tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האיחוד האירופי הוביל מגמה זו באמצעות חוקים כגון ה-GDPR וחוק השירותים הדיגיטליים (DSA), המכפיפים את האלגוריתמים של התאגידים לפיקוח רגולטורי מחמיר.
המתח הריבוני הגיע לשיאו בשנים 2024–2025 סביב המאבק בדיסאינפורמציה וביישומי בינה מלאכותית יוצרת.
דוגמה בולטת לכך היא העימות בין ממשלת ברזיל לרשת החברתית X בשנת 2024, שהסתיים בחסימת הפלטפורמה במדינה לאחר שזו סירבה לציית לצווים שיפוטיים להסרת תכנים, צעד שהמחיש את יכולתה של המדינה לכפות את ריבונותה על תאגיד גלובלי.
אירוע מכונן נוסף בהקשר זה הוא החקיקה בארצות הברית ב-2024, שנועדה לאלץ את חברת ByteDance הסינית למכור את אפליקציית טיקטוק או לעמוד בפני חסימה.
מהלך זה שיקף את התפיסה ששליטה זרה בנתונים של אזרחים ובאלגוריתם המעצב את תודעתם מהווה איום ישיר על הריבונות הלאומית.
המאבק הנוכחי מתמקד ב"ריבונות אלגוריתמית" ובמדיניות של "לוקליזציה של נתונים", הדרישה לאחסן מידע בשרתים מקומיים כדי למנוע את זליגתו למעצמות זרות ולהבטיח שליטה מדינתית ב"חומר הגלם" הנחוץ לאימון מודלי בינה מלאכותית.
חוקרים מזהירים כי תהליך זה מוביל ל"ספלינטרנט" (Splinternet), מונח שטבע מילטון מולר לתיאור פיצול האינטרנט העולמי לרשתות לאומיות סגורות ומנותקות.
בעוד שבעבר נתפס הפיצול כסכנה תיאורטית, אירועי העשור השלישי של המאה ה-21, בראשם החרמת פלטפורמות על רקע גאופוליטי (כגון מקרה טיקטוק ו-X) והדרישה לריבונות על משאבי מחשוב עבור בינה מלאכותית – הפכו את ה"ספלינטרנט" למציאות טכנולוגית קיימת המאיימת על החזון המקורי של רשת גלובלית אחודה.
בעשור השלישי של המאה ה-21 חל שינוי נוסף במיקוד הריבונות הדיגיטלית: משאלות של רגולציה במרחב המקוון, לשאלות הנוגעות לשליטה פיזית בחומרה, בשבבים ובמשאבי מחשוב עתירי אנרגיה.
שינוי זה נובע מההבנה כי בינה מלאכותית אינה יכולה להתקיים ללא תשתית פיזית מסיבית, שרוב מדינות העולם חסרות את היכולת לייצרה באופן עצמאי.
בניגוד לטכנולוגיות מידע מסורתיות שניתן להריץ על חומרה גנרית, הפיתוח וההפעלה של מודלים מתקדמים של בינה מלאכותית מחייבים כוח חישוב ייעודי.
תלות זו יצרה צוואר בקבוק אסטרטגי, שכן שרשרת האספקה של המעבדים הגרפיים המתקדמים (GPU) נשלטת כמעט בלעדית על ידי מספר מצומצם של חברות (בעיקר Nvidia האמריקאית ו-TSMC הטאיוואנית).
משמעות הדבר היא שמדינה שאין לה גישה למעבדים אלו – בין אם בשל מחסור במשאבים ובין אם בשל סנקציות בינלאומיות – מאבדת את היכולת לפתח עצמאות טכנולוגית והופכת תלויה בשרשרת אספקה זרה.
ההכרה בסיכוני התלות הובילה לצמיחת מושג ה"בינה המלאכותית הריבונית" (Sovereign AI).
לפי תפיסה זו, ריבונות מחייבת שליטה ב"אמצעי הייצור" של הבינה המלאכותית: הנתונים, התשתית וההון האנושי.
חשיבותה של גישה זו נובעת משני גורמים עיקריים:
חוסן אסטרטגי: מניעת מצב שבו המדינה הופכת ל"לקוחה" התלויה ב"מוח" חיצוני לקבלת החלטות קריטיות, ללא יכולת פיקוח על האלגוריתם וללא שליטה על זמינותו בעת משבר.
עצמאות תרבותית: מניעת דומיננטיות של מודלים המאומנים על בסיס ערכים ושפות של מעצמות זרות (בעיקר אנגלית), תופעה המכונה לעיתים במחקר "קולוניאליזם אלגוריתמי".
ייתכן כי המגמה העולמית הנוכחית מצביעה על תהליך של "היפרדות טכנולוגית" בין המעצמות, בעיקר בין ארצות הברית לסין.
תהליך זה מתבטא ביצירת שרשראות אספקה נפרדות לחלוטין לחומרה ולתוכנה.
ארצות הברית מקדמת מדיניות של חסימת ייצוא שבבי AI לסין (למשל באמצעות "חוק השבבים"), בעוד סין ומדינות נוספות (כגון האיחוד האירופי) משקיעות בפיתוח יכולות ייצור עצמאיות ("אוטונומיה אסטרטגית") כדי להבטיח גישה רציפה לחומרה גם במחיר של פיצול הכלכלה הגלובלית.
החתירה לריבונות דיגיטלית אינה מהלך נטול מחיר.
השיח המחקרי והכלכלי מצביע על כך שריבונות אינה מושג בינארי (יש או אין), אלא ספקטרום של החלטות הגובה מחירים כבדים – כלכליים, פוליטיים וטכנולוגיים.
ביקורת מרכזית, המובלת על ידי כלכלנים וארגוני סחר, גורסת כי המושג "ריבונות דיגיטלית" משמש לעיתים ככסות לפרוטקציוניזם (מדיניות סחר מגוננת).
לפי גישה זו, חוקים הדורשים "לוקליזציה של נתונים" (החובה לשמור מידע בשרתים מקומיים) מוצגים כהגנה על פרטיות האזרחים, אך בפועל מתפקדים כחסמי סחר שנועדו לחסום תחרות בינלאומית ולסבסד חברות מקומיות נחשלות.
המחיר של מדיניות זו גבוה במיוחד עבור מדינות קטנות (כדוגמת ישראל או מדינות אירופה הקטנות).
בניגוד למעצמות ענק כמו סין או הודו, שיש להן שוק פנימי המצדיק הקמת תשתיות עצמאיות, מדינות קטנות המציבות דרישות ריבונות נוקשות מסתכנות בנטישה של חברות טכנולוגיה ובניתוק מחדשנות גלובלית.
בשנת 2025 זיהה המחקר תופעה חדשה המכונה "ריבונות כְּשֵׁרוּת".
כתגובה ללחץ הרגולטורי מצד מדינות, ענקיות הטכנולוגיה (כגון מיקרוסופט, גוגל ואמזון) החלו לשווק את הריבונות כ"מוצר מדף".
החברות מציעות לממשלות חבילות "ענן ריבוני", המבטיחות כביכול שליטה מלאה בנתונים ובהצפנה.
מבקרים טוענים כי מדובר באחיזת עיניים.
שהרי בפועל, למדינה רק תחושת הריבונות; בעוד שהתשתית הפיזית, הקוד והשליטה המעשית נותרים בידי התאגיד האמריקאי.
מודל זה מנציח את התלות הטכנולוגית תחת מסווה של עצמאות, ומרוקן את מושג הריבונות מתוכנו הפוליטי המקורי.
הניסיון לייצר "אוטרקיה דיגיטלית" (עצמאות מוחלטת) בתחומים מורכבים כמו ייצור שבבים מתקדמים או אימון מודלי בינה מלאכותית, עלול להוביל לפיגור טכנולוגי.
המורכבות של שרשראות האספקה המודרניות היא כזו ששום מדינה, אפילו לא ארצות הברית, אינה יכולה לייצר את כל שרשרת הערך בגפה.
מדינות שתתעקשנה על "ריבונות מלאה" עלולות למצוא את עצמן עם טכנולוגיה מיושנת ויקרה, בעוד המדינות המשתפות פעולה בבריתות טכנולוגיות ייהנו מיתרון לגודל ומחדשנות מהירה.
מול הביקורת על המחיר הכלכלי של הריבונות, מצביעים חוקרים ואסטרטגים על המחיר האלטרנטיבי, והכבד לעיתים יותר, של היעדר ריבונות.
ויתור על עצמאות דיגיטלית חושף מדינות ואזרחים לסיכונים אסטרטגיים, לניצול כלכלי ולשחיקת הסמכות המדינתית.
הסכנה המידית ביותר בהיעדר ריבונות היא אובדן החוסן הלאומי.
מדינה המבססת את תשתיותיה הקריטיות (חשמל, בריאות, צבא) על ספקים זרים, נמצאת בסיכון מתמיד לשיבוש השירות עקב החלטה עסקית, לחץ פוליטי או סנקציות בינלאומיות.
מצב זה מכונה "כשל יכולת הביצוע": הרגע שבו המדינה רוצה לפעול למען אזרחיה (למשל, בעת מגפה או מלחמה) אך מגלה כי הכלים הטכנולוגיים אינם בשליטתה.במקרי קיצון, התלות מעניקה לחברות הטכנולוגיה או למדינות האם שלהן מעין "מתג כיבוי" על הכלכלה המקומית.
חוקרים ביקורתיים, ובראשם רנאטה אבילה פינטו, טוענים כי המודל הנוכחי של האינטרנט משחזר דינמיקות קולוניאליות היסטוריות.
בתהליך המכונה "קולוניאליזם דיגיטלי", מעצמות הטכנולוגיה (בעיקר ארצות הברית וסין) מתייחסות למדינות הדרום הגלובלי ולשווקים מתעוררים כאל מאגרי משאבים לניצול.
במודל זה מתקיימת זרימה חד-כיוונית:
משאב הגלם: נתונים נשאבים מהאזרחים במדינות הפריפריה ללא תמורה.
המוצר המוגמר: הנתונים מעובדים במרכזים של ענקיות הטכנולוגיה, ונמכרים בחזרה למדינות המקור כשירותי בינה מלאכותית יקרים.
תהליך זה, המכונה "דאטה אקסטרקטיביזם" (Data Extractivism), מנציח את הנחשלות הכלכלית של מדינות חלשות ומונע מהן לפתח תעשייה מקומית עצמאית.
היעדר ריבונות על המרחב המקוון מוביל לכך שלעתים חוקי השיח הציבורי נקבעים בחברות הטכנולוגיה הגדולות ולא בפרלמנט הנבחר.
כאשר פלטפורמות זרות קובעות את גבולות חופש הביטוי (מה מותר לומר, אלו פוליטיקאים יחסמו ואלו תכנים יקודמו באלגוריתם), המדינה מאבדת את יכולתה להגן על התהליך הדמוקרטי מפני מניפולציות זרות, קיטוב והסתה.
חוקרים מזהירים כי ללא ריבונות דיגיטלית, היכולת של אזרחים לעצב את גורלם הפוליטי נפגעת אנושות.
ישראל מהווה מקרה בוחן ייחודי במחקר הריבונות הדיגיטלית, המדגים דואליות בין עוצמה טכנולוגית עולמית ובין תלות עמוקה בתשתיות זרות.
המחקר האסטרטגי מבחין בישראל בין "ריבונות מבצעית" גבוהה ובין "ריבונות תשתיתית" מוגבלת, תוצר היות המדינה קטנה בעלת מגזר טכנולוגי דומיננטי, אך נטולת יתרון גודל בייצור חומרה וענן.
מוקד העוצמה המרכזי של הריבונות הישראלית טמון בתחום הגנת הסייבר; בניגוד למודל האירופי הנשען על רגולציה משפטית, ישראל מבססת את ריבונותה על יכולת פיתוח עצמאית של כלי הגנה ותקיפה המאפשרים לה "חופש פעולה דיגיטלי" במרחב המקוון.
עוצמה זו נשענת על הון אנושי ייחודי שנבנה ברצף שבין יחידות הצבא הטכנולוגיות (כגון יחידה 8200) לאקדמיה ולתעשיית ההייטק, דבר שמאפשר למדינה לפתח פתרונות תוכנה מותאמים לצרכיה הביטחוניים והאזרחיים.
לצד זאת, ישראל פועלת לביצור ריבונותה דרך שליטה בקישוריות הפיזית; מיקומה הגאוגרפי כצומת המחבר בין אירופה, אסיה ואפריקה מנוצל להקמת כבלי תקשורת בינלאומיים המעניקים לה "נכסיות דיגיטלית" גאופוליטית מול מדינות האזור.
עם זאת, האיום על הריבונות החריף עם הפיכת הבינה מלאכותית לתשתית לאומית קריטית המקבילה לחשמל ולמים.
כיום, חלק ניכר מכלי הפיתוח והתפעול הממשלתיים והביטחוניים נסמכים על מודלי שפה (LLMs) ויכולות חישוב המנוהלים על ידי תאגידי ענק זרים.
מצב זה מייצר חשיפה ל"מתג כיבוי" דיגיטלי, היכולת התיאורטית של תאגיד או מדינה זרה להשבית שירותי ענן או רכיבי AI חיוניים עקב לחצים פוליטיים, שינויי רגולציה במדינת האם או מחאות עובדים בחו"ל.
חוקרים מזהירים כי תלות זו אינה מתמצה רק באחסון מידע, אלא חודרת לליבת תהליכי קבלת ההחלטות והיכולת המבצעית; מצב שבו פלטפורמה עסקית הופכת למנוף לחץ אסטרטגי המגביל את סמכות המדינה ומעניק לתאגידים עוצמה רגולטורית המתחרה בזו של הריבון הפוליטי.
פרדוקס זה בולט במיוחד בפרויקט נימבוס, שם נאלצת ישראל לאזן בין היתרון הטכנולוגי של הענן הציבורי ובין הכפיפות לחוק האמריקאי (כגון ה-CLOUD Act), המאפשר לרשויות זרות גישה לנתונים המאוחסנים בשרתים מקומיים.
בתגובה לסיכוני התלות הללו, החלה ישראל לקדם אסטרטגיה של "בינה מלאכותית ריבונית" (Sovereign AI) במטרה לבנות את ה-"National AI Stack", תשתית לאומית עצמאית הכוללת כוח חישוב, נתונים והון אנושי בשליטה מקומית.
במסגרת פורום תל"ם והמיזם הלאומי לבינה מלאכותית, הושק פרויקט להקמת מחשב-על (Supercomputer) המבוסס על מעבדי GPU מתקדמים, שנועד לאפשר לחברות ולאקדמיה הישראלית לאמן מודלים גדולים ללא תלות בתורים או במגבלות פוליטיות של תשתיות ענן זרות.
המטרה היא להבטיח שגם בעת משבר גאופוליטי או "הפרדות טכנולוגית" בין המעצמות, ישראל תשמר יכולת פיתוח עצמאית ותמנע "קולוניאליזם אלגוריתמי", מצב שבו המערכות הלאומיות מופעלות על ידי מודלים המאומנים על בסיס ערכים ושפות זרים שאינם תואמים את האינטרס הלאומי והתרבותי המקומי.
יוזמות אלו משקפות את ההבנה המחקרית העדכנית כי במאה ה-21, ריבונות אינה נמדדת רק בשליטה בטריטוריה הפיזית, אלא ביכולת של מדינה להבטיח את רציפות התפקוד של "המוח הדיגיטלי" שלה במרחב גלובלי של תלות הדדית.
ריבית היא סכום הכסף הנוסף המשולם על ידי לווה למלווה תמורת הזכות שנותן המלווה ללווה להשתמש בסכום כסף מסוים (הקרוי "קרן הלוואה" או "סכום ההלוואה" או "הקרן") למשך תקופה מסוימת (הקרויה "תקופת ההלוואה").
הלווה משלם למלווה את הריבית, בנוסף להחזר הקרן.
במילים פשוטות ניתן לומר, כי הריבית היא "מחיר הזמן של הכסף", או למעשה "המחיר" של העברת כסף מהעתיד להווה.
אובדן נזילות – ערך הזמן בו שהה הכסף אצל הלווה ובו יכול היה המלווה לעשות שימוש אלטרנטיבי בכסף, לצבור רווח בעזרת אפיקי השקעה אחרים או לנצל הזדמנויות עסקיות.
אינפלציה – שינויים בערך הכסף בתקופת ההלוואה.
סיכון – האפשרות שההלוואה לא תוחזר או שהחזרתה תידחה.
ניתן לסכם את הסיבות המניעות את הצדדים (הלווה והמלווה) להסכים לשלם, או לדרוש, ריבית, כלהלן:
מצד המלווה – הרווח וטובת ההנאה הצפויים שנגרעו ממנו (כולל הפסד שנגרם, אם נגרם) בשל הוויתור על זכות השימוש בכסף לתקופת ההלוואה וכן – הסיכון שהוא נושא בו (אפשרות אי החזרת ההלוואה או דחיית מועד פרעונה).
בתקופה שקדמה להקמת הבנקים המסחריים במאות ה-18 וה-19, אנשים שהיו מעוניינים בהלוואה לצורך מימון הוצאותיהם היו פונים לבעלי עסק פרטיים, שנקראו מלווים בריבית.
עיסוק זה היה נפוץ באירופה בקרב יהודים, בין היתר מכיוון שנמנע מהם לעסוק במקצועות רבים אחרים.
עיסוק זה גרם להתמרמרות ושנאה כלפי היהודים בקרב שכניהם הנוצרים, שהציגו אותו כסמך לטענה על שחיתותם וערמומיותם של היהודים.
בחלק מהדתות, ישנו איסור על שימוש בריבית באופן כללי , ביניהם ביהדות, שאוסרת על ריבית באיסור דאורייתא "את כספך לא תיתן כנשך".
עם זאת, ישנם מקרים בהם היהדות כן מאשרת ריבית, כמו ריבית פיגורים, וגם פן זה מקבל ביטוי בחוק הישראלי בחוק פסיקת ריבית.
קיים היתר הלכתי בשם "היתר עסקה", המאפשר למעשה הלוואה בריבית (שהוגדרה כתשלום במסגרת השתתפות בעסקה מסחרית).
נכונות לשלם ריבית בתמורה להלוואה אינה תנאי מספיק, מבחינתו של המלווה, להסכמתו לתת את ההלוואה.
בדרך כלל נדרש הלווה לספק ביטחונות שאותם יוכל המלווה לממש במקרה של חוסר יכולת הלווה לפרוע את ההלוואה.
לווה שבקשתו לקבל הלוואה נדחתה פונה לעיתים לשוק האפור, כלומר למלווים שאינם מוסדיים, שם הוא נדרש לשלם ריבית קצוצה, כלומר ריבית ששיעוריה גבוהים מאוד יחסית לשיעורי הריבית המקובלים, בביטחונות פחותים (או אף ללא ביטחונות מעבר להתחייבות האישית של הלווה).
ריבית פשוטה: ריבית המחושבת כאחוז מסוים מהקרן, והאחוז עומד ביחס ישר לתקופת ההלוואה.
גורם הפרופורציה נקרא בשם "שיעור הריבית".
אם תקופת הריבית נמדדת בשנים – נקרא גורם הפרופורציה שיעור הריבית השנתי.
= הסכום המצטבר לאחר שנים
= שיעור הריבית (הנקובה בערכים עשרוניים.
= תקופת ההלוואה או זמן הצטברות הריבית (בדרך כלל נמדד בשנים).
לפיכך, אם לווה נטל הלוואה בסך של 1,000 ש"ח (הקרן) למשך 3 שנים, בריבית שנתית של 6%, אזי יהיה עליו להחזיר למלווה:
ריבית דריבית היא שיטת חישוב ריבית שבה הריבית מחושבת לא רק על הקרן ההתחלתית, אלא גם על הריבית שנצברה בתקופות קודמות.
בשיטה זו, הריבית המצטברת מתווספת לקרן בסיום כל תקופה, כך שבתקופה הבאה החישוב מתבצע על סכום גבוה יותר.
שיטה זו שונה מריבית פשוטה, שבה הריבית מחושבת אך ורק על הקרן המקורית לאורך כל תקופת ההשקעה או ההלוואה.
הנוסחה הכללית לחישוב ריבית דריבית היא:
FV – הערך העתידי של הסכום
r – שיעור הריבית השנתי
n – מספר הפעמים שבהן הריבית מחושבת במהלך שנה
t – משך הזמן בשנים
לריבית דריבית השפעה משמעותית על חיסכון והשקעה לטווח ארוך, שכן גידול ההון הוא מעריכי ולא ליניארי.
ככל שמשך הזמן ארוך יותר ותדירות חישוב הריבית גבוהה יותר, כך גדלה השפעת הריבית המצטברת.
במערכות פיננסיות מודרניות נעשה שימוש בריבית דריבית במגוון רחב של אפיקי חיסכון והשקעה, ובהם חיסכון פנסיוני, תוכניות חיסכון בנקאיות, קופות גמל וקרנות השתלמות.
כמו כן, ריבית דריבית נפוצה גם בחישוב ריביות על הלוואות ואשראי.
מבחינים בין ריבית קבועה וריבית משתנה.
ריבית קבועה: שיעור הריבית נקבע בעת לקיחת ההלוואה ונשאר קבוע כל העת עד סיום החזרתה.
ריבית משתנה: שיעור הריבית משתנה מעת לעת ממועד לקיחת ההלוואה ועד סיום החזרתה.
בדרך כלל יתבצע השינוי בדרך של הצמדת הריבית לריבית הנקבעת על ידי גוף חיצוני (בנק ישראל, לדוגמה) או לריבית המקובלת עכשיו בשוק (או במגזר מסוים).
ריבית נומינלית (או ריבית חוזית, או ריבית קונטוקורנטית, או ריבית נקובה) היא הריבית הנקובה במסמכי מתן ההלוואה ללא התחשבות במועדי חיוב הריבית ובהיטלים הנלווים (עמלות).
בדרך כלל תצוין הריבית לתקופה של שנה אחת.
ריבית אפקטיבית (או ריבית מתואמת) היא הריבית המשולמת בפועל על ההלוואה תוך שקלול מועדי חיוב הריבית וההיטלים הנלווים (עמלות ותשלומים אחרים).
אם קרן ההלוואה היא A וסך כל ההחזר בתום תקופת ההלוואה הוא A+K, אזי שיעור הריבית האפקטיבית (לתקופת ההלוואה, באחוזים) הוא:
לווה שנטל הלוואה של 10,000 ש"ח בתחילת שנה והחזיר 12,000 ש"ח בסופה, נשא בריבית אפקטיבית של:
אם הלווה נטל הלוואה של 10,000 ש"ח והחזיר 12,000 ש"ח לאחר שנתיים ימים, הוא נשא בריבית אפקטיבית של:
בחיובי ריבית תקופתיים – תחושב הריבית האפקטיבית לתקופה כוללת של n תקופות ריבית על ידי הנוסחה:
R – הריבית האפקטיבית לתקופת ריבית אחת (שנה, חודש וכו').
n – מספר תקופות חיובי הריבית (התשלומים).
ריבית זו היא למעשה ריבית דריבית, כך ששיעור הריבית הנגבית בפועל גבוה משיעור הריבית הנומינלי (דהיינו משיעור הריבית לתקופה אחת המוכפל במספר התקופות).
הסיבה שמחשבים ריבית דריבית (אף על פי שבפועל נגבית רק ריבית פשוטה) היא כי במצב פשוט, הלווה היה צריך לשלם את הריבית בסוף השנה.
מכיוון ש"סוכם" בין הלווה למלווה שהכסף שווה כל שנה ריבית מסוימת והלווה מחזיר חלק מהריבית רוב השנה, יוצא שהמלווה יכול להלוות את הכסף הזה שוב באותה ריבית והוא הרוויח יותר מהריבית השנתית.
לפיכך, אם נלקחה הלוואה בריבית נומינלית של 6 אחוז לשנה, וחיוב הרבית נעשה מדי חודש, אזי
לאחר חלוקה ב-12 נקבל ריבית אפקטיבית חודשית של חצי אחוז (12\6%).
לאחר חישוב ריבית דריבית מדי חודש, נקבל שהריבית השנתית הכוללת (הריבית האפקטיבית השנתית) היא כ-6.17% מקרן ההלוואה:
הריבית הריאלית היא הריבית הנומינלית המותאמת לשינוי האינפלציה (או מדד אחר מוסכם), דהיינו היא הפער בין שער הריבית הנומינלית לבין שיעור האינפלציה.
ההבדל המרכזי בינה לבין הריבית האפקטיבית הוא שריבית זו משתנה בהתאם לגורם חיצוני (כגון האינפלציה) שאיננו בשליטת הצדדים להלוואה, בניגוד לריבית האפקטיבית שיש לצדדים שליטה עליה.
מכיוון שריבית זו תלויה בגורם חיצוני שאיננו ידוע במועד מתן ההלוואה, נהוג להשתמש באומדן למדד זה (שיעור האינפלציה הצפויה) ולבצע התאמות בתשלומי ההחזרים מעת לעת.
הגורם החיצוני הוא בדרך כלל שיעור האינפלציה במשק, אך יכול להיות גם מדד אחר, כגון: מדד תשומות הבנייה או שער מטבע חוץ מסוים.
הנוסחה לחישוב הריבית הריאלית היא:
R – שיעור הריבית הנומינלית.
M – שיעור האינפלציה (או שיעור עליית המדד).
הערה: בניגוד לטעות רווחת, ריבית זו איננה ההפרש החשבוני כי אם היחס בין הריבית הנומינלית לבין שיעור האינפלציה.
עם זאת, כקירוב בלבד (מסדר ראשון), אפשר להשתמש בהפרש החשבוני (R-M) לחישובה.
כאשר מתבצעת הצמדה של הריבית הנומינלית למדד כלשהו, ההצמדה היא על הקרן והריבית יחדיו, לכן יש להכפילן בשיעור ההצמדה כדי למצוא את שיעור הריבית הריאלית:
M – שיעור ההצמדה (שיעור עליית המדד).
הערה: גם במקרה זה, כקירוב בלבד, אפשר להשתמש בסכום החשבוני (R+M) לחישוב.
לפיכך, לווה שנטל הלוואה בריבית נומינלית של 15% "צמודה למדד" (לשיעור האינפלציה במשק).
אם המדד עלה ב-10% אחוזים באותה תקופה, ישלם ריבית ריאלית של על סכום ההלוואה.
בישראל, ריבית פריים, היא הריבית הבסיסית לתמחור עסקאות בנקאיות כדוגמת פיקדונות ועסקות אשראי.
ריבית נומינלית שלילית על פיקדונות אינה נפוצה, משום שבמצב זה המפקידים יעדיפו להחזיק את כספם במזומן.
ריבית ריאלית שלילית, שהיא הריבית הנומינלית בניכוי האינפלציה, נפוצה יותר.
מדינה שבה המטבע יציב תמשוך אליה פיקדונות ממדינות שבהן המטבע פחות יציב, ותצליח בכך גם כאשר היא מבטיחה ריבית נומינלית שלילית, משום שמבחינת המפקידים ריבית שלילית זו עדיין עדיפה על הריבית הריאלית בארצם.
השפעת גובה הריבית על המשק
גובה הריבית בכל מדינה מושפע מהמדיניות המוניטרית של הבנק המרכזי (בישראל, בנק ישראל).
הבנק המרכזי קובע את שער ריבית בנק ישראל בו הוא מלווה כסף לבנקים או לווה מהם (הריבית המוניטרית), וכך משפיע על כמות הכסף במשק.
קביעת ריבית ברמה גבוהה מדי תרסן את הפעילות הכלכלית במשק, ועלולה להוביל בנסיבות מסוימות להאטה או אף למיתון.
במהלך ההיסטוריה הביעו מוסדות דת שונים, פילוסופים ואנשי ציבור, ביקורת כנגד השימוש בריבית על בסיס מוסרי, אתי, דתי ומשפטי.
הרציונל של המתנגדים כלל טיעונים על אתיקה בעבודה, צדק חברתי, חוסר יציבות כלכלית, הרס אקולוגי והון בין דורי.
בהינדואיזם, בודהיזם, יהדות, אסלאם והנצרות, קיים איסור ריבית.
רעיונות על הגבלת גובה הריבית הובעו על ידי חוקרים מודרניים.
אדם סמית, שנחשב לאבי הקפיטליזם של השוק החופשי, תמך בהטלת תקרת ריבית אם כי התנגד לאיסור מוחלט על הריבית.
קיינס סבר עמדה דומה וטען כי ממשלה נבונה צריכה להיות מעוניינת לרסן את הריבית על פי חוק ומנהג ואף על ידי הפעלת סנקציות של חוק המוסר.
בשנת 1987 פרסמה האדריכלית ופרופסור ל"טכנולוגיות בנייה אקולוגיות" הגרמנייה מרגריט קנדי מאמר על נזקי הריבית.
לגישתה, מלוא ההשפעה של מנגנון הריבית על המערכת המוניטרית שלנו הוא נסתר וקשה להבין אותו אינטואיטיבית.
אחת הטעויות הנפוצות היא שאנחנו משלמים ריבית רק כאשר אנו לווים כסף.
ולכאורה אם הם רוצים להימנע מתשלום ריבית, כל מה שאנחנו צריכים לעשות הוא להימנע מללוות כסף.
אלא שהריבית גלומה בכל מחיר של מוצר או שירות שאנו קונים.
לדבריה, הריבית הגלומה כיום היא 50% בממוצע ממחיר כל מוצר או שירות שאנו קונים (בימי הביניים שיעור זה עמד על 10%).
כמו כן לטענתה גם הרציונל שאומר כי מאחר שכל אחד צריך לשלם ריבית כאשר הוא לווה כסף הרי שכולנו שווים ונמצאים באותה הקלחת, אינו נכון.
80% מהאוכלוסייה משלמים יותר ממה שהם מקבלים, 10% מקבלים מעט יותר ממה שהם משלמים, והיתר מקבלים ריבית כפולה ממה שהם משלמים.
כך שהשימוש בריבית מנציח למעשה את אי השוויון.
ריבית פיגורים היא ריבית אותה משלם החייב במקרה של איחור בתשלום בו היה חייב, והיא מתווסף לקרן החוב ולריבית המקורית.
מקור החובה למועד התשלום, קבוע לרוב בהסכם הלוואה או בפסק דין או בחיקוק.
השוני המהותי בין ריבית פיגורים לבין ריבית רגילה הוא שבעוד ריבית רגילה מהווה "דמי שכירות" על הכסף, ריבית פיגורים מהווה אמצעי להרתעה או לענישה.
ריבית פיגורים לרוב גבוהה משמעותית מריבית רגילה, והיא עלולה לדרדר את החייבים להסתבכות כלכלית משמעותית, ואף לחדלות פרעון.
חקיקה ופסיקה בתחום בנושא ריבית פיגורים בישראל
בשנת 1987 התקין שר התקשורת, באישור ועדת הכספים, את "תקנות הבזק (ריבית פיגורים והוצאות גביה), תשמ"ז-1987", המסדירות באופן מפורש את ריבית הפיגורים שניתן לגבות בעבור 'שירות בזק'.
חוק חובת אזהרה בפרסום ושיווק של הלוואה, מחייב להוסיף הבהרה בנוסח: "אי עמידה בפירעון ההלוואה עלול לגרור חיוב בריבית פיגורים והליכי הוצאה לפועל", לכל הליך שיווקי המעודד נטילת הלוואה.
במאי 2022, אישרה ועדת הכלכלה של הכנסת, כי "שיעור ריבית הפיגורים המרבי לא יעלה על זה שגובה הבנק בו מנהל הקבלן את החשבון אליו היה אמור הקונה להפקיד את הכסף ולא הפקיד".
ריבניצה (ברומנית: Rîbnița, ברוסית: Рыбница, ביידיש: ריבניץ) היא עיר במולדובה בשטח בשליטת רפובליקת טרנסניסטריה.
בעיר מתגוררים תושבים ממוצא אוקראיני, רוסי ומולדבי.
העיר ידועה מהמאה ה-15. לראשונה נזכרת ב-1657. באותה תקופה הייתה חלק מפולין.
תקופה קצרה בסוף המאה ה-17 נכבשה על ידי טורקיה.
הייתה חלק מחבל פודוליה והייתה שייכת לאזור באלטה.
ב-1922 נהייתה חלק מהרפובליקה המולדובית האוטונומית, שהייתה חלק מאוקראינה.
ב-1939 חלק מרפובליקת מולדובה בברית המועצות.
ב-1941 בכיבוש גרמני ורומני כחלק מטרנסניסטריה.
מ-1991 במולדובה העצמאית, אך בגלל ריבוי האוכלוסייה הלא רומנית בעיר החליטה להצטרף לרפובליקה הטרנסדינסטרית המולדובית הבלתי מוכרת.
ב-1926 היהודים היוו 38% מתושבי העיר, בעוד הלאום השני בגדלו, האוקראינים, רק 33.8%.
רוב היהודים הושמדו במחנות בטרנסניסטריה.
מ-1945 עד 1973 התגורר בעיר הצדיק, ר' חיים זנוויל אברהמוביץ', הצדיק מריבניצה.
הרבי מריבניצה נשאר האדמו"ר ה (כמעט) יחיד בשטחי ברית המועצות אחרי 1945, יהודים מכל ברית המועצות היו נוסעים אליו לקבל את ברכתו.
כיום קיימת קהילה יהודית קטנה בריבניצה.
בהנהגת שליח חב"ד הרב זלמן אבלסקי, הרב הראשי למולדובה, הוקם בית כנסת ומרכז חסד לרווחת הקהילה.
ריבית הפריים היא הריבית המשמשת כבסיס לתמחור עסקאות פיננסיות מסוגים שונים כגון הלוואות ופיקדונות, אותה קובע כל בנק עבור עיסקות המבוצעות על ידו.
ריבית הפריים היא נגזרת של הריבית שנקבעת על ידי הבנק המרכזי, בתוספת מרווח מסוים.
שיעורי הריבית אותם גובה הבנק מלקוחותיו בגין הלוואות שניתנות להם הן ריבית פריים בתוספת מרווח ("פריים פלוס %x").
המרווח נקבע ככלל על פי טיב הלקוח והסיכון שהבנק נוטל בהענקת ההלוואה.
שיעורי הריבית אותם משלם הבנק בגין פיקדונות הן ריבית הפריים בניכוי מרווח מסוים ("פריים מינוס %x").
תוספות הריבית עשויות להיות מושפעות גם מאופי האשראי, טיב הלקוח, והלימות ההון של הבנק.
במרבית מדינות העולם נקבעת ריבית הפריים בפועל בהתאם לריבית שקובע הבנק המרכזי, דוגמת בנק ישראל או הבנק הפדרלי של ארצות הברית.
ריבית בנק ישראל (ממנה נגזרת ריבית הפריים) היא ריבית הנקבעת על ידי בנק ישראל על-פי אמצע המרווח שבין הריבית שהוא גובה עבור הכספים שהוא מלווה לבנקים, לבין הריבית שהוא משלם על פיקדונות הבנקים אצלו.
עקרונית, כל בנק מסחרי בישראל קובע את ריבית הפריים עבור עצמו, בהתחשב בריבית בנק ישראל בתוספת מרווח אשר משקף בין היתר גם את העלות התפעולית שלו.
בפועל אף על פי שכל בנק מסחרי רשאי לקבוע מרווח שונה מבנקים אחרים ובכך לקבוע ריבית פריים שונה, נכון לשנת 2024 בישראל, המרווח אצל כל הבנקים זהה ושווה ל-1.5% מעל ריבית בנק ישראל.
בתאריך 05 בינואר 2026 הוריד שוב בנק ישראל את הריבית ב 0.25% ובכך ריבית הפריים עודכן ל 5.50 אחוז.
פרסום הריבית ושינוי ריבית הפריים בישראל
בהיעדר אירועים כלכליים הדורשים התערבות מיידית, פרסום הריבית של בנק ישראל מתבצע מידי כחודש וחצי.
על סמך ריבית זו נקבעת ריבית הפריים שנכנסת לתוקפה אחרי שלושה ימי עסקים.
פיקדון בריבית P-3% הוא פיקדון שקלי, לא צמוד, הנושא ריבית משתנה הנגזרת מריבית הפריים, במרווח של 3 אחוז.
לפיכך אם לדוגמה ריבית הפריים בבנקים עומדת על 5.75% במונחים שנתיים, אזי שיעור הריבית השנתי של הפיקדון הוא .
אם במהלך תקופת הפיקדון ישתנה שיעור ריבית הפריים, ישתנה בהתאמה גם שיעור הריבית על הפיקדון באופן זהה לשינוי בריבית הפריים.
למשל: אם המשקיע מחזיק פיקדון שבועי מתחדש, ובכל יום שישי יש בו תחנת יציאה, אך ריבית הפריים ירדה ב-0.25 נקודות האחוז ביום חמישי - עד יום רביעי תחושב הריבית בפיקדון לפי שיעור הגבוה ב-0.25 האחוז מהריבית שתחושב בפיקדון מיום חמישי ואילך.
ריבית על אשראי בגובה P+4% משמעותה כי הבנק יגבה מהלווה ריבית משתנה לפי שיעור ריבית הפריים בתוספת סיכון של 4 אחוז.
גם כאן, כל שינוי בשיעור ריבית הפריים יגזור אוטומטית שינוי בריבית על האשראי, גם אם טרם הגיע מועד התשלום.
אשראי שכזה יכול להיות משיכת יתר בחשבון עובר ושב, הלוואה, משכנתא, אשראי בכרטיס אשראי, וכדומה.
ריבית הפריים משפיעה על הלוואות הצמודות לריבית הפריים בלבד.
כאשר הצפי במשק הוא כי הריבית תעלה, הלקוחות ככלל יעדיפו לקחת הלוואות בריבית קבועה ולהפקיד פיקדונות על בסיס ריבית הפריים.
לעומת זאת בעת ציפייה לירידת ריבית, הלקוחות יעדיפו הלוואות בריבית הפריים ופיקדונות בריבית קבועה.
ריבית הליבור (ראשי תיבות באנגלית של: London Inter Bank Offered Rate - LIBOR) פורסמה פעם ביום עסקים על ידי ארגון הבנקאים הבריטי (BBA) ומייצגת את גובה הריבית על פיה בנקים מוכנים להלוות האחד לשני, עד יוני 2023.
ריבית הליבור משמשת כריבית הנפוצה ביותר להלוואות לטווח קצר (עד 12 חודשים), ונגזרת מממוצע מסונן של ריביות פנים בנקאיות הנקבעות על ידי בנקים נבחרים המשתתפים בסקר זה.
מהרגע בו מפורסמת ריבית הליבור, היא משתנה בהתאם לגורמים שונים כגון רמת הנזילות בשוק.
למרות היות ריבית הליבור ביחס קרוב לריבית הבנק המרכזי באנגליה, בהתאם למצב הכלכלי, היא יכולה להיות שונה לחלוטין מריבית הבסיס.
לדוגמה, במצב בו בנקים חוששים להלוות כספים למוסדות אחרים, ריבית הליבור תהיה גבוהה משמעותית מריבית הבסיס.
בשונה מריבית הפד (FED) שנקבעת על ידי הבנק המרכזי בארצות הברית – הבנק הפדרלי, ריבית הליבור לא נקבעת על ידי ממשלה כלשהי.
במקום זאת, שיעור הליבור מחושב באמצעות סקר יומי שעורך איגוד הבנקאים הבריטי (BBA) כל יום בלונדון בקרב 16 בנקים גדולים לגבי עלויות ההלוואות הבין בנקאיות לטווח קצר, ועד הלוואות בין בנקאיות לשנה.
האיגוד מקבל מן הבנקים את המידע על בסיס יומי, מתעלם מארבע הריביות הגבוהות ביותר ומארבע הריביות הנמוכות ביותר, הממוצע של 8 הנותרות יקבע את ריבית הליבור.
ריבית ליבור מול ריביות אחרות
קיימת קורלציה בין ריבית הליבור לבין הריביות של הבנקים המרכזיים בעולם, אבל הן לא מתנהגות בהתאמה מלאה.
לדוגמה, בשנת 2008 המרווח בין שתי הריביות התרחב: כאשר הנגידים בכל העולם הורידו את הריביות לרמות אפסיות בזמן המשבר הכלכלי, ריבית הליבור דווקא עלתה והתקרבה ל-4%.
עליית הליבור מצביעה על כך שהבנקים חוששים להלוות זה לזה, תופעה שידועה כ- "מחנק אשראי".
ירידה בליבור מאותת על הפשרה של הקיפאון בו נתון שוק ההלוואות הבין בנקאיות.
זאת, מתוך הכרת המחוקק בכך כי סכומים אלה מוצמדים, אך למדד אחר – לאותו מטבע-חוץ.
הסדר אחרון זה היה רלוונטי אך לתקופה קצרה בלבד, שכן בפברואר 1985, הפסיק בנק ישראל לשלם ריבית על פיקדונות שהופקדו אצלו, לתקופה הקצרה משנה; ובהתאם, בתיקון 5 לחוק (שהתקבל רק בנובמבר 1986) עודכן השיעור המרבי בסעיף 4(ג) להיות זה שמשלם בנק ישראל בגין פיקדונות מהסוג האמור, לתקופה של שנה.
בנוסף, החל מסוף ספטמבר 1992, חדל בנק ישראל מלקבל פיקדונות שכאלה, ומאז ועד היום הפכה הוראה זו לאות מתה.
ב-1978, עוד קודם לתיקון 3 לחוק, כאשר נדרש בית-המשפט זה לגובה שיעור הריבית על חיוב שהוערך בדולרים, קבע את השיעור של 11% לשנה.
שופט בית המשפט העליון דוד בכור, שמפיו ניתן פסק-הדין, הסביר כי:
עם זאת, בתום פסק-דינו ביקש שהמחוקק (שם, בע' 110).
מצב זה נותר על כנו עד שנת 2003. ביום 20 במרץ 2001, תוקן סעיף 4(א) לחוק פסיקת ריבית והצמדה (תיקון מס' 8, תשס"א-2001) ונחקקה הוראה לפיה שיעורי הריבית שבחוק יהיו: תחילת תוקפו של תיקון זה, נקבע כמועד שבו יותקנו תקנות בעניין זה.
ב-20 בפברואר 2003 הותקנו תקנות פסיקת ריבית והצמדה (קביעת שיעור הריבית ודרך חישובה) תשס"ג-2003, אשר נכנסו לתוקפן ביום 1 באפריל 2003.
תקנה 4 לתקנות קובעת, את שיעור הריבית במטבע חוץ:
ריבית הליבור מוגדרת בתקנה 1 כ:
בבפסק דין שנתנה הסבירה שופטת בית המשפט העליון דליה דורנר את הרציונל שמאחורי קביעה זו:
שילוב ריבית ליבור בהלוואות משכנתה
אחד המסלולים האפשריים ללקיחת משכנתה הוא משכנתה צמודת מט"ח, שבה ניתן לקבוע הצמדה של הריבית לריבית הליבור.
עבור משכנתאות הנקובות בשקלים, מקובל להשתמש בישראל בריבית הפריים, אשר נקבעה על אחוז וחצי מעל ריבית בנק ישראל.
(המשתנה תקופתית בהתאם למדיניות המוניטרית שלו באותה העת)
בעקבות שערוריית הליבור והמחסור בנזילות שהפך את אחזקת האינדיקטור לבלתי אפשרית, ומשאיר פתח למניפולציה, הוחלט בשנת 2017 לבטלה.
היא יצאה משימוש ב-30 ביוני 2023. מתוכננים להיקבע שיעורי ריבית ללא סיכון אלטרנטיביים, עבור המטבעות השונים.
ריבית בנק ישראל היא כלי המדיניות המרכזי שבאמצעותו מנווט בנק ישראל את המדיניות המוניטרית של מדינת ישראל.
גובה הריבית נקבע על ידי הוועדה המוניטרית של הבנק, ומטרתו העיקרית היא שמירה על יציבות המחירים במשק (עמידה ביעד אינפלציה של 1%–3% בשנה), לצד תמיכה בצמיחה וביציבות הפיננסית.
ריבית בנק ישראל משמשת כ"עוגן" למחיר הכסף במשק: היא משפיעה ישירות על ריבית הפריים, ולפיכך קובעת את הריביות שמשלם הציבור על הלוואות, משכנתאות ואוברדרפט, וכן את התשואה המתקבלת על פיקדונות וחסכונות.
ב-5 בינואר 2026 החליטה הוועדה המוניטרית להוריד את הריבית ב-0.25% לרמה של 4%.
רקע כללי: הריבית וכלי הבנק המרכזי
במרבית הכלכלות המודרניות קיים בנק מרכזי (כמו ה-"Fed" בארצות הברית או ה-ECB באירופה), שתפקידו לנהל את כמות הכסף במשק ולשמור על יציבות המחירים.
בניגוד לבנק רגיל, בנק מרכזי אינו מעניק שירותים לאזרחים פרטיים, אלא משמש כ"בנק של הבנקים".
הריבית שקובע הבנק המרכזי מכונה לעיתים קרובות "מחיר הכסף".
הבנקים המסחריים לווים כסף מהבנק המרכזי כדי שיהיה להם כסף נזיל לפעילותם השוטפת.
כאשר הבנק המרכזי מעלה את הריבית, הכסף הופך ל"יקר" יותר עבור הבנקים המסחריים.
כדי לכסות את העלויות שלהם, הבנקים המסחריים מגלגלים את ההתייקרות הזו ללקוחות (הציבור והעסקים) ומעלים את הריבית על ההלוואות והמשכנתאות.
מנגנון זה משמש ככלי לוויסות הפעילות הכלכלית במשק:
בלימת האינפלציה (העלאת ריבית): כשהמחירים עולים מהר מדי (אינפלציה גבוהה), הבנק המרכזי מעלה את הריבית.
כתוצאה מכך, הציבור לוקח פחות הלוואות ומעדיף לחסוך (כי הריבית על הפיקדון גבוהה).
ירידה בצריכה ובהשקעות מובילה לירידת מחירים ומצננת את האינפלציה.
עידוד צמיחה (הורדת ריבית): כשהמשק במיתון או בהאטה, הבנק המרכזי מוריד את הריבית.
הכסף הופך זול, לא משתלם לשמור כסף בפיקדון, והציבור מעדיף לקחת הלוואות זולות לצורך צריכה והקמת עסקים, דבר שמניע את גלגלי הכלכלה.
מבחינה טכנית, הריבית המוכרזת ("ריבית בנק ישראל") היא נקודת האמצע ב"מסדרון הריבית" שבין שני שערים בהם בנק ישראל סוחר עם הבנקים המסחריים:
ריבית החלון לאשראי (הגבול העליון): הריבית שגובה בנק ישראל מבנקים מסחריים הלווים ממנו כסף (נזילות) לזמן קצר.
ריבית החלון לפיקדונות (הגבול התחתון): הריבית שמשלם בנק ישראל לבנקים מסחריים המפקידים אצלו עודפי נזילות.
ריבית בנק ישראל נקבעת בדיוק באמצע בין שני שערים אלו.
מנגנון זה מבטיח כי הריבית בשוק הבין-בנקאי (ריבית שבה בנקים מלווים זה לזה) תישאר קרובה מאוד לריבית בנק ישראל המוצהרת.
בהתאם לחוק בנק ישראל, התשי"ד-1954, הסמכות לקביעת הריבית הייתה נתונה בלעדית בידי נגיד בנק ישראל.
ב-1 ביוני 2010 נכנס לתוקף חוק בנק ישראל החדש (התש"ע-2010), אשר העביר את הסמכות לידי "הוועדה המוניטרית".
הוועדה מונה שישה חברים: נגיד הבנק (יו"ר), המשנה לנגיד, עובד נוסף של הבנק, ושלושה נציגי ציבור חיצוניים הממונים על ידי הממשלה.
החלטת הריבית מתקבלת ומפורסמת שמונה פעמים בשנה (במועדים קבועים מראש, לרוב בימי שני בשעה 16:00).
במקרים חריגים של זעזועים כלכליים משמעותיים (כגון משבר הקורונה או מלחמה), רשאית הוועדה לשנות את הריבית במועד מיוחד שלא מן המניין.
בעת קביעת הריבית, הוועדה בוחנת פרמטרים כלכליים רבים, בהם:
סביבת האינפלציה: האם קצב עליית המחירים חורג מהיעד (1%–3%).
הפעילות הריאלית: נתוני צמיחה, תעסוקה ואבטלה.
שער החליפין: השפעת חוזק השקל על היצוא ועל מחירי היבוא.
הכלכלה העולמית: החלטות ריבית של בנקים מרכזיים מקבילים (כגון ה-Fed בארה"ב וה-ECB באירופה).
שינוי בריבית בנק ישראל מפעיל "מנגנון תמסורת" המשפיע על המשק במספר ערוצים:
ריבית הפריים: הבנקים המסחריים מצטטים את הריבית ללקוחות כ"ריבית פריים", המוגדרת כריבית בנק ישראל + 1.5%.
כאשר בנק ישראל מעלה את הריבית, ריבית הפריים עולה מיד באותו שיעור, מה שמייקר את החזרי המשכנתאות (במסלול הפריים), את הריבית על ה"מינוס" (אוברדרפט) ואת עלויות המימון לעסקים.
עידוד חיסכון מול צריכה: כאמור העלאת ריבית הופכת את החיסכון למשתלם יותר (תשואה גבוהה יותר על פיקדונות) ואת הצריכה וההשקעה ליקרות יותר.
צעד זה נועד לצנן ביקושים ולבלום אינפלציה.
הורדת ריבית עושה את ההפך – מעודדת צריכה והשקעות כדי להאיץ את המשק.
שוק המט"ח: ככלל, העלאת ריבית הופכת את השקל לאטרקטיבי יותר למשקיעים זרים (בשל התשואה הגבוהה), מה שעשוי להוביל להתחזקות השקל ולהוזלת יבוא.
שוק ההון: שינויי ריבית משפיעים על מחירי איגרות החוב והמניות.
עליית ריבית לרוב מביאה לירידה בשווי איגרות חוב קיימות ולתנודתיות בשוק המניות.
רוברטו ריבלינו (בפורטוגזית: Roberto Rivellino; נולד ב-1 בינואר 1946) הוא כדורגלן עבר ברזילאי הידוע בכינויו ריבלינו.
נולד בסאו פאולו למהגרים איטלקים יוצאי מקיאגודנה שבנפת איסרניה בדרום איטליה.
ריבלינו שיחק בתפקיד קשר שמאלי ונודע בזכות בעיטות העונשין שלו שנבעטו ברגל שמאל והיו בעלות עוצמה רבה.
כמו כן הצטיין במסירות מדויקות ובשליטה בכדור.
הוא אף פיתח תנועה שנודעה בשם "פליפ פלאפ" (או אלסטיקו), אותה חיקו בשנים שלאחר מכן כדורגלנים כמרדונה, רונאלדיניו (שניהם התוודו שריבלינו היה אליל ילדותם), זלאטן איברהימוביץ' וכריסטיאנו רונאלדו.
סימני ההכר של ריבלינו היו השפם אותו טיפח ותנועתו האתלטית במרכז המגרש.
ריבלינו החל את הקריירה שלו בגיל 16 כשחקן קטרגל בסאו פאולו.
לאחר זמן קצר עבר לקבוצת הקטרגל של קורינתיאנס ולאחר שנתיים החל לשחק כדורגל מקצועני במדי קורינתיאנס המשחקת בליגת הפאוליסטה.
חיש מהר הפך לשחקן מפתח בקבוצה ולחביב האוהדים שהעניקו לו את הכינוי "מלך הפארק" (בהקשר לאצטדיונה של הקבוצה, פארק סאו ז'ורז').
עם זאת, בכל שנותיו בקורינתיאנס, לא הצליח המועדון לזכות באליפות הפאוליסטה.
ב-1974 נוצחה קורינתיאנס בגמר אליפות הליגה על ידי פלמיירס.
ריבלינו, שנחשב על ידי האוהדים כאחד מהאחראים לכישלון, עבר לריו דה ז'ניירו, לקבוצת פלומיננסה.
בשנים שבאו לאחר מכן היה ריבלינו הכוכב הבלתי מעורער של פלומיננסה שזכתה באליפות בשנים 1975–1976 ושיתף פעולה עם שחקנים בולטים אחרים בקבוצה כגון: דוֹבאל, פינטיניו, ז'יל וקרלוס אלברטו טורס.
ב-1978 עבר ריבלינו בן ה-32 לקבוצה הסעודית אל-הילאל, בשורותיה שיחק עד 1981. הוא זכה עם קבוצתו באליפות ערב הסעודית פעמיים ופעם אחת בגביע המדינה.
הוא סיים את הקריירה שלו בערב הסעודית לאחר שב-1981 הוא חבט באגרופו בפניו של שחקן אל איתיחאד והורחק לשלושה חודשים.
בכך בא למעשה קץ לקריירה שלו ככדורגלן מקצועני.
ריבלינו היה שותף לנבחרת ברזיל בזכייתה בגביע העולם במקסיקו 1970. הוא שיחק באגף השמאלי בחוליית ההתקפה הברזילאית לצידם של טוסטאו, פלה וז'אירזיניו.
הוא כבש בטורניר שלושה שערים ובישל שלושה נוספים והתפרסם כבועט בעיטות העונשין של נבחרת ברזיל.
הוא נהג לבעוט את בעיטות העונשין בעוצמה רבה והאוהדים המקסיקנים הדביקו לו את הכינוי "בעיטה אטומית" אחרי שכבש שער בבעיטת עונשין במשחק הפתיחה של ברזיל מול נבחרת צ'כוסלובקיה שנסתיים בניצחון ברזיל 4:1.
ריבלינו אף נטל חלק בטורנירי הגמר של הגביע העולמי שנערכו בגרמניה ב-1974 בו סיימה ברזיל רביעית (ריבלינו כבש בטורניר שלושה שערים) ובארגנטינה ב-1978 בו סיימה ברזיל במקום השלישי (ריבלינו שותף בשלושה משחקים אך לא כבש).
בסך הכל לבש ריבלינו את המדים הלאומיים של ברזיל ב-92 משחקים בינארציים בהם כבש 26 שערים.
לאחר פרישתו החל ריבלינו בקריירה של פרשן ואף אימן את קבוצת שימיזו מהליגה היפנית.
ב-1989 השתתף ריבלינו בטורניר גביע העולם למאסטרס ואף הבקיע שער לזכות ברזיל בניצחונה במשחק הגמר על נבחרת אורוגוואי.
ב-2004 נבחר ריבלינו על ידי פלה כאחד מ-125 הכדורגלנים הגדולים החיים.
ריבית הפרה היא ריבית הנגבית על יתרת הקרן בהלוואה אם הלווה לא עמד בתנאיה במהלך תקופת התשלומים, כלומר, הוא לווה בדיפולט.
דיפולט הוא מונח מעולם הפיננסיים המתאר מצב שבו אדם או גוף שלווה כסף אינו עומד בתנאי ההלוואה - כלומר הוא החמיץ את מועד התשלום של הריבית או הקרן.
למשל כאשר רוכש דירה אינו עומד בתשלומי המשכנתא, או כאשר תאגיד או ממשלה אינם משלמים איגרת חוב כאשר הגיע מועד הפדיון.
לרוב, לווה ייחשב כדיפולטיבי, על ידי בנקים וגופים פיננסיים אחרים, לאחר תקופה של 90 יום בה לא עמד בהתחייבויותיו.
ריבית ההפרה תהיה לרוב גבוהה בשיעור ניכר מהריבית המקורית, ובכך היא משקפת את השינוי לרעה שנוצר בסיכון האשראי של הלווה.
התנאים שהפרתם גוררת החלת ריבית הפרה הם לרוב איחור בתשלומים או אף כשל אשראי של הלווה.
עם זאת, בהלוואות מסוימות המלווה והלווה יכולים להחליט מראש על תנאים נוספים שייחשבו כהפרה.
בנקים נוהגים להחיל ריבית הפרה כדי להפריד בין תרחישים שונים לסיכון האשראי שגלום בהלוואה.
כאשר לווה נמצא במצב של דיפולט, ישנה חשיבות לשאלה האם מדובר בהלוואה כנגד בטוחה או לא.
אם מדובר בהלוואה כנגד בטוחה (כזו שיש נכס אשר יכול לשמש כבטוחה למקרה שההלוואה אינה מוחזרת), למלווה נולדת זכות חוקית לתפוס את הבטוחה, למשל דירה במקרה שההלוואה היא משכנתא.
במקרה בו ההלוואה היא אינה כנגד בטוחה, למשל בגין חוב לבית החולים לאחר טיפול רפואי, למלווה אמנם קיימת זכות לתבוע את החזר החוב מהלווה, אך זכות זו כרוכה בפרוצדורה ואינה מבטיחה כי כלל הסכום יוחזר למלווה.
בשל כך, במקרה של הלוואה שלא כנגד בטוחה, המלווה לרוב ימתין מספר חודשים בתקווה שהלווה יוכל לחזור לעמוד בתשלומים בטרם יכריז עליו כדיפולטיבי.
במצב בו המלווה מבין שלא יוכל לגבות את החוב, ירשום המלווה בספריו את החוב כחוב אבוד (כהוצאה).
יש להבחין בין המונח "דיפולט" מהמונחים "חדלות פירעון", "היעדר נזילות" ו-"פשיטת רגל":
דיפולט: החייב נמצא במצב בו חלף מועד התשלום על חוב.
חוסר נזילות: לחייב אין מספיק מזומן (או נכסים נזילים אחרים) לתשלום חובותיו.
חדלות פירעון: מונח משפטי שמשמעותו - החייב אינו מסוגל לשלם את חובותיו.
פשיטת רגל: מצב משפטי, המביא לכך שבית המשפט או הגוף הרלוונטי מפקחים על ענייני הכספים של מי שחדל פירעון או במחדל.
הדיפולט הגדול בהיסטוריה הוא של חברת השירותים הפיננסיים האמריקאית ליהמן ברדרס, לאחר שזו נקלעה לחובות של כ־613 מיליארד דולרים בעקבות משבר הסאבפריים בשנת 2008. הדיפולט הגדול ביותר למדינה ריבונית הוא משבר החוב של יוון, כאשר יוון נקלעה לחוב של 138 מיליארד דולר במרץ 2012.
כאשר לווה מגיע למצב דיפולט, עליו לקחת בחשבון את ההשלכות הנובעות מכך, בהן:
הורדת דירוג האשראי של הלווה (לרוב, למשך כשבע שנים)
פגיעה בסיכוייו של הלווה לקבל הלוואות בעתיד, או לקבל הלוואות בתנאים טובים (למעשה השלכה הנובעת בין היתר מהורדת דירוג האשראי)
פעולות גביה שינקוט נגדו המלווה באמצעות הוצאה לפועל, למשל עיקול חשבון בנק או רכב
ריביירה אולצין (במונטנגרית: Košarkaški Klub Rivijera Ulcinj או Кошаркашки Клуб Ривијера Улцињ), היא קבוצת כדורסל מונטנגרית מהעיירה אולצין, על חוף הים האדריאטי, המשחקת בליגה המונטנגרית.
הקבוצה הוקמה בשנת 1976 והשתתפה בליגה היוגוסלבית/סרבית.
הקבוצה מארחת לעיתים באולם הגדול "מרשל טיטו" המכיל 2,000 מקומות ישיבה.
ולעיתים באולם הקטן "ברדסבו ידינסבו" המכיל 1,100 מקומות.
ובעונת 2006/07 ובעונת 2011/12 הגיעה עד לחצי גמר הגביע המונטנגרי.
הקבוצה השתתפה בעבר בליגה הבלקנית בעונות 2010–2012 (והגיעה עד לרבע הגמר).
(ביפנית: 家庭教師ヒットマン!; באנגלית: !Reborn) אנימת שונן המבוססת על מנגה בעלת 42 כרכים מאת היוצר אקירה אמאמנו.
העלילה עוסקת בילד מעט מגושם וללא חברים, ההופך להיות ראש המאפיה האיטלקית.
משפחת וונגולה (vongola) היגרה מאיטליה ליפן.
טסונה, ילד חסר חברים נבחר להיות ראש המאפיה העשירי של המשפחה משום ששאר המועמדים מתו.
ראש משפחת וונגולה שהוא היורש התשיעי נתן פקודה לילד קטן ששמו ריבורן לאמן את טסונה להיות ראש המאפיה.
ריבורן הוא מתנקש שנשלח לאמן את טסונה.
הוא משתמש ברובה ההופך את מי שנורה בו ל-5 דקות אחרי שנורה לחזק, וזה בתנאי שהוא חושב על מטרה שברצונו לבצע.
במהלך הסדרה טסונה נפגש עם אויבים ומקבל צורת רצון המוות חדשה.
סאוודה טסונאיושי - נער הכושל בכל התחומים (לימודים, ספורט ועוד) נבחר על ידי הבוס התשיעי של משפחת הוונגולה להיות הבוס העשירי של המשפחה.
הוא נעזר בריבורן באסוף חברים שילחמו לצדו.
הוא השומר של טבעת השמיים.
ריבורן - נמנה בין 7 התינוקות האקובלנו: תינוקות החזקים במאפיה.
יש לו קילעים מיוחדים הנקראים קליעי רצון המוות.
בעזרתם הוא מלמד את טסונה איך להיות הבוס העשירי של המאפיה.
לאון היא זיקית מחמד שלו, היכולה לשנות את צורתה למגוון חפצים ביניהם נשקים.
היאטו גוקודרה - נער, נמצא במאפיה.
הנשק המיוחד שלו - פצצות.
אותן הוא מחביא פצצות על הגוף שלו ומדליק אותן בדרך לא ידועה.
בפרק מסוים המציא פצצות רקטה.
אלו פצצות המוציאות עשן מהחלק האחורי וכך מתקדמות באוויר מרחק יותר גדול.
יאמאמאמוטו טאקשי - נער הלומד של טסונה.
פופולרי, תמיד חייכן ואופטימי, שחקן בייסבול.
למד להילחם בחרב מאביו, במהלך הסדרה מקבל מריבורן חרב והופך להיות אמן קנדו (ספורט יפני).
היבארי קיויה - אחראי ועדת המשמעת בבית הספר, חזק מכל אדם בבית הספר וגם מחלק מאנשי המאפיה.
שומר תמיד על קור רוח, אינו מפחד להראות את כוחו.
בית הספר חשוב לו כדי כך שאפילו צלצלו הטלפון שלו הוא המנון בית הספר.
סאסאגוואה ריוהי - מתאגרף, מקדיש את חייו לאקסטרים.
משתמש בביטוי "אקסטרים" בכל הזדמנות.
הוא רואה את טסונה במצב רצון המוות ומחליט שהוא מתאים למועדון האגרוף, מנסה לצרף אותו ונכשל.
לאמבו - ילד בן חמש שעבד כמתנקש במשפחת המאפיה בווינו (Bovino) ועבר לממשפחת הוונגולה.
לבוש בתלבושת פרה וזוג קרניים צמודות לתסרוקת האפרו שלו.
לאמבו הוא בעל נפש רגישה וכל פעם שנכשל במשהו הוא פורץ בבכי.
נלחם בעזרת נשקים המוחבאים בשיער שלו.
מחזיק ב"בזוקת עשר השנים", שכל מי שנורה בה מתחלף עם הגרסה של עצמו בעוד עשר שנים.
הכרך הראשון של המנגה יצא לאור בשבועון היפני "weekly shonen jump", ונכתב עד כרך 26 בשבועון.
מאז המנגה יצאה בכרכים נפרדים.
המנגה תורגמה על ידי דהינו מדיה לשפות האנגלית, גרמנית וצרפתית.
יש באנימה שמונה שירי פתיחה שירים אלו הולחנו על ידי טושיהיקו שאהאשי.
להלן את רשימת שירי הפתיחה של התוכנית:
בהלכה, ריבית קצוצה (קבועה) היא ריבית גמורה והיא אסורה מהתורה.
היא נקראת כך מכיוון שריבית אסורה מהתורה רק אם קבעו ("קצצו") את דמיה מראש, בניגוד לריבית מאוחרת הבאה לאחר ההלוואה ללא דרישה מוקדמת וללא שההלוואה נעשית בתנאי זה, ריבית כזו אינה אסורה מהתורה (אלא מדרבנן) והיא נקראת "אבק ריבית".
המקור לכך שריבית קצוצה היא רק כזו שקצצו וקבעו את דמיה מראש, הוא מהפסוק - איסור ריבית חל רק על הזמן שבו מוענקת ההלוואה, על קביעה בזמן הנתינה כי תשולם עבור ההלוואה ריבית.
קיימות אפשרויות שונות שעליהן נחלקו בהלכה האם הן נחשבות לריבית קצוצה.
אחת מהן היא אודות אדם שהלווה את חבירו "סתם" ולא קצץ עמו בשעת ההלוואה, ולאחר זמן תבע חובו ואמר לו הלווה "דור בחצֵרי עד שאפרע לך חובך".
יש אומרים שאינה אלא אבק ריבית.
ויש אומרים שהדבר תלוי בעיתוי אמירת הלווה, אם הלווה אמר זאת למלווה באותה שעה שהאריך את זמן ההלוואה, זו ריבית קצוצה, שכן הארכה זו נחשבת כהלוואה, ושעת ההארכה חשובה שעת הלוואה.
אבל אם המלווה כבר האריך את זמן ההלוואה ללווה, ובתוך הזמן בא הלווה למלווה ואמר לו "דור בחצרי בשביל מעותך שהן בטלות אצלי" – אין הדבר נראה כריבית קצוצה, והוא אבק ריבית בלבד.
הוצאת הריבית מהמלווה בבית הדין
נחלקו החכמים אודות ריבית קצוצה האם יכול הלווה להוציאה חזרה מידי המלווה על ידי תביעה בבית הדין.
דעתו של רבי אלעזר היא שריבית קצוצה יוצאה בדיינים ומקור דבריו הוסבר בהמשך על ידי רב נחמן בר יצחק.
אך רבי יוחנן חלוק עליו, ושלושה אמוראים נחלקו בדעתו.
מקורותיהן של כל השיטות הם משני פסוקים בלבד: הפסוק הראשון הוא , והפסוק השני הוא .
מהפסוק הראשון, לומד רבי יוחנן, לפי הסברו של רבי יצחק שעונשו של מלווה בריבית הוא בידי שמים "לא יחיה", ולא בידי אדם.
לפי רבא מקורו של רבי יוחנן מסופו של הפסוק הראשון: "מות יומת בו דמיו יהיה", שממנו משמע שהתורה מחשיבה את המלווה בריבית לרוצח, שכן על ידי הריבית שהוא גובה מהעני הוא עלול לפעמים לגרום למותו ברעב.
להלכה נפסק שריבית דאורייתא יוצא בדיינין, כלומר שכופתין אותו ומכין אותו עד שתצא נפשו עד שיקיים מצות עשה ד"וחי אחיך", כדין כל מצוות עשה שבית הדין כופין על כל יהודי לקיימה, בכפייה ובמכות עד שיסכים או עד שתצא נפשו.
אבל אין בית דין יורדין לנכסיו להגבותו ללווה אם אינו בפנינו, שהרי במקרה כזה הוא אינו מקיים את מצוות "וחי אחיך עמך", מכיוון שאין כאן הוא בעצמו לכופו לקיים העשה.
מכיוון שהוצאת הריבית מידי המלווה בבית הדין אינה חוק משפטי אלא מצווה המוטלת על המלווה, אין ריבית קצוצה יוצאה בדיינין אלא כל זמן שהמלוה חי.
אבל אם הריבית היא חפץ מסוים, למשל אם האב נטל עבור הריבית פרה או בגד, צריכים היורשים להחזיר את החפץ, שכן נוכחות החפץ אצל הבנים כאשר ידוע שהגיע לידם על ידי עבירה שעבר האב, אינה לכבוד האב, והם מחויבים בכבודו אף לאחר מותו כחלק ממצוות כיבוד אב ואם.
אך חובה זו מוטלת עליהם דווקא אם עשה אביהם תשובה בחייו על אסור הריבית, אלא שלא הספיק להחזירו עד שמת.
אבל אם לא עשה תשובה – אין צריכין להחזירו משום כבודו, שאין הבנים חייבים בכבודו של אב רשע.
ריבי גדות בן דוד (נולדה ב-7 ביולי 1953) היא שדרנית וקריינית חדשות ישראלית.
גדות, ילידת תל אביב, גדלה בחולון ובקיבוץ עברון ולמדה בתיכון בפנימיית "הדסים".
היא בוגרת תואר ראשון מורחב בחוג לתולדות האומנות, באוניברסיטת תל אביב.
ב-1983 התקבלה גדות לקורס קריינים של רשות השידור.
היא החלה לשדר ברשת קול המוסיקה ובתוכניות המוזיקה הקלה ברשת ג' שאפיינו את אמצע שנות ה-80, כמו: "לפנות ערב", "להיטים לוהטים", "על בטוח" ו"מצעד הפזמונים הלועזיים".
ב-1994 סיימה קורס כתבים ועורכי חדשות של רשות השידור.
ב-1995 התלוותה לשליחות ממלכתית של בעלה, מטעם משרד החוץ, בשגרירות ישראל בבריסל, עד שנת 2000. הייתה ראש לשכת השגריר לקהילה האירופית אפרים הלוי, לימים ראש המוסד.
ב-1991 החלה לקריין מהדורות חדשות.
היא דיווחה על הפיגוע במגדלי התאומים בניו-יורק ב-11 בספטמבר 2001, והייתה קריינית החדשות הראשונה שדיווחה על הפיגוע במלון פארק בליל הסדר ב-27 במרץ 2002.
ב-2008 ערכה את הפרק על "עליית יהודי בולגריה", בתוכנית שיוחדה לשישים שנה למדינת ישראל, וראיינה היסטוריונים ישראלים ממוצא בולגרי שתרמו להבנת המאורעות בבולגריה, והסיבה להצלתה של הקהילה הבולגרית שם.
השר לשעבר ומראשי יהדות בולגריה, ויקטור שם-טוב, העניק לתוכנית את הריאיון האחרון שנתן לכלי תקשורת, והוא אז בן 93.
ב-9 במאי 2017, במהדורת שמונה בערב, קראה ידיעה אחת: הודעתו של כונס הנכסים הרשמי, על התאריך 15 במאי 2017, כיום לביצוע החלטת הממשלה, על סגירת רשות השידור.
ב-11 במאי 2017 הגישה גדות את מהדורת החדשות האחרונה שלה.
נשואה ליצחק בן דוד, סמנכ"ל לסחר חוץ במשרד החקלאות, ולהם בת ובן.
ריבי פלדמסר-ירון היא היוזמת, המקימה והמנהלת האמנותית של מרכז סדנאות הבמה ובמאית תיאטרון ישראלית.
נולדה בשם רבקה פלדמסר, גדלה ברמת אביב.
כשהייתה בת שתים עשרה שיחקה בהצגה "אמיל והבלשים", שהציגה בבית ציוני אמריקה, בבימויו של ניקו ניתאי.
פלדמסר סיימה בהצטיינות תואר ראשון במגמה לתיאטרון קהילתי, הפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב (1984-1980).
במקביל למדה במשך שלוש שנים לתואר ראשון בפסיכולוגיה, אך לא סיימה אותו.
בתום לימודיה נסעה ללונדון וביימה שם את המחזה "האספן", מאת ג'ון פאולס, בו שיחקו שני שחקנים בריטים מגי נוריס וגיא פיקוק.
בשנת 1987 פלדמסר הקימה, יחד עם נעם מאירי ווולטר אניכהופר מאוסטריה, את קבוצת התיאטרון "פובורג תיאטרון".
ההצגה "נשים בפארק", מאת ובביצוע הקבוצה עלתה ב"צוותא" תל אביב, פסטיבל עכו ובפסטיבל תיאטרון קומי בזלצבורג, אוסטריה.
ההצגה עסקה בשתי נשים: ישראלית ואוסטרית שנפגשות בפארק ובמערכות היחסים שלהן עם הבנים שלהן.
ההצגה הייתה בשפות עברית וגרמנית, השחקנים גילמו כל אחד את האמא שלו האוסטרי- את אימו האוסטרית והישראלי את אימו הישראלית וכל אחד שיחק את הבן של האמא.
כתבה וביימה יחד עם נעם מאירי וגל פרידמן את "המופע של רפונזל" (1990-1988), קברט שוביניסטי-פמיניסטי.
המופע מבוסס על טקסט של גיל הראבן, זכה להצלחה והופיע כשבעים פעמים בכל הארץ ובפסטיבלים שונים לתיאטרון.
ב-1992 ביימה את הקברט הסאטירי "היי רימונה", שנכתב על ידי אילן חצור ואילן שיינפלד.
על הניהול המוזיקלי הופקד גיא מרוז.
שיחקו בו אורנה רוטברג, אריק זילברמן, נורית בנאי, אשר עזריה וצביקה הדר.
ההפקה עלתה במסגרת מרתף "תיאטרון הקאמרי", בניהולו האומנותי של שמואל הספרי.
באותה שנה ביימה בקאמרי את המחזה "תיק דפוק", פרי עטו של ג'ון מורטימר, בביצועם של אלברט כהן ואבי טרמין.
ב-1992 ביימה את המחזה "כשהחביתה נוגעת בסלט", פרי עטו של מיכאל מוריס רייך, שהופיע בפסטיבל עכו.
בהצגה השתתפו מיכאל כורש ומיקי כפיר.
היא זכתה בפרס השחקן המצטיין למיקי כפיר.
בשנים 1995–1996 נסעה לארצות הברית עם בעלה שעשה התמחות ברפואה ולמדה כשומעת חופשית בחוגים לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת מישיגן, אן ארבור.
באותה תקופה ביימה שלוש הצגות ב-Space Theater ושתי הצגות ב-JET Theater, בדטרויט, מישיגן.
ביימה גם את "המעלית", סרט קצר (8 דקות).
ב-1998 ביימה במסגרת פסטיבל דו-אמן בתיאטרון הבימה את "אהבה וסאקס", בביצועם של ענת עצמון וירוסלב יעקובוביץ'.
הם הציגו טקסטים מתוך הספר "חיי אהבה" מאת צרויה שלו, העוסקים ברומן בין גבר מבוגר לאישה צעירה.
ביימה את ההצגה "הנעדרת" מאת פיטר טרסון, שהציגה בתיאטרון אורנה פורת (2000-1998).
היא לימדה משחק ובימוי בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב (2000-1998) ובמחלקה לדרמה בסמינר הקיבוצים (2000-1999).
שימשה כחברה בוועדת רפרטואר ולקטורית, תיאטרון לילדים ולנוער (כיום תיאטרון אורנה פורת (2002-1999).
שימשה כשופטת בתחרות פרס ישראל לתיאטרון בשנת 2000 ובתחרות פסטיבל חיפה להצגות ילדים בשנת 2002.
עשתה תואר שני בחוג לתיאטרון שבאוניברסיטת תל אביב (2004-2002) ועברה קורס שנתי בניהול מוסדות תרבות בפקולטה לניהול שבאוניברסיטת תל אביב (2004-2003).
כיהנה כחברת הנהלה בעמותה לקידום האומנות בשלומי מיסודו של דודי מעין (2003-2001) וכמנהלת תחום תיאטרון ארצי מתא"ן (מפעלי תרבות ואומנות לנוער) (2003-1999).
בשנים 2003–2004 ניהלה את מרכז הפרינג' בבית ציוני אמריקה.
פלדמסר-ירון ניהלה את פסטיבל אישה בחולון בשנים 2008–2009. בשנה הראשונה הפסטיבל נסב סביב "חדר משלך" של וירג'יניה וולף והיא הביאה כאורחת את מריאן פיית'פול.
בשנה השנייה הפסטיבל עסק בהומור נשי והיא הביאה כאורחת את סנדרה ברנרד.
בין המופעים היו "ככה היא באמצע" - גרסת כיסוי נשית לכוורת, בביצוען של איה כורם, אפרת גוש, אמילי קרפל ואניה בוקשטיין.
עשו גם ראיונות של נשים: צופית גרנט ראיינה את עדנה מזי"א וענת גוב.
בשנים 2011–2012 הייתה יושבת ראש ועדת הפרינג' במפעל הפיס.
ב-2002 ריבי פלדמסר-ירון יזמה והקימה את מרכז סדנאות הבמה והיא מכהנת כמנהלת האמנותית שלו מאז ועד היום (2013).
ריבי פלדמסר-ירון נשואה לרופא הנשים יובל ירון ולהם שני ילדים.
הצגות נבחרות מתוך למעלה משלושים:
ריבייר-פילוט היא עיירה וקומונה במחוז שמעבר לים של מרטיניק של צרפת.
העיירה ממוקמת בקצה הדרומי של מרטיניק באזור שהוא פופולרי בקרב בעלי יאכטות.
ריבייר-פילוט שוכנת בפנים האי על גדות נהר גרנד פילוט (Grande Pilote) שמנקז את האזור ההררי של שמורת טבע אזורית.
מבני העיירה הם בעיקר בין קומה אחת או שתיים ופועלים בה כמה חנויות, בתי קפה ובארים.
אוכלוסיית העיירה, נכון לשנת 2020, מונה 11,675 תושבים.
בעבר, אוכלוסיית העיירה מנתה מעל 12,000 תושבים ואף מעל 13,000 תושבים, אך בשנים האחרונות היא נמצאת במגמת ירידה.
ריביירה מאיה (ספרדית: Riviera Maya) היא מחוז תיירות ונופש דרומית לקנקון, שבמקסיקו.
היא נמצאת על כביש החוף הפדרלי 307, לאורך קו החוף הקריבי של מדינת קוינטאנה רו, הממוקם בחלק המזרחי של חצי האי יוקטן.
מבחינה היסטורית, מחוז זה התחיל בעיר פלאיה דל כרמן והסתיים בכפר טולום, אם כי העיירות פוארטו מורלוס, שממוקמת צפונית לפלאיה דל כרמן, כמו גם העיירה פליפה קארילו פוארטו, שנמצאת מדרום לטולום, מקודמים שניהם כחלק ממסדרון התיירים של ריביירה מאיה.
במקור נקראה הריביירה מאיה "מסדרון קנקון-טולום", אך בשנת 1999, שמה שונה לריביירה מאיה, על ידי מיגל רמון מרטין אזואטה, שבאותה תקופה היה ראש העירייה של סולידרידד, קוינטאנה רו.
הריביירה מאיה כוללת את עיריות סולידרידד בצפון וטולום בדרום, ומשתרעת על לכיוון פנים הארץ, עד לגבול עם מדינת יוקטן.
ריביירה מאיה מפורסמת בזכות אתרי הנופש שלה, הפועלים בשיטת "הכול כלול" בהיקף נרחב, ובזכות בסיס תיירותי היסטורי של מלונות בוטיק קטנים יותר, כמו גם המסעדות הרבות שקיימות לאורך כביש פדרלי מס' 307 ("") ובחופי הים או בסמוך להם.
תוכניות פיתוח ממשלתיות כוללות הקמת מספר ערים בינוניות של כ-200,000 תושבים בתוך ריביירה מאיה, עם תכנון ראשוני לעוד 20 שנה.
אזורי יעד העיור כוללים את הערים והכפרים של: פוארטו מורלוס, פורטו Aventuras, אקומל, Chemuyil, וטולום.
אטרקציה מרכזית ברחבי ריביירה מאיה הן פעילויות ימיות בחוף ובשוניות שבמי החוף ובמערכת שוניות המחסום בבליז, המתחילה בסמוך לקנקון וממשיכה לאורך אורכה של הריביירה מאיה ממשיכה דרומה עד גואטמלה.
מערכת שונית המחסום הזו היא השנייה הארוכה בעולם.
הפעילויות באזור כוללות אופנוע ים, שנורקלינג, צלילה, שחייה סנוטות, שחייה עם דולפינים, גלישה זוויתית, רכיבה על סוסים, שיט וסיורי ג'ונגל מודרכים.
ארכאולוגיה היא גם אטרקציה תיירותית גדולה באזור, כולל האתרים הארכאולוגיים הפופולריים המופעלים על ידי Instituto Nacional de Archaeological כמו טולום שבחוף, וצ'יצ'ן איצה וקובה שנמצאים במרחק קצר.
האתרים Xcaret ו-Xel-Ha כוללים גם כמה חורבות ארכאולוגיות קטנות יותר כחלק מהאטרקציות שלהם, אך פארקי שעשועים מים טבעיים אלה המופעלים על ידי עסקים פרטים מושכים תיירים, בגלל המגוון והמגוון של הפעילויות הניתנות, כמו שחייה עם דולפינים.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 24–25 מעלות צלזיוס.
האקלים מאופיין על ידי עונה גשומה ממאי עד נובמבר, ובתוך העונה היבשה יש תקופה בה נצפות רוחות צפוניות, הנקראת אל נורטה, המופיעות לרוב בחודשים ינואר ופברואר.
הריביירה מאיה נמצאת כולה במדינת קוינטאנה רו בחצי האי יוקטן במקסיקו.
השטח שטוח ומכוסה בג'ונגל טרופי נמוך.
ממוצע הגשמים השנתי הוא 1.5 מ' לשנה והחלחול היעיל מביא להיעדר מוחלט של נהרות על פני שטח.
כמקובל בתצורת קרסט, רשתות של נהרות תת-קרקעיים נוצרו, ואלה נחקרו ומופו על ידי חוקרי מערות דרך בולענים שהתמוטטו, שנקראים סנוטות.
קו החוף בקריביים הוא סדרה של חופי חול לבן בצורת סהר שנקטעים כל 1 - 10 ק"מ על ידי כיפות סלעים ושקעים, הנקראים קלטות, דרכם זורמים מי תהום למי החוף.
חלקים גדולים מביצות המנגרובים הנרחבים שנמצאים מאחורי החופים כלולים באזורים המתוכננים לפיתוח תיירות.