tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאידך, מרכיבי החמלה באו לידי ביטוי בשאיפתו ל"מיגור הדלות", ואמונתו כי ראוי שהמדינה תדאג למינימום הנדרש בהתאם לתנאים החברתיים (כלומר תמנע גם "עוני יחסי" חריף).
אומנם, פרסם בשנת 1934 את עקרון חמשת המ"מים שבו הסביר את הצורך להעניק לכל אזרח באופן מינימלי חמישה צרכים בסיסיים: מזון, מעון, מלבוש, מורה ומרפא, אך לא פירט איך על המדינה לספק אותם.
במקביל קרא ליישם באופן מודרני את הציוויים החברתיים המקראיים כגון יובל ופאה.
ז'בוטינסקי האמין, כי, ככלל, הפגיעה בפרט הנדרשת לסיפוק צרכים בסיסיים אלו (בעיקר באמצעות מיסוי), לא תהווה פגיעה משמעותית בחירות הפרט ובזכותו לקניין.
גם ביחס למעמד הפרט מול ערך הקולקטיב והלאומיות, ז'בוטינסקי החזיק בעמדה מורכבת.
מחד, קרא לנכונות להקרבה עצמית למען האומה (אין מסמר?
אני מסמר!) ומאידך, שלל את זכותה של המדינה לכפות זאת על הפרט ואף קבע בפירוש כי "היחיד קודם לאומה".
ממסמך ששלח ז'בוטינסקי בתאריך 15 במרץ 1929 ופורסם על ידי ארכיון מכון ז'בוטינסקי עולה שהוא הביע את תמיכתו בשוויון הזדמנויות בין המינים.
בשנת 1980 הופיע דיוקנו על שטר בערך של 100 שקלים.
שטרות אלו הוצאו מן המחזור בשנת 1986. הכנסת קבעה ב־2005 בחוק את "יום ז'בוטינסקי" בכ"ט תמוז לציון זכרו ופועלו.
מורשתו עודנה מונחלת על ידי מוסדות שונים לציבור ולנוער בישראל.
כתביו, אשר מספרם עצום, שמורים בארכיון של מכון ז'בוטינסקי במצודת זאב בתל אביב.
ז'בוטינסקי, אשר היה מגדולי המנהיגים הציוניים והוגי הדעת היהודים בעת החדשה מונצח במבנים רבים ונקראים על שמו חמישים וחמישה רחובות בערי ישראל.
בכך, שמו של ז'בוטינסקי הוא המונצח ביותר בישראל (אף יותר משמותיהם של הרצל ושל דוד בן-גוריון).
בנוסף, נקראו על שמו שכונה בירושלים והיישוב גבעת זאב, הבניין של משרדי תנועת הליכוד "מצודת זאב" וליד בנימינה הוקם "פארק ז'בוטינסקי" לזכרו.
בשנת 2015 יצא לאקרנים הסרט "העורב: זאב ז'בוטינסקי", מסדרת הסרטים הדוקומנטריים "העברים".
יזם והפיק יאיר קדר, בימוי: איילת עופרים, בהשתתפות: דן מרידור, דן מירון, זאב צחור ואחרים.
הסרט הוגדר כבחירה הרשמית של פסטיבל חיפה 2015.
סדרת כתבים, הכרכים: אומה וחברה, אספרטקוס, בדרך למדינה, בסער, חמשתם, זכרונות בן דורי, כתבים ציוניים ראשונים, מגילת הגדוד, מכתבים, נכר (מחזה), נאומים א', נאומים ב', על ספרות ואומנות, סיפור ימי - אוטוביוגרפיה, סיפורים, פליטונים, רשימות, שירים, שמשון.
- הוצאו בהוצאת בנו ערי ז'בוטינסקי בשנים ה'תש"ז-ה'תשי"ט 1947–1959
דן מירון (הקדמה), יוסף קיסטר (מבוא), אילן מצל בגיא, זאב ז'בוטינסקי ושירתו, תל אביב: הוצאת המסדר על־שם זאב ז'בוטינסקי, תשס"ו-2005. - על יצירתו הספרותית והתרגומית, והשירים: שיר אסירי עכו, שיר הדגל, שיר תל-חי, שמאל הירדן, שיר בית"ר, הנדר, שיר אל-על וכולה שלי
לתיקונו של עולם (משנתו החברתית והכלכלית, 2001), למהותה של הדמוקרטיה (משנתו הליברלית והדמוקרטית, 2001), תגר ומגן (ז'בוטינסקי והאצ"ל, 2004)
אגרות, כרכים א'-י"ג, ירושלים: הוצאת מכון ז'בוטינסקי והספרייה הציונית, ה'תשנ"ב-ה'תשע"ה
קובצי מאמריו מ"ראזסוויט" - עקרונות מנחים לבעיות השעה, הדרך אל הרוויזיוניזם הציוני (1923–1924), הרוויזיוניזם הציוני בהתגבשותו (1925–1929), הרוויזיוניזם הציוני במאבקיו (1930–1931), הרוויזיוניזם הציוני לקראת מפנה (1932–1934), בהוצאת מכון ז'בוטינסקי 1984–1986
חזית המלחמה של עם ישראל, הוצאת ת' קופ, ירושלים, ה'תש"א
מדינה עברית - פתרון שאלת היהודים, הוצאת ת' קופ, תל אביב, ה'תרצ"ז
המבטא העברי, תל אביב, ה'תר"ץ, ינואר 1930.
העברית: שפה, תרבות, חינוך, ירושלים, מכון ז'בוטינסקי בישראל ומרכז מורשת מנחם בגין, 2017
שמשון: רומן, ללא ציון שם המתרגם, תל אביב – ברלין: שטיבל, ה'תר"ץ-1930
שמשון: רומן, תרגם מרוסית ברוך קרופניק, הציורים מאת נחום גוטמן, ירושלים, ה'תשי"ט-1959
שמשון: רומן, תרגם יצחק אורן, תל אביב: מעריב, 1976
שמשון: רומן, תרגם מרוסית פטר קריקסונוב, כתר, 2007
שמשון: רומן, תרגם מרוסית: ברוך קרוא, ירושלים: הוצאת ערי ז'בוטינסקי, תש"י
תרגום ועיבוד תיאטרלי (במסגרת תיאטרון מיקרו), יפים ריננברג, 2016
ב-2016 הוציא מכון ז'בוטינסקי את הספר "היהודים והמלחמה".
הספר מקבץ את מאמריו של ז'בוטינסקי בשילוב של "היהודים" ו"המלחמה", שנחשבו לנושאים מנותקים משך מאות שנים לפחות.
מרבית המאמרים נכתבו בסמיכות לפרוץ מלחמת העולם השנייה בשנים 1939–1940, וחלקם תורגמו לעברית לרגל הוצאת הספר.
דביר שוורץ כתב בביקורת על הספר:.
זאב זריזי (1916 – 13 באוגוסט 2011) היה ראש העירייה השני של באר שבע מאז קום המדינה.
הוא היה חבר מפ"ם ונכנס לתפקידו לאחר פרישתו של דוד טוביהו.
הוא עלה לארץ בשנת 1938 עם חברי גרעין של תנועת השומר הצעיר.
הוא וחבריו הקימו את קיבוץ גלאון בשנת 1946. בשנת 1949 עבר לבאר שבע.
בשנים 1951-1950 היה חבר מועצת העיר שמונתה על ידי שר הפנים.
בבחירות של 1951 נבחר לכהן כחבר מועצה.
בסוף שנת 1961 נבחר על ידי חברי המועצה לראש עיריית באר שבע.
הבחירה הייתה בעקבות פרישת נציג המפלגה הליברלית, אברהם פליישר, מהקואליציה של מפא"י, בראשות דוד טוביהו, ומעברו לצד זריזי.
כתגובה, נציגי אופוזיציית מפא"י נעדרו מישיבות המועצה, וגרמו לכך שיהיו בהן מעט מדי חברי מועצה, כדי להיחשב ישיבות חוקיות.
הבעיה נפתרה כאשר דוד חכם, חבר המועצה מטעם מפא"י החל להגיע לישיבות כחבר האופוזיציה הנוכח היחידי.
דוד חכם עשה זאת משום שדרש לעצמו את ראשות סיעת מפא"י במועצה.
זריזי כיהן בתפקיד עד תחילת 1963, עת פרש בשל המשבר פוליטי הבלתי פוסק, שהיה במשך כל כהונתו, ומונה במקומו ראש ועדה קרואה.
בשנים 1978-1963 כיהן כסגן ראש העירייה וכממלא מקומו.
בשנת 1972 זכה זריזי בפרס הוקרה על פעילות מוניציפלית מטעם מרכז השלטון המקומי.
בשנת 1988 זכה זריזי בתואר יקיר באר שבע.
זריזי נפטר בבאר שבע ב-13 באוגוסט 2011, והובא למנוחות בבית העלמין החדש בעיר .
זאב וילנאי (וילֶנְסְקי; ט"ו בסיוון ה'תר"ס, 12 ביוני 1900 – ב' בשבט ה'תשמ"ח, 21 בינואר 1988) היה גאוגרף והיסטוריון ישראלי, נחשב לאחד מגדולי חוקרי ארץ ישראל ועתיקותיה בדורות האחרונים, חתן פרס ביאליק ופרס ישראל.
וילנאי נולד בשנת 1900 בקישינב, אז חלק מהאימפריה הרוסית.
לאחר פרעות קישינב, בשנת 1906 עלתה משפחתו לארץ ישראל.
למד בבית הספר הריאלי בחיפה והיה תלמידו של פנחס כהן וחבר באגודת המשוטטים שהקים מורו.
לאחר תום לימודי התיכון המשיך ולמד במכללה לחינוך ע"ש דוד ילין ולאחריהם בשנת 1922, עסק בהדרכה בידיעת הארץ, בטיולים מטעם ועדת התרבות של הסתדרות העובדים וכן נתן הרצאות בליווי תמונות שהוקרנו בפנס קסם.
לאחר מכן יצא ללימודים גבוהים בלונדון ופילדלפיה וקיבל תואר דוקטור על עבודת המחקר שלו על שמות היישובים בארץ ישראל.
במהלך חייו כתב ספרים, מאמרים ומחקרים רבים בנושא חקר ישראל ועתיקותיה, בהם הספרים "מדריך ארץ ישראל" ואנציקלופדיית "אריאל".
בנוסף למחקריו נודע וילנאי בסיורים הרבים שהדריך בכל רחבי הארץ, בהרצאותיו על טבע הארץ ותולדותיה בפורומים שונים ובהנחלתו את אהבת הארץ לשומעיו.
עם הצייר הישראלי צבי ברגר, ידידו הטוב, הוציא אלבום אמנותי בשם "Israel Horizons", שכלל 56 ליתוגרפיות מקוריות.
העבודה על האלבום נמשכה שלוש שנים - וילנאי תרם לאלבום מעושר ידיעותיו בנופי ישראל וברגר רשם בעפרונו את המראות.
האלבום זכה במדליית כסף בפסטיבל ה-6 לאלבומים אמנותיים במילאנו, בשנת 1965.
לאחר מלחמת ששת הימים היה ממייסדי "התנועה למען ארץ ישראל השלמה".
בשנת 1974 הוענק לו התואר "יקיר ירושלים".
וילנאי היה חתן פרס ביאליק לחכמת ישראל לשנת תשמ"א, וחתן פרס ישראל לשנת ה'תשמ"ב (1982).
עם הקמת המועצה לשימור אתרים בשנת 1984, עמד וילנאי בראשה והיה נשיאה הראשון.
היה חבר בוועדת השמות הממשלתית, והיה אחראי לרבים משמות היישובים בישראל.
בשנת 1974 פרסם את ספרו האוטוביוגרפי ואהבת לארצך כמוך ובו תיאור על חייו כילד בשכונת חראת אל יאהוד בחיפה, חוויותיו מהכיבוש הבריטי במלחמת העולם הראשונה, מלימודיו בסמינר למורים בירושלים ועוד.
הוא מתאר מספר מתגליותיו בארץ ישראל:
גילוי מצבת כריסטופר קוסטיגן שהיה צעיר אירי שהגיע ביולי 1835 לחוף הארץ עם סירה קטנה אותה העביר דרך היבשה לכנרת ודרך נהר הירדן הגיע לים המלח וסייר בחופיו.
עקב המסע המאומץ הוא חלה, הועבר למנזר הפרנציסקני בעיר העתיקה בירושלים שם נפטר.
לאחר מלחמת ששת הימים מצא וילנאי את מצבתו מושלכת בחצר, המצבה נוקתה והונחה בקיר בית הקברות הקתולי.
על שמו של קוסטיגן היה נקרא הקצה הצפוני של חצי האי "הלשון".
גילוי סירתו של תומאס הווארד מולינה שהגיע באוגוסט 1847 באנייה לחיפה, שם הוריד את סירתו והעבירה דרך היבשה לכנרת ומשם הגיע דרך הירדן לים המלח וחקר את חלקו הצפוני.
גם הוא חלה במסעו זה.
הוא הועבר לאנייתו אך מת כשהגיעו לנמל ביירות ב-12 בספטמבר 1847. סירתו הועברה לאנגליה.
וילנאי חקר ומצא שהסירה משמשת כגג לסוכה באחת החוות ליד העיירה טורקי ועליה כתובת: "ספינה זו נבנתה ב-1836. בשנת 1837 עברה דרך עכו, קנה שבגליל, ים טבריה, ירדן, ים המלח, ירושלים, יפו".
הסירה הועברה לישראל והייתה מוצגת במוזיאון בית היוצר בנווה זוהר, היום מוצגת בכניסה למבנה המשרדים של מפעלי ים המלח בבאר שבע.
לפני שים המלח התייבש היה הקצה הדרומי של חצי האי "הלשון" קרוי על שם מולינה.
ב-1928, עם ייבוש ביצות כבארה, גילה וילנאי על אמת המים כתובות של הלגיון הרומי שאנשיו בנו אותה.
ב־1940 נשא וילנאי לאשה את אסתר, בת זאב מרגוליאש, מעסקני הציונים במצרים.
נולדו להם שני בנים: הבכור פרופסור אורן וילנאי, מומחה להנדסת מבנים באוניברסיטת בן-גוריון.
השני הוא מתן וילנאי, אלוף בצה"ל, חבר הכנסת ושר מטעם מפלגת העבודה, ושגריר ישראל בסין.
וילנאי נפטר ב-1988 והותיר אחריו שני בנים.
לפני מותו ביקש להיקבר בבית העלמין ארץ החיים ליד בית שמש, בסמוך למושב נחם, מפני שבצעירותו ביקר בין צרעה ואשתאול, וסיפר על אגדת "סלע החורבן" שהיה מקום קדוש לעם היהודי, וביקש להיקבר בסמוך אליו באחרית ימיו לצד קברה של אסתר רעייתו.
לאחר מותו הוקם על שמו 'מרכז וילנאי' ובו ספרייה גדולה בחצר סרגיי בירושלים.
המרכז שם לו למטרה להוות מוקד מידע בתחום חקר ירושלים ושימור האתרים ההיסטוריים המצויים בה.
על שמו רחובות בחיפה ובבאר שבע, כמו כן יש רחוב על שמו בירושלים "דרך זאב וילנאי " ובו בתי מלון ידועים.
חטיבת הביניים 'דקל וילנאי' ותיכון 'עמל דקל וילנאי במעלה אדומים נקראים על שמו.
בישיבה החילונית של בינ"ה במתחם גני הטבע בתל אביב קרוי על שמו בניין מרכזי.
בנו אורן ומשפחתו הוציאו לאור, על פי מצוותו, את מדריך ארץ ישראל באנגלית לקראת האלף השלישי (The Vilnay Guide to Israel), סיימו לערוך את "אנציקלופדיית וילנאי לירושלים" וסדרה בעלת שלושה ספרונים של אגדות ארץ ישראל לילדים: "אגדות ארץ ישראל שסבא סיפר לאסתר".
בשנת 2021 הוקמה במסגרת המחלקה ללימודי ארץ-ישראל במכללה האקדמית כנרת קתדרה לתולדות המחקר של ידיעת הארץ והארכאולוגיה על-שם זאב וילנאי.
מטרת הקתדרה להוות מסגרת לקידום מחקרים אקדמיים העוסקים בתולדות המחקר של ידיעת הארץ והארכאולוגיה של ארץ-ישראל וכן להפיץ ולהנגיש את המחקר בתחום זה לציבור שוחר הידע ואוהב הארץ שמחוץ לאקדמיה.
בשנת 2023 נחנכה ספריה לידיעת הארץ ע"ש פרופ' זאב וילנאי בכפר הנוער אשל הנשיא.
הספרים נתרמו ע"י בנו מתן וילנאי, ומשמשים את חניכי הפנימייה לחיזוק ערכי אהבת הארץ והמדינה.
ואהבת לארצך כמוך, הוצאת כרטא, 1974
אנציקלופדיה לידיעת א"י, הוצאת עם עובד,
אנציקלופדיה לידיעת הארץ (3 כרכים), הוצאת ידיעות אחרונות על ידי קרית ספר בע"מ, דפוס קואופרטיבי "אחוה", ירושלים, תשט"ז, 1956.
מדריך ארץ ישראל, הוצאת סטימצקי, 1935
אנציקלופדית וילנאי לירושלים, הוצאת כנרת זמורה ביתן דביר, 1993
אנציקלופדיית אריאל, הוצאת עם עובד, 1969–1982
אטלס תשכ"ח – שנת עשרים למדינת ישראל, הוצאת כרטא, 1968
המפה העברית של ארץ ישראל, תשכ"ח
כפר החשמונאים - מודיעים בעבר ובזמן הזה, מטיילים, 1925
עמק יזרעאל בתקופת התנ"ך, קופת הספר, 1927
עמק יזרעאל לפני כיבוש ישראל, קופת הספר, 1927
הרטוב וסביבותיה: ארץ שמשון הגיבור, קופת הספר, 1928
תולדות הערבים והמוסלמים בארץ ישראל, א-ב, שטיבל, 1932
אגדות א"י השפלה החוף הנגב הגליל
אגדות א"י יהודה ים המלח שומרון
אגדות א"י עבר הירדן וסיני
באר שבע עיר אבות ובנים
ירושלים בירת ישראל העיר העתיקה
ירושלים בירת ישראל העיר החדשה
תל אביב שלי בסיפור ובאגדה
הטיול וערכו החינוכי, שעלים-ספריה למדריכים, ירושלים, תשי"ג
שעלבים וסביבתה, הוצאת קבוצת שעלבים, תשכ"ח.
לקסיקון כרטא- החי והצומח בארץ ישראל
יהודה ושומרון [הגדה המערבית] (הוצאת ספרית השדה, תשכ"ט, 1968).
גולן וחרמון, הוצאת אחיעבר, ירושלים, תש"ל - 1970.
ואהבת לארצך כמוך זאב וילנאי מסייר ומספר (הוצאת כרטא, תשל"ה).
ים המלח וחופו הישראלי (1964), מועצה אזורית תמר.
אשקלון החדשה והעתיקה (הוצאת עיריית אשקלון, תשכ"ג, 1963)
רבי זאב וולף קִיצֶיס (ביידיש: קיצעס; נולד 1695–י"ב בחשוון תקמ"ט, 1788, היה מתלמידי הבעל שם טוב ובן לווייתו הקרוב ואף נקבר באוהל הבעש"ט במז'יבוז'.
רבי זאב נולד לאביו רבי יצחק והרבנית אסתר.
נודע כגאון ובקי בכל חלקי התורה, בנוסף לידיעות מקיפות בשאר החכמות.
היה רבה של קהילת טולצ'ין, ומאוחר יותר עבר למז'יבוז', בה כיהן אז חותנו רבי נפתלי ברבנות העיר, שם עמד יחד עם רבי דוד פורקיס בראשות חבורת החסידים שנהגו בקדושה יתירה ובפרישות מופלגת.
לפי המסופר: "כשבא הבעל-שם-טוב לקהילת מז'בוז' לא היה חשוב בעיני החסידים, היינו רבי זאב קיציס ורבי דוד פורקעס, מחמת השם שקראו אותו בעל-שם-טוב, כי שם זה אינו נאה לצדיק".
אולם לאחר שנוכחו בגדולתו של הבעש"ט על ידי מעשה שהיה התקרבו אליו והיו מתלמידיו הקרובים.
לפי יצחק אלפסי, היה רבי זאב קיציס יד ימינו של הבעש"ט ואף התגורר בביתו של הבעש"ט.
על פי אחד הסיפורים החסידיים המפורסמים שימש רבי זאב קיציס כבעל תוקע בבית המדרש של הבעל שם טוב בראש השנה.
רבי זאב קיציס ייצג כמה פעמים את הבעש"ט בפולמוסים מול המתנגדים.
רבי יצחק מראדויל, בנו של רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב כתב עליו שהיה מפורסם מאוד בצדקותו ובדקדוקיו בקיום המצוות, עד ש"היה טובל אפילו מחט".
מסופר שרבי זאב החמיר על עצמו שלא לאכול בשר שלא הוכשר בנוכחותו, אפילו כאשר רבו הבעל שם טוב כן אכל מבשר זה.
כמו רבו, שאף גם רבי זאב לעלות לארץ ישראל ואף החל במסע אליה, אך מסיבות שונות חזר בו.
הוא נפטר בי"ב בחשוון, ונקבר באוהל הבעש"ט אשר במז'יבוז', אשר בו קבורים מלבד הבעש"ט גם שני נכדיו ר' ברוך ממז'יבוז' ובעל "דגל מחנה אפרים" שהיו גם תלמידיו של רבי זאב, וכן האוהב ישראל מאפטא.
רבי זאב וואלף קיצעס השאיר אחריו משפחה מסועפת ביותר.
משפחת "קיצעס" הייתה אחת המשפחות הענפות ביותר ברוסיה.
רבי זאב וולף מצ'רני-אוסטראה (נפטר ה' באדר תקפ"ג (1823)), היה אדמו"ר בדור השלישי של תנועת החסידות, מתלמידי המגיד ממעזריטש.
ב-1798 עלה לארץ ישראל וחי בה 25 שנה עד לפטירתו.
כיהן כרב וכאדמו"ר בעיר צ'רני-אוסטראה ובקופיל הסמוכה.
היה תלמידו של המגיד ממזריטש ושל רבי משולם פייבוש מזברז'.
נטל חלק במאבק על השחיטה החסידית הנפרדת.
בקיץ תקנ"ח (1798) עלה לארץ ישראל.
בקושטא בדרכו לארץ נפגש עם רבי נחמן מברסלב ישב תחילה בחיפה ומאוחר יותר בטבריה.
אחר פטירת חברו רבי אברהם מקאליסק בשנת ה'תק"ע (1810) מילא את מקומו בהנהגת החסידים בטבריה ועמד בקשרי מכתבים עם ראשי תנועת החסידות בחוץ לארץ כדי שהללו יתמכו כלכלית ביישוב החסידי בארץ.
רבי זאב וולף נפטר בה' באדר תקפ"ג (1823), ונטמן בבית העלמין העתיק בטבריה, בסמיכות לרבי אברהם מקאליסק.
אשתו נפטרה בשנת 1837. בתו, בנו וכלתו נספו ברעש הגדול בצפת באותה שנה.
מכתבו של רבי אשר מסטולין (הראשון) אליו נדפס בסוף הספר "בית אהרן".
מעט מדברי תורתו נדפסו בהקדמת הספר "מנורת זהב" ובקונטרס "אור צדיקים".
דברי התורה המעטים המובאים בשמו נאספו לספר "תקיפא דארעא דישראל" הכולל גם את תולדות חייו.
חתנו וממלא מקומו בעיר צ'רני-אוסטראה, רבי ישראל אברהם מז"ל לאחר פטירתו המשיכו חסידים לנסוע לאשתו, בתו של הרב זאב וולף, ציזיא חנה מזל.
תלמידו המובהק, רבי מנחם מנדל מקוסוב, אבי שושלת חסידות ויז'ניץ.
באחת מאיגרותיו כתב לו רבי זאב: "שיתחדש המלוכה שלו, שלא יזוז ממנו, מבניו ומבני בניו, עד עולם".
הרב דוד שלמה אייבשיץ, בעל "לבושי שרד" ו"ערבי נחל", שעלה גם הוא לארץ ישראל.
זאב וולפנזון (נקרא גם "וועלוויל בעאבעס" על שם אשתו, או "חכם זאב הירושלמי"; 1812?
– 29 באפריל 1881) היה פעיל מרכזי ביישוב הישן הפרושי בירושלים באמצע המאה ה-19, ומבוני המוסדות המרכזיים של יישוב זה.
קיימות גרסאות שונות לגבי תאריך ומקום לידתו.
אביו של זאב וולפנזון היה אברהם וולפנזון משקלוב, שהיה דיין בצפת ושד"ר, וכן בן דודו של מנהיג העלייה הפרושית לארץ ישראל, רבי ישראל משקלוב.
לירושלים הגיע וולפנזון בסביבות שנת 1834 והיה מעורב בלחימה בין צבאו של איברהים פחה העות'מאני לבין פלאחים ערבים מורדים, וסייע להגנת הרובע היהודי מפני התקפותיהם.
בעקבות אומץ הלב שהפגין בקרב, התקבל לראיון אצל איברהים פחה.
מצעירותו היה פעיל בכיר בעסקי הציבור של הקהילה הפרושית, וב-1837 נודע לו על רעידת האדמה שהרסה את העיר צפת.
הוא הגיע לשם בראש משלחת ירושלמית כדי לסייע לפצועים ולקבור את המתים.
בין ההריסות מצא את באבא רבקה, ניצולה יחידה ממשפחתה.
הוא הציל את חייה, ומאוחר יותר התחתן עמה.
באבא רבקה ניהלה מאז את עסקיו.
במקביל לעסקנותו, עבד וולפנזון כמגיה הראשי של המדפיס ישראל ב"ק בירושלים, והגיה אצלו כ-8 ספרים, מהראשונים שהודפסו בארץ ישראל בעת החדשה, כמו "חוקי חיים" של הראשון לציון הרב הספרדי הראשי דאז חיים אברהם גאגין.
בניגוד למקובל היום, שמו כמגיה מופיע בספרים אלו בעמוד השער, סמל לחשיבות שייחסו אז לתפקיד המגיה.
לעתיד פרסם עם גיסו, שניאור זלמן שניאורסון (נכדו של משה שניאורי ונינו של מייסד חב"ד), את הספר "תשובות הגאונים חמדה גנוזה" מתוך כתב יד.
וולפנזון היה בקיא בעברית ובארמית וגם דיבר היטב ערבית, ספרדית ועוד.
את שליטתו בשפות ניצל ב-7–10 מסעות שערך ברחבי אסיה, אירופה וצפון אפריקה כשד"ר של היישוב היהודי בירושלים.
בין השאר נפגש עם שליט אוסטריה פרנץ יוזף בבקשה למנות קונסול אוסטרי בירושלים, מינוי שכנראה תוכנן ממילא והתבצע באותה תקופה.
וולפנזון בנה לאחיו יהושע, שהוסמך לרפואה בביירות, את בית המרקחת הראשון בירושלים, שפעל בשיתוף פעולה עם בית החולים ביקור חולים, גם הוא מיסודו של זאב וולפנזון.
אך בית המרקחת לא האריך ימים.
וולפנזון, רעייתו ואחיו עברו להפעיל את טחנת הרוח בימין משה, טחנה שבנה משה מונטיפיורי ליד שכונת משכנות שאננים ואותה החכיר לזאב לכל חייו.
לאחר שנים של פעילות, נאלצו לסגור אותה לאחר שלא השתלמה כלכלית.
הטחנה הפסיקה מאז כל פעילות להוציא תקופות קצרות ביותר.
במקביל החזיק זאב בטחנה נוספת לטחינת חיטה, שהתבססה על עבודת בהמות במרתף תת-קרקעי מתחת לביתו, באזור כולל רייסין בירושלים.
הוא היה אחראי על פעולות רבות של כולל זה.
בנוסף היה בין מייסדי בית החולים "ביקור חולים" וישיבת עץ חיים, וכן היה אחראי בהתנדבות לבניית בית הכנסת המפורסם "בית יעקב" שהוקם בחורבת רבי יהודה החסיד בירושלים.
וולפנזון היה פעיל מרכזי בהשגת הכרה של השלטון העות'מאני בעדה האשכנזית כיהודים לכל דבר, ובהפרדה בין האשכנזים והספרדים שעד אז היו היהודים המוכרים היחידים בפני השלטונות.
בין השאר השיג הכרה של השלטון בשחיטה האשכנזית הנפרדת, בקבורה אשכנזית נפרדת, וכן רכש על שמו את בית הקברות האשכנזי בהר הזיתים בירושלים, עבור הכולל.
הוא ייסד את ה"חברה קדישא" האשכנזית וניהל אותה עד מותו.
וולפנזון נפטר בשנת 1881 ונקבר בבית הקברות האשכנזי בהר הזיתים, שאותו רכש.
עם צאצאיו נמנים משה אשד, מפורצי דרך בורמה; ואלי אשד.
זאב ויינר (נכתב גם וינר; 1908 – 18 בספטמבר 1994) היה מייסד רשת הדיור המוגן לקשישים "משען" ומנכ"ל במשך שנים רבות, עד לשנת 1985, גזבר וחבר מרכז במפלגת פועלי ארץ ישראל (מפא"י), וחבר מועצה בעיריית תל אביב.
ויינר נולד בעיירה וולדימיר וולינסק (לודמיר בפי יהודיה) שבפולין, היום באוקראינה.
אימו שרה קיימה אורח חיים יהודי דתי, אביו זינדל עסק במסחר זעיר והיה מראשוני הציונים בלודמיר.
את לימודיו החל ב"חדר" אחר כך בבית ספר יהודי פולני ומשם לגימנסיה יהודית פולנית שבעיירה.
בעקבות קרע אידאולוגי בינו לבין מנהל הגימנסיה, ד"ר פליך, שהיה יהודי מתבולל, החליט לעזוב, ואת לימודיו סיים בגימנסיה העברית בעיירה קובל הסמוכה.
שם הצטרף לתנועת "השומר הצעיר".
בתום לימודיו שב ללודמיר, בה הדריך צעירים בקן התנועה, ותוך זמן קצר עמד בראש הקן.
הוא היה מעורב בפעולות ציוניות רבות, חבר ב"ליגה למען ארץ ישראל העובדת" ופעיל בהנהלת הקרן הקיימת לישראל.
זאב ויינר אירח בקן התנועה את יצחק גרינבוים מראשי ההסתדרות הציונית העולמית.
פעילותו התרחבה, הוא הקים את קן "השומר הצעיר" בעיירה הורדלץ ובעיירות נוספות בסביבת ווהלין: אורוחוב, רוביישוב ובלוצקי.
היה ציר בוועידות שונות: בוועידה הגלילית של תנועת "החלוץ", בוועידה הארצית הרביעית של הסתדרות "תרבות" בפולין ב-1931, בה השתתף חיים נחמן ביאליק, ובוועידה השמינית של "השומר הצעיר" בורשה ב-1935.
בשנת 1929, בעקבות הטבח בחברון, כינס ויינר את בני העיירה אל הרחבה הגדולה שבפתח בית הכנסת המרכזי.
שם, עם רב העיירה, קרא ליהודים לעלות לארץ ישראל.
ויינר עזר בהשגת סרטיפיקטים לעלייה לחניכים רבים.
בשנת 1935 נשא לאישה מדריכה בקן התנועה, טובה קובלסקה, שהייתה רעייתו ועזר כנגדו עד יום אחרון.
למחרת נישואיהם יצאו השניים לארץ ישראל.
זאב ויינר ביחד עם טובה קובלסקה זכו לתעודות הוקרה על חלקם במפקד הציוני ובהתרמה של "השקל הציוני" לקראת הקונגרס הציוני ה-19, שהתקיים בלוצרן, שווייץ ב-1935.
לרגל עלותם לארץ ישראל, נטעה הסתדרות השומר הצעיר בווהלין שני עצים ביער הרצל על שמם.
גם הוועד המאוחד לענייני הקק"ל בלודמיר נטע על שמם שני עצים ביער הרצל "לאות הצטיינות בעבודתם לטובת הקק"ל".
זאב וטובה ויינר המשיכו לשמור קשר עם חניכיהם.
לימים יתרמו חניכיהם, שהשתקעו בארצות הברית, אמבולנס ל"משען".
משען שהיה לגולת הכותרת של עשייתו הציבורית של זאב ויינר במשך יובל שנים, משנת עלייתו ב-1935 ועד 1985.
לאחר שחיו זמן קצר בקיבוץ שריד עברו לתל אביב, וויינר החל לעבוד ב"קרן חוסר עבודה" של ההסתדרות הכללית של העובדים העבריים בארץ ישראל.
בין השאר עזר לפועלים מובטלים.
הוא סידר להם עבודה בכריית חול זיפזיף בחולות חולון.
בתמורה הם קיבלו תלושים שהיו שווי כסף.
זאב עזר לנזקקים לקבל מזון בחנות של ההסתדרות שנקראה: משען אספקה-עזרה לנזקקים ("כשיהיה לכם תחזירו...").
העזרה לנזקקים במסגרת ההסתדרות הפכה למפעל חייו של זאב ויינר.
"כשמדברים על "משען" מדברים למעשה על זאב ויינר, וכשמדברים על ויינר מתכוונים בעיקר ל"משען"".
(ישראל קיסר, בספר "ערבים זה בזה" אליהו אגרס).
ב-1935 הצטרף זאב ויינר אל שורת המייסדים של "קרן חוסר עבודה" שראשיתה ב-1931, ועם הצטרפותו ב-1935 הייתה ל"משען".
משען הוגדר עם ייסודו כ"זרוע לעזרה הדדית של ההסתדרות".
משען או הקרן עסקו בעיקר במתן עזרה חומרית פרטנית לחברי ההסתדרות.
ב-1936 היה בארץ ישראל משבר כלכלי והיו נזקקים ומובטלים רבים.
עולים רבים נזקקו להלוואות לסידור ראשוני, לאחר עלייתם ארצה.
מטרות הסיוע היו מגוונות: לריפוי, שכר דירה, מזון וכלי עבודה.
הנזקק היה מגיע אל משרדי הקרן ומקבל סיוע.
זאב ויינר פעל באופן שונה מזה של חבריו.
הוא לא הסתפק בסיוע שניתן לאדם במשרדי משען.
הוא יצא לפגוש את הפועלים בביתם.
להתייסר עימם, לחוש בסבלם ובמחסורם ולהקשיב לבני המשפחה.
שמא ניתן לעזור למי מהם או לנצל כוחות נוספים בתוך הבית.
סבור היה שאין זו "גמילות חסד" או רחמים, אלא מהות החברות בארגון הסתדרותי, שבו כל אחד תורם כפי יכולתו ומקבל לפי צרכיו.
זאב ויינר החל גם לעסוק בגיוס תרומות, בזכרונותיו מעלה את עורכי "הארץ" שאליהם פנה וקיבל תרומה למשען.
בינתיים גברו הצרכים, רוחות מלחמה נשבו בארץ, המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, מאורעות דמים באפריל 1936 .
תושבי יפו היהודים נאלצו לעזוב את בתיהם.
לצורך זה השתמשו בבתים ציבוריים באופן ארעי.
משען הקים מפעלי אספקה שחילקו מוצרי יסוד, מטבחים זולים לפועלים, ואף דאג להזנת ילדים במועדונים ובקייטנות.
ב-1936 החליטה ההסתדרות על "מיפדים" חברים יתרמו כסף לטובת מובטלים, או לטובת המשתכרים שכר נמוך.
היה זה בן-גוריון שפרסם ב"דבר": "אנו ערבים איש לאחיו, והיום ערב למחרתו".
בעקבות תל אביב קמו סניפים למשען בחיפה וירושלים ובאחדות מן המושבות הגדולות, גם בהם הוקמו קופות למתן הלוואות דחופות, לפתרון מיידי של בעיות.
כך היה עד שהונהג ויצא לפועל באוקטובר 1938 המס האחיד של ההסתדרות, שממנו ניזונו שני מוסדות הגמל הגדולים ביותר שקמו להסתדרות העובדים בישראל מאז ועד היום הזה: קופת החולים הכללית ומשען.
משען ריכז בתוכו גם שלוש קרנות נוספות: "קרן מציב" - עזרה ראשונה לאחר מוות במשפחה.
בין השאר דאגה הקרן לנזקקים כסף לבניית מצבות ליקיריהם שנפטרו, "דור לדור" - לסיוע לחברי הסתדרות לעת זקנה ואחר כך גם קרן "נכות" - עזרה לבעלי מוגבלויות.
בסוף שנות השלושים גדל מספר הנזקקים ובד בבד, התרחב מפעל ההספקה של משען.
תנובה, הקיבוצים והמשקים שלחו למשען תוצרת חקלאית במחירים מוזלים.
אליהם הצטרפו גם מפעלים נוספים המשביר, עלית, עסיס, יצהר, בלו בנד ואחרים.
הדי מלחמת העולם השנייה הגיעו לארץ, ופועלים רבים עזבו את ביתם והתגייסו לבריגדה היהודית.
מספר המובטלים התגבר, משקי בית ובמיוחד ילדים סבלו מצוקה ומחסור.
עם התמשך המלחמה החלו להגיע עולים חדשים, שנמלטו מזוועות אירופה.
מפעל עליית הנוער שלח לארץ ילדים, חלקם יתומים, חולים וחסרי כל.
למען הילדים האלה כונן משען בראשותו וביוזמתו של זאב ויינר את מוסדות הילדים, פנימיות חינוכיות בהן מצאו הילדים בית חם.
"משען" בנתה חמישה בתי ילדים: "אונים" ו"עלומים" בכפר סבא, "כרמית" בירושלים, "אורים" בקריית טבעון ו"בית אפל" בגן יבנה (על שם התורמים חוה ומקס אפל).
הילדים יצאו מדי יום אל בתי הספר הרגילים שבמקום הימצאם ושבו לביתם בפנימיה עם תום הלימודים.
הפנימיות ענו לצורכי השעה ולגילאי הילדים.
"משען לכל גיל" כתב זאב ויינר.
"עלומים" היה בראשית דרכו למעשה מספר "בתי עלומים" פזורים במושבות הוותיקות (היו אלה צריפים שהובאו אל המושבות למגורי פועלי קטיף בעונת התפוזים) שהוקמו על ידי אנשי חינוך מכפר הנוער בן שמן.
ב-1942 קרן חוסר עבודה ומשען איחדו את ה"בתים" למבנה אחד בכפר-סבא, מבנה שהועבר בשנת 1951 לבעלותו וניהולו הבלבדי של מרכז משען.
ב"עלומים" חיים 200 ילדים בני 7 עד 14. מוסדות הילדים והנוער שינו את יעודם בהתאם למצוקות הזמן.
"אונים" למשל (שזאב ויינר הניח את אבן הפינה שלו כבר ב-1946) הפך ממוסד ל-190 ילדים בכיתות בי"ס יסודי, למוסד להכשרת נוער שוליים בוגר במקצועות קדם צבאיים.
בשנת היובל למשען 1984 היו בו 400 מיטות.
כדוגמת "אונים" הוסב גם יעודו של "אורים" שהוקם ב-1950, להכשרה קדם צבאית ל-200 נערים לפני גיוסם לצה"ל.מוסד "כרמית" ל-400 ילדים ונערים, נחנך ב-1960 קלט עם היווסדו ילדים חולי אסתמה בשל מיקומו בהרי ירושלים.
אוויר ההרים היווה בימים אלו מזור לילדים החולים.
בזמן אחר שוכנו במוסד "כרמית" ילדים מחוננים, מבתים קשי יום, שלמדו בתיכון ליד האוניברסיטה בירושלים.
160 ילדי גן רכים ואפילו עוללים שאימהותיהם חלו או נפטרו בלידתם, מצאו ב-1956 בית במשען ב"בית אפל" בגן יבנה.
מוסד זה זכה להיקרא כך על-שם חוה ומקס אפל שתרמו את הקמתו במלואה.
כל העת, עסק זאב ויינר גם בגיוס תרומות.
בביתם הצנוע אירחו (על טשולנט של שבת) טובה וזאב ויינר אורחים מארצות הברית כמו גם את חווה ומקס אפל, השניים יצאו לסיור במוסדות הילדים של משען, ולאות הערכה למפעלו של משען בישראל תרמו את כספם להקמת בית הילדים הנושא את שמם בגן יבנה.
זאב ויינר עמד בקשרי מכתבים, עם ראשיה של מגבית ההסתדרות בארצות הברית שתרומתה למשען הייתה משמעותית.
ב-1946 בהובלתו של ויינר, נתקבלה ההחלטה על הקמת בתי אבות לחברי ההסתדרות.
הגשמתה של החלטה זו עמדה במרכז עשייתו במשך יובל שנים.
המעבר של משען מן הטיפול הפרטני באדם הנזקק להקמת מוסדות לילדים ובמיוחד בהמשך הדרך גם לקשישים לא היה דבר מובן מאליו.
המחשבה על זקנה ועל צורך בעזרה לחבר לאחר צאתו ממעגל העבודה נראתה למתנגדיו רחוקה, אך ויינר התעקש.
על חזונו ראו בכתביו, למשל: "משען לכל גיל", 1980. את תמצית משנתו בדבר מסגרות החיים הדרושות לאדם המזדקן סיכם זאב ויינר בשנת 1974 במאמר בשם "קונצפט בהגשמתו".
ארבע מסגרות החיים הן: א.
בית אבות קולקטיבי ו ד.
לתפיסתו: "תנאי לקיום ארבע המסגרות האלה הוא היותן ממוקמות במרכז קהילתי, בסביבה מאוכלסת, חיה ותוססת, ליד מוסדות קהילתיים אחרים, כמו מרכז מסחרי, בתי ילדים ונוער, מרכזי תרבות, בידור וספורט.
מסגרות "משען" לא באות לבודד את הקשיש אלא להפך, לדאוג לכך שיוסיף לישכון בתוך עמו, במעגל שבו חי, שלמענו טרח ואותו טיפח במיטב שנותיו".
מועדון הפנסיונרים נועד לאנשים שפרשו ממעגל העבודה.
זאב ויינר: "המעבר מן 'המלאות' אל 'הריקנות', מן החיים העמלניים אל 'הלא כלום' כרוך בהרבה תסכולים, במצבי רוח, בדכדוך נפשי...הבדידות היא אויב מספר אחד של הפורש, והבטלה היא אויב שחומרתו אינה פחותה מזו של קודמו" המועדון יפיג את שתי הרעות.
המועדון יהפוך להיות ביתו השני של האדם.
"באווירה נעימה וחמימה ייערכו כאן מפגשי חברה, מסיבות וטיולים.
במועדון פועלים חוגים שונים ומגוונים...הנפתחים גם לפי דרישותיהם והצעותיהם של באיו."
"במסגרת המועדון נוסף על האירועים החברתיים, זוכים החברים לעזרה בבעיות אישיות כמו:עיזבונות, ירושה, מיסים, ביטוח...שירותי עזרה בבית על ידי עובדים בשכר או מתנדבים"
את מועדון הפנסיונרים הראשון של משען שנקרא "ביתנו" חנך זאב ויינר ב-1958 ברחוב הס 19 בתל אביב.
הוא שימש מודל לכל הבאים אחריו.
משען הקימה 63 מועדוני פנסיונרים ליד מועצות מקומיות.
בית-אבות אינדיבידואלי ("דיור מוגן") זאב ויינר: "מקובל לחשוב כי בעיות דיור הן בעיותיו הבלעדיות של הצעיר מקים המשפחה..
אך בעיות דיור שחומרתן אינה פחותה מציקות גם לאדם המבוגר..
קומה גבוהה ומספר רב של מדרגות, ריחוק ממרכז קניות ותחנת אוטובוס, ריחוק ממגורי הבנים..
חוסר אור ואוורור, העדר תנאים סניטריים ואחרים..
בבית האבות האינדיבידואלי מעמיד משען לרשות דייריו יחידות דיור עצמאיות, סמוכות זו לזו, בבתי קומות עם מעליות כשבכל יחידה חדר מגורים מחולק לפינת מיטות וחדר קטן, מטבח ושירותים.
חיי הזוג, או היחיד בדירה מתנהלים כרצונם, כהרגליהם, ללא התערבות מבחוץ.
ולרוב קובע לעצמו את לוח זמניו.
אנו אחראיים לפעולות הניקיון והגינון, לשירותי בריאות לדיירים, (אחות מרפאה קבועה במקום) ולפעולות חברה ותרבות."
בית אבות קולקטיבי (פנימיות) זאב ויינר: "בית זה חייב להימצא בסמוך לקודמו מבחינה טריטוריאלית.
קרבת המקום, קיצור הדרך, היינו הימצאותו של הבית הקולקטיבי במרחק פסיעות מספר מן הבית האינדיבידואלי יקצר גם את המעבר הנפשי ויפחית מחומרת המשבר.
משבר הוא מנת חלקו של מי שיוצא מרשות אחת עצמאית, לרשות שנייה, שבה הוא נזקק לעזרת הזולת ולהשגחה יומיומית..
יש להדגיש שאל המוסד הקולקטיבי ניתן להגיע לא דרך המוסד האינדיבידואלי בלבד.
אנשים שהיו בביתם עד שלא יכלו להוסיף ולשרת את עצמם, גם בפניהם פתוח מוסד זה..
כאן לכל זוג דיירים חדר נאה ומרווח עם יחידת שירותים.
מטבח וחדר אוכל משותפים לכל, אולמי תרבות, ספריה, פינות משחק והאזנה, בית כנסת..
אין הזקן דואג עוד לסיפוק צרכיו החומריים, הכנת ארוחות על-פי דיאטה מותאמת, ניקיון החדרים והחצר, כביסה וגיהוץ, ענייני דואר, לכל אחראי המוסד.
פה יש למרפאה המשוכללת תפקיד נכבד.
יש במקום רופא קבוע, ישנם גם חדרי חולים למחלות אקוטיות הנתונים תחת פיקוח רפואי במשך כל שעות היממה."
בית אבות סיעודי זאב ויינר: "...זקנים חולים הם בעיה מכאיבה שהחברה הצעירה בישראל החלה רק לאחרונה לתת דעתה עליה.
אין באפשרותם של בתי חולים להקצות מיטות לקשישים חולים במחלות זקנה ובמחלות ממושכות...במוסדותינו הקולקטיביים אין מקום לזקנים חולים...
אמרנו לעצמנו שחשוך מרפא אינו חשוך טיפול.
וכך הגענו להקמת המוסד הסיעודי לשירותם של דיירי הבתים האינדיבידואליים והקולקטיביים שתשש כוחם והיו למרותקי מיטה...
כאן שתי מחלקות: אחת גריאטרית-שיקומית ושנייה סיעודית.
הראשונה מצוידת בכל אביזרי השיקום והריפוי, בשירותה רופאים מומחים לגיריאטריה, לפיזיותרפיה ולאורתופדיה, כשלימינם בתי החולים הכלליים של קופת-חולים..
במחלקה הסיעודית נתון הקשיש לטיפול יומיומי צמוד."
בית האבות בחולון: היה הראשון ובנייתו הושלמה בעיצומה של מלחמת העצמאות.
בימי המלחמה שימש גם למפוני יישובי הדרום.
700 דיירים מצאו בו את ביתם כבית אבות קולקטיבי.
מספר שנים אחר-כך ב-1960 נבנו לצידו 54 דירות מגורים זוגיות, זה היה הניסיון הראשון לבית אבות אינדיבידואלי.
תזמורת צה"ל אימצה את בית האבות שבחולון וניגנה שם פעמים רבות.
בית אבות ברמת אפעל: בנייתו החלה ב-1963. ראשיתו הייתה בתוכנית לקיבוץ עירוני על שטח אדמה בן 1,500 דונם ליד כפר אז"ר, וכשהתוכנית להקמת קיבוץ נתבטלה, מרכז משען בראשותו של זאב ויינר קיבל על עצמו לבנות על השטח בתי אבות.
בהקמתו קלט 1,100 דיירים בבית אבות משולב, שמכיל דירות אינדיבידואליות וגם מגורים קולקטיביים.
זאב ויינר כתב: היתרונות של מוסד גדול ברורים.
מוסד גדול זול יותר מבחינה תקציבית.
די בשומר-לילה אחד או שניים, כך גם באחות-לילה ורופא אחד בלבד.
גם מבחינת אספקה ושירותים אחרים הדבר קל יותר.
כשבונים מרפאה עם ציוד ומכשור רפואי יקר ומתקדם, ברור שאם המכשיר איננו מנוצל כראוי כל שעות היממה – זהו בזבוז יקר...
ועוד יותר מכך, כשהציבור גדול ניתן לגבש חוגים חברתיים מגוונים, לקיים תוכניות תרבות עשירות ומופעים בשפות שונות, שיעורי גמרא למעוניינים...
אנשים יכולים לברור חברים על פי נטיות לבם ושיוכם וכן הלאה.
בית אבות "כרמל" בחיפה: ההזדמנות להקמתו הגיעה בתחילת שנות ה-60 כשהפנסיון של ד"ר בודנהיימר, בשכונת אחוזה הועמד למכירה.
הבית הטובל ביער בן 40 דונם על הכרמל נרכש על ידי משען.
זהו בית האבות הראשון שלא נבנה על ידי משען.
הוא הפך לבית אבות קולקטיבי ל-250 קשישים.
בית-אבות בקטמון, ירושלים: בשנת 1956 שוכנו 70 דיירים קשישים בקומת-קרקע של 12 בתים משותפים, שבקומותיהם העליונות גרה אוכלוסייה רגילה.
מאוחר יותר נרכשו עוד 64 דירות צמודות קרקע, כשכל דירה נחצתה לשתי דירות ל-100 דיירים נוספים.
דיירי משען הקשישים ניהלו את חייהם באופן עצמאי, השותפות ביניהם הייתה באולם משותף לפעולות תרבות, כמו כן היה להם מעין אב-בית ואחות קבועה שדאגו לקשר שלהם עם קופ"ח, דואר, בנק ועוד.
על הדירות האינדיבידואליות צריך היה להוסיף גם בית אבות קולקטיבי.
תמורת הסכמתו של משען לבנות שני גני-ילדים ובית-כנסת קיבל משען קרקע לבנית בית-אבות קולקטיבי ל-280 דיירים.
בית האבות בגבעתיים: נחנך ב-1981, כלל שלושה מגדלים, שניים מהם במסגרת קולקטיבית ואחד למגורים אידיבידואליים.
ההתחלה הייתה כשראש עיריית גבעתיים ביקש להעביר לידי משען את מוסד "שלווה" שאכלס זקנים ונכים בחמישים דירות.
בתמורה קיבל משען שטח אדמה שעליו נבנה בית-אבות קולקטיבי ל-400 נפש, ובית אבות אינדיבידואלי ל-100 נפשות.
הבניינים בנויים בתוך גן ציבורי רחב ידיים בלב ליבה של גבעתיים.
בית-האבות ברמת אביב (רחוב פיכמן) תל אביב: בשנות השישים הציע מרדכי נמיר, ראש העיר תל אביב למשען לרכוש שלושה בניינים רבי קומות ששמשו כהוסטלים.
הבתים הפכו לבית-אבות אינדיבידואלי ל-300 דיירים.
בית-האבות ברמת אביב (ברודצקי) תל אביב: כיוון שעל-יד ההוסטלים שרכש משען לא היה שטח גדול דיו להקמת בית אבות קולקטיבי, רכש משען בקרבת מקום שטח של 7,5 דונם עליו נבנה בית-אבות קולקטיבי ל-400 איש בליבו של גן ציבורי, קרוב לאוניברסיטה, לקניון ענק ולקווי אוטובוסים רבים.
בית-האבות הסיעודי ברעננה: החרפת הבעיה של החולים במחלות זקנה ובמחלות ממושכות גרמה לחילוקי-דעות בין משען לבין קופת החולים.
אנשי משען היו בדעה, כי הבעיה רפואית, ולכן חובתה של קופת החולים היא לדאוג לפתרונה.
ואמנם קופת החולים הקימה 3 מוסדות שיקומיים (בית חולים לוינשטיין, בית רבקה ובית הרצפלד).
אולם כאשר אין אפשרות לשקם את הקשיש החולה, לא היה שום מוסד שבו יקבל הקשיש טיפול סיעודי, ולכן היו מחזירים אותו הביתה או מעבירים אותו למוסדות פרטיים של נכים.
את ההחלטה להקים בית אבות סיעודי (להבדיל משיקומי) קיבל זאב ויינר שהיה חבר גם בהנהלת קופת החולים, ויכול היה לקשור את בית האבות הסיעודי של משען עם בית לוינשטיין השיקומי של קופת חולים.
משען החליט, איפוא, להקים בית-אבות סיעודי בקרבת בית החולים השיקומי בית לוינשטיין.
בית האבות הסיעודי של משען ברעננה נחנך ב-1976 על שטח של 12 דונם, ובו 400 מיטות.
100 מיטות משוריינות לקופת החולים ו-300 מיטות לקשישים סיעודיים כרוניים מבתי האבות של משען.
בבית לוינשטיין שוריינו 10 מיטות לשיקום קשישים ממוסדות משען.
בית-האבות ע"ש זאב ויינר בנאות אפקה: עיריית תל אביב הקצתה שטח רחב ידיים להקמת המוסד, בהערכה למשען ובהוקרה מיוחדת לאיש שבנה את משען ובד בבד תרם גם רבות במישור המוניציפלי.
ויינר היה מעורב בתכנון המוסד, הניח את אבן הפינה והבית נושא את שמו.
בסוף יובל שנותיו של ויינר במשען היו במוסדותיו 1360 מיטות לילדים, 4200 מיטות לקשישים ו-63 מועדוני פנסיונרים ליד מועצות הפועלים ברחבי הארץ.
זאב ויינר עמד בראש משען עד שנת 1985.
זאב ויינר היה חבר בוועד הפועל של ההסתדרות ובכל ההנהלות של מוסדותיו.
במיוחד פעל בהנהלת הקואופ, היה חבר הוועד המפקח של קופת חולים הכללית, ובהנהלות סולל בונה, כור ועוד.
היה חבר במועצת פועלי תל אביב-יפו.
זאב ויינר יזם ופעל גם בקרנות ההסתדרותיות הנוספות שהיו קשורות במשען (קרן דור לדור, קרן מציב, משען לעולה, קרן לשיכון ליוצאי מעברות, קרן משקי עזר, קרן לוותיקי התנועה ולאמנים, פטור בול, קרן לשיקום נפגעי עבודה, קרן הלוואות לשוטרים ולסוהרים ואחרות).
זאב ויינר היה חבר בהנהלת עיריית תל אביב וחבר מועצה מימי כהונתו של ראש העיר מרדכי נמיר (המועצה התשיעית) ועד סוף ימי תקופת כהונתו של ראש העיר שלמה להט.
הוא היה חבר בוועדות רבות כגון ועדת הכספים, שיכון ובניין, רווחה, חברה והאגף ליפו והשכונות שזאב ויינר עמד שנים רבות בראשו.
זאב ויינר היה חבר מרכז מפא"י, גזבר, חבר "הגוש" בראשות שרגא נצר וחבר ועדת המינויים, "הוועדה המסדרת" של מפא"י.
הוא היה מקורב לדוד בן-גוריון והיה אחד האנשים שניסו לשכנע את בן-גוריון לחזור משדה בוקר לתל אביב לאחר שהתפטר.
30 שנה כיהן זאב ויינר במועצת הביטוח הלאומי היה חבר בוועדת השופט קלמן יעקב מן, שקבעה קריטריונים לקבלת דמי ביטוח לאומי לקשישים סיעודיים.
עד היום, נשענים עקרונות הסיעוד בישראל על המלצות הוועדה לביטוח הלאומי.
כאשר פרש זאב ויינר ממשען, הוחלט לקרוא לבית האבות אשר נבנה אז על שמו - משען נאות אפקה על שם זאב ויינר.זאב ויינר הקדיש את חייו לעבודה הציבורית, למען נזקקים ולמען המפעל הציוני.
בשנת 1986 הוא הוכתר כיקיר העיר תל אביב.
מלבד בית האבות בנאות אפקה הנקרא על שמו, נקרא על שמו לאחר פטירתו גם רחוב בתל אביב-יפו.
לזאב וטובה ויינר נולדו שתי בנות, דליה ליכטנשטיין ויינר וזיוה פלוק ויינר.
הדאגה לזקנים בעולם ובישראל, זאב ויינר, הוצאת מרכז משען 1965
משען לכל עת, זאב ויינר, הוצאת מרכז משען תל אביב 1968
משען לכל עת ולכל גיל, זאב ויינר, הוצאת מרכז משען 1980
לא די במרכזים גריאטריים, ויינר, זאב, ידיעון - האגודה הישראלית לגרונטולוגיה/Bulletin (Israel Gerontological Society) (1983)57/58 22-26.
בתי-אבות - לנו ולבנינו אחרינו, ויינר, ז., האגודה הישראלית לגרונטולוגיה/ Bulletin (Israel Gerontological Society) (1986) 65, 14-20.
הפאראדוקס של הדמוגרפיה, זאב ויינר, "הארץ" 62 באפריל 1979.
מתי יוחק חוק ביטוח סיעוד לעת זקנה, זאב ויינר, "דבר" 14 באוקטובר 1982.
לא די במרכזים גריאטריים, זאב ויינר, "דבר" 20 בנובמבר 1983.
קרן הסיעוד סגורה, זאב ויינר, "דבר" 13 במרץ 1984.
מרכזים גריאטריים - צו השעה, זאב ויינר, "דבר" 11 במאי 1986.
נולד בברית המועצות ועלה לישראל בשנת 1979. בוגר הנדסת חשמל באוניברסיטת תל אביב (1993) ודוקטורט בתחום הנדסת אלקטרואופטיקה באוניברסיטת תל אביב (1996).
לאחר שירות כקצין ביחידת המחקר והפיתוח של חיל האוויר הקים מספר חברות סטארט-אפ, ביניהן חברת סיבקום שפיתחה מתקן משדר-מקלט לרשת תקשורת אופטית, ונמכרה בשנת 2008 לחברת פדטק הברזילאית ב-30–40 מיליון דולר, חברת אקספליי שפיתחה מקרן וידאו זעיר, וחברת אקסיד העוסקת בפיתוח וייצור עדשות מתקדמות.
בשנת 2004 הצטרף לבית הספר להנדסה באוניברסיטת בר-אילן, בשנת 2007 מונה לפרופסור חבר ובשנת 2010 לפרופסור מן המניין בחוג לאלקטרואופטיקה בפקולטה להנדסה, עומד כיום בראש החוג לאלקטרואופטיקה.
פרופסור זלבסקי מוביל לקידום תחום הננו טכנולוגיה בארץ, ואף היה שותף להקמת מרכז הננו טכנולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2019 מונה לדקאן הפקולטה להנדסה באוניברסיטת בר-אילן.
ב-2024 מונה לסגן נשיא האוניברסיטה לקשרי תעשייה.
עבודתו של זלבסקי עוסקת במספר תחומים של אלקטרואופטיקה וביניהם:
זלבסקי כתב חמישה ספרים בתחומי האופטיקה, ספר העוסק בתחום התמרת פורייה חלקית (הרחבה של התמרת פורייה).
ספר נוסף העוסק בסופר-רזולוציה כלומר שיפור של הרזולוציה בדרכים שונות.
וכן ספר נוסף העוסק בשיטות מתקדמות לשיפור יכולות גלאים.
ספר בתחום המיקרוסקופיה בתאורה לא קוהרנטית, וכן ספר העוסק ברכיבים ננו-אופטיים.
זלבסקי ארגן מספר רב של כנסים מקצועיים בינלאומיים בתחום הננופוטוניקה, וכן שימש כעורך במספר מגזינים עולמיים בתחום האופטיקה.
בנוסף, רשם מעל 58 פטנטים בתחומים שונים כגון ה-Kinect, אופטופון, עדשה רחבת עומק שדה, מקרן זעיר, מעבד אופטי ועוד.
זלבסקי אף מכהן בהנהלת OASIS - האגודה הישראלית לאופטיקה (Optical Association of Israel) ומשמש בוועדה המארגנת של הכנסים בארץ.
בעת לימודיו באוניברסיטת תל אביב בלט זלבסקי כמצטיין הדיקן, וזכה במלגה של קרן וולף וקרן אשכול.
בשנת 1996 היה לסטודנט הצעיר ביותר שקיבל דוקטורט.
בשנת 2007 קיבל מטעם קרן וולף את פרס קריל להצטיינות במחקר ובהשגים מדעיים.
זלבסקי זכה בפרס על מחקרו בתחום המערכות ושיטות במרחב חופשי לאיכות הדמיה משופרת וחישה; התקנים אלקטרו-אופטיים פנים סיביים ומבוססי מוליכי-גל לחישת מידע, לעיבודו ול-RF פוטוניקה.
בשנת 2008 נבחר לקבל את פרס ה-ICO, פרס הוועדה הבינלאומית לאופטיקה.
זלבסקי הוא הישראלי השני הזוכה בפרס זה.
כמו כן עבד על ההרחבה הצירית של עומק המיקוד והקשר שלה עם מדעי האופטיקה החזותית.
לפי שופטי ועדת הפרס, "זאב זלבסקי זכה להכרה בהישגיו ובתרומתו הניכרת לתחום הסופר-רזולוציה באופטיקה, ובמיוחד בעבודתו בתחום ההגדרה התאורטית והניסיונית של מגוון גישות לשיפורים החורגים אל מעבר לגבול הרזולוציה הקלאסית שקבע אבה".
בשנת 2008 אף הוחלט להעניק לזלבסקי את המדליה על שם ארנסט אבה, המתמטיקאי והפיזיקאי הגרמני שתרם אחדות מהתרומות החשובות ביותר לעיצובן של עדשות המיועדות למיקרוסקופיה אופטית.
בשנת 2009 זכה זלבסקי בפרס יולודן, פרס הניתן עבור עבודת מחקר מצטיינת המתמקדת ביישום לרפואה של מדעים מדויקים או טכנולוגיה מתקדמת.
הפרס ניתן למחקרים המובילים, בבוא העת, לפיתוח מוצרים או מתקנים הניתנים ליישום מעשי.
בשנת 2011 זכה זלבסקי בפרס הבינלאומי של בית הספר המתקדם לטכנולוגיות אופטיות (SAOT) לחוקר צעיר בטכנולוגיות מתקדמות באופטיקה.
הפרס ניתן על תרומתו החלוצית בפיתוח טכניקות אופטיות עבור רזולוציית הדמיה משופרת והשימוש בה עבור יישומים ביו-רפואיים.
פרס זה מוענק מדי שנה על ידי ממשלת גרמניה באמצעות אוניברסיטת פרידריך אלכסנדר-נירנברג.
בשנת 2011 זכה זלבסקי בפרס טאובנבלאט למחקר רפואי עבור הישגיו בנושא חיישן זעיר רב שימושי לאפליקציות ביו-רפואיות.
בשנת 2010 נבחר זלבסקי להיות Fellow של ארגון ה-SPIE וב 2011 ל-Fellow של ארגון ה-Optical Society of America על תרומותיו לתחום האלקטרו-אופטיקה בעולם.
בשנת 2012 קיבל זלבסקי את פרס החוקר הצעיר בתחום מדעי הננו והננוטכנולוגיה מיסודם של מיזם הננו-טכנולוגיה הלאומי הישראלי - ומרכזי הננו-טכנולוגיה באוניברסיטאות השונות והנתמך על ידי משרד התמ"ת ומשרד החוץ.
באותה שנה קיבל זלבסקי פרס בתחרות הבינלאומית לחדשנות בטכנולוגיות לבישות שנערכה במינכן, גרמניה.
בשנת 2015 זכה בפרס החדשנות בהנדסת מערכות דימות על תרומתו לפיתוח טכנולוגיות לחישת תלת מימד, כמו כן זכה בפרס המדען הצעיר המצטיין מטעם Nanosmat.
בשנת 2020 נבחר זלבסקי לעמית IEEE.
פרופ' זלבסקי פרסם חמישה ספרים, 24 פרקי ספרים ויותר מ-450 מאמרים בכתבי עת בינלאומיים.
הוא נשא עשרות נאומים מוזמנים בכנסים באלקטרו-אופטיקה.
זאב (זאביק) זלצר (נולד ב-9 בפברואר 1944) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ישראלי, המשמש כיום כיועץ המקצועי של הפועל פתח תקווה ופרשן ספורט בערוצי הספורט של צ'רלטון.
נולד בפתח תקווה והחל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של מכבי פתח תקווה.
כבר כילד גילה כישורי משחק ומנהיגות בולטים.
בגיל 18 שיחק בנבחרת הנוער של ישראל.
במאי 1964 הוא השתתף בנסיעת נבחרת הנוער לאליפות אסיה בסייגון, אף על פי שהיה אז כבר בן 20. לצורך נסיעה זו זייף את תאריך הולדתו בתעודת הזהות, עבירה עליה הועמד לדין והורשע יחד עם השחקן דני בורסוק.
הוא היה חבר בסגל הנבחרת האולימפית ונבחרת הבוגרת.
זלצר שיחק במשך כל הקריירה במכבי פתח תקווה, מלבד שנה אחת בה שיחק בקבוצת לוס אנג'לס טורוס מארצות הברית.
שימש כקפטן מכבי פתח תקווה במשך תשע שנים.
בשרתו כקפטן זכה להניף את גביע הכ"ה למדינת ישראל ב-1973. בחלק גדול משנותיו במכבי פתח תקווה שיתף פעולה על המגרש עם אחיו הכדורגלן, יצחק זלצר.
זלצר שיחק כקשר התקפי והצטיין הן במסירות והן בהבקעת שערים.
הוא היה בועט בעיטות ה-11 הקבוע של הקבוצה וגם נהג לבעוט את כדורי הקרן.
הוא החזיק בשיא הבקעת שערים במדי מכבי פתח תקווה, 76 שערים, עד שנת 2013 בה נשבר השיא על ידי עומר גולן.
מחזיק בשיא המועדון של הבקעת שערים במשחק אחד,4 שערים נגד הפועל טבריה בליגה הבכירה בניצחון 1:6. 5 שערים בניצחון 0:5 נגד בני נצרת בליגה השנייה.
7 שערים במשחק גביע המדינה נגד כפר קאסם 0:11. בשנת 1976 פרש ממשחק פעיל.
זלצר הוא בוגר מכון וינגייט.
הוא החל לאמן את מכבי פתח תקווה מיד עם פרישתו, וב-1977 פנה לאמן את בני יהודה, עימה עלה לליגה הבכירה ואף העפיל לגמר גביע המדינה.
לאחר מכן אימן עונות בודדות בהפועל יהוד ובמכבי תל אביב, וב-1982 פנה לאמן את מכבי יבנה עימה זכה בגביע הטוטו.
ב-1985 החל לאמן את מכבי נתניה.
בתקופתו שם, שנמשכה ארבע שנים, זכה להצלחה יחסית.
בשנת 1989 פנה זלצר לאמן את בית"ר ירושלים ואימן אותה במשך שנתיים, במהלכן הקבוצה ירדה לליגה הארצית.
ב-1992 רשם זלצר אחד מהישגיו הבולטים כמאמן כשזכה בגביע המדינה עם הפועל פתח תקווה, לאחר ניצחון 1–3 על מכבי תל אביב בהארכה.
ב-1993 חזר זלצר לאמן את קבוצת נעוריו, מכבי פתח תקווה, ובמהלך העונה עבר לאמן את מכבי עירוני אשדוד.
ב-1995 החל זלצר את דרכו בהתאחדות לכדורגל כמאמן על של הנבחרות הצעירות.
הוא כיהן בתפקיד זה במשך 13 שנה בהן השיגו נבחרות אלו השגים נאים.
במיוחד בלטה נבחרת הנוער ב-1998 שהגיעה למקום החמישי באירופה.
כמו כן, שימש שנים רבות כמנהל המקצועי של כל נבחרות הנוער והנערים של ישראל, ונודע כמי שטיפח כישרונות כמו יוסי בניון, יניב קטן, מאור בוזגלו ושחקנים בולטים נוספים שכיכבו בשנים שלאחר מכן בליגת העל הישראלית ובליגות באירופה.
ב-2008 סיים זלצר את כהונתו כמאמן נבחרות הנוער ושב להפועל פתח תקווה כמנהל מקצועי.
עד ל-2010, הירצה זלצר לעיתים באירופה, באוניברסיטאות ובקונגרסים של אופ"א.
בנוסף, החל לשמש פרשן כדורגל בכיר של הערוצים "ספורט 1" ו"ספורט 2".
באפריל 2010 חתם זלצר עם הפועל תל אביב על העסקתו כמנהל המקצועי של מחלקת הנוער, ובתפקיד זה שימש עד מאי 2013, עת עזב את תפקידו והוחלף באיתי מרדכי.
ביולי 2013 מונה למנהל המקצועי של בית"ר טוברוק, ובדצמבר 2014 התפטר מתפקידו.
בפברואר 2018 מונה ליועץ מקצועי במחלקת הנוער של מכבי נתניה ובאוגוסט 2020 סיים את תפקידו, בנובמבר באותה השנה מונה ליועץ המקצועי של הפועל פתח תקווה
ב-2014 קיבל את "עיטור המופת" מטעם תנועת אומ"ץ על פעולותיו כמאמן וכפרשן למען הוגנות בספורט.
כמו כן קיבל עיטור מפעל חיים מהשר לאזרחים ותיקים, אורי אורבך על חינוך וחיבור מגזרים בספורט.
בשנת 2015 קיבל עיטור מפעל חיים מהאגודה לספורט הוותיקים על חינוך וקידום ספורטאים צעירים
בשנת 2017 נבחר על ידי נשיא המדינה, ראובן ריבלין ליו"ר הוועדה לבחירת מאמן השנה ומועדון הנוער המצטיין של השנה.
בשנת 2017 נבחר ל-100 הגדולים של הכדורגל הישראלי.
בשנת 2020 קיבל את אות יקיר העיר פתח תקווה.
זלצר נשוי לדרורה, בתו של מאמנה לשעבר של נבחרת ישראל בכדורגל, יצחק שניאור.
וינשל נולד בגרודנו שבתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית, ברוסיה הלבנה (כיום בלארוס) לסיציליה (לבית אברהם קצנלבויגן) ושאול וינשל, בוגר בית המדרש לרבנים בווילנה, מורה, מזכיר מערכת העיתון "וסחוד" ורב מטעם הממשלה בטיפליס.
וינשל התחנך במינסק והיה חבר באגודת חובבי ציון בעיר.
הוא החל בלימודי מדעי הטבע באוניברסיטת סנקט פטרבורג, ועבר ללמוד באקדמיה צבאית רפואית, דבר שהיה נדיר למדי ליהודים בתקופה ההיא.
בשנת 1888 קיבל תואר דוקטור לרפואה וב-1890 התקבל לעבודה כרופא בבית החולים לפועלים בסנקט פטרבורג.
ב-1891 נשא לאישה את קרולינה לבית לנדאו, דודתו של לב לנדאו חתן פרס נובל לפיזיקה.
בשל בעיות בריאות שוחרר משירותו בצבא האימפריה הרוסית ונשלח לקווקז לשמש כרופא ממשלתי.
במסגרת עבודתו התמחה בבקטריולוגיה של טיפוס הבהרות, במחלות ובמגפות אחרות.
בעקבות התפרצות מגפת הכולרה עבד מ-1902 בבאקו כבקטריולוג ורופא, ואחר כך ניהל יחד עם אשתו את בית הסגר הימי בזיק ואת בית-החולים למחלות מידבקות שלידו.
במקביל שימש מזכיר הסתדרות הרופאים בעיר.
במלחמת העולם הראשונה שירת כקצין רפואה.
וינשל כתב בעיתונים מקצועיים ובעיתונים כלליים (בכללם "פראבדה") וציוניים ברוסית.
בין השנים 1917–1920 ערך את עיתונם של ציוני קווקז "Еврейский кавказский вестник" ("המבשר ליהודי קווקז").
בבאקו היה פעיל בוועד הציוני ושימש גם כיושב-ראשו.
ככזה היה הנציג בקונגרסים ציוניים שונים (בשמיני, בעשירי ובאחד-עשר).
ב-1909 ביקר עם בניו בארץ ישראל.
ב-1917 נבחר לסגן יו"ר הוועידה הציונית הקוקאזית וכחבר מועצת עיריית באקו.
ביולי 1922 עלה ארצה, עבד כרופא ברחובות מיולי 1923 עד סיום חוזהו ביולי 1924, כרופא סניטרי עירוני בתל אביב עד אפריל 1926, ולבסוף התיישב בחיפה ופתח קליניקה ברחוב הרצל.
עם בואו לארץ היה חבר הוועד המרכזי של הסתדרות הרופאים, ובתחילת 1928 מונה ליו"ר סניפהּ בחיפה, תפקיד אותו אייש עד לשנת 1935 עת הוחלף על ידי ד"ר יצחק איצקוביטש.
וינשל היה חבר באגודת לינת הצדק, שפעלה לטובת חולים עניים והקימה את "בית דינה" על שטח שנמסר לה בחכירה (במחיר נמוך מאוד) על ידי חברתו של אבא זיו.
גולת הכותרת של פעילותו הציבורית הייתה הקמתו של "תמנעה" (ברחוב חורב 7 באחוזה) בקיץ 1930. היה זה מוסד שהוקם במסגרת הסניף החיפאי של "הליגה למלחמה בשחפת" לילדים שחלו בשחפת או שבן משפחתם חלה בה.
הליגה נוסדה מייסודו של ועד הבריאות שליד ההנהלה הציונית ובראשה עמד ד"ר אביגדור מנדלברג.
שמו של המוסד הוא תרגום של המילה Preventorium – מוסדות שהיו נפוצים בתחילת המאה ה-20 (אחד הראשונים שבהם הוקם על ידי נתן שטראוס בניו ג'רזי).
בפתיחת בית החולים היו בו כעשר מיטות אך עם השנים גדל מספרן והגיע ל-50 ב-1952.
ילדיו המשיכו את דרכו הציבורית ועבודתו העיתונאית.
אברהם היה עורך דין בחיפה ובמקביל הוציא לאור וערך את "הצפון", מקומון שדגל בהשקפות התנועה הרוויזיוניסטית.
מאוחר יותר נבחר להיות סגן ראש עיריית חיפה.
יעקב היה רופא בתל אביב, הוציא לאור עיתון בנושאי רפואה ובביתו החלה לפעול קופת חולים לאומית.
אליעזר היה ממהנדסי חברת החשמל והקים ב-1928 את לשכת ה"כ"ח" (ה-"28") בארץ, שמטרתה הייתה הכרה ממלכתית בחיים הצבוריים של הציבור הרוויזיוניסטי.
רות, ממייסדות הקורפורציה הציונית "שולמית", התחתנה עם עורך דין חיים גלובצקי שהתגייס לצבא הטורקי ויותר מאוחר עבד עם אחיה, אברהם.
שניהם היו פעילים בתנועת החרות.
זאב (זמביש) חֶבר (נולד ב-1954) הוא מראשי מועצת יש"ע ומזכ"ל אמנה, ממובילי ההתיישבות ביהודה ושומרון.
היה חבר במחתרת היהודית והורשע בניסיון לגרימת חבלה.
בין 1978 ל-1981 כיהן כראש מינהלת קריית ארבע (הגוף שקדם למועצה המקומית).
נולד בשם זאב פרידמן וגדל ברמת גן.
למד במדרשית נעם ובישיבת ההסדר בקריית ארבע וכיהן כראש מינהלת קריית ארבע.
בראשית שנות ה-80 נמנה עם קבוצת המחתרת היהודית, וניסה להטמין מטען חבלה תחת מכוניתו של ד"ר אחמד נתשה, חבר הוועדה להכוונה לאומית.
חבר נעצר ב-1984 ובהמשך הורשע בעסקת טיעון בניסיון לגרימת חבלה.
בשל מצב בריאותו נגזרו עליו 11 חודשי מאסר בפועל.
לאחר שהשתחרר מן הכלא כיהן כסגן ראש מועצת קריית ארבע.
ב-1988 היה ממקימי ערוץ 7. מאז 1989 הוא מכהן כמזכ"ל אמנה – זרוע ההתיישבות של גוש אמונים ובתפקידו זה הוא ממובילי ההתנחלות ביהודה ושומרון.
במסגרת תפקידו כמזכ"ל אמנה הוא חבר בהנהלת מועצת יש"ע.
ב-2008 הפך מטרה להתנכלויות מצד פעילי ימין קיצוניים על רקע עמדה פשרנית שהציג בסוגיית המאחזים.
חבר היה מקורב לאריאל שרון.
הוא הפך למתנגד לו בעקבות תוכנית ההתנתקות, אך ספד לו עם פטירתו.
חבר הוא תושב מאחז נתיב האבות שבסמוך לאלעזר שבגוש עציון, נשוי לרבקה ואב לשבעה, שאחד מהם, דביר, הוא קצין בדרגת אל"ם.
זאב וילהלם הֶרצבֶּרג (בעברית לעיתים בנימין זאב הרצברג; בגרמנית: Wilhelm Herzberg; 30 בנובמבר 1827, שטטין, פרוסיה המערבית – 21 באפריל 1897, בריסל) היה סופר ומחנך יהודי פרוסי יליד שטטין, ממייסדי בית היתומים העברי הראשון בירושלים ובית הספרים "מדרש אברבנאל וגנזי יוסף" (לימים הספרייה הלאומית).
וילהלם בן ראובן הרצברג נולד בעיר שטֶטִין (Stettin) שבפרוסיה המערבית, (כיום שצ'צ'ין, בפולין) למשפחה יהודית מתבוללת.
קיבל חינוך גרמני וכן חינוך יהודי מועט.
למד באוניברסיטאות בגרמניה וצרפת, ועבר השתלמות בשפה וספרות האנגלית.
עם תום לימודיו התקבל הרצברג לתקופת ניסיון כמורה בגימנסיה בשטטין, אולם כעבור שנה, למרות ההמלצה שקיבל ממנהל הגימנסיה, סירב שר החינוך הפרוסי לאשר לו משרה קבועה, בשל היותו יהודי.
הרצברג נמנע מלהמיר את דתו (בניגוד לחלק מאחיו), והתפרנס כמורה פרטי בביתו של אחד מעשירי המבורג ומכתיבה בעיתונים.
במשך מספר שנים התגורר בבתי שלושת אחיו הסוחרים בברלין, סנקט פטרבורג ולונדון.
בשנת 1868 פרסם הרצברג בהמבורג את ספרו כתבי-משפחה עבריים: מכתביו של מיסיונר (Jüdische Familienpapiere: Briefe eines Missionairs) הוציא הרצברג בשנת תחת שם העט גוסטאב מיינהרדט (Gustav Meinhardt).
בספרו הביע ביקורת על יסודות הנצרות אל מול העליונות המוסרית של היהדות, וציין כי הפתרון האפשרי עבור היהודים נמצא בהחייאת ארץ ישראל יהודית בתוך אדמת צרפת.
בהמשך תמך הרצברג ברעיון הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
הספר זכה לתפוצה והתרשמות רבה בקרב הקהילה היהודית.
הוא זכה למהדורות רבות, תורגם לאנגלית בניו יורק וחלקים ממנו תורגמו לעברית על ידי פרץ סמולנסקין בירחון "השחר".
בעקבות קריאת הספר החלה נהידה רות לצרוס להתכתב עם הרצברג.
בשנת 1876 עלה הרצברג לארץ ישראל, ובשנת 1877 (תרל"ז) התמנה למנהל בית הספר החקלאי מקוה ישראל ביפו במקום יצחק שמאש מבגדאד.
כעבור שנתיים, בשנת 1879, עזב משרה זו והשתקע בירושלים, שם שקד בלימוד השפה העברית, ותרגם לגרמנית, יחד עם יחיאל מיכל פינס, את "אהבת ציון" לאברהם מאפו.
בשנת תרל"ט התמנה למנהל בית היתומים העברי הראשון (או בית היתומים האשכנזי של הרצברג) שנוסד על ידי הוועד הפרנקפורטי; חרדים שהתנגדו למוסד המלמד ילדים גם לימודי חול הקימו בית יתומים נוסף – בית היתומים דיסקין.
בתרמ"ז איחד הרצברג את בית היתומים עם בית הספר למל, עסק בעניינים ציבוריים ותמך בנושא התחייה והתקומה במטרה להפעיל כוחות שיסייעו ליישוב.
בט"ז בסיוון ה'תרמ"ח (26 במאי 1888) כינס הרצברג בביתו תשע מהדמויות המובילות את התחייה הלאומית בירושלים: אליעזר בן-יהודה, חיים הירשנזון, דוד ילין, אפרים כהן, א.
לוּנְץ, עוזר דב ליפשיץ, יוסף מיוחס, ישראל דב פרומקין ושמעון שטרן.
יחד הם ייסדו את הלשכה הירושלמית של בני ברית – שהייתה הלשכה הראשונה בארץ ישראל, והארגון הראשון בארץ שניהל את ישיבותיו בעברית.
הרצברג שימש כנשיא הארגון בשנים תרמ"ח–תרמ"ט.
מרבית פעילות הארגון התמקדה ביסוד שיעורי ערב ובהקמת בית הספרים הכללי "מדרש אברבנאל וגנזי יוסף" (לימים הספרייה הלאומית של ישראל).
את הקמת בית הספרים יזמו בשנת 1892 חברי בני ברית: הרצברג, כהן, הירשנזון, לונץ, ילין וזאב יעבץ בשיתוף עם יוסף חזנוביץ (גנזי יוסף), שהיה אספן וביבליופיל ידוע.
בשנת תרנ"א אולץ הרצברג לעבור לבריסל בשל המצב בארץ, שם המשיך בעבודתו הספרותית.
בשנת תרנ"ה נבחר לייצג בוועידת בני ברית בארצות הברית את לשכות בני ברית שבארץ ישראל והארצות השכנות, אולם בשל מחלה נאלץ לשוב לאחר זמן קצר לבריסל.
הרצברג נפטר בי"ט בניסן תרנ"ז, חודשים ספורים לאחר שספרו תורגם לעברית.
כתבי משפחה עבריים / מתורגמים לעברית על ידי יחיאל מיכל פינס ור' בנימין, ירושלים: לשכת הגליל הגדולה מספר י"ד לאגודת חורין בני ברית בא"י: ולשכת ירושלים בירושלם, תר"ץ.
זאב זכרין (נולד ב-18 באוקטובר 1948) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, כיהן כמפקד בית הספר לקצינים של צה"ל ומפקד יחידת הקישור ללבנון.
זאב זכרין נולד וגדל בשכונת "בית חזון" הסמוכה לכפר הרוא"ה ולמד בבית הספר מקוה ישראל.
עם גיוסו לצה"ל התנדב לחטיבת הצנחנים.
עם סיום הקורס שב זכרין לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה ובהמשך מונה למפקד פלוגה.
כקצין צעיר בצנחנים השתתף, ב-20 בפברואר 1973, במבצע ברדס 54–55, שכלל פשיטה מהים על בסיסי מחבלים שלחופי טריפולי.
במלחמת יום הכיפורים היה זכרין מפקד הפלוגה המסייעת בגדוד 202, עליו פיקד דורון רובין, ולחם בקרב ואדי מבעוק.