tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הספר כולל חידושים שליבן בישיבה עם תלמידיו על מסכתות בבא קמא, בבא מציעא, יבמות (פרקים א-ב), כתובות וקידושין.
יש המפקפקים בייחוסם של חידושי מסכת יבמות אליו, ויש המחזקים ייחוס זה.
חידושיו לבבא קמא ויבמות יצאו במהדורות חדשות בשלהי המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21.
סגנונו פלפלני, כדרכן של ישיבות הבלקן באותה העת.
בחידושיו מרבה לצטט את מהר"י בן לב.
פירושו זכה לתפוצה רבה וצוטט על ידי מפרשים כמו מהרש"א.
חידושים על מסכת חולין - הודפסו ב"אוצר השיטת" בהוצאת מכון ירושלים תשל"ט, חלק ב'.
חידושים על מסכת עבודה זרה - טרם הודפסו, נותרו בכתב יד
תשובות - שתי תשובות הלכתיות שכתב הוזכרו בשו"ת מהרשד"ם, אשר דן בהן.
אברהם בלוך (נולד ב-29 באוגוסט 1995, ג' באלול ה'תשנ"ה) הוא עורך דין ועיתונאי ישראלי המשמש כתב כנסת ומשפט של העיתון "מעריב השבוע" ואתר "מעריב אונליין".
נולד בקריית ארבע למשפחה דתית, שני מבין ארבעה אחים.
אביו מיכה הוא רב ומקובל ואמו חנה מורה.
למד בחינוך החרדי ובישיבות קטנות, בישיבת ההסדר בשדרות, ובישיבה הגבוהה בבית אל.
בצבא שירת כלוחם בחטיבת גולני.
לאחר מכן למד תקופה בישיבת בינות.
בשנים 2017-2018 הפיק סרטונים במסגרת פעילותו במטה ארגוני המקדש.
בשנת 2019 ייצג את ארגון "כפות המנעול" להדרכת יהודים בהר הבית, בפרק בתוכנית יוצאים מן הכלל.
מדצמבר 2019 ועד אפריל 2021 שימש כתב משפט של האתר סרוגים.
לאחר מכן שימש כתב משפט בערוץ 20. בלוך היה כתב המשפט הראשון של ערוץ 20 וערוץ 14.
בשנת 2020 השתתף עם אשתו ספיר בעונה הרביעית של תוכנית המציאות "בואו לאכול איתי".
באוקטובר 2022 חזר לאתר סרוגים ושימש פרשן משפטי וראש דסק המשפט.
בפברואר 2023 מונה לתפקיד כתב המשפט של העיתון מעריב השבוע ואתר מעריב אונליין.
במרץ 2025, לצד עבודתו ככתב משפט, בלוך מונה גם לתפקיד כתב הכנסת של מעריב.
מדובר בכתב הראשון בישראל שמחזיק בשני התפקידים הבכירים הללו.
בוגר תואר ראשון בהצטיינות במשפטים מהקריה האקדמית אונו.
בחודש ספטמבר 2023 התחיל בלוך התמחות במשרד חדד רוט שנהר ושות' בליטיגציה אזרחית, מסחרית ופלילית.
כשנה לאחר מכן בלוך עבר את מבחני לשכת עורכי הדין, ובחודש אוקטובר 2024 בלוך הוסמך כעורך דין.
בלוך נשוי ואב לבת, ומתגורר בבית חורון.
אברהם בצלאל בית הלוי (25 במאי 1913 – 21 בינואר 1944) היה כדורגלן יהודי יליד פולין, ששיחק בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי במדי הפועל תל אביב, ונהרג בלחימה במלחמת העולם השנייה.
בית הלוי נולד בשנת 1913 בקאליש שבפולין ועלה לארץ ישראל ב-1920. בשנת 1929 בזמן לימודיו בגמנסיה הרצליה, הצטרף להפועל תל אביב ששיחקה בליגת ארץ ישראל בכדורגל והיה שחקן הגנה.
לאחר סיום לימודיו הצטרף להגנה, שימש בה כמתורגמן, והשתתף בפעילות מבצעית.
היה חבר בסגל נבחרת ארץ ישראל בכדורגל, וב-20 בפברואר 1938 היו הוא ואחיו, ג'רי בית הלוי צמד האחים הראשון המופיע יחדיו במשחק נגד נבחרת יוון, הופיע סך הכל ב-2 משחקי נבחרת.
בשנת 1939 הצטרף למכבי תל אביב במסע משחקים באוסטרליה, ושם החליט להישאר.
במהלך מלחמת העולם השנייה גויס לצבא אוסטרליה יחד עם מנחם מרימוביץ' ונשלח לגינאה החדשה לקרבות נגד היפנים.
ב-21 בינואר 1944 נהרג במהלך הקרבות, ונקבר שם.
במהלך השנים ניסו להעלות את עצמותיו לקבורה בישראל, אך ללא הצלחה.
אברהם (דולק) בן דור לבית ברודנר (28 בינואר 1915 – 23 בדצמבר 1987) היה איש צבא, החל את דרכו במשטרת היישובים העבריים באזור הצפון ופעל רבות בתחום ההגנה המרחבית.
היה מפקד עמק יזרעאל ואחר כך במסגרת ארגון ההגנה פיקד על נפת "לוי".
עם פרוץ מלחמת העצמאות מונה למפקד גדוד בחטיבת גולני.
בתפקידו האחרון בצבא שימש כראש הג"א.
לאחר פרישתו מצה"ל מונה למנהל מחוז הצפון במשרד השיכון.
אברהם (דולק) בן דור לבית ברודנר, נולד בשנת 1915 בווינה - אוסטריה.
אימו, פרידה (שולמית), נפטרה בלידה, אביו נישא בשנית והמשפחה עברה לפולין לכפר באזור העיר לבוב.
בגיל 13, עם סיום לימודיו בבית הספר היסודי, עבר ללמוד בפנימייה בבית ספר תיכון מקצועי בלבוב.
בלבוב הצטרף אברהם לתנועה הציונית החלוצית "השומר הצעיר" ובשנת 1935 עלה ארצה כחלוץ עם קבוצת חברים אשר הקימה את כפר החורש.
בשנת 1937 נכנס לשירות במשטרת היישובים העבריים ועד להקמת צה"ל שירת במקביל בהגנה ובנוטרות.
בשנת 1942 נישא אברהם לדבורה חברת קיבוץ רמת דוד והם עברו להתגורר בקיבוץ.
בשנת 1943 נולד בנם אהוד (לימים מפקד הלוחמה האלקטרונית בחיל הקשר בדרגת אל"ם) ובשנת 1948 בתם שולמית.
עם סיום מלחמת העצמאות עברה המשפחה להתגורר בחיפה.
בן דור התגייס לנוטרות ב-1937 ועבר קורס ראשוני בכפר החורש.
ב-1939 נשלח לקורס נוטרים ולאחר מכן לקורס מ"כים של ההגנה תחת פיקודם של יהושע גלוברמן, יצחק דובנו, יגאל ידין ויצחק פונדק.
בסיום הקורס מונה בן-דור כאחראי על המשמר הנע (מ"ן) של קיבוץ שריד, גם מטעם ההגנה וגם מטעם המשטרה הבריטית.
ארגון ההגנה היה זה שפיקד על הנוטרים וניצל את הכוחות ואת נשקם לפעילויותיו השונות בהגנה ובהתיישבות.
ב-1942 ערכה ההגנה קורס מ"כים בכיסוי של קורס נוטרות, מפקד הקורס היה יגאל ידין ובן-דור שימש בו כמדריך.
עקב החשש מפלישת הגרמנים לארץ, הקצינים הבריטיים נטו להעלים עין מאימוני ההגנה, עובדה אשר נוצלה על ידי ההגנה לריכוז קורסים ולימוד כלי נשק חדשים.
ב-1943 מונה בן-דור למפקד חבל נהלל מטעם ההגנה ובאותה תקופה השתתף כמדריך בכמה מחזורים של קורסי מ"כים.
בתקופה זו היה בן-דור אחראי גם על הדרכת הנוטרים בכל נפת יזרעאל וכחלק מתפקידו קשר יחסי ידידות עם הקצינים הבריטיים.
ב-1945 מונה כמדריך בקורס מ"מים בג'וערה בפיקודו של יגאל ידין.
משנת 1945 עד 1946 שרת בהגנה כמדריך נפתי.
ב-1946 עזב בן-דור את ההגנה וחזר לקיבוץ, אולם כבר לאחר חצי שנה נקרא לוועדת הביטחון של חבר הקבוצות ומונה כחבר בוועדה.
תפקידו העיקרי היה בסיוע לעליית היישובים החדשים בנגב - אורים וצאלים.
בשנת 1947 נקרא על ידי ההגנה לחזור ומונה למפקד נפת לוי (היא נפת העמקים ואחת מארבע הנפות של חטיבת גולני).
עם הקמת צה"ל, מונה אברהם כמפקד גדוד "יזרעאל" של החטיבה (לימים קיבל הגדוד את מספרו - 113) בדרגת רס"ן.
גדוד 113 השתתף בקרבות לכיבוש מגדל העמק, הכפרים הערביים באזור נצרת, הגנה על משמר העמק מהתקפות צבא קאוקג'י וקרבות באזור ואדי עארה.
בשנת 1950 סיים קורס מפקדי גדודים וביצע שורה של תפקידים פיקודיים ותפקידי מטה: ראש מטה בחטיבה 9 - חטיבת עודד, קצין שלישות פיקוד צפון, וב-1954 סגן מפקד חטיבה 2 - חטיבת כרמלי.
ב-1957 סיים אברהם קורס פו"ם בבית הספר לפיקוד ומטה של צה"ל.
ב-1960 מונה למפקד הגנה מרחבית בצפון הארץ.
ב-1961 הועלה לדרגת אלוף-משנה וב-1963 החליף את אל"ם יחזקאל פנט ומונה לראש הג"א במטה הכללי.
בן דור היה מפקד הג"א במהלך המלחמה על המים במפעל הטיית מקורות הירדן של הליגה הערבית באמצע שנות ה-60. המאבק עם הסורים על האזור המפורז והשליטה על מקורות המים כמעט ולא מש מסדר היום ומפעם לפעם הופגזו היישובים לאורך הגבול.
בשנים שלפני מלחמת ששת הימים היה להג"א מעמד מבצעי חשוב בתפיסת הביטחון הלאומי ובתוכניות המטכ"ליות ובן-דור היה אחראי להכנת העורף לשעת מלחמה.
לימים סיכם בן דור את תקופתו בהג"א במילים אלו:
במלחמת ששת הימים גויס בן דור למילואים בתפקיד ראש מל"ח (משק לשעת חירום) בפיקוד צפון.
מ-1979 כיהן אברהם כמנהל פרויקט שיקום השכונות בטירת כרמל.
אברהם יהושע ביק (שאולי; כ"ח בניסן תרע"ג, 5 במאי 1913 – ד' באייר ה'תש"ן, 28 באפריל 1990) היה רב, דרשן, עיתונאי וחוקר יהדות.
נולד לרבי שאול ישכר ולפרל יהודית בקאמרין .
ב-1927 כשהיה בגיל ארבע עשרה היגרה משפחתו לארצות הברית.
בהיותו כבן 19 בסוף סתיו תרצ"ג נשלח לארץ ללימודי קודש ובמשך שלוש שנים (1935-1933) למד בישיבת מרכז הרב שם הכיר את הראי"ה קוק.
במקביל היה מראשי תנועת "דת העבודה", ארגון סוציאליסטי רדיקלי דתי, בישראל.
באותה תקופה התקרב ביק לרב שמשון אהרן פולונסקי אשר לימים היה שותף לההדרת כתביו.
השקפותיו הסוציאליסטיות הרדיקליות החשידו את ביק בקרבה יתרה למפלגה הקומוניסטית של פלשתינה.
לאחר לימודיו בישיבה במאי 1936 שב לארצות הברית, נישא לבלהה אונגר, התגורר בברוקלין והיה רבה של עדת "תומכי תורה", במזרח ניו יורק ועסק בעיתונאות.
על החיים בארצות הברית כתב בספר דרשותיו שנדפס בשנת 1937, "במדבר האמריקאי ששם רגשי זיכרון נרמסים תחת גלגלי הרעש והמהומה המיכנית".
ביק מתח ביקורת על המזרחי בארצות הברית.
בהספד על סבו ר' יצחק ביק כתב: .
ביק היה עיתונאי עצמאי וכתב במספר כתבי עת קומוניסטיים וסוציאליסטיים.
ב-1945 הקים במנהטן את "המוסד לחינוך יהודי" (Institut far Yidisher Bildung) ששרד אך תקופה קצרה, המקום היה מעין ישיבה שבו למדו קורסים ברוח הסוציאליזם.
בימי רדיפות הקומוניסטים בארצות הברית (1956-1950), שנקשרו בשמו של הסנטור ג'וזף מקארתי, נחקר ביק על קשריו עם הקומוניזם.
בשנת 1953 לא הורשה להיכנס לקנדה בשל פעילותו הקומוניסטית.
ב-1969 עלה לישראל ודעותיו התמתנו.
עם זאת אידיאל הצדק החברתי המשיך להנחותו עד סוף ימיו, והוא צידד בעמדות של המרכז והשמאל הדתיים מהבחינה הפוליטית.
ביק נמנה במשך שנים רבות עם אנשי המחקר של מוסד הרב קוק.
ביק פרסם ספרים אחדים בסוגות מגוונות כמו דרשה, ביוגרפיה ומחשבת ישראל (פילוסופיה, קבלה וחסידות), ואף ההדיר ספרי קדמונים וכתב מאמרים רבים.
ביק הוציא לאור ב־1979 את ספרו האוטוביוגרפי של ר' יעקב עמדין, "מגילת ספר", מהדורה שזכתה לביקורת קשה בטענות לזיופים והעלמות מכוונות.
לצדה הציג מחבר ספרים חרדי אמריקאי את ביק ככופר, בין השאר מפני שהיה מזכירו של הראי"ה.
בנוסף היה מעורב בפולמוס שעסק בשאלת שבתאותו של ר' יהונתן אייבשיץ.
נפטר בד' באייר ה'תש"ן בדטרויט, נקבר בהר הזיתים.
לפי דב שוורץ לא היו לו ילדים אך כותבים אחרים מציינים בן בשם יצחק.
נצר משרשיו: מוצאו ועולמו היהודי של קארל מארקס, תל אביב 1984
הגות ודמות: מסות על ספרות ישראל ועמים, תל אביב 1965
רבי יעקב עמדין – האיש ומשנתו, מוסד הרב קוק 1974
הגות בראי"ה, עיונים במשנת הרב קוק, ירושלים 1970
מראש צורים: מתקני חברה על טהרת הקודש, שלשלת היוחסין של אבות הסוציאליזס, הוצאת פדות ירושלים תשל"ו
מסה ומריבה: תמונות היסטוריות מחיי רבי יעקב עמדין, ירושלים תשמ"ו
נצר מטעי: מסות ומינאטורות ביוגרפיות, ירושלים תש"ם
הם ומשנתם: מסות ורשימוות-זיכרון על אישים וסופרים, ירושלים תשמ"ב
יגון התקופה, הוצאת פרדס ניו יורק תרצ"ז
מדרש סמוכים, ניו יורק 1958
זהרי יעב"ץ, הגהות לספר הזהר מאת רבי יעקב עמדן, ירושלים: דעת תורה תשל"ו
שומרי הגחלת, דברי תורה מרבני ברית המועצות, 1966
יצחק מאיר בונים, אז מסיני: מסות על ערכי יהדות ויחסי ישראל ועמים, (תרגום ועריכה), פלדהיים תשמ"א
בעיות אקטואליות לאור ההלכה: גדולי ישראל משיבים לרש"ז שרגאי, מוסד הרב קוק, ירושלים תשנ"ג
חידושי הרב מטפליק, ירושלים תשמ"ד
הגות במחשבת ישראל המקורית: מסות ופרקים מכתבי רבנים והוגי דעות במאה האחרונה, מוסד הרב קוק תשמ"ג
אברהם בירמן (6 באוגוסט 1923 – 18 באוגוסט 1982) היה מתרגם שירה ופרוזה מאנגלית לעברית ומתרגם שירה עברית חדשה מעברית לאנגלית.
עלה לארץ ישראל ב־1925. למד בבית הספר הריאלי בחיפה .בהמשך שירת בצבא הבריטי ואחר כך בצה"ל.
למד לימודים אקדמיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
עיקר עיסוקו כמתרגם היה בתרגומי שירה ופרוזה מאנגלית ובתרגום שירה עברית חדשה לאנגלית.
תרגם עשרות ספרים מהספרות האנגלית והספרות האמריקאית למבוגרים, לילדים ונוער.
ב-1968 הוציא אנתולוגיה של שירה עברית מודרנית מתורגמת לאנגלית, שאת ההקדמה לה כתב משה שרת.
אחד מהם, השיר "גרישא קשישא" התפרסם במחזמר הישראלי הראשון, "פשיטה בכפר...", מאת אהרן מגד, שהיה ידוע גם בשם "העיקר ובת האיכר", ולימים קיבל את השם "5:5" ("חמש חמש"), קומדיה מוזיקלית, שעניינה - קורות יחידת חיילים, שאומצה על-ידי מושב עובדים.
היה נשוי פעמיים: בתחילה לאהובה לבית ירושלמי (שנקראה אחרי נישואיה השניים אהובה דוניבסקי, 2013-1921), שהייתה בת למשפחה ותיקה בארץ שמוצאה מחברון, ושהייתה מורה בבית ספר יסודי.
מנישואין אלה היה אב לבן אחד, אמנון בירמן, סופר ומחבר תשבצי היגיון.
לאחר שהתגרש נישא פעם שנייה להדסה (בירמן) לבית שפירא (2010-1932), שהייתה גם היא מתרגמת.
מנישואיו השניים היה אב לשני ילדים נוספים.
התגורר בירושלים ובה גם נפטר בכ"ט באב תשמ"ב, 18 באוגוסט 1982, והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
שטפן היים, נושאי צלב החופש, הוצאת טברסקי, 1950
מארק טוויין, וילסון הטמבל, הוצאת צ'צ'יק, שנה לא ידועה
מארק טוויין, הקלברי פין, י' צ'צ'יק, 1950
הווארד פאסט, הגבול האחרון, ספרית פועלים, 1952
הרמן ווק, מרג'ורי מורנינגסטאר, הוצאת דרור, 1956
אירווין שו, כפירי אריות, ספרי גדיש, 1958
אדמונדו דה אמיצ'יס, הלב: ספר לבני הנעורים, הוצאת ברונפמן וספרי אייל, ?196
אוסקר ויילד, תמונת דוריאן גריי, עם עובד, 1960
נראיין, ציפיה למהאטמה, עם עובד, 1961
צ'ארלס דיקנס, שתי ערים, מ.
דניאל דפו, רובינזון קרוזו, עם עובד, 1975
איין ראנד, אנו החיים, מ.
מזרחי, 1977 (תרגמה: שושנה עין גד, ערך: אברהם בירמן)
דייוויד הרברט לורנס, נשים אוהבות, זמורה, ביתן, מודן, 1980
רודיארד קיפלינג, האור שכהה, מסדה, 1980
פרל בק, האדמה הטובה, מ.
רייצ'ל קרסון (רחל ל' קארסון), הים הסובב אותנו, הוצאת טברסקי, תשט"ו
שלום יעקב כהן, חלוציות וחיי הספר בספרות ארצות הברית, הוצאת יחדיו, 1962
מרגרט מיד, גבר ואישה, הוצאת מסדה, 1964
מבחר משירי דוד אבידן שבירמן ואבידן תרגמו יחד לאנגלית.
מבחר שירים עבריים שבירמן, בחר, תרגם לאנגלית וערך.
אברהם בכר (נולד ב-23 ביולי 1941) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ישראלי, אשר כיהן במשך שנים רבות כמאמן נבחרות הנערים של ישראל וכמנהל מקצועי במחלקות נוער של מועדונים מובילים.
בכר קידם את תוכנית "שמיים בספורט" להטמעת תרבות התחקיר של חיל האוויר בענף הכדורגל, וחתן "אות הנשיא" לשנת 2019 על פועלו בחינוך וספורט.
בכר גדל במחלקת הנוער של מכבי תל אביב, בה שיחק עד שנת 1960. בשנים 1960–1964 נמנה עם סגל הקבוצה הבוגרת של המועדון בליגה הלאומית, אז הליגה הראשונה.
בהמשך עבר לשחק בקבוצת שמשון תל אביב, במדיה שיחק עד שנת 1968.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל, פנה בכר לקריירת אימון.
בשנת 1969 סיים את לימודיו בבית הספר למאמנים במכון וינגייט.
לאורך השנים השתלם אצל מאמנים בכירים באירופה, בהם דטמר קראמר ובובי רובסון.
בנוסף, אימן קבוצות בוגרים של הפועל תל אביב (1976–1977) והפועל נתניה.
אימן גם קבוצות בוגרים בליגות הנמוכות, בהן הפועל הרצליה, הפועל בת ים ומכבי רמת חן.
בשנת 1992 מונה למאמן קבוצת הנוער של הפועל כפר סבא.
בעונת 1993/1994 הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות המדינה לנוער, הישג ראשון למועדון בקטגוריה זו לאחר 30 שנה.
תחת הדרכתו צמחו שחקנים כמו עידן שום.
בין השנים 1994–2006 עבד בכר בהתאחדות לכדורגל בישראל כמאמן נבחרות הנערים של ישראל (גילאי 16 ו-17).
במסגרת תפקידו ניהל למעלה מ-150 משחקים רשמיים ושימש כעוזר מאמן בנבחרות הנוער.
החל משנת 2006 שימש בכר כמנהל מקצועי של מחלקות נוער במועדונים שונים:
במסגרת עבודתו בהפועל ניר רמת השרון, קידם בכר את פרויקט "שמיים בספורט" בשיתוף עם טייסי מילואים.
מטרת הפרויקט הייתה להטמיע את תרבות התחקיר והמצוינות של חיל האוויר הישראלי בקרב כדורגלנים צעירים.
התוכנית כללה צילום משחקים, ניתוח טעויות בשיטת התחקיר הצה"לי ושיחות חתך שבועיות לשיפור קבלת ההחלטות והחוסן המנטלי של השחקנים.
באוגוסט 2019 הוענק לבכר "אות הנשיא" (במסגרת מיזם "מגן הכבוד") בבית נשיא מדינת ישראל, מידי הנשיא ראובן ריבלין.
האות ניתן לו כהוקרה על פועלו רב השנים למען מחלקות הנוער והנבחרות הצעירות של ישראל.
בכר נשוי לאסתר בכר, אמנית בתחום הציור והפיסול.
להם 3 בנים והם גרים בהרצליה.
ר' אברהם, בנו של ר' משה בן מיימון, הרמב"ם, נולד בפוסטאט-קאהירה אשר במצרים בעת שאביו בן ה-51 היה כבר בשיא גדולתו.
באיגרת שכתב הרמב"ם לר' חסדאי הלוי מאלכסנדריה, הוא מספר כי בילדותו חלה אברהם אנושות עד כדי כך שבמשך שלושה ימים נטה למות ורק לאחריהם החל להתאושש אט אט.
בהיותו כבן חמש עשרה כתב עליו אביו כך:
"...בענייני העולם אין לי נחמה, זולתי בשני דברים: כשאסתכל ואעיין במה שאעיין, ושזה בני אברהם ה' יתעלה נתן לו חן וברכה מברכת מי שנקרא על שמו...
כי הוא ענו ושפל שבאנשים, מצורף אל זה טוב מידותיו, והוא בעל שכל דק וטבע נאה, ויהיה לו בעזרת ה' שם בגדולים בלא ספק...".
בשנים אלו למד אברהם עם אביו.
אברהם היה לאיש סודו של אביו שבפניו גילה גם סוגיות עיוניות והשקפתיות שלא העלה על הכתב.
בכ' בטבת ד'תתקס"ה (20 בדצמבר 1204) נפטר "הנשר הגדול", הרמב"ם, בהיותו כבן 69, והותיר אחריו את בנו אברהם שהיה בן 18. את החלל הריק שהותיר אחריו הרמב"ם, מילא בנו בכל תפקידיו הציבוריים.
לצד מינויו כמנהיג יהודי מצרים תחת אביו, שימש גם כרופאו האישי של הסולטאן האיובי אל-מלכ אל-כאמל, ואף ניהל את בית החולים הכללי של קהיר לצידו של הרופא הערבי החשוב באותם ימים, כותב תולדות הספרות הערבית, אבן אבי אציביעה.
אחרי מות אביו ששימש כ"ראש היהודים" (ראס אל-יהוד) – נבחר רבי אברהם לשמש אחריו כמנהיג פוליטי של יהודי מצרים וכנציגם הרשמי אל מול השלטון המוסלמי.
למעמדו זה היו מתנגדים חשובים בקהילה, במיוחד מבין הנאמנים למסורת ארץ ישראל, שמחו נגד השינויים שניסה לכפות בבתי הכנסת של הקהילה.
עם הזמן מעמדו התחזק והתייצב, והחל משנת 1218 מתחילים להשתמש בכינוי "נגיד".
מראשית כהונתו הנהיג ראב"ם שינויים במנהגי התפילה של הקהילה, והוא עצמו מספר כי בתחילת הנהגתו איחד את מנהג שני בתי הכנסת בפוסטאט, ולמשל לאחר שאביו הרמב"ם ניסה לבטל את מנהג קריאת התורה במחזור של 3 שנים ללא הצלחה, הוא ביטל זאת שוב.
בתשובות לבני תימן הוא מציין עוד שני מנהגים שנהגו בפוסטאט (או מצרים בכלל) והוא ביטלם:
"בשעה שעלינו לראשות" ביטל שינוי נוסח בברכת "מעריב ערבים".
ביטול אמירת "ברכות השחר" בבית הכנסת.
שינויים אלו שביצע ראב"ם בשנותיו הראשונות עוררו התנגדות קשה.
בין ראשי מתנגדיו עמדו משפחת "בני השישי", צאצאי משה הלוי בן נתנאל "השישי", מועד ישיבת ארץ ישראל.
שני בניו כיהנו במשרת הנגיד לפני הרמב"ם ובימיו, והגנו על הנאמנות המוחלטת למנהגי ארץ ישראל.
התנגדות זאת נמשכה לפחות עד שנת 1211, בה חתמו מתפללי בית הכנסת על "כתב אמנה" שמצהיר על נאמנות למנהגי בית הכנסת והתנגדות לשינויים.
בזמן מסוים בין השנים 1232-1237 התחדש המאבק נגד ראב"ם, כאשר "בני השישי" פנו בתלונה לסולטאן כנגד כפיית מנהגי החסידות החדשים ושינוי מנהגי התפילה הארץ ישראליים המיוחדים.
התלונה והשלכותיה תוארו במכתב בן הזמן, שנמצא בגניזה ובו מסופר על רבי אברהם:אז כתב ה"ראש" זיכרון דברים בכתב ערבי לאמור: "הריני מצהיר...
שהתנדבתי בעבודת האל ובהוספת כריעות והשתחוויות ותפילה של רשות בביתי, ביני לבין עצמי.
לא חייבתי שום אדם לעשותן, ולא כפיתי עליהם שום שינוי בבתי הכנסת שלהם"
והוא זימן אליו את היהודים...
ואמר לכל אחד מהם: "האם חייבתי אותך לקבל את התילה שלי או כפיתי עליך שום שינוי בבית הכנסת שלך?" והוא אמר "לא".
והוא החתים בזה את הקהילה, קרוב למאתיים איש.לפי המכתב, מקורבי ראב"ם יעצו לו להחרים בבית הכנסת בשבת את מגישי התלונה על מלשינות, אך הוא החרים אותם בתירוץ אחר.
לדברי מחבר המכתב, זיכרון הדברים והעדות שאנשי הקהילה חתמו עליה הם עדות שקר, והוא הוכיח למקורבי ראב"ם, רבי חננאל בן שמואל ורבי פרחיה בן נסים, שאכן נכפו שינויים על בית הכנסת של הירושלמים.
באותה תקופה (1234) התגונן ראב"ם בפני האשמות דומות מפי "הנשיא" (כלומר, בן למשפחת ראש הגולה) הודיה בן ישי, ששהה באלכסנדריה.
בה התקיים מנין פרטי של חסידי מצרים, תלמידי ראב"ם.
בימיו התבסס מוסד הנגידות בהנהגת הקהילה היהודית במצרים ואגפיה, והוא הפך לירושה משפחתית של בית הרמב"ם (לאחר מאבקים קשים בימי בנו רבי דוד) דור אחר דור עד לבן-נינו של ר' אברהם בראשית המאה ה-15, הנגיד ר' דוד הנגיד (השני) שהיגר לחלב ונפטר לא לפני שנת ה'קע"ה (1415).
עוד בחייו של הרמב"ם, בימי הפולמוסים סביב חיבורו ההלכתי, "משנה תורה", ובייחוד סביב ספרו הפילוסופי "מורה נבוכים", עמד אברהם לימינו של אביו.
בהגנה על תורתו של אביו המשיך ר' אברהם ביתר שאת לאחר מותו של הרמב"ם כאשר לא היה עוד בנמצא מי שיגיב להתקפות, יפרש את הדברים ויישב את הסתירות לכאורה שנמצאו בה.
פעילות זו באה לידי ביטוי באיגרות וכן בחיבורים שלמים שכתב ר' אברהם בהמשך חייו, כמו ספרו "מלחמות השם" המהווה כתב הגנה על תורת אביו במורה נבוכים.
כמו כן, במאה ה-19 פורסמו תשובותיו להשגות על משנה תורה ועל ספר המצוות, בספרים שנקראו "ברכת אברהם" ו"מעשה ניסים" על שם המוציאים לאור.
הפולמוס הראשון הונע מהשגותיו של רבי דניאל הבבלי, ששלח באדר ד'תתקע"ג (כאשר ראב"ם כבן 27 בלבד) שתי חוברות של השגות על ספר המצוות ועל משנה תורה אל ראב"ם.
לפי דברי ראב"ם בתשובתו, שנשלחה בחודש אב באותה שנה, מסתבר כי השגותיו של רבי דניאל הופצו ברבים ונתפסו בעיני רבים כקושיות שאין עליהן תשובה, וכמערערות באופן יסודי את מפעלו ההלכתי של הרמב"ם.
כמה שנים אחר כך כתב רבי דניאל פירוש למגילת קהלת, בה כתב דברים שנתפסו בעיני מעריצי הרמב"ם כדברים לא ראויים כנגדו וכנגד הגאונים.
למרות בקשת רבי יוסף בן עקנין ואחרים, ראב"ם נמנע מלהחרים את רבי דניאל, כיוון שהוא נוגע בדבר, אך הוא מספר כי ראש הגולה רבי דוד ממוסול נידה אותו, והוא בסופו של דבר חזר מדעתו.
בשנת 1232 פרץ פולמוס הרמב"ם הגדול בפרובאנס.
רמב"ן, שניסה לפשר בין הצדדים, הציע כי יכריזו במשותף על איסור ללמוד את מורה הנבוכים ברבים, ובראש החותמים על האיסור יעמוד ראב"ם.
ניסיון הפשרה נכשל, הצדדים השונים החרימו זה את זה, והדברים הגיעו עד להלשנה לנוצרים ושריפת כתבי הרמב"ם.
בעקבות הפולמוס חיבר ראב"ם באותה שנה את ספרו "מלחמות השם".
רבי אברהם התחתן ככל הנראה בגיל מאוחר, בהתאם למה שהוא כותב בכמה מקומות שנישואין מפריעים ללימוד תורה ועליה בחסידות.
נשא לאשה את בתו של רבי חננאל בן שמואל, ובהיותו בגיל 36 נולד בנו הנגיד רבי דוד מימוני.
אחריו נולד לו בן נוסף, רבי עובדיה מימוני.
רבי אברהם מיזג בתורתו את המיסטיקה היהודית עם הרציונליות המיימוניסטית, כאשר יחסו לתורת אביו נותר מאוד שמרני.
אחד מהמאמרים החשובים המבטא את גישתו הרציונלית הוא על אגדות חז"ל.
אחת העובדות המפליאות היא כי למרות אדיקותו לדברי אביו במורה הנבוכים ובאגרותיו, בכל זאת נטה רבי אברהם אחר המיסטיקה.
לדעת החוקרים היה זה בעקבות עלייתם של הסופים (כת מיסטית סגפנית באסלאם) במצרים, מקום מושבו.
בכתביו ניכרת מגמתו החסידית סגפנית מיסטית, כשעובדה זו אינה סותרת לדעתו את השקפות אביו.
הוא אף הנהיג קבוצה של חסידים שנהגו במנהגי פולחן ברוח הסופיות, ומכונים במחקר בשם חסידי מצרים.
כמנהיג יהודי מצרים, רבי אברהם הוסיף לתפילה כריעות והשתחוויות ותקנות חסידיות נוספות.
הוא גם התאמץ לשנות את מנהגי ארץ ישראל שנהגו בבית הכנסת הירושלמי בפוסטאט.
לפי תפיסתו הוא לא חידש דבר אלא החיה את דרך עבודת האלוהים היהודית המקורית.
מנהגי התפילה של ראב"ם נהגו בבית הכנסת הפרטי בביתו, וכן בבית כנסת של תלמידיו באלכסנדריה ואולי במקומות נוספים.
הנהגות אלו החלו סביב שנת 1215, לפי מכתב תלמידיו לשלטונות מצרים זמן קצר לאחר מותו.
בחמישים ואחת שנותיו, כתב רבי אברהם מספר רב של חיבורים בהיקף גדול, חלקם מקוריים וחלקם כתבי הגנה על כתביו של אביו.
החיבור הגדול שבהם, ספר "המספיק לעובדי השם" נכתב כמעין אנציקלופדיה יהודית בת עשרה כרכים ובהם למעלה מ-2,500 דפים ונחשבה על פי עדויות מן התקופה, לחיבור הגדול ביותר שנכתב מאז ומעולם בערבית יהודית.
כרוב כתביו, גם ספר זה אבד במהלך השנים ונותרו ממנו שרידים מעטים בלבד.
חיבור חשוב נוסף הוא פירושו לתורה בערבית, בו הוא גם מצטט פירושים רבים של אחרים, בהם הגאונים רס"ג, רב האי ורב שמואל בר חפני, וכן ראב"ע, רש"י ופירושים מאביו ומסבו, רבי מימון.
מפירוש זה שרד החלק על ספר בראשית והחלק על ספר שמות (נדפס בלונדון תשי"ח).
שרידים מכתביו שלא נדפסו מצויים בכתבי יד.
כתאב אלחאוץ - פירוש לתורה (הגיע לידינו רק על בראשית ושמות)
פירוש לש"ס בהיקף לא ידוע
תשובות רבינו אברהם בן הרמב"ם - תשובות בעיקר בהלכה אך גם באגדה, פירושים לתלמוד, ענייני דעות ומידות והנהגות חסידיות.
יצא לאור מחדש על ידי מכון מרא"ה במודיעין עילית בתשפ"ה.
"מעשה של ירושלמי" - משלים על חומרת השבועה
מלחמות השם - תשובות למשיגים על המורה נבוכים
מעשה ניסים - תשובות להשגות על ספר המצוות פריז תרכ"ז
ברכת אברהם - תשובות על שאלות או השגות של ר' דניאל הבבלי על ספר יד החזקה (גם "משנה תורה") פריז תר"ך
תוספות והערות לגיליוני הרמב"ם על הש"ס ולפירוש המשנה
נולד בשם אברהם סוּנֶה (Abraham Sonne) בפשמישל שבגליציה, אז בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בדרום-מזרח פולין).
בתקופת מלחמת העולם הראשונה נמלטה משפחתו לווינה, שם היה ממיסדי אגודה אקדמית עברית בשם "התחיה", שנוהלה על ידי ד"ר אברהם חלפן.
לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה בשנת 1938 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
נחשב מהאבות המייסדים של השירה העברית המודרנית.
חרף מיעוט השירים שכתב, הריהו נחשב המורה הגדול, עם דוד פוגל ואחרים, של השירה העברית שבעטה בסד הברזל של החרוז והמשקל.
הושפע מגדולי המשוררים הגרמנים של סוף המאה התשע עשרה וראשית המאה העשרים.
גדולי הסופרים הווינאים של זמנו עמדו איתו בקשר רצוף, גם כשהיה שנים רבות בארץ ישראל.
בכל חייו פרסם רק שנים עשר שירים.
קומץ שירים וקטעי שירים נוספים נדפסו לאחר מותו.
לאה גולדברג, המשוררת והמתרגמת, העריצה את אברהם בן יצחק.
היא התקרבה אליו מאוד בשנות חייו האחרונות, וליוותה אותו בעת מחלתו.
לימים כתבה לאה גולדברג את ספרה "פגישה עם משורר", המספר את פרשת הידידות ביניהם והערצתה אליו.
שיריו יצאו לאור בכמה מהדורות ובעריכת כמה עורכים וחוקרים ובפרט בידי חנן חבר.
אברהם בן יצחק נפטר בהוד השרון בשנת 1950, ונקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
שירים, מאת אברהם בן-יצחק, תל אביב, תרצ"ט, 1939
י"א שירים לאברהם בן יצחק, גסטטנר, תל אביב, 1941
אברהם בן יצחק: שירים, תרשיש, 1953
שירים, אברהם בן יצחק, תרשיש, ירושלים, 1976
כל השירים, אברהם בן-יצחק, עריכה ואחרית-דבר - חנן חבר, הספריה החדשה לשירה, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, תל אביב, 1992
אברהם בן יצחק: שירים, תרשיש, המשכן לאמנות ע"ש חיים אתר, עין חרוד; גבי ועמי בראון, תל אביב, 2003 (מהדורה מצומצמת שהופיע לרגל תערוכה של משה גרשוני)
רבי אברהם בן נתן (1155 לערך – 1215), שנודע גם בכינוי ראב"ן הירחי (שנועד להבדילו מרבי אליעזר בן נתן, סבו של הראבי"ה, המכונה אף הוא הראב"ן).
נולד בלוניל שבפרובאנס, ומכאן קיבל את כינויו (לוניל בצרפתית = ירח).
בעודו צעיר לימים יצא לדרך נדודיו, ועבר ברחבי פרובאנס, צרפת ואשכנז, לפני שהגיע לטולדו שבספרד, כשהוא בן ארבעים בערך, ושמו כבר הולך לפניו, ושם נתמנה לחבר בית הדין יחד עם רבי יצחק ב"ר מאיר אבן מיגאש ור' מאיר הלוי אבולעפיה (הרמ"ה).
מסיבות לא ידועות, הוא חזר לפרובאנס למשך זמן לא ידוע, אולם שב לטולידו ב-1211, וחי בה עד יום מותו.
בהיותו בדמפייר, למד בישיבתו של רבי יצחק בן שמואל אותו הוא מכנה "רבנו הקדוש", וכן למד מפי בנו, רבי אלחנן.
בין רבותיו הנוספים אנו מוצאים את רבי ידידיה ממלאן Melun ורבי חיים בן חננאל הכהן מפריז.
מבין חיבוריו, התפרסם יותר 'ספר המנהיג' (לעיתים ספר 'בני העולם').
הספר עוסק בעניינים השונים על פי סדר לוח השנה.
כמו פוסקים אשכנזים אחרים הוא מייחס חשיבות רבה למנהגים שנהגו בקהילות ישראל השונות.
הספר נדפס לראשונה 315 שנה לאחר חיבורו, בשנת ה'רע"ט בקושטנטינא.
הספר כאמור עוסק במנהגי הקהילות השונות, ובעיקרו הושפע ממנהגי מקום מושבו בעת חיבורו, בעיר טולדו (טילטולא) שבספרד לשם הגיע לאחר נדודים שונים.
התחיל לחבר את חיבורו בשנת ד'תתקס"ד כפי שמתאר בהקדמתו לספר.
עיקר הספר עוסק במנהגים הנוגעים לעניינים שונים ביניהם מנהגי בית הכנסת והתפילות וכן מנהגי שונים של שבת וימים טובים.
כמו כן בתוך דבריו שוזר פעמים רבות הסברים למנהגים נפוצים שנהגו בזמנו, וחלקם אף נהוגים עד היום.
לא ידוע האם רבי אברהם חיבר את פירושו על כל המסכת, אך בכל אופן, לידינו הגיע רק הפירוש לשני הפרקים הראשונים, שבעצמם נתגלו רק בשנת 1866. מאחר שבכל ספריו הוא מצטט רק מתוך פרקים א' וב', סביר להניח שהוא לא הכיר את שאר המסכת.
עצם קיומם של שני ספרים אלו נתון לוויכוח בין החוקרים.
בהקדמתו ל"ספר המנהיג", כותב רבי אברהם:
בעוד שחלק מהחוקרים טוענים שמחזיק הבדק הוא כינוי מליצי ל"ספר המנהיג" עצמו, חלקם טוענים שזוהי התייחסות לספר אחר שלו, שאבד.
טענה זו מאוששת על ידי ציטוטים של ראשונים שונים של הראב"ן הירחי בנושאי שחיטה, וטרפות, נושא אשר איננו נדון ב"ספר המנהיג".
לספר בית זבול, לעומת זאת, אין כל זכר מחוץ לפיסקה זו, וכנראה שזוהי התייחסות לפירוש למסכת כלה רבתי, או אף ל"ספר המנהיג" עצמו.
תשובות שונות של רבי אברהם מובאות במקומות שונים (על ידי הרשב"א, דוד אבודרהם, ועוד), אך מסתבר שמעולם לא נכתבו בתור ספר שו"ת שלם.
כמו כן, סביר כי רבי אברהם היה אחד מעורכיו של מחזור ויטרי, וחתם את שמו בתור "אבן" (אך ייתכן כי זהו רבי אליעזר בן נתן).
ר' אברהם בן שלמה (סביב המאות ה-14 וה-15, חי ופעל ככל הנראה בתימן), פרשן מקרא ותלמוד.
חיבר את אחד הפירושים הארוכים והמקיפים ביותר על הנביאים.
שנות חייו ותקופת פעילותו של ראב"ש לא ידועות בוודאות.
יש מהחוקרים הסוברים כי הוא בן המאה ה-14, ויש כאלה המאחרים את תקופת חייו לראשית המאה ה-15. גם שאלת מקומו של ראב"ש איננה מוסכמת בקרב החוקרים וחכמי הדת.
עם זאת, מרביתם סבורים כי מדובר בחכם יהודי-תימני ויוצאים מכלל זה הם הרב יחיא קאפח שסבר כי מוצאו של ראב"ש הוא מצרי דווקא, וכן פרופ' יהודה רצאבי שסבר כי הוא מאנדלוסיה.
ראיות למוצאו התימני של הראב"ש ניתן למצוא בעובדה שכל כתבי היד ששרדו מפירושיו מוצאם מתימן, בניתוח פילולוגי של הטקסטים המעיד כי ראב"ש היה ממוצא תימני, וכן משמו של הפירוש - "מדרש אלציאני".
עם זאת, ניתן ליישב גם בין כל הדעות הללו בהעלאת ההשערה כי מדובר בחכם תימני שבדומה לחכמים תימנים אחרים, נדד במהלך חייו ופעל במקומות נוספים.
אולם ייתכן שהציטוטים והמובאות הרבות מחכמי ישראל משאר התפוצות שליקט הראב"ש לפירושו, הם שהביאו את הרב יחיא קאפח ויהודה רצאבי לסבור שאין מוצאו מתימן.
הראב"ש היה בר אוריין ורחב אופקים.
יצירתו מעידה על בקיאות רבה בספרות חז"ל, בספרות הגאונים, בחיבורי הרמב"ם, בפרשני המקרא האחרים ובספרות תקופתו.
בפירושו הוא מלקט ביאורים ממקורות שונים, מעמת ביניהם, לעיתים מבקר אותם, ומכניס את פרשנותו המקורית.
יצירתו כתובה ברובה בערבית, אך גם בעברית וארמית.
פירושו מושפע רבות מדרכי חשיבתו של הרמב"ם.
מלבד תוכן פירושיו גופם, חשיבות כתבי הראב"ש היא, בין היתר, בכך שהוא מצטט מקורות, כולל מדרשי חז"ל, שאינם ידועים לנו ממקור אחר.
בנוסף, יצירתו תורמת לחקר היווצרות הסוגה המדרשית בתימן.
כמו כן, פירושו תורם לחקר התפתחות הקבלה בתימן, שכן הפירוש מכיל עדויות ראשונות למציאותו של ספר הזוהר בתימן.
פירושו הוא רחב ידיים יסודי ומעמיק, אך כרוב חיבורי חכמי תימן בני זמנו, גם פירושו טרם נדפס במלואו.
הרב יוסף קאפח עמל על הוצאת חלק מכתב היד לדפוס, תוך שהוא מתרגם ומבאר מערבית לעברית.
הפירוש לכתובים שטרם נדפס מצוי בכתבי יד אצל החוקר יהודה לוי נחום.
הראב"ש חיבר פירושים על התלמוד.
אולם רק חלק מפירושיו נמצאו על מקצת מסכתות הש"ס (מסכתות ביצה, פסחים, מועד קטן, מגילה וזבחים).
עקב חסרון בית דפוס בתימן, לא יצא חיבור זה לאור כמו חיבורים רבים אחרים של חכמי תימן.
אברהם בן רבי יצחק אשכנזי היה תלמיד חכם, מאנשי היישוב בצפת במאה ה-16, שד"ר ומדפיס הספרים בעברית הראשון בארץ ישראל ובאסיה.
לפני שנת 1577 יצא ר' אברהם לשליחות באירופה בתקופה זו הכירו המדפיס אליעזר בן יצחק מפראג.
בשנת ה'של"ז (1577) הקים בצפת בשותפות עם אליעזר בן יצחק אשכנזי אשר כבר הדפיס קודם לכן ספרים בפראג, לובלין וקושטא, את בית הדפוס העברי הראשון בביתו של ר' אברהם, במכונת דפוס שהביא עמו אליעזר.
למרות שהעות'מאנים לא נתנו רישיונות הדפסה לבני מיעוטים, הם קיבלו רישיון הדפסה, בתנאי שלא ידפיסו בערבית או בטורקית.
בבית דפוס זה הדפיסו ספרים של חכמי צפת כגון הספרים: "לקח טוב" לר' יום טוב צהלון על מגילת אסתר, "קהלת יעקב" לר' יעקב גלנטי ו"שר שלום" לר' שמואל אריפול.
למעשה הביא אליעזר את המומחיות המקצועית את המכונות כלים החומרים ור' אברהם סיפק את מקום בית הדפוס, את ההוצאות ההדפסה וההפצה בעולם.
בית הדפוס פעל כ-10 שנים ונחשב כתקופת הדפוס העברי הראשונה בצפת ובארץ ישראל.
בשנת 1579 יצא כשד"ר בשליחות העיר טבריה והגיע אל קהילות בטורקיה, איטליה, מצרים, מסופוטמיה, ותימן.
להערכת אברהם יערי לקח ר' אברהם אתו בשעה שיצא בשליחות הישיבה בטבריה לתימן בשנת של"ט (1579) ספרים שונים למכירה, בין ספרים שנדפסו בבית־דפוסו ובין ספרים אחרים.
אחד המקורות המלמדים על פעילותו כשליח הוא ספר המקאמות המכונה בשם "ספר המוסר" שכתב המשורר התימני ר' זכריה אלצ'אהרי שהיה בארץ ישראל עוד בשנת 1562 וחזר לתימן, ובימי בואו של אשכנזי הוא היה כלוא יחד עם רבים מיהודי תימן במשך מספר שנים בבית הסוהר.
ובאחד מאגרותיו הוא כותב כך: "שמע יהודי אחד בא למחוז אלמכה...
ועוד הביא ספרי הקודש, ובזה העניין התחדש שלא ביקש דמיהם...
שכוונתו להתרחק מהנאת כבוד תורה ובזה הדבר נהג כשורה...
ותכלית בקשתו הייתה להרביץ תורה, וליהודים הייתה שמחה ואורה, ויפשטו בכל ארץ תימן, לכל משכיל ומבין מזומן, ויגיע מהם למגדלות (=בתי הסוהר)...
כל העם באו לשמוע חכמתו." (מחברת כ"ה למשורר זכריה בן סעדיה אלצ'הרי).
למרות מצבם הקשה של יהודי תימן, הוא קיבל מיהודי תימן תרומה עבור העיר טבריה.
במשך התקופה ששהה בשליחות הנ"ל שבת בית הדפוס שלו, אולם בשנת ה'שמ"ז (1587) חזר והדפיס בו מספרי חכמי צפת.
בעקבות המצב החמור בצפת עקב הבצורת הקשה והמגפות וההתנכלויות שפקדו את היישוב בגליל והידלדלות הרבה של היישוב בו, סגר את בית הדפוס.
שני בניו יצחק ויעקב, הביאו את שרידי בית הדפוס לדמשק והדפיסו בשנת (1605) את הספר "כסף נבחר" לר' יאשיהו פינטו.
ידוע לנו שבשנה זו ר' אברהם בן יצחק אשכנזי כבר לא היה בחיים.
רבי אברהם בן חנניה (סביב ה'שמ"ה, 1585 – סביב ה'תכ"ד, 1664) היה ראש רבני חברון, פוסק הלכה, מקובל ושד"ר צפת.
נולד בסלוניקי, שם למד בישיבת חייא מפי רבי מרדכי קלעי.
משם עבר לקושטא בה למד תורה מפי רבי יוסף מטראני, בן המבי"ט.
בהמשך עלה לארץ ישראל והתיישב בצפת.
בשנים ה'ת"י–ה'תי"א, יצא בשליחות העיר צפת כשד"ר אל טורקיה וארצות הבלקן.
במסעו זה הגיע לבלגרד, בה כיהן הרב שמחה בן גרשון הכהן כרב העיר.
רבי אברהם העניק לרביש שמחה את חוברת 'שמות הגיטין' של הרב יוסף מטראני.
בשבתו בבלגרד, השיב תשובות בהלכה, והתכתב עם רבי משה בנבנישתי, רבי דניאל אישטרושה, ועוד.
בהמשך עבר לגור בירושלים ונמנה בין חכמיה אשר חתמו בשנת 1657 על איגרתו המפורסמת של השד"ר ר' ברוך גד בעניין עשרת השבטים.
בעקבות התעללות מושל העיר בתושבי וחכמי ירושלים ברח מהעיר ועבר יחד עם חכמים נוספים לרמלה ומאותה סיבה עבר אחר כך לחברון, שם היה ראש חכמי העיר.
בשנת ה'תכ"ב פרצה מגפה בחברון ולכן הוא ברח לעזה, שם נפטר.
מכתביו וחיבוריו נשארו כתבי היד: "בית אברהם", "ברית אברהם" ו"מים חיים".
ידוע שעסק גם בקבלה, כארבע שנים לאחר מותו של ר' אברהם, האשים ר' משה חגיז את נתן העזתי שהוא גנב את כתב ידו של ר' אברהם ורק משם למד את הקבלה מעשית.
חתנו של ר' אברהם בן חנניה היה ר' משה הלוי נזיר שיצא אף הוא כשד"ר בשליחות העיר חברון.
בידינו מצויות כמה וכמה תשובות שכתב ר' אברהם בענייני הלכה.
ספרו בית אברהם העוסק בהלכות עגונות ובביאורים למסכת ברכות נדפס מחדש בשנת תשד"מ על ידי מכון אור המזרח.
ע"פ צוואתו הובא לקבורה בעיר חברון, הספד למעלתו וכבודו נכתב בסוף ספר בן הא הא לרבי דוד בן אהרן הכהן.
רבי אברהם בן הגר"א (לעיתים מכונה על שם עיר מוצאו: ר' אברהם וילנר; (1765 - כ"ה בכסלו ה'תקס"ט, 14 בדצמבר 1808) היה בנו של הגאון מווילנה, מייסד תחום חקר האגדה והמדרשים, וכן מוציא לאור ופרשן של כתבי אביו בשיתוף עם אחיו לייב.
הצטיין בילדותו ואביו שכר עבורו מלמד פרטי עד לנישואיו.
הוא נישא בגיל 12 לשרה בת נח ליפשיץ (המכונה גם נח מינדס), מגדולי היחס בקהילת וילנה, שחיבר חיבורים כמו ספר פרפראות לחכמה וספר נפלאות חדשות, הכוללים פשטים וליקוטים על התורה בקבלה וברמזים.
אחרי נישואיו למד אברהם בישיבות בווילנה ומפי אביו הגאון.
בזכות הקרבה המיוחדת לאביו, שהיה רוב ימיו סגור ומסוגר בפני הציבור ואף בפני תלמידים, הגיע לדרגות גבוהות בתורת הנגלה והנסתר.
רבי אברהם עזר לאביו בענייני הציבור ובקשרים עם חכמי דורו וערך את מכתבי אביו שכתב לגדולי דורו, כמו המגיד מדובנא.
הוא השתתף בהנהגת הקלויז של אביו, והיה בקשרי ידידות עם באי בתי מדרשו של אביו ועם גדולי תלמידיו.
רבי אברהם נודע באופיו הנוח לבריות ובנשיאה בעול ענייני הציבור.
הוא עמד בראש העסקנים שניהלו את בית החולים "ביקור חולים" של קהילת וילנה, ושימש כגבאי שלו.
נודע בידיעותיו ברפואה וטיפל בחולים עניים.
הוא בנה את בית המדרש המפורסם בווילנא "שניפישקער".
כן היה אחד החתומים על ההודעה על הקמת ישיבת וולוז'ין ב-1804. נפטר בגיל 43 בווילנה.
לאחר מותו, בנו יעקב משה מסלאנים המשיך בעבודת אביו ועסק בעריכת והפצת ספרי הגר"א.
בהמשך חשף לפני הקהל רבים מכתבי אביו הגר"א, פירש והפיץ אותם.
כך כתב את פירוש באר אברהם לספר אדרת אליהו, פירוש לביאור אגדות וביאורים לפי הגר"א לספר הזוהר.
לעיתים בכתבי הגר"א הופיעו דברי בנו אברהם משולבים בדברי אביו.
בנוסף הוא חיבר ספר על אביו בשם "ספר סערת אליהו".
הוא התבלט כרב וחוקר ביקורתי חשוב בפני עצמו.
ארבע שנים לאחר פטירת אביו, הוציא רבי אברהם בשנת 1802 קובץ מדרשים מתוך כתב יד ובתוכם הספר "מדרש אגדת בראשית", והקדים לקובץ זה הקדמה על הספרות המדרשית.
נראה שהקדמה זאת פותחת את המחקר הספרותי של הספרות המדרשית כתחום חדש.
הוא המשיך במחקר בתחום ספרות האגדה ומדרשים, תחום שאיש כמעט לא עסק בו לפניו ונחשב מהבקיאים בו בזמנו.
בנוסף הוא חיבר את החיבור הביבליוגרפי המקיף הראשון על ספרות האגדה והמדרשים, בספר "רב פעלים", בו הוא סוקר את המדרשים שנדפסו או נזכרו בספרות (כמו רבים מספריו, גם ספר זה נשאר בכתבי יד והודפס כמעט מאה שנים לאחר מותו, ב-1894).
ספרים נוספים שכתב רבי אברהם הם פירוש לתפילות שמתייחס לברכת יוצר אור בתפילת שחרית של חול ולתפילת העמידה של ימות החול; ופירוש בשם "אבני אליהו" שהוא לקט מדבריו ומדברי הגר"א כנספח אל סידור הגר"א הידוע בכינוי "אשי ישראל".
בנוסף, בשנת 1801 ראה אור ספרו "גבולות ארץ: בהפרידם בני אדם לשבעים אומות..." אשר מהווה למעשה תרגום עברי של חלקים מן ה"היסטוריה של הטבע" של החוקר הצרפתי ז'ורז'-לואי לקלר דה בופון.
למרות כישרונותיו ומחקריו החשובים, רבי אברהם לא זכה לפרסום רב כשל אביו.
רבים מכתביו נשארו בכתב יד בלבד ולא נדפסו מאחר שהוא וצאצאיו עסקו בעיקר בהוצאה לאור של כתבי אביו.
ספריו שלא נדפסו ונותרו רק בכתבי יד:
ספר שחיבר על מידות ומשקולות בדברי חז"ל ביחסם אל המידות והמשקלות שהיו נהוגים בימיו של אברהם ובימים הקדמונים
ספר הגהות וחידושים על הירושלמי
פירוש על תנא דבי אליהו
ספר ביאורי מילים קשות בתלמוד ובמדרשים
ספר חידושים על שולחן ערוך אורח חיים
ספר על שמות הערים והמקומות הנמצאים בתלמוד ובמדרשים
אברהם בן מרדכי הלוי (בערך ה'ת"י, 1650 – ה'תע"ב, 1712) היה מרבני מצרים במאה ה-17. מחבר שו"ת גנת ורדים וספר "גן המלך".
רבי אברהם הלוי נולד במצרים בסביבות שנת ה'ת"י (1650).
הוא שימש בדיינות ואחר כך נבחר כראש רבני מצרים בקהיר.
אביו, רבי מרדכי בן יהודה הלוי, היה אף הוא פוסק חשוב במצרים, ומחברו של ספר התשובות "דרכי נועם".
רבי אברהם למד בישיבה שיסד אביו בעיר רוזטה.
כשאביו עלה בזקנותו לירושלים, הוא מילא את מקומו כראש הישיבה ואב"ד.
הוא שהוציא בדפוס את ספר תשובותיו של אביו, "דרכי נועם", והוסיף עליו קונטרס משלו בשם "מלחמת מצווה", על מחלוקת שהייתה בין רבני מצרים, ארץ ישראל וסלוניקי.
לרבי אברהם הייתה חלופת מכתבים עם חברו רבי יעקב פראג'י, שהיה גם הוא רב במצרים, המובאת בחלקה הן בספרו של רבי אברהם, שו"ת גינת ורדים, והן בספרו של רבי יעקב, שו"ת מהרי"ף.
הם היו מוערכים מאוד זה על זה על אף שהיו גם ברי פלוגתא.
רבים פנו לרבי אברהם בשאלות, ותשובותיו נתפרסמו לאחר מותו בספר "גינת ורדים".
השפעת הספר "גינת ורדים" הייתה רבה מאוד בכל המזרח וגם על חכמים אשכנזים.
ר' יהודה אשכנזי (טיקטין), מחבר הפירוש באר היטב על השולחן ערוך (מהדורת אמסטרדם), מביאו פעמים רבות.
רבי אברהם חיבר את שו"ת גנת ורדים, בו גם מתשובותיהם של חכמי התקופה.
הספר כולל חלק נוסף הנקרא "גן המלך".
תלמידו המובהק, ר' ישועה שבאבו, מחכמי מצרים במאה ה-18, כתב פירוש והערות ל"גינת ורדים" בשם "פרח שושן".
רבי אברהם ב"ר יצחק אב בית דין מנרבונה (מכונה הראב"ד השני; הראב"י; הר"א אב"ד; ר' אברהם בר יצחק מנפלייר, ד'תתמ"ה 1085 - ד'תתקי"ט 1158) היה רב מקובל, אב בית דין של העיר נרבּונה, ובעל ישיבה, מחכמי יהדות פרובנס שבתקופת הראשונים, אשר לו מיוחס "ספר האשכול".
ר' אברהם אב בית דין, המכונה "הראב"ד השני", נולד לר' יצחק מנרבונה ולמד מפי רבי יצחק בן מרון הלוי.
נחשב גם לאחד מגדולי תלמידיו של ר' משה הדרשן מנרבונה, אם כי ככל הנראה לא למד מפיו ממש אלא מפי תלמידיו.
תקופה מסוימת שהה בברצלונה שם שמש את רבי יהודה הברצלוני.
נחשב למקובל והיה חותנו של הראב"ד (השלישי).
בספר האמונות, דף ל"ז מתועד שזכה הרב לגילוי אליהו.
לצידו בבית הדין כיהנו רבי טודרוס בן משה ורבי משולם בן נתן.
פירוש לתלמוד- למסכתות יבמות, כתובות, גיטין, קידושין, בבא קמא, בבא מציעא, בבא בתרא, שבועות ומכות.
מפירושו למסכת בבא בתרא השתמרו חלקים נכבדים בשני כתבי יד לא שלמים.
מיתר המסכתות השתמרו בידינו רק מובאות בכתבי הראשונים.
ספר האשכול - הספר עוסק בהרחבה בדברי הגאונים ובייחוד בספר הלכות גדולות, על פי השערת שלום אלבק, הוא בעיקרו ליקוט מתוך ספר העתים לרבי יהודה הברצלוני.
הספר שימש כמקור פסיקה לכל יהדות פרובנס.
שאלות ותשובות ראב"י אב"ד - יצא לאור על ידי הרב יוסף קאפח.
ליקוטי ספר הדין - שמחה אסף הדפיס מכתבי יד ליקוטים מספר הדין של ר' יהודה הברצלוני ועל סמך מספר ראיות הוא טען שעורך הליקוט הוא ר' אברהם אב"ד.
אברהם בן זאב (7 בינואר 1923 - 13 במאי 2014) היה משורר ופזמונאי ישראלי.
בן זאב נולד בווינה כארטור שֶחטֶר-זייף.
עלה לישראל ב-10 באוקטובר 1938 במסגרת עליית הנוער לקיבוץ עין שמר.
עם יתר הצעירים העולים התקבלו כגרעין חברת נוער בשם "נֵצֶר" ובו 28 חברים.
מדריכי הגרעין היו הסופרת והמחנכת, רבקה גוּרפיין וגֶצל אֶרליכמן.
בעין שמר חיבר בן זאב מספר שירים על הסביבה: "בְּדֶרֶךְ כַּרְכּוּר", "בִּשְׂדוֹת כַּבָּארָה" ועוד ("בִּכּוּרֵי סְתָו", גסטליט, חיפה, תשמ"ו-1986), וכן פזמונים שונים לחגים ולמסיבות, אך בעיקר נודע שירו הראשון "זֶמֶר, זֶמֶר לָךְ".
לפי עדותו חיבר את השיר ב-1940, בגיל 17. בשנה זאת התארחה בקיבוץ קבוצת נוער מבולגריה, ובערבי הווי משותפים הציגו חברי הקבוצה ריקוד בולגרי שמילותיו היו "כמה טוב לרקוד".
בן זאב כתב במחברתו את מילות השיר החדש, על פי המנגינה ששרו הצעירים הבולגרים, וכך החלו חניכי חברת הנוער וחברי הקיבוץ לשיר את "זֶמֶר, זֶמֶר לָךְ" החדש ולצרפו למעגלי ההורה שלהם.
גרעין "נֵצֶר" סיים הכשרתו בעין שמר ב-1 בנובמבר 1940 וחבריו עברו לשער הגולן.
חלקם עזבו, והנשארים התאחדו עם הגרעין המקומי "הַשִּׁחְרוּר" שנקרא "נֵצֶר לַשִּׁחְרוּר".
בשער הגולן עבד אברהם בענפי הקיבוץ השונים והיה פעיל בענייני תרבות וחברה, וגם שם חיבר פזמונים למסיבות החבר'ה, על פי מנגינות עממיות.
בתקופה זו הכיר את תִּרְצָה בַּרְגָּל, שהייתה חברה בגרעין "הַשִּׁחְרוּר" ובגרעין המאוחד.
היא הקימה שלישיית זמרים, יחד עם אברהם ורות (הלנה) פיגדוֹר (גם היא מגרעין "נֵצֶר") ולזכותם נזקף ביצוע הבכורה של "זֶמֶר, זֶמֶר לָךְ" ב-1942.
באותה עת, זכה אברהם לכינוי "פְּרִימוּס", לאחר שמילא תפקיד הפרימוס במחזה ההיתולי של נתן אלתרמן "נֵס גָּדוֹל הָיָה פֹּה".
לכן, בשער הגולן היה זכור בן זאב שנים רבות בשם "אברם פרימוס".
ב-1947 עזב בן זאב את שער הגולן והתגייס לשירות צבאי.
הוא הוצב לעבודה במטבח של מחנה מרכוס, בכרמל הצרפתי בחיפה.
באמצע שנות ה-50, המלחין אפי נצר ניגן בהרקדות ולימד שירים במחנה מרכוס.
ב-1957 הוא חיפש מישהו שיכתוב מילים ללחן שחיבר לריקוד, והופנה לבן זאב.
הפגישה בין אפי נצר לאברהם בן זאב הולידה את שירו הראשון של אפי נצר "הוֹרָה נְעוּרִים", שנדפס באותה שנה ב"בַּמַּעֲלֶה", עיתון תנועת "הנוער העובד", וכן גם שיר נוסף שלו "כָּל אֶחָד" ("אַל נָא תֹּאמַר: רְאוּ אָדָם צוֹעֵד זָקוּף, בָּטוּחַ..."), בלחנו של דוד זהבי.
הקשר בין בן זאב לאפי נצר נמשך מספר שנים והניב עוד שירים.
בן זאב המשיך ליצור קשרים עם מלחינים שהלחינו משיריו.
ברשימת שיריו באקו"ם רשומים 64 שירים.
הוא לא נישא ולא נולדו לו ילדים.
את אהבתו לחיפה, ביטא בשירים רבים על העיר.
בן זאב נקבר בבית העלמין תל רגב.
ארבעה חודשים לפני מותו נערך לכבודו ערב הוקרה, עם מיטב שיריו, בבית האבות "בן יהודה" בחיפה, בו התגורר בשנתיים האחרונות לחייו, לאחר שלקה במחלת אלצהיימר.
אל תשאל, לחן עם יידי – שרה: נחמה בוט
אני ושירי, לחן: אפי נצר – שרים: שושנה דמארי ושלישיית שׂריד
בבוסתן, לחן: יוסף הדר – שרה: אסנת פז
בואי, לחן: שלמה בירן (בידרמן) – שרים: "הדודאים" ואסנת פז
ביום חג [יפית מאגדה], לחן: אפי נצר – שרה: שרונה אהרון
בנות תענך, לחן: אוסקר סלאדֶק – שר: צדוק סביר
בסנדלייך, לחן: ניסן כהן הברון – שרים: "הפרברים"
בת הפונדק, לחן דוד טל - שרה: שולמית לבנת
דבקה בנות הכפר, לחן: יעקב שׂגיא – שרים: "הפרברים"
דבקה הלל, לחן: אפי נצר – שרים: שולמית לִבנת וחבורת בית רוטשילד, חיפה
האיש והגיטרה, לחן: יוסף הדר - שרים צמד "דו-רון" ובנצי כהן
הורה נעורים, לחן: אפי נצר – שרים: שרונה אהרון, חב' בית רוטשילד ועוד
הנשיקה הראשונה, לחן: אילן נוֹבָקוביץ' – שרה: גילה אדרי
זמר זמר לך (לחן עממי בולגרי) – שרים: יפה ירקוני, גאולה גיל, הגבעטרון ועוד
טומבללייקה, לחן עממי יידי – שרה: שולמית לִבנת
ילד עיוור, לחן: חני דינור – שרה: נחמה בּוּט
כל אחד, לחן: דוד זהבי – שרים: דפנה זהבי ו"האירוסים"
כל העולם קרקס, לחן: יעקב שׂגיא – שר: דודו זכאי
לשוט, לחן: דוד זהבי – שרה להקת "פינה בעמק"
מכרות שלמה, לחן: אוסקר סלאדֶק – שרים: צדוק סביר ושולמית לִבנת
שובך יונים, לחן: אפי נצר – שרה: עליזה קאשי
שלושה רֵעים, לחן: דוד זהבי – שרה: להקת "האירוסים"
מי זה מקיש על חלון, לחן: יעקב שגיא
רבי אברהם בן לוי קונקי היה מקובל שפעל בעיר חברון במאה ה-17.
נולד בחברון, הצטרף לתנועה השבתאית, והיה בין המפיצים את משיחיותו של שבתאי צבי.
לפי שלמה אברהם רוזאניס חזר בתשובה.
בנסיעותיו לגרמניה ולספרד, כשד"ר עבור עניי ארץ ישראל, הפיץ קונקי את בשורת השבתאות.
ב-1689, לבקשת חבר מפרנקפורט, כתב ספר ביוגרפיה על שבתאי צבי, שבו מעיד קונקי על הלך רוח תמהוני של שבתאי צבי.
התיאור מלא בניסים ונפלאות שקונקי האמין בכל ליבו שצבי עשה.
הספר אוזכר בספר "זאת תורת הקנאות" של רבי יעקב עמדין.
"אם הילד" - דרשות על החומש.
"עוגת רצפים" - פירושים לתנ"ך.
"מנחת קנאות" - מאמר בנושא קנאה.
"אבק דרכים" – אוסף דרשות.
השניים האחרונים (שטרם נדפסו) מוזכרים בספרו של הרב חיים יוסף דוד אזולאי, שכתב שראה אותם בכתב יד.
הרב אברהם בן חנניה יגל - (גליקו) (1553 – 1624) היה רופא, פילוסוף ומקובל יהודי-איטלקי, בעל הספר האוטוביוגרפי-פילוסופי-קבלי "ספר גיא חיזיון".
נולד בעיירה מוֹנטסֶליצֶ'ה (Monselice), מדרום לפדובה, בתחום הטרה פירמה (שטח שלטון הרפובליקה של ונציה בשטח חצי האי האפניני).
שם משפחתו היה גָלִיקוֹ והוא לקח לעצמו את השם יגל מתפילת מנחה של שבת.
בראשית שנות ה-70 נמלט עם אביו ללוצרה (Luzzara) שליד מנטובה בשל הגירוש הזמני של יהודי וונציה.
זמן קצר לאחר מכן מת אביו והוא נשא לאישה את דינה בת בת-שבע פאנו והושע דה סלווטורה דה קולוניה, שהיה בנקאי בעיר.
בתקופה זו עסק הרב יגל במסחר והלוואה בריבית ועקב כך הסתכסך עם בני משפחת אלמג'טי.
עקב סכסוך זה הוצא כנגדו צו מעצר מאת הדוכס, הוא נמלט מן העיר וכאשר שב אליה נאסר בכלא העירוני במנטובה.
בעודו בכלא, ב-1578, החל בכתיבת ספרו הסוקר את חייו עד אותה נקודה "ספר גיא חיזיון", המשלב גם עיונים פילוסופיים.
חיבוריו החשובים הנוספים הם בית יער הלבנון ובאר שבע, שני חיבורים אנציקלופדיים על מדעי הטבע ורפואה, שטרם ראו אור בדפוס ואסופה גדולה של התכתבויות, שנאגדה בקובץ בשם בת רבים.
המידע על חייו לאחר חיבור "ספר גיא חיזיון" מקוטע.
בשנת 1585 חי ברוברה שבחבל רג'ו אמיליה ועבד שם כרופא, משנת 1593 הותר לו לטפל גם בחולים נוצרים.
כמו כן היה מורה בביתם של בנקאים יהודים עשירים, עמם קשר קשרי פטרון-סופר, למרות שנראה כי לפחות חלקם התייחסו אליו כאל לא יותר ממשרת.
לא תמיד קיבל שכר ויחס הולם מן המשפחות שבבתיהן עבד.
במכתב שכתב הרב יגל בסוף חייו נתן דין וחשבון על מצבו הכלכלי: "והרי אני כבן שבעים שנה ותשש כוחי ולא אוכל עוד לצאת ולבוא כתמול שלשום.
וגם אני היום באפס דמים מפני ריבוי ההוצאות שנסתרגו עברו עלי זה כמה חודשים ולאפס רווח מפני יוקר המזונות במקום הזה, ועצרתי כוח וארבעים שנה אקוט בדברי ריבות אלו", כאשר פנה בדרישות תשלום לרפאל מודנה מססואלו, "השיבני כמצחק בעיני עבדיו".
בניגוד לחיי המעשה, בהם הלך מדחי אל דחי, היה הרב יגל אהוב ומוערך בקרב ההנהגה המשכילה של הקהילה היהודית באיטליה של התקופה.
בין האישים עמם התכתב מצוי רבי חנני פינצ'י, שראה את כתבי היד של חיבוריו של הרב יגל לפני פרסומם ועודד אותו, יגל פונה אליו "בשבועת ברית האהבה הקשורה בינינו מני קדם".
עם הרב עזריה מפאנו ניהל דיונים אינטלקטואליים והתווכח עמו בנושאי אסטרונומיה ודיאגנוזה רפואית ברוח שניסתה לשלב באופן הרמוני את ספרות הקבלה והמדע בן-הזמן.
הדים לוויכוחים מרחיבי-דעת אלה נמצאים בקובץ "בת רבים" ובחיבורו "בית יער הלבנון".
הוא הכיר גם את יהודה סומו ור' עזריה מן האדומים, לפחות בקשר של התכתבות.
ומתן גושפנקה של לגיטימיות לחוכמת הנסתר כביטוי הנעלה ביותר של יצירתיות אנושית ביהדות.".
היהודים, טען, הם אנשי מדע מטבעם עוד מימי שלמה המלך והכלים הקבליים הם כלי הניתוח המושלמים לכל תופעות הטבע, היכולים לבצע פריצות דרך במקום בו נכשלו מדעני ופילוסופי אומות העולם.
כלים אלה הם למשל יכולת האינדוקציה ממקרים פרטיים בעולם החומרי אל כללים אלוהיים ומציגים תפיסה מודרנית של המדע לפיה החוק הטבעי הוא אמת אלוהית ואין למדע טעם לשאול מדוע אלא רק לגלות את החוקים.
דוגמה לקשר זה מובאת בספר גיא חיזיון:
לקראת סוף ימיו של הרב יגל עברה הקבלה תפנית עם השתרשות הקבלה הלוריאנית, ששינתה את אופי העיסוק הקבלי באיטליה מעיון פילוסופי-אינטלקטואלי למעטים לכיוון של חידוש דתי-רוחני של דבקות ותפילה יחד עם התבדלות יהודית מאומות העולם.
זאת, בד בבד עם התפתחות המדע של המאה ה-17, שהיה משוכלל יותר.
זהו ספר הביכורים של הרב יגל, אותו כתב במשך כשנה בה שהה בכלא של מנטובה.
ספר גיא חיזיון הוא "ספר יחיד במינו בספרות העברית" הוא משלב אוטוביוגרפיה, מסע בעולמות שמימיים, עיבוד לסיפורי פולקלור ואירועים היסטוריים, אלגוריות מספרות הרומנסה הימי ביניימית ועיונים פילוסופיים, מדעיים ותאולוגיים וכל זאת בעברית השואבת ממקורות מקראיים, תלמודיים וקבליים ותוך שליטה בכתבי הרמב"ם ואריסטו אך גם באמנות הסיפור של הרנסאנס האיטלקי.
אברהם בן יעקב היה סוחר-נוסע יהודי אשר שימש כשליח באירופה מטעמו של החליף של קורדובה במחצית השנייה של המאה העשירית.
לא קיים מידע רב ומאומת על חייו האישיים המוקדמים.
המקור העיקרי לכך הם תאוריו שלו אודות מסעותיו.
מטרת נסיעותיו הייתה ככל הנראה בעיקר לצורך קידום יחסי המסחר והכלכלה, עובדה המצביעה על עיסוקו שלו כסוחר, אך הוא שילב בהם גם פעילות דיפלומטית ואיסוף מידע עבור החליף.
בנוסף לכך גילה עניין בנושאים נוספים כגון אתנוגרפיה, רפואה ואקלים המצביעים על השכלה ותחומי עניין נרחבים יותר.
ההיסטוריונים לאופולד פון רנקה ואליהו אשתור טוענים כי בן יעקב היה רופא יהודי ממוצא ספרדי שחי באזור קטלוניה של ימינו.
לעומת זאת החוקרים פיטר אנגלס וברנרד לואיס טוענים כי ככל הנראה מדובר ביהודי שהמיר את דתו לאסלאם אך שמר על שמו המקורי מטעמי מסורת.
כמו כל המידע אודות בן יעקב גם המידע בעניין מסעותיו ומטרתם שנוי במחלוקת בין החוקרים וזאת מכיוון שלא קיים מידע אובייקטיבי מוסמך ומדויק אודותיהם.
המידע היחיד כאמור מגיע מכתביו ורישומיו שלו עצמו ואלו נתונים לפרשנות מחקרית.
בן יעקב סייר ברחבי אירופה, מאירלנד שבמערב דרך פולין שבמזרח ועד סיציליה שבדרום.
בדרכו עבר בצרפת, גרמניה ואיטליה של ימינו.
נסיעותיו באזור ממלכת פרנקיה המזרחית כללו ביקור בערים מיינץ, שפייר וורמס והוא הגיע עד לאזורים הסלאביים במזרח היבשת כולל הערים פראג, המוזכרת בשמה לראשונה בכתביו, קרקוב, ולאזור צפון גרמניה והים הבלטי.
תיאור מסעותיו מהווה מקור מידע חשוב במיוחד אודות מיישקו הראשון, השליט הראשון של פולין וכן על חיי הויקינגים בהדבי ולאורך החוף הצפוני של גרמניה בנסיכויות מקלנבורג ופומרניה.
בדיווחיו מתאר בן יעקב שתי פגישות שערך עם אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וזאת למרות שלוחות הזמנים של מסעותיו אינם חופפים תקופה של יחסים דיפלומטים בין ספרד המוסלמית ומדינות מרכז אירופה.
פגישה אחת נערכה בשנת 961 או 962 ברומא כאשר הוא משמש כנציגו של החליף עבד אל רחמן השלישי מקורדובה, זמן קצר לאחר הכתרתו של אוטו הראשון לקיסר.
החוקר אבורחמן עלי אל האג'י טוען כי הפגישה לא נערכה עם הקיסר אלא עם האפיפיור יוחנן השנים עשר.
הפגישה השנייה ומועדה גם הם שנויים במחלוקת.
היא נערכה ככל הנראה בשנת 965 במגדבורג או בשנת 973 במרסבורג.
הפגישות הללו נערכו במהלך מסעו של בן יעקב לאורך הנהרות אלבה וזאלה לפגישות עם היהודים ששימשו כמפעילי מכרות המלח באזור.
לטענת חוקרים אחרים בן יעקב לא שימש כשליח אלא נסע מטעם עצמו לצורך ענייני המסחר הפרטיים שלו.
לטענתם לא קיים שום תיעוד של פגישה בין נציגים מוסלמים לשליטים ממרכז אירופה.
יחד עם זאת מקורות ערביים, פולנים ובולגרים מעידים על מפגש שנערך בפסח שנת 973 בין אברהם בן יעקב והדוכס הפולני מיישקו הראשון בעיר קוודלינבורג במהלך מפגש שגרירים ממדינות אירופיות רבות.
רשמי מסעותיו של אברהם בן יעקב הועלו על הכתב ככל הנראה רק כאשר חזר לספרד במסגרת דין וחשבון שמסר לחליף.
הכתבים לא שרדו בשלמותם אך ציטוטים של קטעים מתוכם נמצאו בעבודותיהם של חוקרים מתקופות מאוחרות יותר אשר כתבי היד שלהם כן נמצאו ופוענחו.
המקור העיקרי למידע נמצא בעיקר בעבודותיו של אבו עבדולה אל-בכרי.
כיום ידוע כי אברהם בן יעקב הוא אבּראהים אל-טוּרטוּשי, שחלקים מתיאוריו על אירופה הצפונית, התיכונה והמערבית, נשמרו בידי אל-עוּצ'רי (המאה ה-11) וצוטטו על-ידי הגאוגרף אל-קַזְוינִי (המאה ה-13).
מניתוח הכתבים ניתן להפיק מידע רב ואמין ממקור ראשון אודות אירופה והחיים בה בסוף המאה ה-10.
בן יעקב נותן תיאור מפורט של חיי המסחר כולל מחירים של סחורות ומקורות היצור שלהם.
הוא מביא תיאור של המצב הצבאי, אך גם מנהגים חברתיים והיסטוריה מפורטת של חיי היום יום של בני האדם בתחומי החקלאות, הבריאות והמזון .
את רוב המידע שלו מביא בן יעקב מתוך התבוננות ישירה ומתוך שיחות שקיים עם האנשים הפשוטים.
הוא מגלה עניין אישי רב בהיסטוריה ובתרבות של ימי הביניים.
הוא מבקר בבתי אנשים, ובעקבות זאת מתאר בפירוט ודיוק רב תהליכי חיים כגון רחצה והיגיינה אך גם שימוש במכשירים לצורך חימום ובישול, כלי רכב ובניית עגלות משא.
רבי אברהם בן יצחק הלוי תמך (לעיתים: תמ"ך; נפטר ב-1393) היה רב, פרשן התנ"ך, הוגה דעות ומשורר בן יהדות ספרד, תושב גירונה ותלמיד חבר של רבינו נסים בן ראובן (הר"ן).
פירושיו לקטעים שונים במקרא נשתמרו בכתבי-יד, בגניזת קהיר, ואחדים מהם הוהדרו והודפסו ברבות הימים.
אברהם בן יעקב בן אב סכוה (Ibrāhīm b.
Ismā˓īl al-Danafī) המכונה בערבית, 'אלעיה' (בתרגום לעברית הפצרן או המתחנן), היה פייטן, פרשן, היסטוריון, פילוסוף ואיש ציבור שומרוני, בן המאה ה-18. אַלְעַיֵה נחשב לאחד מגדולי פייטני ופרשני השומרונים לאורך הדורות.
אברהם בן יעקב פעל בימיו של הכהן הגדול טביה בן יצחק.
כינויו של אברהם – אלעיה (הפצרן או המתחנן), ניתן לו בשל חיבוריו הרבים, שכללו תחנונים בעד העדה השומרונית, שעברה בימיו תקופות קשות.
2691) מעיד אלעיה על עצמו כי היה בן 67 בזמן המגפה, ומכאן ששנת לידתו המדויקת היא 1719.
אברהם אלעיה הוא צאצא למשפחת הדנפים, שיצא לה מוניטין בעדה השומרונית, בשל היותה בית האב הגדול ביותר (עד עצם ימים אלה) בקרב העדה.
אחיו הבכור של אברהם הוא, שלמה בן יעקב, מי שירש את מקומו של דודו כראש המשפחה, והיה אדם בעל השפעה רבה בקרב העדה.
על שלמה בן יעקב סופר כי נשא שבע נשים בזו אחר זו, אך לא הצליח להקים לו זרע.
שמם של שלמה ואברהם הנ"ל, נקשר גם בסיפור עזיבתו של הכהן הגדול טביה בן יצחק את העיר שכם, והגירתו תחילה ליפו ואחר כך לקהילת השומרונים בעזה, למשך ארבע שנים, בהן חסה בצילו של הזקן אב זהותה אל מטרי.
טביה הכהן הגדול באותם ימים, נשא לאישה את אחותם הצעירה של אברהם ושלמה, שנפטרה מצער בשל הסכסוך שפרץ בין בעלה ובין שלמה המוזכר.
סופו של הסיפור הוא, במשלחת שיורדת לעזה על מנת להחזיר את הכהן טביה, ובראשה עומדים, שני בני יעקב, שלמה ואחיו אברהם .
אח נוסף של אברהם, היה צדקה בן יעקב, שהיה לראש משפחה נכבדה, ושבניה תפסו משרות מכובדות בממשל המקומי בשכם.
אחד מצאצאי משפחה זו, הוא יעקב אלשלבי הנודע.
אלעיה, היה איש רב פעלים: פייטן שחיבר בשלוש השפות: עברית, ארמית וערבית, פרשן, מדקדק ועסקן ציבור, המעורב בחייה המדיניים של העדה באזור מחיתם.