tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התמורות הפוליטיות שבאו בעקבות הניצחון הגרמני במלחמת צרפת–פרוסיה, במקביל למותו הפתאומי של לודוויג השני, מלך בוואריה, הביאו לאיחודה תחת דגל גרמניה המאוחדת בשנת 1871.
תושבי המדינה דוברים ברובם בווארית (ניב של גרמנית) כשפת אם, נוסף על "גרמנית גבוהה" (Hochdeutsch), הגרמנית הכללית והרשמית המדוברת בכל גרמניה (הבווארית היא גם הניב הנפוץ ביותר באוסטריה, הגובלת בבוואריה).
בנוסף לבווארית מדוברים במדינה ניבים נוספים, בעיקר פרנקונית (Fränkisch, מדוברת בפי כ-3 מיליון מתושבי המדינה באזור הגבול הצפוני והמערבי) ואָלֵמָנית (Alemannisch) או שְוואבּית (Schwäbisch), חלק מקבוצת ניבים המדוברים במדינה הגרמנית הסמוכה לבוואריה, באדן-וירטמברג, וכן בשווייץ.
בבוואריה מספר הדוברים הוא כ-2 מיליון.
בוואריה היא מהמדינות העשירות ביותר בגרמניה, עם שכר לנפש גבוה מהממוצע בגרמניה ושיעור אבטלה נמוך (כ-5% בתחילת 2007).
גם יוקר המחיה במדינה בהתאם: שכר הדירה הממוצע במינכן, למשל, כפול מזה שבברלין.
בוואריה נחשבת למעוז של שמרנות בגרמניה.
שני שלישים מתושביה קתולים ורק כרבע פרוטסטנטים.
המפלגה הנוצרית-סוציאלית (CSU), שהיא מפלגת אחות של המפלגה הנוצרית דמוקרטית הגרמנית (CDU), שולטת במדינה ברוב מוחלט מאז 1965; מפלגת הירוקים הגרמנית זוכה לתמיכה מועטה בבוואריה, יחסית לשאר גרמניה.
ראש ממשלת בוואריה משנת 1993 עד לשנת 2007 היה אדמונד שטויבר (Edmund Stoiber), לאחר התפטרותו גונטר בקשטיין ירש את מקומו.
כיום ראש ממשלת בוואריה הוא מרקוס זדר (מנהיג המפלגה הנוצרית-סוציאלית) שהחליף את הורסט זיהופר בתפקידו.
מינכן נחשבת ליוצאת דופן מבחינה פוליטית, ורוב תושביה תומכים במפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ה-SPD.
תושבי בוואריה תמיד נטו לבדלנות במידה רבה יותר מתושבי שאר מדינות גרמניה, ועד היום קיימות במדינה תנועות הקוראות לעצמאות והתנתקות מגרמניה.
בוואריה מהווה אחד ממוקדי התיירות החשובים בגרמניה.
רוב פסגות האלפים הגרמניים נמצאות בשטח המדינה, לאורך הגבול עם אוסטריה, כולל ההר הגבוה בגרמניה, הצוגשפיצה.
נהר הדנובה חוצה את בוואריה לרוחבה, ומספק נופים רומנטיים רבים לאורכו.
מינכן היא אחת הערים המתוירות ביותר באירופה.
בוואריה מחולקת ל-7 מחוזות (Regierungsbezirke) ואלה מחולקים לנפות (נפות כפריות Landkreise; ערים נטולות נפה kreisfreie Städte)
בירת המדינה והעיר הגדולה בה (והשלישית בגודלה בגרמניה) היא מינכן.
כעשירית מהבווארים מתגוררים בעיר זו.
שאר עריה של בוואריה קטנות יחסית; ברשימת 50 הערים הגדולות בגרמניה מייצגות את בוואריה ארבע ערים בלבד.
צבעיה הרשמיים של בוואריה הם תכלת ולבן; ניתן לראות זאת בשני דגליה הרשמיים של המדינה.
להלן רשימת עשר הערים הגדולות בבוואריה:
במינכן בירת בוואריה שתי אוניברסיטאות המדורגות מזה שנים רבות כאוניברסיטאות הטובות ביותר בגרמניה:
אוניברסיטת מינכן (האוניברסיטה הגדולה בבוואריה והשנייה בגודלה בגרמניה)
בבוואריה שבע אוניברסיטאות נוספות מחוץ לעיר הבירה:
אוניברסיטת וירצבורג (האוניברסיטה העתיקה בבוואריה; נוסדה ב-1402)
בנוסף לתשע האוניברסיטאות הרגילות קיימות בבוואריה שתי אוניברסיטאות מיוחדות:
האוניברסיטה האוקראינית החופשית במינכן (אוניברסיטה פרטית של מהגרים מאוקראינה; הלימודים בה מתקיימים באוקראינית)
אוניברסיטת הבונדסוור (צבא גרמניה) בנויביברג (פרבר של מינכן).
מיועדת לקציני צבא גרמניה בלבד.
נמלי התעופה העיקריים של בוואריה הם:
נמל התעופה מינכן פרנץ יוזף שטראוס
כמה מאפיינים של התרבות והמנטליות הבווארית נבדלים משאר גרמניה.
הבדלים עיקריים ניתן למצוא ביחס לדת, מסורות ושפה (במיוחד באזורים כפריים, ופחות בערים הגדולות).
לתרבות הבווארית יש מסורת ארוכה ושלטת של אמונה קתולית.
האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר נולד בבוואריה עילית ולפני תפקידו כאפיפיור הוא היה החשמן של בוואריה.
האזורים ההיסטוריים של שוואביה ושל פרנקוניה יותר מגוונים דתית, ומכילים גם מסורות קתוליות וגם פרוטסטנטיות.
בשנת 1925, 70% מהבווארים הצהירו על עצמם כנוצרים קתולים, 28.8% כנוצרים פרוטסטנטים, 0.7% יהודים ו-0.5% בדתות אחרות.
נכון לשנת 2020, 46.9% מהבווארים מזדהים כקתולים, 17.2% כלותרנים (זרם בנצרות הפרוטסטנתית), 4% כמוסלמים, 3% כאורתודוקסים ו־31.9% מזדהים כחסרי דת או בעלי דתות אחרות.
בוואריה היא המדינה השנייה באחוז הקתולים בה (אחרי חבל הסאר) עם 45.7% קתוליים (נכון ל-2021).
כדורגל הוא הספורט האהוב בבוואריה, ובהתאחדות הכדורגל הבווארית חברים מעל ל-1.5 מיליון אנשים, מה שהופך את ההתאחדות להתאחדות הכי גדולה בפדרציית הכדורגל הגרמנית.
בבוואריה מספר מועדוני כדורגל מוצלחים, ביניהם באיירן מינכן, FC נירנברג, FC אאוגסבורג מינכן 1860, אינגולשטאדט 04 וגרויטר פירט.
באיירן מינכן היא קבוצת הכדורגל המצליחה ביותר בגרמניה, עם 33 זכיות באליפות גרמניה, 20 זכיות בגביע הגרמני ו-6 זכיות בליגת האלופות.
בבוואריה קיימים גם מספר מועדוני כדורסל מקצועיים, ביניהם באיירן מינכן, ברוזה במברג, ס.
בבוואריה מספר מועדוני הוקי קרח.
הקבוצה המפורסמת ביותר היא רד בול מינכן שזכתה 4 פעמים באליפות גרמניה.
בוהמיה (בצ'כית: Čechy; בגרמנית: Böhmen; בלטינית: Bohemia; בפי היהודים: ביהם או פֵּיהֶם) הוא חבל הארץ המרכזי והמערבי של הרפובליקה הצ'כית היום.
האזור תופס כשני שלישים משטחה הכולל של הרפובליקה הצ'כית.
שטחו 52,065 קילומטר רבוע ומספר תושביו ב־2005 היה 6.25 מיליון איש, שהם כ-60 אחוז מכלל תושבי המדינה.
בוהמיה נחלקת כיום ל-10 מחוזות.
בירת צ'כיה, פראג, שוכנת במרכז האזור, ומהווה את אחד המחוזות.
לאורך הגבול בין בוהמיה וגרמניה שוכן חבל הסודטים, בו מתגורר מיעוט גרמני.
בעברה של צ'כיה הייתה לבוהמיה חשיבות רבה, עד למלחמת העולם השנייה, ובה התקיימה במשך שנים זהותו של הלאום הצ'כי.
בוהמיה משמשת כמרכז הפוליטי והכלכלי של הרפובליקה הצ'כית.
במאה השנייה לפני הספירה, במסגרת השתלטות האימפריה הרומית על צפון איטליה, העם הבואי (Boii), השייך לאומה הקלטית, ברח מפני הרומאים, חצה את האלפים למרכז אירופה והתיישב באזור בוואריה כיום, הונגריה, אוסטריה ובוהמיה.
לאחר כ-300 שנים (במאה הראשונה לספירה), כונה האזור בו השתכן העם הבואי בויוהאמום (Boiohaemum).
השם הורכב משמו של העם הבואי והמילה "בית" בשפה הגרמאנית (haimaz).
הכינוי שבו משתמשים עד היום, "בוהמי", משמעו גם "איש רוח או אמנות המקיים אורח חיים שונה".
מקור ביטוי זה הוא בצוענים שמקורם מבוהמיה.
במאה ה-15 גירש מלך בוהמיה, זיגיסמונד, את כל הצוענים מארצו אל צרפת .
הללו חיו שם בקהילות סגורות, והשמועות בנוגע לאורח חייהם המשונה פרחו.
לאחר כ־400 שנים, במאה ה-19, הצוענים עצמם כבר מזמן לא נקראו "בוהמים"; המושג "בוהמה" נדבק אל האמנים וקיבל את משמעותו הנוספת, אשר נפוצה גם כיום: קבוצה או קהילה של אמנים ואנשי רוח המנהלים אורח חיים שונה ובלתי־שגרתי.
בוהמיה, אשר נקראת על שם העם הבואי השייך לאומה הקלטית, היא אזור במרכז אירופה אליו התפשטו הבואים לאחר הפסדים בקרבות מרים מול הרומאים על שליטה בצפון איטליה.
חלק נוסף מהעם הבואי נמלט מערבה יחד עם העם ההלווטי לאזור דרום צרפת כיום.
תנועת העם הבואי וההלווטים אפשרה לעמים גרמאניים נוספים להתמקם באזור מרכז היבשת.
לבסוף העם הסוואבי (Suebi), תחת מלכותו של המלך מארובודוס (Marobodus), הפך לדומיננטי באזור וניהל קרבות מרים עם הרומאים על שליטה בערבות והררי מרכז אירופה של היום תוך ליכוד השבטים הגרמאניים הנוספים ששהו באזור (כגון הוונדלים, קוואדיים, לוגיים, סמנונים ועוד).
בתקופת ימי הביניים המוקדמים התרחשה התפצלות של האומה הסוואבית לשני עמים עיקריים, האלמאניים והבוואריים, האחרון נגזר מהשם המקורי "בואי".
שני השבטים הללו, יחד עם שאר השבטים הגרמאניים, החלו להתפשט ברחבי אירופה.
חלקם הגיעו עד ספרד בדרום מערב ועד הים הבלטי בצפון מערב.
לאחר תקופת הנדידה של העם הבוהמי, סביב המאה ה-6 לספירה, הוא החל להתערבב עם העם הסלאבי אשר הגיע ממזרח אירופה.
כחלק מערבוב העמים נכנסה גם השפה הסלאבית והחלה להשתרש בשפה הגרמאנית העתיקה.
ערבוב זה מהווה מקור לשפה הצ'כית המדוברת היום.
הסלאבים הגיעו לאזור בוהמיה בשלושה גלים עיקריים, בשנת 568 לספירה ובשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-7 לספירה, מעט לפני הקמת האימפריה הפרנקית במאה ה-9.
ככלל, המאה ה-9 היוותה מפנה בכל אזור מרכז אירופה כתוצאה מהתמוטטות שיטת הממשל המנוריאליסטי, אשר הביא לעלייה בהשפעה הצ'כית באזור והתבוססות האומה האתנית הסלאבית.
בוהמיה היוותה חלק מרכזי וראשי באימפריית מוראביה הגדולה בסוף המאה ה-9, ועמדה איתנה מול מתקפות המדיארים מהונגריה.
אמנם לאחר מותו של השליט סוואטופלוק בשנת 894, האימפריה נחלשה עקב מאבקי ירושה והתגברות הפשיטות מהמזרח ולבסוף התפרקה.
עם זאת, בתקופה הזו החלה השתלטות הנצרות הקתולית בבוהמיה ואיתה המלוכנות.
לאחר אותה נפילת אימפריית מוראביה קמה מלוכה מקומית בוהמית תחת שלטונה של שושלת פז'מיסל ששלטה בבוהמיה עד תחילת המאה ה-14.בתחילה עסקה הממלכה בקליטת דת הנצרות הקתולית ובקיום יחסים קרובים עם ממלכת פרנקיה אשר לבסוף הפכה לאימפריה הרומית הקדושה.
לאחר הניצחון המוחץ של הממלכה הבוהמית יחד עם האימפריה הרומית הקדושה על הפושטים המדיארים (בשנת 955), העניק האימפרטור הגרמאני אוטו הראשון את השטחים של בוהמיה ומוראביה כיום למלך בולסלאוס הראשון ובכך הוקמה רשמית הממלכה הבוהמית.
הממלכה הבוהמית נשארה אוטונומית במשך דורות רבים ואף קיבלה חיזוק עצמאי משמעותי מהאימפריה הרומית הקדושה.
זאת לאחר שהשליט יארומיר קיבל את אות הפאודל מהאימפרטור הרומאי היינריך השני לאחר שהביס את שליט פולין בולסלאב הראשון וכבש חזרה את פראג.
הראשונים שנקראו "מלך בוהמיה" על ידי האימפריה הרומית הקדושה הם הדוכסים וראטיסלאב השני (1085) וולאדיסלאב השני (1158), אך יורשיהם חזרו לתואר דוכס.
התואר מלך הפך לתורשתי תחת שלטונו של המלך אוטוקאר הראשון (1198).
בתקופתו של נכדו של אוטוקאר הראשון, אוטוקאר השני (1253) התרחבה הממלכה לאזורים שכיום הם אוסטריה וסלובניה.
זאת עקב החלשות הממלכות באירופה עקב הפלישה המונגולית באמצע המאה ה-13.
תחילתה של שליטת בית לוקסמבורג בבוהמיה החלה בשנת 1310 עם נישואיה של יורשת הכתר הבוהמי, הנסיכה אליזבת לבנו של היינריך השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, יוהאן מלוקסמבורג.
בנו של יוהאן, קרל הרביעי התיישב בכס המלוכה הבוהמי בשנת 1346. הוא הקים את אוניברסיטת קארל בפראג, אשר היא האוניברסיטה הראשונה במרכז אירופה כולה.
תקופת כהונתו היוותה שיא בהתפתחות הפוליטית, הכלכלית והגאוגרפית של בוהמיה.
כמו כן, הוא בנה את טירת קרלשטיין אשר היוותה קו הגנה לעיר פראג ומקום מושבו ומיקום תכשיטי וכתרי המלוכה הבוהמיים ושל אימפריית רומא הקדושה.
הטירה הפכה לאחד הסמלים של מרכז אירופה בכלל ושל ממלכת בוהמיה בפרט.
הטירה שהשתמרה במלואה והעיירה הסמוכה מהוות מוקד תיירותי מהעיקריים של צ'כיה כיום.
הצלחותיו הובילו לבחירתו לקיסר האימפריה הרומית הקדושה הראשון מבוהמיה והוא העביר את בירת האימפריה שבשליטתו לפראג.
בתקופתו בוהמיה התפשטה לשלטה על שטחי מוראביה, לוסטיה העליונה והתחתונה, שלזיה, ברנדנבורג, נורנברג, לוקסמבורג וחלקים נרחבים מגרמניה ואוסטריה של היום.
בשנת 1415, יאן הוס, רקטור האוניברסיטה של קארל בפראג, אשר היה רפורמי בדעותיו כלפי הכנסייה והוגה דעות חשוב בזמנו, נידון למוות בשריפה על המוקד באשמת כפירה על ידי בית המשפט הצ'כי.
זאת למרות שהיה נתון תחת הגנתו של זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, נתן הקיסר את אישורו לביצוע גזר הדין.
פעולה זו, יחד עם הוצאה להורג של עוד חמישה מתלמידיו של הוס על ידי הכנסייה הקתולית הובילו למרד של העם הבוהמי בכנסייה הקתולית ובאימפריה הרומית הקדושה.
מרד זה נקרא המלחמות ההוסיות.
את המרד הוביל המצביא יאן ז'יז'קה הנחשב לאחד המצביאים הגדולים בהיסטוריה ומהראשונים שהשתמשו בנשק חם באירופה.
ז'יז'קה נחשב לגיבור לאומי עד היום ולמצביא שלא הפסיד באף קרב שבו השתתף.
לאחר מותו של ז'יז'קה בשנת 1424, נטל את הפיקוד הצבאי פרוקופ הגדול ותחת פיקודו שלטו ההוסים עוד כעשר שנים על מרכז אירופה ועקב קנאותם השליטו טרור על האזורים בהם שלטו.
לאחר הקרבות הקשים ומותו של ז'ז'קה התפצלו ההוסיטים לשתי אסכולות עיקריות, האוטראקים המתונים והטאבוריטים הקיצוניים.
לבסוף ניצחו האוטראקים (בעזרתם של הקתולים) את הטאבוריטים בקרב ליפאני בשנת 1434.
לאחר סיום המרד הארוך, קיבלה האימפריה הרומית הקדושה את דרישתם של האוטראקים לחופש דת בשנת 1436.
בשנת 1458 נבחר ייז'י מפודבראדי למלוך בבוהמיה והיה למלך העצמאי המוחלט האחרון ששלט בבוהמיה.
בשנת 1462 ביטל האפיפיור פיוס השני את ההסכם לפיו ישנו חופש דת בבוהמיה.
לאחר מותו של המלך לאיוש השני, שליט הונגריה ובוהמיה, בקרב מוהאץ' בשנת 1526 כנגד האימפריה העות'מאנית, עלה לשלטון הארכי-דוכס פרדיננד האוסטרי (לימים יהפוך לקיסר האימפריה הרומית הקדושה).
בכך הפכה השושלת ההבסבורגית לשליטה בבוהמיה והיא הפכה לחלק מהאימפריה ההבסבורגית.
למרות החלטתו של פיוס השני על ביטול חופש הדת בבוהמיה, חופש דת (אם כי מוגבל) עדיין המשיך לשרור בממלכה והיא הייתה לאחת הממלכות הליברליות ביותר בעולם הנוצרי בתקופת השושלת ההבסבורגית, ועד שנת 1620.
היא הייתה בתו של ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד.
בסוף המאה ה-18 החלו להתעורר בבוהמיה תחושות תחייה לאומית.
השפה הצ'כית תפסה את מקום השפה הגרמנית כשפה המנהלית, בהדרגה.
בוהמיה נותרה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית למרות המרד של 1848, בו דרשו הצ'כים להתנתק מהאימפריה ולקבל עצמאות.
האימפריה האוסטרו-הונגרית התמוטטה לאחר מלחמת העולם הראשונה, ובוהמיה הפכה לחלק מצ'כוסלובקיה, תוך איחוד עם השטחים הסלובקיים, מוראביה וחלקים מהונגריה.
הנשיא הראשון של מדינת צ'כוסלובקיה הנבחר, טומאש גריג מסריק (1918), הפך את המדינה לדמוקרטיה ליבראלית.
המיעוט הגדול, דובר הגרמנית ובעל התרבות הפרו-גרמאנית, ששכן בבוהמיה, שימש תירוץ לפלישת גרמניה הנאצית לצ'כיה בשנת 1938 ולחלוקה של בוהמיה לראשונה בהיסטוריה שלה, כאשר החלק שבו היה רוב גרמני מוחלט צורף לשטחי גרמניה הנאצית והחלק הנותר, עם מוראביה הפך למדינת בובה תחת שליטת הנאצים.
במסגרת הטיהורים האתניים והפוליטיים של הנאצים, רבים מאזרחי בוהמיה נאסרו או הוצאו להורג במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה והאיחוד המחודש של צ'כיה עם סלובקיה, הוגלו רוב הגרמנים שנותרו בשטח בוהמיה.
בשנת 1946 עלתה המפלגה הקומוניסטית לשלטון בצ'כוסלובקיה תחת הנהגתו של קלמנט גוטוולד.
בזמן שליטת הקומוניסטים, בוהמיה הייתה אוסף של מחוזות עצמאיים.
לאחר נפילת הקומוניזם, בוהמיה סופחה לרפובליקת צ'כיה בשנת 1993. כיום מהווה בוהמיה חלק חשוב ומשמעותי, כלכלית ותרבותית, מהרפובליקה הצ'כית.
אנשי הבּוֹהֶמָה (מצרפתית: La bohème) הוא כינוי ליוצרים ואנשי רוח המנהלים אורח חיים החורג מהשגרה, ומאופיין בהיעדר קביעות, נדודים ושינויים תכופים.
שורש המילה במאה ה-15, כשמלך בוהמיה, זיגמונד, שהיה מרוצה מפועלם של הצוענים בהכנת חרבות וקני רובים עבור צבאו, העניק להם זכויות שונות ואף צייד אותם בתעודות שאפשרו להם לנוע בארצות מערב אירופה.
צוענים שהגיעו עם תעודות של בוהמיה לצרפת כונו שם, בין שאר כינויים (לדוגמה, Tsiganes או Romanichals) "בוהמיינים".
הקהילה הצוענית בצרפת נרדפה קשות וממושכות, והחקיקה לאורך השנים הטילה עונשים כבדים על מי שהוגדר "נווד" או "בוהמייני".
בתחילת המאה ה-19 החל המונח לשמש, במקביל, לציון אדם נווד, נטול שורשים, ונעדר הכנסה קבועה.
אצל כותבים כאנרי מירז'ה או אונורה דה בלזאק, שניים שעסקו ב"בוהמיה" תוארו הבוהמיינים כמי שאינם מחזיקים במקצוע מוגדר, או שמשלח ידם האמנותי אינו נחשב בעיני החברה מקצוע ראוי, שהכנסתם נתונה לתנודות חריפות, נוכלים לעת מצוא, גאונים נסתרים או אף פושעים.
לעיתים קרובות נקשר אורח חייהם של אנשים בוהמיים בשתיית משקאות חריפים, שימוש בסמים ומתירנות מינית.
רבים מהיוצרים החשובים ביותר של המאה ה-20 נחשבו (בעיני עצמם או אחרים) בוהמיינים.
קהילות בוהמה פרחו בערים מסוימות בתחילת המאה ה-20, ובמיוחד בשכונות ספציפיות: שוואבינג במינכן; מונמרטר ומונפרנס בפריז; גריניץ' וילג' בניו יורק; נורת' ביץ' והייט-אשבורי בסן פרנסיסקו; סוהו, פיצרוביה וצ'לסי בלונדון.
"בוהמות" מודרניות ניתן למצוא באמסטרדם שבהולנד; בווילנה, בירת ליטא; בקטמנדו, בירת נפאל; ובצ'אנג ראי שבתאילנד.
בישראל, מרכז הבוהמה שוכן מאז שנות ה-30 של המאה ה-20 בעיר תל אביב, כשלצידו, בתקופות שונות, מרכזים בוהמיים גדולים בצפת, בעין הוד ובירושלים.
שירו של שארל אזנבור "לה בוהם" מספר על צייר מזדקן הנזכר בחיי הבוהמה שחי כאמן צעיר, רעב אך מאושר, במונמרטר שבפריז.
בווינגרד הוא כינוי לאזור הביטחון הבריטי שהוקם במרכז ירושלים בסוף תקופת המנדט.
באזור זה נכללו מגרש הרוסים והאזור ברחוב יפו הצמוד אליו.
בעקבות הריסת מחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט בירושלים ב-27 בנובמבר 1945, נקטו הבריטים אמצעי ביטחון שונים באזור מגרש הרוסים, כמו גידור וחסימת מדרכות.
בעקבות פיצוץ מלון המלך דוד ב-22 ביולי 1946, החלו הבריטים בהחרמת חנויות ומשרדים בבניינים בהם היו יעדים בריטיים כדי למנוע התקפות דומות.
הבריטים פינו בעלי חנויות ועסקים יהודים ממגרש הרוסים ומרחוב יפו הסמוך, והקימו מתחם צבאי מבוצר ומגודר סביב משרדי הממשלה שלהם בירושלים.
המתחם כלל את בניין ג'נרלי, בית הדואר המרכזי ובניין בנק לאומי, שהיו בני שבע ושמונה קומות ומבנייניה הגבוהים של ירושלים.
הקמת בווינגרד הפכה לשממה את האזור המסחרי השוקק ביותר של ירושלים היהודית.
אזור מסחרי חלופי התפתח במהרה במעלה רחוב יפו.
המתחם נקרא בלעג בפי תושבי ירושלים היהודים בשם "מצודת בווין" או "בווינגרד", על שם שר החוץ הבריטי ארנסט בווין ולזכר ביצורי העיר סטלינגרד, שעמדה בגבורה בקרבות מלחמת העולם השנייה.
אף על פי שהמתחם היה מבוצר מאוד, עם גדרות גבוהות ומשטחים מכוסים בתיל, המחתרות הצליחו לחדור אותו ולבצע פעולות התקפיות נגד סממני השלטון הבריטי:
ב־30 בנובמבר 1946 התקיפו לוחמים של האצ"ל את מפקדת הצבא של המנדט בעומק המתחם.
באחד במרץ 1947 תקף האצ"ל את מועדון הקצינים שבמתחם.
17 קצינים וחיילים נהרגו במבצע.
לאחר מכן, ובעקבות המשך המתקפות של האצ"ל ולח"י עליהם, הקימו הבריטים בפברואר 1947 מספר אזורי ביטחון נוספים:
אזור ביטחון א' (A) שכלל את אזור המושבה הגרמנית ותחנת הרכבת
אזור ביטחון ב' (B) שכלל את אזור מלון המלך דוד, בניין ימק"א, קולג' טרה סנטה וחלק משכונת טלביה ורחביה
אזור ביטחון ג' בצמוד לבווינגרד
אזור ביטחון ד' (D) שכלל את אזור מחנה שנלר
מדי פעם, בעקבות פעילות זאת או אחרת של אחת המחתרות, עובו סידורי הביטחון באזורי הביטחון.
כך, לאחר גילוי ניסיון בריחה מבית הסוהר המרכזי בירושלים נסגר רחוב מליסנדה לתנועת מכוניות והוגבלה תנועת הולכי הרגל.
עם פרוץ מלחמת העצמאות התכנסה ממשלת המנדט עוד יותר לתוך אזורי הביטחון.
הממשלה רכשה דירות נוספות בתוך אזורי הביטחון והעבירה את פקידיה שהיו מחוץ לאזורי הביטחון אל תוכם.
בנוסף, הרחיבה הממשלה את אזורי הביטחון.
לדוגמה, בדצמבר 1947 מסרה הממשלה את בית קדימה לוועד הקהילה היהודית של ירושלים, תמורת בתים באזור ביטחון א'.
בפברואר 1948 הוכללה חלק מטלביה באזור ביטחון א' וחלק אחר בתוך אזור ביטחון ב'.
עם סיום המנדט הבריטי, נכבשו אזורי הביטחון בידי כוחות ההגנה והאצ"ל, כחלק ממבצע קלשון.
בּוֹהרִיּוּם או בוריום (Bohrium) הוא יסוד מלאכותי ממתכות המעבר שסמלו הכימי Bh ומספרו האטומי 107. זהו היסוד ה-4 בסדרת היסודות העל כבדים וה-15 בסדרת היסודות הטרנס אורניים.
ה"בוהריום" קרוי על שם הפיזיקאי נילס בוהר.
בוהריום נוצר לראשונה ב-1976 על ידי קבוצת מדענים בראשות גאורגי פליורוב מהמכון המאוחד למחקר גרעיני בדובנה.
קיומו של הבוהריום אושר סופית בשנת 1981 על ידי פטר ארמברוסטר וצוות המדענים שעבדו במרכז הלמהולץ למחקר יונים כבדים, שדרמשטאדט, גרמניה.
הוא נוצר בהפצצת 209Bi ביוני 54Cr.
לבוהריום נתגלו כ-7 איזוטופים שונים:
264 - עם זמן מחצית חיים של שנייה.
271 - עם זמן מחצית חיים של 14 מילישניות.
בוהריים (נֶהגֶה: בוהוריים ומנוקד בָּהֳרַיִם; הלחם של בוקר + צוהריים), או בְּרַאנְץ' (מאנגלית: Brunch, הלחם של breakfast + lunch) היא ארוחה הנאכלת בשעות הבוקר המאוחרות, לרוב מחליפה הן את ארוחת הבוקר והן את ארוחת הצוהריים.
כינוי נפוץ נוסף של הארוחה הוא בּוֹצְרַיִים, ולעיתים משתמשים גם בהלחם "ארוחת בֹּצֶר".
המילונאי ראובן אלקלעי הציע את צירוף המילים ארוחת בָּ"ץ.
ארוחת בוהריים מוגשת לעיתים לאחר אירוע בוקר או לפני אירוע צוהריים, כגון אירועי ספורט או חתונות (כאשר הן נערכות בשעות היום).
יש מסעדות ובתי מלון המגישים בוהריים, לרוב בסגנון מזנון בשירות עצמי.
מזנון כזה מכיל מאכלי ארוחת בוקר מקובלים, למשל ביצים, מאפים, פנקייקס, פירות, דגני בוקר, לחם, גבינות וכדומה.
בנוסף, הוא עשוי לכלול סוגי מאכלים אחרים כגון פשטידות וקיש, צלי, דגים ופירות ים, סלטים, מרקים, ירקות ומבחר קינוחים.
בישראל בתי מלון רבים מגישים ארוחת בוקר העשויה לשמש כבוהריים מפני שהיא כוללת מזנון עשיר ומגוון מאוד.
ארוחות בוקר בבתי קפה יכולות לשמש כבראנץ', בשל הגשתן לעיתים בשעות בוקר מאוחרות.
בניו יורק המונח "בראנץ'" משמש לתיאור ארוחה הכוללת מאכלי בוקר אך נאכלת בשעות אחר הצוהריים של ימי שבת וראשון.
ארוחה זו, המכילה מאכלים שומניים רבים, משמשת לעיתים כתרופה לחמרמורת (הנג אובר) עבור מי שבילו עד שעות הלילה הקטנות בלילות שישי ושבת.
בצרפתית ובגרמנית, כמו בעברית, אומץ המונח "בראנץ'" אם כי לצידו משמשים גם מונחים בשפה המקומית.
בסין נהוגה ארוחת בוהריים המכונה יַם-צַ'ה בקנטונזית או יִן-צ'ה במנדרינית (סינית מפושטת: 饮茶, פין-יין: yǐn chá, יוטפנג: jam2 caa4, מילולית: "לשתות תה") בה מוגשות מגוון מנות קטנות לחלוקה, המכונות דים סאם, לצד תה.
מקור ארוחת הים צ'ה בגואנגדונג, אך כיום נפוצה בבתי תה בכל רחבי סין והפזורה הסינית בעולם.
בוומור או באומור הוא ויסקי מסוג סינגל מאלט אשר מיוצר בסקוטלנד באי איילה אשר ידוע בארומות הוויסקי המעושנים והכבולים שלו.
מזקקת בוומור ממוקמת במרכז האי בעיירת בוומור.
המזקקה קרויה על שם העיירה.
בוומור היא אחת המזקקות הוותיקות והחוקיות הראשונות בסקוטלנד, היא הוקמה בשנת 1779 על ידי סוחר מקומי בשם דייוויד סימסון.
סימסון עבר לכפר בוומור בשנת 1766 ועיסוקיו היו שונים ומגוונים.
הוא היה חקלאי, סוחר, מנהל-דואר, ימאי ויותר מכל היה מומחה לויסקי.
כאשר הגיע לאי איילה החליט לפתוח מזקקה בהשראת האנשים המקומיים ובהשראת דניאל קמפבל שככל הנראה היה חברו.
התיעוד ההיסטורי להקמת המזקקה הראשונה החוקית באי איילה היא מזקקת בוומור אשר תועד הקמתה בשנת 1779, אך רבים נוטים להאמין כי המזקקה כבר הייתה פעילה מאז שנת 1766. כמו כן באותה תקופה ויסקי בוומור היה כבר המפורסם ביותר באי איילה וגם כן בעולם כולו.
מאוחר יותר המזקקה נלקחה על ידי ג'יימס מתר ומשפחתו.
מתר היה גם כן היה חקלאי ומומחה לויסקי אך בניגוד לדייוויד היה סגן קונסול עות'מאני, ברזילאי ופורטוגזי שהתגורר קודם לכן בעיר גלאזגו שבסקוטלנד.
ג'יימס מתר הרחיב במידה ניכרת את שיווק המזקקה והעלה את המסחר שלה עם הזמן, עד לשנת 1887 כשמשפחתו מכרה את המזקקה לג'ון שהיה השריף של קמבלתטאון.
ג'ון הפך את המזקקה באופן רשמי לחברה בשם 'מזקקת בוומור'.
ב-1963 מזקקת בוומור נרכשה על ידי סטנלי פ.
על אף שמוריסון שיפץ וחידש את המזקקה הוא שימר את רצפת הליתות.
בניגוד לרב המזקקות כיום שקונות לתת מונבט מזקקת בוומור מגדלת את הלתת במזקקה עד היום, מה ששומר על מסורת של מאות שנים.
כיום המזקקה שייכת לתאגיד 'מזקקות מוריסון בוומור בע"מ' שנקנה על ידי תאגיד הענק היפני 'סונטרי בע"מ'.
בוומור לג'נד (Bowmore Legend) - ויסקי בעל עישון בינוני.
שנת היישון של ויסקי זה אינה מצוינת, אך ככל הנראה ויסקי זה יושן בחביות עץ אלון במשך 8 שנים מכיוון שגרסת הלג'נד היא הצעירה בסדרה.
בעל צבע גוף זהבי בהיר.
בוומור סרף (Bowmore Surf) - ויסקי זה הוא כמו בוומור לג'נד אך רק מיועד לשוק האירופאי, בעל צבע גוף בהיר של שעורה.
בוומור 12 (Bowmore 12 YO) - ויסקי בעל עישון וטעם כבול בינוני, עם קצת מליחות.
כמו כן ויסקי זה יושן בחביות עץ אלון במשך 12 שנים.
בוומור 12 אניגמה (Bowmore 12 YO Enigma) - ויסקי אשר יושן בחביות עץ אלון שיושן בהם קודם לכן שרי במשך 12 שנים, מה שנותן לויסקי זה מתקתקות אשר מתלווה עם העישון והטעם הכבול.
בעל צבע גוף של ברונזה חזקה.
בוומור 15 (Bowmore 15 YO) - ויסקי בעל טעם מעושן וכבול וקצת מתקתק אשר יושן בחביות עץ אלון במשך 15 שנים.
בעל צבע גוף זהב בולט.
בוומור 15 מרינר (Bowmore 15 YO Mariner) - ויסקי בעל טעם מלוח דומיננטי אשר מתלווה בטעם כבול ומעושן.
כמו כן ויסקי זה יושן בחביות עץ אלון במשך 15 שנים.
בעל צבע גוף נחושתי חזק.
בוומור 17 (Bowmore 17 YO) - ויסקי בעל טעם כבול ומעושן כבד במקצת אשר יושן בחביות עץ אלון במשך 17 שנים.
בעל צבע גוף זהב מלא.
בוומור 18 (Bowmore 18 YO) - ויסקי בעל טעם מעושן וכבול קליל המלווה עמו מתקתקות.
ויסקי זה יושן בחביות עץ אלון במשך 18 שנים.
בעל צבע גוף של עץ מהגוני בשל.
בוומור 25 (Bowmore 25 YO) - ויסקי בטעם כבול ומעושן כבד.
כמו כן ויסקי זה יושן בחביות עץ אלון במשך 25 שנים, בעל צבע כהה של עץ מהגוני.
בוומור 30 (Bowmore 30 YO) - ויסקי בעל טעם כבול ומעושן כבד ורמיזות קלות לטעם וניל.
כמו כן ויסקי זה יושן בחביות עץ אלון במשך 30 שנים.
בעל צבע גוף חום כבד.
בוומור חוזק חבית (Bowmore Cask Strength) - ויסקי בעל טעם כבול ומעושן חזק עם רמזים לקרמל.
כמו כן ויסקי זה להבדיל משאר המותגים האחרים לא עבר את שלב המהילה במים לאחר היישון בחביות עץ אלון, מה שלמעשה נותן לו טעם גולמי מועשן וכבול יותר (חוזק חבית).
מספר שנות היישון אינו מצוין.
בוומור 16 שנת 1989 (Bowmore 16 YO 1989) - ויסקי בעל טעם מעושן וכבול עדין עם מתקתקות של וניל ומרציפן קל, שלא אופייני בדרך-כלל למזקקת בוומור.
בנוסף לכך הוא בעל חוזק חבית, כמו כן ויסקי זה יושן בחביות עץ אלון בשנת 1989 עד שנת עד לשנת 2005 בגרסה מוגבלת.
בעל צבע גוף של חיטה בהירה.[51.8% אלכוהול]
בוומור 16 שנת 1990 (Bowmore 16 YO 1990) - ויסקי בעל טעם מלוח אשר מתלווה בחריפות קלילה וקצת מתקתקות.
כמו כן ויסקי זה יושן בחביות עץ אלון במשך 16 שנה משנת 1990 עד שנת 2006. בעל צבע גוף של עץ טיק בהיר.
בוומור 37 שנת 1968 (Bowmore 37 YO 1968) - ויסקי בעל עישון קל המתלווה בטעם פירותי ורמיזות לוניל.
כמו כן ויסקי זה יושן בחביות עץ אלון משנת 1968 עד לשנת 2005. בעל צבע גוף של עץ מהגוני מלא.
בוהן היא מילה מקראית () שמשמעותה האצבע הרחבה, בכף היד (נקראת גם אגודל) ובכף הרגל.
לעיתים, המילה בוהן ברבים (בהונות) מתייחסת לכלל אצבעות כף הרגל, ולאו דווקא לרחבה בהן.
שימוש זה נוצר בעברית בהשפעת לשונות אירופה שבהן יש מילים נפרדות לאצבעות הרגליים והידיים (למשל באנגלית, toes לעומת fingers).
המילה הערבית إِبْهَام (תעתיק: אִבְּהַאם) דומה בצלילהּ למילה העברית "בוהן" וזהה לה במשמעותה, והן חולקות מקור משותף.
האגודל המפותח של האדם מאפשר לו להשתמש בידו בנוחות כדי לאחוז כלים.
מיקום האגודל, כאצבע נגדית לשאר האצבעות, מחזק את האחיזה וגמישות התנועה של האגודל מספקת טווח תנועה נרחב לכף היד.
בדומה לזאת, אצל קופים קטנים שחיים על העצים וכמעט ואינם מגיעים אל הקרקע, כל ארבע הבהונות משמשות לשיפור אחיזת ארבע הגפיים בענפים.
הבוהן בכף הרגל אצל בני האדם התפתחה למבנה ארוך יותר ובעל מערכת שרירים נפרדת משאר אצבעות כף הרגל.
שינוי זה הפך את הבוהן לבעלת תפקיד חשוב בהליכה ובשמירה על שיווי משקל.
בזמן הליכה, כ-70 אחוז מהאנרגיה במהלך דחיפת כף הרגל מהקרקע בשלב הסופי מגיעים משרירי הבוהן.
לבוהן בכף הרגל אצל בני האדם יש תפקיד חשוב במניעת נפילות.
כתוצאה מכך שמרכז הכובד של גוף האדם נמצא מעט קדמית לאגן, רוב הנפילות כתוצאה מאיבוד שיווי משקל פתאומי הן קדימה.
כדי למנוע נפילה קדימה, בנוסף לכיווץ חזק של שרירי השוק האחוריים, השריר שמכופף את הבוהן מתכווץ בחוזקה, דוחף את הקרקע ועוזר לייצב את הגוף.
אף על פי שמדובר בשריר קטן יחסית, המבנה המיוחד של הבוהן מאפשר לו להפעיל כוח משמעותי.
בוהמון הראשון, נסיך אנטיוכיה היה ממנהיגי מסע הצלב הראשון.
בוהמון נולד בדוכסות קלבריה שבדרום-מערב איטליה בשנת 1054, כבנו הבכור של מנהיג הנורמנים רובר גיסקאר ושל אשתו הראשונה אלברדה .
בין 1081 ו-1085 השתתף במבצעים הצבאיים של אביו נגד האימפריה הביזנטית, ועם מות אביו (17 ביולי 1085) ירש את דוכסיות פוליה, קלבריה וסיציליה.
ב-1096, כאשר השתתף במצור על אמאלפי לצד דודו, רוג'רו הראשון, נודע לו כי מסע הצלב הראשון יצא לדרך.
הייתה זו הזדמנות בעבורו לכבוש לעצמו ולאנשי הצבא הנורמנים, ובהם אחיינו טנקרד (מאוחר יותר טנקרד, נסיך הגליל), נחלה מן הטריטוריה של האימפריה הביזנטית במזרח התיכון.
בוהמון הקים צבא נורמני, צלח את הים האדריאטי, הגיע לקונסטנטינופול באפריל 1097 וניהל משא ומתן עם אלכסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית.
באוקטובר של אותה שנה הגיע לאנטיוכיה (היא אנטקיה שבדרום טורקיה) שהייתה בידי הסלג'וקים והטיל עליה מצור.
ב-3 ביוני 1098 לכד את העיר ולקח אותה לעצמו כנחלתו הפרטית, למרות מחאותיו של המנהיג הצלבני רמון הרביעי, רוזן טולוז, שגם הוא השתתף במצור על העיר.
בינתיים הסתבך מצבו של בוהמון, שהוכתר כנסיך אנטיוכיה, בהיותו נתון במאבק תמידי נגד אלכסיוס הראשון, שנתמך על ידי רמון הרביעי, ונגד הסלג'וקים שלטשו את עיניהם לצפון סוריה.
באוגוסט 1100 נפל בוהמון בשבי האמיר של סיוואס, שליט הטורקים הדנישמנדים, והשתחרר רק כעבור שלוש שנים לאחר ששולם בעבורו כופר נפש.
בתקופה זו, אחיינו טנקרד מילא את מקומו כשליט אנטיוכיה.
לאחר שהסלג'וקים פלשו לרוזנות אדסה, יצא בוהמון הראשון לעזרתו של בלדווין השני ותקף את העיר חרן ( אתר ארכאולוגי בדרום-מזרח טורקיה, מדרום לאורפה) ביחד עם אחיינו טנקרד.
בקרב חרן ביום (7 במאי 1104) נחלו הצלבנים מפלה ניצחת מידי הסלג'וקים.
בוהמון חזר לאירופה כדי לגייס עזרה ושם נשא לאישה את קונסטאנס , בתו של פיליפ הראשון, מלך צרפת.
הוא לא שב עוד לאנטיוכיה.
ב-1105 ניסה לתקוף את האימפריה הביזנטית כשנחת עם צבאו באזור דלמאטיה (קרואטיה) כפי שעשה אביו רובר גיסקאר עשרים שנה לפני כן, ובסוף 1107 הטיל מצור על דורס - עיר הנמל הביזנטית בחוף הים האדריאטי.
אך ב-1108 ניצחו הביזנטים את צבאו בעזרת ונציה והוא נאלץ לחתום על חוזה דבול עם אלכסיוס הראשון שלפיו תשוב אנטיוכיה לשליטת האימפריה הביזנטית אחרי מותו, והוא עצמו הפך לוואסל של הקיסר.
הסכם זה לא היה מקובל על טנקרד, שב-26 במרץ 1111, עשרים ושלושה ימים בלבד אחרי מותו של בוהמון הראשון, דאג להכריז על ביטולו, והמשיך לשמש כעוצר נסיכות אנטיוכיה בשם בנו של בוהמון, בוהמון השני .
במשך שלוש השנים האחרונות לחייו היה בוהמון הראשון מדוכדך.
הוא נפטר ב-1111 בעיר בארי ונקבר בעיר קאנוסה די פוליה בדרום מזרח איטליה.
ההיסטוריונית הביזנטית אנה קומננה, בתו של אלכסיוס הראשון, השאירה עדות ממקור ראשון על מאורעות אלה בחיבורה האלכסיאדה.
לפי תיאוריה המפורטים היה בוהמון אדם משכיל ומרשים, גבוה וחסון, בעל שיער בלונדיני ופנים מגולחות.
בוויס מהמפטון e; באנגלו-נורמנית: Boeve de Haumtone; באיטלקית: Buovo d'Antona) הוא גיבור אנגלי אגדי ונושאם של רומנים שיריים ימי-ביניימיים שונים (אנגלו-נורמניים, צרפתיים, אנגליים, ונטיים ורומנים נוספים הנושאים את שמו).
הסיפור, שקיים גם בגרסת פרוזה, מצא את דרכו גם לרומניה ולרוסיה, ועובד גם לוולשית, לנורדית עתיקה ואף ליידיש.
בוויס הוא בנו של גאי, דוכס המפטון (סאות'המפטון) ושל אשתו הצעירה, בתו של מלך סקוטלנד.
הדוכסית מבקשת ממחזרהּ לשעבר, דוּן (או דֶבוּן), קיסר אלמיין (גרמניה), לשלוח צבא חיילים שירצחו את בעלהּ ביער.
המזימה עולה בידם, והיא נישׂאת לדוּן.
כאשר בנהּ בן העשר מאיים כי ינקום בהּ, מחליטה הדוכסית להיפטר גם ממנו; אך הוא ניצל ממוות על ידי מדריכו הנאמן, נמכר לשודדי ים פראיים ומגיע לבסוף לחצר המלך הֶרְמִין, שממלכתו ממוקמת לעיתים במצרים ולעיתים בארמוריקה (חלק מגאליה הכולל את חצי האי ברטאן ואת השטח שבין הנהרות סן ולואר).
באגדה נגללים בפרוטרוט מעשי הגבורה של בוויס, תבוסתו של הענק אזקפרט (Ascapart), אהבתו של בוויס לבתו של המלך, ז'וזיאן (Josiane), שליחתו למלך ברַאדמוֹנד מדמשק עם מכתב חתום התובע את מותו שלו, כליאתו ונקמתו הסופית באביו החורג.
ואולם, לאחר שזוכה בוויס בירושתו הוא מוגלה ומופרד מז'וזיאן; בני הזוג מתאחדים בשנית רק לאחר שכל אחד מהם היה במערכת יחסים אחרת (גם אם רק באופן רשמי).
בנוסף, מתייחס הסיפור למותו של הגיבור ולקורותיהם של שני בניו.
נראה כי הגרסה העתיקה ביותר שיש בנמצא היא Boeve de Haumtone – טקסט אנגלו-נורמני המתוארך למחצית הראשונה של המאה ה-13. גרסה זו כוללת 3,850 בתים הכתובים בחרוזים אלכסנדרוניים.
שירי מעללי הגבורה הצרפתיים של Beuve d'Hanstone, שנכתבו במאה ה-13 – כולם במשקל של עשר הברות – מכילים בין 10,000 ל-20,000 בתים.
כן קיימת גרסת פרוזה צרפתית, אשר נכתבה לפני 1469.
הגרסה האנגלית Sir Beues of Hamtoun מבוססת על כמה מן המקורות הצרפתיים, השונים קלות מאלו שנשתמרו.
כתב היד העתיק ביותר שנשתמר מתוארך לתחילת המאה ה-14.
המהדורות המודפסות של הסיפור הופיעו בעיקר באיטליה, שבה היה בּוֹבוֹ (Bovo) או בּוּאוֹבוֹ (Buovo) ד'אַנְטוֹנַה (d'Antona) נושאן של מספר פואמות, ועלילת הסיפור שובצה ב-Reali di Francia (המהדורה האיטלקית לאגדה הקרולינגית).
מאיטלקית עובד הסיפור ליידיש – הגרסה היידית, "בבא-בוך", הפכה לרומן האבירים היידי הפופולרי ביותר.
ברוסיה זכה הרומן לפופולריות שלא הייתה כמותה, ונהיה לחלק מן הפולקלור הרוסי.
העיבוד הרוסי לרומן הופיע באמצע המאה ה-16, ותורגם ככל הנראה מהגרסה הפולנית או הרותנית (סלאבית מזרחית עתיקה), שבתורן תורגמו מן העיבוד הסרבו-קרואטי לרומן האיטלקי, שנערך בדוברובניק.
המעשיה שנתקבלה באופן זה, שכונתה Повесть о Бове Королевиче ("פּוֹבְיֶיסְט אוֹ בּוֹבָה-קוֹרוֹלְיֶיבִיצֶ'ה", סיפורו של הנסיך בּוֹבַה), נתמזגה בהדרגה אל תוך סיפורי העם הרוסיים, וגיבור הסיפור אימץ מאפיינים רבים של גיבור עממי רוסי (בוגטיר.
למן תחילת המאה ה-18 ועד שנת 1918 נפוצו גרסאות שונות של הסיפור כלוֹבּוֹק (Лубок; תדפיס עממי המדגים סיפור בתמונות, בדומה לקומיקס), בעיקר בקרב המעמדות הנמוכים.
יוצרים דוגמת גבריל דרז'ווין ואלכסנדר פושקין שיבחו את ערכו הספרותי של בּוֹבַה.
פושקין אף השתמש בכמה מרכיבים מן הסיפור באגדות שחיבר, וניסה לחבר פואמה פנטסטית המבוססת על הרומן.
על אף שנראה כי הגרסה האנגלית המודרנית מתבססת על מקור צרפתי, משערים כי האגדה התעצבה על אדמות אנגליה במאה ה-10, וכי מקורה בפולשים הדנים.
דמותו של דוּן עשויה להיות מזוהה עם אוטו הראשון, אשר היה בן זמנו של אדגר אתלינג, "המלך אדגר" בסיפור.
זנקר הצליח לבסס הקבלה קרובה בין בוויס ובין אגדת המלט כפי שמתאר אותה סקסו גרמטיקוס בחיבורו "גסטה דנורום".
עם 'צירופי המקרים' הברורים יותר, המצביעים כי לשני הסיפורים מקור משותף, נמנים הנקמה באב החורג על שהרג את האב האמיתי, המכתב המופקד בידי הגיבור, הנושא את צו-מותו שלו, ונישואיו הכפולים.
מוטיב העמדת הפנים כמטורף, עם זאת, נעדר בסיפור של בוויס.
הנסיכה היריבה של זוזיאן אכזרית פחות מהרמותרודה שבאגדת המלט, אך היא מאיימת על בוויס במוות אם הוא יסרב לה.
נראה כי שתי הדמויות מעוצבות לפי דמותה של תרידו (Thyrdo) באגדת ביאוולף.
אנציקלופדיה בריטניקה (1911) טוענת לדמיון אטימולוגי המקשר בין בוויס (Boeve) וביאוולף (Béowa).
בוהמיה השתתפה שלוש פעמים במשחקים האולימפיים: באולימפיאדת פריז (1900), באולימפיאדת לונדון (1908) ובאולימפיאדת סטוקהולם (1912).
בוהמיה לא הייתה מדינה עצמאית באותה העת, כי אם חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה בוהמיה לחלק מצ'כוסלובקיה, והספורטאים הבוהמים החלו להשתתף במשחקים כחלק מהמשלחת הצ'כוסלובקית.
כיום בוהמיה היא חבל ארץ המהווה כשני שלישים משטחה של צ'כיה.
באולימפיאדה הראשונה בה השתתפה בוהמיה, אולימפיאדת פריז, השתתפו שבעה ספורטאים צ'כים.
זורק הדיסקוס פרנטישק יאנדה-סוק זכה במדליית כסף, והטניסאית הדוויגה רוזנבאומובה זכתה במדליית ארד.
רוזנבאומובה הגיעה להישג דומה גם בטורניר הזוגות, אך מאחר ששותפהּ, ארצ'יבלד וורדן היה בריטי, אין התוצאה נזקפת לזכותה של בוהמיה, כי אם למשלחות המעורבות.
באולימפיאדת לונדון זכה הסייף וילם גופולד פון לובסדורף בשתי מדליות ארד: הן בטורניר היחידים והן כחלק מהנבחרת הבוהמית בטורניר הקבוצתי.
באולימפיאדת סטוקהולם לא הצליחו לזכות הספורטאים הבוהמים במדליות, אף שכמה מהם היו קרובים לכך: נבחרת הסיף סיימה במקום הרביעי בחרב, והטניסאי לדיסלב ז'מלה סיים במקום הרביעי הן בטורניר היחידים והן בטורניר הזוגות, יחד עם ירוסלב יוסט.
בהלכה, בוהק הוא מראה לבן בעור בשרו של אדם, הפחות בדרגת הצבע הלבן מארבע מראות הנגעים, דומה למראה של קרום ביצת תרנגולת.
בשונה מנגעים רגילים הבאים כתוצאה מעיפוש השבר, ה"בוהק" שהוא סוג של נגע טהור הוא כתם עור הנגרם כתוצאה מבעיות בעור ומסיבה זו אינו טמא.
לפעמים, נקראים כל הנגעים בשם "בוהק" כשם מושאל.
כאשר מראה זה נתגלה בבשרו של אדם, הוא אינו טמא.
ולא עוד, אלא אפילו אם נגע טמא גדל אלא שהחלק שבו התפשט הנגע הוא בצבע "בוהק" הנגע אינו טמא.
הבוהק אף מקלקל את הנגע ואם הוא מפסיק בין שני חלקיו של הנגע לא ניתן לצרפם.
מצד שני, למרות שהבוהק אינו נגע, הוא גם לא נחשב "בשר חי" שעל פי ההלכה אם הוא נתגלה בצרעת הוא נחשב לסימן טהרה, ואינו בכלל האמור בתורה "ומחית בשר חי בשאת".
בווארית או אוסטרו-בווארית (Boarisch או Bairisch) היא קבוצה של ניבים גרמניים (למעשה נחשבים שפות כשלעצמם) המדוברים באוסטריה, בוואריה שבגרמניה ודרום טירול שבאיטליה על ידי כ-13 מיליון איש.
הבווארית שייכת לקבוצת הניבים הגרמנים העיליים יחד עם אלמאנית (שכוללת גם את השוואבית ואת הגרמנית השווייצרית).
עבור מיליונים רבים בבוואריה ובאוסטריה הניב הוא שפת האם, ולכן הוא משמש בפועל כשפה דבורה באותם אזורים.
כיום יש ניסיונות לבצע סטנדרטיזציה לשפה על מנת שיהיה נוח יותר להשתמש בה במישור האדמיניסטרטיבי ובמוסדות רשמיים וכך גם ביום יום בצורה רשמית ואחידה (כמובן שכל אחד ימשיך לדבר בדיאלקט שלו, אך יהיה הבדל מסוים או לא בין השפה הרשמית לדיאלקט).
האזורים בהם מדוברת השפה היו בעבר פרובינציה של האימפריה הרומית והיו מדוברים בה ניבים לטיניים אשר הוחלפו על ידי ניבים גרמאניים של מהגרים אל האזור.
בשל כך ישנה השפעה לטינית מסוימת במורפולוגיה ובאוצר המילים הבווארי.
ישנם שלושה ניבים מרכזיים של בווארית:
בווארית צפונית - מדוברת באזור פרנקוניה עילית שבגרמניה.
בווארית מרכזית - מדוברת בבוואריה עילית, בוואריה תחתית בגרמניה ובאוסטריה תחתית, אוסטריה עילית ובעיר וינה באוסטריה.
בווארית דרומית - מדוברת באזורים שטיריה, קרינתיה וטירול שבאוסטריה, ובאזור דרום טירול שבאיטליה.
בּוֹוֵה היא עיר בחבל או-דה-פראנס במחוז אואז.
בעיר נמצאת קתדרלת בווה, מקום מושבו של הבישוף של בווה.
העיר נודעה לרומאים על ידי הגאלו-רומאיים בשם Caesaromagus (מילולית: שדה הקיסר).
מאוחר נקרא העיר Bellovacum, על-שם שבט הבלובאקים, שהעיר שימשה כבירתו, ומופיעה כבר במפת פויטינגר.
העיר נפגעה הן במהלך מלחמת העולם הראשונה והן במלחמת העולם השנייה במהלך כיבוש פריז על ידי כוחות גרמניה הנאצית.
העיר העתיקה והקתדרלה ספגו פגיעות קשות, עד לשחרורן ב-30 באוגוסט 1944.
בשנים 1977–2001 ולטר אמסלם כיהן כראש העיר.
לבווה ברית ערים תאומות עם:
בווארו (בספרדית: Bávaro) הוא אזור תיירותי בפונטה קאנה הממוקם במחוז מחוז לה אלטגרסיה, המחוז המזרחי ביותר ברפובליקה הדומיניקנית.
אזור זה התפתח במקביל לאזור הנופש והתיירות של פונטה קאנה ותוכנן להיות עיירה לעובדי אתר הנופש.
עם הקמת המלונות לאורך החוף המזרחי, צפונית לפונטה קאנה, בווארו הפך להיות מרכז שירותים.
בווארו מתחילה בצומת הכבישים Veron אחרי העיר איגוויי והכפר הקטן Otra Banda ומשתרעת לאורך 15 ק"מ צפונה עד הצטלבות הכבישים לחוף מקאו.
חופים נוספים בצפון כוללים את חופי Uvero Alto, רוקו קי ו-La Vacama .
באזור Bavaro יש 10 ק"מ של חופים.
במרכז בווארו נמצאת צומת Friusa.
מאחורי צומת Veron בצד הימני נמצאת הדרך ל-Cabeza de Toro, הקצה המזרחי של האי היספניולה בכלל ושל הרפובליקה הדומיניקנית בפרט.
הצומת הבאה, אל קוקו לוקו, מובילה אל Friusa Centar וליעדים צפוניים נוספים.
פיתוח המלונות באזור קיבל תאוצה אחרי שנת 1998, כאשר מלונות באזור חואן דוליו נהרסו והוחלט לא לשקם אותם.
המלון העתיק ביותר באזור הוא Barcelo שנמצא משמאל לצומת קוקו לוקו ול-Villas Bavaro 1 ו-Villas Bavaro 2. אחד מהמלונות החדשים הוא כפר הנופש Now Larimar.
מאחורי מלונות Melia נמצאת El Cortecito, הדרך החולית הראשונה לשדה התעופה הבינלאומי פונטה קאנה.
הבניין העתיק ביותר בלוס קוראלס (שבו מתחילה דרך זו) הוא Pirata ובו נמצאים כיום שלושה ברים : Bamboo bar, Soles ו-Umi.
הצומת הבאה, Plaza בווארו, מלאה בחנויות מתנות והיא מובילה אל מועדון הריקודים Mangu and Areito ולחופים הלבנים של מגרש הגולף.
פנייה שמאלה בצומת Plaza בווארו מובילה לצומת Friusa.
למעשה, יש רק דרך ראשית אחת בבווארו והיא מעגלית.
משטרת התיירות נמצאת בסמוך לתחנת האוטובוס קרוב ל-Friusa.
בחלק מהדרך מ-Plaza בווארו לFriusa ניתן למצוא בתי חולים וכן קניונים עם בארים ומסעדות.
בווארו מסתיימת בצומת שמובילה לחוף מקאו, היכן שממוקם מלון RIU.
בוויל גורדון ד'רבן ראד היה אתלט דרום אפריקאי, אלוף אולימפי (אנטוורפן 1920) ושיאן עולם בריצת 400 מטר.
ראד נולד וגדל בקימברלי, דרום אפריקה.
הוא נכדו של צ'ארלס ראד, מייסד חברת דה בירס תאגיד לכרייה וסחר ביהלומים, הגדול בעולם (כיום).
בשל הצטיינותו בלימודים ובספורט, הוא זכה במלגת לימודים לאוניברסיטת אוקספורד.
במלחמת העולם הראשונה, קיבל ראד את העיטור הצלב הצבאי על אומץ לב.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) זכה ראד ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
מדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.6 שניות, לפני גיא בטלר מבריטניה (49.9 שניות) ונילס אנגדאל משוודיה (49.9 שניות).
מדליית כסף, בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:23.0 דקות, אחרי בריטניה (3:22.2 דקות) ולפני צרפת (3:23.5 דקות) ומדליית ארד, בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:54.0 דקות, אחרי אלברט היל מבריטניה (1:53.4 דקות) וארל איבי מארצות הברית (1:53.6 דקות).
בהמשך השנה הוא זכה באליפות בריטניה בריצת 440 יארד ו-880 יארד והוכתר כאתלט השנה בבריטניה.
בסיום לימודיו חזר ראד לדרום אפריקה ועבד כעיתונאי ספורט.
בשנת 1930 הוא הפך לעורך הראשי של דיילי טלגרף, תפקיד בו החזיק עד לאחר מלחמת העולם השנייה.
תקופה קצרה לאחר שחזר לדרום אפריקה הוא נפטר.
סר הנרי דה בוואור דה ליל (; 27 ביולי 1864 – 16 ביולי 1955) היה גנרל בצבא בריטניה אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
ליל נולד ב-27 ביולי 1864 באי גרנזי השייך לאימפריה הבריטית.
הוא התחנך באי הסמוך, ג'רזי.
בשנת 1882 נרשם ללימודים באקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט, וב-1883 התגייס לצבא בריטניה והוצב ברגימנט חיל הרגלים דורהאם (D.L.I.).
בין 1885-1886 הוצב במצרים ולחם במלחמה המהדית.
על חלקו במהלך המלחמה קיבל את אות השירות המצוין.
ב-1887 הוצב בהודו הבריטית, וב-1 באוקטובר 1891 קודם לדרגת קפטן.
הוא התפרסם כפרש מומחה וספורטאי מצטיין, ושימש כראש נבחרת הפולו של הגדוד שלו.
בהנהגתו, זכתה הנבחרת באליפויות רבות בין יחידות בריטיות או בין הבריטים להודים הילידים.
ב-1899 למד במכללה צבאית, ולאחר מכן הועבר לרגימנט הדרגונים ה-5 של המשמר (הנסיכה שארלוט מוויילס).
הוא פיקד על יחידות פרשים במהלך מלחמת הבורים השנייה, נפצע קשה באוגוסט 1900, ואוזכר בשדרים שלוש פעמים.
ב-1 בינואר 1902 קיבל קידום לדרגת קבע של מייג'ור, ודרגת כבוד של לוטננט קולונל.
במאי של אותה שנה הוחזר לבריטניה.
הלורד קיצ'נר (מפקד הצבא הבריטי בסוף מלחמת הבורים) תיאר אותו כ"קצין בעל אופי יוצא מן הכלל".
ב-1903 הוא מונה לסגן מפקד רגימנט הדרגונים המלכותי ה-1, וב-1906 מונה למפקד הרגימנט.
ב-1910 הוצב כקצין מטה במחנה אלדרשוט, וב-1911 הועלה לדרגת בריגדיר מונה למפקד בריגדת הפרשים ה-2.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, הוכפפה בריגדת הפרשים ה-2 תחת קורפוס הקלעים (Machine Gun Corps) ונשלחה אל חזית המערבית.
הוא פיקד על הבריגדה במהלך קרב מונס.
ב-12 באוקטובר של אותה שנה, הועלה ליל לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד דיוויזיית הפרשים ה-1. הוא פיקד על הדיוויזיה במהלך קרבות שונים בחזית המערבית, וב-27 במאי 1915 מונה למפקד הדיוויזיה ה-29. באפריל של אותה שנה הדיוויזיה שלו לקחה חלק חשוב במערכת גליפולי ובקרבות על הכפר קריתיה.
ביולי מונה למפקד הזמני של הקורפוס ה-9, ובינואר 1916 הוחזר לפקד על הדיוויזיה ה-29 אשר נשלחה לחזית המערבית.
הוא פיקד על הדיוויזיה במהלך הקרב על הסום, קרב אראס, הקרב השני על האן, קרב מסין, קרב פשנדל וקרב קמברה.
ליל היה ידיד קרוב של אדמונד אלנבי.
ביוני 1917 נקרא אלנבי לעזוב את פיקודו על הארמייה השלישית ולפקד על חיל המשלוח המצרי.
ליל נפגש עם אלנבי במלון בלונדון, ושם אלנבי קונן בפניו שהוא אינו רוצה בתפקיד והוא עתיד להיכשל בו.
ליל ניחם אותו באמצעות נבואות מהתנ"ך על ישועת ירושלים, וניבא שהעיר הקדושה תיפול בידי בריטניה עוד באותה שנה.
כאשר ירושלים אכן נפלה בדצמבר של אותה שנה, נקרא ליל לשאת נאום לכבוד המאורע בסנט מרטין בשדות.
במרץ 1918 הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד הקורפוס ה-13. באפריל של אותה שנה מונה למפקד הקורפוס ה-15, לחם עמו במתקפת מאה הימים, ופיקד עליו עד סיום המלחמה.
ב-1919 הוא מונה למפקד הפיקוד המערבי, וב-1926 פרש מהצבא בדרגת גנרל מלא.
לאחר פרישתו שימש כמאמן פולו.
ליל היה גם סופר, וחוץ מזיכרונותיו פרסם גם שני ספרים אוטוביוגרפיים למחצה על פולו.
בין ניירותיו נמצאו גם טיוטות רבות שלא פורסמו מעולם.
מחוז בוהמיה המרכזית או מחוז סטרדוצ'סקי (בצ'כית: Středočeský kraj) הוא אחד מ-13 מחוזות של הרפובליקה הצ'כית, הממוקם במרכז בוהמיה ההיסטורית.
המחוז הוא הגדול בשטחו בין מחוזות צ'כיה ומשתרע על פני 11,014 קמ"ר שהם 14% מכלל שטח המדינה.
המרכז המנהלי של המחוז היא הבירה הצ'כית פראג, ששוכנת במרכז המחוז אך אינה חלק ממנו ומוגדרת כמחוז (קראי) בפני עצמה.
מחוז בוהמיה המרכזית, מחולק לשנים עשר מחוזות משנה (אוקרס, Okres):
ברמה הנמוכה יותר של החלוקה המנהלית של הרפובליקה הצ'כית, מצויות הקהילות (obcí), מעין מועצות אזוריות.
במחוז בוהמיה המרכזית ישנן 1,145 ישויות כאלו אך רובן קטנות.
ב-1,044 מהן מתגוררים פחות מ-2,000 איש, אך הן מכילות 40% מן האוכלוסייה.
82 מקהילות המחוז הן בעלות מעמד עיר.
מחוז בוהמיה הדרומית או מחוז ייהוצ'סקי (בצ'כית: Jihočeský kraj) הוא אחד מ-13 מחוזות של הרפובליקה הצ'כית, המשתרע בעיקר על פני דרום בוהמיה ההיסטורית, ומקצתו בדרום-מערב מוראביה.
עד 2001 נקרא המחוז בודייוביצקי על שם בירתו צ'סקה בודייוביצה.
מחוז בוהמיה הדרומית, מחולק לשבעה מחוזות משנה (אוקרס, Okres):
במחוז בוהמיה הדרומית ישנן (נכון ל-2011) 623 ישויות כאלו, 54 מהן בעלות מעמד עיר.
בוואריזאורוס (שם מדעי: Bavarisaurus; מילולית: "לטאת בוואריה") הוא סוג של לטאה נכחדת שחיה בתור היורה של אירופה.
היא נמצאה ב-1953 בבוואריה שבגרמניה בתוך קיבתו של דינוזאור קטן מסוג קומפסוגנתוס, אשר טרף אותה בחייו.
המאובנים הראשונים ששויכו ללטאה, משנת 2017 משויכים לסוג אחר - Schoenesmahl.
לטאה זו הייתה בעלת ראש עבה מעט והייתה קשורה לקבוצה דמויי שממית.
היא הגיעה לאורך 20 ס"מ והייתה בעלת אצבעות מפותחות.
ככל הנראה הייתה פעילת לילה אז ניזונה מחרקים.
לצידה חיו לטאות אחרות כמו ארדאוזאורוס ו-Homoeosaurus (מין של מחודק ראש), דמויי-תנינאים שונים, האנורוגנתוס המעופף ודינוזאורים קטנים כמו הארכאופטריקס - העוף הראשון והקומפסוגנתוס.
בוהמה ברלינאית היא סדרת טלוויזיה גרמנית, העוסקת בחיי הבוהמה של ברלין, מהווה תערובת של אופרת סבון ודרמה, שבה כל פרק מוקדש לסיפור מסוים.
הדמויות הראשיות של הסדרה - הם האינטליגנציה.
המאפיין העיקרי של הסדרה הוא שהדמויות הראשיות של הסדרה הן הומואים ולסביות.
הסדרה מעלה סוגיות של יציאה מהארון, חיים כפולים של הומואים נסתרים, הומופוביה ועוד.
הסדרה לא שודרה בערוצי טלוויזיה מרכזיים.
עם זאת, ניתן היה לצפות בה בערוצים אזוריים שונים.
הסדרה זמינה גם ב-DVD ובאינטרנט.
מחוז בוויקווה (באנגלית, בסוואהילי: Buikwe) הוא אחד ממחוזותיו האדמיניסטרטיביים של האזור המרכזי במדינת אוגנדה.
בדומה למחוזות נוספים במדינה, המחוז נקרא על שם העיר הראשית שלו, בוויקווה.
ב-1 ביולי 2009, התפצל המחוז והפך למחוז עצמאי, כחלק מתוכנית ממשלתית להקטין את המחוזות במדינה, ובכך יועברו הכספים גם לעיירות הקטנות, ולא יישארו בידיי הערים הגדולות במחוז, כפי שקרה עד אז.
המחוז גובל במחוז קאיונגה מצפון, במחוז ג'ינג'ה ממזרח, במחוז בובומה מדרום מזרח, ברפובליקה המאוחדת של טנזניה מדרום ובמחוז מוקונו ממערב.
עיר הבירה והעיר הגדולה של המחוז היא בוויקווה.
רוב כלכלת המחוז נשענת על כספים שמועברים ממשלת המדינה למחוז.
ענפי כלכלה נוספים במחוז הם חקלאות, תעשיות ומפעלי תה וסוכר ותיירות שנפוצה בין החודשים יוני וספטמבר, בשל מזג האוויר הנעים.
כ-80% מילדי המחוז לומדים במערכת החינוך המקומית.
קצב גידול האוכלוסייה הוא 2.6% בשנה.
כ-80% מתושבי המחוז גרים באזורים כפריים.
שמורת יער מבירה ממוקמת באזורים הטרופיים שמצפון לאגם ויקטוריה, מערבית לנהר הנילוס.
השמורה משתרעת על שטח של 306 קמ"ר.
זוהי שמורת היער הגדולה ביותר במרכז אוגנדה והיא אחת מיערות הגשם היחידים ששרדו באוגנדה.
השמורה ידועה בזכות התיירות האקולוגית שהחלה בראשית שנות השמונים.
ביער חיים יותר מ-300 מינים של ציפורים, רובם מינים נדירים, וביניהם קלאו מזרחי, טוראקו שחור-מקור, עיט כתר, אפרור אפריקני וצופית מישור נהדרת.
בנוסף, קיימים ביער למעלה מ-300 מינים של צמחים, חלקם בעלי ערך רפואי.
בשמורה ניתן למצוא טיולי יער מודרכים, אתרי קמפינג, אתרי פיקניק ובילוי סביבתי.
הנילוס הוא הנהר השני בגודלו בעולם, ואורכו כ-6,400 ק"מ.
הנילוס הלבן הוא אחד משני יובליו של הנהר, שמתחיל בפרברי מחוז ג'ינג'ה וחוצה את אוגנדה, דרום סודאן, צפון סודאן ומצרים, ולבסוף מתחבר לים התיכון באלכסנדריה.
הנהר בעל חשיבות גאוגרפית והיסטורית מקומית ובינלאומית.
באוגנדה יש לנילוס חשיבות תרבותית וכלכלית רבה.
תושבי יישובים רבים לאורך הנהר מתפרנסים מדיג.
בתחילת הנהר, הקימה ממשלת אוגנדה שלושה סכרים הידרואלקטרים שמספקים חשמל לתושבים רבים במדינה ובמדינות שכנות.
שלושה סכרים נוספים מתוכננים להיבנות בהמשך הנהר בשטחי המדינה.
נהר הנילוס מהווה את הגבול בין מחוז בוויקווה ממערב ובין מחוז ג'ינג'ה ממזרח.
מי הנהר מתחילים לזרום מאגם ויקטוריה, לאורך הנחל במשך שלושה חודשים, עד לים התיכון.
נקודת תחילת הנהר הפכה לאתר תיירות בזכות הנוף הנשקף ממנה.
באתר נמצאים מפלי ריפון, שמצא מגלה הארצות ג'ון האנינג ספיק בשנת 1862.
בשנת 1954 הסתיימה בניית סכר במפלים.
בוהן קלובה (מכונה גם הלוקס וולגוס, באנגלית: Bunion או Hallux valgus) היא דפורמציה של המפרק המחבר בין הבוהן הגדולה לכף הרגל.
הבוהן הגדולה לעיתים קרובות מתכופפת לכיוון האצבעות האחרות והמפרק הופך לאדום וכואב.
הופעתן של יבלות היא בדרך כלל הדרגתית וסיבוכים עשויים לכלול דלקת באמתחת או דלקת פרקים.
תסמינים אחרים עשויים לכלול גירוי בעור סביב הבוהן קלובה ושלפוחיות עשויות להיווצר בקלות רבה יותר באתר.
כאב עלול להיות גרוע יותר בהליכה.
הסיבה המדויקת לתופעה אינה ברורה.
זה יכול להיות בגלל שילוב של גורמים פנימיים וחיצוניים.
הגורמים למצב הרפואי כוללים נעילת נעליים צמודות מדי, נעליים עם עקבים גבוהים, היסטוריה משפחתית ודלקת מפרקים שגרונית.
המכללה האמריקאית לכירורגי כף רגל וקרסול קובעת כי הנעלה רק מחמירה בעיה הנגרמת על ידי גנטיקה.
תנועת סיבוב פנימית מוגזמת של כף הרגל גורמת ללחץ מוגבר על החלק הפנימי של הבוהן הגדולה שעלול לגרום לעיוות של מבני הקפסולה הפנימיים של המפרק, ובעקבות כך להגדיל את הסיכון להתפתחות חבלות.
תופעה זו קיימת לעיתים קרובות בשילוב עם אצבעות פטישון.
אבחון של המצב מבוסס בדרך כלל על תסמינים ונתמך על ידי צילומי רנטגן.
הטיפול השמרני כולל שינויים בהנעלה, שימוש בחומרים מרפדים, מנוחה, קרח ותרופות נגד כאבים כגון פרצטמול או תרופות נוגדות דלקת שאינן סטרואידים.
טיפולים אלה מטפלים בסימפטומים אך אינם מתקנים את העיוות בפועל.
אם אי הנוחות נמשכת והיא קשה או כאשר מתבקש תיקון אסתטי של העיוות, ייתכן שיהיה צורך בתיקון כירורגי על ידי כירורג אורתופדי או כירורג פודיאטרי.
נשים סובלות מהתופעה לעיתים קרובות יותר מאשר גברים.
בוהן קלובה משפיעה על כ-23% מהמבוגרים וגיל ההופעה הנפוץ הוא בין 20 ל-50 והמצב הופך גם לשכיח יותר עם הגיל.
בוהן קלובה תוארה לראשונה בבירור בשנת 1870. מצב דומה של הבוהן הקטנה מכונה בוניונט.
בַּוַואר-373 (בפרסית: باور-۳۷۳, פירוש מילולי: 'אמונה') היא מערכת טילי קרקע-אוויר איראנית ארוכת טווח ניידת שקיומה נחשף באוגוסט 2016. איראן תיארה אותה כמתחרה עם מערכת הטילים S-300. היא מיוצרת על ידי משרד ההגנה האיראני בשיתוף פעולה עם יצרנים ואוניברסיטאות מקומיות שלא פורטו.
המערכת הוצגה רשמית במהלך טקס בהשתתפות נשיא איראן חסן רוחאני ב־22 באוגוסט 2019, והוכרזה כמבצעית באותו היום.
מערכת בוואר 373 מסוגלת לזהות עד 100 מטרות, לעקוב אחרי 60 מהם ולהעסיק שש במקביל.
לבוואר יש מכ"ם הפועל ב S-Band לגילוי, ומכ"ם בקרת אש ב X-Band להנחיית טילים.
בוואר מסוגל לזהות מטרות או מטוסים בטווח של יותר מ-300 ק"מ, לנעול בכ-250 ק"מ וליירט ב-200 ק"מ, כולל מטוסי בעלי טכנולוגית חמקנות אך בטווח קצר יותר.
נאמר כי בוואר 373 בעל יכולות חסינות ללוחמה אלקטרונית ולפצצות אלקטרומגנטיות.
בנוסף, המכ"מים שלה מסוגלים לזהות טילים נגד קרינה (ARM).
בוואר יכול לפגוע במטרות עד לגובה של 27 ק"מ.
מועדון הכדורגל בוהמיאן דבלין , מכונה גם בוהמיאנס, הוא מועדון כדורגל אירי מהעיר דבלין.
המועדון, המכונה בקיצור ה"בוה'ס" (Bohs), עורך את משחקיו הביתיים בדיילימאונט פארק, והוא אחד המועדונים המצליחים והבולטים באירלנד, כאשר באמתחתו 11 זכיות באליפות הליגה הבכירה, ליגת העל האירית, בה הוא משחק כיום.
בנוסף המועדון זכה ב-7 תוארי הגביע האירי, 6 תוארי המגן האירי, 3 תוארי גביע הליגה האירי ועוד עשרות אליפויות וגביעי מחוז ליינסטר מקומיים (הוא שיאן הזכיות בתואר גביע מחוז ליינסיטר לבוגרים עם 32 זכיות בתואר).
לפני הקמת ליגת העל האירית שיחקה הקבוצה בליגת הכדורגל האירית ובגביע האירי.
המועדון נוסד ב-6 בספטמבר 1890 על ידי חברי בית הספר הצבאי "רואיל היברניאן", בפיניקס פארק גייט לודג', ליד הכניסה הצפונית של הדרך הצפונית, ושיחק את משחקיו הראשונים במגרש הפולו של הפארק.
המועדון היה חלק מהמקימים של ליגת הכדורגל האירית והשתתף בה מ-1902 ועד 1911, ומ-1912 ועד 1920. בתקופה זו ההישג הגדול ביותר של המועדון היה זכייה בגביע ה-IFA של עונת 1907/1908.
כמו כן היה המועדון חלק מהמועדונים שהקימו את "הליגה של אירלנד" ב-1921, והוא אחד מ-2 המועדונים שעדיין קיימים מאז בליגה הזו (יחד עם המועדון שלבורן), והמועדון היחידי שלא ירד מליגה האירית הבכירה מאז ומעולם.
בעונתה הראשונה סיימה הקבוצה במקום השני בליגה, שתי נקודות בלבד אחרי האלופה הראשונה, סיינט ג'יימס גייט.
בוהמיאנס זכו באליפות הליגה הראשונה בעונת 1923/1924, ובעונת 1927/1928 זכה המועדון באליפות השנייה והשלים דאבל עם זכייה בגביע האירי הראשון שלו.
בשנות ה-30 זכה המועדון בעוד שלוש אליפויות וגביע אירי אחד.
לאחר שנים מוצלחות אלו המועדון החל להיאבק על מקומו בליגה העליונה, ולעיתים קרובות סיים בתחתית הטבלה, בעיקר בגלל חוסר יכולת למשוך או לשמור על שחקנים איכותיים, בגלל מעמדו החובבני וחוסר יכולות כלכליות שאפיינו אותו מאז הקמתו.
בתקופה זו עבר המועדון 34 שנים ללא זכייה בתואר האליפות או גביע.
בתחילת עונת 1969/1970 המועדון נכנס לעידן המקצועני כאשר השחקן הראשון שחתם על חוזה מקצועני בקבוצה בתחילת העונה היה טוני אוקונל.
ההצלחות לא איחרו להגיע ובעונה זו זכה המועדון לראשונה אחרי תקופה ארוכה בגביע האירי השלישי שלו.
בהמשך העשור זכה המועדון בעוד 2 תוארי אליפות ובעוד תואר גביע.
בנוסף בתחילת עשור זה נכנס המועדון לעידן האירופי שהחל את דרכו בגביע אירופה למחזיקות גביע שם הודח בשלב המקדים.
בהמשך השתתף בגביע אופ"א ובליגת האלופות אך לא הצליח להטביע את חותמו והודח בשלבים הראשונים.
לאחר מכן עבר המועדון תקופה נוספת ללא תואר גדול, עד עונת 1991/1992 בה זכה בגביע האירי החמישי שלו.
במקביל המועדון המשיך להשתתף בגביעים האירופיים לאורך שנות ה-80 וה-90 אך ללא הצלחה והודח בשלבים המקדימים.
בעונת 2000/2001 זכה המועדון לראשונה מזה עשור בתואר גדול ולראשונה מאז 1928, השלים דאבל כשזכה גם באליפות וגם בתואר הגביע.
בהמשך הוסיף תואר אליפות בעונת 2002/2003, ו-5 שנים לאחר מכן זכה בתואר אליפות נוסף ב-2008, תחת הדרכתו של המאמן פט פאנלון כאשר הוא מוסיף גביע ומשלים דאבל בפעם השלישית בהיסטוריה.
ב-2009 זכו הבוהמיאנס בתואר האליפות ה-11 ובגביע הליגה השלישי.
במקביל המשיך להשתתף בשלבים המקדימים של ליגת האלופות, גביע אופ"א וגביע האינטרטוטו.
גביע הליגה של אירלנד (3):
גביע מגן הליגה האירי (6):
גביע ליינסטר לבוגרים (32): (שיא מקומי)
בוויס כריסטופר קיזיטו מוגאבי הוא כדורגלן אוגנדי המשחק בעמדת הבלם בקרלייל יונייטד.
מוגאבי נולד בממלכה המאוחדת להורים ממוצא אוגנדי.
הוא התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של פולהאם וביולי הצטרף לזו של סאות'המפטון.
בפברואר חתם לשנתיים בקבוצה הבוגרת.
ב-5 באוגוסט 2016 מוגאבי חתם ביאוביל טאון עד לסיום העונה.
4 ימים לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק במסגרת גביע ה-EFL נגד וולסול.