tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בצעירותו למד בישיבה דפלטבוש שבניו יורק, ובנוסף למד שנה אחת (תשכ"ב) בישראל בישיבת כרם ביבנה.
לאחר מכן עשה תואר ראשון באוניברסיטת קולומביה, לצד לימוד תורה עצמאי; וכן שמע שיעורים של הרב אהרון סולובייצ'יק (כמו כן, למד תקופה קצרה בישיבת לייקווד).
את לימודי התואר השני בקולומביה הפסיק לחמש שנים, בהן שימש את סבו הגאון - הפוסק הרב יוסף אליהו הנקין, איתו למד בחברותא יומית בוקר וצהריים.
בשנת תשל"א נסמך להוראה על ידי הרב יהודה גרשוני וע"י סבו.
לאחר נישואיו, בשנת תשל"ב (1971) עלה לארץ ישראל, שירת בצה"ל, ואחרי מגורים זמניים בשכונת רמת אביב עבר להתגורר בבית שאן, ונתמנה לרב האזורי של עמק בית שאן ודרום הגולן.
במהלך כהונתו בתפקיד זה החל לפרסם תשובות בהלכה, ובשנת תשמ"א (1980) הוציא את הכרך הראשון של תשובותיו ההלכתיות, "שאלות ותשובות בני בנים".
בפתחו של הספר מופיעות הסכמות מרבנים בולטים כדוגמת הרב משה פיינשטיין, הרב מנשה קליין, הרב אליעזר יהודה וולדינברג (בעל ה'ציץ אליעזר'), הרב עובדיה יוסף, הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא והרב מרדכי אליהו.
בשנת תשמ"א (1981) עבר לכהן כרב המושב הקהילתי מתתיהו (סמוך למודיעין) שהוקם על ידי גרעין עולים מארצות אנגלו-סאקסיות, אך כעבור שנה עזב את תפקידו בעקבות חילוקי דעות פנים-קהילתיים, ועבר לגור בירושלים, בה התגורר עד מותו.
עד שנות התשעים כיהן כחבר הנהלת "אוצר הפוסקים" והאחראי על קשריה בארצות הברית.
לאחר הקמת מדרשת נשמת על ידי אשתו, הרבנית חנה הנקין, הקים יחד איתה ועם הרב יעקב ורהפטיג את תוכנית הכשרת יועצות הלכה של המדרשה, ושימש עד פטירתו כסמכות ההלכתית המפקחת על התוכנית וראש צוות הבחינות שלה.
באמצע שנות התשעים, בתגובה לתסיסה פוליטית בקרב רבני הציונות הדתית (על רקע אירועי יורם שקולניק, ברוך גולדשטיין ומשפטו של הרב עידוא אלבה), ייסד כתב-עת רבני עצמאי בשם "קשוט", יחיד מסוגו באותה שעה.
כתב-עת זה הופיע כרבעון, בעריכת הרב הנקין ובמימונו, ולאחר שנתיים וחצי (כתריסר גליונות) נסגר.
עם כותבי המאמרים שהתפרסמו בו נמנו: הרב שלום משאש, רבה הראשי של ירושלים; הרב זלמן נחמיה גולדברג; הרב לוי יצחק הלפרין, ראש מכון מדעי טכנולוגי להלכה; והרב יעקב אריאל, הרב הראשי לרמת גן.
בנו הרב איתם הנקין נרצח עם רעייתו נעמה בחג הסוכות ה'תשע"ו, 1 באוקטובר 2015, בפיגוע ירי.
בן נוסף הוא ההיסטוריון הצבאי ד"ר יגיל הנקין.
בנם אליהו הוא אלוף ישראל בהרמת משקולות בשנים 2013–2014.
הרב הנקין הרבה להביא בספריו פסקים שקיבל מסבו, הרב יוסף אליהו הנקין, וללכת בעקבותיהם.
דוגמאות אופייניות הן הקביעה שיש להעדיף את פסיקות הערוך השלחן על פני המשנה ברורה (שו"ת בני בנים חלק ב' סימן ח'), או ההוראה האוסרת לאכול לפני התקיעות בראש השנה, בניגוד למנהג הנפוץ (שם סימן י"ד-ט"ו).
אסר לתופף ולהקיש בכלי אוכל ללוות שירה בשבת (חלק א' סימן י"ב)
התיר (בעקבות סבו) למנוע היריון שנתיים לאחר הלידה, אם הדבר נצרך כדי לטפל בוולד (שם סימן ל'-ל"א)
התיר לבעל להיות נוכח בחדר הלידה כשהאישה רוצה בכך, ואף הגדיר זאת פיקוח נפש.
סבר ששערות ארוכות אינן חציצה לתפילין (שם סימן ו'-ז')
התיר לאישה לומר קדיש בעזרת הנשים בשעה שהגברים אומרים קדיש (חלק ב' סימן ז')
אסר שימוש בווילון כמחיצה בין עזרת גברים לעזרת נשים (מפני שאין בכך הבדלת רשות) (שם סימן י"ב-י"ג)
התיר לאישה לקרוא את הכתובה בחופה, אם באותו מקום נהוג שנשים מדברות בפני גברים (חלק ג' סימן כ"ז)
אסר לנגן בבית הכנסת ניגון שמקורו בעבודה זרה (שם סימן ל"ה)
דחה מכל וכל את פסילת הגיורים של הרב דרוקמן על ידי הרב אברהם שרמן, הן משום שיש מקום לדעה שניתן לגייר למרות שיודעים שהגר לא ישמור את כל המצוות, והן משום שהגדרתו של בית הדין של הרב דרוקמן כרשעים היא מופרכת ומנוגדת להלכה.
במשך השנים הדפיס ארבעה חלקים של שאלות ותשובות בהלכה:
וכן פירוש על התורה (מבריאת העולם עד מתן תורה):
מהלכים במקרא: סוגיות בתורה מבריאת העולם עד מתן תורה, בעריכת הרב איתם הנקין (בנו), הוצאת מגיד - תש"פ (2020)
זאת לצד פרסום מעל למאה מאמרים תורניים והגותיים רבים בכתבי עת תורניים ובעיתונות בארץ.
בנוסף פרסם בשנת תשנ"ה (1995) את החוברת 'פרקים בהבנת מאורעות זמננו', העוסקת בנושא חורבן בית המקדש השני, חידוש מלכות ישראל, היחס להקמת מדינת ישראל ועוד.
חיבר ארבעה ספרים בשפה האנגלית, מהם בענייני הלכה ומהם העוסקים בהגות ופרשנות:
בנוסף כתב והלחין דיסק של שירי-קודש, שיצא בשנת תשס"ו (2006) בשם "שירי נפש יהודה" - משיריו ולחניו של הרב יהודה הנקין; שירה - ירון בר; עיבוד - הרב יהודה הנקין ודניאל בנסמיאן; הפקה מוזיקלית - דניאל בנסמיאן.
יהודה וינשטיין (נולד ב־19 באפריל 1944) הוא עורך דין ישראלי שכיהן כיועץ המשפטי לממשלה בשנים 2010–2016. כיום עורך דין פלילי במשרד דרור, מנצ'ל, וינשטיין.
וינשטיין נולד בתל אביב להורים שעלו מפולין בשנות ה-30 של המאה ה-20 וגדל בתל אביב.
בצעירותו עסק בספורט והיה אלוף ישראל לנוער באגרוף.
בשנת 1963 התגייס לצה"ל והתנדב לצנחנים.
בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, וכן עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
במלחמת יום הכיפורים, פיקד על מחלקה בחטיבה 317 כקצין במילואים.
סיים לימודי תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני באוניברסיטת בר-אילן.
וינשטיין עבד בפרקליטות המדינה כתובע בפרקליטות מחוז מרכז ובתפקידו האחרון טרם פרישתו, בשנת 1979, שימש סגן בכיר לפרקליט המחוז.
בסיום תפקידו ייסד משרד עורכי דין פרטי והתפרסם כסניגור פלילי מצליח בעבירות צווארון לבן.
בין היתר ייצג את עזר ויצמן, אריה דרעי, אהוד אולמרט, בנימין נתניהו, יוסי ביילין, יאנוש בן-גל ועזרא בנימיני.
וינשטיין הוזכר כאחד המועמדים הבולטים לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה בשנים 2004 ו-2009 ולתפקיד פרקליט המדינה בשנת 2007.
בדצמבר 2009 נבחר וינשטיין לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה, בעת שבנימין נתניהו שימש כראש הממשלה ויעקב נאמן כיהן כשר המשפטים, כמועמדו של האחרון, לאחר שוועדת האיתור בראשות שופט בית המשפט העליון בדימוס לא הצליחה להגיע להסכמות לגבי המועמד המומלץ על ידי הוועדה.
ב-1 בפברואר 2010 החל לכהן כיועץ המשפטי לממשלה.
למניעת ניגוד עניינים הגיש וינשטיין לשר המשפטים מסמך המפרט את הלקוחות שבהם טיפל משרדו (הידועים שבהם אהוד אולמרט ורכבת ישראל), ואשר הוא לא יעסוק בנושאים הקשורים בהם בתפקידו כיועץ המשפטי לממשלה.
על אף שכאמור ייצג את נתניהו, מסמך ניגוד העניינים לא כלל את נתניהו כמי שהוא מנוע מלעסוק בענייניו.
בפברואר 2013 הגישה רשות האוכלוסין וההגירה כתב אישום נגד אביבה, רעייתו של וינשטיין, בגין העסקת עובד זר ללא היתר.
יהודה וינשטיין, אשר נחקר בפרשה, לא הואשם, אף על פי שהעובד הועסק במשק הבית המשותף של בני הזוג.
אביבה וינשטיין הורשעה בעסקת טיעון, ונגזר עליה קנס של 20,000 ש"ח.
צוות המאחזים בראשות בני בגין הוקם בהוראת ראש הממשלה בנימין נתניהו בהמשך לעבודת הוועדה לבחינת מצב הבנייה ביהודה ושומרון משבט ה'תשע"ב (2012).
כבר בתחילת עבודת הוועדה, משקיבל לבחינה את כתב המינוי, וינשטיין העיר שהוועדה לא תוכל להשפיע על מהלכים הנמצאים בדיון בבית המשפט הגבוה לצדק.
בעת הדיון על הריסת המאחז מגרון ולאחר רכישת חלק מאדמות היישוב ביולי 2012, פורסם שווינשטיין גיבש חוות דעת שלפיה תושבים אלה לא יפונו.
עשרה ימים לאחר מכן, למרות עמדת הוועדה להתיישבות, סירב וינשטיין להציג את סוגיית הבעלות בבית המשפט.
בעקבות זאת, שופטי בג"ץ קבעו כי יש לפנות את כל בתי התושבים תוך שבוע, להרוס את רוב הבתים תוך שבועיים, ולבנות להם חלופה בגבעה הסמוכה.
במאי 2013 הודיע וינשטיין שיש להרוס את הבתים הריקים הנותרים באתר המאחז.
בי"א באלול ה'תשע"ב קרא לתושבי מגרון להתפנות "בדרכי שלום" לפי החלטת בג"ץ.
לאור עמדתו בעניין הריסת מגרון בספטמבר 2012 הוצמדה לו אבטחה אישית, מחשש לפגיעה בו.
לקראת סיום כהונת הכנסת ה-18, לאחר שראש הממשלה נתניהו הודיע על פיזורה, וינשטיין קבע כי אין לקבל החלטות בעניין המאחזים והבנייה ביהודה ושומרון עד לאחר הבחירות.
טיפול בבכירים, חברי כנסת וראש הממשלה
בתחילת 2011 נדרש להתמודד עם עתירה לבג"ץ נגד החלטת הממשלה למנות את יואב גלנט לרמטכ"ל.
בתשובה לבג"ץ כתב וינשטיין כי "הנתונים הקיימים באשר להתנהלותו של האלוף יואב גלנט, מעלים קשיים משפטיים משמעותיים באשר לסבירות ההחלטה למנותו לרמטכ"ל, וכי "ספק אם ראוי מבחינה ערכית להותיר בעינה את ההחלטה בדבר המינוי".
בעקבות כך הודיעו שר הביטחון אהוד ברק וראש הממשלה בנימין נתניהו על ביטול המינוי.
במאי 2013 פורסם שכתבה על ביקורת של וינשטיין נגד בכירים ובהם ראש הממשלה נתניהו, הוסרה משידור בערוץ 1, הערוץ הממלכתי.
הכתבה הקצרה, הייתה בעניין הרצאה של היועץ המשפטי וינשטיין בפני לשכת עורכי הדין, ובה סיפר כיצד לא מנע הפגנות למרות בקשות חוזרות ונשנות של בכירים, וכן הובעה עמדתו בעניין "הוצאות פרטיות של אנשי ציבור".
ביולי 2013 פורסם שהיועץ המשפטי אישר לחקור את חברי הכנסת חנין זועבי ובאסל גטאס בעקבות פרסום בעיתונות של דברי חברי הכנסת המאיימים על הכומר גבריאל נדאף, לאחר שקרא לערבים נוצרים להתגייס לצה"ל.
הכומר לא הגיע לדיון, כפי הנראה עקב איומים עליו.
ב-20 ביולי 2015 החליט וינשטיין כי יש מקום לפתיחת חקירה פלילית בפרשת מעונות ראש הממשלה בחשד לביצוע עבירות פליליות, בין היתר על ידי אשת ראש הממשלה שרה נתניהו וסמנכ"ל מבצעים ונכסים לשעבר במשרד ראש הממשלה, עזרא סיידוף.
העמדת השר אביגדור ליברמן לדין סמוך לבחירות
ב-2007 נפתחה חקירת משטרה בעניינו של אביגדור ליברמן, בחשד לקבלת מיליוני שקלים כחבר הכנסת, החל מ-1999 ועד 2006 ממיכאל צ'רנוי וגורמים שונים בחו"ל, באמצעות חברות קש שלו ושל בתו.
במרץ 2010 חקרה המשטרה את ליברמן בחשד שקידם את זאב בן אריה באופן לא תקין לתפקידים שונים במשרד החוץ ובסופם לשגריר ברוסיה הלבנה, בתמורה לנאמנותו, וזה גמל לו בפרטים אודות החקירה המתנהלת נגדו, שהגיעו לידיו במסגרת בקשה מהשגרירות.
בדצמבר 2012, לקראת הבחירות, הודיע וינשטיין על ההחלטה לסגור את התיק העיקרי נגד ליברמן בעניין החשדות הכספיים, על אף המלצת המשטרה להעמידו לדין, עקב היחלשות הראיות במהלך הזמן; אך הגיש כתב אישום נגד ליברמן בפרשת השגריר.
העיתוי של החלטה זו, לקראת מועד הבחירות, ותוך כדי מסע הבחירות, היה שנוי במחלוקת, ונראה שגם השפיע בסופו של דבר על החלטות הבוחרים.
מנגד מישאל חשין טען שהיה "סחר מכר" עם אביגדור ליברמן, במקום לנהל תביעה משפטית מלאה.
אחרים האשימו את וינשטיין בכך שהוא "עייף" ואינו יוזם.
לטענתם מדובר בקנוניה בינלאומית הכוללת את מרטין שלאף את משפחת שרון, חיים רמון ואריה דרעי ושכישלונו של היועץ לעקוב אחרי הפרשה ולהביאה לגמר, היא באחריותו.
בעקבות הודעת היועץ המשפטי, (מיכאל) מיקי איתן חבר הכנסת לשעבר ואיש מפלגת הליכוד שהודח ממקומו, טען שליברמן אינו מועמד ראוי, ותבע מהיועץ לקבוע זאת באופן רשמי.
ביוני 2013 טען בבית המשפט שיש לדחות את העתירה נגד סגירת התיק של ליברמן, מפני שהעדה המרכזית, ישראלית לשעבר אזרחית קפריסין, מסרבת לשתף פעולה.
שימוע לרב שמואל אליהו בחשד להסתה בגזענות
בעקבות התבטאויות של הרב שמואל אליהו, רבה של צפת, מסוף ינואר 2006, הורה היועץ המשפטי לממשלה דאז מני מזוז, לחקור אותו בחשד להסתה לגזענות.
כשבוע לאחר מכן הוגש נגדו כתב אישום, שבוטל כעבור מספר חודשים לאחר שהרב אליהו קיבל על עצמו להבהיר את דבריו.
בעקבות הסכמה שנתן הרב אליהו לספר תורת המלך, בשנת 2011, נפתחה חקירה חדשה של פרקליטות המדינה בעניינו.
כשנה לאחר מכן, בחשוון ה'תשע"ב (2012) נשיאת בית המשפט העליון דורית ביניש הקצתה חודשיים למדינה להגיש כתב אישום בחקירה חדשה של הפרקליטות בעניינו ונזפה בהם על התמהמהותם.
כחודש לאחר מכן, בהוראת וינשטיין התיק נסגר מחוסר ראיות, לאחר שימוע בו הראה הרב אליהו שדבריו סולפו בתקשורת.
בתחילת יולי 2013 בעקבות פנייה של חבר הכנסת איתן כבל, הודיע וינשטיין בתאום עם שרת המשפטים ציפי לבני כי אם הרב שמואל אליהו יעמיד עצמו לבחירה לרבנות הראשית, יהיה עליו לעבור שימוע בעניין התבטאויותיו הוראותיו, ופרסומים בשמו, שוב בחשד להסתה לגזענות.
בשנת 2012 היועץ הביע התנגדות לחקיקת חוקים המעדיפים את המשרתים בצה"ל.
במאי 2013 הכשיר את החלטת הממשלה בעניין הקצאת דיור ואישורי בנייה, שכללה הנחה למשרתים בצה"ל, והקצאה מיוחדת לתושבים ערבים וליהודים דתיים, למרות הערת בג"ץ לפיה תנאי השירות בצה"ל מהווה אפליה.
אך חודש לאחר מכן הביע את התנגדותו לחקיקת חוקים המעדיפים את המשרתים בצה"ל, במסגרת דיון בישיבת ועדת השרים לענייני חקיקה על הצעת החוק של חבר הכנסת יריב לוין 'זכויות התורמים למדינה'.
המלצת היועץ לא התקבלה, והצעת החוק עברה.
ב-26 ביוני 2008, שלוש שנים לפני כניסתו של וינשטיין לתפקיד היועץ, ניתן פסק הדין של בית המשפט המחוזי בעניין הסרט "ג'נין ג'נין".
בהסכם מקדמי, שולמו פיצויים לחיילים התובעים על ידי שני בתי קולנוע סינמטק שהקרינו את הסרט.
תביעת הדיבה של קבוצת החיילים נגד יוצר הסרט מוחמד בכרי נדחתה, בנימוק שבמקרה של תביעת לשון הרע על קבוצה של בני אדם נדרשת הסכמתו של היועץ המשפטי לממשלה, על מנת לשמור על חופש הביטוי.
עם כניסתו לתפקיד, ובמשך השנים ביקשו החיילים מווינשטיין שיצטרף אליהם בתביעה נגד יוצר הסרט, אך הוא לא נענה לבקשתם.
בשנת 2013 הוגשה הצעת חוק בעניין בוועדת חוקה חוק ומשפט, ובחוות דעת כתובה וינשטיין התנגד לה.
ב-12 בפברואר 2013 העיתון "הארץ" פרסם פרטים בעניין פרשת בן זיגייר (האסיר X), למרות צו איסור פרסום ובמודע אליו.
ב-21 בפברואר וינשטיין שלח מכתב לעורך "הארץ" ולעיתונו, ובו הודיע שמשיקולים שונים אינו מורה לפתוח בחקירה נגד העיתון, משיקולי הצורך בעיתונות חפשית, אך נוזף בעיתון בחומרה על פגיעתו בביטחון תושבי ישראל, ומודיע שבמקרים חוזרים של התנהגות כזו לא ימנע מלפתוח בחקירה.
בפברואר 2013, פורסם שווינשטיין מנע את חקירתו של שופט, אשר שנתיים קודם הודה בפני רשויות הרווחה שהוא מכה את ילדיו.
בהמשך לסיום עבודת הוועדה בעניין הדרת נשים פורסם שווינשטיין ממליץ על חקיקה שלפיה הדרת נשים תיחשב עבירה פלילית.
שרת המשפטים ציפי לבני החליטה לפעול על פי המלצה זו.
בעיתונות החרדית ההחלטה הוגדרה כ"מסע רדיפה".
בשנת 2014 הוגשה עתירה לבג"ץ נגד הרבנות הראשית, בדרישה שתפסיק להטיל קנסות על עסקים המציגים תעודות השגחה על דיני הכשרות שלא באישור הרבנות.
לדעת הרבנות תעודות אלה הן בניגוד לחוק איסור הונאה בכשרות, ויש בהן להטעות את הציבור בענייני הכשרות, והיא פנתה לוינשטיין לייצגה, מתוקף היותה גוף ממשלתי.
וינשטיין החליט שדרישת העותרים אכן צודקת וזאת העמדה שתוצג בבג"ץ.
בג"ץ החליט לאשר לה את הבקשה ואף מתח ביקורת קשה על וינשטיין שגם סירב להציג את עמדתה, וגם לא אישר לה ייצוג חיצוני.
תמיכה בחזרה מרצון של זרים כלואים לארצות מוצאם ובמעצרם הממושך
ביוני 2013 אישר וינשטיין את פעולות המדינה לעידוד חזרתם של זרים כלואים מאריתראה ודרום סודאן.
ביקורת של ארגוני הסיוע לפליטים טענה שבעבר נציבות האו"ם לפליטים קבעה שמדובר למעשה בגירוש, בניגוד לרצונם של הכלואים.
בתחילת יולי באותה שנה אישר גם מעצר ממושך של חשודים בגנבה, הטרדה ועבירות קלות, לאור ניצול מדיניות "הדלת המסתובבת" ופשיעה חוזרת בידי כנופיות.
הגדרת פעולות 'תג מחיר' של יהודים כפעילות בארגון חבלה
במאי 2013, בעקבות ריבוי פעולות שהוגדרו כ'תג מחיר' כולל הצתת מסגדים ופגיעה בערבים, וכן תקיפת חיילי צה"ל, וינשטיין היה שותף עם שרת הפנים ציפי לבני ושר המשטרה יצחק אהרונוביץ' בהמלצה להגדיר את פעולות תג מחיר כפעולות בארגון חבלה, וכפעילות חבלנית עוינת.
בעקבות ביקורת בימין, על כך שרבים מהאירועים זויפו, ושרוב התקיפות בשטח הם דווקא נגד המתנחלים, ראש הממשלה בנימין נתניהו קיבל החלטה בניסוח מרוכך יותר, והגדיר את הפעולות כהתאחדות בלתי מותרת.
לאחר מכן פרסם שבין הסיבות להחלטה היה גם שיקול תדמיתי של מדינת ישראל בעולם, לאור השוואה אפשרית בין פעולות תג מחיר להתארגנות רצחנית נרחבת וכלל עולמית כמו הג'יהאד האיסלאמי או חמאס.
ויינשטיין סיים את תפקידו ב-1 בפברואר 2016 והוחלף על ידי אביחי מנדלבליט, מזכיר הממשלה היוצא.
לאחר תפקידו כיועץ מונה לנשיא כבוד של איגוד האגרוף.
מאז הוא מעביר שיעורי אגרוף בהתנדבות לחולי פרקינסון.
בשדה המקצועי חזר וינשטיין לעבוד כעורך דין פלילי המייצג נאשמים – עיסוקו טרם מינויו.
במסגרת זו ייצג את אנשי העסקים בני שטיינמץ ודן גרטלר.
בשנים האחרונות הצטרף לצוות המשרד דרור, מנצ'ל, וינשטיין יחד עם בתו קארין, עורכת דין אף היא.
בשנת 2022 יצא לאור ספרו "היועץ", על תקופת כהונתו כיועץ המשפטי לממשלה.
בדצמבר 2024 קרא להתפטרותם של כל מי שבמשמרתם התרחש טבח שבעה באוקטובר: ראש הממשלה, הרמטכ"ל, ראש השב"כ ועוד.
וינשטיין נשוי ואב לשלושה ילדים, מתגורר בהרצליה פיתוח.
הוא מתאמן באגרוף מדי שבוע ומכהן כנשיא כבוד של איגוד האגרוף.
חתנו הוא עודד מאור, שופט בית המשפט המחוזי בתל אביב.
יהודה הלוי הייתה אוניית מעפילים שהפליגה מאלג'יריה עם עולים ממרוקו ומתוניסיה, במיוחד מקזבלנקה והאי ג'רבה, ב-10 במאי 1947 כשעל סיפונה 399 מעפילים.
"ארל אוף זטלנד" בשירות הצי המלכותי
האונייה נבנתה בשנת 1877 על ידי ג'י פולרטון מפייזלי עבור חברת הספנות Shetland Islands Steam Navigation Company כספינת סוחר, לשיט חופים, בעלת 2 תרנים; ושמה היה "Earl of Zetland".
היא הפליגה בין האיים והעבירה מטען ונוסעים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויסה לשירות הצי הבריטי לצורך הובלה.
בחודש אוקטובר 1941, היא הותקפה וטורפדה על ידי JU88. אולם הטורפידו החטיא את הספינה.
ב-1946 הוצאה משימוש ונקשרה למזח צדדי בנמל אברדין, בסקוטלנד.
"יהודה הלוי" - אוניית מעפילים
לאחר תום המלחמה נמכרה האונייה בנמל אברדין (Aberdeen) שבסקוטלנד לחברה פנמית שהייתה מסווה לארגון עלייה ב', באמצעות סוכן ספינות יווני בשם פילידס, וקיבלה את השם Anal והועברה לנמל מרסיי, שם בוצעו בה התאמות נדרשות להפיכתה לאונית מעפילים.
נקראה על שמו של המשורר והוגה הדעות בן יהדות ספרד רבי יהודה הלוי, שעלה לארץ ישראל בערוב ימיו.
בדצמבר 1946, יצאה הספינה מנמל אברדין לנמל מרסיי, שם התבצעו ההכנות בבסיס המוסד לעלייה ב' במקום.
צוות המוסד בנמל מרסיי, כלל את גדעון שוחט (גדע) מקיבוץ כפר גלעדי.
האונייה צוידה בסירות עץ (כסירות הצלה) ל-17 נפש כל אחד, נבנו דרגשי עץ בגודל 180X40 ס"מ ללינה במספר קומות, הועמסו גם ציוד ומזון.
במרסיי היו במחסן האונייה כ־25 טון פחם.
היא צוידה ב-100 טון נוספים ל-25 ימי הפלגה.
מפקד האונייה היה ישראל חורב-הרקובסקי (פורטה) איש הפלי"ם, ואיתן ספוז'ניק-מנוחין.
הגדעוני היה יעקב נצר (מלניצר).
לרשותם עמד מכשיר קשר סטנדרטי אחד (שפעל על גבישים).
צוות הימאים כלל את רב החובל וילי לאגונה, אזרח ספרדי, קצין סיפון, שני מכונאים, רב מלחים, חמישה מלחים, וטבח, כולם ספרדים רפובליקנים, מלבד המכונאים שהיו איטלקי וצרפתי.
לאחר שהסתיימו ההכנות הפליגה האונייה ממרסיי לחוף טנס שבאלג'יריה.
399 המעפילים, כולם ממרוקו, מדרום אלג'יריה ודרום תוניסיה.
חלקם קיבלו הכשרה במסגרת מחנות מטעם תנועת 'החלוץ'.
הם נאספו כ-200 ק"מ מהעיר אלג'יר, בכיסוי של מחנה נופש.
והתגוררו בו באוהלים, במחנה שהו כ־600 נפש; בהם 400 צעירים בגילאי 20 – 25, רובם ממרוקו, רובם ללא עבר תנועתי.
הצעירים הגיעו ברגל מן המחנה לנקודת ההעמסה על החוף.
הנשים, הזקנים והתינוקות הועברו במשאית שעשתה את מסלול ההובלה כמה פעמים.
המעפילים עלו לסיפון האונייה בחוף אלג'יר במרחק כ-38 ק"מ מהנמל הצבאי טנס.
היה צורך לזהות את מיקומה בעזרת מדורה שהודלקה בחוף.
אנשי המוסד שכרו ימאים מקומיים וסירות כדי להעביר את המעפילים מהחוף לספינה.
הוסכם כי הספינה תגיע ב-10 במאי לפנות ערב, כדי לקבוע את מקום העגינה המדויק, ואחר כך תחזור בלילה כדי להעמיס את האנשים, כאשר יודלקו בחוף מדורות, סימן לתחילת ההעמסה.
הספינה עברה כמתוכנן כדי לזהות את המקום, וחזרה ב-19:00 והשליכה עוגן במרחק כ־500 מטר מהחוף.
החוף היה תלול, והיו בו סלעים תת-מימיים.
הגישה למקום ההעמסה הייתה דרך תעלה ברוחב 15 מטר.
התברר כי בסופו של דבר לא היו סירות מקומיות, והיה צורך להשתמש בסירות שעל הספינה-2 סירות עץ ושתי סירות גומי, ועל כל סירה שני מלחים מצוות הספינה.
ההעברה החלה בשעה 21:30 תוך אי סדר וללא תכנון, ובמהלכה יצאו שתי סירות מכלל שימוש ושני חותרים נפגעו, וחזרו לחוף.
יאני אבידוב איש המוסד, ושני פעילים מקומיים ניהלו את המבצע.
כוחות הצבא הצרפתי שחנו בסמוך ניסו לשבש את יציאת האונייה והעברת הנוסעים אליה.
הנציב העליון הצרפתי לא קיים את כל ההוראות לסיוע שקיבל משלטונות הביטחון בצרפת, מחשש לתגובה ערבית.
וכך, לאחר שהועלו כ-400 איש לסיפון האונייה, הודיע אבידוב כי סיור של ז'נדרמריה צרפתית, שהבחין בתנועה הגדולה באזור ההעמסה, עצר את שאר האנשים שטרם עלו.
חלק מהעולים התפזר, סירה אחת הושארה, והספינה נמלטה לנמל סמוך, כדי לתפוס מחסה.
נעצרו כ-250 מעפילים במחנה, וכן נעצר יאני אבידוב ופעילים נוספים אשר שוחררו מאוחר יותר בהתערבות השלטונות בפריז.
ב-11 במאי 1947, אחרי השעה 04:00 הפליגה האונייה לפלרמו בסיציליה, כדי להצטייד בפחם, משם המשיכה לאורך חופי מצרים לכיוון הארץ.
סוכם עם חברת הפחם על העמסת 60 טון, אך השלטונות סירבו לאשר יותר מ-50 טון.
בפועל הועמסו 53 טון, אך נתקבלה הוראה שיש להעמיס כמות המספקת להגיע חזרה לצפון אפריקה.
האונייה נעצרה על ידי השלטונות המקומיים, וזאת לאחר שהתברר להם כי על האונייה מעפילים בדרכם לארץ.
לאחר 24 שעות הורשתה האונייה להפליג לדרכה.
לאחר שלושה ימי הפלגה החלה סערה, והספינה חיפשה מחסה בקרבת האי לימוזה.
לאחר מכן, עקב קלקול, שטה הספינה באיטיות, ולכן הפחם במחסניה הספיק בקושי עד חיפה.
ב-28 במאי נפטרה ילדה מבין העולים ונקברה בים.
הבריטים גילו את האונייה ומחוז חפצה עוד לפני שהגיעה לנמל פלרמו, וכן מפאת האילוץ לדווח בפלרמו על מחלתה של ילדה מקרב העולים.
עם צאת הספינה לדרכה, היא נתקלה במשחתת הבריטית K-633 שהגיעה למקום.
בשבת, 30 במאי 1947, מצאו כוחות הצי המלכותי את האוניה בלב ים.
למחרת הצטרפה משחתת בריטית נוספת.
נאסר על המעפילים לבוא בדברים עם הבריטים במשך ההפלגה, והם קיבלו הנחיה ברורה, כי אין לגלות את ארץ המוצא ומקום היציאה, ולסרב להפליג לכל יעד אחר שאינו בארץ.
וכן להשמיד את מכשיר הקשר עם עליית הבריטים לספינה.
ביום הרביעי לאחר ההפלגה מפלרמו, נתגלתה הספינה על ידי שני מטוסים.
למחרת התקרבה המשחתת הבריטית שליוותה את הספינה מנמל פלרמו, עד למרחק כ־200 מ', ואחר כך התקרבה עוד.
לשאלה ברמקול לאן מועדות פניהם, השיב אחד המלווים כי היעד הוא אלכסנדריה.
הבריטים השיבו שיש עוד 200 מיל עד לשם.
משחתת נוספת הגיעה, וב-30 במאי הגיעה משחתת שלישית.
תחילה הציעו שיפליגו לביירות במקום לחיפה, מן האונייה השיבו בשלילה.
בשעה 21:15 הצטרפה משחתת רביעית.
במרחק כ־30 מיל מהחוף, הוחלט להתנגד בכוח לפינוי לספינות הגירוש שמיועדות לקפריסין.
המעפילים צוידו בקרשים, מוטות ובקבוקים.
כן חולקו אמצעי הגנה מפני גז מדמיע.
שתיים מהן לקחו את הספינה בכוח.
הוחלט לחבל במכונות, כדי שהספינה תצא מכלל שימוש, וכן נעשה.
החיילים הבריטים התפרצו לסיפון, תוך התזת גז מדמיע, והשתלטו על הספינה.
מכשיר הקשר פעל כאשר עלו הבריטים לסיפון.
אחר כך השליך הגדעוני את מכשיר הקשר לים דרך החלון.
לאחר שחובלו מנועיה, נגררה האונייה הבריטים לנמל חיפה.
משם העברו נוסעיה ב-1 ביוני לאונייה הבריטית 'אושן ויגור' (שהייתה זו הפלגתה הראשונה לאחר חבלה שנעשתה בה), אשר הפליגו למחנה המעצר פמגוסטה בקפריסין.
8 נוסעים חולים הועברו למחנה בארץ.
המלווים קיבלו הנחיות כיצד לנהוג כאשר האונייה תיתפס על ידי הבריטים.
הם נתבקשו להסתתר באונייה, במקום שנקבע בקרקעיתה.
על המפקד היה להסתתר ועל המלווה היה להמשיך עם העולים.
אולם בפועל מקום המסתור היה מלא מים, ועל כן המלווים עברו יחד עם המעפילים.
שבעה הימאים הזרים סירבו להסתתר.
האונייה עגנה בשובר הגלים בנמל חיפה כחלק מצי הצללים, עד אפריל 1948. בשנת 1950 פורקה לגרוטאות.
למרות המעצר ההעפלה מצפון אפריקה לא פסקה.
וכעבור זמן קצר נשלחה האונייה"שיבת ציון", שאף היא נתפסה על ידי הבריטים.
לפני הכרזת העצמאות, נעשה ניסיון נוסף באונייה "הפורצים", שהצליחה להביא 50 מעפילים בלבד.
סיפור המסע של אניית המעפילים "יהודה הלוי" ממרוקו לארץ ישראל עמד בבסיס מחזהו של גבריאל בן שמחון: הדרך לירושלים - המסע של אנית המעפילים יהודה הלוי.
המחזה הופק והוצג בפסטיבל "תיאטרון ביכורים" בדצמבר 2018 בבימויו של רועי מלכא.
המחזה יצא לאור בהוצאת "מריון", בתל אביב בשנת 1988.
כמו כן, סופר עליה בסדרת הטלוויזיה "לחיות מחדש" בבימויו של חיים בוזגלו.
יהודה ויזן (נולד ב-28 ביולי 1985) הוא משורר, מתרגם, סופר, מבקר שירה ועורך ישראלי.
עורכו של כתב העת "דחק".
יהודה ויזן נולד ביהוד, ואת לימודיו התיכוניים השלים בתיכון בליך רמת גן.
בשנת 2006 הקים את כתב העת "כתם" יחד עם עודד כרמלי.
השניים ערכו יחדיו את שלושת הגליונות הראשונים ואילו את השלושה הבאים ערך ויזן לבדו.
בשנת 2007 ייסדו הוא וכרמלי את פסטיבל תל אביב לשירה שנערך במקביל וכתגובה לפסטיבל מטולה.
כמו כן, באותה השנה, הניחו השניים חבילה חשודה (קופסה צבעונית עם עטיפה של פו הדוב, בלונים והכיתוב "תיק תק, תיק תק, כתם שתיים עוד שבועיים") על מפתן בית העמותה וכתב העת הליקון, שאנשיו הזמינו חבלני משטרה שפוצצו את החבילה.
השניים נחקרו במשטרה וטענו כי מדובר במטאפורה לנפיצות של הגיליון הקרוב (בו פורסם תחקיר על היקף התיקצוב הממשלתי בו זוכה עמותת הליקון).
לאחר פרישתו של כרמלי מעריכת 'כתם', נפרדה דרכם הספרותית של השניים.
בשנת 2008, ופעם נוספת בשנת 2011, ערך ויזן גיליון מיוחד, בפורמט עיתון, של כתב העת הוותיק 'עכשיו'.
במהלך השנים שימש כמבקר השירה ב"הארץ", "וואלה", "Time Out תל אביב", ובתוכנית התרבות "דיבור חדיש" ששודרה בערוץ 8. ביוני 2011 ייסד ויזן את כתב העת והוצאת הספרים 'דחק לספרות טובה'.
בינואר 2016 יצא לאור רומן הביכורים של ויזן, פֶּקַח, בהוצאת אחוזת בית, שזיכה אותו ואת ההוצאה, עוד בטרם פרסומו, בפרס שרת התרבות.
ויזן מפרסם ביקורת ספרים במוסף "ספרים" של עיתון "הארץ".
בעקבות ביקורת חריפה שלו על ספרו של מיכאל גלוזמן, "שירת הטבועים: המלנכוליה של הריבונות בשירת שנות החמישים והשישים", שלדעתו כופה תבניות קשיחות על היצירות מבלי להיות קשוב לתוכנן הספרותי, פורסמה תגובה למאמר זה, עליה חתומים "מורות ומורי החוג לספרות, אוניברסיטת תל אביב", ששללה מכל וכל את גישתו של ויזן.
בנוסף לפועלו הספרותי, התפרנס לאורך השנים מאימון קבוצות כדורסל, הוראה ומעבודות בניין.
נשוי למיכל ומתגורר בתל אביב.
שירי יהודה, הוצאת 'עכשיו', 2007
מבוא לאסתטיקה קלה, הוצאת 'פלונית', 2008
תקנות שכנגד, הוצאת 'מקום לשירה', 2016. כולל שירים שבהם פולמוס וביקורת בנושאים פוליטיים, כגון למשבר ההגירה באירופה עליו כתב ויזן את השיר "נְבוּאַת אִבְּן שֵׁם הַגְּלִילִי", המלווים בהומור.
כמוטו לספר בחר ויזן את המשפט ""לא כל האומר שירה, הוא אומר שירה".
נדפסה ב-150 עותקים ממוספרים וחתומים בצירוף נספח 'על הצנזורה' (חליפת מכתבים דרמטית בשתי תמונות).
אצל הילל ולילית מהעיר הגלילית, איורים: נועה ויכנסקי, הוצאת 'קרן', 2019
כתם – עיתון לשירה יומית - שישה גיליונות (2006–2008), (את שלושת הגיליונות הראשונים ערך בשיתוף עם עודד כרמלי)
עונתון עכשיו, גיליון מיוחד של כתב העת הוותיק, שראה אור בפורמט עיתון ב-2008 ושוב בראשית 2011, (בשיתוף עם פרופ' גבריאל מוקד)
חדשה - אנתולוגיה לשירה עכשווית, הופיעה ב-2008 כגיליון מספר 5 של כתב העת 'כתם', ובה שיריהם של 46 משוררים בני דור השירה העכשווי.
שימש כעורכו של "פסטיבל ת"א לשירה".
דחק - משמש כעורכם של כתב העת וסדרת הספרים 'דחק - כתב עת לספרות טובה'.
שירת ההשכלה העברית - מבחר (עם יהושבע סמט שינברג), אנתולוגיה מקיפה הכוללת כמאה ושישים ממשוררי התקופה, בצירוף ערכים ביוגרפיים, דחק, 2020
רצח בקתדרלה מאת ת"ס אליוט, הוצאת 'עכשיו', תל אביב 2009, (בשיתוף עם אורית גת)
סוויני אגוניסטס, מקטעים של מלודרמה אריסטופאנית מאת ת"ס אליוט, הוצאת 'עכשיו', תל אביב 2009
מאוס: סיפורו של ניצול מאת ארט ספיגלמן, הוצאת 'מנגד', 2010
מאוס II: וכאן החלו צרותיי מאת ארט ספיגלמן, הוצאת 'מנגד', 2010
פרשווטר מאת וירג'יניה וולף, סדרת 'דחק לספרות טובה', הוצאת 'עמדה', 2010
אימג'יזם ווורטיציזים מאת נתן זך, סדרת 'דחק לספרות טובה', הוצאת 'עמדה', 2010
החתול והשטן, מאת ג'יימס ג'ויס (איורים: זאב אנגלמאיר, תרגם: יהודה ויזן), "דחק" ב', 2012
החתולים של קופנהגן מאת ג'יימס ג'ויס, 'אחוזת בית', 2019.
מרקסיזם מול ליברליזם - ה.ג.
מילים, מילים, מילים - על המלט אסופת מאמרים מאת וולטר, גתה, סמואל ג'ונסון, ויליאם הזליט, סמואל טיילור קולרידג', אדגר אלן פו אוסקר ויילד, מת'יו ארנולד, ג.
בצירוף מבוא מאת שמעון לוי (עריכה: אריאל קריל), הוצאת רסלינג, 2016.
עץ המשאלות מאת ויליאם פוקנר, רימונים, 2016
שירים של אחרים - תרגומים מן השירה האנגלוסכסית ודברים נוספים, עכשיו, 2016.
טבעה ומטרתה של הסיפורת - מבחר הרצאות מאת פלאנרי או'קונור [כולל את ההרצאות: 'טבעה ומטרתה של הסיפורת', 'על כתיבת סיפורים קצרים', 'על הוראת הספרות' וכן לקט תשובות ושאלות מתוך ראיונות שנערכו עם המחברת].
דחק, סדרת דרש - לכתבי מופת בפואטיקה ואסתטיקה, 2021.
דחק, סדרת דרש - לכתבי מופת בפואטיקה ואסתטיקה, 2022.
הערות על מחשבה וראייה | סאפפו החכמה מאת הילדה דוליטל.
(התרגום נעשה בשיתוף עם רעואל שועלי), דחק, סדרת דרש - כתבי מופת בפואטיקה ואסתטיקה, 2023.
האלף־בית של הקריאה מאת עזרא פאונד.
דחק, סדרת דרש - כתבי מופת בפואטיקה ואסתטיקה, 2024.
הוילון של גברת לוגטון מאת וירג'יניה וולף.
איורים: טליה דריגס, קרן, 2024.
יהודה הררי (26 בינואר 1919 – 14 בינואר 1980) היה אלוף-משנה בצה"ל, ממייסדי מערך הצנחנים ומקים גדוד 890, עמד בראש פיקוד ההדרכה של הצבא.
הררי נולד בבודפשט שבהונגריה בשם יהודה גרינברגר, למד בגימנסיה הריאלית היהודית ובנעוריו הצטרף לתנועת בית"ר.
ב-1938 עלה לארץ ישראל במסגרת עליית אף על פי והגיע לחופי הארץ ב-5 באוקטובר 1938 על סיפונה של האונייה "דראגה".
בספטמבר 1940 התנדב לצבא הבריטי, שירת בפלוגה 4 של יחידת הבאפס, בין תפקידיו היה ליווי ושמירה על רכבות נושאות תחמושת מנמל חיפה, הררי חבר לאנשי ארגון ההגנה לצורך הברחת נשק מהרכבות.
בספטמבר 1942 צורפה הפלוגה לגדוד העברי השני של הרגימנט הארץ ישראלי, יחד עם הגדוד עבר לשרת בלוב ביולי 1943 ובספטמבר 1944 עם הקמת הבריגדה היהודית יצא עימה לזירה האיטלקית.
במרץ 1945 נלחם בקרבות בפוסו וטרו ובנהר סניו במהלכן חיסל זוג צלפי אויב תוך כדי סיכון חייו, על פעולתו זו זכה לעיטור המדליה הצבאית, עיטור הגבורה השלישי בדרגתו בצבא הבריטי.
עם תום הלחימה יצא לחפש אחר משפחתו בהונגריה, ואיתר שם את אימו ואחותו, שששרדו, אך התחוור לו כי שאר משפחתו נספתה בשואת יהודי הונגריה.
הררי ארגן קבוצה של למעלה מ-300 ניצולי שואה, בהן אימו ואחותו והעבירה למחנה עקורים באיטליה, ממנו הוברחו לארץ ישראל.
באביב 1946 שוחרר מהצבא הבריטי, בטרם שובו לישראל היה חבר בקבוצות הנוקמים.
עבד כפועל דפוס, הצטרף לארגון ההגנה בנובמבר 1947, עבר קורס מפקדי מחלקות בג'וערה ומונה למפקד קורס מפקדי כיתות, פיקד על שלושה מחזורים והשתתף בפעולות קרביות.
לאחר קום המדינה והקמת חטיבה 7 מונה למפקד פלוגה ג' של גדוד 72, על החטיבה הוטל להשתלט על הכביש באזור לטרון - שער הגיא במסגרת מבצע בן נון א' שיצא לפועל ב-25 במאי 1948. במהלך הקרב שנסתיים בכישלון, נפצע הררי באורח קשה ופונה לבית החולים הדסה.
במהלך שיקומו מונה על ידי ראש אגף ההדרכה, חיים לסקוב, למפקד מחלקה בבית הספר לקצינים והיה חלק מסגל הפיקוד של המחזור השני בבית הספר.
לאחר מכן נשלח להקים את בית הספר לפיקוד קרבי (לימים בה"ד 3).
באפריל 1949 נשלח על ידי לסקוב לערוך ארגון מחדש ביחידת הצנחנים שפעלה במחנה אחוזה בחיפה, הררי מצא את היחידה נתונה בכאוס, פיזר אותה והותיר רק כתריסר מאנשיה בצוות ההקמה מחדש.
הררי החליט על הקמת בית הספר לצניחה, (בה"ד 8), שקבע את מקום מושבו בתל נוף בו מיקם חיל האוויר את טייסת התובלה שלו.
בנוסף קבע פרטי לבוש ייחודים כגון נעלי צבא חומות, כומתה אדומה וירכית.
היחידה החלה להשתתף בפעולות מבצעיות, נטלה חלק בפעולות התגמול בהן הפשיטות על הכפרים אידנא ("מבצע עופרה"), רנתיס ("מבצע עפר ואפר"), בית ליקיא ובית סירא ("מבצעי שפיפון עלי דרך").
באוקטובר 1953 פיקד על כוח הגדוד בפעולת קיביה ("מבצע שושנה") יחד עם יחידה 101 בפיקודו של אריק שרון.
במהלך הפעולה נהרגו כ-60 אזרחים מתושבי הכפר, וכ-45 בתים פוצצו, ותוצאותיה זכו לביקורת רבה בישראל ובעולם.
בינואר 1954 מוזג גדוד 890 עם יחידה 101, כשאריק שרון מקבל פיקוד על הגדוד, פרישתו של הררי חוללה סערה בין הצנחנים וחלק מבכירי היחידה עזבו את היחידה עמו.
הררי יצא ללימודים במחזור הראשון של המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, ב-1955 מונה לסגן מפקד חטיבה 5 ולאחר מלחמת סיני מונה למפקד החטיבה, במאי 1959 קודם לדרגת אל"ם.
בהמשך שירת כראש מטה פיקוד המרכז, מקיץ 1961 עד נובמבר 1962 שירת כמפקד פיקוד ההדרכה.
לאחר שחרורו מצה"ל גויס על ידי איסר הראל לשורות המוסד.
הררי היה מאייר, מעצב וקריקטוריסט מוכשר, מלבד העיצובים לסמלי הצנחנים, פרסם לאורך השנים קריקטורות, הן בספר שהוציא ב-1945 בשם "סביב אירופה על חוד העיפרון – מיומנו של חייל ארצישראלי", הן קריקטורה יומית בעיתון מבט עד שנתו האחרונה והן איורים נלווים לפרסומים שונים.
נפטר ב-1980, הותיר אחריו את רעייתו נעמי ושני בנים.
נקבר בבית העלמין הצבאי קריית שאול, ספד לו חיים לסקוב.
יהודה (היינץ) ווֹהל (Yehuda (Heinz) Wohl; 5 במרץ 1904 – 12 ביולי 1988) היה מלחין ישראלי יליד גרמניה.
היינץ (יהודה) ווהל נולד בברלין בירת הקיסרות הגרמנית.
התפרנס ממסחר בטקסטיל; בין השנים 1927–1933 עבד כמנהל מחלקה בבית הכלבו נתן ישראל (Kaufhaus Nathan Israel).
במקביל חיבר טקסטים ומוזיקה לסרטי ה-UFA, אולפן הקולנוע העיקרי בגרמניה של ויימאר.
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל, ובהמלצת פרופ' קסטנברג החל ללמוד אצל פאול בן-חיים לשיפור הידע במוזיקה רצינית, שרכש עד אז בכוחות עצמו.
יצירותיו הראשונות היו סימפוניות, ובמשך השנים צמצם אותן למבנים בפרק יחיד ולהרכב כלים צנוע.
הוא התגורר בשנים אלה ברמת גן ובתל אביב, כאשר בנוסף להלחנה, עסק לפרנסתו כמורה למוזיקה וכנגן, וכן הלחין מנגינות לתפילות שבת בקהילת "אמת וענווה" ברמת גן.
ליהודה יש ממיכאל ואשתו אירית 2 נכדים: אלה (נולדה 1979) ואורן (נולד ב 1981)
היה נשוי ללִידִי (1915–2010), ילידת ברלין גם היא, ואב לבת, גילי, המתגוררת בארצות הברית.
יהודה ווהל היה זוכה פרס אנגל לשנת 1955.
ווהל נפטר ב-1988 בתל אביב.
שלוש הסימפוניות שלו, בנות ארבעה פרקים, מבוססות על פולקלור ים תיכוני:
הסימפוניה הראשונה נכתבה בשנת 1944 ומבטאת את הפער בין החיים בארץ ישראל בתקופת מלחמת העולם השנייה לבין אימי השואה שהגיעו אל היישוב בארץ.
סימפוניה זו זכתה בשנת 1956 בפרס אנגל.
בסימפוניה השנייה – "אינפֶרְנוֹ" (1946) – השתדל ווהל להביע את הכיעור של מלחמת העולם השנייה ואת השנאה והייאוש שחוללה גם בארצות שלא היו מעורבות בלחימה.
הסימפוניה השלישית – "בלרינה" (1955) – נועדה לשמש מוזיקה לבלט, דבר הניכר באופיה הריקודי.
"רונדו פטטיקו" לתזמורת כלי קשת (1950);
"מחולות מרים" (1955), יצירתו התזמורתית האחרונה שקיבלה את השראתה מפולקלור;
"ויכוחים לפסנתר ותזמורת" (1956) כתובה בצורת רונדו, שהפסנתרן מאלתר על רקע תזמורתי קבוע.
הוראות המלחין למבצע מוגבלות להבעה בלבד – "לירי", "במרץ" וכו';
ב"קנטו קאפריצ'זו" השתמש ווהל לראשונה באורגן חשמלי בתזמורת.
רביעיית מיתרים, "קוארטטו אפאסיונאטו" (1949) ו"דואו סנסיבילה" לכינור ופסנתר (1951) מבטאות רגש, כמסתבר משמותיהן; לעומת זאת, רביעיית חליל, אבוב, קלרינט ובסון (1961) מבוססת על פולקלור ים-תיכוני; את היצירות הקאמריות הבאות, "אסוציאציות" (1966), "פגישות" (1968), "אטמוספירות" (1970) ו"פרצופים" (1970) מייחד חיפוש אחר צבעי-מצלול חדשים.
"אטמוספירות" כתובה לאורגן חשמלי ו"פרצופים" לקרן, חצוצרה, טרומבון וכלי קשת.
אופרה "הגדר" (1947), שאותו חיבר ווהל על פי פולקלור ים-תיכוני.
תמליל האופרה מושמע בדיאלוגים מדוברים על רקע מוזיקלי.
"שירי טאגור" לשני קולות, חליל ופסנתר (1955), לשירים של רבינדרנת טאגור בתרגום דוד פרישמן.
"שחוק עורמה" לקריין ותזמורת (1959), גם הוא לטקסט של טאגור בתרגום פרישמן.
"המעגל" (1975) היא אופרה, שנושאה הישנות אירועים היסטוריים מן התנ"ך במצבים דומים בימינו והעימות ביניהם.
הלברית מורכבת ממובאות מן התנ"ך, ללא עלילה רצופה, אך במוטיב משותף של הרס, שמקורו באדישות ובהתנשאות האנושית.
האפילוג מביא מדברי הנביאים, המדגישים את רעיון היצירה.
יהודה המתעורר הוא פסל מעשה ידי האמן אברהם מלניקוב.
הפסל ניצב בפארק הלאומי ברמת גן.
שמו של הפסל מהווה חידוש איקונוגרפי-ציוני של דמות "יהודה השבויה", המופיעה על מטבעות הנצחה שטבעו הרומאים לאחר ניצחונם על היהודים במרד הגדול.
מוטיב זה דומה למוטיב המופיע על גבי אריח קרמיקה מזוגג שהוכן בסדנאות בית הספר "בצלאל" עבור "בית ביאליק" בתל אביב-יפו במחצית הראשונה של שנות ה-20 של המאה ה-20.
בשונה מהייצוג על גבי אריח הקרמיקה, בחר מלניקוב להמיר את הייצוג הנשי של האומה ("בת ציון") בדמות גברית.
הדמות מתוארת ככורעת, כשאחת מידיה מתוחה מאחורי הראש.
עיצוב הדמות הוא מונומנטלי המתבטא בהדגש השרירים ועיצוב תווי הפנים בצורה מעט סכמאטית, בהשפעת הפיסול של המזרח הקרוב.
יהודה הראל (1930 – 10 בנובמבר 1969) היה עיתונאי וסופר ישראלי.
בשנות ה-50 עיבד וחיבר תסכיתי רדיו.
בשנת 1955 פרסם בהוצאת יבנה את ספרו הראשון, "הקולנוע מראשיתו ועד היום" – ספר ראשון מסוגו בעברית, העוסק ביסודותיה של אמנות הקולנוע ותולדות הקולנוע ויוצריו בעולם ובישראל.
בשנת 1961 פרסם בהוצאת מסדה ספר מדע בדיוני מקורי בשם "סוד קרני סדום".
בהמשך עבד כמפיק סרטים, ובמחצית השנייה של שנות ה-60, עם היווסדה של הטלוויזיה הישראלית, עבד כעורך בשבועון לענייני רדיו וטלוויזיה "8 בערב" שבעריכת מיכאל שיר.
הראל היה סופר פורה וזריז.
בתקופה שמיד לאחר מלחמת ששת הימים ועד מותו חיבר חמישה ספרים בנושאים ביטחוניים, שבהחלק שובצו תצלומים מלשכת העיתונות הממשלתית.
הראל השתתף בקרבות הסיום של המלחמה בצפון ככתב צבאי, וכך עמד מקרוב על מהלכה.
כחודש לאחר המלחמה פרסם בהוצאת מסדה את הספר "אל מול גולן", שבו תיאר את כיבוש רמת הגולן.
זמן קצר לאחר מכן פרסם בהוצאת מוקד את ספרו "הלוחם: חייו ועלילותיו של משה דיין", שאף תורגם למספר שפות.
באותה שנה הופיע באותה הוצאה ספרו "צל"ש: עשרים שנות גבורה בישראל", ובו דיוקנאותיהם של עשרים חיילים מעוטרים בצל"ש (הספר הופיע במספר מהדורות נוספות, וכן בתרגום לאנגלית).
הספר האחרון שנדפס בחייו, "המרדף של הצנחנים" (ספריית מדים, תשכ"ט), הביא את סיפורם של כוחות צה"ל במרדפיהם אחר מחבלים בבקעת הירדן.
יהודה הראל נפטר באופן פתאומי בנובמבר 1969, בגיל 39.
הותיר את הוריו, פנינה ואלכסנדר רותם, ואחיו, אשתו שולה ושני בניו, עידן וצהל.
הראל נקבר בבית עלמין חולון – דרום יום לאחר מותו.
במותו הותיר בכתובים ספר נוסף בנושא ביטחוני: "הקרב על הים", שבו סיפורם של אנשי חיל הים הישראלי והקומנדו הימי בשנים 1947–1970. הספר ראה אור בשנה שלאחר מכן (1970) בהוצאת ספריית מדים.
הקולנוע מראשיתו ועד היום, תל אביב: יבנה, תשט"ז.
סוד קרני סדום; הציורים: גרשון רנרט, תל אביב: מסדה, 1961. (מדע בדיוני, לנוער)
אל מול גולן, תל אביב: מסדה, 1967. (העורך: יפרח חביב) (יומנו של כתב צבאי בחזית הצפון במלחמת ששת הימים)
הלוחם: חייו ועלילותיו של משה דיין, תל אביב: מוקד, תשכ"ז.
צל"ש: עשרים שנות גבורה בישראל, תל אביב: מוקד, 1967. (דיוקנאותיהם של עשרים גיבורים בישראל שזכו בצל"ש) (הופיע במספר מהדורות נוספות, כולל מהדורה אלבומית; הופיע בתרגום לאנגלית: "Citation" (כרך א: Above and Beyond; כרך ב: Crowning Achievement), 1972) ()
עודד אבישר, יהודה הראל, צל"ש: עיטורי הגבורה, העוז והמופת, 2 כרכים, תל אביב: ספרית מדים, תשל"ה 1975. (התוכן: כרך א: ספורי הגבורה, העוז והמופת ממלחמת יום הכפורים; כרך ב: אותות הגבורה העוז והמופת [בשאר מלחמות ישראל]) (מהדורה זו הופיעה לאחר מותו)
המרדף של הצנחנים, תל אביב: ספרית מדים, תשכ"ט.
(סיפור מרדפי כוחות צה"ל אחר מחבלים בבקעת הירדן) (הפרק "מכונת מלחמה ושמה רפול" נכתב על ידי אורי מילשטיין)
הקרב על הים, תל אביב: ספרית מדים, 1970. (סיפורם של אנשי חיל הים הישראלי והקומנדו הימי בשנים 1947–1970)
יהודה הר-מלח (בּרגזַאלץ) (18 במאי 1884 – 5 בפברואר 1960) היה זמר ארצישראלי בעל קול בריטון וחזן.
נמנה עם הסולנים של האופרה הארצישראלית והאופרה הארצישראלית העממית והיה אחד הזמרים העבריים הראשונים שהוציאו תקליט.
הר-מלח נולד בשם יהודה ברגזאלץ ליעקב יוסף ולחיה לאה בת צבי הרש באומן שבפלך קייב, בדרום-מערב רוסיה (אוקראינה).
אביו היה סוחר בכובעים ובפרוות.
כשהיה בן 8 נפטרה אמו.
בגיל 10 ברח מן הבית והתלווה לחזן הנודד לייב שפירא.
לאחר מכן הצטרף באודסה כזמר למקהלה שליוותה את החזן יענק'ל סורוקר.
בשנת 1903 עבר לבירה סנקט פטרבורג, ובעקבות הצלחתו כזמר בבית מרזח התקבל ללימודים בקונסרבטוריון המקומי.
הוא למד זמרה בין השאר אצל סטֶפָּן סמוֹלֶנסקי ונתמך על ידי המלחין הנודע אלכסנדר גלאזונוב.
בעת לימודיו הכיר את הפסנתרן אריה אבילאה.
לאחר סיום לימודיו הופיע בתפקידי סולן באופרות הממלכתיות של סנקט פטרבורג ומוסקבה.
ב-1908 הוקמה בסנקט פטרבורג "החברה למוזיקה עממית יהודית", שאבילאה נמנה עם מייסדיה והר-מלח הצטרף אליה.
שם הכיר את הזמר והשחקן אריה פרידמן-לבוב (שהיה לימים גיסו) והשניים הופיעו בשירי-עם יהודיים.
בעקבות מחלת ריאות עבר הר-מלח בעצת רופאיו לקרים, וב-1910 פתח בעיר פאודוסיה, בחסות החברה הממלכתית למוזיקה של פטרבורג, בית ספר לנגינה, שאותו גם ניהל.
בפאודוסיה הכיר את ז'ניה לבית סטרילבר והשניים נישאו.
לאחר פטירתה של רעייתו בפאודוסיה בשנת 1915 עבר ליקטרינוסלאב, הוסמך שם כמורה לפיתוח קול ושימש משנת 1917 כמורה בקונסרבטוריון.
בעקבות הפוגרומים שנערכו באוקראינה ב-1918 ו-1919 נמלט הר-מלח לקרים ומשם באוניה לאיסטנבול, שם ערך קונצרטים ברוסית וביידיש, ובאוגוסט 1920 עלה לארץ ישראל.
בארץ נפגש עם חברו אריה פרידמן-לבוב והשניים הופיעו בקטעי אופרות ובשירי עם עבריים.
בשנת 1921 יצא לשורת הופעות בקהיר ובאלכסנדריה, והקליט בקהיר תקליט עם שירים עבריים (בכך היה ככל הנראה הראשון שהקליט תקליט עברי).
בשנת 1922 החל לעבוד כמורה לזמרה בבית המדרש למורים בירושלים, ובמקביל החל לפעול להקמת אופרה עברית בארץ ישראל.
לשם כך יזם הקמתו של ועד ציבורי שעם חבריו נמנו גם פרדריק קיש, סר רונלד סטורס ותלמידו לשעבר עורך הדין מרדכי עליאש.
ההנהלה הציונית הצליחה להשיג אשרת כניסה משלטונות המנדט עבור המנצח מרדכי גולינקין, שחלם להגיע לארץ ישראל לשם הקמת אופרה עברית.
עם הגעתו של גולינקין ארצה סייע לו הר-מלח להגשים את חלומו והצטרף גם כסולן לצוות הזמרים.
באופרה הארצישראלית שקמה הופיע בהצגות "ריגולטו", "הספר מסביליה", "הטרובדור", "פאוסט", "ליצנים", "היהודיה", "דמון", "ברון הצוענים", "רומיאו ויוליה", "שמשון ודלילה" ואחרות.
ב-1929 הקים את ביתו ונטע פרדס בשכונת בורוכוב שבפאתי תל אביב (כיום בגבעתיים).
בשנת 1931 השתתף הר-מלח כסולן ראשי במסגרת האורטוריה הארצישראלית באורטוריה "אליהו" של פליקס מנדלסון-ברתולדי.
במרץ 1936 השתתף בזמרה בפתיחת שידורי הרדיו של "קול ירושלים" המנדטורי.
בשנת 1941 נמנה עם מייסדי "האופרה הארצישראלית העממית" ביחד עם מרק לברי וגאורג זינגר.
במקביל להופעותיו באופרה הופיע גם כחזן באולם מוגרבי ובבית העם בתל אביב ולימד פיתוח קול.
עם תלמידיו נמנה המלחין ידידיה אדמון (גורוכוב).
הר-מלח נישא בנישואים שניים לרבקה גרין, בתו של אביגדור גרין ואחותו של דוד בן-גוריון.
לאחר פטירתה נישא הר-מלח בשלישית, לשחקנית קטיה לבית קלצקי (1902–1992).
יהודה הר-מלח נפטר בבית האבות אפעל ברמת אפעל בז' בשבט תש"כ, בגיל 76, ונטמן בבית העלמין נחלת יצחק.
הוא הוריש את רכושו לקרן לתלמידים מצטיינים בתחום המוזיקה.
יהודה וינשטיין (נולד ב-11 במרץ 1955) הוא סייף ישראלי, שהתחרה בסגנון רומח, ייצג את ישראל באולימפיאדת מינכן (1972) והיה מניצולי טבח הספורטאים הישראלים.
בשירותו הצבאי היה טייס קרב בחיל האוויר הישראלי.
וינשטיין גדל בראש פינה ולמד בבית הספר התיכון בצפת.
היה חבר בנעוריו באגודות הספורט של הפועל ראש פינה והפועל צפת, זכה באליפות ישראל בנוער בסגנון רומח ב-1969 וייצג את ישראל באליפות העולם בסיף לבוגרים, בה העפיל לשלב שמינית הגמר, ובאליפות העולם לנוער, בה הגיע עד שלב חצי הגמר.
הוא היה צעיר הספורטאים במשלחת הישראלית לאולימפיאדת מינכן, בסיבוב הראשון של התחרות רשם שני ניצחונות ושלושה הפסדים והעפיל לשלב שמינית הגמר, בו הפסיד בכל 5 הקרבות.
וינשטיין נשאר בימים הבאים בכפר האולימפי, ושהה בביתן יחד עם חברו לחדר הסייף דן אלון ושני הקלעים הנרי הרשקוביץ וזליג שטרוך.
במהלך מתקפת המחבלים על המשלחת הישראלית, הצליח וינשטיין לחמוק מחדרו והוביל את הדרך לשלושת חבריו למשלחת.
ב-1973 זכה באליפות ישראל בסיף ובאותה שנה זכה במדליית זהב במכביה התשיעית.
קריירת הסיוף הרציפה שלו הסתיימה בעקבות שירותו הצבאי.
למרות זאת, לקראת המכביה העשירית ובמהלך שירותו כמדריך טיסה בבית הספר לטיסה בחצרים חזר להתאמן וזכה גם במכביה העשירית בשתי מדליות זהב, ביחידים ובקבוצתי.
לצה"ל התגייס כספורטאי מצטיין, במהלך מלחמת יום הכיפורים שירת בבסיס חימוש ולאחר מכן סיים קורס אפסנאים טכניים.
בשלב זה התנדב לקורס טיס אותו סיים במגמת קרב.
הוא לא סיים את הכשרתו בקורס האימון המתקדם ונשלח לשרת כטייס בטייסת קלה.
הוא שב לקורס האימון המתקדם וסיים אותו בהצטיינות.
כטייס קרב טס על מטוסי A-4 סקייהוק, F-4 פנטום ו-F-16 נץ.
את טבילת האש שלו עשה לפני מלחמת לבנון הראשונה בהפצצת מתקני מחבלים בלבנון, במלחמת לבנון השתתף בגיחות תקיפה וצילום.
בהמשך הקריירה הצבאית שירת כסגן מפקד טייסת מטוסי פנטום וכראש ענף היסטוריה בחיל האוויר בדרגת סגן-אלוף בשנים 1994 עד 1996. לאחר שירותו הצבאי היה לטייס בחברת ארקיע ובמהלך עבודתו בחברה מונה לקברניט במטוסי DH-7, ATR-72, B-757 ו-Airbus 321neo.
כמו כן ביצע בחברת ארקיע מספר תפקידי ניהול כטייס ראשי של צי מטוסי הטורבו-פרופ, טייס ראשי של צי מטוסי הסילון וכן כיהן כסמנכ"ל מבצעים של חברת ארקיע במהלך השנים 2017 עד 2021.
יהודה המשתחררת הוא עיצוב ציוני שנוצר כניגוד למטבע הרומי יהודה השבויה.
בשנת 70 לספירה, לאחר סדרת קרבות מרים, כבשו הלגיונות הרומיים את ירושלים והחריבו את בית המקדש.
על מנת לפרסם את דבר הניצחון נטבע המטבע Judea Capta (יהודה השבויה).
כניגוד למטבע הרומי, נטבעו בארץ ישראל שתי וריאציות.
הווריאציה הראשונה, "יהודה המשתחררת", הונפקה בשנת 1918. הווריאציה השנייה, "ישראל המשוחררת", הונפקה בשנת 1958.
בשנת 66 לספירה פרץ המרד הגדול נגד השלטון הרומאי בארץ ישראל.
במהלך המרד נחלו המורדים מספר ניצחונות ולאורך זמן קצר היה נדמה שאכן היהודים הצליחו לנער מעליהם את עול השלטון הזר.
אולם בשנת 70, לאחר סדרת קרבות מרים, כבש טיטוס את ירושלים והחריב את בית המקדש.
לאחר הניצחון חגג טיטוס את ניצחונו בסדרת אירועים פומביים בירושלים וברומא.
בנוסף, על מנת לפרסם את דבר הניצחון, טבע את המטבע Judea Capta (יהודה השבויה).
מטבע זה נהיה הראשון לסדרת מטבעות שנטבעו במשך 26 שנים.
במטבע נראית יהודיה שבויה היושבת אבלה תחת עץ דקל כשמעליה עומד חיל רומאי.
במחצית הראשונה של המאה ה-20, עם הגידול המהיר במספר היהודים בארץ ישראל, ולאחר מכן עם חידוש העצמאות המדינית, נעשה שימוש בעיצובו של המטבע הרומי, "יהודה השבויה", משנת 70 לספירה.
הווריאציה הראשונה, "יהודה המשתחררת", הונפקה בשנת 1918. הווריאציה השנייה, ישראל המשוחררת, הונפקה בשנת 1958 על ידי ועדת העשור.
בשנת 1918 נכבשה ארץ ישראל על ידי הבריטים ובכך הגיעו לסיום 400 שנות שלטון האימפריה העות'מאנית בארץ.
זמן קצר לאחר מכן העניק המנהיג הציוני הצעיר, חיים ויצמן, למשתתפי "המסדר של גדוד ה-40 של קלעי הוד מלכותו", או כפי שמכונה "הגדוד העברי הארץ ישראלי", תליון כסף כאות הוקרה על שירותם.
התליון נקרא מדליית "יהודה המשתחררת" או כפי שגם מכונה "מדליית המתנדבים".
לפי הערכות יוצרו כ- 100 יחידות.
מדליה זו שעוצבה והופקה ב"בצלאל" בירושלים, שואבת את השראתה מהמטבע הרומי אולם העיצוב מהווה אנטי-תזה למוטיבים במטבע הרומי.
אפשר להבחין שהחייל הרומי פונה לנוס כאשר מבטו מופנה לאחור בחשש ואילו יהודה השבויה קמה על רגליה ומנתקת את כבליה.
גם הכיתוב נוקט בנימת תקוה - "יהודה המשתחררת".
כאמור, המדליה עוצבה והופקה בבית הספר לאמנות ועיצוב ע"ש בצלאל בן אורי - "בצלאל" אולם בשום מקום לא מוזכר שם המעצב של המדליה.
ניתן רק להניח שהעיצוב בוצע או אושר על ידי הפרופסור בוריס שץ שהיה מייסד בית הספר והרוח החיה בו בשנותיו הראשונות.
גם שמו של זאב רבן עולה בהקשר של מעצב אפשרי בהיותו אחת מהדמויות הבולטות בבצלאל באותה תקופה ומי שהיה אחד ממקורביו של בוריס שץ.
לאחר הופעת המדליה, ב-1918, עם העיצוב שהיווה "תגובה ציונית הולמת" למטבע הרומי, יזם האמן יעקב בן דב הדפסת גלויה עם העיצוב החדש.
הגלויה שעוצבה כגלוית דואר שימשה גם ככרטיס ברכה לראש השנה.
וברוח הזמן היא הוקדשה לכבוד "הגדוד העברי הארץ ישראלי" ולרגל טקס הנחת אבן הפינה לאוניברסיטה העברית על הר הצופים.
בגלויה מופיע גם צילום הכותל המערבי.
לפי מספר עדויות הגלויה הייתה זמינה לקניה במשך כ- 10 שנים.
בשנת 1929 גם האמן משה מורו החליט לעשות שימוש בעיצוב של "יהודה המשתחררת" שיצא לא מכבר וגילף משנהב סביבון מעוטר בדימוי יהודה השבויה ויהודה המשוחררת.
לאחר מכן ייצר מספר לא ידוע של סביבונים ביציקת ברונזה.
על כל סביבון מופיעות החתימות: "בצלאל ירושלם Bezalel Jerusalem" ו"מ.
בחלק העליון מובלט הכיתוב "נס גדול היה שם".
בשנת 1990 החל בישראל השימוש בכרטיסי חיוג – "טלכרט".
חברת התקשורת הישראלית "בזק", שהנפיקה את הכרטיסים, השתמשה בפלטפורמה זו, בנוסף לשימוש הייעודי, לצורכי שיווק ופרסום במגוון נושאים.
בתמונה להלן מוצג כרטיס שהונפק לזכרו של משה מורו וסביבון "יהודה המשתחררת".
אחד האמנים שהשפיעו יותר מכל על תוצרת "בצלאל" היה זאב רבן, שהגיע ל"בצלאל" בשנת 1912 ולימד במחלקות הריקוע, הפיסול והרישום.
עד שנות העשרים הפך רבן למעצב העיקרי של בית הספר.
בין העבודות הידועות שעיצב רבן היו אריחי הקרמיקה המעטרים בתים רבים בתל אביב.
כאשר חיים נחמן ביאליק פנה ל"בצלאל" לסיוע בעיצוב ביתו בחר זאב רבן, גם הוא, לשלב את מוטיב "יהודה המשתחררת".
כל הקישוטים הקרמיים הרבים בבית ביאליק הם מעשה ידי המחלקה לקרמיקה ב"בצלאל" בראשות יעקב אייזנברג, והעיצוב היה באחריותו של זאב רבן.
זוהי אחת מעבודות "בצלאל" היותר גדולות שנוצרו מעולם.
יהודה וגמן (נולד ב-2 ביולי 1947) הוא קצין בדרגת אלוף-משנה במילואים בצה"ל, אשר פיקד על חטיבה ושימש כסגן מפקד אוגדה.
וגמן נולד וגדל בקיבוץ שדות ים.
אביו אהרן וגמן כיהן כראש המועצה האזורית חוף הכרמל.
הוא התגייס לצה"ל בשנת 1965 ושובץ בחיל השריון בחטיבה 7. שם הוא עבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים, השלים קורס קציני שריון ושימש כמפקד מחלקת טנקים.
וגמן לחם במלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה.
הוא חזר לקיבוץ, שם גידל כותנה ואספסת והיה מחנך ומרכז משק.
במלחמת יום הכיפורים וגמן שימש סמג"ד 266 בחטיבה 179, ולחם ברמת הגולן תחת חטיבה 679. בהמשך המלחמה מונה למפקד גדוד בחטיבה ושירת כסמח"ט במילואים.
בשנת 1990 חזר לשירות קבע כמפקד חטיבת שריון, עוצבת חץ ומדריך בקורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים.
בהמשך היה מדריך צוות בפו"ם וסגן מפקד אוגדה.
לאחר שחרורו בשנת 2001 עבד בפו"ם כאזרח מדריך עד שנת 2006. הוא היה חבר בצוות ההקמה של המכללה לפיקוד טקטי (מלט"ק) בפו"ם, עמד בראש צוות כתיבת תורת הלחימה של זרוע היבשה אחרי מלחמת לבנון השנייה.
לצד זה וגמן הוא חוקר מלחמת יום הכיפורים ומפרסם מחקרים ומאמרי דעה בכתבי עת, ב"מקור ראשון", אתר "מידה", ynet ו-nrg.
הוא מלמד במכינה "תבור" בנצרת עילית מאז הקמתה בשנת 2010 וחבר בעמותת המרכז למלחמת יום הכיפורים.
הוא בעל תואר ראשון בחינוך מטעם האוניברסיטה העברית וחבר תנועת הביטחוניסטים.
יהודה ואך (נולד ב-22 באוגוסט 1979) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף, המפקד על עוצבת סיני.
קודם לכן שימש מפקד בה"ד 1, מפקד עוצבת חירם, מפקד חטיבת שועלי מרום, סגן מפקד חטיבת גבעתי, מפקד גדוד גפן ומפקד גדוד שקד.
ואך, בנם של שלום וליאת, נולד וגדל בקריית ארבע ובבגרותו עבר להתגורר בעלי.
למד במחזור ב' בישיבה לחינוך תורני סביבתי מצפה רמון.
לאחר מכן למד במחזור י' במכינה קדם-צבאית בני דוד ביישובו.
התגייס לצה"ל בשנת 1998, והתנדב ליחידת מגלן.
לאחר קורס קציני חי"ר שב ליחידה ומונה למפקד צוות.
לאחר מכן שימש מפקד פלגת לוחמים ביחידה.
בהמשך עבר לחטיבת גבעתי ומונה לסגן מפקד גדס"ר גבעתי.
ב-16 ביולי 2017 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת שועלי מרום, ושימש בתפקיד עד יולי 2019, במקביל היה חניך במכללה לביטחון לאומי במחזור מ"ו (2018–2019).
ב-10 ביולי 2019 מונה למפקד עוצבת חירם.
ב-8 בדצמבר 2020 החליט הרמטכ"ל, אביב כוכבי, לעכב את קידומו בדרגה עד לקיץ 2024, בעקבות גניבת שלושים ושמונה כלי נשק בספטמבר 2020, מנשקיית בסיס מחנה גיבור שבצפון, וזאת בגין אחריותו הכוללת לנעשה ביחידתו.
בתפקיד זה שירת עד 2 באוגוסט 2021. ב-25 באוגוסט 2021 מונה למפקד בה"ד 1 ומפקד חטיבה 261 ופיקד עליה במהלך מלחמת חרבות ברזל.
ב-7 באוגוסט 2024 מונה למפקד עוצבת סיני (אוגדה 252), הפועלת ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל.
בין אוגוסט לנובמבר 2024 האוגדה פעלה במסדרון נצרים.
במהלך תקופה זו הרחיב את שטח המסדרון לכדי 56 קמ"ר, תוך השמדה של כלל המבנים בשטח המסדרון.
לצורך כך הופעלה יחידת צמ"ה מאולתרת שכונתה צמ"ה פלדות בפיקודו של אחיו, אל"ם גולן ואך.
ואך גם הורה על מדיניות שטח הרג, בה יש לירות על מנת להרוג כל פלסטיני הנכנס לשטח המסדרון.
לפי תחקיר בהארץ הביאה מדיניות זו להרג אזרחים ואלו נספרו על ידי צה"ל כמחבלים.
לדברי חיילים שצוטטו בתחקיר בהארץ מותם של 8 חיילים מחטיבה 16 שבאוגדתו נגרם עקב חוסר משמעת מבצעית וזלזול בחיי אדם.
קצין מפיקוד דרום סיפר כי נערך תחקיר ונמצא שלא נעשו הכנות מבצעיות נאותות.
ב-21 במרץ 2025 השמידו כוחות מאוגדת סיני את בית החולים "ידידות טורקיה־פלסטין" , בית החולים היחיד לסרטן ברצועה, בהוראתו של ואך.
המבנה פוצץ על הציוד הרפואי שהיה בו.
בשנת 2019 פרסם מאמר שמעלה את המורכבות בהתבצרות מאחורי גדרות ומציג את היות הגדר אשליה של ביטחון ומחסום מפני הסתערות על האויב מעבר לגדר.
בראיון שנתן בעת היותו מפקד בה"ד 1, תיאר את תחושתו הרעה כשנאסר עליו להרוג שני צלפי חזבאללה שחדרו להר דב.
בעדויות חיילים וקצינים מאוגדת 252 על תקופתם במסדרון נצרים נטען שואך אמר שמבחינתו אין חפים מפשע בעזה, שיש למנוע מעבר משאיות סיוע הומניטרי, להביא לגירוש כלל הפלסטינים בצפון רצועת עזה ולקחת כמה שיותר שטח.
ואך מתגורר במירב, נשוי לאסנת ואב לשישה ילדים.
בעל תואר ראשון בחינוך ממכללת מורשת יעקב (שהתמזגה לימים עם מכללת אורות ישראל), ותואר שני בביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה.
הוא מוזיקאי, ונוטל חלק בהרכב המוזיקלי של משפחת ואך.
אחיו הוא אל"ם במילואים גולן ואך.
יהודה המכבי היא אורטוריה בשלוש מערכות מאת גאורג פרידריך הנדל, מס' 63 ברשימת יצירותיו, משנת 1746, המבוססת על לברית מאת תומאס מורל, שכתב בהמשך לבריות לעוד שלוש אורטוריות של הנדל ובשלהי חייו כתב תיאור מרתק של שיתוף הפעולה שלו עם הנדל.
האורטוריה תוכננה כשבח ל, עם שובו עטור ניצחון מקרב קלודן (16 באפריל 1746).
מורל כתב בלברית המודפסת של האורטוריה הקדשה לדוכס קמברלנד מילים אלה: "דיוקן חיוור של מצביא חכם לאמיתו, אמיץ ובעל מידות טובות." קטלוגים אחרים של יצירות הנדל מתייחסים לאורטוריה כ-HG XXII; ו-HHA 1/24.
הלברית של מורל מבוססת על ספר מקבים א', פרקים ב'-ח'), עם מוטיבים שנוספו מ"קדמוניות היהודים" מאת יוספוס פלביוס.
האירועים המתוארים באורטוריה לקוחים מן התקופה של 160-170 לפנה"ס, כאשר ארץ יהודה הייתה תחת שלטון הממלכה הסלאוקית, שהציבה לה למטרה להשמיד את הדת היהודית.
היהודים הצטוו לעבוד את זאוס, ורבים מהם צייתו מאימת הרדיפות, אך היו שסירבו להיכנע לגזרה.
אחד המתקוממים היה הכוהן הקשיש מתתיהו, שהרג יהודי אחר, כשזה עמד לעבוד עבודה זרה.
אחרי שהרס מזבח אלילי, נמלט מתתיהו אל הגבעות וקרא אליו את מי שהיו מוכנים להילחם על אמונתם.
המוזיקה של הנדל מתארת את הלכי הרוח המשתנים של היהודים כשמצבם מתחלף ממורא ודכדוך לחגיגת ניצחון.
שינויים שנעשו באורטוריה בהפקות מאוחרות יותר נטו להדגיש את היסודות חוגגי הניצחון והצבאיים שבה על פני העתירות לפיוס ולשלום, שמורל שילב בלברית ברוב מחשבה והנדל שקד על הלחנתן.
העם מתאבל על מות מנהיגו מתתיהו, אך בנו שמעון משתדל לאושש את אמונתם וקורא להם לקחת נשק לידיהם ("Arm, arm ye "brave)" "אל הנשק, גיבורים!").
אחיו של שמעון, יהודה המכבי, מקבל עליו את תפקיד המנהיג ומעודד את בני עמו בהרהורי חירות וניצחון בכוח האמונה באל.
בני ישראל נוחלים ניצחון, אך יהודה חושש שגאוותם תגרום להם לייחס את הניצחון לעצמם.
כאשר נודע להם, שמפקד הסלאוקים גורגיאס מכין את צבאו לפעולת נקם, הופכת צהלת האנשים לנהי ומספד.
יהודה מפיח שוב רוח לחימה וגבורה באנשים ("Sound an alarm" "תקעו בשופר") ודורש להרוס את מזבחות הכופרים ולהתנגד לדת הכוזבת.
היהודים נחלו סוף סוף ניצחון ("!See, the Conqu'ring Hero Comes" "הנה הוא בא עם צבא חילו, בשופר נריע לו!").
בשורה מגיעה, כי ממלכת רומי מוכנה לכרות ברית עם יהודה נגד האימפריה הסלאוקית.
העם חוגג את בוא השלום המיוחל לארצו ("O lovely peace" "אה, שלום, מה יפית").