tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מעדויות שהצטברו, התצפיתניות התריעו מספר רב של פעמים אך המפקדים לא התייחסו לכך כאל מתקפה בסדר גודל כפי שאכן עמדה להתרחש.
בנוסף, הקונספציה של צה"ל הייתה כי קיימים אמצעים לאיתור ומניעת חדירות של מחבלים דרך הגדר והחיילות מוגנות, כך שתצפיתניות הוצבו בחלק מהעמדות הקרובות לגבול ישראל – רצועת עזה, ללא נשק או מיגון.
בשבועות ובחודשים שלפני מתקפת הפתע הצטברו עדויות רבות לכך שמשהו חריג ומדאיג מאוד מתרחש על גבול רצועת עזה.
התצפיתניות דיווחו כי הן ראו שיירות טנדרים, אימונים, תרגול השתלטות על טנק, ופיצוץ מטענים קרוב מאוד לגדר.
צה"ל הציב לאורך קו הגבול שורה של מצלמות מעקב שחוברו למרכז בקרה ושליטה שבו פעלו התצפיתניות.
עם תחילת המתקפה ירו מחבלי החמאס במצלמות בטילים נגד טנקים, כבשו את בסיס התצפיתניות במוצב נחל עוז והחזיקו בו במשך שבע שעות, עד לשחרורו בידי סיירת צנחנים.
מספר תצפיתניות ננעלו בחמ"ל והמשיכו כל העת לתפעל את האירוע.
14 תצפיתניות ובקריות איסוף יבשתי מגדוד 414 נרצחו במוצב נחל עוז ב-7 באוקטובר.
שבע נחטפו לרצועת עזה, ושתיים נפצעו וניצלו.
מתוך 7 החטופות, הצליחו צה"ל והשב"כ לשחרר, לאחר שלושה שבועות, במבצע ראשית האור, את אורי מגידיש, אחת התצפיתניות שנחטפה.
נועה מרציאנו, אחת מהתצפיתניות שנחטפו, נרצחה בשבי.
שתי תצפיתניות שנחשבו כנעדרות זוהו לאחר כחודש כנרצחות: ו.
בשבת 25 בינואר 2025 שוחררו לאחר 477 ימים בשבי חמאס ארבעת התצפיתניות החטופות מאז ה-7 באוקטובר 2023: לירי אלבג, נעמה לוי, קרינה ארייב ודניאלה גלבוע.
חמישה ימים אחר כך ב-30 בינואר 2025 שוחררה משבי חמאס התצפיתנית החטופה אגם ברגר.
לאחר המתקפה על ישראל נשמעו טענות כי התצפיתניות סבלו מיחס מזלזל, בין היתר בשל מיקום תפקיד התצפיתנית בשרשרת הכוחות בצה"ל ומגדרן.
נטען כי אם היו מקשיבים לתצפיתניות היה נמנע אסון.
מעט התצפיתניות שנותרו בחיים נדרשו תוך שלושה ימים לחזור לתפקידן באיום של נפקדות ו-10 שנות מאסר.
אך, למרות ההתחייבות של צה"ל לשנות את תנאי המיגון וההגנה על התצפיתניות כגון לצייד אותן בכלי נשק, חשף הכתב הצבאי כי למרות הטבח תצפיתניות בחמ"ל עזה לא יקבלו נשק.
העיתונאית קרן נויבך הקדישה בתוכנית סדר יום (תוכנית רדיו) ראיון לכל אחד ואחת מהורי התצפיתניות שנרצחו בשבעה באוקטובר.
בערב יום הזיכרון 2024, שבעה חודשים לאחר מתקפת 7 באוקטובר, שודר סרט תעודה "חיילות של אף אחד".
הסרט מלווה שלוש משפחות של הורי התצפיתניות ממוצב נחל עוז, שנרצחו במתקפת אוקטובר, במסעם מה-7.10 ועד הבאתן לקבורה.
בין גיבורות הסרט: גילי לייבשור, אמא של יעל, הוריה של רוני אשל והוריה של נועה מרציאנו.
ב-7 בינואר 2025 נחנך אתר הזיכרון "גבעת התצפיתניות" ברחוב ארלוזורוב 30 בפתח תקווה.
ב-27 ביולי 2024 הוקם מצפה התצפיתניות.
תקודונטיה (Thecodontia) היא קבוצה פרפילטית של זוחלים טורפים שהתקיימו בסוף הפרם עד סוף הטריאס.
בעבר נחשבה זו לקבוצה שממנה התפתחו הדינוזאורים, הפטרוזאורים והתנינאים.
בין התקודונטים הקדומים היו הולכים על ארבע, אולם התארכות הרגליים האחוריות והשינויים שחלו באגן הירכיים מרמזים על הסתגלות שהתחילה בכמה מהם להליכה על שתיים.
בקבוצה זו ישנם 4 טקסונים:
Proterosuchia - קבוצה שהתפרקה מהענף דמויי ארכוזאורים
תקווה היא ציפייה להתרחשות דבר טוב, אמונה שדבר חיובי יקרה בעתיד טוב יותר מההווה.
היא כוללת רגש של ציפייה ורצון להתרחשותו של דבר מה, החל מדברים חומריים כמו רצון להשיג חפץ מסוים או להגיע לסטטוס של עושר, וכלה בתקווה לדברים רוחניים יותר כמו השגת אהבה, מערכות יחסים טובות, טוב ואושר.
שורש המילה העברית, קו"ה, מקביל למילה האכדית quu, לחכות, לארמית קְוָא ולערבית קַוִיַ, להיות חזק; יש המקשרים זאת עם המילה 'קו', כמחבר בין העבר לעתיד, דרך ההווה: .
ישנו הבדל בין אמונה שהיא תחושה שמשהו יתרחש, לבין תקווה שהיא עצם השאיפה לטוב, בלי נגיעה של המציאות והריאליות.
"גם כשנראה שאפסו הסיכויים – לא מתה התקווה" ו"אפילו חרב חדה מונחת על צווארו של אדם אל ימנע עצמו מן הרחמים" הן שתי אמירות המדגימות תקווה.
בתקווה מתגלמת השאיפה של האדם לעולם טוב או שונה.
כשפתחה פנדורה את תיבת פנדורה יצאו ממנה כל הרעות בעולם למעט התקווה.
לכאורה היוונים החשיבו את התקווה למסוכנת, אבל ללא התקווה שתלווה את כל הצרות האנושות התמלאה בייאוש.
כשפנדורה חזרה לתיבה ושחררה ממנה גם את התקווה, הייתה הקלה גדולה.
בדתות מסוימות, למשל בנצרות, נחשב הייאוש לחטא.
ביהדות מודגש פתרון לייאוש, למשל בפסוק בתהילים: .
דוגמה קיצונית היא אמרתו של רבי נחמן מברסלב, .
בהמנון התנועה הציונית, "התקווה" (שיסודו בשירו "תקוותנו" של המשורר נפתלי הרץ אימבר), אשר נקבע כהמנון מדינת ישראל, מובעת תקווה לחזור לארץ ישראל לאחר אלפיים שנות גלות, למשל במילים: "הַתִּקְוָה בַּת שְׁנוֹת אַלְפַּיִם".
על פי תאוריית השלבים של הפסיכולוג אריק אריקסון, בשלב הראשון של הילדות, בשלב הינקות, ישנו קונפליקט שמתעורר אצל התינוק בין אמון בסיסי לחשדנות בסיסית.
בצליחה תקינה של שלב זה, הוא אמור ללמוד לפתח תקווה, כאשר הוא מקווה שאמו תחזור שוב למרות שהיא איננה לידו עכשיו.
יסודות התקווה נטועים עמוק בספרות הנבואה: 'ויש תקוה לאחריתך, נאום ה', ושבו בנים לגבולם' (ירמיהו לא טז).
התקווה נתפסת ביהדות כמרכיב מהותי של נפשו של האדם וקשורה לקיומו בעולם הזה: 'כל זמן שאדם חי יש לו תקווה.
מת - אבדה תקוותו' (ירושלמי, ברכות יג, עב).
על פי חז"ל כאשר אובדת התקוה, למעשה החיים באים לקצם.
עם זאת, ביהדות קיימת אמונה שבעולם הבא יפוצה אדם על סבלותיו בעולם הזה, ותקוה זו מסייעת לאדם להתגבר עליהם.
בתלמוד מובא שחזקיהו המלך חלה ונטה למות.
בא אליו ישעיהו הנביא לבקרו, ואמר לו שהוא ימות: "ויאמר אליו: כה אמר ה', צו לביתך, כי מת אתה ולא תחיה!".
בשלב זה חזקיהו ענה לישעיהו: (בבלי ברכות, י, עא).
מושג התקוה קשור למושגים של משיח ושל אמונה.
ואולם הרמן כהן חלק על כך, ותפס את התקוה כמנותקת ממושג המשיח וכבעלת זיקה לאלמוות.
תקוות גדולות הוא רומן מאת צ'ארלס דיקנס שיצא לאור בהמשכים בשנים 1860 ו-1861.
"תקוות גדולות" הוא הרומן ה-13 של דיקנס.
כמו רוב הרומנים שלו, הוא פורסם לראשונה בהמשכים שבועִיים במגזין All The Year Round בשנים 1860 ו-1861. אחרי ההצלחה של השבועון במכירות הרומנים "בין שתי ערים" של דיקנס, ו"אישה בלבן" של וילקי קולינס, פרסום רומן של צ'ארלס לוור הביא לירידה חדה בהכנסות.
דיקנס שהיה סופר פופולרי ואהוב, כתב את "תקוות גדולות" כדי להעלות שוב את מכירות השבועון.
"תקוות גדולות" הוא רומן חניכה (Bildungsroman) שעיקרו התפתחות המוסרית והפסיכולוגית של הגיבור, במעבר מגיל הילדות לבגרות.
זהו סיפורו של פיפ (קיצור של השם פיליפ פיריפ) ו"התקוות" שלו, ההזדמנות שלו להפוך מפועל המשתכר למחייתו בעבודת כפיים, לג'נטלמן מלומד בעל הכנסה שאינו צריך לעבוד למחייתו.
הוא אמור לקבל ירושה שתקדם אותו למעמד חברתי גבוה יותר.
הרומן כולל יסודות אוטוביוגרפיים, למשל הוא מתרחש באזור הכפרי של קנט אזור מגוריו של דיקנס בילדותו.
כמו פיפ גם דיקנס שנא את עבודתו, רצה לשפר את מצבו ולהפוך לג'נטלמן.
הסיפור מתרחש באזור הביצות במחוז קנט שבאנגליה.
פיפ הוא ילד יתום, שגדל בבית אחותו ובעלה.
הבעל ג'ו גארג'רי הוא נפח טוב-לב, המנסה לגונן על פיפ מנחת זרועה של אשתו.
בערב חג המולד פיפ הולך לבית הקברות לבקר את קברי הוריו ואחיו שמתו בילדותו.
הוא נתקל במגוויץ', אסיר נמלט, אשר מאיים עליו ודורש ממנו מזון ופצירה כדי לשחרר את עצמו מהשלשלאות בהן הוא כבול.
פיפ נענה לדרישותיו, אם מפחד או מרחמים, ומביא לאסיר מזון ופצירה מהנפחיה.
מגוויץ' משחרר את עצמו אך נתפס זמן קצר אחר כך ונשלח לגלות באוסטרליה.
מגוויץ' מתעשר באוסטרליה, אך אם יחזור לאנגליה צפוי לו עונש מוות.
יום אחד דוד פמבלצ'וק לוקח את פיפ לבית-סאטיס, ומציג אותו בפני מיס האווישם.
מיס האווישם היא אישה עשירה ותמהונית.
היא לבושה בשמלת כלה ישנה, והשעונים בביתה עומדים ומורים את השעה עשרים דקות לתשע.
היא מסתובבת בחדר בו שולחן ערוך לסעודת כלולות, שנשאר כפי שהוכן לפי שנים רבות והוא מכוסה לכלוך וקורי עכביש.
פיפ פוגש גם את אסטלה, בת חסותה של מיס האווישם, ילדה יפה וגאוותנית המתייחסת אליו בבוז.
פיפ מתאהב באסטלה וחולם להיות ג'נטלמן עשיר כדי לשאת חן בעיניה.
מיס האווישם משלמת לג'ו כדי שפיפ יהיה חניך אצלו בנפחיה.
פיפ מפסיק לבקר אצל מיס האווישם ועובד כשוליה של ג'ו, בעבודה שהוא שונא.
הוא מתבייש במוצאו הפשוט ובסביבתו הגסה, ומתאמץ ללמוד ולהרחיב את השכלתו באמצעות מורה צעירה בשם בידי.
עובד שכיר אצל ג'ו בשם אורליק מתקיף את מרת ג'ו (אחותו של פיפ), והיא נשארת נכה ואילמת ומתה אחרי שנים אחדות.
פיפ חושד באורליק אך אין לו הוכחות למעשה.
אחרי שנים אחדות מופיע בעיירה עורך דין בשם ג'אגרס, הפוגש את פיפ וג'ו ומודיע להם שנכונות לפיפ "תקוות גדולות".
אדם המבקש להישאר עלום שם, מתעתד להוריש לפיפ סכום כסף גדול.
פיפ צריך לעבור מיד ללונדון, להתחיל את לימודיו שיאפשרו לו להיות ג'נטלמן.
התנאים שהוצבו בפני פיפ הם שהוא לא ישנה את שמו, ולא ינסה לגלות את זהות מיטיבו.
פיפ מניח שמיס האווישם היא המורישה לו כסף, ושהיא מייעדת אותו לנישואין עם אסטלה.
בלונדון פיפ מתיידד עם וומיק הפקיד של ג'אגרס, ועם בחור צעיר בשם הרברט פוקט.
הרברט ופיפ מגלים שהם נפגשו כשהיו ילדים והחליפו מהלומות בבית-סאטיס.
פיפ לומד אצל אביו של הרברט, מת'יו פוקט שהוא גם בן-דוד של מיס האווישם.
הרברט מלמד את פיפ את כללי ההתנהגות הנאותים בחברה הלונדונית.
פיפ מתחיל לבוז לאורח החיים הקודם שלו, למשפחתו ולחבריו הישנים.
הרברט ופיפ חולקים דירה מבזבזים כספים ונכנסים לחובות.
הרברט מספר לפיפ את סיפורה של מיס האווישם, איך ארוסה, נטש אותה ביום נישואיהם וברח עם כספה.
אסטלה היא בתה המאומצת, ומיס האווישם מחנכת את אסטלה לשבור את לבם של גברים, כנקמה על שברון ליבה.
מיס האווישם מאמצת את אסטלה ובכך מחלצת אותה מחיי דלות, אך אסטלה משמשת בידיה כלי משחק לתאוות הנקם שלה.
כשמלאו לפיפ 21 שנים והוא מתחיל לקבל קיצבה של 500 פאונד לשנה, הוא דואג בחשאי למישרה עבור ידידו הרברט פוקט.
פיפ מלווה את אסטלה באירועים חברתיים בלונדון, וממשיך להעריץ אותה אך היא נשארת צוננת ומרוחקת.
כשנתיים אחר כך מופיע בביתו של פיפ אדם זר, אך נדמה לפיפ שהזר מכיר אותו.
להפתעתו הזר מתגלה כמגוויץ' האסיר הנמלט שפיפ עזר לו.
לחרדתו הרבה מתברר לפיפ כעת שמגוויץ', ולא מיס האווישם, הוא זה שמעניק לפיפ את הונו.
מגוויץ' חזר לאנגליה כדי לראות את הג'נטלמן שיצר בזכות כספו, למרות הסכנה שבשהייתו באנגליה.
פיפ מרגיש מחויב לעזור למגוויץ' לצאת מאנגליה, כעת כשהמשטרה בעקבותיו וכן קומפייסון שהיה שותפו לפשע.
פיפ מגלה שקומפייסון היה ארוסה של מיס האווישם.
אסטלה עומדת להתחתן עם אחד מחבריו ללימודים של פיפ, בנטלי דראמל, ג'נטלמן עשיר אך אכזר ואלים.
אסטלה ופיפ מבקרים בבית-סאטיס, אסטלה מאשימה את מיס האווישם בכך שגידלה אותה להיות חסרת לב, מיס האווישם מתחרטת על מעשיה ומבקשת את סליחתו של פיפ.
כשהוא עוזב את הבית, אוחזת אש בבגדיה של מיס האווישם והיא מתחילה להישרף.
פיפ מצליח להציל אותה אך אחרי זמן מה מיס האווישם מתה.
גם זרועותיו של פיפ נפגעות בשריפה והוא מחלים באיטיות.
נישואי אסטלה ובנטלי דראמל אינם עולם יפה, הוא מתעלל בה והיא עוזבת אותו, אחרי כן הוא מת בתאונה.
מגוויץ' מסתתר בעזרת פיפ והרברט עד שיתאפשר להבריח אותו מחוץ ללונדון.
הם מתכננים להשיט אותו בסירה לאורך התמזה ולהעלותו על ספינה הנוסעת להמבורג.
תוכניתם נכשלת כאשר קומפייסון, יריבו משכבר הימים של מגוויץ', מזהה אותו ומגיע עם שוטרים לעצור אותו.
מגוויץ' מצליח להפיל את קומפייסון לנהר ובמאבק שביניהם קומפייסון טובע, ומגוויץ' נפצע קשה.
מגוויץ' נשפט ונידון למוות, אך הוא מת מפצעיו לפני ביצוע ההוצאה להורג.
פיפ נמצא איתו בימיו האחרונים, ומגלה שמגוויץ' הוא אביה של אסטלה.
הרכוש של מגוויץ' שהיה מיועד לפיפ מוחרם על ידי השלטונות, ופיפ נותר חולה וחסר-כל.
ג'ו מגיע ללונדון לטפל בפיפ החולה ומשלם את חובותיו.
פיפ מצטער כעת על שהתנכר לג'ו ובידי.
אחרי שפיפ מחלים הוא חוזר לביתו במטרה להציע נישואים לבידי, אך כשהוא מגיע נודע לו שבידי נישאה לג'ו.
פיפ עוזב את אנגליה ומצטרף להרברט בעבודתו במסחר.
אחרי 11 שנים הוא חוזר לאנגליה לבקר את ג'ו ובידי, הוא פוגש את בנם הקטן המזכיר לו את עצמו.
פיפ הולך לבית-סאטיס ההרוס, ופוגש שם את אסטלה, גאה פחות ועצובה יותר.
פיפ שעדיין מאוהב בה מקווה שהיא תישאר לצידו.
דיקנס תכנן בתחילה סיום שונה וקודר יותר לרומן.
ידידו באולר-לייטון שכנע אותו לשנות את פרק הסיום לסוף טוב.
בסיום המקורי אסטלה מתחתנת שוב אחרי מות בעלה, כשפיפ חוזר לאנגליה הם נפגשים במקרה בלונדון פגישה חטופה ואחר כך נפרדים לעד.
בסיום המשוכתב אסטלה לא מתחתנת שנית, היא פוגשת את פיפ בבית-סאטיס, והמשפט האחרון רומז לאפשרות שהם יישארו יחד.
מבקרי ספרות חלוקים בדעותיהם איזה סיום טוב יותר, הראשון קודר ומתאים לאופי הרומן, והשני אופטימי וכתוב בסגנון יפה יותר.
"לקחתי את ידה בידי ועזבנו את המקום ההרוס; כפי שערפילי הבוקר עלו אז כשעזבתי לראשונה את הנפחיה, כך עלו ערפילי הערב כעת, ובמרחב המואר והשלו שנראה לפני, לא היו צללים של פרידה נוספת ממנה."
הרומן כתוב בגוף ראשון ומסופר כולו מנקודות מבטו של פיפ.
המספר הוא פיפ הבוגר אבל חלקו הראשון מסופר מפרספקטיבה של פיפ הילד, אשר אינו תמיד מבין את כוונת המבוגרים.
בניגוד לספריו האחרים של דיקנס הנושאים את שם הגיבור ("דייוויד קופרפילד", "ניקולס ניקלבי" ו"אוליבר טוויסט") שהעיקר בהם הוא קורות הגיבור והסובבים אותו ולא התפתחותו הרגשית, ב"תקוות גדולות" עיקר העלילה נסובה סביב התבגרותו של פיפ והתייחסותו לסובבים אותו ולשינויים הקורים בחייו.
מילד תמים שנפגע מהתנשאותה של אסטלה, הוא הופך לצעיר סנוב המתנשא בעצמו על חבריו העניים ג'ו ובידי.
כשהוא מתבגר הוא מבין את חשיבות הידידות והנאמנות, ושערכם רב מעושר וממעמד חברתי.
העלילה ב"תקוות גדולות" מתוכננת בקפדנות, ואין ברומן עלילות משנה מרובות כנהוג אצל דיקנס.
ההומור בספר מעודן ומופיעות בו פחות דמויות מגוחכות שנועדו לשעשע בלבד.
דיקנס הגדיר את הספר "טרגי-קומי", הקומדיה באה לידי ביטוי למשל בדמותו של הדוד פאמבלצ'וק המלא חשיבות עצמית והמצפה להכרת תודה מצד פיפ, או בוופסל בן עירו של פיפ המנסה להיות שחקן ולגלם את המלט.
דוגמה נוספת חייו הכפולים של וומיק, פקיד מאופק ושקט במשרדו של ג'אגרס, שמשתנה כשהוא בביתו, בית בצורת מבצר בו הוא מטפל באהבה באביו הקשיש.
דמותה של אסטלה שונה מדמות הגיבורה הרגילה אצל דיקנס, היא אינה "מלאך הבית" כמו אגנס מ"דייוויד קופרפילד" או אסתר סאמרסון מ"בית קדרות".
משמעות השם אסטלה הוא כוכב, וכשמה היא קורנת, קרה ומרוחקת.
ייתכן שדמותה מבוססת על השחקנית אלן טרנן שהייתה אהובתו של דיקנס באותה תקופה.
המעמדות החברתיים השונים בתקופה הוויקטוריאנית מופיעים לאורך הרומן.
החל מהמעמד הנמוך ביותר - האסיר הפושע מגוויץ', אנשי הכפר העניים ג'ו ובידי, אנשי מעמד הביניים בעלי עסקים כגון הדוד פאמבלצ'וק, ועשירים בעלי מעמד גבוה כגון מיס האווישם.
זוהי השאלה שעומדת במרכז הרומן.
פיפ לומד שכסף לא הופך אדם לג'נטלמן.
הוא אינו צריך לעבוד בנפחיה וללכלך את ידיו, אך הוא מתנכר לידידיו ומתבייש בהם.
הוא הופך לג'נטלמן במובן המלא של המילה כשהוא מנסה לעזור למגוויץ' לברוח מלונדון ונמצא לצידו בימיו האחרונים בכלא.
באופן אירוני בשלב זה הוא חוזר להיות חסר-כל כי כספי הירושה של מגוויץ' מוחרמים.
הרברט פוקט הוא ג'נטלמן בהתנהגותו ובאופיו אף על פי שאינו עשיר והוא צריך למצוא מקור הכנסה, לעומתו בנטלי דראמל מגיע ממשפחה עשירה אך התנהגותו גסה ואלימה.
מגוויץ' וקומפייסון הם שותפים לפשע.
כששניהם עומדים למשפט קומפייסון מופיע כג'נטלמן מתוחכם לעומת מגוויץ' הפשוט והגס.
רוב האשמה מוטלת על מגוויץ' וקומפייסון מקבל עונש קל יחסית.
בבית-סאטיס, אסטלה מתייסת לפיפ בבוז כאל פועל פשוט גס והמוני, היא לועגת למשחקיו ולצורת דיבורו.
רצונו של פיפ להיות ג'נטלמן ולהתעשר הוא בעיקר כדי למצוא חן בעיני אסטלה.
למרבה האירוניה, מוצאה של אסטלה הוא ממעמד נחות יותר מזה של פיפ, אביה היה אסיר מורשע ואימה נשפטה על חשד ברצח וג'אגרס הצליח לזכות אותה במשפט.
כאשר פיפ מקבל את הירושה שלו ועובר לגור בלונדון, הוא מתייחס לג'ו בצורה מזלזלת.
כשג'ו מגיע לביקור בלונדון פיפ מתבייש בו, וכשפיפ חוזר לבקר את מיס האווישם הוא מעדיף להתגורר במלון ולא בביתו של ג'ו.
למרות זאת, אחרי שמגוויץ' מת ופיפ מאבד את כל רכושו, ג'ו הוא זה שמשלם את חובותיו של פיפ ומטפל בו כשהוא נופל למשכב.
"תוחלת גדולה" תרגם יצחק לבנון, הוצאת י' שמעוני תשט"ז.
תרגם קלמן כצנלסון, הוצאת המתמיד תשט"ז, והוצאת מ.
תרגמה מאנגלית והוסיפה הערות - אסתר כספי, ספרית פועלים תשמ"ג 1983.
תרגמה לאה לוין, הוצאת עופרים 2001.
סרטים רבים נעשו על פי הרומן, ברובם מגלמים את דמויותיהם של פיפ ואסטלה שני שחקנים ושתי שחקניות, ילדים ובוגרים.
הסרט הראשון הוא סרט אילם משנת 1917 עם ג'ק פיקפורד.
"תקוות גדולות" – סרט קולנוע משנת 1934 בבימויו של סטיוארט ווקר ובכיכובם של פיליפ הולמס וג'יין וייאט.
"תקוות גדולות" הוא סרט קולנוע בבימויו של דייוויד לין משנת 1946 עם ג'ון מילס בתפקיד פיפ וג'ין סימונס כאסטלה הילדה, ואלק גינס בתפקיד הרברט פוקט.
סרט טלוויזיה משנת 1974 – מייקל יורק ושרה מיילס בתפקידי פיפ ואסטלה, ג'יימס מייסון בתפקיד מגוויץ'.
מיני-סדרה בת 12 פרקים של ה-BBC משנת 1981 עם ג'ואן היקסון בתפקיד מיס האווישם.
"תקוות גדולות" – סדרת טלוויזיה משנת 1989 בה הופיעה ג'ין סימונס כמיס האווישם, אנתוני הופקינס בתפקיד מגוויץ' ואנתוני קאלף בתפקיד פיפ הבוגר.
"תקוות גדולות" – סרט קולנוע משנת 1998 – עיבוד מודרני לסיפור הממוקם בפלורידה שבארצות הברית, עם גווינת' פלטרו אית'ן הוק ורוברט דה נירו.
סרט טלוויזיה משנת 1999 – יואן גריפיד' בתפקיד פיפ הבוגר, ושארלוט רמפלינג בתפקיד מיס האווישם.
בסדרה סאות' פארק ישנה דמות שמעוצבת על פי גיבור הספר ואף נקראת על שמו.
בעונה הרביעית שודר פרק בשם "פיפ" שהיה פארודיה על הסיפור ואף ידוע בשם "תקוות גדולות"
ב-2011 יצאה מיני-סדרה בשלושה חלקים בהפקת ה-BBC ובהשתתפות ג'יליאן אנדרסון בתפקיד מיס האווישם, וריי וינסטון כמגוויץ'.
ב-2012 יצא הסרט "תקוות גדולות" שמבוסס על הספר, בהשתתפות הלנה בונהם קרטר בתפקיד מיס האווישם.
תקווה עזיז-אברהמי (נולדה ב-6 בספטמבר 1937) היא שחקנית ישראלית.
עזיז נולדה בפתח תקווה להורים שעלו מעיראק.
למדה משחק בבית הספר למשחק של התיאטרון הקאמרי בתל אביב ואצל נולה צ'לטון, ולמדה מחול אצל אירנה גטרי.
בצבא שירתה בלהקת פיקוד הצפון של צה"ל.
שיחקה בתיאטראות רבים: תיאטרון קלעים, תיאטרון זירה, תיאטרון "סדן" של יגאל מוסינזון, תיאטרון "האהל" של משה הלוי, תיאטרון גיורא גודיק, תיאטרון בית ליסין ותיאטרון הסימטה.
בתיאטרון תילון-תליל גילמה לצד יעקב טימן את החתולה בהצגה "הציפור הכחולה" שערך וביים מנחם גולן על פי יצירתו של מוריס מטרלינק בעלת אותו השם.
ב-1971 השתתפה לצד ראובן בר יותם, עליזה עזיקרי, יעקב בנאי, עזריאל אשרוב ועוגניה שמחוני במחזמר "במזל דגים" שכתבו חנה בן-ארי ואברהם ניניו שגם ביים את ההצגה.
בתיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער השתתפה לצד גולן אזולאי וריטה שוקרון בהצגה "הלילה הזה" שכתבה דפנה אנגל.
ההצגה מספרת את סיפורה של המחתרת היהודית במרוקו.
בתיאטרון ארצי לילדים ונוער השתתפה לצד משה אשכנזי בהצגה "חלומות של פח" המבוססת על ספרו של סמי מיכאל "פחונים וחלומות".
ההפקה משותפת לתיאטרון ולקבוצת "תיאטרון אורתו-דה", ואת ההצגה כתבו שגית אמת ויפעת זנדני צפריר שגם ביימה.
השתתפה גם בהצגות: "רחמים רחמים", "איי לייק מייק", "סאלח שבתי" לצד זאב רווח ונתן נתנזון צימוק בשמש, פפה לאון, קזבלן, המלך ואני, עמך, הגיל המסוכן, איפה הכסף, יהיה טוב, שלמה החכם באדם, חצוצרה בואדי, סולטנה, ז'קו, משחיז הסכינים הסיני, יש רופא באולם, אביבה אהובתי.
ב-1970 גילמה עוזרת בסרטו של מנחם גולן "לופו".
ב-1972 גילמה את מטילדה בסרטו של בועז דוידזון "עזית הכלבה הצנחנית" לצד ראובן שפר וגילמה את שרה בסרטו של שמואל אימברמן "שתי דפיקות לב".
ב-1973 גילמה את סמוחה בסרטו של יואל זילברג "חכם גמליאל", והחלה לגלם את גב' כרמלי בסדרת הטלוויזיה "עברית בסימן טוב", ששודרה עד 1975. ב-1974 גילמה את מזל בסרטו של בועז דוידזון "צ'רלי וחצי".
ב-1975 גילמה את כרמלה שמש, אשתו של הרב יוסף שמש (יעקב בנאי) בסרטו של בועז דוידזון "חגיגה בסנוקר".
ב-1976 גילמה את גברת חיון לצד אברהם מור בסרטו של זאב רווח "רק היום".
ב-1980 גילמה לצד יוסי גרבר את אמה של דורון (דורון ציוני) בסרטו של זאב רווח "פצעי בגרות 80" בתוכנית הטלוויזיה "מסך לספרות" בפרק שתי הספות, גילמה את שמחה.
ב-1982 גילמה את לולו בסדרת הטלוויזיה שביים נסים דיין על פי ספרו של אמנון שמוש "מישל עזרא ספרא ובניו".
ב-1984 גילמה את מרים בסרטו של זאב רווח "ספר נשים".
ב-1985 השתתפה בתוכנית הטלוויזיה "התזמורת" שכתב וביים ג'וליאן שגרן ושודרה בערוץ 1. ב-1986 גילמה את שכנה של אסתי בסרטו של אסי דיין "הטוב הרע והלא נורא".
ב-1987 גילמה את תקווה בסרטו של זאב רווח "המובטל בטיטו".
ב-1988 שיחקה בסרט הטלוויזיה "לגנוב את השמיים".
ב-1989 גילמה שכנה בסרטה של מיכל בת-אדם "אלף נשותיו של נפתלי סימן טוב".
ב-1990 השתתפה בסרט הטלוויזיה של ניל וייסברוד ודליה מזון מונטיליו "נייר עיתון - חשוד ברצח".
ב-1994 גילמה את מרים בסרטו של שמואל הספרי "שחור".
ב-1997 גילמה את ריטה בסדרת הטלוויזיה שביים חיים בוזגלו "מרחב ירקון".
ב-1997 השתתפה בסרט הטלוויזיה שביים דורון צברי "הבחור של שולי" לצד דני שטג ואורלי בן גרטי.
ב-2001 שיחקה בסרט הטלוויזיה "שרמן בחורף".
ב-2006 השתתפה לצד אוולין הגואל, אלי פיניש וזאב רווח בדרמת הטלוויזיה של שרון מימון וטל גרניט "משכנתא" שהוקרנה בערוץ 2 וזכתה בפסטיבל ירושלים 2006 בפרס הדרמה הטובה על שם ענת פרחי.
ב-2009 גילמה את רחלי לצד אריה מוסקונה ושמוליק קלדרון בסרט הגמר של רומי אבולעפיה במסגרת לימודיה של אבולעפיה לתואר שני בבית הספר לקולנוע בלונדון.
ב-2010 גילמה גננת בסדרת הטלוויזיה שיצר יובל סגל "טקסי דרייבר".
בין השנים 2010–2012 גילמה את דודה ציונה בקומדיית המצבים "כאן גרים בכיף".
בשנת 2016 גילמה את סבתו של מיקי גבע בסדרה "נפלת חזק" ששודרה בערוץ 10. בשנת 2019 גילמה את תקווה בסרטם של חנן סביון וגיא עמיר "מחילה".
בשנת 2023 שיחקה בסדרה "קופה ראשית" ששודרה בערוץ כאן 11.
עזיז השתתפה גם במספר הפקות זרות: ב-1988 גילמה את לילה לצד ששון גבאי, אורי גבריאל, חיים בנאי, אתי אנקרי, ראובן בר יותם וגבי עמרני בסרטו של ג'ון ד.
הנקוק "לגנוב את השמיים", וכן בתפקיד אורח בסרט רמבו 3 שצולם בישראל.
ב-1991 השתתפה בסרטו של סם פירסטנברג "מחץ הדלתא 3" לצד אלברט אילוז, מיכה מורים, יעקב בנאי, חנה אזולאי-הספרי ודן תורג'מן.
בתיאטרון הכירה את בעלה ישראל אברהמי, כאשר השתתפו יחד בהצגה "עמך" בתיאטרון "האהל" והייתה עימו עד פטירתו.
תקוה וַינשטוק לוריא (11 בדצמבר 1925 – 12 בדצמבר 2022) הייתה עיתונאית ישראלית, חברת מערכת "מעריב".
תקוה וינשטוק נולדה בשנת 1925 בשם תקוה נאדיה כהן, בתם של ד"ר נפתלי כהן וצלה לבית אטינגון, ילידת רוסיה, בת למשפחה עשירה מחסידי חב"ד.
הוריה נישאו בארץ ישראל ולאחר נישואיהם עברו להתגורר בפריז בירת צרפת, שם נולדה בתם.
הנישואים לא עלו יפה; לאחר גירושיהם שבה אמה לפתח תקווה, ואילו אביה השתקע בצרפת.
וינשטוק, יליד ורשה, היה מורה בתיכון ומפקח של רשת "תרבות" העברית בפולין, מפעילי "הפועל המזרחי" שעלה לארץ ישראל ב-1926. בארץ ישראל עבד כעורך דין בתל אביב ופעל כעסקן ציבורי בענייני קק"ל וקרן היסוד.
התחנכה בבית ספר עממי במושבה ובגימנסיה "אחד העם" בפתח תקווה.
לאחר מכן המשיכה ללימודי ספרות והיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים.
את דרכה העיתונאית החלה ביומון "הבוקר", ובשנת 1949, כשהייתה בת 22, החלה לכתוב כתבות ופיליטונים בעיתון "מעריב".
היא המשיכה לכתוב ב"מעריב" אל תוך שנות ה-80 ובמשך שנים רבות הייתה חברת מערכת "מעריב" ו"את".
בנוסף כתבה מדורים ב"על המשמר", ב"משמר לילדים" ועוד.
בשנת 2020 קיבלה אות יקירת העיר תל אביב-יפו.
נישאה לירוחם לוריא (1914–1977), משורר, מתרגם ועורך, נכדו של אהרן שלוש, ממייסדי נווה צדק.
בראשית שנות ה-60 נולד בנם היחיד, יששכר (שָׂכִי) לוריא.
דודתה (אחות אמה) הייתה הפסנתרנית נדיה אטינגון-רייכרט (ובן זוגה – ישראל רייכרט, מחלוצי המחקר החקלאי בישראל).
נמרים בעין גדי, תל אביב: י' גולן (סדרת ברקאי לפרוזה מקורית לילדים ולנוער), תשנ"ו 1996. (ספר לילדים)
בעקבות האב האבוד; ציורים: מנחם לרון, תל אביב: חלונות, תשס"ז 2007. (סמי־אוטוביוגרפי; לבני הנעורים)
תקוה דרוויש-לקר (18 באוגוסט 1945 - 10 באוקטובר 2002) הייתה פרופסורית ישראלית, ילידת עיראק.
הייתה כלכלנית, שימשה כיועצת הנשיא לתפקידים מיוחדים וכסגנית ראש המחלקה לכלכלה באוניברסיטת בר-אילן.
דרוויש-לקר נולדה בבגדאד למאיר, מנהל בתי קולנוע, ולמרסל, עובדת בחברת טבע תעשיות פרמצבטיות.
עלתה לישראל בגיל ארבע וגדלה ברמת גן.
בוגרת תיכון אוהל-שם ברמת גן (מחזור כב, 1963).
לימדה 30 שנה ומונתה לפרופסור חבר בשנת 1999 במחלקה לכלכלה באוניברסיטת בר-אילן ושימשה שם במגוון תפקידים ניהוליים.
הייתה יועצת ומילאה תפקידים ציבוריים שהוטלו עליה על ידי שרים בממשלות ישראל.
בני דודיה הם ניצב בדימוס יאיר יצחקי והמלחין והמנצח פרופ' גיל שוחט.
דרוויש-לקר השלימה את חוק לימודיה בכלכלה וסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת בר-אילן.
עבודת התזה שלה (1970) עסקה ברפורמה אגררית ותפקידה בצמיחה כלכלית.
עבודת הדוקטורט שלה שהושלמה בשנת 1982 עסקה בכלכלת מיעוטים דרך ניתוח המקרה של המיעוט היהודי בעיראק ערב עלייתו לישראל.
על ספרה שהתבסס על עבודת הדוקטורט זכתה בפרס נפתלי למדעי הכלכלה והחברה בשנת 1987.
בין השנים 1990–1998 הייתה מרצה בכירה באוניברסיטת בר-אילן ובאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1999 מונתה לפרופסור חבר במחלקה לכלכלה באוניברסיטת בר-אילן.
דרוויש-לקר הייתה מומחית לכלכלת מיעוטים והגירה, והתמקדה בתחום היישומים של תאוריה מיקרו-כלכלית.
היא שימשה כיועצת הנשיא לתפקידים מיוחדים, וכסגנית ראש המחלקה לכלכלה.
בין היתר עמדה בראש המכון לכלכלה יהודית וכיהנה כנציבת תלונות להטרדה מינית באוניברסיטה.
דרוויש-לקר הייתה חברת בית-הדין להגבלים עסקיים, חברה בוועדה המייעצת לביטוח וכן חברה במספר דירקטוריונים ממשלתיים.
בנוסף עבדה כיועצת הכלכלית של הרשות להגנת הצרכן.
במסגרת התפקיד שימשה כנציגת ישראל וכמשקיפה בוועדה לפיתוח בר-קיימא באו"ם.
לדרוויש-לקר הייתה תרומה נכבדת לפעילות השלוחות והמכללות האזוריות.
הייתה פעילה וחברת הנהלה בארגונים שונים של קהילת יוצאי עיראק בישראל.
1987. יהודי עיראק בכלכלה: טרם עלייתם ארצה ואחריה.
1991. (עם יהודה דון וארנסט קראוס).
יהודי עיראק בישראל: בחברה ובכלכלה.
המכון לחקר יהדות בבל, רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן.
2002. יוצאי אסיה ואפריקה בישראל: ציוני דרך של תוכן המחקר ועיקר ממצאיו.
1987. פרס נפתלי למדעי הכלכלה והחברה
תקווה היא כרזה הכוללת את תמונתו של ברק אובמה, שאותה עיצב האמן שפרד פיירי (Shepard Fairey).
הכרזה התפרסמה מאוד והפכה לאייקונית, ולסמל המרוץ לנשיאות של אובמה בשנת 2008. דיוקנו של אובמה מעוצב בצורת שבלונה בצבעי אדום, בז' וכחול (כחול בהיר וכחול כהה), ומתחתיו מופיע הכיתוב "קדמה" ("progress"), "תקווה" ("hope") או "שינוי" ("change") ומילים נוספות.
העיצוב נוצר תוך יום אחד והודפס לראשונה ככרזה.
מיד לאחר ההדפסה מכר פיירי 350 עותקים של הפוסטר ברחוב.
לאחר מכן התרחבה תפוצתו - הן כקובץ דיגיטלי והן באמצעים נוספים - במהלך עונת הבחירות של 2008, בתחילה באופן עצמאי על ידי פיירי, אך באישור הרשמי של צוות הקמפיין לנשיאות של אובמה.
התמונה הפכה לאחד הסמלים המזוהים ביותר עם הקמפיין של אובמה ועם מסריו, וגררה אחריה חיקויים רבים ווריאציות שונות, כולל כמה שהוזמנו על ידי צוות הקמפיין.
בעקבות זאת כתבה כתבת הגארדיאן לורה ברטון כי התמונה "רכשה הכרה מיידית, הדומה לזו של הפוסטר של צ'ה גווארה בעיצובו של ג'ים פיצפטריק, ובוודאי תעטר חולצות, ספלי קפה, פדים לעכבר וקירות בחדריהם של סטודנטים."
בינואר 2009, לאחר ניצחונו של אובמה בבחירות, הפוסטר של פיירי נרכש על ידי מוסד הסמית'סוניאן להצגה בגלריית הדיוקנאות הלאומית בוושינגטון, מוזיאון שמתמקד בהצגת דיוקנאות של אמריקאים מפורסמים בעלי חשיבות היסטורית או תרבותית.
מאוחר יותר באותו חודש נחשפה התמונה שעליה התבסס פיירי בכרזה: התמונה צולמה באפריל 2006 על ידי הצלם מאני גרסיה (Mannie Garcia) שעבד כפרילנסר עבור סוכנות הידיעות Associated Press.
בתגובה לטענות של Associated Press על הפרת זכויותיה ודרישה לפיצויים, פיירי ביקש מבית המשפט סעד הצהרתי על כך שהכרזה הייתה בבחינת שימוש הוגן בתמונה המקורית.
שני הצדדים יישבו לבסוף את המחלוקת המשפטית ביניהם בינואר 2011, אך פרטי ההסדר לא נחשפו בפומבי.
ב-24 בפברואר 2012 נשפט פיירי בפני בית משפט בניו יורק באשמת השמדת וזיוף מסמכים במהלך המאבק המשפטי שלו מול Associated Press, וטען לחפותו.
פיירי תבע את סוכנות הידיעות ב-2009 לאחר שטענה שהשתמש באחת מתמונותיה בכרזה.
פיירי טען כי הוא השתמש בתמונה אחרת, אך לבסוף הודה כי למעשה ניסה להסתיר את הטעות בכך שהשמיד מסמכים ויצר מסמכים חדשים.
בספטמבר 2012 נגזר על פיירי עונש של מאסר על תנאי לשנתיים, 300 שעות עבודות שירות וקנס בסך 25,000$.
שפרד פיירי, בעל תואר ראשון באמנות עם התמחות באיור, יצר אמנות רחוב מאז שנות ה-80. יצירותיו הן בעלות מסרים פוליטיים ובפרט כוונו נגד הממשל של ג'ורג' ווקר בוש.
בתחילת הקמפיין הנשיאותי של ברק אובמה, באוקטובר 2007, שוחח עם העיתונאי יוסי סרגנט (Yosi Sergant) על הקמפיין.
סרגנט הציע לפיירי שייצור עבודה שתתמוך במועמדותו של אובמה.
סרגנט יצר קשר עם צוות הקמפיין של אובמה בבקשה לאישור, שפיירי יעצב פוסטר של אובמה.
האישור ניתן כמה שבועות לפני "יום שלישי הגדול".
פיירי אמר שהחלטתו ליצור פוסטר הכולל את דיוקנו של אובמה נבעה מכך שהרגיש ש"העוצמה והיושרה [של אובמה] כנואם, תיצור אסוציאציה חיובית עם תמונת פניו".
פיירי מצא תמונה של אובמה בעזרת מנוע החיפוש לתמונות של גוגל (שנחשפה לבסוף באפריל 2006 כתמונה של מאני גרסיה, שצולמה בעבור Associated Press), ויצר את הפוסטר תוך יום אחד.
התמונה המקורית כללה את הכיתוב "קדמה" ("progress") וכללה את סימן ההיכר של פיירי, "כוכב ה-OBEY" (OBEY Star) - סמל המבוסס על עבודתו המצליחה והוויראלית של פיירי משנת 1989 "לאנדרה הענק יש כנופיה" ("Andre the Giant Has a Posse"), שהתחילה כאמנות רחוב.
הכוכב הופיע על גבי סמל הקמפיין של אובמה, "סמל הזריחה" (שנראה בעבודה כסיכה על חולצתו של אובמה).
בשל החשש של צוות הקמפיין לגבי ההקשרים הבעייתיים שעלולים להיות למילה "progress" ("קדמה") אצל חלק מהקהלים, פיירי שינה את הסיסמה שתחת התמונה מ-"progress" ל-"hope" ("תקווה").
על פי העיתונאי סטיבן הלר שעוסק בעיצוב, הפוסטר הושפע מאמנות סוציאל-ריאליסטית, ועל אף שזכה לשבחים על מקוריותו וייחודיותו, ניתן לראות אותו כחלק ממסורת ארוכה של אמנים מודרניים ששואבים השראה ממועמדים פוליטיים ויוצרים "פוסטרים חלוציים, לא רק בצבע ובסגנון, אלא גם במסר שלהם ובנימה".
פיירי עצמו אמר כי "ההשראה ההיסטורית שלי הייתה התמונה המפורסמת של ג'ון פ.
קנדי מביט מעט למעלה אך למרחוק [מדובר על תמונה זו מהקמפיין לנשיאות].
גם בתמונה של לינקולן על השטר בשווי 5 דולר יש תחושה דומה".
תקוות גדולות היא מיני סדרה בת שלושה חלקים, עיבוד טלוויזיוני של שרה פלפס לרומן "תקוות גדולות" מאת צ'ארלס דיקנס.
בסדרה מככבים ריי וינסטון בתפקיד מגוויץ', ג'יליאן אנדרסון כמיס האווישם, דאגלס בות' בתפקיד פיפ, ונסה קירבי כאסטלה ודייוויד סושה בתפקיד ג'אגרס.
הסדרה שודרה לראשונה בטלוויזיה הבריטית בשידורי חג המולד של שנת 2011.
אנדרסון משכה תשומת לב בגילום מיס האווישם בגיל 43, צעירה יחסית לשחקנית אחרות שגילמו תפקיד זה.
אולם תגובת הביקורת הייתה חיובית.
בשנת 2012 זכתה רשת הטלוויזיה PBS בארבעה פרסי אמי "Creative Arts Emmy Award" מתוך חמש מועמדויות.
הפרסים היו על ניהול אמנותי, צילום, תלבושות ועיצוב כותרת.
הילד פיפ כשהוא מחוץ לביתו באזור הביצות פוגש אסיר נמלט בשם אייבל מגוויץ' (ריי וינסטון).
האסיר דורש מהילד להביא לו פצירה כדי שיוכל להסיר את השלשלאות בהן הוא כבול.
להפתעתו הרבה של מגוויץ', כשפיפ חוזר אליו הוא מביא בנוסף לפצירה גם פשטידת בשר.
מאוחר יותר כאשרמגוויץ' נאבק עם אסיר נמלט אחר, הוא נתפס ונאסר שוב.
פיפ גר עם אחותו (קלייר ראשברוק) ועם בעלה הנפח, ג'ו גארג'רי (שון דולי).
הדוד שלה (מארק אדי) מספר לה שמיס האווישם המתבודדת (ג'יליאן אנדרסון) מחפשת ילד שיבוא לביתה.
אחותו של פיפ המצפה לגמול נאה, דוחקת בפיפ ללכת לביתה של מיס האווישם, והוא הופך לחבר למשחק של אסטלה, ביתה המאומצת.
במהלך שהותו בבית פיפ שומע ממיס האווישם שהוא נועד לדבר מה מיוחד ושונה, והוא משוכנע שהיא מועידה אותו לחיי ג'נטלמן.
אך הוא מתאכזב כאשר היא מתברר שהיא מועידה אותו להיות שוליה של נפח.
היא משלמת לג'ו והם חותמים על חוזה.
יותר מכך הוא מאוכזב מכך שהיא מורה לו לא לשוב לראותה.
בזמן שפיפ וג'ו נמצאים בבית סאטיס, אורליק (ג'ק רות') תוקף את אחותו של פיפ, והיא נותרת מרותקת למיטה.
פיפ מתחיל את שבע שנות החניכות אצל ג'ו.
שבע שנים חולפות, ופיפ (כעת מגלם אותו דאגלס בות') פוגש שוב את אסטלה (בגילומה של ונסה קירבי).
עורך הדין של מיס האווישם, ג'אגרס, מבקר אצל פיפ ומודיע שיש לו מיטיב אשר ישלם על חינוכו, ושפיפ אמור לנסוע ללונדון להתחיל את חייו כג'נטלמן.
התנאי לכך הוא שיהיה מוכר בשם 'פיפ' בלבד, ושנאסר עליו לברר מי הוא מיטיבו ומה מקור הכסף.
פיפ מניח שהמטיבה שלו היא מיס האווישם, הוא מבקר בבית סאטיס ומבטיח לא לאכזב אותה.
בלונדון פיפ מבלה את זמנו בחברת הרברט פוקט, הוא צובר חובות במועדון חברים פרטי, ומנסה לשכוח את חייו הקודמים.
פיפ מספר להרברט על אהבתו לאסטלה, אך חברו חשדני.
הוא מזהיר את פיפ שאין איש יודע מאין הגיעה אסטלה, מיס האווישם אימצה קיבלה אותה מ'חברים' שאיש לא שמע עליהם.
למרות זאת פיפ מלווה את אסטלה לנשף בלונדון, ורגשות האהבה שלו מתגברים.
ג'אגרס נוזף בפיפ על בזבזנותו, אך פיפ מתעקש שהוא חייב להרשים את מיס האווישם ולהראות שהוא ג'נטלמן.
במשרד של ג'אגרספיפ נתקל בלקוח אחר, בנטלי דרמל (טום בורק) שאף הוא ננזף על התנהגותו.
פיפ מנסה להתיידד איתו, אך בנשף הריקודים הוא מראה תשומת לב רבה לאסטלה, ומלגלג על פיפ, ואומר שפיפ אינו ג'נטלמן אמיתי.
גם הפקיד של ג'אגרס, ומיק, מביע זלזול במוצאו של פיפ, אבל הוא מסייע בחשאי לפיפ לממן משרה עבור הרברט פוקט, דבר אשר מאפשר לו לשאת לאישה את אהובתו.
פוקט נושל ממשפחתו כיוון שבחירת ליבו לא הייתה במעמד גבוה מספיק לטעמם.
אחותו של פיפ מתה והוא משתתף בהלוויה.
כשהוא שוב לבד בחדרו, הוא מתעורר בלילה ומוצא מולו את מגוויץ' שמוציא כספים מתוך שק, וחושף שהוא עצמו הוא המיטיב המסתורי.
פוקט נכנס לדירה ומגוויץ' מאיים עליו בסכין, עד שפיפ אומר שזה חברו הטוב, ומסביר להרברט את המצב.
פיפ חושד במגוויץ' ומאמין שכספו הגיע ממעשי רצח.
הוא מבקר בבית סאטיס ופוגש שם את דרמל, המספר לו שהוא ואסטלה מאורסים והוא שמח לאידו של פיפ.
אסטלה מגלה לפיפ שמטרת בואו לבית סאטיס בילדותו הייתה שהיא תוכל להתאמן עליו ולראות את ליבו נשבר.
אחרי שאסטלה הולכת פיפ דורש ממיס האווישם להסביר לו מדוע היא גרמה לו להאמין שהיא המטיבה שלו, ושהוא נועד להתחתן עם אסטלה.
מיס האווישם אומרת שאסטלה תשבור את ליבו של דרמל, אך פיפ עונה שלדרמל לא יהיה אכפת כלל מאסטלה.
בעזרתו של ומיק, פוקט מוצא מקום מסתור למגוויץ'.
מתברר להם שג'נטלמן מהמועדון של פיפ, מציע סכום כסף גדול להסגרתו של מגוויץ'.
פיפ מתאר את האיש בפני מגוויץ', שמגלה את זהותו האמיתית.
האיש הוא קומפייסון, שאיתו נאבק מגוויץ' בביצות.
פיפ ופוקט מבינים שקומפייסון הוא החתן שזנח את מיס האווישם ביום חתונתה.
מגוויץ' מבטיח לפיפ שכספו הגיע מעבודה קשה ולא ממעשי רצח.
פיפ מספר שהוא התנכר למשפחתו.
אסטלה נישאה לדרמל, והמכתבים שהיא מקבלת אינם נפתחים, ומוחזרים לשולחת, מיס האווישם.
פיפ, שאינו מוכן להשתמש בכספו של מגוויץ', מבקש ממיס האווישם כסף עבור הרברט פוקט.
באי רצון בולט היא נותנת לו את הכסף ומבקשת את סליחתו.
אחר כך היא שורפת מכתבי אהבה שקבלה מקומפייסון, שמלתה מתלקחת והיא עולה באש.
פיפ חוזר כדי להצילה, אך לשווא.
מגוויץ' מספר לפיפ על עברו.
הוא היה נשוי לאישה בשם מולי, והייתה להם בת.
יום אחד קומפייסון ניסה לאנוס את מולי, והיא נאבקה בו ופצעה אותו.
היא הועמדה לדין על רצח ונכלאה.
כאשר מגוויץ' חזר לביתו נודע לו שאשתו בכלא ובתו מתה.
בזכות ג'אגרס מולי ניצלה מתלייה, אך מגוויץ' התחיל לשתות והדרדר לפשע.
הוא נעצר על פשע שעשה יחד עם קומפייסון.
בעוד שקומפייסון קיבל שנתיים מאסר מגוויץ' קיבל מאסר עולם.
פוקט וומיק מוצאים ספינה שבה יוכל מגוויץ' להימלט מלונדון, ופיפ מחליט להצטרף אליו.
אורליק מגלה את הקשר בין פיפ למגוויץ' ומספר על כך לקומפייסון.
אורליק תוקף את פיפ אך פיפ מצליח לגבור עליו.
כאשר הם חותרים בסירה לעבר הספינה, משיגים אותם בסירה אחרת קומפייסון וכמה שוטרים.
מגוויץ' דוקר למוות את קומפייסון, והוא עצמו הוכה קשות על ידי השומרים ונלקח למעצר.
פיפ הולך לראות את ג'אגרס, הוא פוגש שם את המשרתת מולי, ומבין שזו היא אשתו של מגוויץ'.
עוד מתברר לו שאסטלה היא בתם של מגוויץ' ומולי.
ברגעי חייו האחרונים של מגוויץ' פיפ מספר לו שביתו עדיין חיה, והיא יפהפייה ושהוא, פיפ, אוהב אותה.
אסטלה מתחתנת עם דרמל וסובלת מנחת זרועו.
הוא מתעלל גם בסוס שלו, ולבסוף הוא נהרג מבעיטה של הסוס.
אסטלה נשארת אלמנה ויורשת את הונו של דרמל וגם את בית סאטיס של מיס האווישם.
פיפ שחייב עדיין פאונד אחד לנושיו מתכוון לעזוב את לונדון.
אך ומיק מודיע לו שג'ו שילם את החוב.
פיפ חוזר לביתו של ג'ו ומבקש את סליחתו.
פיפ הולך לראות את ביתה של מיס האווישם ופוגש שם את אסטלה.
ריי וינסטון - אייבל מגוויץ'
ג'יליאן אנדרסון - מיס האווישם
דאגלס בות' - פיליפ "פיפ" פיריפ
מארק אדי - הדוד פמבלצ'וק
פרנסס בארבר - גברת ברנדלי
טום בורק - בנטלי דרמל
שון דולי - ג'ו גארג'רי
אוסקר קנדי - פיפ הילד
הארי לויד - הרברט פוקט
איזי מייקל-סמול - אסטלה הצעירה
פול ריס - קומפייסון / דנבי
פול ריטר - ג'ון ומיק
ג'ק רות' - דולג' אורליק
קלייר ראשברוק - מרת ג'ו
מרי רוסקו - האנה, המשרתת של מיס האווישם
אנדרו בון - ריימוד פוקט, אביו של הרברט
אביגיל בונד - קמילה פוקט, אמו של הרברט
מייקל קולגן - מלקוחותיו של ג'אגרס
ארוס ולהוס - הרברט פוקט הצעיר
סטיב לייטלי - מייק, הפקיד של ג'אגרס
ויל טיודור - מעריץ של אסטלה
דייב ליג'ינו - בוריט, סוהר בניוגייט
ביולי 2011 נערכו צילומי הסרט ב"בית הולדנבי" קרוב לנורת'האמפטון, ששימש עבור צילומי החוץ של "בית סאטיס".
צילומי הפנים נערכו באחוזה לאנגליברי, קרוב לווטפורד שבהרטפורדשייר.
בית משפחת גארג'רי והנפחיה נבנו באזור הביצות ממזרח לעיירה טולסברי שבאסקס.
הכנסייה שבסצנות הפתיחה היא כנסיית סט.
תומאס בקט בכפר הנטוש פיירפילד שבקנט.
פנים הבית של משפחת גארג'רי צולם בחוות לוטון הו בבדפורדשייר.
תקוות גדולות הוא סרט טלוויזיה משנת 1974 עיבוד לרומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס.
את הסרט ביים ג'וזף הרדי, כתב את התסריט שרמן ילן ואת הפסקול הלחין מוריס ז'אר.
כוכבי הסרט היו מייקל יורק בתפקיד פיפ, סיימון גיפס-קנט בתפקיד הילד פיפ ושרה מיילס כאסטלה.
הסרט הופק עבור הטלוויזיה האמריקאית והוקרן בבתי הקולנוע בבריטניה.
בניגוד לכל שאר העיבודים שנעשו לרומן, בסרט זה אותה שחקנית (שרה מיילס בת ה-33) גילמה את דמותה של אסטלה הצעירה וגם את אסטלה המבוגרת יותר.
הסרט צולם בטכנולוגיית איסטמנקולור והשתתף בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי של מוסקבה ב-1975.
מרגרט לייטון - מיס האווישם
רוברט מורלי - הדוד פאמבלצ'וק
ג'וס אקלנד - ג'ו גארג'רי
רייצ'ל רוברטס - גברת גארג'רי
אנדרו ריי - הרברט פוקט
ג'יימס פוקנר - בנטלי דרמל
ג'ון קלייב - מר וופסל
פטסי סמארט - גברת וופסל
מריה צ'ארלס - שרה פוקט
תקוות גדולות הוא סרט טלוויזיה משנת 1999 זוכה פרס באפט"א של רומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס.
הסרט הופק על ידי ה-BBC ושודר ב"מאסטרפיס תיאטר".
ילד בשם פיפ נתקל באסיר נמלט אשר מאיים עליו ודורש ממנו להביא לו מזון.
שנים אחר כך מתברר לפיפ שמישהו מיטיב איתו, ומבטיח להוריש לו הון רב.
פיפ משער שהמיטיבה שלו היא מיס האווישם, אישה עשירה שבביתה שיחק בילדותו, ושהוא מאוהב בבתה המאומצת אסטלה.
פיפ מאמין שמיס האווישם מייעדת אותו להיות החתן של אסטלה.
כל חלומותיו של פיפ מתרסקים כאשר בלילה סוער אחד הפושע שפגש בילדותו חוזר ומגלה את זהותו, שהוא מגוויץ' הוא מיטיבו.
בתחילה פיפ דוחה את מגוויץ' ואינו רוצה בקשר איתו אבל במשך הזמן הוא הופך להיות נאמן לו ונשאר עמו עד מותו.
גבריאל תומסון – פיפ הילד
לורה אייקמן – בידי הצעירה
שארלוט רמפלינג – מיס הווישם
קלייב ראסל – ג'ו גארג'רי
דניאל אוונס – הרברט פוקט
ג'יימס הילר – בנטלי דרמל
לזלי שארפ – גברת ג'ו גארג'רי
הסרט צולם במספר אתרים בקנט כמו "שירנס דוקס", "קינגזוור קאסל פדלסטימר", "צ'אטהם דוקס", בנהר מידוויי וכן באדינבורו.
בשנת 2000 זכה הסרט בפרס באפט"א לטלוויזיה בקטגוריית עיצוב התלבושות.
הוא היה מועמד גם בקטגוריות של איפור ועיצוב שיער, צילום ותאורה, והסאונד הטוב ביותר.
ב-1999 הסרט זכה בפרס RTS לטלוויזיה עבור הסאונד הטוב ביותר בסרט דרמה, פרס ההפקה, פרס התאורה והצילום הטובים ביותר.
עוד היה מועמד לפרס בתחום העריכה.
הסרט היה מועמד לפרס אמי כמיני סדרה המצטיינת של השנה.
תקוות גדולות היא מיני סדרה בת 12 חלקים משנת 1981, עיבוד טלוויזיוני של לרומן "תקוות גדולות" מאת צ'ארלס דיקנס.
את הסדרה ביים ג'וליאן אמייס ואת התסריט ג'יימס אנדרו הול.
תקוות גדולות הוא סרט קולנוע בריטי משנת 1946 שביים דייוויד לין המבוסס על הרומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס.
בסרט מככבים ג'ון מילס, ברנרד מיילס, פיליי קורי, ג'ין סימונס, מרטיטה האנט, אלק גינס וולרי הובסון.
הסרט זכה בשני פרסי אוסקר, בקטגוריות התפאורה והצילום הטובים ביותר, והיה מועמד לשלושה פרסי אוסקר נוספים, לסרט הטוב ביותר, לבמאי הטוב ביותר ולתסריט הטוב ביותר.
את ההשראה לסרט קיבל דייוויד לין מעיבוד לתיאטרון שראה ב-1939. בגרסה זו אלק גינס גילם את דמותו של הרברט פוקט ומרטיטה האנט שיחקה בתפקיד מיס האווישם.
הם שבו וגילמו את אותן הדמויות גם בסרט הקולנוע.
את התסריט כתבו דייוויד לין, אנתוני הבלוק-אלן, ססיל מק'גיברן, רונלד נים וקיי וולש.
המפיק היה רונלד נים והצלם גאי גרין.
זה היה הסרט הראשון מבין השניים שביים לין המבוססים על רומנים מאת דיקנס, הסרט השני היה "אוליבר טוויסט" מ-1948.
פיליפ "פיפ" פיריפ (אנתוני ואגר) הוא ילד יתום הגדל אצל אחותו המרשעת ובעלה ג'ו גרג'רי (ברנרד מיילס), נפח טוב לב.
יום אחד נתקל פיפ באסיר נמלט, אייבל מגוויץ' (פינליי קורי), המאיים על הילד ודורש ממנו להביא לו אוכל ופצירה כדי לנסר את השלשלאות שלרגליו.
מגוויץ' נתפס על ידי השוטרים כשהוא תוקף אסיר נמלט אחר, ונלקח לספינת אסירים.
מיס האווישם (מרטיטה האנט) היא אישה תמהונית ועשירה.
היא מבקשת מפיפ לבקר בביתה כדי לארח לה לחברה ולשחק עם בת חסותה, אסטלה (ג'ין סימונס) ילדה יפה אך אכזרית.
אסטלה לועגת לפיפ בכל הזדמנות על מנהגיו המחוספסים, אבל פיפ מתאהב בה בכל זאת.
הביקורים מסתיימים כשמלאו לפיפ 14 שנים והוא אמור להתחיל לעבוד כשוליה של נפח.
גם אסטלה עוזבת את הבית ונוסעת לצרפת ללמוד להתנהג כליידי.
שש שנים אחר כך מגיע לבקר את פיפ עורך הדין של מיס האווישם, מר ג'אגרס (פרנסיס ל.
סאליבן) ומודיע לו שיש לו מיטיב מסתורי שמציע להפוך אותו לג'נטלמן כזה עם "ציפיות גדולות".
פיפ (ג'ון מילס) מניח שהמטיבה האלמונית היא מיס האווישם.
הוא נוסע ללונדון, שם ג'אגרס ארגן לו מקום מגורים עם הרברט פוקט (אלק גינס), שגם ילמד את פיפ להתנהג כג'נטלמן.
הרברט מספר לפיפ על מיס האווישם, אך לפני שנים רבות ננטשה ביום כלולותיה, והיא נחושה להתנקם בכל הגברים כולם, והיא משתמשת באסטלה ככלי למטרה זו.
אחרי שמלאו לפיפ 21 שנים, מגיע ג'ו גרג'רי לביקור, ומוסר הודעה ממיס האווישם המבקשת מפיפ לבוא לביתה.
פיפ שמח למצוא שם את אסטלה שחזרה מחו"ל (ואלרי הובסון).
אבל היא מזהירה אותו שוב "אתה חייב לדעת פיפ, אין לי לב".
מכאן ואילך אסטלה ופיפ מבלים זמן רב ביחד.
היא מתוודה בפניו שלמרות שהיא מפלרטטת עם בנטלי דרמל העשיר, אין בליבה שום רגש אליו.
אל פיפ מגיע לפתע אורח מן העבר, מגוויץ', שמגלה לו שהוא מיטיבו המסתורי.
פיפ, שהניח שמיס האווישם היא הפטרונית שלו, הבין שהיא רק מנצלת אותו.
פיפ, שעולים בלבו חשדות לגבי דרמל, הולך לפגוש את אסטלה בביתה של מיס האווישם.
אסטלה מספרת לפיפ שהיא מתכוונת להתחתן עם דרמל.
פיפ מתעמת עם מיס האווישם ואומר לה "אני אומלל כפי שתמיד רצית שאהיה".
מיס האווישם מבינה לבסוף את הנזק שגרמה, ומבקשת ממנו שיסלח לה.
פיפ עוזב את החדר, וכשהיא קמה כדי ללכת בעקבותיו, האש מהאח אוחזת בשמלתה ומיס האווישם עולה בלהבות.
פיפ שומע את הצעקות וחוזר בריצה, אך אינו מצליח להציל אותה.
אחרי שפיפ הוזהר שאויבו הוותיק של מגוויץ' (האסיר הנמלט השני מתחילת הסרט) מודע לכך שמגוויץ' נמצא בלונדון, פיפ מתכונן להבריח את מגוויץ' בספינה ליבשת אירופה ולהתלוות אליו לשם.
פיפ, הרברט ומגוויץ' חותרים בסירה לעבר הספינה, אבל שוטרים עוצרים בעדם.
מגוויץ' ואויבו נאבקים זה בזה במים, מגוויץ' נפצע קשה והשני נהרג כשהוא נתפס בגלגל המשוטים של הספינה.
מגוויץ' סיפר לפיפ על בתו הקטנה שמתה, וחשדו של פיפ שמדובר באסטלה מתברר כנכון, כשמר ג'אגרס מספר לו על התינוקת שמיס האווישם אימצה.
פיפ מבקר את מגוויץ' הגוסס ומספר לו שבתו חיה ושהיא יפה ועשירה ושהוא פיפ מאוהב בה.
פיפ נופל למשכב, והוא מועבר לביתו של ג'ו גארג'רי המטפל בו עד להחלמתו.
פיפ חוזר ומבקר בבית הנטוש של מיס האווישם ומוצא שם את אסטלה.
מתברר מר ג'אגרס גילה לדרמל את זהותם של הוריה, והוא ביטל את האירוסים ביניהם.
אסטלה מתכוונת לחיות בבדידות בבית שאותו ירשה.
פיפ קורע את הווילונות, פותח את החלונות הגדולים ומאפשר לאור השמש לחדור לתוך החדר; לראשונה אחרי שנים רבות השמש מאירה את החדר ומגלה קורי עכביש, אבק ורקבון.
פיפ אומר לאסטלה שהוא מעולם לא הפסיק לאהוב אותה.
היא מהססת מעט, ואחר כך היא מחבקת אותו והשניים יוצאים ביחד מהבית.
ג'ון מילס - פיפ המבוגר
ג'ין סימונס - אסטלה הילדה (בגרסה מאוחרת יותר של "תקוות גדולת" משנת 1989 בבימויו של קווין קונור גילמה סימונס את דמותה של מיס האווישם)
ואלרי הובסון - אסטלה המבוגרת, היא גילמה גם את דמותה של מולי
מרטיטה האנט - מיס האווישם
פינליי קורי - אייבל מגוויץ'
ברנרד מילס - ג'ו גרג'רי
אלק גינס - הרברט פוקט המבוגר
אנתוני ואגר - פיפ הילד
ג'ון פורסט - הרברט פוקט הילד
פרדה ג'קסון - גברת ג'ו גרג'רי
איבור ברנרד - מר ומיק
טורין טאצ'ר - בנטלי דרמל
היי פטרי - הדוד פאמבלצ'וק
אוורלי גרג - שרה פוקט
הסרט "תקוות גדולות" זכה בפרס אוסקר לתפאורה הטובה ביותר (לג'ון בריין, ולווילפרד שינגלטון) ובפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר בשחור-לבן.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ולפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
תקוה לוי (13 בפברואר 1960 – 2 באוגוסט 2012) הייתה פעילה פמיניסטית שנאבקה למען נושאים חברתיים, פוליטיים, חינוכיים ומגדריים.
עמדה בראש עמותת הל"ה בין השנים 1987–2012, עמותה לה הקדישה את מרב ימיה שתומכת בחינוך שוויוני.
תקוה לוי נולדה באשקלון ב-1960 למשפחת פועלים.
אביה עבד בתעשייה האווירית, ואימה עסקה בתפירה וניקיון.
בגיל 12 אובחנה לוי כמחוננת ונשלחה ללמוד בפנימיית בויאר בירושלים.
בשנת 1982 התקבלה ללימודים באוניברסיטה העברית בירושלים, שם למדה בחוג לספרות לתואר הראשון והשני.
בלימודיה התמקדה בשירה עברית ופלסטינית, והתעניינה בעיקר בקשר בין המשורר/ת לבין האדמה והנוף בתוכם היא יוצרת.
בתקופת לימודיה הצטרפה לתא הסטודנטים היהודי-ערבי קמפו"ס, והייתה פעילה ומעורבת למען שיתוף פעולה בין יהודים וערבים הן בירושלים והן בנווה שלום.
במהלך לימודיה הקימה במסגרת "התוכנית לפעילי ציבור" את פרויקט עידוד שפעל למען קידומם האקדמי של תלמידים יוצאי השכונות ועיירות הפיתוח.
לוי עבדה כעורכת עיתון "פעמון השכונות" לצידו של במאי הסרטים, בני זאדה, והייתה בין מקימי המכללה העממית "תידוע".
מ-1987 עמדה בראש עמותה הל"ה - הורים למען החינוך.
היא ניהלה את העמותה והובילה אותה במשך עשרים וחמש שנים.
פועלה לקידום החינוך בשכונות ועיירות הפיתוח
לימודיה של לוי בפנימיית בויאר שבירושלים השפיעו מאוד על חייה ועל תפיסתה החינוכית.
מטרתה של התוכנית הייתה לאתר ילדים מחוננים בעלי פוטנציאל אנושי וקוגניטיבי משכונות עוני ועיירות פיתוח וחינוכם במסגרת פנימייתית במשך ארבע שנים, מתוך שאיפה כי בתום לימודיהם ישובו ילדים מתבגרים אלה אל כור מחצבתם ויובילו שינוי ויעלו את רמתו של המקום ממנו באו.
תוכנית זו השתלבה עם רצונם של מנהיגי האומה לעצב את הקולקטיב הישראלי על האתוס הציוני, שבנה עצמו על המתח בין האוריינטאלי ליורוצנטרי, מזרח מול מערב.
היהודים שהגיעו מארצות ערב הפכו להיות אובייקט שהמנהיגים ביקשו להטמיע ותכננו תוכניות הטמעה עבורם ועבור ילדיהם המבוססות על ערכים מערביים והעדפתם על פני הערכים המזרחיים.
יחסה של תקוה לתקופה זו טעון מאוד, מצד אחד בית הספר היווה עבורה ועבור חבריה בית, אך מאידך היא מעלה את הקשיים הנובעים מעקירת הילדים מביתם והפער שנוצר בינם לבין משפחתם .
לוי סיפרה לימים שהאידיאל שהנחה אותה ואת חבריה בתקופת הלימודים בפנימייה היו הילדים הירושלמים שלמדו איתה בבית הספר.
ילדים מבתים עשירים שנהנו משפע כלכלי, ילדים שייצגו את העולם האשכנזי המערבי.
מודל אותו טיפחה ועודדה הפנימייה.
תקופה זו השפיעה מאוד על פועלה ותפיסתה החינוכית, פמיניסטית, חברתית, פוליטית ומזרחית.
לימים היא מחתה נגד המערכת ההגמונית האשכנזית מערבית שטיפחה מתי מעט, כמוה, אך הותירה מאחור ילדים רבים שלא סיימו בית ספר תיכון, ולא רכשו השכלה גבוהה.
בדומה לאותם 29 ילדים בני כיתתה בבית הספר היסודי.
מבחינתה ילדים כמותה שנבחרו בקפדנות שמשו כ- ילדים אלה שימשו עבורה כמטאפורה לנחשלותם של ילדים רבים.
היא זעקה את כאבם של ילדים אלה שהמערכת התנכרה להם בשאלתה .
בתפיסתה החינוכית היא התנגדה להוצאת ילדים ממקומם הטבעי ומהקודים המוכרים להם אל מקום שמנסה ליצור להם זהות חדשה.
חוויה זו היוותה מנוף למפעל חייה: ארגון הל"ה שבראשו עמדה מ-1987 עד יום מותה בשנת 2012. הל"ה- הורים למען החינוך בשכונות ובעיירות הפיתוח.
עמותה שנאבקת למען זכויות שוות לכל הילדים מכל המגזרים במערכת החינוך.
היא הקדישה את חייה לקירוב הורים מקבוצות מוחלשות לעשייה הפדגוגית.
לוי פעלה למניעת נשירת תלמידים מבתי ספר, נגד הסללה של תלמידים "רגילים" למסגרות החינוך המיוחד, תלמידים שרובם המכריע היו מזרחים, יוצאי אתיופיה וערבים.
היא פתחה כיתות קטנות במשרדי הל"ה בתל אביב וגייסה אינטלקטואלים ללמד בהם.
לצד זה היא הקימה קבוצות הורים משכונות ברחבי הארץ, כולל מקומות של יוצאי אתיופיה שלא היו מודעים לזכויותיהם.
היא האמינה שהפתרון לפער בין ילדי השכונות ועיירות הפיתוח לילדים האחרים בארץ נעוץ בהורים ומעורבותם הפעילה בקביעת המדיניות החינוכית של בית הספר.
עמותת הל"ה העניקה קורסי הכשרה להורים שיקנו להם ידע וכלים כדי להיות חלק ממוקדי קבלת ההחלטות הפדגוגיות בבית הספר ובמערכת החינוך הישובית.
לוי ראתה את מטרתו של הארגון בהקניית תודעה ביקורתית.
תנועה המשלבת היבטים של עזרה עצמית, מחאה ושינוי הזהות של קהל היעד מקורבנות לשחקניות פוליטיות.
שינוי העצמי של הפונים ושינוי יחסיהם עם האחרים כאמצעי לכינון סוכנות אישית וקולקטיבית.
לוי התנגדה ל"פתיחת אזורי הרישום", מדיניות משרד החינוך המאפשרת להורים לרשום את ילדיהם לכל בית ספר בו הם מעוניינים.
רעיון זה לדעתה חותם את הגולל על הסיכוי לשפר את בתי הספר הקיימים בשכונות במקום לעודד ולחזק אותם.
בתחילת דרכה הציבה עמותת הל"ה לעצמה יעדים מהפכניים, אך עם הזמן הבינה לוי שלהישגים ניתן להגיע בעיקר דרך צעדים קטנים ומדודים כשהשינוי חייב להיעשות עם המערכת ולא בעימות עימה.
היא סברה כי תפקיד העמותה מול מנהלי בית הספר או מול מחלקת החינוך של הרשויות המקומיות.
היא פעלה למען חינוך שווה לכולם.
פעילותו של ארגון הל"ה שימש בידיהן של נשים מוחלשות רבות מנוף להתפתחות אישית.
הסמינרים וההשתלמויות הקנו להן ידע משפטי, בירוקרטי, חינוכי וסוציולוגי שסייע להן לצבור ניסיון בניהול מאבקים מול מערכות המדינה.
בתקופת לימודיה באוניברסיטה העברית בירושלים התגבשה תודעתה הסוציו-פוליטית.
היא הצטרפה לתא סטודנטים יהודי-ערבי קמפו"ס – קבוצות למעורבות פוליטית וחברתית סטודנטיאלית.
ישראלים כלוי שהצטרפו לקבוצה זו ראו בשמאל האשכנזי מעמד בינוני מנותק ממעמד הפועלים, מעיירות הפיתוח והשכונות ולכן הם יצרו תא שמאלני מזרחי ערבי שייתן מענה למצוקותיהם.
יחד עם חבריה וחברותיה המזרחיים הייתה לוי מעורבת בפעילות יהודית- פלסטינית בירושלים.
חלק מפעילותם נעשתה בנווה שלום, יישוב משותף ליהודים וערבים כאחד.
לוי וחבריה ביקשו להפריך את הטיעון לפיו מזרחים הם ימניים בלבד.
היא האמינה בשיח בין ישראלים ופלסטינים, סיום הכיבוש וישוב הסכסוך ישראלי פלסטיני.
לוי הגדירה את זהותה כיהודיה־ערביה לא בשל מוצאה העיראקי, אלא מתוך היבט חברתי פוליטי.
בראייתה הקשר בין יהודים וערבים הוא מקור לדיאלוג וקרבה ופתח לסיום הסכסוך של ישראל עם שכנותיה.
ההתכחשות למקורות המזרחיים גורמים לפער ושנאה בין העמים.
לדעתה על אף הניתוק מארץ המוצא שלה, עיראק, ההמשכיות שלה ושל היהודים המזרחים עם הערביות עדיין מתקיימת ולא ניתן לנתקה.
פעילותה הפוליטית למען השלום באה לידי ביטוי גם במפגש בטולדו שבספרד ב-1989. המפגש נערך ביוזמתה של סימון ביטון, פעילה מזרחית, שהובילה לכינוס בין נציגים ונציגות מזרחיים מארגונים שונים בישראל לבין פלסטינים בעלי תפקידים חצי רשמיים.
המפגש הזה היווה התרסה נגד החוק שאסר מפגשים מסוג זה באותה עת.
בין הפעילות הפמיניסטיות המזרחיות הבולטות היו: ענת סרגוסטי, ויקי שירן, אילנה סוגבקר ותקוה לוי.
בנאום שנשאה בטולדו היא העלתה את תפיסתה לגבי פתרון הסכסוך.
בעיניה, סיום הסכסוך אינו יכול להיעצר ברעיון של שתי מדינות לשני עמים בגבולות 67, אלא ביצירת מדינה אחת שווה לכולם.
כדי שמצב זה יתרחש צריכים להיווצר שלושה שלבים הכרחיים: הקמת שתי מדינות לשני העמים, יצירת גבול פתוח משמעותי בין הצדדים, ובשלב האחרון למזרחים יהא תפקיד בהסדר החדש כיהודים ערבים לגשר בין העמים וליצור חיי שיתוף ואחווה שוויוניים בין ישראלים לפלסטינים.
לדבריה מהות הסכסוך נעוצה באי קבלתה של ישראל את תרבותו של האזור, ומי יותר מהמזרחים מכיר ומבין תרבות זו.
במפגש עלתה הקרבה התרבותית בין המזרחים לפלסטינים ובחינת השימוש בערביות כמצע משותף לצדדים.
מפגש זה היה משמעותי עבור לוי והמשתתפים האחרים, משום שזו הייתה הפעם הראשונה בה נפגשו מזרחים ומזרחיות יהודים עם הנהגה פלסטינית בכירה ושוחחו ביניהם על השלום ללא המתווכים המסורתיים.
מפגשים שעד אותה תקופה היו נחלת האליטה האשכנזית בלבד.
חמש עשרה שנים לאחר המפגש בטולדו כאבה תקוה את המשך הסכסוך בין ישראל והפלסטינים, את הדם הממשיך להישפך עם זאת, הייתה בה אופטימיות שדברים ישתנו ויובילו לשלום.
שירה "תאנה" מעיד במשהו על הלך רוחה הפוליטי חברתי.
בתחילת שנות ה-90 פעילותה הפמיניסטית של לוי תפסה תאוצה, והיא יחד עם קבוצת פעילות חברתיות מארגון הל"ה נכנסות לזירה הפמיניסטית הישראלית כדי להוסיף את קולן לשיח הפמיניסטי ולהציב את הזכויות והצרכים של נשים מזרחיות וקבוצות מיעוט אחרות על סדר היום, אך הפוליטיקה הפמיניסטית הישראלית, אשכנזית דחקה לשוליים את הנשים המזרחיות.
היא הדירה אותן והן בבחינת שקופות ובלתי נראות בעיניה.
תביעתן של המארגנות המזרחיות, ביניהן לוי, כי יכירו בכך שהמזרחיות הן קבוצה מובחנת בעלת היסטוריה שונה של דיכוי ואפליה, ומכאן סדר יומן הפוליטי שונה, לא נענתה.
הנשים הפמיניסטיות היהודיות הלא מזרחיות דרשו מהמזרחיות שלא ידברו על האישה המזרחית, אלא רק על דיכוי מצד הגבר המזרחי.
על כך לוי אמרה מעל הבמה כבר בכנס התשיעי של הפמיניזם הישראלי עולים אותות הפירוד בין הפמיניסטיות המזרחיות לאשכנזיות שהפכו לאקורדים צורמים בכנס הפמיניסטי העשירי.
כנס זה חשף את המתחים הפנימיים בין הנשים בפמיניזם הישראלי.
יחסן המזלזל והעוין של הנשים המארגנות שדברו על "אחיות" (sisterhood), אך התנהגותן הייתה מדכאת ופטרונית.
הנשים האשכנזיות התעלמו מהנשים המזרחיות ומצרכיהן.
התנהגות זו הובילה את תקוה וחברותיה המזרחיות כמו אלה שוחט, ומירה אליעזר לפרוש מהתנועה הפמיניסטית הכללית, המיינסטרימית.
כך האכזבה מהתנועה הפמיניסטית הובילה להקמתו של כנס הנשים המזרחיות הראשון בנתניה ביולי 1996 תחת הכותרת "אנחנו כאן וזה שלנו".
בין מארגנות הכנס היו: מירה אלעזר, נוגה בוזגלו דגן, תקוה הוניג-פרנס, רונית חכם, הנרייט דהאן, ורה קרקו וכן לוי.
לוי פעלה ללא לאות הן בהל"ה והן בשדה הפמיניסטי כדי להעצים נשים להיחלץ מהמסגרת הסטריאוטיפית המקבעת אותן כאובייקט ולתבוע את קולן וזכותן להשתתף כשוות בחיים החברתיים.
היא ראתה בכל מאבק של נשים לשינוי מצבן חלק ממאבק פמיניסטי.
לוי ראתה בפמיניזם מכשיר לפיתוח תודעה ביקורתית ורצון להניע סוכנות קולקטיבית: הנשים תשמשנה כשגרירות של פמיניזם בקהילותיהן.
לוי הייתה אישה רבת פעלים שעולמות שונים השתלבו בתוך חייה, והיא פעלה בנחישות ואמונה למען צדק ושוויון.
היא האמינה שהמאבקים המגדריים, מזרחיים, חינוכיים ופוליטיים אחד הם, ולא ניתן להפריד ביניהם, ולא ניתן היה להפריד אותה מהם.
חברתה, פרופסור אלה שוחט אמרה עליה:
"אני יהודי- ערבי, ריאיון עם שמעון בלס".
"אל תטפחו אותנו- למדו אותנו".
"מעורבות הורים- הנתיב לשינוי משמעותי בחינוך".