tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המושל בוריס גרומוב שראה בסרט הטלוויזיה המוצג על שחיתות במוז מוסקבה, הגיב באופן הבא: "זו פרובוקציה, אף עלילה אחת לא תואמת את מה שקיים באמת." לדבריו, קוזנצוב לא היה מעורב במעילה מהתקציב המחוזי ואם הוא גנב משהו, הוא לא עשה זאת מכספי המחוז.
הפרקליטות וועדת החקירות צריכים להתמודד עם זה".
ממשלת מלטה (במלטית: Gvern ta' Malta) היא הרשות המבצעת של מדינת מלטה.
היא מורכבת מהקבינט של מלטה ומהמזכירות הפרלמנטריות.
ראש הממשלה מתמנה על ידי נשיא מלטה, על סמך המצב בפרלמנט המלטזי.
ראש הממשלה אחראי על הקצאת מחלקות הממשלה למזכירות קבועות.
נשיא מלטה גם ממנה את שאר הקבינט בהסכמתו של ראש ממשלת מלטה.
ממשלת מלטה מורכבת משרי הפרלמנט וממזכירים.
בממשלת מלטה יש מספר משרדים:
משרד הכלכלה, ההשקעות והעסקים הקטנים
משרד האנרגיה והניהול במים – פיתוח מקורות אנרגיה חלופיים, מדיניות אנרגיה, מדיניות מים, שירותי אנרגיה ומים
משרד המשפטים, התרבות והשלטון המקומי
המשרד לאיכות הסביבה, פיתוח בר-קיימא ושינויי אקלים
משרד התחבורה, התשתיות והפרויקטים ההוניים
משרד לענייני משפחה, זכויות ילדים וסולידריות חברתית
קוד האתיקה תקף מאז שנת 1994 לשרים ולמזכירים בפרלמנט.
הוא נוצר מכיוון ששרים צריכים לפעול ולנהוג בסטנדרטים הגבוהים ביותר הן בחייהם האישיים והן במילוי תפקידם החוקתי.
הגרסה שתוקנה בשנת 2015 כרגע בתוקף.
ממשלת הרפובליקה הסלובקית (בסלובקית: Vláda Slovenskej republiky) היא הרשות המבצעת בסלובקיה.
הממשלה מובלת על ידי ראש ממשלת סלובקיה, שמתמנה לתפקיד על ידי נשיא סלובקיה, והוא בדרך כלל מנהיג מפלגת הרוב או של קואליציית הרוב לאחר בחירות למועצה הלאומית של הרפובליקה הסלובקית.
על הממשלה החדשה לקבל אמון על ידי הפרלמנט.
מתוקף החוקה הסלובקית, לממשלה ישנה הסמכות לקבוע מדיניות בענייני הכלכלה, הביטחון והחברה במדינה.
הממשלה אחראית גם על ביצוע התקציב הלאומי.
תפקידיה העיקריים של הממשלה כוללים גם הגשת הצעות לתקציב המדינה ותיקון תקנות ונהלים ממשלתיים.
בנוסף על כך, הממשלה מגבשת ומנהלת את מדיניות החוץ של המדינה.
היא מגישה טיוטות הצעות חוק למועצה הלאומית.
הממשלה יכולה לדון בהצעת אמון, חנינת עבריינים ומינוי או פיטורים של עובדי מדינה בכירים.
הקבינט מורכב מראש הממשלה, ביחד עם סגנו ושרים נוספים.
הקבינט מתמנה על ידי נשיא הרפובליקה הסלובקית בהמלצת ראש הממשלה.
הקבינט מפוקח ומבוקר על ידי המועצה הלאומית.
לאחר הבחירות לפרלמנט בסלובקיה בשנת 2023 מכהן ראש הממשלה הנוכחי, רוברט פיצו.
ממשלתו החלה לכהן ב-25 באוקטובר 2023.
ממשלת הרפובליקה של סלובניה (בסלובנית: Vlada Republike Slovenije) היא הרשות מבצעת בסלובניה הפועלת מתוקף החוקה וחוקיה סלובניה.
זוהי גם הרשות המינהלית הגבוהה ביותר בסלובניה.
הממשלה מבצעת את מדיניות הפנים והחוץ של המדינה, הנקבעת על ידי האספה הלאומית.
הממשלה מנחה ומתאמת את עבודת מוסדות השלטון.
מבצעת את מדיניות המדינה והחוץ של המדינה;
מנחה ומתאם את פעילותן של סוכנויות ממשלתיות;
מנהל את יישום החוקים, ההחלטות של האספה הלאומית והחקיקה של נשיא הרפובליקה של סלובניה;
מגיש הצעות חוק ומגיש לאספה הלאומית חוזים בינלאומיים לאישור והוקעה;
מכין את טיוטת תקציב המדינה ומגיש אותה לאספה הלאומית, מנהל את יישום תקציב המדינה ומגיש דו"ח על יישום תקציב המדינה בפני האספה הלאומית;
מוציא תקנות וצווים על בסיס החוק וליישומו;
מנהל יחסים עם מדינות אחרות;
ממלא תפקידים אחרים שהחוקה והחוקים מוקנים לממשלת הרפובליקה.
ראש הממשלה שכיהן הכי הרבה זמן עד כה היה יאנז דרנובשק שכיהן במשך 10 שנים ו-45 יום (3,695 יום) בשנים 1992–2002, ואחריו יאנז יאנשה שכיהן במשך 5 שנים ו-28 יום (2,584 יום).
הקדנציה הקצרה ביותר היא של אנדריי באג'וק, שהיה בתפקיד כ-176 יום.
אלנקה ברטושק היא האישה הראשונה היחידה שכיהנה בתפקיד.
ממשלת מישוסטין השנייה היא ממשלת רוסיה בראשות מיכאיל מישוסטין, המכהנת ממאי 2024, בתקופת הקדנציה החמישית של ולדימיר פוטין כנשיא הפדרציה הרוסית.
ב־10 במאי 2024, הנשיא ולדימיר פוטין הציע לדומה הממלכתית למנות לקדנציה נוספת את מיכאיל מישוסטין לתפקיד ראש הממשלה.
באותו יום קיימה הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית ישיבה שהוקדשה לאישור מועמדותו של ראש הממשלה ואישרה את מיכאיל מישוסטין בתפקיד.
375 צירים הצביעו בעד מישוסטין כראש הממשלה, 57 נמנעו (חברי המפלגה הקומוניסטית), לא היו הצבעות נגד.
לאחר מכן חתם פוטין על צו הממנה את מיכאיל מישוסטין לראש ממשלה.
+סיעהציריםבעדנגדנמנעולא הצביעולא נכחו רוסיה המאוחדת 3243100014 0המפלגה הקומוניסטית 57 0057 00 רוסיה הוגנת - למען האמת 2826002 0 המפלגה הליברל-דמוקרטית 2322001 0 האנשים החדשים 1515000 0 חברי פרלמנט עצמאיים 22000 0 תוצאות 449375057181תוצאות ההצבעה
במסגרת מינוי הקבינט החדש נערכו שינויים מינוריים במבנה הממשלה, בין היתר השירות הפדרלי לשיתוף פעולה צבאי-טכני הועבר מאחריות משרד ההגנה של רוסיה לאחריות לשכת נשיא רוסיה.
6 שרים מתוך 21 שרי הממשלה הקודמת הוחלפו, בעוד שאר השרים שמרו על משרתם.
המינוי הדרמטי ביותר היה מינויו של הכלכלן אנדריי בלואוסוב לשר ההגנה של רוסיה, במקום סרגיי שויגו, שמונה למזכיר המועצה לביטחון לאומי של רוסיה.
ממשלת ערפאת הראשונה הייתה ממשלת הרשות הפלסטינית הראשונה, בראשות נשיא הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת.
היא הוקמה ב-1994, כאשר במסגרת הסכמי אוסלו חזר ערפאת לארץ ישראל, התיישב בעיר עזה וקידם הקמת שלטון עצמי ביהודה ושומרון וחבל עזה.
הממשלה הזו פורקה בעקבות קיומן של הבחירות הכלליות ברשות הפלסטינית (1996).
ממשלתו הראשונה של יאסר ערפאת כללה 20 משרדים, 17 שרים (כולל אישה אחת, אנתסאר אל-וזיר).
משרד העבודה הציבורי ומשרד החקלאות נותרו פנויים, ולכל אחד מהם מונה סגן שר.
ממשלת ערפאת השנייה הייתה ממשלת הרשות הפלסטינית השנייה, בראשות נשיא הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת.
היא התקיימה מ-16 במאי 1996 עד 9 באוגוסט 1998. הממשלה הוקמה כתוצאה מחתימת הסכם אוסלו ב' על ידי הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף), המיוצג על ידי הרשות הפלסטינית ועל ידי ישראל ב-28 בספטמבר 1995, אשר העניק לרשות הפלסטינית את הרחבת סמכות השיפוט שלה על שטחים חדשים.
הבחירות הכלליות ברשות הפלסטינית נערכו ב-20 בינואר 1996, כולל בחירות ראשונות לנשיאות ולמועצה המחוקקת.
ממשלת ערפאת הראשונה הוקמה ביולי 1994 בעקבות הסכם קהיר, והייתה בעלת סמכות בתחומי רצועת עזה ויריחו.
בעקבות חתימת הסכם אוסלו ב' בספטמבר 1995 הורחבה שליטת הרשות למרבית הערים הפלסטיניות ביהודה ושומרון.
ב־20 בינואר 1996 התקיימו בחירות כלליות למועצה המחוקקת הפלסטינית ולראשות הרשות הפלסטינית.
בבחירות לנשיאות זכה ערפאת, שקיבל 87.1% מהקולות לעומת 12.9% לסמיחה ח'ליל.
תנועת פת"ח זכתה ב־50 מתוך 88 המושבים במועצה המחוקקת, מועמדים עצמאים זכו ב-35 מושבים, והאיחוד הדמוקרטי הפלסטיני, האיחוד הלאומי הדמוקרטי וגוש החירות והעצמאות זכו במושב אחד כל אחת.
חמאס ותנועות אסלאמיות אחרות החרימו את הבחירות.
ממשלת ערפאת השנייה כללה 24 שרים.
ארבעה שרים היו חברים בוועד הפועל של הארגון לשחרור פלסטין, ו-15 שרים היו חברים במועצה המחוקקת הפלסטינית הראשונה.
12 שרים מממשלת ערפאת הראשונה שמרו על תפקידיהם, וארבעה משרדים חדשים הוקמו: השכלה גבוהה, אספקה, תעשייה וירושלים, בנוסף לתפקיד המזכיר הכללי.
ממשלתו השנייה של ערפאת התפטרה בעקבות דו"ח שהוציאה רשות הפיקוח הכללית הפלסטינית על שחיתות, היעדר מבנה ארגוני וממסדי ושוק עבודה המנופח ובזבוז כספי הציבור בתוך מוסדות הרשות הפלסטינית.
ממשלת מוחמד מוסטפא היא ממשלת הרשות הפלסטינית ה-19 בראשות מוחמד מוסטפא, שעליו הוטל להקים את הממשלה לאחר התפטרותה של ממשלתו של מוחמד שתייה ב-26 בפברואר 2024. הממשלה הושבעה ב-31 במרץ 2024 על ידי נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס.
הממשלה החדשה הוקמה לאחר שראש ממשלת הרשות מוחמד אשתייה התפטר בתחילת מרץ 2024 בעקבות לחץ בינלאומי, בעיקר מצד ארצות הברית, שדרש מאבו מאזן לבצע רפורמות מרחיקות לכת ברשות, כדי שתשקם את הפופולריות שלה בקרב הציבור הפלסטיני ושתקים שלטון ברצועת עזה לאחר תום מלחמת חרבות ברזל.
הממשלה הוגדרה כממשלת טכנוקרטים, ורק אחדים מבין חבריה הן דמויות מוכרות בעלות עבר פוליטי.
ממשלת ערפאת השלישית הייתה ממשלת הרשות הפלסטינית השלישית בראשות נשיא הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת.
הממשלה השלישית של ערפאת כללה 30 משרדים.
בממשלה השלישית של ערפאת לא מונו שרים למשרד החינוך, משרד הנוער והספורט, או למשרד לענייני דת.
שלושה משרדים חדשים הוקמו: המשרד לאיכות הסביבה, המשרד לענייני אסירים והמשרד לעניינים פרלמנטריים.
מס' שם תמונה תיק מפלגה הערות 1 יאסר ערפאת נשיא הרשות הפלסטינית
ממשלתו הרביעית של יאסר ערפאת היא הממשלה הרביעית של הרשות הפלסטינית, בראשות יאסר ערפאת, שכיהנה מ-13 ביוני 2002 עד 29 באוקטובר 2002.
הקבינט בממשלתו הרביעית של ערפאת כלל 20 שרים, בהם אישה אחת בלבד.
הממשלה הקימה את משרד משאבי הטבע, ביטלה את משרד הפרלמנט ואת תפקידי שרי המדינה, והפכה שלושה משרדים לגופים ורשויות: איכות הסביבה, ענייני אסירים וחברה אזרחית.
היא מיזגה את משרדי השיכון והעבודות הציבוריות, בנוסף למשרדי החינוך והתיירות.
סעדי אל-כרנז, זיאד אבו זיאד וטלאל סידר שהיו שרים בממשלה הקודמת, מונו כיועצים לראש הממשלה.
כמה מהשרים לשעבר קיבלו תפקידי ניהול במשרדים שבוטלו ואלה שהועברו לגופים ורשויות כדלקמן:
טתפקידשםתמונההערות1יו"ר הוועדה לענייני אסירים ומשוחרריםהישאם עבד א-ראזק2יו"ר הרשות לענייני ארגונים לא ממשלתייםחסן עספור3יו"ר הוועד הלאומי להתנגדות להתיישבותסאלח תעמרי4יו"ר הרשות לאיכות הסביבהיוסף אבו ספיה5יו"ר רשות המקרקעיןפריח אבו מדין6יו"ר המועצה העליונה למדע וטכנולוגיהמונד'ר סלאח
ממשלתו החמישית של יאסר ערפאת היא הממשלה החמישית של הרשות הפלסטינית בראשות יאסר ערפאת, היא כיהנה מ-29 באוקטובר 2002 עד 30 במרץ 2003.
ממשלתו החמישית של ערפאת כללה 20 משרדים ו-19 שרים (כולל אישה אחת בלבד).
המשרד לענייני אסירים הוקם מחדש לאחר שבוטל בממשלתו הרביעית של ערפאת.
כמו כן בוטלו שלושה משרדים: משרד האזרחים, משרד התקשורת ומשרד הנוער והספורט.
ממשלת אבו מאזן היא הממשלה השישית של הרשות הפלסטינית, בראשות מחמוד עבאס, היא התקיימה מ-30 במרץ 2003 עד 7 באוקטובר 2003.
הקבינט של ממשלת אבו מאזן הורכב מ-25 משרדים ו-24 שרים (כולל אישה אחת).
ראש הממשלה שמר אצלו את תפקיד שר הפנים, בעוד תפקיד שר ההקדשים ושירותי הדת נותר פנוי.
הוא גם הקים שלושה משרדים חדשים: המשרד לענייני משא ומתן, המשרד לענייני קבינט ומשרד המדינה לענייני ביטחון.
משרד התכנון ושיתוף הפעולה הבינלאומי הופרד לשני משרדים: משרד התכנון והמשרד לשיתוף פעולה בינלאומי, ששמו שונה למשרד החוץ.
גם משרד התרבות וההסברה פוצל לשני משרדים: משרד ההסברה ומשרד התרבות.
ממשלת סקוטלנד (בגאלית סקוטית: Riaghaltas na h-Alba) היא הגוף המבצעי המואצל של סקוטלנד, האחראי על יישום המדיניות בתחומים שהועברו לסמכותה במסגרת תהליך האצלת הסמכויות מהממלכה המאוחדת.
תחומי אחריותה רחבים וכוללים היבטים מרכזיים של חיי היום־יום בסקוטלנד.
בין הסמכויות הנתונות לממשלה נמנים ניהול הכלכלה, מערכת החינוך, שירותי הבריאות, מערכת המשפט והאכיפה, ענייני הכפר והחקלאות, מדיניות הדיור, הגנת הסביבה, קידום שוויון הזדמנויות, הגנת הצרכן ומתן ייעוץ לציבור, תחבורה ציבורית ותכנון דרכים, וכן סמכויות מסוימות בתחום המיסוי.
השליטה בתחומים אלה מאפשרת לממשלה לעצב מדיניות ציבורית עצמאית במידה רבה מזו של שאר חלקי הממלכה המאוחדת, בהתאם לצרכים ולמאפיינים המקומיים של סקוטלנד.
סמכויות אלה נובעות מחוק סקוטלנד 1998 ותיקוניו, המגדירים באופן מפורט את תחומי האחריות שהועברו לסקוטלנד, תוך שמירה על סמכויות־על של ממשלת הממלכה המאוחדת בנושאים שמורים כגון ביטחון, חוץ ומדיניות מקרו־כלכלית.
מטה הממשלה שוכן בבניין St Andrew's House שבבירת סקוטלנד, אדינבורו.
ממשלת סקוטלנד מנהלת את ענייני המדינה בתחומים שהועברו מסמכות ממשלת הממלכה המאוחדת בווסטמינסטר, במסגרת תהליך האצלת הסמכויות.
תחומי אחריותה כוללים את ניהול הכלכלה, מערכת החינוך, שירותי הבריאות, מערכת המשפט, ענייני הכפר והחקלאות, מדיניות הדיור, איכות הסביבה, קידום שוויון הזדמנויות, הגנת הצרכן ומתן ייעוץ לציבור, תחבורה ציבורית ומיסוי.
בין הסמכויות החדשות שנוספו בשנים האחרונות נמנית גם היכולת לקבוע שיעור מס הכנסה ייחודי לסקוטלנד, והצפוי כי סמכויות נוספות יועברו בעתיד.
ה־National Performance Framework הוא מסמך אסטרטגי הקובע את החזון והיעדים הלאומיים של סקוטלנד.
הוא מגדיר את הייעוד הכולל של המדינה, את התוצאות הרצויות בתחומי החיים השונים, ואת המדדים שבאמצעותם נבחנת התקדמותה של סקוטלנד לעבר יעדים אלו.
ה־Programme for Government היא תוכנית שנתית המפרטת את סדרי העדיפויות, המדיניות, הפעולות והחקיקה שהממשלה הסקוטית מתכוונת לקדם במהלך השנה.
מדובר במסמך מרכזי המכוון את עבודת הממשלה ואת סדר היום הציבורי לשנה הקרובה.
מדיניות ממשלתית היא הצהרה על מטרותיה של הממשלה ועל הדרכים בהן היא שואפת להשיגן.
המדיניות משקפת את היעדים האסטרטגיים של הממשלה בתחומים שונים, כגון חינוך, רווחה, סביבה וכלכלה, והיא מתורגמת לתוכניות פעולה ולחקיקה.
לאחר הבחירות לפרלמנט הסקוטי, ממונה השר הראשון של סקוטלנד (First Minister) על ידי הפרלמנט הסקוטי ומאושר רשמית בידי המלך.
תפקידו של השר הראשון הוא לעמוד בראש ממשלת סקוטלנד, להנהיג את מדיניותה ולשאת באחריות הכוללת על כל החלטותיה.
לאחר מינויו, השר הראשון ממנה את שרי הממשלה – ובהם מזכירי הקבינט (Cabinet Secretaries) ושרים נוספים – באישור הפרלמנט הסקוטי ובאישור המלך.
ממשלת סקוטלנד מורכבת מן השר הראשון של סקוטלנד, סגנו, אחד־עשר מזכירי קבינט ואחד־עשר שרים נוספים.
בראש המערכת עומד השר הראשון, שהוא גם הדמות המרכזית המייצגת את הממשלה בפני הפרלמנט הסקוטי.
השר הראשון של סקוטלנד הוא ראש הרשות המבצעת של סקוטלנד ואחראי על כלל תחומי המדיניות וקבלת ההחלטות הממשלתיות.
תפקידיו כוללים פיקוח על עבודת הממשלה וגופיה, מינוי חברי הממשלה הבכירים, והובלת המדיניות הפוליטית והחקיקתית של הממשלה מול הפרלמנט הסקוטי.
בנוסף, הראשון לשרים משמש כדמות הבכירה המייצגת את סקוטלנד מול ממשלת הממלכה המאוחדת ומול גורמים בינלאומיים.
מעון הרשמי של הראשון לשרים הוא בית ביוט (Bute House) שבאדינבורו.
סגן הראשון לשרים (Deputy First Minister) מסייע לראשון לשרים בביצוע תפקידיו, ובמקרים מסוימים ממלא את מקומו בהיעדרו.
הסגן משתתף בדיוני הקבינט ונושא באחריות לתיק ממשלתי בכיר נוסף, בהתאם לחלוקת התיקים בממשלה.
מזכירי הקבינט הם השרים הבכירים בממשלה הסקוטית, האחראים על נושאי מדיניות רחבים כגון חינוך, בריאות, כלכלה, משפט, סביבה ותחבורה.
כל מזכיר קבינט עומד בראש משרד ממשלתי ונושא באחריות ישירה ליישום המדיניות בתחומו.
הם מהווים יחד את הקבינט הסקוטי – הגוף המרכזי בקבלת החלטות הממשלה.
בנוסף למזכירי הקבינט, פועלים בממשלה גם שרים נוספים (Ministers), המסייעים למזכירי הקבינט בביצוע עבודתם ומופקדים על תחומי משנה ספציפיים.
השרים משתתפים בדיונים ממשלתיים, אך מעמדם בכיר פחות מזה של חברי הקבינט.
ישיבות הקבינט הסקוטי מתקיימות מדי יום שלישי במהלך מושב הפרלמנט הסקוטי.
בישיבות אלה נדונים הנושאים המרכזיים העומדים על סדר יומה של הממשלה, נקבעות החלטות מדיניות, ומתואמות עמדות בין המשרדים השונים.
הקבינט משמש הפורום העליון לתיאום וקבלת החלטות בממשלה הסקוטית.
יחסי ממשלת סקוטלנד עם ממשלת הממלכה המאוחדת
ממשלת סקוטלנד פועלת במסגרת מדינת הממלכה המאוחדת ואינה מהווה ישות ריבונית.
תחומים אלו נקראים "עניינים שמורים" (Reserved Matters), והם נותרים מחוץ לסמכותה של סקוטלנד.
במישור החוקתי, הממשלה הסקוטית אחראית בפני הפרלמנט הסקוטי שבאדינבורו, אך כפופה לעקרון הריבונות של הפרלמנט הבריטי בווסטמינסטר.
משמעות הדבר היא שהפרלמנט הבריטי מוסמך, מבחינה משפטית, לשנות או אף לבטל את הסדרי האצלת הסמכויות, אף כי מבחינה פוליטית צעד כזה נחשב בלתי סביר במציאות החוקתית הנוכחית.
יחסי העבודה בין שתי הממשלות מתנהלים דרך מנגנוני תיאום מוסדיים, ובראשם משרד סקוטלנד בלונדון (Scotland Office), שבראשו עומד שר המדינה לענייני סקוטלנד (Secretary of State for Scotland).
משרד זה משמש חוליה מקשרת בין ממשלת בריטניה שבלונדון לאדינבורו, ומבטיח כי מדיניותה של הממשלה הסקוטית תתיישב עם החוקים והאינטרסים של הממלכה המאוחדת כולה.
בנוסף, מתקיימים מנגנוני שיתוף פעולה בין־ממשלתיים במועצות שרים משותפות, שנועדו להסדיר נושאים בעלי חפיפה בין תחומי הסמכות, כגון תחבורה, ביטחון אזרחי או אנרגיה.
על אף מידה רבה של עצמאות בקביעת מדיניות בתחומי הפנים, ממשלת סקוטלנד מחויבת לפעול בגבולות סמכויותיה החוקיות ולכבד את עקרונות המשפט החוקתי הבריטי ואת מחויבויותיה של הממלכה המאוחדת במשפט הבין־לאומי.
היועץ המשפטי לממשלה הסקוטית (Lord Advocate) מוסמך לקבוע אם פעולה של הממשלה חורגת מסמכות, ובמקרים מסוימים ניתן לערער על כך בפני בית המשפט העליון של בריטניה.
בכך נשמר האיזון בין אוטונומיה אזורית רחבה לבין ריבונותה החוקתית של הממלכה המאוחדת.
"ממשנתו של מאו דזה-דונג" (סינית: 毛主席语录, בפין-יין: Máo zhǔxí yǔlù; מילולית: ציטטות מן היושב-ראש מאו) או "הספרון האדום" הוא ספר המתפרסם על ידי הממשל הסיני מאז 1964. כמו שמרמזת כותרתו, הספר מהווה אסופה של ציטוטים נבחרים מתוך נאומיו ומאמריו של מאו דזה-דונג.
שמו החלופי של הספר, הספרון האדום, נטבע במערב בשל גודלו הזעיר שנועד לכך שיהיה נוח לנשיאה וכן בשל צבעו האדום.
כינוי זה מעולם לא היה בשימוש בסין, והוא למעשה חסר משמעות בה.
הערכות במערב מדברות על כמיליארד עותקים שנדפסו עד היום (מעל 800 מיליון בין השנים 1966–1971 לפי ספר השיאים של גינס) ולפיכך הוא מוזכר כאחד הספרים הנפוצים ביותר בעולם.
הפופולריות העצומה נזקפת לזכות העובדה שהספר היה בגדר חובה לא רשמית בסין של המחצית השנייה של תקופת שלטונו של מאו.
באותה תקופה, ובמיוחד לאורך המהפכה התרבותית, היה חייב כל אזרח לשאת ולקרוא בספר, והעונש על היתפסות בפומבי ללא הספר נע לרוב בין מלקות רחוב לשנים של עבודת פרך באחד ממחנות העבודה הרבים של אותה תקופה.
במהלך המהפכה התרבותית, חובת לימוד הספר חלה לא רק בבתי הספר ובאוניברסיטאות, אלא גם במקומות העבודה, שם היו קוראים קטעים ממנו מדי יום.
בכל ענפי התעסוקה אורגנו קבוצות שבמסגרתן התקיימו דיונים לשינון הספר במשך שעות העבודה.
ציטוטים מן הספר הוכנסו בכל פרסום כתוב (אפילו במאמרים מדעיים) כאשר הם מודגשים ולרוב גם כתובים בדיו אדומה.
כדי להתגונן מפני הטענה שהשינון פוגע בתפוקת העבודה, הוסכם על פי כל שהבנת ציטוטיו של מאו מחזקת את העובד ומשפרת את תפוקתו.
במהלך שנות ה־60 היה הספר סמלה הבולט ביותר של סין, פופולרי יותר אף מדיוקנו של מאו עצמו.
בכרזות התעמולה שהפיץ המשטר נראתה כל דמות (למעט דמותו של מאו) כאשר היא אוחזת בספרון האדום.
לאחר תום המהפכה התרבותית ב־1976 ועלייתו לשלטון של דנג שיאופינג פחתה תהילתו של הספר יחד עם דעיכת פולחן האישיות של מאו, וכיום הוא נחשב בעיקר כמזכרת ואף נמכר בצורה זו בדוכני מזכרות לתיירים ברחבי סין.
ציטוטיו של מאו ערוכים בספר ב־33 פרקים כשראשי הפרקים עוסקים לרוב באידאולוגיה של מאו (נודעת כ"מאואיזם").
אמרות היושב ראש מאו טסה טונג; עברית: ישעיהו לויט, תל אביב: טרקלין, 1967.
ממשלת הפדרציה הרוסית היא הרשות המבצעת של רוסיה, הקבינט והגוף הפדרלי הבכיר ביותר בניהול המדינה.
הממשלה היא מעין זרוע של הנשיא, כיאה למשטר נשיאותי, ומעמדה מעוגן בפרק 6 של חוקת רוסיה ובחוק הפדרלי "אודות ממשלת הפדרציה הרוסית", שאומץ ב-17 בדצמבר 1997. את הממשלה – הכוללת ראש ממשלה ושרים – ממנה הנשיא, אך מינוי זה חייב לזכות באישור הפרלמנט.
לראש הממשלה יש כוח אך הוא מוגבל והחלטות חשובות עוברות דרך הנשיא.
במקרה שנבצר מנשיא רוסיה למלא את תפקידו, ממלא זמנית את תפקידו ראש הממשלה המכהן, עד לכינון בחירות או חזרתו של הנשיא.
מושב הממשלה הוא בבית ממשלת הפדרציה הרוסית, על גדות נהר מוסקבה, בקראסנופרסניה נאברז'ניה, בית מס' 2. מאז 1999, הממשלה מפעילה פורטל אינטרנט ממשלתי ומקבלת פניות מהציבור גם בדרך אלקטרונית.
משנת 2011 מדי שנה מתייצב ראש ממשלת רוסיה בפני הדומה הממלכתית ובמשך כשעה עונה לשאלות חברי הפרלמנט.
ראש הממשלה, בטרם השיבו לשאלה, יכול לתת הצהרה ראשונית וכן להודיע הודעות שונות.
ממשלת רוסיה מורכבת מראש ממשלה, סגני ראש ממשלה ושרים פדרליים.
ראש הממשלה ממונה על ידי הנשיא באישור הבית התחתון בפרלמנט.
במקרה שבו הפרלמנט דוחה 3 פעמים את המועמד לתפקיד ראש הממשלה, בסמכות הנשיא לפזר את הפרלמנט ומכריז בחירות חדשות.
הנשיא אינו יכול לפזר את הפרלמנט על בסיס זה בששת החודשים האחרונים לכהונת הפרלמנט, בעת מצב חרום או בעת מלחמה, או בעת הליך פרוצדורלי להדחת נשיא המדינה.
סגני ראש הממשלה והשרים הפדרליים מתמנים ומפוטרים מתפקידם על ידי הדומה, בהמלצת ראש הממשלה.
הממשלה הנוכחית מכהנת ממאי 2024, וחברים בה תשעה שרים חדשים.
ועדות ייעוץ ותיאום ומוסדות עזר
ביטאון הממשלה ופורטל האינטרנט הממשלתי
ביטאון הממשלה הרשמי והיומון הממשלתי הוא "רוסיסקאיה גאזטה" (Российская газета), עיתון יומי הממומן על ידי הממשלה.
בדצמבר 1999 הושק הפורטל הממשלתי באינטרנט תחת הכתובת - www.pravitelstvo.gov.ru או www.government.gov.ru.
מאז 2009 הממשלה מפעילה פורטל שירותים ממשלתי: gosuslugi.ru.
ממשלת צללים הוא מונח המקובל במספר דמוקרטיות פרלמנטריות, בפרט בבריטניה, לתיאור הרכב הממשלה המוצע על ידי האופוזיציה, אם וכאשר תזכה בבחירות.
כשמדובר במשטרים לא-דמוקרטיים, מונח זה משמש לפעמים לתיאור ממשלה מחתרתית הפועלת בסתר נגד הממשלה המכהנת מתוך שאיפה להחליפה בהפיכה.
במשטר דמוקרטי קיומה של אופוזיציה חיוני לא רק לשם ביקורת על פעילות הממשלה, אלא גם כדי להציג חלופה לממשלה המכהנת ולמדיניותה.
הקמת ממשלת צללים היא ביטוי מעשי להיותה של האופוזיציה חלופה לממשלה.
בבריטניה מקובל שהאופוזיציה מרכיבה ממשלת צללים מיד עם מינויה של ממשלה חדשה, כשמול כל שר בממשלה ניצב "שר" בממשלת הצללים של האופוזיציה.
ה"שר" בממשלת הצללים אחראי לבקר את השר המכהן בממשלה, להגיב על הצהרותיו ולהציע חלופה למדיניותו.
אף שאין זו התחייבות רשמית, ציבור הבוחרים מצפה לכך ש"שר הצללים" ימונה לתפקיד שר, אם האופוזיציה תזכה בבחירות הקרובות.
שיטת ממשלת הצללים הפכה למעין מוסד בבריטניה כיוון שהיא מתאימה למבנה הפרלמנט הבריטי ולשיטת הבחירות בבריטניה.
בבריטניה לא נהוגות ממשלות קואליציוניות, אלא מקובל שראש המפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט מתמנה לראשות הממשלה וממנה שרים מבין חברי מפלגתו.
לפיכך, יכול ראש המפלגה השנייה בגודלה בפרלמנט להניח כי מפלגתו היא החלופה העיקרית למפלגת השלטון, ולמנות ממשלת צללים מבין חברי מפלגתו.
בנוסף, שיטת הבחירות באנגליה היא אזורית-רובנית (המדינה מחולקת למחוזות-בחירה, ובכל אחד מהם נערכות בחירות רובניות למינוי נציג המחוז בפרלמנט), כך שיש דגש רב על אישיותם של המועמדים לחברות בפרלמנט ולכהונה כשרים.
בישראל נהוגה שיטת בחירות יחסית, והממשלות הן ממשלות קואליציוניות, כלומר ממשלות המורכבות ממספר מפלגות שהגיעו להסכם לאחר משא ומתן.
הרכב הקואליציה עשוי להשתנות במידה ניכרת במהלך כהונת הפרלמנט.
לפיכך, קשה לדעת מה יהיה הרכב הקואליציה לאחר הבחירות הבאות, וקשה להרכיב ממשלה אלטרנטיבית לפני היוודע תוצאות הבחירות.
לאור כל זאת, שיטת ממשלת הצללים אינה נהוגה בישראל, אם כי היו הצעות להשתמש בה בתקופה שבה הייתה מפלגת אופוזיציה דומיננטית, למשל בסוף שנות ה-80 ובראשית שנות ה-90, כשמפלגת העבודה הייתה החלופה העיקרית למפלגת הליכוד שהייתה אז מפלגת השלטון.
הרעיון נדחה, כיוון שלא היה ברור מי ייבחר לעמוד בראש מפלגת העבודה לקראת הבחירות ב-1992. בעיה זו הוכחה כמשמעותית, שכן יצחק רבין אכן החליף את שמעון פרס לקראת הבחירות, והתמנה כראש ממשלה לאחר הבחירות.
אילו הייתה מורכבת ממשלת צללים בתקופה שבה שימשה מפלגת העבודה כאופוזיציה, היא לא הייתה משקפת את ההתפתחות הזו.
עיקר פועלה היה ארגון תהליך כניעתה של גרמניה ללא תנאי בפני בעלות הברית.
ב-30 באפריל 1945 התאבד אדולף היטלר, הפיהרר של גרמניה הנאצית, בבונקר שלו בברלין ביחד עם אשתו הטרייה אווה בראון.
יום לפני התאבדותו, הוא הכתיב למזכירתו טראודל יונגה את "צוואתו הפוליטית", ובה כתב בין היתר:
כן מינה את מרטין בורמן לשר המפלגה, ואת ארתור זייס-אינקווארט לשר החוץ במקום יואכים פון ריבנטרופ.
היטלר הדיח בכיר נאצי נוסף, רייכספיהרר האס אס ושר הפנים היינריך הימלר, מכל תפקידיו, פיצל את תפקידיו ומינה תחתיו את הגאולייטר קרל האנקה לראש האס אס וראש המשטרה הגרמנית, ואת הגאולייטר פאול גיסלר לשר הפנים.
הממשלה עד לכניעת גרמניה הנאצית
ב-30 באפריל 1945 הודיע מרטין בורמן שהיה עם היטלר בבונקר, במכתב לדניץ ששהה אז במטהו בפלן שבשלזוויג-הולשטיין, שהיטלר מינה אותו ליורשו לאחר שימות.
למחרת, ב-1 במאי 1945, הודיעו בורמן וגבלס לדניץ, שהיטלר התאבד ושהוא מונה לנשיא.
גבלס ששהה עם אשתו מגדה וששת ילדיו בבונקר, בחר שלא להיות קנצלר, ולאחר שרצחו את ילדיהם, התאבדו הוא ואשתו באותו יום.
דניץ דווח גם על כך וקיבל את הוראות היטלר לגבי הרכב ממשלתו.
מכיוון שברלין נכבשה על ידי הצבא האדום ב-2 במאי 1945, החליט דניץ לכנס את ממשלתו בפלנסבורג והעביר לשם את מטהו.
הוא ביקש לשאת ולתת עם בעלות הברית על כניעה, ולכן בחר שלא למנות את ארתור זייס-אינקווארט לשר החוץ, מתוך רצון שלא לכלול את ראשי המשטר הנאצי בממשלתו.
דניץ ביקש מלוץ שוורין פון קרוזיק, שהיה שר האוצר בממשלת היטלר, לכהן כקנצלר גרמניה, אך הלה סירב והסכים רק להתמנות לראש השרים בממשלה.
כניעה דומה התקיימה למחרת, 5 במאי, בדרום גרמניה.
באותו יום, 5 במאי 1945, התכנסה הממשלה לראשונה.
לוץ שוורין פון קרוזיק, ראש השרים, שר החוץ ושר האוצר
וילהלם שטוקרט, שר התרבות ושר הפנים לאחר הדחתו של הימלר
הרברט בק , שר המזון
יוליוס דורפמולר , שר התחבורה והתקשורת
יום למחרת, ב-6 במאי 1945, פיטר דניץ את היינריך הימלר ואלפרד רוזנברג, שהיו מראשי המשטר הנאצי, כפי הנראה בניסיון לקבל לגיטימציה מבעלות הברית.
הפעולות הראשונות של הממשלה היו לדאוג לכך שחיילי הורמאכט יסורו למשמעתה, ושחיילים רבים ככל האפשר ייכנעו לארצות הברית ולבריטניה ולא לברית המועצות.
לצורך כך ניהלה הממשלה ניסיונות הידברות עם בעלות הברית על כניעה, אף על פי שהיה ברור שהן לא יוותרו על כניעה ללא תנאי, כדי להרוויח זמן שיאפשר לחיילים לנוע מערבה.
לטענת לוץ שוורין פון קרוזיק, הממשלה הוציאה הוראות שלא להפעיל את תוכנית וורוולף לביצוע פעולות גרילה לאחר כניעת גרמניה.
כמו כן הוציאה הממשלה הוראות שלא להפעיל את "צו נרון", מדיניות האדמה החרוכה של היטלר, להרס מתקני התעשייה והתחבורה בכל האזורים העומדים ליפול בידי כוחות בעלות הברית.
אך אייזנהאואר סירב, וההישג היחיד היה דחיית כניסת הכניעה לתוקף בכמעט שתי יממות, דבר שאפשר מעבר לעוד חיילים ואזרחים מהחזית המזרחית, כדי להיכנע בחזית המערבית.
חתמו יודל ופון פרידבורג על הסכמת הכוחות הגרמנים לכניעה ללא תנאי למפקדה העליונה של כוחות בעלות הברית ולפיקוד הסובייטי העליון, החל מה-8 במאי בשעה 23:01 (לפי זמן מרכז אירופה).
מטעם בעלות הברית חתם ראש המטה של אייזנהאואר, וולטר באדל סמית, נציג ברית המועצות גנרל איוון סוסלופרוב, ונציג צרפת גנרל פרנסואה סבז.
אחרי החתימה הכריז יודל: "עם חתימת הסכם זה, העם הגרמני וכוחותיו המזוינים נתונים בידי המנצחים - לשבט או לחסד." ב-3:00 אחר הצהריים, הודיע פון קרוזיק על הכניעה ברדיו פלנסבורג.
לאחר חתימת ההסכם, הסובייטים שחששו שהגרמנים יצליחו להפסיק את הלחימה רק בחזית המערבית, לא היו מרוצים מנוסח ההסכם, ומכך שנחתם במפקדה של אייזנהאואר, ודרשו חתימה נוספת על נוסח מתוקן בברלין.
וב-8 במאי 1945, מעט לפני חצות, נחתם כתב כניעה שני, בקרלסהורסט שבברלין, הכבושה על ידי הצבא האדום.
מהצד הגרמני כתב הכניעה נחתם על ידי קייטל, פון פריידבורג, וגנרל הנס-יורגן שטומפף כנציג הלופטוואפה.
בשם בעלות הברית חתמו המרשל האווירי הבריטי ארתור טדר, הגנרל האמריקאי קרל ספאץ והגנרל הצרפתי ז'אן דה לאטר דה טסיני.
בשם הפיקוד הסובייטי חתמו מרשל גאורגי ז'וקוב וגנרל וסילי סוקולובסקי.
למרות הכניעה, התנהל באירופה קרב גדול אחד – הקרב על פראג.
קרב נוסף, בהיקף קטן יותר, היה ההתקוממות הגאורגית בטסל.
למרות הכניעה ללא תנאי, בחרה ממשלת פלנסבורג שלא להתפזר, בתקווה שיינתן לה לנהל את גרמניה לאחר הכניעה.
במקום זאת, דניץ השתכן באוניית הנוסעים "פאטריה", ומשם ניהל את ממשלתו, שלמעשה לא שלטה על דבר.
הממשלה התכנסה מדי יום באחת הכיתות של בית הספר הימי בפלנסבורג ל"ישיבות קבינט" חסרות תכלית.
לשרי ממשלת פלנסבורג היו רכבי שרד ושומרים גרמניים חמושים, והייתה להם תחנת רדיו ששידרה הוראות של דניץ.
מדי פעם הגיעו קצינים של בעלות הברית לבקר בפאטריה והתארחו שם על ידי הממשלה.
ב-20 במאי תקף העיתון הרוסי "פראבדה" את יחס המערב כלפי ממשלת פלנסבורג, בצטטו אמירה בפרלמנט הבריטי שהתייחסה לממשלת זו כ"האדמיניסטרציה של דניץ", וקריאות שונות להשתמש בממשלת דניץ לניהול גרמניה הכבושה.
"פראבדה" טען שמאחרי דיבורים אלו יש מזימה לשתף פעולה עם גרמניה כנגד ברית המועצות, באופן דומה לזה שהיה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
ב-23 במאי הושם קץ לממשלת פלנסבורג, כאשר מזכירו האישי של הגנרל אמריקאי דווייט אייזנהאואר, לוול רוקס, כינס את הממשלה, הודיע על סיום כהונתה ואסר את חבריה, שהועברו למשמורת יחד עם שאר בכירי השלטון הנאצי שנאסרו.
היינריך הימלר שברח עוד לפני כן, נתפס, והתאבד בבליעת ציאניד במחנה שבויים בריטי ב-23 במאי 1945. ופרנץ זלטה מת בבית חולים במהלך מאסרו לפני שהועמד לדין.
בניגוד לחבריו, יוליוס דורפמולר לא נעצר, אלא מונה על ידי הבריטים לטפל בשיקום מערכות התחבורה בגרמניה, אך הוא מת מסרטן לאחר פחות מחודשיים, ב-5 ביולי 1945.
חברי הממשלה אחרים נידונו במשפטי נירנברג: הרברט בקה התאבד בתאו באפריל 1947 בעת שהמתין למשפטו.
אחרים נידונו לעונשים שונים: קרל דניץ ולוץ שוורין פון קרוזיק ל-10 שנות מאסר כל אחד.
אלברט שפר ל-20 שנות מאסר.
אלפרד רוזנברג נידון למוות והוצא להורג בתלייה ב-16 באוקטובר 1946. וילהלם שטוקארט נידון לתקופת מעצרו ושוחרר בתום משפטו בשנת 1949.
ממשלת קנדה או, בשמה הרשמי, ממשלת הוד מלכותו בקנדה (His Majesty's Government in Canada), היא הגוף המושל בקנדה במישור הפדרלי (כאשר בכל אחת מפרובינציות קנדה ממשלה פרובינציאלית בעלת סמכויות מקומיות רבות).
צ'ארלס השלישי, מלך קנדה הוא הריבון וראש המדינה של קנדה.
המלך מגלם בתוכו את סמכויות שלוש הרשויות, לרבות הסמכות המבצעת, כפי שהדבר בא לידי ביטוי בחוקת קנדה: .
על פי השיטה הקנדית, המלך נמצא מעל המערכת הפדרלית ואינו מהווה חלק ממנה, והוא מושל על המדינה כמכלול, ועל כל אחת מהפרובינציות בפני עצמה.
בשל כך, כל מעשה חקיקה של הפרלמנט הקנדי נחקק למעשה על ידי הכתר, ובמקביל כל מעשה חקיקה של פרלמנט פרובינציאלי נחקק אף הוא על ידי הכתר – ולמעשה המלך מושל ב-11 אזורים נפרדים (11 "כתרים" או "ממלכות") – עשר פרובינציות ומחוז פדרלי.
בפועל, המלך כמעט ואינו מפעיל את סמכויותיו, ולרוב, מאחר שאינו נמצא בקנדה, סמכויותיו מופעלות על ידי המושל הכללי של קנדה שמייצג אותו בהיעדרו, כאשר המושל הכללי מבצע את הסמכויות ב"עצת" ראש הממשלה (עצה שלרוב המושל הכללי אינו יכול לסרב לה, אולם הוא רשאי לסרב, אם הדבר לטובת המדינה).
כהונת המושל הכללי אינה מוגבלת בזמן, והמושל נבחר מעת לעת לפי שיקול דעתו של המונרך.
על פי המנהג, המלך בוחר את המושל מדי חמש שנים.
למלך הסמכות להחליט שלא לתת את הסכמתו לחוקים מסוימים (ובכך אין הם מקבלים תוקף) אם הוא סבור כי יש בהם לפגוע באזרחי קנדה, וכן המלך הוא למעשה המפקד העליון של צבא קנדה, ואנשי הכוחות המזוינים של קנדה נשבעים לו אמונים.
בראש הממשלה הקנדית עומד ראש ממשלת קנדה, שממונה על ידי המונרך הקנדי (ובהיעדרו – על ידי המושל הכללי של קנדה שממלא את מקום המונרך).
המושל הכללי בוחר את ראש הממשלה מבין חברי הבית התחתון של הפרלמנט הקנדי אשר לו הסיכוי הגבוה ביותר להרכיב ממשלה.
לרוב בוחר המושל הכללי את ראש המפלגה הגדולה ביותר בבית הנבחרים – אף אם לזו אין רוב בפרלמנט, ובמקרים אלה מוקמת ממשלת מיעוט.
בקנדה לא נהוג להקים ממשלות קואליציוניות, וממשלת האחדות האחרונה שהוקמה הייתה במהלך מלחמת העולם הראשונה (ממשלתו של סר רוברט בורדן).
ראש ממשלה מכהן עד התפטרותו או עד הפסקת כהונתו על ידי המושל הכללי.
על פי הנוהג החוקתי, ראש הממשלה, וכן כל או מרבית חברי ממשלת קנדה צריכים להיות חברי הבית התחתון של הפרלמנט, מאחר שלהם חובת דיווח לפרלמנט.
ראש הממשלה בוחר את יתר חברי ממשלת קנדה, אולם השרים ממונים על ידי המונרך (ובהיעדרו, המושל הכללי) בהמלצת ראש הממשלה, ונשארים בתפקידם לפי שיקול דעתו של המונרך (ובהיעדרו, המושל הכללי).
אם בית הנבחרים מצביע הצבעת רוב של אי אמון בממשלה, על פי המוסכמה החוקתית מצופה מראש הממשלה להתפטר או לבקש מהפרלמנט להתפזר ולערוך בחירות כלליות.
כמו כן רואים בדחיית חוק תקציב הצבעת אי אמון בממשלה, וכן ראש הממשלה יכול להכריז כי חוק מסוים מהווה הצבעת אמון או אי אמון בממשלה.
במקרה בו יש שוויון בין שתי מפלגות במספר המושבים בהם זכו בבחירות, יכול המונרך (או, בהיעדרו, המושל הכללי) לבחור באחת משתי המפלגות להקים ממשלה לפי שיקול דעתו.
הפרלמנט הקנדי מורכב משלושה גופים: המונרך, הבית התחתון והבית העליון.
בפועל, המפלגה שלה רוב בבית הנבחרים קובעת את סדר היום של הפרלמנט ואת החוקים שיעברו בו.
בסמכויות ראש ממשלת קנדה לבקש מהמושל הכללי לפזר את הפרלמנט ולהכריז על בחירות כלליות, ורק פעם אחת, בשנת 1926 סירב המושל הכללי לבקשה.
לממשלת קנדה סמכות שיורית – כל סמכות שאינה נתונה על פי חוקת קנדה לגוף ממשלתי אחר, נתונה לממשלה הפדרלית הקנדית (וזה תוך החלטה מודעת, ובניגוד לחוקת ארצות הברית המעניקה סמכות שיורית למדינות, ואשר המחלוקות ביניהן בנוגע לשאלות העבדות הביאה לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית באמצע המאה ה-19).
המועצה השופטת של מועצת המונרך הקנדי קבעה בשנת 1895 כי ממשלת קנדה יכולה להפעיל את סמכויותיה השיוריות רק בעיתות מלחמה, וכי בעיתות שלום על הממשלה לפעול על פי הסמכויות הנתונות לה מכוח החקיקה.
ממשלת צרפת היא מועצת השרים של צרפת.
הממשלה היא האחראית על הפרלמנט.
ואולם, האספה הלאומית יכולה להעביר הצעת גינוי המאלצת את מועצת השרים, היא הממשלה, להתפטר.
השרים נדרשים להשיב בכתב או בעל-פה על שאלות שהופנו אליהם על ידי חברי הפרלמנט.
שרי הממשלה מתמנים בידי נשיא הרפובליקה בהמלצתו של ראש הממשלה.
באופן מסורתי, הממשלה מחולקת לשלוש רמות:
שרים - החברים הבכירים ביותר בממשלה.
סגני-שרים (ministres délégués) - מסייעים לשרים בתחומי ההתמחות שבמשרדיהם.
מזכירי-המדינה (secrétaires d'État) - מסייעים לשרים בתחומים פחות חשובים ומדי פעם בפעם פוקדים את ישיבות הממשלה.
הממשלה מתכנסת בדרך-כלל בבוקר יום ד' בארמון האליזה ובראש הישיבה עומד הנשיא.
סדרי העבודה של הממשלה מאורגנים סביב מספר פורומים מרכזיים:
מתכנסת מדי שבוע בארמון האליזה בראשות הנשיא, ובה מובאות לאישור הצעות חוק, צווים, תקנות ומינויים בכירים, לצד דיון בסדר היום המדיני והביטחוני.
לצד זאת קיימות ישיבות ממשלה פנימיות המתקיימות במשרד ראש הממשלה בהוטל מטיניון, ושם מתבצע תיאום פוליטי ומנהלי בין השרים, כולל יישוב מחלוקות וגיבוש קווי פעולה.
עבודת ההכנה של הממשלה נעשית בעיקר באמצעות המינהל הציבורי – הפקידות הבכירה והיועצים המקצועיים המלווים כל שר, ובראשם מנהלי הלשכה (directeurs de cabinet), המהווים את ליבת המטה הפוליטי והמנהלי.
אחד הכלים המרכזיים לעבודת הממשלה הם הוועדות הבין־משרדיות (Comités interministériels), שמאפשרות תיאום אופרטיבי בין משרדים שונים.
בין הוועדות החשובות ניתן למנות את הוועדה:
הוועדה הבין־משרדית לעניינים כלכליים וחברתיים- בראשות ראש הממשלה, המכוונת את מדיניות התעסוקה, התשתיות והפיסקאליות;
מועצת ההגנה והביטחון הלאומי (Conseil de défense et de sécurité nationale), גוף חסוי יותר המתכנס בארמון האליזה בהובלת הנשיא, ונחשב למעין מקבילה לקבינט ביטחוני.
לצד אלה פועלות ועדות ייעודיות בנושאים אסטרטגיים כגון איכות הסביבה, דיגיטציה ותכנון אזורי.
מנגנוני התיאום והבקרה הפנימיים נשענים בראש ובראשונה על המזכירות הכללית של הממשלה (Secrétariat général du Gouvernement – SGG), הממוקמת בהוטל מטיניון ומופקדת על תיאום חקיקה, פרסום ההחלטות ב־Journal officiel, והבטחת עמידה בכללים המשפטיים.
בנוסף קיימים גופי ביקורת פנימיים בכל משרד, כדוגמת ה־Inspection générale, האחראים לפיקוח מנהלי ופיננסי.
האספה הלאומית עצמה מהווה נדבך מרכזי בפיקוח על הממשלה: היא מקבלת ממנה הצעות חוק, דורש דיווח שוטף על מדיניותה, ומחזיק בסמכות להעניק או לשלול ממנה את אמון האספה הלאומית.
הדינמיקה שבין הנשיא לראש הממשלה משקפת את אופיו החצי־נשיאותי של המשטר בצרפת.
הנשיא מוביל את הקווים האסטרטגיים, בעיקר בתחומי מדיניות החוץ והביטחון, בעוד ראש הממשלה מנהל את ענייני הפנים ואת הקשר השוטף עם הפרלמנט.
במצבי cohabitation, כאשר לנשיא ולפרלמנט רוב פוליטי מנוגד, עולה קרנו של ראש הממשלה והוא זוכה לאוטונומיה רבה יותר בניהול מדיניות הפנים.
באופן זה מתגבשת מערכת עבודה מורכבת ורב־שכבתית, המשלבת בין הסמכות הנשיאותית לבין ההובלה הממשלתית והקשר הישיר לפרלמנט, תוך שימוש בוועדות ובגופים מנהליים מתואמים, המבטיחים את רציפותה ותפקודה של הרשות המבצעת בצרפת.
הערה: רשימת 15 המשרדים מעודכנת לתחילת 2021:
ממשלת פרנסואה פיון (Gouvernement François Fillon) היא הקבינט היחיד בתקופתו של נשיא צרפת ניקולא סרקוזי.
זו הייתה ממשלה בשלוש קדנציות, והממשלות ה-32, 33 ו-34 של הרפובליקה החמישית, בראשותו של ראש הממשלה פרנסואה פיון.
פיון היה ראש ממשלה בשלוש קדנציות, וממשלתו מתחלקת לממשלת פיון הראשונה (מ-18 במאי עד 18 ביוני 2007), ממשלת פיון השנייה (18 ביוני 2007 עד 14 בנובמבר 2010), וממשלת פיון השלישית (מ-14 בנובמבר 2010 עד 18 במאי 2012).
הייתה זו אחת הממשלות היציבות בהיסטוריה של הרפובליקה החמישית, ופיון כיהן כראש ממשלה בכל תקופת נשיאותו של ניקולא סרקוזי.
לפי החלטה של ניקולא סרקוזי, נשיא הרפובליקה, פרנסואה פיון מונה לראש הממשלה ביום חמישי, 17 במאי 2007. ממשלת פיון, שהייתה ממשלתו הראשונה של הנשיא ניקולא סרקוזי, הוקמה ב-18 במאי 2007.
ב-18 ביוני 2007, על פי מסורת הרפובליקה של צרפת, לאחר הבחירות לפרלמנט, ראש הממשלה פרנסואה פיון הגיש את התפטרות ממשלתו לנשיא ניקולא סרקוזי, והלה מינה אותו מחדש לראש הממשלה.
הרכב ממשלת פיון השנייה שונה ותוקן עשר פעמים לאחר מכן.
הממשלה כיהנה ברציפות עד נובמבר 2010, כשפיון הגיש לנשיא שוב את התפטרות הממשלה (ב-13 בנובמבר 2010), והנשיא שב ומינה אותו לראש הממשלה, וכך הוקמה ממשלת פיון השלישית.
במהלך הקמפיין לנשיאות, ניקולא סרקוזי הודיע על כוונה לפעול לשוויון בין המינים בממשלתו, אך הנשים היו עדיין מיעוט בממשלתו.
בזמן מינוי ממשלת פיון הראשונה היו 33% נשים בסך הכל, ו-49% גברים וארבעת מזכירי מדינה היו גברים.
היחס לא השתנה גם במהלך ההכרזה על הקמת ממשלת פיון השנייה: בין מזכירי מדינה היו ארבע נשים, אך שלושה משרדים ממשלתיים בלבד היו בידי אישה: משרד המשפטים, משרד הפנים (שאז מונתה שרת פנים אישה לראשונה בתולדותיה של צרפת) ומשרד הכלכלה (גם היא, שרת הכלכלה האישה הראשונה בהיסטוריה הצרפתית).
בממשלת פיון השלישית היו 13 נשים (5 שרות, ו-8 מזכירות מדינה) ו-25 גברים (16 שרים ו-9 מזכירי המדינה).
במינוי ממשלת פיון השלישית היו כ-34.2% נשים כנגד 65.8% גברים.
אף על פי שהיה ייצוג מכובד לנשים במזכירויות המדינה, חלקן בדרגי הממשל הבכירים היה עדיין נמוך מאוד (24% שרות אל מול 76% גברים).
ממשלת פיון השלישית התפטרה לאחר שהנשיא ניקולא סרקוזי הפסיד בבחירות לנשיאות למועמד הסוציאליסטי פרנסואה הולנד, שמינה במקום פיון את ז'אן-מארק ארו לתפקיד ראש ממשלת צרפת.
הממשלה יישמה רפורמות שהובטחו על ידי הנשיא ניקולא סרקוזי במהלך מסע הבחירות לנשיאות.
הנשיא היה מעורב מאוד במדיניות הממשלה ובמספר רב של פרויקטים.
מאז בחירתו של ניקולא סרקוזי הייתה הממשלה מעורבת מאוד בהליכי חקיקה.
הממשלה הציעה חוק לרפורמה חוקתית והתחייבה להפחית את הגירעון הציבורי.
בין החוקים השונים שנחקקו על ידי הממשלה היו גם החוק להגנה פלילית של נכסים ספרותיים ואמנות ביצירה באינטרנט, שהטיל עונש פלילי על מי שגונב יצירות ספרותיות.
הממשלה הציעה גם חבילת מס ופטור ממס, כולל הפחתה של מסי ירושה, ופטור ממס עבור סטודנטים (במקום גיל 21 היו זכאים גם סטודנטים בני 25).
עקב החמרת המשבר הפיננסי בספטמבר 2008, בתקופה שצרפת הייתה נשיאת האיחוד האירופי, הממשלה הובילה צעדים רבים לריסון המשברים בכלכלה הצרפתית.
עם זאת, המשבר הפיננסי גרם להאטה, ובדצמבר 2008 הכריז סרקוזי על חבילת תמריצים בגובה 26 מיליארד אירו.
על רקע זה פנה נשיא הרפובליקה סרקוזי במכתב לראש הממשלה והודיע לו על הצורך להוריד 10% מהוצאות הממשלה בשלוש השנים שאחר כך.
בחודשים אוקטובר ונובמבר 2007 יזמה הממשלה את הרפורמה בפנסיה.
הרפורמה זכתה לביקורת כי היא לא אפשרה חיסכון אמיתי בתקציב המדינה בתקופה של משבר פיננסי.
בינואר 2008 יזמה הממשלה רפורמה ברשויות המקומיות.
חלק מכך היה שינוי במס המקומי, עם סיוע לעסקים קטנים.
פרנסואה פיון - ראש ממשלת צרפת
אלן ז'ופה - שר המדינה, השר לאקולוגיה ופיתוח בר קיימא
ז'אן לואי בורלו - שר הכלכלה, האוצר והתעסוקה
מישל אליו מארי - שרת הפנים, ושר המחוזות שמעבר לים
ברנאר קושנר - שר החוץ וליחסים עם אירופה
ברייס הורטפו - שר ההגירה, האינטגרציה, זהות לאומית ופיתוח
רשידה דאטי - שרת המשפטים
חאווייר ברטרנד - השר לעבודה, יחסים חברתיים וסולידריות
חאווייר דרקוס - השר לחינוך לאומי
ואלרי פקרזה - השר להשכלה גבוהה ולמחקר
ארווה מורין - שר ההגנה
רוזלין באצ'לו-נרקו - שרת הבריאות, נוער וספורט
כריסטין בוטן - שרת השיכון והעיר
כריסטין לגארד - שרת חקלאות ודיג
כריסטין אלבאנל - שר התרבות ותקשורת - נציג ממשלה
אריק וורת - שר התקציב והשירות הציבורי
רוז'ר קארוצ'י - מזכיר המדינה ליחסים עם הפרלמנט
אריק בסון - מזכירת המדינה להערכת התחזית הכלכלית ומדיניות ציבורית
דומיניק בוסרו - מזכיר המדינה לתחבורה
ז'אן פייר ז'ויו - מזכירת המדינה לענייני אירופה.
מרטין הירש - הנציב העליון לסולידריות פעילה נגד עוני
ממשלת פוטין השנייה היא ממשלת רוסיה הראשונה ברוסיה שכיהנה במשך קדנציה מלאה של נשיא מכהן וכיהנה לאורך כל שנות נשיאותו של דמיטרי מדבדב.
ולדימיר פוטין מונה לראש ממשלת רוסיה ב-8 במאי 2008 על ידי נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב.
מלאכת הרכבת הממשלה נמשכה 4 ימים בלבד.
הרכב הממשלה הוצג בפני הנשיא כבר ב-12 במאי 2008.
במידה רבה הממשלה כיהנה כממשלת המשך לממשלתו של זובקוב, שכיהן תחת נשיאותו של פוטין.
שר ההגנה אנטולי סרדיוקוב, שר האוצר אלכסיי קודרין ושר החוץ סרגיי לברוב נותרו בתפקידם.
סגן ראש הממשלה, סרגיי איבנוב שכיהן בממשלת זובקוב כ"סגן ראשון לראש הממשלה" איבד ממעמדו.
בסך הכל כיהנו בממשלה 24 שרים, מהם שמונה בלבד מונו כשרים חדשים.
משרד האנרגיה והתעשייה פוצל לשני משרדים, כדי להפחית מהכוח הטמון במשרה הזו, החולשת על מגזר האנרגיה הגדול בעולם.
הפיצול נובע גם מעמדתו של פוטין, על פיה יש לתת קדימות גבוהה לשדרוג התעשייה הרוסית, שעודנה מפגרת בהשוואה לזו המערבית.
מאחר שמספר השרים גדל בשמונה, הועברו סמכויות רבות ממשרדים קיימים למשרדי ממשל החדשים.
בוטלו סוכנויות פדרליות רבות בתחומים אזרחיים ואחרים וסמכויותיהם הועברו לידי השרים, בצעד שנועד לרכז את כל פעילות הפנים תחת הממשלה בניגוד לביזור שהתקיים קודם לכן.
אחד הגופים הפדרליים החשובים ביותר שהוקמו באותה עת היה רוסקומנדזור, רגולטור האינטרנט הממשלתי.
משרד התרבות של רוסיה הוקם מתוך משרד התרבות והתקשורת
המשרד למשאבי טבע שינה שמו למשרד למשאבי טבע ואיכות הסביבה
משרד התעשייה והמסחר הוקם לאחר פיצול משרד התעשייה ומשרד האנרגיה
המשרד לפיתוח כלכלי ומסחר אורגן מחדש
משרד התקשורת ותקשורת ההמונים הוקם מתוך משרד התקשורת וטכנולוגיות המידע ופיצולו ממשרד התרבות
הוקם המשרד למדיניות הנוער, התיירות והספורט
אלכסנדר בורטניקוב מונה למנהל שירות הביטחון הפדרלי.
אלכסנדר בסטריקין מונה ליושב-ראש ועדת החקירות הפדרלית
ויקטור איוואנוב מונה למנהל השירות הפדרלי לשליטה בסמים
ממשלת פרדקוב הייתה הממשלה השנייה בתקופת הקדנציה הראשונה של פוטין כנשיא.
היא כיהנה במשך שתי קדנציות רצופות, בתקופת זמן רצופה של שלוש שנים.
מיכאיל פרדקוב מונה לראש ממשלת רוסיה ב-5 במרץ 2004, לאחר שהנשיא ולדימיר פוטין פיטר את ממשלתו של מיכאיל קסיאנוב.
פרדקוב מיעט להביע דעות מדיניות, ונתפס כראש ממשלה ניהולי המבצע את מדיניות הנשיא מבלי להוביל מדיניות עצמאית.
ב-12 בספטמבר 2007 הוא התפטר מתפקידו זה לקראת מינויו באוקטובר 2007 לראש סוכנות הביון.
הסוכנות הפדרלית למידע ולתקשורת ממשלתית מפורקת ומוחלפת על ידי השירות לתקשורת מיוחדת ומידע.
בנוסף הוחל ביישום פרויקטים לאומיים בתחומי דיור בר השגה, בריאות וחינוך.
ב-14 בנובמבר 2005 נשיא רוסיה ולדימיר פוטין מינה את ראש סגל הקרמלין דמיטרי מדבדב לסגן ראשון לראש הממשלה, הממונה על יישום הפרויקטים הלאומיים.
בנוסף, שר ההגנה סרגיי איוואנוב מונה לסגן ראשון לראש הממשלה, הממונה על התעשייה הצבאית.
ב-12 בספטמבר 2007 הגישה הממשלה את התפטרותה לנשיא, ופרדקוב כיהן כממלא מקום ראש הממשלה עד מינויו של ויקטור זובקוב.
בקדנציה הראשונה שלה כיהנה הממשלה במשך 4 חודשים, מ-5 במרץ עד 7 במאי 2004, עת נבחר פוטין לקדנציה שנייה כנשיא רוסיה – והוא מינה מחדש את פרדקוב לכהן כראש ממשלה לקדנציה שנייה רצופה, שנמשכה עד ספטמבר 2007.
במהלך ממשלת פרדקוב נערכו שינויים מבניים רבים בגופי הממשל:
משרד הבריאות של רוסיה אוחד עם משרד העבודה והרווחה על מנת לייצר את משרד הבריאות והרווחה
משרד התרבות ותקשורת ההמונים נוצר מתוך משרד התרבות של רוסיה ומשרד הדפוס, הרדיו ותקשורת ההמונים.
משרד ההשכלה והמדעים הוקם מתוך משרד ההשכלה תוך ארגון מחודש של משרד התעשייה, המדע והטכנולוגיה
משרד התעשייה והאנרגיה הוקם מתוך משרד התעשייה, המדע והטכנולוגיה לאחר פירוק משרד האנרגיה של רוסיה והמשרד לאנרגיה אטומית
משרד התחבורה והתקשורת הוקם על בסיס איחוד משרד התחבורה של רוסיה עם משרד הרכבות הרוסי.
המשרד לתמיכת עסקים ומאבק במונופולים פורק והפך לשירות הפדרלי למלחמה במונופולים.
תפקידי ניהול הבורסה שהיו בסמכות המשרד הועברו לידי השירות הפדרלי לשוק הפיננסי.
המשרד ליחסי רכוש פורק ותפקידיו הועברו לידי הסוכנות הפדרלית לניהול רכוש המדינה שהוכפף למשרד לפיתוח כלכלי של רוסיה
משרד המיסים וההכנסות פורק והפך לשירות המיסים הפדרלי
במהלך הקדנציה השנייה של הממשלה נערכו שינויים נוספים, לרבות:
הקמת משרד התחבורה של רוסיה מתוך משרד התחבורה והתקשורת שפוצל ותחום הרכבות הפך לחברת רכבות לאומית
הקמת המשרד לטכנולוגיות מידע ותקשורת שהוקם לאחר פיצול משרד התחבורה והתקשורת
הקמת המשרד לפיתוח אזורי של רוסיה שהוקם ב-13 בספטמבר 2004.
ממשלת קסיאנוב היא ממשלת רוסיה הראשונה בתקופת נשיאותו של פוטין.
מיכאיל קסיאנוב מונה רשמית לראש ממשלת רוסיה ב-7 במאי 2000 לאחר שמועמדותו הוגשה על ידי נשיא רוסיה ולדימיר פוטין לדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית.
הממשלה פוזרה ב-24 בפברואר 2004 לאחר שכיהנה במשך 3 שנים ו-41 שבועות.
מלאכת הרכבת הממשלה נמשכה עשרה ימים והוצגה בפני הנשיא ב-18 במאי 2000.
ממשלת קסיאנוב התאפיינה בשינויים מבניים רבים ומינויים חדשים רבים, בין השאר של גנאדי בוקאייב, אלכסנדר דונדוקוב, אלכסנדר גאברין, הרמן גרף, אלכסיי קודרין ואיגור שובאלוב.
בתקופה זו בוטל תפקיד הסגן הראשון לראש הממשלה (שהוחזר כבר בממשלה הבאה, במינוייו של דמיטרי מדבדב לתפקיד בנובמבר 2005).
בתקופת ממשלת קסיאנוב יצאו לפועל רפורמות כלכליות מוצלחות רבות בתחומים רבים, בעיקר במגזר הציבורי: בתחומי מיסוי ומכס ורפורמה בתחום הפנסיה וארגון מחדש לתשתיות במגזר האנרגיה והרכבות.
האינפלציה ירדה באופן משמעותי וכלכלת רוסיה צמחה מאוד בשנות ממשלת קסיאנוב.
ברם, הרפורמות היוו התחלה בלבד ולא יושמו במלואן עד לסיום כהונת הממשלה.
קסיאנוב פוטר מתפקיד ראש הממשלה ב-24 בפברואר 2004 ובמקומו מונה סגנו ויקטור כריסטנקו לכהן כממלא מקום ראש הממשלה.
כל שרי הממשלה המשיכו לכהן בתפקידם עד למינוי מיכאיל פרדקוב לראש ממשלת רוסיה ולכינונה של ממשלה חדשה.
ב-28 בנובמבר 2000 נוצר תפקיד השר לתיאום פיתוח הרפובליקה הצ'צ'נית וולדימיר ילאגין מונה לתפקיד.
ב-5 בפברואר 2001 אלכסנדר גאברין פוטר מתפקידו כשר האנרגיה.
ב-28 במארס 2001 איגור סרגייב פוטר מתפקיד שר ההגנה והוחלף על ידי סרגיי איבנוב, ולדימיר רושאיילו פוטר מתפקיד שר הפנים והוחלף בבוריס גריזלוב, יבגני אדמוב פוטר מתפקיד השר לאנרגיה אטומיה והוחלף על ידי אלכסנדר רומיאנצב.
ב-16 ביוני 2001 בוריס יאצקביץ' הוחלף על ידי ויטלי ארטיוחוב בתפקיד השר למשאבי טבע בעוד איגור יוסופוב מונה לשר האנרגיה.
ב-16 באוקטובר 2001 פורק המשרד למדיניות בתחומי לאום, הגירה ופדרציה והשר לתעשייה, מדע וטכנולוגיות קודם לכהן במקביל כסגן ראש הממשלה ובהתאם לכך אלכסנדר בלוחין ואלכסנדר דונדוקוב פוטרו מתפקידם, במקומם מונה איליה קלבאנוב כסגן ראש ממשלת רוסיה ושר התעשייה, המדע והטכנולוגיות.
ב-6 בדצמבר אותה שנה מונה ולדימיר זורין לתפקיד השר לענייני לאום.
ב-3 בינואר 2002 ניקולאי אקסיוננקו פוטר מתפקיד שר הרכבות והוחלף למחרת על ידי גנאדי פאדייב.
ב-18 בפברואר איליה קלבאנוב איבד את מעמדו כסגן ראש הממשלה אך המשיך לכהן כשר.
ב-6 בנובמבר 2002 ולדימיר ילאגין פוטר מתפקיד השר לתיאום פיתוח הרפובליקה הצ'צ'נית והוחלף בסטניסלב איליאשוב.
ב-11 במרץ 2003 ולנטינה מטוויינקו שכיהנה כסגנית ראש הממשלה לענייני רווחה פוטרה ומונתה להיות נציגת הנשיא בצפון-מערב רוסיה.
ב-24 באפריל 2003 בוריס אליושין מונה לסגן ראש הממשלה לענייני תעשייה וגלינה קארלובה מונתה לסגנית ראש הממשלה לענייני רווחה.
ב-28 במאי איגור שובאלוב הוחלף על ידי קונסטנטין מרזליקין בתפקיד מזכיר הממשלה.
ב-16 ביוני ולדימיר יאקובלב מונה לתפקיד סגן ראש הממשלה לענייני דיור, לאחר שפוטר מתפקיד מושל סנקט פטרבורג.
ב-22 בספטמבר גנאדי פאדייב פוטר מתפקיד שר הרכבות הרוסי והוא מונה לעמוד בראש חברת הרכבות הרוסית שאך הוקמה.
ב-9 באוקטובר ואדים מורוזוב מונה כשר הרכבות.
ב-1 בנובמבר 2003 איליה קלבאנוב פוטר מתפקיד שר התעשייה, המדע והטכנולוגיות ומונה כנציג הנשיא בצפון מערב רוסיה, לאחר שמאטוויינקו נבחרה לכהן כמושלת סנקט פטרבורג.
ב-6 בנובמבר סגן ראש הממשלה אנדריי פורסנקו מונה לממלא מקום שר האנרגיה.
ב-29 בדצמבר בוריס גריזלוב נבחר לדומה הממלכתית והוחלף על ידי ראשיד נורגאלייב בתפקיד שר הפנים.
ולדימיר פרוניצ'ב מונה למפקד שירות משמר הגבול הפדרלי
סרגיי לבדב מונה למנהל שירות ביון החוץ
יבגני מורוב מונה למנהל שירות האבטחה הפדרלי
מיכאיל פרדקוב מונה למנהל משטרת המס הפדרלית
ניקולאי קלימאשנין מונה לממלא מקום מנהל הסוכנות הפדרלית למידע ולתקשורת ממשלתית
ויקטור צ'רקסוב מונה למנהל הוועדה הממלכתית לשליטה בסמים
אנדריי צ'רניינקו מונה למנהל שירות ההגירה הפדרלי
ויקטור זובקוב מונה למנהל השירות הפדרלי לפיקוח פיננסי
המשרד לענייני פדרציה, לאום ומדיניות ההגירה הוקם מתוך המשרד לענייני פדרציה ולאום ופורק ב-16 באוקטובר 2001
המשרד ליחסי רכוש הוקם מתוך המשרד לרכוש המדינה
המשרד לתעשייה, מדע וטכנולוגיה הוקם מתוך משרד המדע והטכנולוגיה ומסמכויות משרד המסחר ומשרד הכלכלה
משרד החקלאות הוקם מתוך משרד החקלאות והמזון
המשרד לפיתוח כלכלי של רוסיה הוקם מאיחודם של משרד הכלכלה ומשרד המסחר
משרד האנרגיה הוקם מתוך משרד החום והאנרגיה
המשרד לספורט ותיירות פורק והפך לוועדה הממלכתית לספורט ותיירות
ממשלת פרימקוב הייתה ממשלה קצרת יומין בתקופת נשיאותו של בוריס ילצין אך נודעה בהשפעתה הרבה על מדיניות החוץ הרוסית.
יבגני פרימקוב, שר החוץ וראש הביון הרוסי לשעבר מונה לתפקיד ראש הממשלה ב-11 בספטמבר 1998 וכיהן עד ה-12 במאי 1999 עת הוחלף על ידי סרגיי סטפאשין בשל השפעתו הרבה וחששו של ילצין כי הלה יתמודד מולו בבחירות לנשיאות.
מועמדותו של פרימקוב לראשות הממשלה אושרה בדומה הממלכתית ברוב מוחץ של 315 מתוך 450 חברי הדומה.
טרם מינוייו לתפקיד ויקטור צ'רנומירדין הציע לו להתמנות לתפקיד סגן ראשון לראש הממשלה ואומנם הוא הסכים, אך הפרלמנט לא אישר את מינוי צ'רנומירדין לראש הממשלה וילצין הציע לפרימקוב את תפקיד ראש הממשלה.
ב-16 בספטמבר 1998 נאם פרימקוב בפני אנשי משרד החוץ הרוסי והזים שמועות לפיהן לא מתוכננות רפורמות בתקופת ממשלתו.
לפרימקוב נודעה השפעה רבה על מדיניות החוץ הרוסית בעת כהונתו.
ב-24 במרץ 1999 הוא טס לארצות הברית לפגישה מדינית אך כששוחח בטלפון עם סגן נשיא ארצות הברית אל גור ונודע לו כי נאט"ו החליטה להפציץ את יוגוסלביה, הוא החליט לבטל את הביקור וכבר בהיותו מעל לאוקיינוס האטלנטי הוא הורה לטייס לסור חזרה למוסקבה.
שמונה חודשים לאחר מינויו, ב-12 במאי 1999, הנשיא בוריס ילצין פיטר אותו מתפקידו.
הסיבה הרשמית הייתה רצונו של ילצין להאיץ ביצוע רפורמות, אך לדעת פרשנים שונים פיטורו בא בעקבות זיקתו של פרימקוב למחנה הקומוניסטי האופוזיציוני לשלטונו הליברלי של ילצין וכוונתו של פרימקוב להתמודד לתפקיד הנשיא בבחירות לנשיאות שתוכננו למרץ 2000.
אחת ההצלחות הגדולות של ממשלת פרימקוב הייתה רפורמה בתחום המס, שהוגדרה כמוצלחת במיוחד - לאחר שהגוף האחראי על מיסוי הפך למשרד ממשלתי בעל סמכויות נרחבות.
קונסטנטין טוצקי מונה למנהל שירות משמר הגבול הפדרלי
ולדימיר מאטיוחין מונה למנכ"ל הסוכנות הפדרלית למידע ולתקשורת ממשלתית
ויאצ'סלב סולטאגנוב מונה לראש משטרת המס הרוסית
המשרד למדיניות מאבק במונופולים ותמיכה בעסקים הוקם מתוך שלל גופים פדרליים שפורקו כדוגמת: הוועדה הממלכתית למאבק במונופולים, הוועדה הממלכתית לתמיכה ופיתוח עסקים קטנים, השירות הפדרלי להסדרת מונופולים בתחום התקשורת, השירות הפדרלי להסדרת מונופולים בתחבורה
המשרד למדיניות הלאום הוקם מפיצול המשרד למדיניות לאומית ואזורית
המשרד למדיניות אזורית הוקם מפיצול המשרד למדיניות לאומית ואזורית וארגונה מחדש של הוועדה הממלכתית לפיתוח הצפון
הוקם המשרד לענייני חבר המדינות
משרד המסחר הוקם מתוך פירוקם של משרד התעשייה והמסחר, המשרד לבינוי ושיכון, ופירוק ועדת האדמה הממלכתית והוועדה הממלכתית לבינוי, אדריכלות ומדיניות השיכון
משרד המיסים וההכנסות הוקם מתוך ועדת המיסים הממלכתית ב-23 בדצמבר 1998
ממשלת צ'רנומירדין היא ממשלת הפדרציה הרוסית הראשונה (לאחר שקודם לכן כונתה הממשלה "מועצת השרים של הפדרציה הרוסית") שכיהנה במשך שתי קדנציות רצופות בתקופת זמן רצופה של כחמש שנים.
הממשלה נחשבת לממשלה היציבה היחידה בתקופת נשיאותו של בוריס ילצין.
ויקטור צ'רנומירדין מונה לתפקיד ב-14 בדצמבר 1992 וכיהן כראש ממשלת רוסיה עד 23 במרץ 1998. במשך יומיים הוא אף כיהן במקביל כממלא מקום נשיא רוסיה, זה קרה ב-5 בנובמבר 1996 כשילצין הוכנס לניתוח חירום עקב מצבו הבריאותי הרעוע.
מינויו של צ'רנומירדין לתפקיד יושב ראש מועצת השרים של רוסיה אושרר בהצבעת ועידת נציגי העם והסובייט העליון.
ב-9 בדצמבר 1992 ועידת נציגי העם סירבה לאשר את מינויו של ייגור גאידר לתפקיד ראש הממשלה וילצין הציע חמישה מועמדים שונים לתפקיד: יורי סקוקוב (שגרף 637 קולות בעד מתוך 1,040), צ'רנומירדין (שגרף 621), ייגור גאידר (400), קדאניקוב (399) ושומייקו (283).
לבסוף בחר ילצין למנות מתוך המועמדים את צ'רנומירדין שמועמדותו אושררה בהצבעה נוספת ברוב של 721 (69,33% בעד) וכך הוצע לצ'רנומירדין להרכיב את הממשלה החדשה.
צ'רנומירדין הציג לילצין את הרכב הממשלה בתוך כשבועיים והרכב מועצת השרים אושרר בצו נשיאותי מ-23 בדצמבר 1992.
עד 12 בינואר 1993 פעילות הממשלה עוגנה בחוק מ-3 באוגוסט 1979 "אודות מועצת השרים של הרפובליקה הרוסית".
מ-12 בינואר ועד 25 בדצמבר 1993 עוגנה פעילותה בחוק חדש מ-22 בדצמבר 1992 "אודות מועצת השרים — ממשלת הפדרציה הרוסית" ומועצת השרים הפכה לממשלת הפדרציה הרוסית.
ממשלת צ'רנומירדין הראשונה כיהנה מ-14 בדצמבר 1992 ועד 6 באוגוסט 1996, כאשר עד 25 בדצמבר 1993 כונתה בשם "מועצת השרים".
ממשלת צ'רנומירדין השנייה כיהנה מ-10 באוגוסט 1996 ועד 23 במרץ 1998, עת הוחלפה על ידי ממשלת פרימקוב.
בעת מינויו מחדש לראשות הממשלה הדומה אישרה את מינוי צ'רנומירדין ברוב מוחץ של 314 לעומת 85 מתנגדים, כשהרוב הדרוש הוא 216. בממשלה השנייה כיהנו 27 שרים.
סרגיי אלמאזוב מונה לראש משטרת המס הרוסית
אנדריי ניקולאייב ואלכסנדר טימקו מונו למפקדי שירות משמר הגבול הפדרלי
ויאצ'סלב טרובניקוב מונה למנהל סוכנות הביון
מיכאיל ברסוקוב, ניקולאי קובאלב וולדימיר פוטין מונו למנהלי שירות הביטחון הפדרלי
יורי קראפיווין מונה למנהל שירות האבטחה הפדרלי
ולנטין קוראבלניקוב מונה לראש מינהל המודיעין הצבאי
ולדיסלב שרסטיוק מונה למנכ"ל הסוכנות הפדרלית למידע ולתקשורת ממשלתית
ממשלת קיריינקו הייתה ממשלה קצרת יומין ברוסיה, הראשונה בגל של ממשלות קצרות שבאו בעקבותיה.
הממשלה כיהנה במשך חמישה חודשים (23 במרץ - 23 באוגוסט 1998) ופוזרה עקב פרוץ המשבר הכלכלי בשנת 1998.
סרגיי קיריינקו מונה לתפקיד ממלא מקום ראש הממשלה, לאחר פיטורי ויקטור צ'רנומירדין.
הדומה הממלכתית שנשלטה אז על ידי הקומוניסטים סירבה לאשרר את מועמדותו לתפקיד (בהצבעות שנערכו ב-10 באפריל וב-17 באפריל), אך הנשיא בוריס ילצין התעקש להגיש את מועמדותו שוב והוא הושבע לראשות הממשלה לבסוף (ב-24 באפריל).
בהצבעה השלישית שנערכה הוא זכה לרוב של 251 קולות בעד.
בעת מינויו, סרגיי קיריינקו היה ראש הממשלה הצעיר ביותר בתולדות רוסיה, לאחר שמונה לתפקיד והוא בן 35.