tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הממלוכים כבשו את עכו ב-18 במאי 1291 והרגו את רוב התושבים הנוצריים של עכו, ובכך בא הקץ על ממלכת ירושלים לאחר היסטוריה סוערת ומפוארת של 200 שנה שבהם התקיימה מדינה צלבנית עצמאית בארץ הקודש.
ב-3 בספטמבר 1260 בקרב עין ג'אלות שנערך בעמק יזרעאל, בסמוך למעין חרוד של ימינו, בלמו כוחות הממלוכים את התפשטות האימפריה המונגולית מערבה.
כתוצאה מכך הבטיחו את שלטונם באזור למשך 250 השנים הבאות.
ב-24 באוגוסט 1516, בקרב מרג' דאבק שנערך בסוריה, צפונית לחלב של ימינו, כוחות האימפריה העות'מאנית הביסו את כוחות הסולטנות הממלוכית וירשו אותם כשליטי סוריה.
ב-28 באוקטובר הכוחות העות'מאנים הביסו בשנית את כוחות הסולטנות הממלוכית בקרב יאוניס חאן אשר בעקבותו הם כבשו חלקים ניכרים מאזור ארץ ישראל.
בדצמבר של אותה השנה כל אזור ארץ ישראל נכבש על ידי האימפריה העות'מאנית מידי הסולטנות הממלוכית.
ההנהגה של העות'מאנים המוסלמים בארץ ישראל חיזקה והבטיחה את מרכזיותה וחשיבותה של האסלאם כדת הדומיננטית באזור ארץ ישראל.
וכתוצאה מכך, בחייה הדתיים של האוכלוסייה הערבית בארץ ישראל תפסה מקום נכבד העלייה לרגל לקברות קדושים ועריכת חגיגות סביבם.
הדבר הביא להאצה משמעותית ובריבוי האוכלוסייה המוסלמית.
בשלהי המאה ה-19 היו בארץ כ-525,00 תושבים מוסלמים, 85% מכלל האוכלוסייה.
המהגרים הדרוזים, האלג'ירים, הטורקמנים, הצ'רקסים והבהאים, מנו כ-42,300. הסודאנים מנו כ-500. הבוסנים מנו כ-840. עד מלחמת העולם הראשונה מנו המהגרים המוסלמים כ-200,00 נפש.
האוכלוסייה המוסלמית הייתה מורכבת מארבע מעמדות: עסברי - מיעוט עות'מאני שהיווה את השכבה השלטת וכלל את הצבא והפקידות, עולמא - אנשי הדת, רעאיא - מהגרים מוסלמים מארצות מוסלמיות והאוכלוסייה העירונית והכפרית ממוצא מעורב (ערבים ומתאסלמים מהאוכלוסייה המקומית), ועבדים.
במשך מאות שנים, עד המחצית השנייה של המאה ה-19, הייתה האוכלוסייה הערבית הכפרית בארץ ישראל מפולגת בין שני מחנות: קיס וימן.
בשנת 1834 פרצה התקוממות עממית כנגד שלטונו של הוואלי העות'מאני מוחמד עלי.
הגורם העיקרי לפרוץ המרד היה התמרמרות על חובת גיוס לצבא המצרי שהחיל עלי כחלק ממדיניות המודרניזציה שלו, וזאת במקום צבא של שכירי חרב אשר הגיעו מקרב חברי הקאסטה הצבאית.
בהתחלה המורדים הצליחו להשתלט בהצלחה על ערים רבות, כולל שכם, ירושלים וחברון.
בתגובה, בשנת 1831 הקצין המצרי אבראהים פאשא עלה יחד עם צבא בן 40,000 חיילים לארץ ישראל, כבש את עזה, רמלה, יפו, חיפה וירושלים ללא קרב, ואת עכו לאחר מצור אכזרי של שישה חודשים.
כיבוש הארץ בידי אבראהים פאשא הביא לשינוי דמוגרפי מהותי שכן לאחריו הייתה נהירה של מהגרים מהשבטים המוסלמים במזרח התיכון לאזור ארץ ישראל.
מצרִים אלה התיישבו בכפרים ובערים, בייחוד בשפלת החוף שהייתה למעשה ריקה באותה העת.
תהליכים פוליטיים בין לאומיים שהתעוררו במהלך מלחמת העולם הראשונה שעיקרם התעוררות תנועות לאומיות לא פסחו על הציבור הערבי.
עוד הגיע ברור למסקנה שגידול האוכלוסין בכפרים של אזור החוף לא נבע מריבוי טבעי ומהגירה פנימית של ערבים שעזבו את כפריהם בגליל ובשומרון, והשתקעו באזור החוף היכן שאפשרויות התעסוקה היו טובות יותר.
ההתארגנות הפוליטית הלאומית של הפלסטינים צמחה מתוך אגודות לאומיות שהורכבו מנכבדים מקומיים, כגון "האגודות המוסלמיות-נוצריות", שהוקמו ב-1918. אלו בחרו צירים לוועידות לאומיות (הקונגרס הערבי-פלסטיני), שבשנת 1920 החלו לבחור את "הוועד הפועל הערבי" כארגון קבוע, בראשותו של מוסא כאט'ם אל-חוסייני.
ב-1931 רק כ-10% מן המוסלמים בארץ ישראל ידעו קרוא וכתוב, רובם ככולם מהמעמד הגבוה והמעמד הבינוני.
תקופת מדינת ישראל (1948 ואילך)
בשנות ה-90, ובמיוחד במהלך האינתיפאדה השנייה, החריף המאבק המזוין של ארגוני הטרור הפלסטיניים הפועלים נגד ישראל כאשר הפלגים האיסלאמיים בחברה הפלסטינית, ובעיקר ארגון החמאס, זכו לפופולריות רבה בקרב הציבור הפלסטיני בעיקר לאחר ששמו למטרה לחסל את מדינת ישראל ולהחליפה במדינה פלסטינית אסלאמית תיאוקרטית, שתתקיים בשטחי ארץ ישראל במלואם.
מבחינת האיסלמיסטים הפלסטינים הסכסוך הישראלי-ערבי אינו סכסוך בין שני עמים על הטריטוריות של ארץ ישראל, אלא הוא מלחמת ג'יהאד (מלחמת קודש) נגד כופרים באסלאם הכובשים אזורים אותם הם מחשיבים כאדמות מוסלמיות .
נכון לתחילת המאה העשרים ואחת האסלאם הוא אחת הדתות המוכרות במדינת ישראל, בעזה ובגדה המערבית.
הציבור המוסלמי במדינת ישראל כלל נכון לשנת 2005 כ-16.1% מכלל האוכלוסייה בישראל, מה שהופך אותו לקבוצה הדתית השנייה בגודלה במדינת ישראל לאחר הציבור היהודי.
רוב האוכלוסייה בעזה ובגדה המערבית היא מוסלמית (75% בגדה המערבית ו-99% ברצועת עזה).
התנועה האסלאמית היא תנועת אסלאם פוליטית ישראלית השואפת לעודד את האסלאם בקרב ערביי ישראל.
לתנועה מאפיינים רבים הדומים למאפייני תנועת האחים המוסלמים וכמותה היא פועלת בשני מישורים עיקריים: דתי (חינוך מוסלמי, שירותי דת) וחברתי (שירותי רווחה).
ב־1996 התפלגה לשני פלגים: הפלג הצפוני הקיצוני והפלג הדרומי המתון יותר.
הצפוני מחרים את הבחירות לכנסת ובשנת 2015 הוכרז הפלג הצפוני כהתאחדות בלתי מותרת.
הפלג הדרומי נחשב למתון יותר, ונציגים מטעמו משמשים כחברי הכנסת מטעם במסגרת מפלגת רע"מ אשר רצה לרוב לכנסת בסיעה משותפת עם מפלגות אחרות (כגון רע"מ-תע"ל והרשימה המשותפת) החל מהכנסת הארבע עשרה.
רע"מ נכנסה לקואליציה לראשונה בכנסת העשרים וארבע.
"תולדות המלחמה הפלופונסית" היא שם יצירתו של ההיסטוריון היווני תוקידידס, המתארת את קורות המלחמה שניטשה במחצית השנייה של המאה ה-5 לפנה"ס בין הליגה הפלופונסית בהנהגת ספרטה, לבין הליגה האטית-דלית בהנהגת אתונה.
לפי הגדרתו של ההיסטוריון הישראלי דוד אשרי, תולדות המלחמה הפלופונסית מהווה מונוגרפיה רחבת היקף על נושא מוגדר היטב בהיסטוריה צבאית-מדינית, שחלקים נרחבים בה נועדו להציג את אופייה הטוטלי של המלחמה הפלופונסית ופלישתה חסרת המעצורים לחיי החברה והמשפחה של בני התקופה.
תוקידידס איש אתונה, אשר שירת באותה מלחמה עצמה כסטרטגוס, נחשב על ידי היסטוריונים מודרניים ועתיקים כאחד, כאחד מעמודי התווך של ההיסטוגרפיה המערבית, וכהיסטוריון למופת.
יצירתו, תולדות המלחמה הפלופונסית, נחשבת כיצירת מופת הכתובה מתוך גישה מדעית ביקורתית ואובייקטיבית.
בסוף המאה העשרים, בהשפעת האסכולה בחקר הספרות הקרויה ביקורת תגובת הקורא, צמחה מגמה בקרב היסטוריונים מסוימים, הרואה בחיבורו של תוקידיס יצירה ספרותית שכתיבתה הושפעה מתגובת הקורא ואינה חיבור היסטורי ביקורתי המתאר נאמנה את המאורעות.
שם היצירה, "תולדות המלחמה הפלופונסית", הוא שם שנתקבל בתרגומים מודרניים, כאשר ברוב כתבי היד, יצירתו של תוקידידס נקראת "סינגראפי" (Συγγραφή), שפירושה "רישום דברים".
ההיסטוריון הישראלי אלכסנדר פוקס, במבוא לתרגום העברי של החיבור, מטיל ספק שתוקידידס עשה שימוש בשם האחרון.
תוקידידס עצמו, על אף שלא נוקב באופן מפורש בשמה, מעיד שנושא היצירה הוא "קורות מלחמת הפּילופונסים והאתונאים כמות שהם".
תולדות המלחמה הפלופונסית מחולקת באופן מסורתי לשמונה ספרים, חלוקה המאוחרת לזמנו של תוקידידס.
החלוקה המקורית אינה ידועה, אם כי היצירה עצמה כתובה כרונולוגית לפי שנים, ובכול תיאור שנתי ישנה חלוקה או הבחנה בין עונות הקיץ ועונת החורף.
תולדות התשבץ העברי החלו בשנת 1924 עם פרסומו של התשבץ העברי הראשון.
בביוגרפיות שונות של אליעזר בן-יהודה מצוין שבין חידושי המילים שלו נמנית גם המילה "תשבץ".
עם זאת, לא סביר שחידוש המילה תשבץ של בן-יהודה כוון לחידה הלשונית אליה אנחנו מתכוונים היום במילה תשבץ, שכן בן-יהודה הלך לעולמו בדצמבר 1922, כשנתיים לפני פרסום התשבץ העברי הראשון.
הסופר, הפילוסוף והעיתונאי היהודי יליד הונגריה, ארתור קסטלר, מספר בזכרונותיו, בספר "חץ בשמי התכלת", שהוא היה חלוץ מפרסמי התשבצים העבריים.
קסטלר, שהיה מזכירו של זאב ז'בוטינסקי וכתב בעיתון "דואר היום", בעת שז'בוטינסקי היה עורכו, הכניס לעיתון, בשנת 1928, מדור בשם "חידוד מוח" ובו התשבץ העברי הראשון.
לדברי קסטלר הוא מצא בלשן, שהכין לו שישה תשבצים, אך התלבט בנושא השם כי תרגום השם האנגלי, crossword puzzle, פאזל מילים מוצלבות או מצולבות, עלול היה לעורר את חמת הקוראים הדתיים בגלל הקישור לצלב.
הוא התייעץ עם ז'בוטינסקי, שגם הוא חשש משערורייה, לכן החליטו לבסוף על השם "חידוד מוח".
איתמר בן-אב"י היה העורך הראשי של "דואר היום", לכן יש המייחסים לו, בטעות, את פרסום התשבץ הראשון, אולם בתקופת פרסום התשבץ הראשון העורך היה זאב ז'בוטינסקי, שמונה לתפקידו על ידי איתמר בן-אב"י והוא זה שקיבל את ההחלטה.
קסטלר היה יוזם התשבץ העברי הראשון בארץ ישראל, אך אדם אחר, הסופר העברי דניאל פרסקי, היה מחבר התשבץ העברי הראשון, תשבץ שפורסם בשם "חידת שתי וערב", בנובמבר 1924, בגיליון מס' 8 של שבועון לילדים "עדן", בניו יורק, ארצות הברית.
תשבץ זה היה בעל צורה של מגן דוד.
השם המפורש "תשבץ" הוענק על ידי הסופר קדיש סילמן, שפרסם בירושלים שבועון ספרותי בשם "אספקלריה" ובמסגרתו השתמש לראשונה, בעבור חידה לשונית זו, בצירוף המילים: "חידת תשבץ".
אסתר גולדנברג, חוקרת הלשון העברית וחברת האקדמיה ללשון העברית, כתבה על כך ב"רגע של עברית – לתולדות התשבץ":
לתשבצים הכתובים בעברית יש מספר אפיונים מיוחדים הנובעים מהשפה.
ראשית, היא נכתבת מימין לשמאל ולא כמקובל בשפות המשתמשות במיני האלפבית שמקורם באלפבית הלטיני או היווני, הנכתבים משמאל לימין.
בעברית הכתובה אין אותיות המייצגות את התנועות, לכן המילים קצרות יותר ומספר המשבצות, המוקדשות לנקודות שחורות, גבוה יותר.
בעברית הפונמה ב יכולה להתבצע כב' רפה, כאשר היא מופיעה בין תנועות ומקרים נוספים, או כבּ' דגושה בשאר המקרים, כלומר בתחילה מילה, או לאחר שווא נח.
בשפות אחרות (לדוגמה, צרפתית) שני ביצועים אלו (b ו-v) הם פונמות נפרדות.
מכאן שמחברי תשבצים עבריים יכולים להשתמש באות ב' רפה במאוזן ובצורתה הדגושה במאונך באותה משבצת והפותרים צריכים להיות מוכנים לכך.
הדבר נכון גם לגבי אותיות נוספות, ו', כ', פ' וש'.
בתשבצים בשפה העברית לא תמיד ברור מהו הכיתוב הנכון לצורך שיבוץ המילים בתשבץ.
יש מחברים המשתמשים בכתיב חסר, יש המשתמשים בכתיב מלא, ויש המשתמשים בדרך ביניים.
בעבר היה מקובל בקרב מחברי תשבצים, שהפתרונות המבוקשים צריכים להופיע בכתיב חסר, תוך ציון כל הגדרה החורגת מכלל זה, אך בהמשך השתנתה המגמה, ורוב התשבצים מבוססים על כתיב ביניים, הדומה לכתיב המקובל בבתי ספר ובעיתונות.
יש בין מחברי התשבצים מי שמפרסם את דרך הכתיבה הנהוגה בתשבצים שלו, יש שאינם מפרסמים, וגרוע מכך – יש מחברים שאינם עקביים, המשתמשים לעיתים בכתיב חסר ולעיתים בכתיב מלא.
מוסכמה נוספת בכתיבת המילים בתשבצים היא שהגרסה המבוקשת היא הגרסה המילונאית, ללא הטיות.
במקרים חורגים מקובל לציין זאת בהבלטה.
תולדות הכנסייה או היסטוריה כנסייתית הוא חיבור כרונולוגי שחיבר אוסביוס, בישוף קיסריה במאה ה-4. מטרת החיבור, שהיה החשוב מסוגו בתקופתו, לספר באופן סדור ומאורגן את תולדות הנצרות הקדומה מאז צליבת ישו ועד זמנו של המחבר ולגבש על ידי כך את הנרטיב של הזרם המרכזי של הכנסייה.
במהלך הרצאת דבריו מותח אוסביוס ביקורת על המינים (הגנוסיס, סיעתו של מרקיון, כת האביונים, המונטניזם ועוד) וכן על השומרונים ועל היהודים שלא הסכימו לקבל על עצמם את הנצרות, אולם דרך דברי הגינוי הללו הגיע לידינו תיעוד היסטורי מפורט ורב-ערך של קבוצות אלה.
עקב תפקידו כבישוף קיסריה, המשרה הכנסייתית הבכירה בארץ ישראל, הייתה לאסוביוס נגישות לספריות של קיסריה וירושלים והוא הירבה לצטט מקורות קודמים לו, תוך אזכור שמם.
כך נשמרו קטעים מחיבורים שאבדו.
בין הכותבים המצוטטים על ידי אוסביוס נמנו פפיאס, הגסיפוס, דיוניסיוס מקורינתוס , ויקטור הראשון, מליטון מסרדיס, קאיוס, דיוניסיוס מאלכסנדריה ויוספוס פלביוס.
אוסביוס עסק בכתיבת הספר עד שנת 326 לערך.
זאת כיוון שהספר מסתיים עם מות קריספוס (בנו של קונסטנטינוס), שאירע ביולי 326 וכן כיוון שהספר העשירי הוקדש לפאולינוס, הארכיבישוף של צור, שמת לפני 325.
את המפעל הכרונולוגי-היסטורי של אוסביוס המשיכו לאחר מותו סוזומנוס, סוקרטס מקונסטנטינופול, הירונימוס, אתנסיוס ואחרים.
אוסביוס סידר את החומר בספרים על פי תקופת מלכות קיסרי רומא, כשהוא מציג אותו כפי שמצאו במקורותיו.
ספר 1: הקדמה מפורטת על ישו
ספר 2: ההיסטוריה של תקופת שנים עשר השליחים עד לחורבן ירושלים בידי הרומאים
ספר 3: התקופה שלאחר מכן עד לטריינוס
ספר 6: מספטימיוס סוורוס ועד לדקיוס
ספר 7: עד לתחילת הרדיפות תחת דיוקלטיאנוס
ספר 8: עוד על רדיפות אלה
ספר 9: היסטוריה של ניצחונו של קונסטנטינוס על מקסנטיוס במערב ומקסימינוס במזרח
ספר 10: הייסוד מחדש של הכנסיות והמרד והכיבוש של ליקיניוס
הנושאים העיקריים בכל ספר הם ההיסטוריה של מורי ההלכה הנוצרים מחד ושל ההיסטוריה של הכפירה מאידך, סיפורי רדיפות ומרטירים, יחסי הנוצרים עם הפגאנים ועם היהודים ורשימות הבישופים במקומות החשובים.
בין היתר טען אוסביוס כי האסונות שהיו מנת חלקה של האומה היהודית הם תוצאה של התפקיד שמילאו היהודים במותו של ישו.
ציטוט זה היה בשימוש רב מאוד אצל אנטישמים בכל הדורות.
כבר סוקרטס מקונסטנטינופול במאה ה-5 ביקר את הספר כמוטה וכנוטה יותר מדי להלל את משפחת הקיסר קונסטנטינוס, שאוסביוס היה מקורבו והשמיט פרטים בלתי-מחמיאים אודותיו מן ההיסטוריה שחיבר.
עובדת היותו של אוסביוס תומך האריאניות גררה ביקורת לגבי הקו התאולוגי של החיבור.
גם ההיסטוריון בן המאה ה-18 אדוארד גיבון, מחבר שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית, ביקר את אוסביוס ויעקב בורקהרדט בן המאה ה-19 קרא לו "שקרן".
ארנאלדו מומיליאנו טען שהכרונולוגיה של אוסביוס היא הכלאה בין מדע מדויק לבין תעמולה.
החיבור תורגם כבר בעת העתיקה לסורית ולארמנית.
כתב היד של התרגום הקדום ביותר לסורית שהגיע לידינו כולל חלקים מן הספרים 4, 5 ו-7 ונקרא "הקודקס הסורי מס' 1 של הספרייה הלאומית הרוסית".
כתב היד כולל קולופון המתארך את זמן חיבורו ל-462, חלק אחר של אותו כתב יד, הכולל את הספרים 1 עד 5 מצוי בספרייה הבריטית.
התרגום הקדום ביותר ללטינית הותקן במאה ה-5 על ידי טיראניוס רופינוס, שתרגם רק את תשעת הספרים הראשונים.
תפוצת התרגום הייתה גדולה, הוא היה מוכר לכל אורך ימי הביניים והודפס כבר ב-1476 ("דפוס ערש", אינקונבולה).
ב-1532 תורגם הספר לראשונה לצרפתית וב-1545 תורגם לגרמנית, ב-1584 ראה אור לראשונה תרגום של החיבור לאנגלית.
ב-1544 ראתה אור בפריז מהדורה מודפסת של הטקסט היווני המלא תחת הכותרת editio princeps, על ידי רוברט סטפנוס (Robert Stephanus), ב-1612 הוציא סופרידוס פטרוס (Suffridus Petrus) בז'נבה הדפסה של תרגום החיבור ללטינית.
ב-1659 הוציא אנרי ולואה בפריז מהדורה יוונית מלאה יחד עם תרגום ללטינית פרי עטו, שחזרה ונדפסה עד סוף המאה ה-17 במספר מהדורות במיינץ ובאמסטרדם.
ב-1720 הוציא ויליאם רידינג (William Reading) בקיימברידג' מהדורה הכוללת את ספרי ההיסטוריה של אוסביוס, סוזומנוס, סוקרטס מקונסטנטינופול ומחברים נוספים ביוונית.
מהדורות נוספות שכללו את הטקסט היווני עם תרגומו הלטיני של ולואה, עם תיקונים והערות הודפסו בפרנקפורט (1822), לייפציג (1829), אוקספורד (1838), טיבינגן (1852) ועוד.
"תולדות הכותרת" הוא אלבום האולפן התשיעי של המוזיקאי והזמר הישראלי רמי פורטיס, אשר יצא ב-13 באוגוסט 2015.
פורטיס הוציא את האלבום תוך כדי עבודתו בעונה השנייה של "אקס פקטור", תוכנית הריאליטי בה שימש כשופט.
פורטיס הודה שהעבודה על האלבום לא ארכה זמן רב.
האלבום יצא בפורמט דיגיטלי ועל גבי תקליט ויניל בלבד, הראשון של פורטיס בפורמט זה מאז אלבומו "להתראות בחלומותי" מ-1992.
הסינגל הראשון מתוך האלבום, "מעיר נעלמים", יצא ביוני 2015. עם יציאת האלבום עצמו בחודש אוגוסט באותה השנה, יצא כסינגל גם שיר הנושא "תולדות הכותרת".
הסינגל השלישי, "לקשקש בזנב", יצא בחודש אוקטובר ולווה בוידאו קליפ באנימציה.
את מופע ההשקה לאלבום קיים פורטיס ב-11 בספטמבר 2015 בבית האופרה בתל אביב.
באלבום פורטיס משתף פעולה בין היתר עם ברי סחרוף, יובל בנאי וגיא מר.
ג'נגו - גיטרה בס, קולות רקע (ב3)
גיא פורטיס - גיטרה חשמלית
עידו אגמון - גיטרה חשמלית, קלידים (א1), קולות רקע (א2, ב1)
אייל יונתי - קלידים, כלי הקשה
יובל בנאי - זמרה (ב2)
תולדות העולם הקלאסי היא סדרת ספרי היסטוריה בשפה העברית, המהווה סקירה מדעית מקיפה, מפורטת, ורחבת יריעה של תולדות העולם היווני-רומי בעת העתיקה.
הסדרה כוללת 4 כרכים: "תולדות יוון הקלאסית", שנכתב על ידי פרופסור משה עמית, "תולדות העולם ההליניסטי", שנכתב על ידי פרופסור דוד גולן, "תולדות הרפובליקה הרומית", שנכתב על ידי פרופסור ישראל שצמן, ו"תולדות הקיסרות הרומית", שנכתב גם הוא על ידי עמית.
ספרי הסדרה מיועדים לשימוש של ציבור הסטודנטים להיסטוריה דוברי העברית, ונכתבו בהתאם לצרכיהם.
הסדרה, מבנה והיקפה, נהגו במקור על ידי פרופסור אביגדור צ'ריקובר, ממייסדי הלימודים הקלאסיים במדינת ישראל, מתוך כוונה להציג רצף היסטורי מדעי של התקופה הקלאסית, על בסיס מחקר עצמאי ישראלי.
צ'ריקובר נפטר בשנת 1958, לפני שהספיק להוציא את התוכנית לפעול, ותלמידו, פרופסור אלכסנדר פוקס, לקח על עצמו את הגשמת התוכנית.
בשנת 1972, פוקס הביא את התוכנית המגובשת לפני הוצאת הספרים מאגנס של האוניברסיטה העברית, שאישרה את החיבור בכללותו.
כתיבת הכרכים הנפרדים חולקה בין המחברים השונים, בני הדור הצעיר דאז של חוקרי העת העתיקה, שצמן, גולן, עמית, ובמקור צבי יעבץ, כאשר פוקס משמש כיועץ המדעי והמתאם של הסדרה כולה.
פוקס הספיק לגבש את התוכנית המפורטת לכול כרך עם המחברים השונים, ושימש כיועץ מדעי של עמית וגולן בכתיבת שני הכרכים הראשונים של הסדרה.
פוקס אף סיים לערוך את הכרך הראשון בשיתוף עם מחברו עמית בשנת 1978, אך נפטר בשנה זאת, ולא זכה לראות את הסדרה מוצאת לאור.
4 כרכי הסדרה כוללים במצורף יותר מ-2200 דפים, 21 מפות, ועשרות תרשימים, טבלאות, תמונות ולוחות יוחסין.
הסדרה מקיפה תקופה של כ-3500 שנה, מראשית תקופת הברונזה באלף ה-3 לפנה"ס, ועד שנת 337, שנת מותו של הקיסר הרומי קונסטנטינוס.
תולדות האהבה הוא סרט דרמה רומנטית בהפקה בינלאומית בבימויו של ראדו מיכאיליאנו.
את התסריט כתבו מיכאיליאנו ומרסיה רומנו, והוא מבוסס על הרומן באותו שם משנת 2005 מאת ניקול קראוס.
בסרט מככבים דרק ג'קובי, סופי נליס, ג'מה ארטרטון ואליוט גולד.
דרק ג'קובי – ליאו גורסקי
מארק רנדל – ליאו גורסקי הצעיר
סופי נליס – אלמה סינגר
ג'מה ארטרטון – אלמה מרמינסקי
אליוט גולד – ברונו לייבוביץ'
קורנליו אוליצ'י – ברונו לייבוביץ' הצעיר
טורי היגינסון – שארלוט סינגר
ויליאם איינסקוף – בירד סינגר
אלכס אוזרוב – מישה סטרומן
ג'יימי בלוך – זואי שוורץ
קלאודיו מאייר – צבי ליטבינוף
דניאל מטמור – ד"ר זילברשטיין
ז'אן-קרל בושה – הרמן קונור
פיטר ספנס – ברנרד מוריץ
"תולדות האהבה" צולם באתרים שונים בהם מונטריאול, ניו יורק, קלוז'-נאפוקה ובוקרשט.
תולדות המים - שירים לאחרים הוא אלבומו השביעי של דני סנדרסון, שיצא בשנת 2001. האלבום מורכב משירים שסנדרסון כתב והלחין, ומבוצעים על ידי 13 אמנים שונים.
סנדרסון עצמו שר רק באחד מהשירים.
את השירים כתב סנדרסון בשנים 1999–2000. ביוזמתם של יהודה עדר ודני וייס, גויסו לפרויקט מיטב האמנים בארץ באותה תקופה.
כל שיר זכה להפקה מוזיקלית של מפיק שנבחר על ידי האמן המבצע, בנוסף לידו המכוונת של סנדרסון.
בשל מורכבות הפרויקט, ההקלטות נמשכו למעלה משנה.
מתוך האלבום הצליחו השירים "בדיעבד" (אריאל זילבר), "כמו עפיפון" (יהודית רביץ) ו"הכוס בכיור" (שלום חנוך).
השיר "מהשתיל הזה", שביצעה באלבום זה גלי עטרי, זכה לביצוע מחודש באלבומו של סנדרסון מ-2009, לא יפריד דבר, על ידי הזמרת קרן מלכה.
האלבום זכה בטקס "תמוז" בפרס אלבום השנה.
דני סנדרסון - מילים, לחנים, הפקה אומנותית
יהודה עדר, דני וייס - קונספט
עובד אפרת - ייעוץ טרום הפקה
נעם רפפורט - נגינת אורגן
איסר טננבאום - תופים ("תולדות המים")
יועד נבו - מאסטרינג ("כנרת")
דוד עדיקא, קובי פרנקו - עיצוב
אורלי דוקטורי-סדובניק - ניהול אמנים
אורי כהן - מפיק ראשי
יסמין ליפשיץ, שירי הדר - מפיקות בפועל
מעבדים ומפיקים מוזיקליים: דני סנדרסון, עובד אפרת, חמי רודנר, רמי קלינשטיין, רן שם טוב, יובל שפריר, שלום חנוך, ערן ויץ, טל שגב, אבי סינגולדה, אילן מוכיח, ברי סחרוף, גיל לדין, אורן לוטנברג, יאיר סלוצקי, משה לוי, טל מטמור, גיל סמטנה.
קולות רקע : דני סנדרסון, טל שגב, גלעד בן ליש, רן שם טוב, יהודית רביץ, יושי שדה, חמי רודנר, גידי גוב, שלום חנוך, אריה וולניץ, גיל סמטנה ומשה לוי.
טכנאי הקלטה ומיקס - יזהר אשדות, אלידע רמון, עמית עמרמי, טל מטמור, מייק פרדיס, עדי דרוקר, מיתר קוטלר, צביקה גינוסר, אבי צוקרל, אבי ולנט, אייל דפנא, גיא יפה, עמית ברקוביץ, משה (סולו) אושרי, שמעון (מוש) אבוטבול, אראל מילוא, אמיתי גת ויובל שפריר.
הקלטות ומיקס באולפני די.בי., זזה, לונה, S.D.L, עננה, האולפן של יזהר אשדות
תולדות השואה - רומניה הוא ספר עיוני בן שני כרכים, בן 1490 עמודים, שנכתב על ידי ההיסטוריון ז'אן אנצ'ל ויצא לאור בשנת 2002, בהוצאה לאור של יד ושם, במסגרת סדרת "תולדות השואה" לפי ארצות.
הספר הזה מהווה מחקר מקיף ביותר על תולדות יהודי רומניה לפני השואה, בתקופת השואה ואחריה.
בספר יש תיאור מעמיק של המדיניות הרומנית כלפי היהודים וגם של החיים היהודיים הפנימיים, ובכלל זה תיאור השמדתם של יהודי בסרביה, בוקובינה וטרנסניסטריה.
פרקים מיוחדים עוסקים בפרעות ביהודי יאשי ובשאלת הרכוש שנגזל.
ב-23 בינואר 2003 התקיים יום עיון לרגל הופעת הספר.
יום העיון התקיים בפני אולם מלא בקהל שהיה מורכב ברובו הגדול מיוצאי רומניה ובני משפחותיהם, וכן מקהל חוקרים, מחנכים ומתעניינים.
בראש המושב הראשון ישב פרופסור יהודה באואר שהצביע על הייחוד שבספר: תיאורו של פרק בשואת יהודי אירופה שהמחקר עליו נותר מאחור, בין השאר בגלל היעדר הנגישות אל החומר הארכיוני; והצגת פרשה, שבה השלטון המקומי – הרומני – ולא הגרמני, היה המוביל בביצוע רצח היהודים.
הוא עמד על כך, שז'אן אנצ'ל הקדיש למחקר כשני עשורים מחייו, וכל אמירה של המחבר בספר מיוסדת על מסמכים.
יושב ראש הנהלת יד ושם, מר אבנר שלו, בירך את מר אנצ'ל על השלמת מחקרו, וציין את החשיבות שיד ושם רואה בפרסום הספר.
תולדות הארץ התיכונה היא סדרה בת 12 כרכים של ספרים שפורסמה בין השנים 1983 ל-1996, שאוספת ומנתחת חלק ניכר מהלגנדריום של טולקין, שנאספה ונערכה על ידי בנו, כריסטופר טולקין.
הסדרה מציגה את הפיתוח לאורך זמן ההתעברות של טולקין של הארץ תיכונה כמקום בדיוני עם עמים משלה, בשפות, והיסטוריה, מן המושגים המוקדמים שלו של "מיתולוגיה עבור אנגליה" דרך להתפתחות הסיפורים שמרכיבים ה"סילמריליון" ו"שר הטבעות" .
אין זו "היסטוריה של הארץ התיכונה" במובן של היותה כרוניקה של אירועים בארץ התיכונה שנכתבה מנקודת מבט של היקום.
זוהי היסטוריה מחוץ ליקום של תהליך היצירה של טולקין.
בשנים 2000–01, שנים עשר הכרכים פורסמו מחדש בשלושה כרכים במהדורות מוגבלות.
מהדורות רגילות של שלושת הכרכים יצאו לאור בשנת 2002.
חלק מהתוכן מורכב מגרסאות קודמות של יצירות שכבר פורסמו, בעוד שחלקים אחרים הם חומר חדש.
ספרים אלה מפורטים ביותר, לעיתים קרובות מנתחים פיסת נייר כדי לספק את האבולוציה המלאה של שתיים או אפילו שלוש גרסאות שונות של קטע שנכתבו מחדש זו על זו.
למרות כמות החומר הגדולה ב-12 הכרכים, עדיין ידוע על טקסטים רבים שלא פורסמו בספריות של אוניברסיטת בודליאן ו-מרקט, ובמאמרים אחרים המוחזקים על ידי יחידים או ארגונים, כמו המלגה הלשונית האלפית.
חמשת הספרים הראשונים עוקבים אחר ההיסטוריה המוקדמת של הסילמריליון וטקסטים קשורים.
ספרים שישה עד תשע דנים בהתפתחות שר הטבעות; ספר תשיעי דן גם בסיפור נומנור בצורת The Notion Club Papers.
הספרים העשירי והאחד-עשר מתמקדים בחומר מהסילמריליון שטולקין עבד עליו לאחר פרסום שר הטבעות, כולל דברי הימים של בלריאנד ותולדות אמן.
ספר 12 דן בהתפתחות הנספחים לשר הטבעות ובוחן כתבים מגוונים מהשנים האחרונות לחייו של טולקין.
כריסטופר טולקין קיבל את ההחלטה לא לכלול כל חומר הקשור להוביט בתולדות הארץ התיכונה מכיוון שהוא לא נועד במקור להוות חלק מהמיתולוגיה, אלא היה סיפור ילדים ובמקור לא מתרחש בארץ התיכונה, שתוקן במהלך הכתיבה של שר הטבעות.
The History of The Hobbit פורסם בנפרד, בשני כרכים, בשנת 2007 ונערך על ידי John D.
אינדקס משולב פורסם שש שנים לאחר השלמת הסדרה בתור The History of Middle-earth: Index (2002).
ספר הסיפורים האבודים חלק 1
גניבתו של מלקו והחשכת ולינור.
מעשהו של גילפנון: מסע הנולדולי.
ספר הסיפורים האבודים חלק 2
תולדות המסורות, או שיטת תולדות המסורות, היא מתודולוגיה של ביקורת המקרא הממקמת טקסט בתוך זרם של מסורת ספציפית בהיסטוריה, ומנסה לתאר את התפתחות המסורת במהלך הזמן.
שיטת תולדות המסורות פותחה על ידי הרמן גונקל והיא מבקשת לנתח את הספרות המקראית במונחים של התהליך שבו מסורות מקראיות עברו משלב לשלב לצורתן הסופית, במיוחד כיצד הן עברו ממסורת בעל פה לצורה כתובה.
שיטת תולדות המסורות היא דיסציפלינה אחות של חקר הסוגים הספרותיים, הקשורה גם לגונקל, שהשתמש בתוצאות של מחקר הסוגים והשערת התעודות כדי לפתח את מחקר ההיסטוריה של פרשנות המסורת.
חקר הסוגים ושיטת תולדות המסורות חופפות אפוא, אם כי הראשונה צרה יותר במיקוד.
חקר תולדות המסורת קשור ללימודי פולקלור, במיוחד ניתוח הפולקלור הסקנדינבי של אקסל אולריק ו"החוקים" שהוא קבע בנוגע לאופיו של פולקלור כזה.
הסיפורים בתנ"ך נותחו אז על סמך "חוקים" אלו.
שיטת תולדות המסורות מאלצת את חוקרי המקרא לשקול את האפשרות שלכמה טקסטים הייתה פרהיסטוריה בעל פה.
היא גם סוברת שמסורות העבר סופרו מחדש והשתמשו בהן למטרה נוכחית; שהדבר נעשה חיוני או רלוונטי עבור כל דור עוקב.
ההיסטוריה של המסורת יוצרת שחזורים ספקולטיביים ביותר, הבנויים לרוב על ההסקות הספקולטיביות מביקורת המקורות.
יתרה מכך, ההיסטוריה של המסורת עשויה להגזים בתפקידה של המסורת שבעל פה.
אם טקסטים נכתבו זמן קצר לאחר שנאמרו כך שלא הייתה פרהיסטוריה ארוכה בעל פה, אז ההנחות של תולדות המסורת נופלות לקרקע.
תולדות הלחימה הוא ספר משנת 1993 מאת ההיסטוריון הצבאי ג'ון קיגן, אשר פורסם על ידי הוצאת רנדום האוס.
בעברית פורסם הספר על ידי הוצאת דביר.
קיגן דן בלחימה הקדומה, בהתפשטות לוחמת תקופת הברונזה ולאחר מכן בלוחמת תקופת הברזל – החל בהופליטים היוונים ובפלנקס, דרך הלגיונות והמאניפלים הרומיים.
הוא מתאר גם את כיבושיהם של "עמי הסוסים": תחילה תחת האשורים, ולאחר מכן תחת האימפריות האחמנית, הפרתית והסאסאנית.
במאה השביעית כובשים הערבים שטחים נרחבים, ואחריהם באים המונגולים בהנהגת ג'ינגיס חאן, ולבסוף אחרוני עמי הסוסים בהנהגת טימור לנג (טמרלין), שמחולל הרס נרחב וטבח עצום.
עלייתה של אירופה בימי הביניים מובילה לגיוס כספים לבניית טירות, ושכירי חרב מחופשים לחיל רגלים נשלחים לחפור מתחת לטירות כדי להביא לקריסתן.
אירופה המערבית מגיעה לשלמות בתחום בניית טירות בלתי חדירות.
במקביל, הפרשים מודחים בהדרגה משדה הקרב; במקום זאת משתלטים כלי ירייה כגון רובים בעלי מנגנון פתיל (matchlock), רובים בעלי מנגנון צור (flintlock), ולבסוף גם אקדחים מתקדמים כמו אלו של סמית' אנד וסון – שלטענת קיגן סייעו ליפן לנצח במלחמת רוסיה–יפן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, גז חרדל, רימונים, תותחים ורובים גורמים למותם של מספר עצום של חיילים, הקבורים בבתי קברות בוציים בחזית המערבית.
במלחמת העולם השנייה, מיליונים מתים בחזית המזרחית בשל תיאוריות מרחב המחיה (Lebensraum) של אדולף היטלר.
קיגן יוצא נגד רעיונו של קרל פון קלאוזביץ כי "המלחמה היא המשך של הפוליטיקה באמצעים אחרים", אשר מרמז כי מלחמה מנוהלת באופן רציונלי תחת שליטתם המודעת של פוליטיקאים.
לדעתו, עצם קיומן של צבאות ולוחמים מעוות את טבעה של הפוליטיקה והתרבות, ולעיתים אף משתלט על התרבות כולה.
לשיטתו, המלחמה היא תוצאה בלתי רציונלית והרסנית של כישלון מדיני ודיפלומטי.
ספרו פחות עוסק בטכנולוגיה או ברשימות קרבות, ויותר במניעים העמוקים וכתוצאה של תובנות אנתרופולוגיות-חברתיות.
קיגן מקדיש את ספרו לאחד מאבותיו, לוטננט ברידג'מן מהרגימנט דה-קלר (Régiment de Clare), אחד מגדודי שכירי החרב האיריים בצבא הצרפתי ("האווזים הפראיים"), שנהרג בקרב לאופלד (Lauffeld) בשנת 1747.
בסקירה שפורסמה במגזין Foreign Affairs, כתב אליוט כהן : "למרות כתיבה אלגנטית ותובנות חדות, תולדות הלחימה אינו עומד בהבטחת הכותרת או במוניטין של מחברו."כהן תיאר את הספר כ"מסע נקמה נגד תאורטיקן גרמני ליברלי מתחילת המאה ה-19 [קלאוזביץ]".
תולדות הצליל הוא סרט דרמה רומנטית-תקופתית, שנכתב ובוים על ידי אוליבר הרמנוס.
הסרט, המבוסס על סיפור קצר באותו שם מאת בן שאטוק, עוסק במערכת יחסים בין שני גברים (ג'וש או'קונור ופול מסקל) שנפגשים בשנת 1916 ולאחר מכן יוצאים יחד למסע בקיץ 1919 במטרה להקליט שירי עם בניו אינגלנד הכפרית.
בכורת הסרט התקיימה במהלך פסטיבל הקולנוע בקאן ב-21 במאי 2025, שם התמודד על זכייה בפרס דקל הזהב.
הסרט עתיד לעלות לאקרנים בארצות הברית ב-12 בספטמבר 2025.
כריס קופר – ליונל, בזקנותו.
מולי פרייס – אמו של ליונל
רפאל סברג' – ליונל האב
בריאנה מידלטון – מרי סוויין
הרמנוס נשכר למלאכת הבימוי בדיוק כשהחלה מגפת הקורונה, והוא שקד על פיתוח התסריט יחד עם שאטוק במהלך הסגרים מביתו שבבארידייל, דרום אפריקה.
בשלהי אוקטובר 2021 הוכרז על תחילת תהליך הפקת הסרט, במקביל לליהוקם של השחקנים פול מסקל וג'וש או'קונור לתפקידים הראשיים.
בין מפיקי הסרט נמנים ליסה צ'יופטי, אנדרו קורצ'אק ואנדראה רואה, טים הסלם ושרה מרפי.
בינואר 2023, אושר כי תהליך הליהוק עבור צוות השחקנים המשני החל.
צילומי הסרט התעתדו להתקיים במקור בבריטניה, ארצות הברית ואיטליה במהלך קיץ 2022, אך נדחו עקב אילוצים בלוח הזמנים והתחייבויות קודמות של מסקל ואו'קונור.
לוח זמני ההפקה תוכנן מחדש לאחר שהרמנוס השלים את צילומי הסדרה "מרי וג'ורג'", לפיהם הצילומים התעתדו להתחיל במסצ'וסטס.
בינואר 2024, דווח כי הצילומים יתחילו בקרוב; הרמנוס אישר כי הם החלו רשמית ב-28 בפברואר 2024.
צוות הפקה שלכאורה היה קשור להפקת סרט נצפה במסעדת "10th & Willow" בהובוקן, ניו ג'רזי, שנסגרה עבור צילומים בתחילת מרץ 2024, שם נצפו או'קונור ומסקל יחד בתלבושות בפעם הראשונה.
צילומים נוספים התקיימו גם במוזיאון חוות אוקלי בפריהולד טאונשיפ, ניו ג'רזי.
הנפחיה, הממוקמת בחלקו האחורי של הנכס, הפכה לבקתה במיין וביקרו בו הכוכבים מסקל ואוקונור.
מיקום זה היה אחד משני מקומות בכל ארצות הברית שחברות ההפקה "End Cue" ו-"Film4" חיפשו.
ביוני 2024 דווח כי הסרט לא יהיה מוכן בזמן לפסטיבלי הסתיו עקב התארכות תהליך הלחנת הפסקול והפקת הסאונד שלו, ובמקום זאת, הפצת הסרט תשאף להפיצו לראשונה במהלך פסטיבל הקולנוע בקאן 2025. בפברואר 2025 נודע כי חברות ההפצה "Mubi" ו-"Focus Features" רכשו את זכויות ההפצה בצפון אמריקה וברחבי העולם, בהתאמה.
באפריל 2025 הוכרז כי בכורת הסרט תיערך במסגרת תחרות על פרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן, במאי 2025.
ההיסטוריה של המחשבה הכלכלית היא תיאור היסטורי של המחקר הפילוסופי והתיאוריות השונות שהתפתחו לאורך השנים, בנושאים שהפכו מאוחר יותר לתחום הכלכלה הפוליטית וכלכלה בכלל, מהעת העתיקה ועד ימינו.
המונח אינו עוסק בהתפתחות של הכלכלה עצמה ובתהליכים כלכליים, אלא בהתפתחות של המחשבה הכלכלית, כלומר התאוריות והרעיונות שעוסקים בכלכלה, במסחר, בכספים וכדומה.
תחום זה מקיף אסכולות כלכליות רבות ושונות.
סקירה של ההיסטוריה של המחשבה הכלכלית, עוברת בהכרח דרך דמויות בולטות, רעיונות מובהקים וספרים מפורסמים שהשפיעו על המחשבה הכלכלית, והיא נחלקת לכמה תקופות מרכזיות: תחילה, בימי קדם, כאשר מחשבה כלכלית התקיימה בקושי ובעיקר בהקשר אגבי לשאלות של צורת ממשל נכונה או של מוסר ראוי.
בהמשך, בימי הביניים, כאשר החלו להתפתח מחשבות על כסף ומסחר כתחום שדורש הבנה וניתוח ספציפי ואולי גם מעורבות ממשלתית, לצד דיונים שהתמקדו בכלכלה מנקודת מבט דתית.
בערך במאה ה-16 החלה המחשבה הכלכלית לקבל צורה של ממש, במקביל להתפתחותו של הסחר הבין-לאומי, תהליך שהתרחב משמעותית עם התפתחות המהפכה התעשייתית והיווצרותם של מעמדות כלכליים מובחנים.
תורות כלכליות מרכזיות שהתפתחו במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20 סחפו את העולם לכיוונים שונים, ולאורך עשרות שנים היו הקפיטליזם והקומוניזם למאפיינים המרכזיים של שני צדדי מסך הברזל במהלך המלחמה הקרה.
בתוך כך, התפתחו תחומי משנה נרחבים בתוך המחשבה הכלכלית, עם התמחות בנושאים כמו הון, אינפלציה, תורת המשחקים, גביית מיסים, מקרו-כלכלה, מיקרו-כלכלה ועוד.
מחשבה כלכלית עתיקה (לפני שנת 500 לספירה)
הסיודוס פעל בין השנים 750 ל-650 לפנה"ס בבויוטיה, שם כתב את היצירה המוקדמת ביותר הידועה בנוגע ליסודות מקורות המחשבה הכלכלית, בת זמנו של הומרוס.
מתוך 828 הבתים בשירו מעשים וימים, 383 הבתים הראשונים התמקדו בבעיה הכלכלית הבסיסית: נדירותם של משאבים לעומת הרדיפה אחרי מימושן של מטרות ותשוקות אנושיות.
על ניהול משק הבית של קסנופון (430-354 לפנה"ס) הוא דיאלוג על ניהול משק בית וחקלאות.
הדיאלוג של אפלטון, המדינה (380-360 לפנה"ס) שתיאר עיר-מדינה אידיאלית המנוהלת על ידי מלכים-פילוסופים, הכיל התייחסויות לחלוקת עבודה ותפוקה.
לפי ג'וזף שומפטר, אפלטון היה התומך הידוע הראשון של תאוריית האשראי של כסף, כלומר התייחסות לכסף כיחידת חשבון לחוב.
אפלטון גם טען שבעלות קולקטיבית נחוצה כדי לקדם את השגת האינטרס המשותף, וכדי למנוע את הפילוג החברתי שיתרחש "כאשר יש המתאבלים מאוד ואחרים שמחים על אותם אירועים".
בספר פוליטיקה של אריסטו (בערך 350 לפנה"ס) הוא ניתח צורות שונות של המדינה כביקורת על מודל שלטון המלך הפילוסוף של אפלטון.
בעוד אפלטון סיפק תוכנית של חברה המבוססת על בעלות משותפת על משאבים, אריסטו ראה במודל כזה קללה אוליגרכית.
אף על פי שגם אריסטו תמך בקיומם של דברים משותפים רבים, הוא טען שלא הכול יכול להיות משותף, פשוט בגלל "רשעותו של הטבע האנושי".
"ברור שעדיף שהרכוש יהיה פרטי, אך השימוש בו משותף", כתב אריסטו, "תפקידו המיוחד של המחוקק הוא ליצור בבני האדם את הטבע הנדיב הזה".
בספר הראשון של הפוליטיקה, בחלקים 10–11, אריסטו דן גם בטבע הכללי של משקי הבית ובסחר החליפין בשוק.
מבחינתו יש "אמנות רכישה" או "השגת עושר" מסוימת, שהיא הכרחית ומכובדת למשק בית, בעוד שמסחר קמעונאי למטרות צבירה פשוט "זוכה לביקורת מוצדקת, כי היא לא מכובדת".
אריסטו גם מסתייג מריבית ומזלזל בעשיית כסף באמצעות מונופול.
אריסטו זנח את תאוריית האשראי של אפלטון על כסף לטובת מטאליזם, התיאוריה שכסף שואב את ערכו מכוח הקנייה של סחורה, והוא הסביר בחלק 9: "רבים מניחים שעושר הוא רק כמות של מטבע, מכיוון שאומנויות השגת העושר והסחר הקמעונאי עוסקות במטבעות.
היהדות לא גיבשה תורה כלכלית סדורה, אך כאחת הדתות הראשונות שהציגו קודקס חוקים סדור, היא עסקה רבות בהסדרת היחסים הכלכליים בין בני אדם, בהכרה בחשיבותם של העושר ושל היושרה בעסקים ובהיבטים פילנתרופיים חברתיים.
ההגות היהודית כוללת עיסוק מורחב בזכות הקניין ובהיבטים שונים שלה, כמו דיני ממונות, ובמסחר והיבטים שלו כמו הפקעת שערים.
ישנן גם מצוות דתיות בעלות משמעות כלכלית, כמו מצוות שמיטה ויובל שנועדה לשמר את הבעלות על קרקעות לטווח רחוק במסגרת משפחתית או האיסור על הלוואה בריבית.
(הידוע גם בשם טאו ג'ו גונג) (נולד ב-517 לפנה"ס), היה יועצו של המלך מיואה, והוא כתב על נושאים כלכליים ופיתח מערכת של 'כללי זהב' בעסקים.
הטקסטים ההינדיים וודות (1700-1100 לפנה"ס) מכילים רעיונות כלכליים, בפרט באתהרוה ודה (1200 לפנה"ס).
צ'אנקיה (נולד ב-350 לפנה"ס) מהאימפריה המאורית, חיבר יחד עם כמה חכמים הודיים את ה, הכוללת מסה על מדינאות, מדיניות כלכלית ואסטרטגיה צבאית.
היא מניחה את התאוריה לפיה ישנם ארבעה תחומי ידע הכרחיים: הוודות, ה, מדע הממשל ומדע הכלכלה.
כאשר מארבעת אלה נגזר כל הידע, העושר והשגשוג האנושי האחרים.
ההגות הכלכלית של ימי הביניים השיקה בעיקר למחשבה דתית, והיא התמקדה בשאלות כמו האם קיים מחיר צודק של מוצרים ואופן קביעתו של אותו מחיר, וגם נגעה במקצת בשאלות של משמעות הכסף והשימושים בו.
תומאס אקווינס (1225 - 1274) היה תאולוג וסופר כלכלי איטלקי.
בחיבורו מכלול התאולוגיה עסק אקווינס במושג של מחיר צודק, שהוא ראה כהכרחי.
לפי אקווינס, בדומה במובנים רבים לתפיסה המודרנית של שיווי משקל לטווח ארוך, מחיר צודק אמור להספיק בדיוק כדי לכסות את עלויות הייצור, כולל תחזוקת העובד ומשפחתו.
אקווינס טען שזה לא מוסרי להעלות את המחירים, רק בגלל שלקונים יש צורך דחוף במוצר.
שאלות 77 ו-78 בספר נוגעות לסוגיות כלכליות, בעיקר בנושאים כמו מהו מחיר צודק, הלוואה בריבית ומכירת סחורה פגומה.
אחד ממבקריו העיקריים של אקווינס היה ג'ון דנס סקוטוס (1265-1308).
הוא טען שאפשר לדייק יותר מאקווינס בחישוב של מחיר צודק, תוך הדגשת עלויות העבודה וההוצאות, אם כי הוא הכיר בכך שההוצאות עשויות להיות מנופחות, מכיוון שלקונה ולמוכר יש בדרך כלל גישה שונה לגבי קביעת המחיר הצודק.
לדעתו של סקוטוס, אם אנשים לא היו מרוויחים מעסקה, הם לא היו סוחרים.
לפיכך, הוא הכיר בכך שסוחרים ממלאים תפקיד חברתי הכרחי ושימושי על ידי הובלת סחורות ממקום למקום והפיכתן לזמינות לציבור, והם ראויים לתגמול על כך.
ז'אן בורידן (1300 לערך - אחרי 1358) היה כומר צרפתי שבחן את הכסף משתי זוויות: ערך המתכת שלו וכוח הקנייה שלו, שהוא הודה בכך שיכול להשתנות.
הוא טען כי ביקוש והיצע מצטברים, ולא אינדיבידואליים, הם אלו שקובעים את מחירי השוק.
לפיכך, מבחינתו, מחיר צודק היה מה שהחברה באופן קולקטיבי - ולא רק יחיד אחד - מוכנה לשלם.
עד פרסום ספרו של ב-1964 "המחשבה הכלכלית של האסלאם: אבן ח'לדון", אדם סמית נחשב 'אבי הכלכלה'.
שפנגלר הדגיש את עבודתו של המלומד הערבי אבן ח'לדון (1332-1406) מתוניסיה, אם כי לא ברור איזו השפעה הייתה לח'לדון ולרעיונותיו במערב.
ארנולד טוינבי כינה את אבן ח'לדון "גאון" ש"נראה כי לא קיבל השראה מאף אחד מקודמיו ולא מצא נפשות קרובות בקרב בני דורו...
ובכל זאת, באקדמות למדע ההיסטוריה שלו הוא הגה וניסח פילוסופיה של ההיסטוריה שהיא ללא ספק היצירה הגדולה ביותר מסוגה שנוצרה אי פעם על ידי מוח כלשהו".
אבן ח'לדון עסק בתאוריות על מחזור החיים של ציוויליזציות, חלוקת עבודה וערך הכסף כאמצעי חליפין ולא כמאגר של ערך אינהרנטי.
רעיונותיו לגבי מיסים היו דומים לעקומת לאפר של כלכלת צד-היצע, שמניחה שמעבר לנקודה מסוימת, מיסים גבוהים פוגעים בייצור ולמעשה גורמים לירידה בהכנסות ממיסוי.
הפילוסוף והכומר הצרפתי (1320-1382) כתב ספר על מקורו, טבעו, חוקיו ושינוייו של הכסף.
זהו אחד מכתבי היד המוקדמים ביותר על מושג הכסף, העוסק בשאלות כיצד כסף או מטבע שייכים לציבור, וטוען כי לממשלה או לריבון אין זכות לשלוט בערך המטבע רק כדי להרוויח ממנו.
(1389 - 1459) היה נזיר דומיניקני איטלקי, שהפך לארכיבישוף של פירנצה.
כתביו עוסקים בפיתוח חברתי וכלכלי, והוא טוען כי על המדינה מוטלת החובה להתערב בענייני המסחר לטובת הכלל, ולעזור לעניים ולנזקקים.
בעבודתו העיקרית, "summa theologica", הוא עסק בעיקר במחיר, בצדק ובתורת ההון.
הוא מבחין בין הערך הטבעי של סחורה לבין הערך המעשי שלה, כאשר האחרון נקבע על ידי התאמתו לסיפוק צרכים, נדירותו וערכו הסובייקטיבי.
לטענתו, בשל המרכיב הסובייקטיבי הזה, לא יכול להיות רק מחיר אחד צודק, אלא רצועה רחבה יותר של מחירים אפשריים.
מרקנטיליזם וסחר בין-לאומי (המאה ה-16 עד המאה ה-18)
המרקנטיליזם שלט באירופה מהמאה ה-16 עד המאה ה-18. דעיכת הפיאודליזם הביאה להתחזקותן של מסגרות כלכליות לאומיות חדשות.
לאחר שמסעותיהם של כריסטופר קולומבוס ואחרים פתחו הזדמנויות חדשות לסחר עם העולם החדש ואסיה, המונרכיות השקיעו בחיזוק כלכלתן וצבאן.
המרקנטיליזם היה תנועה פוליטית ותיאוריה כלכלית שדגלה בשימוש בכוח הצבאי של המדינה כדי להבטיח הגנה על השווקים המקומיים ועל מקורות האספקה, מה שהוליד מצב של פרוטקציוניזם.
תאורטיקנים תומכי המרקנטיליזם, טענו שסחר בין-לאומי לא יכול להועיל לכל המדינות בו זמנית.
בעיניהם, כסף ומתכות יקרות היו המקור היחיד לעושר, ומאחר ומדובר במשאבים מוגבלים קיימת עליהם תחרות של משחק סכום אפס.
לכן יש להשתמש במכסים כדי לעודד יצוא, שמכניס כסף למדינה, ולהרתיע יבוא ששולח את הכסף אל מחוץ למדינה.
במילים אחרות, יש לשמור על מאזן סחר חיובי באמצעות עודף יצוא, המגובה לעיתים קרובות בעוצמה צבאית.
למרות שכיחותו של המודל, המונח מרקנטיליזם נטבע רק ב-1763, על ידי (1715-1789), והפך לפופולרי ב-1776 בגלל אדם סמית, שהתנגד לו בתוקף.
במאות ה-16 וה-17 פיתחה אסכולת סלמנקה בספרד את התאוריה הכלכלית, אחת הצורות המוקדמות ביותר של מחקר בתחום הכלכלה.
גם אם הדוקטרינה שלה הושפעה מהפילוסופיה של תומאס אקווינס, היא לפעמים חידשה היבטים שונים שתמכו בשוק חופשי ורכוש פרטי.
היא גם הובילה להתפתחות של צורה מוקדמת של מוניטריזם בתגובה לכניסתו בהיקפים גדולים של זהב מהעולם החדש לכלכלה הספרדית.
חברי אסכולת סלמנקה עסקו רבות במושג הערך, תוך התבוננות בהשפעה של הגעת הכסף והזהב האמריקאים לספרד, שהובילו להפחתת ערכם ולעליית המחירים.
מתוך כך, ביסס את הרעיון של מחסור בערך, הצורה הראשונה של תורת הכמויות של הכסף.
חברי האסכולה גם חידשו את הרעיון האקווילי של מחיר צודק, עם חופש פעולה מסוים, מכיוון שהוא אינו תוצאה של רצון האל או של עמל, אלא של ההערכה המשותפת של העם.
עם זאת, כפי שכתב פרידריך האייק, רק לעיתים רחוקות האסכולה הלכה בעקבות הרעיון הזה באופן שיטתי.
חבריה סברו כי הרשויות נדרשות לפעמים להתערב ולפקח על המחירים, במיוחד במקרים של מונופולים או עבור מוצרי יסוד.
היו ביניהם שחשבו שהנסיך הדואג לאינטרס הציבורי אמין יותר מסוחרים תאבי בצע, כמו ו, אחרים, כמו , או , סברו שכל התערבות של הרשויות אינה רצויה בשל השחיתות שתיווצר.
ב-1516 פרסם ההומניסט האנגלי סר תומאס מור (1478–1535) את אוטופיה, ספר המתאר חברה אידיאלית שבה האדמה היא בבעלות משותפת ויש חינוך אוניברסלי וסובלנות דתית.
נטען כי הספר היווה השראה לחוקי העניים האנגליים (1587) ולסוציאליזם.
בשנת 1517 פרסם האסטרונום הפולני ניקולאוס קופרניקוס (1473–1543) את הטיעון הידוע הראשון לתורת הכמות של הכסף.
ב-1519 הוא גם פרסם את הצורה הידועה הראשונה של חוק גרשאם הקובע כי "כסף רע דוחק כסף טוב".
ב-1568 פרסם ז'אן בודן (1530–1596) מצרפת את ספרו "הפרדוקס של האדון דה-מאלסטרואה", המכיל את הניתוח הידוע הראשון של אינפלציה, שלטענתו נגרמה על ידי יבוא זהב וכסף מדרום אמריקה, בתאוריה המגבה את תורת הכמות של הכסף.
ב-1598 פרסם הכלכלן המרקנטיליסט הצרפתי (1545–1612) ספר שהכיל את האזכור הידוע הראשון של , ששוכללה מאוחר יותר על ידי ג'ון מיינרד קיינס.
ב-1605 פרסם התאולוג הישועי הפלמי (1554–1623) את "על צדק ומשפט", המחקר המוסרי-תאולוגי המעמיק ביותר של הכלכלה מאז אקווינס.
לטענתו, גישת המחיר הצודק של אקווינס כבר אינה מעשית.
בנוסף, לאחר שהשווה את צמיחת הכסף באמצעות תאוות בצע להתרבות ארנבות, הוא טען לראשונה שמחירה של פרמיית ביטוח מבוסס על סיכון.
ב-1622 החלו הסוחרים האנגלים ו בדיון על סחר חופשי ועל התועלת ברגולציה ממשלתית על חברות.
מאלינס טען נגד שליטתם של הבנקאים בשערי חליפין ובמטבע חוץ, ומיסלדן טען כי חילופי כספים בין-לאומיים ותנודות בשער החליפין תלויים בסחר הבין-לאומי ולא בבנקאים, וכי המדינה צריכה להסדיר את הסחר כדי להבטיח עודפי יצוא.
הכלכלן האנגלי (1571–1641) מתאר את המדיניות המרקנטיליסטית המוקדמת בספרו שפורסם לאחר מותו ב-1664, אם כי הוא הופץ באופן נרחב בכתבי יד במהלך חייו.
כחבר בחברת הודו המזרחית, הוא כתב ספר נוסף על מסחר בין-לאומי.
ב-1662 החל הכלכלן האנגלי סר ויליאם פטי (1623–1687) לפרסם עבודות קצרות המיישמות את המסורת המדעית הרציונלית של פרנסיס בייקון גם בתחום הכלכלה.
הוא דרש להשתמש רק בתופעות מדידות ולחפש דיוק כמותי, טבע את המונח "אריתמטיקה פוליטית", הציג מתמטיקה סטטיסטית והפך לכלכלן המדעי הראשון.
(1640 - 1712) נולד בפרנקפורט ועבד במערכת הציבורית האוסטרית.
בספרו מ-1684, הוא מנה תשעה עקרונות של כלכלה לאומית בת התקופה:
לבחון את אדמת הארץ בזהירות רבה, ולא להשאיר אפשרויות חקלאיות לא מנוצלות.
כל הסחורות הנמצאות במדינה, שלא ניתן להשתמש בהן במצבן הטבעי, צריכות להיות מעובדות בתוך המדינה.
לשים לב לגודל האוכלוסייה, שתהיה בהיקף שהמדינה יכולה לתמוך בה.
מהרגע שזהב וכסף הגיעו לארץ - אין להוציא אותם בשום פנים ואופן לשום מטרה.
התושבים צריכים לעשות כל מאמץ להסתדר עם התוצרת המקומית.
יש להשיג סחורות זרות לא תמורת זהב או כסף, אלא בתמורה לסחורות מקומיות אחרות.
ויש לייבא אותן בצורה לא גמורה, ולעבד אותן בתוך המדינה.
יש לחפש הזדמנויות למכור את הסחורות המיותרות של המדינה לזרים בצורה מיוצרת.
אין להתיר יבוא בשום נסיבות שבהן יש אספקה מספקת של תוצרת באיכות מתאימה בבית.
ז'אן-בטיסט קולבר ופייר לה פסאן
הוא הקים גילדות לאומיות לפיקוח על תעשיות גדולות.
משי, פשתן, שטיחי קיר, ייצור רהיטים ויין היו דוגמאות לתוצרת שצרפת התמחתה בה, וכולן דרשו חברות בגילדה כדי לפעול בתחום עד המהפכה הצרפתית.
ב-1695 כתב הכלכלן הצרפתי (1646–1714) מכתב בקשה ללואי הארבעה עשר לשים קץ לתוכנית המרקנטיליסטית של קולבר, מכתב שהכיל את הרעיון הראשון של שוק כלכלי חופשי.
פסאן הפך לכלכלן הראשון שהטיל ספק במדיניות הכלכלית המסחרית שהייתה נפוצה אז, והוא בחר להעריך את עושרה של מדינה על ידי ייצור והחלפת סחורות במקום באמצעות ספירה של נכסיה.
ב-1696 פרסם חבר הפרלמנט הבריטי (1656–1714) את 'מאמר על הסחר במזרח הודו', המציג את ההבנה הראשונה של ביקוש צרכני ותחרות מושלמת.
הקיסר אורנגזב (שלט בשנים 1658–1707), שליט האימפריה המוגולית, חיבר פתווה המבוססת על השריעה יחד עם כמה מלומדים מוסלמים ב, שמדיניותם הובילה בסופו של דבר לתקופת ה.
ב-1767 פרסם הכלכלן המרקנטיליסט הסקוטי סר (1713–1780) את "חקירה בעקרונות הכלכלה הפוליטית", הספר הראשון באנגלית שהמונח "כלכלה פוליטית" הופיע בשמו, והמסה הכלכלית השלמה הראשונה באנגלית.
במאה ה-17 עברה בריטניה זמנים קשים, היא סבלה מפילוג פוליטי ודתי, ומסדרה של אירועים כמו מלחמת האזרחים האנגלית, הוצאתו להורג של המלך צ'ארלס הראשון והדיקטטורה של אוליבר קרומוול, המגפה הגדולה של לונדון והשרפה הגדולה של לונדון.
שיקום המלוכה תחת שלטונו של צ'ארלס השני, שזכה לאהדה קתולית, הוביל למהומות וסכסוכים, ויורשו בעל הנטייה הקתולית ג'יימס השני הודח במהירות.
במקומו הוזמנו הפרוטסטנטים ויליאם מאורנז' ומרי, שהסכימו לחוק הזכויות 1689, והבטיחו שהפרלמנט יהיה דומיננטי, במה שנודע כהמהפכה המהוללת.
במקביל נרשמה התקדמות מדעית גדולה, כולל גילוי חוק בויל-מריוט על ידי רוברט בויל (1660) ופרסום ספרו של סר אייזק ניוטון עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע (1687), שתיאר את חוקי התנועה של ניוטון ואת חוק הכבידה האוניברסלי.
כל הגורמים הללו דרבנו את התקדמות המחשבה הכלכלית.
לדוגמה, רישאר קנטיון (1680–1734) חיקה במודע את כוחות ההתמד והכבידה של ניוטון בעולם הטבע, עם ההיגיון האנושי ותחרות השוק בעולם הכלכלי.
ב, הוא טען שאינטרס עצמי רציונלי במערכת של שווקים בעלי התאמה חופשית יוביל לסדר ולמחירים תואמים הדדיים.
אך בניגוד להוגים המרקנטיליסטים, העושר לא נמצא במסחר אלא בעבודה אנושית.
האדם הראשון שקשר את הרעיונות הללו למסגרת פוליטית היה ג'ון לוק.
ג'ון לוק (1632–1704) נולד ליד בריסטול, והתחנך בלונדון ובאוקספורד.
הוא נחשב לאחד הפילוסופים החשובים ביותר של תקופתו, בעיקר בשל ביקורתו על הגנתו של תומאס הובס על האבסולוטיזם בספרו, לויתן (1651) ועל תאוריית האמנה החברתית שלו.
לוק האמין שאנשים מתכנסים לחברה כדי להגן על זכויות הקניין שלהם.
הוא הגדיר רכוש באופן רחב כך שיכלול את חייהם וחירויותיהם של אנשים, כמו גם את עושרם.
לטענתו, כאשר אדם משקיע את עבודתו בסביבה, השילוב הזה מייצר לו את זכות הקניין.
לוק טען שלא רק שהממשלה צריכה להפסיק להתערב ברכושם של אנשים, אלא שהיא גם צריכה לפעול באופן אקטיבי כדי להבטיח את הגנתו.
השקפותיו על מחיר וכסף הוצגו במכתב לחבר פרלמנט ב-1691 שכותרתו "כמה שיקולים על ההשלכות של הורדת הריבית והעלאת ערך הכסף" (1691), בו טען כי "המחיר של כל סחורה עולה או יורד, לפי היחס של מספר הקונים והמוכרים", כלל ש"תקף באופן אוניברסלי בכל הדברים שיש לקנות ולמכור".
(1641–1691) היה סוחר עשיר ובעל אדמות שעבד עבור אוצר הוד מלכותו והתנגד לרוב המדיניות המסחרית.
בספר "שיחות על הסחר" (1691), אותו פרסם בעילום שם, טען כנגד הנחת הצורך במאזן סחר חיובי.
סחר, הוא טען, מועיל לשני הצדדים, מקדם התמחות, חלוקת עבודה ועושר לכולם, ואילו רגולציה של הסחר מפריעה ליתרונות הללו.
דייוויד יום (1711–1776) הוקיע את ההנחות המרקנטיליסטיות.
בספר שפרסם ב-1752, בנוסף לטענה כי לא רצוי לחתור למאזן סחר חיובי, יום טען כי בכל מקרה זה בלתי אפשרי.
לדבריו, כל עודף של יצוא ישולם על ידי יבוא של זהב וכסף.
היבוא הזה בתורו יגדיל את היצע הכסף, ויגרום למחירים לעלות, ובהמשך זה יגרום לירידה ביצוא עד להחזרת האיזון עם היבוא.
ברנרד מנדוויל (1670 - 1733) היה פילוסוף, כלכלן פוליטי וסאטיריקן אנגלו-הולנדי.
התזה העיקרית שלו היא שלא ניתן לחלק את מעשי האדם לנמוכים ולגבוהים יותר, ומדובר בפיקציה פילוסופית כדי לפשט את הממשל ואת היחסים בחברה.
למעשה, המידות הטובות (שאותן הגדיר כ"כל פעולה שבאמצעותה האדם, בניגוד לדחף הטבע, צריך להשתדל להיטיב עם אחרים, או לכבוש את תשוקותיו, מתוך שאיפה רציונלית להיות טוב") מזיקות למדינה בהתקדמותה המסחרית והאינטלקטואלית.
הסיבה לכך היא שרק הפעולות 'הרעות' (כלומר, הפעולות המתייחסות לעצמן של בני האדם) באמצעות המצאות ורצון בחיי מותרות, מעוררות את החברה לפעולה ולהתקדמות.
פרנסיס האצ'סון (1694–1746), מורו של אדם סמית מ-1737 עד 1740, נחשב לסופה של מסורת ארוכה של מחשבה על כלכלה כ"ניהול משק בית או משפחה", הנובעת מעבודתו של קסנופון.
(1712 – 1759) הצרפתי, תהה מדוע קשה כל כך לזנוח את המרקנטיליזם ולתמוך ביוזמה חופשית ובסחר חופשי.
הוא היה אחד הפיזיוקרטים הראשונים, שראו בחקלאות מקור לעושר.
כפי שכתב ההיסטוריון , הפיזיוקרטים "הוקיעו ערים על מלאכותיותן, ושיבחו סגנונות חיים טבעיים יותר.
בסוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18 נרשמה התקדמות משמעותית במדעי הטבע ובאנטומיה, כולל גילוי זרימת הדם על ידי ויליאם הארווי ב-1628. תפיסה זו השתקפה בתיאוריה הכלכלית של הפיזיוקרטים, עם הרעיון של במערכת הכלכלית כולה.
פרנסואה קנה (1694 - 1774) שימש כרופא החצר של לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
הוא האמין שמסחר ותעשייה אינם מקורות לעושר, ובמקום זאת טען בספרו הטבלה הכלכלית (1758) שעודפים חקלאיים, על ידי זרימה דרך הכלכלה בצורה של שכר דירה, שכר ורכישות, הם המניעים הכלכליים האמיתיים.
ראשית, טען, הרגולציה מעכבת את זרימת ההכנסה בין כל המעמדות החברתיים ולכן את ההתפתחות הכלכלית.
שנית, יש להפחית את המיסים על המעמדות היצרניים, כגון החקלאים, לטובת העלאות מס על מעמדות לא יצרניים, כגון בעלי אדמות, מכיוון שלטענתו, אורח חייהם המפואר מעוות את זרימת ההכנסה.
אן רובר ז'אק טורגו (1727–1781) נולד בפריז למשפחה נורמנית ותיקה.
עבודתו הידועה ביותר, הרהורים על היווצרות וחלוקת העושר (1766), פיתחה את התיאוריה שלפיה האדמה היא המקור היחיד לעושר.
טורגו ראה את החברה במונחים של שלושה מעמדות: המעמד החקלאי היצרני, מעמד בעלי המלאכה השכירים ומעמד בעלי הקרקעות.
הוא טען שיש להטיל מס רק על התוצר הנקי של הקרקע ותמך בחופש מוחלט של מסחר ותעשייה.
באוגוסט 1774 מינה המלך לואי השישה עשר את טורגו לשר האוצר, ובתוך שנתיים הוא הציג צעדים כלכליים משמעותיים.
העקרונות המנחים שלו היו "לא פשיטת רגל, לא העלאת מיסים, לא הלוואות".
שאיפתו האולטימטיבית הייתה להטיל מס אחיד על קרקעות ולבטל את כל המיסים העקיפים האחרים, אך צעדים שהציג לפני כן נתקלו בהתנגדות גורפת מצד בעלי הקרקעות.
שני צווים ספציפיים, האחד נגד הקורווה (עבודת כפייה של האיכרים לבעלי האדמות) והשני פוגע בפריבילגיות שניתנו לגילדות, עוררו מאבק נגדו והוא נאלץ לעזוב את תפקידו ב-1776.
התקופה הקלאסית (המאות ה-18 וה-19)
ב-1751 פרסם הפילוסוף הנפוליטני מסה בשם 'על הכסף', 25 שנה לפני ספרו של אדם סמית עושר העמים, במה שנחשב לניתוח הכלכלי המודרני האמיתי הראשון.
בחמשת חלקיו, כיסה את כל ההיבטים המודרניים של , כולל ערכו ומקורו של הכסף, רגולציה עליו ואינפלציה.
במשך מאות שנים, הטקסט הזה צוטט על ידי כלכלנים רבים, כולל דמויות כמו קרל מרקס וג'וזף שומפטר.
אדם סמית (1723 – 1790) נחשב לאבי הכלכלה הפוליטית המודרנית.
פרסום הספר שלו משנת 1776 עושר העמים היה לא רק במקביל למהפכה האמריקאית, זמן קצר לפני השלכותיה של המהפכה הצרפתית ברחבי אירופה, אלא גם עם שחר המהפכה התעשייתית החדשה שאפשרה ליצור עושר רב יותר בקנה מידה גדול יותר מאי פעם.
סמית טען בעד "מערכת של חירות טבעית" שבה המאמץ האישי הוא היצרן של טוב חברתי.
סמית האמין שאפילו האנוכיים בחברה פועלים לטובת הכלל במסגרת שוק תחרותי.
ציטוט מפורסם שלו קובע כי "לא מנדיבותם של הקצב, המבשל או האופה אנו מצפים לארוחת הערב שלנו, אלא מהתחשבותם באינטרס האישי שלהם.
אנחנו פונים לעצמנו, לא לאנושיות שלהם אלא לאהבה העצמית שלהם, ולעולם לא מדברים איתם על הצרכים שלנו - אלא על היתרונות שלהם".
לדעת סמית, המחירים לרוב אינם מייצגים את הערך האמיתי של סחורות ושירותים.
בעקבות ג'ון לוק, סמית חשב שהערך האמיתי של דברים נובע מהעבודה שהושקעה בהם.
כאשר הקצבים, המבשלים והאופים פעלו תחת המגבלות של כלכלת השוק הפתוח, המרדף שלהם אחר האינטרס האישי, מניע באופן פרדוקסלי את התהליך לתיקון המחירים בחיים האמיתיים לערכיהם הצודקים.
בעושר העמים הוא גם הסביר בפשטות כיצד פועלת תחרות כדי לקבוע את המחיר הנכון עבור השוק.
סמית סבר שהכלכלה הטובה ביותר היא זו הנשענת על שוק חופשי, כאשר הממשלה מבצעת רק "עבודות ציבוריות...
שלעולo לא יהיה זה לטובת אדם או מספר קטן של בני אדם להקים ולתחזק".
סמית גם היה הראשון לעמוד על הבעייתיות בקיומם של מונופולים בעידוד ממשלתי.
רעיונות כלכליים נוספים שמופיעים לראשונה אצל סמית באופן מפורט הם ייעול העבודה באמצעות חלוקת עבודה והגברת פריון העבודה, והצורך בהקמת תשתיות ציבוריות על ידי הממשלה, כולל הענקת חינוך לכל.
בהקשר זה, קבע סמית גם את ארבע עקרונות המיסוי: המס צריך להיות פרופורציונלי לכמות הרכוש, להיגבות על פי תקנים ברורים ולא באופן שרירותי, להיאסף באופן הנוח ביותר והמעיק פחות על הנישום, ולהיות בשיעור שלא יגרום היעלמות, הברחות או בריחה של בעלי "מניות" (בעלי הון) למקומות אחרים.
ויליאם פיט הבן (1759-1806), ראש ממשלת הממלכה המאוחדת בשנים 1783–1801, ביסס את הצעות המס שלו על רעיונותיו של סמית, ותמך בסחר חופשי כתלמיד אדוק של 'עושר העמים'.
סמית מונה לכהן כנציב המכס ותוך עשרים שנה היו לסמית חסידים מהדור החדש שהיו נחושים לבנות את מדע הכלכלה הפוליטית.
אדם סמית כבר התבטא ביחס לדעותיו של חבר הפרלמנט האירי אדמונד ברק (1729–1797): "ברק הוא האיש היחיד שהכרתי אי פעם שחושב על נושאים כלכליים בדיוק כמוני, בלי שום תקשורת קודמת בינינו".
ברק היה כלכלן פוליטי בפני עצמו, שנודע בספרו .
הוא מתח ביקורת נרחבת על הפוליטיקה הליברלית, וגינה את המהפכה הצרפתית שהחלה ב-1789. כידיד של סמית, הוא היה מתומכי גישת היד הנעלמה בכלכלה.
הוא נאבק למען חקיקה שתאפשר שוק חופשי בתבואה וגם ניהל מאבק ארוך בנושא סחר חופשי עם אירלנד, ובין השאר התבטא: "כמה מהעקרונות העיקריים של המסחר, כמו היתרון של יחסי מין חופשיים בין כל חלקי אותה ממלכה...
ושהרווח של אחרים אינו בהכרח ההפסד שלנו, אלא להפך, יתרון בכך שהוא גורם לביקוש גדול יותר לסחורות כמו שיש לנו למכירה".
מאבקו זה הוביל ב-1780 לאיבוד מושב הבחירה שלו בבריסטול.
מאבק אחר שלו התמקד בעבדות, עליה נשענו חלקים גדולים מהכלכלה המערבית באותם ימים.
ג'רמי בנת'ם (1748–1832) היה אולי ההוגה הרדיקלי ביותר בתקופתו, ופיתח את מושג התועלתנות.
בין השאר הוא עסק ברפורמות בבתי סוהר, פעל למען זכויות בעלי חיים, האמין בזכות הצבעה אוניברסלית, חופש הביטוי, סחר חופשי וביטוח בריאות.
בספרו "מבוא לעקרונות המוסר והחקיקה" (1789) הציג בנת'ם את תאוריית ה שלו.
הגותו של בנת'ם כללה תמיכה מובהקת בשוק חופשי והתנגדות לעבדות.
בנת'ם התמקד בהרחבה מוניטרית כאמצעי לסייע ביצירת תעסוקה מלאה.
הוא גם היה מודע לרלוונטיות של חיסכון כפוי, הנטייה לצרוך, יחסי חיסכון-השקעה וסוגיות נוספות המהוות חלק מניתוח הכנסה ותעסוקה מודרני.
השקפתו המוניטרית הייתה קרובה למושגי היסוד ששימשו במודל קבלת ההחלטות התועלתני שלו.
עבודתו נחשבת למבשרת מוקדמת של כלכלת הרווחה המודרנית.
ז'אן-בטיסט סה (1767 - 1832) היה איש עסקים צרפתי יליד ליון שעזר להפיץ את יצירתו של אדם סמית בצרפת.
ספרו "מסה על כלכלה פוליטית" (1803) הכיל קטע קצר, שהפך מאוחר יותר לכלל הידוע כיום כ.
סה טען שלעולם לא יכול להיות מחסור כללי בביקוש או עודף כללי של סחורות בכלכלה כולה.
אנשים מייצרים דברים כדי למלא את רצונותיהם שלהם ולא את אלה של אחרים, ולכן הייצור אינו שאלה של היצע, אלא אינדיקציה לכך שהיצרנים עצמם יוצרים ביקוש לסחורות וחומרי גלם.
סה הסכים שחלק מההכנסה נחסך על ידי משקי הבית, אבל טען כי בטווח הארוך החיסכון מושקע.
השקעה וצריכה הם שני מרכיבי הביקוש, כך שהייצור הוא בעצם הביקוש, ולכן זה בלתי אפשרי שהייצור יעלה על הביקוש, או שיהיה "עודף כללי" של היצע.
סה גם טען שכסף הוא נייטרלי, מכיוון שתפקידו היחיד הוא להקל על חליפין, לכן אנשים דורשים כסף רק כדי לקנות סחורות.
דוד ריקארדו (1772–1823) היה סוחר עשיר וכלכלן יהודי-בריטי.