tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר תקופה קצרה פרש ממשחק בהגיעו לגיל 34.
אליפות פורטוגל - 1 ()
אלדו אוסמר אדורנו (בספרדית: Aldo Osmar Adorno; נולד ב-8 באפריל 1982) הוא כדורגלן עבר פרגוואי ששיחק בעמדת הקשר.
אדורנו שיחק במספר קבוצות בפרגוואי ובמקסיקו, ובשנת 2003 הגיע לישראל ושיחק עונה אחת במכבי תל אביב.
חוץ מדרכון פאראגוואי, יש לאדורנו גם דרכון ספרדי, ולאחר שעזב את ישראל שיחק בספרד עד שהגיע לקפריסין בשנת 2006. אדורנו שיחק במספר קבוצות מליגת העל הקפריסאית, ובשנת 2011 חתם באפואל ניקוסיה.
בספטמבר 2014 חתם במטאלורג דונצק האוקראינית.
לאחר חצי עונה באוקראינה חזר לקפריסין וחתם בארמיס ארדיפו.
בקיץ 2015 חתם בקבוצת נאה סלמיס פמגוסטה.
ב-25 ביולי 2019 הכריז על פרישה ממשחק פעיל.
אלדוסטרון הוא הורמון הסטרואידים המינרלוקורטיקואידים העיקרי המיוצר על ידי אזור גלומרולוזה של קליפת האדרנל בבלוטת יותרת הכליה.
הוא חיוני לשימור נתרן בכליה, בבלוטות הרוק, בבלוטות הזיעה ובמעי הגס.
הוא ממלא תפקיד מרכזי בוויסות ההומאוסטטי של לחץ דם, רמות נתרן (+Na) ואשלגן (+K) בפלזמה.
הוא עושה זאת בעיקר על ידי פעולה על קולטני המינרלוקורטיקואידים בצינורות הדיסטליים ובצינורות האיסוף של הנפרון.
הוא משפיע על ספיגה חוזרת של נתרן והפרשת אשלגן (מתוך הנוזלים הצינוריים וממנה, בהתאמה) של הכליה, ובכך משפיע בעקיפין על אגירת או אובדן מים, לחץ דם ונפח דם .
כאשר הוא אינו מווסת, אלדוסטרון הוא פתוגני ותורם להתפתחות והתקדמות של מחלות לב וכלי דם וכליות.
לאלדוסטרון יש בדיוק את התפקיד ההפוך מההורמון הנטריורטי הפרוזדורי המופרש על ידי הלב.
אלדוסטרון הוא חלק ממערכת הרנין-אנגיוטנסין-אלדוסטרון.
זמן מחצית החיים שלו בפלזמה הוא פחות מ-20 דקות.
תרופות המפריעות להפרשה או לפעולה של אלדוסטרון נמצאות בשימוש כתרופות להורדת לחץ דם, כמו ליזינופריל , אשר מוריד את לחץ הדם על ידי חסימת האנזים הממיר אנגיוטנסין (ACE), דבר שמוביל להפחתת הפרשת האלדוסטרון.
ההשפעה נטו של תרופות אלו היא הפחתת אגירת נתרן ומים אך הגברת אגירת אשלגן.
במילים אחרות, תרופות אלו מגרות את הפרשת הנתרן והמים בשתן, תוך חסימת הפרשת אשלגן.
דוגמה נוספת היא ספירונולקטון , משתן חוסך אשלגן מקבוצת הספירולקטון הסטרואידיאלי, אשר מפריע לקולטן האלדוסטרון (בין היתר) ומוביל להורדת לחץ הדם באמצעות המנגנון שתואר לעיל.
אלדוסטרון בודד לראשונה על ידי סילביה טייט (סימפסון) וג'ים טייט בשנת 1953; בשיתוף פעולה עם תדאוש רייכשטיין.
אלדוסטרון הוא מינרלקורטיקואיד וככזה מסונתז בקורטקס של בלוטת האדרנל, יותרת הכליה.
הביוסינתזה מתחילה עם כולסטרול, אשר בנוכחות של האנזים ציטוכרום P450 עובר הידרוליזה בפחמנים 20 ו-22. לאחר ההידרוליזה הופך הכולסטרול לפרנאוגולן , בהמשך לפרוגסטרון ולבסוף לאלדוסטרון.
הקורטיקוסטרואידים מסונטזים מכולסטרול באזור הגלומרולוזה ובאזור הפאסיקולטה של קליפת יותרת-הכליה.
רוב התגובות הסטראידוגניות מזורזות על-ידי אנזימים ממשפחת ציטוכרום P450. אנזימים אלה מצויים בתוך המיטוכונדריה ודורשים את הקו-פקטור אדנודוקסין (למעט 21-הידרוקסילאז ו-17α-הידרוקסילאז).
אלדוסטרון וקורטיקוסטרון חולקים את החלק הראשון של מסלולי הביוסינתזה שלהם.
החלקים האחרונים מתווכים על-ידי אנזים אלדוסטרון סינתאז (ליצירת אלדוסטרון) או על-ידי 11β-הידרוקסילאז (ליצירת קורטיקוסטרון).
אנזימים אלה כמעט זהים (שניהם מבצעים הידרוקסילציה ב-11β וב-18), אבל אלדוסטרון סינתאז מסוגל בנוסף לבצע חמצון ב-18. יתר על כן, אלדוסטרון סינתאז מצוי באזור הגלומרולוזה בקצה החיצוני של קליפת יותרת הכליה; 11β-הידרוקסילאז נמצא גם באזור הגלומרולוזה וגם באזור הפאסיקולטה.
אלדוסטרון סינתאז בדרך-כלל אינו מצוי בחלקים אחרים של בלוטת יותרת הכליה.
סינתזת האלדוסטרון מגורה על־ידי מספר גורמים:
עלייה בריכוז אנגיוטנסין III בפלזמה, מטבוליט של אנגיוטנסין II.
עלייה ברמות של אנגיוטנסין II, של ACTH, או של אשלגן בפלסמה – כולם מופיעים ביחס למחסור בנתרן בפלזמה.
(רמת האשלגן המוגברת פועלת לוויסות סינתזת האלדוסטרון על ידי דה-פולריזציה של התאים באזור הגלומרולוזה , מה שפותח את תעלות הסידן התלויות במתח).
רמת האנגיוטנסין II מווסתת על ידי אנגיוטנסין I, אשר בתורו מווסת על ידי רנין, הורמון המופרש בכליות.
ריכוזי אשלגן בסרום הם הממריץ החזק ביותר להפרשת אלדוסטרון.
מבחן הגירוי של ACTH , המשמש לעיתים לגירוי ייצור אלדוסטרון יחד עם קורטיזול כדי לקבוע האם קיימת אי ספיקה ראשונית או משנית של בלוטת יותרת הכליה.
עם זאת, ל-ACTH תפקיד קטן בלבד בוויסות ייצור האלדוסטרון; בהיפופיטואיטריזם אין ניוון של אזור הגלומרולוזה.
קולטני המתיחה הממוקמים בחדרי הלב העליונים.
אם מתגלה ירידה בלחץ הדם, בלוטת יותרת הכליה מגורה על ידי קולטני מתיחה אלה לשחרר אלדוסטרון, שמגביר את ספיגת הנתרן מהשתן, מהזיעה והמעי.
תהליך זה מגביר את האוסמולריות של הנוזל החוץ-תאי, ובסופו של דבר מחזיר את לחץ הדם לנורמה.
אדרנוגלומרולוטרופין, גורם ליפידי, המופק מתמציות של בלוטת האצטרובל.
הוא מגרה באופן סלקטיבי הפרשת אלדוסטרון.
להפרשת האלדוסטרון יש קצב יומי.
אלדוסטרון הוא החומר העיקרי מבין מספר חומרים אנדוגניים מסוג מינרלוקורטיקואידים בבני אדם.
אלדוסטרון נוטה להגביר אגירת +Na ומים, ולהוריד את ריכוז +K בפלזמה באמצעות המנגנונים הבאים:
הפעולה על קולטני המינרלוקורטיקואידים הגרעיניים (MR) בתוך התאים העיקריים של הצינור הדיסטלי וצינור האיסוף של נפרון הכליה, מעלה ומפעילה את משאבות ה-+Na+ /K הבזו-לטרליות, אשר שואבות שלושה יוני נתרן מהתא, לנוזל הבין-תאי, ושני יוני אשלגן לתא מהנוזל הבין-תאי.
פעולה זו יוצרת מפל ריכוזים אשר מוביל לספיגה חוזרת של יוני נתרן (+Na) ומים (הנעים בעקבות הנתרן) לדם, ולהפרשת יוני אשלגן (+K) לשתן (לחלל צינור האיסוף).
אלדוסטרון מגביר את ביטוי תעלות הנתרן האפיתליות (ENaCs ) בצינור האיסוף ובמעי הגס, ובכך מעלה את חדירות הממברנה האפיקלית עבור +Na ואת ספיגתו.
יון כלור, -Cl, נספג מחדש יחד עם קטיוני הנתרן כדי לשמור על האיזון האלקטרוכימי של המערכת.
אלדוסטרון מעורר הפרשת יוני +K לתוך החלל הצינורי.
אלדוסטרון מעורר ספיגה חוזרת של +Na ומים מהמעיים, מהרוק ומבלוטות הזיעה בתמורה ל-+K.
אלדוסטרון מעורר הפרשת יוני +H דרך משאבת ה־H+/ATPase בתאים המופרדים של צינורות האיסוף הקורטיקליים.
אלדוסטרון מגביר את הביטוי של תעלת ה־NCC באבובית המפותלת הדיסטלית באופן כרוני ואת פעילותה באופן אקוטי.
אלדוסטרון אחראי לספיגה חוזרת של כ-2% מן הנתרן המסונן בכליות, כמות שכמעט משתווה לכלל תכולת הנתרן בדם האדם בשיעורי סינון גלומרולריים תקינים.
אלדוסטרון, שפועל ככל הנראה דרך קולטנים למינרלוקורטיקואידים, עשוי להשפיע באופן חיובי על תאי עצב חדשים באזור הדנטייט ג'ירוס..
קולטני סטרואידים הם תוך תאיים מכיוון שהורמוני סטרואידים מסוגלים לעבור דרך קרום התא ללא נשא ספציפי.
קומפלקס הקולטן המינרלוקורטיקואידי (MR) של אלדוסטרון נקשר ל-DNA באזורי תגובה הורמונליים ספציפיים, וזה מוביל לתעתוק גנים מסוים.
חלק מהגנים המתועתקים חיוניים להובלה טרנסאפיתליאלית של נתרן, כולל שלוש תתי-היחידות של תעלת הנתרן האפיתלית (ENaC), משאבות + Na+ /K והחלבונים המווסתים אותם, קינאז המועלה על ידי סרום וגלוקוקורטיקואיד (SGK), וגורם משרה תעלה (CIF), בהתאמה.
קולטן המינרלוקורטיקואיד (MR) מגורה הן על ידי אלדוסטרון והן על ידי קורטיזול, אך קיים מנגנון שמגן על הגוף מפני עודף גירוי של הקולטן על ידי גלוקוקורטיקואידים (כמו קורטיזול), אשר במקרה נמצאים בריכוזים גבוהים בהרבה מאשר מינרלוקורטיקואידים אצל אדם בריא.
אנזים זה מתמקם יחד עם קולטני סטרואידים תוך תאיים של בלוטת יותרת הכליה וממיר את הקורטיזול לקורטיזון, שהוא מטבוליט לא פעיל יחסית עם זיקה נמוכה לקולטן המינרלוקורטיקואיד.
ליקוריץ, המכיל חומצה גליצריטינית , יכול לעכב את 11β-HSD ולהוביל לתסמונת של עודף מינרלוקורטיקואידים.
בקרה על שחרור אלדוסטרון מקליפת האדרנל
אנגיוטנסין מעורב בוויסות אלדוסטרון והוא הגורם המרכזי לוויסות.
אנגיוטנסין II פועל בסינרגיה עם אשלגן, ומשוב האשלגן כמעט ואינו פעיל כאשר אנגיוטנסין II אינו נוכח חלק קטן מהוויסות שמקורו באנגיוטנסין II חמתרחש בעקיפין כתוצאה מירידה בזרימת הדם דרך הכבד עקב התכווצות נימים.
כאשר זרימת הדם פוחתת, כך גם פוחת פירוק האלדוסטרון על ידי אנזימי כבד.
אף על פי שייצור מתמשך של אלדוסטרון דורש כניסה מתמדם של סידן דרך תעלות +Ca2 המופעלות במתח נמוך, תאי zona glomerulosa מבודדים נחשבים כלא-ניתנים לעוררות,עם מתחים ממברנליים היפרפולריים מדי מכדי לאפשר כניסת יוני סידן +Ca2 דרך התעלות.
עם זאת, תאי zona glomerulosa של עכברים בתוך פרוסות אדרנל, מייצרים באופן ספונטני תנודות במתח הממברנה בתדירות נמוכה; יכולת העירור החשמלי הטבעית הזו מספקת פלטפורמה ליצירת אות חוזר של תעלות סידן, אשר ניתן לשלוט בו באמצעות אנגיוטנסין II ואשלגן חוץ-תאי – שני המווסתים המרכזיים של ייצור אלדוסטרון.
תעלות +Ca2 תלויות מתח זוהו ב-zona glomerulosa של יותרת הכליה האנושית, ממצא המרמז על כך שחוסמי תעלות +Ca2 עשויים להשפיע ישירות על הביוסינתזה של אלדוסטרון בקליפת המוח של בלוטת יותרת הכליה בגוף החי.
כמות הרנין המופרשת בפלזמה היא פונקציה עקיפה של רמות האשלגן בדם כפי שנקבע ככל הנראה על ידי חיישנים בעורק התרדמה.
להורמון אדרנוקורטיקוטרופי (ACTH), פפטיד שמקורו בבלוטת יותרת המוח, מפעיל גם הוא השפעה מגרה מסוימת על אלדוסטרון, כנראה על ידי גירוי יצירת דאוקסיקורטיקוסטרון , שהוא חומר מקדים לאלדוסטרון.
רמות האלדוסטרון עולות עקב איבוד דם, הריון, וכנראה גם בנסיבות נוספות כגון מאמץ גופני, שוק אנדוטוקסיני וכוויות.
ייצור האלדוסטרון מושפע במידה זו או אחרת גם מבקרה עצבית, המשלבת את ההשפעה ההפוכה של לחץ בעורק התרדמה, כאב, תנוחה וכנראה גם רגשות (חרדה, פחד ועוינות) (כולל סטס ניתוחי).
החרדה מגבירה את רמות האלדוסטרון, ככל הנראה משום שקיים עיכוב בזמן הדרוש לחדירת האלדוסטרון לגרעין התא.
לפיכך, יש יתרון אבולוציוני בכך שבעל חיים יוכל לצפות מראש צורך עתידי במהלך אינטראקציה עם טורף, שכן רמת אשלגן גבוהה מדי בדם עלולה לגרום להשפעות שליליות מאוד על הולכה עצבית.
קולטני לחץ (בארו-רצפטורים ) רגישים נמצאים בדפנות כלי הדם של כמעט כל העורקים הגדולים בבית החזה ובצוואר, אך הם מצויים במיוחד בסינוסים של עורקי התרדמה ובקשת אבי העורקים.
קולטנים ייחודיים אלו רגישים לשינויים בלחץ הדם עורקי הממוצע.
עלייה בלחץ הנקלט גורמת לעלייה בקצב הירי של הבארו-רצפטורים ולתגובת משוב שלילי, המפחיתה את לחץ הדם המערכתי.
שחרור אלדוסטרון גורם לאגירת נתרן ומים, מה שמעלה את נפח הדם, ולאחר מכן את לחץ הדם, עלייה שנקלטת על ידי הבארו-רצפטורים.
כדי לשמור על הומאוסטזיס תקין, קולטנים אלה מזהים ירידה בלחץ הדם או בנפח הדם, וגורמים לשחרור אלדוסטרון.
תהליך זה מוביל לאגירת נתרן בכליה, לאגירת מים ולאחר מכן לעלייה בנפח הדם.
רמות האלדוסטרון משתנות ביחס הפוך לצריכת הנתרן כפי שנמדדת באמצעות לחץ אוסמוטי.
השיפוע של תגובת האלדוסטרון לרמות האשלגן בסרום כמעט ואינו תלוי בצריכת הנתרן.
אלדוסטרון עולה בצריכת נתרן נמוכה, אך קצב העלייה של אלדוסטרון בפלזמה ככל שאשלגן עולה בסרום אינו נמוך בהרבה בצריכת.
לפיכך, אשלגן מווסת באופן הדוק בכל רמות צריכת הנתרן על ידי אלדוסטרון, כאשר אספקת האשלגן מספקת, כפי שקורה בדרך כלל בתזונה של ציידים-לקטים.
המשוב שמספק ריכוז האלדוסטרון עצמו הוא בעל אופי לא-מורפולוגי (כלומר, שאינו קשור לשינויים במספר התאים או במבנם) והוא חלש, ולכן בטווח הקצר המשובים של האלקטרוליטים הם הדומיננטיים.
היפראלדוסטרוניזם הוא עלייה חריגה ברמות האלדוסטרון, ואילו היפואלדוסטרוניזם הוא ירידה חריגה ברמות האלדוסטרון.
מדידה של אלדוסטרון בדם יכולה להיקרא "ריכוז אלדוסטרון בפלזמה" (PAC), אשר ניתן להשוות לפעילות רנין בפלזמה (PRA) כיחס אלדוסטרון לרנין.
אלדוסטרוניזם ראשוני, המכונה גם היפראלדוסטרוניזם ראשוני, מאופיין בייצור יתר של אלדוסטרון על ידי בלוטות יותרת הכליה, כאשר הדבר אינו תוצאה של הפרשת רנין מוגזמת.
מצב זה מוביל ליתר לחץ דם עורקי (לחץ דם גבוה) המלווה בהיפוקלמיה, שבדרך כלל מהווה רמז אבחנתי.
היפראלדוסטרוניזם משני, לעומת זאת, נובע מפעילות יתר של מערכת הרנין-אנגיוטנסין.
תסמונת קון היא היפראלדוסטרוניזם ראשוני הנגרם על ידי אדנומה המייצרת אלדוסטרון.
בהתאם לסיבה ולגורמים אחרים, ניתן לטפל בהיפראלדוסטרוניזם באמצעות ניתוח או בטיפול תרופתי, כגון באמצעות אנטגוניסטים של אלדוסטרון .
היחס בין רנין לאלדוסטרון הוא בדיקת סקר יעילה לזיהוי היפראלדוסטרוניזם ראשוני הקשור לאדנומות של בלוטת יותרת הכליה .
זוהי בדיקת הדם הרגישה ביותר בסרום להבחנה בין סיבות ראשוניות לסיבות משניות להיפראלדוסטרוניזם.
דם שנלקח כאשר המטופל עומד יותר משעתיים הוא רגיש יותר מדם המתקבל כאשר המטופל שוכב.
לפני הבדיקה, אין להגביל את צריכת המלח ויש לתקן רמות נמוכות של אשלגן משום שאשלגן נמוך יכול לדכא את הפרשת האלדוסטרון.
בדיקת גירוי ACTH לאלדוסטרון יכולה לסייע בקביעת הגורם להיפואלדוסטרוניזם , כאשר תגובת אלדוסטרון נמוכה מצביעה על היפואלדוסטרוניזם ראשוני של בלוטות יותרת הכליה, בעוד שתגובה גדולה מצביעה על היפואלדוסטרוניזם משני.
הסיבה השכיחה ביותר למצב זה (ולתסמינים נלווים) היא מחלת אדיסון; הטיפול המקובל הוא פלודרוקורטיזון , שהשפעתו בזרם הדם ממושכת יותר (יום אחד).
אלפרדו סנצ'ז ברל (בספרדית: Alfredo Sánchez Brell; 23 בפברואר 1937 – 10 ביולי 2010) היה שחקן, במאי ומפיק קולנוע ספרדי שהופיע ביותר מ-150 סרטים בין השנים 1961 ל-2003. סמברל הוא אחד השחקנים האיטלקים הבולטים במערבונים.
את עיקר פרסומו קנה סמברל על תפקידיו במערבוני הספגטי של סרג'ו לאונה, "בעבור חופן דולרים" (1964) בו גילם את אחד מאנשי חבורתו של רמון, "הצלפים" (1965) בו גילם את אחד מחברי כנופייתו של אינדיו, "הטוב, הרע והמכוער", ו"היו זמנים במערב" (1968).
כמו כן שיחק בסרט "בעבור חופן דינמיט" (1971).
סמברל הופיע גם בהפקות בינלאומיות, לרוב כשחקן משנה או כניצב.
אלדו נדי (באיטלקית: Aldo Nadi; 29 באפריל 1899 – 10 בנובמבר 1965) היה סייף איטלקי.
אלוף אולימפי בעל 4 מדליות מהן 3 זהב, מאולימפיאדה אחת (אנטוורפן 1920).
אחיו הבוגר נדו, נחשב לאחד הסייפים הגדולים בהיסטוריה.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) זכה נדי ב-4 מדליות, מהן 3 זהב כולן בתחרויות הקבוצתיות: בתחרות ברומח קבוצתי, בתחרות בדקר קבוצתי ובתחרות בחרב קבוצתי.
הוא זכה במדליית כסף בתחרות חרב אישי, כשבמדליית זהב זכה אחיו, נדו.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בתחרות רומח אישי.
בשנת 1935 היגר נדי לארצות הברית ולימד סייף בניו יורק עד שנת 1943. בהמשך אותה שנה עבר ללוס אנג'לס, קליפורניה.
בשנת 1965 נפטר נדי בלוס אנג'לס.
אלדו קלמנטי (באיטלקית: Aldo Clementi 25 במאי 1925 - 3 במרץ 2011) היה מלחין איטלקי.
אלדו קלמנטי נולד בקטאניה שבסיציליה.
הוא למד נגינה בפסנתר וסיים את לימודיו ב-1946. את לימודי ההלחנה החל בשנת 1941 ובין מוריו היו אלפרדו סנג'ורג'י וגופרדו פטראסי.
אחרי קבלת התעודה ב-1954, השתתף בסמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטדט בשנים 1955 עד 1962. השפעה חשובה בתקופה זו הייתה לפגישתו עם ברונו מאדרנה ועם לואיג'י נונו ב-1956 ולעבודתו באולפן למוזיקה אלקטרונית של הרדיו האיטלקי במילאנו.
"שירת רילקה" מ-1946 הייתה יצירתו הראשונה שבוצעה (וינה, 1947).
משמעות רבה יותר הייתה לביצוע הבכורה של "קנטטה", ששודר ברדיו צפון גרמניה בהמבורג ב-1956. ב-1959 זכה בפרס שני בתחרות האיגוד הבינלאומי למוזיקה בת זמננו (ISCMׂ) ביצירה "אפיזודות" (1958), וב-1963 קיבל פרס ראשון באותה תחרות, על "Sette scene da "Collage" (1961).
קלמנטי לימד תאוריית המוזיקה באוניברסיטת בולוניה בשנים 1971 עד 1992.
ב-1983 תיאר דייוויד פאנינג את סגנון של קלמנטי בכתיבת קנונים מואטים כ"שותף לדיכאון הפוסט-סריאלי הנפוץ של שנות ה-70'", ואילו בשנת 1988 התייחס פול גריפיתס ל"פשטות האלכסנדרית של פתרונו למבוכה העכשווית במוזיקה." קלמנטי עצמו תיאר את יצירותיו כ"קונטרפונקט דחוס באופן קיצוני, המקצה לקולות את התפקיד המביש של מיקרו-אורגניזמים חיוורים, בלתי-נשמעים."
המוזיקה של קלמנטי הוצגה ב"אולטימה", פסטיבל המוזיקה העכשווית של אוסלו ב-2009, בוצעה והוקלטה על ידי הרכבים שונים, בהם רביעיית בוציני, הרכב אייבס והרכב המוזיקה העכשווית של ויילס, ושודרה ברדיו BBC.
"טריפלום" (1960) לחליל, אבוב וקלרינט
"וריאנטה A (1964) למקהלה מעורבת ותזמורת
קונצ'רטו (1975) לפסנתר, 24 כלים ופעמוניות
"פאראפרזות" (1981) קנון ב-18 קולות מבוצע במעבד
"אדג'ו" (1983) לחמישייה עם פסנתר מותקן
נקרא "הזקן" כדי להבדילו מנכדו, אלדו מנוציו הצעיר.
אלדו מנוציו הזקן המציא את הדפוס הנקרא "איטלקי", קבע את השימוש המודרני בנקודה ופסיק ופיתח את המראה המודרני של הפסיק.
הנהיג פורמט קטן וזול של ספרים עטופים בוולום, שדמו לספרים בכריכה רכה של ימינו.
אלדו מנוציו למד לטינית ברומא אצל גספרינו דה ורונה ודומיציו קלדריני, ויוונית בפרארה אצל גוארינו דה ורונה.
ב-1482 שהה במירנדולה אצל חברו ללימודים, ג'ובאני פיקו דלה מירנדולה.
כשפיקו דלה מירנדולה עבר לגור בפירנצה, מצא למנוציו עבודה כמורה של שני אחייניו, הנסיכים מקארפי, אלברטו השלישי פיו וליונלו פיו.
מנוציו ואלברטו פיו שמרו על קשר ידידות כל חייהם, וייתכן מאוד כי אלברטו פיו מימן מאוחר יותר את ההדפסות הראשונות של אלדו מנוציו (אולי חמשת הכרכים של כתבי אריסטו).
באותה תקופה הבשילה שאיפתו העיקרית של אלדו לשמר את הספרות וההגות היוונית וגם את מורשת הספרות הרומית בעזרת מהדורות מודפסות.
בשנת 1490 הוא התיישב בוונציה, והקים בה את בית הדפוס שלו.
עיר זאת הייתה אז, חוץ מיעודיה המסחריים, מרכז החשוב ביותר ללימודים קלאסיים הודות לכתבי היד והספרים היווניים של הספרייה המרצ'יאנית שהוקמה על ידי הקרדינל בסריונה כאכסניה לאוספי ספריו.
בוונציה קישר מנוציו יחסי עבודה וידידות עם אנשי רוח ואמנים מקומיים בני תקופתו ועם רבים מקרב חכמי יוון שנפלטו מביזנטיון אחרי כיבוש העיר על ידי הטורקים ב-1453.
הקשרים האינטלקטואליים האיתנים האלה הובילו בסופו של דבר בשנת 1502 להקמת "החוג האלדיני" או ה"אקדמיה אלדינה" שפעלה בבית הדפוס והוקדשה ללימודי תרבות יוון.
אקדמיה זו, שהפכה את ונציה ל"אתונה שנייה" ויכלה להתגאות בכך שעם חבריה נמנו אחדים מגדולי הדור כמו ארסמוס מרוטרדם, פייטרו במבו ותומאס לינאקר וכן מרקו מוזורו ושיפיונה פורטגרי המכונה "קרטרומאקו".
האקדמיה אלדינה קבעה לעצמה את המטרה לקדם את חקר הקלסיקונים היוונים באיטליה ובאירופה.
חבריה השתדלו לשוחח ביניהם רק ביוונית, ובמקרים של הפרת הכללים או עשיית שגיאות, הם התחייבו כעונש לתרום קנסות לקרן משותפת ששימשה לארגון מפגשיה החגיגיים.
בשנת 1494 אלדו מנוציו פתח את בית הדפוס ברובע סנטו אגוסטינו של ונציה.
המוטו שלו, "Festina lente" ("תזדרז לאט") או "affrettati con calma" ("תזדרז ברוגע") הופיע לראשונה ב-1498 על מהדורה של כתבי פוליציאנו.
הוא מיוצג על ידי סמל מצויר: עוגן ודולפין, אותו מצא מנוציו על מטבע רומי עתיק שתרם לו פייטרו במבו.
העוגן סימל את האיתנות, והדולפין - את המהירות.
ספריו נפוצו במהרה בכל רחבי אירופה המערבית ונודעו כ"מהדורות אלדיניות".
בשנת 1505 התחתן אלדו מנוציו עם מריה, בתו של אנדראה טורזאנו (או טורזאני) מאזולה, שהצליח לרכוש את בית הדפוס שהוקם בוונציה על ידי ניקולס ג'נסון.
טורזאנו שיתף בניהול בית הדפוס הזה לא רק את אלדו, אלא גם את פיירפרנצ'סקו ברבריגו, בנו של הדוג'ה בפועל באותן השנים, אגוסטינו בארבאריגו.
כך קמו שניים מבתי ההוצאה לאור החשובים של ונציה.
עבור מפעלו של אלדו הפצת השפה והפילוסופיה היוונית הייתה יעד ראשון, לפני הרווח הכלכלי.
דאגתו הראשונה הייתה לשמור על סטנדרט איכות גבוה ככל האפשר של מהדורותיו, שנחשבו על ידי הביבליופילים לאוצרות של ממש, ולהבטיח זמינות מרבית של הספרים בחוגים רחבים ככל האפשר של קוראים.
על שיווק הספרים שהדפיס אלדו הופקדו יוונים.
השפה יוונית שימשה בשיחות לא רק באקדמיה אלדינה אלא גם בביתו של מנוציו ואף בהוראות שנתן לעובדי הדפוס ולכורכים.
לפחות שלושים יוונים הועסקו כמגיהים, כחוקרי כתבי יד וקליגרפיות ששימשו כמודל לגופנים.
בשנים 1498-1495 פרסם אלדו מנוציו את כתבי אריסטו ב-5 כרכים.
בדצמבר 1499 הוציא לאור ספר חריג מאוד לעומת שאר תוצרתו המפורסמת: "היפנרוטומאכיה פוליפילי" או "קרב האהבה של פוליפילי בחלום", רומן המיוחס בדרך כלל לנזיר הדומיניקני פרנצ'סקו קולונה, וכתוב בהשראת דנטה ובוקאצ'ו.
הספר יצא מלווה באיורים קסילוגרפיים והיה, גם בשל תחכום השפה המערבת איטלקית ולטינית, לאחד הלהיטים של הספרות ההומניסטית האיטלקית.
ב-1500 פרסם מנוציו שורה של ספרים קטני-מימד וזולים, שהשתמשו לראשונה בכתב הנטוי (corsivo) שהומצא על ידי פרנצ'סקו גריפו מבולוניה.
גריפו עבד אז במפעליו של מנוציו.
הגופנים בכתב הזה נקראו "אלדינים" ודמו לאותיות של כתבי היד היווניים ששימש כמקור.
באותה שנה פרסם מנוציו תחת עריכתו של פייטרו במבו את הספר "כתבי מר פרנצ'סקו פטרארקה בשפה האיטלקית" (Le cose volgari di M.
מאוחר יותר, לאחר מותו של מנוציו, גם ה"קצונונייר" של פטרארקה ראה אור בבית הדפוס האלדיני.
בשנת 1501 פורסמה מהדורתו לכתבי ורגיליוס בכתב הנטוי שהפך לדגם לחיקוי בכל בתי הדפוס.
יתרה מזו, הספר הוצא "in ottavo", כלומר בפורמט קטן בהרבה מהספרים המפוארים שנקראים "in folio".
בעוד שבספרים מסוג "in folio" דף אחד מקופל פעם אחת ויוצר שני עמודים, בספרים מסוג "in quarto" הדף מקופל פעמיים כדי ליצור 4 עמודים, ובספרים מסוג "in ottavo" דף אחד מקופל שלוש פעמיים ויוצר 8 עמודים.
הפורמט "אנכירידיון" הפך את הספרים, לראשונה, לידידותיים לידיים, קלים וניידים.
בקיץ 1502 הוצאה לאור מהדורת מחזות של סופוקלס שהייתה הסנונית הראשונה בסדרת הדפסות ערוכות בקפידה של כתבי המחברים היוונים הקדומים.
ארסמוס מרוטרדם פנה בעצמו לאלדו מנוציו ויצר איתו לקשר ידידות ושיתוף פעולה פורה.
בשנת 1508 מנוציו פרסם את ה-"Adagia" ("מימרות") של ההוגה ההולנדי.
אחרי מותו, חמיו ושני גיסים המשיכו את מפעלו עד ששני בניו, אחד מהם ההומניסט פאולו מנוציו, הגיעו לפרקם.
בית הדפוס האלדיני חדל לפעול בשנת 1590 אחרי הדור השלישי, שנציגו היה אלדו מנוציו הצעיר.
בימינו נושא את שמו המיזם מנוציו, ארכיון אלקטרוני של טקסטים בשפה האיטלקית
גם שמה של Aldus Corporation, חלק מ-Adobe Systems שביססה את ההוצאה לאור השולחנית (Desktop Publishing) עם התוכנה PageMaker, רומז על שמו של מנוציו
בשנת 2013 יצא לאור ספרו של רובין סלואן "חנות הספרים ללא הפסקה של מר פנומברה" בהוצאת 'מודן', שבו מוזכר מנוציו בשם 'אלדוס מנוטיוס' כמיסדה של כת קריאה סודית.
אלדו סרנה (באיטלקית: Aldo Serena; נולד ב-25 ביוני 1960) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת החלוץ.
סרנה שיחק, בין היתר, באינטר מילאנו, יובנטוס ומילאן, ובמדי שלושתן זכה באליפות איטליה.
בכך הפך לאחד מחמשת היחידים בכדורגל האיטלקי שזכה באליפות עם שלוש קבוצות שונות.
סרנה הוא הכדורגלן היחיד ששיחק במשחקי הדרבי של מילאנו ושל טורינו במדי כל אחת מארבע הקבוצות.
סרנה ייצג את נבחרת איטליה בשני טורנירי מונדיאל.
לאחר שנכלל בסגל אך לא שותף ב-1986, סיים סרנה עם נבחרתו במקום השלישי ב-1990.
סרנה החל את קריירת המשחק בקבוצת הנוער של מונטבלונה מעיר הולדתו.
בעונת היה לשחקן קבוע בהרכב הקבוצה הבוגרת, ששיחקה אז בליגה הרביעית.
אף על פי ששיחק בקבוצה מדרג נמוך, הוא נרכש לאחר עונה בלבד על ידי אינטר מילאנו מהסרייה א', שם נועד בעיקר לשמש כמחליף.
בעונתו הראשונה בקבוצה לא הצליח סרנה להתבלט, במיוחד עקב היכולת הגבוהה של חלוצי ההרכב הפותח, ובראשם אלסנדרו אלטובלי.
סרנה אמנם כבש שער אחד בליגה, אך זכה לשתי הופעות בלבד, ולאחר עונה אחת הושאל לקבוצת קומו מהסרייה ב'.
במדי הקבוצה מליגת המשנה זכה סרנה להופעות רבות יותר בהרכב הפותח, וכבש שני שערים ב-18 הופעות.
הוא זכה עם קבוצתו באליפות ליגת המשנה ובהעפלה לליגה הבכירה, אך הוא עצמו נותר בליגת המשנה עונה לאחר מכן, כשהושאל בשנית על ידי אינטר, הפעם לקבוצת בארי.
במדי בארי חזר סרנה להפגין יכולת גבוהה.
הוא היה לשחקן הרכב קבוע, ועל אף שבארי סיימה רק במקום השמיני, סרנה התבלט עם עשרה שערי ליגה.
בזכות יכולתו, חזר סרנה עונה אחר כך, עונת , לאינטר.
בעונה זו זכה סרנה לכמות נכבדת יותר של הופעות, אך לא שוב לא הצליח להתבלט וכבש שני שערי ליגה בלבד, שניהם בהפסד קבוצתו 2–4 לפיורנטינה.
לעומת זאת, בגביע האיטלקי הפך סרנה לדמות מכרעת, כשאת שערו היחיד במפעל באותה עונה כבש בשלב הגמר, בו פגשה אינטר את טורינו.
סרנה כבש את שער הניצחון במשחק הביתי, בו גברה אינטר 0–1 על יריבתה, ולאחר שוויון 1-1 במשחק הגומלין, זכתה אינטר להניף את הגביע.
על אף השער החשוב, החליטה אינטר להשאיל את סרנה פעם נוספת, הפעם ליריבתה העירונית מילאן, ששיחקה אז בליגת המשנה בעקבות פרשת הטיית משחקים בה הואשמה.
אף על פי שמעבר שחקנים בין היריבות היה בדרך כלל טעון, העובדה כי סרנה לא הוכיח את עצמו ולא נחשב שחקן משמעותי עבור אינטר, בנוסף לגילו הצעיר (22), גרמו למעבר להתקבל בשלום על ידי שני המחנות.
סרנה שיחק במילאן בעונת , והעפיל עימה מהמקום הראשון בחזרה לליגה הבכירה.
בסיום העונה חזר לאינטר, והפעם הצליח להשתלב בצורה טובה יותר בקבוצה.
הוא כבש שמונה שערים ב-28 משחקי ליגה, ואף זכה לזימון בכורה לנבחרת איטליה.
עם זאת, הוחלט להשאילו פעם נוספת, על מנת לשפר את יכולת הסיום שלו.
הייתה זו העונה הרביעית בה יצא מאינטר בהשאלה, ובפעם הראשונה היעד היה קבוצה מהסרייה א', טורינו.
עונת ההשאלה של סרנה בטורינו, עונת , הייתה מוצלחת עבור החלוץ ועבור הקבוצה.
טורינו סיימה את העונה במקום השני בליגה, מקום אחד מעל אינטר, וסרנה אף כבש מול קבוצת האם שלו במחזור החמישי של העונה, במשחק שהתקיים בטורינו והסתיים בשוויון 1-1. היה זה אחד מתוך תשעת שערי הליגה של סרנה באותה עונה, שהפכו אותו למלך שערי הקבוצה בליגה.
עם סיום העונה, ובמסגרת עסקת העברתו של מרקו טארדלי מיובנטוס לאינטר, עשה סרנה את הדרך ההפוכה והגיע ליובנטוס.
סרנה רשם הצלחה תחת המאמן ג'ובאני טרפטוני ולצידם של כוכבים כמו מיכאל לאודרופ, גאטאנו שיראה ומישל פלאטיני, וכבר בעונת הבכורה שלו במדי יובנטוס זכה עימה באליפות איטליה, לראשונה בקריירה שלו.
סרנה היה למלך שערי הקבוצה בכל המסגרות, עם 20 שערים, מתוכם 11 שערי ליגה, שני בקבוצה רק לפלטיני שכבש 12 שערים.
באותה עונה זכתה יובנטוס גם בתואר הגביע הביניבשתי.
היא ניצחה בדו-קרב פנדלים את ארחנטינוס ג'וניורס, לאחר שוויון 2-2 בתום הארכה.
סרנה כבש את הפנדל השלישי לזכות קבוצתו בדו-קרב.
עונה אחר כך עזב טרפטוני את יובנטוס, אך סרנה שמר על יציבות ביכולתו, וכבש עשרה שערי ליגה ו-16 שערים בכל המסגרות, יותר מכל שחקן אחר בקבוצה, שסיימה את העונה במקום השני בטבלה.
לאחר שתי עונות ביובנטוס, לקראת עונת , נרכש סרנה בשנית על ידי אינטר מילאנו, שם התאחד עם מאמנו בעונה הראשונה ביובנטוס, טרפטוני.
עונת השיא שלו הגיעה שנה לאחר מכן.
בעונת זכתה אינטר באליפות איטליה, השנייה של סרנה, שהפעם היה בורג מרכזי בקבוצה.
הוא כבש 22 שערי ליגה, שיא קריירה עבורו, וסיים כמלך השערים של הליגה.
עם פתיחת העונה שלאחר מכן, זכתה אינטר בתואר הסופר קאפ האיטלקי, לאחר שניצחה את סמפדוריה בתוצאה 0–2. סרנה כבש את השער השני לזכות קבוצתו.
בעונת זכתה אינטר בגביע אופ"א, על אף שער אחד בלבד של סרנה במהלך הטורניר.
סרנה פתח במשחק הראשון מתוך צמד משחקי הגמר מול רומא, אך החמיץ את הגומלין.
לקראת עונת השלים סרנה מעבר נוסף ליריבה העירונית, מילאן.
הפעם המהלך נתפס על ידי אוהדי הקבוצה כבגידה, והתקבל על ידם בכעס.
עם מילאן זכה סרנה בשתי אליפויות וסופר קאפ איטלקי נוסף, אך הוא כמעט ולא זכה לדקות.
במרוצת שתי העונות רשם סרנה במצטבר עשר הופעות בלבד, בהם לא הצליח לכבוש.
בסיום עונת , פרש סרנה ממשחק בגיל 33.
סרנה החל את דרכו בנבחרת האולימפית של איטליה, אותה ייצג ב-1984 באולימפיאדת לוס אנג'לס.
סרנה כבש את שערה הראשון של איטליה במשחקה הראשון בטורניר, בניצחון 0–1 בשלב הבתים על .
איטליה סיימה במקום הרביעי בטורניר.
סרנה זומן לראשונה לנבחרת איטליה על ידי המאמן שהדריך אותו באולימפיאדה, אנצו ביארזוט, בהמשך אותה שנה, וערך את הופעת הבכורה שלו במדיה ב-8 בדצמבר, בניצחון 0–2 על במשחק ידידות.
ב-5 בפברואר 1986 כבש סרנה את שער הבכורה שלו במדי איטליה בהופעתו הרביעית, בה הפסידה נבחרתו ל בבית בתוצאה 1–2, במסגרת משחק ידידות.
בהמשך אותה שנה, זומן סרנה על ידי ביארזוט לסגל איטליה למונדיאל 1986, אך לא זכה לדקות משחק במהלך הטורניר.
לקראת מונדיאל 1990, אותו אירחה איטליה, זומן סרנה לסגל על ידי המאמן אזליו ויצ'יני.
לאחר שרוברטו דונאדוני החמיץ את הפנדל הרביעי של איטליה, ודייגו מרדונה כבש את הרביעי של ארגנטינה, בעט סרנה את הבעיטה החמישית והמכרעת, שנהדפה על ידי סרחיו גויקוצ'אה.
סרנה ירד מהמגרש כשהוא ממרר בבכי.
סרנה טען פעמים רבות כי הוא לא רצה לבעוט פנדל בדו-קרב, אך מאחר שאף שחקן אחר לא התנדב לבעוט, בחר בו המאמן ויצ'יני בלית ברירה.
סרנה לא שותף במשחק על המקום השלישי, בו ניצחה איטליה את .
ב-22 בדצמבר 1990, כחצי שנה לאחר המונדיאל, ערך סרנה את הופעתו האחרונה במדי איטליה, בניצחון 0–4 על בלימסול במסגרת משחק ידידות.
סרנה כבש צמד במשחק, וסיים את דרכו הבינלאומית עם 24 הופעות, בהן כבש חמישה שערים.
אליפות העולם: 1990 (מקום שלישי)
מלך השערים של הסרייה א': (22 שערים)
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםמונטבלונההליגה האיטלקית הרביעית299אינטר מילאנוסרייה א'21קומוסרייה ב'182באריסרייה ב'3510אינטר מילאנוסרייה א'212מילאןסרייה ב'208אינטר מילאנוסרייה א'288טורינוסרייה א'299יובנטוססרייה א'25112610אינטר מילאנוסרייה א'2263222309308מילאןסרייה א'9010סך הכל357115
אלדו קלולו קיאטנגווה הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת סושו.
בשנת 2004 עבר למחלקת הנוער של מועדון הפאר הצרפתי אולימפיק ליון ממחלקת הנוער של סט.
בהמשך הצטרפו למחלקת הנוער של המועדון גם אחיו, פייר וגדעון קלולו.
בשנת 2013 החל קלולו לשחק באולימפיק ליון II, קבוצת המילואים של המועדון.
ב-18 ביולי 2015 ערך קלולו את הופעת הבכורה הלא-רשמית שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, כשהחליף את מקסים גונאלון בדקה ה-89 בניצחון 1–2 על מילאן במשחק ידידות.
שמונה ימים לאחר מכן שיחק 58 דקות בהפסד 0–2 לוויאריאל במסגרת גביע האמירויות.
ב-12 בספטמבר ערך קלולו את הופעת הבכורה הרשמית שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-78 בתיקו 0-0 נגד ליל במסגרת המחזור החמישי בליגת העל הצרפתית לעונת .
ב-16 בספטמבר ערך קלולו את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כשנכנס כמחליף בדקה ה-69 בתיקו 1-1 נגד גנט במסגרת המחזור הראשון בשלב הבתים לעונת 2015/2016. ב-23 בספטמבר הבקיע קלולו את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-18 בניצחון 0–2 על בסטיה.
בעונתו הראשונה בקבוצה ערך קלולו עשר הופעות ליגה, בהן הבקיע שני שערים, והוסיף שתי הופעות בליגת האלופות ושתיים בגביע הצרפתי.
אלדון ברג'וול היה קצין בדרגת מייג'ור גנרל, ששירת כמפקד כוח דלתא.
ברג'וול נולד בטקומה שבמדינת וושינגטון.
ב-1967 התגייס לצבא ארצות הברית והתקבל לשירות בכוחות המיוחדים.
בספטמבר 1968 הוצב ביחידת סיור מסווגת שפעלה במלחמת וייטנאם במשימות מיוחדות באזור המפורז בין צפון וייטנאם לדרום וייטנאם, בקמבודיה ובלאוס.
הוא הוביל 25 משימות סיור, תקיפה וחילוץ מעבר לגבול.
השתתף בצניחות קרביות מבצעיות רבות ובצניחות ממסוקים ונפצע ארבע פעמים בקרב.
ב-27 בספטמבר 1971 במהלך משימה בלאוס, נתקל הכוח בפיקודו שמנה כ-10 חיילים, במארב מצד כוח של כ-75–100 לוחמים.
הוא נפגע מפגיעת רקטה נגד טנקים, אך אף על פי כן הצליח להניס את האויב בירי ממקלע.
לאחר שהאויב התארגן מחדש הוא שב ותקף את הכוח של ברג'וול, הוא חשף עצמו לאש והצליח לשבור שוב את המתקפה.
בנקודת החילוץ סירב לקבל טיפול רפואי עד לסיום אבטחת המקום.
על פועלו וגבורתו עוטר בצלב השירות המצוין, העיטור השני בדרגתו בעיטורי הגבורה.
ב-1972 שב מווייטנאם, ובאפריל 1973 סיים קורס קצינים בהצטיינות.
הוא שובץ בפלוגת סיור ברגימנט הריינג'רס ה-75 שתמכה בפעילות הקורפוס השביעי בגרמניה המערבית.
שימש מפקד מחלקת סיור, ממלא מקום מפקד פלוגה, מפקד מחלקה רובאית וסגן מפקד פלוגה.
בהמשך שירותו הוצב בדיוויזיית החי"ר התשיעית ושימש קצין מבצעים בגדוד השלישי ומפקד פלוגה רובאית בגדוד השני של רגימנט החי"ר ה-47.
ב-1981 עבר את המבחנים והתקבל לשירות בכוח דלתא.
שימש לוחם, סגן מפקד פלוגה, מפקד צוות, פעמיים מפקד פלוגה.
במהלך ההכנות לפלישה האמריקאית לפנמה נפצע בגבו כתוצאה מהתרסקות מסוק אך חזר להוביל את הפלוגה במבצע במהלכו השתתף הכוח בפיקודו במבצע אסיד גמביט, חילוץ אזרח אמריקאי שנכלא על ידי משטר נורייגה באשמת ריגול.
במלחמת המפרץ הוביל כוח מהיחידה בפעילות מיוחדת בצפון עיראק.
בשנים 1993–1996 שירת כקצין אג"ם בפיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים והשתתף ב"מבצע השבת הדמוקרטיה" בהאיטי.
ב-1996 מונה למפקד כוח דלתא.
ב-1998 קודם לדרגת בריגדיר גנרל ומונה למפקד מפקדת המבצעים המיוחדים של פיקוד אירופה.
בתקופה זו הוביל כוח משימות מיוחדות משותף במהלך "מבצע כוח מאוחד", שסיפק יכולות סיור, איתור וחילוץ לכוחות שהפציצו את הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה.
הכוח הצליח לחלץ שני טייסים שהופלו.
בשנת 2000 מונה לעוזר ראש מטה כוח הייצוב והיה אחראי למבצעים ללכידת פושעי מלחמה.
ב-2001 מונה למפקד המרכז למבצעים מיוחדים, תוכניות ומדיניות בפיקוד המבצעים המיוחדים.
ב-2003 קודם לדרגת מייג'ור גנרל ומונה לסגן ראש מטה פיקוד כוחות נאט"ו בהולנד, למפקד כוח התגובה של נאט"ו ולנספח צבאי של ארצות הברית בהולנד.
ב-2005 מונה לראש אגף מבצעים אסטרטגיים במפקדת כוחות בעלות הברית בעיראק ושירת בתפקיד עד שחרורו ב-2006.
ב-2010 זכה בפרס פיקוד המבצעים המיוחדים על שם בול סיימונס וב-2012 נבחר להיכל התהילה של הכוחות המיוחדים.
דון אלדו ברונצ'י (באיטלקית: Aldo Brunacci; 2 באפריל 1913 באסיזי – 2 בפברואר 2007) היה הכומר של קתדרלת סן רופינו (San Rufino).
בזמן מלחמת העולם השנייה היה מראשי המחתרת באסיזי, שפעלה להצלת יהודים, לצידם של הבישוף ג'וזפה פלאסידו ניקוליני והאב רופינו ניקאצ'י.
ברונצ'י נולד באסיזי למשפחה של אמנים.
הוא למד בבית הספר היסודי באסיזי, שכיום נקרא "בית פאפא ג'ובאני", על שם האפיפיור ה-23, והמשיך את לימודיו ברומא.
במהלך מלחמת העולם השנייה, נכבשה איטליה על ידי הגרמנים בספטמבר 1943, בעקבות כניעת איטליה לבעלות הברית.
הנאצים הקימו "ממשלת בובות" בחסותם, ובראשה עמד ראש ממשלת איטליה לשעבר, בניטו מוסוליני.
הגרמנים פלשו לאיטליה מהצפון, ורבים מתושבי צפון איטליה, ובהם יהודים ומתנגדי המשטר הפאשיסטי, מיהרו לברוח כדי להציל את עצמם מהצבא הגרמני.
העיר אסיזי שבמחוז אומבריה הייתה מוצפת בכ-4,000 פליטים שברחו מהשלטון הנאצי בצפון.
בין הפליטים היו יותר משלוש מאות יהודים שחיפשו מקלט באסיזי.
מנהיגי הכנסייה באסיזי החליטו לקחת אחריות על בעיית הפליטים ודאגו להם למגורים, מזון, תברואה ועוד.
דון אלדו ברונצ'י, הכומר של קתדרלת סן רופינו, עמד בראש הוועד העירוני למען הפליטים שנמלטו מכפריהם ועריהם בשל הפגזות.
מונסניור ניקוליני, הבישוף של אסיזי, שהשתייך למסדר הפרנציסקני, הקים בחשאי ועדת סיוע ליהודים, שפעלה במקביל לוועד העירוני למען הפליטים.
ניקוליני סייע ליהודים בהוראת הוותיקן.
בשנת 1943, לאחר שפלשו הגרמנים לצפון איטליה, שלח האפיפיור פיוס ה-12 מכתב סודי לניקוליני וביקש ממנו להגן על הפליטים, ובמיוחד על היהודים.
פעולה זו סותרת את הטענה הרווחת כי האפיפיור לא עשה דבר למען היהודים בתקופת השואה.
קיים מסמך המוכיח שהאפיפיור פיוס ה-12 שלח הודעה לראשי כמורה ברחבי איטליה, ובו הוא מורה להם לעזור ליהודים.
האפיפיור פעל בשקט כדי לא לעורר מהומה, אך הציל בסופו של דבר יהודים רבים באיטליה ממוות ומהגליה.
ניקוליני מינה את ברונצ'י לעמוד בראש המבצע להצלת היהודים שבאסיזי, ולארגן מקומות מסתור ב-26 המנזרים של העיר.
בנוסף, האב רופינו ניקאצ'י, האב האחראי של מנזר סן דמיאנו (San Damiano), היה אחראי על ארגון מסמכים מזויפים ומציאת מקומות מסתור ליהודים במנזרים, כשהוא מסווה אותם בבגדי נזירים ונזירות.
כך נוצרה "רשת אסיזי", שהסתירה את הפליטים היהודים במנזרים ודאגה להם לתעודות ולמסמכים מזויפים כדי שיוכלו להמשיך בניהול אורח חיים רגיל.
מרכז הפעילות היה במנזר בשם "סן קוויריקו", שם המתינו היהודים עד לקבלת המסמכים.
כל מסמכי היהודים, הניירת והחפצים האישיים שלהם, לרבות ספרים ותשמישי קדושה, הוסתרו במרתפים של ארמון הבישוף באסיזי.
ברונצ'י היה רוכב על אופניו מאסיזי לפרוג'ה כדי לתת את המסמכים ליהודים ששהו שם, או להחתים מסמכים מזויפים עם חותמת ליהודים שהתחבאו באסיזי.
הוא היה נוסע מאוחר בלילה, ישן במחבוא עם היהודים, ועוזב למחרת מוקדם בבוקר בחזרה לאסיזי, על מנת להספיק לשיעור שלימד באסיזי.
פעמים רבות הוא היה תופס טרמפ עם אופניו בשיירה של רכבים גרמניים, שלא ידעו שהוא נושא בכליו תעודות מזויפות עבור יהודים.
למחתרת באסיזי היו קשרים באזורים שונים באיטליה, למשל עם לואיג'י בריצי ובנו טרנטו, שבבעלותם היה בית דפוס באסיזי, בו השתמשו לזייף תעודות למען המחתרת.
הם לא היו אנשי כנסייה, ואמרו כי עזרו ליהודים למען עתידה של איטליה.
תפקידם היה להדפיס בבית הדפוס שלהם מסמכים מזויפים ליהודים.
גם ג'ינו ברטלי, רוכב האופניים הידוע וחסיד אומות העולם, סייע למחתרת.
הוא נסע באופניו והעביר מסמכים מזויפים ליהודים.
נוסף על כך, נוצר שיתוף פעולה בין המחתרת של אסיזי לבין הקצין הגרמני קולונל ולנטין מילר (Valentin Mueller).
מילר היה רופא מטעם הצבא הגרמני והגיע לאיטליה בשנת 1943 כראש החטיבה הרפואית שייסד.
בנוסף להיותו חייל, היה גם קתולי אדוק.
הוא האמין בפרנציסקוס הקדוש מאסיזי, ולכן היה לו חשוב לדאוג שאסיזי לא תיפגע.
היה לו רעיון להפוך את אסיזי ל"עיר בתי חולים", שתאוכלס על ידי חיילים ואזרחים פצועים, כך שהעיר תהיה חשובה והגרמנים לא יהרסו אותה.
הגרמנים אישרו להפוך את אסיזי ל"עיר בתי חולים" ולמרכז החלמה עבור חיילים גרמנים פצועים, כך שב-31 במאי הוקם באסיזי בית חולים צבאי גדול ובנוסף התחילו להפוך בתי ספר, בתי מלון ובנייני ציבור למרכזי החלמה.
ב-1 ביוני 1944 הכריזו הגרמנים על אסיזי כ"עיר בתי חולים באופן רשמי".
אלפי חיילים גרמנים פונו לאסיזי והיא הפכה למוקד החלמה מרכזי, ובדרך זו ניצלה מהריסה והפצצות.
תושבי אסיזי תיארו את מילר בהערכה ואהבה, הוא תמיד עזר לפצועים, טיפל בהם ואפילו הגיע לביקורי בית.
היו לו יחסים טובים גם עם ראש העיר ועם הבישוף ניקוליני.
הוא גם דאג שאף יהודי לא יגורש מאסיזי.
ברונצ'י העיד כי ללא עזרתו של מילר, העיר לא הייתה משתחררת.
מילר מת מסרטן ריאות ב-31 ביולי 1951 באסיזי, עיר הולדתו.
הפליטים היהודים הגיעו לאסיזי ממקומות רבים, ביניהם טריאסטה, פדובה, מילאנו, צרפת, ואוסטריה .
בין המשפחות האיטלקיות היהודיות היו: ויטראבי, ברוך, גלב, קרוף, פאנו, פרובנזל, קורינאלדי, אנגלי ורייטי.
אחת הפליטות היהודיות, מירה ברוך, הוזמנה לעיתים קרובות לספרייה של ברונצ'י, שם הוא לימד אותה לטינית, שאפשרה לה לחזור ללימודיה לאחר המלחמה ללא קושי.
בדצמבר 1943 הוקמו שני בתי ספר חשאיים, אחד מהם בלבורטוריו די סן פרנסיסקו, בניהולו של ברונצ'י, בו ילדים יהודים יכולים לקבל חינוך דתי ולרכוש השכלה.
בעדותו לאחר המלחמה, סיפר על מאמצם של הכמרים לספק ליהודים גם את צורכיהם הדתיים, בנוסף לצרכיהם הבסיסיים.
הוא סיפר במיוחד על ה-8 בספטמבר 1943, שבתאריך זה ציינו היהודים את יום כיפור.
הנזירות הכינו את הארוחה המפסקת עבור היהודים ואף קישטו את המנזרים.
בנוסף, אנשי הכנסייה דאגו ליהודים לאוכל כשר.
באותו זמן אסיזי הייתה מלאה במרגלים, פשיסטים ואנשי מיליציה.
אלו צילמו בחשאי את ברונצ'י כדי להשיג הוכחות שהוא מחביא יהודים ולשלוח אותו למעצר.
חודש לפני שחרורה של אסיזי, ב-15 במאי 1944, הגיעה המשטרה הפאשיסטית, בפיקודו של ארמנדו רוצ'י (Armando Rucci), לעצור את ברונצ'י.
ברונצ'י ביקש מהשוטרים לחכות בחוץ עד שיביא את ספר התפילות שלו.
כאשר פתח את הדלת האחורית כדי לברוח, חיכתה לו שם פרופ' אמיליו ויטרבי (Emilio Viterbi), אשתו ושתי בנותיו, שלא חשו בטוחים עוד במקום בו הסתתרו באותה תקופה.
הם באו לבקש ממנו עזרה כי סמכו על ברונצ'י שיעזור להם כפי שעזר להם בעבר כשהגיעו לאסיזי.
אז הציע להם לגור בביתו ולהתארח בחדר השינה שלו, בעוד הוא עצמו יגור במשרד שלו.
ברונצ'י הספיק להזהיר את המשפחה שתברח לפני שהשוטר, שחיכה לו בחוץ ועצר אותו, יעצור גם אותם.
הוא נשפט על ידי בית דין בפרוג'ה.
כיוון שלא יכלו לתבוע את הבישוף ניקוליני, האשימו במקומו את ברונצ'י בבגידה, ואיימו להסגיר אותו לגרמניה, אך בעלות הברית כבר היו קרובות.
על כן, כלאו אותו במחנה ריכוז אולם הוא שוחרר בהתערבות הוותיקן והבישוף ניקוליני, ונאלץ לברוח לרומא, שם יכול היה לקבל מקלט.
ב-4 ביוני 1944, נכנסו בעלות הברית לרומא וברונצ'י, עם אחרים, שוחרר מרומא.
ב-31 במאי 1944, חתם גנרל-פלדמרשל אלברט קיסלרינג, המפקד העליון של הכוחות הגרמניים באיטליה, על מסמך רשמי המכריז על אסיזי כעיר משוחררת.
ששמרו בעיר קיבלו פקודה לעזוב, והחלו לפנות את הפצועים והחולים מבתי החולים באסיזי.
ב-16 ביוני 1944, עזבו הפלוגות הגרמניות את אסיזי, וב-17 ביוני שוחררה אסיזי.
העיר המשיכה לקלוט חיילים פצועים, הפעם מהצבא הבריטי.
בשנת 1955, שנת העשור לסיום המלחמה, העניקה הקהילה היהודית באיטליה עיטורי כבוד לנוצרים שפעלו למען הצלת יהודים בזמן המלחמה.
באסיזי, קיבלו את העיטור הבישוף ניקולני, האב ניקאצ'י, דון אלדו ברונצ'י ועוד.
ב-6 בדצמבר 1977, יד ושם הכיר את האב אלדו ברונצ'י כחסיד אומות העולם וב-11 בדצמבר 1977 קיבל תעודת כבוד מיד ושם ונשתל לכבודו עץ בשדרת העצים של חסידי אומות עולם, הוא היה נוכח בטקס בישראל.
בשנת 1978, כתב אלכסנדר רמתי (Alexander Ramati) ספר בשם "המחתרת באסיזי" (Assisi Underground), שמספר את סיפורה של המחתרת.
על בסיס הספר הופק סרט בשנת 1985.
ב-27 בינואר 2003 צוין יום זיכרון באיטליה לרדיפות ורצח היהודים במחנות הריכוז במלחמת עולם השנייה.
במעמד זה, ניתן אות הצטיינות של הרפובליקה האיטלקית (OMRI) על ידי נשיא איטליה לדון אלדו ברונצ'י, אות "אביר הצלב הגדול", עבור סיוע, עזרה וסולידריות, אשר הפגין כלפי פליטים נרדפים יהודים במשך המלחמה.
הוא אומר כי יצא לעזרתם בשם האנושיות והנצרות, ללא אפליה של דת או לאום, תוך סיכון עצמי ותמידי.
ב-25 במרץ 2004, קיבל ברונצ'י מדליה מהמכון לחקר השואה בווושינגטון, בשל גבורתו.
גם מאוניברסיטת סנט בונאבנטור בניו- יורק קיבל מדליה לאומית, עבור "שירות לאל והומניות ברוח הפרצסיקנית של חמלה והקרבה, שמחה ותקווה".
אוניברסיטה זו ממומנת על ידי המסדר הפרנציסקני.
הרב אלדו לאטס (באיטלקית: Aldo Lattes) הוא רב איטלקי, (30 באוגוסט 1880, ליבורנו -11 באוקטובר 1944, טריפולי) היה רבה הראשי של הקהילה היהודית בלוב בתקופת מלחמת העולם השנייה.
במהלך כהונתו בתפקיד זה, פעל לאטס לרווחת חיי הקהילה, לייסוד ולפיתוח מוסדות חינוך יהודיים בשנים הקשות שידעה האוכלוסייה היהודית בלוב, תחת שלטונה של איטליה הפשיסטית.
אלדו לאטס נולד למשפחת רבנים בליבורנו, איטליה.
אביו היה הרב גוליאלמו לאטס (Guglielmo Lattes) ואחיו אריגו לאטס.
אחד מדודיו היה דנטה לאטס, מנציגיה הבולטים של הקהילה היהודית בלוב.
בפברואר 1903 הוסמך אלדו לאטס לרבנות במכללה הרבנית של ליבורנו.
מיד לאחר הסמכתו מונה לרב של קהילת קזאלה מונפרטו עד לשנת 1909.
בשנת 1923 התמנה לתפקיד רב באלסנדריה.
בשנת 1928 ניהל את בית המדרש לרבנים ברודוס.
מינואר עד דצמבר 1936 שימש כסגן הרב הראשי של רומא, ובתחילת שנת 1937 מונה לרבה הראשי של טריפולי ולוב כולה.
בתפקיד זה החזיק עד פטירתו ב-11 באוקטובר 1944.
כהונתו של אלדו לאטס כרב ראשי בלוב
רקע על יהדות לוב תחת השלטון הפשיסטי
במאה התשע-עשרה ובראשית המאה העשרים חדרו השפעות מודרניות ללוב, המבנה הכלכלי המסורתי בחברה היהודית השתנה ויהודים רבים שימשו בתפקידי תיווך בין האוכלוסייה המקומית לבין גורמים אירופיים.
מאות יהודים קיבלו אזרחות זרה, לרוב איטלקית.
יהודים אלו ומיעוטים אחרים ראו במידה רבה בתרבות המערבית ובאמנציפציה שזכו לה יהודי המערב מופת לחיקוי.
ב-1911 נכנסו צבא איטליה לטריפולי, היהודים, יותר מהערבים, רצו להשתחרר משלטון מוסלמי.
לשכבות היהודיות המבוססות, בעלות הקשרים הכלכליים והתרבותיים עם איטליה, היה עניין רב יותר בנוכחות האיטלקית.
באופן כללי הייתה ציפייה ששלטון חדש יביא לשיפור במצב היהודים בלוב.
מלחמת העולם הראשונה הביאה להחרפה גדולה אף יותר ביחסים בין יהודים ומוסלמים, לתקיפות מאורגנות על הרובע היהודי בטריפולי.
תקיפות אלו גררו בתורן סחף גדול יותר של הציבור היהודי לטובת השלטון האיטלקי החדש.
בראשית שנות השלושים עם התבססותו של השלטון הפשיסטי בהנהגת מוסוליני באיטליה.
החיכוכים בין השלטונות האיטלקיים לחלקים רחבים בקהילה היהודית גברו כתוצאה מפעולותיהם של האיטלקים לצמצום האוטונומיה היהודית ולהנהגת שינויים בסדרי הקהילה היהודית ומוסדותיה בשם טובת המדינה, כביכול, בהתאם לתפיסה הפשיסטית.
צעדים אלו עוררו חלקים באוכלוסייה המוסלמית לנצל את היחלשותה של הקהילה היהודית, ומתיחות מסוימת ניכרה ביחסים ביניהם.
בשלהי שנות השלושים, בהשפעת ההסכם בין מוסוליני להיטלר, חלה הרעה במצבם של היהודים.
באותה העת ישבו כשלושים אלף יהודים בלוב.
בשנת 1937 הכריז מוסוליני על עצמו כ"מגן האסלאם".
צעד זה ביטא את השינוי ברוח השלטון האיטלקי בלוב כלפי הקהילה היהודית.
המרשל איטלו באלבו הועבר מאיטליה ללוב כדי לשמש כמושל החדש של לוב.
באלבו היה מילא ברצון ובהתלהבות רבה כל הוראה שקיבל ממוסוליני.
תקופה זו התאפיינה בהרעה ובהחמרה במצבם של יהודי לוב.
הם נרדפו באופן קבוע על רקע דתי ולאומי.
בין יתר הגזרות שהוטלו עליהם הייתה ההוראה לפתוח עסקים חנויות בימי שבת.
הכלכלה בלוב הייתה מבוססת ברובה על היהודים, באלבו לא הסכים עם העובדה שבימי שבת הרחובות של טריפולי וסביבותיה יעמדו ריקים מעשייה ותנועה כלשהי, ולכן היהודים היו מחויבים לעבוד ביום הקדוש עבורם כאילו הוא יום חול.
על אף הגזירה היהודים לא פתחו את עסקיהם, השלטון האיטלקי נדהם מההתמרדות הגלויה אשר לא הייתה כדמותה בכל תקופת המשטר הפאשיסטי.
מצבם של היהודים הוסיף להחמיר ויהודים נושאי משרות ממשלתיות מרכזיות פוטרו, הרב הראשי בלוב באותה התקופה, הרב קאסטלבולוניזי (Castelbolognesi) חזר לאיטליה, ובמקומו נשלח הרב אלדו לאטס מאיטלה ללוב.
מינויו של לאטס לתפקיד רב הקהילה היהודית בלוב
במרץ 1937 התמנה אלדו לאטס לרב הראשי של לוב, בעקבות החוק המיוחד שנחקק בשנת 1912, לפיו בית הדין הרבני של קהילת יהודי טריפולי יורכב משלושה דיינים, בתנאי שהרב הראשי תמיד יהיה רב איטלקי.
מינויו של לאטס אפשר לקהילה להסתגל לזמנים המשתנים.
לאטס ניחן ביחסי אנוש מצוינים ונודע בנכונותו לפשרה ביישוב מחלוקות.
בנוסף, היה לאטס פרגמטי וחריף והצליח לעבוד עם באלבו ביעילות.
תכונות אלה אפשרו לו לדאוג לקהילתו בתחומים שונים.
לצדו עמדה בראש הקהילה ועדה שהורכבה מיהודים משכילים, שהושפעו מן התרבות האיטלקית, והיו שונים לחלוטין מהמנהיגות המסורתית ומרוב רובם של יהודי טריפולי ולוב באותה התקופה.
יהדות לוב בזמן מלחמת העולם השנייה
שנת 1940, עם הצטרפותה של איטליה למלחמת העולם השנייה ומותו של המושל באלבו, הייתה שנת מפנה בחיי היהודים בלוב.
החוקים קבעו את נחיתותם בפני המוסלמים ובפני האיטלקים, הגבילו, השפילו וסיכנו את היהודים.
ממיעוט מועדף בראשית השלטון האיטלקי הפכו היהודים למיעוט נחות ונרדף בעיני השלטונות.
ב-9 בדצמבר 1940 פתחו הבריטים בהתקפה על האיטלקים בחזית מצרים, המפלות מידי הבריטים החריפו את ההסתה כלפי היהודים.
כתוצאה מהכיבוש הבריטי מרבית הקהילה היהודית ראתה בצבא הבריטי כצבא משחרר אשר פטר אותם מהשלטון האיטלקי הפשיסטי ומחוקי הגזע שלו, אך האהדה והערצה של הקהילה היהודית לצבא הבריטי היה לרעתם כאשר האיטלקים שחזרו והשתלטו על קירינאיקה האשימו את היהודים בשיתוף פעולה עם הבריטים.
בדצמבר 1941 – ינואר 1942 כבשו הבריטים שנית את קירינאיקה, אך במאי-יוני שוב נהדפו משם, והגזירות על יהודי לוב הוחמרו עוד יותר.
מוסוליני ציווה לפזר את יהודי קירינאיקה ולכלוא אותם במחנות בלוב, בחודשי יוני-דצמבר 1942 הוצאו צווים אנטי-יהודיים רבים, והם פגעו בכל יהודי לוב..
יחסיו של לאטס עם השלטון האיטלקי
לאטס שכנע את באלבו לפעול בנושאים שהיו החשובים ביותר להערכתו לשמירה על הזהות היהודית, ובה בעת נזהר שלא ליצור קרע בין המסורתיים והשלטונות המקומיים.
בזכות ההתנהלות השקולה של לאטס, ביטל באלבו את העונשים ליהודים שסירבו לפתוח את עסקיהם ביום שבת.
בתוך כמה חודשים הושב הסכם הסטטוס קוו בין הממשלה לקהילה היהודית על כנו.
לאטס הצליח לזכות הן באמונו של המושל באלבו והן באמונם של יהודי טריפולי.
במרץ 1937 ביקר מוסוליני בלוב לראשונה מזה 11 שנים כדי לחנוך את הפרויקט ההנדסי הגדול ביותר של איטליה באותה תקופה בלוב - ויה ליטורנאה , כביש מהיר באורך 1811 קילומטר שחצה את לוב מתוניסיה במערב עד למצרים במזרח.
באותה הזדמנות אמר מוסוליני לרב לאטס בנוכחותו של המושל באלבו, ש"יהודי טריפולי יכולים להיות שקטים, הממשלה הפאשיסטית אשר העניקה את חוק הקהילות היהודיות תכבד תמיד את מסורתיהם".
בשנת 1938 הוחלו ויושמו חוקי הגזע באיטליה באופן מיידי, אך אכיפתם בלוב הייתה הדרגתית וחלקית, נוכח החלק החשוב שנטלו היהודים בכלכלת לוב.
כ-80 אחוזים מבתי העסק בטריפולי היו בבעלות יהודית.
המושל האיטלקי בלוב, איטלו באלבו, אשר פעל לפיתוחה של לוב, דאג לקבל ממוסוליני אישור להחיל את חוקי הגזע, לפחות בתחום הכלכלי, במתינות.
החוקים ביתר התחומים, ובמיוחד בתחום החינוך, נאכפו מיד והתלמידים היהודים הורחקו מבתי הספר הציבוריים.
כך, נאלצו היהודים לדאוג בעצמם למערכת חינוך עבור ילדיהם, ונטל זה נפל על כתפי הקהילות היהודיות, דבר אשר אילץ את לאטס לארגן התרמה גדולה מבני הקהילה בטריפולי למען בתי-הספר היהודיים.
הקהילה החלה בהרחבה ובהקמה של מסגרות חינוך חלופיות ומימונן.
למשל, נוספו כיתות והורחב סגל ההוראה בבית הספר "התקווה" בהנהלתו של עמישדי גוויטע.
בהיעדר בתי-ספר תיכוניים עבריים בטריפולי, הוקם בית-הספר הטכני הראשון, בו למדו 60 תלמידים בארבע כיתות, והונהג בו שכר לימוד מדורג; תלמידים הצטרפו לבתי הספר הליליים של "בן-יהודה"; בית המלאכה לנשים בהנהלת לידיה נחום, קלט מספר רב יותר של תלמידות; ומוסד החינוך "אגודת תורה", בהנהלתו של חואטו חאטומה, המשיך לפעול.
כמו כן, הארגונים הציוניים – "בן-יהודה" בהנהלת ציון אדאדי, "מכבי" בהנהלת רוברטו ארביב, וארגון הנשים הציוניות A.D.E.I.
בהנהלת לידיה נחום - המשיכו לפעול והשתדלו להעסיק את בני הנוער, ככל שניתן, הן בפעילות ציונית והן בחינוך להשכלה כללית.
צעדים והישגים של אלדו לאטס
לאטס פעל רבות לשמירה על צביונה המוסרי והחברתי של הקהילה היהודית בלוב.
הישגים אלו התאפשרו הודות למערכת היחסים הטובה ששקד לטפח עם השלטונות האיטלקיים ובייחוד מול מושל לוב.
בשיתוף עמו פעל רבות למען צמצום תופעת משחקי המזל והאלכוהוליזם.
השניים צמצמו את שעות הפתיחה של עסקים לממכר משקאות והגבילו כניסה של אנשים לבתי קזינו.
לצד זאת בתחום החברתי הוא פעל לצמצום העוני והשוטטות ברחובות ופעל למניעת קשרי נישואים בהם ראה כמועדים לכישלון.
לאטס פעל גם בתחום החינוך וביצע מתיחת פנים כוללת למערכת החינוך היהודית בלוב של אותה תקופה.
הוא דאג לשיעורים אחר הצהריים, מעונות לפעוטות, עזרה רפואית בתוך תחומי בית הספר, ארוחות חמות, ספרי לימוד ובנוסף לביגוד והנעלה לילדים העניים.
לימודי התורה היו בראש מעייניו והוא פיטר 12 מורים מתחום לימודי התורה בטענה שהם אינם ביצעו את עבודתם כראוי אך בכל זאת דאג להם למקורות הכנסה חלופיים.
לאטס הציג תוכנית אשר מטרתה הייתה דילול אוכלוסיית הגטו היהודי.
התוכנית כללה בניית 50 בתים ל-80 משפחות מחוץ לרובע היהודי אמנם התוכנית העלתה את מיסי הקהילה בגלל העלאה במיסים פנה לאטס ליהודים וביקש מהם תרומות.
לאטס ניסה לשכנע את קהילתו להתלבש בלבוש אירופאי על מנת לקדם את תהליך המודרניזציה וההתמערבות.
לצד הקולות הרבים שראן בלאטס מנהיג אשר קידם את הקהילה היהודית בלוב, ותרם רבות למען פיתוחה ותהליך המודרניזציה, נשמעה גם הטענה לפיה בניגוד לקודמיו בתפקיד הוא בעיקר קיים את דרישות השלטונות האיטלקיים הפשיסטיים, ואף ייצג יותר את האינטרס האיטלקיים מאשר את הגישה המסורתית היהודית של יהודי לוב.
אלדור אזמאט אוג'לי שומורודוב (באוזבקית: Eldor Azamat õğli Shomurodov; נולד ב-29 ביוני 1995) הוא כדורגלן אוזבקי המשחק בעמדת החלוץ באיסטנבול בשאקשהיר בהשאלה מרומא, ובנבחרת אוזבקיסטן.
אלדור שומורודוב נולד בעיירה דז'ורקורגן שנמצא בגבול של אוזבקיסטן עם אפגניסטן.
במשפחה בעלת מסורת של כדורגל: אביו ואחיו הבכור שיחקו בליגות נמוכות בואזבקיסטן, שני דודיו (אחים של אביו) שיחקו בליגת העל האוזבקית.
בשנת 2011, שומורודוב החל את הקריירה שלו בקבוצת משעל מובארק מליגת העל האוזבקית.
הוא שיחק בקבוצה זו בין השנים 2011 ל-2014, גם בקבוצה הצעירה וגם בקבוצה הבוגרת.
שומורודוב ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבכירה בליגה האוזבקית ב-12 באפריל 2014 במהלך משחק החוץ נגד אולמליק.
בשנת 2015 הוא חתם בקבוצת בוניודקור, כשתחתיה שיחק שתי עונות, רשם 66 הופעות והבקיע 18 שערים.
ב-15 ביולי 2017, דווח ששומורודוב חתם ברוסטוב מהליגה הרוסית.
בפתיחת עונת 2019/2020 בליגת העל הרוסית בכדורגל בלט כמלך השערים של הליגה כשהוא מוביל את טבלת המבקיעים עם 8 שערים בעשרת המחזורים הראשונים.
עם זאת, לאחר נישואיו ביוני 2020 מיעט להבקיע וצבר רצף של 15 משחקים ללא שערים, בצורת שנשברה במשחק הליגה האירופית בשלב המוקדמות השלישי נגד מכבי חיפה, כשהבקיע בדקה התשיעית.
באוקטובר 2020 חתם בגנואה מהסרייה א'.
את שער הבכורה הבקיע ב-30 בנובמבר במחזור התשיעי מול פארמה בדקה ה-49, שבסופו של דבר הסתיים בהפסד קבוצתו בתוצאה 2–1.
ב-7 בנובמבר כבש שער בכורה בהפסד קבוצתו 2–3 לונציה.
ב-30 בינואר 2023 הושאל לספציה עד לסוף העונה.
ב-27 ביולי 2023 הושאל לקליארי לעונה אחת עם אופציית רכישה.
ב-10 ביולי 2025 הושאל לאיסטנבול בשאקשהיר.
שומורודוב זומן לסגל הנבחרת הבוגרת ב-3 בספטמבר 2015 למשחק העפלה לגביע העולם 2018 נגד נבחרת תימן.
באותו המשחק הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת.
חודש לאחר מכן, הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון החוץ 0–4 על נבחרת בחריין במסגרת משחק העפלה לגביע העולם.
נכון לשנת 2024 שומורודוב הוא מלך השערים של נבחרת אוזבקיסטן בכל הזמנים.
כדורגלן החודש (1): אוגוסט 2019
קלוב אתלטיקו אלדוסיבי (בספרדית: Club Atlético Aldosivi) הוא מועדון כדורגל ארגנטינאי מהעיר מאר דל פלאטה.
המועדון נוסד ב-29 במרץ 1913 וכיום משחק בליגת העל הארגנטינאית.
בשנת 1979, הקבוצה התמזגה עם שני מועדוני כדורגל אחרים ממאר דל פלאטה: טאז'רס ובאנפילד, כשנודעה בשם דפנסורס דל פוארטו.
שם המועדון חזר לשמו המקורי שנתיים לאחר מכן, והוא נקרא כך עד עצם היום הזה.
אלדוראדו (בספרדית: Eldorado) היא עיר במרכז האזור הצפון-מזרחי של פרובינציית מיסיונס, ארגנטינה.
לפי מפקד האוכלוסים של 2010, היו בעיר 57,323 תושבים, מה שהופך אותה לעיר השלישית בגודל אוכלוסייתה בפרובינציית מיסיונס, והעיר הראשית של חבל אלדוראדו.
העיר ממוקמת על הגדה השמאלית (המזרחית) של נהר פרנה העליון, ועל הכביש הלאומי הארגנטינאי מספר 12, כ-100 ק"מ ממפלי איגואסו, ו-206 ק"מ מבירת הפרובינציה, פוסאדאס, שנמצאת על גבול ארגנטינה-פרגוואי.
אלדורדו נוסדה ב-29 בספטמבר 1919 כיישוב כפרי ונמל על נהר פרנה על ידי יליד גרמניה, אדולפו יוליוס שוולם, נתין בריטי שהתאזרח, שכינה כך את היישוב כאזכור לאגדת אל דוראדו.
העיירה הייתה מרכז ההתיישבות האירופית באזור (שכללה קבוצות מהגרים מגרמניה, שווייץ, פולין, דנמרק, אנגליה ומדינות נוספות).
כלכלת האזור מבוססת על חקלאות, ובייחוד גידול של תפוזים ואשכוליות.
גם התיירות תורמת לכלכלה, כאשר הפעילויות העיקריות הן שיט, דיג ספורטיבי (בעיקר של דג הדוראדו הזהוב), וציד ספורטיבי (בעיקר של טפירים, איילים וחזירי בר).
אלדו רוסי (3 במאי 1931 – 4 בספטמבר 1997; Aldo Rossi) היה אדריכל ומעצב איטלקי, שזכה להכרה בינלאומית בארבעה תחומים מובחנים: תאוריה אדריכלית, רישום, עיצוב ועיצוב מוצר.
רוסי היה אחד המובילים והמייצגים של התנועה הפוסט-מודרנית.
רוסי הוא האיטלקי הראשון שהוענק לו פרס פריצקר לאדריכלות.
הוא למד במסדר הדתי בסומסקה ולאחר מכן בתיכון אלסנדרו וולטה בלקו, בין השנים 1949 עד 1959 הוא למד אדריכלות באוניברסיטה הפוליטכנית של מילאנו.
מנחה התזה שלו היה פיירו פורטאלופי.
בשנת 1955 החל רוסי לכתוב עבור כתב העת האדריכלי קסאבלה-קונטינוייטה , בשנת 1959 הוא התמנה לאחד העורכים, לצד העורך הראשי ארנסטו נתן רוג'רס.
רוסי עזב את כתב העת בשנת 1964, לאחר שתפקיד העורך הראשי הועבר לידי ג'יאן אנטוניו ברנסקוני.
רוסי החל לעבוד עבור מגזין ועבור איל קונטמפוראניו, מה שהפך אותו לאחד המשתתפים הפעילים ביותר בוויכוח התרבותי הלוהט של אותה העת.
מאמריו המוקדמים עסקו באדריכלים כמו אלסנדרו אנטונלי, מריו רידולפי , אוגוסט פרה ואמיל קאופמן, וחלק גדול מחומרים אלו הפכו לחלק בספרו השני, Scritti scelti sull'architettura e la città 1956-1972 (כתבים נבחרים על האדריכלות והעיר, 1956 עד 1972).
רוסי התחתן עם השחקנית השווייצרית סוניה גסנר, שהכירה לו את עולם הקולנוע והתיאטרון.
התרבות ומשפחתו הפכו למרכזיים בחייו.
בנו פאוסטו היה יוצר קולנוע פעיל הן מול המצלמה והן מאחוריה, ובתו ורה עסקה בתיאטרון.
את הקריירה המקצועית שלו החל רוסי בסטודיו של איגנזיו גרדלה בשנת 1956, ומשם עבר לסטודיו של מרקו זנוסו.