tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעודו מוביל את המרוץ, החליקה מכוניתו על כתם שמן באחת הפניות ופגעה בעצים שהיו סמוכים למסלול.
קמפרי נהרג במקום מעוצמת הפגיעה.
ג'וּזֶפֶּה צֵ'זָארֶה אַבָּה (באיטלקית: Giuseppe Cesare Abba; 6 באוקטובר 1838 – 6 בנובמבר 1910) היה פטריוט וסופר איטלקי.
השתתף במסע האלף ולחם לצד ג'וזפה גריבלדי בכיבוש ממלכת שתי הסיציליות ב-1860.
אבה נולד בקאירו מונטנוטה שבחבל ליגוריה, אז חלק מממלכת סרדיניה-פיימונטה.
הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות בג'נובה, שאותה עזב ב-1859, עת התגייס לגדוד הפרשים בפינרולו.
בשנת 1860 עבר לפארמה והצטרף למתנדבים של גריבלדי.
הוא השתתף ברוב הקרבות שהובילו לפירוקה של ממלכת שתי הסיציליות.
יצירתו הספרותית מתמקדת בזיכרונותיו מהמהפכה.
לאחר פרישתו לחייו הפרטיים, תחילה בפיזה, ואחר כך בעיר הולדתו, הוא ניסה לכתוב שיר רומנטי בחמישה קאנטו בשם Arrigo.
בתור חסיד נלהב של אלסנדרו מנצוני, הוא ניסה ב-1875 לכתוב רומן היסטורי: Le rive della Bormida nel 1794 ("גדות הבורמידה ב-1794"), מרשמיו במהלך מסע האלף, אך בשלב ההוא לא פרסם אותו.
בשנת 1880 שינה את שם הרומן ל- Noterelle di uno dei Mille edite dopo vent'anni ("רשמים של אחד מאלף עשרים שנה מאוחר יותר"), ובסופו של דבר הוא פורסם ב-1891 תחת השם Da Quarto al Volturno: Noterelle d'uno dei Mille ("מקווארטו לוולטורנו: רשמים של אחד מאלף).
יצירה זו הייתה המגנום אופוס של אבה.
היא יצאה לאור הודות לג'וזואה קרדוצ'י.
קרדוצ'י שקל באותה תקופה לכתוב יצירה על חייו של גריבלדי, ועודד את בוגרי המערכה לתת לו עדויות היסטוריות.
כשקרא את כתב היד של אבה, הוא התרשם ממנו כל כך שהעניק אותו לעורך בשם זניקלי לפרסום, ואמר לאבה שעכשיו אולי לעולם לא יכתוב את הביוגרפיה של גריבלדי.
אבה עלה לתהילה במהירות, והפך למנהל בית הספר התיכון בפאנצה, ולאחר למנהל המכון הטכנולוגי של ברשיה, שם עבד עד מותו.
אף שכתב יצירות אחרות המבוססות על מסע האלף, אף אחת לא הפכה למפורסמת כמו ספרו, "רשמים של אחד מאלף".
הוא גם כתב שירה וסיפורים קצרים, אך ללא הצלחה רבה.
Noterelle d'uno dei Mille (מקווארטו לוולטורנו: רשמים של אחד מאלף, 1880–1891)
Vita di Nino Bixio ("חייו של נינו ביקסיו", 1905)
אליס ג'וזפין מרי טיילור בארנס (18 באוגוסט 1912 - 28 בדצמבר 1999) הידועה בשם ד"ר ג'וזפין בארנס, הייתה רופאה אנגלייה, שעסקה במיילדות וגינקולוגיה.
היא הייתה הנשיאה הראשונה של ההסתדרות הרפואית הבריטית, ב-1979. בארנס הייתה פעילה גם בקמפיין הלאומי למניעת סרטן לנשים עם בדיקת סרטן.
בארנס נולדה ב-18 באוגוסט 1912, היא הייתה הבכורה מבין חמשת ילדיהם של השר וולטר וורטון ואליס מרי (לבית איבוטסון).
בארנס נולדה בקליף רואד, שרינגהאם, נורפוק, היא למדה בבית הספר התיכון אוקספורד שבצפון אוקספורד ובאוניברסיטת אוקספורד.
היא למדה רפואה באוניברסיטת קולג' בלונדון.
בתחילת מלחמת העולם השנייה היא התחילה לעבוד בבית החולים השומרוני.
ב-1947 התחילה לנהל צוות מיילדות נייד של בית החולים האוניברסיטאי קולג'.
היא התחתנה עם בריאן וורן, סגן בצבא, ב-1942. נולדו להם שלושה ילדים, פני, אמנדה ואנתוני.
ג'וזפין האנה צ'פלין הייתה שחקנית אמריקאית-צרפתייה.
ג'וזפין צ'פלין נולדה ב-28 במרץ 1949 בסנטה מוניקה, קליפורניה, ארצות הברית לקולנוען צ'ארלי צ'פלין ואשתו הרביעית, אונה אוניל.
היא הייתה השישית מ-11 ילדיו של צ'פלין.
הוריה התחתנו ב-1942 כשאמה הייתה בת 18 ואביה בן 53 ונולדו להם 8 ילדים.
הופעתה הראשונה הייתה בגיל 3 בסרטו של אביה, "אורות הבמה" ב-1952 כילדה בסצנת הפתיחה.
בסרט הופיעו גם אחותה ג'רלדין צ'פלין ואחיה מייקל צ'פלין.
ב-1967 שיחקה בסרט "הרוזנת מהונג קונג" גם הוא של צ'ארלי צ'פלין.
רוב הקריירה שלה השתתפה צ'פלין בסרטים וסדרות טלוויזיה בצרפתית ובגרמנית.
ב-1972 שיחקה בסרטו של יהודה בארקן "הבריחה אל השמש" בתפקיד נינה קפלן.
הסרט, בכיכובם של לורנס הארווי, ג'ק הוקינס וגילה אלמגור, צולם בגרמניה.
באותה שנה שיחקה בסרט "מעשיות קנטרברי" של פייר פאולו פאזוליני כמאי, אשתו הנואפת של סר ג'ניוארי הזקן.
ב-1976 שיחקה בסרט הגרמני "ג'ק המרטש" (אנ') בו כיכבה יחד עם קלאוס קינסקי.
לאחר מותו של אביה ב-1977 ניהלה את המשרד המשפחתי ואת עזבונו בפריז, צרפת.
ב-1984 שיחקה בדרמה הקנדית "נער המפרץ", יחד עם קיפר סאת'רלנד.
ב-1988 שיחקה כהאדלי ריצ'רדסון, אשתו של המינגוויי, לצד סטייסי קיץ' שגילם את ארנסט המינגוויי, במיני סדרת הטלוויזיה הגרמנית "המינגוויי".
בין 1969 ל-1977 צ'פלין הייתה נשואה לאיש העסקים היווני ניקולס סיסטובאריס; לזוג נולד בן אחד, צ'רלי.
מ-1977 חיה עם השחקן הצרפתי מוריס רונה, עד מותו ב-1983. לשניים נולד בן אחד, ז'וליאן רונה.
ב-1989 צ'פלין נישאה לארכאולוג הצרפתי ז'אן קלוד גרדין.
לשניים נולד בן אחד, ארתור.
הם נשארו נשואים עד מותו של גרדין ב-2013.
אורות הבמה (1952) בתור הילדה בסצנת הפתיחה (ללא קרדיט)
ג֫'וּחוֹר א-דִּיכּ היה כפר בנפת עזה, במרכז רצועת עזה, מדרום לעיר עזה.
בכפר כ-3,200 תושבים, כ-72% מהם פליטים פלסטינים.
הכפר נהרס במהלך מלחמת חרבות ברזל.
פירוש השם "ג'וחור א-דיכ" הוא "מחילת התרנגול".
בשנת 2004 דווח על ידי הפלסטינים כי כוח צה"ל ירה למוות בנער פלסטיני בן 14 בכפר.
ב-8 באפריל 2008 חשפו כוחות צה"ל פיר מנהרה שנחפר מבית פלסטיני והגיע למרחק 700 מטר מציר הוברס.
במהלך חילופי האש שנפתחו נהרגו שלושה מחבלים.
למחרת, נהרג בקרבות ברצועה חייל צה"ל, ובצהריים שני אזרחים נהרגו בפיגוע ירי במעבר קרני שבוצע על ידי ועדות ההתנגדות העממית, הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני וגדודי המוג'אהידין של הפת"ח.
טנק של צה"ל הרג שני מחבלים, ושניים אחרים שנמלטו חוסלו בתקיפה אווירית.
ב-16 באפריל התנהלו חילופי אש כבדים ברצועת עזה, בהם נהרגו 3 חיילי גבעתי מירי ממארב במבצע שכונה על ידי החמאס "שדה המוות", ו-20 פלסטינים, לפחות 11 מהם אזרחים, מתוכם חמישה ילדים, נהרגו בפעילות צה"ל.
במהלך היום נורו 30 רקטות קסאם אל עבר יישובי עוטף עזה.
באפריל 2008 נהרגו 13 מתושבי הכפר, בהם שני ילדים, ועוד 18 נפצעו, חלקם באורח קשה, כאשר טנקים ישראלים ירו על מסגד ועל שני בתים בכפר.
למחרת נהרגו מאש צה"ל בסמוך לכפר פאדל שנאעה, צלם רויטרס בן 23, ועוד שלושה אנשים.
באפריל 2010 נהרגה אישה פלסטינית מירי פגז של צה"ל, ושניים מקרובי משפחתה נפצעו.
בתחילת ספטמבר 2023 פרצה שרפה גדולה במטמנה בכפר, שנמשכה מספר ימים וגרמה לזיהום הסביבה.
כחלק מפעולות צה"ל לביתור רצועת עזה ויצירת מסדרון נצרים – קו אסטרטגי לחלוקת הרצועה לצפון ודרום – נכבש הכפר, תושבי הכפר התפנו לאזורים אחרים ברצועת עזה.
במהלך הפעילות אותרה מנהרה התקפית של חמאס.
ג'וזפה קליוטי (; 19 באוגוסט 1931 – 16 ביולי 2024) היה פיזיקאי, אקדמאי, חוקר וסופר איטלקי.
היה פרופסור לפיזיקה באוניברסיטה הפוליטכנית במילאנו.
קליוטי היה חבר מלא במכון הלומברדי לאקדמיה למדעים ולספרות, חבר באקדמיה העולמית לאמנות ומדע ובאגודה הפיזיקלית האיטלקית וחבר במכון ללימודים גבוהים ג'רולמו קרדאנו.
ג'וזפה קליוטי סיים את לימודיו בפיזיקה באוניברסיטת רומא לה ספיינצה בשנת 1953, והתמחה באותה אוניברסיטה בפיזיקה גרעינית (1955), ובמעבדה הלאומית ארגון, אילינוי, ארצות הברית, במדעי והנדסת גרעין (1956).
הוא שימש כעוזר במכון לפיזיקה של אוניברסיטת רומא (1953-1955), ולאחר מכן כחוקר בוועדה הלאומית לאנרגיה גרעינית (CNEN ולאחר מכן ENEA) של איטליה (1955–1970).
בתפקיד זה, קליוטי היה חוקר מתמחה תושב במעבדה הלאומית ארגון (1956–1957), באנרגיה האטומית של קנדה בע"מ (AECL), צ'וק ריבר, קנדה (1959), במרכז המחקר המשותף של האיחוד האירופי, איספרה, איטליה (1959–1971), ובאופן לא רציף (1966–1973) כפרופסור אורח במעבדה הלאומית ברוקהייבן ובאוניברסיטת סטוני ברוק, ניו יורק, ארצות הברית.
קליוטי היה פרופסור מן המניין לפיזיקה של מצב מוצק (1970–2006), ומנהל המכון (כיום המחלקה) להנדסה גרעינית באוניברסיטת הפוליטכניקה של מילאנו; פרופסור אמריטוס משנת 2006.
תחומי המחקר המקוריים של קליוטי התמקדו בפיזיקה גרעינית ניסויית בסיסית ויישומית, ספקטרוסקופיית נייטרונים ולימוד מבנה וביצועים מכניים של חומרים.
בתחומים אלו, קליוטי היה מחבר/שותף מחבר של כ-130 פרסומים מדעיים, בעיקר בכתבי עת או ספרים בינלאומיים.
החל משנות השמונים, התעניינותו עברה למחקר טכנולוגי (פטנט על גלגלי מכונית קלים במיוחד) ולפיתוח פרויקט Piezo-MusiColor: שילוב סינרגטי של מדע, טכנולוגיה ואמנות (פטנט על MusiColor) במטרה להנאה אינטראקטיבית וסינאסתטית ממוזיקה וצלילים גם על ידי עיוורים, חירשים וכבדי שמיעה.
לאורך קווי מחקר בין-תחומיים אלו, קליוטי חקר את מושג שבירת הסימטריה כתכונה משותפת במדע ובאמנות, ואת הקשר בין פיזיקה קוונטית לתפיסה.
חקירות אלו היו נושא לכ-50 מאמרים על קשרים בין מדעי האדם והטבע, מספר ספרים פופולריים וקורס לתארים מתקדמים על אסתטיקה – רכיבים מדעיים של הרמוניה ויופי, שנערך במשך שנים רבות (2003–2010) בפקולטה לעיצוב, באוניברסיטת הפוליטכניקה של מילאנו.
פרס הפיזיקה של האגודה הפיזיקלית האיטלקית (1963)
מדליית זהב למדעי הפיזיקה של אקדמיית הארבעים, איטליה (1978)
מדליית זהב של האקדמיה הלאומית של לינצ'י, איטליה (2005)
ג'וזפין לזרוס הייתה סופרת, מסאית ופעילה יהודייה אמריקאית, שפעלה בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20. היא נודעה בין השאר בשל כתיבתה בנושאי זהות יהודית, הומניזם מוסרי, וזיקתה המתפתחת לציונות.
לאחר מותה של אחותה, המשוררת הידועה אמה לזרוס, החלה לפרסם יצירות שזכו להכרה בזכות הרוח האינטלקטואלית וההגותית שהובילו אותן.
ג'וזפין לזרוס נולדה למשפחה ספרדית-יהודית מהמעמד הגבוה בניו יורק, כבת שנייה מתוך שבעה ילדים.
הוריה, משה ואסתר לזרוס לבית נתן, היו מצאצאי היהודים הראשונים שהתיישבו באמריקה, פליטים מברזיל שהגיעו לניו אמסטרדם בשנת 1654. אביה היה סוחר סוכר מצליח שפרש בגיל צעיר.
המשפחה הייתה חברה בקהילת "שארית ישראל", הקהילה הספרדית-פורטוגזית הוותיקה בעיר, וכן במועדונים חברתיים יוקרתיים, דבר שהעיד על מעמדם החברתי הגבוה.
כמו אחותה אמה, התחנכה ג'וזפין בחינוך פרטי בבית המשפחה, למדה ספרות, מוזיקה ואומנויות, והייתה שולטת בשפות אירופיות.
משפחתה נהגה לבלות את חודשי הקיץ בניופורט, רוד איילנד, והבנות השתתפו במועדון תרבותי יוקרתי שבו נשאו הרצאות בנושאים ספרותיים ומדעיים.
מרבית חייה הבוגרים עברו עליה בניהול בתי המשפחה ובטיפול בהוריה ובאחיותיה.
לאחר מות אחותה אגנס, טיפלה גם בשתי אחייניותיה.
בשנותיה האחרונות טיפלה באחותה הבכורה שרה עד מותה, ונפטרה בעצמה עשרה ימים לאחר מכן.
כתיבתה של ג'וזפין החלה לאחר מות אחותה אמה, כשהייתה בשנות הארבעים לחייה.
אחת מפרסומיה הראשונים הייתה מסה לזכר אמה שפורסמה בכתב העת "The Century" בשנת 1888, ושימשה כהקדמה לקובץ שיריה של אמה שיצא לאור בשנה שלאחר מכן.
בהמשך כתבה מסות ביוגרפיות וביקורות ספרותיות, בין היתר על הסופרת מרגרט פולר.
בשנת 1893 הייתה אחת הנשים היהודיות הבודדות שהוזמנו לשאת דברים בקונגרס הדתות שהתקיים ביריד העולמי בשיקגו.
שם הציגה חזון של מונותאיזם אתי בלתי-סקטוריאלי, המשלב בין ערכי היהדות והנצרות.
בכתיבתה קראה לזרוס לאוניברסליזם מוסרי ולהשתלבות הרוחנית של היהודים בסביבתם, תוך כדי מתן ביטוי לערכים יהודיים.
עמדותיה עמדו לעיתים בניגוד לתפיסותיה של אחותה אמה, שתמכה בציונות מעשית ויזמה יוזמות ליישוב יהודים בארץ ישראל.
עם זאת, לאחר פרשת דרייפוס החלה גם ג'וזפין להביע תמיכה בציונות פוליטית כפתרון לאנטישמיות באירופה.
לזרוס הייתה פעילה בקשריה עם סופרות והוגות בנות זמנה, ובהן ג'סי סמפטר ומרי אנטין.
אנטין הקדישה לזכרה את ספרה The Promised Land, ואף ייתכן כי קראה לבתה על שמה.
אף על פי שתחילה דגלה בגישה אוניברסליסטית שהדגישה מוסר אנושי לא-סקטוריאלי, לזרוס החלה לשקול את הציונות הפוליטית כאופציה חיונית ליהודי אירופה בעקבות פרשת דרייפוס והתגברות האנטישמיות.
היא ראתה בצורך במדינה יהודית תגובה ראויה למצוקתם של יהודים נרדפים, אף שגישתה נותרה שונה מזו של אחותה, אמה לזרוס, שפעלה ישירות למען יישוב יהודים בארץ ישראל.
במקום זאת, ג'וזפין ביקשה לאזן בין הצורך בזהות יהודית מגובשת לבין שאיפה לאחדות רוחנית כלל-אנושית, מתוך רצון לגשר בין יהדות מסורתית לבין ערכי הומניזם מודרניים.
ג'וזפין לזרוס נפטרה בניו יורק ב-4 בפברואר 1910. למחרת פרסם העיתון ניו יורק טריביון מכתב למערכת לזכרה, שהפליג בשבחים על אופייה, תבונתה ונדיבותה הרוחנית.
לדברי אחד ממכריה, "ג'וזפין הייתה הנוצרייה הטובה ביותר שהכרתי", ביטוי שמעיד על תפיסת הדתיות והמוסר בזמנה.
פועלה של לזרוס מהווה עדות לדרכה של יהדות מתבוללת, אך רוחנית, בקרב האליטה האמריקאית היהודית בסוף המאה ה-19. היא חיפשה דרך לשלב בין מורשת יהודית עתיקה לבין ערכים אוניברסליים מודרניים, אך הביקורת שהטיחה ביהדות הרבנית וברפורמה מעידה גם על חוסר היכרות עמוקה עם מקורות היהדות.
מסות בכתבי עת, ביניהן The Century
ג'וזפה "פפה" פואטה (נולד ב-12 בספטמבר 1985) הוא מאמן כדורסל מקצועי איטלקי ושחקן עבר ששיחק בעמדת הרכז.
הוא המאמן הראשי בקבוצת אולימפיה מילאנו.
בעבר היה המאמן הראשי של ברשה מליגת העל האיטלקית (LBA),
פואטה הצטרף למועדון הכדורסל המקומי סלרנו בליגות הנמוכות, ושיחק 5 עונות לפני שהצטרף ל מהליגה השלישית האיטלקית.
הוא עבר למועדון טראמו באסקט מליגת העל האיטלקית בכדורסל בשנת 2006. במהלך עונת 2008–2009 הוא הוביל את הקבוצה, (אותה אימן מאמן סלרנו לשעבר ) לפלייאוף הליגה.
לאחר מכן הצטרף לוירטוס בולוניה שם רשם שתי עונות מוצלחות, הגיע פעמיים לפלייאוף, ומונה לקפטן.
לאחר עונת 2012–2013 שבה סיימה הקבוצה במקום נמוך, הוחלף ב ובנובמבר 2013 ביטל את החוזה עם המועדון.
ב-2014 עבר לשחק בסאסקי בסקוניה, מליגת העל הספרדית ה-ACB, וחברה ביורוליג, שם החליף את השחקן תומא הרטל.
בהופעה הראשונה שלו בקבוצה, ב-12 בינואר 2014, קלע ברבע האחרון 13 נקודות לקבוצתו, שניצחה במשחק מול גיפוסקואה באסקט.
בהמשך השנה הצטרף לקבוצת באסקט מנרסה, לעונת 2014–2015 אך עקב פציעה שיחק רק בשישה משחקים בעונה.
ביולי 2015 חזר לאיטליה, וחתם באקילה באסקט טרנטו.
ב-29 ביוני 2016, פואטה חתם ב לעונת 2016–17. ב-18 בפברואר 2018, פואטה זכה בגביע הכדורסל האיטלקי לשנת 2018 עם פיאט טורינו לאחר שניצחה בגמר הגביע את ברשה 69–67.
ב-24 ביוני 2019, חתם בפלקנסטרו רג'אנה מליגת העל האיטלקית.
ב-5 באוגוסט 2020 חתם על חוזה בונולי קרמונה
בקיץ 2022 הצטרף כעוזר מאמן של אטורה מסינה באולימפיה מילאנו, שזכתה באליפות ה-LBA ב-2022 ו-2023, בגביע איטליה ב-2022, ובסקודטו ב-2023 וב-2024. הוא גם עוזר מאמן בנבחרת איטליה והשתתף באליפות אירופה 2022, ובליגת האומות 2022/2023.
ב-17 ביוני 2024 חתם כמאמן בברשה מליגת העל האיטלקית (LBA).
הקבוצה העפילה, לראשונה אי פעם, לגמר ה-LBA של עונת 2025, שם הפסידה לוירטוס בולוניה בשלושה משחקים.
ב-24 בנובמבר 2025 התמנה למאמן קבוצת אולימפיה מילאנו.
הג'וינט הוא הארגון היהודי ההומניטרי הגדול בעולם.
הוקם בט' בכסלו תרע"ה, 27 בנובמבר 1914 על ידי מיזוג שלושה ועדים לסיוע שהיו נפרדים עד אז.
הג'וינט פועל להעניק רשת ביטחון ליהודים ולקהילות יהודיות בכל רחבי העולם הנמצאות במצוקה, ופעל רבות בקרב הקהילות היהודיות באתיופיה ובמדינות ברית המועצות לשעבר, בהן הוא עדיין פעיל בחידוש החיים והקהילות היהודיות.
כמו כן, בעת אסון טבע או מעשה אדם, הג'וינט מסייע גם ללא-יהודים ברוח מסורת "תיקון עולם".
בשנת 1976 ייסד ארגון הג'וינט העולמי את ג'וינט-ישראל והעביר את מטה הג'וינט בישראל מתל אביב לירושלים.
כיום מקום מושבו של הסניף הישראלי של הארגון הוא בגבעת רם שבירושלים.
בישראל פועל הג'וינט כמרכז פיתוח חברתי, בשיתוף פעולה אסטרטגי עם הממשלה, הרשויות, המגזר השלישי והעסקי ושותפים נוספים.
ארגון הג'וינט הגדיר לעצמו שלושה עקרונות פעולה בבואו לסייע ליהודים:
הג'וינט הוא ארגון א-פוליטי ואינו קשור לשום סיעה או פלג.
הארגון פועל כדי לתת לקהילות את הכלים והכוח על ידי יצירת פרויקטים לדוגמה והכשרת מנהיגות מקומית שתפעיל אותן.
בזמן יצירת הפרויקטים, הארגון עוסק בצדדים האדמיניסטרטיביים ובוחן את יעילותו.
הארגון בונה קואליציות עם עמיתים אסטרטגיים שבסופו של דבר יטלו את האחריות על הפרויקטים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בסתיו של שנת 1914 הבינו יהודי ארצות הברית שאחיהם ואחיותיהם החיים באירופה בכלל ובמזרחה בפרט, עומדים בפני בעיות קשות מאד.
התגובה הראשונה של יהודי ארצות הברית הייתה איסוף תרומות ולשם כך הוקמו ארגונים שונים בהתאם לחלוקה הפוליטית והחברתית שאפיינה את יהדות ארצות הברית באותו הזמן: אורתודוקסים, סוציאליסטים, ציונים, רפורמים, עניים (הרוב), עשירים, תושבי מזרח ארצות הברית (בעיקר ניו יורק) ותושבי אזורים אחרים.
הצלחת הארגון המשותף והתארכות המלחמה, חידדה את המחלוקת הפנימית בין מרכיביו.
המחלוקת הייתה בשאלה האם על הארגון המשותף לעסוק רק ב"דגים", כלומר בעזרה בעין (כסף ומוצרים), או שמא עליו להתארגן לקראת שלב השיקום, כלומר שלב "החכה".
מאבק זה הסתיים כצפוי בניצחון בעלי המאה, אך בעלי הגישה המרחיבה פעלו במקביל במאמץ פוליטי כלל-יהודי-אמריקני, שהתמקד ברעיון להקים גוף ייצוגי כלל-יהודי שלא יתחשב רק בבעלי המאה אלא יהפוך את הציבור היהודי-אמריקני כולו - באמצעות נציגים, כנהוג בארצות הברית הדמוקרטית - לבעל דעה.
הקונגרס היהודי-אמריקני אכן הצליח להתארגן והוא התכנס בסוף המלחמה וקיבל החלטות ברוח המגמה 'המרחיבה': לתבוע בסוף המלחמה הקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל, ולשמור על זכויות המיעוט של הלאום היהודי בארצות מזרח אירופה.
חלק מפעולת הג'וינט קשור ביהודי ארץ ישראל.
עם פרוץ המלחמה, פנה הנרי מורגנטאו, אז שגריר ארצות הברית באימפריה העות'מאנית, ללואיס מרשל ויעקב שיף בניו יורק וביקש מהם 50,000 דולר כדי להציל את היהודים בארץ ישראל מרעב.
הסכום נאסף עד מהרה ונשלח בחודש נובמבר, והמנגנון שגייס את הכספים הפך לארגון הג'וינט, ששם לו למטרה לדאוג ליהודים נזקקים בארץ ישראל ובאירופה, בה השתוללה אז המלחמה.
כספי הג'וינט שנועדו לחלוקה בין יהודי ארץ ישראל נמסרו לניהולו של אליעזר הופיין שהיה מנהלו בפועל של בנק אנגלו-פלשתינה.
הופיין היה הבכיר מבין ראשי היישוב שלא גורש מהארץ או שהפך לנתין עות'מאני, בעל כורחו.
עניינו של הג'וינט בנעשה בארץ ישראל התעורר בעקבות דוחות פסימיים של קונסול ארצות הברית בירושלים, ד"ר אוטיס אלן גלייזברוק ושגריר ארצות הברית באיסטנבול הנרי מורגנטאו.
הדוחות הצביעו על מחסור, גדל והולך, במזון בארץ ישראל.
כתוצאה, מספר לא קטן של ארגונים יהודים בארצות הברית אספו כסף ומזון ושלחו אותם ליישוב בארץ ישראל באמצעות הג'וינט.
הפעילות נמשכה עד שארצות הברית זנחה את העמדה הנייטרלית והכריזה גם היא מלחמה על טורקיה.
קונסול ארצות הברית בירושלים נאלץ לעזוב את העיר ומרכז פעילות הסעד של הג'וינט הועתק להולנד הנייטרלית.
בראש הפעילות בהולנד עמד היהודי סולומון פרדריק ואן נירופּ (van Nierop) מנכ"ל הבנק האמסטרדמי (Amsterdamische Bank).
הופיין הסכים ורתם את מערך הסניפים של אפ"ק (ביפו, בירושלים, בביירות, בחיפה, בחברון, בצפת ובטבריה) לאחת הפעולות הסוציאליות החשובות בתולדותיו.
העובדה שמוצאו של הופיין היה מאותה ארץ ממנה אורגנו משלוחי המצרכים לא"י, הולנד, הקלה על המלאכה.
כל פעילותו הבנקאית והחברתית של הופיין נעשתה בהתנדבות ממשרד שהועמד לרשותו על ידי הקונסול הספרדי בירושלים הרוזן אנטוניו דה ביובר.
המיקום לא היה מקרי, ספרד, כמו הולנד שהוזכרה, שמרה גם היא במלחמה זאת על נייטרליות.
עם סיום המלחמה חיבר הופיין עבור ראשי הג'וינט בארצות הברית דו"ח מפורט על פעילותו בתקופה שבין 1 באוגוסט 1917 עד 31 במאי 1918. .
הדו"ח חולק לתיאור המצב באותן שנים ולנספחים מפורטים אודות העזרה.
במבוא הסביר או תרגם הופיין מונחים רבים לקורא האמריקאי שאינו בקיא די הצורך במציאות הארצישראלית.
ברשימת המונחים (באותיות לטיניות) המלווים בהסבר בשפה האנגלית, מופיעים מושגים כמו "פקידים ואמרכלים בארץ הקודש", "תלמידי חכמים", כולל, "מוּטֶצריף" (נציב טורקי, באותיות ערביות متصرف, בטורקית mutasarrıf, ובאנגלית Mootessarif), שטריימל ונס חנוכה.
הואיל וחלק גדול מן הפעילות עסקה בענייני כספים דאג הופיין לרשום בין מושגים אלו גם את "קופת הצדקה ע"ש רבי מאיר בעל הנס", חלוקה ו"שנורר".
המילה האחרונה תורגמה ל-A persistent beggar.
חלקה של ירושלים בקבלת העזרה היה הגדול ביותר בשל אופי הסוציו-אקונומי של אוכלוסייתה והסתכם ב-50%.
הדו"ח פירט את כמויות האורז והחיטה שנמסרו בין השאר לבתי ספר, לישיבות, לבתי יתומים לכוללים ולמלמדים (באנגלית Melamdim).
בפירוט יבש תיאר הופיין את העזרה הרפואית שניתנה על ידי רופאים שונים.
ללא העזרה היו התלמידים גוועים ברעב פשוטו כמשמעו.
תמיכות בסדר גודל גבוה ביותר הועברו גם לגולי הארץ ששכנו בחומס שבסוריה בסך 741 ליש"ט.
מלחמת העולם הראשונה הסתיימה בשנת 1918, אך סבלם של היהודים באירופה לא תם.
ברוסיה, בה התחוללה מהפכת אוקטובר ובשרידי האימפריה האוסטרו-הונגרית המתפוררת ובפולין החלו גלים של אנטישמיות.
יהודים נספו בפוגרומים ובמגפות ורכושם נהרס.
הג'וינט סייע לקהילות להשתקם ולהקים תוכניות עזרה הדדית, טיפול בילדים, ומוסדות חינוך ותרבות.
בברית המועצות הוקם האגרו-ג'וינט שעזר לממשלה ליישב מחדש כ-600,000 יהודים, אולם האגרו-ג'וינט סולק מברית המועצות בשנת 1938.
לקראת מלחמת העולם השנייה סייע הג'וינט לכ-250,000 מיהודי גרמניה ולכ-125,000 מיהודי אוסטריה לברוח.
כשהתקרב הצבא הגרמני לפריז בשנת 1940 העביר הארגון את מטהו באירופה, בראשותו של יוסף (ג'ו) שוורץ, לליסבון.
משם הוא המשיך לסייע ליהודים לברוח מאירופה כמו גם להסתתר במקומות מחבוא.
הסיוע של הג'וינט הגיע לידי יהודים שברחו מפולין ואוקראינה לרוסיה.
חבילות סיוע גם הוצנחו ביוגוסלביה וכספים הוברחו לידי המחתרת היהודית בפולין.
הג'ויינט סייע ליישב את הפליטים היהודים בדרום אמריקה וארגן תוכניות סיוע לכ-20,000 יהודים שהגיעו לשאנגחאי.
לאחר המתקפה היפנית בפרל הארבור וניתוק הקשרים בין ארצות הברית לשטחים שהיו תחת כיבוש יפני, דאג הג'וינט להעביר סיוע לפליטים היהודיים שהגיעו לסין דרך הנציגות שלו בשווייץ ומדינות נייטרליות אחרות, וגם בסיועו של הצלב האדום.
כבר בסוף שנת 1944 הגיעו אנשי הג'וינט לשטחים באירופה ששוחררו מידי הכיבוש הנאצי וארגנו את מאמצי השיקום.
250,000 שכנו במחנות עקורים שהניהל הג'וינט.
הג'וינט יזם תוכניות הכשרה מקצועית כדי לעזור לעקורים לשקם את עצמם ולרכוש תעסוקה שבעזרתה יוכלו להרוויח את לחמם.
הג'וינט גם יזם פעילויות תרבותיות ודתיות במטרה לשקם את הקהילות היהודיות שנהרסו במלחמה.
הג'וינט גם סייע לממן את הגירת היהודים מאירופה.
נפתח משרד של הג'וינט בבואנוס איירס שבארגנטינה כדי לסייע לאלו שהיגרו לדרום אמריקה.
כמו כן, המימון סייע לכ-115,000 יהודים לעלות לארץ לפני שנת 1948.
עם קום מדינת ישראל סייע הג'וינט, יחד עם הסוכנות היהודית, לכ-440,000 יהודים לעלות ארצה מאירופה, צפון אמריקה ומכל רחבי המזרח התיכון.
חלק ניכר מהעולים היו זקנים או שלא יכלו לדאוג לעצמם ולבנות חיים חדשים במדינה הצעירה, והג'וינט הקים את קרן "מלב"ן" שדאגה למחסורם, כמו גם לנכים גופנית ונפשית בישראל.
הג'וינט ארגן תוכניות סעד ליהודים בצפון אפריקה ובמזרח התיכון בשנת 1949, ומאוחר יותר סייע לפינוי היהודים מעיראק ומתימן, ומסייע בסעד לקהילות יהודיות קטנות ומבודדות אלו עד היום.
במערב אירופה סייע הג'וינט לקומם את הקהילות שחרבו במלחמה ולהקים בהן מנהיגות חדשה ולחדש את מוסדות הקהילות.
עם פרוץ המלחמה הקרה גורש הג'וינט מרוב מדינות מזרח אירופה אך עדיין הצליח, בדרך לא דרך, להעביר סיוע עקיף ליהודים מעבר למסך הברזל.
סה"כ הוציא הארגון כ-266 מיליון דולרים בין השנים 1945 - 1949: הסכום בהתאם למחירים עדכניים הוא פי 10 לפי הגעת קצב האינפלציה נכון ל-2016.
בשנת 1962 החל הג'וינט לפעול בהודו ולסייע שם לעניי הקהילה היהודית ולחיזוק התרבות היהודית בקהילות שבמדינה.
בשנת 1967 הוזמן הג'וינט מחדש לרומניה, בעיקר כדי לסייע לקהילה לתמוך בחבריה המזדקנים, כמו גם לסייע בשמירת האופי היהודי של הקהילה.
בישראל החל הארגון לשנות את מעמדו ממפעיל שרותי תמיכה לנזקקים ולעולים חדשים לזה של מאיץ שינוי חברתי.
בשנת 1969 הקים הארגון, יחד עם ממשלת ישראל, את "אשל" - ארגון לתכנון ופיתוח שירותים לזקן.
הג'וינט גם יזם את הקמת המתנס"ים על בסיס המודל האמריקאי של המרכז הקהילתי, כדי לשמש ככלי להשתלבות של החלקים השונים של החברה הישראלית.
בשנת 1975 הקים הג'וינט את מכון ברוקדייל, שהוא כיום המרכז היהודי המוביל בעולם לחקר ההזדקנות, מדיניות בריאות הציבור, מוגבלויות, וילדים ונוער.
באמצע שנות השבעים נפתחו באופן חלקי שערי העלייה מברית המועצות ויהודים החלו להגר ממנה.
אלפים מביניהם פנו לישראל, וחלקם עצרו באיטליה ובחרו לפתוח בחיים חדשים במערב.
הג'וינט הקים עבורם מחנה מעבר בלדיספולי, ליד רומא, בו התגוררו עד שקיבלו אשרות למדינות המערב.
המחנה התקיים במשך כעשור וסיפק חוויית חיים כוללת - החל משירותי רווחה וכלה בשירותי דת ותרבות, ליהודים במעבר.
שנות השמונים והתשעים - מסך הברזל נפתח
בשנת 1983 קיבל הג'וינט את רשותה של ממשלת אתיופיה לפעול בחבל גונדר.
הג'וינט סייע מאוחר יותר לעליית היהודים מאתיופיה, ששיאה היה במבצע שלמה בחודש מאי 1991.
במהלך שנות השמונים החל הג'וינט לחזור למזרח אירופה ולסייע לקהילות היהודיות לפתח שרותי רווחה לנזקקים ותמיכה לזקני הקהילות, כמו גם לפתח תוכניות תרבות ודת בקרב הקהילות.
בשנת 1988 הורשו אנשי הג'וינט לשוב לברית המועצות.
אנשי ומתנדבי הג'וינט פנו מיד לחידוש התרבות והדת היהודית שם כמו גם לסיוע לנזקקים.
כחלק ממאמץ זה הוקמה חסד - רשת מרכזי רווחה יהודיים ללא מטרות רווח.
פעילותה של רשת חסד מושתת על בסיס מודל שפיתח הסוציולוג ד"ר עמוס אבגר, שניהל את תוכניות הרווחה של הג'וינט העולמי בברית המועצות לשעבר.
החסד הראשון הוקם ב-1993 בסנט-פטרסבורג תחת השם "חסד אברהם".
מרכזי חסד הוקמו לאורך השנים בלמעלה ממאה ושבעים קהילות במדינות ברית המועצות לשעבר.
בשנת 1991 ביטלה ממשלת קובה את ההגבלות על הדת במדינה.
מאז מספק הג'וינט מזון ותרופות לקהילה הקטנה, המונה כ-1,500 איש.
במהלך בשנת 2005 תמכו תוכניות הרווחה של הג'וינט בשטחי ברית המועצות לשעבר בכ-250,000 זקנים נזקקים ביותר מ-2,600 ערים, ויהודים רבים השתתפו באירועי התרבות והחינוך ובאירועים קהילתיים נוספים וחגגו את חגי ישראל.
כיום ממשיך הג'וינט לעסוק בפעילויות המסורתיות שלו, בין אם במדינות מצוקה ובין אם בישראל.
למשל, הארגון נחלץ לעזרת יותר מ-40,000 מיהודי ארגנטינה שנפגעו קשות מקריסת הכלכלה במדינה.
חסד - רשת מרכזי רווחה יהודיים של הג'וינט ממשיכה לספק שירותי רווחה לאלפי יהודים גם במהלך משבר הקורונה, וגם במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה.
ג'וינט-אשל: פיתוח פתרונות להזדקנות מיטבית
ג'וינט-אשלים: פיתוח פתרונות לקידום מוביליות חברתית-כלכלית בקרב נוער בסיכון
ג'וינט-תבת: פיתוח פתרונות לשילוב בתעסוקה, להעלאת הפריון ולקידום שותפות ומעורבוּת של החברה החרדית
ג'וינט-ישראל מעבר למגבלות: פיתוח פתרונות לקידום חיים עצמאיים לאנשים עם מוגבלות
ג'וינט-אלכא: פיתוח פתרונות לקידום יעילות ומועילות המערכות הציבוריות
מכון מאיירס-ג'וינט-ברוקדייל: מכון מחקר חברתי יישומי
בשנת 2024 מונתה ד"ר הדס מינקה-ברנד למנכ"לית ג'וינט ישראל במקום סיגל שלח שפרשה.
אשל - האגודה לתכנון ולפיתוח שירותים למען הזקן בישראל הוקמה בשנת 1969 על ידי ג'וינט מלב"ן והיא נתמכת במשותף על ידי ממשלת ישראל וג'וינט ישראל.
מטרתה של העמותה היא לשפר את המעמד והדימוי של הזקנים בחברה הישראלית ואת איכות חייהם.
אשל מסייעת לתכנון ופיתוח שירותים למען הזקנים בישראל.
בתחילה עסקה האגודה בהקמת בתי אבות, ביחד עם אגודות מקומיות שהוקמו ברחבי ישראל.
על פי התוכנית, לצד בתי האבות יופעל מרכז יום לקשיש שיספק שירותים לקשישים שהמשיכו להתגורר בבתיהם.
במקביל, החלו דיונים בהקמת מרכזי יום שאינם קשורים לבתי אבות.
מרכזי יום לזקנים: אשל מפעילה כ-180 מסגרות לטיפול יום בזקנים המשרתות כ-13,000 איש ברחבי הארץ.
מרכזי היום מספקים מגוון שירותים המיועדים לזקנים לשיפור איכות חייהם ולהקלת העומס על בני המשפחה תחת קורת גג אחת.
המרכזים ממוקמים באזורים בהם קיים ריכוז גבוה של אוכלוסייה זקנה, או באזורים הנמצאים בתהליך הזדקנות מתקדם.
תעסוקה: אשל מציעה שלוש אפשרויות תעסוקה לזקנים שפרשו זה מכבר:
מסלול - אספקת עבודות בשכר המתבצעת בבית הלקוח, תוך ניצול המקצועיות והניסיון של המבוגרים בתחומים שונים כמו חשמלאות, שיפוצים וכדומה.
מועדון תעסוקה - מרכז תעסוקה בו מבצעים הזקנים, בשכר, עבודות המתקבלות מקבלני עבודה שונים או ממפעלי תעשייה ומתאימות לזקנים.
בין העבודות: הרכבה, אריזה, כריכה, הלחמה, וכדומה.
קניון תעסוקה - סדנאות עבודה בתחומים שונים באזור מרכזי אחד.
ניצולי שואה: תוכניות תמיכה לזקנים ניצולי שואה.
בין הפעילויות: קבוצות תמיכה, תיעוד ו"תיאטרון העדות".
בתי אבות: אשל הקימה 20 בתי אבות בהם מתגוררים כ-3,500 איש.
בתי אבות אלה מעניקים שירותים לזקנים תשושים, תשושי נפש, סיעודיים וסיעודיים מורכבים.
אשל גם מפעילה תוכנית להכשרת מטפלים לבתי האבות ולפיתוח אמצעי התפעול של בתי האבות, כמו גם פיתוח מגוון הפעילות בהם.
ג'וינט-תבת הוקם בשנת 2006 כיוזמה משותפת של מנכ"ל ג'וינט ישראל באותה עת, ארנון מנטבר, ומנכ"ל משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה (התמ"ת) לשעבר, רענן דינור.
הארגון פועל בשותפות עם משרדי ממשלה, גופים ציבוריים, עמותות ומעסיקים במטרה:
לפתח תוכניות, מודלים ומדדים חדשניים בתעסוקה וביזמות
להטמיע מענים תעסוקתיים במערך השירותים בישראל ובקרב מעסיקים
להוות מרכז לפיתוח והפצה של ידע, תפיסות ושיטות יישומיות בתעסוקה
אוכלוסיות היעד המרכזיות של הארגון הן: אוכלוסיות מן הפריפריה החברתית-גאוגרפית, צעירים בטרום תעסוקה ובצומתי הכרעה, אנשים עם צרכים מיוחדים, עובדי "החציון התחתון" ומעסיקים בענפים בפריון נמוך.
המכון למנהיגות וממשל נוסד בשנת 2012, במטרה להוות בית מקצועי למנהיגים מכל המגזרים, מקום ללמידה ולהשפעה משותפת.
המכון מבוסס על אלכא ועל המרכז למנהיגות מתנדבת.
המכון מחויב לשיפור אפקטיביות של המנהלים הבכירים והמנהיגות הנבחרת בשירות הציבורי והמגזר החברתי בישראל, על ידי דגש על תכנון וחשיבה לטווח ארוך, וחיזוק יכולת הפעולה וההשפעה המיצרפית של הסגל הבכיר במגזר הציבורי, של ראשי רשויות ושל מנהיגות מתנדבת ומנכ"לי עמותות.
המכון למנהיגות וממשל כולל שלושה מרכזים:
המרכז למנהיגות מקומית ופיתוח אזורי.
כן כולל המכון חטיבת למידה המתמחה בתוכניות פיתוח מנהיגות ומנהלים בכירים, כולל במשרדי הממשלה, דוגמת האוצר, והסגל הבכיר, השלטון המקומי דוגמת פורום ראשי רשויות קטנות, ותוכניות הדרכה למנהלי עמותות.
המכון מלווה תהליכי שינוי והשפעה נרחבים של קבוצות מנהלים בכירים וראשי רשויות; לדוגמה את ראשי הרשויות בנגב הפועלים למינוף ההזדמנות במעבר בסיסי צה"ל, וחמישה אשכולות של ראשי רשויות בישראל.
בנוסף המכון מלווה מנהיגים מחוללי שינוי בייעוץ דיסקרטי; מתמחה בנושא השפעה קולקטיבית ועוסק בפיתוח ידע וכלי ניהול בסוגיות ניהול רלוונטיות למגזר הציבורי והחברתי בישראל.
הקרן להענקת פרסי לאונור ולארי זוסמן-ג'וינט הוקמה במטרה לציין יחידים או צוותים אשר הוכיחו מצוינות, בחדשנות, במקוריות, ביוזמה וביישום תוכניות בתחום השירותים החברתיים בישראל.
הקרן מעניקה מדי שנה שלושה פרסים, בסכום השווה בערכו ל-25,000 דולר כל אחד.
הקריטריון להענקת הפרס הוא תרומה משמעותית באחד מן התחומים הבאים:
פיתוח שירותים לנכים ושילובם בחברה
פיתוח כח אדם ותשתיות ארגוניות בתחום השירותים החברתיים
משאב הוא בסיס נתונים שמספק נתונים כמותיים על האוכלוסייה המבוגרת בישראל בחתכים שונים - דמוגרפיים, בריאות ותפקוד, מאפיינים סוציואקונומיים, שירותים והשימוש בהם ותחזיות שונות.
משאב שואב את הנתונים משיתוף הפעולה בין תוכנית אשל ומכון ברוקדייל.
הנתונים אמורים לסייע למקבלי החלטות לקבל תמונת מצב מלאה בנושאים הללו.
ארכיון הג'וינט בירושלים מתעד את פעילות הג'וינט ברחבי העולם, מאז שנות הארבעים ועד היום.
בין הנושאים שהארכיון מכיל מידע רב עליהם נמצאים:
פעילויות ההצלה של הג'וינט במהלך מלחמת העולם השנייה
פעילות הסיוע של הג'וינט עבור שארית הפליטה
הקהילות היהודיות באירופה לאחר מלחמת העולם השנייה
הקהילות היהודיות בצפון-אפריקה ובאסיה מאז שנות הארבעים
מלב"ן - תוכנית הרווחה שהפעיל הג'וינט בישראל בין בשנים 1949–1976
עוד נמצאים בארכיון מסמכים שונים מתקופת השואה - רישומי משרדי הג'וינט באיסטנבול משנת 1944 ורישומי מאמצי ההצלה של הג'וינט בצרפת וספרד באותה שנה.
המסמכים גם כוללים שמונים גלילי מיקרופילם מהמכון ההיסטורי היהודי בוורשה, הכוללים מידע על גורלן של קהילות יהודיות קטנות בפולין בין השנים 1939–1942. עוד בארכיון נמצאים רישומים של ניצולי השואה ורישומי עקורים בגרמניה ואוסטריה, כמו גם רשימות של ילדים יהודיים שהוסתרו במהלך המלחמה.
הארכיון מכיל גם ספריה של פרסומי הג'וינט, ואוסף סרטים שהופקו על ידי הג'וינט, ביניהם צילומים מפעולות האגרו-ג'וינט ברוסיה בשנות השלושים, כמו גם סרטונים המתעדים את פעילות הג'וינט באירופה לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנת ה'תשס"ז (2007) זכה ג'וינט ישראל בפרס ישראל בתחום מפעל חיים - תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
המחלקה ליהודי ברית המועצות לשעבר
הג'וינט חזר לפעול בברית המועצות בשנת 1988, לאחר שגורש ממנה בשנות השלושים.
הג'וינט הציב לעצמו שתי מטרות: לחדש את החיים היהודיים במדינה הענקית ולדאוג לאוכלוסייה היהודית המבוגרת והענייה במדינה.
הג'וינט הקים מעל 1,800 תוכניות תמיכה ביותר מ-2,640 ערים, עיירות וכפרים ברחבי המדינה וברחבי הרפובליקות לשעבר של המדינה.
צוותי הג'וינט מסייעים ליותר מ-275,000 זקנים יהודיים כמו גם עוזרים לבנות קהילות יהודיות ולהגיע ליהודים שהיו מנותקים מיהודים אחרים במשך עשרות שנים.
הג'וינט עוסק גם בתמיכה בקורבנות הנאצים המתגוררים במדינות כמו גם בהחזרת הרכוש היהודי הקהילתי לבעליו.
במדינות ברית המועצות לשעבר, בהן הוחרם הרכוש הקהילתי כבר בשנות העשרים והשלושים, בדרך כלל מצליח הג'וינט להחזיר לרשות הקהילה מבנה אחד, לרוב מבנה בית הכנסת, המשמש כעוגן לחידוש החיים היהודיים במקום.
הג'וינט גם מפעיל תוכניות לפיתוח מנהיגות קהילתית בקרב יהודי מדינות ברית המועצות לשעבר.
ג'וֹטּוֹ דִי בּוֹנְדוֹנֶה (באיטלקית: Giotto di Bondone; נודע בכינוי ג'וטו; סביבות 1267 – 8 בינואר 1337) היה צייר ואדריכל איטלקי.
נחשב לראשון בשורה של אמנים דגולים שהביאו לפריחת הרנסאנס האיטלקי.
ג'וטו נולד למשפחה ענייה בכפר ליד פירנצה.
אביו, בונדונה, היה חקלאי, והוא עצמו היה רועה צאן.
מרבית החוקרים מאמינים כי ג'וטו היה שמו האמיתי, ולא מדובר בקיצור של השם "אמברוג'וטו" או "אנג'לוטו".
האגדה מספרת (כפי שמוסר ג'ורג'ו וזארי בביוגרפיות שלו "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר, מתוך "ההערות" ללורנצו גיברטי) כי בגיל 11, עת היה רועה את הצאן, נהג ג'וטו לצייר בגיר על הסלעים.
הצייר צ'ימבואה ראהו מצייר כבשה, כה טבעית ומושלמת עד שמיד ביקש מאביו אם יוכל לקחת את ג'וטו עמו וללמדו אמנות; וכך החלה הקריירה של ג'וטו בבית-המלאכה של צ'ימבואה.
יצירתו של ג'וטו הייתה חדשנית מאוד, והוא נחשב בדרך-כלל למבשר ההתפתחויות שהובילו, זמן קצר לאחר מכן, להתפרצות הרנסאנס.
לפני ג'וטו צוירו דמויות כסמלים שטוחים ודקורטיביים; אולם הוא הצליח לאמץ את שפתם הוויזואלית של הפָּסלים, והעניק לדמויות משקל ונפח.
מהשוואה בין המדונה, כפי שצוירה בידי מורו ורבו, לבין המדונה ביצירתו, ניתן להבין בקלות מדוע נחשבו ציוריו לנס של נטורליזם.
ג'וטו הפיח רוח חדשה בנושאים הדתיים (שהיו נושאי האמנות היחידים כמעט באותה התקופה), והביע אותם ברעננות נקייה ובחיות בלתי-צפויה.
מבקרים רבים מציינים את "הרגש האנושי" כמאפיין הבולט ביותר של יצירתו.
המהפכה בציור שיצר ג'וטו כללה לא רק את החלפת הסגנון הביזנטי, את ביסוס הציור כאמנות בפני עצמה לשש המאות הבאות אחריו ואת שחזורה של הגישה הנטורליסטית שהומצאה בעת העתיקה וננטשה בידי אנשי ימי-הביניים.
בזכותו נחנכה שיטת אמנותית מוצקה המבוססת על התנסות והתבוננות בעולם.
ג'וטו הבין שכדי להבין את העולם יש קודם כל להתבונן בו.
הבנה זו, שלו ושל בני דורו, היא התחלתה של התקופה המדעית המוקדמת שהביאה מאוחר יותר להערכתם של המדעים המדויקים בתקופת הרנסאנס בכלל וליצירת הפרספקטיבה הציורית – שיטה מדעית ייחודית ליצירת אשליה של מרחב תלת-ממדי בפרט.
עם זאת לא התנתק מהעבר והושפע ממנו.
למשל ביצירתו "האבל על מות ישו" הדמויות מאמצות תנוחה שכבר הוצגה באמנות הביזנטית, למשל בפייטה מנרזי.
הוא קיבל הזמנות ליצירות רבות בכל רחבי איטליה, והפך לידיד קרוב של מלך נאפולי, כמו גם של דנטה אליגיירי.
ג'ובאני בוקאצ'ו הזכירו ביצירתו "דקאמרון".
הקריירה של ג'וטו השתרעה על פני שנים רבות והיא הובילה אותו על פני חצי איטליה, לרבות פדובה, רומא ונפולי, כמו גם לצרפת.
השפעתו הורגשה זמן רב לאחר מותו: חלק קטן מיצירותיו שרד עד ימינו, ותלמידיו דאגו להנציח את סגנונו בשנים שאחרי מותו.
ליורשו הישיר נחשב הצייר מזאצ'ו.
כאדריכל, נודע ג'וטו בעיקר בזכות בניית מגדל הפעמונים של קתדרלת סנטה מריה דל פיורה שבפירנצה הידוע בשם הקמפנילה די ג'וטו.
לפי אחד הסיפורים, רצה האפיפיור בוניפקיוס השמיני להעסיק את ג'וטו, ושלח שליח אל האמן.
השליח ביקש מג'וטו ציור שיוכל להציג לאפיפיור, כדי להוכיח את כישרונו.
ג'וטו חייך ולקח פיסת נייר, טבל את מברשתו בצבע אדום, הצמיד את זרועו לצידו ובתנועה אחת של פרק כף-ידו צייר עיגול מושלם.
ג'וטו נתן ציור זה לשליח, שבהה בו כלא-מאמין.
"האם זה הציור היחיד שאקבל?", שאל השליח.
ג'וטו ענה, "זה די והותר.
שלח ציור זה וראה אם יובן".
על שמו נקראת הגשושית ג'וטו שנשלחה על ידי סוכנות החלל האירופית לחקור את שביט היילי ב-1986 והתקרבה למרחק של 596 ק"מ מפני השביט.
ג'וי דיוויז'ן (Joy Division) הייתה להקת רוק ופוסט-פאנק בריטית שייסדו ברנרד סאמנר ופיטר הוק במנצ'סטר ב־1976 אשר זכתה להצלחה עולמית בזכות שיריה המלודיים והאפלים.
הלהקה נחשבת אחת מלהקות הרוק הגדולות בכל הזמנים ומחלוצות ז'אנר הפוסט־פאנק.
הרכב הלהקה המוכר כלל את איאן קרטיס כסולן, את סאמנר כגיטריסט הראשי וכנגן הסינתיסייזר הראשי, את הוק כבסיסט ואת סטיבן מוריס כמתופף.
את רוב השירים חיבר קרטיס, שסבל מבעיות נפשיות וממחלת האפילפסייה.
הלהקה הקליטה רק שני אלבומים: Unknown Pleasures ו־Closer, שזכו להצלחה.
שירה המצליח ביותר, "Love Will Tear Us Apart", יצא על גבי סינגל אחרי שהתפרקה.
הלהקה התפרקה רשמית ב־18 ביולי 1980 לאחר כארבע שנות פעילות.
בדיוק חודשיים קודם לכן התאבד הסולן קרטיס, ערב יציאתה של הלהקה לסיבוב הופעות ראשון בארצות הברית ובקנדה.
שלושת חבריה הנותרים שינו את שמה וצירפו לה חברה, ג'יליאן גילברט, וכך הקימו את להקת ניו אורדר.
בהשראת הופעה של הסקס פיסטולס במנצ'סטר ב־20 ביולי 1976 החליטו הגיטריסט ברנרד סאמנר (הנזכר בעטיפות התקליטים גם בשמות "ברנרד דיקן", "ברנרד אלברכט" או "ברנרד אלברכט־דיקן") והבסיסט פיטר הוק להקים להקה משלהם עם חברם טרי מייסון, שניסה לתופף אך לא נשאר בלהקה זמן רב.
השלושה פרסמו מודעה בחנות תקליטים בעיר, ודרכה הגיע אליהם הסולן איאן קרטיס.
קרטיס הכיר את סאמנר, את הוק ואת מייסון מהופעות קודמות והיה נוכח אף הוא באותה הופעה של הסקס פיסטולס עם אשתו, דבורה.
בשנת 1977 החליף את מייסון המתופף טוני טאבק, אף על פי שלא היה מנוסה בסגנון הפאנק.
הלהקה החלה להתאמן באופן קבוע, הגם שעוד לא קראה לעצמה בשם.
זמן קצר לפני הופעתה הראשונה, ב־29 במאי 1977, כלהקת חימום לבאזקוקס ולפנטריישן במועדון "אלקטריק סירקס", החליטה הלהקה על השם "וורסו" (Warsaw, ורשה).
על המודעות שפרסמו את המופע הם עוד הוצגו בשם "סטיף קיטנס" (Stiff Kittens, חתלתולים נוקשים), שם שהציעו להם ריצ'רד בון ופיט שלי מהבאזקוקס.
שינוי השם הושפע לכאורה משירו של דייוויד בואי "Warszawa", שראה אור באלבומו Low מ־1977.
חמישה שבועות ושש הופעות לאחר מכן הוחלף טאבק במתופף הפאנק סטיב ברות'רדייל מלהקת פאנק אחרת, פאניק (Panik).
ב־18 ביולי 1977 הקליטה וורסו את "The Warsaw Demo", שכלל חמישה שירי פאנק גולמיים.
אחרי אותה הקלטת פיטרו חברי הלהקה את ברות'רדייל, כששלחו אותו לתקן תקר על הכביש המהיר והמשיכו לנסוע בלעדיו.
ברות'רדייל ניסה לשכנע את איאן קרטיס להצטרף ללהקתו, פאניק, אך קרטיס סירב.
סטיבן מוריס, שענה למודעה התלויה על חלון חנות תקליטים, התקבל ללהקה כמחליף.
הוא התקבל בעיקר בגלל שקרטיס זכר אותו מבית הספר, שבו למד מוריס שנתיים מתחתיו.
להבדיל מהמתופפים הקודמים, מוריס הסתדר היטב עם שלושת חברי הלהקה האחרים.
סגנון התיפוף המטרונומי שלו הושפע יותר מסגנון הקראוטרוק מאשר הסגנון האגרסיבי הטיפוסי של מתופפי פאנק אחרים.
כדי להימנע מבלבול עם להקת Warsaw Pakt הלונדונית, שינתה הלהקה את שמה בסוף שנת 1977 לג'וי דיוויז'ן (בעברית: חטיבת החדווה).
השם לקוח משם היחידה של עובדות מין בכפייה במחנות הריכוז הגרמניים שתוארה בספר "בית הבובות" מאת ק.
הלהקה אזכרה את הספר בשירה "No Love Lost", שיצא שנה לאחר מכן.
באותה תקופה החל להתבסס סגנונה המוזיקלי, והקלטותיה מדצמבר 1977 נשמעות שונות משמעותית מאלו שהוקלטו ל־Warsaw Demo.
עיקר ההבדל הוא שחבריה זנחו את הפאנק הגולמי לטובת סגנון מעודן יותר.
הם אימצו את האסתטיקה התעשייתית והמנוכרת של עיר הולדתם, באמצעות שימוש במקצב אגרסיבי פחות והוספת אפקטים של הד על השירה ועל הגיטרה שיצרו תחושת ריחוק, והליריקה של השירים עסקה בניכור.
הלהקה הופיעה לראשונה בשם ג'וי דיוויז'ן ב־25 בינואר 1978. היא הופיעה באופן קבוע בצפון אנגלייה במהלך השנה, ולאחר מכן הקליטה מספיק חומר לאלבום בכורה.
בעקבות החלטה עצמאית של טכנאי אולפן להוסיף לשירים באלבום צלילי סינטיסייזר, החליטה הלהקה שלא להוציא את אותו אלבום.
ב־1982 הוא יצא כבוטלג, ובאופן רשמי ראה אור רק עשר שנים לאחר מכן.
רוב גרטון הפך לאמרגנה של הלהקה במאי 1978. בעשרים השנים שחלפו מאז הפכה תרומתו לחלק אינטגרלי במורשת של ג'וי דיוויז'ן ושל ניו אורדר.
השיר הראשון של ג'וי דיוויז'ן שראה אור על תקליט ויניל היה באלבום האוסף Short Circuit מ־1978. השיר הוקלט ב־1977, כששם הלהקה היה עדיין וורסו, אך על העטיפה היה ג'וי דיוויז'ן.
ביוני 1978 יצאו הקלטותיה מדצמבר 77' על EP בקוטר 7 אינץ' ששמו An Ideal For Living.
בסוף אותה שנה עברו אותן הקלטות שיפורים ויצאו שוב על תקליט 12 אינץ'.
ב־20 בספטמבר 1978 הופיעה הלהקה בתוכנית הטלוויזיה Granada Reports, ובדצמבר הופיעו באלבום האוסף A Factory Sample שני שירים חדשים שהקליטה כמה חודשים לפני כן.
אותו EP נחטף מהמדפים ואזל מהמדפים בתוך כחודשיים, והיה ההוצאה הראשונה שתיעדה את הצליל ואת האווירה הייחודיים שפיתחה ג'וי דיוויז'ן מאז הקיץ הקודם.
בשנה זו גם נתקף קרטיס בהתקף האפילפסיה החמור הראשון שלו.
ב־27 בדצמבר, ברכב בדרך חזרה מהופעה בלונדון, הוא חווה התקף חזק והתאשפז בבית חולים.
המחלה הלכה והחמירה ככל שהלהקה התפרסמה, ככל הנראה בגלל מיעוט השינה ועומס העבודה בסיבובי ההופעות.
בתחילת 1979 החלה לצבור ג'וי דיוויז'ן פופולריות.
איאן קרטיס הופיע בעמוד השער של מגזין המוזיקה NME.
בינואר הקליטה הלהקה קטע לתוכנית של מנחה הרדיו הנודע ג'ון פיל בתחנת הרדיו בי.בי.סי 1. ב־4 במרץ היא חיממה את הקיור במועדון מרקי (Marquee) הגדול בלונדון.
באפריל 1979 החלה הלהקה להקליט את אלבום הבכורה Unknown Pleasures.
האלבום היה אפל ומדכא יותר מהמקובל באותה תקופה: גיטרת הבס של פיטר הוק שימשה הכלי המוביל במלודיה, התופים הדהדו באפקט reverb מקפיא, צליל הגיטרה של סאמנר היה משונן וקרטיס שר בקול הבריטון.
ג'וי דיוויז'ן הציגה סגנון מופנם ואישי יותר מזה של רוב להקת הפוסט פאנק מאותה תקופה, שהיו מוחצנות ואגרסיביות.
את עטיפת האלבום עיצב פיטר סוויל, והיא התבססה על תמונת גרף של 100 פעימות רדיו עוקבות מכוכב הפולסר הדועך CP 1919 שמצא ברנרד אלברכט בספר אסטרונומיה.
העטיפה נחשבת קלסיקה בתחום עיצוב העטיפות המינימליסטי.
Unknown Pleasures יצא ביוני, בזמן שג'וי דיוויז'ן הקליטה חמישה שירים לפיקדילי רדיו.
הלהקה הופיעה בתוכנית Granada TV שוב ביולי; הופיעה את הופעתה הראשונה והאחרונה בתחנת טלוויזיה כלל־ארצית בספטמבר; חיממה את הבאזקוקס בסיבוב הופעות בבריטניה במהלך אוקטובר ונובמבר; והופיעה שוב בתוכנית הרדיו של ג'ון פיל ב־BBC בדצמבר.
בעוד Unknown Pleasures נמכר היטב וקיבל ביקורות טובות מהתקשורת, האפילפסייה של קרטיס החמירה.
הוא חווה התקפים שגרמו לו לעוויתות ואף לאובדן ההכרה, או התקפי היעדרות (absence seizures), שגרמו לעצירות פתאומיות דמויות טראנס – לעיתים בזמן הופעה.
חלק ממעריציה הלהקה האמינו שזה חלק מהמופע.
אפילו לאחר שחדלה להפעיל אורות חזקים בהופעותיה, קרטיס המשיך לסבול מאותן בעיות והלהקה החליטה לקחת הפסקה למנוחה בתקופת חג המולד.
בינואר 1980 יצאה ג'וי דיוויז'ן לסיבוב הופעות באירופה.
כמה הופעות באותו סיבוב בוטלו עקב מחלתו של קרטיס, שהחמירה בגלל מחסור בשינה.
הוא חווה התקפים בזמן הופעות שגרמו לו לחוש בושה רבה וחוסר שליטה.
בחודש מרץ, כשהסתיים הסיבוב באירופה, החלה הלהקה להקליט את אלבומה השני Closer עם מרטין הנט, שאף הפיק את אלבום הבכורה.
היא הוציאה את שירה המפורסם ביותר, "Love Will Tear Us Apart" (שנבחר לסינגל הטוב בכל הזמנים בסקר של ה־NME בשנת 2003), באפריל.
למרות הביקורות המצוינות שקיבל הסינגל, הוא לא הצליח להשתחל למצעדים מעבר למצעד האלטרנטיבי.
ב־7 באפריל ניסה קרטיס להתאבד באמצעות פנוברביטל, תרופה שקיבל כדי להתמודד עם מחלתו.
למחרת ניגנה הלהקה ב־Derby Hall בעיירה Bury.
קרטיס שר שירים אחדים ואת השאר שר אלן המפסטל, סולנה של להקת החימום קריספי אמבולנס.
לקראת סוף המופע, כשעלה הפסטל שוב לבמה, החל הקהל לזרוק בקבוקי בירה על הלהקה.
ללהקה נקבע סיבוב הופעות בצפון אמריקה במאי 1980. קרטיס הביע התרגשות לקראת הסיבוב, אך יחסיו עם אשתו היו מעורערים.
דבורה הרגישה לא שייכת במעגל החברים של הלהקה, ואיאן קיים רומן עם עיתונאית המוזיקה הבלגית אניק אונורה, שפגש בסיבוב ההופעות האירופי.
קרטיס גם דאג שמא הקהל האמריקאי לא יגיב טוב להתקפי האפילפסיה שלו.
אחרי הופעה בתחילת מאי לקחה הלהקה הפסקה של שבועיים לפני תחילתו של סיבוב ההופעות באמריקה.
ב־17 במאי 1980, יומיים קודם היציאה לסיבוב ההופעות, חזר קרטיס לביתו כדי לדבר עם דבורה.
הוא ביקש ממנה לבטל את תביעת גירושין ולהשאיר אותו לבדו בבית עד שיֵצא לכיוון הרכבת למחרת.
בשעות הבוקר המוקדמות של 18 במאי, אחרי שראה את הסרט Stroszek של ורנר הרצוג והאזין לאלבום הסולו הראשון של איגי פופ, The Idiot, התאבד קרטיס בתלייה בביתו.
דבורה קרטיס מצאה אותו מאוחר יותר באותו היום, כאשר חזרה לביתה.
ההתאבדות זעזעה את חברי הלהקה ואת ההנהלה.
ב־2005 אמר וילסון: "אני חושב שכולנו טעינו כשחשבנו שהוא לא באמת הולך להתאבד[...] כולנו לחלוטין לא הערכנו נכון את הסכנה.
עד כדי כך היינו טיפשים".
ג'ון סאבאג', שנודע לימים כהיסטוריון של הפאנק, כתב בהספדו את קרטיס כי "אף אחד לא יזכור את חלקו בג'וי דיוויז'ן כפי שהיה בחייו.
הוא ייתפס כטרגי במקום להיתפס כאמיץ".
הלהקה החליטה בשלב מסוים שאם יחליט אחד מחבריה לעזוב, או לא יוכל להמשיך עם הלהקה מכל סיבה שהיא, היא תתפרק או תחליף את שמה.
בקיץ של 1980 נכנסה הוצאה מחודשת של "Love Will Tear Us Apart" למקום ה־13 במצעד הסינגלים הבריטי, הצלחתה הגדולה ביותר של הלהקה במצעדים עד אותה תקופה.
בחודש יולי של אותה שנה יצא האלבום Closer לחנויות וזכה לביקורות חיוביות.
האלבום אף נכנס למצעד האלבומים הבריטי במקום השישי.
מכירות האלבום Unknown Pleasures עלו אף הן.
במבט ראשון נראה כי התאבדותו של קרטיס הייתה תוצאה ישירה של הדיכאון שממנו סבל וממצב בריאותו.
ספרה של דבורה קרטיס Touching From A Distance נותן את הרושם שקרטיס תמיד שאף למות בגיל צעיר.
קרטיס שימש השראה למוזיקאים רבים בני ימינו, ובהם קורט קוביין, בילי קורגן, טרנט רזנור ורוברט סמית', הטוען כי התאבדותו של קרטיס מנעה את התאבדותו שלו.
למרות התאבדותו של קרטיס הלהקה לא התפרקה ב־1980. חברי הלהקה הנותרים יצאו בכל זאת לסיבוב הופעות נוסף והמשיכו להקליט מוזיקה.
לבסוף החליפו את שם הלהקה ל"ניו אורדר" והמציאו אותה מחדש.
בשילוב בין גיטרה, בס ותופים לצלילים אלקטרוניים הצליחה הלהקה להגיע לקהל מאזינים מגוון.
ניו אורדר נחשבת במקומות רבים לאחת מלהקות הסינתפופ, הטכנו והדאנס המובילות בתקופתה.
חשיבותה המתמשכת של ג'וי דיוויז'ן ניכרה בבירור עם תחילת המילניום, כאשר ביקש ג'ון פיל ממאזיניו להצביע על 50 המכובדים (Festive 50) של כל הזמנים.
ברשימה הופיעו שלושה שירים נוספים של הלהקה.
חלק גדול מההיסטוריה של ג'וי דיוויז'ן הוצג בסרט הקולנוע העלילתי "אנשי המסיבות".
הסרט עקב אחר עלייתה ונפילתה של חברת התקליטים פקטורי רקורדס, שבה היו חתומות גם ג'וי דיוויז'ן וגם ניו אורדר.
ב־2007 יצא לאקרנים "Control", סרט שבוסס על חייו של איאן קרטיס.
את הסרט ביים הצלם ההולנדי אנטון קורביין (אשר צילם את התמונה המופיעה בראש העמוד, שצולמה כשבועיים לפני התאבדותו של קרטיס).
את קרטיס גילם השחקן האנגלי סם ריילי.
מנהליה של ג'וי דיוויז'ן תיארו אותה כלהקה "גותית" בשנת 1979, בהשוואה ללהקות הפופ של אותה תקופה.
אחדים מחשיבים אותה כלהקה שהחלה את ז'אנר המוזיקה הגותית.
למרות העובדה שחברי ג'וי דיוויז'ן לא התלבשו באותה תקופה בסגנון שנחשב גותי בימינו, הז'אנר היה רק בתחילת דרכו באותה תקופה ועוד לא אימץ לעצמו דימוי ספציפי.
חוץ מגות', הלהקה וצלילה המקורי קוטלגו עם מספר להקות נוספות בעלות סגנון אקלקטי תחת מטריית הפוסט־פאנק והגל החדש.
להקת "בלגרדו" שהוקמה בספרד ניגנה בסגנון דומה ל"ג'וי דיוויז'ן".
איאן קרטיס (Ian Curtis) (גיטרה, סינתיסייזר, שירה וכתיבת השירים)
ברנרד אלברכט (Bernard Albrecht) (גיטרה וסינתיסייזר)
פיטר הוק (Peter Hook) (גיטרה בס)
סטיבן מוריס (Stephen Morris) (תופים)
מעצב משחקי הווידאו הידאו קוג'ימה קרא לחנות שוק שחור במשחק Snatcher שעיצב בשם "ג'וי דיוויז'ן", כמחווה ללהקה.
השם שונה בגרסת ההפצה האנגלית של המשחק כדי להימנע מתביעות אפשריות.
שמו של משחק אחר של קוג'ימה, Metal Gear Solid 2: Substance, הוא מחווה לאלבום האוסף של הלהקה Substance.
ג'ויס קרול אוטס היא משוררת, מסאית, תסריטאית, סופרת אמריקאית ופרופסור לספרות ולכתיבה יוצרת
אוטס נולדה ב-16 ביוני 1938 בלוקפורט אשר במדינת ניו יורק אמה, קרולינה, בת למהגרים הונגרים, הייתה עקרת בית.
אביה, פרדריק ג'יימס אוטס, עבד כפועל במפעל.
השפעה גדולה בילדותה הייתה סבתה מצד אביה בלאנש וודסייד, שחיה עם המשפחה.
אוטס החל לקרוא הרבה כבר בגיל צעיר מאוד וקיבלה, בין השאר, את "אליס בארץ הפלאות" של לואיס קרול במתנה מבלנש.
היא נמשכה ליצירת ספרים עוד לפני שלמדה לכתוב, כאשר ציירה סיפורים שהמציאה.
כאשר קיבלה, בגיל 14, מכונת כתיבה במתנה, החלה להתאמן בכתיבת רומנים.
בשנת 1962, לאחר נישואיה, עברה לדטרויט.
העיר העמוסה במתחים חברתיים סיפקה לה את החומרים ליצירותיה המוקדמות.
דטרויט, לדבריה, עיצבה אותה לטוב ולרע כאדם וכסופרת.
ההצלחה לא אחרה להאיר לה פנים, וכבר בגיל 30 זכתה להכרה כסופרת בולטת וחשובה.
במקביל לעבודת ההוראה שלה באקדמיה, המשיכה לפרסם 2-3 ספרים בשנה: רומנים, סיפורים קצרים, שירה, מחזות וכתבים שאינם סיפורת.
ספרה "הם" זכה בשנת 1970 בפרס הספר הלאומי האמריקאי.
ברומנים הרבים שלה עוסקת אוטס באלימות ובאהבה שבחיים בארצות הברית.
בדומה לגדולי הסופרים במאה התשע-עשרה, הצליחה לזווג הצלחה מסחרית לאיכות ספרותית גבוהה.
על ספרה מלאך האור נאמר, בביקורת בעיתון וושינגטון פוסט, "ג'ויס קרול אוטס עוקבת אחר החלום האמריקני, ומעניקה לספר דרמה מתפתחת ועוצמה של טרגדיה יוונית."
אוטס אומרת, כי הוראה וכתיבה שתיהן עבודות מספקות כל כך, שאינה מרגישה שהיא "עובדת" במובן המקובל של המילה.
פרופסור של כבוד בתחום מדעי החברה מטעם אוניברסיטת פרינסטון
פרס פן-מלמוד על הישגיה בתחום הסיפור הקצר
שלוש יצירותיה עלו לגמר פרס פוליצר
פרס פמינה לשנת 2005 בגין ספרה "The Falls"
המדליה הלאומית למדעי הרוח לשנת 2010
עשו בי כרצונכם, הוצאת זמורה ביתן מודן, 1980
בלפלר, הוצאת זמורה ביתן מודן, 1985, תרגמה עפרה יוגב
מלאך האור, הוצאת מעריב, הוצאת מעריב, 1985, תרגמה צילה אלעזר
הם, הוצאת זמורה ביתן מודן, 1986, תרגום א.
נקודת ההיפוך, הוצאת מעריב, הוצאת מעריב, 1987, תרגמה צילה אלעזר
זומבי, הוצאת אור-עם, 1997, תרגמה רותי אסולין
משפחת מאלבייני, הוצאת אור-עם, 1998, תרגמה יעל שינפלד
פה גדול והמכוערת, הוצאת ספריית מעריב, 2004, תרגמה יעל ענבר
עיניים ירוקות מוזרות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2007, תרגמה נילי לוי
סקסי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008, תרגמה נילי לוי
המפלים,ספרית פועלים, 2021, תרגמה אלינוער ברגר
בלונדי (2000) - עובד לסרט טלוויזיה של CBS בשנת 2001, ולסרט עלילתי שהפיק בראד פיט לשירות נטפליקס בכיכובה של אנה דה ארמס כמרילין מונרו ויעלה במהלך 2022.
ג'וי פייג' הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית ממוצא
נודעה בעיקר בשל תפקידה כפליטה הבולגריה אנינה ברנדל בסרט הקולנוע "קזבלנקה" (1942).
פייג' הייתה בתו של שחקן הסרט האילם דון אלבארדו, אשר שמו האמיתי היה חוזה פייג'.
לאחר גירושי הוריה התחתנה אמה עם איל הקולנוע ההוליוודי האגדי ג'ק וורנר, אשר עמד בראש אולפני האחים וורנר.
נראה כי קשר משפחתי זה (בצירוף המראה הלטיני הנאה שירשה מאביה) הוא שהביא לליהוקה בתפקיד המהגרת הבולגריה בעודה בת פחות משמונה עשרה שנים, לאחר שזה עתה סיימה את בית הספר התיכון.
פייג' חשבה בתחילה כי התסריט "מיושן" ו"קלישאי", והסכימה בחוסר רצון לתפקיד.
הופעה מרשימה זו לא שימשה כמנוף להופעות נוספות.
היא מעולם לא שיחקה שוב בסרט של האחים וורנר, אם כי הופיעה בקומץ סרטים עבור אולפנים אחרים.
היא נישאה לשחקן ויליאם אור, אשר קיבל תפקיד ניהולי בכיר בחברת וורנר, דבר שהוביל להאשמות בדבר נפוטיזם.
לאחר שהופיעה בסדרות טלוויזיה בסוף שנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60, פרשה מעולם המשחק בשנת 1962.
פייג' ואור התגרשו בשנת 1970. בנם, גרגורי אור, הוא תסריטאי ומפיק.
פייג' הלכה לעולמה ב-18 באפריל 2008, כתוצאה מסיבוכים של שבץ מוחי ודלקת ריאות מהם סבלה.
ג'וי לין פוסט היא כדורגלנית עבר אמריקאית.
פוסט, שזכתה עם נבחרת ארצות הברית בשני גביעי עולם, נחשבת לאחת משחקניות ההגנה האמריקאיות הטובות בכל הזמנים.
פוסט נולדה כג'וי ביפילד בפברואר 1968 באינגלווד, קליפורניה.
לאחר שסיימה את התיכון (איתו זכתה בארבע אליפויות מדינה), היא החלה ללמוד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בארבע שנותיה באוניברסיטה, היא כבשה 55 שערים, בישלה 23 בישולים ונבחרה שלוש פעמים לנבחרת העונה של ה-All-American.
ב-1987, היא אף קבעה את שיא האוניברסיטה לשערים בעונה - 23. באותה שנה היא גם ערכה את משחק הבכורה שלה בנבחרת, ב-3 באוגוסט, במפגש נגד סין.
מספר חודשים לאחר מכן, ב-16 בדצמבר, היא כבשה את שער הבכורה שלה בנבחרת, בניצחון 0-6 על אוסטרליה.
ב-1988, היא נבחרה לכדורגלנית השנה בארצות הברית, והייתה לשחקנית ההגנה הראשונה והיחידה עד כה שזכתה בפרס זה.
בנובמבר 1991 שיחקה פוסט בטורניר הבינלאומי הראשון בקריירה שלה - גביע העולם שנערך באותה שנה בפעם הראשונה אי פעם.
את שלב הבתים סיימו האמריקאיות במאזן מושלם, וברבע הגמר הביסו את נבחרת טאיוואן 0-7. בחצי הגמר פגשה ארצות הברית את גרמניה, ניצחה אותה 2-5, והעפילה לגמר הטורניר נגד נורווגיה.
פוסט, שפתחה בהרכב הראשון בחמישה מששת משחקי הנבחרת בטורניר, סיימה אותו עם שער אחד.
ב-17 במאי 1994 ילדה פוסט את בתה הבכורה, קתלין רוז, אך המשיכה להיות שחקנית פעילה בנבחרת ובקבוצה החובבנית "אייאקס דרום קליפורניה".
שנה לאחר מכן, הייתה פוסט חלק מסגל ארצות הברית שנסע להשתתף בגביע העולם שנערך בשוודיה.
פוסט פתחה בכל משחקיה של ארצות הברית, ולא החמיצה אפילו דקת משחק אחת במהלך הטורניר.
בחצי הגמר הפסידו האמריקאיות 1-0 לנורווגיה, אך סיימו במקום השלישי לאחר שניצחו 0-2 את סין.
במשחק שלב הבתים נגד אוסטרליה, כבשה פוסט את השער היחיד שלה בטורניר.
האמריקאיות סיימו את שלב הבתים במאזן מושלם של תשע נקודות וגברו בחצי הגמר 1-2 על נורווגיה.
במשחק זה ציינה פוסט את הופעתה ה-100 במדי הנבחרת.
במשחק הגמר של הטורניר הן שיחקו נגד סין, ניצחו 1-2 וזכו במדליית הזהב.
פוסט פתחה בכל המשחקים בהרכב בראשון, וכמו בגביע העולם הקודם - גם הפעם היא לא החמיצה אף דקת משחק.
לאחר האולימפיאדה, לקחה פוסט הפסקה זמנית מכדורגל על מנת להתרכז בלידת בתה השנייה, וחזרה לפעילות רק לקראת סוף 1997.
בקיץ 1998, היא הייתה חלק מסגל הנבחרת שזכה במדליית הזהב במשחקי הרצון הטוב שנערכו בניו יורק, וסיימה את השנה עם 1,992 דקות משחק - הכי הרבה בנבחרת האמריקאית.
שנה לאחר מכן, הגיעה פוסט לשיא הקריירה שלה, כשזכתה עם הנבחרת בגביע העולמי שנערך בארצות הברית.
היא לא החמיצה אף דקת משחק במהלך הטורניר, ובכך הייתה לאחת משתי שחקניות אמריקאיות שלא החמיצו אפילו דקה אחת בטורנירי גביע העולם 1995, אולימפיאדת 1996 וגביע העולם 1999. משחק הגמר של הטורניר, שנערך אל מול קהל שיא של 90,185 צופים, התקיים באצטדיון רוז בול שבקליפורניה.
במשחק עצמו, נגד סין, הגיעו הנבחרות לבעיטות הכרעה, שם ניצחו האמריקאיות בפנדל המכריע מרגלי ברנדי צ'סטיין.
פוסט, שכבשה את אחד הפנדלים בגמר, סיימה את הטורניר עם שער אחד, אותו כבשה ברבע הגמר נגד גרמניה.
שנה לאחר מכן, זכתה פוסט עם ארצות הברית במדליית הכסף באולימפיאדת סידני, לאחר שזו הפסידה 3-2 בגמר לנורווגיה.
עם הקמת ליגת ה-WUSA ב-2001, הצטרפה פוסט לקבוצת "סן דייגו ספיריט", שם שיחקה לצידן של ג'ולי פוודי, שאנון בוקס וג'ולי פליטינג.
בעונתה השלישית והאחרונה בקבוצה, היא זכתה בפרס שחקנית ההגנה המצטיינת של הליגה, לאחר שהובילה את סן דייגו לחצי גמר הפלייאוף.