tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמה חברות הקלטות בג'ורג'יה דחו אומנים מוקדמים כג'ון קרסון "המכנר", בעוד אחרות הבינו כי המוזיקה שלו תתאים לאורח החיים של תושבי המדינות החקלאיות.
ההקלטה המסחרית הראשונה של מה שנחשב כמוזיקת קאנטרי "סאלי גודן" ובוצעה על ידי הכנר איי.סי.
רוברטסון בשנת 1922 לחברת ההקלטות ויקטור.
חברת ההקלטות קולומביה החלה להוציא הקלטות של מוזיקת "הילבילי" בשנת 1924.
שנה קודם לכן, ב-14 ביוני 1923, הקליט ג'ון קרסון את השיר "בקתת העץ הקטנה במשעול" ("Little Log Cabin in the Lane") בעבור חברת ההקלטות "אוקיי" (Okah).
ורנון דלהארט היה זמר הקאנטרי הראשון שהוציא להיט כלל ארצי עם השיר, בחודש מאי 1924"Wreck of the Old '97" בצידה השני של ההקלטה היה השיר "Lonesome Road Blues", שגם הוא הפך לפופולרי למדי.
באפריל 1924, סמנטה בומגרנר "דודה" ואווה דייוויוויהפכו לנשים הראשונות שהקליטו ופרסמו שירי קאנטרי.
מוזיקאי הילבילי רבים, כמו קליף קרלייל, הקליטו שירי בלוז לאורך העשור ולתוך שנות ה-30. מבצעים חשובים אחרים מתקופת ההקלטות המוקדמות היו: ריילי פוקט, ג'ון ריצ'רדסון, אל הופקינס, ארנסט.וי.
סטונמן, צ'ארלי פול, וסקילט ליקרס.
גיטרת סטיל נכנסה למוזיקת הקאנטרי כבר בשנת 1922, כאשר ג'ימי טארלטון פגש את הגיטריסט המפורסם מהוואי, פרנק פררה בחוף המערבי.
ג'ימי רודג'רס ומשפחת קרטר נחשבים בידי רבים לשניים מחשובי זמרי הקאנטרי המוקדמים, שיריהם הוקלטו תחילה בחברת ההקלטות "היסטוריק", בבריסטול ב-1 באוגוסט 1927.
רודג'רס מיזג בין מוזיקת ההילבילי, גוספל, ג'אז, בלוז, פופ, קאובוי, ופולק; ורבים משיריו הטובים ביותר היו פרי יצירתו, כולל "Blue Yodel", שמכר מעל מיליון עותקים וביסס את מעמדו של רודג'רס כזמר המוביל בתחילתה של מוזיקת הקאנטרי.
החל משנת 1927, ובמהלך 17 השנים הבאות, הקליטה משפחת קרטר יותר מ-300 בלדות מוזיקה עממית אמריקנית, מקצבים מסורתיים, שירי קאנטרי, ושירי גוספל, שכולם מייצגים את הפולקלור של דרומה של ארצות הברית ואת המסורת הטמונה בו.
אחד האפקטים הצדדיים של המשבר הגדול בארצות הברית של שנות ה-30, היה ההפחתה בכמות ההקלטות שבוצעו באותה התקופה שיכלו להמכר.
החשוב מכולם היה הגרנד אול אופרי, ששידורו החל בשנת 1925, וברבות הימים הפך לתוכנית הרדיו המשודרת ביותר בהיסטוריה של הרדיו על ידי תחנת WSM-AM שבעיר נאשוויל ושידורה נמשך עד ימינו.
כמה מהכוכבים המוקדמים של האופרי היו: הדוד דייב מאקון, רוי אקוף ונגן מפוחית הפה האפרו אמריקני דהפורד ביילי את השידור יכלו לקלוט, לעיתים קרובות, בכל רחבי המדינה.
בתקופה זו במוזיקת הקאנטרי החל גם מה שמוגדר בידי חוקרים כ"תור הזהב" במוזיקת הקאנטרי.
הגראנד אול אופרי התפרסם בעיקר על כך שהעלה את הפופולריות של סגנון זה במוזיקת הקאנטרי, כמות גדולה של צלילים התמזגה יחד עם כלי נגינה חדשים כמו גיטרה בעלת דוושת מתכת.
אומנים כמו: ג'ורג' ג'ונס, פורטר וגונר, ולורטה לין מהווים את עיקרו של תור הזהב.
ורבים משירים אלה עדיין יוצרים תהודה בימינו עקב פשטותם.
מוזיקאים רבים הופיעו והקליטו שירים בסגנונות רבים.
מון מוליקאן, לדוגמה, ביצע ווסטרן סווינג, אך בנוסף גם הקליט שירים אותם ניתן לשייך לסגנון הרוקבילי.
ביל האליי, שר שירי קאובויז, ואף היה לתקופה מסוימת זמר קאובוי יודל.
האליי למפורסם ביותר כזמר רוק אנד רול מוקדם, כשהוא חובר אל ג'ימי רודג'רס שיחדיו יצרו סגנון וצליל שהיה כמעט ייחודי להם.
בין השנים 1947 ו-1949, זמר שירי הנשמה אדי ארנולד הציב שמונה שירים בעשרת הגדולים של מצעד הבילבורד.
במהלך שנות ה-30 וה-40, שירי קאובויז, או מוזיקת מערבונים, שהוקלטה מאז שנות ה-20, היו פופולריים בסרטים שנעשו בהוליווד.
כמה מהקאובויז המזמרים הפופולריים מתקופה זו היו: ג'ין אוטרי, בניהם של החלוצים, רוי רוג'רס, וארנסט טאב.
אך לא היו אלה רק קאובויז; גם קאוגירלס תרמו לצליל בלהקות משפחתיות מגוונות.
פסטי מונטנה פתחה את הדרך עבור אמניות, כאשר שירה שעשה היסטוריה, "I Want To Be a Cowboy's Sweetheart" (אני רוצה להיות נערת קאובוי).
מקרה זה החל תנועה של נשים לעבר קריירות סולו מצליחות.
בוב ווילס היה מוזיקאי מהמישורים הגדולים מאזור הערבות הנמוכות שהפך לפופולרי מאוד כאשר הנהיג את להקת "hot string band", ושהופיע גם במערבונים הוליוודיים.
המיזוג שיצר בין מוזיקת הקאנטרי לבין ג'אז, שהחל כמוזיקה לאולמות ריקודים, יהפך ידוע כווסטרן סווינג.
גם לספאד קולי וטקס ויליאמס היו להקות מצליחות שהופיעו בסרטי קולנוע.
בשיאו, הצליח ווסטרן סווינג להתחרות בפופולריות של להקות ביג בנד.
מוזיקאי הקאנטרי המוקדמים בזו לתופים כיוון שהיו "רועשים מדי" לטעמם ולא "טהורים", אך בשנת 1935 מנהיג להקת ווסטרן סווינג ביג בנד בוב ווילס הוסיף תופים ללהקתו "הטקסס פליבוייז".
באמצע שנות ה-40, הגראנד אופרי הול לא התיר למתופף הפליבוייז להופיע על הבמה.
על אף שמערכות תופים היו בשימוש תדיר על ידי להקות רוקבילי בשנת 1955, אולמות פחות שמרניים מהגראנד אופרי כמו לואיזיאנה היי פארק שמרו על כך באופן פחות תדיר ואיפשרו להציב מתופפים מאחורי הקלעים החל משנת 1956. לעומת זאת, בתחילת שנות ה-60 היה זה נדיר שלהקות קאנטרי לא השתמשו במתופפים.
במשך מספר עשורים האומנים שהקליטו בנאשוויל העדיפו את הצליל החמים של גיטרות גיבסון וגרץ, אך כאשר הופיעו גיטרות פנדר החלו להשתמש בהם ולנצלן החל משנות ה-50 המוקדמות, גיטרות הפנדר הפכו לבסוף לגיטרות החשמליות המזוהות ביותר עם מוזיקת הקאנטרי.
מוזיקאי קאנטרי החלו להקליט בוגי בשנת 1939, לאחר שנוגן באולם הקארנגי הול, כאשר ג'וני ברפילד הקליט את "בוגי ווגי".
זרם דק שהפך אחר כך לסגנון ה"הילבילי בוגי", או "אוייק בוגי", כאשר ה"אוייק" הוא תושב אוקלהומה, מאוחר יותר שונה השם שוב והפך לקאנטרי בוגי, זרם דק זה הפך עד לשנת 1945 לשיטפון.
הקלטה ראויה לציון מתקופה זו היא של האחים דלמור, "Freight Train Boogie", אשר נחשב לחלק מהאבולוציה המשותפת של מוזיקת הקאנטרי והבלוז לעבר סגנון הרוקבילי.
בשנת 1948, ארתור "גיטרת הבוגי" סמית הוציא לאור להיט אשר חדר אל עשרת הגדולים במצעד הקאנטרי של ארצות הברית עם הקלטות ה-MGM של "Guitar Boogie" ו-"Banjo Boogie", כאשר הראשון אף "חצה את הקווים" והגיע אל מצעד הפופ האמריקני.
אומני קאנטרי בוגי אחרים כללו את: מריל מור ואמי פורד "טנסי".
תקופת ההילבילי בוגי שרדה עד שנות ה-50 ונשאר אחד מתתי סוגה רבים במוזיקת הקאנטרי אל תוך המאה ה-21.
עם סיומה של מלחמת העולם השנייה, להקות מיתרים, "מאונטיניר" (מטפסי הרים), שנודעו כבלוגראס פרצו כאשר בילי מונרו יחד עם לסטר פלאט וארל סקורג'ס, בהובלתו של רוי אקוף באולם הגראנד הול אופרי.גם מוזיקת הגוספל, נשארה מרכיב פופולרי במוזיקת הקאנטרי.
רד פולי, הכוכב הגדול ביותר במוזיקת הקאנטרי לאחר מלחמת העולם השנייה, הוציא לאור את אחד מלהיטי הגוספל, שמכרו כמיליון עותקים, "Peace in the Valley" כמו כן שר רד פולי בסגנונות הבוגי, בלוז ורוקבילי.
בתקופה שלאחר המלחמה, נקראה מוזיקת הקאנטרי "פולק" בקרב הסוחרים ואילו מוזיקת "הילבילי" בקרב התעשייה עצמה.
בשנת 1944, החליף הבילבורד את המונח "הילבילי" עם "שירי פולק ובלוז", ועבר להשתמש במונח "קאנטרי" או "קאנטרי ווסטרן" בשנת 1949.
עוד סוג של מוזיקה מופשטת וגולמית עם מגוון של מצבי רוח ואנסמבלים בסיסיים של גיטרות, בס, גיטרת דוברו או פלדה (ומאוחר יותר) הפכו תופים לפופולריים, במיוחד אצל בני הדרום לבנים ועניים.
סוג זה נודע כהונקי טונק ושורשיו היו בטקסס.
בוב ויליס ולהקתו הטקס פלייבוייז גילמו את סגנון זה שתואר: "מעט מזה, ומעט מזה, מעט שחור ומעט לבן...רועש מספיק כדי למנוע ממך לחשוב יותר מדי ולגשת ישר ולהזמין את הוויסקי".
לזמר המזרח טקסני, אל דקסטר, היה להיט בשם, "Honky Tonk Blues", ושבע שנים מאוחר יותר את השיר, "Pistol Packin' Mama", שירי הונקי טונק אלה, המשויכים ללמסבאות, בוצעו בידי אומנים כמו: ארנסט טאוב, טד דאפן, פלויד טילמן, והאחים מאדוקס ורוז, ליפטי פריזל והאנק ויליאמס, מאוחר יותר יכונו שירים אלה כקאנטרי מסורתי.
השפעתו של ויליאמס במיוחד התבררה כמשמעותית, כשהוא מעורר השראה בחלוצים רבים בתחום הרוק אנד רול, כמו אלביס פרסלי וג'רי לי לואיס, בעודו מספק מסגרת עבודה לכישרונות הונקי טונק מגיחים כמו: ג'ורג' ג'ונס.
ווב פרייס היה מבצע שהגיע אל פסגת המצעדים, כאשר 13 מהסינגלים שהגיעו למקום הראשון במהלך שנות ה-50 וסך הכל שוהים במקום הראשון כ-113 שבועות.
48 מהסינגלים שלו נכנסו למצעדים במהלך העשור; 31 מהם מגיעים אל עשרת הגדולים ו-26 אל ארבעת הראשונים.
בתחילת שנות ה-50 תערובת של ווסטרן סווינג, קאנטרי בוגי, והונקי טונק נוגן בידי רוב להקות הקאנטרי, אך סגנון חדש עמד להפוך לפופולרי{{הערה|קרייג מוריסון, גו קאט גו מוזיקת הרוקבילי ועשייתה', אוניברסיטת אילינוי, 1996, עמ' 28-29}}.
סגנון הרוקבילי זכה לפופולריות מרובה בקרב אוהבי מוזיקת הקאנטרי במהלך שנות ה-50, ושנת 1956 יכולה להקרא שנת הרוקבילי במוזיקת הקאנטרי.
סגנון הרוקבילי היה שילוב של רוק אנד רול וסגנון ההילבילי.
במהלך תקופה זו אלביס פרסלי שינה את סגנונו למוזיקת הקאנטרי.
אלוויס שיחק תפקיד מרכזי בתעשיית המוזיקה באותם הזמנים.
השירים שדורגו במקומות השני, השלישי והרביעי היו: "Heartbreak Hotel" (מלון הלבבות השבורים) של אלביס פרסלי, "I Walk the Line", של ג'וני קאש, ו-"Blue Suede Shoes", של קרל פרקינס.
קאש ופרסלי הציבו שירים בחמשת הגדולים של המצעדים בשנת 1958, עם מקום שלישי ל"Guess Things Happen That Way/Come In, Stranger" של קאש, ומקום חמישי עם, "Don't/I Beg Of You", של פרסלי.
פרסלי הכיר בהשפעתם של אומני הרית'ם אנד בלוז על סגנונו כאשר אמר, "האנשים הצבעוניים שרים ומנגנים את זה כמו שאני עושה את זה עכשיו, בן אדם, יותר שנים מאשר אני יודע", אך הוא גם אמר: "החומר שלי הוא רק קאנטרי "מקפץ" (hooped-up)".
בתוך כמה שנים, מוזיקאי רוקבילי רבים חזרו לסגנון מרכזי יותר או שהגדירו את סגנונם הייחודי.
מוזיקת הקאנטרי זכתה לחשיפה טלוויזיונית ארצית דרך תוכנית הטלוויזיה והרדיו של רשת ABC, אוזראק ג'ובלי, ששודרה בין השנים 1955–1960, מספרינגפילד מיזורי.
התוכנית הציגה לראווה את טובי זמרי הקאנטרי וביניהם כמה זמרי רוקבילי מובילים, חלקם מאזור אוזראק שבמרכז ארצות הברית.
שנות ה-50 המאוחרות ראו את הופעתו של "צליל הלאובוק", אך בסופו של העשור, זרם נגדי של זמרים מסורתיים יותר כמו: ריי פרייס, מרטי רובינס, וג'וני הורטון החלו להסיט את תעשיית מוזיקת הקאנטרי מהשפעתו של הרוק אנד רול של אמצע שנות ה-50.
החל מאמצע שנות ה-50, כשהוא מגיע אל שיאו בתחילת שנות ה-60, הצליל של נאשוויל הפך את תעשיית מוזיקת הקאנטרי לתעשייה המגלגלת מיליוני דולרים שמרכזה בעיר נאשוויל, שבמדינת טנסי.
בניהולם והפקתם של צ'ט אטקינס, אואן ברדלי, ומאוחר יותר בילי שירלי.
צלילה של נאשוויל הביא את מוזיקת הקאנטרי לקהל מאזינים מגוון הרבה יותר ועזר לחלץ את תעשיית מוזיקת הקאנטרי מהמיתון אותו חוותה תקופה אחת קודם לכן.
תת סוגה זו ראויה לציון כמי שהשאילה מסגנון שירי הפופ של שנות ה-50: קול יציב וחלק ("smooth"), מלווה בקטעי כלי מיתר ושירת מקהלה.
הופחתה ההדגשה על סולו אינסטרומנטלי לטובת מה שהפך לסימן ההכר של מוזיקת הקאנטרי מריחתו ("licks") של צליל הגיטרה.
בין האמנים המובילים של תחום זה נכללו: פטסי קליין, ג'ים ריבס, ואדי ארנולד.
ההחלקה בצליל הפסנתר ("slip note") של המוזיקאי פלוייד קרמר, היוותה גם היא מרכיב חשוב בסגנון קאנטרי זה.
הרכבם של שירי הפופ של נאשוויל הפך מודגש יותר והפך למה שכונה כקאנטריפוליטן.
שירי הקאנטריפוליטן כוונו במיוחד אל שוקי הזרם המרכזי, וסגנון זה מכר היטב בהמשך שנות ה-60 ואל תוך תחילת שנות ה-70. האומנים המובילים של סגנון הקאנטריפוליטן כללו את: תמי ווינט וצ'ארלי ריץ'.
בשנת 1962, ריי צ'ארלס הפתיע את עולם הפופ כאשר החל ממקד את התעניינותו במוזיקת הקאנטרי והווסטרן.
הוא מעפיל אל פסגות המצעדים ומגיע אל המקום השלישי במצעד השנתי של מגזין הבילבורד עם הסינגל "I Can't Stop Loving You" ומקליט את האלבום המהווה ציון דרך, "Modern Sounds in Country and Western Music".
סגנון נוסף של מוזיקת קאנטרי צמח מליבו הקשה של ההונקי טונק עם אלמנטים של ווסטרן סווינג ומקורו 180 קילומטר מלוס אנג'לס, בעיר בייקרספילד, קליפורניה.
בהשפעתם של מי שבאותה התקופה התגוררו בחוף המערבי, בוב ויליס ולפטי פריזל, ועד לשנת 1966 הוא כבר נודע כצליל של בייקרספילד.
הוא נשען על שימוש בכלים חשמליים ומערכות הגברה, ובמיוחד הגיטרה החשמלית פנדר טלקסטר, יותר מתתי סוגות אחרים בתקופה זו של מוזיקת הקאנטרי, וניתן לתאר את הצליל כברור, קשוח, סוחף, ללא "סלסולים", בעל טעם חד.
אומנים מובילים לצליל זה היו: באק אואנס, מרל הגארד, טומי קולינס, דוויט יוקם, וויין סטיוארט.
שלכל אחד מהם היה את סגנונו שלו.
בשנות ה-60 המאוחרות המוזיקה האמריקאית יצרה תערובת ייחודית כתוצאה מהרתיעה שאפיינה את "שומרי המסורת" בתוך סוגות הקאנטרי השונות.
לאחר הפלישה הבריטית לארצות הברית רבים נכספו לחזור אל ה"ערכים הישנים" של הרוק אנד רול.
באותו הזמן ניכר היה חוסר התלהבות במגזר הקאנטרי מהמוזיקה המגיעה מנאשוויל.
התפתחויות אלה הובילו ליצירת סוגת בת כלאיים הידועה כקאנטרי רוק.
גרהאם פרסונס מתואר בידי אתר האינטרנט allmusic כ"אביו של הקאנטרי רוק", התקליט הראשון בסוגה היה תקליטם של הבירדס עם פרסונס מ-1968, Sweetheart of the Rodeo''.
בעקבות המיזוג בין שתי הסוגות המייצגות קטבים מנוגדים, צאצאים נוספים החלו לנבוע במהרה, וביניהם: סאוטרן רוק, הארטלנד רוק, ובשנים האחרונות קאנטרי אלטרנטיבי.
בעשורים שבאו לאחר מכן, אומנים כמו: ג'ויס ניוטון, להקת אלבמה, האנק ויליאמס ג'וניור, גארי הלן, שאניה טווין, ברוקס אנד דאן, פיית' היל, גארת' ברוקס, דוויט יוקאם, סטיב ארל, דולי פרטון, רוזאנה קאש, ולינדה רונסטאדט, הובילו את מוזיקת הקאנטרי עוד לתוך זרועותיה של מוזיקת הרוק.
נגזר מצלילי הקאנטרי המסורתי וההונקי טונק, של שנות ה-50 וה-60 המאוחרות, כולל את ריי פרייס (שלהקתו, "הצ'רוקי קאובוייז", כללה את וילי נלסון, ורוג'ר מילר) ומשולב עם הכעס על תת-התרבות הזרה של האומה האמריקנית במהלך אותה התקופה, אאוטלו (outlaw - פורע חוק) קאנטרי גרם למהפכה בז'אנר מוזיקת הקאנטרי.
"לאחר שעזבתי את נאשוויל (תחילת שנות ה-70), הלכתי להרגע ולנגן את המוזיקה שרציתי נגן, ורק להישאר באזור טקסס, אולי אוקלהומה.
ויילון ואני הייתה לנו את דמות האאוטלאו רצה, וכאשר היא תפסה בקולג'ים והתחלנו למכור אלבומים, אנחנו היינו בסדר.
כל מעשה האאוטלאו, לא היה לו דבר עם המוזיקה, היה זה דבר שנכתב במאמר, האנשים הצעירים אמרו, "ובכן, זה די קול.
המונח אאוטלו מקושר בדרך כלל עם: האנק ויליאמס ג'וניור, וילי נלסון, וילון ג'נינגס, דייוויד אלן קו, בילי ג'ו שבר, גארי סטיוארט, תומאס ואן זנדט, ועם כמה נשים כמו: ג'סי קולטר, וסמי סמית'.
כל זה נעטף באלבום משנת 1976, "Wanted!
תת-סוגה נוספת הקשורה לסוגה זו היא רד דירט (Red Dirt).
זה החל עם זמרי פופ כמו: מייקל נסמית', להקת האחים בלמי, גלן קמפבל, ג'ון דנוור, אוליביה ניוטון-ג'ון, מארי אוסמונד, ב.ג'.
תומאס, ואן-מארי שהיו להם להיטים במצעדי מוזיקת הקאנטרי.
שירו של קמפבל, "Rhinestone Cowboy", היה אחד מהליהיטים הגדולים ש"חצו את הקווים" בהיסטוריית מוזיקת הקאנטרי.
בשנת 1974, אוליביה ניוטון-ג'ון, זמרת פופ אוסטרלית, זכתה בפרס "המבצעת הטובה ביותר" כמו גם בפרס הנחשק ביותר של איגוד מוזיקת הקאנטרי, "זמרת השנה".
באותה השנה, קבוצה של אומנים, המוטרדת מהמגמה, הקימה את איגוד בדרני הקאנטרי שהתקיים למשך זמן קצר בלבד.
הוויכוח המשיך אל תוך שנת 1975, והגיע אל שיאו בטקס פרסי איגוד מוזיקת הקאנטרי כאשר הזוכה בפרס זמר השנה, של השנה הקודמת, צ'ארלי ריץ' (שלו עצמו היו כמה להיטים "חוצי קווים") הציג את הפרס לזוכה אותה השנה, ג'ון דנוור.
כאשר הוא הקיא את שמו של דנבר, הצית ריץ' את המעטפה עם מצית סיגריות.
הפעולה נחשבה כמחאה כנגד השפעתו הגוברת של סגנון הפופ על מוזיקת הקאנטרי.
עמיתה של דולי פרטון, קני רוג'רס עשה את הכיוון ההפוך, ייעד את המוזיקה שלו אל מצעדי הקאנטרי, לאחר קריירה מצליחה עם סגנונות הפופ, הרוק ומוזיקת הפולק, השיג גם הוא הצלחה מרשימה באותה השנה עם השיר, "Lucille", שהגיע לפסגת מצעדי הקאנטרי, והגיע אל המקום ה-5 במצעדי הפופ.
פרטון ורוג'רס ימשיכו להצליח בשני סוגי המצעדים בו-זמנית, עמוק לתוך שנות ה-80. אומנים כמו: קריסטל גייל, רוני מילספ, וברברה מנדרל ימצאו גם הם הצלחה במצעדי הפופ גם הם.
במהלך שנות ה-80 המוקדמות, המשיכו אומני הקאנטרי לראות את אלבומיהם מצליחים היטב במצעדי הפופ.
וילי נלסון וג'ויס ניוטון, לכל אחד מהיו שני להיטים בחמשת הראשונים במצעד הבילבורד, 100 השירים ה"חמים" ביותר.
על אף שהיו כמה להיטים ש"חצו את הקווים" במחצית השנייה של שנות ה-80, שיר אחד - בביצועו של רוי אורביסון, "You Got It", משנת 1989 - הגיע אל עשרת הגדולים גם במצעד הבילבורד של הסינגלים החמים של הקאנטרי וגם למצעד הבילבורד של 100 הגדולים.
בשנת 1980, הפך לפופולרי הסגנון "מוזיקת דיסקו נאו קאנטרי", וזאת בעקבות הסרט קאובוי עירוני בכיכובו של ג'ון טרבולטה, שהכיל גם שירים יותר מסורתיים כמו: "The Devil Went Down to Georgia", של צ'ארלי דניאלס.
תת-סוגה אחרת הקשורה לסגנון זה היא מוזיקת קאנטרי מטקסס.
המכירות בחנויות המוזיקה הרקיעו ל-250 מיליון דולר; בשנת 1984, 900 תחנות רדיו החלו לשדר מוזיקת קאנטרי או פופ נאו קאנטרי באופן מלא.
אך כמו עם רוב הטרנדים הפתאומיים, ירדו המכירות עד לשנת 1984 חזרה לרמות שהיו בהן בשנת 1979.
קאנטרי נהגי משאיות הוא תת-סוגה נוספת של מוזיקת הקאנטרי, והוא היתוך של סגנונות ההונקי טונק, קאנטרי רוק, וצליל הבייקרספילד.
יש לו את המפעם של הקאנטרי רוק ואת הרגש של ההונקי טונק ומילות השירים מתרכזות בחיי נהגי המשאיות.
שירי קאנטרי נהיגת משאיות עוסקים לעיתים קרובות במשאיות ואהבה.
זמרי תת-סוגה זו כוללים את: דייב דדלי, רד סובין, דיק קורלס, רד סימפסון, קולנל רוברט מוריס, ווילון ספיד.
דדלי ידוע כאבי תת-סוגה זו.
במהלך אמצע שנות ה-80, הופיעה קבוצה של אומני קאנטרי חדשים שדחתה את צליל הקאנטרי פופ המשופשפים יותר שבלטו במצעדי הפזמונים ובתחנות הרדיו, לטובת הפקות יותר מסורתיות, "חזרה לבסיס".
בהובלתו של רנדי טרוויס, שאלבום הבכורה שלו, משנת 1986, Storms of Life, נמכר כ-4 מיליון עותקים, והיה לאלבום המוביל של מגזין הבילבורד, בסוף אותה השנה, רבים מהאומנים בחלקן השני של שנות ה-80, שאבו את יצירותיהם מסגנונות ההונקי טונק, בלוגראס, פולק, והווסטרן סווינג.
אומנים המאופיינים עם תת-סוגה זו הם: טרוויס טריט, ריקי סקג'ס, קתי מתאה, ג'ורג' סטראיט, והג'ודס.
עם הבכורה בסצנת מוזיקת הקאנטרי בשנת 1989, הזמר וכותב השירים קלינט בלאק הוביל צליל חדש שיגדיר רבות את מוזיקת הקאנטרי במהלך שנות ה-90 ולאחר מכן.
בשנות ה-90, הפכה מוזיקת הקאנטרי לתופעה חובקת עולם הודות לאומנים כמו: בילי ריי סיירוס וגארת' ברוקס.
האחרון נהנה מאחת מהקריירות המוצלחות ביותר בהיסטוריה של המוזיקה הפופולרית, שובר גם את שיאי המכירות וגם את שיאי הצופים בהופעות לכל אורך העשור.
ה-RIAA הסמיך את אלבומיו ל-128 אלבומי פלטינה במשולב.
אמני קאנטרי נוספים שזכו להצלחה בשנות ה-90: שאנייה טויין, ליאן ריימס, טים מק'גרו ואשתו, פיית' היל.
כמו כן, בלטה להקת הבנות הצ'יקס, שנקראה תחילה "הדיקסי צ'יקס".
המונח "דיקסי" מתייחס לתושבי דרום ארה"ב, שאיתם מזוהה סגנון הקאנטרי אך בתחילת שנות ה-2000 שינתה הלהקה את שמה והשמיטה את הזהות הדרומית עקב איומים שקיבלו חברות הלהקה שהשמיעו ביקורת על הממשל, בעיקר מצד תושבים דרומיים.
העשור הבא באמצע שנות ה-90, מוזיקת הקאנטרי ווסטרן הושפעה מהפופולריות של ריקודי שורות.
השפעה זו הייתה כה רבה עד שצ'ט אטקינס צוטט כשאמר: "המוזיקה הפכה לדי רעה, אני חושב שהכל אלה ריקודי שורות ארורים".
לעומת זאת, לפחות כוראוגרף אחד של ריקודי שורות התלונן כי מוזיקה טובה של ריקודי שורות לא נוצרת יותר.
במהלך שנות ה-90, קאנטרי אלטרנטיבי התייחס לקבוצת מוזיקאים וזמרים מגוונת שפעלו מחוץ למסורות ולתעשיית הזרם המרכזי של מוזיקת הקאנטרי.
באופן כללי, הם נמנעו מהערכים הגבוהים וממראה הפופ של התעשייה השולטת מנאשוויל.
כדי להפיק מוזיקה עם צלילי Lo-fi, שנוצק באופן תדיר עם יסודות חזקים של פאנק רוק (Punk rock) ורוק אלטרנטיבי, מכופפים את החוקים המסורתיים של מוזיקת הקאנטרי.
הליריקה הייתה לעיתים קרובות עגומה, חשופה, גותית או בעלת מודעות סוציאלית.
יוזמים נוספים כוללים את: אולד 97, לייל לובט, סטיב ארל, הדוד טופלו, סן וולט, ראיין אדמס, מיי מורנינג ג'אקט, בליטזן טראפר, אור, הלווייתן, ודרייב ביי טראקר.
כמה כוכבי פופ ורוק העזו ועברו אל מוזיקת הקאנטרי.
בשנת 2000, ריצ'רד מרקס, חצה את הקווים לרגע עם אלבומו, Days In Avalon, שהכיל חמישה שירי קאנטרי וכמה זמרים ומוזיקאים מהתחום.
אליסון קראוס שרה קולות רקע לסינגל של מרקס, "Straight From My Heart".
לזמר ג'ון בון ג'ובי היה סינגל שהפך ללהיט, "Who Says You Can't Go Home", עם ג'ניפר נטלס מלהקת השוגרלנד.
כוכבי רוק אחרים שהקליטו שירי קאנטרי באלבומיהם היו: דון הנלי ולהקת פוייזן.
אחד הנושאים הנדירים, אך העיקביים במוזיקת הקאנטרי המודרנית עוסק אינדיבידואליזם גאה ועקשני.
שניים מהשירים היותר רציניים בקו זה הם: "Country Boy Can Survive", ו"Copperhead Road"; בעוד השירים: "Some Girls Do" ו-"Redneck Woman" הם גוונים חסרי דאגה של נושא זה.
בשנת 2005, זמרת הקאנטרי קארי אנדרווד הגיע לתהילה כזוכה של העונה הרביעית של תוכנית הטלוויזיה האמריקנית, אמריקן איידול והפכה לזמרת המוכרת אלבומי מולטי-פלטינה ולזוכה של כמה פרסי גראמי.
היא אומנית הקאנטרי הראשונה שכל הסינגלים שלה משלושת אלבומיה הגיעו אל המקום הראשון.
אנדרווד גם עשתה היסטוריה כאשר הפכה לאשה השביעית הזוכה בפרס אומנית השנה של האקדמיה למוזיקת הקאנטרי, ולאשה הראשונה אשר זכתה בפרס זה פעמיים, כמו גם פעמיים ברציפות.
אלבום הבכורה של אנדרווד, "Some Hearts", לא רק היה לאלבום שמכר במהירות הגדולה ביותר בהיסטוריה של מוזיקת הקאנטרי, אלא דורג גם בידי אתר האינטרנט, Billboard.com, לאלבום מספר 1 של העשור 2000–2009.
גם, "Love Story", וגם, "You Belong with Me", הפכו לרבי המכר הגדולים ביותר בכל הזמנים, כאשר, "Love Story", במקום הראשון עם מכירות של 4.4 מיליון עותקים דיגיטליים בארצות הברית לבדה, ו"You Belong with Me", במקום השני עם מכירות של 3.4 מיליות עותקים דיגיטליים, בהתאמה.
(שני השירים ספגו ביקורת בצורה בולטת על ידי מעריצי מוזיקת הקאנטרי, שידעו כי בשירים הייתה השפעה מועטה לסגנון הקאנטרי והם נחשבו לכאלה רק מפני שיתר השירים בסינגלים היו שירי קאנטרי).
בשנת 2010, הוענק לאלבומה השני של סוויפט, "Fearless", פרס גראמי בעבור אלבום השנה, והפך לאלבום הראשון בהיסטוריה שזוכה בפרס המוזיקה האמריקנית (AMA), פרס האקדמיה למוזיקת קאנטרי (ACM), פרס האגודה למוזיקת הקאנטרי (CMA), וכאמור הפרס החשוב ביותר, פרס גראמי בעבור אלבום השנה, והכל באותה השנה.
באותה השנה, דאריוס רוקר, סולנה של להקת הוטי והבלאופיש הוציא לאור את אלבום הסולו השני שלו ואלבום הבכורה במוזיקת הקאנטרי, " Learn to Live".
שלושת הסינגלים הראשונים מאלבום זה הגיעו אל המקום ה-1, והופכים את רוקר לאומן הראשון שאלבום הבכורה שלו, בסגנון הקאנטרי, מביא שלושה סינגלים אל המקום הראשון מזה עשור.
הוא גם היה לזמר האפרו-אמריקני הראשון עם להיט קאנטרי המגיע אל המקום הראשון מאז צ'ארלי פרייד בשנת 1983.
בשנת 2009, ג'ורג סטרייט נבחר לאומן העשור על ידי האקדמיה למוזיקת קאנטרי.
בין השנים 2018-2012, שודרה סדרת הדרמה "נאשוויל" בכיכובן של היידן פניטייר וקוני בריטון.
הסדרה עסקה בתעשיית מוזיקת הקאנטרי בנאשוויל, וכללה שירי קאנטרי רבים בביצועי השחקנים.
אלבומים עם שירים מהסדרה ניתנים להאזנה בפלטפורמות המוזיקה השונות.
כיום, בולטת הזמרת מייגן מורוני, זמרת-יוצרת מעולם הקאנטרי.
מוזיקת קאנטרי מחוץ לארצות הברית
מחוץ לארצות הברית, קנדה היא בסיס האומנים ובסיס המעריצים הגדול ביותר למוזיקת הקאנטרי.
הזרם המרכזי של מוזיקת הקאנטרי מוטבע בתרבותם של מחוזות כגון: נובה סקוטיה, ניו ברונוויק, אי הנסיך אדוארד, ססקצ'ואן, ומניטובה.
אזורים עם מספר גבוה של תושבים כפריים.
מקורה של מוזיקת הקאנטרי הקנדית הוא בקנדה האטלנטית בצורה של מוזיקת פולק קלטית שהייתה פופולרית בקרב מהגרים אירים וסקוטים, שהגיעו אל המחוזות המריטיים (Maritime Provinces-מחוזות ימיים) הכוללים את נובה סקוטיה, ניו ברנזוויק, ואי הנסיך אדוארד.
אין זו הפתעה כי שורשי מוזיקת הקאנטרי הקנדית מושכים קווים מקבילים אל דרומה של ארצות הברית ואל הרי האפלצ'ים.
כל שלושת המחוזות מיושבים ברובם בידי מתיישבים כפריים מהאיים הבריטיים.
התפתחותה של מוזיקת הקאנטרי במריטיים שיקפה את התפתחותה של מוזיקת הקאנטרי בארצות הברית, דרומית להרי האפלצ'ים.
התוכנית הסתיימה עם השיר, "Till We Meet Again".
הופעות האורח בתוכנית נתנו חשיפה ארצית למספר רב של אומני פולק קנדיים, וביניהם: טום קונור וקת'רין מק'קינון.
כמה אומני קאנטרי מאזור המאריטיים זכו להצלחה נוספת מחוץ לגבולות קנדה.
האנק שאו, ווילף קרטר (הידוע גם בכינוי "מונטנה סלים"), ואן מארי, הם שלושה הראויים לציון ביניהם.
ביטולו של המופע על ידי השידור הארצי בשנת 1969 גרמה למחאה כלל ארצית, שהגיע לידי כך שהשאלה אף הועלתה בדיוני הפרלמנט הקנדי.
אף על פי ששורשי הקאנטרי באזור המאירטיים, אומני קאנטרי מסורתיים רבים הגיעו ממערבה ומזרחה של קנדה.
הם משתמשים באופן קבוע בכינור ובגיטרות חשמליות.
אומני קאנטרי קנדיים הראויים לציון הם: שאניה טוויין, מארג' אוסבורן, האנק שאו, ג'וי מורינג, דון מסר, דוק וולקר, אמרסון דרייב, פול ברנדט, הווילקנסונס, וילף קרטר, מישל רייט ועוד.
מוזיקת הקאנטרי באוסטרליה תמיד הייתה פופולרית, במיוחד אם מתייחסים לאופייה הכפרי של המדינה.
החל מהמאה ה-19 החלו כותבי בלדות לכתוב על מעשיהם בספר, כמו גם שירי מחאה כנגד עריצותה של הממשלה.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 פרץ דייוויד גורדון "סלים דאסטי" קירקפטריק בקריירת קאנטרי שנמשכה יותר מחמישים שנה והוציא לאור יותר ממאה אלבומים.
סמוקי דאוסון, היה גם הוא חלוץ בתחום מוזיקת הקאנטרי האוסטרלית, עיצב את עצמו רבות בסגנון קאובוי מסורתי, ואפילו כיכב בסדרת ספרים היתולית אותה כתב ובסדרת תוכניות רדיו.
בשנים האחרונות, אמנים כמו: קית' אורבן ושרי אוסטין החזיקו את מוזיקת הקאנטרי המסורתית האוסטרלית במרכז המבה המקומית.
כשהיא ממקדת את רגשותיה במילים, פיתחה מוזיקת הקאנטרי האוסטרלית את סגנונה הייחודי, שהשתקפה באומנים כמו: לי קרנגהאן, סלים דאסטי, וגראהם קונורס.
פסטיבל הקאנטרי של תאמוורת' הוא פסטיבל מוזיקה שנתי המתקיים בתאמוורת' ניו סאות' ויילס, אוסטרליה (בירת מוזיקת הקאנטרי האוסטרלית).
הוא מציין את התרבות והמורשת של מוזיקת הקאנטרי האוסטרלית.
במהלך הפסטיבל מקיימת התאחדות מוזיקת הקאנטרי האוסטרלית (CMAA)את טקס פרסי הקאנטרי של אוסטרליה, הפרסים המוענקים מכונים פרס גיטרת הזהב.
באוסטרליה קיים ערוץ מוזיקת קאנטרי הפועל 24 שעות ביממה.
טום רונלד, מהתאחדות הקאנטרי הבינלאומית, מסביר את הפופולריות הבינלאומית של מוזיקת הקאנטרי: בהיבט זה, לכל הפחות, מאזיני מוזיקת קאנטרי ברחבי העולם יש מכנה משותף עם אלה שבארצות הברית.
בגרמניה, לדוגמה, רוהרבאך (הכוונה כאן לדירק רוהרבאך מהשידור הציבורי בבוואריה) מזהה שלוש קבוצות עיקריות הנמצאות תחת השפעת הסגנון: אנשים המגלים עניין בדמות הקאובוי, מעריצים בני גיל הביניים המחפשים אלטרנטיבה למוזיקת הרוק הנוקשה יותר ומאזינים צעירים יותר הנמשכים להשפעתו של צליל הפופ המובלט היום בלהיטי קאנטרי רבים".
אחד מהראשונים שהופיעו עם מוזיקת הקאנטרי מחוץ לגבולות צפון אמריקה היה ג'ורג' המילטון ה-VI.
הוא היה מוזקאי הקאנטרי הראשון שהופיע בברית המועצות; כמו כן הוא ערך סיבובי הופעות באוסטרליה ובמזרח התיכון.
הוא הוערך בשל כך כ"שגריר בינלאומי של מוזיקת הקאנטרי" על תרומתו להפיכת מוזיקת הקאנטרי למוזיקה כלל עולמית.
גם ג'וני קאש, אמוליו האריס, קית' אורבן, ודוויט יוקהאם ערכו סיבובי הופעות דומים.
התאחדות מוזיקת הקאנטרי לקוחת על עצמה יוזמות רבות כדי לקדם את מוזיקת הקאנטרי מחוץ לגבולות יבשת צפון אמריקה.
בדרום אמריקה נערך "פסטיבל סן פדרו השנתי למוזיקת קאנטרי", בעיר סן פדרו שבארגנטינה.
הפסטיבל מארח להקות שונות מארגנטינה, כמו גם אומנים בינלאומיים מברזיל, אורוגוואי, צ'ילה, פרו, וארצות הברית.
באירלנד, TG4 (רשת השידור הממלכתית של אירלנד, המשדרת בשפה האירית) החלה לשדר תוכנית המחפשת את הכישרון הבא של אירלנד בתחום מוזיקת הקאנטרי ונקראת Glór Tíre (תרגום: קול הקאנטרי), עתה מוקרנת העונה השישית והתוכנית נחשבת לאחת הנצפות ביותר באירלנד.
הזמרת קריסטל סווינג נחשבת לאחת ההצלחות האחרונה באירלנד בסגנון מוזיקה זה.
במהלך שנות ה-70, התקיימה ברודזיה סצנה פעילה של מוזיקת קאנטרי ווסטרן.
שירים רבים שילבו בלדותקאנטרי עם מילים מילטנטיות ופטריוטיות.
לדוגמה, שירו של קלם תהולט, "Rhodesians Never Die", העפיל לראש המצעדים במדינה.
סרנדה לכלי מיתר בסול מז'ור, הידועה יותר בשמה מוזיקת לילה זעירה (גרמנית (מקור): Eine kleine Nachtmusik), היא יצירה לרביעיית כלי מיתר (עם אופציה לקונטרבס) אשר הולחנה על ידי וולפגנג אמדאוס מוצרט בזמן שעבד על האופרה דון ג'ובאני.
מספרה ברשימת קכל K.525; היצירה הושלמה ב-10 באוגוסט 1787 לפי רשימת היצירות של מוצרט (קטלוג שבו רשם מוצרט מרבית היצירות שהשלים בין פברואר 1784 ונובמבר 1791).
הפרק הראשון נכתב בטמפו Allegro במבנה של צורת סונאטה.
הנושא הראשון, בסול מז'ור, נמרץ ובעל מקצב מוטעם.
הנושא השני מתון ונכתב ברה מז'ור, סולם הדומיננטה.
האקספוזיציה מסתיימת ברה מז'ור וחוזרת על עצמה.
חטיבת הפיתוח מתחילה ברה מז'ור ועוברת דרך הסולמות רה מינור ודו מז'ור בטרם חוזרת לסולם סול מז'ור לשם חטיבת הרפריזה, על מנת לסיים את הפרק בסולמו המקורי.
הפרק השני הוא רומנסה (Romanza).
הפרק כתוב בסולם דו מז'ור (סולם הסוב-דומיננטה) וכתוב בטמפו Andante המנוגד לטמפו של הפרק הראשון.
הפרק כתוב במבנה רונדו קטעי והוא זהה למבנה הסונאטה-רונדו (א-ב-א-ג-א).
הנושא הראשון (א) מתון ולירי.
אחריו מגיע הנושא השני (ב) אשר הוא קצבי יותר מהראשון.
הנושא הראשון חוזר (א) ואחריו מגיע הנושא השלישי (ג), והוא אפל יותר מהשניים הראשונים וכולל מגע בדו מינור.
הנושא הראשון (א) חוזר כדי להשלים את פרק.
הפרק השלישי הוא מינואט וטריו (א-ב-א) ודומה יותר למחול.
הפרק כתוב בסולם הטוניקה, סול מז'ור, בטמפו מהיר למדי (Allegretto).
הפרק מכיל שני נושאים; הוא מתחיל עם המינואט (א), ואז נושא הטריו נכנס (ב), ומסתיים עם המינואט.
הוא מסתיים באותו סולם שהתחיל בו.
הפרק הרביעי והאחרון נכתב במבנה סונאטה-רונדו.
הוא חוזר אל הרעננות והשלהוב שבפרק הראשון.
הפרק מתמרן בין שני נושאים במהלך הפתיחה שלו; בפיתוח, הוא מתמרן בין סולמות שונים ומסתיים בסול מינור.
שני הנושאים חוזרים ברפריזה, ולאחריהם הפרק מסתיים בקודה, בה חוזר הנושא הראשון.
בקטלוג היצירות של מוצרט עצמו, הוא מציין את היצירה הזו כבעלת חמישה פרקים: הפרק השני ברשימה זו, מינואט וטריו, היה ארוך אך אבד.
המוזיקולוג אלפרד איינשטיין הציע, לעומת זאת, שהמינואט בסונאטה לפסנתר בסי במול, K.498a, הוא אכן הפרק האבוד.
הקלטה של מינואט הסונאטה בעיבוד לרביעיית כלי מיתר כבר הוקלטה, למרות שמוזיקולוגים שונים כיום לא בטוחים לחלוטין שאיינשטיין צדק.
המנצח האנגלי רוי גודמן השתמש במינואט האמור תחת המינואט החסר, ואילו מוזיקאים אחרים בחרו נטלו מינואטים שונים של מוצרט עבור הקלטותיהם של היצירה.
בין מוזיקאים אלו ניתן למנות את כריסטופר הוגווד, סיגיסוולד קאוקן מיכאל אלכסנדר וילנס ואחרים.
מוזיקת נשמה היא שילוב של רית'ם אנד בלוז וגוספל שהחל בשנות ה-50 של המאה ה-20 המאוחרות בארצות הברית.
רית'ם אנד בלוז הוא בעצמו שילוב של בלוז וג'אז, כאשר שנות ה-40 של המאה ה-20 קבוצות קטנות של מוזיקאים אמריקאים-אפריקאים, שניגנו בדרך-כלל בסקסופון, שילבו ג'אז עם מסורות של בלוז.
מוזיקת נשמה נבדלת מרית'ם אנד בלוז בכך שהיא משתמשת במוטיבים של גוספל, בדגש הגדול יותר על שירה, ובשילוב של נושאים חילוניים ודתיים גם יחד.
הסוגה נחלקת בין סגנון שירה יפה, נעים לאוזן, מלודי ומלטף (כגון זה של סם קוק או הסופרימס) לבין סגנון פרוע יותר, מיני ומחוספס שנציגיו הם וילסון פיקט וג'יימס בראון.
סגנון נוסף של סול נובע מחיקוי של דרשה של מטיף בכנסייה בהגשה דיקלומית, קצבית ומתחרזת.
נציג בולט של סגנון זה הוא סולומון בורק.
אין קשר בין מוזיקת נשמה לבין "שירי נשמה" במוזיקה החסידית או לשם השני של מוזיקת הדיכאון הישראלית שהוא "מוזיקת נשמה".
כמו כן, ישנו סוג נוסף אשר משויך למוזיקת הנשמה, ושמו הוא נאו-סול.
הנאו-סול הוא ז'אנר של המוזיקה הפופולרית.
מונח זה נטבע על ידי קידר משנבורג, יזם בתחום המוזיקה בסוף שנות ה-90. סוג מוזיקה זה מבוסס במידה רבה על מילות מוזיקת הנשמה.
סגנון זה נקרא כך ומאופיין בכך שזהו סגנון חדש יותר ממוזיקת הנשמה, אשר בו מילות השיר הם כשל שיר נשמה, אך מנגינתן והגשתן (איך שהזמרים שרים) היא כשל האר אנד בי, עם שילוב אלמנטים מג'אז, פאנק, היפ הופ ופופ.
הצלחת הזרם הזה במהלך 1990, עזר לפריצות דרך מסחריות וביקורתיות של כמה אמנים, בהם דיאנג'לו, אריקה באדו, לורין היל ומקסוול.
הנוכחות של הזרם ירדה מאז שנת 2000, אף על פי שאמנים חדשים יצאו באמצעים עצמאיים יותר של שיווק המוזיקה הזאת.
לדברי עיתונאי המוזיקה מארק אנתוני ניל, "נאו-סול וגלגוליה השונים סייעו להגדיר מחדש את הגבולות וקווי המתאר של הפופ השחור."
בישראל, נוהגים להגדיר כזמרי מוזיקת נשמה, זמרים המשתמשים בסגנון שירה וסלסולים אמריקאיים או בעלי גוון קול חם ועבה וכמו כן ישנה חשיבות לטקסט ולמידת ההתייחסות שלו לרגש ולהבעה האישית של האמן.
זמרים מייצגים של סגנון זה בישראל הם: מרגלית צנעני, מומי לוי, קרולינה וסיון בהנם.
מוזיקת קליפסו הוא סגנון מוזיקלי וריקוד במקצב אופייני לתרבות האפרו-קריבית.
מקור הסגנון בטרינידד והוא גובש סופית בתחילת המאה העשרים.
הסגנון הגיע מטרינידד לאזורים אחרים בקריביים ואף זכה לעדנה בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, כשפרץ לזירה הבינלאומית.
הקליפסו מושר בקצב מהיר וללא קשר להטעמות השפה המקובלות.
הזמרים מלווים בגיטרות ובכלי הקשה.
ברקע להתפתחות המוזיקלית באיים הקריביים עומדים היחסים החברתיים באיים והיחס לתושבים ממוצא אפריקאי, שהובאו כעבדים ונאסר עליהם לדבר במהלך העבודה - על מנת להעביר מסרים התפתחה שפה מוזיקלית לא מילולית.
סגנון זה השפיע על הזהות האפריקאית של תושבי טרינידד, שהמוזיקה שלהם הושפעה גם מן האדונים הקולוניאלים השונים של האי: צרפת, ספרד, ובריטניה.
ההשפעה הצרפתית על הקליפסו היא הכנסתו לקרנבל, שהצרפתים הביאו לאי.
תחרויות קליפסו הפכו פופולריות במהלך תקופת הקרנבל, בעיקר אחרי ביטול העבדות ב-1834. אחד ממוזיקאי הקליפסו הידועים ביותר, Roaring Lion, טוען במחקר היסטורי שפרסם, כי הקליפסו מושפע משירת הטרובדורים הצרפתיים בימי הביניים.
מוזיקת קליפסו שימשה מכל מקום אמצעי לתקשורת פוליטית ותוכן השירים הפך מוקד למחלוקת.
יוצרי הקליפסו מתחו את גבולות חופש הביטוי והשירים עסקו בכל היבט של חיי האי, כולל מתיחת ביקורת חריפה על המשטר הקולוניאלי הבריטי, אשר הגיב בניסיונות לצנזר את הקליפסו.
תקליט הקליפסו הראשון היה של להקה בשם "Lovey's String Band" והופק בשנת 1912 (חמש שנים לפני ההקלטה הראשונה של מוזיקת ג'אז; ההקלטה הנדירה נמצאת בספריית הקונגרס).
האפשרות לשמר את מוזיקת הקליפסו הגבירה אף יותר את הפופולריות שלה באיים הקריביים והחלה תופעה של הקמת "אוהלי קליפסו" באירועי קרנבל.
קטע הקליפסו המפורסם ביותר הוא ככל הנראה עיבודו (ב-1956) של הארי בלפונטה לשיר עם קריבי, "שיר סירת הבננה" (Day-O (The Banana Boat Song)), אשר זכה להצלחה מסחררת ונחשב עד היום להיטו הגדול ביותר של בלפונטה, המכונה לעיתים גם "מלך הקליפסו".
הסגנון של הארי בלפונטה נחשב בעיני טהרני קליפסו אדוקים לגרסה מרוככת של הסגנון המקורי.
למרות טענות אלו ועל אף טענותיהם של העומדים על כך שבתור "ג'מייקני", בלפונטה לא שר קליפסו (שהרי לטענתם קליפסו "טהור" מגיע מטרינידד), מייצג בלפונטה במובנים רבים את מוזיקת הקליפסו; וזו פרצה את גבולות טרינידד (או האיים הקריביים בכלל) ומופקת גם במקומות אחרים בעולם, בייחוד בבריטניה, שם חי למשל לורד קיטצ'נר.
יצירת קליפסו אחרת הראויה לציון הופקה אף היא על ידי לא-טרינידדי: היצירה "רומבה ג'מייקה" של המלחין האוסטרלי ארתור בנג'מין (1938) הוקדשה, כמובן, לג'מייקה.
בישראל זכה הקליפסו לעדנה בשנות ה-60, ואף אחד מן המועדונים החשובים בתולדות המוזיקה הקלה נקרא בשם זה.
במסגרת המחזמר אל תקרא לי שחור, יצרו דן אלמגור ובני נגרי לרותי נבון שיר בשם "קליפסו בשחור ולבן" (שהיה להיט בשנת 1973).
אלמנטים מן הקליפסו הוחדרו לסגנונות אחרים, כולל סגנון כלאיים בין קליפסו לג'אז, הקרוי "קליפסו ג'אז".
בין המוזיקאים הבולטים המשלבים בלוז, ג'אז וקליפסו הוא טאג' מהאל.
מוזיקת קליפסו תופסת גם תפקיד חשוב בספרו של קורט וונגוט, "עריסת חתול", שבו מסופר על דת בדיונית בשם בוקונוניזם, אשר רבים מכתביה ותפילותיה באים בצורת מוזיקת קליפסו.
מוזיקת פולק או מוזיקה עממית היא מוזיקה המבוססת על מסורות עממיות אזוריות מסוימות.
אלמנטים, השפעות וכלים מסורתיים הם עמוד השדרה העיקרי, אך מאפיינים עכשוויים עשויים להיות נוכחים גם כן.
תת-ז'אנרים של מוזיקת פולק מסורתית כוללים ז'אנרים המושרשים עמוק במסורות האזוריות, גם אם גלגוליהם המודרניים אינם מסורתיים ככאלה.
מוזיקת פולק מסורתית או מוזיקה עממית מסורתית הוגדרה כמוזיקה המבוססת על מסורות עממיות אזוריות מסוימות, כמוזיקה העוברת מפה לאוזן, כמוזיקה ישנה שאין לה מחבר ידוע, וכ"מוזיקה שהאנשים שרו".
מקורו של המונח "מוזיקת פולק" הוא במאה ה-19, אם כי ברור שמוזיקה זו הייתה קיימת הרבה לפני כן.
יש המרחיבים את המוזיקה האתנית גם למסורות המוזיקה של התפילה ומוזיקה השייכת למנהגים ולפולחן הסובבים את הדת והמסורת, כמו פיוטים.
מוזיקת פולק התחילה וגם שורדת בחברות שעוד לא הושפעו מתקשורת ההמונים ומהמסחור של התרבות.
בדרך כלל כל הקהילה נטלה בה חלק וכדי להופיע לא נדרשה מומחיות או ידע מוזיקלי מקצועי.
את מוזיקת הפולק למדו בעל פה ולכן שירי העם והמחולות עברו גלגולים רבים והשתנו מדור לדור.
מוזיקת הפולק כוללת שירי פולחן, שירי חג, שירי אהבה, שירי מלחמה, שירי ערש, נעימות וריקודי עם.
במאה ה-19 החלו מלחינים להתעניין במוזיקת הפולק ושילבו אותה ביצירותיהם.
בקהילות השונות הופצו שירי עם שתיארו את החיים
וכך נוצרו מסורות וסגנונות עממיות.
חקר מוזיקת הפולק הביא גם להתפתחות של איסוף שירים ומנגינות עממיות באופן נרחב.
המחקרים על מוזיקת הפולק גילו שרוב מחברי מוזיקת הפולק הם אנשים כפריים.
בראשית שנותיה של מדינת ישראל וכחלק מתחיית הלשון העברית תורגמו לעברית מגוון שירים מתרבויות שונות.
באותן שנים היה נפוץ המונח "לחן עממי", גם עבור שירים מודרניים שנכתבו בתקופה שקדמה להקמת המדינה.
תופעה זו, של תרגום שירים לועזיים לעברית נמשכה גם בעשורים הבאים, והתבססה בעיקר על מוזיקה רוסית ויוונית.
מוזיקת פולק עכשווית או מוזיקה עממית עכשווית המכונה לעיתים קרובות פשוט "פולק", הוא מונח המתייחס לסגנונות המוזיקה המושפעים ממוזיקת פולק מסורתית, שהתעוררו בעקבות תחיית הפולק האמריקאית באמצע המאה ה-20. מוזיקת פולק עכשווית היא בדרך כלל אקוסטית, עם עיבודים מינימליים, ולרוב מורכבת יותר רק מגיטרה ושירה.
מוזיקת עולם בהגדרה הרחבה ביותר כוללת את כל המוזיקה בעולם, אולם בדרך כלל משמש המושג למוזיקה שאינה "מערבית" שהוגדרה בעבר לעיתים כמוזיקה עממית או מוזיקה אתנית.
אין זה אומר שיש בהכרח חפיפה בין המושגים מוזיקה עממית ומוזיקת עולם, כי במושג מוזיקה עממית משתמשים לעיתים לתיאור מוזיקה מ"כאן" ואילו במושג מוזיקת עולם משתמשים פעמים רבות לתיאור מוזיקה "זרה", כולל מוזיקת פופ מארץ המקור ומה"מערב" שמבוססים על המוזיקה העממית הלא-מערבית או על "המוזיקה המקומית של מישהו אחר".
המונח נטבע לראשונה בשנות ה־60 על ידי האתנומוזיקולוג האמריקאי רוברט אי.
בראון, אשר ביקש ליצור תחום לימוד בשם world music program.
עם זאת, הפופולריזציה של המונח הגיעה רק בשנות ה־80, כאשר קבוצת מפיקים וחברות תקליטים עצמאיות בלונדון השתמשו בו לצורכי שיווק וקטלוג בחנויות תקליטים.
השיווק תחת שם זה נועד לפתוח את השוק לסגנונות מוזיקה שמקורם בעיקר באפריקה, אסיה, אמריקה הלטינית והמזרח התיכון, ולאפשר מיקוד ושיווק שלהם בעולם המערבי.
אחת הסיבות העיקריות להצגת המונח הייתה החלפת כינויים קודמים כמו "מוזיקה אתנית", "מוזיקה שבטית" או "מוזיקה עממית", שנחשבו ללא מדויקים, ואף לפעמים לא הוגנים או בעלי קונוטציות שליליות.
השימוש במונח סייע להנגיש לקהלים מערביים מוזיקה ממדינות שאינן דוברות אנגלית או שאינן חלק מהתרבות המוזיקלית הדומיננטית.
בעוד שהמונח משמש לעיתים לסיווג שיווקי נוח, מוזיקולוגים ואתנומוזיקולוגים הצביעו על כך שהוא עשוי לטשטש את ההבדלים התרבותיים בין סגנונות מסורתיים שונים, ולהציגם כמקשה אחת של "אחרוּת" ביחס למוזיקה מערבית.
מוזיקת עולם נחקרת במסגרת אנתרופולוגיה, חקר הפולקלור, לימודי הביצוע ואתנומוזיקולוגיה.
"מוזיקת עולם" כוללת מגוון רחב של מאפיינים, המשתנים בין תרבויות, אך לרוב ניתן לזהות בה שימוש בכלים מסורתיים ייחודיים (כגון סיטאר הודי, גמלאן אינדונזי, קורה מערב־אפריקאית).
מקצבים פוליריתמיים מורכבים, שירה בשפות מקומיות.
נוסף על כך, סולמות והרמוניות לא מערביים (למשל: מקאמאת ערביים, ראגות הודית, נובות מרוקאיות, דאסתגה פרסי.
דומים במהותם למודוסים במוזיקה מערבית, יותר מאשר לסולמות.) לעיתים ניתן למצוא שילוב של מסורת עם אלמנטים עכשוויים – כמו גיטרות חשמליות, סינתיסייזרים, ועיבודים אלקטרוניים (פיוז'ן).
מוזיקה זו מאופיינת לרוב בסאונד מאוד איכותי ו"סטרילי", שלעיתים מוציא מהקשר את איפה שהמוזיקה מתנגנת.
מוזיקת עולם שזורה בהקשרים היסטוריים, פוליטיים וחברתיים עמוקים של פוסט קולוניאליזם וחילופי תרבויות - התפתחות התחום קשורה קשר הדוק לתהליכי הדה קולוניזציה של המאה ה־20. מוזיקת עולם שימשה לעיתים קרובות כאמצעי לביטוי זהות תרבותית מחודשת, התנגדות להגמוניה המערבית ושימור מסורות שבמשך זמן הודרו מהשיח התרבותי העולמי.
מצד אחד, ההפצה הבינלאומית של מוזיקה מסורתית סייעה לשמר מסורות ולקדם אותן; מצד שני, החשיפה לשווקים מערביים גרמה לעיתים לטשטוש הזהות המקומית, להתאמות מסחריות ואף לדה קונטקסטואליזציה של המסר התרבותי.
תחת מוזיקת עולם נכנסת גם מוזיקת מחאה פוליטית.
דוגמאות בולטות כוללות את פלה קוטי שנאבק בשחיתות בניגריה דרך אפרוביט, ומרים מקבה ויו מסקלה שהובילו מאבק מוזיקלי באפרטהייד בדרום אפריקה.
מספר אמנים ישראלים זכו להצלחה בחו"ל כאמני מוזיקת עולם, ביניהם עפרה חזה, חוה אלברשטיין והפרויקט של עידן רייכל.
גם אמנים מערביים יוצרים מוזיקת עולם שנשמעת כמו מוזיקה אתנית (של תרבויות לא-מערביות או תרבויות עתיקות), בעיקר כמוזיקת העידן החדש (New Age) או כמוזיקת אווירה.
"מוזיקת עולם" הוא מונח מורכב שטעון בסתירות פנימיות.
הוא מתייחס לכל הצורות המוזיקליות שמקורן מחוץ לתרבות המערבית (מצפון אמריקה ומערב אירופה).
אך עובדה זו מסתירה מורכבות היסטורית, תרבותית ופוליטית עמוקה.
חוקרים כמו פיליפ בולמן (Bohlman) וסטיבן פלד (Feld) טוענים שהמונח "מוזיקת עולם" יוצר הבחנה מלאכותית בין ה"מערב" ל"שאר העולם", ומקבע היררכיה תרבותית שבה מוזיקה מערבית נחשבת נורמטיבית, וכל האחרות ל"אחרות".
בנוסף, הם מצביעים על כך שהמונח ממסגר מגוון עצום של תרבויות שונות כקטגוריה שיווקית אחת, תוך ניכוס מסוים של חוויות מקומיות לצרכים מערביים.
מכך יוצא שהמונח עצמו, הוא תוצר של ראייה מערבית צנטרליסטית, שבה כל מה שאינו מערבי מסווג תחת מטריה אחת.
יתר על כן, עולות שאלות של אותנטיות וניכוס - הביקורת מופנית לעיתים כלפי מערביים המשתמשים באסתטיקה של תרבויות אחרות לשם רווח אישי או מבלי לשתף את האמנים המקוריים.
קיים דיון פעיל בשאלה כיצד ניתן להציג מוזיקה מסורתית בצורה אותנטית ומכבדת, במיוחד כאשר היא עוברת תיווך מסחרי במערב.
חברות תקליטים בולטות בז'אנר מוזיקת עולם
Real World Records - נוסדה על ידי פיטר גבריאל ב־1989. קידמה אמנים מתרבויות מגוונות, ביניהם Nusrat Fateh Ali Khan ו־Youssou N'Dour.
Putumayo World Music -ידועה בזכות אוספים נגישים לקהל הרחב.
World Circuit, Cumbancha, Six Degrees Records - עוסקות בהפצת מוזיקה מסורתית ועכשווית ממדינות שונות.
דוגמאות לסגנונות מוזיקה הנכנסים תחת הקטגוריה "מוזיקת עולם":
אפרוביט (ניגריה): פלה קוטי – מיזוג של מקצבים אפריקאיים עם פאנק וג'אז.
אתיו־ג'אז (אתיופיה): מולאטו אסטטקה – שילוב של סולמות אתיופיים עם ג'אז אמריקאי.
מוזיקה הודית קלאסית: ראווי שנקר – זרמים הינדוסטניים וקרנאטיים.
מוזיקה קובנית: סלסה, בוסה נובה, אפרו-קובני ג'אז.
פיוז'ן בין־תרבותי – האלבום graceland של פול סיימון, Silk Road Ensemble, (יו־יו מא), מאנו צ'אוSantana.
יש המקדימים את תחילתה לסוף המאה ה-14 ויש המאחרים עד לשנת 1470.
בין חידושי התקופה נמנים התפתחות המדריגל, מתן חשיבות יתר למוזיקה הכלית, וכן חלו שינויים במיסה.
תקופת הרנסאנס מציגה מפנה בהתפתחות המוזיקה המערבית הכנסייתית.
מוזיקת הרנסאנס צמחה על רקע התפתחות מוזיקת החולין בחצרם של פיליפ הטוב וקרל האמיץ – הדוקסים של בורגונדיה, אשר שלטו במחצית הראשונה של המאה הט"ו.
בין המלחינים שהם קירבו לחצרותיהם נמנים גיום דופאי, ז'יל בנשואה הפרנקו-פלמיים, וכן ג'ון דאנסטפל האנגלי.
המחצית השנייה של המאה הט"ו נשלטת בידי יוהנס אוקכם וכן ז'וסקן דה פרה שפעלו בחצר מלכי צרפת.
מוזיקת הרנסאנס נבדלת מזאת של ימי הביניים בין השאר בכך, שמעתה הפוליפוניה מחליפה את הקנטוס פלאנוס, וכן מועשרת במרכיבים מתוך מוזיקת החולין.
המיסה הפוליפונית מגיעה לשיאה בעזרתם של שלושה מלחינים: ג'ובאני פלסטרינה, תומאס לואיס דה ויקטוריה, וכן אורלנדו לאסוס.
השאנסון, המיסה, והמוטט – שהיו קיימים כבר בימי הביניים, מתעשרים במרכיבים מקומיים.
בצפון איטליה מתפתח המדריגל מתוך הפרוטולה.
הכרומטיזם מוביל להיעלמות השיטה המודאלית של ימי הביניים – וניתן להחשיבו, כשלב חשוב בהתפתחות ההרמוניה.
מוזיקת הרנסאנס נחשבת לתור הזהב של המוזיקה הווקאלית (המוזיקה המושרת, בשונה מן המוזיקה האינסטרומנטלית – המנוגנת).
בתקופה זו פרחו ארבעה ז'אנרים ווקאליים עיקריים:
מדריגל: יצירות מוזיקליות אלו נכתבו לטקסטים חילוניים, ב-3 עד 6 קולות.
מוטט הוא חיבור כנסייתי לא גדול, למקהלה בלי ליווי כלי נגינה, הכתוב בסגנון קונטרפונקטי חופשי למדי.
מקור המילה מוטט הוא בתפקידו של הזמר העיקרי שהיה שר את המילים היסודיות של המוטט.
זמר זה כונה "מוטטוס" כלומר "אומר המילים", (מהמלה הצרפתית MOT שפירושה "מילה").
מיסה היא יצירה כוראלית, הכתובה לטקסט של המיסה הקתולית.
מיסות כתובות להרכבים שונים, בהם מקהלה ללא ליווי (א-קאפלה).
החידוש שחל בהן ברנסאנס, הוא שמעתה הן לוו בעוגב כנסייתי או הרכבים כליים שונים.
כמו כן, הן עברו חילון: מיסות רבות נכתבו לשירה בליווי תזמורת, קאמרית או סימפונית, ולא נועדו לביצוע בטקס מיסה כנסייתי.
המוזיקה קיבלה בהדרגה מרקם פוליפוני, שהחליף את המרקם המונופוני ששלט במוזיקה של ימי הביניים, דהיינו, במקום קו אחד בביצוע קול יחיד, מורכבת המוזיקה ממספר קווים זהים בחשיבותם, המושמעים במקביל, דבר אשר מוסיף "צבע" למוזיקה.
הPAVANE וה GAILLARDE מבשרות חיבור מוזיקה כלית לריקודים; ואילו ה CANZONA, RICERCARE, והפנטזיה הן יצירות מוזיקליות שלכתחילה בוצעו ללא ליווי של כלי מוזיקה.
הקנצונה החלו להיות מבוצעות בליווי מקלדת, לוטה או אנסמבלים מוזיקליים; הפנטזיה – בליווי כלי מיתר או נשיפה; ואילו הריצ'קרה בליווי עוגב או ויולה.
גורמים והשפעות על המוזיקה ברנסאנס
עקב המצאת מכונת הדפוס על ידי יוהאן גוטנברג, ההשכלה אשר הייתה מנת חלקם של האריסטוקרטים בלבד (כולל ההשכלה המוזיקלית), נעשתה נגישה יותר לשכבות ומעמדות שונים בעם.
הצמיחה של תנועת ההומניזם בתקופת הרנסאנס השפיעה על המוזיקה בכך, שהעמידה את האדם במרכז, ולא את הכנסייה, ולכן קמו סוגות מוזיקליות חילוניות, כמו המדריגל למשל.
הרפורמציה הדתית של מרטין לותר, אשר פילגה את הנצרות, התבטאה בכתיבת כוראלים פרוטסטנטיים, שהם יצירה ווקאלית לארבעה קולות, מבוססת על טקסט ליטורגי (דתי).
לואו-פיי או לו-פיי הוא כינוי להקלטת מוזיקה או קול באיכות נמוכה, לעיתים כדי לחסוך בעלויות ולעיתים כדי להשיג איכות שמע אותנטית יותר.
אומני לואו-פיי רבים משתמשים במכשירי הקלטה זולים ובסיסיים כדי להקליט את המוזיקה שלהם.
את המונח טבע לראשונה בסוף שנות השמונים שדרן רדיו אשר הקדיש חצי שעה בתוכניתו להקלטות ביתיות תחת השם "לואו-פיי".
אמני לואו-פיי בולטים בני זמננו הם אריאל פינק, דבנדרה בנהארט, בק, אליוט סמית' ולהקת בלר.
בתחילת המאה העשרים היה נהוג במדינות שונות בעולם להקליט הקלטות שטח של מוזיקת פולק.
תיאור מוזיקה זו כ-"לואו-פיי" אינו מדויק, שכן ההקלטות נעשו אומנם באיכות ירודה, אך הדבר לא נעשה בשל בחירה מודעת אלא משום שההקלטה נעשתה תוך שימוש בציוד נייד.
ב-1975 שחרר בוב דילן תקליט בשם The Basement Tapes (בעברית: קלטות המרתף) שהוקלט בשנת 1967 ללא כוונה להוציאו לאור.
תקליט זה מהווה במידת מה אבן דרך בהתפתחות הלואו-פיי, שכן איכותו הנמוכה היא חלק ברור מערכה של ההקלטה.
יחד עם צמיחת הלואו-פיי התפתח שוק מיוחד של איסוף גרסאות בוטלג (הפצה 'מחתרתית').
הרדיפה אחר איכות אותנטית הובילה מוזיקאים לפרסם גרסאות באיכות בסיסית יותר של אלבומיהם.
לו ריד, למשל, פרסם גרסת לואו-פיי מיוחדת לאלבום של להקתו, הוולווט אנדרגראונד.
מאפייניו הם סאונד ביתי, גולמי, לא מעובד, המוקלט באמצעים טכנולוגיים זולים ועממיים.
בתחילת שנות השמונים, נפוצה טכנולוגיית הקסטות עם הופעת אמצעים כגון מכשיר הטייפ Portostudio בעל ארבעת הערוצים.
הלואו-פיי, על הצרימות והדלות הטכנולוגית שלו הפך לכלי ביטוי כנגד הסאונד הפופ, המלוטש, שנחשב לאותנטי פחות בעיני חלק מהמאזינים.
בשנות התשעים בלט אמן מוזיקת הפולק אליוט סמית' אשר פרסם את אלבומיו הראשונים בסגנון הלואו-פיי פולק, והיה לאחד מאמני הלואו-פיי פולק הנודעים והמשפיעים ביותר.
איכויות הלואו-פיי התאימו לסגנונו המוזיקלי ייחודי.
שידור זה, אשר נמשך ברציפות, וכמעט ללא הפסקות, הפך פופולרי במיוחד בקרב תלמידים וסטודנטים אשר בוחרים להאזין למוזיקה המתנגנת בשידור חי תוך כדי למידה.
הנערה המצוירת, שזכתה לכינוי lo-fi girl, הפכה לויראלית.
בישראל ניתן להגדיר את להקת הפה והטלפיים כלהקת לואו-פיי.
בשנת 2016 יצא לאור האלבום "ענבלאנס" שיצרו ענבר פרלמוטר ורם אוריון.
האלבום, שהוגדר כלואו-פיי, הוקלט בדירה בלונדון, במהלך חמישה ימים בינואר 1996 על גבי קלטת ארבעה ערוצים.
מוזיקת צבעי צליל או מוזיקת גוני צליל היא רעיון מוזיקלי המוצג ביצירותיהם של מלחינים שונים במוזיקה של המאה ה-20.
העיקרון המגדיר את רעיון מוזיקת צבעי צליל הוא השימוש בגוני צליל במטרה להעמיד צורה מוזיקלית, תחת השימוש המסורתי בגבהי צליל ובשילוביהם.
המונח "צורה" במשמעותו כאן כולל לא רק פרקים שלמים, אלא גם פראזות, משפטים מוזיקליים וכיוצא בזה.
באמצעות שימוש מכוון בגווני הצליל ובשילוביהם, ניתן ליצור סכימות ותבניות שבעזרתן תיווצר צורה.
אחד המלחינים החלוצים של רעיון זה היה ארנולד שנברג, מחשובי המלחינים והתאורטיקנים של תקופתו.
במאמריו הפליג שנברג, וטען כי גובה הצליל עצמו הוא סוג של גוון, וכי יש להתייחס לכך בהתאם.
בדמיונו תיאר שנברג אידיליה שבה יאזינו בני האדם למלודיית צבעי צליל (Klangfarbenmelodie).
פרט לניסוחו של הרעיון, אשר נודע עוד קודם לכן, הביא שנברג רעיון זה לכדי ביצוע ממשי, גם אם ראשוני מאוד ועדיין לא בשל.
את ראשית הרעיון ניתן לשמוע בקטע השלישי מתוך חמישה קטעים לתזמורת, אופ.
16. קטע זה נקרא בפשטות "צבעים" (Farben).
הפרטיטורה של פרק זה גדולה במיוחד, וכוללת כלי נגינה שונים ומרובים, וכן מפריד את ההכפלות של כלי התזמורת, כך שבפועל ישנם תפקידים עצמאיים רבים יותר.
בפרק זה משתמש שנברג בשילובים של כלי נגינה בתזמורת, ויוצר תבניות צבעוניות לאורך הפרק כולו, על בסיס אקורד 6-צלילי החוזר בפיגורציות שונות.
שנברג כותב למנצח כי עליו להורות לנגנים לנגן את תפקידים בדיוק המרבי, ולגרום לכך שכניסותיהם של כלי הנגינה לא תובחנה, אלא תהיינה חלקות ככל האפשר, וכן כי יש ליצור מעברים נקיים וחלקים בין הגוונים השונים.
מלחין חשוב נוסף בתחום זה היה אנטון וברן, אשר גם ביצירותיו בא לידי ביטוי רעיון זה.
בקטעים התזמורתיים שלו לתזמורת קאמרית הוא אכן מיישם את רעיונו של שנברג בנוגע לכך שגובה הצליל הוא בעצם חלק מן הגוון, וכותב בהתאם לכך.
וברן כתב גם תזמור ייחודי לריצ'רקר מתוך "המנחה המוזיקלית" מאת יוהאן סבסטיאן באך, בהתבססו על הרעיון הזה.
רעיון זה הוסיף להיות בעל השפעה, מלחינים נוספים עשו בו שימוש, והוא זכה להיות אבן דרך בכל הקשור למוזיקה אלקטרונית.
התפתחות הגדרת הצליל במוזיקה המערבית
במוזיקה המערבית האמנותית חשיבות גוון הצליל נמצאת במגמת עלייה במאות השנים האחרונות.
בתחילה, היה קולו של האדם לבדו.
במוזיקה של המאה ה-13 נוספו למודלים הכנסייתיים כלי נגינה שהעשירו את הצליל (במרבית היצירות הכליות עד הבארוק הכלי המנגן הוא על פי הבנתו של הנגן).
בבארוק יש כבר הגדרות די מדויקות לכלי המנגן, אך היה נהוג להחליף בין הכלים, אם היה הדבר אפשרי.
במאה ה-19 המוזיקה כבר איננה "חופשית" בכל האמור לכלי המבצע, וברוב המקרים יש משמעות וחשיבות לכלי המקורי שלו נכתבה היצירה, גם מעבר למגבלות טכניות כאלו ואחרות.
לקראת המאה ה-20 ובמאה ה-20 עצמה, החשיבות הראשונית של כלי הנגינה, כמו גם הצבע שהוא יוצר וגונו, אינם ניתנים לערעור.
מוזיקת ליווי היא מוזיקה המלווה מחזה, תוכנית טלוויזיה, תוכנית רדיו, משחק וידאו, או כל אירוע שמרכז העניין בו אינו המוזיקה.
המושג בדרך כלל לא מתייחס למוזיקה המלווה סרטים, הנקראת פסקול.
מוזיקת ליווי משמשת להוספת אווירה לאירועים המתרחשים בעלילה.
לדוגמה, מוזיקת ליווי יכולה לבוא ברגעים דרמטיים בעלילה, להוסיף נופך, או להצביע על סכנה מתקרבת, או שהיא יכולה לבוא בין או בסוף המערכות במחזה.
ידוע שכבר בימי היוונים נוגנה מוזיקה בעת העלאת מחזות.
בין היצירות המפורסמות, אפשר למצוא את אגמונט שכתב לודוויג ואן בטהובן, Rosamunde שכתב פרנץ שוברט, מוזיקה לחלום ליל קיץ של שייקספיר מאת פליקס מנדלסון-ברתולדי מוזיקה ל-L'Arlésienne של אלפונס דודה מאת ז'ורז' ביזה ופר גינט של הנריק איבסן, (פר גינט (גריג)).
יצירות שזכו להצלחה רבה, כמו המצוינת לעיל, מנוגנות היום לרוב מחוץ לקונטקסט של המחזה.
מוזיקת מעליות הוא שם כולל לעיבודים מוזיקליים של שירים פופולריים בהם כלי הנגינה בעלי עוצמה חלשה.
במוזיקה זו נעשה שימוש כמוזיקת רקע במרכזי מסחר, קניונים, כצלילי המתנה בטלפון, בחדרי המתנה של רופאים ובמעליות.
כמו כן, זהו שם כללי לשירים שהם "קלים להאזנה", כגון: ג'אז רך, צלילי פסנתר קלאסיים, מנגינות בעלי מלודיות פשוטות ולעיתים אף לאלמנטים אלקטרוניים קלים.
לרוב אכן למוזיקת מעליות יש מלודיה פשוטה וקצב BPM נמוך, על מנת שיהיה ניתן לחזור בלולאה על אותו שיר מבלי משים לב.
תופעה זו מוכרת כאשר ישנה מוזיקת המתנה בטלפון אשר חוזרת על עצמה.
יש המעדיפים מוזיקת מעליות על פני שידורי תחנות הרדיו, בגלל הפרסומות והקריינות שאופייניים לרדיו, אשר אינם נמצאים במוזיקת מעליות.
מוזיקת ימי הביניים היא מוזיקה שהייתה נהוגה באירופה וסביבותיה בימי הביניים – התקופה שבין נפילת האימפריה הרומית ועד לתקופת הרנסאנס, מן המאה החמישית עד המאה ה-15. זו הייתה התקופה הראשונה הארוכה ביותר של מוזיקה קלאסית מערבית, שבהמשכה באה מוזיקת הרנסאנס.
שתי התקופות יחדיו מהוות את מה שמוזיקולוגים מגדירים כמוזיקה עתיקה.
בהתאם לחלוקה המסורתית של ימי הביניים, אפשר לחלק את מוזיקת ימי הביניים לשלוש תקופות, התקופה הקדומה (500–1150), אמצע ימי הביניים (1150–1300) ושלהי ימי הביניים (1300–1400).
רוב המוזיקה עסקה בתכנים דתיים, בעיקר במוזיקה גרגוריאנית ונקראה כפי שמכנים בימינו, מוזיקה דתית.
המוזיקה נכתבה לביצוע ווקאלי בלבד, אינסטרומנטלי בלבד או לקול בליווי כלי נגינה, שהתפתח והלך עם השנים לשילוב כלים רבים החל מהמאה ה-12. מרבית מחברי המנגינות באותה תקופה היו נזירים ואנשי דת.
המילים של אותן מנגינות הסתמכו הן על הברית החדשה והברית הישנה.
חלק מהמחברים של המוזיקה היו חילוניים ונקראו טרובדורים.
אלה היו משוררים וזמרים שמקורם מצרפת בחבל פרובאנס בתחילת המאה ה-11. לרוב אף הטרובדורים חיברו ושרו את שיריהם בעצמם על כלי הנגינה שבחרו לנגן.
מוזיקת ימי הביניים באירופה ביחס לשאר ארצות אירופה ואסיה
המונח מוזיקת ימי הביניים מתייחס ללמוזיקה שהתקיימה במערב אירופה.
מזרח אירופה ואזור ארמניה שלא כוללות את המונח מוזיקת ימי הביניים, פתחו תרבות מוזיקלית משלהן עם ז'אנרים וצורות מוזיקליות.
באימפריה הביזנטית, בולגריה, רוס של קייב, ומאוחר יותר גם נובגורוד, השתמשו בטכניקות אחרות להלחנת יצירות, הדומות לאלו של מוזיקת ימי הביניים.
יוון נחשבת כחלק מהאימפריה הביזנטית ולכן לא כלולה במונח מוזיקת ימי הביניים.
במקביל במזרח (הח'ליפות הערביות, מדינות מרכז אסיה, איראן, הודו, סין ויפן), נוצרה תרבות מוזיקלית מסוג אחר.
אחד הז'אנרים הבולטים בתרבות מוזיקלית זו היא מוזיקה חילונית.
חלק מכלי הנגינה הרבים שהיו נהוגים באותה תקופה קיימים עד היום אם כי בשינויים קלים.
החליל למשל, היה עשוי באותה תקופה מעץ ואילו עכשיו נהוג לעשותו מכסף.
לחליל פאן עד היום אותו המבנה.
כלי מיתר היו שונים בתקופה של ימי הביניים מאלה הנהוגים היום, במספר המיתרים ובמבנה הכללי שלהם.
לעומת זאת, הנבל נותר כפי שהיה אם כי כעת החומר ממנו הוא עשוי שונה.
קיים שוני בכלים שהתפתחו בין הארצות השונות באירופה באותה התקופה.