tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הבירה החדשה הייתה מעוזם של הנאולוגים: הקהילה הגדולה ביותר שלהם ברובע פשט, אחת מתוך חמש בעיר, מנתה ב-1880 64,000 איש לעומת כמה אלפי אורתודוקסים בכל בודפשט.
בסיס היהדות האורתודוקסית ההונגרית היה ונשאר עד לשואה בקהילות העיירות והכפרים של הפרובינציה.
למרות שבהתאם לכללי הארגון מחדש שנכפה על ידי השלטונות בבודפשט קמו המוסדות המרכזיים של היהדות האורתודוקסית, רוב הסמכויות הרבניות המשיכו לחיות ולפעול בצפון, בעיקר במערב סלובקיה.
ב-25 ביוני 1909 פתחה הקהילה האורתודוקסית בבודפשט במכרז על הבנייה ברחוב קזינצי של קומפלקס שיכלול פרט לבית כנסת גדול חדש גם משרדים, מקווה, מטבח כשר עם חדר אוכל וגן ילדים.
בשלב ראשון ב-1 בנובמבר אותה שנה נבחרו התוכניות שהציגו אמיל אגושטון, הצמד שאנדור שטולטצקי ויוז'ף פורגס והאחים בלה ושאנדור לפלר.
בסיבוב השני לבסוף, במאי 1910 אושרה תוכנית האחים לפלר, האישור לתוכנית המפורטת ניתן ב-8 בנובמבר 1910.
האחים לפלר היו המועמדים היחידים שהיו בנים לעדה האורתודוקסית והיו ממשיכי דרכו של האדריכל בלה לייטה ושל אסכולת הווינר וורקשטטה מווינה.
הקהילה הקציבה לבנייה סכום של 600 אלפים כתרים.
הקטע הראשון שהושלם בשנת 1911 היה בית הספר האורתודוקסי ואחר כך ב-1912 בניין משרדי הקהילה המצויד בשעון עם ספרות עבריות והנמצא ברחוב דוב Dob utca 50 ("רחוב התוף" בעבר) (Drei Trommel Gasse) הסמוך.
במהלך הבניה ביולי 1913 האחים לפלר הסכימו לשנות את תוכנית חזית בית הכנסת לגרסה עם פחות עיטורים וזולה יותר.
חנוכת בית הכנסת נעשתה ב-29 בספטמבר 1913.
בניין בית הספר, שימש לפעילות חינוכית עד שנת 1948.
בשנת 1928 נפתח המקווה ברחוב קזינצי 16. המקווה נפתח מחדש בשנת 2004 והוא המקווה היחיד בבודפשט.
בשנים 1944-1945 המתחם היה חלק מהגטו שאורגן על ידי השלטונות הפרו-נאצים.
בית הכנסת על ריהוטו נפגע קשות עקב ההפצצות במלחמת העולם השנייה.
הגישה לאולם הכניסה הרעוע הייתה בלתי אפשרית.
מצב הבניין הידרדר עד שמט ליפול והפך למסוכן לציבור.
למרות זאת פעילות יהודית במקום חודשה ויוסף פיש היה החזן הראשי.
הקהילה היהודית האורתודוקסית קיבלה מקום לתפילה בקומת קרקע של סמינר למורים בסביבה, מימין לבית הכנסת הגדול.
שם המהנדס שאנדור בוקור בנה בית כנסת קטן וחדיש, בית הכנסת חברה ש"ס Sász-Chevra-zsinagóga.
כמה שנים אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי, בשנת 1997 התחילו עבודות שיקום בית הכנסת והמתחם כולו.
בין רחוב קזינצי עם בית הכנסת הגדול ובין רחוב דוב 35 שבו שוכן בניין משרדי הקהילה נמצא רובע יהודי קטן שהוא מרכז היהדות האורתודוקסית של הבירה ההונגרית.
מהחצר הפנימית יש גישה לכל מוסדות הקהילה הכוללים מלבד הבניינים שהוזכרו, גם חדר התפילות של ימי החורף, בית הספר האורתודוקסי לשעבר, המסעדה הכשרה "חנה" ודירות שירות לעובדי הקהילה.
בית הספר האורתודוקסי, בניין גבוה עם שעון, נפתח בשנת 1911, בית הספר "מסורת אבות" פתח שעריו בשנת הלימודים תש"נ-א 1–1990 בעזרתו ובתמיכתו של אלברט רייכמן, במטרה להעניק חינוך יהודי לצד מקצועות חול לנוער היהודי המקומי.
כיום בית הספר ממומן על ידי הקהילה האורתודוקסית והקרן הקנדית לחינוך יהודי שבראשות מר אלברט רייכמן.
בית הספר "מסורת אבות" ממוקם ברחוב וושלני 44, מאכלס בתוכו את גן הילדים "גן מרים", וכולל כיתות א' עד י"ב.
מוטו בית הספר "יפה תלמוד תורה עם דרך ארץ שיגיעת שניהם משכחת עוון", לימודי קודש לצד לימודי חול המכינים את התלמידים לעמוד בהצלחה במבחני הבגרות שמטעם משרד החינוך המקומי.
מנהלת בית הספר - גב' שרה שוגר.
מנהל לימודי היהדות הרב דוב לוי.
בצד המזרחי של חצר בית הכנסת קזינצי - נמצא בית מדרש חברה ש"ס.
בצד הצפון מזרחי של בית הכנסת קזינצי נמצאת "מסעדת חנה" המספקת מזון בין השאר לבית הספר, לבית האבות, לניצולי שואה ולאירועים.
בניין משרדי הקהילה - בנייתו הסתיימה בשנת 1912 כולל גם אולם אירועים (אך לא מיועד לטקס החתונות) בקומה העליונה, וגם את משרדי ה"חברה קדישא".
"מאפיית המצות" (רחוב קזינצי 28) והאיטליז הכשר (רחוב קזינצי 41) הקיים מ-1918.
בחצר הפנימית נמצאת גם מסגרת מברזל לחופה, בסגנון "יוגנדשפיל".
בעבר הרחוק מסביב לרחוב קזינצי גרו צורפים בכסף ותכשיטן.
האיטליז הכשר היה בעבר ברחוב דוב 35 בחזית בנין הקהילה.
בסביבת בית הכנסת בניינים רעועים, בתים אלה מועמדים לאחרונה להריסה וקיימת פעילות מצד ארוגנים הנאבקים נגד פרויקטים של נדל"ן באזור ולמען שימור בתי הרובע (הארגון Óvás "התנגדות!" שהוקם ב-2004).
כעת בית הכנסת הגדול הוא בשימוש רק בשלוש הרגלים ובימים הנוראים.
התפילה מתקיימת בבית הכנסת חברת ש"ס בימי הקיץ ובחדר התפילה הקטן המיועד לימי החורף.
הקהילה מפעילה את בית הקברות היהודי ברחוב גראנאטוש, בית הקברות האורתודוקסי היחיד בבודפשט שעודנו פעיל.
נשיא הקהילה: ר' גאבור קסלר.
מזכ"ל הקהילה: שמואל אוריכמן – יליד ישראל, משתייך לחסידות חב"ד לובביץ' וגיסו של הרב שלמה כובש.
בעקבות פעילותו של אוריכמן התעוררה מחלוקת פנימית בקהילה, וחלק מחבריה התנגדו למעורבות חב"ד ואף עזבו את שורותיה.
הרב החשוב ביותר שכיהן בבית הכנסת קזינצי היה יעקב קופל רייך (1838-1930) שנבחר ב-1927 לבית העליון של הפרלמנט ההונגרי.
אחרי מותו של הרב קופל רייך בא במקומו חתנו ויד ימינו, הרב מרדכי אפרים פישל זוסמן סופר שהנהיג את הקהילה עד מותו בשנת 1942. ראש הקהילה הוא מר מאיר דבלינגר.
חזית הבניין האסימטרית הבנויה בלבנים אדומות, נחשבת אחת מפניני האדריכלות האר נובו או ההאר נובו ההונגרי המאוחר ("עם קישוטים") והיא נסוגה במקצת מקו שורת הבתים של הרחוב.
היא יוצרת הרחבה של הרחוב בצורת האות L.
אווירת הרחוב חסר העצים היא כמו מזרחית–ימי ביניימית.
נוצר הרושם כי הרחוב מסתיים בבניין בית הכנסת.
השער המרכזי המקושת מעוצב בברזל מחושל, ברונזה וזכוכית ומכוסה קישוטים גאומטריים.
מצידיו שתי דלתות בצורת מלבן.
בכניסה יש כמה מדרגות ומצדן שתי כנפי בניין עם תקרות – טרסות וחלונות בעלי קשתות.
מעל השער שתי שורות חלונות.
באמצע השורה הראשונה רואים לוחות הברית וסמל הסנה הבוער ובקצות השורה הראשונה עבודות בלבנים לפי מוטיבים של שני "עצי חיים".
מעל השורה השנייה של חלונות מקושתים ישנו חלון בצורה דומה לרוזטה מעוטר במנורה.
מעל החזית שורה של אשנבי ירי ומתחתיה שני פסים המזכירים במשהו אדריכלות אשורית המורכבים מכתובת בעברית:
הכתובת מעוטרת בקישוטים פרחיים בסגנון ששימש בשנת 1913 את עבודתו של לאיוש קוזמה ב"בתי המלאכה של בודפשט" (ברחוב וצ'יי 3) לפי אסכולת ה"וינר ורקשטטה", ומעליה שורה של לוחות הברית.
המראה "המבצרי" של החלק העליון של החזית דומה ומזכיר גם את הסגנון האדריכלי של בתי כנסת אשכנזים מאוקראינה מהמאה ה-17. (כמו בית הכנסת הגדול בלובומל, למשל).
השטח הפנימי של הבניין הוא בגודל של 21 על 23 מטר ויש בתוכו 479 מושבים לגברים ו-522 מושבים לנשים.
הנשים יושבות בשתי גלריות של עזרת נשים מאחורי מחיצה אלגנטית עשויה מעץ והדומות לגזוזטראות של תיאטרון.
בפנים בית הכנסת בולטים עמודי בטון המחלקים את המבנה לאולם תווך ושתי ספינות צדדיות.
הבימה היא במרכז האולם ועולים אליה על חמש מדרגות.
ארון הקודש עשוי עץ ועתיר קישוטים.
יש גם נברשות מעוטרות במגן דוד וויטראז'ים על הכיפה המרכזית של גג האולם ומעל ארון הקודש.
לעבודות על הוויטארז'ים תרם האמן מיקשה רוט.
כפי שתוכנן על ידי מייסדיו בית הכנסת הוא חלק מקומפלקס ביניינים הכולל גם חדר תפילה של חברה ש"ס מצד ימין של בית הכנסת הגדול, משרדים קהילתיים ובית מדרש, מקווה טהרה.
בסמוך לבית הכנסת בחצר נמצאת גם המסעדה הכשרה "חנה".
בית הכנסת דה לה ויקטואר (Synagogue de la Victoire; מכונה גם בית הכנסת הגדול של פריז או בית הכנסת רוטשילד) הוא בית הכנסת הגדול ביותר בצרפת.
הוא נחנך בשנת 1874, והוכר כמבנה היסטורי בשנת 1987. בית הכנסת שוכן במרכז העיר ברחוב Rue de la Victoire שברובע התשיעי בפריז, בסמיכות לתחנת המטרו Dame-de-Lorette.
המבנה שנבנה בסגנון נאו-רומנסקי, יכול להכיל 2,500 איש.
תקרותיו בגובה 26 מטר, ואורכו 44 מטרים על 17 מטר רוחב, ובגודלו ובמבנהו הוא מזכיר יותר קתדרלה.
אדריכל בית הכנסת היה יהודי בשם אלפרד-פיליבר שתכנן גם את בית הכנסת ורסאי.
המבנה נפתח לפעילות ב-1875. את מרבית הוצאות הבנייה שילמה עיריית פריז.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הצהירה המשטרה בפני קלגסי הגסטפו שהמקום הוא רכוש עיריית פריז ומשמש כמחסן לאספקת מזון לצבא, וכך הוא נותר שלם ברובו, למעט נזקים קלים כתוצאה מההפצצות הגרמניות.
בשנת 1967 שופץ המבנה ונחנך מחדש.
החלק העליון בחזית מוכתר על ידי גמלון, שבאמצעו רוזטה גדול והכיתוב העברי מעליו הם דברי יעקב אבינו מבראשית כ"ח, י"ז: .
מעל לגמלון יושב אבן לוחות הברית.
כרוב בתי הכנסת בצרפת, גם לביכ"נ זה נקבע שמו לפי הרחוב בו הוא שוכן, "לה ויקטואר" (הניצחון) – שנקרא כך לאחר שנפוליאון בונפרטה, (שהתגורר ברחוב) כבש את איטליה.
הוא מכונה גם "רוטשילד" מאחר שמשפחת הבנקאים היהודית התפללה בו במשך דורות רבים, ומשתמשת בו עד היום, יחד עם משפחות יהודיות חשובות נוספות בעיר.
המקום מוזכר גם ביומנו של תיאודור הרצל בתחילת יוני 1895: "הלכתי זו הפעם הראשונה לבית הכנסת של רִי דה לה ויקטואר (בית הכנסת המרכזי בפריס) ושוב הייתה בעיני התפילה חגיגית ומרגשת." הרב הראשי לצרפת צדוק כהן שהיה רב בית הכנסת, חיתן בו את אלפרד דרייפוס עם לוסי הדמר בשנת 1890.
מרבית ממייסדי בית הכנסת היו יהודי אלזס, ולפיכך התפילות באולם הראשי נערכות בנוסח אשכנז, אך במקום גם אולם קטן לתפילות בנוסח הספרדים, ובאולם בקומה העליונה נערכות תפילות בנוסח יהדות מצרים.
הנוסח המוזיקלי לליווי התפילה הוא ייחודי לכל קהילות הקונסטיטואר בצרפת, והוא שואב מרוח מוזיקת האופרה.
מובילים אותו חזן ראשי, מנצח מוזיקלי ומקהלת גברים של כ-20 זמרי אופרה, ברובם לא יהודים.
כחזן הראשי מכהן מ-2009 אהרן היון, שירש את מכלוף עטיה אשר שימש כחזן למעלה מ-50 שנה.
בשבתות מתפללים בו בקביעות כ-300 איש, ובימים הנוראים גודשים את המקום כשלשת אלפים מתפללים.
במהלך ימות השבוע מתקיימים במקום שיעורי תורה והלכה יומיים, וכן ישנם אולם אירועים, ספרייה וחדרי לימוד לילדים.
בכניסה לבית הכנסת ניצבות לוחות הנצחה להרוגי מלחמות העולם, ומדי יום ראשון שלפני ראש השנה, בעת אמירת הסליחות, נערך במקום טקס לזכר חללי המגורשים בתקופת הכיבוש הנאצי, שמועבר בשידור חי בערוץ פראנס 2 הצרפתי.
בית הכנסת נחשב לבית הכנסת המרכזי של פריז, ואירועים שונים של יהדות צרפת בכללה התקיימו בו.
מדי יום הכיפורים מבקרים במקום משלחת שרים מהממשלה הצרפתית לקראת תפילת נעילה.
בין השנים 1997–2008 כיהן כרב בית הכנסת ז'יל ברנהיים.
כיום מכהן הרב משה סבג.
בית הכנסת בשאלון-אן-שמפן, הוא בית כנסת הנמצא ברחוב רי לושט 21 (Rue Lochet) בעיר הצרפתית שאלון-אן-שמפאן, במחוז מארן שבחבל שמפן ארדן.
המבנה הוכר כמונומנט היסטורי במאי 2004.
קיימות עדויות על נוכחות יהודית בשאלון-אן-שמפן כבר במאה השלישית, וידוע על קיום בית כנסת בעיר בשנת 1367 ברחוב רי דה לה ג'ורי (Rue de la Jüri).
בנוסף לכך פעלה בעיר ישיבה של תלמידי רש"י ובעלי התוספות.
במהלך מלחמת מאה השנים גורשו היהודים מהעיר, ורק לאחר מאות שנים, בעקבות המהפכה הצרפתית שבו יהודים להשתקע בה.
משהסתיימה מלחמת פרוסיה צרפת בשנת 1870, וחבל אלזס-לורן סופח לגרמניה, התיישבו באזור המוני יהודי אלזס שלא חפצו להיות לאזרחים גרמנים.
מאוחר יותר באו לעיר יהודים ממרכז אירופה, ולבסוף, בשנת 1960, התיישבו בה יהודים מצפון אפריקה.
ב-20 ביולי 1942 נעצרו בעיר יהודים רבים וגורשו למחנות השמדה.
בעיר ישנו רחוב המכונה "הרובע היהודי הקטן" ורחוב נוסף בשם "רחוב היהודים", בסמיכות לרחוב רי לושט.
כמו כן קיים בעיר מקווה עתיק, וכתבים יהודיים עתיקים בספריית העירייה.
אין בית עלמין יהודי נפרד בעיר, לעומת זאת ישנה חלקה יהודית בבית הקברות במזרח העיר ברחוב קלרמן (rue Kellermann).
בית הכנסת אשר תוכנן בידי האדריכל אלקסיס וגני בסגנון מורי, נחנך בספטמבר 1875. גרם מדרגות מוביל אל פתח הכניסה, שעשוי קשת פרסה שבטבורו זגוגית עם מגן דוד צבעוני.
הקימור הפרסתי נתמך בשני עמודים מימינו ומשמאלו.
השער עטוף כולו במסגרת מפוסלת של רצועות מפותלות.
מימין ומשמאל לשער ישנם בכל צד שני חלונות עשויות גם הם קשת פרסה.
בקומה השנייה של בית הכנסת, מעל השער, ניתן לראות שלישיית חלונות בעלי קשתות משוננים, הנשענות על ארבעת עמודים.
מימין ומשמאל של השלישייה הזו, קיים חלון נוסף מכל צד עם קשת משוננת שנסמכים גם הם על שני עמודי תווך.
ממעל לחלונות האמצעיים חרוט הפסוק "מה ידידות משכנותיך, ה' צבאות" מתהילים פ"ד.
התצורה המשולשת שבקומת הכניסה (פתח ראשי ושני חלונות מכל צד) חוזרת על עצמה במידת מה בקומה השלישית, בדמות חלונות-תאומים עם קשת מעוגלת, וחלון שושנה בשני צידיהם.
החלונות הללו ממולאים בתחרת אבן בצורת מגן דוד.
אקרוטריונים מעטרים את כל הגג, שמכותר באמצעו באבן לוחות הברית.
בשנת 1993 הוצב מצבת זיכרון בחזית בית הכנסת ומדי שנה נערך בה עצרת זיכרון למגורשים.
בית הכנסת ברחוב אלדרידג' (באנגלית: Eldridge Street Synagogue; נבנה בשנת 1887 בלואר איסט סייד במנהטן על ידי יהודים ממזרח אירופה שהיגרו לניו יורק.
כיום בית הכנסת מוכר כאתר היסטורי לאומי וממשיך לתפקד כמקום התפילה של קהילת "קהל עדת ישורון".
בית הכנסת הוא אחד מבתי הכנסת העתיקים ביותר בארצות הברית.
הוא הוקם בשנת 1887 ברחוב אלדרידג' מס' 12. למעשה נבנה בית הכנסת על שלוש חלקות ברחוב, דבר שאפשר בניית סוכה ואת חדירת השמש לבניין בתקופה מאוחרת יותר.
קהילת "קהל עדת ישורון", שהתפצלה בשנות ה-50 של המאה ה-19 מתוך קהילת בית המדרש הגדול, אספה כסף במשך שש שנים לבניית בית הכנסת, ובמהלכן קיימה את התפילות בכנסייה סמוכה.
לאחר שאספו את הכספים הנדרשים פנו לאדריכלים פטר ופרנסיס ויליאם הרטר, שעיצבו את הבניין בסגנון מורי מתחדש.
אלפים השתתפו בתפילות בבית הכנסת במהלך השנים עד שנת 1920 בימים הנוראים משטרת ניו יורק הציבה שוטרים ברחובות הסמוכים לווסת את ההמונים שנהרו למקום.
בין רבני הקהילה נמנה רבי אברהם אהרן יודלביץ.
במהלך אותן שנים היווה בית הכנסת מרכז קליטה והתאקלמות ליהודים רבים שהגיעו לארצות הברית וניסו להיקלט לחברה האמריקאית.
המקום נתן שירותים קהילתיים ולא רק שירותי דת.
אנשי הקהילה אספו תרומות לנזקקים ואף שלחו תרומות ליהודים בארץ ישראל.
בשנות השלושים של המאה ה-20 החל קהילת בית הכנסת להצטמצם עם מעבר של חברי הקהילה לאזורים אחרים בעיר ובארצות הברית בכלל.
מכסות ההגירה שהושמו בשנת 1924 הגבילה את מספר המהגרים שהגיעו לניו יורק.
בנוסף, השפל הגדול צמצם את יכולותיהם הכלכליות של חברי הקהילה.
רב הקהילה משנת 1931 ועד פטירתו ב-1943 היה הרב יהודה אידלסון.
השימוש בהיכל בית הכנסת בקומה השנייה של הבניין הלך ופחת מאותן שנים ואילך.
בשנות החמישים נסגרה הגישה אל ההיכל עקב דליפת מי הגשם אל הקומה השנייה.
ללא המשאבים הנדרשים לחמם ולתחזק את היכל בית הכנסת, העבירה הקהילה את הפעילות הדתית לבית המדרש בקומת המרתף.
ההיכל נותר נטוש ונעול משנת 1955 עד שנת 1980. באותה שנה ביקש חוקר מאוניברסיטת קולומביה גישה להיכל לצורך מחקר היסטורי.
עם פתיחת מנעולי ההיכל נתגלו נזקי מזג האוויר וההזנחה.
בשנת 1986 הוקם ארגון ללא מטרת רווח בשם "פרויקט רחוב אלדרידג'" במטרה לשקם את המבנה ולחדש את פעילותו הקהילתית, החינוכית והתרבותית.
השופט פול בוקסון היה ממובילי הקהילה האורתודוקסית במקום באותן שנים ופעל להבטיח שהקהילה תוכל להמשיך את פעילותה הדתית בבית המדרש בעת תהליך השיקום.
פרויקט רחוב אלדרידג' סיים את תהליך השיקום ב-2 בדצמבר 2007 בעלות 20 מיליון דולר ופתח את בית הכנסת לקהל הרחב תחת השם "המוזיאון ברחוב אלדרידג'".
המוזיאון מציע סיורים בבניין ובאזור הלואר איסט סייד.
כמו כן ניתן למצוא במוזיאון תשמישי קדושה, שלטים ותמונות משנות פעילותו של בית הכנסת לאורך השנים.
בית הכנסת גלוקנגאסה (Glockengasse; רחוב הפעמון) היה אחד משני בתי הכנסת הגדולים בעיר קלן בגרמניה לפני מלחמת העולם השנייה.
נחנך בשנת 1861, ונהרס יחד עם יתר כ-600 בתי הכנסת בגרמניה במהלך אירועי ליל הבדולח ב-9 - 10 בנובמבר 1938.
עיצובו הפנימי והחיצוני של המבנה מזכירים את ימי הזוהר של התרבות היהודית בספרד במאה ה-11, תחת שלטון המוריש.
בית הכנסת וצריחיו המזרחיים עם הכיפה בציפוי נחושת, היה בעל חזית של אבן חול עם פסים רוחביים אדומים.
עיצוב הפנים תוכנן בהשראת אלהמברה בעיר גרנדה.
המתחם, שהתקבל על ידי רוב תושבי קלן באהדה רבה, הציע 226 מקומות ישיבה לגברים ו-140 לנשים באולם התפילה.
תכנון בית הכנסת בצורת סמל צלב יווני שמכוסה בכיפה, הוא ייחודי וראשוני.
ארבע זרועות הצלב הן בגודל זהה, כמקובל בארכיטקטורה הביזנטית.
בארבע הפינות בחלק הממוקם בין הצלב והריבוע החוסם שלו, נמצאים ארבעה חללים קטנים המשמשים כחדרי כניסה.
גרמי מדרגות הגישה לעזרת הנשים ממוקמות בשני חדרי הכניסה הצפוניים המשקיפות אל חזית בית הכנסת.
בתוכנית הבנייה, הכיפה משורטטת באמצעיתו של ריבוע הצלב מעל מיקום הבימה.
מיקומה של הבימה במרכז מצביע על אורח החיים המסורתי בקהילה, בעת שבית הכנסת הגדול השני בקלן שברחוב Roonstrasse (נבנה בשנים 1895 - 1897), הציג חלוקה חדשה של המרחב, שהתבססה על הלך המחשבה הרפורמי.
בצד הפונה לרחוב וממול לכיכר בית הכנסת הוקם מבנה נמוך יותר שחולק לחמישה חלקים.
הוא אפשר גישה למדרגות הנשים, וכן שימש כשער כניסה לאולם התפילה הראשי לגברים, ולמגורי שומר בית הכנסת.
המבנה המרכזי הגבוה יותר ושני האגפים הצדדיים מוכתרים בחגורה דמוית חומה.
האדריכל צווירנר הוסיף ארבעה מגדלונים כעין צריחי מסגד, שמעליהם כיפת בצל בתור קישוט מעל הכרכוב, ובזאת הם נבדלים מצריחי בית הכנסת טמפלגאסה (1858 - 1938) בווינה שבו המגדלונים מכתרים את העמודים.
תבליט הרוזטה בחלון הגדול בחזית הוא בהשפעת האדריכלות הגותית.
מעל לצלב נמצא התוף של הכיפה ובו חלונות גבוהים.
לראש התוף כיפה בצורת חצי כדור שמוכתרת בפתחי תאורה, ומעליו כיפת בצל קטנה נוספת.
כאמור, בית הכנסת תוכנן בצורת צלב יווני שמעליו כיפה.
ארבע הזרועות השוות של הצלב הביזנטי מכוסות כולן בגג קימרון בצורת עריסה, סמכיו וקורותיו נתמכים בעמודים ממתכת יצוקה.
פרט לזרוע המזרחית, שלוש הזרועות האחרות של הצלב מכילות שתי קומות יציע לנשים, ואילו ארון הקודש ממוקם בזרוע המזרח.
קיר הזרוע המזרחית מקושט במעוינים בעלי מוטיב של ריבועים משולבים בסטוקו (להלן "תבליט"), שיוצרו על ידי ג'וזף הרצהיים ונצבעו על ידי פרדריק פטרי בצבעי כחול, אדום וזהב.
גם כאן עבודת התבליט מזכירה את זו של אלהמברה.
יציעי עזרת נשים נתמכים בשישה עמודים ממתכת יצוקה, שצורתם דקה ומעודנת מאוד.
המעקה עוטר בתבליט של הרצהיים, ונצבע בגוון זהב על ידי פטרי.
ארבע הקשתות הגדולות התומכות בכיפה מקושטות גם כן בעבודת תבליט וצבועות בכחול, אדום וזהב כדי לדמות אותן לאלו של אלהמברה.
הכיפה וקמרונות החבית הם המרכיבים היחידים של המבנה שאינם מכוסים בתבליט.
פטרי צבע אותם בכחול עם כוכבים מוזהבים כייצוג של כיפת השמיים.
ארון הקודש הוא פרי יצירתו של הפסל סטפן מקולן, שהשתמש בשיש לבן מהעיר קרארה שבאיטליה.
חלקו המרכזי עשוי צורת פרסה, וכדי להזכיר את אלהמברה ואת חזית בית הכנסת, הפסל הוסיף משני הצדדים מבנים בסגנון צריחי מסגד עם כיפות דמויות בצל.
בחלקו העליון של הגמלון עומדים לוחות הברית.
המקווה במרתף נבנה גם הוא על ידי סטפן ומאותו שיש בו נבנה ארון הקודש.
בית הכנסת ברמניקו סראט (ברומנית: Sinagoga din Râmnicu Sărat, בעבר נקרא לפעמים גם ה"טמפל" היהודי ברמניקו סראט – Templul israelit din Râmnicu Sărat או "בית הכנסת הגדול") הוא בית כנסת לא פעיל בימינו השוכן בפינת הרחובות ז'יאילור מס.
3 בעיר רמניקו סראט במחוז בוזאו ברומניה.
בעבר היו קיימים ביישוב שלושה בתי כנסת ובתי תפילה יהודים.
בית כנסת זה נבנה בשנת 1855.
הבניין, צנוע בממדיו ופשוט למדי בסגנונו, נמצא בתוך חצר.
גגו עשוי מפח עם ארבעה מדרונים חלקים.
יש לו שורת חלונות בעלי מבנה קשתי מחודד עם מוטיבים של מגיני דוד.
אפסיס חצי-מעגלי בקיר המזרחי מסמן את מיקומו של ארון הקודש.
באולם אין עמודים, כשהקומה העליונה מורכבת מגלריות של עזרת נשים, תלויות במוטות סולידיים.
הבימה נמצאת על פלטפורמה מיד ממול הארון.
פנים הבניין, שנשמר היטב, מקושט בקישוטים עשירים יחסית.
צבעי התקרה נותנים רושם של שמיים עם כוכבים.
בית הכנסת האוניברסיטאי ע"ש ד"ר ישראל גולדשטיין הוא בית כנסת בקמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית.
בשנותיה הראשונות של האוניברסיטה העברית, במשכנה על הר הצופים, התנהל פולמוס בין גורמים בתוך האוניברסיטה האם להקים בית כנסת במוסד.
בית כנסת של קבע לא נבנה והסטודנטים שרצו בכך ארגנו מנייני תפילה בכיתות שונות באתר.
לאחר נטישת קמפוס הר הצופים בגלל תוצאות מלחמת העצמאות, התנהלה פעילות האוניברסיטה במבנים שונים בירושלים.
בשנת 1953 החלה בניית הקמפוס החדש של האוניברסיטה בגבעת רם.
בשנת 1955 הציעו ידידי האוניברסיטה בארצות הברית בראשות הרב ד"ר ישראל גולדשטיין להנהלה תוכנית להקמת בית כנסת.
התוכנית כללה תרומות מקרנות יהודיות בינלאומיות.
נשיא האוניברסיטה, פרופ' בנימין מזר, ביקש שבית הכנסת יכונה בית מדרש, שיתנהלו בו שיעורי תורה ותלמוד, ושתוקם בו גם ספרייה.
גולדשטיין הציע שחלק משיעורי המכון ללימודי יהדות יתנהלו במבנה.
לתכנון בית הכנסת נבחרו האדריכלים דוד רזניק והיינץ ראו.
על התכנון זכו השניים בפרס רכטר לאדריכלות.
אבן הפינה לבית הכנסת הונחה ב-6 במאי 1956 במעמד שרים, חברי כנסת וסגל האוניברסיטה.
בתאריך ה-7 באוגוסט 1957 התקיימה חנוכת המבנה.
בתחילת המאה ה-21 בית הכנסת אינו בשימוש רוב הזמן, אך קיים בית כנסת פעיל בבניין הספרייה הלאומית הישן בקמפוס גבעת רם.
המבנה בנוי ככיפה גדולה ולבנה כשבקומת הכניסה יש שמונה קשתות אליפטיות שדרכן הכניסה למבנה.
אולם בית הכנסת עצמו ממוקם בקומה השנייה והוא אטום, ללא חלונות.
רצפת האולם אינה מחוברת לקירותיו והיא נישאת על גבי שמונה עמודים.
דרך החריץ בין הרצפה לקירות חודר אור מקומת הכניסה לאולם בית הכנסת.
מבנה שירותים ומבנה שנועד במקור לספרייה סמוכים לבית הכנסת.
יש לציין שהמבנה המיוחד עם הצורה הכדורית יוצר תופעה אקוסטית ייחודית שמתבטאת בהד מוגבר ברחבה בכניסה לבית הכנסת.
חתך בית הכנסת הוא ציקלואידה.
בית הכנסת בשידלוב (בפולנית: Synagoga w Szydłowie) היה בית כנסת אורתודוקסי בשידלוב, בפולין קטן.
הבניין שוכן ברחוב טרגובה 3.
הוא בית הכנסת העתיק ביותר באזור קיילצה (וויבודות סביינטוקז'ס'ייה) ואחר העתיקים בפולין.
הוא נבנה בשנים 1564-1534 ככל הנראה במקום בית כנסת קודם.
הבניין היה מבוצר, עם עמודי תמך כבדים מכל צדדיו, ועם שינות על גגו השטוח.
סגנון הבנייה התאפיין ביסודות של רנסאנס מוקדם.
קירותיו עוטרו בציורי קיר בארוקיים.
הבניין עבר שיפוץ יסודי באמצע המאה ה-19, בשנים 1847–1863.
צמוד לבית הכנסת בניין שחציו עשוי עץ וחציו לבנים שימש לעזרת הנשים.
בית הכנסת ניזוק בשנת 1939 כששידלוב נכבשה על ידי גרמניה הנאצית.
בכל זאת הוא שרד ושימש לנאצים כמחסן לנשק ומזון.
אחרי המלחמה בימי השלטון הקומוניסטי בפולין הבניין שימש לזמן קצר כבית קולנוע אך ננטש בגלל מצבו התחזוקתי הירוד.
בשנות ה-1960 עבר שיפוץ והפך למרכז תרבות וספרייה של היישוב.
הספרייה הייתה ממוקמת בקומה העליונה של עזרת הנשים, בעוד מרכז התרבות התמקם בבניין הראשי, בקומת קרקע.
בימי השלטון הדמוקרטי המחודש בפולין, בשנת 1995 נסגרה הספרייה בגלל קיצוצים בתקציב.
כל הבניין ובמיוחד הגג שהדליף מי גשם, נזקק לשיפוצים.
העבודות גרמו לשינויים במראה הבניין אך בפנים הוא נשאר כפי שהיה.
בולט בתוכו ארון הקודש שנבנה בזמנו בתוך הקיר.
המרשם הרשמי של הבניינים החשובים בממלכת פולין שנערך בימי המשטר הצארי הרוסי בשנים 1844–1845 על ידי קז'ימייז' סטרונצ'ינסקי, מתאר את בית הכנסת של שידלוב כאחד הבניינים הבולטים מבחינה אדריכלית בארץ זו.
בית הכנסת בתומי () הוא בית כנסת בבתומי, אג'ריה, גאורגיה.
הוא נבנה על ידי סימון וולקוביץ' בשנת 1904.
ב-1898 נעתר הצאר הרוסי, ניקולאי השני, לבקשת הקהילה היהודית בבתומי לבנות בית כנסת, וזה נחנך ב-1904. ב-1929 נסגר בית הכנסת על ידי השלטון הסובייטי של ברית המועצות, והמבנה שימש לצורך תחרויות ספורט.
עם זאת, בשנת 1993, לאחר נפילת הקומוניזם, הותר ליהודים שנותרו בעיר לשוב להשיב למבנה את שימושו המקורי.
ב-1998 בית הכנסת שופץ באופן נרחב, הוא נצבע בלבן ונקבע מגן דוד מרשים בממדיו בחלון החזית.
ב-2011 הוכרז בית הכנסת כאתר מורשת לאומי.
בית הכנסת דושנבה הידוע גם בשם בית הכנסת הבוכרי הממוקם בדושנבה, בירת טג'יקיסטן.
בית הכנסת נבנה בסוף המאה ה-19 באחד משני הרבעים היהודיים בדושנבה באותה עת, והיווה חלק ממתחם הקהילה היהודית, אשר כלל גם מוסדות דתיים ובית ספר.
ב-1920 עבר בית הכנסת לשליטה סובייטית, וב-1952 נסגר בית הכנסת והולאם על ידי השלטון הסובייטי; רק שש שנים לאחר מכן הורשו היהודים לחזור למבנה, אך הוא נותר בבעלות המדינה, בדומה לשאר האדמות שהולאמו.
בית הכנסת המשיך לפעול לאחר קבלת העצמאות של טג'יקיסטן ב-1991 ולאורך מלחמת האזרחים שטלטלה את המדינה בין 1992 ו-1997. ב-1995 התבצע ונדליזם בבית הכנסת, כחלק מהתקפה שכללה גם בזיזת בתי יהודים.
במאי 2003 קיבלה הקהילה היהודית מכתב מהרשויות בו נצטוותה לפנות את הבניין לשם הריסתו, ובפברואר 2006 החלה הריסת מתחם הקהילה היהודית, כחלק מתוכנית התחדשות עירונית שנועדה לפנות מקום למגורים נשיאותיים חדשים, "ארמון האומות", יחד עם אזורי נוי סמוכים.
הריסת בית הכנסת התעכבה בשל מחאות בינלאומיות וסדרת תביעות משפטיות עד סוף חודש יוני 2008, כאשר הבניין הישן נהרס לבסוף עד היסוד.
בית הכנסת החדש נפתח במאי 2009, באמצעות תרומה של איש העסקים הטג'יקי חסן אסדולוזודה, גיסו של הנשיא אמומאלי רחמון.
בית הכנסת דה נצרת ממוקם על רחוב נוטרדאם-דה-נצרת, ברובע השלישי של פריז, והוא הוותיק מבין בתי הכנסת של פריז.
הוא מכונה בדרך כלל בית הכנסת נצרת ולא בית הכנסת של נצרת, שמו הרשמי.
בשנת 1810 היו ליהודי אשכנז של פריז שני בתי כנסת, אחד ברחוב סנט-אבוי (כיום: רו דו טמפל) ואחר נוסף ברחוב רום דו צ'ולמה (כיום: רחוב הארכיונים).
ב-1818 סולק בית הכנסת שבסנט-אבוי, על ידי בעלי הקרקע עליו הוא עמד.
ב-1819 רכשו בני הקהילה שטח אדמה הממוקם בין רחוב נובה סן-לורן (כיום: רחוב ורטוואה) לבין רחוב נוטרדאם-דה-נצרת לשם בנייתו מחדש של בית הכנסת.
לאחר שקיבלו את רישיון המלך לואי ה-18, מועצת יהודי פריז, החלה בבניית בית הכנסת תחת הכוונתו של האדריכל סנדרי דה ג'ואי, שהסתיימה ב-1822. בית הכנסת נבנה כדי להתאים לקהילה של כמה מאות מתפללים וכלל עזרת נשים.
בית-הכנסת ברחוב דו-צ'לומה נסגר בשנה שלאחר מכן.
במהרה החלו להתגלות תקלות במבנה, ובשנת 1848 היה הבניין בסכנת התמוטטות.
המשטרה סגרה אותו בשנת 1850 והוא נהרס.
במקומו נבנה בית כנסת חדש שתוכנן על ידי האדריכל תיירי (1810–1890), במימונו של הברון ג'יימס דה רוטשילד.
בית הכנסת החדש נפתח בשנת 1852. בשנת 1855 שלמה קטן מונה לחזן בית הכנסת והוא כיהן בתפקיד זה כ-30 שנים.
כבר מראשיתו הכיל בית הכנסת עוגב לשם ניגון במהלך התפילה, כפי שעדיין היה חריג בקרב יהדות צרפת.
המלחין ז'אק אופנבך, אחר הגעתו לפריז, מונה עם אחיו להכשיר ולנהל את המקהלה במשך שישה חודשים מדצמבר 1833, ונגן העוגב היה ארנסט כהן.
בין חברי הקהילה נמנתה השחקנית רחל פליקס (ראשל).
בית הכנסת שימש בעבר אף כמקום משכנם של הרבנים הראשיים של צרפת ושל פריז, עד לבניית בית הכנסת הגדול בפריז ב-1875.
במלחמת העולם השנייה, בשנת 1941, ניזוק בית הכנסת על ידי משתפי פעולה צרפתים.
הרב הראשי של בית הכנסת, יוסף סאקס ואשתו נעצרו וגורשו בשואה.
בשנים שלאחר מכן, בשל זרם המהגרים היהודים ממדינות צפון אפריקה, השתנה נוסח בית הכנסת לנוסח הספרדים.
בית הכנסת ברחוב הגדוש ד'יולה בבודפשט, המכונה גם "בית הכנסת הגדוש-צ'אקי" או בית הכנסת בני ישראל (בהונגרית: Hegedűs Gyula utcai zsinagóga) הוא בית כנסת הנמצא בבית מספר 3 ברחוב הגדוש ד'יולה ברובע השלושה עשר של בודפשט.
בית הכנסת משייך את עצמו לזרם הסטטוס קוו אנטה, אולם אינו מזדהה עם הארגון EMIH (סטטוס קוו אנטה) שבהנהגת תנועת חב"ד, אלא קיבל את חסות פדרציית הקהילות היהודיות בהונגריה (MAZSIHISZ) המזוהה רשמית עם הזרם הנאולוגי.
בשנת 1911 הקהילה האורתודוקסית של האזור שכרה חנות בבניין מגורים, ברחוב שנקרא אז צ'אקי (Csáky utca), ובה הקימה את בית הכנסת.
בהמשך נרכש הבניין כולו ובשנת 1927 הרחיבו את בית הכנסת על פי תוכניותיו של האדריכל היהודי ליפוט באומהורן שהתמחה בתכנון בתי כנסת.
התוכנית המקורית הייתה להקים בניין גדול וייצוגי בדומה לבתי הכנסת שנבנו בסוף המאה ה-19 ב"תור הזהב" של יהדות הונגריה.
בית כנסת שיהיה תואם את הקהילה היהודית הגדולה של האזור, קהילה שמנתה כ-40,000 נפש.
אולם, אולי בעקבות השינוי לרעה שחל במצבה של יהדות הונגריה לאחר מלחמת העולם הראשונה, הוחלט להסתפק בהרחבת בית הכנסת בבניין הקיים.
בניין פחות "מנקר עיניים" המשתלב במרקם העירוני.
הרחבה נוספת נעשתה בשנות הששים של המאה-20.
בתחילת שנות ה-2000 נעשה שיפוץ יסודי.
בין השאר תוקנה הכיפה, והוחלפו הרצפות.
בית הכנסת בנוי בשורה אחת עם בתי המגורים ברחוב.
חזית הבניין היא בסגנון האקלקטי והחצר הייתה בסגנון הנאו-רנסאנס.
הארכיטקט באומהורן הביא לאיזון ביניהם בסגנון "הזצסיון הווינאי".
ראויה לציון הכיפה הצבעונית של האולם הגדול (שהיווה בעבר את חצר הבניין) העשויה מפלדה וזכוכית.
האולם הגדול שבו כ-900 מקומות ישיבה, אולם זה משמש לתפילות בחגים.
האולם הקטן יותר משמש לתפילות ביתר ימי השנה.
האולם השלישי שימש לאירועי תרבות.
בית הכנסת משרת את יהודי הרובע 13 והרובע 5, שמתגוררים בהם כ-10,000 יהודים.
בית הכנסת משמש גם כמרכז קהילתי ליהודי הסביבה.
בין השאר פועל בו, מאז 1991, מועדון יום לקשישים.
בית הכנסת מארח אחרי שנת 2014 אירועים של פסטיבל התרבות היהודית שבחסות פדרציית הקהילות MAZSIHISZ.
מלכתחילה בית הכנסת פעל ללא עוגב, הבימה נמצאת באמצע האולם, וסדרי התפילה היו שמרניים ביחס לבית הכנסת ברחוב דוהאן.
משום כך אחרי הקמתו רוב שומרי הדת היהודים בשכונה העדיפו להתפלל בו.
אפילו אחרי הקמת בית הכנסת האורתודוקסי ברחוב וישגראד עדיין משך הרבה מתפללים שומרי שבת.
הוא שמר על האופי השמרני הזה עד לימינו.
כיום הרב של בית הכנסת הוא הפרופ' ד"ר אלפרד שנר.
בית הכנסת דבלינג היה בית כנסת בפרוור ברובע ה-19 של העיר וינה, בירת אוסטריה (חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית באותה תקופה).
בית הכנסת נחנך בשנת 1907 אבל נהרס ונחרב חלקית בפרעות ליל הבדולח בלילה שבין 9 ל-10 בנובמבר 1938. בשנת 1995 שופץ המבנה והוסב לבניין מגורים.
בית הכנסת נוסד על ידי עמותת "אגודת בית הכנסת של דבלינג" בשלהי המאה ה-19. לא ידוע מתי הוקמה העמותה, אך היא נתמכה על ידי הקהילה היהודית בווינה בשנות ה-90 של המאה ה-19. העמותה ישבה בפורמוסרגסה (Vormosergasse) שבוינה, ובשנת 1904 עברה לגטרבורגסה (Gatterburggasse).
תוכניותה של העמותה להקים מבנה גדול ויקר, ככל הנראה בגטרבורגסה, לא יכלו לצאת אל הפועל על ידי הנהגת העמותה ונראה היה כי היא תפורק בלי להצליח להקים את מבנה בית הכנסת שלשם הקמתו יוסדה.
למרות שרוב חברי העמותה תמכו בפירוקה, קבוצה שהתקבצה סביב יוליוס לדרר (Julius Lederer) תכננה להקים לכל הפחות חדר-תפילה במקום הבניין הגדול אותו לא הצליחו לייסד.
קבוצת לדרר החליטה לרכוש בניין בדולינרגרסה מספר 3 (Dollinergasse) לשם הקמת המבנה.
בעזרת תמיכת הקהילה היהודית, שסיבסדה את הפרויקט ב-40,000 כתר אוסטרי, הוסב המבנה בדולינרגאסה מספר 3 לבית כנסת, שעוצב על ידי יוליוס וולמות' (Wohlmuth) בסגנון אר נובו.
בית הכנסת הוקדש ב-5 בספטמבר 1907. בית הכנסת הכיל חדר-תפילה עם עזרת נשים ובסך הכל יכלו להתפלל בו 460 אנשים, בית ספר עברי דתי וכן חדרים לארגון הנשים המקומי ולארגון ההורים היהודי.
בית הכנסת קרלובץ היה בית כנסת בעיר קרלובץ שבקרואטיה.
הקהילה היהודית של קרלובץ נוסדה בשנת 1852. בית הכנסת בקרלובץ נבנה על ידי פיליפ ריינר, ראש הקהילה המקומית באותה תקופה, שנהג לכנות עצמו "פטריוט קרואטי בן דת משה" כנהוג בקהילות רבות באירופה במאה ה-19.
בית הכנסת נבנה בשנת 1870 בשילוב של סגנון נאו-רנסאנס וסגנון גותי עם חמישה חלונות רוזטה בחזית הבניין כסמל לחמישה חומשי תורה.
חזית בית הכנסת פנתה לכיוון מזרח, כלומר לכיוון ארץ ישראל.
בתוך בית הכנסת היה עוגב.
בזמן מלחמת העולם השנייה והשואה הוסב בית הכנסת למחסן, וכך שרד.
לאחר המלחמה, בסביבות שנת 1960, הוחרב המבנה על ידי המשטר הקומוניסטי של יוגוסלביה.
בית הכנסת בשומן היה בית כנסת אשר פעל בעיר שומן בבולגריה מ-1860 ועד 1950.
ב-1780 הוצב בשומן הקצין היהודי חיים אהרן אשכנזי אשר שרת בצבא העות'מאני כרופא חיל המצב שחנה בעיר.
הוא קיבל היתר מהשלטונות להתיישבות יהודים ובהדרגה זרמו לעיר משפחות יהודיות להן הוקצתה חלקת קרקע בין מסגד טומבול והמדרסה, ובתוכה נבנתה שכונת חצר (מלאדינו: קורטיז'ו).
ב-1830 נבנה במרכז שכונת החצר בית כנסת מעץ.
לאור הגידול המואץ במספר בני הקהילה הוחלט להקים מבנה בית כנסת חדש וזה נחנך ב-1860. ב-1878, ציינה הוועדה הרומנית לקונגרס ברלין כי בשומן מתגוררת קהילה יהודית בת 1,000 נפשות.
ב-1900 נמנתה קהילת שומן ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בנסיכות בולגריה ומנתה 1,200 נפשות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, חל קיטון הדרגתי במספר בני הקהילה ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 616 נפשות.
במאי 1943 הגיעו לעיר מאות מיהודי סופיה אשר גורשו לערי השדה, ומקצתם נותרו להתגורר בשומן.
עם סיום המלחמה נמנו בעיר 1,000 יהודים, רובם עלו לישראל לאחר הקמתה.
ב-1949 התגוררו בשומן 84 יהודים ובראשית המאה ה-21 נמנו בה 40 יהודים.
כאמור, ב-1830 הוקם צריף בית כנסת במרכז שכונת החצר, אשר הפך לצר מלהכיל את מספר המתפללים.
כאשר הוחלט להקים מבנה חדש ומודרני פרצה מחלוקת בין צעירי הקהילה אשר ביקשו להקים מבנה מפואר ברוח עידן התחייה הלאומית הבולגרית לבין הוותיקים שביקשו להקים מבנה צנוע כדוגמת קודמו.
ידם של הצעירים הייתה על העליונה וב-1860 נחנך המבנה החדש בן שתי הקומות.
ב-1943 התקין מהנדס ממגורשי סופיה שעון שמש על קיר המבנה וזה הפך לאחד מסמלי העיר.
ב-1950, לאחר העלייה ההמונית לישראל פסק השימוש בבית הכנסת והוא הפך למחסן.
ב-1964 הועברו שתי פרוכות מבית הכנסת בשומן לבית הכנסת בסופיה.
בתקופת הרפובליקה העממית של בולגריה תוכנן להסב את המבנה לאולם קונצרטים, אך התוכניות לא מומשו.
ב-1975 הוכרז המבנה אתר מורשת בולגרי, אך לא בוצעו בו עבודות שיקום כלשהן.
ב-1995 קרסה תקרת המבנה ומספר שנים לאחר מכן נהרס באופן יזום על ידי הרשות המקומית.
שתי מזרקות אבן שהיו בחזית בית הכנסת שרדו.
על אחת מהן חקוקה כתובת בעברית: "כל ישראל ערבים זה לזה".
שתי המזרקות הועברו לחצר מוזיאון ההיסטוריה של שומן.
בית הכנסת בקרלסבאד (כיום: קרלובי וארי) היה אחד מבתי הכנסת היפים והגדולים ביותר בשטח צ'כוסלובקיה בתקופה שבה עמד על תלו.
לבית הכנסת קדם בית כנסת קטן יותר, ששימש מאז 1860 את האורחים היהודים במלונות הספא של היישוב.
הכסף להקמתו של בית הכנסת, שאותו תכנן, אדולף וולף , נתרם בעיקר על ידי מבקרים יהודים בבתי המרפא והנופש של העיר.
במבנה, שתוכנן בסגנון רומנסקי-מורי, כיפה גדולה, ושתיים קטנות יותר, צדדיות.
בית הכנסת נחנך בספטמבר 1877, ושימש את הקהילה היהודית המקומית עד שנהרס בידי אספסוף סודטי-גרמני ב-1938, בלילה שנודע כליל הבדולח.
רבה של הקהילה ורב בית הכנסת היה הרב ד"ר איגנץ ציגלר.
ב-1983 נבנתה במקום אנדרטה לחללי קרלסבאד בתקופת השלטון הנאצי, שהועברה מאוחר יותר לבית הקברות המקומי.
בית הכנסת החדש בקניגסברג היה בית כנסת גדול שנבנה בשנת 1890 בקניגסברג שבמזרח פרוסיה והושמד בליל הבדולח.
נחשב לאחד מבתי הכנסת המפוארים שהיו במרחב הגרמני ושוחזר מחדש בעשור השני של המאה ה-21.
בית כנסת זה נבנה בסביבות 1890 עבור הקהילה הליברלית, הוא הוקם בעיר החוף קניגסברג (כיום קלינינגרד) שהייתה בשליטה גרמנית ונקרא בית הכנסת החדש, על שום בית כנסת אחר שהיה בנוי בעיר כמאתיים שנה קודם לכן.
בית הכנסת החדש הגיע לגובה 46 מטר והיה מהיפים בגרמניה.
לפני מלחמת העולם השנייה היו בקניגסברג חמישה בתי כנסת.
עם עליית הנאצים לשלטון, במהלך "ליל הבדולח" בין ה-9 ל-10 בנובמבר 1938, נשרפו והושמדו בתי הכנסת של קניגסברג.
לאחר הפוגרום, רק בית כנסת אחד נשמר במצב יחסי, בית הכנסת "עדת ישראל".
התפילות עברו לבית כנסת זה והתקיימו עד 1942. הרב האחרון של בית הכנסת מ-1 באפריל 1936 היה רבי יוסף צבי דינר.
באוגוסט 1944, במהלך הפשיטה האווירית הבריטית על קניגסברג, נהרס בית הכנסת האחרון.
ב -17 באוקטובר 2011 התקיים בקלינינגרד (כיום בשטח רוסיה) טקס הנחת אבן הפינה לבית הכנסת המשוחזר.
באירוע השתתפו אישי ציבור בהם ראש העיר.
עד אז היה במקום קרקס, והוא התפנה לטובת השיקום.
בניית בית הכנסת ארכה עד 2018.
בבית הכנסת החדש אלפיים מקומות.
הוא נבנה באותו מקום בו היה בעבר בית הכנסת קניגסברג.
עבור השיקום נוסדה קרן ייעודית ב-14 ביולי 2011, שנוסדה על ידי איש העסקים ולדימיר כצמן והארגון היהודי הדתי "הקהילה היהודית בקלינינגרד".
בית הכנסת ברחוב פאווה (בהונגרית: Páva utcai zsinagóga) הוא מבנה משמעותי באדריכלות בתי הכנסת ההונגרית של המחצית הראשונה של המאה העשרים.
בית הכנסת שתוכנן על ידי האדריכל ליפוט באומהורן, כיום משמש כמרכז לזיכרון ותיעוד השואה בבודפשט, ומתפקד גם כבית כנסת שמשמש מוזיאון עם אתר זיכרון.
יהודי בודפשט, רובע יוז'פווארוש (רובע 8) קבעו כמטרה לבנות בית כנסת גדול ממדים בשנות העשרים של המאה העשרים.
בפינת רחוב פאווה (טווס בהונגרית) טוּזְאֵלְאוֹטוֹ (כבאי בהונגרית) הציע בעל מפעל בשם גזה בלאטיני בראון, מגרש לבנית בית הכנסת.
אדריכל שתכנן את בית הכנסת באסוד הכין תוכניות, אך בין השנים 1914–1918 השתוללה מלחמת העולם הראשונה והתכנית לא יצאה לפועל.
בשנת 1923 עלה הנושא שוב על הפרק, וזקן האדריכלים בתכנון בתי כנסת בהונגריה, ליפוט באומהורן, הכין תוכנית חדשה.
על סמך תוכניות אלה הוקם בית הכנסת עד ינואר 1924.
בית הכנסת נבנה כדי להכיל 1,700 איש ואישה ואת תפעולו ואחזקתו קיבלה עליה הקהילה היהודית של פשט.
המגזין Egyenlőség (שוויון) מספר 17, באפריל 1926 הציג בפני הקהל את פנים בית הכנסת החדש: "בנוסף לשימוש בזהב בעושר אך בעדינות ובטעם יש שימוש בשלושת הצבעים היהודיים המסורתיים שמעצבים צביעה אדריכלית עשירה: הצבעים כחול, לבן וצהוב.
המוטו הגדול של האתיקה היהודית מאיר ליד ארון המקדש: "ואהבת לרעך כמוך" בתוספת טקסטים עבריים והונגריים.
כל המוטיבים של הציורים עוצבו וצוירו עד לפרט הקטן ביותר בתכנון של האדריכל ליפוט באומהורן".
הבניין לא משמש כבית כנסת מזה עשרות שנים בשל מיעוט האוכלוסייה היהודית באזור, אך שוכים בו מאז 1980 המשרדים ואולם התרבות של הקהילה היהודית המקומית האזורית ואילו אולם התפילה החורפי הקטן משמש למטרות דתיות שונות.
המבנה המודרני של המרכז לזיכרון ותיעוד השואה נבנה בסביבתו הקרובה של בית הכנסת.
בית הכנסת באי דלוס ביוון, אם אכן מדובר בבית כנסת, הוא אחד מבתי הכנסת הקדומים ביותר הידועים כיום.
בנייתו תוארכה למאה ראשונה לפנה"ס והוא תיפקד במאות הראשונה והשנייה לספירה.
זיהוי המבנה כבית כנסת שנוי במחלוקת בין החוקרים.
שרידי בית הכנסת נחשפו בקצהו הצפוני-מזרחי של האי, סמוך לחוף הים, ברובע שעיקרו בתי מגורים ובצדו נמל קטן ונגיש, הרחק מהמוקדים הציבוריים של העיר הקדומה.
המבנה עצמו הורכב משני חדרים גדולים, שבהם נמצאו עדויות לספסלי אבן לאורך הקירות הצפוני והמערבי.
במרכז הקיר המערבי נמצא כס מהודר (אולי קתדרא דמשה).
בצד המבנה נמצאו חדרים משניים שאפשרו גישה למאגר מים.
השימוש האחרון במבנה היה כאולם כינוס ליהודים או לשומרונים.
השימוש הראשון בבניין אינו ברור.
יש חוקרים הסבורים שהבניין הוקם כבית פרטי או כמקום מפגש אלילי, ויש המאמינים שהמבנה שימש כבית כנסת גם בצורתו המוקדמת ביותר.
המבנה (GD 80) נחשף בשנת 1912 על ידי צוות מבית הספר הצרפתי באתונה בראשות הארכאולוג אנדרה פלאסאר (Plassart) וזוהה כבית כנסת שנותר בשימוש עד סוף המאה השנייה לספירה.
הימצאותו של כיסא אבן מפואר הביאה להשערה כי מדובר ב'קתדרא דמשה' בדומה לזה שנמצא בכורזים, ומכאן לחיזוק הקביעה שהמבנה שימש כבית כנסת, שהארכאולוג אליעזר ליפא סוקניק הגדירו כ"אחד מבתי הכנסת היותר עתיקים".
זיהויו של המבנה כבית כנסת יהודי שנוי במחלוקת.
קביעתו של פלאסאר התבססה במידה רבה על כתובות הקדשה ביוונית שבהן צוין הביטוי "אל עליון" (húpsistos ,ὕψιστος) העשוי להתייחס לאל היהודי בעת העתיקה, אך גם לאלים פגאניים.
על פי שתי כתובות אבן שנמצאו בבית הכנסת, המתעדות העלאת מס לבית המקדש השומרוני בהר גריזים (המקום צוין בכתובת במילה אחת - Αργαριζείν, הרגרזין), היו שהציעו לזהות את המבנה כבית כנסת שומרוני.
מחקרים חדשים הוליכו למסקנה שהראיות לזיהוי המבנה בדלוס כבית כנסת קלושות.
הארכאולוגית לידיה מטאסה (Matassa) דנה בהרחבה בבית הכנסת של דלוס בפרק מיוחד בספרהּ מ-2018 (פורסם לאחר מותהּ) שבו היא בוחנת את הממצאים שעלו מן החפירות, את העדויות הספרותיות ואת המסקנות של החוקרים שקדמו לה מאז הגילוי הראשון ב-1912, תוך השוואות לבתי הכנסת הקדומים בהרודיון, במצדה ובגמלא.
מסקנותיה מעלות ספק לגבי בזיהוי המבנה בדלוס כבית כנסת יהודי וגם לגבי תִארוכו למאה הראשונה לפנה"ס, אך עדיין אינן בבחינת סוף פסוק.
הוא בית הכנסת של הקהילה היהודית האורתודוקסית בריצ'מונד, לונדון, שנמצא בגני ליכפילד.
הקהילה מונה 250 חברים והיא חלק מק"ק כנסת ישראל.
ידוע כי הייתה קהילה יהודית בריצ'מונד בסוף המאה ה-17. המלך ויליאם השלישי סעד עם סולומון דה מדינה, איש עסקים יהודי, בבית הכפרי שלו בריצ'מונד בנובמבר 1699.
עד 1916 הייתה הקהילה הדתית היהודית של ריצ'מונד ידועה כקהילה העברית של ריצ'מונד.
בשנים 1916–1938, בית הכנסת של ריצ'מונד, היה בסנטרל הול, פארקשוט, ריצ'מונד, בניין שנפתח ב־28 ביוני 1916 על ידי ליאופולד דה רוטשילד, נשיא ק"ק כנסת ישראל.
משנת 1938 בית הכנסת המחוזי של ריצ'מונד היה בכנסייה שהוסבה ברחוב שין 8, שנרכשה בכפייה על ידי מועצת ריצ'מונד כדי לפנות מקום לסופרמרקט ולחניון רב קומות.
בית הכנסת עוצב על ידי שטרן תום פהלר אדריכלים, בניין בית כנסת חדש בגני ליכפילד נפתח ב־8 במרץ 1987 על ידי הרב הראשי עמנואל יעקובוביץ והרב משה ברון.
בית הרב נבנה מאוחר יותר בחלק מהחניון.
הרב של בית הכנסת ריצ'מונד, מאז יוני 2016, הוא הרב מאיר שינדלר, שהיה בעבר בבית הכנסת צ'יגוול והיינטו.
חברי הקהילה הבולטים כללו את אלדרד טבצ'ניק ולורד וולף.
בבית הכנסת מתקיימת תפילת ערבית של שבת בליל שבת בשעה 19:00, ותפילת שחרית של שבת בשעה 9:30 בבוקר.
בית הכנסת מפעיל מרכז יום ליהודים מעל גיל 60.
בית הכנסת ברסלב בשכונת בתי מחסה ברובע היהודי הוא מבנה ראשון בין חומות העיר העתיקה של ירושלים שהיה אי פעם בבעלות חסידי ברסלב.
הוא נבנה בשנת 1860 (תרכ"א) על ידי כולל הולנד-דויטשלנד ונקנה מהם בשנת 1947 על ידי מנהיג חסידי ברסלב בארץ ישראל הרב אברהם שטרנהרץ, נינו של הרב נתן שטרנהרץ מברסלב (תלמידו של רבי נחמן מברסלב).
ב-1948 ניזוק המבנה קשות מהפגזות הירדנים במלחמת השחרור, ומאז 1967 נגאל, שוקם ושופץ במהלך השנים על ידי הרב משה בורשטיין ונכדו אברהם לייב בורשטיין - ומאז ועד היום משמש המבנה את חסידי ברסלב הוותיקים בירושלים.
מבנה בית הכנסת נבנה בשנת 1860 על ידי כולל הו"ד (הולנד ודייטשלנד) סמוך לחומה הדרומית של העיר העתיקה, בירידה אל הכותל המערבי מכיוון הר ציון - וחלונותיו פונים דרומה אל הכפר סילואן.
במהלך התקופה העות'מאנית בארץ ישראל, ולאחריה בתקופת המנדט הבריטי שימש המבנה את תושבי העיר העתיקה ואנשי היישוב הישן.
בשנת 1947 (תש"ז) נרכש המבנה עבור חסידי ברסלב בידי מנהיג החסידים בארץ ישראל הרב אברהם שטרנהרץ, בתום מסע גיוס כספים קשה, כאשר בין היתר נעזר בנדיב שבתי טרביצקי מארצות הברית, שהיה בעברו מתושבי אומן והתקרב לחסידות ברסלב.
הרב שטרנהרץ ייעד את בית הכנסת עבור זקני החסידות שהתגוררו בשכונת בתי מחסה באותו הזמן, ביניהם הרב נתן בייטלמכר והרב שלמה וקסלר, שהתקשו להרחיק לכת עד לישיבת המקובלים שער השמים בעיר העתיקה.
ב-8 בספטמבר 1947 (כ"ג אלול תש"ז), יום שני של סליחות, נערכה חנוכת הבית לבית הכנסת.
היה זה בית הכנסת הראשון בעיר העתיקה שבעלותו הייתה בידי חסידי ברסלב.
בית הכנסת שימש גם כבית מדרש בחלק מהזמן, ובו נמסרו שיעורי תורה מפי הרב שטרנהרץ, והיווה בית כנסת גם לכלל תושבי בתי מחסה.
בתחילה שימשה קומתו השנייה והעליונה של המבנה כבית הכנסת, כאשר בקומה התחתונה התגורר משך תקופה הרב שמואל שפירא, מהמשפיעים הבולטים בדור החמישי של חסידות ברסלב.
ב-16 במאי 1948, יומיים לאחר הכרזת העצמאות, התקיים לבנו של הרב שמואל שפירא, שמעון ישראל, ברית מילה רבתי בבית הכנסת.
סמוך לאותו זמן נשמעה אזעקת מלחמה, התושבים פנו אל מקלטי המיגון - ופגז ירדני נפל על המבנה ופער חור גדול.
מאז הפסיקו החסידים להתפלל שם, ובמשך מלחמת העצמאות המשיכה קומת בית הכנסת להיחרב.
חסידי ברסלב, כיתר תושבי העיר העתיקה, גורשו מבתיהם ב'חצר ורשה' על ידי הלגיון הערבי, וחלקם הובלו לשבי בירדן.
הזקנים, הנשים והילדים הובלו לעיר החדשה ושוכנו בקטמון, כאשר הגישה לעיר העתיקה נחסמה עד לשנת 1967.
כניעת הרובע היהודי בסוף מאי 1948 חיסלה למעשה את הקהילה המגובשת האחרונה של חסידי ברסלב בארץ ישראל, להוציא את קהילת ברסלב בצפת שמנתה פחות מעשרים משפחות.
החסידים שגורשו מבתיהם בעיר העתיקה נבלעו בתוך העדה החרדית בירושלים ובבני ברק, והיו מיעוט ביחס ליתר הקהילות והחסידויות ביהדות החרדית.
עם שחרור העיר העתיקה ביום ה-7 ביוני 1967 החל הרב משה בורשטיין, מן הדמויות הבולטות בחסידות ברסלב של הדור החמישי, לפעול בכל הכלים כדי לקבל בחזרה את בית הכנסת החרב.
במסגרת שתדלנותו נעזר גם בחברו הרב צבי אריה רוזנפלד, חסיד ברסלב שהיה בעל קשרים בממשל האמריקאי ומהנוסעים הראשונים לקבר רבי נחמן מברסלב שבברית המועצות לאחר מלחמת העולם השנייה.
הרב בורשטיין הצליח במשימתו והשיג בעלות מחודשת, אך קומת בית הכנסת החרבה לא שופצה עוד, ובמקומה עבר בית הכנסת לקומה התחתונה - וכך עד היום הזה.
עם כניסתם המחודשת של חסידי ברסלב למבנה, קבע הרב משה בורשטיין שלט המנציח את קיומו של בית הכנסת הישן, בנוסח הזה:
"בית המדרש 'אור אברהם' דחסידי ברסלב נוסד בירושלים העתיקה תו"ת שנת תרס"ב" (בשנה זו נפתח לראשונה מניין של חסידי ברסלב בירושלים).
בתחילת שנות השבעים לא הסתפק הרב בורשטיין בתחיית התפילות בבית הכנסת, והקים במקום כולל לאברכים למדנים, המתקיים עד היום בראשות בנו דוד בורשטיין.
בסוף המאה העשרים התרופפו מנייני התפילה - והמקום הפך דליל מחסידי ברסלב, זאת בעקבות התפתחותן של קהילות ברסלב בשכונות החרדיות שבעיר החדשה וריבוי מוסדות הילדים והנוער.
במהלך קיץ 2020 (ה'תש"פ) חודשו תפילות השבת בידי נכדו של הרב משה בורשטיין, אברהם לייב בורשטיין, ששיפץ את המקום המוזנח לטובת המתפללים ולומדי הכולל הוותיק - והחיה מחדש את רצף הדורות במקום.
בית הכנסת ג'דבוסטן (בטורקית: Caddebostan Sinagogu) הוא בית כנסת שנבנה בשנת 1953 ברובע קדיקוי באיסטנבול בטורקיה.
שמו של האדריכל שבנה את בית הכנסת הוא אלברט ארדיטי.
כתוצאה מגידול באוכלוסייה היהודית באזור, בית הכנסת הוא המאוכלס ביותר בצד האסייתי של העיר, וניתן לבקר בבית הכנסת ולהשתתף בתפילות רק באמצעות פנייה לרבנות הראשית.
בית הכנסת היה פעיל בדרישת הרבנות הראשית מרשויות טורקיה ב-1 באפריל 1961.
בית הכנסת דון יצחק אברבנאל הוא בית כנסת ברובע ה-11 של פריז, צרפת.
בית הכנסת נבנה בשנת 1962 עבור יהודים שהיגרו מצפון אפריקה (אלג'יריה, מרוקו ותוניסיה) לצרפת, כתוצאה מהדה-קולוניזציה.
בית הכנסת תוכנן על ידי האדריכלים אלכסנדר פרסיץ וארתור ג'ורג' האומה בסגנון מודרני, והוא קרוי על שם הרב יצחק אברבנאל.
בתחילת המאה ה-20 התיישבו ברובע האחד עשר של פריז מהגרים יהודים רבים, בעיקר מטורקיה ומסלוניקי, אך גם ממצרים.
בתחילה, בית הכנסת נבנה בשנת 1909, בחדר האחורי של בית הקפה "לה בוספור", ברחוב סדיין, שם נערכה התפילה בעברית ובספרדית.
כאשר האולם נעשה קטן מדי בעקבות ריבוי המהגרים החדשים, הקימו יהודי צרפת בשנת 1913 את בית הכנסת אל סייטה (Au sept), ברחוב פופינקור 7, במקום ששימש בעבר כבית קולנוע.
בית כנסת זה פעל עד אמצע שנות ה-60.
עם שחרור פריז החליט בעלי הקרקע ברחוב דה לה רוקט (הקרקע הייתה שייכת לעמותה דתית של הקהילה היהודית המקומית) לגייס את הכספים הדרושים לבניית בית כנסת גדול יותר, ולתת לבית כנסת זה את שמו של הפילוסוף ופרשן המקרא, דון יצחק אברבנאל.
ביום ראשון, 9 בנובמבר 2008, נערכה בבית הכנסת מחווה חגיגית לברנרדו רולנד אי מיוטה, קונסול ספרד בפריז בשנים 1939–1943, שהצליח במהלך המלחמה להגן על רבים מבני הקהילה היהודית-ספרדית לפני שנקרא למדריד.
לוח זיכרון לזכרו, שהוצע על ידי הקהילה, הודבק על הקונסוליה הספרדית ברובע השבעה-עשר של פריז:
בית הכנסת ברחוב פאלוצי (בהונגרית: Palóczy úti zsinagóga) היה בית כנסת בעיר מישקולץ.
תוכנית הבנייה המוקדמת של בית הכנסת מופיעה לראשונה על מפת מישקולץ משנת 1817, ברחוב קאדאש (Kádas) באותה תקופה.
המבנה היה בית תפילה חד-קומתי שנשרף בשריפה של 1843 ולאחר מכן נבנה מחדש.
הוא שוב נהרס בשיטפון הגדול של 1878. לאחר מכן שוב נבנה מחדש ופעל עד שנים אחדות לפני תחילת המאה ה-20, אבל אז פורק, כי כבר פעל באותה התקופה בית הכנסת במישקולץ, בית כנסת שהיה גדול בהרבה ברחוב קזינצי בעיר.
אולם לבסוף הוא כן נבנה בפעם הרביעית בשנת 1900 באתר הבניין הישן, ברחוב שבינתיים שונה שמו מ-Kádas utca ל-László Palóczy (במקביל עם מסירת בית הספר היסודי ארז'בט באותו הרחוב).
בית הכנסת התאפיין בגודלו רחב הידיים, בסגנון האקלקטי שלו, במגדלים ובכיפות.
המבנה ניזוק בהפצצה במלחמת העולם השנייה ולאחר מכן שימש כמחסן.
המבנה, שכבר לא שימש בית כנסת אחרי המלחמה, נהרס סופית ב-1963, וכיום יש במקומו חניון.
בית הכנסת גאולת ישראל בנס ציונה הוא בית כנסת פעיל שהיה במקורו מסגד של כפר ערבי שנכבש במלחמת העצמאות.
תחילתה של נס ציונה ב-1883 בהתיישבות חלוצית בשם נחלת ראובן שהקים ראובן לרר על גדות נחל חנין, על אדמות שקנה ברוסיה טרם הגיעו ארצה.
התיישבות זו הייתה תחילתה של נס ציונה שהתפתחה מנקודה זו צפונה.
ב-1926 הוקם, באופן רשמי, ממזרח ליישוב היהודי כפר ערבי בשם ואדי חנין שתושביו עסקו, בין השאר, בעבודה חקלאית באדמות מתיישבי נס ציונה.
ב-1934 בנה מוח'תאר הכפר, שוקרי אל-תאג'י (בגרסה אחרת עבדול רחמן ביי אל-תאג'י), מסגד במרכז הכפר על קרקע שתרם "בנק האומה הערבית".
המסגד נבנה לצד דרך ראשית כדי להדגיש את הנוכחות הערבית באזור.
המסגד התאפיין בחלונות מקושתים, כיפה במרכז הגג ומינרט יחיד לצידו כשלהערכת מיכאל יעקובסון בניית המסגד לא הושלמה ונעצרה בשלבי הבנייה האחרונים.
בסקר אוכלוסין שערכו שלטונות המנדט הבריטי ב-1945 בארץ ישראל נמנו בכפר כ-1,600 תושבים.
בתחילת 1948, לאחר פרוץ מלחמת העצמאות, החלה בריחה של תושבים ערבים מהכפר ובאפריל (או מאי) אותה שנה כבשו לוחמי צה"ל את הכפר ללא התנגדות.
לאחר ההשתלטות נהרסו רבים מבתי היישוב הערבי (ובמיוחד אלו הגובלים בנס ציונה) וכן המינרט שלצד המסגד.
התקופה שלאחר מלחמת העצמאות התאפיינה בגידול מהיר של אוכלוסייתה של נס ציונה שגדלה מכ-2,000 תושבים ב-1948 לכ-6,000 תושבים ב-1949 כשרבים מהתושבים החדשים התיישבו בשרידי הבתים בשטח הכפר הערבי.
בתחילת 1950 פורסם שהתושבים הורשו להפוך את מבנה המסגד (נטול המינרט) לבית כנסת.
במסגרת שינוי זה הוסרו מהמסגד כל הסממנים המוסלמיים ובמקומם הוצבו מגיני דוד ושאר האלמנטים הנהוגים בבתי כנסת.
בית הכנסת מהווה את אחת התחנות של מסלול הדגל המאגד אתרים היסטוריים בעיר.
מבנה בית הכנסת מרובע כשאורך כל דופן כ-15 מטר.
בכל דופן קבועים 2–4 חלונות מאורכים כשבראש כל חלון נבנתה קשת מחודדת.
מעל המבנה המרובע נבנה מבנה עגול צר יותר שבו נקבעו זוגות של חלונות הדומים לחלונות במבנה הגדול.
כנהוג במסגדים נקבע השער של המבנה בצד צפון והמחראב בצד דרום.
כיום ניתן לראות בצידו החיצוני של הקיר הדרומי את בליטת המחראב אבל הגומחה בצידו הפנימי של בית הכנסת נאטמה.
בהיקפו של חלל בית הכנסת ניצבים עמודים התומכים בכיפה ובמרכזו מוצבת הבימה.
בכותל המזרח נוספה גומחה מאוחרת עבור ארון הקודש.
בצמוד לבית הכנסת הוקם ב-1962 "גן הגיבורים" להנצחת חללי מלחמות ישראל תושבי נס ציונה בתכנונם של אדריכלי הנוף צבי מילר ומשה בלום.
מאז הקמתו השתנה הגן ומהגן המקורי נותרו קיר זיכרון ותותח רוסי שנלקח שלל במבצע קדש.
בית הכנסת בקריז'בצי (בקרואטית: Križevačka sinagoga) היה בית כנסת אשר פעל בעיר קריז'בצי בקרואטיה בין השנים 1895–1941. ב-1945 הולאם המבנה על ידי שלטונות יוגוסלביה, ובראשית העשור השני של המאה ה-21 שימש כמרכז מידע לתיירים.
בעקבות כתב הסובלנות שהוציא יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה החלו יהודים להתיישב בקריז'בצי ושילמו מס גולגולת בגין הזכות להתגורר שם.
ב-1780 מתועד היהודי הראשון בעיר, סוחר בשם סלומון ליפמן.
בראשית המאה ה-19 מתועדים בפנקס הקהילה קידושין שערך הרב וולף לוי וכן תלמוד תורה ובו ניהל את השיעורים המלמד יעקב פרידלנדר.
בית העלמין היהודי הוקם ב-1840 וב-1844 נוסדה רשמית הקהילה היהודית של קריז'בצי.
במועד זה מנתה הקהילה כ-70 נפשות.
בראש הקהילה עמדו בני משפחת בְּרָאיֶיר.
יעקב בראייר ולאחריו בנו מרקו בראייר.
מרקו בראייר כיהן כסגן ראש העיר בין 1889–1895. בתקופה האוסטרו-הונגרית נמנו מקרב בני הקהילה בעלי מקצועות חופשיים, רופאים ובנקאים.
ב-1876 נפתח בית ספר יסודי יהודי אשר פעל עד 1894.
ב-1890 התגוררו בקריז'בצי 364 יהודים שהיוו כ-11 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
ב-1899 נסגר בית העלמין הישן ובמקומו הוקמה חלקה יהודית בבית העלמין הכללי של קריז'בצי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה חלה ירידה הדרגתית במספר בני הקהילה ובמקביל נרשמה פעילות ציונית ענפה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בקריז'בצי 129 יהודים.
לאחר כיבוש יוגוסלביה וכינון שלטון הבובות של האוסטאשה הוחל ברדיפות יהודים.
בתחילה נשלחו בני הקהילה לעבודות כפייה ובהמשך גורשו למחנות ההשמדה ידובנו, יאסנובאץ ומקצתם לאושוויץ.
לאחר השואה שבו 9 יהודים לעיירה.
ב-1958 הופקע שטח בית העלמין הישן.
נכון ל-2009 עמד בית העלמין על תילו ואותרו בו כ-70 מצבות.
בחלקה היהודית בבית העלמין העירוני מצויות כ-100 מצבות.
שני האתרים במצב תחזוקתי טוב.
ב-2015 הוצגה במוזיאון העירוני תערוכה שעסקה בתולדות יהודי קריז'בצי ובמעמד פתיחתה נכחו ראש העיר והרב הראשי ליהודי זאגרב.
בית הכנסת תוכנן על ידי משרד הניגסברג ודויטש בסגנון אדריכלי נאו-רנסאנסי בשילוב נאו-קלאסי, ומיקומו היה במרכזה של קריז'בצי.
המימון לבנייתו הושג באמצעות תרומות מנדבני הקהילה וכן מתקציב שהועמד על ידי הרשות המקומית.
הריהוט וחמרי הבנייה לעיצוב פנים המבנה נרכשו מחברות מובילות בזאגרב.
במרכז קיר אולם התפילה הוצב עיטור לוחות הברית.
בנייתו באמצעות לבנים החלה באפריל 1895 והסתיימה באמצע ספטמבר.
הוא נחנך לקראת חגי תשרי במעמד הרב היוצא של הקהילה ליאופולד לאלוסלאב לייב, אשר ליווה הלכתית את עבודות הבנייה ונכבדי הקהילות היהודיות מביילובאר, לודברג, סלבונסקי ברוד וקופריבניצה.
מ-1895 ועד 1930 כיהן הרב ד"ר מאיר (מקס) אנגל כרב הראשי של הקהילה.
ב-1930 פרש ממשרת הרבנות בקריז'בצי על רקע חילוקי דעות עם ראשי הקהילה ועבר לזאגרב.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר הפלישה ליוגוסלביה וכינון מדינת קרואטיה העצמאית, נעצר הרב אנגל על ידי שלטונות האוסטאשה, נשפט ובאוקטובר 1941, הוצא להורג בתלייה בעוון שיתוף פעולה עם הקומוניסטים.
בין 1930–1940 כיהן כמורה צדק מטעם הקהילה בראנקו גרוסמן וזאת תחת פיקוחו של הרב גאברו שוורץ מזאגרב.
בשנים 1940–1941 ביקר בעיר אחת לשבוע הרב ד"ר דוד גינסברג מביילובאר.
בין השנים 1891–1940 כיהן כשליח הציבור ליאופולד בוקבאום אשר נספה בשואה.
במהלך מלחמת העולם השנייה חולל בית הכנסת, תכולתו נשדדה והועברה לכנסייה המקומית.
שני ספרי תורה חולצו מהמבנה והועברו למוזיאון להיסטוריה יהודית בבלגרד.
ב-1945 הופקע בית הכנסת מרשות הקהילה ונמסר לרשות המקומית.
בהמשך הוסב למועדון נוער, וספרייה.
המבנה שופץ ומ-2014 משמש מרכז מידע לתיירים.
בית הכנסת דולני קואוניצה, הוא בית כנסת יהודי אורתודוקסי, הממוקם ברובע היהודי לשעבר ובסמוך למרכז ההיסטורי של העיר דולני קואוניצה שבמחוז מוראביה הדרומית בצ'כיה.
בניית המבנה נמשכה בין השנים 1652–1656 והוא שימש כבית כנסת על ידי הקהילה האשכנזית עד 1939. מאז שנת 2004 משמש המבנה כמוזיאון יהודי.
החל משנת 2008 בית הכנסת הוכנס לרשימת האתרים השמורים בצ'כיה.
העדויות הראשונות להתיישבות יהודית בדולני קואוניצה מתוארכות למחצית המאה ה-15. האזכור הכתוב הראשון של בית כנסת במקום מופיע בשנת 1581. בית הכנסת הישן היה ממוקם בחלקה המזרחי של העיירה, אך נהרס בשנת 1645 על ידי כוחות שוודיים במהלך מלחמת שלושים השנים.
בין השנים 1652–1655 נבנה בית כנסת חדש במרכז הגטו היהודי.
המבנה נבנה בסגנון אדריכלות הבארוק והוא אחד מבתי הכנסת העתיקים ביותר במוראביה.
לבניין תוכנית מלבנית והוא כולל שתי קומות.
באמצע המאה ה-19 נוספה לו שלוחה חדשה, ששימשה להרחבת עזרת הנשים.
בתחילת שנות ה-40, בתקופת הכיבוש הנאצי, הופסקו התפילות בבית הכנסת, וקישוטיו הועברו למוזיאון היהודי בפראג.
בשנת 1991 הוחזר המבנה, במסגרת תהליכי השבת הרכוש היהודי, לקהילה היהודית בברנו.
בתחילת שנות ה-2000 ערכה קרן המונומנטים העולמית (WMF), יחד עם שותפה מקומית, הערכה של מצבו של בית הכנסת, ולאחר מכן גובשה תוכנית שיקום שבוצעה בשני שלבים.
השלב הראשון התמקד בניקוי המבנה כולו, בייצוב ושיקום הטיח, בשחזור האזורים הצבועים, ובהכנת עבודות הטיח והעמודים.
השלב השני כלל שיקום סופי ושחזור אלמנטים דקורטיביים, העמודים והמראה הכללי.
כמו כן, בוצעו עבודות שימור על הכתובות העבריות המעטרות את אולם הכניסה.