tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מיזם אחד שבו עוסק בר-אשר, בשיתוף פעולה עם עמיתו ד"ר פריץ צימרמן מאוניברסיטת אוקספורד הוא הכנת מהדורה ביקורתית של החיבור שֻכּוּכּ עַלַא גַ'אלִינוּס (השגות על גאלינוס) מאת אַבּו-בַּכְּר אל-ראזי, הרופא והוגה הדעות הנודע שפעל בשלהי המאה התשיעית ובראשית המאה העשירית.
אף כי אלראזי חיבר עשרות חיבורים פילוסופיים ומדעיים, רוב כתביו, למעֵט חיבוריו הרפואיים, לא הגיעו לידינו.
החיבור הנוכחי הוא אחד המעטים בתחום ההגות שהגיעו לידינו ומכאן החשיבות הרבה שבמחקר עליו והוצאתו לאור.
ספונות, ספר שנה לחקר קהילות ישראל במזרח.
רואה אור בירושלים בהוצאת מכון בן צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, כרך כ"ב (1999); כרך כ"ג (2003).
החשישים, כת קיצונית באסלאם מאת ברנרד לואיס, (תרגום מאנגלית: משה אילן); עריכה מדעית: מאיר מ' בר אשר, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תש"ס 2000.
מייקל קוק, הקוראן: מבוא קצר מאוד, תרגמו מאנגלית מאיר מ' בר-אשר ונורית צפריר, תל אביב 2005.
דבר דבור על אופניו: מחקרים בפרשנות המקרא והקוראן בימי הביניים מוגשים לחגי בן-שמאי, בעריכת מאיר מ' בר-אשר, סימון הופקינס, שרה סטרומזה וברונו קיאזה, ירושלים תשס"ז-2007.
האסלאם - היסטוריה, דת ותרבות, בעריכת מאיר מ' בר-אשר ומאיר חטינה, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, ירושלים: תשע"ח 2017.
"על היסודות הנוצריים של הדת הנוציירית-עלווית", בתוך: האסלאם ועולמות השזורים בו, קובץ מאמרים לזכרה של חוה לצרוס-יפה, בעריכת נ' אילן, ירושלים תשס"ב-2002, עמ' 89–114.
"על מקום היהודים והיהדות בספרות הדתית של השיעה הקדומה", פעמים, 61, תשנ"ה-1995, עמ' 16–36.
"קווי יסוד של פרשנות הקוראן האסמאעילית-הפאטמית הקדומה", בתוך: דבר דבור על אופניו: מחקרים בפרשנות המקרא והקוראן בימי הביניים מוגשים לחגי בן-שמאי, בעריכת מאיר מ' בר-אשר, סימון הופקינס, שרה סטרומזה וברונו קיאזה, ירושלים תשס"ז-2007, עמ' 303–333.
מאיר בץ (רבינוביץ') (2 בנובמבר 1916 – 21 ביוני 1979) היה מפקד בפלמ"ח, מהנדס, ממפתחי הנגב וממתכנני תעלת הימים.
בץ נולד באימפריה הרוסית ולמד בבית ספר במוסקבה טרם עלייתו לארץ.
במאי 1929 עלה לארץ ישראל, ולמד בגימנסיה העברית רחביה.
בשנת 1932 הצטרף לארגון "ההגנה", והפך למפקד נחלת יצחק.
ב-1938 עבר קורס מפקדים בפיקודו של אורד צ'ארלס וינגייט והיה מדריך בקורס המ"כים הראשון של הפלמ"ח, שהתקיים בקריית ענבים.
ב-1939 החל ללמוד הנדסה בטכניון.
גם שם פעל בקרב הסטודנטים.
הקים את גדוד החי"ש הירושלמי "ראשון ליהודה", וב-1941 הקים על בסיס אנשי "ראשון ליהודה", ועל פי הוראות יצחק שדה את פלוגה ו' ("הפלוגה הירושלמית") יחד עם ישראל ליברטובסקי.
ב-1942 הדריך את "המחלקות המיוחדות" של הפלמ"ח בקורסי חבלה וצליפה ואף נועד עם המנהיג הכורדי מצטפא ברזאני על מנת לתאם מרד כורדי בתגובה למרד רשיד עאלי אל-כילאני.
בשנת 1942, בעיצומה של החרדה מפני פלישה נאצית לארץ ישראל, היה בין מתכנני "תוכנית מצדה על הכרמל".
בשנת 1945 היה מדריך ראשי של כוחות החי"ש הצעיר ("חץ"), שהפכו אחר כך לגדנ"ע.
ב-1946 שימש כשליש לענייני תכנון של יעקב דורי.
בסוף 1946 מונה להקים ולפקד על קיבוץ קדמה בשפלה הדרומית.
בתקופת מלחמת העצמאות שירת בתפקיד קצין הנדסה של החי"ש בירושלים הנצורה והגיע לדרגת סגן-אלוף (אז דרגה אחת מתחת לדרגת אלוף) בחיל ההנדסה הישראלי שקם בתקופה זו.
חמ"ל מבצע יבוס היה בביתו והוא היה אחראי על תכנון דרכים לאספקת צורכי תושבי ירושלים.
ה"כוח" שבו הסתייע היה כוח מאולתר שכלל תלמידי ישיבה, מבוגרים שלא יכלו להילחם ואחרים שיכלו לסייע בביצור העיר.
באוגוסט 1948 הפך לקצין ההנדסה של חזית ד' (דרום) והיה מעורב בפריצת הדרך לסיני במבצע חורב.
בשנת 1950, לאחר המלחמה, החל לעבוד בבאר שבע לפיתוח הנגב כמהנדס מחוז הנגב.
לאחר מכן, החל מ-1967 (ועד למותו ביוני 1979) שימש מהנדס מחוז הדרום של משרד הפנים.
במהלך תפקידו כמהנדס מחוז הדרום קידם בץ פרויקטים לפיתוח הנגב, כגון פרויקט תעלת הימים, ויישוב הבדואים ביישובי קבע.
ב-1957 יצא בשליחות משרד החוץ למזרח אסיה.
במקביל לעיסוקיו כמהנדס, נהג לצייר את נופי הנגב וארץ ישראל, ובשנת 2004 נפתחה תערוכה מציוריו במרכז הבמה בגני תקווה.
ציוריו גם מעטרים את הספר ""הגדה של שמות" מאת דליה לשמן.
אלמנתו, שרה, הייתה ממפתחי מערכת החינוך בבאר שבע ומקימת בית הספר הראשון בעיר (כיום מקיף א'), ובשנת 2000 הוענק לה תואר יקירת באר שבע.
בנו היה החזאי אורי בץ.
קריית מאיר בץ ובית מאיר בץ בבאר שבע, קרויים על שמו.
הרב מאיר בניהו (28 בנובמבר 1926, כ"ב בכסלו תרפ"ז – 26 באפריל 2009, ב' באייר תשס"ט) היה חוקר ההיסטוריה של הקבלה והשבתאות, חוקר הפזורה הספרדית של חכמי וגאוני עדות המזרח, וחוקר הספרות הרבנית במזרח ובאיטליה.
בתקופה מסוימת כיהן כרב שכונת רוממה בירושלים.
הרב מאיר בניהו נולד בירושלים לרב יצחק נסים.
אחיו הוא השר וחבר הכנסת לשעבר משה נסים.
בניהו למד בבית הספר "דורש ציון", בישיבת קול תורה ובבית המדרש למורים "מזרחי".
בזמן לימודיו בסמינר הודיע לו רקטור האוניברסיטה העברית, פרופ' שמחה אסף, שהוחלט לקבלו כתלמיד באוניברסיטה.
מצעירותו התמחה בקריאת כתבי-יד עתיקים ובפענוח שמות המחברים, תקופתם ועניינם.
בשל כך שהה באוניברסיטאות ובספריות בעולם ועסק בפענוח כתבי-יד ומסמכים.
מתוך כך נתוודע אל אישי מדע, בהם פרופ' שאול ליברמן, פרופ' ססיל רות, פרופ' סאלו בארון ופרופ' אלכסנדר מרכס.
בניהו קיבל דחייה משירות בצה"ל.
בתחילה נדחה גיוסו לבקשת הרב בן ציון חי עוזיאל מכיוון שבניהו כיהן בתקופת הגיוס כרב שכונת רוממה בירושלים.
נטען שבהמשך נדחה גיוסו לבקשת יצחק בן-צבי שרצה אותו לידו בעבודה על כתבי יד, אולם מצה"ל נטען שהדברים אינם קשורים ובניהו שוחרר בגלל היותו רב.
בעקבות שאילתה של יצחק בן-אהרן בסוף 1957, מדוע בניו של הרב ניסים לא גויסו לצבא, וביקורת ציבורית בנושא, עלתה כוונה לגייס את בניהו לצבא, אולם הגיוס נדחה לבקשתו של יצחק בן-צבי שהיה אז נשיא מדינת ישראל ובמקום זאת הוקדם גיוסו של אחיו הצעיר משה נסים.
שר הביטחון דוד בן-גוריון טען בכנסת שבניהו לא גויס כיוון שהוא שימש כרב שכונה במקביל לעבודתו במכון לכתבי יד.
בעודו תלמיד החל מפרסם מאמרים בהיסטוריה יהודית.
יחד עם יצחק בן-צבי, ייסד את "המכון לחקר קהילות ישראל במזרח התיכון" (לימים "מכון בן צבי").
תחת ניהולו התרחב המכון וקשר קשרים נרחבים עם גופים העוסקים בחקר ההיסטוריה היהודית.
במסגרת המכון ריכז בניהו אוסף עשיר, ראשון וייחודי של ספרים, כתבי-יד, תעודות וצילומים לאלפים של מקורות היסטוריים נדירים שליקט.
תחת ניהולו הפך המוסד גם למכון להכשרה של סטודנטים, שקיבלו זו הפעם הראשונה עידוד להתמחות בחקר תולדות ישראל במזרח התיכון.
נוסף על כך יזם וערך את "ספונות: ספר שנה לחקר קהילות ישראל במזרח", העוסק בחקר תולדות ישראל.
ט"ו כרכי "ספונות" יצאו לאור בעריכתו (א-ז בשיתוף עם יצחק בן-צבי).
בתקופה שבה ניהל בניהו את מכון בן צבי הגיע לישראל כתר ארם צובא מחלב, והועבר למכון בן צבי.
הכתר שבידי המכון כיום אינו הכתר השלם.
יש הטוענים שבניהו אחראי להיעלמות החלק החסר של הכתר, כחלק ממספר ספרים ייחודים שנעלמו ממכון בן-צבי בתקופת ניהולו של המכון.
בשנת 1965 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה של האוניברסיטה העברית בירושלים על חיבורו "ספר תולדות האר"י".
העבודה נעשתה בהדרכתם של גרשום שלום ויצחק בער.
בשנות ה-70 הוזמן בניהו לשמש מרצה לתולדות עם ישראל באוניברסיטת תל אביב ושימש גם חוקר ב"מכון לחקר התפוצות" של האוניברסיטה.
החל משנת תשמ"ה שימש גם כראש מכון המחקר ובית ההוצאה של "יד הרב נסים".
במסגרת זו פורסמו והוהדרו 90 ספרים, 6 כרכים של ספר הזיכרון לרב נסים, וכן 15 כרכים של כתב העת "אסופות", העוסק בכל תחומי המחקר של מדעי היהדות.
ברשותו של פרופ' בניהו הייתה ספרייה גדולה ובה מאות רבות של כתבי-יד, ספרים עתיקים ונדירים, תעודות ומסמכים בעלי ערך היסטורי, שאסף או רכש במסעותיו בארץ ובעולם.
בניהו אישר למכון לצילומי כתבי-יד עבריים, בספרייה הלאומית, לצלם, ועל ידי כך להנגיש לציבור, חלק ניכר מכתבי-היד שברשותו.
את מאמריו ניתן לזהות על פי סימון המילה של אותה היה מצמיד למילה הבאה ולא מפרידה כנהוג, או הכינוי "כתובי יד" לכתבי יד.
בניהו פרסם עשרות ספרים ומאות מאמרים ומבואות היסטוריים לספרים.
מחקריו פורסמו, בין היתר, בבימות בארץ ובעולם, כגון: תרביץ, ציון, קריית ספר, קובץ על יד, מיכאל ועוד.
רבים ממחקריו תרם בניהו עבור ספרי יובל וזיכרון שיצאו לכבוד אישי מדע שונים, בהם הפרופסורים שמחה אסף, גרשום שלום, יצחק בער, סאלו בארון, שאול ליברמן, שלמה סימונסון, זלמן שזר, יצחק בן-צבי, ישעיהו זנה ואחרים.
מחקריו של בניהו מתמקדים בעיקר בארצות אגן הים התיכון ועוסקים במגוון תחומים:
ביבליוגרפיה, תולדות ההלכה וספרות השו"ת, קבלה, פולקלור, תפילה, פיוט, ושאר מחקרים מתחומי תולדות עם ישראל.
עבודתו הספרותית כוללת: חיבור ספרים, ההדרה והוצאה לאור בדפוסי צילום של חיבורים קדומים נדירים בצירוף מבואות מקיפים.
במאמרים רבים פרסם בניהו תעודות או אגרות חדשות שהיו ספונות עד אז בכתבי יד.
בניהו שיחזר במחקריו אירועים שונים ונעלמים, והביא להארתן של פינות חבויות בהיסטוריה.
מחקריו שופכים אור על רבים מחכמי ישראל, הן כהרחבה על אישים שהיו ידועים עד אז והן כחשיפה של חכמים עלומים ו"נידחים" שהובאו לקדמת הבמה הודות למחקרו.
בשנת תשס"ד זכה פרופ' בניהו בפרס א.מ.ת על מפעלו המחקרי.
בניהו נפטר בירושלים ונטמן בהר הזיתים.
הותיר אחריו את רעייתו, סנדרה, וחמישה ילדים.
לאחר פטירתו יצא לכבודו ספר זיכרון הכולל בתוכו כחמישים מאמרים במכלול הנושאים של מדעי היהדות מפרי עטם של גדולי החוקרים.
מרביץ תורה, מכון בן-צבי, ירושלים תשי"ג.
רבי חיים יוסף דוד אזולאי, שני חלקים, מכון בן-צבי ומוסד הרב קוק, ירושלים תשי"ט.
הדפוס העברי בקרימונה, מכון בן-צבי ומוסד הרב קוק, ירושלים תשל"א.
הסכמה ורשות בדפוסי ויניציאה, מכון בן-צבי ומוסד הרב קוק, ירושלים תשל"א.
התנועה השבתאית ביוון [= ספונות ט"ו], מכון בן-צבי, ירושלים תשל"ג.
היחסים שבין יהודי יוון ליהודי איטליה, המכון לחקר התפוצות, אוניברסיטת תל אביב תש"מ.
רבי אליהו קפשאלי איש קנדיאה: רב, מנהיג והיסטוריון, המכון לחקר התפוצות, אוניברסיטת תל אביב תשמ"ג.
יוסף בחירי, יד הרב נסים, ירושלים תשנ"א.
תגלחת בחולו שלמועד, יד הרב נסים, ירושלים תשנ"ה.
זמרת הארץ לר' יעקב בירב, מוסד הרב קוק, ירושלים תש"ו.
הקהילה היהודית בעאנה; תשובות לקהילת עאנה לר' יום טוב צהלון, המכון לחקר קהילות ישראל במזרח התיכון, ירושלים תשי"א.
מסע בבל לר' דוד סלימאן ששון, ירושלים תשט"ו.
ר' יעקב אליישר וחיבורו מגילת פרס, מכון בן-צבי, ירושלים תש"ך.
תולדות האר"י, מכון בן צבי, ירושלים תשכ"ז.
מאמרים ברפואה לר' רפאל מרדכי מלכי, יד הרב נסים, ירושלים תשמ"ה.
פסקי הגאון מהרי"ט: תשובות ר' יוסף טאיטאצאק בצירוף מבואות מפורטים, יד הרב נסים, ירושלים תשמ"ז.
זאבים טורפים את בנימין: תשובת ר' אליהו קפשאלי, הנקראת נועם וחובלים, בעניין הפולמוס על ר' בנימין ב"ר מתתיה, אוניברסיטת ת"א תש"נ.
מהדורות צילום ביבליופיליות בצירוף מבואות
מבוא לשו"ת "משפטי שמואל", שו"ת משפטי שמואל לר' שמואל קלעי, יד הרב נסים, ירושלים תשמ"ט, עמ' ז-כב.
מבוא לשו"ת המבי"ט, שו"ת המבי"ט, יד הרב נסים, ירושלים תש"נ, עמ' ג-סד.
כמו כן פרסם למעלה מ-290 מאמרים הפזורים בקבצים שונים.
מאיר בלומנטל (11 באפריל 1952 – 21 בנובמבר 1974) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת הבלם בקבוצת הפועל פתח תקווה בתחילת שנות ה-70 ונחשב לאחת התקוות הגדולות ביותר באותה התקופה.
נפטר בגיל 22 בעת אימון ריצה של קבוצתו.
בלומנטל נולד וגדל בפתח תקווה.
למד בבית-הספר היסודי 'השומר' שבבני-ברק.
אחרי-כן למד בבית-הספר המקצועי ע"ש 'מקס פיין' שבתל אביב וסיים את לימודיו בבית-הספר המקצועי 'עמל' שבפתח-תקוה.
גדל במחלקת הנוער של הפועל פתח תקווה, וכשחקן נבחרת הנוער של ישראל היה שותף עימה לזכייה בגביע אסייה בבנגקוק.
עלה לקבוצת הבוגרים של הפועל פתח תקווה בשנת 1970, ומשחקו הראשון בקבוצה היה מול בית"ר תל אביב, אשר הסתיים בתיקו 1-1.
החל מעונת 1971/72 רכש לעצמו בלומנטל מקום של קבע בהרכב הקבוצה והפך לאחד השחקנים האהובים ביותר על אוהדי הקבוצה, משחק השיא שלו היה בתחילת עונת 1973/74 בדרבי נגד מכבי פתח תקווה, עת כבש שער בניצחון קבוצתו בתוצאה 0-5.
ב-21 בנובמבר 1974 צנח בלומנטל על כר הדשא במהלך אימון כושר עם חבריו לקבוצה.
תחילה היה נדמה שהוא מעד אולם כאשר התקרבו אליו מאמן הכושר ומעסה הקבוצה נדהמו לראות את פניו שהכחילו.
עיסוי הלב והנשמה לא הועילו, ואמבולנס שהוזעק למקום הביאו לבית החולים בלינסון שם נקבע מותו.
בלומנטל היה חייל קבע בחיל האוויר, שם שימש כנהג ועל כן נערכה לו הלוויה צבאית בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
בסך הכל ערך בלומנטל 69 הופעות בליגה וכבש 4 שערים, ובגביע ערך 16 הופעות וכבש שער אחד.
מאיר בן מיכאל (נולד ב-19 במאי 1967) הוא גיטריסט ונגן ג'אז ישראלי.
מאיר בן מיכאל נולד בקזבלנקה, מרוקו וכשהיה בן שנה משפחתו עלתה לישראל והוא התגורר בהרצליה.
בגיל 14 החל ללמוד לנגן בגיטרה בעין חרוד.
הוא שירת כנגן בלהקת פיקוד מרכז ובמהלך שירותו החל להתעניין בג'אז.
בשנת 1985 נסע ללמוד במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון ועם סיום הלימודים התגורר בניו יורק.
שם חי במשך עשר שנים והתפרנס כנגן ג'אז.
בשנת 1995 יצא אלבומו של בן-מיכאל, Relief.
בשנת 1997 השתתף בפסטיבל הגיטרה הבינלאומי והגיש מחווה מוזיקלית לג'ורג' בנסון ששודרה בטלוויזיה.
בשנת 1998 יזם פרויקט בשם "פיוטי בופ", בו שילב בין פיוטים מרוקאיים ובי-בופ, אשר הוצג בפסטיבל "ג'אז בים האדום".
בשנת 2001 השתתף שוב בפסטיבל הגיטרה הבינלאומי המופע משותף עם באלדי אולייר.
בשנת 2006, השתתף במופע של מזי כהן מבצעת ג'אז.
ב-2016 הקליט עם כהן גרסה חדשה לשיר "נפגשנו" של קלפטר.
בשנת 2010 יצא אלבומו "לעולם".
זהו אלבום ראשון שבו בן מיכאל שר ומנגן שירים מקוריים, ויש בו גם עיבודים לשירים ישראלים מוכרים.
בין המשתתפים באלבום: יצחק קלפטר, מזי כהן, שירן פרסקו, דפנה ארמוני ופטר ורטהיימר.
בשנים 2010 עד 2013 הופיע עם יצחק קלפטר וגם הקליט גרסאות חדשות לשיריו, ביניהן לשיר "דמיון חופשי".
בשנת 2017, הלחין את השיר אהבה למילים שכתב צחי איטח, לוחם בפלוגת ההנדסה של חטיבת גבעתי שנפל במוצב הבופור בשנת 2000.
רבי מאיר בן שמואל מרמרו (ד'תת"ך, 1060 - ד'תתצ"ה 1135) היה מראשוני בעלי התוספות, תלמידו וחתנו של רש"י.
נקרא "אבי הרבנים" כיוון שבניו היו רבנים חשובים.
רבי מאיר למד בבית מדרשם של "גאוני לותיר", ובוורמייזא בבית מדרשו של רבי יצחק הלוי.
כן קיבל תורה מרש"י שאף השיא לו את בתו השנייה, יוכבד.
מנישואים אלו נולדו: שמואל (רשב"ם), יעקב (רבנו תם), יצחק (ריב"ם), ושלמה.
בהמשך עבר לרמרו (הנקראת גם רומרוג) והקים שם בית מדרש.
בתו נישאה לרבי שמואל מויטרי, בנו של רבי שמחה בן שמואל, עורך "מחזור ויטרי", ובנם הוא ר"י הזקן, אף הוא מחשובי בעלי התוספות.
רבי מאיר חי בעיר רמרו (Ramerupt) שבצפון צרפת.
רבי מאיר ואשתו יוכבד האריכו ימים, ככל הנראה, ונפטרו בשיבה טובה ברמרו בשנת ד'תתצ"ה (1135), כשיוכבד מקדימה את בעלה בחודשים מספר.
מסיבה זו רבי מאיר נקרא בפי בני דורו "הישיש".
רבי מאיר כתב פירושים לתלמוד, שנקראו "תוספות", ואפשר לראות בהם התחלות לשיטת הלימוד של בעלי התוספות, בגלל הנטייה לקושיות ותירוצים יותר מאשר בפירושי רש"י.
קטע מפירוש שנכתב על ידי רבי מאיר ובנו הרשב"ם נדפס בתוך פירוש רש"י במסכת מנחות.
שמו הוזכר בכמה מקומות על ידי בניו וכן במקומות נוספים בתוספות שלפנינו.
פרופ' י"נ אפשטיין סבור כי הפירוש למסכת נזיר שהודפס בש"ס וילנא ויוחס לרש"י או לריב"ן, חתנו השני של רש"י, חובר למעשה על ידי רבי מאיר בן שמואל, אבל א"א אורבך חלק על זיהוי זה.
רבנו תם מביא בספר הישר את הצעת אביו לתיקון נוסח תפילת "כל נדרי" כדי להתאימה להלכה.
מאיר בר אוריין (גלרנטר; 17 באוגוסט 1929 – 21 בפברואר 2013) היה סגן ראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
בר אוריין נולד בווינה בירת אוסטריה, בנם של מיצי ויוסף בר אוריין.
בגיל 4 עלה לארץ ישראל וגדל בכפר הנוער בן שמן.
ב-1946 התגייס לפלמ"ח במסגרת הכשרת דגניה א'.
שירת בגדוד השלישי בחטיבת יפתח ובמלחמת העצמאות לחם בקרבות על צפת, לטרון והנגב.
בתפקידו האחרון היה סגן מפקד פלוגה במשלט הגופרית ליד קיבוץ בארי, נפצע והשתחרר מהשירות.
הוא היה חבר קיבוץ עמיעד וריכז את ענף הפלחה במשק.
באמצע שנות החמישים עזב את הקיבוץ והצטרף לשב"כ, הוא שירת כראש חוליה בתחום מודיעין מסכל.
לאחר שנה עבר למוסד, שירת ביחידה מבצעית מחוץ לישראל, לאחר מכן היה ממקימי אגף "תבל", האגף שמופקד על הקשרים המודיעיניים והדיפלומטיים.
שירת כסגן מפקד ומפקד מטה המוסד באירופה.
ב-1984 מונה לראש אגף המינהל וסגן לתפקידים מיוחדים של ראש המוסד ושירת בתפקיד עד פרישתו מהשירות ב-1991.
בר אוריין היה בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון מבית הספר למדעי המדינה באוניברסיטת חיפה, בוגר המכללה לביטחון לאומי, ובעל תואר שני מאוניברסיטת חיפה.
היה נשוי לירדנה, אב לבת בשם דליה, וסב לשלושה נכדים.
הוא הובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ גבעת השלושה.
מאיר בר-אילן (נולד ב-5 בנובמבר 1951) הוא פרופסור אמריטוס במחלקות לתלמוד ולתולדות ישראל באוניברסיטת בר-אילן ומומחה במדעי היהדות ובהיסטוריה חברתית ותרבותית של העת העתיקה.
תחומי מחקרו המגוונים כוללים את ספרות המקרא, הספרים החיצוניים, ספרות חז"ל, ליטורגיה, נומרולוגיה, מיסטיקה ומאגיה ועוד, והוא חיבר ספרים ומאמרים רבים בתחומים אלה.
מאיר בר-אילן נולד ב-5 בנובמבר 1951 בניו יורק והגיע לישראל כתינוק ב-1 במאי 1952. הוא בנם הצעיר של תמימה בר-אילן (ריבקוב) ושל טוביה בר-אילן, שהיה מראשי חיל המדע במלחמת השחרור ובהמשך המנכ"ל הראשון של אוניברסיטת בר-אילן.
סבו היה הרב מאיר בר-אילן, על שמו הוא נקרא.
דודתו, ד"ר יהודית ברלין-ליברמן, הייתה נשואה לפרופסור שאול ליברמן, ובר-אילן הוא אחד מיורשי עזבונו הספרותי.
למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר ולאחריה בישיבת מרכז הרב, שתיהן בירושלים.
לאחר מכן שירת בצה"ל כמדריך בבית הספר לקצינים, כמ"מ בגדוד 50 (במלחמת יום כיפור), וכסרן (מיל') בפלוגת חרמ"ש (במלחמת לבנון הראשונה בה איבד את רגלו).
את מסלולו האקדמי החל באוניברסיטת בר-אילן, במחלקות לתולדות-ישראל, תלמוד ופילוסופיה יהודית.
לאחר שסיים בהצטיינות את התואר הראשון המשיך בלימודיו באוניברסיטה לתואר שני ולדוקטורט, וב-1981 החל ללמד במחלקות לתלמוד ולתולדות עם ישראל באוניברסיטה.
ב-11 ביוני 1982, שלושה שבועות לאחר שהגיש את עבודת הדוקטורט, נפצע קשה ואיבד את רגלו בקרב סולטאן יעקוב.
את תואר הדוקטור קיבל בשנת 1983.
בשנת 1988 זכה בפרס חולון על ספרו 'סתרי תפילה והיכלות', ובשנת 1989 זכה למלגת השתלמות שנתית מטעם אוניברסיטת הרווארד שארצות הברית.
בשנת 2001 שהה בשבתון בווינה, אוסטריה, שם לימד במכון למדעי היהדות.
בשנים 2007–2008 שימש כראש המחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן.
מחקריו של בר-אילן עוסקים במספר רב של תחומים הקשורים למדעי היהדות ולעת העתיקה, ונעזרים במגוון מתודולוגיות מחקר, מזו הפילולוגית ועד לזו הסוציו-אנתרופולוגית.
מעבר לנושאים הקלאסיים בחקר מדעי היהדות, הוא עסק גם בנושאים הנחשבים אזוטריים, כגון נומרולוגיה מקראית, אסטרולוגיה בקרב חכמי ישראל, מאגיה יהודית ועוד, ועמד על השפעותיהם של נושאים אלו על המחשבה היהודית מהעת העתיקה ואילך.
בנוסף, עוסקים מחקריו גם בליטורגיה יהודית ובסידור התפילה.
שלושים וארבע שנות מחקר הקדיש לספר "דברי גד החוזה" שיצא במהדורה מדעית בשנת 2015. את הספר ההדיר ופירש על סמך כתב יד של יהודי קוצ'ין שנמצא בספריית אוניברסיטת קיימברידג'.
בספר זה בר-אילן מנתח את הספר מההיבט הריאלי (עבודת הסופרים בעת העתיקה ופענוח כתב היד), ההיסטורי (יהדות קוצ'ין והקשר בינה לעולם היהודי, גלגולי כתב היד), המקראי (תוכן הספר והשוואתו למקרא ולספרות החיצונית) הסוציולוגי (ה'מושב בחיים' של מחבר הספר), ועוד.
כתוצר לוואי של מחקריו המגוונים, פרסם בר-אילן באתר האינטרנט שלו מבחר ביבליוגרפיות שאסף בנושאים שונים, החל ממגילות קומראן והספרות הכיתתית עבור דרך מאגיה וגירוש שדים, וכלה במאפיינים תרבותיים של החברה היהודית בעת העתיקה.
בר-אילן פרסם גם מספר רב של מאמרי ביקורת על פרסומים מדעיים בתחומים שונים.
ברבים מהם הוא מבטא ביקורת גלויה כלפי הנעשה בתחום המחקר האקדמי של חקר התלמוד בכלל, וזה של החוג לתלמוד באוניברסיטה העברית בפרט, המתמקד ברובו במתודה הפילולוגית וזונח, לדעתו, מתודות מחקר אחרות.
סתרי תפילה והיכלות, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן ה'תשמ"ז.
נומרולוגיה בראשיתית, הוצאת העמותה לאסטרולוגיה ונומרולוגיה יהודית, רחובות ה'תשס"ד (מהדורה שנייה).
אסטרולוגיה ומדעים אחרים בין יהודי ארץ-ישראל: בתקופות ההלניסטית-רומית והביזאנטית, הוצאת מוסד ביאליק, ירושלים ה'תשע"א.
דברי גד החוזה: מתוך כתב-יד קיימברידג O0.1.20 שהועתק בקוצ'ין במאה ה-18, הוצאת המחבר, רחובות, ה'תשע"ה.
"בחינת הנוסח, עניינים ארוטיים ומעשי כשפים במגילת שיר השירים", שנתון למקרא ולחקר המזרח הקדום ט (תשמ"ז), עמ' 31–53.
"אופייה ומקורה של מגילת תענית", סיני, צח (תשמ"ו), עמ' קיד-קלז.
"עולמם הסודי של אנשי קומראן וחכמים", שנתון למקרא ולחקר המזרח הקדום, יא (תשנ"ז), עמ' 285–301.
"משחקי ילדים בעת העתיקה", דברי הקונגרס העולמי האחד-עשר למדעי היהדות, ירושלים תשנ"ד, חטיבה ב, כרך א', עמ' 23–30.
"הרפואה בארץ-ישראל במאות הראשונות לספירה", קתדרה 91 (תשנ"ט), עמ' 31–78.
"יצורים דמיוניים באגדה היהודית העתיקה", מחניים, ז (תשנ"ד), עמ' 104–113
"שמות של מלאכים", א' דמסקי, י' רייף וי' תבורי (עורכים), ואלה שמות: מחקרים באוצר השמות היהודיים, רמת גן תשנ"ז, עמ' לג-מח.
"רעיון הבחירה בתפילה היהודית", ש' אלמוג ומ' הד (עורכים), רעיון הבחירה בישראל ובעמים, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, ירושלים תשנ"א, עמ' 121–145.
"השינויים בתפילות ראש השנה: משנת ראש השנה ד, ז", סידרא יג (תשנ"ז), עמ' 25–46.
"(ביקורת על) רחל אליאור, מקדש ומרכבה, כוהנים ומלאכים, היכל והיכלות במיסטיקה היהודית הקדומה, הוצאת מאגנס, ירושלים תשס"ג", מועד יד (תשס"ד), עמ' 114–131.
"(ביקורת על) יהודה ליבס, תורת היצירה של ספר יצירה, הוצאת שוקן, ירושלים ותל אביב תשס"א", קתרסיס 10 (תשס"ט), עמ' 126–155.
מאיר בנאי הוא אלבום הבכורה של מאיר בנאי, שכתב, הלחין ושר את כל שירי האלבום, פרט לשיר "זה חלום" שהלחין אריק רודיך, ולשיר "בתוך הכלוב", אותו הלחינו בנאי ורודיך ביחד.
האלבום הופיע ב-1984 והתקבל באהדה על ידי המבקרים.
המפיק המוזיקלי והמעבד של האלבום הוא אריק רודיך.
בין הבולטים שבשירי האלבום: "כשהיום עולה", "מחפש את הכיוון", "כמו ציפור מעל הים", "לילות", ושני השירים שבנאי הוציא עוד בשנת 1982 - "אל המנוחה" ו"אביתר".
האלבום יצא בחברת התקליטים "מאי מיוזיק" של נחום היימן, שהאמין בבנאי הצעיר והפיק את האלבום.
בשנת 1990 יצא לראשונה על גבי התקליטור, בהוצאה של חברת CBS ישראל, עם עטיפה בצבע שחור-לבן.
בשנת 1998 האלבום יצא על גבי התקליטור, בהוצאה של חברת "הליקון", עם עטיפה בצבע סגול.
אריק רודיך - הפקה מוזיקלית ועיבודים, תופים אלקטרוניים, קלידים, סיקוונסרים, תופי קונגוס אלקטרוניים, קולות.
חיים רומנו - גיטרה חשמלית, גיטרה אקוסטית.
שמוליק בודגוב - גיטרה חשמלית.
גרי אקשטיין - גיטרה חשמלית.
מיקי שביב - גיטרה בס, גיטרה חשמלית (ב-"מחפש את הכיוון").
מאיר בנאי - שירה, מילים, לחנים וגיטרה אקוסטית.
מאיר בן שבת (נולד בשנת 1966) הוא איש ביטחון ישראלי, לשעבר היועץ לביטחון לאומי וראש המטה לביטחון לאומי.
קודם לכן היה ראש מרחב דרום בשירות הביטחון הכללי.
מאז תום שירותו הציבורי שימש כעמית מחקר בכיר במכון למחקרי ביטחון לאומי באוניברסיטת תל אביב כיום, עומד בראש מכון משגב לאסטרטגיה ציונית ולביטחון לאומי בירושלים, וכותב מאמרי דעה ופרשנות מדינית – ביטחונית בעיתון ישראל היום.
בן שבת נולד למשפחה דתית שעלתה לישראל ממרוקו.
בנם החמישי מתוך 12 ילדיהם של מכלוף ועזיזה.
גדל בדימונה ולמד בבית ספר ממלכתי דתי בעיר ולאחר מכן בישיבת בני עקיבא אהל שלמה – באר שבע.
היה כתב במקומון של דימונה ובשורה של עיתונים בדרום.
גויס לצה"ל בשנת 1984, שימש קצין שלישות גדודי בחטיבת גבעתי וכסגן קצין השלישות של החטיבה.
במסגרת שירותו בחטיבת גבעתי קיבל כמה אותות הצטיינות ואף את אות מצטיין הנשיא.
בשנת 1989 השתחרר מצה"ל, התגייס לשב"כ ושימש במגוון תפקידי מטה ופיקוד של השב"כ.
ב-1992 קיבל צל"ש מראש בהשב"כ יעקב פרי, בגין חשיפה של התארגנות חבלנית ברצועת עזה.
בתפקידיו עסק בעיקר בהתמודדות כנגד החמאס ברצועת עזה, ובין היתר פיקד על פעילות השב"כ במבצע עופרת יצוקה.
היה שותף בפעולות סיכול ממוקד רבות, בהן של סעד אל-ערביד, סלאח שחאדה, עבד אל-עזיז א-רנתיסי.
בפברואר 2004 פיקד על מבצע החרמת כספי טרור מחשבונות הבנק הערבי ובנק קהיר עמאן שפעלו ביהודה ושומרון, בסכום כולל של כ-37 מיליון ש"ח.
במהלך שירותו בשב"כ שימש ראש אגף הסייבר, ראש "האגף הארצי לסיכול טרור וריגול ולמחקר ולמדיניות" וראש מרחב דרום.
ב-15 באוגוסט 2017 החל לכהן כיועץ לביטחון לאומי וכממלא מקום ראש המטה לביטחון לאומי (המל"ל) במשרד ראש הממשלה.
מינוי אושר על ידי הממשלה ב-12 בנובמבר 2017. בדצמבר 2017 מונה גם לשמש כשליח מדיני מטעם ראש הממשלה בנימין נתניהו, במקום עו"ד יצחק מולכו.
מתחילת 2018, ניהל את הקשרים בין ישראל למצרים מול שר המודיעין המצרי עבאס כאמל, ובמסגרת זו, ניהל משא ומתן עקיף עם ארגון חמאס, באמצעות כאמל, במטרה להגיע להסדרה ברצועת עזה.
הקשר עם כאמל היה אישי וכלל פגישות חשאיות, ובמהלכו הועברו מסרים כתובים מיחיא סינוואר, ראש ממשל חמאס ברצועת עזה, כולל מכתב בכתב יד בעברית שכלל את הביטוי "קח סיכון מחושב" המיועד לראש הממשלה נתניהו.
במהלך כהונתו, קיים פעילות דיפלומטית בזירה הבינלאומית: ביוני 2018, נפגש עם ראש ממשלת הונגריה ויקטור אורבן, והיה הנואם המרכזי בכינוס יועצי הביטחון הלאומי של מדינות קבוצת וישגראד בבודפשט.
באוקטובר 2018, השתתף בביקורו הרשמי של ראש הממשלה נתניהו בעומאן, ובשיחות שהתקיימו בארמונו של הסולטאן קאבוס בן סעיד.
בינואר 2019, טס להודו בטיסה ישירה שנחנכה דרך סעודיה ועומאן, ונפגש עם ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי לדיון בסוגיות אזוריות ונושאים בילטרליים.
במרץ היה מעורב במגעים מול אתיופיה לאיתורם והחזרתם לישראל של שני ישראלים שנהרגו בהתרסקות מטוס אתיופי.
באפריל אותה שנה, היה מעורב במגעים עם רוסיה שהובילו להחזרת גופתו של חלל צה"ל זכריה באומל.
ביוני 2019, ארח בן שבת פגישת פסגה תקדימית בירושלים בהשתתפות היועץ לביטחון לאומי של ארצות הברית ג'ון בולטון ומזכיר המועצה לביטחון לאומי של הפדרציה הרוסית ניקולאי פטרושב.
בפגישה, דנו השלושה על המדיניות ביחס לאיראן, ובפתרון הסכסוך בסוריה.
בנובמבר 2020, השתתף בפגישה חשאית שקיים נתניהו עם יורש העצר הסעודי מוחמד בן סלמאן בסעודיה, פגישה שקיומה הוכחש על ידי גורמים רשמיים בשתי המדינות.
בנובמבר 2019, ניהל את המגעים עם ארמון המלוכה הירדני, שהובילו לפתרון משבר בין ישראל לירדן ולהחזרת השגריר הירדני לישראל.
בדצמבר 2019 ובינואר 2020, ערב הבחירות לכנסת העשרים ושלוש, עסק בקידום הסכם שאפשר את השבתה לישראל של נעמה יששכר מן הכלא ברוסיה לאחר שנגזרו עליה שבע וחצי שנות מאסר בגין הברחת סמים.
בתקופת כהונתו, היה מעורב בקידום הסכמי אברהם ובביסוס הקשרים עם איחוד האמירויות הערביות, בחריין, סודאן ומרוקו, ובחידוש היחסים עם צ'אד.
בנוסף, מילא תפקיד במאבק של ישראל במגפת הקורונה.
בדצמבר 2020, הוענק לו אות הוקרה של מחלקת ההגנה של ארצות הברית על שירות מעולה לציבור, מטעם היועץ לביטחון לאומי, רוברט אובריאן.
ב-13 בפברואר 2021, מונה על ידי נתניהו לאחראי לנושא הסכם הגרעין עם איראן, ושליח למגעים בנושא מול ממשל ביידן, המעצמות ומדינות האזור.
בפברואר 2021, היה מעורב במגעים שהובילו להחזרתה לישראל של אזרחית ישראלית שחצתה את הגבול ונעצרה בסוריה.
ב-30 ביוני 2021, כשבועיים לאחר השבעת הממשלה ה-36, הודיע על פרישתו מתפקיד ראש המל"ל.
בנוסף היה מעורב במערכת הפוליטית הישראלית.
בנובמבר 2018 נפגש עם הרב חיים דרוקמן, בשליחות ראש הממשלה נתניהו.
בפגישה התבקש הרב להשפיע על השרים נפתלי בנט ואיילת שקד ממפלגת הבית היהודי שלא להתפטר מהממשלה.
לאחר פרישתו מתפקידו הציבורי, מאיר בן שבת הצטרף כעמית מחקר בכיר במכון למחקרי ביטחון לאומי (INSS).
ביוני 2022 החל לפעול ב"מכון הלאומי לשבת, חברה וכלכלה", בראש ועדת ההיגוי לקידום השבת כמנוף ללכידות חברתית.
באותה שנה הצטרף לחוג ידידי מכון "דורות" ולחוג ידידי עמותת על"ה.
בנוסף, הוא חבר במועצה המייעצת של קרן ההשקעות "SIBF".
ביולי 2022 נבחר לעמוד בראש המועצה הציבורית של "בית הציונות הדתית", ובאוגוסט אותה שנה הצטרף למועצה החינוכית-רוחנית של רשת אמי"ת.
בינואר 2023 מונה לחבר במועצה הציבורית של "הקרן למנהיגות ציונית", ובמרץ אותה שנה לראש "מכון משגב לביטחון לאומי ולאסטרטגיה ציונית" בירושלים.
במאמריו הוא תומך במדיניות ביטחונית תקיפה מול איומים אזוריים, וקורא לפעולות נחושות בעזה ובלבנון חרף לחץ אמריקאי.
בן שבת הוא בעל תואר ראשון בהצטיינות במדע המדינה מטעם אוניברסיטת בר-אילן, ובוגר התוכנית לדירקטורים ונושאי משרה בכירים בתאגידים באוניברסיטת תל אביב.
הוא מתגורר במרכז שפירא, נשוי לסיגלית ואב לארבעה.
בתו של בן שבת נשואה לנכדו של הרב חיים דרוקמן.
מנהל אורח חיים דתי ומשתייך לציונות הדתית.
בדצמבר 2020 העניק לו רוברט אובריאן, היועץ לביטחון לאומי של ארצות הברית אות הוקרה של מחלקת ההגנה של ארצות הברית, על שירות מעולה לציבור – באות נכתב, כי בן שבת העלה את היחסים בין ישראל וארצות הברית לגבהים היסטוריים.
לקראת סוף חודש דצמבר 2020, נבחר בן שבת ל-100 המשפיעים לשנת 2020 של מדינת ישראל על פי המגזינים דה מרקר וכלכליסט.
באפריל 2021, ערב יום העצמאות ה-73 למדינת ישראל, נבחר בן שבת להדליק משואה בעיר הולדתו דימונה, כיקיר העיר.
בנובמבר 2021 קיבל את אות יקיר ישיבות ואולפנות "בני עקיבא" על מפעל חיים.
רבי מאיר בן רבי שמעון המעילי היה רב שחי בפרובאנס בתקופת הראשונים.
רבי מאיר המעילי חי בתחילת המאה ה-13 בנרבונה שבפרובאנס [חבל ארץ בדרום צרפת].
רבו המובהק היה דודו רבי משולם בן רבי משה מבדרש בעל ספר ההשלמה.
למד גם אצל רבי נתן בן מאיר רבו של הרמב"ן.
היה רבו של רבי מנוח מנרבונה מחבר ספר המנוחה על הרמב"ם.
חיבר פירושים על התורה והתלמוד, התוכח עם הנוצרים וייצג את היהודים בפני השלטונות.
כמו כן התנגד לשיטות הקבלה שהתחדשו בימיו, ופעל למניעת התפשטותם.
בימיו ובסביבתו התחילו להתפשט שיטות הקבלה וספרותה, ביניהם ספר הבהיר שיוחס לרבי נחוניה בן הקנה.
רבי מאיר החשיב את האמונה בספירות כמינות ועבודת אלילים שבו מחליפים את האל באחד מיצוריו.
הוא פעל רבות למנוע התפשטות אמונה זאת, וכתב מכתבים לאנשי ארצו שבהם הסביר איך הקבלה אינה מתיישבת עם מקורות היהדות.
טען שיחוס ספרי הקבלה לתנאים מזויף, ושיש לשרוף אותם.
רבי מאיר פעל בזה בשליחות דודו בעל ההשלמה.
עם זאת, פרופ' צחי ווייס סבור כי המעילי לא התנגד לקבלת הספירות אלא לגישות יהודיות שעסקו בפולחן מטטרון וחשש שהאמונה בספירות תחזק פולחן זה.
אולם בספרו מלחמת מצווה כותב המעילי כי הוא מתנגד לחלוטין לקבלת הספירות והוא רואה בכך אלוהויות רבות, כלומר, מינות ועבודה זרה.
ספר המאורות על התלמוד, פרשנות ופסיקה על התלמוד, פירושיו על מסכתות ברכות חולין וסדר מועד וכן על הלכות קטנות של הרי"ף נדפסו, אך פירושיו על סדר נשים וסדר קדשים - אבדו.
מלחמת מצווה, פולמוסיו עם הנוצרים.
בתוך הספר (אשר רובו מצוי עדיין בכתב יד) נמצאה גם התפלמסות ארוכה עם מקובלי דורו.
חיבור הדרשות, על הלכות פסח, ראש השנה וסוכות.
קונטרס משיב נפש, תשובה בה מגן על הרמב"ם מהשגה שנאמרה על פירושו, בשני הפרקים הראשונים בהלכות יסודי התורה
מאיר בצרי היה כלכלן, היסטוריון, סופר, משורר ידוע, והמנהיג האחרון של הקהילה היהודית בבגדאד.
נולד בבגדאד ב-1911 למשפחה יהודית אמידה, אביו היה סוחר בד בבגדאד ואמו הייתה בת משפחת דנגור, משפחה מיוחסת שיצאו ממנה מספר רבנים.
בוגר אוניברסיטת בגדאד, שם למד כלכלה.
מילא מספר תפקידים חשובים בעיראק, כולל ראש לשכת המסחר בבגדאד ב-1943 וגם עורך כתב העת של הלשכה (בו התפרסמו גם יצירות של יעקב לב).
לפני כן כיהן כמנכ"ל משרד החוץ העיראקי.
נשאר בעיראק גם לאחר ההגירה המסיבית של יהודי עיראק בסוף שנות הארבעים ותחילת שנות החמישים, עם קרוב ל-10,000 יהודים נוספים שסירבו לעזוב את עיראק.
שימש נשיא של כבוד של הקהילה היהודית בעיראק בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 של המאה ה-20.
ב-1974 עזב את עיראק לצמיתות ועבר לבריטניה, לאחר תקופה של רדיפה, שכללה מאסר ומעצר בית, ולאחר סדרה של הוצאות להורג פומביות של כמה יהודים בבגדאד.
היה הנשיא האחרון של הקהילה היהודית בעיראק.
בלונדון פרסם שורה של ספרים ביוגרפיים על אישים עיראקיים, ובישראל התפרסם קובץ שירים כולל שלו וכן אוטוביוגרפיה בשם "מחופי החידקל לחופי התמזה".
בצרי צבר ספרים רבים, ולפני שעזב את עיראק, תרם לספרייה הלאומית העיראקית את ספרייתו האישית, שכללה כ-4,000 ספרים.
בשפה הערבית היו לו כ-40 כתבי יד, החל משירה, כלכלה, תרגומים והיסטוריה:
אישים יהודים בעיראק המודרנית (أعلام اليهود في العراق الحديث) – ספר ובו ביוגרפיות של כ-60 מראשי יהדות עיראק במאה ה-20, שהיו כמוהו חסידי האורנטצייה העיראקית והיו פעילים בסנאט ובפרלמנט, בכלכלה, במסחר, בחיי הספרות והדת.
אישים בפוליטיקה בעיראק המודרנית (أعلام السياسة في العراق الحديث).
תפקיד הסופר הערבי בבניית החברה הערבית המודרנית (دور الأديب العربي في بناء المجتمع العربي العصري).
אישים באמנות העיראקית המודרנית ובת זמננו (أعلام الفن العراقي الحديث والمعاصر)
רבי מאיר בן ברוך הלוי מווינה (גם: מהר"ם הלוי, מהר"ם סג"ל, מהר"ם ס"ל) היה רב בפרנקפורט וארפורט וראש ישיבת וינה במפנה המאה ה-15 ואחד מחשובי הרבנים באשכנז שלאחר תקופת בעלי התוספות.
יש שייחסו לו את ייסוד "הסמיכה האשכנזית" (סמיכת "מורנו").
ידוע גם בשל מעורבותו בפולמוס רבנות צרפת.
נולד בעיר פולדא, ועל כן מכונה לעיתים "מהר"ם פולדא".
ככל הנראה אביו נהרג על קידוש השם בגזירות ק"ט, ועל כן מכונה דרך קבע "הקדוש רבי ברוך".
נראה שהספיק בצעירותו, לפני הגזרות, ללמוד בארפורט אצל רבי אלכסנדרי זוסלין הכהן בעל ספר "האגודה", וייתכן שלאחר מכן למד אצל רבנים נוספים, שורדי הגזרות.
לא ידוע בבירור על מקומו ומעשיו של מהר"ם לאחר הגזירות.
כנראה כיהן לאחר הגזרות כרבה הרשמי של ארפורט ושם למד אצלו רבי הלל 'הזקן' מארפורט.
ידוע שבחלקן כיהן כרבה של פרנקפורט, וייתכן שלמד אצלו שם רבי יום טוב ליפמן מילהויזן, אך הידיעות על כך מקוטעות וכנראה לא התגורר בה ברציפות.
ייתכן שהוא רבי מאיר מביירוית שמונה בשנת 1372 לרבה של נסיכות אנסבך בידי הנסיך (כנראה פרידריך החמישי), אך הדבר אינו ברור.
אף שאין על כך ידיעות ברורות, סביר למדי שלפחות בחלק משנים (כנראה בשנות השישים של אותה מאה) אלה החזיק ישיבה בוורמייזא, ואז למד אצלו רבי שמשון איש ירושלים (המכונה גם רבי שמשון מדורין).
השערה זו מתחזקת מהופעתו בממורבוך של יהדות וורמייזא .
בשנת קמ"ג (1383) עבר לנירנברג ועמד בראשות הישיבה, אך לאחר כשנתיים שב לפרנקפורט.
בשנות ישיבתו השנייה בפרנקפורט העלילו עליו עלילה והוא הושם במאסר.
בכ"ג באדר ה'קנ"ב (1392) שוחרר ממאסרו ועקר לווינה, שם נתמנה כראש ישיבתה לצד רבי אברהם קלויזנר.
נאמר עליו כי הביא עמו לווינה את מסורת חכמי אזור הריינוס וידע את "כל שרשי דתיה ומנהגיה", ומעבר זה מסמל את מעבר מרכז התורה מאשכנז לאוסטריה למשך הדורות הבאים.
עם זאת, נראה שמעמדו באוסטריה היה מרכזי פחות ממעמדו במקומו הקודם באשכנז, שכן רבי אהרן בלומלין, שלמד באוסטריה בשנים אלה, כנראה לא למד אצלו.
התעודות הרשמיות האחרונות המזכירות אותו נכתבו בשנת ה'קס"ו (1406), ומשם ואילך נזכרת אשתו כאלמנה, וכנראה נפטר בשנה זו.
בווינה נישא להנזיס, בת הבנקאי דוד שטויס, מעשירי הקהילה.
אשתו הנזיס ניהלה עבורו עסקי הלוואה בריבית.
בנו זלמן היה חתנו של חברו מהרא"ק.
הייתה לו גם בת שנישאה לאייזיק מזלצבורג.
בישיבתו בווינה למדו תלמידים רבים, מהם שהשפיעו רבות על עולם התורה באשכנז בשנים שלאחר מכן, ביניהם מהר"ש נוישטט שאף ירש את מקומו בראשות ישיבת וינה.
רבים מתלמידיו נהרגו בפרעות בווינה בשנת קפ"א.
תלמיד חשוב נוסף שלו הוא רבי יעקל מאיגר, שהיה אחר כך רב בקרמס.
נראה שאף מהרי"ל הספיק ללמוד אצלו בצעירותו, ומאמריו הובא בספר מהרי"ל כמה פעמים, אך כי עיקר תורתו קיבל מתלמידו מהר"ש.
לא השאיר אחריו כל חיבור הלכתי, אך פסקים ומובאות בשמו מובאים בספרי בני הדורות הבאים ובתשובותיהם כמהרי"ל, תרומת הדשן ומהר"י וייל.
למשל, מובא כי כאשר אחד מבני ישיבתו ביזה את השמש, ציווה להחרים אותו.
פסק בתוקף שאין דין הסגת גבול בתחום הרבנות, וכי לכל רב זכות להורות הלכה, אף אם כבר יש רב במקום.
בעניין זה צוטט כאומר "מי נתן או הוריש לי הגבול, שלא ישיגנו אחר".
אף הוא עצמו שימש רב בווינה לצד מהרא"ק ולא הייתה ביניהם מחלוקת.
מאידך, קבע שאסור לרב להורות ללא שקיבל רשות מפורשת וסמיכה ממנו (וראו עוד בהמשך הערך).
נראה שרצה לוודא מצד אחד שימונו רק רבנים המוכרים לו כתלמידי חכמים הראויים לתפקיד, ומן הצד השני למנוע מצב בו ישנה תחרות על התפקיד, כדי שלא תיווצר תלות של הרבנים בקהילות ובאלו שמינו אותם.
שמו מוזכר פעמים רבות בתוספות גורניש, וכנראה הוא אחד ממגבשי דרך החילוקים שמתבטא בתוספות אלו, עיקרי השיטה היו התמקדות בניסוח ובדקדוק מעמיק של לשון התלמוד ופירושי רש"י ותוספות.
למהר"ם ס"ל חלק חשוב בפולמוס הסמיכה בצרפת.
רבי מתתיה טריוויש כיהן כ"ראש רבני צרפת", וכאשר נפטר הוריש כהונה זו לבנו רבי יוחנן טריוויש.
תלמיד אחר של רבי מתתיה, רבי ישעיה בן אבא מרי שהיה רב בסבויה, ערער על סמכותו של רבי יוחנן.
הוא פנה למהר"ם ס"ל, שכנראה היה גם רבו, וקיבל ממנו כתב סמיכה, בו קבע כי לרבי ישעיה הסמכות הבלעדית למנות רבנים בכל מלכות צרפת.
רבי יוחנן טריוויש, בנו של רבי מתתיה, פנה לריב"ש, שטען כי סמכותו של מהר"ם לגזור גזרות מוגבלת לתחומי אשכנז, והפולמוס גרר אחריו את חכמי אירופה כולה.
מכח פרשה זו, הסיקו חוקרים רבים כי מהר"ם ס"ל הוא מחדשה של סמיכת "מורנו" ("הסמיכה האשכנזית"), כלומר הענקה מפורשת של רב לתלמידו את התואר "מורנו", ודרישה מוקדמת לקבלת תואר זה לפני שימוש בתפקיד רבני.
סמיכת מורנו מתועדת לראשונה בפולמוס זה, ועל כן יש שסברו כי היא חודשה בידי מהר"ם ס"ל, וזו הייתה הדעה המקובלת במחקר בעבר.
חוקרים אחרים דחו מסקנה זו, והראו כי הריב"ש התייחס לסמיכת רב לתלמידו כמנהג אשכנזי וצרפתי ותיק ומקובל, ולא כחידוש עצמאי של מהר"ם ס"ל.
טענה נוספת כנגד הסברא שמהר"ם ס"ל חידש את הסמיכה היא שבפולמוס נזכר שגם ר' יוחנן, בן מחלוקתו של ר' ישעיה הנסמך, קיבל מאביו סמיכה ורשות להיות ראש ישיבה.
מכוח ראיות אלה, סבר מרדכי ברויאר שהסמיכה כנראה נהגה עוד קודם מהר"ם ס"ל, וחידושו של מהר"ם ס"ל, עליו נסב הפולמוס, היה שסמכותו הבלעדית לסמוך חלה גם מחוץ למעגל המצומצם של תלמידיו, וגם על ארצות אחרות.
אף שהריב"ש חלק על מהר"ם ס"ל בפולמוס הסמיכה, וסבר שאין לו סמכות למנות רבנים מחוץ לארצו אשכנז, הוא מתייחס אליו בכבוד ומתארו במילים "הנשר הגדול גדול הכנפים מלא התורה אשר לו החכמה".
אף שלא נותר בידינו מתורתו אלא פסקים מועטים, השפעתו במסירת התורה בתקופה בה חרבו מרכזי התורה הגדולים באשכנז רבה, ובאה לידי ביטוי בעיקר בתלמידיו בווינה שהעמידו אחריהם חכמים כמהרי"ל ובני דורו.
תלמידיו ותלמידי תלמידיו המצטטים את פסקין מכנים אותו בתוארי כבוד מופלגים: מהר"ם מינץ מזכיר אותו כ"ריש גלותא".
סימן נוסף לחשיבותו ניתן למצוא באזכורו בספרי "ממורבוך" (ספרי הזכרת נשמות) של קהילות שונות בגרמניה.
בפתיחת ספרים אלו נזכרו בדרך כלל, מלבד שמות ההרוגים בפרעות, שמותם של גדולי התורה באשכנז בתקופת הראשונים.
מהר"ם הלוי מופיע ברשימה זו בכמה וכמה ספרי ממורבוך, ביניהן זה של קהילת וורמייזא ושל קהילת פרנקפורט, לצד שמות כמו רבנו גרשום מאור הגולה, רבי שמעון בן יצחק, רש"י, רבנו תם, מהר"ם מרוטנבורג ומהרי"ל.
מאיר בר מאיר הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, אשר פיקד על חטיבת אגרוף הברזל.
עם גיוסו לצה"ל שובץ בר מאיר בחיל השריון.
בעיצומה של מלחמת לבנון השנייה מונה למפקד גדוד 77 בחטיבה 7 (שהיה עסוק בפעילות בט"ש בעוטף עזה) ופיקד עליו עד שנת 2008. בשנים 2011–2012 פיקד על חטיבת אגרוף הברזל.
ב-2013 מונה לשמש כראש מחלקת צי"ד בחטיבת התקשוב בזרוע היבשה.לאחר תפקיד זה פרש מצה"ל ושימש ראש תוכנית מערכות אוטונומיות במנהלת החדשנות של רפא"ל.
מאיר בן גור (ליפשיץ) (1916 - 2 בינואר 2008) היה עיתונאי, המזכיר הכללי של אגודת העיתונאים בתל אביב וממקימי בית סוקולוב.
בן גור נולד בפוניבז' שבליטא למאיר ופרידה ליפשיץ ועלה עם משפחתו לארץ בשנת 1924. המשפחה הצטרפה לקיבוץ א"י א' של השומר הצעיר שישב בראשון לציון.
בשנת 1932 חזר לפוניבז', התחתן בנישואים פיקטיביים עם חברה בקן השומר הצעיר והעלה אותה לארץ.
לאחר חזרתו לארץ נשלח על ידי משפחתו לנהלל.
לפני קום המדינה נמנה עם מייסדי קיבוץ גבולות, ובאותה עת גם החל לעבוד כעורך לילה בעל המשמר.
ב-1954 היה בין מקימי העיתון למרחב, שהיה עיתונה של אחדות העבודה, ובהמשך היה גם עורך לילה בהארץ.
את עיקר מרצו הקדיש בן גור לאגודת העיתונאים בתל אביב, שבה היה רכז מקצועי מאז 1944, ובשנים 1963–1982 שימש כמזכ"ל האגודה.
במסגרת תפקידו זה פעל רבות לשיפור תנאי השכר של העיתונאים ולחיזוק מעמדם מול המו"לים.
בתקופתו אף הוקמו תאים מקצועיים של כתבים ונוסדו בית סוקולוב (1956) ומועצת העיתונות (1963), בה גם שימש כמזכיר.
בן גור גם היה חבר מערכת ספר השנה של העיתונאים במשך שנים רבות.
ב-1967 קיבל בן גור אות הוקרה מהמכון לפריון העבודה והייצור על "אי היעדרות מהעבודה".
ב-1985, לאחר שעבר לגור בקריית ארבע, היה שותף לניסיון לחדש את הוצאת עיתון התנועה הרוויזיוניסטית "הירדן"; בו שימש סגן־העורך.
אך לאחר שפורסמו 14 גיליונות נסגר העיתון המחודש, לאחר שנקלע לקשיי מימון.
באותה תקופה גם עבד ככתב בעיתון "מעריב".
נפטר בינואר 2008 ונקבר בבית העלמין ירקון.
בן גור היה נשוי שלוש פעמים.
מאשתו הראשונה אלה נולד תינוק שמת בגיל רך ומאשתו השנייה, רבקה, נולדו קובי, סמדר והסופרת נעמי בן גור.
בראשית שנות ה-80 נישא בשלישית, הפעם לסופרת נעמי פרנקל, אף היא יוצאת קיבוץ השומר הצעיר.
כשהחליטה פרנקל כי מקומה בקריית ארבע, הלך בעקבותיה, לתדהמתם של רבים מחבריו שהכירו את דעותיו הפוליטיות.
בשנותיו בקריית ארבע התקרב לדת.
מאיר בן ישי (נולד ב-1959) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, שימש בעבר מפקד גדוד 906 ומפקד החטיבה המרכזית באוגדת עזה.
עם גיוסו לצה"ל שובץ בן ישי בנח"ל.
בהמשך שימש כמפקד פלוגה וסמג"ד בגדוד 932 ולחם במלחמת לבנון הראשונה.
בשנים 1987–1988 שימש כמפקד גדוד 906. לאחר מכן מונה כמפקד מחוז דן בפיקוד העורף, כמפקד החטיבה המרכזית באוגדת עזה וכמפקד בסיס אימונים של פיקוד מרכז.
בשנת 2001 מונה כמנכ"ל ארגון ההובלה סע-שא.
בהמשך התגייס למשטרה ושירת בדרגת תת-ניצב.
בין היתר שימש כראש חטיבת האבטחה וכסגן מפקד כוחות הפינוי של המשטרה בתוכנית ההתנתקות
לבן ישי תואר ראשון מאוניברסיטת בר-אילן.
מאיר בן נפתלי (22 ביולי 1932 – 14 ביולי 2023) היה תת-אלוף בצה"ל, ששימש כראש מנת"ק - מנהלת תוכנית המרכבה והרק"ם במשרד הביטחון, בין השנים 1980–1982. כראש מנת"ק, עסק בין השאר בייצור טנק מרכבה סימן 1 ופיתוח טנק מרכבה סימן 2.
לפני כן שימש כראש מחלקת חילות היבשה במשלחת הרכש של משרד הביטחון בניו יורק.
בן נפתלי נולד כמאיר חיימוביץ בשנת 1932 בפירנצה שבממלכת איטליה.
בשנת 1935, כשהיה בן 3, עלה עם הוריו לארץ ישראל המנדטורית.
המשפחה התגוררה בעפולה במשך 6 שנים ובשנת 1941 עברה לתל אביב.
ב-1950 התגייס בן נפתלי לצה"ל.
הוא נשלח לבה"ד 3 (בית הספר חיל הרגלים), עבר קורס מכ"ים ושירת שם כמפקד כיתה.
בהמשך עבר לשרת כמדריך כיתתי בקורס קציני חי"ר במחנה 80 (למרות שלא היה קצין ובתנאי שישתתף בכל ההרצאות עם חניכי הקורס), שבסופו קיבל דרגת סג"ם.
בשנים הבאות עבד כמדריך גדנ"ע, כטרקטוריסט וכמכונאי דיזל.
במקביל שירת במילואים כמ"מ בפלוגה ב' בגדוד 279 של חטיבת שריון מילואים 27.
ב-1956 שימש כקמב"ץ הגדוד במבצע קדש, ולאחריו השלים קורס מ"פ שריון במסגרת שירות המילואים.
ב-1958, בהשראת יצחק יעקב (יצה), אותו הכיר בתקופת קורס מ"פ שריון, התגייס בן נפתלי לחיל החימוש והתחיל את דרכו בחיל ב-ב.מ.ב.
681 (בית מלאכה בסיסי), שהוא כיום מש"א תל-השומר.
בשנת 1963 (שוב בהשראת יצה) נשלח בן נפתלי, במסגרת שירותו הצבאי, ללימודים בטכניון והשלים שם תואר בהנדסת מכונות.
לאחר לימודיו חזר בן נפתלי ל-ב.מ.ב.
בהמשך פיקד בן נפתלי על יחידת בחינה ואחריה על יחידת ניסויים במפקדת קצין חימוש ראשי (מקחש"ר).
ב-1977 מונה בן נפתלי לראש מחלקת היבשה במשלחת הרכש של משרד הביטחון בניו יורק, ושימש שם כקניין טנקים ונגמ"שים לכוחות היבשה.
ב-1980 עם חזרתו מארצות הברית שימש כראש מנהלת המרכבה והרק"ם (מנת"ק), עד לשחרורו ב-1982.
עם שחרורו ועד 1987, עבד בן נפתלי בחברת אלול טכנולוגיות.
בעשר השנים הבאות עבד בן נפתלי כיועץ עצמאי וכמנכ"ל חברת פלנטיקס, עד שב 1997 יצא לגמלאות.
מאיר היה נשוי למרים (מיקי) לבית רביש, ולהם 3 בנות.
מאיר בקשי (ט"ז בחשוון ה'תרצ"ט, נובמבר 1938 – ו' באדר ה'תשפ"ה, 6 במרץ 2025) היה איש חינוך ישראלי.
נולד ברחביה בירושלים לבן-ציון ולטובה בהיה, ילידת חלב שבסוריה.
אביו היה מראשי ועד העדה הספרדית בירושלים וממייסדי בית הכנסת "המתיבתא בית הראש"ל" ע"ש הראשון לציון הרב יעקב שאול אלישר וגבאי בית הכנסת "רבן יוחנן בן זכאי בעיר העתיקה" בירושלים.
משפחתו התפרנסה מחנות מכולת שליד ביתם.
הוא האח הבכור של הראשון לציון הרב אליהו בקשי דורון ואברהם בקשי דורון.
בילדותו למד בבית הספר הממ"ד "לדוגמה" ע"ש הראשון לציון הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל.
למד בישיבת מרכז הרב, מכללת ליפשיץ ובאוניברסיטה העברית.
בשנות לימודיו בתיכון ובסמינר עסק בהדרכת נוער בסיכון במועדוני תקוותנו במוסררה וליפתא.
ב-1960 החל ללמד בבית הספר לדוגמה לבנים.
באותה שנה החל לשמש כשליח ציבור.
בהמשך היה גם סגן מנהל בית הספר.
לאחר מכן התמנה למנהל הסמינר למורים וגננות בגבעת ושינגטון.
בשנת ה'תשכ"ט השתתף בהכנת תוכנית הלימודים במקרא בחינוך ממלכתי דתי.
עמד בראש המכון התורני לחינוך ותקשורת.
בנוסף, היה אחראי על לימודי היהדות בטלוויזיה הלימודית, (שם יזם את התוכניות קשת וענן ושניים אוחזין) והגיש תוכניות שונות.
הגיש סדרת טלוויזיה בנושא שירת הבקשות בטלוויזיה הישראלית.
הרצה והיה סגן דיקן במכללה ירושלים.
היה יו"ר ועדת היגוי של התכנית "חכמה בדרום" - השלוחה של המכללה באילת.
בשנת 2019 קיבל את יקיר ירושלים על העמדת דורות של מורים, מורות ור"מים בחינוך הדתי והחרדי בעיר, על הנחלה של ערכי צדקה וחסד ועל פעילות מגוונת לשימור המורשת הירושלמית כחזן וכחוקר הפיוט.
היה נשוי לשושנה (בת המקובל הרב יצחק דרזי) ואב לחמישה (ביניהם אביעד בקשי), והתגורר בקריית משה.
מאיר דגן (30 בינואר 1945 – 17 במרץ 2016) היה ראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים בין השנים 2002–2011. קודם לכן שימש בשורת תפקידים ביטחוניים אחרים ובהם הגיע עד דרגת אלוף בצה"ל.
בין השאר היה מי שהקים ופיקד על יחידת רימון (1970), לה מיוחס תפקיד חשוב בחיסול הטרור הפלסטיני ברצועת עזה בראשית שנות ה-70. קיבל ב-1971 את עיטור העוז.
דגן נולד בשם מאיר הוברמן ברכבת בברית המועצות, להורים מפולין שנמלטו מספר שנים קודם לכן לברית המועצות מפני הנאצים.
אבי אמו, בער ארליך (סלושני), נרצח בשואה.
בשנות כהונתו כראש המוסד, החזיק דגן במשרדו תמונה מפורסמת שבה לטענתו נראה סבא שלו מניח תפילין כשהוא מוקף בחיילים נאצים שלועגים לו, זמן קצר לפני שנורה למוות.
משפחתו של דגן עלתה לישראל בשנת 1950, תחילה התגוררה במחנה ישראל, מחנה עולים בלוד, ואחר כך השתקעה בבת ים, בה ניהלו הוריו מכבסה.
דגן היה נשוי לבינה ואב לשלושה ילדים.
אחיו הבכור, אליעזר הוברמן, הוא פרופסור לפרמקולוגיה באוניברסיטת אילינוי בשיקגו.
בשנת 1963 התגייס לצה"ל, החל מסלול בסיירת מטכ"ל אך נשר והתנדב לחטיבת הצנחנים בה שירת בסיירת החטיבתית.
בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם ומ"כ ובהמשך עבר קורס קציני חי"ר.
דגן השתתף בפעולות נגד מחבלים בדרום הר חברון והשתחרר מהשירות הסדיר בנובמבר 1966 בדרגת סגן.
במלחמת ששת הימים גויס לשירות מילואים ופיקד על פלוגת צנחנים בקרבות בסיני.
בהמשך המלחמה הוסק, יחד עם חייליו, ללחימה ברמת הגולן והשתתף בכיבושה.
לאחר המלחמה חזר לשירות קבע בצה"ל ושימש קצין מבצעים באזור אל עריש.
בשנת 1970 הטיל עליו אלוף פיקוד הדרום, אריאל שרון, להקים את "יחידת רימון", יחידה מיוחדת שתפקידה היה להילחם בטרור הפלסטיני ברצועת עזה.
יחידה זו הייתה מודל מוקדם ליחידות המסתערבים (יחידות שמשון, דובדבן וימ"ס) שבאו אחריה.
פעילות היחידה הייתה שנויה במחלוקת.
בפברואר 1970 נפצע דגן בשתי רגליו לאחר שהג'יפ שבו נסע עלה על מוקש ברצועת עזה, והוא אושפז במשך כחצי שנה.
במהלך תקופה זו נישא לחברתו.
הוא חזר ליחידתו כשרגלו עדיין חבושה בגבס.
ב-29 בינואר 1971, בסיור עם חייליו בצפון הרצועה, הבחין במחבל מבוקש יושב במונית נוסעת.
כאשר החיילים ניגשו למונית, הגיח המחבל עם רימון בידו ושלף את הניצרה, אך דגן הסתער עליו בגופו והצליח להכניע אותו.
בזכותו התגלה גם מחבל נוסף שישב ברכב.
על גבורתו בפעולה זו הוענק לו עיטור העוז.
במלחמת יום הכיפורים לחם בחזית הדרום בכוח סיור מיוחד באוגדת שרון תחת פיקודו של ידידו, אל"ם דני רהב וולף, מפקד סיירת שקד לשעבר שעימו לחם ברצועת עזה כנגד הטרור הפלסטיני.
הכוח כלל קצינים ולוחמים במילואים ובקבע, רובם יוצאי סיירת שקד והצנחנים, שלא היו בתפקיד מוגדר ערב המלחמה, ונתקבצו לאוגדה.
בין אנשי הכוח היה גם אמציה חן (פצי), שפיקד על כוח בשם "כוח פצי".
לתקופה קצרה פעל איתם גם כוח צנחנים בפיקוד שמואל ארד שכונה "כוח שמוליק" וכוח מסיירת מטכ"ל בפיקודו של עוזי דיין.
לאחר המלחמה עבר לחיל השריון ושימש כמפקד פלוגת טנקים בחטיבה 7. בהמשך שימש כמפקד גדוד שריון וכמפקד חטיבה 673. בשנת 1980 החליף את יורם המזרחי בפיקוד על אד"ל - אזור דרום לבנון ובנובמבר 1981 הוחלף על ידי אפרים סנה.
במלחמת שלום הגליל פיקד על חטיבה 188 "ברק", ואחר כך מונה למפקד יחידת הקישור ללבנון (יק"ל).
כמפקד היק"ל הקים את צבא דרום לבנון (צד"ל) על בסיס צבא לבנון החופשית בפיקודו של רס"ן סעד חדאד, וזאת בהסכם עם ממשלת לבנון.
באחריותו היו כל מערכות היחסים והעיסוק בנושאי לבנון, החל מהעדות השונות, וכלה קישור ותאום מול הגורמים השונים.
דגן למד גם על פעילות יחידה 504 של אגף המודיעין העוסקת בין השאר בהפעלת סוכנים, והקים ענף דומה לאיסוף מודיעין והפעלת סוכנים במסגרת יק"ל.
בהמשך מונה למפקד עוצבת געש (אוגדה 36).
בשנת 1991 מונה ליועץ הרמטכ"ל לענייני טרור.
בשנת 1992 מונה לראש חטיבת המבצעים במטכ"ל, בדרגת תת-אלוף.
ב-1993 מונה לעוזר ראש אג"ם בדרגת אלוף.
בשנת 1995 פרש מצה"ל ויצא למסע ג'יפים במרכז אסיה עם חברו האלוף יוסי בן-חנן.
בשנת 1996 שב דגן לשירות הציבורי כאשר ראש הממשלה שמעון פרס צירף אותו למטה ללוחמה בטרור כסגנו של עמי אילון אשר מילא את התפקיד במקביל לכהונתו כראש השב"כ.
עם היבחרו של בנימין נתניהו לראשות הממשלה (באמצע 1996) – קודם דגן לתפקיד ראש המטה.
הוא כיהן בתפקיד עד אמצע 1999, כשבמקביל שימש במילואים כמפקד הגיס הצפוני.
לדגן תואר ראשון במדע המדינה מטעם אוניברסיטת חיפה.
בשנת 2000 צירף דגן את שמו למתנגדים לנסיגה מרמת הגולן והתפקד לליכוד.
בבחירות 2001 היה דגן, יחד עם חבר הכנסת עוזי לנדאו, ראש מטה יום הבחירות של אריאל שרון.
שרון מינה אותו לעמוד בראש אגף במשרד ראש הממשלה שהוקם במטרה לפעול נגד מקורות כספיים של ארגוני הטרור.
ב-10 בספטמבר 2002 הכריז ראש הממשלה אריאל שרון על מינויו של דגן לתפקיד ראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים במקום אפרים הלוי.
הוא כיהן עד סוף שנת 2010, לאחר שכהונתו הוארכה פעמיים.
כהונתו של דגן נחשבה למוצלחת במיוחד, וכישוריו, יצירתיותו ופועלו הוערכו לטובה הן על ידי גורמים ישראלים והן על ידי גורמים בינלאומיים, בהם גורמים ערביים.
בתקופת כהונתו יוחסו למוסד מספר חיסולים של פעילי טרור בכירים, בהם עז א-דין שייח' ח'ליל, עימאד מורנייה, המפקד הצבאי של חזבאללה, ובכיר החמאס מחמוד אל-מבחוח.
לזכות דגן גם נזקפו השגת המודיעין להשמדת הכור הגרעיני הסורי בשנת 2007 והתמיכה בתקיפה ועיכוב של תוכנית הגרעין האיראנית.
דגן האמין שמלחמה כלכלית היא חלק בלתי נפרד מעימות עם האויב ופתח אסטרטגיה חדשנית למלחמה בטרור המופנה נגד ישראל והיהודים לפיה ינותקו מחוללי הטרור מהחמצן המניע אותם – הכסף, מקורות המימון דרכם מוזרם הכסף – המוסדות הפיננסיים והבנקאים המפעילים את המנגנון.
את המודיעין סיפקה יחידת 'צלצל', יחידה חשאית שהקים דגן ותפקידה לאתר ולסמן את 'כיסו' של האויב.
היחידה פורקה בשנת 2017, בידי ראש המוסד יוסי כהן.
את המערכה הכלכלית-משפטית מוביל ארגון החברה האזרחית, שורת הדין, בראשות עורכת הדין ניצנה דרשן-לייטנר, יועצת הסתרים של דגן, הפועלת לעיתים מתוך יוזמה אישית ולעיתים בהכוונה ובעזרת מידע שמועבר מסוכנויות ביטחון ומוסדות מדינתיים אחרים.
ב-6 בינואר 2011 סיים דגן את תפקידו וזכה לשבחים רבים על פעילות המוסד בכהונתו.
לאחר פרישתו העריך שאיראן לא תשיג יכולת גרעינית לפני שנת 2015, ושלל בתוקף את האפשרות שישראל תתקוף את איראן לשם מניעת השגתה של יכולת גרעינית.
עם פרישתו היה מועמד על ידי שר התחבורה ליו"ר חברת נמלי ישראל, מינוי שלא יצא לפועל בסופו של דבר.
ב-25 במאי 2011 מונה ליושב ראש חברת גוליבר אנרג'י העוסקת בחיפושי גז ונפט בים התיכון.
היה נשיא כבוד של חברת המודיעין העסקי בי.סי.
בשנת 2012 אובחן כלוקה בסרטן הכבד, ובסיוע של נשיא מדינת ישראל, ראשי ממשלת ישראל ואח"מים נוספים החל דגן במסע חיפוש אחר מדינה שבה יוכל לעבור השתלת כבד.
באוקטובר אותה שנה, לאחר ששירותי רפואה במדינות רבות ובהן ישראל, ארצות הברית, הודו וסין סירבו בשל גילו, עבר לבסוף השתלת כבד בבלארוס בעזרתו של אלימלך פירר בזכות התערבותו של נשיא המדינה אלכסנדר לוקשנקו וכן אישים ישראליים, בתוכם אביגדור ליברמן.
פעמים אחדות מתח ביקורת חריפה על תפקודו של ראש הממשלה, בנימין נתניהו.
ב-28 בינואר 2015, באירוע שנערך ביום עיון של עמותת אריאל שרון למנהיגות במוזיאון תל אביב, אמר: "ראש הממשלה ונפתלי בנט מובילים את ישראל למדינה דו-לאומית שהיא אסון וסכנה לציונות", וכן, "אחרי יום כיפור עבר לי הפחד על קיומה של מדינת ישראל.
הייתי בטוח שנוכל לעמוד בכל דבר, אבל היום אני מודה שיש לי סימני שאלה קשים על הכיוונים של ההנהגה הנוכחית".
ב-7 במרץ 2015 נשא נאום בהפגנה שנערכה בכיכר רבין במהלך מערכת הבחירות לכנסת העשרים ואמר: "שש שנים ברציפות מכהן בנימין נתניהו כראש הממשלה.
שש שנים שבהן ישראל לא הייתה תקועה יותר מאשר הפעם הזו.
שש שנים שבהן הוא לא הוביל מהלך אמיתי אחד לשינוי פני האזור או ליצירתו של עתיד טוב יותר".
ב-17 במרץ 2016 נפטר דגן בבית החולים איכילוב בתל אביב, ממחלת הסרטן, בגיל 71. הותיר אחריו אישה ושלושה ילדים.
הוא נטמן בבית הקברות הצבאי בראש פינה.
משפחתו הסכימה לתרום את איבריו להשתלה, ושתי קרניות מגופו הושתלו בשני ישראלים.
במאי 2016 שודר בתוכנית "עובדה" ראיון שערכה איתו אילנה דיין זמן קצר לפני מותו.
בריאיון אישר דגן שמסר מידע מדיונים שניהל עם ראש הממשלה נתניהו ושר הביטחון ברק למזכיר ההגנה האמריקאי, ליאון פאנטה, בין השאר את התרשמותו של ברק משיחותיו עם האמריקאים לגבי תגובה אמריקאית לתקיפה ישראלית נגד הכור הגרעיני באיראן.
דגן אמר שעשה זאת כדי לסכל תקיפה ישראלית נגד הכור האיראני, שהייתה לדעתו משגה חמור ומסוכן.
בנובמבר 2024 שודרה סדרת בת חמישה פרקים בשם מאיר דגן: המלחמה האחרונה בYes דוקו, בבימוי דרור מורה, וכוללת ראיונות שנתן שבועות מספר לפני מותו.
באפריל 2011 זכה בפרס חיים הרצוג לתרומה ייחודית למדינת ישראל.
במאי 2011 זכה בפרס מוסקוביץ' לציונות.
בתחילת ספטמבר 2017 נערך בצה"ל תרגיל גדול לגיס הצפוני שנשא את השם "אור הדגן" לזכרו של מאיר דגן.
בנתניה נקרא רחוב על שמו.
ברמת השרון נקרא גשר להולכי רגל על שמו.
בשנת 2025 יצא לאור ספר באנגלית המשרטט את דמותו.
מאיר דוד לוונשטיין (1 ביוני 1904 – 15 באוגוסט 1995) היה חבר הכנסת מטעם אגודת ישראל ומחותמי מגילת העצמאות.
לוונשטיין היה בנו של הרב טוביה לוינשטיין, רבה של ציריך.
הוא למד בבית-הספר למסחר בציריך ובבית-המדרש לרבנים על-שם הרב י"צ דינר באמסטרדם.
היה יושב ראש צעירי אגודת ישראל באירופה.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל והיה פעיל באגודת ישראל.
הוא צורף למועצת העם כנציג אגודת ישראל והיה מחותמי מגילת העצמאות.
לאחר הקמת מועצת המדינה הזמנית היה חבר גם בה, ובמסגרת זאת היה חבר בוועדה לגיבוש חוקה זמנית בספטמבר 1948.
הוא נבחר לכנסת הראשונה ברשימת החזית הדתית המאוחדת.
היה ממתנגדיו של הרב לוין ובסוף שנת 1950 חבר לאליהו כי טוב בדרישה לכינוס ועידה ארצית של אגודת ישראל נגד ההתנהלות של הנהגת אגודת ישראל, בין השאר בטענות על בזבוז כספים על עיתון המודיע.
המהלך לא צלח, ולוינשטיין וחבריו הורחקו מהמפלגה.
הקים את לשכת המסחר שווייץ - ישראל.
לאחר שפרש מהחיים הפוליטיים עסק בייבוא מכונות אריגה.
אחד מהם, , בוגר ישיבת פוניבז', שירת בנח"ל המוצנח.
הוא נהרג בקרב המיתלה בשנת 1956 ונקבר בבית הקברות זיכרון מאיר, עם מצבה צה"לית, קרוב לקברו של החזון איש.
מאוחר יותר נקברו לצדו אמו ואביו, ר' מאיר דוד.
נכדיו הם הרב שלמה לוונשטיין ואברהם ישעיהו לוונשטיין, הנשוי לבמאית, המפיקה והיוצרת יעל לוונשטיין.
מאיר גרוסמן (בכתיב יידי: גראָסמאן; 3 ביוני 1888, כ"ד בסיוון תרמ"ח – 27 ביוני 1964, ט"ז בתמוז תשכ"ד) היה עיתונאי וממנהיגי הציונות הרוויזיוניסטית באירופה ובישראל.