tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2010 שיחק בתפקיד עורך דין בפרק בסדרה "צוות IT".
באוקטובר 2010 הצטרף לסדרת הדרמה "הולבי סיטי" בתפקיד המנתח הנריק הנסן, אותו גילם במשך שלוש שנים עד לעזיבתו ב-2013. באוקטובר 2014 הוכרז שהוא יחזור לשחק בסדרה "הולבי סיטי".
באוקטובר 2014 הופיע בתפקיד מפקח בדרמה של ה-BBC "גן החיות שלנו".
בינואר 2015 הופיע הנרי בתפקיד המהפנט ארתור ולקין בפרק "The Invisible Man" בסדרה "האב בראון של ה-BBC.
באוקטובר 2016 שיחק בתפקיד מר מרת'ווייט במיני-סדרה "אבן הירח".
בנובמבר 2017 הופיע בתפקיד דיקן וסטמינסטר בעונה השנייה של הסדרה "תולדות פרנקנשטיין".
ב-2014 הופיע בסרט הקצר עטור השבחים "Done In".
ב-2016 שיחק הנרי בסרט "רוג אחת: סיפור מלחמת הכוכבים" וגילם את דמותו של גראנד מוף טארקין.
באמצעות אפקטים מיוחדים ב-CGI הולבשה על דמותו פניו של השחקן פיטר קושינג, שגילם את הדמות בעבר ונפטר ב-1994.
גאי-ג'ין (מיפנית: "זר") הוא רומן מ-1993 הנכתב על ידי ג'יימס קלאוול, כרונולוגית הספר השלישי בסאגה האסייתית, אף על פי שהוא האחרון שנכתב ופורסם.
מתרחש 20 שנה אחרי האירועים בטאי פאן, הוא מתאר את ההרפתקאות של מלקולם סטרואן, בנם של קולום וטס סטרואן ביפן.
הסיפור צולל בעומק אל המצב הפוליטי ביפן והעוינות איתה התמודדו שם בני המערב, ומתבסס בחופשיות על תקרית נממוגי ועל מלחמת אנגלו-סטצומה.
גאי קרלטון ויגינס היה צייר אימפרסיוניסט אמריקאי.
הוא היה נשיא האקדמיה בקונטיקט לאמנויות יפות וחבר במושבה אולד ליים.
הוא יצר ציורים רבים של הרחובות המושלגים של העיר ניו יורק במהלך חורף.
ויגינס נולד ב־23 בפברואר 1883 בברוקלין.
אביו קרלטון ויגינס היה אמן שהעניק לבנו את הכשרתו הראשונה כצייר.
הוא למד במכון הפוליטכני בברוקלין, בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק ובאקדמיה הלאומית לעיצוב.
המורים שלו באקדמיה היו ויליאם מריט צ'ייס ורוברט אנרי.
ויגינס צייר לעיתים קרובות סצנות של העיר ניו יורק, כגון – "וושינגטון סקוויר בחורף" (מוזיאון האמנות של ריצ'מונד, אינדיאנה); "קולומביה סיקרל", "חורף" (הגלריה הלאומית לאמנות, וושינגטון); ו"ריברסייד דרייב" (1915).
ויגינס צייר בסגנון אימפרסיוניסטי, כפי שניתן לראות בציור "ברקשייר הילס" (מוזיאון ברוקלין).
הוא נסע בניו אינגלנד וצייר נחלים, שדות ויערות על בד בעונות השנה השונות.
הוא הפך לאחד החברים הצעירים ביותר במושבת האמנות אולד ליים, קונטיקט, וצייר לצד אביו, קרלטון, צ'יילד האסאם ופרנק דומונד.
ויגינס החל ללמד אמנות באסקס בקונטיקט בשנת 1937. הוא יצר דיוקן של הנשיא דווייט אייזנהאואר והעביר אותו לבית הלבן בשנת 1959.
ויגינס כיהן כנשיא האקדמיה בקונטיקט לאמנויות יפות.
הוא היה חבר באקדמיה הלאומית לעיצוב, במועדון הצבע והחימר בניו הייבן ובאיגוד האמנות ליים.
הוא זכה בפרס פלאג, בפרס קופר ובפרס אתינאום מטעם האקדמיה בקונטיקט לאמנויות יפות; מדליית האריס ממכון האמנות בשיקגו; פרס טורנבול ופרס איזידור ממועדון סלמגונדי; ופרס הזיכרון של ג'יי פרנסיס מרפי מבית הספר לעיצוב רוד איילנד.
ויגינס התחתן עם דולורס ג'קסטון.
נולדו להם שני בנים, קרלטון ויגינס וגיא ארתור וויגינס, ובת, דורותי גיבסון.
ויגינס התגורר באולד ליים, קונטיקט ובחורף בסנט אוגוסטין, פלורידה.
ויגינס נפטר בשנת 1962 כשהיה בחופשה בסנט אוגוסטין, פלורידה, בן 80.
גופתו הוחזרה לביתו לקונטיקט והוא נקבר בליים.
ניתן לראות את עבודותיו בכמה מוזיאונים מרכזיים, כולל המכון האמנותי של שיקגו, מוזיאון ברוקלין, והמוזיאון האמריקני לאמנות סמית'סוניאן.
בנו של ויגינס, גיא ארתור ויגינס, הוא גם צייר.
גאי מארק ג'ילט היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת איווה, ולפני כן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס התשיעי של המדינה.
ג'ילט נולד ב-3 בפברואר 1879 בצ'ירוקי, איווה.
הוא למד בבתי ספר מקומיים ואחר כך סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת דרייק בדה מויין בשנת 1900. באותה שנה הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין בצ'ירוקי.
הוא שירת במהלך מלחמת ספרד-ארצות הברית, אף על פי שלא השתתף בשום קרב.
הוא גם התנדב להילחם נגד הבריטים במלחמת הבורים אבל לא התקבל.
ג'ילט החל את הקריירה הציבורית שלו כאשר הוא הפך לפרקליט העיר של צ'רוקי מ-1906–1907. לאחר מכן הוא הפך לפרקליט מחוז צ'רוקי ושירת בתפקיד זה משנת 1907 עד 1909. הוא נבחר לסנאט במדינת איווה.
שם שירת בין 1912 ל-1916 לאחר שעזב את הסנאט, הוא גויס לצבא במהלך מלחמת העולם הראשונה כקפטן.
ב-1932 נכנס ג'ילט, מטעם המפלגה הדמוקרטית, לבית הנבחרים של ארצות הברית במהלך ניצחונו ברוב מוחץ של רוזוולט.
הוא נבחר פעמיים למושב הזה, אף על פי שלא מילא תפקיד בשתי התקופות.
הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית ב-1936, כדי למלא את מקומו של סנטור ריצ'רד לואיס מרפי שנהרג בתאונת דרכים.
ג'ילט התנגד לחלקים מ"ניו דיל" במיוחד היה נגד חוק השכר ושעות העבודה חדש ולהיבטים של מערכת הביטחון הסוציאלי(Social Security) בגלל זה בשנת 1938 החליט ממשל רוזוולט בשנת 1938 להחליף את ג'ילט ולא לתת לא להיות מועמד בבחירות הבאות וגם בגלל הצבעתו נגד תוכניתו של רוזוולט להרחיב את בית המשפט העליון.
למרות מאמציו של רוזוולט נבחר ג'ילט והקרע בין הנשיא רוזוולט וג'ילט גדל.
לאחר המתקפה על פרל הארבור ( שם, במקרה, אחי של ג'ילט, קפטן קלוד ג'ילט, שירת בצי) מתח ג'ילט ביקורת על הממשל על כך, שלא היו מוכנים כראוי להתמודד עם אובדן של יבוא הגומי כתוצאה מהמלחמה עם היפנים.
בשנת 1943 הייתה למשרד החוץ הבריטי הערכות סודיות שנכתבו על ידי המלומד הבריטי ישעיהו ברלין, עבור ועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית בדו"ח מתואר ג'ילט כיותר רפובליקני מאשר דמוקרטי.
הוא נחשב לאדם מבודד, אף על פי שלדברי הדו"ח, הוא אינו מהווה איום לכל סיוע שהגיע מארצות הברית לבריטניה.
בשנת 1944 איבד ג'ילט את מושב הסנאט שלו.
ג'ילט לא נשאר בתפקיד זה למשך זמן רב ובשנת 1945 התמנה לנשיא הליגה האמריקאית למען ארץ-ישראל חופשית, ליגה שהוקמה ב-1944 על מנת לעזור להקים מדינה יהודית בפלשתינה, הליגה התפרקה בשנת 1948 כאשר ישראל הפכה למדינה.
הוא עשה קאמבק פוליטי בשנת 1948, כשהוא תופש את מקומו של המושל לשעבר ג'ורג וילסון בסנאט.
בשנת 1951 ערכה ועדת המשנה לפריבילגיות ובחירות בה היה חבר חקירה בנושאי הקמפיין של הסנטור מוויסקונסין ג'וזף מקארתי.
ג'ילט כיהן עד ה -3 בינואר 1955, לאחר שהצעתו שלו לבחירה מחדש סוכלה על ידי נציג ארצות הברית תומאס א.
תבוסתו נחשבה ללא מובנת מכיוון שהייתה בניגוד לסקרים.
בתוצאה מכך נשארו כל מושבי איווה בקונגרס בידי הרפובליקנים.
משנת 1951 ואילך היה זה הסנטור ג'ילט מהראשונים שקראו להקמת לאספה ארגון האמנה הצפון אטלנטית, נאט"ו.
בעקבות תבוסתו השנייה, ג'ילט נותר בתחילה בגבעת הקפיטול, ושימש כיועץ בוועדת הדואר והסניף של הסנאט (בין השנים 1955–1956) ובוועדת השיפוט של הסנאט (בין השנים 1956–1961).
הוא פרש והתגורר בצ'רוקי עד למותו בגיל 94 ב־3 במרץ 1973, ונקבר בבית העלמין באוק היל.
ג'ילט היה חבר במסדר הבונים החופשיים ואח בלשכת Speculative Lodge מספר 307 בצפון איווה.
גאי לורין רשנת'לר הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-14 של קהיליית פנסילבניה, מאז 2019. טרם היבחרו לקונגרס האמריקאי היה חבר הסנאט של פנסילבניה מטעם מחוז הבחירה ה-37, ובעבר היה שופט מחוזי ושירת בחיל הפרקליטות הצבאית של צי ארצות הברית במהלך מלחמת עיראק.
רשנת'לר נולד בפיטסבורג ב-17 באפריל 1983. הוא גדל בשכונה סאות' הילס שבעיר הולדתו וסיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון ע"ש תומאס ג'פרסון בשנת 2001. לאחר מכן, בשנת 2004, השלים באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה באירי לימודי תואר ראשון במדע המדינה.
עם סיום לימודיו הגבוהים, למד רשנת'לר בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת דוקיין בפיטסבורג (Duquesne University), שם קיבל תואר שני במשפטים ב-2007. כסטודנט בדוקיין, ייסד רשנת'לר את תא הסטודנטים למשפט צבאי לוהתמחה בפרקליטות הפדרלית של ארצות הברית במחוז המערבי של פנסילבניה בפיטסבורג.
לאחר לימודי המשפטים, שירת רשנת'לר בחיל הפרקליטות הצבאית של צי ארצות הברית במהלך מלחמת עיראק.
בצי האמריקאי הוצב בבגדאד ב-2009. ב-שנה העוקבת נמנה בין שלושת הפרקליטים שהגנו על לוחם באריות הים שהואשם בטיוח תקיפתו של המחבל אחמד האשים עבד אל-עיסאווי בשעה שהוחזק במעצר.
בסופו של דבר, לוחם אריות הים שייצג רשנת'לר ויתר הלוחמים האחרים שעמדו למשפט זוכו מכל אשמה.
לרשנת'לר הוענק "פרס מייקל טיילור שלבי למקצועיות, אתיקה ומסירות בתחום המשפט".
הוא עזב את השירות הצבאי ב-2012.
לאחר שירותו בצי, שב רשנת'לר לפטיסבורג והחל באביב 2012 לעסוק בעריכת דין בטרם נבחר ב-2013 לשופט מחוזי בפרוור סאות' הילס.
כשופט, שם פעמיו לצמצום היעדרויות תלמידים מבתי הספר.
בראשית אוקטובר 2017 הכריז ראשנת'לר כי יתמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית לקראת הבחירות המיוחדות במחוז הקונגרס ה-18 של פנסילבניה.
בוועידת המפלגה הרפובליקנית הפסיד לריק סאקון, חבר בית הנבחרים המדינתי.
הוא קיבל 75 קולות של פעילים מקומיים וכשל בהשגת רוב במהלך הסיבוב הראשון.
הוא הובס בפער של 32 קולות בלבד בסיבוב ההצבעה השני.
בבחירות 2018 התמודד פעם נוספת אל בית הנבחרים.
לאחר שבית משפט הורה לשנות את מפת מחוזי הקונגרס של פנסילבניה תוך קביעה כי תוצאה גזענית של הטיה בקביעת מחוזות בחירה, מחוז הקונגרס ה-18 סופח לשטחי מחוז הקונגרס ה-14 והפך רפובליקני עוד יותר.
נציג המחוז הדמוקרט קונור לאם אמנם ניצח את סאקון בבחירות המיוחדות, אך בעקבות השרטוט מחדש בית מגוריו הועבר למחוז הקונגרס ה-17, ושם התמודד לתקופת כהונה מלאה.
רשנת'לר התמודד בבחירות המקדימות הרפובליקניות במחוז הקונגרס ה-14 החדש, וניצב בשנית מול סאקון.
הפעם הוא זכה במועמדות וגרף 55.4% מקולות הבוחרים, וניצח את סאקון בפער בן 10.8%.
בבחירות הכלליות הגבר על אשת העסקים והמועמדת הדמוקרטית ביביאנה בואריו עם 58% מהקולות.
ב-3 בינואר 2019, עם התכנסות הקונגרס ה-116 של ארצות הברית, הושבע לתפקידו.
החל מינואר 2023, משמש כעוזר המצליף של סיעת הרוב בבית הנבחרים,טום אמר.
גאי בבילון היה מלחין וקלידן אמריקאי, המפורסם בעיקר בשל עבודתו עם אלטון ג'ון.
בבילון נולד בניו וינדזור שבמרילנד.
הוא הגיע לאוניברסיטת דרום פלורידה על מלגת שחיה, וב-1979 קיבל תואר ראשון בהלחנת מוזיקה.
עם סיום לימודיו עבר ללוס אנג'לס.
בשנת 1988 הצטרף לאולפנו וללהקתו של אלטון ג'ון, והשתתף באלבום "Sleeping with the Past" ובסבב ההופעות שבא בעקבותיו, .
בשנת 1990 שיתף פעולה עם ידידו, הגיטריסט של אלטון ג'ון דייווי ג'ונסטון, בפרויקט צדדי של האחרון, "Warpipes".
הוא שיתף פעולה גם עם להקת הרוק האמריקאית "איירון באטרפליי".
בשנת 2001 זכה בפרס גראמי על תרומתו למחזמר אאידה, אותו יצרו אלטון ג'ון וטים רייס.
עד מותו התגורר בבילון עם אשתו וילדיו בלוס אנג'לס, והיה שותף בלהקתו של אלטון ג'ון.
ב-2 בספטמבר 2009 מת בבילון מהתקף לב אחרי ששחה בבריכה.
במופע שערך אלטון ג'ון ב-11 בספטמבר בנאפולי הוא הקדיש לבבילון את שירו "Your Song".
גאי פן דו בואה, בצרפתית: Guy Pène du Bois (4 בינואר 1884 - 18 ביולי 1958) היה צייר, מבקר אמנות ומחנך אמריקאי בן המאה ה-20. נולד בארצות הברית למשפחה צרפתית, עבודתו תיארה את התרבות והחברה שסביבו: בתי קפה, תיאטראות ובשנות העשרים, דפים.
פן דה בואה, החל את הכשרתו האמנותית בשנת 1899, כאשר נרשם לבית הספר לאמנות בניו יורק כדי ללמוד אצל הצייר ויליאם מריט צ'ייס.
בשנת 1902 הוא נרשם לשיעור ציור עם רוברט אנרי, שתורתו מובילה את פן דו בואה להתמקד יותר בחיי היומיום ביצירות האמנות שלו.
גאי פן דו בואה נסע לאירופה בשנת 1905 כדי ללמוד אצל תאופיל סטיינלן, אך חזר לארצות הברית עם מות אביו בשנה שלאחר מכן.
הוא היה חבר קרוב לאדוארד הופר והיה השושבין שלו בחתונתו עם ג'וזפין הופר.
הם נשארו חברים לכל החיים.
החל מ-1906, דו בואה עבד כמאייר וקריקטוריסט עבור ה"ניו יורק אמריקאי", והוא החל לכתוב ביקורת אמנות למגזין שנתיים לאחר מכן.
הוא הפך לעורך של Arts and Decoration ב-1913 וגם כתב עבור הניו יורק פוסט ובמגזינים אחרים של אמנות.
ב-1940 הוא פרסם את האוטוביוגרפיה שלו, "אמנים אומרים את הדברים המטופשים".
בנו היה הסופר והמאייר הצרפתי-אמריקאי ויליאם פן דו בואה.
בתו הייתה הציירת איבון פן דו בואה.
האמן האמריקני ג'רום מאיירס נזכר בחברות הקרובה שלו עם פן דו בואה באוטוביוגרפיה שלו משנת 1940 "אמן במנהטן": "גיא פן דו בואה היה זה זמן רב המבקר של מחשבותיי על האמנות והחיים.
המגעים שלנו היו כל כך מהנים.
לעיתים קרובות במעגל הבית המקסים שלו, על הקפה שלנו, היינו מבלים שעות יחד, מנתחים את תנאי האמנות, חיזוי קריירות של אמנים שונים שהיו אז באור הזרקורים, כמו גם של אחרים שאורם היה פחות זוהר.
אני מצטער שלא עשיתי הערות מהשיחות שלנו, כי עבורי הן תמיד היו השראה.
"גיא היה אז מבקר האמנות והצייר הידוע; ואפילו מאוחר יותר, כשהפך לצייר הנודע, הוא עדיין היה גם מבקר האמנות, טבע את האפוריזמים הקצרים שלו עם קורטוב של ציניות קוסמופוליטית, חוכמה קרירה והומור יבש."
עבודתו נמצאת באוספים רבים של מוזיאונים, כולל מוזיאון סמיתסוניאן לאמנות אמריקאית, הגלריה הלאומית לאמנות, אוסף פיליפס, מוזיאון מונטגומרי לאמנויות יפות, מוזיאון ברוקלין, מוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית, האקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה.
ומוזיאון האמנות של אוניברסיטת וירג'יניה.
ציור קיר מאת שכותרתו "ג'ון ג'יי בביתו" הושלם בשנת 1938 והותקן במשרד הדואר של ארצות הברית בריי, ניו יורק.
אלן ארתור גאי סיגסוורת' הוא מפיק מוזיקלי ופזמונאי אנגלי.
במהלך הקריירה שלו, הוא עבד עם אמנים ומוזיקאים רבים, כולל סיל, ביורק, מדונה, בריטני ספירס, אימוג'ן היפ , אלאניס מוריסט, אריק וייטאקר, אליסון מויה ואורורה.
הוא גם שיתף פעולה עם מוזיקאים אינסטרומנטליים שונים.
סיגסוורת' היה שותף להפקת האלבום Empathy של מנדליי בשנת 1998. בהמשך לכך, היה שותף לכתיבת הלהיט "What It Feels Like for a Girl" עם מדונה ודייוויד טורן, עבור אלבומה Music משנת 2000. סיגסוורת' גם כתב את השיר "Nothing Fails" עם ג'ם לאלבומה של מדונה מ-2003 American Life.
אלן ארתור גאי סיגסוורת' נולד במאי 1960, וגדל באיקלי, מערב יורקשייר, שם פיתח תשוקה למוזיקה מוקדמת, ובמיוחד למלחין מהמאה ה-14 גיום דה מאשו.
הגיבורים המוזיקליים המוקדמים ביותר שלו היו רב-הנגן דייוויד מונרו והמלחין דייוויד פאנשאו.
הוא היה תלמיד בבית הספר התיכון לידס בשנות ה-70. הוא למד לנגן בצ'מבלו, תחילה בבית הספר בקאסה דה מטאוס בפורטוגל, ואחר כך במשך שנה בקונסרבטוריום אוטרכט בהולנד.
הוא טייל באירופה כשניגן בצ'מבלו עבור תזמורת הבארוק של האיחוד האירופי.
גאי מרווין צ'ארלס גרין היה במאי קולנוע, מפיק, תסריטאי וצלם קולנוע אנגלי זוכה פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר.
בשנת 2004 זכה בתואר קצין מסדר האימפריה הבריטית על תרומתו לאורך חייו לקולנוע הבריטי.
הוא החל את דרכו בעולם הקולנוע ב-1929, הפך לצלם קולנוע ידוע והיה ממייסדי .
גרין הפך לצלם קולנוע במשרה מלאה באמצע שנות ה-40 של המאה ה-20, ועבד על סרטים כמו "אוליבר טוויסט" של דייוויד לין מ-1948.
ב-1955 לערך עבר גרין לתחום הבימוי והוא עבר להוליווד בסביבות 1962.
גרין מת בביתו בבוורלי הילס מאי-ספיקת כליות ולב, בגיל 91. הוא הותיר אחריו אישה, בן, בת ונכדים.
גאי ויקטור הווארד היה פוליטיקאי אמריקאי.
גאי ויקטור הווארד נולד במיניאפוליס, מינסוטה ב-28 בנובמבר 1879. הוא למד בבתי ספר ציבוריים, בית הספר לעסקים במיניאפוליס ובאוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון.
הווארד שימש כפקיד בסניף הדואר בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1897 ל-1901. ב-1901 עבד בתחום עסקי הביטוח במיניאפוליס, ובבחירות 1916 היה אלקטור לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית.
הווארד נבחר ב-3 בנובמבר 1936 לסנאט של ארצות הברית ממינסוטה כרפובליקני.
הוא נבחר למלא את המושב שהתפנה בשל מותו של תומאס ד.
שול וכיהן מ-4 בנובמבר 1936 ועד 3 בינואר 1937 בקונגרס ה-74. הוא לא ביקש להיבחר לתקופת הכהונה המלאה שתחל מ-1937.
לאחר כהונתו בסנאט, הווארד חזר לעסקי הביטוח ומת במיניאפוליס, מינסוטה ב-20 באוגוסט 1954. הוא נקבר בבית הקברות של לייקווד.
גאי דולמן היה שחקן יליד ניו זילנד שפעל באוסטרליה, הממלכה המאוחדת וארצות הברית.
ידוע בעיקר בזכות תפקידו בסדרת הטלוויזיה "האסיר".
דולמן נולד בהמילטון ומאוחר יותר עבר לאוסטרליה.
החל את דרכו בעסקי השעשועים כשדרן רדיו ושיחק בתפקידי תיאטרון קטנים יותר.
דרכו הובילה אותו מאנגליה לאמריקה.
במהלך הופעותיו באנגליה, עבד בין היתר עם פטריק מקני.
דולמן השתתף גם בהפקות של הארי זלצמן, אשר שכר את שירותיו מספר פעמים.
כך הופיע דולמן גם בסרט "כדור הרעם", שבו גילם את דמותו של גרף ליפה, תפקיד שהפך אותו למוכר.
דולמן נפטר בלוס אנג'לס בגיל 72 מסרטן הריאה.
גאי ברספילד פארק היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי שכיהן כמושל ה-38 של מדינת מיזורי בין השנים 1933–1937.
פארק נולד בפלאט סיטי שבמיזורי, בנם של תומאס וודסון ומרגרט בקסטר פארק.
הוא למד במוסד גיילורד שבעיר הולדתו, ובשנת 1896 השלים לימודי תואר ראשון במשפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מיזורי.
פארק עסק בעריכת דין בפלאט סיטי, ושימש שם כתובע העירוני וכתובע המחוזי של מחוז פלאט.
בשנת 1909 נישא לאלינורה גאברט, ולשניים נולדה בת בשם הנרייטה.
בשנת 1922 נבחר פארק לשופט בבית המשפט המחוזי של המחוז החמישי במיזורי, וכן היה חבר בוועידה החוקתית של מדינת מיזורי.
בשנת 1928 נבחר מחדש לשופט, אולם ב־1932 התפטר מתפקידו במטרה להתמודד לתפקיד מושל מיזורי.
לאחר מותו הפתאומי של המועמד הדמוקרטי פרנסיס וילסון באוקטובר 1932, נבחר פארק כמועמד המפלגה הדמוקרטית.
בבחירות הכלליות ניצח את יריבו, מועמד המפלגה הרפובליקנית וסגן מושל מיזורי אדוארד וינטר, בפער של למעלה מ-300,000 קולות.
במהלך כהונתו כמושל יזם פארק תוכניות סיוע מדינתיות להתמודדות עם המצוקות הכלכליות שנגרמו בעקבות השפל הגדול, ופעל בתיאום עם תוכניות סיוע פדרליות כגון מינהל קידום העבודות.
בתקופת כהונתו הושקעו מאמצים בהרחבה ובשיפור של פארקים מדינתיים.
פארק, כמושל, נהנה מחסותו ותמיכתו של טום פנדרגסט, מנהיג המפלגה הדמוקרטית במיזורי שמוקד כוחו היה בקנזס סיטי.
עיתונאים והיסטוריונים אחדים טענו כי פארק אפשר לפנדרגסט לנהל דה פקטו את מיזורי, לרבות הפניית כספי סיוע פדרליים לעיר קנזס סיטי ולעסקים בבעלותו ובבעלות מקורביו של פנדרגסט.
בהתאם לחוקי מיזורי באותה עת, פארק לא היה רשאי להתמודד לכהונה שנייה ב-1936, ושב לעסוק בעריכת דין בפלאט סיטי.
בשנים 1943 ו-1944 שירת כחבר בשתי ועידות חוקתיות נוספות של מדינת מיזורי.
פארק נפטר ב-1 באוקטובר 1946 בג'פרסון סיטי, מיזורי.
קורדון היה סופר, פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי ממדינת אורגון.
הוא שירת בצבא במהלך מלחמת העולם הראשונה ומאוחר יותר שימש כתובע המחוזי של מחוז דאגלס בדרום אורגון.
כחבר המפלגה הרפובליקנית, מונה ולאחר מכן נבחר לסנאט של ארצות הברית, שבו כיהן בין השנים 1944 ל־1955.
קורדון נולד בקוארו, עיירה במחוז דוויט שבטקסס, ב־24 באפריל 1890. בשנת 1896 עבר עם משפחתו לרוזבורג שבאורגון, ולמד בבתי הספר הציבוריים בעיר.
בשנת 1909, בגיל 19, מונה לסגן גובה המיסים של מחוז דאגלס, תפקיד שבו שירת עד 1916. בשנת 1914 נישא לאנה אלן, ונולדו להם שני ילדים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא ושירת ביחידת התותחנים.
בשנת 1917 החל לכהן כגובה המיסים של המחוז, תפקיד שבו נשאר עד 1919. קורדון למד משפטים והוסמך לעריכת דין בשנת 1920. בין השנים 1923–1935 שימש כתובע המחוזי של מחוז דאגלס ולאחר מכן עסק בעריכת דין ברוזבורג.
בהמשך החל לשמש כעורך הדין של קבוצה בת 18 מחוזות שתבעו את הממשל הפדרלי בעקבות פרשת הונאת הקרקעות של אורגון, שעסקה במתן מענקי אדמות לרכבת אורגון–קליפורניה.
בשנת 1944 מונה קורדון כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם אורגון על ידי מושל המדינה ארל סנל, לאחר מותו של הסנאטור צ'ארלס מקנרי.
בבחירות מיוחדות בנובמבר 1944 נבחר להשלים את הקדנציה, כשקיבל 57% מהקולות מול המועמד הדמוקרטי ויליס מהוני.
באותן בחירות נבחר לראשונה לסנאט גם הסנאטור הוותיק ויין מורס.
בשנת 1948 נבחר קורדון לקדנציה מלאה של שש שנים, עם 60% מהקולות מול המועמד הדמוקרטי מיינלי ג'יי.
בשנת 1954, שהייתה שנה קשה לרפובליקנים, הפסיד קורדון בבחירות החוזרות לדמוקרטי ריצ'רד ניוברגר בפער של 50.2% מול 49.8%.
במהלך כהונתו בסנאט הציע קורדון תקנה שלפיה דוחות ועדות הסנאט יציינו כיצד הוראות בחוק מוצע ישנו את החוק הקיים.
קורדון שימש כיושב־ראש ועדת הפנים וענייני הטריטוריות בין 1954 ועד תום כהונתו ב־1955. הוא אף ביקר בטריטוריית הוואי כדי לקיים שימועים בנושא אפשרות קבלת מעמד מדינה לטריטוריה (הוואי התקבלה לאיחוד ב־1959).
כהונתו בסנאט נמשכה מ־4 במרץ 1944 עד 3 בינואר 1955. קורדון היה תומך של ג'וזף מקארתי וראה בדמוקרטים "רכים מדי כלפי הקומוניזם".
לאחר שעזב את הסנאט עסק בעריכת דין בוושינגטון הבירה בין השנים 1955–1962, אז פרש.
בראשית שנות ה־50, פרנק הרברט – שלימים התפרסם כסופר מדע בדיוני – היה בין כותבי הנאומים של קורדון.
קורדון נפטר בוושינגטון הבירה ב־8 ביוני 1969, בגיל 79, ונקבר ברוזבורג, בבית העלמין רוזבורג ממוריאל גארדנס.
גאי דספארד גוף היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם וירג'יניה המערבית.
קודם לכן שימש כתובע המחוזי הפדרלי של מחוז מזרח ויסקונסין וכיהן בתפקידים שונים במחלקת המשפטים של ארצות הברית.
גוף נולד ב-13 בספטמבר 1866 בעיר קלקסבורג שבווירג'יניה המערבית, בן למשפחת פוליטיקאים בראשות אביו, נתן גוף, שכיהן גם הוא כסנאטור וכחבר בית הנבחרים.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים ולאחר מכן במכללת ויליאם ומרי.
בשנת 1888 השלים את לימודיו בקניון קולג' (קנבייר, אוהיו), וב־1891 קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת הרווארד.
באותה שנה הוסמך לעריכת דין והחל לעסוק במקצוע בבוסטון שבמסצ'וסטס.
בשנת 1893 עבר למילווקי שבוויסקונסין, והמשיך לעסוק בעריכת דין.
בשנת 1895 נבחר לתובע המחוזי של מחוז מילווקי, וב־1904 התמודד ללא הצלחה על ראשות העיר.
בשנת 1911 מינה אותו הנשיא ויליאם הווארד טאפט לתובע המחוזי של מחוז מזרח ויסקונסין, תפקיד בו כיהן עד 1915.
בשנת 1917 מונה לעוזר מיוחד לתובע הכללי של ארצות הברית.
במלחמת העולם הראשונה שירת בדרגת קולונל במחלקת הסנגוריה הכללית של צבא ארצות הברית, ובשנים 1918–1919 פעל בצרפת ובגרמניה.
ב־1920 מינה אותו הנשיא וודרו וילסון ליועץ המשפטי של מועצת הספנות של ארצות הברית, ובהמשך היה גם חבר במועצה עד 1921. בין השנים 1920–1923 שירת מספר פעמים כעוזר לתובע הכללי.
ב־1923 שב לעיר הולדתו קלקסבורג.
ב־1924 נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לסנאט של ארצות הברית, וכיהן בתפקיד מ־4 במרץ 1925 עד 3 במרץ 1931. הוא לא ביקש להיבחר מחדש בבחירות 1930. במהלך כהונתו היה יו"ר ועדת ההוצאות במשרדי הרשות המבצעת (בקונגרס ה־71).
סי., ונפטר בבית החורף שלו בעיר תומאסוויל שבג'ורג'יה, ב-7 בינואר 1933, בגיל 66. הוא נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
גוף היה בנו של נתן גוף, סנאטור וחבר בית הנבחרים מטעם וירג'יניה המערבית, ואביה של , חברת בית הנבחרים מטנסי.
גאיאניזם היא אמונה פילוסופית, הוליסטית ורוחנית המתמקדת בכדור הארץ, אשר חולקת ביטויים עם "דתות אדמה" ופגאניזם, אך אינה מזדהה באופן בלעדי עם דת או שיטה פילוסופית ספציפית.
המונח מתאר פילוסופיה ותפיסת עולם אתית אשר, אף על פי שאינן בהכרח דתיות, מרמזות על מסירוּת טרנספרסונלית לכדור הארץ כאורגניזם-על.
מתרגלי הגאיאניזם נקראים גאיאנים (או גאיאניסטים).
מרסל ויסנבורג תיאר את הגאיאניזם כ"גרסה מודרנית של דטרמיניזם פילוסופי".
הגאיאניזם נקשר לתנועת העידן החדש בשל נקודות מבט דומות, אך בדרך כלל אינו מזוהה כחלק מתנועת העידן החדש כולה.
הפילוסופיה של הגאיאניזם נובעת מהשערת גאיה של ג'יימס לאבלוק, הטוענת כי אורגניזמים מקיימים אינטראקציה עם סביבתם על פני כדור הארץ כדי ליצור מערכת מורכבת יותר ובעלת ויסות עצמי התורמת לשמירה על תנאי החיים על פני כדור הארץ.
ניתן להבין את גאיה כתודעת סופר-אורגניזם המורכב מאורגניזמים, כפי שניתן להבין חיים רב-תאיים כסופר-אורגניזם בקנה מידה קטן יותר.
מתרגלי הגאיאניזם מכונים "גאיאנים", או לפעמים "גאיאניסטים".
חסידיהם ניגשים בדרך כלל לפילוסופיה מתוך פרספקטיבה שאנשים צריכים לכבד את כדור הארץ, להפחית או לרכך את השפעתם האישית על כדור הארץ, ולכבד את כל החיים על פני כדור הארץ.
הפרספקטיבה האחרונה מורחבת לכל צורות החיים כגון צמחים, בעלי חיים או בני אדם, וחסידים ינסו לעיתים קרובות לשמור על קשר הדוק עם כדור הארץ על מנת לשאוף לשלום עולמי, לשמור על הומאוסטאזיס עולמי ולמצוא סיפוק פנימי.
גאיאנים ילכו מדי פעם אחר הגאיאניזם יחד עם דתות אחרות, אך עבור רבים הגאיאניזם אינו בהכרח דתי.
דוגמה לפילוסופיה גאיאנית היא "השבועה הגאיאנית", אותה תיאר לוסיאן טרנובסקי, מייסד "כוכב הלכת המאוחד" :אנחנו כוכב לכת מאוחד
בכבודי, אני מתחייב לציוויליזציה משגשגת בהרמוניה עם כל החיים.אף על פי שגיאניזם היא מערכת אמונות המתמקדת בכדור הארץ, היא לא תמיד מתיישבת עם מטרות סביבתיות.
לדוגמה, המפתח המדעי הראשי של הגאיאניזם, ג'יימס לאבלוק, דגל בהרחבה נרחבת של תחנות כוח גרעיניות על פני כדור הארץ, בקולוניזציה של כוכבי לכת אחרים ובסובלנות כלפי מזהמים כימיים שונים על פני כדור הארץ.
גאיה היא כינוי להאנשה של כדור הארץ, שמה של האדמה בתרבויות מסוימות וכן שמה של אמא אדמה במיתולוגיה היוונית.
נקראה ביוונית עתיקה מא גא - "אמא אדמה" וכך גם מקבילתהּ במיתולוגיה רומית: טֶרָה מאטר או טֶלוּס (Tellus).
בשפה העברית מקובל, בעקבות כינויים אלה המונח "אמא אדמה".
על פי רוב המקורות גאיה נוצרה מתוך הכאוס.
היא הולידה עם אוראנוס את פונטוס (הים השחור) ואת טרטרוס (השאול), הקיקלופים והטיטאנים שמהם נוצרו האלים האולימפיים.
עם פונטוס היא הולידה אלי ים ומים (למשל את פורקיס).
אורנוס החביא את ילדיה של גאיה, ההקאטונכרים (Hecatonchires) הענקים בעלי מאה הידיים ואת הקיקלופים, בטרטרוס (בטן האדמה), כדי שלא יראו אור יום.
הדבר הכאיב לגאיה (תרתי משמע, בגלל שהם היו כלואים בתוכה וגם בגלל צער ילדיה), והיא יצרה אבן חלמיש אפורה וחצבה ממנה חרמש.
את החרמש היא נתנה לטיטאנים ופקדה עליהם שיעזרו לה.
קרונוס היה היחיד שהעיז, ובעזרת החרמש תקף את אביו אורנוס וסירס אותו.
מהדם שניתז על האדמה נולדו האריניות (אלות הזעם והנקמה), הגיגאנטים וחלק מהנימפות.
לפי גרסה אחת, מהאשכים שהושלכו לים נולדה אפרודיטה.
לפי גרסה אחרת הדם שניתז אל הים גרם לו לרתוח ולהוציא קצף, שמתוכו יצאה פנינה ורודה ששטה לה אל חופי האי קפריסין, ומתוכה יצאה אפרודיטה אל אוויר העולם.
כאשר עלה קרונוס לשלטון, הוא גירש את ההקאטוניכרים ואת הקיקלופים בחזרה לטרטרוס.
שבועה בשמה של גאיה נחשבה ביוון כאחת השבועות החמורות ביותר, המחייבות את הנשבע לקיים את ההבטחה כמעט בכל מחיר.
בציורים נראה לרוב פלג גופה העליון של גאיה מעל האדמה.
בכמה ציורים נראית גאיה שכובה על פני האדמה כשמסביבה משרתיה.
בציורים המופיעים על אגרטלים חוזר המוטיב של מסירת התינוק אֶריכתוניוס לאתנה .
גאיוס מריוס היה מצביא ומדינאי רומי, המנצח של מלחמת יוגורתה ומלחמת הקימברים והטווטונים.
מריוס היה מחדש צבאי ומנהיג הסיעה הפופולרית ברומא.
מריוס היה האדם היחידי בתולדות הרפובליקה הרומית שנבחר שבע פעמים למשרת הקונסול.
מריוס נולד בדרום לאטיום (מחוז לאציו של ימינו), בתחום שיפוטה של העיר ארפינום, בכפר קראטה, שמאוחר יותר נקרא על שמו - "קאסמרה" ("בית מריוס").
לפי פלוטרכוס, נולד מריוס למשפחת איכרים מהמעמד הנמוך.
אביו היה שכיר יום, ובצעירותו חווה עוני.
בניגוד לפלוטרכוס, המחקר המודרני טוען שמשפחתו של מריוס הייתה ממעמד הפרשים ואביו היה אמיד.
בכל מקרה, החוקרים מסכימים שמריוס היה "אדם חדש" ("Novus Homo"), הראשון ממשפחתו שנכנס לסנאט הרומי ונבחר לקונסול.
הצלחתו בטיפוס בסולם החברתי במסלול המשרות נבעה מכישרונו הצבאי וקשריו עם פטרוניו - משפחת קיקיליוס מטלוס.
במלחמת נומנטיה (בין השנים 134-133 לפנה"ס) זיהה הקונסול סקיפיו אימיליאנוס את כישרונו הצבאי, קפדנותו ואומץ לבו של מריוס והחליט לקדמו.
מאוחר יותר נבחר מריוס לטריבון צבאי.
לאחר סיום מלחמה זו, בה שימש כטריבון צבאי בצבא הרומי, חזר מריוס לרומא מהיספניה והחל בקריירה פוליטית, תחילה במוסדות ארפינום ולאחר מכן ברומא עצמה.
בשנת 123 לפנה"ס נבחר לקווסטור.
בשנת 119 לפנה"ס, בתמיכתו של פטרונו, אחד מבני משפחת קיקיליוס מטלוס, נבחר מריוס למשרת טריבון הפלבס.
במשרתו זו נקט מריוס במדיניות של הסיעה הפופולרית וכן תיקן תקנות הקשורות לנוהלי ההצבעה.
ההיסטוריון תיאודור מומזן מפרט, שהתקנות נגעו לבקרה על מסירת חרסי ההצבעה ששימשו לבחירות ושהן נועדו למנוע אי סדרים בתהליך ההצבעה.
ההיסטוריון ישראל שצמן מחזק את דבריו של מומזן ומפרש תקנות אלו כאמצעי להגביר את הביקורת על נוהלי ההצבעה ולהפחית את ההשפעה על הבוחרים.
עם זאת, יצוין, שישנם חוקרים מודרניים הסבורים שפרשנות זו לחקיקה של מריוס היא בעייתית.
בתוקף תפקידו התנגד מריוס להרחבת חלוקת התבואה לעם, פעולה יוצאת דופן ביחס לעמדתו הפופולרית הכללית.
סביר להניח שפעולה זאת הייתה צעד פוליטי מתוזמן ומחושב היטב; לפי פלוטרכוס התנגדותו לחלוקה זיכתה אותו בהערכה מצד האופטימאטים ועם זאת הוא הצליח לשמור על מעמדו בקרב הפופולרים וליצור לעצמו תדמית של מדינאי הפועל לטובת המדינה ללא משוא פנים.
לאחר סיום כהונתו כטריבון ניסה להיבחר לאיידיל, אך נכשל.
בשנת 115 לפנה"ס נבחר לפרטור ושנה לאחר מכן, מונה לפרופרטור כמקובל בהיררכיה הרומית ויצא לכהן כנציב בלוזיטניה שבהיספניה (בשטח פורטוגל המודרנית).
מריוס שהה בהיספניה שנתיים, בהן ניהל מספר קרבות נגד הילידים.
אחרי שובו לרומא חיזק מריוס את מעמדו הפוליטי כאשר נשא לאישה בשנת 110 לפנה"ס את יוליה קיסריס (דודתו של יוליוס קיסר) ממשפחת האצולה הוותיקה של היולים.
בשנים אלה גם התעשר בעקבות הצלחתו כסוחר.
כשנה לאחר נישואיו נולד לו בנו היחיד, גאיוס מריוס הבן.
בשנת 109 לפנה"ס נבחר מריוס על ידי הקונסול והמצביא העליון החדש של רומא באפריקה, קוינטוס קיקיליוס מטלוס, להיות אחד משני סגניו במלחמת יוגורתה בנומידיה.
הצבא הרומי הגיע באותה שנה לחופי אפריקה, ומטלוס חידש את המלחמה ביוגורתה, המלך הנומידי.
בקרב שנערך בשנה לאחר מכן, ניצחו הרומים הודות לתושייתו של מריוס.
לאחר תבוסתו פיזר יוגורתה את כוחותיו ברחבי נומידיה, והחל לנקוט באסטרטגיה של מלחמת גרילה.
בתגובה חילק מטלוס את צבאו לשתי חטיבות, האחת בהנהגתו והשנייה בהנהגתו של מריוס, והחל במסע הדברתם של הנומידים.
מטלוס כבש את רוב נומידיה והמשיך בניסיונותיו לתפוס את יוגורתה, אולם זה הצליח לחמוק ממנו ונע כל הזמן ממקום למקום.
השבטים הגאטולים מהדרום החלו במאבק נגד צבאות רומא.
גם חתנו של יוגורתה, בוככוס מלך מאוריטניה, החל בהכנות למלחמה ברומא.
על רקע כישלונו של מטלוס במיגור האויב, הכריז מריוס על כוונתו להתמודד בבחירות על משרת הקונסול כדי להחליף את מטלוס.
הכרזתו גררה התגייסות בקרב מעמד האצולה הרומי נגד מועמדותו וגינויו משום מעמדו הנמוך.
מטלוס אפילו התלוצץ שמריוס ימתין עד שבנו הצעיר של מטלוס יגיע לגיל שבו יכול הבן להתמודד על הקונסול, ורק אז מריוס יכול להתמודד עם הבן על התפקיד.
מחלוקת ואיבה נפערו בין השניים, מטלוס פיטר את מריוס מהסגנות, והלה חזר לרומא והעמיד את עצמו לבחירות לקונסולאט של שנת 107 לפנה"ס.
מסע הבחירות שלו לווה בביקורת חריפה על ניהול המלחמה ומינהל המדינה של מטלוס, ומריוס אף האשים את מטלוס בהארכת המלחמה רק בשל רצונו בהארכת תפקידו.
התעמולה הפופוליסטית המוצלחת שערך מריוס בקרב הפלבס, בנוסף לתמיכתם של אנשים בעלי השפעה ממעמד הפרשים ומסוחרים מצליחים, הביאו לבחירתו לקונסול של שנת 107 לפנה"ס ברוב קולות עצום, למרות ההתנגדות העזה של האוליגרכיה השלטת.
בנוסף לכך, בצעד חסר תקדים מאז ימיו של גאיוס גְרַקְכוּס, קבעה אספת הקנטוריות את תפקידו כפרוקונסול בתור המצביא העליון של אפריקה, והפכה על פניה את החלטת הסנאט שקבעה שמטלוס יישאר בתפקיד זה.
החלטת אספת העם והתערבותה בנושא הקצאת הפרובינקיות ומינוי המצביא למלחמה נגד יוגורתה עמדה כנגד מסורת ארוכת שנים אשר קובעת שבאחריות הסנאט להחליט בנוגע לעניינים הנוגעים למדיניות חוץ.
מערכת הקצאת הפרובינקיות הייתה ברובה נקייה מפוליטיקה במשך רוב שנות הרפובליקה, גם במצבים של ניגודי אינטרסים בין בעלי המשרות, אולם החל מסוף המאה השנייה לפנה"ס דבר זה החל להתערער והגיע לנקודת שבירה במהלך זה של מריוס.
מעתה תהליך החלוקה של קונסולים לפרובינקיות היה לכלי פוליטי במאבק בין האופטימטים לפופולרים.
בשנת 106 לפנה"ס הגיע מריוס לאפריקה ולקח מידי מפקדו לשעבר את הפיקוד על הצבא הרומי בזירה.
המאוריטנים התאחדו עם הנומידים, אך בעזרתו של מפקד הפרשים הצעיר לוקיוס קורנליוס סולה, הצליח מריוס להתגבר על הכוח המשולב.
שנה לאחר מכן, בעזרת תחבולה שרקם סולה, הצליח מריוס לתפוס את יוגורתה וזכה לטריומף בשנת 104. עם זאת מאריוס לא היה יכול לטעון לבלעדיות על הניצחון, דבר שגרם לו תסכול רב.
קודמו מטלוס, שכבש את רוב נומידיה, זכה לשם "נומידיקוס" - מנצח הנומידים, וסגנו סולה הוא זה שזכה בהערכה על התפיסה המתוחכמת של המלך הנומידי (מעשה שהונצח מאוחר יותר בפסל זהב שהעניק המלך בוככוס לקפיטול).
אחד מהישגיו הגדולים ביותר של מריוס היה הרפורמה שערך בצבא הרומי והארגון מחדש של מבנה הצבא.
בנוסף לשינויים אסטרטגיים ומנהלתיים בצבא, אימץ מריוס את שיטת האימונים שהנהיג הקונסול של שנת 105 לפנה"ס, פובליוס רוטיליוס רופוס, ביטל את שיטת האימונים הישנה של הלגיונות ויצר תוכנית אימונים חדשה ואחידה לכל החיילים.
המישור החשוב ביותר ברפורמה הצבאית היה הצד החברתי והפוליטי שלה.
לראשונה גויסו לצבא בני המעמד הנמוך ביותר של הפלבס - הפרולטרים, מעמד שהיה חסר אמצעים כלכליים.
במרוצת השנים חרגו הרומאים יותר ויותר מהעקרונות של חוקי סרוויוס טוליוס שלפיהם מגייסים לצבא רק את בעלי האמצעים (מי שהשתייכו לאחת מחמש המחלקות) אך בזמנו של מריוס הוסרה המגבלה כליל.
ברפורמה זו מריוס לקח רק צעד אחד נוסף ואחרון בשרשרת של החלטות שהתקבלו במהלך המאה השנייה אשר הורידו ושחקו את מכסת הרכוש הנדרש לאזרחים שנקראים להתגייס לצבא.
עד כדי כך שלמעשה, בשנת 107 ההבדל בין המחלקה החמישית לבין הפלורטארים היה כמעט חסר משמעות.
בהסרת החסם מריוס העניק לכל אזרח רומאי שנולד חופשי את הזכות להתנדב לצבא אך גם לכך היו תקדימים: בעיתות של משברים חמורים, כגון המלחמה הפונית השנייה, הסנאט הרומי גייס את חסרי האמצעים לשורות הצבא.
הרפורמה של מריוס הייתה אחד משלביו האחרונים של תהליך ארוך שבמהלכו הפך השירות הצבאי ברומא משירות חובה לשירות התנדבותי, והצבא הרומאי הפך מצבא אזרחי לצבא מקצועי.
המוני פשוטי העם, שמוצאם הנמוך מנע מהם להתקדם או למצוא עבודה בחיים האזרחיים ברומא, נהרו לצבא, במחשבה על היתרונות ששירות צבאי יעניק להם.
בנוסף לכך שינה מריוס את הסידור המערכתי הישן בתוך הצבא הרומי עצמו.
בעבר סודרו החיילים בארבע מערכות, לפי ותק ועושר כלכלי, כשהצעירים והעניים ביותר מוצבים בשורה הראשונה ואילו העשירים והוותיקים באחרונה.
מריוס ביטל את ההבדלים בכלי הנשק בין השורות ואת תלות החייל במעמדו החברתי.
סידור החיילים לפי המערכות היה נתון מעכשיו לפי שיקול דעתם המקצועי צבאי של הקצינים.
ההבדלים בחימוש התבטלו וניתן אימון צבאי אחיד לכל החיילים, כך שחייל לא היה צריך הכשרה מיוחדת כדי לעבור ממערכה למערכה.
לא כל השינויים במערך הוכחו כנכונים.
ביטול חיל הרגלים הקל ויחידות הפרשים פגע ביכולת הלגיון להצליח במלחמות בעצימות נמוכה ונגד אויבים הנוקטים טקטיקה של מלחמה ניידת, כגון הצבאות מאסיה המערבית והמרכזית והוא נזקק לתוספות של כוחות עזר.
מריוס שינה את מעמדם של בעלי הברית האיטלקיים בגלל הגיוס ההולך וגדל של האיטלקים לצבא וחשיבותם הבלתי מעורערת במערך הצבאי של הלגיונות.
האיטלקים תפסו חלק גדול בעבודות הצבא, במיוחד לאור התמחותם בתפקידים צבאיים שהרומאים לא לקחו בהם חלק (לדוגמה, חיל הפרשים הרומי, שבאופן מסורתי יצא מתוך האצולה, נתבטל כבר לפני ימיו של מריוס).
התלות הצבאית הזו גררה בהכרח גם עלייה בחשיבות האיטלקים בחיי היום יום של רומא, תהליך שקיבל ביטוי בעובדה שמריוס העניק לאחר קרב, בניגוד לחוק הרומי, אזרחות רומית לחיילי שני לגיונות איטלקיים, כגמול על תרומתם בלחימה.
העובדה שגם איטלקים ממעמד נמוך החלו להיות מגויסים יצרה שינויים חברתיים בערים שמהן באו.
גיוס חסרי האמצעים לצבא והפיכתם לקליינטים של המפקד הבטיחו את נאמנותם למצביא.
בניגוד לצבאות שגויסו קודם לסוף המאה השנייה לפנה"ס, שהיו חוזרים הביתה בסוף הלחימה לעבד את החוות שלהם, החל מהרפורמה של מריוס היו החיילים ברפובליקה ברשותו של המצביא גם לאחר תום המערכה ועזרו לו במאבקיו הפוליטיים.
העזרה התבטאה בהצבעה עבורו בבחירות וגם באיום סמוי של קיום כוח צבאי בידיו של מנהיג פוליטי.
יותר מכך, כיוון שהיו חסרי רכוש, שאיפותיהם לתגמול עתידי שיבטיח את חייהם האזרחיים לאחר סיום שירותם, כולל שלל מאדמות האויב, היו גדולות במיוחד, דבר שדרבן התפשטות צבאית וחלוקת אדמות של המדינה.
ההשפעה של השינויים הללו על המדינה הרומית הייתה עצומה.
מריוס פתח את הדלת להיווצרות מעמד אנשי צבא הקבע, שאומנותו היא הלחימה, נאמנותו נתונה למצביא ומשכורתו ותגמולו העתידיים תלויים בו.
הרקע למינוי מריוס למפקד הצבא
כבר בשנת 113 לפנה"ס, שנה לפני פרוץ מלחמת יוגורתה, החלו לנוע לעבר מעברי האלפים השבטים הקימברים והטווטונים (שבטים שעד לתקופה זו היו זרים לרומאים, ומוצאם הוא כנראה גרמאני), יחד אתם היו, ככל הנראה, גם מספר שבטים גאליים.
הקרב הראשון בין הרומאים לקימברים נערך באותה שנה באזור נוריה, בירתה העתיקה של ממלכת נוריקום.
הצבא הרומי, בראשות הקונסול גנאיוס פאפיריוס קארבו, נחל בקרב הזה הפסד.
הקימברים לא המשיכו דרומה לכיוון איטליה, אלא מערבה.
בשנת 109 לפנה"ס נחלו הרומאים מפלה נוספת, אך גם הפעם הקימברים לא הראו שום כוונה לחדור לתוך איטליה, אלא נלחמו בשבטים הקלטים שמצפון-מערב לאיטליה.
תבוסות נוספות נגרמו לרומאים בשנת 107 לפנה"ס על ידי שבטים גאליים שנדחקו על ידי הקימברים לתוך הטריטוריה של רומא.
בשנת 105 לפנה"ס הנחילו הקימברים לרומא תבוסה בממדים שלא ידעה מאז קרב קאנאי בשנת 216 לפנה"ס.
הקימברים, בראשות מלכם בוירכאוס, והצבא הרומי, שמנה שני צבאות קונסולאריים כפולים שבראשם עמד הקונסול גנאיוס מאליוס מאקסימוס (צבא קונסולרי כלל כ-20,000 חיילים), נפגשו על יד אוראוסי שבגאליה (אורנז' שבדרום צרפת של ימינו), על נהר הרון.
ב-6 באוקטובר נפל המחנה הרומאי הראשון ומיד לאחריו גם השני בידי הקימברים.
לפי מומזן, המקורות העתיקים מעריכים שכ-80 אלף חיילים רומאים ועוד כמחצית ממספר זה מצבא העזר, נהרגו, אך היסטוריונים מודרניים יותר, כגון שצמן, סבורים שמספר האבדות המדווח הוא מוגזם.
האיום על איטליה ורומא היה גדול במיוחד, מכיוון שהמעברים באלפים היו פרוצים וכמעט לא היה קיים כוח מגן רומאי בתחומי איטליה.
למרבה מזלה של רומא, פנו הקימברים מערבה לעבר הרי הפירינאים.
אוזלת ידם והמחדלים של המצביאים הרומאיים שנשלחו להילחם באיום הגרמאני ונכשלו והסיכון הממשי והמידי לעיר רומא עצמה גרמו לאובדן האמון של העם בממשלתו ובמפלגת האצולה השולטת.
מצביאי ומנהיגי הכישלונות הצבאיים נרדפו והועמדו לדין.
כל המועמדים למשרת הקונסולים והמצביאים לגאליה נדחו על ידי העם.
כבר בזמן המלחמה באפריקה, העמיד עצמו מריוס לבחירות לקונסולט של שנת 104 לפנה"ס ונבחר ברוב קולות לקונסול ולמצביא הראשי למלחמות בגאליה.
לאורך המלחמה כולה, במשך ארבע השנים הבאות (101 - 104 לפנה"ס), נבחר מריוס לתפקיד הקונסול בכל שנה מחדש, דבר שהיה מנוגד לחוק הרומי והיה חסר תקדים ברפובליקה הרומית.
מריוס שלט למעשה במשך חמש שנים רצופות על הצבא (כיוון שהעם נתן לו את הפיקוד על המלחמה בקימברים, דבר שהיה גם הוא מנוגד לחוקה הרומית) ואילו חבריו לקונסולט היו צריכים להסתפק בתפקידים משניים בשלטון.
בתקופה זו ערך את הרפורמה הצבאית הרחבה שלו וחיזק את שליטתו בצבא.
בשנת 104 לפנה"ס חצו מריוס וצבאו את האלפים.
הצבא תוגבר בקצינים מנוסים מהמלחמה האפריקאית (ביניהם סולה) ולווה בכוחות איטלקיים רבים ובבעלי ברית נוספים.
מריוס ניצל את שהות הגרמאנים ממערב לרון כדי לדכא כל סימן למרידה של מחוזות גאליה וליגוריה.
הוא חיזק את הבריתות של הרומאים באזור וגייס מהם כוחות חדשים לצבאו.
הוא העסיק את חייליו בחפירת ובניית ביצורים (ביניהם תעלת הרון) והמשיך לאמן בקביעות את צבאו.
בשנת 103 לפנה"ס החלו הקימברים חוזרים מזרחה.
צבאם תוגבר בשבטים הטווטונים ולווה על ידי שבטים גאלים שנגררו אחריהם.
לפני שהגיעו לאיטליה, התפלגו שני העמים הברברים ומלוויהם על מנת לחדור לאיטליה דרך שני מעברים שונים של האלפים.
בקיץ של שנת 102 לפנה"ס נפגש המחנה הטווטוני עם צבאו של מריוס על שפכו של נהר האיזר אל תוך נהר הרון.
מריוס התמקם מראש בנקודה זו ובכך חסם מהטווטונים את הגישה לאיטליה דרך מעבר סן ברנאר הקטן ודרך החוף הליגורי.
צבאו של מריוס היה מבוצר היטב, והטווטונים לא הצליחו לשבור את הגנתו ואת ביצוריו.
לאחר אבדות כבדות החליטו הטווטונים לחצות את הנהר, לעקוף את המחנה הרומי ולצעוד לעבר איטליה.
מריוס נתן להם לחצות את הנהר ללא הפרעה והחל לנוע בעקבותיהם עם צבאו.
בסביבת אקווה סקסטיה (אקס-אן-פרובאנס המודרנית) החלו החילות הקלים של שני הצבאות להתנגש והחלה שורה של קרבות.
לאחר שלושה ימים נחל מריוס ניצחון מוחץ, הצבא הטווטוני שהותש מהחום של דרום צרפת, הובס לחלוטין ומלכם טוטיבולד נשבה.
מחנה העם הטווטוני שנסע אחרי הצבא, נטבח בהמוניו על ידי הרומים (מספר ההרוגים של הטווטונים מוערך בכ-100,000 איש).
במקביל לאירועים אלו הצליחו הקימברים לחדור למישור האיטלקי מצפון, אחרי שחצו את האלפים דרך מעבר סן ברנאר הגדול.
הקונסול השני של שנת 102 לפנה"ס, קווינטוס לוטאטיוס קאטולוס, שהיה מופקד על גזרה זו, לא הצליח לעוצרם, נסוג אל מעבר לנהר הפו והשאיר את כל השטח שבין הפו לאלפים לשליטת הקימברים.
הצבא של מריוס נשלח מדרום צרפת להתאחד עם צבאו של קאטולוס, ומריוס עצמו, לאחר ביקור קצר ברומא, שב אל צבאו שבעמק הפו שם נטל את הפיקוד העליון על הכוחות המאוחדים.
באביב שנת 101 לפנה"ס חצה הצבא הרומאי, כ-50 אלף איש, בראשות הקונסול מריוס והפרוקונסול קאטולוס את נהר הפו והחל לנוע לעבר הכוח המרכזי של הקימברים.
ב-30 ביולי (לפי המסורת הרומית), נפגשו הצבאות הקימברי והרומי ליד ורצ'לי בשמה כיום (בשמה אז Vercellae), במחוז פיימונטה בשדות הרודים.
הצבא הרומי נחל ניצחון מוחץ: רוב הצבא הקימברי, כ-65,000 איש ומלכם בוירכאוס בראשם, נהרגו, עשרות אלפים נפלו בשבי, והשבטים הקלטים שנגררו אחריהם נסוגו בחזרה לאזורים שמצפון לאלפים.
עם סיומו של הקרב החל מאבק פוליטי ואישי בין קאטולוס ומריוס על היוקרה ותהילת הניצחון.
מאבק זה היה הביטוי המעשי לקרע העמוק שבין שני הקונסולים של שנת 102 לפנה"ס, שייצגו את הקצוות המנוגדים של המפה הפוליטית ברומא: הסיעה הפופולרית והסיעה האופטימטית.
הקרע ניזון ממשקעי העבר בין שני מצביאים אלו ובישר את בואה של מלחמת האזרחים.
שיא כוחו של מריוס וניסיונו למהפכה חוקתית
במחצית השנייה של שנת 101 לפנה"ס היה מריוס בשיא תהילתו וכוחו.
בשנה זו הוא שב לרומא עטור תהילת הניצחון על הטווטונים והקימברים וחגג טריומף כפול.
זו הייתה השנה הרביעית ברצף שבה כיהן כקונסול.
מריוס שלט שליטה כמעט מוחלטת על הצבא, שהיה נאמן רק לו אישית.
הוא נישא על אהדת הפלבס, שראה בו "מושיע המולדת" ואף כינוהו רומולוס השלישי וקאמילוס השני.
ברומא חיכו לו בעלי בריתו הפוליטיים מסיעת הפופולרים, גאיוס סרביליוס גלאוקיה, שאותו כינה קיקרו בגנאי בכתביו כ"היפרבולוס הרומאי", ולוקיוס אפוליוס סטורנינוס, טריבון הפלבס לשעבר.
כבר בשנת 103 לפנה"ס יזם סטורנינוס חקיקה לחלוקת אדמות לחייליו הוותיקים של מריוס וכן רדף משפטית את המצביאים הכושלים של מלחמת הקימברים.
השלושה חברו לשם הגשמת מטרותיה של הסיעה הפופולרית מאז ימי גאיוס גרקכוס: הגברת כוחם ואי תלותם של המגיסטראטים הרומאים בסנאט, העצמת השפעתן של אספות העם והורדת הסנאט הרומי ממעמדו כגוף השולט ברפובליקה למעמד של יועץ לשלטון.
בנוסף היה על מריוס למלא את הבטחתו לחייליו ולהתחיל בחלוקת האדמות.
מריוס פעל בהתאם לחוק הרומי ושחרר את הצבא לביתו.
הוא ושני חבריו החליטו להתמודד על משרות הכוח החשובות של שנת 100 לפנה"ס כדי שיהיה בכוחם לבצע את הרפורמות שתכננו.
מריוס רץ לקונסולט (השישי שלו, והחמישי ברצף), סטורנינוס למשרת טריבון הפלבס, וגלאוקיה לפרטור.
מערכת הבחירות לוותה באלימות רבה ובגילויי שחיתות בשתי הסיעות, ומספר מועמדים נרצחו בתגרות רחוב.
בסופו של המאבק, ניצחה הסיעה הפופולרית ומריוס וחבריו נבחרו לתפקידים ששאפו אליהם.
עם כניסתם לתפקידיהם החלו השלושה בביצוע תוכניתם.
המשימות הראשונות של הסיעה היו להתחיל בחלוקת האדמות על מנת להבטיח את תמיכת החיילים הוותיקים, השבעת רצון הפלבס ברומא וריצוי הסוחרים העשירים על ידי טובות הנאה.
לשם השגת היעד הראשון הציע סטורנינוס את חוק הקולוניות: חלוקת אדמות של קרתגו בין חייליו לשעבר של מריוס, רומאים ואיטלקים כאחד.
בנוסף הציע חוק זה לחלק את אדמות הגאלים שמעבר לנהר הפו בין אזרחי רומא.
החוק הציע את ניהול המשימה למריוס, ואף נתן בידו סמכויות קונסולאריות עד לגמר המשימה.
משמעותה של הצעת חוק הייתה מרחיקת לכת.
יישומה היה מבטיח את מילוי דרישתם של החיילים הוותיקים לתגמול, ומענה חלקי לדרישת האיטלקים לשוויון זכויות בכך שנתנה להם רשות הגירה לאדמות החדשות.
מתן אדמת הגאלים שמעבר לאלפים לחיילים הוותיקים חייב למעשה את רומא לצאת למלחמה חדשה.
הצעת החוק גם הבטיחה למריוס שליטה מתמדת במדינה, כיוון שלא קבעה גבולות זמן מוגדרים למשרתו כמבצע החוק ואפשרה לו להיבחר לקונסול שנה אחר שנה.
חוק שני שאותו הציע סטורנינוס היה הוזלת מחיר התבואה עבור תושבי העיר רומא מ-61/3 אסים ל-6/5 אס (סבסוד כמעט מלא) במטרה להעמיד לצדו את מעמד הפלבס.
בנוסף ביצעו השלושה שורה של מהלכים לפיוס מעמד הפרשים - בעלי ההון, שכללו בין השאר הגברת כוח השופטים שנבחרו ממעמד זה.
ההצבעה לשני חוקים אלה באספות העם לוותה באלימות ואי סדרים.
חוקים אלה התקבלו בסופו של דבר, בזכות התמיכה העצומה של חייליו לשעבר של מריוס.
במהלך ההצבעה נוסף לחוק חלוקת האדמות סעיף שקבע שכל סנאטור שלא יישבע אמונים לחוק, יגורש מהסנאט.
כל הסנאטורים נשבעו, מלבד קווינטוס מטלוס, אויבו הוותיק של מריוס וממנהיגי סיעת האופטימאטים.
הלה בחר לשמור על כבודו ולעזוב את מולדתו מאשר להישבע לחוק זה.
עם גלותו מרומא של אויבו משכבר הימים וחקיקת סדרת החוקים שהיו אמורים להוביל להגשמת מדיניותו, נראה היה שמריוס הגיע לשיא כוחו, כשכל שאיפותיו ותוכניותיו התגשמו.
בשיא הצלחתה של הסיעה הפופולרית, נוצר קרע בין מנהיגיה הבולטים, מריוס ובעל בריתו הוותיק סטורנינוס.
לפי מומזן, הקרע בין שני אישים שונים אלו היה בלתי נמנע ונבע, ברובו, מאופיים המנוגד: מריוס היה מדינאי לא מנוסה, מורגל בדרכי המחנה הצבאי וחסר גינוני האצולה, בעוד שסטורנינוס היה פוליטיקאי ומדינאי מוכשר, אולם דמגוג, בן למשפחת אצולה, שעליית מריוס, "האדם החדש", לעמדה כה גבוהה, חרתה לו.
הסיבה המידית לקרע הייתה כישלון ביצוע תוכניתם הפוליטית, שנתקלה בקשיים רבים.
הקשיים נבעו בין השאר מאי יכולתו של מריוס להנהיג את מפלגתו, התנגדותם של אזרחי רומא להשוואת הזכויות של האיטלקים וחוסר האמון של בעלי הממון במהלך זה, חוסר אמון שהתגבר כתוצאה ממהומות הרחוב והאלימות הרבה של הפלבס שהונהגה על ידי סטורנינוס.
בעוד שמריוס ניסה להעמיד פנים של יחס של כבוד למעמד האצולה והפרשים, התעלמו סטורנינוס וגלאוקה משני מעמדות אלו ונשענו רק על תמיכת הפלבס.
ניסיונותיו של מריוס להשיג תמיכה מהאצולה העמיקו את הקרע בינו ובין יתר מנהיגי סיעתו.
עד מהרה הפכו חילוקי הדעות למעשיים.
בשנת 100 לפנה"ס הפר סטורנינוס את שיתוף הפעולה עם מריוס והעמיד את עצמו לבחירה לטריבון של השנה הבאה.
במקביל התמודד גלאוקה על משרת הקונסולט של השנה הבאה.
המערכת הפוליטית הפכה לאלימה במהלך פרשת גראקכוס המזויף: רמאי שהעמיד עצמו למשרת הטריבון בטענה שהוא בן למשפחת גראקכוס, הושלך לכלא, אך שוחרר משם בכוח על ידי הפלבס, בניגוד לפקודתו של מריוס, ואף נבחר לטריבון.
שיא נוסף בהידרדרות המערכת הפוליטית היה רצח מועמד האופטימאטים לקונסולט של שנת 99 לפנה"ס על ידי המון זועם, כנראה בהשפעתו של סטורנינוס.
אירוע זה הוביל לקרע גלוי בין שתי הסיעות, והתגייסות של כמעט כל חברי האצולה לפעילות פוליטית.
לבקשת הסנאט לעמוד בראש הכוח שהעמידו האופטימאטים נענה מריוס בחיוב.
ב-10 בדצמבר 100 לפנה"ס (מועד כניסת הטריבונים לתפקידם לפי המסורת הרומאית), התנגשו הכוחות של האופטימאטים, שכללו כמעט את כל חברי הסנאט וכוח צבאי של לגיון שגויס מתוך האצולה בהנהגת מריוס, בכוחות הסיעה הפופולרית בראשות סטורנינוס (שתוגברו בעבדים משוחררים) ברחבת השוק הגדול.
זה היה הקרב הראשון בתולדות רומא שנערך בין אזרחיה בתוך העיר עצמה ומריוס הוביל את האופטימאטים לניצחון.
הפופולרים נדחקו אל עבר הקפיטול ואולצו להיכנע.
כל השבויים, ביניהם סטורנינוס, גלאוקה, שני מגיסטראטים רומאים גבוהים נוספים ומספר גדול של בני המעמד העליון של רומא, נטבחו על ידי כוחות האופטימאטים, הסיעה הפופולרית איבדה את מנהיגיה ולמעשה את רוב כוחה.
לא ברור אם מריוס רצה לבצע את הטבח המתקרב, אך בשלב זה רצונו כבר לא היה חשוב והשליטה באירועים חמקה ממנו.
כתוצאה מאירועי דמים אלה נהרס מעמדו ואבדה יוקרתו של מריוס.
מצד אחד הוא איבד את כל האמון והתמיכה שהיה לו בקרב הפופולרים ואת היוקרה שהייתה לו בעיני הפלבס.
מצד שני האופטימאטים ומעמד האצילים התכחשו לו זה מכבר בשל מוצאו הנחות, עמידתו במשך שנים בראש הסיעה הפופולרית ומאבקו הפוליטי האכזרי נגד מפקדו לשעבר מטלוס, יקיר האריסטוקרטיה.
הסימן המובהק ביותר להידרדרות מעמדו של מריוס היה חזרתו של מטלוס באותה שנה לרומא.
מריוס נמנע מהתמודדות למגיסטראטיות של שנת 98 לפנה"ס והעדיף לעזוב את רומא ואיטליה לארצות המזרח לזמן מה ולא לחזות בחזרתו של אויבו המר ובירידת קרנו שלו.
בשמונה השנים הבאות, לאחר חזרתו לרומא, ניסה מריוס ללא הצלחה להיבחר לקונסולט השביעי שלו אך נכשל.
במקביל לניסיונות כושלים אלה הידרדר עוד יותר מעמדו בשל סדרה של משפטים פוליטיים שנערכו נגדו.
גם ניסיונותיו להיבחר למשרה היוקרתית של הקנסור נכשלו והוא הצליח להתמנות רק לחבר בקולגיום האוגורים (אחד ממסדרי הכוהנים ברומא).
בזמן מלחמת האיטלקים ברומא (בין השנים 88-91 לפנה"ס) השתתף מריוס בקרבות וזכה להצלחה צבאית רבה, אבל לא הצליח להחזיר לעצמו את יוקרתו ומעמדו הקודמים.
את התהילה קצר סגנו לשעבר, סולה, בזכות שורה של ניצחונות מרשימים בדרום איטליה שסיימו הלכה למעשה את המלחמה.
ניסיונו של מריוס לזכות בקונסולט של שנת 88 לפנה"ס, על מנת לנהל את המלחמה נגד מיתרידטס השישי, מלך פונטוס נכשל.
במקומו נבחר סולה, סגנו לשעבר, שהפך ליריבו הפוליטי.
מלחמת האזרחים הרומית, והגליית מריוס מרומא
בשנת 88 לפנה"ס הוציא הטריבון פובליוס סולפיקיוס רופוס, דמגוג, ומנהיגה של סיעה עצמאית בפוליטיקה הרומית, שורה של תקנות מהפכניות.
האצולה, בראשות הקונסול סולה, הכריזה על חגיגה דתית שלא כסדרה וכך הצליחה לבטל את ההתכנסות של אספות הפלבס לדון בתקנות אלה (כיוון שלפי המסורת הדתית אספות עם לא יכולות להתאסף בעת חגיגה דתית).
רופוס הצית בתגובה מהומות קשות שאיימו על חיי הקונסולים וסולה נאלץ, לפי גרסאות שונות, להימלט לביתו של מריוס כדי להציל את חייו.
כתוצאה מלחץ זה ביטלו הקונסולים את החגיגות, התקנות של רופוס עברו וסולה יצא מרומא אל מחנותיו בקמפניה, שם צרו הלגיונות על העיר נולה, שריד למלחמת האיטלקים.
רופוס, שפחד שסולה ינצל את כוח צבאו וינקום בו, החליט לנתק את מקורות כוחו של סולה ולהעביר את השלטון בצבא לידי מריוס.
בהחלטה יוצאת דופן של אספת הפלבס, על פי הצעתו של רופוס, מונה מריוס לפיקוד יוצא מן הכלל, בעלת שלטון פרוקונסולרי על הצבא בקמפניה ועל הפיקוד העליון במלחמה במיתרידטס.
סולה רצח את שליחי המדינה שהגיעו להודיע לו על החלפתו וצעד עם ששת לגיונותיו לעבר רומא במטרה לכבשה.
כוחותיהם הקלים של מריוס וסולפיקיוס לא הצליחו לעצור את סולה ורומא נכבשה, לראשונה בתולדותיה, על ידי כוחות צבאיים שלה עצמה.
הניסיונות של מריוס לגייס את העם ואף להבטיח לעבדים חופש תמורת לחימתם נכשלו.
הוא ברח מרומא, והוצא מחוץ לחוק בהחלטת אספת העם והסנאט.
בן בריתו רופוס נתפס ונהרג וסולה זכה בשליטה מוחלטת על העיר.
מריוס, ששליחיו של סולה דלקו אחריו, עלה על ספינה באוסטיה כדי לברוח לאפריקה.
מחסור בצידה ורוחות גרועות הכריחו אותו לחנות ליד המושבה הרומית של מינטורנא ליד שפך הנהר גריליאנו, שם ננטש על ידי הספנים.
רשויות מניטורנא אסרו אותו, שחררו אותו ואחר כך שלחו אותו בספינה לאי איסקיה, שם התאחד עם שאר המגורשים מרומא.
מאיסקיה עברו מריוס ותומכיו אל חופי אפריקה, לפרובינקיה הרומאית, אולם כניסתם אליה נאסרה על ידי הנציגים הרומאיים במקום והם המשיכו לנומידיה, והתמקמו באי הקטן של קרקינא (המזוהה עם אחד מאיי קרקנה התוניסאים של ימינו).
בינתיים ברומא אפשר סולה לבחירות לקונסולט של שנת 87 לפנה"ס להתקיים כסדרן.
שני הקונסולים שנבחרו היו גנאיוס אוקטאוויוס, איש שמרן וחבר בסיעה האופטימית ולוקיוס קורנליוס קינה, אחד ממתנגדיה החריפים של האצולה.
סולה, לאחר שביצע מספר שינויים חוקתיים, השביע את הקונסולים החדשים לתיקונים אלה, מינה כמה ממקורביו לפיקוד על הכוחות שנשארו באיטליה (ביניהם מטלוס פיוס בסאמניום, ואפיוס קלאודיוס פולכר מול חומות נולה), ויצא בראשות לגיונותיו אל יוון על מנת להילחם במיתרידטס.
המשך מלחמת האזרחים והקונסולט השביעי של מריוס
לאחר שסולה יצא בראש צבאו למזרח, החל קינה במאבק פוליטי להשבת מריוס וחבריו לרומא ולהחזרת חוקי סולפיקיוס.
ניסיון החקיקה נתקל בתגובה אלימה של סיעת האצולה, בראשות חברו לקונסולט אוקטביוס, וקרבות הרחוב האלימים (שלפי המסורת נהרגו בהם עשרת אלפים איש) הביאו להגליית קינה ותומכיו מהעיר.
הגולים מיהרו לגייס צבא מבני הברית האיטלקים ומגדודי הצבא הרומי שחנה בקמפניה.
מריוס, שכנראה היה בקשר קבוע עם קינה, ניצל את ההזדמנות וחזר לאיטליה עם כח של כ-500 איש, שהיה מורכב בעיקר מעבדים משוחררים ושכירי חרב נומידים.
באיטליה הצליח מריוס לאסוף אל דגלו כששת אלפים חיילים: פליטים פוליטיים, עבדים משוחררים, וחיילים מקרב בני הברית האיטלקים.
לצד הכוח היבשתי גייס מריוס צי של ארבעים אוניות אותן הציב בשפך הטיבר, על מנת לעצור את אספקת התבואה לרומא שנעשתה באמצעות אסדות.
מריוס התאחד עם קינה, הכיר בו בתור הקונסול החוקי (אף על פי שבעיר רומא נבחר כבר קונסול אחר במקומו) וקינה מסר בידיו את הפיקוד על צבאו וסמכות פרוקונסולרית.
מצבה של הממשלה החוקית היה בכי רע.
כוחותיה הצבאיים היו מפוזרים: במזרח בהנהגת סולה ובדרום איטליה בקרבות נגד סמאניטים.
עמדתו של כוח צבאי נוסף בהנהגתו של גנאיוס פומפיוס סטראבו לא הייתה ברורה.
כוח זה הגיע מצפון איטליה, התייצב מול חומות רומא אך נתן למורדים להקיף את חומות העיר.
צבא המורדים התפצל לשלושה חלקים, כאשר חלק אחד בראשות קינה התמקם בצד הימני של הטיבר, חלק שני בהנהגת קווינטוס סרטוריוס התמקם בצדו השמאלי וכוחו של מריוס התקדם במעלה החוף לכיון אוסטיה וכבש את היישובים ששוכנים עליו.
לאחר שכבש את אוסטיה בזזו כוחותיו את העיר.
סטראבו המשיך במשחק הכפול - נלחם למראית עין בכוחות המורדים אך לרוב לא נקט בפעולה כלשהי.
הממשלה, שנזקקה לכוחות חדשים, הכריזה על מתן זכויות אזרח רומיות לכל הקהילות האיטלקיות שמרדו בהם (ובכך מחקו את כל הישגי הרומים במלחמה האיטלקית).
הממשלה הצליחה לגייס בצעד זה רק כעשרת אלפים איש.
בלית בררה נקראו מטלוס פיוס וצבאו לנטוש את המלחמה בסאמניום, ולבוא לרומא.
מריוס וקינה, בתגובה, העניקו לסמאניטים את כל דרישותיהם הפוליטיות וגייסו לעצמם חיל עזר סמאניטי.
מריוס המשיך בטקטיקה של ניתוק רומא מדרכי האספקה, הוא כבש את אריניום, חסם את הטיבר והשתלט על כל היישובים שחלשו על המבואות היבשתיים לרומא.
הרעב החל להתפשט בעיר, ומגפות הכו בצבאות הממשלה ובכוחותיו של סטרבו וגבו מחיר של אלפי קורבנות.
כוחות הממשלה שתוגברו בצבאו של מטלוס ושרידי כוחותיו של סטראבו (שמת במגפה) נפגשו עם מחנה המורדים מול הגבעות האלבניות האיטלקיות.
חיילי הממשלה הפגינו חוסר רצון מובהק להילחם ומטלוס נסוג איתם בחזרה לעבר העיר.
הצבאות של מריוס וקינה הגיעו לשערי העיר.
עריקות של חיילים ממחנה הממשלה הלכו וגברו ואפילו עבדי רומא החלו לברוח לצבאו של מריוס שהבטיח להם חרות.
בלית בררה נכנעה הסיעה השלטת בעיר לפני מריוס וקינה, כאשר בקשתה היחידה היא הימנעות המנצחים מטבח המוני.
שערי העיר נפתחו, קינה צעד בראש לגיונותיו לתוכה ואילו מריוס התעקש שיסירו מעליו את הנידוי שהטיל סולה.
עם הסרת החרם נכנס מריוס לעיר והחל במרחץ דמים שנמשך ברומא לבדה עשרה ימים ובאיטליה כולה מספר חודשים.
החשובים והבולטים בין מנהיגי האופטימאטים הוצאו להורג ורכושם הוחרם.
ביניהם הקונסול אוקטביוס, עשרות קונסולים לשעבר, עשירי רומא, מצביאים מפורסמים, בני בריתו לשעבר של גאיוס עצמו ועוד עשרות אחרים.
מריוס אפילו לא טרח להעמידם למשפט ובאמצעות פלוגות שהורכבו מעבדים לשעבר טבח במיטב אצולת רומא.
מעשיו של מריוס החרידו אפילו את בני בריתו הפופולרים, קינה וסרטוריוס, אולם גם הם פחדו מידו של זה וקינה אף בחר במריוס להתמודדות יחד איתו על הקונסולט של שנת 86 לפנה"ס.
נקמתו של מריוס הושלמה, הוא חזר לשלוט על רומא, הרג ונקם במעמד האצילים שמעולם לא קיבל אותו והשיג את הקונסולט השביעי אליו שאף במשך 13 השנים שקדמו למאורעות אלו.
גאיוס מריוס מת במיטתו ב-13 בינואר בשנת 86 לפנה"ס והוא בן 71 במותו, שבועיים בלבד לאחר מינויו לקונסול בפעם השביעית.