tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעונת 2000/01 הגיעה הקבוצה עד לרבע גמר גביע ספורטה והפסידה לקבוצת פאמסה ולנסיה.
בעונת 2006/07 הגיעה הקבוצה עד לגמר היורוקאפ צ'לנג' והפסידה לקבוצת צסק"א סמרה בסיכום שני מפגשים 166–184.
בעבר אימן בקבוצה המאמן הישראלי עדי אזולאי, ושיחק בקבוצה הישראלי גיא פניני.
קר ואן קליב סמית' הוא שחקן אמריקאי, מוכר בעיקר בזכות דמותו כג'ק מקפי בדרמת הנעורים דוסון קריק ששודרה בין השנים 1998–2003 ברשת הטלוויזיה האמריקאית The WB ובמשחקו בסדרה מכושפות בתפקיד קייל ברודי.
סמית' גם שיחק בסרטי האימה יעד סופי משנת 2000 ובלאדי ולנטיין 3D משנת 2009.
סמית' נולד באקסטון, פנסילבניה שבארצות הברית, למשפחה נוצרית.
יש לו אחות בשם אליסון.
סמית' סיים את לימודיו בבית הספר התיכון הנדרסון במחוז צ'סטר בפנסילבניה.
מאוחר יותר למד באוניברסיטת ורמונט.
סמית' החל את קריירת המשחק שלו בסדרה "כשהעולם מסתובב" בה שיחק את דמותו של טדי יוז בשנים 1996–1997, בסרט יעד סופי, ובתפקיד אורח בסדרה מכושפות בתפקיד הסוכן קייל ברודי.
במשחקו בדמות ג'ק מקפי בעונה השנייה של הסדרה דוסון קריק מרשת הטלוויזיה The WB, סמית' גילם תלמיד בית ספר תיכון בן 16 כאשר במציאות היה בן 26. סמית' היה בן 31 בסיום שש השנים שבהם שודרה הסדרה.
הוא היה הגבר הראשון שהתנשק עם גבר בסדרת טלוויזיה אמריקאית, בעונה השלישית של דוסון קריק.
בתוכנית המתיחות פאנק'ד של ערוץ הטלוויזיה האמריקאי MTV, סמית' היה האדם האחרון שנמתח.
בשנת 2007, הוא הופיע מספר פרקים בסדרת הטלוויזיה הפופולרית CSI: ניו יורק בדמותו של אנדרו "דרו" בדפורד, המטרידן ה-333. סמית' גם שיחק בסדרת הטלוויזיה האמריקאית חיים בלתי צפויים בדמותו של שדרן רדיו בשם ראיין תומאס.
סמית' שיחק בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה NCIS, שם גילם את דמותו של ג'ונאס קוב, קצין בחיל הים, שמתגלה כרוצח סדרתי שבמטרותיו לרצוח אנשי חיל הים.
הופעתו האחרונה בסדרה הייתה בפרק האחרון של העונה השמינית.
סמית' היה נשוי לשחקנית הרמוני אברט בין 2003–2009. סמית' הוא טייס מוסמך וחובב מוטוקרוס.
קראב היל הוא עיירה במחוז סנט לוסי שבצפון ברבדוס.
המקום נקרא כך על שם הכמויות הגדולות של הסרטנים המופיעים באזור לאחר ירידת הגשמים.
תושבי האזור לוכדים את הסרטנים ומגדלים אותם כחיות מחמד.
העיירה נמצאת כ-20.8 ק"מ מברידג'טאון, בירת ברבדוס.
החודש הכי חם הוא ספטמבר (25 מעלות צלזיוס).
קראוגסטוריים (שם מדעי: Craugastoridae) היא משפחה של דו-חיים מסדרת חסרי זנב.
משפחה זו חיה בטבע מדרומה של ארצות הברית, דרך מקסיקו ואמריקה המרכזית, עד לאמריקה הדרומית בג'ונגלים הטרופיים.
במשחה זו מגוון גדול של מינים הכוללת קרוב ל-750 מינים.
המשפחה כוללת מספר סוגים שיש מחלוקת על סיווגם.
על פי כמה מיונים ישנה משפחה נוספת של כמה סוגים - סטרבומנטליים (Strabomantidae).
בני המשפחה בעלי גוף ורגליים גדולות, לסת מוארכת ועיניים מאירות.
הם משוטטות על קרקע היער ומחפשות חרקים וחסרי חוליות והם מטפלים בראשנים על גופם או בסביבה לחה ולא בתוך המים.
הקָרָאבָּאוֹ , הוא גזע של תאו המים אשר מוצאו בפיליפינים.
הוא הוכנס כנראה לאי על ידי העמים המלאים בסביבות 200 עד 300 לפני הספירה.
בעבר, היה נחשב לתת-מין של תאו המים ואף קיבל את השם המדעי Bubalus bubalis carabanesis על ידי הזואולוג השוודי קארולוס לינאוס, אולם לבסוף הגיעו למסקנה שהמעמד שלו מוגדר כגזע בלבד.
בניגוד לאמונה הרווחת, הקראבאו לא בוית כלל מתאו הפיליפינים הפראי, ובין השניים אין כל קשר להוציא את העובדה שתאו המים והתאו הפיליפיני משויכים לאותו הסוג.
הקראבאו נחשב לחיה הלאומית של הפיליפינים וגואם, ואחת מחיות המשק הנמצאות בשימוש נרחב בחקלאות הפיליפינית.
בתאילנד, קיים משקה אנרגיה פופולרי במיוחד הקרוי "קראבאו דאונג", והעיצוב שלו הוא גולגולת ראש של תאו זה.
השם "קראבאו" ניתן לגזע רשמית על ידי הספרדים ששלטו בפיליפינים, ומקורו בשם karabàw משפתם של הילידים באיי ויסאיאן.
נגזרות של השם בשפות אחרות הם "קאלאבאו" בטאגאלוג, "קֶבּוּ" בג'אוונית, קֶרְבַּאוּ במלאית, וקַארְבַּאוֹיוּ" באינדונזית והולנדית.
הקראבאו הוא תאו נמוך קומה, עם מבנה גוף רחב וכבד בהתאם לבהמת משא.
יש לו צוואר קצר ורחב, ראש גדול ומוארך, ואף גדול.
הפרסות שלו גדולות ורחבות ומותאמות עקב כך להליכה בביצות.
העור של הקראבאו עבה, אך הוא דליל מאוד בשיער.
הוא משתנה בצבעו מחום כהה או שחור לחום ערמוני, אפור כהה או אפור צפחה, כשהבוגרים נוטים להיות כהים יותר.
פלג הגוף האחורי, המותניים והחלק התחתון של הרגליים נוטים לאפרפר-לבנבן, ובסמוך לעיניים יש לעיתים גבות לבנות.
תופעת הלבקנות, נוכחת בשיעור של 3% מכלל אוכלוסיות הקראבאו בפיליפינים.
הקראבאו מתאפיין בזוג קרניים בינוניות ועבות בצורת מגל, והן מתעקמות בדרך כלל מיד אחורנית בניגוד לתאו המים שלקרניו יש תחילה זווית אלכסונית למעלה.
הזכרים והנקבות מפגינים דו-צורתיות זוויגית ברורה: משקל הזכר הבוגר הוא 450–500 ק"ג, ומשקל הנקבות 400–425 ק"ג.
תאואי מים שיובאו לפיליפינים מקמבודיה במהלך המאה ה-20 והתערבבו עם הקרבאואים המקומיים מכונים "בהמות קמבודיות".
אלה מתאפיינים בפרווה לבנה או צהבהבה על עור ורדרד, בעוד שהעיניים, הפרסות והפה כהים.
הם גדולים במעט מהקראבאו, ויש להם קרניים גדולות יותר.
משקל של זכרי התאואים הללו עומד על 673 ק"ג בממוצע, וגובה הכתפיים שלהם כ-141 ס"מ.
הקראבאו התסגל היטב לאקלים חם ולח.
זמינות המים היא בעלת חשיבות עליונה באקלים החם בפיליפינים עבור הקראבאו, והוא נוהג להתיז מים על עצמו כדי לקרר את עצמו ולהפחית את עומס החום והלחץ התרמי.
הקראבאו נהנה במיוחד להתבוסס בביצות, נהרות בורות מים ואגמים, תוך כדי שהוא משתמש בקרניו כדי לזרוק על עצמו בוץ.
המטרה שלו, היא להשיג ציפוי עבה של בוץ על הגוף המהווה שכבת בידוד מהחום; לאחר שהבוץ קורש על הגוף ומתייבש, הוא מגן עליו גם מפני עקיצות של חרקים מעופפים מטרידנים.
שעות ההאכלה של הקראבאו הן בעיקר בבקרים ובין הערביים שאז שוררת טמפרטורה נוחה יותר לפעילות.
המצב האידיאלי עבור הקראבאו, הוא שכיבה בתוך המים תוך כדי שהראש זקוף וניזון מצמחים בהישג יד.
תזונתו של הקראבאו מורכבת מצמחי מים, סוגי קנים, יקינטון המים, שרכים, ומקורות צמחיים אחרים שזמינים.
עם הכפרי הפיליפיני מעוניין להפיק חלב בצורה איטנסיבית מנקבת הקראבאו, הוא מאכיל אותה גם במספוא ירוק כדי להגביר את תפוקת החלב.
הכפריים משתמשים גם בגידולים איכותיים אחרים כדוגמת החציר שניתנים לקראבאו לצורך השמנה.
ניסויים בפיליפינים הראו שהקראבאו מסוגל לקיים את עצמו בהצלחה על תזונה שמורכבת מסובין באיכות ירודה - באופן טוב יותר מבקר הבית.
הנקבה ממליטה עגל אחד בכל שנה.
תוחלת החיים של הקראבאו היא 18 עד 20 שנה.
העמים המלאים הביאו כנראה את התאו לפיליפינים במהלך 300-200 לפנה"ס, וממנו התפתח הקראבאו.
בתקופות מאוחרות יותר, תאואי מים הובאו גם על ידי מהגרים מסין וזו לשם "תאואי שנחאי".
הקראבאו נפוץ באופן נרחב בכל האיים הגדולים של הפיליפינים.
בתחילת המאה ה-20, יובאו תאואי מים מקמבודיה לעבודה במטעי הסוכר עקב הביקוש הגדול, ובהמשך הובאו גם גזעי תאואים אחרים מהודו (גזעי המוראה וניליראווי).
השם קראבאו משמש ככינוי עבור כל התאואים בפיליפינים אף שחלק מהם יובאו בתקופות די מואחרות.
הקראבאו סיפק את כוח העבודה העיקרי שאפשר לחקלאים הפיליפינים לגדל אורז ומצרכי מזון בסיסיים אחרים.
יש מתקנים נוספים שמשמשים בעיקר להשבחה של תפוקת החלב, מהם מיוצאים תת-גזעים של הקראבאו עבור המעוניינים.
בשנת 2003, היו בסביבות 3.2 מיליון קרבאואים בפיליפינים; 99% מהם היו שייכים לחקלאים קטנים עבורם הקראבאו משמש כאמצעי קיום בשל משאבים מוגבלים, הכנסה נמוכה, וגישה מועטה להזדמנויות כלכליות אחרות.
הקראבאו משמש את החקלאי הפיליפיני העני למגוון דברים: ניתן לחרוש בו, להוביל איתו חבילות, למכור את קרניו, לאכול את בשרו ולשתות את חלבו, ולמכור עגל אחד שנולד מדי שנה ובכך לזכות בהכנסה נוספת.
באזורים רבים בפיליפינים, שיטות החקלאות נותרו כבימי קדם, והקראבאו תופס שם מקום עיקרי.
כאשר שדה האורז מתרכך על ידי השקיה או מי גשמים ומוצף עד גדותיו, האיכר מפזר ידנית את זרעי האורז, ולאחר מכן מוביל קראבאו אחד או שניים לרמוס את האדמה ולערבב בה את הזרעים.
בשנות 1980, יוצרו בובות של קראבאו אשר הפכו לפופולריות כסמל לחריצות של העם הפיליפיני.
הקראבאו הוכנס לאי גואם על ידי מסיונרים ספרדיים במהלך המאה ה-17 לשימוש בתור בהמת משא לאחר שהובא לשם מהפיליפינים שהיו אז בשליטת ספרד.
הקרבאואים הפכו לכוח העבודה העיקרי באי עבור חקלאות ומשיכת עגלות, והיו נפוצים למדי בגואם לפני המאה ה-20, עם אוכלוסייה המוערכת ב-1,000 פרטים.
האוכלוסייה הצטמצמה במהלך השנים עקב ציד על ידי התושבים, וכיום, הקרבאואים די נדירים ברחבי האי למעט באזור אחד באי הסמוך לכפר סנטה ריטה שבו הקראבאו די נפוץ עקב היות האזור חלק משטחו של בסיס הצי האמריקני ובהתאם לכך גם מגודר מפני ציידים ופולשים אחרים.
האוכלוסייה בתחומי הבסיס גדלה לכמה מאות פרטים, עד כדי כך שהם הפכו למזיקים סביבתיים באזור לאחר שזיהמו את מאגר פנה המספק מים לאזור.
בשנת 2003, הצי האמריקני החל בתוכנית לשליטה באוכלוסייה באמצעות ירי, למורת רוחם של בני צ'מורו רבים.
הקרבאו נחשב לסמל של גואם.
בשנות ה-60 של המאה ה-20, מרוץ הקראבאו היה ספורט פופולרי האי, במיוחד במהלך חגיגות.
היום, הקראבאו מהווה חלק מהתרבות הפופולרית באי, ולעיתים קרובות מובא לקרנבלים וחגיגות אחרות, ומשמשים כבהמת רכיבה פופולרית בקרב הילדים.
בשר הקראבאו נאכל לעיתים בתור מעדן.
מרוץ הקראבאו הוא ספורט פופולרי מאוד בקרב חקלאים וחובבי רכיבה בפיליפינים ובעבר גם בגואם.
במרכז ודרום האי לוזון, יש תחרויות מסודרות מדי שנה, כאשר החקלאי צריך לאמן את הקראבאו שלו זמן רב לפני התחרות על מנת ללמד אותו לרוץ עד קו הסיום.
החקלאים מתאספים בתחרויות ומתמודדים יחדיו בדהירה על עגלה קטנה המחוברת לקראבאו על דרך עפר באורך של 500 מטר.
צופים רבים מתאספים בתחרויות הללו, חלקם כדי להמר על המנצח וחלקם בשביל לצפות בספורט הייחודי לפיליפינים ולמדינות דרום-מזרח אסיה.
ישנם מרוצים עבור רוכבים מומחים ומרוצים עבור חובבנים.
מחיר הקרבאואים שמשתתפים במירוץ יקר יותר מקרבאואים רגילים, והמחיר נע בין 35,000 ל-65,000 פסו כשהמחיר עולה בהתאם למספר המרוצים שבו הקראבאו השתתף.
מחירו של קראבאו שניצח במרוץ עשוי להיות 200,000 פסו.
קרא לי בשמך הוא סרט התבגרות דרמטי-רומנטי להט"בי עטור שבחים, משנת 2017, בבימויו של לוקה גואדנינו, שנכתב על ידי ג'יימס אייבורי, המבוסס על הרומן באותו השם מאת אנדרה אסימן.
זהו הסרט השלישי והאחרון ב"טרילוגיית התשוקה של גואדנינו", וקדמו לו "אני אהבה" (2009) ו"גלים גבוהים" (2015).
עלילת הסרט מתרחשת בצפון איטליה בשנת 1983, ומתארת את היחסים הרומנטיים בין אליו פרלמן (טימותי שאלאמה) בן ה-17 המתגורר באיטליה, לבין עוזרו האמריקאי של אביו, אוליבר (ארמי האמר).
בסרט מככבים גם מייקל סטולברג, אמירה קאסאר, אסתר גארל, וויקטואר דו בויז.
העבודה על הסרט החלה בשנת 2007, כאשר המפיקים פיטר ספירס והווארד רוזנמן רכשו את הזכויות לרומן של אסימן.
ג'יימס אייבורי נבחר להיות במאי הסרט, אבל בסופו של דבר היה התסריטאי והמפיק.
לוקה גואדנינו, שבמקור הצטרף להפקה כיועץ, הפך לבמאי הסרט ב-2016. הסרט מומן באמצעות מגוון מקורות בינלאומיים.
הצילומים נערכו בעיקר בקרמה שבאיטליה, במאי ויוני של 2016. הצלם התאילנדי סיימבו מוקדיפרום צילם את הסרט על פילם 35 מ"מ.
עוד לפני הבכורה העולמית של הסרט בפסטיבל הסרטים של סאנדנס ב-22 בינואר 2017, זכויות ההפצה של הסרט נרכשו על ידי Sony Pictures Classics.
הוא שוחרר בבריטניה ב-27 באוקטובר 2017, ובארצות הברית ב-24 בנובמבר 2017. הסרט זכה לשבחים פה אחד, עם שבחים מיוחדים שניתנו לבימוי, לתסריט, למוזיקה ולמשחק, והוא נבחר על ידי National Board of Review ומכון הסרטים האמריקאי כאחד מעשרת הסרטים המובילים שלהם השנה.
הסרט קיבל ארבע מועמדויות בטקס פרסי האוסקר ה-90, כולל הסרט הטוב ביותר והשחקן הטוב ביותר (עבור טימותי שאלאמה, בן ה-22, המועמד השלישי הצעיר ביותר בקטגוריה ), וזכייה בתסריט המעובד הטוב ביותר.
בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-75 הסרט היה מועמד לפרסי הסרט הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר (טימותי שאלאמה) ושחקן המשנה הטוב ביותר (ארמי האמר).
בטקס פרסי גילדת שחקני המסך ה-24 שאלאמה היה מועמד לפרס השחקן הראשי הטוב ביותר.
אליו פרלמן (טימותי שאלאמה), נער יהודי-איטלקי בן שבע-עשרה, מתגורר בכפר איטלקי עם הוריו.
אביו, פרופסור לארכאולוגיה, מזמין סטודנט יהודי-אמריקאי, אוליבר (ארמי האמר), להתארח בבית המשפחה במהלך קיץ 1983 ולעזור לו בעבודתו האקדמית.
אליו מוצא מעט במשותף עם אוליבר, אך השניים מתחילים לבלות זמן רב זה עם זה, ואליו מוצא את עצמו נמשך יותר ויותר לאוליבר.
אליו מתוודה בפני אוליבר בדבר רגשותיו כלפיו, אך אוליבר משיב לו, בעדינות, שהוא לא צריך לפעול על פיהם.
כאשר השניים הולכים יום אחד לשחות יחד, אליו מנשק את אוליבר על השפתיים.
אוליבר מנשק את אליו בחזרה, אך מסרב להמשיך מעבר לכך.
לאחר מספר ימים של נתק, השניים כותבים אחד לשני שהם רוצים להיפגש ובשעה שתים עשרה בלילה הם נפגשים שוב, הרגשות צפים בפניהם והם עושים אהבה בפעם הראשונה.
אליו ואוליבר ממשיכים להתקרב זה לזה וממשיכים את הקשר ביניהם ומקיימים יחסי מין לעיתים קרובות תוך שמירה בסוד על מערכת היחסים ביניהם.
הם הופכים להיות אינטימיים יותר ויותר זה עם זה, הן מבחינה פיזית והן מבחינה נפשית.
האהבה שלהם נבנית ומתחזקת במהלך הזמן, ואחר כך השניים מבינים שהייתה ביניהם אהבה חזקה עוד מהרגע הראשון שהם פחדו להודות בה.
עם תום השהות של אוליבר באיטליה, בני הזוג מוצאים את עצמם נתקלים בחוסר ודאות ובגעגועים אחד לשני.
הוריו של אליו, מודעים לקשר בין השניים ותומכים בו, ממליצים שיצאו יחד לברגמו לפני שאוליבר יחזור לאמריקה.
השניים מבלים שלושה ימים רומנטיים ביחד בהם הם מאוהבים מתמיד, אחר כך אוליבר עוזב, ואליו שבור הלב חוזר הביתה.
אביו של אליו, שמבחין במצוקתו, מספר לו שהיה מודע לרומן שלו עם אוליבר ומייעץ לאליו למצוא תענוג באבל, שכן האהבה האמיתית, כמו זו שאליו ואוליבר חלקו, היא נדירה ומיוחדת.
בחנוכה, אליו מקבל שיחת טלפון מאוליבר.
אליו שמח לשמוע את קולו של אוליבר והם מספרים זה לזה שהם התגעגעו מאוד האחד לשני.
באמצע השיחה אוליבר מבשר לאליו ולמשפחתו שהוא עומד להתחתן.
אחרי שיחת הטלפון, אליו שבור הלב מתיישב ליד האח, נסער, כאוב ובוכה, בעוד הוריו וצוות הבית מכינים ארוחת ערב חגיגית לכבוד חנוכה.
שם השחקן/ית שם הדמות אודות הדמות טימותי שאלאמה אליו פרלמן בן 17, מתגורר באיטליה ארמי האמר אוליבר עוזרו האמריקאי של אביו של אליו מייקל סטולברג מר פרלמן אביו של אליו אמירה קאסאר אנלה פרלמן אימו של אליו אסתר גארל מרזיה ויקטואר דו בויז קיארה אנדרה אסימן מוניר
קַרַ֫אוֶות בַּ֫נִי זֵייד או קַרַ֫אוַוה בַּ֫נִי זֵייד (ערבית: قراوة بني زيد) הוא כפר פלסטיני המשתייך לנפת רמאללה ואל-בירה של הרשות הפלסטינית, 22 ק"מ צפונית מערבית לרמאללה במרכז השומרון.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2016 מנתה אוכלוסיית קראוות בני זייד 3,730 תושבים.
קראוות בני זיד נמצאת בשליטה מלאה של הרשות הפלסטינית, שכן היא ממוקמת בתוך שטח A.
סמוך למסגד הכפר נמצאו שרידי בריכה רומית, כ-60 מטרים מתחת לפני הקרקע.
ממלחמת ששת הימים ב-1967 נמצא הכפר תחת שלטון ישראלי, ולאחר הסכמי אוסלו הוא נכלל בתוך שטח A.
מאז 2004 לא נערכו בכפר בחירות, והוא מנוהל על ידי מועצה הכוללת נציגים מכל אחת מהמשפחות שנבחרה אז על ידי ראש העיר.
כ-70% מהכפר תומכים במפלגת העם הפלסטיני (המפלגה הקומוניסטית), והשאר תומכים בפת"ח, בחמאס או בחזית העממית.
קראוות בני זייד קרוי על שמו של השבט הערבי בני זייד, שהשתקע בעיר לאחר הניצחון האיובי המוסלמי, נגד הצלבנים בשנת 1187. המילה "קראוות" בשם בכפר מקורה מהמילה הערבית "קרן", שפירושה "נקודה מרכזית", ומתייחסת לכך שהכפר ממוקם בין הערים הגדולות שכם, יריחו וירושלים.
ייתכן כי מקור השם "קראוות" בשם האזור המכונה במשנה "קרותים", ומקובל שמשמעותה "קרותיים" כלומר בין שתי הקריות, כלומר ערים.
יש גם דעות כי המילה "קראוות" מקורה במילה "קירה", שפירושה "מקום שמכבד אורחים".
לדברי פלמר, השם הוא "העיירות של בני זייד, במחוז בני זייד".
הארכאולוג ישראל פינקלשטיין פרסם כי בכפר התגלו שברי חרסים מתקופת הברזל בארץ ישראל, התקופה הפרסית בארץ ישראל, התקופה ההלניסטית, התקופה הרומית, התקופה הביזנטית, התקופה הצלבנית/איובית והתקופה הממלוכית.
החוקר צרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר ב-1869 וכתב: "כפר קטן בו פזורים שרידים עתיקים...
במפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה אוכלוסיית הכפר 274 מוסלמים, ובמפקד 1931 היא גדלה ל-394 מוסלמים אשר שכנו ב-88 בתים.
בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 500 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל של הכפר היה 5,100 דונם, מתוכם 3,421 שימשו לחקלאות.
בעקבות מלחמת העצמאות, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות של 1949, עברה קראוות בני זייד משליטה בריטית לירדנית.
בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, עברה קראוות בני זייד משליטה ירדנית לישראלית.
ביוני 1989 קבוצה של 11 מתנחלים נכנסה לכפר והחל עימות עם התושבים, במהלכו נורה בראשו למוות ח'מיס עראר בן 16 תושב הכפר.
מאיר ברג תושב פסגות נעצר בחשד שביצע את הירי.
לאחר הסכמי אוסלו, 99% מאדמות הכפר מוגדרות כשטח A ו-1% הם שטח B.
הענפים הכלכליים העיקריים בקראוות בני זייד הם חקלאות ותעשיות מסורתיות.
שטח אדמות הכפר הוא כ-8,000 דונם, 30% מתוכם שטח בנוי, 30% נוספים מכוסים בגידולים או בוסתנים, וה-40% הנותרים הם כבישים או קרקע שאינה בשימוש.
הגידולים העיקריים הם עדשים, ירקות, טימין (זעתר) ומרווה, ומלבדם קיימים גם גידולי ענבים זיתים ותאנים.
התעשיות המסורתיות כוללות קליעת סלים מעץ זית, צמר ועור, וכן ייצור מזון, בעיקר גבינות.
כ-60% מאוכלוסיית העובדים בכפר מובטלים.
40% המועסקים עובדים בעיקר בחקלאות, במסחר פשוט או בהוראה, וחלק מהתושבים עובדים במשרדי הממשלה הפלסטינית ברמאללה.
בכפר ישנם שני מסגדים, חמאם, ספריה, מועדון חברתי לבני נוער, ומועדון נשים.
קראוות בני זייד נשלטת על ידי מועצת הכפר.
הבחירות אינן מתקיימות, אלא המועצה, שיש לה נציגים מהמשפחות הבולטות של הכפר, בוחרת ראש עיר.
הסיעה הפוליטית העיקרית היא מפלגת העם הפלסטינית (PPP).
לפת"ח, חמאס והחזית העממית לשחרור פלסטין יש השפעה קטנה על הכפר.
קרא לי בשמך הוא רומן משנת 2007 מאת הסופר היהודי-אמריקאי , שמוקדו הוא מערכת היחסים הפורחת בין נער אמריקאי-איטלקי יהודי אינטלקטואל בשם אליו פרלמן וצעיר יהודי אמריקאי בן 24 בשם אוליבר.
העלילה מתרחשת בשנות ה-80 באיטליה.
הרומן מתעד את מערכת היחסים הקיצית הרומנטית שלהם ועשרים השנים שלאחריה.
ספר המשך שנקרא "מצא אותי", יצא לאור באוקטובר 2019.
המספר, אליו פרלמן, נזכר באירועי קיץ 1987, כאשר היה בן 17 והתגורר עם משפחתו באיטליה.
כול קיץ, הוריו היו מזמינים סטודנט לביתם כאורח למשך 6 שבועות (חופשת הקיץ), אשר יעזור לכתוב ספר לאבא שלו ובניירת.
אליו מתנגד למסורת מכיוון שהיא דורשת ממנו לפנות את חדרו כך שהאורח יוכל לשהות שם למשך אירוחו.
אוליבר, האורח של הקיץ הזה, הוא אדם חופשי ומשוחרר.
אליו בחר באוליבר כאורח מכיוון שציפה יתפתח ביניהם קשר והוא ישמש לו כמדריך, ניסיונותיו של אליו להרשים את אוליבר בדרך כלל לא עבדו.
כאשר אוליבר אוחז בידו של אליו לאחר משחק כדורעף, אליו מתנגד בפחד.
אליו מכיר בנטייה הביסקסואלית שלו, ובמשיכה שלו לאוליבר - הוא מתרגש במיוחד כאשר הוא מגלה שאוליבר יהודי, הוא רואה את זה כמכנה משותף בינם - הוא מהרהר על כך שאוליבר מרגיש כמוהו.
יום אחד, אליו נכנס לחדרו של אוליבר, ומאונן במהלך שהוא לובש את בגד הים של אוליבר.
מאוחר יותר, אליו מתוודה במשיכתו לאוליבר, והם מתנשקים במקום שבו קלוד מונה צייר כמה מהציורים שלו.
כאשר אליו נוגע באיבר מינו של אוליבר דרך בגדיו, אוליבר דוחף אותו.
אוליבר ואליו התרחקו בימים שלאחר מכן.
אליו מתחיל במערכת יחסים עם מרציה, נערה מקומית בגילו.
אליו מבקש להתפייס עם אוליבר ומשאיר מכתב לאוליבר בחדרו, במכתב אליו מציע לאוליבר שפגשו בחצות.
בחצות, אליו נכנס לחדרו של אוליבר, שם הם מקיימים יחסי מין.
אליו מרגיש רגשות אשמה על המעשה, ומחליט שאינו יכול להמשיך את מערכת היחסים עם אוליבר.
בבוקר למחרת, אוליבר לובש את בגד הים של אליו לארוחת הבוקר-- שיקוף של הפטיש של אליו-- ומאוחר יותר מקיים יחסי מין אוראליים עם אליו.
אליו מבין שהמשיכה שלו לאוליבר רק מתגברת, ושהוא מעוניין להמשיך בקשר שלהם.
אליו מבקר בביתה של מרציה, ושניהם מבצעים יחסי מין.
בשעות אחר הצהריים הוא מאונן עם אפרסק חתוך, ומקבל אורגזמה לתוכו.
אוליבר מאוחר יותר אוכל את האפרסק ואת תוכנו, ומקיים שוב יחסי מין איתו.
לפני שאוליבר חוזר לארצות הברית, הוא מחליט לבלות שלושה ימים ברומא, שם הוא מלווה על ידי אליו.
כאשר אליו חוזר מהטיול, הוא עצוב מכיוון שראה שכול חפציו הוחזרו לחדרו המקורי, ושכל המזכרות מאוליבר נעלמו.
אליו מנהל שיחה עם אביו, שאומר שהוא מקבל את מערכת היחסים שלהם.
בחג המולד, אוליבר מבקר שוב את משפחת פרלמן, ומודיע שהוא מתכוון להתחתן בקיץ הבא.
הקשר של אליו ואוליבר מתנתק, והם לא יוצרים קשר להרבה שנים לאחר מכן.
15 שנה לאחר מכן, אליו מבקר את אוליבר בארצות הברית, איפה שאוליבר עכשיו פרופסור.
אליו לא מסכים לפגוש את אשתו וילדיו של אוליבר, ומתוודה שהוא עדיין נמשך אליו ולמשפחתו החדשה.
אוליבר מתוודה שהוא עקב אחרי הקריירה האקדמאית של אליו, ומראה לו בול דואר שהוא הביא לו כאשר עזב את איטליה ושמר לאורך השנים.
בפגישתם האחרונה, הם נפגשים בבר והם מבינים שמערכת היחסים שלהם הובילה לשני חיים מקבילים - אחת המציאות, ואחת פנטזיה שלא יכולה להתממש.
עשרים שנים לאחר פגישתם הראשונה ושנה לפני ההווה של המספר, אוליבר מבקר את משפחתו של אליו באיטליה.
הם נזכרים בזמן שבילו יחדיו, אליו מיידע את אוליבר שאביו נפטר, ושהוא פיזר את האפר שלו ברחבי העולם.
הרומן מסתיים עם אליו, כאשר המספר מדגיש לקורא שאם אוליבר זכר את כול חוויתם באמת כמו שהוא טען, הוא היה צריך "להסתכל עליי עוד פעם אחת, להחזיק בפניי ולקרוא לי בשמו".
עיבוד קולנועי של הספר לסרט קולנוע באותו השם, בבימויו של לוקה גואדאגנינו ובכיכובם של טימותי שאלאמה (אליו), ארמי האמר (אוליבר), ומייקל סטוברג כאביו של אליו, יצא לאקרנים ב-24 בנובמבר 2017.
קֶר דרֵווין (בוולשית: Caer Drewyn) הוא מבצר גבעה מתקופת הברזל המוקדמת הממוקם בין העיירה ל'אנגול'ן לקורוון בדנבישייר, צפון-מזרח ויילס.
המבצר הוקם בתקופת הברזל המוקדמת סביב 500 לפנה"ס על גבעה אסטרטגית החולשת על מפגש עמק הדי עם עמק קלוויד.
מבצר קר דווין כלל חומות אבן בעובי של בין 5 ל-7 מטרים בגובה של כ-10 מטרים, המתחם הוקם בצורה מלבנית כאשר הפינה הצפון-מזרחית עוברת על שיא גובה הגבעה, המתחם משתרע על שטח של כ-30,000 מטר רבוע.
למבצר שתי כניסות עיקריות, כאשר המרכזית בפינה הדרום-מזרחית כללה מבנה שער הגנתי, בשונה ממבצרי גבעה נפוצים באזור קר דרווין לא כלל חפירים הגנתיים סביב החומות.
השימוש של המתחם אינו ברור לחלוטין אך ככל הנראה שימש יישוב קטן מאחורי החומות, ייתכן והמבצר המשיך להיות בשימוש עד לכיבוש הרומאי של צפון ויילס וייתכן שהמשיך להיות בשימוש או שהשתלב ביישוב הרומאי שהוקם בסמוך מדרום (כיום קורוון - Corwen).
על פי אגדה, מבצר קר דרווין שימש את אווין גלינדור כמצודה ומקום לריכוז צבאו במהלך המרד הוולשי בשנת 1400. אווין עצמו היה שליט אזורי שאחוזתו מספר קילומטרים בודדים מזרחית לקר דרווין.
התיאור הראשון של האתר היה בספרו של החוקר הוולשי אדוארד לוייד מסוף המאה ה-17, שתיאר את המתחם כמקום בו שומרים צאן בשעת מלחמה.
בסקירה משנת 4–1993 של החזזית על אבני המבצר, נמצאו כ-60 מיני חזזית שונים חלקם נדירים מאוד באזור, מה שמצביע על אפשרות שאבני המבצר הועברו לאתר ממקום מרוחק.
האתר פתוח לציבור ללא תשלום וניתן להגיע עליו בעליה רגלית מהעיירה קורוון.
קראבי (בתאית: กระบี่) היא העיירה המרכזית במחוז קראבי ובירת המחוז.
העיירה ממוקמת באזור רצועת החוף המערבית של דרום תאילנד.
מערבית לעיירה ממוקם שדה התעופה של קראבי, וענף התיירות בעיירה מהווה את אחד מהענפים הכלכליים העיקריים של תושבי העיירה.
אף על פי כן חלק גדול מהמטיילים רק עוברים דרך העיירה בדרך הלאה לחופים הסמוכים של האד יאו, אאו נאנג, וראי לה.
קר חבייר רוסל (צרפתית: Ker-Xavier Roussel; 10 בדצמבר 1867 – 6 ביוני 1944) היה צייר צרפתי המזוהה עם תנועת הנאבי.
נולד בלורי-לס-מץ, מוזל ב-1867, בגיל 15 למד בפריז לצד חברו אדואר וויאר (בתמונה רוסל קיצוני משמאל ולידו וויאר גיסו) הוא גם למד בסטודיו של הצייר דיוג'ן מיילרט.
ב-1888, הוא נרשם לבית הספר לאמנויות, וכן החל ללמוד באקדמיה ז'וליאן, שם הקימו מוריס דני וסטודנטים אחרים את "תנועת הנאבי" בשנת 1899 נסעו רוסל, וויאר וחברו הקרוב, פייר בונאר, לאגם קומו, ונציה ומילאנו.
באותה שנה הוא התיישב באזור כפרי שהפך לנושא ציוריו.
הוא שאב את הנושא שלו מהאזור שמסביב לאטאנג-לה-ויל וסן-טרופה, והתאים את הנוף לפרקים מיתולוגיים יוונים המתארים נשים, ילדים, נימפות, קנטאורים ופאונים.
אשתו מארי (אחותו של אדואר וויאר), בתו אנט, בנו ז'אק ונכדיו שימשו כדוגמנים.
הוא נטש את תמונות הפורמט הקטן האופייניות לתנועת הנאבי ויצר ציורים גדולים בצבעים עזים בסגנון פוסט-אימפרסיוניסטי.
ציוריו ציינו את עונות השנה, השפע, השכרות, ההתנהגות התאוותנית.
כמ כן הנציחו את המחול, בהשפעת איזדורה דאנקן.
מספר ציורים מתארים אפיזודות מיתולוגיות ומהתנ"ך.
אחד מציוריו ממחיש את שירו של סטפן מאלרמה משנת 1876, "אחר הצהריים של פאון".
בעוד רוסל הביע שמחה אירוטית בתמונותיו היה לו גם צד נוגה ואפל שבא לידי ביטוי באיורים ליתוגרפיים כהים ליצירות של מוריס דה גרין.
בין השנים 1914–1917 הוא טופל כסובל מדיכאון.
הוא ייצר מספר רב של פסטלים בשנותיו האחרונות, בין 1930 ל-1944, המתארים מוות אלים במיתולוגיה.
רוסל ידוע בציורי ענק של נופים המקשטים חללים ציבוריים, וחלקם הוזמנו עבור לקוחות פרטיים.
בשנת 1912 הוא צייר את המסך הקדמי של תיאטרון השאנז אליזה ובשנים 9–1937 יצר פאנל ענק באורך אחד עשר מטרים בחדר הדיונים בארמון האומות המאוחדות בז'נבה.
בשנת 1926 זכה קר-חבייר רוסל בפרס קרנגי לאמנות.
המוניטין שלו הגיע לשיא ב-1936 עם תוכנית מרובת פאנלים עבור פאלה דה שאיו בפריז.
קר-חבייר רוסל מת ב-1944 בביתו בלאטנג-לה-ויל.
מחוז קראבי (בתאית: กระบี่) הוא אחד מהמחוזות הדרומיים של תאילנד, הממוקם לחופי ים אנדמן.
העיירה קראבי היא מקום המושב של הממשל המחוזי.
האזור מכיל פסגות רבות העשויות אבן גיר, הן ביבשה והן בים.
מבין 154 האיים במחוז, קו פי פי לה הוא האי הנודע ביותר, ובו צולם הסרט "החוף" שיצא לאקרנים בשנת 2000 ושכיכב בו לאונרדו דיקאפריו.
איים בולטים נוספים במחוז קראבי כוללים בין היתר את קו פי פי דון (אחד מאיי ארכיפלג קו פי פי), ואת קו לנטה, אי גדול למדיי בחלק הדרומי של המחוז.
אזור רצועת החוף של מחוז קראבי נפגע קשות כתוצאה מהצונאמי שפגע בו ב-26 בדצמבר 2004.
פסגות אבן הגיר של קראבי מכילות מערות רבות, כאשר ברובן ישנם נטיפים וזקיפים.
המערות "Tham Chao Le" ו- "Tham Phi Hua To" הממוקמים במחוז מכילים ציורי סלע פרהיסטוריים המתארים בני אדם, בעלי חיים וצורות גאומטריות שונות.
בשנת 1986 מצאו ארכאולוגים במערת לאנג רונג ריאן ממצאים אנושיים מלפני 40,000 שנים הכוללים כלי אבן, כלי חרס ועצמות.
אלו מהעדויות הקדומות ביותר שקיימות להתיישבות אנושית באזור דרום מזרח אסיה.
הגידולים החקלאיים הבולטים ביותר במחוז קראבי הם מטעי גומי ושמן דקלים.
מטעי הדקלים בלבד משתרעים על פני כ-1,568 קילומטרים רבועים, שהם כ-52 אחוזים מסך הקרקעות החקלאיות במחוז.
מטעי הדקלים והגומי משתרעים ביחד על פני כ-95 אחוזים מסך הקרקעות החקלאיות במחוז.
האזורים המיוערים במחוז משתרעים על פני כ-915 קילומטרים רבועים, שהם כ-17.2 אחוזים משטחי המחוז.
מחוז קראבי מחולק ל-8 תתי-אזורים (המכונים בתאית "אמפו"), אשר הם מחולקים בפני עצמם ל-53 תתי-אזורים (המכונים בתאית "טמבון") ו-374 כפרים (המכונים בתאית "מובאן").
מַפָּה מספר שם תאית 1 מואנג קראבי เมืองกระบี่ 2 קאו פאנום เขาพนม 3 קו לנטה เกาะลันตา 4 קלונג טהום คลองท่อม 5 אאו לואק อ่าวลึก 6 פלאי פראיה ปลายพระยา 7 לאם טהאפ ลำทับ 8 נואאה קלונג เหนือคลอง
במחוז מתגוררים כמעט 480 אלף איש נכון לסוף 2020, אוכלוסיית המחוז כוללת בין היתר בודהיסטים, תאילנדים-סינים, מוקנים, ומוסלמים.
צפיפות האוכלוסייה היא הכי גדולה באזור רצועת החוף ובפרט באזורים נואה קלונג וקראבי - אזורים בהם צפיפות האוכלוסייה הממוצעת היא מעל ל-150 אנשים לקילומטר רבוע.
האזור עם צפיפות האוכלוסייה הכי נמוכה הוא אזור ההר קאו פאנום בו צפיפות האוכלוסייה היא 61 אנשים לקילומטר רבוע.
בודהיזם היא הדת הדומיננטית ביותר במחוז (65 אחוז מכלל האוכלוסייה הם בודהיסטים) ולאחר מכן אסלאם (34 אחוז מכלל האוכלוסייה הם מוסלמים).
באופן מסורתי מרבית תושבי קראבי עבדו בעבר בחקלאות.
בעשורים האחרונים התיירות הפכה למקור הכנסה מרכזי במחוז.
כלכלת המחוז מסתמכת כיום בעיקר על הענפים חקלאות, תיירות, ובמידה פחותה, דיג.
היצרנית הגדולה ביותר בתאילנד של מוצרי שמן דקלים, חברת "Univanich Palm Oil PCL", ממוקמת במחוז קראבי.
מחוז קראבי נמצא במקום החמישי בתאילנד מבחינת הכנסות מתיירות (רק האזורים בנגקוק, פוקט, צ'ונבורי וצ'אנג מאי ריווחיים יותר מבחינת ההכנסות מענף התיירות).
מרבית המבקרים מגיעים למחוז קראבי בין החודשים נובמבר לאפריל.
מרבית המבקרים במחוז קראבי מגיעים מסין ומלזיה.
בנוסף לכך נוהגים ישנה גם כמות גדולה יחסית של מבקרים סקנדינבים במחוז (מבין חמשת הלאומים עם כמות המבקרים הגדולה ביותר במחוז).
לפי רשות התיירות של תאילנד נכון ל-2018 היו במחוז 460 בתי מלון, כאשר כ-200 בתי מלון נוספים נמצאו עדיין בתהליך של השגת רישוי, ו-200 נוספים נמצאו בשלבי בדיקה ראשוניים.
הפארק הלאומי האט נופהאראט טהארה-מו קו פי פי - פארק לאומי שהוקם בשנת 1983 המשתרע על פני כ־387.9 קילומטרים רבועים.
הפארק הלאומי מו קו לנטה הוא פארק לאומי הממוקם בחלקו הדרומי של מחוז קראבי המורכב ממספר איים.
שני האיים הגדולים הם קו לנטה נוי וקו לנטה יאי.
על אף ששני האיים מאוכלסים, קו לנטה יאי הוא יעד התיירות העיקרי.
קרא לי מאדאם הוא סרט מוזיקלי אמריקאי בצבעי טכניקולור משנת 1953 בבימויו של ולטר לאנג, עם אתל מרמן, דונלד אוקונור, ורה-אלן וג'ורג' סנדרס בתפקידים הראשיים.
הסרט מבוסס על המחזמר "קרא לי מאדאם" עם שירים של אירווינג ברלין שהועלה בברודוויי ב-1950 ובוסט אנד ב-1952 וזכה בפרס טוני על המוזיקה.
המחזמר הוא סאטירה על מדיניות החוץ של ארצות הברית בתקופה לאחר מלחמת העולם השנייה והרצון להלוות סכומי עתק למדינות הנזקקות.
כאן במדינה הנזקקת היא דוכסות אירופית בגודל של ברוקלין.
קול שירתה של ורה-אלן מדובב על ידי הזמרת קרול ריצ'רדס .
וושינגטון די סי 1951, סאלי אדמס (אתל מרמן) מתמנה לשגרירת ארצות הברית בליכטנבורג.
סאלי היא אלמנה מיליונרית מאוקלהומה בזכות שדה נפט עשיר שנמצא באדמות אביה.
היא ידוענית ואשת חברה מפורסמת בבירה ומכירה את כל הסנטורים והאנשים החשובים.
לאחר שהיא מקבלת את כתב המינויו היא מציגה את עצמה בשיר "The Hostess with the Mostess".
בטקס היא מכירה את קנת גיבסון (דונלד אוקונור), עיתונאי מובטל וממנה אותו ליחצ"ן שלה כי אין לה מושג על דוכסות ליכטנבורג שגודלה כגודל ברוקלין.
בשגרירות היא נפגשת בפמברטון מקסוול (בילי דה וולף), ממונה על היחסים שמתייחס אליה בהתנשאות אך היא מעמידה אותו על מקומו ומשפילה אותו בכך שיפנה אליה בתואר מאדאם בלבד ("קרא לי מאדאם" - שם המחזמר).
סאלי מתקבלת על ידי הדוכס הגדול אוטו (לודביג שטוסל) ובדוכסית סופיה (ליליה סקלה), שר האוצר טנטינין (ולטר סלזק) וראש הממשלה סבסטיאן (סטיבן גריי) כולם מצפים שהיא תאשר הלוואה בסך 100,000 דולר לליכטנבורג.
הבעיה שבפניה הם עומדים היא נישואיה של הנסיכה מריה (ורה-אלן), אחייניתו של הדוכס, לנסיך הוגו (הלמוט דנטין) מדוכסות סמוכה.
אלה יהיו נישואי תועלת לשתי הדוכסויות אלא שלליכטנבורג אין כסף לשלם נדוניה לנסיך.
סאלי נפגשת עם שר החוץ גנרל קוזמו קונסטנטין (ג'ורג' סנדרס) ומתפתח ביניהם רומן אהבה.
גיבסון הולך לקנות כובע צילינדר ונפגש בחנות עם מריה ואינו יודע שהיא נסיכה.
הוא מתאהב בה מיד ושניהם שרים ורוקדים "It's a Lovely Day Today".
הוא פוגש אותה שוב בארמון אך מתברר לאכזבתו שהיא אמורה להינשא להוגו.
גם סאלי מאוכזבת לאחר שמקסוול רומז לה שאהבתו של קוזמו היא מזויפת ומטרתה להשיג את ההלוואה מארצות הברית.
שני המאוכזבים שרים יחד "You're Just in Love".
בנסיכות נערך פסטיבל ומריה שרה ורוקדת את ריקוד האוקרינה.
קוזמו נבחר לראש ממשלה בתקווה שישפיע על סאלי.
מגיעה משלחת בראשות הסנטור גאלגר (אמורי פרנל) שמאשרת הלוואה אך קוזמו מסרב לקחת אותה ומתפטר וסאלי נאלצת לחזור לארצות הברית ביחד עם גיבסון המאוכזב.
בוושינגטון היא חוזרת לחיי החברה ומארגנת נשף גדול בו מוזמנים קוזמו שהוא כעת שגריר ליכטנבורג ומריה שוויתרה על כס המלכות כדי להגיע לארצות הברית ולחדש את קשריה עם גיבסון וכולם שמחים, שרים ורוקדים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותאתל מרמןסאלי אדמסשגרירהדונלד אוקונורקנת גיבסוןיחצ"ןורה-אלןמריהנסיכהג'ורג' סנדרסגנרל קוזמו קונסטנטיןשר החוץולטר סלזקאוגוסט טנטיניןשר האוצרבילי דה וולףפמברטון מקסוולממונה על השגרירותהלמוט דנטיןהנסיך הוגוסטיבן גרייסבסטיאןראש הממשלהלודביג שטוסלאוטוהדוכס הגדולליליה סקלהסופיההדוכסית הגדולהאמורי פרנלצ'ארלס גאלגרסנטור
אתל מרמן זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי
דונלד אוקונור זכה ב-Laurel Awards לשחקן בסרט מוזיקלי
אלפרד ניומן זכה בפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר
ולטר לאנג היה מועמד לפרס גרנד פרי בפסטיבל הקולנוע בקאן
ארתור שיקמן היה מועמד לפרס גילדת הכותבים של אמריקה על התסריט הטוב ביותר למחזמר
"קר" הוא המיני-אלבום השני של הזמר הישראלי רם אוריון.
את האלבום הוציאה לאור חברת התקליטים נענע דיסק.
רק לסינגל המוביל מתוכו, "קר", הופק וידאו קליפ, שפורסם בערוץ היוטיוב הרשמי של אוריון.
כל ששת השירים נכללו כרצועות 13–18 באלבום "כן", שפורסם ב-2007.
קראבונט צ'ארלסטון הוא אצן אמריקאי, אלוף ארצות הברית (2023) בריצת 100 מטר.
צ'ארלסטון נולד וגדל בשארלוט, קרוליינה הצפונית.
הוא לומד באוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית.
בתחרות שנערכה בז'נבה, שווייץ ביוני 2022 קבע בריצת 100 מטר שיא אישי חדש של 9.98 שניות ושבר את מחסום 10 השניות.
בתחרות שנערכה בלוס אנג'לס, קליפורניה ב-27 במאי 2023 הוא קבע בריצת 100 מטר שיא אישי חדש של 9.91 שניות.
שלושה שבועות לאחר מכן, בתחרות שנערכה בטורקו, פינלנד הוא קבע תוצאה של 9.95 שניות ובקורטנה, פינלנד ב-17 ביוני קבע שיא אישי חדש של 9.90 שניות.
באליפות ארצות הברית שנערכה ביוג'ין, אורגון ב-7 ביולי אותה שנה זכה במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 9.95 שניות, לפני כריסטיאן קולמן (9.96 שניות) ונואה ליילס (10.00 שניות).
קראודסטרייק היא חברה ציבורית אמריקאית העוסקת בהגנת סייבר, שבסיסה באוסטין, טקסס.
CrowdStrike נוסדה על ידי ג'ורג' קורץ, דמיטרי אלפרוביץ', וגרג מרסטון בשנת 2011. ב-2012, שון הנרי, פקיד לשעבר במשרד החקירות הפדרלי (FBI), נבחר להוביל את חברת הבת CrowdStrike Services, Inc, שהתמקדה בתגובה לאירועי סייבר ובהערכת תוכניות זדוניות.
ביוני 2013 השיקה החברה את המוצר הראשון שלה, CrowdStrike Falcon, שסיפק הגנה לנקודות קצה, וזיהוי של היריב בזמן אמת.
במאי 2014, נתוני החברה סייעו למשרד המשפטים של ארצות הברית להגיש כתב אישום נגד חמישה האקרים צבאיים סינים בגין ריגול סייבר כלכלי נגד תאגידים אמריקאיים.
החברה חשפה גם את פעילותה של קבוצת ההאקרים Energetic Bear, קבוצה הקשורה לפדרציה הרוסית שניהלה פעולות מודיעיניות נגד מטרות גלובליות, בעיקר בתחום האנרגיה.
לאחר מתקפת ההאקרים על סרטי סוני, החברה חשפה ראיות המעידות על מעורבות של ממשלת צפון קוריאה במתקפה, והדגימה כיצד בוצעה המתקפה.
בשנת 2014, החברה סייעה בזיהוי של חברי קבוצת ההאקרים Putter Panda, קבוצת האקרים סינית הפועלת בחסות המדינה, הידועה גם בשם PLA Unit 61486.
באוקטובר 2015 הודיעה CrowdStrike כי זיהתה תקיפות של האקרים סינים על חברות טכנולוגיה ותרופות, זאת למרות הסכמה הדדית בין נשיא ארצות הברית ברק אובמה לבין נשיא סין שי ג'ינפינג שלא לנהל ריגול כלכלי בין המדינות.
ביולי 2015, גוגל השקיעה בסבב גיוס של החברה, ובהמשך בסבבי גיוס נוספים, ובסך הכל השקיעה סך של כ-480 מיליון דולר, נכון למאי 2019. בשנת 2017 הערכת השווי של החברה הגיעה לשווי של יותר ממיליארד דולר, עם הכנסה שנתית מוערכת של 100 מיליון דולר.
ביוני 2018, החברה מסרה כי הערכת השווי שלה היא למעלה מ-3 מיליארד דולר.
ביוני 2019, החברה הונפקה לראשונה (IPO) בנאסד"ק.
בדצמבר 2021 העבירה החברה את מיקום המטה שלה מסאניווייל, קליפורניה, לאוסטין, טקסס.
בשנת 2023 החברה הציגה שירות בשם CrowdStream, בשיתוף פעולה עם חברת אבטחת המידע Cribl.io.
בספטמבר 2020 רכשה החברה את ספקית הטכנולוגיה Preempt Security תמורת 96 מיליון דולר.
בפברואר 2021 החברה רכשה את פלטפורמת ניהול היומנים הדנית Humio תמורת 400 מיליון דולר, ובהמשך אותו חודש רכשה את חברת SecureCircle, המספקת שירות של אבטחת סייבר המבוסס על SaaS (Software as a Service) שמרחיב את האבטחה בנקודות אפס אמון בשירותי תקשורת.
בשנת 2023 החברה רכשה את הסטארטאפ הישראלי Bionic.ai, שעוסק באבטחת סייבר
בשנת 2024 החברה רכשה את הסטארט-אפ הישראלי Flow Security.
בנובמבר 2024 רכשה החברה את חברת Adaptive Shield הישראלית.
החברה סייעה בחקירה של התקפות הסייבר של הוועדה הלאומית הדמוקרטית, והקשר האפשרי של ההתקפות לשירותי הביון הרוסיים.
ב-20 במרץ 2017, ג'יימס קומי העיד בפני הקונגרס וקבע כי חברות אבטחת המידע CrowdStrike, Mandiant ו-ThreatConnect מסיקות, לפי נתוני הפריצה, בוודאות גבוהה, כי התוקפים האחראים לפריצה הם קבוצות ההאקרים APT 28 ו-APT 29 הידועים כחלק משירותי הביון הרוסים.
בדצמבר 2016, החברה פרסמה דו"ח הקובע כי קבוצת ההאקרים Fancy Bear, המזוהה עם ממשלת רוסיה, פרצה לאפליקציה של יחידת ארטילריה אוקראינית.
לפי הדו"ח, רוסיה השתמשה בפריצה כדי לגרום להפסדים גדולים ליחידות הארטילריה האוקראיניות.
האפליקציה (שנקראת ArtOS) מותקנת בטאבלטים ומשמשת לשליטה בפעילות הארטילריה.
בפועל, משרד ההגנה האוקראיני דחה את הדו"ח, וקבע כי הנזקים לארטילריה היו קטנים בהרבה מהמדווח, וכי הן אינן קשורות לפריצה רוסית.
לאולם, לפי הדו"ח, לתוכנות הזדוניות שפעלו נגד אוקראינה ונגד הוועדה הלאומית הדמוקרטית (DNC) היו מאפיינים ייחודיים וזהים, דבר שמחזק את ההשערה כי רוסיה אכן עומדת מאחורי המתקפות הללו.
ב-19 ביולי 2024, עדכון תוכנה פגום של CrowdStrike גרם לתקלות רבות במחשבי ווינדוס, שהשפיעו על מיליוני מחשבים ברחבי העולם.
כתוצאה מכך, שירותים רבים ברחבי העולם הושבתו, כולל קרקוע טיסות, ניתוק הערוץ סקיי ניוז מרשת האינטרנט באופן זמני, וכן תקלות במוקדי החירום של 911. התקלה נחשבת לתקלת המחשוב הגדולה ביותר אי פעם.
בעקבות התקרית, מניית החברה ירדה בכ-18%.
לאחר התקלה החברה פרסמה מדריך לתיקון התקלה בפורום התמיכה של מיקרוסופט
קראטה (ביפנית: ) היא אמנות לחימה יפנית-אוקינאווית מודרנית (גנדאי בודו) וספורט לחימה שהתפתחה מקבוצה של כמה עשרות אמנויות לחימה בעלות שורשים היסטוריים קרובים.
אמנויות לחימה אלה נחשבות כיום 'יפניות'.
בפועל, מקורן בממלכת ריוקיו ששלטה באי אוקינאווה, היום חלק מיפן.
ניכרת בהן השפעה משמעותית של אמנויות לחימה שמקורן בדרום סין.
כיום ישנה הפרדה ברורה בין סגנונות קראטה 'יפניים' (ויותר מודרניים) לאלה הנחשבים 'אוקינאווים'.
כל סגנונות הקראטה מאופיינים בדגש על שימוש בהכאה כאמצעי מרכזי ללחימה והגנה עצמית, חולקים ביניהם מגוון רחב של טכניקות ותנוחות גוף דומות או זהות, ומשתמשים בקאטה כאמצעי מרכזי לתרגול והעברת ידע.
במהלך המאה ה-20, כל סגנונות הקראטה אימצו את הלבוש ואת שיטת הדירוג שפותחה על ידי ג'יגורו קאנו עבור ג'ודו.
התלבושת הנהוגה נקראת קייקוגי ואותה משלימה חגורה צבעונית המייצגת את דירוג המתרגל.
בדומה לאמנויות לחימה רבות אחרות מן המזרח, הקראטה המסורתי מלווה ברבדים תרבותיים עמוקים, המשליכים על אופן תרגול האמנות, ולרוב דורשים את אימוצה כ-'דרך חיים'.
כזה הוא אופיו של הקראטה המסורתי.
בה-בעת, קיימים גם סגנונות קראטה פחות מסורתיים ויותר ספורטיביים, שמאפיינים אלה פחות בולטים בהם, או שאינם קיימים כלל.
מעבר להבחנה בין השיטות ובתי ספר השונים כיום מקובלת בעולם ההבחנה בין הקראטה המסורתי (Traditional Karate) לבין הקראטה המודרני / ספורטיבי.
שני זרמים אלה שונים מהותית זה מזה בהיבטים הפילוסופיים, טכניים ותחרותיים ומנוהלים בהתאמה על ידי שני הגופים העולמיים WTKF (מסורתי) ו-WKF (מודרני).
בישראל קיימים בהתאמה שני גופים המוכרים על ידי משרד הספורט – איגוד הקראטה המסורתי והתאחדות הקראטה בישראל.
בניגוד לדעה הרווחת, בקראטה אין שימוש בכלי נשק.
אמנות השימוש בכלי נשק אוקינאווים נקראת קובודו.
לעיתים מורה, בית ספר או ארגון נתון ילמד גם קראטה וגם קובודו.
עם זאת, מבחינה היסטורית, אמנויות אלה התפתחו במקביל ובסמוך, ולא היוו את אותה אמנות לחימה.
לפני המאה ה-20, באיי הריוקיו מהם הגיע הקראטה, לא היו נהוגים לרוב שמות לאמנויות הלחימה שתורגלו בבתי ספר ומשפחות שונות.
לעיתים קרובות, אמנויות לחימה נקראו בפשטות "טה" ("יד", ברמיזה לשונית ללחימה בידיים).
המילה קראטה אומצה בהדרגה באוקינאווה ויפן, ולאחר מכן בשאר העולם, במהלך המאה ה-20. מילה זו מורכבת ביפנית משתי סימניות: קרא (ריק; 空) ו-טה (יד; 手).
משמעות שתי הסימניות יחדיו היא "יד ריקה".
בימינו, רבים משתמשים בשם המלא "קראטה-דו" (空手道), אשר משמעותו "דרך היד הריקה".
התוספת "דו" היא השפעה של תופעת הגנדאי בודו בתרבות יפן המודרנית.
במקור, השם קרא-טה נכתב עם סימנייה אחרת ביפנית למילה 'קרא', שמשמעותה היא 'סין' (או ליתר דיוק, נעשה שימוש בסימנייה שמציינת את שושלת טאנג הסינית).
כלומר, שמה המקורי של האמנות היה "היד הסינית" (בהתאם לכך ששורשי הקראטה מאמנויות לחימה סיניות).
שם זה שונה על ידי גיצ'ין פונאקושי ל"דרך היד הריקה" כאשר החל להפיץ את הקראטה ביפן.
באותה העת (תחילת המאה ה-20) יפן הייתה אפופה ברגשי לאומנות עזים, ואיבה כלפי העם הסיני.
פונאקושי חש לפיכך כי אם ישאיר את השם המקורי של אמנותו, "היד הסינית", הדבר יהיה לו למכשלה להפצת הקראטה ביפן.
פונאקושי עצמו היה אוקינאווי, ובאיי ריוקיו, שתרבותם שונה מזו של יפן (אף שמדובר כיום באותה המדינה), לא הייתה לתושבים בעיה עם סינים ועם התרבות הסינית.
בעת המודרנית יש הטוענים לפרשנויות נוספות לשם "יד ריקה":
'יד ריקה' מכלי נשק – בקראטה משתמשים אך ורק בגוף האדם כנשק.
'יד ריקה' מכל כוונת זדון (בהתאם לעיקרון שקבע פונאקושי: "אין התקפה ראשונה בקראטה"; Karate Ni Sente Nashi).
קראטה הוא שם כולל לאסופה של סגנונות לחימה שנוסדו בהדרגה באיי ריוקיו, שהגדול והמפורסם שבהם הוא האי אוקינאווה.
איי הריוקיו שימשו במשך מאות שנים כנתיב נמל למסחר בין יפן, סין, קוריאה וטאיוואן.
סגנונות הקראטה השונים הם תערובות של טכניקות המבוססות על ידע משיטות לחימה אוקינאוויות מקומיות, וכן השפעות שנרכשו משיטות לחימה סיניות שעורבבו ביחד ופותחו למספר סגנונות הכלולים בשם הגנרי המכונה קראטה.
אמנויות לחימה אוקינאוויות, שכונו במקור בפשטות 'טה', יכולות לאתר את שורשיהן אחורה עד למאה ה-13. עם זאת, תיעוד מדויק ואמין יותר של אמנויות הלחימה שהתפתחו לבסוף לקראטה המודרני, קיים בעיקר מן המאה ה-19 והלאה.
בשנת 1372 ייסד שליט איי הריוקיו המלך צ'וזאן סאטו יחסי מסחר עם האימפריה הסינית שנשלטה על ידי שושלת מינג.
צעד זה הביא למגוון רחב של שיטות לחימה סיניות שהוכרו לתושבי האיים על ידי מבקרים סינים, במיוחד כאלו שהגיעו ממחוז פוג'יאן (Fujian) בדרום סין.
בסביבות שנת 1392 היגרו כ-36 משפחות מסין אל האי אוקינאווה למטרת חילופי ידע ותרבות עם האוכלוסייה המקומית במגוון רחב של תחומי חיים.
לאורך הדורות היה נהוג בקרב בני האצולה והמעמד הגבוה האוקינאוויים לשלוח את בניהם ללמוד ולהתחנך בסין במשך שנים רבות.
תוך כדי שהייתם בסין, חלקם התאמנו ולמדו אמנויות לחימה אצל מורים סינים ובעת חזרתם שילבו ופיתחו את הידע שצברו בסין עם הידע שלהם בשיטות המקומיות.
הייתה זו דרך אחת באמצעותה הגיע ידע בנושאי לחימה אל אוקינאווה.
דרך אחרת הייתה באמצעות אוקינאווים שנסעו לסין לתקופות ארוכות למטרות מסחר, ולמדו שם גם הם אמנויות לחימה.
בשנת 1429 השתלט על אוקינאווה שליט בשם שו-האשי (Sho-hashi) שהטיל איסור על נשיאת נשק ואף שלח שליחים שהחרימו את כלי הנשק שהוחזקו על ידי תושבי האי.
איסור זה הביא את תושבי האי לפתח ולשכלל את שיטתם ולהעביר את הדגש על לחימה בידיים ריקות במקום השימוש בנשק שנאסר והוחרם.
התושבים המקומיים החלו לפתח שיטת לוחמה בעזרת כלים חקלאיים שפתחו לכלי נשק שאפשר להילחם עימם בעת הצורך ובכך לא להפר את האיסור שהוטל על נשיאת כלי נשק.
שיטת לחימה נפרדת זו נקראת קובודו (Kobudo).
בניגוד למצג המקובל בתרבות הפופולרית, הקובודו והקראטה האוקינאוויים מעולם לא היוו אותה אמנות, אלא התפתחו במקביל ותוך השפעות הדדיות.
בשנת 1609 השתלט שימזאזו, שליט מחוז קיושו בדרום יפן, על אוקינאווה, ובנוסף להמשך איסור החזקה ושימוש בנשק הוטל איסור על לימוד אמנויות לחימה מכל סוג.
החלטות אלו הורידו את הקראטה למחתרת והסגנון הועבר לרוב בתוך המשפחה מאב לבן.
חלק מתבניות התנועה של האמנות (קאטה) עובדו לעיתים לכדי ריקודים מסורתיים, ואלה נשתמרו עד היום בצורתם האמנותית יותר.
בשנת 1868 עלה לשלטון ביפן הקיסר מוצוהיטו, וחולל מהפכה של תעשייה ומודרניזציה שבמסגרתה הצעיד את יפן אל תוך העולם המודרני תוך כדי פתיחות לעולם המערבי, אימוץ נורמות מערביות מודרניות, חיסול הפאודליזם היפני ולקיחת השליטה והסמכויות מהמשפחות הפאודליות של יפן והעברתן אל משפחת הקיסר.
כחלק מאותה מהפכה, שכונתה מהפכת מייג'י, בוטלו האיסורים על נשיאת נשק ואימון באמנויות לחימה, ואיי הריוקיו סופחו באופן רשמי כחלק מיפן.
כתוצאה מכך יצא הקראטה מן המחתרת, והוראתו חזרה להיות פומבית.
בשנת 1901 אחד מגדולי אנשי הקראטה, איטוסו אנקו, שהיה לוחם ובן משפחת אצולה אוקינאווית גרם לכך שהקראטה ייכלל כחלק מתוכנית לימוד החובה של בתי הספר באוקינאווה והביא לפופולריות של הקראטה באוקינאווה.
כמה מתלמידיו של איטוסו אנקו (כגון גיצ'ין פונאקושי) הפכו ברבות השנים למורים שהייתה להם השפעה מכרעת על התפתחות הקראטה המודרני.
האיש הראשון המזוהה שהעביר גרסה מאורגנת של קראטה היה שושו "בושי" (הלוחם) מאטסומורה (1779–1889), שהעביר את סגנונו לאיטוסו אנקו (1830–1915).
בושי מטסומורה קרא לסגנונו שורי-טה.
תלמידו של קוקובה קוסאי שינה את השם לשורין ריו.
בתחילת המאה ה-20 לימדו באוקינאווה שני מורים נוספים גרסאות יותר מוסדרות של קראטה.
היו אלה המורים קנריו היגאונה וקאנבון ווייצ'י.
שניהם למדו במשך שנים רבות בסין אמנויות לחימה סיניות, שיש להן קרבה טכנית והיסטורית לאמנות הלחימה עגור לבן פוג'יאני.
כאשר הגיעו לאוקינאווה והחלו ללמד במולדתם, השפעות אוקינאוויות מקומיות ופיתוחים נוספים של אמנויותיהם יצרו לבסוף מתוך הסגנונות שלימדו את שני הסגנונות גוג'ו ריו (מיסודו של קנריו היגאונה, דרך צ'וג'ון מיאגי) ו-ווייצ'י ריו (מיסודו של קאנבון ווייצ'י).
בשנת 1906 יצאו מספר מורים מפורסמים מאוקינאווה להפיץ את הקראטה ביפן.
בהם היו גיצ'ין פונאקושי (מייסד סגנון השוטוקאן), צוג'ון מיאגי (מייסד סגנון גוג'ו-ריו), וקנווה מאבוני (מייסד סגנון שיטוריו).
בתקופה זו הייתה יפן מעורבת במלחמות שכנותיה, רוסיה וסין וכבשה חלקים רחבים מאסיה.
מגמה זו, שנמשכה עד לתבוסת יפן בסוף מלחמת העולם השנייה, הביאה לגל אומנות ומיליטריזציה בתוך יפן ולהעמקת השתלטות ומעורבות הצבא בתוכה.
על רקע שינויים תרבותיים אלה, מורי הקראטה התקבלו ביפן בברכה, משום שהכוחות הפוליטיים הדומיננטיים ביפן היו מעוניינים בפיתוח של "עם חזק, בריא, ושיכול לעמוד על שלו באמצעים פיזיים".
בעקבות השפעתם של אותם מורים, הקראטה הוכר כאמנות לחימה יפנית מסורתית על ידי ארגון הדאי ניפון בוטוקוקאי.
שלושה זרמים מרכזיים של קראטה התפתחו באוקינאווה לאורך השנים, ואלה כונו לפי שמותיהן של שלוש הערים הגדולות והמרכזיות באוקינאווה, שבהן התפתחו זרמים אלה (כל זרם שכזה מכיל בתוכו כמה סגנונות קראטה).
הזרמים האמורים מכונים: שורי-טה (Shuri-te) על שם העיר שורי, נאהא-טה (Naha-te) על שם העיר נאהא, וטומרי-טה (Tomari-te), על שם העיר טומארי.
סגנונות הקראטה הנפוצים ביותר כיום הם שורין ריו (שורי-טה), שוטוקאן (שורי-טה), גוג'וריו (נאהא-טה), וויצ'י ריו (נאהא-טה), קיוקושינקאי (שמקורו בשוטוקאן וגוג'ו ריו), שיטוריו (המשלב את כל שלושת הזרמים המרכזיים), וואדוריו (המשלב שוטוקאן וג'וג'וטסו יפני), וסגנונות שהתפצלו מהם.
כיום ישנם לרוב הבדלים תרבותיים וטכניים מסוימים בין הקראטה המתורגל באוקינאווה לזה המתורגל ביפן ובמקומות אחרים בעולם.
הקראטה ממשיך להתפתח כאמנות לחימה, אך בדומה לאמנויות לחימה אחרות, הוא מושפע רבות מן התרבות המקומית בתוכה הוא צומח.
הפוליטיקה הבין-ארגונית של סגנונות קראטה רבים הביאה לפיצול משמעותי למספר רב מאוד של בתי ספר ברחבי העולם.
ישנם רבים מקרב בתי הספר לקראטה שאף "ערבבו" את אמנותם עם אמנויות אחרות.
תופעה זו נפוצה במיוחד בישראל, בה סגנונות שונים של קראטה ספורטיבי "שולבו" אל תוך שיטות כגון: גדי קנפוג'יטצו, לחימה משולבת ודניס הישרדות.
בה-בעת, נשמר מספר גדול של בתי ספר מסורתיים לקראטה השומרים יותר על אופייה המקורי של אמנותם, הן מבחינה תרבותית והן מבחינת אופי הלחימה הנלמד.
בעת המודרנית, המאפיין המרכזי המבדיל בין סגנונות קראטה יותר "ספורטיביים" לאלה המסורתיים, הוא שבאחרונים נשאר דגש מרכזי על לימוד ותרגול קאטה ובונקאי.
לפני המאה ה-20 ובתחילתה, לא היה נהוג לבוש אחיד בתרגול קראטה.
באוקינאווה, בה מזג האוויר חם משך רוב השנה, גברים רבים היו נוהגים להתאמן בתחתוניהם (ישנן עוד תמונות שכאלה שמקורן בתחילת המאה ה-20).
בקראטה המודרני משתמשים בחליפה אחידה המכונה קייקוגי.
את החליפה, כמו גם את שיטת הדירוג בחגורות, המציא ג'יגורו קאנו עבור ספורט הלחימה שפיתח, הג'ודו, ונוהג זה אומץ על ידי סגנונות הקראטה השונים.
אחד הטעמים שניתנו לכך היא שלבוש אחיד אינו מעיד על מעמד, ובין כותלי הדוג'ו כולם יהיו שווים.
נהוג כי נשים לובשות חולצה לבנה מתחת לחולצת החליפה, כדי להימנע מחשיפת יתר של איברים מוצנעים (אם כי המניע לכך אינו דתי).
חליפת האימונים אותה נוהגים ללבוש המתרגלים קראטה מורכבת ממכנסיים וחולצה שאליהם מצטרפת גם חגורה.
לחגורות מגוון גדול של צבעים, המשתנים בהתאם לדרגה של המתאמן, וכן בין ארגוני קראטה שונים.
לעומת החגורה, לחליפה יש רק צבע אחד – לבן.
הלבן מסמל בתרבות היפנית אלמנטים כמו הרמוניה, שלווה וכדומה.
החל מהעת בה נעשתה סטנדריזציה של הקראטה ביפן, החלו המתרגלים קראטה ביפן ובאוקינאווה להשתמש בדירוג טכני של רמות המתאמנים.
דירוג זה שאול גם הוא מג'ודו, בדומה לחליפה.
שיטה זו עושה שימוש בשמות לדרגות ובחגורות שצבען מעיד על דרגה.
הזמן שלוקח להתקדם בין דרגות הוא שילוב של כישרונו של המתאמן, עם תכתיבים טכניים בעניין זה לפי כלליו של כל ארגון קראטה.
לרוב, ככל שהדרגה גבוהה יותר כך הגעה אליה נמשכת זמן רב יותר.
הדרגה הבאה, אחרי 'קיו 1', היא 'דאן 1', ומסומלת לרוב על ידי חגורה שחורה.
מדרגת דאן 1 עולים לדרגת דאן 2 וכך הלאה.
קראטקא המקבל את החגורה השחורה נחשב כמי שהתחיל ללמוד קראטה, כלומר, הגיע לרמה בה הוא מתחיל לעסוק בקראטה.
המעבר לחגורה שחורה מסמן מהפך ברמת הרצינות וברמת ההבנה של הקראטה והוא מנטלי יותר מאשר פיסי.
לרוב, קבלת החגורה השחורה נתפסת כרגע שבו התלמיד הופך לחבר אמיתי בשיטה, וכוללת רישום בארגון הבינלאומי אליו המועדון שייך.
החניכים בדרגות דאן 1–2 נחשבים כחניכים בכירים וכל אחד מהם מכונה סנפאי (Senpai), ולעיתים קרובות הם גם מדריכים.
המעבר בין דרגות דאן יכול להימשך כמה חודשים עד שנים רבות.
מקובל לומר כי החל מדאן 3 מחזיק המתאמן במספיק ניסיון כדי לקבל על עצמו את התואר סנסאי ולאמן אחרים.
תואר זה מביע כבוד למורה ברמה המקצועית והמנטלית גם יחד, ומשמעותו המילולית היא "אדם שצעד בדרך זו לפניי".
רוב הסנסאים הבכירים מחזיקים בדרגת דאן 5 ומעלה.
דרגת הדאן המקסימלית שניתן להגיע אליה היא מקור לוויכוח, וכמו כן, גם בנושא זה יש הבדלים בין השיטות השונות.
ברוב ארגוני הקראטה, הדרגה הגבוהה ביותר היא דאן 10. בעלי הדרגה הבכירה ביותר (7 ומעלה) מכונים שיהאן (Shihan).
משמעות המילה שיהאן ביפנית היא "זה שמצביע דרומה", והכוונה היא ל"אחד שמוביל את הדרך".
משמעותו האפקטיבית של התואר שיהאן היא "מורה של מורים".
סדר וצבע החגורות משתנה בין ארגון קראטה אחד למשנהו.
המקובל בקרב כולם הוא שהחל מדרגת דאן 1, הקראטקא לובש חגורה שחורה.
ישנם ארגונים בהם החל מדרגות דאן 6–7, נהוגה לבישת חגורות לבנות-אדומות או אדומות.
לרוב, החגורה הראשונה שהמתאמן לובש היא חגורה לבנה.
בארגונים מסוימים, חגורה אדומה היא החגורה הראשונה שהקראטקא לובש, וגם החגורה האחרונה שהוא יכול לקבל, בדרגת דאן 10. המשמעות היא סמלית – השלמת מעגל שתחילתו וסיומו באותו צבע החגורה.
סיפורים מקובלים בפולקלור הקראטה לעניין צבע החגורות הם כדלקמן:
בעבר השתמשו בחבל/חגורה כדי להחזיק את חליפת הקראטה ועם הזמן גם לחגורה הייתה משמעות.
ככל שהתאמנו יותר כך החגורה התלכלכה יותר ובכך צבע החגורה נהיה כהה יותר וכך ידעו לפי צבע החגורה את רמת המתאמן.
עם זאת, אין אסמכתה היסטורית לכך שנעשה שימוש בחבל בתור חגורה, או שמקור הרעיון לשינוי צבע החגורות קשור בכך שצברו לכלוך לאורך זמן.
גרסה אחרת היא שהחגורות וצבען לקוחות מהמנזרים שבהם עסקו בזן בודהיזם, שם חגורה שחורה מסמלת את מי שכבר הגיע להארה ולכן יכול להדריך, וחגורה לבנה – את מי שעדיין לא.
האמת ההיסטורית היא שהחגורות פשוט אומצו כמודל מן הג'ודו היפני שמפתחו, ג'יגורו קאנו, היה בן דורם של מייסדי הקראטה המודרני.
בעת שפונאקושי וחבריו ייבאו את הקראטה ליפן, היה צורך טכני לפתח את הקראטה בדרך שתאפשר ללמדו בצורה יעילה, ברורה ומוסכמת בקרב מוסדות חינוך רבים.
מודל הדרגות והחגורות שפיתח קאנו היווה אמצעי טוב לכך.
חגורת הקראטה בדרגות השונות לפי הסדר המקובל ביותר בישראל:
חגורת הקראטה בדרגות השונות חגורה לבנה ("קיו 10") חגורה אדומה ("קיו 9") חגורה צהובה ("קיו 8") חגורה כתומה ("קיו 7") חגורה ירוקה ("קיו 6") חגורה כחולה ("קיו 5") חגורה כחולה ("קיו 4") חגורה חומה ("קיו 3") חגורה חומה ("קיו 2") חגורה חומה ("קיו 1") חגורה שחורה ("דאן")
הקראטה כשלעצמו איננו ספורט במקור, אלא אמנות לחימה.
התפיסה התחרותית הייתה זרה לקראטה המסורתי, ותחרויות קראטה הם תוצר של הפצתו הנרחבת במחצית השנייה של המאה ה-20 ביפן ומחוצה לה.
אף על פי שכיום אסכולת שוטוקאן, למשל, מפורסמת בשל התחרויות שעורכים רבים מהארגונים בהם הוא נלמד, בתקופת חייו של מייסד הסגנון, גיצ'ין פונאקושי, הוא אסר על תלמידיו להתחרות.
אחד המורים שתמכו במיוחד בהטמעת האלמנט התחרותי בקראטה היה מאטסוטאטסו אויאמה, מייסד סגנון קיוקושין.
כיום תחרויות קראטה נפוצות ברחבי העולם, וגם ביפן ואוקינאווה.
ישנו קשר הדוק בין העלייה בפופולריות של קראטה כספורט תחרותי (על חשבון מקורותיו המסורתיים), לבין הגלובליזציה שמאפיינת את המאות ה-20–21, וכן השילוב שנעשה בין מסורות הקראטה לבין התרבות המערבית האנגלו-אמריקנית.
החוקים והניקוד של תחרויות הקראטה הראשונות נלקחו מספורט לחימה צרפתי המכונה סבאט, ממנו נלקחו גם הבעיטות הגבוהות שלא היו מרכזיות בקראטה עד אז.
בישראל קיימים שני ארגוני גג המוכרים על ידי רשויות הספורט במדינה: התאחדות הקראטה בישראל (קראטה מודרני-כללי), ואיגוד הקראטה המסורתי.
כל אחד משני הארגונים מקיים כל שנה מספר תחרויות בהתאם לחוקת השיפוט של כל זרם בהתאמה.
בהינתן השוני המהותי בין הקראטה המסורתי למודרני קיים שוני גדול בחוקת השיפוט ובקריטריונים להענקת ניקוד בין תחרויות הקראטה המסורתי למודרני.
בשלהי המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21, הפכה חלק ניכר מקהיליית הקראטה בישראל ובעולם ליותר ויותר ספורטיבית, הארגון העולמי w.k.f הוכר בלעדית ומייצג את הקראטה בוועד האולימפי וב-2021 במהלך אולימפיאדת טוקיו התווסף הענף לתחרות, שני סוגי תחרויות מתקיימים – האחת קאטה (Kata) והשנייה קומיטה (Kumite).
במקצי הקרבות המוכרים על ידי הוועד האולימפי ללוחמים יש חובה ללבוש מגיני גוף, מגיני רגליים, כפפות קלות ומגיני שיניים.
קאטה – סדרת תנועות בסדר ומקצב ידוע המייצגת יישום הגנה עצמית שנשמר ומועבר כקוד לעקרונות לחימה דרך הקאטה.
הערכת איכות הקאטה מתבצעת בשילוב קריטריונים כולל – שימוש יעיל בגוף האדם, המשכיות, מיקוד, צורה ועוד.
קאטה קבוצתית – מבוצעת על ידי 3 מתחרים כאשר בנוסף לקריטריונים לקאטה אישית נמדדים במידת הסנכרון והביצוע בו זמנית כגוף אחד של הקאטה.
בשלבי הגמר בתום ביצוע הקאטה מודגם יישום הקאטה (בּוּנְקאי) כאשר אחד המתחרים מבצע הקאטה והשניים האחרים מתקיפים אותו בנקודות שונות לאורך הקאטה וכך מאפשרים הדגמת רעיונות יישום הקאטה.
קרבות קוּמיטֵה – כאשר חלקן מבוססות נקודות, חלקן מבוססות נוק-אאוט, וחלקן משלבות את שני המודלים הללו.
בקראטה מסורתי הקריטריון הוא פוטנציאל לטכניקה אחת מסיימת (טוֹדוֹמֵה)עליה מוענק איפון המכריע את הקרב.
אֵנבוּ – קרב מבוים בין שני גברים או בין גבר ואישה.
פוּקוּגוֹ – ביצוע לחליפין של קאטה KITE וקרב כך שבכל שלב מבצע המתחרה פעם קאטה ופעם קרב ובסופו של דבר המנצח אמור להיות הטוב בין המתחרים גם בקאטה וגם בקומיטה.