tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מרכז פאולר של המכללה הקהילתית נורת'המפטון ממוקם בסאות'סייד בת'להם, אך הקמפוס הראשי שלו ממוקם בעיירה בת'להם השכנה.
שני יומונים משרתים את בת'להם.
עיתונים קטנים נוספים כוללים את The Bethlehem Press, Pulse Weekly שבועון עטור פרסים, שבסיסו באלנטאון, Eastern Pennsylvania Business Journal, שבסיסו בבת'להם, ו-Lehigh Valley Sports Extra, ירחון העוסק בספורט שנוסד בשנת 2001. The Globe-Times, יומון שבסיסו בבת'להם, נוסד בשנת 1855, נסגר ב-1991.
תחנת השידור הדתית WBPH היא תחנת הטלוויזיה היחידה בעלת רישיון בבת'להם, אם כי WLVT ערוץ 39, שלוחה של PBS, פועלת בעיר.
WFMZ Channel 69, תחנה עצמאית, פועלת מאלנטאון השכנה.
בת'להם היא חלק משוק התקשורת של פילדלפיה, הרביעי בגודלו במדינה, ומערכות הכבלים שלה גם קולטות שידורי רדיו וטלוויזיה נבחרים מניו יורק.
בבת'להם יש שתי תחנות רדיו מסחריות מורשות, WGPA-AM המגוונת ו-WZZO-FM של מוזיקת רוק.
יש גם תחנה אחת של שידור ציבורי, WLVR-FM, המופעלת על ידי אוניברסיטת ליהיי.
תחנת הרדיו הציבורית WDIY-FM, אף שהמטה שלה באלנטאון, מתחזקת את מתקניה בבת'להם.
ישנן תחנות רבות אחרות המשדרות מאלנטאון ומאיסטון, המייצגות מגוון פורמטים מסחריים וכמה משכפלים של שידורים של תחנות ציבוריות מפילדלפיה וניו ג'רזי.
, נמל התעופה המסחרי הרביעי בגודלו בפנסילבניה, ממוקם בערך 6.4 ק"מ צפונית לבת'להם באלנטאון.
נכון לשנת 2022, היו 376.80 ק"מ של כבישים ציבוריים בבת'להם, מתוכם 44.02 ק"מ מתוחזקים על ידי מחלקת התחבורה של פנסילבניה (PennDOT) ו-332.78 ק"מ מתוחזקים על ידי העיר.
הכביש הבין-מדינתי 78 הוא הכביש המהיר הבולט ביותר המשרת את בת'להם.
הוא חוצה את הפינה הדרום-מזרחית של העיר לאורך קו מזרח–מערב.
כביש 22 של ארצות הברית עוקב אחר דרך Lehigh Valley Thruway לאורך קו דרום-מערב-צפון-מזרח דרך הפינה הצפון-מערבית של העיר.
כביש 378 של פנסילבניה פונה לכיוון דרום מזרח מכביש 22 של ארצות הברית דרך לב מרכז העיר בת'להם על כביש מהיר, ואז עובר לרחובות עיליים כשהוא חוצה על "גשר מגבעה לגבעה", בעקבות רחוב וויאנדוטה דרומה אל מחוץ לעיר.
לבסוף, כביש 412 של פנסילבניה פונה לצפון-מערב מהמחלף שלו עם כביש בין-מדינתי 78, בעקבות Hellertown Road למרכז העיר, ולאחר מכן מגוון רחובות עירוניים לפני שהוא מגיע לקצה הצפוני שלו ב-PA 378.
חברת האוטובוסים הציבורית LANta מספקת שירות אוטובוסים מקומי בבת'להם, המשרת נקודות בעיר ומספק קישורים לאלנטאון, איסטון, קניון Lehigh Valley ונקודות נוספות באזור עמק ליהיי.
מרכז התחבורה של בת'להם ברחובות ברוד וגוטר משמש כמרכז מעבר לאוטובוסי LANTA בבת'להם.
חברת האוטובוסים Trans-Bridge Lines מספקת שירות אוטובוסים בין עירוניים בבת'להם, שעוצרים במרכז התחבורה של בת'להם ובמסוף האוטובוסים וינד קריק בת'להם.
Trans-Bridge Lines מספקת שירות מבת'להם למסוף האוטובוסים של Port Authority בניו יורק לאורך שני מסלולים, שאחד מהם עובר מאלנטאון ובת'להם לניו יורק והשני הנוסע מבת'להם לניו יורק דרך דוילסטאון, פנסילבניה ופלמינגטון, ניו ג'רזי.
חברת שכירת האוטובוסים OurBus מספקת שירות אוטובוסים מבת'להם לפילדלפיה וקמדן (ניו ג'רזי).
אין כיום רכבות נוסעים לבת'להם.
השירות פעל עד 1981, וכיום מגיעות לעיר רכבות משא בלבד.
החשמל בבת'להם מסופק על ידי שבסיסה באלנטאון.
חברת UGI Utilities מספקת גז טבעי לעיר.
המחלקה למשאבי מים וביוב מספקת שירות מים וביוב לבת'להם ולחלקים מ-10 עיריות סמוכות במחוזות ליהיי ונורת'המפטון, ומשרתת 35,000 צרכני מים ו-25,000 צרכני ביוב.
אספקת המים של העיר מגיעה מהרי הפוקונוס, כאשר מקורות המים העיליים מכילים 37 מיליון מטרים מעוקבים של מים מתוקים באזור מוגן של 93,000 דונם של פרשת מים.
איסוף האשפה בבת'להם מסופק על ידי קבלנים פרטיים ואילו מחלקת המיחזור של עיריית בת'להם מספקת איסוף מיחזור.
בשר עטלף הוא בשר עטלפים המשמש למאכל אדם במגוון אזורים ברחבי העולם, במיוחד באסיה, אפריקה, איים באוקיינוס השקט, וכן באזורים מסוימים בצפון אמריקה.
במדינות כמו סין, וייטנאם, הפיליפינים, אינדונזיה, תאילנד, וגואם, בשר עטלף נחשב לעיתים מזון מסורתי ואף מעדן תרבותי.
צריכת עטלפים כוללת בעיקר עטלפי פירות, כאשר כ-50% מהמינים הללו ניצודים למאכל, לעומת כ-8% בלבד ממיני העטלפים האוכלי חרקים.
אחד המקרים הידועים ביותר הוא בגואם, שם עטלף הפירות של מריאנה (Pteropus mariannus) נחשב מזון יוקרתי.
השימוש בבשר עטלף משתנה בין תרבויות כאשר חלקן רואות בו מקור חלבון חשוב, בעוד אחרות מקשרות אותו לטקסים מסורתיים או רפואה עממית.
עם זאת, צריכת בשר עטלף מעוררת גם חששות בריאותיים, בשל סכנת העברת מחלות מבעלי חיים לבני אדם.
עטלפים שימשו ככל הנראה מקור מזון מאז התקופה הפרהיסטורית באזור אסיה-האוקיינוס השקט.
ניתוח כרונוסטרטיגרפיה של אתרים ארכאולוגיים מעיד כי עטלפים ייתכן שנוצלו כמקור מזון כבר לפני 74,000 שנים על ידי הומו פלורסיינסיס.
באיים טרופיים, ציד עטלפי פירות גדולים היה פעילות משתלמת עבור הומינינים פרהיסטוריים.
עטלפים אלו ניתן היה ללכוד במערות במספרים גדולים, ומאמץ העיבוד שלהם היה מינימלי.
עטלפים ניצודו על ידי אבוריג'ינים אוסטרליים במשך אלפי שנים, מסורת שנמשכה עד העת המודרנית.
מינים פופולריים לציד כוללים את השועל השחור ואת השועל האדום הקטן.
בשנת 1997, הוערך כי הילידים באזור טופ אנד צרכו כ-180,000 שועלים מעופפים מדי שנה.
למרות ההשערה כי אנשי טאינו בפוארטו ריקו צרכו בשר עטלפים בתקופה הפרה-קולומביאנית, לא נמצאו עצמות עטלפים בערמות הפסולת שלהם, דבר שהופך את הסבירות לכך שבשר עטלפים היה מרכיב תזונתי משמעותי לנמוכה.
אין עדויות לכך שתרבויות אחרות בעולם החדש צדו עטלפים למטרות מזון, אם כי עצמות עטלפים זוהו בערמות פסולת באי סאבא שבקריביים.
צריכת בשר עטלפים באירופה הייתה נדירה, לא רק בשל חוסר חיבה, אלא גם בשל גודלם הקטן של עטלפי אירופה, שהינם כולם אוכלי חרקים.
בעבר תועד מנהגם של איכרים בקוסטוצה (במחוז ויצ'נצה, איטליה) לאכול עטלפים, במיוחד עטלפי פרסה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, עטלפי מערות קוסטוצה כמעט נכחדו "בשל הציד האכזרי שמבצעים התושבים המקומיים, בעונת הענבים, כדי להשוותם לציפורים הקטנות והטעימות ביותר." בשנת 1959 דווח כי "במקומות מסוימים [באיטליה], כמו באזורי ליגוריה וונטו, עטלפים שימשו או משמשים כמזון."
בתורה ובתנ"ך, ספר ויקרא (יא, יג–יט) אוסר על אכילת עטלף: "ואת־אלה תשקצו מן־העוף לא יאכלו שקץ הם [...] והעטלף."
בספר גאוגרפיקה של סטראבון מתוארת העיר בורסיפה (כיום בירס נימרוד בעיראק), שבה היו תושבים רבים שצדו עטלפים ו"המליחו אותם לאכילה".
במאה השש עשרה, הטבען האיטלקי אוליסה אלדרובנדי מתייחס בספרו Ornitologia לבשר עטלפים כבשר לבן, אכיל, ובעל טעם מעולה.
לפחות 167 מיני עטלפים ניצודים ברחבי העולם, כ-13% מכלל מיני העטלפים, למטרות כגון מזון, ערך רפואי לכאורה, עור או שיניים, או לספורט.
כמחצית ממיני עטלפי הפירות ניצודים למטרות מזון, לעומת שמונה אחוזים בלבד ממיני העטלפים האוכלי חרקים.
סקירה משנת 2016 תיעדה ציד עטלפים למטרות בשר או רפואה מסורתית בצפון אפריקה, אפריקה שמדרום לסהרה, אוקיאניה, דרום אמריקה, מזרח אסיה, דרום-מזרח אסיה ומערב ומרכז אסיה.
לעומת זאת, לא תועדו מינים שניצודו למטרות בשר או רפואה מסורתית בקריביים, אירופה, צפון אמריקה, מזו-אמריקה, או צפון אסיה.
לפחות 55 מיני עטלפים ניצודים באפריקה, כאשר עטלפים גדולים יותר הם היעד המועדף, בעוד שמינים קטנים ואוכלי חרקים נחשבים פחות רצויים.
ציד עטלפים נפוץ במיוחד במערב ומרכז אפריקה.
ההערכה היא כי כ-100,000 עטלפים נמכרים מדי שנה בגאנה.
בדרום אפריקה ובמזרח אפריקה, הציד מועט עד לא קיים.
ארבעת המינים הניצודים בצפון אפריקה משמשים למטרות רפואה מסורתית, ולא למזון.
מינים גדולים ושכיחים יותר נצרכים לעיתים קרובות באפריקה, כולל עטלף פירות קש-צבע, עטלף כתף פרנקה, עטלף כתף גמבי, עטלף ראש-פטיש, ועטלף פירות מצרי.
גם עטלפים בינוניים כמו רוסט אנגולי ועטלף כתף ננסי של פיטרס, וכן מינים קטנים כמו עטלף חריץ-פנים גדול, עטלפי פרסה, ועטלפי עלה-עגול, נצרכים.
בני אדם צדים 64 מיני עטלפים באסיה, אם כי עוצמת הציד משתנה לפי אזור.
בדרום-מזרח אסיה, עטלפים ניצודים באופן נרחב בעשר מתוך אחת עשרה מדינות, למעט סינגפור.
כ-17% ממיני העטלפים בדרום-מזרח אסיה, או 56 מינים, ניצודים.
בפיליפינים, רמת הציד גבוהה במיוחד, כאשר שליש ממיני העטלפים ניצודים למרות הגנות משפטיות כמו חוק חיות הבר הפיליפיני וחוק ניהול המערות הפיליפיני, שאינם נאכפים כראוי.
בפיליפינים, במיוחד במאיאנטוק, במחוז טרלק, אכילת עטלפי פירות היא חלק מהמטבח המקומי, ותושבים מקומיים נוהגים לצוד עשרות עטלפים בטיול ציד אחד; העטלפים מופשטים מעורם, ראשם וגפיהם נכרתים, ולאחר מכן הם נחתכים ומבושלים בתבשיל.
בערים מסוימות במלזיה, בשר עטלפים נחשב למעדן יוקרתי.
בשנת 2001 דווח כי 7% ממשקי הבית בשמורת חיות הבר פו חיאו בתאילנד אכלו בשר עטלפים.
הצריכה אינטנסיבית במיוחד בצפון סולאווסי, שם תושבים מקומיים אוכלים בשר שועל מעופף לפחות פעם בחודש, עם עלייה פי עשרה בתדירות בסמוך לחגים נוצריים.
בדרום אסיה, ציד עטלפים למטרות מזון מתרחש בבנגלדש על ידי קבוצות שבטיות, תוך התמקדות במינים גדולים יותר.
סקר משנת 2017 שנערך ביותר מ-140 כפרים בבנגלדש מצא כי עטלפים ניצודו ב-49% מהכפרים, כאשר רוב הציידים (62%) השתמשו בעטלפים למטרות מזון ורפואה.
לעומת זאת, 30% מהציידים השתמשו בעטלפים למזון בלבד, ו-17% למטרות רפואה בלבד.
בעוד שבהודו ובפקיסטן עטלפים נהרגים, הצריכה נדירה ומוטיבציות רפואיות נתפסות כנפוצות יותר.
עם זאת, מחקרים מעטים מצביעים על כך שצריכת בשר עטלפים נפוצה יותר בחלקים מסוימים של הודו, כגון צפון-מזרח הודו, ואיי אנדמן וניקובר.
במזרח אסיה, במיוחד בדרום סין, עטלפים נאכלים לעיתים וניתן למצוא אותם בשווקים מסוימים.
מיני עטלפים הנאכלים בסין כוללים את עטלף צוף מערות, עטלף עלה-עגול פומונה, שועל מעופף הודי, ורוסט לשנו.
בנוסף, עטלף פירות קצר-אף גדול ניצוד למטרות רפואה, אך לא למזון.
בשר עטלפים אינו פופולרי במיוחד בסין.
על פי מחקר שנערך על ידי גואנשנג מא, מנהל תזונה וגסטרונומיה באוניברסיטת בייג'ינג, "...אכילת בשר עטלפים היא נדירה ביותר בסין.
Sancho והיא נחשבת לבלתי מקובלת בתרבות הסינית." קיימת מחלוקת בשאלה האם שוק הסיטונאות למוצרי ים של הונאן, החשוד כקשור להתפרצות קוביד-19, מכר בשר עטלפים, כאשר בשר עטלפים אינו מקור מזון נפוץ בעיר ווהאן.
כלי תקשורת מסוימים, כולל דיילי מייל ו־RT, קידמו סרטון שבו נראית אישה סינית צעירה אוכלת עטלף והציעו כי הוא צולם בווהאן, אך מאוחר יותר אומת כי הצילומים צולמו על ידי בלוגרית טיולים, וואנג מנגיון, במדינת האי פלאו בשנת 2016, כדי להציג את המטבח המקומי.
סוכנויות בינלאומיות הפעילו לחץ על סין לחוקק חקיקה האוסרת על ציד עטלפים ומכירת בשרם בעקבות התפרצות סארס בתחילת שנות ה-2000, שגרמה למאות מקרי מוות, אך חקיקה כזו לא התקבלה.
כל סחר בחיות בר בסין, כולל בשר עטלפים, נאסר בינואר 2020 בתגובה למגפת הקורונה שמקורה בווהאן.
עטלפים נאכלים לעיתים במטבח הצפון-אמריקאי.
עטלפים ניצודים ונצרכים באופן קבוע באוקיאניה, והם היונקים היבשתיים הילידיים היחידים באיים מבודדים רבים.
כ-23% ממיני העטלפים באוקיאניה, או 40 מינים, ניצודים.
בשר עטלפים נחשב למעדן באיי קוק, ניואה, גואם, איי מריאנה וסמואה.
הוא נצרך באופן פופולרי בפיג'י, קלדוניה החדשה, וונואטו.
למרות המגוון הגבוה של עטלפים בדרום אמריקה, צריכתם נדירה.
עמים ילידיים מסוימים עשויים לצרוך עטלפים, כאשר אנשי נמביקווארה ידועים כצורכים שלושה מיני עטלף עלה-אף.
עטלפים חיים נמכרים בבוליביה לשימושים רפואיים לכאורה.
במיוחד, צריכת דם העטלפים נחשבת כטיפול באפילפסיה.
מחקר משנת 2010 תיעד כי 3,000 עטלפים נמכרו מדי חודש בשווקים בארבע ערים בבוליביה.
המינים הנמכרים כוללים עטלף קצר-זנב של סבה, עטלף אוזן-עכבר ועטלף ערפד מצוי.
בפיליפינים, במיוחד במאיאנטוק, טרלק, נאכלת מנה מקומית הנקראת אדובו עטלפים.
התושבים צדים עשרות עטלפי פירות בטיול ציד אחד; העטלפים מופשטים מעורם, ראשם וגפיהם נכרתים, ולאחר מכן הם נחתכים ומבושלים בתבשיל.
משתמשים בגויאבה כדי לרכך את הבשר, שמוטבל לאחר מכן ומטוגן עם בצל, שום ורוטב סויה – לא שונה בהרבה מאדובו רגיל.
פניקי היא מנה ממטבח מינהאסה מצפון סולאווסי, אינדונזיה, המוכנת מעטלפי פירות.
גם מרקים, תבשילים וקארי מוכנים מבשר עטלפים.
בפלאו, מרק עטלפים נחשב למעדן.
מרק עטלפי פירות מוכן עם חלב קוקוס, תבלינים וג'ינג'ר.
סיר חם המוכן עם עטלף שלם מוגש במסעדות מסוימות בדרום סין.
תבשיל עטלפים הוא תבשיל המוכן מסוגים שונים של עטלפים.
עטלפי פירות משמשים בחלק מגרסאות המנה.
אסטופה דה מורסגו היא מנת תבשיל עטלפים הנחשבת למעדן במטבח סאו טומה ופרינסיפה המוגשת בימי קדושים ובמהלך חגיגות.
מהדורת 1999 של The Oxford Companion to Food מציינת כי טעמם של עטלפי פירות דומה לזה של עוף, וכי הם "חיות נקיות החיות אך ורק על פירות".
עטלפים מוכנים בדרכים שונות, כגון צלוי, ברביקיו, טיגון עמוק, מבושלים בתבשילים ובטיגונים.
בטיגון עמוק, ניתן לבשל את העטלף כולו ולצרוך אותו.
עטלפים פגיעים במיוחד לציד יתר באינדונזיה, בפיליפינים, במלזיה ובאיים באוקיאניה ובאוקיינוס ההודי.
עטלפים רגישים לציד יתר בשל שיעורי הרבייה הנמוכים שלהם באופן טבעי והעובדה שמינים רבים הם קולוניאליים, מה שמקל על צידם במספרים גדולים.
ציד יתר נחשב כגורם העיקרי להכחדת שועל-מעופף אדום קטן ושועל מעופף גואמי.
קיימת השערה כי עטלפי פירות עשויים להוות מאגר טבעי של נגיף האבולה, אם כי הראיות לכך נחשבות "רחוקות מלהיות מכריעות".
בשל הקשר האפשרי בין זיהום אבולה ו"ציד, שחיטה ועיבוד בשר מבעלי חיים נגועים", מספר מדינות במערב אפריקה אסרו על בשר חיות בר (כולל עטלפי פירות) או פרסמו אזהרות בנושא במהלך התפרצות האבולה במערב אפריקה (2014–2015); רבות מהאיסורים הוסרו מאז.
עטלפים הועלו כהשערה כמקור אפשרי של נגיף SARS-CoV-2, שהתגלה לראשונה בווהאן, סין, אם כי מקור הנגיף אינו ידוע.
אכילת עטלפי פירות קשורה גם למחלה נוירולוגית הנקראת מחלת ליטיקו-בודיג.
פול אלן קוקס מהגן בוטני לאומי טרופי של הוואי בקלאהו, ואוליבר סאקס ממכללת אלברט איינשטיין בניו יורק, גילו כי עטלפים צורכים כמויות גדולות של זרעי ציקס ונראה כי הם מצטברים רעלנים ברמות מסוכנות בבשרם.
בשר צבי הוא בשר שמקורו בבעל חיים ממשפחת האייליים, ובעיקר בצבי מצוי ובמיני איילים שונים.
זהו בשר ציד מסורתי שנהוג היה לצודו ולאוכלו מאז ימי קדם, והוא נחשב למעדן בחלקים שונים של העולם.
לעיתים המונח מתייחס גם לבשר אנטילופות ואיילים שונים שאינם צבאים ממש, בייחוד באנגלית.
בשר צבי ניתן לאכילה כסטייק, פילה, צלי, נקניקיות, בשר מיובש, ובשר טחון.
טעמו מזכיר את זה של בשר בקר.
נתחי בשר צבי נוטים להיות בעלי מרקם עדין יותר ורזים יותר בהשוואה לנתחי בקר מקבילים.
עם זאת, כמו בבשר בקר, נתחים רזים עשויים להיות קשים יותר.
המבורגרים מבשר צבי הם בדרך כלל כל כך רזים עד שיש להוסיף להם שומן בצורת בייקון, בשר בקר, שמן זית או גבינה כדי להשוות את זמן הבישול, המרקם והטעם של המבורגר מבשר בקר.
איברים פנימיים של צבאים ניתנים אף הם לאכילה.
ברוב המדינות, הציד של צבאים מבוקר ומפוקח לפי חוק, ולעיתים אף אסור לחלוטין.
עם זאת, קיימים חוות לגידול צבאים למטרות מסחריות, בעיקר באירופה ובניו זילנד.
בשר המיוצר באופן זה משווק לרוב כמוצר יוקרה ונמכר במחירים גבוהים יחסית.
בישראל, ציד הצבי הארץ-ישראלי אסור על פי חוק הגנת חיות הבר, והוא נחשב חיה מוגנת.
לפיכך, אין כיום גידול מסחרי או שיווק חוקי של בשר צבי מתוצרת מקומית, אם כי ניתן לייבא בשר זה מחו"ל.
בשר צבי מכיל רמות גבוהות של חלבון, ברזל, אבץ וויטמין B12, ונחשב לדל שומן וכולסטרול לעומת בשר בקר.
תכונות אלו הופכות אותו לאופציה מועדפת בקרב חובבי תזונה בריאה ותזונה קטוגנית או פלאוליתית.
על פי ההלכה כל חיה או בהמה מפרסת פרסה ומעלה גרה, כשרה למאכל לאחר שחיטה כשרה כדת וכדין ולכן הצבי הוא בעל חיים טהור וכשר, בדומה לאיילים ולבקר.
בתנ"ך ובספרות חז"ל מוזכר הצבי כמקור בשר לגיטימי.
יהודים בקהילות שונות, בעיקר בצפון אפריקה, תימן, עיראק וחבל הבלקן, נהגו לאכול בשר צבי באופן מסורתי.
גם בארץ ישראל יש עדויות לשחיטת צבאים כשרים לצורכי אכילה.
ביהדות בבל, נהגו לכתוב ספרי תורה על גוויל צבי, דהיינו קלף עשוי מעורו של צבי, כפי שהוזכר גם בפסיקה ההלכתית.
כיום נותרו מאות ספרי תורה עתיקים שנכתבו על קלף זה.
כאשר מקורו בצבי בריא, בשר צבי יכול להיות מזון בריא מאוד לצריכה אנושית.
צבאים חיים על תזונה טבעית של עשב וצמחי בר ללא כליאה בכלובים או הזרקת הורמונים מלאכותיים.
בשר צבי מכיל רמת לחות וחלבון גבוהות יותר, מגוון רחב יותר של חומצות אמינו ורמות נמוכות יותר של קלוריות, כולסטרול, ושומן בהשוואה לרוב נתחי הבקר, חזיר, או בשר כבש המוזנים בדגנים.
עם זאת, מאחר שאין ודאות האם מחלת ההרזיה הכרונית (CWD) – מחלה אנצפלופתיה ספוגית מדבקת בקרב צבאים – יכולה לעבור מצבאים לבני אדם דרך צריכת בשר צבי, קיימות חששות מפני זיהום מסוכן של אספקת המזון מבשר צבאים נגועים ב-CWD.
המחלה זוהתה בקרב צבאים מגודלים בארצות הברית ובמערב קנדה, אך בניו זילנד לא זוהתה המחלה בעדרים שלה.
לפי המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן (CDC), הטפיל טוקסופלזמה גונדי יכול לעבור לבני אדם דרך צריכת בשר צבי לא מבושל או נא אם לא הגיע לטמפרטורה פנימית של 63 מעלות צלזיוס עבור נתחים שלמים, או 74 מעלות צלזיוס עבור בשר צבי טחון.
ה-CDC גם מציין כי הקפאת הבשר למשך מספר ימים בטמפרטורות מתחת לאפס (מינוס 18 מעלות צלזיוס) יכולה להפחית משמעותית את הסיכוי להידבקות בטוקסופלזמוזיס.
ציידים מתבקשים להתבונן בקצרה בהתנהגות החיות החיות שהם מתכוונים לצוד ולא לירות בצבאים שנראים חולים או מתנהגים באופן חריג.
כמו כן, מומלץ לנקוט באמצעי זהירות כלליים בבדיקת הבשר מצבאים שצדו.
בשר צבי (וכן בשרי ציד אחרים, בעיקר חזיר בר) הוא חלק מהמטבח המסורתי של המדינה ונצרך באופן נפוץ, ואינו נחשב למעדן מיוחד.
מנות כגון גולאש צבי מופיעות לעיתים קרובות בתפריטי מסעדות.
מגוון סוגי בשר צבי (צבי יחמור, אייל אדום, דישון, מופלון) ובשרי ציד אחרים זמינים באטליזים במצב טרי, מופצים על ידי סיטונאים, וכן ברשתות קמעונאיות גדלות כמו טסקו, במחירים דומים לבשר בקר או חזיר, בסביבות 200 CZK או 8 אירו לקילוגרם.
למרות הפופולריות והמחירים הנמוכים, בשנים האחרונות ייצור בשר הצבי עלה על הביקוש, ולכן לעיתים הוא משמש לייצור מזון לבעלי חיים.
בניו זילנד קיימות אוכלוסיות גדולות של צבאים פראיים ומגודלים, מה שהופך את בשר הצבי לבשר נפוץ יחסית.
הוא זמין באופן נרחב בסופרמרקטים.
החזקה ומכירה של בשר צבי כפופים לרגולציה מחמירה בחוק האנגלי, אף שהוא זמין באופן מסחרי.
בארצות הברית, בשר צבי פחות נפוץ בקמעונאות בשל הדרישה לבדיקה מקדימה על ידי פקחי USDA.
קיימים מעט מאוד בתי מטבחיים המעבדים צבאים בצפון אמריקה, ורוב בשר הצבי מיועד למסעדות.
במקומות שבהם צבאים נחשבים למין פולש, חברות כמו Molokai Wildlife Management ו־Maui Nui Venison שצדות צבאי צ'יטל בהוואי, משלבות דילול אוכלוסין עם הסמכה של USDA ומכירה קמעונאית.
רוב בשר הצבי הנמכר בקמעונאות בארצות הברית מגיע מחוות בניו זילנד ובטסמניה.
הוא זמין דרך כמה חנויות יוקרה מיוחדות ורשתות המתמקדות בבשרים "טבעיים" יותר.
בשר צבי שאינו נמכר בקמעונאות מושג לעיתים קרובות באמצעות ציד ועיבוד עצמי או באמצעות התקשרות עם מתקני עיבוד בשר קטנים עבור הצייד, אך מכירת הבשר המוגמר בדרך כלל אינה חוקית.
רשת הסנדוויצ'ים האמריקאית Arby's זכתה לתשומת לב באוקטובר 2016 כאשר דלפה ברשתות החברתיות הודעה שהם עומדים לבחון סנדוויץ' בשר צבי.
Arby's אישרה לאחר מכן כי בחרה 17 חנויות בג'ורג'יה, מישיגן, מינסוטה, פנסילבניה, טנסי וויסקונסין (כולם מדינות מרכזיות לציד צבאים) להציע סנדוויץ' בשר צבי במשך ארבעה ימים במהלך עונת הציד של אותן מדינות.
בשל סקרנות וביקוש גבוה מצד ציידים, הסנדוויצ'ים נמכרו במלואם בכל השווקים ביום הראשון של המבחן.
בת-שבע כצנלסון (ינואר 1897 – 30 באוגוסט 1988), פעילה ציונית וחברת הכנסת השנייה.
כצנלסון נולדה באוקראינה בשנת 1897. עלתה ארצה בשנת 1911 ולמדה בגימנסיה העברית בתל אביב.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החלה את לימודיה באוניברסיטת ז'נבה.
באירופה נישאה לד"ר ראובן כצנלסון, ובשנת 1920 שבה לארץ.
לצד עבודתה בהוראה בעיר העתיקה בירושלים, הייתה שותפה לפעילות ציבורית בייסוד ויצו העולמית, הנהגת ארגון נשים עבריות ופעילות התנדבותית בעליית הנוער.
מטעם ויצו שימשה כיו"ר סניף ירושלים.
בשנים 1951–1955 כיהנה כחברת כנסת מטעם מפלגת הציונים הכלליים.
עסקה רבות בשליחות לארגונים בין-לאומיים והייתה למעלה מעשור נציגת מועצת ארגוני הנשים בישראל בתנועת האמהות הבין-לאומית.
בת-שבע כצנלסון הייתה רעייתו של הד"ר ראובן כצנלסון, אמם של שר המשפטים שמואל תמיר ושל שולמית כצנלסון שהייתה מועמדת לזכייה בפרס נובל לשלום ומייסדת אולפן עקיבא.
גיסיה: רחל כצנלסון (רעיית נשיא המדינה זלמן שזר), אברהם קצנלסון (מחותמי מגילת העצמאות) ויוסף כצנלסון (ממנהיגי היישוב היהודי והתנועה הרוויזיוניסטית).
בוגרת בית החינוך, הגימנסיה העברית "הרצליה" והפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית.
לימדה ספרות בבתי ספר, ואחר כך שימשה כמפקחת ללימודי הספרות במשרד החינוך.
במהלך חייה פרסמה 18 ספרי שירה.
שריף יזמה את "פרויקט שריף" שנקרא על שמה, בו הוקמה מסגרת העשרה ותרבות לעיירות פיתוח ושכונות מצוקה, שכללה ערבים ספרותיים עם סופרים ישראלים ביישובים אלו, ועוד.
שריף הייתה חברה בהנהלת אגודת הסופרים העבריים, באקדמיה העולמית לספרות, במועצה לתרבות ואמנות, במועצת האגודה למען החייל, במועצת העיתונות, ובוועד רשות השידור.
שריף הייתה המשוררת הישראלית הראשונה שספריה תורגמו לסינית.
שריף הייתה אחותו של המוזיקאי נעם שריף.
נישאה למרדוך סגל, ממגיני יד מרדכי, ולהם שני ילדים.
נפטרה בגיל 72 בביתה בירושלים, ונקברה בבית העלמין הר המנוחות שבעיר.
עיריית תל אביב קבעה לוחית הנצחה בכניסה לבית בו גדלה עם אחיה נעם, ברחוב העבודה 28.
"לא כל הנחלים" (הוצאת אופיר, תשכ"ח 1968)
"ביצוע שירי אהבה" (הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"ב 1972)
"מלות כיבושין" (הקיבוץ המאוחד, תשל"ה 1974)
"אדם ביקר" (הקיבוץ המאוחד, תשל"ט 1978)
"אקח מועד" (הקיבוץ המאוחד, תשמ"א 1981)
"אנשים ישנים" (ענבר-אופיר, תשס"ב 2002)
"שירים נבחרים" (מוסד ביאליק, תשע"ג, 2013)
בת-שבע היא להקת מחול ישראלית, שהוקמה בשנת 1964 על ידי הברונית בת שבע דה רוטשילד ועל ידי הכוריאוגרפית האמריקאית מרתה גרהאם.
הלהקה התבססה על קבוצת רקדנים ורקדניות שהתגבשה סביב בימת מחול וסביב התיאטרון הלירי.
הלהקה הוקמה כלהקת מחול רפרטוארית ואת החזרות הראשונות ליווה הפסנתרן נתן מישורי.
החל משנת 1990 עד שנת 2017 המנהל האמנותי של הלהקה היה אוהד נהרין.
החל משנת 2017 המנהלת האמנותית היא גילי נבות.
בשנת 2022 מונתה ליאור אביצור למנהלת האמנותית של הלהקה.
את סמל הלהקה הראשון המשלב בין האות ב לספרה 7, עיצב דן ריזינגר.
מרכז הלהקה נמצא במרכז סוזן דלל שבתל אביב.
להקת "בת- שבע 2" נוסדה בשנת 1976 ופעלה עד לשנת 1987. המנהלות האמנותיות היו רינה גלוק ורינה שחם.
בשנת 1980/81 נכנסה נירה פז לתפקיד.
ללהקה יצרו הדה אורן, רחל כפרי, רות אשל, מירי מאגנוס, שרון פינזלי, רונית לנד, אנה סוקולוב (במסגרת השתתפות הלהקה בהפקה של התיאטרון העירוני חיפה "כנפיים") ואחרים.
אנסמבל בת-שבע הוא ההרכב הצעיר של הלהקה.
האנסמבל הוקם בשנת 1990 והוא מהווה חממה לרקדנים צעירים.
רבים מרקדני האנסמבל עוברים לאחר כשנתיים עד שלוש להרכב הבוגר של הלהקה.
מרבית הופעות האנסמבל הן מול קהל של ילדים ובני נוער.
בנות הגן מאת דונלד מק-קייל (1964)
הורודיה מאת מרתה גרהאם (1964)
דרך הלימוד מאת מרתה גרהאם (1964)
לתוך המבוך מאת מרתה גרהאם (1964)
מחוללים מאת רוברט קוהן (1964)
שעשועים מאת אתל וינטר (1964)
לונה פארק מאת רוברט קוהן (1964)
המעבר מאת רוברט קוהן (1964)
סארגאסו מאת גלן טטלי (1965)
הציידים האגדיים מאת גלן טטלי (1965)
סרבנד מאת מרתה גרהאם (1965)
שעשועי מלאכים מאת מרתה גרהאם (1965)
בת יפתח מאת רנה שינפלד (1965)
נוקטורן מאת דונלד מק-קייל (1965)
הגן אחוז המלחמה מאת מרתה גרהאם (1965)
אדם וחוה מאת אושרה אלקיים (1965)
אוהל המראות מאת רוברט קוהן (1965)
נבכי הלב מאת מרתה גרהאם (1966)
תהילים מאת גלן טטלי (1966)
האירוסין מאת נורמן מוריס (1966)
נשים באוהל מאת רינה גלוק (1966)
פנים ומסכה מאת נורמן מוריס (1966)ספורט מאת שמעון בראון (1966)
דוד וגלית מאת אושרה אלקיים-רונן (1966)
על כנפי חופים מאת פרל לנג (1967)
לשונות אש מאת פרל לנג (כוריאוגרפיה), וסרג'יו נטרא (מוזיקה) (1967)
צו הרשות מאת אהוד בן דוד (1967)
מעשה קונדסות מאת ז'נט אורדמן (1967)
פרה עיוורת מאת רנה שיינפלד (1967)
המופע מאת לינדה הודס (1967)
שאלה ללא מענה מאת ז'נט אורדמן (1967)
בבואות מאת רינה גלוק (1967)
תפוס את הזוהר הלוהט מאת טאלי ביטי (1968)
תחנות ומפגשים מאת טאלי ביטי (1968)
לא לדעת צללים (איקארוס) מאת ריצ'רד קאטש (1968)
הצאצאים (אמא קוראז') מאת ריצ'רד קאטש (1968)
הכפר שהכרתי מאת סופי מאסלו (1969)
קלעים מאת רנה שיינפלד (1969)
לפתח חטאת רובץ מאת משה אפרתי (1969)
תנועות מאת ג'רום רובינס (1969)
הגולים מאת חוזה לימון (1969)
לה מלינצ'י מאת חוזה לימון (1969)
עין דור מאת משה אפרתי (1970)
לעת צפייה מאת רינה גלוק (1970)
קונצ'רטו לכלי הקשה מאת נורמן מוריס (1970)
פסיעות של יחד ולחוד מאת משה אפרתי (1971)
קולות ממרחקים מאת בריאן מקדונלד (1971)
קפריצ'וס מאת הרברט רוס (1971)
הכרם של מרתה מאת בריאן מקדונלד (1971)
קונצ'רטו לעץ ההובנה מאת ג'ון קרנקו (1971)
לנוכח הירח המלא מאת ג'ון באטלר (1971)
הבט בעצמך מאת לינדה הודס (1972)
שלושה מתוך אחד מאת לינדה רבין (1972)
אפיזודות ליריות מאת מירל'ה שרון (1972)
לאחר הגירוש מאת ג'ון באטלר (1972)
סטרופה אנטיסטרופה מאת גלן טטלי (1972)
מדבריות מאת אנה סוקולוב (1972)
שעשועים (מתוך גלגל המזלות) מאת וויליאם לותר (1972)
פינות מאת רנה שינפלד (1973)
כיפת הרקיע מאת טאלי ביטי (1973)
שיר מאת אנה סוקולוב (1973)
ידידות מאת אנה סוקולוב (1973)
חלום מאת מרתה גרהאם (1974)
נסיך האפלה מאת ג'ון באטלר (1974)
ליקוי חמה מאת רוברט כהן (1974)
מסע אל שום מקום מאת אושרה אלקיים-רונן (1974)
פולחן האביב מאת רוני סגל (1974)
אלגיות מאת רנה שינפלד (1974)
טלטלה מאת מירל'ה שרון (1974)
משחקים שאנו משחקים מאת רינה גלוק (1975)
מסע מאת נורמן מוריס (1975)
בערת אדמה מאת ג'ין היל סאגאן (1975)ליקוי מאורות מאת אושרה אלקיים-רונן (1975)
מונודרמה מאת מירל'ה שרון (1975)
השולחן הירוק מאת קורט יוס (1975)
עד שקמתי מאת משה אפרתי (1976)
פואמה של התעלות מאת אנה סוקולוב (1976)
דפי אלבום מאת דונלד מקייל (1976)
הדים משמיים זרועי כוכבים מאת כריסטופר ברוס (1976)
החצר האחורית מאת מירל'ה שרון (1976)
מנוחת אחר הצהריים של פאון מאת ג'רום רובינס (1977)
חדרים מאת אנה סוקולוב (1977)
קולות מאת כריסטופר ברוס (1977)
פנטסיה מאת רחמים רון (1977)
וריאציה גדולה מאת יעקב שריר (1977)
אשר אליו נכספתי מאת יאיר ורדי (1977)
גן קאלי מאת ג'ין היל סאגאן (1977)
הדיבוק מאת רנה ירושלמי (1977)
קשת סביב שכמי מאת דונלד מקייל (1977)
הר הבשמים מאת דונלד מקייל (1977)
צעד אחד עם היידן מאת פול סנסרדו (1978)
תפילה אבודה מאת פול סאנאסרדו (1978)
הרהורים על במה פתוחה מאת פול סנסרדו (1978)
קשר מאת נורברט וסאק (1978)
ברחובות העיר מאת ואלרי פאנוב (1978)
חלומות מאת אנה סוקולוב (1978)
סצנות מהמוזיקה של צ'ארלס אייבס מאת אנה סוקולוב (1978)
הזיות ליסט מאת פול סנסרדו (1978)
מימיקה ספרדית מאת ואלרי פאנוב (1978)
ערבה ביצות ויער מאת זאבה כהן (1979)
קרקס המחולות של סטרוינסקי מאת פול סנסרדו (1979)
מטפורות מאת רינה שחם (1979)
בנות שילה מאת רחמים רון (1979)
דיוקן לשניים מאת זאבה כהן (1979)
3 לפנות בוקר מאת דאגלס נילסן (1979)
שעה בצהריים מאת מת'יו דיאמונד (1979)
זכרונות עם מאת דבורה ברטונוב (1979)
כנפיים מאת אנה סוקולוב (1979)
דמויות מאת רינה גלוק (1980)
קנטיגס מאת פולין קונר (1980)
קשרים מאת סיקי קול (1980)
רפסודיה מאת דייוויד האץ' וולקר (1980)
בשניים מאת רחמים רון (1980)
שירים מאת פול סנסרדו (1980)
צייד המלאכים מאת רוברט קוהן (1980)
נימפאות מאת רוברט קוהן (1980)
רוח הבאבי יאר מאת פול סנסרדו (1980)
המסך האחרון מאת יגאל פרי (1980)
האספן מאת ג'אנין שארה (1980)
כאבן המתגלגלת מאת נעמי אלסקובסקי (1981)
פה דה פפסי מאת אוהד נהרין (1981)
רדיוס מאת אלמה פרנקפורט (1981)
משחקי חיים מאת איבן פלר וסלב (1981)
הרו נו אומי מאת אוהד נהרין (1981)צלליות של בלוז מאת ג'ואן קליין (1981)
ספור עתיק מאת לאה אברהם (1981)
צעדי ענק מאת יעקב שריר (1981)
משהו משותף מאת אוהד נהרין (1981)
שיר שבת מאת דארל גריי (1981)
בגלגולי הסווינג מאת דארל גריי (1981)
ביניים מאת אוהד נהרין (1981)
חלום בנוף פראי מאת דארל גריי (1981)
אנשים שדים מאת יאיר ורדי (1981)
צעדים ראשונים מאת סיקי קול (1981)
החתונה מאת אנה סוקולוב (1982)
יומנו של כוריאוגרף מאת רוברט כהן (כוריאוגרפיה), וסרג'יו נטרא (מוזיקה) (1982)
שאקון מאת רוברט קוהן (1985)
טאבולה ראסה מאת אוהד נהרין (1987)
אנאפאזה מאת אוהד נהרין (1993)
יאג מאת אוהד נהרין (1997)
כמויות מאת אוהד נהרין (1999)
דקהדאנס מאת אוהד נהרין (2000)
וירוס של אוהד נהרין מאת אוהד נהרין (2001)
ממותות מאת אוהד נהרין (2003)
קמויות מאת אוהד נהרין (2003)
Love מאת שרון אייל (2003)Quiet Village מאת שרון אייל (2004)
שלוש מאת אוהד נהרין (2005)
טלופאזה מאת אוהד נהרין (2006)
ברתולינה מאת שרון אייל (2006)
FURO מאת אוהד נהרין (2006)
MAX מאת אוהד נהרין (2007)
Markova Kabisa מאת שרון אייל (2008)הורה מאת אוהד נהרין (2009)
BILL מאת שרון אייל (2010)
סשן מאת אוהד נהרין (2011)
החור מאת אוהד נהרין (2013)
עבודה אחרונה מאת אוהד נהרין (2015)
ונצואלה מאת אוהד נהרין (2017)
LOVA מאת שרון אייל (2019)
מומו מאת אוהד נהרין (2023)
ניכוס מאת הלל קוגן (2023)
בת-שבע צייזלר (נולדה ב-28 במאי 1945) היא זמרת סופרן, שחקנית תיאטרון ומורה לפיתוח קול ישראלית.
בת-שבע צייזלר היא בוגרת אוניברסיטת תל אביב באמנות התיאטרון וספרות.
במקביל למדה שירה אצל רחל רוזנשטיין ובהמשך יצאה לאנגליה להשתלם בשירה בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון ובלונדון קולג' למוזיקה.
בת-שבע צייזלר השתתפה בצוות המקורי של "את ואני והמלחמה הבאה", קברט סאטירי של חנוך לוין, שהמוזיקה לשיריו נכתבה בידי אלכס כגן ובני נגרי.
בעונות 2004 עד 2008 הוצגה בתיאטרון הערבי-עברי ביפו גרסה מעודכנת של המחזה, עם צוות השחקנים המקורי ובבימוי עדנה שביט.
את שני המחזות האחרונים ביים מוטי אברבוך.
בת-שבע צייזלר ניהלה את תיאטרון אלחריזי בתל אביב.
לצייזלר יש קריירה ארוכה כזמרת סופרן וכמורה לפיתוח קול.
בין תוכניותיה "שירים באדום וצהוב", "בת שבע ושמחה נוסעים לברודוויי" עם השחקן-זמר מתיאטרון הבימה שמחה ברבירו ושירים של אריק סאטי ופרנסיס פולנק.
ברבות מתוכניות אלה מלווה אותה הפסנתרן ההולנדי-ישראלי ברט ברמן.
צייזלר היא מורה לפיתוח קול שהוציאה תחתה עשרות רבות של תלמידים השרים כיום באופרה, במקהלות, בלהקות ועוד.
צייזלר היא אלמנתו של הפסל גדעון גכטמן.
בת-חמה הוא שמה הספרותי של מלכה שכטמן (בת יוסף) הייתה משוררת עברייה ידועה ועסקנית תיאטרון בברית המועצות.
ילידת הכפר ליפניקי במחוז ווהלין שבמערב אוקראינה, חייתה בערים קייב ובצ'רנוביץ.
אחותו של הצייר מנואיל שכטמן.
מלכה שכטמן נולדה בשנת 1898 בכפר ליפניקי במחוז ווהלין שבמערב אוקראינה.
לאורך ילדותה נהגה לדבר עברית עם אביה ויידיש עם אמה.
בהשפעתו של אחיינה פסח גינזבורג (1894–1947), שהפך בהמשך למשורר עברי, מחזאי, מתרגם ומו"ל, החלה עוד בצעירותה לחבר שירים.
בשנת 1927 התיישבה בקייב והתקבלה לסטודיו למשחק "אמנות" עם הוראה בעברית, ולאחר שנסגר עברה לסטודיו למשחק עם הוראה ביידיש.
עסקה במתן שיעורי עברית פרטיים עד לעליית מדרגה ברדיפת הציונים.
בקייב חברה שכטמן לקבוצה מחתרתית של אומנים שכתבו בעברית והדפיסו באמצעות הקטוגראף את יצירותיהם אשר בהמשך הוברחו לארץ ישראל ויצאו לאור בעיתונות ובכתבי עת.
שירה של בת-חמה "חווה" פורסם בכתב העת "השילוח" (1918), אחר כך פורסמו שיריה בכתב העת "הדים" (מס' 3, 1924), במוסף ספרותי לעיתון "דבר" (1925) ועוד.
בת-חמה הייתה חברה בחבורת הסופרים מלנינגרד "אוקטובראים עבריים" ולקחה חלק בילקוטה הפיוטי "בראשית" (1926) – אחת משתי הוצאות לאור האחרונות בעברית בברית המועצות.
כמעט כל יצירותיה של בת-חמה מהתקופה ההיא פורסמו בספר "גחלים לוחשות", (תל אביב, 1954) בעריכת יהושע א.
גלבוע – קובץ שירים וסיפורים שנכתבו בברית המועצות בעברית ויידיש.
הגיבורה הלירית של בת-חמה היא אישה מרדנית, פעם תובענית, פעם קרתנית, שכר חירותה נפרע על חשבון בדידותה (השיר "בת-הפקר", 1924).
בשיריה, הכתובים בעברית ספרדית של ארץ-ישראל שוכנים זה ליד זה ניב הרחוב, שפה רהוטה ודמויות סלוניים.
בשיר "מחאה" (1926) מטילה בת-חמה חמת-זעם על משתתפי הפוגרומים האנטישמיים.
את השכלתה רכשה במכללה למשחק, לאחר מכן במכון תיאטרוני בקייב בפקולטה היהודית במחלקה לבמאות אצל דוד הופשטיין.
זמן-מה היא הייתה מזכירתו, אחר-כך עבדה בוועדת-רדיו בקייב בתור קריינית שידורים ביידיש.
הבמאי הראשי של התיאטרון הממלכתי היהודי על שם שלום עליכם ("גוסט") בקייב, בוריס וורושילוב (1957-1893), הזמין את מלכה שכטמן לעבוד אצלו בתור משנה לבמאי ובהמשך מינה אותה גם למנהלת מקהלת התיאטרון.
בעת מלחמת העולם השנייה פונתה שכטמן יחד עם התיאטרון למרכז אסיה, ומשם אחרי המלחמה עברה להקת השחקנים לצ'רנוביץ.
בשנת 1937, אחרי שהחלה רדיפת היהודים והציונים בברית המועצות, שרפה שכטמן מחברת עבה עם שיריה שלא פורסמו, ובשנת 1948, אחרי מעצרו של דוד הופשטיין שעימו התכתבה במשך שנים רבות ואשתו הייתה חברתה, השמידה את כל הניירת והספרים הקשורים בתרבות היהודית וניתקה מגעים אישיים איתו.
רק באמצע 1970 איתרה פייגה הופשטיין שהתגוררה אז בתל אביב את המשוררת וחידשה הקשר איתה.
בת-חמה העבירה את שיריה המאוחרים לישראל, ובדרך זאת הם הגיעו לארכיון של חוקר הספרות יהושע א.
גלבוע ומחבר "לקסיקון הספרות העברית" גצל קרסל.
בשיריה המאוחרים (אחרי 1970) גוברים מוטיבים אוטוביוגרפיים, עם זאת, ישנם גם שירים על אהבת עם ישראל וארץ ישראל, על באבי יאר והשואה.
שכטמן נפטרה בשנת 1979 בצ'רנוביץ שבאוקראינה.
"נדם הקול האחרון של השירה בעברית בברית המועצות", כתב על כך גצל קרסל ב"ידיעות אחרונות" (י"ג בסיוון תשל"ט).
פרסום והלחנת שיריה לאחר פטירתה
בשנת 2020, בישראל, נכדותיו של הצייר מרק שכטמן אימצו את מחברת השירים בכתב ידה של בת חמה ופרסמו בדף הפייסבוק תחת השם: המשוררת בת חמה מלכה שכטמן.
החל משנת 2021, הלחינה נכדתו של מרק שכטמן - דנה שכטמן שני, המכונה "רדיו דנה" את שיריה:
"לרסיסים דרוס ליבי" - לשמיעת השיר בערוץ היוטיוב של רדיו דנה - יולי 2021
"לא ולא" - לשמיעת השיר בערוץ היוטיוב של רדיו דנה - דצמבר 2021
"קנקן ריקן הלב" - לשמיעת השיר בערוץ היוטיוב של רדיו דנה - ינואר 2022
לעמוד הפייסבוק של המשוררת בת חמה מלכה שכטמן ולצפיה בשירים הכתובים בכתה ידה
בת-אל פאפורה-בורנשטיין (נולדה ב-3 במאי 1988) היא שחקנית, מרצה ושדרנית רדיו ישראלית.
נולדה ברומניה, כבת בכורה להורים ממוצא רוסי שלמדו שם רפואה.
כשהייתה בת שנתיים חזרה עם הוריה לישראל, והתגוררה בקריית ים ואחר כך בקריית חיים.
פאפורה חולת אכונדרופלזיה, מחלה הגורמת לגמדות - גובהה הוא 1.22 מטר - אך לפי ראיונות שנעשו עמה אין זה מפריע לה, ועל כן מתואר סיפור הצלחתה כהגשמת חלום על אף המוגבלויות.
בשנת 2000 שיחקה לראשונה במחזמר המצליח "אוליבר טוויסט" בבימויו של מנחם גולן בתיאטרון "הבימה".
מיד לאחר מכן התחילה לימודים בבית הספר "רעות" לאומנויות, חיפה במגמת תיאטרון והמשיכה בתיכון "ויצו" לאומנויות.
התנדבה לצה"ל - תחילה בשירות כמש"קית ת"ש במפקדת הצנחנים ולאחר מכן, כשדרנית בגלי-צה"ל וגלגלצ.
עם סיום שירותה הצבאי, החלה ללמוד בסטודיו למשחק "ניסן נתיב", תל אביב.
בשנים שלאחר מכן, השתתפה פאפורה במגוון הפקות, סדרות ומופעים.
בשנת 2006 שיחקה בתפקיד אורח בסדרה הפיג'מות.
בין השנים 2007–2009 שידרה בגלי צה"ל וגלגלצ, בשנת 2009 שידרה ברדיו חיפה ובשנת 2011 שידרה בתחנת הרדיו "אקו 99FM".
בשנת 2010 שיחקה בסרט הקולנוע "פעם הייתי", בבימויו של אבי נשר.
בשנת 2013 הצטרפה ללהקת השחקנים של תיאטרון גשר בהצגה "הדיבוק", בבימוי יבגני אריה.
במאי 2014 כתבה והפיקה את המופע "אני בת-אל", סטנדאפ-דוקומנטרי בכיכובה.
ב-2017 המופע תורגם לאנגלית והתקבל לפסטיבל התיאטרון הבינלאומי הגדול בעולם, "אדינבורו פרינג".
בשנת 2015 הצטרפה לתיאטרון הקאמרי ושיחקה בהצגה "אופרה בגרוש" בבימויו של גילעד קמחי.
כמו כן השתתפה בסדרת הילדים "גאליס".
בשנת 2016 השתתפה במיזם TEDx עם הרצאתה "Bigger is Better", בה היא מספרת את סיפור חייה.
הקלטת ההרצאה הגיעה למעל שני מיליון צפיות.
בשנת 2017 השתתפה בסדרה "שמחות" מבית "רשת".
ב-2019 שיחקה בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "מטומטמת" בתפקיד בת-שבע, סוחרת סמים ישראלית הפועלת במקסיקו.
בשנת 2021 שיחקה בסדרה "מקיף מילאנו" בתפקיד מנהלת בית הספר.
בשנת 2022 השתתפה במופע "פסטיגל על פסטיגל", בתור המזכירה.
בשנת 2018 נישאה לניר בורנשטיין.
ובשנת 2024 נולד בנם השני.
בת-שבע רובינשטיין (29 באפריל 1943 – 3 בינואר 2026) הייתה דוקטור למוזיקולוגיה, מרצה ומורה לפיתוח שמיעה והרמוניה ישראלית.
בת שבע רובינשטיין נולדה בירושלים.
בתם של יהודה רובינשטיין ולאה לבית פיינסוד.
התגוררה בילדותה בשכונת תל ארזה שבירושלים.
אחיה של רובינשטיין הוא זוכה פרס ישראל לכלכלה אריאל רובינשטיין.
רובינשטיין למדה אצל יצחק סדאי.
רובינשטיין הייתה מרצה בחוג למוזיקולוגיה ב.
הייתה מרצה למקצועות השמיעה וההרמוניה בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב, וכיהנה גם כראש המגמה לקומפוזיציה ולניצוח.
היא הרצתה באוניברסיטת ניו-יורק ובמוסדות אחרים בעולם.
כמו כן לימדה בתיכון הישראלי למדעים ולאמנויות, ובאקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
רובינשטיין פיתחה שיטת לימוד לפיתוח שמיעה אשר מבוססת על שמיעת אקורדים כצבעים; זאת בניגוד לשיטה המסורתית המפרקת אקורדים למרווחים.
שיטה זו נתמכת גם במחקרים אקדמיים.
בין תלמידיה מלחינים ומבצעים רבים: המנצחים אשר פיש, רום שמיר, דן אטינגר וקרין בן-יוסף, הפסנתרנים בוריס גילטבורג, אלון גולדשטיין, סוני רובינסקי, עומרי מור וסלים עבוד-אשקר והמלחינים אביה קופלמן, איתי רוזנבאום ואסנת נצר.
בערוב חייה התגוררה בתל אביב.
בת-שבע אסתר קַנִיֶּבְסְקִי (כ"ד בשבט תרצ"ב, 1 בפברואר 1932 – י"ז בתשרי תשע"ב, 15 באוקטובר 2011) הייתה רבנית חרדית-ליטאית, אשת הרב חיים קניבסקי ובתו של הרב יוסף שלום אלישיב.
נולדה בשכונת מאה שערים בירושלים, בתם הבכורה של הרב יוסף שלום אלישיב ושיינה חיה, בת הרב אריה לוין.
בילדותה נלוותה לסבה הרב אריה לוין בהליכתו לבקר את אסירי המחתרות וכן בביקוריו אצל חולים ואלמנות.
בצעירותה עבדה בהנהלת חשבונות ועזרה לאביה, הרב אלישיב, בהגהת כתבי סבו הרב שלמה אלישוב, בעל ה"לשם שבו ואחלמה".
בז' בכסלו תשי"ב נישאה לרב חיים קניבסקי, שלמד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה.
את הצעת השידוך הציע החזון איש.
לאחר נישואיהם עברו להתגורר בשיכון חזון איש בבני ברק.
החל משנות ה-90 החלה לקבל נשים בביתה לעצה ולברכה - תופעה יוצאת דופן בציבור החרדי.
בשנותיה האחרונות הקפידה להתפלל תפילת ותיקין בבית הכנסת לדרמן הסמוך לביתה, ועם הזמן הצטרפו אליה נשים רבות.
נשים שבאו לבקש את ברכתה ייחסו לה מופתים.
נהגה לקיים מדי שבוע טקס הפרשת חלה לנשים באולם של בית הכנסת לדרמן, כשבסיומו בירכה את המשתתפות בזכות קיום המצווה.
נוהג זה נמשך לאחר פטירתה על ידי בתה הרבנית לאה קולדצקי.
בשבת חול המועד סוכות תשע"ב נפטרה בביתה מדום לב.
מסע הלווייתה התקיים בבני ברק בהשתתפות עשרות אלפים, אל בית הקברות שומרי שבת בבני ברק, שם נטמנה.
בשל ההלוויה בוטלו חלק מאירועי שמחת בית השואבה שהיו אמורים להתקיים במוצאי שבת.
בקריית ויז'ניץ בבני ברק, מרכזה של חסידות ויז'ניץ, הוכנסו באותו לילה שלושה ספרי תורה, ובשעת ההלוויה הופסקה השמחה וחודשה עם סיומה.
הייתה נשואה לרב חיים ואמא לשמונה ילדים:
חנה (נפטרה התשע"ד, 2014) - הייתה נשואה לרב שרגא נח שטינמן.
לאה - נשואה לרב יצחק קולדצקי.
ממלאת את מקומה בקבלת נשים לברכה בביתו של אביה, לבקשתו.
רות - נשואה לרב יהושע צביון.
ברכה - נשואה לרב זליג ברוורמן.
דינה - נשואה לרב אלעזר דוד אפשטיין.
לאחר מותה הוציאו בני משפחתה לזכרה במהדורה פנימית את הספר מצבת בת-שבע ובו חידושי תורה מאת עשרות מנכדיה.
בעקבות מותה, שינו מספר ארגונים ומוסדות את שמם והסבו אותו על שמה.
במלאת השלושים לפטירתה, הנציח ארגון חסדי נעמי, את שמה באולם השמחות - ארמונות חן של הארגון בשם "היכל בת שבע".
בפברואר 2018 נחנכה בשכונת רמת בית שמש ג' טיפת חלב על שמה.
בת-שבע דגן (קורנווייץ) (8 בספטמבר 1925 – 25 בינואר 2024) הייתה סופרת ילדים ומשוררת ישראלית שכתבה בעיקר על נושא השואה.
פועלה החינוכי והספרותי התמקד בהעברת נושא רגיש זה לדורות הצעירים בארץ באמצעות שיתוף חוויותיה שלה כילדה בתקופת השואה וכניצולת שואה.
בת-שבע דגן נולדה ב-1925 בלודז' שבפולין בשם איזבלה רובינשטיין לשלמה-פישל, בעל בית מלאכה לאריגה, ולפייגה, תופרת, אחות לשמונה.
עם פרוץ המלחמה ברחו ארבעה מאחיה ואחותה הבכורה לברית המועצות.
אח אחד עלה לארץ ישראל לפני המלחמה.
יתר בני המשפחה עברו לרדום.
היא הייתה חברה בקבוצות לימוד לנוער שהתכנסו בחשאי.
בשליחות השומר הצעיר נסעה לגטו ורשה בזהות ארית, שם קיבלה ממרדכי אנילביץ' את עיתון המחתרת והביאה אותו לגטו רדום.
הייתה אסירה במחנות הריכוז אושוויץ, ראוונסבריק ומלחוב.
היא שוחררה ב-2 במאי 1945 על ידי הצבא הבריטי, אחת הבודדות במשפחתה ששרדו את המלחמה.
היא עלתה לארץ בספטמבר 1945 והחלה לפרסם את כתביה בשנת 1991.
למדה בסמינר שיין למורים ולגננות ולאחר סיום לימודיה האקדמיים עבדה כפסיכולוגית חינוכית.
ניהלה את מדור גני הילדים בשירות הפסיכולוגי של עיריית תל אביב-יפו.
היא לא הגדירה עצמה כ"ניצולת השואה", ביטוי שהיא מגדירה כמי שניצל על ידי אדם אחר, אלא כ"שורדת אושוויץ", שלחמה על הישרדותה בתנאים הקשים שהתקיימו בשואה.
לטענתה, גם ההצלה וגם ההישרדות תלויות בכוח הרצון לחיות, כושר הסתגלות ואף מצירופי מקרים, אמונה ומזל.
הייתה נשואה לפרץ דגן (קורנוויץ) (1914-1958), ולהם שני בנים (ביניהם ישראל דגן).
כתיבתה של דגן כוללת סיפורים ושירים לילדים המדברים על חוויות ילדותה מהשואה, ומאופיינת על ידי חוקרת ספרות הילדים יעל דר כ"ספרות הדור השלישי", כלומר, דור ראשון שהיה בשואה כותב עבור הדור השלישי (סבים וסבתות עבור נכדיהם), ממרחק של כחמישים שנה ממאורעות השואה עצמם.
חוקרת ספרות הילדים יעל דר טוענת כי מאז קום המדינה ובמשך חמישה עשורים לאחר מכן, המעיטו בכתיבת ספרות ילדים על השואה, מחשש ליצור פחדים בטרם עת בקרב הילדים ולהזיק להם.
מתחילת שנות ה-2000 חל שינוי בכך, ונכתבו יותר סיפורים ושירים לילדים על הנושא.
ההיסטוריונית אניטה שפירא מעלה הסבר להיעדר ספרות נרחבת בנושא, וטוענת כי השתיקה הייתה תוצר של תרבות אֵבל מקובלת בזמנו שעניינה היה איפוק; השואה נחשבה בחברה כדבר שיש להסתירו על מנת שלא להיראות חלש.
ניצולי השואה שהגיעו לארץ רצו להשתייך לחברת הצברים החזקים, ולכן זיכרונותיהם מהשואה עמדו להם כמכשול ולא אפשרו להם היטמעות בחברה, הן מצד הקולטים והן מצד הנקלטים.
התפישה הרווחת הייתה שרק מי שהתנגדו בכוח הזרוע או מרדו בשלטון הנאצי נחשבו כראויים לשבח, ואלו מבין הניצולים ש"רק" שרדו ו"רק" הצליחו לשמור על צלם אנוש אינם ראויים לו, אלא להפך, מבטאים את דמותו של יהודי חלש ומעורר רחמים.
עם הזמן, תפיסה זו החלה להשתנות, והחלה לחלחל ההבנה כי השואה, כולל הסיפורים האישיים של אלה שעברו אותה על בשרם, היא חלק מהזהות הקולקטיבית של העם היהודי, ולסיפוריהם תפקיד חשוב בזהות העם כולו.
לטענתה, מקורה של שתיקה זו בקרב השורדים היא במנגנוני הגנה לא מודעים שהופעלו אצלם עקב הטראומה הממושכת.
השורדים שהחלו לספר על חוויותיהם, לדבריה, פעלו מתוך מחויבות מוסרית ורגשית, כמעין תשלום חוב עבור אלה שלא הצליחו לשרוד.
בספריה דגן מוסיפה ודנה בנושא השתיקה בהקשר החברתי, לנוכח הפחד הטבעי שחש כל אחד לנוכח נושא השואה, ועל כן מביא להימנעות מעיסוק בו.
תגובה דומה ניתן למצוא אצל מבוגרים שחרדים לתגובות ילדיהם לנושאים הקשורים בשואה.
ייתכן כי סיבה נוספת לשתיקה ולחוסר העיסוק בשואה נובעת ממכשולים אסתטיים, כפי שטען א.ב.
לטענתו, ישנה הסתייגות מוסרית בהפיכה של חוויה קשה שכזו ליצירה אמנותית.
הוא מעמיד בנוסף בעיית הזדהות שעיקרה טמון בכך שמראש הרחמים נתונים לדובר החלש, ומכאן גם ההזדהות עמו היא אוטומטית, שלא כמו בספרות אחרת בה הדובר צריך להתאמץ על מנת לרכוש את אהדתם והזדהותם של הקוראים.
מכשול נוסף טמון בכך שלקוראים אין אפשרות להבין את הסיטואציה לעומקה.
היא מזכירה בעיה זו: היא טוענת כי לכל אדם קשה לתפוש ולהבין אירועים ומעשים בהם לא התנסה בחייו.
החוקרת מירי ברוך מגדירה את השיר הלירי כקשור לתחושות, הלך רוח וחוויות רגשיות של הפרט במגעו עם העולם.
הגדרה זו תואמת את רוח כתביה של דגן, מכיוון שמובעים בהם רגשותיהם ומחשבותיהם של הגיבורים.
בנוסף, הם תואמים למאפיינים נוספים של השיר הלירי: דובר בגוף ראשון המספר על חוויות אישיות, תיאור הדברים בזמן הווה או סמוך לו, בדרך כלל קצר וממוקד.
ברוך מבדילה בין שני סוגים של השיר הלירי: השיר הלירי למבוגרים, שהוא שיר 'טבעי' שיוצר אשליה כי אין בו סגנון ועיצוב אמנותי אלא וידוי הדובר בפני קהל כלשהו, והשיר הלירי לילדים: שיר 'מחופש' בו דובר מבוגר מתחפש לילד ומספר על חוויות ילדוּת שלו ושל אחרים.
הסגנון אינו סגנונו הטבעי של הדובר אלא סגנון המתחשב בגיל וברמת החשיבה של הקורא הילדי.
בהתאם להגדרת השיר הלירי לילדים של ברוך, דגן לרוב מתארת בשיריה את ילדותה מנקודת מבט של ילד או ילדה, וגם השפה מותאמת לילדים.
בדבר הסגנון, ישנו ספק, שכן כתביה של דגן מיועדים בראש ובראשונה לילדים, ואולי זהו סגנונה הטבעי ולא בהכרח סגנון מותאם ומתחשב.
לכתביה ישנם גם השתייכות לז'אנר הסיפורי, מפני שהם כוללים מרכיבים סיפוריים של עלילה וסיפור התואמים את הגדרת ז'אנר זה.
הגדרתה של דגן את כתיבתה
דגן מספרת כי בעת עבודתה כגננת נתקלה בשאלות רבות מצד הילדים בנוגע למספר המקועקע על זרועה.
היא ניסתה לכתוב להם סיפור כדי למצוא להם הסבר מתאים.
ברבות השנים, כפסיכולוגית, התאימה את כתביה עבור הילדים.
לדוגמה, סיפורה "מה קרה בשואה" מסתיים בסוף טוב: עלייה לארץ ישראל.
לצד השמירה על בריאותם הנפשית של הילדים היא מאמינה כי ישנו הכרח במתן תשובות לילדים עבור שאלותיהם בנושא השואה.
השאלות והתשובות מאפשרות להם להשתתף בחינוך למציאות, מספקות את סקרנותם הטבעית ובכך משפרות את המוטיבציה של הילדים להמשיך לשאול שאלות ולחקור את העולם סביבם.
דגן חושבת כי השמעת סיפורי השואה לילדים תגרום לשותפות רגשית, עיצוב שיפוט מוסרי, תחנך לגילוי רחמים אנושיים ולגינוי הרשע, ותביא לעמדה פעילה של הילד להגנה עצמית בשעת סכנה.
בשנת 1977 נכחה בכנס הבינלאומי של אמפ (הארגון הבינלאומי לחינוך בגיל הרך) שהתקיים בוורשה ונושאו היה 'טובת הילד'.
היא ראתה את ביקורה בארץ בה גדלה והתחנכה כ"אפשרות בלתי חוזרת לשוב אל שרידי העבר בפולין של היום, כאדם חופשי וכנציגת ישראל [...] משמעות אישית וציבורית כאחת".
לאחר השתתפותה בכנס העבירה את רשמיה משם בהרצאות בארץ.
בשנים הבאות פרסמה מספר מאמרים, בכתב העת "הד הגן".
בשנת 1986 הופיע המאמר "הגישה הפסיכולוגית חינוכית להוראת נושא השואה בגיל הרך", בו דנה מתוך הזדהות וחיקוי, ולכן הציעה דרכים לצוותי החינוך ולמבוגרים הקרובים לילדים במטרה להקל על התהליך ההתפתחותי הדרגתי של הילדים והסבירה מהן התופעות ההתפתחותיות המקשות על תפישתם ההיסטורית של ילדים.
כמו כן הסבירה כי הגיל הרך מתאפיין בלמידה וקשיים המתעוררים לנוכח ההתמודדות עם הנושא.
בשנת 1989 פרסמה מאמר נוסף, "הגישה הפסיכולוגית חינוכית להוראת נושא השואה", בו הציגה דילמה בהוראת השואה שעיקרה הקונפליקט בין נטייתו הטבעית של אדם להדחיק את הנושא לבין הצורך והמחויבות לזכור ולהפיק לקחים.
אותה שנה פורסם גם מאמרה "יום השואה והגבורה בגן הילדים", לפיו הגירויים העזים של יום הזיכרון לשואה ולגבורה עלולים להזיק במיוחד לילדים רכים בשנים.
במאמר זה הראתה כיצד לדעתה אפשר לעסוק בנושא במסגרת גן הילדים ובאילו דרכים ניתן להכין את הילדים ליום הזיכרון לשואה ולגבורה עצמו, למשל באמצעות הדגמת קולות צופרים על ידי הילדים בהקשר של רכבי חירום (מכבי אש, אמבולנס, משטרה) וללוות זאת בשיחה על משמעות הצופר.
בשנת 1999 פרסמה בכתב העת "בשביל הזיכרון" של יד ושם את המאמר "שורדי השואה במפגש עם תלמידים" בנושא לימוד וחינוך השואה.
במאמר הציגה הנחיות למורים כיצד להתמודד במפגש תלמידים עם אנשים שעברו את השואה, הסבר על מטרות מפגש שכזה והיערכויות שלדעתה יש לבצע לקראתו כדי להבטיח חוויה שעיקרה גילוי אנושיות אל מול אירועי השואה ושמירה על אמונתם של התלמידים באדם.
ב"המדף לילד" שיצא ב-1993 מתוארים שני קווים מרכזיים ברצף האירועים: האחד עוסק בסבלם של היהודים תחת השלטון הנאצי, והשני במרד מול הרשע והיכולת להביס אותו.
בשיריה מספרת דגן על חפצים שפוגש ילד בסביבתו הקרובה, כמו תמונה, נרות, צפירה, מגן דוד ועוד.
באמצעות השירים דגן מעבירה מידע, הסברים ורגשות הקשורים לשואה באופן מעודן ומרוכך המאפשר לילד לקלוט, לעכל, להפנים ולזכור.
בשנת 2012 הדליקה משואה בטקס יום הזיכרון לשואה ולגבורה שהתקיים ברחבת יד ושם.
בשנת 2008 זכתה בפרס יד ושם לאשת החינוך.
על פועלה לקידום הוראת השואה בגיל הרך.
קיבלה את אות יקירת העיר חולון.
מרים סנפיר, מרכזת המסלול לגיל הרך במכללת לוינסקי לחינוך כתבה על דגן: "במהלך שנות עבודתה, כפסיכולוגית ומחנכת, נודעה הגב' דגן בתרומתה הייחודית בנושא זיכרון השואה והגבורה והנחלתו למחנכות ולחניכים הצעירים...
הגב' דגן עסקה בפיתוח חומר ספרותי, בשיר ובפרוזה, שיקרב ילדים צעירים אל מאורעות הימים ההם, על ידי הזדהות עם דמויות ילדים, עם אירועים מחיי היום-יום, או על ידי סיפורים מעין דוקומנטריים, שמתארים את ההתרחשות בשפה מובנת ומנקודת תצפית של מבוגר תומך.
המסר המייחד חומר זה טמון במימד האנושי של החיים בצל השואה שאפשר הישרדות בימים קשים והקישור של השואה עם תקומת ישראל בארצו".
סיפור בחרוזים לילדים הרוצים לדעת, תל אביב: מאור, 1991.
צ'יקה, הכלבה בגטו (סיפור), תל אביב: מורשת, 1992.
ברוך הדמיון, ארור הדמיון (שירה תיעודית), תל אביב: מורשת, 1997 (מהדורה שנייה: 2009, ירושלים: יד ושם).
לו כוכבים ידעו לדבר, חולון: צבר, 2000.
היום בכתה לי הצפירה (שירה), ירושלים: יד ושם, 2002
כשהרעש שכב לישון (שירים), חולון: צבר, 2006.
מכאן לשם בחלוף הזמן (סיפורים), קריית אונו: צפרא, 2018.
"איך סיפרתי לילדי הגן על השואה?", מסד: מאסף לענייני ספרות והוראתה 5:17, 2007.
"ללמד שואה על פי שלב ההתפתחות של הילד, הד החינוך 32 (1989).
"הגישה הפסיכולוגית חינוכית להוראת נושא השואה בגיל הרך", הד הגן נ' (1986), עמ' 467–474.
"נושא השואה בגיל הרך: לבטים והתמודדות", פסיכולוגיה בבית הספר ובקהילה, 1991, עמ' 148–162.
בת-שבע חייקין (חייקינה; לעיתים נכתב חיקין; 23 בפברואר 1895 - 21 באפריל 1946) הייתה אשת חינוך עברייה, מפעילות הקיבוץ המאוחד ותנועת הפועלות, חברת מרכז מפא"י, ומראשי אחדות העבודה ומנהלת מחלקת החינוך של הסתדרות העובדים הכללית.
חייקין נולדה בפולטבה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה), בת לאברהם חייקין, ואמה לבית לוריא, ציונים-סוציאליסטים שגידלו את ילדיהם על ערכי חיבת ציון והתרבות היהודית.
בשנת 1912, בטרם פרצה מלחמת העולם הראשונה, עלתה יחד עם אחותה לארץ ישראל כדי ללמוד בבית המדרש למורות ביפו.
בקיץ 1914 נסעה לחופשה באוקראינה, אך בשל פרוץ המלחמה לא יכלה לשוב.
חייקין סיימה בהצלחה את לימודיה בפקולטה למדעי הטבע באוניברסיטת חארקוב.
בתום המהפכה הרוסית, השתתפה בייסוד המפלגה הציונית-סוציאליסטית (צ"ס) במטרה לארגן הגנה על היהודים לאחר פרעות פטליורה.
בסוף 1921 הפכה תנועת צ"ס לבלתי חוקית ברוסיה, ובשנת 1923 נאסרה חייקין במוסקבה וישבה בכלא מספר חודשים במהלך החורף בתנאים קשים ונידונה לגירוש.
בשלהי 1923 הומתק הגירוש, לה ולכ-2,000 אסירי ציון, ובמקום זאת נשלחה לארץ ישראל, הודות לפועלה של אשתו של מקסים גורקי.
עם הגיעה לארץ, עבדה חייקין בהוראה ופעלה בהסתדרות הנוער העובד והלומד בתור חברת ועדת התרבות המרכזית של ההסתדרות וחברת מועצת הפועלות, ודאגה לשיפור בתנאי העבודה של הנוער.
הייתה ממייסדי בית הספר הראשון לנוער העובד וראשונת המורות.
בשנת 1928 עברה להתגורר בקיבוץ יגור, שם פתחה את ענף המכוורת ומונתה למרכזת ועדת החינוך של הקיבוץ.
מאוחר יותר, יצאה לשליחות בליטא מטעם החלוץ והייתה חברה במרכז החקלאי, שם גם פעלה במחלקת ההתיישבות.
משנת 1938 חייקין הייתה חברה בוועד הפועל של אחדות העבודה, וחברת מרכז במפא"י.
מיום היווסדות תנועת אחדות העבודה, הייתה חברת מרכז וחברה באספת הנבחרים וציר לקונגרסים.
הייתה חברה במספר מוסדות מרכזיים של ההגנה, ועד למחלתה ניהלה את מחלקת החינוך והנוער בהסתדרות וייצגה אותה בוועד החינוך של כנסת ישראל.
באספת הנבחרים הרביעית כיהנה כממלאת מקום בוועד הלאומי, הייתה חברת נשיאות וחברה בוועדות ההגנה והחינוך.
בשנת 1946 נפטרה בבית החולים הדסה בירושלים בתום מחלה ממושכת.
לאחר מותה הוקם לזכרה "בית בת שבע" - בית תרבות ונוער ביגור.
בת הייתה אלה במיתולוגיה המצרית.
מתוארת כבעלת פנים אנושיות עם אוזני פרה וקרניים.
בתקופת הממלכה התיכונה, זוהתה האלה עם חתחור אלת היופי האהבה והמוזיקה.
הסגידה לבת מתוארכת לזמנים מוקדמים וייתכן כי מקורותיה ברעיית בקר בתקופה הפלאוליתית המאוחרת.
בת הייתה נחשבת לפטרונת העיר השש, נום במצרים העליונה הידועה גם בשמות "הו" ו"דיאוספוליס פרבה".
ייתכן שהשם בת נובע מהמילה "בַ" בתוספת הסיומת הנקבית "ת" בדקדוק המצרי העתיק.
המילה "בַ" פירושה אישיות האדם ונשמתו, ומקושרת סמנטית למושגים כוח, ואל.
תיאורי בת נדירים יחסית בציורים ופיסולים, אך בכמה חפצים בולטים, כגון חלקה העליון של פלטת נערמר, קיימים תיאורים שלה כצורת בהמה.
במקומות אחרים היא מצטיירת כשור שמימי המוקף בכוכבים או כאישה אנושית.
על קמעות תוארה בת כבעלת פרצוף אנושי, אך עם תכונות שור, כאוזני פרה וקרניים מתעקלות.
בת מזוהה עם סיסטרום, ומרכז פולחנה היה במקום בשם "אחוזת סיסטרום".
סיסטרום הוא כלי נגינה, בצורת ההירוגליף ענח', שהיה אחד מכלי הקודש השימושיים ביותר במקדשים מצריים עתיקים.
חלק מכלים כללו תיאורים על ראשה וצווארה של בת.
בת-אביב (שם מדעי: Ruspolia; על פי חלק מהמיונים: Pseuderanthemum) הוא סוג צמח פורח ממשפחת הקוציציים.
משמש כצמח גינון פופולרי, בין השאר בישראל, עקב פרחיו העלים של רבים ממיניו שמתהדרים בצבעים שונים בשני צידי העלה.
לבת האביב מינים אנדמיים לאזורים באפריקה שמדרום לסהרה, כגון בוצוואנה וזימבבווה.
חלק מהמינים הם שיחים נמוכים.
בת-אביב גביענית - עלים אזמליים צרים ירוקים מצידם העליון וסגולים בצידם התחתון, פרחים לבנים עם ליבה סגולה.
בת-אביב דלילה - עלים ביצניים בגוון ירוק כהה, פריחה סגולה או לילך.
בת דור באר שבע (נקרא גם: המרכז העירוני לאומנות המחול בת דור בבאר שבע על שם לארי וליליאן גודמן) נחשב לאחד מבתי הספר הגדולים והמקצועיים בישראל להוראת אומנות המחול.
המרכז נוסד בשנת 1975. בבית הספר מלמדים מורים שהוכשרו להוראת המחול על סוגיו השונים וקיבלו הכרה מה-R.A.D - The Royal Academy of Dance.
תוכנית הלימודים בבית הספר מבוססת על הסילבוס של האקדמיה המלכותית למחול (The Royal Academia Of Dance) ארגון חינוכי כלל עולמי.
גוף זה מקיים בחינות במחול קלאסי על פי סטנדרטים גבוהים ביותר ואחראי על פיתוח מקצועי מתמשך של המורים המאוגדים בעמותה זו.
מסלול הלימודים בבית הספר מיועד לילדים, לנוער ולמבוגרים וכולל בלט קלאסי, מחול מודרני, מחול ג'אז, סדנאות רפרטואר, פילאטיס, שיעורי מוזיקה, תולדות המחול ומסלול לרקדנים מקצועיים.
בוגרי בית הספר השתלבו בלהקות הבלט המלכותי של לונדון , מטרופוליטן אופרה בניו יורק, בלט שטוטגרט , בלט מונטה קרלו צרפת, בלט גטבורג שוודיה, בלט ציריך , בת-שבע, הבלט הישראלי , להקת המחול הקיבוצית ולהקת המחול קמע.
במהלך חופשת הקיץ, מתקיים בבת דור באר שבע קורס קיץ המיועד לתלמידי מחול מטעם להקת המחול קמע, ונערכות בו מגוון פעילויות: סדנאות וכיתות אמן, מופעים של כוריאוגרפים נבחרים בישראל ועוד.
בת-דור באר שבע הוקם בשנת 1975 בעקבות יוזמה של עליזה וולף בשיתוף עם בת-דור תל אביב, עיריית באר שבע ומשרד החינוך והתרבות במסגרתו פעל מינהל התרבות.
בחודש מאי 1975 נחנך בית הספר בבניין ברחוב יד ושם 16 בבאר שבע.
ב-1977 נערכו לראשונה מבחנים לחטיבה הצעירה של האקדמיה המלכותית למחול וב-1982 נערכו לראשונה מבחנים לחטיבה הבוגרת ברמה של Elementary של האקדמיה המלכותית למחול.
בשנת 1985 נערכו לראשונה בארץ מבחנים של האקדמיה המלכותית למחול בחטיבה המקצועית לבנים.
בתקופה זו למדו כ-25 בנים בגילאים שונים.
בשנת 1993 תלמיד בית הספר, שמעון קליכמן, זכה במדליית כסף לגילאי 18 בתחרות בינלאומית למחול ע"ש Genee בלונדון והוא התלמיד הראשון והיחיד בישראל שזכה למדליה בתחרות זאת.
בשנת 1995 הוקמה הנהלה עצמאית לבת-דור באר שבע ובית הספר נרשם כעמותה עצמאית.
ב-1997 מונתה דניאלה שפירא לנהל את בית הספר.
בשנת 2002 עבר בית הספר למשכנו החדש ברחוב השלום 13, באר שבע.
תמיר גינץ ודניאלה שפירא הקימו את להקת המחול קמע, המורכבת ברובה מבוגרי בית הספר.