tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האי ממוקם 2.14 קילומטרים מערבית - צפון-מערבית מכף סמית'; 1.06 קילומטרים מערבית - צפון-מערבית מהאי אלפאוס; 2.42 קילומטרים צפונית - מזרחית מפסגת מאטוצ'ינה; 2.48 קילומטרים צפונית-מזרחית מנקודת דליאן; ו-11.33 קילומטרים צפונית-מזרחית מנקודת גרגורי.
האי מופה על ידי סוקרים בריטיים 1957, על ידי צ'יליאנים בשנת 1962, על ידי ארגנטינים בשנת 1991, ועל ידי בולגרים בשנת 2009.
האי נקרא על שמו של הפיזקאי והמתמטיקאי הבריטי פיטר בארלו (Peter Barlow).
משלחת חקר משנת 1829 בפיקודו של קפטן הנרי פוסטר, קראה לכף בצידו המזרחי של האי סמית' בשם "כף בארלו".
בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1951- 1952, מופה האי סמית' על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
במסגרת המיפוי התגלה כי פוסטר עשה טעות במיפוי, והכף אינה קיימת.
ועל מנת לשמר את השם, נקרא האי בשם זה.
באריק גולד היא חברת כרייה, המפיקה זהב ונחושת מ-16 אתרים ב-13 מדינות, שמרכזה בטורונטו בקנדה.
לחברה יש פעילויות כרייה בארגנטינה, קנדה, צ'ילה, חוף השנהב, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הרפובליקה הדומיניקנית, מאלי, פפואה גינאה החדשה, ערב הסעודית, טנזניה, ארצות הברית וזמביה.
נכון ליום 31 בדצמבר 2019 היו לחברה 71 מיליון אונקיות של עתודות זהב מוכחות.
החברה הוקמה בשנת 1978 על ידי פיטר מונק (1927–2018) כ"באריק פטרוליום" (Barrick Petroleum) והפכה לחברה ציבורית ב-2 במאי 1983 כ"באריק גולד".
ב-20 בינואר 2006 רכשה באריק גולד את מרבית המניות ביריבה הקנדית "פלייסר דום" (Placer Dome).
רכישה זו הפכה אז את באריק גולד לחברה הגדולה ביותר בעולם בקרב יצרני הזהב.
מעמד זה נשמר עד 2019 שאז רכשה החברה האמריקאית המתחרה את חברת גולדקורפ והפכה לחברת כריית הזהב הגדולה בעולם.
בארנט ניומן היה אמן אמריקאי.
הוא נתפס כאחת הדמויות המרכזיות באקספרסיוניזם המופשט ואחד מבכירי ציירי הצבע.
ציוריו מורכבים מתוך כוונה לתקשר תחושת מקומיות, נוכחות ומקרה.
בארנט ניומן נולד בעיר ניו יורק, בנם של מהגרים יהודים מפולין.
הוא למד פילוסופיה בסיטי קולג' של ניו יורק ועבד בעסק של אביו בייצור בגדים.
מאוחר יותר התפרנס כמורה, סופר ומבקר.
משנות ה-30 ואילך הוא עשה ציורים, זכה לצייר בסגנון אקספרסיוניסטי, אך לבסוף הרס את כל היצירות האלה.
ניומן פגש את אנלי גרינהאוס ב-1934, בזמן ששניהם עבדו כמורים מחליפים בבית הספר התיכון גרובר קליבלנד; הם נישאו ב-30 ביוני 1936.
לאורך שנות ה-40 הוא עבד גם סוריאליזם לפני שפיתח את סגנונו הבוגר.
הציור שלו מאופיין באזורי צבע המופרדים בקווים אנכיים דקים, או "רוכסנים" כפי שניומן כינה אותם.
בעבודות הראשונות הכוללות רוכסנים, שדות הצבע מגוונים, אך בהמשך הצבעים טהורים ושטוחים.
ניומן עצמו חשב שהגיע לסגנונו הבוגר במלואו עם סדרת Onement (מ-1948).
הרוכסנים מגדירים את המבנה המרחבי של הציור, ובו זמנית מחלקים ומאחדים את הקומפוזיציה.
כבר ב-1944 ניסה בארנט ניומן להסביר את תנועת האמנות החדשה ביותר של אמריקה וכלל רשימה של "האנשים בתנועה החדשה".
סוריאליסטים לשעבר, כמו מאטה מוזכרים, וולפגנג פאלן מוזכר פעמיים יחד עם גוטליב, רותקו, פולוק, הופמן, באציוטס, גורקי ואחרים.
הרוכסן נשאר מאפיין קבוע ביצירתו של ניומן לאורך כל חייו.
בחלק מהציורים של שנות ה-50, כמו The Wild, שגובהו 2.43 מטר, הרוכסן הוא כל מה שצריך לעבוד.
ניומן גם יצר כמה פסלים שהם בעצם רוכסנים תלת־ממדיים.
אף שציוריו של ניומן נראים כמופשטים גרידא, ורבים מהם היו ללא כותרת במקור, השמות שהוא נתן להם מאוחר יותר רמזו לנושאים ספציפיים שבהם הם עוסקים, לעיתים קרובות עם נושא יהודי.
שני ציורים מתחילת שנות החמישים, למשל, נקראים אדם וחוה.
יש גם את הציורים: אוריאל (1954), ואברהם (1949), ציור כהה מאוד, שמעבר להיותו שמו של פטריארך מקראי, היה גם שמו של אביו של ניומן, שנפטר ב-1947.
סדרת ציורי תחנות הצלב (1958–1966), שהחלה זמן קצר לאחר שניומן החלים מהתקף לב, נחשבת בדרך כלל כשיא הקריירה שלו.
לסדרה יש כותרת משנה "למה עזבת אותי" - המילים האחרונות שאמר ישו על הצלב, על פי הברית החדשה.
ניומן ראה במילים אלו משמעות אוניברסלית בתקופתו.
הסדרה נתפסה גם כאנדרטה לזכר קורבנות השואה.
בשנת 1948, ניומן, וויליאם בזיוט, מארק רותקו, רוברט מאת'רוול ודייוויד הייר הקימו את המקצועות של בית הספר לאמנים ברחוב 35 מזרח 8. אלה היו הרצאות בעלות השתתפות טובה פתוחות לקהל הרחב, עם דוברים כמו ז'אן ארפ, ג'ון קייג' ואד ריינהרדט, אך בית הספר לאמנות נכשל כלכלית ונסגר באביב 1949.
ניומן מסווג בדרך כלל כאקספרסיוניסט מופשט על רקע עבודתו בניו יורק בשנות ה-50, התרועעות עם אמנים אחרים של הקבוצה ופיתח סגנון מופשט ללא קשר לאמנות אירופית.
עם זאת, ניתן לראות בדחייתו את עבודת המכחול המופעלת על ידי אקספרסיוניסטים מופשטים אחרים כמו קליפורד סטיל ומארק רותקו, והשימוש שלו באזורים בעלי קצוות קשים של צבע שטוח, כמבשר להפשטה ציורית ולעבודות מינימליסטיות של אמנים כגון בתור פרנק סטלה.
ניומן לא היה מוערך כאמן במשך רוב חייו, והתעלמו ממנו לטובת דמויות צבעוניות יותר כמו ג'קסון פולוק.
אך רק בסוף ימיו החלו להתייחס אליו ברצינות.
עם זאת, הוא היה בעל השפעה חשובה על אמנים צעירים רבים כמו דונלד ג'אד, פרנק סטלה ובוב לאו.
ניומן מת בשנת 1970 מהתקף לב בעיר ניו יורק.
תשע שנים לאחר מותו של ניומן, אלמנתו אנלי הקימה את קרן בארנט ניומן.
הקרן לא רק מתפקדת כמורשתו הרשמית, אלא גם משמשת "לעידוד הלימוד וההבנה של חייו ויצירותיו של בארנט ניומן." הקרן הייתה מכרעת ביצירת הקטלוג של ניומן ב-2004. ארצות הברית.
נציג זכויות היוצרים של קרן בארנט ניומן הוא האגודה לזכויות האמנים.
בשנת 2018, הקרן תרמה יותר מ-70 יצירות אמנות שלו למוזיאון היהודי של ניו יורק.
אולבני לאון "בארני" ביגארד היה נגן קלרינט ג'אז אמריקאי שנודע בפעילותו בת 15 השנים עם דיוק אלינגטון.
הוא גם ניגן סקסופון טנור.
ביגארד נולד בניו אורלינס להורים קריאולים, אלכסנדר ועמנואלה ביגארד.
היו לו שני אחים, אלכסנדר ג'וניור וסידני.
דודו, אמיל ביגארד, היה כנר ג'אז.
הוא למד בבתי ספר מקומיים ולמד מוזיקה וקלרינט עם לורנצו טיו (Tio).
בתחילת שנות ה-20 עבר לשיקגו, שם עבד עם ג'ו "קינג" אוליבר ואחרים.
בתקופה זו, חלק גדול מההקלטות שלו, כולל עם נגן הקלרינט ג'וני דודס (Dodds), היו בסקסופון טנור, בו ניגן לעיתים קרובות בליריות רבה, כמו בסרט "Someday Sweetheart" של אוליבר.
בדצמבר 1927 הצטרף לתזמורתו של דיוק אלינגטון בניו יורק.
הוא ניגן עם אלינגטון עד 1942. הם ניגנו בעיקר במועדון הכותנה עד 1931, ואז היו בסיבוב הופעות כמעט ללא הפסקה במשך יותר מעשור.
הוא היה סולן הקלרינט הראשי, ובמקביל היה חלק מסקציית הסקסופון טנור בתזמורת של אלינגטון.
לאחר שעזב את התזמורת של אלינגטון, עבר ללוס אנג'לס.
הוא ניגן בפסקול עבור אולפני סרטים בהוליווד והיה לו תפקיד על המסך עם להקת כוכבים בראשותו של לואי ארמסטרונג בסרט "ניו אורלינס" (1947).
הוא החל לעבוד עם להקתו של נגן הטרומבון קיד אורי בסוף שנות ה-40. מאוחר יותר עבד עם להקת ההופעות של ארמסטרונג, האול סטארס ואחרות.
ביגארד כתב אוטוביוגרפיה בשם "עם לואי ודיוק".
הוא קיבל קרדיט כמלחין או שותף להלחנה במספר קטעים.
הגרסה הראשונה של השיר "Caravan" (לחן: חואן טיזול.
לחן מאוחר יותר: דיוק אלינגטון) הוקלטה בהוליווד ב-18 בדצמבר 1936, ובוצעה כקטע אינסטרומנטלי על ידי בארני ביגארד והג'אזופטרס שלו.
L-0373-2 הוא הטייק הנפוץ יותר.
חברי הלהקה היו קוטי ויליאמס (חצוצרה), חואן טיזול (טרומבון), בארני ביגארד (קלרינט), הארי קארני (סקסופון בריטון), דיוק אלינגטון (פסנתר), בילי טיילור (בס) וסוני גריר (תופים).
כולם היו חברים בתזמורת דיוק אלינגטון, שלעיתים קרובות יצאו ממנה נגנים להקליט בקבוצות קטנות.
אלינגטון נכח בהקלטה, אך מנהיג הסשן היה ביגארד.
במסורת של הקמת להקות קטנות בהשתתפות הסולנים העיקריים, כפי שנהג אלינגטון, המשיך ביגארד להופיע תחת שמו שלו באולפני וראייטי ולאחר מכן באולפני ווקאליון (Vocalion Records) ו-OKeh עד 1940. כשאלינגטון חתם עם חברת ויקטור ב-1940, ביגארד (ונגנים אחרים של אלינגטון) הקליטו עבור Bluebird בלהקה תחת שמו של ביגארד.
ביגארד היה חבר ב"אול סטארס" של לואי ארמסטרונג לפני ואחרי הצטרפותו של אדמונד הול.
הוא מופיע עם הכוכבים בסרט סיפורו של גלן מילר (1954).
ביגארד הופיע עם לואי ארמסטרונג והכוכבים שלו עם ולמה מידלטון ששרה בקונצרט התשיעי של Cavalcade of Jazz שנערך בריגלי פילד בלוס אנג'לס.
הקונצרט הופק על ידי ליאון הפלין האב ב-7 ביוני 1953. באותו היום הופיעו גם רוי בראון והתזמורת שלו, דון טוסטי ותזמורת הג'אז המקסיקנית שלו, ארל בוסטיק, נט קינג קול ושורטי רוג'רס והתזמורת שלו.
ביגארד מת ב-27 ביוני 1980 בגיל 74 בקאלבר סיטי, קליפורניה ונקבר בבית הקברות של הצלב הקדוש בעיר.
עם ארט טייטום, ג'ו תומאס, ג'ורג'י אולד, ויק דיקנסון, רד קאלנדר, וילי סמית', זטי סינגלטון, ג'וני גוארניירי ואחרים
עם בני קרטר ובן ובסטר
באריש הוא כפר שיעי לבנוני בנפת צור, מחוז דרום לבנון.
הכפר באריש שוכן בגובה 350 מטרים מעל פני הים, כ-17 קילומטרים מזרחית לעיר צור, כ-2 קילומטרים דרומית לכפר מערוב.
שטח הכפר 10,400 קילומטרים רבועים.
אדוארד הנרי פאלמר כתב ב-1881 שפירוש השם באריש הוא "שופע עשבים".
החוקר הלבנוני אניס פריחה כתב שמקור השם הוא מהשפה ה סורית: "בית הרמטכ"ל והסגן-אלוף" והזכיר שיש אפשרויות נוספות, כמו מקור עברי מהמלה ברוֹש.
בשנת 1875 מצא ויקטור גרן שהכפר מאוכלס עם 300 מתאולים.
הוא ציין עוד: "הוא מוקף במטעים של עצי תאנה, עצי זית וטבק; כמה בתים ומסגד קטן נבנו בחלקם מחומרים עתיקים, שנמצאו באתר או ב"ברוחאי" (Broukhai)".
בשנת 1881 משלחת של הקרן לחקר ארץ ישראל תיארה את באריש: "כפר, בנוי מאבן, המכיל כ-200 נוצרים, ממוקם על ראש גבעה, מוקף בגנים, תאנים ואדמה חקלאית.
מים מסופקים מבורות בכפר ומעיין ליד".
ב-1981 נהרגו ליד הכפר שלושה חיילי יוניפי"ל מהכוח הסנגלי בהיתקלות עם מחבלים.
במסגרת מלחמת חרבות ברזל תקף צה"ל מטרות חזבאללה בכפר וסביבתו.
בשנת 2014 היו רשומים בכפר 2,410 תושבים בעלי זכות בחירה לפרלמנט הלבנוני, כ-98% מהם שיעים.
באריש קיבלה מעמד של רשות מקומית (כפר) בתאריך: 23 בפברואר 2004.
באריזונה של פעם הוא סרט מערבון דרמה אמריקאי משנת 1928, בבימויו של ראול וולש ואירווינג קאמינגס.
הסרט מבוסס על סיפורו של 'הילד סיסקו' מאת או.
בסרט מככבים וורנר בקסטר, אדמונד לואו ודורות'י ברגס.
הסרט היה מועמד לחמישה פרסי אוסקר, כולל הסרט הטוב ביותר.
הסרט מתחיל כאשר השוטר מיקי דאן מגיע לאריזונה כדי לתפוס את הילד סיסקו, גנב הסוסים המקסיקני.
במהלך הסרט, דאן מתאהב בטוניה מריה, אשתו של סיסקו, ומנסה להשתמש בה כדי לתפוס את סיסקו.
הסרט מסתיים בקרב גורלי בין דאן לסיסקו.
וורנר בקסטר בתפקיד הילד סיסקו, גנב סוסים מקסיקני
אדמונד לואו בתפקיד מיקי דאן, שוטר מלחמת האזרחים האמריקאית
דורות'י ברגס בתפקיד טוניה מריה, אשתו של סיסקו
באריש אלפר יילמאז (בטורקית: Barış Alper Yılmaz; נולד ב-23 במאי 2000) הוא כדורגלן טורקי המשחק בעמדת הקיצוני בגלאטסראיי מליגת העל הטורקית ובנבחרת טורקיה.
יילמאז החל את דרכו ב-2012 במועדון הנוער Rize İl Özel İdarespor.
ב-2017 עבר לאנאקרה דמירספור מהליגה הטורקית השלישית.
לאחר שלוש עונות, עבר לאנאקרה קצ'יארנגוג'ו שעלתה לליגה הטורקית הראשונה.
ב-9 ביולי 2021 עבר יילמאז לגלאטסראיי מליגת העל הטורקית.
ב-13 בנובמבר 2021 ערך יילמאז את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 6–0 על גיברלטר.
ב-12 באוקטובר 2023 כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 1–0 על במוקדמות יורו 2024.
יילמאז נכלל בסגל נבחרת טורקיה ליורו 2024.
בארתולומיאו דיאש (פורטוגזית: Bartolomeu Dias; 1451 – 29 במאי 1500) היה מגלה ארצות פורטוגלי.
הנסיך ז'ואאו (João), בנו של המלך אפונסו החמישי, מונה על ידי המלך בשנות ה-70 של המאה ה-15 לאחראי על גילוי ארצות בשם פורטוגל, להאדרת הכתר הפורטוגלי והצי שלו.
באותה תקופה נחסמו דרכי המסחר היבשתיות להודו כמעט לחלוטין בפני בני אירופה, ולכן הייתה קדימות לגילוי דרכים חלופיות – ימיות – לארץ זו.
הנסיך ז'ואאו שלח משלחות שונות לגילוי הקצה הדרומי של אפריקה, נקודה שהייתה בלתי ידועה ובגדר תעלומה לבני אותה תקופה.
הספנים היוצאים למסעות צוידו בפדרוייס, עמודי אבן ובראשם הצלב המלכותי הפורטוגלי, אותם היה עליהם להציב בכל חוף אליו יגיעו, כציון לכיבושו על ידי הצי הפורטוגלי.
משלחת בפיקודו של מגלה הארצות דיוגו קאו יצאה ושטה לאורך החוף המערבי של אפריקה, והציבה את עמוד האבן שלה בחוף אנגולה של ימינו, שם סברה שנמצאת נקודת קצה אפריקה.
דיוגו קאו חזר כגיבור וזכה באותות ובכבוד רב.
בסיורו הבא הוא גילה נקודה דרומית עוד יותר לחופי נמיביה, אך הפעם נקודת הקצה החדשה התקבלה בפקפוק מה.
ב-10 באוקטובר 1486 שלח ז'ואאו, שהפך בינתיים למלך, את ברתולומיאו דיאש בראש שלוש ספינות, עם טובי הספנים של הצי – פרו דה אלנקוור, וזואו דה סנטיאגו – לגלות את נקודת הקצה הנכונה ובכך להתוות את הדרך החדשה להודו.
ב-1487 יצא דיאש בראש משלחתו אל דרומה של אפריקה.
עקב הסערה המתקרבת השאיר בארתולומיאו את ספינת האספקה ליד חופי נמיביה, באחד מעיקולי החוף פקדה סערה את המשלחת והיא נאלצה להעמיק אל תוך הים, אך כשניסה לחזור לחוף גילה שהוא נעלם.
הוא הבין שחצה את הקצה הדרומי והוא עתה בצדה המזרחי של אפריקה.
הדבר היה בתאריך ה-6 בינואר 1488.
עתה נותר רק להגיע להודו ולזכות בתהילה רבה, אך דווקא אז התמרד הצוות ודרש לחזור הביתה.
המשלחת חזרה, כשהפעם ראתה את דרום אפריקה וכינתה את נקודת הקצה בשם "כף הסערות".
בהמשך שונה השם ל"כף התקווה הטובה".
דיאש רצה לארגן משלחת חדשה ולצאת מיד אל עבר הודו, אך אז להיטותו של המלך פחתה, ומסעות הגילוי הפורטוגליים נעצרו ל-9 שנים.
בינתיים גילה קולומבוס את אמריקה, אותה חשב להודו, ונראה היה שלא נחוץ לגלות את הודו שוב בנתיב של דיאש.
לבסוף זכה ואסקו דה גאמה להשלים את המשימה, לאחר שהמלך החדש מנואל הראשון, העדיף את שירותיו על פני אלו של דיאש.
דיאש הצטרף אל ואסקו דה גאמה, עזר לו בניווט, והובילו עד חופי אפריקה, אל עיר הנמל אלמינה.
דיאש טבע עם ספינתו, שנטרפה בקרבת כף התקווה הטובה, כאשר שימש כקברניט משנה לצד מגלה הארצות פדרו קברל, מגלה ברזיל.
באש היא מעטפת פקודה למערכות יוניקס, ולמערכות דמויות יוניקס (לדוגמה: גנו/לינוקס) מאת פרויקט גנו.
המעטפת פותחה בשנת 1989 על ידי בריאן פוקס, בניצוחו של ריצ'רד סטולמן, כמיזם תוכנה חופשית וכתחליף ל-Bourne Shell, עבור פרויקט גנו.
ברוב מערכות גנו/לינוקס, מופצת באש כברירת מחדל ומהווה בסיס חיוני למערכת (יחד עם כלים בסיסיים נוספים, גם כן מבית גנו).
שם המעטפת נגזר משם המעטפת Bourne shell שהופצה לראשונה בגרסה 7 של מערכת ההפעלה UNIX בשנת 1979. משמעות השם Bash היא ראשי תיבות של Bourne-again shell, כמשחק מילים על Bourne Shell.
שם המעטפת בתרגום לעברית: "מעטפת (פקודה) שנולדה מחדש"
תחביר הפקודות של באש הוא הרחבה של Bourne Shell ומציע מספר שיפורים לעומתו.
ממשקיות עם מערכות הפעלה נוספות
המעטפת מופצת גם עם מערכת Mac OS X מבית אפל.
ניתן להריץ את המעטפת גם על מערכת ההפעלה Windows מבית מיקרוסופט בעזרת Cygwin, אך המעטפת לא מיועדת לכך.
בשנת 2016 מיקרוסופט הוציאה פתרון להרצת המעטפת במערכת ההפעלה Windows 10 באמצעות כלי ייעודי מתוצרתה שפותח ביחד עם קנוניקל, מפיצת Ubuntu.
חברת גוגל פיתחה Google Cloud Shell מבוססת דביאן.
בדומה לכל מעטפת פקודה סטנדרטית, גם התחביר של באש מאפשר יצירה של קובצי אצווה.
קבצים אלה נקראים Bash Scripts ולהם צורה מובנית כפי שמדגים הסקריפט הבא:
שורות הערה יחלו בתו #, למעט השורה הראשונה של הקובץ המתחילה ב- !#.
שורה זו מציינת לליבת מערכת הפעלה באיזו מעטפת יש להריץ את הפקודות המופיעות בקובץ.
החלק הראשון של הסקריפט מכיל קטע התניה מהצורה if [...] ; then ...
fi, שבודק את מספר הארגומנטים שהועברו לסקריפט משורת הפקודה בעזרת בחינה של המשתנה השמור #$.
משתנה זה מציין את מספר הפרמטרים שמועברים לסקריפט
lt- הוא אופרטור השוואה המחזיר ערך אמת או שקר בהתאם לכך שהאופרנד השמאלי קטן מן האופרנד הימני.
במקרה הזה נבדק שנשלחו לפחות שלושה פרמטרים משורת הפקודה.
במידה ואין זה כך, מבוצע גוף הקטע המותנה שבו מודפסת הודעה בחזרה למעטפת בעזרת פקודת echo והסקריפט מסתיים בקוד שגיאה 1 בעזרת הפקודה exit 1.
אם הקלט נמצא תקין, ממשיך הסקריפט לביצוע קטע לולאה מהצורה for x in list ; do ...
done שבמקרה זה עובר על רשימת הפרמטרים שהועברו לסקריפט דרך שורת הפקודה (בעזרת בחינה של תוכן המשתנה השמור *$) והדפסתם למעטפת על פי סדר הופעתם.
הלולאה האחרונה שנראית בדוגמה מציגה שימוש בלולאה מותנית להדפסה ובה נבחן מספר הפרמטרים על ידי גישה למשתנה השמור #$ נוכח ביצוע פקודת shift בגוף הלולאה.
הפקודה הנ"ל מבצעת הזזה של הפרמטרים שמועברים לסקריפט מימין לשמאל, במקום אחד בכל פעם.
בתום הסקריפט מוחזר ערך הצלחה 0 בעזרת הפקודה exit 0.
בֶארֵניֶיגֵר הוא ליקר דבש גרמני, אשר פותח לראשונה בפרוסיה המזרחית במאה ה-15 ושונה במעט במאה ה-18. המתכון הסודי מבוסס על 15 עשבים סודיים ומכיל 35% אלכוהול.
פרוש שם המשקה בעברית הוא "צייד דובים", ומכאן הציור על עטיפת הבקבוק, של צייד המתחבא בשיחים מאחורי חלת דבש ומחכה לדוב שיכנס למלכודת.
פקק הבקבוק מעוצב בהתאם כחלת דבש.
טעות נפוצה היא לחשוב שקיים קשר בין בארנייגר למשקה האלכוהולי יגרמייסטר, ועל כן לקרוא לבארנייגר "יגרמייסטר דבש".
ברם, אין קשר בין המשקאות, וכל משקה מיוצר על ידי חברה אחרת.
בארץ הקטקטים (ביפנית: 森の陽気な小人たちベルフィーとリルビット, באנגלית: The Littl' Bits) מבוססת על סדרת מנגה ואנימה יפנית בת 26 פרקים שהופקה לטלוויזיה ב-1980. בישראל שודרה הסדרה לראשונה בטלוויזיה החינוכית ב-1984. באותה שנה הופק בישראל מחזמר מקורי על פי הסדרה.
את שיר הפתיחה העברי של הסדרה, אשר התבסס על שיר הפתיחה של הסדרה היפנית המקורית, תרגמה דתיה בן-דור ושרה מיקי קם.
את שיר הפתיחה הפיקו חיים סבן ושוקי לוי.
הסדרה עוסקת בהרפתקאותיהם של גזע ננסים הדומים לאלפים שחיים בכפר קטן ונסתר ביער.
העלילה מתמקדת בייחוד בקבוצת ילדים מן הכפר: טיפטיפ, טיפטיפון, נאפו, מוקי וגברי.
נאפו, בנו המפונק של מיימון, ראש הכפר, מאוהב בטיפטיפ היפה, על אף שהיא החברה של טיפטיפון, הדמות הראשית בסדרה.
לכן, על אף שבדרך כלל הם מסתדרים היטב, טיפטיפון ונאפו נוטים להסתכסך לעיתים קרובות, במיוחד כאשר טיפטיפ בסביבה.
נאפו נוהג להיות בחברתו של גברי, קצר הקומה והפחדן (נאפו נוהג ללגלג עליו משום כך לא מעט) ומוקי אשר מעריץ את דודה של טיפטיפ, דוקטור דוקלין, ושואף להפוך לרופא כמוהו לכשיגדל.
דמות נוספת שמופיעה לעיתים קרובות היא קוקולה (אחותו הצעירה של טיפטיפון), אשר מתיידדת במהלך הסדרה עם מרג'י המכשפה – אישה זקנה וחמת מזג בעלת אמונות טפלות.
כולם מניחים כי היא מכשפה ולכן נדחתה על ידי רוב אנשי הכפר.
קוקולה מסוגלת לראות מעבר למראה החיצוני הנוקשה והמרתיע של מרג'י ולדעת שהיא רק גברת זקנה ובודדה שזקוקה לידידים.
על ילדי הקטקטים משגיחים הקטקטים המבוגרים, הכוללים את לוק חוטב העצים של הכפר - אביו של טיפטיפון, דוקטור דוקלין רופא הכפר - דודה של טיפטיפ, אדון מיימון ראש הכפר - אביו של נאפו, מר דובשני הזקן החכם ועוד.
דוקטור דוקלין בעל נטייה לאלכוהוליזם ומשום כך הוא מינה את אחייניתו הצעירה טיפטיפ לשמור עליו שלא ישתכר.
(בגרסה האמריקאית בעיית האלכוהוליזם של דוקטור דוקלין הוסרה בעריכה והוא הוצג כאדם ישנוני אשר מעוניין לישון כל הזמן).
דוקטור דוקלין גידל את טיפטיפ מינקות ותמיד אמר לה שהוריה מתו כאשר נולדה.
טיפטיפ לעיתים קרובות הייתה עצובה משום שלא היו לה אמא ואבא בסביבה, במיוחד כאשר היא ראתה את ידידיה מבלים עם הוריהם.
אף על פי כן בפרק הלפני אחרון של הסדרה, מתגלה כי הוריה של טיפטיפ לא נהרגו אלא גורשו מן הכפר.
בסוף הסדרה תושבי הכפר מחליטים לאפשר להוריה של טיפטיפ לחזור אל הכפר, ומשפחתה של טיפטיפ מתאחדת מחדש – בדיוק לפני רעידת האדמה אשר מתרחשת בפרק האחרון של הסדרה אשר הורסת את הכפר, ובעקבותיה תושבי הכפר נאלצים לאחד כוחות כדי לבנות מחדש את הכפר.
הילדים מבלים את מרבית זמנם ביער לצד בעלי החיים, אשר חלקם ידידותיים כלפיהם וחלקם לא.
חיות היער כוללות דביבונים, דובים, צפרדעים, סנאים, דגים וסוסים.
טיפטיפ מסוגלת לדבר ישירות עם בעלי החיים.
ילדי הקטקטים נעזרים לעיתים קרובות בבעלי החיים עמם הם מיודדים כאמצעי תחבורה יעיל בתוך היער – במיוחד סנאי מעופף ששמו מונגר וקיפוד כחול בשם פיון.
תוכן הסדרה מתבסס בעיקרו על הרעיון כי עלינו לחיות חיים מוסריים בהרמוניה עם העולם הסובב אותנו.
כל פרק טומן בחובו מוסר השכל חשוב לקהל הצופים הצעיר.
בין הערכים החינוכיים שהוקנו היו: לקיחת אחריות, סבלנות, דעה קדומה, עבודה קשה, והערך האמיתי של משפחה וחברים.
טיפטיפ – ילדה יתומה המתגוררת עם דודה, דוקטור דוקלין, ודואגת לו בעת שכרותו.
טיפטיפון – החבר הכי טוב של טיפטיפ.
אמיץ, בעל חוש צדק אך בעל נטייה להגיב בקוצר רוח.
נאפו – בנו המפונק והשובב של ראש הכפר, אדון מיימון.
מחשיב את עצמו כיריבו המושבע של טיפטיפון על חיבתה של טיפטיפ.
אף על פי כן, הוא וטיפטיפון בדרך כלל ידידים טובים.
מוקי – חבר של נאפו.
מעריץ את דוקטור דוקלין ורוצה להיות רופא כמוהו כשיגדל.
גברי – חבר של נאפו.
נמוך באופן משמעותי משאר הילדים.
הפחדן שבחבורה, נאפו נוהג להציק לו ולהתגרות בו על כך.
קוקולה – אחותו הקטנה והסקרנית של טיפטיפון.
ילדה מפותחת מהרגיל ופקחית מאוד יחסית לגילה.
דוקטור דוקלין – רופא הכפר.
דודה של טיפטיפ ואביה המאמץ.
מרג'י – מכשפת הכפר, אישה זקנה וחמת מזג.
אף על פי כן, היא מתיידדת עם קוקולה הקטנה ובהמשך מתחבבת גם על תושבי הכפר.
פיון – קיפוד קטן וכחול.
אדון מיימון – ראש הכפר ואביו של נאפו.
מיימון מגדל את נאפו לבדו כיוון שאשתו (אמו של נאפו) נפטרה כאשר נאפו היה תינוק.
בשל עבודתו הוא לא מבלה זמן רב עם בנו.
מר דובשני - חכם הכפר.
איש זקן הנוהג בין היתר לרקוח שיקויים מכל מיני צמחים.
בארתולומיאו רוברטס שנודע בשמו "רוברטס השחור" או "בארט השחור" היה מהידועים והנועזים בשודדי הים הקאריביים במאה ה-18.
ברתולומיאו רוברטס נולד בשם ג'ון רוברטס בבריטניה, בעיירה הוולשית Casnewydd-Bach, סמוך לעיר פישגארד.
רוברטס שימש כנווט של ספינת עבדים בשם "נסיכת לונדון" שפעלה על הקו בין אפריקה המערבית למרכז אמריקה.
ב-6 ביוני 1719 נלכדה הספינה בה שירת על ידי שודד הים האוול דייוויס על יד אנאמאבואה, בחוף הזהב של מערב אפריקה (גאנה של היום).
למרות איומים להורגו הוא סירב להצטרף לשודדים, והם צרפו אותו לצוותם בעל כורחו משום הידע החיוני שלו בניווט.
הוא התנכר לחבריו לספינה, התנזר לחלוטין מאלכוהול, ושמר את מנהגי הדת הנוצרית.
כעבור כחודש נהרג האוול דייוויס במארב על האי פרינסיפה הסמוך לחופי מערב אפריקה.
אנשי הצוות הציעו לו את הפיקוד על הספינה.
הוא סירב בתחילה, אך בהמשך התרצה והסכים.
בעת הזו היה רוברטס בן 37. כדי לרכוש את אמונם של השודדים הורה על מסע נקמה אכזרי באנשי פרינסיפה שהרגו את דייוויס.
לאחר מכן שכנע את צוות השודדים להפליג לאיים הקאריביים, שם נמצאים האוצרות הגדולים באמת.
הוא הפליג לדרום אמריקה, וממנה צפונה לאורך חופי ברזיל, כשהוא שודד וממיט חורבן והרס בדרכו.
מושלי ברבדוס ומרטיניק הקימו צי שכירים, כדי לחסל את האיום החדש.
רוברטס, ששמע על כך, הכריז על נקמה בשני המושלים.
באפריל 1721 נודע לו שמושל מרטיניק נמצא על משחתת צרפתית, ספינת מלחמה מצוידת ב-23 תותחי 8 ק"ג ועוד 9 מסתובבים, וצוות גדול מאוד.
כנגד כל הסיכויים התקרב רוברטס אל הספינה במסווה של ספינת סוחר תמימה.
אנשיו השתלטו על הספינה ותלו את מושל מרטיניק על תורן ספינתו שלו.
רוברטס השחור הפך לשודד שנוא כל כך עד שמושלי כל המושבות הכריזו עליו מלחמת חרמה.
הוא ברח לכף לופז במערב אפריקה, ועגן שם ב-10 בפברואר 1722. ערב קודם לכן שדד את אוניית הסוחר "נפטון" שהובילה אלכוהול, ואנשיו השתכרו כולם.
אוניית הקרב הבריטית "סנונית" פתחה באש תותחים על ספינתו.
רוברטס נפגע מפגז, וגופתו הושלכה לים כדי שלא תיפול בידי האויב, כפי שביקש טרם מותו.
יתר צוותו נכנע, ונשבה על ידי הבריטים.
רוברטס הוא מגדולי שודדי הים.
בארבע שנות פעילותו שדד 456 ספינות.
שחור הזקן, לשם השוואה, שדד 23 ספינות ב-15 חודשים, ואן בוני שדדה פחות מ-20 ספינות.
מותו של רוברטס מסמן את תחילת סופו של "תור הזהב של שודדי הים הקאריביים", תופעה שנעלמה לחלוטין כעבור מספר עשרות שנים.
אזכור לברתולומיאו מופיע באנימה "וואן פיס", בדמותו של פיראט ומהפכן עוצמתי בשם ברת'ולומיאו קומה.
רובע בָּארְקִינְג וְדָאגֶנְהָאם של העיר לונדון הוא אחד מרובעי לונדון הנמצא במזרח העיר לונדון.
רובע בארקינג ודאגנהאם הוקם בשנת 1965 בעקבות חוק הממשל בלונדון 1963. באותה עת נקרא הרובע בשם "רובע בארקינג של לונדון" (London Borough of Barking), וכלל את שטחי הרובע המוניציפלי של בארקינג והרובע המוניציפלי של דאגנהאם שהיה שייך קודם לכן למחוז אסקס, למעט חלקו הצפוני של הרובע שהפך לחלק מרובע רדברידג'.
באותה עת התגוררו באזורי הרובע כ-180,000 תושבים.
בשנת 1980 שונה שם הרובע לשמו הנוכחי.
מועצת הרובע מורכבת מ-51 נציגים הנבחרים מתוך 17 אזורי בחירה.
רובע בארקינג ודאגנהאם גובל ברובע האברינג במזרחו (הנהר רום מהווה גבול הרבעים).
במערב גובל הרובע ברובע ניוהאם (נהר רודינג מהווה הגבול בין הרבעים).
בדרום גובל הרובע בנהר התמזה המהווה גבול בינו לבין הרבעים בקסלי וגריניץ' המצויים מדרום לנהר.
בצפון גובל הרובע ברובע רדברידג'.
הרובע מכיל את השכונות הבאות:
מרבית שכונות הרובע נבנה ביוזמת מועצת מחוז לונדון בין השנים 1918–1939. לרובע זה עברו תושבים רבים של רובע האיסט אנד של לונדון, אשר רצו לעזוב את שכונות העוני של האיסט אנד ולעבור לבתים מרווחים וחדשים יותר.
בניית מפעל של חברת פורד ומפעלים כימיים בדאגנהאם יצרו מקורות תעסוקה חדשים ברובע והביאו לגידולו.
בשנות ה-80 נסגרו מפעלים רבים ברובע, דבר שהביא לשינוי בהרכב אוכלוסיית הרובע, שהפך פופולרי בקרב מעמד הביניים.
ברובע פועלות שתי מכללות: מכללת בארקינג ומכללת בארקינג דאגנהאם למבוגרים (Adult College of Barking and Dagenham).
מועדון הכדורגל בארנסלי הוא מועדון כדורגל אנגלי מהעיר בארנסלי שבדרום יורקשייר.
המועדון הוקם ב-1887 בשם בארנסלי סנט פיטרס.
בסיום עונת המועדון עלה לצ'מפיונשיפ לאחר שסיים במקום ה-6 בפוטבול ליג הראשונה וזכה בפלייאוף העלייה.
בעונת 2017/18 ירד המועדון בחזרה לליגה השלישית ושב לצ'מפיונשיפ כעבור עונה.
בסיום עונת 2021/2022 ירד המועדון בחזרה לפוטבול ליג הראשונה.
ההישג הטוב ביותר בתולדות המועדון הוא הזכייה בגביע ה-FA בעונת .
עד כה השתתף המועדון רק בעונה אחת של הפרמייר ליג ().
המועדון מכונה הטייקס (The Tykes) המונח "טייק" משמש היסטורית כדי להתייחס לתושבי יורקשייר והוא מעביר קונוטציות של גבר בעל מוסר עבודה.
הניצחון הגבוה ביותר בליגה: 9 - 0 על לובורו טאון במסגרת הליגה השנייה (28 בינואר 1899)
הניצחון הגבוה ביותר בגביע: 6 - 0 על בלקפול במסגרת הסיבוב הראשון של גביע ה-FA (20 בינואר 1910)
ההפסד הגבוה ביותר בליגה: 0 - 9 לנוטס קאונטי במסגרת הליגה השנייה (19 בינואר 1927)
ההפסד הגבוה ביותר בגביע: 1 - 8 לדרבי קאונטי במסגרת הסיבוב הראשון של גביע ה-FA (30 בינואר 1987)
הכי הרבה משחקי נבחרת: גרי טגארט עם 35 הופעות במדי נבחרת צפון אירלנד
סכום שיא עבור העברה מהמועדון: 4.5 מיליון לירות שטרלינג שולמו על ידי בלקברן רוברס תמורת אשלי וורד (דצמבר 1998)
סכום שיא עבור העברה אל המועדון: 1.5 מיליון לירות שטרלינג לפרטיזן בלגרד תמורת גאורגי חריסטוב (1997) ו-1.5 מיליון לירות שטרלינג לקווינס פארק ריינג'רס תמורת מייק שרון (1999)
מספר שיא של צופים: 40,255 במשחק מול סטוק סיטי במסגרת הסיבוב החמישי של גביע ה-FA (12 בפברואר 1936)
השחקן הצעיר ביותר: רובן נובל-לזרוס (15 שנים ו-45 יום)
בארץ לובנגולו מלך זולו או, בשמו המלא, "בְּאֶרֶץ לוֹבֶּנְגּוּלוּ מֶלֶך זוּלוּ אֲבִי עַם הַמְטַבּוּלוּ אֲשֶר בְּהָרֵי בּוּלַוָּיָה" הוא ספר ילדים שכתב ואייר נחום גוטמן.
נחום גוטמן נסע בשנת 1935 לדרום אפריקה כדי לצייר את דיוקנו של ראש ממשלת דרום אפריקה, יאן כריסטיאן סמאטס.
לאחר שסיים את משימתו, טייל בארץ וערך שם מסע ספארי בפארק קרוגר.
לבקשת עורך דבר לילדים, יצחק יציב, שיגר גוטמן מדרום אפריקה מכתבים מאוירים אשר פורסמו בהמשכים.
המכתבים הראשונים היו איור מלווה במעט טקסט-הסבר, ועם הזמן הלכו הטקסטים המלווים את האיורים והתארכו ולבסוף כתב גוטמן סיפור מסע הרפתקאות פרי דמיונו ששולב בחוויותיו.
לאחר שחזר גוטמן נערכו המכתבים ופורסמו בספר.
היה זה ספרו הראשון של גוטמן כמחבר (ולא רק כמאייר) והוא זכה להצלחה מיידית.
החוקר איתן בר יוסף טען כי הטקסט בספרו של גוטמן דומה לטקסט שכתב הדלי צ'ילברז בספרו "שבעת הנתיבים האבודים של אפריקה" (1930), ובחלק מהמקומות שני הטקסטים זהים.
בספרייתו של גוטמן נמצא עותק מספרו של צ'ילברז עם הערות בכתב ידו.
- חלק זה מספר על מסעו של גוטמן באונייה מחיפה, דרך נאפולי ודקר לכף התקווה הטובה.
בדרכו הוא מתאר את הר הגעש וזוב, חציית קו המשווה והר השולחן.
המשך חלק זה עשיר בתיאורי חיות כתובים ומאוירים.
גוטמן מתאר מסעות ציד להעברת חיות לגן חיות, שיטוט בין קופים ותיאור ארוך של לילה בג'ונגל.
אוֹצָר לוֹבֶּנְגּוּלוּ מֶלֶך זוּלוּ אֲבִי עַם הַמְטַבּוּלוּ בְּהָרֵי בּוּלַוָּיָה - חלק זה הוא סיפור הרפתקאות אודות מסע שנערך בעקבות אוצר אגדי של מלך הזולו לובנגולו (השם מושפע משמו של מלך אמיתי בדרום אפריקה - לובנגולה, Lobengula מלך שבט הנדבלה) נאמר שהוא אבי עם המטבולו, שם עם קרוב לזולו, המאטאבלה.
חלק זה שונה משאר חלקי הספר ורובו מסופר כביכול מפיו של מתיישב בורי בשם מר ויליאמס.
אַחַר מַעֲשֵׂה הָאוֹצָר - סיפור החזרה לארץ ישראל דרך מזרח אפריקה.
הספר אהוב ופופולרי מאוד מאז התפרסם בהמשכים ב"דבר לילדים".
למרות שפתו העשירה שהתיישנה מעט הוא נלמד בכיתות הנמוכות ובגנים וכרזות ובהן תמונות מן הספר נמכרות ונתלות במוסדות חינוך ובמוסדות אחרים המופנים לילדים (למשל במחלקות ילדים בבתי חולים ובמרפאות).
בספר באה לשיא יכולתו של גוטמן לתאר בעין בוחנת, אוהבת ואנושית את עולם החי.
הן ציוריו והן הטקסטים שלו מבטאים תשומת לב לפרטים.
הוא נוטה לדמות את החיות לבני אדם ועל ידי כך לקרב את הילדים לבעלי החיים.
הספר, ובמיוחד הקשר בין הסיפורים לאיורים שבו, משמש כר נרחב למחקרים וקורסים אקדמאים.
לאורך הדורות נמתחה ביקורת על חוסר הדיוק המדעי וההיסטורי שבספר (שיבוש שמות, למשל הנמר מצויר כטיגריס וכדומה) ועל גישתו הקולוניאליסטית.
בחלק גדול מהדמויות והמקומות המצוינים בספר, קיים דמיון רב לפרטים בהיסטוריה של מדינת זימבבואה, מצפון לדרום אפריקה.
שבט הנדבלה שכן בחלק הדרומי של זימבבואה.
צאצאי השבט הם חלק בלתי נפרד מאזרחי זימבבואה כיום, החיים כמיעוט לצד אנשי שבט השונה (Shona).
לובנגולה, מלך שבט הנדבלה, ייסד את העיר "בולאוואיו" (Bulawayo) שהיא העיר השנייה בגודלה כיום בזימבבואה - דמיון למילה הָרֵי בּוּלַוָּיָה.
העיר Bulawayo שוכנת באזור Matabeleland בזימבבואה - דמיון למילה מְטַבּוּלוּ.
נראה כי גוטמן שאב שמות אלה ואחרים מזימבבואה ועיוות את שמם לצורך הכתיבה.
כל מהדורה יצאה במספר הדפסות:
בארץ עתיקה מאת אמיטאב גוש הוא ספר אנתרופולוגי והיסטורי הכתוב בגוף ראשון.
הספר חוקר תמורות, עם חלוף תקופות ההיסטוריה, של סובלנות דתית, אתנית ולאומית.
בעודו סטודנט באוקספורד, נתקל גוש במספר רשמים על סוחר יהודי בן המאה ה-12 ועבדו ההודי בהודו.
גוש לא ידע עד אז על יהודים שחיו בהודו בתקופה זו, וסוקרן מאוד.
לאחר שלמד ערבית, נרשם גוש ללימודים באוניברסיטת אלכסנדריה שבקהיר, ופרופסור שם ארגן לו מגורים בכפר עני בסביבה.
הספר מתאר שני סיפורים שונים:
חייו של הסוחר היהודי, אברהם בן ייג'ו, עבדו בומה, ודמויות אחרות באותה תקופה, במלבר שבהודו ובעדן שבתימן.
המקורות הידועים על הדמויות, כולל מקורות שגוש מצא בעצמו בגניזת קהיר, אינם מספיקים לציור תמונה שלמה, ולכן גוש מציין מה האפשרויות השונות בהתאם למה שידוע על אותה תקופה.
חייו של גוש עצמו בכפר מצרי עני בתחילת שנות השמונים, ותיאור השינויים שעברו על הכפר ועל העולם הערבי בכלל כששב לביקור בסוף שנות השמונים.
דרך שילוב שני הסיפורים, מנסה גוש לבחון את נקודות הדמיון והשוני של יחסה של חברה לשונים ממנה: יחסו של כפר המצרי בשנות השמונים אליו, היחס בהודו של המאה ה-12 למיעוטים אתניים, יחס היהודים לעמים אחרים, הלאומנות הערבית וההינדית בעת החדשה, ועוד.
הספר תרגום לעברית על ידי עדי גינצבורג-הירש ויצא לאור בשנת 2006 בהוצאת חרגול.
בארסום הוא מיקום בדיוני המופיע בסדרת ספרי המדע הבדיוני אותה כתב סופר הספרות הזולה אדגר רייס בורוז, שכתב גם את סדרת ספרי טרזן.
סדרת הספרים נכתבה בין השנים 1914–1950 והיא מתמקדת בעלילותיהם של ג'ון קרטר וגיבורים אחרים בחלק מהספרים על פני כוכב הלכת מאדים, שמכונה בפי תושביו "בארסום".
בסדרה יש אחד עשר ספרים מתוכם ג'ון קרטר מופיע בשבעה סיפורים ובשאר הוא מופיע ברקע.
בשנת 1966, סדרת הספרים הייתה מועמדת לפרס הוגו עבור הסדרה הטובה ביותר בכל הזמנים יחד עם סדרות נוספות כגון שר הטבעות של ג'ון רונלד רעואל טולקין וסדרת המוסד של אייזק אסימוב.
רוב הספרים מסופרים בגוף ראשון ובעלי נוסחה קבועה: תחילה מוצג הגיבור, לאחר מכן הוא מתאהב בבחורה אשר הוא פוגש.
לאחר מכן הבחורה נחטפת על ידי רשע והגיבור יוצא להצילה.
במסע ההצלה עובר הגיבור מקומות אקזוטיים ופוגש במינים חוצניים של בעלי חיים ונשבה כמה פעמים בידי חייליו של הרשע או בידי אחד מהשבטים במדבר, מוצא לו בן ברית בין השבויים ונמלט בעזרתו.
בן הברית ממשיך לעזור לו בהמשך המסע.
לבסוף מנצח הגיבור את הרשע ומתחתן עם הבחורה אלא אם היו כבר נשואים.
בארסום הוא מאדים, אשר אוקיינוסיו התייבשו ומפעלי האטמוספירה מונעים ממנה להתנדף כליל.
התעלות נועדו כדי להוביל מים אשר כל השבטים שחיים במדבר הצחיח חומדים.
בגלל החיסרון במים השבטים על בארסום לוחמניים במיוחד.
קפטן ג'ון קרטר - נלחם במלחמת האזרחים, הגיבור הראשון בסדרה.
טאראס טארקאס - ג'דאק (שליט) של שבט הענקים הירוקים וחברו של ג'ון קרטר.
דג'ה טוריס - נסיכת הליום, אהובתו של ג'ון קרטר.
סולה - ענקית ירוקה שנטלה את המשימה לטפל בג'ון קרטר ולהדריכו.
שאר הדמויות הן צאצאיו של קרטר הרשעים או דמויות נוספות שפוגשים במשך המסעות על רחבי בארסום.
בבארסום יש עמים רבים ושונים:
האנשים האדומים - הגזע השליט בבארסום, נבדלים מבני אדם רק בצבע עורם ובצורת הרבייה שלהם.
הענקים הירוקים - אנשים ירוקים בגובה חמישה מטרים עם ארבע ידיים מחושים במקום אוזניים וזוג חיטים שיוצא משני צידי הפה שלהם.
הם הגזע הראשון שפוגשים בסדרה.
הת'רנים הקדושים - אנשים לבנים עם פאות לחיים בלונדיניות אשר שומרים את סודה של האלה איזוס.
הפיראטים השחורים - אנשים שחורים שחיים בקוטב הצפוני לצד הת'רנים.
הקאלדנים - ראשים אנושיים חסרי גוף מלבד שש רגליים חרקיות אשר משתמשים בריקווארים כגוף ולעיתים כמזון.
ריקווארים - סוג של אנשים בלי ראש בעלי אינטליגנציה מינימלית ומשמשים גוף לקאלדאנים.
אנשים מלאכותיים - אנשים שנוצרו מהשתלת איברים ומריבוי רקמות על ידי המדען ראס טאבאס.
אנשים בלתי נראים - אנשים פראיים בעלי עין אחת אשר בעזרת היפנוזה גורמים אשליה לשבוייהם שגורמת להם לחשוב שהשובים שלהם בלתי נראים.
הגזע הקדמון - הגזע ששלט בבארסום לפני ייבוש האוקיינוסים.
בהמשך הסדרה מופיעים זנים נוספים כגון אנשים שעירים אנשים צהובים או אנשים עם רגלי קנגורו.
בבארסום המאפיין של בעלי החיים הוא ריבוי הרגליים - לכל חיה יש מ-6 עד 10 רגליים.
בדומה לכדור הארץ בבארסום יש יונקים (אשר דומים ליונקים בכדור הארץ במראה שלהם אך אינם יונקים חלב), עופות, זוחלים וחרקים.
סוראק - חתול בארסומאני אדום בעל שש רגליים ומעט שיער על צווארו.
קאלוט - כלב בארסומאני בעל עשר רגליים וראש דמוי צפרדע.
ת'ואט - סוס בארסומני בעל שמונה רגליים וקצה זנב שטוח ורחב.
זיטידאר - פיל בארסומני בעל שש חיטים ושמונה רגליים.
קוף לבן - יצור דמוי קוף חסר שיער מלבד בראשו.
עורו לבן ויש לו שליש מתבונתם של בני האדם.
באנת' - אריה בארסומאני בעל עשר רגליים וחסר שיער מלבד הרעמה שלו.
אפט' - יצור לבן בעל ארבע רגליים שתי ידיים וקרני קרנף על ראשו
אולסיו - עכברוש בארסומני בעל שש רגליים.
ציפורי מאלאגור - ציפורים בארסומאניות מבויתות אדומות וענקיות שמקננות בביצות של מאלאגור.
ראשי שבטי הענקים הירוקים משתמשים בנוצותיהם כדי לקשט את ראשם.
זוחל מערות - זוחל בארסומאני לבן בעל עשר רגליים שחי במערות בקוטב הצפוני.
סיליאן - זוחל דמוי פלזיוזאור בעל עשרה סנפירים שחי באוקיינוס התת-קרקעי של קורוס.
דארסין - לטאה קטנה בעלת עשר רגליים אשר משנה את צבעה בדומה לזיקית.
נחשים - נחשים בארסומאנים שמזכירים את הנחשים בכדור הארץ אך גופם מלא דרבנות.
סית' - מתואר כיתוש או כצרעה ענקית.
עכבישים - עכבישים בארסומאניים בעלי עשר רגליים שטווים קורים באורך קילומטרים.
תולעת ורודה - תולעת בארסומנית בעלת שש עשרה רגליים.
בבארסום יש צמחים טורפים שאף פתחו לעצמם רגליים וידיים.
הצבע של העצים הוא כחול ושל העשבים הוא בדרך כלל ארגמן.
אנשי צמח - חיים בעמק דור לצד הקופים הלבנים צבעם כחול ידיהם חסרות חוליות רגליהם דומות לרגלי בן אדם.
יש להם ראש עם עין אחת וחור לנשימת אוויר.
על הראש יש מחושים שמתפתלים ומתחת לרועותיהם יש שורשים.
אנשי פרח - יצורים בעלי ידיים כשל בני אדם שמשמשות אותם ללכידת הטרף שלהם.
עץ הקאלוט - עץ שבקצה ענפיו יש פיות.
מאנטליה - עץ כחול בגובה 12-8 מטרים שמכיל חלב סויה.
סוראפוס - עץ גדול וכחול בעל אגוזים ופריחה מדהימה.
סומפוס - עץ כחול בעל אגוזים.
עשב - דומה לעשב של כדור הארץ אך בצבע אדום.
צמחי מדבר - מרבדים צהובים ורכים שמזכירים טחב.
כל העמים בבארסום מאמינים וסוגדים לאלה איסוס.
בדרך כלל בארסומאני שרוצה לטהר את מעשיו הרעים שט בנהר איס אל שערי איזוס כדי להתפלל לאלה וכאשר חש שהוא עומד למות הוא שט אל עבר עמק דור שם על פי האמונה נמצא גן העדן.
נהר איס - הנהר הקדוש שאליו הולכים בני בארסום להתפלל לאלה איזוס.
האוקיינוס התת-קרקעי של קורוס - האוקיינוס ששוכן מתחת לקוטב הצפוני.
הביצות הטולוניאניות - הביצות שנשארו מהאוקיינוסים האדירים של בארסום.
הליום - העיר החזקה ביותר, ביתה של דג'ה טוריס סמלה הוא דגל מלבני בצעי כחול ותכלת שעליו מצוירים מאדים ושני ירחיו.
פת'ראת' - ביתה של ט'הוביה עלמת המאדים.
מאנאטור - העיר שבה נערכים משחקי הג'אטן- השחמט המאדימי שבו אנשים משמשים ככלי המשחק.
גאת'ול - עירה של ללאנה בתו של קרטר.
עד כה יצאו שני סרטי קולנוע על סיפורי בארסום:
"הנסיכה ממאדים" משנת 2009 של הבמאי מארק אטקינס, בכיכובם של אנטוניו סבאטו ג'וניור כג'ון קרטר וטרייסי לורדס כדג'ה טוריס.
"ג'ון קרטר" משנת 2012 של חברת וולט דיסני.
בארצי הזרה לי הוא השם שנתן הסופר הגרמני האנס פאלאדה ליומן שכתב בשבתו בבית סוהר בגרמניה בשנת 1944.
פאלאדה נכלא מספר פעמים: בשנת 1923 נידון לחצי שנה מאסר בעוון מעילה, וב-1926 נידון לשנתיים וחצי שנות מאסר בגלל סיבה דומה.
ב-1933 נכלא במאסר מנהלי בהאשמה של ניסיון לרצוח את היטלר - פרשה שמתוארת בפרטות ביומן זה.
יחסיו עם אשתו התערערו וב-5 ביולי 1944 אושרו הגירושין.
הוא המשיך להתגורר בחדרו של הגן באסם.
ב-28 באוגוסט 1944, תוך כדי מריבה עם אשתו, ירה פאלאדה השיכור כדור לעברה, לא ברור אם בכוונה תחילה או בשוגג.
הוא הועבר למעצר באשמה של ניסיון לרצח.
ב-4 בספטמבר 1944 הוכנס פאלאדה לאשפוז כפוי לתקופה בלתי מוגבלת במוסד הממלכתי לפושעים חולי נפש נוישטרליץ-שטרליץ ביחד עם פושעים שלא אחראים למעשיהם.
נראה היה שפאלאדה, אלכוהוליסט שבר כלי מבחינה פיזית ונפשית, הגיע לסוף דרכו.
דווקא שם התחיל פאלאדה בניסיון לשקם את עצמו בעזרת כתיבה.
הוא ביקש וקבל 92 דפי קווארטו כדי לכתוב את ספרו "השתיין" (Der Trinker).
הוא כתב בכתב זעיר-מיקרוגרפי ובין השורות התחיל לכתוב בכתב זעיר, יומן, לעיתים בצורה הפוכה ובקיצורים וקודים הידועים רק לו כדי להקשות על הקריאה ולחסוך בנייר.
הוא החל בכתיבת היומן ב-23 בספטמבר 1944 וסיים ב-7 באוקטובר 1944, מוקף בסוהרים, רוצחים, גנבים ועברייני מין.
למחרת, ב-8 באוקטובר 1944 הוא קיבל חופשה של יום אחד מבית הסוהר והצליח להבריח את כתב היד כשהוא מוסתר תחת בגדיו.
הוא שוחרר מהמוסד ב-13 בדצמבר 1944.
היומן פורסם לראשונה בגרמניה ב-2009 והופיע בתרגום לעברית ב-2012 עם הקדמה מאת פרופ' משה צימרמן.
אין זה יומן לפי הגדרה.
פאלאדה לא מתאר את חוויותיו במוסד לפי תאריך אלא נותן דין וחשבון על חייו בגרמניה לפני ואחרי עליית הנאצים לשלטון.
ניסיון להסביר מדוע נשאר בגרמניה הנאצית.
תיאור חייו כאדם פשוט תחת משטר הטרור הנאצי.
תיאור הישרדותו כסופר תחת המשטר הנאצי.
פאלאדה כתב כי למרות שמאז 1933 נתקל באיבה מתמדת וזכה ליחס של אזרח מסוג ב', העדיף להפקיר את עצמו ומשפחתו ונשאר בגרמניה כי הוא גרמני, אוהב את גרמניה, ולא יכול היה לחיות ולעבוד בשום מקום בעולם חוץ מגרמניה.
הוא מתגונן מהאשמות של הסופרים והאמנים שברחו מגרמניה וכותב כי לא נשאר בגלל פחד לרכושו ולמשפחתו וכי בחו"ל יכול היה לחיות חיים קלים יותר ולהרוויח יותר אך הוא העדיף להיכחד עם בני עמו הגרמנים במקום ליהנות מאושר כוזב בניכר.
הוא מתאר איך היה לחיות כאדם פשוט במדינת משטרה מוצפת מלשינים.
ב-אפריל 1933 נעצר לשלושה שבועות לאחר ששכניו עמם היה לו סכסוך כספי, העלילו עליו כי שמעו שהתבטא ש"יש לרצוח את הפיהרר".
רק לאחר שאשתו הצליחה להימלט מביתו שהיה שמור על ידי אנשי האס אה, הצליחה להגיע לבית הכלא, להפעיל קשרים ועורך דין, הוא שוחרר לאחר שלושה שבועות.
לאחר מכן התיישב בכפר שבו שלט מורה הכפר שלאחר שהצטרף למפלגה, הדיח את ראש הכפר והתנהג כשליט מקומי ללא עוררין.
הוא התעמר בתושבים בכלל ובפאלאדה בפרט.
כל ניסיון התנגדות נתקל במעצר.
פאלאדה כותב על מספר מקרים של חבריו שנעצרו בעקבות הלשנה וסיימו את חייהם בבית כלא.
יחסיו של פאלאדה עם ממסד התרבות הנאצי היו מורכבים.
הוא הגיש מספר פעמים בקשה להתקבל ל"לשכת הספרות של הרייך" אך לא קיבל תשובה, כנראה בגלל נטיותיו השמאלניות בתקופה לפני עלות הנאצים לשלטון.
העובדה שלא קיבל תשובה שלילית אפשרה לו להמשיך לכתוב תחת עינו הפקוחה של יוזף גבלס.
ספריו לא נשרפו בגרמניה הנאצית.
גבלס רצה להפיק סרט לפי ספרו של פאלאדה "גוסטב רכב הברזל" והקצה לכך מיליון רייכסמארק בתנאי שפאלאדה ישנה את העלילה וייתן לה סיום נאצי.
פאלאדה הסכים לכך אולם אידאולוג המפלגה, אלפרד רוזנברג הטיל וטו על הפרויקט בטענה שיש להתייחס אל פאלאדה כאל בולשביק של תרבות ועקירתו מהשורש היא מטרה רצויה ביותר.
ביומן מופיעות גם הערות אנטישמיות, בעיקר על משיכתם של היהודים לכסף.
פאלאדה כתב, באישור גבלס, ספר אנטישמי על פרשת מעילה בבנק יהודי בשנות ה-30. נשרף כתב היד בהפצצת דרזדן ב-פברואר 1945.
בארץ ישראל היה ירחון מחקר, ספרות ופובליציסטיקה ישראלי שראה אור בין השנים 1969–1992 בתמיכת המפלגות גח"ל והליכוד.
כתב העת הוקם על ידי חברת "היום", המוציאה לאור של היומון "היום", לאחר שהעיתון נסגר ב-15 בדצמבר 1969. קבוצה קטנה מקרב עובדי עיתון "היום" לשעבר, נטלה על עצמה את המשך ההוצאה לאור של כתב העת.
כמו כן הוחלט בחברת "היום" שכתב העת יהיה ריווחי.
ובדרך זו התנהל "בארץ ישראל" במשך כעשרים וחמש שנים, עד לסגירתו בשנת 1992.
תחילה ראה כתב העת אור תחת הכותר: משק וכלכלה בארץ ישראל, בגיליונות 5-1, בעריכת ח"כ יוסף קרמרמן, בשנת 1970. החל מחודש ניסן תשל"א אפריל 1971, בגיליונות 6–196, ראה אור כתב העת תחת הכותר ארץ ישראל.
בגיליונות 200-197 ראה אור תחת הכותר מוקד, ובגיליונות 225-201, תחת הכותר "בארץ ישראל".
מערכת "בארץ ישראל" חתרה להוציאו לאור כבמה קבועה לחילופי רעיונות, לא רק במעגלים של חברי גח"ל ואוהדיה, אלא גם בשיתוף מעגלים רחבים יותר.
וכפועל יוצא ניתנה בו במה לסופרים, אישי ציבור וחברי כנסת ממפלגות שונות.
ובמילים אחרות, "בארץ ישראל" שימש אכסניה לסופרים והעיתונאים של המחנה הלאומי וגם לאלה שבאו מחוגים פוליטיים אחרים.
מדיניות זו של פתיחות העניקה לירחון אמינות ועניין בקרב ציבור הקוראים.
הגליונות הודפסו בכ-3,000–4,000 עותקים להפצה, שהופקו ונכרכו בבית דפוס מופת-רוזמרין, בדפוס "דבר", דפוס "כרמל" ואחרים, בתל אביב.
גיליונו האחרון, מספר 225, ראה אור בתשרי תשנ"ג – אוקטובר 1992, ובו ראיון עם דוד לוי, שר החוץ לשעבר ומ"מ יושב ראש "הליכוד", תחת הכותרת: "הליכוד יחזור לעצמו, העם יחזור אליו", שנערך על ידי יוסף קיסטר.
מערכת העיתון שכנה בשני חדרים בקומה שלישית במצודת זאב בתל אביב.
היא העסיקה צוות מצומצם, ובו עורך (במשרה מלאה או חלקית), מזכירה בחצי משרה ושליח.
העיצוב הגרפי של "בארץ ישראל" נערך על ידי גרפיקאים אחדים בהם: אורי בן-יהודה, מוטי פז, אלישע שמואלי, כלנית יונה, סטודיו חן 7, גרשון גורפן ואחרים.
מנהל כתב העת ומחלקת המינויים והמודעות שלו היה אייזיק אולקניצקי (1919–2012), שרכש לו ניסיון רב בתחום זה עוד בעבודתו בעיתונים: "המשקיף", "חרות" ו"היום" ובהפצת עלונים של תנועת החרות, גח"ל והליכוד.
כל גיליונות כתב העת בכותריו: "משק וכלכלה בארץ ישראל", "ארץ ישראל", "מוקד" ו"בארץ ישראל", מצויים בספרייה הלאומית בירושלים ובארכיון מכון ז'בוטינסקי בתל אביב.
העורך האחראי של "בארץ ישראל" כל שנות קיומו היה ח"כ חיים קופמן וגם השתתף בכתיבת מאמרים רבים.
העורך הראשון היה אברהם (אברשה) בן-משה, בשנים 1971–1985. אחר כך, היה העורך יוסף קיסטר, בשנים 1985–1989. לימור לבנת הייתה עורכת כתב העת חודשים אחדים.
ואחריה, שלמה (סאלק) אוקון מינואר 1990 עד סגירת הירחון.
מאמרי המערכת בשנים הראשונות נכתבו על ידי העיתונאי אביעזר גולן (גולדשטיין).
בארנצבורג הוא היישוב השני בגודלו בסבאלברד שבנורווגיה.
היישוב שוכן על פתחו של פיורד על חופו המערבי של האי שפיצברגן והוא קרוי על שמו של מגלה הארצות ההולנדי, וילם ברנץ.
אוכלוסייתו מונה כ-500 תושבים שהם ברובם רוסים ואוקראינים.
חברת הכרייה בבעלות ממשלת רוסיה, ארקטיקוגול (Арктикуголь), היא הבעלים של מכרה הפחם המקומי מאז 1932.
למרות היותה טריטוריה נורווגית, אמנת סבאלברד משנת 1920 מאפשרת לאזרחי כל המדינות החתומות עליה זכויות שוות בניצול המשאבים בקבוצת האיים.
רוסיה מבצעת פעולות כרייה בסבאלברד.
רוסיה מחזיקה קונסוליה כללית בבארנצבורג, הנציגות הדיפלומטית מכל סוג שהוא הצפונית ביותר בעולם.
נורווגיה מספקת את שירותי הדואר והתקשורת לבארנצבורג.
בארנצבורג הוקם כיישוב כורים הולנדי בשנות העשרים של המאה ה-20. ב-1932 מכרו ההולנדים את הזיכיון שלהם לברית המועצות.
מאז, פועלת בסבאלברד חברת הכרייה בבעלות המדינה הסובייטית/רוסית, ארקטיקוגול.
הפעילות הכלכלית העיקרית במקום היא כריית פחם.
לאחרונה החל להתפתח גם ענף התיירות, אך הוא עדיין בחיתוליו.
פעילות כריית פחם עדיין מתבצעת בבארנצבורג כשהפחם נמכר בעיקר ללקוחות בצפון אירופה.
המטבע המקומי הוא למעשה הרובל הרוסי והיישוב מסתמך לחלוטין על אספקת מזון מרוסיה.
בעבר היו מקרים בהם לא נשלחה כמות מזון מספקת וסיוע הוגש ליישוב מלונגיירבין בירת הטריטוריה.
המרחק בין בארנצבורג לבין לונגיירבין הוא כ-55 ק"מ, אך אין כל כביש המחבר בין שני היישובים.
רוב התעבורה בין היישובים מתבצעת באמצעות סירות, אופנועי שלג או מסוקים.
מנחת מסוקים פועל במרחק 4 ק"מ מצפון לבארנצבורג וכביש מחבר אותו עם היישוב.
תיירים מגיעים בשייט האורך 2-3 שעות מלונגיירבין.
הפחם משונע מהמכרה בספינות המפליגות מנמל בארנצבורג.
מוזיאון המציג את תרבות הפומורים (Помо́ры, מתיישבים רוסים בצפון הארקטי), את עולם החי והצומח בסביבה וממצאים ארכאולוגיים שנשתמרו באדמה הקפואה, פועל ביישוב.
המוזיאון נפתח בדרך כלל כאשר מגיעות ספינות תיירים בקיץ.
במקום פועל מרכז ספורט, כולל בריכת שחיה עם מי ים מחוממים.
בבארנצבורג פועל מרכז מחקר מדעי.
בכל קיץ מגיעים קבוצות חוקרים מרוסיה ומארצות אחרות לבצע פעילות מחקר.
החוקרים הם בעיקר מתחומי הגאופיזיקה, הגאולוגיה, הארכאולוגיה, הביולוגיה, חקר הקרחונים, הגאוגרפיה ועוד.
במקום פועלות במשך כל השנה תחנה מטאורולוגית והתחנה למדידת קרינה קוסמית הצפונית ביותר בעולם.
ב-17 באוקטובר 2006 גילו פקחים נורווגים שרפה סמויה תת-קרקעית בבארנצבורג.
היה חשש שהשרפה תתפתח לאש גלויה שתאלץ את כל תושבי בארנצבורג להתפנות למשך זמן בלתי ידוע וכן תגרום לנזק סביבתי עצום לקבוצת האיים.
הושגה שליטה על האש ופעילות הכרייה במקום חודשה בשנת 2010.
בארנס אנד נובל , היא חברה קמעונאית למכירת ספרים בארצות הברית וקמעונאית של תוכן, מדיה דיגיטלית, ומוצרים חינוכיים, המובילה במדינה.
החברה מפעילה בכל מדינות ארצות הברית חנויות רשת קמעוניות וחנויות ספרים בשטחיהן של אוניברסיטאות ומכללות.
כמו כן מפעילה החברה את אתר המכירות BN.com.
החברה נסחרה בבורסה לניירות ערך בניו יורק עד למכירתה בשנת 2019 לקרן הגידור אליוט מנג'מנט.
החברה מדורגת בין 500 החברות הראשונות לפי דירוג החברות של כתב העת פורצ'ן.
בסוף שנת 2009 השיקה החברה את נוק - קורא ספרים אלקטרוני.
בארץ' (בהונגרית: Barcs) היא עיר במחוז שומוג' בהונגריה.
העיר מוקפת בפארק הלאומי של דנובה-דראווה .
פירוש שם העיר בהונגרית הוא "מרגמה".
בארץ' מוזכרת לראשונה במסמכים היסטוריים שנכתבו בין השנים 1389–1417. הטירה שבמקום מוזכרת לראשונה במסמכים משנת 1460. בעלי האדמות באזור באותה תקופה היו אצילים מקומיים.
ב-1480 נפטר בעל האדמות בלא להותיר יורשים, ואדמות היישוב הועברו לבית המלוכה ההונגרי, אשר העניק אותן למשפחת אצולה אחרת.
מסמכי מיסוי משנת 1500 מעידים על שינוי נוסף של הבעלות על הקרקע ועל העברתה לידי משפחת אצולה אחרת.
באמצע המאה ה-16 נכבש האזור על ידי האימפריה העות'מאנית וממפקד אוכלוסין ומיסוי שביצעו פקידי האימפריה ב-1566 עלה כי ביישוב יש 46 בתים.
בשנת 1664 נכבש האזור שוב על ידי הונגריה.
בקרבות שהתחוללו בעת הכיבוש, נשרפה הטירה המקומית.
במרידות אביב העמים של 1848 כבשו את בארץ' מורדים קרואטים למשך מספר שבועות, עד שהובסו על ידי כוחות האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בשנת 1857 חרבו חלקים גדולים של העיירה בשריפה.
הבניין העתיק ביותר הקיים ביישוב כיום, להוציא הטירה, הוא בניין בסגנון נאו-קלאסי מתחילת המאה ה-19, שבמקור יועד לשמש כמחסן סחורות שהועברו על הנהר דראווה.
הוא נחשב בית היסטורי על פי חוק.
בתחילת המאה ה-20 חיו בעיירה כ-6,500 תושבים, כשני שלישים מהם הונגרים, כרבע מהם גרמנים, וכן מאות יהודים ומאות קרואטים.
כ-80% מתושבי העיירה היו קתולים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בארץ' בשטח יוגוסלביה.
בשנת 1928 הוענק לה מעמד של עיר.
רוב היהודים היו סוחרים ובעלי מלאכה, והקהילה היהודית השתייכה לזרם הנאולוגי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה גויסו גברים יהודים רבים מהעיר לשרות העבודה.
בשנת 1944 חיו בעיר 284 יהודים ובאפריל של אותה שנה הוקם גטו בעיר ויהודי האזור נכלאו בו, וכן 1,580 יהודים ממחוזות ומיישובים הונגריים סמוכים.
במאי גורשו יהודים אלה לאושוויץ.
מרתה גרגיי (במקור לוסטיג, 1913–1973) הייתה סופרת יהודייה-הונגרייה, סופרת נוער, עורכת.
יאנוש טאוס (1911–1988) היה פוליטיקאי יהודי-הונגרי, שר בממשלת הונגריה, חבר באספה הלאומית ההונגרית.
בארץ הרובוטים הוא קובץ של שמונה סיפורי מדע בדיוני שנכתבו על ידי אייזיק אסימוב וקובצו יחד ב-1964. בחלק מהמהדורות באנגלית הקובץ כלל גם את הספרים מערות הפלדה ושמש עירומה.
הספר תורגם לעברית על ידי הוצאת מסדה ב-1975. הסיפורים בקובץ זה עוסקים ברובם ברובוטים פוזיטרונים הכפופים לשלושת חוקי הרובוטיקה, וקשורים לסדרת הרובוטים של אסימוב.
בארק מצווה או בר מצווה לכלבים הוא טקס הנערך לציון מעבר הכלב לבגרות.
הטקס מזוהה עם הזרמים הרפורמים והקונסרבטיבים שביהדות וספג ביקורת רבה מזרם האורתודוקסי ביהדות.
כאשר מתקיימת מסיבה לכבודן של חיות מחמד היא נערכת שלא באולם התפילה אך כן כוללת ברכות ותשמישי קדושה על גבי החיות.
שם הטקס, "בארק מצווה", מורכב מהמילה האנגלית "בארק" (bark) שפירושה "נביחה", וככזה הוא מהווה משחק מילים עם המינוח "בר מצווה".
משמעות המינוח המקורי הוא "בן מצוות", כלומר מי שהגיע לגיל שממנו ואילך הוא מחויב במצוות התורה ובעל אחריות אישית למעשיו, מה שאיננו שייך לכלבים.
בארק המצווה הראשונה שתועדה התקיימה ב-1958 בבוורלי הילס, קליפורניה.
בפועל השם הופיע כבר על גבי ההזמנה ששלחו בני הזוג סלטר לאורחיהם בשנת 1958.
בשנות ה-2000 בארק המצוות זכו לפופולריות רבה ברחבי ארצות הברית, בעיקר בחוף המזרחי ובחוף המערבי, וטרנד בארק המצוות הפך לתעשייה שמגלגלת עשרות מיליוני דולרים.
טקס בארק המצווה נערך בגילאים משתנים.
יש החוגגים לכלבם את טקס בארק המצווה בגיל 13. יש החוגגים את הטקס כאשר הכלב בן 13 בשנות אדם, לרוב בסביבות גיל שנתיים, ואחרים חוגגים לכלבם את טקס בארק המצווה בגיל 13 חודשים.
במהלך הטקס הכלבים הזכרים חובשים כיפה, נעטפים בטלית ומוצג בפניהם ספר תורה.
חלק מבארק המצוות נערכות בבתי כנסת וחלקן בבתים פרטיים או בסלון לכלבים.
לעיתים בארק המצווה נחגגת כחלק מחג הפורים.
לחגיגות בארק מצווה נהוג להזמין לכלב עוגה מיוחדת הנאפית ב.
העוגות נאפות לרוב בצורת עצם ענקית או מגן דוד.
כמו כן, מאפיות ובתי עסק ייעודיים לכלבים מציעים חבילות מיוחדות עבור אירוע בארק המצווה.
חבילה ממוצעת עשויה לכלול: עוגת בארק מצווה המורכבת מבשר, כובע בארק מצווה, ממתקים בצורת סביבון ומנורה, קולר מיוחד עם עיטור מגן דוד, וקישוטים לעוגה.
המוזמנים לאירוע בארק המצווה מגיעים בדרך כלל יחד עם כלביהם.
בתום האירוע, נהוג להעניק לאורחים מתנה כדי להנציח את חגיגת בארק המצווה.
חלק מהמארחים נותנים לאורחים ממתק שעל גבי עטיפתו מצוינים פרטי האירוע ופרטים לגבי חתן בארק המצווה, בזמן שאחרים מעניקים לכל אורח כיפה שבה מוטבע שמו של הכלב ותאריך האירוע.
בחלק מבארק המצוות הכלבים מולבשים בבגדים שנתפרו במיוחד למידותיהם, ובאמצע העשור השני של המאה ה-21, אף נוצר ביקוש רב לכיפות וטליתות במידות מיוחדות לכלבים.
רוב אירועי בארק המצווה נערכים לצורך השעשוע בלבד.
עם זאת, ישנם המזהים בטקס אלמנט רוחני, הנוגע לקשר העמוק בין בני האדם לכלבים, או רואים בטקס בארק המצווה ביטוי לניצוץ אלוהי שלטענתם קיים בכלב, ומנמקים זאת בכך שהמילה כלב (DOG), בשינוי כיוון הקריאה, היא אלוהים (GOD).
בארק מצווה הנערכת בבית הכנסת נושאת בדרך כלל אופי רשמי יותר.
לעיתים קרובות הטקס מתחיל עם תפילה שנושא הרב למען הכלבים, ובסיום הטקס בעליו של הכלב מקבל מהרב תעודה רשמית המאשרת שהכלב עבר את אירוע בארק המצווה.
לא תמיד חגיגות בארק המצווה מתקיימות בהיכל בית הכנסת.
בבית הכנסת הרפורמי בית שיר שלום במיאמי, אירועי בארק המצווה מתקיימים בחניית בית הכנסת, ובכך נמנע הסיכון שהכלב יגרום נזק לציוד בית הכנסת.
בית הכנסת עורך את האירוע בדרך כלל בחג הפורים, ובני המשפחה "נובחים" לכבוד הכלב ונושאים תפילה למענו.
בראיון שנערך עם הרב ניל קומס-דניאלס, שעורך טקסי בארק מצווה בבית שיר שלום, הוא ציין כי בארק המצווה היא הדרך להפיק אירוע יהודי שווה ערך לטקס הקתולי שבו בעלי חיים מבורכים בכנסייה.
לעיתים חגיגת בארק המצווה משמשת לגיוס כספים.
בבית הכנסת הרפורמי קהילת חיים באטלנטה, נערך ב-2003 אירוע התרמה תחת הכותרת "יום בארק מצווה", ובו כ-60 כלבים התחרו במגוון קטגוריות, כמו "הכלב הכי יהודי".
מרבית אירועי בארק המצווה מתקיימים בארצות הברית, עם זאת ישנן מדינות נוספות שבהן מתקיים האירוע.
בבית הכנסת הרפורמי בית ישראל במלבורן, אוסטרליה, מתקיימים אירועי בארק מצווה, וגם במסגרת הקהילה היהודית בקלגרי, קנדה, מתקיימים אירועים תחת השם "בארק מצווה", אך לרוב מדובר באירועי הפנינג לכלבים שאין להם קשר לטקס בארק המצווה המקורי.
בתחילת שנות ה-90 הקומיקאית ושחקנית הקולנוע היהודייה-אמריקאית ג'ואן ריברס ערכה טקס בארק מצווה לכלבהּ ספייק במהלך תוכנית הטלוויזיה בהנחייתה, "The Joan Rivers Show".
בסוף שנות ה-90 נערכה בארק מצווה בתוכנית האירוח של הקומיקאית היהודייה-אמריקאית רוזאן בר, "The Roseanne Show".
ב-2007 יצא לאור ספר הילדים "Alfie's Bark Mitzvah", שכתבה הסופרת האמריקאית שרי כהן.
לספר מצורף דיסק עם שירי ילדים מאת החזן מרסלו גינדלין.
הדיסק כולל שיר המתאר את בארק המצווה של אלפי הכלב.
טקס בארק המצווה הוצג גם במספר סדרות טלוויזיה אמריקאיות.
הטקס היה חלק מהעלילה בפרק של הסדרה "רופא להשכיר", ובפרק של הסדרה "משפחה מודרנית".
ב-2014 ערכו שחקן הקולנוע האמריקאי ג'ייסון ביגס, יחד עם אשתו ג'ני מולן , שחקנית אמריקאית ממוצא יהודי, אירוע בארק מצווה לכלבם, לכבוד יום הולדתו ה-13.
סרט מוקומנטרי קצר אודות התופעה, הנושא את השם "Bark Mitzvah", פורסם ב-2015.
רבנים רבים מהזרם האורתודוקסי, הביעו ביקורת חריפה כלפי הטקס, שלדעתם מבזה את היהדות, תוך זיהויו עם העולם הרפורמי, אף על פי שמרבית הרבנים הרפורמים ובתי הכנסת הרפורמים מבקרים את הטקס ורואים בו חילול וביזוי טקס מקודש.
כבר בסוף שנות ה-90 יצא כנגד הטקס הרב צ'ארלס (צ'אק) קורולוף, נשיא , במכתב פומבי בו קרא ליהודים רפורמים לדחות את המנהג.
בספרה "Blessing of the Animals: A Guide to Prayers & Ceremonies Celebrating Pets" המחברת סוקרת את ההתנגדות הרפורמית והקונסרבטיבית לטקס, ומסכמת כי מדובר ב"התכנסויות חברתיות בעיקר..
שהביאו אנשים חדשים שקודם לכן לא היו חלק מהעולם הדתי אל תוך המוסדות הדתיים".
בשנת 2012 נערכה הצגה של חופה וקידושין בסנטרל פארק בניו יורק לזוג כלבים של משפחות יהודיות.
הטקס נכנס לספר השיאים של גינס כאירוע כלולות הכלבים היקר בהיסטוריה, בעלות של למעלה ממאה וחמישים אלף דולר.
האירוע הוקדש למטרות צדקה וגויסו בו למעלה מרבע מיליון דולר למען ארגונים הפועלים לרווחת בעלי חיים וכלבים בפרט.
בעקבות זאת הוקדש הפרק השמיני בסדרה "ברוד סיטי", ששודר במרץ 2014, לחופת כלבים הנערכת בלב מנהטן.