרח נקבעו לוחות עץ, המזכירים ארון קודש עליהם חרוטים עשרת הדיברות ותפילת האדון ("אבינו שבשמיים") בעברית.
המזבח מעוטר במגן דוד ולא בצלב ועליו מופיעה המילה "עמנואל" (אחד משמותיו של ישו) בעברית בגדול.
המתחם, שיהושע בן אריה מכנה "הרובע הפרוטסטנטי", כלל, בנוסף לכנסייה מבנים ומוסדות נוספים, חלקם קיימים עד היום.
כמו כן מתארח כיום במתחם מוזיאון הדגמים של קונרד שיק.
באתר התגלו בורות מים מימי בית המקדש השני.
כנסיית החתונה היא כנסייה קתולית-פרנציסקנית השוכנת בכפר כנא.
הכנסייה מנציחה את נס החתונה בקנה שעשה ישו, עת הפך מים ליין.
בעבר היה במקום בית כנסת.
בסמוך לכנסייה שוכנת כנסייה יוונית-אורתודוקסית המנציחה גם היא את האירוע.
נס החתונה בקנה הוא הנס הראשון שעשה ישו:
בימי הביניים זיהתה המסורת הנוצרית את קנה בחורבת קנה השוכנת על שלוחה בגובה של 220 מטרים, ממזרח לנחל יודפת ולהר עצמון.
באתר שוכנים שרידי כנסייה מהתקופה הצלבנית, שקמה ככל הנראה מעל שרידים ביזנטיים, וכן קברים וקולומבריום.
בשנת 1551 דיווח בוניפציו מרגוזה כי תושבי הסביבה הערבים מצביעים על המקום כאתר נס החתונה, אך הכנסייה כבר נצבה בחורבנה.
מסורת זו עברה מן העולם, וכיום מזוהה קנה עם כפר כנא הסמוכה לנצרת.
המחקר הארכאולוגי חשף באתר שבכפר כנא את שרידיו של בית מידות פרטי ששכן במקום בין המאה ה-1 ל-4. בשרידיו של בניין זה שולבו בשימוש משני עמודים קדומים עוד יותר, אך לא ידוע אם נמצאו אין סיטו.
במאה ה-4 קם במקום בית כנסת ובמרכז חצרו נחפר בור מים.
מתחת לחלון זכוכית ברצפת אולם הכנסייה נראית כתובת פסיפס בארמית, המעידה על האדם שמימן את הנחת רצפת הפסיפס בבית הכנסת:
הכתובת הייתה קבועה במבואת בית הכנסת והיא מוצגת כיום באתרה, אך יתר חלקי הפסיפס לא התגלו.
ברי שבמהלך המאה ה-5 נהרס בית הכנסת ובצידו המזרחי הוקם מבנה קבר ביזנטי ואפסיס ששרידיהם נראים בקריפטה של הכנסייה.
מבנה הקבר התגלה כשהוא הרוס בחלקו ולא נמצאו בו שרידי אדם.
מבנה נוסף הוקם באתר בסביבות המאה ה-14, וזה תואר על ידי נוסעים שפקדו את המקום במהלך המאה ה-17 ככנסייה שנהרסה בידי המוסלמים.
הפרנציסקנים החלו בתהליך רכישת השטח ב-1641 אך התהליך הושלם במלואו רק בשנת 1879 בעזרתו של מושל וילאייט סוריה מידהט פאשה.
באותה שנה קמה במקום קפלה והיא הורחבה ב-1881 בידי האח אגידיוס גייסלר (Aegidius Geissler), ששימש ככהן הדת הראשון של הרובע הכנסייתי בכפר.
ב-1901 הקים גייסלר את חזית המבנה הנוכחית, וב-1906 קודש מזבח הכנסייה בידי הארכיבישוף של ברגמו, בנוכחות מזכירו אנג'לו רונקאלי (לימים האפיפיור יוחנן ה-23).
במחצית השנייה של שנות ה-90 של המאה ה-20 החלה משמורת ארץ הקודש בתהליך שיפוץ מקיף של האתר, שבמהלכו, ב-1997, נערך סקר אכאולוגי מקיף.
חזית האבן נושאת אופי נאו-רומנסקי ולה שתי קומות: בקומת הקרקע מבואה הבולטת מקו החזית וגגה נשען על ארבעה עמודים.
שני העמודים האמצעיים עתיקים והם ניכרים בפגעי הזמן, בעוד ששני העמודים הקיצוניים הם חיקוי מודרני שלהם.
ייתכן שהעמודים העתיקים היו שייכים לבית הכנסת שפעל במקום במאה ה-5. שלוש קשתות מובילות אל המבואה בחזיתה, ובכל אחד מצדדיה קשת נוספת.
דלת הכניסה לכנסייה קבועה מאחורי הקשת האמצעית, הגדולה מעט משתי האחרות.
גג המבואה משמש כמרפסת הקומה השנייה וזו מוקפת במעקה מסוגנן.
שלוש קשתות במרכז הקומה השנייה ממשיכות את המגמה האדריכלית של קומת המסד, ובקשת המרכזית, הגדולה יותר, ניצב פסל ישו.
מעל הקומה השנייה ניצבים בשתי פינות המבנה שני מגדלים נושאי כיפות דמויות בצל.
כיפות אלה משקפות את מוצאו של גייסלר מאוסטריה.
בין שני המגדלים קבוע גמלון הנושא את פסל הבתולה ומשני צידיה שמי מלאכים.
פסל מרים ניצב מעל פסל ישו בשל מעמדה המרכזי באירוע הנס.
אל חלל הכנסייה מוליך נרתקס פנימי הנושא קומת גלריה.
בנרתקס ניצבים פסלי אנטוניוס מפאדובה ויוסף הקדוש, וכל אחד מהם אוחז בידיו את ישו הילד.
אולם הכנסייה צר וארוך ובו ספינה בודדת.
קירות האולם מצופים אבן, ותקרתו עשויה בדמות קמרון חבית חלק.
החלל מסתיים בצידו המזרחי בשלושה אפסיסים בתבנית טריפויל דמוית עלה תלתן, ומעל נקודת המפגש שלהם קבועה כיפה הנתמכת בתוף ובו שמונה חלונות.
הכיפה צבועה בתכלת ובראשה נראית היונה המייצגת את רוח הקודש.
על המזבח המרכזי ניצבים שישה כדי אבן מודרניים המאזכרים את ששת כדי הטהרה הנזכרים באירוע הנס, ומעליהם תמונת האירוע המתארת את מעמד החתונה על רקע פסטורלי, ובחזית שולחן הסעודה יישובים ישו ואימו.
התמונה הקבועה מתחת לגמלון הניצב על-גבי ארבעה עמודים בעלי כותרות קורינתיות.
משני צידי האפסיס ניצבים פסליהם של ישו ושל מרים גבירתנו מפאטימה לבושה כולה בלבן.
בשני האפסיסים הצדדים מזבחות נוספים, ועל אחד מהם, מתחת לתמונה המתארת את ההורדה מהצלב, שני כדי אבן נוספים.
הגישה אל הקריפטה היא דרך שתי דלתות הניצבות זו מול זו במחצית אולם הכנסייה המודרנית.
הקריפטה חורגת משטח הכנסייה דרומה וצפונה.
בחלקה הצפוני נראים שרידי האפסיס ומבנה הקבר הביזנטיים.
ליד שני אלה מוצג כלי קיבול גדול שנועד גם הוא לאזכר את הכדים המתוארים באירוע החתונה.
כלי זה אינו מתוארך לתקופת בית שני ונפחו אינו תואם את נפח הכדים המתוארים בברית החדשה ("שתיים או שלושה בתים", היינו 40 ליטרים).
ייתכן שכלי הקיבול שבשפתיו נראים סימני משיכת חבל, שימש לאגירת שמן מגת סמוכה.
בצידה הדרומי של הקריפטה נראים שרידי בית המידות המוקדם ששכן באתר עד המאה ה-4, על העמודים ששולבו בו בשימוש משני.
במתחם מספר מבנים נוספים המשמשים לצרכים מנהלתיים ולעריכת טקסים.
על אחד מהם קבוע שלט באיטלקית ובערבית, המנציח את אירועי מלחמת העצמאות בכפר כנא, כדלקמן:
כנסיית הר האושר היא כנסייה קתולית השוכנת על הר נחום, הידוע גם כ"הר האושר", והיא מנציחה את הדרשה על ההר שנשא ישו בפני מאמיניו.
הכנסייה נבנתה בין השנים 1936 עד 1937 ונחנכה ב-1938, על ידי "הארגון הלאומי לעזרה למסיונרים איטלקים" (Associazione Nazionale per Soccorrere i Missionari Italiani או ANSMI) בתמיכה כספית של ממשלת איטליה הפשיסטית, והיא תוכננה על ידי האדריכל האיטלקי הנודע אנטוניו ברלוצי.
רוב העדות הנוצריות מזהות את הר נחום כהר ממנו נשא ישו את הדרשה על ההר, אם כי יש הממקמות את האירוע בקרני חיטין.
הדרשה פותחת בשמונת פסוקי "אשרי":
בהמשך דבריו, הניח ישו את היסודות לחלק מעקרונות הנצרות החשובים, והדרשה נושאת חשיבות תאולוגית ראשונה במעלה בנצרות.
הכנסייה לא נבנתה מעל שרידים קדומים ידועים, אך למרגלות הר נחום התגלו שרידיהם של כנסייה ומנזר ביזנטים, המתוארכים לתקופת הזמן שבין סוף המאה ה-4 ועד למאה ה-7.
הכנסייה מעוצבת בצורת מתומן, כמקובל בכנסיות המנציחות אירוע מכונן, ובעיקר לזכר שמונת פסוקי "אשרי" הפותחים את הדרשה על ההר.
היא ניצבת על פודיום מלבני גדול ומוקפת מכל צדדיה באכסדרה המאפשרת תצפית לעבר הכנרת והאתרים בהם פעל ישו.
באכסדרה קבועות תשע קשתות בכל צד, למעט בצד הצפוני, ובצד זה ניצב מבנה המבואה הצמוד אל הכנסייה וקטע האכסדרה שמקיף אותו הוא בן שבע קשתות.
הקשת המרכזית מבין אלה גבוהה ורחבה מהאחרות, והיא מוליכה אל הכניסה.
למספרים אלה יש משמעות נומרולוגית - הספרה 7 מסמלת את סדרם של דברים, 8 את הניסי ו-9 את השלמות.
המבנה נבנה מאבני בזלת שחורות המשולבות באבן לבנה, באופן המזכיר את נופי הבזלת והגיר שבסביבתו, והוא נושא כיפת נחושת הנחה על-גבי תוף.
פנים הכנסייה מעוצב בפשטות, ומחולק על ידי שמונה קשתות לאזור המרכזי ולמעבר הסובב אותו.
קירות הכנסייה לבנים וחלקים, וחלקם התחתון מחופה בשיש צבעוני שבו קבועים חלונות מלבניים מוארכים ופשוטים.
שמונת חלונות התוף עשויים מויטראז' ועליהם רשומים שמונת פסוקי "אשרי" בלטינית.
על הקיר הסובב את הכנסייה מופיעות 14 תחנות הצלב.
פנים הכיפה עשוי פסיפס מוזהב והוא מואר על ידי שמונה חלונות נוספים בבסיסה.
המזבח עשוי שיש לבן ושחור מקרארה, וניצב על בימת בת שתי מדרגות במרכזה של הכנסייה.
על המזבח מונח הטברנקולום ("משכן" - ארון לשמירת לחם הקודש בגמר המיסה) ומעליו חופה בצורת קשת הנישאת על-גבי שני זוגות עמודי שיש שחורים.
על רצפת הכנסייה, מסביב למזבח, טבלאות פסיפס ובהן רשומות המידות הטובות על פי הדרשות על ההר: כיבוש היצר, אמונה, גבורה, תקווה, צדק, חסד ותבונה, וכן הכיתוב "LAVS TIBI CHRISTE" (לך המשיח השבח).
בכניסה לכנסייה קבועים שני לוחות הנצחה, האחד באנגלית והשני בלטינית, המציינים את ביקור האפיפיור פאולוס השישי באתר.
ברחבה שבחזית הכנסייה הונחה בשנת 1983 רצפת פסיפס גדולה שבה נראים מדליונים עשויים מענפי גפן משתרגים.
במדליונים מתוארים קדושים נוצרים שונים ודמויות תנכיות והיסטוריות.
עוד מופיעים בפסיפס שערי ירושלים ושמונת פסוקי "אשרי" מוקפים בזרי פרחים הנישאים בידי מלאכים.
מצפון לכנסייה שוכן מבנה גדול שבו מנזר נזירות פרנציסקניות, אכסניה ומשק חקלאי.
סביב המבנה גן גדול ובו פינות ישיבה לעריכת טקסים, אשר צופות אל נוף הכנרת.
בגן מוצבים פסלים, ולוחות הנושאים את פסוקי "אשרי".
עוד הוקמה במקום אכסניה גדולה ומודרנית.
כנסיית העם הגואנצ'י (Iglesia del Pueblo Guanche) היא ארגון דתי שנוסד בשנת 2001 בעיר סן קריסטובל דה לה לגונה (טנריפה, האיים הקנריים, ספרד), במטרה להציל ולהפיץ את הדת הפגאנית של הגואנצ'ים.
הכנסייה נוסדה על ידי קבוצה של חסידים קנריים של האלה האם הקדמונית Chaxiraxi.
הכנסייה ביצעה הטבלות וחתונות על פי המנהג הקדום.
בשנת 2002 נערכו טקסי נישואים בהתאם לנוסח גואנצ'י, שהתקיימו כביכול בעבר באי טנריפה - בפועל, טקסים כאלה לא נצפו במשך כמה מאות שנים מאז ההשתלטות הספרדית על הארכיפלג.
כנסיית העם הגואנצ'י דומה לתנועות נאו-פגאניות אחרות.
בשנת 2008 מנתה הכנסייה כ-300 חברים.
כנסיית הטירה היא כנסייה לותרנית בעיר ויטנברג חשובה ביותר בתולדות הנצרות הפרוטסטנטית לאחר שמרטין לותר תלה על דלתותיה ב-31 באוקטובר 1517 את 95 התזות שכתב, מעשה שמציין את תחילתה של הרפורמציה הפרוטסטנטית.
הכנסייה נבנתה בשנים 1490–1511 בסגנון גותי מאוחר בהוראתו של פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה שתמך במרטין לותר.
כשנפתחה אוניברסיטת ויטנברג ב-1502 סופחה אליו הכנסייה ושימשה כמקום תפילה לסטודנטים ומקום בו קבלו את התואר האקדמי שלהם.
פיליפ מלנכתון נאם שם את נאומו הראשון.
ב-1760, במהלך מלחמת שבע השנים נפגעה הכנסייה קשה משריפה.
דלתות העץ עליהם היו תלויות 95 התזות של מרטין לותר, נשרפו.
בהוראתו של פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה נבנו דלתות ברונזה עליהם חקוקות 95 התזות בלטינית.
הן נחנכו ב-10 בנובמבר 1858, לציון 375 שנה להולדתו של מרטין לותר.
מעל הדלתות יש ציור של ישו הצלוב ביחד עם מרטין לותר ופיליפ מלנכתון.
לותר ומלנכתון קבורים בכנסייה ליד בימת ההטפה.
המגדל מתנשא לגובה 83 מטר.
מקיפה אותו כתובת עם ציטוט של אחד מההמנונים של לותר: "Ein feste Burg ist unser Gott" (מבצר חזק הוא אלוהינו).
כנסיית העץ בשורדשט (ברומנית: Biserica de lemn din Șurdești) היא אחת מכמאה כנסיות עץ שנבנו באזור מרמורש שבצפון רומניה בין המאה ה-17 לבין המאה ה-19, ואחת מבין שמונה כנסיות מתוכן שהוכרזו כאתר המורשת העולמית כנסיות העץ במרמורש.
הכנסייה שוכנת בכפר שורדשט (Șurdești), שהוא חלק מהקומונה (מעין מועצה אזורית) שיששט (Șișești).
הכנסייה היא יוונית-קתולית ומוקדשת למלאכים מיכאל וגבריאל.
הכנסייה נבנתה בין 1721 ל-1767 בתכנונו של יון מקריה.
בדומה ליתר הכנסיות באזור מאותה התקופה, הבחירה בעץ כחומר הגלם (אלון במקרה זה) נבעה מהאיסור שהטילו השלטונות האוסטרו-הונגרים על בניית כנסיות אורתודוקסיות מאבן.
הכנסייה היא אחת הגבוהות מסוגה: גובה הצריח שלה 54 מטרים, וגובהה הכולל 72 מטרים.
קירותיה הפנימיים של הכנסייה מעוטרים בציורי קיר מ-1783.
בתקופת השלטון הקומוניסטי ברומניה, בין 1948 ל-1990, לא הותרה פעילות בכנסייה, והיא חידשה את פעילותה לאחר נפילת המשטר.
ב-1999 הכריז אונסק"ו על הכנסייה, יחד עם שבע כנסיות עץ נוספות במרמורש, כאתר מורשת עולמית.
כנסיית הזיכרון ג'ורג' הקדוש היא כנסייה אנגליקנית, השוכנת בעיר איפר שבבלגיה.
היא מוקדשת להנצחת זכרם של חללי צבאות חבר העמים הבריטי, שנפלו בקרבות סביב העיר במלחמת העולם הראשונה.
זוהי אחת משתי האנדרטאות העיקריות בעיר לנופלים, יחד עם אנדרטת שער מנן.
הרעיון להקים כנסייה אנגליקנית באיפר עלה כבר בשנת 1919. בשנה שלאחר מכן הוקמה ליגת איפר (שיושב הראש שלה היה הפילדמרשל פרנץ', שפיקד על הכוחות הבריטים באירופה בשנים 1914-1916).
היא נטלה את קידום הרעיון לידיה במטרה להקים כנסייה לזכר מאות אלפי הנופלים סביב העיר, שתשרת גם את קרוביהם אשר יפקדו את האזור.
בשנת 1924 החלה הליגה לגייס תרומות להקמת הכנסייה ופנתה לאדריכל רג'ינלד בלומפילד - מהאדריכלים שתכננו את אנדרטאות האימפריה הבריטית למלחמה באירופה - על מנת שיכין לה תוכנית.
מספר אתרים להקמת הכנסייה נבחנו ובהם שער ליל - מבוא העיר הדרומי הפונה אל הדרך לעיר ליל שבצרפת, אך לבסוף נמצא מגרש מתאים לבנייה במרכז העיר.
ב-1927 החלה הבנייה והכנסייה - ביחד עם בית ספר לילדים בריטים שנבנה לצידה - נחנכו על ידי הבישוף מפולהאם ב-24 במרץ 1929.
לאחר פרוץ המערכה על בלגיה וצרפת במאי 1940 נסגר בית הספר שליד הכנסייה ו-100 תלמידיו פונו לבריטניה.
במהלך ארבע שנות הכיבוש הגרמני של בלגיה החביאו תושבי איפר רבים מפריטי הזיכרון של הכנסייה לבל ייבזזו.
הכנסייה לא נפגעה במהלך הכיבוש.
הכנסייה היא מבנה לבנים מלבני בעל גג רעפים משופע.
צריח ובו הכניסה למבנה צמוד אליו מצפון ואל חלקו האחורי, ממערב, צמודה קפלה מעוגלת.
אולם הכנסייה מכיל כ-200 מקומות ישיבה.
הוא מעוטר בפריטי זיכרון רבים לנופלים במלחמה, שרבים מהם נתרמו לכנסייה על ידי ארגונים, משפחות ויחידים.
הם כוללים 11 חלונות ויטראז', דגלים לאומיים וצבאיים, כ-400 לוחיות זיכרון - לחיילים, לקבוצות של חיילים וליחידות, ואף כריות כריעה למתפללים שעליהן רקומים סמלי יחידות צבאיות.
לוחיות זיכרון חדשות מתווספות לאולם דרך קבע.
בשנת 2017, במסגרת אירועי מלאת מאה שנה למלחמת העולם הראשונה, הותקנה בצריח הכנסייה מערכת של שמונה פעמונים חדשים.
הכנסייה מקיימת אירועים שונים, ששיאם בטקס הזיכרון הנערך בה מדי שנה ב-11 בנובמבר, יום שביתת הנשק במלחמת העולם הראשונה.
כנסיית המשפחה הקדושה היא הכנסייה הקתולית הרומית היחידה ברצועת עזה.
יש כ־200 חברים בקהילה (ברצועת עזה יש מיעוט נוצרי קטן, אך מרביתם נוצרים אורתודוקסים).
לקהילה זו יש שני בתי ספר יסודיים וכן בתי ספר תיכוניים, רכוש ופטריארכיה לטינית ירושלמית, וכן מרפאות שמשמשות את אנשי הכנסייה.
מבנה הכנסייה נבנה בסביבות שנת 1883 על חורבות בית כנסת יהודי מהמאה ה-16, ברחוב שנקרא "חארת אל יהוד" (רחוב היהודים).
בבית כנסת זה התפלל גם רבי ישראל נג'ארה ושם הוכרז שבתי צבי לראשונה כמשיח, על ידי נביאו נתן העזתי.
חזית בית הכנסת פנתה מזרחה לכיוון ירושלים.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19 התגלו בחצר הכנסייה מספר שברי שיש עתיקים, על אחד מהם נכתב: שבר עמוד שנמצא בתחילת המאה ה-20 נמצא היום על קברו של צבי הירשפלד ועליו נכתב .
על שבר שיש שלישי נמצאו גילופים של מנורה בת שבעה קנים, שופר ולולב, דבר המצביע על כך שבמקום בו נמצאת הכנסייה עמד בית הכנסת של הרובע היהודי - שפעל עד המאה ה-19.
הקהילה מקבלת את תמיכתן של אחיות הצדקה של הנזירה האלבנית האם תרזה, אנשי הכנסייה דואגים לאנשים חולים, נכים, קשישים, ללא קשר לאמונתם הדתית.
בשנת 2007 במהלך עימות חמאס–פת"ח ברצועת עזה נערך פוגרום בכנסייה על ידי פורעים מוסלמים, השער נפרץ באמצעות פצצות מרגמה ורהיטי הכנסייה הועלו באש.
יו"ר הרשות הפלסטינית אבו מאזן גינה את התקיפה.
במהלך מבצע צוק איתן נפגעה הכנסייה במתחם המגורים של הקהילה בעקבות תקיפה של חיל האוויר הישראלי, לאחר מכן נאלצו חברי הקהילה לגור באופן זמני בכמה ממחנות הפליטים שיש ברצועה.
ב-16 בדצמבר 2023, במהלך הלחימה ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל, שתי פלסטיניות נוצריות, סאמר כמאל אנטון ואמה נאהידה חליל אנטון, נהרגו בעת ששהו במקלט במתחם הכנסייה.
הרג הנשים גונה על ידי האפיפיור פרנציסקוס, הבית הלבן, ושרים ודיפלומטים אירופיים, שביקשו לחקור את האירוע.
נטען כי הן נהרגו על ידי צלפים ישראלים.
ב-7 ביולי 2024 תקפה ישראל בבית הספר הקתולי של הכנסייה, והרגה את סגן שר העבודה הפלסטיני איהאב אל-חוסיין, שהסתתר במקום.
בתקיפה נהרגו שלושה אנשים נוספים.
ב-17 ביולי 2025 שלושה בני אדם נוספים נהרגו בתקיפת צה"ל בכנסייה.
ב-22 בדצמבר 2024 ביקר הקרדינל פיירבטיסטה פיצבאלה בכנסייה לרגל חג המולד והביע תמיכה בקהילה המקומית.
כנסיית המטרופוליטן הקהילתית (MCC), הידועה גם בשם האחווה האוניברסלית של כנסיות המטרופוליטן הקהילתיות (UFMCC), היא קהילה בינלאומית המעניקה ייצוג ושירות עבור חברי קהילת הלהט"ב באמונה נוצרית פרוטסטנטית ולמשפחותיהם.
מאז היווסדותה התרחבה הכנסייה ל-222 קהילות חברות ב-37 מדינות.
לאחווה ישנו מעמד של משקיפה רשמית במועצת הכנסיות העולמית.
חברותה של "MCC" נדחתה במועצה הלאומית של הכנסיות של ארצות הברית, אך קהילות רבות מטעמה חברות בשותפויות אקומניות מקומיות ברחבי העולם והכנסייה שייכת כיום למספר מועצות כלל-מדינתיות של כנסיות בארצות הברית.
כנסיית המטרופוליטן הקהילתית מבססת את התאולוגיה שלה על האמונות ההיסטוריות של הכנסייה הנוצרית, בהן נוסח השליחים ואמונת ניקנה.
כל כנסייה נדרשת לחגוג את טקס הקודש לפחות פעם בשבוע, ולתרגל התייחדות פתוחה, כלומר, הנמענים אינם צריכים להיות חברים ב-"MCC" או בכל כנסייה אחרת כדי לקבל את הקודש.
מעבר לכך, "MCC" מאפשרת לכנסיות החברות בה עצמאות בתאולוגיה נוצרית, פולחן ופרקטיקה.
סגנונות הפולחן משתנים מאוד מכנסייה לכנסייה.
"MCC" רואה במשימתה חברתית כמו גם רוחנית עמידה על זכויותיהם של מיעוטים, במיוחד אלה של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב).
הכנסייה הייתה כוח מוביל בפיתוח התאולוגיה הקווירית.
הכנסייה תומכת בנישואים חד-מיניים, וערכה את חתונותיה הראשונות בכנסייה לזוגות חד-מיניים בממלכה המאוחדת.
מייסד הכנסייה, טרוי פרי, ביצע את הנישואים הפומביים החד-מיניים הראשונים בארצות הברית בהנטינגטון פארק, קליפורניה, בשנת 1969. בשנת 1970, הוא הגיש את התביעה הראשונה בארצות הברית בבקשה להכרה משפטית בנישואים חד-מיניים.
פרי הפסיד בתביעה זו אך פתח את הוויכוח על שוויון עבור נישואים חד מיניים בארצות הברית.
כיום, קהילות "MCC" ברחבי העולם מקיימות מעל 6,000 טקסי איחוד או נישואים חד מיניים מדי שנה.
הכומר הקנדי ברנט הוקס וכנסיית המטרופוליטן הקהילתית של טורונטו היו שחקנים מרכזיים בתביעה המשפטית בקנדה שהביאה להכרה בנישואים חד מיניים ברחבי המדינה.
היבט בולט בתאולוגיה של כנסיית המטרופולין הקהילתית הוא עמדתה לגבי הומוסקסואליות ונצרות, אשר מקבלת בברכה את חברי הקהילה במלואם.
ואכן, רוב חבריה הם לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים או ביסקסואלים, כאשר אנשי דת רבים בתוכה הם חברי הקהילה בגלוי.
"MCC" מאשרת באופן מלא את תפקידם של גברים ונשים כאחד ורואה אותם כשווים, בעוד הבחירה בעבר של ננסי וילסון ליושבת ראשה לאחר פרישתו של המייסד טרוי פרי, הופכת את הכנסייה לאחת ממספר קטן של קהילות עם מנהיגות בכירה נשית.
הצהרת אמונה חדשה של הכנסייה התקבלה, כמעט פה אחד בוועידתה הכללית ה-26 בוויקטוריה, קולומביה הבריטית.
כיום, היא נחשבת לאחת ממסמכי הליבה של כנסיית המטרופולין הקהילתית, בנפרד מהתקנון שלה, שכן הוא חלק מהיווצרותה ומזהותה, אך אינו חלק ממדיניות הממשל שלה.
קהילתה הראשונה של הכנסייה נוסדה בהנטינגטון פארק, קליפורניה, על ידי מייסדה, טרוי פרי, ב-6 באוקטובר 1968. התקופה אופיינה בהיותן של עמדות נוצריות כלפי הומוסקסואליות כשליליות כמעט באופן אוניברסלי.
הקהילה הראשונה נפגשה במקור בבית פרי'ס הנטינגטון פארק.
לאחר היווסדותה, זכתה לראשונה לפרסום על ידי מודעות שהתפרסמו בירחון האדבוקט.בשנת 1969 גדלה הקהילה מהסלון הפרטי של פרי ועברה לשטח מושכר במועדון הנשים של הנטינגטון פארק.
מעבר זה היה בנקודת זמן בה מספר החברים בכנסייה גדל ל-200 איש.
בשל אפליה על רקע הומופוביה, נאלצה הכנסייה לעבור ממקום למקום והתקשתה למצוא מקום קבוע בו תתקיים.
בתקופה זו במהלך עונות אביב והקיץ של שנת 1969 עברה הכנסייה תחילה לאודיטוריום השגרירות, ולאחר מכן לכנסייה מתודיסטית מאוחדת למשך שבועיים.
בסופו של דבר שכרה הכנסייה את תיאטרון הדרן בהוליווד מ-1969 עד 1971.
בתוך חודשים מטקס הפולחן הראשון, החל פרי לקבל מכתבים וביקורים מאזרחים אשר רצו להקים כנסיות מטרופוליטן קהילתיות בערים נוספות.
קבוצות "MCC" משמונה ערים בארצות הברית היו מיוצגות בוועידה הכללית הראשונה ב-1970. קבוצת "MCC" הייתה קיימת במיאמי, פלורידה, אך לא שלחה נציג.
הכנסייה עברה את המעבר האחרון שלה לבניין שרכשה בשדרות סאות' יוניון 2201 בלוס אנג'לס בתחילת 1971. הבניין נחנך ב-7 במרץ 1971. הכנסייה התקיימה בו עד 27 בינואר 1973, כאשר הבניין נהרס בשל מה שמכבי האש המקומיים כינו "שריפה ממקור חשוד".
במשך השנים שלאחר מכן, "MCC" התרחבה מאז והיא נוכחת ב-37 מדינות עם 222 כנסיות מטעמה.
הנוכחות הגדולה ביותר נמצאת בארצות הברית, ואחריה קנדה.
בשנת 2010, העיתון הספרדי אל מונדו דיווח כי קהילת הכנסייה הראשונה בספרד תוקם במדריד בחודש אוקטובר, היא תהיה לכנסייה המוכרת הראשונה בספרד שמציינת רשמית נישואים חד מיניים.
עם זאת, הכנסייה לא הוקמה באופן קבוע במדריד באותה שנה ללא נתונים מדוע.
בשנת 2018, החתונה החד-מינית הראשונה שתועדה בספרד על ידי כומר בוצעה על ידי כומר של הכנסייה הלותרנית של שוודיה.
הכנסייה הלותרנית של שוודיה וכנסיית המטרופולין הקהילתית נמצאות בקשר חלקי אחת עם השנייה בעוד כומר מוצב בספרד בשליחות ארוכת טווח של 5 שנים.
למרות העובדות הללו, הוא אינו יכול לקיים באופן חוקי כל חתונה שבה כל אחד מהצדדים הוא אזרח ספרדי והוא יכול לערוך רק טקסים שבהם לפחות משתתף אחד הוא אזרח שוודי.
מאוחר יותר באותה שנה נפתחה לבסוף קהילה של "MCC" במדריד.
החל משנת 2020, אתר הכנסייה מתאר את קהילתה במדריד כ-"משגשגת ומתרחבת".בשנת 1972 הפכה פרדה סמית' לכומרית האישה הראשונה בכנסייה, והייתה לאישה הראשונה שנבחרה למועצת הזקונים בשנת 1973 בוועידה הכללית הרביעית באטלנטה, כאשר הורחבה מ-4 חברים ל-7.
המייסד טרוי פרי שימש כיושב הראש של "MCC" עד 2005, לאחר פרישתו, נבחרה ננסי וילסון על ידי הוועידה הכללית, בעודה הוגדרה באופן רשמי בשירות מיוחד בקתדרלה הלאומית של וושינגטון בוושינגטון הבירה ב-29 באוקטובר 2005. וילסון היא האדם השני, והאישה הראשונה, המשמשת כיושב הראש של הכנסייה.
ביוני 2011, כנסיית המטרופוליטן של באגיו (הפיליפינים) חגגה את איחודם של זוג הומוסקסואלים אחד ושבעה זוגות לסביות בבר "Ayuyang Bar".
זהו היה לטקס הראשון של כנסיית המטרופולין בעיר שהסעיר את הכנסיות האוונגליסטיות המרכזיות בפיליפינים בעוד הזוגות שהשתתפו באיחוד זכו גם לביקורת מצד מנהיגי הכנסייה המקומית.
הכומר מייקה סוטרו מטעמה הצהיר כי השירות היה "חגיגה נוצרית של אהבה ויחסים".
עם זאת, טקסי הנישואים מטעם הכנסייה אינם נחשבים לנישואים דה יורה כיוון שממשלת הפיליפינים אינה מכירה בנישואים חד מיניים.
בשנת 2011 כנסיית הרועה הטוב של "MCC" נכנסה להיכל התהילה של קהילת הלהט"ב בשיקגו.
"MCC" מובל על ידי מועצת הזקונים (COE) ומועצת מנהלים.
מועצת הזקונים מורכבת ממנחה וזקונים שמונו על ידי יושב הראש, המאושרים על ידי מועצת המנהלים ומאושרים על ידי הוועידה הכללית.
למועצת הזקונים ישנה אחריות להוביל את החברות בנושאי רוחניות, פיתוח שליחות ועדות נוצרית.
מועצת המנהלים מורכבת מהמנחה, 4 חברי הדיוט ו-4 חברי כמורה הנבחרים על ידי הוועידה הכללית, והיא הדירקטוריון המשפטי של הקהילה, המטפל באחריות לענייני כספים ונאמנות.
נכון לשנת 2016, מועצת הזקנים כוללת את רייצ'ל בראון (מנחה), ננסי וילסון, אינס-פול באומן, פט בומגרדנר, טוני פרימן, דרלין גארנר, הקטור גוטיירז, דוויין ג'ונסון, ננסי מקסוול, מרגריטה סאנצ'ז דה לאון, קנדיס שולטיס, ומונה ווסט.
מועצת המנהלים כוללת את רייצ'ל בראון (מנחה זמנית ויו"ר בעצמו), ג'ו קוב, ויקטוריה ל.
בורסון, מיאק סיאו וד"ר דייוויד ל.
האחריות העיקרית של הזקונים היא לתת מנהיגות פסטורלית וטיפול כדי לאפשר את הקהילה במסע הרוחני שלה.
הזקנים מפעילים סמכות רוחנית ופסטורליות כדי לבנות חזון משותף לאחווה האוניברסלית של כנסיות המטרופוליטן הקהילתיות (UFMCC), להכין אותה לעתיד ולתמוך בכיוון האסטרטגי שלה.
הזקונים משמשים נציגים רשמיים של האחווה בתחומי יחסי הציבור והקהילה, סיפוק פיקוח ותמיכה לקהילות מטעמה, התייעצות עם כנסיות בנושאים הקשורים לפיתוח כנסיות ומילוי חובות כנסייתיות וטקסיות אחרות.
ביולי 2019 נבחרו מנחה ומועצת מנהלים חדשים בוועידה הכללית של "MCC" באורלנדו, פלורידה.
המנחה נבחר לכומרית סיליה אגלסטון.
מועצת המנהלים מורכבת מהכומר מארי אלפורד-הארקי, הכומר אלברטו נגרה, הכומר אלדר דיאן פישר והכומר פול וויטינג, המייצגים את הכמורה, וצ'אד הובס, קלייר קוקלין, ג'יימס צ'אביס ומארק גודט, המייצגים את הדיוט.
בינלאומית, ממשלת האחווה האוניברסלית של כנסיות המטרופוליטן הקהילתיות נתונה לוועידה הכללית התלת שנתית, בכפוף להוראות תקנון האחווה או מסמכי הארגון המשפטי.
הוועידה הכללית מוסמכת לקבל את הדיווחים מהדירקטורים, הוועדות והמועצות השונות של האחווה.
לאורך ההיסטוריה שלה הוועידה הכללית נפגשה הן בתוך ומחוץ לארצות הברית היבשתית, במקומות כמו סידני באוסטרליה, וטורונטו, אונטריו וקלגרי במחוז אלברטה בקנדה.
הוועידה הכללית של שנת 2010 נערכה באקפולקו, גררו, כאשר ועידות עתידיות עתיד להתקיים כל שלוש שנים.
הוועידה הכללית 2013 נערכה בשיקגו, אילינוי, ארצות הברית, בוויקטוריה, קולומביה הבריטית, קנדה ב-2016 ואורלנדו, פלורידה, ארצות הברית ב-2019.
כל כנסייה חברה מטעם "MCC" היא גוף בשלטון עצמי, אוטונומי מבחינה משפטית, נתון לאספת קהילתה אשר מפעילה את הזכות לשלוט בכל ענייניה, בכפוף להוראות התקנון או המסמכים המשפטיים של הארגון והוועידה הכללית של האחווה האוניברסלית של כנסיות המטרופוליטן הקהילתיות (UFMCC).
כומר מוסמך מספק מנהיגות רוחנית ומנהיגות אדמיניסטרטיבית כמנחה של גוף מינהלי של כנסייה מקומית.
בארצות הברית ובקנדה הגוף המנהלי של הכנסייה המקומית מכונה בדרך כלל "מועצת המנהלים".
כל קהילה מקומית נדרשת לשלוח מעשר כספים או הערכת הכנסה ל-"UFMCC", המוגדרת כיום לצמצום מ-15% מההכנסה ל-10% ב-1% כל שנתיים, נכון ל-2005. כל כנסייה מקומית בוחרת כומר משלה מתוך רשימת אנשי הדת המוסמכים של "MCC".
כל קהילה מקומית חופשית לקבוע עניינים של פולחן, פרקטיקה, תאולוגיה ושירות בתנאי שהם עומדים בדרישות בסיסיות מסוימות הכוללות גישה פתוחה לקהילה ומנוי לאמונות הנוצריות המסורתיות.
סגנונות פולחן כוללים ליטורגי, כריזמטי, אוונגליסטי, מסורתי ומודרני בעוד גיוון מוגדר כחלק חשוב בכנסייה.
כנסיית העוגן, היא אתר ארכאולוגי בפסגה המזרחית של הר ברניקי ובו שרידי כנסייה מהתקופה הביזנטית והעבאסית.
הר ברניקי, שלו פסגה מערבית ומזרחית, ממוקם מערבית לטבריה ומתנשא לגובה של 200 מטר מעליה, כאשר צידו המזרחי הוא מצוק ובו מספר רב של מערות.
ההר חולש על פני כל אזור העיר טבריה וממנו תצפית על האזור.
במשך שנים חוקרים חשבו שבפסגת הר ברניקי נמצא ארמון מפורסם שבנה הורדוס אנטיפס בשנת 20 לספירה ואותו תיאר יוסף בן מתתיהו כארמון מפואר ומהודר.
בשנת 61 לספירה סופח אזור טבריה לתחום שלטונו של אגריפס ואחותו ברניקי ולכן הדעה הייתה שבראש ההר ניצב ארמונה.
מה גם שהשם הערבי שניתן להר, רמז לכך: קצר בנת אל-מליכ – כלומר ארמון בת המלך.
בשנים 1990–1992 בוצעה חפירה ארכאולוגית בראש ההר על ידי יזהר הירשפלד שחשף את שרידי כנסיית העוגן.
השם ניתן לכנסייה על שום אבן העוגן הגדולה שנתגלתה באפסיס הכנסייה.
יתרה מכך, התברר לחופרים שהכנסייה היוותה חלק ממערך הבנייה הכביר של יוסטיניאנוס.
עדות לכך ניתן לראות בחומת הביצור הגדולה שעולה עד לפסגה המערבית של הר ברניקי, חומה שהיא בעובי של 2.5 מטר וגובהה היה בין 8 עד עשרה מטרים.
הכנסייה הגדולה נבנתה במאה השישית לספירה ככל הנראה גם במטרה שתיראה למרחוק, היות שזו הייתה שיא התקופה הצליינית בארץ.
הכנסייה המפוארת כללה בסיליקה גדולה, שתי שורות של עמודים, פסיפסים צבעוניים מעוטרים בחיות, בור מים, יחידות מגורים, בית בד.
הממצאים מעידים על איכות הבנייה הגבוהה והפאר של הכנסייה.
אבן העוגן נתגלתה תחת שולחן המזבח.
האבן במשקל של כמעט חצי טון, היא מתקופת הברונזה הקדומה.
עובדה זו, הותירה את החוקרים ללא תשובה לגבי משמעותה של האבן, למה היא הובאה והועלתה למקום הקדוש בכנסייה.
ההשערה הנפוצה כיום טוענת שהאבן קשורה איכשהו לישו.
הכנסייה הביזאנטית נחרבה ברעידת האדמה של 749 לספירה, שהרסה בארץ ערים שלמות.
בתקופה העבאסית הכנסייה נבנית מחדש.
עובדה זו הופכת את הכנסייה ליחידה מסוגה שנבנתה בארץ ישראל.
ככל הנראה האוכלוסייה הנוצרית בטבריה הייתה חזקה ועמידה מספיק, על מנת לקבל אישור לבנייה של הכנסייה.
לכן, למרות השימוש הרב שנעשה באבני הבנייה המקוריות מהתקופה הביזאנטית, המבנה שהוקם, הוא מבנה חדש לחלוטין והוא משלב גם סגנון אדריכלי מוסלמי בבנייה עצמה.
דבר זה ניכר בעמודים ובקשתות, שנבנו בצורה המזכירה מסגדים במסופוטמיה.
ממצא נוסף יוצא דופן היה ציור קיר ובו פנים של קדוש, הפרסקו כנראה נוצר במאה ה־11 לספירה, הובא לכנסייה ונגנז שם.
שלב הבנייה המאוחר ביותר בכנסייה מתוארך למאה ה־12, התקופה הצלבנית והיא ננטשה ככל הנראה לאחר קרב קרני חיטין בשנת 1187. במאה ה־13 עוד גרו שם יושבים ארעיים ולאחר מכן היא ניטשה לגמרי, עד לחשיפתה מחדש בחפירה ארכאולוגית.
כיום הכנסייה היא חלק מגן לאומי ברניקי.
קתדרלת ההשתדלות שעל התעלה , הידועה יותר בשמה השני כנסיית וסילי המבורך (Собо́р Васи́лия Блаже́нного) או קתדרלת וסילי הקדוש, היא כנסייה אשר ממוקמת בקצה הדרומי של הכיכר האדומה, ליד מגדל ספאסקיה של הקרמלין, במוסקבה בירת רוסיה.
בנייתה הוזמנה בידי איוואן האיום והיא נבנתה בין השנים 1555 ל-1561, כדי להנציח את כיבוש קאזאן.
הקתדרלה, שאינה גדולה במיוחד, בנויה מתשע כיפות בעלות בסיס משותף.
היא נקראת על שמו של וסילי, קדוש נוצרי אורתודוקסי-רוסי, הקבור בתוכה.
בשנת 1588 בנה הצאר פאודור איוואנוביץ' קפלה נוספת בצדה המזרחי של הקתדרלה, מעל לקברו של וסילי.
האגדה מספרת כי איוואן ניקר את עיני האדריכלים פוסטניק יאקובלב, כדי שלא יוכלו לבנות עוד דבר המשתווה ביופיו לקתדרלה.
נראה כי האגדה איננה נכונה כיוון שפוסטניק בנה את הקפלה הצפון מזרחית של כנסיית וסילי הקדוש, שנים מאוחר יותר.
בשנת 1871 דמיטרי סטרוקוב ביצע חידוש הציורים בתוך הכנסייה.
בחצר שלפני הקתדרלה עומדת אנדרטת מינין ופוז'ארסקי לזכר דמיטרי פוז'ארסקי וקוזמה מינין, שליכדו את צבא המתנדבים הרוסי, כנגד הפולשים הפולנים, ב"תקופת הצרות" במאה ה-16 ובמאה ה-17 המוקדמת.
הפסל הוקם תחילה בכיכר האדומה, אולם, לאחר שהפריע למצעדי המפלגה הקומוניסטית בכיכר, הועבר למתחם הקתדרלה בשנת 1936.
בסמוך מצפון לקתדרלה ובתחומי הכיכר האדומה, ניצבת בימה עגולה הידועה כלובנויה מייסטו (Лобное место).
היום נחשבת הקתדרלה, לצד אתר תיירות מן המעלה הראשונה, לאחד הסמלים הלא־רשמיים של העיר מוסקבה ושל רוסיה כולה.
כנסיית השטן היא ארגון אתאיסטי שמטרתו לקדם את הדת השטנית שנהגתה על ידי אנטון זאנדור לה-ויי ותוארה על ידיו בספרו התנ"ך השטני.
להווי ייסד את כנסיית השטן בסן פרנסיסקו שבקליפורניה ב-30 באפריל 1966 ותפקד בה ככוהן הגדול עד מותו בשנת 1997.
כנסיית השטן מתוארת על ידי הכוהן הגדול העכשווי שלה, פיטר ה.
גילמור, כארגון דתי של אנשים שלמעשה אינם מאמינים באלוהים, בשטן או בעולם הבא ולכן דוגלים בכך שיש לחיות בצורה המלאה והמספקת ביותר שניתן בעולם הזה.
כנסיית השטן נהגתה על ידי אנטון להווי (נולד האוורד סטנטון לוויי) מתוך כוונה ליצור ארגון דתי מחאתי שיקבץ בתוכו אתאיסטים והדוניסטים המתנגדים למה שנראה בעיניהם כ"צביעות נוצרית" ושואפים למצות את חייהם עד תום.
שמה של הכנסייה נבע מרצונו של להווי לאמץ שם שיסמל את גשמיות, גאווה, אינדיבידואליות, אומץ, מרד והעוצמה, והוא מצא את התגלמות תכונות אלו בדמותו מעוררת היראה והפחד של השטן.
כנסיית השטן לא בהכרח טוענת שהשטן קיים.
דת זו משתמשת בשמו של השטן כדי לתאר את החוזק והמרד של האתאיסטים והדוניסטים.
לכנסיית השטן חמש מטרות רשמיות אותן היא מכנה "רוויזיוניזם מחומש" והן מנוסחות כך:
ריבוד - הנקודה שממנה, בסופו של דבר, נגזר כל השאר.
לא ייתכן יותר מיתוס של "שוויון"- הוא רק מיתרגם ל"בינוניות" ותומך בחלשים על חשבון החזקים.
חייבים לאפשר למים לחפש את מפלסם ללא התערבות מצד סנגורים של חסרי יכולת.
אף אחד אינו ראוי להגנה מפני הטיפשות שלו.
מיסוי מוחלט של כל הכנסיות - אם היו מטילים מס על כל ההכנסה והרכוש של הכנסיות, הן היו מתפוררות תוך לילה בשל חוסר הרלוונטיות שלהן, והחוב הלאומי היה מתכסה במהירות זהה.
צריך לסבסד את היצרניים, היצירתיים ורבי התושייה.
כל עוד שהבלתי-יעילים וחסרי היכולת מקבלים משכורת, יש להטיל עליהם מיסים כבדים.
התנגדות מוחלטת לאמונות דתיות המקבלות אופי חילוני ומשולבות בענייני חוק וסדר - כדי לבסס מחדש את העיקרון של "מידה כנגד מידה" יש להפוך על פיה את מערכת האי-צדק המבוססת על האידיאלים של הדתות המונותאיסטיות, שבהן הקורבן/סנגור נעשה הפושע.
יש לשקול חנינה לכל מי שנמצא בבית כלא בגלל ה"השפעה" שלו, כביכול, על מבצעי הפשע עצמם.
מציאת שעיר לעזאזל הפכה לדרך חיים, אמצעי הישרדותם של חסרי היכולת.
כשלוחה של ההתחמקות הנוצרית על ידי האשמת השטן בכול, פושעים יכולים להשיג רווח, ואפילו שבח, על ידי הפלת האשמה על שעיר לעזאזל.
בעקבות העיקרון השטניסטי, "אחריות לאחראים", בחברה שטנית כולם צריכים לשאת בתוצאות מעשיהם - לטוב ולרע.
פיתוח וייצור של בני לוויה מלאכותיים אנושיים - התעשייה האסורה.
פלא כלכלי שיאפשר לכל אחד לשלוט במישהו אחר.
עבדות מנומסת ומתוחכמת שתהיה בת-ביצוע בזכות טכנולוגיה.
תעשייה שתהיה הרווחית ביותר מאז הטלוויזיה והמחשב.
הזדמנות לכל אחד לחיות בתוך סביבה טוטאלית לפי בחירתו/ה, עם דבקות מנדטורית בסטנדרטים האסתטיים וההתנהגותיים שבה.
סביבות בבעלות, בשליטה ובתפעול פרטיים כאלטרנטיבה לסביבה הומוגנית ורב-לשונית.
החופש להסתגר בסביבה חברתית המתאימה לצרכיו של הפרט.
ההזדמנות להרגיש, לראות ולשמוע את המתאים ביותר לפרט מבחינה אסתטית, ללא התערבות מצד אלו שיקלקלו או יגרעו מאפשרות זו.
לכנסיית השטן יש שתי רמות של חברים - חברים רשומים וחברים פעילים.
כדי להפוך לחבר רשום בכנסיית השטן אדם צריך להיות מוגדר כמבוגר על ידי המדינה שבה הוא מתגורר, לשלוח טופס הצטרפות ומאתיים דולר ארצות הברית לכנסייה כדמי חבר חד-פעמיים, ובתמורה הוא מקבל כרטיס חבר וחברות לכל החיים (החברות יכולה להתבטל מוקדם יותר - על ידי החבר או הכנסייה).
במקרים מסוימים ילדים יכולים להצטרף לכנסייה, אבל רק אם הם ילדים של חברי הכנסייה והם הדגימו הבנה של הפילוסופיה והמנהגים השטניים, והם מעוניינים להצטרף לכנסייה.
במקרה כזה הילדים יצורפו לכנסייה במתכונת מצומצמת עד שיהפכו למבוגרים על פי החוק במדינתם.
כדי להפוך לחבר פעיל הפרט צריך להיות חבר רשום של הכנסייה, להיות מעורב בכנסייה ולהיות במגע עם שאר חבריה המקומיים.
בנוסף, החבר צריך למלא טופס ריאיון על העדפותיו ואישיותו שנשלח למשרד הראשי בחינם.
חברות פעילה מחולקת לחמש דרגות:
דרגה חמישית - מאגוס/מאגה (ניתן לפנות אליהם גם כ"דוקטור")
חברים בדרגה השלישית עד החמישית מרכיבים את הכמורה השטנית וניתן לפנות אליהם כ"רב"/"רבנית".
חברים פעילים מתחילים בדרגה הראשונה וקידומם נעשה על ידי הכנסייה בלבד.
הקריטריונים לעלייה בדרגה לא זמינות לציבור, אבל ידוע שהם תלויים בהצלחת הפרט בעולם האמיתי ולאו דווקא בלמידת טקסטים או בשאר פעילויות כחבר הכנסייה.
חלק מהחברים הפעילים מוסמכים על ידי הכנסייה להסביר את הפילוסופיה של הכנסייה למדיה, והם נקראים סוכנים.
הכנסייה לא עוסקת בגיוס חברים, לא מפלה בכלל בין האנשים שרוצים להצטרף אליה, וחברות בה היא סודית ולכן לא ידוע כמה חברים יש בכנסייה.
חבר בכנסיית השטן רשאי לסיים את חברותו בכל עת שיחפוץ באמצעות שליחת מכתב בכתב ידו (עם תאריך, חתימה והצהרה על רצונו לביטול החברות) בצירוף כרטיס החבר שלו למשרד הראשי של כנסיית השטן.
הכנסייה לא מנסה לשכנע חברים להישאר ולא מטילה עליהם סנקציות.
בנוסף, הגוף הראשי של כנסיית השטן המורכב מהכוהן והכוהנת הגדולים ו"מועצת התשעה", עשוי לבטל חברות של פרט מסוים לפי שיקול דעתו.
עבירה חמורה על החוק ו/או תמיכה והצטרפות לזרם המתנגד לכנסיית השטן הן דוגמאות לפעילויות העשויות לגרום לכנסייה לבטל את החברות של הפרט בה.
בשנות החמישים להווי יצר קבוצה בשם "מסדר הטרפז" שנפגשה מדי פעם בביתו הוויקטוריאני הידוע לשמצה, "הבית השחור" (על שם צבעו, שבלט על רקע שאר בתי השכונה הלבנים), כדי לשמוע הרצאות בנושאים שונים - מנושאים מיסטיים, פילוסופיים ועד נושאים מדעיים, יום-יומיים ועוד), ולערוך פולחנים של "כישוף שחור", שלטענת המשתתפים נשאו פרי.
קבוצה זו התפתחה לאחר מכן להיות הגוף השולט בכנסיית השטן.