tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1855 מת בעלה פרדיננדו, ובשנת 1856 עוד לפני תום תקופת האבל התחתנה אליזבת עם ניקולו, מרקיז רפאלו, ובעקבות כך גירש אותה גיסה ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה מחצר המלוכה, ולא התיר לה לפגוש את ילדיה, עמם התאחדה רק כמה שנים מאוחר יותר.
מנישואיה השניים לא היו לה ילדים, ובשנת 1882 התאבד בעלה, ויצאו שמועות שעשה זאת בעקבות המצב הרעוע של הנישואים.
בשנת 1910 חטפה אליזבת התקף שבץ ובעקבות כך התדרדר מצבה, וב-14 באוגוסט 1912 היא מתה בעיר סטרסה בפיימונטה.
ב-22 באפריל 1850 התחתנה אליזבת עם הנסיך פרדיננדו, דוכס ג'נובה, ממנו נולדו לה 2 ילדים:
מרגריטה, נסיכת סבויה (1851–1926), התחתנה עם אומברטו הראשון, מלך איטליה
הנסיך תומאזו, דוכס ג'נובה (1854–1931), התחתן עם איזבלה, נסיכת בוואריה
אליזבת אוגוסטה סופיה, רוזנת פפאלץ-נויבורג , הייתה בתו של קרל השלישי פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ, וסבתו של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה.
אליזבת אוגוסטה סופיה נולדה ב-17 במרץ 1693 בבריג שבשלזיה, לקרל השלישי פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ וללודוויקה קרולינה רדזיוויל, בתם של בוגיסלאב רדזיוויל ואנה מריה רדזיוויל.
בהיותה בת שנתיים מתה אמה, וכל אחיה ואחיותיה מתו בינקותם.
ב-2 במאי 1717 התחתנה אליזבת אוגוסטה סופיה עם יוזף קרל, רוזן פפאלץ-זולצבאך, בנישואים שנועדו למנוע מלחמת ירושה על נסיכות הבוחר מפפאלץ, מכיוון שלאביה לא היו בנים.
אולם ב-30 בינואר 1728 מתה אליזבת אוגוסטה סופיה, ובשנת 1729 מת בעלה יוזף קרל, ומשום כך ירש לבסוף את אביה, אחיינה-חתנה קרל תאודור, רוזן פפאלץ-זולצבאך.
ב-2 במאי 1717 התחתנה אליזבת אוגוסטה סופיה עם יוזף קרל, רוזן פפאלץ-זולצבאך, ממנו נולדו לה 7 ילדים:
קרל פיליפ אוגוסט, רוזן פפאלץ-זולצבאך (1718–1724)
מריה אינוצנצה, רוזנת פפאלץ-זולצבאך (1719)
אליזבת אוגוסטה, רוזנת פפאלץ-זולצבאך (1721–1794), התחתנה עם קרל תאודור, הנסיך הבוחר מבוואריה
מריה אנה, רוזנת פפאלץ-זולצבאך (1722–1790), התחתנה עם קלמנס פרנץ, דוכס בוואריה
מריה פרנצסקה, רוזנת פפאלץ-זולצבאך (1724–1794), התחתנה עם פרידריך מיכאל, רוזן פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד
קרל פיליפ אוגוסט, רוזן פפאלץ-זולצבאך (1725–1728)
אליזבת, נסיכת אנהלט , הייתה בתו של פרידריך הראשון, דוכס אנהלט ואשתו של אדולף פרידריך החמישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ.
אליזבת נולדה ב-7 בספטמבר 1857 בוורליץ, לפרידריך, נסיך הכתר של אנהלט-דסאו-קתן ואנטוינטה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, בתם של אדוארד, נסיך סקסוניה-אלטנבורג ואמליה, נסיכת הוהנצולרן-זיגמרינגן.
ב-17 באפריל 1877 התחתנה אליזבת עם אדולף פרידריך, נסיך הכתר של מקלנבורג-שטרליץ, ממנו נולדו לה 4 ילדים.
בשנת 1904 מת חמיה פרידריך וילהלם, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, ובעלה עלה לשלטון במקומו כאדולף פרידריך החמישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ.
בשנת 1914 מת בעלה אדולף פרידריך, ובנה אדולף פרידריך השישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1918 מת בנה אדולף פרידריך, ואליזבת ירשה את טירת הציד פרילביץ.
ב-נוישטרליץ מתה אליזבת ב-20 ביולי 1933, ובנותיה ירשו את נחלותיה.
ב-17 באפריל 1877 התחתנה אליזבת עם אדולף פרידריך החמישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
אליזבת אמליה, רוזנת הסן-דרמשטדט (; 20 במרץ 1635 – 4 באוגוסט 1709), הייתה אשתו של פיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ, וחמותם של לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וקרלוס השני, מלך ספרד.
אליזבת אמליה נולדה ב-20 במרץ 1635 בגיסן שהשתייכה לרוזנות הסן-דרמשטאדט, לגאורג השני, רוזן הסן-דרמשטאדט, ולסופיה אלאונורה מסקסוניה, בתם של יוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה ומגדלנה זיבילה, דוכסית פרוסיה.
אליזבת אמליה הייתה נערה מאוד יפה, והיא חונכה על ידי אמה שהייתה לותרנית אדוקה.
ב-3 בספטמבר 1653 התחתנה אליזבת אמליה עם פיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ, ממנו נולדו לה 17 ילדים.
זמן קצר אחר חתונתה המירה אליזבת אמליה את דתה לקתולית, בנוכחות ארכיבישוף קלן מקסימיליאן היינריך מבוואריה.
נישואי השניים היו מאושרים, וביחד הם טיפחו את הנסיכות ובנו הרבה כנסיות ומנזרים.
ב-4 באוגוסט 1709 מתה אליזבת אמליה בנויבורג על הדנובה, והיא בת 74 שנים.
ב-3 בספטמבר 1653 התחתנה אליזבת אמליה עם פיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ, ממנו נולדו לה 17 ילדים:
יוהאן וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ (1658–1716)
וולפגנג גאורג פרידריך מפפאלץ-נויבורג (1659–1683)
קרל השלישי פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ (1661–1742)
פיליפ וילהלם אוגוסט מפפאלץ-נויבורג (1668–1693)
הדוויג אליזבת אמליה מנויבורג (1673–1722)
לאופולדינה אלאונורה יוזפה מנויבורג (1679–1693)
אליזבת, נסיכת לוקסמבורג (Elisabeth de Luxembourg, 22 בדצמבר 1922 – 22 בנובמבר 2011), הייתה בתה של שארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג ואשתו של פרנץ, דוכס הוהנברג.
אליזבת נולדה ב-22 בדצמבר 1922 בטירת ברג, לפליצ'ה, נסיך בורבון-פארמה, בנו של רוברטו הראשון, דוכס פארמה, ולשארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג, בתם של וילהלם הרביעי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג ומריה אנה, נסיכת פורטוגל.
לציון הלידה הנפיקה ממשלת לוקסמבורג גיליונית זיכרון, שהייתה הפריט הבולאי הראשון שהונפק במתכונת זו.
לאחר הפלישה הגרמנית ללוקסמבורג ב-10 במאי 1940 במהלך מלחמת העולם השנייה, עזבו בני המשפחה את המדינה, ומצאו מקלט בפורטוגל.
סיירת אמריקנית ששלח פרנקלין דלאנו רוזוולט לקחה את אביה ואחיה לאמריקה, ואילו אמה פנתה ללונדון.
לאחר מכן עברו בני המשפחה למונטריאול, קנדה, ובשנת 1942 היא עברה ללונדון, יחד עם אחותה מארי אדלייד, נסיכת לוקסמבורג.
לאחר תום המלחמה חזרה המשפחה ללוקסמבורג.
ב-9 במאי 1956 התחתנה אליזבת עם פרנץ, דוכס הוהנברג, ממנו נולדו לה שתי בנות.
בשנת 1977 מת בעלה פרנץ, ואליזבת חזרה להתגורר בלוקסמבורג.
בשנת 1983 היא ירשה את טירת ארטסטבטן, שעליה ויתרה באותה שנה לבתה הבכורה, אניטה דה לה פוזה ד'ארמבורי.
בעקבות מותה של אמה שארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג בשנת 1985, היא עברה לגור בוואסהאף, ליד טירת פישבאך.
בין השנים 1980–1990 היא השתתפה בטקסים רשמיים בלוקסמבורג, ולקראת סוף חייה התגוררה בטירת פישבאך עם אחיה הגדול, ז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג.
בשנת 2010 לקתה אליזבת בשבץ, וב-22 בנובמבר 2011 היא מתה בגיל 88 ונקברה ליד בעלה בקריפטה בטירת ארטסטטן.
ב-9 במאי 1956 התחתנה אליזבת עם פרנץ, דוכס הוהנברג, ממנו נולדו לה שתי בנות:
אנה, נסיכת הוהנברג (נולדה ב-1958), התחתנה עם רומי דה לה פוז, הרוזן ד'ארמבורי, ולאחריו התחתנה עם הרוזן אנדריאס פון ברדו
סופי, נסיכת הוהנברג (נולדה ב-1960), התחתנה עם ז'אן לואי דה פוטסטה
אליזבת אופרל הייתה אחות ופעילה רפובליקנית אירית, חברת ארגון קומן נה מאן, הידועה כמי שמסרה את הכניעה במרידת חג הפסחא ב-1916.
אליזבת אופרל נולדה ב-5 בנובמבר 1884 בדבלין, בתם של כריסטופר אופרל, פועל נמל, ומרגרט קנה, עוזרת בית.
אביה נפטר בצעירותה, והיא נשלחה לעבוד בבית דפוס כדי לסייע בכלכלת המשפחה.
עם סיום לימודיה, הייתה למיילדת בבית החולים הלאומי ליולדות.
היא הייתה חברה בליגה הגאלית, ארגון לשימור התרבות והשפה האירית אל מול ניסיונות דיכויין מצד המשטר הבריטי, ולמדה במסגרת זו אירית שוטפת.
ב-1906 היא הצטרפה לאיניניה נה הרין יחד עם ג'וליה גרנן, שהייתה לשותפתה לחיים.
היא הייתה פעילה בתנועת העבודה, ועבדה עם הרוזנת מרקייביץ' במהלך הנעילה (שביתת העובדים הגדולה בדבלין ב-1913), ופגשה דרכה את ג'יימס קונולי.
והיא הייתה גם סופרג'יסטית, והצטרפה לקומן נה מאן, ארגון הנשים הלאומני המהפכני, עם הקמתו בשנת 1914.
אופרל שימשה כשליחה לפני ובמהלך מרידת חג הפסחא ב-1916. יחד עם גרנן, העבירה מסרים, תחמושת, ואוכל בין מוצבי המהפכנים במהלך הקרבות.
השתיים גם טיפלו בפצועים, ביניהם ג'יימס קונולי.
כאשר פונו הנשים והפצועים מבית הדואר המרכזי (מטה המהפכה) ביום שישי של שבוע הפסחא, אופרל, גרנן וויניפרד קרני נשארו מאחור עם שאר החיילים, אשר נסוגו לבית סמוך ברחוב מור.
ביום שבת, בחר מפקד ההתקוממות פטריק פירס באופרל ללכת ולקבל מבריגדיר-גנרל ויליאם לאו תנאי כניעה, ובשעה 12:45, כשהיא נושאת דגל לבן וסמל הצלב האדום על זרועה, היא יצאה לכיוון הכוחות הבריטים, תחת אש כבדה, אשר פחתה כאשר ראו את הדגל הלבן.
היא נעצרה ונערך עליה חיפוש.
סמלי הצלב האדום נגזרו מבגדיה והוסרו מזרועה.
הקצין האחראי כינה אותה מרגלת, ולקח אותה כאסירה לחנות סמוכה.
כשהגיע לשם לאו, הוא התייחס אליה בכבוד, ושלח אותה חזרה לפירס עם דרישה לכניעה ללא תנאי.
פירס הסכים, ובליוויה של אופרל, יצא בשעה 15:30, ונכנע בפני לאו.
בצילום מוכר מן האירוע פירס ולאו עומדים זה מול זה בראש הרחוב.
אופרל עמדה לצדו של פירס, וברגע האחרון, לקחה צעד אחורה, ורק רגליה נראים בתמונה ליד פירס.
בהמשך, כשהצילום הופיע בעיתונים הבריטיים, רגליה של פירס נמחקו מן התמונה.
כשהיא מלווה על ידי כומר ושלושה חיילים, אופרל הביאה את פקודת הכניעה של פירס לעמדות של המתנדבים האירים וצבא האזרחים האירי בבניין בתי המשפט, מכללת המנתחים המלכותית, בולנדס מיל ומפעל ג'ייקוב.
כשהגיעה לבולנדס מיל, שהיה תחת פיקודו של דה ולירה, הוא סירב לקבל פקודה מפי כל אדם חוץ מאשר תומאס מקדונה, ואופרל נאלצה לחזור הלוך ושוב דרך אזורי קרב כדי להעביר מסרים אלו.
לאו נתן לה את מילתו שלא תילקח בשבי לאחר מסירת הוראות אלה.
אך לאחר מסירת הפקודה, אופרל נלקחה לטירת דבלין, שם לאו הורה שתישאר כאורחת.
אך כשהתעוררה למחרת, גילתה שלקחו במהלך הלילה את בגדיה, וכן את הכסף שנשאה בכיסיה, שהתבקשה מצד חיילים נכנעים להעביר למשפחותיהם.
כשביקשה את דבריה בחזרה, הגיע קצין לתחקר אותה, וטען שהכסף נבזז על ידי הרפובליקנים האירים, ואז הורה על מעצרה, חרף התנגדותה שלאו נתן את מילתו בעניין.
היא הועברה למחנה זמני ברחוב שיפ, וצורפה לתא עם 11 נשים רפובליקניות אחרות, ביניהן ד"ר לין, מדלן פרנץ'-מאלן והלנה מולוני, אשר הוחזקו שם מאז יום שלישי הקודם.
שם הודיעו לה שתועבר לכלא קילמיינהאם כאסירה.
כשחזרה על הבטחתו של לאו, אמר לה הקצין האחראי "אל תהיי טפשה, אני יודע כעובדה שירית בלפחות שישה שוטרים אתמול".
כשאופרל ועוד כמה אסירים הועברו למחנה ריצ'מונד, היא הבחינה בכומר שליווה אותה במשימתה, האב קולומבוס, והוא הבטיח ליידע את לאו שנאסרה.
אופרל נכלאה קילמיינהאם, אך שוחררה כעבור יומיים, ב-1 במאי, על ידי גנרל לאו, ששלח את רכבו להביאה לטירת דבלין, לפגישה עמו בה התנצל בפניה, ונתן לה מכתב למקרה שתתקל בעוד בעיות עם הצבא.
גם הכסף שנלקח הוחזר לה.
לעומתה, גרנן נשארה כלואה קילמיינהאם, ונאלצה יחד עם חברותיה למאבק שם לשמוע את הוצאתם להורג של פירס, מקדונה, וטום קלארק.
לאחר ההתקוממות, אופרל וגרנן המשיכו בפועלן הרפובליקני והפמיניסטי כחברות קומן, ושימשו כשליחות של ה-IRA במלחמת העצמאות האירית.
שתיהן היו מתנגדות של האמנה האנגלו-אירית ושל מדינת אירלנד החופשית.
במהלך ואחרי מלחמת האזרחים, הן פעלו לגיוס כספים עבור משפחות האסירים מתנגדי האמנה, ואופרל נשארה פעילה בפוליטיקה רפובליקנית עד מלחמת הגבולות של ה-IRA של השנים 1956-62 (מבצע קציר).
במהלך שנות ה-50 הייתה נואמת מטעם התנועה הרפובליקנית ומגייסת כספים עבור אסירים רפובליקנים.
אופרל עבדה שארית חייה בתור מיילדת ואחות בבית החולים הלאומי ליולדות, בדבלין.
היא נפטרה ב-25 ביוני 1957 במהלך חופשה במחוז ויקלו ונקברה בבית הקברות גלאסנווין, בחלקה הרפובליקנית, שם נקברה גם גרנן, לצידה, כשהיא נפטרה ב-1972.
כשנפטרה, הידיעה בשער העיתון Irish Press תיאר אותה כ"גדולה, בהירת שיער ונטולת מורא".
ב-1967, במסגרת אירועי היובל להתקוממות, נוסדה קרן "האחות אליזבת אופרל", כדי לתמוך בסטודנטיות לתארים מתקדמים בסיעוד; בבית החולים הוליס, שם הוכשרה כמיילדת בשנים 21–1920, הוצב לוח זיכרון.
בכל שנה, בית החולים מעניק פרס על שמה, מדליית כסף, לסטודנטית למיילדות המצטיינת במבחנים.
בשנת 2003 הוצב לוח זיכרון להנצחתה בפארק סיטי קי, הקרוב למקום בו נולדה אופרל.
ב-2012 שונה שם הפארק, ונקרא על שמה.
ב-2014, מחזה בשם Eirebrushed (הלחם של Eire – אירלנד, ו-airbrushed – טיפול בתמונה) עלה לבמה בדבלין, שעורר מחדש את הדיון במחיקתה מתמונת אירוע הכניעה.
במחזה, דמויות ממרידת הפסחא – ביניהן פירס, רוג'ר קייסמנט, אווה בות-גור ואופרל – חוזרות כעבור מאה שנה כדי לבחון מה אירע ברפובליקה שנלחמו למענה.
בין היתר, מגלות שהנשים "נמחקו" מהדיווחים על המאבק.
עיתון "אינדפנדנט" האירי כינה אותה "האישה שזכורה בשל כך שנשכחה", בהתייחס לסיפור התמונה המפורסמת שנמחקה ממנה, והוצאתה לאחר מכן מכלל דיווחי הכניעה בהיסטוריה האירית, לרבות באופן שהיא נלמדה בבתי הספר.
ב-2016, שודרה בערוץ RTÉ סדרה על מרידת 1916 לכבוד יום המאה להתקוממות, בשם Cláracha Gaeilge, Réabhlóid.
הפרק האחרון מתוך ארבעה, Famous and Invisible' (מפורסמת ובלתי נראית), הוקדש לזכרה של אחות אופרל, וסיפר בין היתר את סיפור הכניעה, העלמתה מן התמונה ההיסטורית, וכן את סיפוריהן של דמויות אחרות שהשתתפו במרידה ואשר זכרן לא הונצח.
אליזבת אלכסנדרינה, דוכסית מקלנבורג-שוורין , הייתה אשתו של פרידריך אוגוסט השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג.
אליזבת אלכסנדרינה נולדה ב-10 באוגוסט 1869 בשוורין שהשתייכה לדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שוורין, לפרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ומריה, נסיכת שוורצבורג-רודולשטדט, בתם של אדולף, נסיך שוורצבורג-רודולשטדט ומתילדה, נסיכת שנבורג-ולדנבורג.
אליזבת אלכסנדרינה הייתה אחותו של היינריך, דוכס מקלנבורג-שוורין, בעלה של וילהלמינה, מלכת הולנד, ואחותם למחצה של פרידריך פרנץ השלישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ומריה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, אשתו של ולדימיר אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה.
ב-24 באוקטובר 1896 התחתנה אליזבת אלכסנדרינה עם פרידריך אוגוסט השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג, ממנו נולדו לה 5 ילדים.
ב-11 בנובמבר 1918 התפטר בעלה פרידריך אוגוסט מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה.
לאחר התפטרותו מהשלטון חיו בני הזוג באולדנבורג כאדם פרטי, ואף אושרה להם קצבה שנתית בסך 150,000 מארק מממשלת המדינה החופשית אולדנבורג.
בשנת 1931 מת בעלה פרידריך אוגוסט השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג, ובשנת 1937 היא הופיעה בחתונת אחייניתה יוליאנה, נסיכת אורנז' עם ברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד.
ב-3 בספטמבר 1955 מתה אליזבת אלכסנדרינה בטירת שאומבורג.
ב-24 באוקטובר 1896 התחתנה אליזבת אלכסנדרינה עם פרידריך אוגוסט השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
ניקולאוס, נסיך הכתר של אולדנבורג (1897–1970)
פרידריך אוגוסט, דוכס אולדנבורג (1900)
אינגבורג אליקס, דוכסית אולדנבורג (1901–1996), התחתנה עם שטפן, נסיך שאומבורג-ליפה
אלטבורג, דוכסית אולדנבורג (1903–2001), התחתנה עם יוזיאס, נסיך הכתר של ולדק ופירמונט
אליזבת, נסיכת יוגוסלביה (בסרבית: Јелисавета Карађорђевић Karađorđević; נולדה ב-7 באפריל 1936) היא נסיכה סרבית, בת משפחת המלוכה קאראג'ורג'ביץ' ופעילת זכויות אדם.
אליזבת נולדה בבלגרד כילדה השלישית ובתם היחידה של פאבלה, נסיך יוגוסלביה ואולגה, נסיכת יוון ודנמרק.
היא התחנכה במספר מדינות ולמדה תולדות האמנות בפריז.
ב-1961 נישאה להרווארד אוקסנברג, יוצא צי ארצות הברית שלחם במלחמת העולם השנייה, ובעל קו לעיצוב שמלות.
לזוג נולדו שתי בנות, השחקנית קתרין אוקסנברג וכתבת המגזינים כריסטינה אוקסנברג.
ב-1966 היא התגרשה מאוקסנברג, ב-1969 נישאה לבנקאי והמשקיע הבריטי ניל בלפור וב-1970 נולד בנם ניקולאס.
ב-1978 היא התגרשה מבלפור וב-1987 נישאה לראש ממשלת פרו לשעבר מנואל אולואה אליאס.
ב-1990 היא הקימה את "קרן הנסיכה אליזבת", ארגון ללא מטרת רווח העוסק בהעברת מיוד רפואי ומזון לפליטים.
ב-2004 התמודדה לנשיאות סרביה על אף התנגדותו של בן דודה אלכסנדר, נסיך הכתר של יוגוסלביה, אשר הצהיר שבני משפחת המלוכה צריכים להתרחק מהפוליטיקה, ולבסוף דורגה במקום השישי מתוך חמישה-עשר מתמודדים עם 2.1 אחוז מקולות הבוחרים.
כסופרת היא כתבה ארבעה ספרים לילדים וכמו כן היא הוציאה שני בשמים.
אליזבת אלכסנדרינה, דוכסית וירטמברג הייתה בתו של לודוויג, דוכס וירטמברג, ואשתו של וילהלם, נסיך באדן.
אליזבת אלכסנדרינה נולדה ב-27 בפברואר 1802 בווירצאו, ללודוויג, דוכס וירטמברג, בנם של פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג ופרדריקה דורותיאה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט, ולהנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג בתם של קרל כריסטיאן, נסיך נסאו-ויילבורג וקרולינה, נסיכת אורנז'-נסאו, בתו של וילם הרביעי, נסיך אורנז'.
אחיה היו מריה דורותיאה, ארכידוכסית אוסטריה, אמליה, הדוכסית של סקסוניה-אלטנבורג, פאולינה תרזה, מלכת וירטמברג, ואלכסנדר, דוכס וירטמברג (מייסד בית טק).
ב-16 באוקטובר 1830 התחתנה אליזבת אלכסנדרינה עם וילהלם, נסיך באדן, בנם השני של קרל פרידריך, הדוכס הגדול של באדן ולואיזה קרולינה פון הוכברג, ממנו נולדו לה 4 ילדים.
בשנת 1859 מת וילהלם, וחמש שנים מאוחר יותר, ב-5 בדצמבר 1864 מתה אליזבת אלכסנדרינה בקרלסרוהה.
ב-16 באוקטובר 1830 התחתנה אליזבת אלכסנדרינה עם וילהלם, נסיך באדן, בנם השני של קרל פרידריך, הדוכס הגדול של באדן ולואיזה קרולינה פון הוכברג, ממנו נולדו לה 4 בנות:
סופיה, נסיכת באדן (1834—1904), התחתנה עם וולדמאר, נסיך ליפה.
לאופולדינה, נסיכת באדן (1837—1903), התחתנה עם הרמן, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג.
אליזבת גונילה אנדריאסן (בנורווגית: Elisabeth Gunilla Andreassen; נולדה ב-28 במרץ 1958) היא זמרת נורווגית, שהייתה שותפה לזכייה באירוויזיון 1985.
אנדריאסן נולדה בגטבורג שבשוודיה להורים נורווגים, ב-1979 התגלתה על ידי המוזיקאי לאס הולם וב-1980 הצטרפה אליו כחברה בהרכב המוזיקלי "Chips".
לאחר עזיבתו של הולם את ההרכב היא ייצגה את שוודיה באירוויזיון 1982 ביחד עם הזמרת קיקי דניאלסון עם השיר "Dag efter dag" והם הגיעו למקום השמיני.
ובאותה השנה אף הופיעה בסרט הדרמה "Klippet".
בשנת 1985 הגיעה למקום הראשון באירוויזיון, שנערך בעיר הולדתה, ביחד עם האנה קרוג כצמד "בוביסוקס!" עם השיר "La det swinge".
בנוסף, היא ייצגה את נורווגיה באירוויזיון 1994 ביחד עם יאן ורנר דניאלסן וכזמרת סולנית באירוויזיון 1996, בכך היא מחזיקה בשיא כאחת מהזמרת שהשתתפו במספר הרב ביותר של פעמים בתחרות.
כמו כן, היא השתתפה עוד מספר פעמים במלודיפסטיבלן ובקדם האירוויזיון הנורווגי.
ב-2006 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט הטלוויזיה "Fridtjofs jul".
נשואה לטור אנדרסן ולהם שתי בנות.
אליזבת אוקי פקסטון הייתה ציירת אמריקאית, נשואה לאמן ויליאם מקגרגור פקסטון (1869–1941).
הפקסטונים היו חלק מאסכולת בוסטון, קבוצה אמנים בולטת הידועה ביצירות פנים יפהפיות, נופים ודיוקנאותיהם של פטרוניהם העשירים.
ציוריה הוצגו באופן נרחב ונמכרו היטב.
אליזבת ווהן אוקי נולדה בפרובידנס, רוד איילנד, בתו של ד"ר האוורד אוקי (1846–1902) ואליזבת ווהן והייתה לה אחות אחת אדל.
אוקי פקסטון למדה ציור בבית הספר לאמנות של קוולס, אצל ג'וזף דקמפ וארנסט מייג'ור.
היא קיבלה הדרכה גם מויליאם מקגרגור פקסטון, במהלך הוראתו הקצרה בבית הספר.
היא התארסה בשנת 1896 לויליאם מקגרגור פקסטון, אחד ממדריכי האמנות שלה, ונישאה לו ב-3 בינואר 1899. בשנת 1901 הם נסעו יחד לאירופה.
לעיתים קרובות הם בילו את הקיץ בקייפ קוד ובכף אן, והתגוררו בניוטון, מסצ'וסטס.
בעקבות יופייה המרשים היא שימשה כמודל שלו לפני נישואיהם ובמהלכם, ודגמנה ברבות מיצירותיו לבני הזוג לא היו ילדים, במקום זאת הם מיקדו את האנרגיה היצירתית שלהם בעבודתם.
אוקי פקסטון שמה את הדגש על הקריירה של בעלה, וניהלה אותה לפני מותו ולאחריו, על חשבון הקריירה שלה.
היא עברה לאולפני פנוויי של בוסטון לאחר שבעלה נפטר.
מבין האומניות הבוסטוניות שנולדו במאה ה-19, רובן הגיעו ממשפחות שסיפקו אמצעים כספיים מספיקים לפתוח אולפנים משלהן ולשלם עבור השכלתן.
בוסטון הייתה עיר שהיה בה מספר מורים טובים שלימדו נשים, כולל בעלה, ויליאם מקגרגור פקסטון; אדמונד צ'ארלס טרבל, פיליפ הייל, ויליאם מוריס האנט.
החינוך לנשים התקיים בשיעורים נפרדים ובעלות גבוהה יותר מזו של גברים.
לעיתים קרובות המשיכו נשים ללמוד באירופה.
בדרך כלל נשים ציירו סצנות ביתיות וטבע דומם.
נשים רבות נישאו באיחור, לרוב הן נאבקו בניהול התפקידים המסורתיים של אישה ואמא עם הקריירה שלהן כאמניות.
אוקי פקסטון, שנחשבה על ידי מבקרת אמנות אחת כציירת טובה יותר מבעלה, "ציירה חיי טבע דוממים של רגעים בזמן".
אבל כמו ליליאן ווסטקוט הייל, שהייתה גם אמנית מוכשרת ונשואה לאמן, הקריירה שלה הייתה פחות חשובה מזו של בעלה.
אוקי פקסטון השתמש באור, במרקם ובצבע כמו של אמנים אחרים מאסכולת בוסטון.
הציור שלה, "ארוחת בוקר קונטיננטלית", הוצג אצל רולנד בבוסטון ותואר ב-17 במאי 1907:
"היא הציגה ארוחת בוקר קטנה ועדינה, מסודרת בעדינות על מפת שולחן לבנה ונקייה; יש קנקן קפה כסוף, כוס קפה ותחתית חרסינה לבנה דקה, עם שפה ירוקה בהירה, לחמנייה, צלחת פרי המכילה חצי אשכולית וצרור ענבים...
כל הדברים האלה צבועים בעדינות רבה ובטיפול אוהב, הם יפים בפני עצמם, והם קשורים טוב זה לזה, כיף להתבונן בהם.
עבר זמן רב מאז שראינו ציור טוב יותר של עבודת טבע דומם".
ציור אחר שלה - "מגש ארוחת הבוקר" הוא של סצנת חדר שינה פרובוקטיבית.
במקום להציג פנים בתוליות האופייניות לאסכולת בוסטון, עם זאת, אוקי פקסטון תיארה סביבה חושנית, מבולגנת, המצביעה על רגישות ומיניות מודרנית של הנשים.
עבודתה דמתה למודרניזם ולא לאסכולת בוסטון המסורתית יותר.
על ידי מעבר מסצנות פנים לעבודות דומם, אוקי פקסטון נמנעה מתחרות בנושאים של בעלה.
"קנקן נחושת עם תפוחים" הוא ציור של שולחן מכוסה במפת שולחן לבנה שעליה קנקן עם ידית נחושת, שלושה תפוחים וספל ירוק ותחתית.
אוקי פקסטון הציגה באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה בפילדלפיה בשנת 1916 ו -1917 היא הציגה בשש בגלריה של קורקורן לאומנויות בין השנים 1912–1941 ובעשר תערוכות במוזיאון ובבית הספר הלאומי של האקדמיה.
בשנת 1913 הציגה באקדמיה הלאומית את "מגש ארוחת הבוקר".
היא גם הציגה בתערוכה הבינלאומית פנמה – פסיפיק בסן פרנסיסקו בשנת 1915 וזכתה במדליית כסף עבור "ארוחת הבוקר".
אוקי פקסטון הציגה ביריד העולמי של ניו יורק.
היא זכתה במדליית הזהב של אן ווהן הייאט (לימים אנה הייאט האנטינגטון) בליגה המקצועית לאמנים אמריקאיים, ניו יורק, ומדליית הזהב הלאומית במועצת אגודות האמנים האמריקניים, ניו יורק, 1964.
אליזבת סקור אנדרסון (נולדה ב-5 בדצמבר 1959) היא פילוסופית אמריקאית, פרופסור באוניברסיטת מישיגן המתמחה בפילוסופיה פוליטית, אתיקה ופילוסופיה פמיניסטית.
אנדרסון, גדלה במנצ'סטר, קונטיקט, סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון במנצ'סטר בשנת 1977. אביה, שהיה מהנדס חברת יונייטד טכנולוגיות, הביא אותה להתעניין בפילוסופיה בכך שקרא איתה את ג'ון סטיוארט מיל ואפלטון.
אנדרסון קיבלה תואר ראשון בהצטיינות יתרה בפילוסופיה וכלכלה ממכללת סווארת'מור בשנת 1981. בשנת 1987 סיימה אנדרסון את הדוקטורט בפילוסופיה באוניברסיטת הרווארד.
היא הייתה מתרגלת לפילוסופיה במכללת סווארת'מור בשנים 1985–86 ונכנסה לתפקיד באוניברסיטת מישיגן בשנת 1987. היא הייתה פרופסור חבר לפילוסופיה ולימודי נשים בשנים 1993–1999 וקודמה לדרגת פרופסור בשנת 1999. בשנת 1994, היא זכתה בתואר "פרופסור ארתור פ.
תורנאו" כהוקרה על מסירותה לחינוך לתואר ראשון, ההתפתחות האינטלקטואלית ועל חייהם של תלמידיה.
בשנת 2005 היא נבחרה כ"פרופסור ג'ון רולס לפילוסופיה ולימודי נשים", ובשנת 2013 כפרופסור בכיר לפילוסופיה ולימודי נשים.
אנדרסון נבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 2008. בשנת 2013 קיבלה אנדרסון מלגת גוגנהיים לתמיכה בעבודתה.
אנדרסון זכתה בפרס מדליית הקידמה בפברואר 2018, על ספרה "ממשלה פרטית: כיצד מעסיקים שולטים בחיינו (ולמה אנחנו לא מדברים על זה)".
בשנת 2019 קיבלה מענק מתוכנית עמיתי מקארתור.
מחקריה של אנדרסון עוסקים בפילוסופיה חברתית, פילוסופיה פוליטית ואתיקה, כולל: תיאוריה דמוקרטית, שוויון בפילוסופיה פוליטית ומשפט אמריקני, אינטגרציה, גבולות אתיים של שווקים, תיאוריות ערך ובחירה רציונלית, הפילוסופיות של ג'ון סטיוארט מיל וג'ון דיואי, אפיסטמולוגיה פמיניסטית, מדע ומגדר ופילוסופיה של המדע.
עבודתה המצוטטת ביותר של אנדרסון היא מאמרה בכתב העת אתיקה, שכותרתו 'מהי נקודת השוויון'.
במסגרת המאמר, היא מבקרת בחריפות את תפיסת "השוויון של המזל" ): תפיסה פופולרית שפיתח רונלד דבורקין ואחרים.
היא דוגלת בהבנה יותר יחסית של שוויון המבוסס על עקרונות דמוקרטיים.
גיטלר של האיגוד הפילוסופי האמריקאי (American Philosophical Association) לשנת 2011, על "תרומה מדעית מצטיינת בתחום הפילוסופיה של אחד או יותר ממדעי החברה".
היא כתבה מספר ספרים נוספים ועשרות מאמרים.
במגוון הרצאות ופרסומים, אנדרסון בחנה את מוסר העבודה מבחינת מקורו והמשך השפעתו על התרבות.
חלק ניכר מעבודותיה מתמקד בתרבות והיסטוריה האמריקאית, אך מושפע באופן נרחב גם ממדינות אירופה בהם בולטות תפיסת הקפיטליזם של בעלי המניות.
אנדרסון חזרה ומדגישה את מקס ובר (בספרו משנת 1905 "האתיקה הפרוטסטנטית ורוח הקפיטליזם") שמצביע על הוגי הנצרות הפרוטסטנטית, שהבולט בהם היה ריצ'רד בקסטר, כמקור של תפיסת מוסר העבודה המודרנית.
הקלוויניסטים האמינו שכדי להיכנס לגן עדן ולהיות קדוש, חייבים להיות אנשי אמונה.
בקסטר טען כי אין דרך לדעת, על ידי השתקפות עצמית פשוטה, האם יש לאדם אמונה או לא.
במקום זאת, יש להסתכל על הפעולות שאנשים עושים; באופן ספציפי, מוסר העבודה של האדם.
עצלות ועצלנות נתפסו כעדות לירידה באמונה.
בקסטר הגדיר את עיקרי הליבה של מוסר העבודה הפרוטסטנטי.
הוגים פוריטניים מכוננים רבים, כמו רוברט סנדרסון, ראו בעובדים כמבצעים את חובתם כלפי אלוהים וכך קידמו ערכים התומכים בעובדים.
בסופו של דבר, הערכים הפרוטסטנטים הפכו לחילוניים על ידי אנשי הליברליזם הקלאסי (כולל אדם סמית, תומאס פיין, ג'ון סטיוארט מיל וכו').
עם זאת, אנדרסון מציינת כי שני טעמים של מחשבות על מוסר העבודה הופיעו: שמרני, פרו-קפיטליסטי, כמו גם מערך ערכים פרוגרסיבי התומך בעובדים.
היא טוענת שזו הייתה תוצאה של המהפכה התעשייתית שפיצלה בעלי המלאכה למעמד בעלי ההון, ולמעמד הפועלים.
זה חילק את מוסר העבודה לפרשנויות פרוגרסיביות המועדפות על העובדים, ולפרשנות השמרנית המועדפת על בעלי ההון.
אנדרסון ממשיכה וטוענת כי רבים מהטיעונים הנאו-ליברליים נעוצים בפועל במידה רבה ביצירותיהם של תומאס מלתוס וג'רמי בנת'ם, ולא הליברלים הקלאסיים.
מלתוס דגל באחריות פרטנית מחמירה וטען שאנשים עניים בגלל עצלותם, הפקרות והרעות שלהם.
בנת'ם טוען כי בעלי הון פרטיים יצליחו ליצור שירותים יעילים יותר מכפי שהמדינה תוכל.
לעומת זאת הליברלים הקלאסיים היו במובהק יותר בעד העובדים, והם לא עולים בקנה אחד עם הערכים הנאו-ליברליים השמרניים של ימינו.
אנדרסון טוענת שחל מהפך שבו בעלי הון הפנו את הזעם מהעשירים, במקום זאת אל העניים ומוסר העבודה שלהם.
עם זאת, בכך רבים מהרעיונות הללו הפכו לסותרים.
אנדרסון מספקת דוגמאות מרובות: בעוד השמרנים טוענים נגד רווחה (מכיוון שכביכול לא ניתן לקבל דברים ללא מאמץ) אין משתמשים בטיעון זה כנגד קבלה פסיבית של דיבידנדים.
הרעיון של אחריות פרטנית מצוטט לעיתים קרובות כסיבה לא לעזור לחייבים, אך לעיתים נדירות מופנה כלפי הנושים בגין הנפקת הלוואות מסוכנות.
רגשות אנטי-מונופוליים מוטלים לעיתים קרובות נגד איגודים, אך לא נגד חוקי הגנת זכויות יוצרים, וגם לא נגד ביטול חוקי ההגבלים העסקיים.
אליזבת אוניל ורנר הייתה אמנית, מרצה ואחת ממנהיגות הרנסאנס של צ'ארלסטון.
היא נקראה "האמן הידוע ביותר בדרום קרוליינה במאה העשרים".
אליזבת קוואל אוניל נולדה בצ'ארלסטון, דרום קרוליינה.
היא למדה לראשונה אמנות אצל אליס רוונל הוגר סמית'.
בשנת 1901. לאחר שלמדה בבית ספר קתולי לבנות בקולומביה, היא נרשמה לאקדמיה של פנסילבניה לאמנויות יפות, שם למדה במשך שנתיים אצל תומאס פולוק אנשוץ.
כשעזבה את האקדמיה, למדה זמן מה אמנות באייקן, דרום קרוליינה.
לאחר מכן חזרה לצ'ארלסטון, שם החלה את לימודי האמנות שלה אצל אליס סמית' וכן אצל גבריאלה קלמנטס ואלן דיי הייל.
בהשראת קלמנטס והייל, היא הייתה חברה מייסדת באגודת החרטים המקומית ועזרה לייסד את ליגת האמנות של מדינות דרום.
פטיגרו ורנר, עמו נולדו לה שני ילדים.
ורנר לא הפכה לאמנית מקצועית עד לאחר מות בעלה בשנת 1925, שהשאיר לה את האמצעים לתמיכה בילדיה.
עם ההדרכה שקיבלה מאליס סמית', היא עבדה כדי להתאים את האומנות שלה כך שתוכל לתמוך בעצמה.
אחת הדרכים שבהן נקטה, כמו אמניות אחרות, הייתה לפרסם את ההדפסים שלה בספרים שניתן למכור לתיירים.
דרך נוספת הייתה לבקש עמלות, והיא התמחתה ביצירת שרטוטים של מבנים היסטוריים למטרת שימור.
בין לקוחותיה היו המחוז ההיסטורי של ויליאמסבורג, בית הספר לרפואה של הרווארד, האקדמיה הצבאית של ארצות הברית, אוניברסיטת פרינסטון ואוניברסיטת דרום קרוליינה.
ורנר יצרה תחריטים ורישומים ומאוחר יותר, פסטלים של צ'ארלסטון, והעדיפה לצייר מבנים, סצנות רחוב ונופים.
היא עבדה בסטודיו בבית מגוריה .
היא הפכה גם לאמנית ידועה בייצוג של האפרו-אמריקאים, בעיקר מוכרי הפרחים בעיר.
היא עבדה מדי פעם כמאיירת ספרים.
מבחינה סגנונית, ציוריה הם ריאליזם עם נימות אימפרסיוניסטיות, בעוד התחריטים והרישומים שלה הם מפורטים.
ורנר טיילה רבות - היא ביקרה ביפן (1937), באירופה, באיים הקריביים ובמקסיקו.
בלונדון היא בחנה כמה מהתחריטים של רמברנדט במוזיאון הבריטי.
בהיותה בקיוטו, יפן ב-1937, למדה עבודת מכחול יפנית, ויצרה כ-12 תחריטים.
היא נתנה השראה לחברתה אן טיילור נאש לעסוק בציור, ושימשה כמורה שלה במשך זמן מה.
בשנת 1946 פרסמה ורנר את "מקומות אחרים", שהיה מורכב מ־42 איורים של מקומות שאינם צ'ארלסטון, בליווי פרשנות משלה.
עבודתה מוחזקת על ידי מוזיאוני האמנות של הרווארד, מוזיאון האמנות של דלאוור, מוזיאון צ'ארלסטון, מוזיאון האמנות של אוניברסיטת מישיגן, אמריקן סמיתסוניאן מוזיאון לאמנות, ואחרים.
ועדת האמנויות של דרום קרוליינה מעניקה לכבודה את פרסי אליזבת אוניל ורנר לאמנויות.
אליזבת אמה סויר הייתה ציירת צבעי שמן אנגליה, אשר הייתה ידועה בעיקר בתור אמה ג'ונס או אמה סויר.
אליזבת אמה ג'ונס נולדה בלונדון בשנת 1813, ולמדה צרפתית, איטלקית ומוזיקה.
בגיל צעיר מאוד היא הפכה לתלמידה של הצייר הבלגי פרנסואה סימונאו (1783–1859), שב-1820 נשא לאישה את אמה שלה.
כשגילה כי לאמה יש כישרונות ציור, הקדיש סימונאו את כל זמנו להוראתה, ולפני גיל שתים עשרה היא "ציירה יותר ממאה דיוקנאות בנאמנות גדולה".
היא גם הפכה לפסנתרנית מוכשרת בהדרכתו של ז'אן אנקוט.
ב-12 באפריל 1837 היא נישאה לאלכסיס סוייר, השף במועדון הרפורמים.
לאחר מכן היא הפנתה את תשומת לבה לציור פורטרטים בשמן, ועם סימונאו נסעה ברחבי אנגליה ועבדה בקנטרברי, רמגסייט ושרוסברי וצברה פופולריות רבה.
עם שובה ללונדון הפיקה את "הילד העיוור", וציורים אחרים.
ב-1842 השלימה את עבודתה האחרונה, "שני נערי האורגן".
היא גם הציגה שני ציורים בסלון פריז של 1842. דיוקנה של סויר נחקק על ידי הנרי בריאן הול.
ב-29–30 באוגוסט 1842 היו לה סיבוכים בזמן ההריון והיא מתה באותו לילה במגוריה ליד צ'רינג קרוס, לונדון.
היא נקברה בבית הקברות קנסל גרין, לונדון ב-8 בספטמבר, שם הקים בעלה אנדרטה גדולה לזכרה.
בין 1823 ל-1843 ארבע עשרה מתמונותיה הוצגו באקדמיה המלכותית לאמנויות (RA), שלושים ושמונה הוצגו במוסד הבריטי, וארבע עשרה בגלריה של החברה המלכותית של האמנים הבריטים (RBA) שברחוב סאפוק, לונדון.
ביוני 1848 מאה וארבעים מיצירותיה הוצגו בבזאר של הנסיך מוויילס והודפס קטלוג.
שניים מיצירותיה, נחרטו על ידי ז'רארד.
בפריז, שבה הוצגו רבות מתמונותיה, המוניטין שלה היה גבוה יותר מאשר בארץ הולדתה.
אליזבת, נסיכת טורן וטקסיס הייתה אשתו של מיגל, דוכס ברגנסה.
אליזבת נולדה ב-28 במאי 1860 בדרזדן, והייתה הילדה השנייה של מקסימיליאן אנטון, נסיך הכתר של טורן וטקסיס והלנה, נסיכת בוואריה, בתם של מקסימיליאן יוזף, דוכס בבוואריה ולודוביקה, נסיכת בוואריה ואחותה של הקיסרית סיסי, אשתו של פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה.
אליזבת התחתנה עם מיגל, דוכס ברגנסה, בנו של מיגל הראשון, מלך פורטוגל ואדליידה מלוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג ב-17 באוקטובר 1877 ברגנסבורג, ממלכת בוואריה.
בני הזוג עברו לאוסטריה, שם ב-22 בספטמבר 1878 נולד בנה הראשון, מיגל מקסימיליאנו, ברייצנאו אן דר רקס.
לאחר לידה זו החל מצבה הבריאותי של אליזבת להידרדר.
אליזבת מתה בגיל 20 באודנבורג זמן קצר לאחר לידת בתה השלישית, מריה תרזה.
אמה של אליזבת, הלנה, פרשה לאחר מותה יותר ויותר מהחיים הציבוריים.
בעלה מיגל התחתן בסופו של דבר בשנית ב-8 בנובמבר 1893 בקליינהאובך עם מריה תרזה, נסיכת לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג.
ב-17 באוקטובר 1877 התחתנה אליזבת עם מיגל, דוכס ברגנסה, ממנו נולדו לה שלושה ילדים:
הנסיך מיגל, דוכס ויזאו (1878–1923), התחתן עם אניטה סטיוארט.
מריה תרזה, נסיכת ברגנסה (1881–1945), התחתנה עם קרל לודוויג, נסיך טורן וטקסיס.
אליזבת, נסיכת הפפאלץ הייתה בתו השלישית של פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ, ולאחר מכן מלך בוהמיה (לתקופה קצרה).
אליזבת הייתה מלומדת, פילוסופית ואם מנזר.
היא מפורסמת בעיקר בזכות התכתבותה עם הפילוסוף הצרפתי רנה דקארט.
הנסיכה אליזבת הייתה בתם השלישית של פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ מבית ויטלסבאך, ושל אליזבת סטיוארט, נסיכת אנגליה וסקוטלנד, בתו של ג'יימס הראשון, מלך אנגליה.
היא נולדה בהיידלברג שבגרמניה, אך בעקבות מלחמת שלושים השנים גלתה עם משפחתה להולנד.
הנסיכה הצעירה רכשה ידע נרחב באמנות, שפות, מתמטיקה, פילוסופיה, אסטרונומיה ומדעים.
בין השנים 1636-1633 יועדה להינשא למלך פולין, ולדיסלאב הרביעי.
אך הנישואים לא יצאו אל הפועל, בשל סירובה של אליזבת להמיר את דתה מפרוטסטנטיות לקתוליות.
בין הנסיכה לדקארט נוצר קשר מכתבים.
ההתכתבות התחילה ב-1643 על ידי אליזבת, בעקבות קריאתה את ספרו הגיונות על הפילוסופיה הראשונית, ונמשכה עד מותו של דקארט ב-1650. חמשת המכתבים הראשונים מבין המצויים בידינו עוסקים בבעיית הגוף־נפש, שלושת הבאים בגאומטריה, והאחרים בפיזיקה, אתיקה, מדיניות, פילוסופיה, וגם בנושאים אישיים יותר.
במהלך ההתכתבות הקשר בין השניים הלך והעמיק, מתוך הערכה הדדית.
דקארט אף הקדיש לאליזבת את ספריו הבאים, עקרונות הפילוסופיה ורגשות הנפש - כשהאחרון נכתב למענה.
כעשר שנים לאחר מותו של דקארט עברה אליזבת למנזר לותרני בווסטפאליה, ומילאה תפקיד חשוב בהפצת ההגות הקרטזיאנית בגרמניה.
היא סיימה את חייה כאם המנזר, ששימש בהנהגתה כמפלט עבור הסובלים מרדיפות דתיות.
גם בתפקידה זה המשיכה אליזבת בפעילותה האינטלקטואלית: בין השאר התכתבה קצרות עם הפילוסוף הצרפתי ניקולא מלבראנש, והייתה בקשר עם האלכימאי והרופא פרנסיס ואן הלמונט ועם הפילוסוף הגרמני לייבניץ.
את המכתב הראשון שלחה אליזבת לדקארט במאי 1643, בעקבות קריאת ההגיונות.
בהגיונות ביסס דקארט את השקפתו הדואליסטית, לפיה הנפש והגוף הם שני עצמים נבדלים ומובחנים: הנפש היא עצם לא-חומרי וחושב (במובן הרחב - מטיל ספק, שולל, מחייב, מרגיש וכדומה); ואילו הגוף הוא עצם חומרי ולא חושב - כלומר עצם שיש לו רק אורך, גובה, רוחב ויכולת לנוע.
אליזבת שואלת את דקארט כיצד הנפש, בהיותה לא חומרית, יכולה להניע את הגוף.
שאלה זו נודעה בהמשך בפילוסופיה כבעיית הגוף-נפש.
לשאלה זו התייחס דקארט רק במכתביו (לאליזבת ולאחרים), ולא בספריו.
תשובתו של דקארט לא סיפקה את אליזבת, אך יש בה כדי להעמיד באור שלם יותר את תפיסתו של דקארט בנושא.
בשלושת המכתבים הבאים מבין המצויים בידינו, הציג דקארט לאליזבת את בעיית שלושת המשיקים: מציאת מעגל שהיקפו משיק לשלושה מעגלים אחרים נתונים.
אליזבת פתרה את הבעיה לפני דקרט, אם כי הפתרון שלו היה אלגנטי וחסכוני יותר.
אליזבת הנדרסון נולדה בשנת 1959 באוק פארק שבאילינוי.
אביה עבד כמהנדס בחברת בנייה, ומשפחת אסטי נדדה פעמים רבות בין מקומות מגורים במהלך ילדותה.
היא גדלה במינסוטה והשלימה את לימודיה התיכוניים בתיכון וינונה השוכן בעיר וינונה שבמינסוטה.
בשנת 1981 השלימה לימודי תואר ראשון באוניברסיטת הרווארד, וב-1985 קיבלה תואר שני במשפטים מבית הספר למשפט של אוניברסיטת ייל.
בנוסף, במשך שנה היא למדה יחסים בין-לאומיים במכון למדע המדינה פריז על בסיס מלגה מאת קרן רוטרי.
במהלך לימודיה הגבוהים התנדבה עבור ארגון הורות מתוכננת.
בראשית דרכה המקצועית התמחתה אסטי כעוזרת משפטית בלשכתו של שופט פדרלי.
היא עבדה כעורכת דין במשרד "סידלי אוסטין" (Sidley Austin) שבוושינגטון הבירה וכפרופסור באמריקן יוניברסיטי.
טרם כניסתה לפוליטיקה מילאה שורה של תפקידים התנדבותיים וציבוריים, כגון: חברת מועצת הספרייה הציבורית של צ'שייר, יועצת משפטית לפרויקט הקונצנזוס של ליגת הבוחרות בקונטיקט ויושבת ראש מועצת הנאמנים של הכנסייה הקהילתית הראשונה בצ'שייר.
בבחירות 2008 התמודדה לבית הנבחרים של קונטיקט נגד נציג מחוז הבחירה ה-103, אל אדינולפי הרפובליקנית.
במהלך כהונתה בת היא התנגדה להצעתה של מושלת קונטיקט ג'ודי רל לסגור את משרד הייעוץ לצרכן של המדינה.
אסטי קיצצה את השכר הציבורי שלה ב-10%, וכאשר חברת האיירוספייס פראט אנד ויטני סגרה את המפעל שלה בצ'שייר שלה ב-2009, נמנתה אסטי בין פוליטיקאים אחדים שהשיגו לכמה מן העובדים המפוטרים משרות חדשות וחבילות פנסיה מוקדמות.
בבחירות שלאחר מכן ב-2010, אדינולפי אתגר אותה בשנית והפעם גבר עליה הוא.
בשנת 2012 החליט חבר הקונגרס כריס מרפי להתמודד אל הסנאט של ארצות הברית.
בעקבות זאת, הכריזה אסטי כי תתמודד אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס החמישי של קונטיקט.
בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית גברה על המתמודד דניאל רוברטי ועל יו"ר בית הנבחרים המדינתי כריס דונובן.
בבחירות הכלליות שהתקיימו ב-6 בנובמבר ניצחה אסטי את מועמד המפלגה הדמוקרטית וחבר הסנאט של קונטיקט אנדרו רורבאק.
אסטי נבחרה לקונגרס האמריקאי למרות תרומתו בת מיליון הדולרים של ראש עיריית ניו יורק מייקל בלומברג ליריבה בבחירות הכלליות.
היא הושבעה לתפקידה ב-3 בינואר 2013.
בראשית 2018 ניצבה אסטי בפני ביקורת ציבורית נוקבת עקב דיווחים בעיתונות שחשפו כי ראש הסגל שלה לשעבר, טוני בייקר, הואשם בהטרדה מינית ובאיומי אלימות כלפי חברי הסגל בלשכתה, אך היא בחרה להשאיר אותו בתפקידו למשך שלושה חודשים נוספים וכאף כתבה עבורו מכתב המלצה חיובי.
אף על פי שאסטי התעקשה תחילה כי תמשיך להתמודד בבחירות 2018, בעקבות הפרשה הודיעה על פרישתה מהפוליטיקה.
כהונתה תמה בראשית ינואר 2019, ומחליפתה בקונגרס ג'האנה הייז הושבעה במקומה.
אליזבת אן פין הייתה סופרת בריטית שעסקה גם בפעילות קהילתית בארץ ישראל כאשתו של ג'יימס פין ששימש קונסול בריטי בפלשתינה העות'מאנית בשנים 1846–1863. פין ובתה ייסדו במשותף את אגודת הסיוע לגברים במצוקה (D.G.A.A) וכן את מוסד הצדקה "אליזבת פין קר", ששמו הוסב במאי 2015 ל-Turn2us.
אליזבת מקאול (לימים פין) נולדה ב-14 במרץ 1825 בוורשה, פולין.
אביה, הכומר אלכסנדר מקאול, היה חוקר עברית ידוע ועבד באגודה המיסיונרית "החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים".
מילדותה שילבה תשוקה לידע עם אהבה לעבודות הבית.
היא שלטה בשפות זרות רבות ללא השכלה פורמלית, ומגיל צעיר נחשבה לרב-לשונית.
מתנצר בשם רב אברהם לימד אותה עברית.
בגיל ארבע ידעה לקרוא בכוחות עצמה וקיבלה ספר תנ"ך משלה באנגלית.
ביום הולדתה החמישי קיבלה תנ"ך בגרמנית וכבר שלטה בשפת היידיש.
זמן קצר לאחר מכן קראה את יצירות שייקספיר בתרגום גרמני.
בגיל שתים-עשרה תרגמה בשכר את "Maxims" מאת לווטר מהמקור בגרמנית.
לאחר נישואיה מונה פין לקונסול, והם עברו לירושלים.
כאשת דיפלומט בירושלים, למדה פין ערבית מהדְרָגוֹמֵן שלה.
בנובמבר 1849 סייעה פין בייסוד "החברה הספרותית הירושלמית" לחקר הטבע והיסטוריה העתיקה של האזור.
במהלך שליחותם הדיפלומטית הקימו בני הזוג פין ספרייה שכללה אלף ספרים ומוזיאון קטן.
בשבתות נהגו לחפש עתיקות, ואף גילו תגליות יקרות ערך.
תיירים ידועים רבים נכחו בישיבות של "החברה הספרותית הירושלמית", שהשמועות עליה הסבו את תשומת ליבם של אלברט נסיך סקסה-קובורג-גותה, ג'ורג' המילטון-גורדון, הרל ה-4 מאברדין והארכיבישוף מקנטרברי.
במהלך אותן השנים הייתה פין מהמבקרים האירופאים המודרניים הראשונים שהורשו לבקר בהר הבית ובכיפת הסלע.
כחלוצה בתחום הצילום סייעה פין לקדם את הנושא, וגם תמכה בצלמים מקומיים כמו מנדל ג'ון דינס.
אלבום תצלומים מוקדמים של משפחתה ומכריה מארץ ישראל שמור ביד יצחק בן-צבי בירושלים.
כציירת התמקדה בציור נופים תנכיים והיסטוריים שונים.
עבודותיה מאופיינות בתשומת לב דקדקנית לאופן שבו הנוף משתנה בהתאם לשינויי האור במהלך היום.
הצייר ויליאם הולמן האנט, שביקר באזור ב-1854, כתב לרגל פרסום אוסף הרישומים פרי עבודתה של פין כי "אלה מחקרים מקומיים טופוגרפיים מצוינים, עשויים עם אפקטים מקוריים ולא מוגזמים שההרים, השמיים והמישורים של סוריה מתהדרים בהם".
במהלך שהותה בירושלים אירחה פין את הנסיך אלפרד ואת הנסיך מוויילס (לימים אדוארד השביעי) ויצרה קשר עם החסות המלכותית שמאוחר יותר סייעה להקמת אגודה לסיוע לגברים במצוקה.
בירושלים ארגנה פין את הכשרתם והעסקתם של גברים ונשים כנגרים, פועלים חקלאים ותופרות.
כמו כן גייסה תרומות כדי להילחם בתת-תזונה בקרב תושבים.
היא גם גייסה כספים לרכישת כרם אברהם, חווה מחוץ לירושלים ופיקחה על חפירת בורות מים נרחבים בתחומה, כדי לתגבר את אספקת המים הלקויה של ירושלים.
בינואר 1854 ייסדה פין את "אגודת בנות שרה", שסיפקה מזון למשפחות דלות אמצעים והכשרה מקצועית.
ב-1863 עזבו בני הזוג פין לאנגליה.
בשנת 1875 ביקש הארכיבישוף מקנטרברי מפין לשמש כמתורגמנית עבור הפטריארך של הכנסייה הסורית העתיקה.
השליחות שלה התארכה לשבעה חודשים בהם התנהל דיון במחלוקת דתית לשביעות רצונם של בכירי הכנסייה, פוליטיקאים כמו ויליאם גלאדסטון ולורד סולסברי, והמלכה ויקטוריה.
בשנים 1908 ו-1909 חזרה פין על שליחותה כמתורגמנית עבור הבישוף של סוריה.
כן נתבקשה לתרגם את ההתכתבות בערבית בין מוחמד אחמד אבן סייד עבדאללה לבין הגנרל צ'ארלס גורדון מחרטום.
באנגליה הרצתה פין על נושאים תנכיים בחדר האשורי של המוזיאון הבריטי, וסיפרה על חוויותיה בירושלים במטרה לתמוך בקרן לחקר ארץ ישראל לחיזוק מורשת "החברה הספרותית הירושלמית".
בשנת 1882 הקימה פין את האגודה לסיוע ליהודים מרוסיה שסבלו מרדיפות ומפוגרומים אלימים.
ב-5 במאי 1897 יסדה פין ביחד עם בתה קונסטנס אגודה לסיוע לנזקקים.
האגודה העניקה סיוע מידי באמצעות מענקים לקשישים ולתשושים, וסייעה לנזקקים לשוב לתפקוד תקין.
הסיוע ניתן בתמיכה ממוקדת, ובהלוואות בסכומים קטנים.
ב-1901 סיימה פין את תפקידה באגודה, אבל המשיכה לסייע לה עד לישיבת הוועדה ב-5 בנובמבר 1920.
ב-18 בינואר 1921 מתה פין בביתה שבברוק גרין, האמרסמית', לונדון.
היא נקברה לצד בעלה בווימבלדון.
אליזבט אן פין, זיכרונות מירושלים ומארץ ישראל (1846–1863), ערך והוסיף מבוא והערות: אלי שילר.
מתווה ועורך לשון: אלי שילר.
עימוד ועריכה גרפית: חנה עטיה.
תרגמו מאנגלית: עינת בן ארי, אלדד הדר ואלי שילר.
ירושלים, הוצאת ספרים אריאל, 2015.
אליזבת אמהרסט הייל, הייתה אמנית קנדית שחיה בקוויבק.
בתם של ויליאם אמהרסט ואליזבת פטרסון, היא נולדה באנגליה וגדלה שם.
הייל עברה לקנדה בשנת 1799 כאשר בעלה, ג'ון הייל, קצין בצבא הבריטי, הוצב בקוויבק סיטי.
היא ידועה ברישומים ובציורי נופים שלה, במיוחד בצבעי מים של העיר החדשה יורק (טורונטו) ב-1804. במהלך מלחמת 1812 היא לקחה את ילדיה לאנגליה וחזרה לאחר סיום המלחמה.
לאחר שבעלה רכש את המשרד של Sainte-Anne-de-la-Pérade, היא ציירה ספר סקיצות של הבניינים בנכס והסביבה.
בהערכה היסטורית, נכתב עליה שהביאה "אסתטיקה אצילית אנגלית" לקוויבק.
עבודתה של הייל נמצאת באוספים של הגלריה הלאומית של קנדה, גלריית האמנות של אונטריו, הספרייה והארכיון הלאומי של קנדה, מרכז התיעוד של יוזמת האמנים הקנדיים ובמוזיאון הלאומי לאמנויות יפות של קוויבק.
בנה אדוארד היה חבר במועצה המחוקקת של המחוז.
בנה ג'פרי היה פילנתרופ בולט.
היא מתה בקוויבק סיטי ב-1826.
אליזבת באום-שניידר היא פוליטיקאית שווייצרית מן המפלגה הסוציאל-דמוקרטית .
מראשית שנת 2023 היא מכהנת כחברת מועצת הברית של המדינה.
אליזבת שניידר נולדה למשפחת איכרים בקנטון ברן.
לאחר תום לימודיה התיכוניים למדה מדעי החברה באוניברסיטת נשאטל וסיימה תואר מוסמך.
בין השנים 1989–2002 עבדה כעובדת סוציאלית בקנטון ז'ורה ולאחר מכן במִנהל קנטון זה.
בתחילת הקריירה הפוליטית שלה הושפעה באום-שניידר מתנועת סולידריות הפולנית והצטרפה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
בשנת 1995 נבחרה לחברה במועצה הגדולה של ז'ורה, ובשנת 2000 נבחרה לעמוד בראשה.
בין 2003 ל-2015 הייתה חברה בממשלת קנטון ז'ורה וכיהנה כשרת החינוך ולאחר מכן כשרת התרבות והספורט.
בבחירות הפדרליות של 2019 נבחרה באום-שניידר למועצת הקנטונים, הבית העליון של אספת הברית.
בנובמבר 2022 הכריזה על מועמדותה למועצה הפדרלית של שווייץ.
ב-7 בדצמבר נבחרה למועצה הפדרלית והחליפה את חברת המועצה הפדרלית הפורשת מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, סימונטה סומרוגה.
באום-שניידר היא החברה הראשונה במועצה הפדרלית מקנטון ז'ורה, הצעיר מבין הקנטונים השווייצריים.
בחירתה הייתה שנויה במחלוקת, שכן משמעותה היא שהחלק דובר הגרמנית של שווייץ, המהווה את רוב האוכלוסייה השווייצרית, נמצא כעת בתת-ייצוג במועצה הפדרלית - שלושה מתוך שבעה חברים.
היא מונתה לעמוד בראש המחלקה הפדרלית למשפטים ומשטרה במקומה של קארין קלר-סוטר, שהפכה לראש מחלקת הכספים.
ב-2024 עברה לשמש כראש מחלקת הפנים.
באום-שניידר נשואה ואם לשני ילדים.
היא מתגוררת בעיירה לה ברלה שבקנטון ז'ורה.
היא ילדה את בנה השני כאשר עמדה בראש המועצה הגדולה של ז'ורה בשנת 2000.
אליזבת, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג , או כפי שכונתה לאחר נישואיה יליזבטה מאבריקייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה הייתה נסיכה גדולה רוסית בעקבות נישואיה עם קונסטנטין קונסטנטינוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1858–1915).
הנסיכה אליזבת, כפי שכונתה בדרך כלל, נולדה ב-25 בינואר 1865 במיינינגן, והייתה ילדתם השנייה של מוריץ, נסיך סקסוניה-אלטנבורג (1829–1907) ושל אשתו, אוגוסטה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן (1843–1919).
בצעירותה ערכה מספר טיולים ברחבי אירופה וביקרה את קרוביה.
ב-1882, כשהייתה בת 16, היא הכירה את בן דודה השני קונסטנטין קונסטנטינוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה באלטנבורג.
אמו ואביה היו בני דודים ראשונים; בנוסף לכך, הם היו צאצאים של הקיסר פאבל הראשון.
מיד היו דיבורים על נישואים.
עם זאת, למרות שהיא אמרה שהיא מוכנה להתחתן עם קונסטנטין, הוא היסס, למרות שהיה בן 24. כשהיא עזבה, הוא הבטיח לכתוב לעיתים קרובות, אבל הוא מעולם לא עשה זאת, כי הוא היה מאוד ביישן.
למרות זאת, הוא כתב עליה כמה שירים.
ב-1884 היא ביקרה ברוסיה והחתונה הוכרזה, למרות שהיא הביעה את רצונה לשמור על אמונתה הלותרנית, מה שהיווה מכה קשה עבור בעלה לעתיד, מכיוון שהוא האמין בתוקף בכנסייה הרוסית האורתודוקסית.
גרועה עוד יותר הייתה העובדה שהיא סירבה לנשק את הצלב בטקס האורתודוקסי.
ביום החתונה, שחל ב-27 באפריל 1884 בסנקט פטרבורג, היא כתבה לו מכתב מרגיע, ואמרה כי "אני מבטיחה לך שלעולם לא אעשה שום דבר כדי להכעיס או לפגוע בך באמצעות הדתות המפולגות שלנו.
אני רק יכולה להגיד לך שוב, כמה אני אוהבת אותך מאוד".
הנישואים היו הצלחה, אם כי הנסיך הגדול קונסטנטין שמר בסתר על יחסים עם מאהבים גברים.
הנסיכה הגדולה יליזבטה מאבריקייבנה, או "מאברה" כפי שכונתה במשפחת רומנוב, הייתה דמות פופולרית, והסתדרה לא רע עם אחיינה הצאר ניקולאי השני.
היא האריכה ימים אחר רוב ילדיה.
בשנת 1905 נפטרה בתה נטליה בגיל חודשיים בדיוק.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, יליזבטה מצאה את עצמה נלחמת בצד הנגדי של מולדתה גרמניה.
אולם כמה מבניה, שהיו חיילים מאומנים, הצטרפו לצבא ונלחמו באומץ.
אחד מהם, אולג, נהרג ב-1914 בליטא, לשם הלכה יליזבטה במהירות לראות את בנה הגוסס.
מותו בטרם עת של בנם הוביל למיתת בעלה בטרם עת ב-1915. באותה שנה נהרג בפעולה חתנה, בעלה של הנסיכה טטיאנה.
יליזבטה; שני הילדים הצעירים ביותר, הנסיך גאורגי והנסיכה ורה; ושני נכדים (ילדיו של יואן וסבולוד ויקטרינה), נשארו בפאבלובסק לאורך כל המלחמה, השלטון הכאוטי של הממשלה הזמנית, ולאחר מהפכת אוקטובר.
בסתיו 1918, הם הורשו על ידי הבולשביקים לנוע בסירה בשם אונגרמנלנד לשוודיה (דרך טאלין להלסינקי ודרך מרייהאמן לסטוקהולם), בהזמנת המלכה השוודית.
בנמל סטוקהולם הם פגשו את הנסיך גוסטב אדולף שלקח אותם לארמון המלכותי.
מאוחר יותר, וסבולוד ויקטרינה הצליחו להתאחד עם אמם.
שלושה מבניה (יואן, קונסטנטין ואיגור) נרצחו בפיר מכרה על ידי בולשביקים באלפאייבסק, סיביר ביולי 1918, יחד עם עוד כמה מבני המשפחה.
גיסה, הנסיך הגדול דמיטרי קונסטנטינוביץ' נורה בפטרוגרד בשנה שלאחר מכן.
יליזבטה מאבריקייבנה, ורה וגאורגי חיו בשוודיה במשך השנתיים הבאות, תחילה בסטוקהולם ואז ב-Saltsjöbaden, אבל שוודיה הייתה מקום יקר מדי למגורים אז הם עברו לבלגיה בהזמנתו של אלברט הראשון, מלך הבלגים.
מאוחר יותר הם עברו לגרמניה, והתיישבו באלטנבורג, שם חיו 30 שנה למעט שנתיים באנגליה.
אליזבטה מתה מסרטן ב-24 במרץ 1927 בלייפציג.
הנסיך גאורגי מת בניו יורק ב-1938. הנסיכה ורה חיה בגרמניה עד שהכוחות הסובייטיים כבשו את החלק המזרחי של המדינה, אז היא ברחה להמבורג, ובשנת 1951 היא עברה לארצות הברית ומתה שם ב-2001, בעיר ניו יורק.
סיכת חרפושית שניתנה לנסיכה על ידי בעלה בשנת 1891 נמכרה במכירה פומבית על ידי סותבי'ס בשנת 2012.
המסמכים האישיים של יליזבטה מאבריקייבנה (כולל התכתבויות ותצלומים) שמורים באוסף "ניירות משפחת רומנוב" בארכיון מוסד הובר (סטנפורד, קליפורניה, ארצות הברית).
לקונסטנטין ויליזבטה היו תשעה ילדים:
יואן קונסטנטינוביץ', נסיך רוסיה (1886–1918) נרצח בידי הבולשביקים במלחמת האזרחים.
גבריאל קונסטנטינוביץ', נסיך רוסיה (1887–1955) גולה לבן לצרפת.
טטיאנה קונסטנטינובנה, נסיכת רוסיה (1890–1979) גלתה לרומניה ולשווייץ.
שירתה כאחות במנזר בהר הזיתים שם נפטרה.
קונסטנטין קונסטנטינוביץ', נסיך רוסיה (1891–1918) נרצח בידי הבולשביקים במלחמת האזרחים.
אולג קונסטנטינוביץ', נסיך רוסיה (1892–1914) נהרג בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה.
איגור קונסטנטינוביץ', נסיך רוסיה (1894–1918) נרצח בידי הבולשביקים במלחמת האזרחים.
גאורגי קונסטנטינוביץ', נסיך רוסיה (1903–1938) גלה לארצות הברית.
נטליה קונסטנטינובנה, נסיכת רוסיה (1905) נפטרה במהלך הולדתה.
ורה קונסטנטינובנה, נסיכת רוסיה (1906–2001) גלתה לארצות הברית ונפטרה בגיל 94.
אליזבת אן שרידן (לבית לינלי; באנגלית: Elizabeth Ann Sheridan; ספטמבר 1754 – 28 ביוני 1792) הייתה זמרת אנגלייה, אשר נודעה לא רק בכישוריה המוזיקליים אלא גם ביופייה יוצא הדופן.
דיוקנאותיה הונצחו בידי אמני התקופה, ובהם תומאס גיינסבורו, שהיה מידידיה הקרובים של משפחתה, ג'ושוע ריינולדס וריצ'רד סמואל.
מעבר לפועלה המוזיקלי, נודעה גם כמשוררת וכסופרת רבת כישרון, נטלה חלק בפעילות המעגל החברתי "בלוסטוקינג" והייתה מעורבת בחוגים הפוליטיים של המפלגה הוויגית.
אליזבת הייתה השנייה מבין שנים-עשר ילדיהם והבת הבכורה של המלחין תומאס לינלי ורעייתו מרי ג'ונסון.
ילדותה עברה בעיר באת', עיר הולדתה, ולפי העדויות הופיעה לראשונה על במה בשנת 1767 לצד אחיה תומאס, אף שכבר בגיל תשע נטלה חלק בקונצרטים פומביים.
בשנת 1771 הועלתה בתיאטרון היימרקט הקומדיה "עלמת באת'", שעסקה בחייה באופן סאטירי והוצגה עשרים וארבע פעמים.
בשלהי שנת 1770 השתדכה לאיש מבוגר ואמיד, אולם האירוסין בוטלו זמן קצר בטרם מועד הנישואין.
לאחר מכן נמלטה עם המחזאי הידוע ריצ'רד ברינסלי שרידן לצרפת, וייתכן כי השניים נישאו שם בחשאי במרץ 1772, אף שאין לכך תיעוד רשמי.
בני הזוג שבו לממלכת בריטניה הגדולה באפריל ונישאו כדת וכדין בשנת 1773. במהלך שנת 1772 נאלץ שרידן להגן פעמיים על כבודה של אליזבת בדו-קרב כנגד תומאס מת'יוס, גבר נשוי שחיזר אחריה בעקשנות.
לימים נחשבה לאחת מזמרות הסופרן המובהקות של תקופתה, עד אשר בעלה אסר עליה להופיע בציבור לאחר נישואיהם.
חייהם של בני הזוג התאפיינו בסערות ובחיכוכים, ושני הצדדים קיימו קשרים רומנטיים מחוץ לנישואין.
אליזבת סבלה מהפלות מרובות ולידות שקטות, עד שילדה את בנה תומאס בנובמבר 1775. בין קשריה מחוץ לנישואין נמנה הלורד אדוארד פיצג'רלד, שהיה אבי בתה שנולדה ב-30 במרץ 1792. מצבה הבריאותי של שרידן הידרדר בהדרגה, והלידה הקשה החריפה את מחלתה.
היא הלכה לעולמה משחפת ביוני 1792.
אליזבת אן שרידן לבית לינלי נולדה לקראת שלהי שנת 1754, אולם מועד לידתה המדויק שנוי במחלוקת, ומקורות שונים מציינים את 4, 5 או 7 בספטמבר.
היא נולדה באבי גרין או בבית מספר 5 ברחוב פיירפון בעיר באת'.
אביה היה תומאס לינלי, מלחין ומוזיקאי אנגלי ידוע-שם, ואמה מרי ג'ונסון (1820-1729), שהתבלטה אף היא בכישרונה המוזיקלי.
היא הוטבלה בכנסיית סנט מייקל שבבאת' ב-25 בספטמבר 1754.
אליזבת הייתה הבת הבכורה מבין שנים-עשר ילדיהם של בני הזוג, לאחר אח בכור שנפטר בילדותו.
בדומה למספר מאחיה, ירשה אף היא את הכישרון המוזיקלי של הוריה.
את עיקר השכלתה רכשה מחינוכה האישי של אמה, אך כשנה או שנתיים בילתה בבית ספר בבריסטול, שם למדה את יסודות השפה הצרפתית, ריקוד, רישום, ציור וכללי נימוסים.
נראה כי החלה להופיע בקונצרטים כבר בגיל תשע, ובשנת 1767 ערכה את הופעת הבכורה הרשמית שלה על במה, לצדו של אחיה תומאס, בבית האופרה המלכותית קובנט גארדן שבלונדון, במסגרת מסכת מוזיקלית שכונתה "The Fairy Favour" וכללה יצירות משל יוהאן כריסטיאן באך.
אליזבת שימשה כזמרת הסולו, ואחיה גילם את דמותו של פאק.
אביהם פיקח בקפדנות רבה על הכשרתם האמנותית של ילדיו, והעמידם על הבמות מדי שבוע בקונצרטים בבאת' וכן באוקספורד ובלונדון.
מרי דיוז, לאחר שצפתה באחד הקונצרטים, הביעה תרעומת על כך שלינלי האב העמיס על ילדיו יתר על המידה, ואף דרש מאליזבת לבצע יצירות מורכבות מכפי גילה.
אליזבת עבדה כשוליה של אביה בתחום המוזיקה, מהלך שאיפשר לו להפיק רווחים כספיים מהופעותיה.
לשם עיצוב תדמיתה הציבורית בחר אביה בקפידה את הבמות בהן הותר לה להופיע, והקפיד שתופיע אך ורק בפסטיבלים יוקרתיים של חוגי החברה הגבוהה, הרחק מבימות התיאטרון של לונדון.
בין הבמות שנבחרו נמנו קונצרטים בבאת' ופסטיבל שלוש המקהלות, אשר כלל מסעות בקתדרלות גלוסטר, הרפורד ווסטר, וכן בקיימברידג', צ'סטר, לונדון, אוקספורד וסולסברי.
מסעות אלו נודעו כהפקות ראוותניות, שבמסגרתן התקיימו גם אירועים חברתיים מקדימים, בהם ציפו מאליזבת ומשאר המופיעים להנעים את זמנם של הנוכחים במשך שעות אחדות בטרם הופיעו על הבמה.
בבואו לעצב רפרטואר שיחזק את מעמדה של אליזבת, הקפיד אביה להדיר ממנו שירים פופולריים בני התקופה, ובחר על פניהם בבלדות אזוריות עתירות מסורת ו"ייחוס לאומי ללא דופי" וביצירות קלאסיות לרבות אלו משל גאורג פרידריך הנדל.
אחת מהופעותיה הבולטות הייתה במאי 1768 בתפקיד גלטאה ביצירה "אקיס וגלטאה", אשר נטמעה מאז כאבן יסוד בקריירה שלה.
בני התקופה, ובהם פרנסס ברני, דניאל ליונס וגספרה פצ'ירוטי, ציינו כי קולה, שהתייחד בצלילות ובפשטות, הולם במיוחד את סגנונו האורטוריאלי של הנדל.
תכונות אלו יוחסו גם לאופייה ולהליכותיה בידי ויליאם ג'קסון, צ'ארלס ברני ואחרים, וחיזקו את חיבתו של הציבור כלפיה עד שנחשבה, לזמן מה, לזמרת הנערצת ביותר באנגליה ולמושא הערצה כמעט פולחני.
ג'קסון, מלחין מאקסטר ומידידיה הקרובים של משפחת לינלי, חיבר עבורה יצירות ייחודיות לביצוע.
אף שיצירותיו של הנדל היוו את ליבת רפרטוארה, הלחינו עבורה גם ג'קסון, אחיה ואביה.
מרבית יצירותיו של אביה מתקופת מגוריו בבאת' לא נשתמרו, אולם מחזורי "שנים-עשר שירים" (1765–1770) ו"שנים-עשר קנצונטות" (בערך 1770) מאת ג'קסון חוברו במיוחד למידותיה הקוליות.
אליזבת הוזכרה בעיתונות המקומית כסולנית בקונצרט בו בוצעו "Ode to Fancy" מאת ג'וזף וורטון ו-"Lycidas" מאת ג'קסון ב-26 בנובמבר 1767. הקנטטה "In yonder grove", שבוצעה בהופעתה הציבורית האחרונה במרץ 1773, נכתבה בידי אחיה תומאס למילות שיר שכתבה אליזבת עצמה, ונועדה להציג את גמישותה הווקאלית ולהעצים את ההבעה הדרמטית של מנעדה.
רבות מיצירותיה כללו אזכורים לעופות שיר, ובהן האריה "Sweet Bird" מתוך L'Allegro, il Penseroso ed il Moderato של הנדל ואזכורי עפרוני ביצירה Semele והזמיר בשירה של אליזבת ב-"In yonder grove".
הקישור המתמיד בין קולה לציפורי שיר שימש כאמצעי להבלטת איכויות קולה ולהגברת ההוקרה הציבורית ליכולותיה הטבעיות.
המלך ג'ורג' השלישי צפה בה מופיעה בתיאטרון דרורי ליין, התרשם רבות והזמין את משפחתה להופיע בפני המלכה בארמון בקינגהאם באפריל 1773.
היכרותה הראשונה של אליזבת עם ריצ'רד ברינסלי שרידן התרחשה באוקטובר 1770, זמן קצר לאחר שמשפחתו השתקעה בבאת'.
בני משפחת שרידן הוזמנו לבית משפחת לינלי, ביוזמת האב תומאס, שביקש להרשים את אבי שרידן בהדר מעונו, בעוד האחרון קיווה להיעזר בו בגיוס תלמידים חדשים.
בין בני המשפחות הצעירים נרקמה במהרה ידידות קרובה.
לקראת סוף אותה שנה השתדכה אליזבת לוולטר לונג, גבר מבוגר ואמיד, אולם האירוסין בוטלו בסמוך למועד שנקבע לחתונה.
יש שסברו כי לונג נרתע גם מהתעניינותם הגלויה של מחזרים רבים אחרים.
כך או כך, האירוסין בוטלו, ואליזבת קיבלה כפיצוי סכום של 3,000 ליש"ט (השקולים לכ-497,000 ליש"ט ב-2023), נוסף על לבוש ותכשיטים בשווי 1,000 ליש"ט.
התעניינותם הבלתי-רצויה של גברים לא פסקה, ואליזבת החלה לחשוש מכוונותיהם הבלתי-מוסריות, לכאורה, של מחזריה.
בין מוקסמיה נמנו צ'ארלס, אחיו הבכור של שרידן, ונתניאל בראסי האלד.