tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עידו היה מן המתנגדים הבולטים לסוריה ולמעורבותה בענייני לבנון, לנשיאה בשאר אל-אסד ולמקורבו בלבנון הנשיא אמיל לחוד.
הוא סיים את לימודיו ב-1966 והפך לשופט שנה לאחר מכן.
בשנות ה-90 המאוחרות הוא היה התובע הציבורי בצפון לבנון, תפקיד שממנו אולץ להתפטר לאחר שנתגלה כי קיבל שוחד.
במהלך מלחמת האזרחים בלבנון בין השנים 1975–1990 הוא היה חבר במיליציה הסונית אל-מוראביטון, שממנה סולק מסיבות לא ברורות.
עידו הצליח לזכות במושב בפרלמנט בבחירות שנת 2000 (בחירות שנערכו בתקופת הסדר הסורי בלבנון).
בבחירות 2005 נבחר שוב, ברשימתו החדשה של סעד אל-חרירי.
במהלך השנתיים בהן כיהן בקואליציה הוא היה חבר במספר ועדות פרלמנטריות.
עידו התנגד להתפטרות השרים השיעים מממשלת סניורה וקרא להחליפם בשרים אחרים.
הוא תמך בהקמת בית דין בינלאומי לשיפוט החשודים ברצח רפיק אל-חרירי.
במהלך מלחמת לבנון השנייה טען כי הוא "היה מוכן למכור את דמו כדי לקנות נשק ולהילחם בשיעים מוסלמים".
עידו היה חבר הפרלמנט השלישי מן הקואליציה הלבנונית שנרצח מאז 2005. מותו הותיר את הרוב של הקואליציה האנטי-סורית בפרלמנט על שלושה מושבים בלבד.
וליד עידו היה נשוי ואביהם של שלושה ילדים: ח'אלד, זהר ומאזן.
פיצוץ מכונית התופת שהרג את עידו ובנו ח'לאד פצע גם את בנו האחר מאזן.
עידו היה שחיין נלהב, והפיצוץ אירע לאחר שחזר מחוף הים של ביירות במהלך הסכסוך בלבנון.
אל-וליד אבן עבד אל-מַלִכּ היה הח'ליף השישי מבני אומיה, שלט בין השנים 705-715. תקופת שלטונו אופיינה בהמשך מדיניות אביו הח'ליף עבד אל-מלכ לפיתוח חקלאי בעיראק, והתרחבות האימפריה, כך בימיו אל-וליד הגיעה האימפריה לשיא התפשטותה עם כיבוש ספרד במערב ובוכרה וסמרקנד במזרח.
בהיסטוריוגרפיה הערבית בולט אל-וליד לטובה בזכות דבקותו הדתית והתרומות שתרם לעניים, בייחוד בימי צום הרמדאן.
אופיו הפשרני הביא לרגיעה זמנית במתיחות שבין שבטי קייס וימן.
אל-וליד הוא בנו הבכור של הח'ליף עבד אל-מלכ, ולאחר מותו בשנת 705 עלה אל-וליד לשלטון.
כמו אביו, הסתמך שלטונו של אל וליד במזרח האימפריה על מושל עיראק אל-חג'אג' אבן יוסף, זה ניהל את מסעות המלחמה במרכז אסיה ומינה את קתיבה אבן מוסלם למפקד הכוחות בשטח.
במהלך מסעות הכיבוש הגיעו הצבאות המוסלמים עד לטראנסאוקסאניה (היום בקזחסטן ) בצפון ולסינד (היום בפקיסטן ) בדרום, במהלך המלחמה נכבשו גם ערים חשובות כגון סמרקנד, בוכרה ופרגנה.
במערב כבשו כוחותיו של אל-וליד בהנהגתם של מוסא בן נוצייר וטארק אבן זאיד את אל-אנדלוס (חצי האי האיברי).
בצפון, לחם אחיו של אל-וליד, סלמה אבן עבד אל-מלכ בחזית ביזנטיון וכבש את מחוז אדהרביג'אן (היום צפון מערב איראן).
הצלחותיו של אל וליד בחזיתות השונות נובעות באיכות המצביאים השונים והגידול בסדר הכוחות של צבא היבשה והצי.
מהבחינה הדתית, הכלכלית והחברתית, שלטונו של אל-ואליד היה המשך ישיר לשלטונו של אביו, הח'ליף עבד אל-מלכ.
כחובב אדריכלות, שלטונו של אל וליד אופיין בבניה מסיבית של מבנים לתועלת הציבור כגון מסגדים, בתי חולים ומוסדות צדקה.
אל וליד בנה את המסגד האומיי הגדול בדמשק על חורבות הבזיליקה של יוחנן המטביל אותה הרס.
המסגד האומיי הגדול נחשב למבנה המפואר ביותר שנבנה בתקופה האומיית.
אל-וליד שיפץ את מסגד הנביא באל מדינה (מסג'ד אל-נבווי) ובנה את מסגד אל-אקצא בירושלים (לאחר שאביו בנה את כיפת הסלע).
בימיו נבנו מספר ערים חדשות ברחבי הח'ליפות ובהן העיר רמלה בארץ-ישראל.
אל וליד גם השקיע בפיתוח התשתיות האזרחיות כגון שיפוץ דרכים ומעברים ברחבי הממלכה, בעיקר בעיראק ובסוריה, ופיתוח החקלאות בעיראק.
לאחר מותו עלה לכס הח'ליפות אחיו של אל וליד- סלימאן אבן עבד אל מלכ ששימוש בתקופת שלטון אל וליד כמושל ג'נד (מחוז) פלסטין, מחוז שהשתרע על מרכז ארץ-ישראל ודרומה.
ולידה סולטאן (בטורקית עות'מאנית: والده سلطان, "אם הסולטאן") היה תואר שהחזיקה "האם החוקית" של סולטאן האימפריה העות'מאנית.
התואר שימש לראשונה במאה ה-16 את האפסה סולטאן (נפטרה ב-1534), בת זוגו של סלים הראשון (שלט בשנים 1512–1520) ואמו של סולימאן המפואר (שלט בשנים 1520–1566).
בדרך כלל החזיקה בתואר זה אמו של הסולטאן אם הייתה בחיים (אימהות שנפטרו לפני המלכתם של בניהן מעולם לא כונו ולידה סולטאן).
במקרים מיוחדים, סבתות ואימהות חורגות לסולטאן קיבלו את התואר ולידה סולטאן.
פירוש המילה ולידה הוא "אמא" בטורקית עות'מאנית.
סולטאן היא מילה בערבית שמשמעותה במקור "סמכות" או "שליטה".
בתחילת המאה ה-16, תואר זה, שנישא על ידי גברים ונשים מהשושלת העות'מאנית, החליף את התארים האחרים לפיהם נודעו אנשים בולטים במשפחה הקיסרית (בעיקר האטון לנשים וביי לגברים).
כתוצאה מכך, התואר ולידה האטון (התואר לאם החיה של הסולטאן העות'מאני המכהן לפני המאה ה-16) הפך לולידה סולטאן.
שימוש זה מדגיש את התפיסה העות'מאנית של כוח ריבוני כפררוגטיבה משפחתית.
תרבות המערב מכירה את השליט העות'מאני כ"סולטאן", אך העות'מאניים עצמם השתמשו ב"פאדישה" (קיסר) או "הונקר" כדי להתייחס לשליטתם.
תוארו הרשמי של הקיסר כלל "סולטאן" יחד עם "חאן" (למשל, הסולטן סולימאן חאן).
בפנייה רשמית, ילדי הסולטאן קיבלו גם את הכותרת "סולטאן": נסיכים קיסריים (שהזאדה) נשאו את התואר לפני שמם הנתון, ונסיכות קיסריות נשאו אותו אחריו.
דוגמה, שהזאדה סולטאן מהמט ומיהרימה סולטאן, בנו ובתו של סולימאן המפואר.
כמו הנסיכות הקיסריות, גם האם החיה ובת הזוג הראשית של הסולטאנים השולטים נשאו את התואר לאחר שמותיהן, למשל, האפסה סולטאן, אמו של סולימאן והוולידה סולטאן הראשונה, והורם סולטאן, בת זוגו הראשית של סולימאן וההאסקי סולטאן הראשונה.
השימוש המתפתח בתואר זה שיקף את התעצמות כוחן של הנשים הקיסריות, במיוחד בתקופת "סולטנות הנשים", כאשר מעמד תפקיד בת הזוג הראשית נשחק במהלך המאה ה-17, ובת הזוג הראשית של הסולטאן איבדה את התואר "סולטאן", שהוחלף ב"קאדין", תואר שקשור ל"האטון" הקודם.
מכאן ואילך, אמו של הסולטאן המכהן הייתה האדם היחיד בעל הדם הלא-קיסרי שנשאה את התואר "סולטאן".
התואר "ולידה" בא לפני או אחרי השם הניתן של הנושאת בתואר.
מערביים רבים השתמשו בתואר "סולטאנה" כשהם מתייחסים לנשים הקיסריות כדי להבדילו מהתואר "סולטאן" שיוחס לזכרים בשושלת העות'מאנית.
הולידה סולטאן נחשבו לאלה שהיו בעמדה החשובה ביותר באימפריה העות'מאנית אחרי הסולטאן עצמו.
כאם לסולטאן, על פי המסורת האסלאמית ("זכות האם היא זכות האל"), לולידה סולטאן הייתה השפעה משמעותית על ענייני האימפריה.
היה לה כוח עצום בחצר המלכות, חדרים פרטיים (שתמיד צמודים לאלה של בנה) ומשרתים.
באופן מסורתי הייתה לולידה סולטאן גישה למשאבים כלכליים ניכרים והן מימנו לעיתים קרובות פרויקטים אדריכליים גדולים.
במהלך המאה ה-17, בתקופה המכונה "סולטנות הנשים", סדרה של סולטנים חסרי יכולת או קטינים העלו את תפקידיהן של הולידה סולטאן לגבהים חדשים.
הולידה סולטן ניהלה גם את הרמון השפחות הקיסרי, וכאשר הלכה לעולמה, בדרך כלל הייתה בת זוגו של הסולטאן משמשת בתפקיד זה (כגון בתקופתה של קסם סולטאן ועוד).
החזקות והידועות מבין כל הולידה סולטאן בהיסטוריה של האימפריה העות'מאנית היו נורבאנו סולטאן, ספייה סולטאן, קסם סולטאן וטורהאן האדיג'ה סולטאן.
רוב נשות ההרמון היו שפחות שמעולם לא נישאו רשמית לסולטאנים.
אף על פי כן, ילדיהן נחשבו לגיטימיים לחלוטין על פי החוק האסלאמי אם היו מוכרים על ידי האב.
עם זאת, רק מעטות מנשות ההרמון שהפכו לולידה סולטאן עם עליית בנם לכס המלכות אכן היו משוחררות מעבדות ונשואות לסולטאן העות'מאני לשעבר.
הסולטנות הללו היו נורבאנו סולטאן, קסם סולטאן, רבייה גולנוש סולטאן ופרסטו קאדין.
+שםשם נעוריםמוצאהתחלת כהונהסוף כהונהסולטאן (ים)האפסה סולטאןבתו של החאן הקרימאי מנלי הראשון גיראיי30/09/152019/03/1534סולימאן המפואר (בן)נורבאנו סולטאןססיליה ונייר-באפוונציאנית או יהודייה או יווניה15/12/157407/12/1583מוראט השלישי (בן)ספייה סולטאןלא ידועאלבנית15/01/159522/12/1603מהמט השלישי (בן)האנדאן סולטאןלא ידועלא ידוע22/12/160309/11/1605אהמט הראשון (בן)האלימה סולטאןאבחזיתכהונה ראשונה: 22/11/1617
כהונה שנייה: 10/09/1623מוסטפא הראשון (בן)קסם סולטאןאנסטסיהיווניה.
מהמט הרביעי (נכד)טורהאן סולטאןאוקראינית02/09/165104/08/1683מהמט הרביעי (בן)אשוב סולטאןלא ידועלא ידוע08/09/168704/12/1689סולימאן השני (בן)גולנוש סולטאןאוומאניה ווריהיווניה06/02/169506/11/1715מוסטפא השני (בן)
אהמט השלישי (בן)סאליחה סולטאןלא ידועלא ידוע20/09/173021/09/1739מהמוט הראשון (בן)שהסוואר סולטאןרוסייה13/12/1754אפריל 1756עות'מאן השלישי (בן)מיהרישאה סולטאןבתו של כומר גאורגי אורתודוקסי07/04/178916/10/1805סלים השלישי (בן)סינפרוור סולטאןבולגרייה29/05/180728/07/1808מוסטפא הרביעי (בן)נאקשידיל סולטאןלא ידועגאורגית28/07/180822/08/1817מהמוט השני (בן)בזמיעלם סולטאןגאורגית02/07/183902/05/1853אבדילמג'יט הראשון (בן)פרטבניאל סולטאןהאסנהצ'רקסית25/06/186130/05/1876אבדילאזיז (בן)שווקפזה סולטאןוילמהגאורגית.
וליד חאג'-יחיא (ידוע גם בשם וליד צאדק ורוֹוחת כתיבת שמו גם בצורה "ואליד צאדק"; בערבית: وليد حاج يحيى; 1936, טייבה – 19 במרץ 2015) היה פוליטיקאי ומחנך ערבי-ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת מטעם מחנה של"י ומרצ, כסגן יושב ראש הכנסת וכסגן שר החקלאות בממשלת רבין השנייה (1992–1996).
חאג'-יחיא נולד ב-1936 בטייבה, צעיר בניה של משפחת חקלאים אמידה המתגוררת במקום מאות שנים ובעלת שדות רבים.
כשהיה בן ארבע נפטר אביו, ומאותה עת עברה אמו לנהל את משק הבית, והיא זו שעיצבה את דמותו של וליד ועודדה אותו.
בגיל שמונה עשרה החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים יחסים בין-לאומיים וסוציולוגיה.
לימים העיד על עצמו שעד תחילת לימודיו האקדמיים לא הכיר את תושביה היהודים של ישראל ונתקל בהם פעמים ספורות בלבד.
ב-1956, לאחר תום לימודיו האקדמיים, החל חאג'-יחיא לעבוד כמורה בבית הספר התיכון של קיבוץ גן שמואל.
בהמשך דרכו הורה בבית ספר התיכון בטייבה וכיהן כסגן-מנהל בית הספר.
חאג'-יחיא החל בצעירותו בפעילות פוליטית במפ"ם.
ב-1977 הצטרף למפלגת מחנה של"י עם הקמתה, וב-1981 נכנס מטעמה לכנסת התשיעית עם התפטרותו של אורי אבנרי, בהתאם להסכם הרוטציה שנקבע במפלגה לפני הבחירות.
הוא הספיק לכהן בה בארבעת חודשי כהונתה האחרונים והיה חבר ועדת החינוך והתרבות.
בהמשך חזר למפ"ם ונבחר לכנסת השלוש עשרה והארבע עשרה מטעם מרצ.
בכהונתו זו היה חבר ועדת החינוך והתרבות והוועדה למאבק בנגע הסמים.
בכנסת הארבע עשרה כיהן כסגן יושב ראש הכנסת.
בשנים 1992–1996, בתקופת ממשלתו השנייה של יצחק רבין ובממשלת פרס שהמשיכה אותה לאחר הרצחו של רבין, כיהן גם כסגנו של שר החקלאות ופיתוח הכפר יעקב צור.
בשנת 2012 פרסם בהוצאה עצמית ספר אוטוביוגרפי בשם "גולה בארצו: מטייבה לכנסת".
הוא הלך לעולמו ב-2015 ממחלת לב, בגיל 79.
וליד צאדק, גולה בארצו: מטייבה לכנסת; עריכה: גונן נשר, טייבה: הוצאת המחבר, תשע"ב 2012.
וליו טורמיס (באסטונית: Veljo Tormis; נולד ב-7 באוגוסט 1930) הוא מלחין אסטוני הנחשב לאחד מגדולי המלחינים למוזיקה כוראלית החיים כיום ולאחד החשובים במלחיני המאה ה-20 באסטוניה.
בעולם יצא שמו בעיקר הודות להיקף יצירתו הכוראלית, מעל 500 שירי מקהלה נפרדים, רובם א-קפלה (ללא ליווי).
רובן הגדול של יצירות אלה מבוסס על שירי עם עתיקים מן המסורת האסטונית (regilaulud) בטקסט, במלודיה או בסגנון.
יצירתו המבוצעת בתכיפות הגדולה ביותר מחוץ לאסטוניה, "קללת הברזל" (Raua needmine) מ-1972, פונה אל מסורות שאמאניות לבניית אלגוריה בדבר רעות המלחמה.
הממשלה הסובייטית אסרה על השמעת היצירה הזאת, עם עוד יצירות רבות של טורמיס, שכולן שנויות במחלוקת.
לאחרונה זוכות יצירותיו של טורמיס למקום של כבוד בקונצרטים ברחבי העולם וזכו לכמה הקלטות בביצוע טונו קליוסטה והמקהלה הקאמרית הפילהרמונית של אסטוניה.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החל טורמיס גם לקבל הזמנות מכמה ממקהלות הא'קאפלה החשובות במערב, כגון זמרי המלך, זמרי הולסט ואנסמבל היליארד.
וליו טורמיס נולד ב-1930 ביישוב ארו, בכפר טואוסלו במחוז האריו באסטוניה.
כבר בגיל צעיר טורמיס צבר ניסיון רב ומעמיק במוזיקה כוראלית.
אביו היה מנצח מקהלה, נגן עוגב ומורה למוזיקה.
העונג שהפיק מניגודי הגוונים שיוצרים משלבי העוגב מתקשר אולי גם לתזמור למרקמים כוראליים שערך בתקופות מאוחרות יותר בחייו, סימן היכר לסגנונו הבוגר.
טורמיס החל את הכשרתו המוזיקלית הרשמית בשנת 1943, בבית הספר למוזיקה בטאלין, אך מלחמת העולם השנייה ומחלה קטעו את לימודיו.
ב-1949 נכנס לקונסרבטוריון של טאלין והמשיך את לימודיו בקונסרבטוריון של מוסקבה בשנים 1951-56. תוך זמן קצר השיג משרות הוראה בבית הספר למוזיקה בטאלין (1955-60) ובבית הספר התיכון למוזיקה של טאלין (1962-66), אבל בשנת 1969 כבר הקדיש את כל זמנו לכתיבת מוזיקה והתפרנס כמלחין עצמאי.
מאז ועד לפרישתו מן ההלחנה בשנת 2000, חיבר טורמיס למעלה מ-500 שירי מקהלה, כמו גם יצירות ווקאליות ואינסטרומנטליות אחרות, פסקולי סרטים ואופרה.
על אף הצנזורה שהוטלה על כמה מיצירותיו הפרובוקטיביות יותר מבחינה פוליטית בסוף שנות ה-70 ובשנות ה-80, שמר טורמיס על מעמדו כמלחין מהולל, שיצירותיו בוצעו ברחבי ברית המועצות ובמזרח אירופה, שם רואים בו אחד מגדולי התורמים לרפרטואר המוזיקה המקהלתית במאה ה-20. כיום מתחילה המוזיקה של טורמיס לזכות להכרה גם בארצות הברית.
עם תלמידיו נמנה המלחין קולדר סינק.
Kihnu pulmalaulud - שירי כלולות מן האי קיהנו, 1959.
Pikse litaania - מחרוזת שירים לרעם, 1974.
Piispa ja pakana - הבישופ ועובד האלילים, 1992.
וליד ח'אלדי הוא היסטוריון פלסטיני שנודע בכתיבתו על אודות הנכבה ב-1948. הוא משמש כמזכ"ל המוסד ללימודי פלסטין בביירות, מוסד מחקר עצמאי שהוא היה אחד ממייסדיו ב-1963.
ח'אלדי נחשב לאחד מחשובי ההיסטוריונים הפלסטינים, ולבעל תפקיד מרכזי בעיצוב הנרטיב הפלסטיני.
נולד בירושלים למשפחת ח'אלדי, משפחה מוסלמית מוכרת בעיר.
אביו, אחמד סאמח ח'אלדי, היה מחנך, סופר וחוקר, וכיהן כראש הקולג' הערבי בירושלים בשנים 1925–1948.
האב עיבד מספר ספרים של מחנכים אנגלים על הנהלת בתי-ספר ושיטות הוראה ופרסם גם ספר פרי עטו על שיטות חינוך בארצות שונות.
הוא גם תרגם ועיבד מספר ספרי פסיכולוגיה.
כמו כן, עסק בפרסום כתבי-יד עתיקים שהיו מצויים בספריות שונות בארץ ישראל, בעיקר בספריית "אל-ח'אלדיה".
בנוסף לכך, הוא שימש סגן-מנהל מחלקת החינוך הממשלתית ועמד בראש ועדת היתומים הארצית בירושלים.
בתפקידו זה פיקח על בית החינוך ליתומים של הוועדה בדיר עמר.
אחיו של וליד, טריף ח'אלדי , גם הוא היסטוריון.
וליד ח'אלדי למד בבית ספר סיינט ג'ורג' ובקולג' הערבי בירושלים.
הוא נסע לבריטניה וקיבל תואר ראשון באוניברסיטת לונדון ב-1945. לאחר לימודיו חזר לירושלים ועבד במשרדי משרד המידע של הליגה הערבית בירושלים במהלך שנת 1945–1946. ביולי 1945 הוא נישא לאשתו ראשה סלאם הלבנונית.
הודעה על כך התפרסמה בפלסטיין פוסט.
לאחר מכן עבר לביירות ושם שהה בשנת 1948 במהלך מלחמת העצמאות ולאחריה שב לבריטניה.
בשנת 1951 סיים תואר שני בלימודים אסלאמיים מאוניברסיטת אוקספורד והחל ללמד באוניברסיטה.
בשנת 1956 עזב את האוניברסיטה כמחאה על מעורבותה של בריטניה במלחמת סיני (מבצע מוסקטר).
ביולי 1977 נפגש עם נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר ומסר לו, בידיעת אש"ף, תוכנית פלסטינית משלו לפתרון הסכסוך במזרח התיכון, שקראה להקמת מדינה פלסטינית עצמאית בגדה המערבית וברצועת עזה, שתתחייב לנקוט מדיניות בלתי מזדהה.
הוא כיהן כמרצה למנהל ציבורי ומדע המדינה באוניברסיטה האמריקאית בביירות, עד לשנת 1982. ח'אלדי שימש כיועץ ליאסר ערפאת והזהיר אותו מפני הקרע בין הפלסטינים לנוצרים בלבנון.
מחלוקת זו גרמה למריבה ממושכת ביניהם.
ב-1982 החל לשמש כחוקר במרכז ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת הרווארד.
הוא הרצה גם באוניברסיטת פרינסטון.
היה בין מייסדי החברה המדעית המלכותית בעמאן.
תחת ניהולו רשם המוסד ללימודי פלסטין בביירות מספר הישגים אקדמיים, בהם הוצאת כתבים רבים בערבית ובאנגלית, ותרגום ספרים נודעים בעברית לערבית, כגון "ההיסטוריה של ההגנה", יומניהם של דוד בן-גוריון ומשה שרת, ועוד.
כן כתב במסגרת המוסד עבודה על הקרב על חיפה במלחמת השחרור ודיר יאסין ב-1948. עבודותיו הנודעות ביותר הן "Before Their Diaspora" – על החברה הפלסטינית לפני 1948, ועריכת האוסף האנציקלופדי באנגלית "All That Remains" (1992, בעברית: "כל מה שנשאר"), הכולל את סיפוריהם ההיסטוריים של הכפרים הערביים בארץ ישראל.
לש מאוניברסיטת וילנובה טענה ש"כתיעוד מלומד, All That Remains יהפוך למקור החשוב בחקר העקירה הפלסטינית של שנת 1948".
בשנת 1997 יצא הספר לאור בגרסה ערבית בשם "כדי שלא נשכח" (כַּי לַא נַנְסַא).
בשנות ה-50 שלל ח'אלידי את ראייתה של בעיית הפליטים כמכשול עיקרי לפתרון הבעיה הפלסטינית: "הבעיה הפלסטינית תישאר חמורה כלפני כן גם אם ייושב כל פליט.
הפליטים הם אולי הגילוי החיצון של הפשע, שיש לפנותו מראייה, אבל שום דבר לא יסיר את הצלקת מלבבות הערבים...
הפתרון לבעיה הפלסטינית לא יימצא בפתרון בעיית הפליטים".
עמדתו המאוחרת יותר של ח'אלדי בעניין הסכסוך הישראלי-פלסטיני היא כי הפתרון היחיד לסכסוך הוא שתי מדינות לשני עמים – הקמת מדינה פלסטינית בגבולות 67 שתחיה בשלום לצד מדינת ישראל.
הוא היה נציג המשלחת המשותפת הירדנית-פלסטינית לוועידת מדריד בתחילת שנות ה-90, אך לא החזיק בתפקידים רשמיים באש"ף.
ח'אלדי נבחר כחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-1994.
בשנת 2002 קיבל את פרס הצטיינות בהישגים תרבותיים של העולם הערבי, על ידי הארגון לחינוך תרבות ומדע של הליגה הערבית.
ח'אלדי נשוי לראשה ואב לכראמה ולאחמד סמיח, חוקר ובעל טור בגרדיאן.
וליד אל-מועלם היה דיפלומט סורי ושר החוץ של סוריה בשנים 2006–2020.
אל-מועלם נולד בדמשק כבן לשבט זובייד הסוני.
רכש תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת קהיר ב-1963. בשנת 1964 נכנס לשירות החוץ הסורי ושירת במשלחות דיפלומטיות בטנזניה, ערב הסעודית, ספרד ואנגליה.
בשנת 1975 מונה לשגריר סוריה ברומניה, תפקיד בו כיהן עד שנת 1980. בין השנים 1980–1984 כיהן כמנהל התיעוד והתרגום במשרד החוץ הסורי ובין 1984–1990 כמנהל מחלקת המשרדים המיוחדים בדמשק.
ב-1990 מונה אל-מועלם לשגריר סוריה בארצות הברית וכיהן בתפקיד עד שנת 1999, תקופה בה החל להיות מעורב במגעים למשא ומתן לשלום בין ישראל לסוריה.
בשנת 2000 מונה לעוזר שר החוץ הסורי, תפקיד בו כיהן עד שנת 2005, ובמסגרתו ניהל את תיק יחסי סוריה-לבנון שעלו באותה תקופה על שרטון עקב רצח ראש ממשלת לבנון לשעבר, רפיק אל חרירי ב-2005.
בשנים 2005–2006 כיהן כסגן שר החוץ הסורי.
ב-11 בפברואר 2006, במהלך סבב מינויים שבמהלכו מונה שר החוץ הקודם פארוק א-שרע לסגן נשיא סוריה, מונה אל-מועלם לשר החוץ.
מועלם היה מעורב באופן פעיל בענייני המשא ומתן הישראלי-סורי, הן לפני והן במהלך כהונתו כשר החוץ.
בספטמבר 2006, העביר מסר לישראל, מטעם הנשיא אסד, בדבר נכונותה של סוריה לשלום עם ישראל.
באוגוסט 2007 הודיע שסוריה מוכנה להשתתף בוועידת שלום אזורית, ואמר כי "יוזמה שכזאת - יש להבהיר את מטרותיה והערבויות להצלחתה...
נתמוך בכל מאמץ רציני להשכנת שלום ויציבות באזור...
וזאת בה בעת כשהיא קוראת לשלום צודק וכולל בהתאם להחלטות הבינלאומיות ולעיקרון של שטחים תמורת שלום...
רצוננו בשלום אין פירושו שנוותר אי פעם על זכויותינו".
בפברואר 2008 החלו שיחות בין ישראל וסוריה.
ביולי 2008, השתתף בוועידת איחוד מדינות הים התיכון שנערכה בפריז, בה השתתפו גם ראש הממשלה אהוד אולמרט ושרת החוץ ציפי לבני.
אולם, יצא מהאולם בזמן נאומה של לבני.
בספטמבר 2008, הודיע על הפסקת המגעים לשלום עם ישראל, עד לכינונה של ממשלה חדשה, בעקבות הודעת הפרישה של אולמרט.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה שימש אל-מועלם כדובר הראשי של המשטר, מאחר שהנשיא אסד נמנע מהופעות תכופות בפומבי.
אל-מועלם נפטר ב-16 בנובמבר 2020. היו לו שלושה ילדים, והתגורר בדמשק.
וליד שועיבת הוא דובר בולט בעד הנצרות וישראל, וכנגד האסלאם שהיגר מירדן לארצות הברית.
שועיבת נולד לאב ירדני ולאם אמריקאית, וטוען שהיה בעבר פעיל אש"ף.
הוא מגדיר את עצמו כ"מוסלמי שהחליט להמיר דתו לנצרות".
שועיבת הגיע לתודעה הציבורית כשהפך למבקר של האסלאם ותומך נלהב של ישראל.
שועיבת שינה את דעותיו בנוגע לישראל, לנצרות ולאסלאם בעקבות קריאה בספר התנ"ך ובמקורות היהודיים וכן בעקבות פיגועי 11 בספטמבר.
שועיבת נולד בבית לחם והוא נכדו של המוח'תאר של בית סחור, שהיה מקורב למופתי של ירושלים, אמין אל-חוסייני.
שועיבת הצטרף לזרוע הצבאית של אש"ף בנעוריו והחל לבצע פעולות נגד ישראל.
בין פעילויות הטרור שביצע היו השתתפות בניסיון לינץ' בחייל צה"ל.
לאחר שעזב את הארגון והחל בתהליכי ההגירה לארצות הברית, המשיך בפעילותו האנטי ישראלית.
כאשר הגיע לארצות הברית הפך להיות מעורב בארגון סטודנטים ערבים בקולג' בשיקגו.
לאחר שהחל לבחון את התנ"ך והמקורות היהודיים וכן לאחר פיגועי 11 בספטמבר, השתנו דעותיו של שועיבת על ישראל.
הוא הפך למבקר של האסלאם ולתומך נלהב של ישראל.
שועיבת הוא מקימה של קרן וליד שועיבת, ארגון שמטרתו "להילחם עבור ישראל בתקשורת".
שועיבת מאמין כי על ישראל לכבוש מחדש את רצועת עזה, שכן היא יהודית על פי זכות.
הוא טוען כי "אם ליהודי אין זכות על עזה, אז אין לו זכות על יפו או חיפה".
כמו כן, לדעתו על ישראל לגרש מתחומה כל אדם המכחיש את זכותה להתקיים "גם אם נולד בישראל".
שועיבת הופיע בזרם המרכזי של התקשורת ברחבי העולם והוצג כ"עד מומחה" על מספר סרטים תיעודיים על האסלאמיזם.
שועיבת נותן הרצאות למשטרה המקומית בארצות הברית בנוגע לדעתו כי "רוב המוסלמים רוצים ליישם את חוקי השריעה בארצות הברית".
הוא אמר בראיון כי על מנת למנוע זאת, הוא הזהיר שוטרים כי צריך "לבחון את השפעתם של המוסלמים על הקהילה".
בתחקיר שפורסם ביומון ג'רוזלם פוסט עלו תהיות וספקות לגבי סיפוריו ועדויותיו, בפרט העדות אודות פיגוע שניסה לכאורה לבצע בסניף בנק לאומי בעיר בית לחם בסוף שנות השבעים של המאה ה-20.
כמו כן, מעלה הכתבה תהיות וספקות לגבי מפעל הצדקה שבראשו עומד וליד שועיבת.
סרטים דוקומנטריים בהם מעורב וליד שועיבת
וליטון סוארס דה מוראיס (בפורטוגזית: Welliton Soares de Morais; נולד ב-22 באוקטובר 1986 בקונסייסן דו אראגואיה שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי עבר ששיחק בעמדת החלוץ.
מקום שני בליגת העל הרוסית - 2007, 2009 (ספרטק מוסקבה)
השחקן המצטיין בליגת העל הרוסית במיון שער+בישול (21 שערים, 3 בישולים)
החלוץ הטוב ביותר ברוסיה - 2009
החלוץ השני הטוב ביותר ברוסיה - 2010
וליד יאסין הוא עיתונאי, סופר, מתרגם, מחזאי, צלם, צייר ושחקן תיאטרון לשעבר.
יאסין, יליד שפרעם סיים ב-1983 לימודי עיתונאות ויחסי ציבור ביחידה ללימודי חוץ באוניברסיטת חיפה, ובאותה שנה, החל ממאי 1983, הוזמן על ידי העורך הראשי של העיתון "אל-איתיחאד" , הסופר אמיל חביבי (اميل حبيبي), להצטרף אל צוות העורכים, ערב הפיכת העיתון מדו-שבועי ליומון.
כעבור שנתיים, ב־1985, נתבקש על ידי תנועת ברית הנוער הקומוניסטי בנק"י, שהיה חבר בוועד המרכזי שלה, לעבור לביטאון התנועה "אל-ר'ד" , שם עבד כסגן עורך ראשי לעיתונאי אחמד סעד (أحمد سعد).
כמו כן כתב אז בירחון הספרותי של המפלגה הקומוניסטית "אל-ג'דיד" .
ב-1989 עבר לשבועון "כל אל-ערב" היוצא לאור בנצרת, שם עבד כעורך עד 1994, ותוך כדי החל ב-1989 לעבוד כרכז תקשורת ב"אגודת הארבעים" (בערבית – لجنة الأربعين) שנוסדה אז כדי לטפל בבעיית הכפרים הערביים הבלתי מוכרים בישראל.
כשעזב את "כל אל-ערב", הוזמן ב-1995 על ידי עורך "א-סינארה" העיתונאי לוטפי משעור לעבוד בעיתון.
אך עזב כעבור שנה והמשיך לעבוד ב"אגודת הארבעים" כרכז תקשורת ועורך הביטאון של האגודה "קול הכפרים", שיצא לאור בשלוש שפות (בערבית נקרא: "صوت القرى", ובאנגלית "The Villages Voice").
ב-1995 סיים השתלמות בתקשורת קהילתית בבית רוטנברג בחיפה.
במסגרת ההשתלמות ביים סרט דוקומנטרי על בית החסד בחיפה.
הסרט נקרא "בחסדי הבתולה", והוקדש לעבודתם של מייסדי הבית המנוח קמיל שחאדה ואשתו אגנס, שאירחו אסירים משוחררים וחסרי בית, יהודים וערבים.
ב- 1996 שב לעיתון אל-איתיחאד, ועד 1999 שימש סגן העורך הראשי.
בין סוף 1999 ועד 2001 היה העורך הראשי של העיתון "איאם אל-ערב" ובו בזמן ועד 2002 עבד כמתרגם לעיתונים העבריים עבור האתר הפלסטיני "אל-כשאף" .
באותה תקופה, בין 2002 ועד 2005 עבד כמתרגם באתר העיתון "ידיעות אחרונות" בערבית "Arabynet".
עבודתו הופסקה עם כל צוות האתר בערבית בגלל החלטת ההנהלה לסגור את האתר בערבית ולהחליפו באתר באנגלית.
כמו כן ערך במשך שנתיים, בשנים 2006 -2008, את הרבעון של המרכז הקהילתי משגב "קריב מן אל-בית" .
כמו כן פרסם מאמרים והכין תחקירים עיתונאיים בעניין ערביי ישראל והחברה הישראלית עבור הביטאון הרשמי של "אש"ף", "פלסטין א-ת'ורה" עת יצא לאור בקפריסין אחרי יציאת אש"ף מביירות.
כתב גם במגזין "אל-עוודה" שיצא לאור אף הוא בקפריסין.
החל מיולי 2009 עובד כעורך ראשי של אתר החדשות בערבית "אל-פג'ר" והשבועון "אל-פג'ר א-סאטע" .
כאות הוקרה על פועלו בתחום התרגום זכה לשתי תעודות הוקרה מ"העמותה הבינלאומית למתרגמים הערביים" .
יאסין פרסם ספר בערבית על טבח דיר יאסין ב-1948, שנקרא "דיר יאסין לעולם תמרוד נגד השִכְחה" , בהוצאת "האגודה ללימודים ערביים" שיסד פייסל אל-חוסייני באוריינט האוס בירושלים.
הספר היה התחקיר הראשון שהביא את סיפור הטבח מפי מקורות ישראליים, שחלקם השתתפו בטבח ב-9 באפריל 1948, ניצולים מהטבח שחיים במזרח ירושלים ובגדה המערבית, ומקורות בינלאומיים שהיו קשורים לאירוע.
כמו כן פרסם שתי חוברות בערבית בעניין בעיית הכפרים הערביים הבלתי מוכרים בישראל.
שתי החוברות ראו אור ב-1990; הראשונה נקראה: "תופעת הבנייה הבלתי חוקית במגזר הערבי – מי האחראי?" , והשנייה: "אגודת הארבעים – היסטוריית המאבק ואתגרי העתיד" .
יאסין עסק במשך שנים בתחום התיאטרון כשחקן, מחזאי ובמאי בתקופה שכמעט כל העוסקים בתיאטרון במגזר הערבי, מלבד שחקני בית הגפן, יזמו והקימו קבוצות תיאטרון מקומיות בהתנדבות.
ב- 1976 היה אחד ממייסדי "התיאטרון העממי" (ערבית: المسرح الشعبي) במסגרת סניף מק"י בשפרעם, והשתתף כשחקן בגרסה הערבית של המחזה "Waiting for Lefty" (ערבית: في انتظار اليسار) של המחזאי האמריקאי Clifford Odets, בבימויו של אליאס ריזק.
לאחר שסיים את לימודי התיכון ב-1978 בבית הספר התיכון טרה סנטה בעכו, החל לעבוד לפרנסתו בכל מיני עבודות מזדמנות, והמשיך לעסוק בתיאטרון כחובבן, וב- 1980 ביים ושיחק במחזה "המוות הגדול" (ערבית: الموت الأكبر) שכתב הסופר זכי דרוויש (زكي درويش).
ב-1981 ביים ושיחק במחזה "חוסחוס החביב" של הסופר המצרי תאופיק אל-חכים (توفيق الحكيم).
ב- 1982, השתתף בסרט הישראלי "חמסין" של הבמאי דני וקסמן, שהיה ראשון הסרטים המשמעותיים שעסק בסכסוך הישראלי-פלסטיני ארוך הימים, ובמיוחד בסכסוך בין מדינת ישראל לאזרחיה הערבים בשלושה עניינים מהותיים: הפקעת קרקעות, גזענות כלפי העובדים הערבים ביישוב העברי, ומשיכה ארוטית ויחסים רומנטיים בין יהודיות לערבים, שהוגדרו אז כמסוכנים ביותר.
ב-2005 ייסד עם הפנטומימאי סעיד סלאמה וקבוצת חברים את "עמותת זידאן סלאמה לתרבות ולאמנות", שיזמה לראשונה בישראל בכלל ובמגזר הערבי בפרט את ארגון הפסטיבל הבינלאומי השנתי לפנטומימה, בהשתתפות שחקנים וקבוצות של ערבים, יהודים מהארץ ושחקנים בעלי שם מחו"ל.
הפסטיבל התקיים במשך שבע שנים ברציפות ואירח על בימות שפרעם את מיטב השחקים מצרפת, גרמניה, בולגריה, ארמניה, איטליה, נורווגיה, פולין, בריטניה, ארצות הברית ויפן, בנוסף לאבות הפנטומימה הישראלית כמו ישראל גוריון, יורם בוקר, ג'וליאן שגרן, ואחרים.
הוא גם הקדיש את הפסטיבל הרביעי ב-2008 לזכרו של גדול שחקני הפנטומימה, מרסל מרסו, בהשתתפות שחקנים ישראלים ובינלאומיים מתלמידיו של מרסו.
כצייר וצלם הקים ב-1980 תערוכת ציורים בשותפות עם האמן זאהד חרש, בשפרעם ובכפר יאסיף, כמו כן השתתף במספר תערוכות בחיפה, נצרת, שפרעם וירושלים.
את התערוכה אצר האמן עבד עאבדי.
ב-1992 הקים עם הצלם הישראלי דרור יקותיאל תערוכת צילומים משותפת בשם "הנשכחים".
הצילומים עסקו בחיי היומיום של תושבי הכפרים הערביים הלא מוכרים בישראל ובבעיית הרס הבתים ושלילת התשתיות.
התערוכה נפתחה בסינמטק תל אביב, ומשם עברה לסינמטק ירושלים, סינמטק חיפה, גלריה מרכז התרבות נצרת, אום אל-פחם, כפר יאסיף ושפרעם.
ב-1993 הצטרף הצלם הבריטי פיטר פראייר אל התערוכה, והיא הוצגה ברבת עמון, וינה, ברלין, לונדון ובירות נוספות באירופה.
וליז' היא עיר ברוסיה, המרכז המנהלי של מחוז וליז'סקי, על הנהר דווינה, 134 ק"מ מצפון לסמולנסק.
במאה ה-14 היה בווליז' מבצר של הדוכסות הגדולה של ליטא.
הרוסים כבשו את העיר ב-1536 אך הליטאים שבו ותפסו אותה לאחר תקופת הצרות, בתחילת המאה ה-17. עם חלוקת פולין הראשונה, ב-1772, שבה העיר לשלטון רוסיה.
בתיהם של חוקר הארצות ניקולאי פרז'וואלסקי ושל המנהיג הצבאי אלכסנדר רודז'יאנקו , הסמוכים לווליז' הם בימינו מוזיאונים הפתוחים לציבור.
בשנת 1823 התחוללה בווליז' עלילת דם בה הואשמו יהודים ברצח נער נוצרי שגופתו נמצאה בשדה.
בית הכנסת נסגר בהוראת השלטונות ועשרות יהודים נעצרו.
חלקם הוחזקו במעצר כתשע שנים.
בתחילת המאה העשרים היו בווליז' כ-3,300 יהודים, אך כמחציתם עזבו או הועברו לערים אחרות על ידי השלטון הקומוניסטי.
יתרתם נאלצו להפסיק לעסוק במסחר בהוראת השלטון הקומוניסטי.
ביולי 1941 כבשו הגרמנים את וליז' במבצע ברברוסה, ובספטמבר נורו למוות מעל 150 יהודים בעיר.
בנובמבר 1941 הוקם בעיר גטו, בו רוכזו כ-1,500 יהודים בני העיר וסביבתה, וכן פליטים יהודים.
בגטו שרר רעב כבד, הואיל ונאסרה הכנסת מזון אליו.
ב-30 בינואר 1942 נרצחו כל יושבי הגטו, לאחר שנכלאו במספר בתים, אשר הועלו באש בידי הגרמנים ושוטרים מקומיים.
וליד נימר אסעד דקה היה מחבל ערבי-ישראלי שהיה מעורב בחטיפתו ורציחתו של החייל משה תמם ב-1984 ונידון למאסר עולם.
דקה, שהיה מוותיקי האסירים הביטחוניים הכלואים בישראל, שימש דובר ונציג האסירים בבתי כלא בהם ריצה את עונשו, במהלך שנות כליאתו ואף לאחר מותו היה לסמל לארגוני הטרור ובהם החמאס.
היה פעיל פוליטי בתנועת בל"ד.
דקה נולד וגדל בבאקה אל-גרבייה ולמד בבית ספר יסודי ותיכון מקומי.
היו לו שישה אחים ושלוש אחיות.
בנעוריו היה חבר בארגון אסלאמי.
לאחר סיום לימודיו בתיכון ב-1979 עבד באתרי בנייה, במסעדות בתל אביב וכצבע בתל אביב ובאילת.
לאחר מלחמת לבנון הראשונה הצטרף לארגון הטרור החזית העממית לשחרור פלסטין.
הוא נסע לקפריסין ונשלח בזהות בדויה למחנה אימונים של החזית העממית בסוריה, שם עבר אימונים במטעני חבלה ובאיסוף מודיעין.
בישראל עסק באיסוף אמצעי לחימה ובתכנון מעשי טרור.
ב-1984 היה שותף בחוליה שתכננה את חטיפתו לצורכי מיקוח של החייל , במטרה להבריחו לסוריה.
משלא הצליחו בכך רצחו חבריו לחוליה את תמם.
גופתו נמצאה על ידי חקלאי ערבי, עם סימני חבלה קשים שהעידו על התעללות בסכין.
דקה וחברי החוליה נתפסו ב-1986. בזמן מעצרו הודה דקה כי ידע על הכוונה לרצוח את החייל.
במרץ 1987 הורשע בבית המשפט הצבאי בלוד, בגין עבירות של ירי לעבר אנשים, אימונים צבאיים, חבלה גופנית חמורה וחברות בארגון עוין.
הוא נידון למאסר עולם, בנימוק שהיה שותף שווה לרצח שבוצע בפועל בידי שניים מחבריו לחוליה.
בפסק הדין נקבע כי וליד דקה שימש כאחראי ומעביר ההוראות לחוליה וכי הורה לחבריה לרצוח את משה תמם ובשל כך נגזר עליו מאסר עולם.
דקה ריצה את עונשו בין השאר בבתי הסוהר שאטה, שקמה, באר שבע, נפחא, באיילון, בגלבוע והדרים.
בקשותיו לקציבת עונשו נדחו על ידי הרמטכ"ל ונשיא המדינה, עד שב-2012, בעקבות המלצת משרד המשפטים, קצב הנשיא שמעון פרס את עונשו ל-37 שנים.
במהלך תקופת כליאתו סיים לימודי תואר ראשון ושני במדע המדינה באוניברסיטה הפתוחה.
ב-1993 הצטרף למפלגת בל"ד ובשנת 2000 נבחר לחבר בוועד ההנהגה הארצית של המפלגה.
במסגרת לימודיו בכלא חקר את המניעים של מחבלים שתכננו לבצע פיגועי התאבדות.
בעתירה שהגיש לבית המשפט בשנת 2008 בבקשה לקיצור עונשו הצהיר כי הוא מתנגד לאלימות ודוגל בדו-קיום.
כמו כן תיאר פיגועי התאבדות כ"לא מוסריים" ו"מזיקים לעניין הפלסטיני".
לאורך השנים פרסם מאמרי דעה קבועים בביטאון מפלגת בל"ד "פצל אל-מקאל", וכן מאמרים ב"הארץ".
כמו כן חיבר ספר לבני הנעורים בשם "סיפור סוד שמן הזית" שיצא לאור ברמאללה העוסק במציאת פתרון בלתי-אלים ל.
הוא התכתב באופן קבוע עם ענת מטר ועם גדעון לוי, ולדברי מטר "הוא הביע חרטה מלאה ופומבית, חוזרת ונשנית, על מעשיו".
הוא התיידד עם הסופר סמי מיכאל וזכה לביקורים ממנו.
ההצגה "הזמן המקביל", שנכתבה בהשראת סיפורו, מוצגת על ידי תיאטרון אל-מידאן.
שם ההצגה מתייחס למה שמכנה דקה בכתביו "הזמן המקביל", שהוא תקופת המאסר שלו, מקום שבו הזמן עומד מלכת.
ההצגה מציגה את חייהם של האסירים.
באוגוסט 1999 נישא לסנאא סלאמה, פעילה למען זכויות אסירים ביטחוניים, אותה הכיר לראשונה בעת ביקורה בבית הכלא ב-1996. הוא עתר ב-2008 וב-2011 לבית המשפט המחוזי נגד שירות בתי הסוהר, שסירב משיקולים ביטחוניים לאפשר לו התייחדות עם רעייתו.
עתירותיו נדחו לאחר שבית המשפט החליט לא להתערב בשיקולי שירות בתי הסוהר, וזאת על סמך חוות דעת של שירות הביטחון הכללי, לפיה דקה לא ניתק את קשריו עם החזית העממית, ארגון עוין לישראל.
בית המשפט קבע לאור הראיות שהוגשו לו כי:
בקשת רשות ערעור שהגיש לבית המשפט העליון הסתיימה בהודעה של שירות בתי הסוהר כי הוא נכון לבחון מחדש את עניינו של דקה.
ב-2020 הצהירה רעייתו של דקה כי נולדה לה בת, פרי זרעו של דקה שהוברח מהכלא.
עם זאת משרד הפנים סירב לרשום את דקה כאביה של הילדה.
במהלך 2004 היה דקה משובתי הרעב בקרב האסירים הביטחוניים כמחאה על תנאי מעצרם.
בתקופת היותו בכלא גלבוע שימש דובר ונציג האסירים בפני שלטונות הכלא.
לדבריו, הוא ניתק את קשריו עם ארגון החזית העממית ב-1995, ולכן עתר ב-2006 לשנות את סיווגו הארגוני בכלא.
הבקשה התקבלה על ידי שירות בתי הסוהר ומאז הוא הוגדר על ידי השב"ס כחסר שיוך ארגוני.
בשנת 2007 הופיע שמו ברשימת האסירים הביטחוניים אזרחי ישראל שארגון חמאס דרש לשחרר במסגרת עסקת שליט.
במסגרת המשא ומתן בין ישראל לפלסטינים (2013–2014) דרשה הרשות הפלסטינית את שחרורם של 14 אסירים ביטחוניים אזרחי ישראל, בהם דקה.
בשנת 2016, בעודו כלוא בבית הסוהר קציעות, נתפסו בכליו טלפונים ניידים ומסרים מוצפנים שהוברחו על ידי חבר הכנסת באסל גטאס.
בעקבות האירוע הוארך מאסרו של דקה בשנתיים נוספות וכן הוטל עליו עונש מאסר על תנאי.
בהתאם לכך היה צפוי להשתחרר במרץ 2025. אחיו של דקה, שהעביר את הטלפונים לגטאס, הורשע ונידון לעבודות שירות וקנס.
ב-2023 אושפז דקה תחת אבטחה בבית החולים אסף הרופא בצריפין, כשהוא חולה בסרטן ועל פי חוות דעת של מערך הרפואה של שב"ס (מר"ש): "ימיו קצרים ונשקפת סכנה ממשית לחייו".
בחוות דעת נוספת של מר"ש, שיצאה שבוע לאחר מכן, נקבע כי תוחלת חייו פחתה לשנתיים לכל היותר בשל מחלתו, אך הוא אינו על ערש דווי.
בקשתו מוועדת השחרורים הרגילה של השב"ס לשחררו מטעמים רפואיים עוררה מחאה ציבורית ואת התנגדות הפרקליטות.
הבקשה לא התקבלה מאחר שהוועדה קבעה כי היא צריכה לעלות לדיון בפני ועדת שחרורים מיוחדת לאסירים ביטחוניים.
ב-26 ביוני דחתה ועדת השחרורים המיוחדת באופן סופי את בקשת השחרור המוקדם.
בנובמבר 2023, דקה העיד על התעללות בכלא גלבוע, לאחר תחילת מלחמת חרבות ברזל: "המכות היו מכוונות לאזור הבטן.
תוך כדי המכות תפסו את פניי.
הייתי ללא שמיכה ובגדים, וקיבלנו בקושי שלוש כפות אורז לאדם.
על הירקות היו שמים מלח בכמויות שהפכו אותם בלתי אכילים.
לאחר כשבוע, כשמצבי הידרדר, הועברתי לבית חולים".
ב-7 באפריל 2024 הוא מת ממחלת הסרטן.
לאחר מותו ספדו לו פעילות השמאל הרדיקלי ענת מטר ועינת ויצמן.
שירות בתי הסוהר נמנע מלמסור את גופתו למשפחתו, ולכן הוא לא הובא לקבורה.
המשפחה עתרה לבג"ץ נגד החלטה זו.
המדינה נימקה החלטה זו ברצון שגופתו תשמש קלף מיקוח לצורך עסקת חטופים עם חמאס, בג"ץ דחה את העתירה וקבע כי מדובר בהחלטה סבירה ומידתית, ושלמפקד הצבאי נתונה סמכות להורות על החזקת גופות מחבלים לצורכי משא ומתן, לרבות גופות של מחבלים שהם אזרחי ישראל.
וליד אבו שקרה (1946 באום אל-פחם - 4 במרץ 2019) היה צייר ואמן תחריט פלסטיני.
הוא למד במכון אבני ועבר בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 להשלים את לימודיו בבית הספר הגבוה לאמנות ועיצוב סנטרל סיינט מרטינס (Saint Martins).
אבו שקרה היה לאחד האמנים הפלסטינים הראשונים שלמד במוסדות ישראלים ואף יצא מחוץ לישראל.
בחירותיו ותעוזתו פתחו את הדלת בעבור הדורות הבאים.
דרכו האמנותית של אבו שקרה התאפיינה בכניסה אל מבוכי המציאות הנופית והפסיכולוגית של הסביבה הראשונית בה נולד.
במהלך דרכו חקר את הגלוי והנסתר ואת המשמעויות הסוּפיות האישיות והרוחניות הגלומות בפניה המרובות של המציאות הסובבת.
התנסויות אלה הביאו אותו להתמקד באדם אשר עומד במרכז הדיון האתי ובטבע שהוא ציר ההתרחשות והמוטיב השולט באמנותו.
מדובר בהתנסות אמנותית חזותית מרובדת, העוסקת ביחסים בין אדם וטבע, שליטה ושימור הזיכרון.
וליד אבו שקרה נולד באום אל-פחם, בשנת 1946. הוא האח הבכור במשפחה בת שבע נפשות.
בן דודו, עאסם אבו שקרה, שני אחיו, סעיד אבו שקרה ופריד אבו שקרה, כמו גם אחיינו הצעיר כרים, הם אמנים מוכרים בישראל.
כשהיה בן 16, אביו פשט רגל והוא נאלץ לעזוב את ביתו ולצאת לעבוד כדי לסייע לפרנסת המשפחה שנקלעה למשבר כלכלי.
הוא נסע לתל אביב, התגורר בצריף קטן ביפו עם בן דודו ועבד בשלוש משרות במקביל.
בין 1964 ל-1974 עבד לפרנסתו כפקיד מס רכוש בחדרה ובזמנו הפנוי החל לפקוד חוגי אמנות.
בתקופה זו התגורר בחדר שכור אצל זוג יהודי מחדרה, פניה ואריה קוצ'וק, ניצולי שואה שפרשו עליו את חסותם.
"הם אימצו אותי כבנם", הוא מספר.
אומר אבו שקרה בריאיון לפאוזי אבו טועמה.
בשנת 1967 התקבל למכון אבני לאמנות ועיצוב, תל אביב, שם זכה להערכה רבה ולהדרכה וליווי מצד אמנים ישראלים בולטים: כסלר, פרופס, עוקשי, שטרייכמן ואחרים.
בתחילת שנות ה-70 עזב וליד אבו שקרה את הארץ והשתקע בווייברידג' שבמחוז סארי, אנגליה.
בין השנים 1974–1976 למד הדפס בסנט מרטין קולג' (Saint Martin's School of Art).
במהלך חזרתו לנופי ילדותו חל גם מפנה אישי בנפשו של האמן שחזר בתשובה והוא הפך למוסלמי דתי.
ב-2011 נערכה לכבודו תערוכה רטרוספקטיבית בשם "וליד אבו שקרה / מנטרת אל-באטן".
התערוכה התחלקה לשני חלקים: ציורים משנות ה-60 וה-70 שהוצגה בגלריה לאמנות באום אל-פחם שאצר אחיו פריד אבו שקרה.
הדפסים 1975–2011 שהוצגה במוזיאון תל אביב לאמנות שאצרו אירית הדר ופריד אבו שקרה.
שמה של התערוכה נילקח מאחד האתרים שזכר והכיר אבו שקרה מנוף ילדותו.
"את השם הזה מכיר כל תושב אום אל-פחם של שנות ה-60." אומר אבו שקרה.
פירושו בעברית הוא: עמדת השומר והוא מציין גבעה ידועה בנוף אליו עורג אבו שקרה כל שנותיו באנגליה.
אבו שקרה היה אב ל-4 ילדים ונשוי לאישה אנגלייה.
בין השנים 1970–1973, בזמן לימודיו במכון אבני, וגם לאחר סיומם, סגנונו האמנותי של וליד אבו שקרה נטה לכיוון המופשט.
פריד אבו שקרה כותב במאמרו "החוץ והפנים - הגלוי והנסתר כי: "הציורים המופשטים של וליד אבו שקרה וסגנון העיבוד ההנדסי שלהם אפשרו לו להתמקד בחיפוש אחר ההתבודדות, ההתייחדות והבריחה מן הכבלים, ובה בעת למצוא מפלט בעצמו, לתת דרור לתחושותיו ולתקשר עם עצמו ועם האמת שלו בלי להיצמד לתמה כלשהי.
הוא הסתפק בהנאה מן החופש לבטא את המופשט, את המצב האנושי על מגוון הרגשות המוכלים בו."
העבודות המופשטות שיצר וליד אבו שקרה לאחר סיום לימודיו במכון אבני, העמוסות בתלאות החיים ובקשיי הפרנסה של משפחתו, העניקו לו שלווה ותחושת רווחה.
חזרתו לציור המופשט הטמיעה בתודעתו את תחושת השלווה שחיפש ושמה בצד את המשקעים השליליים של קשיי היום.
הקודים האסתטיים והתרבותיים של וליד אבו שקרה, הנטועים באדריכלות של האסלאם, הובילו אותו אל ההפשטה והקיצור.
הוא תמצת את יסודות האסתטיקה של האסלאם, של צירופי צבעים מגוונים וצורות הנדסיות מסובכות לידי יחידות אמנותיות פשטניות בתכלית..
"אבו שקרה מעולם לא ויתר על ההביטוס המקומי, על המאפיינים התרבותיים והאמנותיים הקרובים אליו.
גם בתקופה מאוחרת יותר, כשהחל להשתמש בהפשטה, שהייתה צו האופנה הארצישראלי, שמר על מאפיינים תרבותיים בולטים."
בתערוכה הרטרוספקטיבית של אבו שקרה ב-2011 אפשר לראות כיצד עבר מהרישומים המהירים שרשם בשכם, בעכו, בבית שערים ובג'נין, שבהם התמקד במוטיבים אורבניים, למבנים ולצורות המופשטות והגאומטריות, ועם זאת שמר על מבניות המזוהה עם זו של המסגדים, הקשתות והצריחים.
"משכו אותי האלמנטים, הצורות שבחלונות, הקישוטים, ועשיתי בעזרתם קומפוזיציות חדשות ושמרתי על הצבע המזרחי".
תחריטי הנחושת והדפסי הנייר של וליד אבו שקרה מתכתבים עם נופי מחוז הולדתו באום אל-פחם.
הוא מצלם את נופי כפרו במצלמה, כדי ללמוד אותם ולבחון אותם מחדש בלונדון.
תחושת הזרות באנגליה הניעה אותו להתמסר באופן מוחלט לנוף מולדתו.
בגוף יצירתו שנעשה באנגליה הוא משלב בתוך נופי ילדותו במזרח התיכון את האורות, הצללים ומרכיבי האקלים האירופאים רומנטיים.
נוסף על כך, הציורים מצביעים על פעולת תיעוד של הנוף, הכוללת גבעות, ואדיות ועמקים, עצי אגוז וזית, שיחי צבר, משטחי אדמה, חלקות חקלאיות, שדות מרעה ושטחים ריקים מבנייה ואדם.
וליד אבו שקרה מצביע דרך עבודות אלה לגעגוע אל הנופים החלומיים של ילדותו, אך גם את הכאב על פעולותיו של האדם כנגד הטבע והריסתו.
הדפסים אלו מבטאים אות אזהרה למין האנושי בגין הנזק הרב של פגיעתו בסביבה ותיעוד של הפעילויות נגד הסביבה שיד האדם מבצעת.
הניגוד בין הגעגוע לעבר הפסטורלי לבין ההרס והאלימות שמצפים לנופים ולטבע מייצרים מתח בעבודות התחריט של אבו שקרה.
"לצערי הרב, כל מה שצילמתי וחרטתי כבר לא קיים", אבו שקרה אומר.
"אנחנו מאבדים אוצר יקר שאי אפשר להחזיר ולשחזר אותו.
לא יכול להיות שכל אחד יהרוס את הנוף, אך ורק בשביל לבנות בית או לסלול כביש.
אפשר גם לבנות וגם להשאיר את הטבע.
המהנדסים והאדריכלים צריכים לקחת את זה בחשבון.
על הרשות המקומית לדאוג לשימור הטבע והנוף.
לא יכול להיות שעקירת עץ היא דבר כה קל ופשוט.
לא יכול להיות שאבנים משנות ה-30 יהפכו לפסולת של אתרי בנייה ויישור שטח.
אם נאבד את הטבע, נאבד את התרבות שלנו".
באמנות של וליד אבו שקרה, העיסוק בנוף הטבעי, דרך ההתייחסות אליו, ניכוסו ופירוקו לגורמים הם בעלי היבטים פוליטיים.
הנוף מכיל בתוכו מושגים ומבעים אידאולוגיים: האדמה, המקום, המולדת, הגעגועים והזיכרון.
כאשר אבו שקרה מעלה בעבודתו את נושא הנוף זה נעשה מתוך שיקולים פוליטיים או חברתיים.
ציורי הנוף האסתטיים של אבו שקרה מסתירים מתחת לקווים ולכתמים אמירות ביקורתיות כלפי החברה ומנהיגיה.
כאמל בולאטה (אמן פלסטיני) מתאר במאמרו מ-1990 "אמנים ישראלים ופלסטינים: מול היערות", את התפתחות האמנות הפלסטינית, במקביל לדגם האמנות הישראלית המוקדמת.
בולאטה מדגיש את המחויבות של האמנים הפלסטינים לצייר את נופי פלסטין ולתאר את סמלי המולדת.
כאן אנו מוצאים שוב יחסי חילופין בין משמעות תרבותית לביטוי טבעי.
בתהליך החילופין הלז משקפת המטפורה הלשונית של היליד את חוויית 'הבית' החזותית שלו.
האמן מאום אל-פחם יושב אמנם בסטודיו הלונדוני שלו ומשחזר את הצפנים של נוף מולדתו, אך הוא אינו שוכח ששיח הצבר ממשיך לצמוח במולדתו, לא הרחק מעץ הזית."
1977 - Galerie Kohler, לנגנפלד, גרמניה
וליגר (Veliger, בעברית: מפרשית) הוא אחד משלבי הפגית של חלזונות החיים במים (בעיקר במי ים), צדפות ושיני-ים.
שלב זה בא אחרי שלב הטרכופור (ציצנית) ובו מבלה הפגית את רוב זמנה בפלנקטון (צֶפֶת) שם היא גדלה ולעיתים גם ניזונה מחומרים אורגניים ויצורי פלנקטון קטנים יותר (כגון פיטופלנקטון).
מאפיינו העיקרי של הווליגר הוא מספר אונות דמויות מפרש וריסים סמוך לפיו, שבאמצעותם הוא צף ולוכד לעצמו מזון מהפלנקטון.
כעבור זמן מה, שנע בין שעות לחודשים (תלוי במין הטקסונומי), הווליגר יוצא מהפלנקטון, נצמד למצע (כגון קרקעית הים או שונית אלמוגים) ומתגלגל לגרסה מוקטנת של הייצור הבוגר.
וליד יוסף טאהא (בערבית وليد طه, תעתיק מדויק: טָהָ.
נולד ב-7 בספטמבר 1968) הוא פוליטיקאי ערבי-ישראלי, חבר התנועה האסלאמית, חבר הכנסת מטעם מפלגת רע"ם, ויושב הראש לשעבר של ועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת.
בעל תואר ראשון במדע המדינה בהצטיינות מהאוניברסיטה הפתוחה ותואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב.
השלים תואר שני במדע המדינה עם התמחות בביטחון מאוניברסיטת תל אביב.
היה מחנך ומנהל רשת הגנים ובתי הספר אל-הודא ברמלה.
בשנת 2012, ביקר את יו"ר הפרלמנט של חמאס, השייח ד"ר עזיז דוויק, לאחר שחרורו ממאסר.
בראיון לרשת ב' לא הכחיש את תמיכתו בחמאס, וסירב לגנות את הארגון ולהכיר בו כארגון טרור.
בשנת 2013 השתתף במשלחת שביקרה את משפחת המחבלים מפיגוע ליל הקלשונים, בו נרצחו שלושה חיילי צה"ל.
בשנת 2018 פרסם פוסט תמיכה בסוריה, בו כתב: "אחי תרים את הדגל הסורי מעל הבית שלך כל השנה, תניף את הדגל ביום הזיכרון לכיבוש הגולן על מנת להזכיר לו שיש אדמה סורית כבושה".
באותה שנה, השתתף בהפגנת תמיכה בצעדות החמאס על גדר המערכת.
בשנת 2019 פרסם פוסט בו כתב: "מאז שהתנועה הציונית השיקה את הפרויקט הגזעני האכזרי שלה לפני יותר ממאה שנה, רצח, גירוש, הריסה, אפליה, גזענות והתעללות הברברית בזכויות של בעלי האדמה היו ההתנהגות הבולטת ביותר של פרויקט השנאה הזה".
באותה שנה השתתף בתהלוכת תמיכה בפרעות הערבים הישראלים מאוקטובר 2000.
על הרג הצעיר איאד אל-חלאק שלוקה בנפשו על ידי המשטרה, אמר: "הפלסטינים בניגוד ליהודים הם בעלי הארץ הזאת, ולא הגיעו אליה מרוסיה ואוקראינה, הקללה של איאד תרדוף אותם עד ליום הדין, ותגרש את הכיבוש.
העם הפלסטיני יזכה לחירות וביטחון בארצו, הרוצח של איאד הוא פחדן והוא יורה על אנשים כי הוא לא שייך לפה ונוכחותו כאן לא חוקית ולכן פעל מתוך טירוף.
פעולות הוצאה להורג שאנשי משטרת הכיבוש מבצעים בשטח מעידה על המוסר המלוכלך שלהם".
על טיפולי המרה, אמר: "תופעה של הומואים כמעט איננה קיימת בחברה הערבית.
אם היא קיימת, היא בממדים מעטים מאוד", ופירט: "החברה הערבית ברובה המכריע מתנגדת לחוקים האלה.
יש לה מנהל דתי, תרבותי, ערכי ומוסרי שאיננו מקבל את הדבר הזה כדבר לגיטימי ועל כן הצבענו נגד החוק", בראיון לקלמן ליבסקינד ואסף ליברמן.
"הנושא איננו נמצא בדיון בחברה הערבית.
אינני מכיר תופעות של טיפולים או היעדר טיפולים.
אם זה קיים זה בממדים מאוד קטנים ואלה שסובלים ממנו לא ממהרים להזדהות", והוסיף "בחברה הערבית מתנגדים לזה שכאילו זה דבר לגיטימי וגלוי.
כל מיני נטיות שאינן מתיישרות עם הבריאה.
אלוהים ברא את האנושות לפי זכר ונקבה וזה המצב התקין".
בראיון אחר כינה את הלהט"ב "סוטים".
טאהא היה חבר התנועה האסלאמית, ראש התנועה בכפר קאסם וחבר מועצת השורא המקומית.
היה חבר בעיריית כפר-קאסם, מנהל מחלקת החינוך בה וחבר הוועדה העממית בעיר.
התמודד על המקום השני ברשימת רע"ם לכנסת ה-20 אך הפסיד לעבד אל-חכים חאג' יחיא בהפרש של קול אחד.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 התמודד בשנית מול חאג' יחיא, ונבחר להיות נציג הפלג הדרומי של התנועה האסלאמית בסיעת רע"ם.
שובץ כנציגה במקום ה-6 בסיעת הרשימה המשותפת לכנסת ה-22, ונבחר, לאחר שהרשימה קיבלה 13 מנדטים.
לקראת הכנסת ה-23 שובץ מטעם רע"ם במקום ה-6 בסיעת הרשימה המשותפת, ונבחר, לאחר שהרשימה קיבלה 15 מנדטים.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע התפלגו רע"ם והרשימה המשותפת ורצו לבחירות כל אחת בנפרד.
טאהא הוצב במקום השלישי ברשימת רע"ם, ונבחר לכנסת לאחר שהמפלגה קיבלה 4 מנדטים.
לאחר פטירתו של ח"כ סעיד אלחרומי נבחר להיות יושב ראש ועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת.
טאהא נשוי ואב לשלושה, בנו עבד, הוא כדורסלן עבר.
וליד אבו אל-ח'יר הוא פעיל זכויות אדם סעודי.
על פעילותו הוא נשפט ל-15 שנות מאסר.
הוא קיבל מספר פרסים בין-לאומיים על פעילותו.
וליד אבו אל-ח'יר נולד בג'דה למשפחה מכובדת של שופטים ואימאמים.
הוא למד באוניברסיטה וקיבל תואר ראשון מאוניברסיטת המלך עבדול עזיז.
בשנת 2009 הוא סיים לימודי תואר שני במשפטים באוניברסיטת אל-ירמוכ שבירדן.
בשנת 2007 וליד אבו אל-ח'יר החל לעבוד במשרד עורכי דין.
באותה שנה הוא ביחד עם כמה משפטנים נוספים פרסם מסמך שכלל הצעה לשנות את המשטר בערב הסעודית למונרכיה חוקתית.
בשנת 2008 הוא הקים אתר אינטרנט שעשה מעקב על מצב זכויות האדם במדינה.
תוך זמן קצר האתר נחסם.
בשנת 2013 הוא התחיל לארגן פגישות פעילים בביתו.
השלטונות והתקשרות האשימו אותו בכך שקיום פגישות אלו מסוכנות את המשטר.
בשנת 2014 וליד אבו אל-ח'יר היה עורך דין של אשתו סמר בדאווי במשפטה.
וליד אבו אל-ח'יר כתב כ-300 מאמרים שפורסמו בעיתונים מקומיים.
כמו כן הוא נתן רעיונות ל"וושינגטון פוסט", "טיים" ו"לה פיגרו".
בשנת 2014 התחיל משפט בו הוא הואשם בפעילות נגד המשטר ב"בית משפט פלילי מיוחד".
הוא היה הראשון שנשפט לפי החוק החדש נגד פעילויות טרור.
אמנסטי אינטרנשיונל ביקשו לשחרר אותו באופן מידי כי הוא נשפט על פעילותו הפוליטית.
ב-7 ביולי 2014 הוא נשפט ל-10 שנות מאסר, איסור לצאת מגבולות המדינה ב-15 שנים לאחר שחרורו וקנס כספי.
בינואר 2015 העונש הוגדל ל-15 שנות מאסר.
החלטות אלו זכו לביקורת קשה מצד ארגוני זכויות האדם ברחבי העולם.
במרץ 2015 כ-67 חברי בית הנבחרים של ארצות הברית חתמו על פניה למלך סעודיה עם בקשה להתחיל ברפורמות בממשל ולשחרר אסירים פוליטיים תוך ציון שם של אבו אל-ח'יר במפורש.
וליד שדירה הוא כדורגלן מרוקאי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת לצ'ה, בהשאלה מנאפולי, ובנבחרת מרוקו.
שדירה החל את הקריירה שלו בקבוצות לורטו וסנגיוסטזה מהליגות הלא מקצועניות באיטליה.
ב-10 ביולי 2019 חתם שדירה בפארמה מהסרייה א'.
הוא הושאל מהמועדון לארצו, לקו, מנטובה ובארי מהסרייה ג'.
ב-30 ביוני 2022 חתם על חוזה קבוע לשלוש שנים בבארי, שהעפילה לסרייה ב'.
ב-12 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בתיקו 2-2 נגד פארמה במסגרת המחזור הראשון לעונת .
ב-19 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה, בתיקו 1-1 נגד פלרמו במסגרת המחזור השני בליגה.
ב-30 באוגוסט 2023 חתם שדירה בנאפולי והושאל לפרוזינונה.
ב-23 בספטמבר 2022 ערך שדירה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מרוקו, בניצחון 0–2 על נבחרת צ'ילה במשחק ידידות.
וליד רגראגי (בערבית מרוקאית: وليد الرڭراڭي; נולד ב-23 בספטמבר 1975) הוא מאמן כדורגל צרפתי-מרוקאי המאמן את נבחרת מרוקו.
בעברו היה כדורגלן ושיחק כמגן ימני.
רגראגי נולד בקורביל שבצרפת להורים שהיגרו ממרוקו.
הוא התחיל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הקבוצה המקומית.
בקיץ חתם בראסינג פריז מהליגה הרביעית וכעבור שנה חתם בטולוז מהליגה הצרפתית השנייה, עמה רשם עליה לליגה הראשונה כבר בעונתו הראשונה.
בקיץ רגראגי חתם באז'אקסיו עמה רשם עלייה שנייה בקריירה לליגה הראשונה.
בקיץ עזב את צרפת וחתם בראסינג סנטנדר מליגת העל הספרדית במדיה שיחק שנתיים.
בהמשך הקריירה שיחק בדיז'ון, גרנובל ומגרב תטואן.
בזכות שורשיו המרוקאים, רגראגי היה זכאי לייצג את נבחרת מרוקו.
ב-28 בינואר 2001 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 0-0 נגד .
רגראגי השתתף עם הנבחרת פעמיים בגביע אפריקה לאומות.
בשנת רגראגי התחיל לעבוד כאנליסט בערוץ ביין ספורט הצרפתי.
בשנת קיבל תעודת מאמן A והתחיל לאמן את רבאט.
ברבאט, רגראגי היה אחראי על ההחלטה לפיה כל קבוצות הנוער והילדים של המועדון ישחקו באותה שיטה.
בעונתו הראשונה במועדון זכה עמה בגביע וכעבור שנה הגיע עמה שוב לגמר המפעל, אך הפסידה בגמר.
בעונת הוביל את המועדון לזכייה באליפות הראשונה בתולדותיו.
בזכות הזכייה, קיבל מדליית כבוד ממוחמד החמישי, מלך מרוקו.
ב-22 בינואר 2020 עזב את רבאט וכעבור זמן קצר מונה למאמנה של א-דוחייל הקטרית במדיה אימן עד אוקטובר .
ב-10 באוגוסט 2021 חזר למרוקו ומונה למאמנה של וידאד קזבלנקה.
בעונתו היחידה במועדון הוביל אותו לאליפות ולזכייה בליגת האלופות האפריקאית.
ב-31 באוגוסט 2022 מונה למאמנה של נבחרת מרוקו לאחר פיטוריו של המאמן וחיד חלילהודז'יץ'.
הוא הוביל את מרוקו במונדיאל 2022 ורשם עמה עלייה ראשונה לשלב הנוקאאוט מאז 1986. בהמשך, הוביל אותה לחצי הגמר וכך הפכה מרוקו לנבחרת הערבית הראשונה, וכן הנבחרת האפריקאית הראשונה, המגיעה למעמד זה.
מאמן השנה בליגת העל המרוקאית: ,
וליד א-שהרי היה טרוריסט סעודי שהיה ממתכנני פיגועי 11 בספטמבר ואחד מחוטפי טיסה 11 של אמריקן איירליינס, שהתנגשה בבניין הצפוני של מגדלי התאומים.
הוא ואחיו ואיל א-שהרי הגיעו לאפגניסטן במרץ 2000, שם גויסו לבצע את פיגועי 11 בספטמבר.
לאחר בחירתם, האחים הועברו לפקיסטן לפני שטסו לאיחוד האמירויות הערביות והחלו בתהליך הכניסה לארצות הברית.
הוא הגיע לארצות הברית באפריל 2001 בעזרת ויזה.
ביום הפיגועים השתלטו א-שהרי, אחיו ושאר החוטפים על טיסה 11 של אמריקן איירליינס, בה הטיס מוחמד עטא את המטוס כך שיתרסק לתוך המגדל הצפוני של מגדלי התאומים.
א-שהרי נולד במחוז עסיר, ערב הסעודית, ב-20 בדצמבר 1978 וגדל באזור עני במדינה, סמוך לגבול עם תימן.
בעקבות אחיו הבכור למד להיות מורה.
לפי דיווחים מוקדמים בתקשורת א-שהרי קיבל רישיון טיס בארצות הברית, וסיים את לימודיו ב ב-1997. עם זאת, לאחר חקירה קצרה, התגלה כי לאוניברסיטה לא הייתה כל מעורבות באימוני הטיסה של החוטפים.
אחד הסטודנטים לשעבר של האוניברסיטה חלק את אותו השם של אחד החוטפים, אך לא נמצא כל קשר בינו לבין אל-קאעדה.
וליד ואחיו ואיל הגיעו למחנה אימונים באפגניסטן, שם פגשו את אחמד אל-נמי וסעיד אל-גאמדי, מחוטפי טיסה 93 של יונייטד איירליינס.
וליד א-שהרי שירת מאוחר יותר ב עם א-ג'אמדי.
לאחר שנבחר להיות ממבצעי הפיגועים, החל להתאמן יחד עם החוטפים האחרים במתחם א-מטר שבאפגניסטן.
א-שהרי חזר לערב הסעודית עם אחיו בסתיו 2000 כדי שיוכלו להשיג דרכונים וויזות לארצות הברית, והם עשו זאת ב-3 וב-24 באוקטובר 2000, בהתאמה.
מספר אנשים דיווחו שהוא ואחיו נעלמו מח'מיס מושייט שבדרום ערב הסעודית בדצמבר 2000.
לפי הוועדה לחקר אירועי 11 בספטמבר, באמצע נובמבר 2000, האחים א-שהרי ואחמד אל-נאמי, שכולם קיבלו ויזות לארצות הברית בסוף אוקטובר, נסעו לביירות שבלבנון ולאחר מכן לאיראן, שם יכלו לנסוע לאפגניסטן מבלי להחתים את דרכוניהם.
לאחר האימונים עבר לדירת מסתור בקראצ'י לפני שנסע לאיחוד האמירויות הערביות.
מאיחוד האמירויות הערבות הגיעו החוטפים לארצות הברית בין אפריל ליוני 2001. ייתכן שא-שהרי הגיע לארצות הברית ב-23 באפריל 2001. כמה מקורות מדווחים כי הוא שהה "לפעמים" בדירתו של מנהיג החוטפים מוחמד עטא בהמבורג שבגרמניה למשך תקופה מסוימת בין 1998 ל-2001. אחרים טוענים שהוא שהה בדירתו של בלונדון.
רמזי בן א-שיבה אומר שאוסאמה בן לאדן מסר לא-שהרי הודעה אותה ביקש להעביר למוחמד עטא.
ההודעה מצביעה על כך שבן לאדן העדיף לתקוף את הבית הלבן במקום את הקפיטול.
ב-4 במאי קיבל לבקשתו רישיון נהיגה בפלורידה.
ב-19 במאי הוא טס יחד עם סטאם א-סוקמי (אחד מהחוטפים) לפריפורט, שם שכרו שתי מכוניות : שחורה ואפורה.
עם זאת, הם חזרו לפלורידה באותו יום מכיוון שלא היו להן ויזות.
הוועדה לחקר אירועי 11 בספטמבר סברה שהם כנראה יצאו לטיול זה כדי לחדש את מעמד ההגירה של אל-סוקאמי, שכן שהותו החוקית בארצות הברית הסתיימה ב-21 במאי 2001.
בזמן שגר בבוינטון, שכניו דיווחו שהוא אוהד נלהב של מיאמי מרלינס.
ב-16 ביולי שהו האחים א-שהרי בבית מלון בספרד, שם ביקר אותם מוחמד עטא.
ב-30 ביולי נסע וליד א-שהרי לבדו לבוסטון.
למחרת טס לסן פרנסיסקו, שם שהה לילה אחד לפני שחזר דרך לאס וגאס.
על פי הספרנית קתלין הנסמן, האחים א-שהרי השתמשו בגישה לאינטרנט בספרייה הציבורית של דלריי ביץ' באוגוסט 2001, שם אולי בדקו מידע על ריסוס אווירי; על פי הדיווחים, הם עזבו את הספרייה עם גבר שמקובל לחשוב שהוא מרואן א-שחי (אחד מהחוטפים), שלפי הנסמן ביקש ממנה שם של מסעדה מקומית.
ב-5 בספטמבר נסעו האחים א-שהרי יחד לבוסטון.
הם עשה יחד צ'ק-אין במלון במסצ'וסטס ושהו בו בחדר מספר 432. ייתכן שעבד אל-עזיז אל-עומארי גם בילה לילה באותו המלון לפני שעזב עם מוחמד עטא לפורטלנד, מיין ב-10 בספטמבר.
כשעזבו את המלון, ייתכן שהאחים א-שהרי השאירו דף הוראות זרוק בו נכתב כיצד להטיס מטוס סילון חוצה יבשות בחדרם.
בשעה 08:46:40 ריסק מוחמד עטא בכוונה את המטוס אל הבניין הצפוני של מגדלי התאומים שבמרכז הסחר העולמי.
ב-23 בספטמבר 2001 דיווח BBC כי א-שהרי "חי וקיים" בקזבלנקה, מרוקו, ושוחח עם ארגוני תקשורת רבים; עם זאת, עקב בלבול לגבי זהותו וכמה חששות על רקע תאוריות קונספירציה, הוסיף ה-BBC לדיווח את המשפט "אדם שנקרא ...".
ב-5 באוקטובר דיווח ה-BBC שא-שהרי הוא אחד מהחוטפים לכאורה.
יתר על כן, מאמר אחר מסביר כי טייס המתגורר בקזבלנקה נקרא וליד א-שהרי וכי חלק ניכר מהמידע של BBC לגבי חוטפים "חיים" היה שגוי על פי אותם מקורות בהם הוא השתמש.
בספטמבר 2007 פורסמה הקלטת וידאו בה צוואתו האחרונה של א-שהרי לציון יום השנה השישי לפיגועים.
וליד פארס הוא פוליטיקאי אמריקאי ממוצא לבנוני, פרופסור למשפט בינלאומי ופרשן.
בשנת 2012 הוא עבד בקמפיין הרפובליקני לנשיאות של מיט רומני ובשנת 2016 עבד בקמפיין לנשיאות של דונלד טראמפ.
הוא שימש גם כפרשן בנושא הטרור והמזרח התיכון עבור ערוצי תקשורת שונים במיוחד ערוץ פוקס ניוז מאז 2007, ועבור NBC מ-2003 עד 2006.
פארס הוא נוצרי מארוני, הוא היה יו"ר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בלבנון של הפלנגות הנוצריות בשנות ה-80, במהלך מלחמת האזרחים בלבנון, זאת בזכות מומחיותו בלוחמה בטרור תוך התמקדות בג'יהאדיזם.
פארס נולד בכפר ג'ומה, שבבתרון בצפון לבנון, למשפחה נוצרית-מארונית ב-24 בדצמבר 1957 וגדל בעיר הבירה ביירות.
הוא בעל אזרחות כפולה לבנונית ואמריקאית.
בשנת 1990 לאחר סיום מלחמת האזרחים בלבנון הוא היגר לארצות הברית וזכה בה גם לאזרחות אמריקאית.
הוא בעל תארים משותפים לתואר בוגר מאוניברסיטת סנט ג'וזף והאוניברסיטה הלבנונית במשפטים, מדעי המדינה וסוציולוגיה.