tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עד יוני 1905, פואנקרה כבר החזיק במערך המתמטי המלא של היחסות הפרטית: הוא זיהה שטרנספורמציות לורנץ מהוות חבורה מתמטית, טבע את המונח "טרנספורמציות לורנץ", וניסח את עקרון היחסות כחוק טבע מוחלט.
פריצת הדרך של איינשטיין (1905)
במאמרו "על האלקטרודינמיקה של גופים נעים", איינשטיין גזר את אותן תוצאות מתמטיות, אך מתוך שתי הנחות יסוד (פוסטולטים): עקרון היחסות וקביעות מהירות האור.
בניגוד לפואנקרה ולורנץ, איינשטיין ביטל לחלוטין את האתר וקבע כי הזמן המקומי הוא הזמן היחיד הקיים עבור הצופה הנע.
איינשטיין טען מאוחר יותר כי לא הכיר את עבודתו המרכזית של פואנקרה מ-1905 לפני פרסום מאמרו, אם כי הוכח כי קרא את ספרו של פואנקרה "מדע והיפותזה" (1902) שבו הופיעו רעיונותיו המוקדמים של פואנקרה על הזמן.
ההיסטוריוגרף אדמונד וויטאקר (1953) עורר סערה כאשר ייחס בכתביו את תורת היחסות באופן כמעט בלעדי ללורנץ ופואנקרה, וכינה את תרומת איינשטיין כמשנית.
מחלוקת משנית ופופולרית עוסקת בתפקידה של אשתו הראשונה של איינשטיין, מילבה מאריץ'.
טענות מסוימות גורסות כי היא הייתה ה"מתמטיקאית" של התאוריה או שותפה סמויה.
עם זאת, ג'ון סטאשל חקר את מכתביהם הפרטיים ומצא כי בעוד שאיינשטיין השתמש לעיתים במונח "העבודה שלנו", מאריץ' עצמה מעולם לא טענה לקרדיט מדעי כלשהו, ומכתביה לא מכילים רעיונות פיזיקליים מקוריים.
לאחר פרסום היחסות הפרטית, עמל איינשטיין במשך שמונה שנים על הכללתה לכדי תורת כבידה.
ב"פנקס ציריך" (1912–1913) תועדו מאמציו הראשונים של איינשטיין, בעזרת המתמטיקאי מרסל גרוסמן, להשתמש בטנזור המטרי כפוטנציאל הכבידה ובגאומטריה הלא-אוקלידית של רימן.
בשלב זה, איינשטיין כבר הגיע למשוואות הקרובות למשוואות השדה הסופיות, אך דחה אותן בטעות בשל מה שכינה "דעות קדומות הרסניות" בנוגע לגבול הניוטוני של התאוריה.
המרוץ בין איינשטיין להילברט (נובמבר 1915)
בנובמבר 1915 הגיע איינשטיין לניסוח הסופי של משוואות השדה.
במקביל, המתמטיקאי דויד הילברט מגטינגן הציג מאמר ב-20 בנובמבר 1915, חמישה ימים לפני שאיינשטיין הציג את מאמרו הסופי ב-25 בנובמבר.
במשך עשורים סברו היסטוריונים כי הילברט הקדים את איינשטיין בניסוח המתמטי המדויק, מה שעורר מחלוקת על הבכורה.
בשנת 1997, החוקרים ליאו קורי, יורגן רן וג'ון סטאשל גילו בעיזבון של הילברט דפי הגהה (Galley Proofs) של מאמרו המקורי, הנושאים את החותמת 6 בדצמבר 1915. ניתוח דפים אלו הראה כי:
הגרסה המקורית של הילברט לא הייתה קו-ואריאנטית כללית וכללה הגבלות על בחירת הקואורדינטות.
הילברט הוסיף את "איבר העקבה" (Trace term) החסר למשוואותיו רק לאחר שקרא את מאמרו הסופי של איינשטיין.
הילברט עצמו הודה בגרסה המודפסת כי המשוואות שלו תואמות את התוצאות הכבירות של איינשטיין.
אסטרטגיה פיזיקלית מול אסטרטגיה מתמטית
היסטוריונים של המדע מבחינים בין שתי דרכים שונות לגילוי:
האסטרטגיה הפיזיקלית (איינשטיין): בניית התאוריה מתוך דרישות פיזיקליות כמו שימור אנרגיה ועיקרון השקילות.
איינשטיין נאלץ לעבור דרך "תורת ה-Entwurf" (הטיוטה) השגויה כדי להבין את המשמעות הפיזיקלית של המשוואות.
האסטרטגיה המתמטית (הילברט ופואנקרה): ניסיון לגזור את הפיזיקה מתוך עקרונות מתמטיים אקסיומטיים ותורת האינווריאנטים.
הילברט שאף ל"אקסיומטיזציה של הפיזיקה" כחלק מ-23 הבעיות שלו.
איינשטיין חש כי הילברט מנסה "לנכס" (Nostrifizieren) את רעיונותיו דרך ניסוחם מחדש בשפה מתמטית אלגנטית יותר.
מושג זה תיאר את התרבות המדעית בגטינגן, שבה מתמטיקאים ראו עצמם כמי שמעניקים את הניסוח ה"נכון" והסופי לרעיונותיהם הגולמיים של הפיזיקאים.
המחלוקת אינה מוגבלת רק לאיינשטיין והילברט.
הפיזיקאי מקס אברהם הציע ב-1912 תאוריית כבידה המבוססת על מהירות אור משתנה בתוך המערך המינקובסקאי.
במקביל, גונאר נורדסטרם פיתח תאוריה סקלארית של כבידה שהייתה עקבית עם היחסות הפרטית והקדימה את עבודתו של איינשטיין בשימוש בטנזור האנרגיה-מתח.
איינשטיין עצמו שיבח את התאוריה של נורדסטרם כמתחרה הרצינית היחידה ליחסות הכללית באותה עת.
המאבק הפילוסופי: ברגסון מול איינשטיין
פרק נוסף במחלוקת עוסק בפרשנות הפילוסופית של הזמן.
בשנת 1922 התקיים דיון מפורסם בפריז בין איינשטיין לפילוסוף אנרי ברגסון.
ברגסון טען כי הזמן הפיזיקלי של איינשטיין הוא רק "זמן מתמטי" מופשט, בעוד שהזמן ה"אמיתי" הוא ה"משך" (Duration) החי שנחווה בתודעה.
איינשטיין דחה טענה זו וקבע כי "אין זמן של פילוסופים", אלא רק זמן פיזיקלי וזמן פסיכולוגי.
הקונצנזוס המודרני גורס כי בעוד שפואנקרה ולורנץ סיפקו את הכלים המתמטיים, איינשטיין היה זה שביצע את המהפכה המושגית שאפשרה את ניתוק הפיזיקה מהמסגרת הניוטונית.
כפי שסיכם זאת הפיזיקאי מקס בורן, פואנקרה "כבר ידע את כל זה", אך איינשטיין היה זה שהבין שהמשמעות היא שינוי מהותי של מושגי המרחב והזמן עצמם.
בפרשת הילברט, המחקרים החדשים על דפי ההגהה הוכיחו כי איינשטיין הקדים את הילברט בניסוח הפיזיקלי והמתמטי של היחסות הכללית, אם כי עבודתם המקבילה הפרתה זה את זה בשבועות המכריעים של נובמבר 1915.
המחנות העולים היא תנועת נוער חלוצית־ציונית־סוציאליסטית שמטרתה לבנות חברה יהודית צודקת, שוויונית החיה בשלום עם שכניה.
התנועה פועלת בכ-45 מחנות (סניפים) ובה כ-10,000 חניכים.
חניכי התנועה הקימו והיו מעורבים בכ-40 קיבוצים, בעיקר בגבולותיה של ישראל.
כיום חניכיה מתגייסים למסלול גרעיני הנח"ל אחרי שנת שירות.
תנועת המחנות העולים הוקמה בשנת 1926 בתל אביב.
מייסדי התנועה היו נערים ונערות בכיתה י"א מהגימנסיה העברית "הרצליה", במטרה להגשים ערכים של חלוציות וציונות.
קבוצה זו של מקימי התנועה נקראה לימים 'החוג הזקן' ותאריך הקמת התנועה נקבע לכ"ה בתשרי תרפ"ט, התאריך שבו יצאו חברי "החוג הזקן" להכשרה ראשונה בחדרה, שם עבדו בחקלאות.
התנועה שגדלה בינתיים נקראה "קבוצת החוגים".
בשנת 1930 התאחדה התנועה עם "לגיון הצופים" מירושלים ועם קהילות הצופים מפתח תקווה וחיפה.
בתקופה זו התקבלה ההחלטה על יצירת הזיקה בין התנועה לבין הקיבוץ המאוחד והתקבל שמה של התנועה "המחנות העולים" - המחנה כמקום זמני ממנו עולים להגשמה.
חברי המחנות העולים היו בעיקרם נוער לומד, מהמעמד הבינוני והגבוה, שבחרו בתנועה שהטיפה לחלוציות והגשמה.
ביולי 1933 תוארו חברי התנועה:
"אלה צעירי הנוער הלומד, שחי וגדל בארץ וגם עמד על דעתו, קם ועלה מארץ ישראל של מטה לארץ־ישראל של מעלה ללכה אחרי המחרשה בתלם העבודה והיצירה."
חברי התנועה השתייכו לשמאל ההסתדרותי, ובין השאר ציינו את אחד במאי, אולם לא אמצו אידאולוגיה ספציפית אלא העדיפו לחסות תחת כותרת הכלליות כדי לאפשר לכל המעוניין בחלוציות להרגיש בנוח בתנועה.
בשנת 1932 הוקם קיבוצה הראשון של התנועה, קיבוץ בית השיטה.
מאז הקימה התנועה והשלימה עוד 41 קיבוצים כמו כן, הקימו בשנת 1999 מחדש את קיבוץ נערן בבקעת הירדן.
בשנת 1954 התאחדה תנועת המחנות העולים עם התנועה העולמית "דרור", ושינתה את שמה ל- "דרור-המחנות העולים".
בשנת 1980, כשהתאחד "הקיבוץ המאוחד" עם "איחוד הקבוצות והקיבוצים" והוקמה התנועה הקיבוצית המאוחדת – התק"ם – חזרה תנועת הנוער לשמה המקורי (אך מימרת התנועה נשארה ).
החל מסוף שנות ה-90 פועלת המחנות העולים גם בקיבוצים.
עם סיום שנת י"ב יוצאים חניכי התנועה לשנת שירות במסגרת הגרעין, ולאחריה ממשיכים לשירות בנח"ל המשלב שירות צבאי ועבודה חינוכית במסגרת פרק המשימה.
לאחר השרות הצבאי ממשיכים הגרעינים להגשים במסגרת תנועת הבוגרים של המחנות העולים בקבוצות שיתופיות משימתיות.
בשנת 2001 החלו תהליכי איחוד בין תנועת המחנות העולים לתנועת קבוצות הבחירה, הן של תנועת הנוער והן של תנועת הבוגרים.
האיחוד הוכרז ב-26 במרץ 2005. מאז 2008 נקראת תנועת הבוגרים המאוחדת "קבוצות הבחירה של המחנות העולים".
מרחב צפון: קריית ביאליק, קריית מוצקין, חיפה- רוממה, חיפה- נווה שאנן, כפר המכבי, אושה, רמת יוחנן, יגור, נופית, כפר חסידים, כפר ביאליק, מגדל העמק (הקוביה), נוף הגליל (השכונתית), בית השיטה, מעגן מיכאל, רעננה מרכז, רעננה מערב, רעננה-נווה זמר, הרצליה, פתח תקווה, שפיים, גליל-ים.
ראשון לציון - הכפתור (קדמת ראשון ונעורים), ראשון לציון - נאות שקמה, ראשון לציון הנחלה (נחלת יהודה), תל אביב צפון (הוותיק בתנועה), תל אביב דרום - שפירא,
צובה, ירושלים - ארמון הנציב, נערן, אילת, יטבתה, אילות, גרופית, לוטן, יהל, נווה חריף, שחרות, סמר, אליפז, מועצה אזורית חבל אילות - ערבה דרומית (אזורי).
הפעילות התנועתית מתבססת על שבעה עקרונות יסוד (ערכים עיקריים) המבוטאים גם בסמל התנועה:
ערכים ועוגנים אלה מהווים בסיס לחינוך התנועתי, להחלטות המתקבלות בתנועה ולפעילות.
המחנות העולים מגדירה עצמה כ"תנועה של חניכים", מושג זה מתבטא בלקיחת אחריות פעילה של חניכי התנועה על הקורה במחנות, באשכולות (מחוזות) ובמישור הארצי.
במסגרת זו מתקיימים מוסדות חניכים קבועים של השכבה הבוגרת, שבהם מתקבלות ההחלטות ומתעצבת דרכה החינוכית-פוליטית-חברתית של התנועה.
במוסדות התנועה יכול החניך לבטא את דעתו, להשפיע ולנתב את דרכיה.
ישנם שלושה מוסדות חניכים עיקריים בתנועת המחנות העולים:
ועידה - גוף המתכנס פעם ב-4 שנים ותפקידו לבחון ולהתאים את ערכי התנועה ודרכה למציאות החברתית- כלכלית הישראלית המשתנה.
בוועידה האחרונה שהתקיימה בשנת 2017 והונהגה על ידי חניכי מחנה רעננה מרכז, הנושא הנדון היה ייעוד התנועה.
מרכז תנועה - המתכנס פעם בשנה ומטרתו היא לתרגם את החלטות ועידה לפרקטיקה ולביצוע.
מז"מ (מזכירות מרכז) הגוף המיידי ביותר של התנועה.
הוא מתכנס פעם בחודש ומכיל נציגים ממחנות התנועה מכל הארץ.
יצירת קשרים בין המחנות בארץ.
הכרעה בנושאים דחופים לתנועה (בהסתמך על החלטות הוועידה).
קישור בין המזכירות הבוגרת לחניכים.
צוות פוליטי - פועל במבנה של אשכולות ומטרותיו להביא ליידי ביצוע את ההחלטות הפוליטיות שהוחלטו במז"מ ובמרכז תנועה, להיות ערים למצב ולהחליט על פעילויות פוליטיות לפי המצב הנוכחי.
עיתון - "במבחן" הוא עיתון התנועה.
צוות העיתון מורכב מחניכי התנועה שבראשם עורכ/ת (חניכ/ת התנועה).
מטרת העיתון להוות אמצעי קשר בין חניכי המחנות בכל הארץ.
כל חניך יכול לשלוח כתבות לעיתון להביע את דעתו ולהעלות לדיון נושאים שונים אשר רלוונטיים למציאות הישראלית ולעולם התנועתי.
צוות מפעלים של חניכים - נמדד - פועל במקביל לצוות מפעלים של קומונרים ובעלי תפקידים מובילים במפעלי התנועה.
מטרת הצוות היא לסייע לצוות הבוגר בהכנת הטיולים.
הוועד הפועל - הוועד הפועל מורכב כל שנה מחניכי בוגרת בכיתות י'-יב' ומטרתו היא להפעיל את מחנה הקיץ.
הוועד הפועל לוקח חלק בתפקידים ראשיים כמו לסייע לחניכי הצעירה, להכין אוכל, לגלם דמויות בסיפור המסגרת, בניית והפעלת מתקנים וכדומה.
בשנות ה-90, עם פרוץ המשבר בתנועה הקיבוצית, הוחלט במחנות העולים על שינוי יעדי ההגשמה.
הופסקה הצטרפות גרעיני התנועה לקיבוצים קיימים.
הוכרז מסלול נעל"ה בו מתגבשים הגרעינים בסוף כיתה י"א, יוצאים יחד לשנת שירות וממשיכים לצבא ועד כניסתם לתנועת הבוגרים.
בתחילת י"ב מתחלקת השכבה לגרעינים המונים בין 8 ל-12 חברים וחברות, ולצדם מדריך שילווה אותם עד לסוף פרק הצבא במסלול.
לאורך השנה נפגשים חברי הגרעין פעם בחודש לסמינרים שעוסקים בין היתר בבחירה לצאת לשנת שירות.
בחודש ינואר-פברואר מגיעה כל השכבה לסמינר "החתימה" שבו החניכים חותמים על דחיית שירות וכניסה למסלול הנח"ל.
ניתן לבטל את החתימה עד לגיוס.
במהלך חופשת הפסח נערך סמינר "מצפן"
בשנת השירות חיים חברי הגרעין בקומונה ועוסקים בתפקידי חינוך והדרכה.
עד שנת 2024 היו קיימים כ-3 מסלולי שנת שירות אשר לכל אחד מהם הוקם בין גרעין אחד לשניים.
המטרה בקיומם של מסלולים שונים עם שמות שונים היה להצליח לגייס יותר חניכים ומועמדים לשנת השירות.
לא לכל המסלולים הוזמנו חניכי תנועת הנוער.
המסלולים אשר היו קיימים בתנועת הנוער עד שנת הפעילות תשפ"ד היו:
"גרעיני מחנכים"- המסלול אליו המשיכו חניכי התנועה שסיימו י"ב, בו הם מפעילים את מחנות התנועה כקומונרים.
"גרעין זמר" - מסלול שיועד למסיימי י"ב שלא היו חניכים בתנועת הנוער.
המסלול שילב עבודה חינוכית עם נוער במסגרות עירוניות בערים מגדל העמק ונוף הגליל והדרכה במחנות התנועה בערים אלו.
"גרעין אֱדום"- מסלול שיועד למסיימי י"ב שלא היו חניכים בתנועת הנוער בדומה לזמר, הוא שילב עבודה חינוכית בקיבוצי חבל אילות.
בשנת תשפ"א התגוררו הקומונרים בקיבוץ אילות ובשנת תשפ"ד התגוררו בקיבוץ גרופית.
העבודה החינוכית התמקדה ביישובי חבל אילות ובעיר אילת.
הפעילות החינוכית מתרכזת בהדרכה במסגרות הבלתי פורמליות של ישובי החבל, ביניהן מחנות התנועה.
בשנת 2024 השיקה תנועת הנוער את מסלולי שנת השירות שלה מחדש כאשר היא מזמינה את כלל חניכי תנועת הנוער ומסיימי/ות י"ב שלא היו בתנועת הנוער להתמיין לכלל המסלולים ואף להיות מעורבים בהרכבים החברתיים של הקומונות.
מסלול "ערים" - מסלול המתמקד בהובלת והדרכת מחנות התנועה הקיימים בתנועת הנוער בהם קיימות שכבות בוגרות, חוגים במחנות וכן מתמקד בליווי המדריכים הצעירים והובלה וניהול של המחנה באופן שוטף.
המסלול פועל בערים רעננה, תל אביב, אשדוד וקריית מוצקין.
מסלול "שכונות" - (בעבר זמר) מסלול המתמקד בהדרכה במחנות ומסגרות של בתי החינוך של תנועת הנוער.
כלומר, מוסדות תנועתיים המשלבים פעילות קהילתית, הדרכת רחוב, פעילות מועדון פתוח לנוער והדרכה מסורתית של תנועת הנוער.
המסלול פועל כיום בערים מגדל העמק, נוף הגליל וראשון לציון.
מסלול "לקיבוץ" - מסלול המתמקד בעבודה חינוכית בלתי פורמלית במרחב הכפרי של ישראל דרך הובלת פעילות תנועת הנוער בקיבוצי התנועה.
הוא כולל השתלבות של חברי הקומונה בשלל מסגרות חינוכיות בקיבוצים השונים.
המסלול פועל כיום במועצה אזורית חבל אילות, מועצה אזורית מטה יהודה ומועצה אזורית זבולון.
מסלול "חלוץ" - מסלול בו קמה קומונה אשר מקבלת משימה להקים מחנה חדש שלא היה קודם בתנועה ואו לחדש מחנות שהפעילות בהם הופסקה.
כיום פועל המסלול בעיר חיפה.
השירות הצבאי הוא בגרעין נח"ל.
חברי הגרעין מתגייסים לתפקידים שונים בחטיבת הנח"ל, גדוד קרקל וחיל החינוך והנוער.
לאחר שנה וחצי חוזרים חברי הגרעין לגור יחד במסגרת פרק המשימה ולעבוד במשימות חינוכיות בתור חיילים.
במהלך השירות הצבאי הגרעין מגבש דעה לגבי המשך הגרעין בחיים הבוגרים.
התנועה תומכת ומלווה את הגרעינים במהלך המסלול בעזרת מדריכי הגרעינים, סמינרים תנועתיים, מפגשים חברתיים, מפגשי לימוד ועוד.
מראשית ימיה, המחנות העולים היא תנועה מטיילת.
כבר ב-1934 היו חניכי התנועה הראשונים שהקיפו את ים המלח ברגל.
חניכי התנועה טיילו במדבר יהודה ובנגב במסעות רגליים, בתקופת המנדט הבריטי כאשר אזורים אלה לא היו מוכרים עדיין.
את המסעות הדריכו מדריכי מחנות העולים, ועל פי רוב טיולים אלה היו בהדרכתו של מנשה הראל מנשק'ה.
הטיולים היו ועודם סמל לאהבת הארץ, לחיבור עמה ולהגשמת ערכי התנועה כגון עזרה הדדית, ושיתוף.
בטיולים לומדים החניכים להכיר את עצמם ואת קבוצתם.
עד שנות ה-90 היו חניכי התנועה מטיילים עם כל הציוד על הגב, במעין מבחן הישרדות וכוח רצון, שיצר גיבוש וחוויה קבוצתית.
כיום טיולי אתגר אלו כמעט ואינם קיימים.
במהלך חופשת הקיץ מתקיימים "מפעלי הקיץ".
לחניכי השכבה הצעירה (ד'-ו') בתנועה מתקיימת "כייפת" (קייטנה), בסוף "הכייפת" יוצאים כל חניכי המחנות למקי"ץ (מחנה הקיץ).
לשכבה המתבגרת (ז'-ח'): עצמאי בשטח - לעולים לכיתה ח', "המשולב"-לעולים לכיתה ט', קורס מדצ"ים - הכשר מדריכים צעירים - לעולים לי', "לב תנועה"- לעולים ליא', סמינר "תוצרת הארץ" - חלוקה לגרעינים - לעולים ליב'.
המחסן של כאילו היא תוכנית טלוויזיה ישראלית לילדים ששודרה בערוץ הילדים בין השנים 1993–1997. את הסדרה בראשיתה יצר התסריטאי והבמאי יוסי אשדות לבקשתו של אלון שטרוזמן מי שהיה מנהל התוכניות בערוץ הילדים.
מאוחר יותר, הצטרפה לכתיבה שירה גפן, שגם כתבה את שיר הפתיחה של הסדרה.
המפיקה והעורכת של התוכנית, מטעם ערוץ הילדים, הייתה אורנה לביא-פלינט, והיא הופקה על ידי חברת "סרטי ארגו".
בעונות הראשונות שני כוכבי התוכנית היו כאילו, בעל המחסן והאפסנאי הראשי של ערוץ הילדים, אותו גילם אריה מוסקונה ויצור ורוד עם חדק בשם אפילו, אותו דיבב מיכאל וייגל.
דמותו של אפילו הופיעה לפני כן בתוכנית "תיבת ההפתעות" עם מיכל ינאי.
העונות הראשונות של "המחסן של כאילו" פעלו כרצועות שידור בשעות הבוקר והערב, ועל פי העונה השנייה, העונה התרחשה במחסן של תיאטרון.
בעונות הבאות התחלף אפילו בכמוני (אילן סביר), שהיה דמות צהובה חובבת תירס וסרטים מצוירים.
כמוני אהב משחקי מילים, לדוגמה את המחסן כינה "החמסן", וכשהיה שמח היה אומר "פצפוצים!", וכשהיה מאוכזב הוא היה אומר "בטטה!".
בפרקים האחרונים של העונה השנייה היו שתי קשתות סיפור שכללו: שליחות של כאילו למדבר צין ומחסנאי חדש שכמוני לא כל כך הסתדר אתו והופעה שלהם בכפר האירוסים.
בעונה הראשונות (קיץ 1993) שיר הפתיחה של התוכנית הולחן והופק על ידי אורי כבירי, נכתב על ידי שירה גפן ובוצע על ידי אופירה יוספי.
במופע "ערוץ הילדים על הבמה" מ-1993 בוצעו שירי הפתיחה של תוכניות ערוץ הילדים על הבמה, בחלקם על ידי הזמרים המקוריים שביצעו אותם בטלוויזיה, ובו שיר הפתיחה המקורי של "המחסן של כאילו" בוצע לא על ידי אופירה יוספי אלא על ידי אורנה ומשה דץ בעיבוד רוקיסטי של גיא מרוז.
החל מ-1993 עד 1997 הוחלף שיר הפתיחה בשיר חדש שביצעה גני תמיר.
בעונות המאוחרות יותר התבצעו מספר שינויים בתוכנית: בובת דמותו של "כמוני" עוצבה מחדש לבובה מעט גדולה יותר הכוללת גם עפעפיים זזים בעיניו, אולם תוך שמירה על מראהו המוכר.
לתוכנית הצטרפה דמות נוספת בשם "דווקא" (אופירה ארכוני), יצור ירוק חובב אשפתות הניזון מחלודה ובעל קול צורמני, שטוען שהוא היה במחסן מאז ומתמיד ושהמקום שייך לו.
"דווקא" מנסה מספר פעמים לגרש את כמוני וכאילו מהמחסן אך ללא הועיל.
כמו כן, צוין במספר פרקים שהוא בעל כוחות כישוף (כמו בפעם שהוא כישף את כאילו וגרם לו שיהיה לו לב מקרח).
באותה עונה הצטרף גם "דיווקי", בן דודו של דווקא שלעיתים היו כאילו וכמוני מתבלבלים בינו לבין דווקא.
כמו כן, בעונות האחרונות הופסק שילוב סרטוני אנימציה קצרים בתוכנית, אשר הוקרנו לכאורה על גבי המסך שבמחסן תוך הפעלת מכניקה מורכבת.
וכן, בעונה הזאת המחסן וגינת ההפתעות הופרדו.
כשגינת ההפתעות הייתה בעלת תפאורה אחרת ומחסן משלה, והמחסן עצמו הפך להיות חלק מהמבנה שבו הערוץ שכן.
דמותו של כאילו ב-1997 כיכבה באחת התוכניות של "כדור פורח".
בשנת 1995 דמותו של כאילו השתתפה במחזמר המבוסס על התוכנית בשם "מחסן ההפתעות".
בעלילת המחזמר כאילו הסתיר כמה אומני קרקס ממנהלם הזדוני.
במחזמר עצמו שולבו בעיקר שירים מסרטים בכלל ומסרטים של דיסני בפרט.
בנוסף לאריה מוסקונה עצמו, השתתפו במחזמר דובי גל, ענת עצמון ורות גונזלס.
בשנת 1997 עלה מופע של התוכנית, כשאת דמותו של כמוני שיחק אמיר שלום.
בשנת 2005 זכתה הסדרה לעיבוד בימתי בכיכובם של אריה מוסקונה בתפקיד כאילו ואילן סביר בתפקיד הבובה כמוני.
את העיבוד לבימה כתב יוסי אשדות וביים צדי צרפתי.
ההצגה זכתה להצלחה רבה בקרב קהל מעריצי הסדרה.
בשנת 2006 נבחר כמוני במקום הראשון בתחרות "הבובה הכי מוערצת בתולדות ערוץ הילדים" בתוכנית "היכל התהילה".
בשלהי שנת 2008 שודרה הסדרה בשידורים חוזרים בערוץ הילדים, לראשונה מזה מספר שנים.
כיום אפשר למצוא את פרקי העונות האחרונות (שהיו בהם עלילות בלבד ולא פעלו כרצועות שידורים) ב-BIGI.
המחלקה לחקירות שוטרים (בראשי תיבות: מח"ש) היא מחלקה בפרקליטות המדינה בישראל, שתפקידה לחקור חשדות בדבר ביצוען של עבירות פליליות על ידי שוטרים ומתנדבים במשטרת ישראל.
בעבר נערכה חקירת האשמות וחשדות פליליים בקרב שוטרי ישראל על ידי חבריהם ליחידה.
במהלך השנים הצטברה ביקורת הולכת וגוברת על כך שהמשטרה חוקרת את עצמה ועל ההיקף הגדול של אלימות שוטרים.
בעקבות זאת, המליצה ועדת שימרון שפעלה בשנת 1978 להקים את היחידה המשטרתית לחקירות פנים, אך עם זאת קבעה שאין להוציא את החקירות של שוטרים מידי המשטרה.
עם הקמת היחידה המשטרתית לחקירות פנים, ביולי 1978, היא הוכפפה ליחידה לחקירת פשעים חמורים.
כפיפות זאת הביאה לביקורת בתוך המשטרה לאור טענות השוטרים שהיחידה מתייחסת אליהם בנוקשות רבה מדי.
בשנת 1980 הוחלט להעביר את היחידה לחקירות פנים מאגף החקירות אל היחידה לתלונות הציבור ולשלוח אליה חוקרים מנוסים ברוטציה לשנה או שנתיים.
בשנת 1981 במענה לביקורת של שוטרים על היחידה, בטענה שהחקירות כללו שימוש בשלילת שינה, סחיטה, איומים ואמצעי פיתוי, ופסק דין שפסל הודאות שנתנו על ידי שוטרים בגלל שימוש באמצעים פסולים, החליט המפכ"ל על ארגון מחדש של היחידה.
מנגד, פורסמו בתקשורת תלונות על כך ששוטרים שעברו עבירות חמורות נשלחו לדין משמעתי, על עבירות שאזרח היה מועמד עליהם לדין פלילי.
בשנת 1984 פורסם שקצינים בכירים במשטרה דורשים להעביר את היחידה למשרד המשפטים, בגלל נוקשותה של היחידה כלפי שוטרים.
בסביבות סוף 1988 הלכה בלה ויינשטוק, שהייתה בעבר מפקדת היחידה לחקירות פנים, למבקרת המדינה, מרים בן-פורת עם 40 תיקי חקירה שמוסמסו על ידי צמרת המשטרה.
מבקרת המדינה בדקה 10 מהתיקים וכתבה דו"ח חריף על הטיפול המשטרתי בחקירות שוטרים.
בין השאר נטען שקצינים בכירים הדליפו מידע על חקירות לנחקרים, מנעו פעולות חקירה יעילות ולאחר החקירה דאגו להעמדה לדין בבית דין משמעתי, שסוכל על ידי התפטרות הנחקר כשהוא מקבל פנסיה מלאה.
בעקבות דו"ח של מבקר המדינה שמתח ביקורת נוקבת על פעולתה של היחידה המשטרתית לחקירות פנים וביקורת ציבורית שנתלוותה לדו"ח המבקר, הוקמה ועדת היגוי על ידי שר המשפטים דן מרידור, ושר המשטרה רוני מילוא, שהוטל עליה לבחון את נושא החקירות הפנימיות במשטרה.
הוועדה המליצה על הקמת מחלקה חדשה במשרד המשפטים, שתאמץ את סמכויותיה של היחידה לחקירות פנים, ותורכב מחוקרים שיושאלו מהמשטרה.
כמו כן המליצה הוועדה שניהול המחלקה יהיה בידי אנשי הפרקליטות.
צוות בין משרדי החליט בשנת 1991 על תוכנית נסיונית לשנתיים להעברת האחריות על חקירת שוטרים לידי הפרקליטות.
בשלב ראשון הוחלף הפיקוד על היחידה באזרחים ונקבע שבהמשך יוחלפו גם החוקרים באזרחים.
ב-1 באוקטובר 1991 נתמנה מפקד אזרח ליחידה המשטרתית לחקירות פנים ובתחילת 1992 הועברה היחידה לאחריות הפרקליטות והייתה למח"ש.
סמכויותיה הוקנו לה מכוח סעיפים 49ט ו-49יא לנוסח החדש של פקודת המשטרה משנת 1971.
בראיון שפורסם במאי 1993 אמר ראש צוות במח"ש שבעקבות הוצאת המחלקה מידי המשטרה החקירות מתבצעות הרבה יותר מהר, כך שלעיתים מספיקים לחקור את השוטרים בטרם הם מספיקים לתאם עדויות.
בנוסף, הוא אמר שנעשה שימוש רחב יותר בפוליגרף במקרים של גרסה מול גרסה.
לעומת זאת, טען החוקר שעל פי הוראות מגבוה מח"ש לא פעלה נגד שוטרים שתיאמו גרסאות.
בחודש מרץ 2005 הוחלט לאזרח את המחלקה לחקירות שוטרים באופן מלא, במטרה לבצע הפרדה בין אנשי המשטרה (המושאלים למחלקה) לבין עמיתיהם השוטרים, הנחקרים.
בשנים שלאחר מכן נערכה עבודת מטה במהלכה נבחן המבנה, הארגון ושיטות ההעסקה והשכר בגופים אזרחיים דומים (דוגמת משרד מבקר המדינה).
בשנת 2009 החל להתבצע תהליך האזרוח בפועל.
היום כל החוקרים וראשי הצוותים המשרתים במח"ש הם אזרחים, בוגרי קורס חקירות של מח"ש, אשר כפופים לפרקליטות ואין להם נגיעה למשטרה.
בפברואר 2020 החליטה ממשלת ישראל להקים ועדת בדיקה ממשלתית בנושא התנהלות המחלקה לחקירות שוטרים.
ליושב ראש הוועדה מונה השופט בדימוס הרן פיינשטיין, וחבריה היו פרופ' אברהם דיסקין ופרופ' רינת קיטאי-סנג'רו, אך בג"ץ ביטל את הקמת הוועדה.
לרוב עוסקת המחלקה בחקירת עבירות פליליות שבביצוען חשודים אנשי משטרה.
כמו כן עוסקת מח"ש בחקירת חשדות לביצוע עבירות פליליות על ידי אנשי השב"כ, וזאת בהינתן הנחיה לכך מאת היועץ המשפטי לממשלה.
מח"ש עוסקת ככלל בחקירת עבירות פליליות שהעונש הקבוע בגינן בחוק עולה על שנת מאסר, ושהחשודים בביצוען הם שוטרים (כולל שוטרי מג"ב בשירות חובה או קבע וכולל מתנדבים במשטרה) או בחקירת אזרחים החשודים בביצוע עבירות ביחד עם שוטרים.
החקירות עוסקות בשלל נושאים ובהן בעבירות של טוהר המידות, עבירות מין, עבירות נשק, עבירות רכוש, אלימות במשפחה, וחקירת מקרים רבים של שימוש בכח שלא כדין מצד שוטרים כלפי אזרחים.
בנוסף, מח"ש מנפיקה אישורי שפיטה לרשויות התביעה השונות - זאת כאשר ישנן תלונות הדדיות על אלימות בין שוטר לאזרח, וכאשר התביעה מעוניינת להגיש כתב אישום נגד האזרח בגין תקיפת שוטר.
סגל המחלקה כולל פרקליטים, אנשי מנהלה וחוקרים, בעלי סמכויות של אנשי משטרה לצורך ביצוע החקירות.
בראש המחלקה עומד פרקליט מפרקליטות המדינה, עם סמכויות של פרקליט מחוז, ובעל סמכות להורות על העמדת שוטרים ואזרחים שביצעו עבירה ביחד עם שוטרים לדין פלילי, או להורות על העמדת שוטרים לדין משמעתי, בכל הנוגע לשימוש בכח שלא כדין.
בראש היחידה לחקירת פנים עמדו בשנותיה הראשונות: עוזי נבות, הרי בלומנפלד, בלה ויינשטוק, דליה גלעד ורות גדות.
+מנייןתמונהשםתקופת כהונההערה1ערן שנדר1992–20032הרצל שבירו2003–20103אורי כרמל2011–2018בשנת 2016 כרמל שהה בחופשת מחלהמ"ממשה סעדה2016מילא את מקומו של אורי כרמל4קרן בר-מנחם: 2018–הווה
נוסף על מח"ש, גם המחלקה לטיפול בתלונות הציבור על המשטרה מטעם משטרת ישראל עוסקת לעיתים בפניות שאזרחים שולחים וקשורים לתלונות על גורמים במשטרה.
ההבדל העיקרי הוא שמח"ש אינה כפופה למשטרה, ואילו המחלקה לטיפול בתלונות הציבור היא מטעם משטרת ישראל.
בלהב 433 קיים גוף במתכונת זהה למח"ש, החוקר פניות לגבי התנהלות לא חוקית בתוך כותלי הכלא של אנשי שירות בתי הסוהר, הנקרא יאח"ס (היחידה הארצית לחקירות סוהרים).
היחידה לחקירות פנים (היחק"פ) בצה"ל חוקרת שוטרים צבאיים בכלל ואנשי מצ"ח בפרט.
בניגוד למח"ש, היחק"פ מורכבת מחוקרי מצ"ח שעברו ליחידה כחלק ממסלול שירותם.
סדרת הטלוויזיה "מנאייכ" עוסקת בשוטרים עבריינים ובניסיון של חוקרי מח"ש להביא לתפיסתם.
המחרוזת, העדי או העֲנָק הוא סיפור קצר מאת הסופר הצרפתי גי דה מופסאן שהתפרסם לראשונה ב-17 בפברואר 1884 ביומון הצרפתי "לה גולואה".
הסיפור הפך לאחד הסיפורים הפופולריים ביותר של מופאסאן.
הוא ידוע בעיקר בשל סופו המפתיע (סיפור פואנטה), והיווה מקור השראה לסופרים רבים כמו הנרי ג'יימס, שכתב בעקבותיו את הסיפור הקצר "בזיך הזהב".
מטילְדה לוּאַזֵל (Loisel) היא עקרת בית צרפתייה, הנשואה לפקיד זוטר.
השניים חיים בצמצום ולא בחיי רווחה להם שאפה.
כד לספק את משאלות לבה משיג הבעל שתי הזמנות לנשף של משרד החינוך.
מטילדה מהססת אם להיענות להזמנה באמרה שאינה רוצה להראות בדלותה.
בעלה קונה לה שמלת נשף, אך היא טוענת שאין ערך לשמלת ערב ללא תכשיטים.
כיוון שלא נותר להם עוד כסף, פונה מטילדה אל חברתה העשירה, מרת פוֹרֶסטיֶיה (Forestier), וזו משאילה לה מחרוזת יהלומים מרשימה.
הזוג לואזל יוצא לנשף, אך כאשר מסתיים הערב והם שבים לביתם, מגלה מטילדה לואזל כי איבדה את המחרוזת.
בני הזוג רוכשים מחרוזת יהלומים חדשה בסכום עתק שאינו נמצא ברשותם ונכנסים בשל כך לחובות כבדים.
מטילדה מחזירה את המחרוזת לחברתה מבלי לספר לה שהמחרוזת המקורית אבדה וזו מחרוזת חלופית.
בני הזוג נאלצים למצוא עבודה נוספת וחיים חיי עוני ומחסור.
לאחר זמן החברות נפגשות במקרה, ומרת פורסטייה נחרדת למראה חברתה.
מטילדה מספרת לה מה אירע למחרוזת שלה, גאה על כך שהיא ובעלה עמדו בהתחייבויותיהם אז מתברר לה שהמחרוזת הייתה עשויה יהלומים מלאכותיים, והייתה שווה לכל היותר 500 פרנק.
אירוניה בעלילת הסיפור: באה לביטוי בפער שבין חלומות הילדות של מטילדה לבין מציאות חייה בפועל.
האירוניה מתפתחת כאשר הגשמת חלום הילדות של מטילדה, ולו לערב אחד של זוהר, עולה לה בשנים ארוכות של עבודה קשה.
הטרגדיה נעוצה בחוסר יכולתה להתפשר במציאות חייה וניסיונה להתחזות לדמות אחרת גובה ממנה מחיר יקר.
כל העמל היה מיותר והיה נמנע לו רק סיפרה את האמת לחברתה.
במהלך השנים נעשו עיבודים קולנועיים וטלוויזיוניים רבים לסיפור והם:
1909: המחרוזת , ארצות הברית, ד.וו גריפית'.
1915: מחרוזת הפנינים , ארצות הברית, פ.
1921: מחרוזת היהלומים , בריטניה, דניסון קליפט.
1925: מחרוזת היהלומים (, פין-יין: yīchuàn zhēnzhū) סין, לִי דְזְיוּאַן.
1949: מחרוזת היהלומים , ארצות הברית, סוביי מרטין.
1952: המחרוזת (צרפתית: La Parure), צרפת, אנדרה מישל.
1957: המחרוזת (צרפתית: La Parure), צרפת, ר.
1961: המחרוזת (צרפתית: La Parure), צרפת, קרלו רים (30 דקות).
1967: התכשיט (שוודית: Smycket), שוודיה, גוסטב מולאנדר.
2007: המחרוזת (צרפתית: La Parure), צרפת, קלוד שברול.
2021: בסדרה "צפוף" נעשה מחווה לסיפור המחרוזת.
"העדי", בתוך: גואי די מופסן, ספורים: העדי, תוחלת, החכיר, תרגם מצרפתית א.ל.
יעקבוביץ, ורשה: לפיד (ביבליותיקה אוניברסלית), תרפ"א.
"המחרוזת", בתוך: דב קמחי (עורך), מבחר הספור העולמי, תל אביב: י' שרברק, [תש"ח].
"ענק היהלומים", בתוך: גי דה מופאסאן, אהבות, תל אביב: עמיחי (מועדון הרומן המובחר), 1969, עמ' 228–238.
"העדי", בתוך: גי דה מופאסן, הירושה: מבחר סיפורים, מצרפתית: חיה ומיכאל אדם, תל אביב: אור עם, תשמ"ב 1982, עמ' 65–73.
"המחרוזת", בתוך: גי דה מופסן, יופי שאין לו תכלית, מצרפתית: רמה איילון, עורכת התרגום: רחל פן, תל אביב: פן הוצאה לאור; מרכז הספר והספריות בסיוע משרד התרבות והספורט, ספרי חמד, ידיעות אחרונות (המפעל לתרגום ספרי מופת), 2016.
המחפשים (הסרצ'רז, באנגלית: The Searchers) היא להקת רוק בריטית מהעיר ליברפול שפעלה בתחילת שנות ה-60.
הלהקה הוקמה בשנת 1960 על ידי ג'ון מקנלי עם חבריו מייק פנדר וכריס קרטיס, אליהם הצטרף הזמר טוני ג'קסון.
שם הלהקה נלקח מהמערבון של ג'ון פורד המחפשים בכיכובו של ג'ון ויין.
הלהיט הראשון של הלהקה בחברת Pye היה Sweets for my sweet שבמקור הושר על ידי הלהקה האמריקאית הדריפטרס.
הלהיט הבא Sugar and spice נכתב על ידי המפיק שלהם טוני האץ'.
להיט ענק שלישי היה Needles and Pins שנכתב על ידי ג'ק ניצ'ה וסוני בונו עבור ג'קי דה-שנון ואחריו הלהיט Don't throw your love away של השירלס והלהיט Someday we're gonna love again של ברברה לואיס.
להיט כיסוי נוסף של ג'קי דה-שנון היה When you walk in the room.
בשנת 1964 עזב טוני ג'קסון את הלהקה, פרנק אלן הצטרף במקומו ומייק פנדר הפך לסולן.
להיט מתוך תקליט EP של הלהקה משנת 1965 Love potion #9, במקור של הקלוברס, הצליח כסינגל במצעד בארצות הברית.
לקראת סוף שנת 1967 דעכה הלהקה.
במשך 6 שנים הקליטה בחברות Liberty ו-תקליטי RCA אך ללא הצלחה.
בתחילת שנות השמונים החיה ג'ון מקנלי מחדש את הלהקה שקיבלה חוזה הקלטה בחברת Sire, אך לא חזרה למצעדים.
הלהקה מקליטה ומופיעה עד היום.
המחפשים הוא מערבון אפי משנת 1956 שביים ג'ון פורד.
הוא מספר את סיפורו של איתן אדוארדס, זאב בודד בגיל העמידה וחייל יוצא מלחמת האזרחים האמריקנית, בכיכובו של ג'ון ויין.
הסרט הוא ככל הנראה עיבוד של פרנק ס.
נוגנט לרומן פרי עטו של אלן לה מיי, על אף שמבקרים רבים קובעים נחרצות כי הוא מבוסס למעשה על סיפורה של סינתיה פרקר.
דן שניידר כתב בסקירת ה-DVD משנת 2007 של הסרט כי "הסיפור האמיתי קיבל השראה מחטיפתה האמיתית בשנת 1836 של סינתיה אן פרקר הצעירה (אימו של צ'יף שבט הקומאנצ'י קואנה פרקר) על ידי לוחמים קומאנצ'ים שפשטו על בית משפחתה.
לאחר חצי מאה משפחתה השיבה אותה.
ה'תקרית' הזו היוותה השראה לסיפורים, ספרים ואפילו שירים, אולם אף אחד מהם אינו טוב כמו המחפשים למרות מגרעותיו הרבות".
הסרט הוא רב השפעה עד מאוד, עורר השראה למערבונים ואף לדרמות, מדע בדיוני ואפילו סרטי בוליווד.
סצנות רבות צולמו במוניומנט ואלי שביוטה.
סצנות נוספות צולמו במקסיקן האט שביוטה ובקניון ברונסון שבפארק גריפית, שבלוס אנג'לס.
הסרט, שזכה להצלחה מסחרית צנועה עם הפצתו הראשונית ב-1956, לא נחשב מיד כקלאסיקה.
אולם הזמן היטיב עמו, והוא נחשב בדרך כלל לא רק כמערבון הטוב ביותר של כל הזמנים, כי אם כאחד הסרטים הטובים ביותר של כל הזמנים.
השנה היא 1868, איתן אדוארדס שב ממלחמת האזרחים האמריקנית, שם הוא לחם עבור הקונפדרציה, לבית אחיו בטקסס הכפרית.
איש אינו יודע מה עבר עליו בשלוש השנים האחרונות (מאז סיום המלחמה), אולם למרות רמזים שאיתן עשה מעשים נלוזים, איש אינו שואל, על אף שהסרן המקומי של הריינג'רס, סרן קלייטון, (שהוא גם משמש כמטיף במקום) מציין בקדרות "אתה מתאים לתיאורים רבים" (על פוסטרים של אנשים מבוקשים).
זמן קצר לאחר שובו, בפשיטה של שבט הקומאנצ'י הורגים את אחיו וגיסתו, אחיינו מת, ושתי אחייניותיו נחטפות, האחוזה המשפחתית עולה באש.
איתן רודף אחרי הקומאנצ'י על מנת להציל את הנערות, זאת בסיוע של בנו המאומץ של אחיו מרטין פאולי (ג'פרי האנטר) שהוא אינדיאני בחלקו ולבן בחלקו.
מבקרים רבים טוענים שישנו גורם רב עוצמה בסרט, אף על פי שאינו מובע במילים בעלילה,.
לפי דעה זו, מהרגע שאיתן אדוארדס מגיח בסצנת הפתיחה, הוא מאוהב בבירור באשת אחיו מרתה.
האהבה הזו (הדדית, כפי שמבחין סרן קלייטון כשמרתה אוחזת במעילו של איתן) מניעה את איתן כבר מההתחלה הן לעבר הצלה והן לעבר נקמה.
לפי מבקרים אלו זהו המניע המרכזי המתווה את התנהגות הדמות הראשית בסרט במונחים של פעולה דרמטית.
מפתיע הדבר ששום מילה המרמזת על כך אינה מוחלפת בין השניים המרמזת על מערכת יחסים זו ומדובר בזרמים תת-קרקעיים המתווים את העלילה.
כל התייחסות ליחסים אלו היא חזותית.
איתן מוצא במהרה את גופתה חסרת רוח החיים של הנערה הבכורה לוסי, וארוסה של לוסי נהרג במאמץ חסר תוחלת לנקום את מותה.
איתן ומרטין ממשיכים לתור אחר הנערה האחרת דבי, חיפוש שנמשך חמש שנים תמימות לאחר מכן.
במהלך זמן זה היא מתבגרת ונישאת לסקאר (הנרי ברנדון), ראש שבט הנבייקה של הקומאנצ'י.
סקאר מוצג כדמות המראה של איתן, מעברו השני של השסע התרבותי.
הוא מתעב לבנים בכל המובנים שאיתן שונא אינדיאנים.
ברגע שאיתן נוכח לדעת בדבר מערכת היחסים שנרקמה בין דבי לסקאר, מתחולל בו שינוי.
הוא אינו רוצה עוד להציל את דבי, כי אם להרוג אותה, בהאמינו כי להיות אישה אינדיאנית הוא דבר הגרוע ממוות.
מרטין מנסה למנוע מבעד איתן מלהרוג את הנערה.
לבסוף מרטין, איתן והטקסס ריינג'ר מוצאים את דבי.
מרטין הורג את סקאר ואיתן מקרקף אותו.
מרטין מנסה למנוע מאיתן להרוג את דבי, אולם איתן הוא זה שנוכח לדעת עד כמה הוא היה קרוב לעשות צעד טרגי.
במקום להרוג את דבי הוא מרים אותה בזרועותיו, בדיוק כפי שהיה עושה בהיותה ילדה.
איתן מביא את דבי למקום מבטחים בו נמצאים חבריו ואז מסתלק משם.
הסרט, שנפתח עם צילום זהה בפתח, חושף באיטיות צלליות מאחורי גיבור הסרט ומסתיים בצורה דומה.
בסיום, גיבורי הסרט נכנסים בחזרה אל תוך הפתח, שנסגר לפני כותרות הקרדיטים בסיום, ומותיר את איתן בחוץ ביום המואר.
רבים סוברים שהסיפור של גרסת הרומן המקורית של המחפשים קיבל השראה מחטיפתה של סינתיה אן פרקר בת התשע, בשנת 1863 על ידי לוחמי קומאנצ'י שפשטו על בית משפחתה במצודת פרקר.
היא שהתה עשרים וחמש שנים עם הקומאנצ'ים, נישאה לצ'יף מלחמה והולידה שלושה ילדים, ולבסוף "ניצלה", בניגוד לרצונה, על ידי דודה, איש טקסס, החוואי ג'יימס וו.
פרקר, שבילה חלק גדול מחייו ומהונו במה שנהפך לחיפוש אחוז אמוק אחריה.
הדבר בהחלט תואם את האובססיה של איתן בסרט בחפשו אחר אחייניתו, כפי שפרקר חיפש אחר סינתיה.
בנוסף לכך, "הצלתה" של סינתיה אן על ידי פרקר במהלך ההתקפה על הכפר שבו היא חיה, משקפת בקירוב את הצלתה של דבי במהלך התקפת החוואי על הכפר של סקאר.
הסופר אלן לה מאי (1899-1964) חקר לצורך עבודתו על הרומן שישים וארבעה מקרים משלהי המאה ה-19, בהם נחטפו ילדים בטקסס.
מחקרו שנותר באוניברסיטת לוס אנג'לס, מראה שרק מודל אחד תואם לדמות המחפשת אחר קרובים אבודים.
היה זה בריט ג'ונסון, עגלון אפריקני-אמריקני.
בעוד שלמראית עין הספר הוא מקור הסרט, הרי שהעובדות על חטיפתה של סינתיה אן פרקר, חיפושה של דודה אחריה, והטבח ש"הציל" אותה, מתאימים הרבה יותר לסרט מאשר הכופר שדרש בריט ג'ונסון עבור משפחתו.
הדבר צוין על ידי מבקרים רבים, בכללם דן שניידר.
בהחלט, הסרט משקף את המקרה של סינתיה אן, בעוד שיש לו מעט מן המשותף עם מעשה הגבורה של בריט ג'ונסון, שהשיב לעצמו בכסף את אשתו ואת משפחתו.
בשנת 1864 נשבו אשתו של ג'ונסון ושני ילדיו על ידי קבוצה של קיווה וקומאנצ'י, בפשיטה על אלם קריק, במחוז יאנג שבטקסס.
שנים לאחר מכן פדה ג'ונסון את משפחתו מהקומאנצ'ים בתמורה לשבעה סוסי פוני.
לאחר זאת הוא המשיך לחפש אחר שבויים נוספים, תוך שהוא מתשאל בעמדות צבאיות, נוכח במועצות אינדיאנים ומבקר בכפרי קומאנצ'ים.
הוא לקח על עצמו את כל המשימות הללו בהתנדבות ומעולם לא דרש כל תשלום.
ג'ונסון היה אחד מהאנשים הפרטיים הבודדים שנחלו הצלחה בפדיון שבויים; רובם בסיועם של סוכנים פדרליים אינדיאניים שעבדו יחד עם צ'יפים ידידותיים.
על אף שכמה היסטוריונים פוטרים את סיפורו של ג'ונסון כאגדה ותו לא, הרי שמספר עדי ראייה מאמתים זאת.
הוא נהרג בידי הקיווה בנושאו מטען ב-1871.
הסרט סוטה בכל מרכיבי המפתח מהרומן של לה מאי ותואם כמעט בכל הנקודות העיקריות את הטרגדיה האמיתית של סינתיה אן פרקר.
כאמור, רק אחת מן הדמויות של לה מאי, בריט ג'ונסון, התקרבה במידה מועטה לעלילת הסרט והוא השיב לעצמו את אשתו וילדיו מהקומאנצ'י תמורת כופר של שבעה פונים ולא הציל אותם בכוח.
על אף שמעולם לא הודו בכך, הסגה של פרקר תואמת לעלילת הסרט בכל פרט, מלבד שניים: משך הזמן שהנערה שהתה בשבי והעובדה שבחיים האמיתיים היו לה ילדים מהצ'יף, בעוד שבסרט אין לה.
פורד עשה מאמץ בסרט לבחון את סוגיות הגזענות ורצח העם של הילידים האמריקניים.
סרטו של פורד לא היה הראשון שעשה זאת, גם לא המלוטש ביותר, אולם הוא היה יוצא דופן (במיוחד עבור דורות מאוחרים יותר) בבוטותה של גישה זו כלפי הגזענות.
בחינתו של פורד את הגזענות פותחת בגזענותו של הגיבור (ה"גיבור" הזה כלל אינו שגרתי).
איתן אדוארדס שונא למעשה כל אחד, אולם הוא חדור שנאה מיוחדת לאינדיאנים.
עמנואל לוי אמר: "זהו ניסיון נדיר להתמודד בצורה ישירה בבעיה של שורשי הגזענות בחיים האמריקניים".
הסרט התפתח בהתמדה לאורך השנים, או שראייתנו אותו התפתחה, ככל שאנשים רבים יותר נאותו כחברה לבחון את היחס הנוראי שזכו לו הילידים האמריקנים מצד התרבות הלבנה.
רוג'ר איברט אמר בניתוח קודר של הסרט: "במחפשים אני סבור שפורד ניסה באופן לא מושלם, אפילו עצבני, לתאר את הגזענות שהצדיקה רצח עם".
מעט מאוד סרטים נסקרו ונותחו כמו המחפשים.
הפרשנות הביקורתית של המחפשים משתרעת מלהחזיק בו כסרט פורץ דרך בניסיונו להתייחס לבעיית הגזענות באמריקה (רוג'ר איברט) לגינוי בוטה של הסרט כניסיון כושל ומתנשא לבחון מה באמת קרה לילידים אמריקנים, ומדוע (דן שניידר).
ג'ון פורד מספר בראיונות שנתן על מחויבותו החזקה לספר את סבלם של הילידים האמריקנים, והדרך שבה החברה הלבנה רמסה את תרבותם והשליכה אותם הצידה.
עבודתו פורצת הדרך המחפשים הייתה ניסיון לבחון כיצד הסבל הזה מתרחש וכיצד הגזענות התפתחה לכדי רצח עם.
על אף שמבקרים וחוקרים אקדמיים השתמשו בסרט לבחינת התרבות והמנהגים החברתיים של ארצות הברית וחלוקים ביניהם בדברים רבים, הרי ישנה תמימות דעים שגיבור הסרט איתן אדוארדס הוא גזען ארסי, צ'יף ציקאטריש (סקאר), דמות המראה האינדיאני שלו הוא מלא זעם בדיוק כמו אדוארדס, ומתעב לבנים בדיוק כמו שאדוארדס מתעב אינדיאנים.
גזענות ושנאה כתירוץ לאלימות ומוות הם נושאים מובהקים העוברים כחוט השני לכל אורך 'המחפשים'.
נושא נישואי התערובת אף הוא סוגיה יסודית המתגלגלת לאורך הסרט.
איתן חוזר ואומר כי הוא יעדיף להרוג את אחייניתו מאשר לתת לה לחיות ביחד "עם שפן".
הוא אומר "חיים עם הקומאנצ'י אינם חיים".
אפילו אחת הדמויות העדינות ביותר בסרט, ורה מילס לורי, אומרת למרטין כשהוא מסביר מדוע עליו להגן על אחותו המאומצת "איתן ישים כדור בראש שלה.
אני אומרת לך שמרתה הייתה רוצה שהוא יעשה זאת".
ההתפרצות הזו מבהירה שאפילו הדמויות העדינות ביותר למראית עין, נגועות לחלוטין בגזענות מפחד נישואי התערובת.
מאלף הדבר לשים לב שפורד עשה בסרט זה ניסיון להתמודד עם נושאים ורעיונות שהיו די שנויים במחלוקת באותה תקופה באמריקה.
מילותיו שלו מסבירות מה הוא ניסה לעשות, בראיון משנת 1964 בקוסמופוליטן הוא אומר:
"יש נכונות בהאשמה שהאינדיאנים לא תוארו באופן מדויק או הוגן במערבונים, אולם שוב, האשמה זו נגועה בהכללה רחבה ולעיתים אינה הוגנת.
האינדיאנים לא קיבלו בברכה את האדם הלבן...
אם הוא קיבל טיפול לא הוגן על ידי מערבים בסרטים, זהו לרוע המזל, אירע גם לעיתים תכופות בחיים האמיתיים.
היו הרבה דעות קדומות במערב."
בסיפורה של סינתיה פרקר, שמבקרים כה רבים סוברים כי הוא העניק השראה מהחיים האמיתיים לסרט, הוא מאלף.
"הצלתה" כביכול בהתקפה על קבוצת האינדיאנים זהה למעשה לזו שמוקרנת בסרט, היא מרעיבה עצמה למוות כשקרוביה הלבנים מסרבים לתת לה למצוא את בנה היחיד ששרד.
עד לעצם היום הזה נחשבת "הצלתה" כ"ניצחון" במלחמות עם האינדיאנים.
אכן, ניתן ללמוד הרבה מדיווחו של סול רוס על "הקרב" שבו הוא שבה מחדש את סינתיה פרקר, לאחר שהוא הרג ללא הבחנה את הנשים והילדים, הוא מדווח (בספר "הרס האינדיאנים" שכתב ג.
"ניצחון כה משמעותי מעולם לא הושג קודם לכן על הקומאנצ'ים אמיצי הלב, מאז אותו יום הרה גורל בדצמבר 1860 הם לא עשו כל ניסיון צבאי להשיב את תהילתם במסעי מלחמה מפוארים כמו בעבר.
בסכמו את ההשפעה החברתית של הסרט אומר ארתור אקשטין:
"'המחפשים' ניקר במוחם של הרבה במאים, מבקרים ומלומדים, באופן שלא היו שכיח אפילו עבור אוהבי הקולנוע הגדולים...
המחפשים הוא אחד מאותם סרטים נדירים החושפים טפח חדש עם כל צפייה מחודשת בו...
הסרט הוא כה עמוס במשמעויות, שהדרך היחידה להבינו היא להאט את זמן ההקרנה לתקופה בת חמש שנים בו התרחש".
ג'ון ויין: איתן אדוארדס; ויין לוהק אולי לתפקידו הקשה ביותר כחייל משוחרר ממלחמת האזרחים שהוא גזען קשה ששונא בפירוש כל אחד - אבל אינדיאנים במיוחד.
לאחר שהוא מגלה שאחייניתו דבי שכבה עם אינדיאני הוא מתכוון להרוג אותה.
ג'פרי האנטר: מרטין פאולי; בנו המאומץ של אחיו של אדוארדס, אינדיאני חלקית, ולוקח חלק בחיפושים עם דודו אדוארדס על מנת להציל את אחותו המאומצת מידי הקומאנצ'ים, ולאחר מכן, מאיתן.
ורה מיילס: לורי יורגנסן; אהובתו של פאולי, היא מקבלת מכתב אחד בלבד ממנו בפרק זמן של חמש שנים.
וורד בונד: האב סרן סמואל ג'ונסטון קלייטון; מטיף וסרן של טקסס ריינג'ר המציין שאדוארדס "תואם לתיאורים רבים" בפוסטר מבוקש.
נטלי ווד: דבי אדוארדס (המבוגרת); אחייניתו של איתן אדוארדס, שנחטפה על ידי הקומאנצ'ים כשהייתה ילדה, היא נישאה לצ'יף סקאר כשהיא גדלה - ופורד מעולם לא הבהיר אם היא בחרה להינשא או אולצה לכך.
לנה ווד, אחותה הצעירה של נטלי ווד משחקת את דבי בהיותה ילדה.
ג'ון קואלן: לארס יורגנסן; היה מהגר סקנדינבי ואביה של לורי.
אוליב קרי מרת יורגנסן; אשתו ילידת אמריקה של לארס ואימה של לורי.
הנרי ברנדון: צ'יף ציקטריס (סקאר), שף שבט הנבאייקה של הקומאנצ'י; הוא היה חוטפן של הנערות.
קן קרטיס: קאובוי כסיל שהתכוון לשאת את לורי ג'ורגנסן.
הרי קרי הבן: בראד יורגנסן; מאורס לאחותו הבכורה של אדוארדס.
אנטוניו מורנו: אמיליו פיגרואה; קומאנצ'י הוא מוביל את איתן אדוארדס לסקאר.
הנק וורדן: משה הרפר; רועה בקר מטורף למחצה שמסייע לאתר את דבי.
בולה ארצ'ולטה: אווז פרא מעופף בשמי הלילה (לוק); אישה אינדיאנית שנישאה למרטין.
פורד רצה במקור ללהק את פס פרקר, שהופעתו כדיוי קרוקט בטלוויזיה הפכה אותו לכוכב גדול, עבור התפקיד של ג'פרי האנטר אולם וולט דיסני, שפרקר היה עימם בחוזה, סירבו להיתיר זאת, לפי הראיון המצולם עם פרקר בארכיב הטלוויזיה האמריקאי.
פרקר ציין שזו הייתה ההחמצה הגדולה ביותר בקריירה שלו.
הסרט המחפשים הופק במקור על ידי סי.
ויטני ובוים בידי ג'ון פורד והופץ על ידי האחים וורנר.
בסרט מככב ג'ון ויין, שהיה השחקן היחידי אותו ייעד הבמאי עבור התפקיד.
פורד התכוון כבר מההתחלה ליצור סרט שלא נעשה עד אז בהוליווד.
ויין שיחק כבר קודם לכן דמויות מחוץ לחוק (כמו רינגו קיד ב-Stagecoach), אולם אף אחד מהם לא היה פסיכוטי גבולי כמו איתן אדוארדס.
- אדוארדס נראה מרחף או על סף התמוטטות כללית.
ג'ונתן לטם אומר על גילום דמותו של ויין את אדוארדס שהוא היה "מתייסר ומייסר...
זעמו צודק ומכוער, בד בבד ממורמר ביותר".
גזענותו ושנאתו הן כה גלויות שהן חורכות את הצופה, ולזה פורד התכוון.
תגובותיו מבהירות שהוא התכוון לשרטט את דיוקנה של אמריקה הלבנה, שמובילה למעשה לרצח עם כנגד הילידים האמריקנים.
לטם אף כותב אודות צפייתו הראשונה במחפשים: "האם אין מערבונים אמורים להיות פשוטים ?
סרט זה הוא הכול פרט לכך, הוא עשיר ושופע סימנים לבאות."
על אף שהסרט אמור היה להיות ממוקם בעיקר בקומנצ'רה, מכורתם האגדית של הקומאנצ'ים, רובו נטוע בעמקים (לאנו אסטקדו) של צפון-מערב טקסס, הוא צולם למעשה במוניומנט ואלי שביוטה.
ובקניון ברונסון בפארק גריפית, שבלוס אנג'לס.
הסרט היה אחד הראשונים שצולמו בטכניקות המסך הרחב של Vistavision.
הסרט הוגדר כ"בעל חשיבות תרבותית" על ידי ספריית הקונגרס של ארצות הברית ונבחר לשימור בידי ארכיב הסרטים הלאומי האמריקני.
במשאל הסרטים הטובים ביותר של Sight & Sound הוא נבחר פעמיים בעשיריה הראשונה (1992, 2012) ופעמיים בעשיריה השנייה (1972, 2002).
בשנת 2007 נכלל הסרט במקום השנים עשר ברשימת מאה הסרטים האמריקאיים הטובים ביותר של מכון הסרטים האמריקאי.
כתב העת אנטרטיינמנט ויקלי דירג את המחפשים במקום השלושה-עשר ברשימת הסרטים הטובים ביותר של כל הזמנים, כמו גם המערבונים הטובים ביותר של כל הזמנים.
המחפשים אהוב על מרטין סקורסזה, ג'ורג' לוקאס, סטיבן ספילברג, רמש סיפי, ג'יימס רוברט בייקר וג'ון מיליוס.
המחפשים השפיע על סרטים רבים ושונים כמו נהג מונית, מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה, רוקד עם זאבים, 'כרך למבוגרים בלבד', להציל את טוראי ריאן, ואפוקליפסה עכשיו.
דייוויד לין צפה בסרט שוב ושוב במסגרת הכנותיו לסרט לורנס איש ערב (סרט) (1962), על מנת שיסייע לו להבין כיצד יש לצלם נוף.
כניסתו של איתן אדוארדס ב'המחפשים' מבעד לערבה הרחבה מהדהדת בבהירות בכניסתו דרך המדבר של השריף עלי ב'לורנס איש ערב'.
סרג'ו לאונה, מעריץ של פורד, ציין את 'המחפשים' כאחד הסרטים האהובים עליו והתייחס לו בסצנת מפתח בסרט היו זמנים במערב (1968).
הייתה התייחסות לסרט בסצנה זהה בסרט הבוליוודי Sholay.
ניתן לראות גם את השפעת הסרט על ג'ורג' לוקאס, בסרטי מלחמת הכוכבים.
לדוגמה במלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה, שריפת ביתו של לוק סקייווקר, מקבילה חזותית וסיפורית לשריפת בית האחוזה ב'המחפשים'; גם הצילומים של מנהרתו של אובי ואן קנובי (כשלוק פוגש בו לראשונה), תואמת באופן ישיר לתמונות של איחודו של איתן אדוארדס עם אחייניתו דבי.
מובאה ישירה אחרת מגיעה במלחמת הכוכבים - פרק 2: מתקפת המשובטים.
בסצנה שבה אנקין סקייווקר נכנס לכפר של אנשי החול.
בנוסעו לקרב ביחד עם חיילי הרפובליקה.
מוזיקת החצוצרות מעוררת האימה משקפת שימוש כזה באפוקליפסה עכשיו.
פרק הסיום של הסדרה שובר שורות שאב השראה מסיום "המחפשים", כך לפני יוצר הסדרה וינס גיליגן.
סרט אחר, כמו Dominion: Prequel to the Exorcist, המתייחס לסצנת הסיום של 'המחפשים'.
בסוגה אחרת, בספרות, הרומן פרי עטו של ג'ונתן לטם 'נערה בנוף' מציין את הסרט כמקור ההשראה שלו.
אמרת הכנף של ג'ון ויין בסרט: "That'll be the day", עוררה בבאדי הולי השראה לכתוב את שירו הלהיט, הנושא אותו שם.
המחסל הוא דמות עתידנית בדיונית שהגה ג'יימס קמרון וגולמה על ידי ארנולד שוורצנגר בשלושת הסרטים הראשונים ובשני הסרטים האחרונים בסדרת "שליחות קטלנית".
המחסל הוא סייבורג בעל מראה אנושי הניתן לתכנות ומשמש כיחידת חיסול והשמדה עצמאית.
המחסל הופיע לראשונה בשנת 1984 בסרט הנושא את שם הדמות ותורגם לעברית כ"שליחות קטלנית".
בסרט הראשון הופיע רק מחסל אחד מדגם T-800 שגולם על ידי שוורצנגר.
בסרטי ההמשך מגלם שוורצנגר מחסל T-800 הנאבק במחסלים מדגמים מתקדמים יותר.
בשני הסרטים הראשונים מגלם שוורצנגר מחסל שונה, אך זהה מבחינה חיצונית.
בעולם שנוצר על ידי קמרון מחסלים מאותו הדגם חולקים את אותן התכונות, דבר המאפשר לשוורצנגר לגלם מספר מחסלים.
בשלושת הסרטים הראשונים בסדרה המחסל מושמד או משמיד את עצמו בסוף הסרט, בסרט הרביעי - שליחות קטלנית: התעוררות המחסל מופיע לדקות בודדות בלבד, בסופן הוא מושמד ובסרט החמישי, שליחות קטלנית: ג'נסיס מופיעים שני מחסלים, אשר אחד מהם משמיד את השני ונותר פעיל בעצמו בסיום הסרט.
המחסל בנוי מרקמת תאים חיה על־גבי שלד מתכתי, כאשר מטרת רקמת התאים היא להסוות את המחסל כבן־אנוש (וגם לאפשר לו לערוך מסע בזמן).
המחסל אינו חש כאב בעת פגיעה ברקמת התאים, ולמעשה הוא חסר רגשות לחלוטין.
מוחו של המחסל הוא מחשב עם בינה מלאכותית המסוגל ללמוד, וזאת כדי להיות מכונת הרג משוכללת יותר, בעלת יכולת הסתגלות למצבים משתנים.
בסופו של הסרט השני בסדרה, מחשב זה מצליח ללמוד אף מהם רגשות.
המחסל אמנם מסוגל ללמוד ואף להבין רגשות, אך אינו מסוגל להרגיש.
כך למשל, בסופו של הסרט השני אומר המחסל: "אני מבין למה אתה בוכה, אך זה משהו שלעולם לא אצליח לעשות".
עם ההצלחה של הסרט הראשון ובמיוחד של סרט ההמשך, הפכה דמות המחסל לדמות מוכרת ונערצת על ידי רבים.
ההצלחה הייתה כה גדולה עד ששוורצנגר הפך לשחקן המזוהה כמעט בלעדית עם דמות המחסל וזאת למרות העובדה שגילם דמויות רבות אחרות.
את הפרסום הרב לה זכתה דמות המחסל ניתן אולי לזקוף לזכות העובדה שבשנות ה־80 ובתחילת שנות ה־90, השנים בהן יצאו שני הסרטים הראשונים בסדרה, המחשבים החלו לצבור פופולריות.
עם החדירה המהירה של המחשב האישי לבתים הפרטיים, רבים החלו לחשוש שמא המחשבים יתפתחו בצורה מהירה מדי ויפנו נגד המין האנושי.
חששות אלה, יחד עם הפחד ממלחמה בעולם הדו-קוטבי של תקופת יציאת הסרט הראשון תרמו ללא ספק לפופולריות הרבה של הסרט יחד עם גיבוריו.
הפופולריות הרבה של דמות המחסל באה לידי ביטוי בהכללתו ברשימת 100 הגיבורים והנבלים החשובים ביותר בהיסטוריה של הקולנוע.
רשימה זו נוצרה בשנת 2003 על ידי מכון הסרטים האמריקאי (AFI), ודמות המחסל היא הדמות היחידה המופיעה הן ברשימת הנבלים והן ברשימת הגיבורים.
שתי ההופעות הן של המחסל מהסרט הראשון שנבחר למקום ה-22 ברשימת הנבלים ושל המחסל המתוכנת מחדש מהסרט השני שנבחר למקום ה-48 ברשימת הגיבורים.
המחלקה ללימודי קולנוע וטלוויזיה במדרשה-פקולטה לאמנויות שבמכללה האקדמית בית ברל נוסדה בשנת 1997, ביוזמתו של ד"ר הנרי אונגר.
דרכה האמנותית וחזונה הקולנועי הותוו על ידי הבמאי והמפיק רפי בוקאי.
מאז שנת 2007, עומדת בראש המחלקה המפיקה והבמאית נעמי בן נתן שחורי.
המחלקה נמצאת בקמפוס המדרשה בקלמניה, והסטודנטים הלומדים בה נחשפים לכל תחומי האמנות (אמנות פלסטית, צילום, וידאו ארט ומדיה דיגיטלית), תוך קיום דיאלוג ושיתופי פעולה עם סטודנטים ממחלקות אחרות.
בספטמבר 2009, העניקה המועצה להשכלה גבוהה הסמכה למחלקה לקולנוע לפתיחת מסלול ללימודי קולנוע לתואר ראשון, B.Ed, הכולל תעודת הוראה.
בראש המסלול האקדמי עומד ד"ר בני בן דוד.
בספטמבר 2012, העניקה המועצה להשכלה גבוהה הסמכה למחלקה לקולנוע להענקת תואר B.Ed.F.A - Bachelor of Education Fine Arts.
תואר ראשון זה מעניק תעודת הוראה במסלול רב-גילאי: חינוך יסודי, חט"ב ותיכון.
הלימודים במחלקה לקולנוע נמשכים ארבע שנים והם כוללים תחומים רבים: מיומנויות בכתיבה, בימוי, צילום, עריכה, לימודים תאורטיים בתחום הקולנוע ובתחומי תולדות האמנות, הספרות והפילוסופיה.
בנוסף לקורסים השנתיים מתקיימות במחלקה סדנאות בנושאים אלו, המועברות על ידי יוצרים מישראל ואנשי קולנוע בולטים מהעולם.
סדנאות אינטנסיביות בבימוי שחקנים מתקיימות מדי שנה בשיתוף עם תלמידי הסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין.
באמצעות הרצאות אורח של יוצרים בקולנוע הישראלי ומפגשים עם גורמים בתעשיית הקולנוע, בקרנות ובאיגודים המקצועיים נחשפים הסטודנטים לנעשה בתחום הקולנוע בישראל.
המחלקה מציעה גם מסלולים נוספים:
תוכנית להכשרת אקדמאים להוראת קולנוע - תוכנית מואצת לבעלי תואר ראשון בקולנוע לקראת תעודת הוראה רב-גילית בקולנוע לכיתות א' עד י"ב.
לימודי תעודה בקולנוע - מסלול שמקנה יכולות לעשייה קולנועית בתחום העלילתי והתיעודי.
סרטי הגמר של בוגרי המחלקה נחשפים מדי שנה בפני אנשי תעשיית הקולנוע והטלוויזיה בהקרנות ה-Cine Forte בסינמטק תל אביב, סינמטק חיפה וסינמטק ירושלים.
אירוע ההקרנות המרכזי של המחלקה Cine Forte מארח מדי שנה בית ספר מוביל לקולנוע בעולם תוך הקרנת מבחר סרטי בית הספר ובנוכחות אורחים מבית הספר במסגרת Cine Forte Intl.
סרטי המחלקה מוקרנים מדי שנה בפסטיבלים שונים ברחבי העולם וזוכים בפרסים שונים.
בשנת 2009 נערכו רטרוספקטיבות לסרטי המחלקה בפסטיבל הסרטים בציריך, פסטיבל סירקוס בארצות הברית וברומא.
בשנת 2010 תורגם מבחר מסרטי המחלקה לצרפתית ונערכו רטרוספקטיבות לסרטי המחלקה בפסטיבל הישראלי בפריז ( מרץ 2010), ב־judaicine במרסיי ובליאון.
שלושה מסרטי המחלקה, רגילה, רכבות במדבר וג'ואנה, נבחרו להקרנה בפסטיבל camerimage פולין, שלוש שנים ברציפות נבחר סרט המחלקה לפסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן וסטודנט מהמחלקה נבחר להיות אחד השופטים בפסטיבל זה.
שנה שנייה ברציפות זכה סרט המחלקה בפרס ראשון בפסטיבל היהודי בנאשוויל.
אסף סבן, בוגר המחלקה זכה עם סרטו "רגילה" בפרס ראשון בתחרות הישראלית של פסטיבל סרטי הסטודנטים הבינלאומי ה-22 בתל אביב, ובאותה תחרות זכתה גם רוני קידר עם סרטה "זנב" בפרס היוצר המבטיח.
סרט הגמר התיעורי "האני" של בוגר המחלקה, עדי הראל, זכה בפרס ראשון בתחרות הסטודנטים בדוקאביב 2011.
הסרט "מעבר לחלון" בבימויה של חן שומוביץ זכה בפרס הסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע קווירי בברלין ובמומבאי, והוקרן עד כה בלמעלה מ-40 פסטיבלים ברחבי העולם.
הסרט "יום הולדת" בבימויו של זוהר קמינסקי זיכה ב-2014 את העורכת סיון בן ארי בפרס העריכה בפסטיבל הסטודנטים הבינלאומי של תל אביב.
הסרט "אחרי מותי" של ארי גיטלבנד זכה בפרס ראשון בפסטיבל הסרטים הקצרים בדרזדן, גרמניה.
הסרט "משחק ילדים" בבימויו של אלעד פרימו זכה בפרס Perpetuum Adversi במינסק, בלארוס נבחר על ידי אמיר קוסטוריצה לפסטיבל ב-Kustendorf בנוכחות הבמאי והוקרן בפסטיבלים נוספים בעולם.
קמפוס המדרשה בקלמניה, נמצא באתר היסטורי שמור סמוך לבית ברל, צפונית לעיר כפר סבא.
הקמפוס מצויד במועדון ספורט, ספריה מרכזית המכילה 140,000 כותרים ומעונות העומדים גם לרשות הסטודנטים של המחלקה לקולנוע.
המחנכים הוא סרט גרמני-אוסטרי משנת 2004 של הבמאי הגרמני הנס ויינגרטנר, אשר היה מועמד לפרס דקל הזהב, ומככבים בו דניאל ברוהל ויוליה ינטש.
הסיפור סובב סביב שלושה צעירים אנטי-קפיטליסטים ואנרכיסטים אשר חיים בברלין: יול, החבר שלה פטר, והחבר הכי טוב שלו יאן.
יול היא מלצרית אשר מתקשה לשלם חוב שנוצר עקב זאת שמיליונר שנהג במרצדס בלם בלימה פתאומית, מה שגרם לתאונה והמכונית שלו נהרסה.
ומאחר ששכחה לשלם ביטוח היא נשארה עם חוב של 100 אלף יורו, מה שגרם לה לעזוב את הדירה מאחר שהתקשתה לשלם את שכר הדירה ולעבור לגור עם חברה.
כשפטר יוצא לטיול לברצלונה, יאן מגלה ליול מה הוא ופטר עושים בלילות.
מתברר שיאן ופטר לא מסתפקים בדיבורים, אלא גם פועלים על פי האידאולוגיה האנרכיסטית שלהם.
הם מסתובבים בוואן, מוצאים בתים מנקרי עיניים ועושים עליהם תצפיות, מגלים מה ההרגלים של השוהים בבית ומוצאים את הזמן המתאים, ופורצים לבתים אלו.
הם אינם גונבים דבר, ורק מארגנים מחדש את הריהוט ומשאירים פתק עם המסר: "יש לכם יותר מדי כסף" או "ימי השפע שלכם ספורים", וחותמים "המחנכים".
כשפטר אינו נוכח, יול ויאן יוצאים לפעולה לילית מהסוג שיאן ופטר נוהגים לעשות, ופורצים לביתו של האדם העשיר שיול התנגשה בו במכוניתה וחייבת לו את הכסף.
הפעולה מסתבכת כאשר בעל הבית מפתיע אותם, והשלושה (כולל פטר שמגיע במהרה) מחליטים לחטוף אותו ולברוח אתו הרחק מהעיר על מנת שסודם לא יתגלה.
הם נוסעים לבקתה בלב הנוף ההררי והפסטורלי של גרמניה ומבלים כמה ימים בחברת האיש שחטפו, המתגלה כאדם חביב ואף מספר שבצעירותו, בסוף שנות ה-60, היה אנרכיסט אידאולוגי בעצמו לפני שהתמסד והתעשר.
היחסים עם החטוף אינם יחסי חוטף-חטוף רגילים והוא זוכה ליחס טוב יחסית ואף מנהל ויכוחים פוליטיים ושיחות אידאולוגיות עם שלושת הצעירים מסביב לשולחן האוכל.
במקביל, היחסים בין השלישייה מתערערים כשפטר מגלה (על ידי השבוי שלהם) שהתפתח רומן בין יאן ויול, ומתפתח ריב בין החברים פטר ויאן.
בין השלושה נוצר משולש אהבה והם מחליטים לסמוך על האדם שחטפו, שמבטיח להם, ואף נותן להם הצהרה כתובה בחתימת ידו, שאם יוחזר לביתו ולמשפחתו הוא לא יגלה דבר למשטרה.
סוף הסרט מתרחש חזרה בברלין, כשהשלושה משחררים את החטוף לביתו.
בתפנית מפתיעה מתגלה שהחבורה טעתה כשסמכה על האדם שחטפו, שדיווח עליהם למשטרה.
כאשר מגיע כח משטרתי לביתם, השוטרים אינם מוצאים אותם.
על הקיר באחד החדרים נמצא נייר, ועליו נכתב: ישנם אנשים שאינם משתנים.
לאחר זאת, השלושה נראים במקום מסוים, שבו הם מתכננים פעולה נוספת, והסוף נשאר פתוח ומעורפל, ולא ידוע אם הצליחו ליישם את תכנונם.
המחלקה לענייני חיילים משוחררים היא רשות פדרלית ממשלתית בעלת מערך צבאי למען רווחת החיילים המשוחררים, האחראית לאספקת שירותי בריאות ורווחה עבורם.
ב-2017 תקציבה עמד על 180 מיליארד דולר והעסיקה ב-2016 377,805 עובדים במתקני שיקום ורפואה שונים ברחבי המדינה.
המחלקה אחראית על הפנסיה והענקת שירותי חינוך לילדי החיילים המשוחררים כמו גם לרווחתם אחזקת המרפאות ובתי החולים הצבאיים.
זוהי מחלקה בדרגת משרד ממשלתי, היחידה מסוגה בעולם העוסקת ברווחת חיילים משוחררים, כאשר תפקידים דומים לה במדינות העולם הם מחלקות ייעודיות ולא משרדים ממשלתיים.
המחלקה הוקמה וצורפה לקבינט של ארצות הברית ב-1989. קדם לה מינהל החיילים המשוחררים (Veterans Administration), שהוקם ב-1930.
בראש המחלקה עומד המזכיר לענייני חיילים משוחררים, הממונה על ידי הנשיא בהמלצת הסנאט.
המחלקה מורכבת משלוש מנהלות ראשיות שבראשן עומד תת-מזכיר: