tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לדמותה של לילית יש הדים בספרות העברית החדשה, כמו ביצירתו של מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, בסיפור המהדהד את הסיפור העממי מימי הביניים על הגבר המתלבט בין שתי נשים, הטובה והרעה, ונסחף בקסמיה של אשה דמוית לילית המביאה להתדרדרותו ולאובדנו.
בסיפור של דוד פרישמן לילית מפתה סופר סתם צעיר ותמים וגורמת לו להחליף את שם יהוה בתפילין ומזוזות שכתב בשם לילית, ובכך מביאה בסופו של דבר להתמוטטותו ולמותו.
זיוה שמיר מצביעה על השפעת הסיפור על יוסף דלה ריינה בסיפורו של שמואל יוסף עגנון "האדונית והרוכל":יוסף הרוכל העגנוני, כמו ר' יוסף דלה ריינה, חולק את יצועו עם אישה-לילית המבקשת להדיחו מדרך הישר, ובסופו של דבר גם מתכוננת למוץ את דמו ולחסל את ישותו.
האדונית בסיפורו של עגנון, כמו לילית, נציגת כוחות הסטרא-אחרא, כבר ידעה גברים הרבה שכולם היו קורבנותיה.
ב"מעשה נורא מר' יוסף דלה ריינה" מופיעים כלבים שחורים, מכוחות סמא"ל והסטרא אחרא, ובסיפורו של עגנון לאדונית יש כלבה שחורה ואף היא מדומה לכלבה.
ב"מעשה נורא" נאמר על יוסף דלה ריינה כי כרת ברית "עם לילית המרשעת ומסר עצמו בידה ותהי לו לאשה והיה מטמא עצמו בכל טומאות"
במחצית השנייה של המאה העשרים לילית הפכה לדמות פופולרית והיא מופיעה בייצוגים שונים ומגוונים בעולמות של הפנטזיה והמדע הבדיוני, בעשרות רבות של ספרים, סרטים, סדרות טלוויזיה ומשחקי מחשב.
בספרי הסדרה "נרניה - האריה, המכשפה וארון הבגדים" של ק.ס.
לואיס, המכשפה הלבנה היא בתה של לילית.
בסדרה "דם אמיתי", לילית מופיעה כדמות רעה, קשוחה ומפתה.
עטופה בדם ושולטת בהמון אנשים.
בסרט Siren משנת 2016, לילית היא דמות האנטגוניסט המרכזית ומוצגת כסוקובוס שמפתה גברים ומובילה אותם למותם.
בסרט "תיק 39", דמות האנטגוניסט בסרט היא ילדה קטנה ושמה לילית, שבמקור היא שדה מהגיהנום.
בסדרה "על-טבעי" לילית היא אחת הנבלים.
בסדרה "מתים לרגע", השדה לילית נכנסת באחת הדמויות וכתוצאה מכך היא מקבלת את היכולת לשלוט ברצונות האנשים הסובבים אותה.
בסדרה "בלשי הרפאים" לילית מופיעה דווקא כשמות חיובית, שנוטלת ממכשפה ששותה דם של ילדות את כוחותיה בסדרת הקומיקס מרוול שתי דמויות מופיעות בשם לילית: לילית היא אם כל השדים, ולילית שהיא בתו של דרקולה והיא ערפד כמוהו.
לילית היא נושא הפרק התשיעי בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה הארכאולוג העירום.
במשחק דיאבלו 4 לילית, מלכת הסוקובי היא שדה הלכודה בין גן העדן לגיהנום..
יחד עם המלאך אינאריוס היא מנסה לבנות יקום חדש שיהווה מקלט לצאצאיהם, הנפילים, שבו יוכלו לחיות בשלום ללא המאבק המתמיד בין המלאכים והשדים.
לילית היא דמות פופולרית מאוד בקלפי טארוט.
סינגל של ויקטוריה חנה וברי סחרוף מ־2025 נקרא "לכי לילית".
מאז מחצית המאה ה-19 הופיעו באירופה ובארצות הברית קבוצות אזוטריות שעסקו ברעיונות ובפרקטיקות אוקולוטיסטיות.
כמו כישוף, חוש שישי, אסטרולוגיה, ספיריטואליזם, מיסטיציזם, נומרולוגיה, ביניהן היו קבוצות שתוארו כתומכות בשטניזם.
הן התייחסו לדמות השטן בחיוב, כמי שמייצג מרד בעריצות של הכנסייה הקתולית ובריקבון המוסרי ובצביעות שלה.
וראו בו אלטרנטיבה לנורמות הנוצריות השקריות ואפילו לאל הנוצרי.
היו שהחליפו את השטן בדמותו של לוציפר שאותו הם תיארו כמביא האור וההשכלה.
בהשפעת ביקורת המקרא שהתגבשה בתקופה, והביאה לקריאה מחודשת של סיפור הבריאה והנרטיבים הקבליים, דמותה של לילית, שמרדה בתפקיד שיועד לה להיות משועבדת לאדם, נשארה אמנם דמות של שדה מסוכנת אך למרות התכונות הדמוניות שלה זכתה להתייחסות חיובית.
אחת הקבוצות הידועות יותר של השטניזם היא כנסיית השטן, שנוסדה על ידי אנטון זאנדור לה-ויי בסן פרנסיסקו ב-1966. היא מגדירה את עצמה כארגון דתי של אנשים שלמעשה אינם מאמינים באלוהים, בשטן או בעולם הבא ולכן דוגלים בכך שיש לחיות בצורה המלאה והמספקת ביותר שניתן בעולם הזה.
הפנטגרם שבמרכזו ראש תיש המייצג את הבפומט הוא סמל הכנסייה.
הגרסה עם שמותיהם של סמאל ולילית ייצגה את הכנסייה עד שנת 2000. הסמל עם שמותיהם של סמאל ולילית עדיין פופולרי בחוגים אוקולוטיסטיים.
התנועה הפמיניסטית אימצה את לילית כסמל לאשה העצמאית, האסרטיבית, השווה לגבר ונאבקת על זכויותיה.
בחירה זו נסמכת על פרשנות המקרא החדשה שלפיה יש בתנ"ך שני סיפורי בריאה ושני סיפורים שונים על בריאת האדם.
על-פי ספר בראשית פרק א' ברא " אֱלֹהִים אֶת-הָאָדָם בְּצַלְמוֹ, בְּצֶלֶם אֱלֹהִים בָּרָא אֹתוֹ: זָכָר וּנְקֵבָה, בָּרָא אֹתָם." לפי הסיפור שבפרק ב' בבראשית נברא האדם הראשון לבדו ורק אחר כך יצר אלהים את האשה מצלעו של אדם כדי שתהיה "עזר כנגדו".
במיתולוגיה היהודית, בעקבות המדרש "אלפא ביתא דבן סירא" מימי הביניים, הפכו שני סיפורי הבריאה לסיפור אחד על שתי נשים: האשה הראשונה, היא לילית, שנבראה שווה לגבר, לא הסכימה להיות כפופה לו וברחה.
האלהים ניסה להחזירה אך היא לא הסכימה לחזור על אף שנודתה מגן העדן, ונהפכה לשדה בדמות אשה מפתה המסכנת גברים ונשים ורוצחת ילדים.
התייחסויות אל לילית כדמות שהיא מופת לאשה משוחררת ועצמאית הופיעו כבר במחצית השנייה של המאה ה-19, בהשפעת האמנות והספרות של הזרם הרומנטי שהוקסמו מדמותה של לילית כאשה שנשיותה מכשפת, ופוגגו את ההיבטים המרושעים שלה.
גם בהשפעת התנועה הסופרז'יסטית, שהעלתה את המודעות למעמד האשה ולמקומה בחברה.
דמותה של לילית ברומן הפנטסטי של ג'ורג' מקדונלד מ-1895 מציגה את השאיפה הנשית החדשה לעצמאות ולשוויון בניגוד לנורמות הוויקטוריאניות הכובלות את אותה לכפיפות לבעל, לאימהות ולתחזוקת הבית.
במאה ה-20 וה 21 לילית הפכה פופולרית בחוגים של ניו אייג' המציגים אותה כ"אלה אפלה" המעודדת נשים לעצמאות ולאסרטיביות ומציעים אמצעים ודרכים לפולחן שיבטא את האמונה בה.
המאבק לשינוי מעמד האשה בחברה היהודית הושפע מאז שנות ה-1970 מהפמיניזם הרדיקלי ודמותה של לילית הפכה להיות סמל לאשה המורדת בדיכוי ובהדרה שכפו עליה ההלכה והמסורת.
לילית מסמלת בתפיסה הפמיניסטית גם את דיכוי האשה ביהדות וגם את הדרך לשחרור ממנו.
חוקרות פמיניסטיות רואות בדמות השדה/האלה הרצחנית והמרושעת, שרווחה בתרבויות העת העתיקה, ביטוי לרצון של חברות פטריארכליות להציג את האשה כיצור שלילי ומסוכן שיש לשלוט בו.
רחל אליאור טוענת שדמותה הדמונית של לילית, המופיעה לראשונה בתלמוד, קשורה לגישה המיזוגנית שהתלמוד משופע בה, המבטאת פחד מפני מיניות האשה והכח הטמון בה.
היא קשורה גם להבניית מעמד האשה בהלכה כנשלטת על ידי הגברים שסביבה, מנושלת מרכוש, מנועה מכל יכולת להשפיע על חייה, ומודרת מהציבור, מהפולחן ומהלימוד.
נקודת המוצא של הפמיניזם היהודי היא פרשנות חדשה לנרטיב של מדרש בן סירא: לילית דורשת שוויון כזכות ולא כחסד, כי שוויון האישה לאיש היא מטבע בריאתם.
המרד של לילית בניסיון לשעבד אותה הוא מיידי.
היא אינה מתחננת ומבקשת, היא מורדת באומץ ומוכנה לוותר על הביטחון הקיומי שבגן העדן ולהסתכן בנידוי ובבידוד.
כוחה נובע מהאחריות שהיא לוקחת על חייה.
עמדה זו הוצגה לראשונה במאמר מכונן של ג'ודית פלאסקו "בואה של לילית: לקראת תאולוגיה פמיניסטית".
שפורסם ב-1972. עמדה זו הוצגה בגיליון הראשון (1976) של כתב עת הנקרא "לילית" המופיע בארצות הברית מבטא עמדות של פמיניסטיות יהודיות הדורשות את שינוי ההלכה בכל הנוגע למעמד האישה ושוויון מלא לנשים בבית הכנסת, בלימוד תורה ובעמדות הנהגה
על פי פרשנות פמיניסטית, מקורו של מדרש בן-סירא על לילית בגן העדן היה דווקא בסיפורים שסיפרו נשים שהזדהו עם המרד של לילית ושאיפתה לשוויון.
סופו של הסיפור לפיו לילית נענשת והופכת לדמות דמונית מרושעת נכתב על ידי גברים.
המפנה בעלילה נובע מגישה מיזוגנית המונעת מחרדה מפני נשים חזקות ועצמאיות העשויות לפגוע בגבריות ובשליטה הפטריארכלית.
לילית מבטאת את הפחד המוסתר של הגבר ממצב של חוסר שליטה שהוא חווה בקרי לילה, ובהיעדר ביטחון מוחלט בכך שהוא אבי ילדיו.
יותר מכך, לילית מסכנת את קיומו של העם היהודי בכך שהיא רוצחת תינוקות יהודים ומסכנת נשים יהודיות, וגם גונבת את זרעם של גברים יהודים תמימי דרך שהיא גורמת להם אוננות וקרי לילה.
לפי פרשנות זו לילית היא מטפורה לגלות.
היא מסכנת את המשך הקיום היהודי כמו הגלות שבה העם היהודי נמצא בסכנה של השמדה או התבוללות.
פמיניסטיות יהודיות קוראות לכתוב מחדש את דמותה של לילית, כאשה חזקה ועצמאית, דמות מופת לאישה יהודיה שמעמדה שווה למעמד הגבר, ויש לה דרכים משלה לבטא את יהדותה ואת נשיותה.
לילית (שם מדעי: Strix) היא סוג של עוף דורס לילי ממשפחת הינשופיים.
שמה המדעי נגזר מן המילה היוונית strizo שמשמעותה "לצווח".
גודלה ארבעים סנטימטרים, וצבעה הוא חום-צהבהב או אפור.
היא מכוסה בכתמים בצבע משתנה.
ראש הלילית גדול יחסית, ועיניה עגולות.
בכל אחת מרגליה ארבע אצבעות, המתחלקות לשני זוגות – זוג אחורי וזוג קדמי.
מבנה מורפולוגי זה מאפשר לה לאחוז בחוזקה את הענף שעליו היא יושבת.
היא שוכנת עצים, לרוב ביערות.
רוב היום היא נשענת על גזע העץ וישנה, אך היא ערנית מאוד לשינויים סביבה.
כל רחש קל יעיר אותה והיא תמהר להתחבא.
בהיותה עוף לילי, היא מתעוררת בלילה ומחפשת את טרפה.
היא אוכלת ציפורים, נברנים, חולדות ומכרסמים אחרים.
הלילית לא בונה קן, אלא מטילה את הביצים בחלל בתוך העץ, או בקן נטוש.
היא דואגת רבות לגוזליה, ומגינה עליהם בגבורה מול כל טורף, ואף אינה נרתעת מלתקוף את האדם.
לילית מצויה (Strix aluco) – דורס הלילה השכיח ביותר במרכז אירופה
לילית מדבר (Strix hadorami) – נפוצה באזור הנילוס.
ובחצי האי ערב כולל ישראל.
שמה מתייחס ללילית המיתולוגית במובנה כשֵׁדַת הלילה
לילית עצים חומה (Strix leptogrammica) – מצויה ביערות גשם בדרום-מזרח אסיה
לילית אפורה (Strix nebulosa) – נפוצה בחצי הכדור הצפוני
לילית מנוקדת (Strix occidentalis) – נמצאת ביערות ראשוניים במערב אמריקה הצפונית
לילית סֵלוֹפּוּטוֹ (Strix seloputo) – מצויה ביערות גשם בדרום-מזרח אסיה
לילית אורל (Strix uralensis) – מצויה בצפון אירואסיה
לילית אמריקנית (Strix varia) – מצויה ביערות אמריקה הצפונית
נקראים "לילית" אך אינם שייכים לסוג זה
מינים מן הסוג פּוּלְסָטְרִיקְס הקרוב ללילית (למשל לילית ממושקפת).
אוח השלג (Bubo scandiacus) – מוכר גם בשם "לילית השלג" איך למעשה אינו שייך לסוג זה אלא לסוג אוח.
לילאן תוראם הוא כדורגלן עבר צרפתי, ששיחק בעמדת הבלם.
בגיל 9 עבר עם משפחתו לפריז.
במהלך שנות נערותו פיתח תוראם את יכולתיו ככדורגלן.
בגיל 19 התגלה על ידי מונקו, שבמדיה שיחק חמש שנים וביסס את מעמדו כשחקן מוערך.
בשנת 1996 עבר למועדון האיטלקי פארמה.
בשנת 1998 חגג תוראם הישג אישי כאשר זכה לתואר שחקן ההגנה הטוב בליגה האיטלקית והישג עולמי, כאשר זכה עם נבחרת צרפת במונדיאל 1998. בטורניר הבקיע את שעריו היחידים במדי הנבחרת - צמד בחצי הגמר מול נבחרת קרואטיה.
תוראם המשיך לצבור תארים, כאשר בשנת 1999 זכה עם פארמה בגביע אופ"א ושנה לאחר מכן זכה עם נבחרתו ביורו 2000. כישרונו משך את תשומת הלב של מספר קבוצות גדולות, ולבסוף עבר ב-2001 לקבוצת הפאר האיטלקית יובנטוס.
עם יובנטוס זכה תוראם בארבעה תוארי אליפות (אך בדיעבד שניים נפסלו עקב שערוריית שחיתות) והרשים רבים ביכולתו למרות גילו המתקדם יחסית.
במונדיאל 2006 תוראם הוביל את צוות ההגנה של נבחרת צרפת, שהגיעה לגמר הטורניר, ובשנה זו עבר לברצלונה, בעוד שקבוצתו הקודמת, יובנטוס, ירדה לליגה האיטלקית השנייה (סרייה ב') עקב שערוריית שחיתות שבה הייתה מעורבת.
תוראם השתתף עם נבחרת צרפת ביורו 2008, ואף שבר את שיא מספר ההופעות של שחקן בטורנירי היורו, כאשר שיחק את משחקו החמש עשרה בטורניר במחזור הראשון של שלב הבתים.
לאחר הדחתה של נבחרת צרפת מהטורניר, הודיע תוראם על פרישתו מהנבחרת ביחד עם קלוד מקאללה ווילי סניול.
לאחר סיום חוזהו בברצלונה חתם תוראם על חוזה לעונה אחת בפריז סן-ז'רמן, אך בבדיקות הבריאותיות נתגלו סימנים לבעיה בלבו.
מספר שנים קודם לכן נפטר אחיו של תוראם בזמן משחק כדורסל כתוצאה מליקוי דומה בלבו.
בעקבות תוצאות הבדיקה החליט תוראם לפרוש באופן סופי מכדורגל.
עם פרישתו, בשנת 2008, ייסד תוראם קרן הפועלת למאבק בגזענות.
בניו מרקוס תוראם וקפרן תוראם גם הם כדורגלנים.
מרקוס משחק בעמדת החלוץ באינטר מילאנו מהסריה א וקפרן משחק בעמדת הקשר ביובנטוס מהסרייה א'.
ליליאן רוט הייתה זמרת ושחקנית יהודייה-אמריקאית הידועה בעיקר בזכות האוטוביוגרפיה שלה "מחר אזיל דמעה" (I'll cry tomorrow), המתארת את תהליך הגמילה מאלכוהול שעברה.
רוט נולדה בבוסטון כליליאן רוטשטין (Lillian Rutstein) לזוג יהודים אוהבי תיאטרון, שקראו לה ליליאן על שמה של הזמרת ליליאן ראסל.
בהיותה בת שש אמה לקחה אותה לחברת "סרטים חינוכיים" בה נשכרה לשמש מודל לסמל של החברה שהציגה תמונה של ליליאן נושאת את פנס הידע.
מיד לאחר מכן החלו רוט ואחותה להופיע בתפקידים זוטרים בסרטים של סמואל גולדווין.
באוגוסט 1917 הופיעה רוט בברודוויי וזכתה לביקורות חיוביות שהכתירו אותה ככוכבת הצעירה ביותר בברודוויי.
בהמשך הקימה האם את להקת "האחיות רוט" שכללה אותה ואת אחותה הקטנה אן.
בתקופה זו הוזמנו האחיות רוט לפגישה עם נשיא ארצות הברית וודרו וילסון.
את הלהקה דרבנה בעיקר אמהּ השאפתנית של רוט, שהייתה נחושה כי בתה תהפוך לשחקנית מפורסמת.
ב-1929 חתמה רוט על חוזה בן שבע שנים עם אולפני סרטי פרמאונט והופיעה בסרטים רבים שהפכו אותה לכוכבת בימים ההם.
בסופו של דבר עזבה רוט את פאראמונט ועברה לשחק בברודוויי שבניו יורק.
בתקופה מסוימת הוצגו במקביל שלוש הפקות שבהם השתתפה.
אך חייה האישים העיבו על הצלחתה.
לאחר שאיבדה את אהובה דייוויד, התמכרה רוט לטיפה המרה בעוד כל קרוביה, כולל רופאיה שהיו עדים לסבלה, יעצו לה להמשיך ולשתות דווקא, כדי להקהות את הכאב.
בתקופה ההיא לא הייתה מודעות לנזקי האלכוהול.
בהיותה תחת השפעת אלכוהול נישאה רוט למספר בעלים.
הם ניצלו אותה, לקחו את כספה, ואחד מהם אף הכה אותה.
בפרשה זאת נפתח משפט פומבי, אך רוט ביטלה אותו בעטיה של השפעת האלכוהול שניתן לה בכוונת תחילה על ידי בעלה המכה.
בעקבות המכות והשלכות השימוש באלכוהול הפילה רוט את ילדה והפכה לעקרה.
רוט הפסיקה לשחק בסרטים ובברודוויי מסוף שנות ה-30 עד 1953. בשנים אלה הייתה מכורה כבדה לאלכוהול ונתלתה בעיקר בבעליה שניצלו אותה.
אל אמהּ הייתה קשורה רוט בעבותות חזקים אשר הובילו אותה לבחור במסלול חיים שנועד להגשים את שאיפותיה של האם.
בשנים אלה הגיעה רוט לשפל המדרגה.
לעיתים לנה ברחוב, ובמעט הכסף שעליה בידה להשיג קנתה משקאות משכרים.
הרופאים הזהירו אותה שאם לא תפסיק לשתות, ייהרס הכבד שלה.
אמה אשפזה אותה במרכז גמילה רפואי, אך כמה חודשים לאחרי שחרורה חזרה רוט לשתות.
בשיאם של אותם ימים אף ביצעה ניסיון אובדני.
רוט הצליחה להיגמל שוב בעזרת אגודה בלתי מוכרת בימים ההם - אגודת האלכוהוליסטים האנונימיים.
ב-1953 חזרה רוט לחיי הזוהר כשהופיעה בתוכניתו של רלף אדוארדס "אלה הם חייך".
היא חזרה אמנם לקריירת הזמרה, אך הופיעה בעיקר בברים, ומדי פעם גם בסרטים ובברודוויי.
על סיפור חייה כתבה רוט ספר הנקרא "מחר אזיל דמעה" - שאף הפך לסרט, שבו גולמה דמותה בידי השחקנית סוזן הייוורד.
הספר הפך לרב מכר עולמי, ונמכרו יותר משבעה מיליון עותקים ממנו.
הספר אף תורגם לכעשרים שפות.
ב-1958 פרסמה רוט ספר שני הנקרא Beyond My Worth, שלא הצליח כקודמו.
רוט נישאה לשבעה בעלים; משניים התאלמנה, ומהיתר התגרשה.
ההפקה האחרונה המפורסמת ביותר שלה היא ההצגה "I Can Get It for You Wholesale", שבה שיחקה לצד ברברה סטרייסנד.
ההצגה הועלתה 301 פעמים, אך מרב תשומת הלב הופנתה אל השחקנית החדשה סטרייסנד, ורוט התקשתה להשלים עם כך וחזרה לשתות.
עד מותה המשיכה ליליאן רוט להיאבק בטיפה המרה ולהיות חברה ב-A.A (אלכוהוליסטים אנונימיים).
ליליה פייגין (נולדה ב-3 בינואר 1960 באורוגוואי), הידועה בשם הבמה ליליה, היא זמרת ישראלית שהייתה פעילה בעיקר בשנות ה-80.
ליליה נולדה בשם ליליה רוטנברג, בעיר מונטווידאו באורוגוואי, למשפחה יהודית ממוצא פולני.
בילדותה הייתה מעריצה של להקת הביטלס.
עלתה עם משפחתה לישראל ב-1974, ותחילה גרו באשדוד ואחר־כך עברו לרמת גן.
בישראל סבלה מקשיי הסתגלות לשפה ולמנטליות הישראלית, ואחרי הצבא חזרה לאורוגוואי לזמן קצר.
חלמה להיות זמרת אך החליטה ללמוד גרפיקה ועבדה במשרדי פרסום.
בשנת 1983 הקליטה שני תקליטי שדרים עם המוזיקאי דוד מנשה, "התנגשות" ו"בוא אלי", שזכו למספר השמעות ברדיו.
אחר כך הקימו השניים את הצמד "קקטוס", אך לא זכו להצלחה, והשניים הפסיקו את שיתוף הפעולה ביניהם.
אחר־כך שרה במסגרת כמה הרכבי רוק.
בקיץ 1987 פגשה את להקת החברים של נטאשה בתחרות להקות רוק בגני התערוכה.
פנתה אל הלהקה, שהייתה אז בראשית דרכה, והציעה להם להצטרף להרכב והם הסכימו.
היא הופיעה עם הלהקה במשך כחודשיים, אך עזבה אותה לאחר שהרגישה שהם חבורה מגובשת ושלא תוכל להשתלב אתם.
באותה עת גם השתתפה בפסטיבל הזמר הישראלי 1987, במסגרת הרכב שכלל את דפנה ארמוני ויואל לרנר.
ב-1988 פנתה אל המפיק המוזיקלי רונן בן-טל עם קלטת של כמה משיריה.
והוא הסכים לסייע לה להקליט אלבום ולשמש כמנהל האמנותי שלה.
את הפקת האלבום מימנה בעצמה מחסכונות.
חנה גולדברג, עמה יצרה קשר עוד קודם לכן, כתבה את שירי האלבום, ועובד אפרת הלחין ועיבד אותם.
באלבום ניגנו: ז'אן ז'ק גולדברג בתופים ויוסי אלפנט בגיטרה, אפרת ודורון ורדי בגיטרות, רונן בן־טל וקובי פיטרו בקלידים, גיל מנדלשטם בבס וסי היימן ששרה קולות רקע.
הסינגל הראשון שהקליטה, "הרווח שבין" ("הרווח בין הגבר לחולצה") יצא בינואר 1989, הפך ללהיט גדול, אך האלבום כולו, שיצא במאי 1989, ונקרא אף הוא "הרווח שבין", לא זכה להצלחה, למרות שירים נוספים שגם זכו להצלחה: "האש השחורה", "אל תלך לי לאיבוד" ו"הכתובת על הקיר".
בשלהי 1989 הקליטה ליליה את השיר "גבר באמבטיה", שגם אותו כתבה חנה גולדברג והלחין עובד אפרת.
השיר הפרובוקטיבי הפך ללהיט גדול, צעד 3 שבועות במקום הראשון ואף הגיע למקום ה-13 במצעד הפזמונים העברי השנתי, "גבר באמבטיה" צורף מאוחר יותר לאוסף להיטי שנות ה-80 שיצא ב-1996, ולאוסף משיריה של חנה גולדברג ב-1999.
ב-1990 השתתפה ליליה בפסטיגל עם השיר "שיזה לימה קונגן הולי" שזכה במקום השישי.
בראשית שנות ה-90 הקליטה ליליה שיר נוסף "כבר שנה" עם "החברים של נטאשה" ב-1990 שגם זכה להצלחה ויועד לאלבומה השני בנוסף ל"גבר באמבטיה", אך הוא בסוף נגנז והשאיר אחריו את השירים.
עם דעיכת הקריירה, פרשה ליליה מפעילות בתחום המוזיקה.
היא שבה לפעילות מוזיקלית ב-1999, כשהצטרפה ללהקה שהקים ב-1995 עוזי בינדר, שנקראת "להקה פיקטיבית".
באחד ההרכבים שבו השתתפה הכירה את אלי פייגין, שהיה מתופף, ואחר כך אמרגן והם נישאו ב-1989.
ליליה מוססדוטיר (באיסלנדית: Lilja Mósesdóttir; נולדה ב-11 בנובמבר 1961) היא פוליטיקאית איסלנדית.
ליליה מוססדוטיר למדה באוניברסיטאות, שוודיה שם סיימה תואר ראשון באוניברסיטת לווה Lowa, לאחר מכן המשיכה ללימודי מאסטר באוניברסיטת סאסקס Sussex בברייטון אנגליה וסיימה את עבודת הדוקטורט שלה באוניברסיטת מנצ'סטר בממלכה המאוחדת.
היא נבחרה בבחירות 2009 מטעם תנועת השמאל הירוק כנציגת מחוז רייקיאויק דרום באלת'ינגי, הפרלמנט האיסלנדי.
היא הייתה מבין הפוליטיקאים הבודדים בקואליציה של מפלגת השמאל הירוקה והמפלגה הסוציאל־דמוקרטית האיסלנדית בראשות יוהנה סיגורדרדוטיר שהתנגדו להסכם Icesave, התנגדות אשר עשויה לגרום לפירוק הקואליציה.
במרץ 2011 היא הודיעה שלאור חילוקי הדעות היא עוזבת את המפלגה.
מוססדוטיר מכהנת כפרופסורית בבית ספר למנהל עסקים באיסלנד והתמחותה היא שוק העבודה.
ליליאן קלאפיש (מוזס) (נולדה ב-1933) היא ציירת ישראלית.
קלאפיש נולדה בקאשן (Cachan) , פרבר של פריז, בירת צרפת, להורים יהודים אורתודוקסים ילידי פולין שהיגרו לצרפת ב-1910. משפחתה, שכללה מלבדה את הוריה ושלושת אחיה, שרדה את שנות מלחמת העולם השנייה.
תחילה הסתתרה המשפחה בתוך העיר פריז ולאחר מכן הסתתרה במקומות שונים ברחבי צרפת.
לאחר המלחמה נשלחה לשווייץ להבראה ושם גילתה לראשונה עניין בציור.
עם שובה החלה ללמוד נגינה על פסנתר, אולם בעצת מורתה לפסנתר עברה חיש מהר ללמוד ציור באופן פרטי.
בין השנים 1948–1949 למדה אמנות בAcadémie Ranson בפריז ובמקביל רשמה רישומים חופשיים באקדמיה גראנד שומיאר.
בתחילת דרכה התמקדה בציור מופשט עם דגש על ציור בסגנון מופשט לירי, הסגנון ששלט בציור הפריזאי באותה עת.
בשלב מסוים עשתה הפסקה, רשמה במוזיאון הלובר לפי תבליטים הלניסטיים, גילתה את ציוריו של ניקולא פוסן ועברה לצייר בסגנון פיגורטיבי.
היא נתקלה בביקורת עקב שינוי זה שהיווה בשעתו הליכה כנגד הזרם.
בשנת 1957 נישאה לפילוסוף פרופ' סטפן מוזס.
בשנת 1958 ערכה מסע באיטליה ובין השנים 1959-1958 חיה בקזבלנקה, מרוקו, בעקבות שירותו הצבאי של בעלה והושפעה שם מאורו העז של המקום.
בשנת 1969 עלתה לישראל, השתקעה בירושלים והשתלבה בעשייה האמנותית המקומית.
עבודותיה הפיגורטיביות והאקספרסיביות, אותן יצרה החל משנות השבעים של המאה ה-20, היוו אלטרנטיבה לאמנות הישראלית של אותה עת.
על אף שנחשבה כזרם של אדם אחד, זכו עבודותיה להערכה רבה וכמעט מידית.
בנוסף לציוריה, קלאפיש יצירה עובדות רבות בתחום ההדפס, בטכניקות של הדפס-אבן, תחריט והדפס-רשת.
על עבודתה זכתה בשנת 1983 בפרס סנדברג ובשנת 2001 זכתה בפרס שר המדע, התרבות והספורט.
יצירותיה מצויות באוספי מוזיאונים רבים כגון מוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון חיפה לאמנות ועוד.
לקלאפיש ובעלה, שנפטר ב-2007, נולדו שלושה ילדים: עמנואל מוזס - סופר, משורר ומתרגם, אנוש שרמן - סופרת ומשוררת, ורחל מוזס – אמנית ופעילת שמאל רדיקלית.
כיום היא חיה ויוצרת במקביל בפריז ובישראל.
לקלאפיש שלשה אחים, רוברט, שנפטר ב-2020, שהיה מראשי ה-CERN- פרויקט האטום האירופי, מרסל - פיזיקאי, והרב אפרים דוד קלאפיש - מראשי הקהילה החרדית במרסיי, ומנהל בית המדרש למורות שם, וכיום במתגורר בבני ברק.
1977 - פרס ירושלים לציור
1983 - פרס סנדברג לאמן ישראלי
1998 - פרס מפעל חיים ע"ש מרדכי איש-שלום
1998 - פרס ישראכרט, מוזיאון תל אביב
2001 - פרס שר המדע, התרבות והספורט
2001 - פרס בהרב למחקר, תיעוד והוצאה לאור של אמנות ישראלית, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
יונה פישר, ליליאן קלאפיש - ציורים ורישומים, ירושלים, 1974.
חיים גמזו, ליליאן קלאפיש - ציורים: 1976-1967, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1976.
יונה פישר, ליליאן קלאפיש - ציורים ורישומים 1977-1974, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1977.
אריאל הירשפלד, ליליאן קלאפיש: ציורים 1996-1993, הוצאת גלריה בינט, תל אביב, 1996.
איה לוריא, ליליאן קלאפיש: ציורים 2001-1949, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2003.
ליליאן קלאפיש: הרוב חדש, הוצאת גלריה גורדון, תל אביב, 2017.
אמיתי מנדלסון, ליליאן קלאפיש: מגע יד, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2017.
מלחמת לבנון 1982,אוסף בנק דיסקונט.
ליליה בסביץ-כהן (3 באפריל 1900, אוקראינה – 3 בינואר 1990, תל אביב-יפו) הייתה ממנהיגות תנועת הפועלות בתקופת היישוב ובימי המדינה, חברת מערכת דבר הפועלת.
עסקה רבות בשאלת החינוך המשותף ובקידום מעמד האישה ביישוב העברי, במיוחד בתנועה הקיבוצית ובעולם העבודה.
נולדה בשנת 1900 בעיר קרמנצ'וג שבאוקראינה.
משפחתה לא החשיבה עצמה כדתייה אך הקפידה לשמור על מנהגי חג ומועד.
בשנת 1910 נסע סבה לארץ ישראל לביקור קרובים, ובעקבות סיפוריו הרבים על הביקור תכננו יתר בני המשפחה לעלות ארצה, אולם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 עיכב זאת.
למדה בגימנסיה הרוסית לבנות והשתייכה לחוג לאומי "בטרם" בו למדו החברים והחברות היסטוריה יהודית, כלכלה, מדינה וספרות, ובו הונחו היסודות להשקפתה הציונית סוציאליסטית.
בשנת 1917 הצטרפה עם דודתה לוועידה הציונית ברוסיה שם נחשפה לראשונה לפערים המעמדיים בחברה.
בעקבות המהפכה עברה עם משפחתה ללנינגרד שם סבלו מהפצצות, מחלות ורעב.
פעילותה הציונית עוררה בה רצון עז להעמיק את ידיעותיה בבעיות הכלכליות-חברתיות-פוליטיות מהן סבלו היהודים, ולמדה בפקולטה לקואופרציה והצטרפה למפלגות צעירי ציון ובמפלגה הציונית סוציאליסטית.
בינואר 1922 נאסר על תנועת החלוץ להמשיך לפעול ברוסיה, ובערב ראש השנה בשנת 1922 נאסרה יחד עם חבריה הפעילים.
תנאי המאסר היו טובים באופן יחסי, כולם נמצאו בבית אחד שהולאם מאחד העשירים והם השתדלו לשמור על סדר יום ולהמשיך בפעילותם הפוליטית והאידאולוגית.
עם שחרורם נשלחה לבקר בסניפים השונים של המפלגה, בהם התקיימו אסיפות של ברית הנוער הציונית סוציאליסטית והשומר הצעיר.
בשנת 1923 סיימה את לימודיה.
זמן קצר לאחר מכן נתבקשה להחזיר את הדיפלומה שלה בשל פעילותה הציונית.
היא סירבה ועברה לגור בעיר אחרת.
בשנת 1921 הכירה את ראובן ויניה כהן, שלימים יהפוך לבן זוגה ואב ילדיה.
הוא נבחר למרכז של ברית הנוער הציונית-סוציאליסטית.
באותה שנה נישאו בנישואים אזרחיים.
בסוף ינואר 1924 התקיימה בלנינגרד הוועידה הרביעית של המפלגה הציונית סוציאליסטית ובמרץ אותה שנה נאסרו כ-60 מפעיליה, שדינם היה גירוש לשלוש שנים לסיביר.
במהלך החיפושים הצליחה לברוח ולהבריח איתה את המסמכים החשובים של המפלגה, ועם הקמת המרכז החדש של המפלגה שימשה כמקשרת בין המרכז הישן למרכז החדש באודסה, אליו הביאה את המסמכים שהצילה.
משם חזרה למוסקבה ולקחה על עצמה את תפקיד הקישור בין האסירים למפלגה.
כשאשתו של אחד האסירים הורשתה לבקרו עם חפצים והצליחה לעדכן בדבר פעילות המפלגה.
התקשורת בין האסירים הייתה באמצעות כתב סתרים אותו תרגמה וכתבה.
ב-1924 הגיעה עם בן זוגה לארץ והם גרו בקיבוץ עין חרוד.
היא ראתה בקיבוץ צורת חייה נעלה: "באשר קיבוץ זוהי הדרגה העליונה של הקואופרציה, קיים בה שיתוף לא רק באמצעי הייצור והעבודה, אלא בכל תחומי החיים.
זוהי צורת חיים יחידה שקיימת בה עזרה הדדית ואחריות הדדית", כתבה לימים.
בקיבוץ עבדה בחקלאות, במוסדות החינוך, בשירותים ובפעילות ציבורית.
בשנים הראשונות עבדה כמזכירה טכנית במזכירות המשק ועם הזמן הייתה לחברת המזכירות.
שימשה כעורכת ביטאון הקיבוץ צרור מכתבים וצרור מכתבים לשאלות החינוך המשותף.
ניסיונה הראשון בארץ בעבודה ספרותית היה בעריכת ביטאון תנועת הקיבוץ המאוחד מבפנים.
במשך שנים רבות ערכה את יומן עין -חרוד.
ערכה את הקובץ חברות בקיבוץ שהשתתפו בו מאה חברות, יחד עם יוכבד בת-רחל.
הקובץ הראשון הופיע בשנת תש"ד והודפסו שלוש מהדורות.
הייתה חברה במערכת ביטאון הפועלות דבר הפועלת החל משנת הופעתו הראשונה (1934) במשך כשלושים שנה.
ב-1934 פורסמה בכתב העת מבפנים רשימה פרי עטה שכותרתה "שלישי".
נושא הרשימה היה הדיירת השלישית, עולה חדשה, בחדר משפחה שחלק זוג בקיבוץ, ועסק בכמיהה לאינטימיות, שחסרה בהתיישבות העובדת המשותפת.
היה זה תיאור כואב על בני זוג שנאלצו לקיים יחסים אינטימיים כשהם מתגוררים בחדר אחד עם אדם נוסף, "השלישי", כשבין בני הזוג לבינו או לבינה מפרידה מחיצת בד.
הרשימה נגעה בקורבן שהיה על החברים והחברות להקריב במסגרת הבחירה בחיים שוויוניים ושיתופיים בקיבוץ.
היא פרסמה את הרשימה בשם בדוי, והיא הכתה גלים בתנועות הקיבוציות וביישוב בכלל.
"על העיתונות בארץ להעתיק את הרשימה הזו ולחזור ולהעתיק עד שיתוקן העוול" אמר על כך משה בילינסון.
ליליה בסביץ, דבר הפועלת, 1956
אף על פי שלא הייתה דמות בכירה בתנועת הפועלים ובתנועות הקיבוציות, הייתה האישיות הבולטת ביותר שנשאה באופן עקבי את דגל המאבק לקידום מעמדן של נשים בחברה הקיבוצית משנות העשרים ועד שנות הארבעים.
בבואה לארץ, סיפרו לה נשים שעלו בימי העלייה השנייה על אורח חייהן בארץ.
היא התרשמה עד כמה מיטיבות נשים לספר, ועד כמה מעורות הן בפרטי הפרטים.
מאז, כתבה, "שמתי לי למטרה לתת במה לחברות".
בשנת 1930 הציעה להגדיל את שיתוף החברות במוסדות הקיבוץ כתקנת יסוד: שריון בחירת שליש חברות למועצת המשק.
יוזמה זו התקבלה במשק עין חרוד ולאחר מכן גם על ידי מועצת הקיבוץ המאוחד כתקנת יסוד בבחירות הצירים לוועידותיו.
יוזמה זו עוררה ויכוחים רבים אך לאחר מכן השתרשה בנוף הקיבוצי והתגלגלה למושג שריון במסגרת תפקידי ציבור.
גם בפעילותה במסגרת תנועת הפועלות ראתה את הקשיים המיוחדים של נשים.
בוועידת הפועלות השלישית הדגישה: "אין אנו מתכוונים ליצירת הסתדרות של פועלות מקבילה להסתדרות הכללית, אנו רוצים ליצור מוסדות לענייני פועלות".
עסקה רבות בבעיית החברה בקיבוץ, לקידום שיתוף החברה בענפי עבודה שונים, בהגנה ובחיים הציבוריים.
כתבה מאמרים רבים בנושא זה וכן על תנועת הפועלות, בדבר הפועלת, ביומני קיבוציה, ב"צרור מכתבים", ב"צרור החינוך המשותף", במבפנים, ב"בקיבוץ" וכן בדבר, על המשמר ולמרחב.
נשאה דברים מעל הבימות השונות של תנועת העבודה: בקיבוץ, בהסתדרות, במפלגה ובתנועת הפועלות בנושא מעמד האישה בהתיישבות העובדת.
בוועידות שהתקיימו במסגרת מוסדות אלה קידמה את בעיות האישה בישראל ובשאר העולם, שאלות חברה, שיכון, קליטת עליה ועוד.
היא ביקרה ברבים מיישובי הקיבוץ המאוחד ופרסמה כתבות בנושא.
במירוץ עם הזמן, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1987.
חברות בקיבוץ (יחד עם יוכבד בת-רחל), תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1944.
ליליאן רות חיילובסקי (נולדה ב-5 בדצמבר 1956) היא שחקנית וזמרת ישראלית.
נולדה בשם ליליה בקלנוב ליקתרינה (שם משפחתה לפני הנישואים היה יודין) ויבגני בקלנוב.
אביה של רות חיילובסקי היה מנצח ומנהל תזמורת בצבא ברית המועצות ושירת באירקוצק ליד סיביר; הוא היה צייר, פסל, כתב שירה וניגן בכמה כלי נגינה.
לאחר כמה שנים של נדודים ברוסיה ואוקראינה, משפחתה השתקעה לבסוף בבאקו, בירת אזרבייג'ן, בהיותה בת שבע.
היא למדה במשך ארבע שנים משחק באוניברסיטה לאמנות.
מורותיה החשובות היו אירנה פרלוב וז'נטה סלימוב.
באוניברסיטה פגשה בקלנוב את בעלה הראשון, רולנד מקרוב, ב-1979 נולד בנם המשותף הנרי דוד.
כשסיימה ללמוד, שיחקה בתיאטרון הדרמה הרוסית, שבשל הדומיננטיות של היהודים בתיאטרון כונה בפי העם "תיאטרון הדרמה היהודית".
בין ההצגות ששיחקה בהן: "חלום חגיגי לפני הצהרים" של אוסטרובסקי – בתפקיד קאפוצ'קה, "אנטוניוס וקלאופטרה" של שייקספיר – בתפקיד קלאופטרה, "אילוף המאלף" של פלטשר – בתפקיד מאריה, ו"הזריחות שקטות כאן" של ואסילייב – בתפקיד ז'ניה.
בשנים 1982–1984 שיחקו בתיאטרון בקלוגה.
ב-1984 עברו למוסקבה וחיילובסקי שיחקה ביחד עם בעלה בתיאטרון "סאטיריקון" של השחקן הנודע ארקדי רייקין, שמשלב דרמה עם שירה ומחול.
הבמאי היה בנו קונסטנטין רייקין.
הם שיחקו ב"סאטיריקון" במשך כשש שנים – עד לעלייתם לישראל.
כשהיו ברוסיה יצר בעלה קשר עם יבגני אריה והם עלו ביחד עם התיאטרון לישראל ב-1990 והתחילו לשחק בו, זמן קצר לאחר עלייתו לישראל, נפרדו רות ורולנד חיילובסקי.
באותם ימים דודו טופז חיפש שחקנית וילד ממוצא רוסי שדוברים עברית, כדי לשחק בסדרה ללימוד השפה העברית, המיועדת לעולים מרוסיה שתצא בקלטות וידאו והגיע לחיילובסקי, ובתום מלחמת המפרץ הצטלמה לסדרה "אין בעיה" ביחד עם בנה הנרי דוד בשנים 1992–1993. סדרה שמשודרת עד היום באולפנים ללימוד עברית.
באותה תקופה השתתפה גם בכמה פרויקטים ללימוד עברית בטלוויזיה.
ההפקה הראשונה שלה בגשר הייתה קונצרט, שנעשה עוד לפני הקמת התיאטרון.
ההצגה הראשונה של חיילובסקי הייתה "אילו", שכללה קטעים של גוגול ומייקובסקי.
חיילובסקי שיחקה את מאדאם רנסאנס במחזמר "חיפושית" של מייקובסקי – בו שרה ושיחקה.
ההפקה הראשונה בעברית בה השתתפה חיילובסקי בגשר הייתה להצגה "מולייר" בינואר 1992, שהייתה גם ההפקה הראשונה של התיאטרון בעברית, בה גילמה את ריבאל, שחקנית בלהקה של מולייר, תפקיד בו שיחקה קודם לכן בקלוגה.
אחר-כך שיחקה בהצגה "האידיוט" שם שיחקה בתחילה את ואריה – אחותו של גניה איבולגין (רולנד חיילובסקי) ובשלב מאוחר יותר שיחקה את נסטסטיה פיליפובנה.
חיילובסקי הייתה זוגתו של שחקן גשר קלים קמנקו ולהם יש בן משותף, שון מרק (נולד ב-1999).
ב"אדם בן כלב" שיחקה זמרת ליצנית ששרה קברט בגרמנית.
ההצגה הציגה שנים רבות והתקיימה בתוך קרקס מאולתר, איתו קיים התיאטרון סבב הופעות ברחבי תבל.
ההצגה רצה מאות פעמים ואיתה הסתובבו בעולם כולל בשווייץ, בגרמניה ובברודוויי.
ב"בשפל" מאת גורקי שיחקה את ווסיליסה, בעלת הבית היפה והאכזרית של "בשפל" – מקום הימצאם של העבריינים.
ב"כפר" גילמה את קלרה, קיבוצניקית שנשואה ליהודי ממוצא גרמני שבזמן מלחמת העולם השנייה, כשרומל היה באפריקה, מנהלת רומן עם קצין אנגלי (איגור מיקרובנוב) שמסתובב בקיבוץ.
"כפר" הציגה מאות פעמים וצוות השחקנים הסתובב איתה בהופעות ברחבי העולם.
בעלה בהצגה היה רולנד חיילובסקי ובשנת 1997, בזמן שההצגה רצה הוא נהרג בתאונת דרכים, ישראל גוריון החליף אותו בתפקיד.
חיילובסקי שיחקה בתפקיד אלמיר ב"טרטיף" של מולייר.
ב"השטן במוסקבה" על פי "האמן ומרגריטה" של בולגקוב גילמה את מרגריטה, תפקיד אותו שיחקה במוסקבה.
ב-2007/8 הוריה נפטרו והיא למדה קבלה במרכז "בני ברוך" של מיכאל לייטמן ובמרכז "מלכות" ביפו."
ב"מומיק" שיחקה את גיזלה, אמא של מומיק.
בהצגה "וריאציות לתיאטרון ולתזמורת" התגשם חלומה מהילדות והיא שרה שירים צועניים.
שיחקה בתפקיד תמרה, אשתו של הרמן ברודר שחזרה מהעולם הבא, בהצגה "שונאים – סיפור אהבה" מאת יצחק בשביס-זינגר; לצידה בהצגה שיחק בעלה, קלים קמנקו, הוא נפטר מסרטן במאי 2011, בזמן שההצגה רצה.
אחר-כך שיחקה חיילובסקי בהצגה "שש דמויות מחפשות מחבר" פרי עטו של פירנדלו, בתפקיד טרגי, היא גילמה אם שמאבדת את ילדיה (אותם גילמו לוסי דובינצ'יק, נטע שפיגלמן ואורי יניב, בעלה היה משה איבגי).
באותם הימים עשתה פרויקט זמרה ושירה ב"מועדון 71 הכיסאות" של גשר, כיום היא ממשיכה לשיר.
היא עורכת מופעים לבד ובשיתוף עם שחקנית גשר נטשה מנור.
חלק מהשירים שהן שרות כתב להן מיכאל משקאוצן, שמלווה אותן בנגינה בגיטרה וגם שר.
שיחקה בהצגות "שש דמויות מחפשות מחבר", "הארווי" מאת מרי צ'ייס ו"שונאים סיפור אהבה".
ליליאן רות חיילובסקי שיחקה בסרט "בדמי ימיה" של סלבה ולנה צ'פלין בתפקיד מינטשי גוטליב.
חיילובסקי שיחקה בסרט "אוסטרליה שלי" של עמי דרוזד בתפקיד לוסה, אמו המאמצת בקיבוץ של הילד שעל משפחתו הסרט.
ליליאן רות חיילובסקי הצטלמה לסרטו של יוסף פיצ'חדזה "סוכריות", היא מגלמת רוסיה בשם נטשה, שהתחתנה עם גבר ערבי (מכרם ח'ורי) אותו הכירה כשלמדו יחדיו באוניברסיטה ברוסיה.
חיילובסקי משחקת סצנה שלמה בערבית.
בסרט משחקים גם מנשה נוי, שרה אדלר ומוני מושונוב.
הצגה מחזאי מתרגם/מעבד במאי תפקיד הצגת בכורה נופל מחוץ לזמן רומן של דויד גרוסמן עיבוד של יחזקאל לזרוב יחזקאל לזרוב האישה 22 במאי 2014 הדיבוק ש.
הצגה מחזאי תפקיד חלום חגיגי לפני הצהרים אוסטרובסקי קאפוצ'קה אנטוניוס וקלאופטרה שייקספיר קלאופטרה אילוף המאלף פלטשר מאריה הזריחות שקטות כאן אנטולי וסילייב ג'ניה
סרט במאי תפקיד שנה סוכריות יוסף פיצ'חדזה נטאשה 2013 אוסטרליה שלי עמי דרוזד לוסיה 2011 בדמי ימיה לנה וסלבה צ'פלין מינטשי גוטליב 2010
תוכנית ערוץ תפקיד שנים אין בעיה הטלוויזיה החינוכית לילי 1993-1992
לילה סקלה הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית-אוסטרית מועמדת פרס אמי, שני פרסי גלובוס הזהב
ופרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1963 על תפקידה בסרט "חמש נזירות וגבר אחד".
נולדה בשם לילה סופר בווינה.
אמה קתרין סקלה הייתה קתולית ואביה היה ג'וליוס סופר היה יהודי.
סקלה היא בוגרת מגמות אדריכלות והנדסה מ"אוניברסיטת דרזדן".
נאלצה לברוח ממולדתה בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 עם בעלה היהודי אריק ושני בניה הקטנים מפני הכיבוש הנאצי.
סקלה אף הצליחה לשחרר את בעלה מהכלא הנאצי כשנעצר לאחר שהצליחה לשחד את שומרי הכלא.
לצורך ההמלטות השתמשה בשם משפחתה של אמה "סקלה" והיגרה לאנגליה ומשם לארצות הברית.
מיד לאחר שהיגרה לניו יורק החלה סקלה ללמוד אנגלית במטרה לפתח קריירת משחק מקצוענית.
סקלה מתה מנסיבות טבעיות ב-18 בדצמבר 1994 בכפר ביי שור שבניו יורק.
נכדתה השחקנית ליבי סקלה נוהגת מדי שנה להעלות מופע ביוגרפי יחיד לזכרה בשם "לילה!".
סקלה החלה את דרכה בבימות תיאטרון באוסטריה ובהופעות קטנות בסדרות טלוויזיה.
התגלתה לראשונה בשנות ה-50 של המאה ה-20 בסרט המוזיקלי "קרא לי מאדאם" בו שיחקה בתפקיד קטן ובסדרות "אלפרד היצ'קוק מגיש" ו"Kraft Television Theatre" בהן שיחקה כשחקנית אורחת.
ערכה את הופעתה הזכורה והמפורסמת ביותר בשנת 1963 בדרמה של ראלף נלסון "חמש נזירות וגבר אחד" בתפקיד האם מריה הנזירה אשר הקנה לה מועמדויות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב.
היא שיחקה בסרט נוסף של נלסון "צ'ארלי" בתפקיד ד"ר אנה סטראטוס, ההופכת את המוגבל צ'ארלי גורדון (קליף רוברטסון) לגאון.
סקלה הייתה מועמדת לפרס אמי בשנת 1976 על הופעתה בדרמת הטלוויזיה הפוליטית "אלינור ופרנקלין" בתפקיד המחנכת הצרפתייה מרי סובסטרה, המנטורית וחברתה של אלינור רוזוולט (ג'יין אלכסנדר).
בשנת 1977 הועמדה סקלה בפעם השנייה לפרס גלובוס הזהב בתפקיד משנה על הופעתה בדרמה המוזיקלית של ג'יימס אייבורי "רוזלנד" בתור הרקדנית הסלונית רוזה.
את הופעותיה המשמעותיות האחרונות עשתה סקלה בשנת 1983 בדרמה המוזיקלית המצליחה "פלאשדאנס", בה שיחקה בתור חנה לונג - המורה לריקוד והמנטורית של אלכס אוונס (ג'ניפר בילס), ובשנת 1987 במותחן הפסיכולוגי "שם המשחק".
ליליקס הייתה להקת בנות קנדית, שיצרה בסגנון הפופ-רוק.
הלהקה נוסדה ב-1997 בשם טייגרלילי כשחבריה היו בתיכון.
ב-2001 הוחתמה אצל חברת התקליטים "מבריק" והחליפה את שמה לליליקס בגלל שהשם טייגרלילי כבר היה בשימוש להקה אחרת.
ההרכב המקורי כלל את טשה-ריי אווין (גיטרה), לייסי-ריי אווין (קלידים), לואיס ברנס (בס) וסיירה הילס (תופים).
ב-2001 עזבה הילס ואת תפקיד המתופפת תפסה קים אורהאן ובהמשך אלישה וורינגטון.
ב-2006 הושעתה פעילות הלהקה בעקבות סגירת פעילות חברת התקליטים.
ב-2007 הצטרפו ללהקה שני חברים והחל תהליך הרכבה מחדש.
ב-2009 הכריזה הלהקה על חזרתה לפעילות וב-2010 הוציאה אלבום באופן עצמאי, הנושא את שמה הקודם של הלהקה.
האלבום לא הצליח מסחרית ופעילות הלהקה הופסקה.
חברת הלהקה לואיס ברנס המשיכה לעסוק במוזיקה והוציאה מספר אלבומי סולו.
ב-2003 הוציאה ליליקס את אלבום הבכורה, Falling Uphill.
מתוכו יצאו כסינגלים "It's About Time", "Tomorrow" ו-"What I Like About You" - גרסת כיסוי לשיר של הרומנטיקס.
גרסה זו הופיעה בסרטים שישי הפוך ופתאום 30 ונבחרה כשיר הנושא בסדרה אחיות או לא להיות.
שיר נוסף מהאלבום, בעקבות האלבום קיבלה הלהקה שתי מועמדויות בטקס פרסי ג'ונו לשנת 2004.
ב-2006 יצא אלבומה השני, Inside the Hollow, בקנדה וביפן.
לאלבום סינגל אחד בלבד - "".
רצועת הבונוס בגרסה היפנית, The Meaning, הופיעה לפני כן בסרט יומני הנסיכה 2: אירוסין מלכותיים מ-2004.
האלבום השלישי, Tigerlily, יצא בקנדה ב-2010. מאלבום זה שני שירים יצאו כסינגלים: "Dance Alone", ו-"Nowhere to Run".
ליליה שֶבְצוֹבָה (נולדה ב-1949 בלביב, אוקראינה הסובייטית) היא קרמלינולוגית אוקראינית.
היא מכהנת כעמיתה בכירה בהקדש קרנגי לשלום עולמי, מכון מדיניות אמריקאי שפועל להשכנת יחסים חיוביים בין מדינות.
שבצובה השלימה תואר ראשון בהיסטוריה ותואר שני בעיתונות במוסד הלאומי ליחסים בינלאומיים במוסקבה בשנת 1971. בשנת 1976 השלימה תואר דוקטור במדע המדינה באקדמיה למדעי החברה של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית (המוסד הגבוה של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, שבו הוכשרו אנשים מבחינה רעיונית לעבודה במוסדות המפלגה).
היא כיהנה כמנהלת המרכז למדע המדינה במוסקבה, וכסגנית מנהל המכון למדע המדינה ולכלכלה בינלאומית במוסקבה.
לאחר התפרקות ברית המועצות, לימדה שבצובה בארצות הברית, באוניברסיטת ברקלי, אוניברסיטת קורנל, ואוניברסיטת ג'ורג'טאון.
בשנת 1994-1995 חקרה במרכז הבינלאומי לחוקרים על שם וודרו וילסון, ומאז 1995 היא חוקרת במסגרת הקדש קרנגי.
בשנת 2008, קיים כתב העת Prospect Magazine משאל לדירוג 100 האינטלקטואלים המשפיעים ביותר.
שבצובה דורגה במקום ה-36 במשאל.
היא מפרסמת מאמרים בכתב העת Foreign Policy; תחומי המומחיות שמיוחסים לה בהקדש קרנגי הם ארמניה, אזרבייג'ן, הים הכספי, צ'צ'ניה, מזרח אירופה, גאורגיה, קוסובו, רפורמות פוליטיות, רוסיה, הקווקז, פוליטיקה של רוסיה, ואוקראינה.
ליליאנה לובינסקה (בפולנית: Liliana Lubińska, 14 באוקטובר 1904, לודז', פולין - 19 בנובמבר 1990, ורשה, פולין) הייתה חוקרת מדעי המוח, אשר חקרה את מערכת העצבים ההיקפית, וגילתה את התמסורת האקסופלזמטית הדו-כיוונית.
לובינסקה נולדה בלודז' ונישאה ליז'י קונורסקי, אף הוא חוקר מוח ושותף מחקר.
היא השלימה תואר ראשון בביוכימיה ובפיזיולוגיה בסורבון בפריז, ותואר דוקטור בשנת 1932. במהלך עבודתה על הדוקטורט, עבדה לובינסקה במעבדה הפיזיולוגית של לואי ומרסל לאפיק, וחקרה כרונאקסיה ורפלקסים.
לאחר שהשלימה את לימודיה בפריז, החלה לובינסקה במחקר במכון ננצקי לביולוגיה ניסויית בורשה, אך נאלצה להימלט לקווקז עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בין השנים 1940 ו-1945 חקרו לובינסקה ובעלה שיקום עצבים היקפיים במוסד לרפואה ניסויית בסוחומי, ברפובליקה הגאורגית של ברית המועצות.
מתום המלחמה ועד פרישתה בשנת 1982, חקרה לובינסקה את מבנה העצבים, ובייחוד תמסורת אקסופלזמטית, והראתה שזו יכולה להיות דו-כיוונית.
היא פרסמה כ-80 מאמרים מדעיים, ונחשבה מדענית מובילה בתחומה.
חברת צוות העריכה של כתב העת Neuroscience (1976-1990)
חברה של כבוד, ארגון חקר המוח הבינלאומי
פרס על שם סולאנז' קום מטעם האקדמיה הלאומית הצרפתית לרפואה
ליליאן קייסינדורף קייווי הייתה בנקאית ופעילה חברתית אמריקאית ממוצא יהודי, שקידמה נושאים של יהדות קונסרבטיבית בארצות הברית.
היא הייתה דמות משמעותית למהגרים שברחו ממזרח אירופה ועזרה לרבים מהם להגיע לארצות הברית.
קייווי נישאה בשנת 1908 לאברהם ה.
קוויץ, סוחר בגדים ומוכר נעליים.
הם התגוררו בעיירה פורט צ'סטר במדינת ניו יורק.
מספר שנים לאחר נישואיה, פתחה קייווי עסק הנותן שירותי משכון, ובנוסף מספק הלוואות למהגרים האירופאים שעבדו במפעלים באזור פורט צ'סטר.
היא גילתה עם הזמן כי מהגרים רבים שומרים מזומנים מתחת למזרן, מתוך אי-אמון בבנקים וכדי להביא את הקרובים שלהם מאירופה.
כתוצאה מכך החליטה להפוך את העסק שלה לחברת הלוואות ותיירות, שתקל על הציבור להביא את קרוביהם לארצות הברית.
לקוחות השאירו אצלה כסף שצבר ריבית, וכשמספיק כסף נצבר, ארגנה קיווי את הכרטיסים וטיפלה בבירוקרטיה כדי לעלות את קרובי לקוחותיה לארצות הברית.
העיסוק שלה בנושא יצר היכרות ומודעות אליה במסדרונות השלטון, דבר אשר עזר לה לפתח את העסק ולהצליח לתת שירות טוב ללקוחותיה.
קייווי הצליחה בעסק שהקימה גם בזכות היכולות השפתיות הגבוהות שלה.
היא דיברה עם לקוחותיה שהיו מהגרים (חלקם חדשים וחלקם מספר שנים בארצות הברית), בשפות רוסית, פולנית, גרמנית וצ'כית.
כדי לדבר עם לקוחותיה האיטלקיים, שהיו קבוצת הלקוחות הגדולה ביותר שלה, היא לקחה שיעורים פרטיים באיטלקית אצל כומר קתולי איטלקי.
בשנת 1913, היא הייתה האישה הראשונה שקיבלה רישיון לבנקאות בניו יורק.
בעלה שראה את הצלחת העסק של אשתו, מכר את העסק שניהל בשנת 1916, והקים יחד איתה בנק פרטי שנשא את שמם של שניהם.
בשנת 1940 הצטרפו אליהם שני בניהם.
הבנק פעל עד שנת 1955 ולבסוף התמזג עם מוסד פיננסי גדול אחר באזור.
החל משנות ה-20 פעלה קייווי באתיופיה; ביחד עם הרב ישראל גולדשטיין עזרה למשפחות יהודיות לקנות ציוד חקלאי, ובהמשך עשתה שתדלנות כדי שיהודי אתיופיה יוכלו לעלות לישראל.
במהלך חופשותיה באזורי הים התיכון והים הבלטי, בשנת 1930, היא הצליחה לארגן 125 משפחות של אנשי עסקים יהודים ולסייע להם לעזוב את ארצם ולעבור לארצות הברית.
משפחות אלו היו ממצרים, מרוקו, איטליה, פולין וסקנדינביה.
קייווי הקימה ומימנה את שני מרכזים לצעירים בפורט צ'סטר, ופעלה רבות למען נוער וצעירים באזור.
ליליואוקלאני, נולדה בשם ליליאו לולוקו ולאניה וֵאוֵאהי קמקאהה, והוטבלה בבגרותה בשם לידיה הייתה המלכה האחרונה של ממלכת הוואי, וכן מלחינת מוזיקה הוואית וסופרת.
ליליואוקלני נולדה בשם ליליאו לולוקו ולאניה וֵאוֵאהי קמקאהה ב-2 בספטמבר 1838 לראשת השבט אנליאה קאוהוקלולה ולראש השבט סיזר קפאקיאה, בהונולולו הבירה, באי אואהו.
על פי המסורת ההוואית, היא נקראה על שם אירוע המקושר ללידתה.
כשנולדה, העוצרת למלוכה (קוהינה נואי) אליזבת קינאו סבלה מזיהום בעין, והיא נתנה לליליואוקלאני את שמותיה: ליליאו (lili'u) (שורפת), לולוקו (loloku) (דומעת), ולאניה (walania) (צורבת), וקמקאהה (kamaka'eha) (עיניים כואבות).
היא הייתה הילדה השלישית (השורדת) למשפחה מרובת ילדים, אך לא גדלה עמם, מכיוון שהמנהג היה לתת ילדים למשפחות אחרות – בעיקר קרובים מהמשפחה המורחבת – באימוץ (המנהג מכונה הנאי (hānai)), לעיתים משיקולים של חינוך או מיקום גאוגרפי.
הוואים מכל המעמדות נהגו כך, וליליואוקלאני אומצה כתינוקת על ידי אבנר פאקי ואשתו לורה קוניה.
בשנת 1842, בגיל ארבע, היא התחילה ללמוד בבית הספר שמאוחר יותר נקרא "בית הספר המלכותי".
יחד עם חבריה לכיתה, היא נבחרה על ידי קמהאמהה השלישי כזכאית למועמדות למלוכה.
לידיה קמקא'אהה, כפי שנודעה אז, למדה באנגלית מידי זוג המיסיונרים האמריקאים עמוס סטאר וג'ולייט מונטגיו קוק, לצד שני אחיה הגדולים ג'יימס קליוקלאני ודוד קלאקאווה, וכן 13 מבני דודיה המלכותיים, עד 1850, אז נסגרה הפנימיה של המיסיונרים, והיא חזרה ללמוד בבית ספר אקסטרני בניהולו של מיסיונר אחר, הכומר הפרוטסטנטי אדוארד ג.
לידיה הייתה מאורסת לזמן קצר למלך העתידי, ויליאם צ'ארלס לונלילו, אך בסופו של דבר ביטלה את האירוסין בעידודו של המלך קמהאמהה הרביעי.
ב-16 בספטמבר 1862, לידיה נישאה לאמריקאי ג'ון אוון דומיניס, אשר מאוחר יותר היה למושל של אואהו ומאווי.
המלך קמהאמהה הרביעי היה אורח של כבוד בחתונה, אך אמו של דומיניס, מרי, הביעה את התנגדותה לנישואים בכך שהדירה רגליה מהטקס.
לזוג לא נולדו ילדים משלהם, אך אימצו על פי ההנאי שלושה ילדים: לידיה קאומוהיפוניפוניקלאני אהולו, בתו של ידיד משפחה; ג'וזף קאיפונוהיאה, בנו של עובד של המשפחה; וג'ון אימוקו דומיניס, בנו של דומיניס מחוץ למסגרת הנישואים.
בשנת 1866, בתקופת שלטונו של קמהאמהה החמישי, לידיה חיברה לבקשת המלך את היצירה "הא מלה לאהוי הוואי" (He Mele Lāhui Hawaiʻi) שתשמש כהמנון חדש לממלכה.
כאשר קמהאמהה החמישי נפטר בשנת 1872 ללא יורש, על פי חוקת הממלכה משנת 1864, היה על בית המחוקקים לבחור את השליט הבא.
בהצבעה פה אחד, לונלילו (ארוסה לשעבר של לידיה) היה למלך הנבחר הראשון של הוואי.
לונלילו נפטר בשנת 1874, גם הוא ללא יורש.
בבחירות שנערכו, אחיה של לידיה, דייוויד קלקאואה, רץ נגד אֶמה, המלכה האלמנה של קמהאמהה הרביעי.
כשהומלך, קלקאואה העניק תארים מלכותיים לאחיו ויליאם פיט ללייאוהוקו, שהיה לנסיך הכתר, ולאחיותיו, הנסיכה לידיה קמקא-אהה והנסיכה ליקליקה.
כשללייאוהוקו מת בשנת 1877 ללא צאצאים, ביקשה אימו המאמצת, רות קאליקולאני, לרשת אותו, אך המחוקקים לא אישרו אותה.
במקום זאת, ב-10 באפריל 1877, הכריזו על יורשת עצר חדשה – ליליו, הרי זו ליליואוקלאני, שאימצה בינתיים את שמה המלכותי (שפירושו – המלכותיים השורפים).
כאשר קלקאואה יצא לסיור עולמי ב-1881, ליליואוקלאני שירתה כעוצרת.
באפריל 1887, קלקאואה שלח משלחת לחגיגות היובל של המלכה ויקטוריה בלונדון.
המשלחת כללה את אשתו, המלכה קפיאולאני, נסיכת הכתר ליליואוקלאני ובעלה.
המשלחת הפליגה לסן פרנסיסקו, ומשם חצתה את ארצות הברית, כולל ביקורים בוושינגטון הבירה, בוסטון, וניו יורק, שם הם עלו על ספינה לאנגליה.
בזמן שהותם בבירה האמריקאית, אירחו אותם הנשיא גרובר קליבלנד ואשתו.
בלונדון, קפיואולאני וליליואוקלאני זכו לקבלת פנים רשמית עם המלכה ויקטוריה בארמון בקינגהאם.
הם השתתפו בטקס היובל המיוחד במנזר וסטמינסטר, שם ישבו עם שאר בני המלכה הבריטים ואורחים מלכותיים זרים.
זמן קצר לאחר חגיגות היובל, הם שמעו על "חוקת הכידון" – חוקה שברוני הסוכר האמריקאים ששלטו בכלכלת הוואי אילצו את קלקאואה לחתום עליה, תחת איום של מוות.
מטרת החוקה הייתה לנשל מהמלוכה ההוואית את מרבית כוחה, ולהעבירו לקולוניאליסטים האמריקאים.
הם ביטלו את הביקור האירופאי שלהם באירופה וחזרו להוואי.
ניסיונות נעשו להחליף את קלקאואה בליליואוקלאני, ובשנת 1889 אף היה ניסיון הפיכה כושל נגד חוקת הכידון.
ב-1890 קלקאואה ניסה, ולא הצליח, לגייס כספים עבור צבא קבע, כאשר בינתיים פלגים בפוליטיקה ההוואית לחצו עליו למנות ועידה חוקתית במטרה להיפטר מהכוחות הזרים שהשתלטו על מוקדי הכוח בהוואי.
עייף משנים של פוליטיקה פולמוסית, קלקאואה החליט לנסוע לביקור מדיני ארוך לארצות הברית, בליווי האדמירל ג'ורג' בראון.
בהיעדרו, ליליואוקלאני שלטה במקומו כעוצרת בזו הפעם השנייה.
בנובמבר 1890, הגיע המלך לקליפורניה כדי לטפל בעניינים עסקיים בין ממלכת הוואי וממשלת ארצות הברית.
בריאותו התדרדרה במהלך הנסיעה הארוכה ברחבי מקסיקו וקליפורניה, ולבסוף, בינואר 1891, הוא לקה בשבץ בסנטה ברברה והובהל חזרה לסן פרנסיסקו, שם שקע בתרדמת, ומת כעבור יומיים ב-20 בינואר 1891. כאשר הספינה צ'ארלסטון, בה הפליג המלך, חזרה להוואי ב-29 בינואר עם גופתו, הממלכה כולה נכנסה לאבל.
באותו היום, ב-29 בינואר 1891, ליליואוקלאני הושבעה בפני שרי הקבינט ושופטי בית המשפט העליון, והוכרזה כמלכת איי הוואי.
אחד הדברים הראשונים שעשתה זה לבקש את התפטרותם הרשמית של חברי הקבינט של אחיה המנוח.
השרים סרבו, וליליואוקלאני פנתה לבית המשפט העליון בבקשת פסיקה.
בית המשפט פסק לטובת המלכה והשרים התפטרו.
המלכה מינתה קבינט חדש, וב-9 במרץ, באישור של בית האצילים, כפי שנדרש על ידי חוקת הוואי, היא מינתה את אחייניתה ויקטוריה קאיולאני (הבת של אחותה ליקליקה) כיורשת העצר.
את בעלה, ג'ון דומיניס, היא מינתה כמושל של אוואהו, תפקיד שבוטל תחת חוקת הכידון של 1887. אך דומיניס נפטר רק שבעה חודשים לתוך מלכותה, דבר שהשפיע קשות על המלכה שהייתה גם כך במצב של עימות פוליטי מול בית המחוקקים.
אך היא המשיכה בכוונותיה להשיב כוח למלוכה, ומינתה מושלים גם לשלושת האיים הגדולים האחרים של הוואי.
זמן קצר לאחר מכן, עתירות התחילו להתקבל מאזרחים באמצעות שתי המפלגות המרכזיות בממשלה.
ליליואוקלאני האמינה שיש לה את תמיכת הקבינט, ושהתעלמות תהיה כנגד רצון עמה, ולכן נקטה במהלכים לביטול חוקת הכידון של 1887, על ידי הכנת טיוטה של חוקה חדשה שתשיב למלוכה את זכות הווטו, ולאזרחים הוואים ואסייתים מקופחים כלכלית את זכות ההצבעה.
המצב הכלכלי היה נושא מרכזי לתקופה – חוק מק'ינלי (1890) פגע בתעשיית הסוכר ההוואית על ידי ביטול המיסוי על סוכר המיובא ממדינות אחרות לתוך ארצות הברית, דבר שחיסל את היתרון לתעשייה ההוואית שניתן בהסכם ההדדיות של 1875. אזרחים ועסקים הוואים רבים איבדו הכנסות וחוו לחץ כלכלי מוגבר.
בתגובה, ליליואוקלאני הציעה לייסד מערכת לוטו כדי לגייס כספים עבור הממשלה, ובנוסף, גם הייתה הצעת חוק לרישוי סחר באופיום.
שרי הקבינט, וכן חבריה הקרובים, היו כולם נגד התוכניות האלו וניסו, ללא הצלחה, להניא אותה מהן.
בדיעבד הם צדקו, מכיוון ששניהם שימשו נגד המלכה במשבר החוקתי המתהווה.
נראה היה שלחוקה שליליואוקלאני קידמה (חוקת 1893ׂׂ) הייתה תמיכה רחבה מהעם – החוקה הייתה מרחיבה את זכות הבחירה על ידי הפחתת דרישות רכוש, והיא גם ביטלה את זכות הבחירה לתושבים זרים מאירופה וארצות הברית, כולל של בעלי עסקים עשירים שלא היו אזרחי הוואי.
כשהמלכה סיירה ברחבי הממלכה, רעיונותיה התקבלו בתמיכה נלהבת.
אך כאשר המלכה הודיעה לקבינט על התוכנית שלה, הם מנעו ממנה את תמיכתם, כי הם הבינו את ההשלכות הסבירות מהאופוזיה של המלכה – הכוחות הקולוניאליסטים המזוינים שאילצו את קודמה לחתום על החוקה הקיימת מלכתחילה (ומשם שמו – היחידות הפרה-צבאיות של התאגידים הזרים נקראו "רובאי הוואי").
אף על פי שבמהלך ההיסטוריה היו מספר איומים לריבונות הממלכה ההוואית, רק במעמד חתימת חוקת הכידון בשנת 1887 התחיל להתממש האיום.
וכשליליואוקלאני ניסתה לחזק את המלוכה ולבטל את החוקה, הוביל המהלך להפלת ממלכת הוואי.
כוחה של המלכה לא היה שווה לכוחם של האליטות העסקיות שדה פקטו שלטו באיי הוואי.
הגברים שביצעו את ההפיכה לא היו ילידי הוואי – היו ביניהם חמישה אמריקאים, גרמני אחד, ואנגלי אחד.
כוונתם המוצהרת הייתה להדיח את המלכה, להפיל את המלוכה, ולבקש את היספחותה של הוואי לארצות הברית.
בראש ההפיכה עמד לורן א.
תרסטון, נכדם של מיסיונרים אמריקאים מאחוריו עמדו האמריקאים והאירופאים שהיוו את האליטה העסקית בהוואי, וכן מגוון אזרחים הוואים שהיו חלק ממפלגת הרפורמה ההוואית, וביניהם נציגי בית המחוקקים, בכירי ממשלה, ושופטי בית המשפט העליון של הממלכה.
ב-16 בינואר, המרשל (ראש הצבא, או שר הביטחון) של הממלכה, צ'ארלס ב.
וילסון קיבל הודעה מוקדמת מידי בלשים שתהיה הפיכה.
וילסון ביקש צווי מעצר לחברי המועצה של "ועדת הבטיחות", כפי שקראו לעצמם ההופכים, וכן ביקש להחיל משטר צבאי בממלכה.
אך בשל הקשרים הפוליטיים של חברי (עם ארצות הברית ונציגיה בממשלה), בקשותיו נדחו שוב ושוב על ידי היועץ המשפטי לממשלה ארתור פ.
פטרסון, וכן על ידי הקבינט, מחשש שמעצרים יסלימו את המצב.
אחרי כישלון המשא ומתן עם תרסטון, וילסון התכונן לעימות צבאי, והחל לאסוף את אנשיו, שמספרם מנה כ-496 אשר הוראותיהם היו להישאר בסמוך למלכה ולהגן עליה.
המלכה הודחה ב-17 בינואר 1893, ובאופן זמני ויתרה על כס המלכות שלה לטובת ארצות הברית.
היא קיוותה שארצות הברית תפעל בדומה לבריטניה לפניה, ותשיב את הריבונות על הוואי למנהיגתה הלגיטימית.
ליליואוקלאני פרסמה את ההצהרה הבאה, אשר העבירה את סמכותה לממשלת ארצות הברית, במקום לממשלה הזמנית של ההפיכה:
עם זאת, כונסה ממשלה זמנית של המתיישבים האמריקאים עד שהוואי תוכל להיספח אל ארצות הברית.
ממשלו של הנשיא גרובר קליבלנד ערכה את דו"ח בלאונט, שהכריז על ההפיכה כבלתי-חוקית, ומצא שסטיבנס והיחידות הצבאיות שתמכו בהפיכה פעלו שלא כשורה.
עם התפתחות זו, הנשיא גרובר קליבלנד שלח את הנושא לקונגרס.
הקונגרס הגיב לפנייתו של קליבלנד בחקירת סנאט שתוצאתה הייתה דו"ח מורגן ב-26 בפברואר 1894. הדו"ח מצא את כל המעורבים (כולל השר סטיבנס) "לא אשם" בהפיכה ופטר אותם מאחריות על ההדחה – לבד מדמות אחת בסיפור, המלכה עצמה.
ב-4 ביולי 1894, הוכרזה הקמתה של הרפובליקה של הוואי, וסנפורד ב.
הרפובליקה של הוואי הוכרה על ידי ממשלת ארצות הברית כבת חסות, אף על פי שוולטר קיו גרשם, מזכיר המדינה של קליבלנד, נותר עוין כלפי הממשלה החדשה.
ליליואוקלאני נעצרה ב-16 בינואר 1895, מספר ימים לאחר ניסיון למרד שהובל על ידי רוברט ויליאם וילקוקס וסמואל נאוליין.
במשפט, סנגורה היה היועץ המשפטי לממשלה לשעבר, פול ניומן.
היא טענה שלא ידעה על הפעולה נגד הממשלה, אך הורשעה ונגזרו עליה חמש שנות עבודת פרך בכלא וקנס של $5000. גזר הדין הומתק לחמש שנות מעצר בית בקומה העליונה של ארמונה.
שם, עסקה המלכה בחיבור שירים, כולל "תפילת המלכה" (Ke Aloha o Ka Haku – "חסד האלוהים"), והתחילה לכתוב את זכרונותיה.
במהלך מאסרה, ויתרה ליליואוקלאני על המלכות בתמורה לחנינות ושחרור עבור חבריה למרד שהורשעו עמה.
שישה מהם נידונו לתלייה, כולל וילקוקס ונאוליין.
היא חתמה על כתב ויתור ב-24 בינואר 1895. ההיסטוריונית ג'וליה פלין סיילר כתבה ש"החתימה הרועדת שלה מעידה על כך שהוויתור היה כרוך בכאב עז עבורה".
הרפובליקה של הוואי שחררה אותה על תנאי ב-4 בספטמבר 1895. לאחר ששוחררה, היא הוחזקה עדיין במעצר בית בארמון וושינגטון במשך שנה.
ב-13 באוקטובר 1896, הרפובליקה העניקה לה חנינה מלאה והחזירה לה את זכויות האזרח שלה.
המלכה הרגישה צורך עז לצאת לחו"ל, ונסעה לשהות זמן מה אצל קרובי משפחה במסצ'וסטס.
לאחר ביקורה במסצ'וסטס, העבירה ליליואוקלאני את מגוריה לוושינגטון די.
סי., לסירוגין, בזמן שהפליגה חזרה להוואי כדי להתנגד לסיפוח הממלכה לארצות הברית ובבקשות פיצויים על הגזל שנעשה לה.
היא נכחה בהשבעתו של הנשיא ויליאם מקינלי ב-1897, עם דרכון הוואיי מהרפובליקה שנחתמה באופן אישי על ידי הנשיא דול.
ב-1898, קצת לאחר תחילת מלחמת ארצות הברית–ספרד, הנשיא מקינלי חתם על הסכם סיפוח רפובליקת הוואי, אך ההסכם לא עבר את אישור הסנאט לאחר שהוצגה להם עצומה נגד הסיפוח עליה היו חתומים 21,000 אזרחי הוואי.
הסיפוח התבצע זמן קצר לאחר מכן באמצעות החלטה משותפת של הסנאט והקונגרס (החלטת ניולנדס).
החל מיולי 1911, בית המחוקקים הטריטוריאלי של הוואי הקציב לליליואוקלאני פנסיה של 2,500 דולר לחודש.
הותר לה גם לקבל את ההכנסה ממטע סוכר של כ-24,000 דונם.
קצבאות אלו היו הרבה פחות ממה שדרשה המלכה, והמחוקקים מאנו מלהתייחס לחוקיות החרמת נכסיה מלכתחילה.
באפריל 1917, הניפה ליליואוקלאני את דגל ארצות הברית בבית וושינגטון לכבודם של חמישה מלחים הוואיים אשר נספו כשהוטבעה האוניה SS Aztec על ידי צוללות גרמניות.
המעשה המתפרש על ידי רבים כתמיכה סמלית בארצות הברית.
אך היסטוריונים כמו ניל תומאס פרוטו דחו את הפרשנות הזו.
פרוטו טען כי מעשה זה משקף את האופן בו היא עדיין החזיקה באמונם של בני עמה ואת זכותם לקבוע את גורלם, גם לאחר שהודחה ממקומה כמנהיגתם.
בסוף הקיץ של שנת 1917, דווח בעיתון שהיא חלשה מידי לערוך חגיגות ציבוריות לכבוד יום הולדתה, מסורת שהתקיימה עוד מראשית ימי המלוכה.
אחת מהופעותיה האחרונות בציבור הייתה בספטמבר באותה שנה, כשהצטרפה רשמית לצלב האדום האמריקאי.
לאחר מספר חודשים של הידרדרות בבריאותה, היא איבדה את השימוש בגפיה התחתונות, וגם מצבה הקוגניטיבי התדרדר עד שלא הייתה מסוגלת לזהות את ביתה.
המעגל הפנימי של החברים והמטפלים שלה ישב איתה בשבועיים האחרונים לחייה.
בבוקר 11 בנובמבר 1917, ליליואוקלאני נפטרה בביתה, בית וושינגטון, כאשר היא בת שבעים ותשע.
גופתה הובאה לכנסיית קאוויאהאו, לשם הוזמן הציבור לצפות בה.
נערכה לה הלוויה ממלכתית בחדר כס המלכות של ארמון יולאני.
כשארון הקבורה שלה נישא מן הארמון למאוזולאום המשפחתי, שרה מקהלת נוער את השיר "Aloha ʻOe", שירה המפורסם ביותר של המלכה שהיה לסמל תרבות הוואי, והמשתתפים בהלוויה וכן הציבור שצפה בשיירת הלוויה לאורך מסלולה.
ההלוויה צולמה במצלמות קולנוע, אך הסרטים הושמדו כאשר הבית בו חיו קודם לכן אחותה ואחייניתה של ליליואוקלאני נשרף עד היסוד ב-1921.