tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרב ישראל נפטר בירושלים, ביום י' אייר תרט"ז (1856) ונקבר בבית הקברות הר הזיתים.
ספדו לו בירושלים, ברודוס ובאיזמיר.
שנות ימין – דרושים, שני חלקים
הרב רחמים חיים יהודה ישראל – רב העיר רודוס בין השנים תרמ"ה – תרנ"א.
הרב ידידיה יוסף ישראל (נפטר ב-15 בספטמבר 1918) קבור בבית הקברות היהודי ברודוס.
ציפורה ריינה נישא לרב רפאל יצחק ישראל – רב העיר רודוס ואב בית דין הספרדי בירושלים.
מיכאל ("מיקי") כפיר (23 באפריל 1933 – 29 בדצמבר 2017) היה שחקן, במאי תיאטרון ושחקן קולנוע ישראלי.
היה חבר בקיבוץ משגב עם.
שיחק בלהקת פיטר פריי, בה ערך את הופעת הבכורה שלו בהצגת "על עכברים ואנשים" (1961); ובתיאטרון זווית שיחק ב"ביבר הזכוכית".
בשנת 1965 היה אחד ממייסדי תיאטרון במת השחקנים יחד עם עודד קוטלר, אמנון מסקין והלל נאמן.
במסגרות אלה שיחק בהצגות "מעגל הגיר הקווקזי", "סיפור אוריה", "שידוכים", ועוד וביים את ההצגה "אשה עייפה" מאת ישראל חברוני.
מאז 1971 היה חבר התיאטרון העירוני חיפה, במסגרת זו ביים את "אשת הבן" מאת ד.ה.
ב-1980 העלה הצגת יחיד (אותה ביים ובה הופיע) לפי "הדרשה" מאת חיים הזז.
ההצגה זיכתה אותו בפרס מרגלית לשנת תש"ם.
ב-1982 העלה את ההצגה "כשהחביתה נוגעת בסלט" במסגרת פסטיבל עכו לתיאטרון ישראלי אחר שעליה זכה בפרס השחקן המצטיין וההצגה זכתה בציון לשבח.
ב-1988 הופיע בתפקיד ראשי בהצגה "יהודי בחצר הדוכס" מאת יהודה סומו.
ב–2003 השתתף בהצגה "הומלסים" מאת איציק ויינגרטן שביימה נולה צ'לטון בתיאטרון תמונע.
בקולנוע הופיע בסרטים "תנו לי עשרה מיואשים" (1961); "רובה חוליות" (1979) בתפקיד האב ו"ההתחלפות" (2011) בתפקיד אפרים.
אשתו הראשונה הייתה רות פגי, ולזוג נולדו שני ילדים.
אשתו השנייה הייתה רבקה משולח, מתרגמת מחזות, ולשניים נולדה בת אחת, חמדי כפיר מורה להוראת היגוי לזמרים ושחקנים.
אשתו השלישית הייתה דורית (דוקי) עצמון, מורה לפיתוח קול.
מיכאל יורק הוא ג'ודוקא גרמני.
מדליסט ארד מאולימפיאדת אתונה 2004.
ב-24 בנובמבר 2001, זכה יורק לראשונה באליפות גרמניה.
בשנת 2001 הוא זכה בשתי מדליות ארד ואחת זהב בטורנירים בינלאומיים.
בספטמבר 2003 התחרה באליפות העולם וסיים במקום השביעי.
במאי 2004 הוא סיים במקום החמישי באליפות אירופה לאחר שהפסיד בקרב על מדליית הארד.
ב-19 באוגוסט 2004, מיכאל יורק התחרה באולימפיאדת אתונה וזכה במדליית ארד.
בסיבוב הראשון יורק ניצח את וסיליוס איליאדיס היווני, בסיבוב השני הוא ניצח את אוריידיס דספיינה הקובני וברבע הגמר גבר על גילאן לומייר הצרפתי.
בחצי הגמר הפסיד לסונג-הו ג'אנג הקוריאני ובקרב על מדליית הארד ניצח בריתוק ואיפון את מובלוד מיראלייב האזרי.
בשנים שלאחר המדליה האולימפית יורק המשיך לצבור מדליות בטורנירים בינלאומיים קטנים, מדליית זהב בטורניר גביע העולם בהמבורג בשנת 2005 ומדליית כסף בשנת 2007 בטורניר האופן ברוטרדם.
במרץ 2008 זכה במדליית ארד בגביע העולם פראג (World Cup Prague) אך מאוחר יותר באותה שנה לא נבחר להיות הנציג הגרמני לאולימפיאדת בייג'ינג בקטגוריית המשקל שלו.
הרב מיכאל יששכר אנקווה (1895, תרנ"ה – פברואר 1972) היה רבה הראשי של מרוקו, נשיא ואב בית הדין הרבני העליון בה.
נולד בסלא שבמרוקו כבן יחיד מבין שתי בנות לרב רפאל אנקווה, רבה הראשי של מרוקו.
אמו הייתה בתו של הרב יששכר אצראף.
על לידתו מסופר כי לאחר שאביו נשאל מדוע אין לו בן ממשיך, ביקר בקברו של רבי עמרם בן דיוואן והתפלל שיוולד לו בן.
את לימודיו התורניים למד בעיקר מאביו, ולאחר פטירתו, מונה לצד הרב שאול אבן דנאן לכהן כסגנו של הרב יהושע ברדוגו, שכיהן כיושב ראש בית הדין הגבוה לערעורים ברבאט.
עם פטירת האחרון, התבקש הרב אנקווה להתמנות במקומו כרבה הראשי של מרוקו, אך סירב כמנהג אביו, והותיר את התפקיד לרב שאול אבן דנאן.
עם עליית הרב שאול אבן דנאן לישראל בשנת 1964 (ה'תשכ"ד), מונה הרב אנקווה למחליפו כראש הדיינים, כנשיא וכאב בית הדין של מרוקו וכרבה הראשי.
הלך לעולמו בראש חודש אדר ה'תשל"ב.
את תפקידו ברבנות המשיך הרב שלום משאש.
מיכאל לייטרובסקי (נולד ב-15 באוגוסט 1999) הוא שחיין ישראלי.
ייצג את ישראל באליפות העולם (קוואנגג'ו 2019) ודורג במקום 12 בעולם במשחה ל-50 מטר גב.
לייטרובסקי נולד וגדל בקריית ביאליק.
בספטמבר 2016 עבר להתאמן בפנימייה בווינגייט ומ-1 בספטמבר 2018 מתאמן בקבוצת הפועל דולפין נתניה בהדרכתו של דימה רבינסקי.
באליפות אירופה לנוער שנערכה בווינגייט ב-1 ביולי 2017 סיים לייטרובסקי במקום חמישי במשחה ל-50 מטר גב בשיא אישי חדש של 25.69 שניות.
באליפות ישראל (בריכת 25 מטר) שנערכה בווינגייט בסוף דצמבר אותה שנה הוא סיים פעמיים במקום חמישי במשחה ל-50 מטר גב בשיא אישי חדש של 25.00 שניות ובמשחה ל-50 מטר פרפר בשיא אישי דחש של 24.60 שניות.
נוסף לכך, הוא ניפסל במשחה ל-100 מטר גב.
בשלב המוקדמות ובשלב חצי הגמר הוא קבע שיא איש חדש של 24.33 שניות ועלה מהמקום החמישי.
בתחרות גביע האיגוד שנערכה באפריל 2019 קבע לייטרובסקי במשחה ל-50 מטר גב שיא אישי חדש של 25.66 שניות ובמשחה ל-100 מטר גב שיא אישי חדש נוסף של 55.43 שניות.
בתחרות שבע הגבעות שנערכה ברומא, איטליה ביוני אותה שנה הוא קבע במשחה ל-50 מטר גב שיא אישי חדש של 25.32 שניות ובמשחה ל-100 מטר גב שיא אישי חדש של 55.26 שניות.
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית בסוף יולי אותה שנה הוא סיים במקום 12 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 25.01 שניות.
בשנת 2021 ייצג לייטרובסקי את ישראל באולימפיאדת טוקיו (2020).
מיכאל לורנס (פולנית: Michał Lorenc; נולד ב-5 באוקטובר 1955) הוא מלחין קולנוע פולני וחתן "מסדר העיט הלבן" (Order of the White Eagle).
נודע בעיקר בעבודתו על הסרטים Little Rose (2010), Bastard (1997), Blood and Wine (1996) ו-300 Miles to Heaven (1989), נחשב כיום לאחד המלחינים החשובים והנודעים ביותר בתעשיית הקולנוע הפולנית והאירופאית.
בשנת 1973, הצטרף ללהקת הפולק רוק Wolna grupa Bukowina שהוקמה על ידי Wojciech Belon ונשאר חבר בלהקה במשך 4 שנים.
בשנות ה-70, שיתף פעולה עם מרסין וולסקי בעבודה על Polish Radio Programme 3 והופיע לעיתים בתוכנית הרדיו "Zgryz" של Maciej Zembaty.
מאז 1979, לורנס כתב והלחין מנגינות למעל מכ-150 סרטי קולנוע, דוקומנטריים, סדרות טלוויזיה ומחזות תיאטרון.
הוא זכה ב-5 פסלי "אריה הזהב" Golden Lion בפסטיבל הסרטים בגדיניה ובפסטיבל הסרטים הפולני בפרס הסרט הטוב ביותר.
בשנת 1996, כתב לורנס את הפסקול לסרטו של בוב רפלסון, "דם ויין" (Blood and Wine) בכיכובם של ג'ק ניקולסון, ג'ניפר לופז ומיכאל קליין.
הסרט נבחר למועמד פרס אוסקר ע"י "אולפני המאה ה-20 של פוקס"
הרב (משה) מיכאל כַּהן (ה'תר"ט, 1849 – ה'תר"פ, 1920) היה הרב המחוזי ואב בית הדין של פולדה שבגרמניה.
כהן נולד בהילדסהיים שבגרמניה, בנם של נפתלי הרץ ורגינה כהן.
למד בבית המדרש לרבנים בברלין והיה מתלמידי הרב עזריאל הילדסהיימר.
הרב כהן היה פעיל מאוד בחיי הדת בגרמניה ובמחוז רבנותו.
ארגן מחדש את השחיטה הכשרה.
השגיח על כתיבת ספרי תורה ותפילין, שכונו "תפילין של פולדה" והתקבלו גם על ידי יהודי מזרח אירופה.
הוא ארגן כנסים שבהם לובנו בעיות דתיות בקהילות גרמניה.
במלחמת העולם הראשונה ארגן תמיכה למשפחות שבהן שרתו בעלים בצבא ודאג לשבויים יהודים בגרמניה.
בזמן עלילת דם בהונגריה, השיג אישור מבישוף חשוב שאין צורך בדם לצורכי פולחן.
הרב כהן נבחר לנשיא אגודה של יהדות עולמית שנוסדה על ידי רבנים מזרח אירופאיים.
המצאת השפופרת למציצה בברית המילה
בתקופתו של הרב כהן התפתח מדע הרפואה וגברה המודעות לזיהומים.
בעקבות זאת הפכה המציצה בברית המילה מטרה להתנגדות כללית, ורבים מקרב היהודים האורתודוקסים ביטלו אותה למעשה.
ההמצאה שלו זכתה לתמיכתם של רופאים, ובראשם ד"ר רוברט קוך.
השפופרת קיבלה הסכמה, לכתחילה או לפחות בשעת הדחק, של גדולי הפוסקים בדור, ובהם: רבי יצחק אלחנן ספקטור, רבי יחיאל מיכל אפשטיין, הרב אברהם יצחק הכהן קוק ועוד.
רש"ר הירש הגיב על ההמצאה בחיוב רב וכתב: "לכן שמח לבנו בקבלת ההצעה מצד הרופאים...
שהציעו שיטה חדשה על ידה אין אפשרות של הדבקות וגם יוצאים בזה חובת מציצה לפי הש"ס והפוסקים" (שמש מרפא יורה דעה סימן נה).
אולם לאחר שהביע את שמחתו, הוא מסייג וכותב כי "את הצעת השפופרת אנחנו לא מביאים עבור אלה שמוצצין בפה כדין, אלא עבור אלה שלא עשו עד עכשיו את המציצה, או משום פחד חולי או משום פקודת השלטונות".
לעומת זאת, רוב רבני הונגריה וארץ ישראל התנגדו לשפופרת, על פי הכלל "חדש אסור מן התורה".
ישראל מיכאל קפלינסקי (1874 – 1918 או 1919 סרטוב, רוסיה הסובייטית) היה אחת הדמויות הבולטות של הבונד, סוכן חשאי במחלקת המשטרה של האימפריה הרוסית, נודע בחוגי המשטרה בתור הסוכן פאבלוב.
קיבל חינוך יסודי ועבד בבית דפוס.
ב-25 וב-27 בספטמבר 1897 היה נציג בקונגרס הראשון (מייסד) של איגוד הפועלים היהודי הכללי (הבונד).
היה אחד המארגנים והעובדים של בית דפוס יהודי מחתרתי בבוברויסק (בלארוס).
בליל 26 ביוני 1898 נהרס בית הדפוס על ידי שוטרים.
המדפסות, כולל קפלינסקי ואשתו מרל, נלקחו.
בהוראת מחלקת המשטרה, הועברו העצורים למוסקבה.
כתוצאה משיחות שערך ראש מחלקת האוכרנה במוסקבה סרגיי זובאטוב, הסכים קפלינסקי להיות סוכן של מחלקת המשטרה.
בהחלטת בית המשפט, בשל ארגון ותפעול בית דפוס בלתי חוקי, נידון קפלינסקי לגלות ל-4 שנים בסיביר.
הוא שוחרר ממעצר לאחר המשפט והמשיך בפעילותו המהפכנית במקביל להיותו כסוכן חשאי ומודיע של המשטרה החשאית.
בשנת 1900 על פי מידע של קפלינסקי, ארגון הבונד בקובנה נחשף על ידי שוטרי משטרת הצאר.
בשנת 1901, שימש כנציג בקונגרס הרביעי של הבונד בעיר דווינסק (מחוז ויטבסק.
משנת 1903 עבד על פי הוראות האוכרנה בוילנה בארגונים סוציאל-דמוקרטיים.
הוא נחשף בסוף 1909 על ידי קצין המשטרה לשעבר לאוניד מנשצ'יקוב.
לאחר מהפכת פברואר, באפריל 1917, נעצר בסרטוב על ידי הרשויות המחוזיות של הממשלה הזמנית.
לאחר מהפכת אוקטובר ועליית שלטון הבולשביקים בסראטוב (יולי 1918), נבדקו תוצאות החקירה ועל פי פסק דין של בית הדין המהפכני נורה קפלינסקי למוות.
מיכאל לוין (1894–1965) היה ראש המועצה המקומית ראשון לציון בין השנים 1936–1938, חבר הנהלת התאחדות האיכרים, ממייסדי אוצר האיכרים וחבר ההנהלה, וממייסדי חברת האיכרים וחבר מועצתה.
מיכאל לוין נולד בשנת 1894 בראשון לציון.
הוא למד בבית הספר חביב ובגימנסיה הרצליה בתל אביב.
לוין עסק בחקלאות כבר מנעוריו, ובין היתר בעיבוד והשקיה.
עקב הצלחתו של לוין בשיקום של פרדס כושל, התמנה על ידי אגודת נטעים כנציג מטעמה שינהל את רכושם הרב בחדרה.
בהמשך חזר לוין לראשון לציון אל המשק המשותף של אחיו: "הבנים לוין".
לוין היה מראשוני המתנדבים לגדוד העברי בשנת 1918. עם שחרורו, הוא נמנה עם ראשוני ארגון ההגנה.
בשנים 1929–1939 עמד בראש ההגנה במושבה.
בשנת 1924 נשא לאישה את חנה לוין, שנה לאחר שעלתה מרוסיה.
החל משנת 1929 ובמשך שנים לסירוגין מיכאל לוין היה חבר בוועד החקלאי, ולתקופה של שנתיים הוא כיהן כראש המועצה החקלאית (1933–1935).
בנוסף היה חבר הנהלת התאחדות האיכרים, ממייסדי אוצר האיכרים וחבר הנהלה, וממייסדי חברת האיכרים וחבר מועצתה.
החל מסוף שנות העשרים של המאה ה-20, ייצג יחד עם אביו, אשר לוין, את פרדסני המושבה באגודת "פרדס", שבה כיהן כחבר המועצה, חבר ויו"ר ועד הביקורת, חבר הוועד הפועל, יו"ר מועצת האגודה והוועד הפועל שלה.
מספר פעמים נבחר לוין כחבר ועד המושבה והמועצה המקומית בראשון לציון ב-1936 היה לראש המועצה.
מיכאל לוין כיהן כראש המועצה בשנים 1936–1939. כראש המועצה, עסק בין היתר בטיפול במשפטי החולות שהתנהלו בין הערבים לבין ממשלת המנדט, הרחבת נכסי המועצה ומוסדותיה, ריבוי בנטיעות של עצים ועוד.
לוין נפטר בשנת 1965 ונקבר בבית הקברות הישן בראשון לציון.
רחוב בראשון לציון קרוי על שם אשתו ועל שמו.
לוין היה בעלה של חנה לוין, אשר הייתה אף היא ראש עיריית ראשון לציון, האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה.
הם היו חשוכי ילדים, ולאחר פטירתו של מיכאל קיימה חנה לוין עד שנותיה האחרונות מפגשי זיכרון.
מיכאל לחנודראקון (המאה השמינית - 792; ביוונית : Μιχαήλ Λαχανοδράκω) היה גנרל באימפריה הביזנטית, ותומך נלהב של המדיניות האיקונוקלאסטית (התקופה האיקונוקלאסטית הראשונה 730–787) תחת קיסרי האימפריה קונסטנטינוס החמישי, לאון הרביעי וקונסטנטינוס השישי.
במסגרת היריבות בין קונסטנטינוס השישי לאימו אירנה, מסופר לנו כי לחנודראקון תמך בקיסר ועל כך זכה לעלייה בדרגה.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-8, בעת ששימש כמושל הת'מה התראסקית במערב טורקיה של היום, הוביל מדיניות של רדיפות אכזריות כנגד נזירים בת'מה שלו, ייתכן ועל רקע מאבק האיקונוקלאזם ותמיכתם של הנזירים באיקונות.
לחנודראקון נהרג בקרב מרסלאי ב-792 כנגד האימפריה הבולגרית.
המקורות המספרים על חייו של לחנודראקון נכתבו לאחר מותו, ולאחר ניצחון האיקונופילים במאבק האיקונקלאסטי.
כפועל יוצא מכך, המקורות מתארים אותו בצורה שלילית, ומכנים אותו בלעג בתור "הדרקון", בהתאם לשם משפחתו וכאזכור לחיה התנכ"ית.
המקורות העיקריים הם הכרונוגרפיה של תאופאנס המודה, אריסטוקרט והיסטוריון ביזנטי ותומך באיקונות, וחיבור חיי הקדושים (הגיוגרפיה) של הנזיר סטפנוס הצעיר, מתנגדו של משטר האיקונוקלאזם אשר הוצא להורג עקב פעולותיו.
לא ידוע לנו רבות על תחילת חייו של לחנודראקון, אך לפי המסופר לנו בכרונוגרפיה של תאופאנס, בשנת 756 הוא מונה על ידי הקיסר קונסטנטינוס החמישי לשמש כסטרטגוס, המושל הצבאי של ת'מת (מחוז) תראסקיה שבמערב אסיה הקטנה.
מינוי זה בוצע לפי תאופאנס, עקב הדעות הפוליטיות של לחנודראקון בהתאם למדיניות האיקונקלאסטית של הקיסר.
כאמור, המקורות שיש לנו על חייו של לחנודראקון אינם אובייקטיביים, ורואים בו ככופר ואויב לנצרות בכלל, ולמוסד הנזירות בפרט.
מסופר לנו רבות אודות מעלליו של לחנודראקון ורדיפותיו כנגד הנזירים, ככל הנראה על רקע תמיכת הנזורה במנהג האיקונות.
בשנת 763, בהוראת הקיסר קונסטנטינוס החמישי, פלש לחנודראקון למנזר פלטקה שבמערב טורקיה של היום.
לחנודראקון שרף את המנזר, ותפס בשבי 38 נזירים, עינה אותם והוציא אותם להורג לאחר מכן.
כ-5 שנים לאחר מכן, הגנרל הורה על כינוס של כל הנזירים והנזירות שבמחוז שלו, והורה להם לפרוש מאורח חייהם ולקחת לעצמם בעל ואישה, מעשה האסור לפי חוקי המנזרים.
אלו שסירבו, עוורו והוגלו לקפריסין.
בשנת 770, החליט להלאים את כל רכוש המנזרים שבשטח הת'מה שלו והעביר את הרווחים מכך לקיסר.
לחנודראקון שרף את כל הספרים וחיבורי הקדושים שמצא במנזרים אלו.
בהתאם למדיניות האיקונקלסאטית, הוא השמיד כל איקונה שמצא, והעניש את בעליהן.
לחנודראקון לא עצר בכך, והוציא להורג נזירים רבים, ועינה אחרים בעינויים מזוויעים ואכזריים.
לפי המסופר לנו אצל תאופאנס, לא נשאר נזיר אחד בת'מה שלו.
בעקבות פעולותיו, קיבל מכתב הוקרה מן הקיסר, ונכתב שסטרטגוי אחרים שראו את הגמול הקיסרי על רדיפות אלו, הלכו בדרכו של לחנודראקון וחיקו את מעשיו.
כאמור, יש לקחת את פעולות אלו בעירבון מוגבל, שכן נכתבו על ידי תאופאנס, אשר לו אינטרס ורצון להציג את האיקונוקלאזם ומבצעיו כאכזריים, ואת הפעולות כגדולות ומוגזמות ממה שהיו בפועל ככל הנראה.
בנוסף, העובדה כי הגנרלים שכביכול חיקו את לחנודראקון אינם מוזכרים בשמם, על אף היתרון הפוליטי שזה היה מקנה לתאופאנס לפרט על גנרלים-חוטאים נוספים, מראה ככל הנראה על כך שמדובר בהגזמה.
ב-778, הקיסר לאון הרביעי, הורה על צבא של כ-100,000 חיילים לצאת אל עבר סוריה כנגד הח'ליפות העבאסית, תחת פיקודם של לחנודראקון וגנרלים נוספים.
מסופר כי לחנודראקון, במהלך מצור ולקראת כיבושה של העיר גרמניקה (קהרמאנמרש של היום), לקח שוחד מדודו של החליף ועזב את המצור עם חייליו.
שנה לאחר מכן, תחת פלישתו של הח'ליף הארון א-רשיד, נלחם לחנודראקון כנגד הגנרל העבאסי ת'ומאמה אשר היה אחראי על הפלישות לאימפריה הביזנטית.
לחנודראקון ניצח בקרב, והרג במהלכו את אחיו של ת'ומאמה.
במסגרת הקרבות עם הח'ליפות, הוביל לחנודראקון כוחות ונלחם כנגד גנרלים נוספים.
ב-790, במהלך סכסוך השליטה בין קיסר האימפריה קונסטנטינוס השישי לאימו הקיסרית אירנה, תמך לחנודראקון בקיסר, ושכנע את אנשי הצבא בארמניה להצהיר על תמיכתם.
ככל הנראה, עקב פעולותיו, זכה לעלייה בדרגה לתואר של מגיסטראט.
ב-20 ביולי 792, במהלך מלחמה מול האימפריה הבולגרית, נפל לחנודראקון בקרב על הגנת העיר מרסלאי הממוקמת בדרום-מזרח בולגריה של היום.
מסופר כי עקב עצת שווא ונבואה כי ינצח, יצא הקיסר קונסטנינוס השישי מחומות העיר לפגוש בקרב את קרדאם, שליטה הראשון של האימפריה הבולגרית.
קרדאם ניצח בקרב, והסב אבידות קשות לביזנטים, ביניהם הגנרל לחנודראקון, ואנשי ממשל נוספים.
קונסטנטינוס נאלץ לחזור לחומות העיר.
עקב התבוסה בקרב, מינו אנשי הצבא את הקיסר ניקופרוס לשליט האימפריה הביזנטית בבירה קונסטנטינופול.
לחנודראקון הוא אחת הדמויות היחידות המוכרות בשמן שמופיעות כתומכות וכמוציאות לפועל של מדיניות האיקונוקלאזם, עלייה הוכרז בוועידת ב-754 בוועידת היראיה.
בקרב ההיסטוריונים החוקרים את התקופה ישנו ויכוח מרכזי על האם אכן התקיים איקונוקלאזם בתקופה זו, והאם למעשה היה מדיניות טוטאלית כלל-אימפריאלית, בה נאסרו איקונות ותומכיהן נענשו והוצאו להורג, או שמא הייתה זו מחלוקת פוליטית, אשר התרחשה בעיקר בבירה קונסטנטינופול ולמעשה כמעט ולא העסיקה את העם.
לחנודראקון מהווה מעין דמות של רשע בכתביהם של האיקונופילים המאוחרים, שרדף ורצח נזירים ותומכי איקונות רבים, שרף איקונות ומנזרים, וגרם לגנרלים אחרים לחקות אותו ברחבי האימפריה.
אם נצדד בדעתם של ההיסטוריונים אשר רואים באיקונקלאזם מחלוקת פוליטית בבירה ותו לא, מדובר בתיאור מוגזם ביותר, המנסה ליצור תפיסה של גנרל אויב הנצרות בשירות הקיסרים הביזנטים.
מיכאל (מיקי) ירושלמי (נולד ב-1947) הוא יו"ר ההנהלה הציבורית של תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער מאז 1995. שימש יו"ר "בית צבי" ברמת גן ויו"ר המועצה הציבורית בתאטרון מחול ענבל.
בשנת 2018 זכה בתואר יקיר העיר תל אביב-יפו ובשנת 2022 זכה בפרס מפעל חיים של אמ"י (איגוד אמני ישראל).
מיכאל (מיקי) ירושלמי, נולד בתל אביב לדוד ואילנה ירושלמי.
לירושלמי יש אחות צעירה ממנו, אורנה.
אחיו ירון נהרג בעת שירותו הצבאי בגדוד צנחנים 890 בשנת 1969, במסגרת מלחמת ההתשה.
ירושלמי למד בבית ספר יסודי הכרמל ובבית ספר "תיכון חדש".
ב-1969 לאחר שירותו הצבאי, נסע לבריטניה, למד ניהול טקסטיל באוניברסיטת לידס ועבד במרקס אנד ספנסר.
שם הכיר את ז'קלין מוריס ונישא לה, וממנה נולדו לו שתי בנות.
לאחר חזרתו ארצה עבד במפעל טקסטיל משפחתי לייצור לבד וחגור צבאי כמנהל ייצור ומאז 1990 הוא מנכ"ל המפעל, תעשיות בצלאל ירושלמי ובנו (1985) בע"מ.
לחברה מפעל באזור התעשייה ברקן, והיא מייצרת חבלים, רשתות, ברזנטים וכו.
מאז 2008 בת זוגו של ירושלמי היא השרה לשעבר לימור לבנת.
בשנת 1980 הצטרף ירושלמי לקבוצת יוצרים, שחקנים ובמאים בראשותם של עודד קוטלר ונועה צ'לטון שהקימו את המרכז התיאטרוני בנווה צדק.
יעודו של המרכז היה להקים את ה"אוף ברודוויי" הראשון בישראל, תיאטרון שוליים, פרינג', ששם לעצמו למטרה להביא לקהלים הרבים והשונים את המושג תיאטרון חברתי.
בשנים 1983–1989 היה יו"ר הוועד המנהל קבוצת התיאטרון נווה צדק.
על חורבות בית הספר הראשון לבנות בשכונת נווה צדק, בניין שניטש ונעזב בתחילת שנות החמישים של המאה הקודמת והיה מקום מושבם של נרקומנים וחסרי בית, הקימה ושיפצה משפחת ירושלמי בתחילת שנות התשעים אולם הצגות וחדרי חזרות.
הבניין נקרא על שם הצנחן ירון ירושלמי, אחיו, שנהרג במלחמת ההתשה.
.במשך השנים, שיפצה משפחת ירושלמי את הבניין והאולם מספר פעמים.
החל משנת 1993 ועד שנת 2016 שימשו האולם וחדרי החזרות את תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער בפעילותו השוטפת.
תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער הוקם ב-1970 על ידי השחקנית אורנה פורת בשיתוף עם שר החינוך יגאל אלון במטרה לקרב את הילדים והנוער לעולם התרבות והתיאטרון.
בראשית שנות ה-90 פשט התיאטרון את הרגל וסגר את שעריו.
ירושלמי צורף להנהלה ציבורית חדשה אשר מטרתה הייתה לשקם ולהקים את התיאטרון.
ב-1995 נבחר ירושלמי לכהן כיו"ר ההנהלה הציבורית, ובתפקיד זה הוא מכהן עד היום (2023).
בתקופה כהונת ירושלמי בתפקיד, עבר עולם התיאטרון לילדים מהפך.
תיאטרון אורנה פורת היה הראשון שהעביר את הצגות הילדים מאולמי התעמלות להיכלי תרבות עם תפאורה, תאורה ועולם תיאטרוני מלא.
התיאטרון גדל במשך השנים ומקיים סדנאות ומפעל מנויים.
התיאטרון מעלה מדי שנה כ-3000 הצגות, וזכה בפרסים להצגות ילדים.
ירושלמי ומשפחתו תורמים מדי שנה לקיומם של שני פסטיבלים גדולים שהפכו למסורת בפורים ובסוכות, על שם הצנחן ירון ירושלמי.
כמו כן הם תורמים מדי שנה מלגות לעידוד יוצרים צעירים.
במהלך השנים כיהן ירושלמי, בין השאר, בתפקידים הבאים:
1990 ואילך - חבר בהנהלה הציבורית מרכז סוזן דלל
1993 ואילך - יו"ר ההנהלה הציבורית תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער
1995 ואילך - מ"מ יו"ר קרן תל אביב לפיתוח
1995 ואילך - יו"ר הוועדה לאמנות אחרת במשכן לאמנויות הבמה תל אביב
1995 ואילך - יו"ר ועדת הכספים בקרן המשאלות של גילה אלמגור
1995–2010 - יו"ר המועצה הציבורית המרכז האתני תאטרון מחול ענבל
1996–2015 יו"ר ועדת הכספים סינמטק תל אביב
2008–2012 יו"ר ועדת התרבות ב"שותפות תל אביב לוס אנג'לס"
2003–2015 - יו"ר ועדת הכספים במשכן לאמנויות הבמה תל אביב
יו"ר "בית צבי" ברמת גן
חבר המועצה הציבורית של להקת בת שבע.
בשנת 2018 זכה ירושלמי בתואר יקיר העיר תל אביב.
בשנת 2022 זכה ירושלמי בפרס מפעל חיים של איגוד אמני ישראל – אמ"י.
בשנת 2025 זכה ירושלמי בתואר "יקיר דליית אל-כרמל" -מלך בין מלים, יוצר בעולמות רוח, ומעניק לדור הצעיר את מתנת הדמיון והחינוך התרבותי.
איש רוח שידע להפוך חזון למציאות, ולהותיר חותם עמוק על החברה הישראלית.
ב-2007 זכה בפרס מפעל חיים בטקס פרסי הבמה לילדים ונוער, על פועלו למען קידום נושאי תרבות בכלל ותרבות לילדים בפרט.
הרב מיכאל הכהן יָמֵר (ה' באב ה'תשי"ט, 9 באוגוסט 1959) הוא ראש ישיבת שעלבים וראש קריית חינוך שעלבים.
נולד בארצות הברית לפרופסור משה ימר ורחל לבית רקובר, למד בישיבה התיכונית "נתיב מאיר" בירושלים, והחל משנת תשל"ח בישיבת ההסדר שעלבים.
בעל תעודת הוראה ממכון מורשת יעקב (ה'תשמ"ג).
באייר ה'תשמ"ז נסמך לרבנות בידי הרבנות הראשית והרב מאיר שלזינגר.
שימש כסגן משגיח וכמדריך בישיבת שעלבים.
החל מתשמ"ט שימש ר"מ בישיבת שעלבים, לתלמידים בני חו"ל וישראלים לסירוגין.
במקביל כיהן כרב קהילה בקהילת "אהל ארי" בעיר רעננה.
באלול ה'תשע"ג מונה לתפקיד סגן ראש הישיבה הרב יחזקאל יעקבסון, ובאב ה'תשע"ו מונה לתפקיד ראש הישיבה וראש קריית חינוך שעלבים.
החל מניסן תשע"ח (2018) משמש חבר מערכת בכתב העת המעין.
נישא בשנת תשמ"ג (1983) ללאה לבית קניג.
בנו הרב יעקב ימר חוקר במכון שלמה אומן.
בנתיב ההלכה – עיון בסוגיות אקטואליות בהלכה, ה'תשע"ד
נבואה שערייך – שיעורים כלליים שמסר בישיבת שעלבים (ארבעה כרכים)
'זכויות הבעל במעשה ידי אשתו', ברקאי ב, סתיו תשמ"ה, עמ' 138–147
'נאמנות אדם לטעון על יהדותו לאור סוגיית ההוא ארמאה', שעלי דעת ז, תש"ן, עמ' 9–13
'כפיה על הצדקה', בית הלל נא, טבת תשע"ט, עמ' פב-פד
'טרדה ואונס כפטור', בית הלל נב, שבט תשע"ט
מיכאיל סרגייביץ' יעקובלב הוא רוכב אופני מסלול ישראלי יליד-רוסיה.
סגן אלוף העולם (2024) וזוכה מדליית ארד באליפות העולם (2021) במרוצי קיירין.
יעקובלב מחזיק גם במדליית כסף ושתי מדליות ארד מאליפויות אירופה במרוצי ספרינט.
יעקובלב נולד למשפחה יהודית במוסקבה, רוסיה.
בילדותו עסק בענפי ספורט שונים: שחייה, כדורגל, כדורסל וספורט מוטורי.
יותר מכל העדיף רכיבת אופניים, והצטרף לנבחרת הצעירה של רוסיה ברכיבת אופניים.
בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה והסנקציות הבינלאומיות נגד ספורטאים רוסים, הבין יעקובלב שלא יוכל להתחרות באולימפיאדת פריז (2024) כנציג רוסיה.
לפיכך, בחר לקיים את תקופת הצינון הנדרשת כדי לייצג מדינה אחרת, ולא התחרה כלל במשך שנה וחצי.
הוא בחר לייצג את ישראל מאותה עת ואילך.
באוגוסט 2022 עלה יעקובלב לישראל ממוסקבה מתוקף חוק השבות עם הוריו וסבתו, והתיישב בתל אביב.
הוא החל לייצג את ישראל בתחרויות מרוצי אופני מסלול בשנת 2023.
באליפות העולם בשנת 2021 אשר נערכה ברובה שבצרפת, זכה יעקובלב במדליית הארד בתחרות הקיירין כשסיים במקום השלישי בגמר.
באותה השנה זכה במדליית ארד באליפות אירופה בתחרות הספרינט.
בתחילת 2023 ייצג לראשונה את ישראל, בסבב השני של גביע האומות בג'קרטה שבאינדונזיה וזכה במדליית הארד בתחרות הקיירין.
בעקבות הישג זה, הפך יעקובלב לישראלי הראשון שזוכה במדליה בענף מרוץ אופני מסלול.
הוא זכה במדליית הכסף בסבב השלישי של גביע האומות, בקהיר שבמצרים, בתחרות הספרינט.
בנוסף זכה גם באליפות ישראל.
בנובמבר 2023, קיבל אישור מהוועד האולימפי הבין-לאומי לייצג את ישראל באולימפיאדת פריז, אם כי הוא טרם השיג את הקריטריון האולימפי.
אולם, הפדרציה הרוסית הודיעו שתערער על ההחלטה שלטענתם התקבלה ללא-הסכמתם.
בינואר 2024 זכה יעקובלב בפעם השנייה בקריירה במדליית ארד באליפות אירופה 2024 , שהתקיימה באפלדורן שבהולנד, בתחרות הספרינט.
בחודש מרץ זכה יעקובלב באליפות ישראל בקיירין ובספרינט.
ביוני זכה במדליית זהב במירוץ הספרינט בתחרות ההכנה האחרונה למשחקים האולימפיים שהתקיימה בבלגיה.
באולימפיאדת פריז 2024, במוקדמות תחרות הספרינט, קבע יעקובלב שיא אולימפי חדש עם תוצאה של 9.152 שניות, והפך לספורטאי הישראלי הראשון שקובע שיא אולימפי בכל ענף שהוא.
השיא אמנם נשבר פעמיים נוספות מספר דקות לאחר מכן בהמשך שלב המוקדמות, אך התוצאה הספיקה לו לעלות לסיבוב השני מהמקום השלישי בשלב המוקדמות.
בסיבוב השני הוא ניצח את מוחמד שאה פירדאוס שארום ממלזיה, בסיבוב השלישי הוא ניצח את חאיר טג'ון אן פה מסורינאם ובשמינית הגמר הפסיד להאמיש תורנבול מבריטניה, בהפרש של אלפית השנייה, ונשר לבית הניחומים, שם סיים שני והודח.
יעקובלב התחרה גם בתחרות הקיירין, ובמקצה המוקדמות בו התחרה הוא סיים ראשון מבין שישה רוכבים ועלה לשלב רבע הגמר.
ברבע הגמר הוא סיים חמישי מתוך שישה רוכבים במקצה שלו והודח.
באליפות העולם אשר נערכה בחודש אוקטובר בבאלרופ שבדנמרק, זכה יעקובלב במדליית כסף בתחרות הקיירין.
יעקובלב ניצח בכל מקצי המוקדמות בהם התחרה (סיבוב ראשון, רבע גמר וחצי גמר) ועלה לגמר, שם סיים במקום השני אחרי קנטו ימסאקי (יפן) ולפני קווין קווינטרו (קולומביה).
מדליה זו הייתה הראשונה עבור ישראל באליפות העולם באופני מסלול.
באליפות אירופה לשנת 2025 שנערכה בהאוסדן-זולדר שבבלגיה, זכה יעקבלב במדליית הכסף בתחרות הספרינט, המדליה השלישית שלו באליפויות אירופה.
בשלב המוקדמות קבע את הזמן הטוב ביותר ודורג ראשון עם 9.402 שניות.
הוא ניצח את כל מקצי הראש בראש החל משלב שמינית הגמר ועד חצי הגמר.
בגמר הפסיד לאלוף האולימפי הארי לאברייסן ההולנדי.
מיכאל ליאני (נולד ב-1987) הוא אמן ישראלי, צלם, במאי ומרצה המתגורר ועובד בתל אביב.
הוא זכה בשני פרסים מטעם משרד החינוך, התרבות והספורט, בפרס בפסטיבל דוקאביב ובתחרות הבינלאומית של הקולג' לאמנות של פריז.
יצירותיו הוצגו בעשרות מוזיאונים וגלריות.
ליאני נולד במגדל העמק למשפחה שעלתה ממרוקו.
בגיל 18 עבר לתל אביב ומאז הוא מתגורר שם.
הוא למד אמנות וצילום במנשר לאמנות וסיים בהצטיינות בשנת 2014. ליאני למד במקביל לתואר ראשון במדעי הרוח והחברה וסיים בשנת 2015. שנה לאחר מכן סיים בהצטיינות את התוכנית לתואר שני באמנויות בבצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים.
בשנת 2022 סיים ללמוד פוטותרפיה באוניברסיטה הפתוחה.
בנוסף לקריירה האמנותית, ליאני מלמד וידאו ארט בתיכון לאמנויות תלמה ילין ומרצה לצילום במנשר לאמנות.
ליאני חוקר בעבודות שלו את המתח בין המרכז לפריפריה ובין מסורת ומודרנה, והיבטים של מגדר ואסתטיקה במדיה.
הוא הציג כמה תערוכות יחיד, בין השאר 'האק' בגלריה קו 16 בתל אביב, בוסתן אל-חוב (יחד עם יובל אצילי) בגלריה אידריס בתל אביב; 'פנטזיה' בגלריה רוזנפלד בתל אביב, 'ס'עמק' בגלריה העירונית בעפולה ו'הכלכלול' במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.
ליאני הציג גם בביאנלה הבינלאומי לאמנים צעירים במוסקבה בביאנלה של המחלקה לאמנות ב-UCLA.
עבודותיו הוצגו גם ביותר מ-20 תערוכות קבוצתיות בארץ ובעולם.
בין השאר בגלריה Kleine Humboldt Galerie בברלין; ב-Art Rooms Roma, Musée de l'Elysée בז'נבה, בבית האמנים בתל אביב, במוזיאון ארץ ישראל, תל אביב ובמוזיאון ישראל - בית טיכו בירושלים.
בשנת 2021 זכה ליאני בפרס שר התרבות לשימור ולטיפוח תרבויות ישראל ע"ש יצחק נבון ובפרס קרן אוסטרובסקי בתחרות לאמנות וידאו וקולנוע ניסיוני בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
ליאני גם זכה בפרס !NEXT ליצירה חדשנית בפסטיבל דוקאביב בשנת 2019; בפרס לאמן בראשית דרכו מטעם משרד התרבות בשנת 2018. כן זכה בתחרות הצילום העולמית של הקולג' לאמנות של פריז בקטגוריית הצילום וב-Li Zhou Photography Festival בסין בשנת 2017.
מיכאל כגן (נולד ב-1957) הוא יזם וטכנולוג ישראלי, סמנכ"ל טכנולוגיות (CTO) של אנבידיה מאז 2020.
כגן נרשם ללימודים בגיל 18 אך לטענתו לא התקבל מכיוון שהיה לו שם משפחה יהודי, ובאותם ימים מי שלא התקבל ללימודים גויס בכפייה לצבא הרוסי.
הוריו החליטו לברוח מרוסיה אך לפני שהספיקו נאלץ להקדים ולברוח, יחד עם שני בני דודיו הספורטאים, דרך נהר וטלוגה שבמרכז רוסיה.
בשנת 1975 (בגיל 18) הגיע לישראל, למרכז קליטה בשכונת קטמון בירושלים.
לאחר שהבינו שאביו אקדמאי הועברו למבשרת ציון.
אביו היה דוקטור לפיזיקה והתחתן בשנית.
בתקופת סטלין ישב אביו בכלא 11 שנה, מכיוון שהביע ביקורת פומבית.
סבו הוצא להורג בשנת 1937 על סירוב לשתף פעולה עם השלטונות.
למד הנדסת חשמל בטכניון ולאחר מכן התגייס כעתודאי, לחיל חימוש.
מיד אחרי שירותו הסדיר, החל לעבוד באינטל, שם הועסק משנת 1983 ועד 1999 והתקדם עד לתפקיד ארכיטקט ראשי של החברה, תפקיד בו הוביל את הפיתוח של הפנטיום MMX.
הצטרף לצוות המייסדים של מלאנוקס שגיבש איל וולדמן, שנרכשה על ידי Nvidia תמורת 6.9 מיליארד דולר.
מתגורר בזכרון יעקב, ועובד במשרד בביתו.
מיכאל כהנא (1948 – 15 באוקטובר 1992) היה זמר אופרה במנעד טנור ומחזאי ישראלי.
נולד ליוסף ואיטה בבוקרשט שברומניה.
אביו היה זמר (טנור) בולט ב ונמלט משם עם רעייתו ב-1939 לרומניה.
אביו שימש כחזן בבית הכנסת הגדול של בוקרשט.
מיכאל למד נגינה בפסנתר כבר לפני גיל חמש.
הוריו ארגנו ערבים מוזיקליים בביתם.
מגיל 16 הופיע במקהלת האופרה הישראלית.
לאחר השירות הצבאי התקבל כסולן באופרה הישראלית.
במקביל שיחק בהצגות "כנר על הגג" (1965) ו"המלך ואני" (1966) בתיאטרון גיורא גודיק.
ב-1974 יצא מישראל והופיע במשך שנה באופרה של בוקרשט.
בשנת 1977 שב לישראל ולאופרה הישראלית ונמנה בין סולניה הבולטים.
"הספר מסביליה", "לה טרוויאטה", "מאדאם בטרפליי", "העטלף", "סיפורי הופמן".
בוגר האקדמיה למוזיקה בתל אביב והחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
ב-1979 תרגם את ספרו של רומן גארי, "ריקודו של ג'ינגיס כהן" ועיבד את הספר למחזה.
לאחר שניסה במשך חמש שנים בלא הצלחה לעניין תיאטרונים בישראל להציג את המחזה, הצליח להעלות אותו בבימויו במסגרת פסטיבל עכו וזכה על עבודתו בפרס הראשון בפסטיבל.
בעקבות הזכייה, העלה תיאטרון בית ליסין את ההצגה בתל אביב.
בשנת 1982 השתתף במחזמר "סוויני טוד" בקאמרי בתפקיד השליח במבפורד.
כהנא כתב וביים גם לרדיו ולטלוויזיה.
הצטרף כסולן לצוות זמרי האופרה הישראלית החדשה לאחר הקמתה ב-1985.
ב-1988 ארגן הופעות אופראיות כגון האופרטה "העטלף" עם סולני האופרה לשעבר כגון סמי בכר, מרדכי בן שחר, פרדי פאר וטרי גאבור.
כתב וביים את המחזה "בניטו" (מוסוליני) שהועלה בתמיכת מת"ן ב-1988 באולם הבימרתף של תיאטרון הבימה.
באוגוסט 1988 החל לעבוד כשף במסעדת הדגים "ארומה" בתל אביב.
פעם בשבוע שר לקהל הסועדים יחד עם הקולגות לשעבר מהאופרה הישראלית - טרי גאבור (סופרן), אלה לרסקי, והמנצח אלכסנדר טרסקי.
בהמשך שימש כשף מסעדת "ריבס" בנאות אפקה.
כהנא היה גם צייר חובב והספיק להציג שתי תערוכות של ציוריו.
מיכאל כהנא נפטר ב-1992 (י"ח בתשרי תשנ"ג).
שחקנים: רמי ברוך, איציק סיידוף, איתן פריבר, ענת מסנר, אילון קינדלר, פיני מיטלמן
הרב מיכאל ירמיה (נפטר בי' בשבט ה'תש"י, ינואר 1950) היה רב ומקובל עיראקי, מחכמי ישיבת מאיר אליהו.
מכיוון שבבגדד היה נהוג להיקרא בשם משפחה פטרונימי, סביר להניח שלאביו קראו ירמיה.
הוא נהג לחתום "ח"ר חיים" וכנראה סבו היה רב בשם זה.
נולד בהודו, היגר לבגדד בשביל ללמוד תורה.
למד בישיבת הרב אלישע דנגור לאחר פטירת הרב דנגור.
שימש כרב בישיבת כנסת מאיר אליהו, עסק בקבלה.
שימש כגזבר של כלל הישיבות בבגדד והיה אחראי על חלוקת המשכורות לאברכים.
מאיר בניהו הדפיס אגרת ממנו לרב יצחק נסים בה מלין על עזיבתו את בגדאד.
נמנה בין המסכימים על ספר צדקה ומשפט מאת רבי צדקה חוצין.
חתום על תקנת נישואין מתרפ"א.
ועל כתב החרם נגד הרב ששון כדורי.
הרב משה יחזקאל צאלח מצטט חידוש בשמו.
נפטר בי' בשבט ה'תש"י, ראב"ד בגדד הרב ששון סחייק הספידו.
נקבר בחלקת הצדיקים בבית העלמין העתיק בבגדד אשר הועתק בצו השלטונות למיקום חדש ב-1962.
בתו רבקה נישאה לראב"ד בגדד ולימים חבר מועצת הרבנות הראשית הרב סלמן חוגי עבודי, בניו שינו את שם משפחתם ל"בר חיים".
מיכאל יצחקוב (נולד ב-19 בנובמבר 1987) הוא מנכ"ל משרד התיירות.
יצחקוב נולד בברית המועצות ליוסף ואלינה יצחקוב, משפחה מהקהילה הבוכרית.
בשנת 1990 עלה עם משפחתו לישראל וגדל בנתניה.
הוא למד בבית הספר היסודי "מסילות" ובתיכון "טשרניחובסקי" בעיר, במסלול עיוני עם התמחות בכלכלה ומדעי המדינה.
בשנת 2006 התגייס לשירות בתי הסוהר, ושירת כסמל משמר בבית סוהר לאסירים ביטחוניים.
לאחר שחרורו מצה"ל, בשנים 2011–2015, עבד בבנק יהב, בתחילה כבנקאי כללי ובהמשך כמנהל מחלקה.
בשנת 2010 שימש דובר אגודת הסטודנטים באוניברסיטת אריאל, ובמקביל היה פעיל פוליטית וכיהן כיו"ר מועצת צעירי הליכוד.
כמו כן, כיהן כחבר באסיפה הכללית של היכל התרבות בנתניה ובדירקטוריון החברה לפיתוח ולתיירות נתניה.
בשנת 2016 החל לעבוד לצידו של חבר הכנסת צחי הנגבי, אשר כיהן באותה עת כיו"ר הקואליציה.
ובהמשך מונה ליועץ בכיר לשרי העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים חיים כץ ובנימין נתניהו.
בתפקידו זה היה שותף לגיבוש ולקידום חקיקות שונות, בהן רפורמת הסיעוד, החוק לפיקוח על מעונות היום וחוק הנכים.
בשנים 2020–2022 שימש יועץ לחבר הכנסת חיים כץ.
עם מינויו של כץ לשר התיירות בינואר 2023, מונה יצחקוב לעמוד בראש מטה המשרד.
בין ינואר למרץ 2025, שימש במקביל כראש מטה בארבעה משרדי ממשלה: ביטחון לאומי, מורשת, נגב וגליל, ותיירות.
ביולי 2025 אושר מינויו בממשלה למנכ"ל משרד התיירות.
ליצחקוב תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים מאוניברסיטת אריאל (2010), ותואר שני בלימודי משפט מאוניברסיטת בר-אילן (2021).
הוא נשוי לעורכת הדין שרה אליהו יצחקוב, מתגורר בנתניה.
הרב מיכאל מלכיאור (נולד ב-31 בינואר 1954) הוא רב, ראש מפלגת מימד, לשעבר חבר הכנסת ושר בממשלת ישראל
מיכאל מלכיאור נולד בשנת 1954 בקופנהגן בירת דנמרק, לרב בנימין מלכיאור, הרב הראשי של דנמרק.
במהלך שנות השבעים למד בישיבת הכותל בירושלים.
בשנת 1980 קיבל הסמכה לרבנות וחזר לסקנדינביה על מנת לשמש כרב של אוסלו ואחר כך כרב הראשי של הקהילה היהודית בנורווגיה.
באוסלו הוא יסד גן ילדים יהודי, חיזק את בתי הספר היהודיים של אחר הצהריים ויסד מקהלת ילדים בבית הכנסת.
כן ייסד מרכז למזון כשר שסיפק אוכל כשר ליהודי פולין.
בין היתר שימש כמנהל בינלאומי של קרן אלי ויזל בניו-יורק והתלווה לוויזל בביקור בברית המועצות בשנת 1986.
בשנת 1995, לאחר רצח ראש ממשלת ישראל יצחק רבין, החליט מלכיאור להצטרף לחיים הפוליטיים.
בשנת 1996 נבחר כיו"ר הוועד המנהל של מפלגת מימד.
שלוש שנים לאחר מכן נבחר כנציג מטעם תנועת מימד תחת רשימתו של אהוד ברק "ישראל אחת".
בשנת 1999 נבחר לכנסת ה-15 מטעם מפלגת מימד בתוך ישראל אחת, ומונה לשר לענייני חברה ותפוצות בממשלתו של אהוד ברק.
בשנת 2000 בעקבות כוונתו של ברק לקדם רפורמה שמטרתה הפרדת דת ומדינה הודיע מלכיאור כי מימד עלולה לפרוש בשל כך מהממשלה, בטענה כי מדובר בהפרה בוטה של ההסכם בין העבודה למימד בנושאי דת ומדינה.
בשנת 2001 מונה לסגן שר החוץ בממשלת האחדות הלאומית.
לקראת הבחירות לכנסת השש עשרה, בעקבות הנכונות לוויתורים של אהוד ברק, התגלעה מחלוקת במפלגת מימד לגבי המשך הריצה המשותפת עם מפלגת העבודה.
מלכיאור הצליח להעביר החלטה על המשך ההליכה עם מפלגת העבודה דבר שגרם לפרישה של כמה חברים מהמפלגה.
בעקבות זאת, התחזק מעמדו של מלכיאור במפלגת מימד.
בכנסת ה-16 נתמנה ליו"ר ועדת זכויות הילד, ובנוסף עמד בראשות שדולה לאיכות הסביבה ושדולה למען דו-קיום יהודי-ערבי בכנסת.
בשנת 2005, עם כניסת מפלגת העבודה לממשלה, מונה לסגן שרת המדע, התרבות והספורט וכיהן בתפקיד מספר חודשים.
לאחר מכן נענה לבקשת ראש הממשלה, אריאל שרון, והחליף את השר נתן שרנסקי עם התפטרותו מהממשלה, כסגן שר לענייני חברה ותפוצות במשרד ראש הממשלה.
בכנסת ה-17 מונה מלכיאור ליושב ראש ועדת החינוך, התרבות והספורט ועסק בין היתר, בדברים הבאים:
הביא לאישור חוק המאריך את שנות לימוד חובה ל-12 שנה.
הקמת זרם חינוך חדש בישראל: חינוך ממלכתי משלב.
הצעת חוק טיפול בפעוטות - עברה בקריאה ראשונה הצעת חוק אשר תפעיל פיקוח הדוק על פעוטונים, ותתווה הכשרה מקצועית משמעותית לגננות הפעוטונים, הכשרה לה לא נדרשו עד כה.
חוק הספריות הציבוריות: החוק העלה את תקציב הספריות הציבוריות ב-50% ובכך איפשר למעשה להפוך את השימוש בספריות חינם.
חוק בית הספרים הלאומי: לראשונה הוחלט לתקצב את הספרייה הלאומית של ישראל.
יזם, יחד עם לימור לבנת, את חקיקת חוק המכינות הקדם-צבאיות, לשם הסדרת פעילותן של המכינות הקדם-צבאיות.
חוק יחסי ממון: אושר תיקון הקובע כי בגירושים הרכוש יחולק גם ללא גט, אשר לטענת יוזמיו ימנע סחיטה של נשים בידי בעליהן.
בשיתוף עם ח"כ דב חנין הוביל מלכיאור את השדולה הסביבתית וסדרה של חוקים סביבתיים.
הצעת חוק חיסכון אנרגיה במוסדות ציבור: הצעת חוק שעברה בקריאה טרומית.
החוק קבע וסתי החימום והקירור של המזגנים יוגבלו ל-24 מעלות בקיץ ו-25 מעלות בחורף, כיבוי מחשבים וציוד חשמלי לא חיוני יחויב על פי חוק, בכלל מוסדות הציבור יותקנו נורות חסכוניות, ימונה אחראי התייעלות כפוף לשר התשתיות אשר יציב יעדי התייעלות ויוודא עמידה, לא יבנה מבנה ציבור שלא יהיה בניין ירוק.
חוק "המזהם משלם", כולל תיקונים ל-13 חוקים שונים אשר מחמירים את הענישה ומעלים את הקנסות על עבירות של זיהום ופגיעה בסביבה על מנת להפוך את הזיהום ללא משתלם כלכלית.
בבחירות לכנסת ה-18 עמד מלכיאור בראש הרשימה "התנועה הירוקה-מימד" יחד עם ערן בן ימיני.
בדצמבר 2007 הוענק למלכיאור "פרס ליבהבר" לסובלנות דתית מהתנועה הקונסרבטיבית בישראל.
בשנת 2009 הוענק למלכיאור אות אביר איכות השלטון בקטגוריית הרשות המחוקקת מטעם התנועה למען איכות השלטון בישראל.
במהלך שנות פעילותו בכנסת, מלכיאור הקים גופים אזרחיים שהתמחו בתחומי פעילותו הפרלמנטרית.
הפורום לפעולה אזרחית: המאבק על מיסוי רווחי הגז
במהלך שנת 2010 הוביל מלכיאור את המאבק למיסוי תגליות הגז מול חופי ישראל, במסגרת פעילותו בפורום לפעולה אזרחית, מאבק שליווה את הדיון הציבורי הנרחב בנושא ואת תהליך מינויה של ועדת ששינסקי והדיון הפוליטי במסקנותיה.
בית מועצת יחד - הפורום להסכמה אזרחית
הפורום להסכמה אזרחית הוקם בשנת 2001. הפורום שואף ליצירת שינוי חברתי נרחב בכל רמות החברה דרך עבודה עם אזרחים מכל חלקי האוכלוסייה היהודית והאוכלוסייה הערבית, גברים ונשים, כולל קבוצות של יהודים חרדים וערבים דתיים מסורתיים.
העשייה מתבצעת באמצעות למידה דיאלוגית ('הדיאלוג הדליברטיבי') בה מתדיינים בנושא 'הטוב המשותף' - מגדירים אותו ופועלים למימושו, וכן מקיימים דיאלוג גם בנושאי מחלוקת בסיסיים.
בין פעילותיו העיקריות של הפורום: כנס יפו, פרלמנט נוער של הערים המעורבות בישראל, דיאלוג דליברטיבי.
בשנת 2002 יסד את רשת מיתרים.
מיתרים יוצרת אקלים חינוכי שבו מתחנכים בעלי זהויות יהודיות שונות בצוותא ובו מתקיים חינוך יהודי המבוסס על המורשת היהודית כנדבך מרכזי בתפיסת העולם החינוכית, בגישה לא כפייתית, המאפשרת ריבוי פרשנויות וביטויים למורשת היהודית.
המפגש מאפשר שותפות המתבטאת בחברות, בלמידה, בחוויה ובמעשה.
הדינמיקה הקבוצתית בקרב התלמידים, ההורים והצוות המקצועי, מתמודדת עם קונפליקטים ואתגרים שנתפסים כהכרח חינוכי לחינוך יהודי פלורליסטי ולא כמכשול ללמידה.
מוזאיקה - המרכז ליישוב סכסוכים
הרב מלכיאור משמש יושב ראש של מוזאיקה.
המרכז הוא בית מקצועי לבניית הבנות והסכמות בין פרטים, ארגונים, קבוצות וקהילות.
המרכז דוגל בגישה של גישור המתבססת על היכולות של כל אדם לפתור מחלוקות ולפעול בשיתופי פעולה בעזרת כלים מעולם הגישור.
מוזאיקה מתמחה במגוון שיטות ליישוב סכסוכים בהסכמה החל מגישור, דרך בניית הסכמות וכלה בהקניית כלים למערכות יחסים אפקטיביות ותקשורת בונה.
מוזאיקה תומכת בפעילות של שלושים ושלושה מרכזי גישור ודיאלוג ברחבי המדינה.
מוזאיקה - היוזמה הדתית לשלום במזרח התיכון
יוזמת השלום הדתית נוסדה על ידי הרב מלכיאור והשייח עבדאללה נימר דרוויש מייסד התנועה האסלאמית בישראל.
מטרתה להביא לשינוי בפרדיגמה לפתרון הסכסוך הישראלי פלסטיני בהתבסס על:
דיאלוג ערכי-מוסרי המתבסס על האמונה ועל ערכי הדת המשותפים ליהדות ולאסלאם.
הכרה הדדית בזכות ההגדרה העצמית של העמים.
ביסוס ההכרה על הסכמות פוליטיות, ערכיות ודתיות.
היוזמה פועלת בקרב מנהיגות דתית יהודית, מוסלמית ונוצרית בישראל, ברשות הפלסטינית ובמזרח התיכון, ליצירת קואליציה דתית הרואה במרכיב הזהות הדתית אמצעי חיוני להשגת השלום באזור.
הרב מלכיאור מכהן כרבה של קהילת "בית בויאר" בתלפיות.
במקביל הוא מכהן כרבה של נורווגיה, שם הוא נצר לשושלת של רבנים מקומיים.
מלכיאור נשוי, אב לחמישה וסב לנכדים, גר בירושלים.
בנו הרב יואב מלכיאור בוגר ישיבת נהר-דעה משמש כרבה של קהילת אוסלו בנורווגיה.
בנו איתן היה דוקטורנט לסוציולוגיה ותלמידו של הרב עדין שטיינזלץ, נפטר מסרטן ביולי 2012 בגיל 36. בנו הרב יאיר מלכיאור משמש כרב הראשי של דנמרק.
מקס מיכאל (משה) מאיר (ספטמבר 1922 – 20 בדצמבר 1999) היה ארכאולוג ישראלי.
מיכאל מאיר נולד בקרלסרוהה, בדרום גרמניה.
אימו באה ממשפחת וורמסֵר (Wormser), משפחה של ראשי קהילות ודיינים, שכמה מהם ידועים בתולדות יהודי מערב גרמניה.
בשנת 1937, בהיותו בן 15 עבר ללמוד גידול גפנים וייצור יין בבית הספר החקלאי ב (Beaune) שבצרפת כהכנה לעלייתו לארץ.
מלחמת העולם השנייה פרצה בדיוק לאחר שסיים את לימודיו.
שנות המלחמה עברו עליו בבריחה מתמדת, במחנה המעצר גירס שבפירנאים (עד 1942) ובעבודה בכפרים קטנים בדרום ומזרח צרפת.
הוא הצליח לשרוד בעזרת מסמכים מזויפים שסיפקה לו תנועת הצופים היהודים בצרפת שהייתה בקשר רצוף עם תנועת ההתנגדות הצרפתית.
בשנת 1944 סייעו לו לוחמי מאקי להימלט דרך הרי הפרינאים ואנדורה לליידה במדינה הספרדית, שהייתה נייטרלית, לנמל קדיס ומשם הפליג באונייה "גוויניאה" לארץ ישראל, כשברשותו סרטיפיקט מטעם ממשלת המנדט, והיה מבין המקימים של קיבוץ גלעד, או בשמו המקורי אבן יצחק על שם התורם יצחק אוכברג.
בשל התמחותו בגידול גפנים הקים מיכאל את הכרם בקיבוץ גלעד וניהל אותו עד חיסולו עקב אי כדאיות כלכלית.
לאחר מכן עבד במטעי השזיפים, המשמשים, האגסים והתפוחים בקיבוץ.
את זמנו החופשי ושנות הפנסיה שלו הקדיש לארכאולוגיה:
"תוך כדי העבודה בכרם, בשזיפים, ראיתי שיש הרבה חרסים וכלי צור והתחלתי לאסוף.
באתי תמיד הביתה עם כיסים נפוחים, מלאים באבנים.
מצאתי גם שתי מטבעות וראיתי שלא כתוב עליהן בערבית, סימן שהן עתיקות.
כשהיה לי ארגז מלא חרסים ואבני צור התחלתי להתעניין ולפגוש חברים מקיבוצים אחרים, לרכוש ספרים, ובמשך השנים התמחיתי בכל מה שנמצא באזור, וזה הרבה, הרבה מאוד!"
במשך למעלה מחמישים שנה חשף לבדו שרידים של החברה הקדומה באזור גלעד.
הוא סייר, גילה, סקר וחפר יותר ממאה אתרים, כשכלי עבודתו העיקריים היו מברג קטן ומברשת.
בהיותו אוטודידקט צבר ידע רב, כאשר עיקר התמקדותו הייתה באזור גלעד ובתקופה הכלקוליתית.
בין היתר הוא גילה את האתר הפרה-היסטורי בנחל ספלול צפון במדרון גבעה שמצפון לקיבוץ גלעד.
מאיר צבר אוסף מרשים של ממצאים מהאזור, ופתח אוסף ארכיאולוגי בו הוצגו ממצאיו.
ה"מוזיאון" הראשון שלו היה ברפת הקיבוץ, בחדר קטן שנועד לאחסון החלב.
כד החרס הראשון שהדביק מחלקים רבים נשבר לחתיכות על ידי החולדות, ולכן החליט שעליו למצוא מקום אחר.
מיכאל נהג לומר ש'אין אצלו בנים חורגים' ולכן התעניין ואף הציג באוסף ממצאים מכל התקופות, מכלי אבן פרהיסטוריים ועד לשרידים מימי הביניים.
למרות היותו "נאמן עתיקות" שנים רבות, ולמרות תרומתו לארכאולוגיה האזורית, לא זכה להכרה שתאפשר לו לנהל חפירה מוכרת, ובשנות השמונים הופסקה עבודתו הארכאולוגית ופרסומיו נקטעו.
הספר שתכנן לכתוב, "הפרהיסטוריה והארכאולוגיה של אזור גלעד", שבו ביקש לסכם את עבודת חייו, לא נכתב מעולם, ונותרה רק טיוטת הקדמה לספר זה.
מיכאל מאיר נפטר ב-20 בדצמבר 1999 בהיותו בן 77, והובא למנוחות בבית העלמין שבקיבוצו גלעד.
בשנת 2001 חודש האוסף על ידי אמנון להב, חבר קיבוץ גלעד.
בשם"האדם בגבעות גלעד", מספר את סיפור חייו ומציג את ממצאיו והוא פתוח למבקרים בתאום מראש.
"גלי-קבורה מתקופת-הברונזה התיכונה בסביבת קבוץ גלעד", ידיעות החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה לא [א-ד] (1967), עמ' 108–117. טקסט מלא במאגר DLIR.
קבורות ללא כלי חרס מראשית תקופת הברונזה התיכונה II א, גלעד (חמו"ל) 1972, 8 ע'.
קברים קדומים בסביבת קיבוץ גלעד, מוזאון גלעד, גלעד 1974, 56 ע'.
אתרים מתקופת הברונזה התיכונה I בסביבות קבוץ גלעד, מוזאון גלעד, גלעד 1975, 16 ע'.
"אתרים כלקוליתיים בסביבת קיבוץ גלעד.
מיכאל נודלמן (30 ביוני 1938, א' בתמוז תרצ"ח – 25 בדצמבר 2018, י"ז בטבת תשע"ט) היה חבר הכנסת ופרופסור לכלכלה ולמתמטיקה.
נודלמן נולד בקייב שבברית המועצות (כיום אוקראינה) בשנת 1938. סיים ב-1987 דוקטורט באוניברסיטה הפוליטכנית בלבוב.
עלה לישראל בשנת 1991 וכיהן מ-1993 כחבר מועצת העיר קריית שמונה וכיו"ר ועדת הכספים במועצה.
כן היה מועמד לראשות העירייה בבחירות ב-1993. בבחירות אלו נבחר לסגן ראש העירייה.
בשנת 1996 נבחר לכנסת ה-14 מטעם ישראל בעליה.
הוא פרש, ביחד עם יורי שטרן, ושניהם הקימו את סיעת עלי"ה.
מפלגה זו התמזגה לתוך ישראל ביתנו, והוא הוצב במקום השלישי ברשימתה ונבחר מטעמה לכנסת ה-15, שם שימש יושב ראש הכנסת בפועל (מכיוון שהיה זקן חברי הכנסת בפועל שלא היו בממשלה).
בבחירות לכנסת ה-16 הוצב במקום החמישי ברשימת האיחוד הלאומי, לה הייתה שותפה ישראל ביתנו, ונבחר מטעמה לכנסת.
בכנסת ה-14 כיהן כיו"ר ועדת המדע והטכנולוגיה, ובכנסת ה-16 כיהן כסגן יושב ראש הכנסת.
במהלך הכנסת ה-16 תמך נודלמן בתוכנית ההתנתקות, ובעקבות כך הוכרז כפורש מסיעתו שהתנגדה לתוכנית, ושימש סיעת יחיד.
לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה הכריז נודלמן על הצטרפותו למפלגת קדימה, ונאלץ להתפטר מהכנסת כדי שיוכל להתמודד בבחירות.
הוא שובץ במקום ה-27 ברשימת קדימה, ונבחר מטעמה לכנסת ה-17.
בכנסת ה-17 כיהן כיושב ראש ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות.
עם סיום כהונתה של הכנסת ה-17 החליט שלא לשוב ולהתמודד ברשימת קדימה ב, אלא להקים מחדש את מפלגת עלי"ה שבראשה עמד, בשם "ישראל המתחדשת".
בבחירות לכנסת ה-18 לא עברה המפלגה את אחוז החסימה.
במהלך כהונתו בכנסת יזם נודלמן, בין היתר, את החוקים הבאים:
תיקון לחוק הדגל והסמל, שבו עוגן "התקווה" כהמנון מדינת ישראל.
חוק המגדיל את המענק הניתן לוותיקי מלחמת העולם השנייה שמוגדרים כנזקקים מ-15% מגובה השכר הממוצע במשק ל-25%.
נודלמן היה נשוי ואב לשני ילדים.
מיכאל מושונוב (נולד ב-3 במרץ 1986), ידוע גם בשם הבמה מייק מושון, הוא שחקן, זמר, ראפר, מוזיקאי ומנחה טלוויזיה ישראלי.
זוכה 2 פרסי אופיר על תפקידיו בסרטים "איים אבודים" ו"מבול".
מושונוב הוא בנם של השחקנים מוני מושונוב וסנדרה שדה, אחותו היא זמרת האופרה אלמה מושונוב.
בת דודתו היא הזמרת מיקה שדה.
ההופעה הראשונה של מושונוב בטלוויזיה הייתה ב-1990 בגיל 4, כשהתארח בתוכנית לילדים "מסיבת גן".
מושונוב לא גויס לצה"ל לאחר שזה החליט לשחררו.
ב-1991 בגיל 5 השתתף לצד אביו בקלטת הווידאו לילדים "כמו גדולים" של אריק איינשטיין.
ב-1992, כשהיה בן 6, השתתף לצד אביו ואחותו בסרט "כבלים".
ב-1997, כשהיה בן 11, שיחק לצד אביו בדרמה הטלוויזיונית "המקלחת" בבימויו של חורחה גורביץ'.
ב-1999, כשהיה בן 13, השתתף בתשדיר "זה סימן בשבילי" נגד אלימות ששודר בערוץ הילדים.
ב-2001, בגיל 15, שיחק בסרט "חתונה מאוחרת", שוב לצד אביו.
בשנת 2004 שיחק בסרט הקולנוע "איציק".
בשנת 2005 הצטרף לצוות המנחים של תוכנית הנוער "אקזיט" לצד עפר שכטר, שירי מימון ואחרים.
הוא משחק בתיאטרון, בסרטים ובסדרות טלוויזיה רבות, בהם דרמת הטלוויזיה "פרשת השבוע", ששודרה בהוט 3, וסרט הקולנוע "NO אקזיט".
בנוסף לכך, שיחק בין השאר בהצגה בתיאטרון אורנה פורת, שנקראת "צבעים בחול" ומבוססת על סיפור חייו של הצייר נחום גוטמן.
בשנת 2007 גילם את התפקיד הראשי בסרטו של רפאל נג'ארי "תהילים", שהיה אף מועמד לפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן 2007.
בשנת 2007 שיחק בסרטו של רשף לוי "איים אבודים".
על משחקו בסרט זה הוענק לו פרס אופיר בקטגוריית "השחקן הראשי הטוב ביותר".
באותה שנה שיחק בתפקיד ראשי בתיאטרון הרפרטואר של הקאמרי בתל אביב במחזה "יומן חוף ברייטון".
בשנת 2008 קיבל תפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "דאוס".
באותה שנה שיחק בסרט הקולנוע "לבנון" בבימויו של שמוליק מעוז על מלחמת לבנון הראשונה, סרט שספג ביקורת לא מועטה בשל העובדה שמושונוב המגלם חייל קרבי לא שירת בצה"ל בעצמו מעולם.
בשנת 2010 גילם את הילד המפגר יוריק בסרט "בנא".
ושיחק במיני-סדרת הדרמה "נבלות" שם גילם את מוש'קה, דמותו הצעירה של יהורם גאון.
בשנת 2011 שיחק בסרט הקולנוע "מבול" בבימויו של גיא נתיב.
על משחקו בסרט זכה שוב בפרס אופיר, הפעם על שחקן המשנה הטוב ביותר.
באותה שנה שיחק בסרט המתח של נדב לפיד "השוטר", הסרט קיבל ביקורות חיוביות, זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל סן פרנסיסקו ובפסטיבל בואנוס איירס.
בשנת 2012 שיצא לאקרנים הסרט "חתולים על סירת פדלים", שם שיחק לצידה של דנה פרידר.
כמו כן באותה שנה שיחק בסדרת הדרמה של ערוץ 2, רשת "קטמנדו" לצידם של גל גדות, ניצן לברטובסקי, לירון לבו וקרן ברגר.
בשנת 2013 שיחק בסדרה הקומית "פרופיל 64" בערוץ 10 לצד דנה פרידר, מאור שוויצר ואחרים.
ובקולנוע, שיחק בסרטו של דן תורג'מן "רימון הזהב" המתאר את סיפור התבגרותם של עולי תימן.
בשנת 2014, שיחק מושונוב בסרט "ערבים רוקדים" בתפקיד יונתן, עליו היה מועמד לפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר, ובסרט "יונה" שם גילם את יאיר, לצידה של נעמי לבוב.
בשנת 2015 גילם את עומרי בסדרה "שרגא בישגדא" ששודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית.
באותה שנה שיחק בסרטו הקצר של טל זגרבה "נדרים" שם גילם את דמותו של אייל, בנם של דליק ווליניץ ושירי גולן.
במאי 2016 יצא לאקרנים הסרט "ג'נקשן 48" בבימויו של אודי אלוני, שם מיכאל משחק בתפקיד ראשי לצד הראפר תאמר נפאר.
ביוני של אותה שנה עלתה הסדרה הקומית בערוץ הילדים "גרעינים" שם משחק לצד דנה פרידר, דאנה איבגי ודניאל גד.
בשנת 2017 משחק תפקיד ראשי בהצגה "על מי ועל מה" מאת איאד אקטאר (זוכה פרס פוליצר) בבימויו של משה נאור, בתיאטרון חיפה.
בשנת 2018 שיחק בסדרה הבריטית "המתופפת הקטנה", ושיחק בסרט הבריטי-אמריקאי "מריה מגדלנה" בכיכובה של רוני מארה.
כמו כן, שיחק במיני-סדרה בריטית של ה-BBC Two, "העיר והעיר" המבוססת על הרומן זוכה פרס הוגו "העיר והעיר".
בהמשך הצטרף לעונה השלישית של "שכונה" ששידורה החל באפריל 2018 בתפקיד רוי.
בשנת 2022 שיחק בתפקיד ראשי בסרט "אמריקה" של הבמאי אופיר ראול גרייצר ובסרט "חומוס FULL טריילר" לצד אביו מוני מושונוב, קרן מור, מנשה נוי, רונן דוידוב ואחרים.
בשנת 2023 שיחק בחור חרדי בסדרה "משמר הגבול" שמשודרת בהוט 3.
בשנת 2025 משחק בהצגה "האמת" בתיאטרון באר שבע ובבימויו של מולי שולמן.
ב-2006 החל לפעול בהרכב כהן@מושון לצד חברו מיכאל כהן.
באותה שנה הוציאו את אלבום הבכורה שלהם, "כושר גופני".
כמו כן, השתתפו במוקדמות פרסי המוזיקה של MTV אירופה.
ב-2011 הוציאו את אלבומם השני "מחשב לכל ילד".
ב-2016 הוציאו את אלבומם השלישי, "ימים ארוכים", אשר הושפע מוזיקלית מהזמר אריק איינשטיין וכולל דגימות רבות של שיריו (איינשטיין היה חבר קרוב של אביו של מושונוב, מוני).
ב-2020 הוציא יחד עם המפיק המוזיקלי יונתן ריקליס את האלבום "רדיקלים חופשיים".
באוגוסט 2021 השתתף עם הזמרת J.Lamotta בסינגל "טוויסט".
ב-2024 עלה בתיאטרון הקאמרי המחזה טרטיף מאת מולייר שבו כתב את המוזיקה יחד עם עומר ג'ו נוה.
בספטמבר 2021 נישא לשירן קריחלי.
בנם של השחקנים מוני מושונוב וסנדרה שדה.
2020: רדיקלים חופשיים (עם יונתן ריקליס)
2008: כושר גופני (אלבום, הד ארצי)
2011: מחשב לכל ילד (אלבום, היי פידליטי)
2013: חרוימ'לה מכוכב משה (מיקסטייפ, וייבטאון)
2016: הווי ובידור (מיני-אלבום, שיגולה)
2016: ימים ארוכים (אלבום, יוניסל)
מיכאל צבי נהוראי (ליטמן; י' בחשוון תרצ"ב, 21 באוקטובר 1931 – כ"ח בתשרי תשפ"א, 16 באוקטובר 2020) היה רב, חוקר בתחום מחשבת ישראל, פרופסור לפילוסופיה יהודית באוניברסיטת בר-אילן.
נולד בשם מיכאל צבי ליטמן בכפר הומולשט, במחוז ניאמץ בחבל מולדובה שברומניה.
בימי מלחמת העולם השנייה גורש מביתו, בהיותו כבן עשר, על ידי המשטר הפאשיסטי-צבאי.
הגיע באוניית מעפילים לארץ ישראל, ולאחר שהאוניה נתפסה על ידי הבריטים שהה כמה חודשים במחנה המעצר בעתלית.
במהלך שהותו בעתלית, חולקו הילדים היתומים בין הזרמים הפוליטיים שהיו בארץ ישראל לפי מפתח מפלגתי.
מיכאל צבי רצה בתחילה להצטרף לשומר הצעיר, אך אדם מבוגר ששהה במקום הסביר לו שבשומר הצעיר לא שומרים תורה ומצוות והמליץ לו לבקש להצטרף למזרחי.
הוא נשלח ללמוד כשלוש שנים במוסד "יקיר" בכפר הרא"ה, שם גם עבד בחקלאות.
למד במחזור הראשון של ישיבת כפר הרא"ה, אצל הרב משה צבי נריה והרב יעקב כלאב.
לאחר מכן למד בישיבת מרכז הרב בירושלים אצל הרב צבי יהודה הכהן קוק.
הוא היה קרוב מאוד לרב צבי יהודה קוק, וכאשר הוא ביקש לעבור לישיבת חברון, הרב פרץ בבכי והוא חזר בו מכוונתו.
לימד אמונה במרכז הרב במשך מספר שנים.
במהלך שהותו בישיבה, לבקשת הרצי"ה, כתב את כותרות המשנה לספר אורות התשובה במהדורה השלישית שהוציא הרב דרוקמן.
הרב נהוראי כיהן כר"מ בישיבה התיכונית נתיב מאיר בשנתה הראשונה של הישיבה עוד כששכנה בשכונת אבו תור.
בהמשך בסביבות שנת 1958 נשלח על ידי הרב צבי יהודה קוק ללמד בבתי ספר חילוניים, ובין השאר לימד מחשבת ישראל ותלמוד בקריית חיים, בכפר סבא ובתיכון ליד האוניברסיטה בירושלים.
בשנת תשל"ה (בערך 1975), לאחר שחלק בכתב העת "עמודים" על הרב צבי יהודה הכהן קוק, ונקט בעמדה כי שיבת ציון הנוכחית יכולה להסתיים בגלות שלישית אם עם ישראל לא ישוב בתשובה, עזב את ישיבת מרכז הרב.
עם זאת, המשיך להעריץ את הרצי"ה והתבטא: "הרב צבי יהודה היה בעיניי קודש קודשים, אין לנו את הכלים להכיל את האישיות המופלאה הזו".
הוא השלים באוניברסיטה העברית דוקטורט על מורה הנבוכים של הרמב"ם.
היה חבר סגל במחלקה לפילוסופיה יהודית באוניברסיטת בר-אילן.
עיסוקו העיקרי היה חקר הרמב"ם, אולם פרסם גם מאמרים שעסקו ברש"י, רבי יהודה הלוי, רמב"ן, רלב"ג, רבי חסדאי קרשקש, הרב יצחק יעקב ריינס, הרב אברהם יצחק קוק, הרב יוסף דב סולובייצ'יק, הרב אלכסנדר שפרן ואחרים.
היה מתומכי "חוגי הצעירים" במפד"ל בהנהגת זבולון המר.
בשנת 1975 היה בין מקימי החוג ליהדות דתית מאוזנת שריכז אנשי שמאל דתיים.
בשנת 1977 חתם על עצומה בעד מינוי המר לשר החינוך (בניגוד לדעת הרצי"ה, שתמך במינוי הרב חיים דרוקמן).
בשנת 1959 התחתן עם רחל בלוי, אחייניתו של עמרם בלוי.
בנו הוא עורך הדין יאיר נהוראי.
בשנת ה'תשע"א קיבל את אות "מחנך למופת".
"כופין אותו עד שיאמר רוצה אני", בתוך: זאב ספראי ואבי שגיא (עורכים), "בין סמכות לאוטונומיה במסורת ישראל", הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1997.
"כיצד הרמב"ם ניסח את השקפתו על הבריאה", בתוך: דעת, כתב עת לפילוסופיה יהודית וקבלה, אונ' בר-אילן, תשנ"ו.
"חזרה בתשובה - משמעה והשלכותיה", הגות: מחקרים בהגות החינוך היהודי, מכללת ליפשיץ, תש"ס.
מיכאל סְגן-כהן (2 במרץ 1944, ז' באדר ה'תש"ד – 20 בפברואר 1999, ד' באדר ה'תשנ"ט) היה אמן, הוגה, מרצה, היסטוריון, חוקר, אוצר ומבקר אמנות ישראלי.
יצירתו נוגעת ברבדים שונים של מושג הישראליות, של השפה העברית ושל הקשר למקורות היהודיים ועם זאת היא אישית מאוד, כאשר הייצוג העצמי שבה מהווה יותר כ"אני פילוסופי".
פעילותו של סגן-כהן ניזונה מהשכלתו הרחבה בתולדות האמנות ובפילוסופיה, מהגותו בתחומי המחשבה היהודית והטקסטים הקדושים היהודיים ושיקפה בתוכה את כל התחומים הללו תוך מתח מתמיד ומפרה ביניהם.
סגן-כהן הקדים את זמנו בתחומים רבים: העניין שלו בתפישת הזהות הישראלית כחלק מזהות יהודית החל זמן רב לפני שאמנים ישראלים אחרים פעלו בכיוון זה ושהדבר הפך ל"בון טון" בחוגי היצירה וההגות בישראל.
עניין זה בא לידי ביטוי בעיסוקו האינטנסיבי והמעמיק בכתבי-קודש מכוננים של היהדות הן מהבחינה האינטלקטואלית והן מצד הטמעת החשיבה הזאת אל תוך מחזור החיים של יצירתו הממשית.
יצירתו וחייו שלובים בכל המוקדים האינטלקטואלים וההקשרים העקרוניים שביניהם שורטטה מפת התרבות הישראלית משנות השמונים ואילך: זהות ישראלית ויהודית, טקסט ותמונה, פיגורטיביות והפשטה, חילוניות ודתיות, ירושלים וניו יורק, רוח הזמן והזיקה למקורות.
מיכאל סגן-כהן נולד בירושלים בשנת 1944. אביו, ד"ר מאיר סגן-כהן, היה דמות מוכרת בירושלים ורופאו האישי של נשיא מדינת ישראל השני יצחק בן-צבי.
הוא גדל בשכונת רחביה ולמד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה.
הוריו הנחילו לו את האהבה לאמנות, לספר ולתנ"ך בפרט.