tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדה-נאציפיקציה זכתה לעידוד על ידי בעלות הברית שכבשו את גרמניה.
המונח מרמז על "שבר מוחלט מהעבר והתחלה חדשה, רדיקלית", "טאטוא מסורות ומנהגים ישנים".
גרמניה באותה תקופה הייתה הרוסה.
80% מתשתיותיה נזקקו לתיקון או לבנייה מחדש.
ההרס קידם את הרעיון לפיו גרמניה נכנסת לשלב חדש בתולדותיה.
המונח שימש לראשונה במלחמת העולם הראשונה כביטוי שציין מועד צפוי להתרחשותה של פעולה צבאית גדולה.
המונח 'שעת אפס' מופיע במקורות שונים לאחר מלחמת העולם הראשונה.
הוא שימש בעיקר כמושג מיליטריסטי (כפי שהיה כשנטבע לראשונה).
העיתונאי ריצ'רד פרוינד השתמש במונח זה כקריאה למלחמה.
הוא טען שכיבוש חבל הריין על ידי היטלר ומלחמת האזרחים בספרד דחפו את העולם לקצה, ו"ההבזק הבא עשוי להיות האות.
מעבר לשימוש שעשה במונח זה כביטוי לפעולה צבאית, הציע קריאה לפעולה.
אריקה מאן טענה: "יש לאסור על אדם אחד להפציר בך: 'פעל!
זו השעה שלך, זו השעה האחרונה - שעת האפס!" היא קראה לעם האמריקני לפעול גם במהלך מלחמת העולם השנייה.
המונח שימש כדי להמחיש את הצורך של ארצות הברית לפעול במלחמת העולם השנייה, כדי להראות את הדחיפות שבהתערבות צבאית אמריקאית.
במונח נעשה שימוש שניהם כביטוי בעל משמעות מיליטריסטית, כדי להפגין בפני קהל היעד שלהם את הצורך הדחוף להתערב ולעזור לעצור את ההתקדמות הגרמנית.
רק בתקופה שלאחר המלחמה החל השימוש במונח בתור אינדיקציה והתייחסות ל"התחלה החדשה" של גרמניה, האתחול שלה לאחר התקופה הנאצית.
כיבושה של גרמניה על ידי בעלות הברית
במהלך התקופה שלאחר המלחמה פוצלה גרמניה לארבעה אזורים בשליטת ברית המועצות, ארצות הברית, צרפת ובריטניה.
ההשפעה התרבותית העיקרית של כיבוש זה הייתה תהליך הדה-נאציפיקציה שביצעה כל אחת ממעצמות הכיבוש.
התוכנית הייתה להשיג זאת באמצעות 'חינוך מחדש'.
בעלות הברית המערביות לא ביקשו לכפות את התרבות הפוליטית החדשה על גרמניה, מחשש שהגרמנים ידחו את הרעיונות הללו אם ירגישו שהם זוכים לחינוך מחדש, אך במקביל ביקשו בעלות הברית לוודא שלא ישוב משטר נאצי או דומה לו.
האמריקנים השתמשו בטכניקות שפותחו בפסיכיאטריה במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 כדי לעשות דה נאציפיקציה במערב גרמניה.
הרעיון של "חינוך מחדש" פותח במקור כדי להשפיע על בעלי הזיות, ויושם כדי לנסות לשנות את התרבות הגרמנית לאחר המלחמה.
סוציולוגים, אנתרופולוגים ופסיכולוגים חקרו את ההבדלים בין חברות דמוקרטיות וטוטליטריות, כדי לנסות למצוא דרך להעביר ערכים ומסורות דמוקרטיות לעם הגרמני באופן יעיל יותר.
הם עודדו התמקדות ב'ערכי על' אנושיים, כלומר התמקדות ביחידים במקום במדינה.
קורט לוין הציע שהעם הגרמני יקבל הכשרה באשר לאופן ההתארגנות בחברה דמוקרטית, וטען שיש לעשות זאת בעדינות ככל האפשר, כדי למנוע מהעם הגרמני לדחות רעיונות דמוקרטיים.
בפועל, פירוש הדבר היה קביעת מדיניות על ידי ארצות הברית.
ראשית דובר על 'רשימות לבנות', כלומר רשימות של אנטי-נאצים שהיו אמורים להיות מופקדים על תפקידים פוליטיים, חינוכיים ואחרים.
שנית הוכנס תהליך מיון כדי להסדיר את זהותם של אלה שיכלו להיות עורכי עיתונים ולנהל הוצאות לאור.
לאחר מכן נקבעה זהותם של אלה שיורשו להקים מפלגות פוליטיות חדשות בעיירות קטנות לשם התמודדות בבחירות.
שבויי מלחמה גרמנים 'חונכו מחדש'.
הוקמו מרכזי מידע כדי לאפשר לגרמנים ללמוד כיצד פועלת דמוקרטיה.
תוכניות חליפין הוקמו כדי לאפשר לגרמנים לראות את ארצות הברית בעצמם.
החלה דה-נציפיקציה, במסגרתה נשפטו נאצים-לשעבר על פשעים שביצעו בתקופת המשטר הנאצי.
לבסוף הונהג חופש כלכלי, שאפשר לגרמנים לעסוק במסחר.
אחד מתהליכי האינטגרציה היה הניסיון להראות לעם הגרמני את עוללות הגזע בחברה המודרנית, כך שלא תהיה חזרה על החברה ההיפר-גזענית שיצרה גרמניה הנאצית.
אבל מסר זה של סובלנות נפגם עקב האופן בו התמודדה ארצות הברית באותה תקופה עם נושא הגזע.
בצבא האמריקני הייתה נהוגה הפרדה גזעית עד 1948, והדבר הוכיח שחוסר סובלנות עדיין קיים בחברה הדמוקרטית האמריקאית, מה שהקשה על האמריקאים להטיף בנושא זה לגרמניה.
כשהסובייטים הגיעו לברלין, הם ראו עיר הרוסה בהתקפות אוויר וקרבות רחוב.
1/3 מכל הדירות הפרטיות נהרסו כליל.
23% מהיכולת התעשייתית נמחקה והיתר פורקה להובלה על ידי הסובייטים.
בעיר היו 75 מיליון טונות של הריסות, שהיוו שביעית מכלל ההריסות בגרמניה.
כל אספקת החשמל, הגז והמים נהרסו.
תחנות הרכבת התת-קרקעיות הוצפו ויותר מ-90 מהן הופצצו.
האוטובוסים הראשונים חזרו לפעול ב-19 במאי 1945 - 11 יום לאחר כיבוש ברלין וכניעת גרמניה הנאצית.
עוד כ-4,000 אנשים מתו מדי יום באוגוסט 1945, בגלל מגפות הכולרה והדיפתריה.
האוכלוסייה הצטמצמה והדמוגרפיה השתנתה באופן משמעותי:
4.3 מיליון נפש חיו בברלין לפני המלחמה, אך רק 2.8 מיליון לאחר מכן.
1/4 מהאוכלוסייה היו מעל גיל 60.
הסובייטים החלו ב"ניקוי" (שיקום) ברלין, שכן הם היו הראשונים שנכנסו אליה.
בעלות הברית המערביות הגיעו רק ב-4 ביולי 1945. הם טענו שמבצע הניקוי יימשך 12 שנים.
ב-29 במאי, כל הנשים בגיל 15 עד 65 גויסו כ-Trümmerfrauen (נשות הריסות).
60,000 נשים עבדו בבנייתה מחדש של ברלין.
לאחר המלחמה פשה הרעב בברלין.
תלושי מזון גרמניים מתקופת מלחמה לא היו בתוקף.
המזון הנותר שימש חיילים סובייטים או נבזז על ידי גרמנים, עקב הרעב.
ב-15 במאי החילו הסובייטים מערכת חדשה של כרטיסי קיצוב מזון.
הדרג הגבוה ביותר נשמר לאינטלקטואלים ואמנים; "נשות ההריסות" ועובדי כפיים (Schwerarbeiter) קיבלו תלושי הקצבה מדרג שני, שהיה בעל ערך רב יותר מ-12 הרייכסמרק שקיבלו על פינוי אלף לבני בניין.
התלוש בעל הערך הנמוך ביותר כונה "תלוש בית קברות" (Friedhofskarte), והונפק לעקרות בית ולקשישים.
בשל המנות הדלות שגשג השוק השחור, ואלפים סחרו במסגרתו מדי יום.
התשלום היה בסיגריות או בסחר חליפין.
המילה "פרינגסן" (fringsen) נכנסה לאוצר המילים הגרמני במהלך 1945, כלומר "לגנוב כדי לשרוד".
מילה זו מבוססת מבחינה אטימולוגית על שם משפחתו של הקרדינל יוזף פרינגס, דמות בכירה בכנסייה הקתולית של קלן, אשר (בהתאם למסורת הקתולית ארוכת השנים ) נתן את ברכתו למי שנאלץ לגנוב כדי להאכיל את משפחתו.
החורף של 1945–1946 היה קר במיוחד בברלין.
הטמפרטורות צנחו ולא הייתה הגנה מהקור בבתים המופצצים.
כ-40,000 אנשים סבלו מהיפותרמיה וכ-1,000 מתו כתוצאה מכך.
עיריית ברלין (Magistrat) יצרה "חדרים חמים" (Wärmeräume) רשמיים שאנשים יוכלו להתחמם בהם.
ב-1946 היו בברלין בממוצע 240 מקרי שוד וחמש רציחות ביום.
רוב הפושעים היו חסרי כל וחסרי בית.
באזורים שממזרח לקו אודר-נייסה העתידי, חיילי הצבא האדום פעלו נגד האוכלוסייה הגרמנית, כולל מעשי אונס רבים.
חיילי בעלות הברית המערביות הטרידו לפעמים אזרחים גרמנים.
הפרות חוק וסדר התרחשו באזורים שעדיין נשלטו על ידי הוורמאכט ב-8 במאי 1945 (למשל מערב אוסטריה, בוואריה, דרום טירול, מזרח פריזיה ושלזוויג-הולשטיין), תאריך הכניעה של גרמניה.
ב"שעת האפס" הייתה גרמניה חרבה עקב ההרס שנגרם במלחמת העולם השנייה.
בעקבות המלחמה הייתה תקופה של שיקום בקנה מידה מסיבי.
כשמונים אחוז מתשתית המדינה נזקקה לתיקון.
העם הגרמני ראה הזדמנות להפוך תשתית ישנה לסביבה ובינוי מודרניים.
לב הערים, אזורים עמוסי תשתיות ובינוי, הוחלפו בשדרות חדשות ורחבות יותר, הורחבו החוצה, וכך נוצר מרחב גדול יותר לשם מגורים, איכות חיים ותרבות, וזאת במקום המשך מגמת הבינוי הצפוף כפי שנעשה קודם לכן.
פרויקט השיקום הזה היה ועודנו כה גדול, שתהליך יישום השינויים טרם הושלם.
הדבר תאם את התרבות באותה תקופה: החורבן בגרמניה היה כה גדול, ועובדה זו הקלה על הראיה של גרמניה כחדשה.
המדינה הופרדה לשני חלקים - מזרח ומערב - וגם נבנתה כמעט כולה מחדש.
כך קיבל המונח "שעת האפס" משמעות מעשית, פיזית, שהשלימה את המשמעות הסמלית של היעלמות מוסדות הנאציזם.
כך נראו הבינוי והשיקום כיצירתה של "גרמניה חדשה".
הדימוי של גרמניה בתקופת "שעת האפס" היה שונה מדימויה לפני המלחמה.
לאחר תום המלחמה וחשיפת מחנות הריכוז והמנהגים הבלתי אנושיים של הנאצים, עמדה גרמניה בבעיה קשה של יחסי ציבור.
תומאס מאן אמר ש"האנושות רועדת באימה בגרמניה!" (פורסם בעיתון במינכן בשם Bayerische Landeszeitung).
חומרת הפשעים של גרמניה הוכרה כאוניברסלית, כולל בגרמניה עצמה, ולכן נוצרה תרבות של ניסיון לברוח מעבר זה.
כך התעורר הרעיון ש-1945 היא לא רק סוף אלא גם התחלה.
תהליך חשיבה זה החל להופיע יותר ויותר בתרבות ובדיבור הגרמני, כאשר דובר על התחלות חדשות, כפי שעשה ארנסט ויכרט (Ernst Wiechert) בנאומו לגרמניה ב-1945, בדברו על "חידוש החיים הרוחניים הגרמניים", או ורנר ריכטר, שאמר "המקור היחיד האפשרי ללידה רוחנית מחדש טמון בהתחלה חדשה מוחלטת ורדיקלית".
לעומתם, היו שטענו שלגרמניה לא יתאפשר לברוח מעברה הנאצי.
קרל בקר (Karl Becker) אמר: "העם הגרמני איבד כל זכות לומר שהעם הגרמני אינו היטלר".
כך התגבשה תרבות שביקשה לשטוף את עוולות הדור הקודם, שביקשה לשוב ולזכות בכבוד ובהערצה על הבמה העולמית, ולשם כך היה צורך להרחיק את גרמניה החדשה מהדימוי, מהרעיון ומהמהות של היטלר והמפלגה הנאצית.
הרעיון של "שעת האפס" התקיים גם בפוליטיקה בתום המלחמה.
הדיפלומט הבריטי רוברט גילברט ונסיטארט (Robert Vansittart, 1st Baron Vansittart) הציע עמדה לפיה גרמניה היא "אי-היות שוממת", "חלל ריק שאל תוכו הם [הגרמנים] חייבים להזין את רעיונותיהם, אם יש להם כאלה".
חלק מהדיפלומטים שניהלו משא ומתן עם גרמניה כיבדו את הרעיון של "שעת האפס" ולהפיץ את תרבות ההתחלות החדשות במקום הנחלת אווירת הסוף.
כתוצאה מצורת חשיבה חדשה זו, נכנסה גרמניה לתקופה חדשה של רטוריקה פוליטית.
גרמניה החלה לנתק את עצמה מעברה הגזעני וליצור דמות של עבר שבו היא נראתה כמתעלמת מנושא הגזע.
היו חוקרים שהתעלמו משאלות גזע והתייחסו לסוף מלחמת העולם השנייה כאילו תום המלחמה פתר בעיות אלה.
אך נושא הגזע עדיין היה מרכזי בתקופה שלאחר המלחמה בגרמניה.
גרמניה הציעה את קבלתם המהירה של אידיאלים ומנהגים דמוקרטיים כהוכחה לתרבותה הפחות גזענית כביכול, אבל אותם אידיאלים ומנגנונים כללו בחובם התייחסויות לנושא הגזע.
הגזענות עדיין הייתה בעיה בגרמניה שלאחר המלחמה.
ניצולי שואה ממזרח אירופה שהתגוררו במחנות עקורים לאחר המלחמה נחשבו ל"זרים טפילים" שגנבו משאבים מהעם הגרמני הזקוק להם.
גרמניה במהלך השיקום פנתה לכוחות הכובשים כדי לקבל הנחיות בנושאים אלה, אבל מכיוון שראו מדיניות צבאית אמריקאית של הפרדה גזעית בין שחורים ללבנים בחוכות הלוחמים האמריקאים, פחתה סמכותם של האמריקאים בעיניהם כגוף שיכול להכתיב להם ציוויי מוסר.
ועם זאת, היו כאלה שביקשו לזכור את עברה של גרמניה.
במקביל לשיח על התחלות חדשות ו"שעת אפס", הייתה מגמה של זכירת העבר והתמודדות, אם כי מגמה זו, שכונתה Vergangenheitsbewältigung (התמודדות עם העבר), הייתה שולית בפוליטיקה של התקופה שלאחר המלחמה.
בשנת 1985, ריכרד פון וייצזקר, נשיא מערב גרמניה, הצהיר: "לא הייתה "שעת אפס" אבל הייתה לנו הזדמנות להתחלה חדשה" ("Es gab keine Stunde Null, aber wir hatten die Chance zu einem Neubeginn.") בכך קבע ש"איפוס ערכים מוחלט" מעולם לא התרחש בגרמניה שלאחר המלחמה.
המונח Stunde null מרמז שהעבר נגמר ושום דבר מימי הנאציזם לא המשיך להתקיים מעבר לשעת האפס.
ביקורת על כך קבעה שהמונח הזה מפצל ומהווה מחסום עבור יכולת הגרמנים להתמודד עם העבר הקרוב.
רעיון "שעת האפס" מתנגש ישירות עם רעיון ההתמודדות עם העבר, מה שמחייב שימוש נבון ברעיון זה.
מיני-אלבום שיצא ב-1995 על ידי אמן הטכנו הגרמני הרלד בליכל נקרא Stunde Null.
הלהקה האנגלית British Sea Power הכתירה את הקטע הרביעי מתוך התקליט ארוך הנגן שלה מ-2011 Valhalla Dancehall בשם "Stunde Null".
להקת המטאל הגותי הגרמני Eisheilig הוציאה רצועה בשם "Die Stunde Null" באלבומם מ-2009 Imperium.
הסרט הנאו-ריאליסטי "גרמניה שנת אפס" מ-1948 מאת רוברטו רוסליני מתאר את החיים בברלין בשנה שלאחר ההרס הכמעט מוחלט שלה במלחמת העולם השנייה.
שעת המוזיקה הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1942, שהופק על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי RKO Radio Pictures.
הסרט מציג את מיקי מאוס מנצח על תזמורת סימפונית בחסותו של פיט.
הסרט בוים על ידי ריילי תומסון וכולל מוזיקה שהועבדה מתוך האופרטה "הפרשים הקלים" מאת המלחין האוסטרי פרנץ פון סופה.
זהו הסרט הקצר ה-117 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" שיצאו לאקרנים והשני באותה השנה.
מיקי מנצח על תזמורת רדיו המבצעת את "הפרשים הקלים" (Light Cavalry Overture) של פרנץ פון סופה.
נותן החסות (פיט, מופיע בסרט תחת השם סילבסטר מקרוני) אוהב את החזרה ומסכים להציג אותה בקונצרט.
בליל ההופעה כולם מוכנים, חוץ מגופי כמובן, שמפיל בטעות את כל הכלים מתחת למעלית, שפוגעת בהם קשות ובכך גורם להם לא להשמיע צלילים מוזיקליים תקינים.
מיקי, שלא מודע לתקלה המצערת עד שעת העלייה לאוויר, מתחיל לנצח על הנגנים ש"מנגנים" בכלים ההרוסים.
לאורך כל הקונצרט המקומם, מיקי החרד מתקשה בתפקידו בזמן שמקרוני נכנס להתקף זעם בחדר הצפייה הפרטי שלו.
מקרוני מתייפח עד דמעות כשהקונצרט מסתיים, מאמין שהמוניטין שלו נהרס, אך מפסיק כשהוא שומע את מחיאות הכפיים הסוערות מהקהל.
הוא רץ מיד לבמת התזמורת ומרים את מיקי ונושק לו, תוך שהקהל משליך לעברם זרי פרחים.
סילבסטר מקרוני – בילי בלטשר
שדרן רדיו – ג'ון מקליש
לדונלד דאק, הוראס הורסקולר, קלרבל הפרה וקלרה קלאק אין דיאלוג בסרט.
הסרט דובב בגרסה העברית על ידי שפרירה זכאי.
מלבד מיקי המנצח, חברי תזמורת נוספים כוללים את גופי, דונלד דאק, קלרבל הפרה, הוראס הורסקולר וקלרה קלאק, שבאופן מוזר, למרות שהיא נראית בסצנות החזרות בהתחלה, היא לא נראית בסצנות ההופעה עצמה בסוף.
סצנה בסרט מראה את דונלד, שבשלב מסוים מואס כל כך בכאוס שנגרם על ידי הכלים הפגומים, אורז את חפציו ועוזב.
אך מיקי, שנחוש להמשיך בהופעה, מפנה אקדח לראשו בכדי למנוע ממנו לעזוב.
סצנה זו נחתכה בכמה גרסאות בטלוויזיה.
הסרט נושא קווי דמיון עם הסרט "קונצרט הלהקה" משנת 1935. מבקר הקולנוע ליאונרד מלטין כינה את הסרט כ"גרסת ספייק ג'ונס ל'קונצרט הלהקה'" (ספייק ג'ונס היה מוזיקאי אמריקאי שהתמחה בעיבודים מזויפים לשירים פופולריים ומוזיקה קלאסית).
הפסקול של הגרסה ה"הרוסה" של "הפרשים הקלים" שימש בפרק של מועדון מיקי מאוס ב-22 באוקטובר 1956.
"שעשועי כאילו" הוא אלבום האולפן השני של הזמר הישראלי אלון אולארצ'יק.
את האלבום הוציאה לאור בשנת 1987 חברת התקליטים הד ארצי בפורמט תקליט, ומאוחר יותר, בשנת 1992, בפורמט דיסק (מספר קטלוגי: BAN 15236 ו-BAN 16235, בהתאמה).
מתוכו יצאו הסינגלים "בחור אנלוגי בעולם דיגיטלי", "הנה קיץ", "כל הליל אני בגנך", "תנסי בקיץ הבא" ו"שעשועי כאילו".
האלבום לא הצליח לשחזר את הצלחתו של "אולארצ'יק" ורק סינגל אחד הגיע ל-25 השירים הפותחים של מצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'.
את עטיפת האלבום עיצב אלדד זיו.
מכונת תופים, כלי הקשה, בס, גיטרות, סינתיסייזרים ושירה: אלון אולארצ'יק
קולות: גני תמיר ואופירה יוספי
הפקת מיקס וייעוץ טכני: יזהר אשדות
בצילום, שעת הזהב היא מחזור זמן קצר מיד לאחר הזריחה או לפני השקיעה שבה אור היום נראה אדמדם ורך יותר בהשוואה לזמן בו השמש גבוהה יותר בשמיים.
שעת הזהב נקראת לפעמים גם "שעת הקסם", במיוחד על ידי צלמי קולנוע וצלמים.
בזמנים אלו, בהירות השמיים תואמת את בהירות פנסי הרחוב, שלטים, פנסי רכב וחלונות מוארים.
פרק הזמן הקצר לפני שעת הקסם בזריחה, או אחריה בשקיעה, נקרא "השעה הכחולה".
כאשר השמש נמצאת בעומק משמעותי מתחת לאופק, כאשר אור שמש שיורי ועקיף מקבל גוון כחול בעיקרו, ומתקבלת תוצאה שבה אין צללים חדים כי השמש לא עלתה או שקעה.
כאשר השמש נמוכה מעל האופק, קרני השמש צריכות לחדור לאטמוספירה למרחק גדול יותר, ולהפחית את עוצמת האור הישיר, כך שיותר מהתאורה מגיעה מאור עקיף מהשמים, מה שמפחית את יחס התאורה.
מבחינה טכנית זהו סוג של פיזור תאורה.
יותר אור כחול מפוזר, כך שאם השמש נוכחת, האור שלה נראה אדמדם יותר.
בנוסף, הזווית הנמוכה של השמש מעל האופק מייצרת צללים ארוכים יותר.
המונח "שעה" משמש באופן ציורי; לאפקט אין זמן קבוע ומשתנה בהתאם לעונה ולקו הרוחב בו אנו נמצאים.
"שעת זהב" נמשכת בדרך כלל 20 דקות ותלויה מאוד במזג האוויר ובמיקום.
אופי התאורה נקבע על פי גובה השמש, וזמן המעבר של השמש מהאופק לגובה מוגדר תלוי בקו הרוחב של המקום ובזמן השנה.
בלוס אנג'לס, קליפורניה, בשעה לאחר הזריחה או שעה לפני השקיעה, לשמש יש גובה של בערך 10–12 מעלות.
עבור מיקום קרוב יותר לקו המשווה, מגיעים לאותו גובה תוך פחות משעה, ועבור מיקום רחוק יותר מקו המשווה, מגיעים לגובה תוך יותר משעה.
עבור מיקום מרוחק מספיק מקו המשווה, ייתכן שהשמש לא תגיע לגובה של 10°, ושעת הזהב נמשכת במשך כל היום בעונות מסוימות.
שעריים היא עיר המוזכרת בתנ"ך בתקופה שלפני מלכות דוד.
לעיר ניתנה מספר זיהויים, בהם חורבת קייאפה ותל חרסים בכפר מנחם.
שעריים מוזכרת עד שלוש פעמים במקרא:
ברשימת הערים של שבט יהודה, אחרי סוכה ועזקה.
על פי פסוק זה שעריים נמצאת בעמק האלה.
אחרי שדוד הורג את גָּלְיָת, הפלשתים נסוגו בדרך שעריים:
ישנם הטוענים ששעריים בפסוק זה אינו מתייחס למקום אלא לשערים, על פי תרגום השבעים.
ישנם הטוענים שמדובר על מקום אחר הנמצא הרבה יותר דרומה.
שעריים אינה מוזכרת אצל אוסביוס מקיסריה והירונימוס וגם לא בספרות התלמודית.
אדולף נויבאואר הציע לזהות את שעריים בתרעין שליד אשקלון.
שארל קלרמון-גנו זיהה את שעריים בח'רבת סעירה (חרבת א-צירה).
גרפינקל וגנור שחפרו בחורבת קייאפה זיהו אותה עם שעריים.
המיקום, המתאים לפסוקים המציינים את שעריים בין יישובי עמק האלה ובדרך לגת ועקרון.
הממצא הארכאולוגי של חורבת קייאפה שהיא חד שכבתית בראשית המאה ה-10 לפנה"ס, התואמת את האזכורים המקראיים שכולם קודמים לבניית בית המקדש הראשון.
המצאות שני שערים בחורבות קייאפה, ממצא ייחודי לתקופה זאת בארץ ישראל, דבר התואם את השם "שעריים".
זיהוי נוסף הוא של ר' בירן שחפר בתל חרסים בכפר מנחם וזיהה בה את שעריים.
"שעת הנעלמים" הוא סרט מותחן-אימה אמריקאי שנכתב, הופק ובוים על ידי זאק קרגר.
בסרט מככבים ג'וש ברולין, ג'וליה גארנר, אלדן ארנרייך, בנדיקט וונג, אוסטין אברמס, איימי מאדיגן וג'ון דיאן רפאל; ועלילתו עוקבת אחר קורותיה של קהילה קטנה לאחר שקבוצת ילדים נעלמת באופן מסתורי בן-לילה.
הסרט עלה לאקרנים בישראל ב-7 באוגוסט 2025, ובארצות הברית ב-8 באוגוסט 2025, בהפצת אולפני "האחים וורנר".
הסרט נפתח בנרטיב של ילדה עלומת-שם, שמספרת כיצד ביום רביעי אחד, שנתיים לפני עלילת ההווה, התרחש אירוע מסתורי בעיר מייברוק שבפנסילבניה: בשעה 2:17 לפנות בוקר, שבעה עשר ילדים מתלמידי כיתתה של המורה ג'סטין גנדי קמו ממיטותיהם, עזבו את בתיהם ורצו אל הלא-נודע.
רק תלמיד אחד, אלכס לילי, נותר בכיתתה של גנדי.
כחודש לאחר ההיעלמות, ג'סטין מוצאת את עצמה מושעית מתפקידה בידי המנהל מרקוס מילר, בשל הלחץ הציבורי והחשדות כלפיה.
חייה האישיים מתפרקים – היא שוקעת בדיכאון, חוזרת לשתייה מופרזת ומחדשת קשר עם אהובה לשעבר שנישא מאז, השוטר פול מורגן.
היא גם מפתחת אובססיה לשלומו של אלכס, התלמיד היחיד שנותר, לאחר שהיא מבחינה בכך שכל חלונות ביתו מכוסים בעיתונים ושהוריו יושבים באפלה ובחוסר תזוזה.
לאחר שג'סטין מבקשת מהמנהל לערוך בדיקה מטעם שירותי הרווחה, היא עורכת מעקב ברכבה מול ביתו של אלכס – אך נרדמת.
בלילה, אמו של אלכס נכנסת לרכב וחותכת קווצת שיער מראשה של ג'סטין.
בינתיים, ארצ'ר גראף, אביו של אחד הילדים הנעדרים, מתיו, מתוסכל מהתנהלות החקירה הרשמית, ופותח חקירה עצמאית משלו.
הוא בוחן סרטוני אבטחה, שם הוא מזהה צמתים שבהם נפגשו מסלולי הילדים, אך אינו מצליח להבין את יעדם הסופי.
הן ג'סטין והן ארצ'ר מתחילים לחלום על אישה מסתורית בעלת איפור ליצני.
במקביל, עוצר מורגן חסר בית מכור לסמים בשם ג'יימס, ונפצע בטעות ממזרק שהיה בכיסו של ג'יימס.
בתסכולו, מורגן תוקף את ג'יימס אך נאלץ לשחררו עקב תיעוד המקרה.
ג'יימס, שמנסה להשיג את פרס של 50,000 דולר, פורץ לביתו של אלכס ומגלה את הילדים הנעדרים ואת הוריו של אלכס במצב קטטוני במרתף.
הוא מדווח על כך למורגן, אך זה – מתוך פחד מהשלכות חשיפת התקיפה – לוקח אותו לבית ומכניס אותו פנימה, מבלי לדווח לרשויות.
במקביל, אישה בשם גלדיס – הטוענת כי היא דודתו של אלכס – מגיעה לבית הספר ונפגשת עם המנהל מרקוס.
מאוחר יותר, היא מבצעת טקס קסום באמצעות קווצות שיער שגנבה מג'סטין, מרקוס ובן-זוגו, ומשתלטת על תודעתו של מרקוס.
הוא רוצח את בן-זוגו, טרי, ותוקף את ג'סטין, אך נדרס למוות בעודה בורחת ממנו בתחנת דלק.
לאחר מכן, ג'סטין וארצ'ר מחליטים לשתף פעולה.
בשלב זה מתבררת האמת: גלדיס היא מכשפה גוססת שניזונה מכוחות החיים של אחרים.
היא השתמשה באלכס, תחת איום על חייו ועל חיי הוריו המהופנטים, על מנת לאסוף פריטים אישיים מכל אחד מתלמידי הכיתה – בהם השתמשה כדי לשאוב את חייהם ולהשאירם במרתף.
בנוסף, היא שלטה גם במורגן ובג'יימס והפכה אותם לכלי שרת להוצאת תוכניותיה לפועל.
ג'סטין וארצ'ר חודרים לביתו של אלכס.
פול וג'יימס, תחת השפעתה של גלדיס, תוקפים אותם.
ג'סטין מצליחה לירות ולהרוג את שניהם.
בינתיים, גלדיס מהפנטת את ארצ'ר וגורמת לו לנסות לרצוח את ג'סטין.
אלכס מצליח לגנוב קווצת שיער מפאתה של גלדיס ומשתמש בה כדי להפוך את הקסם כנגדה.
הילדים יוצאים מהמרתף, רודפים אחרי גלדיס ברחבי השכונה וקורעים אותה לגזרים.
מותה משחרר את קורבנותיה – אם כי רובם נותרים במצב קטטוני.
ארצ'ר נושא את בנו בחזרה הביתה.
הנערה עלומת-השם מספרת כי אלכס עזב את מייברוק כדי להתגורר אצל דודתו האחרת, לאחר שהוריו אושפזו.
שאר הילדים שבו אל הוריהם, ובחלוף הזמן, חלקם חזרו לדבר.
ג'וש ברולין – ארצ'ר גראף, אביו של מתיו, אחד הילדים הנעדרים.
ג'וליה גארנר – ג'סטין גנדי, מורה שמגלה שכמעט כל תלמידי כיתתה נעלמו.
אלדן ארנרייך – פול מורגן, שוטר וידיד של ג'סטין.
בנדיקט וונג – מרקוס מילר, מנהל בית-הספר.
קארי כריסטופר – אלכס לילי, הילד היחיד מכיתתה של ג'סטין שלא נעלם.
ג'ון דיאן רפאל – דונה מורגן, בת זוגו של פול.
קלייטון פריס – טרי, בעלו של מרקוס.
ויטמר תומאס – מר לילי, אביו של אלכס.
טובי הוס – קפטן אד, מפקד המשטרה.
לוק ספיקמן – מתיו גראף, בנו של ארצ'ר ואחד מתלמידיה הנעדרים של ג'סטין.
ב-22 בינואר 2023, בעקבות הצלחתו הקופתית והביקורתית של סרטו, "ברברי" (2022), התסריט של זאק קרגר נכנס למכרז וגרם למלחמת הצעות בין חברות ההפקה "נטפליקס", "ניו ליין סינמה", "TriStar Pictures" ו"סרטי יוניברסל".
חברת ההפקות "Monkeypaw Productions", בבעלות הקולנוען ג'ורדן פיל, השתתפה במכרז בשיתוף פעולה עם "סרטי יוניברסל" ופיטרה את הסוכנים ג'ואל זדק ופיטר פרינצ'יאטו, שהאחרון שבהם היה גם סוכנו של קרגר, לאחר שהפסידה במכרז.
במאי 2023 נמסר על ליהוקם של פדרו פסקל ורנטה ריינסווה לתפקידים הראשיים.
בפברואר 2024 נאלץ פסקל לפרוש מהפרויקט, בשל אילוצים בלוח הזמנים שלו והתחייבויותיו לסרט של אולפני מארוול", "ארבעת המופלאים: צעדים ראשונים" (2025), ודווח כי ג'וש ברולין מועמד להחליפו.
באפריל 2023 נמסר על ליהוקם של ג'וליה גארנר ואלדן ארנרייך לצוות השחקנים של הסרט, ואושר דבר ליהוקו של ברולין.
במאי 2023 נמסר על ליהוקם של בנדיקט וונג, איימי מדיגן, אוסטין אברמס, קארי כריסטופר וג'ון דיאן רפאל לצוות השחקנים.
צילומי הסרט התקיימו במאי 2024, באטלנטה, ג'ורג'יה.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-8 באוגוסט 2025, בהפצת אולפני "האחים וורנר".
במקור, התעתד הסרט לעלות לאקרנים ב-16 בינואר 2026.
פרסתאריךקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי4 בינואר 2026שחקנית המשנה הטובה ביותראיימי מאדיגןהשחקן/ית הצעיר/ה הטוב/ה ביותרקארי כריסטופרהתסריט המקורי הטוב ביותרזאק קרגרהשיער והאיפור הטובים ביותרליאו סאטקוביץ', מליזה וויט וג'ייסון קולינס
שעת האפס הוא סרט פעולה ומדע בדיוני אמריקאי משנת 2003, בבימויו של ג'ון אמייל ולפי תסריט מאת קופר ליין וג'ון רוג'רס.
בסרט מככבים אהרון אקהרט, הילרי סוונק, דלרוי לינדו, סטנלי טוצ'י, ברוס גרינווד, צ'קי קריו, די.
קוואלס, ריצ'רד ג'נקינס ואלפרי וודארד.
הסרט עוקב אחר צוות מדענים ואסטרונאוטים שיוצאים למשימה נועזת לחדור אל מרכז כדור הארץ כדי להפעיל מחדש את ליבת הכוכב, אשר חדלה מלסובב, מה שמאיים על קיום החיים בכדור הארץ.
הסרט הופק בתקציב של כ-85 מיליון דולר והכניס כ-74 מיליון דולר ברחבי העולם, מה שהופך אותו לכישלון קופתי.
כאשר ליבת כדור הארץ מפסיקה להסתובב, השדה המגנטי של כדור הארץ מתחיל להתמוטט, מה שמוביל לאסונות טבע קטלניים ברחבי העולם.
ד"ר ג'וש קיז, גיאופיזיקאי, מגלה את התופעה ומגייס צוות של מדענים ואסטרונאוטים כדי לחדור אל מרכז כדור הארץ באמצעות כלי רכב ניסיוני בשם "וירג'יל".
מטרתם היא להפעיל מחדש את הליבה באמצעות סדרת פיצוצים גרעיניים.
במהלך המסע, הצוות מתמודד עם אתגרים טכניים, סכנות בלתי צפויות והקרבות אישיות, בעוד הזמן אוזל והסיכון להשמדת האנושות גובר.
ארון אקהרט בתור ד"ר ג'ושוע "ג'וש" קיז, פרופסור לגיאופיזיקה באוניברסיטת שיקגו שמתכנן את מערכת הניווט עבור וירג'יל ומוקצה כראש הפרויקט.
הילרי סוונק בתפקיד מייג'ור רבקה "בק" צ'יילדס, USAF, אסטרונאוטית שהבליטה את עצמה במהלך נחיתת חירום של מעבורת החלל Endeavour בלוס אנג'לס, קליפורניה, כתוצאה מחוסר היציבות המגנטית.
דלרוי לינדו בתור ד"ר אדוארד "בראז" ברזלטון, המעצב של וירג'יל והלייזרים האולטראסוניים.
סטנלי טוצ'י בתור ד"ר קונרד זימסקי, מומחה לכדור הארץ ומעצב של Project DESTINI, שבסיסו באלסקה.
צ'קי קריו בתור ד"ר סרג' לבקה, מומחה לנשק גרעיני, ועמית וחבר של ד"ר קיז.
ברוס גרינווד בתור המפקד רוברט "בוב" אייברסון, USN, המפקד והמנטור של מייג'ור צ'יילדס.
אלפרה וודארד בתור ד"ר טלמה "סטיק" סטיקלי, בקר המשימה של מעבורת החלל של נאס"א אנדוור ווירג'יל.
ריצ'רד ג'נקינס בתור לוטננט גנרל תומאס פרסל, צבא ארצות הברית, מנהיג המבצע.
הסרט "שעת האפס" זכה לביקורות מעורבות.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בציון של 39% בהתבסס על 156 ביקורות, עם הקונצנזוס: ""שעת האפס' כל כך רע שהוא מהנה".
באתר Metacritic, הסרט קיבל ציון ממוצע של 48 מתוך 100, בהתבסס על 32 ביקורות, המעיד על "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
רוג'ר איברט כתב על הסרט: "האפקטים המיוחדים טובים מדי בשביל סרט כזה (לא בהרבה), אבל העלילה נראית כאילו נלקחה ממשהו של רוג'ר קורמן, ולא ניתן לשפר דיאלוגים כמו: 'הליבה של כדור הארץ הפסיקה להסתובב!' 'איך זה יכול לקרות?'".
שִׁעְתּוּק (או "שיצור"; באנגלית: reproduction) בסוציולוגיה הוא מונח שמבטא העתקה של מבנה חברתי מסוים מדור אחד לבא אחריו.
מבנה ריבודי, קבוצות חברתיות, מבנה של יחסים חברתיים – כל אלה יכולים להיות משועתקים.
באידאולוגיה הקפיטליסטית מושם דגש רב מאוד על ניעות חברתית (מובּיליות) – האפשרות של כל אדם, ללא קשר לרקע ממנו הגיע, להגיע לגדולה על ידי הצלחה כלכלית.
בפועל, על אף כי קיומו של שיעתוק נוגד את התאוריה של הקפיטליזם, הוא מתקיים בחברה הקפיטליסטית – שעתוק גורם להצלחתו של האדם להיות תלויה במצבם הכלכלי של הוריו.
לפי גישות קונפליקט, שעתוק הוא אינטרס של קבוצות הנמצאות במעלה ההיררכיה, על-מנת לשמור על זכויות היתר שלהן.
ישנן מנגנונים רבים הגורמים לשעתוק.
הצורה הישירה והברורה ביותר של מנגנון לשעתוק ריבודי, בו דור אחד מעביר את הנכסים שצבר לדור הבא.
הון תרבותי הוא אוסף כל הנכסים בעלי המשמעות התרבותית שאדם צבר, כמו תעודות אקדמאיות.
מכיוון שניתן להמיר הון כלכלי להון תרבותי, אלו הנמצאים במעמד כלכלי גבוה יהיו בעלי הון תרבותי רב, ואף יוכלו להעניק הון תרבותי לילדיהם, שבתורם יוכלו להמירו חזרה להון כלכלי.
הון חברתי הוא מכלול הקשרים החברתיים של אדם.
קשרים אלה הוא יכול לנצל לצורך השגת הטבות – יחס מועדף בעבודה וכדומה.
מכיוון שמעמדות חברתיים הם בדרך כלל גם קבוצות סטטוס, ומכיוון שאדם רוכש הרבה מההון החברתי שלו דרך הוריו, ההון החברתי של בן להורים מהמעמד הגבוה נותן לו סיכויים גבוהים הרבה יותר להשתלב גם הוא במעמד זה.
מונח שטבע הסוציולוג פייר בורדייה.
זוהי מערכת מתוחכמת יותר לשעתוק, הפועלת באופן סמוי.
כל אדם צובר במהלך חייו אוסף של מנהגים והרגלים – ובהם האופן בו הוא משתמש בשפה, המראה החיצוני שלו ועוד.
המערכות המנחילות לאדם הביטוס מסוים הן מערכות הסוציאליזציה – המשפחה, בית הספר ועוד.
כתוצאה מכך, האדם רוכש את ההביטוס של הוריו.
ההביטוס קובע במידה רבה את סיכויי הצלחתו של אדם בחברה המודרנית, החל מתוצאות של ראיונות עבודה, ועד להצלחתו במבחני מיון, כמו המבחן הפסיכומטרי.
לבני האדם יש נטייה, גם אם לא מודעת, להעדיף תמיד את בעלי ההביטוס הדומה לשלהם ולכן למי שהתחנך בבית מהמעמד הגבוה יהיה יתרון בהשגת עבודה מועדפת.
דוגמה אחת להשפעת ההביטוס ניתן לראות בסרט הקולנוע "נערה עובדת", שבו הגיבורה מאמצת לעצמה מבטא דומה לזה של המנהלת שלה, כחלק מניסיונה להתקדם בסולם הדרגות המקצועי.
ניתן למעשה לראות ביצירות מתחומים שונים ומגוונים שעתוק.
דוגמאות בולטות לכך הן יצירות ספרותיות, שניתן להגדירן כמבוססות על איזו שהיא מורשת תרבותית הכוללת רכיבים כמו שפה, דימויים משותפים, מנהגים משותפים וידע מצוי, וכן יצירות מוזיקליות שלרוב אינן חפות מהשפעה של יצירות מוזיקליות שקדמו להן.
עובדה זו מעמידה בסימן שאלה את ההצדקה המוסרית לקיומן של זכויות יוצרים על קניין רוחני, שכן כשם שהחברה העניקה לכל יוצר את הבסיס התרבותי ליצירתו באופן חפשי, ייתכן שהיא זכאית לעשות שימוש ביצירותיו באופן חפשי.
שף, מהמילה הצרפתית chef, פירושו "מנהל" כמו "בוס" באנגלית ונמצא בשימוש גם עבור הטבח שהאחראי על המטבח, על יצירת תפריטים ומתכונים, על הכשרת סגל ופיקוח על הבישול.
השף מנחה את סגל הטבחים, האופים, הקצבים וכל אחד אחר המעורב בהכנת האוכל.
תחום אחריותם של השפים נוגע, בין היתר, להתווית אופייה הקולינרי של המסעדה, תכנון התפריט, ותמחור המנות (כלומר, קביעת עלות הכנת המנה והמחיר שייגבה עבורה).
השפים עובדים לרוב במטבח עצמו, בין אם בהכנת האוכל בפועל או בהדרכת עוזריהם, אך מאחר ששמו של השף מהווה נדבך חשוב במוניטין של המסעדה נוהגים לעיתים השפים להתערות בקהל הסועדים בזמן הגשת האוכל.
כיום, כמעט כל המוסדות המכינים כמויות גדולות של אוכל, כגון מסעדות ומלונות, מעסיקים שף שינהל את תהליך הבישול.
המונח שף הוא קיצור של שף דה קוויזין (chef de cuisine, מצרפתית: "ראש המטבח").
התואר "שף" הוא תואר קולינרי-מקצועי שמקורו בתחילת התהוות המטבח העילי, במאה ה-19.
תארים נוספים בתחום הקולינרי-מקצועי, שניתן לראות בהם סוגים שונים של שפים:
sous chef - - (מצרפתית: "תת-ראש המטבח").
הסו-שף, לעיתים אחד או יותר, הוא עוזרו הישיר של השף הראשי והשני ב"שרשרת הפיקוד" במטבח.
הסו-שף עשוי להחליף את השף הראשי, אם הוא נעדר, או לסייע ל-chef de partie בשעת הצורך.
אחראי על אזור מסוים במטבח או על חלק מסוים בתפריט.
לדוגמה: אחראי דגים, אחראי גריל, אחראי סלטים, ה-pantry (אחראי "פס קר", סדרת המאכלים שאיננה דורשת בישול), ה-saucier (אחראי תבשילים הדורשים רוטב) ואחראי המאפים והקינוחים.
Expediter - אחראי על העברת ההזמנה שהתקבלה מהסועדים לתחנות ההכנה הנכונות במטבח.
לעיתים אחראי גם על העיצוב וה"נגיעות האחרונות" לפני שהמנה יוצאת אל הסועדים: צלחות המנה.
כיום, מלבד במסעדות יוקרה מסוימות, נטשטשה ההתאמה בין התואר אותו נושא עובד המטבח לבין תפקידו ותחום אחריותו בפועל.
כך לדוגמה מתאר כיום המונח "שף" כל טבח מקצועי, ללא קשר לדרגתו בפועל במטבח או במסעדה.
המונח "סו-שף" עשוי להתייחס לעובד מטבח חסר הכשרה מקצועית העוסק בהיבטים בסיסים ביותר בהכנת האוכל.
שפים מוכשרים בדרך כלל בשיטת ההתלמדות.
כלומר, בתחילת הקריירה שלהם ולפני שהוכשרו כשפים מתנסים המתלמדים במגוון עבודות המטבח והשלבים השונים הקשורים בהכנת האוכל.
שלב זה כולל בעיקר עבודה פיזית תחת הנחיית שף מקצועי, שלרוב איננה מביאה לידי ביטוי את היצירתיות או הביטוי העצמי של המתלמד אלא נועדה להקנות לו את הידע הבסיסי, הטכניקה, הניסיון והמשמעת הדרושים לשף מקצועי.
ככל שנמשכת הכשרתו של המתלמד והוא רוכש ניסיון מעשי רב יותר כך הוא מקבל לידיו תחום אחריות גדול יותר בתהליך הכנת האוכל וניתנת לו האפשרות לפעול ביתר חופשיות בשלבי ההכנה השונים ובתכנון מנות חדשות.
בנוסף להתנסות המעשית, בהכשרתו של השף ישנו גם הצורך ללמוד ולהכיר חומר עיוני רב.
לימוד עיוני זה נעשה באופן אוטודידקטי או בבתי ספר לבישול כדוגמת קורדון בלו והמכון הקולינרי של אמריקה.
בתי הספר לבישול מעניקים למסיימים תעודות מקצועיות המאפשרות להם לעבוד כשפים ברחבי העולם.
עם זאת, מתלמדים שסיימו את לימודיהם נשכרים בדרך כלל על ידי המסעדה שבה השלימו את לימודיהם.
בארצות בהן האוכל והיין מוטבעים במסורת, כמו: צרפת, איטליה וספרד, גדולי השפים לא תמיד למדו בבתי ספר מקצועיים לבישול או זכו להשכלה פורמלית בנושא כי אם למדו את מלאכת הבישול מהורה או שרכשו את ניסיונם והשכלתם רק מההתמחות במסעדות.
ישנם שפים שמלבד ניהול הכנת האוכל, עוסקים גם בצד המשקי של המטבח.
שפים מנהלים מתייחסים לעבודה כאל פס ייצור ומחשבים עלויות של כל תהליך, עלויות שטחי אחסון, חישוב עלויות חומרי גלם, פחת, שבר, קלקול, חישובי עלות מול תועלת, ועל פי כל הנתונים שבידיהם ובהתאם לאופי העסק קובעים את המנות שיוגשו בבית העסק ואת מחירן.
שף מנהל אחראי על תהליכי ההכנות של המזון, אחראי לבקרת איכות וללימוד שיטות שיביאו לחסכון כספי והגדלת הפדיון.
בשנת 1958 הוקם איגוד השפים והטבחים הישראלי תחת השם "חוג הטבחים בישראל".
בין מקימי האיגוד היה השף יצחק ניקולאי, שהיה מרכז מגמת הטבחות בבית הספר תדמור וחיבר סדרת ספרי בישול ואפייה.
בשנות ה-60 היה "שף ניקולאי" כינוי עממי בישראל למומחה לבישול.
עד לתחילת שנות ה-2000, למקצוע הטבחות בישראל היה דימוי נחות והוא נחשב לנחלתם של חסרי השכלה.
בעקבות ההתעוררות הגסטרונומית של השנים האחרונות הפכה תרבות הבישול העילי לתחביב של ישראלים רבים.
שעתוק (על פי המינוח התקני: תעתוק; באנגלית: Transcription, לעיתים בתעתיק לעברית: טרנסקריפציה) הוא תהליך בביולוגיה של התא שבו מולקולת RNA מיוצרת לפי תבנית של מולקולת DNA.
תהליך השעתוק, המתרחש בתאיהם של כל היצורים החיים, הוא התהליך המייצר את תוצרי הגנים.
תוצר גן יכול להיות פעיל כמולוקולת RNA, או לעבור תהליכים נוספים שיהפכו אותו לחלבון.
בתהליך יצירת חלבון, שעתוק הוא שלב הביניים המקשר בין תבנית ה-DNA ובין החלבונים הבונים את התא.
השעתוק הוא שלב מקדים לתהליך התרגום, שבו ה-RNA משמש כתבנית ליצירת חלבון.
השעתוק מתבצע על ידי האנזים RNA פולימראז.
בתהליך השעתוק, מולקולת RNA חדשה מסונתזת על גבי תבנית של מולקולת DNA קיימת.
בדומה לתהליך שכפול ה-DNA, הגדיל החדש נוצר על פי עקרון זיווג הבסיסים, שבו אדנין נקשר לאורציל (בשונה מתימין ב-DNA) וגואנין נקשר לציטוזין.
כך נוצר רצף של נוקלאוטידים שהוא גדיל ה-RNA; כל נוקלאוטיד ב-RNA מזווג לנוקלאוטיד ב-DNA, לפי הרצף.
הרצף של ה-RNA, אם כן, הוא רצף משלים לרצף תבנית ה-DNA שלפיה נוצר (למעט החלפת הנוקלאוטיד תימין ב-אורציל).
בתחילת השעתוק נפרם הגדיל הכפול ורק אחד הגדילים משמש תבנית ליצירת ה-RNA.
גדיל זה קרוי גדיל התבנית; הגדיל השני, שאינו מתועתק, קרוי הגדיל המקודד (שכן הרצף שלו זהה לרצף ה-RNA, מלבד העובדה שהוא מכיל תימין במקום אורציל).
גדיל ה-RNA מסונתז, כמקובל בכתיב הגנטי, מקצה ה-'5 ועד לקצה ה-'3. גדיל התבנית של ה-DNA מסודר בצורה הפוכה, מ-'3 ועד ל-'5.
בניגוד לתהליך שכפול ה-DNA, תהליך השעתוק אינו מכיל מנגנון תיקון, ולכן מידת האמינות שלו נמוכה יותר ויש סבירות גבוהה יותר לטעויות בשעתוק.
עם זאת, מכיוון שמשך זמן החיים של מולקולות ה-mRNA קצר מאוד (בין חצי דקה לשתי דקות), הסיכוי שטעות בתהליך תגרום נזק משמעותי לתא הוא נמוך.
מולקולות ה-mRNA מתחלפות פעמים רבות במהלך חיי התא, ולכן טעות באחת מהן תגרום לנזק זמני בלבד, אם בכלל.
מולקולת ה-RNA אשר נוצרת בתהליך השעתוק מכונה, פעמים רבות, תעתיק .
תהליך השעתוק מתחלק לשלושה שלבים עיקריים: אתחול, התארכות וסיום.
בחיידקים מורכב האנזים RNA פולימראז ממספר יחידות.
"אנזים הליבה" בנוי מארבע תת-יחידות: שתי תת-יחידות α (אלפא), אחת β (בתא) ואחת 'β.
ליבת אנזים לבדה מסוגלת לבנות גדיל RNA לפי תבנית ה-DNA.
למרות זאת, גורם הסיגמא חיוני לשעתוק מוצלח, שכן הוא מסייע לאנזים להיקשר ל-DNA בתחילתם של גנים.
הודות לכך לא מתבצעים שעתוקים אקראיים לכל אורך הגנום אלא רק מתחילתם של גנים ועד סופם.
ההולואנזים (אנזים הליבה וגורם הסיגמא) נצמדים לפני השעתוק לאזור המצוי לפני תחילת הגן והקרוי קדם (פרומוטר).
כל המקדמים בתאים פרוקריוטיים מכילים רצפים מסוימים של נוקלאוטידים, אותם מסוגל גורם הסיגמא לזהות.
אנזימי RNA פולימראז נקשרים למקומות אקראיים ב-DNA בכל העת.
לאחר קשירתם הם משוטטים לאורך גדיל ה-DNA עד שהם מגיעים לקדם, אזי הם נעצרים ומתחילים את השעתוק.
בקדם קיים רצף קטן המכיל תימין ואדנין בלבד; הרצף קרוי תיבת TATA.
תימין נקשר לאדנין בשני קשרי מימן בלבד (לעומת שלושה קשרי מימן בין גואנין לציטוזין), כך שתיבת ה-TATA מאפשרת פרימה קלה יחסית של ה-DNA, תוך השקעה מינימלית של אנרגיה.
טרם קישור האנזים ל-DNA נקשרים גורמי שעתוק לרצפים שונים בקדם ועוזרים בגיוס הפולימראז.
קיימת העדפה לכך שהנוקלאוטיד הראשון בגדיל ה-RNA החדש יהיה אדנין או גואנין.
לאחר שעתוק של כעשרה בסיסים ניתק גורם הסיגמא מהאנזים והמשך השעתוק מתבצע בלעדיו.
לעיתים מתבצע שעתוק הולך וחוזר של גדילים קצרים בני עשרה נוקלאוטידים, אשר נפלטים אל חלל התא ונהרסים מאוחר יותר; דבר זה מתרחש עד שגורם הסיגמא מצליח להינתק מהאנזים.
גורם הסיגמא, עקב האפיניות הרבה שלו לקדם, מונע מהאנזים לצאת מהקדם ולהמשיך בשעתוק.
שלב האתחול מסתיים "רשמית" עם ייצורו של גדיל RNA בן לפחות 12 נוקלאוטידים.
שעתוק נוסף של אותו גן או אופרון (על ידי מולקולות נוספות של RNA פולימראז) מתרחש לעיתים קרובות.
לאחר שהאנזים מפנה את הקדם נקשר אל האחרון אנזים נוסף ומתחיל בייצור גדיל חדש של RNA.
האנזים מתקדם על גבי תבנית ה-DNA ולכל בסיס בתבנית מביא לקשירת נוקלאוטיד משלים, לפי כללי זיווג הבסיסים.
הנוקלאוטידים המרחפים בחלל התא או הגרעין מגיעים אל האנזים בצורת NTP (כלומר, נוקלאוטיד בעל שלוש קבוצות זרחה).
כל נוקלאוטיד שנוסף מתחבר לגדיל ה-RNA ההולך ומתארך באמצעות קשר פוספודיאסטרי.
חלבונים נוספים הקרויים גורמי התארכות חיוניים לתהליך.
ידועים שני מנגנונים לסיום (בלועזית: טרמינציה) תהליך השעתוק.
בשניהם מתרחשת האטה של תנועת ה-RNA פולימראז על גבי ה-DNA.
ההאטה מתרחשת ברצפים מסוימים ב-DNA הקרויים אתרי סיום או טרמינטורים:
המנגנון הפנימי או המנגנון שאינו תלוי ברו.
במנגנון זה רצף מסוים של DNA כגון משתיק גורם לסיום השעתוק.
הרצף, אשר נמצא מחוץ לגבולות האזור המקודד של הגן (כלומר, הרצף אינו מתורגם לחלבון מאוחר יותר; הרצף מצוי לאחר קודון הסיום של הגן), גורם לשעתוק RNA המתקפל לאחר שעתוקו למבנה מרחבי של לולאה.
מבנה הלולאה נוצר כתוצאה מזיווג בין בסיסי גואנין לציטוזין.
מחוץ ללולאה קיים תמיד רצף של מספר בסיסי אורציל.
כשהאנזים מגיע לבסוף לרצף האורציל, מתרחשת התנתקות של ה-RNA מה-DNA והשעתוק מופסק.
בסיסי האורציל ב-RNA המזווגים לאדנין ב-DNA קשורים ל-DNA בשני קשרי מימן, זאת לעומת שלושה קשרי מימן בין גואנין לציטוזין.
הקישור החלש המתפרס על פני מספר נוקלאוטידים באתר הסיום גורם לערעור יציבות מערך השעתוק ולפירוקו.
ניתן לראות כי מנגנון זה דומה למנגנון אתחול השעתוק בתיבת ה-TATA שבקדם, מנגנון המבוסס אף הוא על הקשרים החלשים שיוצר אדנין.
רצף הסיום המביא ליצירת הלולאה משתנה מגן לגן, למעט אזור ה-GC בבסיס הלולאה ואזור האורציל.
שעתוקם של כמחצית מהגנים ב-E.
coli מסתיים באמצעות המנגנון הפנימי.
מנגנון זה משתמש בגורם סיום, חלבון הקרוי ρ (רו) ואשר מורכב משש תת-יחידות זהות.
החלבון נקשר לקצה ה-'5 של גדיל ה-RNA החדש (כלומר, הקצה שתועתק בהתחלה ואשר עתה נמצא הרחק מחוץ למערך השעתוק) ומתחיל לנדוד לעבר ה-RNA פולימראז.
כשהאנזים מגיע לרצף מסוים המסמן את סיום השעתוק מתרחש עיכוב בתנועתו; אזי מדביק רוֹ את הפער, מגיע אל האנזים ומביא לפירוק מערך השעתוק.
רצף ה-DNA הגורם לעיכוב האנזים אינו קשור לרצף הגורם ליצירת לולאות במנגנון הפנימי, והוא משתנה בצורה ניכרת מגן לגן; אתר סיום של חלבון רוֹ תמיד עשיר בציטוזין ודל בגואנין.
בשל חשיבותו הרבה של התהליך הוא נמצא תחת בקרה כבדה.
היום מאמינים שעיקר בקרת הגנים בתהליך המעבר מ-DNA לחלבון פעיל מתרחשת בשלב השעתוק.
הסיבה לבקרה הכבדה כבר בתחילת התהליך היא האנרגיה הרבה, בעיקר בדמות מולקולות ATP, שהתא משקיע על מנת לסנתז מולקולת RNA ולאחר מכן ליצור לפיה חלבון פעיל.
עיקר הבקרה מתבצע בכך שקישור של בין ארבעה לשמונה גורמי שעתוק דרוש לרוב על מנת להתחיל את תהליך השעתוק.
לעומת גורמים אלו, המעודדים שעתוק, קיימים גורמים אחרים, כגון גורמים מדכאים, הנצמדים לרוב לקדם ומונעים היצמדות של RNA פולימראז.
לתהליך השעתוק מתלווים, בעיקר בתאים איקריוטיים, מספר תהליכים נוספים שעוזרים, בין השאר, לשמור על יציבות מולקולת ה-mRNA הנוצרת.
בתאים איקריוטיים בלבד קרוי תוצר השעתוק pre-mRNA; לאחר תהליכי העיבוד, אשר במקרים רבים מתחילים עוד לפני סיום תהליך השעתוק, קרוי הגדיל mRNA בוגר.
הוספת כיפה לקצה '5 של ה-mRNA.
פוליאדנילציה: הוספת זנב פוליאדנין (polyA) לקצה '3 של ה-mRNA.
מתילציה של מספר בסיסים ב-mRNA.
ה-pre-mRNA באיקריוטים כולל אקסונים ואינטרונים.
הבדלים בשעתוק בין פרוקריוטים לבין איקריוטים
בפרוקריוטים חסרי הגרעין, התהליך כולו מתרחש בציטופלזמה.
באאוקריוטים מתרחש התהליך בגרעין התא; לאחר סיום השעתוק ומספר פעולות עריכה (כגון שחבור), ה-RNA שליח הסופי יוצא מהגרעין לציטופלזמה, שם מתרחש תהליך התרגום.
היתרון בהפרדה זו באיקריוטים הוא שקיימת אפשרות לביצוע בקרה נוספת באמצעות סלקטיביות משתנה של מעטפת הגרעין.
השלכה נוספת של הפרדת התהליכים באיקריוטים היא שבפרוקריוטיים יכול תהליך התרגום להתחיל בטרם מסתיים השעתוק.
הריבוזומים, האחראיים לתהליך התרגום, נצמדים לגדיל ה-mRNA הנוצר בטרם ניתק הגדיל מה-DNA.
דבר זה אינו אפשרי באיקריוטיים בשל הפרדת התהליכים (הריבוזומים מצויים בציטופלזמה והשעתוק מתבצע בגרעין).
באיקריוטים התהליך כולו מורכב יותר וקיימים יותר גורמי שעתוק שמעורבים בכל שלביו.
בפרוקריוטים קיים אנזים RNA פולימראז בודד; באיקריוטיים מוכרים מספר אנזימים שונים: RNA פולימראז I המסנתז rRNA,RNA פולימראז II המסנתז mRNA וסוגים נוספים של ncRNA, RNA פולימראז III המסנתז tRNA, סוגים נוספים של rRNA ומולקולות RNA קטנות נוספות, RNA פולימראז IV ו-RNA פולימראז V הייחודיים לצמחים ומסנתזים ncRNA.
נוסף אל RNA פולימראזות אלו קיימים סוגים נוספים במיטוכונדריה ובכלורופלסטים.
ההפרדה בין האנזימים מבטיחה אספקת כמויות גדולות של שני סוגי ה-RNA האחרונים, להם זקוק התא האיקריוטי.
באיקריוטים מתועתק בכל עת גן בודד; כל גדיל mRNA שנוצר מקביל כמעט תמיד לגן בודד; גדיל כזה מכונה מונוציסטרוני.
בפרוקריוטים מתועתקים במקרים רבים קבוצות של גנים הצמודים זה לזה.
גדיל ה-mRNA הנוצר הוא פוליציסטרוני.
לעיתים קשורים הגנים בתפקודם ובאופן הבקרה שלהם זה לזה, אזי הם אופרון.
גילוי ראשוני של תהליך השעתוק התרחש ב-1965 במספר מעבדות במקביל.
בסוף שנות ה-60 תיארו מספר עבודות מאוניברסיטת הרוורד חלקים נרחבים ממנגנון השעתוק.
חקר המנגנון נמשך עד היום, והדרך להבנה מלאה של התהליך עודנה ארוכה.
את רמת ההתבטאות של גנים שונים ניתן למדוד בשלבים שונים של התהליך.
קיימות מספר שיטות למדידת רמת השעתוק; שיטות אלו התפתחו בצורה ניכרת לקראת סוף המאה ה-20. באמצעות מערכי DNA ניתן למדוד בבת אחת את רמת השעתוק של כל הגנים בתא מסוים.
שיטות נוספות למדידת רמת השעתוק הן PCR ותספיג דנ"א (Southern blot).
כל השיטות מבוססות על זיהוי וכימות של גדילי ה-mRNA המיוצרים בתהליך השעתוק.
רצף קונצנזוס הוא רצף נוקלאוטידים, הנמצא למשל ב-DNA או RNA, ויש לו קוד מסוים המוכר על ידי גורמים אחרים (חלבונים למשל), ומהווה סיגנל מסוים לאותם גורמים.
DNA- רצף קונצנזוס, הנמצא בפרומוטר, תיבת TATA.
תיבת TATA מזוהה על ידי קומפלקס מסוים המשתתף בשעתוק וברגע שמתלבש עליו, מתחיל תהליך השעתוק, בנוכחות RNA פולימראז.
RNA- בגן ישנם קומבינציות של אינטרונים ואקסונים, ואזור הנקרא מסגרת קריאה פתוחה הנמצא אחרי הפרומוטר.
לאחר תהליך השעתוק של RNA על תבנית ה-DNA, בתהליך השחבור ל-RNA יש רצף המוכר GT והוא התחלת השחבור ו-AG הוא סיום השחבור, אלה נמצאים ב-RNA לאחר השחבור כשביניהם יש אקסונים שונים מהגן, המקודדים לחלבון.
חלבונים- NLS לכל חלבון רצף קונצנזוס כך שהחלבונים האחרים מכירים אותו, ויכולים לשאת את החלבון למקומות אחרים בגוף.
שעת התה הארוכה והאפלה של הנפש הוא רומן בלשי מדע בדיוני הומוריסטי, אשר נכתב על ידי דאגלס אדמס בשנת 1988. זהו ספרו השני של אדמס המציג את דמותו של הבלש הפרטי ההוליסטי דירק ג'נטלי, והמשכו של "סוכנות הבילוש של דירק ג'נטלי".
שמו של הספר מתבסס על ביטוי אשר הוזכר בספרו של אדמס "החיים, היקום וכל השאר", אך למעשה אין קשר ביניהם.
הספר תורגם לעברית על ידי עמנואל לוטם ויצא בהוצאת כתר.
עלילות נוספות של דירק ג'נטלי מופיעות בספר סלמון הספק.
קייט שכטר – בחורה אמריקאית, ישירה ומעשית המתגוררת בלונדון, ומתגעגעת מאוד לפיצה שמגיעה במשלוח.
ג'אניס סמית, לשעבר פירס – מזכירתו לשעבר של דירק ג'נטלי, אשר עזבה את משרתה הלא רווחית, התחתנה עם טייס והחלה לעבוד בנמל התעופה הית'רו, בדלפק היציאה לאוסלו.
בעקבות תאונה אשר הוגדרה אצבע אלוהים, שבמהלכה הדלפק שבו עבדה הוכה על ידי ברק, נחשבה מרת סמית' לנעדרת.
דירק ג'נטלי – בלש פרטי הוליסטי, אשר דרך פעולתו היא מציאת ההקשרים בין הדברים.
אסטרטגית הנהיגה שלו היא למצוא מכונית אשר נראית כיודעת לאן היא נוסעת, ולעקוב אחריה.
ג'פרי אנסטי – מוזיקאי עשיר באמצע שנות השלושים לחייו, אשר כתב עם שני אנשים נוספים את השיר "ברזל מלובן", ונרצח בידי ענק שעיר וירוק עיניים החמוש בקלשון.
תור – אל הרעם במיתולוגיה הנורדית.
אודין – האל הבכיר במיתולוגיה הנורדית, מנהיג אלי האייסיר ומלך אסגארד, מקום מושבם של האלים.
לאחר שלא הצליח להסתגל לחיים המודרניים, העדיף אודין להסוות את זהותו ולמכור את יכולותיו.
בִּיש גד – גובלין ירוק-זית ונמוך קומה, עוזרו האישי של אודין.
אלינה – עוזרת הבית של דירק ג'נטלי, אשר מנהלת איתו מאבק עיקש מי יפתח את המקרר קודם.
רַלְף סְטֶנְדִישׁ – פסיכולוג יועץ ראשי, ואחד ממנהליו של בית החולים ווּדְסְהֶד.
משרדו האישי נקי מכל קישוטים ואביזרים שהם.
סָאלִי מִילְס – אחות בבית החולים המקומי, סקרנית וחוצפנית מתוך תחביב.
הווארד בל – סופר חסר כישרון, בעל תדמית מסתורית, אשר ספריו מצליחים בעיקר בזכות שמו (אשר מופיע בין השאר על גבי מעטפה, אשר מוצא דירק בדירתו של מר אנסטי).
הילו – נהגו של אודין.
קלייב דרייקוט – עורך דין.
ערך את חוזה המכירה עבור אודין.
סינתיה דרייקוט – פרסומאית סנובית.
עלילת הרומן, המתארת חקירה נוספת שעורך הבלש הפרטי ההוליסטי דירק ג'נטלי, מתפצלת לעלילות משנה ונעה בזמנים ובמקומות שונים.
בנמל התעופה הית'רו שבלונדון, שוטטה קייט שכטר ברציף 2, בדרכה לקנות כרטיס טיסה לנורווגיה.
דרכה מביתה שבלונדון הייתה רצופת מכשולים, ובהגיעה לבסוף לדלפק מסירת החפצים, היא מוצאת שם גבר גדול, בלונדיני ומשונה, לבוש בפרווה ומדבר במבטא נורדי.
אדם זה התווכח עם הפקידה על כך שלא מאפשרים לו לטוס במחלקה ראשונה לאוסלו.
כשהתברר שאין לאיש כרטיס טיסה ואף לא אמצעי תשלום כלשהו, מתנדבת קייט לשלם עבורו את מחיר כרטיס הטיסה ורושמת את פרטיה על דף.
כאשר מתברר כי לאיש אין אפילו דרכון, קופאת הפקידה בתדהמה, ובעוד הוא מתחיל להתרגז, אוספת קייט את חפציה ומתרחקת מהמקום.
רגעים ספורים לאחר מכן, בעודה קרובה ליציאה, רואה קייט את הדלפק כולו נורה דרך התקרה, עטוף בכדור של להבה כתומה.
בחקירה שהתפתחת בעקבות הפיצוץ, שהרס חלקים נרחבים מרציף שניים, אולם איש לא נפצע בו קשה, פרט לפקידה הנחשבת לנעדרת, לא עלה שום הסבר הגיוני, והמקרה הוכתר כ"אצבע אלוהים".
קייט, אשר איבדה את הכרתה, מגלה להפתעתה שהיא נמצאת בתוך עולם מלא בארגזי חפצים, כעשירית מתוכם מלאים בזכרונות מעברה – דבר שסייע לה להבין כי היא חולמת, אך למרבה תמהונה שאר הארגזים היו מלאים בפינגווינים.
כששבה להכרתה, שני לילות לאחר הפיצוץ, מצאה את עצמה בחדר בבית חולים.
כשהחלה לשוטט במחלקה, גילתה להפתעתה באחד החדרים את האיש המגודל, שוכב חסר הכרה על מיטה ולצידו פרווה כבדה מונחת על כיסא, מכונת קוקה-קולה לא תקינה זמנית ומקבת ישנה מונחת לצידה.
לאחר ששמעה רשרוש, והבינה שמקורו מבחוץ, הפרידה קייט בין הווילונות ונדהמה למצוא עיט ענקי שמעגלים מקועקעים על כנפיו ההולם בזעם לחלון.
בעודה ממהרת לצאת, התעלפה קייט, וחצי שעה לאחר מכן הוציאה דמות קטנה את האיש על מיטת הגלגלים, ואת מכונת הקוקה-קולה.
חייו של הבלש ההוליסטי דירק ג'נטלי לא יכולים היו להיות מסובכים יותר.
"לו רק היה לי לקוח...", נהג דירק להתפלל בכל בוקר, עד שלפתע קלט כי יום קודם לכן הגיע אליו לקוח אמריקני עשיר ומוזר, אשר דיבר על יצור מדובלל שאיש מלבדו אינו יכול לראות, שבע רגליים גובהו, עיניו ירוקות ובעל חרמש, שהציג לו חוזה כתוב בשפה בלתי ברורה ואיים על חייו.
זמן קצר לאחר מכן נזכר דירק כי לקוחו, ג'פרי אנסטי, ביקש ממנו להיות נוכח בביתו שבשכונת היוקרה, בשעה שש ושלושים בבוקר.
בהיכנסו לחדר, נדהם דירק למצוא את ג'פרי אנסטי יושב בנחת מול מערכת הסטריאו, כשראשו מונח באמצע התקליט אשר מסתובב על גבי הפטיפון, והסמל ג'ילקס הטיל עליו להסביר כיצד אדם אשר ישב בחדר נעול ומבוצר, יכול היה למות וככל הנראה – להתאבד.
בעודו עומד בחצר, מנסה להיזכר בפרטים שמסר לו לקוחו ולהתגבר על רגשות האשם אשר מכים בו, מופרע דירק על ידי אישה הדורה ונאה שנראית כעובדת בתחום הפרסום, אשר שואלת אותו אם יש לו קשר לכל זה.
לאחר שמצא דירק את מי להאשים, הוא רושם לאנשי המחלקה לזיהוי פלילי תאוריה כיצד יכול היה מר אנסטי להתאבד בסיוע כלי מטבח, מנורה וכיוצא באלה, לאחר שפסלו את האפשרות כי המנוח ניהל חוזה שטני עם ישות על טבעית וזהו למעשה התשלום.
דירק לוקח את השכר אשר קיבל, ובעודו עולה במדרגות מבחין בקולות של שידורי טלוויזיה, אי שם בקומות העליונות.
הוא מתחיל לשוטט בבית, ובחדר האמבטיה מגלה תקליט זהב התלוי על הקיר, ומעיד על מכירת חמש מאות אלף עותקים של תקליט בשם ברזל מלובן, ומזהה שאותו התקליט התנגן בפטיפון של מר אנסטי המנוח.
כשניסה דירק להזיז מעט את התמונה שהייתה 'ישרה מדי', הבחין במעטפה שנפלה מאחורי התמונה, מודבקת בפיסות סלוטייפ רבות, ועליה שמות של אנשים רבים, מחוקים בקו, פרט לשמו של ג'פרי אנסטי.
בתחתית המדרגות המובילים לעלית הגג שמע דירק את הטלוויזיה, וכשעלה במדרגות הבחין בחדר אמבטיה זעיר, אשר ממנו יוצא צינור השקיה המוביל לחדר הסמוך, המתגלה כחדר קטן ומבולגן, שבמרכזו יושב על כורסה נער מוזנח כבן 13, הצופה באדיקות בטלוויזיה ואינו מגיב לנוכחות דירק.
כאשר דירק, בניסיון נואש למשוך את תשומת לב הנער, מכבה את הטלוויזיה, נוגח בו הנער, צורח מזעם ומתעלם מכאבי דירק שאפו נשבר, מדליק מחדש את הטלוויזיה, חוזר לבהות במסך ומעיר לדירק "היית יכול לחכות לפחות עד החדשות".
כשהחלו חדשות הצהרים והנער החל לגלות עניין בנעשה מחוץ למרקע, הבחין דירק בתמונה של הפקידה הנעדרת, והופתע לגלות שזוהי מזכירתו לשעבר.
בעודו תוהה איזה אל יכול להסתובב ברציף שניים של נמל התעופה הית'רו, אחרי שנאמר בחדשות שזו "אצבע אלוהים", חזר הנער, שהלך לחדר המקלחת, והתמקם שוב מול הטלוויזיה.
כשירד במדרגות ונתקל שוב בסמל ג'ילקס, הסביר לו דירק שישנו עד בעליית הגג ובפיו מידע מעניין, אך כדאי קודם לכבות את הטלוויזיה.
כשיצא דירק מהבית, צלל אליו עיט מן השמיים וכמעט הפיל אותו מהמדרכה.
במשך כעשרים דקות לאחר מכן נשמעו קולות וצווחות מחרידות מהקומה העליונה של הבית, אמבולנס אסף את שרידי מר אנסטי וגם שוטר שפניו זבות דם, ועשרים דקות לאחר ששוטר גדול ומגושם הגיע ויצא משם אף הוא, לופת את אפו, הגיעה למקום מכונית משטרה וממנה יצא שוטר הנושא בידיו מכשיר טלוויזיה נייד.
כשיצא מהבית הוביל אחריו נער צייתני בן שלוש עשרה, המאושר על הצעצוע החדש.
כשהתרוקן הבית, הופיעה מאי שם דמות גדולה, שעירה וירוקת עין, אשר נופפה בחרמש שבידה לעבר אחד הרמקולים, טבלה אצבע ארוכה בשלולית הדם שנקוותה על לוח הפטיפון, סימנה קו על שוליו התחתונים של גיליון נייר עבה, ונעלמה.
בשובה לביתה, מצאה קייט את הגבר הבלונדיני, שהיה האל הנורדי תור, מחכה לה וזקוק לעזרה ראשונה לאחר שהודבק לרצפת עץ והותקף על ידי עיט עוין.
הזקן מוודסהד הוא אביו אודין, ולתור יש אליו טינה ארוכת שנים על כך שהוא מעניש אותו שוב ושוב על אובדן עשתונות.
האיש הנמוך שהדביק אותו לרצפה הוא העוזר דמוי הגובלין של אודין, ביש גד.
העיט עוזב אותם לאחר שתור שיגר לעברו את המקבת שלו שנעה במסלול מדויק, עושה את דרכו לבית דירק, ותוקף שוב ושוב את דירק כשהוא בוחן את המסמך שמצא בבית אנסטי.
אף על פי שדירק אינו יכול לקרוא את שפת המסמך, עיצובו מבהיר לו שאין מדובר בחוזה, אלא בחשבון עבור שירותים שניתנו.
דירק מגלה שחסרי הבית הישנים בתחנת הרכבת סנט פנקראס הם למעשה אלים שונים שמעמדם ירד בצורה דרסטית במהלך מאות השנים, עקב הצורך המופחת של בני התמותה בהם.
הוא עוקב אחריהם לוולהאלה, שבה איתגר תור את אודין באסגארד, אך איחר להגיע (עם קייט).
האתגר היה על מכירת כוחות אודין לזוג נשוי, עורך הדין בן התמותה קלייב דרייקוט ואשתו, מנהלת הפרסום סינתיה, שגם הם נכחו באסגארד.
קלייב הסביר לדירק, שאודין לא הצליח לפרנס את עצמו בעולם המודרני, הציע לסינתיה שיופיע בטלוויזיה, היא הפנתה אותו לקלייב, והוא מכר לו את כוחותיו, כדי לממן את קבלתו לוודסהד, שבו יוכל לחיות בנוחות.
הדרייקוטים בתורם מכרו מחדש חלקים מהכוח הזה לאנשים אחרים, אבל ביש גד הפך מעורב וחייב אותם על זמן השימוש בשירותיו.
החשבון הועבר מקונה אחד למשנהו, הגיע לאנסטי, וביש גד הרג אותו באמצעות הענק נושא החרמש כשהגיע המועד האחרון לתשלום.
כשהגיעו תור וקייט לאסגארד, כבר עזבו שאר האלים.
תור נותר מול אודין, אחרי שלא הצליח להגיע אליו בטיסה לאוסלו.
לפני האתגר באסגארד, איבד תור שליטה על כוחותיו, הפך מטוס פנטום לעיט שתקף את תור ואת דירק, הרס את דלפק הצ'ק-אין בהית'רו, הפך את דיילת הקרקע למכונת קוקה-קולה, והפך מנורת שולחן מחרסינה כחולה של קייט לחלתולה, כשאמר לקייט שהאנשים אינם מכירים בו כאל, אף על פי שהם אלה שיצרו אותו.
תור ביטל את השינויים האלה כדי להוכיח שיש לו שליטה על מזגו, אבל מצא את עצמו אובד עצות איך ליישב את מחלוקתו עם אודין.
לפי הצעת קייט, מתקבל אודין כמטופל בוודסהד למשך שארית חייו תמורת כל עזבונו, בלי להידרש לחוזה עם דרייקוט.
הדרייקוטים נהרגים כאשר הפנטום המשוחזר פורץ מביתו של דירק ומתנגש במכוניתם, אחרי שטייסו הצליח לפלוט את מושבו בעוד מועד.
מהמקרר הישן של דירק, שהושלך לרחוב (אחרי שהובא לביתו מקרר חדש) והגיע לוולהאלה, פרץ אל אשמה חדש, שיצר דירק אחרי שלא הצליח למנוע את מות אנסטי, ובלע את ביש גד ואת הענק ירוק העין.
שעת שיא היא פרק זמן במהלך היממה בו ערוצי תחבורה עמוסים במיוחד.
מדובר בדרך כלל בזמן שבו מרבית האוכלוסייה נעה אל או ממקום העבודה/לימודים שלה.
בדרך כלל, מדובר ביותר משעה ביום: שעות שיא מתרחשות בין 6 ו-10 בבוקר, ובין 3 אחרי הצהריים ל-7 בערב.
תחבורה ציבורית פועלת לעיתים קרובות בתדירות גבוהה יותר במהלך שעות השיא; ועם זאת, לעיתים קרובות התחבורה הציבורית סובלת מעומס יתר בשעות אלו.
להקלת העומס בשעת השיא, בדרך של פיזור התנועה על פני שעות רבות יותר, הונהג במקומות עבודה רבים זמן גמיש - החלפת שעת התחלה אחידה של יום העבודה בגמישות המאפשרת התחלה במשך טווח של שעות אחדות, כרצון העובד.
שעת כדור הארץ היא אירוע המאורגן על ידי הקרן העולמית לשימור חיות הבר (WWF), שבו מתבקשים בעלי בתים פרטיים ובעלי עסקים לכבות את האורות ואת שאר המכשירים החשמליים לשעה אחת, כדי להגביר את המודעות לשינוי האקלים.
שעת כדור הארץ נהגתה על ידי WWF בשנת 2007, אז השתתפו בה 2.2 מיליון תושבים של סידני שכיבו את כל האורות הלא-חיוניים.
ב-2008, בעקבות סידני, אימצו מדינות רבות נוספות ברחבי העולם את היוזמה.
שעות כיבוי האורות בערים השונות:
20:10 – חיפה, קריית ים, יקנעם, עכו, מעלות תרשיחא, מודיעין-מכבים-רעות, גבעת שמואל.
20:20 – נתניה, הרצליה, גבעתיים, אשדוד, דימונה.
20:30 – רעננה, ראש העין, הוד השרון, חולון, אילת, חבל אילות, נס ציונה, בת ים.
בשנת 2010, חלה שעת כדור הארץ ב-27 במרץ, מלבד בישראל, שבה השעה חלה ב-22 באפריל.
מטרתה של שעת כדור הארץ 2010 הייתה לגייס יותר ממיליארד משתתפים, והיא הייתה השנה הכי מוצלחת עד אז.
126 מדינות השתתפו בשעת כדור הארץ, ובארצות הברית השתתפו בה יותר מתשעים מיליון אנשים וכיבו את האורות בבתיהם.
בווייטנאם, ירדה הדרישה לחשמל ב-500,000 קילו ואט במהלך שעת כדור הארץ, פי שלושה מבשעת כדור הארץ הקודמת, בשנת 2009.
בפיליפינים, התחייבו 1067 ערים להשתתף באירוע, ויותר מחמישה עשר מיליון אנשים השתתפו בו.
ב-29 במרץ 2009 השתתפו 88 מדינות ו־4159 ערים בשעת כדור הארץ, פי עשרה מבשעת כדור הארץ 2008. המטרה בשנה זו הייתה שכמיליארד אנשים ישתתפו בשעת כדור הארץ.
בפעם הראשונה השתתף גם מטה האומות המאוחדות בשעת כדור הארץ.
דיווחים הראו כי ארצות הברית הגיעה להשתתפות מרבית, עם כ-80,000,000 אנשים, 318 ערים ו-9 מדינות.
הפרובינציה הקנדית של אונטריו, למעט העיר טורונטו, הראתה ירידה של כשישה אחוזים בצריכת החשמל במהלך שעת כדור הארץ טורונטו הראתה ירידה של 15 אחוז (כמעט פי שניים מהשנה הקודמת).
באירוע לקחו חלק 96 מדינות בשש יבשות.
ערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק באסיה השעה את שידוריו למשך שעה ב-8:30 בערב.
ערוץ החדשות של הפיליפינים של תאגיד השידור "ABS-CBN", "ANS" חדל לשדר במהלך שעת כדור הארץ.