tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אין לבלבל שפה זו עם הוונטית המודרנית, השייכת למשפחת השפות הרומאניות.
ונטית היא שפה הודו-אירופית המשתייכת לקבוצת ה"קנטום" והיא נכתבה באלפבית צפון איטלי.
קיימת הסכמה כי למעט ליבורנית, הייתה הוונטית השפה המקורבת ביותר לשפות האיטליות, קבוצה שכללה בין היתר גם את הלטינית.
האפשרות שוונטית הייתה מקורבת גם לניבים אילירים מוטלת בספק בידי רוב החוקרים.
עוד נתגלו מספר קווי דמיון בין ונטית לשפות הגרמאניות, במיוחד בכינויי השם (Pronoun).
ונטית (בוונטית: Vèneto או Łéngua vèneta; באיטלקית: Veneto) היא שפה המדוברת בפי כ-2,200,000 איש בצפון איטליה, בעיקר במחוז ונטו, ובפי כ-100,000 דוברים נוספים בסלובניה ובקרואטיה.
למרות השוני המשמעותי ביניהן, נחשבת הוונטית פעמים רבות לניב של איטלקית.
הוונטית היא שפה שונה מהשפה הוונטית שדוברה בוונטו לפני 2,000 שנה ואשר אינה קשורה אליה.
בנוסף יש להבחין בין ונטית לבין ניב השפה האיטלקית המדובר בוונטו, שנותר בגדר ניב של איטלקית אף שהושפע רבות מהוונטית.
בשפה זו נכתבו מחזות של הקומדיה דל'ארטה, שירה, ואפילו האיליאדה תורגמה לוונטית.
למרות זאת, הוונטית הכתובה הלכה ונסוגה מפני הניב הטוסקני ומפני שפות רומאניות אחרות.
עם חלוקתה של רפובליקת ונציה בסוף המאה ה-18, חדלה הוונטית בהדרגה מלשמש כשפה רשמית, ועם איחוד איטליה במאה ה-19 הונהג הניב הטוסקני כבסיס לאיטלקית המודרנית.
מאז נמצאת הוונטית בנסיגה מתמדת וכל דובריה באיטליה דוברים גם איטלקית.
מאידך, מהגרים מוונטו במחצית השנייה של המאה ה-19 הקימו קהילות דוברות ונטית באמריקה הלטינית וברומניה.
ב-28 במרץ 2007 הכירה האספה האזורית של מחוז ונטו בוונטית כשפת המחוז, עם קבלת חוק "החסות והשימור של השפה והתרבות הוונטית" (Tutela e valorizzazione della lingua e della cultura veneta).
ונטית מדוברת בעיקר במחוזות ונטו ופריולי-ונציה ג'וליה בצפון-מזרח איטליה וכן באיסטריה, ובחופי מפרץ קוורנר ודלמטיה בסלובניה ובקרואטיה.
קהילות קטנות יותר מצויות ברחבי איטליה גם במחוזות לאציו, לומברדיה, אמיליה-רומאניה ובטרנטינו.
מחוץ לדרום אירופה יש קהילות דוברות ונטית בעיר טולצ'אה (Tulcea) ברומניה, במקסיקו ובמדינות ריו גראנדה דו סול וסנטה קטרינה בברזיל.
הוונטים האדריאטים (יוונית: Ενετοί; לטינית: Veneti; איטלקית: Paleoveneti או Venetici) היו עם איטלי שישב בצפון-מזרח איטליה, באזור החופף כיום למחוזות ונטו ופריולי-ונציה ג'וליה.
הוונטים דיברו ונטית, שפה הודו-אירופית מבודדת שנכחדה במאה ה-1, ושמם נשתמר בשמו של מחוז ונטו ובירתו ונציה.
תושבי ונטו כיום מכונים גם הם ונטים (Venetici) ועל כן נהוג לעיתים להתייחס באיטלקית אל תושביו ההיסטוריים של המחוז כאל "ונטים קדומים" (Paleoveneti).
לפי ההיסטוריון הרומי בן פדובה (Patavium), טיטוס ליוויוס שנמנה עם הוונטים בעצמו,
היו הוונטים תוצר של עירוב בין האוגנים (Euganei) שבט מקומי מיתולוגי למחצה עם האנטים (Eneti) שהגיעו מאסיה הקטנה.
הומרוס ופליניוס הזקן ציינו שלאחר חורבן טרויה הוביל אנטנור מייסדה המיתולוגי של פדובה את האנטים מפפלגוניה שבצפון אסיה הקטנה אל חופיו הצפון-מערביים של הים האדריאטי.
מספר תאוריות הוצעו באשר למקורם של הוונטים.
לפי תאוריה אחת הייתה מולדתם בגבעות האאוגניות (Colli Euganei) הסמוכות לאגם גארדה (Lago di Garda) שבגבול ונטו ולומברדיה.
משם התפשטו מזרחה ויישבו את כל מחוז ונטו וחלקים ממחוז פריולי-ונציה ג'וליה.
תאוריה אחרת המתבססת על מחקרים בלשניים סוברת כי הוונטים הגיעו מגאליה, ותאוריה שלישית מציעה את פולין כארץ מוצאם, אך שתי תאוריות אלה רחוקות מהוכחה מדעית.
לפי הממצאים המוקדמים ביותר הקיימים, הוונטים אכן ישבו בין אגם גארדה לבין נהר האדיג'ה ומשם התפשטו מזרחה.
הם הקימו יישובים לאורך האדיג'ה, הברנטה והפיווה (Piave) ועסקו בעיבוד חרסית וארד.
עוד עסקו הוונטים בגידול סוסים וחזירים, בחקלאות, ובסחר במתכות, במיוחד זהב.
הוונטים היו עם רודף שלום ועמדו בקשרים מסחריים ותרבותיים עם האטרוסקים, הרומאים והיוונים.
בשנת 163 לפנה"ס הייתה ונטו לפרובינקיה גאליה ציסאלפינה (Gallia Cisalpina) ובשנת 49 לפנה"ס קיבלו הוונטים זכויות אזרחיות רומיות.
הוונטים לא הוכרעו על ידי הרומאים בכוח צבאי אלא נטמעו בקירבם בתהליך ממושך ובדרכי שלום.
פוטבולה קלאב ונטספילס (בלטבית: Futbola Klubs Ventspils) הוא מועדון כדורגל מהעיר ונטספילס, לטביה.
המועדון הוקם בשנת 1997. אצטדיון הבית שלו הוא אצטדיון ונטספילס אולימפיאקיס שבו 3,200 מושבים.
הקבוצה זכתה באליפות לטביה בשנת 2006 ובכך העפילה למוקדמות ליגת האלופות.
היא הגיעה עד לסיבוב השני, בו הודחה על ידי רד בול זלצבורג.
הקבוצה שחזרה את ההישג בעונת .
בסיבוב המוקדמות השני הקבוצה הפסידה לקבוצת מולדה מנורווגיה והודחה מהטורניר.
בסך הכל, זכתה קבוצת הכדורגל של המועדון ב-3 אליפויות רצופות וב-3 גביעים רצופים.
בשנת 2000 שחקן הקבוצה ולדיסלב בזבורודוב הבקיע 7 שערים במשחק הגביע.
ונטספילס (בלטבית: Ventspils; בגרמנית: Windau, וינדאו; ביידיש: ווינדוי) היא העיר השישית בגודלה בלטביה.
היא שוכנת בצפון-מערב לטביה, לחוף הים הבלטי, בשפכו של נהר הוונטה, במחוז ההיסטורי קורלנד.
בתחילת המאה ה-14 הוקם באזור מבצר של המסדר הליבוני ובשנת 1378 היישוב קיבל זכויות עיר.
נמל ונטספילס, הנחשב לגדול במדינה ולאחד העמוסים בים הבלטי מבחינת היקף שינוע המטענים, מהווה נמל חשוב לייצוא נפט ופחם מרוסיה.
הנמל מקושר עם שוודיה בקו מעבורת של חברת סטנה ליין.
בעיר משחקות קבוצת כדורגל וקבוצת כדורסל מקומיות.
בשנות השלושים של המאה העשרים חיו בוונטספילס כ-1,000 יהודים, שהיוו כשמונה אחוזים מתושבי העיר.
באוגוסט 1940 עברה העיר לשלטון סובייטי.
בתקופה זו הגימנסיה היהודית בעיר נסגרה, הפעילות הציבורית של היהודים בה שותקה, ועסקי היהודים הולאמו.
הגרמנים כבשו את ונטספילס ביולי 1941, וריכזו את יהודיה בגטו, בו הוטלו עליהם גזירות שונות, ובוצעו בהם מעשי התעללות והשפלה פומביים.
עד אוקטובר 1941 רצחו הגרמנים והלטבים את כל יהודי העיר.
הערים התאומות של ונטספילס הן:
מועדון הכדורסל ונטספילס היא קבוצת כדורסל לטבית מהעיר ונטספילס, המתמודדת בליגת העל הלטבית, בליגת האלופות והליגה הבלטית.
הקבוצה נוסדה בשנת 1994, המועדון הגיע לגמר אליפות הליגה פעמיים (1998, 1999).
הקבוצה השתתפה גם בצ'מפיונס קאפ בעונת 2002/03 ובגביע יול"ב בעונת 2003/04. הקבוצה זכתה באליפות הליגה הלטבית בפעם השמינית בשנת 2008/09. כמו כן, סיימה הקבוצה במקום הרביעי (2004/05), במקום השלישי (2006/07) ובמקום הרביעי (2009/10) בליגה הבלטית.
בעונת 2012/13 זכתה הקבוצה באליפות הליגה הבלטית לאחר ניצחון בגמר מול קבוצת רדופיס פרינאי בסיכום שני מפגשים.
בעונת 2013/14 זכתה הקבוצה באליפות התשיעית שלה לאחר ניצחון בסדרת הגמר 1-4 מול קבוצת ואף ריגה.
ונטיה (איטלקית: Venetia) הוא שמו ההיסטורי של אזור בצפון מזרח איטליה, אשר כיום מחולק בין שני אזורים, ונטו ופריולי-ונציה ג'וליה.
האזור נקרא על שם של הוונטים אדריאטים, אשר היו חלק מהעמים איטליים.
ונטיה הייתה לאורך שנים רבות חלקה המזרחי של ("דומיני דה טרה פרמה", או "ארצם של הדומינים") הרפובליקה של ונציה, כולל ונטו ופריולי; בעוד שגוריציה וטריאסטה (נפה) היו תחת שלטון הקיסרות האוסטרית בתחילת המאה ה-16. אזור איסטריה הסמוך היה גם כן חלק מהרפובליקה של ונציה, למרות שלו נחשב שייך לאזור.
בשנת 1797, שלטון הרפובליקה הסתיים בפלישתו של נפוליאון, והועברה אל האימפריה האוסטרית (בתמורה לבלגיה).
בין השנים 1805-1806, האזור נכבש שוב על ידי צבא נפוליאון ונכלל בממלכת איטליה.
בשנת 1809, התרחש מרד נגד השלטון האיטלקי צרפתי, אשר סייע להתקדמות הכוחות האוסטריים במהלך מלחמת הקואליציה החמישית.
מרד זה היה בעיקרו מרד איכרים, פחות מאורגן מהמרד של ארדראס הופר, בה כוחות משמר לאומי לחמו בצד הצרפתי-איטלקי.
לאחר קונגרס וינה, 1814-1815, ונטיה הפכה לחציה המזרחי של ממלכת לומברדיה-ונטיה, ממלכה נפרדת של האימפריה האוסטרית.
במהלך מלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה בשנת 1848, ונטיה התקוממה כנגד הממשלה האוסטרית המרכזית, והקימה את רפובליקת סן מרקו, אשר התקיימה כ-17 חודשים.
כוונות לצרפה לממלכת סרדיניה כשלו, לאחר פרישתן של מדינות איטלקיות אחרות (מאי 1848) וכניעת סרדיניה (אוגוסט 1848).
ב-24 באוגוסט 1849 נאלצה ונטיה להיכנע עם סיום המצור על ונציה.
ממשלת האימפריה האוסטרית הייתה לא אהודה בקרב המעמדות הגבוהות והביניים, בגלל מדיניותו האנטי ליברלית של קלמנס ונצל פון מטרניך, אשר מונה על ידי פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה אחרי 1848, ובגלל אי כינון אוטונומיה לומברדו-ונטיה כנדרש.
באותה עת, הממשלה נחשבה מוערכת והגונה בקרב המעמד הנמוך.
ונטיה נשארה תחת שליטה אוסטרית עד מלחמת שבעת השבועות בשנת 1866, כאשר ממלכת איטליה הצטרפה לצד הפרוסי עם ההבטחה למסור את ונטיה בתמורה לסיוע.
אוסטריה הציעה למכור את ונטיה לאיטליה, אך אלו סירבו בראייתם את ההצעה כמבישה.
הדבר הוביל לחזית נוספת לאוסטריה, מלחמת העצמאות השלישית של איטליה.
עם חתימת ברית וינה 1886, הסתיימה המלחמה בהחזרת האזור לצרפת, כאשר הטירות נשארו בידי האוסטרים למשך זמן.
בעקבות מחאות ממושכות, עזבו האוסטרים והצרפתים העבירו את האזור כולו ב-20 באוקטובר לאיטלקים.
משאל עם שנוי במחלוקת בו רק 30% מהאוכלוסייה הבוגרת הצביעו תחת לחץ איטלקי כבד אישרו את המהלך.
תוצאות המשאל הציגו רוב של 99.99% לאיטליה.
מאז ועד היום נותרה ונטיה חלק מאיטליה מלבד פריולי ומזרח ונטו אשר היו במלחמת העולם הראשונה תחת כיבוש אוסטרי ושלטון הפשיזם של הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית משנת 1943 ועד 1945, כאשר מחוז בלונו ומחוזות אודינה-גוריציה-טריאסטה נשלטו על ידי גרמניה הנאצית למרות שייכותם לרפובליקה הסוציאלית.
במהלך 1945-1946, חטיבות הפרטיזנים של יוסיפ ברוז טיטו כבשו חלק מגוריציה ולמשך חודש את טריאסטה.
חלקו המזרחי של העיר גוריציה, יחד עם חלקו העליון של עמק איזונצו וחלקו העיקרי של קראס, הועברו לידי יוגוסלביה בשנת 1947, בעוד שאזור טריאסטה הוגדר כהטריטוריה החופשית של טריאסטה, אשר סופחה חזרה לאיטליה בשנת 1954.
וניבר בוש היה מהנדס אמריקאי שנודע בעבודתו על מחשבים אנלוגיים, בתרומתו לפיתוח פצצה גרעינית במסגרת פרויקט מנהטן, בייסוד חברת ריית'יאון וברעיון של "ממקס", שהוא מאבות רעיון ההיפרטקסט.
וניבר בוש נולד באוורט שבמסצ'וסטס.
בשנת 1913 סיים לימודיו במכללת טאפטס.
במהלך השנה האקדמית 1914–1915 לימד מתמטיקה במכללת ג'קסון.
אחרי עבודת קיץ בחברת ג'נרל אלקטריק ושהות קצרה באוניברסיטת קלארק כדוקטורנט של ארתור גורדון ובסטר, המשיך בלימודי הנדסת חשמל במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), ותוך פחות משנה, ב-1917, קיבל תואר דוקטור מ-MIT ומאוניברסיטת הרווארד במשותף.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עבד במועצה הלאומית למחקר, יחד עם כ-6,000 מדענים אמריקאים, ביישום של המדע ללוחמה (כגון בפיתוח צוללות, ומיקרוסקופים משופרים).
בשנת 1919 הצטרף למחלקה להנדסת חשמל ב-MIT והיה שם פרופסור בשנים 1923–1932.
בשנת 1922, בוש ושותפו לחדר במכללה, לורנס ק' מרשל, הקימו חברה בשם American Appliance Company, לשיווקו של מכשיר חשמלי בשם S-tube, שהיה מיישר זרם גזי אשר הומצא על ידי סי ג'י סמית.
בוש הרוויח כסף רב ממיזם זה, והחברה, ששינתה שמה לריית'יאון, הפכה לחברת אלקטרוניקה גדולה.
ב-23 באוגוסט 1938 הצטרף וניבר ל-NACA, ובין 1940 ל-1941 שימש כמנהל הסוכנות, עד שהוחלף על ידי ג'רום האנסאקר (Jerome C.
המשרד הוקם על מנת לתעל ולמקד את המחקר המדעי להמצאות טכנולוגיות צבאיות, בהן פיתוח מכ"ם, מחקרי הישרדות, פענוח צפנים ופיתוח פצצות, ובכלל זה "פרויקט מנהטן" לפיתוח פצצת אטום.
בתפקיד זה הייתה לו גישה ישירה לנשיא רוזוולט, והוא ניצל זאת כדי לקדם נושאים אסטרטגיים, שהמרכזי שבהם היה פיתוח הפצצה הגרעינית במסגרת פרויקט מנהטן.
הוא לחץ למינויו של לסלי גרובס למנהל הפרויקט, מינוי שהתברר כמהלך קריטי שהביא לקידום יסודי ומהיר של הפרויקט, ולהקמה מהירה של מפעלי העשרת אורניום גדולים באתר הגרעיני באוק רידג' שבטנסי, ועזר לספק משאבים ולפתור בעיות שהתעוררו בפרויקט.
על מנת לסתור גישה זו כתב וניבר בוש לנשיא טרומן מכתב (בכותרת "מדע: החזית האינסופית") בו הזהיר מפני גישה "מכוונת" מדי והדגיש שאפילו פרויקט מנהטן ניצב על כתפי תוצר אינטלקטואלי של הישגי המדע הבסיסי הבלתי-מכוון.
גישתו של בוש התקבלה על ידי הממשל והביאה ב-1950 ליצירת הקרן הלאומית למדע (NSF - National Science Foundation) שתכליתה מימון ממשלתי למחקר מדעי עצמאי לטווח ארוך.
במהלך 1930 הציג בוש את הרעיון שכינה "ממקס" (memex) - מכשיר מבוסס מיקרופילם שיאחסן אוסף של מסמכים זמינים בקלות לעיון, במעין "רשת סבוכה של שבילים שנערך על ידי התאים של המוח", וביסודו ידמה את הפונקציות של המוח האנושי.
מה שעוד היה חשוב במכשיר היה נגישותו "מכשיר עתידי לשימוש אישי ...
סוג של קובץ ספרייה פרטית ממוכן כך שכל פריט יכול להוביל מיד לאחר".
לאחר חשיבה על רעיון זה במשך מספר שנים, תיאר בוש את מחשבותיו במאמר "As we may think" המאמר, שפורסם בירחון The Atlantic ב-1945, מתאר את "ממקס" - ספריית קבצים אישיים, בה האדם שומר את כל ספריו, מסריו ורשמיו, שיהיו זמינים לו במהירות ויהוו הרחבה מלאכותית לזיכרונו.
בוש תיאר מעין שולחן כתיבה עם מסכי מגע וסורק, שמאפשר לאחסן מידע טקסטואלי וגרפי ולשלוף אותו באמצעות מלות מפתח.
הוא הסביר כי המשתמש במערכת יוכל לשלוף כל ספר ולהציגו על מסכים שיוצבו על השולחן.
בוש האמין כי בעוד הוא קורא, המשתמש יוכל לפעול בהתאם למחשבות והתגובות המתעוררות בו במהלך הקריאה, בתהליך פעיל הדומה לכתיבה.
הוא הניח שהקורא יוכל להוסיף למלים שמופיעות על המסך הערות ולארגן אותן מחדש והתווה את הבסיס להמצאת טקסט וירטואלי שאינו פיזי.
הוא גם הגה את רעיון הקטלוג האסוציאטיבי של מילים, שידוע היום במונח "קישור".
"הרעיון הבסיסי הוא שבחירה בכל פריט על המסך תוכל להביא לבחירה בפריט אחר", קבע בוש.
1922, עקרונות של הנדסת חשמל.
1945, כפי שאנו עשויים לחשוב, The Atlantic.
1945, מדע: החזית האינסופית, מזכר לנשיא הארי טרומן המתאר הצעה למדיניות המדע והטכנולוגיה של ארצות הברית שלאחר המלחמה.
1946, אופקים אינסופיים, אוסף מאמרים.
1949, נשק מודרני ואנשים חופשיים, דיון על תפקידו של המדע בשימור המוסדות הדמוקרטיים.
1970, פיסות פעולה, על המדע והמדינה.
וניה הימן (נולד ב-27 במרץ 1986) הוא במאי ויוצר ישראלי זוכה פרס הווידאו קליפים של MTV.
נולד וגדל בירושלים להורים שעלו מצרפת.
הימן הגדיר את החינוך שקיבל מהוריו כדתי-לאומי, אורתודוקסי וליברלי.
הוא למד בתיכון הרטמן התורני בירושלים.
לאחר מכן עשה שנת שירות לאומי בצופים הדתיים בטבריה והתגייס לגדוד 50 של חטיבת הנח"ל.
בזמן שירותו הצבאי חזר בשאלה.
בשנת 2010 החל את לימודיו באקדמיה לאמנות בצלאל.
באותה שנה יצר סרטון העוסק בהחלפת סמלים דתיים בקנקן איקאה; הסרטון זכה למאות אלפי צפיות ביוטיוב ובוימיאו.
הוגים אתאיסטים שונים שיתפו את הסרטון ברשת, ביניהם גם הביולוג ריצ'רד דוקינס והסופר סם האריס.
בשנת הלימודים השנייה בבצלאל יצר הימן שלושה סרטונים שזכו להצלחה ויראלית.
הראשון בהשראת הסדרה הצרפתית BREF, שמספר את סיפורו של בליינד דייט כושל.
לאחר מכן יצר את "דער מענטש", סרטון שהוא פתיחה למערבון חרדי מדומיין.
בסרטון השלישי שיצר, "חיי מדף", הנפיש הימן דמויות על אריזות מזון בתוך מקרר.
באותה שנה הימן גם יצר את הקמפיין של "בירה שפירא", בירת בוטיק ירושלמית, קמפיין שהחל למשוך את תשומת הלב של תעשיית הבידור הישראלית להימן.
במאי 2012 יצא קליפ שיצר הימן לסינגל של אסף אבידן, "Different Pulses", הקליפ זכה לשבחים ולפרסים כ"קליפ השנה" במספר תחרויות קליפים.
באותו חודש ביים הימן מערכון חוץ (מערכון המצולם מחוץ לאולפן התוכנית) לתוכנית "ארץ נהדרת"
במקביל החל הימן ליצור עבודות מסחריות.
הראשונה הייתה שיתוף פעולה בינו לבין הקומיקאי והיוצר רועי כפרי – השניים יצרו יחד פרסומת למשקה "פפסי מקס".
בהמשך יצר הימן קמפיין פרסום לפפסי מקס שעסק באפליקציית מציאות רבודה שפיתח עבור החברה.
השניים שיתפו פעולה גם בקליפ לשירו של כפרי "כן ניגשתי לעידו".
בשנת 2013 שודרה במסגרת התוכנית "ארץ נהדרת" בערוץ 2 סדרה בשם "בקיצור", שהיא אדפטציה של הסדרה צרפתית, "Bref".
בישראל מככב בסדרה רועי כפרי, הימן ביים את הסדרה והשתתף בכתיבת הגרסה העברית.
באפריל 2013 יצר הימן פרסומת לבירה מכבי בכיכובו של אייזאה מוסטפא – כוכב סדרת סרטוני old spice.
בנובמבר 2013 שוחרר קליפ רשמי לשיר הקלאסי של בוב דילן "Like a rolling stone" בבימויו של הימן.
בתחילת דצמבר 2013 זכה הקליפ במקום הראשון בדירוג הקליפים הטובים ביותר של השנה על ידי מגזין Time.
הקליפ גרף פרסים רבים ביניהם פרס Webby על העריכה הטובה ביותר, וארבעה אריות זהב בפסטיבל קאן לפרסום, בין השאר בקטגוריות של בימוי ותסריט.
במהלך שנת 2015 המשיך הימן להוציא עבודות וידאו מסורתיות לצד פרויקטים אינטראקטיביים.
ביוני 2015 להקת Keys N' Krates הקנדית הוציאה לאור סינגל בשם "Save me", לצד הקליפ הוצא לאור קליפ לצפייה בטלפונים סלולריים.
הקליפ היה מעין ניסוי בחוויית וידאו שמשיקה לרשת חברתית, הווידאו הורכב מאלפי תמונות שנשלחו למאגר על ידי מעריצי הלהקה – התמונות הפכו לגיפים שבתוכם הושתלה הלהקה.
חודש לאחר מכן, ביולי 2015, הוציא לאור הזמר האמריקני סילו גרין סינגל בשם "Robin Wiliiams" שגם אליו התלווה וידאו אינטראטיבי שיצר הימן, ובו מתנגנות מילות השיר בשדה חיפוש של גוגל בזמן שהתוצאות מתעדכנות בקצב ההקלדה/שירה, והצופה יכול לעבור בין מנועי החיפוש השונים של גוגל (אינטרנט, תמונות, קניות, סרטונים).
ב-29 באוגוסט 2016 זכה בפרס האפקטים המיוחדים הטובים של השנה בטקס פרסי הווידאו-קליפים של MTV, עבור הקליפ שביים לשיר "UP&UP" של להקת קולדפליי.
בפברואר 2016 הקליפ היה מועמד בקטגוריית הקליפ הטוב ביותר בטקס פרסי גראמי.
ביוני 2017 שודרה בבתי הקולנוע בארצות הברית סדרת פרסומות שנעשתה לחברת טויוטה על ידי צוות יוצרים ישראלי – בהם הימן, גל מוג'ה גון בן ארי ואחרים.
שיתוף הפעולה עם מוג'ה נמשך לאורך השנים.
באפריל 2018 שוחרר קליפ של האמן די ג'יי סנייק לשיר Magenta Riddim שביים הצמד.
בשנת 2019 ביימו את הקליפ לשיר "Glad He's Gone" של הזמרת השוודית טובה לו, שהיה מועמד לפרס גראמי לווידאו קליפ הטוב ביותר.
ביולי 2020 ביימו את הקליפ לגרסת הרמיקס של השיר "Past Life" של הזמרים טרבור דניאל וסלינה גומז.
בשנת 2021 ביימו את הקליפ לשיר "We're Good" של הזמרת דואה ליפה.
2020 – טרבור דניאל וסלינה גומז – "Past Life".
2012 – בירה שפירא – "בירה שפירא בירה לכולם!"
2012 – פפסי מקס ביטבוקס
2013 – בירה מכבי עם אייזאה מוסטפא
2017 – סדרת סרטים קצרים לטויוטה
2020 – איירפודס מקס של אפל
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס גראמי2025הקליפ הטוב ביותר"Taylor Swif"פרס הווידאו קליפים של MTV2025הבימוי הטוב ביותר"Manchild"העריכה הטובה ביותרהאפקטים הוויזואליים הטובים ביותר
וֶנֶטִים הוא השם שהעניקו הרומאים לעם קלטי של יורדי־ים שחי בתקופתם בחצי האי ברטאן שבצרפת, לחופי האוקיינוס האטלנטי.
מקום מושבם נמצא בחבל הארץ שנקרא אז ארמוריקה.
ב-56 לפנה"ס, במהלך מלחמת גאליה, ניצח אותם יוליוס קיסר בים וביבשה, הרג רבים מהם ואת הנותרים מכר לעבדים.
על שמם קרויה העיר וַאן של ימינו.
הוונטים ישבו בחלקה הדרומי של ארמוריקה, לחופו של מפרץ מוֹרְבִּיאַן (Morbihan, נהגה בברטונית: morˈbiˑãn).
עמים קלטים קדומים נוספים שחיו בארמוריקה היו הרדונים, הקוריוסוליטים, האוסיסמים, האסובים והנאמנטים.
את עריהם בנו הוונטים בקצות כפים ולשונות יבשה, אשר עם בוא הגאות הוקפו מים והפכו לאיים ועם שעת השפל נעשו לחצאי איים.
עירם הידועה ביותר, שהייתה כפי הנראה גם בירתם, נקראה בפי הרומאים דריוריטום (Darioritum, כיום גוונד בברטונית או ואן בצרפתית), והיא נזכרת ב"גאוגרפיה" של תלמי.
הוונטים היו עם של יורדי ים.
לדברי קיסר הם עלו במספר אוניותיהם ובכישורי הספנות שלהם על כל העמים האחרים באזור, ונהנו מעליונות במימי החוף האטלנטי של גאליה כולה.
הוא מוסיף ומספר, כי הוונטים קיימו קשרים הדוקים עם בריטניה ואף ביקשו את סיועם של הבריטאנים במלחמתם נגדו.
ספינותיהם היו מותאמות במיוחד למימיו הסוערים של האוקיינוס האטלנטי ולהתמודדות עם הגאות והשפל הבלתי מוכרים בים התיכון, והן מתוארות בפירוט רב יחסית בספרו של קיסר:
ב-57 לפנה"ס הכניע יוליוס קיסר את השבטים הגאלים שלחופי האוקיינוס האטלנטי וביניהם גם את הוונטים.
שליחי שבטים אלה התחייבו בפני קיסר למלא אחר פקודותיו ולמסור לידיו בני ערובה, ועם השלמת המשימה מיהר קיסר אל איטליה ומשם לאיליריקום, תוך כוונה לשוב אל גאליה בקיץ הבא.
בעוד קיסר עושה בגאליה קיסאלפינה, התקוממו שבטים אלה בהנהגת הוונטים.
פובליוס קראסוס, שהכניע את הוונטים ושכניהם בפקודת קיסר, שלח אחדים מקציניו ממחנה החורף באנז'ה שעל הלואר אל המדינות השכנות כדי לאסוף תבואה.
הוונטים, ובעקבותיהם גם הקוריוסוליטים והאסובים, תפסו בשבי את הקצינים הרומיים כדי להשתמש בהם כקלפי מיקוח להשבת בני הערובה שהוכרחו למסור לידי קראסוס.
כשנודע הדבר לקיסר, הורה לאנשיו לבנות ולהכשיר צי מלחמתי ולהיערך לתגובה ומיהר לשוב לזירה.
טבע המקום העניק לערי הוונטים הגנה מצוינת.
כל ההתקפות שערכו הרומאים מן היבשה סוכלו, שכן עם בוא הגאות נותרו כוחותיהם לכודים על הסלעים.
זאת ועוד, בכל מקום בו הצליח קיסר להקים סוללות ודייקים ועמד לכבוש את העיר, השתמשו הוונטים בספינותיהם כדי לפנות את רכושם ואנשיהם אל עיר אחרת, והרומאים אולצו להתחיל הכל מחדש.
לא ניתן היה להכריע את הוונטים מבלי להשמיד קודם את אוניותיהם בקרב ים.
ואומנם, לקראת סוף קיץ 56 לפנה"ס, עם הגעתו של הצי המלחמתי הרומי בפיקודו של דקימוס ברוטוס, השתנו פני הדברים.
בקרב ים שנערך במפרץ קיברון (Quiberon) נחלו הרומאים ניצחון מכריע.
זהו הקרב היחיד מן העת העתיקה הידוע לנו שניטש בין ספינות משוטים לספינות מפרשים.
מאחר שספינות הוונטים היו חסונות מן הרגיל, לא ניתן היה להכריען במהלומות ניגוח, והרומאים השתמשו בכדומים ארוכים שבקצותיהם מגלים כדי לחתוך את חבלי המפרשים של אוניות האויב.
למזלם של הרומאים השתתקה הרוח לפתע תוך כדי הלחימה, ומשנשללה מאוניות הוונטים לגמרי יכולת התנועה, פשטו עליהן החיילים הרומיים והכריעו אותן בלוחמת פנים אל פנים, כשקיסר וצבאו צופים במתרחש מן היבשה.
מפלת הוונטים בקרב הימי חרצה את גורלם.
יישוביהם נכבשו כעת ללא כל התנגדות, ואלו שלא נהרגו בקרב הומתו אחר כך או נמכרו לעבדים.
היה זה אות וסימן לשבטים האחרים על הגורל הצפוי להם אם יעזו להמרות את פיו של העם הרומי.
מלחמת גאליה בשבעה ספרים, בצירוף ספר שמיני מאת אבלוס הירציוס.
תרגם מן המקור הרומי והוסיף מבוא, הערות ומפתח שמות נ' רבן, תל אביב, הוצאת יבנה, תשי"ט (1958).
וניל נואר (Vanil Noir) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה של 2,389 מטר מעל פני הים, וממוקם בגבול הקנטונים וו ופריבורג בשווייץ.
וניל נואר הוא ההר האמצעי בדרום הרכס הקיצוני, שבצפון האלפים הברניים באזור המכונה גם טרום האלפים (Pre-Alps).
הרכס מתחיל ליד העיר תון, בהר גאנטריש (2,175) וממשיך לאורך עמק זימן דרך ההרים מרה (2,087), שאפארניש (2,107) וקייזראג (2,185), עד להר שאפברג (2,239) ליד אגם גרוייר (Lake of Gruyère) בשפלה השווייצרית.
מצדו הצפון מזרחי בהמשך הרכס שוכן ההר דאן דה סאוויני, ובצדו הצפוני שוכנים ההרים דאן דה פוליראן ודאן דה ברנלייר, מצדו הדרומי מסתיים הרכס בהרים רושה דה ניי ודאן דה ז'אמאן.
למרגלותיו ממזרח בקנטון וו שוכנת העיירה שאטו ד'או (Château d'Oex), ולמרגלותיו ממערב בקנטון פריבורג שוכנת העיירה גרנד וילארד (Grandvillard).
ההר הוא הגבוה ביותר בקנטון פריבורג ופסגתו היא הנקודה הגבוהה ביותר בקנטון.
מספר שבילי הליכה חוצים את ההר מצפון לדרום.
משנת 1983 ההר הוא חלק משמורת טבע.
וניה אודוביצ'יץ' (בסרבית: Vanja Udovičić או Вања Удовичић; נולד ב-12 בספטמבר 1982) הוא שר הנוער והספורט של סרביה, ולשעבר שחקן כדורמים.
אודוביצ'יץ' נולד בבלגרד בשם פרניו (Franjo) לאב קרואטי מאיסטריה ולאם סרבית.
לאחר גירושי הוריו, אביו חזר לאיסטריה, והוא נשאר עם אמו בבלגרד.
ב-1997, כשהיה בן 15, החליף את שמו לווניה, לאחר שסבל מהקנטות סביב שמו, שהיה כשל נשיא קרואטיה פרניו טוג'מן, שנחשד בביצוע פשעי מלחמה נגד סרבים במהלך מלחמת העצמאות של קרואטיה.
אודוביצ'יץ' החל לשחק כדורמים כנער, במועדון פרטיזן בלגרד.
הוא המשיך לשחק גם בקבוצת הבוגרים של המועדון, והיה שותף לזכייה באליפות יוגוסלביה ובגביע המדינה ב-2002. בעונת הצטרף למועדון ידראן הרצג נובי.
בשתי העונות בהן שיחק בקבוצה, היא זכתה פעמיים הן באליפות סרביה ומונטנגרו והן בגביע.
בעונת עבר לפוסיליפו נאפולי מליגת העל האיטלקית בכדורמים, ולאחר שתי עונות עבר לקבוצה איטלקית אחרת, פרו רקו.
הוא היה שותף לזכייתה של פרו רקו באליפות איטליה בכל שלוש העונות בהן שיחק בה, בגביע האיטלקי ב-2008 וב-2009, בליגת האלופות האירופית בכדורמים בשנים 2008 ו-2010 ובגביע סופרקאפ באותן שנים.
מבין חמש העונות בהן שיחק בליגה האיטלקית, הוא הוכתר פעמיים (2007 ו-2010) כמלך השערים של הליגה, וב-2009 נבחר לשחקן הזר הטוב ביותר בליגה.
בעונתו האחרונה בפרו רקו, עונת , נבחר גם ל-MVP של הפיינל פור של ליגת האלופות האירופית, וכן לשחקן השנה של FINA.
בסיום העונה, דרש ממנו המועדון להפסיק לשחק בנבחרת סרביה ולעבור לנבחרת איטליה.
אודוביצ'יץ', שסבו איטלקי והוא מחזיק בדרכון איטלקי, יכול היה לעשות זאת, אף העדיף להישאר עם נבחרתו.
כתוצאה מכך, החליטה פרו רקו לא להאריך את החוזה שלו, ואולם הפופולריות שלו בארצו גברה.
לאחר שעזב את פרו רקו, עבר, בעונת , למועדון מלאדוסט זגרב מהליגה הקרואטית, ובשתי העונות בהן שיחק בקבוצה, זכה עמה בגביע הקרואטי.
בעונת שב לסרביה, למועדון רדניצ'קי קראגוייבאץ.
בעונה זו סיים המועדון במקום השני בליגה וזכה ביורוקאפ.
בסיום העונה פרש ממשחק כדורמים, וב-2 בספטמבר 2013 מונה לשר הנוער והספורט בממשלתו של אלכסנדר ווצ'יץ'.
אודוביצ'יץ' זכה עם הנבחרת הצעירה של יוגוסלביה באליפות העולם בשנת 2000. בשנת 2002 החל לשחק בנבחרת הבוגרת, ולאחר שמונטנגרו הכריזה על עצמאותה מסרביה בשנת 2006, שיחק בנבחרת סרביה.
מ-2009 ועד לפרישתו ב-2013 שימש כקפטן הקבוצה.
לאורך השנים בהן שיחק בנבחרת, השתתף ב-284 משחקים, הבקיע 330 שערים, והיה שותף להישגים רבים, ובכלל זה שתי זכיות באליפות העולם ושלוש זכיות באליפות אירופה.
בעונתו הראשונה בנבחרת, זכה עמה בטורניר גביע העולם של FINA שנערך בבלגרד.
ב-2003 זכתה הנבחרת באליפות אירופה שנערכה בקראן ובמקום השלישי באליפות העולם בברצלונה.
ב-2004 זכתה נבחרת סרביה ומונטנגרו במדליית הכסף באולימפיאדת אתונה, וגם סיימה במקום השני בטורניר הליגה העולמית של FINA בלונג ביץ'.
בשנת 2005 זכה לראשונה במדי הנבחרת באליפות העולם, שנערכה באותה שנה במונטריאול.
בנוסף, סיימה הנבחרת באותה שנה במקום הראשון בטורניר הליגה העולמית שנערך בבלגרד, ובמקום השלישי במשחקי הים התיכון באלמריה.
ב-2006 זכה עם הנבחרת באליפות אירופה לעיני הקהל הביתי בבלגרד, וכן במקום הראשון בטורניר הליגה העולמית באתונה וגביע העולם בבודפשט.
באליפות העולם שנערכה במלבורן ב-2007, סיימה הנבחרת, ששיחקה לראשונה כסרביה העצמאית, במקום הרביעי.
בנוסף, סיימה במקום הראשון בטורניר הליגה העולמית בברלין, שבו נבחר אודוביצ'יץ ל-MVP.
ב-2008 זכתה הנבחרת במדליית הארד באולימפיאדת בייג'ינג, סיימה במקום השני באליפות אירופה במאלגה, ובפעם הרביעית ברציפות סיימה במקום הראשון בטורניר הליגה העולמית בג'נובה.
באליפות העולם שנערכה ברומא ב-2009, כשאודוביצ'יץ' משמש לראשונה כקפטן הנבחרת, זכתה סרביה במקום הראשון, ואודוביצ'יץ' עצמו נבחר ל-MVP.
באותה שנה סיימה גם במקום השלישי בטורניר הליגה העולמית בפודגוריצה, ובמקום הראשון במשחקי הים התיכון בפסקארה.
ב-2010 זכתה סרביה במקום השלישי באליפות אירופה בזגרב.
אודוביצ'יץ' היה מלך השערים של האליפות, וגם נבחר ל-MVP.
עוד זכתה הנבחרת במקום הראשון בטורניר הליגה העולמית בניש ובטורניר גביע העולם באוראדיה, וגם בשני טורנירים אלה נבחר ל-MVP.
באליפות העולם שנערכה בשאנגחאי ב-2011, זכתה סרביה במדליית הכסף, וכן סיימה באותה שנה במקום הראשון בטורניר הליגה העולמית בפירנצה.
ב-2012 זכה אודוביצ'יץ' במדליה אולימפית שלישית, כשהנבחרת זכתה במדליית הארד באולימפיאדת לונדון.
באליפות אירופה שנערכה באותה שנה באיינדהובן, והייתה האחרונה בה נטל חלק, זכתה סרביה במקום הראשון.
בשנתו האחרונה בנבחרת סרביה, 2013, היא סיימה במקום השביעי באליפות העולם בברצלונה ובמקום הראשון בטורניר הליגה העולמית שנערך בצ'ליאבינסק.
רוברט מתיו ואן וינקל , המוכר בשם הבמה ונילה אייס (Vanilla Ice), הוא ראפר, שחקן, מפיק מוזיקלי ומנחה טלוויזיה אמריקאי.
ונילה התפרסם ב-1989 עם אלבומו Hooked.
ב-1990 הפך הסינגל שלו, "אייס אייס בייבי" לשיר ההיפ-הופ הראשון שהגיע לראש דירוג הבילבורד.
בשנת 1991 שיחק בתפקיד הראשי בסרט הקומי-מוזיקלי "קר כקרח" בתפקיד של ג'ון "ג'וני" ואן אוון, לצדה של נעמי קמפבל.
בשנת 2012 שיחק בתפקיד עצמו ונילה אייס בסרט "זה הבן שלי", לצד אדם סנדלר.
בשנת 2015 גילם את דמותו של מארק טוויין בסרט "השישה המגוחכים", שביים פרנק קורצ'י.
בשנת 2016 השתתף בתוכנית המציאות האמריקאית "רוקדים עם כוכבים", בעונתה ה-23 שם היה למודח הרביעי, בעוד הזוכה הייתה לורי הרננדז.
וניאמין [בנימין] עמנואילוביץ' דימשיץ (רוסית: Вениамин Эммануилович Дымшиц; 28 15 בספטמבר 1910 – 23 במאי 1993) היה מנהל תעשייתי ופוליטיקאי יהודי סובייטי, סגן ראש מועצת השרים של ברית המועצות מ-1962 ועד 1985.
דימשיץ נולד בפאודוסיה שבחצי האי קרים, לעמנואל דימשיץ ולחיה רקובסקי.
מצד אמו היה נכדו של הסופר העברי אברהם אבא רקובסקי ונינו של אב"ד פלוצק עזריאל אריה ליב רקובסקי.
ב-1927 החל לעבוד במכרה בדונבאס, ובין 1929 ל-1931 השתלם במחלקה לריתוך באוניברסיטה הטכנית במוסקבה.
לאחר מכן החל לעבוד כמהנדס ומנהל ייצור לענייני ריתוך במספר מיזמים ממשלתיים.
ב-1937 מונה למנהל מפעל הפלדה במריופול, ולאחר מכן בקריבוי רוג.
מ-1939 ועד סוף מלחמת העולם השנייה היה דימשיץ מנהל תשלובת המפעלים מגניטוגורסק, והיה אחראי על הקמת עשרות מתקנים חדשים שקלטו את הציוד וכח-האדם שפונו מהחזית.
תחת הנהלתו הופקה 50% מהפלדה ששימשה בייצור שריון במלחמה.
ב-1946 הועבר לנהל את מפעלי הפלדה בזפוריז'יה.
ב-1950 קיבל תפקיד ראשון בממשל, ומונה לסגן השר לתעשייה כבדה .
ב-1954 מונה לסגן השר לתעשייה כימית ומטלורגית.
ב-1957 נסע להודו כדי לנהל את בניית מפעל הפלדה שהוקם בפיקוח סובייטי בבילאי שבצ'האטיסגאר.
הוא חזר לאחר שנתיים והתמנה למנהל מחלקת נכסי ההון בהקמה בסוכנות המרכזית לתכנון כלכלי.
ב-1961 התקבל לוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
ב-1962 נבחר כציר סובייט האיחוד ה-6 מטעם מחוז חברובסק, והחזיק במושב עד הכינוס ה-11 של הסובייט.
מיולי 62' שימש כיו"ר זמני של הסוכנות המרכזית לתכנון כלכלי, עד שהוחלף בנובמבר.
עד 1965 שימש כיו"ר המועצה הלאומית לכלכלה , ובין 1965 ל-1976 כיהן כשר האספקה והמשאבים .
ב-17 ביוני 1962 מונה לתפקיד חסר המשמעות המעשית אך בעל היוקרה הסמלית הרבה של סגן יו"ר מועצת השרים של ברית המועצות.
הוא כיהן במשרה למשך עשרים ושלוש שנים, תחת יושבי-הראש ניקיטה חרושצ'וב, אלכסיי קוסיגין וניקולאי טיחונוב, ולמשך מספר חודשים גם ניקולאי ריז'קוב.
ב-1980 הוענק לו העיטור האזרחי הגבוה ביותר, גיבור העמל הסוציאליסטי (בין שאר עיטוריו נמנו שני פרסי סטלין, שבעה עיטורי לנין ועיטור מהפכת אוקטובר).
דימשיץ כיהן בממשל בתקופת המדיניות האנטישמית העקבית שהחלה בסוף שנות ה-40, בערוב ימיו של סטלין, ושצמצמה מאוד את הנוכחות היהודית המסיבית במפלגה קודם.
הוא היה הפוליטיקאי הבכיר ביותר בן-עמו מאז הדחתו של לזר קגנוביץ' מהפוליטבורו ב-1957 ועד להתמוטטות ברית המועצות.
ככזה, הרבה לשמש את המשטר הסובייטי כדי להדוף את הטענות על אנטישמיות במדינה; ברז'נייב העיר פעם ש"כל המדיניות היהודית שלנו בנויה על דימשיץ...
כשאומרים לנו 'אתם מפלים יהודים', אנחנו עונים, 'תראו את דימשיץ, סגן ראש הממשלה'!" במרץ 1971 היה האישיות המרכזית במסיבת העיתונאים הממשלתית בה הכחישו יהודים סובייטים ידועים כל טענה לאפליה.
הוא אף חיבר מזכר מיוחד לוועד המרכזי בו קבל על האופן בו תוארו בתקשורת הרשמית היהודים שקיבלו זכאות להגירה, וגם הציע לחזק את מוסדות התרבות היהודיים במדינה.
הוא מת ב-1993 וקבור בבית העלמין נובודוויצ'יה.
וניאמין קאברין (בלידתו וניאמין (או בנימין) זילבר; ברוסית: Вениамин Александрович Каверин; 19 באפריל 1902, פסקוב – 2 במאי 1989, מוסקבה) היה סופר יהודי סובייטי.
וניאמין זילבר נולד ב-19 באפריל 1902 בפסקוב, הצעיר בילדיהם של זוג יהודים מתבוללים.
שניים מאחיו הגדולים היו: לב זילבר ואלכסנדר זילבר וגיסו, בעלה של אחותו הגדולה לאה היה יורי טיניאנוב.
בשנת 1912 נרשם לגימנסיה לגברים בעיר פסקוב, ב-1924 סיים תואר ראשון באוניברסיטת סנקט פטרבורג ובשנת 1929 קיבל תואר שלישי בספרות.
בשנת 1922 פרסם את היצירה הראשונה שלו תחת שם העט "וניאמין קאברין".
באותה תקופה הוא היה חבר בחבורה ספרותית בשם "אחים סרפיון" ביחד עם מיכאיל זושצ'נקו.
את ספרו המפורסם ביותר, "שני קפיטנים" קאברין כתב בשלבים, כאשר הכרך השני פורסם רק בשנת 1945. עבור הכרך הראשון, קאברין קיבל פרס ברית המועצות בשנת 1944. בשנים 1955 ו-1976 על בסיס הספר צולם סרט קולנוע ובשנת 2001 הועלה מחזה.
בשנת 1958 וניאמין קאברין היה בין הסופרים הבודדים שלא השתתפו בגינוי של בוריס פסטרנק.
בהמשך הוא גם חתם על העצומה להגנה על יולי דניאל (אף הוא סופר יהודי) ואנדריי סיניאבסקי.
על פעילותו הספרותית הענפה, הוענקו לקאברין מספר עיטורי ברית המועצות.
אסטרואיד 2458 Veniakaverin נקרא על שמו.
ונטורה היא עיר במחוז הקרוי על שמה במדינת קליפורניה שבארצות הברית.
נכון לשנת 2020, אוכלוסיית העיר משוערת ב-110,763 תושבים.
העיר נקראת על שמו של בונוונטורה הקדוש – פילוסוף ותאולוג נוצרי מן המאה ה-13.
מבין תושבי העיר הידועים שהתגוררו בה לפרק זמן כזה או אחר ניתן למנות את לותר ברבנק, ארל סטנלי גרדנר וג'יימס אניס.
מבחינה כלכלית, המעסיקים המרכזים בעיר הם קייזר פרמננטה, טארגט, וכן מערכות הבריאות והחינוך המקומיות.
ונטורה מהווה יעד תיירותי פופולרי מאוד באזור דרום המדינה.
העדות הפרה-היסטורית הראשונה באזור מתועדת ל-10,000-12,000 שנים קדם זמננו.
אזור ונטורה היה מיושב על ידי אינדיאנים במשך שנים רבות.
המשלחת האירופית הראשונה שעברה בסביבת ונטורה הייתה משלחת פורטולה שעשתה זאת בשנת 1769. האירופים הראשונים שהתיישבו באזור היו פרנציסקנים שעשו זאת בשנת 1782. ההתיישבות התפתחה מאוד לאחר הצטרפותה של קליפורניה לאיחוד בשנת 1850.
ההתיישבות הוכרזה כעיר בשנת 1866, אך נשארה עדיין מבודדת.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 הגיעו מהגרים סיניים רבים לוונטורה.
בשנת 1872 נבנה בעיר מזח העץ הגדול ביותר בארצות הברית עד 1917. מזח זה היה פעיל עד שנת 1995. במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 העיר התפתחה מאוד כתוצאה משדרוג מערכת התחבורה האזורית וגילוי נפט.
בשנת 1920 התגוררו בוונטורה כ-4,200 תושבים.
בעיר ממקום מטה של חברת פטגוניה.
וניאמין אברמוביץ' רובינסקי היה פולקובניק - אלוף-משנה יהודי בצבא הסובייטי בקרבות החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה.
עוטר כגיבור ברית המועצות על פועלו כמפקד גדוד החבלנים של אוגדת חי"ר.
נולד בצ'רקסי שבאוקראינה, בן למשפחה יהודית.
לאחר שסיים תיכון, ב-1937 גויס לצבא האדום.
חבר במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות מאז 1944.
לחם ב החל מיוני 1941. ב-19 באוקטובר 1943, בעת שחצה את נהר דנייפר באזור דניפרופטרובסק, תוך זמן קצר, הוא הבטיח את הצליחה באמצעים מאולתרים של ארטילריה, יחידות וחטיבות הדיוויזיה, מה שתרם לתפיסת ושמירת הגדה הימנית של הנהר ולשחרור דניפרופטרובסק עצמה.
על הפעולות הללו קיבל את העיטור גיבור ברית המועצות שהוענק ב-1 בנובמבר 1943.
ב-1944 ביצע צליחת הנהר דניסטר תוך יום וחצי ועל כך עוטר בעיטור הכוכב האדום.
ב-28 ביולי אותה השנה נפצע והועבר לבית חולים.
בשנת 1946 סיים את לימודיו באקדמיה להנדסה צבאית.
התגורר במוסקבה, היה מורה באקדמיה הצבאית על שמו של פרונזה.
בעל תואר דוקטור למדעים טכניים, פרופסור מן המניין של המכללה בסמוך למפעל הרכב על שמו של ליחצ'יוב.נטמן בבית העלמין וגנקובסקויה במוסקבה.
במדעי המחשב, וניל הוא מונח המשמש לתיאור תוכנת מחשב ולעיתים גם מערכות מחשוב אחרות כגון חומרה או אלגוריתמים שבצורתן הראשונית, אינן מותאמות, כלומר, הן משמשות ללא כל התאמות אישיות או עדכונים שהוחלו עליהן.
תוכנת וניל הפכה לסטנדרט תעשייתי דה פקטו, בשימוש נרחב על ידי עסקים ואנשים פרטיים.
המונח מגיע מהטעם הסטנדרטי המסורתי של גלידה, וניל.
על פי ספרו של אריק ס.
ריימונד The New Hacker's Dictionary, "וניל" פירושו יותר "ברירת מחדל" מאשר "רגיל".
דוגמאות לשימוש ב"וניל" במשפט (באנגלית):
כאחת מהדוגמאות הראשונות, מערכת ההוצאה לפועל של טקסט מחשב IBM, BookMaster, מספקת ברירת מחדל לציון אילו חלקים מהספר להוציא לאור, נקראת "וניל" (vanilla), ודרך מגניבה יותר, נקראת "מוקה" (mocha).
המילה "וניל" משמשת לעיתים גם לרכיבי חומרה.
לדוגמה, בשנות ה-90, מחשבי הבית של Amiga שלא שודרגו נקראו "וניל פשוט"; באופן דומה, זה הוחל גם לרכיבים של מחשבי PC.
לגבי קרנאות מבוססות Unix, "קרנל וניל" מתייחס לקרנל שלא שונה על ידי מקור שלישי.
לדוגמה, הקרנל הוניל של Linux לעיתים מקבל "תבליט" מסוים לפי ההפצה של Linux על ידי שינויים משמעותיים.
בספרו "End of Ignorance", מתייחס Charles Winborne לדף סטטי שהוא "רק קובץ טקסט, אך אחד שמקשר לקבצים מלווים" כדף אינטרנט וניל פשוט.
אוהדי משחק הווידאו Minecraft, בדרך כלל מתייחסים למשחק ללא התקנות כ"וניל".
JavaScript, כאשר משתמשים בו ללא ספריות או תוספות של צד שלישי מתייחסים אליו כ"JavaScript וניל".
וניל עוגיות הוא טעם של גלידה, מילקשייק וקינוחים קפואים נוספים, המבוסס על וניל ושברי עוגיות שוקולד.
הגרסה הנפוצה והמוכרת היא שברי עוגיות אוראו.
ניתן למצוא גרסאות נוספות בהן במקום וניל משתמשים בטעמי שוקולד, קפה או מנטה.
קיימות מספר סברות לגבי מקורו של הטעם וזהותו של הראשון שהמציא ושיווק את הגלידה.
מלקולם סטוגו, מומחה לגלידה, טוען כי המציא את הטעם בין השנים 1978-1976.
אוניברסיטת דקוטה הדרומית טוענת כי המפעל החלבי של האוניברסיטה, אשר מייצר גבינות, חמאה, גלידות ומוצרי חלב נוספים, המציא את הטעם בשנת 1979.
בשנת 2005, חברת הגלידות "בלו בל" טענה כי היא החברה הראשונה אשר ייצרה לראשונה בשנת 1980 באופן המוני את טעם הגלידה.
בשנת 2006, "הניו יורק טיימס" דיווח כי "בלו בל" אכן היו חלוצים בשיווק טעם הגלידה, אך לא המציאו אותו.
בשנת 1981 חברת "בלו בל" רשמה זכויות יוצרים על הטעם וניל עוגיות.
ג'ון האריסון, הטועם הראשי בחברת "Dreyer's", טוען כי המציא את הטעם עבור החברה, בשנת 1982.
סטיב הארל, מחברת הגלידות "Herrell's Ice Cream", טוען גם הוא כי המציא את הטעם.
בשנת 1983, וניל עוגיות הפך לאחד מחמשת הטעמים הנמכרים ביותר של גלידה.
וניל על המצח ותות על האף הוא ספר ילדים מאת הסופר מאיר שלו, שפורסם בהוצאת עם עובד בשנת 2013. הספר אויר על ידי אביאל בסיל ונערך בידי דלית לב.
הספר מתאר את הקשר בין סבא לנכדתו הדס.
ערב אחד סבא של הדס הגיע לבקר והביא עימו מתנות, ספר חדש וגלידה בגביע.
הסבא רצה לבלות את הערב עם נכדתו האהובה, אך כאשר אימה ביקשה ממנה לבצע את מטלות הערב, העניינים החלו להשתבש.
הסבא ליווה אותה בביצוע מטלותיה, אך התנהגותו הילדותית בלבלה אותה והקשתה עליה לבצע את המטלות.
שתי הדמויות המרכזיות הן הדס וסבה.
הסבא אוהב לבלות עם נכדתו, לשחק איתה ולהצחיק אותה.
הנכדה הדס אוהבת לקרוא ספרים, לאכול גלידות ולשחק בבובות.
אימה של הדס דואגת שתבצע את כל מטלות הערב שלה.
הספר מתמקד בקשר האוהב בין סבא לנכדה, ובתהליכים שעוברים על מבוגרים ועל ילדים.
מצד אחד, הספר מדבר על הילד שמסתתר בכל אחד מהמבוגרים.
מאיר שלו מצליח לגעת בנקודות רגישות מאוד, כמו המרחק בין הילדות לזקנה והרצון של אנשי הגיל השלישי לחוות חוויות ילדותיות מחדש.
ניתן להבחין בכך בדמותו של הסבא, הוא מתנהג בשובבות, אינו אחראי ואינו עומד בהבטחותיו, התנהגות שאינה מצופה מאדם מבוגר אלא מילד.
בדרך זו הספר מעביר בצורה משעשעת את הקושי שבהזדקנות.
מצד שני, הספר מלמד את הילדים להתייחס בהומור למצבים שבהם הם נאלצים לוותר או להתחלק, אפילו כאשר מדובר במשהו שחשוב להם במיוחד.
זהו ספר שמאפשר לשבור את הכללים ולגלות שלפעמים ניתן להפר הבטחות מבלי שהפרתן תהווה את סוף העולם.
הביקורות על הספר חיוביות ברובן, הוא נתפס כיצירה המלאה בהומור ובשובבות.
אף על פי שהדס היא הגיבורה הראשית, דמותו השובבה והחיננית של הסבא גונבת את ההצגה.
מדובר בספר משעשע ומלא בחן, שמצליח להעביר מסר חינוכי בדרכים מפתיעות ומלבבות.
שם הספר קליל ומעלה חיוך, יש בו חריזה נעימה לקריאה שמושכת את תשומת לב הקוראים ומסקרנת אותם.
עם זאת, יש בספר משפטים רבים ללא חריזה שנדמה שעוצרים את רצף העלילה והסיפור.
האיורים בספר עדינים מאוד, בגווני תות וגלידה על רקע לבן.
הצבע הלבן אומנם משדר עדינות, אך עלול לגרום לריחוק מצד הקורא.
מצד שני, איורי הפנים נפלאים ומשקפים על מצבה של הדמות לאורך העלילה, לדוגמה כאשר סבא עונה להדס: "כן כן, אל תדאגי", במבט שובב ולא אמיתי.
מדובר בספר ילדים המספר על המרחק ועל הקירוב בין הילדות לזקנה, והמלמד להתייחס בהומור למצבים שונים בילדות.
וניין גבריאל הוא כדורסלן דרום סודאני-אמריקאי המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר בקבוצת באיירן מינכן מליגת העל הגרמנית והיורוליג.
גבריאל למד באקדמיית Wilbraham & Monson בווילברהם, מסצ'וסטס מאז 2014, לאחר שלוש שנים בהן שיחק בתיכון טריניטי במנצ'סטר, ניו המפשייר.
בעונתו האחרונה ב-2015/16 הוא העמיד ממוצעים של 22.0 נקודות, 14.0 ריבאונדים, 7.0 חסימות ו-6.3 אסיסטים למשחק.
הוא דורג 14 על ידי ESPN מכל מסיימי התיכונים, ובאוקטובר 2015 הוא התחייב לשחק כדורסל מכללות באוניברסיטת קנטקי למרות הצעות מאוניברסיטת מרילנד, אוניברסיטת דיוק ואוניברסיטת קונטיקט.
הוא שיחק בנייקי הופ סאמיט וב-Jordan Brand Classic.
ב-30 באוקטובר 2016 ערך גבריאל את הופעת הבכורה שלו בקנטקי במשחק ידידות בניצחון 108–51 על אוניברסיטת קלריון, כשקלע 9 נקודות, 2 ריבאונדים ואסיסט אחד ב-17 דקות מהספסל.
כ הוא שיחק ב-38 משחקים, מהם פתח בחמישייה ב-23, והעמיד ממוצעים של 4.6 נקודות ו-4.8 ריבאונדים ב-17.8 דקות.
במהלך עונתו השנייה הוא הפך יותר דומיננטי כשרשם 6.8 נקודות ו-5.4 ריבאונדים ב-37 משחקים, והוביל את קנטקי עם 40 חסימות.
לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA 2018 הצטרף גבריאל לסקרמנטו קינגס לליגת הקיץ של ה-NBA וב-31 ביולי חתם על חוזה דו-כיווני עם הקינגס.
עם זאת, הוא לא הופיע במדי הקבוצה בעונת ושיחק רק בקבוצת ליגת הפיתוח שלה, סטוקטון קינגס.
לפני תחילת עונת הומר חוזהו של גבריאל לחוזה סטנדרטי וב-24 באוקטובר 2019 הוא רשם את הופעת הבכורה שלו ב-NBA כשרשם נקודה וריבאונד בשתי דקות בהפסד 95–124 לפיניקס סאנס.
ב-20 בדצמבר הוא רשם דאבל דאבל של 16 נקודות ו-16 ריבאונדים בניצחון של סטוקטון על דלאוור בלו קואוטס, וב-11 בינואר 2020 קלע שיא קריירה של 37 נקודות, 11 ריבאונדים ו-3 אסיסטים בניצחון 163–143 על איווה וולבס.
ב-20 בינואר 2020 הועבר גבריאל בטרייד לפורטלנד טרייל בלייזרס יחד עם טרבור אריזה וקיילב סוואניגן בתמורה לקנט בייזמור, אנתוני טוליבר ושתי בחירות סיבוב שני עתידיות.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-31 בינואר ורשם ריבאונד, אסיסט וחסימה ב-13 דקות בניצחון 127–119 על לוס אנג'לס לייקרס.
ב-30 בנובמבר 2020 חתם גבריאל בניו אורלינס פליקנס ושוחרר כעבור עונה.
באוקטובר 2021 הצטרף גבריאל ל, קבוצת ליגת הפיתוח של מילווקי באקס, וב-12 משחקים העמיד ממוצעים של 13.8 נקודות, 8.6 ריבאונדים, 1.0 אסיסטים, 1.1 חטיפות ו-2.0 חסימות ב-25.8 דקות למשחק.
ב-21 בדצמבר 2021 חתם גבריאל על חוזה ל-10 ימים עם ברוקלין נטס, וב-31 בדצמבר חתם על חוזה דומה בלוס אנג'לס קליפרס.
ב-11 בינואר 2022 הוא חתם על חוזה נוסף ל-10 ימים עם הקליפרס, ולאחר תום החוזה חזר לוויסקונסין הרד ב-21 בינואר.
ב-29 בינואר 2022 חתם גבריאל ל-10 ימים בניו אורלינס פליקנס, אך לא שיחק וב-8 בפברואר חזר להרד.
ב-1 במרץ 2022 חתם גבריאל על חוזה דו-כיווני עם לוס אנג'לס לייקרס וב-8 באפריל הומר חוזהו לחוזה סטנדרטי לשנתיים.
ב-3 באוקטובר 2023 חתם גבריאל בבוסטון סלטיקס, אך הוא שוחרר ב-20 באוקטובר וב-30 באוקטובר הצטרף שוב לוויסקונסין הרד.
ב-8 במרץ 2024 הוא חתם על חוזה ל-10 ימים עם ממפיס גריזליס, וב-11 במרץ חתם עם ואקרוס דה ביאמון מליגת העל של פוארטו ריקו.
ב-10 ביולי 2024 חתם גבריאל לשנה עם אופציה לעונה נוספת במכבי תל אביב מליגת העל בכדורסל והיורוליג.
גבריאל הצטרף לנבחרת דרום סודאן בכדורסל באוגוסט 2023, כאשר זומן לגביע העולם בכדורסל 2023. בטורניר הוא רשם 9.2 נקודות ו-6.8 בממוצע למשחק והוביל את נבחרתו לסיים ראשונה מכל נבחרות אפריקה ולהעפיל לראשונה בתולדותיה לטורניר הכדורסל באולימפיאדת פריז (2024).
גבריאל נולד בח'רטום, סודאן, ושמו "וניין", שפירושו מחיית דמעות בשפת הדינקה, ניתן לו מכיוון שאחותו, שנולדה שנה קודם לכן, מתה בינקותה.
שבועיים לאחר שנולד עברה אימו של גבריאל יחד איתו ועם שלושת אחיו לקהיר שבמצרים על מנת להימלט מהאלימות של מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה.
בעוד שאימו עבדה על מנת להעביר גם את אב המשפחה לקהיר, אחיו בן השבע הפך למטפל העיקרי של גבריאל.
שנתיים לאחר המעבר למצרים העביר האו"ם את המשפחה למנצ'סטר, ניו המפשייר, עיר בעלת אוכלוסייה דרום-סודאנית גדולה.
וניאמין לויץ' היה פיזיקאי סובייטי-אמריקאי ממוצא יהודי.
הוא היה מומחה באלקטרוכימיה והידרודינמיקה.
וניאמין לויץ' נולד בשנת 1917 בחרקיב (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום באוקראינה) למשפחה יהודית.
בשנת 1937 סיים לויץ' את לימודיו באוניברסיטת חרקוב.
בהמשך הוא עבר למוסקבה בה סיים לימודי תואר שלישי.
בשנת 1940 לויץ' התחיל לעבוד במכון לכימיה פיזיקלית של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בהמלצת אלכסנדר פרומקין, איגור קורצ'טוב שיתף את לויץ' בפעילות ליצירת פצצה גרעינית.
בשנת 1955 מונה לויץ' לראש קתדרה באוניברסיטה הלאומית למחקר גרעיני.
במקביל משנת 1957 הוא היה מנהל מחלקה במכון לאלקטרוכימיה של האקדמיה.
בשנת 1958 נבחר לויץ' כחבר בהתכתבות באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בהמלצת מסטיסלב קלדיש באוניברסיטת מוסקבה נפתחה קתדרה למכניקה כימית ולויץ' מונה למנהל הקתדרה החדשה.
בשנת 1972 ביקש לויץ' מהשלטונות אישור לעזוב את ברית המועצות ולעלות לישראל.
הוא קיבל סירוב שנומק על ידי כך שהוא בעל ידע רגיש בתחום גרעין ופוטר מעבודה.
לויץ' הצטרף לתנועת הדיסידנטים וארגן סמינר למדענים שפוטרו מעבודתם בעקבות בקשה לעזוב את ברית המועצות.
בשנת 1978 לפי בקשה אישית של אדוארד קנדי לויץ' קיבל אישור לעזוב את גבולות המדינה.
בשנת 1978 הגיע לויץ' לישראל ונקלט באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1979 הוא קיבל הזמנה מאוניברסיטת ניו יורק.
באוניברסיטה זה הוא כיהן כפרופסור והקים מכון להידרודינמיקה.
לויץ' נפטר בשנת 1987 בניו ג'רזי, ארצות הברית.
וניאמין וייץ היה מדען סובייטי ממוצא יהודי.
הוא היה מומחה בסטטיסטיקה ומשק החשמל.
וניאמין וייץ נולד בשנת 1905 בצ'צ'רסק (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום בבלארוס) למשפחה יהודית.
לאחר סיום בית ספר החל וייץ ללמוד סטטיסטיקה באוניברסיטת מוסקבה אותה סיים בשנת 1924 במקביל הוא למד הנדסת חשמל ב וקיבל תואר בשנת 1925.
לאחר סיום הלימודים החל וייץ ללמד במוסדות להשכלה גבוהה.
בשנת 1930 הוא התמנה לפרופסור במכון האנרגטי של מוסקבה.
בשנת 1932 הוא התקבל כחבר בהתכתבות לאקדמיה למדעים של ברית המועצות.
וייץ היה בין המייסדים של מכון לאנרגיה בראשות גלב קרז'יז'אנובסקי.
בשנת 1927 הוא היה נציג של ברית המועצות בוועידה לסטטיסטיקה כלכלית בז'נבה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה כאשר מפעלים רבים הועברו מחלק המזרחי של ברית המועצות לאזור הרי אורל פעל וייץ להתאמת מערכת החשמל לצרכים שגדלו באופן משמעותי תוך זמן קצר.
על הצלחת הפרויקט הוא קיבל פרס ברית המועצות בשנת 1942 ועיטור הדגל האדום של העמל בשנת 1945.
בשנים 1944-1959 היה וייץ ראש קתדרה במכון הנדסי-כלכלי במוסקבה.
בשנת 1947 היה וייץ נציג ברית המועצות בוועידה בנושא אנרגיה.
בשנת 1956 פרסם וייץ ביחד עם קרז'יז'אנובסקי ספר על עקרונות בניית מערכת החשמל הארצית בברית המועצות.
וייץ נפטר בשנת 1961 במוסקבה ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'י.
וניאמין צוקרמן היה פיזיקאי יהודי סובייטי, שעבד על פיתוח נשק גרעיני סובייטי.
וניאמין צוקרמן נולד בשנת 1913 בויטבסק (אז בתחומי ברית המועצות כיום בבלארוס) למשפחה יהודית.
מגיל צעיר הוא סבל מבעיות בעיניים ובגיל 45 התעוור.
בשנת 1928 המשפחה עברה למוסקבה וצוקרמן סיים קורס שרטוט.
בשנת 1930 הוא התחיל לעבוד במעבדה לקרני רנטגן של מכון האווירו-הידרודינמי המרכזי.
תוך זמן קצר למעבדה הגיע ויטלי גינזבורג ובשנת 1932 לב אלטשולר.
הם הפכו לחברים לכול החיים.
בשנת 1934 צוקרמן מונה למנהל מעבדה.
הוא פיתח שיטות לצילום ופיתוח צילומי רנטגן מיוחדים לצרכים צבאיים.
במקביל לעבודה צוקרמן למד הנדסה וקיבל תואר מהנדס.
בשנת 1943 הוא סים לימודי תואר שלישי.
בשנת 1947 צוקרמן החל לעבוד בסארוב במכון המחקר המדעי הכל-רוסי לפיזיקה ניסיונית בו פותח נשק גרעיני סובייטי.
הוא פיתח שיטות צילום מתקדמות ופיתח תאוריה של פיצוץ.
בשנת 1955 הוא סיים עבודת פוסט דוקטורט ובשנת 1956 מונה לפרופסור.
צוקרמן פיתח שיטות צילום שעל בסיסם פותחו מכשירי צילום שהותקנו גגשושיות סובייטיות ונרה 13 וונרה 14.
צוקרמן פרסם מעל ל-100 מאמרים, כתב 4 ספרים וקיבל 60 פטנטים.
על הישגיו הוא קיבל מספר עיטורים (כולל עיטור לנין 3 פעמים, פרס לנין (1960) ופרס ברית המועצות (4 פעמים).
לצוקרמן הוענק תואר גיבור העמל הסוציאליסטי.
ביתו של צוקרמן סבלה מקשיי שמיעה.
הוא נכנס לתחום, למד אותו והמציא מספר מכשירים לכבדי שמיעה.
צוקרמן התעוור בגיל 45 אך המשיך לעבוד וללמד.
הוא נפטר בגיל 80 בסארוב.
ונטוקלקס, או בשמה המסחרי ונקלקסטה, היא תרופה שמשמשת לטיפול במבוגרים עם לוקמיה לימפוציטית כרונית (CLL), לימפומה לימפוציטית קטנה (SLL) ולוקמיה מיאלואידית חריפה (AML).
היא מיוצרת על ידי חברת התרופות האמריקאית אבווי ורשומה כפטנט שלה.
ונטוקלקס נקשרת לחלבון האנטי-אפופטוטי BCL-2 ומעכבת אותו.
ביטוי יתר של BCL-2 הוא מאפיין משותף חשוב של מספר ממאירויות המטולוגיות שונות, שתורם לשרידות התאים הממאירים ולעמידותם לטיפולים קונבנציונלים.
על ידי עיכובו, ונטוקלקס גורמת לשחרור חלבונים פרו-אפופטוטיים, לפגיעה בממברנת התאים הממאירים ולבסוף לאפופטוזיס שלהם.ֿ
לוקמיה לימפוציטית כרונית (CLL) ולימפומה לימפוציטית קטנה (SLL)
ונטוקלקס משמשת בעיקר לטיפול בלוקמיה לימפוציטית כרונית (CLL) ובלימפומה לימפוציטית קטנה (SLL), בייחוד בהשנות מחלה לאחר טיפול או העדר תגובה לטיפול אחר.
מחקרי CLL14 ו-MURANO הדגימו ששילוב ונטוקלקס עם אובינוטוזומאב (גזייבה) וריטוקסימאב (מבתרה), בהתאמה, שיפר את שיעורי התגובה והשרידות נטולת המחלה לעומת שילובן עם תרופות כימותרפיות באוכלוסיות חולים מסוימות.
בנוסף, מחקרים הדגימו את יעילות הטיפול בונטוקלקס גם כטיפול יחיד (מונותרפיה) בחולי CLL, תחילה באלו עם מאפיינים גנטיים ספציפיים (מחיקת 17p או מוטציה ב-TP53) ובהמשך גם באחרים.
ונטוקלקס משמשת גם לטיפול באבחנה חדשה של לוקמיה מיאלואידית חריפה (AML) במבוגרים בני 75 או יותר, או שיש להם מחלות אחרות שמונעות מהם לקבל כימותרפיה אינטנסיבית.
במטופלים כאלו, מחקרי VIALE-A ו-M14-387 הדגימו את היעילות של שילוב אזאציטידין או ציטארבין במינון נמוך (בהתאמה) עם ונטוקלקס לעומת מתן שלהן לבדן.
מספר תופעות לוואי מקושרות לטיפול בונטוקלקס.
רעילות המטולוגית היא שכיחה ונויטרופניה היא תופעת הלוואי החמורה השכיחה ביותר שמופיעה בעד 87% מהמטופלים.
שכיחות גם תרומבוציטופניה, אנמיה, לויקופניה ולימפופניה.
יש שכיחות מוגברת של זיהומים חמורים כמו דלקות ריאה, בייחוד כשיש נויטרופניה.
בנוסף, שכיחות יחסית תופעות לוואי של מערכת העיכול כולל שלשול בעד 41% מהמטופלים, בחילות ועצירות.
בנוסף שכיחה עייפות וזיהומים של מערכת הנשימה העליונה.
בתחילת הטיפול בונטוקלקס יש סיכון לתסמונת פירוק הגידול.
טיפול מניעתי ועלייה הדרגתית במינון יכולים להפחיתו אך עדיין תסמונת מעבדתית יכולה להופיע בחלק קטן מהחולים.
במטופלים עם AML, תופעות לוואי נוספות הן חום נויטרופני וחום בכלל, קוצר נשימה, דימומים, פריחה, כאבי בטן, ספסיס, סחרחורות, כאב גרון ותת לחץ דם.
וניל הוא טעם נפוץ המשמש בתעשיית המזון, הממתקים, הקינוחים והבישום.
טעמו הארומטי מופק מהתרמילים של צמח הסחלב וניל, שמקורו במרכז אמריקה.
כיום ניתן להפיק את הטעם הן ממקור טבעי והן באופן סינתטי.
צמח הווניל צמח באופן טבעי באזורים סביב מפרץ מקסיקו, החל מטמפיקו ועד לקצה הצפון-מזרחי של דרום אמריקה, וכן מהעיר קולימה ועד אקוודור בחוף האוקיינוס השקט, וברחבי הקריביים.
העם הטוטונאק, החי לאורך החוף המזרחי של מקסיקו, במדינת וראקרוס של ימינו, היה בין הראשונים שבייתו את הווניל, וגידלו אותו בחוות חקלאיות לפחות משנת 1185. הטוטונאקים השתמשו בווניל כבושם במקדשים, כקמע למזל טוב, וכן כתבלין למאכלים ולמשקאות.
גידול הווניל היה פעילות דיסקרטית, שכן מעטים מחוץ לאזורים אלה הכירו את הצמח.
אף שהטוטונאקים מזוהים באופן המובהק ביותר עם השימוש האנושי בווניל, ישנה השערה כי האולמקים, שחיו באזורי הגידול הטבעי של הווניל אלפי שנים קודם לכן, היו בין הראשונים שהשתמשו בווניל הפראי במטבחם.
בשנת 1427 פלשו האצטקים לשטחי הטוטונאקים, התאהבו בתרמילי הווניל, והחלו להשתמש בהם כתבלין למאכלים ולמשקאות, לעיתים בשילוב עם קקאו במשקה שנקרא "שוקולטל", שהיווה השראה לשוקו המודרני.
הפרי כונה טלילשוצ'יטל (tlilxochitl), שתורגם בטעות כ"פרח שחור" במקום ההגדרה המדויקת יותר "תרמיל שחור", משום שהפרי הבשל מתכווץ והופך כהה זמן קצר לאחר קטיפתו.
עבור האצטקים, כמו עבור עמים מזו-אמריקאים קודמים, סביר כי הווניל שימש לריכוך הטעם המר של קקאו, שכן קנה סוכר לא נקצר באזורים אלה באותה עת ולא היו ממתיקים אחרים זמינים.
עד אמצע המאה ה-19, מקסיקו הייתה היצרנית המובילה של וניל.
אחד מאזורי הייצור המרכזיים במקסיקו היה וראקרוס, במיוחד בעיירה פפנטלה.
עד שנת 1889, יצוא הווניל ממקסיקו עלה על 70,000 קילוגרמים, מה שהפך את האזור לאחד המובילים בעולם בייצור וניל באותה תקופה.
בעוד סחר הווניל פרח בפפנטלה, חקלאים רבים שהחזיקו בקרקעות שבהן גדל צמח זה נאלצו להתמודד עם שינויים פוליטיים שהובילו לחובת תשלום דמי שכירות.
מחאות נגד שינויים אלה הובילו רבים להילחם ולמות כנגד ההיררכיה בת ארבע השכבות, שהורכבה ממנהיגי טוטונאק, משפחות בעלי אחוזות, מעמד נרחב של בעלי אדמות חקלאיות, ושכבה גדולה של שוכרים, פועלים ושכירי חוות.
בשנת 1819, יזמים צרפתים שלחו תרמילי וניל לאיים ראוניון ומאוריציוס בתקווה לייצר וניל שם.
לאחר 1841, כאשר אדמונד אלביוס גילה כיצד להאביק את פרחי הווניל במהירות ביד, התרמילים החלו לשגשג.
עד מהרה, הסחלבים הטרופיים נשלחו מראוניון אל איי קומורו, סיישל ומדגסקר, יחד עם הוראות להאבקה.
עד 1898, מדגסקר, ראוניון ואיי קומורו ייצרו 200 טונות מטריות של תרמילי וניל, כ-80% מהייצור העולמי באותה שנה.
על פי נתוני ארגון המזון והחקלאות של האו"ם לשנת 2019, מדגסקר, ולאחריה אינדונזיה, היו היצרניות הגדולות ביותר של וניל בשנת 2018.
התרמילים הירוקים של צמח הווניל עוברים תהליך עיבוד הכולל תסיסה וייבוש, שבמהלכו משתחרר הוונילין-התרכובת הארומטית המרכזית.
ונילין מהווה את הרכיב הכימי העיקרי המעניק לווניל את טעמו וריחו הייחודיים.
כיום מרבית מוצרי הווניל התעשייתיים מבוססים על ונילין סינתטי שמופק מעץ, נפט או חומרי גלם טבעיים אחרים, בשל העלות הגבוהה של הפקת וניל טבעי.
קונדיטוריה ובישול – הווניל משמש בטעמים לעוגות, עוגיות, גלידות, קרמים, שוקולד ועוד.
משקאות – מוסיפים אותו למשקאות חמים כמו קפה, או למשקאות קלים ומשקאות אלכוהוליים.
תעשיית הבשמים – בזכות הריח החם והמתוק שלו, וניל נפוץ במרכיבי בסיס של בשמים.
תעשייה פרמצבטית – לעיתים נעשה בו שימוש כדי לשפר את טעמם של תרופות מסוימות.
ונטימיליה (באיטלקית: Ventimiglia, בליגורית: Vintimìggia, בצרפתית: Vintimille) היא קומונה (רשות מקומית) באיטליה, השוכנת במחוז ליגוריה ובנפת אימפריה.
העיר ממוקמת על חוף "ריביירה דיי פיורי" (Riviera dei Fiori – "ריביירת הפרחים"), קרוב מאוד לגבול עם צרפת, והיא העיר האיטלקית המרכזית הקרובה ביותר לנסיכות מונקו ולניס.
מיקומה האסטרטגי הפך אותה לאורך ההיסטוריה לשער יבשתי מרכזי בין איטליה לפרובאנס.
ונטימיליה שוכנת בשפך נהר רויה (Roia) אל הים הליגורי.
חלוקתה הגאוגרפית של העיר, הנחצית על ידי הנהר, משקפת את ההתפתחות ההיסטורית שלה:
העיר העתיקה (Ventimiglia Alta): ידועה גם כ"קאסטלו" (Castello), וממוקמת על גבעת סנט אליג'יו (Sant'Eligio) בגדה המערבית של הנהר.
חלק זה, שהוקם במטרה לספק הגנה מפני פולשים, שומר על מתאר ימי הביניים הכולל סמטאות צרות, מבוצרות ומתפתלות.
העיר החדשה (Ventimiglia Nuova): פרוסה במישור לאורך החוף ובגדה המזרחית.
כאן מרוכזים אזורי המסחר, השירותים המודרניים, והתחבורה, כולל תחנת רכבת מרכזית המשרתת קווים בינלאומיים.
ההיסטוריה של ונטימיליה שזורה במיקומה האסטרטגי על חוף הים הליגורי.
העיר מהווה תערובת של השפעות רומיות, ליגוריות וקשרי גבול מתמידים.
העיר נוסדה במקור על ידי השבט הליגורי "אינטימלי" וזכתה לחשיבות רבה בתקופה הרומית, אז נקראה אלבום אינטימיליום (Album Intimilium).