tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפברואר 1948, בגיל 17, יצאה לכיוון ארץ ישראל, עם עוד 1000 בני נוער, באניית המעפילים "בונים ולוחמים".
שלטונות המנדט הבריטי היגלו את נוסעי האנייה לקפריסין.
חושן שהתה מספר חודשים במחנה לבני נוער, ומשם הגיעה לקיבוץ אורים שבנגב.
חושן שירתה בצה"ל כקצינה במחלקת התרבות של חיל הרפואה.
עם שחרורה מצה"ל עברה משפחתה, אשר עלתה למדינת ישראל ב-1951, להתגורר ברמלה.
אחיה נהרג על ידי מסתננים סמוך לכפר מנחם.
חושן למדה בסמינר לוינסקי וקיבלה תעודת הוראה.
חושן החלה ללמוד לתואר ראשון בחינוך, ייעוץ ופסיכולוגיה ועבדה כיועצת בית ספר "בר כוכבא" בתל אביב.
במקביל התנדבה בוויצו והייתה אחראית לנושאי משפחה.
בשנת 1981 פרשה חושן מעבודתה כמרצה ויועצת לגיל הרך בבתי הספר, והקימה את פרויקט "אוזן קשבת" לילדים והורים שנזקקו לאוזן קשבת.
מטרת הפרויקט הייתה עזרה לנשים במצוקה, קשר בין מתנדבים לבין נזקקים, והפעלת שירות טלפוני לעזרת חירום לאנשים במצוקה רוחנית.
משנת 1982 ועד למותה ניהלה חושן בהתנדבות את אגודת "יד ביד".
העמותה מפעילה עשרה "בתים חמים" המטפלים בילדים בגילאי שלוש עד שבע בשעות אחר הצהריים.
חושן הקימה בשנת 1983 את "הקרן להצלת חיי אדם".
הקרן מושיטה סיוע לנזקקים לניתוחי חירום והשתלות בחוץ לארץ שאינם מטופלים על ידי מערכות אחרות.
כ-250 חולים טופלו במסגרת הקרן והם נשלחו להשתלות וניתוחי לב, כליות, כבד, מח עצם באירופה וארצות הברית.
הקרן מסייעת כספית וארגונית בארץ ומפעילה סניפים בחוץ לארץ לרווחת החולה ובני משפחתו.
תקציב העמותה עמד בשנת 2013 על שלושה מיליון ש"ח.
חושן זכתה במספר פרסים על פעילותה בעמותה.
חושן כיהנה כחברת מועצת עיריית תל אביב-יפו וכיושבת ראש הוועדה לקידום מעמד האישה בתל אביב-יפו.
חשן הקימה את "שבת של תרבות" ואת "שבת של זהב" ב-אופרה הישראלית, כדי להנעים את השבתות לגמלאי תל אביב-יפו.
חושן כיהנה כדירקטורית בתיאטרון הלאומי הבימה, הייתה חברה בחבר הנאמנים בבלט הישראלי ובהנהלת גמלאי תל אביב וכיהנה כיושבת ראש חוג ידידי "בית צבי" למען אמנים צעירים מכל הארץ.
חושן הייתה ממלאת מקום יושב ראש דירקטוריון המשכן לאמנויות הבמה בתל אביב ושימשה כחברת הנהלה ב"התאחדות עולי בולגריה".
חושן נפטרה ב-11 בנובמבר 2024. הותירה אחריה בעל, עו"ד דוד חושן, בת ובן.
אות השנה בתחום ההתנדבות מטעם ארגון ליונס
אות מיזם האיכות מטעם משרד המסחר והתעשייה, מכון התקנים הישראלי ונשיא אוניברסיטת בן-גוריון בנגב
אות המועצה לפיתוח חברתי (1995)
התנועה למען ארץ ישראל טובה, מערכת מעריב, אל על, א.מ.י (אומני ישראל), המועצה הציונית בישראל
אות להתנדבות מטעם בני ברית
אות המתנדב המצטיין של ראש עיריית תל אביב (שנת תשס"א)
יקירת העיר תל אביב-יפו לשנת 2010,
גיבורי השנה 2021 של קשת ומפעל הפיס - ראו שלי חושן
רחל שלינה ישראל (שלי ישראל, נולדה ב-18 בינואר 1986 בברזיל) היא כדורגלנית עבר ישראלית, ששיחקה בעיקר בקבוצת אס"א תל אביב בליגת העל בכדורגל נשים.
במהלך הקריירה שלה כשחקנית זכתה ב-6 אליפויות וב-3 גביעי המדינה.
ישראל הייתה שחקנית בנבחרת ישראל בין השנים 2005–2016, הקימה את קבוצת הכדורגל בנות נתניה ואף אימנה את הקבוצה.
בשנת 2018 הוענק לה על ידי נשיא המדינה, ראובן ריבלין אות "מאמן הכבוד של המדינה".
רחל שלינה ישראל, תושבת צפון נתניה, נולדה בברזיל, והיא ואחיה אומצו כפעוטות על ידי זוג ישראלי.
ישראל שיחקה כדורגל מגיל צעיר ובגיל 13 החלה להתאמן עם קבוצת הנשים הבוגרת של מועדון מכבי נתניה אך לא השתתפה בליגה עקב גילה הצעיר.
כשהתפרקה הקבוצה כעבור שנה התאמנה ישראל תקופה מסוימת עם נבחרת הנערות של ישראל.
בגיל 14 הצטרפה לקבוצת אס"א תל אביב ושיחקה בה במשך שש עשרה עונות רצופות בשנים 2000–2016. במהלך העונות האלו זכתה עם הקבוצה בשש אליפויות ובשלושה גביעים.
בשנת 2013 הקימה ביחד עם שרית שנער את עמותת בנות נתניה ולאחר עליית הקבוצה לליגת העל עברה לשחק בה מעונת 2016/2017 למשך שתי עונות כשבתקופה זו שימשה גם כמאמנת הקבוצה.
משנת 2017 ישראל היא מנהלת הקבוצה.
בשנת 2020 הובילה את הגשת העתירה של הקבוצה נגד עיריית נתניה בטענה שהיא מפלה אותן בתקציבים לעומת קבוצת כדורגל הגברים של העיר.
שלי אליזבת טיילור היא פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
טיילור קיבלה את הדוקטורט שלה מאוניברסיטת ייל והייתה חלק מהפקולטה של אוניברסיטת הרווארד באופן רשמי.
כמי שכותבת שפע של ספרים ומאמרים אקדמיים, טיילור היא דמות מובילה בתחום הפסיכולוגיה החברתית, בשני תת-תחומים: קוגניציה חברתית ופסיכולוגיית הבריאות.
ספריה כוללים את אינסטינקט ההשגחה ואת קוגניציה חברתית, האחרון מאת שלי טיילור וסוזן פיסק .
טיילור נכנסה לתפקיד באקדמיה האמריקנית למדעים ב־2009. היא נבחרה לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ב־2018.
שלי טיילור נולדה בשנת 1946 בכפר קטן בהר קיסקו, ניו יורק.
היא הייתה ילדה יחידה לאביה, מורה להיסטוריה, ואמה, פסנתרנית בסגנונות פופ וג'אז, שלימים נהייתה מורה לפסנתר.
טרם אביה הסב למקצוע ההוראה, הוא היה אח מוסמך במחלקה פסיכיאטרית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לא היה כשיר לשרת בצבא עקב מחלת הפוליו, ולכן התנדב בחברה בשם 'ידידים' ובנה את בית החולים הראשון לבריאות הנפש באריתריאה.
טיילור גדלה בצ'אפקה, הממוקמת שעה נסיעה מהעיר ניו יורק.
טיילור למדה בתיכון הוראס גרילי בצ'אפקה.
בזמן לימודיה של טיילור בתיכון, אחת המורות שלה להיסטוריה קיבלה מענק מבית הספר ללמד פסיכולוגיה במהלך הקיץ.
כששנת הלימודים החלה, במקום ללמד היסטוריה, אותה מורה לימדה פסיכולוגיה.
לימודי הפסיכולוגיה היו חוויה משנת חיים עבור שלי טיילור.
טיילור החלה ללמוד במכללת קונטיקט בשנת 1964. היא נרשמה לקורסי היסטוריה ופסיכולוגיה, אך נטתה יותר לכיוון לימודי היסטוריה.
על אף זאת, המרצה בקורס מבוא לפסיכולוגיה פנתה אליה וציינה כי הופעתה בשיעור העידה, כי עליה להמשיך בלימודי פסיכולוגיה.
משהתנגדה, המורה השיבה לה "את תהיי היסטוריונית נוראית." לאחר המפגש ההוא, טיילור הפכה לפסיכולוגית ראשית.
במקור, טיילור רצתה להיות פסיכולוגית קלינית, אולם לאחר שבילתה קיץ עם מתנדבים באמריקה, שם עבדה עם גברים מבוגרים המתמודדים עם מחלת הסכיזופרניה, היא לא הרגישה מסופקת דיה והחליטה לעשות מחקר.
הניסוי הראשון שלה בדק הערכות של נשים כלפי נשים אחרות, שבחרו לפתח קריירה במקום למלא תפקידים משפחתיים מסורתיים.
ביחד עם המנחה האקדמית שלה, שרה קיזלרsara kiesler, טיילור התעניינה בלימודים בבית הספר לתארים מתקדמים.
היא התלבטה בין אוניברסיטת רוצ'סטר, על מנת לעבוד עם איליין וולסטר או בין אוניברסיטת ייל, על מנת לעבוד עם דייוויד מטיי.
בסופו של דבר, היא החליטה ללכת ללמוד באוניברסיטת ייל.
בית הספר לתארים מתקדמים באוניברסיטת ייל
באוניברסיטת ייל טיילור עבדה בקצרה עם מטיי, אולם תחומי העניין והסגנונות האישיים שלהם לא היו תואמים.
טיילור ביקשה לעבוד עם ריצ'רד ניסבט אבל המעבדה שלו הייתה מלאה.
בסופו של דבר, טיילור עשתה את עבודת המחקר שלה בנושא תאוריית הייחוס אצל ג'ון מקונאהיי.
עבודת המחקר שלה התמקדה בתאוריית התפיסה העצמית של דריל בם והתייחסה לשאלה אם אנשים מסיקים את עמדותיהם מהתנהגותם.
היא מצאה, כי משוב שלילי על התנהגותו של אדם, מתקבל כבסיס לגישותיו, רק אם הוא תואם את עמדותיו שהיו קיימות קודם לכן.
בעת שהותה בייל היא פגשה עוד מספר אנשים, שלימים יהיו מובילים בחקר הפסיכולוגיה, כמו מארק זנה, מייקל סטורמס, אלן לנגר , קרול דווק, ג'יימס קוטטינג, הנרי רודיגר ורוברט קראוט .
אדם משמעותי מאוד בקריירה האקדמית של טיילור היה קנת קניסטון, פסיכיאטר בבית הספר לרפואה בייל.
בדרך כלל קניסטון לא עבד עם סטודנטים לתארים מתקדמים בפסיכולוגיה, אך לאחר שכנוע מתון הוא לימד את טיילור וכמה סטודנטים אחרים על שימוש בראיונות ככלי לייצור ובחינת השערות.
טיילור אף הושפעה מתנועת הנשים של שנות השישים.
היא הצטרפה לתנועת השחרור לנשים של ניו הייבן וסייעה בארגון הפגנות, ישיבות, הפגנות וכנסים.
היא נעצרה פעם אחת משום שהסתערה על מורס , מועדון בייל שבמקור היה פתוח רק לגברים.
בתוך חודשים, המדיניות שונתה והותרה כניסה לנשים.
את הדוקטורט שלה בפסיכולוגיה חברתית קיבלה טיילור בייל בשנת 1972. כשהייתה בייל, טיילור פגשה גם את בעלה לעתיד, האדריכל מרווין פרננדס.
לאחר פועלה בייל היא קיבלה משרה בהרווארד.
לאחר ייל, טיילור ובעלה עברו לקיימברידג, והיא עבדה במחלקה לפסיכולוגיה ויחסים חברתיים של הרווארד.
בשלב זה, היא התעניינה מאוד בקוגניציה חברתית והתבססה רבות על תאוריית הייחוס.
טיילור במאמרה בשנת 1982 , הייתה בין הראשונים ליישם את עבודתם פורצת הדרך של דניאל כהנמן ועמוס טברסקי על היוריסטיקה והטיות לתחום הפסיכולוגיה החברתית.
עם תואר ראשון בהרווארד, טיילור החלה בתוכנית מחקר בנושא "בולטות" וההשפעות שיש לבולטות על מסקנות האנשים.
טיילור עשתה גם עבודות אחרות בנושא בולטות בכל הקשור לסטריאוטיפים והטיות קוגניטיביות.
לדוגמה, במאמרה בשנת 1981 היא גילתה שאם אדם בתחום שלך הוא חבר בודד בקבוצה, יש סיכוי גבוה יותר שיראו אותו בתפקיד סטריאוטיפי מאשר אם האדם היה חבר בקבוצת הרוב וזהותו הייתה בולטת יותר.
כך, כאשר אנשים התבוננו בקבוצת גברים ונשים המנהלים דיון, הצופים ארגנו את זיכרונם סביב מגדר.
בעוד אנשים עשויים לייחס באופן שגוי תגובה מאדם לאדם אחר, זה בדרך כלל היה ערבוב הערות של אישה עם אישה אחרת או שילוב הערות של גבר עם גבר אחר.
טיילור תרמה תרומה לקוגניציה חברתית עם תופעה בשם "top of the head phenomena".
במאמרם של טיילור ופיסק בשנת 1978, נמצא כי בתופעה זו "ככל ששחקן בולט יותר כך הצופה ייחס לו או לה יותר עניין וסיבתיות מאשר לשחקנים פחות בולטים.
כך, במאמרם של גוטלס ועמיתים בשנת 2004, דווח כי במצב עם מנהיג ברור, המנהיג נתפס כגורם לאירוע לעומת אירועים חיצוניים או לעומת שחקנים אחרים פחות בולטים, גם כשזה לא נכון.
השערתם היא שאנשים מתמקדים בעיקר בבולטות של אדם לצורך קביעת החלטות, לעומת הבנה אמיתית של מצב נתון.
בשנת 1984, טיילור כתבה יחד עם תלמידתה לשעבר סוזן פיסק ספר שכותרתו קוגניציה חברתית.
ספר זה שימש בהרחבה כלי המגדיר את התחום המתהווה של הקוגניציה החברתית.
מהדורה שנייה פורסמה בשנת 1991, אשר נכתבה תחת הכותרת "קוגניציה חברתית: ממוח לתרבות" אשר הופיעה בשנת 2007. טיילור ערכה מחקר על תהליכי השוואה חברתיים וממשיכה גם היום לערוך ולפרסם מחקרים בנושא קוגניציה חברתית לאורך שנות ה-90 וה -2000.
בסביבות 1976, ג'ודית רודין יצרה קשר עם טיילור, על מנת שתעשה מצגת בנוגע לפרספקטיבה של פסיכולוגיה חברתית על סרטן השד.
אך באותה תקופה עוד לא היו מחקרים ששילבו בין פסיכולוגיה חברתית לבריאות.
לכן טיילור, וחברה חולת סרטן השד באותה תקופה, סמדר לוין, החליטו לחקור את הקשר בין פסיכולוגיה חברתית למה שידוע כפסיכולוגיית הבריאות.
טיילור, בשיתוף עם פסיכולוגים חברתיים נוספים, כגון האוורד פרידמן וכריסטין דנקן-שכטר, סייעו בהתפתחות פסיכולוגיית הבריאות כמומחיות.
אך בשל קשיים בפיתוח התחום בהרווארד ובשל המרחק הרב בין בית הספר לרפואה למרכז הקמפוס, טיילור ביקשה מנשיא האוניברסיטה באותה תקופה, דרק בוק , סכום התחלתי לפיתוח תוכנית בפסיכולוגיה חברתית בהרווארד.
הוא סיפק 10,000$ הדולר הראשונים לפיתוח התחום בהרווארד.
אולם, תקופת עבודתה של טיילור בהרווארד תמה, והיא עברה לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
ב-1979, טיילור הצטרפה לפקולטה של אוניברסיטת קליפורניה, לוס אנג'לס, בה הייתה התעניינות בפיתוח פסיכולוגיית הבריאות.
ב-1981 טיילור פנתה וזכתה בפרס מאת המכונים הלאומיים לחקר בריאות ופיתוח מדענים, בעזרתם התאפשר לה לקבל הכשרה נוספת בתהליכי מחלה.
פרס זה ניתן לטווח של 10 שנים, ואיפשר לה ללמוד הערכות ושיטות ביולוגיות.
יחד עם הפסיכולוג הביולוגי, גון ליבסקינד, טיילור יכלה לחקור לחצים, ואת השפעתם על מנגנונים לוויסות לחץ.
בתקופה זו, גברה התעניינותה בדרכי התמודדותן של נשים חולות בסרטן השד.
טיילור החלה בסדרת ראיונות אינטנסיבים של החולות ובני זוגן לגבי התנסותם עם המחלה.
דרך רעיונות אלו, טיילור גילתה שחלק מאמונותיהן של הנשים היו בדרגה מסוימת אשליות.
הן יצרו אמונות אשלייתיות לגבי יכולתן להחלים מהמחלה.
מחקרה של טיילור בשנת 1983 על נשים אלו הוביל לפיתוח התיאוריה של טיילור על עיבוד קוגניטיבי.
עיבוד קוגניטיבי גורס כי כאשר אדם עומד בפני מצב מסכן חיים, הסתגלותו מתרכזת סביב חיפוש משמעות, השגת שליטה בסיטואציה והגברת ההערכה העצמית.
מחקר זה החל את דרכה באחד מהנושאים החשובים בה עסקה, אשליות חיוביות.
ב 1988, טיילור ועמיתה לתחום ג'ונתן בראון פרסמו מחקר בנושא "אשליות וחלומות: פרספקטיבה פסיכולוגית חברתית על בריאות הנפש", אחד מהכתבים המפורסמים בפסיכולוגיה בכל הזמנים.
מחקרה של טיילור על אשליות חיוביות הוא אחת מעבודותיה המשפיעות והידועות.
טיילור תיארה את השימוש באשליות חיוביות כך: "יותר מהתפיסה של עצמם, של העולם, ושל העתיד בצורה נכונה, רוב האנשים מתייחסים לעצמם, לנסיבותם, ולעתיד בצורה חיובית יותר ממה שנכון מבחינה אובייקטיבית.
אשליות אלו נגלות כברות הסתגלות, וכמקדמות את בריאות הנפש יותר מהחלשתה".
עבודתה של טיילור בשנת 1993 על אשליות חיוביות גררה ביקורת רבה מפסיכולוגים חברתיים רבים.
לדוגמה: שדלר, מיימן, ומניס דיווחו על עדויות לאפשרות שאשליות חיוביות אינן ניתנות להסתגלות.
אנשים בעלי ראייה חיובית גבוה מדי היו בעלי הסתגלות נמוכה מדי בראיונות קליניים.
בנוסף לכך, אנשים בעלי "בריאות נפשית אשלייתית" הם גם בעלי תגובות ביולוגיות חזקות יותר בהשפעת משימות מלחיצות.
ממצאים אלו נגדו לממצאיה של טיילור שמצאו שחולי סרטן בעלי אשליות חיוביות היו בעלי אחוזי תמותה פחותים מחולי סרטן ללא אשליות חיוביות.
בעקבות זאת טיילור ביצעה מחקרים נוספים שהוכיחו כי חולי איידס (AIDS), בעלי אשליות חיוביות בנוגע ליכולתם להחלים מהמחלה, חיו חיים ארוכים יותר וסיכוייהם לפתח תסמינים אופייניים למחלה היו נמוכים יותר לאורך זמן.
מחקרה על אשליות חיוביות השפיע על חייה האישיים של טיילור.
לדבריה "מהראיונות עם אותן נשים על תובנותיהן, שהושפעו מהמחלה, אנשים אמרו שמערכות יחסים הם הדבר החשוב ביותר שיש לאדם, ושילדיהם היו התוצר החשוב ביותר של חייהם...
הלכתי הביתה, ודיברתי עם בעלי, שקלנו להביא ילד לעולם." טיילור ובעלה הביאו שני ילדים, בת ובן.
באמצע שנות ה-90, טיילור לקחה חלק ברשת מקארתור על מצב כלכלי ובריאות, ופתחה עניין במנגנון המחבר בין מצבים פסיכולוגיים לתוצאות בריאותיות.
טיילור, בשיתוף עם קולגות מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, רנה רפטי ותרזה סימאן כותבות מאמר בעיתון פופולרי: "פסיכולוגיית הבריאות: מהי סביבה שאינה בריאה וכיצד היא חודרת תחת העור?".
במאמר זה הן חוקרות תהליכים בהם סביבות בעלי גירויים מלחיצים כגון עוני, אלימות, איום, וגורמי לחץ כרוניים אחרים, מובילים להבדלים בתוצאות בריאותיות בהתאם למעמד חברתי כלכלי.
טיילור השתמשה בקונספט עומס אלוסטטי, של ברוס מקאוון, הצטברות סימני בלאי על הגוף.
בעבודה עקבית עם רפטי וסימאן, טיילור מצאה שסביבות משפחתיות בעלות סיכון, חוזים תופעות כגון לחץ דם וקצב לב גבוהים, מדרון קורטיזול שטוח מוגבה במשימות מעבדתיות מלחיצות.
טיילור התעניינה בנוסף בתמיכה חברתית והתקשרותה לביולוגיה.
היא חקרה הבדלים תרבותיים ומיניים בתמיכה חברתית וכיצד הם משפיעים על ההסתגלות לאירועי חיים מלחיצים.
היא מצאה בנוסף, שאנשים בעלי משאבים פסיכולוגיים סובלים פחות מתגובות הלב וכלי הדם, וציר ההיפותלמוס-בלוטת יותרת המוח-בלוטת יותרת הכליה, ללחץ.
התעניינותה בתמיכה חברתית השפיעה על מודל הנטייה וההתיידדות שפיתחה טיילור.
טיילור נעשתה דמות מובילה בתחום המתחדש של מדעי המוח.
עבודה זו בשנת כללה מחקר בשימוש בדימות תהודה מגנטית תפקודי (fMRI), שנעשה בשיתוף עם קולגות מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, מתיו ליברמן ונעמי אייזנברגר.
באחד המחקרים של טיילור עם עמיתיה בשנת 2006, נמצא שילדים ממשפחות וסביבות בסיכון בעלי ויסות רגשות נמוך בתגובה למצבי לחץ, שניתן לראות ברמה עצבית במחקר נוסף בשנת 2007 , נמצא שרמה גבוהה של תמיכה חברתית, הכרחית לתגובות מחלישות נוירואנדוקריניים ללחץ, דרך אקטיבציה מופחתת של אזורי מוח שונים כגון dACC.
הם עשו מחקרים נוספים על מוביל הסרטונין, פולימורפיזם, ועל פלאזמה אוקסיטוצין פלאזמה ווזופרסין.
בשנת 2000, טיילור וקולגות פיתחו את מודל הנטייה וההתיידדות כתגובה ללחץ.
מודל זה עומד בניגוד ל"תגובת הילחם או ברח", המצהירה שבעומדנו בפני גורם לחץ מסכן, תגובתנו תהיה מלחמה, או בריחה.
בניגוד לכך, הנטייה וההתיידדות מתפתחת מבחינה אבולוציונית וטוענת ש"אנשים, ובמיוחד נשים, פיתחו אמצעים חברתיים להתמודדות עם לחץ, שעירב דאגה לצאצאים, הגנה עליהם בפני נזק, ופניה לקבוצה החברתית להגנה על הפרט וצאצאו." טיילור הניחה שהילחם או ברח לא יהיה הסתגלותי מבחינה אבולוציונית לנשים, כמו לגברים, בגלל היותן אמהות לילדים צעירים.
כדבריו של ראגאן גורונג, קולגה של טיילור ומפתח התאוריה:
"מודל ה"הילחם או ברח" מבוסס על ההשערה הפשוטה שגופינו מכין אותנו לפעולה, להילחם עם אויב או לברוח ממנו.
אך מעמדה אבולוציונית נשים התפתחו כמטפלות; בייחוס מודל ההילחם וברח לנשים, אם הבחירה היא מלחמה והאישה מפסידה, התוצאה היא הפקרה של צאצא.
באותה מידה אם הבחירה היא בבריחה, הבריחה קשה יותר עם הצאצא כאשר אין אפשרות להשאירו מאחור".
על כן, נשים נוהגות ליצור חברויות על מנת למצוא עזרה במצבי לחץ.
ממחקרם של טיילור ורפטי נמצא, שבמצבי לחץ נשים בדרך כלל פנו לטפל בילדיהם הפגיעים, לעומתם גברים שהתרחקו מחיי המשפחה.
אוקסיטוצין- הורמון רבייה נשי מעורב בדרך כלל בהתחברות בזוגות, ואנדורפינים- חלבונים משככי כאבים, הושערו להיות מנגנונים ביולוגיים בהם אנו משתמשים לנטייה והתיידדות.
מתחום מחקר זה, טיילור כתבה: "אינסטינקט הנטייה וההתיידדות: נשים, גברים, והביולוגיה של מערכות יחסים"
פרס התרומה המדעית המכובדת מהאגודה הפסיכולוגית האמריקנית (APA;1996),
פרס ויליאם גיימס מהאגודה למדעי הפסיכולוגיה (APS;2001)
פרס מפעל חיים מהאגודה הפסיכולוגית האמריקנית, בו זכתה באוגוסט 2010.
שלי ברזניאק; (נולדה ב-10 ביולי 2000) היא טניסאית ישראלית.
אלופת ישראל לשנת 2019, וסגנית אלופת ישראל לשנת 2020.
דירוג השיא שלה ביחידות WTA הוא 790, שהושג ב-16 בספטמבר 2019. דירוג השיא שלה בזוגות WTA הוא 650, שהושג ב-22 ביולי 2019.
שלי ברזניאק גדלה בבת ים.
היא החלה לשחק טניס בגיל 5, לאחר שהלכה לשיעור ניסיון במרכז הטניס ביפו.
בגיל 12 החלה להתאמן עם המאמן מיקי זרגרי במועדון הטניס בבת ים.
היא החלה להתקדם בטניס גם בזכות תמיכה של עיריית בת ים, ואגודת "עוצמה".
היא זכתה באליפות בכל הגילאים הצעירים עד גיל 16, במקביל ללימודיה בתיכון אורט מלטון בעיר.
היא זכתה בתחרות הבינלאומית לנוער הראשונה שנערכה בתל אביב.
לאחר מכן הגיעה למקום שני בתחרות בינלאומית לנוער שנערכה ברמת השרון, ולמקום הראשון בתחרות בינלאומית שנערכה בבת ים ובבאר שבע.
בשנת 2019 זכתה לראשונה באליפות ישראל בטניס לאחר שניצחה בגמר את האלופה לשנת 2017, ולדה קאטיץ' בשתי מערכות.
בשנת 2020 הגיעה לגמר אליפות ישראל, בו הפסידה ללינה גלושקו ב-3 מערכות.
ברזניאק מייצגת את ישראל בגביע הפדרציה.
תוצאה W – L תאריך טורניר נדבך משטח בת זוג יריבים ציון הפסד 0–1 יוני 2019 ITF עכו, ישראל 25,000 קשהיקטרינה דמיטריצ'נקוסילביה נג'יריץ' איפק סוילו 2–6, 0–6 הפסד 0–2 יוני 2019 ITF נתניה, ישראל 15,000 קשהלינה גלושקויקטרינה דמיטריצ'נקו אנסטסיה זכרוב 0–6, 4–6
שלי מרי פינגרי היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מדינת מיין, ברציפות מאז 2009. פינגרי, חברת המפלגה הדמוקרטית, מייצגת מחוז קונגרס המכסה מרבית מדרום מיין, לרבות הערים אוגוסטה ופורטלנד.
טרם היבחרה לקונגרס הייתה חברת הסנאט המדינתי של מיין בשנים 1992–2000, ובארבע השנים האחרונות לכהונתה שם הייתה מנהיגת הרוב.
פינגרי נולדה בשם רושל מרי ג'ונסון במיניאפוליס שבמינסוטה, בתם של הארי ודורותי ג'ונסון.
בנעוריה עברה למיין, ושמה הפרטי שונה בחוק ל"שלי".
היא למדה באוניברסיטת דרום מיין והשלימה את לימודיה הגבוהים במכללת האטלנטיק עם תואר ראשון באקולוגיה אנושית.
מאז שסיימה את לימודיה במכללה זו היא מתגוררת בנורת' הייבן, קהילת איים קטנה מול חופי רוקלנד.
עד 1981 איישה פינגרי משרות אחדות בתחומי החקלאות והטיפול, אז ייסדה את "נורת' איילנד יארן" (North Island Yarn), תעשייה ביתית של סריגי יד בחנות קמעונאית בנורת' הייבן.
העסק שלה התרחב במרוצת הזמן, בו הועסקו עד עשרה עובדים.
בית העסק החל לשווק ערכות סריגה וספרי דפוס ברחבי ארצות הברית באמצעות 1,200 חנויות קמעונאיות ו-100 אלף קטלוגים להזמנות דואר.
באמצעות החברה, פינגרה חיברה חמישה ספרי סריגה בין השנים 1986–1992. תוכנית המלגות ע"ש דווייט אייזנהאואר בחרו בפינגרי כ"עמיתת אייזנהאואר" בשנת 1997.
בשנת 1992 נבחרה פינגרי לראשונה אל הסנאט המדינתי של מיין.
כבר בראשית כהונה נתנה פומבי להתבטאותה נגד מלחמת המפרץ, אף שגורמים במפלגה הדמוקרטית של מיין ניסו להניא אותה מלעסוק בנושא זה, שהיה קונצנזוס במידה מסוימת, אך לשווא.
היא נבחרה לתקופת כהונה שנייה בבחירות אמצע הכהונה ב-1994, ופעם נוספת בשנת 1996. לאחר בחירות אלה, ב-4 בדצמבר 1996, נבחרה למנהיגת סיעת הרוב בסנאט.
במהלך כהונתה בסנאט זכתה פינגרי לתשומת לב לאומית כאשר חיברה את הצעת החוק הראשונה במיין שהסדירה את מחירי תרופות המרשם במדינה.
בשנת 2000 סיימה את דרכה בבית המחוקקים המדינתי בשל הגבלות כהונה.
כמנהיגת קבוצת החשיבה "Common Cause" בוושינגטון הבירה חיזקה פינגרי את רפורמה בחוקי הבחירות בארצות הברית, תוך שמירה על מיזמי אתיקה וכספים בפוליטיקה.
היא התפטרה מהארגון בפברואר 2007 כדי לשוב למדינת מולדתה ולרוץ לקונגרס בשנת 2008.
דרכה של פינגרי בפוליטיקה הלאומית החלה ב-2002, כאשר הייתה מועמדת המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית במיין.
היא ניצבה בפני סוזן קולינס, סנאטורית רפובליקנית מתונה ופופולרית, והפסידה לה בפער בן כ-17%.
באפריל 2007 מילאה פינגרי טפסים להתמודדות בבחירות לייצוג מחוז הקונגרס הראשון של מיין בבית הנבחרים של ארצות הברית.
במהלך מערכת הבחירות זכתה לתמיכתם של אישים ומוסדות אחדים, בהם חברי הקונגרס ראש הולט וג'ן שקובסקי והארגון "הורות מתוכננת".
ב-4 בנובמבר 2008 ניצחה ביום הבחירות הכלליות, והושבעה לתפקידה ב-3 בינואר 2009.
שלי בובריצקי (נולדה ב-27 ביוני 2001) היא שחיינית אמנותית ישראלית.
זוכת שתי מדליות ארד באליפות אירופה (בלגרד 2024) ביחד עם אריאל נשיא.
בובריצקי נולדה בשנת 2001 והיא מתגוררת ברחובות.
היא למדה בקריית החינוך למדעים וסיימה שם מגמת כימיה ותקשורת.
היא בת בכורה למשפחה בת שלושה ילדים, וכולם עוסקים בספורט: אחיה ניר משחק הוקי ואחותה מיכל עוסקת בהתעמלות אמנותית.
בגיל שלוש היא הצטרפה לחוג ציור ובהמשך נכנסה ללמוד בבית ספר לציור ממנו נפרדה לאחר כ-13 שנים.
בובריצקי לומדת שחייה אמנותית מגיל 5. בעבר עסקה גם בשחייה רגילה ובהתעמלות אמנותית.
המאמנת האישית שלה היא אלינה פרץ והמאמנת הקבוצתית שלה היא סבטלנה בלכר.
בשנת 2018, בובריצקי הייתה במקום 8 באליפות אירופה בתרגיל הקבוצתי, שהתקיימה בגלאזגו שבסקוטלנד.
בשנת 2019, היא הייתה במקום הראשון בתרגיל הקומבינה בסבב העולמי, שהתקיים ביוון ובאותה השנה הייתה במקום ה-18 באליפות העולם שהתקיימה בגלאזגו.
בשנת 2021, זכתה קבוצתה של בובריצקי במדליית ארד באליפות אירופה שהתרחשה בבודפשט שבהונגריה.
בובריצקי העפילה לייצג את ישראל באולימפיאדת טוקיו.
באליפות אירופה שנערכה בבלגרד ביוני 2024 זכתה בשתי מדליות ארד ביחד עם אריאל נשיא.
אלו המדליות הראשונות לישראל בזוגות בשחייתה אמנותית.
באולימפיאדת פריז 2024 יצגה את ישראל בתרגיל הדואט יחד עם אריאל נשיא והן הגיעו למקום ה-11, המיקום הגבוה ביותר עד כה לישראל במשחקים האולימפיים.
במרץ 2025 הודיעה על פרישה מהחיים האולימפיים.
שלי טל מירון (נולדה בט' באייר ה'תשל"ט, 6 במאי 1979) היא פוליטיקאית ישראלית, המכהנת כחברת הכנסת העשרים וחמש מטעם יש עתיד.
שלי טל מירון נולדה ב-1979 בירושלים לאב ממוצא כורדי ולאם אמריקאית.
בוגרת בית הספר "רובין" למחול ולמוזיקה במגמת ריקוד.
שירתה בחיל האוויר שש שנים כקצינת הדרכה בטייסת AH-1 קוברה, קצינת מבצעים, מפקדת קורס קצינות מבצעים, ובתפקידה האחרון הייתה דוברת חיל האוויר.
השתחררה בדרגת סרן ושירתה במילואים כמפקדת מרכז תקשורת.
במשך כעשור שימשה מנהלת פיתוח עסקי ומנהלת פרויקטים בחברת הייטק בדרום מזרח אסיה.
לקחה חלק ב"מחאת הסרדינים", לצמצום מספר התלמידים בכיתות.
כיהנה כראש הנהגת ההורים בבית הספר היסודי "ארזים" בתל אביב.
בשנת 2018 הצטרפה למפלגת "יש עתיד", ומונתה לתפקיד מנהלת מרחב מרכז של המפלגה.
בשנת 2018 טל מירון התמודדה ברשימת "יש עתיד" למועצת עיריית תל אביב-יפו, אך לא נבחרה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, היא הוצבה במקום ה-25 ברשימת "יש עתיד", שזכתה ל-24 מנדטים.
לאחר התפטרותו של חבר הכנסת יואל רזבוזוב בינואר 2023, נכנסה שלי טל מירון לכנסת והושבעה כחברת כנסת בחודש פברואר באותה השנה.
היא חברה בוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי, ועדת המדע והטכנולוגיה וועדת העלייה והקליטה.
בנוסף היא מכהנת כממלאת מקום בוועדת הכלכלה של הכנסת.
שלי טל מירון היא יושבת הראש של השדולה למען החטופים, ושל השדולה למען נפגעות אלימות מינית ומגדרית במלחמת חרבות ברזל.
במקביל היא יושבת בראש השדולה למען נשים עגונות בישראל, וחברה בשדולה למען קהילת הלהט"ב בכנסת.
בעלת תואר ראשון בתקשורת ובמדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב ואם לשתי בנות.
שלי קרייצר-לוי היא פרופסור מן המניין במרכז האקדמי למשפט ולעסקים וסגנית דיקן בפקולטה למשפטים.
היא מומחית בתחום דיני הקניין, דיני הירושה וכלכלה משתפת.
מחקריה עוסקים בשאלות רחבות הקשורות לקניין בהקשרו החברתי בשני תחומים עיקריים, קניין ומערכות יחסים במשפחה והממשק בין זכויות קניין, צרכנות וטכנולוגיה.
היא התחנכה בתיכון טשרניחובסקי, ושירתה במכהנ"מ (מפקדת כוחות הנ"מ).
היא סיימה את לימודי התואר הראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב בהצטיינות.
במהלך הלימודים זכתה במספר פרסי הצטיינות, ובהם פרס הצטיינות מטעם כנסת ישראל.
בשנת 2003, קרייצר-לוי התמחתה אצל נשיא בית המשפט העליון דאז, אהרן ברק.
לאחר ההתמחות, קרייצר-לוי השלימה את לימודיה במסלול הישיר לדוקטורט באוניברסיטת תל אביב.
עבודתה מחקר שלה עסקה בקשר הבין דורי והציע חשיבה מחודשת על דיני הירושה בפרספקטיבה השוואתית.
במהלך לימודיה שהתה כחוקרת אורחת באוניברסיטת ייל.
בסוף שנת 2009 התחילה קרייצר-לוי את עבודתה במרכז האקדמי למשפט ולעסקים שם היא מלמדת דיני קניין, דיני ירושה, וכן קורסים בנושא כלכלה משתפת, אתגרים טכנולוגים למציאות משפטית וסדנה במשפט פרטי.
בשנת 2016, זכתה בפרס צטלנר לחוקר הצעיר הניתן על ידי ארגון רוטרי והפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב.
קרייצר-לוי לימדה סמינר בנושא כלכלה משתפת באוניברסיטת קורנל, ושימשה כחוקרת אורחת בבתי הספר למשפטים של אוניברסיטת הארוורד, אמורי, קינגס קולג' לונדון וכן כמדענית אורחת באוניברסיטת פדובה באיטליה.
בנוסף, קרייצר-לוי משמשת כעורכת של כתב העת Journal of Property, Law and Society.
קרייצר לוי חברה בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד הרפורמה המשפטית בישראל (2023).
בתחום דיני הירושה, פיתחה קרייצר-לוי את תאוריית ההמשכיות של ירושה.
התיאוריה מציעה הצדקה המבארת את מקומם הרצוי הן של חופש הציווי והן של הגנה על המשפחה במסגרת דיני הירושה.
במאמריה יישמה קרייצר-לוי את השלכות הצעתה במספר הקשרים וביניהם, בחירת מצווה לנשל נשים מהירושה מסיבות דתיות, כוחם של מצווים להגביל בתנאים את השימוש ברכוש של יורשיהם, ותקפותם של הסכמי ירושה.
בספרה בתחום כלכלה משתפת עסקה בהשלכות של בחירה בגישה לרכוש במקום בעלות על תיאוריה קניינית, ובצורך בחשיבה מחודשת בהגנה על צרכנים הבוחרים בשימוש קצר טווח בנכסים.
נוסף על כך, מחקריה עוסקים בתחום זכויות הקניין של צרכנים בעידן הטכנולוגי.
שלי קרייצר-לוי, "חידת הירושה: רצון, המשכיות ומחויבות" משפט ועסקים כב 165 (2019)
שלי קרייצר-לוי ואיילת בלכר-פריגת, "הנה היה אדם ואיננו: על פרשנות צוואה ונשמה חסרה" עיוני משפט לח 571 (2016)
שלי קרייצר-לוי "שיתוף במגורים: המקרה של ילדים בגירים המתגוררים עם הוריהם" מחקרי משפט ל-591 (2016).
שלי קרייצר-לוי "אי הכרה בחוזי ירושה – האמנם כלל חסר ערך?" חוקים ד 5 (2012)
קרייצר-לוי נשואה לעומר והיא אם לשתי בנות.
שלי קגן הוא פילוסוף יהודי-אמריקאי המלמד באוניברסיטת ייל מאז 1995. נודע בעיקר הודות לכתביו בתחום הפילוסופיה של המוסר ואתיקה נורמטיבית.
בשנת 2007, הקורס של קגן בנושא מוות הוצע בחינם ברשת, וזכה לפופולריות רבה.
כתוצאה מכך, הוציא לאור ספר בנושא ב-2012. קגן נבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-2016.
קגן נולד ב-סקוקי, אילינוי והשלים תואר ראשון מאוניברסיטת וסליאן ב-1976 ואת הדוקטורט שלו מאוניברסיטת פרינסטון ב-1982. לימד באוניברסיטת פיטסבורג מ-1981 עד 1986, ובאוניברסיטת אילינוי בשיקגו מ-1986 עד 1995, עד שקיבל מינוי בייל.
בספרו מ-1984 "Reasons and Persons", הגדיר דרק פרפיט את קגן כ"אדם שממנו למדתי הכי הרבה", וציין שההערות של קגן על הטיוטה שלו היו במחצית מאורך הטיוטה עצמה.
ב-1989 יצא לאור ספרו הראשון של קגן,"גבולות המוסר".
ספר זה הוא ביקורת מורחבת על שתי הנחות מפתח העומדות בבסיס מה שקגן מכנה "מוסר רגיל": "השקפה המוסרית השכל הישר שרובנו מקבלים".
ספציפית, הספר מטיל ספק בהנחה שהמוסר שולל פעולות מסוימות (כגון פגיעה בחפים מפשע) גם במצבים שבהם הדבר עשוי להפיק טוב רב יותר, וההנחה שאנו "לא נדרשים לתרום את התרומה הגדולה ביותר האפשרית שלנו לשם טובת הכלל".
לדברי קגן, שתי הנחות אלו אינן ניתנות להגנה, למרות הערעור הנרחב שלהן.
בשנת 1997, פרסם קגן ספר לימוד, "אתיקה נורמטיבית," שנועד לספק היכרות יסודית עם הנושא לסטודנטים לתואר ראשון או תואר שני.
בשנת 2007, הקורס שלו בייל, "מוות" הוקלט לספריית הקורסים הפתוחים של ייל וספרו "המוות" מבוסס על הרצאות אלו.
בשנת 2010, אוניברסיטת ייל דיווחה שקורס "המוות" של קגן הפך אותו לאחד המורים הזרים הפופולריים ביותר בסין.
קגן גם חקר גם את סוגיית "הראויות המוסרית", כלומר, השאלה למה בני אדם ראויים.
הוא עסק בנושא זה בספרו מ-2012 "הגאומטריה של הראויות" אליבא דקגן, אנשים נבדלים זה מזה באמת הראויות המוסרית שלהם ורואה זאת כדבר ראוי שאנשים יקבלו את המגיע להם, בהתאם לאמות המידה שלהם.
בספר, מנסה קגן לפענח את המורכבות הנסתרת של הראויות המוסרית.
קגן כיהן כחבר מערכת של כתב העת "Ethics".
בשנת 2016, הוא מונה לעמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים.
הפולמוס עם ויליאם ליין קרייג
קגן דן בנושא "האם אלוהים נחוץ למוסר" עם הפילוסוף האנליטי, התאולוג והאפולוג הנוצרי וויליאם ליין קרייג מאוניברסיטת קולומביה.
רנדל ראוסר, תאולוג בפטיסט קנדי ופרופסור לתאולוגיה היסטורית, הגדיר את הוויכוח הזה כביצוע הגרוע ביותר של קרייג, ואמר כי, "זה לא היה רק כיוון שקגן בעצמו הציג טיעונים מפתיעים לטובה עם קטנות אמונה עממית שהייתה ללא ספק שובת לב.
היו אלו דווקא טיעוניו של כרייג שהוכחו במהלך הוויכוח כנובעות מהרגש בלבד ומבוססות על הנחות יסוד מפוקפקות ביותר".
ריצ'רד קרייר, סופר ופעיל שעבודותיו מתמקדות בהיסטוריות של ישו, אתאיזם ואמפיריציזם, ציין את הוויכוח הזה כאחד משני ההפסדים הגדולים ביותר של קרייג.
לאחר הדיון, כתב קרייג, "הדעה שעליה הגן קגן בוויכוח אינה משקפת כלל את השקפתו האמיתית".
במקום זאת, כתב קרייג, קגן הוא תוצאתן רדיקלי.
כמו כן, כתב קרייג:הגבתי בקצרה להשקפתו של פרופ.
קגן, אלכסנדר, אבל לא לחצתי על הנקודה כי המארחים שלנו בפורום וריטאס הבהירו לי נחרצות כי הם אינן מעוניינים לנהל ויכוח מר אלא דיאלוג ידידותי שיטפח דיון באווירה חמימה ומזמינה לסטודנטים שאינם מאמינים בקולומביה.
המטרה הייתה פשוט להניח את הנושאים על השולחן בסביבה נוחה ומסבירת פנים ואת זאת לדעתי עשינו.
"גבולות המוסר", הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 1989. .
"הגאומטריה של המדבר", הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, אוגוסט 2012.ISBN 0199895597
"איך לספור חיות, פחות או יותר", הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, אפריל 2019.ISBN 9780198829676
שליו היה התנחלות ויישוב קהילתי דתי בגוש קטיף אשר השתייך למועצה אזורית חוף עזה.
היישוב הוקם בשנת 1980 כהיאחזות נח"ל שננטשה אחרי זמן קצר.
אחרי הנסיגה מסיני בשנת תשמ"ב (1982), עברו למקום מפוני היישוב עצמונה, והמקום קיבל את השם "מצפה עצמונה".
אנשי עצמונה עברו ליישוב הקבע בשנת תשמ"ז, והמקום הפך למחנה צבאי.
בשנת 1989 הוקם בתוך המחנה הצבאי היישוב פאת שדה, שעבר בשנת 1993 למקום הקבע שלו.
לאחר מכן ננטש המקום שוב, עד שיושב מחדש בחודש אלול תשס"א (2001).
היישוב נקרא על שמו של השליו, אותו אכלו בני-ישראל במהלך מסעם במדבר כאשר עלו ממצרים.
היישוב פונה בשנת 2005, כחלק מתוכנית ההתנתקות.
מהיישוב פונו אחת עשרה משפחות.
משפחה אחת עברה לניצן, ארבע משפחות גרות כיום ביתד, משפחה נוספת עברה ליד בנימין ומשפחה נוספת הצטרפה לקהילת נצרים באריאל.
שאר המשפחות התפזרו אף הן.
בחודש יוני 2025, במהלך מבצע מבצע מרכבות גדעון במלחמת חרבות ברזל, הקים צה"ל מוצב צבאי הנושא את השם "שְׂלָיו", אשר יושב על השטח בו שכן היישוב.
שליו נודד (שם מדעי: Coturnix Coturnix) הוא מין עוף בינוני-קטן ממשפחת הפסיוניים בסוג שליו.
על אף משקלו הגבוה ביחס לגודלו, השליו הוא עוף נודד.
להקות השלווים מתקבצות ומתחילות את נדידת הסתיו בהליכה ולאחר מכן הן עוברות לשלב התעופה, בדרכן לאזורים הדרומיים של מחוזות תפוצתן מאירופה ובמעוף לילי אחד בן 700 ק"מ הן חוצות את אזור הים התיכון לכיוון אפריקה.
הן נוחתות בחופי צפון סיני ובמזרח מצרים תשושות, שם הן מחפשות מסתור תחת צמחים מדבריים, אז ניתן לצוד אותן בקלות.
שיטת הציד המקובלת בסיני היא פריסת רשתות בגובה של 3 מטר.
במקרא מסופר שבני ישראל אספו את השליו לשם מאכל בעת נדודיהם במדבר.
בעונת הרבייה קורא הזכר קריאות המיועדות למשוך את הנקבה.
הוא תוחם את נחלתו ונלחם עליה בנקירות מקור ובשריטות טפרים.
בעונת הקינון, הנקבה חופרת גומה קטנה בסבך הצומח ומרפדת אותה בעשב ובקש.
בגומה היא מטילה ביצה חלקה ומבריקה מדי יום.
לאחר שנשלמה מכסת הביצים מתחילה הנקבה לדגור במשך 17-19 ימים.
הזכר נשאר קרוב לקן כדי להגן עליו.
האפרוחים בוקעים יחד, הנקבה שומרת עליהם ומחממת אותם בלילות בימיהם הראשונים.
בהיותם בני 12-14 יום, מתחילים האפרוחים לעוף.
הם מגיעים לכושר מעוף מלא כמה ימים אחר כך, אבל נשארים עם האם עד שהם בני 30-50 יום.
בגרותם המינית של השלווים הצעירים מוקדמת אף היא, כנראה, עוד בשנת חייהם הראשונה.
השליו פעיל בעיקר במשך היום, בלילה הוא ישן על הקרקע.
הריסוס המסיבי בשדות חקלאיים גרם לפגיעה קשה באוכלוסיית השלווים בארץ ומאז נחקקו חוקים להגן עליהם מפני ציד.
כיום מגדלים בשבי את השלו לנוי ולמאכל.
ההיסטוריון דיודורוס סיקולוס (המאה ה-1 לפנה"ס) כתב על התושבים הקדומים של העיר אל עריש, כי הם ניזונים מציד שלוים.
הם היו קולעים רשתות מצמחים, מותחים אותן ולוכדים בהן את השלווים שהיו מגיעים אל החוף בלהקות גדולות.
חוקר הטבע הרומי פליניוס הזקן מהמאה ה-1 התרשם מגודל הלהקות של השלווים וכתב: "פעמים כה מרובים השלווים, עד שהם מטביעים תחתם את האוניה (עליה הם יורדים בדרכם על מנת להחליף כוח)".
חכמי התלמוד ידעו על בואו לחוף ועל בשרו עתיר-השומן.
הגאוגרף הערבי "אל מוהלבי" בספרו של יאקות כתב כי התושבים בחופי חצי האי סיני אכלו את השליו כשהוא טרי, או כשהוא מיובש במלח.
חוקר ארץ ישראל יוסף ברסלבי מראשית המאה ה-20 כתב: "באופקיהם של חופי ארצנו ייראו מחנות השלווים העצומים, הקרבים ובאים כעין ענן-כהה המרחף על-פני המים".
צבי אילן סיפר על ציד השלווים באל-עריש בעת ביקורו בסביבות העיר אחרי מלחמת ששת הימים.
רשתות המתוחות בין עמודי עץ המיועדות לציד שלוים נראות בדרך מנחל בשור, דרומית מעזה עד סבחת אל-ברדוויל
הרשתות בחוף הן רשתות דיג ישנות.
הן בנויות לגובה של 3-4 מטר.
הרשתות הוצבו זוגות: ברשת האחת חורים המאפשרים לציפור להיכנס, להיתפס בראשה ולהמשיך מעבר לרשת השנייה, אשר בה החורים גדולים יותר, שם ממתין הצייד.
היות שהשליו תפוס ברגליו, אין הוא יכול להשתחרר.
על מנת לא לעורר חשש מצד העופות על הצפוי להן, הציידים מפזרים שיחים יבשים וענפי דקלים לפני הרשתות, כדי שהשלוים יחשבו כי ניתן למצוא מסתור מתחת למחסות.
ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל וממשלת מצרים בחצי האי סיני הגבילו בחוק את הציד.
כך נקבעו כמה רשתות יוצבו ומתי.
ביוזמת רשות שמורות הטבע, הממשל הצבאי של מדינת ישראל, אחרי מלחמת ששת הימים, הוציא צווים המגבילים את הציד.
צבי אילן סבר כי הפיקוח על יישום החוק היה דל ולכן מספרם של השלווים היום הוא מועט.
ב-2020 החליט המשרד להגנת הסביבה לאסור על ציד השליו הנודד, בעקבות קמפיין נגד ציד של החברה להגנת הטבע, תנו לחיות לחיות ואנימלס והתמעטות במספר השלווים.
השליו המקראי מזוהה ללא ספק עם העוף הידוע בשם זה בימינו.
הדבר בא לידי ביטוי ברוב מסורות התרגום: אונקלוס, תרגום רס"ג, הוולגטה (תרגום התורה ללטינית) וגם בתלמוד.
גם סיפור נדידת השליו הנזכר במקרא (שמות טז יג; במדבר יא לא-לג) מתאים מאוד לתכונותיו.
כיום כשרותו של השליו נקבעת להלכה בזכות מסורת כשרות מהימנה שיש אודותיו ברבות מקהילות ישראל.
באירופה: אנגליה ואיטליה, באמריקה, בצפון אפריקה ואף בארץ ישראל.
בראשית שנות השבעים של המאה העשרים נושא הכשרות עלה לדיון בשל התפשטות השליו המבוית שהגיע לארץ מיפן, ומבחינה הלכתית נחשב לאותו מין כשליו הבר ולפיכך מותר באכילה.
הרבנים הראשיים, הרב אליהו בקשי דורון והרב שלמה גורן, התירו את אכילת השליו.
נערכו מספר ניסיונות לגדלו באופן מסחרי על מנת לשווק ביצים ובשר.
גידול השלווים בישראל עולה ויורד חליפות בהתאם לתנאי השוק המקומי ורמת ההיצע והביקוש.
יש הרואים חשיבות בשימור מסורת אכילתו.
גם בארצות הברית ה-OU התירו את אכילת שליו נודד (Coturnix Coturnix) על פי המסורה של הרב שלמה זאב צווייגענהאפט.
במקרא נזכר השליו כחלק מהתפריט אותו אכלו בני ישראל במהלך נדודיהם במדבר.
מיד עם יציאת מצרים, התלוננו בני ישראל בפני משה ואהרון הכהן על כך שחסר להם "סיר הבשר" ואין להם "לחם לשובע".
בתגובה המטיר להם אלוהים את המן בתור לחם והביא אליהם את עופות השליו לבשר.
בספר במדבר בפרשת בהעלותך מוזכר שוב השליו.
אך אלוהים אומר כי הם יקבלו בשר "עַד אֲשֶׁר-יֵצֵא מֵאַפְּכֶם".
ואכן, השליו הגיע בלהקות גדולות והצליח להזין את העם ובכך עלה על בשיעורו על כמויות הבשר המקובלות שנאמר: "הֲצֹאן וּבָקָר יִשָּׁחֵט לָהֶם, וּמָצָא לָהֶם; אִם אֶת-כָּל-דְּגֵי הַיָּם יֵאָסֵף לָהֶם, וּמָצָא לָהֶם" - הצאן, הבקר והדגים לא הספיקו אבל השלו - כן.
השליו הגיע מהים, קרוב למחנה, התפרס מסביב לנוחיות העם והכמויות הספיקו לכל.
הרעלה מאכילת שליו מיד לאחר נדידתו ידועה בספרות הרפואית כיום ובספרות ההיסטורית.
בין היתר דיווחו על הרעלות כאלו דידימוס העיוור מאלכסנדריה , לוקרטיוס (איש התפנית), פליניוס הזקן, גאלן הרופא (קלאודיוס גלנוס), ואף אבן סינא.
במאות השנים האחרונות היו דיווחים מאזורים שונים ביוון וסביבתה, ובעיקר הרעלות לא קטלניות באי לסבוס.
ההסבר הרפואי הוא של הרעלת חומצת חלב המצטברת בשרירים בטרם היא מתחמצנת בחזרה לפירובט.
החומצה גורמת התכווצות לא רצונית ואף שיתוק של שרירי הלב או הריאות.
זוהי גם הפרשנות שניתנה בידי חוקרי המקרא האירופיים במאה ה-19. לעומתם, רופא קפריסאי הציע בעיתון האיגוד האמריקאי לרפואה, בעקבות הרעלה נרחבת שאירעה בסיציליה, כי מדובר בְּמִיוֹגלובינוּריה - הרעלת עודף מיוגלובין אחרי התפרקות נרחבת ומהירה של רקמת השריר.
במכתב תגובה בשנת 1970, הרופא היהודי פרד רוזנר סיכם את הנאמר בתחום והביא את דברי הרמב"ם על פי היוונים הקדמונים, שמדובר אולי כתוצאה ממזון רעיל לאדם שהשליו אוכל, ובפרט פרח ההֶלֶבּוֹר .
סיכום הדברים הובא בעברית במאמרו של זאב חנוך (ז'אבו) ארליך, עם תיאור המקרה בסיציליה.
תושבי המקום נהגו לצוד ברשתות את השליו ולשלוח אותם לרומא.
פעם, בעקבות ריבוי העופות הניצודים, המשלוח התעכב, והם החליטו לאכול מהעוף בעצמם.
יוסף ברסלבסקי הביא הסברים נוספים למגפה:
לפי "ספרי דבי-רב": "יש אומרים שהרגה בירידתה יותר ממה שהרגה באכילתה", כלומר בני ישראל במדבר נהרגו גם ממהלומות העופות הרבים והעצומים שנפלו על ראשם, וגם מאכילת בשרו של השליו, אולם מן המהלומות יותר מאשר מן האכילה.
או, ייתכן כי התורה התכוונה ודאי למגפה שפשטה בעם מיד לאחר אכילת הבשר הרב.
הפרשן קנובל משנת 1861, מביא המלצה בספרי קדמונים (אריסטוטלס, פליניוס ועוד), לפיה עדיף להימנע מאכילת בשר שליו, שעלולה לגרום עווית מעיים וסחרחורת, כי מזונו מגיע בין היתר מזרעונים של צמחי רעל.
על דעה זו, כאמור חזר הרמב"ם.
שליח הוא אדם שתפקידו להעביר הודעות, מכתבים או חבילות באופן אישי מהשולח אל המקבל.
השימוש בשליחים היה נפוץ בעת העתיקה ובימי הביניים (אז כונו גם 'רצים').
שליח מפורסם מהעת העתיקה מתואר באגדה על פידיפידס, שרץ ממרתון עד אתונה כדי לבשר על ניצחון היוונים בקרב מרתון.
על קידוש החודש היו מודיעים למקומות רחוקים על ידי שליחים, וגם קביעת החגים הייתה על פיהם.
השימוש בשליחים להעברת הודעות דעך עם התפתחות מערכות דואר מסודרות ודרכים להעברה אלקטרונית של מידע (טלקס, פקס, דואר אלקטרוני).
שרותי שליחים מופעלים גם כיום.
יש שירותי שליחים הניתנים באופן עצמאי על ידי השליח ויש המסופקים על ידי חברות, בהן חברות ענק המפעילות שליחויות בארצות רבות.
שליח (או שליחות) בהלכה היא האפשרות של מינוי נציג - שליח, שיפעל במקום אדם אחר - השולח, ויוכל להחיל עליו תוצאות משפטיות או הלכתיות ("שלוחו של אדם כמותו").
האפשרות הזו לפעול לטובת אדם אחר, אינה מובנת מאליה, והמפרשים נחלקו בהסבר המשפטי של הכלל.
השליח פועל מכח מינוי (מילולי) שמינה אותו השולח, ומינוי זה יכול להתבטל.
השליח אמור לפעול רק בהתאם להרשאת השולח, וחריגה מההרשאה מעוררת קשיים משפטיים.
על השליח ליידע את צד ג', בדבר היותו פועל כשליח מטעם אדם אחר.
יש ושליח יכול למנות שליח משנה, וכמו כן יש מקרים בהם יכול אדם לפעול ללא מינוי מפורש.
השולח והשליח צריכים להיות בני דעת, אך יש מגבלות נוספות ייחודיות.
ישנם מקרים בהם אין אפשרות להחיל שליחות, לדוגמה "אין שליח לדבר עבירה".
מדרשי ההלכה מזכירים את דין "שלוחו של אדם כמותו" במספר מקומות כדבר ברור.
המכילתא לומדת את הדין משני פסוקים בקרבן פסח: האחד מהצווי על לקיחת השה:
הלימוד השני הוא מהציווי על השחיטה: ובתוספתא מובא לימוד דומה מהציווי על הקרבנות: .
בתלמוד בבלי בראש סוגיית השליחות, מציגה הגמרא שני מקורות שלא נמצאים במדרשי ההלכה, וכן את הלימוד משחיטת הפסח: הגמרא מסבירה מדוע נדרשים כל שלושת הפסוקים.
שנים (גירושין ופסח) ללמד על תחומי ההלכה השונים.
הלימוד מתרומה בא למעט את הגוי כפי שדרש רבי ינאי: .
במשנה, מופיע הדין בהקשר של שליח ציבור שטעה, , וזהו המקור היחידי במשנה לדין זה, ובראשונים הביאו שהמקור משחיטת הפסח.
למרות ההסבר של הגמרא על הצורך בכל המקורות, רי"ף אינו מציג אלא את המקור משחיטת הפסח.
דין השליחות פורש את רשתו על פעולות רבות בהלכה אולם לא על כולן.
מצד אחד, יש פעולות שניתן לבצען באמצעות אחרים, וכלל לא נזקקים בהן לדין השליחות.
אלו הן פעולות שלהלכה אין הקפדה מי יבצען.
ומצד שני יש פעולות שלא ניתן להיעזר בהן בדין השליחות.
אלו הן פעולות שההלכה הקפידה בהן על ביצוע אישי, וחסמה את האפשרות של השליחות.
פעולות בהן לא נדרשת שליחות
ישנן פעולות רבות בהן אין ההלכה מקפידה כיצד הן תבוצענה.
התוצאה של הפעולה היא החשובה, ואילו דרך הביצוע אינה מוגדרת מבחינה הלכתית.
פעולות כאלה מכונות "מעשה קוף" שכן גם קוף יכול לבצען.
מקור הדברים בדיון על שליחת עירוב: אמר ר' מאיר לא נמנעו בנות ישראל מלשלח עירוביהן ביד בניהן וביד בנותיהן הקטנים כדי לחנכן במצות...
נתנו לקוף והוליכו נתנו על גבי בהמה והוליכתו עירובו עירוב.מהתוספתא עולה בבירור שהולכת העירוב למקום הנחתו, אינה מצריכה כשרות משפטית, וניתנת לביצוע אפילו על ידי בעל חיים.
רש"י בסוגיה זו מגדיר הגדרה חשובה.
הגמרא הקשתה סתירה, בין המשנה הפוסלת עירוב שנשלח על ידי חרש שוטה וקטן, לדברי רב הונא המכשיר זאת.
ותירצה שיש הבדל בין עירובי תחומין לעירובי חצירות.
כל הנדרש הוא רק שהאוכל של המערב יגיע למקום המשותף.
אולם בעירוב תחומין, לא ניתן להסתפק בהגעת האוכל למקום העירוב.
שם נדרשת פעולה משפטית - "אקנויי שביתה", וזו לא ניתנת לביצוע על ידי קטן.
אחת הנפקויות החשובות ובעלת השלכה מעשית של הגדרה זו היא האפשרות לשלוח גט ללא שליח כשר.
כבר בתקופת הגאונים עלתה השאלה האם ניתן להיעזר בגויים לצורך שליחת גט.
מדובר על העברת הגט ממקום מושבו של הבעל למקום האישה, כאשר את המסירה לאישה יבצע שליח כשר.
יש פעולות שאינן מוגדרות כמעשה קוף, אולם אין בהן הקפדה על ביצוע אישי.
במקרה כזה לא נדרשת הלכת השליחות, כי לא נדרש שהעושה את הפעולה ייחשב כמותו - כמו השולח.
הרשב"א פסק שניתן לבצע עונש של בית דין ואפילו עונש מיתה באמצעות גוי: חיי דמר שכך אני סבור שיכולין בית דין לצוות לגוי לזרוק פתילה לתוך פיו.
שאין הגוי אלא שלוחו של בית דין ואין מיתת בית דין צריך גופו של בית דין.
ישנן פעולות הקשורות לתהליך הקנין שחלקו אחרונים אם ניתן לבצען ללא דין השליחות.
כגון מסירת החפץ הנקנה מידי המוכר לקונה, על מנת שהקונה יעשה קנין.
וכן העברת תשלום למוכר על מנת שמוכר ימכור לקונה.
פעולות בהן לא ניתן להיעזר בדין שליחות
ישנן פעולות שברור לכל אחד שלא ניתן לבצען באמצעות שליח.
אולם קולמוסים רבים נשתברו על הגדרה מדויקת של הדברים.
המקור המפורסם ביותר בנושא זה הוא התוספות רי"ד: יש מקשים א"כ לכל דבר מצווה יועיל השליח ויאמר אדם לחבירו שב בסוכה בעבורי הנח תפילין בעבורי.
מהרישא של דבריו ניתן להתרשם שהעיקרון הוא הבחנה בין פעולות שמצריכות פעולה גופנית, לפעולות שאינן כאלה.
אולם מאחר שכל פעולה שאדם עושה מתבצעת באמצעות גופו, חידדו האחרונים את ההגדרה.
פעולות בהן גופו אינו רק מבצע הפעולה אלא גם נשוא הפעולה.
הסבר זה לוקה בחיסרון שאין לנו כלל או הגדרה אילו מצוות נכללות תחת דרישה זו.
האם למשל מצות נטילת לולב היא מצווה שבגופו?
מהסיפא של דברי הרי"ד, ניתן להבין שרק מצוות שבהן ברור שהפעולה נעשית עבור השולח, ניתן לבצע באמצעות שליח.
מצוות כמו קידושין וגירושין הרי ברור שמדובר באשת השולח, ולא ניתן לייחס את הפעולה לשליח.
אבל כל פעולה אחרת שניתן ליחסה לשליח, לא ניתן לבצעה אלא באופן אישי.
תשובה שונה לבעיה זו הציג האור זרוע: מאי שנא הפרשת חלה שיכול לקיים מצותו על ידי שליח מכל המצות תפילין וציצית סוכה ולולב ואכילת מצה?
ושמא שחיטה והפרשת חלה אין מצוותן אלא שתתקן העיסה מדכתיב גבי תרומה גם אתם אשמעינן שעיקר מצותה רק לתקן העיסה וליתן חלה לכהן.
וכן שישחט הנשחט וכן קידושין עיקר המצוה שתהא לו אשה מקודשת.
וכן בגירושין ובהפרשת תרומה ושחיטת קדשים ובקביעת מזוזה ועשיית מעקה.
אבל בתפילין וציצית ואכילת מצה וסוכה ולולב אין שייך שליחות.
לפי זה ההבחנה היא בין מצוות שמטרתן הפעולה עצמה, למצוות בהן המטרה היא התוצאה של הפעולה.
אין צורך להגדיר איזו מצווה היא בגוף.
כל מצווה שאין לה תוצאה, מטרתה היא הפעולה ולא ניתן לבצעה על ידי שליח.
מצוות חליצה מעוררת עניין מיוחד.
לכאורה החליצה היא פעולה משפטית כמו גירושין ולפי זה אמורה הייתה להיעשות על ידי שליח.
אולם בגמרא נאמר שחליצה אינה ניתנת לביצוע באמצעות שליח.
לפי האמור לעיל, ניתן להסיק מכאן שחליצה אינה פעולה משפטית רגילה.
בחליצה יש להלכה מגמה שבפעולת החליצה כשלעצמה, ולא רק בשביל התוצאה של שחרור האישה.
הגמרא שם יוצרת זיקה בין שליחות לתנאי.
פעולות הניתנות לביצוע על ידי שליח, הן גם הניתנות להתנאה.
הראשונים הסבירו זיקה זו: וי"ל דהיינו טעמא דהואיל והמעשה כל כך בידו שיכול לקיימו על ידי שליח סברא הוא שיהא כמו כן בידו לשוויי ביה תנאה אבל חליצה שאין בידו לקיימה על ידי שליח לא הוי בידו נמי למירמי ביה תנאה ואפילו לא יתקיים התנאי יהיה המעשה קיים.
וביאר זאת רבי מאיר משמחה מדווינסק: "והגדר, דברים שנמסרין לשליח עיקרן הכוונה והרצון.
ועל זה שפיר מהני תנאי, אבל בחליצה שאינו נמסר לשליח, א"כ הוא עיקרו המעשה בגוף, לכן לא נמסר על ידי שליח, ולכן לא מהני תנאי".
גם מכאן עולה שחליצה אינה פעולה משפטית רגילה.
מן הגמרא בנדרים, הדנה בדין של שמיעת הבעל את הנדר כדי להפיר אותו, עולה ששליח אינו יכול להחליף את הבעל בביצוע שמיעה זו.
דין זה מוסבר על ידי הרא"ש באמצעות טענה עקרונית: "דבמידי דממילא לא שייך מנוי שליחות".
במילים שלנו לא ניתן למנות שליח לבצע פעולה פסיבית.
בספר 'קצות החושן' ציטט את דברי התוספות רי"ד הנ"ל, והקשה עליהם משליחות לדבר עבירה.
שכן שם לולי לימוד הגמרא היה דין שליחות והרי לכאורה מדובר בדברים שלפי הרי"ד לא שייך בהם שליח.
והוא מציע הסבר המבוסס על דברי הרא"ש: כיון דשליח של אדם כמותו לא אמרינן אלא במידי דעשיה, דאז הו"ל מעשה שלוחו כמותו.
אבל במידי דליכא עשיה לא אמרינן שליח של אדם כמותו.
וכמ"ש הרא"ש בפירושו לנדרים דף ע"ב...
דבמידי דממילא לא שייך מינוי שליחות עכ"ל.
ומש"ה בפסח וקידושין וגירושין הו"ל מעשה שליח כמותו וכאילו הוא בעצמו שחט הפסח.
וכן בקידושין וגירושין כאילו הבעל עצמו נתן הקידושין או הגירושין.
...אבל בתפילין כשהשליח מניח התפילין הנחה זו שהיא עשיה חשוב כאילו המשלח עשה הנחה זו, אבל אכתי לא הניח התפילין על ראשו אלא על ראש שלוחו דאין גוף השליח כגוף המשלח כיון דבמידי דממילא לא שייך מינוי שליחות.
כלל זה קובע שאין אפשרות לבצע עבירה באמצעות שליח.
האחריות על מעשה בלתי חוקי תיפול תמיד על השליח.
אולם נחלקו המפרשים האם יש לכלל זה השלכה על תקפותו המשפטית של המעשה.
מחלוקת זו נובעת מהמחלוקת בטעם של הכלל.
יש שהסבירו את הכלל הזה על בסיס הנחה - אומדנא, שהשולח לא סמך על השליח ולכן אין למינוי שלו תוקף רציני.
ראו על כך בהרחבה בערך אין שליח לדבר עבירה.
לפי שיטת רוב הראשונים אדם הנושה בחבירו, אינו יכול לבצע תפיסת נכסים מן החייב באמצעות שליח.
מגבלה זו נקראת "תופס לבעל חוב במקום שחב לאחרים לא קנה".
ראו על כך בהרחבה בערך תופס לבעל חוב במקום שחב לאחרים.
ההסבר המשפטי של דין השליחות
בתלמוד ובראשונים לא נמצא הסבר אודות אופן הפעולה של דין השליחות.
אולם האחרונים בעיקר בעת האחרונה, הרבו לעסוק בשאלה זו.
כפי שאמרנו למעלה, דיון זה קיים גם אצל חכמי המשפט בעולם, וניתן למצוא אצלם כמה הסברים שונים.
נתון זה מלמד על הקושי להסביר כיצד פעולת אדם אחד מחילה תוצאות משפטיות עבור אדם אחר.
שתים מן התאוריות המוצעות אצל חכמי המשפט הכללי, נמצאות בהרחבה בכתבי האחרונים.
השופט א' ברק מכנה אותן תאוריית הזיהוי ותאוריית הייצוג.
ויגודה מכנה אותן תאוריית ייחוס הפעולה ותאוריית ייחוס התוצאה.
שתי אפשרויות אלו הוצגו על ידי האחרונים בשלל ניסוחים וכך למשל כותב רבי יוסף ענגיל: נסתפקתי הא דקיימא לן שלוחו של אדם כמותו מהו הכוונה בזה.
אם הכוונה שגופו של שליח נחשב כגוף המשלח, או השליח לאדם אחר נחשב...
ונחשב שהשליח עשה המעשה לא המשלח, רק שהתורה גזרה שאף שאדם אחר עשה המעשה...
מועלת המעשה של האחר עבורו כאלו עשאה הוא.לפי האופן הראשון שמציע רבי יוסף ענגיל, גוף השליח מזוהה עם השולח - תורת הזיהוי, שהיא ייחוס הפעולה.
ואילו לפי האופן השני, השליח הוא אדם עצמאי שעושה פעולה משפטית עבור השולח - תורת הייצוג שהיא ייחוס התוצאה.
ההבדל המשמעותי בין שתי הגישות, הוא בהגדרת האישיות המשפטית - מי מוגדר בעל הדבר, השליח או השולח.
האחרונים קשרו את ההתלבטות הזו לכמה סוגיות, אולם בסוגיה אחת נראה שכבר האמוראים חלוקים בשאלה זו: איתמר, רב אמר: שליח נעשה עד, דבי רבי שילא אמרי: אין שליח נעשה עד...
רב אמר: שליח נעשה עד, אלומי קא מאלימנא למילתיה; דבי רבי שילא אמרי: אין שליח נעשה עד, כיון דאמר מר: שלוחו של אדם כמותו, הוה ליה כגופיה.
אם אכן ההבחנה בין שני ההסברים היא בשאלה מי הוא בעל הדבר, נראה שבסוגיה זו רב המאפשר לשליח להעיד, אינו רואה בשליח בעל דבר.
לעומת זאת רבי שילא סבור שהשליח הוא בעל הדבר.
הנפקא מינא המפורסמת בעולם הישיבות בין שתי הגישות, היא שאלת כשרותו של גט שניתן על ידי שליח כאשר השולח אינו בר דעת.
הטור פסק במקרה זה שהגט בטל.
ואילו מהרמב"ם עולה שהגט אינו פסול אלא מדרבנן.
על פסיקת הרמב"ם כתב בעל ה'פרי חדש' אלא משמע שדעתו של הרמב"ם ז"ל הוא דכיון שהשליח נכנס במקום הבעל מה אכפת לן שיהא הבעל שיפוי או שוטה בשעת כתיבה ונתינה על בסיס הדברים הללו כתבו כמה מהאחרונים, שהרמב"ם הבין את השליחות כייצוג - ייחוס תוצאות.
השליח פועל בכוחו, ואין הוא תלוי בשולח ובמצבו בשעת הפעולה.
לפי זה הטור הבין שהשליח מייחס את הפעולה - תאוריית הזיהוי, ולכן ללא השולח נשארת פעולת השליח חסרת משמעות.
· האם שינוי ברצונו של השולח, ללא ביטול השליח, מאפשר לשליח לפעול בניגוד לרצונו העכשווי של שולחו?
לכאורה לפי הגישה של ייחוס הפעולה, הפועל העיקרי הוא השולח, ואם הוא אינו חפץ במעשה ודאי שאין למעשה תוקף.
אולם לפי הגישה השנייה, ייתכן שלמרות חוסר הרצון של השולח, כל עוד לא ביטל הוא את השליח, יכול השליח לבצע את השליחות ולמעשיו תהיינה תוצאות משפטיות.
שכן הוא בעל המעשה וכל עוד לא בוטלה שליחותו יש לו הכח לעשות את הדבר.
· האם ניתן למנות שליח ללא ידיעתו?
ייתכן שלפי הגישה של ייחוס הפעולה, לא ניתן למנות שליח ללא שיתוף הפעולה שלו, שמקנה את ידו לשולח.
אולם לפי הגישה של הייצוג, ייתכן שיכול השולח למנות נציג גם ללא ידיעתו.
· האם ניתן למנות שליח מוקדם?
בהנחה שלפי גישת הייצוג, השולח מעביר את כוחו לשולח; ייתכן שלא ניתן למנות מינוי מוקדם, כמו שלא ניתן להקנות בקנין מוקדם.
אולם לשיטת ייחוס הפעולה, ייתכן שאין מניעה כזו כי השליח מקנה את ידו לשולח בשעת הפעולה.
מינוי שליחות מתבצע באמירה בלבד ואין צורך בשום דבר נוסף.
שליח רגיל יכול להתמנות גם בכתב.
לדעת חלק מהפוסקים, שליח לכתיבת גט או למסירת גט אינו יכול להתמנות בכתב.
מי יכול למנות שליח ומי יכול להתמנות לשליח
ההלכה דורשת מן השולח ומן השליח כשרות משפטית מלאה, הכוללת גם את יהדותם של השליח והשולח.
השולח נדרש גם להיות מסוגל לעשות את השליחות בעצמו.
בעניין זה נחלקו המפרשים מה רמת המסוגלות הנדרשת.
לפי חלק נכבד של הפוסקים השליח צריך להיות מסוגל לבצע את השליחות כבר בשעת המינוי.
המשנה קובעת "הכל כשרין להביא את הגט חוץ מחרש שוטה וקטן וסומא ונכרי".
ובעקבות כך פסק הרמב"ם: "מי שאינו בן דעת והן חרש שוטה וקטן אינן נעשין שלוחים".
יש מפרשים הסבורים, שאין מניעה מוחלטת למנות קטן לשליחות.
לדעתם בפעולות שיש לקטן כשרות משפטית לבצען, יכול הוא גם להיות שליח לבצען לאחרים.
הגמרא אינה מציגה מקור לפסול של חרש שוטה וקטן מלהיות שליח.
למשנה הנ"ל בגיטין מציעה הגמרא סברה: "דלאו בני דעה נינהו".
אולם רש"י שם כתב: "וגבי שליחות איש בעינן ולא קטן דשליחות נפקא לן מויקחו להם איש שה לבית אבות אחד לוקח לכולן".
ראשונים אחרים מצטטים לימוד שאינו נמצא לפנינו במקורות חז"ל: "אתם גם אתם לרבות שלוחכם, מה אתם בני דעת אף שלוחכם בני דעת".
קטן מנוע מלמנות שליח והדבר מפורש במשנה: "אין קטן עושה שליח".
"עושה אדם שליח איש או אשה ואפילו אשת איש ואפילו עבד ושפחה הואיל והן בני דעת וישנן במקצת מצות נעשין שלוחין למשא ומתן, אבל מי שאינן בני דעת והן חרש שוטה וקטן אינן נעשין שלוחין ולא עושין שליח אחד הקטן ואחד הקטנה.."
גם כאן נחלקו הדעות באשר לכשרותו של קטן למנות שליח, בעניינים בהם יש לו כשרות משפטית.
המחלוקת היא האם דברי הרמב"ם המצוטטים לעיל מציגים את המצב הפשוט או את הדין העקרוני.
החתם סופר סבור שיש לדייק מלשון הרמב"ם שעקרונית אין מניעה שקטן ימנה שליח.
לעומת זאת הרב שמעון שקאפ סבור שקטן אינו יכול למנות שליח כי פרשת השליחות בתורה מתייחסת רק ליהודי בוגר בעל כשרות משפטית.
הנכרי אינו יכול למנות שליח.
יכולת ביצוע עצמאית - "מצי עביד"
הגמרא דנה בשאלה אם עבד יכול למנות שליח לקבל בשבילו גט שחרור.
בסוגיה זו הגמרא מניחה כדבר פשוט שדבר שלא יכול השולח לבצע בעצמו לא ניתן למנות שליח שיעשה בשבילו.
"הני כהני שלוחי דרחמנא נינהו, דאי סלקא דעתך שלוחי דידן נינהו, מי איכא מידי דאנן לא מצינן עבדינן ואינהו מצי עבדי?".
אולם ברור שלא כל מניעה נכללת תחת הכלל הזה.
כבר שם אומרת הגמרא שעבד יכול למנות שליח, גם אליבא דרבי שמעון בן אלעזר, למרות דעתו שעבד אינו יכול לקבל גט בעצמו.
העיקרון היסודי הוא שהשולח שייך לנושא השליחות ובלשון המפרשים: "בתורת הדבר".
אולם נחלקו הדעות לגבי מצבים בהם השולח לא מסוגל לבצע את המעשה בעצמו.
מניעה פיזית - יש מקורות מהם עולה לכאורה שמניעה פיזית אינה מונעת שליחות.
אולם ממקור אחר עולה מסקנה הפוכה.
לאור זאת נחלקו פוסקים האם מניעה פיזית מונעת אפשרות של שליחות.
ריחוק מקום - לדעת רוב מוחלט של הפוסקים אין בריחוק מקום של השולח כדי לנוע את השליחות.
מקורות רבים מתארים שליח שמגיע ממקום מרוחק, ודומה שזו אחת הבעיות הראשונות אותו בא דין שליחות לפתור.
חוסר ידע - גם חוסר ידע אינו נחשב לדעת רוב מוחלט של הפוסקים כמניעה למנות שליח.
לשיטות הסוברות שכתיבת הגט מצריכה שליחות, ברור שלא כל בעל יודע לכתוב בעצמו.
כך גם לגבי הסוברים שיש למנות את המוהל לשליח באב.
פעולת איסור - האם מניעה הלכתית - כשהמעשה כרוך באיסור, מונעת את תקפות השליחות?
לדעת ה'מחנה אפרים' התשובה שלילית.
יכולת ביצוע בעת המינוי - "מצי עביד השתא"
לפי הגמרא אדם אינו יכול למנות שליח לקדש לו אישה, אם בעת המינוי אישה זו אינה ראויה להתקדש וכגון שהיא נשואה.
כך לשון הגמרא:לא משוי איניש שליח אלא במילתא דמצי עביד השתא, במילתא דלא מצי עביד ליה השתא - לא (מצי) משוי (שליח).
לפי הנוסח הרחב (המובא בסוגריים), עולה מהגמרא, שדבר שלא ניתן לביצוע עכשיו, לא ניתן למנות עליו שליח.
אולם לפי הנוסחה האחרת (ללא הסוגריים), ייתכן שאין הכרח להבין כך את הגמרא.