tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוב האנשים המשתמשים באנטי-היסטמין לטיפול באלרגיות, משתמשים בתרופות הדור השני שהן הסוג השני של התרופות האנטי היסטמיניות שיוצרו, שמקלות בתופעות הלוואי, בעיקר נמנום וטשטוש.
השימוש באנטי היסטמינים אצל ילדים
ילדים נוטים לסבול פחות מהפרעה בערנות בעקבות הטיפול באנטיהיסטמינים.
ישנם ילדים, במיוחד הצעירים יותר, המפגינים תגובה פרדוקסלית ונוטים דווקא לערנות יתר.
לכן, השימוש בתכשירים ישנים וכמו פניסטיל, אהיסטון, זדיטן (פרופיטן) ואטרקס, שמקומם לא מקובל בטיפול שגרתי במבוגרים, מהווים אופציה טיפולית טובה בילדים.
בעת תגובה אלרגית, היסטמין מופרש מתאי הפיטום והוא גורם לסימפטומים השונים, כאשר הוא נקשר לקולטנים הנמצאים על התאים ברקמות השונות.
תרופות מסוג אנטי היסטמין חוסמות את הקולטנים השונים להיסטמין שנמצאים על תאי הגוף.
ברגע שקולטנים אלה נחסמים, ההיסטמין המופרש מתאי הפיטום במהלך התגובה האלרגית לא מצליח לגרום להשפעותיו השונות, ובכך הסימפטומים של התגובה האלרגית נחלשים.
1. חסמי היסטמין H1 (לטיפול באלרגיה)
תרופות אלו עשויות לגרום לישנוניות וירידה בערנות.
השימוש בהן כיום פחות נפוץ לטיפול שגרתי באלרגיה אצל מבוגרים, אך עדיין נמצא בשימוש למטרות מסוימות (כגון שינה, בחילות או בילדים).
+שם גנרישמות מסחריים נפוצים בישראלדיפנהידרמין (Diphenhydramine)בנדריל (Benadryl)פרומתיאזין (Promethazine)פרותיאזין, פנרגןכלורפניראמין (Chlorpheniramine)אהיסטון (הופסק שיווק)הידרוקסיזין (Hydroxyzine)אטרקס (Atarax)דימנהידרינט (Dimenhydrinate)טרבמין (Travamin) (משמש לבחילות)דימנטינדן (dimenthindene)פניסטיל וטינדן
דור שני (תרופות שאינן מרדימות)
תרופות אלו יעילות ובטוחות יותר, משפיעות פחות על המוח ולכן גורמות לפחות ישנוניות וירידה בערנות.
שם גנרישמות מסחריים נפוצים בישראל (דוגמאות)לוראטאדין (Loratadine)לורסטין (Lorastine), אלרג'יX (Allergyx)צטירזין (Cetirizine)זירטק (Zyrtec), היסטזין (Histazine)דסלוראטאדין (Desloratadine)אריוס (Aerius), דסלור (Deslor)פקסופנאדין (Fexofenadine)טלפסט (Telfast)בילסטין (Bilastine)בילקסטן (Bilaxten)
2. חסמי היסטמין H2 (לטיפול בחומציות בקיבה)
תרופות אלו פועלות על קולטני ההיסטמין מסוג H2 בתאי דופן הקיבה, ובכך מפחיתות את ייצור חומצת הקיבה.
הן משמשות לטיפול בצרבת, ריפלוקס וכיב פפטי.
שם גנרישמות מסחריים נפוצים בישראל (דוגמאות)הערותפמוטידין (Famotidine)פפסיד (Pepcid), פאמו (Famo)אחת התרופות הנפוצות ביותר מקבוצה זו כיום.ראניטידין (Ranitidine)זנטק (Zantac), זרידקס (Zoridex)שיווק התרופה בישראל הופסק ברובו בעקבות חשש מזיהום בחומר מסרטן.סימטידין (Cimetidine)טאגאמט (Tagamet), סמידין (Simidin)פחות נפוצה כיום בשל אינטראקציות תרופתיות רבות.ניזאטידין (Nizatidine)טאזאק (Tazac), אקסיד (Axid)
תרופות הדור הראשון (המשפיעות על קולטן H1, אשר נמצא ברקמות רבות בגוף), השפיעו להפחתת האלרגיה אך בו-זמנית השפיעו גם על מערכות נוספות, כמו המוח, וכך גרמו בעיקר לנמנום וטשטוש.
לעומתן, התרופות האנטי היסטמיניות של הדור השני הביאו בשורה גדולה בזכות ייצור תרופות אפקטיביות מאוד, שאינן גורמות לתופעות לוואי קשות כמו אלה מהדור הראשון.
מתן ממושך של אנטי היסטמינים אינו גורם להתפתחות "סבילות" - כלומר, אין ירידה בתגובה ו"הגוף לא מתרגל".
אנטיגנים לויקוציטיים אנושיים או HLA (ראשי התיבות של המונח: Human Leukocyte Antigen) היא קבוצת גנים המקודדת לחלבוני ה-MHC בבני אדם (למעשה מערכת זו היא הגרסה האנושית של MHC).
חלבונים אלה, אשר נמצאים על פני התא אחראים לוויסות מערכת החיסון בבני אדם.
קבוצת הגנים הזו שוכנת בכרומוזום 6p 21. גנים אלו הם פולימורפיים מאוד, כלומר, יש להם אללים רבים ושונים, מה שמאפשר להם לכוונן את מערכת החיסון האדפטיבית.
חלבונים אלו ידועים גם בשם אנטיגנים, כתוצאה מגילוי היסטורי שלהם כגורמים בהשתלות איברים.
לקבוצות גנים שונות קיימות פונקציות שונות
HLAs המקבילים ל-MHC מסוג ראשון (A, B ו-C) - תפקידם להציג פפטידים מתוך התא.
לדוגמה, אם התא נגוע בנגיף, מערכת ה-HLA מביאה חלקיקי נגיף אל פני התא, דבר שמעורר את המערכת החיסונית ובכך מביא לחיסולו של התא.
פפטידים אלה מיוצרים מחלבונים מעוכלים המתפרקים בפרוטאזומים.
באופן כללי, הפפטידים הספציפיים הללו הם פולימרים קטנים, שאורכם כ-9 חומצות אמינו.
אנטיגנים זרים שהוצגו על ידי MHC מסוג ראשון, מושכים תאי T ציטוטוקסים, שתפקידם להרוג תאים נגועים.
HLAs המקבילים ל-MHC מסוג שני (DP, DM, DO, DQ ו-DR) - תפקידם להציג אנטיגנים הנמצאים מחוץ לתא לתאי T.
אנטיגנים אלה מעוררים את השכפול של תאי T-helper (נקראים גם CD4), ואלה מעוררים את תאי- B לייצר נוגדנים נגד האנטיגן הספציפי שהוצג על התא.
את האנטיגנים העצמיים, תפקידם של תאי T רגולטוריים לדכא.
HLAs המקבילים ל-MHC מסוג שלישי - מקודדים רכיבים של מערכת ההשלמה.
ל-HLA תפקידים נוספים: הם חשובים בהגנה מפני מחלות, הם הגורם העיקרי לדחיית השתלות איברים, הם עשויים להגן או להיכשל בהגנה מפני סרטן.
מוטציות ב-HLA עשויות להיות קשורות למחלה אוטואימונית (דוגמאות: סוכרת מסוג I, מחלת צליאק).
HLA עשוי להיות קשור גם לתפיסת האנשים את ריחם של אנשים אחרים, ובכך להיות מעורב בבחירת בני זוג, כפי שניתן לראות בממצאי מחקר שהראה שיעור נמוך יותר מהצפוי של דמיון ב-HLA בין בני זוג בקהילה מבודדת.
החלבונים המקודדים על ידי HLAs נמצאים בחלק החיצוני של התא והם ייחודיים לכל אדם.
מערכת החיסון משתמשת ב-HLAs כדי להבדיל בין תאים עצמיים ותאים שאינם עצמיים (פולשים למיניהם).
כל תא שמציג את סוג ה-HLA של אותו אדם, שייך לאותו אדם ולכן אינו מזוהה פולש.
כאשר נכנס פתוגן זר לגוף, תאים ספציפיים הנקראים תאים מציגי אנטיגן (APCs), מציגים את הפתוגן באמצעות תהליך הנקרא פגוציטוזיס.
חלבונים מהפתוגן מתעכלים לחתיכות קטנות ( פפטידים ) ו"מועמסים" על אנטיגנים מסוג HLA (ליתר דיוק, לאלה המתאימים ל-MHC סוג 2).
לאחר מכן הם מוצגים על ידי תאים מציגים אנטיגן לתאי T - מסייעים, אשר מתחילים לפעול על מנת לחסל את הפתוגן.
בתהליך דומה, חלבונים (גם של הגוף וגם זרים, כמו חלבוני הנגיף) בתוך מרבית התאים מוצגים על HLAs (ליתר דיוק, על MHC מסוג 1) על פני התא.
תאים נגועים ניתנים לזיהוי ולהשמדה על ידי תאי T.
כל תא המציג סוג אחר של HLA, כזה שאין לבן אדם, הוא תא "לא עצמי", ונראה כפולש על ידי מערכת החיסון של הגוף.
לעניין זה חשיבות מיוחדת במקרה של השתלת איברים או רקמות, מכיוון שזה יכול להוביל לדחיית השתלה.
בגלל החשיבות של אנטיגני ה-HLA בהשתלה, המיקום של ה-HLA בגנום הוא האזור הנפוץ ביותר לסיווג ושכפול על ידי הסרולוגיה וה - PCR.
לצורך התאמת סיווג רקמות לקראת ההשתלה, נבדקת התאמה בין 10 אנטיגנים של התורם והחולה (בדרך כלל A, B, C, DR ו-DQ).
לרוב נדרשת התאמה של לפחות 8 מתוך 10 אנטיגנים לצורך אישור התורם להשתלה.
סוגי HLA עוברים בתורשה, וחלקם קשורים להפרעות אוטואימוניות ומחלות אחרות.
לאנשים עם HLA מסוימים יש סבירות גובהה יותר לפתח מחלות אוטואימוניות מסוימות, כמו סוכרת מסוג I, דלקת אנקילוזינג ספונדיליטיס, דלקת מפרקים שגרונית, מחלת צליאק, SLE, מיאסטניה גרביס, מיוזיטיס, תסמונת סוגרן.
יכולת סיווג וזיהוי HLA הובילה לשיפור והאצה מסוימים באבחון מחלת הצליאק וסוכרת מסוג 1. קיימים שני גנים הקשורים לצליאק, בשמות HLA DQ2 ו-HLA DQ8. בדיקת HLA לאבחון צליאק יעילה כדי לשלול את המחלה (אם גנים אלו אינם קיימים), אך אינה מספיקה לאבחון חיובי.
בנוסף, במחלת צליאק זיהוי הגנים האלו זהו האמצעי היעיל היחיד להבחנה בין קרובי משפחה מדרגה ראשונה הנמצאים בסיכון מאלו שאינם בסיכון, לפני הופעתם של תסמינים בלתי הפיכים כמו אלרגיות ומחלות אוטואימוניות משניות.
יש ראיות לבחירת בני זוג לא אקראית ביחס למאפיינים גנטיים מסוימים.
זה הוביל לתחום המכונה "שידוך גנטי".
חלבוני MHC מסוג 1 מהווים קולטן תפקודי ברוב התאים הגרעיניים בגוף.
ישנם 3 גנים עיקריים ו-3 משניים ב־MHC מסוג 1 ב-HLA.
HLA עיקריים בMHC מסוג 1
הגנים המשניים הם HLA-E, HLA-F ו-HLA-G.
ישנם 3 חלבונים עיקריים ו-2 משניים מסוג MHC Class II המקודדים על ידי ה-HLA.
הגנים של הסוג השני מתחברים לקולטני חלבון הטרו-דימרים (αβ) שבאים בדרך כלל לידי ביטוי על פני השטח של התאים המציגים אנטיגן.
חלבוני MHC מסוג II מופיעים רק בתאים המציגים אנטיגן, תאי B ותאי T.
4 β-רשתות (רק 3 לאדם אפשרי), מקודד על ידי HLA - DRB1, DRB3, DRB4, DRB5
חלבוני MHC סוג 2 האחרים מסוג DM ו-DO, משמשים בעיבוד הפנימי של אנטיגנים, דואגים לכך שהפפטידים האנטיגניים הנוצרים מפתוגנים יהיו על מולקולות HLA של התא המציג אנטיגן.
לוקוסים של MHC הם המיקומים בעלי שונות גבוה (באופן יחסי) אצל יונקים בכלל, ואצל בני האדם בפרט.
למרות העובדה שהאוכלוסייה האנושית עברה היצרות מספר פעמים במהלך ההיסטוריה, נראה כי האזור המקודד ל-HLA שרד כאזור עם שונות רבה.
מבין 9 הלוקוסים שהוזכרו לעיל, רובם שמרו תריסר או יותר קבוצות אללים לכל לוקוס, וריאציה שמורה בהרבה מאשר הרוב המכריע של לוקוסים אנושיים.
זה עולה בקנה אחד עם מקדם בחירה הטרוזיגי או מאזן לאזורים אלה.
בנוסף, חלק ממקומי ה-HLA הם מהאזורים המתקדמים ביותר בגנום האנושי.
מנגנון גיוון אחד צוין במחקר של שבטי האמזונס בדרום אמריקה שנראה כי עברו המרת גנים אינטנסיבית בין אללים משתנים ולוקוסים בכל סוג של גנים HLA.
לעיתים רחוקות יותר נצפו רקומבינציות פרודוקטיביות ארוכות טווח באמצעות גנים HLA ומייצרים גנים כימריים.
מעל 100 אללים שזוהו אצל בני האדם נמצאים בכל אחד מ-6 לוקוסים, כאשר מבין אלה HLA B ו-HLA DRB1 הם בעלי השונות הגדולה ביותר.
החל משנת 2012, מספר האללים שנקבע מופיע בטבלה שלהלן.
כדי לפרש טבלה זו, יש לקחת בחשבון שאלל הוא וריאציה של רצף הנוקליאוטידים (DNA) בלוקוס מסוים, כך שכל האלל שונה מכל שאר האללים במיקום אחד לפחות (פולימורפיזם של נוקליאוטידים, SNP).
מרבית השינויים הללו גורמים לשינוי ברצפי חומצות האמינו אשר גורמים להבדלים תפקודיים קלים עד משמעותיים בחלבון.
ישנן סוגיות המגבילות את הווריאציה הזו.
אללים מסוימים כמו DQA1 * 05: 01 ו-DQA1 * 05: 05 מקודדים חלבונים המיועדים לאותו סוג ייצור.
אללים אחרים כמו DQB1 * 0201 ו-DQB1 * 0202 מייצרים חלבונים בעלי תפקיד זהה.
עבור אללים מסוג שני (DR, DP ו-DQ), וריאנטים של חומצות אמינו שאחראיות על הקישור בין רצפטור לפפטיד, נוטים לייצר מולקולות בעלות יכולת קשירה שונה.
מספר גרסאות האללים מסוג 1 לפי מסד הנתונים IMGT-HLA, עודכן לאחרונה באוקטובר 2018:
מספר האללים הווריאטיביים במיקומי מחלקה II (DM, DO, DP, DQ ו-DR):
אנטיגן סגולי של הערמונית הוא גליקופרוטאין המופרש על ידי תאי האפיתל של בלוטת הערמונית אצל גברים.
בדיקת ה-PSA היא בדיקת סקר ואין ביכולתה לשלול או לאמת אבחנה של סרטן הערמונית.
לשם כך יש לבצע בדיקות נוספות, כגון בדיקה רקטאלית, ביופסיה, או צילומי הדמיה רפואית.
כיום שורר חשש מסוים בקרב החוקרים בנוגע לאמינותה וליעילותה של בדיקת ה-PSA, מכיוון שיש בה אחוז גבוה של בדיקות שליליות כוזבות (כשליש), ובדיקות חיוביות כוזבות (כ-60 אחוז), דבר העלול להביא לבדיקות אבחון וטיפולים מיותרים, על סמך הבדיקות החיוביות הכוזבות.
בארצות הברית שוררת מחלוקת בין האגודה למלחמה בסרטן ואגודת האורולוגים, שממליצים על בדיקה זו, לעומת המכון הלאומי לסרטן והארגון הראשי לרפואה מונעת, שלא ממליצים על בדיקה זו כבדיקת סקר ואף ממליצים לא לבצעה.
דאגה נוספת היא אבחון יתר של סרטן הערמונית, זאת אומרת אבחנה ברורה של סרטן, אך כזה שלא יפגע לעולם באיכות חיי המטופל וכמובן לא יגרום למותו.
אחת ההערכות היא שעבור כל 1000 איש המבצעים סקירה לסרטן הערמונית בעזרת בדיקת דם (PSA) בודדת, אצל שני אנשים בלבד יימנע מוות מהמחלה, לעומת 28 איש, שאצלם המחלה תאובחן אך בצורת אבחון יתר.
אנטידור הוא מותחן קומדיה רוסי משנת 2007 שהופק בשיתוף פעולה עם השירות הפדרלי לשליטה בסמים של רוסיה.
ולמישב וקושקין, עובדי קבוצת קוברה למלחמה בטרור, משתתפים במבצע ערמומי לחטיפת אוליגרך מסוים.
ולמישב וקושקין מפוטרים ונשלחים לעבוד במחלקה המיוחדת הראשונה של השירות הממלכתי לשליטה בסמים, שעל שערי המטה מצויר הגרפיטי "אנטידור".
עם זאת, העבודה החדשה אינה משעממת; עליהם להילחם באדון הסמים רזו ובכנופיית זגורה שבראשה הוא עומד.
אנטיוכוס היה אדם מקדוני שחי בתקופתו של פיליפוס השני, מלך מקדון (שלט בשנים 359–336 לפסה"נ).
הוא הגיע במקור מאורסטיס, מקדוניה עילית (כיום קסטוריה , יוון).
אנטיוכוס שירת כקצין תחת פיליפ השני, וזכה להצטיינות כמצביא.
אנטיוכוס היה ממשפחת אצילים גבוהה.
אביו נקרא כנראה סלאוקוס, לאחיו קראו תלמי , והיה לו כנראה אחיין בשם סלאוקוס.
אנטיוכוס נישא לאישה מקדונית בשם לאודיקה , ובשנת 358 לפסה"נ לערך היא ילדה את בנם, סלאוקוס הראשון ניקטור, שהיה למצביא של אלכסנדר מוקדון ומאוחר יותר ייסד והיה למלך הראשון של הממלכה הסלאוקית; לאודיקה גם ילדה את בתם, דידימיה .
ההיסטוריון הרומאי יוסטינוס (המאה ה-2 או ה-3 לספירה) מספר על כך שלאודיקה סיפרה שחלמה, שהאל אפולו עיבר אותה והוא אביו האמיתי של סלאוקוס.
כאשר סלאוקוס הפך למלך, הוא ייסד וקרא על שם אביו 16 ערים, כולל העיר אנטיוכיה בסוריה (כיום בטורקיה).
דרך סלאוקוס היו 13 מלכים בשושלת הסלאוקית שנשאו את שמו של אנטיוכוס, כמו גם מלכים שונים ממלכת קומגנה.
אנטיגיפסיזם הוא מונח המתאר צורות שונות של אפליה, שנאה, דעות קדומות ואלימות כלפי בני רומה (צוענים) וקבוצות אתניות הקשורות אליהם, כמו הסינטי והדומים.
אנטיגיפסיזם נחשב כיום לצורת גזענות מוכרת וממוסדת, בעלת שורשים היסטוריים עמוקים באירופה ובמקומות נוספים.
במהלך ההיסטוריה סבלו הצוענים מרדיפות, חוקים מפלים, גירושים, ואף השמדה המונית בתקופת השואה – במה שנקרא Porajmos ("הבליעה").
כיום, אנטיגיפסיזם בא לידי ביטוי באפליה תעסוקתית, הפרדה גאוגרפית, הסתה, ויחס מפלה מצד מוסדות במדינות רבות.
גופים בינלאומיים כגון האיחוד האירופי ומועצת אירופה רואים באנטיגיפסיזם בעיה חמורה, ומעודדים חקיקה, חינוך והעלאת מודעות כדי להילחם בה.
המונח "אנטיגיפסיזם" (Antigypsyism) נגזר מהמילה "גיפסי" ("Gypsy"), שהיא הכינוי הרווח באנגלית לצוענים.
מקור השם "Gypsy" בטעות היסטורית: בתוך אירופה של ימי הביניים סברו בטעות שהצוענים הגיעו ממצרים, ולכן כינו אותם "Egyptians", מונח שהשתבש בהגייה ל-"Gyptians" ובהמשך ל-"Gypsies".
בפועל, הצוענים (רומים) הם עם שמוצאו מצפון הודו, ואינם קשורים גאוגרפית או אתנית למצרים.
כיום, יש העדפה גוברת להשתמש במונח "רומים" (Roma) כדי להימנע מהטיות גזעניות, אולם המושג "אנטיגיפסיזם" התקבע בשיח הפוליטי והחברתי, במיוחד בארגונים בין-לאומיים.
בימי הביניים, הצוענים הופיעו לראשונה במקורות הכתובים באירופה במאה ה-14. הם זכו ליחס חשדני, פעמים רבות נאלצו להתמודד עם דעות קדומות, אפליה, וגזענות שהובילו לרדיפות.
באזורים רבים, בעיקר בממלכות גרמניה, צרפת, אנגליה וספרד, הצוענים הוגדרו כ"נודדים מסוכנים" ונאסר עליהם לשהות בתחומים מסוימים או להפעיל את מקצועותיהם.
לעיתים קרובות היו ניצבים בפני גירושים, מעצרים, ואלימות מצד האוכלוסייה המקומית והמשטרה.
במהלך התקופה המודרנית, מדינות אירופאיות שונות חוקקו חוקים מפלים שנועדו להגביל את חופש התנועה, מגורי והעסקת הצוענים.
לדוגמה, בבריטניה במאה ה-16 חוקקו חוקים שהיו מכוונים נגד ה"Gypsies and Vagabonds", שכללו עונשים כבדים ואף מוות במקרים מסוימים.
בחלק ממדינות מזרח אירופה נאסר על הצוענים להתגורר בערים, והם הוגבלו למחנות נידחים או לאזורים ספציפיים.
חוקים אלה יצרו הפרדה חברתית, דיכוי וגרמו לשולייות כלכלית וחברתית של קהילות רומיות רבות.
שואת הצוענים בתקופת הנאצים (Porajmos)
במהלך מלחמת העולם השנייה, תחת המשטר הנאצי בגרמניה ובשטחים כבושים, הצוענים היו יעד לשואה שיטתית במסגרת מדיניות הגזע של הנאצים.
ההשמדה כונתה ברומאני בשם "Porajmos" (המילולית: "הבליעה" או "הבלע"), והיא התייחסה לרצח של מאות אלפי צוענים (הערכות נעות בין 200,000 ל-500,000).
הצוענים נאספו במחנות ריכוז, הועברו למחנות השמדה, ונרצחו בשל מוצאם האתני, בדומה ליהודים.
במשך שנים רבות נושא זה זכה להתעלמות יחסית בתרבות ובמחקר, אך כיום הוא מוכר ומוזכר באופן רשמי במסגרת יום הזיכרון לשואת הצוענים ב-2 באוגוסט.
אנטיגיפסיזם מופיע כיום בצורות שונות של אפליה במוסדות ובחברה.
בתחום החינוך, ילדים רומיים מתמודדים לעיתים עם הפרדה בכיתות, מחסור במשאבים, ונטייה להשמה במסלולים נחותים יותר.
בשוק העבודה, רומים רבים נתקלים בקשיים למצוא תעסוקה רשמית, ורבים נדחקים לעבודה בשוק השחור או לא פורמלי.
באשר לדיור, קהילות רבות חיות בתנאים ירודים, לעיתים במחנות יישוב זמניים או בשולי הערים, ללא תשתיות בסיסיות, כשהן סובלות מהדרה ומפגיעות מצד הרשויות או שכניהם.
במדינות שונות באירופה מתועדות תלונות על אלימות משטרתית כלפי רומים, כולל מעצרים שרירותיים, התעללות פיזית, והרס בתים ללא התראה.
מקרים אלו מעידים על יחס מפלה מצד גורמי האכיפה וחוסר הגנה משפטית מספקת עבור הרומים.
התקשורת והמדיה החברתית משמשות לעיתים ככלי להפצת סטריאוטיפים ודעות קדומות נגד הרומים.
תכנים סנסציוניים המדגישים פשיעה או התנהגות שלילית מבודדת יוצרים תפיסות מעוותות ומחמירות את האנטיגיפסיזם בציבור הרחב.
השיח המונע שנאה ברשתות אינו תמיד מנוטרל, והסתה דיגיטלית מובילה לפגיעות קשות ולעיתים אף לאלימות.
בכמה מדינות אירופאיות, כגון סלובקיה וצ'כיה, ישנן הפרדות פיזיות בין אזורי מגורי רומים לשאר האוכלוסייה.
הפרדה זו באה לידי ביטוי בשכונות מוקפות גדרות, מחסומים, או אזורי מגורים נפרדים שהרומים לעיתים נדחים אליהם בכפייה.
מצב זה מחזק את הבידוד החברתי ומונע אינטגרציה, ומביא להחרפת התנאים הכלכליים והחברתיים של הקהילה.
הצהרות האיחוד האירופי, מועצת אירופה והאו"ם
האנטיגיפסיזם מוכר כיום על ידי גופים בינלאומיים רבים כצורה חמורה של גזענות ואפליה.
האיחוד האירופי מזהיר מפני התפשטות התופעה וקורא למדינות החברות לנקוט צעדים משפטיים, חינוכיים וחברתיים למיגורה.
המועצה האירופית, דרך משרד הנציב לזכויות אדם, מדגישה את הצורך בהגנה על זכויות הרומים וקידום האינטגרציה שלהם.
האו"ם והארגון הבינלאומי לזכויות אדם מאמצים גישות דומות, ומפעילים מנגנונים להערכת מצב זכויות האדם של הרומים ולתמיכה בקמפיינים נגד אפליה.
יום הזיכרון – 2 באוגוסט
יום הזיכרון לשואת הצוענים, הנקרא גם "יום הזיכרון ל-Porajmos", מצוין מדי שנה ב-2 באוגוסט.
התאריך נבחר לזכר טבח שביצע המשטר הנאצי במחנה הריכוז אושוויץ-בירקנאו ב-2 באוגוסט 1944, כאשר אלפי רומים נרצחו בבת אחת.
יום זה מהווה הזדמנות להכרה בזיכרון קורבנות השואה הצוענית, להגברת המודעות לאנטיגיפסיזם המודרני, ולקידום מאבקים נגד אפליה וגזענות כלפי הרומים ברחבי העולם.
במהלך השנים פעלו ומתפקדים ברחבי העולם ארגונים רבים המקדמים את זכויות הרומים ומאבקים באפליה נגדם.
בין הארגונים הבולטים ניתן למנות את European Roma Rights Centre (ERRC), המקדיש מאמצים משפטיים, חינוכיים ומחקריים לשיפור מצב הרומים באירופה.
בנוסף קיימים ארגונים מקומיים בקהילות שונות הפועלים למען שוויון זכויות, שיקום קהילות, ושיפור תנאי החיים והחינוך.
מספר מדינות באירופה ובאזורים אחרים חוקקו חוקים ספציפיים שנועדו להיאבק באפליה נגד רומים ולהבטיח את זכויותיהם החוקיות.
חוקים אלה כוללים איסור על אפליה בתעסוקה, בדיור, בחינוך ובשירותים ציבוריים.
האיחוד האירופי אף הוציא מספר תוכניות ופעולות אסטרטגיות למען שוויון הזדמנויות לקהילות רומיות, תוך פיקוח על יישום החקיקה.
קמפיינים חינוכיים ותוכניות להעלאת מודעות הם כלים חשובים במאבק באנטיגיפסיזם.
פרויקטים בבתי ספר, ארגוני חברה אזרחית ותנועות חברתיות פועלים כדי להנגיש מידע אמין על ההיסטוריה והתרבות של הרומים, ולשבור סטריאוטיפים שליליים.
בנוסף, נוער רומי מעורב בפרויקטים לשיפור האינטגרציה וקידום זכויות אדם, במטרה ליצור דור חדש של מנהיגים ומובילים חברתיים.
אנטיגונה (ביוונית עתיקה: Ἀντιγόνη) במיתולוגיה היוונית הייתה נסיכה טרויאנית ובתו של לאומדון מלך טרויה, שנהפכה לחסידה על ידי הרה מלכת האלים.
אנטיגונה הייתה בתו של לאומדון, מלך טרויה, מאם לא ידועה.
היא הייתה אחותם למחצה של פריאמוס, למפוס, קליטיוס, היקטאון, בוקוליון, טיתונוס, הסיונה, סילה, אסטיוצ'ה, אתילה, מדסקיסטה ופרוקליה.
הנושא המשותף לכל הגרסאות של הסיפור הוא שהנסיכה הטרויאנית אנטיגונה עוררה את זעמה של הרה, ונהפכה לחסידה.
האזכור המוקדם ביותר של אנטיגונה והמיתוס שלה מגיע מהספר מטמורפוזות של אובידיוס.
במהלך התחרות שלה עם האורגת ארכנה, אתנה ארגה שטיח ובו סצנות של אלים מענישים בני תמותה על ההיבריס שלהם.
אתנה כללה את סיפורה של הנסיכה הטרויאנית אנטיגונה, בת המלך לאומדון, שיונו הפכה לחסידה לבנה משום שהעזה להשוות את עצמה למלכת האלים.
בתיאור מאוחר יותר של סיפורה של אנטיגונה, שנשמר בכתביהם של המיתוגרפים של הוותיקן, אנטיגונה ראתה את עצמה כטובה ויפה יותר מהרה, מלכת האלים.
הרה הענישה את אנטיגונה על יהירותה והפכה אותה לחסידה.
לחליפין, הרה הפכה את שערה היפה של אנטיגונה לנחשים כעונש בזמן שרחצה.
האלים ריחמו עליה ושינו את צורתה לחסידה, ולכן ציפורים נהפכו לטורפות הטבעיות של נחשים.
נאמר שמאז היא נותרה עוינת לזאוס, בעלה של הרה.
המלומד לקטאנטיוס פלאקידוס כתב שהרה הפכה את אנטיגונה לחסידה על כך ששכבה עם זאוס.
אנטיגוני בוקסטון , הידועה בשמה הפרטי אנטיגוני, היא זמרת בריטית-קפריסאית.
בשנת 2025 נבחרה לייצג את באירוויזיון 2026, אשר יתקיים בווינה שבאוסטריה.
אנטיגוני נולדה בלונדון, אמה היא מגישת הטלוויזיה הבריטית טוניה בוקסטון.
היא גדלה בסביבה רב-תרבותית ורכשה מגיל צעיר שליטה בשפה האנגלית ובשפה היוונית.
את עיסוקה בכתיבה מוזיקלית החלה כבר בשנות נעוריה.
בהמשך למדה בבית הספר BRIT בלונדון, מוסד חינוכי המתמחה בהכשרת תלמידים בתחומי המוזיקה, האמנויות והבמה.
בשנת 2022 השתתפה בעונה השמינית של הגרסה הבריטית של תוכנית ההיכרויות "אי האהבה", אשר שודרה בערוץ ITV.
לאחר השתתפותה בתוכנית החלה לפתח את פעילותה המוזיקלית העצמאית.
באותה תקופה פרסמה את סינגל הבכורה שלה, "Red Flag", ובשנת 2023 הוציאה את הסינגל השני שלה, "Tomboy".
נוסף על כך, נטלה חלק כזמרת ליווי במסע ההופעות הבין-לאומי של הזמרת מרינה סאטי.
ב-6 בנובמבר 2025 הודיע תאגיד השידור הקפריסאי (CyBC) על בחירתה של אנטיגוני לייצג את באירוויזיון 2026.
הוא היה פרסי למחצה; אמו אפאמי הייתה אחת מהנסיכות המזרחיות ששידך אלכסנדר כרעיות לגנרלים שלו בשנת 324 לפנה"ס.
אנטיוכוס שלט בממלכה יחד עם אביו סלאוקוס הראשון (מייסד הממלכה הסלאוקית) מאז שנת 291 לפנה"ס.
לאחר רצח אביו על ידי תלמי קראונוס בשנת 281 לפנה"ס, עמדה בפניו המשימה המורכבת של שמירת האימפריה בשלמותה; כמעט מיד לאחר שעלה לשלטון פרץ מרד בסוריה.
הוא נאלץ להשכין שלום במהרה עם תלמי קראונוס, רוצח אביו, וויתר לו על מוקדון ושטחים נוספים באזור יוון.
הוא גם לא הצליח להקטין את כוחם של שליטי אסיה הקטנה.
בשנת 278 לפנה"ס פרצו הגאלטים (כך קראו לגאלים באזור זה של העולם) לאסיה הקטנה, ונראה כי הניצחון שנחל אנטיוכוס מול פלישה זו הוא שהעניק לו את התואר "סוטר" ("המושיע" ביוונית).
בעת היפרדות בתי סלאוקוס ותלמי בשנת 301 לפנה"ס, נותרו שטחי ארץ ישראל שאלה פתוחה.
הארץ הייתה תחת שלטון בית תלמי, אולם הסלאוקים המשיכו לטעון לבעלות.
בשנת 275 לפנה"ס הובילה שאלה זו למלחמה הסורית הראשונה.
המלחמה לא שנתה באופן מהותי את גבולות שתי הממלכות, למעט אולי שינויי בעלות על ערי גבול כמו דמשק ואזורי חוף באסיה הקטנה.
ב-262 לפנה"ס ניסה אנטיוכוס לעצור את כוחה הגדל של ממלכת פרגמון, שהתפתחה באסיה הקטנה, אולם הוא נחל תבוסה צבאית ליד סרדיס ומת עוד באותה שנה.
לפני מותו הוא הוציא להורג את בנו סלאוקוס באשמת מרד.
יורשו היה בנו השני, אנטיוכוס השני.
אנטיוכוס השני תאוס ("האל") (יוונית: Ἀντίοχος Β΄ ὁ Θεός; 286–246 לפנה"ס) היה מלך האימפריה הסלאוקית בין השנים 261 לפנה"ס ל־246 לפנה"ס לאחר אביו, אנטיוכוס הראשון.
אימו הייתה הנסיכה המקדונית סטרטוניס, בתו של דמטריוס פוליוקרטס.
אנטיוכוס השני ירש ממלכה במצב מלחמה עם מצרים, שנמשכה לאורך חופי אסיה הקטנה (המלחמה הסורית השנייה).
הוא ניסה גם לכבוש שטחים באזור תראקיה (אזור בדרום־מזרח אירופה הכולל את טורקיה האירופאית, צפון־מזרח יוון ודרום בולגריה).
במהלך מלחמה זו קיבל את התואר "תאוס" ("אל" ביוונית).
בשנת 255 לפנה"ס פרש שליט המחוז (האחשדרפן) בבאקטריה (אזור בפקיסטן וחלק מאיראן), דיודוטוס, ממלכותו של אנטיוכוס והקים את הממלכה היוונית־באקטרית.
ממלכה זו התרחבה והפכה לממלכה היוונית־הודית בשנת 180 לפנה"ס.
בפַּרתיה (אזור בפרס) הוא הפסיד את מרבית אדמותיו לארסאקֵס, מנהיג נוודים פרתי, בערך בשנת 250 לפנה"ס.
לאחר שבמלחמה הסורית הראשונה לא נוצר שינוי מהותי בין האימפריה הסלאוקית למצרים התלמיית, שיתף אנטיוכוס השני פעולה עם אנטיגונוס גונאטס מלך מוקדון, וכן עמים נוספים מאסיה הקטנה ומאיי הים האגאי, כמו רודוס, שרצו לבלום את ההתפשטות של הממלכה התלמית לאורך חופי אסיה הקטנה.
במלחמה הסורית השנייה רוב העימותים התרחשו בזירה הימית של הים האגאי.
ביבשה, אנטיוכוס השני, הצליח להעתיק את קו הגבול דרומה לאזור בין בירות לצידון.
לבסוף בשנת 252 לפני הספירה נחתם הסכם שלום, שכחלק ממנו אנטיוכוס גירש את אשתו לאודיקֵה ונישא לברניקי, בִתו של תלמי השני.
הסכם זה לא החזיק מעמד בגלל מאבקי החצר באימפריה הסלאוקית.
אנטיוכוס השני מת במסתוריות בזמן ביקור באחוזה של אשתו הראשונה, לאודקי.
היא במהרה הכריזה על בנה סלאוקוס השני, למלך על אסיה הקטנה, וכן היא שכנעה את אנשי החצר באנטיוכיה להרוג את ברינקה ואת בנה הקטן וּלהכתיר את בנה סלאוקוס השני כמלך האימפריה הסלאוקית, אירועים אלו הביאו לִפרוץ המלחמה הלאודיקית.
אנטיוכוס הרביעי (אפִּיפָנֶס) היה מלך הממלכה הסלאוקית בין השנים 175 ל-164 לפני הספירה.
אנטיוכוס עלה לשלטון לאחר רצח אחיו, סלאוקוס הרביעי, ותוך כדי עקיפת בנו של סלאוקוס הרביעי ויורש העצר החוקי, דמטריוס הראשון.
אנטיוכוס הרביעי ירש ממלכה במשבר.
תבוסתו המוחצת של אביו, אנטיוכוס הגדול, במלחמה נגד הרומאים (192–188 לפנה"ס) ותנאי הכניעה הקשים שנכפו על המדינה הסלאוקית, חיבלו בצורה קשה בממלכה, שהצליחה להשתקם מעט לאחר שעברה תקופה קשה בעת שלטונו של אנטיוכוס הגדול.
גרוע מהפגיעה הצבאית היה אובדן היוקרה המדינית ואובדן ההרתעה של הממלכה הסלאוקית, שהתבטאו בהכרזת העצמאות של פריאפטיוס , מלך הפרתים, ששחרר את ממלכתו מעול השלטון הסלאוקי עוד בימיו האחרונים של אנטיוכוס השלישי.
המרידות המשיכו גם בימי חייו של אנטיוכוס הרביעי ויורשיו, וסופן שהביאו לקיצה של הממלכה.
אנטיוכוס הרביעי הטיל על היהודים את גזרות השמד, ובימיו החל מרד החשמונאים.
אנטיוכוס הרביעי נולד בשם מיתרידטס לאנטיוכוס השלישי (המכונה הגדול) וללאודיקה השלישית.
הוא שינה את שמו ל"אנטיוכוס" לאחר מות אחיו, סלאוקוס הרביעי, המבוגר ממנו, או אולי לאחר עלייתו לשלטון.
כינויו "אפיפנס" הוא קיצור מן התואר "תאוס אפיפנס", שפירושו "האל המתגלה".
אחיו, סלאוקוס הרביעי, ירש את השלטון מאביהם בשנת 187, וניסה להתמודד עם הבעיות שניצבו בפני הממלכה.
הוא הצליח לשקם קצת את אוצר הממלכה ולעצור את הידרדרותה, אך בניסיונותיו לשקם את האוצר נאלץ להניח ידו על אוצרות בתי המקדש ונרצח על ידי הליודורוס, אחד משריו, שניצל את מצבה הקשה של הממלכה, ועמד בראש סיעה שהתנגדה למדיניות החוץ של סלאוקוס הרביעי.
אנטיוכוס ניסה להמשיך בהתמודדות עם המשימות הבוערות ולהחזיר את הזוהר שאבד לממלכה, אך כוחו לא עמד לו, ולאחר מותו בבבל בשנת 164 לפנה"ס, שקעה המדינה בסדרה של מרידות בחלקיה החיצוניים של הממלכה ובמלחמות אזרחים פנימיות.
אנטיוכוס שבילה את ימיו כבן ערובה ברומא כדי להבטיח את קיום הסכם אפאמיאה על ידי הסלאוקים, הוחלף בשנת 178 לפנה"ס בבנו וביורשו החוקי של סלאוקוס הרביעי, דמטריוס הראשון.
בעת שהותו של אנטיוכוס באתונה, שבה ניסה להציג עצמו כדמוקרט, קיבל אזרחות אתונאית ואף נבחר לאחת ממשרות השלטון בעיר.
עם רצח אחיו בשנת 175 לפנה"ס, ראה אנטיוכוס הזדמנות חדשה לעצמו.
במקום להתמודד על תפקידים משניים ולהיבחר למשרות באתונה, שכבר ירדה ממעמדה הבכיר שהיה לה בתקופה הקלאסית, ביקש עתה אנטיוכוס מעמד גבוה יותר לעצמו.
הוא זמם לנצל את שהותו של היורש החוקי, דמטריוס הראשון, ברומא, כדי לתפוס את השלטון בממלכה הסלאוקית לעצמו.
גם אאומנס השני, מלך פרגמון, לא טמן ידו בצלחת.
המלך, שסייע רבות לרומאים במלחמתם נגד אנטיוכוס השלישי, אביו של אנטיוכוס הרביעי, ניסה לחדש את יחסי הידידות עם הסלאוקים, במיוחד נוכח האוזן הקשבת שגילה סלאוקוס הרביעי לטענותיו של פרנקס הראשון, מלך פונטוס, שהיה נתון בעימות עם פרגמון בגלל רצונו להרחיב את השפעתו על הערים היווניות באסיה הקטנה.
גם הליודורוס שתפס את השלטון נראה בעיני הפרגמים והרומאים כאדם מסוכן בגלל שאיפותיו להחזיר את האימפריה הסלאוקית לעוצמתה ולמעמדה הקודמים.
מותו של אנטיוכוס השלישי, היריב המר, והפיכת החצר בממלכה הסלאוקית יצרו מצב חדש.
לכן, ההזדמנות לעזור לטוען לכתר שיהיה חייב לו טובה בעתיד נראתה לאאומנס השני כדרך פעולה טובה, והוא הציע לאנטיוכוס הרביעי סיוע צבאי כדי להבטיח את שלטונו של אנטיוכוס.
נראה שגם הרומאים, בני בריתו של אאומנס, תמכו בסיוע לאנטיוכוס הרביעי בגלל שאפתנותו של הליודורוס והפיגור בתשלומי פיצויי המלחמה לרומא.
הכוחות הפרגמים ליוו את אנטיוכוס לבירתו.
כמו כן, קיבל מהם אנטיוכוס סכומי כסף גדולים להקמת בריתות פוליטיות וחלוקת שוחד.
הסכם ידידות חדש נכרת בין הצדדים וחוזק בקורבן מסורתי.
עם חזרתו לארצו היה מעמדו של אנטיוכוס עדין.
ניצבו מולו שני כוחות עיקריים: האוזורפטור הליודורוס ויורשיו החוקיים של סלאוקוס הרביעי.
בנוסף, הייתה סיעה קטנה שביקשה להחזיר את קוילה-סוריה שנכבשה כ-20 שנה לפני כן לידי התלמיים.
אנטיוכוס הצליח להתגבר על הבעיות כי היורש החוקי היה רחוק ברומא ואילו הליודורוס לא הצליח לעמוד בפני הצבא הפרגמי.
האופוזיציה התפוגגה ואנטיוכוס הצליח להשתלט על המדינה בקלות.
השנים הראשונות בשלטון והפרשה המצרית
לאחר שעלה לשלטון, הסדיר את המנגנון הממשלתי.
טימארכוס ממליטוס קיבל את מחוז מדי החשוב בצפון מזרח הממלכה והתיישב בסלאוקיה כדי לפקח על המחוז החדש שלו.
אחיו של טימארכוס מונה לאחראי על אוצר הממלכה.
גם המאהבת שלו קיבלה כמה ערים לרשותה.
הברית החדשה עם פרגמון, וגם הבנתו של אנטיוכוס שאין להתגרות ברומאים, דחפה אותו למדיניות חוץ פרו רומאית בשנים אלו.
הוא נותר נאמן בעת המלחמה המקדונית השלישית (171 - 168 לפנה"ס), וגם בהמשך דרכו המדינית נזהר שלא להכעיס את המעצמה הרומית.
עם זאת, לא כיבד את כל התנאים של הסכם אפאמיאה.
אנטיוכוס מיהר להעביר את פיצויי המלחמה לרומאים כמתחייב מההסכם, ועוד הוסיף עליהם 500 אגרטלי זהב, שנשלחו לרומא עם אריסטוקרט בכיר בשם אפולוניוס.
הרומאים כה שמחו לקבל את שינוי המדיניות הסלאוקי אחרי הפסקת התשלומים שיזם הליודורוס, ומהתוספת של אגרטלי הזהב שנתנו לאפולוניוס 100,000 אסים, פי 50 מגובה המתנות המקובל לשגריר זר.
עם זאת, לא הקפיד אנטיוכוס למלא את החלק הצבאי של ההסכם.
שכירי חרב גויסו גם באזורים שבהם הדבר נאסר, פילים חדשים נרכשו, וספינות מלחמה חדשות נבנו.
בינתיים, עניינים דחופים יותר מהברית עם אאומנס דרשו את תשומת לבו של אנטיוכוס.
אפולוניוס שחזר מהשליחות ברומא, וביצע כעת משימה דיפלומטית וייצג את הממלכה הסלאוקית בחגיגות החניכה של תלמי השישי, דיווח על התפתחויות חמורות בבירה התלמיית.
אחותו קלאופטרה, שהייתה העוצרת של בנה הצעיר, תלמי השישי, אחרי מות אביו בשנת 181 לפנה"ס, נפטרה בשנת 176 לפנה"ס.
קלאופטרה הייתה נכס חשוב לסלאוקים כי היא בלמה את השאיפות של הסיעה האנטי-סלאוקית בחצר התלמיית שדובריה הקולניים ביותר היו אאולאוס, הסריס הראשי, ולנאוס, יליד קוילה-סוריה, לנצל את מצבה הקשה של הממלכה הסלאוקית, אחרי תבוסתה בידי הרומאים.
עם מותה עלו גורמים אלה ותפסו את הגה השלטון.
הסיעה האנטי-סלאוקית במצרים, ביקשה להשיב את קוילה-סוריה שאבדה אך לפני דור אחד, בעת המלחמה הסורית החמישית.
הכנות נמרצות נעשו באלכסנדריה להשבת הטריטוריה האבודה, והשבת היוקרה המדינית שספגה מכה קשה בעת שלטונו של תלמי החמישי.
אנטיוכוס חשש מההתפתחות העניינים במצרים, ערך הכנות להדיפת הסכנה המצרית.
חששותיו של אנטיוכוס התאמתו כשהמצרים הכריזו מלחמה על הסלאוקים בשנת 170 לפנה"ס, והמלחמה הסורית השישית פתחה מחדש את המאבק בין היריבות הוותיקות.
במלחמה שפרצה בין הצדדים, ערך אנטיוכוס שתי פלישות למצרים, והצליח לכבוש אותה אחרי קרבות אחדים, ומצור שהטיל על כמה ערים, בהם אלכסנדריה.
לדאבונו, הרומאים לא ראו בעין יפה את ההתפשטות הסלאוקית, והורו לו להתפנות ממצרים באופן משפיל: איגרת נמסרה לידיו במקום הנקרא אלאוסיס והוקראה בקול בידי השליח הרומי, שצייר סביב אנטיוכוס עיגול בקרקע, והודיע לו שעליו לענות מיד ולא יחשב הדבר לסירוב.
אנטיוכוס שביקש לשמור על יחסים טובים עם רומא וחשש מתגובתם, נענה לדרישותיהם ונסוג מאדמת מצרים תוך הסכמה לתנאיהם והמס הכבד שדרשו.
בדרכו חזרה דיכא את מרד יאסון שפרץ בירושלים.
תקרית אלאוסיס הייתה מכה קשה מאוד ליוקרה המדינית של הסלאוקים.
עתה היה ברור למעלה מכל ספק מי השולט באזור ומי הם פקודיו.
לפגיעה הקשה ביוקרה המדינית היו תוצאות כמעט מידיות.
הסטרפים המזרחיים שעוד חששו מהכוח הסלאוקי למרות הסכם אפאמיאה ראו מאין נושבת הרוח.
מעמדה של האימפריה הסלאוקית התדרדר עד כדי כך שאפילו בשביל מסע צבאי בתוך גבולותיו הייתה נדרשת, כך נדמה, הסכמה מוקדמת של הרומאים.
בצר לו ביקש אנטיוכוס להשיג את הסכמתם של הרומאים, גם אם הסכמה בשתיקה, למסע מזרחה להשבת המרות הסלאוקית באזור זה של ממלכתו.
כלפי הסטרפים המזרחים ביקש להפגין את כוחו ואת עוצמתו.
בניסיון לשקם את יוקרתו המדינית ערך מפגן מרהיב בדרפנה, הפרבר הציורי של אנטיוכיה.
החגיגות כללו מצעד צבאי גדול מאוד בהשתתפות כל הכוחות הפנויים של ממלכתו, משתה, חגיגות ואף קרבות גלדיאטורים, כנהוג אצל הרומאים.
יוונים מכל רחבי העולם ההלניסטי הוזמנו לקחת חלק בחגיגות.
זמן לא רב אחרי שתמו החגיגות הופיעה משלחת רומאית בראשותו טיבריוס סמפרוניוס גרקכוס האב.
אנטיוכוס יצא מגדרו כדי להראות את פייסנותו ואף פינה את ארמונו ושיכן בו את הרומאים.
הדיווח של המשלחת הרומאית לסנאט היה לטעמו של אנטיוכוס.
הם דיווחו שלא נשקפת סכנה לרומא מידיו של אנטיוכוס.
בשנת 165 או 166 לפנה"ס מינה את ליסיאס לעוצר עבור בנו הקטין אנטיוכוס החמישי, ויצא לשקם את מעמדו בחלקיה המזרחיים של האימפריה.
העימות הראשון היה מול ארמניה, שמאז חתימת חוזה אפאמיאה התנהגה כישות אוטונומית לכל דבר.
לאחר הצלחתו בקרב, פנה מזרחה לעבר מדי, אך לא הספיק להשלים את משימתו.
הוא מת בשנת 164 לפנה"ס, בגיל 51, בעיר גַבַּע (כיום איספהן) במדי על נהר יקרת.
טרם מותו ביקש להחליף את ליסיאס, שגילה אוזלת יד בהדברת מרד המכבים, בפיליפוס - נאמנו.
לפי מקורות שונים מותו של אנטיוכוס היה כרוך בדיכאון לאחר ששמע על התבוסות בקרבות, לפי ספר מקבים ב' אנטיוכוס מת לאחר מחלת מעיים, ולאחר מכן נפל ממרכבתו תוך כדי נסיעה מהירה.
במגילת אנטיוכוס מובא שהתאבד בקפיצה לים.
מפעלי בנייה ראוותניים, מימון לאמנים ולאנשי רוח, מנחות נדיבות למרכזים דתיים היו האמצעים שבעזרתם היה נהוג בעולם העתיק להציג לציבור את שגשוגה של הממלכה.
אנטיוכוס שניסה בכל כוחו לשקם את יוקרתו המדינית יזם מפעלי בנייה רבים ופיזר כסף ביד נדיבה לצורך זה.
אנטיוכוס השקיע משאבים רבים להאדרת שמו ברחבי העולם ההלניסטי.
מנחות נדיבות הועברו למרכזים הלניסטיים ביוון גופא ובאסיה הקטנה.
אנטיוכוס תמך במפעלי בנייה, עוד בטרם עלה לשלטון.
כך לדוגמה העביר מימון רב בעת שהותו באתונה, שאותה אהב במיוחד, לבניית מקדש זאוס.
עם עלייתו לשלטון התמיכה הכספית שניתנה לחו"ל גדלה באופן ניכר, במטרה להציג את חוסנה של מדינתו.
המקדש לזאוס תוכנן עוד בימיו של הטיראן פייסיסטראטוס כ-350 שנה לפני כן, אך הוא מעולם לא הושלם.
אנטיוכוס שכר את שירותיו של האדריכל הרומאי דקימוס קוסוטיוס (Decimus Cossutius) שהתחיל לבנות מקדש ענק המוקף בקולונדה כפולה של עמודים קורינתיים, אך במקום אבן פשוטה שבה רצה להשתמש פייסיסטרטוס, השתמש האדריכל בשיש מסוג יקר.
שרידיו של המקדש הם עד היום אחת מהעתיקות המרהיבות ביותר באתונה.
גם אנטיוכוס לא זכה להשלים את המפעל בימי חייו.
המפעל עמד חצי גמור 300 שנים נוספות עד שהושלם על ידי הקיסר הרומי אדריאנוס בשנת 130 לספירה.
מלבד המימון לבניית המקדש, העניק תגליף מרהיב מצופה זהב בדמות ראש של גורגונה, אחת המדוזות, דמות חשובה מהמיתולוגיה היוונית.
אתונה לא הייתה המקום היחיד שבו השקיע אנטיוכוס.
לאי דלוס העניק פסלים למזבח, באולימפיה פרוכת מהודרת עם רקמה מזרחית, במגלופוליס, בירת הליגה האכאית, מימן את שיפוץ החומות ואת הרחבתן, בטגאה מימן חיפוי חלק מהתיאטרון המקומי בשיש, ולקיזיקוס העניק מגש זהב גדול לסעודות ציבוריות בעיר.
אנטיוכוס הרחיב באופן משמעותי את אנטיוכיה, על ידי בניית רובע גדול מוקף חומה, על מדרונו של הר סילפיוס הנקרא "אפיפניה" על שמו.
כמו כן, הוספה אמת מים ושוק גדול.
רובע זה השלים את מניין רובעיה של אנטיוכיה לארבעה, וכך היא נותרה עד סוף תקופת הסלאוקים.
כל רובע היה מוקף חומה פנימית, וחומה חיצונית גדולה הקיפה את כל העיר.
תיאטרון, שאולי היה קיים ליד העיר, עוד לפני תקופתו של אנטיוכוס הרביעי, הוכנס לתוך תחומי העיר.
באקרופוליס שהיה קיים, ככל הנראה, עוד לפני בוא היוונים לאזור, הקים מקדש ליופיטר קפיטולינוס.
במקדש החדש לא הייתה תקרה מעוטרת, כמקובל במקדשים יווניים, אך על הקירות הוצבו מגיני זהב.
בבל, שבה קיבל את התואר המכובד סוטר (המושיע) קיבלה מעמד של פוליס.
בנית עיר חדשה "אפיפניה" בארמניה.
אנטיוכוס ביקש לבסס את ממלכתו על ידי הענקת זכויות פוליס לעריה.
זכות זו הייתה הטבה שלטונית חשובה שלדעתו של אנטיוכוס הייתה יכולה לקשור את הערים שאין בהם יסוד יווני חזק בצורה הדוקה יותר למשטרו.
כך למשל הוענק סטטוס של פוליס לאקבטנה.
גם ביהודה ניסה אנטיוכוס לעשות את אותו הדבר, אך ניסיונותיו לא עלו יפה.
ערים רבות שינו את שמן לאנטיוכיה או אפיפניה כדי לזכות בחסדי השלטון.
בנוסף, העניק רשות לטבוע מטבעות ארד למספר ערים חשובות בממלכתו.
אנטיוכיה זכתה להטבה זו, אך גם סלאוקיה, אפאמיאה שהייתה מרכז העצבים הצבאי של ממלכתו וערים אחרות.
בארץ ישראל נבנתה מצודת החקרא.
המשיך את מסורת קודמיו וניסה למשוך יוונים לממלכתו.
לצורך כך הועבר מימון נדיב לאמנים, סופרים ואנשי רוח יוונים שהיגרו לממלכה הסלאוקית.
זכויות מיוחדות הוענקו לאזרחים אתונאים.
בשנת 167 לפנה"ס הנהיג אנטיוכוס הרביעי גזרות קשות על העם היהודי.
קיום המצוות נאסר ובמיוחד נאסרו ברית המילה, קידוש החודש, שמירת השבת ונכפתה אכילת בשר חזיר.
בוטלה זכותם לחיות לפי דיני אבותיהם.
עבודת אלוהים בבית המקדש בוטלה ותחתיה הונהג פולחן אלילי פגאני.
אלה שהתנגדו לגזרות אלה נענשו באכזריות על ידי החיילים הסלאוקים.
גזרות קשות אלה היו רקע לסיפורים דוגמת חנה ושבעת בניה.
גזרות שמד אלה היו בין הסיבות המידיות לפרוץ מרד החשמונאים ולדלק שהניע את המורדים.
על פי המסורת היהודית, קדמה למלכות אנטיוכוס הודעה נבואית מפורטת שנמסרה מפי האל לדניאל, ובה פורטו מעשי אנטיוכוס, גזרותיו ואף סופו.
הנבואה כתובה ב, בו מופיעות נבואות גם על המלכים שקדמו לו ושהיו אחריו.
אלו הם הפסוקים הדנים באנטיוכוס, לפי הפרשנות הקלאסית (רש"י, רלב"ג ואחרים):
על פי פרשנים אלו מלך הצפון הוא אנטיוכוס אפיפנס.
הנבואה מתייחסת למלחמתו עם מלך הנגב - תלמי מלך מצרים, ולכיבוש ארץ הצבי - ארץ ישראל.
גזרותיו נגד היהודים נרמזו במילים "ובת הנשים יתן לו להשחיתה", משום שעם ישראל מכונה בשיר השירים "היפה בנשים".
מלחמתו של מתתיהו בן יוחנן החשמונאי באנטיוכוס רמוזה במילים הבאות: "ולו לא תהיה", כלומר, גזרותיו של אנטיוכוס יתבטלו בסופו של דבר.
המשך המרד, עליית החשמונאים לשלטון ואף סופם עקב מלחמת הורקנוס ואריסטובלוס, נרמזו בפסוק "ועמד על כנו מעביר נוגש הדר מלכות" (התייצבות ממלכת החשמונאים), "ובימים אחדים ישבר" (התפוררות הממלכה), "ולא באפיים ולא במלחמה" (לא על ידי אויב חיצוני, אלא על ידי מלחמת אחים).
פרשנים אחרים, דוגמת מלבי"ם, מוצאים את הנבואה על אנטיוכוס בפסוקים אחרים באותו פרק:
לפי פרשנות זו, המלך הנבזה שלא נתנו עליו הוד מלכות הוא אנטיוכוס אפיפנס, משום שאחיו הגדול - סלאוקוס הרביעי השאיר יורש עצר - דמטריוס הראשון, וזכייתו של אנטיוכוס במלכות באה על ידי דברי חלקלקות וחנופה.
הנבואה מתארת את נסיבות מלחמתו עם תלמי, שהיו על ידי מרמה, כאשר נסע לבקר את אחותו קלאופטרה, אמו של תלמי.
מספר פסוקים נוספים בנבואה זו רומזים למלחמותיו עם התלמיים, ולאחר מכן עוברת הנבואה לתאר את יחסי אנטיוכוס עם היהודים.
המילים "ולבבו על ברית קודש ועשה" רומזות על מזימותיו ומעשיו כנגד היהודים.
כך גם המילים "ושב וזעם על ברית קודש".
תופעת ההתייוונות והצטרפות יהודים רבים לצדו של אנטיוכוס רמוזה במילים "ויבן על עוזבי ברית קודש".
לפי פרשנותו של המלבי"ם, הנבואה על סופו של אנטיוכוס לא נרמזה בהמשך פסוקים אלו, אלא בפרק אחר בספר דניאל:
פסוקים אלו מתארים משל אשר הנמשל שלו מופיע בהמשך הפרק במפורש: הקרן המדוברת היא מלך יווני שיקום לאחר התפצלות הממלכה.
הוא מתואר כ"עז פנים" אשר "השחית עצומים ועם קדושים" ועוד ().
לפי המלבי"ם מתארים פסוקי המשל (פסוקים ט-יא המצוטטים לעיל) בקצרה את עלייתו של אנטיוכוס אפיפנס, המכונה כאן "קרן צעירה", משום שכאמור, שושלת המלוכה הייתה אמורה להמשיך אצל דמטריוס בן סלאוקוס.
מלחמותיו במצרים, בפרס ובארץ ישראל נרמזו במילים "אל הנגב ואל המזרח ואל ארץ הצבי".
מעשיו נגד היהודים רמוזים בפסוק "ותגדל עד צבא השמים" - כינוי לעם היהודי, "הכוכבים" היו שומרי התורה שאנטיוכוס רמס והרג.
הנבואה על סופה של מלכותו נכתבה במילים "ועד שר הצבא הגדיל", כלומר מלכותו תגדל עד שיבוא שר צבא גדול, הוא מתתיהו החשמונאי ובניו המכבים, "וממנו הורם התמיד", נסוב על השבת עבודת הקרבנות, ובפרט קורבן התמיד, אותם השיבו המכבים.
יוסף בן מתתיהו מונה בספרו "נגד אפיון" היסטוריונים שונים שהחזיקו בדעה כי אנטיוכוס הפר את בריתו עם היהודים מתוך חסרון כיס ושדד את בית המקדש שהיה מלא זהב וכסף: פוליביוס, סטרבון, ניקולאוס איש דמשק, טימאגנס, קאסטור ואפולודורוס.
סופרים נוספים שילבו בסיפוריהם על כניסת אנטיוכוס למקדש גם את עלילת פולחן החמור היהודי.
ההיסטוריון היווני דיודורוס סיקולוס (המאה ה-1 לפנה"ס) כלל בחיבורו את הסיפור הבא:
"אנטיוכוס הקרוי אפיפאנס, נכנס משהביס את היהודים אל קודש הקודשים של בית המקדש של אלוהים, שרק לכוהנים הותר על פי דין להיכנס אליו.
במוצאו שם פסל משיש של אדם עבדקן ישוב על גבי חמור וספר בידיו, הוא הניח שלפניו דמות של משה, מייסד ירושלים ומארגן האומה, האיש שבנוסף לכך ציווה על היהודים את מנהגיהם המיזנתרופיים והמופקרים.
ומכיוון שאפיפאנס היה מזועזע משנאה שכזאת המופנית נגד כל האנושות, הוא שם לעצמו למטרה לשבור את נוהגיהם המסורתיים.
אי לכך, הוא הקריב לפני צלם המייסד (משה) ומזבח האל הפתוח לשמים נקבת חזיר גדולה, ושפך עליהם את דמה.
לאחר מכן, משהכין את בשרה, ציווה להתיז ממיצי הבשר על ספרי הקודש שלהם, המכילים את החוקים הקסנופוביים; לכבות את המנורה הקרויה אצלם "תמידית" והדולקת ללא הפסקה בבית המקדש; ולכפות על הכהן הגדול ושאר היהודים לאכול מן הבשר".
דברי דיודורוס הם העדות הלא-יהודית הישירה והראשונה, שבה אושר מעשה החילול של בית המקדש בירושלים על ידי אנטיוכוס אפיפאנס.
על פי יוסף בן מתתיהו, הסופר המצרי האנטי-יהודי אפיון (המחצית הראשונה של המאה ה-1 לספירה) כתב שבמקדש בירושלים היה מוצב פסל זהב של ראש חמור, שהיהודים סגדו לו, אך נעלם משם כשאוצרות המקדש נלקחו על ידי אנטיוכוס.
יוספוס האשים את אפיון, כשטען שבעקבות פוסידוניוס ואפולוניוס מולון, ניסה גם הוא ללמד סנגוריה על שוד המקדש של אנטיוכוס והאשים את היהודים בקרבן אדם.
אפיון סיפר שאנטיוכוס מצא במקדש אדם שוכב על מיטה ולידו שולחן מלא במאכלי בשר.
האיש נפל לרגלי המלך והתחנן שישחררו, כי נותרו לו רק מספר ימים לחיות.
הוא בכה וסיפר שהוא יווני שעבר בארץ יהודה לחפש פרנסה, נחטף ונכלא בבית המקדש, תוך שהוא מפוטם במזון.
האנשים המגישים לו מזון סיפרו לו שליהודים יש חוק סודי די חדש לפיו הם תופסים איש יווני זר, מפטמים אותו במשך שנה שלמה ואז מוציאים אותו ליער, מעלים אותו לקרבן ואוכלים ממעיו, ונשבעים לשנוא יוונים תמיד.
ההיסטוריון הרומי טקיטוס (סוף המאה ה-1 לספירה) מזכיר את המלחמה בין אנטיוכוס ליהודים ומנצל את ההזדמנות כדי לתקוף אותם: "כל עוד היה המזרח בידי אשוּר, מדי ופרס, היו היהודים הבזויים שבעבדיהם; כאשר גברה יד המקדונים, השתדל המלך אַנטיוֹכוּס לבטל את אמונתם התפלה ולהקנותם את דרכי היוונים.
אך המלחמה בפּרתים מנעתו מִשַפֵּר אומה מאוסה זו...עתה, שהיו המאקדוניה חסרי־אוֹנים...שׂמו היהודים מלכים (החשמונאים) על עצמם".
אנטיוכוס החמישי ("אאופטור") (173 – 162 לפנה"ס), ילד שמלך בממלכה הסלאוקית במשך שנתיים (164 לפנה"ס – 162 לפנה"ס) בטרם הוצא להורג.
אנטיוכוס עלה לשלטון בגיל תשע, לאחר מות אביו אנטיוכוס הרביעי (אפיפאנס).
מי שמלך בפועל בממלכה היה ליסיאס.
הניסיון לעצור את מרד החשמונאים הסתיים בפשרה קלושה.
התרפסותם בפני הרפובליקה הרומית כה הרגיזה את הערים היווניות של סוריה עד שהציר הרומאי גנאוס אוקטביוס נרצח בלאודיקה (לטקיה של היום) (162 לפנה"ס).
בנקודת משבר זו נמלט דמטריוס, בנו של סלאוקוס הרביעי, משביו ברומא והתקבל בסוריה כמלך האמיתי.
אנטיוכוס איופטור, בנו של מי שהשיג את המלוכה שלא כדין, הוצא להורג.
אנטיוכוס השישי (דיוניסוס) (בערך 148–138 לפנה"ס) היה מלך הממלכה הסלאוקית.
הוא היה בנם של אלכסנדר באלאס וקלאופטרה תאה, בתו של תלמי השישי.
אנטיוכוס השישי מעולם לא מלך בפועל.
הוא מונה ב-144 לפנה"ס בידי הגנרל דיודוטוס טריפון כיורש העצר, כדי לשמש אופוזיציה לדמטריוס השני.
בשנת 142 לפנה"ס הדיח אותו דיודוטוס והחליפו כמלך, ובשנת 138 לפנה"ס הוא נהרג, על פי חלק מהמקורות על ידי דיודוטוס.
אנטיוכוס השביעי אאורגטס , שכונה אנטיוכוס סידטס (Σιδήτης, כלומר "אנטיוכוס מסידה", על שם העיר בחוף אנטליה), היה מלך הממלכה הסלאוקית בשנים 138–129 לפנה"ס.
אנטיוכוס השביעי היה המלך הסלאוקי האחרון בעל חשיבות היסטורית כלשהי.
הוא היה אחיו של דמטריוס השני, ועלה למלוכה לאחר שדמטריוס נפל בשבי הפרתים.
הוא גם נשא לאישה את אשתו של דמטריוס, קלאופטרה תאה, ולפיכך בנם, אנטיוכוס התשיעי, היה גם אח-למחצה וגם בן-דוד של סלאוקוס החמישי ושל אנטיוכוס השמיני.
אנטיוכוס השביעי הביס את המורד דיודוטוס טריפון, ובשנת 131 לפנה"ס הטיל מצור על ירושלים.
על-פי יוסף בן מתתיהו, במהלך המצור קנה המלך החשמונאי יוחנן הורקנוס הראשון הסכם-שלום עם אנטיוכוס בעזרת אוצרות שחפר מקברו של דוד המלך.
המצור על ירושלים תואר לראשונה ככל הנראה על ידי טימוכארס, היסטוריון חצר של אנטיוכוס השביעי.
בהמשך תקף אנטיוכוס את הפרתים, וכבש מחדש את מסופוטמיה לזמן קצר לפני שנהרג במארב.
בשלב זה כבר שוחרר אחיו דמטריוס השני, אולם מהממלכה הסלאוקית נותרה כעת סוריה בלבד.
ידועה תשובתו של שמעון החשמונאי (שכבש את יפו ואת גזר) לשליח אנטיוכוס השביעי שבא אליו בדרישות טריטוריאליות: "לא ארץ נוכריה לקחנו ולא ברכוש זרים משלנו, כי אם נחלת אבותינו, אשר בידי אויבינו בעת מן העיתים בלא משפט נכבשה.
ואנחנו כאשר הייתה לנו עת, הושיבונו נחלת אבותינו".
אנטיוכוס השמיני (אפִּיפָאנֶס או קָאלִינִיקוּס או פִילוֹמֶטוֹר; ?
– 96 לפנה"ס) היה מלך בממלכה הסלאוקית בין השנים 125 ל-96 לפנה"ס.
אנטיוכוס, שכונה "אנטיוכוס גְרִיפּוּס" ("אף-קרס") היה בנו של דמטריוס השני (ניקטור) והוכתר בילדותו לאחר שאימו, קלאופטרה תאה, הרגה את אחיו הבכור, סלאוקוס החמישי (פילומטור).
השליטה בפועל הייתה האם, שהשתמשה בבנה כמקור הלגיטימציה לשלטונה.
בשנת 121 לפנה"ס החליטה האם שבנה עשוי להפריע לשלטונה וניסתה להרעילו, בכך שהגישה לו כוס יין כשחזר מצייד באחד הימים.
אנטיוכוס חשד בהצעה לא-שגרתית זו, והכריח אותה לשתות את היין, מה שהוביל למותה-שלה.
אנטיוכוס נישא לנסיכה המצרית מבית תלמי טריפאינה.
בשנת 116 לפנה"ס פרצה מלחמת אזרחים לאחר שובו מגלות של אחיו-למחצה אנטיוכוס התשיעי (שהיה גם בן-דודו; ראו אנטיוכוס השביעי).
אשתו של אנטיוכוס התשיעי, קלאופטרה הרביעית, הייתה אחות-למחצה של טריפאינה.
קלאופטרה זו נהרגה לבסוף באורח דרמטי, לפקודת טריפאינה, במקדש דפנה שבפאתי אנטיוכיה.
בהמשך הרג אנטיוכוס התשיעי את טריפאינה בנקמה על כך.
שני האחים חילקו ביניהם את סוריה עד למותו של אנטיוכוס השמיני מידי אחד משריו, הרקלאון, בשנת 96 לפנה"ס.
חמישה מבניו היו בהמשך שליטים בממלכה הסלאוקית (חלקם בו-זמנית תוך מלחמה ומחלוקת): סלאוקוס השישי (אפיפאנס), דמטריוס השלישי (איורגטס), אנטיוכוס האחד עשר (אפיפאנס), פיליפוס הראשון (פילדלפוס) ואנטיוכוס השנים עשר (דיוניסוס).
למרות חסרונותיו הפוליטיים היה אנטיוכוס השמיני מלך אהוב.
פניו המופיעים על מטבעות מתקופתו נראים מכוערים ועצלים (דבר זה היה נפוץ בקרב המלכים הסלאוקים האחרונים), כמו גם סיפורים על משתאות מפוארים שערך, גרמו לדורות הבאים להאמין שהוא ושושלתו היו מנוונים ודקדנטיים -- אולם תדמית זו הייתה מודעת ומכוונת, התייחסות לאידיאל ההלניסטי של "החיים הטובים" (Tryphe).
הסלאוקים המאוחרים שאפו להיות מקושרים לאידיאל זה, בניגוד למלחמות האזרחים והסכסוכים שאפיינו את שלטונם במציאות.
– 96 לפנה"ס) היה מלך הממלכה הסלאוקית משנת 114 לפנה"ס ועד מותו.
היה בנו של אנטיוכוס השביעי (סידטס) ושל קלאופטרה תאה.
לאחר מות אביו בפרתיה ושובו של דמטריוס השני (ניקטור) לשלטון, שלחה אותו אימו לגלות בקיזיקוס שעל נהר הבוספורוס (ומכאן כינויו "אנטיוכוס קיזיקנוס").
הוא חזר לסוריה ב-116 לפנה"ס ודרש את הכתר מאחיו-למחצה/בן-דודו אנטיוכוס השמיני.
באותה עת הגיעה אליו קלאופטרה הרביעית, בתו של תלמי השמיני, שנאלצה להתגרש מבעלה תלמי התשיעי.
היא עברה לקפריסין, שם השתמשה באמצעיה הכספיים לגייס צבא.
יחד עם הכוח הצבאי שגייסה, עברה לסוריה והציעה את שירותיה לאנטיוכוס התשיעי, שהיה גם בן דודה.
בשנת 114 לפנה"ס נשא אנטיוכוס התשיעי את קלאופטרה הרביעית לאישה (הייתה אשתו הראשונה) ובכך חיזק את כוחו.
במסגרת מאבק זה, שהחל בשנת 116 לפנה"ס, רדף אנטיוכוס התשיעי אחר אחיו, שניסה לרצוח אותו, והבריח אותו בשנת 113 לפנה"ס מאנטיוכיה.
בשנת 112 לפנה"ס צר אנטיוכוס השמיני על אנטיוכיה וכבש אותה.
באותה עת שהתה קלאופטרה הרביעית בעיר.
היא נמלטה למקדש דפנה שבפאתי אנטיוכיה כדי לקבל מקלט.
טריפאינה החליטה שיש להרוג את אחותה, ועל אף התנגדות בעלה אנטיוכוס השמיני, שביקש מאשתו לשקול את קשר הדם שלהם ואת קדושת המקדש, שלחה חיילים שיהרגו את אחותה במקדש.
בהמשך, לאחר שאנטיוכוס התשיעי כבש מחדש את אנטיוכיה, הוא עינה את טריפאינה והרג אותה כנקמה על מעשיה.
לאחר מלחמת אזרחים, חילקו האחים ביניהם את הממלכה.
אנטיוכוס התשיעי נהרג במהלך קרב עם סלאוקוס השישי (אפיפאנס), בנו של אנטיוכוס השמיני, בשנת 96 לפנה"ס.
הוא היה אביו של אנטיוכוס העשירי, שייתכן שנולד מאשתו הראשונה, קלאופטרה הרביעית.
אנטיוכוס העשירי אֵוּסֶבֵּס פִילוֹפָּטוֹר היה אחד המתמודדים בסכסוך המשפחתי על השלטון בממלכה הסלאוקית בין בני בית סלאוקוס המאוחרים.
הוא עלה לשלטון ב-95 לפנה"ס, לאחר שהביס את קרובו סלאוקוס השישי (אפיפאנס) ובכך נקם את מות אביו, אנטיוכוס התשיעי (אאוסבס).
התארים שבחר לעצמו מעידים רבות על סיפורו: "אאוסבס" היה תארו של אביו, ו"פילופטור" פירושו "אוהב-אב"; שניהם נבחרו מתוך כבוד לאביו.
לאחר מכן שלט באנטיוכיה וסביבתה, כשהוא נלחם ללא הרף בארבעת אחיו של סלאוקוס השישי, בנבטים ובפרתים.
אין הסכמה כללית באשר לתאריך נפילתו.
יוספוס פלאביוס מעריך כי נהרג בסביבות שנת 90 לפנה"ס, בעת מלחמתו בפרתים -- וזוהי אכן התקופה בה עבר השלטון באנטיוכיה לפיליפוס הראשון (פילדלפוס).
ההיסטוריון הרומי אפיאנוס לעומת זאת מספר כי אנטיוכוס העשירי הובס כשהמלך הארמני טיגרנס הראשון פלש לסוריה ב-83 לפנה"ס, אולם במקרה זה לא ברור מה קורותיו של אנטיוכוס בפרק שבין השנים הללו.
בנו של אנטיוכוס העשירי, אנטיוכוס השלושה עשר (אסיאטיקוס) היה מלך-נתין בסוריה לאחר שהגנרל הרומי פומפיוס הביס את טיגרנס.
אנטיוכוס האחד-עשר (אֶפִּיפָאנֶס או פִילָדֶלפוּס) (?
- 92 לפנה"ס) היה דמות משנית במלחמות הירושה בשנים האחרונות של בית סלאוקוס, שהיו בעבר שליטי ממלכה מפוארת, הממלכה הסלאוקית, אך בימיו של אנטיוכוס האחד-עשר היו רק מלכים מקומיים בסוריה.
אנטיוכוס האחד-עשר היה בנו של אנטיוכוס השמיני (גריפוס), ואחיו של סלאוקוס השישי (אפיפאנס).
לאחר תבוסת אחיו ב-95 לפנה"ס בידי אנטיוכוס העשירי (איוסבס פילופטור), החליטו אנטיוכוס האחד-עשר ואחיו התאום, פיליפוס הראשון (פילדלפיוס), לנקום, וערכו מצור על אנטיוכיה, מרכז שלטונו של אנטיוכוס העשירי.
המצור נכשל, ואנטיוכוס האחד-עשר טבע בנהר אורונטס כשניסה לחצותו על-גב סוס במהלך המלטות (92 לפנה"ס).
- 84 לפנה"ס) היה החמישי מבניו של אנטיוכוס השמיני (גריפוס) שקיבל את כתר המלכות.
הוא ירש את אחיו דמטריוס השלישי (איוקרוס) כשליט נפרד בחלק הדרומי (דמשק וסביבתה) של מה שנותר מהממלכה הסלאוקית.
בתחילה זכה אנטיוכוס השנים-עשר לתמיכה מגורמים בבית תלמי, אולם הוא נהרג בשנת 84 לפנה"ס במהלך מסע-קרב מול הערבים הנבטים, שכבשו את דמשק זמן קצר לאחר מכן.
אנטיוכוס השלושה-עשר פילדלפוס אסיאטיקוס ("אסייתי", ביוונית: Ἀντίοχος Φιλάδελφος Ἀσιατικός; ?
– 64 לפנה"ס) היה מאחרוני השליטים של הממלכה הסלאוקית.
אסיאטיקוס היה בנם של אנטיוכוס העשירי (איוסבס) והנסיכה המצרית קלאופטרה סלנה.
קלאופטרה שימשה כעוצרת עבור הנער לאחר מות אביו (בשנה לא ודאית בין 90 ל-83 לפנה"ס).
בשנת 83 לפנה"ס נכבשה ממלכת סוריה בידי טיגרנס הראשון (מלך ארמניה) ואסיאטיקוס ואימו איבדו את כוחם.
בשנת 75 לפנה"ס נסעה קלאופטרה, יחד עם אסיאטיקוס ואחיו, לרומא כדי לשכנע את הסנאט הרומאי להכיר בהם כמלכי מצרים וסוריה.
הסנאט אומנם הכיר בזכויותיו של אסיאטיקוס על סוריה, אולם לא העניק עזרה ממשית במימושם.
אסיאטיקוס שהה כשנתיים ברומא לפני שחזר למזרח והשתקע באסיה הקטנה.
לאחר שטיגרנס הובס בידי הגנרל הרומי פומפיוס, הצליח אסיאטיקוס להשתלט על הממלכה והוא הוכר על ידי הרומאים כמלך-נתין בסוריה (69 לפנה"ס).
על שום שהייתו זמן רב בקיליקיה שבאסיה הקטנה עד שחזר לסוריה, קיבל את התואר "אסייתי".
תקופת מלכותו של אסיאטיקוס לא נמשכה זמן רב והוא סבל ממרידות באנטיוכיה וממלחמות קשות עם השבטים הנבטים והערבים בגבולותיו.
בשנת 65 לפנה"ס הוא נשבה על ידי שמשי-גרם השליט הערבי של חמץ.
הלה שחרר אותו בתחילת 64 לפנה"ס והוא חזר לכס המלכות לזמן מה, אולם באותה שנה פומפיוס הפך את סוריה לפרובינקיה רומית ואפשר לשמשי-גרם לשבות את אסיאטיקוס בשנית ולהרגו.
ניתן לומר כי מותו של אנטיוכוס השלושה-עשר סיים את שושלת בית סלאוקוס, למרות שבמשך זמן קצר שלט אחריו פיליפוס השני פילורומאיוס, בנו של פיליפוס הראשון.
אַנְטִיוֹכִיָה היא עיר עתיקה בחבל האטיי שבדרום טורקיה, שוכנת על גדות נהר האורונטס בעמק אמוק ובקרבת שפכו לים התיכון.
כיום שם העיר הוא אַנְטַקְיָה ומשמשת כבירת נפת האטיי.
לעיתים מכונה גם אנטקיה עצמה בשם "האטיי".
ערים רבות במזרח התיכון נקראו אנטיוכיה.
רובן נבנו על ידי השושלת הסלאוקית.
אף ירושלים נקראה "אנטיוכיה" לפני מרד החשמונאים.
אנטיוכיה זו, "אנטיוכיה שעל האורונטס" נמצאת בעמק נהר האורונטס, כ-26 ק"מ מן הים התיכון, בנפת האטיי שבטורקיה.
חשיבותה של אנטיוכיה מבחינה היסטורית נובעת מן העובדה כי היא שוכנת על עורק מסחר ראשי המוביל מנמלי הים התיכון אל אזור נהרות הפרת והחידקל.
העיר הקדומה השתרעה על שני עברי הנהר, אשר חוברו באמצעות חמישה גשרים, וכן על האי שבמרכזו.
העיר הוקמה בשנת 300 לפני הספירה על ידי סלאוקוס הראשון, והפכה לבירתה המערבית של הממלכה הסלאוקית תחת שלטון בנו, אנטיוכוס הראשון.
סלאוקוס, אשר היה אחד ממפקדי צבאו של אלכסנדר הגדול ונטל חלק מרכזי במלחמות הדיאדוכים, הקים את העיר לאחר ניצחונו על אנטיגונוס מונופתלמוס בקרב איפסוס.
לעיר העניק את שם אביו, אנטיוכוס.
אל העיר הובאו מתיישבים מהעיר אנטיגוניה הסמוכה, אשר שימשה כעיר הבירה של אנטיגונוס, כמו גם חיילים מוקדונים ויהודים משוחררים מצבאו של סלאוקוס.
גודל האוכלוסייה ההתחלתית של העיר מוערך כ-5,300 גברים, מה שמציע אוכלוסייה התחלתית של בין 17,000-25,000 נפשות, בלי להביא בחשבון עבדים ואת האוכלוסייה המקומית.
עד לסוף התקופה ההלניסטית בעיר, צמחה אוכלוסיית העיר והפכה אותה לאחת הגדולות בעולם ההלניסטי, יחד עם אלכסנדריה ורומא.
פומפיוס צירף את העיר לאימפריה הרומית בימי מסעו במזרח הקרוב בשנת 64 לפנה"ס.
העיר קיבלה מעמד של "עיר חופשית" (Civitas Libra), והפכה למקום מושבו של הנציב הרומי בסוריה.
תחת השלטון הרומי הייתה אנטיוכיה לעיר השלישית בגודלה באימפריה, כאשר השנייה היא אלכסנדריה.
יש אומרים כי בתקופות מסוימות הייתה אנטיוכיה שנייה במעמדה ובחשיבותה אך לרומא.
אוכלוסייתה עמדה על מספר מאות אלפים, ולעיתים עברה את חצי המיליון נפשות, בשיא פריחתה במאה הרביעית לספירה.
קיסרי רומא בנו את אנטיוכיה, והפכו אותה למטרופולין.
קיסרים רבים בנו בה מבני ציבור מרהיבים, ארמונות וכנסיות.
טיבריוס, קליגולה, טראיאנוס, אדריאנוס, אנטונינוס פיוס, קומודוס, אורליאנוס וקונסטנטינוס היו בין הקיסרים אשר שהו באנטיוכיה תקופות ארוכות, והשקיעו בבנייתה.
הרומאים בנו באנטיוכיה אמות מים, תיאטרון, מרחצאות, וארמונות.
אף הורדוס נמנה עם הבונים באנטיוכיה, בשל האוכלוסייה היהודית המשגשגת בעיר זו.
כנתיב מסחר ראשי הייתה העיר מקום מפגש לאנשים מתרבויות שונות, כמו גם מקום נופש מועדף על הקיסרים, ובסיס ליציאה למלחמה כנגד הפרתים, או אף כנגד היהודים במהלך המרד הגדול.