tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היציאה מחומות הגטו החלה לאחר כיבוש חצי האי האפניני על ידי נפוליאון בסוף המאה ה-18 והושלמה רק לקראת מחצית המאה ה-19. בתקופה זו הצטרפו יהודי איטליה לתנועת התחייה האיטלקית.
התנועה החדשה גרמה להם לחוש כאיטלקים לכל דבר, אך "בני דת משה".
ב-1938, עם חקיקת חוקי הגזע באיטליה, חלה הרעה במצבם של יהודי איטליה וניטלו מהם חלק מזכויותיהם האזרחיות.
במלחמת העולם השנייה, לאחר נחיתת צבאות בעלות הברית בדרום איטליה וכניעת ממשלת איטליה, פלש צבא גרמניה הנאצית לאיטליה, הגיע לרומא והגלה יהודים למחנות ההשמדה.
עד לשחרור העיר על ידי בעלות הברית נרצחו כ-2,000 מיהודי רומא, מחציתם במחנות השמדה.
הקהילה מנתה בתחילת המאה ה-21 כ-15,000 נפשות והיא הגדולה בקהילות יהדות איטליה.
לקהילה עשרה בתי כנסת, שהגדול והחשוב בהם הוא בית הכנסת הגדול של רומא.
colspan="2" | כרונולוגיה של יהדות רומא
| משלחת יהודה המכבי באה לכרות ברית בין היהודים לבין הרומאים.
| משלחת יונתן הוופסי מגיעה לרומא במטרה לחזק את הברית.
| משלחת שמעון התרסי ברומא.
תחילת התיישבות סוחרים יהודים בעיר.
| יוליוס קיסר מכיר בזכויות היהודים, וממשיכו אוגוסטוס קיסר מגדיר את היקף ההקלות שמהן יהנו היהודים.
| פומפיוס, המצביא הרומאי, כובש את ממלכת יהודה ומביא משם 60,000 שבויים.
רובם נפדים ונעשים "חופשיים" (Liberti) ומצטרפים ליהודי העיר.
| טיבריוס קיסר מגרש את היהודים מרומא ומגלה 4,000 צעירים לסרדיניה.
| טיבריוס קיסר מרשה ליהודים לשוב לרומא.
| בימי קליגולה קיסר, הפילוסוף היהודי פילון האלכסנדרוני מאלכסנדריה שבמצרים, בא לרומא בראש משלחת במטרה לבטל את הגזרות נגד היהודים.
| נירון קיסר גוזר גזרות על היהודים ועל הנוצרים.
| אספסיאנוס קיסר וטיטוס קיסר מגלים לרומא 90,000 שבויים מיהודה.
הוא מטיל על היהודים מס מיוחד הנקרא "המס היהודי" (fiscus judaicus), במקום "מחצית השקל" שתרמו לבית המקדש בעת קיומו.
| בימיו של דומיטיאנוס קיסר, מגיעה לרומא משלחת מארץ ישראל, הכוללת את רבן גמליאל דיבנה (שנחשב לבעל סמכות רוחנית על ידי השלטון הרומאי), אליעזר בן הורקנוס ורבי יהושע בן חנניה בבקשה לבטל גזרות נגד היהודים.
| רבי מתיא בן החרש מגיע מיבנה כדי לארגן את הקהילה היהודית בעיר ומקים בית מדרש.
| אדריאנוס קיסר מביא גל שבויים אחרון (לפי המקורות לפחות רבבות אחדות) אחרי סיום מרד בר כוכבא.
| ספטימיוס סוורוס קיסר (Lucius Septimius Severus), מאפשר ליהודים להתקבל למשרות ציבוריות ומשחרר אותם מחובות אזרחיות שאינן עולות בקנה מידה אחת עם מצוות דתם.
| הנצרות מוכרזת כדת שלטת.
| יוליאנוס קיסר מאפשר חופש ליהודים ומבטל את המס היהודי המיוחד שהוטל עליהם מאז חורבן הבית.
| אליארך מלך הויזיגותים כובש את רומא ובוזז את אוצר בית המקדש והקהילה היהודית נפגעת ורכושם נשדד.
| גנזריך מלך הוונדלים מגביר את הפגיעה ביהודים.
| תאודוריק הגדול מלך האוסטרוגותים אישר ליהודים אוטונומיה והשווה את מעמד המשפט העברי למשפט המקומי.
| האפיפיור גרגוריס ה-1 מאשר את המשך מתן הזכויות ליהודים, להוציא החזקת עבדים נוצרים.
המליץ להעביר את היהודים על דתם בדרכי נועם ודברי פיתוי.
| מספר היהודים ברומא פוחת ויורד ל-40,000. חשיבותם פוחתת.
| האפיפיור גרגורי ה-7 אוסר על היהודים להיות במשרות ציבוריות.
| רבי בנימין מטודלה, הנוסע היהודי, מבקר בעיר.
| יחיאל, נכד רבי נתן בן רבי יחיאל בן משפחת ענָו, מחבר "הערוך" אמרכל בית האפיפיור אלכסנדר ה-3.
| אבן עזרא, יהודה הלוי והרמב"ם עוברים ברומא.
| האפיפיור אנקאלטוס ה-2, כנראה ממוצא יהודי, שבור ומובס בסוף ימיו.
| הכנסייה מחליטה על ביטול הזכויות האזרחיות של היהודים ומחייבת אותם לשאת סימול מיוחד על בגדיהם.
| התחדשות רוחנית ותרבותית של הקהילה היהודית ברומא.
| האפיפיור מרטין ה-5 יוצא להגנת היהודים.
| מגיעים לרומא גולים מספרד, פורטוגל, דרום איטליה, סיציליה וסרדיניה.
| מוקמת מועצה לניהול הקהילה היהודית המסדירה את היחסים בין התושבים הוותיקים בגטו לתושבים החדשים שזה עתה באו.
| חילותיו של צ'ארלס ה-5 גורמים נזק רב לרכוש היהודי של הגטו.
| האפיפיור פאול ה-4 מכריז על "הסגר" ליהודים, מה שיכונה בדיעבד: הגטו היהודי.
על היהודים הוטלו הגזרות הבאות: מהשקיעה עד הזריחה יש להישאר ב"הסגר", יש לעסוק רק במסחר בסחורות משומשות, על הבגד יש לתפור טלאי זיהוי והוטלו הגבלות על הרופאים ועל הבנקאים.
| היהודים הצטוו להתרכז בבית כנסת אחד, אך הצליחו לכלול חמישה בתי כנסת.
| האפיפיור פיוס ה-6 החמיר את הגזרות על היהודים: נאסר עליהם לקרוא, לפרש ולרכוש ספרים עבריים, הפוגעים בקודשי הדת הנוצרים.
ספרים אחרים הורשו רק באישור האינקוויציה.
נאסר עליהם לעסוק בחוכמת הנסתר ובכישופים.
נאסר כל קשר עם המומרים והמועמדים למומרות.
| הצרפתים כובשים את רומא.
מוכרז כי "היהודים שווים בזכויות לאזרחי רומא".
| רומא חלק מהאימפריה של נפוליאון.
ברומא מוקמת קונסיסטורי כמו בפריז.
| נפוליאון יורד מעל מסך ההיסטוריה.
היהודים חוזרים להיות תחת שלטון ומוגבלים בזכויותיהם.
| האפיפיור גרגורי ה-14 מכריז על שוויון זכויות בין יהודי רומא לבין שאר אזרחיה.
| רומא מצטרפת לממלכת איטליה.
| הגטו נהרס לפי תוכנית חדשה לבינוי מרכז העיר.
| חנוכת בית הכנסת הגדול של רומא.
| מבנה "חמשת בתי הכנסת" נהרס והמקום הופך להיות כיכר ציבורית.
| מוטלים חוקי הגזע על יהודי איטליה.
| הגרמנים דורשים 50 ק"ג זהב כופר.
| הטבח בפוסה ארדיאטינה, 76 יהודים נרצחים במחצבות.
| יהודים רבים מגיעים לרומא מארצות ערב, בייחוד מלוב.
על גדות נהר הטיבר התקיים היישוב היהודי העתיק ביותר באיטליה ובאירופה.
הקשר הראשון בין נציגות יהודית, האחים לבית החשמונאים, לבין הרפובליקה של רומא היה בשנת 161 לפנה"ס.
לפי הכתוב ב, יהודה ושמעון החשמונאים שלחו שני שליחים, יהושע בן אליעזר ואפרים בן יוחנן, לרומא.
בעקבות המשלחות של המכבים לרומא, נכרתה הברית בין היהודים לבין הרומאים.
לעיר ולנמלה אוסטיה החלו להגיע סוחרים יהודים לעיר, בעיקר מאלכסנדריה שבמצרים, וגם נוסעים מארץ ישראל.
בשנת 139 לפנה"ס נרשמה הידיעה הראשונה על קיום קהילה יהודית ברומא.
ההיסטוריון הרומי ולריוס מקסימוס סיפר בחיבור אבוד שמצוטט בשני מקורות אחרים בשינויי גרסאות, כי פראיטור פרגרינוס, קורנליוס סקיפיו היספנוס (Cornelius Scipio Hispanus), גירש כשדים ויהודים מהעיר מכיוון שעסקו בתעמולה דתית.
ההיסטוריון בצלאל רות סבור כי זהו פירוש שגוי של התעודה ולמעשה לא היה גירוש של היהודים מהעיר.
בשנת 61 לפנה"ס גנאיוס פומפיוס מגנוס כבש את ירושלים מידי המלך החשמונאי אריסטובולוס השני, והביא עמו שבויים יהודים לרומא.
שבויים אלה, דוגמת אלה שהגיעו אחריהם הפכו ל"עבדים משוחררים".
העבד היהודי לא נחשב לעבד נוח: הוא נח יום אחד בשבוע ולא אכל מאכלות אסורים.
במקביל יהודי רומא היו נדיבים במצוות פדיון שבויים.
אוכלוסיית ה"חופשיים" הלכה וגדלה ברומא.
קיקרו מזכיר כי בין קהל השומעים שלו היו יהודים.
לאחר מותו של הורדוס בשנת 4 לפנה"ס, הגיעה לרומא משלחת של 50 צירים מיהודה, אליהם נלוו מעל 8,000 יהודים תושבי רומא, לבקש מאוגוסטוס שלא יאשר את מלכותו של ארכלאוס, יורש הורדוס, אלא ייתן ליהודים שלטון עצמי ביהודה, שתסופח לנציבות סוריה.
מספר כזה של גברים יהודים תושבי רומא מעיד על גודל המשפחות העומד מאחריהם.
בראשית המאה הראשונה לספירה הגיעה אוכלוסיית היהודים ברומא לאומדן של כ-40,000 תושבים.
האומדן מתקבל על בסיס הידיעות הבאות:
בשנת 19 לספירה, שנת שלטונו החמישית של הקיסר טיבריוס החליט הסנאט לגרש את כל היהודים מרומא, לגייס לצבא את הצעירים שבהם ולשולחם לסרדיניה, משום שבאותן שנים התגיירו כנראה מקצת מתושבי רומא.
מספר המגויסים הגיע ל-4,000. אם זה מספר הגברים הצעירים המתאימים לגיוס אפשר להעריך את המספר הכולל של התושבים.
בשנת 70 בתום המרד הגדול הגיע לאיטליה ולרומא גל גדול של שבויים.
בצלאל רות מעריך את מספרם בכ-100,000 וטוען כי הם ביצעו את העבודות הציבוריות בתקופת הקיסרים שבאו אחרי אספסיאנוס, ביניהן בניית הקולוסאום.
לוצ'אנו טאו טוען כי הגיעו כ-90,000 שבויים והם הוכרחו לגור רק דרומית מהעיר רומא, באזור קמפניה.
בכל מקרה תוספת גדולה של אוכלוסייה יהודית הגיעה לאזור.
פילון האלכסנדרוני כתב שיהודי רומא התרכזו בימיו בשכונת טרסטוורה (trastevere, כלומר מעבר לנהר טיבר, משמע גדתו הימנית של הנהר) ורובם היו שבויי מלחמה שנעשו עבדים משוחררים.
בשנת 135 לאחר דיכוי מרד בר כוכבא בארץ ישראל הגיעו עוד עבדים לאיטליה.
אין אומדן של מספרם, אבל ידוע רק שמחירו של עבד יהודי בארץ ישראל היה זול במיוחד בשל מספרם הרב של שבויים יהודיים שהיו זמינים אז, מה שיצר עודף היצע בשוק העבדים שהתקיים באותה עת.
יש להניח כי חלק מהם הגיעו לאיטליה.
אם בתחילה היהודים ברומא היו במעמד של אזרחי מדינת יהודה, במרוצת הזמן הם הפכו לתושבי רומא במעמד נמוך, של עבדים משוחררים.
כך נוצרו בעיר שתי קבוצות עיקריות של יהודים: הסוחרים שהגיעו ממצרים למרכז המסחר הבינלאומי והשבויים המשוחררים מיהודה.
הייתה גם קבוצה שלישית של האֱדוֹמים, קטנה אך בעלת השפעה, שגויירו בעל כורחם וביניהם משפחת הורדוס.
אלה היו "בני הטובים" של שושלת המלוכה ההרודיאנית שנשלחו לרומא ללימודים ולהכרת חוגי השלטון.
שתי הקבוצות הראשונות הן שהרכיבו בהמשך את הקהילה היהודית בעיר.
במצבם של היהודים בתקופת האימפריה הרומית היו עליות ומורדות.
בשנת 40, בימי הקיסר קליגולה, הגיע פילון האלכסנדרוני לרומא עם משלחת יהודית.
מטרתו הייתה לשכנע את הקיסר לבטל את גזרתו בדבר חילול בתי הכנסת על ידי הכנסת פיסלו למבנה הקדוש ליהודים.
הוא מספר כי ליהודים היו זכויות מיוחדות שנקבעו על ידי הקיסרים הקודמים ובייחוד יוליוס קיסר ואוגוסטוס קיסר והוא מונה אותן:
היהודים הורשו לשלוח את הביכורים (כנראה את תמורתם) לבית המקדש בירושלים.
לדון על פי המשפט העברי בתוך הקהילה.
פטור מהחוק נגד אגודות פרטיות שהיה עלול למנוע מהם להקים בתי כנסת.
אם יהודי רומא עמדו לקבל את הקיצבה החודשית של החיטים - כמו שקבלו שאר אזרחי רומא - ביום השבת, היהודים יהיו זכאים לקבל את הקיצבה לאחר מכן.
היהודים לא זומנו בימי ששי ושבת לבתי המשפט של רומא, בנושאים שהיו כפופים למשפט המקומי.
יחסם הטוב של שליטי רומא בא לידי ביטוי בעיקר בימיו של יוליוס קיסר (100 לפנה"ס עד 44 לפנה"ס).
יהודי רומא צידדו ביוליוס קיסר במאבקים הפנימיים בשלהי הרפובליקה הרומית.
לדברי ההיסטוריונים, כאשר נרצח קיסר התאבלו עליו יהודי רומא.
בשנת 19 ציווה הקיסר טיבריוס על גירוש היהודים מרומא.
בשנת 50 הוציא גם הקיסר קלאודיוס סנאטוס קונסולטום לגירוש היהודים מרומא.
ידוע גם על תופעה של הבעת אהדה לדת היהודית מצד אזרחי רומא, עובדי האלילים.
אלה נקראו בין היהודים יראי ה או ביונית Sabomennoi ובלטינית Metueenetes.
בדרך כלל הם שמרו על השבת ונמנעו מאכילת בהמות טמאות.
ביניהם היו בעיקר נשים רומאיות מן השכבות הגבוהות, כמו פופיאה, אשתו השנייה של נירון קיסר.
לפי כתובת מהקטקומבות הייתה אישה זקנה שהתגיירה בגיל שבעים והאריכה חיים עד גיל שמונים ושש ושימשה בתפקיד "אם בית הכנסת" בשתי קהילות נפרדות.
ביקורם של חכמי יבנה ברומאביקוריהם של חכמי יבנה ברומא, בראשות או בהשתתפות, הנשיא רבן גמליאל דיבנה, אשר נחשב לבעל סמכות רוחנית על ידי השלטון הרומאי, מתוארים בעשרים ואחד מסעות המובאים במסורת ישראל.
ניתוח המקורות מראה כי מדובר לפחות בשני מסעות, כאשר לכל אחד מהמסעות היה הרכב משלחת שונה.
חבר אחד היה משותף לשתי המשלחות, רבן גמליאל דיבנה שהיה ראש המשלחת השנייה וחבר במשלחת הראשונה שהייתה בראשות רבי אליעזר בן הורקנוס.
+ הרכב משלחות חכמי יבנה אל הקיסרים ברומא בשנת 95 אל דומיטיאנוס בשנת 96 אל נרווה רבי אליעזר בן הורקנוס רבן גמליאל דיבנה רבי יהושע בן חנניה רבי אלעזר בן עזריה רבן גמליאל דיבנה רבי יהושע בן חנניה רבי עקיבא
היה זה אחד מהביקורים של הנשיאים והחכמים מארץ ישראל בתפוצות ישראל, לאחר חורבן הבית השני.
קיימים פרטים על ביקורים שנערכו בערים נהרדעא, אנטיוכיה, אלכסנדריה ועוד.
המשלחות באו לרומא, אל מרכז השלטון של הקיסרות הרומית, למטרות בעלות משמעות פוליטית.
מטרת שתי המשלחות הייתה להציל את יהדות התפוצות מגזרות שעמדו לחול עליה לאחר חורבן הבית השני.
המשלחת הראשונה, בשנת 95, ביקשה למנוע את הגזירה של הקיסר דומיטיאנוס המתוארת במקורותינו: "מכאן ועד ל' (30) יום לא יהיה בכל העולם יהודי".
המשלחת השנייה, בשנת 96, הייתה שתדלנות למען ביטול מס שני הדינרים כפי שמעידה המטבע שטבע הקיסר נרווה: Fisci Judaici Calumnia Sublata.
מועד יציאת המשלחת תלוי בשאלה מתי רבן גמליאל הגיע לגדולה, וכמה זמן עבר ממועד חורבן הבית השני עד אשר שלטונות רומא הסכימו לקבל פני מנהיג מארץ ישראל.
ההיסטוריון צבי גרץ סבור כי הנסיעה הראשונה הייתה בימי הקיסר דומיטיאנוס, בשנת 95 והשנייה, לאחר מותו, בשנת 96, בימי הקיסר נרווה.
תאריך המסע הראשון קשור לאירוע המובא על ידי ההיסטוריון הרומי דיו קסיוס אודות הקונסול טיטוס פלביוס קלמנס ואשתו שנאשמו בכפירה, עקב אימוצם את מנהגי היהדות.
לפי עדות דיו קסיוס, הקונסול הומת ואשתו הוגלתה לאי פאנדרטיה.
בקטע במדרש רבה היה הסנטור קלמנס "סנקליטו של מלך (=אחד משרי המלך) ירא שמים (כינוי לאוהד יהודים)" – ואשתו "הצדקת ממנו" – אשתו של קלמנס.
הקשר בין ההנהגה הרוחנית של יהודי ארץ ישראל לבין קהילת יהודי רומא היה הדוק.
רבן גמליאל דיבנה, כאשר היה ברומא, בכה בפומבי על חורבן הבית, דבר שריגש את הציבור הרחב ברומא.
לחכמי ישראל שביקרו ברומא הייתה הזדמנות להגן על היהדות בוויכוח פומבי עם כוהני הדת הרומית ועם הנוצרים הראשונים.
בספר "מתי" מובא סיפור לפיו רבי גמליאל הופיע בפני שופט נוצרי, מומר יהודי, כבעל מוניטין משפטי.
במאה ה-10 התחילה רומא להתבלט כמקום תורה ותרבות יהודית, בזכות הישיבה המקומית וחכמיה רבי קלונימוס בן משה, אביו של רבי משולם בן קלונימוס הגדול; רבי יעקב הגאון, ראש הישיבה, ורבי נתן בן יחיאל בעל הערוך, וכן פייטנים מסוגו של שלמה הבבלי, לצד משוררים דוגמת עמנואל הרומי שכתב עברית ואיטלקית כאחד.
את נוסח התפילה קיבלו יהודי רומא מארץ-ישראל ומסרו אותו, בגלגול ראשון של "מנהג רומי", לקהילות אשכנז בצפון.
בכתובות שנמצאו בקטקומבות יהודיות ברומא נמצאו שמותיהם של 12 בתי כנסת שהיו ברחבי העיר.
הם נוהלו על ידי רשת של פרנסים ואנשי דת.
לקהילה היהודית בעיר היו מרכזי חינוך, תרבות וחברה.
היהודים הביאו לרומא מורשת ומנהגים מבית המקדש ולפי הדעה הרווחת בקרב יהודי רומא אלה הם היסודות לנוסח ולניגונים של נוסח התפילה האיטלקי (Rito Italiano).
ריכוזי היהודים היו בשכונת טרסטוורה ובעיר הנמל של רומא, אוסטיה, התגלו שרידי בית כנסת המקומי.
מלבד קבוצת הסוחרים, מוותיקי יהודי רומא, הרי רובו של הציבור היהודי היה שייך למעמד הבינוני ולכן היו בעלי מלאכה, רוכלים, סוחרי בגדים משומשים, אומנים וסתם קבצנים, היו אפילו מהם מגידי עתידות.
בקטקומבות יהודיות ברומא מופיע בכיתוב על גבי המצבות המקצוע של הנפטר.
שם אנו מוצאים את בעלי המקצועות: צבע, קצב ומורה.
כנראה מדובר ב"המון אדם טרוד למעלה מראש במלאכות פשוטות ובעסקים זעירים".
דניאל מפיזה היה מראשי יהדות רומא בתחילת המאה ה-16. הוא ארגן את הקהילה לאחר שהגיעו לעיר בשלהי המאה ה-15 ותחילת המאה ה-16 המוני פליטים, אשר ייסדו בה אחד-עשר בתי כנסת.
המאבק הגדול היה בין ה"איטלקים" - תושבי רומא מימים ימימה והנספחים הוותיקים וכנגדם ה"אוּלטרָמוֹנְטִי" - כלומר אלה שהגיעו "מעבר להרים" -הרי האלפים - האשכנזים וכן הגולים שהגיעו לעיר מדרום איטליה - ממלכת המלכים הקתוליים: פרננדו השני מלך אראגון ואיזבלה הראשונה מלכת קסטיליה.
הבנקאי כתב תקנון לקהילה והאפיפיור נתן לה אישור רשמי בבולה שלו ב-12 דצמבר 1524 והפכו למחייב את הקהילה.
בנקאים, גבירים ובעלי הון צנוע - במספר שווה בחרו נציגים ל"ועד" (congrega), אשר מנה 60 איש - מחציתם איטלקים ומחציתם "אולטרמונטי" ליד דניאל מפיזה עזרו, הרופא ופרשן המקרא, רבי עובדיה ספורנו והרופא יצחק צרפתי.
ההסדרים שנקבעו נשארו בתוקף עד המאה ה-20.
בשנת 1555 נצטוו היהודים לעבור לגור באזור מוגדר ברומא, שכונה "הסגר היהודים", בו עתידים היו לחיות 300 שנה.
בהתחשב בעובדה שרק יהודים גרו בשכונה, אשר בדיעבד ניתן לכנותה בשם גטו, התפתחו בה חיים בעלי אופי מיוחד.
בשכונה היהודית הוקמו חבורות למתן עזרה בתחומים רבים, עד שלושים במספר.
מוסדות הקהילה ניהלו את חיי התושבים.
התפתח פולקלור מקומי, שהדיו נשמרים עד היום.
היציאה מחומות הגטו החלה לאחר כיבוש איטליה על ידי נפוליאון בסוף המאה ה-18 והושלמה רק לקראת מחצית המאה ה-19. במחצית הראשונה של המאה ה-19 נמשכו ההגבלות על היהודים, הם חויבו בתשלום מיסים מיוחדים ועוד.
רשמית, רק בשנת 1848, חדל להתקיים בפועל "הסגר היהודים".
העת החדשה נחלקת לשלוש תקופות: איחוד איטליה והקמת הרפובליקה (1815–1914), מלחמת העולם הראשונה ותוצאות המלחמה (1918 - 1914) ושלטון הפשיזם (1943–1922).
בתקופות אלה מצב יהדות רומא היה זהה למצבם של כלל יהודי איטליה.
ברומא פעל בין השנים 1922–1941 פנסיון פינס, הפנסיון הכשר היחידי בכל רומא שהיה אבן שואבת לעוברי דרכים יהודים כמו גם לאנשי רוח ודת.
בשנת 1924 הוקם בית הספר היהודי הראשון ברומא.
היוזמת ומי שניהלה את בית הספר ב - 5 השנים הראשונות הייתה הגב' ג'וזפינה מרינו (לימים יוספה חיימוביץ').
בית הספר קרוי על שמו של ויטוריו פולאקו.
ב-5 בספטמבר 1943 פרסמה מפקדת צבאות בעלות הברית, ארצות הברית ובריטניה, הודעה על חתימת שביתת נשק עם ממשלת איטליה.
שביתת הנשק נועדה להיות סיומה של המלחמה באיטליה.
אולם הגרמנים פלשו לאיטליה וכבשו את חלקה הצפוני והמרכזי עד רומא.
למרות המצב הבלתי יציב של הוורמאכט בחזית נגד בעלות הברית, אשר פלשו לאיטליה, החליטו השלטונות הגרמנים ברומא לפעול מיד נגד היהודים.
שבועיים לאחר כיבוש רומא על ידי הגרמנים, זומנו ראשי הקהילה לשגרירות גרמניה ושם אמר להם הרברט קפלר כי "אנו רואים בכם יהודי איטליה חטיבה מיוחדת, אך בלתי נפרדת, של אויבים מסוכנים".
ואם תצליחו לאסוף 50 ק"ג זהב תוך 36 שעות למאמץ המלחמתי הגרמני "לא יארע לכם כל דבר רע".
בסיומו של המועד נאסף הסכום במלואו ועוד 30 ק"ג, שנשארו ברזרבה ונתרמו בתש"ח למדינת ישראל במטרה לרכוש נשק מגן למדינה החדשה.
ב-14 באוקטובר הגיעו קצינים נאצים, נציגי ה־"Einsatzstab Reichsleiter Rosenberg", לבית הכנסת הגדול של רומא והחרימו את ספריית הקהילה היהודית והספרייה הרבנית שבמקום.
רכבת עמוסה בספרי הספרייה הרבנית נשלחה למכון לחקר השאלה היהודית בפרנקפורט.
לאחר המלחמה אוסף זה נתגלה על יד הצבא האמריקאי והוחזר לרומא.
הספרייה הקהילתית גם כן נשלחה ברכבת לפרנקפורט אך היא לעולם לא הגיע ליעדה.
מה שעלה בגורלה ובגורל הספרים שבה אינו ידוע עד היום.
הגרמנים לא הניחו לקהילה העתיקה, אדולף אייכמן שלח את תאודור דנקר כנציג מיוחד לרומא ללמוד את הנושא.
בשבת, 16 באוקטובר 1943, בחג הסוכות החל המצוד על יהודי רומא.
יחידות ביטחון מיוחדות מגרמניה חילקו את רומא לעשרים וששה אזורים ולפי כתובות ידועות מראש אספו את היהודים לכלא.
הכנסייה הנוצרית, כנראה בהנחיית האפיפיור, עזרה ליהודים למצוא מקלט.
פיוס השנים עשר חש ששלטון הגרמנים עומד להגיע לקיצו ומכאן הנחייתו לסייע ליהודים במציאת מחבוא במנזרים.
בסוף היום הסתכם "היודנאקציון" ב-1,259 נפשות: גברים, נשים וטף.
בהתערבות האפיפיור שוחררו בני נישואי תערובת.
לבסוף נשלחו 1,007 נפש אל מחנה ההשמדה בבירקנאו והושמדו בתאי הגזים.
בסוף המלחמה חזרו לרומא 13 גברים ואישה אחת.
מאות יהודים נוספים נשלחו לאחר מכן אל מחנה השמדה.
כן נרצחו 75 יהודים ב-25 במרץ 1944, בטבח בפוסה ארדיאטינה.
לאחר תום המלחמה פרץ ויכוח בין פואה, נשיא הקהילה היהודית ברומא, לבין ישראל אנטון צולי, רבה של יהדות רומא בשנות השואה, לגבי התנהגותו במהלך המלחמה.
פואה טען שהוא מסר לגרמנים את רשימת יהודי העיר.
בספר שנכתב לאחר המלחמה, הסופרת ג'ין סקריבנר האשימה את צולי כי לא השמיד את הרשימות.
מיהודי רומא נספו בשואה יותר מאלפיים נפש.
על קיר בית הכנסת הגדול של רומא מצוינים שמותיהם.
ג'ובאני בורומאו הציל כמה עשרות יהודים בבית חולים בו עבד.
יום השואה באיטליה, לזיכרון הנספים, נקבע ליום 18 באוקטובר, היום בו בשנת 1943, יהודי רומא שנתפסו על ידי הגרמנים, נשלחו למחנות הריכוז ומשם למחנות ההשמדה.
ברומא שני אתרים להנצחת השואה: האחד, קיים בפוסה ארדיאטינה (Fosse Ardeatine), והשני, מתוכנן והוא מוזיאון השואה שעומד להיפתח, לפי התוכנית, ביום השואה האיטלקי, 18 אוקטובר 2008, בתחום וילה טורלוניה.
באופן סמלי, מקום מושבו של שליט איטליה, בניטו מוסוליני בשנות שלטונו.
סמליות נוספת למקום, בו התגלו בשנת 1919 הקטקומבות יהודיות מימי רומא העתיקה, לפי בחינה עדכנית מהמאה ה-1, דהיינו הקדומים ביותר בעיר.
הקרן לתיעוד ההיסטוריה החזותית של השואה באוניברסיטת דרום קליפורניה של סטיבן ספילברג, אשר נוסדה בשנת 1997, נטלה על עצמה את מימון הבנייה.
המוזיאון ייבנה בשלבים ויכלול ספרייה גדולה ואתר זיכרון לנספים בשואה, אשר יכלול תבליט ובו יירשמו שמות הנספים היהודים.
בכך תצטרף רומא לרשימת הערים בהן הוקמו מוזיאונים לזכר השואה: ירושלים, וושינגטון, פריז, לונדון וברלין.
הקהילה היהודית ברומא מונה נכון ל-2019, כ-13,000 נפש, שהם קרוב למחצית מיהודי איטליה.
יהודי רומא הם תומכים נלהבים של מדינת ישראל וקיימת עלייה אליה, אם כי במספרים קטנים ביותר.
מוסדות יהודי איטליה מצויים בעיר: המועצה העליונה של יהודי איטליה, הרבנות הראשית, הסמינר להכשרת רבנים איטלקים, נציגויות דיפלומטיות של מדינת ישראל ושל ארגונים ציוניים, כגון קרן היסוד וקרן קיימת, וכן מרכזי מחקר של יהדות איטליה.
ברומא יותר מעשרה בתי כנסת, בחלקם מתקיימת תפילת שחרית כל בוקר, אך עיקר הפעילות היא בשבת.
בבית הכנסת הגדול נוהגים להתכנס בין הערביים, בשעת תפילת ערבית, בני משפחות, יהודים ובני תערובת, אשר להם קרובי משפחה שזהו יום הזיכרון שלהם "יארצייט".
חזן הקהילה קורא בקול רם את שמותיהם.
בחנוכה מאורגן על ידי שליחי חב"ד בעיר טקס הדלקת חנוכיה בכיכר מרכזית, בנוכחות ראשי העיר.
הרכב הקהילה היהודית שונה מאוד מכפי שהיה בעבר - רק בזכות ההגירה מלוב יש עדיין קהילה מהותית בעיר.
אפילו בבית הכנסת האשכנזי בעיר מתפללת היום קבוצת יהודים מלוב.
במוסדות החינוך של הקהילה היהודית מתחנכים כ-1000 תלמידים מהגן ועד התיכון - כמות נדירה בקהילות יהודיות באירופה - ובמוסדות החינוך של חב"ד מתחנכים עוד כמאה וחמישים ילדים.
רב העיר הוא הרב שמואל די-סיני (שקיבל את התפקיד לאחר שהרב הקודם הרב אליהו טואף הגיש את התפטרותו בשנת 2001) והרב יצחק חזן משמש כרב ביהכנ"ס האשכנזי ושליח חב"ד.
בב' בשבט ה'תקנ"ג, אדם ניסה לשרוף את הגטו ברומא, לפני שנתפשטה השריפה החל לרדת גשם, וכך ניצלו היהודים.
עד היום, חוגגים בקהילה פורים שני ביום ב' בשבט, בו אומרים פיוט מיוחד אחרי תפילת ערבית ולא אומרים תחנון.
הרבנים הראשיים לרומא שימשו באופן מסורתי גם כסמכות הרוחנית העליונה של כל יהדות איטליה.
הרב הראשי גם אחראי על ייצוג הדת היהודית והעם היהודי מול האפיפיור.
במאה ה-19 כיהן כרב הקהילה רבי ישראל משה חזן, שעזב את תפקידו בשנת 1852 (ה'תרי"ב).
החל מהמאה ה-20 כיהנו בתפקיד הרבנים:
הרב ד"ר ישראל אנטון צולי (אוג'ניו מריה צולי) - 1939–1945. התנצר בעקבות מלחמת העולם השנייה.
הרב ד"ר שמואל די-סיני - 2001 ועד היום.
למאכלים המיוחדים של יהודי רומא יש אותן תכונות בסיסיות של מאכלים יהודיים בכלל: אין ערוב בין בשר, רק של בעלי חיים כשרים ובשחיטה דתית, לבין חמאה, המקובל באוכלוסייה המקומית.
שימוש רב בירקות, כולל בכל חלקי הירק: העלים, הגבעול והשורשים.
אחד המאכלים הטיפוסיים של יהודי רומא הוא הארטישוק (קנרס, חורשף), שעליו מטוגנים בסיר מלא שמן זית.
המאכל מכונה הארטישוק של היהודי (Carciofi alla giudea).
המסעדות ברחוב המרכזי של הגטו ברומא, רחוב פורטיקו ד'אוטביו (via Portico D'ottavia), מתמחות בבישולו.
"פֵּצֲטי (Pezzeti) - פרוסות של עלים ושורשים של ירקות מטוגנים בחמאה.
"טורצֵ'לי" (Torzelli) "לבבות" של עולש, עם פפריקה ומלח מטוגנים בסיר מלא שמן.
חסה עם שעועית במיץ עגבניות.
דברי מאפה, חלקם אופייניים לכל חג וחג.
ברחוב המרכזי של הגטו יש מגדניות המתמחות במאפים האלה.
בהם מאפה המכונה "פיצה", שאין לו כל קשר לפיצה המוכרת לנו.
הפיצה ברומא הוא מאפה מתוק הכולל פירות מסוכרים (מתובלים ומבושלים בסוכר) מכל המינים וכן סוגי פירות מתוקים.
יהדות שרעב היא חלק מקהילת יהדות תימן, והיא קהילה יהודית שהתקיימה במחוז שרעב שבתימן עד לעלייה הגדולה לארץ ישראל בשנת ה'תש"ט (1949).
שרעב הוא אזור גאוגרפי שבין איב לתעז, בדרום מערב תימן, כחלק מאזור "תימן התחתונה".
רוב אזור שרעב נמצא ברמה מישורית וממזרח לאזור נמצאת הדרך הראשית צנעא-דמאר-ירים.
שרעב איננה נמצאת על דרך המלך, ואיננה מקום פורה במיוחד, בשל הגובה הנמוך יחסית מעל פני הים (בין 1000 ל-1500 מטר).
בשרעב ובשכנותיה, עודין ושמיר (נמצאות במזרח נפת מקבנה), נמצא המספר הגדול ביותר של יהודים בתימן - למעלה מ-10,000 בשנות ה-40 - ושל נקודות יישוב (כ-130) ביחס לשטח.
יהודי שרעב ניכרו בפשטות חייהם, בדיבורם המתנגן ובמבטאם המיוחד, ביחס לשאר יהודי תימן.
מדובר בהגייה נחצית של האות קו"ף (נשמע כמו האות קו"ף בהגייה העיראקית), והגיית החולם כצירה, ששרשיה קדומים עד תקופת המקרא.
יהדות שרעב השפיעה רבות גם על יהודי המחוזות הסמוכים: ד'אלע (ממזרח לשרעב), אלחוגריה (מדרום מערב), בעדאן (הנקרא גם מחוז איב מצפון-מזרח), והערים עדן וחבאן.
השפעה זו באה לידי ביטוי בעיקר בהגיית האותיות והתנועות הזהה למבטא השרעבי אף שניגוני התפילות במחוזות אלו אינם זהים לניגונים במחוז שרעב.
יהודי שרעב הרבו לעסוק באגדה, בספר הזוהר, בקבלה ובמעשי נסים ונפלאות.
רבים מהם היו תלמידי חכמים ומקובלים, וכן "בעלי חפץ" ו"פותחי ספרים".
הם התפרנסו ברובם מאריגה, צורפות, סנדלרות, חייטות וחקלאות.
יהודי שרעב הושפעו במסורתם הליטורגית וההלכתית מנוסח הספרדים והשולחן ערוך (נוסח שאמי, בניגוד לנוסח הבלדי).
מקרב יהודי שרעב יצאו מספר דמויות בולטות, ביניהן בין השאר: רבי שלום שבזי, רבי שלום שרעבי, רבי מרדכי שרעבי, מרי חיים סינוואני, מרי שלמה סינוואני, הרב יוסף משולם והמשורר ר' יוסף בן ישראל.
יהוא אורלנד (נולד ב-14 בספטמבר 1981) הוא כדורסלן עבר ישראלי המשמש כמאמנה של בני הרצליה מליגת העל.
אורלנד היה ידוע כקלע מצטיין, בעיקר מטווח שלוש הנקודות.
אורלנד החל לשחק בקבוצת הנוער של הפועל גליל עליון, וזכה עמה בגביע המדינה.
בשנת 1999 החל לשחק בקבוצה הבוגרת, אך זכה לדקות משחק מועטות.
בשנת 2001 עבר למכבי רעננה, אחר כך לעירוני רמת גן, וב-2003 הגיע לאליצור אשקלון.
בקבוצה זו שיחק במשך 3 עונות, והחל מהעונה השנייה בה אף שימש כקפטן.
בעונת 2006/07 שיחק אורלנד בהפועל גלבוע/עפולה שעלתה לליגת העל.
הוא היה אחד השחקנים המרכזיים בקבוצה, ובסיום העונה החליטה הפועל ירושלים, נגדה קלע 8 שלשות במשחק שנערך באולם מלחה, לצרפו לשורותיה.
עם זאת, בקבוצה זו לא התבלט, ובסיום העונה עבר להפועל חולון.
עם שתי הקבוצות זכה בגביע המדינה.
בשנת 2009 הצטרף למכבי ראשון לציון בה שיחק עד שנת 2011. בשנת 2011 הצטרף לברק נתניה, במסגרתה שיחק שלוש עונות.
במהלך תקופתו בנתניה פרצה שביתת שחקנים ישראליים ואורלנד היה מהבודדים אשר סירבו לשתף עימה פעולה.
בחודש יולי 2014 חתם בקבוצת מכבי אשדוד באר טוביה.
ב-30 ביוני 2016 הודיע על פרישה מכדורסל.
אורלנד שיחק בנבחרות הקדטים והעתודה של ישראל, אך מעולם לא שיחק בנבחרת הבוגרת.
לקראת עונת 2017/18, התמנה אורלנד למנהל המקצועי של מועדון הפועל עמק חפר, שמחזיקה באחת ממחלקות הנוער המובילות בארץ כיום.
בעונתו הראשונה במועדון, שימש במקביל לתפקידו כמנהל המקצועי גם כמאמן קבוצת הנערים לאומית של הפועל עמק חפר, שהגיעה לשלב הראשון של אליפות המדינה לנערים, בו הפסידה להפועל כפר סבא.
לקראת סוף עונת 2017/18, כשהוא עדיין מחזיק בתפקידו כמאמן קבוצת הנערים לאומית של המועדון, החליף אורלנד את מאמן קבוצת הנוער על של הפועל עמק חפר, רמון וולפסון, וכך אימן במקביל את שתי קבוצות הנוער הבכירות של המועדון.
בעונת 2018/19, ויתר אורלנד על תפקידו כמאמן קבוצת הנערים לאומית של עמק חפר ועבר לשמש כמאמן קבוצת הנוער על בלבד, במקביל לתפקידו כמנהל המקצועי של המועדון.
בעונת 2019/20 התמנה אורלנד למאמן שותף יחד עם רמון וולפסון (שחזר למועדון כשנה אחרי שפוטר והוחלף על ידי אורלנד בקבוצת הנוער) בקבוצת הבוגרים של עמק חפר המשחקת בליגה הארצית מחוז צפון ובקבוצת הנוער שמשחקת בליגת העל מחוז צפון.
בקבוצה הבוגרת הוחתמו שישה שחקנים בוגרים בלבד, ושאר השחקנים הם שחקני נוער.
שתי הקבוצות מתאמנות יחד תחת וולפסון ואורלנד, וחלק משחקני הנוער משחקים באופן קבוע בשתי המסגרות.
ביולי 2021 מונה למאמנה של הפועל חבל מודיעין במקומו של נתי כהן, עונתו הראשונה בקבוצה הייתה מוצלחת והקבוצה סיימה במקום ה-2 והעפילה לראשונה לפלייאוף, ובהמשך לשלב חצי הגמר בו הודחה.
את עונתו השנייה במועדון פתחה הקבוצה במאזן של 10 הפסדים רצופים ללא ניצחון, עקב כך הוחלט על סיום העסקתו של אורלנד.
במרץ 2023 מונה למאמנה של מכבי רעננה במקומו של ניר קפלן.
ביוני 2024 מונה למאמנה של בני הרצליה במקומו של דן שמיר.
אורלנד הוא בוגר תואר ראשון בניהול מהאוניברסיטה הפתוחה, נשוי לאלונה, ביתו של שחקן העבר בארי לייבוביץ', לזוג יש בן ובת.
יהדות רוסה היא קהילה יהודית הקיימת בעיר רוסה שבבולגריה משלהי המאה ה-18 ועד ימינו.
בראשית המאה ה-20 הגיעה הקהילה לשיא גודלה, מנתה כ-4,300 נפשות ובעת ההיא הייתה השנייה בגודלה במדינה.
ב-1943 ניצלו בני הקהילה משילוח למחנות ההשמדה.
מרבית יהודי רוסה עלו למדינת ישראל לאחר הקמתה.
בראשית המאה ה-21 מנתה הקהילה 200 נפשות.
באמצע המאה ה-17 תיעד הנוסע העות'מאני אווליה צ'לבי נוכחות יהודית בעיר.
היו אלו סוחרים שחלפו דרך העיר.
ב-1788 צרו האוסטרים על בלגרד, מאות מיהודי העיר נמלטו לשטחי בולגריה וכמה עשרות מהם ייסדו קהילה מאורגנת ברוסה, אליהם הצטרפו בהמשך פליטים מניש ומווידין ויהודים מאדירנה ומניקופול.
ב-1797 נבנה בית הכנסת הראשון בעיר.
הרב הראשון של הקהילה היה אברהם גרציאני ועד לאמצע המאה ה-19 נבנו בעיר עוד 3 בתי כנסת.
בשנותיה הראשונות קיבלה הקהילה תמיכה הלכתית מרבניה של קהילת אדירנה, אם כי בהמשך הוביל הרב גרציאני קו עצמאי.
ב-1807 במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812) נכבשה רוסה בידי צבא האימפריה הרוסית ונערכו פרעות ביהודיה על ידי החיילים הרוסים, שהביאו לבריחה זמנית של בני הקהילה לסופיה ופלבן.
ב-1811 שוב נכבשה העיר בידי הצבא הרוסי, אשר מפקדיו הורו לאוכלוסייתה ובכלל זה בני הקהילה היהודית לעזוב את העיר.
העיר הפכה לקסרקטין של הצבא הרוסי.
יהודי רוסה עברו לבוקרשט ודירותיהם שנמסרו לחיילים הרוסים נבזזו והוחרבו.
עם נסיגתם העלו החיילים הרוסים באש את בית הכנסת המקומי.
לאחר נסיגת הרוסים חזרו מקצת מיהודי רוסה מבוקרשט לעיר ופעלו לשיקום חיי הקהילה.
ב-1814 נכבשה העיר וידין בידי צבא ולאכיה ויהודיה נמלטו זמנית לרוסה, בה נקטה הקהילה בפעולות לקליטתם ושיקומם.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829) הותקפו בני הקהילה בידי החיילים הרוסים ונמלטו בהמוניהם לוולאכיה.
לאחר המלחמה חזרו רק חלקם לעיר.
מרבית בני הקהילה היו יהודים ספרדים ומיעוטם אשכנזים.
היהודים עסקו ביבוא סחורות מאוסטריה וסכסוניה והפצתן ברחבי בולגריה.
ב-1863 נחנך בית הכנסת הספרדי ברוסה שהיה מהודר ושכן במרכז שכונת החצר היהודית.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הופגזה רוסה ועם כניסת הצבא הרוסי עזבו היהודים את העיר ושוב היגרו זמנית לבוקרשט.
ב-1878, ציינה הוועדה הרומנית לקונגרס ברלין כי ברוסה מתגוררת קהילה יהודית בת 2,500 נפשות.
לאחר הקמת נסיכות בולגריה והחלת חוקת טרנובו שהבטיחה את זכויות המיעוטים החלה הגירה של יהודים לעיר רוסה והקהילה התאוששה במהירות.
בעת הזו רבו התקריות האנטישמיות וברוסה תועדו עלילות דם ואחד מבני הקהילה נאסר והואשם ברצח ילד נוצרי ושימוש בדמו.
הממשל המרכזי ניסה בהצלחה חלקית להכיל תקריות אלו.
ב-1882 נוסדה ברוסה אגודות "עזרת אחים", "אחים ליישוב ארץ ישראל" ו"שבת אחים" שאספו כספים והכשירו בני נוער ליישוב ארץ ישראל.
האגודות פעלו עד 1896 עת עלו חבריהן לישראל והיו מבין מייסדי הר-טוב וההתיישבות שנכשלה בחורן.
בראשית המאה ה-20 נכללה קהילת רוסה ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בממלכת בולגריה ומנתה 4,300 נפשות.
עד לרבע האחרון של המאה ה-19 התבסס החינוך היהודי על בתי למידה שנקראו מלדארי והוקמו רק בקהילות הגדולות והמבוססות כדוגמת רוסצ'וק.
המלדארי בעיר היה חלקו בבעלות פרטית של רבנים וחזנים ונסמך על תרומות ותשלומי הורי התלמידים.
ב-1872 נפתח בית ספר של רשת אליאנס בו לימדו בנוסף ללימודי קודש בשפת הלאדינו גם תוכני לימוד חדשים כגון מתמטיקה בשפה הצרפתית.
באותה השנה ביקר בעיר הרב ישראל דב פרומקין ותיעד את פעילות בית הספר על 150 תלמידיו בעיתון חבצלת.
ב-1920 למדו במערכת החינוך היהודית ברוסה 485 תלמידים שהיוו 89.65% מכלל תלמידיה היהודים של העיר.
ב-1925 ירד מספרם ל-313. ב-1927 למדו במערכת החינוך היהודית 307 תלמידים, מתוכם 114 ב-3 כיתות גן ילדים, 110 ב-4 כיתות בית ספר יסודי ו-83 תלמידים ב-3 כיתות פרו-גימנסיה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה והחזרת חבל דרום דוברוג'ה לממלכת רומניה התחולל בעיר משבר כלכלי וחברתי קשה ובעקבותיו עזבו 90 משפחות מהקהילה היהודית והיגרו לבוקרשט.
במפקד שנערך בבולגריה ב-1920 נמנו ברוסה 3,956 יהודים.
ב-29 באוגוסט 1920 יוצגה קהילת רוסה בכנס הקהילות היהודיות המאורגנות בממלכת בולגריה שהתקיים בסופיה, על ידי יצחק חסון, נסים דניאל, רחמים אשרוב ויעקב משיח מטעם הספרדים ואלברט איצקוביץ, מוריס אייזנברג וישראל בן יעקב מטעם האשכנזים.
בקרב קהילת רוסה הייתה פעילות ציונית ענפה ולצידה גם פעילות קומוניסטית וגם פעילים פוליטיים "מטעם", אשר ייצגו את עמדת מפלגת השלטון.
ב-4 במרץ 1923 נערכו בחירות לוועדי הקהילות היהודיות בבולגריה וברוסה זכתה מפלגת הדרוז'באשים שזוהתה עם מפלגת האיכרים ב-51.4% מהקולות והציונים ב-48.6%.
היריבות בין המפלגות הובילה למהומות בין המחנות היריבים, יו"ר המפלגה הציונית נעצר והמשטרה הבולגרית אסרה על הכניסה לבית העם הציוני ביום הבחירות.
במרץ 1926 זכו הציונים ברוב מוחלט.
ב-1932 הופיעה לבחירות רשימה אחת מאוחדת של התנועה הציונית.
ב-1927 הוקם בית הכנסת האשכנזי ברוסה.
ליהודי העיר היו חיי קהילה מפותחים ובמהלך שנות ה-30 פעלה ברוסה מקהלה מקצועית שהוקמה על ידי אגודת חובבי המוזיקה "דור".
ברוסה נולד במאי התיאטרון יצחק משה דניאל שביים בבולגריה, רומניה ולאחר עלייתו לישראל ייסד את תיאטרון המטאטא.
עוד נולדו בעיר ההיסטוריון שלמה אברהם רוזאניס, ד"ר מרצ'ל כלב ממנהיגי יהדות בולגריה, סופר, עתונאי ופובליציסט, הסופר אליאס קנטי, הכלכלן הצרפתי אלברט אבטליון, חיים קרישפין ממייסדי כפר חיטים ופרופסור מוריס לוי.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 3,000 נפשות עליהן הוחל בינואר 1941 החוק להגנת האומה.
ברישומי משרד הפנים הבולגרי צוינו 477 יהודים מרוסה וראזגרד שנכללו במכסה זו.
במאי 1943 הגיעו חלק ממגורשי סופיה לרוסה ונקלטו על ידי הקהילה המקומית.
בתחילת יולי 1943, נעצרו כ-500 יהודים, (מנהיגי קהילה, רבנים ופעילים), מן הערים פלובדיב, פאזארדז'יק ורוסה וביחד עם חלק ממגורשי סופיה, נשלחו ל-3 מחנות ריכוז שהפעיל הצבא הבולגרי: בסומוביט וקאייליקה שליד פלבן וצ'כלרה שליד צ'ירפאן.
מרבית העצורים שוחררו באוקטובר 1943, אך עצורי מחנה הריכוז קאייליקה ועובדי הכפייה שוחררו רק בספטמבר 1944, עם כיבוש בולגריה על ידי הצבא האדום.
במהלך המלחמה הצטרפו בני נוער רבים מקרב קהילת רוסה למחתרת הקומוניסטית ונטלו חלק בפעולות נגד מתקני הצבא הגרמני ומפעלים אשר סיפקו ציוד לצבא הגרמני.
מהבולטים היו ליאון תג'ר בן דוד אשר בספטמבר 1941 חיבל במכלי דלק של הצבא הגרמני, נקלע לחלופי אש אשר במהלכם נהרג חייל גרמני ולבסוף נתפס והוצא להורג ואנה ונטורה אשר נורתה למוות בידי המשטרה הבולגרית בטרם מלאו לה 19 שנים.
לאחר מלחמת העולם השנייה חודשה הפעילות הציונית והוקם תא של תנועת החלוץ שפעל להכשרת בני הקהילה לעלייה לישראל.
מרבית יהודי העיר עלו למדינת ישראל במהלך גל העלייה מבולגריה בין 1948 ל-1949. ב-28 במאי 1949 בשלהי גל העלייה, ערך הקונסיסטוריון של יהודי בולגריה מפקד וברוסה נמנו 452 יהודים.
יהוא ירון (נולד ב-4 ביולי 1981) הוא מוזיקאי ישראלי, נגן גיטרה בס וקונטרבס, זמר, מלחין, פזמונאי ומפיק מוזיקלי.
ירון כותב בעברית ונודע כאחד הזמרים-יוצרים הבולטים באינדי הישראלי.
הוא כתב והלחין את מרבית השירים באלבומי הסולו שלו.
ירון נולד בירושלים לטלי וגדעון ירון.
אחותו היא תמוז ירון כץ.
כשהיה בן עשר התגרשו הוריו, אביו עבר לגור בתל אביב והיה מורה בתיכון לאומנויות ברמת השרון, וירון עבר להתגורר עם אמו ברמת השרון.
ירון בוגר תיכון אלון במגמת מוזיקה.
בתקופת לימודיו בתיכון ניגן על גיטרה בס, ולאחר שהציעו לו לקבל חינם קונטרבס תמורת נגינה בהרכבים, החל לנגן גם בכלי זה.
בין השנים 1995–1999 למד נגינה בבס אצל יוראי אורון וצור בן זאב.
בין השנים 1996–2000 למד נגינה בקונטרבס אצל אלי מגן.
בין השנים 2001–2004 למד נגינה בקונטרבס אצל מיכאל קלינגהופר.
בשירותו הצבאי היה מפקד בכלא צבאי.
ב-2001 הצטרף ללהקת 'River Styx' של שי לווינשטיין ורות דולורס וייס.
אחרי פירוק הלהקה, המשיך לעבוד עם וייס בקריירת הסולו שלה.
משנת 2003 ירון ניגן כחלק מההרכבים הקבועים של אמנים רבים בהופעות ובאלבומים, ביניהם: אביב גדג', אביתר בנאי, רונה קינן, נרקיס, אפרת גוש, נורית גלרון, להקת 'לא' ועם נינט טייב וגלעד כהנא באלבום The Walking Man.
במקביל, השתתף בהרכבים מוזיקליים שונים בהם 'אנסמבל שתוק!
האוזן' שביצע מיצירות קרלהיינץ שטוקהאוזן, פאניק אנסמבל, התזמורת הטרופית וקטב מרירי.
משנת 2006 עוסק ירון בהפקה מוזיקלית של אלבומים.
בין האמנים שהפיק את אלבומיהם: רות דולורס וייס, נדב ויקינסקי, נפתלי אלטר, סיון מור, יונתן שפירא, רן ראשון, אביגדור גביש, להקת 'כלבי רוח', ישי קיצ'לס, שחר גוטמן, להקת 'הזאבות' ודניאל וייל.
כמפיק מוזיקלי הוא נודע כמפיק שמעורב בכל פרטי האלבום, בעל טביעת אצבע ייחודית.
משנת 2018 ירון מנחה הרכבים ומרצה להפקה מוזיקלית וכתיבת שירים ב'הגראז' - מכינה קדם אקדמית לאמנויות', המיועדת למתמודדים עם משברים נפשיים.
בשנת 2007 החל ירון להופיע עם שירים מקוריים שלו.
בשנת 2011 הוציא את אלבום הבכורה שלו 'דברים יומיומיים כאלה'.
האלבום כלל ברובו שירים מקוריים שלו, שני שירים שהלחין למילים שכתב אביו, וכן לחן לשיר 'שלושה שירים שלא נכתבו חלק א' שכתב נתן זך.
השירים באלבום מתאפיינים בממד אוטוביוגרפי מובהק, בהתייחסות רבה לתל אביב וביחס מיוחד לשפה העברית.
האלבום יצא בלייבלים 'קמע' ו'גושפנקא' והופץ על ידי 'התו השמיני', וזכה לשבחי המבקרים וקולגות מעולם המוזיקה.
בשנת 2013 הוציא את אלבומו השני, 'אמן השכנוע העצמי'.
מבחינה מוזיקלית, השירים באלבום הושפעו מהמוזיקה של טום ווייטס, מבלוז שורשי, רוק, ג'אז וקברט.
האלבום מורכב ברובו משירים מקוריים של ירון, וכולל תרגום אחד לשיר של טום ווייטס – 'עפר באדמה' ('Dirt in the Ground') ושני שירים שהולחנו למילותיו של קורציו מלפרטה.
הכתיבה באלבום הושפעה מכתיבתו של יורם קניוק ובעיקר מעיסוקו במוות.
רוב האלבום הוקלט בתקופה שבה אשתו הייתה בהיריון עם בתם, ויש בו שירים שמתייחסים לפחד ממחלת הטרשת הנפוצה שבה חלה ירון, לצד תקווה שמעורר התא המשפחתי.
האלבום הושלם באמצעות 'מימון המונים' ויצא בלייבל 'קמע'.
הוא זכה לשבחי המבקרים ונבחר כ'אלבום השנה' של תחנת הרדיו 'הקצה' ושל אתר 'מעריב nrg'.
לאחר צאת האלבום כתב יואב קוטנר על ירון שהוא "דמות מאד דומיננטית בסצנת המוזיקה האלטרנטיבית הישראלית.
בשנת 2017 יצא אלבומו השלישי, 'אם לא נרקוד לא נבין כלום'.
הוא מכיל בעיקר שירים מקוריים שלו, ולחן אחד למילותיה של יונה וולך, בשיר 'אוי!' האלבום יצא בלייבל 'קמע', הודפס במהדורת ויניל מוגבלת וזכה גם הוא לשבחי המבקרים.
האלבום מתאפיין בקו מוזיקלי נגיש, קליט ותמציתי יותר ביחס לאלבומיו הקודמים של ירון.
בשנת 2021 הוציא ירון גרסת כיסוי לשיר "סימני סערה" של חיים אוליאל, שכתב שמעון אדף והלחין קובי אוז.
ב-2022 הוציא את אלבומו הכפול 'יהוא ירון נגד השטן: כך בעולם / כך בארץ הזו', בהשתתפות גיא שמי, ניר שלמה, אביב ברק ועדי רנרט.
האלבום עוסק בנושאים חברתיים ואקטואליים.
בשנת 2011 השתתף ירון בפרויקט 'מסע אספלט - ביצועים חדשים לשירי סשה ארגוב' של תחנת הרדיו קול הקמפוס עם השיר 'שיר בין ערביים', וכן שר באלבום 'העבד - שירי ארץ ישראל' של שלום גד.
בשנה זו גם הקים את ההרכב חלוק חד פעמי עם זאב טנא וסתו בן שחר.
ההרכב הוציא אלבום אחד בשנת 2013.
משנת 2012 עוסק ירון בהפקה מוזיקלית של הופעות לאמנים רבים, בהם נרקיס, איל כהן, דניאל וייל וכרמל אקמן.
בשנת 2019 הפיק מוזיקלית את מופע המחווה למאיר בנאי בפסטיבל ימי בנימינה.
בשנת 2013 השתתף בפרויקט 'הלביא - אמנים שרים אריק לביא' של תחנת הרדיו קול הקמפוס עם השיר 'הזר המקנא לחן רעייתו', וכן באלבום 'שירים משומשים' של אתר עונג שבת עם השיר 'עפר באדמה' של טום ווייטס.
בשנת 2015 ייעץ אמנותית לאלבום 'רופאה במערב' של הילה רוח.
בשנת 2016 ייעץ טקסטואלית לאלבום 'אלפיים עשרים ושלוש.' של איה כורם.
באלבום זה הוא גם שר עם נצ'י נצ' את הדואט 'תופעות לוואי'.
בשנת 2017 הקים את להקת הפּאנק אנטיגונה רקס עם תמר "קוקי" אריאל וסתו בן שחר.
בשנת 2018 השתתף באלבום 'מכונת הזמן - שירי ראשית המדינה בביצועים אלטרנטיביים' של תחנת הרדיו כאן 88 עם השיר "את אמרת".
בשנת 2019 הפיק את האלבום 'הגוף הזה' של הזמרת שחר גוטמן.
ירון שיתף פעולה בהופעות עם אמנים ישראלים רבים, בהם ערן צור, ברי סחרוף, יהודית רביץ, חמי רודנר, יוני רכטר, מאיר בנאי, גידי גוב, אלון אולארצ'יק, שלמה בר, אסף אבידן, שלומי שבן, אסף אמדורסקי ואתי אנקרי.
הוא ניגן עם מספר אמנים בינלאומיים בהופעותיהם בישראל: להקת Faun Fables (2007), אמנדה פאלמר (2013), ג'יימס 'סופר צ'יקן' ג'ונסון (2014), ריילי ווקר (2015), רוברט 'בילבו' ווקר (2016) ואנתוני 'Big A' שרוד (2018).
ירון הופיע גם בהופעות מחווה לזכרו של המוזיקאי והיוצר גבריאל בלחסן, בהן הופעה בהאנגר 11 בספטמבר 2023, שם ביצע את "שטן" ו"אדמה חרבה" מתוך האלבום 'עתיד'.
במאי 2014 במסגרת פסטיבל דוקאביב הוקרן סרטה של הבמאית מיה זיידמן 'יהוא ירון: אמן השכנוע העצמי'.
בדצמבר 2014 הסרט שודר בטלוויזיה.
זהו סרט דוקו-מוזיקה שבו זיידמן ליוותה במשך שנתיים את ירון בין הופעות, הקלטות וטיפולים.
הוא צולם בתקופה שבה הוא היה לקראת לידת בתו הבכורה, לקראת אלבום שני, ובעיצומה של התמודדות עם מחלת הטרשת הנפוצה.
היה נשוי למרב שחם, אנימטורית ומעצבת גרפית, בעלת הסטודיו "Bananamoon" שבין השאר עיצבה את עטיפות אלבומיו.
דודתו (אשתו של אחיו של אביו) היא חגית מסר ירון, פרופ' להנדסת חשמל באוניברסיטת תל אביב.
אם לא נרקוד לא נבין כלום (2017)
יהוא ירון נגד השטן: כך בעולם / כך בארץ הזו (2022)
יהוא הוא מחזה פרי עטו של גלעד עברון.
המחזה הוא אלגוריה לשלטון ישראל ביהודה ושומרון.
המחזה מתייחס להתרחשויות המתוארות בשני פרקים בתנ"ך: ט' וי' בספר מלכים ב'.
חוץ מדמותו של יהוא המופיע בפרקים אלה, שאר הדמויות ועיקרה של הדרמה הן יצירי דמיונו של עברון.
המאורעות מתרחשים מעט אחרי מלכותם של אחאב ואיזבל.
יהוא, קצין בצבא ישראל, מובא למשפט כפושע מלחמה המשתולל בהרים שבשליטת ממלכת ישראל ורוצח תושבי כפרים כבושים.
יהוא אמנם לומד את הסגנון, אבל אינו משנה את דרכיו ובהזדמנות הראשונה הוא חוזר בראש צבא, מחסל את יהורם, מלך ישראל, אונס את זילפה אלמנתו, ומהחלון משליך אל הכלבים את איזבל אשת המלך הקודם.
הוא ממליך את עצמו למלך ישראל וקורא לזיף ועזגד הנמצאים בעיר אחרת לצאת ולהילחם נגדו.
במקביל לעלייתו הרצחנית של יהוא לשלטון המחזה מתאר את תהליך התפוררותו הנפשית והמוסרית של ראש השרים זיף שאין בו את גדלות הנפש והכוח לצאת מול יהוא.
הוא מעדיף להתרפס ואף לכרות את ראשיהם של 70 מבני משפחת המלוכה ולהביאם בדודים אל יהוא.
עזגד, שר הצבא, שאינו מוכן להשתתף בכניעה זו בוחר להתאבד עם אשתו.
זיף שמוצא עצמו ניצב מול הראשים הכרותים למול ציבור גדול, ולמול האירוניה המקברית של יהוא, מידרדר ומאבד את שפיותו וזכרונו.
עלילת המחזה נתונה במסגרת של ניסיונה של קטורה, בתו של זיף, להחזיר לזיף את זיכרונו.
כך מאיים ודורש ממנה יהוא, המבקש בתום הרציחות להתרווח בארמון המלוכה וליהנות בניחותא משיחות עם זיף, מורהו הגדול לסגנון.
כשנדמה לרגע ששפיותו של זיף אמנם שבה אליו, הוא מתאבד, כמי שאינו מסוגל לעמוד מול תוצאת חידלון מעשיו.
יהוא נותר לבדו עם שני חיילים רצחניים, נושאי דברו.
"אלה הכי מפחידים אותי" הוא אומר "העתיד".
פרופסור שמעון לוי כתב על המחזה:
ההצגה זכתה בפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית המחזה המקורי הטוב ביותר לשנת 2015.
ההפקה הראשונה של המחזה עלתה ב-23 במאי 1992, בדיוק 30 יום לפני מערכת הבחירות לכנסת השלוש עשרה שהתקיימה ב-23 ביוני 1992. הכתבות על ההצגה התחילו להתפרסם לפני עלייתה והיו מי שפירשו אותה כביקורת על שר הביטחון שרון (יהוא בהצגה) ועל ראש הממשלה בגין (זיף בהצגה) שמסתגר בביתו.
כתבה של רם לוי במגזין חדשות "יומן" על המחזה נפסלה לשידור, על ידי מנהל הטלוויזיה אריה מקל, בשל ההשוואה שערכו המחזאי גלעד עברון והבמאי חנן שניר במהלכה, בין הסיפור התנ"כי למצב בישראל.
הפרסום הרב אודות כך היקנה להצגה כותרות בעיתונים וסייע לפרסומה.
ההצגה שוחקה על במה משופעת, ריקה ופתוחה שרצפה דמוית שיש, כשהשחקנים יושבים סביבה על כיסאות, קמים מהם כדי לשחק וחוזרים לשבת עם סיום משחקם או עם מותם, כשכיסוי על ראשם.
הבמאי חנן שניר פיתח שפה בימתית שאינה ריאליסטית, המדגישה את הטקסי, ומשתמשת בסגנון מוקפד של תנועות ומחוות מיוחדים כדי לייצור חוויה של עולם שאורחותיו דומים לאלה שלנו, אך גם שונים מהנהוג בימינו.
כך גם היה לבושם של השחקנים שחלקם עטו כיסויי גוף אקספרסיביים שהקצינו ועיוותו את גופם.
שפת המחזה בה דיברו השחקנים הייתה שילוב מסוגנן בין השפה העכשווית לשפה התנ"כית.
יוצרים: במאי - חנן שניר, תפאורה - רוני תורן, תלבושות – בוקי שיף, תאורה – בן ציון מוניץ, מוזיקה – אורי וידיסלבסקי, תנועה – אריה בורשטיין
שחקנים: יהוא – יגאל נאור, זיף – אלכס פלג, מעכה – רבקה גור, עזגד – ששי סעד, אלי דנקר, זלפה – רוזינה קמבוס, קטורה – נאוה זיו, חייל א' – רמי ורד, חייל ב – יורם יוספסברג
יוצרים: במאי - אילן רונן, תפאורה - ניב מנור, תלבושות - נטשה טוכמן-פוליאק, מוזיקה - אורי וידיסלבסקי, תנועה - מירי לזר, תאורה - זיו וולושין, שפה ודיבור - אסי אשד
שחקנים: יהוא - גיל פרנק, זיף - דב רייזר/ יגאל שדה, מעכה - רזיה ישראלי, עזגד - אלון נוימן, זלפה - מאיה מעוז, קטורה - לאה גלפנשטיין, חייל א' - דניאל סבג, עודד אהרליך, חייל ב' - שלומי ברטונוב, מחליף לחייל א/ ב- עודד אהרליך
יהדות שידלוב הייתה הקהילה היהודית בשידלוב שהייתה עיירה בפולין קטן ששגשגה במאות 14–17. במהלך המאה ה-19 ירדה למעמד של כפר.
הקהילה היהודית שבה קמה ככל הנראה במאה ה-14 והתקיימה כחמש מאות שנה.
במאה ה-19 היא היוותה בין מחצית לשליש ממספר התושבים.
הקהילה הפסיקה להתקיים עם השמדת בניה ובנותיה על טפם, בידי הנאצים ועוזריהם בעת שואת יהדות פולין, בשנים 1939–1942. בית הכנסת המבוצר של שידלוב הוא העתיק בבתי הכנסת שבאזור קיילצה.
היהודים הראשונים התיישבו בשידלוב ככלה נראה לפחות מהמחצית הראשונה של המאה ה-15. התיעוד הראשון לקיום קהילתם הוא מסמך מלכותי משנת 1470. אחרי דליקה שפגעה ביישוב בשנת 1468 הכריז אז מלך פולין על חידוש הפריבילגיות של הכנסייה המקומית.
במסגרת החלטה זו הוא הורה לשלם לכומר מעשר גם בעד השדה הנמצא "מאחורי בית הקברות היהודי".
קיימות עדויות על נוכחות של יהודים ביישוב הפולני עוד מן המאה ה-14. בין השאר, אגדות נפוצות בקרב היהודים והפולנים ייחסו לאסתרקה, האהובה היהודייה האגדית שך המלך קז'ימייז' הגדול, קשר כלשהו עם העיר שידלוב.
אף נטען לפעמים שהייתה בת שידלוב או לחליפין בת העיר הקרובה אופוצ'נו מן האזור סנדומייז'.
לפי אגדות אחדות, אסתרקה הייתה גם זו שהקימה את בית הכנסת הראשון השידלוב.
בית הכנסת המבוצר המפורסם של שידלוב הוקם ככל הנראה במקום בית כנסת קודם, בשנים 1534–1564.
הקהילה היהודית זכתה במחצית השנייה של המאה ה-15 לפריבילגיות.
בשנת 1453 חידש המלך קז'ימייז' הרביעי ליהודי שידלוב את הזכויות שקיבלו בעבר מהמלך בולסלב החסוד.
זכויות אלו אושרה מחדש במאה ה-16 על ידי המלכים זיגמונט השני אוגוסט, סטפאן באטורי וזיגמונט השלישי ואזה.
בעלי המלאכה היהודים התארגנו באיגוד משלהם.
בשנת 1494 אישר המלך יאן אולברכט את זכות היהודים למכור משקאות חריפים בדיוק באותם תנאים כמו שאר תושבי העיר.
בהתאם בשנים 1577 ו-1580 חויבו היהודים בעיר להפריש לאוצר העיר חלק שווה עם שאר התושבים.
המלך זיגמונט השלישי ערב בשנת 1588 לזכות היהודים לקנות נכסים ודברי מזון באותם תנאים כמו בני עירם הנוצרים.
עם זאת נאסרה השתתפותם בירידים העיקריים.
הרב משה איסרליש מזכיר את העיירה בהקדמה לספרו על מגילת אסתר 'מחיר יין' ומציין את הדלות החומרית ששררה בה.
החל מסוף המאה ה-16 בתקופת הקונטרה-רפורמציה התרבו עלילות הדם נגד היהודים למרות ניסיונות של כמה ממלכי פולין לאסור על כך.
בשנת 1590 נפוצה שמועה כי באחד הכפרים הסמוכים לשידלוב נחטף ילד נוצרי על ידי היהודים ועונה על ידיהם.
היהודים הואשמו כי הקיזו את דמו עד שהוא מת.
הילד, שגופתו נמצאה נטושה במקום מבודד, נקבר בכנסיית הקנוניקים הסדירים בכפר קורוזוונקי.
כנראה מספר יהודים נענשו מחמת האשמות הנ"ל.
בשנת 1597 שוב הואשמו יהודים שחטפו ילד והקיזו את כל דמו על מנת להתיז אותו בבית הכנסת.
גם בשנת 1600 או אולי 1610 יהודי בשם שמואל (שמול) הואשם שחטף ילד מסטאשוב ומסר אותו לידי יהודים משידלוב.
נטען שהיהודים נתפסו בעת שעינו את קרבנם.
בפקודת הקסטלן של בלז, אנדז'יי טנצ'ינסקי כל יהודי שידלוב וסטאשוב שנאשמו במעשה הוצאו להורג על ידי תליה וביתור גופותיהם לארבע.
גופתו של הילד שהיה כביכול קורבן היהודים נקבר בקפלת יעקב הקדוש בסטאשוב.
הפעולות הצבאיות והפרעות שבימי "המבול" בשטחי ממלכת פולין פגעו קשות ביישוב שידלוב וביהודיה.
בשנת 1656 בשומעם על התקרבות לוחמיו של ההטמאן סטפאן צ'ארנייצקי, מאתיים יהודים נמלטו משידלוב עם רכושם בעיקר לקרקוב ולפינצ'וב.
לאורך ימי המלחמה (1648–1665) העבירה הקהילה היהודית את פעילותה הכלכלית אל קרקוב.
חלק מתוך 37 בתי יהודים שהיו קיימים בשנת 1627 הוצתו.
בשנת 1660 נשארו 17 בניינים על תילם.
לא נשארו מכולות או חנויות לבגדים.
עם זאת צוינה פעילות מוגברת של השוחטים וכמו כן, התאפשר בהמשך ליהודים לשכור שטחי מסחר מן העירייה וזכו לאישורן מחדש של זכויותיהם מידי המלכים יאן קז'ימייז' (1663), מיכאל קוריבוט וישניובייצקי ויאן סובייסקי (ב-1676).
הקהילה היהודית מנתה באמצע המאה ה-17 כ-100 יהודים.
הם התפרנסו בעיקר ממסחר בתבואות, בעצים ובעורות.
הם שילמו מיסים, בין השאר, על בית הכנסת ועל בית העלמין שלהם.
פעילותם המסחרית עוררה תחרות קשה עם בני העיר הנוצרים שהשתדלו בדרכים שונות להצר את צעדיהם.
בסוף מאה ה-17 כיהן בשידלוב הרב שמואל מפיורדא.
במחצית השנייה של המאה ה-18 נוסע גרמני בשם יוהאן פיליפ פון קארוזי ציין ביומנו כי רוב יהודי שידלוב חיו חיים צנועים למדי.
בשנת 1766 נספרו בעיר 430 יהודים, מתוכם 308 חיים בתחום העיר עצמה.
בשנת 1792 העניק המלך האחרון של פולין, סטניסלב פוניאטובסקי לסוחרים ולבעלי המלאכה היהודים כתב חסות חדש שבו חזר ואישר את זכותם לקיים קהילה על מוסדותיה.
בעקבות חלוקת פולין בשנת 1795 סופח האזור לזמן קצר לאימפריה הרומית הקדושה, למעשה אוסטריה.
אחרי קונגרס ברלין ב-1815 סופח לאימפריה הרוסית ששלטה בו עד שנת 1915 בימי מלחמת העולם הראשונה.
קהילת שידלוב הגיעה לפריחה מחודשת בתחילת המאה ה-19. בשנת 1827 כשמנתה 1,139 נפשות והפכה לזמן מה לקבוצה האתנית הראשונה ביישוב.
בשנת 1847 אספו היהודים כסף לשיפוץ בית הכנסת שהסתיים בשנת 1863.
בשנת 1856 חיו בשידלוב 1256 נוצרים ו-742 יהודים, יותר ממחצית התושבים.
אולם במחצית השנייה של המאה ה-19 היא הלכה והידלדלה בגלל קשיי פרנסה.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה נכבש האזור על ידי הצבא האוסטרו-הונגרי וכעבור זמן קצר חזר לידי הרוסים.
משחזרו הרוסים לכפר הם הטילו אימה על היהודים, גזרו עליהם גזרות כלכליות וגרמו לרבים מהם להימלט.
בשנת 1915 נכבש שוב על ידי "מעצמות המרכז" - הגרמנים האוסטרים שהחזיקו בשלטון בשידלוב עד סוף המלחמה.
בפולין המחודשת בין מלחמות העולם
אחרי מלחמת העולם הראשונה חיו בשידלוב 660 יהודים - כרבע מהאוכלוסייה.
הם המשיכו בעיסוקם במסחר ובמלאכות.
עם חזרת השלטון הפולני בשנת 1919 פרצו בשידלוב ובסביבה מהומות אנטישמיות אלימות שבמהלכן נבזזו חנויות ויהודים עוברי אורח הוכו ברחובות.
יהודי המקום הקימו ביישוב סניף קטן של התנועה הציונית שכלל בשנות ה-1930 כ-25 חברים.
בפברואר 1939 התקיים בשידלוב כינוס ציוני אזורי.
בתקופה זו נוסד בעיירה סניף לא גדול של התנועה הציונית (בשנות ה-30 השתייכו אליו כ-25 חברים).
בפברואר 1939 נערך בעיירה כינוס ציוני אזורי.
בספטמבר 1939 עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין, יהודי שידלוב סבלו במהרה מרדיפות קשות, מעשי ביזה, הפקעות רכושם ורבים מביניהם נחטפו לעבודות כפייה.
הגרמנים הרסו את בית הכנסת על תכולתו.
במאי 1940 הוקם מיוזמת הגרמנים יודנראט, שהוטל עליו לגייס יהודים לעבודת הכפייה.
כ-80 יהודים חולקו לקבוצות עבודה והועסקו במתקנים גרמניים באזור, בעיקר בעבודות בנייה ושיפוצים.
במשך הזמן הועברו לשידלוב יהודים ממקומות אחרים - בעיקר מראדום, לודז' ופלוצק.
אחרי יוני 1041 כשפלשו הגרמנים לברית המועצות התווספו עוד יהודים שהועברו מהשטחים הכבושים החדשים.
מספר היהודים בשידלוב הגיע ל-1,500. מחלקת הסעד של היודנראט פתחה מטבח ציבורי למען הפליטים והנזקקים.
פעילות זו מומנה ב-3,000 זלוטי שנאספו בעיקר על ידי ארגון "יס"ס" (עזרה עצמית יהודית) מקרקוב.
ב-1 בינואר 1942 היהודים נדחסו לתוך גטו שהוקם ביישוב בשטח של כמה רחובות קטנים.
היציאה מן הגטו אושרה רק לצורכי עבודה.
בחורץ 1941–1942 שרר בגטו רעב כבד שגרמה לתמותה גבוהה.
באוקטובר 1942 כיתרו משמרות של אנשי אס אס וכוחות עזר אוקראינים את הגטו והיהודים נצטוו להתייצב בכיכר העיר.
היו שניסו להסתתר בעליות גג ובמרתפים, אך רובם נתפסו ונורו למוות.
מבין הנאספים בכיכר הפרידו הגרמנים 150 צעירים, ששולחו למחנות עבודה באזור.
שאר היהודים, כ-1,000 נפשות, הועברו לגטו חמיילניק ויחד עם יהודי המקום גורשו משם לטרבלינקה.
בשנת 1556 גלה הרב משה איסרליש (הרמ"א) לשידלוב בגלל "עיפוש האוויר" בעיר מגוריו קרקוב.
בשידלוב של אותה תקופה, הוא נחל אכזבה רבה מתנאי המחיה המקומיים.
"אין בה תאנה וגפן וכמעט מים אין לשתות בה".
משום שלא יכול היה לחגוג בשידלוב את חג הפורים חיבר את ספרו "מחיר יין" המוקדש למגילת אסתר.
עם זאת כעבור כמה שנים התחזקה הקהילה היהודית המקומית מבחינה כלכלית וכראייה למעמדה המשופר סיימה את בניית בית הכנסת החדש והמפואר שלה.
מקווה טהרה נבנה לפני 1847 חציו מאבן וחציו מלבנים.
בשנים 1864–1866 נהרס בגלל מצבו הירוד ונבנה מחדש.
בית העלמין היהודי התקיים מחוץ לעיר, ליד שדה של אחוזה בשם גאצקי, עוד לפני 1470 כשהוזכר בתעודת המלך.
הוא השתרע מימין לדרך שחיברה בין דילוב ובין חמיילניק, קרוב לנחל צייקונצה.
בית הקברות נהרס על ידי הנאצים.
בימינו הוא מכוסה על ידי חורשה ופרדסים.
מצבות שנתגלו הועברו בסמוך לבניין בית הכנסת ברחוב טרגוב 3.
במאה ה-19 התנהל בשידלוב "חדר" לתלמוד תורה בבית עשוי עץ.
בשנת 1587 כיהן בשידלוב הרב יואל סירקיש, בעל "בית חדש" (הב"ח) והקהילה זכתה במעמד של קהילה מחוזית.
היא שלחה "מנהיג מדינה" לוועד ארבע הארצות.
בשנת 1612 כיהן בה הרב מנחם מאניש חיות.
בשנת 1634 כיהן בה הרב מנחם מנדל מרגליות (שבא מן העיר פשמישל).
בפנקס ועד ארבע הארצות מוזכרים בניו כתלמידי חכמים ופרנסים.
אחריו כיהנו ר' אברהם ב"ר מנחם כ"ץ, ר' יהודה לייב ב"ר יוסף הלוי, ור' נפתלי הירץ ב"ר שמואל.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם היו ליהודי שידלוב שני בתי כנסת - בשידלוב עצמה ובקורוזוונקי הסמוכה, ועוד שני בתי תפילה.
באותה תקופה ישבו בכפר הרבנים מאיר מרדכי דוד בידרמן ובנו, האדמו"ר ר' יעקב בידרמן.
אחרי שר' יעקב עזב את שידלוב בא במקומו חתנו, ר' אלימלך אריה רבינוביץ', אחיו של האדמו"ר האחרון מרדומסק.
יהדות תאילנד היא קהילה יהודית קטנה המונה כמה מאות בודדות של אנשים נכון לעשור השלישי של שנות ה-2000.
הדת הרשמית בתאילנד היא בודהיזם (זרם טהרוואדה).
הממשל התאילנדי הוא לאומני-מסורתי באופיו ומונע אקטיבית את הגירתם של מיעוטים דתיים לתאילנד (כולל בודהיסטים מזרמים שאינם טהרוואדה) ומפקח קפדנית על המיעוטים הדתיים הקיימים בתאילנד ומגביל את פעילותם.
קהילת יהודי תאילנד נוסדה מצד יהודים שנמלטו מהאינקוויזיציה הספרדית במאה ה-16 ומהגירת מספר משפחות מיהדות בבל במאה ה-17 והתבססה בבירה של ממלכת איוטאיה עד התפזרותה במהלך בין השנים 1765-1767.
לאחר הקמת מדינת ישראל בשנת 1948 התגבשה לאורך השנים קהילה יהודית קטנה בתאילנד המורכבת בעיקר מסוחרים וסוכני נסיעות ובשנת 1993 נוסדו האיגוד היהודי של תאילנד וועד הכשרות תאילנד והרב יוסף חיים קנטור החל לכהן כרב הישראלי הראשון בבנגקוק.
בין שנות ה-70 לשנת 1990 הצטרפו לקהילה צאצאים של פליטים יהודים מברית המועצות ויהודים-פרסיים שנמלטו מרדיפות יהודים באיראן בשנות ה-70 וה-80..
לקהילה בתי כנסת בבנגקוק ובקו סמוי ובמהלך חגים יהודיים, מצטרפים אליה יהודים הנופשים בתאילנד, בעיקר מישראל וארצות הברית.
בתאילנד ישנו בית חב"ד המנוהל מצד הרב נחמיה וילהלם וניתנים בו מגוון שירותים ליהודים הגרים או נופשים בתאילנד, בהם ארוחות שבת וחג
לאחר אסון הצונאמי באוקיינוס ההודי ב-2004 בית חב"ד בבנגקוק שימש כמקום כינוס ליהודים וישראלים ששהו באותה עת בתאילנד.