tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כך הוא הצליח אט-אט לבסס את מעמדו כמנהיג ברית המועצות, בעיקר על חשבון ראש הממשלה קוסיגין.
עידן ברז'נייב הן במפלגה והן בברית המועצות גופא התאפיין בראש ובראשונה על ידי שמרנות, אשר גרמה מצד אחד ליציבות אך מצד שני לעמידה במקום ולסטגנציה.
מדיניותו של ברז'נייב הייתה, כזו של קודמיו, מכוונת לייצור חימוש ולא מוצרי צריכה, בניגוד לקו של קוסיגין, מה שגרם למפלגה לאבד את לִבּותיהם של התושבים, אשר הוטרדו מהמחסור במוצרים יותר מאשר מהמהפכה העולמית.
עידן ברז'נייב התאפיין ביציבות וקיבעון ונכנס להיסטוריה הרוסית בתור "המיתון" (Застой).
יורשיו של ברז'נייב בתפקידו, יורי אנדרופוב וקונסטנטין צ'רניינקו, שלטו תקופות קצרות ונקטו באותה מדיניות שברז'נייב נקט.
בשנת 1985 נבחר מיכאיל גורבצ'וב לתפקיד המזכיר הכללי, לאחר שהמפלגה איבדה בזה אחר זה שלושה מזכירים כלליים בשלוש שנים.
המזכיר הצעיר (יחסית לקודמיו) החל מיד ברפורמות מרחיקות-לכת ופתח במדיניות של "פרסטרויקה" (בנייה-מחדש), "גלאסנוסט" (שקיפות) ו"אוסקורנייה" (האצה).
רפורמות אלה כללו ברמה המעשית את קיום חופש הביטוי למעשה והפיכת לפחות חלק מהבחירות, הן במפלגה והן מחוצה לה, לבחירות אמיתיות, עם מספר מועמדים; כמו כן, גורבצ'וב ערך גם רפורמות בתחום המבנה הכלכלי של ברית המועצות.
פעולותיו אלה של גורבצ'וב הביאו לניכור הולך וגדל בינו לבין חברים בולטים אחרים במפלגה הקומוניסטית, אשר לא רצו למוטט את שלטונם שלהם, ואף-על-פי שהוא השיג בהתחלה את התמיכה של המפלגה ברפורמות שלו, עם הזמן הוא נאלץ להעבירן בדרך יותר ויותר עוקפת-מפלגה.
בשנת 1990 השיג גורבצ'וב את ביטולו של סעיף 6 לחוקת ברית המועצות, שקבע את "תפקידה המנהיג והמכוון של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות"; בכך הוא ביטל את הבסיס החוקי לעליונות המפלגה על שאר הרשויות במדינה.
המפלגה הפכה יותר ויותר ללא-רלוונטית והחלה להתפצל למפלגות הבודדות של הרפובליקות החברות בברית.
באוגוסט 1991, לאחר שנודע כי גורבצ'וב מתכנן לשנות את המבנה של ברית המועצות ולהפוך אותה לקונפדרציה, קבוצה של שמרנים במפלגה גמרה אומר לשים קץ לרפורמות ולהחזיר את הגלגל לאחורנית.
לשם כך הם ניצלו את היעדרותו של גורבצ'וב ממוסקבה ועשו את הפוטש של אוגוסט.
ברם, מאמציהם עלו בתוהו, משום שנשיא הרפובליקה הרוסית, בוריס ילצין, דיכא את ההפיכה, והפך בכך לגיבור ההמון, אשר מאס בקומוניזם ובמפלגה.
הקץ הקיץ על המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות כאשר ילצין הורה על איסורה בכל תחומי הרפובליקה הרוסית וכאשר ברית המועצות חדלה מלהתקיים.
למרות נפילת ברית המועצות, הרעיון הקומוניסטי לא נזנח לחלוטין על ידי הרוסים.
עד מהרה קמו למפלגה הקומוניסטית ממשיכים בדמות המפלגה הקומוניסטית הרוסית בראשותו של גנאדי זיוגנוב, שמיוצגת בעקביות בדומה וכמה מפלגות קומוניסטיות זעירות נוספות שטוענות לכך שהן הירושות האמתיות של המפלגה.
תיקון חוקת המפלגה; החלטה על ביטול הפוליטביורו והאורגביורו ובמקומם הקמת הפרזידיום.
חרושצ'וב תוקף את המשטר הקומוניסטי באלבניה בטענה שהוא נוקשה וחסר פשרות.
כנס כ"ג 29 במרץ – 8 באפריל 1966 מוסקבה אישור תוכנית החומש השמינית.
תפקיד המזכיר הראשון של המפלגה משתנה לשמו הקודם – המזכיר הכללי.
ברז'נייב מודיע כי ברית המועצות השיגה יבול שיא של תבואה.
כנס כ"ה 24 בפברואר – 5 במרץ 1976 מוסקבה אישור תוכנית החומש העשירית.
ברז'נייב מכריז כי ברית המועצות לא תתקוף יותר שום מדינה כנס כ"ו 23 בפברואר – 3 במרץ 1981 מוסקבה הקונגרס האחרון של ברז'נייב.
ברז'נייב קורא לארצות הברית לפתוח בסבב שיחות נוסף לפיקוח וצמצום נשק כנס כ"ז 25 בפברואר – 6 במרץ 1986 מוסקבה תיקון חוקת המפלגה ועידה י"ט 1988 כנס כ"ח 2–13 ביולי 1990 מוסקבה קבלת ההחלטה על ביטול המערכת החד-מפלגתית והמונופול של המפלגה על השלטון; תיקון חוקת המפלגה
המפלגה הקומוניסטית הלבנונית (ערבית: الـحـزب الشـيـوعـي اللبـنـانـي) היא מפלגה מרקסיסטית הפועלת בלבנון.
המפלגה הקומוניסטית הלבנונית לא הצליחה להפוך למפלגת המונים והיא השאירה חותם קטן על הפוליטיקה הלבנונית, אבל הייתה לה השפעה גדולה על האינטלקטואלים בלבנון.
בשנות קיום ברית המועצות היא נודעה בנאמנותה הבלתי מתפשרת למוסקבה.
המפלגה הקומוניסטית הלבנונית היא אחת מהמפלגות הרב עדתיות הוותיקות ביותר בלבנון.
היא הוקמה תחילה כמפלגה הקומוניסטית הסורית-לבנונית בשנת 1924 על ידי קבוצת אינטלקטואלים.
המפלגה הוצאה מחוץ לחוק בשנת 1939 על ידי שלטונות המנדט הצרפתי.
בעשרים שנות קיומה הראשונות המפלגה הקומוניסטית הסורית-לבנונית הייתה מוקד הפעילות הקומוניסטית בלבנון ובסוריה, עד שבשנת 1944 המפלגה התפצלה ומפלגה קומוניסטית נפרדת הוקמה בכל אחת מן הארצות.
בשני העשורים הראשונים לעצמאות לבנון, ההצלחה של המפלגה הקומוניסטית הייתה מוגבלת.
בשנת 1943 המפלגה השתתפה בבחירות אבל נכשלה בניסיון לזכות במושב בפרלמנט הלבנוני.
המפלגה התמודדה בבחירות בשנת 1947 אבל שוב נכשלה בניסיון להיכנס לפרלמנט.
בשנת 1948 המפלגה הוצאה מחוץ לחוק.
במשך שנות החמישים המדיניות של המפלגה בנוגע לרעיונות הפאן-ערביות ונאצריזם לא היו עקביות, דבר שעלה לה בתמיכה וגרם לבידודה, המפלגה השתתפה בהתקוממויות של 1958 כנגד הממשלה.
בשנת 1965, המפלגה, שבשלב זה פעלה במחתרת, החליטה לסיים את בידודה והצטרפה לתנועה הלבנונית הלאומית, חזית של כוחות השמאל הלבנונים בהנהגת כמאל ג'ונבלאט.
במהלך שנות השבעים המפלגה נהנתה מתחיה, ההוצאה שלה מחוץ לחוק בוטלה באוגוסט 1970 והיא התמודדה בבחירות באפריל 1972, המפלגה זכתה רק בכמה אלפי קולות ולא הצליחה להיכנס לפרלמנט.
בשנות השבעים המפלגה הקימה מיליציה חמושה, המשמר העממי, שהשתתף בלחימה בתחילת מלחמת האזרחים הלבנונית.
למרות שרובם של חבריה היו נוצרים, המפלגה נלחמה לצד המחנה הרדיקלי שהיה ברובו מוסלמי.
במשך שנות השמונים כוחה של המפלגה נחלש.
בשנת 1983 הקבוצה הסונית תחוויד, שהייתה ממוקמת בטריפולי, הוציאה להורג חמישים קומוניסטים.
בשנת 1987 המפלגה התאחדה עם המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית.
המפלגה נלחמה שבוע בקרב בדרום ביירות מול אמל עד שהלחימה הופסקה על ידי חיילים סורים.
בשנת 1987 המפלגה קיימה את הקונגרס ה־50 שלה וכמעט הדיחה את המזכ"ל היווני אורתודוקסי שלה, ג'ורג' חאווי לטובת השיעי כרים מורווחה, אבל לחץ סורי מנע את ההדחתו של חאווי שהייתה מקורב לדמשק.
נמתחה עליו ביקורת שהוא מנהל סגנון חיים ראוותני ומבלה יותר זמן בסוריה מאשר בלבנון.
למרות היחסים הטובים של מורחווה עם הקבוצות השיעיות, עד שנת 1987 הרבה חברי מפלגה הוצאו להורג על ידי קיצונים איסלאמיים.
במהלך מלחמת ישראל-לבנון השנייה, המפלגה תמכה בחזבאללה וקראה לכל אזרחי לבנון לגלות התנגדות לכוחות צה"ל.
אחרי התקרית בכפר קאנא, המפלגה יעצה לראש ממשלת לבנון פואד סניורה לבטל את ביקורה של מזכירת המדינה האמריקאית קונדוליזה רייס ולסלק את השגריר האמריקאי בלבנון, שלטענתם עובד בשירות הישראלים ומנסה לגרום לפירוד בקרב הלבנונים.
מספר חברי מפלגה נהרגו בעימותים עם כוחות צה"ל והמפלגה התנגדה להסדרים שנוצרו אחרי הפסקת הלחימה, בטענה שהם מהווים התערבות זרה ופגיעה בריבונותה של לבנון.
ביוני 2005, ג'ורג' חאווי (שבזמן זה כבר עזב את המפלגה) טען בראיון באלג'זירה שרפעת אל-אסד היה אחראי לרציחתו של כמאל ג'ומבלט.
חאווי נרצח מספר ימים אחרי מתן הראיון על ידי הטמנת פצצה במכוניתו.
החשודים העיקרים כאחראים לרצח הם סוריה, למרות שגורמים במפלגה הקומוניסטית האשימו גם את ישראל.
המפלגה הקומוניסטית של גרמניה הייתה מפלגה מרכזית בגרמניה בין השנים 1918–1933, אשר המשיכה להתקיים בסתר בגרמניה הנאצית ופעלה בגלוי בשנים הראשונות לאחר סיום מלחמת העולם השנייה.
לפני מלחמת העולם הראשונה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה הייתה המפלגה הגדולה ביותר בגרמניה והמפלגה הסוציאליסטית המצליחה ביותר בעולם.
אף על פי שבאופן רשמי היא עדיין דגלה במרקסיזם, בפועל היא הפכה למפלגה מתונה שדגלה במדיניות של רפורמה לא מהפכנית בקפיטליזם.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הצביעה בעד המלחמה ברייכסטאג, מדיניות לה התנגדו הפלג השמאלי במפלגה בהנהגת רוזה לוקסמבורג וקרל ליבקנכט.
חילוקי דעות אלה גרמו לפיצול במפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומתנגדי המלחמה הקימו את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הבלתי תלויה וליגת הספרטקיסטים הרדיקלית יותר.
עם תבוסת גרמניה במלחמה מהומות מהפכניות פרצו בכל גרמניה.
השמאל הקים, בהשראת המהפכה הבולשביקית ברוסיה, את המפלגה הקומוניסטית של גרמניה בדצמבר 1918.
בשנותיה הראשונות המפלגה הקומוניסטית הייתה מחויבת למהפכה אלימה, ובשנים 1919 ו-1920 המשיכה את ההתקוממויות נגד הממשלה הגרמנית.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ששלטה בממשלה דיכאה את ההתקוממויות ביד קשה, תוך שהיא נעזרת במתנדבי הפרייקור, ולוקסמבורג וליבקנכט נהרגו באחת ההתקוממויות בברלין.
המפלגה התפלגה לשני פלגים שהפורשים הקימו את מפלגת הפועלים הקומוניסטית של גרמניה, שתי המפלגות הכריזו על נאמנותן לקומינטרן.
כתוצאה מהאיחוד פאול לוי נבחר כמנהיג המפלגה הקומוניסטית.
לוי התחיל במדיניות של נסיגה משאיפה לחולל מהפכה מידית בניסיון לזכות בתמיכתם של מצביעי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית הבלתי תלויה.
מאמציו נשאו פרי שחלק גדול מחברי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הבלתי תלויה הצטרפו למפלגה הקומוניסטית והפכו אותה לכוח משמעותי בפוליטיקה הגרמנית.
במשך שנות העשרים המפלגה הקומוניסטית נקרעה בקונפליקט פנימי בין תומכי טרוצקי לתומכי סטלין.
בסופו של הפלג הטרוצקיסטי סולק מן המפלגה והקימו את מפלגת האופוזיציה הקומוניסטית.
פאול לוי סולק גם הוא משורות המפלגה.
ארנסט תלמאן, שהיה נאמן לסטלין, הפך למנהיג המפלגה הקומוניסטית בשנת 1923. הוא נטש את מטרת המהפכה המידית לטובת התמודדות בבחירות לרייכסטאג שנחל הצלחה מסוימת.
אף על פי שהמפלגה הקומוניסטית הטיפה להקמת "חזית מאוחדת" של השמאל היא נשארה עוינת למפלגה הסוציאל-דמוקרטית, עוינות שחוזקה בעת שסטלין השיק מדיניות שמאל חדשה בשנת 1928 שדיברה על התקופה השלישית שגורסת שהקפיטליזם נכנס למשבר עמוק והקרקע נהיית בשלה למהפכה.
במהלך קיום רפובליקת ויימאר המפלגה הקומוניסטית של גרמניה הייתה הגדולה ביבשת אירופה ונתפשה כ"מפלגת הדגל" של התנועה הקומוניסטית מחוץ לברית המועצות.
היא שמרה על בסיס תמיכה יציב בסביבות ה-10% והייתה מיוצגת ברייכסטאג.
בבחירות לנשיאות גרמניה בשנת 1932 תלמאן זכה ב-13.2%, לשיא כוחה הגיע המפלגה לאחר המשבר הכלכלי שזכתה ב-16.9% בבחירות שנערכו בנובמבר 1932.
המפלגה הקומוניסטית לא העריכה נכונה את האיום שהיטלר מהווה והיו בטוחים ששלטון הנאצים יתמוטט תוך זמן קצר, מה שיסלול למפלגה הקומוניסטית את הדרך לשלטון.
המיליציה של המפלגה נקראה החזית האדומה והיא פעלה בין 1924 ל-1929 בגלוי ומ-1929 ועד 1933 במחתרת.
בשנת 1924 המפלגה הקימה ארגון Rote Hilfe שתמך בקורבנות רדיפת השלטונות.
היו"ר הראשון של הארגון היה וילהלם פיק.
לאחר 1933 הארגון התרכז בעזרה לקורבנות השלטון הנאצי.
בין הפעילות הבולטות של הארגון בברלין בתקופה זו הייתה אוטילי פוהל.
זמן קצר אחרי עליית היטלר לשלטון הרייכסטאג הועלה באש.
מסיתים קומוניסטים הואשמו באחריות לשריפה והיא נתנה לנאצים תירוץ לעצור את חברי המפלגה הקומוניסטית.
בזמן שחוק ההסמכה הועבר ברייכסטאג, חבריו הקומוניסטים כבר היו תחת מעצר.
המפלגה הקומוניסטית דוכאה ביד קשה על ידי המשטר הנאצי, אלפים מחבריה, כולל מנהיגה תלמאן, נעצרו ונשלחו למחנות ריכוז.
מטה המפלגה עבר למוסקבה וולטר אולבריכט הפך למנהיג המפלגה בגלות, כמו כן הקומוניסטים הגרמנים הגולים הקימו ארגוני אופוזיציה אנטי-נאצים כגון הנוער הגרמני החופשי והוועד הלאומי למען גרמניה החופשית.
בגרמניה המפלגה הקומוניסטית אולצה לרדת למחתרת, בתחילה היא התרכזה בניסיון לשמור על אחידותה בתקווה לימים טובים יותר אולם עם תחילת מבצע ברברוסה היא עברה להתנגדות אקטיבית למשטר.
עם תום מלחמת העולם השנייה המפלגה הקומוניסטית הורשתה שוב לפעול בגלוי בגרמניה.
חבריה שהיו בגלות בברית המועצות הוחזרו לשטח הכיבוש הסובייטי.
המפלגה נתקלה במספר קשיים, קטל אנשיה המרכזים על ידי השלטון הנאצי דלדל את שורותיה והיחס האכזרי של הצבא האדום כלפי האזרחים הגרמנים פגעו בתמיכה הציבורית במפלגה.
בלחץ שלטונות הכיבוש הסובייטים המפלגה הקומוניסטית בראשות וילהלם פיק התאחדה עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בראשות אוטו גרוטהוול שפעלה בשטח הכיבוש הסובייטי והקימו את מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה ששלטה ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית ברוב שנות קיומה.
פלג של המפלגה הקומוניסטית אורגן גם בגרמניה המערבית.
בבחירות בשנת 1949 הם זכו ב-5.7% מהקולות וקיבלו נציגות בבונדסטאג, אולם התפתחות המלחמה הקרה ושלטון הרודנות בגרמניה המזרחית פגעו בפופולריות המפלגה ובבחירות בשנת 1953 היא הצליחה לזכות רק ב-2.2% מן הקולות ולא נכנסה לבונדסטאג.
המפלגה הוצאה אל מחוץ לחוק בגרמניה המערבית ב-17 באוגוסט 1956 אחרי שבית המשפט החוקתי הפדרלי של גרמניה פסק שפעילותה נוגדת את החוקה.
בשנת 1968 חברים לשעבר של הפלג המערבי של המפלגה הקומוניסטית של גרמניה הקימו את המפלגה הקומוניסטית הגרמנית.
המפלגה הקומוניסטית הרומנית (ברומנית: Partidul Comunist Român) היא מפלגה שהתפתחה מתוך המפלגה הסוציאליסטית הרומנית בשנת 1921. כמפלגה קומוניסטית נרדפה על ידי השלטונות ברומניה בין שתי מלחמות העולם, הוצאה אל מחוץ לחוק וחבריה נכלאו, או נמלטו לברית המועצות.
ואולם, בתום מלחמת העולם ועם כניסת הצבא האדום לשטחה כחיל כיבוש, המפלגה הקומוניסטית תפסה את השלטון ברומניה, בחסות ברית המועצות בשנת 1946.
המשטר הדיקטטורי הקומוניסטי שהונהג ברומניה נמשך עד למהפכת דצמבר 1989, במהלכה סולק הרודן הקומוניסטי מן השלטון, נשפט ולאחר משפט בזק נידון למוות, החל תהליך של דמוקרטיזציה במדינה.
חוקה חדשה נתקבלה ופשעי המשטר הקומוניסטי הוקעו על ידי ועדת חקירה מיוחדת שהוקמה יותר מאוחר ביוזמת נשיא רומניה.
המפלגה נוסדה ב-1921 כאשר הרוב הבולשביקי של חבריה גרם לשינוי שמה - ממפלגה סוציאליסטית, לסוציאליסטית-קומוניסטית.
המפלגה נתקבלה לקומינטרן ומשלחת מטעמה זומנה לברית המועצות, וכך מצאו עצמם הסוציאליסטים המתונים נאלצים לפרוש מהמפלגה.
מקץ שנה נקבע שמה כ"מפלגה הקומוניסטית הרומנית (PCR)" כשמניין חבריה ירד מ-40,000 בערך, לפחות מ-2000; למפלגה נודעה אז השפעה מועטת ביותר על סדר היום ברומניה, שהיו בה באותה עט מעט מאוד פועלי תעשייה, מהיותה מדינה חקלאית ברובה.
מיעוט התמיכה במפלגה נבע גם כי חבריה נרדפו על ידי השלטונות, משום התנגדותם לרעיון רומניה הגדולה, שכללה את שטחי בסרביה, בוקובינה, טרנסילבניה ודוברוג'ה, אותם כינתה המפלגה הקומוניסטית שטחים כבושים - מה שהיה מאוד לא פופולרי בתקופה רווית הלאומיות שלפני מלחמת העולם השנייה.
בנוסף לכך, רומנים אתניים היו מיעוט במפלגה, בה היו חברים יהודים (דוגמת מרצ'ל פאוקר), הונגרים ובולגרים רבים וממיעוטים אלו נבחרו כל מזכירי המפלגה בין השנים 1924-1944.
זמן קצר לאחר הקמת המפלגה נעצרו ראשי המפלגה והועמדו לדין בטענה שהיו שותפים להתקפה של מקס גולדשטיין על הפרלמנט הרומני.
המשטר הרומני רדף את חברי הקומינטרן ואף חיסל בכלא מספר חברים במפלגה בטענה שניסו לברוח מהמעצר.
בעקבות זאת, הכריז שר הפנים הרומני, קונסטנטין ארג'טויאנו שהמפלגה הקומוניסטית חוסלה ובעקבות זאת המלך פרדיננד חנן חלק מהחברים הזוטרים של המפלגה שישבו בכלא.
עקב רדיפות השלטון, המפלגה לא שלחה נציגים מרומניה לוועידות הקומינטרן, והיא יוצגה על ידי פעילים קומוניסטיים מרומניה שמצאו מקלט בברית המועצות.
בסביבות הקונגרס החמישי של המפלגה בשנת 1931, יוסיף סטלין החליף את כל הנהגת המפלגה בנציגים שלו, ויושב ראש המפלגה, אלכסנדר שטפנסקי היה בכלל מפולין.
עם זאת, הפלג המקומי של המפלגה הצליח להמשיך לפעול ובתקופת המשבר הכלכלי העולמי של 1929 ארגנה כמה שביתות מוצלחות מבחינתה.
אך שביתות אלו לא תורגמו לרווחים פוליטיים משום שהאידאולוגיה של המפלגה לא מצאה חן בעיני הרומנים וחשדם של הרומנים כלפי שליטה של ברית המועצות במפלגה.
לאסטרטגיה של יצירת שיתוף פעולה עם מפלגות סוציאליסטיות ואחרות להתנגדות לפאשיזם שאומצה על ידי הקומינטרן בין השנים 1934-1939, לא הייתה השפעה רבה על התנהלות המפלגה הקומוניסטית הרומנית, בגלל החשד של מפלגות אחרות משיתוף פעולה עם שלוחיה של ברית המועצות, במיוחד לאור טענתה לבעלות על שטחים מרומניה הגדולה.
עם זאת, חלק מהפעילים הקומוניסטים פעלו במסגרות מפלגות סוציאליסטיות אחרות.
בבחירות 1937 תמכו הקומוניסטים ביולי מניו כנגד גאורגה טטרסקו שרדף אותם, אך הועמדו במצב מביך כאשר מניו כרת ברית עם התנועה הלגיונרית הפאשיסטית.
לאחר הבחירות, הפעילות נגד הקומוניסטים ברומניה נמשכה ביתר שאת והמפלגה כמעט שותקה לגמרי.
עיתונים שנחשדו בקשר עם הקומוניסטים נסגרו והמשטרה החשאית חדרה לשורות המפלגה.
בעקבות זאת הוחלט לקרוא לחברי המפלגה הקומוניסטית להצטרף למפלגת השלטון היחידה שהוקמה בימי הדיקטטורה המלכותית של קרול השני, כדי להשפיע מתוך תוכה על ידי הפצת הרעיונות הקומוניסטים.
בשנת 1940 אולצה רומניה לותר על בסרביה, צפון בוקובינה ודרום דוברוג'ה והמפלגה הקומוניסטית בירכה על כך בהתאם למדיניותה רבת השנים.
לגבי הוויתור על צפון טרנסילבניה, הטענה הרשמית של השלטון ברומניה אחרי 1950 היא שהמפלגה התנגדה לוויתור על טרנסילבניה, אולם ההוכחות לכך הן רק מהתקופה שלאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות ביוני 1941.
חלק מהפלג החיצוני של המפלגה נשאר פעיל בפעולות התנגדות לנאצים בצרפת.
הפלג הפנימי של המפלגה הואשם על ידי כמה מחברי הקומיטרן בטרוצקיזם ועל כך שחלק מהחברים הזוטרים במפלגה שיתפו פעולה כביכול עם השלטון של התנועה הלגיונרית.
בהמשך, כמעט כל הנהגת המפלגה מהפלג הפנימי נתפס ונכלא.
בשנת 1943 נעשו ניסיונות של המפלגה לאחד את כל מפלגות האופוזיציה הבלתי חוקית ברומניה נגד המשטר הפאשיסטי, אולם השיחות התנהלו בעצלתיים משום שמפלגת האיכרים חששה מהתקדמות ברית המועצות והעדיפה לנהל שיחות עם בנות הברית מהמערב.
בראשית 1944, כאשר הצבא האדום עבר את נהר פרוט, שולבו גם נציגי ה המפלגה הקומוניסטית בתמרונים הפוליטיים לשינוי מדיניות רומניה ביחס לבת בריתה עד אז, גרמניה הנאצית.
ב 23 באוגוסט 1944 מיוזמת המלך מיכאי הראשון ויועציו מקרב מפלגות האופוזיציה ומקרב הצבא התבצעה הפיכה ברומניה בה יון אנטונסקו הודח מהשלטון ונעצר.
הוחזרה החוקה הדמוקרטית והוקמה ממשלה קואליציונית שעיקרה התבסס על מפלגת האיכרים והמפלגה הלאומית הליברלית.
נציג קומוניסטי, לוקרציו פטרשקאנו כיהן בה כשר המשפטים, חבר ממשלה קומוניסטי ראשון בתולדות רומניה.
ב-31 באוגוסט נכנס הצבא האדום לבוקרשט, ובחסותו החלה המפלגה הקומוניסטית הרומנית בפעולות מחאה נגד השלטון.
בשנת 1945 הורכבה ממשלה שבה למפלגה הקומוניסטית והסיעות הקשורות אליה היה רוב והשפעה מכריעה.
ובשנת 1946 באמצעות זיוף תוצאות הבחירות הכלליות המפלגה הקומוניסטית תפסה את כל רסני השלטון.
המפלגה הקומוניסטית המאוחדת של גאורגיה היא מפלגה בגאורגיה, שנוסדה בשנת 1994 מאיחודן של שתי המפלגות, החברה הסטלינית, המפלגה הקומוניסטית של פועלי גאורגיה ואיחוד הקומוניסטים של גאורגיה.
מנהיג המפלגה מיום ייווסדה היה פנטלמאון גיוֹרגַדזֵה (נפטר בשנת 2009), שבנו איגור גיאורגדזה נאלץ לצאת לגלות לאחר שנאשם בקשירת קשר לביצוע התנקשות באדוארד שוורדנדזה.
בשנים 2009–2014 בראש המפלגה עמד נוּגזַר אווַליאני; משנת 2014 המפלגה מונהגת על ידי תֵמוּר פּיפּיַה.
המפלגה הקומוניסטית ההונגרית (בהונגרית: Magyar Kommunista Párt) הייתה מפלגת-שמאל רדיקלית בהונגריה שנוסדה ב-24 בנובמבר 1918 בשם מפלגת הקומוניסטים של הונגריה (Kommunisták Magyarországi Pártja) על ידי הסוציאליסט הקיצוני בלה קון.
המפלגה התקיימה בשם זה "המפלגה הקומוניסטית ההונגרית" למעשה רק מספטמבר 1944 עד לשנת 1948 כששוב שינתה את שמה למפלגת העובדים ההונגרית.
ב-24 בנובמבר 1918 התרחש פילוג במפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית.
מנהיג האגף השמאלי שלה העיתונאי בלה קון שחזר מהשבי הרוסי הודיע על פרישתו מהמפלגה והקמת המפלגה הקומוניסטית שדגלה במהפכה בסגנון מהפכת אוקטובר שהתרחשה ברוסיה הצארית.
סיבה נוספת הייתה שהסוציאל-דמוקרטים חברו לליברלים וקון ראה בכך בגידה.
מתוך 18 החברים המייסדים של המפלגה עשרה היו יהודים יחד עם בלה קון.
(ערך מורחב: מפלגת הקומוניסטים בהונגריה).
במרץ אותה שנה הנהיג בלה קון מהפיכה מוצלחת שבסופה הוקמה הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
אולם זמן קצר לאחר מכן פרצה מלחמת אזרחים קשה בהונגריה בין הימין שאותו הנהיגו אנשי האצולה, הכמרים והבורגנים, לבין השמאל שבראשו עמד קון.
לאחר קרבות עזים שנמשכו 133 ימים הובס קון על ידי הצבא הרומני שפלש למדינה והחזיר את המונרכיה על כנה.
לראש המדינה מונה האדמירל מיקלוש הורטי כעוצר, משום שהמלך החוקי היה אז קטין.
קון עצמו גלה לברית המועצות והמפלגה הוצאה אל מחוץ לחוק.
לאחר עלייתו לשלטון של אדמירל הורטי נאסרה המפלגה הקומוניסטית ורבים ממנהיגיה ובראשם קון הוגלו לרוסיה.
לקראת סוף שנות העשרים הורשו הסוציאל-דמוקרטים והקומוניסטים לרוץ בבחירות לפרלמנט, אולם עדיין נאסרה הפצת תעמולה קומוניסטית.
המפלגה הקומוניסטית הצליחה להיבחר, אולם היא הייתה קטנה מאוד והייתה מצויה באופוזיציה.
בשנות השלושים חוסלו בטיהורים הגדולים של סטלין רוב מנהיגי המפלגה ובמקומם מונו אנשיו של סטלין שצרפו את המפלגה לקומינטרן.
בפרוץ מלחמת האזרחים בספרד אלפים מחברי המפלגה יצאו לספרד ונלחמו לצד הרפובליקנים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הודיעה המפלגה כי היא תומכת בברית המועצות ולאחר פתיחת מבצע ברברוסה הצטרפו רבים מאנשיה ללחימה לצד ברית המועצות.
בשנת 1944 עם כיבוש הונגריה על ידי גרמניה הנאצית נשלחו מאות מחבריה למחנות-ריכוז והשמדה.
לאחר כיבוש הונגריה בידי ברית המועצות בשנת 1945 חזרה המפלגה והופיעה הפעם בגלוי ביחד עם הסוציאל-דמוקרטים.
בשנת 1947 התאחדו הסוציאל-דמוקרטים והקומוניסטים בלחץ ברית המועצות למפלגה אחת בשם מפלגת העובדים ההונגרית שכעבור שנה מונתה על ידם לנהל את ענייני המדינה.
המפלגה הקובנית המהפכנית האותנטית (במקור: Partido Revolucionario Cubano – Autentico) היא מפלגה קובנית שהוקמה לאחר המהפכה הראשונה בקובה, ודגלה במהפכה נוספת בטענה שתוצאות המהפכה הקודמת אינן חיוביות.
המפלגה הוקמה על ידי איש השמאל הלאומני גראו סן מרטין, שהיה מנהיג סטודנטים ואיש מפתח במהפכה.
הוא שימש נשיא קובה במשך זמן קצר לאחר המהפכה, עד שהודח ב-1933 על ידי פולחנסיו בטיסטה, דמות מפתח צבאית במהפכה, בסיוע ארצות הברית.
לאחר בריחתו לגלות הקים את המפלגה הקובנית המהפכנית האותנטית.
בסוף שנות ה-30 חזרה המפלגה מהגלות והתמודדה בבחירות שארצות הברית דרשה מבטיסטה לקיים.
היא הפסידה, בין השאר בשל תמיכת הקומוניסטים בבטיסטה.
בשנת 1944 זכתה המפלגה בבחירות, אך שנותיהם של ראשיה בגלות במיאמי, בהן יצרו קשרים עסקיים משמעותיים, גרמו להתפתחות שחיתות שלטונית.
השחיתות הזו הקלה על ההפיכה הצבאית של בטיסטה ערב הבחירות ב-1952 לקבל לגיטימציה מסוימת, וכן גרמה לצעירי המפלגה לפרוש באכזבה ולהקים את "מפלגת העם הקובנית: האורתודוקסים".
המפלגה הציונית-סוציאליסטית (צ"ס) הייתה מפלגת פועלים יהודית-ציונית-סוציאליסטית שפעלה בברית המועצות פולין בין השנים 1920–1926. במדינות הבלטיות הוסיפה התנועה לפעול עד 1940.
רקע - הפילוג בצעירי ציון
תנועת צעירי ציון שנוסדה ב-1903 ושהייתה תנועה ציונית עממית לרבים מהפועלים הציונים הצעירים ברוסיה, פולין, בסרביה, גליציה והסביבה, הכילה בתוכה זרמים שונים בכפיפה אחת.
התנועה התנהלה כתנועה עממית ואף תנועת נוער ולא כמפלגה.
בוועידה השנייה של צעירי ציון בפטרוגרד, שנערכה ערב מהפכת אוקטובר (במאי 1917) הגדירו עצמם רוב חברי התנועה כציונים סוציאליסטים-מרקסיסטים הם ניסו להנהיג קו סוציאליסטי בעוד אנשי המרכז והימין התנגדו לכך.
הסוציאליסטים ביקשו שהתנועה תהפוך לגוף פוליטי ולכן פעלו על מנת להתקבל להסתדרות הציונית כסיעה בשם "פרקציה (סיעה) ציונית עממית צעירי ציון".
הוועידה השלישית של צעירי ציון התקיימה בעיר חרקוב ב-15 במאי 1920. אולם, שבוע קודם לכן, ב-6 במאי התקיפה פולין את אוקראינה וכבשה את בירתה קייב.
עקב נסיבות אלו לא הגיעו לוועידה לא הצירים ממוסקבה ופטרוגרד, לא הצירים מקייב, ברדיצ'ב וז'יטומיר (הערים בהן התרכז רוב מניין הפועלים הציונים) ולא הצירים מאודסה, חרסון וסביבתן.
בוועידה היו רק 43 צירים מחרקוב, סראטוב, צפון אוקראינה, הומל וקווקז.
למרות היעדרות רבים מהצירים והיעדרות ראשי התנועה דנה הוועידה והחליטה שורה של החלטות יסוד: יחס התנועה למשטר החדש נקבע כאוהד ומוכן לשיתוף פעולה דמוקרטי, הוחלט על התגבשות כמפלגה פוליטית סוציאליסטית ולא רק כתנועה עממית וכסיעה בהסתדרות הציונית והשפה העברית נקבעה כשפה ראשית ומועדפת על היידיש.
החלטות אלה שינו את פני התנועה ויצרו למעשה את המפלגה הציונית-סוציאליסטית, שנקראה בקיצור צ"ס.
בתקופה הראשונה נקראה המפלגה "צעירי ציון צ.
ס." ורק אחר כך שינתה את שמה ל-צ.
החלק הלא-סוציאליסטי ברוסיה ובפולין התארגן כ"צעירי ציון העמלנים" או "הפרקציה הציונית העממית צעירי ציון" וחדל לפעול כמסגרת חוקית והחל לפעול כתנועה בלתי לגאלית.
הבסיס להיווצרות צ"ס היה האמונה שמהפכת אוקטובר ועליית הבולשביקים לשלטון ברוסיה יגרמו להעלאת כוחם של הסוציאליסטים והסברה כי נוצרה תקווה חדשה להתמודדות דמוקרטית על דמות המדינה הסובייטית שתיהפך על ידי "דמוקרטיה עקיבה" למדינה סוציאליסטית.
מתוך כך הובעה פתיחות לשלטונות וכוונה לפעולה כמפלגה חוקית ("לגאליזציה").
המפלגה הוגדרה כתומכת בדמוקרטיה כערוץ היחיד שיוכל להגן על זכויות היהודים וכצועדת "לאור העקרונות הסוציאליסטיים, אך לא תחת הדגל הסוציאליסטי" כלומר לא נכנעת לדוגמות ולמוסדות אלא פועלת בקו עצמאי.
מצע המפלגה קבע כי "שכבות הביניים שבעם העברי אין להן דרך מעבר לחיי עבודה, אלא על ידי הגירה ויצירת מרכז כלכלי-מדיני.
הבעיה העברית הלאומית אף היא לא תמצא את פתרונה אלא ביצירת יחידה מדינית עברית, ומקומה – א"י." כלומר ניתן מקום חשוב ובולט לעלייה לארץ ישראל כצעד של הצלת המעמד ה"בינוני" היהודי הקרוב למעמד ה"עמלים".
כמו כן התארגנה המפלגה ל"עבודה נמרצת לטובת הקלת היציאה וסידור אורגאנים לסידור ההגירה."
בין העקרונות בולט המקום שניתן לשפה העברית:
המצע התקבל רק בשנת 1922 לאחר שעבר ניסוחים שונים בסניפי המפלגה באודסה ובחרקוב ולאחר מאבקים אידאולוגיים ממושכים.
ביטאון התנועה נקרא "דאס ווארט (המילה).
כיוון שהמפלגה התארגנה בחופזה ובעת מלחמה לא הוקמו סניפים אזוריים באופן מסודר.
בראשו, ובראש המפלגה, עמד ישראל בר-יהודה.
הסניפים של "צעירי ציון" התפצלו כל אחד לסניף צ"ס וסניף לא סוציאליסטי (ובלתי לגאלי).
הסניפים הבולטים של צ"ס היו אודסה (בראשות לוי שניידר), סראטוב (בראשות ישראל ריטוב), קייב, ויניצה וקרימצ'וק.
בכל סניף היו הדגשים שונים על כל אחד מסעיפים המצע הרעיוני.
אחד הקווים לאורכם נוצרו בקיעים היה בשאלה האם על המפלגה להיות מפלגת עילית הטבועה בוויכוחים אידאולוגיים ובניסוח רעיונות מופשטים או מפלגת המון המציעה את הציונות הסוציאליסטית כאורח חיים ממשי לרבים.
מחלוקות נוספות היו בקשר לזיקה לארץ ישראל (לאומיות) בניגוד להשארות עילית של פועלים בברית המועצות (מעמדיות), שאלת מרכזיות השפה העברית ועוד.
לכאורה "לפי החוק, כל מפלגה שאינה מתנגשת עם ממשלת המועצות, הזכות בידה לעבוד ואינה זקוקה לשום אישורים" אך ביום 22 בספטמבר 1922 ביצעה הגה פה או, המשטרה החשאית של ברית המועצות, סדרת מעצרים באודסה, קייב וחרקוב בהם נעצרו פעילים רבים של צ"ס.
הדבר הביא במבוכה את ראשי המפלגה שדגלו בלגליזציה ובשותפות בשלטון.
ראשי המפלגה לא ביקשו בשלב הראשון לרדת לפעול במחתרת אלא להפך, במסורת הנרודניקים מ-1876 הם ביקשו להרחיב את התחברותם לעם ולמוסדו השלטון שלו על ידי כניסה לתפקידים במועצות הפועלים, בקואופרטיבים ובתנועות הנוער.
זאת לאו דווקא תוך הפגנת היותם אנשי צ"ס.
אחת הדרכים להמשיך ולפעול באופן לגלי הייתה באמצעות תנועת הנוער יוגנד צ"ס שפעלה באופן נרחב למדי בקייב, פודוליה, ווהלין, בילה צרקווה, מינסק, אודסה, חרקוב וסראטוב.
ב-20 ביולי 1923 נעצר ראש מפלגת צ"ס ישראל בר-יהודה ופעילים ראשיים נוספים.
מעצרים נוספים נערכו בדצמבר 1923 ובמרץ 1924. חלק מהעצורים שוחררו וחלק נשלחו למאסר ולגלות בסיביר.
ב-1924 חוסלו סניפי המפלגה והפעילות הלגלית היחידה שנותרה הייתה פעילות תנועת הנוער, ה"יוגנד".
ועידת המפלגה הרביעית התקיימה בדירה בת ארבעה חדרים בלנינגרד, לשם עקרה את מרכז פעילותה.
בין המתכנסים היו זלמן אהרונוביץ' (ארן), מרדכי נמירובסקי (נמיר), יולי רטנר, לוי שניידר ועוד.
בוועידה הוחלט שעל המפלגה לחבור למרכז תנועת החלוץ במוסקבה ולפנות לקו של "אקטיביזם פוליטי", שפירושו היה השתתפות באסיפות של יהודים בלתי מפלגתיים, בעלי מלאכה, וקבוצות המיועדות להתיישבות והפצת כרוזים בקרב יהודים בנוגע לשאלות השעה.
הכרוזים יצאו בגלוי כנגד היבסקציה, המחלקה הממשלתית שקמה על מנת לדכא את היהדות ו"הלאומניות הבורגנית".
עקב הכרוזים והפעילות נעצרו פעילים רבים של ס"צ ויוגנד-ס"צ.
חלק מהפעילים "הוחלפו" עם אזרחים רוסים שנדונו לגירוש מארץ ישראל על ידי שלטונות המנדט וכך השתחררו ממאסר וקיבלו אשרות לעלייה לארץ.
התנועה התחסלה למעשה ב-1926 לאחר שהרוב המכריע של פעיליה המרכזיים עלו לארץ ישראל וחברו לאחדות העבודה.
הפעילות המפלגתית במוסדות הציוניים התאחדה עם פלג של פועלי ציון בשם "הברית העולמית של פועלי ציון ימין" ונקראה 'ברית הפועלים העברית הסוציאליסטית פועלי ציון - צ"ס'.
משלחת של עשרה אנשי צ"ס השתתפה בקונגרס הציוני ה-12 בקרלסבד ב-1921 ושם יצרו קשר ראשוני עם חברי אחדות העבודה.
לקראת הקונגרס ה-14 גייסה אחדות העבודה את אנשי צ"ס ברוסיה למכירת "השקל הציוני", המקנה זכות בחירה בקונגרס ועל ידי כך לזכות במספר גדול של צירים.
עם עלייתם של אנשי צ"ס לארץ ישראל מצאו רובם בית פוליטי באחדות העבודה.
המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית היא מפלגה מרקסיסטית-לניניסטית הפועלת בארצות הברית.
המפלגה הוקמה ב-1919 וקיימת עד היום.
במשך שנים רבות (1959–2000) כיהן בראשה גאס הול, שאף הוצג על ידה כמועמד לנשיאות ארצות הברית.
מאז שנת 2000 מכהן בראשה סם ווב.
במשך שנים רבות הייתה ההשתייכות אליה בלתי חוקית או נתונה למעקב הרשויות עקב חשש לחוסר פטריוטיות.
למפלגה הייתה השפעה בתחום יחסי העבודה ותנועת השלום.
המפלגה נוסדה ב-2 בספטמבר 1919 בשיקגו על ידי פעילים של המפלגה הסוציאליסטית האמריקאית שנענו לקריאתו של לנין להקמת מפלגות קומוניסטיות ברחבי העולם שיצטרפו ל"אינטרנציונל השלישי" (הקומינטרן).
לפני כן היו קיימים פלגים שונים שנוצרו עקב חילוקי דעות בקרב חברי המפלגה הסוציאליסטית בקשר למידת שיתוף הפעולה עם האינטרנציונל.
שני הפלגים התאחדו לבסוף ויצרו בוועידה בשיקגו את המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית .
בראשיתה המפלגה הייתה בלתי חוקית וההשתתפות בה הייתה מחתרתית.
ה-FBI עקב אחר פעילות המפלגה ובעיקר אחר כוונה לחולל מהפכה ברוח מהפכת אוקטובר בארצות הברית (כפי שעשתה המפלגה הקומוניסטית שנוסדה בהונגריה, למשל) כמו כן נחשבו הסוציאליסטים הקיצוניים זה מכבר כבלתי פטריוטיים עקב סלידתם מהשתתפות במלחמת העולם הראשונה.
בסוף 1919 נערך גל מעצרים של חברי המפלגה במסגרת "הבהלה האדומה" (The Red Scare), תוך אכיפת חוקים מיוחדים שנחקקו כדי לאפשר מעצרים אלה ("החוק נגד ההסתה/המרדה" - Sedition Act of 1918, אשר הגביל את התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית).
במהלך השנים 1920–1923 עברה המפלגה לפעילות חוקית של "מפלגת עובדים", תחת הנהגתם של צ'ארלס רותנברג (Charles Ruthenberg) וג'יי לובסטון (Jay Lovestone).
המפלגה חוותה כל העת מתחים וחילוקי דעות פנימיים בקשר לשיתוף הפעולה עם הקומינטרן, ולמידת ההשפעה של ברית המועצות על המפלגה האמריקאית.
תחת הנהגתו של ג'יי לאבסטון (לאחר מותו של רותנברג ב-1925) פעלה המפלגה לארגון איגודי עובדים בשיתוף פעולה עם מפלגות סוציאליסטיות אחרות, והייתה כוח פעיל בהקמת ה-AFL, "פדרציית העובדים האמריקאית" (American Federation of the Workers).
ב-1928, בוועידה השישית של המפלגה הקומוניסטית, הפך הקומוניזם של המפלגה לרדיקלי יותר עם הכרזת ה"שלב השלישי" של המהפכה, אשר שלל שיתוף פעולה בין המפלגות הקומוניסטיות לבין תנועות שמאלניות בעולם המערבי שהוכרזו כ"פשיסטיות".
שיתוף הפעולה עם איגודי העובדים נפסק וכתוצאה מכך ירד כוחה של המפלגה באופן ניכר, כאשר רוב חבריה עזבו אותה.
המפלגה הקימה איגודי עובדים מקבילים (Trade Union Unity League), שרק גרמו לשחיקה בכוח העובדים.
במהלך השפל הגדול פעלה המפלגה לאיגוד מובטלים והסברה אידאולוגית.
המפלגה גם פנתה לאיגוד עובדים אפרו-אמריקאים, וב-1930 ייסדה את הארגון הראשון של עובדים שחורים Brotherhood of African Blood ("אחוות הדם האפריקאי").
המפלגה זכתה להצלחה רבה בגיוס תומכים מקרב אפרו-אמריקאים, שרבים מהם צמחו להיות מנהיגים בולטים בשורותיה.
בתקופה זו המפלגה נשלטה באופן מלא על ידי סוכניו של סטלין.
Foster), ראש המפלגה (שבתמיכת ברית המועצות הדיח את ג'יי לאבסטון מתפקיד המזכיר הכללי), התמסר בפעילותו למען המפלגה; עסק בגיוס סוכני ריגול, ופרסם ספר בשם "Toward Soviet America", תוכנית להפיכת ארצות הברית לסובייטית.
משנת 1933 החל העולם להשתנות במהירות.
פרנקלין דלאנו רוזוולט חילץ את ארצות הברית מהמשבר הכלכלי על ידי הנהגת ה"ניו דיל", מדיניות שזכתה לברכתה של המפלגה הקומוניסטית האמריקאית.
בעקבות כך התנתק ראש המפלגה החדש, ארל ראסל ברודר (Earl Russell Browder), מהדוגמה הסובייטית הקשוחה ושיתף פעולה עם כוחות סוציאליסטים מתונים בקרב איגודי העובדים.
באירופה הרים את ראשו הפשיזם בדמותם של מנהיגים כמוסוליני, פרנקו והיטלר.
חברים במפלגה הקומוניסטית התנדבו לשרת במסגרת הבריגדות הבינלאומיות, חיל המשלוח לסיוע ל"רפובליקאים" במלחמת האזרחים בספרד.
חיל המשלוח, שמומן ונתמך על ידי המפלגה הקומוניסטית, כלל גם חברים לא-קומוניסטים (כמו למשל הסופר ארנסט המינגוויי והוגת הדעות האנרכיסטית אמה גולדמן) ושירתו בו זה לצד זה לוחמים לבנים ושחורים.
התמיכה במפלגה עלתה והגיעה לכדי שיא של 75,000 חברים ב-1938.
בארצות הברית נוצרה "חזית עממית" אנטי-פשיסטית בה היו שותפים אינטלקטואלים רבים, בהם יהודים רבים ואמנים.
הבכיר בהם היה הנרי ואלאס, לימים סגן הנשיא ה־33 של ארצות הברית.
פעילות החזית הייתה תהלוכות והפגנות נגד הפשיזם בכלל והנאציזם בפרט.
החזית העממית הייתה חלק משיתוף פעולה בינלאומי שנדחף על ידי טרוצקי ולא הייתה חלק מהמפלגה הקומוניסטית האמריקאית.
אדרבא, המפלגה תמכה בגלוי ברדיפת הטרוצקיזם ובמשפטי הראווה שליוו את הטיהורים הגדולים.
אולם, עבור הקהל הרחב בארצות הברית, שלא היה מצוי בנבכי הפוליטיקה הפנים-מפלגתית נחשבו כל תומכי "החזית" לקומוניסטים.
רבים מאוד מחברי המפלגה נטשו אותה עם היוודע דבר חתימת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב באוגוסט 1939 ופריצת מלחמת העולם השנייה מיד לאחר מכן.
החברים השמאליים, ורבים מהיהודים הביעו סלידה וזעזוע משיתוף הפעולה בין המפלגה לבין הנאציזם וראו בכך בגידה רעיונית.
ראש המפלגה, בראודר, תקף תחילה בחריפות את תוקפנותה של גרמניה בנאום מה-11 בספטמבר 1939, אך קיבל הנחיה ממוסקבה להפסיק את תקיפתו נגד גרמניה הנאצית.
המלחמה גרמה לבלבול בשורות המפלגה, מנהיגיה ותומכיה.
הם הטיפו באופן מסורתי לשלום, אך אט-אט, עם התרחבות הלחימה, הגיעו למסקנה שיש לתמוך במלחמת-נגד.
עד סוף אוקטובר 1939 הביעו ראשי המפלגה תמיכה ברוזוולט, אך אז קיבלו שוב שדרים ממוסקבה שהורו להם לשנות את דרכיהם ובראשית 1940 הוגדר רוזוולט בפרסום של המפלגה "ראש מפלגת המלחמה של הבורגנות".
אחד מן הדוברים העיקריים נגד מלחמה היה הזמר פיט סיגר.
הוא חזר בו לאחר מכן.
יחד עם ברית המועצות שינתה המפלגה את טעמה לחלוטין ביוני 1941, כאשר גרמניה החלה לתקוף את ברית המועצות במבצע ברברוסה.
המפלגה הפכה לקולנית ביותר בתמיכתה בהתערבות אמריקאית ובמלחמתיות תוך איסור על איגודי העובדים לשבות, על מנת לא לפגוע במאמץ המלחמתי והתנגדות לבדלנות.
עם תום המלחמה, לאחר פרק זמן קצרצר של ציפייה להרמוניה בין מזרח למערב, נעה המפלגה, כמו כל המפלגות הקומוניסטיות בעולם לכיוון רדיקלי ביותר תוך ציון החשש שהמערב תופס בעצם את מקומו של הפשיזם.
עם ירידת מסך הברזל מצאה את עצמה המפלגה כבעלת ברית של האויבת המרה ביותר של ארצות הברית.
בשלוש השנים שבין 1947 ל-1950 היה נדמה שהקומוניזם הולך וצובר השפעה והצלחה כלל עולמיים.
ב-1948 הפכו פולין, הונגריה, רומניה וצ'כוסלובקיה לקומוניסטיות וברית המועצות הטילה מצור על ברלין.
שביתות ענק פרצו באפריקה המערבית הצרפתית, בקניה ובדרום אפריקה, בהנהגת איגודי עובדים קומוניסטיים מקומיים.
סין נפלה לידי הקומוניסטים ב-1949 ובאותה שנה ביצעה ברית המועצות את הניסוי הגרעיני הראשון שלה וב-1950 פרצה מלחמת קוריאה.
על רקע תופעות כלל-עולמיות אלה, ממשלו החדש של הארי טרומן דרש נאמנות על מנת להגן על ארצות הברית מפני הסחף.
במסגרת זו מונתה ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית (House Committee on Un-American Activities), ועדת חקירה של בית הנבחרים של ארצות הברית שחקרה מה שהוגדר כפעילות של קומוניזם ותעמולה אנטי-אמריקנית.
הרוח החיה בוועדה היה הסנטור ג'וזף מקארתי.
מקרתי אסף שמות של ידוענים שנחשדו בפעילות קומוניסטית, בלי אבחנה אם היו חברים בפועל במפלגה הקומוניסטית או שהיו חברים ב"חזית העממית" שטרם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
עצם מימון המפלגה שהגיע ממוסקבה היווה עבירה.
הוועדה יצרה "רשימה שחורה" של חשודים, אשר עקב כך לא יכלו לעבוד יותר בתעשיית הסרטים של הוליווד, למשל.
בהם צ'ארלי צ'פלין, ברטולט ברכט, פול רובסון, לארי אדלר, ליאונרד ברנשטיין, ארתור מילר, יפ הרבורג, אורסון ולס, מירנה לוי, פיט סיגר ורבים אחרים, שחלקם גלו מארצות הברית לאנגליה ולמדינות אחרות.
החיפוש אחר קומוניסטים הפך ל"ציד מכשפות" וקומוניסטים נמצאו גם בצבא ובממשל.
חלק מהם נחשד בפירוש בריגול לטובת ברית המועצות.
בפרט זעזעה את ארצות הברית פרשת יוליוס ואתל רוזנברג, מדענים יהודים קומוניסטים שהורשעו בהעברת סודות אטום לברית המועצות והוצאו להורג ב-1953.
גם איגודי עובדים הוקיעו מתוכם קומוניסטים ומספר חברי המפלגה צנח באמצע שנות החמישים לכ-5,000 איש בלבד, כ-1,500 מהם סוכני FBI.
שתי מכות הונחתו על הנהגת המפלגה הסטליניסטית בשנת 1956. נאומו הסודי של ניקיטה חרושצ'וב בוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית (פברואר 1956), בו הוקיע את סטלין והפלישה הסובייטית להונגריה בנובמבר אותה שנה.
המפלגה התדלדלה עד כדי כך שהיומון שהוציאה מאז 1924, ה-Daily Worker ("העובד היומי") נסגר מחוסר מנויים.
רבים ממנהיגי המפלגה הצעירים ותומכיה לשעבר, שהתנערו מברית המועצות ומהקומוניזם הדוגמטי, מצאו עצמם בהנהגת "השמאל החדש" של שנות השישים ובפרט בהנהגת התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית.
בין אישים אלה ניתן למנות את אלן גינסברג ואת מלקולם אקס.
חברי המפלגה התפצלו אידאולוגית בין תמיכה בהמשך קו המוכתב ממוסקבה לבין נהיה אחר מנהיגות קומוניסטית אלטרנטיבית כגון מאו דזה-דונג (מאואיזם), פידל קסטרו והו צ'י מין.
המפלגה הייתה תומכת טבעית בתנועת השלום שהתנגדה למלחמת וייטנאם ועקב כך נחשדו אנשיה בחוסר פטריוטיזם.
מעקב ה-FBI אחר פעילויות המפלגה היה מתמיד והיא גוועה עד שב-1984, בעת ממשלו האנטי-קומוניסטי החריף של רונלד רייגן, בוטל המבנה הכלל-ארצי שלה.
מאז הפסיקה המפלגה להיות פעילה במרוץ למשרות פדרליות, אך המשיכה להריץ מועמדים למשרות מקומיות, בעיקר בתחומי הרווחה, העבודה והחינוך.
בשנות התשעים, עקב התפרקות הקומוניזם בברית המועצות הפכה המפלגה למפלגה שבמונחים אירופאים נחשבת לסוציאליסטית, ללא מחויבות למלחמת מעמדות.
כך הצליחה לגייס תומכים חדשים מקרב שכבות המצוקה של ארצות הברית בשכונות אפרו-אמריקאיות והיספניות.
המפלגה מריצה מועמדים למשרות ברמה המקומית, תחת חסות המפלגה הדמוקרטית ופעילה בעיקר נגד העמדות של המפלגה הרפובליקאית, נגד מלחמת עיראק ובעד יוזמות חברתיות כביטוח בריאות ממלכתי.
רשת האינטרנט מאפשרת את הפצת העיתון השבועי של המפלגה, "עולם-העם" (People World) לקהל תומכיה.
המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית היא מפלגה ברוסיה – המפלגה השנייה בגודלה ומפלגת האופוזיציה הגדולה ביותר ברוסיה.
רבים רואים בה כיורשת המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ומפלגת הבולשביקים.
המבנה והאידאולוגיה שלה לקוחים באופן מובהק מהמפלגה הקומוניסטית הסובייטית המקורית.
המפלגה מובלת בידי גנאדי זיוגאנוב שייסד את המפלגה ב-13 בפברואר 1993 יחד עם פוליטיקאים סובייטים בכירים כאיגור ליגאצ'ב ואנאטולי לוקיאנוב.
זיוגאנוב הושפע מ"סנדק הגלאסנוסט", אלכסנדר יעקובלב, מהוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית ולאחר התפרקות ברית המועצות ב-1991 התנועה הפכה לתנועה "פטריוטית לאומית רוסית".
זיוגאנוב היה ליו"ר חזית הישועה הלאומית (או הלאומנית).
בין מנהיגיה היו הפילוסוף האירו-אסייתי, אלכסנדר דוגין, שסייע בניסוח מסמכי המפלגה והקשריה ללאומנות.
תנועות אלה תמכו בגנאדי זיוגאנוב בעת שהתמודד בבחירות הנשיאותיות ב-1996 ובשנת 2000. בבחירות לפרלמנט בשנת 2003 טען זיוגאנוב שמפלגת המולדת (רודינה), מכרה את הקולות שלה עבור מפלגת השלטון רוסיה המאוחדת.
בבחירות שנערכו בדצמבר 2011 זכתה המפלגה ב-92 מושבים בדומה והיא המפלגה השנייה בגודלה.
הנסיקה במעמדה והעלייה בתמיכת הלאומנים בה
כיום התמיכה במפלגה משתנה כל פעם.
בכל מקרה בבחירות האזוריות המפלגה הקומוניסטית נוטה לקטוף את הקולות מידי מפלגת השלטון, בשל חוסר תמיכה מקומית במפלגה שלדעת המקומיים אינה עושה די כדי לשפר את מצבם, ברמה הארצית מצבה של המפלגה רע יותר, אף בשני העשורים האחרונים המפלגה סיימה באחד משלושת המקומות הגבוהים.
ניתן להבחין בכך לאור העובדה שכיום זו המפלגה השנייה בגודלה במדינה, כשרק רוסיה המאוחדת מקדימה אותה.
למפלגה יש תמיכה רחבה במרכזי מדע (נאוקוגרדים) וערים מסביב למוסקבה.
כך למשל, בבחירות לפרלמנט ב-2007 סניף המפלגה באוניברסיטת מוסקבה היה פעיל ומוצלח למדי בגיוס קולות.
התומכים העיקרים במפלגה הם הגמלאים, עובדי תעשייה שונים.
בעשור האחרון חלה עלייה בתמיכה במפלגה מצד קבוצות שמאל שונות וארגוני נוער לאומניים.
זוהי היורשת העיקרית למפלגה הקומוניסטית הסובייטית ובמהלך שני העשורים האחרונים היא מפלגת האופוזיציה הגדולה ביותר במדינה.
פעם אחת בלבד, הייתה המפלגה קרובה לתפוס את השלטון: היה זה בבחירות 1996 לפרלמנט, כאשר המפלגה תפסה את מרבית המושבים בדומה שאך הוקמה מחדש.
מועמד המפלגה לנשיאות - גנאדי זיוגאנוב - הפסיד בסיבוב השני לנשיא המכהן בוריס ילצין.
מאז 1996 מועמד המפלגה לנשיאות, בין אם זהו זיוגאנוב או נציג אחר, לא הצליח לזכות בבחירות ולרוב מגיע למקום השני.
במערכת הבחירות הפרלמנטריות ברוסיה 2011 המפלגה זכתה בכ-20% מקולות הבוחרים וקיבלה 92 מקומות בדומה, הבית התחתון של הפרלמנט הרוסי.
כמו מפלגות אופוזיציה אחרות, המפלגה טענה לזיופים רבים בבחירות.
גנדי זיוגאנוב היה מועמד המפלגה במערכת הבחירות לנשיא המדינה שהתקיימו ב-4 במרץ 2012.
בספטמבר 2016 המפלגה התבססה בתור המפלגה השנייה בגודלה בפרלמנט אך כוחה הצטמק מאוד והיא קיבלה 42 מושבים בלבד לעומת 92 בבחירות הקודמות, שהתבטאו מתוך 13% התמיכה שקיבלה מהמצביעים.
הישגי המפלגה בבחירות הפרלמנטריות ברוסיה מאז היווסדה
יחסים עם מפלגות דומות בעולם
המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית משתתפת קבועה במפגשים הבינלאומיים של מפלגות הפועלים והקומוניסטיות המתקיימים החל משנת 1998 במתכונת שנתית.
על פי אמנת המפלגה ראש המפלגה הוא יושב ראש המפלגה הנבחר על ידי הוועד המרכזי של המפלגה שהוא הגוף הבכיר של המפלגה.
№ דיוקן שם תקופת כהונה1 גנאדי זיוגאנוב מאז 14 בפברואר 1993
המפלגה הקומוניסטית הישראלית, או בראשי תיבות מק"י , היא מפלגת שמאל רדיקלי קומוניסטית ששורשיה נעוצים עוד בתקופת היישוב העברי בארץ ישראל, במפלגת פועלים סוציאליסטית עברית, שנוסדה ב-1919 ואשר בשנת 1924 שינתה את שמה למפלגה הקומוניסטית של פלשתינה.
כיום מק"י מהווה חלק מהחזית הדמוקרטית לשלום ולשוויון (חד"ש).
המפלגה נקראה בין 1965-1989 בשם רשימה קומוניסטית חדשה או בקיצור רק"ח.
בשנת 1948, לאחר מלחמת העצמאות, הקימו המנהיגים הקומוניסטים הערבים שנשארו בישראל יחד עם הפק"פ היהודית את מק"י - המפלגה הקומוניסטית הישראלית.
עם זאת, כיום המפלגה מכירה בתאריך ההקמה של הפק"פ - 1919, כתאריך היווסדה, בכך היא המפלגה הוותיקה ביותר בישראל.
בימי המנדט הבריטי הוצאה המפלגה הקומוניסטית מחוץ לחוק ורק לאחר הקמתה של מדינת ישראל ניתנה לה האפשרות לפעול בגלוי.
על המפלגה בתקופה זו, ניתן לקרוא בערך המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מפלגה היסטורית).
ביוני 1965 חל פילוג במפלגה והיא התפצלה לשתי מפלגות חדשות.
למרות שהפלג בראשות משה סנה ושמואל מיקוניס היווה מיעוט בתוך המפלגה, הוא היה רוב בין חמשת חברי הכנסת של המפלגה.
לכן, ובהתאם לחוק, ניתנו השם מק"י, רוב נכסי המפלגה, כמו גם פתק הבחירות "ק'" לפלג הפורש בראשות סנה ומיקוניס.
חברי הפלג בראשות מאיר וילנר ותופיק טובי עתרו לבית המשפט העליון בעניין, וזה החליט שלא להפוך את ההחלטה.
לאור כך, הוחלט בפלג בראשות וילנר וטובי על אימוץ השם "רשימה קומוניסטית חדשה" (רק"ח).
עם זאת, המפלגה המשיכה להשתמש בשם המפלגה הקומוניסטית הישראלית במפגשיה הפנימיים כל עוד אין הכרח חוקי שלא להשתמש בשם זה.
לדוגמה, בספרים בהוצאת המפלגה נרשם: הוצאת הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הישראלית (רק"ח).
רשימה קומוניסטית חדשה (רק"ח) היה שמו של פלג בעל רוב ערבי שהתפלג מהמפלגה הקומוניסטית הישראלית בשנת 1965 ופעל תחת שם זה עד 1989. בשנת 1989 חזר לשמו הקודם, "המפלגה הקומוניסטית הישראלית".
רק"ח הוקמה בשנת 1965 כאשר התפלגה המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י).
המתח בין קבוצת שמואל מיקוניס ומשה סנה, לבין תופיק טובי, אמיל חביבי ומאיר וילנר הגיע לשיאו בשנת 1964, כשברית המועצות העניקה את פרס לנין לשלום למנהיג אלג'יריה אחמד בן-בלה.
אירוע נוסף שתרם לפילוג - ב-8 בדצמבר 1964 נהרג אברהם ג'ורי, חייל בגרעין נח"ל מתנועת הנוער בנק"י, בשדות קיבוץ יד חנה בתקרית גבול עם חיילים ירדניים.
החברים הערבים במפלגה, ועמם חלק מהחברים היהודים אשר התנגדו לציונות הקימו את רק"ח.
בבחירות לכנסת השישית, מיד לאחר הפילוג, השיגה רק"ח 3 מושבים בכנסת ומק"י רק אחד, ומאותו רגע ואילך רק"ח הלכה והגבירה את כוחה.
ברית המועצות לא נקטה עמדה בשאלת הפילוג והקפידה להתייחס למק"י ולרק"ח באופן שווה.
מצב זה השתנה ב-1967 כשבעקבות תמיכתה של מק"י במלחמת ששת הימים ניתקו ברית המועצות וארצות הגוש הקומוניסטי (פרט לרומניה) את קשריהם עם מק"י והכירו ברק"ח כמפלגה הקומוניסטית ה"רשמית" של ישראל.
רק"ח ראתה בציונות תנועה לאומית בורגנית המשרתת את האימפריאליזם ואת מלחמת ששת הימים כאקט של תוקפנות ישראלית.
מאפיין נוסף של רק"ח היה נאמנותה הבלתי מתפשרת לברית המועצות, היא הייתה בין המפלגות הקומוניסטיות הבודדות במערב שתמכה בפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה ונשארה נאמנה לקרמלין עשרות שנים לאחר שרוב המפלגות הקומוניסטיות ניערו את חוצנן משליטת מוסקבה.
רק"ח תמכה בפוטש של אוגוסט כנגד מיכאיל גורבצ'וב ובדיון שעסק בשאלה למה ברית המועצות התמוטטה ניכרה אי הסכמה.
לאחר ויכוחים רבים העמדה הרשמית הייתה שנפילתה של ברית המועצות הייתה כתוצאה מבגידת המנהיגים.
דעת המיעוט הייתה שהסיבה הייתה בחוסר הדמוקרטיה.
כיום יותר ויותר חברי מפלגה תומכים בעמדה השנייה.
למרות שבאופן רשמי הגדירה את עצמה כמפלגה קומוניסטית יהודית-ערבית, רובם המכריע של חבריה ומצביעיה היו ערבים ורבים מהם הכריזו שלמרות שאינם קומוניסטים הם מצביעים לרק"ח מכיוון שהיא המפלגה הלאומית-ערבית היחידה שפועלת בפוליטיקה הישראלית.
מנגד, הואשמה רק"ח על ידי כוחות משמאלה, כגון מצפן שנטשה את השאיפה למהפכה סוציאליסטית.
בעשור השלישי למדינת ישראל היוותה רק"ח את ההנהגה הפוליטית של הערבים אזרחי ישראל והייתה לנושאת הדגל של המאבק הלאומי הערבי בזירה הפרלמנטרית.
רק"ח הגדירה מחדש את הזהות הערבית בישראל כמבוססת על שלושה עיקרים: מעמד נבדל כמיעוט לאומי; השתייכות לעם הערבי-הפלסטיני; ואזרחות ישראלית.
לאחר מלחמת ששת הימים התחדדו עמדות המפלגה והיא גיבשה מצע פרו-ערבי, אנטי-ציוני ומותאם לפרשנות הסובייטית של המלחמה.
עקב כך עוררה רק"ח עוינות רבה כלפיה בציבור היהודי, שהגיעה עד לכדי ניסיון התנקשות בחייו של מנהיג המפלגה היהודי, מאיר וילנר, באוקטובר 1967.
בעקבות מלחמת יום הכיפורים, ועל רקע התהדקות הקשר בין ברית המועצות לבין אש"ף, תבעה רק"ח בפומבי להכיר בזכות הפלסטינים למדינה עצמאית בשטחים הכבושים.
רק"ח הצהירה כי זכותה של אומה הנמצאת תחת כיבוש ללחום נגדו ולהתנגד לו, וראתה את הפעולות נגד צה"ל בתוך השטחים כלגיטימיות ונובעות ממצב הכיבוש.
בפרסומיה כונה צה"ל "צבא הכיבוש".
עם זאת, רק"ח גינתה את פעולות הטרור שפגעו באזרחים בתוך ישראל ומחוצה לה.
רק"ח גם התנגדה בתוקף לכל מעורבות של מי מחבריה בפעולת טרור, הן מבחינה עקרונית והן בשל החשש מהוצאתה אל מחוץ לחוק.
את מלחמת יום הכיפורים הסבירה רק"ח כתוצאה של הכיבוש הישראלי המתמשך.
תפיסתה כי המלחמה הסתיימה בהישג ערבי ובשיקום הכבוד שנפגע 6 שנים קודם לכן, באה לידי ביטוי בהתבטאויות הפעילים הערבים בכתב ובעל פה.
המפלגה תמכה בהסכמי ההפרדה של 1974 ו-1975. זאת ועוד, מנהיגי רק"ח הם שקראו ליום האדמה בשנת 1975 והם שהובילו להקמת חזית נצרת הדמוקרטית בשנת 1976, במסגרתה נבחר תאופיק זיאד לשמש כראש עיריית נצרת.
רק"ח התמודדה לראשונה באופן עצמאי בבחירות לכנסת השישית בנובמבר 1965 (3 מנדטים), במהלך מערכת הבחירות היא זכתה לתמיכה פוליטית מצידה של מצרים, שבאותו הזמן הייתה במצב מלחמה עם ישראל והשלטונות המצריים שידרו שידורי תעמולה לערביי ישראל שקראו להצביע לרק"ח.
בבחירות לכנסת השביעית בנובמבר 1969 זכתה רק"ח ב-3 מנדטים, ובבחירות לכנסת השמינית בדצמבר 1973 זכתה ב-4 מנדטים.
לקראת הבחירות לכנסת התשיעית ב-1977 לחצה מפא"י על הערבים ליצור רשימה ערבית מאוחדת שכללה מוסלמים, דרוזים ובדואים; רשימה זו קיבלה רק מנדט אחד.
אחרי המהפך השלטוני של הליכוד בשנת 1977 התמודדה רק"ח בבחירות במסגרת החזית הדמוקרטית לשלום ולשוויון (חד"ש), עד הכנסת ה-12. בשנת 1989 שינתה את שמה שוב למק"י והמשיכה להיות חלק מרשימת חד"ש.
בשנת 1989 שינתה רק"ח את שמה חזרה למק"י - המפלגה הקומוניסטית הישראלית.
בשנת 1990, נבחר לראשונה במפלגה מזכ"ל ערבי, ח"כ לשעבר תופיק טובי.
מק"י כיום היא חלק מהחזית הדמוקרטית לשלום ושוויון (חד"ש), אותה הקימה כרק"ח באמצע שנות השבעים והיא הרוב במוסדותיה כך שמבין 470 חברי מועצת חד"ש 370 הם חברי מק"י.
ביטאונה בעברית של המפלגה נקרא "זו הדרך".
עיתונה של המפלגה בערבית נקרא אל-איתיחאד.
עם קריסת ברית המועצות נקלעה המפלגה למשבר פוליטי וכלכלי עמוק, כאשר במפלגה התגבשו שתי קבוצות: האחת שהאמינה שבגידת המנהיגים היא הסיבה לקריסת ברית המועצות והאחרת שהאמינה שברית המועצות קרסה בגלל היותה לא דמוקרטית.
בשנת 1993 עלה הוויכוח לדיון בוועידה ה-22 של מק"י.
מאיר וילנר נאם בשם הקבוצה הראשונה, ובשם הקבוצה השנייה נאם דוד חנין.
בהצבעה ניצחה הקבוצה הראשונה וחנין הודח לראשונה מהוועד המרכזי של המפלגה.
בעקבות מלחמת המפרץ, הפך ביטאונה של מק"י מעיתון שבועי לעלון קטן ומצומצם, וניטשו ויכוחים מרים על גבי ביטאון פנימי נוסף בשם "דפי עיון".
הוועידה ה-23 של המפלגה התכנסה ביוני 1997 בצל החרמת אנשי וילנר את הוועידה, תוך האשמת יורם גוז'נסקי, מבכירי המפלגה, בזיוף תוצאות הבחירות לצירים בסניפי המפלגה בתל אביב ובגוש דן.
בוועידה נשא נאום, לראשונה בתולדות המפלגה, יושב-ראש ההסתדרות דאז, עמיר פרץ.
עוד לפני כן, הקרע במפלגה העמיק עם סגירת ביטאונה הרעיוני בעברית, "ערכים", בשנת 1996, והביטאון המקביל בערבית, "א-דארב".
בשנת 1999 פרשו אנשי וילנר מן המפלגה והקימו את הפורום הקומוניסטי הישראלי.
במהלך הפילוג פוטרו וסולקו חברי הפורום הקומוניסטי הישראלי מהמפלגה, ולראשונה בתולדותיה ניהלה מק"י מגעים עם חברים לשעבר באמצעות בתי המשפט.
מאיר וילנר עצמו סירב לפרוש מן המפלגה ונותר חבר מק"י עד למותו, ביוני 2003. משנת 1999 מכהן כיו"ר הפורום הקומוניסטי הישראלי, מחמוד מחאמיד, מאום אל-פחם, לשעבר חבר לשכת מק"י ומזכיר מחוז אום אל-פחם של מק"י.
בבחירות לכנסת שנערכו בשנת 2003, חד"ש זכתה ב-93,819 קולות, מתוכם (לפי ההערכות) כ-8,000 קולות של אזרחים יהודים.
מועצת מק"י (גוף ייצוגי הכולל כ-250 צירים) קבעה בסוף שנת 2005 שבשלושת המקומות הראשונים ברשימתה חד"ש חייבים להיות יהודים וערבים ושחד"ש תשמור על משקלה המנדטורי.
אחרי כן, בתחילת שנת 2006, קיבלה מועצת חד"ש (גוף ייצוגי הכולל כ-500 נציגים) באופן מעשי את ההחלטה כשהחליטה שחד"ש תרוץ לבדה לבחירות לכנסת ה-17 וכשהעמידה את ד"ר דב חנין במקום השלישי.
המזכיר הכללי הנוכחי של מק"י הוא עאדל עאמר שנבחר בשנת 2015, והחליף את חה"כ לשעבר מוחמד נפאע שהחזיק בתפקיד מאז שנת 2002. עאמר הוא תושב אום אל-פחם ומהווה את המזכ"ל הראשון של המפלגה מיישובי המשולש הדרומי.
בשנת 2009 חגגה המפלגה 90 שנה להיווסדה.
בשנת 2011 בעקבות ההתקוממות בסוריה מזכ"ל המפלגה, מוחמד נפאע, הביע תקווה שהממשלה הסורית תנקוט בצעדי רפורמה מיידיים כדי שלא יימשך מרחץ הדמים.
קומוניסטים בעולם הערבי, וגם חברים במק"י מתחו ביקורת על התגובה הזו וראו בה תמיכה עקיפה במשטרו של בשאר אל-אסד.
עם זאת, במק"י הרבו להדגיש שלא זה המצב וכי אין הם תומכים במשטרו של אסד או במעשיו.
כיום מובילה מק"י מאבקים חברתיים, סביבתיים, למען השלום ונגד המלחמה, בעד שיויון האוכלוסייה הערבית בישראל, נגד אפליה ובעד השיויון לכלל קבוצות האוכלוסייה.
בין המאבקים בהם השתתפו פעילי מק"י בשנים האחרונות:
קיץ 2006 - מאבק נגד מלחמת לבנון השנייה
מאי 2007 - "יוזמת ירושלים" - יוזמה משותפת של מק"י ושל מפלגת העם הפלסטיני, הקוראת להקמת שתי מדינות לשני העמים בגבולות 67', שתי בירות בירושלים ופתרון בעיית הפליטים
השתתפות במאבקי עובדים כגון: מאבק המורים, מאבק עובדי קופי בין, מאבק עובדי ויטה פרי גליל ועוד
פעילי מק"י היו שותפים למאבק למען דיור בר השגה בערים הגדולות ולמען הדיור הציבורי בישראל
פעילי מק"י וחד"ש הובילו התנגדות למבצע עופרת יצוקה ביישובים רבים
בסוגיית החזרת החייל החטוף גלעד שליט, מק"י הציגה עמדה הקוראת לשחרורו המיידי של שליט במסגרת עסקת חילופי שבויים שתכלול גם את מרוואן ברגותי המורשע ברצח
פעילי מק"י שותפים במאבק נגד העלאת מחירי המים (החל מינואר 2010) והפרטת שירותי המים בישראל
פעילי מק"י שותפים במאבק נגד תוכנית ויסקונסין
מספר הוועידה מועד קיום החלטות הערות הוועידה ה-1 אוקטובר 1919 הקמת מפלגת הפועלים הסוציאליסטים (מפ"ס), לימים, פק"פ ומק"י
"על הפועלים היהודים והערבים לאחד ידיהם".
- הוועידה ה-2 אוקטובר 1920 תמיכה במהפכת אוקטובר, "סוציאליזם-מטרה סופית",
ריצה להסתדרות תחת השם מפס"ע (הע' משמעה העברית).
- הוועידה ה-3 ינואר 1922 ויכוחים על הציונות ועל הצירוף לקומינטרן
- הוועידה ה-4 ספטמבר 1922 המשך הוויכוח מהוועידה ה-3. - הוועידה ה-5 יולי 1923 שלילת הציונות.
לימים רק"ח ממק"י הוועידה ה-16 ינואר-פברואר 1969 גינוי מלחמת ששת הימים וקריאה ליציאה מיידית מהשטחים שנכבשו הוועידה ה-17 1973 הוועידה ה-18 דצמבר 1976 הצהרה על צורך בהקמת חזית שלום ודמוקרטיה, לימים חד"שהוועידה ה-19 פברואר 1981 הוועידה ה-20 דצמבר 1985 הוועידה ה-21 מאי 1990 אימוץ מחודש של השם מק"י.
הפקת לקחים מנפילת הגוש המזרחי הוועידה ה-22 ינואר 1993הוועידה ה-23 יוני 1997 הוועידה ה-24 אוקטובר 2002 לוועידה התקיים מושב שני באפריל 2004 הוועידה ה-25 מאי 2007 הוועידה ה-26 מרץ 2012הוועידה ה-2713-11 בדצמבר 2014לוועידה התקיים מושב שני ב-29–30 במאי 2015הוועידה ה-289-7 באוקטובר 2021
כנסת חברי כנסת הערותמק"י (המפלגה ההיסטורית) מועצת המדינה הזמנית (1948) נציג אחד: שמואל מיקוניס הכנסת ה-1 (1949)4 מנדטים: שמואל מיקוניס, תופיק טובי, אליעזר פרמינגר, מאיר וילנראליעזר פרמינגר פרש מהסיעה ב-8 ביולי 1949 והקים את סיעת הקומוניסטים העבריים.
הסיעה התפצלה לקראת סוף הקדנציה ואמיל חביבי ותופיק טובי הקימו את סיעת רק"ח.
לרשימת מועמדים מלאה ראו כאן רק"ח כעצמאית (לאחר פילוג ממק"י) הכנסת השישית (1965) 3 מנדטים: מאיר וילנר, תופיק טובי, אמיל חביבי לרשימת מועמדים מלאה ראו כאן הכנסת השביעית (1969) 3 מנדטים: מאיר וילנר, תופיק טובי, אמיל חביבי, אברהם לבנבראון ב-16 בפברואר 1972 פרש אמיל חביבי מהכנסת, החליף אותו אברהם לבנבראון.
הכנסת השמינית (1973) 4 מנדטים: מאיר וילנר, תופיק טובי, אברהם לבנבראון, תאופיק זיאד ב-15 במרץ 1977 שינתה סיעת רק"ח את שמה לחד"ש.
ב-11 באוגוסט 2017 פרש מהכנסת עבדאללה אבו מערוף כחלק מהסכם רוטציה ברשימה המשותפת.
המפלגה הקומוניסטית של בולגריה (בבולגרית: BCP - Българска комунистическа партия) הוא שמה של מפלגה קומוניסטית אשר נוסדה ב-1903 בנסיכות בולגריה.
ב-1923, בהשראת מהפכת אוקטובר חוללו חברי המפלגה הפיכת נפל שגבתה אלפי נפגעים, בניסיון להפיל את השלטון המלוכני במדינה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, עם ייסודה של הרפובליקה העממית הבולגרית ובגיבוייה של ברית המועצות הצליחו הקומוניסטים להשתלט בהדרגה ובאופן אלים על בולגריה ותוך יישום שיטת הסלאמי הפכו את המדינה לגרורה סובייטית מלאה.
ב-1990, לאחר סתיו העמים קרס השלטון הקומוניסטי בבולגריה, המפלגה זנחה את הקו המרקסיסטי-לניניסטי, שינתה את שמה למפלגה הסוציאליסטית הבולגרית ונותרה כוח פוליטי משמעותי במדינה.
שרשיה של המפלגה הקומוניסטית נעוצים בהקמתה של מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית ב-2 באוגוסט 1891 על ידי דימיטר בלגואב.
בְּלָגוֹאֶב שנולד ב-1856 בכפר ליד העיר קסטוריה, הושפע מאוד מתנועת התחיה הלאומית הבולגרית.
במהלך לימודיו באוניברסיטת סנקט פטרבורג נחשף לתורתו של קרל מרקס ובמקביל עסק בפעילות פוליטית בעיר, אשר הובילה לגירושו משטחי האימפריה הרוסית.