tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הלשכה עורכת מסעות פרסום עבור משרדי הממשלה השונים, צה"ל, משטרת ישראל, אוניברסיטאות, תאגידים, הביטוח הלאומי, מוזיאונים, מקורות, הסוכנות היהודית וגופים ציבוריים אחרים.
הלשכה מספקת את כל שירותי הפרסום הדרושים, משלב פיתוח הקמפיין, עריכת סקרים ומחקרי שוק, קריאייטיב, תכנון ורכישת שטחי פרסום.
הלשכה מחולקת למספר יחידות, ביניהן יחידת הפרסום/תקצוב, אולפן הסרטים, יחידת פרסום שוטף ומכרזים, יחידת העיצוב הממוחשב, יחידה יצירתית, יחידת מחקר, יחידת מנהל ועוד.
הלשכה פועלת גם בחו"ל בעבור משרדים כמו משרד החוץ ומשרד הקליטה.
לשכת הפרסום הממשלתית (לפ"מ) הוקמה בשנת 1954 כיחידה בתוך לשכת העיתונות הממשלתית (לע"מ), ובשנת 1967, בעקבות הרחבת היקף פעילותה, פוצלה ממנה והפכה ליחידה עצמאית במשרד ראש הממשלה.
לאורך השנים עברה הלשכה תהפוכות ארגוניות רבות ונדדה בין משרדי ממשלה שונים בהתאם להחלטות פוליטיות: בשנת 1972 הועברה לאחריות משרד האוצר, ובדצמבר 1994 הוחלט להעבירה לאחריות המשרד לתיאום המידע והסברה.
באוגוסט 1998 החליטה הממשלה לסגור את הלשכה ולהפריט את שירותיה, אך החלטה זו בוטלה כעבור שנה, בספטמבר 1999, אז נקבע כי לפ"מ תמשיך לפעול כ"מפעל עסקי" (משק סגור).
במאי 2009 הועברה הלשכה ממשרד ראש הממשלה למשרד ההסברה והתפוצות, ובאוגוסט 2013 הועברה למשרד התקשורת.
ביולי 2016 שוב הועברה האחריות על הלשכה, הפעם למשרד התרבות והספורט, עד שבנובמבר 2020 הוחזרה פעם נוספת לאחריות משרד ראש הממשלה, תחת אחריות המשנה למנכ"ל משרד ראש הממשלה.
יהודה צאיג (1926–2018) היה מנהלה הראשון של לשכת הפרסום הממשלתית, שמשכנה במשך עשרות שנים היה בקומה ה-15 של מגדל שלום מאיר בתל אביב, כאשר בראשית דרכה בשנות ה-70 מנתה מצבת כוח האדם שלה כ-24 עובדים בלבד.
בפברואר 2022 הודיע משרד ראש הממשלה נפתלי בנט על מינויה של מוריה שלום, מנכ"לית עיתון "מקור ראשון", לתפקיד מנכ"לית לשכת הפרסום הממשלתית, לאחר שוועדת האיתור לתפקיד בחרה בה פה אחד.
שלום החליפה את בועז סטמבלר שכיהן בתפקיד משנת 2018
בספטמבר 2023 הושלם מעבר משרדי הלשכה לירושלים, כחלק מיישום החלטות הממשלה להעברת יחידות ארציות לבירה, מה שהוביל לעזיבתם של מרבית עובדי הלשכה.
היקף והרכב ההוצאות של לפ"מ
לשכת הפרסום הממשלתית (לפ"מ) מעניקה שירותים למשרדי הממשלה וגופים ציבוריים שונים.
היא אינה מתוקצבת מראש, ופועלת במימון תשלומים שמוסרים המשרדים והגופים השונים בעבור שירותי הפרסום של לפ"מ.
ללשכת הפרסום הממשלתית האחריות לפרסום כלל פרסומי החובה של משרדי הממשלה השונים.
פרסומי חובה אלו מהווים כ-70% מההוצאות של לפ"מ בעבור העיתונות הכתובה.
בשנת 2008 הכנסות הלשכה היו כ-300 מיליון ש"ח.
מנתוני לשכת הפרסום הממשלתי בין השנים 2015–2021 עולה כי מספר ערוצי תקשורת מתחזקים במעמדם כערוץ פרסום בעוד אחרים נחלשים.
נתונים אלו עולים מחלוקת התקציב ואחוז ההשקעה הכספית בין הזירות השונות ביחס להשקעה הכוללת לאותה שנה, ולשנה הקודמת וזו שלפניה.
נתוני הלפ"מ מעידים שקרנה של העיתונות הכתובה כמקום לפרסום ממשלתי ירד באותן שנים.
בעוד בשנת 2015 פרסום בעיתונות הכתובה היה כ-22% מסך ההוצאה השנתית על פרסום בתקשורת, בשנת 2018 ירד הנתון ל-20.5% ומהנתונים שנאספו בשנת 2021 ההוצאה השנתית על פרסום בעיתונות כתובה עמד על 12%.
בניגוד לעיתונות הכתובה, הפרסום בפלטפורמות הדיגיטליות מראה על צמיחה עקבית משנה לשנה.
בשנת 2015 ההוצאה על פרסום בפלטפורמות אינטרנטיות היווה כ-21% מסך ההוצאות השנתיות על פרסום, נתח כמעט שווה לזה של עיתונות כתובה.
לעומת זאת, בשנת 2018 ההוצאה על פרסום באינטרנט עמדה על 28% מסך ההוצאה השנתית, וב-2021 הגיעה ל-31%.
ההוצאות הממשלתיות על פרסום בטלוויזיה תנודתיות בין 2015 ו-2021. בעוד ניתן לראות ירידה נמשכת בפרסום הממשלתי בטלוויזיה בין 2015–2019 (ירידה מ-40% ל-32%).
בשנת 2020 ההוצאות על פרסום בטלוויזיה הסתכמו ב-46% מסך ההוצאות על פרסום.
בשנת 2021 עמד סך ההוצאות הממשלתיות על פרסום בטלוויזיה על כ-42%.
הסבר אפשרי לכך הוא התפרצות מגפת הקורונה בעולם והגעתה לישראל.
בתקופת מגפת הקורונה, משרד הבריאות בעיקרו ומשרדי ממשלה נוספים הפנו כסף רב להסברה ופרסום בטלוויזיה.
בנוסף, הממשלה מפרסמת בקולנוע, ברדיו ובשלטי חוצות.
הקצאת תקציבי פרסום בממשלת נתניהו השישית
בתקופת ממשלת ישראל ה-37 בראשות בנימין נתניהו (החל מדצמבר 2022) עלתה ביקורת ציבורית על אופן הקצאת תקציב הפרסום הממשלתי.
על פי נתונים שנמסרו מלפ"מ בעקבות בקשת חופש מידע, היקף התקציבים שהזרימו משרדי ממשלה לערוץ 14 צמח ב-532% בהשוואה לשנת 2022, והוא לא תאם את נתוני הרייטינג של הערוץ.
ההוצאה הכוללת על רכש זמן אוויר בערוץ זינקה מכ-1.5 מיליון שקלים ב-2022 ל-6.5 מיליון שקלים ב-2024. המגמה בלטה במיוחד במשרדים בראשות שרי הליכוד: משרד התחבורה בראשות מירי רגב הגדיל את תקציבי הפרסום בערוץ 14 ב-1417%, משרד הביטחון ב-2098% ומשרד החינוך ב-451%.
במקביל, תקציבי הפרסום בערוץ 12 ירדו ב-45% ובערוץ 13 ב-72%.
גורם בלפ"מ מסר ששרים ביקשו במפורש להקצות תקציבים גדולים יותר לערוץ 14, וחלקם חזרו בהם לאחר שנדרשו להעלות את הבקשה על הכתב.
מכון זולת והתנועה לרגולציה הוגנת הגישו עתירה לבג"ץ בטענה שהשימוש בתקציבים עשוי להוות טובת הנאה אסורה ואפליה.
לשכת השלום הבין-לאומית בשווייץ היא ארגון בין-לאומי שבסיסו בעיר ז'נבה בשווייץ.
הארגון נוסד בברן ב-1891 וזכה בפרס נובל לשלום לשנת 1910.
מטרות הלשכה הן לתאם בין פעילויות של ארגוני שלום שונים, ולקדם את התפיסה של פתרון סכסוכים בין-לאומיים בדרכי שלום.
בשנות פעילותה הראשונות הייתה הלשכה מזוהה עם התנועה הפציפיסטית שפעילותה גברה באותן שנים באירופה.
חברי הלשכה פעלו כדי לייסד בית משפט בין-לאומי לבוררות וקראו לשיתוף פעולה והידברות בין מדינות.
ביחד עם ארגונים דומים שקמו באותה תקופה, ניסתה הלשכה להשפיע על מדינאים, כמו גם על אזרחים, לשאוף לשלום ולקדם רעיונות שהובילו להקמת חבר הלאומים.
בשלהי המאה ה-20 איבדה הלשכה מכוחה, ולאחר מלחמת העולם השנייה הוקמה מחדש בעזרת חקיקה מיוחדת בשווייץ ובסיסה הועבר לז'נבה.
כיום הארגון ממשיך לפעול למען מימוש מטרותיו.
בשנת 1910 זכתה הלשכה בפרס נובל לשלום כהכרה על פעילותה.
בנוסף, מספר חברים בארגון הוכרזו גם הם כחתני הפרס במהלך השנים:
1902: אלי דוקומון, נשיא הלשכה, ושארל אלבר גובאט, מזכיר ולאחר מכן נשיא הלשכה.
1905: ברטה פון זוטנר, נשיאת כבוד.
1908: פרדריק באייר, נשיא כבוד.
1913: אנרי לה פונטן, נשיא הלשכה.
לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית היא סוכנות של הקבינט של ארצות הברית, האחראית על עריכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית.
הלשכה לסטטיסטיקה מהווה חלק גם ממחלקת המסחר של ארצות הברית.
חוקת ארצות הברית קובעת שאוכלוסיית המדינה צריכה להיספר לפחות אחת לכל עשר שנים.
הדבר נדרש בין היתר על מנת לחשב לכמה נציגים פדרליים בקונגרס זכאית כל מדינה.
הלשכה אחראית על עריכת מפקד האוכלוסין.
היא אוספת נתונים על המדינה, על האוכלוסייה והכלכלה.
הסמכות הרשמית של הלשכה לסטטיסטיקה נקבעה בחלק ה-13 של קודקס החקיקה הפדרלי של ארצות הברית.
לשכת מפקד האוכלוסין פעלה לראשונה בשנת 1790. משנת 1903 היא הארגון הממונה על כל הסטטיסטיקות של ארצות הברית.
בראש הלשכה עומד המנהל, אשר לצידו נמצאים עוזרים ויועצים.
מטה הלשכה נמצא בסוויטלנד, מרילנד.
ישנם גם משרדים מקומיים ב-12 הערים הבאות: בוסטון, ניו יורק, פילדלפיה, דטרויט, שיקגו, קנזס סיטי, סיאטל, שארלוט, אטלנטה, דאלאס, דנוור ולוס אנג'לס.
משרדים נוספים נפתחים מדי 10 שנים לצורך עריכת מפקדי האוכלוסין.
הלשכה לסטטיסטיקה משתמשת גם באקסטרפולציה עדכנית על נתוני האוכלוסייה, הלידה והתמותה, כדי לספק הערכה על מספר האנשים בארצות הברית ובעולם כולו בשנים שבין המפקדים.
לשכת מנהלי החשבונות בישראל היא איגוד מקצועי של ענף הנהלת החשבונות בישראל ומטרתה לקדם את האינטרסים המקצועיים והכלכליים של העוסקים בענף.
הלשכה היא גוף וולונטרי המאגד את מנהלי החשבונות בישראל המוסמכים לעסוק במקצוע על ידי משרד הכלכלה.
הפעילות העיקרית של הלשכה מתמקדת בנושאים הבאים:
ייצוג כולל (מקומי ובינלאומי), תוך מעורבות רחבה ופעילות ענפית בכל הגופים והמוסדות הרלוונטיים לקידום האינטרסים המקצועיים והעסקיים של הענף.
הגנה על זכויות מנהלי החשבונות ופיקוח על חובותיהם אל מול כל הגופים הרלוונטיים.
קידום חקיקה, פעילות ציבורית מגוונת והפעלת ועדות מקצועיות.
ארגון ועידות, אירועים וימי עיון, הכשרה והשתלמויות מקצועיות בקורסים, סדנאות וסמינרים.
שיתופי פעולה מקצועיים עם הממשלה והכנסת, בתי המשפט, משרד הכלכלה, אגודים מקצועיים בינלאומיים ועוד.
בנוסף, הלשכה פועלת לקידום מעמדם המקצועי, הציבורי, והכלכלי של מנהלי החשבונות בישראל וכן לשימור ושיפור הכשירות המקצועית, המעמד וההכרה הציבוריים והמקצועיים של חבריה.
הלשכה חברה בארגון מנהלי החשבונות הבינלאומי IAB והיא מקיימת קשר על בסיס קבוע עם ארגוני מנהלי חשבונות אחרים בעולם.
לשכת הספנות הישראלית היא הארגון היציג של חברות הספנות וסוכני האוניות הפועלים בישראל.
לשכת הספנות הישראלית נוסדה בשנת 1932 על רקע התארגנויות של סוכני אוניות מהעולם, אשר מושבן היה בחיפה וביפו.
במשך עשרות שנים, ייצגה הלשכה את האינטרסים של ארגוני ספנות הפועלים בישראל, ומילאה תפקיד חשוב בפיתוח ענפי התובלה, הסחר והתיירות הימיים בישראל.
לשכת הספנות הישראלית מייצגת את האינטרסים הללו אל מול גופי הציבור והממשל בישראל וברחבי העולם: משרדי הממשלה, הכנסת, חברות הנמלים, מוסדות ציבור מקומיים וזרים וכדומה.
בין יעדיה המרכזיים של לשכת הספנות הישראלית נמצא מגוון רחב של סוגיות, בהן הגנה על האינטרסים של ענף הספנות בישראל, לרבות בעלי אוניות ומנהלי אוניות זרות הפעילים והעוסקים בסחר בישראל, סוכניהם ונציגיהם.
הלשכה אף אמונה על פיתוח ושגשוג הסחר הבינלאומי של ישראל.
הספנות נגעה מאז ומתמיד בעיקר לערי הנמל שעל פני הגלובוס, אולם השינויים הגלובליים בעשורים האחרונים פיתחו את הסחר הבינלאומי בקצב מהיר הרבה יותר מהכלכלות עצמן, בעיקר עקב ההתפתחות המאסיבית של מדינות דרום מזרח אסיה.
לשכת הספנות הישראלית היא הנציגה הרשמית של חברות הספנות וסוכני האוניות הפועלים בישראל.
נכון לשנת 2016 חברים בלשכת הספנות הישראלית 49 חברות ספנות וסוכני אוניות, מספר מרשים ביחס לגודל המדינה ומספר התושבים, הנובע מהקרבה לתעלת סואץ, דרכה משונע שליש (בטונות) מהיקף הסחר בעולם.
פעילות הלשכה מתמקדת בשלושה מישורים עיקריים:
ייצוג של גורמי הספנות בישראל.
פעילות לשיפור רמת השירות בנמלי הים.
פעילות לקידום הסחר הימי הבינלאומי של ישראל.
נשיא הלשכה הוא ד"ר יורם זבה, לשעבר מנכ"ל חברת הספנות צים ומנכ"ל הלשכה הוא יוחנן וולך.
הגדלת היקף ההובלה הימית לישראל וממנה.
פעילות לשיפור מתמיד של יעילות הענף והתאמתו לתקנים המקובלים בעולם.
שמירה על תחרות הוגנת בין העוסקים בתחום הספנות בישראל.
לשכת הקורבן הייתה על פי המשנה, אחת מן הלשכות בבית המקדש שנשמרו על ידי הלויים.
ייעודה של לשכת הקורבן שנוי במחלוקת פרשנים, כאשר אחת האפשרויות מזהה את הלשכה כלשכת הטלאים אשר ייעודה הוא לשמור על ששת הטלאים המבוקרים.
לשיטה אחרת, מדובר בלשכה נפרדת אשר תכליתה לאחסן את מחצית השקל.
המשנה במסכת מידות מספרת על מקומות השמירה בבית המקדש:
מהמשנה נלמד שבלשכת הטלאים שמרו קרבנות מבוקרים.
וגם במשנה בתמיד ג, ג מבואר שקרבן התמיד קודם שחיטתו היה מונח בלשכת הטלאים.
לבי היחס בין לשכת הטלאים לבין לשכת הקרבן מביא הרא"ש שני פירושים
שלשכת הקרבן היא לשכת הטלאים שהייתה ממוקמת בבית המוקד בלשכה מערבית דרומית בתוכה.
לשכה הקרבן הייתה לשכה נפרדת, שבה בה היו מבקרין את הבהמות ממומין.
לשיטה זו בלשכת הטלאים רק הניחו את הקרבנות המבוקרים כמבואר בערכין ובתמיד.
מיקום לשכת הקרבן בתוך בית המקדש
והמפרש על תמיד דף כו: ד"ה אחד בלשכת הקרבן כ': "באותה לשכה ניתנין קרבנות המבוקרים והוא חוץ לעזרה ושער היה לה".
(הוא היה לכאו' שער הקרבן שהיה בצפון העזרה).
ומשמע שבלשכת הקרבן היו שומרים ולא בלשכת הטלאים.
ולכאו' יש להקשות מהמשנה בערכין.
לעומת זאת בתמיד דף ל.
כ' המפרש בד"ה צאו והביאו טלה מלשכת הטלאים: "והכינו אותו לשחיטה ובקרו אותו לאור האבוקות".
משמע שבלשכת הטלאים היו שומרים את הבהמות קודם ההקרבה, כמבואר להדיא בערכין.
ומוכרחים לומר שלפי המפרש לשכת הקרבן הייתה אותה לשכה ופירוש א' ברא"ש.
אלא שיש להבין את המשך דבריו שכותב שלשכת הקרבן הייתה חוץ לעזרה ולדברינו שזו לשכת הטלאים יוצא שהיא הייתה בחציו הקדוש של בית המוקד..
וגם לשיטת הרא"ש יש להבין איך יכלו הלווים לשמור בלי יכולת לשבת שכן לשכת הטלאים הייתה ממוקמת בעזרה ואסור להם לשבת שם?
אמנם הגר"א בתמיד פ"ג מ"ג כ' ששער לשכת הטלאים וחלק מהלשכה הייתה בחול כדי שלא ירביצו הבהמות גללים בעזרה.
ולפי"ז באמת היה מותר לשבת שם.
וגם מיושבת שיטת המפרש שכ' שלשכת הקרבן הייתה מחוץ לעזרה.
וגם בתפארת ישראל יכין אות ט' כ': "היא הייתה במערבית דרומית בבית המוקד הגדול" והיינו לשכת הטלאים כשיטה א' של הרא"ש.
לשכת יועצי מס בישראל היא עמותה המייצגת ומאגדת את יועצי המס בישראל.
החברות בלשכה אינה תנאי לעיסוק במקצוע - רישיון העיסוק במקצוע מוענק על ידי מועצת יועצי המס שהיא גוף נפרד, הפועל בפיקוח משרד האוצר.
הארגון נוסד בשנת 1968 כאשר יועצי מס וחשבונאים החליטו להתאגד לכדי לשכה וולנטרית שנקראה "לשכת החשבונאים ויועצי המס".
לאחר חקיקת חוק העמותות בשנת 1981 נרשמה הלשכה כעמותה, ולאחר מכן בשנת 2004 שונה שמה ל"לשכת יועצי מס בישראל" (ע"ר).
מטרות הלשכה הן קידומו המקצועי והתדמיתי של מקצוע ייעוץ המס בישראל ולשמש כסמכות מקצועית בנושאי מיסוי בקרב הציבור הרחב, הרשויות השונות (כגון משרדי האוצר והכלכלה, רשות המיסים, המוסד לביטוח לאומי והכנסת), כאשר הלשכה מציגה בפניהם את חוות דעתה המקצועית בנושאים הפיסקליים המשפיעים על כלכלת ישראל ומעורבת בקביעת מדיניות.
הלשכה פועלת מכוח חוק העמותות ומשכך מחויבת לפעול בהתאם לאמור בו לרבות קיום מנהל ציבורי תקין באמצעות מוסדותיה העיקריים: האספה הכללית, המועצה הארצית, ההנהלה והנשיאות.
תפקידו של כל אחד ממוסדות הלשכה הוא לסייע לפעילותה הכוללת.
ההנהלה משמשת כוועד המנהל ותפקידה לנהל את ענייניה השוטפים של הלשכה, וזאת בהתאם למדיניות שקבעה המועצה הארצית ובכפוף לתקנון הלשכה והחלטות האספה הכללית, המוסד העליון של לשכת יועצי המס.
בראש הפירמידה הניהולית נמצא מוסד הנשיאות בראשות נשיא הלשכה.
נשיא הלשכה הוא חבר מועצה ויו"ר נשיאות הלשכה.
הנשיא מייצג את הלשכה כלפי חוץ בכל הנושאים בהם עוסקת הלשכה, בכפוף להחלטות הנשיאות.
בראש הלשכה כיהנו 9 נשיאים, מתוכם גם נשיאה אחת.
החל מ-18 בדצמבר 2012 הנשיא המכהן הוא יועץ המס ירון גינדי.
ללשכת יועצי המס 12 סניפים ברחבי ישראל.
סניפי הלשכה באזורים השונים מקיימים הדרכות והכשרות ליועצי המס הנמצאים בתחומם הגאוגרפי ומדי פעם אף מעניקים סיוע לבעלי העסקים המקומיים.
בנוסף, מקיימים הסניפים מפגשים עם השלוחות המקומיות של משרדי הממשלה ואגפי המיסים, אשר נועדו לגשר על מחלוקות קיימות, להעלות הצעות לשיפור למען ייעול השירות וגם לשטוח את טענות העצמאיים ובעלי העסקים הקטנים והבינוניים.
לשכת יועצי המס אינה מייצגת את יועצי המס בלבד, אלא גם את העסקים הקטנים והבינוניים ואת יועצי המס העובדים עמם, הן מול הרשת המבצעת (רשות המיסים) והן מול הרשות המחוקקת.
הלשכה פועלת במספר מישורים: מקצועי וציבורי.
הלשכה מנגישה לציבור הרחב מידע בנוגע למיסוי ולשינויים בתקנות ובחקיקה.
בנוסףהלשכה מבצעת הדרכות והכשרות לחבריה, בהן גם קיום כנסים מקצועיים, ימי עיון, השתלמויות וקורסים.
בנוסף, הלשכה מציעה שירותים נוספים לחבריה כגון ייעוץ משפטי, ייעוץ ביחסי עבודה ועוד.
הלשכה מסייעת לעצמאים ולבעלי העסקים הקטנים באמצעות הגשת הצעות חוק, הערות ותיקונים להצעות חוק קיימות ולהוראות ביצוע של רשות המיסים.
נציגי הלשכה משתתפים בדיוני ועדות הכנסת (כדוגמת ועדת הכספים, ועדת הכלכלה, ועדת החוקה, חוק ומשפט, ועדת העבודה, הרווחה והבריאות).
בנוסף הלשכה פועלת באמצעות ייזום חוקים ותקנות, והגשת ניירות עמדה למקבלי החלטות.
עם פרוץ מלחמת "חרבות ברזל", פעלה הלשכה למתן מענקי הסיוע לעסקים ולעצמאיים שנפגעו במהלך מלחמת "חרבות ברזל" והייתה הגורם הדומיננטי בדיונים בכנסת ובגיבוש מתווה המענקים לעסקים.
הלשכה עמדה בראש צוות המשא ומתן מול רשות המיסים ושר האוצר, ופעלה לגיבוש פתרונות שיבטיחו מענה הולם לצורכי השטח.
פעילות זו הובילה להסדרים כלכליים מקיפים אשר העניקו רשת ביטחון כלכלית לעסקים ולעצמאיים שנפגעו.
במסגרת זו פנתה לשכת יועצי המס לשר האוצר, ח"כ בצלאל סמוטריץ', והתריעה כי חיילי מילואים שהינם עצמאים צפויים להידרש להשיב את תגמולי המילואים שקיבלו מהמוסד לביטוח לאומי.
כמו כן, בעקבות פניית הלשכה, נוסחה הצעת חוק ביוזמת חבר הכנסת יצחק קרויזר.
במרץ 2024 הובילה הלשכה מאבק מקצועי בתגובה להודעת רשות המיסים על כוונתה לגבות מע"מ על טיפים למלצרים.
המאבק הביא לדחיית הגבייה לאמצע שנת 2025 ולביטול הכוונה לגבות מס רטרואקטיבית.
במקביל, יזמה וכתבה הלשכה הצעת חוק שהוגשה על ידי חבר הכנסת אליהו רביבו אשר קבעה שלא יחול מע"מ על הטיפים.
במקביל להגשת החוק ,יזמה הלשכה דיונים מקצועיים בנושא עם רשות המסים שבסופם הגיש יו"ר הלשכה ירון גינדי מכתב מסכם שבו פירט את כל הנימוקים שעמדו בבסיס עמדת הלשכה שאין להטיל מע"מ על הטיפים.
ביום 30.04.25 השיב מנהל רשות המיסים למכתב זה כי הוא קיבל את עמדת הלשכה ושלא יחול מע"מ על הטיפים.
לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית היא סוכנות של הממשלה הפדרלית של ארצות הברית בתוך מחלקת הפנים של ארצות הברית שתפקידה לנהל את יותר מ-1,001,000 קילומטרים רבועים של אדמות מדינה בארצות הברית המהוות כשמינית משטח הקרקעות של המדינה.
הנשיא הארי טרומן הקים את הלשכה ב-1946 באמצעות איחוד של שתי סוכנויות: משרד הקרקעות הכללי (General Land Office) ושירות המרעה (Grazing Service).
הסוכנות מנהלת כמעט 2,800,000 קילומטרים רבועים של זכויות מינרלים מתחת לקרקע של קרקעות השייכות לממשל פדרלי, למדינות ארצות הברית או לגורמים פרטיים שהופרדו מזכויותיהם שעל פני השטח על סמך חוק הנחלה של 1862 (Homestead Act of 1862).
מרבית אדמות הציבור המנוהלות על ידי הלשכה ממוקמות ב-12 המדינות המערביות הבאות: אלסקה, אריזונה, קליפורניה, קולורדו, איידהו, מונטנה, נבדה, ניו מקסיקו, אורגון, יוטה, וושינגטון וויומינג.
המטרה של הלשכה לניהול קרקעות היא "לקיים את הבריאות, המגוון, ואת הפרודוקטיביות של אדמות הציבור לשימוש ולהנאה של הדורות הנוכחיים והעתידים".
במקור תוארו האחזקות של הלשכה כ"הקרקעות שאף אחד לא רצה בהן" משום שמתיישבים שחיפשו נחלות דילגו עליהן.
עם זאת, ניתנו 18,000 רישיונות והסכמי חכירה לבעלי חוות בקר המתירים מרעה על כ-630,000 קילומטרים רבועים של אדמות הלשכה הציבוריות.
הסוכנות מנהלת 221 אזורי טבע בראשיתי, 27 מונונמטים לאומיים ו-636 אזורים מוגנים אחרים כחלק מהמערכת המכונה "אדמות השימור הלאומיות" (National Conservation Lands) שהייתה קרויה בעבר "מערכת שימור הנוף הלאומית" (National Landscape Conservation System), על שטח של כ-150,000 קילומטרים רבועים.
בנוסף כוללים אדמות השימור הלאומיות קרוב ל-3,800 קילומטרים של נהרות פראיים ונופיים, וקרוב ל-10,000 קילומטרים של שבילים נופיים והיסטוריים לאומיים.
יש יותר מ-63,000 בארות גז ונפט על אדמות הציבור של הלשכה.
סך כל הסכמי החכירה להפקת אנרגיה הניבו בערך 5.4 מיליארד דולר ב-2013, סכום שחולק בין מחלקת האוצר של ארצות הברית, המדינות ושבטי הילידים.
השורשים של הלשכה מתחילים בחקיקת פקודת הקרקעות של 1785 (Land Ordinance of 1785) ותקנות צפון-מערב משנת 1787. חוקים אלו היוו בסיס למדידת קרקעות ולהתיישבות של האדמות ששלוש עשרה המושבות המקוריות של ארצות הברית העבירו לממשל הפדרלי לאחר מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
ככל שנרכשו קרקעות נוספות על ידי ארצות הברית מספרד, צרפת ומדינות אחרות, הורה הקונגרס של ארצות הברית לבדוק, למדוד ולהכין אותן להתיישבות.
במהלך מלחמת העצמאות הובטחו קרקעות שהיו שלל המלחמה לחיילים שנלחמו למען המושבות.
במסגרת חוזה פריז שנחתם ב-1783, אחרי המלחמה, על ידי ארצות הברית, אנגליה, צרפת וספרד הועברה שטחים לבעלותה של ארצות הברית.
בשנות ה-80 של המאה ה-18 ויתרו מדינות אחרות על התביעות שלהם לשטחים באוהיו של ימינו.
בשלב זה ארצות הברית הייתה זקוקה להכנסות על מנת לתפקד.
אדמות נמכרו משום כך על מנת שהממשלה תשרוד.
על מנת למכור את האדמות היה צורך לבצע מדידות.
פקודת הקרקעות של 1785 הורתה לגאוגרף לפקח על עבודה זו שבוצעה בידי קבוצה של מודדים.
השנים הראשונות של המדידות הושלמו באמצעות ניסוי וטעיה.
אחרי שנמדדה טריטוריית אוהיו התפתחה שיטת מדידה מודרנית של מדידות שטחים.
ב-1812 הקים הקונגרס את משרד הקרקעות הכללי כחלק ממחלקת האוצר של ארצות הברית לפקח על חלוקת אדמות פדרליות אלו.
בהגיע השנים הראשונות של המאה ה-19 הושלמו כל ההבטחות לקרקעות כשלל מלחמה.
במהלך השנים נחקקו חוקי שלל ונחלה אחרים במטרה לחלק אדמות פדרליות.
היו קיימים כמה סוגים של חלוקת קרקעות.
אלו כללו קרקעות בתשלום, באשראי, נחלות, שטחים לילידים, מחנות צבא, אישורים לכרייה, תביעות לקרקע פרטית, מסילות ברזל ואתרי עיירות וחלקות עירוניות.
מערכת של משרדי קרקעות מקומיים התפרשה בכל הטריטוריות, שחילקו אדמות שנמדדו באמצעות המשרד של המודד הכללי של הטריטוריה הספציפית.
דפוס פעולה זה התפרש בהדרגה לרוחב כל ארצות הברית.
מאז בוטלו או הוחלפו החוקים שהניעו מערכת זו, למעט חוק הכרייה הכללי (General Mining Law) של 1872 וחוק אדמת המדבר (Desert Land Act) של 1877.
בתחילה המאה ה-20 נקט הקונגרס בצעדים נוספים לקראת הכרה בשווי הנכסים על קרקעות ציבוריות והורה לרשות המבצעת לנהל את הפעילות על יתרת הקרקעות הציבוריות.
חוק חכירת המינרלים (Mineral Leasing Act) של 1920 אפשר חכירה, חיפושים וייצור של מחצבים, כדוגמת פחם, נפט, גז ונתרן על אדמות הציבור.
חוק המרעה של טיילור (Taylor Grazing Act) מ-1934 הקים את שירות המרעה (Grazing Service) במטרה לנהל את אדמות המרעה הציבוריות באמצעות מועצות מייעצות שקבעו את התשלומים בגין המרעה.
חוק השבת אדמות הרכבת של אורגון וקליפורניה מ-1937 חייב ניהול תשואה בר קיימא של יערות במערב אורגון.
ב-1946 מוזג שירות המרעה עם משרד הקרקעות הכללי על מנת ליצור את לשכת ניהול הקרקעות בתוך מחלקת הפנים של ארצות הברית.
לסוכנות חדשה זו נדרשו כמה שנים להשתלב ולהתארגן.
בסופו של דבר, התמקדה הלשכה פחות בחלוקת קרקעות ויותר בניהול ובשימור ארוכי טווח של הקרקעות.
המבנה הנוכחי של הסוכנות הושג באמצעות איחוד משרדים במדינות המערביות ויצירת משרד מקביל לקרקעות הן ממזרח והן ממערב ולאורך נהר המיסיסיפי.
בפועל התמקדה הלשכה בפעילויות במדינות המערביות, שכן מרבית מפעלי הכרייה, מכירות הקרקעות והקרקעות בבעלות פדרלית שוכנים ממערב למיסיסיפי.
כוח האדם המקומי של לשכת הקרקעות נטה בדרך כלל כלפי אינטרסים מקומיים בעוד שמנהלת הלשכה בוושינגטון פעלה על פי הדרכה נשיאותית.
באמצעות חוק הניהול ומדיניות הקרקעות הפדרליות (Federal Land Policy and Management Act) של 1976 יצר הקונגרס הצהרת ייעוד מאוחדת יותר והכיר בערך של יתרת הקרקעות הציבוריות באמצעות הכרזה כי קרקעות אלו יישארו בבעלות ציבורית.
החוק הורה שקרקעות אלו ינוהלו מתוך נקודת מבט של "שימושים מרובים" המוגדר כ"ניהול של קרקעות ציבור וערכי המשאבים השונים שלהן כך שהם ינוצלו בשילוב שיענה בצורה המיטבית על הצרכים הנוכחיים והעתידיים של העם האמריקאי".
מאז שנות כהונתו של הנשיא רונלד רייגן בשנות ה-80 של המאה ה-20 נתנו הרפובליקאים לעיתים קרובות עדיפות לשליטה מקומית ולמרעה, כרייה והפקת נפט, בעוד שהדמוקרטים הדגישו לעיתים קרובות חששות מהפגיעה בסביבה אפילו כאשר אושרו הסכמי חכירה לכרייה וקידוחי נפט.
בספטמבר 1996, השתמש הנשיא, ביל קלינטון, בסמכותו על פי חוק העתיקות על מנת להקים את המונומנט הלאומי גרנד סטיירקייס-אסקלנטה בדרום יוטה, הראשון מ-20 מונומנטים לאומיים כיום שהוקמו על אדמות הלשכה ומנוהלים על ידי הסוכנות.
התוכניות של לשכת ניהול הקרקעות
מרעה – הלשכה מנהלת שטחי מרעה של חיות משק על כמעט 630,000 קילומטרים רבועים על בסיס חוק המרעה של טיילור (Taylor Grazing Act) מ-1934. הסוכנות העניקה יותר מ-18 אלף אישורים והסכמי חכירה לחוואים הרועים את חיות המשק שלהם, בעיקר בקר וכבשים, לפחות בחלק מהשנה על אדמות ציבוריות של הלשכה.
האישורים והסכמי ההחכרה מכסים בדרך כלל תקופה של 10 שנים והם ברי חידוש אם הלשכה החליטה כי השוכרים קיימו את התנאים וההגבלות של האישור או החכירה שפג תוקפם.
דמי המרעה ל-2014 נקבעו ל-1.35 דולר ל-AUM, זהה לרמה של 2013. במהלך השנים הולך ומצטמצם המרעה על אדמות הלשכה.
כרייה – ייצור מקומי ממעל ל-63,000 בארות נפט וגז על אדמות הלשכה מהווים 11% מסך ההפקה של גז טבעי ו-5% מההפקה של נפט בארצות הברית.
ברשומות של הלשכה יש בסך הכול 290,000 בקשות לכרייה על בסיס חוק הכרייה של 1872. ביחס לאנרגיה הלשכה תומכת בגישת כל הרשום דלעיל, הכוללת: נפט וגז, פחם, מינרלים אסטרטגיים, ומשאבי אנרגיה מתחדשים כדוגמת רוח, גאותרמי וסולארי שכולם יכולים להיות מפותחים על אדמות ציבור וכפופים לכללי השוק החופשי.
גישה זו מחזקת את ביטחון האנרגיה, מעודדת יצירת מקומות עבודה ומחזקת את תשתית האנרגיה בארצות הברית.
הלשכה גם נוקטת בצעדים להפוך פיתוח אנרגיה על אדמות ציבור לתהליך קל יותר באמצעות בחינה מחדש וייעול של התהליכים העסקיים שלה במטרה לשרת את התעשייה ואת הציבור האמריקאי.
אפילו תחת כהונתו של דונלד טראמפ והמדיניות המוצהרת של "אמריקה תחילה" ושל שאיפה לעצמאות במשאבי אנרגיה הצטמצמו הבקשות לאישורי כרייה באדמות הלשכה בעוד שמספר הבקשות שנדחו נמצא במגמת עלייה.
עם זאת, 89% הם מכרות שנסגרו ורק קצת מעל ל-10% עדיין פעילים.
מרבית הבקשות שאושרו והאתרים עדיין פעילים הם בנבדה עם 202,623 אתרים.
המדינה הבאה היא קליפורניה עם 24,406.
זיכיונות לכריית פחם – בבעלות הלשכה זכויות לכריית פחם מתחת לפני הקרקע בשטח של 2,300,000 קילומטרים רבועים, כשהבעלות על פני השטח היא של הממשל הפדרלי, ממשלת המדינה או הרשות המקומית או ישות פרטית.
נכון ל-2013 העניקה הלשכה בתחרות 309 זיכיונות לכריית פחם בשטח של 1,919 קילומטרים רבועים, גידול של קרוב ל-3% בשטח הקרקע שבו מותרת כריית פחם במהלך 10 שנים, אם כי בהשוואה לתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 חלה ירידה משמעותית.
נופש – הלשכה מנהלת 330,717 קילומטרים של נחלים ונהרות שבהם אפשר לדוג, 8,900 קילומטרים רבועים של אגמים ומאגרי מים, 10,600 קילומטרים של נהרות שבהם אפשר לשוט, מעל ל-500 אתרים שבהם אפשר להוריד סירות למים, 69 כבישים נופיים ו-300 אתרים לצפייה בחיות הבר.
הסוכנות גם מנהלת 7,200 קילומטרים של שבילי נופש, ושבילים נופיים, היסטוריים לאומיים, כמו גם אלפי קילומטרים של שבילים לשימוש מרובה של אופנועים, מטיילים, רוכבים על סוסים ורוכבים על אופני הרים, וכאמור, הלשכה גם מנהלת קרוב ל-30 מונומנטים לאומיים.
ב-2013 ביקרו באדמות הלשכה 61.7 מיליון נופשים.
מעל ל-99% מהאדמות המנוהלות על ידי הלשכה פתוחים לציד ודיג.
אזור שימור המדבר של קליפורניה (California Desert Conservation Area) – שטח של 100,000 קילומטרים רבועים בדרום קליפורניה שהוגדרו על ידי הקונגרס ב-1976 במסגרת חוק המדיניות והניהול של אדמות פדרליות (Federal Land Policy and Management Act).
הלשכה אחראית לנהל כ-40,000 קילומטרים רבועים מאזור פגיע זה במטרה להשתמש בו הן לנופש והן לנצל את משאביו.
אדמות עצים לתעשייה (Timberlands) – הלשכה מנהלת 220,000 קילומטרים רבועים של יערות וחורשות, כולל 45,000 קילומטרים רבועים של יערות מסחריים ו-18,000 קילומטרים של יערות פתוחים ב-11 מדינות במערב ארצות הברית ואלסקה.
כיבוי שריפות – לשכת ניהול הקרקעות מעסיקה מעל ל-3,000 לוחמי אש.
הסוכנות טיפלה ב-2,573 שריפות על אדמות בניהול הלשכה בשנת 2013.
זכויות מינרלים על אדמות אינדיאנים – כחלק מחובותיה כנאמן מספקת הלשכה ייעוץ טכנולוגי לפעילות כריית מינרלים על 230,000 קילומטרים רבועים של אדמות אינדיאנים.
מדידות קדסטרליות (Cadastral surveys) – הלשכה היא מנהלת הרשומות הרשמית של למעלה מ-200 שנים של רשומות של מדידות קדסטרליות ושרטוטים כחלק ממערכת מדידות האדמות הציבוריות (Public Land Survey System).
בנוסף, הלשכה עדיין משלימה מדידות מרובות כל שנה, בעיקר באלסקה, ועורכת מדידות חוזרות במקרה של רשומות של מדידות שנהרסו או אבדו.
מכרות נטושים – הלשכה מתחזקת מלאי של מכרות נטושים ידועים על קרקעות שהיא מנהלת.
בערך 23% מהאתרים שוקמו, או בתהליך שיקום, או שמתכונן עבורם שיקום, או שלא נדרשה פעולה נוספת בגינם.
דו"ח של המבקר הכללי מ-2008 טען שהלשכה הזניחה במשך עשורים את הסכנות שמכרות נטושים אלו מייצגים.
מסדרונות אנרגיה – קרוב ל-8,000 קילומטרים של מסדרונות אנרגיה של צינורות נפט וקווי חשמל ממוקמים על אדמות הלשכה.
הליום – הלשכה מתפעלת את מאגר ההליום הלאומי (National Helium Reserve) סמוך לאמרילו בטקסס, מיזם שהחל ב-1925 בתקופת מלחמות הצפלין.
אף שתוכנן להעביר את המאגר לידיים פרטיות, הוא נשאר בפיקוח של הלשכה על בסיס הסעיפים של חוק הניהול האחראי של ההליום (Responsible Helium Administration and Stewardship Act) מ-2013.
הכנסה ותגמולים – הלשכה מייצרת הכנסה משמעותית לתקציב של ארצות הברית.
ההערכה ב-2009 הייתה שהקרקעות הציבוריות ייצרו הכנסה בך 6.2 מיליארד דולר, בעיקר מפיתוח אנרגיה.
43.5% מהכנסה זו מועברת ישירות למדינות ולמחוזות במארה לסייע בסלילת כבישים, בניית בתי ספר ושירותים נוספים לקהילה.
מערכת שימור הנוף הלאומית (National Landscape Conservation System), הקרויה מ-2009 "אדמות השימור הלאומיות" (National Conservation Lands), הוקמה בשנת 2000 ומפוקחת על ידי הלשכה.
אדמות מערכת שימור הנוף הלאומית מהוות רק 12% מהקרקעות המנוהלת על ידי הלשכה.
הקונגרס חוקק את פרק II של החוק הכולל של ניהול אדמות הציבור (Omnibus Public Land Management Act) מ-2009 (חוק ציבורי מספר 11–111), על מנת להפוך את המערכת לחלק קבוע של מערכת ההגנה על אדמות הציבור בארצות הברית.
בעקבות ייעוד אזורים אלו לשימור הורה החוק ללשכה להבטיח שמקומות אלו מוגנים עבור דורות עתידיים, בדומה לפארקים הלאומיים ומקלטי חיות הבר.
מקור: סטטיסטיקות ומשאבים של לשכת ניהול הקרקעות
אכיפת החוק על אדמות הלשכה
לשכת הקרקעות של ארצות הברית מתפקדת כסוכנות אכיפת חוק פדרלית באמצעות משרד אכיפת החוק והביטחון (Office of Law Enforcement & Security) שלה.
שומרי הפארק (park ranger) והסוכנים המיוחדים (special agents) של הלשכה מקבלים את הכשרתם במרכזי ההכשרה הפדרליים (Federal Law Enforcement Training Centers).
במסגרת זו יש 300 עובדים במשרה מלאה.
שומרים במדים אוכפים את החוקים והתקנות שנקבעו לגבי הקרקעות והמשאבים של הלשכה.
כחלק ממשימה זו נושאים שומרי הפארק נשק חם, ציוד הגנה, מבצעים מאסרים, מפעילים צווי חיפוש, ממלאים דוחות ומעידים בבתי המשפט.
הם שואפים להקים נוכחות קבועה ומתמשכת בשטח נרחב של קרקעות ציבוריות, כבישים ומקומות נופש.
הם מתמקדים בהגנה על משאבים טבעיים ותרבותיים, על עובדים אחרים של הלשכה ועל תיירים.
בהתחשב באתרים הרבים של הקרקעות הציבוריות של הלשכה, משתמשים שומרים אלו בכלבים, מסוקים, אופנועי שלג, אופני הרים וסירות על מנת למלא את חובתם.
בניגוד להם הסוכנים המיוחדים של הלשכה פועלים כבלשים חוקרים המתכננים ומבצעים חקירות הנוגעות להפרות אפשריות של החוקים הפליליים והמנהליים של הלשכה וחוקים אחרים במסגרת ספר החוקים של ארצות הברית.
סוכנים מיוחדים הם שוטרים בבגדים אזרחיים הנושאים כלי נשק חבויים, וציוד הגנה אחר, מבצעים מאסרים, מנהלים חקירות פליליות מיוחדות, מכינים תיקי חקירה לתובעים מקומיים ומכינים דוחות חקירה.
חוקרים פליליים עורכים לעיתים חקירות פנים וחקירות של תביעה אזרחית.
לשכת ניהול הקרקעות מנהלת את עדרי סוסי וחמורי הפרא על קרקעות ציבור בעשר ממדינות מערב ארצות הברית.
אף שהם פראיים הסוכנות מחויבת להגן עליהם על בסיס "חוק הסוסים והחמורים הפראיים" (Wild and Free-Roaming Horses and Burros Act) מ-1971. אוכלוסיית הסוסים גדלה באופן משמעותי מכיוון שלסוסים יש מעט טורפים טבעיים.
החוק כפי שנחקק מאפשר תנאים לסילוק בעלי חיים עודפים.
הרג של בעלי חיים צולעים, זקנים וחולים, אימוץ של גורמים פרטיים ואפילו הרג של חיות בריאות אם ניהול המרעה מחייב זאת.
בפועל כמעט שמעולם לא הרגו סוסים בריאים או חולים.
בעקבות "חוק שיפור אדמות המרעה הציבוריות" של 1978 הקימה הלשכה 179 "אזורי ניהול עדרים" (herd management areas) על שטח של 128,000 קילומטרים רבועים שבהם יכולים להיות סוסי פרא על אדמות פדרליות.
ב-1973 התחילה הלשכה במיזם ב"רכס סוסי הפרא בהרי פריור" (Pryor Mountains Wild Horse Range) הידוע בשם "יוזמת אמץ סוס".
התוכנית ניצלה סעיפים ב"חוק הסוסים והחמורים הפראיים" המאפשרים לאנשים פרטיים "מוסמכים" ל"אמץ" כמה סוסים שירצו אם יוכלו להראות שהם יכולים להעניק טיפול מספק לבעלי החיים.
בשעתו, הבעלות על הסוסים נשארה באורח קבע בידי הממשלה הפדרלית.
מיזם הפיילוט היה כה מוצלח שהלשכה אפשרה לו להתפשט בכל רחבי המדינה ב-1976. תוכנית "אמץ סוס" הפכה במהירות לשיטה העיקרית של סילוק סוסי בר עודפים מאדמות הלשכה לנוכח היעדר שיטות מעשיות אחרות.
הלשכה גם השתמשה בכמויות מוגבלות של אמצעי מניעה בעדרים, בדמות חיסונים ב-PZP.
התומכים אומרים שהשימוש הנוסף בחיסונים אלו יסייעו לצמצם את מספר הסוסים העודפים בניהול הלשכה.
למרות ההצלחות הראשוניות של תוכנית האימוץ נאבקה הלשכה לשמר רמות רצויות של מספר סוסים, שכן בלי טורפים טבעיים, יכול מספר הסוסים להכפיל את עצמו כל ארבע שנים.
נכון ל-2014, היו יותר מ-49,000 סוסים וחמורי פרא באדמות הלשכה, הרבה מעבר לשיעור "רמת הניהול הרצויה" של הלשכה בכמעט 22,500.
הלשכה לניהול הקרקעות מפעילה מספר תוכניות והקימה שותפויות כחלק מתוכנית הניהול שלהם לשימור סוסים וחמורי פרא בארצות הברית.
יש כמה עדרים של סוסים וחומרים הרועים באופן חופשי על שטח של 108,000 קילומטרים רבועים בעשר מדינות במערב ארצות הברית.
הכרחי להבטיח איזון השומר על ניהול העדרים בקרקעות ועל אוכלוסיית בעלי החיים בריאה.
השותפויות עם ארגונים אחרים, כדוגמת "קרן מורשת המוסטנג" (Mustang Heritage Foundation), מסייעות באימוץ כמו גם בחינוך והעלאת מודעות לגבי סוסי וחמורי פרא.
ב-2009 פתחה הלשכה לניהול הקרקעות משרדי תיאום של אנרגיה מתחדשת במטרה לאשר ולפקח על מיזמים של אנרגיית רוח, אנרגיה סולארית, ביומסה ואנרגיה גאותרמית באדמות הלשכה.
המשרדים שוכנים בארבע מדינות שבהן הראו חברות אנרגיה את העניין הגדול ביותר בפיתוח אנרגיה מתחדשת: אריזונה, קליפורניה, נבדה וויומינג.
אנרגיה סולארית – ב-2010 אישרה הלשכה מיזם ראשון של תחנת כוח סולארית גדולה על אדמה ציבורית.
נכון ל-2014 הוצעו 70 מיזמי אנרגיה סולארית על שטח של אדמה ציבורית של 2,300 קילומטרים רבועים המנוהלים על ידי הלשכה בעיקר באריזונה, קליפורניה ונבדה.
מתוכם אושרו 29 מיזמים שיש להם פוטנציאל לייצר 8,786 מגה-ואט של אנרגיה מתחדשת או מספיק אנרגיה כדי לספק חשמל ל-2.6 מיליון בתים.
המיזמים נעים ממערכת פוטו וולטאית בהספק של 45 מגה-ואט על שטח 1,710 דונם לתחנה של 1,000 מגה-ואט של מראות פרבוליות.
אנרגיית רוח – הלשכה מנהלת 83,000 קילומטרים רבועים של אדמות ציבור עם פוטנציאל לרוח.
היא אישרה 39 מיזמי פיתוח של אנרגיית רוח עם הספק כולל של 5,557 מגה-ואט או מספיק על מנת לספק חשמל למעלה ל-1.5 מיליון בתים.
בנוסף, אישרה הלשכה מעל אתרי ניסוי אנרגיית רוח.
אנרגיה גאותרמית – הלשכה מנהלת 59 הסכמי חכירה גאותרמיים בהספק כולל של 1,500 מגה-ואט.
הספק זה מהווה מעל ל-40 אחוז של קיבולת האנרגיה הגאותרמית בארצות הברית.
ביומסה וביואנרגיה – המלאי הגדול של יערות מספק ביומסה לייצור החשמל.
הביומסה מורכבת מ"חומרים בקוטר קטן" ושאריות אחרות כתוצאה מכריתת עצים לתעשייה וניהול היערות.
אף שהשימוש בחומרים אלו כמקור מתחדש נמצא בתחילת דרכו, הסוכנות משתתפת בפרויקטי פיילוט במטרה להגדיל את השימוש בחומרי הביומסה המתכלים ברשותה בתוכניות של ביואנרגיה.
לשכת מורוזוב לעיצוב ובניית מכונות בחרקיב, המכונה לעיתים קרובות לשכת העיצוב מורוזוב או בקיצור KMDB, היא חברה בבעלות המדינה בחרקיב, שבאוקראינה, המתכננת כלי רכב משוריינים, כולל טנקי המערכה העיקריים T-80UD ו-T-84, כמו גם רק"מים.
הלשכה הייתה אחראית לתכנון ובניית רכבי הקרב המשוריינים החשובים ביותר בברית המועצות, כולל סדרת הטנקים BT והטנקים T-34, T-54 ו-T-64. ללשכה קשר הדוק עם מפעל מאלישב.
KMDB התחיל כצוות עיצוב טנקים של מפעל הקטר קומינטרן (KhPZ, כיום מפעל מאלישב) בשנת 1927, בחרקיב, הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית הסובייטית האוקראינית והיה אחראי על תכנון T-12 ו-T-24.
בשנות השלושים הוגדר צוות התכנון כמשרד עצמאי לעיצוב טנקים בשם T2K והחל לעבוד על סדרת הטנקים BT.
בשנת 1936 נקבע המפעל מחדש כ"מפעל מספר 183" ולשכת העיצוב "KB-190".
המפעל ייצר גם כמויות קטנות של טנקי T-35 מרובי צריחים והייתה לו לשכת תכנון נפרדת (KB-35) כדי לסייע בפיתוחם.
בשנת 1937 הוקמה לשכת עיצוב נפרדת לבניית תחליף לסדרת הטנקים BT, תחת פיקוחו של מיכאיל קושקין.
קושקין דחף את גבולות המפרט שניתן לו והמשיך בפיתוח שהוביל ליצירת T-34, הטנק המיוצר ביותר ואחד הטנקים הטובים ביותר של מלחמת העולם השנייה.
ייצורו הסדרתי החל ביוני 1940 בחרקיב, ובהמשך במפעל הטרקטורים בסטלינגרד ובמפעל בניית הספינות סורמובו.
באותה שנה מת קושקין ואלכסנדר מורוזוב מונה למעצב הראשי של לשכת העיצוב, תפקיד אותו ימלא במשך שלושים ושש שנות חייו הבאות.
בשנת 1939 אוחדו לשכות עיצוב הטנקים של חרקיב לסוכנות אחת בשם מחלקה 520. בשנת 1941, בגלל ההתקדמות הגרמנית, פונו חנויות המפעל וחנויות העיצוב להרי אורל.
המפעל אוחד עם מפעל אוראלווגונזבוד בניז'ני טאגיל למפעל אחד שנקרא מפעל הטנקים של אורל מספר 183.
למרות שיפורי הייצור וההתרכזות בייצור T-34, נמשכו גם עבודות עיצוב חדשות במהלך המלחמה.
ה-T-44 החל להיות מיוצר במפעל בחרקיב בשנת 1945, והאבטיפוסים הראשונים של ה-T-54 נבנו במפעל זה.
לאחר תום המלחמה העביר המפעל בהדרגה את הפעילות חזרה לאוקראינה הסובייטית (כיום כמפעל דיזל של חרקיב מספר 75).
ייצור T-54 החל באורל וחרקיב בשנים 1947–1948, והמהלך הסתיים עם הקמתה של לשכת העיצוב KB-60M בחרקיב.
במהלך התקופה שלאחר המלחמה העביר מורוזוב פיתוח נוסף של ה-T-54/55 למשרד העיצוב של מפעלי אוראלווגונזבוד, והחל לעבוד על טנק מערכה עיקרי מהדור הבא, שיהפוך לטנק T-64, שעליו אלכסנדר מורוזוב יקבל את אות עיטור לנין.
מפעל מספר 75, ששינה את שמו ל"מפעל מאלישב" בשנת 1957, בנה מנועי טנקים ובהמשך לקח חלק בייצור של T-54, T-55 (בשנת 1958, זה היה הטנק המיוצר ביותר אי פעם) וטנקי T-64 (שנוצר ב-1967).
ה-T-64 הורכב גם במפעל קירוב בלנינגרד ובמפעל אוראלווגונזבוד.
בשנות ה-60 עיצבה הלשכה גם טנקים בעלי להביור מדגם OT-54 ו-TO-55, לייצור במפעל הבנייה למכונות התובלה של אומסק.
בשנת 1966 שולבו לשכת עיצוב הטנקים (מחלקה 60) וחנות לייצור טנקים ניסיוניים (חנות 190) למשרד העיצוב לבניית מכונות של חרקוב (KMDB).
בשנת 1979, לאחר מותו של מורוזוב, שמו שונה לשמו הנוכחי של המפעל.
KMDB עיצב את טנק T-80UD, גרסת מנועי דיזל של ה-T-80 המופעלת על ידי טורבינת הגז, בשנת 1985. מאז התפרקות ברית המועצות זהו אחד ממפעלי הנשק החשובים באוקראינה והוא יצרן הרק"מים החשוב במדינה.
לשכת הרמטכ"ל היא מערך אנשי לשכתו של ראש המטה הכללי בצה"ל.
היא ממוקמת בקומה ה-14 בבניין המטה הכללי במחנה רבין שבקריה.
הרמטכ"ל - קצין בדרגת רב-אלוף, מפקד צבא הגנה לישראל.
סגן הרמטכ"ל - קצין בדרגת אלוף, חבר פורום מטכ"ל.
מפקדת הפיקוד העליון (מפ"ע) - קצינה בדרגת סגן-אלוף.
תפקידה לרכז את כל התחומים הרכים בפעילות המטכ"ל (גיבוש חומרים לפגישות, טיפול בנאומים, אירועים שהרמטכ"ל מוביל או לוקח בהם חלק, הקשר עם הכנסת, עם ועדות הכנסת, משרדי ממשלה וטיפול בפניות ציבור ללשכת הרמטכ"ל).
למפקדת הפיקוד העליון כפופים 4 קצינים בדרגת רב-סרן ועשרות חיילים.
רמ"ד כנסת ממשל וציבור (כמ"צ) - קצין בדרגת רב-סרן.
ע' מפ"ע - קצינה בדרגת רב-סרן.
אחריות על כלל אירועי המטכ"ל, כתיבת נאומי הרמטכ"ל והאינטגרציה במפקדת הפיקוד העליון.
עוזר הרמטכ"ל - קצין בדרגת אלוף-משנה, חבר פורום מטכ"ל.
עוסק בנושאים רגישים כמו עניינים אישיים הנוגעים לבעלי תפקידים.
הוא בדרך כלל איש סודו של הרמטכ"ל ומהאנשים הקרובים אליו ביותר.
על פי רוב, עוסק בסוגיות הנוגעות למינויי בכירים בצה"ל, מדיניות תקשורתית, קשר בכיר עם גופים אזרחיים ועוד.
מי שמגדיר את תפקידו של עוזר הרמטכ"ל הוא הרמטכ"ל עצמו.
התפקיד נוצר ב־1984, כאשר במהלך מלחמת יום הכיפורים ומלחמת לבנון הראשונה היו קצינים בכירים ששימשו כעוזרי הרמטכ"ל שלא נמנו על לשכתו.
ע' עוזר הרמטכ"ל - קצין בדרגת סרן, המוביל את תיאום הלו"ז של עוזר הרמטכ"ל ומלווה את התהליכים שבתחום אחריותו של עוזר הרמטכ"ל (מינויים, תקשורת, קשרי בכירים ועוד).
ראש לשכת הרמטכ"ל (רל"ש הרמטכ"ל) - קצין בדרגת סגן-אלוף, אשר מוביל את סדר-היום המבצעי עבור הרמטכ"ל בשיח רל"שים מול היחידות השונות בצה"ל, גופי מערכת הביטחון ומול המזכירות הצבאית לראש הממשלה.
עד 1984 היה הקצין הבכיר בלשכת הרמטכ"ל.
עוזר רל"ש הרמטכ"ל - קצין מודיעין בדרגת רב-סרן, יוצא חטיבת המחקר באגף המודיעין.
משמש בפועל כעוזר הרמטכ"ל לענייני מודיעין.
מזכיר הרמטכ"ל - קצין בדרגת רב-סרן.
תפקידו לתאם את האירועים השונים (פגישות, דיונים וסיורים) בהם הרמטכ"ל לוקח חלק.
שליש הרמטכ"ל - תפקיד עבר אותו מילא קצין בדרגת סרן, רב-סרן או סגן-אלוף.
Kanzleramt היא סדרת טלוויזיה גרמנית המבוססת על תבנית סדרת הטלוויזיה האמריקאית הבית הלבן, בהפקת רשת ZDF.
עלילתה ממוקמת בעיקר בלשכת קנצלר גרמניה הבדיוני אנדראס ווייר (קלאוס בארנדט) ומספר את סיפור הקריירה הפוליטית של ראש הממשלה הגרמנית ועל חייו הפרטיים כאלמן ואב לבת מתבגרת.
לקנצלר גרמניה אנדראס ווייר יש בעיות רבות.
לא משנה אם נשיא רוסיה לא רוצה להחזיר תמונות שנעלמו במהלך מלחמת העולם השנייה, אם הוא סובל מכאבי גב או אם נורה שגריר גרמניה בטורקיה.
באופן פרטי ווייר גר עם בתו נינה בת ה-17 שהתאהבה ברקדנית סלסה והקנצלר מוצא עצמו מלהטט בקושי בין בעיות מדיניות לבעיותיו האישיות.
קלאוס בארנדט - אנדראס ווייר, קנצלר
רוברט אטצורן - נורברט קראפט, ראש לשכת הקנצלר
הרברט קנאופ - קוני ברגמן, דובר הממשלה
קלאודיה מישלן - אדית למברט, ראש המחלקה למדיניות חוץ
ריטה רוסק - בירט שמיץ, ראש סגל לשכת הקנצלר
הייקו דויטשמן - אלכסנדר נכטווה, כותב הנאומים של הקנצלר הפדרלי
קרולינה טסקה - נינה ווייר, בתו של הקנצלר הפדרלי
גבריאלה מריה שמייד - ד"ר כריסטה טמפלין, רופאת הקנצלר
"'לשכת הקנצלר' היא מבדרת, מרגשת ומעניינת", אמר פרידריך בוהל (ממפלגת CDU), לשעבר ראש לשכת הקנצלר.
בהשוואה לתבנית האמריקאית עטורת הפרסים, הסדרה נראתה לרוב המבקרים כסדרה רדודה וטריוויאלית.
כותב הנאומים לשעבר של המדינאי הגרמני ווילי ברנדט, מרטין א.
סוסקינד, ציין כי הסדרה בלתי מציאותית.
הסדרה לא זכתה להצלחה ובוטלה לאחר שנים עשר פרקים.
צפו בה 4.87 מיליון צופים (נתח שוק של 15.2 אחוזים), אך מספרי הצפייה צנחו במהירות יחסית ל-1.5 עד 1.7 מיליון.
לשכת הראיות היה שמו של מינהל המודיעין הצבאי של האימפריה האוסטרו-הונגרית, שמשרדיה שכנו בווינה, אוסטריה.
הסוכנות הוקמה בשנת 1850 כשירות הביון הצבאי הקבוע הראשון בעולם, והפכה לפעילה במלחמת אוסטרו-סרדיניה ב־1859 ובמערכה נגד פרוסיה בשנת 1866, אם כי בהצלחה מועטה.
תחילה דיווחה הלשכה למשרד החוץ האוסטרו-הונגרי, אך הועברה שוב למטה הכללי עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
הלשכה התקיימה עד סופה של המלוכה בשנת 1918.
הלשכה הפעילה את Kundschaftsbüro, שהוטל עליה לפקח על מדינות זרות.
לקראת סוף המאה ה־19 גברה המתיחות בקרב המעצמות הגדולות באירופה, שהובילה להגברת הפעילות של שירותי הביון.
שיקוף האינטרסים הפוליטיים, תשומת הלב של השירותים האוסטרו-הונגריים הופנתה בעיקר מזרחה ודרומה (לרוסיה והבלקן); בעוד, רוסיה התעניינה בעיקר בענייני אוסטריה-הונגריה והרייך הגרמני.
הלשכה אספה מודיעין צבאי רלוונטי ממקורות שונים לדיווחים יומיים לרמטכ"ל (Generalstabschef) ודיווחים שבועיים לקיסר פרנץ יוזף; עד 1913 היה צריך להגיש את הדיווחים לקיסר בכתב מחובר.
ליבת הלשכה דאז כללה 20 קצינים, חלק קטן מהמספרים שהועסקו בשירותים הגרמניים או הרוסים.
מחסור זה נבע בעיקר מכך שהשירות היה חלק ממשרד החוץ, שכמוסד אימפריאלי נהג לקבל רק את סכום המימון המינימלי המקובל מהצד ההונגרי .
בשנת 1903 הצליחו השירותים הרוסיים לגייס את אלפרד רדל, קצין מטכ"ל ובהמשך ראש המודיעין הנגדי וסגן מנהל לשכת הראיות, כסוכן כפול.
תגליתו בשנת 1913 הובילה למשבר פוליטי וצבאי קשה באוסטריה ערב מלחמת העולם הראשונה.
במהלך המלחמה ההיא, חשיבות הלשכה גברה; המשימה החדשה יחסית ליירט שידורי רדיו נוספה לתפקידיה המסורתיים כמו צנזורת דואר.
בשנה האחרונה למלחמה (1918), הלשכה - שבראשה עמד מקסימיליאן רונג - בשילוב עם שירות המודיעין המקומי (Staatspolizei) דווח כי העסיק 300 קצינים, 50 פקידים, 400 סוכני משטרה, 600 חיילים ו־600 מודיעים.
אל"ם יוסף פליקן פון פלאואנוולד, 1866–1869
אל"ם לודוויג אדלר פון קורנארו, 1870–1871
אל"ם הוגו ריטר בילימק פון ויסולם, 1882–1886
אל"ם אדמונד ריטר מאייר פון ולרשטיין ואנד מרנג, 1886–1892
סא"ל אמיל פרייהר וויינוביץ' פון בלוברסקה, 1892–1896
סא"ל דסידריוס קולוסווארי דה קולושוואר, 1896–1898
אל"ם ארתור פרייהר גייזל פון גייזלינגן, 1898–1903
אל"ם אוגוסט אורבנסקי פון אוסטרימייץ, 1909–1914
אל"ם אוסקר הרנילוביץ 'פון צבטאסין, 1914–1917
הביוגרפיה הבדיונית של הבלש, נירו וולף, כוללת התייחסות לוולף - במקור מונטנגרי - שפעל כסוכן לשכת הראיות בשנים של הגברת המתיחות הבלקנית שהובילה לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
נירו הוא הדמות הראשית בספרים מאת רקס סטאוט.
לשכת הסמים הפדרלית הייתה סוכנות של מחלקת האוצר האמריקאית, שהוקמה ב-14 ביוני 1930, כשהיא מאגדת את תפקידי המועצה הפדרלית לשליטה בסמים וחטיבת הסמים.
הלשכות הוותיקות הללו הוקמו כדי לאכוף את חוק מיסוי הסמים 1914 וחוק ייבוא וייצוא סמים נרקוטיים 1922 (הידוע גם כחוק ג'ונס-מילר).
הארי ג'יי אנסלינגר מונה לנציב הראשון של הלשכה על ידי מזכיר האוצר אנדרו מלון תחת הנשיא הרברט הובר.
תחת אנסלינגר, הלשכה דחפה לעונשים קשים על שימוש בסמים.
הסוכנות ללוחמה בסמים הוסמכה להעניש על אחזקת סמים כגון מריחואנה על בסיס חוק מס המריחואנה 1937, כמו גם חיזוק חוק מס הסמים 1914. למרות זאת, המוקד העיקרי שלה היה להילחם בהברחת אופיום והרואין.
אחד החוקים נגד אופיום היה חוק השליטה באופיום 1942. לשם כך הקימה הלשכה לאורך זמן כמה משרדים מעבר לים בצרפת, איטליה, טורקיה, ביירות, תאילנד ומוקדים אחרים של הברחות סמים בינלאומיות.
סוכנים אלה (שמעולם לא היו יותר מ-17) שיתפו פעולה עם גורמי אכיפת סמים מקומיים באיסוף מודיעין על מבריחים.
העבודה נגד הרואין ואופיום הונעה עם זאת משיקולי מדיניות החוץ: במהלך מלחמת וייטנאם, למשל, הושמה חשיבות רבה בחקירת מבריחים וייטנאמים שיכולים להיות קשורים למחתרת המקומית, בעוד שנותרו חקירות של מבריחים בקנה מידה גדול מתאילנד ואלה הוזנחו.
אנסלינגר פרש בשנת 1962 ובמקומו מונה הנרי ג'ורדנו, שהיה לנציב הלשכה עד שזו מוזגה בשנת 1968 עם הלשכה לפיקוח על סמים, סוכנות מינהל המזון והתרופות, כדי להקים את הלשכה לסמים וסמים מסוכנים, סוכנות של מחלקת המשפטים של ארצות הברית, שהייתה הסוכנות שקדמה למינהל אכיפת הסמים (DEA).
לשכת התרבות של הרייך הייתה סוכנות ממשלתית בגרמניה הנאצית.
היא הוקמה על פי חוק ב-22 בספטמבר 1933 במהלך תהליך הנאציפיקציה ביוזמת שר התעמולה של הרייך יוזף גבלס כארגון מקצועי של כל אמני היצירה הגרמניים.
הלשכה נועדה להשיג שליטה על כל חיי התרבות בגרמניה הנאצית ביצירה, פרסום וקידום "אומנות ארית" המתיישבת עם האידיאלים הנאצים.
כל אמן היה צריך להגיש בקשה לחברות בהצגת תעודה ארי, בקשה שנדחתה הביאה בפועל לאיסור תעסוקתי למגישה.
לשכת התרבות כללה יחידות למוזיקה, קולנוע, ספרות, ארכיטקטורה, ואמנות חזותית.
לשכת התרבות של הרייך הייתה מזוהה עם משרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם עם מושבו ברחוב וילהלמפלאץ בברלין.
קצין האס אס האנס הינקל היה אחד הקצינים האחראים על הלשכה והיה הממונה המיוחד של גבלס להסרת יהודים מחיי התרבות הגרמניים.
ה- RKK התפרקה בסופו של דבר ונכסיה הוחרמו בחוק מספר 2 (שיצא ב-10 באוקטובר 1945) של מועצת הפיקוח של בעלות הברית.
תמונות וחומר ארכיון נשמרות על ידי הארכיון הפדרלי הגרמני ונשמרו במרכז המסמכים של ברלין .
לשכת העיתונות והמידע הפדרלית הוא הגוף הממשלתי המרכזי בגרמניה, העוסק בהפצת מידע לציבור ובקשר עם התקשורת.
הגוף הוקם במטרה לתאם את פעילות התקשורת של הממשלה הפדרלית ולספק מידע מדויק ומעודכן לתקשורת ולציבור הרחב על פעילויות הממשלה והמדינה.
הוא פועל כגוף המרכזי להנגשת מידע לתקשורת, והוא מהווה חלק בלתי נפרד מהאסטרטגיה התקשורתית של ממשלת גרמניה.
לשכת העיתונות והמידע הוקמה בשנת 1953, לאחר מלחמת העולם השנייה, כחלק מהמאמץ לשקם את מערכת התקשורת הממשלתית בגרמניה ולספק מידע אמין ומדויק לציבור בשיקום המדינה לאחר שנים של דיכוי.
תפקידו הראשון היה להבטיח שיתוף פעולה הדוק בין הממשלה והתקשורת כדי להבטיח שהמדינה תוכל להציג את פעולותיה בצורה ברורה לציבור הגרמני ולעולם הרחב.
במהלך שנות ה-60 וה-70, עם התחזקותה של הדמוקרטיה הפדרלית בגרמניה, לשכת העיתונות והמידע המשיכה למלא תפקיד חשוב בהנחיית התקשורת הממשלתית.
זאת הייתה תקופה של עלייה במודעות הציבורית ובדרישה לשקיפות, במיוחד לאחר תקופות של דיכוי פוליטי תחת השלטון הנאצי.
בעקבות זאת, הלשכה נדרשה להיענות לאתגרים חדשים של קשר עם הציבור תוך שמירה על מסר אחיד וברור.
החל משנות ה-90, הלשכה העמיקה את מאמציה כדי לנהל את הדימוי של גרמניה בעולם ובמיוחד בנושאים של פוליטיקה בינלאומית ויחסים דיפלומטיים.
היא עסקה בהנגשת מידע על גרמניה ברחבי העולם, הן לגבי ההיסטוריה של המדינה והן בנוגע למדיניות הפנים והחוץ שלה.
הלשכה הרחיבה את פעילותה לאתרי אינטרנט ופרסומים במגוון שפות זרות, מתוך מטרה להציג את גרמניה כמדינה פתוחה ומודרנית בפני הקהל העולמי.
עם תחילת המאה ה-21 וההתפתחות המהירה של אמצעי תקשורת דיגיטליים, גיבשה הלשכה מערכות חדשות של הפצת מידע, כמו אתרי אינטרנט מקומיים ובינלאומיים, בלוגים ממשלתיים ופעילות רבה במדיה החברתית.
גוף זה המשיך להיות המרכזי של ממשלת גרמניה שמפקח על הפצת הודעות לעיתונות, פרסומים רשמיים, ועמדות הממשלה בנוגע לאירועים פוליטיים, חברתיים וכלכליים במדינה ובעולם.
תפקידי לשכת העיתונות והמידע הפדרלית:
הפצת הודעות רשמיות לעיתונות, המעדכנות את הציבור והעיתונות על החלטות ממשלתיות, חוקים חדשים, פעילויות הממשלה, ביקורים רמי דרג ועוד.
יוזמת ומבצעת תוכניות תקשורת, שמסייעות בהבהרת מדיניות הממשלה לציבור, באמצעות אמצעי תקשורת מגוונים, כגון סרטונים, קמפיינים פרסומיים ופרסומים דיגיטליים.
אחראית תיאום עם התקשורת הבינלאומית, במטרה לשמור על תדמיתה של גרמניה בעולם ולקדם את יחסיה הדיפלומטיים עם מדינות אחרות.
זה כולל אתרי אינטרנט בשפות זרות, תרגום חומרים ופרסום מידע על גרמניה ברחבי העולם.
עוקבת אחרי השפעת ההודעות לעיתונות והקמפיינים הציבוריים, על מנת להעריך את השפעתם על הציבור ולקבוע אם יש צורך בשינויים או עדכונים בהודעות ובתכנים.
לשכת העיתונות והמידע הפדרלית כפופה ישירות למשרד הקנצלר של גרמניה (Bundeskanzleramt), ומנוהלת על ידי מנהל כללי, הנקרא "ראש לשכת העיתונות והמידע".
הצוות בלשכה מורכב ממומחים לתקשורת, עיתונאים, דוברים ופקידים ציבוריים, העוסקים במילוי מטרות הגוף בצורה מקצועית וממוקדת.
לשכת העיתונות והמידע מחולקת למספר יחידות ארגוניות
היחידה המדינית: אחראית על פרסום מידע הנוגע למדיניות החוץ של גרמניה ויחסיה עם מדינות אחרות.
היחידה הפוליטית: אחראית על פרסום מידע בנוגע לפעולות ומדיניות הפנים של הממשלה.
המחלקה להנגשת מידע ציבורי: אחראית על עיבוד והפצת מידע לציבור דרך ערוצים שונים, כגון אתרי אינטרנט, מדיה חברתית, פרסומות ועוד.
בנוסף, קיימים משרדים אזוריים של לשכת העיתונות והמידע המיועדים לתיאום הפעולות המקומיות במדינות הפדרליות השונות של גרמניה.
לשכת המשמר הלאומי היא הסוכנות הפדרלית האחראית על ניהולו של המשמר הלאומי של ארצות הברית, והיא פועלת כגוף משותף למחלקת הצבא ולמחלקת חיל האוויר.
הלשכה הוקמה מתוקף חוק המיליציה משנת 1903 (Militia Act of 1903), אשר הסדיר את מעמדו הפדרלי של המשמר הלאומי.
ראש המשמר הלאומי ולשכת המשמר הלאומי (National Guard Bureau) אחראים להבטיח את אימונם, הצטיידותם ואיושם הנכון של המשמר הלאומי של הצבא (Army National Guard) ושל המשמר הלאומי של חיל האוויר (Air National Guard).
תפקידם הוא לוודא שכוחות אלה יוכלו למלא את ייעודם כעתודות הלחימה העיקריות של הצבא ושל חיל האוויר – לנהל ולנצח במלחמותיה של האומה, להגן על המולדת, ולסייע לקהילות בעת אסונות טבע או אסונות שנגרמו בידי אדם.
לשכת התכנון (מוכנה גם לשכת התכנון המרכזית וגם לשכת התכנון יו"ש) הוא הגוף האחראי על תכנון פרויקטים שונים בשטח C שביהודה ושומרון – תכנון למגורים ותשתיות, רגולציה ורישוי בבינוי, והכנת תקנות ותוכניות אסטרטגיות.
מאז אוקטובר 2024 מכהן בתפקיד יושב ראש הלשכה יהודה אלקלעי.
הוא מכהן במקביל בתפקיד יושב ראש מועצת התכנון העליונה.
קודם למינויו, על ידי השר במשרד הביטחון בצלאל סמוטריץ', כיהן כמנהדס הראשי של מועצה אזורית שומרון.
מטה לשכת התכנון נמצא במחנה בית אל שבבית אל, יחד עם משרדי המנהל האזרחי.
לשכת התכנון אחראית אחריות לתכנון הפיסי בתחומי שטח C ביהודה ושומרון, והיא האמונה על פיקוח-העל על התחום באזור זה.
היא המתכנת את תוכניות המתאר המקבילות לרמות הארצית, המחוזית והמקומית, ומועצת התכנון העליונה וגופיה, אותן בסמכות הלשכה לנהל, היא המאשרת את התוכניות, לרבות תצ"רים.
כמו כן, בסמכותה ליזום הכנה של תוכניות מתאר ולטפל בכאלה במקום הרשויות המקומיות שבתחומה אם התרשלו בתפקידן.
כמו כן, היא אחראית לתיאום מול הרשויות בכל ענייני התכנון והבנייה, וברשותה לערוך כנסים לבכירים בהן בתחום התכנון והבנייה.
בסמכותה לקבוע את מדיניות התכנון באזור ולטפל במכרזים בתחומה.
הלשכה אחראית לקדם את הליכי התכנון שלה בוועדות התכנון השונות, ובסמכותה למשוך סמכויות מהן בעת הצורך.
בנוסף, היא הקובעת את מרחבי התכנון עבור ועדותיה השונות ואחראית למעקב אחרי פעילותן.
היא אחראית על מערכות המידע הקשורות לתחומי פעילותה, והן מערך ה-GIS (מערכת מידע גאוגרפי) של האזור ועדכון שלו, קליטת מידע גאוגרפי סטטוטורי, עיבודו והפקת מפות ממנו, ריכוז מידע ממושב בהקשר זה בחלוקה לשכבות, בית היתר בתחומי ייעודי קרקע, בעלויות קרקע, קווי ומתקני תשתית, צווים, שטחי אש ושמורות טבע.
הלשכה היא האחראית לביצוע סקרי שטח בנושאים עליהם היא אמונה ולפקח על הפרות של ריבונותה.
נושא רישוי הבנייה במרחב זה נמצא באחריותה בלעדית של הלשכה, לרבות רישוי בינוי חקלאי הן לישראלים והן לפלסטינים, רישוי בנייה בנושאי תחבורה וכבישים, נושאי איכות הסביבה, נושאי כרייה וחציבה, הקמת מתקני שידור קטנים וזעירים הפועלים מתוקף תמ"א 56 ובסמכותה להוציא עבורם טופסי אישור אכלוס.
הלשכה בעלת סמכות ליזום הכנת חוקים, צווים ותקנות בתחומי התכנון והבניה באזור ובנוסף להחיל כאלה מכוח חוק התכנון הירדני, שפעל באזור לפני כיבושו במלחמת ששת הימים.
היא גם הגוף הפועל מול מינהל התכנון, הפועל בשאר שטח מדינת ישראל, ואחראית להשתתף בוועדותיו השונות הקשורות באזור יהודה ושומרון, ומול משרדי הממשלה דוגמת הביטחון, הבינוי והשיכון, הגנת הסביבה, התחבורה, וגורמים וגופים נוספים דוגמת ההתיישבות הצבאית והמנהל האזרחי, לרבות מתן חוות דעת לגוף זה והשתתפות במליאת צוות קו כחול שלו.
היא אחראית על הקשר עם כלל בתי המשפט בישראל.
בנוסף, הלשכה אמונה על הקשר עם הרשות הפלסטינית בהקשר של תכנון ובנייה.
הלשכה אחראית גם לקשר על האזרחים, ובתפקידה טיפול בפניות הציבור בתחום התכנון, הבניה והרישוי וקבלת קהל בנושאים אל.
היא אחראית לפרסם מידע תכנוני בנוגע לנושאים עליהם היא אמונה, בהתאם לפניות ולחוק חופש המידע.
לשכת התכנון מורכבת ממספר גופים:
מועצת התכנון העליונה – ועדת התכנון והבנייה העליונה בשטח, והיא מנוהלת על ידי לשכת התכנון.
היא מקבילה לכל הוועדות בישראל הריבונית.
יש לה שמונה ועדות משנה: ועדת התיישבות, ועדת תכנון ורישוי, ועדת דרכים, מסילות ברזל ושדות תעופה, ועדת איכות הסביבה, ועדת כרייה וחציבה, ועדת תמ"א 56 ועדה להתנגדויות וועדה לפיקוח.
החלטות המועצה זקוקות לאישור מנהלת ההתיישבות על מנת לקבל אישור בנייה.
מזכירות לשכת התכנון יו"ש – משמשת כמזכירות הלשכה, מטפלת בפניות הציבור, בתלונות התושבים ובבקשות למתן מידע תכנוני, ובנוסף כמזכירות מועצת התכנון העליונה וועדות המשנה שלה.
מחלקה לתכנון במגזר היהודי (התיישבות) – מטפלת, יוזמת ומתכננת תוכניות מתאר עבור היישובים הישראליים במרחב, אחראית על רישוי הבנייה בשטחים גליליים לטובת ההתיישבות הישראלית, למתן מידע תכנוני לתושבים ולפיקוח על וועדות התכנון המקומיות.
כמו כן, המחלקה מתפעלת את וועדות המשנה להתיישבות ולהתנגדויות של מועצת התכנון העליונה, ובעת הצורך גם את המועצה עצמה.
מחלקה לתכנון במגזר הפלסטיני – מטפלת, יוזמת ומתכננת תוכניות מתאר עבור היישובים הפלסטיניים במרחב, אחראית על מנת אישורים לבנייה חקלאית הן לישראלים והן לפלסטינים, למתן מידע תכנוני לתושבים הפלסטיניים ולהשתתפות בוועדות ומפגשים עם נציגי הרשות הפלסטינית בהקשרי תכנון ובנייה, וקשר בין הרשות ללשכה.