tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנו, ויליאם מולרידי הבן (1805–1878), התגורר בלונדון והייתה לו קריירה של צייר פורטרטים ומשחזר תמונות.
נולדו לו חמישה ילדים (אלן, מרי, אוגוסטוס אדווין, הנרי ויליאם וג'ון).
הם גם הוכשרו כאמנים, אך לא כולם המשיכו בקריירה האמנותית: הנרי וויליאם וג'ון תיארו את עצמם 'ציירי בית'.
אוגוסטוס אדווין מולרידי (1844–1904) היה המצליח שבהם ונודע כחבר במושבת האמנים קרנברוק.
רבות מתמונותיו המוקדמות מראות נופים, לפני שהחל לצבור מוניטין של צייר ז'אנר משנת 1808 ואילך, וצייר בעיקר סצנות יומיומיות מהחיים הכפריים.
הוא גם אייר ספרי ילדים כולל המהדורה הראשונה של סיפורי צ'ארלס ומארי לם מתוך שייקספיר בשנת 1807; חלק מאיוריו נועדו לספריית הנוער של ויליאם גודווין ומרי ג'יין קליירמונט.
גודווין בתורו כתב תחת שם בדוי תיאור על חייו של מולרידי, כספר המתאים לילדים.
ככל הנראה ויליאם בולאו גולד היה בין תלמידיו.
בשנת 1815 הוא הפך לעמית באקדמיה המלכותית לאמנויות (A.R.A.) וחבר מלא באקדמיה בשנת 1816. באותה שנה הוענק לו גם אות לגיון הכבוד הצרפתי.
התמונות החשובות ביותר של מולרידי נמצאות במוזיאון ויקטוריה ואלברט ובגלריית טייט.
בגלריית טייט ישנה התמונה "סצנת שלג".
בגלריה הלאומית, דבלין, נמצאים "האח הצעיר" ו"מוכר הצעצועים".
ציורים נוספים נמצאים באוסף בית המלוכה.
בשנת 1840 תכנן מולרידי את האיורים למכתבי הדואר, המכונים "נייר מכתבים מולרידי".
אלה הוצגו על ידי הדואר המלכותי במקביל לבול "הפני השחור" במאי 1840. הם הונפקו בשתי צורות; גרסה אחת הוצבה בצורת יהלום או קיפול וקופלה ליצירת מעטפה שניתן הייתה לאיטום בקצה הדש העליון; וגיליונות מכתבים שנחתכו במלבנים, קופלו ונאטמו.
ניירות מכתבים אלה לא זכו להצלחה מסחרית ולאחר חודשיים הפסיקו את הנפקתם.
הוא נפטר בגיל 77 בבייסווטר, לונדון, ונקבר בבית העלמין הסמוך של קנסל גרין, שם הוקמה אנדרטה לזכרו.
האנדרטה שוכנת בצד הצפוני של השביל הראשי, באמצע הדרך בין הכניסה לקפלה הראשית, ניתן להבחין בה בקלות בשל צורתה הייחודית.
ויליאם אסקו מורנר הוא כימאי ופיזיקאי אמריקאי, זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 2014 ביחד עם שטפן הל ואריק בציג, "על פיתוח מיקרוסקופייה פלואורסצנטית ברזולוציית-על".
מכהן כפרופסור באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
נכון למאי 2014, מורנר פרסם כ-386 פרסומים מדעיים, והוא רשום כיועץ אקדמי ב-26 עבודות שכתבו סטודנטים לתואר שני בסטנפורד.
בנוסף על כך, הוא מחזיק בכתריסר פטנטים הרשומים על שמו.
ויליאם מורנר נולד ב-24 ביוני 1953 בקליפורניה.
בשנת 1975 קיבל מורנר תואר ראשון בהנדסת חשמל, מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
בשנת 1982 סיים דוקטורט באוניברסיטת קורנל.
בשנים שלאחר מכן עסק במחקר במסגרת חברת IBM.
בשנים 1993–1994 עבד כפרופסור אורח במכון הטכנולוגי של ציריך.
לאחר מכן עבד כפרופסור באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, אוניברסיטת הרווארד ואוניברסיטת סטנפורד.
בשנת 2008 מורנר זכה בפרס וולף.
מאז יוני 1988 הוא עמית ב-IEEE, וכן באקדמיה הלאומית למדעים, OSA והאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
ויליאם תומאס מולוי היה אנתרופולוג אמריקאי.
אף שמחקריו המוקדמים ביססו את שמו כחוקר מעולה ומפקח מיומן בעבודת שטח בארכאולוגיה של המישורים של אמריקה הצפונית, הוא ידוע בעיקר בזכות מחקריו על הפרהיסטוריה של פולינזיה, במיוחד חקירותיו על ייצור, הובלה והקמת הפסלים המונומנטליים על אי הפסחא המכונים מואי.
מולוי נולד ב-3 במאי 1917 בסולט לייק סיטי, בנם היחיד של ויליאם תומאס מולוי האב, כרטיסן בחברת הרכבת יוניון פסיפיק, וברברה סינסוט מולוי.
אחותו הגדולה, מרי גרייס מולוי שטראוך, זיהתה ועודדה את התעניינותו המוקדמת בארכאולוגיה.
בהזדמנות בהם ביקר בילדותו בביתה במסה שבאריזונה, היא הייתה מסיעה אותו למזבלה בעיר, שם בילה ימים כל פעם בניהול מחקרי שיכוב משלו ודיווח בהתלהבות על תוצאותיו למשפחתה בתקופת הערב.
מולוי קיבל תואר ראשון באנתרופולוגיה מאוניברסיטת יוטה, שם התבלט גם בלימודים וגם בקבוצת ההיאבקות.
בשנים 1938–1939 עבד בסקר הארכאולוגי של מדינת לואיזיאנה (Louisiana State Archaeological Survey) כארכאולוג שדה.
באזור הביצות (ה) של לואיזיאנה הוא חלה במלריה.
מלואיזיאנה עבר מולוי לאילינוי, שם החל לימודי תואר שני באוניברסיטת שיקגו, אז אחד מבתי הספר לתארים מתקדמים בעולם לאנתרופולוגיה וארכאולוגיה.
בקיץ 1940 פיקח מולוי על עבודות שטח ארכאולוגיות בפואבלו בוניטו בקניון צ'אקו, בניו מקסיקו.
שם, בקרב העובדים בשטח, הוא פגש את אשתו לעתיד, אמילי רוס (Emily Ross), בוגרת מגמת ארכאולוגיה באוניברסיטת ניו מקסיקו.
לימודיו לתואר שני הופסקו, זמן קצר לאחר המתקפה על פרל הארבור, מולוי התגייס לצבא ארצות הברית.
הוא שירת תחילה בבית הספר לארטילריה ולסקרים במחנה רוברטס (Camp Roberts) בקליפורניה.
מתוך הכרה בכישוריו ובאינטליגנציה שלו, שלח אותו הצבא לבית הספר למועמדים לקצונה בדקוטה הצפונית.
בשנת 1943 קיבל מולוי דרגת קצין בחיל המודיעין הנגדי.
כמי שהצטיין בבלשנות למד מולוי תחילה יפנית ולאחר מכן הפך למדריך בשפה היפנית על מנת להכין קציני צבא ארצות הברית לקראת הפלישה והכיבוש של יפן.
כקצין מילואים התקדם מולוי לדרגת מייג'ור.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה חזר מולוי ללימודי תואר שני בשיקגו עם אשתו אמילי ובתם התינוקת קאתי, שנולדה בשנת 1945. כסטודנט לתואר שני הוא עבד במפעלי הפלדה, במוסכי הרכבת וכשרת בבניין דירות בדרום שיקגו.
לאחר קבלת תואר שני מאוניברסיטת שיקגו בשנת 1948, קיבל מולוי תפקיד הוראה במה שהייתה אז המחלקה לאנתרופולוגיה, סוציולוגיה וכלכלה ב, והעביר את משפחתו ללאראמי, שם נולדו גם בנו, פטריק, וגם הבת השנייה, בריג'יד.
חמש שנים לאחר שהצטרף לפקולטה בוויומינג, חזר מולוי לשיקגו והגן בהצלחה על עבודת הדוקטורט שלו, "מתווה היסטורי ראשוני למישורים הצפון-מערביים" (A Preliminary Historical Outline for the Northwest Plains), שהיא עדיין עבודה סטנדרטית בתחום החברה האינדיאנית של המישורים של אמריקה הצפונית.
אוניברסיטת שיקגו העניקה לו תואר PhD בשנת 1953.
אפילו כחבר סגל זוטר באוניברסיטת ויומינג, מולוי התבלט כמורה.
ג'ורג' קאר פריסון (George Carr Frison; 1924–2020), שהיה פרופסור לאנתרופולוגיה, נזכר שכאשר הגיע בגיל 37 לאוניברסיטת ויומינג בשנת 1962 כתלמיד שנה ראשונה, שלמעט מרצה אורח מדי פעם, מולוי לימד את כל הקורסים שהאוניברסיטה מציעה באנתרופולוגיה.
מלבד פרופסור פריסון, כוללים סטודנטים לשעבר של מולוי באוניברסיטת ויומינג את הסנטור האמריקני לשעבר מוויומינג, אלן ק.
סימפסון; צ'ארלס לאב, גאולוג בפקולטה של מכללת וסטרן ויומינג וחוקר בגאולוגיה והארכאולוגיה של אי הפסחא; ד"ר דניס ג'יי סטנפורד, יו"ר המחלקה לאנתרופולוגיה של המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע במכון הסמית'סוניאן בוושינגטון די.
סי.; וסרחיו ראפו האואה (Sergio Rapu Haoa), המנהל לשעבר של המוזיאון האנתרופולוגי באי הפסחא והמושל הראשון שהיה יליד האי.
במהלך שלושת העשורים של הקריירה האקדמית שלו בלאראמי, קיבל מולוי את ההוקרה של תלמידיו ועמיתיו לסגל.
נוכחותו המרתקת בכיתה הביאה לו הוקרה כמו פרס אומיקרון דלתא קאפה (Omicron Delta Kappa) על הוראה מצטיינת.
החברה הארכאולוגית של ויומינג (Wyoming Archaeological Society) כוננה לכבודו את מלגת ויליאם מולוי (William Mulloy Scholarship) בשנת 1960. בשנת 1964 הוא זכה בפרס ג'ורג' דיוק האמפרי כמצטיין הפקולטה (George Duke Humphrey Distinguished Faculty Award).
בשנת 1976 העניקה לו אוניברסיטת ויומינג את התואר הגבוה ביותר שלה, דוקטור לשם כבוד (.LL.D).
בשנת 1968 הקים מולוי את "המוזיאון האנתרופולוגי של ויומינג" ושימש כאוצר שלו עד מותו.
האוסף האישי שלו של אמנות עממית מודרנית של אי הפסחא מהווה כיום חלק מ"מוזיאון האמנות של אוניברסיטת ויומינג".
מולוי ביצע פרויקטים מחקריים נרחבים בארכאולוגיה של .
הוא חקר אתרים בניו מקסיקו, ויומינג ומונטנה.
במונוגרפיות שכתב על אתר האגן (Hagen) ב במונטנה ובאתר מק'קיין (McKean) במחוז קרוק בוויומינג משתמשים עדיין בצורה נרחבת.
בתחילת הקריירה שלו, מולוי ניתח ופירש את הנתונים שנאספו באתר מחנה פרהיסטורי ליד רד לודג', במונטנה על ידי צוותים מהמכון הארכאולוגי במונטנה במהלך עבודתם בשטח בשנת 1937 וב-1938. הוא החליף את ה.
Melville Sayre) כמנהל פרויקט במערת פיקטוגרף (Pictograph Cave) ליד בילינגס במונטנה מאוקטובר 1940 ועד פברואר 1942.
בין השנים 1951 ל-1954 פיקח מולוי על חקירת אתר הריגת הביזונים בן 8,000 שנה ליד לאראמי.
האתר, על שמו של ג'יימס אלן מהיישוב קודי, בוויומינג, שהביא את המקום לתשומת ליבו של מולוי בשנת 1949, הניב סוג של ראשי חנית ארוכים קעורים ששימשו את פלאו-אינדיאנים לציד ביזון אוקידנטאליס במהלך תקופת הפליסטוקן.
מולוי תיאר את הדוגמה המיומנת להפליא של שברור אלכסוני מקבילי של ראשי חנית אלן.
בשנת 1955 שירת מולוי יחד עם ד"ר ה.
מארי וורמינגטון, אז מנהלת מוזיאון קולורדו להיסטוריה של הטבע, שנחשבה למיומנת ביותר של הארכאולוגיה של מישורי אמריקה הצפונית, כמנהלים משותפים בעבודות הסקר הארכאולוגיות באלברטה, בקנדה שנערכו בחסות .
בשנת 1955, בעקבות משלחתו המפורסמת של קון-טיקי (1947), אסף החוקר הנורווגי תור היירדאל צוות מומחים לביצוע מחקר ארכאולוגי באתרים שונים ברחבי פולינזיה המזרחית.
מארי וורמינגטון, הזמין היירדאל את מולוי להשתתף במשלחת הארכאולוגית הנורווגית (1955–56).
בפנמה הצטרף מולוי לארנה סקושילד מאוניברסיטת אוסלו, קרלייל סמית', מאוניברסיטת קנזס, אדווין נ.
פרדון, ג'וניור, ממוזיאון מדינת אריזונה באוניברסיטת אריזונה, וגונסאלו פיגוראה גרסיה-הוידוברו, סטודנט לארכאולוגיה מאוניברסיטת צ'ילה על סיפונה של כריסטיאן ביילנד (Christian Bjelland), ספינת מכמורת נורווגית שכורה.
מלבד אי הפסחא, צוות הארכאולוגים ביקר ברפה איטי, טובואיי ו באיי אוסטרל, כמו גם את ו באיי מרקיז במהלך סיורם בן עשרה חודשים.
יחד עם עמיתיו החל מולוי בחקירות ראשוניות של האתרים הארכאולוגיים המועטים של אי הפסחא.
צוות המחקר הבינלאומי שזימן היירדאל יחד פרסם לאחר מכן את תוצאות חקירותיהם בכרך הראשון של "הארכאולוגיה של אי הפסחא" (Archaeology of Easter Island, 1961).
זמן קצר לאחר הסקר הראשוני שלו על אי הפסחא, זיהה מולוי את המאפיינים הארכאולוגיים העשירים של האי, את חשיבותו להבנת הפרהיסטוריה של האוקיינוס ואת הפוטנציאל שלו להפוך למוזיאון הפתוח המצטיין של התרבות הפולינזית.
משנת 1955 ועד מותו בטרם עת בשנת 1978, הגיע מולוי יותר מעשרים פעמים לאי הפסחא.
עם הגעתו לאי הפסחא בשנת 1955, פגש מולוי את האב , כומר קתולי מבוואריה, וחבר המסדר הקפוצ'יני, שמולוי פיתח כלפיו יחס של כבוד רב בשל הבנתו את התרבות והפרהיסטוריה של אי הפסחא.
בתקופת שירותו כמיסיונר באי הפסחא, ריכז האב סבסטיאן רשימות שיטתיות בארכאולוגיה, באתנולוגיה ובשפה של האי, שאותם שיתף עם מולוי, שמצא בהם מקור חשוב למחקר מקורי בכל ההיבטים של תרבות אי הפסחא.
מאוחר יותר ערך מולוי ותרגם סדרה של הרצאות ששודרו ברדיו בנושא האתנולוגיה והפרהיסטוריה של אי הפסחא שהכין האב סבסטיאן במקור לאנשי חיל הים הצ'יליאניים שהוצבו באנטארקטיקה.
בתמיכת מולוי, פורסמו הרצאות אנגלרט בארצות הברית תחת הכותרת "אי במרכז העולם" (Island at the Center of the World).
הפרויקטים של מולוי באי הפסחא כוללים את חקירת ואת השחזור הפיזי של אהו אקיווי (1960); חקירתם ושיקומם של אהו קו טה ריקו ואהו ואי אורי ו (1970); חקירה ושחזור של שני אהו בהאנגה קיואה (Hanga Kio'e, 1972); חקירה ושיקום של הכפר הטקסי באורונגו (1974) וסקרים ארכאולוגיים רבים אחרים ברחבי האי.
בפרט, פרויקטי השחזור של מולוי באי זיכו אותו בכבוד הגדול של תושבי אי הפסחא, שרבים מהם שיתפו איתו פעולה במקומות רבים.
בין משתפי הפעולה העיקריים שלו היו חואן אדמונדס רפהנגו (Juan Edmunds Rapahango), מרטין רפו פואה (Martín Rapu Pua) וחרמן הוטו טאווה (Germán Hotu Teave), שבתו, מלניה קרולינה הוטו היי (Melania Carolina Hotu Hey), היא המושלת לשעבר של הפרובינציה של אי הפסחא.
בשנת 1978, כהוקרה על פועלו המצטיין שלא על מנת לקבל פרס למען קהילת אי הפסחא, מונה מולוי לאזרח המהולל של אי הפסחא (Hijos Ilustres de Rapa Nui), על ידי ראש העיירה חואן אדמונדס רפהנגו.
מוקדם יותר באותה שנה העניקה לו ממשלת צ'ילה את הכבוד האזרחי הגבוה ביותר, "אורדן דה דון ברנרדו או'היגינס" (Orden de Don Bernardo O'Higgins).
מולוי מת מסרטן הריאה בלאראמי ב-25 במרץ 1978. שרידיו נקברו באי הפסחא, כשקברו צופה אל מתחם הטקסים טאהאי, אחד ממיזמי השיקום החשובים שלו.
בטקס הקבורה נכחו אלמנתו, אמילי רוס מולוי, בנו פטריק, בתו בריג'יד ונכדו פיניאס קלי.
עמיתים וחברים הצטרפו לאנשי קהילת אי הפסחא במתן כבוד לאיש שעבודתו הביאה את האי שלהם לידיעת העולם.
אנדרטת מולוי בטאהאי כוללת כתובות בשלוש שפות: רפה נוי, אנגלית וספרדית.
ברפה נוי כתוב כתוב: "במחקר וקימום הפנים החיות (מואי), הוא הראה לנו אהבתו הגדולה לרפה נוי" (Hai hāpī, hai haka tutu'u i te 'ariŋa ora, to'ona here rahi mo Rapa Nui i haka tikea mai ai).
ההנצחה באנגלית קובעת: "על ידי שחזור העבר של האי האהוב שלו הוא גם שינה את עתידו." לבסוף, המחווה בספרדית אומרת "כמו שעבודותיו היו גדולות, כך גם אהבתו והקרבתו לרפה נוי" (Grande fue - como sus obras - su amor y entrega a Rapa Nui).
פרויקטי השיקום של מולוי באהו אקיווי, בכפר הטקסי אורונגו, במתחם וינאפו, אהו קו טה ריקו, אהו ואי אורה ושאר המרכז הטקסי בטאהאי מהווים כיום חלק בלתי נפרד מהפארק הלאומי רפה נוי, שהוגדר על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
לאחר מותו, במאי 1978, הכריזו נאמני אוניברסיטת ויומינג עליו כפרופסור מצטיין (Distinguished Professor) לאנתרופולוגיה.
בשנת 1997 הקימה המחלקה לאנתרופולוגיה באוניברסיטת ויומינג את סדרת ההרצאות השנתית מולוי (Mulloy Lecture Series) כהוקרה על גישת "ארבעת התחומים" של מולוי, אשר שילבה ארכאולוגיה, אנתרופולוגיה פיזית, אנתרופולוגיה תרבותית ו לתוכנית מאוחדת באוניברסיטת ויומינג.
בשנת 2003, עשרים וחמש שנים לאחר מותו, צירף אותו מינהל המכללה לאמנויות ומדעים באוניברסיטת ויומינג לרשימת אנשי סגל הפקולטה שהצטיינו בעבר.
בן טיפוחיו של מולוי, סרחיו ראפו האואה (Sergio Rapu Haoa) מאי הפסחא, השלים תואר ראשון באנתרופולוגיה באוניברסיטת ויומינג והמשיך ללימודי תואר שני באוניברסיטת הוואי.
עם שובו לאי הפסחא, ניהל ראפו את מוזיאון הארכאולוגיה של האי וערך פרויקטים של מחקר ושיקום משלו, במיוחד באהו נאו נאו בחוף שבאי.
מאוחר יותר הפך ראפו למושל אי הפסחא הראשון שהיה יליד האי.
הספרייה האישית של מולוי מהווה את הליבה של אוסף המחקר השוכן כיום באי הפסחא ב.
במשך שנים רבות, הוחזקה ספריית ויליאם מולוי בוויניה דל מאר, צ'ילה על ידי האמריקאית, שתמכה בה, הוסיפה לאוסף שלה ותכננה את העברתה בסופו של דבר לאי.
אמילי רוס מולוי, שמתה בשנת 2003 בביתה באולאפו במולוקאי בהוואי, קבורה כעת עם בעלה בטאהאי.
לזוג מולוי שלושה ילדים, קאתי, פטריק ובריג'יד; שלושה נכדים, ושני נינים.
שניים מנכדי מולוי, הם ילידים אתניים של אי הפסחא באמצעות אביהם, גיירמו נהו פאטה.
ויליאם מקלור תומסון היה מיסיונר פרוטסטנטי אמריקאי, שחי קרוב ליובֵל שנים בלבנון ובארץ ישראל ופרסם ספר רב-תפוצה על ארץ המקרא.
תומסון היה בנו של כומר פרסביטריאני.
למד באוניברסיטת מיאמי שבאוהיו ובסמינר התאולוגי בפרינסטון וב-1833 נשלח ללבנט.
תחילה נחת בנמל ביירות, ואחרי שהייה במשך שנה בלבנון עבר עם אשתו לירושלים.
באפריל 1834, כשפרץ מרד הפלאחים בארץ ישראל, הזדמן ליפו כדי לקבל את מטענו ונעצר בחשד לריגול.
לירושלים חזר רק אחרי כיבושהּ בידי צבא אבראהים פאשא.
בהיעדרו ילדה אשתו את בנו ונפטרה זמן קצר אחרי שובו.
תומסון חזר עם בנו התינוק והשתקע בביירות שהייתה בסיס פעילותו באזור בשנים הבאות, בעיקר להעברת הנוצרים והיהודים לפרוטסטנטיות.
ב-1835 הקים בביירות בית ספר לנערים, וב-1843 ייסד יחד עם הרופא והמיסיונר האמריקני קורנליוס ואן דייק סמינר לפרחי כמוּרה בעיירה עביי (عبيه) שבנפת עאליי בהר הלבנון.
תומסון נמנה עם מייסדי המכללה הפרוטסטנטית הסורית שנפתחה ב-1866 ותיקרא ב-1922 בשם האוניברסיטה האמריקאית בביירות.
במהלך שהותו באזור היה תומסון עֵד מקרוב לאירועים קשים.
ב-1837 הגיע לצפת כשבועיים לאחר רעידת האדמה ההרסנית בלוויית רופא והגיש סיוע לנפגעים.
הדוח המפורט שמסר תומסון על האסון זכה לפרסום רב והועתק בספרים רבים.
ב-1840, במהלך המלחמה המצרית-עות'מאנית השנייה, פוּנה עם יתר המיסיונרים האמריקנים לקפריסין למשך כחודש עד שהסתיימה הפגזת החופים.
באותה שנה פרצו קרבות בין הדרוזים למרונים בלבנון שפגעו גם בעבודתו.
ב-1845 חזרו והתגלעו באזור סכסוכי דמים בין הדרוזים למרונים, ותומסון היה מעורב בהשכנת השלום במקום.
ב-1851 עקר לצידון ומשם ניהל את תחנת המיסיון בחאצביא.
ב-1857 חזר לארצות הברית למשך שנתיים שבהן טיפל בהפקת ספרו על ארץ המקרא.
ב-1860 פרצה מלחמת אזרחים בין הדרוזים למרונים בהר הלבנון שהייתה מלווה במעשי טבח.
תומסון סייע לנפגעים בחלוקת מזון, ביגוד ותרופות וכן שימש יועץ לדיפלומט הבריטי, הלורד דפרין, במשלחת שחקרה את הגורמים לסכסוכים העדתיים הרצחניים בלבנון.
תומסון כונה בפי המקומיים בשם "אבו טנג'רה" (ابو طَنْجَرَة, "אבי הסיר") בשל כובעו רחב השוליים.
הוא חזר לארצו ב-1876, חי שנים אחדות בניו יורק ועבר ב-1890 לדנבר, קולורדו, שבה מת ב-1894.
בפרק הזמן הארוך שבו שהה בלבנט למד תומסון להכיר היטב את ארץ ישראל.
ארנסט רנאן, מחוקריו החשובים של המזרח, ציין כי תומסון ערך בארץ מספר סיורים רב יותר מכל חוקר בתקופתו.
הודות לידיעתו את שפות המקום שימש תומסון כדרגומן לחוקרי מקרא שביקרו באזור.
ב-1852 ליווה את אדוארד רובינסון, ממייסדי הארכאולוגיה המקראית, במסעו השני בארץ ישראל.
חוקר הטבע הנרי בייקר טריסטראם הסתמך במסעו בארץ ישראל על ספרו של תומסון, שאותו כינה "זקן המיסיונרים בסוריה", וציין לא אחת ביומנו את תיאוריו וקביעותיו.
השניים חשבו לקיים טיול לאורך הירדן, "מקום ש[תומסון] טרם הגיע אליו" ואף נדברו להיפגש "בקצה הדרומי של ים-המלח, כשהד"ר יחזור מסיני, מקום שהוא עמד לצאת אליו לשם הכנת חומר לכרך נוסף", אך תוכניתם לא יצאה לפועל.
הכרת ארץ ישראל באה לביטוי בספרו "הארץ וספר הספרים" (The Land and the Book) – ארץ ישראל והמקרא.
הספר, שראה אור לראשונה ב-1859, הופיע בארבעים השנים הבאות במהדורות שונות, בארצות הברית ובאנגליה, וזכה לתפוצה יוצאת דופן.
נאמר שהיה בתקופתו הספר הנפוץ ביותר אחרי "אוהל הדוד תום" (ושלישי אחרי התנ"ך).
סדר הפרקים במהדורה הראשונה (ובגירסות חוזרות שלה) ערוך כמעין יומן מסע שבו מדריך תומסון את בן לווייתו ועונה על שאלותיו.
המסע, שאכן התקיים ב-1857, יוצא ברכיבה מביירות דרומה לצידון ולצור ומשם מזרחה לעמק החולה, עובר בצפת, בטבריה, בנצרת ובג'נין.
משם פונה לקיסריה ויורד דרומה ליפו, אשדוד ועזה.
מעזה חוזר המסע צפונה דרך בית גוברין, חברון ובית לחם ומסתיים בירושלים.
הספר משופע באיורים רבים שעובדו לתחריטים על סמך ציורים שנלקטו ממקורות שונים, בהם אלה של ברטלט, דייוויד רוברטס ו-ון דה ולדה.
ציורים לא מעטים הופקו מתוך ספריו של אדוארד ליין.
בשנים 1880–1886 הופיע הספר במהדורה משופרת ומורחבת בשלושה כרכים: "דרום ארץ ישראל וירושלים", "מרכז ארץ ישראל ופיניקיה", "לבנון, דמשק ומעבר לירדן".
סדר המסע במהדורה החדשה שוֹנֶה מזה שבמהדורות הקודמות, אם כי אלה המשיכו ונדפסו בשנים הבאות במתכונתן הקודמת.
האיורים המלווים את הכתוב שונים מהתחריטים שהופיעו במהדורות המוקדמות, והרבה מהם מושתתים על תצלומים.
תומסון הסביר את העריכה המחודשת והתכנים המורחבים של ספרו במידע שנאסף בשנים שעברו, בעיקר בתגליות הקרן לחקר ארץ ישראל, וכן בהתחדשות קהל הקוראים והלומדים ברבות השנים.
מגמתו של תומסון בספרו לא הייתה מחקרית.
הוא עצמו העיד כי עבודתו כוּונה במהותה לקהל הרחב.
לתפיסתו, אין להבין את ארץ ישראל ללא המקרא ואין להבין את המקרא ללא הארץ.
ארץ ישראל הנוכחת מפָרֶשֶׁת את התנ"כ והברית החדשה, והספר נועד להמחיש לקוראיו את הכתוב המקראי מתוך התבוננות באנשים ובמנהגיהם, בטבע הארץ וביישוביה בהווה.
תומסון הוסמך לחבֵּר את דברי ההסבר המלווים את אסופת התצלומים של פרנסיס בדפורד, שליווה במצלמתו את נסיך ויילס אלברט אדוארד בסיורו במזרח הקרוב ב-1862. האסופה פורסמה ב-1864 לרגל התערוכה במוזיאון הבריטי שבה הוצגו התצלומים.
ויליאם קלהון מקדונלד (; 25 ביולי 1858 – 11 באפריל 1918) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל הראשון של מדינת ניו מקסיקו.
מקדונלד נולד בג'ורדנוויל שבמדינת ניו יורק.
בנערותו, גדל בעיר ניו יורק, שם למד משפטים ועסק בהוראה בבית ספר יסודי.
בשנת 1878 עבד מקדונלד לפוקט סקוט שבקנזס, שם עבד במשרד עורכי הדין של ג'וזף לורנס.
בשנת 1880 נסע לטריטוריית ניו מקסיקו והתגורר שם באחוזת "ווייט אוקס".
במרוצת השנים, רכש את חוות הבקר "קאריזוזו" ועבד בתחום המינרלים.
בשנת 1881, מונה לסגן המינרלים של ניו מקסיקו מטעם המפלגה הדמוקרטית.
בין השנים 1885–1887, עבד כפקיד שומה בבנק מקומי.
בשנת 1891 הפך מקדונלד לחבר בבית הנבחרים של טריטוריית ניו מקסיקו, וב-31 באוגוסט נישא לפרנסיס ג'יי מק'קורט.
במרוצת השנים, נולדו לזוג חמישה ילדים.
בין השנים 1895–1897 כיהן מקדונלד כיושב ראש ועדת הנציבים של מחוז לינקולן בניו מקסיקו, ובין השנים 1905–1911 היה חבר בוועדת תברואת הבקר של המדינה.
ב-7 בנובמבר 1911, תחת נשיאותו של ויליאם הווארד טאפט, מונה מקדונלד למושל הראשון של מדינת ניו מקסיקו.
בתקופת כהונתו, נבנתה ממשלת המדינה וכן שירותיה הצבאיים, שטיפלו בבעיית המסתננים ממקסיקו.
לאחר כהונתו מונה מקדונלד למנהל הדלקים במדינה, תפקיד בו מילא עד יום מותו.
מקדונלד נפטרה ב-11 באפריל 1918. הוא נטמן בבית העלמין סידרווייל בווייט אוקס.
ויליאם ג'ון מקונל היה פוליטיקאי אמריקאי מאיידהו, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איידהו השלישי בשנים 1893–1897. קודם לכן הוא היה אחד משני הסנאטורים הראשונים שייצגו את איידהו בסנאט של ארצות הברית החל מכינונה כמדינה בדצמבר 1890 ועד מרץ 1891.
ויליאם מקונל נולד בקומרס שבמישיגן והתחנך בבתי ספר ציבוריים.
הוא יצא מערבה כנהג קטר רכבות משא והגיע לקליפורניה.
שם הוא עסק בכל עבודה שיכול היה להשיג: כורה, פקיד בחנות, בוקר ומורה.
ב-1862 הוא עבר לאורגון, שם הוא לימד בבית ספר ובשנה שלאחר מכן יצא בעקבות הבהלה לזהב שם.
ככל הנראה בשל ניסיונו בקליפורניה, זיהה מקונל את ההזדמנות בדרכו לשדות הזהב ליד איידהו סיטי.
במקום להצטרף להמוני מחפשי הזהב הוא טען בעלות, יחד עם שניים אחרים, על אדמת חקלאות טובה ליד הורסשו בנד.
הם חפרו את תעלת ההשקיה הראשונה לאורך נהר פאייט והחלו לגדל ירקות.
שנה לאחר מכן הוא הוביל שיירת בהמות משא עם תוצרתם דרך ההרים אל פלייסרוויל ומכר אותה במחירים טובים.
טריטוריית איידהו הוקמה שנה קודם לכן, ואכיפת החוק בה כמעט ולא הייתה קיימת.
כאשר מקונל ושאר המתיישבים לאורך נהר פאייט החלו לאבד את סוסיהם ואת פרדיהם לגנבים, עמד מקונל בראש מהלך הארגון של ועדת הכוננות של האזור.
בעוד שהם לא הצליחו לשים קץ לפשע באזור, ועבודת הוועדה לא הפחיתה אותה כלל, לחקלאים לא היו יותר בעיות עם גנבי סוסים.
לימים פרסם מקונל את תולדות התקופה ותיאר באריכות את עבודתם.
הוא לא התנצל על דבר שעשה, אלא פשוט תיאר את מה שהוא ראה כצורך חיוני.
בשל פעילותו זו, ב-1865 הוא מונה כסגן המרשל של ארצות הברית בטריטוריה.
בתום שנתיים בתפקיד זה הוא שב לקליפורניה.
ב-1867 נשא מקונל לאישה את לואיזה בראון, ובנם הראשון נולד בקליפורניה, שם הייתה בבעלותו חנות כלבו והוא עסק גם בגידול בקר.
ב-1871 עברה המשפחה לאורגון, שם הם התיישבו בסופו של דבר במחוז יאמהיל.
גם שם הייתה בבעלותו של מקונל חנות כלבו והוא גידל בקר.
ב-1882 הוא נבחר לסנאט של המדינה וגם נבחר כנשיא הסנאט.
בערך ב-1879 החל מקונל להשקיע בעיירה המתפתחת מוסקו שבאיידהו, וב-1884 הוא עבר עם משפחתו לשם.
חנות הכלבו שהוא פתח עם שותף במוסקו נחשבה במשך שנים לטובה באזור.
כאשר התארגנה ועידת החוקה לקראת הפיכתה של איידהו למדינה בארצות הברית, ייצג מקונל את מחוז לאטה.
לאחר כינונה של איידהו כמדינה ב-3 ביולי 1890, נבחר מקונל כאחד משני הסנאטורים שלה.
הוא כיהן כסנאטור תקופת כהונה קצרה, שנועדה לסנכרן את מועדי הבחירות במדינה עם מועדי הבחירות הכלל-ארציים.
באותה עת נבחרו למעשה שלושה סנאטורים מטעם המדינה: מקונל, פרד דובואה וויליאם קלאגט.
על הסנאט הוטל לבחור מי יכהן לצד מקונל, והם בחרו בדובואה.
תקופת כהונתו של מקונל בסנאט הסתיימה במרץ 1891 והוא החליט להתמודד על מועמדות המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל המדינה.
בבחירות שהתקיימו בנובמבר 1892, במהפך פוליטי מדינתי, ששיקף מהפך דומה ברמה הארצית, הוא זכה ב-40.6 אחוזים של הקולות, כאשר שאר 58 האחוזים התפצלו בין מועמד המפלגה הדמוקרטית לבין מועמד המפלגה הפופוליסטית.
מועמד מפלגת האיסור זכה בכ-1.3 חוזים.
כאשר הוא התמודד בבחירות הבאות, היה שיעור הקולות שהצביעו למקונל דומה, 41.5 אחוזים, כששאר הקולות התפצלו שוב בין הדמוקרטים לפופוליסטים.
לאחר הבחירות הראשונות סיים מקונל את מעורבותו בחנות במוסקו ועבר לבירת המדינה בויסי.
שם, ב-1895, נישאה בתו מרי (מיימי) לעורך הדין ויליאם בורה, שכיהן שש תקופות כהונה בסנאט של ארצות הברית בשנים 1907–1940. מרי נפטרה ב-1976 בגיל המופלג של 105.
יחד עם ויליס סוויט, פעל מקונל להקמת אוניברסיטת איידהו במוסקו.
השבעתו של מקונל ב-1893 כמושל שנבחר בקולות של מיעוט הבוחרים, לא הקלה על כהונתו.
כמדינה שהתקבלה זמן קצר קודם לכן לאיחוד, היה על איידהו לעמול על כמה פרטים בנוגע לממשל שלה.
בשל כך בעיות לא מעטות היו מונחות על שולחנו של מקונל.
בתקופת ממשלו ביטלה איידהו את שבועת הנאמנות, שכתוצאה ממנה נשללה זכות הבחירה מהמצביעים המורמונים.
ב-1896 הייתה איידהו למדינה הרביעית בארצות הברית שהעניקה זכות בחירה לנשים.
המדינה גם הקימה את התשתית שהייתה נחוצה לניהול מיזמי השקיה, כפי שהתאפשר על פי חוק קרי .
כמה שנים יעברו עד שתושלם המערכת בשלמותה, אך במסגרת החוק הייתה איידהו לסיפור הצלחה ייחודי.
במהלך תקופת כהונתו של מקונל כמושל, יחד עם כל האומה, סבלה איידהו מתקופת השפל שנקראה הבהלה של 1893, כאשר חברות רכבות מרכזיות ויותר מ-500 בנקים קרסו.
המשבר הכלכלי החריף באופן טבעי את העימות בין האיגודים המקצועיים לבין החברות העסקיות, בעיקר במכרות הכסף באזור קור ד'אלן שבצפון איידהו.
המשבר באיידהו החמיר עם ביטול חוק רכישת הכסף של שרמן, והממשלה הפדרלית כבר לא נדרשה לרכוש כמות חודשית מוגדרת של כסף.
קריסת התעריפים שהתחוללה כתוצאה מכך הזיקה לחברות הכרייה, וכתוצאה מכך לפיטורים ולקיצוצים בשכר.
אי-השקט שנוצר כתוצאה מכך, והתפרצויות האלימות, הובילו את מקונל לאיים בשימוש בכוחות צבאיים כדי לשמור על השקט.
מקונל לא התמודד על תקופת כהונה שלישית כמושל, ככל הנראה בשל העובדה שהוא הבין שהזרם המרכזי של המפלגה הרפובליקנית עמד להפסיד באופן נרחב.
מקונל עצמו היה תומך של הטבעה ללא הגבלה של מטבעות כסף, אך סירב לפרוש מהמפלגה רק על סמך מחלוקת בסוגיה אחת.
למזלו של מקונל, ניצח הנשיא הרפובליקני, ויליאם מקינלי, בקלות את המועמד הדמוקרטי-פופוליסטי ויליאם ג'נינגס ברייאן.
כגמול על נאמנותו למפלגתו, הוא קיבל מינוי בלשכה לענייני אינדיאנים, תפקיד בו הוא שימש עד 1901, בהמשך הוא שימש כמפקח בשירות ההגירה מ-1909 ועד למותו.
ויליאם מקונול נפטר במוסקו ב-30 במרץ 1925. בטקס האשכבה שלו, שנערך באולם של אוניברסיטת איידהו, השתתפו רבים מבכירי המדינה.
הוא קבור יחד עם רעייתו לואיזה בבית הקברות של מוסקו.
ויליאם דייוויד מקאסקיל הוא פילוסוף ואתיקאי סקוטי, מהוגי תנועת האלטרואיזם האפקטיבי.
מקאסקיל פרופסור חבר לפילוסופיה באוניברסיטת אוקספורד, חוקר במכון לעדיפויות גלובלי באוקספורד, ומנהל קרן Forethought לחקר העדיפויות העולמי.
מקאסקיל הקים מספר ארגונים: ארגון 80,000 שעות, היוזמה לתת כמה שאנחנו יכולים (Giving What We Can) ומכהן גם כסגן נשיא, והמרכז לאלטרואיזם אפקטיבי מכהן כנשיא.
מקאסקיל נולד בשם ויליאם קראוץ', בשנת 1987 וגדל בגלאזגו.
אמו עבדה בשירות הבריאות הלאומי ואביו עבד בטכנולוגיות מידע (IT); הוא הצעיר משלושת הילדים במשפחה.
מקאסקיל למד בביתי ספר פרטי.
בנעוריו החל להתנדב עם אנשים עם מוגבליות ועבד בבית אבות.
במקביל, החל לתרום אחוז הולך וגדל מהכנסותיו.
עם סיום הלימודים, מקאסקיל חקר בעמנואל קולג', קיימברידג', עד שהפך פרופסור חבר בלינקולן קולג', אוקספורד.
מחקריו האקדמיים של מקאסקיל מתמקדים בקבלת החלטות תחת אי ודאות נורמטיבית, אלטרואיזם האפקטיבי ו-Longtermism.
אי וודאות נורמטית היא נושא הדוקטורט של מקאסקיל.
אי ודאות נורמטית אינה עוסקת בשאלה מה ייקרה, על בסיס אילו עובדות יתקבלו החלטות אלא מבקשת לבדוק מה הם הנורמות העומדות מאחורי ההחלטות או האם למקבלי החלטות יש ידע נורמטיבי על מנת לקבל את ההחלטה.
למשל, האם אנשי העתיד יפגעו משינויי האקלים (ידע אמפרי) לעומת מהי החשיבות המוסרית היחסית של האינטרסים של אנשי בהווה ושל האינטרסים של אנשי עתיד (ידע נורמטיבי)?
בתחום אלטרואיזם אפקטיבי, מקאסקיל פרסם בשנת 2015 את הספר Doing Good Better.
בספר הוא טוען שדרכים רבות של עשיית טוב משיגות מעט מאוד בגלל חוסר מידע, נתונים גרועים ודעות קדומות.
אך באמצעות איסוף מידע וניתוחו ניתן להגדיל את עשיית הטוב בעולם.
לטענתו, רוב הדרכים לחולל שינוי משיגות מעט, אבל על ידי מיקוד המאמצים לעשות טוב בצורה אפקטיבית, לכל אחד יש כוח להפוך את העולם למקום טוב יותר.
מקאסקיל מציע חמש שאלות לבחינת הדרך הטובה ביותר לעשות טוב: כמה אנשים יהנו מהתרומה / העשייה, ובכמה?
האם זה הדבר היעיל ביותר שאני יכול לעשות?
מהם סיכויי ההצלחה, וכמה תועלת תביא ההצלחה?
ספרו "What We Owe the Future" יצא בשנת 2022 ודן ברעיון האתי Longtermism, שהוא הרעיון שהשפעה חיובית על העתיד הרחוק היא עדיפות מוסרית מרכזית של זמננו.
ההשפעה שיש למעשינו היום על העתיד מחייבת אותנו לקחת בחשבון את אנשי העתיד והציוויליזציה כולה.
שינויי אקלים, פסולת גרעינית רדיואקטיבית ודלדול משאבים משפיעים לא רק על האנשים החיים היום אלא הם משפיעים כבר עכשיו על חיי הדורות הבאים הקרובים (הנכדים) והרחוקים (והנכדים שלהם).
מקאסקיל מבקש לכלול את אנשי העתיד בפיתוח טכנולוגיות חדשות, השקעה במדיניות בתכנון העתיד וברמת הפרט תמיכה בארגונים האפקאיבים הפועלים להפסקת הפגיעה בסביבה ובדיקה האם העבודה שהם עושים תפגע בעתיד או לא.
אם כן, הוא ממליץ לבחון שינוי קריירה.
ויליאם מקטאגרט היה צייר נוף וימי סקוטי שהושפע מהאימפרסיוניזם.
בנו של כורך, שנולד בכפר קטן, ליד קמפבלטאון, בקינטייר, חצי האי המערבי של סקוטלנד.
הוא עבר לאדינבורו בגיל 16 ולמד באקדמיית הנאמנים אצל רוברט סקוט לאודר.
הוא זכה במספר פרסים כסטודנט והציג את עבודותיו באקדמיה המלכותית הסקוטית, והפך לחבר מלא באקדמיה בשנת 1870. עבודותיו המוקדמות היו בעיקר ציורי דמויות, לרוב של ילדים, אך מאוחר יותר הוא פנה במיוחד לנוף ימי.
הנושאים היו בהשראת אהבת ילדותו לים ולחוף המערבי המחוספס האטלנטי של הולדתו.
מקטאגרט היה מוקסם מהטבע ומהיחסים של האדם איתו, והוא שאף ללכוד היבטים כמו ההשפעות החולפות של האור על המים.
הוא אימץ את הגישה האימפרסיוניסטית של ציור בחוץ, והשימוש שלו בצבע ובעבודת מכחול נועזת ודומה לאיכויות שנמצאו בציורים של קונסטבל וטרנר, שני אמנים אותם העריץ.
מקטאגרט היה מיומן בשימוש בשמן ובצבעי מים, ובנוסף לנופי הים של קינטייר, הוא גם צייר נופים ונופי ים במידלות'יאן ובמזרח לות'יאן.
רבות מיצירותיו המאוחרות יותר מתארות את גבעות מורפוט שניתן היה לראות מביתו ליד לאסוואדה, אליה עבר ב-1889.
הוא נחשב לאחד המייצגים הגדולים של הנוף הסקוטי ולעיתים קרובות הוא מתויג כ"אימפרסיוניסט סקוטי".
מקטאגרט צייר דיוקן בולט של חמו, ג'וזף הנדרסון, התלוי במוזיאון גלאזגו.
אחד מתלמידיו היה הצייר הימי הסקוטי ג'יימס קמפבל נובל.
תלמיד נוסף היה ג'ון הנרי לורימר.
הוא קבור בבית הקברות ניוינגטון באדינבורו.
משנת 1873 החל סוחר האמנות רב ההשפעה אלכסנדר ריד לרכוש את יצירותיו אך רק בשנת 1894 החל לקנות אותם בהרחבה.
בשנת 1906 ערך ריד את תערוכת היחיד הראשונה עבור מקטאגרט בגלריית גלאזגו שלו ברחוב סנט וינסנט, והציגה עשרים עבודות.
ויליאם מקארתור הוא טייס קרב ואסטרונאוט לשעבר בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א.
הוא היה מפקד משלחת קבועה מס' 12 לתחנת החלל הבין-לאומית.
ויליאם מקארתור נולד בקרולינה הצפונית וגדל בעיירה רד ספרינגס.
הוא למד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית וסיים אותה שנת 1973 עם תואר ראשון במדעים והנדסה.
לאחר סיום הלימודים הוא עבר קורס טיס והחל לשרת ביחידות של חיל האוויר של ארצות הברית.
בין היתר הוא שירת בקוריאה הדרומית.
בשנת 1983 הוא קיבל תואר שני ממכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה בהנדסת אווירונאוטיקה.
בשנת 1987 מקארתור קיבל הסמכה כטייס ניסוי והחל לעבוד בנאס"א.
בשנת 1990 הוא נבחר ליחידת האסטרונאוטים.
במהלך שירותו הוא הגיע ל-9,000 שעות טיסה ב-41 כלי טיס.
בשנת 1993 מקארתור השתתף במשימת STS-58 של מעבורת החלל קולומביה כמומחה משימה (ג'ון בלאהה היה מפקד הצוות).
בשנת 1995 הוא טס בפעם השנייה על סיפון מעבורת החלל אטלנטיס טיסת STS-74 כמומחה משימה (קנת קמרון היה מפקד צוות).
המטרה העיקרית הייתה לבצע עגינה שנייה של מעבורת חלל לתחנת החלל מיר, להביא אספקה ולבצע מספר ניסויים.
בשנת 2000 מקארתור היה מומחה משימה של STS-92 של מעבורת החלל דיסקברי (בריאן דאפי היה מפקד צוות).
המטרה של המשימה הייתה להמשיך בניית תחנת החלל הבין-לאומית.
במהלך טיסה זו הוא ביצע פעמיים פעילות חוץ-רכבית באורך כולל של כ-13 שעות.
בשנת 2005 הוא הגיע לתחנת החלל הבין-לאומית בחללית סויוז TMA-7 והיה מפקד משלחת מס' 12 לתחנת החלל הבין-לאומית.
במהלך טיסה זו הוא ביצע פעמיים פעילות חוץ-רכבית באורך כולל של כ-11 שעות.
הוא חזר לכדור הארץ לאחר כחצי שנה.
בשנת 2007 מקארתור עזב את יחידת האסטרונאוטים ועבר לעבודה במרכז החלל ג'ונסון.
הוא פרש מעבודה בשנת 2017.
ויליאם מיד פישבק היה פוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ארקנסו ה-17 בשנים 1893–1895.
ויליאם מיד פישבק נולד בעיירה ג'פרסונטון שבמחוז קאלפפר, וירג'יניה, כבכור מבין תשעת ילדיהם של פרדריק פישבק וסופיה אן (לבית ייטס) פישבק.
כבנו של חוואי אמיד, הוא קיבל יסודות של לימודים קלאסיים לפני שהחל ללמוד באוניברסיטת וירג'יניה הסמוכה.
לאחר סיום לימודיו ב-1855 לימד פישבק בבית ספר, אך גם למד משפטים בקריאה עצמית בהדרכת עורך דין ממשרד בריצ'מונד.
ב-1857 הוא עבר לספרינגפילד, אילינוי, שם הוא התקבל ללשכת עורכי הדין וקשר קשרים עם עורכי דין אחרים, כולל אברהם לינקולן, שמשרד עורכי הדין שלו שלח אליו את הלקוח הראשון שלו.
זמן קצר לאחר סיומם של עימותי לינקולן-דאגלס, עבר פישבק לאזור הספר של מחוז סבסטיאן, ארקנסו, ליד פורט סמית'.
תוך חודש מהגעתו לשם, נכנס פישבק לשותפות עם השופט סולומון פ.
השותפות שגשגה, אך משבר מלחמת האזרחים האמריקנית אילץ את עורך הדין הצעיר להיות מעורב ישירות בעסקי ציבור.
עמדתו בעד האיחוד הובילה אותו להיבחר כנציג מחוז סבסטיאן לוועידת הפרישה של ארקנסו, שם הוא הוא הצביע עם הרוב נגד הפרישה.
אף על פי כן, במהלך המושב השני של הוועידה, בעקבות קרב פורט סאמטר, הוא הצטרף לרוב שתמך בפרישה, כשאייזק מרפי היה הנציג היחידי שהצביע נגד.
ההיגיון מאחורי המהפך בדעתו של פישבק נבע מכך שמדיניות הכפייה של הנשיא לינקולן עלולה הייתה לקרוס בשל פרישתן של מדינות דרומיות נוספות וכתוצאה מכך דרשו אישים משני הצדדים איחוד מחדש.
פעולות איבה כתגובה לקרב פורט סאמטר גרמו לפישבק לעבור למיזורי ולשאת שבועת אמונים לאיחוד.
לאחר מכן הוא עבר לסנט לואיס, שם הוא היה לעורך העיתון "סנט לואיס דמוקרט".
במיזורי, היה פישבק מעורב בפוליטיקה של תומכי האיחוד, ולאחר שליטל רוק נכבשה על ידי צבא האיחוד ב-1863, מינה אותו הגנרל ג'יימס שופילד כקולונל עם אחריות להקמת רגימנט הרגלים השלישי של ארקנסו.
עם שובו לליטל רוק, הוא הוציא לאור את העיתון תומך האיחוד, "האיחוד ללא תנאי" (Unconditional Union), במקום להתגייס לרגימנט השלישי, אך מאוחר יותר הוא גייס 900 איש לרגימנט הפרשים הרביעי של ארקנסו.
פישבק לא שירת באף אחת מהיחידות הללו.
בנקודת זמן אחת הוא נחשב למנהיג של "סיעת פישבק", יחד עם אייזק מרפי ואלישע בקסטר.
מאמציהם התאפיינו לא רק בעמידה בתנאי תוכנית עשרת האחוזים של הנשיא לינקולן, אלא גם להחליש את האליטה שלפני המלחמה ולהפוך את ממשלת ארקנסו ליותר דמוקרטית.
לנוכח המחאות של תומכי האיחוד שמרנים מתונים יותר, הצליחה הסיעה להוביל לכינוסה של ועידת חוקה בינואר 1864. פישבק לקח חלק מרכזי בניסוח החוקה, שהיו כאלו שכינו אותה "חוקת פישבק".
אחד הסעיפים השנויים במחלוקת ביותר היה הגבלת זכות הבחירה ללבנים בלבד, אף על פי שהעבדות בוטלה, נמנעה האפשרות של פרישה, וכמה תפקידי ממשל הפכו למשרות שהמכהנים בהן נבחרו בבחירות.
הוועידה בחרה במרפי כמושל הזמני וקראה לקיום בחירות לאשר את תוצרי פעולתה ולבוחר בית מחוקקים.
הנשיא לינקולן שיבח את עבודת הוועידה ובמרץ, מספר המצביעים הדרוש (לפחות עשרה אחוזים מהבוחרים של 1860) אושר.
בקסטר ופישבק נבחרו במאי על ידי בית המחוקקים החדש כסנאטורים מטעם ארקנסו, אך בפברואר 1865, לא אושרה בחירתם על ידי הרפובליקנים בקונגרס, שלא היו שבעי רצון מניסיונו של לינקולן להחזיר לקדמותו את ייצוג מדינות הדרום בקונגרס במהירות כה רבה.
כתוצאה מכך, בחודשים הראשונים לאחר המלחמה, שימש פישבק כנציג מחלקת האוצר, וזכה לאהדה בקרב יריביו לשעבר לאחר שהגן על אנשי הקונפדרציה לשעבר מפני תפישת רכוש.
עד מהרה שב פישבק למחוז סבסטיאן, שם הוא פתח מחדש את משרדו בפורט סמית', ואת העשור הבא הוא העביר בהפיכת משרד עורכי הדין שלו לאחד המצליחים ביותר במערב ארקנסו.
ב-1867 נשא פישבק לאישה את אדלייד מילר, בתו של סוחר בולט מפורט סמית'.
לאחר מות רעייתו ב-1882 הוא לא נישא בשנית.
זמן קצר לאחר נישואיו, גברה הביקורת של פישבק כנגד מדיניות השיקום ובסופו של דבר הוא עבר לשורות המפלגה הדמוקרטית.
הדמוקרטים המקומיים בחרו בו כנציג לוועידת החוקה של 1874. הוא ספג ביקורת קשה על אי הצלחתו לכלול בחוקה החדשה סעיפים לדחיית קטגוריות מסוימות לחובות המדינה.
עמדתו זו, שהובעה בוועידה, ולאחר מכן לאחר בחירתו לבית הנבחרים של ארקנסו ב-1876 ושוב ב-1878, הקנתה לו את הכינוי "הדחיין הגדול" (Great Repudiator).
תחושתו של פישבק הייתה שקטגוריות אלו - "איגרות החוב של הולפורד" והסיוע לחברות הרכבות - נקבעו ללא תועלת משמעותית לארקנסו, ולפיכך עליהן להתבטל.
העברתו קבעה שנאסר על בית המחוקקים של המדינה לשלם חובות, או ריבית על חובות, שהתבססו על איגרות חוב בשלוש הקטגוריות האמורות, ופישבק זכה לשבחים כמנהיגם של אלו ששחררו את המדינה מחובות שנויים במחלוקת בהיקף של 14 מיליון דולר.
הפופולריות של תיקון פישבק לא הובילה בהכרח להצלחה פוליטית מידית עבורו, בין השאר בשל העובדה שהתיקון פגע בדירוג האשראי של ארקנסו, ובשל העובדה שכמה גורמים שמרניים משפיעים במפלגה הדמוקרטית התנגדו לפסילת החובות.
בוועידות המפלגה המדינתיות של 1880 ושל 1888 זכה פישבק בתמיכה מועטה כאשר הציג את מועמדותו למשרת המושל, וכן ב-1884, כאשר ניסה להיבחר לסנאט של ארצות הברית, אך בסופו של דבר, ב-1892 הוא נבחר כמועמד המפלגה למשרת מושל ארקנסו בסבב ההצבעה הראשון בוועידת המפלגה.
במערכת הבחירות הכלליות, זכה פישבק לניצחון קל מול שני יריבים עיקריים: המועמד הרפובליקני ויליאם ג.
ויפל, לשעבר ראש עיריית ליטל רוק, ומועמד המפלגה הפופוליסטית, ג'ייקוב פ.
לפישבק היה כבר ניסיון בעריכת מסעות בחירות ברחבי המדינה, והדבר השתקף בתוצאות הבחירות שנערכו ב-5 בספטמבר.
הוא זכה ב-90,115 קולות, מול 33,634 של ויפל ו-31,116 של קרנהן, כאשר בכל מחוזות המדינה למעט שבעה הוא זכה לרוב.
אף על פי שבחירות אלו היו מתוכננות יותר בהשוואה לקודמותיהן, הן מנעו את האפשרות של מערכת דו-מפלגתית בארקנסו.
יותר מכך, חוק הבחירות של 1891, שכלל את סעיף מס הגולגולת, הוביל לשיעור נמוך בהשתתפות בהצבעה של האפרו-אמריקאים.
לפני הבחירות, עדיין כיהנו בבית המחוקקים המדינתי 12 אפרו-אמריקאים, אך אף אחד מהם לא נותר במושבו לאחריהן.
העליונות הלבנה והעליונות הדמוקרטית הובטחו.
בנאום ההשבעה שלו שנשא ב-14 בינואר 1893, הכריז פישבק ש"אין אנו צריכים יותר חוקים, אלא פיתוח נרחב יותר של משאבים פיזיים, חברתיים ואינטלקטואליים שבהם תזכה המדינה שלנו באושר".
לפיכך, הוא דחק בבית המחוקקים להשתדל לטפח שגשוג חקלאי, פיתוח משאבים פיזיים, שיפורים בחינוך הציבורי, בקרת שיטפונות, כבישים משובחים, ושיפור תדמיתה של ארקנסו.
נקודה אחרונה זו הובילו אותו לדחוק במחוקקים לתמוך באופן מלא במיצג של ארקנסו בתערוכה העולמית של שיקגו.
היה זה אירוני משהו שהתרומה המרכזית של פישבק כמושל הייתה ניסיונו להציג את ארקנסו כמדינה בעלת פוטנציאל גבוה לשגשוג, אף על פי שבאותה תקופה סבל המגזר החקלאי במדינה ממצוקות שנבעו מהבהלה של 1893. בעוד שהמיצג של ארקנסו בתערוכה זכה בכמה פרסים, הוא כשל במשיכת מהגרים למדינה ובמשיכת תעשיות אליה.
אף על פי כן, במשך כל תקופת כהונתו, מיקד פישבק את כוחותיו בפעילויות יחסי ציבור שנועדו לסייע להפריך את התפיסה שארקנסו עדיין הייתה אז מדינה שוממה מאוכלסת בתושבים בורים.
ניצחונו של פישבק בבחירות מעולם לא תורגם לשיתוף פעולה מצד בית המחוקקים ומצד בכירי המפלגה הדמוקרטית.
במיוחד, נשיא הסנאט המדינתי, א.
קינסוורת'י והתובע הכללי ג'יימס פ.
קלארק, היו חשדניים כלפי פישבק.
האפשרות להשפיע על המחוקקים ועל פקידי ממשל אחרים הצטמצמה עוד יותר בשל עמדתו שממשלות צריכות להיות בעלות כוח מוגבל כאשר זה אפשרי.
על כל פנים, ב-1894 שלח פישבק את כוחות המיליציה לאזורי הפעלות הרכבות בליטל רוק ובפיין בלאף כדי להגן על רכוש חברות הרכבות במהלך השביתות שהתקיימו באותה שנה.
הוא גם היה מעורב במשא ומתן עם הממשלה הפדרלית, שכתוצאה ממנה הוקם הבסיס הצבאי פורט רוטס בצפון ליטל רוק בתמורה לוויתור על מאגר הנשק הישן בליטל רוק.
במהלך חשוב עוד יותר, שיתף פישבק פעולה עם האספה הכללית בהקמת אזור סנט פרנסיס ליווי, שכיסה יותר מ-1,500 מילים רבועים בין רכס קראולי לבין נהר המיסיסיפי ובסופו של דבר השיב יותר ממיליון אקרים של אדמות מעובדות.
השפל הכלכלי הלאומי האפיל על תקופת כהונתו של פישבק.
כאשר הוא ניסה בפזיזות להיבחר במקום הסנאטור הדמוקרטי המכהן ג'יימס הנדרסון ברי, ובמקביל התמודד על מועמדות לתקופת כהונה שנייה כמושל ב-1894, הוא הפסיד בשתי ההתמודדויות.
במקומו נבחר כמושל ג'יימס פול קלארק.
לאחר תום כהונתו לא נבחר פישבק שוב למשרה ציבורית, אך המשיך להיות מעורב בפוליטיקה.
ב-1896 הוא היה נשא נאומי בחירות בארקנסו לטובתו של ויליאם ג'נינגס ברייאן ובעד הנפקה חופשית של מטבעות כסף, סוגיה שהושמה ללעג במסע הבחירות שלו עצמו ארבע שנים קודם לכן, אך כזו שהן הוא והן מפלגתו החלו לאמץ כתרופה לשפל הכלכלי.
פישבק המשיך להיות פעיל במשרד עורכי הדין שלו בפורט סמית' עד שלקה בשבץ מוחי בראשית פברואר 1903. ויליאם מיד פישבק נפטר ב-9 בפברואר 1903 בפורט סמית'.
הוא נטמן בבית הקברות אוק שבעיר.
וילהלם אוטו ארנסט מיכאליס היה ויצה-אדמירל גרמני וראש הפיקוד הימי במשרד הרייכסווהר ברפובליקת ויימאר.
מיכאליס נולד ב-19 ביולי 1871 בבישופסבורג שבפרובינציית פרוסיה למהנדס אזרחי, הוא סיים את בית הספר התיכון במקום ראשון.
הוא הצטרף לצי הגרמני הקיסרי כצוער באפריל 1889 וקודם לדרגת אונטרלויטננט צור זי ב-1892. בדרגה זו הוא שירת משנת 1900 עד 1902 כקצין סיפון ומפקד בפלגת סירות הטורפדו הראשונה בקיל.
הוא גם למד באקדמיה הימית של קיל מ-1900 עד 1902, ועבר לשרת עם ה-Reichsmarineamt (RMA) כראש מחלקה ועם מטה האדמירליות.
לאחר מכן שירת כקצין ראשון של אוניית ראשה ולאחר מכן כקצין מטה לאדמירל של שייטת.
בשנים 1911 עד 1913 היה ראש מחלקה במטה האדמירליות ובמקביל עמיתו הקרוב ביותר של ראש מטה האדמירליות אוגוסט פון הרינגן, אחיו של שר המלחמה הפרוסי יוזיאס פון הרינגן.
כמה חודשים לאחר קידומו לקפיטן צור זי, הוא הפך למפקד הצעיר ביותר של אוניית ראשה, SMS תירינגן באוקטובר 1913. מ-4 בפברואר 1915 עד 28 בינואר 1916 שימש כראש המטה של מפקד צי הים הפתוח, אדמירל הוגו פון פול.
לאחר מינויו של יורשו של פול, ריינהרד שר, הוא מונה לראש מחלקה על פי בקשתו ב-28 בינואר 1916 ולאחר מכן למנהל המחלקה הימית הכללית בריירסמרינאמט מספטמבר עד נובמבר 1918.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, הוא מונה למנהל משרד הפיקוד באדמירליות בדצמבר 1919 לאחר קידומו לקונטר-אדמירל.
ככזה, במרץ 1920, לאחר שויצה-אדמירל אדולף פון טרוטה הוחלף בגלל יחסו במהלך הפוטש של קאפ, הוא מונה לממלא מקום ראש האדמירליות ובכך לשמש כראש הרייכסמרינה.
הוא החזיק בתפקיד זה עד שהוחלף באדמירל פאול בהנקה ב-1 בספטמבר 1920. לאחר מכן הוא פרש וקיבל דרגת ויצה-אדמירל ב-20 בדצמבר 1920. לאחר מכן חי מיכאליס בפוטבוס עד מותו ב-5 בינואר 1948.
Kritische Beobachtungen während des Kaisermanövers in der Nordsee Herbst 1912. Aus den Erinnerungen von Vizeadmiral William Michaelis" ("קייזר וילהלם השני והצי שלו - תצפיות קריטיות שנעשו במהלך התמרונים המלכותיים בים הצפוני בסתיו 1912, מתוך זיכרונותיו של ויצה-אדמירל ויליאם מיכאליס"), הודפס מחדש ב-1976
"Tirpitz' Wirken vor und während des Ersten Weltkriegs" ("העבודה של טירפיץ לפני ואחרי מלחמת העולם הראשונה"), מאמר משנת 1934
ויליאם "בילי" מנספילד הבן הוא רוצח ואנס סדרתי אמריקאי אשר רצח לפחות חמש ילדות ונשים בין השנים 1975–1980 בפלורידה ובקליפורניה.
לאחר שנלכד והורשע ברצח האחרון שביצע הודה גם במקרי הרצח הקודמים במסגרת הסדר טיעון עם הפרקליטות כדי להימנע מעונש המוות.
מנספילד מרצה כיום ארבעה מאסרי עולם ונותר החשוד העיקרי במספר מקרי רצח לא מפוענחים.
ויליאם "בילי" מנספילד הבן נולד בתאריך לא ידוע ב-1956 בגרנד ראפידס, מישיגן, ארצות הברית, הבכור מבין חמשת ילדיו של ויליאם מנספילד האב, פדופיל מורשע אשר ריצה מספר עונשי מאסר בנבאדה ונהג לעודד את ילדיו לריב זה עם זה.
למרות זאת טען מנספילד בשנים מאוחרות יותר כי ילדותו הייתה שמחה למדי, ושהבעיות הראשונות שחווה בחייו החלו להתעורר בסביבות גיל ארבע עשרה, כאשר נשר מבית הספר בכיתה ט' וזייף את תאריך תעודת הלידה שלו כדי שיוכל להתגייס לצבא האמריקאי.
בזמן שירותו הפך לאלכוהוליסט ותוך זמן קצר גם החל להשתמש בסמים, ובשל התמכרותו נשלח לקבל טיפול במוסד רפואי צבאי בטמפה, פלורידה, ב-1978 וב-1980.
מנספילד נישא לפיליס ספילמייקר ב-1975 ולשניים נולדו שני ילדים, בן בשם ויליאם מנספילד השלישי ובת ששמה אינו ידוע.
הם התגרשו ב-1979 כאשר ספילמייקר קיבלה את המשמורת על ילדיהם והמשיכה להתגורר עמם בגרנד ראפידס.
מאוחר יותר סיפרה כי מנספילד היה הומוסקסואל לא מוצהר אשר נהג להביא גברים לביתם ולקיים עמם יחסי מין מולה.
כמו כן טענה כי במקרה אחד סיפר לה אודות רצח שביצע.
לדבריה היה אדם נעים הליכות במרבית הזמן והפך לאלים רק כשהשתכר.
באחרית שנות ה-70 נעצר מנספילד בגין תקיפה מינית נגד השמרטפית אשר שמרה על ילדיו, וב-31 בינואר 1977 הודה באשמה ונידון לשישה חודשי מאסר בנוסף לשלושים ושישה חודשי מאסר נוספים על-תנאי.
זמן קצר לאחר שהשתחרר מבית הסוהר נעצר בשנית לאחר שתקף מינית שתי נערות נוספות, ונכלא שוב בשל הפרת תנאי שחרורו.
במהלך מאסרו שהה באותו התא יחד עם אסיר בשנות העשרים לחייו בשם אלברט לי, אשר התוודה בפניו כי רצח ילדה בת אחת עשרה בשם לינדה ואנדרווין.
מנספילד דיווח אודות העניין לסגל הסוהרים ואף הסכים להעיד נגד לי בתמורה להמתקת עונשו, ולפיכך שוחרר מבית הסוהר כעבור שנה אחת בלבד.
כעבור שלוש שנים בלבד נעצר מנספילד בשנית לאחר שכפה על אישה בת שמונה עשרה בשם פמלה האריס להיכנס לתוך הקרוואן בו התגורר באותה העת, לפני שתקף אותה וניסה לאנוס אותה.
לאחר שנאבקה בו ואיימה להורגו עם סכין הצליחה האריס להימלט ודיווחה אודותיו למשטרה.
תחילה הצליח מנספילד להימלט מידי רשויות החוק במשך מספר חודשים עד שלבסוף נעצר בסנטה קרוז ב-23 בנובמבר 1980, אולם יצא לחופשי תוך זמן קצר לאחר שעלה בידו לשלם את מלוא סכום הערבות שנדרשה עבור שחרורו.
גופתה של רנה סיילינג בת העשרים ותשע נמצאה ב-7 בדצמבר 1980 בתוך תעלת ניקוז בצדי דרך הקרויה "בואנה ויסטה" ב, קליפורניה, בידי עוברים ושבים.
היא נראתה לאחרונה בחיים בליל אמש בידי בעלה ושלושת ילדיה.
גופתה אותרה כשבגדיה קרועים ומכנסייה מופשטים עד לאזור קרסוליה, דבר המרמז על כך שנאנסה, והנתיחה שלאחר המוות קבעה את סיבת מותה כחנק.
מנספילד ואחיו הצעיר ג'ו נעצרו כעבור ארבעה ימים בידי שוטר מקומי אשר ביקש לתחקרם.
השניים שיקרו בנוגע לזהותם וגילם, אך עוררו את חשדו של השוטר אשר הבחין בדמיון ביניהם לבין התיאור החיצוני שהופץ בקרב רשויות החוק בחיפוש אחר החשודים ברצח של סיילינג, ועצר אותם בבית הכלא המחוזי של , נבאדה.
לאחר שכתב האישום בגין הרצח הוגש נגדם הם נלקחו לבית המשפט כשהם נאלצים לעטות שקים על ראשם מחשש כי חשיפה מוקדמת של זהותם תפגע בתהליך בחירת חבר המושבעים, ובשל כך קיבלו השניים את הכינוי "אחי השק".
מספר חודשים לאחר מעצרו של מנספילד השיג משרד השריף של בפלורידה צו חיפוש שהתיר לאנשיו לבצע חפירה בשטח בית משפחתו ב על בסיס מודיעין שהתקבל אודות גופה שנקברה תחת אדמותיה.
במהלך החיפושים שנערכו בשבועות הבאים נמצאו גולגולת ומספר עצמות עטופות בשמיכה אשר זוהו כשייכות לאישה צעירה בת עשרים שזהותה אינה ידועה.
לבסוף שויכו השרידים לנעדרת אליין זיגלר, שעקבותיה נעלמו ב-31 בדצמבר 1975.
זיגלר נעלמה במהלך טיול מחנאות עם הוריה ב, אוהיו, ונראתה לאחרונה בידי מספר עדים בשעה שצעדה לכיוון מתחם המלתחות.
למחרת היום נערך חיפוש נרחב אחריה מתוך מחשבה כי רצתה לברוח ממשפחתה.
מספר עדויות טענו כי נראתה רוכבת על אופנוע לאחר שהודיעה כי בכוונתה לשוב לאוהיו, בשעה שדיווחים אחרים הציעו כי עלתה לרכב מסוג בו נהג אדם בשנות העשרים לחייו.
החיפושים אחריה העלו חרס וכעבור מספר ימים נאלצו הוריה לשוב לביתם בלעדיה.
בעקבות מציאת עצמותיה של זיגלר החליט צוות החקירה להמשיך בחפירות לאורך השבועות הבאים, במהלכם נמצאו מספר גופות נוספות.
שק מלא בעצמות אותר ב-24 במרץ תחת האח של הבית, וכמה שלדים נוספים חולצו מתוך האדמה לאחר שתשתיות החשמל והמים פורקו.
סנדרה ג'ין גרהם נראתה לאחרונה בחיים ב-27 באפריל 1980 במגרש חנייה בטמפה, פלורידה, בחברתו של אלמוני שמספר עדים תיארו את מראהו כשל "אופנוען".
השניים בילו יחדיו בפאב מקומי בו השאירה הלה את המפתחות, הסיגריות והמשקפיים שלה.
שרידי גופתה נמצאו תחת בית משפחת מנספילד ב-7 באפריל 1981 והצביעו על זהותה מאוחר יותר כאשר נעשתה השוואה בין חלקי השיניים שאותרו לבין תיקיה הרפואיים של גרהם.
מציאת הגופה לא היוותה הפתעה מוחלטת לרשויות החוק, אשר קיבלו מודיעין שהציע כי ייתכן וגרהם הייתה אחת מקורבנותיו של מנספילד.
שתיים מהגופות שנמצאו לא זוהו באופן מידי ולכן נקראו בשם ג'יין דואו.
אחת מהן שויכה כאמור לתרזה פילינגהים רק כעבור ארבעה עשורים, אשר נותרה לא מזוהה במשך כל אותה העת, וזהותה של הגופה השנייה נותרה לא ברורה עד היום.
בדיקה של שרידי העצמות העלו שתי הערכות שונות אשר הציעו כי האלמונית הייתה בת שלוש עשרה או פחות מכך בשעת מותה, או בין הגילאים שש עשרה ושמונה עשרה.
גולגולתה נשלחה לאוניברסיטה המדינית של קולורדו בניסיון ליצור קלסתרון של פניה המשוחזרים.
כמעט שנה חלפה בין מעצרו הראשוני של מנספילד לבין תחילת המשפט, בין השאר בשל תהליך החפירה וחילוץ הגופות מאדמת בית משפחתו.
המשפט הועבר ל, קליפורניה, מאחר שכותרות הפרשה הדהדו ברחבי התקשורת ובשל כך התעורר חשש כי הדבר יפגע בתהליך בחירת חבר המושבעים.
בשבועות הבאים המושבעים אכן לא הצליחו להגיע להסכמה בנוגע לקבלת החלטות רבות, ובית המשפט הורה לקיים משפט חדש.
במהלך הפגרה שבין שני המשפטים שתוקפה נמשך כחצי שנה בהוראתו של השופט, הצליח מנספילד להימלט מבין כותלי בית הסוהר בו הוחזק ב-27 באוקטובר 1981, בסיועו של אסיר בשם בן באריגן אשר עזר לו להשתחרר מאזיקיו בשעה שהשניים שהו בחצר בית הכלא ולטפס אל הגג, ממנו קפצו מעבר לגדר ונמלטו.
מספר עדים הבחינו בהם תוך זמן קצר, ביניהם אישה אשר טעתה לחשוב כי היו עסוקים בריצה קלה ולכן דיווחה אודותיהם למשטרה רק מאוחר יותר.
כוחות פטרול החלו לחפש אחריהם בעזרתם של כלבי חיפוש והצלה, ובעקבות דיווח שהתקבל בשעה 23:45 באותו הלילה מידי אדם אשר הבחין בהם מסתובבים בקרבת ביתו, אותר לבסוף מנספילד כעבור אחת עשרה שעות של חיפושים בסמוך ל ונעצר ללא כל מאבק.
באריגן נעצר אף הוא כעבור חצי שעה, והשניים הוחזרו לבית הסוהר.
עם תחילת השימועים הקדם-משפטיים של משפטו השני של מנספילד הוגש נגדו כתב אישום בגין מקרה הרצח של רנה סיילינג שגופתה נמצאה בצדי הדרך ב, על אף שמספר פרסומים טענו כי האישום עסק דווקא באחד הקורבנות שנמצאו קבורים תחת בית משפחתו.
המשפט החל ב-8 בפברואר 1982 לאחר שנודע כי אחיו של מנספילד, ג'ו, בנוסף לאישה בשם סינדי אשר שימשה כעדה מרכזית בידי התביעה, נעתרו שניהם לבקשת הפרקליטות והסכימו להעיד נגדו.
כעבור שבועיים הוא הורשע במקרה הרצח של סיילינג ונידון לתקופת מאסר בת עשרים וחמש שנים עד מאסר עולם.
בעניין הגופות שנמצאו תחת בית משפטו טען תחילה לחפות מפשע, אך לבסוף הסכים להודות באשמה במסגרת הסדר טיעון ונידון לארבעה מאסרי עולם נוספים.
הסרט האיש ברכב הלבן בבימויו של וארן סקילס מ-2023 מבוסס על פשעיו של מנספילד.
סדרת הטלוויזיה שידרה תוכנית אשר עסקה בחייו ופשעיו של מנספילד בפרק השביעי של העונה השמינית שלה.
הספר כשהמלאכים בוכים: רציחות הווייקי-וואצ'י מאת וו.
לנגסטון מ-2007 עוסק בפשעיו של מנספילד ומתמקד בשתי הקורבנות אשר שרידיהן נמצאו קבורים תחת בית משפחתו ועד לכתיבתו טרם זוהו.
אחת מהן, תרזה פילינגהים, זוהתה כאמור רק כעבור ארבעה עשורים ב-2022, והשנייה לא זוהתה עד היום.
ויליאם מקליי היה פוליטיקאי מפנסילבניה במהלך המאה ה-18. מקליי, יחד עם רוברט מוריס, היה חבר במשלחת הראשונה של פנסילבניה בת שני חברים לסנאט של ארצות הברית.
הוא סייע לג'ון האריס האב בתכנון הפריסה של האריסברג, פנסילבניה ב-1785, שם נקרא רחוב מקליי על שמו.
לאחר כהונתו בסנאט, כיהן בבית הנבחרים של פנסילבניה בשתי הזדמנויות, כשופט מחוזי וכאלקטור לנשיאות.
הוא ידוע בכתב העת שלו המספק מידע היסטורי על הקונגרס הראשון של ארצות הברית.
מקליי נולד ב-20 ביולי 1737 במחוז צ'סטר, פרובינציית פנסילבניה, הוריו היו מהגרים פרסביטריאנים ממוצא סקוטי מפורטדאון, אירלנד במה שהפך מאז לצפון אירלנד.
מקליי למד לימודים קלאסיים ולאחר מכן שירת כלוטננט במיליציה בקרב פורט דוקסן ב-1758. הוא המשיך לשרת במשלחות אחרות במלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
הוא למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1760. לאחר תקופה של עיסוק בעריכת דין, הוא הפך למודד אצל משפחת פן, ולאחר מכן לפרוטונוטרי ולפקיד של בתי המשפט של מחוז נורת'מברלנד בשנות ה-70 של המאה ה-18. במהלך המהפכה האמריקאית, הוא שירת בצבא הקונטיננטלי כקצין אספקה.
הוא גם היה חבר תכוף באספה הכללית של פנסילבניה בשנות ה-80 של המאה ה-18. במהלך אותה תקופה, הוא גם היה הנציב האינדיאני, שופט של בית המשפט לתביעות משותפות וחבר במועצה המבצעת.
לאחר אשרור החוקה נבחר מקליי לסנאט של ארצות הברית וכיהן בקונגרס הראשון של ארצות הברית מ-4 במרץ 1789 עד 4 במרץ 1791. הוא קיבל כהונה של שנתיים במקום הקדנציה הרגילה של שש שנים לסנאטורים לאחר שהפסיד בהגרלה עם הסנאטור השני של פנסילבניה, רוברט מוריס.
בסנאט, מקליי היה אחד החברים הרדיקליים ביותר בסיעה נגד המינהל.
במהלך דיונים בסנאט על חוק המגורים הקובע את מקום הבירה הלאומית הקבועה של ארצות הברית ומקום מושבה של הממשלה סגן הנשיא אדמס עבד עם מוריס, שהעדיף את פילדלפיה כבירה, כדי להביס את הצעתו של מקליי להציב אותה ליד נחלותיו על נהר ססקואנה.
ביומן שלו, שהוא היומן היחיד ואחד הרשומות החשובות ביותר של הקונגרס הראשון של ארצות הברית, הוא מותח ביקורת על סגן הנשיא אדמס והנשיא ג'ורג' וושינגטון.
הוא גם מתח ביקורת על רבים מתומכיהם שניהלו את הסנאט וכללו סנאטורים מסוימים, מתוך אמונה שהדרכים שלהם לנהל את הסנאט אינן יעילות.
הוא לא הצליח בניסיונו להיבחר מחדש על ידי בית המחוקקים של מדינת פנסילבניה.
יומנו מבטא את שנינותו היבשה ומחויבותו לעקרונות דמוקרטיים.
כמה מקרובי משפחתו היו גם פוליטיקאים, כולל אחיו, סמואל מקליי, ואחיינו, ויליאם פלנקט מקליי.
מקליי פרש לחווה שלו בדאופין, פנסילבניה ב-1791, שם בנה אחוזה מאבן גיר ממש צפונית לגבול הצפוני של האריסברג.
בשנת 1908, הבית נרכש על ידי ויליאם א.
ביילי, צאצא למשפחת תעשיינים מברזל ופלדה מהאריסברג המוקדמת, אשר ביצע שיפוצים שיצר אדריכל העיר מילר קאסט לסגנון התחייה הג'ורג'יאני.
כיום, הבניין מאוכלס ומתוחזק על ידי לשכת עורכי הדין של פנסילבניה.
האזור שממזרח לאחוזת מקליי זכה לכינוי "מקייסבורג" (היום דאונטאון) והשתרע אל מה שיהפוך למתחם הקפיטול של מדינת פנסילבניה.
מכיוון שהוא לא היה מפותח ובתוך מישור ההצפה, הוא גם כונה לפעמים "הביצה של מקליי"; בחורף, זה היה אתר פופולרי להחלקה על הקרח.
בעבר ניסה לעודד את העברת הבירה להריסבורג בזמן שהותו בסנאט האמריקני, מקליי מכר עשרה דונם של אדמה למדינת מסצ'וסטס לפני מותו.
בשנת 1811, תוך שימוש בקרקע זו, החל האדריכל סטיבן הילס לבנות את בניין הקפיטול ובנייני משרדים של המדינה לאחר שהמושל סיימון סניידר הסכים לעבור מיקום מרכזי בפנסילבניה.
הוא התחתן עם מרי מק'קלור האריס (1750–1809), בתו של ג'ון האריס הבן ונכדתו של ג'ון האריס האב, ששניהם היו מקור שמה של האריסברג.
לוויליאם ולמרי היו כמה ילדים, ביניהם אלינור, שנישאה לוויליאם וולאס ונולדה לה בת בשם מרי אליזבת וולאס דוויט.
קרובי משפחתה הם בריגדיר גנרל וולאס דוויט, גנרל ג'ון ל.