tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חווה חקלאית (נקראת לעיתים גם "משק חקלאי") היא צורת התיישבות המתבססת על חקלאות בה מתגוררים בדרך כלל בני משפחה אחת, המעבדים שטחי קרקע נרחבים, בדרך כלל בעזרת עובדים שכירים.
בחווה חקלאית מספר מבני מגורים בודדים המשמשים לבעלי המקום ולעובדיהם.
החוות מתבססות בדרך כלל על ענפי חקלאות בודדים.
קיימות חוות לגידול חיות משק: פרות וצאן להפקת חלב ומוצריו ובשר, אך גם חוות לגידולי שדה: חיטה, כותנה ועוד.
בעידן המודרני חוות חקלאיות עשויות להיות גם בבעלות חברות מסחריות או קהילות.
בעברית לא קיים מינוח מיוחד לסוגים מסוימים של חוות.
באנגלית יוחד המונח Ranch לחוות לגידול בעלי חיים, בעוד שהמונח הכללי לחווה הוא Farm.
חוות שדה הן בדרך כלל בעלות שטחי עיבוד נרחבים.
מגדלים בהם גידולים ככותנה, ירקות, דגנים ופרחים.
רבות מחוות אלה מצוידות בציוד חקלאי ממוכן לעיבוד שטחים בהיקף נרחב, כמערכות השקיה ניידות ומכונות חקלאיות מתקדמות.
דוגמה לחווה כזו היא חוות יזרעם שבנגב הצפוני.
בחוות אלו מגדלים בעיקר חיות משק להפקת בשר, כפרות,עזים כבשים, חזירים וכדומה.
קיימות גם חוות לגידול סוסים וחיות משק אחרות שאינן משמשות לבשר.
החוות הללו כוללות בנוסף למבני המגורים, גם מבנים למגורי החיות, כרפתות, אורוות, לולים ודירים.
המאפיין חוות לייצור חלב הוא גודלן המשתנה.
גודל החווה נגזר ממספר ראשי הבקר או הצאן החולבות בה, ומשיטת ההזנה הנהוגה בה.
חווה לייצור חלב עשויה להחזיק החל מעשרות ועד לאלפי ראשי בקר או ראשי צאן.
החווה עשויה להחזיק בשטחי מרעה גדולים, לגדל חלק או את כל המספוא הדרוש לה, או לחלופין לרכוש את מזון הבהמות בשוק.
כאשר הבהמות ניזונות ממזון מוכן, הן מוחזקות ברפת, ומובלות משם לחליבה מספר פעמים ביום.
גידול זה נקרא "גידול אינטנסיבי" והוא נועד לשפר את תפוקת החלב של הבהמות לעומת גידול במרעה.
המונח "גידול אינטנסיבי" מצביע על גידול בחצר סגורה, האכלה מבוקרת וחליבה קבועה ואינו מציין דווקא הזרקת הורמונים או תוספים למיניהם.
כל חווה כזו מצוידת במתקן לתחמיץ, ובמתקני אחסון לגרעינים.
חוות לולים מתחלקות לשני סוגים: חוות גידול עופות לבשר, הנקראים "חוות פטם", וחוות להטלת ביצים הנקראים "חוות סוללה".
בחוות אלו מספר העופות עשוי להגיע למאות אלפים ואף למיליונים.
בחוות הטלה תעשייתיות גדולות עשוי להיות צמוד לחווה מפעל למיון אפרוחים.
חוות חקלאיות נפוצות במיוחד בארצות הברית ובקנדה.
חוות לגידול בקר נפוצות גם בדרום אמריקה (בעיקר בצ'ילה וארגנטינה), שם הן ידועות בשם אסטנסיה (Estancia), ובאוסטרליה, בה מצויה החווה החקלאית הגדולה ביותר בעולם לגידול בקר - חוות אנה קריק שבדרום אוסטרליה, המשתרעת על שטח של 110,000 קילומטר מרובע (פי חמישה משטחה של מדינת ישראל).
בעידן הסובייטי היו נפוצות בברית המועצות חוות חקלאיות שיתופיות - הקולחוזים והסובחוזים, שהופעלו על ידי איכרים במשותף, והיו בלתי יעילים.
במדינת ישראל קיימות חוות למגוון מטרות.
בעשרים השנים האחרונות הוקמו עשרות חוות, בעיקר בנגב (חוות בודדים) על הנתיב שמכונה "דרך היין" בכביש 40, בתחום מועצה אזורית רמת הנגב.
חוות הבודדים הללו מתבססות ברובן על תיירות לא פחות מאשר על חקלאות.
לאחר מלחמת ששת הימים אומצה השיטה ברמת הגולן, בשטחיה הוקמו חוות לגידול בקר.
מאז 1980 החלו להקים חוות גם בשטחי יהודה והשומרון, ומספר החוות באזור זה מגיע לעשרות.
חוויה חוץ-גופית היא התרחשות שבה חש אדם כי הוא מתנתק מן הגוף הפיזי שלו.
לעיתים תכלול התרחשות זו התבוננות בגוף הפיזי מנקודה מחוץ לגוף הפיזי.
המונח "חוויה חוץ-גופית" הוזכר לראשונה בשנת 1943 על ידי חוקר התופעות העל-טבעיות ג' מ' נ' טיירל בספרו "התגלויות", ואומץ על ידי חוקרים דוגמת סלייה גרין ורוברט מונרו כמונח אלטרנטיבי, אשר לא יגרור דעות קדומות, למונחים שנקשרו לאמונות אישיות כגון "מסע אסטרלי" או "הליכת רוח".
על אף שהמונח "חוויה חוץ-גופית" מרחיק ביעילות חוקרים ממושגים בעייתיים מבחינה מדעית כגון "נשמה", מדענים יודעים אך מעט על התופעה ונוטים לקשור אותה לפעילות מוחית.
תופעת החוויה החוץ-גופית יכולה להתרחש באופן ספונטני, ולעיתים משייכים אותה לטראומה נפשית שהאדם עבר, שימוש בסמים פסיכדליים או מעבר למצב דמוי חלום.
חלק מן החווים טוענים כי הם אלה אשר הוציאו עצמם מחוץ לגופם בעזרת כוח רצונם, ואילו אחרים טוענים כי מצאו עצמם "נמשכים" מחוץ לגופם (לרב בהקשר לחוויית שיתוק).
במקרים מסוימים תחושת ה"מחוץ לגוף" הובנה לאחר ההתרחשות, והחווים ראו את גופם כמעט על דרך המקרה.
עם התקדמות המחקר פותחו טכניקות רבות אשר מטרתן הגעה לחוויה חוץ-גופית באופן מכוון, לדוגמה: שימוש בדמיון מודרך תוך כדי מדיטציה.
מחקרים משנת 2007 הראו כי חוויות הדומות במובנים מסוימים לחוויה חוץ-גופית ניתנות להשגה על ידי גירוי המוח.
בשנת 2014 חוקרים תיעדו לראשונה פעילות מוחית בעת חוויה חוץ-גופית, באישה אשר יכולה ליזום את התופעה.
מחקר מדעי על חוויה חוץ גופית
החל משנות ה-70 של המאה ה-20 החלו תיעודים מחקריים מסודרים של חוויה חוץ גופית במוות קליני.
מחקרים שונים העריכו, על פי הגדרות שונות, שחוויות אלו מתרחשות בטווח של בין 25% לאחוזים בודדים מהמקרים המסווגים כ"חוויית סף מוות".
סם פרניה ביצע מספר מחקרים בהם ניסה לבדוק אמפירית את האותנטיות של חווית היציאה מהגוף על ידי הצבת סימנים ותמונות הניתנים לזיהוי רק מהגובה.
אולם, גם במחקר ראשוני שעשה בנושא בשנת 2001 וגם במחקר רחב היקף יותר שהחל בשנת 2008 ונכון לשנת 2020 עדיין מתקיים, לא הצליח פרניה להגיע למסקנות בנושא, בעקבות מיעוט מקרים וקושי לבצע מחקר בנבדקים על סף מוות.
מחקר של קווין נלסון (Kevin R.
Nelson, מהמחלקה לנוירולוגיה של אוניברסיטת קנטקי), שפורסם בשנת 2006 ב-Neurology, מצביע על קשר בין פריצת שנת רע"מ (REM intrusion) לחוויית סף המוות.
פריצת שנת REM היא תסמונת בה נוצר מצב דמוי שנת REM (השלב בשינה המאופיין בתנועות עיניים מהירות וחלימה מוגברת) בזמן ערות.
ההפרעה מאופיינת בתחושת ערות המלווה חוסר שליטה על הגפיים ובהזיות חזותיות ושמיעתיות.
המצב נלווה בדרך כלל להפרעות שינה.
מחקרו של נלסון בדק 55 אנשים שדיווחו על חוויית סף מוות, והראה שכיחות גבוהה של הפרעות שינה הקשורות בהזיות (60%) לעומת קבוצת ביקורת (במאפייני גיל ומין דומים).
נלסון העריך בעקבות תוצאות המחקר שלאנשים שחווים חוויית סף מוות יש נטייה נוירולוגית שמעודדת תגובתיות של פריצת שנת REM במקרים שונים, דוגמת סכנה, גם אם אינם מאובחנים כבעלי פריצת שנת REM.
בעקבות המחקר העריך נלסון, ואיתו חוקרים נוספים דוגמת הפסיכולוג רון סיגל, שהחווייה החוץ גופית היא למעשה הזיה של המוח, זאת בניגוד לסם פרניה שביקר את מסקנות אלו וטען שהמוח לא אמור להיות מסוגל לבצע תפקוד כזה במהלך מוות קליני.
מחקר שפרסמה אוניברסיטת מישיגן בשנת 2013 ניסה לבחון את פעילות המוח לאחר מוות קליני, באמצעות ניסוי בחולדות.
המחקר בחן פעילות האלקטרואנצפלוגרם המוחית בחולדות 30 שניות לאחר שנגרם להם מוות קליני בדום לב, וגילה בכל המקרים שנבחנו דפוסי פעילות מוחית האופייניים לתפיסה מודעת ברמת גירוי גבוהה, גם לאחר הפסקת זרימת הדם במוח.
נוסף על כך, פעילות מוחית דומה נצפתה גם בקרב חולדות שחוו חנק.
מסקנתם של החוקרים הייתה שמניעת חמצן מהמוח, או מניעה משולבת של חמצן וגלוקוז, גורמת להתעוררות מוגברת של פעילות מוחית.
חווה לוי (נולדה ב-1951) היא דוגמנית ומעצבת ישראלית.
מלכת היופי של ישראל לשנת 1969.
לוי נולדה בחיפה למשפחה קשת יום בת ארבעה ילדים, אביה היה פועל בממגורות דגון ואמה עקרת בית, אמה הייתה בגטו ורשה, היא ויתרה על לימודיה בתיכון עיוני והלכה ללמוד בבית ספר לפקידות ועבדה כפקידה.
ב-1969 היא נבחרה למלכת היופי של ישראל, וכסגנית שלישית של מיס תבל.
היא התגוררה בניו יורק, פריז ואיטליה והייתה דוגמנית בינלאומית וניהלה בוטיק של מעצב איטלקי.
היא נישאה למעצב גי פיליפ וממנו נולדה לה בת, אלכסנדרה.
לאחר מכן נישאה לאיש חיי הלילה של תל אביב רפי שאולי ונולד להם בן משותף.
היא שימשה גם כמעצבת בגדים וניהלה זוגיות עם רוברטו קוואלי.
לוי היא דודתו של הסופר רן לוי.
דַאגִ'יאָן חוּוִי נֶנְג (בכתב סיני: 大鑒惠能; בפין-יין: Dàjiàn Huìnéng; ביפנית: 慧能; ברומאג'י: Daikan Enō, דאיקאן אנו; בקוריאנית: 혜능, הְיֶינֶאוּנְג; 638 – 713) היה נזיר זן שפיתח והשפיע רבות על פילוסופיה זו ונחשב לאחד הנזירים החשובים במסורת הזן.
כמו כן הוא היה הפטריארך השישי והאחרון של מסורת זו בסין.
לחווי ננג מיוחסת המצאת הגישה של הארה פתאומית, גישה ישירה ומיידית לתרגול ולפילוסופיה הבודהיסטית ולהקמת אסכולת ההארה הפתאומית בזן בודהיזם בצפון סין.
מיוחסת לו כתיבת "סוטרת הפלטפורמה של חווי ננג" אך ההיסטוריונים מפקפקים בכך.
המקורות העיקריים על חייו של חווי ננג הם מההקדמה לסוטרת הפלטפורמה ו"העברת המנורה" (ספר ביוגרפיות של בודהיסטים חשובים).
אמיתות סיפור חייו של חווי ננג כפי שנכתב בספרים אלה מוטלת בספק על ידי סינולוגים וחוקרים.
חווי ננג נולד למשפחת לו ב-638 לספירה בעיר שינג במחוז גואנגדונג שבסין.
אביו מת בצעירותו ומשפחתו הייתה במצב כלכלי רעוע ולכן ננג נותר אנאלפבית.
יום אחד בזמן שננג העביר עצים להסקה לתוך פונדק, הוא שמע את אחד האורחים קורא מתוך "סוטרת היהלום", כתוצאה מכך ננג הפך למואר.
באותו רגע הוא החליט לחפש את דרך הבודהה ויצא למסע.
אחרי שלושים יום של הליכה ברגל חווי ננג הגיע להר הואנג מיי, מקום משכנו של הפטריארך החמישי הונגרן.
אחרי שיחה קצרה הצליח דאג'יאן להרשים את הפטריארך למרות מוצאו הפשוט וזה קיבל אותו בתור חוטב עצים ושוקל אורז למשך שמונה חודשים.
יום אחד הונגרן ביקש מתלמידיו לכתוב שיר קצר המביע את תמצית התודעה הטהורה, מי שיצליח יהפוך לפטריארך השישי.
התלמידים לא ראו צורך לכתוב שום שיר משום שהם היו בטוחים שראש המנזר שנשיו יהפוך לפטריארך השישי.
לכן רק שנשיו כתב שיר.
שנשיו היה מכובד במנזר והיה תחת לחץ לכתוב שיר, אך הוא לא היה בטוח בהבנתו את התמצית של התודעה הטהורה.
לכן החליט שהוא יכתוב את שירו על קיר המנזר באופן אנונימי ויודה שזה הוא רק אם הונגרן יאשר את השיר.
הונגרן אישר את השיר לתלמידים אך לשן שיו אמר בפרטיות שהוא קרוב אך עדיין לא מספיק קרוב.
אחרי שיחה קצרה הונגרן אמר לשנשיו שהוא אמור להבין מהשיחה ביניהם את תמצית התודעה הטהורה וביקש ממנו לכתוב עוד שיר שימחיש את הבנתו זו.
שנשיו התאמץ אך לא היה יכול לכתוב עוד שיר.
חווי ננג שמע את אחד התלמידים במנזר מדקלם את שירו של שנשיו ומיד הבחין ששיר זה לא משקף את ההארה האמיתית.
ננג ביקש מתלמיד אחר שיכתוב שיר קצר משלו על הקיר.
למרות פליאתו של התלמיד על כך שטירון פשוט ולא משכיל מבקש לכתוב שיר הוא עשה זאת.
כשכולם ראו את השיר מיד התפעלו ואמרו שאולי כותב השיר יהפוך לבודההסיטווה בחייו אלה.
אך כשהונגרן ראה את השיר הוא אמר ששיר זה לא משקף הארה אמיתית גם כן וניגב אותו עם הנעל.
לילה אחד הונגרן קיבל את חווי ננג במשכנו ולימד אותו את סוטרת היהלום.
כשהונגרן הגיע לפסוק "להשתמש בתודעה אך עדיין להיות חופשי מכל הרשמים" חווי ננג קיבל הארה מלאה והדגים זאת להונגרן.
כשהונגרן שמע זאת הוא אמר "כשאדם מבין את התודעה המקורית והטבע המקורי הוא נחשב לאדם גדול, למורה של בני אדם ואלים, ונקרא בודהה".
בזאת העביר הונגרן לחווי ננג את בגדי הנזיר וקערת התחנונים כסמל של חותם הדהרמה של ההארה הפתאומית.
במקורות אלה עוד מוצהר שלחווי ננג אסור היה לגלות שהוא הפטריארך החדש לזמן מה משום שהתלמידים עלולים לקנא בו משום שהוא נבחר להיות הפטריארך השישי ולא שנשיו.
המומיה של דאג'יאן חווי ננג נמצאת כיום במקדש נאנחווה במחוז שאוגואן (גואנדונג הצפונית).
המומיה של חווי ננג נראתה על ידי הישועי מטאו ריצ'י שביקר במקדש ננחואה ב-1589. ריצ'י סיפר לקוראים האירופאים את סיפורו של חווי ננג (בצורה די מסורסת) ותיאר אותו כמין מקביל לנזיר נוצרי.
ריצ'י כינה אותו לו-סו (הפטריארך השישי).
חווידע טבע היא רשת ישראלית של מרכזי חינוך למַדָּע, אינטראקטיביים וחווייתיים.
חווידע טבע הוא פרי שיתוף פעולה של ארגון החונכות פר"ח, זוכה פרס ישראל על תרומתו לחברה ולמדינה, וחברת טבע תעשיות פרמצבטיות בע"מ.
השם "חווידע" נוצר מצירוף המלים חוויה וידע.
לארגון מספר מרכזים במקומות שונים בארץ.
מטרתם העיקרית של המרכזים היא ליצור סביבת למידה בלתי פורמלית, המשלבת שעשוע וחוויה עם למידה וחקירה כדי לקרב את הילדים אל עולם המדע.
במרכזים מעודדים את המבקרים לגעת, להפעיל ולשחק עם המוצגים ובדרך זו לחקור באופן פעיל תופעות מדעיות המוכרות לילדים מחיי היומיום כגון חשמל סטטי, אור וצל, אשליות אופטיות, ממה עשויים הדברים (למשל ממה עשויה משחת שיניים).
בנוסף מספקים המרכזים ידע בתחומי מדע שונים: אופטיקה, תקשורת, חשמל ואלקטרוניקה, מכניקה, אנרגיה וכימיה.
הלימוד נעשה באמצעות משחקי חשיבה ותערוכות מתחלפות, סיורים מודרכים, ניסויים במעבדות וסדנאות לימוד ויצירה, וכן מגוון רחב של מוצגים, משחקים ומתקנים פשוטים לתפעול הממחישים את התופעות המדעיות.
הפעילויות מותאמות לרמות שונות, ראשונית ומתקדמת.
פעילות החווידע כוללת ביקורים קבוצתיים של תלמידי בתי ספר, גנים, מועדוניות, קייטנות, מתנ"סים וכן ימי הולדת וסדנאות העשרה להורים ולילדים.
הרעיון להקמת המרכזים נולד בעקבות ניסיון של פר"ח בהפעלת חוגי מדע בבתי הספר.
מרכזי חווידע מנוהלים על ידי צוות פר"ח והמדריכים הם סטודנטים חונכים מתחומי לימוד מדעיים שונים שהוכשרו במיוחד לפרויקט.
המנהלה הארצית של חווידע שוכנת במכון דוידסון לחינוך מדעי מכון ויצמן למדע רחובות.
לרשת סניפים שונים בבת ים, ירוחם, קריית גת, רהט וכרמיאל.
החְווֵי או ח'ואי (סינית: 回族; פין-יין: Huízú) הם מיעוט אתני מוסלמי בסין, החי בעיקר בצפון-מערב ובמרכז המדינה, אם כי מפוזר בכל רחבי סין.
נכון למפקד שנערך בשנת 2011, במדינה חיים כ-10.5 מיליון מבני המיעוט.
לבני המיעוט מוקצית אוטונומיה, אולם מרביתם אינם חיים בנפרד, אלא במעורב עם שאר בני האן.
קיים בלבול רב בספרות בין "מוסלמים סיניים" ל"סינים מוסלמיים".
הראשונים הם החווי, שגם אם מקורם בהגירה זרה, הם נטמעו בפועל במידת מה, ורבים רואים בהם בטעות בני האן בעלי דת שונה, בעוד שבסין ישנם מיעוטים מוסלמיים רבים אחרים כגון קירגיזים, קזאחים, טג'יקים, אויגורים ועוד, שאינם חווי.
החווי אינם מרוכזים בטריטוריה אחת וגם אין להם מורשת משותפת של טריטוריה עצמאית, בהיותם מהגרים ממקומות שונים.
לחווי ניתנה פרובינציה אוטונומית משלהם (נינגשיה), אבל הם מפוזרים בכל מקום כשבפרובינציה זו עצמה הם מהווים מיעוט של כ-20 אחוזים בלבד.
בעבר נהגו לדבר ערבית ופרסית, אבל כיום בכל מקום שבו הם נמצאים הם מדברים את הדיאלקט המקומי.
הממשל הסיני בהגדרתו למיעוט החווי איננו מכליל דוברי שפות זרות, ובמקום זאת מחלקם תחת מיעוטים שונים, על פי השפה המדוברת בפיהם: שפות טורקיות, איראניות ואחרות.
רק בני חווי המדברים סינית נחשבים על פי הממשל כחווי.
בכך מתייחדים החווי מבין כל 56 הלאומים המוכרים ברפובליקה, ששפתו הרשמית היא סינית.
השם "חווי" שימש בעבר ליהודים, נוצרים ומוסלמים כאחד, כאשר כל אחת מן הדתות צוינה על פי הרגלי האכילה (המוסלמים בהימנעותם מאכילת חזיר, הנוצרים מאכילת בעלי חיים בעלי טלפיים והיהודים באי אכילת גיד הנשה).
עם הזמן, השם הפך לשם ייחודי למוסלמים, והנוצרים והיהודים קיבלו שמות נפרדים.
השורשים של החווי נטועים בסוף האלף ראשון לספירה, בשושלת טאנג (המאה ה-7 ואילך) כסוחרים, חלקם בים וחלקם בדרכי המשי.
מקובל לחשוב שהם צאצאים של סוחרים ערביים ופרסיים.
בתקופת שושלת יואן (מאות 13–14) חל גידול באוכלוסייתם, כאשר המונגולים גייסו מוסלמים ממרכז אסיה כדי לשלבם בעמדות אדמיניסטרטיביות של המנגנון הביורוקרטי בשליטה בסינים.
בתקופה זו הייתה היררכיה שבה בצורה רשמית החווי מוקמו מעל הסינים המקומיים.
הסינים זוכרים לחווי שהמונגולים הביאו אותם כדי לשלוט בהם ובאדמתם.
הבדלים רבים יש בין בני ההאן לחווי למרות דמיונם החיצוני, שפתם ומקום מחייתם.
בתרבות הסינית כיבוד האבות הוא אחד הערכים החשובים.
הוא הבסיס לנאמנות בכלל ולנאמנות לקיסר בפרט.
בעוד שהסינים היו נאמנים לקיסר, המוסלמים בהגדרה לא היו נאמנים לו כסמכות על, אלא שמרו נאמנות לעולם המוסלמי.
למוסלמים בסין היו שאיפות פוליטיות להקמת ישות מדינית מוסלמית נבדלת, שאיפה שבאה לידי ביטוי בהקמת ממלכות אחדות לאורך ההיסטוריה.
הם נבדלים חיצונית בבגדיהם ובכיפות הלבנות שלראשם, ובמגוון עיסוקיהם, ובמיוחד במכירת שיפודי הבשר ברחובות הערים.
השפעת האסלאם מתבטאת בין השאר במטבח החווי לעומת המטבח הסיני.
על פי האסלאם, למשל, מותרת רק אכילת חלאל ואסורה אכילת החזיר – הבשר הנפוץ ביותר במטבח הסיני.
המוסלמים התקיימו בסין בשונה ממקומות אחרים.
במדינות מוסלמיות אחרות השלטון המרכזי היה יחסית רופף, וכל מוסלמי התאגד סביב מנהיג דתי מקומי ומלומד ונוצרה היררכיה דתית ופוליטית.
בסין היררכיה כזו לא הייתה יכולה להתקיים, משום שהיא היררכיה שונה מההיררכיה הקונפוציאנית והשלטון המרכזי החזק לא יכול היה להסכים לזה.
מול הקונפוציאניזם שרואה בנאמנות לכפר ולמחוז המגורים חלק מכיבוד האבות, עמד האסלאם בסין, אשר ראה ב"אומה", המושג הערטילאי המכיל את כל המוסלמים באשר הם, ואין לו טריטוריה מוגדרת, כגורם מאגד.
כך המוסלמים בסין התאזרו בתפישה אמורפית שדרכה תיעלו את התקוות והשאיפות הפוליטיות שלהם למדינה מוסלמית כלל-עולמית, אל מול ישות סינית מקומית חזקה.
לפי חוקי האסלאם, מוסלמי צריך להקשיב לחוקי המקום כל עוד הם לא נוגדים את חוקיו שלו, אלא אם הוא נמצא במקום על בסיס דאר אל-אמאן, כלומר מעין חסינות.
אם אין המצב כך, הרי שהוא נמצא במלחמה עם המקום בו הוא יושב, ועליו להתנגד לחוקי המקום.
המאמין המוסלמי משוכנע כי ביום מן הימים תקום ה"אומה האסלאמית" וכי הוא מחויב לפי חוקי האסלאם להילחם בגורמים שמונעים זאת מלקרות, כלומר מחויב בגִ'האד.
ההרגשה כי ביום מן הימים תקום אומה אסלאמית כלל-עולמית, והתחושה שהמאמין בסין מקושר למאמינים במקומות אחרים, הביאה לכך שהמוסלמים בסין טיפחו את זהותם האסלאמית ושמרו עליה, כדי שביום מן הימים יוכלו למרוד ולהילחם על השטח בו הם יושבים.
ברגע שיהדפו מהשטח עליו הם יושבים את הסינים, שטח זה באופן אוטומטי יהפוך לחלק מהאומה המוסלמית הכלל עולמית.
המוסלמים שהסכימו להענות לחוקי הסינים היו למעשה מוסלמים שהבינו שההסכמה הזו היא הסכמה זמנית ושהיא אמצעי להשגת מטרה.
מי שהיום יסכים להיות סיני כלפי חוץ, יצבור כוח ויום אחד יפיל את השלטון ויקים אומה מוסלמית חזקה ואמיתית.
זו פשרה שנובעת מתחושת עליונות.
ההיסטוריה המוסלמית בסין היא של תהליכים שבבסיסם הם תהליכים מעגליים אך בעלי מגמה.
מחד-גיסא אוכלוסיות מוסלמיות הפכו ממיעוט שקט, למורדים המנסים להקמת מדינה, נפלו ואז שבו להיות מיעוט שקט.
מאידך-גיסא עם הזמן זהותם השתנתה – מ"מוסלמים בסין" ל"מוסלמים סיניים" ול"סיניים מוסלמים" כחלק מהטמעה במרחב מחייתם.
באופן טבעי, מיעוט אשר מונחה על ידי הבדלים דתיים, נוטה להיות קיצוני במצבים של מיעוט-רוב.
לעומתו, רוב, מתייחס להבדלים התרבותיים בין הקבוצות, ומנסה להתעלם מהערכים הדתיים שהמיעוט מנסה להכניס לשיח.
כך או כך, כאשר דת היא נושא המחלוקת, הרבה יותר קשה למצוא פשרה.
החוק המוסלמי נוצר בחברה שבה החוק היה למעשה הנורמה החברתית המקובלת כל עוד לא סובלים מסנקציות.
האסלאם הוסיף לכך חוק אבסולוטי אשר מונחה אלוהות.
בתוך הקונטקסט הסיני, בשונה ממקומות אחרים, החוק המוסלמי הובא מתוך הדמויות הדתיות, שבמקום להשתתף בשלטון ולשתף פעולה עם השלטון הסיני, תמכו יותר בארגונים מתסיסים ומורדים.
כך, במקום לחיות בדו-קיום עם השלטון המרכזי, הם יצרו אגודות נסתרות, אשר סבלו מסנקציות קשות יותר או פחות, ואשר לא קיבלו לגיטימציה מהשלטון המרכזי.
הקיטוב של הח'אן-חווי שנבעה גם מהשליטה המנצ'ואית בסין בתקופת שושלת צ'ינג, מצאה את ביטויה בהתפתחותה של הכת החדשה אשר השתמשה בעקרונות אסלאמיים, ובייחוד בג'יהאד, כדי לשכנע את ההמון המוסלמי למרוד.
מרידות אלו הביאו לליכוד המוסלמים תחת הנהגת המרד.
המרידות והקמתה של הכת החדשה הגיעו כולם מאזורים המאוכלסים ברובם באוכלוסייה מוסלמית.
בגלל מקור המושג, במשך השנים חל שינוי בהגדרת המושג חווי, האם הוא הגדרה לבני הדת המוסלמית או שזהו לאום.
בעוד שבעבר, כאשר אדם שינה את דתו ממוסלמי (וככזה – חווי) לבודהיזם הנפוץ, הרי שגם לאומיותו השתנתה להאן, וכן להפך.
אולם כיום, ההתייחסות לחווי היא כאל לאום בלבד, ללא קשר לדת או אמונה.
כך שבקרב בני החווי ניתן למצוא מכל הדתות, כולל אתאיסטים.
וכאשר אחד מבני ההאן מתאסלם, הוא נחשב רק כ"סיני מוסלמי", ולא כחלק מן המיעוט החווי.
חווה חקלאית ערוגות רבקה על שם רבקה אהרנסון, הוא בית ספר לחקלאות ומדעי הסביבה בזכרון יעקב.
בערוב ימיה ביקשה רבקה אהרנסון, להוריש אדמות שהיו בבעלות משפחתה למטרת חינוך.
משאלתה של רבקה אהרנסון להעביר את המורשת החקלאית שלה ושל משפחתה לדורות הבאים, הולידה את רעיון הקמת חווה חקלאית.
החווה יועדה לתלמידי בתי הספר מאזור השומרון, דהיינו - זכרון יעקב, בנימינה, גבעת עדה, פרדס חנה ואור עקיבא.
לשם כך תרמה שטח של 15 דונם עליו הוקמה, בסיוע קרן פלז החווה החקלאית "ערוגות רבקה".
החווה נוסדה בשנת 1971 על ידי אמיר דור און, אשר היה למנהלה הראשון.
בתחילה התקיימו הלימודים בתוך צריפים ארעיים.
בשנת 1974 נחנכו כיתות הקבע של החווה בטקס ממלכתי, במעמד יגאל אלון שר החינוך וסגן רה"מ דאז.
חוות ערוגות רבקה היא אחת מ-33 חוות חקלאיות הפרוסות ברחבי הארץ והמתופעלות, ממומנות ונמצאות תחת הפיקוח של משרד החינוך והרשות המקומית.
פרט לכיתות לימוד, ישנן ב"ערוגות רבקה" חממות גידול לירקות, צמחי בית ונוי, ערוגות לגידול ירקות ופרחים, בית גידול לפרפרים, בוסתן עצי פרי ופינת חי.
כל גידולי החווה מטופלים בשיטה אורגנית בלבד, ומלווים בייעוץ מקצועי מטעם מורה החווה המוכשר למטרה זו.
ייחודיות החווה היא במתן מענה לכל שכבות הקהילה, והתהוותה כמרכז אזורי לנושא חקלאות אורגנית, אקולוגיה וסביבה.
הצוות החינוכי בחווה כולל מורים לחקלאות המתמחים בהיבטים שונים ומגוונים של ענפי החקלאות, איכות הסביבה ואורח חיים בריא.
החווה נותנת שירותים לקשת רחבה של גילאים ממכלול הרבדים של מערכת החינוך: גני ילדים, בתי ספר יסודיים ממלכתיים וממ"ד, בתי ספר לחינוך מיוחד, חטיבות ביניים ותיכונים מזכרון יעקב וסביבתה.
חְװַה מולאן (בכתב סיני: 花木蘭) הייתה לוחמת אגדתית סינית, אשר על פי המסופר התגייסה לצבא הסיני כדי להציל את אביה הזקן מגיוס.
הסרטים "מולאן", "מולאן 2" ו"מולאן" של חברת וולט דיסני מבוססים באופן רופף על חייה, ועל שמה נקרא מכתש חווה מולאן שעל נוגה.
הרקע ההיסטורי לסיפורה של מולאן אינו וודאי, על פי המקור המוקדם ביותר לסיפורה "הבלדה של מולאן" (木蘭辭) היא חיה בתקופת השושלות הדרומיות והצפוניות (420–589).
הסופר שו ווי (徐渭) שפעל בתקופת שושלת מינג במחזהו "האישה מולאן" (雌木蘭) משייך אותה לשושלת וויי הצפונית (386–536) ואילו מקורות מאוחרים יותר מציבים אותה בתקופת שושלת טאנג.
"הבלדה של מולאן" מתחילה כך:
הבלדה מתארת כיצד קיסר סין מורה על גיוס של גבר אחד מכל משפחה, כדי להגן על סין מפני פולשים.
לחווה מולאן יש רק אח אחד, והוא עדיין ילד, כך שאביה נאלץ להתגייס לצבא אולם הוא זקן וחלש.
על כן חווה מולאן לובשת בגדי גבר ומתגייסת לצבא במקומו.
היא משרתת בצבא במשך עשר שנים, ולאחר המלחמה חוזרים הלוחמים חזרה לסין.
חווה מולאן מסרבת לקבל את התגמול המוצע לה, ומבקשת רק סוס מהיר כדי לרכוב חזרה לביתה.
היא מתקבלת בשמחה בידי משפחתה, לובשת חזרה את בגדי האישה ומציגה עצמה בפני חבריה מהצבא שמזדעזעים מכך שבמשך עשר שנים חיו בחברתה של אישה בלי לדעת זאת.
מקורות אחרים מוסרים סוף טרגי יותר על פיו, מולאן נופלת בשבי ונחקרת בידי בתו של מפקד האויבים, אשר מגלה את היותה אישה והשתיים הופכות לידידות.
מולאן משוחררת לחזור לביתה, אולם מגלה שאביה כבר מת ואמה נישאה לאדם זר.
הקיסר מנסה לספח אותה להרמונו אולם היא מסרבת ומתאבדת.
חווה לחינוך חקלאי ולימודי הסביבה היא מוסד חינוך המהווה מרכז לימודי להוראת מדעי החקלאות ולימודי הסביבה וכולל שטח חקלאי מוגדר.
אל החווה מגיעים תלמידי בתי ספר כדי ללמוד את מקצועות מדעי החקלאות ולימודי סביבה.
החווה החקלאית היא מוסד חינוך ייחודי ללימודי הסביבה והחקלאות.
ליבת העשייה בחווה החקלאית מעודדת למידה משמעותית וחווייתית.
בחווה החקלאית משולבים תחומי דעת שונים: מדעי החקלאות, לימודי הסביבה, מדעים, אמנויות ותזונה.
בחווה החקלאות מיושמות גישות הוראה מגוונות, המשלבות לימודים תאורטיים ועבודה מעשית.
בחווה מקנים לתלמידים כישורי חיים ומיומנויות חשיבה, למידה בדרך החקר ועבודת צוות.
נערכים בהן ניסויים, עבודות חקר, ביו-חקר ועבודות גמר ברמה של 5 יחידות לימוד.
החווה החקלאית היא מסגרת חינוכית עם סמל מוסד, וחלות עליה כל ההנחיות החלות על מוסדות החינוך האחרים.
אל החווה החקלאית מגיעים תלמידים מכול המגזרים: יהודים וערבים, מהחינוך הרגיל ומהחינוך המיוחד מגני ילדים, מבתי ספר יסודיים, מחטיבות ביניים ומחטיבות עליונות.
התלמידים בחווה החקלאית לומדים בסביבות למידה שונות: בכיתה, בגן הירק, בשטחי נוי, בבוסתנים, בחממות, בפינות חי, במטעים, במרכזי למידה העוסקים באיכות הסביבה, בפינות לחיזוי אקלים, בסביבה אקולוגית ובמרכזים שבהם התלמידים לומדים על תזונה נכונה.
תוכנית הלימודים בחקלאות ולימודי הסביבה מוצעת במערכת החינוך כמקצוע לימודי שכותרתו "מדעי החקלאות", כמקצוע בין-תחומי במהותו, שכן משולבים בו היבטים של מדע, טכנולוגיה, כלכלה, סביבה וחברה.
כמקצוע לימודי, תוכנית הלימודים שואפת להקנות לתלמידים ידע, מיומנויות חשיבה ומעשיות, ואוריינות מסוגים שונים, תוך התבססות על ההיבטים של מפעל אנושי זה.
חגי ישראל ומסורת משולבים במסגרת התכנים הנלמדים בחוות.
הסביבה הלימודית בחווה כוללת את הלמידה בכיתה ובמעבדה בשילוב עם הפעילות החוץ כיתתית כגינת הירק והנוי, בתי צמיחה ובפינת בעלי החיים.
צוות חינוכי והכשרה מקצועית למורים לחקלאות ולימודי הסביבה
הצוות החינוכי בחוות החקלאיות כולל מורים לחקלאות המתמחים בהיבטים שונים ומגוונים של ענפי החקלאות, איכות הסביבה, מדעים, גינון טיפולי, טיפול בעזרת בעלי חיים ואורח חיים בריא.
הכשרה מקצועית נוספת לפיתוח מקצועי ולימודי תעודה ניתנת למורים במערך השתלמויות במרכז וולקני ובמכללות לחינוך.
ישנה הכשרה ייעודית בחוג למדעי הסביבה והחקלאות במכללת בית ברל.
בישראל יותר מ-40 חוות לחינוך חקלאי ולימודי הסביבה בפריסה ארצית.
החוות פועלות במגזר הערבי ובמגזר היהודי.
כל חווה מדגישה את ייחודיותה בתחומים שונים, כדוגמת: שילוב מגזרים, שילוב קהילה בחווה או פעילות של תלמידי החווה למען הקהילה, איכות הסביבה, ענף חקלאי כגידול דבורים, מיקום ותנאים פיזיים מיוחדים.
חַוְזה (ערבית/פרסית: حوزة, הגייה בפרסית: houzeh) או חַוְזה עִלמיה (ערבית/פרסית: حوزة علمیة) היא סמינר להכשרת אנשי דת שיעיים.
כמה מבכירי האייתוללות מרכזים את החווזה.
המוסדות בנג'ף ובקום הם מרכזי ההכשרה הבולטים של חכמי הדת השיעיים.
עם זאת, יש מספר קטן יותר של חווזות גם בערים אחרות ברחבי העולם, כגון כרבלא, אספהאן, משהד, ביירות, לאקנאו, לאהור, אירופה וצפון אמריקה.
בסמינרים הדתיים ברחבי איראן לומדים כשלוש מאות אלף סטודנטים.
החווזה בנג'ף הוקמה בתחילת המאה ה-11 על ידי השייח' א-טוסי (995–1067), והתקיימה כמרכז מחקר עד הקמת עיראק המודרנית בשנת 1921. כיום עומד , איתאללה סיסתאני בראש החווזה בנג'ף.
שלושה אייתוללות משתייכים אליה: מוחמד אסחאק אל-פיאד, מוחמד סעיד אל-חכים ובשיר א-נג'פי.
למרות שמדרשות אקדמיות שיעיות התקיימו בקום כבר בראשית המאה ה-10 לספירה, החווזה בקום התבלטה בתקופה הספווית כאשר האסלאם השיעי הפך לדת הרשמית של איראן.
המורים הידועים באותה תקופה היו מולא סדרא ושייח' בהאי.
החווזה המודרנית בקום חודשה על ידי עבד אל-כרים חאירי יזדי והאיתוללה הגדול סייד חוסיין בורוג'רדי.
המוסד הוקם מחדש בשנת 1921. בין המרצים הבולטים בעידן המודרני היו עלי משכיני, חוסיין וחיד חראסאני, חוסיין עלי מונתזרי ורוחאללה ח'ומייני.
בין התלמידים היו עלי ח'אמנאי, אבראהים ראיסי, זיין אלעבדין קורבני, חסן רוחאני, מוסא א-סדר וחסן שריעתי ניאסר.
ישנם גם מספר סמינרים לנשים, בעיקר באיראן.
כבר בתחילת המאה ה-19, מדרסה צאלחיה בקזווין כללה מחלקה לנשים שבה למדו מספר נשים מוג'תהידות.
בקום, הסמינר הראשון לנשים הוקם על ידי האיתוללה הגדול מוחמד כאט'ם שריעתמדארי, אשר בשנת 1973 הקים מחלקה לנשים בחווזה שלו, דאר א-תבליע', שנקראה דאר א-זהרה.
לאחר מכן, מדרסה-י חקאני פתח מחלקה לנשים בשנת 1974/75, שנקראה מכתב-י תווחיד.
מחוץ לקום, סמינרים לנשים כוללים את מכתב-י פאטמה בפסא (נפתח ב-1961), מכתב-י זהרא בשיראז (נפתח ב-1964), מכתב-י פאטמה באספהאן (הוקם על ידי נוסרת אמין ב-1965), זהרה-י את'אר בטהראן (נפתח בשנת 1966), ומדרסה-י עלמיה נרגס במשהד (נפתח ב-1966).
לאחר המהפכה האסלאמית בשנת 1979, המדינה החלה לרכז את מערכת הסמינרים לנשים.
הסמינרים לנשים בעיר קום אוחדו למדרשה גדולה אחת, ג'אמעת א-זהראא.
ב-ח'וראסאן, שבה נמצא המרכז הדתי במשהד, הסמינרים לנשים הועברו לחסות המרכז לניהול סמינרים לנשים בח'וראסאן.
בשאר רחבי המדינה, הסמינרים לנשים שולבו בתוך המרכז לניהול סמינרים לנשים (מרכז-י מדירית-י חוזההא-י עלמיה ח'אהראן).
מאז אמצע שנות ה-90 של המאה העשרים, המרכז לניהול סמינרים לנשים הקים יותר מ-300 סמינרים ברחבי איראן (לפני המהפכה היו קיימים פחות מתריסר בכל המדינה).
הלימודים בחווזה נחלקים לשלושה שלבים: מכינה, לימוד ומחקר מתקדם.
בשלב המכינה (المقدمات) רוכשים הסטודנטים ידע בסיסי בתחומים הנדרשים, למשל, לשון ערבית (דקדוק, תחביר, הבעה), פיקה, ספרות ערבית ותרבות האסלאם.
בשלב הלימוד (دراسة السطوح) מעמיקים הסטודנטים את ידיעותיהם בתחומי המשפט האסלאמי, פילוסופיה אסלאמית, תאולוגיה ומדעי הקוראן.
בשלב המחקר המתקדם (مرحلة البحث الخارج) נדרש הסטודנט להרחיב ולהעמיק את השכלתו בתחום מסוים עד להבנה מעמיקה ותפיסה מושלמת ככל הניתן.
בשלב הזה מצופה מהסטודנט לחרוג מגבולות הספרים הקיימים ולפתח תובנות חדשות ואף חדשניות.
כדי לקבל את התואר "מוג'תהיד" נדרשים הסטודנטים להשלים את כל שלושת השלבים.
מי שסיים את שלב המחקר המתקדם יכול לקבל את התואר "מרג'ע" לאחר שלימד בעצמו קורס מתקדם, פרסם את מחקריו וזכה להכרה במעמדו מידי אחד מהמראג'ע המוכרים.
הנושאים הנלמדים בחווזה כוללים את הנושאים הבאים:
אוצול אל-פקה (עקרונות המשפט האסלאמי)
חוויאר ריבלטה (בספרדית: Javier Ribalta; נולד ב-14 בספטמבר 1980, מדריד, ספרד) הוא סוכן שחקנים, צייד כישרונות ומנהל ספורטיבי, שידוע כמי שכיהן כמנהל ספורטיבי בקבוצת הכדורגל זניט סנקט פטרבורג, מאז יולי 2018 עד אפריל 2021.
הוא החל את הקריירה הספורטיבית שלו בטורינו ביולי 2008 ועבד כסקאוט.
שנה לאחר מכן, ביולי 2009 עבר לתפקיד דומה במילאן וכעבור שנתיים היה לסקאוט ראשי בקבוצת נובארה.
ב-2012 הצטרף ליובנטוס, בה עבד במשך 5 שנים.
בתקופה זו המועדון ביצע העברות חשובות של שחקנים כדוגמת דני אלבס, קינגסלי קומאנה, פרננדו ליורנטה, סמי חדירה, פול פוגבה, אלווארו מוראטה, אלכס סנדרו, פאולו דיבאלה ואחרים.
ב-2017 הגיע למנצ'סטר יונייטד ועבד כסקאוט ראשי במועדון במשך שנה.
ביולי 2018 מונה למנהל ספורטיבי בזניט סנקט פטרבורג הרוסית, במקום אורסטה צ'ינקוויני ונטל חלק פעיל ברכישת שחקנים כמו סרדאר אזמון, וילמר בריוס, דוגלאס סנטוס, ומלקום.
באפריל 2021 עזב את רוסיה וחזר לאיטליה.
הוא מונה למנכ"ל מועדון הכדורגל פארמה.
בהמשך שימש כמנהל ספורטיבי במועדון אולימפיק מרסיי, עד נובמבר 2023. שימש גם כמנהל במועדון א.א.ק.
חווה עבדי (בסומלית: Xaawo Cabdi; בערבית: حواء عبدي; באנגלית: Hawa Abdi; 17 במאי 1947 – 5 באוגוסט 2020) הייתה רופאת נשים ופעילה למען זכויות האדם בסומליה.
הקימה עמותה אשר מספקת מקלט, המיועד ברובו לנשים וטף סומליים ממלחמת האזרחים במדינה.
הייתה מועמדת לפרס נובל לשלום בשנת 2012.
ד"ר חווה עבדי נולדה וגדלה בבירת סומליה, מוגדישו.
אביה עבד בנמל העיר, והתקשה לפרנס את משפחתו.
לאחר שאמה נפטרה כשהייתה ילדה קטנה מאוד, בתור האחות הבכורה, היה עליה לגדל את ארבעת אחיה.
כשהייתה בת 12 הושאה לאדם המבוגר ממנה בהרבה שנים.
נישואין אלו נגמרו בגירושין, אחרי מות ילדתה הראשונה כשהייתה תינוקת.
חווה נישאה שוב בשנת 1973 לאדן מוחמד, אשר נפטר בשנת 2012.
לעבדי נולדו עוד שתי בנות ובן, שנהרג בתאונת דרכים.
שתי הבנות האחרות גדלו להיות רופאות, וכיום הן ממשיכות לנהל את הכפר ואת הקרן שהקימה אמן.
בתה, ד"ר דקו מוחמד, זכתה בשנת 2017 בפרס בל לנשים מטעם רשת המנהיגות האפריקנית.
ד"ר עבדי למדה רפואה בקייב הסובייטית, והפכה לגניקולוגית הראשונה בסומליה.
לאחר מכן היא למדה משפטים באוניברסיטה הלאומית הסומלית במוגדישו, שם הפכה לאחר מכן לעוזרת פרופסור לרפואה.
בשנת 1983 פתחה מרפאה בשטח השייך למשפחתה בפרוזדור אפגויה, בה סיפקה טיפול רפואי בחינם לכל תושבי האזור.
תוך שנים ספורות המרפאה גדלה והפכה לבית חולים שלם.
כאשר פרצה מלחמת האזרחים בסומליה בשנת 1991, החלה חווה לספק קורת גג חמה, אוכל ודאגה לכל עובדיה.
תוך זמן קצר, הגיעו חבריהם ובני המשפחה של העובדים וגם להם סיפקה חווה הגנה.
מספר האנשים להם עזרה ד"ר עבדי גדל, ובשנת 2012 אכסנה כ-90,000 פליטים (בעיקר נשים וילדים) בשטחה, שקיבל את השם "כפר חווה עבדי".
הכפר מקבל כ-40 משפחות ביום אשר מחפשות מקום בטוח למחיה.
בכפר אסורה השתייכות שבטית (המקובלת מאוד בסומליה), וכל אדם המגיע לכפר יודע שאם יחליט להשתייך לקבוצה או לשבט מסוים, יהיה עליו לעזוב.
בכפר הם מפתחים זהות חדשה, סומלית.
בשלב מסוים בחייה, מיליציות חמושות עצרו את ד"ר חווה עבדי במעצר בית.
מאות נשים שחיו באזור וגם סומלים בכל רחבי המדינה הפגינו והראו תמיכה בה.
כעבור ימים ספורים היא שוחררה, ועוצריה אפילו כתבו מכתב התנצלות.
המספר את סיפור חייה מנקודת מבטה.
קרן ד"ר חווה עבדי (Dr Hawa Abdi Foundation) היא הקרן למען זכויות האדם בסומליה שהוקמה על ידי חווה עבדי.
מטרת הקרן היא להביא לזכויות אדם בסיסיות בסומליה דרך בניית מוסדות בני קיימא ברפואה, חינוך, חקלאות ויזמות חברתית.
חזון הקרן הוא לייצר קהילות מועצמות חברתית ואחריות לסביבה המחויבות לשמירה על שלום ארוך טווח בסומליה.
עבודת הקרן לא נשארה רק בתחומי שטחה של ד"ר עבדי, והיא מספקת שירותי בריאות וחינוך גם לערים סמוכות.
בנוסף, הקרן עורכת ניסויים בתוכנית לשיתוף חינוכי עם מחנכים במדינות אחרות שעברו קונפליקט פנימי.
תלמידים הלומדים בקרן לומדים על צדק, שוויון וגם חברותיות, משום שמנקודת מבטה של ד"ר עבדי הם המעלה הנעלה ביותר.
זוהי קרן א-פוליטית שאינה מחוברת או תלויה בממשלות, תנועות פוליטיות או קבוצות דתיות.
הקרן ללא מטרות רווח, ומקבלת את כספה מתרומות של ארגונים פרטיים ומסרבת לקבל תרומות ממשלתיות ותרומות ממוסדות ציבוריים סומליים.
כל אנשי הרפואה בקרן מחויבים לאתיקה של נייטרליות.
הקרן היא שקופה לחלוטין, וכלל הדוחות הפיננסיים שלה מופיעים באתר הבית.
בשנים האחרונות הקימה הקרן את בית הספר היסודי וואקאף - דיבלה ולאחרונה פתחה בו ספרייה ומעבדה, עם עזרה מקרן ההעשרה הגלובלית.
בשנת 2012 הייתה מועמדת לפרס נובל לשלום על עשרות השנים בהם סיפקה עזרה הומניטרית בסומליה.
אשת השנה של מגזין גלאמור ביחד עם בנותיה ד"ר דקו מוחמד וד"ר אמינה, 2010.
פרס למען הכבוד, קרן לה רנון טנקר, 2011.
חלוקת כבוד לה ולבנותיה בטקס הפרסים "Black Girls Rock!
כלת החירות והחופש, רוזוולט ארבע חירויות , 2014.
פרס פילוסיו לבניית שלום, 2015.
פרס אזרחי גלובלי למנהיגות בחברה אנושית, 2016.
תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פנסילבניה (2016), אוניסרסיטת הרווארד (2017).
באפריל 2017 ד"ר עבדי ובתה ד"ר דקו נשאו את נאום מלגת צ'אב באוניברסיטת ייל.
חווה לוי רוזלסקי (נולדה ב־3 בינואר 1976) היא מעצבת תלבושות, במאית, תסריטאית, שחקנית ומחזאית ישראלית.
זכתה להכרה רבה והשתתפה בהפקות עטורות פרסים.
על עבודותיה בתחום עיצוב התלבושות, זכתה לשבעה פרסים מרכזיים – שני פרסי אופיר וחמישה פרסי האקדמיה הישראלית לטלוויזיה, בין השאר עבור עבודתה בסרטים "לעבור את הקיר" ו"הבלתי רשמיים" ועבור סדרת הטלוויזיה "הנערים".
לוי רוזלסקי נולדה וגדלה בישראל.
בשנים 1994–1995 שירתה בצה"ל כמפקדת כיתת טירונים וכמדריכת צליפה.
את צעדיה הראשונים בעולמות הכתיבה והבמה החלה בשנות העשרים לחייה.
בשנת 1997 נרשמה לסדנת כתיבה יוצרת בבית אריאלה, ובשנת 1999 החלה בלימודיה האקדמיים בסמינר הקיבוצים, שם למדה משחק, אמנות, בימוי והוראת תיאטרון, והשלימה את לימודיה בשנת 2002.
בשנים שלאחר מכן החלה להתרחב לתחומים נוספים.
בשנת 2005 למדה משחק מול מצלמה אצל רות דייכס, וב־2006 הצטרפה לקורס אמן יוצר בהנחיית הבמאי רוני ניניו.
בשנה שלאחר מכן, 2007, השתתפה בכיתת אמן של יבגני אריה, מייסד תיאטרון גשר.
בשנת 2012 המשיכה להתנסות בעבודת במה חיה והשלימה קורס אימפרוביזציה במסגרת תיאטרון האימפרוב.
בשנת 2016 הצטרפה לסדנה בהנחיית לינה צ'פלין, ובשנים 2018–2020 למדה קולנוע במסגרת "CINEMA LUB", מסלול מקצועי הפועל בשיתוף סינמטק תל אביב.
בשנת 2023 השלימה סדנת עריכת תסריט ולקטורה מטעם "Script Wise".
בתחילת דרכה המקצועית שימשה לוי רוזלסקי כמעצבת תלבושות בהפקות דוקומנטריות, בתוכניות טלוויזיה ובסדרות.
בהמשך, החלה לעבוד בהפקות עלילתיות.
במהלך תקופה זו החלה לגבש סגנון ייחודי הנבנה מתוך הבנה פסיכולוגית מעמיקה של הדמות עם מחקר תקופתי מדויק ובחירה מוקפדת של בדים, גזרות וצבעים.
עבודתה בסדרה "שטיסל" סימנה את פריצת הדרך הציבורית שלה, ובעקבותיה הפכה למעצבת בסדרות "כיפת ברזל", "ג'ודה", "קופה ראשית", "מתיר עגונות", "הנערים", "מגרש הרוסים", "נורמלי", "העיר הטובה", "שעת אפס" ו"כראמל".
במקביל לעבודתה בטלוויזיה, עיצבה לוי רוזלסקי תלבושות לסרטי קולנוע בולטים ושיתפה פעולה עם יוצרים ובמאיות מהשורה הראשונה.
בין השאר, עיצבה תלבושות לסרטים "לעבור את הקיר" (2016), בבימויה של רמה בורשטין, "הבלתי רשמיים" (2019) בבימויו של אלירן מלכה וכמו כן "דרייבר", "פרא אציל", "פינק ליידי", "מעבר להרים ולגבעות" ואחרים.
בשנת 2020 עשתה את צעדיה הראשונים כבמאית קולנועית עצמאית עם הסרט הקצר "האישה", שבחן נקודת מבט נשית רגישה על קיום יומיומי.
שנה לאחר מכן יצרה את הסרט הקצר "התחנה", בכיכובה של נועה קולר, שהוקרן בפסטיבל הנשים הבינלאומי בירושלים (JWFF).
העשייה הבימתית של לוי רוזלסקי כוללת גם השתתפות בהפקות תיאטרון שונות, בהן תיאטרון חיפה, אנסמבל הרצליה, צוותא, תיאטרון הסמטה ובית ציוני אמריקה.
בשנת 2025 ביימה את ההפקה "הלוויה חורפית" שנכתבה על ידי המחזאי חנוך לוין בתיאטרון הלאומי הבימה והוצגה על ידיי מסגרת קבוצת הנוער של התיאטרון הלאומי - נוער הבימה.
בשנת 2024 גילמה את התפקיד הראשי בסרטה של דנה גולדברג "דבי הייתה פה", בו שיחקה את הדמות מיכל.
כמו כן, שיחקה בתפקידים קטנים בסדרות ובסרטים בהם הייתה מעורבת כמעצבת: בסדרה "שטיסל" גילמה את מינה, ב"המלכות" שיחקה את המורה, ב"פרא אציל" את המלהקת, וב"עקרון ההחלפה", את מיכלי.
פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה (2015) – עבור עיצוב התלבושות בסדרה שטיסל
פרס אופיר (2016) – עבור עיצוב התלבושות בסרט לעבור את הקיר
פרס אופיר (2019) – עבור עיצוב התלבושות בסרט הבלתי רשמיים
פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה (2019) – עבור עיצוב התלבושות בסדרה אוטונומיות
פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה (2020) – עבור עיצוב התלבושות בסדרה הנערים
פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לילדים ונוער (2022) – עבור עיצוב התלבושות בסדרת הנוער כראמל, עונה 1
פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לילדים ונוער (2023) – עבור עיצוב התלבושות בסדרת הנוער כראמל, עונה 2
חוות אהרנסון, הידועה גם בשם "התחנה לניסיונות חקלאיים בעתלית", היא חווה חקלאית השוכנת כשני קילומטרים מזרחית ליישוב עתלית, שהייתה פעילה במיוחד בין השנים 1910–1917 ופעלה בצורה מוגבלת גם לאחר מכן.
המקום שימש בעיקר כתחנה לניסויים חקלאיים, אולם בחווה גם פעלה רשת הריגול ניל"י.
תחנת הניסיונות החקלאיים הוקמה בשנת 1910 על ידי ועדה מיוחדת מקרב ציוני ארצות הברית, בתמיכת ההסתדרות הציונית, ובראשה עמד האגרונום והמדען אהרן אהרנסון, איש זכרון יעקב.
המטרות הראשיות לשמם הוקמה התחנה היו התאמת גידולים חקלאיים שונים ושיטות עיבוד מתקדמות לתנאי הארץ, וכן הפצת הידע החדש והדרכה מקצועית למתיישבים במושבות היהודיות, שהיו אז בראשית התפתחותם.
בתחילה נחפרה באר, יובשה ביצה עונתית והאדמה הוכשרה לגידולים חקלאיים.
אחד החידושים שיישם אהרונסון במקום היה התקנת רשת חוטי מתכת להגנת מפני היתושים.
בתחנה נוסו מכונות חקלאיות חדישות, נבחנו גידולי שדה רבים, טופחו גפנים ועצי פרי, שוכללו שיטות השקיה, דישון והדברה, ועוד.
עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה הספיקו אהרונסון וצוותו לערוך מחקרים חקלאיים רבים.
הוא גם הקים במקום ספרייה מדעית שהכילה אלפי כרכים, וריכז את האוסף הגאולוגי הגדול ביותר שהיה מוקדש לארץ ישראל באותה תקופה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה התמסר אהרנסון לפעילות חשאית בארגון הריגול ניל"י שהקים וניהל, ובשלב מסוים נאלץ לעזוב את הארץ.
לכשעזב, הפקיד את ניהול התחנה בידי בני משפחתו ובידי יד ימינו אבשלום פיינברג.
לאחר מותו של פיינברג ניהלו את המקום ואת פעולות הריגול שרה אהרנסון ויוסף לישנסקי.
החווה שימשה כהסוואה לפעילות הסיוע לבריטים בכיבוש הארץ ידי איסוף חומר מודיעיני, והוותה בסיס ומחסה לשליחים בריטים שהגיעו דרך הים ונחתו ליד חוף עתלית.
לאחר שנתגלתה רשת הריגול ניל"י, באוקטובר 1917, פרצו כוחות הביטחון הטורקים לחוות עתלית, הרסו, עקרו, ושברו את כל מה שהיה במקום.
במקום נותרו ארבעה מבנים: מבנה האבן המרכזי, המחסן, הבאר, ומאגר המים.
בתחילת תקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל, חזרו בני משפחת אהרנסון הנותרים אחרי מות שרה ואהרן, ובראשם שמואל (סם) אהרנסון, להפעיל, בעזרת אחרים, את תחנת הניסיונות, גם אם בצורה מצומצמת.
לנוכח קשיים רבים שהיו כרוכים בכך, נאלצו לאחר כעשור לסגור את התחנה, שעמדה מאז בשיממונה במשך שנים רבות.
בקרבת התחנה נותרה שדרת דקלי וושינגטוניה שנטע אהרונסון בשנת 1912.
בשנת 1965 שוקם המקום, ובעזרת משרד החינוך והמוסדות הציוניים נפתח על חלק מהאדמות מחנה קבע המיועד לפעולות בתי ספר ותנועות הנוער השונות.
לקראת שנת 2000 הופסקה גם פעילות זאת והתחנה ננטשה.
ב-2002 יזמה התאחדות האיכרים, שחכרה את שטח החווה ממינהל מקרקעי ישראל, הקמת כפר נופש בשטח החווה, שכולל עצים נדירים ושדרות דקלי וושינגטוניה עתיקים.
המועצה לשימור אתרים התנגדה לתוכנית והוועדה המחוזית חיפה דחתה את ההצעה, וציינה כי "החווה היא אתר היסטורי שיש לשמרו כחלק מנחלת העבר".
בינואר 2022 החליטה הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה חיפה על פתיחת חוות אהרונסון כאתר מורשת לאומי, לחינוך ולחקלאות.
התוכנית כוללת הקמת מכינה קדם צבאית וחווה חקלאית שיקומית, בה המבקרים יוכלו להתנסות בתחומי חקלאות, קיימות ופעילויות חוץ המתאימות גם לבעלי מוגבלויות וצרכים מיוחדים.
עוד יוקם חניון לילה, שיאפשר קיום פעילות חינוכית מתמשכת באתר.
התוכנית מקודמת על ידי קרן אהרנסון בליווי המועצה לשימור אתרים והמועצה האזורית חוף כרמל.
חוויית סף מוות היא חוויה שמתרחשת לעיתים בעת מוות קליני.
חוויית סף מוות נחווית באופן שווה בכל רחבי העולם בתדירות זהה, בכל טווח הגילאים, וכן בכל מגזר תרבותי או דתי – המאפיינים והפרטים שמופיעים בחוויות משתנים בהתאם לדת ולתרבות המקומית.
בכל רחבי העולם קיימים דיווחים על חוויות אישיות בעלות מאפיינים דומים אצל אנשים שחוו מוות קליני.
ברוב המקרים החוויה היא חיובית, ועשויה להכיל מגוון תחושות כולל חוויה חוץ גופית, תחושות ריחוף, שלווה מוחלטת, ביטחון, חום, שמחה, סקירה של אירועי חיים מרכזיים, נוכחות של אור בהיר, ראיית אנשים קרובים שנפטרו וראיית דברים שהיו בסביבת גוף האדם בזמן המוות הקליני (למשל חדר ניתוח).
לפעמים (כ-5%) היא נחווית כטראומה ובמקרים קיצוניים אף משאירה סימנים של פוסט-טראומה.
יש ניסיונות שונים להסביר את התופעה.
הסברים אלו שונים מאוד זה מזה, ולרוב נחלקים בין הסברים המבוססים על מדע לבין הסברים המבוססים על רוחניות, וכן בין הסברים חילוניים להסברים דתיים.
חוויית סף מוות היא תופעה נפוצה.
על פי סקר מכון גאלופ שפורסם בשנת 1992, כ-13 מיליון איש (5% מהאוכלוסייה באותו זמן) חוו חוויה כזו בארצות הברית.
סקר אחר שפורסם בגרמניה העריך את שיעור החוויה בכ-4% מהאוכלוסייה.
מחקר שפורסם בהולנד על ידי הקרדיולוג פים ואן לומל מצא כי 18% מאלו שעברו דום לב והוגדרו במוות קליני, דווחו לאחר מכן על חוויית סף מוות.
על פי אזכורים בספרות עתיקה נמצא שהתופעה הייתה מוכרת לכל אורך הדורות.
היא מוזכרת כבר בכתבי אפלטון בשנת 420 לפני הספירה, במקורות של היהדות מלפני 2,000 שנה ואילך, וכן בכתבים היסטוריים שונים ברחבי העולם.
בעידן המודרני החלו להצטבר עדויות מתועדות, ואף מוקלטות ומצולמות, ובסוף המאה ה-20 התחילו ניצני מחקרים מדעיים המנתחים את התופעה.
מחקר מדעי של חוויית סף מוות
המחקר המדעי של חוויית סף המוות נחלק לשני כיוונים עיקריים.
מחקרים המבוססים על תצפיות ששואפים לתאר את החוויה, כפי שהיא מוסברת על ידי החולים, וניסויים מדעיים שמנסים להתחקות אחר התופעה גם בממד שמתקיים מחוץ לחוויה הסובייקטיבית.
סוג זה של ניסויים מדעיים מורכב במיוחד לביצוע ומתקשה לספק הוכחות חותכות, בגלל מיעוט המקרים הספציפיים לכל מאפיין של חווית סף המוות, ומצבם הבריאותי הרעוע של רבים מהנבדקים, שמקשה על בדיקתם.
חוקרים שונים, ביניהם סם פרניה שהוביל כמה מהמחקרים הגדולים בתחום, מפרשים את הממצאים שנאספו עד 2020 ככאלו המצביעים על כך שבדקות הראשונות לאחר המוות התודעה האנושית עדיין קיימת.
אחרים, דוגמת הדוקטור לפסיכולוגיה רון סיגל, רואים בחווייה המתוארת כהזיה של המוח.
סיגל מנמק את גישתו בכך שהתסמינים השונים של חוויית סף המוות - החל מראיית האור ועד לתחושה שכל חוויות החיים חולפות במהירות מול העיניים - כבר זוהו ככאלו שיכולים להיגרם על ידי תופעות שונות כמו חום גבוה, התעלפות, זיהום, לחץ או אף כתוצאה מתופעות פסיכולוגיות.
דרגות קיצוניות של תסמינים אלו עלולים להשפיע על הנשימה ודופק הלב או על מערכת העצבים האוטונומית, באופן שיגרום להפחתה קצרה של העברת חמצן למוח.
גם מחקר שבחן מניעת חמצן למוח בקרב חולדות וגם מחקריו של פרניה הצביעו על קשר בין הפחתת חמצן למוח לחוויית סף מוות, והראו שמצב זה מעורר גירוי גבוה בפעילות המוחית בשלבים המוקדמים של דום לב כאשר נפסקת זרימת הדם במוח.
הפסיכולוגית סוזן בלקמור, שבחנה עדויות מרחבי העולם עם מאפיינים של חוויות סף מוות, טוענת כי אלה מושפעות מהדת והתרבות המאפיינת את סביבתו של הנבדק (למשל, פגישות עם דמויות מסוימות), והעלתה את ההשערה כי כאשר התפיסה החושית של הגוף קורסת, המוח מנסה לגשר על הפער באמצעות שימוש בסמלים מוכרים.
הנוירולוג קווין נלסון, שחקר את התהליכים הביולוגים של החוויה, הצביע על אפשרות לקשר בין התהליך המוחי בעת חוויית סף מוות לבין התהליך שמתקיים בעת חלימה, אולם מחקר זה עדיין אינו מבוסס.
החלוץ בתחום המחקר המדעי היה ד"ר ריימונד מודי (Raymond Moody), רופא צעיר שהתמחה בפסיכיאטריה, שפרסם בשנת 1975 את הספר "החיים שלאחר החיים".
ספר זה, המבוסס על מחקר איכותני שערך, מביא 150 עדויות של אנשים אשר נפגעו קשות ומתו מוות קליני, ואחר כך חזרו להכרתם, רובם חולים קשים או פצועי תאונה - שהוכרזו מתים אך נשארו בחיים כניסים רפואיים.
העדים הרבים שהביא עמדו מאחורי עדותם, גם לאחר בדיקות חוזרות, ומבחינתם דיווחו על אירועי אמת.
מודי הביא במחקרו עדויות בעלות מאפיינים דומים מרגעי הפטירה, ולגבי מה שלפי הטענה התרחש מיד אחר כך.
בעדויות אלה חוזר התיאור של תחושת עזיבת הגוף הפיזי וריחוף, ראיית מנהרה ולעיתים מעבר דרכה, אור חזק, ובדרך-כלל לבן, וקיומה של ישות, שאינה בהכרח מוגדרת, השופעת אהבה ללא קץ, ששוחחה עמם והבינה אותם, אף על פי שלא "דיברה" באופן מילולי.
בשנת 2001 פרסמו סם פרניה ועמיתיו את תוצאות מחקרם שנמשך שנתיים, ובמהלכו תועדו 63 מקרים של חולים שהוחיו בהצלחה לאחר דום לב.
11.1% מהנבדקים דיווחו על זיכרונות כלשהם מסף המוות, ובאותם המקרים תועד לחץ חמצן מעט גבוה יותר באותם החולים.
החוקרים מיקמו בתקרת החדר סימנים מיוחדים לזיהוי כדי לנסות לבחון מקרים של "חוויה חוץ גופית", אולם לא עלה בידם להגיע למסקנה מחקרית בהקשר זה.
המחקר של פים ואן לומל
סקר שנערך בבתי חולים בהולנד בשנת 2001, וכלל 344 חולים שעברו החייאה מוצלחת, העלה ש-62 מתוכם (18%) דיווחו על חוויית סף מוות.
ל-21 מתוכם (6%) היה "זיכרון כלשהו" ול-6 (2%) מהם היו חוויות near-death experience) NDE) עמוקות מאוד (היתר הוגדרו כדרגות ביניים).
אופי החוויה אחוז המדווחים מכלל המדווחים על NDE מודעות להיותו מת 50% רגשות חיוביים 56%"יציאה מהגוף" 24% תנועה ב"מנהרה" 31% תקשורת עם אור 23% צפייה בצבעים 23%צפייה בנופים "שמימיים" 29% פגישה עם אנשים שמתו 32% סקירה של החיים 13% נוכחות גבול 8%
דוגמה לדיווח על חוויה חוץ גופית:
על שכיחותה של החוויה מעיד סקר של מכון גאלופ המדווח על כשמונה מיליון אמריקאים שטוענים שחוו חוויה שכזאת.
מחקר שהשווה סיפורי חוויות סף מוות לפני ואחרי שנת 1975 (אז הביא הפאראפסיכולוג ריימונד מודי את התופעה לתודעת הציבור הרחב), הראה כי הסיפורים ברובם אינם אופנה מתחלפת.
החל משנת 2008 ניסה סם פרניה לשחזר את מחקרו משנת 2001, אולם הפעם בהיקף גדול יותר ולאורך טווח רב יותר, בתקווה להצליח ולבחון הפעם מקרים של חוויה חוץ גופית, באמצעות תמונות נסתרות שניתן יהיה לראותן רק מזווית גבוהה.
נכון לשנת 2020 המחקר נמשך ברצף ב-25 בתי חולים באירופה ובאמריקה, וסיפק נתונים מלמעלה מ-2,000 מקרי החייאה בדום לב, אולם רק מעט מאוד מאותם המקרים היו רלוונטיים למחקר.
מבין מעט יותר מ-300 ששרדו את ההחייאה, 142 יכלו להתראיין בפועל מסיבות רפואיות או מהעדפה אישית.
מתוך 142 המרואיינים, 38% דיווחו שזכרו דבר מה מהשלב שבו היו מחוסרי הכרה, ובפועל 9% בלבד חוו תסמינים המזוהים ממש עם חוויית סף המוות.
2 מטופלים דיווחו גם על חוויה חוץ גופית, אולם אחד מהם לא יכול היה להשלים את הריאיון מנסיבות בריאותיות, והשני עבר את ההחייאה בחדר שבו במקרה לא הציבו החוקרים תמונות, כך שגם בשלב זה לא היה יכול פרניה להציג מסקנה כלשהי בנוגע לאותנטיות של החוויות.
הבסיס הנוירולוגי של חוויית סף המוות אינו ידוע, אם כי ישנן השערות שונות המנסות לרמז על אופיו.
Nelson, מהמחלקה לנוירולוגיה של אוניברסיטת קנטקי) שפורסם בשנת 2006 ב-Neurology מצביע על קשר בין פריצת שנת רע"מ (REM intrusion) לחוויית סף המוות.
פריצת שנת REM היא תסמונת שבה נוצר מצב דמוי שנת REM (השלב בשינה המאופיין בתנועות עיניים מהירות וחלימה מוגברת) בזמן ערות.
חלק מעמיתיו הנוירולוגים הטילו דופי במחקרו, וטענו שהמחקר לא בוצע באופן המאפשר לגבש מסקנה ברורה.
מחקר שפרסמה אוניברסיטת מישיגן בשנת 2013 בחן פעילות אלקטרואנצפלוגרם מוחית בחולדות 30 שניות לאחר שנגרם להם מוות קליני בדום לב, וגילה בכל המקרים שנבחנו דפוסי פעילות מוחית האופייניים לתפיסה מודעת ברמת גירוי גבוהה, גם לאחר הפסקת זרימת הדם במוח.
בנוסף, פעילות מוחית דומה נצפתה גם בקרב חולדות שחוו חנק.
אחת התופעות המדווחות במצבי סף מוות היא יציאה מהגוף (Out Of Body Experience OBE) וראיית האדם את עצמו והסביבה מלמעלה.
ד"ר ברוס גרייסון תיעד במשך כ-50 שנים של מחקר באוניברסיטת וירג'יניה מקרים רבים שבהם תואר החדר מזווית השהייה בחוויה החוץ-גופית.
בנוסף נגבו תיאורים מדויקים של מהלך אירועים בעת ניתוח שהתבצע בהרדמה כללית, שהתפתח למוות קליני.
בעקבות בדיקות נוירולוגיות הוצעו הסברים שונים לתופעה זו, כמו פריצת שנת רע"מ (REM intrusion) במהלך ערות, תופעות שנגרמות עקב מחסור חמצן למוח, ואף הוצעו הסברים פסיכולוגיים שונים לתופעה.
עם זאת, בעקבות מיעוט מקרים וקושי לבצע מחקר בנבדקים על סף מוות, נכון לשנת 2020 טרם התגבשה תיאוריה מסודרת בנושא.
מחקרי מעקב אחר אנשים שדיווחו על חוויית סף מוות גילו, כי בעקבות החוויה הם פוחדים פחות מהמוות, אמפתיים יותר, סומכים יותר על אינטואיציה, פגיעים יותר מבחינה רגשית ומאמינים יותר בחיים שלאחר המוות.
אנשים לאחר חוויית סף מוות נוטים להתחזק באמונתם הדתית בעקבות האירוע.
מרטין, צמיחה פסיכולוגית עשויה לנבוע מחוויית סף מוות משום שהמודעות לקרבת המוות עשויה להביא את החווה לבנייה מחודשת של סדר העדיפויות בחייו.
מתחדדת ההבחנה בין מטרות ויעדים שמקורם תרבותי ושאינם משקפים את ערכיו העצמיים של האדם ליעדים וערכים אותנטיים.
שינוי של סדר העדיפויות בעקבות טראומה מביא לעיתים לחיים מספקים יותר.
גארי גרות' מרנט השווה אמונות וגישות של אנשים שעברו אירוע מוות קליני המלווה בחוויית סף מוות לעומת אנשים שהמוות הקליני אצלם לא היה מלווה בחוויה.
מחקר זה גילה הבדל מובהק בין הקבוצות: מי שדיווח על חוויית סף מוות עבר שינויים משמעותיים בחייו יותר ממי שנמצא בסכנת חיים ללא חוויית סף המוות.
נוסף לדיווחים העצמיים, דיווחו על השינויים גם בני ובנות זוגם של הנבדקים.
היחלשות הפחד מהמוות והתחזקות האמונה בחיים לאחר המוות
הערכה גוברת לתופעות הטבע ומודעות גדולה לתופעות על-טבעיות.
נמצא מתאם חיובי בין עצמת השינויים לעומקה של חוויית סף המוות שעבר הנחקר.
מסקנת המחקר הייתה שחוויית סף המוות ולא עצם ההימצאות בסכנת חיים הם שהביאו לשינוי בתפיסת העולם ובאישיות.
ג'ון רן-לואיס, פעיל בתנועת "אלוהים מת", שהיה עד לחוויית סף מוות, הפך אחריה לתומך במיסטיקה.
ישנה הקבלה בין מקורות היהדות לפרטים המתוארים בעדויות על חוויית סף המוות:
"יציאה מהגוף" וריחוף על פני הגוף: תלמוד ירושלמי מסכת מועד קטן פ"ג הלכה ה.
תנועה ב"מנהרה": בספר הזוהר: "וכד נשמתא נפקת מהאי עלמא עאלת במערתא וכו" (תרגום: וכאשר הנשמה יוצאת מהעולם הזה, היא נכנסת לתוך מערה).
סקירה של החיים: תלמוד בבלי: "בשעת פטירתו של אדם לבית עולמו כל מעשיו לפניו".
צפייה ב"אור" שנמשכת אליה הנשמה אחרי שנפרדת מן הגוף: זוהר פרשת ויחי (בלשון חז"ל ה"אור" המיוחד נקרא "שכינה", כמבואר במדרש).
נוסף על כך, נכתב בספר הישר: "העולם הבא הוא רחב, בלא קצוות, בלי אוהל, רק אורה גדולה, אשר לא תדמה לאור העולם הזה".
פגישה עם קרובי משפחה שמתו: ספר הזוהר.
מודעות לכל המתרחש סביבם גם בעת היותם מחוסרי הכרה: בתלמוד מסכת שבת נאמר: "כל שאומרים בפני המת, יודע, עד שייסתם הגולל".
אד שרמר, אחד המבקרים על ממצאי ריימונד מודי, טען כי האשליה המשותפת, לכאורה, לכל הנפגעים שחזרו לחיים במחקרו של מודי, נסמכת על אמונות עולם ומושגים קודמים משותפים, שהיו להם לפני שנפגעו ומתו מוות קליני.
לפי שרמר, ערפול החושים שבהם שהו הניצולים שחזרו לחיים, הביא אותם לחוויה של הציפיות והאמונות שהיו קיימים אצלם, דבר שהביאם לפרש את הטראומה שחוו במונחים של "חיים לאחר המוות".
יש מבקרים הטוענים כי הסבר פיזיולוגי אפשרי לתופעה של יציאה מהגוף, הוא שיבוש בקלט ובעיבוד של שני חושים המאפשרים לנו למקם את גופנו.
הראשון נקרא פרופריוספציה והוא הנותן תחושת מיקום של חלקי הגוף זה ביחס לזה.
הפרופריוספציה מאפשרת לנו כשהתעוררנו משינה לדעת בעיניים עצומות מה תנוחת גופינו על המיטה ולכוון את רגלינו וידינו בזמן פעילות מבלי לראות אותן.
מידע נוסף החיוני להתמצאות קשור למיקום הגוף במרחב, והוא מעובד על ידי המערכת הווסטיבולרית שאליה שייכים אברי האיזון (התעלות ואברי החישה שבאוזן) – זה החוש ש"מתבלבל" במצב של סחרחורת או מחלת נסיעה.
פעילות תקינה של מערכות אלו היא הממקמת את התודעה בגוף.
כאשר משתבשת פעולת חלקי המוח האחראים לחושים אלו ואין התאמה בין האינפורמציה החזותית (גוף נייח על המיטה) לתחושה (גוף מרחף ונע כלפי מעלה), התודעה עשויה לפתור את הקונפליקט על ידי העתקת נקודת המבט אל מחוץ לגוף ולהציג את הגוף כאובייקט חיצוני.
בדיקת פעילות המוח של חולי אפילפסיה ומיגרנה שדיווחו על "יציאה מהגוף" הראתה פגיעה באותו אזור של אונות הרקה (ה"גשר" לאונת הקודקוד) החשוב בעיבוד מידע מסוג זה.
ניתן אפילו לעורר הזיות ראייה, תנועה ומיקום על ידי גירוי חשמלי חיצוני של אזורי מוח אלו.
חווייר סרקס (בספרדית: José Javier Cercas Mena; נולד ב-1962) הוא סופר ספרדי.
סרקס נולד בכפר איבארננדו, הפרובינציה של קסרס, הקהילה האוטונומית אקסטרמדורה, ספרד.
את ילדותו ונעוריו העביר בז'ירונה, ולימים התגורר בברצלונה, שם סיים את לימודיו בפילולוגיה היספנית מהאוניברסיטה האוטונומית של ברצלונה.
סרקס עבד במשך שנתיים כמרצה באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין שבארצות הברית, ולמן שנת 1989 ואילך לימד ספרות ספרדית באוניברסיטת חרונה שבקטלוניה.
הוא פרסם את קובץ הסיפורים "הנייד"
מבין שתי היצירות, קצר "חיילי סלמיס" הצלחה מסחרית אדירה, עובּד לקולנוע, תורגם ליותר מעשרים שפות וזיכה את כותבו באחד-עשר פרסים יוקרתיים.
בשנת 2009 פרסם את "אנטומיה של רגע", רומן שנחשב גם למאמר, ובגינו השיג בין היתר את פרס טרנצי מויקס ואת הפרס הלאומי נרטיבי.
בשנת 2014 הוא קיבל את פרס מנדראצ'ה לקוראים צעירים בקרטחנה על "חוקי הגבול (2012)".
חווייר סרקס תרגם מקטלאנית יצירות של קים מונזו וסרז'י פמיאס.
חוויית היינקן (Heineken Experience) הוא מוזיאון המוקדש להיסטוריה של מבשלת הבירה היינקן.
המוזיאון ממוקם באמסטרדם שבהולנד, בבניין אשר שימש את מבשלת הבירה בין השנים 1867–1988, והיה המבשלה הראשונה של החברה.
המוזיאון הוקם בשנת 1991 ומציג את ההיסטוריה של המבשלה, את דרכי הבשלת הבירה, וכן פועלים במקום שני ברים.
המוזיאון מהווה חלק מהמסלול האירופי למורשת תעשייתית.
בשנת 2009 שופץ המוזיאון, ועודכנו רוב תכניו ותחנותיו.
חוויית "אהא!" היא חוויה אנושית שבה האדם מבין לפתע דבר אשר קודם לכן היווה עבורו בעיה או מושג בלתי-נתפס.
היא מזוהה כשלב השלישי בתהליך היצירתיות על-פי גראהם ואלס, לאחר שני שלבים המכונים "הכנה" ו"דגירה".
עוד מאפיין מובהק של חוויית "אהא!" הוא קריאת השמחה המתלווית לחוויה הפנימית (כגון "אָהָא!" או צירוף הגאים דומה בשפות שונות).
קריאה כזו היא המקור לשמה של חוויית "אהא!", ולכן ניתן לתאר את חוויית "אהא!" כאונומטופיה.