tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ממשלת רפובליקת קפריסין (היוונית) קראה פעמים רבות לאפשר את מימוש זכות הקניין של היוונים שגורשו מצפון קפריסין, ותבעה לאפשר ל-200,000 קפריסאים יוונים עקורים לחזור לרכושם.
במהלך השנים התרחשו עימותים רבים בין תושבי צפון קפריסין הטורקים לבין פליטים יוונים שנותרו במדינה.
במהלך עימותים אלימים קרו מספר מקרי מוות של פליטים יוונים, שנורו על ידי אנשי הזאבים האפורים או ארגונים פרו-טורקיים דומים.
מצב זכויות האדם בבלארוס נחשב לירוד בעיניי מספר גורמים, בהם מדינות דמוקרטיות מערביות וארגוני זכויות האדם.
הפרות של זכויות אדם מתועדות בדו"חות של מחלקת המדינה של ארצות הברית, אמנסטי אינטרנשיונל, משמר זכויות האדם וארגונים נוספים.
במדינה קיים דיכוי של ארגוני זכויות אדם, עיתונאים עצמאיים, מיעוטים לאומיים ופוליטיקאים מהאופוזיציה.
במהלך הבחירות לנשיאות בלארוס 2020 וההפגנות בבלארוס (2020–2021) נעצרו מעל ל-1,000 אסירים פוליטיים, ומספר מפגינים מתו כתוצאה מאלימות משטרתית.
ממשלת בלארוס לא חקרה את מקרי האלימות.
ביולי 2021 פתחו הרשויות בקמפיין נגד הארגונים הלא-ממשלתיים שעדיין פעלו במדינה, וגרמו לסגירתם של לפחות 270 ארגונים, בהם כל ארגוני זכויות האדם שפעלו במדינה.
הנשיא אלכסנדר לוקשנקו הנהיג במדינה משטר סמכותני, ובלארוס מתוארת במדינות המערב כדיקטטורה.
בשנת 1997 הושעתה חברותה של בלארוס במועצת אירופה.
ארצות הברית והאיחוד האירופי הטילו סנקציות על פקידי ממשל רבים בבלארוס האחראים על דיכוי פוליטי, היעלמות כפויה, עינויי מתנגדים, תעמולה והונאת בחירות.
ב-10 ביולי 1994 נבחר אלכסנדר לוקשנקו לנשיא בלארוס, לאחר שזכה ב-80% מהקולות.
מאז לא נערכו בחירות חופשיות במדינה.
בכל מערכות הבחירות זוהתה הונאת בחירות על ידי הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, האו"ם, האיחוד האירופי וארצות הברית.
במערכת הבחירות בבלארוס בדצמבר 2010 נערכו הפגנות מחאה נגד הממשלה, שדוכאו באלימות על ידי המשטרה.
מאות מפגינים נעצרו, הוכו ונחקרו בעינויים על ידי משטרת בלארוס ועל ידי הוועדה לביטחון המדינה.
מקרים של אלימות משטרתית גונו על ידי ארצות הברית והאיחוד האירופי.
במהלך הבחירות לנשיאות בלארוס 2020 פרצו ההפגנות בבלארוס (2020–2021).
מועמדי האופוזיציה, בהם ויקטור בבריקו, נעצרו ונמנע מהם להתמודד.
מאות מפגינים לא-אלימים נעצרו והוטלו עליהם קנסות כבדים.
חלקם נעצרו במעצר מנהלי ונחקרו בעינויים.
על אנשי ועדת הבחירות המרכזית הוטלו סנקציות בין-לאומיות.
מערכת המשפט בבלארוס מאופיינת בשיעור הרשעה גבוה במיוחד.
בשנת 2020 הסתיימו 99.7% מהתיקים הפליליים בהרשעה ורק 0.3% זוכו.
שיעור זה נמשך כבר מספר שנים.
מערכת המשפט מחמירה במיוחד כלפי אנשים המביעים את דעתם נגד הממשלה, בהם עיתונאים, פעילי זכויות אדם, ואזרחים המפרסמים הערות או בדיחות פוליטיות ברשתות החברתיות.
בלארוס היא המדינה היחידה באירופה שעדיין מונהג בה עונש מוות.
הנידונים למוות מוצאים להורג בירייה.
בבלארוס אסירים פוליטיים רבים, רובם מתנגדי משטר.
עיתונאים רבים נחטפו בהיעלמות כפויה וכנראה נרצחו, בהם יורי זכרנקו, ויקטור גונצ'ר, אנטול קראסוסקי ודמיטרי זאוודסקי.
ביולי 2024 שחררה בלארוס חמישה אסירים פוליטיים.
בבתי הכלא נותרו כ-1,400 אסירים פוליטיים, רבים מהם בתנאי כליאה ירודים ובמצב בריאותי קשה.
לפי דיווחי מחלקת המדינה של ארצות הברית, מערכת המשפט בבלארוס רוויה בשחיתות, חוסר יעילות ומעורבות פוליטית.
רבים מורשעים בהאשמות שווא ממניעים פוליטיים, ומערכת המשפט הפלילי משמשת ככלי להשתקת ארגוני זכויות אדם באמצעות מעצרים מנהליים.
משנת 2000 ואילך בלארוס מדורגת מתחת לכל שאר מדינות אירופה במדדי חופש העיתונות, מטעם ארגון עיתונאים ללא גבולות וארגונים נוספים.
על פי דיווחי הארגונים, ממשלת לוקשנקו מצמצמת את חופש העיתונות, התקשורת הממלכתית כפופה לנשיא, וקיימת צנזורה כבדה על כלי התקשורת.
עיתונאים עצמאיים רבים נעצרו בשל עבודתם, בהם פאבל שרמט, שנרצח לאחר מכן באמצעות מכונית תופת.
נעצרו גם עיתונאים שסיקרו את המחאות נגד הממשלה, והרשויות חסמו אתרי אינטרנט שהביעו תמיכה באופוזיציה.
רוב הפעילות הדתית בבלארוס היא של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
זרמים אחרים בנצרות, בהם נצרות פרוטסטנטית ונצרות קתולית, נרדפים ומוגבלים על ידי השלטון ולא מורשים לערוך טקסים דתיים בפומבי.
יהודים ומוסלמים במדינה חווים אפליה ונמנעים מלערוך טקסי דת בפומבי.
בשנת 2023 דורגה בלארוס על ידי ארגון Freedom House בדרגה הנמוכה ביותר בנושא חופש דת.
חופש ההתאגדות בבלארוס נמוך מאד.
ארגונים בבלארוס התומכים בממשלה נרשמים אצל רשם העמותות, אך בקשותיהם של ארגוני אופוזיציה נדחות שוב ושוב.
למשל, מפלגת הדמוקרטיה הנוצרית הבלארוסית נאלצה להגיש 7 פעמים בקשה לרישום עד שזו התקבלה.
החל מיולי 2021 פועל משרד המשפטים בבלארוס לסגירת ארגוני חברה אזרחית, ברובם ארגוני אופוזיציה (בהם החזית העממית (בלארוס)) וארגוני זכויות האדם.
בתוך מספר חודשים נסגרו לפחות 270 ארגונים, בהם כל ארגוני זכויות האדם שפעלו במדינה.
פעולה זו גונתה על ידי האיחוד האירופי.
ב-14 ביולי 2021 משטרת בלארוס ערכה חיפוש בבתי עובדי מרכז ויאסנה, ארגון זכויות אדם שהוקם על ידי פעילי אופוזיציה.
אלס ביאליאצקי ופעילים נוספים נעצרו.
ביאליאצקי הואשם בהעלמת מס ונדון ל-7 שנות מאסר.
בשנת 2022 זכה ביאליאצקי בפרס נובל לשלום, יחד עם שני ארגוני זכויות אדם נוספים.
פעילי זכויות אדם מטעם האו"ם תיעדו 450 מקרים של עינויים, תקיפה פיזית, השפלה, אלימות מינית והגבלת גישה למים, מזון, סיוע רפואי ומוצרי היגיינה.
באוגוסט 2020 הוקם בסלוצק מחנה ריכוז מוקף גדר תיל למתנגדי השלטון, אליו הועברו עצורים מכלא אוקרסטין.
בינואר 2021 הציע שר הפנים של בלארוס לבנות מתקנים דומים נוספים.
בשנת 2021 נכללה בלארוס ברשימת 10 המדינות הגרועות בעולם לעבוד בהן, בדו"ח של קונפדרציית איגודי העובדים הבין-לאומית.
בין השאר דווח על דיכוי ועדי עובדים, מעצרים שרירותיים, ומקרים חמורים של מניעת גישה למערכת המשפט.
גם ארגון העבודה הבין-לאומי מתח ביקורת דומה.
משנת 1999 מקשה הממשלה על פעילותם של ארגוני עובדים.
הארגונים נאלצו לעבור מחדש תהליך רישום, ואלה שלא נרשמו – נסגרו.
הוטלו מגבלות נוספות, בהן כמות מינימום של 500 עובדים רשומים בכל ארגון.
כמו כן דיני העבודה שונו, והם מאפשרים לכל מעסיק לפטר מיד עובד שנעצר עקב מחאה פוליטית.
בשנת 2021 סגרה הממשלה את ארגון זכויות האישה הגדול ביותר במדינה, שבין השאר טיפל מדי שנה באלפי מקרים של אלימות במשפחה ואפליית נשים.
הומוסקסואליות חוקית בבלארוס משנת 1994, אך עדיין קיימת אפליה רבה כלפי הומוסקסואלים, ומתרחשים בה מקרי תקיפה ממניעי הומופוביה שאינם מטופלים על ידי הרשויות, מכיוון שאין חוק בבלארוס שבאמצעותו ניתן להרשיע אדם בפשע על רקע הומופוביה.
תחת שלטון לוקשנקו נהרסו מבנים יהודיים רבים בבלארוס, בהם בתי כנסת, מוסדות חינוך ובתי קברות יהודיים.
על חורבות בית הקברות היהודי בגרודנו נבנה אצטדיון כדורגל.
במדינה מתפרסמת בגלוי ספרות אנטישמית, חלקה בשיתוף הכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
אחד היועצים הקרובים ללוקשנקו נהג לפרסם לעיתים קרובות מאמרים וספרים אנטישמיים, ובמספר מקרים לוקשנקו עצמו העיר הערות אנטישמיות.
אזור מערב בלארוס היה בעבר חלק מפולין, וכיום חיים בו כ-400,000 פולנים.
האזור סופח לבלארוס לאחר מלחמת העולם השנייה.
במדינה קיימת אפליה כלפי הפולנים, ורדיפה פוליטית של מנהיגיהם.
המיעוט הצועני במדינה סובל אף הוא מאפליה ומאלימות משטרתית.
באופן אירוני, דוברי בלארוסית מופלים בבלארוס.
משנת 2000 בערך, הדיונים במוסדות הממשלתיים ובבתי המשפט מתנהלים בשפה הרוסית, ואנשים המשוחחים ביניהם בבלארוסית חשודים כמתנגדים לשלטון.
זכויות המושבות נבחנו היה חיבור רב השפעה שפורסם ב-1764 על ידי האב המייסד סטיבן הופקינס.
הוא זכה לתפוצה נרחבת ועורר הסכמה חמה בכל המושבות.
ההיסטוריון תומאס ביקנל כינה אותו "המסמך המדהים ביותר שפורסם בתקופה שקדמה למלחמת המהפכה".
מושל מסצ'וסטס, תומאס האצ'ינסון, כתב כי "הוא עוצב בסגנון גבוה יותר מכל מה שנשלח על ידי מושבות אחרות".
עם מאמר זה, הופקינס הפך לרוד איילנד למה שסמואל אדמס היה למסצ'וסטס ומה שתומאס ג'פרסון היה לווירג'יניה.
הוא הודפס בהרחבה, והופקינס זכה להכרה כאחד ממנהיגי דעת הקהל במושבות.
בפילוסופיה, מקובל להבחין בין שני סוגים עיקריים של זכויות.
סוג אחד מכונה זכויות טבעיות, ומשמעותו היא זכויות המגיעות לאדם באופן טבעי (ומכאן נגזר שמן), מבלי התניה מוקדמת.
הסוג השני הוא זכויות חוקיות, כלומר כאלו הנובעות מקיומה של מערכת חוק ומשפט המעניקה לאדם זכויות.
המאפיינים העיקריים של זכויות טבעיות, הם היותן אוניברסליות - שייכות לכלל בני האדם, בסיסיות - כלומר יסודיות והכרחיות לקיומה של חברה אנושית, ובלתי ניתנות לערעור - משום שלאף אחד אין את הסמכות ליטול את זכותו הטבעית של אדם אחר.
אם כי חשוב לסייג כי אדם יכול לאבד את זכויותיו הטבעיות, למשל במצב בו הוא עצמו פוגע בזכויות טבעיות של בני אדם אחרים.
רעיון הזכויות הטבעיות נשען גם על משפט הטבע.
לעומתן, זכויות משפטיות הן כאלו שניתנות לאדם מתוקף היותו חלק מחברה המחזיקה במערכת מוסדרת של חוק ומשפט.
זכויות כאלה עשויות להשתנות ממדינה למדינה, הן אינן בסיסיות ואדם עשוי לאבד אותן במצבים מסוימים.
שורשי רעיון הזכויות הטבעיות מצויים כבר בפילוסופיה היוונית הקדומה, הוא התפתח בשלבים ולקראת עידן הנאורות הופיע אצל .
במהלך עידן הנאורות שימש הרעיון של משפט הטבע וזכויות טבעיות כדי לערער על זכותם האלוהית של מלכים, והוביל ליצירת מושגים כמו אמנה חברתית או זכויות האדם.
עם זאת, חשוב להבחין כי זכויות טבעיות הן תמיד זכויות שליליות, למשל, הזכות שלא יפגעו בחירותך או ייטלו את חייך.
לעומת זאת, ברשימה של זכויות אדם קיים ויכוח האם לכלול גם זכויות חיוביות, כמו זכויות כלכליות.
קיימות לא מעט גרסאות ורשימות שונות של זכויות המצויות בקטגוריה של זכויות טבעיות וזכויות אדם.
דוגמה קלאסית של ניסיון אוניברסלי לקבוע מה הן, מופיעה בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, אך למרות חשיבותה, היא אינה מחייבת מבחינה משפטית.
עם זאת, יש מי שסירבו לקבל את התיאוריה על קיומן של זכויות טבעיות, וטענו כי כל זכות היא זכות משפטית במהותה.
כך למשל ג'רמי בנת'ם שכינה אותן "שטויות", או שפינוזה שקבע כי "במצב הטבעי אין שום דבר שהוא טוב או רע בהסכמת הכל...
הדבר אפשרי רק במצב האזרחי, שבו מחליטים בהסכמה כללית מה טוב ומה רע וכל אדם חייב לציית למדינה", ובמקום אחר: "דבר ודאי הוא שהטבע ...יש לו זכות עליונה לכל דבר שביכולתו".
הניסיון לנמק את קיומן של זכויות טבעיות, נעשה בכמה דרכים שונות.
הוגים מוקדמים יותר בחרו במסלול דתי של הישענות על רעיונות המופיעים בכתבי הקודש.
גישה שכלתנית קדומה לנמק את הזכויות הטבעיות, מופיעה כבר ב-40 הדוקטרינות העיקריות של האסכולה האפיקוראית: "על מנת להשיג הגנה מפני אנשים אחרים, כל אמצעי להשגת מטרה זו הוא טוב טבעי", וגם "צדק טבעי הוא התחייבות לתועלת הדדית, כדי למנוע מאדם אחד לפגוע או להיפגע על ידי אחר".
זו גישה הרואה בזכויות גם מעין התחייבויות הדדיות בין בני האדם, כלומר לא זכות במובן של אדם פלוני זכאי לקבל את חייו, אלא זכות במובן של לאדם אלמוני ישנה התחייבות הדדית שלא ליטול את חייו של פלוני.
אחרים, כמו הוגי הכרזת העצמאות של ארצות הברית, ראו בזכויות היסוד "אמיתות המוכחות מאליהן שכל בני-האדם נבראו שווים, שהבורא העניק להם זכויות מסוימות שאי-אפשר לשלול מהם, וביניהן הזכות לחיים, לחירות ולרדיפת האושר".
גישה זו מתמקדת בשוויון בין בני האדם, ומשכך, אם שני בני אדם שווים, אין מקום שהאחד יחזיק בזכות על חייו או על חירותו של האחר.
עמנואל קאנט הציע את הנימוק התבוני, ולפיו: "מי שמפר את זכויות האדם מתכוון להשתמש באנשים אחרים כבאמצעי בלבד, בלי להביא בחשבון שבהיותם ישים תבוניים צריך תמיד ובאותו הזמן להעריך אותם כתכליות".
במילים אחרות, לאדם אכן מגיעה זכות אקטיבית לשמר בידיו את השליטה על חייו וחירותו וכדומה, משום היותו יצור ייחודי בעל תבונה.
יש גם מי שתקף את הרעיון כולו, כמו הפילוסוף אלסדייר מקינטאייר שטען כי "קיומן של זכויות החלות על האדם רק מפני שהוא אדם, נשמע כמובן מוזר מעט...
האמת ברורה לעין: זכויות אלו אינן קיימות כלל, והאמונה בהן כמוה כאמונה במכשפות ובחדי קרן", או פרידריך האייק שכתב: "עצם הקיום אינו מעניק זכות או תביעה מוסרית לאדם אחד נגד האחר".
לפי טענה זו, כל זכות יכולה להיות רק זכות חוקית, כלומר כזו שניתנת מעצם קיומה של מערכת משפטית מוסדרת, הבאה לאפשר מערכות יחסים יציבות בקהילה אנושית.
קיימות רשימות שונות של זכויות טבעיות ושל זכויות אדם, לעיתים מבלי להבחין ביניהן.
המרקיז דה לה פאייט שניסח עבור האספה המכוננת הלאומית בצרפת את הצהרת זכויות האדם והאזרח, כלל בה ארבע זכויות יסוד: חופש, קניין, ביטחון ועמידה נגד הדיכוי.
ג'ון לוק מציג רשימה של חמש זכויות: החיים, החירות, שלמות הגוף, העדר הכאב וזכות הקניין.
התפיסה של האבות המייסדים של ארצות הברית דיברה על זכויות החיים, החירות, הקניין ומימוש תפיסת הטוב.
אחרים, כמו איין ראנד, טענו שדי בקיומה של זכות יסוד טבעית אחת, הזכות לחיים, וממילא כל השאר הם נגזרות שלה.
עם זאת, חנה ארנדט העירה כי "אין מי שיוכל להגדיר, מתוך ביטחון מלא, מה הן לאמיתו של דבר זכויות אדם כלליות..."
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) באפריקה הן מוגבלות מאוד ביחס ליבשות אירופה, אמריקה, אוקיאניה וחלקים מסוימים באסיה.
מאז העשור הראשון של המאה ה-21, מספר מדינות מפותחות מיישמות או שוקלות חוקים המגבילים או אוסרים לחלוטין תמיכה כללית בתקצוב מדינות שמדכאות את זכויותיהם של אזרחי להט"ב בשטחן שכוללות לרוב מדינות אפריקאיות.
למרות זאת, ברוב המקרים, מדינות אפריקאיות שונות סירבו לשקול להרחיב את מעמד זכויות הלהט"ב באזורן לאורך השנים.
עם זאת, מרבית המחקרים שנעשו בנושא הוכיחו כי הומוסקסואליות הייתה חלק ניכר מתרבויות אפריקאיות שונות בעבר לפני הגעתם של המיסיונרים האירופאים בתקופה הקולוניאלית.
במדינות לא מפותחות בעלי משטרים מוסלמים שמיישמים את דין השריעה האסלאמי, בהם: סומליה, סומילילנד, מאוריטניה וצפון ניגריה, נטייה מינית הומוסקסואלית מוגדרת כפשע שדינו עונש מוות ולעיתים אף בסקילה באבנים.
למרות ההגנה החוקתית, אפליה ואלימות נגד להט"ב דרום אפריקאים עדיין דווחו כנוכחות במיוחד באזורים נידחים.
עם זאת, גילויי אפליה נדירים בהרבה בערים מרכזיות בהן קיימת סצנת להט"ב רחבה כגון: יוהנסבורג, קייפטאון, דרבן, פרטוריה, פורט אליזבת, איסט לונדון, בלומפונטיין, נלספרויט, פייטרמריצברג, קימברלי וג'ורג'.
שלוש הערים הגדולות במדינה, יוהנסבורג, דרבן וקייפטאון ידועות כיעדים בינלאומיים בקרב תיירות להט"ב.
בנוסף לדרום אפריקה שנחשבת לרוב למדינה האפריקאית המרכזית שמהווה תיירות להט"ב מרחבי העולם, כף ורדה נכללת לעיתים קרובות בציון התואר כפי שהוצג בסרט התיעודי טצ'ינדס משנת 2015 שסקר את הנושא.
בהיסטוריה של אתיופיה, הכרה בפעילות הומוסקסואלית מוגדרת בדרך כלל כמעורפלת, נתון שמוביל לכך שלא נותרו עדויות נדירות עבור קיום מחקר אקדמי.
עם זאת, ההגיוגרפיה "חייה והתמודדויותיה של אמנו וואלאטה פטרוס" משנת 1672 משמשת כהתייחסות הראשונה להומוסקסואליות בקרב נזירות בספרות האתיופית .
וואלאטה פטרוס וחברתה ללימודים אהטה קרסטוס מהכנסייה האורתודוקסית האתיופית היו נזירות ידידותיות שתוארו כמי ש-"חיו יחד באהבה הדדית, כמו נשמה וגוף עד המוות", בעוד שנזירות אחרות הוצגו כתאוותניות זו בזו.
עדיין לא ברור, איזו תפיסה מדויקת טיפחו המצרים הקדמונים כלפי הומוסקסואליות.
כל מסמך וספרות שונה המכילים למעשה סיפורים בעלי אופי מיני, מעולם לא שמו את טבעם של המעשים המיניים, אלא משתמשים בפרפרזות מגודרות ופרחוניות.
בעוד שסיפורים על שת והתנהגותו המינית עשויים לחשוף מחשבות והשקפות שליליות למדי, הכתובת בקברם של קנום-הוטפ וניאנק קנום עשויה להצביע על כך שהומוסקסואליות הוגדרה כנורמטיבית בקרב החברה המצרית העתיקה.
מסמכים מצריים עתיקים אינם מציינים באף אזכור בבירור כי מערכות יחסים הומוסקסואליות נתפסו כראויות לגינוי או כנתעבות בעוד כי אף מסמך מצרי עתיק איננו מזכיר גם כן מעשים הומוסקסואלים ככאלו אשר הוטלו עליהם עונשים.
לפיכך, הערכה מדויקת נותרה בעייתית.
על פי הפרשנויות המקובלות לתורה, ויקרא י"ח 3 רומז לנוהג שמצרים העתיקה התירה לשתי נשים או שני גברים להינשא זה לזה.
המקרה הידוע ביותר של הומוסקסואליות אפשרית במצרים העתיקה הוא זה של שני הפקידים הגבוהים בהיררכיה, קנום-הוטפ וניאנק קנום.
שני הגברים חיו ושירתו תחת פרעה ניוזר במהלך השושלת החמישית של מצרים (2494–2345 לפני הספירה).
לקנום-הוטפ וניאנק קנום היו משפחות משלהם עם ילדים ונשים, אך לאחר שנפטרו, החליטו ככל הנראה משפחותיהם לקבור אותם יחד באותו קבר מסטבה אחד.
במסטבה זו, מספר ציורים מתארים את הזוג מחבקים זה את זה ונוגעים בפניהם אף על אף.
תיאורים אלה משאירים הרבה מקום לספקולציות, כיוון שבמצרים העתיקה נגיעה באף אחד של השני על ידי אף אחר ייצגה בדרך כלל נשיקה.
אגיפטולוגים והיסטוריונים חלוקים בדעתם כיצד לפרש את הציורים של קנום-הוטפ וניאנק קנום.
מספר חוקרים מאמינים שהציורים משקפים דוגמה להומוסקסואליות בין שני גברים נשואים ומוכיחים שהמצריים הקדמונים היו בעלי קבלה חברתית כלפי מערכות יחסים חד-מיניות.
חוקרים אחרים אינם מסכימים עם הטענה ומפרשים את הציורים כראיה לכך שקנום-הוטפ וניאנק קנום היו תאומים, או אף תאומים סיאמיים.
לא משנה איזו פרשנות היא הנכונה, הציורים מוכיחים לכל הפחות שקנום-הוטפ וניאנק קנום היו קרובים מאוד זה לזה בחיים כמו במוות.
ישנם הסבורים כי הקיסר הרומי קונסטנטינוס במאה ה-4 לספירה השמיד מספר רב של "כוהנים נשיים" באלכסנדריה.
הקלף האשמולי 940.1981 מהמאה ה-6 או ה-7 המצוי במוזיאון אשמוליאן, מספק את הדוגמה היחידה בשפה הקופטית של כישוף אהבה בין גברים.
פיסת הקלף מכילה לחש של אדם בשם אפפולו, בנו של נח, כדי לחייב את נוכחותו ואהבתו של אדם אחר, פלו, בנו של מור, בעוד שאפפולו יחווה חוסר מנוחה עד שימצא את פלו אשר יספק את רצונו בקלף.
מצרים האסלאמית של ימי הביניים
האסלאם הסוני בסופו של דבר דחקה את הנצרות הקופטית והפכה לדת השלטת במצרים במאות השנים שלאחר הכיבוש המוסלמי של מצרים.
לצד האסלאם הסוני הגיעו שליטים חדשים למדינה: הערבים, ומאוחר יותר, הממלוכים.
הדיאלוג התרבותי על התנהגויות הומוסוציאליות והומוסקסואליות במצרים של ימי הביניים היה ביקורתי בדרך כלל.
האוכלוסייה המצרית הילידית הוגדרה כסובלנית כלפי הומוסקסואליות, בעוד הדיון בעניין הונח בדרך כלל על ידי חוקרים אסלאמיים מהמעמד המוסלמי השולט.
המושג המערבי של המונח "הומוסקסואל" כפי שמובן במחקר המודרני, לא היה קיים במצרים של ימי הביניים בעוד מילים המתארות מעשים והתנהגויות הומוסקסואליות תיארו פעולות, ולא קבוצת אנשים.
בנוסף, ישנו חוסר בראיות היסטוריות על הומוסקסואליות במצרים עד המאה ה-8, אשר מסמנות את תקופת הכניסה של שירת אהבה בין גברים לתיעודה ההיסטורי.
אולם, קיומן של התנהגויות הומוסקסואליות במצרים בתקופת ימי הביניים זמן קצר לאחר כיבושה המוסלמי אינו מוטל בספק.
החברה המצרית של ימי הביניים, על אף שהייתה חברה מוסלמית, לא חלקה כברירת מחדל את אותה השקפה על גבריות, הומוסקסואליות והתנהגות הומוארוטית כמו ארצות אחרות שנכבשו על ידי ח'ליפות ראשידון, בדגש היכן שהשפעתה של האסלאם הייתה חלשה יותר.
הנורמות התרבותיות של הומוסקסואליות במצרים של ימי הביניים תאמו את הנורמות של מזרח הים התיכון , אם כי לחץ חברתי מקרב השלטון על רקע השפעת האסלאם אכן גרם להתנהגויות אלו להיבדק באופן רחב מבעבר, במיוחד על ידי פקידי דת.
האינטראקציה של הנצרות הקופטית עם האסלאם טיפחה אוכלוסייה מיסטית סופית גדולה, כאשר בתורה, היו לה השקפות תרבותיות משלה על התנהגויות הומואירוטיות בצורה של "התבוננות" בגברים צעירים שנתפסו כ-"ייצוגים הארציים של יופיו של אלוהים".
המנהגים הסופיים הותקפו על ידי פקידים מוסלמים שהגדירו אותם כ-"מוקדי ניוון".
וולני, אינטלקטואל ומזרחן צרפתי אשר טייל ברחבי הסולטנות הממלוכית המאוחרת, אמר על הממלוכים: "הם, מעל הכול, מכורים לאותה רשעות מתועבת שהייתה בכל עת סגנונם של היוונים...
קשה להסביר את הטעם הזה.
כאשר אנו רואים שלכולם יש נשים, אלא אם כן נניח שהם מחפשים במין אחד את חריפות הסירוב שהם אינם מאפשרים למין השני".
הנוהג המתואר על ידי וולני ש-"הורש מהיוונים הקדמונים" ידוע בתור "פדרסטיות" , מערכת יחסים ארוטית המתנהלת בהסכמה בין מבוגר לבין מתבגר שאינו ממשפחתו המצומצמת.
מערכת היחסים יכולה, אך לא חייבת, להיות מבוטאת ביחסי מין, אשר היה ביטוי גלוי ומקובל להתנהגויות הומוסקסואליות הן במצרים של ימי הביניים והן במזרח הים התיכון ההיסטורי, בעוד הופעת האסלאם לא השפיעה לרעה על נוהג זה בעייני הציבור הרחב.
בהקשר המצרי, זה נחשב כטבעי עבור גברים מבוגרים להביט בגברים צעירים הנראים כנחשקים ונאים, תוך התחשבות מסוימת בגילם, אם כי לא תמיד.
משיכה זו לנערים זכרים נתפסה כטבעית ותואמת לתפקידי מגדר מוסלמיים מסורתיים.
בהקשר זה, פדרסטיות הייתה טבעית כמו הטרוסקסואליות.
שירים ערביים וטורקים שהוקדשו לצעירים יפי תואר שונים החלו להופיע במאה ה-8 במדינות מוסלמיות שונות, כולל מצרים של ימי הביניים.
הנוכחות של ספרות הומואירוטית מדגימה את הסובלנות החברתית שהייתה נוכחת להתנהגויות מסוימות של בני אותו מין בחברות ערביות ומוסלמיות בכלל, עם הבדלים תרבותיים מסוימים בהתאם למדינה המדוברת.
השכיחות של התנהגויות הומואירוטיות בחברה המצרית של ימי הביניים, באשר הן נוגעות לגברים שכבר היו להם נשים, הייתה נושא לוויכוח קפדני בין הרשויות הדתיות, אם כי המעמד הזה היה נסבל מבחינה תרבותית.
הדין האסלאמי בעניין פעילות הומוסקסואלית הורחב עוד יותר לאחר התפוצצות הנרטיבים ההומואירוטיים ברחבי העולם המוסלמי במאה ה-8. החברה המצרית של ימי הביניים הייתה סובלנית להתנהגויות ומעשים הומוסוציאליים, הומוארוטיים והומוסקסואלים, אם כי הרשויות הדתיות לא.
החוק האסלאמי סבל חלק קטן יותר של התנהגויות פדרסטיות לזמן מה ותיאר מעשים מסוימים על רקע זה כ-"מסוכנים מאוד לחברה הדוחים את האמונה".
האסלאם הרתיע התנהגויות הומוסקסואליות ותפקידים מגדריים לא מסורתיים, בעוד שהפרקטיקות התרבותיות המצריות הילידות היו סובלניות למגוון רחב יותר של התנהגויות, מעשים ואטרקציות הומוסקסואליות.
לפיכך, בעת דיונים על מעמדם של להט"ב בסטנדרטים מערביים בחברה המצרית של ימי הביניים, מודגשת ההצטלבות של תרבות ודת ברגעים שונים בהיסטוריה שלה.
המאה ה-19 ואמצע המאה ה-20
במהלך המאה ה-19, הציבור המצרי ראה יחסים הומוסקסואלים כיחסים נורמטיביים.
ח'וואלים, היו רקדנים זכרים שהופיעו בחגיגות פומביות בעוד תפיסת מקומן של רקדניות נקבות היה נפוץ על ידם.
במשך השנים, ח'וואל הפך לכינוי גנאי במצרים.
הסופר הצרפתי גוסטב פלובר בעת כתיבת מכתב לחברו בשנת 1850, תיאר כיצד הוא "מזועזע מהנורמליות וההשלמה הכוללת עם הומוסקסואליות במצרים" תוך כדי שהוא ציין שהנושא "התקבל באופן חופשי ונדון בפומבי".
סקוט לונג ציין כי "הפללה של מין בהסכמה, לא מסחרי בין גברים במצרים, נוצרה בחלקה מתוך, ובחלקה בתגובה, לרגולציה הקולוניאלית של עבודת מין נשית".
בשנת 1883 הציג הח'דיו תאופיק פאשא קוד פלילי במצרים, אשר נכבשה על ידי הבריטים שנה קודם לכן .
כפי שציין לונג,"ב-1949 החלה ועדה מיוחדת של בית הנבחרים (אז הבית התחתון של הפרלמנט) ללמוד את טיוטת החוק הראשון נגד זנות במצרים.
דו"ח הוועדה המליץ להכניס את המונח "פוג'ור" [הוללות] כעבירה פלילית.
הוא דחק להוסיף את המילה כדי שהטקסט יוכל לכלול זנות גברית, שכן המילה דיארה [זנות] מתייחסת רק לזנות נשית".הרחבה לקוד הפלילי ב-1951 הגדירה את תופעת הזנות כ-"תרגול של פשע עם אחרים ללא הבדל".
כפי שמציין לונג "בהיעדר האלמנט הכספי, ההגדרה למעשה הפלילה "מופרקות" בהסכמה באופן כללי, מה שהפך את החלפת המזומנים תמונת קיום יחסי מין ללא רלוונטית".
מחמוד מוחמד עבד אללה, שכתב את מנהגי סיווה עבור המוזיאון הפיבודי לארכאולוגיה ואתנולוגיה ב-1917, העיר שאף על פי שגברים בסיווה יכלו לקחת עד ארבע נשים "מנהגי סיווה אפשרו לגבר לקחת רק נער אחד שהוא מחויב אליו בקוד מחויבויות מחמיר".
בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20, סוחר בסיווה הצהיר לסופר הבריטי המבקר רובין מוהם כי נשות סיווה "הוזנחו קשות" בעוד שגברי סיווה "יהרגו זה את זה עבור נער.
אך לעולם לא עבור אישה", אם כי כפי שציין מוהם, נישואים עם נערים הפכו ללא חוקיים באותה תקופה.
בממלכת רואנדה העתיקה , יחסים הומוסקסואלים בין גברים היו נפוצים בקרב צעירי הקבוצות האתניות הוטו וטוטסי.
בשנת 1986 תועד נער טוטסי בן 19 שאמר כי "באופן מסורתי, בשבט שלי, הייתה תקופה ממושכת שבה נערים חיו בנפרד משאר הכפר בזמן שהם מתאמנים להיות לוחמים.
במהלכה, מערכות יחסים רגשיות ביותר, ולעיתים קרובות מיניות, נוצרו.
לעיתים מערכות יחסים אלו נמשכו מעבר לגיל ההתבגרות - לבגרות.
לאנשי הטוטסי עדיין ישנו מוניטין של ביסקסואליות בערי מזרח אפריקה".
מסורות של "כוהנים טרנסוויסטים" היו נפוצות, שנודעו בשמות "איקיהינדו" או "איקיצשזי" ותוארו לראשונה על ידי הקולוניאליים האירופאים במונח "הרמפרודיטים" שמילאו תפקידים של שמאנים ומרפאים בקרב החברה המקומית.
הקבלה החברתית כלפי יחסים הומוסקסואלים נעלמה במהירות לאחר הגעתם של הקולוניאליים האירופאים והתפשטות השקפת עולמם שדרכה הפיצו את הנצרות ברחבי הממלכה.
בשנות ה-20 של המאה ה-20, אנתרופולוג גרמני בשם קורט פאלק פרסם את מחקרו על קבוצות אתניות אפריקאיות, שכלל בתוכנו נוכחות של קבלה חברתית כלפי הומוסקסואליות וביסקסואליות בקרב חברי הקבוצות.
פאלק דיווח כי שיטות הומוסקסואליות וקרוס-דרסינג היו דבר שבשגרה בקרב בני האובימבונדו שבאנגולה של ימינו.
גברים אובימבונדים שהיו מתנהגים, מדברים ומתלבשים כנשים היו ידועים בכינויים "צ'יבדי" או "צ'יבנדה" ומבחינה היסטורית היו מתחתנים עם גברים אחרים.
מנהגים דומים היו קיימים גם בקבוצות אתניות שכנות שנודעו במונחים "קימבנדה" בקרב עם האמבונדו והקונגו ו-"ג'ימבנדה" בקרב הלובאלי .
פעילות הומוסקסואלית נחשבה כבעלת השפעות רפואיות בחברות אלה בעודה נתפסה כ-"תרופה לאימפוטנציה, לשיפור פוריות הקרקע או כהעברת ידע".
פרקטיקות מיניות בין גברים היוו גם כן חלק בטקסי חניכה.
בקרב אנשי ההררו, חברויות ארוטיות שנודעו בשם "אופהנגה" בין שני אנשים, ללא קשר למגדרם, היו נפוצות, וכללו בדרך כלל קיום יחסי מין אנאליים.
במאה ה-18, אנשי הקויקוי הכירו את המונחים "קואיטסרה" , המתייחס לגבר הנקלט מינית מגבר אחר ו-"סוראגוס" , המתייחס לאוננות חד-מינית בדרך כלל בקרב חברים.
קיום יחסים חד-מיניים בין נשים דווח שהתרחש גם כן, אם כי לעיתים רחוקות יותר.
החוק נשאר במעמדו לשארית קיומה של אנגולה הפורטוגלית ולא בוטל עם קבלת עצמאותה ב-1975.
יחסים חד-מיניים תועדו בקרב קבוצות אתניות שונות בבוטסואנה של ימינו.
בני שבט הסן המקומיים הידועים כיום במונח "בושמנים" לא התייחסו להומוסקסואליות באופן שלילי, בעוד ציורי סלעים שונים המתארים קיום יחסי מין אנאליים בין גברים הומוסקסואלים בני השבט קיימים עד היום במדינה.
לעם הצוואני , קבוצה אתנית המהווה את רוב אוכלוסיית בוטסואנה, ישנו גם מונח מקומי המתייחס להומוסקסואליות הידוע כ-"מאטאניולה" , שתרגומו המילולי הוא "מין אנאלי" ששימש זמן רב כדי לתאר הומוסקסואלים.
לפני הגעתה של תופעת הקולוניאליזם, החברה הצוואנית לא חלקה את המושגים המערביים של מה הם מיניות ומגדר, בעוד גברים צוואנים רבים היו מקיימים יחסים עם גברים, אם כי החזיקו גם במערכות יחסים עם נשים, בעוד שהומוסקסואליות לא נתפסה כאנטיתזה להטרוסקסואליות.
מנהיגים קגוסים מסורתיים (התואר שמוענק למנהיג תורשתי של שבט בוטסואני) תועדו לאורך השנים מצהירים באומרם כי הומוסקסואליות "תמיד הייתה קיימת בחברה הצוואנית.
יש לכבד אנשים מסוגים אלה".
הפתיחות והאדישות היחסית כלפי הומוסקסואליות נעלמה בקרב האוכלוסייה המקומית לאחר שבוטסואנה (שנודעה אז בשם "בצ'ואנאלנד" ) הפכה למדינת חסות של האימפריה הבריטית במאה ה-19 שהחלה לאכוף את החוקים והמדיניות החברתית של התקופה הוויקטוריאנית.
יחסים הומוסקסואלים תועדו בקרב קבוצות שונות בדרום אפריקה המודרנית לאורך ההיסטוריה.
בנוסף, אסור היה להם לגדל זקנים ולעיתים גם לבצע שפיכה.
בהגיעו של הנער לגבריות, מערכת היחסים תתפרק, והוא יוכל לקחת נער משלו אם ירצה בכך.
יחסים אלו, נודעו גם בשם "נישואי מוקשים" שכן היו נפוצים בקרב כורים, שנמשכו גם בשנות ה-50 של המאה ה-20.
עמי בנטו אחרים, כולל אנשי הטצוואנה ואנשי הנדבלה הדרומיים , היו בעלי מסורות של קבלה חברתית או אדישות כלפי יחסים הומוסקסואלים, בעוד גברים שהוגדרו כ-"נשיים" בחברה הנדבלית הפכו לעיתים קרובות למרפאים ולמנהיגים רוחניים.
בחברות אלה, הומוסקסואליות לא נתפסה כאנטיתזה להטרוסקסואליות, בעוד פתיחות נרחבת לעסוק בפעילות מינית עם גברים ונשים כאחד הייתה נוכחת.
אסינגקומו הוא מונח המשמש הומוסקסואלים מדרום אפריקה וזימבבואה הדוברים שפות בנטו, בניגוד לגייל, מונח ששימש לתיאור הומוסקסואלים דרום אפריקאים הדוברים שפות גרמאניות, בעוד המונח סקסאנה התייחס לגברים הומוסקסואלים "נשיים" או טרנסג'נדרים (אשר לרוב נולדו כזכרים אך מתנהגים, מתלבשים ומתנהגים כנשים) המקיימים יחסי מין עם גברים ואינג'ונגה לגברים הומוסקסואלים "גבריים".
קיום יחסי מין הומוסקסואלים בין גברים הופללו בדרום אפריקה כפשע שהיווה איסור על קיום "מעשי סדום" ו-"עבירת מין לא טבעית" שהורש מהחוק הרומי-הולנדי .
תיקון משנת 1969 לחוק עברות המין 1957 אסר על גברים לעסוק בהתנהגות ארוטית כלשהי אם היו במקום מעל לשני אנשים.
בשנות ה-70 וה-80, פעילות להט"ב התקיימה בין תנועות שונות במדינה, כאשר חלק מהקבוצות עסקו רק במטרת קידום זכויות להט"ב במדינה ואחרות דגלו באקטיביזם רחב יותר גם כן.
ב-1994, פעילות הומוסקסואלית בין גברים הפכה לחוקית שוב דה יורה, בעוד שפעילות הומוסקסואלית בין נשים מעולם לא הוגדרה כפלילית מעולם בדומה לשאר הקולוניות הבריטיות.
עם זאת, בעת תקופת העברת אי-ההפללה, גיל ההסכמה הוגדר כלא שוויוני בין זוגות הומוסקסואלים (19) להטרוסקסואלים (16).
במאי 1996, דרום אפריקה הפכה לתחום השיפוט הראשון בעולם המספק הגנה חוקתית עבור אזרחי להט"ב בשטחו באמצעות סעיף 9(3) של החוקה הדרום אפריקאית האוסר על אפליה על רקע "גזע, מגדר, נטייה מינית וסיבות אחרות".
באותה תקופה, ארגונים כמו ארגון פעילי ההומוסקסואלים והלסביות (OLGA) עבדו עם מפלגת הקונגרס הלאומי האפריקני כדי לכלול הגנות עבור אזרחי להט"ב בחקיקת החוקה החדשה של המדינה.
מאז ה-16 בדצמבר 2007, כל ההוראות המפלות הומוסקסואלים בחוק הפלילי בוטלו רשמית, לאחר העמדת גיל הסכמה שווה בין זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים לגיל 16 ללא התייחסות לנטייה מינית והגדרת עבירות מין במונחים נייטרלים מגדרית .
בזימבבואה, קיים עד היום ציור סלע מפורסם , הממוקם ליד הכפר גורובה בצפון-מזרח המדינה, שמתאר שלושה גברים בושמנים עוסקים בקיום יחסי מין אנאליים אחד עם השני.
ההערכה היא שהציור מתוארך בערך ל-8,000 שנה לפני הספירה, אם כי מספר הערכות קובעות כי הוא בן כ-2,000 שנה.
עמי הבנטו בזימבבואה עסקו גם כן בפעילות הומוסקסואלית.
לפני יציאה לקרב, גברים מהקבוצה האתנית אנשי הנדבלה הצפוניים היו מקיימים יחסי מין זה עם זה, בעוד הן בקרב בני השונה והן בקרב הנדבלה הצפוניים, פעילות הומוסקסואלית נתפסה באופן היסטורי כ-"מקור של חימוש רוחני חדש".
פעילות הומוסקסואלית תועדה בלסוטו במשך מאות שנים.
בקרב אנשי הסוטו במדינה הייתה מסורת של גברים צעירים אשר כונו כ-"בוקונצ'אנה" שהתלבשו וביצעו מטלות הקשורות לנשים, כגון בישול והבאת מים ועצי הסקה, וקיימו יחסי מין עם בעליהם המבוגרים הידועים תחת הכינוי "נומה" .
בהפיכתו לגבר בוגר, מערכת היחסים תתפרק, והבוקונצאנ'ה יוכל לקחת בוקונצ'אנה משלו אם ירצה בכך.
עם זאת, זה היה די נפוץ שבקרב מערכות יחסים של נומים הייתה נוכחת גם אישה הטרוסקסואלית.
מערכות יחסים לסביות התרחשו גם כן בצורה של מוטסואלה .
מונח זה מתייחס לקשר ארוך טווח בין שתי נשים, עם רמות שונות של אינטימיות פיזית.
בשנת 1914, פקידים נוצרים קולוניאליים ניסו להפסיק את השיטות הללו בקרב האוכלוסייה המקומית אך ללא הועיל.
עד 1941, יחסים רומנטיים בין בוקונצ'אנים ונומים, ביצועי קרוס-דרסינג וציון טקסי נישואים חד-מיניים היו דבר שבשגרה בלסוטו ובקהילות הסוטו בדרום אפריקה.
אולם, בעשורים לאחר מכן, ניסו גורמים רשמיים לדכא ולצנזר דיונים בנושאים אלו.
כיום, ישנה הכחשה נרחבת לכך שהפרקטיקות הללו התרחשו אי פעם בלסוטו, ולגברים מקומיים ישנו מוניטין מאצ'ואיזם חזק שכולל נוהג מופקרות הטרוסקסואלית בחיי היום יום.
יחסים חד-מיניים תועדו בקרב קבוצות נמיביות שונות בהיסטוריה המודרנית.
במאה ה-18 הכירו אנשי הקויקוי בנמיביה בדומה לקויקוי באנגולה השכנה, במונחים קואיטסרה, המתייחס לגבר הנקלט מינית מגבר אחר וסוראגוס, המתייחס לאוננות חד-מינית בדרך כלל בקרב חברים.
קיום יחסים הומוסקסואלים בין נשים דווח שהתרחשו גם כן, אם כי לעיתים רחוקות יותר.
בשנות ה-20 של המאה ה-20, האנתרופולוג הגרמני קורט פאלק דיווח על הומוסקסואליות וטקסי נישואים חד-מיניים בקרב עמי האובמבו , נאמה , הררו וההימבה בנמיביה.
בשנות ה-70 של המאה ה-20, האתנוגרף הפורטוגלי קרלוס אסטרמן הבחין במסורת האובמבו בה גברים שהיו ידועים במונח "אסאנא" היו מתלבשים כנשים, מבצעים עבודות שהיו מוגדרות כנשיות ומתחתנים עם גברים אחרים.
דיווחים על הומוסקסואליות וקרוס-דרסינג נכללו במספר חברות במזרח אפריקה.
במזרח אפריקה הפרה-קולוניאלית היו דוגמאות לכמרים גברים בדתות מסורתיות שהתלבשו כנשים.
האנתרופולוג החברתי הבריטי רודני נידהאם תיאר תפקיד מנהיגותי דתי שכזה במונח "מוגאווה" בקרב קבוצות אנשי המרו והקיקויו בקניה שכלל לבישת בגדי נשים ותסרוקות בהתאם.
מוגאווים היו לעיתים קרובות הומוסקסואלים שנשואים רשמית לגברים.
גברים מרקע כזה נודעו במונח "איקיהינדו" בקרב עמי ההוטו והטוטסי בבורונדי כמו גם ברואנדה.
כיום, ישנה הכחשה נרחבת לכך שהומוסקסואליות הייתה נהוגה באוגנדה לפני הגעת הקולוניזציה, בעוד האמונה הכוזבת שהומוסקסואליות היא "לא אפריקאית" או "ייבוא מערבי" נפוצה למדי בחברה האוגנדית.
פעילות הומוסקסואלית הוגדרה כ-"מעשה סדום" והופללה לראשונה באתיופיה לאחר שקיסרות אקסום אימצה חוקים מהשושלת הסולומונית במאה ה-13. בסביבות שנת 1240 חיבר הסופר הנוצרי-קופטי, אבול פאדאיל אבן אל-אסאל, חוקי דת בספר המכונה "פתחה נגשת".
אבן אל-אסאל, שכתב את הספר בשפת הגעז, הפנה את חוקיו מסופר ארמני ומחוקים קודמים של האימפריה הביזנטית.
הפתחה נגשת נכתב בשני חלקים: הראשון עסק בסקרמנטלים בהיררכיה של הכנסייה והיה קשור לטקסים דתיים.
השני נוגע לחסרי דין, מינהל אזרחי כמו דיני משפחה.
הקוד היה יעיל בזמני מספינט מכיוון שהוא נחקק כחוק עליון.
מעבר לתוכן לקוד, עמדותיהם של אנשים לא ראו בעין יפה הומוסקסואליות.
במשך המאות לאחר מכן, הומוסקסואליות באתיופיה התפוגגה בחלק ניכר מהיסטוריית המדינה.
חוקי הפתחה נגשת בוטלו בקרב המלוכה בשנת 1931, בתקופת שלטונו של הקיסר היילה סלאסי, קיסר אתיופיה האחרון, מחשש שהחוקים הטילו עונשים חריגים כגון קטיעות איברים והובילו לביקורות שליליות.
מנגיסטו היילה מריאם, שליט הרפובליקה העממית הדמוקרטית של אתיופיה בין השנים 1977-1991, התייחס להומוסקסואלים בזלזול ולעיתים לעג להם במהלך מסיבות עיתונאים.
בשנת 1995 הוקמה הרפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של אתיופיה (שמה הרשמי של אתיופיה של ימינו) בשלטונו של ראש הממשלה מלס זנאווי.
חוקים אנטי-הומוסקסואלים חדשים הקלו על העונש שנשאו מי שהורשעו בביצוע "מעשה סדום" בתקופת המערכות השלטוניות הקודמות, והחלו להטיל עונש של 15 שנות מאסר במקום, הפללה שנותרה במקומה כיום.
בקרב אנשי המעלה בדרום אתיופיה תיעד ההיסטוריון דונלד דונהאם במאמרו "עבודה וכוח במעלה, אתיופיה" בשנת 1994 כי מיעוט גברי בקרב אנשי המעלה, קבוצה אתנית קטנה של כ-95,000 איש הממוקמת במדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום, "עברו לתפקידים נשיים.
זמן זה נקרא "זמן אפר", גברים (ביולוגיים) אלה היו לבושים כמו נשים, ביצעו משימות נשיות, טיפלו בבתיהם, וככל הנראה קיימו יחסי מין עם גברים.
הם הוגנו גם על ידי המלך".
לפני הגעתה של תופעת הקולוניאליזם לשטחה של טנזניה, קבוצות אתניות טנזניות שונות של ימינו היו בעלות קבלה חברתית כלפי הומוסקסואליות או התייחסו אליה באדישות כמו להטרוסקסואליות.
לשבט הסוואהילי היו מסורות של קבלה חברתית רחבה כלפי הומוסקסואליות.
הומוסקסואלים היו ידועים במונח "שוגה" או ברבים "משוגה" ומבחינה היסטורית היו בעלי תפקידים חברתיים כגון תיפוף ונגינה בעת אירועי נישואים ופסטיבלים שונים.
המילה שוגה שומשה גם על ידי נשים עבור התייחסות לחבריהן.
עם הזמן הפכו היחסים בין המשוגות ליחסים כלכליים, כאשר צעירים עניים יותר קיבלו כספים על ידי גברים מבוגרים עשירים יותר שנודעו במונח "באשה" או ברבים "מבשה" עבור קיום יחסי מין איתם.
מבחינה חברתית, רק המשוגות נחשבו כהומוסקסואלים בעוד שהמבשות הוגדרו בדרך כלל כהטרוסקסואלים בעלי אישה."המשוגה של המבשה היו הומוסקסואלים פסיביים שהציעו את עצמם תמורת כסף.
הם הציגו את עצמם בלבוש גברי צמוד במקומות ציבוריים, בדרך כלל, אבל גם היו עלולים כשהם מתערבבים עם נשים בחתונות, לעטות בדים נשיים, לשים איפור ולבצע תנועות "יסמין".
למשוגה היו את כל החירויות של גברים והם התקבלו בברכה גם בהקשרים רבים שהיו בלעדיים עבור נשים".
—  גיל שפרד.יחסים בין לסביות היו גם כן מוגדרים כשגרתיים בחברה הסוואהילית.
לסביות, שהיו ידועות כ-"מסאג'יג'י" או "מסאגו" וברבים "ואסאג'ג'י" או "מיסאגו" היו בעלות תפקידים חברתיים שכללו ביצוע משימות שהיו קשורות בדרך כלל לגברים.
בדומה ליחסי המשוגה, יחסי הואסאג'גי הוגדרו גם עבור מטרות כלכליות, אבל ברמה פחותה יותר.
בת הזוג המבוגרת יותר מבין השתיים "מאמא" וברבים: "מוואנה" הייתה בדרך כלל עשירה יותר ובעלת מעמד חברתי גבוה יותר בקרב האוכלוסייה.
נשים שהתנגדו לביצוע נישואים עם בני זוגן והתעניינו במקום בנושאי חינוך ופיתוח קריירה נתפסו כואסאג'גי, ללא התייחסות למה היא נטייתן המינית בפועל.
בקרב שבט המסאי, מסורות של קרוס-דרסינג היו נפוצות ובוצעו בדרך כלל בטקסים.
במהלך טקסי חניכה, מסאי צעיר היה מתלבש לעיתים קרובות כאישה ועונד את ה-"סורוטיה" (טבעות אוזניים שענדו נשים כדי להראות שהן נשואות) ובגדים נשיים נוספים.
בקרב אנשי הקוריה , נישואים חד-מיניים בין זוגות לסביות היו, ועדיין במידה מסוימת, מוגדרים כמעשה שגרתי למדי.
אף על פי שהם אינם נתפסים כעת כ-"הומוסקסואלים", נישואים אלה מבוצעים למטרות כלכליות ודיפלומטיות, בין היתר כאשר למשפחה לא קיים בן זכר.
הקבלה החברתית כלפי מערכות יחסים הומוסקסואליות וביצועי קרוס-דרסינג נעלמה במהירות לאחר הגעתם של הקולוניאליים האירופאים לטנזניה.
בעקבות כך, נחקקו חוקים שמענישים פעילות הומוסקסואלית בהסכמה כעבירה פלילית ובמשך השנים הבאות, הומופוביה החלה להשתרש עמוק בדפוס החשיבה של האוכלוסייה הטנזנית.
כשאתגרתי אנשים שהם אנטי-הומוסקסואלים, רבים אמרו שזו לא התרבות שלנו.
עם זאת, כשאתם חוקרים יותר בנושא, הם טוענים שפעילות הומוסקסואלית אינה נתמכת על ידי הביבליה, אבל הביבליה אינה התרבות ההיסטורית שלנו.
זה מראה שיש בלבול אמיתי לגבי העבר של אפריקה".
האנתרופולוג השוודי פליקס בריק שהיה ידוע בהיסטוריה אנתרופולוגית על לימודיו על מזרח אפריקה, הצהיר על פדרסטים פעילים בקרב אנשי הקיקויו בקניה שנקראו במונח "אונק" והזכיר גם "רווקים הומואירוטיים" בקרב שבטי הנאנדי והמרגולי הקנייתים שהיו "מתלבשים לפעמים כנשים במהלך טקסי חניכה".
במערב אפריקה קיימות עדויות היסטוריות מקיפות על נוכחותה בעבר של הומוסקסואליות.
בממלכת דהומי, סריסים היו ידועים כ-"נשים מלכותיות" ומילאו חלק חשוב בבית המשפט.
אנשי הדאגאבה , שהתגוררו בבורקינה פאסו, האמינו שגברים הומוסקסואלים מסוגלים "לתווך בין עולמות הרוח לעולמות האדם".
בחצרות אימפריית אסנטה , מדינה אקאנית שהתקיימה בין השנים 1901-1701 בשטחה של גאנה של ימינו, שימשו גברים עבדים כפילגשים שהתלבשו כנשים ונהרגו כאשר אדונם מת.
לאנשי הנזמה הייתה מסורת של גברים בוגרים המתחתנים זה עם זה, בדרך כלל בהפרש גילאים של 10 שנים.
נישואים אלו כונו "אגיאלה" בעוד בני הזוג היו מקיימים את כל המנהגים המקבילים של נישואים הטרוסקסואלים כולל טקס חתונה מסורתי.
בקרב הנאנקאנים, תת-קבוצה אתנית של אנשי הגורונסי (מונח המשמש כמונח מטא להתייחסות לקבוצה של עמים בעלי קשר רופף, בעוד הקבוצות האתניות המסווגות כגורונסיות אינן חולקות שפה משותפת איתם ויש להן פרקטיקות תרבותיות מופרדות), נצפו נישואים בין נשים עבור "הנצחה מתמשכת של השושלת".
רוז מרי אמנגה-אטגו, מרצה במחלקה לחקר דתות באוניברסיטת גאנה, הצהירה באומרה כי הנשים הללו היו "הפרקטיקה הדתית-תרבותית הנואשת האחרונה שהופעלה כדי להשיב ולהחזיר את מבנה המוצא הגנאלוגי הגברי של האנשים".
אנשי הפנטה , האמינו שאלו, משני המינים, עם "נשמות כבדות" הוגדרו עם משיכה רומנטית לנשים, בעוד שבעלי "נשמות קלות" נמשכו לגברים.
הומוסקסואליות בגאנה הופללה לראשונה בשנות ה-60 של המאה ה-19. בתקופה זו, גאנה הייתה קולוניה בריטית אשר נודעה בשם חוף הזהב .
חוק העבירות נגד האדם משנת 1861 , חוק בריטי שהפליל קיום "מעשי סדום" שכוון נגד פעילות הומוסקסואלית בהסכמה, יושם בכל הקולוניות הבריטיות.
בשנת 1921, האתנוגרף הגרמני גינתר טסמן ציטט מקומי שכינה הומוסקסואליות כ-"מנהג לאומי" בקרב אנשי הבאפיה בקמרון בספרו "Die Homosexualität bei den Negern Kameruns".
מאוחר יותר תיאר את שלושת שלבי חייו של גבר באפי, בהם:
"קימבה" (Kiembe), גברים שניהלו את כלל הקשרים המיניים עם נשים בסביבות גיל 15.
"נטו" (Ntu), גברים שניהלו קשרים מיניים עם נשים.
"מבאנג" (Mbäng), אבות גברים שיש להם ילדים.
על נערי הקימבה נאסר לקיים מגעים מיניים וחברתיים עם נערות בגיל ההתבגרות תוך ציון סיכון של "עינויים או עבדות" על אף שהייתה תחרות עזה להשיג את הנשים הזמינות.
האפשרות היחידה שנותרה לאותם גברים קימבים הייתה לפתח ידידות מינית גברית קרובה עם "לקסאן" - קימבה צעירים יותר או באותו גיל הנמצאים באותו מצב, איתם היו עוסקים לעיתים קרובות ביחסים אנאליים.
לפני קיום האקט המיני, אחד מהנערים היה מבקש את הסכמתו של האדם השני בכך שהראה להם צלחת סלסלת אגוזי אדמה והצהיר כי אם יאכלו את המזון יחדיו, הם מסכימים לקיום היחסים המיניים.
מטפורה זו סימלה את הלכלוך לכאורה של אגוז המגיע מהאדמה אך הופך למתוק עם טעימתו.
מעשים אלו יכלו להתרחש בכל זמן ובכל מקום (כגון בביתו של אחד הנערים) ויוחסו כנורמטיביים.
כשהגיע לשלב המבאנג, האב היה קורא לילדו הנולד על שם הלקסאן, ללא התייחסות למין התינוק.
יחסים חד-מיניים נתפסו גם כן כ-"הרחבה הגיונית של חברויות אינטימיות בין מבוגרים" לדברי טסמן.
צפון אפריקה הכילה כמה מהמסורות הגלויות והמתועדות ביותר של הומוסקסואליות בעולם, במיוחד בתקופת השלטון הממלוכי.
שירה ערבית המתהווה מחברות קוסמופוליטיות ואוריינות תיארה לעיתים קרובות את נאות היחסים הפדרסטים.
לאורך השנים דווח באותה תקופה על תופעת שליחת נערים נוצרים מיבשת אירופה שהפכו לעובדי מין במצרים.
נווה המדבר סיווה שבמצרים תואר על ידי כמה מטיילים בתחילת המאה העשרים כמקום בו פעילות הומוסקסואלית הייתה נפוצה למדי.
קבוצה של לוחמים באזור זה נודעה בתשלום נדונים לגברים צעירים עבור קיום יחסי מין, נוהל שהוצא מחוץ לחוק בשנות ה-40 של המאה ה-20.
מסוף המאה ה-18 ועד תחילת המאה ה-19, גברים הומוסקסואלים מילאו בתוניסיה תפקידים חברתיים דומים לאלה בחלקים אחרים של העולם הערבי למרות סטיגמטיזציה מתמשכת בעודם שימשו כמתווכים בין מרחבים גבריים ונשיים במהלך חגיגות חתונה, הוזמנו לבתי גברים בנוכחות נשותיהם ויכלו להיכנס למרחבים פרטיים שהיו שמורים לנשים בלבד במעמד דומה לעיוורים.
האנתרופולוג החברתי האוסטרי זיגפריד פרדריק נאדל , שהיה ידוע בעבודתו באתנולוגיה אפריקאית, כתב על אנשי הנובה בסודאן בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20. בעבודתו, נאדל ציין שבקרב אנשי הקבוצה האתנית אוטורו נובה מהרי נובה שבמדינת דרום קורדופן התקיים תפקיד טרנסווסטי מיוחד לפיו גברים התלבשו וחיו כנשים.
כמו כן, שהומוסקסואליות טרנסווסטית התקיימה גם בקרב אנשי המורו , הניימה והטירה .
בקרב אנשי שבטי הקורונגו והמסקין נאדל דיווח על "חוסר רצון נפוץ" בקרב גברים לנטוש את "ההנאה שבחיי מחנה הגברים בלבד עבור כבלי ההתיישבות הקבועה".
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) באירופה הן שונות מאוד ממדינה למדינה.
כ-21 מתוך 37 מדינות העולם שהכשירו נישואים חד-מיניים בשטחן הן אירופאיות ו-10 מדינות נוספות ברחבי היבשת מכירות באיחוד אזרחי, שותפויות רשומות או קוהביטציה רשומה עבור זוגיות חד-מינית, שאינן מכירות בנישואים בין זוגות מאותו מין.
על-אף שיחסים חד-מיניים היו נפוצים ביוון העתיקה, ברומא ובחברות הקלטים הפגנים, לאחר שהנצרות הפכה לדת הרשמית של האימפריה הרומית, נחקקו חוקים נוקשים נגד הומוסקסואליות.
צו שהוציא קיסר רומא תאודוסיוס הראשון בשנת 390 קבע כי על כל ההומוסקסואלים ה-"פסיביים" חל עונש מוות של שרפה בפרהסיה.
בשנת 529 נעשתה "הרפורמה בקוד החוקים הביזנטי" (קורפוס יוריס קיוויליס) על ידי יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, שקבעה עונשי מוות ועונשי סירוס לכל מי שעסק ביחסים חד-מיניים, ללא הבחנה כלשהי.
חוקיו של יוסטיניאנוס הראשון שימשו לבסיס לכל החקיקה בנושא באירופה במשך 1,400 השנים שלאחר מכן.
הומוסקסואליות, שכונתה "מעשה סדום" היוותה עילה לעונש מוות במשך מאות רבות, וההערכה היא כי אלפים רבים של הומוסקסואלים הוצאו להורג במהלך גלים של רדיפות במשך אותן שנים באירופה.
לסביות סבלו פחות מהענשה, אך גם היו קורבנות לרדיפות והוצאות להורג מעת לעת.
בימי הביניים, הומוסקסואלים היו נתונים לרדיפות פעילות והיו עלולים להישרף על המוקד גם כן בעוון קיום פעילות הומוסקסואלית.
בעת החדשה הומוסקסואלים לא נענשו עוד בשרפה על המוקד, אך היחס החברתי אליהם היה שלילי והם נכלאו לעיתים קרובות לאחר שקיום יחסי מין הומוסקסואליים בהסכמה הוצאו מחוץ לחוק בחלק ניכר ממדינות אירופה.
ככל הנראה, פולין היא המדינה היחידה באירופה שבה הומוסקסואליות מעולם לא נחשבה לעבירה על החוק מלבד תקופות בהן נכחו שלטונות וחוקים זרים בשטחה.
40 שנה לאחר שאיבדה את עצמאותה בשנת 1795, סעיפי איסור "מעשי הסדום" של רוסיה, פרוסיה ואוסטריה נכנסו לתוקף גם בשטחי המדינה הכבושה.
החוקים בוטלו באופן רשמי בשנת 1932, אף על פי שלא נאכפו בפועל מאז שקיבלה פולין את עצמאותה בשנת 1918. בשנת 1932 קבעה פולין גיל הסכמה שוויוני עבור זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד שעמד על 15 שנים.
האספה הלאומית בעת המהפכה הצרפתית שִכתבה בשנת 1791 את החוק הפלילי, השמיטה ממנו כל אזכור לפעילות הומוסקסואלית.
עם זאת, ב-6 באוגוסט 1942 הוציאה צרפת של וישי מחוץ לחוק קיום יחסים חד-מיניים עם בני 21 ומטה.
מרבית חוקי וישי בוטלו לאחר שחרור צרפת, אבל חקיקה אנטי-הומוסקסואלית נותרה בפועל בספר החוקים למשך ארבעה עשורים נוספים, ובוטלה באוגוסט 1982 כאשר גיל ההסכמה עבור זוגות הומוסקסואלים הושווה לזה של הטרוסקסואלים ונקבע על 15 שנים.
עקב הקשיים בכינון יחסים חד-מיניים פתוחים בפני האוכלוסייה, לסביות, הומוסקסואלים וביסקסואלים רבים החליטו שלא להצהיר בפומבי על נטייתם החד-מינית ובעלי דיספוריה מגדרית (טרנסג'נדרים) על זהותם המגדרית בעוד יחס החברה ההטרונורמטיבית אליהם המשיך להיות עוין למשך שתי מאות נוספות.
במקום לראות בהומוסקסואלים כפושעים, החלו לראות בהם כלוקים במחלת נפש והחלו להיעשות ניסיונות לפתח טיפולים כדי לרפאם.
שתי הגישות, זו הרואה בהומוסקסואליות פשע וזו הרואה בהומוסקסואליות מחלה נפשית, התקיימו זו לצד זו עד שנות ה-70 של המאה ה-20, ובשנת 1969 החלה פעילותן של תנועות חברתיות שפעלו למען שוויון זכויות בין אזרחים הומוסקסואלים והטרוסקסואלים.
בטורקיה (האימפריה העות'מאנית) הומוסקסואליות הפכה לחוקית מאז 1858.
מדינות שהיו תחת שלטון דיקטטורי במהלך המאה ה-20 הובילו קו עוין ואלים במיוחד נגד אוכלוסיית הלהט"ב בשטחן.
בולטות במיוחד היו ברית המועצות, גרמניה הנאצית, וספרד תחת שלטונו של פרנסיסקו פרנקו.
רדיפת הומוסקסואלים הגיעה לשיא בגרמניה הנאצית, שבה, בהתאם לסעיף 175 לחוק העונשין הגרמני, נשלחו גברים הומוסקסואלים למחנות ריכוז, וקיבלו יחס בלתי-אנושי.
הנשים הלסביות בגרמניה הנאצית סבלו אף הן התנכלויות, אך לא נרדפו באופן שיטתי כפי הגברים ההומוסקסואלים.
אנדרטה באמסטרדם הנקראת "הומומונומנט" נוסדה ב-5 בספטמבר 1987 לציון זכרם של כל ההומוסקסואלים והלסביות שנרדפו לאורך הדורות בשל נטייתם המינית ובכך, הייתה לאנדרטה הראשונה שהוקמה מסוגה בעולם והיוותה תקדים בינלאומי.
לאחר שקיבלה פולין (הרפובליקה הפולנית השנייה) את עצמאותה בסיום מלחמת העולם הראשונה, היא הפכה בשנת 1932 למדינה הראשונה באירופה שביטלה כליל את האיסור הפלילי על קיום פעילות הומוסקסואלית בהסכמה בחוק.
אחריה עשו זאת דנמרק בשנת 1933, איסלנד בשנת 1940, שווייץ בשנת 1942 ושוודיה בשנת 1944. בשנת 1956 ביטלה הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (גרמניה המזרחית) את סעיף 175 לחוק העונשין הגרמני שהוציא מחוץ לחוק פעילות הומוסקסואלית.
בשנת 1962 הועברה אי-ההפללה כלפי פעילות הומוסקסואלית בצ'כוסלובקיה, בעקבות מחקר מדעי שערך הפסיכיאטר-סקסולוג קורט פרוינד בין השנים 1950-1953 ב-67 גברים על רקע נטיותיהם ההומוסקסואליות.
בעוד שחלק ממטופליו ביקשו מרצונם לשנות את נטייתם המינית, אחרים קיבלו חנינה מהעמדה לדין כדי שיוכלו לעבור את הניסוי.
מתוך פרספקטיבה ביהביוריסטית, פרוינד ניסה לחזק רגשות הטרוסקסואלים אצל מטופליו תוך ענישה של רגשות הומוסקסואלים כדי לשנות את נטייתם המינית.
למטופלים ניתנו תרופות מעוררות בחילה בזמן שנחשפו לתמונות של גברים אחרים, ולאחר מכן קיבלו זריקות טסטוסטרון ונחשפו לתמונות של נשים עירומות.
פרוינד עקב אחר מטופליו בשנים 1956–1958, והגיע למסקנה כי טיפוליו לא צלחו.
הנתונים האמפיריים שלו הציגו מספר מהראיות הראשונות לכך שביצוע טיפול המרה בנטייה מינית היה בדרך כלל חסר תועלת והוכיח כי אף שגברים בעלי נטייה הומוסקסואלית שנראו כאילו ויתרו על קיום יחסים מיניים עם גברים והקימו נישואים הטרוסקסואלים עם נשים, עדיין נמשכו רומנטית לתמונות של גברים ולא של נשים.
פרוינד גם קרא תיגר על תיאוריות פסיכואנליטיות עכשוויות של הומוסקסואליות גברית, שהצביעו על כך שהיא נובעת מפחד או סלידה מנשים.
פרוינד יעץ למטופליו "להביע שלום עם נטייתם החד-מינית".
בשנת 1972, שוודיה הפכה למדינה הראשונה בעולם שאפשרה בחקיקה לאנשים טרנסג'נדרים לשנות את איברי מינם בניתוח להתאמה מגדרית ולספק טיפול הורמונלי חלופי בחינם.בשנת 1979 התעוררו בשוודיה מחאות סביב הסיווג של הומוסקסואליות כמחלת נפש, כאשר אקטיביסטים מחאו מול המשרדים הראשיים של הוועד המנהל הלאומי לבריאות ורווחה במדינה ודרשו להסיר את הסיווג.
כמה חודשים מאוחר יותר הפכה שוודיה למדינה הראשונה בעולם שהסירה סיווג של נטייה הומוסקסואלית מרשימת המחלות הנפשיות שלה.
בשנת 1989 הייתה דנמרק למדינה הראשונה באירופה (ובעולם) שאפשרה אופציית הכרה בשותפויות רשומות לזוגות חד-מיניים.
עם זאת, בשנת 1991 הייתה בולגריה למדינה הראשונה באירופה שהכירה בנישואים הטרוסקסואלים בלבד בחוקתה ובכך, אסרה דה יורה על הכרה בנישואים חד-מיניים.
ב-22 באוקטובר 2009 הוחלט בהצבעה בבית המחוקקים של הכנסייה השוודית להעניק את ברכת הכנסייה גם לזוגות חד-מיניים, וכן השימוש במושג "ברית נישואים".
החוק היה לראשון מסוגו בעולם.
ב-15 בפברואר 2010 הודיעה שרת הבריאות של צרפת כי המדינה תסיר את המונח "טרנסקסואליות" מרשימת ההפרעות הנפש שלה ובכך, הייתה למדינה הראשונה בעולם שעושה זאת.
באוקטובר 2015 הצביעה כנסיית איסלנד להתרת זוגות חד-מיניים להינשא בכנסיות שלה.
באותה שנה הצביעה כנסיית נורווגיה על התרת נישואים חד-מיניים בכנסיותיה.
ההחלטה אושרה בכנס השנתי ב-11 באפריל 2016. הכנסייה תיקנה רשמית את הגדרת הנישואים שלה ב-30 בינואר 2017, והחליפה את ההתייחסויות ל-"חתן וכלה" לטקסט נייטרלי מגדרית.
זוג גברים התחתן מיד בכנסייה ברגע שהשינויים נכנסו לתוקף ב-1 בפברואר 2017.
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) באמריקה משתנות באופן ניכר בין חלקי יבשת-העל והמדינות השונות.
נכון למרץ 2024, מעל 800 מיליון אזרחים חיים במדינות או בטריטוריות תלויות ביבשת אמריקה שבהן נישואים חד-מיניים מוגדרים כחוקיים.
פסיקה זו הפכה לגליזציה של איגודים זוגיים מסוג זה לחובה במדינות הבאות שחתומות על האמנה ומכירות בסמכותו של בית הדין: ברבדוס, בוליביה, צ'ילה, קוסטה ריקה, הרפובליקה הדומיניקנית, אקוודור, אל סלבדור, גואטמלה, האיטי, הונדורס, מקסיקו, ניקרגואה, פנמה, פרגוואי, פרו וסורינאם.
עם זאת, נכון למרץ 2024, ב-6 מדינות עדיין קיימת הפללה דה יורה של קיום פעילות הומוסקסואלית מאז התקופה הקולוניאלית של האימפריה הבריטית על שטחי מדינות חבר העמים הבריטי של היום בגין ביצוע "מעשה סדום".
6 מדינות אלה הן: ג'מייקה, דומיניקה, סנט לוסיה, סנט וינסנט והגרנדינים, גרנדה וגיאנה, היחידה שממוקמת ביבשת אמריקה הדרומית בעוד שהשאר באיים הקריביים.
המדינה היחידה שחתמו נגד ההצהרה הייתה סנט לוסיה ותמכה בהצהרה הנגדית מטעם סוריה.
הקולוניאליים הבריטים, הצרפתים, הספרדים והפורטוגזים, שיישבו את מרבית יבשת-העל של אמריקה, הביאו עימם את דת הנצרות מאירופה.
בפרט, הכנסייה הרומית-קתולית וכנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים, ששתיהן מתנגדות להכרה משפטית ביחסים הומוסקסואלים.
בעקבותיהן הגיעו מאמיני הכנסייה האורתודוקסית המזרחית, הכנסייה המתודיסטית, ועוד מספר זרמים נוספים בכנסייה הפרוטסטנטית המרכזית , כגון הכנסייה הרפורמית באמריקה והכנסייה הבפטיסטית האמריקאית , וכן כנסיות וארגונים אוונגליסטים, בהם הברית האוונגליסטית ואמנת הבפטיסטים הדרומית .
כנסיות פנטקוסטליות (אספות האל ) ורסטורציוניסטיות ), עדי יהוה והמורמונים, נוקטות בעמדה שקיום פעילות הומוסקסואלית הוא "חטא".
רוב הזרמים הללו עורכים כיום חתונות או ברכות עבור זוגות חד-מיניים.
יתר על כן, כנסיות רבות בכנסיית המתודיסטים המאוחדת , זרם פרוטסטנטי בארצות הברית, בוחרות לנהל ולברך על נישואים חד-מיניים למרות מגבלות כלליות של הכנסייה בנושא.
מאמיני היהדות הקונסרבטיבית, הרקונסטרוקציונסטית והרפורמית בארצות הברית גם כן מברכים כיום את פני המאמינים שמוגדרים כלהט"ב ועורכים חתונות עבור זוגות חד-מיניים.
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) באסיה הן מוגבלות באופן רחב ביחס ליבשות אירופה, אמריקה ואוקיאניה.
נכון לינואר 2024, טאיוואן, ישראל, ונפאל מספקות את שוויון הזכויות הרחב ביותר בין אזרחי להט"ב ואזרחים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית משאר מדינות אסיה לצד קפריסין, הודו ויפן.
24 המדינות שחתמו נגד ההצהרה ותמכו בהצהרה הנגדית מטעם סוריה כוללות את: קוריאה הצפונית, ערב הסעודית, איראן, סוריה, עיראק, פקיסטן, אפגניסטן, בנגלדש, אינדונזיה, מלזיה, טג'יקיסטן, טורקמניסטן, קזחסטן, קטר, איחוד האמירויות הערביות, תימן, עומאן, כווית, ירדן, לבנון, האיים המלדיביים, בחריין וברוניי.
זכויות להט"ב באסיה לפי מדינה
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) במדינת איווה שבארצות הברית התקדמו משמעותית במאה ה־21. נישואים חד־מיניים חוקיים באיווה מאפריל 2009, כשבית המשפט העליון במדינה קבע שהאיסור על נישואים כאלה מהווה אפליה נגד זוגות חד־מיניים.
בנוסף, זוגות חד־מיניים באיווה מורשים לאמץ ילדים, וחוקי המדינה אוסרים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית.
מדינת איווה ביטלה את החוק שאסר פעילות מינית בין בני אותו המין בשנת 1978.
החל משנת 2003, איווה מספקת הטבות לבני זוג של הומוסקסואלים ושל לסביות שעובדים בעבודות ממשלתיות של המדינה.
ב־3 באפריל 2009 בית המשפט העליון של איווה אישר פה אחד החלטה של בית משפט במחוז פולק, לפיה המדינה חייבת להימנע מכל סוג של אפליה נגד זוגות חד־מיניים המעוניינים להירשם כנשואים.
כתוצאה מכך, איווה החלה להנפיק רישיונות נישואים לזוגות חד־מיניים ב־27 באפריל 2009.
לאחר החלטת בית המשפט העליון, מספר קבוצות שהתנגדו לנישואים חד־מיניים פעלו לשינוי חוקת המדינה כך שתאפשר נישואים בין גבר ואישה בלבד.
קבוצות אלו ניסו להעלות את הסוגיה להצבעה במשאל עם בבחירות האמצע של נובמבר 2010, אך בסופו של דבר הניסיונות כשלו ונישואים חד־מיניים נותרו חוקיים באיווה.
שלושה שופטים בבית המשפט העליון של איווה, שהצביעו בעד נישואים חד־מיניים, הודחו מתפקידם בבחירות אמצע הכהונה בנובמבר 2010 לאחר קמפיינים של קבוצות שהתנגדו לנישואים חד־מיניים.
עם זאת, בנובמבר 2012 אחד השופטים שהודח מונה לבית המשפט העליון מחדש, לאחר קמפיינים של קבוצות שתמכו בעצמאות שיפוטית.
החל משנת 2008, זוגות חד־מיניים באיווה מורשים לאמץ ילדים בעקבות החלטה של בית המשפט העליון במדינה.
איווה מתירה אימוץ הן ליחידים והן לזוגות נשואים, ללא קשר לנטייה מינית.
ב־12 בדצמבר 2012 בית משפט באיווה דרש מהמחלקה לבריאות הציבור לרשום את שמן של שתי נשים, זוג לסביות נשואות, בתעודת הפטירה של בנן שמת לפני הלידה.
באותו היום, בית המשפט העליון של איווה דן בערעור של המחלקה לבריאות הציבור נגד פסק דין בתביעה אחרת, שהורה לרשום את שמותיהן של שתי נשים כהורות בתעודת הלידה של בתן.
ב־3 במאי 2013 בית המשפט העליון דחה פה אחד את הערעור של המחלקה לבריאות הציבור.
לפי נימוקי בית המשפט, יש לרשום גם את שם האם הביולוגית וגם את שמה של בת זוגה בתעודת הלידה של בתן, כדי להבטיח שלשתי הנשים תהיינה זכויות משפטיות בסיסיות כאימהות כבר מרגע הלידה של בתן.
החל משנת 2007, חוקי מדינת איווה אוסרים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית.
העיר הגדולה ביותר במדינה, דה מוין, חוקקה תקנות נגד אפליות כאלו כבר בשנת 1991.