tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעבודת המחקר שעשה ר' מנחם בירנשטוק מחסידי גור בירושלים ובסיוע מומחים נוספים התברר כי המצבה במקור הייתה אבן שחורה עם כיתוב מזהב, עם מכשור משוכלל הצליח להחזיר את המצבה למצבה המקורי ולהשלים את המילים החסרות כמו כן הצליח לחבר את שברי המצבות כך שהמצבה נראית כחדשה, ולא כשברי מצבה ישנה.
בהמשך עבודת השחזור התברר על פי תמונות מהעבר כי האוהל המקורי התנשא לגובה של כמטר וחצי יותר מהאהל שנבנה בשנת ה'תשמ"ה ובהתאם לכך שוחזר עכשיו..
דברי תורתו נאספו מכת"י בספרים שיצאו לאור לאחר פטירתו על ידי האדמו"ר מלומאז' -קאצק רבי יחיאל מאיר מורגנשטרן: "דברי אבי"ב" על בראשית רבה "ביכורי אבי"ב" על התורה והמועדים ו"ליקוטי אבי"ב".
בנו, רבי שלמה יהושע דוד גוטרמן (נפטר בט"ו בשבט תרס"ג, 1903), כיהן כאדמו"ר בראדזימין לאלפי חסידים.
שימש גם כנשיא קופת רבי מאיר בעל הנס כולל פולין.
חתנו היה רבי צבי הירש מורגנשטרן מלומאז', נכדו של רבי מנחם מנדל מקוצק.
בנו של רבי שלמה יהושע דוד, רבי אהרן מנחם מנדל גוטרמן (י"ח באלול תר"כ, 1860 - ט' באלול תרצ"ד, 1934).
התחנך בצעירותו אצל סביו והיה תלמידם של רבי אברהם בורנשטיין מסוכוצ'וב ורבי שלמה זלמן שניאורסון מקאפוסט.
היה חתן רבי יצחק יעקב רבינוביץ מביאלה.
תיאור שלו ושל אשתו הראשונה, בתו של האדמו"ר יצחק יעקב רבינוביץ מביאלא, מתאר יצחק בשביס-זינגר, מנקודת ראותו כילד, הוא מספר גם על הסיבות לגירושיו מאשתו הראשונה.
כנראה שאביו של בשביס-זינגר, שגם כיהן בראשות הישיבה שהקים רבי אהרן מנחם מנדל, ערך את הגט.
בנישואיו השניים נישא לבתו של רבי יעקב משה ספרין מקומרנה.
התפרנס ממסחר והיה בעל נכסים.
היה עסקן ציבורי ובין היתר עמד בראש קופת רבי מאיר בעל הנס.
בתרפ"ט (1929) הגיע לארץ ישראל ותרם כסף להקמת המחיצה בכותל המערבי.
בשנת תרע"ב הקים ישיבה בראדזימין, בראשה העמיד את הרב פינחס מנחם זינגר (אביו של בשביס-זינגר), מחבר "מגדים חדשים", והיה מוסר שם שיעורים מעת לעת.
בסוף ימין כהן כרב בנשלסק.
כתב חיבורים רבים שמהם נדפסו: "חינוך הבנים", "צמח מנחם" על הגדה של פסח ו"עלים לתרופה" על דף אחד במסכת ביצה.
מעט מקורותיו הובאו בספר "תועפות ראם" (ורשה תרצ"ו).
רבי אהרן מנחם מנדל לא הניח אחריו בנים, ולאחר פטירתו עברו חסידיו לבני גיסו, רבי יעקב אריה מורגנשטרן מראדזימין ורבי אברהם פנחס מורגנשטרן משדליץ.
נכד נוסף של רבי יעקב אריה מראדזימין הוא רבי לוי יצחק גוטרמן (נפטר בכ"ג בטבת תרס"ה), בנו של רבי ישראל גוטרמן.
בנישואיו השניים היה חתנו של האדמו"ר חיים שניאור זלמן שניאורסון ודרכו התקרב לתורת חב"ד.
לאחר פטירת חותנו בשנת תר"מ החל לכהן כאדמו"ר בליאדי, ממנה עבר מאוחר יותר לסיראטין (בלשון היהודים:סיראטשינה).
בסוף ימיו עבר לוורשה ושם נפטר.
חתנו היה רבי מרדכי מנחם קאליש מסקרנביץ-אוטבוצק.
מצאצאיו של רבי יעקב אריה מראדזימין מכהנים כיום כאדמו"רים, רבי יעקב אריה אלתר מגור ורבי יעקב אריה מיליקובסקי מאמשינוב.
בחודש אלול ה'תשפ"ד נפתחה בבני ברק ישיבה גדולה על שמו בשם "ראדזימינער ישיבה" בנשיאות רבי ישראל מנחם אלתר בן האדמו"ר רבי יעקב אריה אלתר מגור.
רבי יעקב ב"ר אבא מרי ב"ר שמשון אנטוּלִי (1194, פרובאנס, דרום צרפת - 1256), היה מחכמי פרובנס, רב, תלמיד חכם, פילוסוף, דרשן, רופא, ומתרגם.
שם משפחתו, אנטולי, ניתן לו על פי שמו של אבי סבו.
הוא היה חתנו של רבי שמואל אבן תיבון.
נודע בעבור קובץ דרשותיו על התורה "מלמד התלמידים".
חותנו של ר' יעקב אנטולי, רבי שמואל אבן תיבון, שהיה גם מורו, חיבב עליו את שיטתו של הרמב"ם ואת הדרך המיוחדת שבה הוא פירש את כתבי הקודש.
הערצתו של ר' אנטולי לרמב"ם גרמה לו מחד לקדש בספריו את שמו, ומאידך לבזות את מתנגדיו.
בהיותו בן חמישים וחמש ר' יעקב אנטולי השלים את ספר "מלמד התלמידים", המבוסס על דרשות שהיה דורש בשבתות וימים טובים.
הספר כולל דרשות על פרשות התורה, ברוח פרשנות פילוסופית-אלגורית, בהשראת הרמב"ם, תוך דגש על מוסר ודרך הישר.
לדבריו, אי אפשר לדעת היחוד ואהבה וקיום המצוות כראוי מאין דרישת התורה על דרך החכמה, העצלות של חכמי ישראל בנוגע לחקירה ודרישה בכתבי הקודש מביאה לידי חילול כבוד התורה ונפילת רגשי הדת, והוא בא לתקן המעוות הזה בדרשותיו.
כתב הרב שמעון יעקב הלוי גליקסברג: "תוכנית הספר, סגנונו, אופן הרצאתו ונמוקיו שונים המה לגמרי מספרי הדרשות, שקדמוהו.
כל דרשה ודרשה של הדרשן רבי יעקב אנטולי אינה העתקה של דרשות הקדמונים, אלא מאמר מקורי בפני עצמו, שיש לו נושא מיוחד, והדרשן הולך ומברר את רעיונו המרכזי בפסוקים מן התורה ובדרשות חז"ל, ואגב זה הוא מבאר את הכתובים והמאמרים בחקירה הגיונית".
לשיטתו, לכל סיפורי התורה יש תועלת, בין תועלת הנהגתית ובין תועלת אמונית, והוא מדגים זאת בספרו.
חיבה יתירה רחש רבי יעקב אנטולי למזמורי תהילים ולספרי משלי וקהלת, והוא מרבה להזכירם בדרשותיו.
לדבריו, על פי מדרש בראשית רבה, חיבר שלמה את ספריו כדי ללמד את הנהגת האדם מצד אחד, שזהו החלק הגלוי בתורה, ומצד שני כדי ללמד סתרי תורה, וחובה על כל יהודי ללמוד את שני העניינים גם יחד.
כמעט כל דרשה מדרשותיו נפתחת בפסוק, מספר משלי או מספר תהילים, המשמש יסוד לדרשה.
דרשותיו עוררו התנגדות אצל מתנגדי הרמב"ם ולימודי הפילוסופיה, שהיו רבים בדרום צרפת, והוא נאלץ לחדול מדרשותיו בציבור.
כעבור שני דורות דרשותיו שבו לבית הכנסת כשצאצאיו קראו מהן ברבים.
מכל מקום, לספרו הייתה השפעה ניכרת על רבים מחכמי פרובנס במאות ה-13 וה-14, ביניהם ר' משה אבן תבון, ר' לוי בן אברהם, ר' מנחם המאירי, ר' נסים ממרסיי, ר' לוי בן גרשום, ואחרים; והשתמשו בו מרבני ספרד הראשונים, בהם מנורת המאור, אבודרהם, ר' יעקב סקילי (תורת המנחה), ועוד.
פרנסתו של ר' יעקב אנטולי באה לו מתרגום ספרות פילוסופית ומדעית מערבית לעברית.
הוא התמחה בתרגומי חיבורים ערביים בתחומי הלוגיקה האריסטוטלית והאסטרונומיה, והיה הראשון שתרגם לעברית מכתבי אבן רושד.
דבר מומחיותו בתרגום הגיע לאוזניו של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית ומלך סיציליה, אשר לקח אותו לתפקידי תרגום (עברית הייתה נגישה יותר בארצות הנוצרים מאשר הערבית), ומאז התגורר בנאפולי, שהייתה באותה עת בירתה של סיציליה.
בחצרו של פרידריך התיידד ר' אנטולי עם המלומד הסקוטי מייקל סקוטוס, והוא מצטט אותו כ-16 פעמים בספרו "מַלְמַד התלמידים".
כמו כן, נעזר סקוטוס בר' יעקב אנטולי לצורך תרגומיו.
ר' אנטולי, שהיה מיודד עם חכמי הנוצרים, הרחיב בעזרתם את ידיעותיו בחוכמות הכלליות, בהן השתמש בביאוריו.
בספרו "מלמד התלמידים" התנצל על כך והסביר:
הוא מתרץ את הבאת הדברים בספר, על פי מעשיו של משה רבנו:
תרגומיו לעברית (רובם בכתב יד)
"ההיקש הקצר" - תרגום מערבית לאחד מספרי האורגנון של אריסטו.
"אומנות הניצוח" (המופת) - תרגום מערבית, אף זהו אחד מספרי האורגנון.
"הספיסטיקא" (ההטעאה) - עוד חיבור מתוך ספרי האורגנון של אריסטו על פי העתקתו של אל-פאראבי - תרגום מערבית.
"הגיון אבן רושד" (כולל ספר המבוא, המאמרות, המליצה, ההיקש והמופת).
- תרגום פירושו של הפילוסוף המוסלמי אבן רושד לחמשת הספרים של תורת-ההגיון לאריסטו.
"אלמגסטי" (-אלמגסט) ספרו של תלמי התוכן, עם ביאורים של אבן רושד - תורגם ב־1231.
"מלמד התלמידים" - הוצא לאור לראשונה על ידי חברת מקיצי נרדמים, הדפסה אחרונה ב־2004
יש המייחסים לאנטולי גם את הספר "רוח חן", אך לדעת החוקרים מדובר בטעות שכן ניכר מן הספר שנכתב על ידי אדם שלא שלט בשפה הערבית.
יעקב אמיתי (ארליך) (נפטר ב-12 ביוני 2022) היה דיפלומט ישראלי, איש שירות החוץ, אשר כיהן כשגריר ישראל במצרים, הראשון לאחר פרוץ ההפיכה המצרים ב-2011. הוא החליף את יצחק לבנון שפונה עם אנשיו ממצרים זמן קצר אחרי שהמון התנפל על מבנה השגרירות בקהיר בעקבות הרג של חיילים מצרים בגבול ישראל–מצרים.
אמיתי כיהן כשגריר ישראל בקניה (1999–2003), שגריר ישראל באתיופיה (2005–2008) וכסגן ראש המרכז למחקר מדיני במשרד החוץ.
בעבר שירת אמיתי במסגרת תפקידו במשרד החוץ במצרים.
הוא עסק בתפקידי מחקר ונחשב לאחד מגדולי המומחים במשרד לענייני העולם הערבי.
ב-17 ביולי 2013 נחשף כי תנועת האחים המוסלמים במצרים פברקה ידיעה, לפיה אמיתי מסר לגנרל המצרי עבד אל-פתאח א-סיסי כי "כל היהודים בעולם רואים בו גיבור לאומי".
רבי יעקב אריה טברסקי (ט' באב ה'תרמ"ד – כ"א בתשרי ה'תש"מ) היה אדמו"ר חסידי.
נולד בעיר טוריסק שברוסיה לרבי מרדכי זוסיא טברסקי, האדמו"ר מטריסק-הוצלס-יאס, ולחוה גיטל בת רבי יצחק פרידמן מבוהוש.
נישא לבלומא רייזל בת רבי פנחס השיל מזינקוב.
עם פטירת חמיו בז' באב ה'תרע"ו נקרא לכהן תחתיו כאדמו"ר מזינקוב.
בדרכו לזינקוב נסע לרבי דוד טברסקי האדמו"ר מסקווירה וקיבל את ברכתו לכהונת האדמו"רות.
שנתיים לאחר שכיהן כאדמו"ר בזינקוב היגר רבי יעקב אריה לקמניץ-פודולסקי שבדרום-מערב אוקראינה שם כיהן כאדמו"ר עד לשנת ה'תר"פ אז נודע לו כי הוא מבוקש למעצר בידי המשטר הקומוניסטי ולכן נמלט לווינה וממנה לברלין שבה התגורר עד שנת ה'תרפ"ד, אז עקר ללונדון בירת אנגליה וייסד בה את חצר טריסק מחדש.
הוא היה פעיל בתחומי היהדות בלונדון ויסד מקוואות, בתי הכנסת אורחים, ומוסדות ציבור אחרים.
בחודש אב ה'תשכ"ד עלה רבי יעקב אריה לארץ ישראל והתיישב בבני ברק שבה ניהל את חצר טריסק עד לפטירתו.
רבי יעקב אריה נפטר בכ"א בתשרי ה'תש"ם ונטמן בבית הקברות הר הזיתים בירושלים.
רבי חיים מנחם אברהם "מוניה" טברסקי מטריסק, חתן רבי לייבוש הורוביץ-שטרנפלד האדמו"ר מחנטשין
רבי יצחק טברסקי, רב בבני ברק
אמרי יעקב – מכיל כתבי ידו וכת"י חסידיו בדברי תורה, הסכמותיו לכמה ספרים, מכתבי קודש ועוד.
עקבי יעקב – מכיל אמרות מוסר שדרש לפני חסידיו
יעקב יונה אפשטיין (1921 – 1 בדצמבר 2003) היה פסל ישראלי יליד פולין.
אפשטיין נולד בשנת בקרמניץ שבפולין לשרה ונחמן, שהיה חרט עץ ואבן.
בגיל 14 הגיע לעיר המחוז לבוב, שם למד במכון הממשלתי לאמנות פלסטית.
הוא ישב בלבוב בשנים 1946–1957, שם הרצה באקדמיה, בין התערוכות שהשתתף בהן הייתה התערוכה הגדולה לאמנות אוקראינית "מהמאה ה-11 עד ימינו" שנערכה בקייב.
בהיותו בלבוב עבד גם בשימור ושִחזור אתרי הארכיטקטורה והפיסול באוקראינה כולל בניין האקדמיה למדעים בלבוב, תבליטי קיר בבית הספר לצוערים במייקופ ואנדרטה ליד סטלינגרד.
בין הדיוקנאות שפיסל היה גם הדיוקן של המשורר האוקראיני טאראס שבצ'נקו השוכן במוזיאון באוקראינה.
אפשטיין זכה במלגת משרד התרבות והאמנות הפולני.
דיוקן של הסופר שלום עליכם שיצר, נמצא בשגרירות ישראל בוורשה, והעתק ממנו – במרכז "תרבות יהודית" בוורוצלב.
בשנת 1959 עלה לישראל עם משפחתו והתיישב בבת ים.
אפשטיין נמנה עם מייסדי המכון לאמנות פלסטית בבת ים ושימש מנהל המחלקה לפיסול.
בין תלמידותיו נמנות גם הפסלת והציירת שרה כץ, הפסלת זהרה רובין והפסלת טליה טוקטלי.
בנוסף לימד פיסול בבית ספר לאמנויות "תלמה ילין", באקדמיה לאמנות "בצלאל" ובמכון אבני בתל אביב.
יעל שלו הייתה בין תלמידיו.
היה חבר באגודת הציירים והפסלים בישראל משנת 1960. יצירותיו נמצאות במשכן לאמנות על שם חיים אתר בקיבוץ עין חרוד מאוחד, באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באודיטוריום בת ים, במוזיאון העירוני בחולון, בבית יציב, בבתי החולים השרון, וולפסון ועוד.
מוצג בתערוכת קבע במוזיאון בת-ים לאמנות עכשווית ע"ש דוד בן ארי בבת ים.
יצר אנדרטאות ופסלים מונומנטליים המוצבים ברחבי הארץ, בהם האנדרטה לבני חוף הכרמל שנפלו במערכות ישראל שליד עתלית, פסל של יאנוש קורצ'אק ותלמידיו ברחבת הספרייה בבת ים, פרוטומה של העיתונאי אילן רועה בגינת בית סוקולוב בתל אביב ועוד.
נפטר ב-2003. הותיר אחריו שתי בנות.
1979 – אמן בוחר אמן, מוזיאון תל אביב
1984 – 80 שנות פיסול בישראל, מוזיאון ישראל, ירושלים
1984 – 25 שנה למכון לאמנות בת ים, מוזיאון עירוני
1987 – בית מאירוב, המשכן לאמנות, חולון.
1991 – פגישה מחודשת, אמנות לעם
1992 – המוזיאון העירוני ע"ש בן ארי, בת ים.
1994 – המוזיאון העירוני ע"ש קורין ממן, אשדוד.
1997 – הספרייה העירונית בבת ים.
2009 - "חדר מלאכה"—במוזיאון לאמנות עכשווית בבת ים.
פרס שני לאנדרטה לזכר חללי העיר לבוב
פרס ראשון בתחרות להקמת אנדרטה להנצחת הנופלים בני חוף הכרמל
פרס בתחרות לאנדרטה לזכר יאנוש קורצ'ק ביד ושם
פרס ראשון בתחרות בינלאומית לזכר הלוחמים בנאצים, יד ושם
פרס ראשון פסל אורבאני, אשדוד
שלוש פעמים – חתן פרס בת ים לאמנות
פרס על מפעל חיים – אגודת הפסלים והציירים בישראל
בשנת 2000 הוענק לו התואר יקיר העיר בת ים.
יעקב אנגל (נולד ב-17 בינואר 1949) הוא מיליארדר, יזם ואיש עסקים ישראלי העוסק בעיקר בנדל"ן, התחדשות עירונית, טכנולוגיה וכרייה; מכהן כיו"ר "קבוצת אנגלאינווסט".
בהיותו בן שנתיים, עלה עם משפחתו לישראל.
הם התגוררו בתחילה במעברה בכפר חסידים, בהמשך עברו לקריות, סמוך לחיפה.
הוא בוגר תואר ראשון בהנדסת מכונות מהטכניון.
העסק הראשון שהקים היה "דלתון", חברה שייצרה דלתות בטיחות ומערכות אינטרקום; כעבור שנים אחדות, מכר את החברה, הקים את חברת "אנגל" והחל לעבוד כקבלן בנייה באזור הצפון.
במהלך העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90, בנה עשרות אלפי דירות לעולים חדשים במיליארדי שקלים.
עשור לאחר מכן הקימה חברת "אנגל" מקבצי דיור מניבים והשכירה אותם לעולים חדשים שהמדינה סבסדה עבורם את עלויות השכירות.
ב-1992, הנפיק את החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב בשם "לגנא הולדינגס"; חברות נוספות בבעלותו הונפקו ב-1997 בבורסת הנאסד"ק, ניו יורק וב-2005 בבורסת לונדון AIM.
יוזמתו הבאה הייתה פיתוח נדל"ן במזרח אירופה ; הוא בנה ומכר עשרות אלפי יחידות דיור בבולגריה, הרפובליקה הצ'כית, הונגריה, פולין, רומניה וסרביה.
ב-2007 מכר את "לגנא" ל"אזורים", בבעלות איש העסקים החרדי, שעיה בוימלגרין, תמורת 430 מיליון שקל.
ב-2007, אנגל הקים את "קבוצת אנגלאינווסט", העוסקת ביזמות בנדל"ן והחל להשקיע בנדל"ן בבריטניה עם חזי חרמוני, ולהם פורטפוליו של מאות מיליוני פאונד.
הוא ייסד גם את "אנגלאינווסט התחדשות עירונית", שמתכננת, מממנת ומבצעת פרויקטים של פינוי בינוי ותמ"א 38, בעיקר במרכז ישראל.
החברה ביצעה ומבצעת פרויקטים בני עשרות אלפי יחידות דיור.
ב-2021 ו-2022 הצטרפו אליה בנק לאומי ו"קבוצת שמרוק".
ב-2007, יסד את "קבוצת אלנילטו", העוסקת בכרייה.
ב-2008, החברה רכשה 75% ממכרות הנחושת של טנזניה ו-72 מזיכיונות הזהב והנחושת שלה.
לחברה היו גם רישיונות כרייה לכרום, נחושת, ברזל, זהב ואבץ, על פני שטחים של 9,000 מטר מרובעים באלבניה, קונגו, גאנה, אתיופיה, ישראל, ליבריה, וטנזניה.
"אלנילטו" הפעילה מחצבות אבץ וחול במזרח אירופה ובדרומה ומרכזה של ישראל.
ב-2010, "אלנילטו", זכתה באחד הזיכיונות הגדולים בעולם לכריית ברזל בליבריה.
ב-2011, החברה מכרה את הזיכיון.
ב-2015, אנגל הקים את "טנלות", חברה המשמשת כפלטפורמה טכנולוגית להימורים, בעלת רישיונות ממשלתיים ופועלת באמריקה הלטינית ובאפריקה.
ב-2020 פורסם כי חברת חולות לבנים, המשתייכת ל"קבוצת אלנילטו", זכתה במכרז של רשות מקרקעי ישראל לתפעול מחצבת חנתון לתקופה של 20 שנים, עליה תשלם 2 מיליארד שקלים.
אנגל הוא המשקיע המוביל ב"קרן אטורו", המשקיעה בחברות הזנק.
באפריל 2016 הופיע אנגל במסמכי פנמה, מסמכים חסויים של חברת עורכי הדין מוסאק-פונסקה מפנמה, הכוללים ראיות לפעילות פיננסית ענפה של אנשי עסקים ופוליטיקאים ממדינות שונות במקלטי מס.
אנגל נשוי בשנית לענת אנגל.
בשנת 2014 רכש תמורת 37 מיליון שקל את הווילה ברמת השרון בה צולמה תוכנית המציאות "הרווק" ומאז הוא מתגורר בה.
יעקב אֶפְטֶר (כ"ג בכסלו ה'תרנ"ו, 10 בדצמבר 1895, קישינב, בסרביה, האימפריה הרוסית - י"ג בחשוון ה'תשכ"ט 4 בנובמבר 1968, תל אביב) היה פעיל ציוני, ממנהיגי תנועת הפועל הצעיר וממקימי דגניה, משותפי הקמת ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל וממייסדי המשביר המרכזי ומנהלו.
יעקב אפטר נולד ב-1894 בקישינב שבבסרביה, רוסיה, בנו של יהושע שלום, חזן.
למד בחדר ובישיבה, וכבר בגיל צעיר הצטרף לתנועה הציונית והיה פעיל בצעירי ציון.
ב-20 באוגוסט 1913 עלה לארץ ישראל (לקראת סוף תקופת העלייה השנייה), הצטרף לתנועת "הפועל הצעיר" ונשלח לעבוד בחקלאות בחוות בן שמן.
בשנת 1915 הצטרף לחלוצי דגניה שם שהה עד 1919. לדבריו, המשקפים את רוח החלוציות של התקופה, .
תוך פעילותו החלוצית החל אפטר גם את פעילותו הציבורית.
ב-1914 נבחר לחבר מרכז מפלגת "הפועל הצעיר" (שהתאחדה ב-1919 עם תנועת פועלי ציון) ושימש בתפקיד מספר שנים.
השתתף מטעם התנועה כציר במספר קונגרסים ציוניים.
ב-1915 החל לנהל את הוצאת העיתון "הפועל הצעיר".
ב-1916, בעת מלחמת העולם הראשונה, מונה לעמוד בראש הוועדה הסניטרית של יפו להדברת מחלת הכולרה שהחלה להתפשט בארץ.
ב-1917 ניהל את קופת החולים של הסתדרות פועלי יהודה, קופת חולים של הסתדרות הפועלים החקלאים ביהודה, לפני כן היה מזכיר הקופה ומנהל הסניף ביפו, ואחר כך גם את קופת החולים של "הפועל הצעיר".
ביחד עם אברהם הרצפלד היו עושים סיורי ביקורת בין כל ריכוזי הפועלים כדי לארגן את כל הסיוע הרפואי הנדרש.
אפטר היה הולך ברגל מיפו לפתח תקווה ומבקר בדרך בריכוזי הפועלים, בודק את מצב בריאותם ומחלק להם כינין למניעת קדחת.
ב-1917 מונה כחבר הנהלת המרכז החקלאי, שבו פעל עד 1923.
ב-1920 השתתף ביסוד ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל וקופת חולים כללית והיה חבר הוועד הפועל והמזכירות שלה.
באותה שנה נבחר גם לאספת הנבחרים והוועד הלאומי.
ב-1925 נבחר למועצת עיריית תל אביב.
ב-1930 היה בין מייסדי המשביר המרכזי, ושימש כמנהלו במשך 38 שנה.
בנוסף, שימש כחבר הנהלה במספר ארגונים נוספים כמו המרכז החקלאי, בנק הפועלים, מפא"י ועוד.
יעקב היה נשוי זמן קצר לחנה רוזנבלט (מאוחר יותר חנה בבלי) ולאחר מכן לאלזה פלטואר ולזוג בן ובת.
היה מוותיקי שכונת הפועלים אז"ר בתל אביב.
והובא למנוחות בבית הקברות נחלת יצחק.
בתל אביב נקרא על שמו רחוב בשיכון למד (בין רחוב יהודה בורלא לשדרות לוי אשכול).
הקמת קרן מייסדים ע"ש יעקב אפטר, יצחק בראלי, שרגא גורן (גורוחובסקי), אברהם זברסקי, יהודה חורין וראובן שנקר.
עמותה שנוסדה בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 כתוצאה מאיחודן של מספר עמותות שהוקמו בשנות ה-60 וה-70 ביזמתו של אברהם זברסקי, מנכ"ל בנק הפועלים דאז, כדי להנציח את זכרם של כמה ממייסדי משק העובדים.
הקרן הקדישה את כספיה בעיקר לסיוע למימון מחקרים ופרסום ספרים הנוגעים לתולדות תנועת העבודה בכלל ומשק העובדים בפרט וכן להקמת אתר אינטרנט שיהיה מוקדש לתנועת העבודה ההיסטורית.
אולם בבניין נפתלי של הפקולטה למדעי החברה שבאוניברסיטת תל אביב.
"בשעה זו : קבץ לספרות ולענייני הישוב", המו"ל - יעקב אפטר, יפו : העבודה א', תרע"ו, 1916.
"משקינו החקלאיים בארץ ישראל", דפוס הפועל הצעיר, יפו, תרפ"א, 1920, 193 עמודים.
יעקב ארז (1936 – 29 בפברואר 2020) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, כיהן כמפקד עוצבת כידון במלחמת יום הכיפורים.
ארז נולד בברסט שבפולין (כיום בבלארוס) בשם יעקב אייזנבאום, כבן יחיד להוריו.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט עם הוריו לברית המועצות.
אביו גויס לצבא האדום והוא עבר את תקופת המלחמה עם אמו באוזבקיסטן.
ב-1948 עלה עם משפחתו לארץ ישראל באונייה "נגבה".
המשפחה התגוררה במשך שנה במעברת דורה בנתניה ולאחר מלחמת העצמאות עברה ללוד.
עשה את שירותו הצבאי בחיל התותחנים.
לאחר קורס קציני תותחנים שירת בגדוד 404 ולאחר מכן בגונדת נ"ט בחטיבת גולני.
במלחמת סיני שירת כקצין תצפית קדמי בגדוד 13 של החטיבה, ולקראת סיומה החליף את סגן מפקד גונדת הנ"ט שנהרג במלחמה.
היה ראש ענף נ"ט בבית הספר לחי"ר (בה"ד 3), ולאחר מכן חזר לחיל התותחנים.
שירת כמפקד סוללה בגדוד 404, מפקד מדור נ"ט בבה"ד 9, וסגן מפקד גדוד 404.
במלחמת ששת הימים היה חניך בפו"ם, ובמינוי חירום פיקד על גדוד 822, גדוד תומ"תים מדגם M7 פריסט שלחם במסגרת חטיבה 520. במהלך המלחמה שימש מפקד הסיוע החטיבתי.
ב-8 ביוני מונה למפקד צג"ם (צוות גדודי משוריין) בהרכב של שתי פלוגות טנקי צנטוריון ושתי פלוגות חרמ"ש, והוטל עליו לנוע לעבר ראס סודר.
בשנים 1969-1967 פיקד על ענף אימון חוגרים בבית הספר לתותחנות שדה.
בשנים 1970-1969 פיקד על גדוד 402 ולחם עמו במהלך מלחמת ההתשה.
שירת כמפקד ענף מקצועות חת"ם בבה"ד 9 ובמינוי משני כמפקד גדוד 829. בשנים 1973-1971 שירת כמפקד התותחנים הפיקודי של פיקוד הדרום.
ביולי 1973 מונה למפקד עוצבת כידון, האגד הארטילרי של עוצבת סיני.
הוא פיקד על האגד במהלך מלחמת יום הכיפורים.
תחת פיקודו השתתף האגד במאמצי הבלימה, במתקפת הנגד בחזית המצרית, צלח את תעלת סואץ, והשתתף בכיתור הארמייה השלישית.
יחידות האגד ספגו במלחמה 23 הרוגים ו-173 פצועים.
לאחר המלחמה שירת כמדריך בפו"ם ובמינוי משני נקרא להקים את אגד ארטילרי 449 באוגדה 880, לאחר מכן שימש במינוי משני מפקד הסיוע של גיס 446. בשנים 1977-1976 שירת במפקדת גייסות השריון ובמינוי משני שימש קצין הסיוע של גיס 479.
בשירות המילואים שימש מפקד הסיוע הארטילרי של הגיס הצפוני.
לאחר שחרורו שימש נציג הטכניון בקנדה, שם הכיר את דוד עזריאלי שמינה אותו למנהל פרויקט הקמת קניון איילון, לאחר מכן ניהל את הקמת מרכז קניות ברחובות ושיקום מרכז קניות בבודפשט.
שימש במשך חמש שנים נציג אוניברסיטת תל אביב בקנדה.
ארז כיהן כמנכ"ל עמותת חיל התותחנים.
ארז היה נשוי לאטי עד פטירתה, ואב לארבעה.
נפטר ב-29 בפברואר 2020 ברעננה, והובא למנוחות בבית העלמין כפר נחמן בעיר .
יעקב ארז (נולד ב-17 במרץ 1939) הוא עיתונאי ישראלי.
כיהן ככתב הצבאי, כראש אגפי המוספים והחדשות של עיתון "מעריב" וכעורך העיתון בשנים 1992–2002. חתן פרס סוקולוב (1984) על תחקיר עיתונאי בנושא מלחמת לבנון הראשונה.
ארז נולד בתל אביב, בנם של משה ורחל אייכנבלט.
הוא גדל בנתניה, למד בתיכון ע"ש שאול טשרניחובסקי, ובכיתה י' עבר לפנימייה הצבאית לפיקוד ובמסגרתה למד בבית הספר הריאלי בחיפה.
בצה"ל שירת ארז כלוחם וכקצין בחטיבת גולני עד 1960 ועבר בין היתר קורס מפקדי פלוגות.
לאחר שחרורו החל לעבוד ככתב ספורט בעיתון "חדשות הספורט" ולאחר מכן ככתב ספורט ב"מעריב" ובמהדורת אזור השרון של העיתון.
ב-1963 מונה לכתב "מעריב" באזור הערבה ואילת.
ב-1966 מונה לכתב אזור הצפון של "מעריב" וסיקר עבורו את חזית הצפון במלחמת ששת הימים.
ב-1971 מונה לכתב לענייני השטחים ולאחר מכן לכתב הצבאי של העיתון.
בסדרת ידיעות התריע על הכנות המצרים למלחמה, אך ידיעותיו נפסלו על ידי הצנזורה הצבאית ולמכשיר הטלפון שלו אף הושמה האזנת סתר בהוראת ראש אמ"ן אלי זעירא.
הוא סיקר עבור העיתון את מלחמת יום הכיפורים, את שיקום צה"ל לאחר המלחמה, מלחמת ההתשה במובלעת הסורית, הסכם השלום בין ישראל למצרים מנקודת המבט הצבאית ומלחמת לבנון הראשונה.
ביולי 1976 יצא ארז לארצות הברית וליווה את מבצע פעמון החירות - ספינות חיל הים שהגיעו למפגן חגיגות 200 שנה לארצות הברית.
ארז כתב בעל מדור בשם "שולחן החול" במגזין "סופשבוע" של "מעריב" ביום שישי.
על מנת לעקוף את מגבלות הצנזורה פרסם במדור זה פינה בשם "אגדה לילדים" (ולעיתים "אגדה לילידים"), ובה בדרך של משל רמז על אירועים אקטואליים ביטחוניים (כגון פרשת קו 300) ועל התדרדרות המצב הביטחוני לקראת מלחמת לבנון ואחריה.
בפרט מתח ביקורת על שר הביטחון אריאל שרון אותו כינה "צחור השיער".
את הטור היה חותם באמירה "כל מי שמאמין כי יש דמיון בין סיפור זה לבין מאורעות אמיתיים בסביבתנו - עושה זאת על אחריותו האישית".
ב-1984 זכה בפרס סוקולוב יחד עם אברהם תירוש ואבי בטלהיים על תחקיר בנושא המלחמה.
ביולי 1984 מונה לכתב "מעריב" בארצות הברית.
בשובו שימש ראש מערכת המוספים של "מעריב", תקופה בה יזם את המוספים "גבר לעניין", "קריירה" ו"בית וגן".
ב-1988 מונה לראש אגף החדשות.
בתקופתו עבר העיתון לפורמט טבלואיד ושימוש בצבע.
ב-1992 מונה לסגן עורך "מעריב", ובהמשך השנה מונה לעורך הראשי, תפקיד בו כיהן עד מרץ 2002. בהמשך שימש פרשן צבאי בעיתון.
ערך בשיתוף עם אילן כפיר ומוטה גור את "צה"ל בחילו: אנציקלופדיה לענייני צבא ולביטחון", שיצאה משנת 1981 בהוצאת רביבים.
חיבר את הספר "שיחות עם משה דיין", שיצא לאור בהוצאת מסדה ב-1981.
ב-2004 סייע ליאיר לפיד בכתיבת סדרת הטלוויזיה "חדר מלחמה".
אחיו הצעיר, , היה סגן מפקד חטיבה בחיל השריון ונהרג ב-1976.
רבי יַעֲקֹב אַרְיֵה לֵייב טְבֶרְסְקִי (כונה גם: ר' יעקב לייב או ר' יעקב לייבניו; ה'תר"ח – כ"ח באייר ה'תרע"ח) בן רבי אברהם מטריסק (המגיד מטריסק) שימש כאדמו"ר השני מטריסק.
לאחר נישואיו לפייגה בתו של רבי יוחנן מרחמסטריווקה המשיך להתגורר בטריסק.
בשנת תרמ"ה עקב גזירות ממשלת רוסיה נאלצו אחיו רבי מנחם נחום מטריסק-בריסק ורבי מרדכי מקוזמיר לברוח מעיר מולדתם, ורק רבי יעקב לייב יכול היה להישאר עקב כך שהציג עצמו כלפי השלטונות כסוחר.
ומאחר שמבין שלושת אחיו נשאר רק הוא בעיר נטל הוא את כתרו של אביו כאדמו"ר מטריסק אף שהיה הצעיר שבאחים.
בשנת תרס"ז העביר את חצרו לעיר קובל עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה אז נמלט לרוונא.
לאחר המלחמה נזדמן לשבות בעיר הרוביישוב, ובערב שבת באמצע טבילתו במקוה נפטר בכ"ח אייר ה'תרע"ח ושם נקבר.
בנו הצעיר רבי זאב עלה על כסאו בקובל שם כיהן באדמו"רות עד הריגתו במלחמת העולם השנייה.
רבי משה מרדכי טברסקי מטריסק – לובלין
רבי מנחם נחום טברסקי מטריסק – ווארשא
רבי דוד אהרן טברסקי מזאריק
שיינדיל אשת רבי משה בן רבי דוד מסקווירא, בזיווג שני נישאה לרבי ישראל הגר מוויז'ניץ.
חיקא אשת רבי נחום משה טברסקי אב"ד קובל
ריקל אשת רבי צבי אברהם מאליק חי בסוף ימיו בברוקלין
יעקב אסייג (נולד ב-1 במרץ 1959) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת השוער, וכיום מאמן השוערים של הפועל כפר שלם אסייג מזוהה בעיקר עם קבוצת בני יהודה בה שיחק במצטבר כ-12 עונות, ועמה זכה באליפות היחידה בתולדותיה, בעונת 1989/1990.
אסייג החל את דרכו במחלקת הנוער של הפועל נצרת עילית, ובגיל 17 נכלל בסגל נבחרת הנוער.
עם חזרתה לליגה הבכירה בעונת 1978/1979 החתימה בני יהודה תל אביב את אסייג כמחליף לרוני וסרשפרונג אשר עזב את הקבוצה.
אסייג שיחק בבני יהודה במשך שתי עונות בסיומן עבר להפועל חיפה.
ב-1980 רשם הישג חסר תקדים כשהצליח לשמור על רשת נקייה במשך 746 דקות ברציפות.
בהמשך שיחק גם במכבי יבנה והפועל רמת גן.
בעונת 1984/1985 שב לבני יהודה כשזו שיחקה בליגת המשנה, ובתום עונה בודדת שבה הקבוצה לליגה הראשונה.
בעונת 1989/1990 זכה אסייג עם הקבוצה באליפות היחידה בתולדותיה.
אסייג המשיך בתור שוער הקבוצה עד לעונת 1991/1992. לאחר שמונה עונות רצופות בקבוצה, עבר אסייג לבית"ר ירושלים וזכה עמה בתואר האליפות.
בסיום העונה עזב את בית"ר ירושלים והחל לנדוד בין מספר קבוצות עד שפרש ממשחק פעיל בסיום עונת 1998/1999 במדי הפועל לוד.
לזכותו של אסייג ארבע הופעות במדי הנבחרת ישראל אשר נערכו במסגרת משחקי ידידות.
אסייג הוא השוער הישראלי ששמר על רשת נקייה בהכי הרבה משחקים בהיסטוריה – 171 מתוך 445 משחקי הליגה הראשונה בהם הוא שותף.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל, עבר לאמן את הפועל נצרת עילית, אך ללא הצלחה יתרה.
משם שב לבני יהודה, הפעם לתפקיד מאמן השוערים, הן במחלקת הנוער והן בקבוצת הבוגרים.
עם זאת, לא הצליח אסייג למנוע את ירידת הקבוצה לליגה השנייה.
במהלך עונת 2007/2008, הידרדרה בני יהודה לתחתית הטבלה, בעקבות כך החליט מאמן הקבוצה דאז, ניצן שירזי, להתפטר מתפקידו.
אסייג הפך באופן זמני, ביחד עם חזי שירזי, למאמן הקבוצה עד להחתמתו של אלי כהן לתפקיד המאמן.
לאחר התפטרותו של כהן כ-8 מחזורים לסיום העונה, מונו אסייג ושירזי למאמני הקבוצה עד לתום העונה.
עד לסיום העונה ניצחה בני יהודה בשמונה מתוך תשעת משחקיה והצליחה להישאר בליגת העל.
אסייג הוסיף לשמש מאמן שוערים של קבוצת הבוגרים ומחלקת הנוער בקבוצת בני יהודה גם בתקופה זו.
ב-10 במאי 2022 פוטר מהמועדון, לאחר מכן עבר להיות מאמן שוערים בהפועל ראשון לציון ולאחר עונה למאמן שוערים בהפועל כפר שלם.
ב-18 במרץ 2025 מונה למאמן עד סיום העונה של הקבוצה בעקבות עזיבתו של נועם שוהם.
יעקב ארליך (15 בספטמבר 1877 – 17 במאי 1938), היה פעיל ציוני ומנהיג הקהילה היהודית בווינה, אוסטריה.
כיהן כאחד מסגני נשיא הקונגרס הציוני העולמי מ-1913 עד למותו.
ארליך ייצג את תושביה היהודים של העיר וינה (180,000) במועצת העיר לפני מלחמת העולם השנייה.
היה בין המגורשים אל מחנה הריכוז הנאצי דכאו, זמן קצר לאחר כניסת הצבא הגרמני לווינה במרץ 1938. ארליך נרצח בדכאו כעבור כמה שבועות מהלקאות.
יעקב ארליך נולד ביסטריצה פוד הוסטינם, עיירה קטנה בצפון מוראביה, צ'כיה.
כנער הצטרף לתנועה הציונית בהנהגת הרצל.
במקביל החל ללמוד משפטים בווינה, שם הוא הצטרף לארגון יהודי -אקדמי "העברית".
בצעירותו הוא הרבה לסייר דרך מוראביה, בוהמיה ואוסטריה, תוך שהוא נואם על חזונה של הציונות המודרנית ומסייע בארגון קבוצות ציוניות.
בשנת 1908 הוא חזר לווינה, עבר את הבחינות במשפטים, וכבר בשנה שלאחר מכן היה רשום בתור עורך דין.
הוא היה נואם אנרגטי ורטוריקן מוצלח, ובזכות פעילותו עלה הייצוג הציוני בארגון הקהילה היהודית וינה (IKG - הגוף המייצג את הקהילה היהודית בווינה) ממושב אחד לשלושה.
בשנת 1913, נפתח בווינה הקונגרס הציוני ה-11, ועל פי בקשת חיים ויצמן (לימים נשיא הקונגרס ונשיא מדינת ישראל), נבחר ארליך לכהן כסגן נשיא הקונגרס.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, שירת ארליך כקצין בצבא האוסטרי.
לאחר שירות ארוך בחזית הועבר לתפקיד נשיא בית המבקר לאודסה, שם קבוצה של צעירים יהודים הואשמה בפעילות מהפכנית, ונידונה למוות על ידי בית דין צבאי.
ארליך הפריך את האשמות והוכיח שהן חסרות בסיס.
בין הצעירים שהציל היה בנו של המהנדס הציוני מנחם אוסישקין, עמו עבד ארליך מאוחר יותר בשיתוף פעולה בווינה, על אף פערי השקפות מסוימים ביניהם.
לאחר המלחמה, חזרה מועצת העיר וינה לתפקד, וארליך עמד בראש הסגל היהודי-לאומי בהם היו שלושה מועמדים.
ארליך נהג להתלונן בפני המועצה כנגד עוולות ואפליה כלפי האזרחים היהודים, והיה מביא לכך דוגמאות ונתונים סטטיסטיים אינספור, חברי המועצה היו מאזינים לדבריו בקשב, ורק לעיתים רחוקות הופרע נאומו בשל קריאות ביניים.
אחת הסיבות העיקריות לכך היה מאבקו המוצלח והבלתי פוסק למען התאזרחות היהודים שזרמו לווינה במהלך המלחמות מגליציה וממחוזות אחרים.
באוגוסט 1925 נפתח הקונגרס הציוני העולמי ה-14, בבית הקונצרטים של וינה.
בקונגרס זה גברה הביקורת על ההנהגה הציונית בנוגע ליחסה המתון לשלטון הבריטי בארץ, ונשיא הקונגרס חיים ויצמן ואשתו נסעו ברחובות מול המונים מתגרים, בליווי משטרתי צמוד ממלונם לאולם הוועידה.
האולם עצמו היה מוגן על ידי קבוצות נוער יהודיות, וקבוצות אחרות של סטודנטים ועובדים.
כחבר במועצת העיר, ארליך פתח את דבריו בברכה מטעם הממשלה לקונגרס.
כנציג המשרד האוסטרי, היה ארליך צריך למזער את הסכנה הנשקפת מן האיום הנאצי, זאת למרות שידע את חומרת המצב.
בנאום ההשבעה שלו הזכיר ארליך את הקונגרס הציוני ה-11, שהתקיים אף הוא בווינה 12 שנים קודם לכן (1913), אז הוחלט להקים אוניברסיטה עברית בירושלים.
מאז, האוניברסיטה העברית הוקמה וננקטו צעדים נוספים כדי לקדם את המשך הפיתוח והחינוך בארץ ישראל, בנוסף ליוזמות אחרות.
בשנת 1933, זמן קצר לאחר שהמפלגה הנאצית תפסה את השלטון בגרמניה, הגיע ארליך לביקור בארץ ישראל.
הוא התלהב מאוד ממה שראה, אך גם היה מאוכזב מן המציאות הגולמית של התנאים הקשים.
אף על פי כן, הוא דאג לרכוש רישיונות עלייה למשפחתו ולקבוצה ממכריו.
תוכנית זו לא יצאה אל הפועל בסופו של דבר, בשל הסתייגויותיהם של כמה מחברי הקבוצה.
ב-1938, ארליך היה הנציג הרשמי של יהודי העיר במועצת העיר של וינה.
בנאום מיוחד ואמנותי שדווח בהרחבה בכלי התקשורת, אותו נשא באחד הדיונים על התקציב השנתי, הוא הצליח להביא לתשומת לב בינלאומית את עובדת התחזקות הפשיזם האוסטרי.
בנאומו הוא הראה כיצד כל אחד מהחוקים הפרטניים והתקנות שנחקקו על ידי מספר חברים אנטישמיים במועצת העיר, נועדו לפגוע בזכויותיהם של האזרחים היהודים, ואף מזיקים לתדמית הכללית של הממשלה ושלטון החוק.
הנאום הודפס בכל העיתונים הזרים הגדולים בליווי פרשנות תוססת ותומכת.
העיתונות הגרמנית דיווחה אף היא על הנאום, ויוליוס שטרייכר, עורך העיתון האנטישמי "דר שטירמר", הדפיס קריקטורה של ארליך שכבשה את כל העמוד הראשון, תחת הכותרת: "מה עושה עדיין היהודי ארליך במועצה הגרמנית של וינה?"
מספר חודשים לאחר מכן הצבא הגרמני התקבל בברכה בווינה (במסגרת האנשלוס), וארליך נעצר באשמת שווא של ניסיון לארגן התנגדות מזוינת כלפי הנאצים.
הוא נשלח למחנה הריכוז דכאו שבגרמניה, שם מת ממכות והצלפות.
כמה שבועות לאחר מכן הוחזרה גופתו לווינה בתוך ארון אטום.
הוא נקבר בבית הקברות היהודי של וינה.
לוח זיכרון לחברי מועצת העיר וינה שנהרגו בתקופה הנאצית, ביניהם יעקב ארליך, הותקן בבנין העירייה של וינה בשנת 1988.
הרב יעקב אפשטיין (נולד ב-9 במרץ 1954, ו' בניסן ה'תשי"ד) הוא רב ישראלי, פוסק הלכה וחוקר תורני במכון התורה והארץ.
מחבר סדרת השו"ת "חבל נחלתו", עורך ספרי השו"ת של הרב יעקב אריאל, ועוד.
נולד וגדל בקיבוץ סעד, לאמו יהודית ואביו חיים מנחם, בנו של פרופ' יעקב נחום אפשטיין.
למד בבית הספר היסודי דעת ובבית הספר התיכון בקבוצת יבנה.
למד בישיבת מרכז הרב והיה תלמידם של הרב צבי יהודה קוק והרב אברהם אלקנה כהנא שפירא.
שירת בצה"ל כקצין בחטיבת גולני.
שימש לתקופה כר"מ בישיבת אורות הנגב שבמושב בית הגדי בראשות הרב שמחה שטטנר.
הרב אפשטיין הוא מחבר וחוקר תורני ופוסק הלכה, עורך ספרים במסגרת מכון התורה והארץ ובאופן פרטי.
גולת הכותרת של חיבוריו היא סדרת ספרי השו"ת "חבל נחלתו" – שלושים ואחד כרכים בהם מחקרים ושאלות בהלכה בעניינים שונים.
הסכמות לספריו קיבל מרבותיו, הרבנים אברהם אלקנה כהנא שפירא, יעקב אריאל, אביגדור נבנצל ודב ליאור.
בספריו מביא הרב אפשטיין מאות פסקי הלכות מאת רבנים אלה, בע"פ ובכתב.
בשנת 2022 זכה בפרס כץ ליישום ההלכה בחיים המודרניים על ספרו זה.
פרסם במהלך השנים מאמרים רבים בכתבי העת תחומין, התורה והארץ, צהר, אמונת עתיך, שמעתין ועוד.
במסגרת עבודתו במכון התורה והארץ ערך את "באהלה של תורה", סדרת ספרי שו"ת בחמישה חלקים מאת הרב יעקב אריאל.
כן היה מעורכי המהדורות החדשות של ספרי הראי"ה "שבת הארץ" (על הלכות שמיטה) ו"חוקות הארץ" על הלכות כלאים.
בעבר התגורר במושב קשת ובעצמונה שבגוש קטיף.
נשוי לאילנה לבית וידנפלד ואב לאחד עשר.
חתנו הרב אלעד גדות הוא רב היישוב נגוהות.
דודתו הייתה הרבנית שרה דרוקמן, אשת הרב חיים דרוקמן.
יעקב אסטרין היה שחמטאי יהודי סובייטי, אלוף העולם בשחמט בהתכתבות בין השנים 1972–1976.
יעקב אסטרין נולד במשפחה יהודית במוסקבה.
בשנת 1975 הוענק לו תואר אמן בינלאומי.
הוא השתתף חמש פעמים בגמר אליפות העולם בהתכתבות, ובשנת 1972 זכה בתואר והחזיק בו עד לשנת 1976.
אסטרין כתב מספר ספרים בתחום השחמט והיה נחשב למומחה בהגנת שני הפרשים.
לימד בפקולטה לשחמט במכון לספורט במוסקבה.
יעקב ארטל (10 במאי 1928 – 3 בספטמבר 2025) היה בנקאי ואיש עסקים ישראלי, עבד כ-46 שנים בבנק לאומי לישראל, מתוכן שמונה שנים (1979–1987) כיהן בתפקיד המשנה למנכ"ל הבנק.
יעקב ארטל נולד בירושלים וגדל בה עד גיל שש.
אביו, דוד, נולד בעיירה טורקה שכיום באוקראינה ואמו, אסתר, נולדה בהונגריה.
הוריו נפגשו בווינה בה נישאו וממנה עלו לארץ ישראל בשנת 1916. בארץ ישראל נולדו להם שני בנים: צבי (1923) ויעקב.
ב-1934 עבר עם משפחתו לחיפה, לאחר שאביו התמנה למנהל מפעל למרצפות בעיר.
בשנת 1941, בהיותו בן שלוש עשרה, לאחר סיום בית ספר עממי בחיפה, החל לעבוד בבנק לאומי הדר הכרמל בתור שליח.
ב-17 ביוני 1946, נמנה אחיו, צבי ארטל (משה), עם אחד עשר הלוחמים שלחמו בשורות הלח"י ונפלו בעת ההתקפה על בתי המלאכה של הרכבת במפרץ חיפה.
במלחמת העצמאות שירת ארטל כרס"פ בחיל הרגלים בגדוד 22 בחטיבת כרמלי, השתחרר בשנת 1950, חזר לבנק והחל לעבוד בסניף הראשי בעיר התחתית כקופאי.
במקביל סיים תואר ראשון בפקולטה לכלכלה של בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה (שהיה אחד המוסדות שמהם התפתחה אוניברסיטת תל אביב).
ארטל התקדם בתפקידיו בבנק ובסולם הדרגות, וב-1967 התמנה לסגן מנהל הסניף הראשי של בנק לאומי בחיפה.
בשנת 1970 עבר עם משפחתו לגור בתל אביב.
בשנת 1971 התמנה למשנה למנהל הסניף המרכזי של בנק לאומי בתל אביב.
באותה התקופה עבדו בסניף כאלף עובדים, והתנהל בו שליש מסחר החוץ של ישראל.
ב-1974 התמנה למנהל החטיבה לעסקי חוץ.
בשנים 1978–1982 כיהן כמנהל אזור תל אביב–יפו ובשנת 1979 נתמנה למנהל הסניף המרכזי בתל אביב ולמשנה למנכ"ל הבנק.
באוקטובר 1982 בוצע רה-ארגון מקיף בבנק לאומי לישראל, ובמסגרתו הוקמו שבע חטיבות וזאת בתקופת כהונתו של יו"ר מועצת המנהלים והמנכ"ל ארנסט יפת; זה היה השינוי המקיף ביותר במבנה הבנק מאז שנת 1970 שכלל גם הקמת ארבע הנהלות אזוריות.
בהמשך לשינוי הארגוני מונה ארטל בשנת 1983 לראש החטיבה הבנקאית (הקרויה גם החטיבה לבנקאות קמעונאית ומסחרית).
זו הייתה החטיבה הגדולה ביותר בבנק שהורכבה מהאגף ללקוחות פרטיים והאגף ללקוחות מסחריים (פירמות עסקיות קטנות ובינוניות).
הוא היה אחראי על כל סניפי הבנק בישראל שכללו כ-10,000 עובדים ו-350 סניפים ואחראי על חברות הבת: בנק עליה-לאומי ובנק ערבי ישראלי.
הוא הופקד על השירותים הבנקאיים הבאים: כרטיסי אשראי, שירותי מטבע חוץ, ניירות ערך, תוכניות חיסכון, פיקדונות, קרנות נאמנות וקרנות השתלמות.
ארטל היה ממונה על קופות הגמל ועל הקופות המנוהלות על ידי הבנק שבסוף 1982 עמדו על 80 מיליארד שקלים והיוו כ-40% מנכסי קופות הגמל הבנקאיות.
מספר חשבונות העמיתים בקופות הגמל עמד על קרוב למיליון ומאה אלף.
בספטמבר 1985 התמנה לראש החטיבה לבנקאות עסקית, החטיבה עסקה בשירותים בנקאיים ופיננסיים לקונצרנים, חברות גדולות, וגופים ממשלתיים וציבוריים גדולים.
השירותים כללו את פעולות האשראי, הפסיב, ההשקעות במימון בינלאומי, במטבע חוץ ובמטבע ישראלי.
ארטל גם היה חבר במועצת המנהלים של בנק לאומי בריטניה.
ב-1986 התמנה ליו"ר מועצת המנהלים של "לאומי חברה למימון".
ארטל ישב בוועדת "תכנון אסטרטגי לטווח ארוך" אשר קבעה את התוכנית האסטרטגית של הבנק, יחד עם מנהל החטיבה לתכנון האסטרטגי.
בתפקידו זה היה אחראי בשנת 1986 למספר כישלונות במתן אשראי בהיקף נרחב ללקוחות שפשטו את הרגל, בהם חיים שיף, סולל בונה, אלסינט והמושבים.
בתחילת 1987 בעקבות פרסומים על המשכורות הגבוהות של בכירי בנק לאומי, קוצצו המשכורות של הבכירים, בהן משכורתו של ארטל שעמדה על כ-30,000 דולרים בחודש, אך הובטח להם שאם יפרשו עד סוף 1987 יקבלו פיצויים או פנסיה על פי שכרם לפני הקיצוץ.
זמן קצר לאחר מכן אולץ מנכ"ל הבנק, מרדכי איינהורן להתפטר.
איינהורן הציע שבראש הבנק תעמוד ועדת שלושה שתכלול יחד איתו את ארטל וידידיה גרינברג, אך הצעתו נדחתה על ידי הדירקטוריון שהעדיף להצניח את צדיק בינו, מועמד חיצוני.
ארטל שראה עצמו כמועמד לניהול הבנק נשאר בבנק למרות אכזבתו מאי קבלת התפקיד.
אולם לאחר מספר חודשים, בהם לחץ ועד העובדים להדיחו, ולאחר שדוד קליין מונה למשנה שלו בחטיבה העסקית, הוא התפטר.
ארטל סיים את עבודתו בבנק ביולי 1987, בגיל 59, בתום ארבעים ושש שנות עבודה.
עם התפטרותו הושלמה החלפת ההנהלה הבכירה של הבנק מתקופתו של יפת.
מיד עם סיום עבודתו בבנק החל בקריירה חדשה כאשר בשנים 1987–2000 פעל כנציגו בישראל של המשקיע הבריטי ברנרד שרייר (Shreier Group in Israel- C.P Holdings Limited U.K), כאשר בתקופה הזו רכש עבור קבוצת שרייר את החברות קטרפילר, כור סחר ומלון גלי זוהר בים המלח.
בנוסף היה מעורב בהשקעה ובניהול של מלון השרון בהרצליה.
בסך הכול הושקעו בישראל בתקופת עבודתו עבור שרייר כחמישים מיליון דולרים.
בשנת 2000 סיים ארטל את עבודתו עבור ברנרד שרייר והחל בקריירה חדשה שרובה ככולה הייתה חברות בעמותות בהתנדבות וחברות במועצות מנהלים בחברות שונות.
ארטל כיהן כחבר במועצות המנהלים של החברות אלקטרה, מנרב, טבעול, קטרפילר, בתי המלון השרון וגלי זוהר ולשכת המסחר ישראל אפריקה.
ארטל נפטר בספטמבר 2025. הותיר אחריו אישה, לאה (שטיינר), ושלושה ילדים: צבי (צביקה) ארטל, המייסד והמנכ"ל של חברת ההלבשה האמריקאית Dana Co, אהוד (אודי) ארטל, הבעלים והמנכ"ל של חברת VUMIE Consulting ושותף מנהל בחברת IEV, ואורית ארטל-דלוגין, סמנכ"לית שיווק ב-EY ישראל.
יעקב אפרתי (נולד ב־1950) הוא מנהל ישראלי במגזר הציבורי.
משמש כראש הוועדה הקרואה בנצרת מאז יוני 2025.
אפרתי (אפריאט) נולד בצפרו שבמרוקו ב־1950. משפחתו עלתה לארץ ישראל ב־1955 והתיישבה במושב יד רמב"ם.
למד תואר ראשון בכלכלה וסטטיסטיקה ותואר שני במנהל עסקים באוניברסיטה העברית.
אפרתי החל את דרכו המקצועית רשות הנמלים ובהמשך באגף התקציבים במשרד האוצר.
לאחר מכן שימש סמנכ"ל בחברה למשק וכלכלה.
במרץ 1989 החל לעבוד בעיריית ירושלים כגזבר העירייה ובין השנים 1995–1996 כיהן כמנכ"ל עיריית ירושלים תחת ראש העירייה אהוד אולמרט.
בשנת 1996 פרש מתפקידו בעירייה ומונה למנכ"ל משרד הפנים עד לשנת 1999, בתקופתו עבד תחת השר אליהו סויסה מש"ס.
עם הקמת הממשלה ה-28 ומינויו של סוויסה לשר התשתיות, מונה אפרתי לתפקיד מנכ"ל המשרד ובשנת 2001 מונה למנכ"ל מינהל מקרקעי ישראל וכיהן בתפקיד זה עד ל-2008.
בשנת 2008 מונה ליו"ר דירקטוריון רכבת ישראל, עוד קודם לכן בשנת 2006 הוצג אפרתי כמועמד לתפקיד מטעם ראש הממשלה אהוד אולמרט.
באפריל 2010 נעצר על ידי המשטרה בחשד למעורבות בפרשת הולילנד אך בשנת 2014 בית המשפט זיכה אותו מחמת הספק.
במאי 2010 השעה את עצמו מתפקיד יו"ר דירקטוריון הרכבת ובהמשך, פרש מהתפקיד.
בשנת 2018 אפרתי היה צפוי להתמנות לדירקטור בפארק אריאל שרון, המינוי הצפוי עורר הדים ואפרתי ויתר עליו לבסוף.
בשנת 2019 מונה לדירקטור בדואר ישראל.
ביוני 2025 התמנה אפרתי לתפקיד ראש הוועדה הקרואה של נצרת על ידי שר הפנים משה ארבל שהדיח את ראש העיר עלי סלאם מתפקידו.
יעקב (קובי) אריאל (נולד ב-1954) הוא חוקר בתחום מדע הדתות.
מכהן כפרופסור מן המניין באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל בארצות הברית.
אריאל נולד בירושלים לבתיה (שהייתה מורה לאנגלית ועמדה בראש היחידה לאנגלית כשפה זרה באוניברסיטה העברית) ולאהרן (שהיה עורך של לקסיקונים ואנציקלופדיות).
לאריאל שני אחים (אחד הוא משפטן, והאחר - רב רפורמי).
גדל בשכונת אבו תור, ולמד ביסודי בבית ספר "בית הילד", ובתיכון בגימנסיה רחביה (סיים בשנת 1971).
בתקופת התיכון היה חבר בתנועת המחנות העולים, ושימש שם כמדריך וכעורך של בטאון התנועה.
עם סיום לימודיו, הצטרף לגרעין נח"ל שנשלח לקיבוץ גדות.
בקיבוץ עבד לפני חיולו, כמורה באולפן.
הוא התגייס לצה"ל ובשנת 1973 נטל חלק במלחמת יום כיפור.
הוא נלחם בתל סאקי ברמת הגולן, הטנק שלו נפגע, הוא נפצע פעמיים, ונשאר ללא נוע על הקרקע.
בהמשך, נפל בשבי הסורי, והיה שבוי במשך כ-8 חודשים.
על תקופת השבי, כתב כ-25 שנה מאוחר יותר את ספרו האוטוביוגרפי "הדרך לדמשק: זיכרונות השבי".
עם חזרתו מן השבי ושחרורו מהצבא, החל ללמוד באוניברסיטה העברית: בשנת 1977 סיים תואר ראשון, ובשנת 1981 סיים בהצטיינות תואר שני בהיסטוריה.
שלו, שעסקה באפיפיורות ובמסעי הצלב הפוליטיים, כתב בהנחייתו של פרופ' יהושע פראוור.
במקביל ללימודיו עבד באוניברסיטה כעוזר הוראה ועוזר מחקר.
ב-1982 נסע לארצות הברית ללימודי תואר שלישי באוניברסיטת שיקגו, וסיים בשנת 1986.
כשחזר לישראל, היה פוסט-דוקטורנט במחלקה למדע הדתות באוניברסיטה העברית (ב-1986–1987, ושוב ב-1988–1989).
בשנת 1987–1988 היה פוסט דוקטורנט בספרית וינר ובמכון להיסטוריה גרמנית באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1989–1994 היה עמית מחקר בדרגת מרצה במכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית.
במקביל, לימד כמה שנים כמורה מן החוץ במספר מוסדות אקדמיים ישראליים: בשנים 1990–1991 לימד במכללת ספיר, בשנים 1991–1992 לימד באוניברסיטת חיפה, בשנים 1992–1994 לימד בהיברו יוניון קולג' בירושלים, וכן בבית הספר לתלמידי חו"ל של האוניברסיטה העברית.
ב-1994 עבר לאוניברסיטת צפון קרוליינה בצ'אפל היל, שם קיבל מינוי כמרצה.
מאז 2005 הוא פרופסור מן המניין במחלקה למדע הדתות באוניברסיטה זו.
במהלך השנים הנחה אריאל סטודנטים בעבודות הדוקטור שלהם גם באוניברסיטה העברית וגם באוניברסיטת צפון קרוליינה.
בנוסף, היה מנחה של סטודנטים בעבודות לתואר שני בהיברו יוניון קולג'.
אריאל מתמקד במחקרו בפרוטסטנטיות ובמיוחד בנצרות האוונגליסטית, ועמדותיה כלפי העם היהודי וארץ הקודש; ביחסי נוצרים-יהודים בשלהי העידן המודרני; ובתגובה היהודית למודרניות ולפוסטמודרניות.
הוא פרסם מאמרים רבים ושלושה ספרים בנושאים אלו.
פרויקט המחקר הנוכחי שלו בוחן את ההיבטים הדתיים בקריירה ובחיים של המשורר אלן גינסברג שהיה, במובנים משמעותיים, חלוץ ונביא לרבים מבני דורו.
מתגורר בסמוך לאוניברסיטה שבה הוא מכהן.
יעקב אריאל, הדרך לדמשק: זיכרונות השבי, תל אביב, ספריית פועלים, 1998.
New York: New York University Press, 2013 (ספר זה מסכם את מחקרו של אריאל בנושא היחסים בין נוצרים אבנגליסטים לבין יהודים).
אריאל פרסם יותר מ-150 מאמרים מדעיים, פרקים בספרים וערכים אנציקלופדיים.
יעקב אריאל, הפונדמנטליזם הפרוטסטנטי ויחסו ליהדות ולמדינת ישראל, ירושלים, המכון ליהדות זמננו ע"ש אברהם הרמן, האוניברסיטה העברית, 1993.
יעקב אריאל, ציונות נוצרית פונדמנטליסטית: דיוקן של ארגון נוצרי לתמיכה בישראל, ירושלים, המכון ליחסים בינלאומיים ע"ש לאונרד דייוויס, האוניברסיטה העברית, 1994.
הרב יעקב אמאדו היה רב, מלמד ודרשן באזמיר במאה ה-19.
היה מתלמידי הרב חיים פאלאג'י שקורא לו וחיבב אותו כבנו ממש.
נישא למרת ג'ויא (מרגלית) סולטאנה, בתו הבכורה של הרב יוסף אבן עזרא, מחבר ספר שלחן גבוה.
לימים עלתה לארץ ישראל והתיישבה בירושלים.
גיסיו היו הרב דוד בן עזרא ופירלא שנישאה לרב מרדכי הלוי.
היה מופקד על תלמודי התורה באזמיר יחד עם הרב יוסף פאלאג'י.
היה גובה ומפקח על הצדקה למען שלושת ערי הקודש שניתנה באזמיר.
היה ידוע כמי שמשיב תשובות נחרצות לאפיקורסין ולמומרים ערך את ספר עיני דוד של אביו.
היה חברו של הרב חיים מאיר מזרחי מחבר ספר בן הרמה, שכותב עליו: .
לאחר השריפה באזמיר, השתדל הרב יעקב בבניתו מחדש של בית הכנסת של ק"ק 'גברת' לפני שנפנה לבנות מחדש את ביתו.
בנו הבכור, הרב יוסף אמאדו, מחבר ספר חלקו של יוסף (אזמיר תרמ"ז) נפטר שנה לפני אביו, בנו השני, הרב דוד, שנקרא על שם סבו, הביא לדפוס את ספרו של אביו.
נפטר בשנת התרל"ה מחולי הטיפה ונקבר באזמיר.
אמרי אמת (אזמיר תרמ"א) - דרושים שדרש .
בספר 3 דרושים לנישואים - שניים לנישואי גיסיו ואחד לבן מגבירי אזמיר, הספדים - לרבי חיים אברהם גאגין (שדרש באחת העירות הסמוכות לאזמיר), למרן החבי"ף ולאשתו, לרבי יעקב אבואלעפיה, לגיסתו רבקה ועוד.
בספר נדפסו חמישה דרושים של הרב שמואל יעקב אמאדו, שניים לנישואים ושלושה להספד.
בסוף הספר ליקוטים מהמחבר על התנ"ך ודרשת הספד על המחבר מבנו.
יעקב אסרף (נולד ב־26 ביולי 1984) הוא מוזיקאי, במאי, יוצר ופעיל חברתי ישראלי.
אסרף, נולד בנתניה ליוסף, מנהל מחלקה דתית בוועד הפועל וסגן ראש המועצה הדתית נתניה ואסתר אשת חינוך.
בין השנים 2002–2005, שירת בצה"ל כלוחם בגולני תוך כדי מסלול ההסדר בישיבת פדואל.
בשנת 2005, נישא להודיה והחל לעבוד כרכז צוות הדרכה לנוער בסיכון ב"זולה של חצרוני" המשמש מקום מפלט לנוער במצוקה, עד שנת 2010.
בשנת 2009, חזר לישיבת פדואל בתור רב – מחנך.
תוך כדי עבודתו בישיבה כר"מ של שנה א' למד תעודת הוראה במכללת אוהל רבקה.
בין השנים 2010–2012, שימש כמחנך ומגיש לבגרות בגמרא בתיכון "אדר", שם פגש את חנן בן ארי שעבד כמורה אף הוא.
כיום אסרף מנהל יחד עם רעייתו הודיה את סטודיו "סולם יעקב".
לזוג 8 ילדים והם מתגוררים בפדואל.
את צעדיו הראשונים בעולם המוזיקה, החל כבר בשנת 2001 אז ניגן כבסיסט בלהקות הרוק "עזובי הקיר" ו"ארל גריי", ובשנת 2006, הקים את להקת החתונות "ארמונ-יה" הלהקה הופיעה בכ־1500 חתונות והייתה מהמובילות בציבור הדתי.
בשנת 2009 הפיק ללהקה את האלבום "השמיעיני".
בשנת 2008 החל לעסוק בבימוי ובעריכה.
בשנת 2015, שידר עם בן ארי ורובין תוכנית רדיו שבועית בגלי ישראל בשם "מתבגרים ברדיו", מאז אותה השנה הוא משמש כמנהל מוזיקלי וגיטריסט של חנן בן ארי.
אסרף הפיק קליפי מילים רבים, בהם שיריו של חנן בן ארי "החיים שלנו תותים", "אמא אם הייתי" ו"שמש".
כמו כן הפיק את "הזמן שלנו" של עדן בן זקן ואיתי לוי, "בין השמשות" של נינט טייב ומוש בן ארי, "נחכה לך" של נתן גושן וישי ריבו, "תמיד אותו דבר" של עמיר בניון ועוד.
שימש כמנהל המוזיקלי והגיטריסט של המופע "מתבגרים" אותו הריץ יחד עם חנן בן ארי וניר רובין.
מאז שנת 2019 ועד היום, אסרף הוא הבמאי של פסטיבל "צמאה" בבנייני האומה שבירושלים,סדרת מופעים שנמשכים כשבוע ימים ומציינים את חג הגאולה של החסידות ומושך אליו קהל של כ־80,000 איש מדי שנה.
בשנת 2020, הפיק מוזיקלית, ניגן וביים וידאו קליפים לשירים מוכרים בעיבודים חדשים, בפרויקט ייחודי בשם "זה הזמן לסלוח" עבור מקור ראשון.
ביניהם: "הרני" בביצועם של אביתר בנאי ורביד פלוטניק שנכנס לפלייליסט של גלגלצ, "זה הזמן לסלוח" בביצועם של יובל דיין ושי צברי, "שער הרחמים" בביצועם של שולי רנד וכנסיית השכל.
בשנת 2023 עשה היסטוריה ישראלית כאשר היה במאי המופע בקונספט "אלול" של ישי ריבו במדיסון סקוור גארדן בניו יורק, ההופעה הישראלית הראשונה בסדר גודל כזה בניו יורק.
המופע עלה גם בארץ מספר פעמים, אמפי קיסריה בריכת הסולטן ובמקומות נוספים.↵מאז תחילת השנה הלועזית שימש כמנהל אומנותי של הזמר עקיבא.
בשנת 2024 חזר אסרף עם ישי ריבו שוב למדיסון סקוואר גרדן הפעם ביחד עם עידן רייכל ואביתר בנאי.
באוגוסט 2025 אסרף היה מנהל אומנותי של הפסטיבל "ימים באים" שהתקיים בbethel woods בניו יורק.
פסטיבל יהודי שהתקיים בפארק המיתולוגי ששימש ב-1969 לפסטיבל ה"וודסטוק".
כמו כן הוא מנהל אומנותי של הזמרת יובל דיין.
הרב יעקב ארגואיטי (ה'תרכ"ב, 1862 - ה'תש"ד, 1944), היה דרשן, פוסק הלכה, רבה של קושטא במאה העשרים.
נולד באוק'יי שבטורקיה לאביו הרב אברהם ששימש כדיין.
למד אצל אביו ואצל חכמי העיר.
בילדותו, האזין לשאלות ההלכתיות שדנו בהם חכמי העיר, והתאמץ למצוא להם מענה באוצר הספרים שהיה בביתו.
תחילה סייע לאביו ברבנות באוק'יי, ולאחר פטירתו שימש כרב המקום במשך מספר שנים.
בהמשך שימש כמורה הוראה בגלאטה.
בז' טבת תער"ב, החל לכהן כדיין בקושטא, בבית הדין בראשות הרב חיים יצחק שאקי, והרב יצחק בכר אליעזר, ולצד חביריו הדיינים: רבי משה בן חביב ורבי רפאל דוד סבאן.
בהמשך כיהן כרבה של קושטא, ובאחרית ימיו אף שימש כרבה של הקהילה האשכנזית בעיר.
החמיר על עצמו שלא לשתות מהיין הנמכר בעירו, ולשם כך היה מכין יין בעצמו.
נחשב לאחר מחשובי משיבי ההלכה במדינה, והשיב גם למדינות אחרות כדוגמת בולגריה.
התכתב בהלכה עם כמה מחכמי דורו, ביניהם: רבי דוד פיפאנו, רבי רפאל דוד סבאן, הרב בן ציון קואינקה, רבי חנניה חביב אזולאי, רבי משה אירירה, הרב צבי פסח פרנק, רבי חיים נשיא, רבי גמליאל מזרחי, ורבי שלמה אליעזר אלפנדארי.
פעמים שמזכיר את דעת 'חכמי הישיבה' שנשאו ונתנו עמו בהלכה.
בתשובותיו נטה לבסס את מנהגי המקום, ולא לשנות את מנהגיהם אם יש להם על מי לסמוך.
העיד שמנהג קושטא שאומרים ספק ברכות להקל רק במקום ספק אחד, אבל כשיש שני ספיקות - מברכים.
העיד שמנהג קושטא להחמיר באכילת קטניות בפסח, וביאר שבשנת בצורת מנהגם להקל, וכן עשה מעשה.
כמו כן היקל בגיור לשם אישות, גם כשהיה נראה שהמתגייר לא יקפיד לשמור מצוות.
פסק ארוך זה נכתב כמענה לבעיית העגינות שהתגברה.
פסק הדין נדפס כחוברת בפני עצמה שנקראה 'מחברת קידושין על תנאי'.
בשנת תרח"ץ, שלח רבי יעקב יחד עם עמיתיו הרב סבאן והרב בן חביב, מכתב תמיכה רשמי במחאתם של אגודת הרבנים של ארצות הברית וקנדה, כנגד רבני בית המדרש הקונסרבטיבי בארצות הברית, שרצו לחדש תנאי בנישואין, לפיה האישה רשאית לכתוב גט לעצמה ולתת אותו לשליח שימסור לה שוב את הגט.
זכר עשות - מערכות הלכה לפי סדר הא-ב, נדפס בירושלים בתשכ"ג בתוספת הגהות מרבי רפאל דוד סבאן.
שו"ת ירך יעקב - קושטא, ה'ת"ש.
וישכם יעקב - חידושים על הש"ס, בכתב יד.
יעקב הקטן - חידושים על הרמב"ם והשו"ע, בכתב יד.
ויאמר יעקב - דרושים, בכתב יד.
יעקב אראר (5 באוקטובר 1938–31 ביולי 2014; התרח"ץ, ד' באב ה' תשע"ד) היה הרב הראשי של יוון בשנים 1964–2014. התגורר באתונה והנהיג את קהילת יהודי אתונה.
אראר נולד ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה, בקהילה היהודית בעיר לאריסה.
כשהיה כבן שלוש פלשו הגרמנים ובני בריתם האיטלקים ליוון והחלה שואת יהודי יוון.
רוב קהילת יהודי סלוניקי נרצחו באושוויץ אך החלקים שהיו תחת הכיבוש האיטלקי ביניהם אתונה ולאריסה סבלו פחות עד שנכנעו לגרמנים ב-1943. עם הוריו נדד בהרים ובכפרים והסתתר בפני הנאצים.
עם תום מלחמת העולם השנייה חזרו להתגורר בעיר לאריסה.
אראר חלם על לימודי רפואה, אך בגלל מחסור כלכלי של הוריו החליט לנסוע לבית המדרש הרבני של צרפת, לשם נסע במלגת לימודים ומחיה של חמש שנים.
הלימודים שילבו הסמכה רבנית ולימודים כלליים.
עם חופשת בין הזמנים הראשונה שלו מבית המדרש נסע לשווייץ, שם התארח בישיבה של הרב משה בוצ'קו, שם גם פגש את הרב הראשי לישראל הרב הרצוג, מפגשים שהשפיעו עליו רבות.
עם תום תקופת לימודיו בצרפת הגיע לישראל לשנת לימודים בישיבת באר יעקב.
בישיבה נקשר במיוחד למשגיח הרוחני, הרב שלמה וולבה, שהפך עבורו לדמות מדריכה ומכוונת.
בשנת תשכ"ב (1961) קיבל סמיכה לרבנות מרבה הראשי של צרפת, הרב יעקב קפלן.
במהלך לימודיו בצרפת הכיר את הרב שלמה אבינר עמו הוא בקשר עד היום.
עם שובו ליוון, לאחר הסמכתו, החל לעבוד כרב נודד מטעם הג'וינט בקהילות היהודיות השונות ביוון.
באותה תקופה חלתה אחותו ושהתה בבית חולים באתונה מה שגרם לו להישאר בעיר הבירה, שם הייתה הקהילה המרכזית של יהדות יוון.
באתונה החל לעבוד בהוראה בבית ספר יהודי של הג'וינט.
הוא החל לעבוד לצד הרב יצחק גבאי, שהגיע מברצלונה, לאחר מותו של הרב הראשי של יוון אליהו ברזילי.
בתחילה שימש כמוהל ושוחט ולאחר שזה עזב החליפו ב-1964, בגיל 26, כרב הראשי של אתונה ובפועל הרב הראשי של יוון כולה.
מרבית יהדות יוון, כ-3,000 יהודים, התגוררה באתונה, כ-1,000 בסלוניקי ועוד כ-1,000 מפוזרים בכפרים ואיים ברחבי יוון.
את תפקידו מילא כ-50 שנה עד שבשנת 2011, בעקבות התקף לב שעבר, עלה יחד עם אשתו שולמית לישראל, כאן גרו שניים מארבעת ילדיו.
בישראל התגורר בשכונת קריית משה בירושלים.
אשתו, שולמית, גדלה בצרפת להורים יהודים יוצאי רומניה אשר עברו לצרפת לפני מלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה גדלה בפנימיה קתולית אך עם תום המלחמה הגיעה לתנועת בני עקיבא וחזרה ליהדותה.
ב-1960 עלתה לישראל והתגוררה בקיבוץ שדה אליהו.
ב-1961 היא נקראה לחזור לצרפת כי אחד מבני משפחתה חלה, שם פגשה את בעלה לעתיד, הם נישאו ועברו להתגורר ביוון.
בתו לאה עלתה לישראל ב-1987, היא נישאה לארכיטקט נתנאל חזיזה.
אראר נפטר ב-2014 ונקבר בישראל על פי בקשתו.
רבי יעקב בירב (ידוע גם כמהר"י בירב; ה'רל"ד 1474 – ל' בניסן ה'ש"א 1541), היה מגדולי חכמי ארץ ישראל במחצית הראשונה של המאה ה-16. יוזם ניסיון חידוש הסמיכה ב-1538.
בירב נולד בסביבות שנת ה'רל"ד (1474) למשפחת בני מימונגיל (לפי רבי דוד קונפורטי, היה ממשפחת מרמראן מבני מימונגיל), מהעיר מקדה (Maqueda) הסמוכה לטולדו, בכתר קסטיליה.
כנראה היה הראשון שנקרא בי־רב (=בית מדרש), כינוי שעבר גם לצאצאיו.
מקובל ששם אביו היה משה, ולדעת אליהו אשתור אין לכך מקור.
למד בישיבתו של רבי יצחק אבוהב, כנראה בגוודלחרה.
לאחר גירוש ספרד ב־1492 נדד לצפון אפריקה.
מתלמידיו בתקופה זו היה השוחט ר' דוד מפאס, המוזכר בתשובות הרדב"ז.
שהה גם בתלמסאן עם החכם ר' יעקב קינו (אף הוא עלה לימים לארץ ישראל), והשניים דרשו בבית הכנסת.
דרשותיהם עוררו התפעלות, ור' אברהם גבישון חיבר לכבודם שיר.
כנראה שבעקבות הפלישה הספרדית ב־1510 עזב את המגרב.
בדרכו עבר באלג'יר, שם דאג להעתיק חלקים מתשובות הרשב"ץ.
לימים מסר העתקה זו לתלמידו ר' יוסף קארו, ששילבם בספרו.
ב־1513 כבר כיהן כחבר בית דינו של הנגיד רבי יצחק הכהן שולאל בקהיר.
בשל מחלוקת שהתגלעה בין השניים, הודח ר' יעקב ממשרתו, אך לאחר מכן חזר אליה.
ב־1516, עוד טרם הכיבוש העות'מאני של ארץ ישראל בשלהי אותה שנה, כבר ישב בירושלים, בה שימש כראש ישיבה עד 1519, אז שב למצרים עם תלמידיו בשל מצוקה כלכלית קשה.
ב־1524, או קודם לכן, עלה שוב לארץ ישראל והתיישב בצפת למספר שנים, ובשנים 1528–1530 שהה בדמשק.
ב־1530 ירד שוב למצרים, והחל לנדוד בין מצרים, ירושלים וצפת עד לשנת 1535, אז קבע מושבו סופית בצפת.
בצפת עמד בראש ישיבה, והיה הדמות המרכזית בחיי הרוח של העיר עד לפטירתו.
גדולי העיר למדו אצלו, והבולטים שבהם היו רבי יוסף קארו ורבי משה מטראני (המבי"ט).
ב־1538 ביקש לחדש את הסמיכה, ובעקבות כך פרץ פולמוס גדול (להלן).
נפטר בשנת ה' ש"א (1541), ונטמן בבית החיים העתיק בצפת.
על שמו בית כנסת בירב בעיר העתיקה של צפת.
כרבים מחכמי ספרד, מהר"י התפרנס ממסחר.
במצרים סחר בצימוקים, ונאסר בגין חוב של 300 "פרחים".
מאוחר יותר, ב־1528, ידוע שנסע בשיירה מדמשק למצרים לצורכי מסחר (אך לדעת אחרים מדובר בנכדו, ובמחצית השנייה של המאה ה־16).
מאורע מרכזי בחייו של רבי יעקב בירב, הוא ניסיון חידוש הסמיכה.
בשנת רח"צ (1538) החל להוביל את הרעיון ודן עם רבנים רבים בנוגע לאפשרות ההלכתית של חידוש הסמיכה.
הוא כינס 25 מגדולי רבני צפת, שכולם הסכימו ותמכו בו וסמכו אותו – את רבי יעקב בירב לסמוך ראשון על מנת שיוכל לסמוך אחרים (זאת על פי הרמב"ם, בפירושו למשנה – במסכת סנהדרין, פ"א, מ"א).
לאחר המעשה שלחו שליח לירושלים והודיעו על כך לרב העיר לוי בן חביב (הרלב"ח).
כאן החל פולמוס קשה, כאשר הרלב"ח סירב להשתתף בחבורת המוסמכים והתנגד עם רבנים אחרים למעשה.
בעקבות התנגדותו חזרו בהם גם כמה מחכמי צפת.
הפולמוס המשיך בעוז וחבורת החכמים בראשותו של רבי יעקב נמנעה מלסמוך עוד אנשים למשך מספר חודשים אך בסופו של דבר סמך ארבעה חכמים – ר' יוסף קארו, ר' משה מטראני, ר' אברהם שלום ור' ישראל די קוריאל.