tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחילת המאה ה-21, נחשבו היחסים בין ארצות הברית לקנדה ליחסים טובים מאוד עם קשרי מסחר ענפים ביותר.
כמו כן, המדינות משתפות פעולה במגוון רחב של תחומים.
בהמשך החליטה קנדה לבטל חלק מהמכסים שהטילה על מוצרים אמריקאים.
בין השאר הנחה טראמפ את אנשי ממשלו לכנות את ראש הממשלה טרודו "המושל טרודו", וטען כי רוב אזרחי קנדה מעוניינים בסיפוח למרות סקרים שהוכיחו את ההפך.
לקנדה ולארצות הברית קשרי מסחר חזקים, והן שותפות הסחר הגדולות ביותר אחת של השנייה עם סחורות ושירותים חוצי גבול בשווי 2.7 מיליארד דולר אמריקאי בממוצע היומי במהלך שנת 2023.
המדינות חתומות על הסכמי סחר שונים.
ב-1987 הסכימו המדינות על הסכם סחר חופשי ארצות הברית-קנדה (CUSFTA).
ב-1994 צורפה גם מקסיקו להסכם הסחר החופשי של הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה.
ביולי 2020 נכנס לתוקף הסכם חדש הסכם ארצות הברית – מקסיקו – קנדה (CUSMA).
על רוב הסחורות בין המדינות לא חלים מכסים.
יחסי ארצות הברית – צרפת הם היחסים הדו-צדדיים בין ארצות הברית של אמריקה לבין הרפובליקה הצרפתית.
היחסים הדו-צדדיים בין ארצות הברית לצרפת מתקיימים מאז 1776, אז, צרפת הייתה בעלת הברית הראשונה של ארצות הברית.
היחסים בין שתי המדינות ידעו עליות ומורדות, אך היו בדרך כלל טובים.
לאחר הכרזת העצמאות האמריקנית ב-4 ביולי 1776, החלו שתי המדינות לקיים קשרים ביניהן.
לא מעט צרפתים הצטרפו אז לצבא הקונטיננטלי האמריקאי, כמו המרקיז דה לה פאייט.
ב-6 בפברואר 1778, חתמה צרפת על הסכמי סחר וברית עם ארצות הברית, אשר קשרו אותה להילחם לצד האמריקאים בבריטניה במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
הברית הצבאית בין שתי המדינות החלה רע.
האדמירל שארל אנרי הקטור ד'אסטן הצרפתי הפליג עם צי לצפון אמריקה ב-1778, והחל במאמץ משותף עם הגנרל האמריקני ג'ון סאליבן לכבוש את המאחז הבריטי בניופורט, רוד איילנד.
ד'אסטן ניתק את שיתוף הפעולה כדי להתעמת עם הצי הבריטי, ולמרות תחנונים מסאליבן, הוא הפליג לבוסטון.
ללא תמיכה ימית, התוכנית קרסה והכוחות האמריקנים בהנהגת סאליבן נסוגו.
הזעם האמריקאי על הצרפתים התפשט, וכמה מלחים צרפתים נהרגו במהומות אנטי-צרפתיות.
היחסים השתפרו עם הגעתו של הרוזן דה רושאמבו ב-1780, ששיתף פעולה עם האמריקאים בצורה טובה יותר.
פעולות הצי הצרפתי בקרב צ'ספיק, אפשרו את הניצחון הצרפתי-אמריקאי המכריע במצור על יורקטאון ב-1781 ובכך סיימו את המלחמה מבחינת האמריקאים.
ב-1789 המהפכה הצרפתית הפילה את שלטון בית בורבון.
תחילה ארצות הברית הייתה די אוהדת למצב החדש בצרפת, בה הוחלפה המלוכה התורשתית ברפובליקה חוקתית.
עם זאת, תוך כמה שנים המצב בצרפת הפך ללא טוב: כוחות זרים ניסו לפלוש לצרפת והמלך לואי השישה עשר הואשם בבגידה והוצא להורג.
כמו כן, גם ממשלת המהפכה הצרפתית הפכה ליותר אוטוריטרית ואכזרית.
ב-1793, מצאה עצמה צרפת שוב במלחמה עם בריטניה ובעלות בריתה, הפעם לאחר שממשלת המהפכה הצרפתית הוציאה להורג את המלך.
ממשלת ארצות הברית לא ידעה איך להגיב למצב.
הם תהו האם הברית הצבאית של 1778 מחייבת אותם להילחם לצד הממשלה הצרפתית הרדיקלית.
לבסוף החליט הנשיא ג'ורג' וושינגטון על הכרה בממשלה הרדיקלית של צרפת, אך אי תמיכה בה במלחמה.
הקונגרס האמריקאי העביר חוק האוסר על אזרחי ארצות הברית להשתתף במלחמה זו וגם האוסר על שימוש בקרקע של ארצות הברית כבסיס פעולה של שני הצדדים.
לפיכך, הממשלה המהפכנית הצרפתית ראתה בארצות הברית חלק בלתי נפרד מהאויב.
האתגר הראשון של הנייטרליות האמריקאית הגיע מצרפת, כאשר הנציג הדיפלומטי של צרפת בארצות הברית אדמון-שארל ז'נה סייר ברחבי המדינה כדי לארגן משלחות של צבא ארצות הברית נגד בריטניה וספרד.
תחילה וושינגטון רצה לשלח אותו בחזרה לצרפת, אך באותו זמן התחלף השלטון בצרפת ורצה לאסור את ז'נה.
וושינגטון לא רצה להסגיר אותו ולכן הוענקה לו אזרחות אמריקאית.
לאחר הסכם ג'יי בין ארצות הברית לבריטניה בנובמבר 1794, צרפת החשיבה אותה כמדינה עוינת.
המלחמה הלא-מוצהרת בין ארצות הברית לצרפת (1797-1800)
עקב המתח בין ארצות הברית לבריטניה, שלח ג'ון אדמס משלחת מיוחדת לפריז ב-1797 כדי להיפגש עם שר החוץ הצרפתי שארל-מוריס דה טליראן.
המשלחת האמריקנית הזדעזעה, כאשר נדרשה לשלם שוחד כספי כדי להיפגש עם שר החוץ הצרפתי ולהשיג עסקה בין ארצות הברית לצרפת.
אדמס חשף את הפרשה, הידועה כ"פרשת XYZ", שפגעה מאוד באמריקאים, אף כי שוחד לא היה דבר נדיר באירופה.
המתחים בין המדינות החמירו ופרצה ביניהן מלחמה בלתי רשמית ב-1798. המלחמה הסתיימה ב-1800 וכן הברית שנחתמה ב-1778.
ב-1800, הפכה צרפת לשלטת בחבל לואיזיאנה, שכלל את מרבית מרכז ארצות הברית המודרנית, במקום ספרד.
הנשיא תומאס ג'פרסון יכול היה לסבול את ספרד החלשה, אך לא את צרפת החזקה.
הוא שקל מלחמה כדי למנוע שליטה צרפתית על נהר מיסיסיפי.
תחילה, שלח ג'פרסון את חברו הטוב, ג'יימס מונרו לצרפת, כדי לקנות כמה שיותר קרקעות סביב ניו אורלינס.
באופן מפתיע, נפוליאון הסכים למכור את השטח.
בשל מרד העבדים במושבה סן דומנג (האיטי המודרנית), התמוטטה תוכניתו של נפוליאון בצפון אמריקה.
כדי להרחיק את לואיזיאנה מיידים בריטיות במלחמה המתקרבת, הוא מכר באפריל 1803, את לואיזיאנה לארצות הברית תמורת 15 מיליון דולר.
גודלה של ארצות הברית הוכפל בלי לצאת למלחמה.
מהלך זה נתפס בבריטניה כניסיון לערער את הנייטרליות האמריקאית ורצון לסחר בין ארצות הברית לצרפת.
הנחת היסוד של ג'פרסון הייתה שאומות נייטרליות קטנות יכולות להפיק תועלת ממלחמות המעצמות הגדולות.
הוא לא סמך לא על נפוליאון ולא על בריטניה הגדולה, אבל ראה את בריטניה (והצי הגדול שלה ומעמדה בקנדה) כאיום מיידי יותר על האינטרסים האמריקאים.
לכן, הוא נקט בעמדה פרו-צרפתית והשתמש באמברגו כדי לפגוע בסחר הבריטי.
גם בריטניה וגם צרפת הפרו את הזכות הימית של ארצות הברית.
בשנת 1807, הנשיא ג'פרסון חתם על חוק האמברגו שאסר על כל היצוא והיבוא והיה מיועד לפגוע בבריטניה, אך פגע הרבה יותר בארצות הברית שכן הכלכלה האמריקאית הייתה בקיפאון ודבר זה הביא לביטולו ב-1809, אם כי צרפת ובריטניה נשארו עוינות לארצות הברית.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית (1861-1865), צרפת היה נייטרלית, אך נפוליאון השלישי העדיף ניצחון של המדינות הדרומיות בקונפדרציית המדינות של אמריקה, בתקווה להחליש את ארצות הברית, ליצור ברית חדשה עם קונפדרציה, להגן על סחר הכותנה ולהגן על השקעותיו במקסיקו.
צרפת הייתה חלשה כדי להכריז מלחמה לבדה על הצפון (דבר שהיה עלול לגרום לפרוסיה לתקוף אותה) ונזקקה לתמיכת הבריטים.
הבריטים מצדם לא רצו לצאת למלחמה ולכן שום דבר לא קרה בעניין.
נפוליאון ניצל את המלחמה שהכריז על הארכידוכס האוסטרי מקסימיליאן הראשון כקיסר מקסיקו.
ארצות הברית בתגובה מחתה וסירבה להכיר בממשל המקסיקני החדש.
ב-1865, השתמשה ארצות הברית בלחץ דיפלומטי כדי לשכנע את נפוליאון השלישי לסגת מתמיכתו במקסימיליאן ולסגת עם הכוחות הצרפתים ממקסיקו.
לאחר שצרפת נסוגה ממקסיקו, מקסימיליאן הוצא להורג
נפילתו של נפוליאון השלישי ב-1870 לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה, סייעה בשיפור יחסי ארצות הברית וצרפת.
בתקופה זו היו יחסים ידידותיים בין ארצות הברית לצרפת וב-1884 צרפת נתנה במתנה לארצות הברית את פסל החירות.
בין השנים 1870–1918, צרפת הייתה הרפובליקה הגדולה באירופה, אשר התחבבה על ארצות הברית.
בתחילת המלחמה, ארצות הברית שמרה על נייטרליות, אך בסופו של דבר נכנסה למלחמה וספקה מימון, מזון ותחמושת לצרפת.
ב-1918, ארצות הברית שלחה לבעלות הברית כלמעלה ממיליון לוחמים.
הלוחמים האמריקאים העניקו לבעלות הברית יתרון מכריע.
החיילים האמריקאים נשלחו ללא ציוד כבד, כדי שהספינות יוכלו לשאת יותר חיילים.
במהלך המלחמה, הם השתמשו בארטילריה, מטוסים וטנקים צרפתיים.
בשנים שבין מלחמות העולם נותרו שתי המדינות ביחסים ידידותיים.
עם זאת, האנטי-אמריקניזם הגיע לצרפת בשנות ה-20 של המאה ה-20, שכן הצרפתים המסורתיים נבהלו מכוחה של הוליווד והזהירו שארצות הברית מייצגת את המודרניזם, דבר המאיים על הערכים הצרפתיים המסורתיים.
הזעקה על ההשפעה האמריקאית גברה כעבור כמה עשרות שנים, בשנת 1992, כאשר חברת וולט דיסני פתחה את דיסנילנד פריז.
הפופולריות של דיסנילנד פריז בקרב הצרפתים גברה על זו של הלובר, ועד מהרה נאמר כי הקריקטורה האמריקאית האייקונית מיקי מאוס, הפכה מוכרת יותר מאסטריקס בקרב הנוער הצרפתי.
עם התמוטטותה הפתאומית של צרפת באביב 1940 והקמת צרפת של וישי, חששה ארצות הברית כי הגרמנים יוכלו להשתלט על הצי הצרפתי הגדול ולנצל את המושבות הצרפתיות מחוץ לצרפת ולכן שמרה על יחסים עם צרפת של וישי.
בסוף 1942, ארצות הברית ניתקה את יחסיה עם צרפת של וישי לאחר שגרמניה השתלטה על שטחים אשר בשליטת וישי, וממשלת וישי הפכה לממשלת בובות נאצית בפועל.
הדיוויזיה הצרפתית המשוריינת השנייה, תחת פיקודו של פיליפ לקלרק, הופקדה על המשימה לשחרור פריז.
לקלרק לא כיבד את עמיתיו האמריקאים, וכמו הבריטים הוא חשב שהם חדשים למלחמה.
לכן, הוא חשב שהאמריקאים לא יודעים מה הם עושים בשדה הקרב.
אחרי עיכוב מסוים, נתן הגנרל האמריקאי ג'ורג' פטון אישור ללקלרק להיכנס לפריז.
הצרפתים החלו לשחרר את פריז ממזרח בעוד שהצבא האמריקאי הגיע בפיקודו של פטון הגיע ממערב.
בגלל עסקתו של אייזנהאואר עם דה גול, ניתן שחרור פריז עצמה לכוחות הצרפתים.
כשדה גול מונה לנשיא צרפת, לאמריקאים ולבריטים לא הייתה ברירה אלא לקבל אותו.
אייזנהאואר אפילו בא לפריז כדי לברכו.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה נמשכו שיתופי הפעולה וגם המחלוקות.
החובות שנשארו ממלחמת העולם הראשונה והושעו בשנת 1931, הוסדרו מחדש בהסכם בלום-ברנס ב-1946. ארצות הברית מחקה לצרפת חוב של כ-2.8 מיליארד דולר ונתנה לצרפת הלוואה חדשה של כ-650 מיליון דולר.
בתמורה, צרפת הציגה תוכנית חומש לשיקום ולפיתוח המדינה.
ארצות הברית סייעה לצרפת להחיות את כלכלתה עם תוכנית מרשל, שבמסגרתה נתנה ארצות הברית כסיוע 2.3 מיליארד דולר.
סה"כ כל המענקים האמריקאים לצרפת בין השנים 1946–1953 הסתכמו בכ-4.9 מיליארד דולר.
ב-1949, הפכו שתי המדינות לבעלות ברית רשמיות באמצעות האמנה הצפון אטלנטית, שהקימה את הברית הצבאית של נאט"ו.
ארצות הברית וצרפת התנגדו לברית המועצות במלחמה הקרה, אך ב-1956, שתי המדינות עברו משבר נוסף כאשר ישראל, בריטניה וצרפת תקפו את מצרים במהלך מבצע קדש וארצות הברית הורתה להם לסגת.
המשבר בתעלת סואץ השפיע עמוקות על בריטניה וצרפת: בעוד בריטניה אימצה מדיניות במזרח התיכון הדומה לזו של ארצות הברית, צרפת התרחקה מבעלות בריתה וחיפשה דרך עצמאית.
למרות מתחים מתמשכים בין ממשלת ארצות הברית לממשלת צרפת, הציבור הצרפתי, למעט הקומוניסטים, היה בדרך כלל בעל דעה טובה על ארצות הברית שנתפשה כענק נדיב וכארץ המודרניות.
בשנות החמישים ביקשה צרפת סיוע אמריקני לפיתוח נשק גרעיני.
אייזנהאואר דחה את הבקשה הצרפתית.
לפני 1958, הוא היה מוטרד מחוסר היציבות הפוליטית של הרפובליקה הצרפתית.
שארל דה גול הביא יציבות על הרפובליקה הצרפתית בשנת 1958, אך אייזנהאואר הכיר אותו היטב בשנות המלחמה וסירב להגיש סיוע לצרפת על מנת לפתח נשק גרעיני.
דה גול התווכח גם עם ארצות הברית על כניסת בריטניה לשוק האירופי המשותף.
מדיניות החוץ של דה גול התמקדה בניסיון להגביל את כוחן ואת השפעתן של מעצמות העל, דבר שיגביר את היוקרה הבינלאומית של צרפת במונחים יחסיים.
דה גול קיווה להעביר את צרפת ממעמד של תומכת של ארצות הברית למעצמה עולמית.
שתי המדינות היו שונות ביחסן למלחמת וייטנאם, בין השאר משום שמנהיגי צרפת היו משוכנעים כי ארצות הברית לא תוכל לנצח במלחמה.
היחסים השתפרו במקצת לאחר שדה גול סיים את תפקידו כנשיא צרפת, ב-1969.
בסך הכל, לארצות הברית היו יחסים טובים יותר עם שאר המעצמות האירופיות הגדולות: בריטניה, גרמניה המערבית ואיטליה.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, שיתפו שתי המדינות פעולה בנושאים בינלאומיים, אם כי היו בין המדינות מחלוקות.
בשנת 1984 הסתיימה בניית הבניין החדש של שגרירות צרפת בארצות הברית.
ממשל רייגן עשה ככל יכולתו על מנת למנוע מצרפת וממדינות אירופאיות אחרות לקנות מברית המועצות גז טבעי, באמצעות צינור סיביר-אירופה.
ממשלות אירופה, כולל הצרפתים, לא נרתעו והצינור נבנה לבסוף.
צרפת תחת הנשיא פרנסואה מיטראן תמכה בקואליציה בהובלת ארצות הברית במלחמת המפרץ ב-1991.
ימים ספורים לאחר פיגועי 11 בספטמבר, הנשיא ז'אק שיראק, שנודע ביחסיו הקפואים עם ארצות הברית, הורה לשירותים החשאיים לשתף פעולה באופן הדוק עם המודיעין האמריקאי.
במרץ 2003, התנגדה צרפת יחד עם גרמניה, סין ורוסיה להצעה באו"ם אשר תסמיך פלישה אמריקאית לעיראק שהחלה את מלחמת עיראק.
במהלך המלחמה, שר החוץ הצרפתי דומיניק דה וילפן היה מבקר בולט של מדיניותו של הנשיא ג'ורג' בוש בעיראק.
ניסיונות פומביים בארצות הברית להחרים סחורות צרפתיות כנקמה על "העוינות" הצרפתית כלפי ארצות הברית התגלו בסופו של דבר, כחסרי השפעה.
זעזוע הדעה האמריקאי כלפי צרפת במהלך ההיערכות לפלישה לעיראק נבע בעיקר מכך שצרפת החליטה שלא להשתתף במלחמה.
עם התקדמות המלחמה בעיראק, החלו היחסים בין שתי האומות להשתפר.
בעקבות סוגיות כגון עליית חזבאללה בלבנון, תוכנית הגרעין האיראנית ותהליך השלום הישראלי-פלסטיני שנתקע, קרא בוש לשיראק לעמוד למען השלום ונגד הקיצוניות בפגישתם ב-2006.
היחסים בין צרפת לארצות הברית נעשו ידידותיים יותר לאחר שנבחר ניקולא סרקוזי לנשיא צרפת ב-2007. בהמשך אותה שנה הוא נאם בפני הקונגרס האמריקאי.
ב-2008, חזרה צרפת לפיקוד המשולב של נאט"ו.
ההחלטה זכתה להערכה רבה בארצות הברית.
ב-2011, היו שתי המדינות חלק מהקואליציה הבינלאומית של נאט"ו שפתחה בהתערבות הצבאית במלחמת האזרחים בלוב.
ב-2013 השיקה צרפת את מבצע סרוואל, מבצע צבאי גדול לשחרור צפון מאלי מידי מורדים איסלאמיסטים.
במבצע ארצות הברית סיפקה לצרפת תמיכה לוגיסטית.
לאחר שהנשיא פרנסואה הולנד הבטיח תמיכה בפעולה צבאית נגד סוריה, מזכיר המדינה ג'ון קרי, כינה את צרפת: "בעלת בריתנו הוותיקה ביותר".
ב-12 ביולי 2017, נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, ביקר בצרפת ונפגש עם נשיא צרפת עמנואל מקרון.
שני המנהיגים דנו בנושאים כמו המלחמה בטרור ומלחמת האזרחים בסוריה.
אך לא דיברו על נושאים שהם בעלי חילוקי דעות עליהם, כגון הסכם האקלים והמסחר.
על פי תחקיר עיתונאי מעמיק, נוצר קרע בין מקרון לטרמפ.
מקרון התייאש מטראמפ לאחר שהאחרון פרסם ציוץ על נסיגת ארצות הברית מסוריה, 24 שעות לאחר שטראמפ ומקרון שוחחו על אחריותה של ארצות הברית כלפי אירופה.
במאי 2021 ביקר נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן באירופה ונפגש גם עם מקרון.
בספטמבר 2021, בפעם הראשונה מאז 1778 השיבה צרפת החזירה את שגרירה מוושינגטון.
העסקה, חלק מהקמת AUKUS, ברית חדשה בין ארצות הברית, בריטניה ואוסטרליה לבלימת סין באזור האוקיינוס השקט, גרמה לביטול רכש צוללות מצרפת בעשרות מיליארדי דולרים.
בהמשך, מקרון וביידן התחייבו לתקן את היחסים.
בין ארצות הברית לבין פינלנד מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים והן מקיימות ביניהם קשרים בשלל תחומים.
לאחר הכרזת העצמאות הפינית ב-6 בדצמבר 1917, הייתה ארצות הברית בין המדינות הראשונות שהכירו בה, ובשנת 1920 כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים ברמת צירות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בתחילת נובמבר 1941 ארצות הברית הזהירה את ממשלת פינלנד שאם לא תפרוש מהמלחמה עם רוסיה הדבר יפגע ביחסיה עם ארצות הברית.
באמצע 1942, ארצות הברית הזהירה את הפינים ששיתוף פעולה עם מדינות הציר יביא להכרזת מלחמה של ארצות הברית על פינלנד, אך ארצות הברית נמנעה מלהכריז מלחמה על פינלנד כעל יתר מדינות הציר, ונשמרו היחסים הדיפלומטיים בין המדינות.
בתחילת 1944 הזהירה ארצות הברית את פינלנד כי אם לא תפרוש מהמלחמה נגד ברית המועצות ובריטניה היא תישא בתוצאות החמורות של מעשיה.
ב-17 ביוני 1944 נתבקש שגריר פינלנד בארצות הברית לעזוב את ארצות הברית.
מזכיר המדינה, קורדל הול, סירב לגלות לעיתונאים את הסיבה לסילוק השגריר.
ב-30 ביוני 1944, לאחר כניסת כוחות של גרמניה לפינלנד וחתימת ממשלת פינלנד על המשך הלחימה לצד גרמניה, נעתרה ארצות הברית ללחצי ברית המועצות וניתקה את הקשרים עם פינלנד.
אולם בעקבות ההסכם שהושג בין פינלנד לסובייטים בתחילת 1945, ומלחמת לפלנד שניהלה נגד כוחות גרמניה הנאצית, חידשה ארצות הברית את קשריה עם פינלנד ב-1 במרץ 1945. ב-31 באוגוסט 1945, חודשו היחסים הדיפלומטיים בין המדינות במלואם, וב-10 בספטמבר 1954 הועלתה רמת הנציגות לדרגת שגרירות.
מזכיר המדינה של ארצות הברית הסביר שחידוש היחסים נעשה לאחר הבחירות בפינלנד שהיו חופשיות ומבטאות את רצון העם בפינלנד.
פינלנד גובלת במזרח ברוסיה, וכאחת משכנותיה של ברית המועצות לשעבר, הייתה בעלת חשיבות מיוחדת לארצות הברית, הן במהלך המלחמה הקרה והן בעקבותיה.
לפני קריסת ברית המועצות בשנת 1991, המדיניות האמריקנית הייתה לתמוך בנייטרליות הפינית, תוך שמירה וחיזוק הקשר ההיסטורי, התרבותי והכלכלי של פינלנד עם המערב.
היחסים בין ארצות הברית ופינלנד חמים.
כ-200,000 אזרחים אמריקניים מבקרים בפינלנד מדי שנה, וכ-3,000 אזרחי ארצות הברית אף מתגוררים בפינלנד.
בין ארצות הברית לפינלנד מתקיימים יחסי מסחר פעילים, והוא מסתכם בכ-5 מיליארד דולר בשנה.
ארצות הברית מקבלת כ 7% מכלל היצוא של פינלנד - בעיקר עיסת נייר, ספינות, מכונות, אלקטרוניקה, מכשירים ומוצרי נפט מזוקק - ומספקת כ-7% מכלל היבוא של פינלנד - מחשבים בעיקר, מוליכים למחצה, מטוסים, מכונות.
בנוסף, פינלנד רכשה מארצות הברית מטוסי F/A-18 הורנט.
ארצות הברית מחזיקה בפינלנד רק שגרירות בהלסינקי, ואילו פינלנד מחזיקה בארצות הברית שגרירות בוושינגטון די.
סי., ו-25 קונסוליות כבוד באטלנטה, בולטימור, בירמינגהם, בוסטון, שרלוט, שיקגו, דאלאס, דנוור, דטרויט, הנקוק, הונולולו, לוס אנג'לס, מיאמי, מיניאפוליס, ניו אורלינס, ניו יורק, נורפוק, נוריץ', פילדלפיה, פיניקס, סולט לייק סיטי, סן דייגו, סן פרנסיסקו, סיאטל, וסט פאלם ביץ'.
בין ארצות הברית לבין ממלכת שוודיה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, והן מקיימות ביניהם קשרים בשלל תחומים.
בנוסף, הנציגות הדיפלומטית של שוודיה בקוריאה הצפונית, מייצגת ושומרת שם על האינטרסים של ארצות הברית.
בשנת 1638 הקימו מתיישבים שוודיים את שוודיה החדשה לאורך נהר הדלאוור על החוף האטלנטי של צפון אמריקה, אשר התקיימה עד לשנת 1655. שוודיה לא התערבה במלחמת העצמאות של ארצות הברית, ובשנת 1783 הכירה במדינה האמריקנית החדשה וחתמה עמה על הסכם סחר.
בין השנים 1820–1930 היגרו כ-1.3 מיליון שוודים לארצות הברית ורובם התיישבו במרכז ובמערב ארצות הברית, וחלק ניכר מתוכם התיישבו במינסוטה.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית תמכו רוב המהגרים השוודים בכוחות האיחוד.
בשנת 1952 ביקר טאגה ארלנדר, ראש ממשלת שוודיה בבית הלבן, ונפגש עם נשיא ארצות הברית הארי טרומן.
במהלך המלחמה הקרה נערכה הממשלה השוודית בחשאי לקבלת סיוע מארצות הברית, במקרה של תוקפנות סובייטית.
בין השנים 1968–1976 היו היחסים בין המדינות קרירים, עקב התנגדותה התקיפה של שוודיה למעורבותה של ארצות הברית במלחמת וייטנאם.
בשנים שלאחר מכן התחזקו היחסים בין המדינות, ולאחר פיגועי 11 בספטמבר תמכה שוודיה בפלישה לאפגניסטן.
בשנת 2003 התנגדה שוודיה לפלישה לעיראק וטענה כי היא מנוגדת לחוק הבינלאומי, אולם התנגדותה הייתה פחות נחרצת מהתנגדותה למלחמת וייטנאם.
בשנת 2011 שיתפה שוודיה פעולה עם הכוחות האמריקניים ועם כוחות נאט"ו במלחמת האזרחים בלוב, וחיל האוויר השוודי השתתף בתקיפה הבינלאומית בלוב.
בין ארצות הברית לשוודיה מתקיימים יחסי מסחר פעילים, וארצות הברית כיום היא שותפת הסחר השלישית בגודלה בשוודיה.
בנוסף, חברות אמריקניות הם החברות הזרות המיוצגות ביותר בשוודיה.
ארצות הברית מחזיקה בשוודיה רק שגרירות בסטוקהולם, ואילו שוודיה מחזיקה בארצות הברית שגרירות בוושינגטון די.
סי., ו-28 קונסוליות כבוד באנקורג', אטלנטה, בוסטון, שיקגו, קליבלנד, דאלאס, דנוור, דטרויט, פורט לודרדייל, הונולולו, יוסטון, ג'יימסטאון, קנזס סיטי, לאס וגאס, מילווקי, מיניאפוליס, ניו אורלינס, ניו יורק, נורפוק, אומהה, פילדלפיה, פיניקס, ראלי, סולט לייק סיטי, סן דייגו, סן פרנסיסקו, סיאטל וסנט לואיס.
יחסי ארצות הברית–קוריאה הדרומית הם היחסים הבילטרליים בין ארצות הברית של אמריקה לבין הרפובליקה של קוריאה.
היחסים בין שתי המדינות החלו באופן אינטנסיבי בעת מלחמת קוריאה, כאשר ארצות הברית סייעה להקים את המדינה המודרנית של קוריאה הדרומית, הידועה גם בשם הרפובליקה של קוריאה, ונלחמה לצדה במלחמה זו.
במהלך ארבעת העשורים שלאחר מכן, קוריאה הדרומית חוותה צמיחה כלכלית, פוליטית וצבאית אדירה, והפחיתה במידה ניכרת את התלות בארצות הברית.
ב-2009, כינה נשיא ארצות הברית ברק אובמה את קוריאה הדרומית "אחת מבעלי בריתה הקרובים ביותר של אמריקה".
כמו כן, דרום קוריאה הוגדרה כבעלת ברית מרכזית של ארצות הברית שאינה חברה בנאט"ו.
בסקר של מכון פיו משנת 2019, אמרו 71% מאזרחי קוריאה הדרומית כי הם מחשיבים את ארצות הברית לבעלת בריתה המובילה של המדינה.
ב-25 ביוני 1950, קוריאה הצפונית פלשה לקוריאה הדרומית.
בעקבות הפלישה, פרצה מלחמת קוריאה.
בתגובה, ארגון האומות המאוחדות שלח כוח צבאי המורכב מכ-16 מדינות ובראשן ארצות הברית להגנה על קוריאה הדרומית.
מלחמת קוריאה, הייתה הסכסוך המזוין הראשון של המלחמה הקרה.
ב-1953, ארצות הברית וקוריאה הדרומית הפכו לבעלות ברית צבאית.
כיום, כ-29,000 חיילים אמריקאים מוצבים בקוריאה הדרומית.
בשנת 2009, ארה"ב וקוריאה הדרומית התחייבו לפתח את חזון הברית לשיתוף פעולה ביטחוני עתידי.
במהלך מלחמת ווייטנאם, שלחה קוריאה הדרומית לבקשת ארה"ב כוחות על מנת לסייע לחיילים האמריקאים.
בתמורה, ארה"ב הגבירה את הסיוע הצבאי.
ב-2004, שוב לבקשת ארה"ב, קוריאה הדרומית שלחה כוח צבאי קטן לעיראק, על מנת שהילחם לצד ארה"ב במלחמת עיראק.
ארה"ב וקוריאה הדרומית הן שותפות כלכליות חשובות זו לזו.
הסחר בין ארה"ב לקוריאה הדרומית עומד על כמעט 60 מיליארד דולר.
ארה"ב מדורגת ראשונה ברמת הסחר של קוריאה הדרומית.
יחסי ארצות הברית–פלאו הם היחסים הדו-צדדיים הרשמיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים שבין ארצות הברית לבין הרפובליקה של פלאו.
פלאו מחזיקה בשגרירות אשר בוושינגטון די.
סי, בעוד ששגרירות ארצות הברית ממוקמת בקורור.
השגרירה הנוכחית של ארצות הברית לפלאו היא איימי ג'יי היאט.
היחסים בין פלאו לארצות הברית מצוינים, ושתי המדינות משתפות פעולה בכמה נושאים.
פלאו היא מדינה ריבונית בהתאחדות חופשית עם ארצות הברית.
ב-1 באוקטובר 1994, לאחר חמישה עשורים של הממשל האמריקאי, הפכה פלאו לחברה האחרונה של שטח האמון של איי האוקיינוס השקט על מנת לקבל את עצמאותה.
בשנת 1978 החליטה פלאו לא להצטרף למדינות מיקרונזיה המאוחדת, בשל הבדלי תרבות ושפה, ובמקום זאת חיפשה אחר עצמאות.
ב-1986 נחתם הסכם ההתאגדות החופשית בין פלאו לארצות הברית, וסלל את הדרך לעצמאות של פלאו.
ב-1993 הוא אושר, ונכנס לתוקף ב-1 באוקטובר 1994, מועד עצמאותה של פלאו.
במסגרת ההסכם, ארצות הברית נותרה אחראית להגנת פלאו במשך 50 שנה, אלא שכיום רק מספר מצומצם מתוך צי הים נמצאים בפלאו.
כיום, פקיד הממשל בשגרירות פלאו הוא השגריר הרסי קיוטה.
בשנת 2009, בריאיון לרדיו ABC האוסטרלי, הודתה שרת החוץ של פלאו, סנדרה פירנטוזי, כי "[ממשלתה] תומכת באמברגו של ארצות הברית נגד קובה על מנת לרבות סיוע מארצות הברית".
היא סיפרה לג'יימס אוטן ברדיו האוסטרלי: "יש לנו מערכת יחסים חזקה מאוד עם ארצות הברית ואנחנו לא רוצים לסכן את היחסים האלה, כי זה ישפיע על הרווחה הכלכלית של פלאו".
בשנת 2015, לעומת זאת, הצביעה פלאו לגנות את האמברגו האמריקאי על קובה.
הבקשה באו"ם נתמכה על ידי 191 מדינות, עם שני קולות נגד (ארצות הברית וישראל), וללא מדינות נמנעות.
יחסי ארצות הברית–קיריבטי הם היחסים הדו-צדדיים הרשמיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים שבין ארצות הברית של אמריקה לבין הרפובליקה של קיריבטי.
לאחר הכרזת עצמאותה ב-1979, חתמה קיריבטי על הסכם ידידות עם ארצות הברית.
מחלקת המדינה של ארצות הברית מאפיינת את יחסי ארצות הברית-קיריבטי כ"מצוינים ", נכון לשנת 2009.
היחסים הדיפלומטיים נערכים על ידי שגריר "איי-קירבטי" לארצות הברית.
לארצות הברית אין מבנים קונסולריים או דיפלומטיים במדינה.
קציני שגרירות ארצות הברית בסובה, פיג'י, מוסמכים במקביל לקיריבטי ומבקרים מדי פעם
חיל השלום האמריקאי, סוכנות פדרלית עצמאית של ארצות הברית, מחזיקה בתוכנית בקיריבטי מאז 1967.
עם זאת, חיל השלום הודיעה על כוונתה לנטוש את קיריבטי בנובמבר 2008 אחרי 35 שנים של עבודה בארץ.
מייקל קופמן, מנהל חיל הים של קיריבטי, ציין כי שירות האוויר המבוטל והבלתי-שגרתי במדינה הוא הסיבה העיקרית לעזיבת חיל השלום את קיריבטי.
שגרירת ארצות הברית בקיריבטי היא ג'ודית' בת' קפקין.
השגרירות האמריקאית האחראית על קיריבטי ממוקמת בסובה, הרפובליקה של איי פיג'י.
יחסי ארצות הברית–קירגיזסטן הם היחסים הבילטרליים הרשמיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים שבין ארצות הברית של אמריקה לבין הרפובליקה הקירגיזית.
ממשלת ארצות הברית מספקת סיוע הומניטרי, צבאי ותמיכה ברפורמות כלכליות ופוליטיות.
הוא גם תמך בבקשות הרפובליקה הקירגיזית עבור סיוע מצד ארגונים בינלאומיים.
לדוגמה, ארצות הברית סייעה לרפובליקה הקירגיזית להצטרף לארגון הסחר העולמי (WTO) בדצמבר 1998.
בעקבות ה-11 בספטמבר, ארצות הברית הגבירה את העניין שלה בחלק זה של העולם, מה שהוביל למחלוקות בדעת התושבים.
ארצות הברית פתחה את מרכז הטרנזיט במנס בדצמבר 2001 בעקבות תקרית ה-11 בספטמבר.
סין ורוסיה נחרדו כתוצאה מהפעולה, ובשנים מאוחרות יותר, על פי הדיווחים, הציעו פרס גדול בתמורה לסגירת הבסיס.
בשנת 2006, נשיא קירגיזסטן דרש ויתורים נוספים להסכם ובשנה זו נחטף קצין של חיל האוויר האמריקני (התקשורת דיווחה מאוחר יותר על חוסר עקביות באירוע זה, USF אישר מחדש חטיפה שאירעה בשנת 2012).
ב-2006 אף נורה אזרח קירגיזי שהחזיק סכין על ידי חייל אמריקאי.
הצבא האמריקני העמיד את החייל בענישה מנהלית, והסדר כספי בלתי ידוע הועבר למשפחה.
על פי דוח המנהיגות הגלובלית של ארצות הברית לשנת 2012, 34% מאנשי קירגיזסטן תמכו בהנהגת ארצות הברית, 43% הסתייגו ו-23% לא היו בטוחים.
מאז הזהירה ארצות הברית את קירגיזסטן מהשלכות הביטול של מתן סיוע הומניטארי וביטחוני.
שלושה חודשים לאחר מכן ביקר מזכיר המדינה האמריקני ג'ון קרי, בקירגיסטן בניסיון להקל על היחסים בין שתי המדינות.
הכוח האמריקני תומך מסייע לרפובליקה הקירגיזית בביצוע רפורמות כלכליות, בריאותיות וחינוכיות, ותומך בפיתוח כלכלי ובפתרון סכסוכים בעמק פרגנה.
ארצות הברית מחזיקה בשגרירות אשר ממוקמת בבישקק, קירגיזסטן.
שגרירת ארצות הברית לקירגיסטן היא מארי ל.
היחסים שבין ארצות הברית של אמריקה לבין הרפובליקה הצ'כית כוננו בשנת 1993 לאחר קריסת ברית המועצות וחלוקת צ'כוסלובקיה, וכיום שתי המדינות חברות בנאט"ו, ומתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים ביניהם.
על פי דו"ח המנהיגות העולמית של ארצות הברית לשנת 2012, 39% מהצ'כים מרוצים מההנהגה האמריקנית, כאשר 26% אינם מסכימים ו-35% אינם בטוחים.
עם זאת, ארצות הברית הכירה הן בצ'כיה והן בסלובקיה ב-1 בינואר 1993, ומאז, היחסים בין ארצות הברית לצ'כיה נותרו חזקים מבחינה כלכלית, פוליטית ותרבותית.
בשנת 2003 ממשלת צ'כיה שלחה נציגות קטנה של מומחים לנשק כימי לכווית, על מנת לתמוך בפלישה האמריקנית לעיראק.
למרות התמיכה הממשלתית במלחמה, רוב מכריע של הצ'כים התנגדו לפלישה האמריקנית לעיראק, וסקר דעת קהל שנערך במרץ 2003 מצא כי למעלה מ-70% מהאוכלוסייה התנגדו למלחמה גם עם מנדט של האו"ם, ו-83% מהצ'כים התנגדו למלחמה בעיראק ללא מנדט.
ארצות הברית תכננה להציב מערכת הגנה מפני טילים בצ'כיה ובפולין, אולם רוסיה התנגדה לכך בכל תוקף, ובעקבות הלחץ הרוסי ביטל נשיא ארצות הברית ברק אובמה בשנת 2009 את התוכניות.
ביוני 2011 אמר שר ההגנה הצ'כי, אלכסנדר וונדרה כי ארצו נסוגה מהמערכת האירופית להגנה מפני טילים, וציין כי "נבקש הזדמנויות נוספות לצ'כיה להשתתף במערכת ההגנה בעתיד, אך זה לא משנה דבר על התמיכה שלנו בנאט"ו".
בינואר 2014 אישרה ממשלת צ'כיה מכירת 28 מטוסים צבאיים מסוג L-159 בעסקה בשווי של עד 25.8 מיליון דולר לארצות הברית.
בפברואר 2012 בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה שהתעצמה, נסגרה שגרירות ארצות הברית בסוריה, ולאחר שגם שגרירות פולין נסגרה, החלה שגרירות צ'כיה בסוריה לטפל באזרחים האמריקניים.
ארצות הברית מחזיקה בצ'כיה שגרירות בפראג.
מאידך, צ'כיה מחזיקה בארצות הברית שגרירות בוושינגטון די.
ו-25 קונסוליות באנקורג', אטלנטה, בוסטון, בולדר, בוזמן, באפלו, שארלוט, שיקגו, הונולולו, קנזס סיטי, לאס וגאס, ליטל רוק, לוס אנג'לס, ניו אורלינס, ניו יורק, אורלנדו, פילדלפיה, פיניקס, פיטסבורג, פורטלנד, סולט לייק סיטי, סן פרנסיסקו, סיאטל, סיינט פול וטמפל.
יחסי ארצות הברית – רומניה, הם היחסים הדו-צדדיים בין שתי המדינות.
כיום שתי המדינות חברות בנאט"ו, ושתי המדינות פועלות יחד כדי לבנות דמוקרטיה, להילחם בטרור ולקדם ביטחון ויציבות אזוריים.
היחסים בין המדינות כוננו בשנת 1880, ויוג'ין סקיילר היה הנציג הדיפלומטי הראשון בבוקרשט.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היו שתי המדינות בעלות ברית, כחלק ממדינות ההסכמה, וארצות הברית אף תמכה ביצירת רומניה הגדולה בשלום ורסאי לאחר המלחמה.
במהלך מלחמת העולם השנייה תמכה רומניה בגרמניה הנאצית, וב-12 בדצמבר 1941 אף הכריזה מלחמה על ארצות הברית (לבקשת גרמניה, שהכריזה מלחמה על ארצות הברית יום לפני כן).
לקראת סוף המלחמה נערכה ברומניה הפיכת 23 באוגוסט 1944, וכתוצאה ממנה עברה רומניה למחנה בעלות הברית, ואף סייעה בהבסת הכוחות הגרמניים במזרח אירופה.
במהלך שנות ה-60 השתפרו היחסים הבילטראליים בין המדינות, בעקבות חתימת הסכם על הסדר חלקי של תביעות רכוש אמריקאיות.
בהמשך התקיימו חילופי תרבות, מדע וחינוך, ובשנת 1964 שודרגו הנציגויות הדיפלומטיות בשתי המדינות למעמד שגרירויות.
בשנת 1972 נחתמה ועידה קונסולארית להגנת האזרחים ורכושם בשתי המדינות, וכמו כן קיבלה רומניה מעמד של חברה להשקעות פרטיות בחו"ל (OPIC), וכתוצאה מכך הפכה לזכאית למימון בנקאי בעסקי היצוא והיבוא של ארצות הברית.
הסכם סחר שנחתם באפריל 1975 נתן לרומניה מעמד מועדף לפי סעיף 402 לחוק הרפורמה המסחרית משנת 1974 (תיקון ג'קסון-ואניק שהטיל מגבלות על קביעת קשרי סחר מיוחדים עם מדינות המגבילות הגירת אזרחים), לאחר שרומניה ביצעה התקדמות לקראת חופש ההגירה.
באמצע שנות ה-80 בעקבות ביקורת על ההידרדרות בזכויות האדם של רומניה, בעיקר בנוגע להתעללות במיעוטים דתיים ואתניים, גרמה לקונגרס לבטל את המעמד המועדף של רומניה, וצ'אושסקו גינה זאת כהתערבות בענייניה הפנימיים של רומניה.
לאחר המהפכה הרומנית של 1989, הביעה ממשלת ארצות הברית דאגה מכך שמפלגות האופוזיציה ניצבו בפני יחס מפלה בבחירות במאי 1990, כאשר חזית ההצלה הלאומית זכתה בניצחון גורף.
בשל ההתקדמות האיטית של הרפורמות הפוליטיות והכלכליות, ובעקבות אירועי דיכוי הכורים את ההפגנות בכיכר האוניברסיטה ביוני 1990, הצטננו בחדות הקשרים עם רומניה.
ככל שמדיניותה של רומניה הפכה פרו-מערבית חד-משמעית, ארצות הברית העמיקה את היחסים עמה, והנשיא ביל קלינטון ביקר בבוקרשט בשנת 1997. שתי המדינות יזמו שיתוף פעולה על מטרות משותפות, כולל פיתוח כלכלי ופוליטי, רפורמות ביטחוניות ואיומים שונים (כגון פשע מעבר לגבול ואי-הפצה של סמים).
בעקבות האירועים הטרגיים של ה-11 בספטמבר 2001, רומניה תמכה באופן מלא בארצות הברית במלחמה בטרור.
רומניה הייתה חלק מהקואליציה שהשתתפה בפלישה לעיראק בשנת 2003. רומניה הוזמנה להצטרף לנאט"ו בנובמבר 2002, והצטרפה רשמית לנאט"ו ב-29 במרץ 2004. בנובמבר 2002 ביקר נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש בבוקרשט, ובהזדמנות זו הוא בירך את העם הרומני על בניית מוסדות דמוקרטיים וכלכלת שוק בעקבות נפילת הקומוניזם.
חיילים רומנים עדיין משרתים לצד הכוחות האמריקנים באפגניסטן, והיו בין האחרונים לסגת מעיראק.
במרץ 2005 נשיא רומניה טראיאן בססקו ביקר באופן רשמי בוושינגטון, ונפגש עם נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש, מזכירת המדינה קונדוליזה רייס, שר ההגנה דונלד רמספלד, ועוד בכירים אמריקאים.
בדצמבר 2005 ביקרה קונדוליזה רייס בבוקרשט, כדי להיפגש עם הנשיא באסקו ולחתום על הסכם לשיתוף פעולה ביטחוני דו-צדדי, שיאפשר שימוש משותף במתקנים צבאיים רומניים על ידי כוחות אמריקנים.
רומניה השלימה רשמית את משימתה בעיראק ב-4 ביוני 2009 וב-23 ביולי עזבו את עיראק החיילים הרומנים האחרונים.
שלושה חיילים רומנים נהרגו במהלך שליחותם, ולפחות שמונה נפצעו.
באוקטובר 2013 אפשרה ממשלת רומניה לצבא ארצות הברית להשתמש בבסיס רומני, כסיוע לנסיגת הכוחות האמריקאים מאפגניסטן.
שגריר ארצות הברית ברומניה בשנים 2012-2009, מארק גיטנשטיין, ביקר במהלך כהונתו חיילים רומנים ואמריקאים שהוצבו במלחמת אפגניסטן.
ארצות הברית מחזיקה ברומניה שגרירות בבוקרשט.
מאידך, רומניה מחזיקה בארצות הברית שגרירות בוושינגטון די.
ו-21 קונסוליות באטלנטה, בוסטון, קייפ קורל, שיקגו, קליבלנד, דאלאס, דטרויט, יוסטון, אינדיאנפוליס, לאס וגאס, לוס אנג'לס, מיאמי, מיניאפוליס, ניו יורק, אוקלהומה סיטי, פילדלפיה, פיניקס, פורטלנד, סקרמנטו, סולט לייק סיטי וסן פרנסיסקו.
יחסי ארצות הברית–פפואה גינאה החדשה הם היחסים הבילטרליים הרשמיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים שבין ארצות הברית של אמריקה לבין המדינה העצמאית של פפואה גינאה החדשה.
ארצות הברית ופפואה גינאה החדשה ייסדו יחסים דיפלומטיים מיד עם עצמאותה ב-16 בספטמבר 1975. שתי המדינות שייכות למגוון של ארגונים אזוריים, ביניהם הפורום לשיתוף פעולה כלכלי אסיה - האוקיינוס השקט (APEC); הפורום האזורי של ASEAN; מזכירות קהילת האוקיינוס השקט (SPC); והתוכנית האזורית של דרום מזרח האוקיינוס השקט (SPREP).
אחד המאמצים המוצלחים ביותר של שיתוף פעולה רב-צדדי בין ארצות הברית ופפואה גינאה החדשה הוא הסכם הדיג הרב-צדדי של ארצות הברית באוקיינוס השקט, לפיו ארצות הברית מעניקה 18 מיליון דולר בשנה לסיעות האי באוקיינוס השקט, והאחרונים מספקים גישה לאניות הדיג של ארצות הברית.
ארצות הברית סיפקה סיוע הומניטרי משמעותי לפפואה גינאה החדשה ותרמה לשיקום בוגנוויל.
הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי מממנת 1.5 מיליון דולר בשנה לכל פרויקט HIV / AIDS בפפואה גינאה החדשה.
ארצות הברית תומכת במאמציה של פפואה גינאה להגן על המגוון הביולוגי.
ממשלת ארצות הברית תומכת ביוזמת שונית האלמוגים הבינלאומית שמטרתה להגן על שוניות במדינות טרופיות כגון פפואה גינאה החדשה.
כוחות צבא ארצות הברית, באמצעות הפיקוד הפסיפי (PACOM) בהונולולו, הוואי, מספקים הכשרה לכוחות ההגנה של פפואה גינאה החדשה (PNGDF) וערכו תרגילי אימון משותפים בהיקף קטן.
ארצות הברית מספקת קורסי הכשרת משטרות והכשרות אחרות לגורמי הביטחון הלאומי.
ארצות הברית גם מעניקה חסות למספר קטן של פקידי PNG ואזרחים פרטיים כדי להיפגש עם עמיתיהם המקצועיים ולחוות את ארצות הברית ממקור ראשון באמצעות תוכנית מנהיגות מבקרים בינלאומית (IVLP).
חיל השלום האמריקאי הפסיק את פעילותו בפפואה גינאה החדשה ב-2001 בשל חששות ביטחוניים.
כ-2000 אזרחים אמריקאים חיים בפפואה גינאה החדשה, עם ריכוזים גדולים במפקדת משלחת השבטים החדשים ומכון הקיץ ללימודי הבלשנות, שניהם ממוקמים באגן המזרחי של המחוז ההררי.
ארצות הברית מחזיקה בשגרירות הממוקמת בפורט מורסבי, פפואה גינאה החדשה.
פפואה גינאה החדשה מחזיקה בשגרירות הממוקמת בוושינגטון די.
יחסי ארצות הברית–קוסובו הם היחסים הבילטרליים הרשמיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים שבין ארצות הברית של אמריקה לבין הרפובליקה של קוסובו.
ארצות הברית הכירה רשמית ברפובליקה של קוסובו כמדינה למחרת היום בו הכריזה על עצמאות מסרביה ב-17 בפברואר 2008. נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ורג' ווקר בוש קבע ב-19 בפברואר 2008, כי הכרה בקוסובו כאומה עצמאית "תביא שלום לאזור המצולק ממלחמה".
על פי דוח המנהיגות העולמית של ארצות הברית לשנת 2012, 87% מאזרחי קוסובו מאשרים ותומכים בהנהגת ארצות הברית, הדירוג הגבוה ביותר עבור כל סקר באירופה.
על פי דו"ח גאלופ משנת 2006, 85% מהתושבים תומכים בהנהגת ארצות הברית.
ארצות הברית סייעה לאלבנים להילחם ביוגוסלביה במהלך מלחמת קוסובו על ידי פריסת כוחות צבאיים ומטוסים.
תושבי קוסובו הביעו את הכרת התודה לארצות הברית בכך שצעדו ברחובות עם דגלי ארצות הברית והודו לארצות הברית על תמיכתם במלחמה.
מקומות מסוימים בפרישטינה אף נקראים על שמות מנהיגי ארצות הברית, כמו ביל קלינטון, וג'ורג' ווקר בוש.
ארצות הברית הקימה יחסים דיפלומטיים מלאים ברמת השגריר עם הרפובליקה של קוסובו.
קוסובו רואה בארצות הברית את שותפתה הגדולה ביותר לזכות בהכרה משאר העולם, ודעה זו באה לידי ביטוי גם אצל פקידים אמריקנים.
ארצות הברית וקוסובו הקימו יחסים דיפלומטיים ב-18 בפברואר 2008. הקשרים הדו-צדדיים בין ארצות הברית לקוסובו נשמרים באמצעות שגרירות ארצות הברית בפריסטינה, שנפתחה ב-8 באפריל 2008 על ידי טינה קאידאנו.
לפני הכרזת העצמאות, החזיקה ארצות הברית במשרד אמריקאי שבפריסטינה (USOP), בראשות ראש המשלחת.
ארצות הברית ממשיכה גם לתרום כוחות וחיילים לכוח קוסובו (KFOR), ותספק צוות למשלחות ICO ו-EULEX.
במהלך הוועידה התורמת הבינלאומית של הנציבות האירופית, שהתקיימה ב-11 ביולי 2008, התחייבה ארצות הברית לגייס סכום של 400 מיליון דולר לשנים 2008–2009, כדי לתמוך, בין היתר, בהפיכת החוב לקוסובו.
הסיוע האמריקני בקוסובו ממשיך לתמוך בממשל באמצעות חיזוק החברה האזרחית ותהליכים פוליטיים, במיוחד עבור קהילות מיעוטים, ומטרתו לחזק את המוסדות הכלכליים ולסייע לגידול ביוזמה הפרטית.
שגריר ארצות הברית הרביעי בקוסובו הוא גרג דלאווי, כאשר השגרירים שקדמו לו הם טרייסי אן יעקובסון, כריסטופר ויליאם דל וטינה קאידאנו.
השגרירה הנוכחית מקוסובו לארצות הברית היא ולורה צ'יטאקו.
בנוסף, קוסובו מחזיקה בשגרירות בארצות הברית, אשר ממוקמת בוושינגטון די.
היחסים הדו-צדדיים בין ארצות הברית וממלכת קמבודיה, היו מתוחים במהלך המלחמה הקרה, אולם התחזקו במידה ניכרת בתקופה המודרנית.
ארצות הברית תומכת במאמצים בקמבודיה למאבק בטרור, לבנות מוסדות דמוקרטיים, לקדם זכויות אדם, לטפח פיתוח כלכלי, לחסל את השחיתות, להשיג את מלוא האחריות האפשרית לאמריקנים החסרים מתקופת מלחמת וייטנאם ולהעמיד לדין את האחראים ביותר בגין הפרות של המשפט ההומניטרי הבינלאומי שבוצעו תחת משטר הקמר רוז'.
על פי סקר גאלופ 2011, 68% מקמבודים מאשרים את תפקידה של ארצות הברית, תחת ממשל אובמה, עם 7% הסתייגויות, הדעה החיובית ביותר עבור כל מדינה פסיפית באסיה שנסקרה.
בסקר גאלופ 2012, 62% מהקמבודים אישרו את מנהיגות ארצות הברית, עם 8% של הסתייגויות.
ביקורו של הנשיא ברק אובמה בפנום פן בשנת 2012 הפך לביקור ההיסטורי הראשון של נשיא ארצות הברית בקמבודיה.
בין השנים 1955 ו-1963, ארצות הברית סיפקה סיוע כספי בסך 409.6 מיליון דולר וסיוע צבאי בסך 83.7 מיליון דולר.
סיוע זה שימש בעיקר כדי לתקן את הנזק שנגרם על ידי מלחמת הודו-סין הראשונה, לתמוך בכוחות הביטחון הפנימיים, ולבנות כביש של כל מזג אוויר לנמל סיהאנוקוויל, אשר נתן לקמבודיה את הגישה הישירה הראשונה שלה לים ואת הגישה לתחום הדרום-מערבי.
היחסים התדרדרו בתחילת שנות השישים.
היחסים הדיפלומטיים נותקו על ידי קמבודיה במאי 1965, אך הוקמו מחדש ב-2 ביולי 1969. היחסים האמריקניים נמשכו לאחר כינונה של הרפובליקה הקהמרית עד לפינוי של ארצות הברית ב-12 באפריל 1975.
במהלך מלחמת 75–1970, ארצות הברית סיפקה 1.18 מיליארד דולר לסיוע צבאי לכוחות הממשלה במאבקם נגד הקמר רוז', וסייעה לה כספית בסכום בהיקף של כ-503 מיליון דולר.
ארצות הברית גינתה את אופייה הברוטלי של משטר הקמר רוז' בין השנים 1975-1979. עם זאת, העובדה כי משטר זה הופל במלחמת קמבודיה-וייטנאם על ידי וייטנאם, אשר נחשבה ארצות הברית בעיניה כמעצמה עוינת, הובילה לגינוי של ארצות הברית על הפלישה הווייטנאמית.
ארצות הברית הכירה בממשלת הקואליציה הדמוקרטית של קמפוצ'ה (שכללה את הקמר רוז') כממשלה הלגיטימית של קמבודיה.
בן קירנן טען כי ארצות הברית הציעה תמיכה חומרית לקמר רוז' לאחר הפלישה הווייטנאמית.
מקורות אחרים ערערו על הטענות הללו, ותיארו קרבות נרחבים בין הכוחות הנתמכים על ידי ארצות הברית של חזית השחרור הלאומי של הקמר וה"קמר רוז".
בד בבד למאמצים אלה, תמכה ארצות הברית במאמציה של ASEAN בשנות ה-80 להגיע להסדר מדיני לבעיה הקמבודית שתכלול את הקמר רוז' בממשלה.
הדבר הושלם ב-23 באוקטובר 1991, כאשר ועידת פריז חזרה לחתום על הסדר כולל.
משלחת ארצות הברית בפנום פן נפתחה ב-11 בנובמבר 1991, בראשות הדיפלומט צ'ארלס ה.
טווינינג, הבן, המיועד לנציג המיוחד של ארצות הברית למועצה הלאומית.
ב-3 בינואר 1992 הרחיבה ארצות הברית את האמברגו שלה נגד קמבודיה, ובכך נרמול היחסים הכלכליים עם המדינה.
כאשר הוקמה ממשלת קמבודיה שנבחרה בחופשיות ב-24 בספטמבר 1993, הקימו ארצות הברית וממלכת קמבודיה מיד יחסים דיפלומטיים מלאים.
משלחת ארצות הברית שודרגה לשגרירות ארצות הברית, ובחודש מאי 1994 מונה טווינינג לשגריר ארצות הברית.
לאחר הלחימה בין הפלגים בשנת 1997 והמזימות המשפטיות של הון סן כדי להדיח את ראש הממשלה ראנארדה, השעתה ארצות הברית את הסיוע הדו-צדדי לממשלת קמבודיה.
במקביל, פונו מקמבודיה אזרחים אמריקאים רבים וגורמים אחרים, ובשבועות ובחודשים שלאחר מכן נמלטו לתאילנד יותר מ-40,000 פליטים קמבודים.
אירועי 1997 הותירה גם שורה ארוכה של הפרות זכויות אדם שטרם נחקרו, כולל עשרות מקרי רצח ללא משפט.
מאז 1997 ועד כה, הסיוע האמריקני לאנשים הקמבודים ניתן בעיקר באמצעות ארגונים לא ממשלתיים, אשר פורחים בקמבודיה.
השגריר האמריקאי לקמבודיה הוא ויליאם א.
השגרירות האמריקאית בקמבודיה נמצאת בפנום פן, על יד ואט פנום.
שגרירות זו היא אחת מן השגרירויות הגדולות ביותר הממוקמות בפנום פן.</div>
יחסי ארצות הברית – שווייץ הם היחסים הדו-צדדיים הרשמיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים שבין ארצות הברית של אמריקה לבין הקונפדרציה השווייצרית.
עם סיום מלחמות נפוליאון, חיפשו שווייצרים רבים חיים שלווים יותר ומשגשגים באמריקה.
מספר ניכר של אזרחים היגר לארצות הברית, בעיקר מן הקנטונים וו ולוצרן כבר ב-1815 הציעו נציגי שני הקנטונים המתאימים לדיאט הפדרלי של שווייץ להקים קונסוליה בפילדלפיה או בניו-יורק כדי להבטיח את זכויותיהם של סוחריהם וגוליהם.
בשנה שלאחר מכן החליט הדיאט לפתוח קונסוליה בניו יורק.
הוחלט תחילה כי הקונסול שלהם ייבחר מהאוכלוסייה השווייצרית באמריקה, אך מעולם לא באמת היה מינוי.
ביולי 1822, בהתייעצויות עם הדיפלומט השווייצרי-אמריקאי אלברט גאלאטין, מינה הדיאט את שני הקונסולים הראשונים שלה לארצות-הברית: הנרי קזימיר דה רהאם מיוורדון-לה-באן, במקור מקנטון וו, בנקאי וסוחר ותושב ניו יורק; ואנטואן צ'ארלס קאזנוב מז'נבה, סוחר יין וטבק, תושב אלכסנדריה, וירג'יניה.
ניקולאוס רודולף פון וואטנוויל, יו"ר ה"דיאט", שלח מכתב לנשיא ארצות הברית ג'יימס מונרו, וביקש ממנו להעניק לממונים היתר, ולהדגיש את המאפיינים הליברליים והפדרליים המשותפים לשני החוקים של ארצותיהם.
המכתב סימל את התכתובת הרשמית הראשונה בין ממשלות שווייץ לארצות הברית והקים תקדים לאופי היחסים ביניהם לאורך כל שנות ה-10 של המאה ה-17.
ארצות הברית העניקה את ההיתר.
גלאטין ייעץ לדיאט כיצד לחלק את השטח אשר יוחזק על ידי שני הקונסולים החדשים.
דה רהאם נטל אחריות על מחוז המקיף את מדינות ניו אינגלנד, ניו יורק, ניו ג'רזי, פנסילבניה, דלאוור והמדינות שמצפון לנהר אוהיו.
קאזנוב היה אחרי לשאר ארצות-הברית.
התפקיד העיקרי שלהם היה להגן על האינטרסים ועל רכושם של מהגרים שווייצרים ונוסעים, בעיקר סוחרים.
דה ראם מילא את תפקידו עד לשנת 1842 וקאזנוב עד שנת 1852. חובותיו של האחרון בשירותו המאוחר הפכו לדיפלומטיות יותר ויותר.
ייצוא הכותנה והמשי משווייץ לארצות הברית גדל באופן משמעותי במהלך 1820. ב-1830 מונה ג'ון בוקר, איש עסקים מניו יורק וידיד של פקיד מחלקת המדינה, דניאל ברנט, להיות הקונסול האמריקני הראשון לשווייץ.
הוא הגיע לברן, בירת שווייץ והתקבל בחום על ידי יושב ראש הדיאט.
בעודו ממתין לאישור הוועדה על ידי 22 הקנטונים, עבר בוקר לבזל, מאחר שעברו שם רוב הייצואים השווייצריים לאמריקה.
בקוצר רוח לאופיה המייגע של הממשלה המבוזרת, פתח בוקר את הקונסוליה שלו באוקטובר ללא הכרה רשמית בשווייץ.
הקונסולים של ארצות הברית בשווייץ היו עסוקים בשנותיהם הראשונות.
בשל העובדה כי ההכנסה שלהם הייתה תלויה בחובות שנעשו על סחורות שנבדקו ואושרו, קונסולים אמריקאים רבים נאלצו להפעיל את העסק שלהם תמורת כסף נוסף, להסיט את תשומת הלב שלהם מן האחריות הרשמית שלהם.
בזמן שהם היו בנסיעות עסקים, הקונסוליה הושארה בידי סגן קונסול או סוכן, ובדרך כלל סוחר שכיר.
בהיעדר הקונסול, העביר אחד הסוכנים את הקונסוליה לציריך ב-1843, אם כי הוחזרה לבזל בשנה הבאה עם בואו של הממונה החדש, סת' אוטיס.
היחסים הדיפלומטיים כוננו בשנת 1853 על ידי ארצות הברית ובשנת 1868 על ידי שווייץ.
ארצות הברית מחזיקה בשגרירות הממוקמת בברן.
המשלחת האמריקנית למשרד האירופי של האומות המאוחדות וארגונים בינלאומיים אחרים, משלחת ארצות הברית לארגון הסחר העולמי והמשלחת האמריקאית לוועידה על פירוק נשק נמצאים כולם בז'נבה.
מרכזים וסוכנויות קונסולריות של אמריקה מתוחזקים גם הם בציריך ובז'נבה.
שגריר ארצות הברית בשווייץ מוכר גם בליכטנשטיין.
נכון לחודש יוני 2014, שגרירת ארצות הברית בשווייץ הוא סוזן ג.
לוויין, ושגריר שווייץ בארצות הברית הוא מרטין דהינדן.
יתר על כן, שווייץ משמשת כמעין כוח מגן על היחסים והאינטרסים בין ארצות הברית לאיראן, כאשר ארצות הברית ניתקה את היחסים עם איראן ב-1980, במהפכה האיראנית ומשבר בני הערובה.
בין השנים 1963 ל-1995 שימשה שווייץ כמעצמה המגנה בין קובה לארצות הברית, עד שהשגרירויות הוקמו מחדש בהוואנה ובוושינגטון.
נכון לסוף יוני 2025 עמד הייצוא השנתי של מטילי זהב לארצות הברית על שווי של 61.5 מיליארד דולר.
באוגוסט 2025 במסגרת תוכנית המכסים של טראמפ הטילה ארצות הברית מכס של 39% על מוצרים משווייץ ובפרט על שעונים ומטילי זהב.
ארבע השנים הראשונות של שיתוף הפעולה במסגרת הוועדה הכלכלית המשותפת של ארצות הברית-שווייץ (JEC) חיזקו את הקשר הבילטרלי על ידי רישום ההישגים במספר תחומים, כולל התייעצויות בנושא מאמצי הלבנת הון, מאבק בטרור ושיתוף פעולה בתחום התרופות; כנס ממשלתי; והקמתה מחדש של תוכנית פולברייט / חילופי התרבות.
ארצות הברית ושווייץ חתמו על שלושה הסכמים חדשים בשנת 2006. הראשון מההסכמים הוא במסגרת פוליטית משופרת ונחתם על ידי תת-מזכיר המדינה לעניינים פוליטיים, ניקולס ברנס ומזכיר המדינה השווייצרי מיכאל אמבל.
ההסכם השני הוא הפורום לשיתוף פעולה בתחום המסחר והשקעות ונחתם על ידי ארצות הברית.
נציג הסחר רוב פורטמן ושר הכלכלה, ז'וזף דייס.
ההסכם האחרון הוא הסדר העבודה האופרטיבי המתוקן על שיתוף פעולה בתחום אכיפת החוק בנושא סיכול ומנע, ונחתם על ידי היועץ המשפטי לממשלה האמריקאי אלברטו גונזאלס ושר המשפטים השווייצרי כריסטוף בלושר.
בפברואר 2013, המועצה הפדרלית השווייצרית אפשרה חתימה על חוק לאכיפת מיסים לחשבונות זרים (FATCA) עם ארצות הברית.
תקנה חדשה זו תחל עד שנת 2014, וכתוצאה מכך מבטיחה לבנקים השווייצרים המשך פעילות בארצות הברית.
ביולי 2015, חתמו שווייץ וארצות הברית על הסכם בנושא מזון אורגני; כל מוצר שאושר כאורגני במדינה אחת רשאי להימכר כאורגני לאחרת.
היחסים שבין ארצות הברית של אמריקה לבין קרואטיה כוננו בשנת 1992 לאחר התנתקות קרואטיה מיוגוסלביה, וכיום שתי המדינות חברות בנאט"ו, ומתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים ביניהם.
הפזורה הקרואטית בארצות הברית היא אחת הגדולות בעולם עם יותר מ-1.2 מיליון איש.
הפדרציה הלאומית של אמריקאים קרואטים היא הארגון המרכזי המסייע לקרואטים בארצות הברית.
הרפובליקה של רגוזה, אשר שכנה באזור דוברובניק, הייתה אחת המדינות הראשונות שהכירו בעצמאותה של ארצות הברית.
הנוכחות הרשמית של ארצות הברית בקרואטיה החלה עם הקמת הקונסוליה האמריקאית בזגרב ב-9 במאי 1946, אשר הפכה לקונסוליה כללית ב-1 באוגוסט 1958. ב-7 באפריל 1992, וב-25 באוגוסט 1992 שדרגה ארצות הברית את מעמד משלחתה הדיפלומטית למעמד של שגרירות.
כיום שתי המדינות חברות באו"ם, נאט"ו, מועצת השותפות האירופית-אטלנטית, הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, קרן המטבע הבינלאומית, הבנק העולמי ובארגון הסחר העולמי.
בנוסף, קרואטיה היא משקיפה בארגון מדינות אמריקה.
היחסים הכלכליים בין קרואטיה לארצות הברית הם טובים מאוד.
בשנת 2013 ייצאה קרואטיה סחורות בשווי של 327,992,000 דולר לארצות הברית, ומאידך היא ייבאה מארצות הברית סחורות בשווי של 22,794,000 דולר.
ארצות הברית היא שותפת הסחר החשובה ביותר של קרואטיה בצפון אמריקה, והשמינית בחשיבותה מכלל מדינות העולם.
בשנת 2013 220,043 אמריקנים הגיעו לחופשה בקרואטיה.
לארצות הברית וקרואטיה יש הסכם השקעה דו צדדי הכולל הגנה על ההשקעות.
בנוסף, ארצות הברית נתנה לקרואטיה יותר מ-27 מיליון דולר מאז 1998 בסיוע הומניטרי.
ארצות הברית גם סיפקה סיוע כספי נוסף לקרואטיה באמצעות תוכנית הפיתוח הכלכלי של דרום מזרח אירופה (SEED) כדי להקל על דמוקרטיזציה מחדש של המגזר הפיננסי של קרואטיה, בעיקר באמצעות תוכניות המנוהלות על ידי USAID.
ארצות הברית היא השותפה הצבאית החשובה ביותר של קרואטיה, ומשרד ההגנה האמריקני מספק לקרואטיה סיוע צבאי הכולל אימונים, ציוד, הלוואות ציוד, וחינוך.
שיתוף פעולה צבאי אינטנסיבי בין ארצות הברית לקרואטיה החל במהלך מלחמת העצמאות של קרואטיה בשנות ה-90, ושיתוף הפעולה הצבאי המשמעותי ביותר בין שתי המדינות התרחש באוגוסט 1995, כאשר כוחות אמריקנים השתתפו באופן פעיל בקרב הגדול האחרון של מלחמת העצמאות של קרואטיה - מבצע סערה.
קרואטיה קיבלה עד כה כ-200 מיליון דולר מארצות הברית של סיוע צבאי, ומתוכם כ-100 מיליון $ הוא ערך של 212 כלי רכב משוריינים שנתרמו לקרואטיה בשנת 2014.
ארצות הברית מחזיקה בקרואטיה שגרירות בזגרב.
מאידך, קרואטיה מחזיקה בארצות הברית שגרירות בוושינגטון די.
ו-9 קונסוליות באנקורג', שיקגו, יוסטון, קנזס סיטי, לוס אנג'לס, ניו אורלינס, ניו יורק, פיטסבורג וסיאטל.
יחסי ארצות הברית–פורטוגל הם היחסים הדו-צדדיים הרשמיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים שבין ארצות הברית של אמריקה לבין הרפובליקה הפורטוגלית
על פי דו"ח המנהיגות הגלובלית של ארצות הברית לשנת 2012, 36% מהפורטוגזים תומכים בהנהגת ארצות הברית, 12% מתנגדים ו-52% אינם בטוחים.
היחסים הדו-צדדיים מתוארכים לשנים הראשונות של ארצות הברית.
בעקבות מלחמת העצמאות של ארצות הברית, פורטוגל הייתה המדינה הנייטרלית הראשונה שהכירה בארצות הברית.
ב־21 בפברואר 1791 הקים הנשיא ג'ורג' וושינגטון יחסים דיפלומטיים רשמיים, וקולונל דייוויד האמפריס הוצב כשר החוץ האמריקני.
היחסים הדו-צדדיים בין ארצות הברית ופורטוגל מתוארים כמצוינים, בהתמקד בהסכם 1995 לשיתוף פעולה וביטחון (ACD).
במשך 50 שנה, הבסיס האווירי לאג'ס באיים האזוריים מילא תפקיד חשוב בתמיכה במטוסים צבאיים אמריקאיים.
רוב המשימות האחרונות עוסקות במאבק בטרור ובמאמצים הומניטריים, ביניהם מבצעים באפגניסטן ובעיראק.
פורטוגל אף מספקת לארצות הברית גישה לבסיס האווירי מונטיחו.
פורטוגל מגדירה את עצמה "אטלנטיסטית", דבר המדגיש את תמיכתה בקשרי אירופה החזקים עם ארצות הברית, בעיקר בנושאי ביטחון והגנה.
ממשלת פורטוגל היא בעלת ברית מרכזית עם ארצות הברית, תומכת במאמציה ופעולותיה בעיראק, ומארחת את פסגת האיים האזוריים שקדמה לפעולה הצבאית.
פורטוגל רואה את תפקידה כמארחת של "הפיקוד המשותף ליסבון" של נאט"ו, הממוקם ליד ליסבון, כסימן חשוב לאינטרסים הביטחוניים הטרנס-אטלנטיים.
ארצות הברית ייצאה סחורה בשווי של 1.47 מיליארד דולר בשנת 2006, וייבאה כ-3.04 מיליארד דולר מפורטוגל.
בעוד שהסחר הפורטוגזי הכולל גדל באופן דרמטי במהלך 10 השנים האחרונות, ירדו אחוזי הייצוא והייבוא של פורטוגל, כמו כן, ממשלת פורטוגל מעודדת השקעות דו-צדדיות.
חברות אמריקניות ממלאות תפקידים משמעותיים במגזר הפרמצבטיקה, המחשוב והקמעונאות בפורטוגל, בעיקר בליסבון, אך מעורבותן בתחום הרכב ירדה באופן חד בשנים האחרונות.
התרומה לקשרים החזקים בין ארצות הברית ופורטוגל היא 20,000 האמריקאים החיים בפורטוגל ומסר קהילות פורטוגזית גדולות במסצ'וסטס, קונטיקט, רוד איילנד, ניו ג'רזי, קליפורניה, והוואי.
לפי הערכות מפקד האוכלוסין האחרון, 1.3 מיליון בני אדם החיים בארצות הברית הם ממוצא פורטוגלי, אחוז גדול מחבלי פורטוגל האוטונומיים של האיים האזוריים.
חלק מבעלי התפקידים האמריקאים בשגרירות ארצות הברית בליסבון כוללים את:
יועץ לעניינים פוליטיים וכלכליים - גרגורי מאקריס
ניהול עסקים - דווין קליין
יועץ ליחסי ציבור - מארק פאנל
קצינת הביטחון האזורי - טניה סירס
יועצת לענייני עסקים - לורה בייקר
נספח ההגנה - קול גלן למסטרס
ארצות הברית מחזיקה בשגרירות הממוקמת בליסבון, בירת פורטוגל.
יחסי ארצות הברית–רואנדה הם היחסים ההדדיים בין רואנדה וארצות הברית.
על פי דו"ח המנהיגות העולמית של ארצות הברית לשנת 2012, 76% מהרואנדים מרוצים מההנהגה האמריקנית, כאשר 17% אינם מסכימים ו-7% אינם בטוחים.
האינטרסים של ממשלת ארצות הברית השתנו באופן משמעותי מאז רצח העם ברואנדה, מתוך דאגה הומניטרית מובהקת, היא התמקדה ביציבות ובביטחון לשותפות חזקה עם ממשלת רואנדה תוך התמקדות בפיתוח בר-קיימא.
התוכניות הגדולות ביותר של ממשלת ארצות הברית, הן תוכנית החירום של הנשיא לסיוע לנפגעי האיידס (PEPFAR) ויוזמת הנשיא להפחתת המלריה, שמטרתם להפחית את ההשפעות של המחלות האלה ברואנדה.
פעילויות אחרות הן שיפור הצמיחה הכלכלית הכפרית ותמיכה בממשל תקין וביזור.
בסך הכל סיוע החוץ של ארצות הברית לרואנדה גדל פי ארבעה במהלך ארבע השנים האחרונות.
מוקד עיקרי של היחסים בין המדינות הוא הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי (USAID), אשר מטרתה לשפר את הבריאות ואת פרנסתם של הרואנדים, ולהגדיל את הפיתוח הכלכלי והפוליטי במדינה.
המחלקה לענייני ציבור של מחלקת המדינה מפעילה מרכז תרבותי בקיגאלי, אשר מציע גישה ציבורית לפרסומים ומידע בשפה האנגלית על ארצות הברית.
האינטרסים האמריקניים העסקיים היו קטנים; כיום, ההשקעה הפרטית האמריקנית ברואנדה מוגבלת לתעשיית התה, זיכיונות (FedEx, קוקה-קולה, וסטרן יוניון, וMoneyGram) ומשרדי אחזקות קטנים של שירות וייצור.
הייצוא השנתי של ארצות הברית לרואנדה, היה מתחת ל-10 מיליון דולר בשנים 1990–1993, ועלה על 40 מיליון דולר בשנים 1994 ו-1995. למרות שהיצוא ירד בשנים שלאחר רצח העם, בשנת 2007 הם נאמדו בכ-17 מיליון דולר, גידול של 20% לעומת 2006.
ביולי 2013, ארצות הברית הזהירה את רואנדה להפסיק מייד את התמיכה בתנועת ה-23 במרץ - מורדים ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, לאחר שנמצאו ראיות שאנשי הצבא הרואנדים היו מעורבים.
בנובמבר 2015, ארצות הברית מתחה ביקורת על ההצבעה שנערכה בבית המחוקקים הרואנדי, לאשר את שינוי החוקה כדי לאפשר לשיא פול קגאמה לשרת קדנציה שלישית.
דובר מחלקת המדינה לא איים במפורש כי ארצות הברית תפחית בסיוע שלה לרואנדה, אולם הזהיר כי ארצות הברית תשוב לבחון את היחסים.
רואנדה מחזיקה בארצות הברית שגרירות בוושינגטון די.
ו-3 קונסוליות בבוסטון, שיקגו ויוסטון.
מאידך, ארצות הברית מחזיקה ברואנדה רק שגרירות בקיגאלי.
יחסי ארצות הברית–צ'ילה הם היחסים ההדדיים בין הרפובליקה של צ'ילה לבין ארצות הברית של אמריקה, אשר ראשיתם במהלך המאה ה-19, ואשר השתפרו יותר משנת 1988, וכיום יש ביניהם יחסים מצוינים.
בשנות ה-80 המאוחרות ותחילת שנות ה-90, ממשלת ארצות הברית שיבחה את הלידה מחדש של הדמוקרטיה בצ'ילה, למרות שסייעה להפיכה הצבאית בצ'ילה בשנת 1973, וסייעה למשטר הצבאי שהיה לאחר מכן, אשר הביא לערעור היציבות במדינה, ולערעור הכלכלה והפוליטיקה.
המשטר בצ'ילה נחשב להכי פחות מושחת והכי דמוקרטי בדרום אמריקה, עם כלכלה בריאה, וצ'ילה היא כאמור בעלת ברית אסטרטגית של ארצות הברית בחצי הכדור הדרומי, יחד עם קולומביה, והיא חתומה על ההסכם בין-אמריקני לסיוע הדדי.
דוגמה מובהקת לשיתוף פעולה בין המדינות, כולל את הסכם הסחר החופשי בין צ'ילה לארצות הברית.
צ'ילה היא גם היחידה בדרום אמריקה אשר חברה בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי, והיחידה באמריקה הלטינית אשר אזרחיה פטורים מוויזה בארצות הברית.
הממשלות מתייעצות לעיתים קרובות בנושאי דיפלומטיה, ביטחון, תרבות ומדע.
לאחרונה חתמו הממשלות על הסכמים בנושאי חינוך ואנרגיה ירוקה.
על פי דוח המנהיגות הגלובלית של ארצות הברית לשנת 2012, 42% מהצ'יליאנים תומכים בהנהגת ארצות הברית, כאשר 25% מסתייגים ו-32% אינם בטוחים.
המחלקה ליחסי הציבור האמריקנית משתפת פעולה עם אוניברסיטאות ועם ארגונים לא-ממשלתיים צ'יליאנים במגוון תוכניות, ובכלל זה תוכנית פולברייט תוכניות, סחר בינלאומי, אבטחה, ממשל דמוקרטי באזור, רפורמה משפטית, אכיפת החוק, נושאים סביבתיים, ולימודי אנגלית.
המחלקה לענייני ציבור פועלת מדי יום עם התקשורת הצ'יליאנית, והיא גם מסייעת לתקשורת זרה, כולל עיתונאים אמריקנים.
בנוסף, קיים שיתוף פעולה בין המדינות בנושאי סחר חוץ, שירות חקלאי, ומשרד הפיקוח על החי והצומח (APHIS), וקיים שיתוף פעולה הדוק עם מאות חברות בארצות הברית אשר מחזיקות משרדים בצ'ילה.
צ'ילה מחזיקה בארצות הברית שגרירות בוושינגטון די.
ו-20 קונסוליות באטלנטה, בוסטון, שיקגו, דאלאס, דטרויט, הונולולו, יוסטון, קנזס סיטי, לאס וגאס, לוס אנג'לס, מיאמי, מיניאפוליס, ניו אורלינס, ניו יורק, אורלנדו, פילדלפיה, פיניקס, סן אנטוניו, סן דייגו, וסן פרנסיסקו.
מאידך, ארצות הברית מחזיקה בצ'ילה רק שגרירות בסנטיאגו דה צ'ילה.
יחסי ארצות הברית–קפריסין הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין ארצות הברית של אמריקה לבין רפובליקת קפריסין.
היחסים בין שתי המדינות מתוארים על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית כ"מצוינים".