tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקיבוצים הם דוגמה לגשר בין אוטופיה לריאל-פוליטיקה בישראל, כיוון שהצליחו לקיים ניסיון לאוטופיה תוך התחשבות בנסיבות הפוליטיות: צורכי ההנהגה הציונית בהתיישבות ופיתוח הארץ.
מרטין בובר תיאר את הניסיון כ"אי כישלון למופת" וקבע בספרו "נתיבות באוטופיה" כי הקיבוצים הם "אי כישלון שאפשר ללמוד ממנו ולחקות אותו".
עם תחילת תהליכי ההפרטה של הקיבוצים, האוטופיה התפוגגה, אך עם זאת, הניסיון שימש כאבן דרך בחשיבה על האלטרנטיבות לסדר החברתי הקפיטליסטי.
בתנ"ך קיימים מספר סיפורים המציעים דמיון פוליטי.
בין הסיפורים ניתן למצוא עשרים ואחד אזכורים ל"ארץ זבת חלב ודבש", כינוי המתאר את השפע של ארץ ישראל, הארץ המובטחת לעם ישראל, אותה מציע אלוהים לשלושת האבות.
השפע המתואר, כמו גם גבולותיה של הארץ, והבטחת הדורות אשר מבטיחה את הבעלות על הארץ עבור המשכו של העם היהודי מציעים דמיון פוליטי לחיים בה.
דמיון זה על החיים בארץ ישראל השלמה מהווה דמיון פוליטי עבור זרמים שונים בציונות עד היום.
בספר ישעיהו, פרק י"א, מנבא ישעיהו כי באחרית הימים "וגר זאב עם כבש ונמר עם גדי ירבץ" ומציע דמיון פוליטי לאחרית הימים בה יהיה שלום עולמי ויתמתנו ניגודי הדעות והשנאה בין עמים ואנשים.
סיפור מגדל בבל מציע דמיון פוליטי לחברה בעלת שם אדיר ולכידות חברתית.
לפי הפרשנים, פירוט אופן הבנייה של המגדל נועד להעיד על היכולות הטכנולוגיות האדירות ועל הניסיון לגבור על כוחות האל והטבע ותפקידו של המגדל (זיקורת) להיות נקודת ציון פיזית המלכדת את החברה סביבה.
דמיון זה נחרב על ידי האל ומשמש כדי להגדיר את הגבול בין האנושות לאלוהות.
יחד עם סיפורים המציעים דמיון פוליטי, ניתן למצוא בתנ"ך נבואות משיחיות על מציאות אוטופית.
מלבד עיסוקו של אפלטון במושג דמיון פוליטי וחששו ממנו, הכיר בחשיבות הדמיון על המציאות ולכן הציע דוגמה לדמיון פוליטי בספרו "המדינה".
בספר זה, מתאר אפלטון את המדינה האידיאלית והאתגרים של קיומה.
לדוגמה, אפלטון מתאר את אורח החיים במדינתו האוטופית כך:
ציטוט זה, מתאר את מדינתו האוטופית של אפלטון בה אנשים חיים ברווחה, בצנעה ובשלום.
לפי "אנציקלופדית האפשרויות" של פאלגרייב הספר אוטופיה שפרסם תומאס מור בשנת 1516 הוא הדוגמה הידועה ביותר לדמיון פוליטי.
בספר, מתאר מור מבנה חברתי חדש ואידיאלי.
העולם שהוא מתאר מקדים את תקופתו, וכולל: דמוקרטיה ובה בחירות לממשלה ולאנשי דת, אפשרות לנשים לתפוס עמדות כוח, חינוך ובריאות ציבוריים, חופש דיבור ודת, ערבות המדינה למדינות השכנות, שוק עבודה מתוכנן, ועוד.
מקור שם החיבור "אוטופיה" הוא ביוונית ומשמעו "לא מקום".
השם מעיד על העולם אותו מור מתאר כעולם לא קיים ולא אמיתי.
יחד עם זאת, כוחו של ספר זה בכך שהוא יוצר תמונה מדוקדקת, מציאותית ומשכנעת של העולם הדמיוני עליו הוא כותב.
הוא לא רק מספר לקורא על העולם הדמיוני אלא מציע לו לחוות ולהרגיש אותו.
הספר מציע גרסה של המשטר הטוב והתקין של חברה המיוסדת על עקרונות של רציונליות ושוויון ומבקר את המבנה החברתי באירופה של ימיו.
כך לדוגמה, הוא מתאר את סדר יומו של הפועל ואת מבנה חלוקת העבודה באי אוטופיה:
במדינה האוטופית של מור, סדר היום של הפועל יהיה מגוון ויכלול זמן עבודה מוגבל.
בספרו הוא גם מתייחס לספרו של אפלטון "מדינה" ("פוליטאה" או "דיאלוגים אפלטוניים") תוך ביקורת על קיום הרכוש הפרטי המתואר בו.
תומאס מור היווה השראה לסופרים, אמנים, אדריכלים והוגים והיה לאבן דרך בניסיון לחפש אחר דמיון אוטופי ולתרגמו למציאות.
התפתחות הלאומים היא דוגמה בולטת לדמיון פוליטי ולמימושו.
לפי ארנסט גלנר, לאום הוא תוצאה של בנייה והמצאה אנושית.
בעוד גלנר מתאר את הלאומיות ככוח ממציא, בנדיקט אנדרסון מגדיר את הלאומיות ככוח מדמיין ומכנה אותה כ"קהילות פוליטיות מדומיינות".
אנדרסון טוען כי כדי לדמיין את מדינות הלאום היה צורך שיבשילו לכך התנאים.
ראשית, היה צורך בהמצאת הדפוס שאפשרה להפוך רעיונות למושגים.
שנית היה צורך בקיום של שוק קפיטליסטי אשר היווה תמריץ עבור המוציאים לאור להרחיב את היקף הפעילות, להגיע לקהלים רחבים ולהדפיס בשפות מדוברות (ולא בלטינית, שפת המלומדים אשר מעטים היו דובריה).
בספרו "קהילות מדומיינות", אנדרסון מדגים איך עובד הדמיון הפוליטי אשר מתבסס על השפות החדשות ומדיית ההמונים ובונה בהדרגה את רעיון הלאום בעבור אנשים שעד כה, מעולם לא נפגשו או הכירו, לדמיין עצמם כחלק מאומה אחת.
התוצאה הפוזיטיבית של דמיון פוליטי זה הייתה סדר חברתי-פוליטי כלל עולמי חדש המגדיר את הריבון, הגבולות, השפה והתרבות.
לפי חנה ארנדט, בסדר החברתי החדש, מדינות הלאום הן היחידות שבכוחן להעניק זכויות אדם אך גם אלו שפגעו בזכויות אלו באופן הנרחב ביותר לאורך ההיסטוריה.
הדמיון הפוליטי במובנו האפיסטימולוגי, כפי שהגדיר אותו קאנט, הוא מה שמאפשר לנו היום לתפוס את המבנה במלואו, להכיר בכוחו ולקבל את סמכותו.
כיום, בעולם בו מדינות הן מבנה חברתי שלא ניתן להתכחש לו, יש גם מי שמדמיינים מבנים חברתיים אחרים.
דמיון פוליטי כזה, ניתן למצוא בעבודת האמנות "אקס-טריטוריה" של האמניות מעין אמיר ורותי סלע אשר מבקשת לבחון את מגבלות הטריטוריה המשפטית של מדינות הלאום ובכך לדמיין מחדש מבני כוח אפשריים.
הוגים שונים מאמינים כי במאה ה-21 קשה לדמיין מציאות פוליטית אלטרנטיבית לסדר חברתי קפיטליסטי ולמדינות הלאום.
כך כתב פרדריק ג'יימסון: "קל יותר לדמיין את סוף העולם מאשר את סוף הקפיטליזם".
יחד עם זאת, לפי נורמה מוסי, נדמה כי המציאות מזדחלת אחרי הדמיון.
מגפת הקורונה, הפכה תסריטי מדע בדיוני למציאות ובכך יצרה תרגום ממשי לדמיון דיסטופי.
היא טענה כי מגפת הקורונה הייתה הזדמנות ללמוד כי מגפות לא מכירות בגבולות פוליטיים, אך הזדמנות זו הוחמצה והטיפול נעשה במסגרת מדינות הלאום, תוך מתן מענה לא שוויוני שהנכיח את אכזריות השיטה.
תנועות סביבתיות עולמיות, כמו גם "גרין ניו דיל ישראל" רואות במשבר כהזדמנות לסדר פוליטי-חברתי חדש ומציעות חזון ודמיון למציאות חדשה.
היהודים שחיו באירופה היו שותפים להתעוררות ההשכלה והלאומיות, אך "כתנועה המונית הופיעה הלאומיות היהודית רק בין אחרוני גלי הלאומיות האירופיים".
בתחילת ההתעוררות היהודית ניתן לראות גם גישות "השתלבות", בעוד הציונות דגלה בגישה בדלנית וטריטוריאלית אשר ראתה בכל קהילייה דתית יהודית גרעין ונקודת מאחז של האומה היהודית.
תפיסה זו יצרה בשלב מאוחר יותר את הקשר בין קהילות יהודיות אירופאיות לקהילות שאינן אירופאיות.
כאשר הצליחה הלאומיות היהודית ליצור מכנה משותף בין הקהילות היהודיות, נדרשה להציע דמיון פוליטי למבנים חברתיים.
בנימין זאב הרצל, ממנהיגי התנועה הציונית, הבין שכדי להשיג את תמיכת הציבור, הוא חייב להציע ריבונית יהודית על אדמת ארץ ישראל, אך בה בעת ספג ביקורת על כך שחזונו אוניברסלי ולא מציע דמיון ייחודי למדינת יהודים.
האוטופיה המפורסמת ביותר מסוג זה היא ספרו של הרצל "אלטנוילנד".
כך מתואר יום העבודה במדינה האוטופית:
כאן הרצל מתאר את יום העבודה בארץ ישראל, אשר לא יכלול למעלה משבע שעות עבודה ויאפשר זמן לכל פועל להקדיש לבריאותו, משפחתו ומנוחתו.
כדי להעתיק את אוכלוסיית יהודי אירופה לישראל ולהכינם למשימת ההתיישבות, נדרשה הציונות להציע דימויים רבים שיעזרו בעיצוב דמותם ופעולותיהם של היהודים.
לשם כך התנועה הציונות פיתחה את הדמיון היהודי, כך שיהיה מוכן להיות ריבון יצרני ולא מיעוט בעלייתו לארץ ישראל.
כחלק מהמצאת העם מחדש ניתן למצוא פרשנויות חדשות על חגים ומנהגים, למשל חידוש נרטיב הגבורה בחג החנוכה ובל"ג בעומר, חידוש השפה העברית, ספרות ואמנות עברית הכוללות פרשנות חדשה למהותה של היהדות.
דוגמה לכך ניתן לראות ב"תנועה הכנענית".
כמו כן, השימוש בסלנג "צבר" נועד כדי לתאר את היהודי החדש.
יחד עם הדמיון הפוליטי של חזרה לארץ ישראל והקמת מדינה יהודית ניתן לראות גם ביטויים נוספים של דמיון פוליטי עבור העם היהודי ותפקידה של ישראל בתנועה הציונית.
אחת הדוגמאות לכך היא חזונו של אחד העם ליצירת מרכז רוחני בארץ ישראל תוך התיישבות בתפוצות.
לדעתו אין ארץ ישראל באה לפתור את השאלה הקיומית או הכלכלית של היהודים; היא אינה אמורה ואף אינה יכולה להיות מקלט פיזי מפני צרות הגלות, אלא מטרתהּ לפתור את בעייתו הרוחנית והתרבותית של העם.
לא די בכך שהמדינה היהודית תהווה בית לאומי ומקלט בעבור היהודים – עליה להיות בעלת תכנים רוחניים שיצדיקו את קיומה; להיות מדינת "אור לגויים", "מגדלור מוסרי" אוניברסלי.
על אף שראשית הציונות באירופה, יהודים מחוץ לאירופה הצטרפו אל בניית דמיון האומה כבר בשלביה המוקדמים.
במדינות ערב, כמו גם במדינות אירופה, ניכר הבדל משמעותי במועד ובמאפייני הלאומיות היהודית.
לפי ההיסטוריון מישל אביטבול, לקולוניאליזם האירופי השפעה אדירה על תהליך זה.
כך למשל, יהודים צרפתים ראו עצמם כשליחים של האידיאל הצרפתי במדינות הקולוניה הצרפתיות.
לשם כך הקימו את כי"ח (כל ישראל חברים) שפעל לשילובם כאזרחים והנחיל ערכים אירופיים ולאומיים אשר היוו זרז ליכולתם לדמיין עצמם כחלק מהלאום היהודי.
תנועת העבודה בתחילתה הציעה דמיון פוליטי עבור יהודי הגולה.
לפי שמואל אייזנשטדט, לאתוס החלוצי נודע תפקיד מכונן בתולדות התנועה: "החלוץ סימל את המרד הציוני– סוציאליסטי בעבר היהודי, וגילם את 'היהודי החדש' ו'החברה החדשה' שכשלילה של המבנה הכלכלי, החברתי, הפוליטי והתרבותי של הגולה הציבו במרכז את עבודת הכפיים והצדק החברתי, ויצרו 'קשר הדוק בין הערכים החברתיים ובין התחיה והשיקום הלאומיים'".
בתוך מסגרת חלוצית זו התפתחה תרבות, אמנות וחינוך המשרתות את הדמיון.
כבר בימי העלייה השנייה הוקמו מוסדות חינוך כמו בית הספר הריאלי בחיפה על ידי ארגון חובבי ציון שדגל בחינוך לציונות מעשית ולהתיישבות.
משוררים רבים וביניהם רחל המשוררת כתבו על הארץ והחיים בה.
באמנות, ניתן למצוא קבוצות כמו הכנענים שדגלו בחיבור לעמים החיים בארץ תוך ניסיון ליצור תרבות חדשה-ישנה ולהתנתק מהמסורת היהודית-גלותית.
לפי דני גוטוויון: "ככל שהתבססות מוסדות המדינה פרמה את החפיפה בין החלוצי ללאומי, כן נחשפה הסתירה בין החלוצי לסוציאליסטי ואתוס הפרישה החלוצי הפך לאתוס מעמדי.
כך שימשה ההתבדלות החלוצית לצידוק ההעדפה הכלכלית–החברתית של מעמד הביניים הישראלי שצמח בזיקה לממסדים הממלכתיים, ההסתדרותיים והתנועתיים".
כבר מימיה הראשונים של המדינה, אנשי תנועת העבודה ומפלגת מפא"י עסקו באופן ציבורי בביקורת המפלגה ובכך נטשו את הדמיון הפוליטי שהציעה.
נטישת מפלגת מפא"י, מפלגת השלטון בראשיתה של המדינה ומפלגתה הגדולה של תנועת העבודה, את המעמדות הנמוכים ואת יישום מדינת הרווחה והעדפתה את מעמד הביניים המזוהה איתה היה אחת הסיבות למהפך של שנת 1977 ולעליית הליכוד לשלטון.
קיבוץ הוא צורת התיישבות שיתופית ייחודית לציונות, ליישוב ולמדינת ישראל, המבוססת על שאיפת הציונות להתיישבות מחודשת בארץ ישראל ועל ערכים סוציאליסטיים – שוויון בין בני האדם ושיתוף כלכלי ורעיוני.
רעיון הקיבוץ החל מרעיון הקבוצה הקטנה וקבוצת דגניה הייתה הראשונה לממש רעיון זה לכדי צורת התיישבות.
לפי צבי שץ, מהוגי רעיון הקבוצה הקטנה: "הקבוצה בחיינו לעתיד היא המקום הבטוח, האמיתי והתמידי, אשר יציל את נפש האדם במלחמתו נגד כוחות התוהו."
ניתן לראות את הקיבוצים גם כחלק ממגמה קומונלית כלל עולמית של מאתיים השנה האחרונות הכוללות מעל אלפיים קומונות ברחבי העולם בהן גרים או גרו קרוב למאה אלף אנשים.
הרעיון הבסיסי של הקומונות הוא חיי שיתוף קבוצתיים.
הקיבוצים הם דוגמה למימושו של דמיון פוליטי במציאות.
לצד הגות רבה אשר נכתבה על הרעיון הקיבוצי, התנועה הקיבוצית הקימה מאות קיבוצים ברחבי הארץ.
בין ההוגים של הרעיון הקיבוצי ניתן למצוא את: א.ד.
גורדון, ארתור רופין, מרטין בובר, יצחק טבנקין ושלמה לביא.
צורת החיים בקיבוץ מנסה לייצר סדר כלכלי-חברתי סוציאליסטי וכוללת שותפות כלכלית מלאה (וזאת בניגוד לסדר החברתי המכיר ברכוש פרטי).
שותפות זו כוללת בעלות משותפת על כלל הרכוש לרבות בגדים ומבני מגורים, מטבח שיתופי, גידול שיתופי של הילדים וגם משק יצרני משותף.
במרבית הקיבוצים נעשתה חלוקת עבודה בין חברי הקיבוץ בענפיו הכלכליים השונים, וכללה עבודות כגון: כביסה ובישול הנחשבות כ"עבודות שקופות".
הקיבוץ אף קיבל הגדרות חוקיות התואמות את הניסיון החברתי שהציע, כך למשל הוגדר בתקנות לאגודה שיתופית של משרד הכלכלה: "אגודה להתיישבות שהיא יישוב נפרד המקיים חברה שיתופית של חבריו, המאורגנת על יסודות של בעלות הכלל על הקניין ומטרותיה עבודה עצמית, שוויון ושיתוף בכל שטחי הייצור, הצריכה והחינוך".
על אף הצלחתו של הקיבוץ להוביל סדר חברתי חדש ושונה מסביבתו, הרעיון לא שרד לאורך זמן וכיום כמעט כל הקיבוצים מופרטים.
לפי יפתח גולדמן, ניתן לראות ברעיון הקיבוץ העירוני כהתחדשות הדמיון הפוליטי של הרעיון הקיבוצי.
תנועות הנוער ובהן: הנוער העובד והלומד, המחנות העולים וגם התארגנויות נוספות ובהן "מעגל הקבוצות" סימנו את הקיבוץ העירוני כיעד המשלב בין חיי השיתוף של הקיבוץ המסורתי למעורבות בחברה העירונית הסובבת.
החל מתחילת ההתיישבות בארץ ישראל, פלגים ציוניים דמיינו את מדינת ישראל בגבולות הארץ המובטחת המתוארים במקורות תנ"כיים או היסטוריים.
על אף שאין הסכמה מה הם גבולותיה של הארץ המובטחת, גבולות אלו הפכו לסמל הדמיון הפוליטי הקורא לחזרה אל שורשי החיים היהודיים בארץ האבות.
רעיון ארץ ישראל השלמה הכולל שיבה לגבולות ההיסטוריים של הארץ מהווה מחלוקת ביישוב היהודי מראשיתו.
בשנת 1967 קמה התנועה לארץ ישראל השלמה שמטרתה לקדם חזון זה.
לאחר מלחמת ששת הימים, בה נכבשו שטחים רבים אך לא סופחו לשטחה הריבוני של ישראל, החלה התיישבות יהודית בשטחים אלו.
לאחר מלחמת יום כיפור הוקם גוש אמונים אשר הביא את מימוש החזון לשיאו עם הקמת קדומים ועפרה שהיוו את תחילתו של מפעל ההתנחלויות ביהודה ושומרון.
יחד עם זאת, יש מי שיגדירו את ההתיישבות כחזון משיחי ולא כדמיון פוליטי.
לפי יוסף גורני: "הופעתו של גוש אמונים בשנת 1973 כארגון דתי ופוליטי בשטחי יהודה ושומרון מסמלת מעבר מן הריאליזם האוטופי של המתיישבים בתקופת היישוב אל אוטופיה משיחית אחרי מלחמת יום הכיפורים."
על אף שבית מקדש שלישי לא מוזכר במקורות, תחילת הדמיון הפוליטי המציע את הגאולה השלמה, קיבוץ הגלויות ואחרית הימים כמערכת שבית המקדש נמצא במרכזה' מופיע במקורות היהודיים.
בעקבות כיבוש הר הבית במלחמת ששת הימים, החלו להתארגן תנועות קטנות להקמת בית מקדש, שהמוכרות שבהן הן תנועת נאמני הר הבית ומכון המקדש.
על אף שמדובר בחזון דתי משיחי, הוא תורגם לפעילות פוליטית של קבוצות נוספות והבולטת שבהן הציונות הדתית.
תחילת ההתעוררות הלאומית הערבית היה הדמיון על מדינה ערבית אחת גדולה תחת השם "סוריה הגדולה" ובשנים הראשונות שלאחר מלחמת העולם הראשונה, ביקשו רוב המדינאים הפלסטינים לספח את הארץ למדינה הסורית.
ראשיתה של התנועה הלאומית הפלסטינית בהתפצלותה מן התנועה הלאומית הערבית בסוריה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
שלא כמו תנועות לאומיות אחרות, שפעילותן הייתה מול הכוח הקולוניאליסטי השולט בשטחן, התנועה הלאומית הפלסטינית התגבשה כנגד שני כוחות שונים: הראשון, התנועה הציונית וההתיישבות בארץ; והשני, השלטון הבריטי המנדטורי.
מיום שארץ ישראל הפכה ליחידה מדינית בפני עצמה התפתחה התנועה הפלסטינית כתנועה נפרדת לערביי ארץ ישראל.
יש סברות שונות על מקור הלאומיות הפלסטינית כגון זו המוצגת על ידי הפלסטינים באמנה הלאומית הפלסטינית על פיה תחילת התנועה הלאומית שלהם בהצהרת בלפור (1917) ובכך מציעה הקבלה עם הציונות במטרה לקבל לגיטימציה.
למרות שטרם קמה מדינה פלסטינית לאומית, לדמיון הפוליטי שבמרכזה ישנם ביטויים במוסדות שקמו הלכה למעשה ובהם: אגודות פועלים, בנקים, קופת האומה הערבית שתפקידה המרכזי הוא רכישת קרקעות, מפלגות פוליטיות, ארגונים חמושים ואף ימי זיכרון לאומיים והמפורסם שבהם: הנכבה.
עד היום קיימת מחלוקת על יעדיה של התנועה הלאומית הפלסטינית, אגפים מסוימים בתנועה קוראים למדינה אחת דמוקרטית ליהודים וערבים מהירדן ועד הים, בעוד שאגפים אחרים קוראים למדינה ריבונית לעם הפלסטיני.
בעשור האחרון ניתן להבחין בעיסוק מחודש במושג דמיון פוליטי.
מושג זה מופיע בשדה האקדמי, הפוליטי-אקטיביסטי ובאמנות.
באקדמיה הנושא מקודם על ידי קורסים, כנסים, מאמרים כדוגמת הגיליון בנושא בכתב-עת לקסיקלי למחשבה פוליטית.
בזירה הפוליטית, ניתן לראות ניסיונות לייצר שיח על דמיון פוליטי.
בישראל - רוזה מדיה, גוף המדיה של תנועת עומדים ביחד בחר לעסוק בנושא זה בגיליון הראשון של כתב העת שלו והציג מאמרים שונים העוסקים בדמיון הפוליטי של תמונת הניצחון.
ניתן למצוא שיח על דמיון פוליטי גם בהכשרות פעילים בתנועת עומדים ביחד ובתנועות נוספות.
כבר אצל אפלטון ניתן למצוא את ההבנה כי לאמנים ולמשוררים השפעה על הפוליטיקה וזאת על ידי יצירת דימויים שמקורם בדמיון ובכוחם להטות את האנשים מהאידאות ומהעיקר.
לפי "האנציקלופדיה של האפשרויות" של פאלגרייב זה כבר זמן רב שתפקיד האוונגרד באמנות הוא להרחיב את מגבלות הדמיון הפוליטי.
ניתן למצוא דוגמאות רבות בהיסטוריה של האמנות בהן אמנות שימשה תפקיד בבניית סדרים חברתיים.
בישראל, לאמנות היה תפקיד חשוב בבניית הלאום עוד מראשית הציונות.
כבר בשנת 1901, בכרזה לכבוד הקונגרס הציוני העולמי החמישי מעשה ידי אפרים משה ליליין, ניתן למצוא ביטוי לשימוש באמנות כדי לתאר דמיון פוליטי עבור העם היהודי.
בכרזה זו, היהודי הגלותי כלוא בגדר תיל ומלאך מצביע לכיוון מזרח, שם היהודי-החדש עובד אדמה.
ביטויים רבים למגוון האידאולוגיות המרכיבות את הציונות והישראליות מראשיתה קיימות באמנות.
קבוצות אמנים שונות וגם אמנים עצמאיים, הציעו דמיון פוליטי עבור העם היהודי המתחדש, אשר חלקן קשורות בתנועות פוליטיות וחלקן עצמאיות.
בין נציגיה הבולטים של אותה אסכולה היו ראובן רובין, נחום גוטמן, ציונה תג'ר וישראל פלדי.
הכנענים - עוד לפי הקמת מדינת ישראל, תנועת "הוועד לגיבוש הנוער העברי" שמאוחר יותר שינתה את שמה לתנועת הכנענים הציעה דמיון פוליטי בדמות היהודי החדש.
התנועה דגלה בחיבור לעמים החיים בארץ תוך ניסיון ליצור תרבות חדשה-ישנה ולהתנתק מהמסורת היהודית-גלותית.
הכנענים פעלו בשדות רבים: ספרות, הגות וגם באמנות.
האמנים הכנענים ניסו לשרטט את דמות "העברי החדש", המחוברת למזרחיות ולעבודת האדמה.
בין העבודות המפורסמות ניתן למצוא את הפסל "האריה השואג" של הפסל אברהם מלניקוב והפסל "נמרוד" של הפסל יצחק דנציגר.
בשנים שלאחר התמסדותה של מדינת ישראל, האמנות הישראלית עסקה במציאות: ביקורת השלטון, פערים החברתיים, הכיבוש ובעיסוק פורמליסטי, ולכן קשה למצוא דוגמאות לדמיון פוליטי.
יחד עם זאת, בעשורים האחרונים, כחלק ממגמת התחדשות העיסוק בדמיון הפוליטי, ישנן מספר דוגמאות לכך באמנות הישראלית העכשווית.
האמנית יעל ברתנא מציעה בעבודותיה דמיון פוליטי המתכתב עם ההיסטוריה היהודית ועם מדינת ישראל.
בשנת 2011 השתתפה ברתנא בפסטיבל ה־54 של הביאנלה של ונציה כנציגת פולין והציגה סרט וידאו בשלושה פרקים "ואירופה הוכתה בתדהמה".
טרילוגיה זו מספרת על רעיון "התנועה לתחייה יהודית", ארגון דמיוני הדוגל בשיבתם של מיליוני יהודים אשכנזים לפולין והתיישבותם מחדש במדינה.
בעבודת הווידאו "תופת" משנת 2013 בנתה מחדש את בית המקדש - והחריבה אותו.
בשנת 2023, במסגרת תערוכתה "אור לגויים" במרכז לאמנות דיגיטלית בחולון הציגה ספינת חלל "שעל סיפונה העם היהודי והיא ספינת החלוץ שעוזבת את כדור הארץ בעת כלייתו, ובעקבותיה אמורות לנווט ספינות אחרות." מטרת ספינה זו היא להביא ל"תיקון עולם": ארגון מחדש של הקהילה האנושית ומתן זמן לכדור הארץ להשתקם.
הפרויקט "אקס-טריטוריה של האמניות רותי סלע ומעיין אמיר הוא דוגמה נוספת לעיסוק בדמיון פוליטי פוסט-לאומי.
המושג אקס-טריטוריה מתייחס לשטח שאינו בתחום המשפטי של המדינה.
החל משנת 2009 חוקרות האמניות את המושג, לפיהן, "הפרויקט מוקדש לבחינה תאורטית, מעשית ובין-תחומית של "אֶקסטריטוריאליוּת", היינו של ההדרה או השחרור מחוקי המערכת המשפטית של מקום ייעודי.
דמיון לאמאר דאונס (באנגלית ובגרמנית: Damion Lamar Downs; נולד ב-6 ביולי 2004 בוורנק שבגרמניה) הוא כדורגלן אמריקאי-גרמני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת סאות'המפטון מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ ובנבחרת ארצות הברית.
דאונס נולד בגרמניה לאב אמריקאי ולאם גרמנייה.
בגיל שנה עבר יחד עם משפחתו לארצות הברית, והעביר את עיקר ילדותו בטקסס.
הוא שיחק פוטבול, ואימץ את השפה האנגלית כשפתו העיקרית.
דאונס לא שיחק כדורגל עד שחזר יחד עם משפחתו לגרמניה בגיל תשע.
הוא גדל במחלקות הנוער של שוויינפורט 05 ואינגולשטאדט 04, וב-28 בספטמבר 2020 הצטרף למחלקת הנוער של פ.צ.
בסך הכל ערך עשר הופעות ליגה בהן הבקיע שני שערים בעונת 2023/2024, שהסתיימה בירידתה של פ.צ.
בעונת ערך 29 הופעות ליגה במסגרת הבונדסליגה השנייה, בהן הבקיע עשרה שערים.
ב-9 ביולי 2025 חתם על חוזה לחמש שנים בסאות'המפטון מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
לדאונס יש אזרחות כפולה, מכיוון שנולד בגרמניה לאב אמריקאי ולאם גרמנייה, וגדל בשתי המדינות.
בחודש אפריל 2022 זומן למחנה אימונים של נבחרת ארצות הברית עד גיל 20 בקרסון שבקליפורניה.
בחודש מאי 2022 נכלל בסגל המורחב של נבחרת ארצות הברית עד גיל 20 לקראת טורניר גביע הזהב של CONCACAF עד גיל 20, אך לא נכלל בסגל הסופי לטורניר.
בחודש יוני 2024 זומן לסגל הנבחרת האולימפית של ארצות הברית לקראת טורניר הכדורגל באולימפיאדת פריז (2024), אך לא נכלל בסגל לטורניר.
בחודשים ספטמבר, אוקטובר ונובמבר 2024 זומן ושיחק במשחקי נבחרת גרמניה עד גיל 20.
ב-22 במאי 2025 זומן על-ידי המאמן מאוריסיו פוצ'טינו למחנה אימונים של נבחרת ארצות הברית לקראת משחקי ידידות נגד נבחרות טורקיה ושווייץ.
ב-5 ביוני נכלל בסגל הנבחרת לטורניר גביע הזהב 2025, על-אף שלא ערך הופעות במדי הנבחרת עד למועד הזימון.
ב-10 ביוני ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בהפסד 0–4 לנבחרת שווייץ.
הוא ערך ארבע הופעות בטורניר גביע הזהב 2025, אחת מהן בהפסד 1–2 למקסיקו בגמר הטורניר.
דמיטרי גריגורייביץ' בוגרוב (רוסית: Дмитрий Григорьевич Богров; 1887–1911), מתנקש בראש הממשלה הרוסי פיוטר סטוליפין.
נולד למשפחה יהודית אמידה בעיר קייב שבאוקראינה (אז בתחומי האימפריה הרוסית).
בשנת 1905 החל בלימודי משפטים באוניברסיטת מינכן.
כעבור שנה עבר ללמוד באוניברסיטת קייב, שם התקרב לחוגי האנרכיסטים.
באותה שנה גויס (ביוזמתו) כסוכן למשטרה החשאית הרוסית - האוכרנקה ונהג להודיע לממשל על פעולות של סוציאל-דמוקרטים ואנרכיסטים.
בשנת 1910, לאחר סיום הלימודים, החל בוגרוב לעבוד בבית משפט השלום בקייב.
ב-14 בספטמבר 1911 ירה בוגרוב בראש הממשלה הרוסי פיוטר סטוליפין בבית האופרה של קייב ופצע אותו אנושות (סטוליפין נפטר מפצעיו כעבור 4 ימים).
הפעולה פגעה ברפורמות שהנהיג סטוליפין ברוסיה, אשר בלמו את התפתחות התנועה המהפכנית הסוציאליסטית.
חלק מההיסטוריונים טוענים למעורבותה של המשטרה החשאית הרוסית ברצח.
בוגרוב הובא מיד לבית משפט צבאי.
למרות הפצרותיה של אלמנתו של סטוליפין, שלא להוציא להורג את בוגרוב (בטענה שפעולה זו לא תחזיר את בעלה לחיים), הוא נתלה ב-24 בספטמבר 1911 ( לפי הלוח הגרגוריאני, 11 בספטמבר לפי הלוח היוליאני).
חקירה רציחתו של סטוליפין נפסקה מאוחר יותר בהוראה ישירה של הצאר.
על פי שמועה שנפוצה ברוסיה, שמו האמיתי היה מורדכו (או מרדכי), אך זהו מידע שגוי שמקורו כנראה בתעמולה של האוכרנה.
דְמִיטְרִי אנטולייביץ' מֶדְבֵדֶב הוא מדינאי, משפטן ופוליטיקאי רוסי.
כיהן כנשיאה השלישי של הפדרציה הרוסית בשנים 2008–2012 וכראש ממשלת רוסיה בשנים 2012–2020. בעבר כיהן כסגן ראשון לראש ממשלת רוסיה (2005–2008) וראש סגל הקרמלין של פוטין ושימש פעמיים בתפקיד יו"ר תאגיד גזפרום (2000–2001, 2002–2008).
מכהן כסגן יושב ראש מועצת הביטחון של הפדרציה הרוסית מאז 16 בינואר 2020 ומאפריל 2012 עומד גם בראש מפלגת השלטון רוסיה המאוחדת.
אביו, אנטולי אפנסייביץ' מדבדב (1926–2004), כיהן כפרופסור להנדסת מכונות באוניברסיטה הטכנית של לנינגרד (Ленинградского технологического института имени Ленсовета) אשר שינה את שמו למכון הטכנולוגי הממלכתי של סנקט פטרבורג.
אמו, יוליה בנימינובנה לבית שפושניקוב (ילידת 1939), שמוצאה מן הכפר אלכסייבקה במחוז בלגורוד, יהודיה במקור, הייתה מרצה לשפות אירופאיות במכון הפדגוגי ע"ש הרצן והייתה מדריכת תיירות בפאבלובסק סמוך ללנינגרד.
מדבדב הוא בן יחיד של זוג מרצים.
נולד בפרוור קופצ'ינו (רחוב בֶּלי קוּנה, דרך 6) של המטרופולין סנקט פטרבורג (בזמנו - לנינגרד) ב-14 בספטמבר 1965. הוא שומר על קשריו עם בני כיתתו ומוריו מבית הספר.
מורתו, ורה סמירנובה, זכרה שהיה ניתן להוציא אותו בקלות מחברת חבריו והיה שקדן מאוד בלימודים.
המשפחה התגוררה בדירת 40 מטרים רבועים ולא הייתה אמידה במיוחד, אך לא סבלה ממחסור.
הוא היה ילד ממושמע וקשוב ונהג לקרוא את האנציקלופדיה הסובייטית.
כנער נהנה להאזין ללהקות רוק בריטיות כמו בלאק סבאת' ופינק פלויד.
בשנות העשרה גם איבד את אמונו בתעמולה הסובייטית.
כשהיה בן 23, הוטבל לכנסייה הרוסית-אורתודוקסית.
כאשר התקבל לאוניברסיטת לנינגרד הכיר את ניקולאי קרופאצ'וב, כעת דיקן אוניברסיטת סנקט פטרבורג.
לימים הגדיר קרופאצ'וב את מדבדב כ"סטודנט טוב שעסק בספורט, בעיקר אתלטיקה והיה אלוף האגרוף של הפקולטה למשפטים".
מדבדב הוא בעל תואר בעריכת דין משנת 1987. בשנת 1990 קיבל תואר דוקטור במשפט אזרחי.
החל מ-1979 היה חבר בקומסומול.
באוניברסיטה הצטרף למפלגה הקומוניסטית והיה חבר המפלגה עד אוגוסט 1991.
בשיחה עם סטודנטים מהאוניברסיטה הממלכתית של האוקיינוס השקט סיפר מדבדב שבעת לימודיו בפקולטה הוא עבד כשוער בכניסה לבניין דירות והרוויח 120 רובלים בחודש.
מדבדב לא שירת בצבא, אף שהעביר כמה חודשי טירונות בחוחויאמיאקי (Huuhkanmäki בפינית) שבקרליה.
בין השנים 1988 - 1999 היה מרצה באוניברסיטה הממלכתית של סנקט פטרבורג והרצה על המשפט הרומי והמשפט האזרחי.
במקביל עבד כיועץ למשפט עבור ראש העיר אנאטולי סובצ'אק ועיריית סנקט פטרבורג.
היה מעורב בכתיבת ספר הלימוד "זכות האזרח" - כתב ארבעה פרקים מתוך הספר.
ב-1999 הפסיק לעבוד כמרצה, ועבר למוסקבה.
מאז 2006 עומד מדבדב בראש המועצה הבינלאומית היוקרתית של בית הספר למנהל סקולקובו במוסקבה.
בתחילת שנות ה-90 היה מדבדב היועץ המשפטי לעיריית סנקט פטרבורג והיה מומחה הוועדה לקשרי חוץ של העירייה.
בסמולני - בית עיריית סנקט פטרבורג - עבד מדבדב באשרור הסכמים להשקעות בינלאומיות בעיר.
שהה זמן-מה בשוודיה ועסק בבעיות השלטון המקומי.
את ולדימיר פוטין הכיר בוועדה לקשרי חוץ של העירייה והיה מזכירו.
לדעת הפוליטולוג אלכסיי מוּחין, למדבדב היה חלק נכבד בהגנתו של פוטין מפני חקירת פעילות הוועדה לקשרי חוץ ומעורבותה במכירת מכרזים לבנקים גרמניים וקשריה עם המאפיה הרוסית, ב-1992 כאשר המועצה המחוקקת של העיר המליצה לפטר את פוטין מתפקיד ראש הוועדה לקשרי חוץ.
בשנים 1997–1998 היה למנהל השירות המשפטי של תאגיד "אילים פאלפ אנטרפרייז".
בנובמבר 1999 היה מאנשי סנקט פטרבורג שהובאו על ידי ולדימיר פוטין לתפקידים ממשלתיים במוסקבה.
בדצמבר באותה השנה התמנה לסגן ראש האדמיניסטרציה הנשיאותית, גוף שבאמצעותו שולט נשיא רוסיה.
בתחילת 1999 הוזמן מדבדב על ידי פוטין למוסקבה והוצע לו לעמוד בראש הוועדה הפדרלית לשוק ניירות הערך אך לבסוף, בנובמבר 1999, מונה לסגן מזכיר הממשלה, דמיטרי קוזאק.
בשנים 1999–2000, לאחר התפטרותו של ילצין, היה לסגן ראש סגל הקרמלין ועמד בראש מטה קמפיין הבחירות של פוטין.
מדבדב היה לאחד הפוליטיקאים הקרובים ביותר לפוטין בזמן הבחירות לנשיאות בשנת 2000, כשעמד בראש מסע הבחירות הנשיאותי וביוני 2000, לאחר ניצחונו של פוטין בבחירות, היה לסגן ראשון של ראש סגל הקרמלין, אלכסנדר וולושין.
לדעת המומחה הפוליטי סטניסלב בלקובסקי, את מועמדותו של מדבדב לתפקיד הגישו ראש סגל הקרמלין אלכסנדר ווֹלושין והאוליגרך מושל צ'וקוטקה, רומן אברמוביץ'.
עם התפטרותו של וולושין באוקטובר 2003, מונה מדבדב למחליפו והיה לראש האדמיניסטרציה הנשיאותית.
בשנים 2000 - 2001 שימש כיו"ר הנהלת גזפרום, בשנים 2001 - 2002 היה סגן יושב ראש מועצת המנהלים של החברה, ולאחר מספר חודשים חזר לתפקיד יושב ראש הדירקטוריון של גזפרום, תפקיד שמילא משנת 2002 ועד השבעתו לתפקיד נשיא המדינה במאי 2008.
בנובמבר 2005 התמנה על ידי הנשיא פוטין לסגן הראשון של ראש הממשלה ואחראי על הפרויקטים הלאומיים - תוכנית ממשלתית להתמודדות עם בעיות בתחום החינוך, חקלאות, דיור ובריאות.
במסגרת זאת, מאוקטובר 2003 עד יולי 2008 היה לסגן ראשון במועצה הנשיאותית ליישום פרויקטים לאומיים ומדיניות הדמוגרפיה.
מיולי 2006 ועד יולי 2008 היה יושב ראש נשיאות המועצה ליישום פרויקטים לאומיים.
במרץ 2007 העביר מסיבת עיתונאים אינטרנטית בפורטל יאנדקס הרוסי ובאוקטובר אותה שנה הודיע על סיום תוכנית חיבור כל בתי הספר הרוסיים (59,000 במספר) לאינטרנט.
מדבדב נחשב לפוליטיקאי ליברלי, פרגמטי ומתון, יד ימינו של ולדימיר פוטין ונאמנו.
הלכה למעשה, עם מינויו לסגן ראשון של ראש הממשלה, ב-14 בנובמבר 2005, נפתח בעצם קמפיין הבחירות של מדבדב לנשיאות.
לעוזרו, ראש המחלקה לפרויקטים לאומיים בממשלת רוסיה מונה בוריס קובאלצ'וק, בנו של חבר של פוטין.
בפברואר 2006, התקשורת החלה להציג אותו כמועמד אפשרי מועדף שעשוי לרשת את פוטין.
בינואר 2007 היה המועמד הפוטנציאלי לזכות בבחירות על פי סקר שבוצע ברוסיה.
מתחרהו העיקרי היה הפוליטיקאי סרגיי איבנוב.
בפגישה עם הנשיא פוטין ב-10 בדצמבר 2007 הציעו נציגי ארבע מפלגות ("רוסיה המאוחדת", "רוסיה הצודקת", "כוח אזרחי", ו"המפלגה החקלאית") את מועמדותו של מדבדב לתפקיד נשיא הפדרציה הרוסית.
גם פוטין הביע תמיכה במועמדות זו (הדבר קרה שמונה ימים לאחר הבחירות לדומה החמישית שבהן זכתה מפלגת "רוסיה המאוחדת", המזוהה עם פוטין, ברוב מוחץ).
לתמיכה במדבדב הצטרפה גם הפטריארכיה של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
אולם באותה שנה, 2007, גם עלה מתחרה רציני למדבדב לקראת הבחירות: סרגיי איבנוב, שר ההגנה לשעבר ואיש הקג"ב.
ב-11 בדצמבר 2007 הציע מדבדב לפוטין את תפקיד ראש הממשלה, אם ייבחר לנשיא המדינה.
שישה ימים לאחר מכן נערכה הצבעה בכנס מפלגת "רוסיה המאוחדת" על התמיכה במדבדב כמועמד מטעמה לנשיאות רוסיה.
בעד מועמדותו הצביעו 478 כשרק אחד התנגד לו.
בינואר 2008 סירב להשתתף בוויכוחים טלוויזיוניים מול מועמדים אחרים.
מדבדב קיבל את תמיכתו של אדולף שייביץ', מנהיג קונגרס הקהילות היהודיות הדתיות והארגונים הדתיים של רוסיה - הארגון היהודי היחיד שתמך בדמיטרי מדבדב כמועמד לנשיאות.
את מטה הבחירות של מדבדב ניהל סרגיי סוביאנין, ראש סגל הקרמלין.
סיסמת הבחירות של מדבדב הייתה "חירות עדיפה על אי-חירות" (מילים שאמר בפורום הכלכלי החמישי של קרסנויארסק).
ב-2 במרץ 2008 נבחר מדבדב לנשיא רוסיה עם כ-70 אחוזים מהקולות, וב-7 במאי באותה שנה נכנס לתפקידו.
מדבדב נכנס לתפקיד נשיא הפדרציה הרוסית חודשיים לאחר בחירתו, ב-7 במאי 2008. הצו הנשיאותי הראשון שלו היה הבטחת מגורים לכל ותיקי מלחמת העולם השנייה הגרים ברוסיה, כשהמימון לכך הגיע מהתקציב הפדרלי.
הענקת מגורים כוללת לגמלאי הצבא האדום אמורה הייתה להסתיים עד מאי 2010. ב-27 במאי 2008 התפטר מדבדב רשמית מתפקיד יושב ראש מועצת המנהלים של גזפרום כשיורשו בתפקיד היה ויקטור זובקוב, שהיה גם ליורשו של מדבדב בתפקיד סגן ראשון לראש הממשלה.
בספטמבר 2009 פרסם מדבדב את השקפתו בעניין מודרניזציה חיונית לטכנולוגיה הרוסית, השקפה שפורסמה תחת הכותרת - "רוסיה, קדימה!" ועוררה דיון ציבורי נרחב ברוסיה.
על פי השקפה זו רוסיה הייתה אמורה להיות ממובילות שוק האנרגיה העולמי, בעלת טכנולוגיה גרעינית מתקדמת, מעצמת מחשבים ומעצמה בתעשיית החלל.
בנוסף הביע מדבדב את דעתו כי המערכת הפוליטית ברוסיה זקוקה לרפורמה רצינית וכי הדמוקרטיה הרוסית צריכה להיות ייחודית למדינה ולא העתק של דמוקרטיה ממדינה אחרת.
היחסים עם חבר המדינות העצמאיות
ביוני 2008 חתם מדבדב על צו נשיאותי המאפשר מעבר של תושבי אסטוניה ולטביה למדינה ללא צורך בויזה, כיוון שתושבי מדינות אלה היו אזרחי ברית המועצות.
זאת כחלק ממדיניותו האישית לעודד קשרים חמים יותר עם המדינות השכנות, אלא שמעשיו לא הביאו עליו את חיבת השכנים.
מיד לאחר שרוסיה הכירה בעצמאותן של אבחזיה ודרום אוסטיה היא עוררה עליה ביקורת עולמית ואף אחת משכנותיה לא תמכה בה בצעד זה.
במחצית הראשונה לכהונתו הוא יצר קשרים עם קזחסטן ומדינות מרכז אסיה, אך הסתכסך עם נשיא בלארוס, אלכסנדר לוקשנקו ולא הוביל מהלך התפייסות עם אוקראינה, עד בחירתו של המועמד הפרו-רוסי ויקטור ינוקוביץ', לנשיא אוקראינה.
יחסיו עם מדינות אמריקה הלטינית
בצר לו, פנה מדבדב ליצור קשרים עם מדינות אמריקה הלטינית, תוך ניסיון לקשור עמן קשרים הדוקים, כאלטרנטיבה להשפעה האמריקנית.
הקשרים הכלכליים והצבאיים של רוסיה התהדקו עם ונצואלה, ברזיל, קובה וארגנטינה.
הקשרים התבטאו בביצוע תמרונים צבאיים משותפים וחתימת עסקאות נשק רבות שהפכו את רוסיה ליצואנית הנשק השנייה בגודלה בעולם.
עם שקיעת ארצות הברית בבוץ העיראקי והאפגני וחוסר היכולת לסיים את הקרבות האלימים במדינות אלה, הידקו קברניטי מדיניות החוץ הרוסית את קשרי המדינה עם מדינות אירופה, באמצעות עסקאות לאספקת גז טבעי ונפט, כחלק מניסיונם של האירופים להתנער מהתלות בנפט של המזרח התיכון ובאמצעות עסקאות כלכליות שונות.
חברת גזפרום הממשלתית בחלקה הייתה למכשיר עיקרי במדיניות החוץ הרוסית, דבר שהתבטא במשבר הנפט של 2009, כשנותקה אספקת הגז לאירופה, ערב כניסת השנה האזרחית.
בתקופתו התחזקו יחסי רוסיה עם ברית נאט"ו ומדינות אירופה והוגדרו תוכניות פעולה עתידיות לשיתוף פעולה אפשרי למען הגנת יבשת אירופה מפני כל איום אפשרי עתידי, ההסכם בין רוסיה לאיחוד האירופי ולנאט"ו היה פרי דיונים בין מדבדב ונשיא צרפת ניקולא סרקוזי וקנצלרית גרמניה, אנגלה מרקל.
מדבדב ראה באירופה שותפה אמיתית וקרובה והדגיש את השותפויות ההיסטוריות בין אירופה לרוסיה הצארית והאימפריה הרוסית.
הקשרים בין שתי המדינות התהדקו והגיעו עד כדי חתימת הסכם היסטורי לצמצום מאגרי הנשק הגרעיני בין שתי המדינות.
ככלל, מדבדב ראה בארצות הברית שותפה אסטרטגית אך לא-לבבית.
לצורך שיפור היחסים הוקמה ועידת אובמה-מדבדב.
זמן-מה לפני כניסתו לתפקיד הנשיא, כשעוד כיהן כסגן ראש ממשלת רוסיה, נפגש מדבדב עם ראשי הקהילה היהודית במוסקבה.
במהלך תפקידו המשיכו והתקיימו קשרים מסחריים וצבאיים פעילים בין שתי המדינות וב-2009 ישראל אף מכרה כמה מזל"טים לרוסיה.
שיתוף הפעולה בין המדינות הגיע לשיא בדצמבר 2010 כאשר רוסיה שלחה את הסיוע הגדול ביותר לישראל בעת שרפות היער בכרמל.
עד 2011 אלכסנדר סלטאנוב שמונה עוד בשנת 2001 המשיך להיות שליח הנשיא במזרח התיכון.
בשנת 2011 במקומו מונה מיכאיל בוגדנוב, שגריר רוסיה במצרים.
בלילה שבין 7 ל-8 באוגוסט 2008 הפציצו כוחות ארטילריה גאורגיים את צחינוואלי, בירת דרום אוסטיה – חבל בדלני בצפון גאורגיה.
שעות לאחר מכן פרצו כוחות שריון וחיל הנחתים הגיאורגי אל תוך החבל.
הגרסה הרשמית בגאורגיה טוענת שהצבא הגאורגי היה חייב להגיב על הפרת הסכם הפסקת האש מצד הדרום-אוסטים.
ב-7 באוגוסט התקדמה הארמייה ה-58 של הצבא הרוסי אל מרכז החבל (כך על פי דיווחים מהביון הגאורגי).
לאחר חילופי אש בין הגאורגים לדרום-אוסטים, בבוקר 8 באוגוסט, נשיא גאורגיה, מיכאיל סאאקשווילי, הכריז בהודעה טלוויזיונית מטביליסי כי הכוחות הגאורגים "שחררו" את חבל צינאגר וזנאור, את הכפרים דמניסי, גרומי, חטאגורובו וחלקים מהעיר צחינוואל.
הוא כינה את פלישת הארמייה ה-58 הרוסית כמתקפה בינלאומית קלאסית וכי הרוסים פלשו באגרסיביות לשטח גאורגיה ובכל המדינה הוכרז על גיוס כללי.
באותו היום, נשיא דרום-אוסטיה, אדוארד קוקויטי, הודיע כי נהרגו אזרחים רבים בדרום-אוסטיה והוא האשים את נשיא גאורגיה ברצח העם האוסטי.
עם העמקת הסכסוך שני הצדדים הטיחו האשמות זה בזה והאשימו בפשעים שונים.
ב-8 באוגוסט 2008 הודיע נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב כי "היום בלילה בדרום אוסטיה, הכוחות הגרוזיניים, לא פחות, ביצעו פעולה התקפית כנגד כוחות שומרי שלום רוסיים ואזרחים לא חמושים.
[...] אנחנו לא נניח למותם של בני בריתנו לעבור ללא עונש.
בישיבה מיוחדת עם שר ההגנה אנטולי סרדיוקוב והרמטכ"ל ניקולאי מרקוב עלתה ההחלטה לשלוח כוחות סיוע לדרום אוסטיה.
לדעת סגן הרמטכ"ל הרוסי, אנאטולי נוגוביצין, ב-9 באוגוסט רוסיה טרם הכריזה מלחמה על גאורגיה ולא הייתה במצב מלחמה מולה, אך שכוחות רוסיים כבר שעטו אל מרכז גאורגיה והפציצו חלקים נרחבים במדינה.
ב-12 באוגוסט הכריז מדבדב על מטרת המבצע "להכריח את גאורגיה להניח את נשקה".
באותו היום נערכו שיחות ומשא ומתן בין מדבדב לנשיא צרפת, ניקולא סרקוזי והשניים הוציאו תחת ידם את תוכנית מדבדב - סרקוזי.
התוכנית כללה שש נקודות עיקריות.
לא למהר לעשות שימוש בנשק
לסיים מיד את כל הפעולות הצבאיות
הכוחות המזוינים של גאורגיה חוזרים למקומם הקבוע.
הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית נסוגים אל קו הגבול שבו ניצבו לפני פרוץ הלחימה.
הקמת תמיכה בינלאומית להבטחת היציבות והביטחון באבחזיה ודרום אוסטיה
הלחימה הסתיימה ב-14 באוגוסט ובאותו היום נפגש מדבדב עם נשיאי הרפובליקות הבדלניות והניח בפניהם את ששת עיקרי תוכנית מדבדב - סרקוזי שעליה חתמו גם שניהם.
האחרון לחתום היה מיכאיל סאאקשווילי בבוקר ה-7 בספטמבר, עם נסיגת הכוחות הרוסיים.
מדבדב שאף להרחבת התחומים שעליהם נשענת הכלכלה הרוסית ולהסתמך פחות על תאגידי הנפט והגז.
הוא העלה רעיון להקים מרכז השקעות טכנולוגי.
את הרעיון המרכזי תיעל לנאום שערך בפני האספה הפדרלית של רוסיה, ב-12 בנובמבר 2009: "יש להשלים את העבודה על בנייתו ברוסיה של מרכז מחקר כולל.
מדובר בהקמת מרכז טכנולוגי מודרני, בדומה לעמק הסיליקון האמריקני." הפרויקט זכה לשם עמק הסיליקון הרוסי.
מדבדב הכריז כי מהצד הרוסי, את פרויקט מרכז החדשנות סקולקובו ינהל ויקטור וקסלברג, מנהל חברת רנובה - חברת תעשייה פיננסית רוסית.
במסגרת מדיניותו הכלכלית שאף מדבדב לרפורמות לפיהן המדינה תפסיק להיאחז בחברות ובתאגידים הגדולים במדינה ותאפשר הפרטה שלהן, כך למשל הוא הוביל לתוכנית ההפרטה הגדולה ביותר ברוסיה מאז שנות ה-90, וביולי 2011 כל חברי הממשלה שהחזיקו במשרות בחברות כלכליות אמורים להודיע על התפטרותם מחברות אלה
בתפקידו כנשיא המשיך מדבדב במדיניות קודמו, ולדימיר פוטין, בעניין החקלאות הרוסית.
מדבדב ניסה להוביל מודרניזציה במשק החקלאי והכנסת ציוד חקלאי חדיש, בין השאר גם ציוד חקלאי ישראלי, הידוע באיכותו.
המשבר הכלכלי העולמי של שנת 2008
המשבר הכלכלי העולמי של שנת 2008 השפיע קשות על הכלכלה הרוסית ודרישתו של מדבדב בפני החברות הרוסיות "להפסיק לזעזע את העסקים" שיקפה את המצב בזעיר אנפין.
החברות הרוסיות קיבלו סיוע ממשלתי נרחב שלא תועל למטרות שלשמן הוענק.
מרבית הכספים שבאו מהתקציב הפדרלי הרוסי התפוגגו בדרך לכיסיהם של מנהלי החברות והפקידים.
נוסף לכך, שוק הנדל"ן הושפע מאוד ממשבר האשראי האמריקני.
בעקבות כך הכריזה הממשלה על הנהגת מס סוציאלי אחיד החל משנת 2010 והועמקה אכיפת החוק בנושאי מס.
ב-6 באוקטובר 2008, מדד RTS של הבורסה הרוסית צנח ב-19.1% בתוך יום אחד ושערי מניות החברות הרוסיות בבורסה בלונדון ירדו ב-30 עד 50%.
מדבדב מיהר להכריז על סיוע ממשלתי והענקת אשראי של 950 מיליארד רובל למשך 5 שנים עבור הבנקים הרוסים.
לדעת הבנק העולמי, הפעולות שעליהן הורה מדבדב בשיתוף פעולה עם ראש הממשלה ולדימיר פוטין ושר האוצר, אלכסיי קודרין הביאו לשיקום מהיר יחסית של הכלכלה הרוסית עם שוך המשבר.
באוקטובר 2008, קיבלו גם חברות הנפט הגדולות סיוע מן הממשלה (גזפרום, לוקאויל, רוסנפט).
מדבדב הביע את מורת רוחו מהתנהגות מדינות העולם בעת המשבר וטען שהמשבר הביא יותר מכל ל"אגואיזם כלכלי" כהגדרתו, מושג שמתייחס לחוסר הסיוע שהעניקו המדינות העשירות למדינות העניות.
באותה העת בדיוק, העמיק משבר הרכב ברוסיה וחברת אווטוואז וקאמאז הכריזו על קיצוץ בכוח אדם, כדי לעמוד בעלויות הייצור.
במרץ 2010, הבנק העולמי הודה שרוסיה סבלה מן המשבר הרבה פחות מכפי שהיה צפוי, הודות לתגובה המהירה של הממשלה.
נאום הנשיא בפני הפרלמנט: נובמבר 2008 - הצעת התיקונים לחוקה
ב-5 בנובמבר 2008 נאם מדבדב באולם גאורגי הקדוש בארמון הקרמלין הגדול בפני שני בתי הפרלמנט של האספה הפדרלית (הדומה ומועצת הפדרציה): נאומו כלל ביקורת על ארצות הברית והצעת שינויים ותיקונים לחוקה אודות משך הכהונה של נשיא רוסיה.
במהלך הנאום הציע מדבדב להאריך את כהונת הנשיא לשש שנים במקום ארבע שנים.
הוא טען שמדובר בצעד הכרחי שיאפשר לממשלה ליישם את הרפורמות ביתר יעילות.
הצעה נוספת שהעלה מדבדב בנאום מצב האומה הייתה להאריך את כהונת הפרלמנט מארבע שנים לחמש שנים.
הוא הסביר כי כוחה של הרשות המחוקקת צריך להתחזק בכך שהקבינט יחויב לדווח לחברי הפרלמנט באופן תדיר.
מדובר ביוזמה הראשונה של הנשיא הרוסי לתקן את החוקה מאז שנבחר לרשת את מקומו של ולדימיר פוטין, אשר כבר אמר בעבר כי יש לבצע שינויים בחוקה, כולל הארכת הכהונה הנשיאותית.
בספטמבר 2008 החליטה ממשלת רוסיה לקבל תקציב לשלוש שנים עבור הצבא, כהכנה לקראת הרפורמה הצפויה.
ב-15 בספטמבר 2008 פרס הנשיא מדבדב את משנתו בתחום הצבאי והבהיר כי על הצבא להקים כוחות לתגובה מהירה, נוסף לכך שר ההגנה הרוסי, אנאטולי סרדיוקוב יצא בהצהרת תמיכה ברפורמה של הנשיא והסביר כי לקראת שנת 2012 על הצבא לצמצם את מספר החיילים המשרתים בשירותיו מ-1,134,800 חיילים למיליון חיילים בלבד.
השר הסביר זאת בשל הצורך "להרכיב את הצבא מחיילים בעלי מוכנות גבוהה לצאת לקרב".
נוסף לכך מתוכנן גם שינוי מבני במטכ"ל הרוסי: המורכב ממחוז צבאי - ארמייה - חטיבה - גדוד, ובעתיד הפיקוד יכלול רק מחוז צבאי - פיקוד מבצעי ובריגדה.
מספר הגנרלים בצבא אמור להצטמצם גם כן, מ-1,100 עד 900 גנרלים לקראת שנת 2012. כשבמקביל לכך מספר הקצינים הצעירים יוגדל מ-50,000 ל-60,000. ב-28 בנובמבר 2008 חתם הרמטכ"ל הרוסי, ניקולאי מקארוב, על צו פנימי שמפרט את הרפורמה הצבאית העתידית, שבמסגרתה יפוטר ראש המודיעין הצבאי הרוסי, ולנטין קוראבלניקוב.
ב-2008 מיהר הנשיא מדבדב להכריז על הקמת מועצה נשיאותית למלחמה בשחיתות שתפקידיה לייעץ לנשיא בענייני שחיתות והגשת הצעות חוק בנושא.
כך למשל, כבר באותה שנה התקבל חוק בדומה הממלכתית המחייב את כל פקידי הממשל הרוסיים מהזוטר ביותר ועד לנשיא המדינה להכריז על הכנסותיהם מדי שנה ולאפשר שקיפות.
הנוהג יצא לדרך שנה לאחר מכן, בשנת 2009 ומאז כל בכירי השלטון מחויבים להצהיר על הכנסותיהם מהשנה הקודמת.
חוק נוסף שהתקבל בפרלמנט חייב את כל הארגונים הממשלתיים - ובעיקר את שירותי הביטחון והמודיעין - להקים מחלקות לחקירות פנים שתפקידן לחשוף שחיתויות בתוככי הארגון, אך ללא תוצאות של ממש.
חילופי גברי בערים הפדרליות של רוסיה
בספטמבר 2010 הביע מדבדב את מורת רוחו מכך שראש העיר מוסקבה, יורי לוז'קוב, שהה בנופש באוסטריה בקיץ, בעת שהעיר סבלה משריפות יער שהקיפוה והביאו להחמרה באיכות החיים בעיר.
בעת שרוסיה נאבקה קשות בשריפות יער שפרצו ברחבי רוסיה האירופית בין יוני לאוגוסט 2010 החליט ראש העיר הנהנתן של מוסקבה לצאת לנופש באוסטריה על מנת להתרענן.
מדבדב (שביקש להוביל מהלך לרענון כל תפקידי הממשל הבכירים והחלפת פקידים ותיקים בצעירים נמרצים) הוציא בספטמבר 2010 צו נשיאותי המורה לראש עיריית מוסקבה להתפטר, זאת כיוון שאיבד את אמון הנשיא והציבור.
למרות מחאות רבות מצדו נאלץ ראש העיר המוסקבאי, שכיהן בתפקיד במשך 18 שנה, להתפטר מתפקידו.
חודש לאחר מכן מונה לו מחליף - ראש המטה של פוטין וראש קמפיין הבחירות של מדבדב בבחירות לנשיאות ב-2008, סרגיי סוביאנין.
ב-22 באוגוסט 2011 התפטרה ולנטינה מטוויינקו, מושלת סנקט פטרבורג ב-7 השנים האחרונות, זאת לקראת בחירתה לנציגת העיר סנקט פטרבורג במועצת הפדרציה של רוסיה.
ב-30 באוגוסט קידם מדבדב את פולטאבצ'נקו בתור המועמד המועדף עליו ביותר וב-31 באוגוסט אישרה המועצה המחוקקת בסנקט פטרבורג את מועמדותו פה אחד.
התרסקות מטוס חיל האוויר הפולני ברוסיה
ב-10 באפריל 2010 התרסק מטוס מסוג טופולב Tu-154 בסמוך לסמולנסק בצפון רוסיה.
במטוס היו נשיא פולין לך קצ'ינסקי, רעייתו והצמרת הפוליטית והביטחונית של פולין לצד נציגי המשפחות שאיבדו את יקיריהם בטבח יער קאטין, כאשר הנוסעים היו בדרכם להשתתף בטקס לציון 70 שנה לטבח יער קאטין, טקס שאליו הם הוזמנו אישית על ידי מדבדב, נשיא רוסיה.
האסון שהפך לטרגדיה לאומית בפולין זכה למלוא תשומת לבו של הממשל הרוסי ובשל כך, פנה מדבדב בנאום מיוחד אל העם הפולני.
הרפורמה במשטרה ובארגוני אכיפת החוק הפדרלי
שנת 2008 הייתה שנת שיא מבחינת כמות הפשעים שבוצעו ברוסיה על ידי שוטרים.
המקרה הנודע ביותר הוא של מאיור דניס ייבסקורוב שירה למוות בסופרמרקט במוסקבה בכמה אזרחים באפריל 2009, לאחר שהביע מורת רוח על מצבו במשטרה, שכרו הזעום וחוסר יכולתו להתקדם בתפקיד.
בעקבות המאורע פיטר הנשיא מדבדב את מפקד משטרת מוסקבה ולדימיר פרונין, שכיהן בתפקיד מ-2001. מיד לאחר מכן עודד הנשיא צעדים לרפורמה כוללת במשרד הפנים הרוסי שכללה את שינוי שמה של המשטרה ממיליציה כפי שנקראה, ל"פוליציה" (משטרה בפשטות) - שמה של המשטרה הרוסית עוד מתקופת הצאר.
חוק חדש בנושא המשטרה נכנס לתוקף ב-1 במרץ 2011 וכלל תנאי קבלה מחמירים של שוטרים וחיוב כל שוטר לשאת תג על חזהו, כפי שנהוג במרבית משטרות המערב.
על החוק הזה חתם הנשיא מדבדב בתחילת פברואר 2011 - מה שהצעיד את הרפורמה המשטרתית בצעד ענק אחד קדימה.
במקביל לרפורמה המשטרתית הגדולה פתח הנשיא בשורת צעדים לרפורמה בשירותי אבטחת התחבורה, זאת בעקבות הפיגוע בנמל התעופה דומודדובו במוסקבה.
בינואר 2011 ערך הנשיא ביקורי פתע בכמה תחנות מטרו גדולות במוסקבה ודרש לחזק את אמצעי האבטחה במוקדי התחבורה הגדולים במדינה.
את האחריות על אבטחת התחבורה הטיל על אם.וה.דה כאשר הפס"ב אחראי לפיקוח על אבטחת התחבורה.
בעקבות חשיפת פשעים חמורים כהפעלת קזינו לא-חוקי ורציחות סדרתיות במחוז קרסנויארסק שבוצעו בידי אנשי הפשע המאורגן ששיחדו בכירים בארגוני אכיפת החוק הרוסיים, הורה הנשיא לוועדת החקירות של הפדרציה הרוסית לחקור את בכירי משרד התובע הכללי ובמקביל נעצרו שוטרים ממשרד הפנים הרוסי.
בפברואר 2011 פיטר הנשיא בצעד חסר תקדים את סגן ראש הפס"ב, ויאצ'סלב אושאקוב, שעבד במינהל החקירות של שירות הביטחון הפדרלי הרוסי, במינהל לתוכניות סיוע ובמרכז לתקשורת ציבורית, שהוא משרד דובר הפס"ב.
הרקע לפיטוריו, לדברי דוברת הפס"ב - חוסר ביצוע מספק של עבודתו והפרת כללי האתיקה של ארגוני האכיפה הפדרליים.
חלק מהפרשנים טוענים כי מדבדב מוביל מהלך לערעור מעמדם של מחנה הסילוביקי ברוסיה.
ב-29 ביולי 2011 הוקמה ועדה מיוחדת לענייני כוח אדם בארגוני אכיפת החוק (משטרה, ועדת החקירות, פסק"ן, פס"ב, פסי"ן, פסא"ו, סו"ר, פסק"א) האחראית על מינוי קצינים וסוכנים חדשים לסוכנויות האכיפה הפדרליות ברוסיה, לאחר שהוועדה עסקה תחילה בהכשרתם המחודשת של שוטרי רוסיה, לקראת החלת הרפורמה המשטרתית.
הוועדה הוקמה כצעד משלים לקראת השלמת הרפורמה במשטרה, שבסיכומה עברו הכשרה מחודשת כמיליון שוטרים, 183,000 שוטרים פוטרו על ידי הנשיא, וכוח האדם במשטרה קוצץ ב-22%.
ביטול שעון החורף ואזורי הזמן
ב-26 במרץ 2011 הורה מדבדב בצו נשיאותי כי רוסיה עוברת בלילה שבין יום שבת (ה-27 בחודש) לראשון לשעון קיץ ובאוקטובר אותה שנה לא יוחלף השעון לשעון חורף.
הצעד אמור הלכה למעשה להאריך את שעות האור ביום בין 7% ל-17%, בהתאם לאזור הגאוגרפי.
את הצעד הזה נימקו בקרמלין בכך שלתושבים לוקח זמן להתרגל לחילוף השעונים וכי בשעות שבהן מוחלף השעות קיים לחץ מיותר ונרשמת עלייה משמעותית בצריכת החשמל.
משום כך הוחלט להשאיר את שעון הקיץ לתמיד.
במרץ 2010 החליט לבטל שני אזורי זמן ברוסיה באזור סיביר כדי לצמצם את הפער בין המקומות, דבר שהביא לתגובות חיוביות וביקורתיות נגדו.
בעקבות התרסקות טיסת RA-42434 בספטמבר 2011, קיים מדבדב פגישה מיוחדת עם אנשי משרד התחבורה הרוסי וראשי הסוכנות הפדרלית לתחבורה אווירית (Федеральное агентство воздушного транспорта — Росавиация), האחראית למענק רישיונות תפעול לחברות תעופה.
הנשיא הבהיר כי האנרכיה השוררת בתחבורה האווירית בשלטון המקומי היא בלתי-אפשרית ותבע לבצע שורת פעולות לקיצוץ במספר חברות התעופה המורשות לפעול ולהידוק והגברת תקני הבטיחות בנושא.
כמה ימים לאחר מכן, הסוכנות הפדרלית לתחבורה אווירית ביטלה רישיונות תפעול לשלוש חברות תעופה מקומיות, בדרך להפסקת פעולותיהן של 27 חברות תעופה נוספות.
במסגרת השינויים הללו בתחום התעופה האזרחית ברוסיה הוחלט לקרקע את כל מטוסי היאק-42 ומטוסי הטופולב Tu-134 שהשימוש בהם היה אמור להיפסק עד ינואר 2012.
לקראת הבחירות לפרלמנט והבחירות לנשיאות
רשמית, המירוץ לבחירות הנשיאותיות ב-2012 החל כשנה קודם, עוד באפריל 2011 כשהחלו לצוץ שמועות בנוגע לאפשרות כי מדבדב לא ירוץ לכהונה שנייה כנשיא, למרות טענותיו של עוזר הנשיא ארקדי דבורקוביץ', שטען כי הנשיא הביע את רצונו ללכת בדרכי קודמיו שנבחרו לכהונה שנייה רצופה.
ב-24 בספטמבר 2011 הצהיר מדבדב רשמית, במהלך הקונגרס ה-12 של רוסיה המאוחדת, על תמיכתו בולדימיר פוטין כמועמד מטעם מפלגת רוסיה המאוחדת לתפקיד נשיא רוסיה, כאשר פוטין מצדו הודיע כי ימנה את מדבדב לראש הממשלה.
במסגרת הקונגרס מונה מדבדב לעמוד בראש הרשימה הפדרלית לבחירות הפרלמנטריות בדצמבר 2011. כתוצאה מהמהלך, הכריז שר האוצר הרוסי, אלכסיי קודרין כי יסרב לכהן בממשלה בראשותו של מדבדב וכעבור יומיים חתם מדבדב על צו לפיטוריו של שר האוצר, לאחר שזה האחרון כיהן במשך 11 שנים כשר.
קודרין היה לשר הפדרלי הראשון שמדבדב פיטר במשך כל זמן כהונתו כנשיא.
באוקטובר 2011 נפגש מדבדב עם תומכי מפלגת רוסיה המאוחדת ונרשם בוועדת הבחירות המרכזית של רוסיה כמנהיג הרשימה הפדרלית של רוסיה המאוחדת לבחירות הפרלמנטריות והחל לקדם את רעיון הקמתה של ממשלה רחבה שתקיים קשר רציף עם הציבור.
ב-8 במאי 2012 מונה מדבדב לראש הממשלה, לאחר שמינויו אושר בפרלמנט ברוב של 66,4 אחוזים מהקולות.
לאחר מינויו לראש ממשלה הוא היה לאיש הראשון מהאדמיניסטרציה הנשיאותית שהפך לראש ממשלה.
כשבוע לאחר מינויו השתתף בפסגת ה-G-8 בקמפ דייוויד, ארצות הברית במקום פוטין והיה לראש הממשלה הראשון שייצג את רוסיה בפסגת המדינות המתועשות.
לאחר מכן מונה רשמית ליו"ר מפלגת רוסיה המאוחדת.
בשנה הראשונה לכהונתו כראש ממשלה הגיש לפרלמנט הצעת חקיקה נגד עישון במקומות ציבוריים ברוסיה, העלאת המס על מוצרי אלכוהול וענישה מחמירה נגד נהגים שיכורים.
הוא ספג ביקורת רבה על חוסר התנגדותו לחקיקה כנגד הומוסקסואלים ברוסיה.
ב-2013 הוסיף לביקורת נגדו משהגיש הצעת חוק לפיה מחיר אגרת הגירושין יהיה גבוה יותר ממשכורת ממוצעת כדי למנוע גירושין.
במהלך התדרדרות ההפגנות באוקראינה לכדי מהומות אלימות, התבטא באומרו כי "רוסיה יכולה לנהל יחסים רק עם שלטון לגיטימי ויעיל, הנהגה שהעם לא מנגב עליה את הרגליים כמו על שטיח".
במאי 2015 חתם מדבדב עם נשיא סין שי ג'ינפינג על הסכם בינלאומי ראשון לאי-לוחמה בסייבר במסגרתו הוסכם על שיתוף פעולה בסייבר הכולל אמנה לאי-תקיפה הדדית, שיתוף טכנולוגיות ומידע בין סוכנויות אכיפת חוק ותיאום עמדות בסביבה הבינלאומית.
בנובמבר 2016 ביקר לראשונה בישראל.
בשנת 2016 נערכו הבחירות לדומה הממלכתית.
מפלגתו של דמיטרי מדבדב, רוסיה המאוחדת, זכתה במרב המושבים ושמרה על כוחה בתור מפלגת השלטון, חרף סימנים לירידה בפופולריות של המפלגה בבחירות המחוזיות.
במרץ 2017 נאלץ להתמודד מול ביקורת הולכת וגוברת נגדו בדבר טענות על שחיתות וצבירת הון עתק ונכסים בניגוד לחוק, ביקורת שהבשילה לכדי מחאה והפגנות של ארגוני האופוזיציה נגדו.
ב-8 במאי 2018 מונה לראשות הממשלה שוב והחל קדנציה שנייה כראש ממשלה והיה לראש ממשלת רוסיה שמכהן בתקופה הארוכה ביותר בתפקיד (כ-8 שנים).
בממשלתו השנייה יזם את פיצול משרד ההשכלה והמדעים למשרד החינוך ומשרד המדע וההשכלה הגבוהה.
בנוסף, חיזק את מעמדו של שר האוצר אנטון סילואנוב ומינה אותו לסגן ראשון לראש הממשלה ומינה 9 שרים חדשים.
ביוני 2018 הודיע על החלטת הממשלה להעלות את גיל הפרישה על מנת להגדיל את תקציבי הפנסיה והעלאת המע"מ, על מנת להגדיל את קופת המדינה.
בינואר 2020 בעקבות נאום מצב האומה של פוטין, הודיעה ממשלתו על התפטרותה וזו הפכה לממשלת מעבר עד להקמת ממשלת מישוסטין הראשונה.
סגן יושב ראש המועצה לביטחון לאומי ואחראי על התעשיות הביטחוניות
בינואר 2020, עם התפטרות הממשלה, נשיא רוסיה פוטין הציע ליצור משרה חדשה, סגן יושב ראש המועצה לביטחון לאומי ולמנות את מדבדב לתפקיד כאחראי מטעם הנשיא על ענייני הגנה וביטחון במועצה.
לאחר התפטרותו שמר על תפקידו כמנהיג מפלגת השלטון רוסיה המאוחדת.
ב-16 בינואר 2020 מונה רשמית לתפקיד סגן יושב ראש מועצת הביטחון של רוסיה.
במרץ אותה שנה החל לקדם עבודות תיאום ממשלתיות לפריסת 5G ברחבי רוסיה.
באוקטובר 2020 הוא מונה לעמוד בראש הוועדה הבין-משרדית לענייני יצירת מערכות לאומיות להגנה מנגיפים חדשים, שכפופה למועצת הביטחון, זאת על רקע המאבק במגפת הקורונה ברוסיה.
במרץ 2021 נכלל כחבר מן המניין במועצה הנשיאותית למדע והשכלה.
ב־4 בדצמבר 2021, במהלך קונגרס המפלגה, נבחר לקדנציה נוספת כיושב ראש מפלגת רוסיה המאוחדת.
לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה, הוכנס מדבדב לרשימת האישים שהאיחוד האירופי, הממלכה המאוחדת, ארצות הברית, קנדה, ניו זילנד ויפן הטילו עליהם סנקציות אישיות.
לאחר הפלישה מדבדב שינה באופן דרמטי את תדמיתו והחל להשמיע באופן קבוע הצהרות לוחמניות ביותר והיה לאחד הדוברים המרכזיים של קבוצת בכירים רוסיים וגורמי ביטחון הדוגלים בהסלמה של המלחמה עם אוקראינה.
באוגוסט 2022, במהלך הפלישה לאוקראינה, הוא ביקר ב, לצד בכירים רוסיים.
מאז הפלישה מדבדב כותב בעיקר לערוץ הטלגרם שלו, בה בולטת עמדתו האולטרה-פטריוטית רדיקלית אפילו בקרב מנהיגים רוסים אחרים והפך לאחד הדוברים המרכזיים שתומכים בפלישה.
הוא הסביר את השינוי בהצהרותשלו משום שהוא הבין שמדינות המערב שואפות לחסל את רוסיה.
הוא הצהיר שוב ושוב נגד אופי הסנקציות האנטי-רוסיות של המערב בכלל ופולין מול המדינות הבלטיות בפרט.
מדבדב נותן לעימות בין רוסיה למערב אופי דתי.
בדצמבר 2022, דמיטרי מדבדב מונה לשמש כסגן ראשון ליושב ראש הוועדה לתעשייה צבאית, האחראית לניהול ופיקוח על התעשיות הביטחוניות במדינה, זאת במסגרת המלחמה באוקראינה.
בתקופה זו, מדבדב כינה תשתית אזרחית כיעד צבאי לגיטימי, לדבריו, תשתית אזרחית התורמת להשגת יעדים צבאיים כוללת: גשרים, תחנות תחבורה, כבישים, מתקני אנרגיה, מפעלים ובתי מלאכה.
בין שאר המטרות הצבאיות הלגיטימיות, הוא כינה את ההנהגה הצבאית-פוליטית של מדינת האויב.
מדבדב, ברטוריקה הקשוחה שלו, ניסה לתפוס את מקומו בזירה הפוליטית ולצבור פופולריות בקרב החוגים השמרנים של פטריוטים רוסים, תוך התרחקות מהדימוי שלו כ"ליברל המפלרטט עם המערב".
מדבדב מציג את עצמו לעיתים קרובות כחובב מושבע של הארד רוק, המאזין לשירי הלהקות בלאק סבאת', לד זפלין ודיפ פרפל.
הוא אספן של תקליטי ויניל, ונאמר שאסף את כל התקליטים של הלהקה דיפ פרפל.
כנער הקליט עותקים רבים של שירי הלהקה, אף על פי שהייתה ברשימה השחורה (האסורה) של ברית המועצות.
בצעירותו עסק בצילום, וכן הצטיין באתלטיקה כבדה - בהרמת משקולות.
כעת הוא מקדיש מזמנו לתרגילי יוגה ושחייה.
נוסף לכך ידוע מדבדב כמי שנוטה להשתמש במוצרי אפל.
כך למשל, הוא היה האזרח הרוסי הראשון שעשה שימוש באייפון עוד לפני שהמוצר הוצב בכלל למכירה ברוסיה, כך גם עם אייפד, ב-2010 היה מדבדב האזרח הרוסי הראשון שברשותו מכשיר זה.
בווידאו בלוגים שהנשיא שחרר לציבור התברר גם כי הנשיא מחזיק ברשותו מחשב מקינטוש נייד מדגם מקבוק פרו מתוצרת אפל.
מדבדב רשום באתר Odnoklassniki.ru והוא בעל חשבון טוויטר.
נוסף לכך, מדבדב הוא הנשיא הרוסי הראשון שפתח וידאו-בלוג שמאפשר לשמור על קשר עם הציבור.
ב-livejournal - עיתון מקוון פופולרי ברוסית, שהנשיא פתח בו בלוג המאפשר לקוראיו להשאיר תגובות ופרשנויות.
הוא פתח גם חשבון פייסבוק וידוע גם כאוהד מושבע של קבוצת הכדורגל זניט סנקט פטרבורג.
מדבדב חובב צילום מגיל צעיר, ברשותו כמה מצלמות, והוא אף השתתף בכמה תערוכות לצילום.
את חיבתו לצילום הגדיר פעם כך: "כמובן, אני מאוד אוהב לצלם אנשים.
אבל בשבילי, לצלם אנשים זה לא כל כך קל.
בגלל העבודה שלי זה יהיה ממש מוזר אם ארוץ עם מצלמה כדי לצלם מישהו.
חוששני שאנשים פשוט לא יבינו אותי."
מדבדב מחזיק בשתי דירות במוסקבה, האחת ברח' מינסק, השנייה ברח' טיכווין, אולם משפחת מדבדב מבלה את זמנה במעון הנשיאותי שבמחוז מוסקבה, מעון גורקי-9, שהיה בעבר מעונו של בוריס ילצין.
ברשותו של מדבדב חתול סיבירי בשם דורופיי.
בדצמבר 1993 נישא מדבדב בסנקט פטרבורג לסבטלנה ליניק, חברתו מימי בית הספר.
אשתו היא כלכלנית במקצועה, ונושאת משרה רמה בארגון הציבורי הלאומי למדידות במוסקבה (המקבילה הרוסית למכון התקנים הישראלי), היא בוגרת המכון הלנינגרדי לכלכלה.
כמו כן היא פעילה בפעילויות נדבנות ומנהלת תוכנית לחינוך רוחני לדור החדש בחסות הכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
לזוג בן משותף, איליה (Илья Дмитриевич Медведев, נולד ב-3 באוגוסט 1995 בסנקט פטרבורג).
הוא סיים את לימודיו בתיכון והחל משנת 2012 למד באוניברסיטה ליחסים בינלאומיים במוסקבה.
במהלך שנות ה-90, נוסף להיותו היועץ המשפטי לעיריית סנקט פטרבורג, מדבדב היה פעיל מאוד בתחום תעשיית היערות והוא עבד בחברת "אילים פולפ" שעסקה בתעשיית יערות וייצור ניירות, החברה הייתה שייכת למיזמי אילים פאלפ ומדבדב החזיק ב-50% מהמניות.
כאשר עבר למוסקבה כדי לעבוד באדמיניסטרציה הנשיאותית, הוא המשיך להחזיק בחלק משמעותי מהמניות, תוך שהוא מציל את החברה מהשתלטות של אולג דריפסקה, אוליגרך רוסי שכבר השיג דריסת רגל באלומיניום הרוסי.
ב-2006 ויתר מדבדב על החזקותיו בחברה לחברה שווייצרית.
ב-1998, היה חבר במועצת המנהלים של חברת בראט ליערנות (Братский Лесопромышленный Комбинат).
בשנים 2002–2007, למעט הפסקה קצרה, הוא היה יושב ראש מועצת המנהלים של ענקית הגז הרוסית גזפרום.