tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעת שהיה סטודנט הציג, יחד עם ג'ורג' אולנבק, שהיה אסיסטנט של ארנפסט את הרעיון של ספין כתכונה נוספת של האלקטרון.
בשנים 1927–1946 שימש חאודסמיט כפרופסור באוניברסיטת מישיגן.
ב-1930 כתב יחד עם לינוס פאולינג מאמר בשם The Structure of Line Spectra.
במהלך מלחמת העולם השנייה עבד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).
כמנהל מדעי של משימת אלסוס הגיע בהצלחה לקבוצה גרמנית של פיזיקאים גרעיניים שפעלה סביב ורנר הייזנברג ואוטו האן בהכינגן (אז באזור הכיבוש הצרפתי של גרמניה), תוך שהוא מקדים את הפיזיקאי הצרפתי , שעסק אף הוא באיסוף מדענים גרמנים.
משימת אלסוס הייתה חלק מפרויקט מנהטן, ונועדה להעריך את התקדמות פרויקט הגרעין של גרמניה הנאצית.
בספר "Alsos", שיצא לאור ב-1947, הסיק חאודסמיט שהגרמנים לא התקרבו ליצירת נשק גרעיני.
הוא ייחס זאת לחוסר יכולתו של המדע לתפקד תחת מדינה טוטליטרית ולחוסר הבנה של מדענים נאצים כיצד לבנות פצצת אטום.
היסטוריונים מאוחרים יותר חלקו על שתי המסקנות הללו, וסתרו אותן בעובדה שברית המועצות הטוטליטרית ייצרה את הפצצה זמן קצר לאחר פרסום הספר.
אולם טענה זו מתעלמת ממעשיו של הפיזיקאי קלאוס פוקס, ששלח דוחות מודיעין רבים ישירות מלוס אלמוס.
לאחר המלחמה הוא היה לזמן קצר פרופסור באוניברסיטת נורת'ווסטרן, ובין 1948 ל-1970 היה מדען בכיר במעבדה הלאומית ברוקהייבן, שבה היה יושב ראש המחלקה לפיזיקה בשנים 1952–1960. הוא התפרסם כעורך ראשי של כתב העת המוביל לפיזיקה Physical Review, שפורסם על ידי האגודה האמריקנית לפיזיקה.
עם פרישתו כעורך ב-1974, עבר לאוניברסיטת נבדה ברינו, שם שהה עד למותו ארבע שנים לאחר מכן.
פרסם כמה מאמרים אקדמיים באגיפטולוגיה.
חאודסמיט של עתיקות מצריות שוכן במוזיאון קלסי לארכאולוגיה באוניברסיטת מישיגן באן ארבור, מישיגן.
צורף כחבר נלווה לאקדמיה המלכותית לאמנויות ומדעים בהולנד ב-1939, פרש בשנה שלאחר מכן והתקבל מחדש ב-1950. בשנת 1947 נבחר לאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, בשנת 1952 נבחר לחברה הפילוסופית האמריקאית, ובשנת 1964 נבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
ב-1927 התחתן עם ג'אנטה לוגר (Jaantje Logher).
בתם, אסתר מריאן חאודסמיט נולדה ב-1933. בשנת 1964 היא קיבלה תואר דוקטור בזואולוגיה מאוניברסיטת מישיגן, ובשנת 1972 מונתה לפרופסור לביולוגיה באוניברסיטת אוקלנד ברוצ'סטר, מישיגן.
סמואל וג'אנטה התגרשו ב-1960, ובאותה שנה נישא חאודסמיט לאיירין בז'אך (Irene Bejach) שאביה, רופא גרמני ופקיד בריאות הציבור בברלין, נרצח על ידי הנאצים.
סמואל קיילב האנט הוא שחקן אמריקאי הידוע בעיקר בזכות תפקידו החוזר כגרג "מאוס" גרביץ בסדרת הטלוויזיה שיקגו PD.
סמואל קיילב האנט נולד בשיקגו, אילינוי.
הוא עבר ללוס אנג'לס בגיל 19 כדי להתמקד במשחק.
אהבתו למשחק החלה כשאמו לקחה אותו לראות הפקות קיץ של מחזות שייקספיר בפארק הקהילתי המקומי.
בשנת 2014 החל לשחק בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה שיקגו PD.
בשנת 2016 החל לגלם את אקסבייר רוזן בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה אימפריה, וכן כיכב בסרט "Unbroken: Path to Redemption" משנת 2018, בו גילם את לואי זמפריני.
קרדיט כקיילב האנט 2014ETXR מתיו 'ביקס' לאגלין קרדיט כקיילב האנטBlood Ransomרומי קרדיט כקיילב האנט 2016Submerged ברנדון קרדיט כקיילב האנטDead South ביורגארד צ'רמינגטון קרדיט כקיילב האנט 2018Unbroken: Path to Redemption לואי זמפריניSwipe Left מייק מיצ'ם 2019 Haunt סם 2022 MEADפריץ
סמואל ויליאמסון הוא שחיין אוסטרלי, אלוף עולם (דוחה 2024) ושיאן אוקיאניה במשחה ל-50 מטר חזה, סגן אלוף עולם (פוקואוקה 2023) ואלוף חבר העמים הבריטי (ברמינגהאם 2022) במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב, וסגן אלוף חבר העמים הבריטי (ברמינגהאם 2022) במשחה ל-50 מטר חזה.
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו באוגוסט בברמינגהאם שבממלכה המאוחדת זכה בארבע מדליות: מדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב, מדליות כסף במשחה ל-50 מטר חזה ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה בדצמבר במלבורן שבאוסטרליה סיים במקום 23 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 58.13 שניות, ובמקום 11 במשחה ל-50 מטר חזה בשיא אישי חדש של 26.25 שניות.
באליפות העולם שנערכה ביולי בפוקואוקה שביפן זכה בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב ובמדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב וזאת לאחר ששחה בשלבי המוקדמות של המשחים.
בנוסף, סיים במקום רביעי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 26.82 שניות.
באליפות העולם שנערכה בדוחה שבקטר זכה במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חזה בשיא אוקיאניה חדש של 26.32 שניות, לפני ניקולו מרטיננגי מאיטליה (26.39 שניות) וניק פינק מארצות הברית (26.49 שניות).
כבר בשלב חצי הגמר של המשחה קבע שיא אוקיאניה חדש של 26.41 שניות.
בנוסף, סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חזה בשיא אישי חדש של 59.21 שניות.
סמואל "סם" ליבגולד היה אתלט יהודי-אמריקאי, זכה ב-20 תוארי אליפות ארצות הברית (1894–1910) בהליכה תחרותית ושיאן עולם באולם (1895–1911) בהליכה תחרותית ל-1 מייל.
בתחרות שנערכה בברידג'פורט, קונטיקט באולם ב-29 במרץ 1895 קבע בהליכה תחרותית ל-1 מייל שיא עולם חדש של 6:36 דקות.
שיא זה החזיק מעמד 16 שנים ונשבר על ידי ג'ורג' גולדינג (6:28 דקות).
באליפות ארצות הברית באולם שנערכה בניו יורק, באוקטובר זכה בשתי מדליות זהב בהליכה תחרותית ל-1 מייל בתוצאה של 7:41.2 דקות ול-3 מייל בתוצאה של 24:56 דקות.
באליפות ארצות הברית באולם שנערכה בניו יורק, בסוף נובמבר ותחילת דצמבר זכה בשתי מדליות זהב בהליכה תחרותית ל-1 מייל בתוצאה של 7:17.8 דקות ול-3 מייל בתוצאה של 24:10 דקות.
באליפות ארצות הברית באולם שנערכה בניו יורק, בתחילת אוקטובר זכה בשתי מדליות זהב בהליכה תחרותית ל-1 מייל בתוצאה של 7:13.4 דקות ול-3 מייל בתוצאה של 23:45.8 דקות.
באליפות ארצות הברית באולם שנערכה בניו יורק, בסוף אוקטובר תחילת נובמבר זכה במדליית זהב בהליכה תחרותית ל-3 מייל בתוצאה של 22:23.6 דקות.
סמואל הופקינס היה ממציא אמריקאי מפילדלפיה, פנסילבניה.
ב-31 ביולי 1790 התקבל רישום הפטנט שהגיש כפטנט הראשון בארצות הברית, במסגרת חוק הפטנטים האמריקאי החדש שנחתם על ידי הנשיא ג'ורג' וושינגטון ב-10 באפריל 1790. הופקינס הגיש עתירה לפטנט על "שיפור בייצור אשלג ואשלגן פחמתי על ידי מכשיר חדש ותהליך חדש".
בשלב ההוא, עם כינון החוק, עוד לא הוקם משרד פטנטים האמריקאי, ולכן הוסמכה ועדה של מזכיר המדינה, מזכיר המלחמה והתובע הכללי לקבל החלטה על קבלה או דחייה של עתירה לפטנט.
על הפטנט חתמו הנשיא ג'ורג' וושינגטון, התובע הכללי אדמונד רנדולף ומזכיר המדינה תומאס ג'פרסון.
הפטנטים האחרים שהונפקו באותה השנה בארצות הברית היו עבור תהליך חדש לייצור נרות, ועבור מכונות טחינת הקמח שהמציא אוליבר אוונס .
הופקינס גם קיבל את הפטנט הקנדי הראשון מהפרלמנט של קנדה תחתית שהונפק בשנת 1791, והוענק לו על ידי המושל הכללי במועצה.
סמואל הופקינס היה הילד השני להורים קווייקרים, והוא נולד באזור בולטימור, מרילנד.
כשהיה בן 16 למד בפילדלפיה אצל רוברט פאריש, סוחר קווייקר.
באביב 1765 התחתן הופקינס עם גיסתו של פאריש, האנה וילסון, והזוג התגורר בפילדלפיה וגידל שישה ילדים.
מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 1790 ציין את עיסוקו של הופקינס כ"יוצר אפר".
ברישומי הערים של התקופה רשמו אותו כ"יוצר אשלג" ו"יצרן אשלג".
בסביבות שנת 1800, מסיבות כלכליות, עברו הופקינס ואשתו לרהווי שבניו ג'רזי, כדי לחיות עם בתם שרה ועם החתן וויליאם שוטוול.
הם חזרו לפילדלפיה זמן מה לפני מותו של הופקינס ב-1818.
סמואל איצ'י הייאקאווה היה אקדמאי ופוליטיקאי אמריקאי יליד קנדה ממוצא יפני.
פרופסור לאנגלית, כיהן כנשיא אוניברסיטת סן פרנסיסקו ולאחר מכן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קליפורניה מ-1977 עד 1983.
הייאקאווה, נולד ב-18 ביולי 1906 בוונקובר שבקולומביה הבריטית, והוריו היו המהגרים היפנים איצ'ירו הייאקאווה ואוטוקו טורו (לבית איסונו) הייקאווה.
הוא התחנך בבתי הספר הציבוריים של קלגרי, אלברטה, ויניפג, מניטובה, והשלים את לימודיו באוניברסיטת מניטובה ב-1927. הוא קיבל תואר שני באנגלית מאוניברסיטת מקגיל ב-1928 ואת הדוקטורט שלו בדיסציפלינה מאוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון ב-1935.
הייאקאווה הרצה באוניברסיטת שיקגו בין השנים 1950 ל-1955. הוא הציג הרצאה בכנס של אנליסטים וקטורים של פעילות ב-1954 בלייק ג'ורג', ניו יורק, בה דן בתיאוריה של אישיות מנקודת המבט הסמנטית.
מאוחר יותר התאוריה פורסמה בשם "המחסום הסמנטי".
ההרצאה המובהקת דנה בדרוויניזם של "הישרדות העצמי" בניגוד ל"הישרדות התפיסה העצמית".
רעיונותיו על סמנטיקה כללית השפיעו על רומני Null-A של א.
ואן ווגט ב-The World of Null-A (כלומר, לא-אריסטוטלי) הופך את הייאקאווה לדמות, ומציג אותו בתור: "פרופסור הייאקאווה הוא מר Null-A של היום בעצמו, ראש האגודה הבינלאומית לסמנטיקה כללית".
הייאקאווה היה פרופסור לאנגלית במכללת המדינה של סן פרנסיסקו (כיום אוניברסיטת סן פרנסיסקו) מ-1955 עד 1968. בתחילת שנות ה-60, עזר לארגן את "הליגה נגד ספרות חיוג", קבוצה בסן פרנסיסקו שהתנגדה להכנסת שמות מרכזיות טלפון עם כל ספרות.
בין התלמידים שהכשיר היו מנהיג הקומונה סטיבן גאסקין והסופר ג'רלד האסלאם.
הוא מונה לנשיא בפועל של מכללת המדינה של סן פרנסיסקו ב-26 בנובמבר 1968, במהלך שביתת סטודנטים, כאשר רונלד רייגן היה מושל קליפורניה וג'וזף אליוטו היה ראש עיריית סן פרנסיסקו.
ב-9 ביולי 1969, חבר הנאמנים של מכללות מדינת קליפורניה מינה את הייאקאווה לנשיא התשיעי של אוניברסיטת המדינה של סן פרנסיסקו.
הייאקאווה פרש לגמלאות ב-10 ביולי 1973.
שביתת סטודנטים במכללת המדינה של סן פרנסיסקו
מנובמבר 1968 עד מרץ 1969, הייתה שביתת סטודנטים במכללת המדינה של סן פרנסיסקו במטרה להקים תוכנית לימודים אתניים.
זה היה אירוע חדשותי מרכזי באותה תקופה ופרק בהיסטוריה הרדיקלית של ארצות הברית ואזור המפרץ.
את השביתה הובילה אגודת הסטודנטים השחורים, חזית השחרור העולמית השלישית שנתמכה על ידי סטודנטים למען חברה דמוקרטית, הפנתרים השחורים והקהילה הנגדית.
הסטודנטים הציגו 15 "דרישות שאינן ניתנות למשא ומתן", כולל מחלקה ללימודי שחורים בראשותו של הסוציולוג נתן הייר, עצמאית מהנהלת האוניברסיטה, קבלה פתוחה לכל הסטודנטים השחורים כדי "לשים קץ לגזענות", והסיום ללא תנאי, מיידי, של המלחמה בווייטנאם ומעורבות האוניברסיטה.
איימו שאם הדרישות הללו לא יסופקו באופן מיידי ומלא, כל הקמפוס ייסגר בכוח.
הייאקאווה הפך פופולרי בקרב מצביעים שמרנים בתקופה זו לאחר ששלף את החוטים מהרמקולים בטנדר של מפגינים בעצרת חיצונית.
הייאקאווה התרצה ב-6 בדצמבר 1968 והכריז על הקמת תוכנית לימודי שחורים באוניברסיטה.
הייאקאווה זכה בניצחון בלתי צפוי בפריימריז לסנאט הרפובליקני ב-1976 על פני שלושה פוליטיקאים ידועים יותר בקריירה: מזכיר HEW לשעבר רוברט פינץ', חבר בית הנבחרים של ארצות הברית הוותיק אלפונזו בל וסגן מושל קליפורניה לשעבר, ג'ון ל.
בדומה לג'ימי קרטר, הייאקאווה הציג את עצמו כאאוטסיידר פוליטי.
בצד הדמוקרטי, הסנאטור המכהן ג'ון טאני התמודד עם אתגר חזק להפתיע מצד אאוטסיידר פוליטי אחר, טום היידן.
מועמדותו הליברלית ביותר של היידן אילצה את טוני לרוץ יותר שמאלה בפריימריז, מה שפגע בו בבחירות הכלליות.
אף על פי כן, טוני נראה כמוביל לזכות בקלות בבחירות חוזרות.
בנוחות מהובלתו בסקרים, טאני לא ניהל קמפיין אגרסיבי עד השבועות האחרונים שלפני הבחירות.
אבל עמדתו של הייאקאווה כאאוטסיידר פוליטי הייתה פופולרית בעקבות שערוריית ווטרגייט.
בנוסף, לטוני היה שיעור נפקדות גבוה בזמן שכיהן בסנאט והוא החמיץ קולות רבים.
הייאקאווה ניצל זאת עם פרסומת טלוויזיה שהציגה כיסא ריק בחדר הסנאט.
הייאקאווה צמצם בהדרגה את הפער מול טאני, ובסופו של דבר הביס אותו בקצת יותר משלוש אחוז.
במהלך מסע הבחירות שלו בסנאט, היאקאווה דיבר על ההצעה להעביר את החזקה של תעלת פנמה ואזור התעלה מארצות הברית לפנמה.
לדבריו, "אנחנו צריכים לשמור על תעלת פנמה.
אחרי הכל, גנבנו אותה ביושר".
עם זאת, ב-1978 הוא עזר לזכות באישור הסנאט של הסכמי טוריחוס-קרטר, שהעבירו את השליטה באזור ובתעלה לפנמה.
הוא גם תמך בהצעת חוק שהובילה להקמת הוועדה להעברת אזרחים בזמן מלחמה ולכליאה של אזרחים, אשר בחנה את הסיבות וההשלכות של כליאת יפנים אמריקאים במהלך מלחמת העולם השנייה.
בתקופתו בסנאט, הייאקאווה היה אחד משלושה אמריקאים יפנים בבית, כאשר השניים האחרים היו דניאל אינווי וספארק מאטסונגה, שניהם מהוואי.
הייאקאווה היה אהוב על כתבי התקשורת החדשות, מכיוון שהוא נמצא לעיתים קרובות מנמנם בהצבעות חקיקה חשובות.
הוא תכנן להתמודד לבחירות חוזרות ב-1982, אך פיגר קשות אחרי מועמדים רפובליקנים אחרים בסקרים מוקדמים והיה חסר מימון.
הוא נשר מהמירוץ בתחילת השנה ובסופו של דבר החליף אותו ראש עיריית סן דייגו הרפובליקני פיט וילסון.
עד כה, הוא הרפובליקני היפני-אמריקאי היחיד שכיהן בסנאט של ארצות הברית.
הייאקאווה וג'ון טנטון הקימו את ארגון הלובי הפוליטי US English, המוקדש להפיכת האנגלית לשפה הרשמית של ארצות הברית.
למרות תמיכתו בהקמת הוועדה להעברת אזרחים בזמן מלחמה וכליאה של אזרחים, הייאקאווה, שחי בשיקגו כאזרח קנדי במהלך מלחמת העולם השנייה ולכן לא היה נתון לכליאה, טען שהכליאה של אמריקאים יפנים הועילה ושאין לשלם ליפנים אמריקאים על "מילוי התחייבויותיהם" ליישום צו נשיאותי 9066.
הייאקאווה היה תושב מיל ואלי, קליפורניה.
בתו, ווין הייאקאווה, היא ציירת.
היה לו עניין מתמשך בג'אז המסורתי והוא כתב רבות על הנושא הזה, כולל כמה סטים מושכלים של תווים באלבומים.
לפעמים, בהרצאותיו על סמנטיקה, הצטרף אליו פסנתרן הג'אז המסורתי המוערך דון אוול, שהייאקאווה העסיק אותו כדי להדגים נקודות שונות שבהן ניתח עקרונות סמנטיים ומוזיקליים.
הוא מת בבית חולים בעיר הסמוכה גרינברי, קליפורניה, ב-27 בפברואר 1992, בגיל 85, מסיבוכים של שבץ מוחי וברונכיטיס.
סמואל וייט היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, איש בהמפלגה הפדרליסטית, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם דלאוור.
וייט נולד בדצמבר 1770, ב-Mispillion Hundred, במחוז קנט שבדלאוור, ליד הרינגטון, קרוב לוויטסבורג, והיה בנו של השופט תומאס וייט.
הבישוף המתודיסט לעתיד, פרנסיס אסברי, התחבא בבית זה במהלך שנות מלחמת העצמאות של ארצות הברית מ-1778 עד 1780. מתודיסטים נחשדו בדרך כלל כלויאליסטים, ותומאס וייט נעצר באשמה זו.
בזמן שהותו בבית וייט, פיתח אסברי רבים מהרעיונות שיעצבו את עתיד המתודיזם האמריקאי.
המשפחה האנגליקנית האדוקה שהוסבה על ידי אסברי, הפכה לחברים בכנסייה המתודיסטית.
בשנת 1793 התקבל ללשכת עורכי הדין בדלאוור לאחר שהשלים את לימודיו בקוקסברי קולג' במרילנד.
וייט שירת שנתיים כקפטן בצבא ארצות הברית ומונה לתפקיד שליש גנרל של דלאוור ב-1803.
אביו של וייט, השופט תומאס וייט, היה חבר בבית המחוקקים הקולוניאלי של מרילנד, חבר בבית האספה של דלאוור, נשיא בית המשפט המחוזי של קנט, ונציג של האמנות החוקתיות של דלאוור של 1776 ו-1792.
עם התפטרותו של ד"ר הנרי לאטימר ב-1801, נבחר וייט כחבר הסנאט של ארצות הברית.
לאחר מכן נבחר לכהונה מלאה בכוחות עצמו בשנים 1802 ו-1808, וכיהן כסנאטור מ-28 בפברואר 1801 ועד מותו ב-4 בנובמבר 1809.
וייט התנגד בתוקף לעבדות, אך היה ידוע במיוחד בהתנגדותו לרכישת לואיזיאנה.
הוא מצוטט כאומר "כשאני חושב על הרעות שעלולות להתעורר למדינות אלה, מהשילוב המיועד הזה של לואיזיאנה באיחוד, אני מעדיף לראות את זה ניתן לצרפת, או לספרד, או לכל אומה אחרת...
עצם התנאי שאף אזרח של ארצות הברית לא צריך להתיישב בגבולותיה..."
וייט מת ב-4 בנובמבר 1809 בווילמינגטון שבדלאוור ונקבר שם בבית הקברות של הכנסייה האפיסקופלית.
סמואל הנטינגטון (16 ביולי 1731 – 5 בינואר 1796) היה אחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית, משפטן, שופט, מדינאי ופטריוט בתקופת המהפכה האמריקאית.
כחבר ב היה בין החותמים על הצהרת העצמאות של ארצות הברית ועל תקנות הקונפדרציה .
שימש כנשיא הקונגרס הקונטיננטלי בין השנים 1779–1781, כנשיא ארצות הברית בקונגרס שהתאסף בשנת 1781, כנשיא בית המשפט העליון של קונטיקט בשנים 1784–1785, וכמושל קונטיקט ה-18 משנת 1786 ועד למותו.
הוא היה המושל האמריקני הראשון שנפטר במהלך כהונתו.
סמואל הנטינגטון נולד ב-16 ביולי 1731 לנתניאל ומהיטבל הנטינגטון בוינדהם , מושבת קונטיקט.
הוא היה הרביעי מתוך עשרה ילדים, בן ראשון לאחר שלוש בנות.
הנטינגטון למד בבית ספר מקומי, אך את עיקר השכלתו רכש בעצמו מספרים בספריית הכומר אבנעזר דבושן ומספרים שהשאיל מעורכי דין מקומיים.
בשנת 1754 התקבל ללשכת עורכי הדין ועבר לנוריץ', שם החל לעסוק בעריכת דין.
הוא כיהן כנשיא בית המשפט העליון בין השנים 1784 ל-1787.
הנטינגטון היה מבקר חריף של חוקי הכפייה שהעביר הפרלמנט הבריטי.
באוקטובר 1775 נבחר כנציג באספה השנייה של הקונגרס הקונטיננטלי בפילדלפיה.
בינואר 1776 הצטרף לרוג'ר שרמן ולאוליבר וולקוט כחלק מנציגות קונטיקט.
הוא הצביע בעד וחתם על הצהרת העצמאות של ארצות הברית ועל תקנות הקונפדרציה.
במהלך כהונתו בקונגרס סבל ממחלת אבעבועות שחורות.
למרות שלא היה ידוע בזכות השכלה רחבה או נאומים מבריקים, עבודתו הקשה והמתמדת ואופיו הרגוע והעקבי זיכו את הנטינגטון בכבוד מצד עמיתיו הצירים.
כתוצאה מכך, כאשר ג'ון ג'יי עזב כדי לכהן כשגריר ארצות הברית לספרד, נבחר הנטינגטון להחליפו כנשיא הקונגרס הקונטיננטלי ב-28 בספטמבר 1779, מה שמסביר מדוע הוא נחשב לעיתים כנשיא הראשון.
תפקיד נשיא הקונגרס היה בעיקר טקסי וללא סמכות ממשית, אך התפקיד דרש מהנטינגטון לטפל בכמות רבה של תכתובות ולחתום על מסמכים רשמיים.
בזמן כהונתו כנשיא, הקדיש הנטינגטון את זמנו לעידוד המדינות ובתי המחוקקים שלהן לתמוך בגיוסים של חיילים, אספקה וכספים הדרושים למלחמת העצמאות של ארצות הברית.
במהלך כהונתו אושררו תקנות הקונפדרציה.
הנטינגטון כיהן כנשיא הקונגרס עד 9 ביולי 1781, כאשר מצבו הבריאותי אילץ אותו להתפטר ולחזור לקונטיקט.
בשנת 1782 מינתה אותו קונטיקט שוב כציר, אך בריאותו וחובותיו השיפוטיות מנעו ממנו לקבל את המינוי.
הוא חזר לקונגרס כציר למושב של שנת 1783, כדי לחזות בהצלחת המהפכה שהתגלמה בחוזה פריז.
באותה שנה נבחר גם כחבר ב.
בשנת 1785 בנה הנטינגטון את בית האחוזה שלו סמוך לכיכר המרכזית בנורוויצ'טאון, קונטיקט, בכתובת שהיא כיום רחוב מזרח טאון 34 והמיקום הנוכחי של המטה של "United and Community Family Services, Inc".
באותה שנה נבחר לתפקיד סגן מושל קונטיקט, וכיהן לצד המושל מת'יו גריזוולד.
הוא נותר בתפקידו בבית המשפט העליון במהלך כהונתו כסגן מושל, אך ויתר על משרה זו עם היבחרו למושל.
בשנת כהונתו הראשונה כמושל, כחזרה על מאמציו בקונגרס, תיווך את הסכם הרטפורד (, שפתר את תביעות הקרקע המערביות בין ניו יורק למסצ'וסטס.
בשנת 1787 הביע תמיכה בתקנות צפון-מערב (Northwest Ordinance), שסיים את פתרון הבעיות הללו ברמה הלאומית.
בשנת 1788 עמד בראש ועידת קונטיקט שהתכנסה לאשרר את חוקת ארצות הברית.
בשנים מאוחרות יותר היה עד לתהליך המעבר של קונטיקט למדינה בארצות הברית.
הוא פתר את סוגיית קביעת הרטפורד כבירת מדינה קבועה והשגיח על בניית בית המחוקקים של המדינה.
הוא קיבל שני קולות אלקטורליים בבחירות הנשיאותיות הראשונות של ארצות הברית.
הוא שב לכהן כחבר בבית המשפט העליון של קונטיקט בשנים 1794 ועד מותו.
סמואל הנטינגטון נישא למרתה דוושן בשנת 1761, והם נותרו יחד עד מותה בשנת 1794. לזוג לא נולדו ילדים, אך כאשר אחיו של סמואל, הכומר ג'וזף הנטינגטון, נפטר, הם אימצו את אחיינם ואחייניתם, סמואל הנטינגטון ג'וניור ופרנסס (פאני) הנטינגטון, וגידלו אותם כילדיהם.
ביתם של סמואל ומרתה נודע כחם ומלא חיים, ומשמש מוקד למפגשים צעירים ולמוזיקה.
אף על פי שהיה דמות בולטת בזמנו, סמואל הנטינגטון מעולם לא היה בעל עבדים.
סמואל ומרתה השקיעו רבות בחינוך ובטיפוח של אחייניהם, שהפכו לדמויות מוערכות בקהילה.
בנוסף, ביתם שימש גם כמקום מחסה עבור קרובי משפחה נוספים שנזקקו לעזרה, כמו אחיה הצעיר של מרתה, מייסון קוגסוול, לאחר שהתייתם מאמו.
הקשרים המשפחתיים האמיצים היו חלק משמעותי מחייו של סמואל, והם ביטאו את ערכיו המוסריים והאישיים.
הנטינגטון נפטר במהלך כהונתו בביתו שבנורוויץ' ב-5 בינואר 1796. קברו, שעבר שיקום נרחב בשנת 2003, וממוקם בבית העלמין הישן של נורוויצ'טאון, מאחורי בית האחוזה שלו.
במהלך הפרויקט הוצאו שרידיהם של סמואל ואשתו מרתה מקברם, ולאחר מכן הובאו למנוחות מחדש בטקס רשמי שנערך ב-23 בנובמבר 2003.
העיר הנטינגטון , שהוקמה בשנת 1789, נקראה על שמו של סמואל הנטינגטון, אך שמה שונה מאוחר יותר לשלטון בשנת 1919 כאשר אוחדה עם שלטון והפכה לעיר אחת.
מחוז הנטינגטון באינדיאנה נקרא גם הוא על שמו.
העיירה הקטנה הנטינגטון מילס בצפון-מזרח פנסילבניה קרויה גם היא על שמו של סמואל הנטינגטון.
בית הולדתו של סמואל נבנה על ידי אביו, נתניאל, בסביבות 1732 ועדיין עומד על תילו.
האזור נמצא כיום בתחומי העיר סקוטלנד, קונטיקט.
בשנת 1994 נרכש הבית והאדמות שסביבו על ידי קרן היסטורית מקומית.
בית הולדתו של סמואל הנטינגטון הוכרז כאתר היסטורי לאומי.
אחיינו ובנו המאומץ סמואל ה.
הנטינגטון עבר לאזור אוהיו, שבו סייע הנטינגטון לפתח את ההתיישבות, ולימים הפך למושל השלישי של המדינה.
מכיוון שהנטינגטון היה נשיא הקונגרס הקונטיננטלי השני בזמן שאושררו תקנות הקונפדרציה, ישנם ביוגרפים וקבוצות אזרחיות מסוימות הרואים בו את נשיא ארצות הברית הראשון.
סמואל ויליס טאקר לנהאם היה פוליטיקאי אמריקאי מטקסס, איש האגף השמרני של המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1883–1893, ובשנים 1897–1903, ולאחר מכן ועד 1907 כמושל טקסס ה-23.
סמואל ויליס טאקר לנהאם נולד ליד העיר וודרף שבקרוליינה הדרומית, כבנם של לואיזה דה אובריי (לבית טאקר) ושל ג'יימס מדיסון לנהאם.
הוא נקרא על שם סבו מצד אימו, סמואל ויליס טאקר.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית התנדב לנהאם לצבא הקונפדרציה, זאת על אף שהוא היה אז בן 15 בלבד.
הוא לחם בעיקר בווירג'יניה, ונפצע ב.
לאחר תום המלחמה הוא נשא לאישה את שרה באונה מנג.
הם עברו להתיישב בוות'רפורד, טקסס, שם הוא עבד ולמד משפטים.
זמן קצר לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1869, מונה לנהאם כפרקליט המחוז.
המקרה המפורסם ביותר שבו הוא טיפל היה העמדתם לדין של סנטנה ו"עץ גדול", הצ'יפים של שבט הקיאווה שהובילו את הפשיטה על שיירת העגלות של וורן ב-1871.
ב-1882 נבחר לנהאם לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-11 של טקסס, וכיהן בו עשר שנים.
ב-1894 הוא התמודד על משרת המושל, אך נוצח בבחירות המקדימות על ידי צ'ארלס אלן קלברסון.
לאחר מכן הוא שב לבית הנבחרים וכיהן בו בשנים 1897–1903 מטעם מחוז הקונגרס השמיני.
ב-1902 נבחר לנהאם כמושל טקסס, ובינואר 1903 הושבע לכהונתו.
הוא היה ותיק צבא הקונפדרציה האחרון שכיהן בתפקיד.
במהלך תקופת כהונתו נחקקו חוקים רבים שנגעו לבטיחות, כמו חוקים שנחקקו על ידי בית המחוקקים בשנת כהונתו הראשונה ושהגבילו את מספר שעות העבודה של עובדי הרכבות והטילו פיקוח על העסקת ילדים.
חוקת טקסס אסרה על קיומה של מערכת בנקאות מדינתית, וב-1904 אישר ציבור הבוחרים תיקון לחוקה שביטל את הסעיף הזה.
בשנה שלאחר מכן העביר בית המחוקקים חוק שהקים את נציבות הביטוח והבנקאות של המדינה, ולנהאם מינה את תומאס ב.
במשך חמש השנים הבאות הוקמו 500 בנקים.
ב-1905 הוביל לנהאם רפורמת מיסוי.
במסגרת מערכת המיסוי שהייתה קיימת אז, רוב הכנסות המדינה הגיעו ממס רכוש כללי, אך הכנסות אלו לא סיפקו את הסכומים שהמדינה רצתה להוציא, כך שלבקשת לנהאם, החל בית המחוקקים למסות את ההכנסות ברוטו של חברות.
בית המחוקקים גם העלה את המיסוי על נכסים בלתי מוחשיים של חברות הרכבות ושל ענפים כלכליים אחרים.
בית המחוקקים גם נקט בצעדים לרפורמה בחוקי הבחירות במהלך תקופת כהונתו של לנהאם.
לפני השבעתו כמושל, לא הייתה קיימת מערכת של נהלים למינוי מועמדים לתפקידים ציבוריים, מצב שהוביל לתרמיות בהיקף רחב, וחוקים רבים כוונו למנוע מאנשים להצביע.
בית המחוקקים העביר שני חוקי בחירות, שניהם נקראו על שם השופט אלכסנדר ו.
החוק הראשון, שעבר ב-1903, אפשר למפלגות פוליטיות לבחור במועמדים לתפקידים בוועידה או בבחירות מקדימות.
החוק השני, שעבר ב-1905, יצר אמות מידה לרישום מצביעים, דרש ממועמדים להגיש דוחות הוצאות מפורטים, דרש קיום בחירות מקדימות במפלגות גדולות (עד אז, רק המפלגה הדמוקרטית נחשבה למפלגה גדולה בטקסס), וקבע סדר אחיד של תאריכים לבחירות המקדימות.
לקראת תום תקופת כהונתו השנייה של לנהאם כמושל, פרצה שערורייה פוליטית.
לפני תחילת כהונתו של לנהאם, ב-1894, הגישה טקסס תביעה משפטית נגד חברת שבבעלותו של ג'ון ד.
המושל ג'ים הוג והתובע הכללי שלו טענו שהחברות היו מעורבות בהנחות, תיאום מחירים, קונסולידציה, ובטקטיקות נוספות שנאסרו על ידי חוק ההגבלים העסקים של טקסס מ-1889. הרישיון של ווטרס-פירס לפעול בוטל, מהלך שאושר ב-1900 על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית.
בין השאר בדחיפתו של הסנאטור ג'וזף ביילי, קיבלה ווטרס-פריס רישיון חדש בתקופת כהונתו של המושל ג'וזף דרייפר סיירס.
אף על פי שהם טענו לניתוק כל הקשרים עם סטנדרד אויל, ב-1905 הגישה טקסס נגדם תביעה על רקע הגילוי שסטנדרד אויל עדיין החזיקה בבעלותה את רוב המניות בחברה.
במשפט נחשפה השפעתו של ביילי, וכן העובדה שהוא היה שכיר של ווטרס-פירס באותה תקופה.
אף על פי שלנהאם וממשלו לא הואשמו בשום עבירה, השערורייה האתית של ביילי הייתה גדולה באופן מיוחד.
לנהאם לא נהנה מתקופת כהונתו כמושל, ולעיתים קרובות אמר לעצמו שהיה עליו להישאר לכהן בבית הנבחרים.
הוא אמר ש"מבקשי עבודה, מבקשי חנינות ומבקשי זיכיונות הכריעו אותי.
לנהאם היה חבר בלשכת ות'רפורד של הבונים החופשיים החל מ-1868. הוא נחשב לנואם וכותב רהוט, ולעיתים קרובות נשא נאומים בכינוסים של ותיקי הקונפדרציה ברחבי טקסס.
ב-1905 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ביילור.
ב-1907 הוא מונה על ידי המושל תומאס מיטשל קמפבל כנגיד של אוניברסיטת טקסס באוסטין.
בנו של לנהאם, פריץ גארלנד לנהאם , כיהן גם הוא כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, ושירת בו 14 תקופות כהונה מ-1909 ועד 1947. נכדו אדווין לנהאם , היה סופר מצליח.
סמואל ויליס טאקר לנהאם נפטר בוות'רפורד ב-29 ביולי 1908. הוא נטמן בבית הקברות גרינווד שבעיר.
סמואל וורד קינג היה פוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, איש המפלגה הוויגית, שכיהן כמושל רוד איילנד ה-15 בשנים 1839–1843.
סמואל וורד קינג נולד בעיירה ג'ונסטון שברוד איילנד, כבנם של בורדן קינג ושל וולת'יאן (לבית וולטון) קינג.
ב-1802 הוא החל ללמוד באוניברסיטת בראון, אך לא סיים את לימודיו.
תחת זאת הוא למד רפואה וב-1807 היה לרופא, ובמהלך מלחמת 1812 שירת כמנתח.
ב-1820 נבחר קינג כפקיד העיירה ג'ונסטון.
כאשר נוסדה המפלגה הוויגית הוא הצטרף לשורותיה, ובבחירות לנשיאות של 1832 הוא היה חבר בחבר האלקטורים.
ב-1838 נבחר קינג לסנאט של רוד איילנד.
בבחירות למשרת המושל של 1839 לא עלה בידי אף אחד מהמועמדים להשיג את הרוב הנדרש של 50 אחוזים מהקולות, ועל פי חוקת רוד איילנד, עברה הבחירה במקרה כזה לידי האספה הכללית של רוד איילנד, שגם היא כשלה בבחירות המושל וסגן המושל.
עקב כך, כמנהיג הסנאט ("הסנאטור הראשון"), מונה קינג כמושל רוד איילנד ה-15. לאחר מכן הוא נבחר לעוד שלוש תקופות כהונה בזכות עצמו, וכיהן בתפקיד ארבע שנים.
במהלך תקופת כהונתו כמושל, נקט קינג בעמדה תקיפה נגד המהלך להרחבת זכות הבחירה, שהובילה לפרוץ מרד דור בשנים 1841–1842, שמטרתו הייתה להחליף את חוקת 1663 של רוד איילנד בחוקה ליברלית יותר מבחינת זכות ההצבעה.
על פי החוקה הישנה, "הצ'רטר המלכותי", זכות הבחירה למשרת המושל ושאר פקיד הממשל ניתנה לבעלי רכוש שערכו היה מעל 142 דולר.
המתחים ברוד איילנד גאו בין אנשי מפלגת "החוק והסדר" לבין חסידיו של תומאס וילסון דור, שטענו לצורך בזכות הצבעה מלאה, ושב-3 במאי 1842 בחרו בו כמושל מטעמם.
קינג חשש מפני אלימות, וביקש מהנשיא ג'ון טיילר להתערב בכוח בנעשה, אך סורב.
כאשר נכנס דור למדינה בראש חסידיו כדי להציב את עצמו כמושל, הכריז קינג על ממשל צבאי, ואנשיו של דור פוזרו.
תוצאת המרד הייתה בסופו של דבר קבלת חוקה ליברלית יותר, אם כי קינג לא לקח חלק מרכזי בכינונה, בעיקר בשל צמצום הסמכויות של המושל על פיה.
בבחירות של 1843 בחר קינג שלא להתמודד, ופרש מהחיים הפוליטיים.
ב-1813 נשא קינג לאישה את קתרין לאת'ם אנג'ל, שאיתה הוא הביא לעולם 14 ילדים.
סמואל וורד קינג נפטר בפרובידנס ב-20 בינואר 1851. הוא נטמן באחוזת הקבר המשפחתית שבג'ונסטון.
סמואל ולס היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל ה-25 של מדינת מיין בין השנים 1856–1857.
סמואל ולס נולד בעיר דורהאם שבניו המפשייר ב-15 באוגוסט 1801. הוא התחנך בבתי הספר המקומיים שבעיר הולדתו, למד משפטים והוסמך לעריכת דין.
ולס ניהל קריירה מוצלחת כעורך דין במדינת מיין, והתגורר ברצף בערים ווטרוויל, האליוול ופורטלנד.
בין השנים 1836–1840 כיהן כחבר בית הנבחרים של מיין, ומשנת 1847 עד 1854 שימש כשופט בבית המשפט העליון של מיין.
בשנת 1856 זכה ולס במועמדות המפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל מיין.
לאחר שהבחירות הכלליות לא הניבו מועמד שקיבל רוב קולות, בחר הרוב הדמוקרטי בבית המחוקקים המדינתי בוולס כמושל ה-25 של המדינה.
הוא הושבע לתפקידו ב-2 בינואר 1856.
במהלך כהונתו כמושל בוטל חוק היובש משנת 1851, ובמקומו נחקק חוק חדש שהתיר מכירה מוגבלת של משקאות חריפים בכל רשות מקומית.
לאחר שנכשל בניסיונו להיבחר מחדש, עזב ולס את תפקידו ב-8 בינואר 1857 ופרש מן השירות הציבורי.
מאוחר יותר עבר לבוסטון, שם המשיך לעסוק בעריכת דין.
סמואל וודוורת' היה סופר, עיתונאי, מחזאי, משורר וליברטו אמריקני.
זכור בעיקר בגלל הפואמה "The Old Oaken Bucket" ("דלי האלון הישן") משנת 1817, אך גם בגלל שהיה האמריקני הראשון לכתוב רומן היסטורי.
וודוורת' נולד בסיטואט, מסצ'וסטס ליוצא מלחמת העצמאות בנג'מין וודוורת' ואשתו אביגייל בריאנט.
הוא התמקצע בתחום העיתונות אצל בנג'מין ראסל, העורך הראשי של עיתון Columbian Centinel.
לאחר מכן, עבר לניו הייבן, קונטיקט, ופרסם למשך זמן מה שבועון בשם Belles-Lettres Repository, ומשם עבר לניו יורק, אך הזכיר את ניו הייבן בפואמה A Poem: New Haven.
וודוורת' התחתן עם לידיה רידר ב-23 בספטמבר 1810 בני יורק, ולהם נולדו עשרה ילדים בין השנים 1811 ל-1829. הוא נשאר בניו יורק למשך שארית חייו ונפטר ב-9 בדצמבר 1842.
בנו סלים וודוורת' היה קצין בצי ארצות הברית שהשתתף בחילוץ משלחת דונר הלכודה בשלג בקליפורניה.
המשחתת USS Woodworth קרויה על שמו.
וודוורת' ידוע בשל הפואמה "דלי האלון הישן" משנת 1817. הבית הראשון של הפואמה הוא כדלקמן:
בשנת 1826, הפואמה נשלחה להלחנה בידי ג'ורג' קיאלמארק, ועד לתחילת המאה ה-20 הפכה לאחד השירים הפופולריים ביותר של אמריקה.
הוא הוקלט בשנת 1899 בידי קוורטט היידן, הרכב פופולרי בסגנון מוזיקת ברברשופ, ושוחרר בברלינר גרמופון.
גיבורי האגם: פואמה בשני כרכים.
אודה שנכתבה לחגיגות המהפכה הצרפתית בעיר ניו יורק.
New-Haven : פואמה סאטירית וסנטימנטלית עם הערות היסטוריות מבוארות, ביוגרפיות ומבדחות.
King's Bridge Cottage - מעשיה מזמני המהפכה שמתבססת על תקרית שהתרחשה מספר ימים לפני פינוי ניו יורק בידי הבריטים.
The deed of gift - אופרה קומית בשלוש מערכות
מתבסס על מאורעות המלחמה בין ארצות הברית ובריטניה, שהסתיימה במרץ 1815.
Oh for a seraph's golden lyre - וודוורת' היה חבר מייסד חברת הכנסייה החדשה של ניו יורק , ואחת הפואמות שלו הפכה להמנון שעדיין שרים אותו חברי הקהילה.
סמואל וילדר קינג היה מושל טריטוריית הוואי האחד־עשר וכיהן בתפקיד זה בין השנים 1953–1957. הוא מונה לתפקיד לאחר סיום כהונתו של אורן לונג.
קודם לכן כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית כנציג טריטוריית הוואי.
קינג היה חבר המפלגה הרפובליקנית של הוואי, והיה הראשון ממוצא הוואי ילידי שהגיע למשרה הגבוהה ביותר בטריטוריה.
קינג נולד ב-17 בדצמבר 1886 בהונולולו שבממלכת הוואי.
קינג (1832–1899), היה רב-חובל של אונייה עבור סמואל גרדנר וילדר, ובהמשך היה לפוליטיקאי ברפובליקת הוואי.
אמו הייתה שרלוט הולמס דייוויס, בתו של רוברט גריימס דייוויס, שהיה ממוצא הוואי חלקי וצאצא של אוליבר הולמס, מושל האי אוהאו בתקופת קמהאמהה הראשון.
קינג היה קתולי אדוק ולמד בבית הספר סנט לואיס, אך סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר מקינלי.
לאחר מכן החל ללמוד באקדמיה הימית של ארצות הברית באנאפוליס, מרילנד.
הוא הצטרף לצי ארצות הברית כקצין והיה בשירות פעיל בין השנים 1910–1924. בעת שחרורו הגיע לדרגת לוטננט קומנדר.
ב־18 במרץ 1912 נישא לפולין נאוואהינאוקאליי אוונס, אף היא ממוצא הוואי חלקי.
בשנת 1925 שב קינג לעיר הולדתו והחל לעסוק בנדל"ן.
בשנת 1932 התמודד לראשונה למשרה ציבורית וכיהן במשך שנתיים כחבר מועצת המפקחים של הונולולו.
בשנת 1934 נבחר לקונגרס של ארצות הברית כנציג טריטוריית הוואי, וכיהן בוושינגטון הבירה מינואר 1935 ועד ינואר 1943. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התפטר מן הקונגרס כדי לשוב לשירות צבאי, קיבל דרגת קומנדר ובהמשך הועלה לדרגת קפטן.
הוא פרש מן השירות הצבאי בשנת 1946.
לאחר מכן שב שוב להונולולו ומונה לתפקיד בדרג משנה בממשל המושל.
הוא שירת במשך שנה בוועדת הדיור לשעת חירום.
בשנת 1947 מונה לוועדת קידום המדינה של הוואי, וכיהן בה עד שנת 1953. באותה שנה מינה נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר את קינג למושל טריטוריית הוואי.
הוא היה המושל הראשון ממוצא הוואי.
קינג כיהן בארמון איולאני עד להתפטרותו ב־31 ביולי 1957. במהלך כהונתו חתם ב־5 ביוני 1957 על הצעת החוק HB 706, אשר ביטלה את עונש המוות בהוואי; החוק נכנס לתוקף כ"חוק 282".
קינג נפטר בהונולולו ב־24 במרץ 1959, זמן קצר לפני שהוואי הפכה למדינה בארצות הברית.
הוא נטמן בבית העלמין הלאומי לזכר חללי האוקיינוס השקט.
בשנת 2018 הופק סרט תיעודי קצר בשם Samuel Wilder King: Hawaii Statehood, בבימויה של קרולינה גרטיאן ובהפקתו של דניאל ברנרדי, בשיתוף חברת El Dorado Films, חיל הסרטים התיעודיים של הוותיקים ומשפחת קינג.
סמואל הולטון היה מהאבות המייסדים של ארצות הברית, רופא, משפטן ופוליטיקאי ממסצ'וסטס.
הולטון ייצג את מסצ'וסטס כציר בקונגרס הקונטיננטלי, שם חתם על תקנון הקונפדרציה.
לאחר שמילא תפקידים רבים ברמה המדינתית והלאומית בשנות ה־80 של המאה ה־18, נבחר לכהונה בבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בשנים 1793–1794. לאחר מכן מונה לשופט בבתי המשפט המקומיים, תפקיד שבו החזיק כמעט שני עשורים.
הולטון נולד בכפר סיילם (כיום דנוורס) שבפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס ב־9 ביוני 1738. לאחר שלמד רפואה אצל רופא מקומי, הקים מרפאה בעיירה גלוסטר הסמוכה.
זמן קצר לאחר מכן שב לדנוורס והמשיך לעסוק ברפואה שם.
במהלך המהפכה האמריקאית תמך הולטון באופן פעיל בצד הפטריוטי, ושירת במיליציה בדרגת מייג'ור ברגימנט הראשון של מחוז אסקס.
הוא היה חבר בקונגרס הפרובינציאלי של מסצ'וסטס בשנים 1774–1775, ולאחר מכן מונה לוועדת הביטחון של מסצ'וסטס.
בשנת 1778 מונה לציר בקונגרס הקונטיננטלי, ובמסגרתו חתם על תקנון הקונפדרציה.
הוא עזב את הקונגרס בשנת 1780, ולאחר מכן כיהן שנתיים בסנאט של מסצ'וסטס.
בשנים 1780–1782 היה גם חבר במועצת המושל של מסצ'וסטס, תפקיד שבו חזר וכיהן בשמונה מתוך ארבע־עשרה השנים הבאות.
בשנת 1783 מונה הולטון לקונגרס הקונפדרציה, שהיה לפי תקנון הקונפדרציה הרשות השלטונית היחידה של האומה החדשה.
סמוך לסיום כהונתו בת השנתיים שימש לזמן קצר כיושב־ראש הקונגרס, לאחר שנשיא הקונגרס נעדר מסיבות בריאותיות.
הולטון חזר לסנאט של מסצ'וסטס בשנת 1784, והשלים כהונות נוספות בשנים 1786, 1789 ו־1790. בין לבין, בשנת 1787, כיהן בבית הנבחרים של מסצ'וסטס ושב לשנה נוספת בקונגרס הקונפדרציה.
בשנים 1788 ו־1790 נכשל בניסיונו להיבחר למחוז הקונגרס השני, וכן נכשל בבחירות לסנאט של ארצות הברית בשנת 1790. עם זאת, בשנת 1792 נבחר לייצג את מחוז הקונגרס הראשון בבית הנבחרים של ארצות הברית.
לאחר שהשלים את כהונתו בקונגרס, מונה לשופט בבית המשפט לענייני ירושה של מחוז אסקס, וכיהן על כס השיפוט משנת 1796 ועד התפטרותו בשנת 1815. נוסף על כך שימש הולטון כגזבר הכנסייה הראשונה של דנוורס במשך ארבעים שנה.
הולטון נפטר בדנוורס שבמסצ'וסטס ב־2 בינואר 1816, ונקבר בבית העלמין הולטון בדנוורס.
בשנת 1974 הציבה הוועדה ההיסטורית של דנוורס לוח זיכרון מול ביתו, המפרט את הישגיו, וכן נקרא רחוב על שמו.
סמואל טני היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם ניו המפשייר.
טני נולד ב-27 בנובמבר 1748 בבייפילד שבפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס, למד באקדמיית מושל דמר וסיים את לימודיו בהרווארד קולג' בשנת 1772. לאחר מכן לימד בבית ספר באנדרובר, למד רפואה והחל לעסוק ברפואה בעיר אקסטר שבניו המפשייר.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית שירת כמנתח צבאי.
הוא טיפל בפצועים האמריקנים לאחר קרב בנקר היל, ובשנה שלאחר מכן שירת כעוזר מנתח לצד כוחות ממסצ'וסטס.
בהמשך המלחמה שימש כמנתח צבאי, בעיקר במסגרת רגימנט רוד איילנד הראשון.
הוא נכח בכניעתם של הגנרלים בורגוין וקורנווליס, חנה במחנה החורף בוואלי פורג', פנסילבניה, בחורף הקשה של 1777–1778, ומונה לממלא מקום המנתח הכללי של הצבא לפי פקודותיו של הגנרל ג'ורג' וושינגטון.
לאחר סיום המלחמה שב לאקסטר ופנה לפעילות פוליטית וללימודים אקדמיים.
בשנת 1788 היה ציר בוועידת החוקה של מדינת ניו המפשייר, ובשנים 1793–1800 שימש כשופט לענייני ירושה במחוז רוקינגהאם.
הוא היה מזכיר האגודה הרפואית של ניו המפשייר והזמין את פול רוויר ליצור את התחריט הראשון של חותם הארגון.
טני פרסם מאמרים בשם העט 'Alfredus' במסגרת הדיון הציבורי על עיצוב חוקת ארצות הברית ואשרורה.
בשנת 1791 נבחר לעמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, ובשנת 1815 נבחר לחבר באגודה האמריקאית לעתיקות.
בסביבות שנת 1800 הזמין בניית בית מגורים במרכז אקסטר, סמוך לכנסייה הראשונה בעיר, אזור שנכלל כיום ברובע ההיסטורי של רחוב פרונט.
זה היה ביתו העיקרי בניו המפשייר.
בשנת 1893, שנים רבות לאחר מותו, הועבר הבית למקום אחר כדי לפנות מקום לבניית בית משפט מחוזי חדש.
ב־25 בנובמבר 1980 נרשם 'בית סמואל טני' במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים במחוז רוקינגהאם, ניו המפשייר.
טני נבחר מטעם המפלגה הפדרליסטית לקונגרס השישי כדי למלא את מקומו של ויליאם גורדון שהתפטר.
הוא נבחר מחדש לקונגרסים השביעי, השמיני והתשיעי וכיהן מ־8 בדצמבר 1800 עד 3 במרץ 1807. במהלך כהונתו בבית הנבחרים עמד בראש הוועדה לענייני תיקון חקיקה ועניינים שלא הושלמו (בקונגרסים השמיני והתשיעי).
לאחר פרישתו מהקונגרס המשיך לעסוק במחקר ספרותי, היסטורי ומדעי, ונפטר באקסטר ב-6 בפברואר 1816.
טביתה, שנולדה באקסטר, הייתה צאצאית של אחת המשפחות הוותיקות של ניו אינגלנד.
אביה, סמואל גילמן, נפטר בשנת 1778, וסביר כי נשארה בבית כדי לסייע בגידול ששת אחיה הצעירים.
טביתה גילמן טני נחשבת לסופרת בולטת בספרות האמריקנית המוקדמת.
לסמואל ולטביתה טני לא היו ילדים.
סמואל פינלי בריז מורס (בשם מלא באנגלית: Samuel Finley Breese Morse; 27 באפריל 1791 – 2 באפריל 1872) היה ממציא אמריקאי, צייר היסטוריה ופורטרטים וצלם דאגרוטיפ חובב, אשר נחשב לאדם שהביא את טכניקת הצילום לארצות הברית בשנת 1839. מורס נודע בעיקר בזכות המצאת הטלגרף.
מורס נולד בשנת 1791, בן ראשון לכומר הקלוויניסטי והגאוגרף ג'דדאיה (ידידיה) מורס, ולאליזבת' אן פינלי בריז, בעיר צ'ארלסטאון (Charlestown), היום חלק מבוסטון שבמדינת מסצ'וסטס, ארצות הברית.
אבות אבותיו התיישבו במסצ'וסטס באמצע המאה ה-17. בשנות לימודיו בקולג' של אוניברסיטת ייל, בהן למד פילוסופיה דתית, מתמטיקה ומדעים, התעניין גם בתורת החשמל, ונכח בהרצאות בתחום.
מורס סיים את לימודיו ב-1810. אולם על אף רצון אביו החליט להתמסר לציור.
ב-15 ביולי 1811 הוא נסע להשתלם בציור בלונדון ועשה חיל: בסוף אותה שנה התקבל כחבר האקדמיה המלכותית לאמנויות.
שהותו בבריטניה נמשכה כשלוש שנים, במהלכן נערכה מלחמת 1812 בין ארצות הברית לבריטניה.
מורס עזב את בריטניה ב-21 באוגוסט 1815, וכשחזר לארצות הברית, השתקע בניו יורק, התפרסם כצייר גדול ומ-1826 עד 1845, עמד בראש האקדמיה לאמנות אשר סייע לייסד.
כן עמד בראש האקדמיה תקופה שנייה, בשנים 1862-1861.
בשנת 1832, בחזרו באונייה ממסע באירופה, שמע מורס מדוקטור צ'ארלס ג'קסון, רופא ואיש מדע מבוסטון, על סגולות האלקטרומגנט, שהומצא בימים ההם, אז עלה במוחו לראשונה הרעיון, כי בעזרת האלקטרומגנט ניתן לבנות טלגרף חשמלי.
עוד באונייה עיבד מורס את תוכנית הטלגרף, וכשחזר לארצות הברית, לא שב עוד לעבודתו, אלא הסתגר בבית מלאכה קטן ובו עמל שנים אחדות על ביצוע תוכניתו.
אלו היו שנות עמל וסבל למורס.
אשתו מתה, ילדיו פוזרו בבתי בני משפחתו, ואף על פי שבעבודתו כצייר היה בידו לחיות חיי רווחה, העדיף לחיות בצמצום ובלבד שיעלה בידו ליצור את הטלגרף החשמלי.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-19 פיתח מורס את קוד מורס, מערכת של קווים ונקודות לייצוג אותיות, הניתנות לשידור על ידי הטלגרף.
ב-8 בפברואר 1838 הציג לראשונה בפומבי את הטלגרף, לקהילה המדעית במכון פרנקלין בפילדלפיה.
ב-21 בפברואר הדגים מורס את פעולת הטלגרף בפני נשיא ארצות הברית, מרטין ואן ביורן.
פנייתו לממשלת ארצות הברית בבקשה, כי תקציב לו סכום כסף לשם הקמת הקו הטלגרפי הראשון נענתה בשלילה.
גם ממשלות אנגליה וצרפת, השיבו את פניו ריקם.
על מורס עברו שנים נוספות של עוני, אך גם בשנים קשות אלו המשיך לעבוד על המצאתו.
בשנת 1843 פנה מורס שנית לממשלת ארצות הברית.
הוא ידע את מועד הישיבה שבה הייתה צריכה לעמוד בקשתו לדיון, והגיע לוושינגטון כדי להיות נוכח בשעה שתוכרע ההחלטה.
לבסוף אישרה הממשלה את הצעתו והקציבה לו סכום של 30,000 דולר.
מורס החל לבנות את הקו הטלגרפי הראשון בין הקפיטול שבוושינגטון ובין העיר בלטימור.
סמואל מורס נישא ב-29 בספטמבר 1818, בקונקורד (ניו המפשייר), ללוקרציה פיקרינג ווקר (Walker).
ב-7 בפברואר 1825 היא הלכה לעולמה כתוצאה מהתקף לב.
ב-10 באוגוסט 1848 נישא בשנית, ביוטיקה, לשרה אליזבת' גריסוולד (Griswold).
סמואל סימון לייבוביץ היה פרקליט יהודי-אמריקאי אשר נודע במאבקו למען זכויות האזרח ובהגנתו המוצלחת על נערי סקוטסבורו, מקרה תקדימי בתולדות התנועה לזכויות האזרח בארצות הברית.
לייבוביץ' נולד ביאסי, אז בממלכת רומניה והיגר עם הוריו לניו יורק ב-1897. הם התגוררו בלואר איסט סייד.
לייבוביץ' למד בתיכון ג'מאייקה בקווינס.
הוא למד באוניברסיטת קורנל ולאחר מכן בבית הספר למשפטים של קורנל.
לייבוביץ' הציל את לקוחותיו מעונש מוות בכיסא החשמלי ב-139 מתוך 140 משפטים פליליים של אישום ברצח מדרגה ראשונה שבהם שימש כפרקליט.
בין היתר הגן ארבע פעמים על הגנגסטר אל קפונה.
ליבוביץ נבחר לכהונה של 14 שנה בבית המשפט המחוזי של מחוז קינגס (ברוקלין) ב-1940 ונבחר שנית ב-1954. ב-1962 עם איחוד הרמות השונות של בתי המשפט בניו יורק, אותו תפקיד בו נשא נקרא שופט בית המשפט העליון במדינת ניו יורק במחוז קינגס.
לייבוביץ' כיהן כנשיא הארגון המאוחד לחלוצי ישראל וחבר הפדרציה הפילנתרופית היהודית בניו יורק.
הביוגרפיה שלו, "Courtroom", מאת העיתונאי והמשפטן קוונטין ריינולדס, תורגמה לעברית פעמיים תחת השמות "בית דין" ו"בית-המשפט".
הביוגרפיה עוסקת כולה בפן המקצועי של חייו.
סמואל מונטגיו, הברון הראשון מסוויית'לינג היה בנקאי, פוליטיקאי וציוני יהודי-אנגלי.
נולד בשם מונטגיו סמואל (Montagu Samuel) בליברפול שבאנגליה, והיה יהודי-אורתודוקסי.
הבן השני ללואיס סמואל (1794-1859), שען מליברפול, ולאשתו הנרייטה ישראל.
שמו הפרטי היה "מונטגיו", אך בשלב מסוים קבע אביו שהשם סמואל (שמואל) ישמש את בנו כשם פרטי והוא ייקרא "סמואל מונטגיו".
ב-1847 עקר ללונדון והקים בה לאחר כמה שנים (1853) את פירמת הבנקאות "Samuel Montagu & Co" (סמואל מונטגיו ושות') .
כבנקאי עשיר ומצליח היה שותף בפעילות בינלאומית לטובת יהודי העולם: הוא שיתף פעולה עם הברון רוטשילד ב-1875 בייסוד בית ספר לאמנות בירושלים, וכיהן כגזבר הוועד הלונדוני למען הפליטים היהודים מרוסיה.
הוא ערך מסעות כדי להתרשם מקרוב ממצב היהודים העולמי: ב-1884 נסע למושבות היהודיות באמריקה, וב-1886 נסע לסייר באימפריה הרוסית.
גם בענייניה הפנימיים של קהילת יהודי לונדון היה מונטגיו מעורב, הוא גיבש התאחדות של קהילות וחברות של יוצאי מזרח אירופה בלונדון, כדי לנתקם מן הקהילה המרכזית שבראשה עמד הרב הראשי נתן אדלר.
מונטגיו היה אורתודוקס, מראשי הלוחמים ברפורמים בבריטניה והתאמץ להדיח את ראשי התנועה, ישראל אברהמס וקלוד מונטיפיורי מוועד הקהילה.
למרבה האירוניה, דווקא בתו, לילי מונטגיו, הצטרפה אליהם והייתה פעילה בהקמת האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת.
מלבד תרומתו ויוזמותיו למען יהדות אנגליה, לקח גם חלק בתנועת האם הציונית "חובבי ציון".
מונטגיו נבחר לשמש כשופט שלום בלונדון והיה חבר הפרלמנט הבריטי.
התקדם במעלה החברה המעמדית הבריטית, תחילה כברון (1894) ולאחר מכן כלורד (1905), הוא נעשה לברון הראשון לבית סוויית'לינג וצאצאיו נשאו בתואר אחריו.
לפני פטירתו הורה לנשל מצוואתו את בנותיו מריון וליליאן שהיו מעריצות של תפיסותיו של קלוד מונטיפיורי, אם תבחרנה ללכת בעקבותיו.
בנו ויורשו היה לואיס מונטגיו, ברון סוויית'לינג השני ונכדו יואן מונטגיו.
סמואל "סם" סטולר (באנגלית Samuel "Sam" Stoller; 8 באוגוסט 1915 – 29 במאי 1985) היה אצן אמריקאי-יהודי, שיאן עולם בריצת 60 יארד (1936).
חבר נבחרת ארצות הברית באולימפיאדת ברלין (1936), שברגע האחרון, נמנע ממנו ומחברו היהודי מארטי גליקמן לרוץ בריצת השליחים 4x100 מטר, כדי לא להביך את אדולף היטלר, לפי אחת הסברות.
בכך לא היו שותפים לזכייה במדליית זהב האולימפית, שבה זכו חבריהם לנבחרת ובהם ג'סי אוונס.
חברו ויריבו לריצה ג'סי אוונס שלמד והתאמן באוניברסיטת המדינה של אוהיו ניצח אותו בכל הריצות (יותר מ-20) פרט לאחת.
בתחרות שנערכה בשיקגו ב-20 ביוני 1936 הישווה סטולר את שיא העולם בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.3 שניות.
במבחנים האמריקאיים לאולימפיאדת ברלין (1936) שנערכו ביולי סיים סטולר במקום שישי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.8 שניות וניכלל בנבחרת האמריקאית להשתתף בריצת השליחים 4x100 מטר.
ברגע האחרון, במשחקים עצמם הוחלפו שני האתלטים היהודים, גליקמן וסטולר, על אף שהתאמנו במשך שבועיים, בשני האצנים המהירים במשחקים, זוכי מדליות הזהב והכסף בריצת 100 מטר ג'סי אוונס וראלף מטקלף, שלא היו אמורים לרוץ בשליחים ואף לא התאמנו לכך.
באליפות ארצות הברית שנערכה באותה שנה הוא זכה במדליית ארד בריצת 100 מטר, אחרי ג'סי אוונס (10.4 שניות) וראלף מטקלף (10.6 שניות).
לאחר התקרית במשחקים האולימפיים הוא החליט שלא להשתתף יותר בתחרויות ריצה.
אך למרות זאת, באליפות המכללות שנערכה ברקלי קליפורניה ב-19 ביוני 1937 הוא זכה במדליית זהב בריצת 100 יארד בתוצאה של 9.7 שניות.
סמואל פיירפונט לנגלי , מסצ'וסטס, הלך לעולמו ב-27 בפברואר 1906, אייקן (Aiken), דרום קרולינה), היה פיזיקאי, אסטרונום, ממציא וחלוץ תעופה אמריקני.
לנגלי היה המזכיר, השלישי במספר, של המכון הסמיתסוני.
על פי דעות מסוימות, היה הראשון לטוס בכלי הכבד מן האוויר, והקדים בכך את האחים רייט, אלא שכלי הטיס שבנה, היה חסר יכולת ניהוג.
סמואל לנגלי התחנך בילדותו ובנעוריו בבתי ספר יוקרתיים בבוסטון.
לאחר מכן הפך לעוזר מחקר במצפה הכוכבים של מכללת הרווארד.
בהמשך עבר אל האקדמיה הימית של ארצות הברית, לכאורה כפרופסור למתמטיקה (אם כי לא החזיק בתואר אקדמי), ולמעשה כדי לשקם את מצפה הכוכבים המקומי.
בשנת 1867 לנגלי נתמנה למנהל מצפה הכוכבים שבאלגני (Allegheny), פנסילבניה, אשר היה במצב מעורער, ותרם רבות לשיפור מצבו של המצפה.
הישגיו נבעו לא מעט מהצלחתו בגיוס כספים, הן כתוצאה מקשריו האישיים, הן מן השימוש אשר נעשה במצפה הכוכבים לקביעת זמן מדויק עבור גורמים שונים, צורך אשר נעשה נפוץ יותר ויותר באותם ימים.
בין היתר, המצפה שיגר ברשת הטלגרף אות זמן מדויק עבור רשת הרכבות הצפון אמריקנית.
פרט למאמצים בתחום המימון, לנגלי הקדיש זמן רב למחקרים אסטרונומיים, ובייחוד למחקר השמש, בפרט כתמי השמש.
בשנת 1886, לנגלי קיבל, כאות הוקרה על מחקריו האסטרונומיים, את מדליית הנרי דרייפר, הראשונה שהוענקה אי פעם.
כן נתמנה לפרופסור לאסטרונומיה באוניברסיטת מערב פנסילבניה (כיום אוניברסיטת פיטסבורג).
לנגלי החזיק בתפקיד אחרון זה עד 1891. במקביל, בשנת 1887, לנגלי התמנה למזכיר, השלישי במספר, של המכון הסמיתסוני, וכיהן בתפקיד זה עד למותו ב-1906. בשנת 1878, לנגלי המציא את הבולומטר, מכשיר למדידת עוצמת קרינה.
בשנת 1890, במסגרת מכון זה, הקים לנגלי את המצפה האסטרופיזי הסמיתסוני, מכון מחקר בתחומי האסטרופיזיקה הממוקם בקיימברידג' (מסצ'וסטס).
הודות לתרומתו לתחום האסטרונומיה, בשנת 1898, לנגלי זכה בפרס ז'יל יאנסן (Jules Janssen), הפרס הגבוה ביותר של האגודה האסטרונומית הצרפתית.
החל משנות ה-80 של המאה ה-19 לנגלי הקדיש זמן ומרץ רבים לתחום התעופה.
את ניסוייו הראשונים לנגלי ערך באמצעות מודלים מוקטנים, אשר הונעו תחילה באמצעות גומי, ואחר כך, באמצעות מנועי קיטור זעירים.
כן התקין, לצורך ניסוייו, מעין מנהרת רוח.
בין השנים 1894 ו-1896 הוא בנה דגמים מוקטנים של מטוסים בלתי מאוישים.
ב-6 במאי 1896 הצליח אחד הדגמים לטוס למרחק של כ-700 מ' ואחר כך למרחק של כק"מ.
ההזנקות נעשו באמצעות מעוט (קטפולטה), אשר הותקן על סירה אשר שטה בנהר הפוטומק.
הצלחותיו של לנגלי והמוניטין שלו הניעו את משרד ההגנה האמריקני להעניק ללנגלי 50,000 דולר (ערך הדולר היה גדול אז בערך פי 30 מאשר בימינו), למימון המשך המחקר.
המכון הסמיתסוני הוסיף, מצידו, עוד 20,000 דולר.
לנגלי עמד במחקריו על הצורך במנוע בעל הספק גבוה, מצד אחד, וקל משקל, מצד שני.
אחד מאנשי צוותו של לנגלי, מהנדס המכונות צ'ארלס מאנלי (Manly ,1927-1876), פיתח מנוע שהפיק 52 כוח סוס, ושקל פחות ממאה קילוגרמים, דבר שהיווה זינוק טכנולוגי מרשים באותה העת (אותו מנוע הותקן לימים במטוסים, במשך העשורים הבאים).
בשנת 1903, לנגלי בנה כלי טיס מאויש בעל שני זוגות כנפיים, האחד מאחורי השני.
ב-7 באוקטובר 1903, שיגר לנגלי את המטוס, באמצעות מעוט, מרפסודה על נהר הפוטומק, מיקום שנבחר בזכות הרוחות החלשות שנשבו בו.
הטייס היה צ'ארלס מאנלי, מתכנן המנוע.
כשהוזנק המטוס, אחת הכנפיים פגעה במעוט, נשברה, והמטוס התרסק לתוך הנהר.
צ'ארלס מאנלי נחלץ בשלום, והשתתף כטייס בניסוי חוזר, שנערך כחודשיים אחר כך.
זו הפעם, התפרק המטוס כולו, וגם הפעם מאנלי נחלץ.
בכל מקרה, אפילו היה הניסוי מצליח, המטוס שבנה לנגלי חסר היה כושר ניהוג.
כישלונות אלה, וביקורת שהופנתה על מה שכונה "בזבוז כספי ציבור", אשר נלוותה לאותם כישלונות, הניעו את לנגלי לחדול.
בכל זאת, עוד זמן רב אחר כך, טען המכון הסמיתסוני כי לנגלי בנה את המטוס הראשון המסוגל לטוס, והסיר טענה זו רק לאחר שנים רבות.
בשנת 1914, גלן קרטיס, בניסיון לערער את זכויות הפטנט מהן נהנו האחים רייט, הטיס בהצלחה את מטוסו של לנגלי.
עם זאת, בשל השינויים הרבים אשר בוצעו במטוס, לא הוכרה זכות הראשונים של לנגלי.
לנגלי סבל משני התקפי שבץ, בנובמבר 1905 ובפברואר 1906, כאשר השני שביניהם גרם למותו.
סמואל לואיס סאות'רד היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר הצי של ארצות הברית, מושל ניו ג'רזי וחבר הסנאט של ארצות הברית.
סמואל סאות'רד נולד ב-9 ביוני 1787 בבסקינג רידג' שבניו ג'רזי.
אביו היה הנרי סאות'רד ואחיו היה אייזק סאות'רד, שניהם כיהנו כחברי בית הנבחרים של ארצות הברית.
סמואל התחנך בבית הספר התיכון המקומי וב-1804 סיים את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון.
לאחר שעסק בהוראה בבית ספר בניו ג'רזי, עבד סאות'רד במשך כמה שנים כמורה בביתו בווירג'יניה של ג'ון טלייפרו, עמיתו לקונגרס של אביו.
בעת מגוריו בווירג'יניה, למד סאות'רד משפטים עם פרנסיס ט.
ברוק והשופט ויליאמס, שניהם מפרדריקסבורג.
עם כניסתו ללשכת עורכי הדין הוא שב לניו ג'רזי, שם הוא מונה ב-1814 על ידי בית המחוקקים של ניו ג'רזי כעורך ספרי התקדימים המשפטיים.
ב-1815 הוא נבחר לאספה הכללית של ניו ג'רזי וזמן קצר לאחר מכן הוא מונה כשופט בית המשפט העליון של ניו ג'רזי במקומו של מאלון דיקרסון.
ב-1820 הוא שימש כחבר בחבר האלקטורים.
סאות'רד נבחר לסנאט ארצות הברית במקומו של ג'יימס וילסון שהתפטר וכיהן בסנאט מה-26 בינואר 1821 ועד 3 במרץ 1823, כאשר התפטר בעצמו.
בתקופת כהונתו זו הוא היה חבר הוועדה שניסחה את פשרת מיזורי.
בספטמבר 1823 מינה נשיא ארצות הברית ג'יימס מונרו את סאות'רד לתפקיד מזכיר הצי של ארצות הברית ובמשרה זו הוא כיהן גם בממשלו של הנשיא ג'ון קווינסי אדמס.
במהלך השנים הללו הוא שימש גם כממלא מקום זמני למזכיר האוצר (1825) ולמזכיר המלחמה (1828).
סאות'רד הוכיח את עצמו כאחד ממזכירי הצי המשפיעים ביותר בהיסטוריה המוקדמת של ארצות הברית.
הוא עשה מאמצים להגדיל את הצי ולשפר את דרך ניהולו, רכש קרקעות עבור בתי החולים הראשונים של הצי, החל בבניית המבדוקים היבשים הראשונים של הצי, דאג לביצוע מדידות של חופי ארצות הברית וקידם את חקירתו של האוקיינוס השקט.
כתגובה למעשיהם של הקצינים בעלי ההשפעה בצי, כולל דייוויד פורטר, הוא חיזק את המסורת האמריקאית של השליטה האזרחית על הכוחות המזוינים.
בתקופת כהונתו של סאות'רד כמזכיר הצי גדל הצי בכ-50% בכוח האדם שלו ובתקציבו והוא הרחיב את נוכחות ספינותיו לאזורים בהם לא נראו קודם לכן כוחות צבאיים אמריקאים.
ב-1829, לאחר שסיים את כהונתו כמזכיר הצי, מונה סאות'רד לתובע הכללי של ניו ג'רזי במקומו של תאודור פרלינגהויסן.
ב-1832 הוא נבחר כמושל ניו ג'רזי כאשר הוא התמודד מול המושל המכהן פיטר דומונט ורום וניצח אותו ברוב של 40 קולות מול 24 בישיבת הבחירה המשותפת של בית המחוקקים של המדינה.
בשנה שלאחר מכן הוא נכנס שוב לסנאט של ארצות הברית.
בשנים שלאחר מכן הוא היה מנהיג המפלגה הוויגית בסנאט ודמות מפתח בפוליטיקה הארצית.
החל מה-4 באפריל 1841, עם מותו של הנשיא ויליאם הנרי הריסון וכניסתו לנשיאות של סגן הנשיא ג'ון טיילר, ניצב סאות'רד, כנשיא הזמני של הסנאט, במקום הראשון בסדר הירושה של נשיא ארצות הברית.
בשל בריאותו הרופפת הוא התפטר מתפקידו זה במאי 1842.
סמואל סאות'רד נפטר בפרדריקסבורג, וירג'יניה ב-26 ביוני 1842 בגיל 55. הוא נטמן בבית הקברות של הקונגרס בוושינגטון די.
צי ארצות הברית הנציח את שמו בקריאת המשחתת USS Southard, שהייתה בשירות משנת 1919 ועד תום מלחמת העולם השנייה.
בעיר הולדתו בסקינג רידג' קרוי על שמו פארק ציבורי.
"סם" סטיימן היה שחקן ברידג', סופר ומנהל אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר בזכות סטיימן (ברידג'), אחת מקונבנציות ההגשה הנפוצות במשחק הברידג' ונחשבת לפופולרית בעולם ומוכרת על ידי מיליוני שחקני ברידג'; הקונבנציה נקראת על שמו שהיה הראשון שכתב עליה בשנת 1945. בהספד שלו שנכתב על ידי אלן טרסקוט כונה סטיימן "השחקן הידוע ביותר בעולם".
הוא סיים את לימודיו במכללת דארטמות' ובית הספר למנהל עסקים עמוס טאק בשנת 1930 וב-1931. הוא הפך למנהל טקסטיל מצליח (Stayman & Stayman) ולמנהל ניהול השקעות (Strand & Company).
סטיימן "שיחק בהתלהבות עד מספר ימים לפני מותו." הוא נפטר ממחלת הסרטן בביתו שבפאלם ביץ', פלורידה, בשנת 1993, בגיל 84. הוא הותיר אחריו אשתו השנייה ג'וזפין (הראשונה שלו, מרג'ורי, נפטרה בשנת 1960), שלוש בנות ובן, וכמה נכדים.
קונבנצית סטיימן הומצאה באופן עצמאי על ידי ג'ק מרקס ועל ידי שותפו הקבוע של סטיימן, ג'ורג' ראפה.
הקונבנציה התחברה לשמו מכיוון שהיא פורסמה לראשונה במאמר שכתב סטיימן, במגזין "The Bridge World", יוני 1945. הוא גם מסר את שמו, מאוית לאחור, לקונבנצית נמיאטס, שהומצאה על ידי שותף קבוע אחר, ויקטור מיטשל.
סטיימן ורפה, ג'ון קרופורד והווארד שנקן, צ'ארלס גורן וסידני סילודור זכו בקערת ברמודה בשנת 1950, כשהם מייצגים את צפון אמריקה בטורניר עם בריטניה ו"אירופה".
במשך השנים הבאות האירוע היה משחק ארוך ראש בראש עם אלופת אירופה שעשויה להיות בריטניה; סטיימן, ראפה, קרופורד ושנקן זכו בשניים הבאים בשנת 1951 ו-1953 עם חברי צוות שונים.
Stayman זכה גם בתארים בצפון אמריקה.
בין השנים 1958 עד 1972, היה סטיימן נשיא מועדון Cavendish בניו יורק.
כמנהל אדמיניסטרטיבי בברידג' הוא היה גזבר הליגה האמריקאית לחוזי הברידג' (ACBL) בין השנים 1966 עד 1969, וכיהן גם בקרן הצדקה של ACBL.
הוא הוכר כחבר כבוד ב-ACBL בשנת 1969 ובאיגוד המורים האמריקני לברידג' (ABTA) בשנת 1979, לאחר שכתב לפחות כמה ספרים על הברידג'.
סטיימן נכלל בהיכל התהילה ACBL בשנת 1996.
היכל התהילה של ACBL, 1996
חברת כבוד ACBL לשנת 1969
חבר הכבוד של ארגון מורי אמריקן ברידג '(ABTA), 1979
אליפויות צפון אמריקה בברידג' (20)
זוג צמד אדוני זוגות מאמן חיים (1) 1965
זוג זרעי מאסטר לחיים פון זדטוויץ (1) 1950
סטיימן היה עורך תורם של "האנציקלופדיה הרשמית של ברידג '", שהופיע במספר מהדורות החל משנת 1964. הוא כתב שלושה ספרים.
207 עמ '- מהדורת בריטניה, פבר, 1969, ערכה והוצגה על ידי ויקטור מולו
מהדורה אמריקאית שנייה של האחרונה התפרסמה כ"דרך גבוהה לגשר המנצח ": אתה משחק את Stayman?
(ניו יורק: ספריית אבן הפינה, 1970), עם הקדמה מאת עומר שריף .
מערכת Stayman השלם התפרסמה לפחות בתרגומים לצרפתית (1956) ואיטלקית (1965), שהוצגה על ידי פייר אלברן ומריו פרנקו.
סמואל "סמו" סאנצ'ס גונזאלס (בספרדית: Samuel "Samu" Sánchez Gonzále; נולד ב-5 בפברואר 1978) הוא לשעבר רוכב אופני כביש ספרדי.
סאנצ'ס הוא האלוף האולימפי מאולימפיאדת בייג'ינג (2008).
סאנצ'ס נודע בשל יכולות הפאנצ'ר שלו והתמחה בכך ובמרוצי קטעים.
בנוסף, הוא צבר מוניטין כאחד מבכירי הדבוקה בתחום הרכיבה במורד.