tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חלק מהמנורות נתלו עם גלגלת שאיפשרה להעלות את המנורה לגובה החדר כדי שלא תהיה נגישה בשבת עצמה משום גזרת "שמא יטה".
במאה ה-21 משמשות מנורות שבת רבות כפריטי וינטאג', ויש שהן עוברות תהליך חישמול הכולל חיווט חשמלי והתקנת בתי מנורה לשימוש בנורה חשמלית.
הדגם העתיק ביותר של מנורת שבת המוכר כיום נמצא באוצרות קתדרלת העיר ארפורט והוא מתוארך לסביבות שנת 1200. עותקים של הדגם מוצגים במוזיאון בית הכנסת הישן בארפורט ובקתדרלה.
האיורים על הדגם והמבנה שלו מעידים על מוצאו היהודי.
הדגם המוצג בקתדרלה משמש כיום ל"נר תמיד" ולא ברור כיצד הגיע לשימושו הנוכחי בכנסייה נוצרית.
במוזיאון לונדון מוצגת מנורת שבת קטנה מעט מזו שבארפורט, המתוארכת למחצית השנייה של המאה ה-12. מנורה זו בעלת כוכב של שישה קנים וקערת שמן בקוטר של 18 ס"מ.
מנורות נוספות ידועות מהמאות הללו מערים באנגליה שבהן התקיימה קהילה יהודית לפני גירוש יהודי אנגליה.
בהן מנורת נחושת המוצגת במוזיאון העיר בריסטול.
אין ודאות שכל המנורות המתאימות בצורתן שימשו בבתי יהודים וייתכן שחלקן לפחות שימשו למטרות דומות בקהילות נוצריות.
מנורות שבת בעלות צורת כוכב (יודנשטרן) משמשות מוטיב מוכר בציורים של הווי יהודי מהתקופות הרלוונטיות.
להלן דוגמאות אחדות (רובן משל מוריץ דניאל אופנהיים ששילב אותן בתמונות רבות שמציגות בתים יהודיים):
ארין אייזק דניאלס הידועה בשם הבמה מנורמה הייתה שחקנית אופי הודית בבוליווד, עם קריירה של למעלה מ-60 שנה.
היא ידועה בעיקר בזכות תפקידה הקומי כדודה הרודנית ב"סיטה וגיטה" (1972) ובסרטים נוספים.
היא החלה את הקריירה שלה כילדה שחקנית בגיל 10, בשנת 1936 תחת השם "בייבי איריס".
לאחר מכן, היא עשתה את הופעת הבכורה שלה כשחקנית בוגרת ב-1941. הסרט האחרון בו הופיעה היה ב-2005 בסרט " Water".
במהלך הקריירה שלה היא שיחקה בלמעלה מ-160 סרטים.
נולדה כארין יצחק דניאלס, בלאהור שהייתה אז חלק מהודו וכיום בפאקיסטן.
אמה הייתה אירית ואביה היה נוצרי הודי, שהיה פרופסור בקולג' להנדסה.
בילדותה היא למדה להיות זמרת ורקדנית קלאסית, ונהגה לבצע מופעי במה עבור הצלב האדום בלאהור.
בגיל תשע היא נצפתה על ידי הבמאי והמפיק רופ ק.
שורי בהופעה בבית הספר בלאהור.
הסרט הראשון בו שיחקה בתפקיד ראשי היה "חזנצ'י" ב-1941 , שם החלה לעבוד תחת שם הבמה "מנורמה" שניתן לה על ידי שורי.
סרט זה הפך אותה לשחקנית מצליחה מאוד עם שכר גבוה.
לאחר חלוקת הודו היא עברה למומבאי.
השחקן צ'נדרה מוהן המליץ עליה למפיקים.
היא שיחקה בסרט הפנג'בי "Lachchi" שהפך ללהיט ענק.
לאחר מכן היא שובצה לתפקידי אופי ובהמשך לתפקידי נבלית או קומיקאית.
הסרט ההינדי האחרון שלה היה "האדסה" של אכבר חאן (1983).
היא עברה לשחק בסדרות טלוויזיה ועברה לגור בדלהי למשך חמש שנים, שם עבדה בסדרה "Dustak" בה שיחק גם שאה-רוח' ח'אן.
בסביבות 2001, היא עבדה עם Balaji Telefilms עבורם הופיעה בסדרות "Kashti" ו- "Kondali" .
היא גם שיחקה תפקיד של סבתא בסדרה "Kutumb".
התפקיד האחרון שלה היה ב-2005 בסרט "מים" של הבמאית דיפה מהטה שם היא הפנטה את מבקרי הוליווד עם הופעתה.
לדברי הבמאית, היא הייתה הבחירה הראשונה לגלם את מדהומטי בסרט.
הפקת הסרט התחילה בוארנאסי,אך לאחר בעיות מול השלטונות צילומי הסרט עברו לסרי לנקה.
כל צוות השחקנים הוחלף חוץ מנורמה.
היא הייתה נשואה לרג'אן הקסר, גם הוא שחקן ולאחר חלוקת הודו ב-1947, עברו בני הזוג לבומביי, שם הפך רג'אן למפיק, בזמן שמנורמה הקימה מחדש את קריירת המשחק שלה.
מנורמה סבלה משבץ מוחי בשנת 2007, למרות שהחלימה ממנו, היא סבלה משיבוש בדיבור וסיבוכים אחרים.
היא מתה ב-15 בפברואר 2008 בצ'רקופ, מומבאי.
היא הותירה אחריה בת ריטה הקסר.
ריטה שיחקה כגיבורה הראשית בסרט "Suraj aur Chanda", אבל מאוחר יותר נישאה למהנדס והתיישבה במפרץ.
מנורה בלהבות, או אנדרטת השואה היהודית , היא פסל שנוצר בשנת 1997 על ידי ננדור גליד כאנדרטת השואה לזכר גירוש יהודי סלוניקי במהלך השואה.
הפסל, שנבנה בתחילה באזור פרברי, הותקן מאז 2006 בכיכר החירות של סלוניקי שבה התרחשה השבת השחורה (סלוניקי), מעצר של 9,000 יהודים ב-1942.
זו הייתה אנדרטת השואה הראשונה שנבנתה בשטח ציבורי ביוון והתקנתה מסמנת שינוי בגישה של פקידי יוון כלפי זכר השואה.
בסיס הפסל עשוי משיש אפור.
הפסל מורכב ממנורה שנוצרה מגופות אנושיות ולהבות.
ישנן שתי לוחות; אחד ביוונית ובאנגלית, ואחד ביוונית, עברית ואנגלית.
מִנְזר הוא בית משכנם של נזירים – אנשי דת שנטלו על עצמם נדרים של התנזרות.
בתרבויות אירופה והמערב המנזר הוא תופעה נפוצה בעיקר בקרב הכתות המשתייכות לכנסייה הקופטית, לכנסייה הקתולית ולכנסייה האורתודוקסית.
הפרישה למנזר נעשית למען התעלות רוחנית והתקדשות אישית שמושגת, על פי תפיסת הנזירים, בהתרחקות מההמון ומחיי העיר השוקקים שאוצרים שלל פיתוים בכנפיהם.
על פי עיקרון Ora et Labora כלומר "תפילה ועבודה", ברוב המנזרים מתחלק היום בין תפילה, לימוד בכתבי הקודש ועבודה פיזית, בגידול גידולים חקלאיים, העתקת ספרים, טיפול בבעלי חיים או עבודה במטבח.
בנוסף, יש מנזרים בהם מתבצעת גם עבודה למען הקהילה.
במנזר לטרון למשל מגדלים כרמים ומפיקים יין.
במקומות שונים בגאליה הוקמו בסוף תקופת שלטון הקיסרות הרומית מנזרים, חלקם מחוץ לערים וחלקם, בעיקר מנזרי נשים, בתוך שטח העיר.
חלק מאבות המנזר היו בישופים כפי שחלק מהבישופים היו אבות מנזר.
באירלנד התפתחה נזורה מסוג שונה ששאבה את רעיונותיה מהמבנה השבטי האירי.
בסוף המאה ה-6 יצא קולומבנוס מאירלנד לגאליה ושינה את פני הנזורה האירופאית.
במהלך ימי הביניים עם המעבר לשיטה הפיאודלית רצו בעלי האחוזות להשתלט על המנזרים, הן בגלל רכושם ואדמותיהם והן עקב היוקרה שבבעלות על מנזר.
נוצר מעמד של מגיני כנסייה (Advocatus Ecclesiae ) מבין בני האצולה והאריסטוקרטיה שתפקידו היה להגן על המנזר מפני מי שירצה להשתלט עליו.
את המגנים הראשונים מינה קרל הגדול, אחר כך בחר לעצמו כל מנזר מגן כנסייה.
אולם המנזרים היו צריכים לתת בנפיקיום לחלק מהמגנים, מה שגרם להפרטת אדמות ציבור.
כתוצאה מכך המנזרים איבדו חלק מרכושם והפכו לעניים יותר.
המנזרים הקתולים מאוגדים במסדרים נוצריים שונים (כגון האוגוסטינים, הבנדיקטים, הכרמליטים, הטראפיסטים, הדומיניקנים והפרנציסקנים) הנבדלים זה מזה בחוקיהם, נדריהם, אורחות חייהם ולבושם.
היות שאחד הנדרים החשובים ביותר הוא נדר הפרישות, קיימת הפרדה ברורה בין נזירים לנזירות עד כדי מנזרים נפרדים.
היו מנזרים קתולים שעסקו בשליחות חברתית והפעילו (בעיקר הנזירות) בתי חולים, בתי ספר ובתי יתומים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שימשו חלק מהמנזרים ברחבי אירופה מקלט ומסתור ליהודים נרדפים, וידועים מקרים בהם מסרו הורים יהודים את ילדיהם ותינוקותיהם למנזרים בטרם נשלחו למחנות ההשמדה בשואה.
חלק מילדים אלה גדלו במנזרים והפכו לנזירים, מבלי להכיר כלל את מוצאם היהודי.
המנזרים האורתודוקסיים אינם מאוגדים במסדרים שונים ואינם עוסקים בהוראה או בטיפול בחולים ואביונים.
מנזרים אלה מאכלסים בין נזירים בודדים לאלפי נזירים.
מנזר מר סבא במדבר יהודה הוא אחד המנזרים העתיקים בעולם.
הוא כבן 1500 שנים ונחשב למנזר האורתודוקסי הראשון.
הוא מאכלס כיום כ-10 נזירים, אך בעבר אכלס אלפי נזירים.
מנזר זה הוא חלק מתוך רשת של כ-14 מנזרים פעילים, ממצרים ועד לטורקיה ויוון.
מנזר אורתודוקסי מפורסם נוסף הוא מנזר אוסטרוג שבמונטנגרו.
הנוהג להיקבר בתוך מנזר או כנסייה הוא נוהג שהחל לכל המוקדם במאה ה-6. על אמונתם, היו הפרנקים נקברים מחוץ למרחב העירוני ויחד איתם נקברו סמלי השלטון להם ותכשיטים.
הכנסיות, ובעיקר המנזרים התחילו לאסוף שרידי קדושים על מנת להגדיל את יוקרתם.
עם הזמן קיבלו שרידים אלו מעמד קדושה בפני עצמם ויוחסו להם סגולות שונות.
נזירים ואבות מנזר ביקשו להיקבר ליד שרידים אלו.
חלק מהנקברים קיבלו לאחר מותם ססטוס של קדוש נוצרי והעלו את יוקרת המנזר.
אנשים שהאמינו שקבורה ליד קדוש תאציל עליהם מרוחו או יוקרתו ביקשו להיקבר בסמוך לקדושים אלה.
רוב משפחות הנקברים תרמו למנזר למען תפילות לעילוי נשמת קרוביהם וכן עבור עצם הקבורה במקום.
המנזר עשה שימוש בכספי התרומות הללו להגדלת שטחו, המבנים שבתוכו או את כתבי הקודש בספרייה ובכך להגדיל את היוקרה של אותו מנזר.
לכל מנזר יש אב מנזר האחראי על המנזר והנזירים החיים בו, במנזרי נשים יהיה תפקיד זה מסור בידי אם המנזר.
האפיפיור גרגוריוס הראשון, שהיה נזיר טרם מינויו לאפיפיור, צמצמם את יכולת ההתערבות של בישופים בעבודתם של אבות המנזר ומנע מבישופים להדיח אב מנזר ללא סיבה מוצדקת.
מלבד בנצרות, המנזר הוא תופעה נפוצה גם בדת הבודהיזם, וניתן למצוא אותם בכל רחבי המזרח הרחוק (מזרח-אסיה), ואף בקהילות בודהיסטיות הפזורות במערב.
המנזר הבודהיסטי המפורסם ביותר בעולם הוא ככל הנראה מנזר השאולין שבסין.
תופעה נפוצה נוספת היא , ועל כן קיימים מנזרים רבים של מאמיני דת הג'ייניזם בהודו.
מָנוֹת הוא מושב באזור הגליל המערבי הנמצא ליד שלומי ושייך למועצה אזורית מעלה יוסף.
היישוב הוקם בשנת 1980 על ידי בנים למשפחות ממושבי הסביבה בעזרתה של הסוכנות היהודית.
הוא נקרא על שם חורבת מנות - יישוב קדום ששרידיו במקום.
מנות אמור היה לקום כמושב, אך עקב המצב הכלכלי הרעוע של המושבים בשנות השמונים, ובעיקר עקב מחסור במשאבים חקלאיים, הוחלט לבסוף שלא להקימו כמושב, אלא כ"מצפה", כלומר במתכונת של יישוב קהילתי.
הגרעין הראשון של המתיישבים היה מבני מושבי הסביבה ומנה 12 משפחות, אשר לצורך העלייה על הקרקע התאגדו כאגודה חקלאית של תנועת המושבים.
ב, היישוב עדיין מוגדר כיישוב קהילתי.
הוא מונה כ-100 משפחות, שבהן כ-30 משפחות שבנו את ביתן באזור ה"הרחבה" של היישוב.
רוב תושבי היישוב עוסקים בתיירות ומפעילים צימרים לפרנסתם.
חלק קטן מהם עוסק בחקלאות ואחרים עובדים במקצועות חופשיים, מחוץ ליישוב.
ליישוב תוכנית עתידית לבניית 30 בתים נוספים ועם סיום תוכנית ההרחבה מתוכננות להתגורר ביישוב כ-120 משפחות.
בשנת 2008 התגלתה סמוך ליישוב מערת נטיפים, אשר נקראה על שם המושב, "מערת מנות".
גובהו הממוצע של היישוב הוא 243 מטרים מעל פני הים והוא ממוקם למרגלות הרי הגליל העליון.
במערבו נמצא גבעת שטוחה בשם גבעת חרדלית.
מצפון ליישוב חולף אפיק נחל כזיב ומדרום לו נפגשים נחל נחת ונחל אשחר ויוצרים את נחל שעל.
מנזר גלסטונברי בגלסטונברי שבמחוז סאמרסט באנגליה מחשיב עצמו היום ל"כנסייה הנוצרית העתיקה ביותר על פני האדמה" בהסתמך על ההתיישבות הראשונה של נזירים באזור בשנת 63, במקביל לסיפור על ביקורו של יוסף הרמתי בממלכת אבלון, שהביא עמו את הגביע הקדוש ונטע את דרדר גלסטונברי.
קהילת נזירים כבר חייתה בגלסטונברי כאשר המלך אינה מממלכת וסקס הורה להקים במקום כנסיית אבן בשנת 712, ששרידיה מהווים כיום את חלקו המערבי של המנזר, אך במאה התשיעית נהרסה גלסטונברי בידי הדנים.
הקדוש הסקסוני ניאוט היה שמש כנסייה בגלסטונברי בטרם עבר להקים קהילה משלו בסאמרסט.
במאה העשירית הורחבה כנסיית המנזר בידי ראש המנזר, דנסטאן הקדוש, שהיה גם זה שהנהיג את החוקים הבנדיקטיניים במנזר, לפני שהתמנה לארכיבישוף מקנטרברי בשנת 960. בתחומי המנזר נקברו אדמונד הראשון מלך אנגלייה, ואדמונד השני, שלאחר שהפסיד את אנגלייה לקאנוט הגדול שמר על תוארו כמלך וסקס.
מנזר גלסטונברי הגיע לשיא הדרו במהלך הכיבוש הנורמני ב-1066. ראש המנזר הנורמני החדש, תורסטין (Turstin), הוסיף מבנים לכנסייה והרחיק את מרכזה מבית הקברות הסקסוני העתיק.
בשנת 1077 הודח תורסטין מתפקידו לאחר שמשרתיו החמושים טבחו בנזירים לפני מזבח הכנסייה.
ב-1086, בעת פרסומו של ספר יום הדין, היה מנזר גלסטונברי העשיר ביותר במדינה.
ראש המנזר אנרי מבלואה (Henri de Blois), הזמין את כתיבת דברי ימי המנזר מההיסטוריון ויליאם ממלמסברי בשנת 1125, שדברי האגדה ששילב בספרו הפכו את המנזר למוקד משיכה לעולי רגל, וסייעו לשמור על קיומו של המנזר.
ב-1184 כילתה שרפה רבים מהמבנים בתחומי המנזר, ובמהלך המאה ה-12 שוחזר רק חלק מהכנסייה המרכזית כדי שיוכל לשמש לתפילות, בזמן שכנסייה חדשה נבנתה.
ב-1191 התגלו קבריהם של המלך ארתור והמלכה גווינביר בבית הקברות וסיפקו סיבות נוספות למבקרים להגיע למנזר.
הקברים התגלו בתיבת עץ אלון שנקברה בעומק של 5 מטרים, שכוסתה באבן שעליה נחקק "כאן נטמן המלך הנודע ארתור באי אבלון".
חמש שנים לאחר מכן הבישוף סווריק פיצגלדווין (Savaric FitzGeldewin) מבאת' שכנע את האפיפיור סלסטינוס השלישי לצרף את מנזר גלסטונברי לתחומי בישופותו, והעביר לשם את מושבו כבישוף של גלסטונברי.
עם זאת, הנזירים במנזר לא סרו למרותו, וסירבו להתיר לו להיכנס למנזר.
רק ב-1219 הוחזרה הבישופות למעמדה הקודם.
בשנת 1278 השתתפו המלך אדוארד הראשון והמלכה אלינור בטקס הקבורה מחדש של שרידי גופתו של המלך ארתור לרגלי מזבח הכנסייה בגלסטונברי, ושימרו את מעמדו של מנזר גלסטונברי כחשוב ביותר באנגליה לאחר מנזר וסטמינסטר.
עדות לכך ניתן לראות בשרידים של מטבח המנזר, שכלל ארבעה תנורים גדולים.
חפירות ארכאולוגיות באזור זה גם חשפו דירה שנבנתה במיוחד לרגל ביקורו של המלך הנרי השביעי במנזר, וחומה שהוקמה מסביב למנזר כדי להגן על יושביו בזמן מלחמות השושנים.
בספטמבר 1539, בעקבות צו של המלך הנרי השמיני כחלק מפירוק המנזרים באנגליה, הוחרמו כל נכסי המנזר, וראש המנזר, ריצ'רד ויטינג הוצא להורג בתלייה באשמת בגידה במלכות.
ב-1908 רכשה הכנסייה האנגליקנית את חורבות המנזר, ובשנת 1924 נערכה בפעם הראשונה עלייה לרגל מטעם כמה כנסיות מקומיות לשרידי המנזר.
העלייה לרגל עדיין מתקיימת בכל סוף שבוע שני של חודש יולי, ומושכת כיום מבקרים מכל רחבי מערב אירופה, המשתתפים בטקסי דת הנערכים על פי המסורות האנגליקנית, הקתולית והאורתודוקסית.
חורבות הכנסייה הגדולה, יחד עם קפלת הגבירה, הן בניין רשום מדרגה I, ומונומנט רשום.
הן שוכנות בתוך פארק גדול בן 150 דונם, הפתוח לקהל בתשלום.
הכניסה לפארק היא מבית השער של המנזר, שנבנה באמצע המאה ה-14 ושוחזר לחלוטין ב-1810. בניין האסם מהמאה ה-14 של המנזר מחוץ לחומות פתוח גם הוא לציבור בתשלום, כחלק ממוזיאון החיים הכפריים בסאמרסט (Somerset Rural Life Museum).
אורך הכנסייה הגדולה 67 מטרים, ורוחבה 14 מטרים.
בית המקהלה היה באורך 47 מטרים והטרנספט היה באורך 49 מטרים.
קפלת סנט ג'וזף הייתה באורך 34 מטרים וברוחב 7.3 מטרים.
השרידים שנשארו הם של הארקדות של הטריפוריום, ובחלק העליון קומת תאורה (clerestory), של הקירות שתמכו במגדל המרכזי.
מקטעים אחרים של מבנים ששרדו כוללים חלקים מהקירות החיצוניים של המעברים של בית המקהלה והרטרוקווייר.
כמו כן שרדו עבודות באבן מקיר הספינה המשנית הדרומית, החזית המערבית ומבנה הגליל יחד עם הקריפטה המקושרת לקפלת סנט מרי.
קפלת הגבירה שקירותיה שרדו, תוארה ב-1478 באורך 31 מטרים וברוחב 7.3 מטרים.
מטבח אב המנזר (Abbot's Kitchen), תואר כ"אחד המטבחים השמורים בצורה הטובה ביותר באירופה".
הבניין המתומן מהמאה ה-14 נתמך בתמיכות מעוגלות בכל צד המובילות לקרניז ובו גרגוילים גרוטסקיים.
בפנים יש ארבעה קמינים מקושתים גדולים עם יציאת עשן מעליהם, ובמרכז הגג הפירמידלי יש יציאה נוספת.
המטבח היה צמוד לבית אב המנזר שגובהו היה 24 מטרים, אם כי שרד רק קטע קטן מקיר המבנה.
בין חומות המנזר שוכן בית המנזר (Abbey House) ששימש עד 2018 כמקום מפלט לדיוקסיה של באת' וולס.
המבנה פתוח לעיתים לציבור לאירועים מיוחדים, ומשמש כמרחב מנהלתי נוסף למנזר.
המבנה, בסגנון גותי טיודור, נבנה בין 1829 ל-1830 על ידי ג'ון באקלר (John Buckler) עבור ג'ון פריי ריווס (John Fry Reeves) מאבנים שנלקחו משרידי מנזר גלסטונברי.
מנזר איווירון או מנזר האיברים הוא מנזר של הנצרות האורתודוקסית המזרחית באזור הנזירי של הר אתוס שביוון.
המנזר נבנה על ידי גאורגים (תחת פיקוחו של יואנס האיברי), בשנת 979, לאכלוס כמרים גאורגים, כשהוא בולע את מנזר קולובוס, שנמצא צפונית יותר על חצי האי.
המנזר מוקף בארבעה מעברים שיוצרים צורה מלבנית.
במרכז, ניתן לראות את הכנסייה המרכזית, שנוסדה במאה העשירית כשתי קפלות חשובות.
החלק הגדול של המעברים נבנה מחדש במאה התשע עשרה.
המנזר מדורג כשלישי בהיררכיית המנזריים בהר אתוס.
ספריית מנזר איווירון כוללת 2,000 כתבי-יד, 15 מגילות ליטורגיות ו-2,00 ספרים, שרובם בגאורגית, יוונית, עברית ולטינית.
מקור השם איווירון מהממלכה הגאורגית הקדומה, ממלכת איבריה, שממנה הגיע האדריכל הראשי של המנזר, יואנס, בתמיכתו של מלך טאו-קלארג'תי, דוד השלישי קורופלטס (966-1000).
מנזר איינזידלן הוא מנזר של מסדר הבנדיקטינים בעיירה איינזידלן בקנטון שוויץ שבשווייץ.
הוא הוקם בשנת 948 בעקבות נס שקרה לכאורה במקום וזכה לאשרור סופי של הכס הקדוש בשנת 1793.
המנזר איינזידלן היה המוקד הראשון למאבק האיכרים בנושיהם בשווייץ.
מקורו של המרד היה בדרישת המנזר לתשלום מיסים שלא עמד ביחס לתמורה שהשיגו בעבודה החקלאית.
השטחים המעובדים המצומצמים בעמקים השווייצרים, יחד עם העונה החקלאית הקצרה בהרים, הביאה לכך שהיבולים החקלאיים יהיו דלים, עובדה אשר הביאה במשך השנים את תושבי שווייץ להזנחת העיסוק החקלאי.
סירוב האיכרים לשלם מיסים למנזר איינזידלן הייתה המרידה הראשונה שהצליחה.
בעקבותיה באו סדרה של מרידות נוספות נגד האצילים, עד שקמה ההתארגנות של הקנטונים להקמת שווייץ העצמאית.
ב-1 באוגוסט 1291, ייסד קנטון שוויץ את האיחוד השווייצרי יחד עם הקנטונים אורי ואונטרוולדן.
אחד משירי הילדים בשווייץ מבטא את רוח התקופה: "אל תפחדו מהאבירים, האל איתנו, מפני שעל ההרים יש אבנים ואותם נוכל לזרוק עליהם ואז הם יטבעו בנהרות".
בשנת 1274 המנזר איינזידלן, יחד עם התחום הכפרי הרחב שהיה בבעלותו, היה לאזור בעל אוטונומיה שיפוטית בשליטת רודולף הראשון (1218-1201) מלך גרמניה.
רודולף הראשון רכש שליטה על אזורים נוספים בשווייץ.
עצמאותו היחסית של המנזר נשמרה עד המהפכה הצרפתית בשנת 1789. המנזר תרם רבות למסדר הבנדיקטינים בעקבות הכתיבה, הציור והמוזיקה שהתפתחו בו.
בצמוד לו מוסדות חינוך ל-260 תלמידים.
מנזר איינזידלן מהווה אתר תיירות משלוש סיבות: עלייה לרגל, ארמון מרשים וברכת הסוסים.
מונים אותו בנשימה אחת עם "לורד" בצרפת.
המנזר מהווה אחד הדוגמאות הגדולות והנאות של אדריכלות הבארוק והרוקוקו השווייצרית.
המנזר נבנה בשנים 1719-1735 על ידי האדריכל קספר מוסברוגר (Kaspar Moosbrugger).
אורוות הסוסים של המנזר מהוות מוקד לפסטיבל שנתי.
במהלכו מתרכזים כ-200 פרשים ונערכת ברכה מיוחדת לסוסים.
מניחים כי זהו המנזר האחרון בעולם שבו עוסקים בגידול סוסים.
מנזר גלאתי (בגאורגית: გელათის მონასტერი, גֶלאתיס מוֹנאסטֶרי) או מנזר הבתולה - גלאתי הוא מנזר בעיר כותאיסי שבמחוז אימרתי גאורגיה.
המנזר נבנה בשנת 1106 על ידי דוד הבנאי, מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת, (1089-1125).
במשך תקופה ארוכה היה מנזר גלאתי אחד ממרכזי ההשכלה הגבוהה בגאורגיה.
היה בו אקדמיה שהעסיקה חלק מאנשי המדע המפורסמים של גאורגיה, ביניהם מדענים, תאולוגים ופילוסופים, הרבה מאלה שהיו פעילים במנזרים האורתודוקסיים השונים מחוץ לגאורגיה או באקדמיית מנגן שבקונסטנטינופול.
היסטוריונים מאותם הימים תיארו את העבודה שנעשית באקדמיה כך:
האקדמיה נמצאה על גבעה מיוערת, כ-11 ק"מ צפון-מזרחית לכותאיסי.
דוד הבנאי שייסד את האקדמיה, לא זכה בסופו של דבר לראות בהשלמתה, ונקבר על פי הנחיותיו המפורשות, ברצפת שער הכניסה הראשית בחלק הדרומי, כי, על פי האגדה, רצה המלך הענו שכל נתין בממלכה יעבור מעל קברו.
דוד היה מעורב באופן אישי בבניית האקדמיה, ונקשרו לו בשל כך אגדות רבות.
מנזר גלאתי שימש מרכז תאולוגי גדול ומשך אליו מלומדים רבים.
הלימודים כללו תאולוגיה, גאומטריה, אסטרונומיה, מוזיקה, רטוריקה, שפות וציור.
עד תחילת המאה ה-20 במנזר נשמר כתב עת עתיק הבשורות של מוכווי שכיום נמצא בטביליסי.
המנזר נחרב פעמיים על ידי העות'מאנים, אולם הצליח לשמר מספר רב של ציורי פרסקו וכתבי יד המתוארכים למאות השתים עשרה - שבע עשרה.
בשנת 1994, הכריזה אונסק"ו על המנזר כאתר מורשת עולמית.
רוב הפרסקאות במנזר הם מהמאה השש עשרה, מלבד אלה שבכניסה לכנסייה הראשית, המתוארכים לתחילת המאה השתים עשרה.
גם אפסיס הכנסייה הגדולה עשוי כולו פסיפס מאותה מאה המורכב ממעל לשני מיליון אבנים.
בכנסייה נמצא גם איקונין חאחוּלי המפורסם ביותר בגאורגיה.
האיקונין היה הגדול מסוגו בעולם, אולם הרוסים גנבו אותו, שברו אותו ומכרו את חלקיו.
חלקים מהאיקונין נמצאים כיום במוזיאון הממלכתי בטביליסי, במוזיאון מטרופוליטן בניו יורק, והיתר בידיים פרטיות.
מנזר באת' , או בשמו המלא כנסיית המנזר של פטרוס הקדוש, באת' (The Abbey Church of Saint Peter, Bath), היא כנסייה אנגליקנית ומנזר בנדיקטי לשעבר בעיר באת' בסאמרסט, אנגליה.
המנזר נוסד במאה ה-7 לספירה, אורגן מחדש במאה ה-10 ונבנה מחדש במאות ה-12 וה-16. המבנה הנוכחי הוא אחת הדוגמאות הטובות, הגדולות והמפורסמות ביותר לסגנון גותי אנגלי ניצב (Perpendicular Gothic).
הכנסייה היא בניין רשום בעלת תוכנית קרקע בצורת צלב.
בתוך הכנסייה יש מקום ל-1,200 אנשים.
היא משמשת לפולחן דתי, לטקסים אזרחיים והרצאות.
המבנה מכיל מספר מונומנטים ואנדרטאות לאנשים ראויים לציון.
ב-1999 חגגה הכנסייה יובל 500 שנים להקמתה.
בשנת 675, אוסריק, מלך הוויץ העניק לאם המנזר ברתה 100 היידים ליד בית כדי להקים מנזר לנשים.
מאוחר יותר הפך מבנה זה למנזר לגברים תחת פטרונותו של הבישוף של ווסטר.
המלך אופה ממרסיה לקח בכוח בהצלחה את "המנזר המפורסם ביותר בבאת'" מהבישוף ב-781. ויליאם ממאלמסברי מספר שאופה בנה מחדש את כנסיית המנזר בסטנדרטים כה גבוהים עד שהמלך אדווי תיאר אותה כ"בנויה באופן נפלא".
באותו זמן דעכה תנועת הנזירות באנגליה, אך אחיו של אדווי, אדגר, מלך אנגליה (שהוכתר כ"מלך האנגלים" במנזר ב-973), החל בהחייאת המנזר עם עלייתו לכס המלכות ב-959. הוא עודד נזירים לאמץ את החוקים של בנדיקטוס הקדוש, שהוצגו למנזר על ידי אלפג' הקדוש.
בעקבות מותו של ויליאם הכובש ב-1087, העיר באת' ניזוקה קשות ממאבק על השלטון ועל העוצמה בין בניו.
המנצח, ויליאם רופוס, העניק את העיר לרופא המלכותי ג'ון מטור, שנהפך לבישוף של ויילס וראש המנזר של באת'.
רשות ניתנה להזיז את המושב האפיסקופלי (Episcopal see) מסומרסט לקתדרלת ויילס, יישוב שהיה אז קטן יחסי לעיר החומה באת'.
המעבר התרחש ב-1090. ג'ון נהיה הבישוף הראשון של באת' וכנסיית סנט פטר הועלתה למעמד קתדרלה.
מאחר שחוקי הבישוף ואב המנזר שולבו, המנזר החל להיות מנוהל על ידי הפריור (prior).
ג'ון מטור תכנן קתדרלה חדשה בקנה מידה גדול, המוקדשת לפטרוס ופאולוס, אך רק האמבולטוריום הושלם בעת מותו בדצמבר 1122. הוא נקבר בקתדרלה.
הקתדרלה הלא שלמה נהרסה בשרפה ב-1137, אך העבודות עליה נמשכו עד 1156, המבנה השלם היה באורך 101 מטר.
ב-1245 מעמד של קתדרלה משותפת ניתן למבנה בידי האפיפיור אינוצנטוס הרביעי לדיוקסיה של באת' וויילס.
רוג'ר מסולסברי מונה לבישוף הראשון של באת' וויילס, אחרי שכיהן כבישוף באת' בשנה הקודמת.
לעומת זאת, הבישופים שירשו אותו העדיפו את ויילס ומועצת הקנוניזציה ביקשה מהאפיפיורים השונים לעבור ל-ויילס ונענו בחיוב.
הקתדרלה של באת' נפלה להזנחה והתפוררות.
כאשר אוליבר קינג, הבישוף של באת' וויילס בשנים 1495-1503 ביקר בבאת' ב-1499 הוא היה מזועזע למצוא את הכנסייה המפורסמת הרוסה.
הוא חשב במשך שנה מה לעשות בנידון, לפני שכתב לפריור של באת' באוקטובר 1500 ובמכתב הסביר שחלק גדול מההכנסה הפריורית צריכה להיות מוקדשת לבנייה מחדש של הקתדרלה.
העבודה על המבנה החלה באביב שבא לאחר מכן.
הבישוף קינג תכנן כנסייה קטנה יותר, המכסה רק את החלק שבו עמדה הספינה הראשית הנורמנית.
הוא מת לפני שראה את הבנייה מושלמת, אך שחזור הקתדרלה הושלם רק מספר שנים לפני פירוק המנזרים ב-1539.
במסגרת הרפורמציה האנגלית, הפריור הולווי נכנע לכתר האנגלי בינואר 1539. הכנסייה נוקתה מעופרת, ברזל וזכוכית ונשארה להירקב.
ב-1574, אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה קידמה יוזמה לשחזור הכנסייה והפיכתה מקתדרלה לכנסייה קהילתית עבור העיר באת'.
היא הורתה על ייסוד קרן לאומית כדי לממן את העבודות.
ג'יימס מונטאז' כיהן כבישוף של באת' וויילס בשנים 1608-1616, באותה תקופה שילם כ-£1,000 עבור הגג החדש של הספינה הראשית הבנוי מפסיס עופרת.
הוא נקבר בקבר מאלבסטר המצוי בספינה הצפונית.
בשנות ה-1860 ביצע סיר ג'ורג' גילברט סקוט פרויקט שחזור גדול, שמומן בידי הרקטור צ'ארלס קמבל.
הפרויקט כלל התקנת קמרונות מניפה בספינה הראשית, דבר שלא היה רק תוספת אסתטית מגונדרת אלא היה השלמת התכנון המקורי.
הבישוף קינג הכין את המבנה לקמרונות מניפה בבית המקהלה, לפי תכנון של ויליאם ורוברט ורטו, ויש רמזים בפיתוחי האבן שקמרונות אלו נועדו לקרות גם את הספינה הראשית, אך דבר זה לא יצא לפועל כנראה עקב סיבות כספיות.
עבודות שחזור שנעשו במאה ה-20 ובמאה ה-21 כללו את ניקוי המבנה ובנייה מחדש של העוגב על ידי קלייס אורגלבאו מבון.
הכנסייה היא בניין רשום מדרגה I ופעילה גם כיום כמקום פולחן, עם קהילה בת מאות חברים ומאות אלפי מבקרים מדי שנה.
רק מעט ידוע על המבנה הראשון באתר, שתואר על ידי המלך אדווי כ"בנוי בצורה מופלאה".
בהינתן מקור העיר, כנראה שהכנסייה תפסה את מקומו של מקדש פאגאני.
עם הרמת מעמד כנסיית המנזר לקתדרלה ב-1090, הרגיש הבישוף שיש צורך מבנה יותר גדול ויותר חדשני.
האמבולטוריום (מעין מסדרון בצורת חצי עיגול סביב האפסיס) הושלם בעת מותו של הבישוף ג'ון ב-1122. העבודה סבלה משרפה ב-1137 אך הושלמה בסביבות 1156. קיומו של אמבולטוריום מרמז שמדובר היה במבנה גדול, בסדר גודל של קתדרלת דרהאם וגדול יותר מהמבנה הנוכחי.
מבנה זה הוזנח להתפוררות בעקבות הסרת הכיסא והעברתו לוויילס ב-1245 ונהרס ב-1500 כאשר הוחלט שלא ניתן לשמר את המבנה ויש לבנות כנסייה חדשה תחתיו.
הבנייה של הכנסייה הגותית החלה ב-1500 אך לא הושלמה עד 1609. הכנסייה הגותית לא הייתה גדולה כמו המבנה שקדם לה, שכן מן המנזר נשלל מעמד הקתדרלה.
הכנסייה החדשה היא דוגמה קלאסית לסגנון האנגלי הניצב של האדריכלות הגותית באנגליה.
הספינות המשניות הנמוכות והארקדות לעומת קומת התאורה הגבוהה, מציגים את האיזון הנגדי שהיה אופייני לכנסיות בסגנון הניצב.
ברם, הכנסייה החדשה יועדה לשרת ככנסיית מנזר ולכן נבנתה בתוכנית צלב, דבר שהיה נדיר לכנסיות קהילתיות באנגליה באותה תקופה.
פנים הכנסייה מכיל קמרונות מניפה איכותיים שנעשו בידי רוברט ורטו וויליאם ורטו (Vertue) שתכננו קמרונות דומים עבור הקפלה של הנרי השביעי, מלך אנגליה במנזר וסטמינסטר.
לכנסייה 52 חלונות, התופסים 80% משטח הקירות ומעניקים לפנים תחושה של שפע אור.
הוויטראז'ים על החלונות משקפים את דעות הכמורה במאה ה-12 ובמאה ה-16 על המראה שהולם כנסייה.
בעקבות הרפורמציה הכנסייה סבלה מהזנחה אך שוחזרה וזכתה לתוספת קמרונות מניפה בספינה הראשית בשנות ה-1860.
האזכור הראשון של עוגב בכנסיית המנזר מתוארך ל-1634, אך דבר אינו ידוע על כלי נגינה זה.
העוגב הראשון שיש תיעוד לגביו נבנה בידי אברהם ג'ורדן ב-1708 והותקן על הגלריה החדשה במקום מסך העץ מימי הביניים.
העוגב עבר שינויים ב-1718 וב-1719 בידי בנו של ג'ורדן, דבר שהוביל לתוצאות הרסניות כמו שקרה בקתדרלת דרהאם.
המפרט שתועד ב-1800 כלל 20 רגיסטרים המחולקים ל-3 מקלדות.
היקף המקלדות הורחב, דוושות של אוקטבה וחצי נוספו והכלי חודש ב-1802 בידי ג'ון הולנד; תיקונים נוספים נעשו בידי פלייט & רובסון ב-1826. בסופו של דבר, עוגב זה הועבר בתחילה לארמון הבישוף בוויילס ב-1836 ואחר כך לכנסיית מריה הקדושה ביאטון, שם הוא נבנה מחדש ושונה.
העוגב הבא של המנזר נבנה ב-1836 בידי ג'ון סמית' מבריסטול, לפי מפרט של 30 רגיסטרים המחולקים ל-3 מקלדות ודוושות.
עוגב זה נבנה מחדש ב-1868 על הגלריה החדשה בבית הרוחב (טרנספט) הצפוני בידי ויליאם היל ובנו מלונדון, לפי מפרט של 40 רגיסטרים המחולקים ל-4 מקלדות ודוושות, למרות שחטיבת הסולו, שהביאה את סך הרגיסטרים למעל 40 לא הושלמה.
רוב חלקי העוגב הועברו לכנסיית פטרוס ופאולוס הקדושים, קרומר ב-1896, כאשר השאריות נשמרו לשילוב בעוגב החדש של המנזר.
ב-1895 הותקן עוגב חדש, על ידי נורמן & בירד מנוריץ'.
היו לו 52 רגיסטרים על 4 מקלדות ודוושות.
והוא ניצב מעל שתי קורות פלדה בצפון ובדרום של מקום המצלב (crossing) כאשר הקונסולה עומדת על הרצפה סמוך לעמוד התומך הצפון-מערבי של מקום המצלב.
בריאן אוליבר מבאת' תכנן תיבות חדשות אך ההזמנה מעולם לא בוצעה.
נורמן & בירד הציבו אותו בבית הרוחב הצפוני והכילו את העוגב בתיבה חדשה שתוכננה על ידי סר תומאס גרהאם ג'קסון ב-1914.
העוגב נבנה מחדש שוב ב-1930 והפעם בידי ויליאם היל ונורמן & בירד, שהעלו את מספר הרגיסטרים שלו ל-58. ב-1972 מספר הרגיסטרים הוגדל ל-65. חטיבת הפוזיטיב, שמפרידה בין התיבה לקונסולה, הותקנה באותו זמן.
ברם, נגרמו בעיות של חוסר קוהרנטיות בסכמה הטונאלית, עקב חוסר התאמה בין הצינורות מ-1895 לאלה מ-1972, ושל אמינות, עקב סוגים שונים של פעולות הקשה שהיה קשה לתחזק ולגשת אליהם.
בגלל בעיות אלה הוחלט לבנות את העוגב מחדש.
ב-1997 נבנה העוגב לגמרי מחדש בידי קלייס אורגלבאו מבון, תוך שמירת הכלי הקיים רחוק ככל האפשר והחזרתו למצבו מ-1895, למרות שחטיבת הפוזיטיב נשמרה.
נכון להיום, לעוגב יש 63 רגיסטרים הפרושים על גבי 4 מקלדות ודוושות.
העוגב נבנה לפי עקרון הוורקפרינציפ של תכנון העוגב, כלומר: התיבה היא בעומק "מחלקה" ("department") אחת בלבד, כאשר יוצא הדופן היחידי הוא הדוושות שנמצאות מאחור ולא בצידי התיבה.
צינורות קדמיים חדשים, העשויים כ-75% בדיל, נוצרו והתיבה הושלמה עם כיסוי אחורי, דפנות צדדיות וגג.
פאנלים מנוקבים, שנעשו על ישי דרק ריילי מ-Lyndale Woodcarving שבסקסמונדהאם, סאפולק, הותקנו כדי לאפשר לצליל לצאת מתחתית התיבה.
הקונסולה הישנה נשמרה, אך נבנתה מחדש עם התקני עזר מודרניים ומקלדת חדשה לגמרי.
22 מתוך 83 שורות ("ranks") בתוך העוגב מכילות מספר צינורות מהכלי של 1868. 4 שורות עשויות רק מצינורות של העוגב מ 1868. 21 מכילות צינורות מהעוגב של 1895. רק 2 שורות מורכבות מהצינורות של העוגב מ 1895. 48 שורות מכילות צינורות חדשים: 34 מהם חדשים לגמרי.
מפוחים ישנים נוצלו עד כמה שהיה שאפשר.
מאגר האוויר והרוח הישן שוחזר ולא הוחלף.
העוגב מופעל מכנית, ב-Tracker action, עם פעולה הנעזרת באלקטרוניקה לדוושות.
עוגב קונטינואו בעל 4 רגיסטרים הותקן במנזר ב-1999 בידי קנת' טיקל מנורת'המפטון.
העוגב נמצא בתוך תיבה שחורה מעץ אלון כהה, והוא נייד.
ניתן לכוונו בשלושה גובהי קול (Pitch), והם: A=440 Hz (גובה קול של קונצרט מודרני), A=415 Hz ו A=486 Hz, דוושת מנוף יכולה להוריד צליל הרגיסטרים רק לרגיסטר ה-8', וכאשר היא משוחררת, היא מחזירה את העוגב למצב לפני שנלחצה.
מידע נוסף על כלים דומים לעוגב זה באתר היצרן, כאן.
המקהלה שודרה ברדיו 3 של ה-BBC ב"תפילת הערב" והקליטה מספר פעמים מזמורים.
היא הופיעה עם שלושת הטנורים לרגל חניכת המרחצאות והספה Thermae בבאת'.
ב-1700 המערכת הישנה של 6 פעמונים הוחלפה במערכת שלמה של 8. כולם למעט הטנור, שרדו.
ב-1770 נוספו עוד 2 פעמונים קלים יותר שיצרו את המערכת הראשונה בת 10 פעמונים בדיוקסיה.
כיום, המגדל של המנזר מכיל את מערכת 10 הפעמונים, התלויים באופן בלתי רגיל כך שגודלם מהגדול לקטן ביותר הוא נגד כיוון השעון סביב תא הצלצולים.
פעמון הטנור של מערכת הצלצולים (Change ringing) שוקל 33 cwt שזה 1688 ק"ג.
מנזר באת' ידוע כמרכז חשוב של צלצול בפעמונים במערב אנגליה.
מנזר אום-ליסאן הוא מנזר ביזנטי בדרום-מזרח ירושלים, שהוקם על ידי פטר האיברי בשנת 430. במסגרת חפירות ארכאולוגיות שהתבצעו במנזר, התגלתה כתובת עתיקה בשפה הגאורגית ובה השימוש העתיק ביותר במונח "כרתוולי" ("גאורגי").
מנזר אום ליסאן היה אחד מהמנזרים שהוקמו על ידי מלכי גאורגיה בתקופת ממלכת איבריה ומאוחר יותר על ידי הממלכה הגאורגית המאוחדת.
מאז התנצרותם של הגאורגים במאה הרביעית התקיים קשר לארץ ישראל ובמיוחד לירושלים.
צליינים שהגיעו מגאורגיה הגיעו ברובם למנזרים דוברי יוונית בהם השתכנו.
אולם היו גם מרכזים דתיים שנתרמו על ידי מלכי גאורגיה.
המקור העיקרי למידע על הגאורגים בארץ ישראל הוא הספר שנכתב על ידי יוחנן רופוס במאה החמישית על חייו ומעשיו של פטר האיברי.
הספר מתמקד במסעותיו של רופוס עם פטר, ומתאר הקמה של מנזרים, כנסיות ואכסניות לצליינים הרבים שהגיעו מגאורגיה למקומות הקדושים לנצרות בארץ ישראל.
המנזר נתגלה בעקבות עבודות בניה שנעשו בשכונת אום ליסאן מדרום לתלפיות מזרח בירושלים.
בחפירות בשנת 1995 נתגלתה קפלה מרוצפת בפסיפס צבעוני, מספר חדרים ובור מים.
בחפירות שנערכו בין השנים 2002-2004 בידי רשות העתיקות ומשלחת גאורגית בראשות איאולון גגושידזה, נחשפו חלקים נוספים של המנזר, הכוללים חדרים מרוצפים באבן, בריכת אגירה מתקן מים.
הממצא החשוב ביותר הייתה קריפטה (אולם תת-קרקעי) חצובה בסלע, ששימשה בפועל כאולם קבורה של מנזר ביזנטי קטן.
האולם הכיל 24 קברים ביניהם תעלת קבורה אחת יוצאת דופן הכילה שרידים של גופת נזיר מזדקן כבן שישים בערך.
הקבר נשא כתובת באלפבית הגאורגי העתיק, בכתב אסומתוורולי, שמניתוח אפיגראפי שלו עולה כי הוא מהמאה החמישית או המאה השישית.
הכתובת הגאורגית שנתגלתה היא השימוש הקדום ביותר בשם 'כרתוולי' על חפץ ארכאולוגי לא רק בישראל ובכלל.
מיקומו של הקבר בתוך הקריפטה, השימוש בשפה הגאורגית, תפקידו הרם של הנקבר וציון הלאום מצביעים על כך שהמנזר היה מנזר גאורגי ולא רק מנזר בו השתכנו נזירים גאורגים.
גילוי של מקווה מתחת לחצר המנזר באום ליסאן מצביע שבאתר התקיימה חווה יהודית בתקופה הרומית ושהוא יושב שוב בתקופה הביזנטית והוקם בו מנזר.
מנזר אנטוניוס הקדוש הוא מנזר קופטי השוכן ברחוב יצחק אבינרי ביפו, מדרום לכנסיית אנטוניוס הקדוש הקתולית.
מתחם המנזר משתרע על שטח ניכר, אך המבנים שבו מוזנחים ומתפוררים.
המנזר קרוי על שמו של אנטוניוס הגדול, נזיר מצרי בן המאה ה-4 ואחד הקדושים המרכזיים בכנסייה הקופטית.
השטח נרכש בשנת 1855 ובמנזר נמצאת כנסייה שנחנכה בשנת 1865, אכסניה נטושה ששירתה את עולי הרגל הקופטים בדרכם ממצרים לירושלים, וכן באר ותעלות השקיה שסיפקו מים לגן שנמצא בו.
מעל למבנה הכנסייה מונחת כיפה אדומה, ובתוכו איקונוסטאזיס מעוטר בדמויות הצלוב, הבתולה וקדושים שונים, ומתקרת האולם תלויה נברשת שהובאה מיוון.
עם הקמת מדינת ישראל בשנת 1948 חדלו עולי רגל קופטים ממצרים לפקוד את הארץ, ומאז המנזר הלך והתדרדר.
כיום מתגורר במקום נזיר בודד.
מנזר אנטוניוס הקדוש הוא מנזר מרוני השוכן ברחוב דולפין 22 שבשכונת עג'מי ביפו.
המנזר והכנסייה שבו הוקמו בשנת 1904 על ידי סוחר מרוני אמיד, לאחר שהמרונים עזבו את העיר העתיקה של יפו, והכנסייה ומבני הדת האחרים שהיו ברשותם שם נהרסו.
הכניסה לכנסייה פונה לכיוון מזרח ומעליה קבועים שלושה חלונות מוארכים וחלון עגול נוסף.
המבנה צבוע בלבן ומשובצות בו לבנים חומות עשויות כורכר.
מעל לכניסה מתנשא מגדל פעמונים בן שתי קומות, שבראשו צלב.
מימין למבנה שוכן מוסך המשמש כחדר הארחה.
במקום שני נזירים הדואגים גם לאחזקת הארכיון שבו.
מנזר גבירתנו של הכרמל הוא מנזר נשים כרמליטי השוכן ברחוב טשרניחובסקי בכרמל הצרפתי שבחיפה.
המבנה שוכן על קו הרכס של הכרמל, ונשקף ממנו נוף פנורמי לעבר העיר התחתית של חיפה, עמק זבולון והרי הגליל.
המנזר מוקדש למרים, אם ישו.
במנזר מתגוררות כעשרים נזירות בנות לאומים שונים, ואחת לשלוש שנים הן מתכנסות ובוחרות מועצה.
בכל שש שנים מתמנה אחת הנזירות כאם המנזר.
המנזר מתפקד כיחידה אוטרקית, ופרנסתו מתיירות צליינית, מכירת חפצי קודש ונרות שהנזירות מייצרות וכן מחלקה חקלאית קטנה בתחומי המתחם.
שפת היום-יום והתפילה במנזר היא צרפתית.
המנזר הוקם על ידי שלוש נזירות כרמליטיות מצרפת, אשר הגיעו לחיפה בשנת 1882. בתחילה הקימו הנזירות את מנזר זאווארא באזור שכונת בת גלים, סמוך לחוף הים (כיום במתחם בית החולים רמב"ם), והוא נחנך ב-1892 לאחר כעשר שנות בנייה.
במלחמת העולם הראשונה גרשו העות'מאנים את הנזירות מארץ ישראל, והן שבו אליה והקימו את המנזר מחדש.
בשנת 1936 בנו מנזר על הכרמל ברחוב טשרניחובסקי, בהשפעת הסגנון הגותי.
במשך שנים רבות היה המקום סגור לביקורים מבחוץ.
בשנים האחרונות מקבלות הנזירות קבוצות מאורגנות לביקור.
המבקרים יושבים בחדר והנזירות בחדר סמוך עם פתח גדול בין החדרים המכוסה בשבכת מתכת כדי ליצור הפרדה ביניהן לקהל.
הן מקרינות מצגת על תולדות המנזר ושגרת חייהן ועונות על שאלות.
כנסיית המנזר שוכנת בחלקו המזרחי של המתחם, ומעל דלת חזיתה הפונה מזרחה, קבוע תבליט גדול שבו נראים המדונה והילד, וסביבו חמישה חלונות זכוכית צבעונית.
חלל המבנה נתמך בארבעה עמודים מסיביים, מחופים בשיש, שבחלקם העליון כותרות מסוגננות מאבן גיר לבנה.
העמודים מחלקים את החלל לשלוש ספינות, והמרכזית רחבה וארוכה משתי הצדדיות.
הרצפה עשויה מדוגמאות גאומטריות בצבעי חום, שחור ולבן.
על הקיר שמאחורי המזבח, השוכן, בניגוד למקובל, בצידה המערבי של הכנסייה, קבוע פסיפס קיר גדול, ובו מתואר הנביא אליהו הכורע על ברכיו על הר הכרמל, וסוגד לבתולה הניצבת על ענן מעל הים.
מעל דמות הבתולה נראית יונה המייצגת בנצרות את רוח הקודש.
משני צדדיו של הציור נראים סמלי הקוסטודיה של ארץ הקודש והמסדר הכרמליטי.
המזבח ניצב על במת שיש מוגבהת בת שלוש מדרגות, ומאחוריו ניצב קיר-מסך שבו חרוטים קטעים מתפילת אני מאמין.
בכיפת המבנה ארבעה חלונות זכוכית צבעונית, ובמרכזה מופיעה דמותו של ישו המורה, האוחז בשמאלו בדגם הכנסייה, ומשני צדדיו מופיעות האותיות אלפא ואומגה.
חלקם התחתון של קירות הכנסייה מחופה ברצועות שיש בצבע שחור ובצבעי חום ואדום, ועליהם קבועים 14 צלבים ממוספרים, המסמלים את 14 התחנות לאורך דרך הייסורים.
מנזר אלכסנדר נבסקי או לאוורת אלכסנדר נבסקי הוא מנזר הממוקם בקצה המזרחי של נבסקי פרוספקט בסנקט פטרבורג.
המנזר נבנה בהוראת פיוטר הגדול על מנת להכיל את השרידים הקדושים של אלכסנדר נבסקי, הקדוש המגן של סנקט פטרבורג שהפכה באותה עת לבירת רוסיה במקום מוסקבה.
בשנת 1797 הוגדר המסדר כלאורה (תואר אותו נשאו קודם לכן רק לאוורת קייב-פצ'רסק שבקייב ולאוורת השילוש-סרגייב).
במתחם הכנסייה מצויות שתי כנסיות הבנויות בסגנון הבארוק אשר תוכננו על ידי האב והבן טרציני, ונבנו בין 1717–1722 ו-1742–1750 בהתאמה.
כמו כן במתחם ממוקמת קתדרלה המוקדשת לשילוש הקדוש שנבנתה בסגנון נאו-קלאסי בין השנים 1778–1790 בתכנונו של האדריכל איוואן סטארוב.
במתחם המנזר ממוקם בית העלמין טיחווינסקויה בו קבורים, בין היתר, לאונרד אוילר, מיכאיל לומונוסוב, אלכסנדר סובורוב, ניקולאי קאראמזין, מודסט מוסורגסקי, פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, פיודור דוסטויבסקי, קארלו רוסי, סרגיי ויטה, ניקולאי רימסקי-קורסקוב ואיוואן גונצ'רוב.
לאחר מהפכת אוקטובר צומצמה בהדרגה הפעילות הדתית במתחם ובשנות ה-30 הופסקה כליל.
בשנת 1996 החלה להתחדש פעילות דתית במתחם ובשנת 2000 הוחזר המקום לניהול הכנסייה הרוסית ולבעלותה.
מנזר אוסטרוג (סרבית Манастир Острог; Manastir Ostrog) הוא מנזר השוכן בגובה של 900 מטרים מעל פני הים במישור ביילופאווליץ' (Bjelopavlić) שבעמק נהר זטה במרכז מונטנגרו.
חלקו העליון של המנזר היא מצודה הקבועה על צוק סלעי כמעט אנכי, ובעמק שלמרגלותיה שוכנים מבנים נוספים השייכים למנזר ומספר כנסיות.
קיומו של יישוב ספר באתר בשם קסטרום (Kastrum) נזכר לראשונה ב-1441, ונראה כי הוא נהרס בפלישות העות'מאניות בסוף המאה ה-15. מועד הקמתו המדויק של המנזר אינו ידוע, והוא מיוחס למטרופוליט של הרצגובינה, בזיליוס הקדוש מאוסטרוג (Свети Василије Острошки, Sveti Vasilije Ostroški; 1610-1671), אשר נקבר במערה באתר.
במקום שכנה כבר כנסייה שבזיליוס הרחיב, והוא הקים את מוסדות המנזר מכספי תרומות בשלוש מערות - בראשונה הקים את כנסיית ואוודנייה (Vavedenja), בשנייה חדר אירוח ואחסון ובשלישית מקום אחסון לאוצרות המנזר.
המצודה שבמנזר העליון נבנתה לאחר מכן וב-1824 נבנתה כנסייה טרויין הקדוש בחלקו התחתון של המנזר.
במשך השנים שמשה המצודה במנזר העליון כמעוז במספר קרבות, בהם שני קרבות נגד העות'מאנים ב-1853 וב-1877. המנזר זכה למראהו הנוכחי בין השנים 1923-1926, לאחר שרפה אשר כילתה את חלקו העיקרי וחלק גדול מאוצרותיו.
קברו של בזיליוס הקדוש בכנסיית המערה ואוודנייה נחשב למקום הקדוש ביותר במונטנגרו ובהרצגובינה, והוא הפך לאתר עלייה לרגל פופולרי בבלקן, במיוחד בקרב נוצרים אורתודוקסים, אך גם עבור קתולים ומוסלמים.
העולים לרגל עושים את דרכם מהמנזר התחתון לעליון כשהם יחפים, ויש העושים זאת על ברכיהם.
האתר זוכה לביקור במשך כל השנה ובמשך כל שעות היום והלילה, אך במיוחד בפנטקוסט וביום חגו של הקדוש - 29 באפריל.
לפי המסורת תפילה במקום היא סגולה למרפא ולניסים.
מנזומה הוא הכינוי לסגנון מזמורי הלל אסלאמיים אתיופיים, שהתפתח בצפון-מזרח אתיופיה, במחוז וואלו.
מזמורי מנזומה מבוצעים על ידי סולן המלווה במקהלה ובכלי הקשה או מחיאות כפיים.
המזמורים מכילים אזכורים חוזרים של אללה והילול של הנביא מוחמד במבנה הומופוני.
שירת מנזומה נפוצה בכל רחבי אתיופיה, בה מושרש עדיין הזרם הסופי, ומהווה סוג של 'דיקר' (ערבית: ذکر, היזכרות, זיכרון של האל) - פעולת התמסרות או דבקות איסלמית הכוללת חזרה על שמות האל, תחינות או שורות מן הכתבים הקדושים לאסלאם, שמטרתה התקרבות אל האלוהות.
שירי מנזומה, בשפה האמהרית, התפשטו דרומה אל הרר וג'ימה.
כיום ניתן למצוא שירי מנזומה באמהרית ובאורומו.
בין מבצעי המנזומה הבולטים של ימינו נמצא שייח מוחמד אוול.
מנזר אותימיוס (נכתב גם אבטימיוס) הוא אתר ארכאולוגי השוכן במרכזו של מישור אדומים, אזור התעשייה של מעלה אדומים, כקילומטר מדרום לנחל אוג.
במקום נמצאים שרידיו של מנזר אשר נוסד בשנת 428 בידי אותימיוס הקדוש, מראשוני הנזירים במדבר יהודה.
ב-428 ייסד אותימיוס ייסד את המנזר.
נוסד תחילה כלאורה ובו כנסייה שסביבה נבנו 12 תאי מגורים לנזירים.
במנזר נערך, בין היתר, ריפוי חולים.
ב-482, מספר שנים לאחר מותו של אותימיוס בשנת 473, הפך המנזר לקוינוביון, הוא הוקף חומה ובמרכזו הוקמה כנסייה חדשה.
במנזר נחצבו בור מים גדול שסיפק את צורכי הנזירים ואפשר לקיים באתר בוסתן.
כשהבור נתגלה מאות שנים רבות אחר כך, הוא עוד היה בשימושו של שבט בדואי מקומי.
אותמיוס עצמו נקבר בקריפטה מתחת לקפלה קטנה שנבנתה במרכז המתחם, וזו השתמרה.
המנזר נפגע ברעידת אדמה בשנת 660 אך שוקם והמשיך להתקיים עד המאה ה-13. הכניסה למנזר עצמו נבנתה בתקופה הצלבנית.
במאה ה-13 הפך האתר לחאן דרכים אשר נודע בשם "חאן אל-אחמר" (החאן האדום), וננטש באופן סופי בתקופה העות'מאנית.
אורכו של האתר כ-90 מטרים ורוחבו כ-80 מטרים.
נוסף על בור המים, שרידי הכנסיות והקריפטה, נשתמרו בו תאי נזירים, אכסניה, פסיפס ותעלות מים.
במקום אף שוכנת קריפטה שבה עצמותיו של אותימיוס.
האתר לא היה נגיש לקהל עד שנת 2010, עת הועבר לניהולה של רשות הטבע והגנים.
ביקור במקום מותנה בתיאום מראש לקבוצות בלבד המבקרות במוזיאון השומרוני הטוב.
מנזר איפאטייב של השילוש הקדוש הוא מנזר אורתודוקסי רוסי של גברים, ששיחק תפקיד חשוב בהיסטוריה של רוסיה במאה ה-16 ובמיוחד במאה ה-17. הוא נמצא מצפון לעיר קוסטרומה, ליד שפך הנהר קוסטרומה לתוך הוולגה.
"הכרוניקה ההיפאטית" שנמצאה בו נקראת לפי שם המנזר.
המנזר הוקם בסביבות שנת 1330 על ידי המרזה הטטרי צ'ט שהתנצר תחת השם זכריה, ושהיה מאבותיו של בוריס גודונוב.
הוא מהווה אחת האטרקציות העיקריות של טבעת הזהב של רוסיה.
בשנת 1435 וסילי השני, הקניאז הגדול של מוסקבה חתם על הסכם שלום עם בן דודו, וסילי קוסוי.
באותה תקופה המנזר היה מרכז חינוכי חשוב.
כאן גילה ניקולאי קרמזין במאה ה-19 שלושה קובצי טקסטים מן המאה ה-14 - הכרוניקה ההיפאטית - שחלקה הראשון הוא הכרוניקה הרוסית הראשונה (של נסטור).
בתקופת הצרות באביב של שנת 1609 נכבש המנזר על ידי תומכיו של דמיטרי הכוזב השני ובספטמבר אותה השנה עבר לידי יריביו.
בסופו של דבר במנזר איפאטייב התקיימה ב-14 במרץ 1613 אספת נציגי העם - זמסקי סובור - שהכריזה על מיכאיל רומנוב כצאר החדש של רוסיה.
מרבית הבניינים של המנזר נבנו החל מן המאה ה-16- 17.
מפורסמים במיוחד הם קתדרלת השילוש הקדוש והאיקונוסטאזיס המפואר שלה.
כנסייה אחרת, קטנה יותר, של "לידת מרים", נחרבה בזמן הדיקטטורה הקומוניסטית.
קיימת תוכנית לשחזרה ולהקדיש אותה לקדושים המעונים של הכנסייה ממשפחת הצאר האחרון.
את הכניסה הראשית מצד גדת הנהר בנה האדריכל קונסטנטין תון.
ביתו הפרטי של הצאר מיכאל הראשון שוחזר בימי הצאר אלכסנדר השני, אולם אדריכלים מודרניים אחדים מעמידים בספק את האותנטיות של השחזור הזה.
מנזר איפאטייב ננטש אחרי מהפכת אוקטובר 1917 והפך למוזיאון.
אחרי שיקומה, בתחילת שנות ה-1990 השלטונות הרוסים החליטו להחזירה לבעלות הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, למרות התנגדות הרשויות המוזיאוניים המקומיים.
ב-30 בדצמבר 2004 ממשלת רוסיה ציוותה העברת המנזר לידי הדיוקסיה קוסטורמה של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
לפי ההשערה העיקרית מנזר איפאטייב הוקם בסביבות 1330 (או אולי 1275) על ידי אציל רוסי ממוצא טטרי בשם מרזה צ'ט, לפי שמו הנוצרי - זכרי.
האגדה מספרת שהוא נרפא באורח פלא ממחלה על ידי חזון שבו ראה את מרים הבתולה, ואת הקדושים פיליפוס והפאטיוס מגאנגרה, והחליט לבנות את המנזר כאות הכרת תודה.
ישנם היסטוריונים הטוענים שהמנזר הוקם בשנת 1275 על ידי וסילי ירוסלביץ', אך התדרדר יחד עם הנסיכות קוסטרומה לאחר מותו.
במקרה זה, המנזר לא נבנה מחדש לגמרי אלא שופץ על ידי מרזה צ'ט.
מנזר אוטובוירן (גרמנית: Kloster Ottobeuren) הוא מנזר בנדיקטיני שנמצא באוטובוירן, בוואריה שבגרמניה והוא ידוע בעיקר בגלל הכנסייה בסגנון הרוקוקו שנמצאת בו.
המנזר נוסד ב-764 על ידי טוטו המבורך והוקדש למרטיר אלכסנדר הקדוש.
לא הרבה ידוע על ההיסטוריה הקדומה של המנזר מלבד זאת שטוטו, אב המנזר ומייסדו מת בערך ב-815 ושאולריך הקדוש היה אב המנזר ב-972. במאה ה-11 החל האב אדלהלם (1082-1094) לפעול לשימור הבניין שהיה רעוע, תהליך אותו סיים ממשיכו האב רופרט (1102-1145) בתוספת בניית מנזר לנשים ממשפחות אצולה.
המנזר נשרף פעמיים, ב-1153 וב-1217. במאות ה-14 וה-15 התדרדר מעמדו עד כדי כך שבעת כניסתו לתפקיד של האב יוהאן שדלר (1416-1443) שהו במקום רק שישה או שמונה נזירים וההכנסה השנתית לא עלתה על 46 מרק כסף.
תחת ניהולו של האב לאונרד ויידמן (1508-1046) החל המנזר לפרוח: הוא הקים בית דפוס ובית ספר שבו למדו בנדיקטנים מכל רחבי שוואביה.
עם זאת, לאחר זמן לא רב, נפגע בית הספר במלחמת שלושים השנים ונסגר.
הוא הוכר כמנזר אימפריאלי (מעמד שמקנה לו עצמאות משלטון המחוז והוא כפוף ישירות לקיסר) ב-1299, אך איבד את מעמדו זה לאחר שהנסיך-בישוף של אאוגסבורג הפך לפוגט של המנזר.
ב-1710 קיבל המנזר בחזרה את מעמדו האימפריאלי, אך לא היה חלק מאחוזת המעגל השוואבי.
תקופתו הטובה ביותר של המנזר החלה עם כניסתו לתפקיד של האב רופרט נס (Rupert Ness) (1710-1740) שבנה את המבנה הנוכחי והחל בהקמת הכנסייה, אותה סיים ממשיכו ב-1766.
כנסיית אלכסנדר הקדוש ותאודור הקדוש נבנתה כבזיליקה בסגנון הרוקוקו בין השנים 1737-1766. בניגוד לרוב הכנסיות שפונות מזרחה, היא פונה דרומה.
אורכה 89 מטרים, גובהה 36 מטרים, רוחבה 41 מטרים ובחזיתה שני מגדלים שגובהם 82 מטרים.
הכנסייה מעוטרת בפאר רב, וכוללת קישוטי סטוקו, פרסקאות ופסלים רבים.
הצבע השולט בה הוא לבן, העמודים והמזבחות עשויים שיש צבעוני, והקירות והתקרה מעוטרים בדוגמאות צמחים, צדפות ופיתולים.
ב-1926 העניק לה האפיפיור פיוס ה-11 את התואר "בזיליקה קטנה".
בכנסייה מתקיימת תוכנית מוזיקה עשירה במיוחד שכוללת קונצרט מדי יום ראשון, בהם הופיעו ומופיעים גם מנצחים מהשורה הראשונה בעולם, בהם הרברט פון קאראיין, ליאונרד ברנשטיין וקרל ריכטר שגם הופיע בנגינת עוגב.
רוב הקונצרטים מביאים לידי ביטוי לפחות את אחד העוגבים הידועים שבמנזר.
העוגב הישן, יצירת מופת של בונה העוגבים קרל יוזף ריפ (Karl Joseph Riepp) (1710-1775) מורכב למעשה משני עוגבים והוא אחד העוגבים ההיסטוריים הנחשבים ביותר באירופה.
ב-1957 נבנה עוגב נוסף על ידי G.
Steinmeyer & Co, והוא שופץ והורחב כך שכעת הוא בעל 100 משלבים ששולטים בחמש מקלדות.
כל העוגבים בנויים בסגנון הצרפתי.
מנזיני היא עיר באסוואטיני ובירת מחוז מנזיני.
מנזיני מהווה את המרכז האורבני השני בגודלו באסוואטיני, אחרי מבבנה, ואוכלוסייתו נאמדת בכ-110,000 תושבים (נכון לשנת 2008).
העיר נמצאת במרכז הגאוגרפי של אסוואטיני.
מנזיני החלה כתחנת סחר בשנת 1885 והוכרזה כעיירה בשנת 1898.
בשנת 1894, מכר ארתור ברמר את בית המלון שהיה בבעלותו בעיירה לרשות הקולוניאלית הבריטית, שניהלה את אסוואטיני החל מאותה שנה, לצורכי הקמת מטה מנהלי לאומי.
ארתור ברמר התנה את מכירת המלון בכך שהמושבה תקרא על שמו (דורף באפריקאנס משמעותה "עיירה קטנה").
שמה של העיירה חזר לשמה המקורי, מנזיני, בשנת 1960.
המושבה שימשה כמטה מנהלי קולוניאלי בריטי/בורי החל מ-1890, אך נהרסה ב-1902 במהלך מלחמת הבורים וכתוצאה מכך עבר המטה למבבנה.
אולם, ברמרסדורף נשארה כמרכז המסחרי, החקלאי והתחבורתי של אסוואטיני.
עקב כך, באותה תקופה נודעה העיירה בכינוי "הטבור" (The Hub).
בשנת 1994, מנזיני הוכרזה כעיר.
מנזר גורני נמצא בעין כרם, ובו מתגוררות נזירות רוסיות אורתודוקסיות (פרבוסלביות).
כמו מתחמים רבים אחרים ששייכים לכנסייה האורתודוקסית הרוסית בארץ ישראל, הוא מוכר גם בשמו מתקופת השלטון הטורקי: "מוסקובּיה".
בשנת 1871 נרכש המתחם עבור הכנסייה הרוסית האורתודוקסית על ידי הארכימנדריט אנטונין קפוסטין מדרגומן הקונסוליה הצרפתית בירושלים.
בתחילה המתחם שימש כאכסנית צליינים.
בשנת 1882 בנה קפוסטין את הכנסייה הראשונה שהוקדשה לאיקונין של המדונה מקאזאן שנמצאת בכנסייה.
מימין לכניסה של הכנסייה ישנה אבן שממנה על פי המסורת הטיף יוחנן המטביל.
בשנת 1911 הנסיכה אליזבת, אשתו של סרגיי רומנוב, המושל של מוסקבה ודודו של הצאר האחרון, יזמה את בניית הכנסייה החדשה לזכרו של בעלה.
בנייתה הופסקה עם תחילת מלחמת העולם הראשונה, וגם אחרי תום המלחמה לא התאפשר המשך הבנייה עקב המהפכה הבולשביקית ברוסיה.
בנייתה התחדשה רק ב-2003 וב-2007 קודשה כ"כנסיית כל הקדושים של רוסיה" (Собор всех святых, в земле Русской просиявших).
בשנת 2009 כיפותיה של הכנסייה צופו זהב.
במגדל הפעמונים הוצבו שמונה פעמונים כשמשקלו של הגדול שבהם הוא כ-1,600 קילוגרם ושל שאר הפעמונים – 360 ק"ג.
הכנסייה בסגנון רוסי עם צריחי "בצל" והיא ממוקמת ממערב לקריית מנחם.
הכניסה למנזר אפשרית משני מקומות: דרך עין כרם (לשימושם של יושבי המתחם בלבד) או דרך מתחם בית החולים הדסה עין כרם.
כמו כן, במתחם המנזר מצויה מערה בה התחבא יוחנן המטביל לפי המסורת הפרבוסלבית, שקודשה ככנסייה ב-1987.
הכנסייה הגדולה שבראש המנזר הייתה ידועה במשך כ-100 שנה כ"כנסייה הבלתי גמורה" ובה מוצגת אבן עם טביעת כף רגלו של יוחנן המטביל.
בכנסייה הראשונה, התחתונה מוצגים שריד מן "הצלב האמיתי, אבן מסנטה קתרינה, אבן מאתר הטבילה, אבן ספוגה דם עוללי בית לחם וכיוצא באלה.
כנהוג בכנסיות רוסיות מצוירת מעל הכניסה "מטפחת ורוניקה" עם הטבעת קלסתרו של ישוע.
כנהוג בכנסיות הרוסיות לכל איקונה מצורף שריד קדוש, בדרך כלל פיסת בגד של הקדוש.
ב-12 באפריל נוהגים להביא איקונה המתארת את הבשורה למרים מכנסיית השילוש הקדוש למעיין עין כרם כדי לפגוש באיקונת אלישבע המצויה בכנסייה.
לאחר מכן שוהה איקונת מרים בכנסיית גורני שלושה חודשים, בדיוק כפי ששהתה מרים אצל אלישבע על פי הברית החדשה.
מתחת לכנסייה מצויים כמה בתי עלמין ובאחד מהם קבורות נזירות שמתו במגפת כולרה בעת עבודתן בסלילת הכביש ליריחו בזמן מלחמת העולם הראשונה.
על קברי כולן מופיעה שנת הקבורה 1916. מסופר שאיקונת המדונה מקאזאן הפסיקה את התמותה מכולרה באופן פלאי.
מנזר גאנדזסאר (בארמנית: Գանձասարի վանք) הוא מנזר ארמני ממוקם ברובע מארטקרט בנגורנו קרבאך.
"גאנדזסאר" פירושו "הר האוצר" או "אוצר הגבעה" בארמנית.
המנזר מחזיק שרידים אשר לפי האמונה השתייכו ליוחנן המטביל ואביו זכריה הכהן.
עד מלחמת נגורנו קרבאך השלישית וכיבוש נגורנו קרבאך, גאנדזסאר היה מקום מושבו של הארכיבישוף של ארצאך הממונה על ידי כס האם הקדושה אצ'מיאדזין של הכנסייה האפוסטולית הארמנית.
מנזר גאנדזסאר הוזכר לראשונה במאה העשירית.
בניית קתדרלת גאנדזסאר של יוחנן המטביל החלה בשנת 1216, תחת חסותו של חסן-ג'לאליאן דאוולה , הנסיך הארמני של קאצ'ן .
במאה ה-14, לאחר נפילת הממלכה הארמנית קיליקיה וירדת יכולת ההשפעה של הכס הקדוש שלה, הוקם מחדש הקתוליקוסיה באצ'מיאדזין אשר צמח באארצאך.
מנזר גאנדזסאר הפך למטה של הקתוליקוסיה של אר'וואנק, הידועה גם בשם הכס הקדוש של גאנדזסאר.
הקמתה היא תוצאה של חיפוש בישופי עתיק אחר אוטונומיה כנסייתית, כדי לפצות על חוסר השליטה והתקשורת מתוך המושב המרכזי.
כמו כן, הקמת הקתוליקוסיה הייתה חלק משימוש מהאסטרטגיה המקומית בארמניה, אשר נשלטה על ידי שלטון אסלאמי זר, כדי לשמר בקרב העם מראית עין של סמכות דתית.
במאה ה-16 הוא נכפף לקתוליקוס אשר לעיתים קרובות היו בני שושלת חסן-ג'לאליאן דאוולה.
מתחם הקתדרלה מוגן על ידי חומות גבוהות.
בחלק עליו מונחת הכיפה, ישנם תבליטים המתארים את הצליבה, את אדם וחווה ושני מיינסטרים המחזיקים דגם של הכנסייה מעל לראשיהם, כמנחה לאלוהים.
התבליטים הושוו לגילופים המשוכללים באגטמר וכמה היסטוריונים לאמנות רואים במנזר את אחת מיצירות המופת של האדריכלות הארמנית.
מנז'י היא עיירה בקמרון שנמצאת באזור דרום-מערב.
היא נמצאת כ-420 קילומטרים מעיר הבירה יאונדה וכ-256 קילומטרים מבירת האזור בואאה.
רוב האוכלוסייה במנז'י הם נוצרים קתולים.
חלק קטן מהאוכלוסייה במנז'י היא מוסלמית.
מַנֻוַת (Manuwat) הייתה עיר ממלכה שהתקיימה באזור צפון מסופוטמיה במחצית השנייה של האלף השלישי לפני הספירה.
מַנֻוַת שכנה ככל הנראה על גדת נהר הפרת, בתווך שבין אבלה ממערב ומארי ממזרח.
כיוון שמַנֻוַת הייתה מדינת חיץ בין שתי הממלכות היריבות והחזקות ממנה, נאלצו שליטיה לחתום על חוזה ברית ולהכפיף את מדינתם לצד זה או למשנהו.
בארכיון העיר אבלה התגלתה תעודה ובה נוסח חוזה הברית שחתם חֶנַה דַמוּ (Henna Damu), מלך מַנֻוַת, עם מלך מארי.
בחוזה הוגדר הגבול בין שתי המדינות, ופורטו ההתחייבויות של מלך מַנֻוַת כלפי מארי.
חֶנַה דַמוּ נשבע לקיים ולממן את פולחן האל בשטחו, לשלם מיסים למלך מארי, לשלוח את חייליו לעזרת מארי אם יידרש לעשות זאת, ולעקוב אחרי פעילותם של אויבי מארי (אנשי חַזֻוַן, כַּכְּמִיֻם ו-נִרַר).
הוא התחייב להודיע מיד למצודת הגבול של מארי אם יצאו בני עמים אלו לפשיטה על ערי מארי.
בשלב מסוים הפר מלך מַנֻוַת את הברית עם מארי וכרת ברית עם שליט אבלה.
החוקרים משערים כי בעת חתימת הברית הזו הציג מלך מַנֻוַת בפני שליטי אבלה את החוזה הקודם שהיה לו עם מלך מארי, וכך הגיעה התעודה לארכיון העיר אבלה.
מתעודות שהתגלו בארכיון אבלה עולה כי מַנֻוַת הייתה עיר מסחר חשובה לאורך נהר הפרת.
חֶנַה דַמוּ הוא המלך היחידי של מַנֻוַת ששמו ידוע כיום.
מן העולה מתעודות אבלה ניתן להבין כי לעיתים שלטו במַנֻוַת שני מלכים בו זמנית.
מנזר אסטינו (באיטלקית: Monastero di Astino) הוא אתר היסטורי בעמק אסטינו שבנפת ברגמו בצפון איטליה, ששימש בעבר כמנזר.
המנזר והכנסייה שבו, הנמצאים בשטח המוניציפלי של העיר ברגמו, אינם פעילים ועוברים תהליך שיקום ושימור שהחל ב-2009 ונמשך עד היום (נכון ל-2019).
מקובל לקבוע את שנת ייסוד המנזר בשנת 1070, אולם המסמכים הראשונים על רכישת הקרקע שעליה עומד המנזר מדברים על שנת 1107..
המנזר הוקם על ידי קבוצת חברי המסדר הוואלאמברוזי בראשות ברטריו (Bertario), שהגיע מברשה והיה חסיד של מייסד המסדר, ג'ובאני גואלברטו, שפעל בעיקר באזור טוסקנה.
המסדר הוקם בתקופה שבה ניסו אנשי דת קתוליים לחזק את מעמד הכנסייה באמצעות הרפורמה הגרגוריאנית.
הכנסייה שבמנזר, שקרויה על שם "הקבר הקדוש" (Chiesa del Santo Sepolcro), נבנתה בסגנון רומנסקי, יחד עם חלק ממבני המנזר האחרים, בהנהגתו של ברטריו, שהיה אב המנזר הראשון וכיהן בתפקיד 21 שנים עד מותו בשנת 1128. הכנסייה נבנתה בצורה האופיינית לכנסיות המסדר, צורת צלב טאו .
במאה ה-15 נבנה קלויסטר שמהווה אלמנט מרכזי בחצר המנזר.
בעקבות הכיבוש הצרפתי על ידי כוח בראשות נפוליאון בונפרטה, הופסקה ב-1797 פעולת המנזר על ידי השלטון האזרחי בברגמו.
נכסיו הועברו לרשות בית חולים סמוך שהוקם קודם לכן והופעל על ידי הנזירים.
ב-1832 הפך המקום לבית חולים פסיכיאטרי ושימש ככזה עד 1892. לאחר מכן שימשו מבני המנזר כמרכז של אחוזה חקלאית עד שב-1923 נרכש מבנה המנזר על ידי רוכש פרטי.
ב-1973 נרכש המקום על ידי חברה פרטית במטרה להפכו למרכז גולף, אך תוכנית זו נתקלה בהתנגדות ציבורית ולא הבשילה לכדי ביצוע.
המנזר נשאר נטוש עד 2007 עת נרכש מתחם המנזר כולו על ידי איחוד מוסדות התרבות הקתוליים של ברגמו (MIA) והחלו בו עבודות השיקום.
הכנסייה נפתחה לציבור ב-2013 ותהליך השיקום של שאר מבני המנזר נמשך לאיטו.
במנזר מתקיימות לעיתים פעילויות ציבוריות, בעיקר בסופי השבוע.
מנזר מרים הקדושה של הניצחון (פורטוגזית Mosteiro de Santa Maria da Vitória), הידוע יותר בשם מנזר בטאליה (Mosteiro da Batalha), הוא מנזר דומיניקני, השוכן בעיירה בטאליה במרכז פורטוגל.
בשנת 1983 הוכרז המנזר כאתר מורשת עולמית.
בשנים 1383–1385 התנהלה בפורטוגל מלחמת אזרחים אשר החלה עם מותו של המלך פרננדו הראשון.
המלך לא השאיר אחריו בן זכר כיורש, אך לפני מותו חתם על הסכם נישואין של בתו היחידה הנסיכה ביאטריש, עם חואן הראשון, מלך קסטיליה.
האצולה הפורטוגזית לא קיבלה את ההסכם אשר משמעותו הייתה השתלטות של מלכי קסטיליה על פורטוגל, ובאפריל 1385 הכריז על עצמו ז'ואאו, דוכס אביש כמלך ז'ואאו הראשון מפורטוגל.
הקסטיליאנים אשר ראו במעשיו של ז'ואאו הראשון מעשה מרידה, פלשו לפורטוגל והקרב המכריע נערך ב-14 באוגוסט 1385 באזור אלז'וברוטה.
קודם הקרב נשבע ז'ואאו הראשון כי אם ינצח בקרב, יקים מנזר שיוקדש למרים, אם ישו.
הקרב הוכרע בתוך זמן קצר, והפורטוגזים נחלו ניצחון מוחץ.