tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המעמד הקולוניאלי של גרינלנד הוסר בשנת 1953, אז הפך האי לחלק אינטגרלי מממלכת דנמרק, עם ייצוג בפרלמנט הדני.
דנמרק החלה באותה התקופה לספק לגרינלנד שירותים רפואיים וחינוכיים, וכתוצאה מכך האוכלוסייה המקומית החלה להתרכז יותר ויותר בערים.
אולם משום שרוב התושבים עסקו בדיג, הם התקשו למצוא עבודה בערים, מה שגרם לעלייה חדה באבטלה ובבעיות חברתיות.
עם הצטרפותה של דנמרק לאיחוד האירופי גדל החיכוך בינה לבין גרינלנד.
תושבי האי חשו כי השוק המשותף יזיק לתעשיית המסחר שלהם שהייתה קשורה בעיקר למדינות לא אירופאיות כמו ארצות הברית וקנדה.
במשאל עם שנערך באי הצביעו 70 אחוז מהתושבים נגד ההצטרפות לאיחוד, אך בכל זאת דנמרק, יחד עם גרינלנד, הצטרפו בשנת 1973. בעקבות כך החלו גרינלנדים רבים לחשוב שהייצוג שלהם בדנמרק איננו מספיק, והמפלגות המקומיות החלו לפעול לקבלת שלטון עצמי.
דנמרק הסכימה לדרישה זו בשנת 1978, ושנה לאחר מכן השלטון העצמי בגרינלנד נכנס לתוקף.
ב-23 בפברואר 1982 53 אחוז מתושבי גרינלנד הצביעו לטובת עזיבת האיחוד האירופי וב-1985 גרינלנד הפכה לישות הראשונה שפרשה מן האיחוד (עד לפרישתה של בריטניה בשנת 2016).
גרינלנד כישות עצמאית מגדירה את עצמה כאומה אינואיטית.
שמות מקומות דניים הוחלפו בשמות מקומיים, ועיר הבירה גוטהוב קיבלה את השם החדש נוק.
בשנת 1985 הושק דגל גרינלנדי חדש, בו ניתן עדיין לראות את צבעי דגל דנמרק, אדום ולבן.
יחסים בינלאומיים, שטח שבעבר טופל על ידי הממשל הדני, תלוי עכשיו כמעט לגמרי בשלטון המקומי.
לאחר עזיבת האיחוד האירופי, גרינלנד חתמה איתו על הסכם מיוחד, וכן נכנסה לארגונים קטנים יותר עם איסלנד ואיי פארו וכן עם אוכלוסיות אינואיטיות בקנדה ורוסיה.
ב-1996 הייתה גרינלנד לאחת המייסדות של המועצה הארקטית, המטפלת בעיקר בעניינים סביבתיים באזור הצפוני.
בשנים 1926 עד 1964 היו לגרינלנד 7 מטבעות משלה, שנשאו את סמלה דב הקוטב ולשונם ועריכיהם היו זהים למקביליהם בדנמרק.
2 מן המטבעות הוטבעו בארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
כל המטבעות אינם היום במחזור.
כולם יקרי המציאות במושגיהם של אספנים.
גם סדרות של אסימונים גרינלנדיים, נפוצו בין כורי הקריאוליט, החל משנת 1911 עד שנת 1922 לפחות, והונפקו על ידי חברות הכריה.
בשנים 1913 עד 1937 שמשו בתחנת המסחר בתולה שבכף יורק מטבעות שונים מכל הנזכרים קודם לכן.
הם הונפקו בגרמניה על פי הזמנת מייסד התחנה, קנוד רסמוסן.
כולם נשאו את שנת יסודה של התחנה 1910. גם הם פריטים אספניים יקרים.
בורונדי היא מהמדינות המעטות באפריקה שמהוות (ביחד עם השכנה הקרובה, רואנדה), המשך ישיר למדינה אפריקנית מלפני התקופה הקולוניאלית.
על מקור הממלכה הבורונדית ידוע מערבוב של היסטוריה שבעל פה וארכאולוגיה.
קיימות שתי אגדות עיקריות על יסוד בורונדי.
האגדה היותר פופולרית כיום מספרת על רואנדי בשם כאמבאראנטאמה שיסד את האומה.
הגרסה האחרת, שהייתה נפוצה יותר לפני התקופה הקולוניאלית, מספרת שכאמבאראנטאמה בא ממדינה דרומית יותר – בוהא.
רעיונות אלה על מקור רואנדי לממלכה הבורונדית קודמו על ידי המתיישבים האירופאיים מאחר שהתאימה לעקרונות שלהם על מעמד שולט ממוצא חמי, שהגיע לאזור מצפון-מזרח.
התאוריה המשיכה להיות מוסכמה חצי רשמית של בורונדי המודרנית.
היסטוריונים מטילים ספק במקור החמי של הטוטסי, אבל מקובל עדיין שהאבות הקדמונים שלהם היגרו מהצפון לאזור שהוא עכשיו בורונדי במאה ה-15.
העדות הראשונה על מדינה בורונדית היא מהמאה ה-16, מאזור הגבעות המזרחיות.
במאות הבאות התפשטה המדינה, תוך סיפוח שכנים קטנים ממנה ותחרות עם רואנדה.
הגידול המהיר ביותר היה תחת שלטונו של נטאר ראגאמבה, ששלט בין 1796 ל-1850 והכפיל את שטח הממלכה.
ממלכת בורונדי אופיינה על ידי פוליטיקה היררכית וכלכלה מבוססת על מיסוי.
המלך, או מוואמי, עמד בראש האריסטוקרטיה (גאנווה) שהייתה בעלת רוב האדמה וגבתה מיסים מחוואים ורועי צאן.
באמצע המאה השמונה עשרה, האצולה הטוטסית שלטה ברוב האדמות, היצור וההפצה עם ההתפתחות של האובוגאביר - מערכת יחסים של פטרונות שבה העם קיבל הגנה מלכותית תמורת מיסים.
אף על פי שחוקרים אירופאים ומיסיונרים הגיעו לאזור כבר ב-1856, רק ב-1899 בורונדי נעשתה חלק ממזרח אפריקה הגרמנית.
שלא כמו המונרכיה של רואנדה, שהחליטה לקבל את ההשפעה הגרמנית, מלך בורונדי, מוואזי גיסאבו, התנגד לכל השפעה אירופאית, סירב ללבוש בגדים אירופאים והתנגד לפעילות המיסיונרים האירופאים.
הגרמנים השתמשו בכוח צבאי והצליחו לגרום נזק גדול, אבל לא להרוס את הכוח של המלך.
גיסאבו נאלץ לבסוף לוותר ולהסכים לריבונות גרמנית.
הגרמנים אז עזרו לו לדכא את המרד של מאכונכו.
הממלכות היותר קטנות לאורך החוף המערבי של אגם ויקטוריה סופחו גם הן לבורונדי.
גם אחרי אירועים אלה, הנוכחות הזרה הייתה מינימלית והמלכים המשיכו לשלוט כמו קודם.
האירופים הביאו לאזור מחלות קשות שפגעו באוכלוסייה ובבעלי החיים.
רעב גדול הכה ב-1905 עם אסונות רעב נוספים באזור האגמים הגדולים של אפריקה ב-1914, 1923 ו-1944. בין 1905 ו-1914 חצי מהתושבים באזור המישורים המערביים מתו.
ב-1916, בזמן מלחמת העולם הראשונה, כבשו חיילים בלגיים את האזור.
ב-1923 חבר הלאומים הפקיד בידי בלגיה את המנדט על השטח של רואנדה-אורונדי, שכלל את רואנדה ובורונדי של היום, אבל הוציא את הממלכות המערביות וסיפח אותן לטנגניקה תחת השלטון הבריטי.
הבלגים ניהלו את הטריטוריה בעקיפין, תוך הסתמכות על ההירארכיה האריסטוקרטית שבה היה רוב טוטסי.
לאחר מלחמת העולם השנייה, רואנדה-אורונדי נעשה שטח באחריות האו"ם, בסמכות מנהלית בלגית.
אחרי 1948 בלגיה אפשרה פעולה של מפלגות.
שתי מפלגות נוצרו: האיחוד לקידום לאומי (UPRONA), מפלגה מולטי-אתנית בהובלת הטוטסי הנסיך לואי רוואגאסור, והמפלגה הדמוקרטית הנוצרית (PDC) שנתמכה על ידי בלגיה.
ב-1961 נרצח הנסיך רוואגאסור אחרי הניצחון של UPRONA בבחירות לבית המחוקקים.
עצמאות מלאה הושגה ב-1 ביולי 1962. בהתחשב בחולשת המוסדות הדמוקרטיים בזמן העצמאות, המלך הטוטסי מואמבוטסה הרביעי ייסד מונרכיה חוקתית הכוללת חלוקת כוח שווה בין הוטו וטוטסי.
בעקבות רצח ראש הממשלה מבני ההוטו ב-1965, פרצה סדרת מרידות של בני הוטו ופעולות ממשלתיות בתגובה.
אלה היו בחלקם תגובה לאירועים ברואנדה, שם נהרגו טוטסים על ידי שלטון לאומני של הוטו.
בבורונדי הטוטסי פעלו על מנת להבטיח שגורלם יהיה שונה, ורוב הצבא והמשטרה היו תחת שליטה של הטוטסי.
בניגוד לרואנדה, שהייתה בעלת ברית של ארצות הברית במלחמה הקרה, בורונדי אחרי עצמאותה, התקרבה לסין.
ב-1966 הודח המלך מוואמבאצה הרביעי על ידי בנו, הנסיך נטאר החמישי, שהודח בעצמו באותו שנה על ידי ראש הממשלה שלו, קפטן מישל מיכומבארו.
מיכומבארו ביטל את המונרכיה והכריז על רפובליקה.
בכך שם למעשה קץ משטר צבאי, וחוסר השקט נמשך עד תחילת שנות ה-70.
לקראת סוף אפריל 1972, ערכו בני ההוטו התקפה באזור הררי בדרום הארץ, באזור המוצא של רוב קציני הצבא.
בתגובה נקט הצבא, יחד עם המיליציה של Uprona, שחבריה היו מרקע אתני דומה לקציני הצבא, בפעולות תגמול.
בפעולות התגמול השפיל הצבא את המורדים, פגע באזרחים וגרם נזק באופן שיטתי.
הופקו רשימות של גברים, נשים וילדים שנחשדו כאיומים פוטנציאליים, כאוהדים את המורדים או שנטלו חלק במרד.
אלו נלקחו מהבתים או מבתי הספר ונרצחו על ידי חיילים.
מוערך כי כ-200,000 בני הוטו נרצחו בתקופה של שלושה חודשים בכל רחבי הארץ.
מספר מחפשי המקלט (בעיקר בני הוטו) עלה ליותר מ-150,000 (מעל 15% של האוכלוסייה באותו זמן) תוך שישה חודשים.
בניסיון לקבל תמיכה מארצות הברית, הממשלה, שנשלטה על ידי הטוטסי, האשימה את המורדים של ההוטו בנטיות קומוניסטיות, אך אין עדות נאמנה לכך.
ב-1976 עלה קולונל ז'אן באפטיסט באגאזה לשלטון בהפיכה.
על אף שבאגאזה הוביל שלטון צבאי עם דומיננטיות טוטסית, הוא עודד רפורמה קרקעית, רפורמה בשיטת הבחירות, ופיוס לאומי.
ב-1984 באגאזה נבחר לראש המדינה, כמועמד יחיד.
אחרי בחירתו, מצב זכויות האדם תחת שלטונו של באגאזה התדרדר כשהוא דיכא פעילויות דתיות ועצר מתנגדים.
ב-1987 הדיח מיג'ור פייר בויויה את קולונל באגאזה.
הוא פירק את מפלגות האופוזיציה, השעה את החוקה מ-1981, ומיסד את שלטון הוועדה הצבאית להצלה לאומית (CSMN).
במשך 1988, המתח הגובר בין השלטון הטוטסי והרוב ההוטו גרר עימותים אלימים בין הצבא, האופוזיציה של ההוטו, וקיצוניים מבני הטוטסי.
במהלך התקופה הזאת מוערך כי כ-150,000 אנשים נהרגו, ועשרות אלפי פליטים זרמו לארצות סמוכות.
בויויה הקים ועדה על מנת לחקור את הסיבות של אי השקט ב-1988 ולפתח נוסחה לרפורמה דמוקרטית.
ב-1991 בויויה אישר חוקה שהגדירה את תפקיד הנשיא, ממשלה לא אתנית, ובית נבחרים.
באפריל 1994, נהרגו הנשיא נטאריאמירה ונשיא רואנדה ג'ובנל האביארימאנה בהתרסקות מטוס.
אירוע זה היה האות להתחלת רצח העם ברואנדה, בזמן שבבורונדי, מותו של נטאריאמירה החמיר את האלימות ואי השקט, אף על פי לא שהיה טבח כללי.
בשמונה באפריל התמנה סילבסטר נטיבאנטונגאניה לנשיא לארבע שנים, אבל מצב הביטחון המשיך להתדרדר.
השפעת מאות אלפי פליטים של רואנדים והפעילויות של קבוצות הוטו וטוטסי חמושים ערערו את יציבות השלטון.
ב-25 ביולי 1996, נפלה הממשלה בהפיכה שהונהגה על ידי בויויה.
מלחמת האזרחים המשיכה, חרף המאמצים של הקהילה הבינלאומית להניע תהליך שלום.
התקדמות מסוימת הושגה מאז 2001, כאשר הוסכם על חלוקת הכוח בממשלה, וב-2003, דומיטיאן נדאייזאי, סגן הנשיא מההוטו, נעשה נשיא כפי שהוסכם.
בסדרת מערכות בחירות, שנערכו באמצע 2005, ניצחו המורדים לשעבר מבני ההוטו - המועצה הלאומית להגנה על הדמוקרטיה - כוחות להגנת הדמוקרטיה (CNDD-FDD).
השלכות מלחמת האזרחים נידונו מספר פעמים במועצת הביטחון של האומות המאוחדות לרבות בהחלטה 1606 של מועצת הביטחון של האו"ם והחלטה 1902 של מועצת הביטחון של האו"ם בה התקבלה החלטות על הארכת קיום של משרד מיוחד.
בבחירות שהתקיימו במאי 2020 נבחר לנשיא אווריסט נדישימיה.
זמן קצר אחר כך, ביוני 2020 מת הנשיא הקודם ששלט במדינה כ-15 שנה, פייר נקורונזיזה, מהתקף לב.
ההיסטוריה של העיר בוקרשט שברומניה מכסה את הזמנים מאז הוקמו באזור היישובים הקדומים באזור, ועד תולדותיה המודרניות, שבהן הייתה לעיר, לבירת ולאכיה, ולבירתה של מדינת רומניה.
רוב שטח העיר בוקרשט ומחוז אילפוב שמסביבה היה מכוסה בימי קדם ביערות עד עבותים - ששמם ברומנית "קודרי ולאסיי" (= Codrii Vlăsiei).
נמצאו שרידי יישובים קטנים מהעידן הפלאוליתי בתוך היערות בעמקי הנהרות דמבוביצה וקולנטינה.
גם בתקופת הברזל התקיימו באזור יישובים של שבטים דאקים או גטים שעמדו בקשרי מסחר עם ערים יווניות - כמו אלה שעל חוף הים השחור כמו גם עם יישובי הרומאים.
מן התקופה הרומאית נשארו מטבעות, בעיקר מימי הקיסרים קונסטנטינוס, ואלנס וכן ולנטיניאנוס.
האוכלוסייה הדאקית המקומית עברה "רומאניזציה" בעקבות השלטון הרומי בארץ ואחרי המאה השישית קלטה גם אלמנטים סלבים.
לפי מסורת עתיקת יומין מקור שמה בוקרשט באדם בשם "בּוּקוּר" - רועה-צאן, או לפי אגדות שונות דייג, או בויאר.
השם "בּוּקוּר", משמש לעיתים כשם פרטי לגבר, וכנראה קשור למילה רומנית ממקור תראקי או דאקי קדום - "בּוּקוּרייֶה" (bucurie) שמובנה "שמחה".
מבחינה אטימולוגית שם העיר בוקרשט יכול להיחשב כקשור לשמחה ואולי ליופי.
בשפה האלבנית, שנחשבת שריד מקבוצת השפות הטראקיות-איליריות העתיקות, מובן המילה "בוּקוּר" (bukur) הוא "יפה".
כמו רוב הערים העתיקות של רומניה, באגדות נפוצות במאה ה-15 יוחס ייסודה גם לשליט הוולאכי הראשון, ראדו נגרו, דמות חצי-מיתית (שנות מלוכתו המשוערות 1290-1314).
היסטוריונים מודרניים מעריכים שהעיר הייתה בראשיתה מבצר, שהוקם על חורבותיהן של התיישבויות דאקו-רומאיות, ושימש כדי לשלוט על הדרכים לטרגובישטה, שהייתה בירת ולאכיה.
לפי סיפור אחר ייתכן שהעיר נוסדה על ידי מירצ'אה הזקן במאה ה-14 לאחר שניצח את הטורקים ומכאן השם "שמחה".
בוקרשט מוזכרת לראשונה בשמה הנוכחי, כמקום מושבו של ה"שליט" ("דומן" (domn) או "וויווד") הוולאכי ולאד המשפד.
האזכור מופיע במסמך מ-20 בספטמבר 1459, שבו השליט מאשר מענק לכמה אצילים.
כעבור 6 שנים, ב-14 באוקטובר 1465, הפך אותה השליט ראדו היפה למשכן קיץ קבוע של שליטי ואלכיה.
ב-1473, תוך כדי מלחמה בבני בריתם של הטורקים בוואלכיה, פלש שליט נסיכות מולדובה, שטפן הגדול, לעיר, וזרע בה הרס.
ב-1476 הגיעו חייליו שנית לבוקרשט והחזירו לשלטון, לזמן קצר, את נאמנו, ולאד המשפד.
השליט הוולאכי מירצ'אה החמישי (הרועה) בנה את המבנים הקרויים "החצר הישנה" (Curtea Veche), עם הארמון והכנסייה הנסיכותית Biserica Domnească ואת החומות הראשונות של העיר.
אותו מירצ'אה צ'ובאנול דאג לאספקה שוטפת של מים ומצרכים לעיר.
במהלך המאה ה-15 הוכפל שטח העיר ונוסדו שכונות חדשות של בעלי מלאכה.
באזור הנקרא כעת "ספנטול גאורגה" (גאורגה הקדוש) קמו סדנאות של נפחים.
באזור כיכר האיחוד קמו בתי מלאכה של קדרים ועל גדות הדמבוביצה התיישבו בורסקאים.
מצפון לחצר השליטים הקימו עסקים ומסחר, מעצבי בגדי העור הכפריים ("קוז'וקרים") וחייטים.
"הרחוב הגדול", שכונה מאוחר יותר בשם "ליפסקאן" (Lipscani), הפך למרכז המסחר והיצור העיקרי וקיומו מתועד מ-1589.
אחרי 1594 הנהיג שליט ולאכיה, מיכאי האמיץ, מרד נגד האימפריה העות'מאנית וב-13 בנובמבר אותה שנה הוא טבח במלווים בריבית הטורקים ויחד איתם גם ביהודים הספרדים שישבו בבוקרשט באותה תקופה.
בתגובה, הגנרל הטורקי קוג'ה סינאן פאשה, כבש זמנית את העיר ושרף אותה.
לאחר שיקומה של בוקרשט תחת שלטונם של ראדו מיכניה בשנות ה-20 של המאה ה-17 ושל מתיי בסראב ב-1640, המשיכה העיר לשגשג.
פריחה מיוחדת עם שלום יחסי יודעת בוקרשט בין השנים 1659–1715 – מתחילת מלכותו של גאורגה גיקה ועד סוף מלכותו של שטפן קנטקוזינו.
בשנת 1659 בחר בה שליט גאורגה גיקה להיות בירתו.
בשנת 1668 העביר גם המיטרופוליט, ראש הכנסייה האורתודוקסית בוואלכיה, את מושבו לבוקרשט.
באותה תקופה אוכלוסיית העיר הגיעה ל-60,000 תושבים, והיו בה כ-100 כנסיות ו-21 רבעים הקרויים "מחאלה" (ברבים: mahalale).
בהנהגתו של השליט מתיי באסאראב מספר הבתים בעיר הגיע ל-6,000, והאוכלוסייה לכ-100,000 תושבים.
בשנת 1698 קבע השליט קונסטנטין ברנקובאנו סופית את בירת הנסיכות בבוקרשט.
בתקופת השליטים שרבאן קנטקוזינו וקונסטנטין ברנקובאנו הגיעו לעיר השפעות אמנות הרנסאנס מאירופה המערבית, ונוצר בה סגנון אמנותי מקורי הנקרא הסגנון ה"ברנקובאני" ("stil brâncovenesc").
העיר התרחבה וכללה גם את אזור קוטרוצ'ן.
הוקמו בה בניינים רבים – אכסניות, מכללה נסיכותית ראשונה - על שם סבא הקדוש: "ספנטול סבא" (Sfântul Sava; 1694), ארמון מוגושואיה בסגנון ונציאני עם loggia, התפתחה ה"חצר הישנה" ובתוך יער הוולאסיה (Codrii Vlasiei) סללו את הרחוב בנוי מעץ "פּוֹדול מוגושואיי" (Podul Mogoşoaiei) שלאחר מכן הפך ל"קליה ויקטוריי" (Calea Victoriei).
במאה ה-17 התחילו משפחות מהאליטה היוונית (קנטקוזינו, גיקה, וכו') להיות מעורבות בשלטון בנסיכויות הרומניות ולהתערבב עם האצולה המקומית.
החל משנת 1716 החליטו הסולטאנים העות'מאנים למנות באופן שיטתי כשליטים בוולאכיה ובמולדובה רק נציגים של המשפחות העשירות מתוך הקהילה היוונית ברובע פנר שבקונסטנטינופול.
החלטה זאת באה אחרי חתרנות נגד הדיכוי העות'מאני מצד השליטים ה"מקומיים" דימיטריה קנטמיר במולדובה וקונסטנטין ברנקובאנו ושטפן קנטקוזינו בוולאכיה.
כך התחילה תקופה המוכרת בתולדות רומניה כ"תקופת הפנריוטים", שבה גברה ההשפעה הטורקית והיוונית על אורח החיים והתרבות.
המלך הראשון לפי הסדר החדש היה ניקולאה מברוקורדט, ממשפחת מברוקורדטוס, שכבר מלך בעבר במולדובה.
על אף שבימיו אירעו גם סדרה של אסונות – שרפה גדולה, כיבוש אוסטרי ראשון ב-1716 תוך כדי מלחמה בין אוסטריה לטורקיה (1716–1718) ומגפת דבר שהוא עצמו נפל לה קרבן, מלכותו התאפיינה בהישגים תרבותיים בהשראה מערבית, לרבות הקמת ספריה נסיכותית מרשימה.
בזמנו נבנו בבוקרשט המנזר ווקרשט (1720) שנהרס כליל במאה ה-20 בידי ניקולאה צ'אושסקו והכנסייה סטברופולאוס (1724).
בימי הנסיכים ניקולאה מברוקורדט, גריגורה גיקה השני וקונסטנטין מברוקורדט, התפתחה הבירה מבחינה כלכלית: גדל מספר בעלי המלאכה המאוגדים ב"גילדות" הקרויות "ברסלה" (bresle, ביחיד: בריאסלה), כמו של החייטים, הסנדלרים ("קוואפים"), מייצרי המגפיים, מייצרי בגדי העור (קוז'וקרים – cojocari), מייצרי הבדים, המכנסיים (שלוורג'י) והגלימות ("זאבון").
התקיימו ירידים גדולים וניתנו שירותי מכס.
באותו זמן קמו המַנופקטורות הראשונות – של ייצור בגדים ונייר, בארות מים ציבוריות (צ'ישמיה – cişmea).
בשנת 1736, במהלך מלחמה נוספת בין אוסטריה וטורקיה, הותקפה בוקרשט שוב על ידי האוסטרים ונשדדה על ידי טטרים נוגאי בשרות הטורקים.
בנוסף פרצה בעיר שוב מגפת דבר.
אוכלוסיית העיר עלתה עד ל-30,000 תושבים בשנת 1798 עקב הגירת תושבים מכל ולאכיה.
במהלך המלחמה בין רוסיה והאימפריה העות'מאנית בשנים 1768–1774, נפלה בוקרשט פעמיים לידי הרוסים.
בעקבות ניצחון רוסי על הטורקים בסביבות בוקרשט ב-30 באוקטובר 1771, נסוגו זמנית הכוחות הטורקים משטחי ולאכיה ומולדובה.
חלק מהמשא ומתן שמוביל להסכם השלום בקוצ'וק קאינרג'ה התנהל בעיר.
אחרי הסכם השלום העות'מאנים חזרו לשלוט בנסיכויות הרומניות.
תחת שלטונו של אלכסנדרו איפסילנטי נעשו עבודות רחבות היקף אשר ייפו את פני העיר והבטיחו אספקת מים טריים לתושביה.
החצר הישנה שנהרסה במלחמות קודמות הוחלפה במושב נסיכים חדש בשם: "החצר החדשה", על גבעת דיאלול ספירי (Dealul Spirii).
בשנת 1782 נפתחו בבירה הנציגויות הדיפלומטיות הראשונות: של רוסיה ואוסטריה, לאחר מכן של צרפת (1785), פרוסיה (1786) ובריטניה (1801).
בשנת 1787 פרצה שוב מלחמה בין הרוסים והאוסטרים מצד אחד והטורקים מצד שני.
ב-10 בנובמבר 1789 פשטו כוחות אוסטריים בפיקודו של יוזיאס פון זאכסן-קובורג זאלפלד על בוקרשט, והשליט ניקולאה מברוגני ברח מהעיר עם אלף חיילים.
האוסטרים נסוגו מבוקרשט רק אחרי הסכם השלום מ-4 באוגוסט 1791.
למרות אסונות רבים שפקדו את העיר בסוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19, מספר התושבים לא הפסיק לגדול.
בשנת 1812 העניקה העיר את שמה להסכם לפיו בסרביה, שהיוותה כמחצית מהנסיכות מולדובה, תימסר לרוסיה.
לאחר הסכם השלום, השליט יואן קארג'ה ובתו הנסיכה ראלו יישמו שורה של רפורמות משפטיות ופיתחו את התרבות, המסחר והחינוך בעיר: התושבים היו עדים למעוף כדור פורח הראשון בשמי הבירה, והחלו לפעול בעיר להקת תיאטרון ראשונה, בית חרושת לטקסטיל ובית דפוס פרטי.
מורה רומני מטרנסילבניה, גאורגה לאזר, חיזק את החינוך בעיר.
אך מגפת הדבר מהשנים 1813–1814, נשארה בתודעת הרומנים כ"דבר של קארג'ה", והעיבה קשות על השנים האחרונות של מלכות יואן קארג'ה.
מספר קורבנות הדבר הגיע לידי 25,000–40,000. בשנת 1821, הייתה העיר עדה למהומות רבות בנסיבות מלחמת העצמאות של יוון הנוגעת גם לתולדותיה.
היא נכבשה ב-21 מרץ ל-56 ימים על ידי המנהיג המהפכן הרומני מאולטניה טודור ולדימירסקו, בן ברית של היוונים, ואחר כך על ידי הלוחמים היוונים הגולים עצמם מן הארגון "פיליקי אטריה" בפיקודו של אלכסנדרוס איפסילנטיס.
באוגוסט אותה שנה העות'מאנים עברו לפעולת תגמול וטובחים בבוקרשט 800 בני אדם.
אבל מאורעות אלה הביאו לסיום שלטון הפאנאריוטים במתכנות שהייתה קיימת משנת 1716.
הכיבוש הרוסי (1828 - 1843) – הגנרל קיסליוב והשליט אלכסנדרו השני גיקה
בשנת 1822 קם על כיסא ולאכיה השליט המקומי, גם הוא בן לשושלת ממוצא יווני-אלבני, גריגורה-הרביעי גיקא (1822–1828) אשר יזם עבודות פיתוח רבות בבוקרשט: ריצוף באבן של ארבעת הרחובות הראשיים (אשר כונו "גשרים") כולל "פודול (=גשר) מוגושואיי" המפורסם, בנה ארמונות, כנסיות, קסרקטינים וכו'.
באותו זמן הוטלו מיסים כבדים ויושמה מדיניות "רומניזציה של הכנסייה" על ידי גירוש הכמרים הזרים (במיוחד יוונים) שהתחרו עם המקומיים על משרות הכהונה בכנסיות.
בשנת 1828 מצאה עצמה שוב בוקרשט תחת כיבוש רוסי בהתאם להסכם אדריאנופול, שגרס כי הנסיכויות הרומניות תישארנה תחת שליטה רוסית "כערבון" עד לפירעון פיצויי המלחמה לרוסיה על ידי האימפריה העות'מאנית המובסת.
הממשל הרוסי בבוקרשט, שבראשו עמד בין השנים 1829–1843 הגנרל פאבל קיסליוב, ביצע שורה של רפורמות ושיפורים חשובים בחיי העיר: מונהגת במדינה מעין טרום - חוקה שמרנית הקרויה התקנון האורגני, ובבירה נכפית קרנטינה (בידוד זמני) לבלימת מגפות הדבר והכולרה.
הגדילו את מספר הרופאים, מינו ועדה "לייפוי פני העיר" הכוללת אדריכלים ורופאים, הונהג תקנון ל"ייפוי ותיקון המשטרה", ריצפו באבן את הרחובות הראשיים, ייבשו את הביצות מסביב לנהר דמבוביצה, והקימו מזרקות.
נעשה מיפוי של העיר ומפקד אוכלוסייתה, נקבעו גבולות קבע לשטח הבירה, בעל היקף של 19 ק"מ, אשר היו מוגנים על ידי פטרולים ומחסומים, התארגן והצטייד מחדש צבאה של המדינה עם חיל מצב בבוקרשט והשתפר שירות המכבי האש.
השליט אלכסנדר דימיטריה גיקא, המוכר כאלכסנדר השני גיקא (1834–1842) שהובא לשלטון בהמלצת הגנרל קיסליוב, הקים בשנים אלה את ארכיון המדינה, בתי ספר, בתי חולים, מוזיאון ראשון להיסטוריה, ספריות ציבוריות (ב-1834 קמה הספרייה הלאומית הרומנית) ותיאטרון, ובנה לעצמו ארמון נסיכותי חדש.
הוקמו ארמונות נוספים כמו אלו של משפחות הנסיכים שטריביי וסוצו.
בכלל החלו בתקופה זו בבירה ובמדינה כולה תמורות לכיוון מערביזציה הנוגעות ללבוש, לאורח החיים, לשפה, למוסדות ולמנטליות.
תמורות אלה נהיו בולטות עוד יותר במחצית השנייה של המאה התשע-עשרה.
קם עיתון ראשון בשם "קוריארול רומנסק" (1829) ובעקבותיו עיתונים נוספים ברומנית ובשפות זרות, ונוסדו חברה סופרים וחברה פילהרמונית.
התושבים הבורגנים התחילו לנטוש את התלבושות המזרחיות ולעבור לסגנון לבוש מערב אירופי.
רבים מבני האצולה נוסעים ללמוד בפריז.
למרות האמביוולנטיות ביחס לשלטון הכיבוש הרוסי, כאות הוקרה לזכויות מיטיבו לקידום הארץ והבירה, השליט העניק בשנת 1841 לגנרל קיסליוב את האזרחות של ולאכיה (הארץ הרומנית).
ביום ההולדת של הגנרל הרוסי, בשנת 1844, ה"כביש" החדש שהיה לדרך השנייה בחשיבותה בבוקרשט (אחרי "פודול מוגושואיי"), קיבל את השם "הכביש קיסליוב" – לפי ההיגוי והאיות הצרפתי המקובל באותם הימים – "הכביש קיסלף" ("Şoseaua Kiseleff"), שם שלא השתנה מזה 160 שנה, דבר נדיר בתולדות הערים הרומניות.
חוץ מהכביש קיסלף, בתקופה זו נסללה עוד דרך החוצה את העיר בכיוון דרום - צפון - "קאליה דורובאנצילור" (Calea Dorobanţilor).
נבנו ככרות חדשות, כמו אמזיי (Piaţa Amzei), ספנטה וינר (Piaţa Sfânta Vineri) ואחרות, סידרו את הגן צ'ישמיג'יו (Grădina Cişmigiu) שנחנך רשמית ב-1847. בספרו על הארצות הרומניות שפורסם בשנת 1839, המבקר הצרפתי ראול פרן מציין בבוקרשט כ-1500 רחובות (כדבריו, גדושי כלבים שוטים) ואוכלוסייה בת 130,000 תושבים.
מהפכת 1848. שוב נוכחות צבאית זרה
מ-1842 עבר שרביט הנסיכות לידי השליט גאורגה ביבסקו.
בזמנו, בשנת 1846, נחקק חוק לשחרור מעבדות של הצוענים, שיהוו בעתיד מיעוט חשוב בעיר הבירה.
ב-23 במרץ 1847 ידעה העיר דליקה קשה שהייתה כרוכה באובדן חיי 15 בני אדם והרסה כשליש מהעיר, בעיקר במרכז המסחרי שלה, על אלפיים בתיו.
שנה לאחר מכן, בהשפעת רוח "אביב העמים" באירופה, גם בבוקרשט פרץ מרד בהנהגת צעירים מהפכנים, רובם בוגרי לימודים בצרפת וחברים בחברה החשאית "פרצייה" Frăţia ("האחווה") בהנהגת קונסנטין א.
רוסטי, יון הליאדה רדולסקו, ניקולאה בלצ'סקו, הגנרל מאגֶרו ואחרים, המושרית על ידי תנועת הבונים החופשיים.
החברה שאפה לבטל את התקנון האורגני, שלטענתה אבד עליו הקלח, ואת חסות רוסיה הצארית בוולאכיה, לבטל את מעמד האצילים - הבויארים, ולהנהיג רפורמות דמוקרטיות שהשליט ביבסקו היסס מאוד ליזום.
אחרי ניסיון התנקשות נגדו, ב-11 ביוני 1848 אילצו התושבים את השליט ביבסקו להתפטר ולעזוב את המדינה.
ב-15 ביוני 1848 התכנסו כ-30,000 אנשים בשדה פילארט הקרוי מאז "שדה החירות" (Câmpia Libertăţii) וצפו בהשבעת ממשלה זמנית.
אך השלטון המהפכני, שהיה חצוי מבפנים על ידי פלגים יריבים, לא החזיק מעמד הרבה זמן.
האימפריות השכנות, המעצמה הסוברנית - שהייתה עדיין טורקיה ויחד איתה רוסיה, שלחו כל אחת כוחות צבאיים.
על המדינה ועל בירתה באו שוב שנים של כיבוש זר - בהתחלה מעורב טורקי ורוסי (1848–1852), אחר כך בין השנים 1853–1854 כיבוש רוסי, ובעקבות תבוסת רוסיה במלחמת קרים - שליטה צבאית אוסטרית בשנים 1854–1857. ברוב תקופה זו מלך בוולאכיה השליט ברבו שטריביי, אחיו של השליט הקודם, ביבסקו.
הוקמו ארמון נסיכותי חדש - הארמון שטירביי, "ההיפודרום שעל-יד הכביש" (1851), טחנת הקמח המודרנית של אסאן (1853), בתי עלמין חדשים - בלו (Bellu), ספנטה וינר (Sfânta Vineri), וגנצ'ה (Ghencea) והקונסרסטוריון (אקדמיה) למוזיקה (1851).
כמו כן נפתחה גלריה ראשונה לציורים.
המבקרים הזרים התרשמו מניגודים ופערים ניכרים בין עוני וכיעור מחד ובין עושר מופלג ופאר מאידך.
הרופא הצבאי הגרמני וילהלם דבליך, כמו פרדיננד לסאל מאוחר יותר, בסביבות שנת 1860, התרשם מאוד מהגן צ'ישמיג'יו.
לדעת דבליך "זהו המקום העליז להתכנסות של כל המטיילים והמקום היחיד שבו אתה שוכח כי אתה נמצא בוולאכיה ומרגיש כאילו מובל איפשהו באיזה אתר תענוגות של מדינה תרבותית".
וכאילו כדי לבלבל עוד יותר את הרושם במאי 1857 הונהגה בעיר תאורה ציבורית בעזרת נפט מזוקק (קרוסין), ובכך הייתה בוקרשט לה\עיר הראשונה שהשתמשה לצורך תאורה במנורות נפט.
בעקבות סיום מלחמת קרים וההסכם בפאריס התכנס בשנת 1858 בבוקרשט קונגרס בינלאומי שמטרתו לארגן מחדש של הנסיכויות הרומניות הסמוכות לדנובה.
לפי הסיכומים מתקיימות בחירות של אסיפות ושל נסיכים בשתי הבירות - יאשי ובוקרשט.
ב-24 בינואר 1859 נבחר השליט אלכסנדרו יואן קוזה, שנבחר כשלושה שבועות קודם לכן במולדובה, גם בבוקרשט כשליט ואלאכיה.
אוכלוסיית העיר מכינה לו ב-29 בינואר 1859 קבלת פנים נלהבת.
אחרי תקופה של הסדר שבה למדינה המאוחדת יש שתי ערי-בירה, יאשי ובוקרשט, ואחרי שהחל משנת 1861 המדינה אימצה את השם החדש רומניה, ב-24 בינואר 1862 הוכרזה בוקרשט רשמית על ידי הפרלמנט שהתכנס בה כבירה יחידה של רומניה.
המדינאי מיכאיל קוגלניצ'אנו הסביר את הבחירה כנובעת מסיבות היסטוריות, כלכליות (קרבה לדנובה, לדרך המסחר החשובה בין מערב ומזרח), חברתיות ודמוגרפיות (בעלת מספר רב של תושבים, ומאוכלסת על ידי מעמד בינוני חזק, ממוצא רומני ברובו הגדול).
כבר באותה עת רוב הנציגויות הדיפלומטיות הזרות, כולל זו של טורקיה, נמצאו כבר בבוקרשט והארכיונים הממשלתיים מיאש הועברו גם הם לבוקרשט.
תחת שלטונו של אלכסנדר יואן (קוזה) הראשון רוצפו מחדש רחובות הבירה, באתר המנזר ומכללת סבא הקדוש (ספנטול סבא) בשנת 1864 הוקמה אוניברסיטת בוקרשט.
נפתחו גם מוסדות חינוך ואקדמיים נוספים - החברה הרומנית למדעים, בתי הספר התיכונים "גאורגה לזר" ו"מאתיי בסראב" (1860), נוסדה האגודה הספורטיבית הראשונה בשם "החברה הרומנית לכלי זין, להתעמלות ולקליעה למטרה" (1862), המנהל המרכזי לדואר (1862), נסללה מסילת הברזל בין בוקרשט לבין הנמל על הדנובה, ג'יורג'יו.
נפוצה בניית הבתים באבן ולבנים.
ב-22 בפברואר 1866 הודח השליט קוזה מהשלטון על ידי ה"קואליציה המפלצתית" של הליברלים והשמרנים שהתנגדו לרופרמה האגררית שיזם ולסגנון שלטונו הריכוזי מדי.
הוא נעצר בארמונו יחד עם מאהבתו הסרבית, הנסיכה מריה אוברנוביץ' ונשלח לגלות גרמניה.
ראשי הקושרים החליטו להביא לבוקרשט שליט זר שיהיה מעל לכל הפלגים המקומיים ושיחזק גם את הקשר בין המדינה המאוחדת הצעירה ובין מעצמות המערב.
השליט שנבחר היה קרל פון הוהנצולרן - זיגמרינגן מגרמניה שהוכתר כקרול הראשון, שליט רומניה.
במרץ 1871 ידעה הבירה מהומות של רומנים אוהדי צרפת נגד התושבים הגרמנים בעיר בנסיבות המלחמה בין פרוסיה לצרפת.
נשמעו אז קולות נגד קרול הגרמני.
בהדרגה התרגל העם לבני השושלת החדשה שעברו לדת הנוצרית-אורתודוקסית.
ב-1877 עבר השליט החדש גם את "מבחן האש": רומניה הרשתה לצבא הרוסי לעבור דרך שטחה במסעה לשחרור בולגריה מעול האימפריה העות'מאנית.
החיילים הרוסים התקבלו בכבוד על ידי תושבי בוקרשט, מה ששכנע את טורקיה להפגיז את הנמל ג'יורג'יו ואת הגדה השמאלית של הדנובה.
השליט קרול הצטרף לכוחות הרוסים במלחמה זו, שהתנהלה כולה בשטח הבולגרי בשנים 1877 - 1878. במהלך המלחמה הכריז הפרלמנט הרומני בבוקרשט על עצמאותה המלאה של רומניה ב-9 במאי 1877. עצמאות זו קיבלה בהמשך את הכרת האימפריה העות'מאנית המובסת ואת זו של המעצמות האירופיות שהתכנסו בקונגרס בברלין.
בשנות מלכותו הראשונות של קרול הונהגה בבוקרשט התאורה עם גז, הוקמו תחנות הרכבת פילארט (1869) ותחנת צפון (1872; Gara de Nord), שבהתחלה נקראה "טרגובישטיי" (Gara Târgoviştei), קמו נתיבי תחבורה צבורית מונעת על ידי סוסים - על פסי פלדה, tramway.
קו ראשון (1879) חיבר את תחנת הרכבת צפון עם השוק "אובור" (Piaţa Obor).
העיר צוידה גם במערכת טלפון.
קו טלפון ראשון קישר את משרד החוץ עם הדטר המרכזי (1884).
נפתחו בבתי חרושת חדשים, בניינים מפוארים פרטיים - כמו הארמון קרצולסקו, בנייני מנהל מרשימים, ונסללו שדרות.
באפריל 1880 נפתח הבנק הממלכתי של רומניה (Banca Naţională) שזכה ב-1885 לבניין חדש.
באפריל 1866 נוסדה החברה הרומנית לספרות שהפכה במרץ 1879 לאקדמיה הרומנית.
במאי 1868 קמה גם החברה הפילהרמונית הרומנית (כיום הפילהרמונית "ג'ורג'ה אנסקו"), שפתחה את עונת הקונצרטים הראשונה ב-27 בדצמבר אותה השנה.
נוסדו גם החברה לגאוגרפיה (1875), הצלב האדום הרומני (ביוני 1876) וכו'.
ב-10 במאי1881 התקיים בבוקרשט טקס הכתרתם של קרול הראשון ואשתו אליזבטה (המוכרת גם בשם העט "כרמן סילבה") כמלכי רומניה.
עם הפיכת רומניה לממלכה הואץ קצב הבנייה בה.
בשנת 1883 עצרו עבודות תיעול הנהר דמבוביצה את השיטפונות שהיו בעבר מכה אנדמית בעיר.
האדריכלות הראוותנית והתרבות הקוסמופוליטית של אותה תקופה העניקו לעיר את הכינוי "פריז של המזרח" (או "פריז הקטנה" - "Micul Paris" או "פריז של הבלקנים"), כששדרת הניצחון (Calea Victoriei) מתפקדת כ"שאנז אליזה" או "השדרה החמישית".
אך הפער החברתי בין העניים והעשירים תואר על ידי פרדיננד לסאל כ"בליל פראי".
עם הבניינים המרשימים שנבנו נמנים ה"אתנאום הרומני", (Ateneul român, 1888), אולם קונצרטים מפואר, והמלון "אתֶנֵה פאלאס" (Athenée Palace) בן חמש הקומות, שבבנייתו השתמשו לראשונה בבטון מזוין.
בשנת 1893 נחנך ארמון קוטרוצ'ן (כיום ארמון נשיאי רומניה הפוסט-קומוניסטית) שגם הוא חובר בקו טרמוויי עם השוק אובור.
בקרבת הארמון בקוטרוצ'ן נפתח הגן הבוטני של העיר.
בתחילת מאה ה-20 - בין השנים 1911 - 1916 - נבנה בניין ה"חוג הצבאי" (Cercul militar naţional), ארמון מרשים מיועד למפעלי התרבות של הצבא.
בשנת 1918 אוכלוסיית העיר מגיעה ל-380,000 תושבים.
ב-6 בדצמבר 1916 נכבשה העיר על ידי הצבא הגרמני בפיקודו של הפלדמארשל מקנזן, והמלך פרדיננד, הממשלה ושאר מוסדות השלטון, הצבא וחלק מהתושבים ערקו ליאשי, באותו שליש משטח המדינה - בחבל מולדובה - שנשאר חופשי.
ב-7 במאי 1918 כפו מעצמות המרכז על רומניה את הסכם השלום בבוקרשט, בתנאים כלכליים ופוליטיים מחפירים.
מהתשלומים בשווי 215 מיליון שרומניה נדרשת לשלם לכיסוי הוצאות שלטון הכיבוש, 86 מיליון נגבו מהעיר בוקרשט.
שינוי המצב בזירה הצבאית והגאו-פוליטית הבינלאומית גרמו לחזרת רומניה למלחמה בסוף אותה השנה ולחזרתו של המלך פרדיננד כמנצח ומשחרר הבירה ב-18 בנובמבר 1918. בוקרשט הפכה לבירת ממלכת רומניה המאוחדת, "רומניה הגדולה".
אחרי האיחוד עם הממלכה הרומנית של שטחי בסרביה, בוקובינה, טרנסילבניה ובאנאט, רומניה עלתה בשטחה מ-137,000 קמ"ר ל-295,000 קמ"ר ואוכלוסייתה מנתה 16 מיליון תושבים.
העיר נהנתה מההתאוששות הכלכלית של השנים 1924–1928. אחרי שנת 1928 אוכלוסיית העיר גדלה ב-30,000 כל שנה.
שטח העיר הגיע ל-78 קמ"ר על ידי סיפוח שטחים נוספים עם שכונות חדשות: אפרטורי פטריי (Apărătorii Patriei) ("מגני העם"), בניאסה, דמרואייה, פלוריאסקה, ג'ולשט, מיליטאר, והרחובות הראשונים משכונת טיטאן.
מערכת החשמליות המיושנת הוחלפה בשנת 1929 על ידי טרוליבוסים.
נעשו שוב עבודות בנייה נרחבות, חלקן ב"סגנון הבינלאומי".
הפערים החברתיים נשארו גדולים והתקיימו מספר פעמים תנועות מחאה של פועלים.
ב-13 בדצמבר (26 בדצמבר) 1918 הסתיימה שביתת פועלי הדפוס בטבח של 102 מפגינים בידי כוחות הסדר.
באוקטובר 1920 הוכרזה לראשונה שביתה כללית של הפועלים.
בשנת 1921 קמה גם מפלגה קומוניסטית קטנה שפעילותה נאסרה לשנים רבות.
אחד התירוצים לכך הוא הפיגוע בסנאט בבוקרשט שבוצע על ידי מתנקש ספק קומוניסט, ספק אנרכיסט, בשם מקס גולדשטיין.
במקביל התפתחו תנועות של הימין הקיצוני לפי דוגמת אלו מאיטליה, גרמניה וארצות אחרות.
שנות המשבר העולמי מהשנים 1929–1933 הביאו לאינפלציה, לאבטלה ולהרעה משמעותית ברמת החיים.
קומוניסטים היו מעורבים בכמה מאבקים של הפועלים - כמו השביתה המפורסמת בסדנאות גריביצה של רשות הרכבות הרומנית.
בשנים הבאות השתפר שוב המצב הכלכלי עד לשיא חדש בשנת 1938. בתקופה שבין מלחמות העולם פרחו בעיר חיי תרבות ובידור.
בשמי בוקרשט זהרו שמות אמנים מפורסמים כמו של המלחין והכנר ג'ורג'ה אנסקו, הפסנתרן דינו ליפאטי, שחקני מיוזיק הול כמו קונסטנטין טנאסה, שחקני תיאטרון כמו לוצ'יה סטורדזה בולנדרה, זמרי אופרה ואופרטה.
זמרי שירי עם כדוגמת מריה טנאסה, זמרי רומנסים ותזמורות צועניות ביניהן זו של הכנר והמלחין ממוצא צועני גריגוראש דיניקו עינגו את אוזני מבקרי המועדונים, המסעדות ובתי הקפה האופנתיים.
בשנות מלכותו של קרול השני נוספו לנוף האדריכלי של בוקרשט בניינים חדשים, חלקם בסגנון אר דקו או "נאו-רומני".
הטיית מימי הנהר ארג'ש ועבודות תברואת האגמים הצפוניים קולנטינה, פלוריאסקה, הרסטראו, טיי, הביאו לידי יצירת השרשרת הנוכחית של פרקים ואגמים סכורים.
פריצת מלחמת העולם השנייה מוצאת את בוקרשט תחת ה"דיקטטורה המלכותית" של קרול השני (1938–1940).
ב-21 בספטמבר 1939. חוקים גזעניים נגד היהודים וכניעה לתכתיביו של סטלין והיטלר אינם מצילים את קרול השני מהדחה ב-6 בספטמבר 1940 .
מכתירים במקומו את המלך הצעיר מיכאי והשלטון עובר לידי הגנרל אנטונסקו והתנועה הלגיונרית.
באוקטובר 1940 ההנהגה הרומנית החדשה, המושרית על ידי האידאולוגיה הנאצית-פאשיסטית עם אלמנטים דתיים מקומיים, מסכימה לכניסת כוחות צבא גרמניים לשטח רומניה, בתור בני ברית.
ב-10 בנובמבר 1940 הבירה מוכית על ידי אסון טבע: רעידת אדמה עזה המפילה את הבניין הגבוה "קרלטון" וגורמת בעיר ל-300 אבדות בנפש.
ברעידת אדמה זו מוצא את מותו אחד מכוכביו האהובים של הבידור הרומני, ואסילה וסילאקה.
בסוף שנת 1940 ותחילה שנת 1941 השליטו הלגיונרים שהיו בעמדות מפתח במשרדי ממשלה חשובים ובכוחות הסדר טרור, לעיתים עד כדי זריעת אנרכיה, ארגנו את שוד רכוש היהודים בשם תוכנית ה"רומניזציה".
ב-27 בנובמבר 1940 חיסלו הלגיונרים, בהנהגתו של הוריה סימה, חשבונות עם מנהיגים ואקדמאים, חלקם מזוהים עם הימין, שהתנגדו להם בעבר ושחלקם נחשבו אחראים על רציחת מנהיגם קודריאנו ב-1938. 65 נרצחו על ידיהם בכלא ז'ילאבה על יד בוקרשט, כולל מי שהיה ראש הבולשת מורוזוב, וראש הממשלה ושר הפנים לשעבר, הגנרל ארג'שאנו.
הפוליטיקאי והכלכלן הדמוקרטי וירג'יל מדג'ארו נחטף מביתו ונרצח ביער סנגוב.
הם ניסו להדיח את הגנרל אנטונסקו ומרידתם התלוותה בפרעות נגד היהודים .
120 מבני מיעוט זה נרצחים בבוקרשט אחרי השפלות ועינויים.
בתי כנסת וחנויות רבים עולים באש.
הגנרל אנטונסקו, שנהנה הפעם מתמיכתו של היטלר ושל השגרירות הגרמנית, דיכא את המרד וגירש את הלגיונרים.
שלטונו הצבאי הרודני המשיך לנהל את רומניה ללא מפלגה שלטת כלשהי עד אוגוסט 1944. ביוני 1941 הוא צירף את רומניה למבצע ברברוסה של כיבוש ברית המועצות על ידי גרמניה, זאת בשם "המלחמה הקדושה" לשחרור השטחים בבסרביה ובצפון בוקובינה שסופחו על ידי הרוסים.
בעקבות הכיבושים במזרח, לרבות כיבוש אודסה, אנטונסקו הכריז עצמו מרשל.
בוקרשט ספגה אבדות רבות וניזוקה במהלך המלחמה כתוצאה מהפצצות בריטיות ואמריקאיות.
במיוחד ב-4 באפריל 1944 ובעוד כמה התקפות אוויריות כבדות במהלך החודש אפריל אותה שנה נהרגים בבוקרשט כשלשת אלפים בני אדם.
בנסיבות הצלחות הכוחות הסובייטים שגירשו מערבה את הגרמנים ואת בני בריתם וחצו את הפרוט לכיוון יאשי.
ב-23 באוגוסט 1944 ביצעו המלך מיכאי יחד עם קואליציה של מפלגות בורגניות ושמאליות מהפך שלטוני: עצרו בארמון המלך את המרשל אנטונסקו ואת סגנו מיכאי אנטונסקו ושמו קץ לדיקטטורה.
המלך דרש שגרמניה תסיג את כוחותיה מהמדינה תוך שלושה ימים.
בתגובה, בין 23–27 באוגוסט 1944, הופצצה בוקרשט על ידי חיל האוויר הגרמני.
בין היתר ניזוקים ארמון המלך והתיאטרון הלאומי.
חיל האוויר של בעלות הברית פוגע בכוחות הגרמניים ביער בניאסה והצבא הגרמני מוצא עצמו באי-יכולת לבצע את התוכנית "מרגרתה" II להשתלטות על רומניה.
הצבא הרומני תפס את כל העמדות בבירה ובארץ והפך בן לילה לבן בריתה של ברית המועצות במסע הנגדי נגד גרמניה.
בראש הכוחות הסובייטים שנכנסו לרומניה עמדו המרשלים שהצליחו לגרש את הנאצים מאוקראינה: רודיון מלינובסקי בצפון ופיודור טולבוחין בדרום.
המעבר לעליית השלטון הקומוניסטי בחסות ברית המועצות (1944-1947)
תקוות עמי מזרח ומרכז אירופה כולל רומניה ועמי הבלקן שבעלות הברית המערביות בדרך לניצחון תצלחנה למנוע מבת בריתן הסובייטית את השליטה באזור התבדתה.
בהתאם להסכם הפסקת הנשק בין רומניה לברית המועצות מ-12 בספטמבר 1944 קמה בבוקרשט "ועדת בעלות הברית" שהממשלה הרומנית מתחייבת לציית להוראותיה.
הוועדה נשלטה על ידי נציגי ברית המועצות בראש עם המרשל מלינובסקי המיוצג בפועל על ידי הגנרל ויאצ'סלב וינוגרדוב.
הוועדה התבטלה עם חתימת הסכם השלום בפריז וכניסתו לתוקף ב-5 בספטמבר 1947.
אמנם היה רושם כי המדינה חוזרת למשטר דמוקרטי רב-מפלגתי ולכלכלה חופשית, אך מ-31 באוגוסט 1944 הוחזרה למדינה החוקה משנת 1923 וכל המפלגות פרט לתנועות הפשיסטיות חזרו להיות חוקיות.
חוקית הייתה כעת גם המפלגה הקומוניסטית, שבלעה בפברואר 1948 את הפלג השמאלי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ושינתה לבסוף את שמה למפלגת הפועלים הרומנית, בהנהגתו של גאורגה גאורגיו-דז'.
ב-29 באוגוסט 1945, גדול הקומיקאים הרומנים, קונסטנטין טנאסה, נפטר במפתיע בנסיבות חשודות אחרי שהעז לדקלם פזמון סאטירי על החיילים הסובייטים שאחדים מהם נהגו ל"הפקיע" את שעוני המקומיים.
ברית המועצות כפתה על רומניה את השתתפות בני חסותה הקומוניסטים בממשלות הראשונות בהנהגת הגנרלים סנטסקו ורדסקו.
בינואר - פברואר 1945 ארגנו הקומוניסטים הפגנות סוערות נגד ממשלת הגנרל רדסקו אותו מגנים בשביל הניסיון ליצור מגעים עם כוחות הימין והפאשיסטים לשעבר.
משלחת סובייטית ובראשה סגן שר החוץ אנדרי וישינסקי מגיעה לבוקרשט ומכריחה את ראש הממשלה רדסקו להתפטר.
מאוחר יותר הוא יברח מרומניה במטוס קטן יחד עם עוד כמה פוליטיקאים שהרגישו בסכנה.
ב-6 במרץ 1945 קמה ממשלה בעלת רוב קומוניסטי בפועל בהנהגתו של ד"ר פטרו גרוזה, מנהיג של מפלגת הלוויין השמאלית "חזית החורשים".
פטרו גרוזה מבצע רפורמה אגררית, הנשים משיגות מממשלתו זכות הצבעה בבחירות ואחרי המאמץ המלחמתי של הצבא הרומני נגד גרמניה הנאצית, רומניה מקבלת לידיה מברית המועצות את צפון טרנסילבניה בחזרה.
לעומת זאת החירויות הפוליטיות נשחקות בקצב מהיר.
בין 21 אוגוסט 1945 - ינואר 1946 המלך מיכאי שדרש את התפטרות הממשלה מכריז על מה שמכנים "שביתה מלכותית" ומסרב לחתום יותר על החלטות ממשלת גרוזה.
ב-8 בנובמבר 1945 ביום הקדוש מיכאיל (היום האונומסטי של המלך) פורצות בבוקרשט הפגנות המוניות נגד הקומוניזם ובעד המלך תחת ססמאות כמו "המלך והמולדת!".
כוחות הסדר פותחות אש והורגות
700 נעצרים, רבים מהם תלמידים.
בינואר 1946 הצליחו מעצמות המערב, שלא היו מסוגלות לבוא לעזרת הדמוקרטיה ברומניה, רק לשכנע את ממשלת גרוזה לקבל לשורותיה גם נציגים בודדים חסרי כוח השפעה של המפלגות "היסטוריות": הליברלית לאומית ומפלגת האיכרים הלאומית.
ב-19 בנובמבר 1946 באווירה של הפחדה, התקיימו בחירות כלליות שתוצאותיהן מזויפות.
תודות לזיופים "בלוק המפלגות הדמוקרטיות" BPD בהנהגת המפלגה הקומוניסטית משיגה רוב גדול (68% מהקולות).
ביולי 1947 השלטונות מוציאים מחוץ לחוק את מפלגת האיכרים הלאומית, ומנהיגיה הפופולריים נעצרים ונשפטים לתקופות ארוכות של מאסר.
אחר כך בא גם תור המפלגה הליברלית הלאומית.
ב-30 בדצמבר 1947 המלך התפטר ועזב את רומניה.
בוקרשט נכנסת לעידן הרפובליקה העממית הרומנית.
השלטון הקומוניסטי הבלתי אמצעי - 1947 - 1989
במשך יותר מעשור תושבי בוקרשט מתנסים בגלי טרור ממלכתי וטיהורים מהסוג הסטליניסטי, שבהם אלפי אנשים נעצרים כ"אויבי העם" בגלל השתייכות בעבר למפלגות בורגניות, בגלל האשמות שוא על היותם סוכנים של המערב, או בעלי דעות "עוינות", בגלל מעמד חברתי "לא נכון", עבירות כלכליות אמיתיות או מדומות.
שנת 1948 הביאה איתה הלאמת רוב רובם של העסקים הפרטיים, סגירת בתי הספר הפרטיים ושל הקהילות הדתיות.
בכלכלה מונהג משטר של צנע.
הסקוריטטה עם רשת ההלשנה המפותח שלה הופך לכלי המרכזי להשלטת הסדר החדש.
המונים מגויסים לעבודות התנדבות באתרי בנייה בעלי חשיבות לאומית.
למרות העוני ההנהגה בבוקרשט מתימרת לארח, למורת רוח העם, ובקול תרועה רמה את פסטיבל הנוער העולמי בחסות ברית המועצות.
מבוקרשט ישיבת הקומינפורם קוראת לגינוי משטרו הסורח של טיטו ביוגוסלביה.
בונים בכל מקום שיכונים אפורים לעם לפי הסגנון הסובייטי.
אחרי הוצאות להורג של ראשי השלטון הפאשיסטי בשנת 1946 בא תורם של מנהיגים קומוניסטים ה"בוגדים" כביכול כמו לוקרציו פטרשקאנו בשנת 1954, שהוחזק בכלא ללא משפט במשך 6 שנים.
מוציאים להורג כשעירים לעזאזל את מנהלי הפרויקט הכושל של תעלת דנובה - ים השחור בראש עם המהנדס היהודי אורל רוזיי.
על יד האגם הרסטראו מוקמים פסלים של לנין וסטלין והיכל הדפוס הגרנדיוזי החדש המוקדש בעיקר להפצת דבר המפלגה - "בית הניצוץ" - קאסה סקנטיי - המזכיר את סגנון בית התרבות בוורשה.
הוא מארח גם מערכות עיתונים והוצאות לאור.
אחרי נסיגת הכוחות הסובייטים בשנת 1958 בגל מאסרים חדש נזרקים שוב לכלא אלפי אקדמאים, סופרים, אמנים, שחקני תיאטרון, אנשי מדע ופעילים פוליטיים קשישים, מאלה המכונים "לשעברים" ("foşti") בפי המפלגה השלטת, שנחשבים עדיין מסוכנים מבחינה אידאולוגית.
מי שישרוד ישוחרר אחרי שנים אחדות בשנים 1963 - 1964 כשהשלטון מחליט סוף סוף על דה-סטליניזציה מוגבלת ועל התנגדות להגמוניה של ברית המועצות במחנה הקומוניסטי.
אחד מהישגי האדריכלות בשנים האחרונות של שלטון גאורגיו דז' הוא "אולם הארמון" Sala Palatului המארח את הקונגרסים של המפלגה ואירועים אחרים.
כמו כן התערוכה הלאומית "פביליונול דה מוסטרה" Pavilionul de mostre.
ב-1956 פתחה הטלוויזיה הרומנית בבוקרשט את שידוריה, הקליטים במשך שנים רבות רק בשטח מצומצם מסביב לבירה.
השנתיים האחרונות של גאורגיו דז' והשנים הראשונות של יורשו בראש המדינה, ניקולאה צ'אושסקו, מתאפיינים באווירה משוחררת יותר.
מעודדים את הלאומנות הרומנית, זורקים לפח ספרים ותקליטים רוסיים, משתפרים הקשרים עם המערב.
שוב יכולים ללמוד צרפתית ואנגלית.
זמנית נפתחים כמה עסקים פרטיים למשל בתחום עסקי מזון והמסעדנות אך בגלל המכשולים הרבים הניסוי מגיע מהר לקיצו.
נפתחים דיסקוטקים, מכוני תרבות של שגרירויות ארצות הברית, בריטניה וצרפת.
פורץ גל פריחה בחיי התרבות בכל המישורים - מוזיקה, שירה, תיאטרון, קולנוע, אמנויות.
אבל החל משנת 1971 אט-אט השלטון של צ'אושסקו מתחיל להפוך עורו לדיקטטורה משפחתית המקבלת השראה מהמשטר של מאו טסה טונג בסין וזה של קים איל-סונג בקוריאה הצפונית.
נסגרים מוסדות מחקר כמו מכון המתמטיקה היוקרתי, מגלים "סכנות" חדשות כמו חוג למדיטציה של כמה מדענים, בתי הקולנוע מציגים סרטים חפים מ"השפעות מערביות"
מבנגלדש ווייטנאם, התושבים מוצאים נחמה בהתבוננות בתוכניות טלוויזיה של השכנים הבולגרים ובמיוחד בשמיעה בסתר של רדיו אירופה חופשית.
אבקת חלב נרשמת לתינוקות רק במרשמי רופא.
התושבים מבלים רוב זמנם בתורים בפתח חנויות למצרכים בסיסיים.
הנשיא צ'אושסקו מפקיע לצרכיו בניינים שונים, אף את "ארמון הילדים" (ארמון ה"פיונירים" - ארגון ה"צופים" הקומוניסטי) שהוקם על ידי המשטר הקומוניסטי עצמו בשנות החמישים בארמון האורוות המלכותיות.
בימי צ'אושסקו זוכה בכל זאת בוקרשט בכמה פרויקטים חשובים - קו רכבת תחתית ובבניין חדש לתיאטרון הלאומי, כמו כן בית מלון חדש ומרכזי כמו המלון אינטרקונטיננטל.
ושדה תעופה בינלאומי חדיש באוטופן (או אוטופני).
אבל, מעל לכל, בשנות השמונים משקיעים הנשיא ניקולאה צ'אושסקו ואשתו הרבה כסף, מחשבה ומאמץ בבנייה מחדש של הבירה לצורך הקמת ארמון ענק ושכונה של הנומנקלטורה על חשבון חלקים גדולים של בוקרשט ההיסטורית שעל גדות הנהר דמבוביצה.
נהרסים לחלוטין רחובות רבים ושלמים על בתיהם המצועצעים, על האנדרטאות, המנזרים והכנסיות העתיקות, על מנת לפנות שטח לבניינים הגרנדיוזים של הצ'נטרול צ'יביק ("המרכז האזרחי").
בולטת במיוחד גולת הכותרת - "בית העם" - שם אופמיסטי של הארמון החדש של המשפחה הנשיאותית, הבנוי לפי שיגיונותיו.
בעיר נשארים בכל זאת עדיין כמה אזורים היסטוריים שלמים וללא פגע.
אחרי תהליך הפרסטרויסקה והתחלת מדיניות הגלסנוסט של מיכאיל גורבצ'וב בברית המועצות ונפילתם זה אחר זה של מספר משטרים קומוניסטים במזרח אירופה, נפל ניצוץ המהפכה נגד המשטר גם במבצר שנראה בלתי חדיר של משטר צ'אושסקו ברומניה.
בעקבות המרד בעיר טימישוארה שסילק את ההנהגה הקומוניסטית המקומית, בעזרת התקשורת ותעשיית השמועות התפשטה אש המהפכה גם לבוקרשט הבירה.
אספה המונית שכונסה על ידי צ'אושסקו ב-22 בדצמבר 1989 ברחבה לפני בניין הוועד המרכזי של המפלגה הפכה למפגן מחאה.
באווירה העמומה של אנדרלמוסיה מוזנת משמועות על גרעיני התנגדות של הסקוריטטה ושל המשטרה ועל נטישת המשטר על ידי הצבא, על "טרוריסטים" זרים או מקומיים המנסים לירות בעם ולדכא את ההתנגדות, התפשטו בעיר חילופי יריות הדדיות ממקורות ירי שונים, כשלא ברור מי נגד מי.
מהיריות נפלו בעיר מאות קרבנות.
משולהב על ידי האמונה בצדקת דרכו ומרצון להדיח את השלטון הפושע, המונים נאספו במרכזים חשובים של העיר ותמכו במהפך השלטוני.
הדיקטטור צ'אושסקו ואשתו ברחו במסוק מארמונם ונעצרו זמן מה לאחר מכן, נשפטו במשפט מאולתר קצר והוצאו להורג.
אחרי מותם הרוחות נרגעו בהדרגה והוקם בבוקרשט שלטון חדש של החזית להצלה לאומית בראשות יון אילייסקו.
קמו מחדש המפלגות ההיסטוריות יחד עם הופעת עשרות מפלגות חדשות והשלטון הפך לרב מפלגתי.
בהדרגה תוך מכשולים לא מעטים קמה דמוקרטיה חדשה עם חילופי שלטון כל כמה שנים ורומניה נווטה בזהירות, לפי דעות אחדים מוגזמת, אל החזרה לכלכלת השוק.
ההתלהבות מחופש הדיבור והמחשבה הביאה לפריחה מחודשת של התקשורת, של חיי התרבות והבידור.
מצד שני שכבות רחבות באוכלוסייה - במיוחד בקרב הפנסיונרים והמובטלים התמודדה עם תנאי עוני קשים.
בשנים הראשונות של המשטר החדש, שלטון חזית ההצלה הלאומית התגונן מפני תנועות מחאה המוניות בבוקרשט של האופוזיציה, של הסטודנטים והאקדמאים בשיטות שנראו לקוחות מהארסנל של גופים טוטליטריים.
כך קרה בעת האירועים הקרויים "מינריאדות" בינואר, פברואר ו-13-15 ביוני 1990 כשהנשיא יון איליסקו והממשלה גייסו לדיכוי המהומות את ארגון כורי הפחם מעמק הז'יו ופטרושאן בראשותו של מירון קוזמה.
באלימות נגד המפגינים שכונו על ידי הנשיא "גולנים", כלומר "פרחחים", הכורים המוסתים על ידי אנשי הבולשת, השתמשו באלימות רבה.
הכורים גויסו עדיין לצרכים פוליטיים גם בסתיו 1990 כשגרמו להדחת ראש הממשלה פטרה רומן.
בשנים האחרונות נוהלו חקירות ומשפטים נגד האחראים לאירועים אלה שהכתימו בזמנו את דימוי רומניה החדשה בעולם.
ראש עירייה בוקרשט, טריאן בססקו שהצטיין בניהול ענייני הבירה נבחר להיות נשיא המדינה.
אחרי המהפכה מ-1989 החלו הרומנים בשחזורה של בוקרשט העתיקה.
החל מ-1 בינואר 2008 עם כניסת רומניה לאיחוד האירופי בוקרשט הפכה לאחת מעריה החשובות.
ערך זה מתעד את ההיסטוריה של העיר באר שבע.
היישוב האנושי הראשון בבאר שבע מתחיל בתקופה הכלקוליתית באלף הרביעי לפנה"ס.
על גדותיו של נחל באר שבע הוקמו שלושה יישובים כלקוליתיים שהיו חלק מתרבות מגוונת הקרויה "תרבות באר שבע" שהתקיימה באלף הרביעי לפנה"ס.
שלושת האתרים (חורבת צפדי, ביר אבו מטר וחורבת בתר) היו כפרי מגורים, תת-קרקעיים בחלקם.
אף על פי ששלושת היישובים הכלקוליתיים הללו הם בעלי אופי קבוע ישנם סימנים ברורים לעזיבה מתוכננת של האוכלוסייה במקום (למשל: כלים וחפצים הונחו בצרורות ופתח החדרים נחסם באבן).
היישובים כללו תחילה חדרים תת-קרקעיים שנכרו באדמת הלס ושימשו כנראה לשינה ואחסון.
לאחר מכן הרחיבו המתיישבים את המערכת התת-קרקעית, על ידי חפירת אולם גדול המתחבר לתאים נוספים.
הירידה מפני הקרקע הייתה דרך פיר אנכי.
בתוך תאים ואולמות אלו נחפרו בורות קטנים ששימשו לאחסון חפצים.
התושבים של התרבות שהיו נוודים למחצה היו יוצאים לנדידות לפי עונות ושומרים את חפציהם העודפים בבורות אלו ומכסים אותם בסדר ובצורה מתוכננת.
באחת הנדידות לא חזרו התושבים והאתרים היו שוממים לזמן מה.
בשלב ההתיישבות השלישי זה בנו התושבים את בתיהם על השקעים שנוצרו מהתמוטטות מערותיהם ובשלב הרביעי והאחרון נבנו גם בתים על הקרקע אך בצורה יותר משוכללת.
תושבי תרבות באר שבע נהגו לסחור עם רבים משכניהם במזרח התיכון, כגון תושבי רמת הגולן (כלי בזלת אשר נמצאו באתרים מעידים על מסחר שכזה).
תושבי התרבות עסקו בחקלאות ובמרעה וכן עסקו בציד צבאים.
תרבות באר שבע ואיתה כל ההתיישבות בבקעה בתקופה הכלקוליתית נעלמה כלא הייתה בסוף האלף הרביעי לפנה"ס.
בתקופת הברונזה לא נמצאו עדויות ארכאולוגיות להתיישבות בבקעת באר שבע.
ו"באר שבע" שהשתרעה באזור שבין השוק הבדואי לגדתו הצפונית של נחל באר שבע.
זאת הייתה עיר פרוזה, שלא הוקפה בחומה או בביצורים והשתרעה על שטח של כ-30 דונם.
בעיר היו מבני מגורים, בתי מלאכה, ממגורות ובורות מים ותושביה היו חקלאים, סוחרים ובעלי מלאכה.
בתחילת המאה ה-21 נערכה חפירת הצלה סמוך לנחל באר שבע בה נתגלה בית מרחץ ציבורי מהתקופה הביזנטית ובשכבות שמתחתיו נחשפו מבנים מהמאה ה-8 לפנה"ס שימשו למגורים ונבנו מלבנים על מסד של חלוקי נחל.
במקרא מוזכרת העיר לראשונה בספר בראשית, פרק כ"א, שם מסופר כי אברהם הוכיח את אבימלך מלך גרר, על הבאר שנגזלה ממנו על ידי עבדיו.
אבימלך לקח מאברהם את "שבע כבשות הצאן", לעדות כי הבאר אכן שייכת לאברהם, והשניים כרתו ברית במקום: "על כן קרא למקום ההוא באר שבע, כי שם נשבעו שניהם".
באר שבע נזכרת עוד פעמים רבות במקרא:
יציאתו הייתה מאולצת מחמת שאחיו עשו רצה להורגו, משום שיעקב נטל את הברכות ואת הבכורה מעשו בעורמה.
ובעצת אמו רבקה ובברכת אביו, ברח יעקב לחרן, אל אחי אמו, לבן הארמי.
פעם נוספת מוזכרת באר שבע כעיר מוצאם של יעקב ובניו בדרך למצרים: .
רש"י על הפסוק מציין שיעקב למד בישיבת שם ועבר שגם היא הייתה בבאר שבע.
בספר יהושע י"ט באר שבע מוזכרת כאחת מערי שבט שמעון, ומאז מוזכרת פעמים רבות כעיר הדרומית המשמעותית של ממלכת ישראל בביטוי (לאחר הקמת מדינת ישראל עודכן הביטוי לפי גבולותיה של המדינה החדשה ומכאן נגזר הביטוי "מדן ועד אילת").
מקורה של צביה, אימו של יואש (מלך יהודה) מלך יהודה, בבאר שבע: .
אין עדויות ליישוב העיר בידי תושבים יהודים במהלך תקופת בית שני.
בכתביהם של אוסביוס מקיסריה ושל הירונימוס מהמאה הרביעית מתוארת כעיירה ובה חיל משמר רומי.
במהלך התקופה הרומית והביזנטית התפתחה העיר בצורה ניכרת דבר שגרם לביטול שטחי הקבורה בפריפריה של העיר והפיכתם לאזורי מגורים.
תהליך ההתפשטות של העיר בתקופות אלו הגיע לשיאו ב.
בתקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל המשיך השימוש בחלק מהמבנים הביזנטיים, אך הייתה דעיכה איטית של העיר, המתבטאת בהריסת מבני הציבור והפיכתם למקור חומר גלם לבניה משנית.
בשנת 2010, בעקבות חפירת הצלה באתר התחנה המרכזית של באר שבע, התגלו שרידיה של העיר הביזנטית שהתקיימה במאות ה-5 וה-6. השרידים המשתרעים על-פני שטח גדול בהרבה מזה של התחנה נחפרו ונחקרו.
עם הקמת המבנה החדש של התחנה, הוצבה בכניסה למבנה רצפת זכוכית שקופה מחוסמת, בגודל של כ-2 מ"ר, המאפשרת לעוברים ושבים להתבונן בעתיקות מלמעלה.
לאחר מאות שנים של חוסר עניין באזור הנגב, הביאה פתיחת תעלת סואץ, בשנת 1869, להתעניינות השלטון העות'מאני במרחב זה ולהכרה בחשיבותו האסטרטגית.
בשנת 1900 מחליטים הטורקים לייסד מחוז שלטוני חדש בבאר־שבע ולהקים בו עיר מחוז חדשה שתשמש מוקד שלטוני בנוסף לעזה, מתוך כוונה להגביר את אחיזתם בשולי האימפריה ותוך ניסיון להפוך את הבדואים ליושבי־קבע.
מיקום העיר נבחר בגבול שלושת המטות הבדואים הגדולים בנגב (עזאזמה, זורבה ומחמדין), בנוסף, במיקום זה היו מי תהום גבוהים, דבר שאיפשר השגת מים ליישוב בקלות יחסית.
ראשית הוקמה תחנת משטרה בת שתי קומות במטרה להשיג שליטה טובה יותר על הבדואים באזור, להפחית את מעשי השוד ולמנוע סכסוכים בקרב הבדואים.
העיר החדשה נקראה ביר א-סבע (ערבית: بئر السبع) והוקמה על הגדה הצפונית של נחל באר שבע.
העיר נבנתה כ־5 קילומטרים מערבית ליישוב העתיק, לפי תוכניותיהם של שני מהנדסים ערבים, סייד אפנדי אלנשאשיבי ורג'ב אלנשאשיבי ושני מהנדסים אירופאים (גרמני ושווייצרי) בתבנית בעלת סגנון מודרני של רחובות במתווה שתי וערב, כאשר רק המסגד הגדול שפונה לכיוון מכה משבש דפוס זה.
כל בתי העיר נבנו מחומרים מקומיים והיו חד-קומתיים.
רוב האוכלוסייה היו ערבים מאזור חברון ועזה ומיעוטם בדואים.
בשיאה היו בה כ-1,000 תושבים: כמעט כולם מוסלמים, מעט נוצרים, ויהודים בודדים.
תוך פחות משני עשורים צמחה מן המדבר עיר בנויה בעיצוב אירופי מודרני ובה מוסדות ציבור ושלטון רבים, לצד חצרות ובנייני מגורים בסגנון בנה ביתך - העיר באר־שבע הפכה למרכז יישובי, מינהלי ומסחרי שוקק חיים.
בשנת 1914, עם הצטרפותה של טורקיה למלחמת העולם הראשונה כבת-בריתן של המעצמות גרמניה ואוסטרו־הונגריה, גדלה חשיבותו האסטרטגית של הנגב, אשר הפך לאזור חיץ בין צבא בריטניה שחנו במצרים, ובין צבא טורקיה, אשר שלט בארץ־ישראל.
באר-שבע, אשר ישבה על צומת תחבורה מרכזי, שימשה כנקודת זינוק מצוינת לכיוון מצרים, בעיר היו כבר 17 בארות אשר סיפקו כמיליון וחצי ליטרים מים ביום וכן מלאי גדול של מחסנים, בניינים וכוח-אדם, שיכול היה לשמש עורף לוגיסטי למאבק שניהלו הטורקים בבריטים.
ההכרה של השלטון העות'מאני כי מלחמה על ארץ ישראל היא רק עניין של זמן, הביאה גם להחלטה לסלול מסילת רכבת שתחבר את ציר יפו ירושלים עם באר־שבע ומשם לכיוון ניצנה וסיני, לעבר תעלת סואץ.
בתאריך 30 באוקטובר 1915, לאחר תשעה חודשי בנייה, נחנכה תחנת הרכבת שחיברה את העיר דרך "מסילת הדרום" ללוד ובהמשך התחברה למסילת הרכבת החיג'אזית.
באירוע זה נכח אחמד ג'מאל פאשה וכן פקידים עות'מאנים בכירים נוספים.
המסילה תוכננה להמשיך דרומה ולהגיע עד לקרבת תעלת סואץ, אותה קיוו הצבאות הטורקי והגרמני לכבוש, אולם לא נבנתה עד תומה.
לשם כך נבנה הגשר הרכבת הטורקי על נחל באר שבע שהוא אחד מסמלי העיר.
בבנייתו השתתפו גם פועלים יהודיים שכמה מהם נהרגו בהפצצה של חיל האוויר הבריטי.
אוכלוסיית העיר גדלה פי ארבעה במהלך המלחמה ובקרבתה הוקם שדה התעופה הראשון בארץ ישראל.
אחרי אסמעיל כמאל בק נתמנה למושל המחוז מוחמד ג'אראללה.
בימיו הותקנו תיקונים רבים במחוז החדש.
הוא יסד שתי מועצות - האחת להנהלת המחוז (המועצה המנהל "מג'לס אלאידארה" הראשונה הורכבה מחמשה שייחים והשנייה להנהלת ענייני העיר (המועצה העירונית כללה את השייח חמאד אל סופי (תראבין) ואחד מעזאזמה.
תקציב העירייה הגיע אז לעשר לירות.
כמו כן קנתה הממשלה בימיו אלפים דונם (מחיר הדונם מגידה אחת) מקרקעות עזאזמה ונתנה אותם מתנה לעירייה על־מנת למכור משטח זה לכל בדואי שירצה להתיישב, לבנות בית ולשבת בו.
אז נבנה הבניין המשמש עד היום למשרדי שלטון המחוז, וכן הוקם גם משכן לשוטרים ולז'נדרמים.
עובדה תוכנית חדשה לעיר החדשה, שחילקה לחלקים שווים כשבין שטח לשטח מבדיל רחוב נרחב.
אחרי ג'אראללה נתמנה תופיק בק אלגוסיין כמושל המחוז.
אחריו משלו בזה אחר זה: חמדי בק, תופיק עבד אלהאדי, סלים טהביב, עאצף בק הדמשקאי ופריד אלעמסי.
באר שבע גדלה והתפתחה, הטורקים קבעו את באר שבע כמקום מושבו של סגן המותצרף עבד אלכרים בק, שפעל לפי הוראותיו של המותצרף הירושלמי רשיד בק.
נראה כי שלטון הממשלה הטורקית באחרית ימי התקופה העבד־אלחמידית היה חלש ורופף ולא הייתה ברירה אחרת אלא להישען על שלטון השייִחים עצמם.
על כן ראה סגן המותצרף אכרם בק (בנו של הסופר הטורקי המפורסם נאמק כמאל בק) להתקרב אל הבדואים במתנות ובאותות־כבוד.
החגיגות שהיה עורך לרגל ברית־המילה של בני השייחים היו בהידור רב: שולחנות ערוכים ביד רחבה ותחרויות רכיבה על סוסות אצילות.
כשהוכרזה הקונסטיטוציה בטורקיה (בשנת 1900), שגררה אחריה את ההפיכות הידועות, הוחזרה באר־שבע לדרגתה הקודמת ונקבעה כ"קאימקמיה".
למושל נתמנה בה עלי אצף הטורקי.
אחריו באו מחמוד נזים בק, ערפאן בק אלג'אבי, כאמל אלבודיירי, חסאם אלדין בק וצאדק בק אלמוגרבי, הוא היה הקאימקאם הטורקי האחרון.
באר־שבע נמצאה בהנהלתו עד הכיבוש האנגלי.
בתקופת המושל המתקן עאצף בק הדמשקאי הוקמו מפעלים קונסטרוקטיביים רבים.
הוא בנה בניין לעירייה, ששימש לאחר מכן מעון למושלי המחוז, הכניס מכונת־שאיבה שהביאה מים לעיר מבאר אלנשל, ובנה בריכה גדולה שחילקה את המים לכל קצות העיר.
כמו כן בנה טחנת קמח ומסגד, אשר מגדלו ("מאדנדה") הוקם מאבנים שהובאו מחורבת חלצה (חליסה).
מבחינה הנדסית נחשב מגדל זה למשוכלל בתכלית השכלול.
כמו כן נטע עצים במספר רב וייסד דואר וטלגרף ובית־ספר לילדי הבדואים.
בית ספר זה היה הראשון במחוז הזה.
בימיו נשלח מספר בדואים לבית־הספר השבטי אשר בקושטא.
עוד לפני שנת 1900 התיישבו יהודים באזור.
היהודי הראשון שנטה אוהלו ביישוב היה נסים אלקיים, אשר היה מעורב בהקמת היישוב החדש.
לאחר מכן, בשנת 1901 התיישבה במקום משפחת גורדון בכדי להקים טחנת קמח.
בשנת 1908 נפטר יעקב גורדון והמשפחה עזבה.