tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מים לבנים הוא סרט קולנוע ניגרי מסוגת דרמת ספורט משנת 2007 בבימויו של איזו אוג'וקוו.
הסרט זכה בארבעה פרסי אקדמיה: פרס הבמאי הטוב יותר, הפסקול הטוב ביותר, התסריט הטוב ביותר, והשחקנית הטובה ביותר וכן היה מועמד ל-12 פרסים נוספים באקדמיה למוזיקה.
הסרט מציג איכויות הפקה ראויות, ומככבים בו או.
יוקג`ה וכוכבת הקולנוע הניגרית ריטה דומיניק.
הסרט מגולל את סיפורו של נער מקופח בניגריה שנתגלה כרץ מוכשר.
מלווין, הוא ילד מנודה מבחינה חברתית, אך מוכשר מבחינה אתלטית.
הוא ננטש על ידי הוריו בגיל אחת עשרה בכפר עם סבתו (ג'וקה סילבה).
מלווין לעיתים קרובות עורך אימוני ריצה במתקני האתלטיקה בכפר של סבתו.
במהלך העלילה מלווין מתאהב בנולה, נערה המתגוררת בכפר של סבתו.
ככל שמלווין מתקדם מבחינה ספורטיבית בקבוצת הריצה הוא מגלה כי הוא צובר יריבים אשר קוראים תיגר על מעמדו בקבוצה.
אתגרים אלו מחריפים כאשר הבחור המהיר ביותר בקבוצה מרגיש מאוים על ידי מלווין.
עשר שנים חולפות, והגבר הצעיר, הבודד והתימהוני תופס את מבטם של שניים.
האחד הוא מאמן נבחרת האתלטיקה שמתאמנת בסביבת הכפר, שמשוכנע שהבחור הצעיר שרץ (כמו פורסט גאמפ) במהירות מסחררת, יכול להשתלב בנבחרתו לקראת אליפות ניגריה.
והשנייה היא אחת הספורטאיות המצטיינות של נבחרת הנשים, אותה מציל מלווין אחרי שהיא נשדדת בלילה.
כוכב נבחרת האתלטיקה המחזר אחרי הספורטאית הופך לאויבו המר של מלווין, כאשר בו זמנית מעמדו כספורטאי וכמאהב מעורער על ידי הצעיר המופנם.
דווקא כשמלווין סוף סוף מתחיל להשתחרר ומתפתח רומן בינו לבין הספורטאית, מתגלים חפציה שנשדדו בפשיטה בביתו.
מים לבנים הם מונח המתאר מים הנוצרים באשד, כאשר זרם שיפוע הנהר נופל מספיק כדי לייצר זרם בועתי, אוורירי ובלתי יציב; המים המוקצפים נראים בצבע לבן.
במונח זה נעשה לעיתים שימוש גם לצורך התייחסות לזרמי מים שאינם טורבולנטיים אך עם זאת עדיין סוערים.
כמו כן, למונח יש משמעות רחבה יותר, המתייחסת לכל נהר או נחל ובו מספר משמעותי של אשדות.
יש גם המשתמשים במונח האנגלי כפועל, תוך התייחסות לפעילויות ספורטיביות הנערכות במים לבנים, כגון שיט בקיאק או בקאנו.
ארבעה גורמים, בנפרד או ביחד, יכולים ליצור אשדות: שיפוע, כיווץ, מכשול ושיעור זרימה.
שיפוע, כיווץ ומכשול הם גורמי טופוגרפיה דרכם זורם הנהר והם עקביים באופן יחסי.
שיעור הזרימה תלוי במשתנים עונתיים כמשקעים, המסת שלגים ושחרור זרימה מסכרים במעלה הנהר.
טופוגרפיה דרכה זורם הנהר היא הגורם העיקרי ליצירת אשדות ובדרך כלל עקבית רוב הזמן.
זרם מים הולך וגדל במהלך תנועה או בעונה גשומה, יכול ליצור שינויים קבועים לקרקעית הנהר על ידי הזזת סלעים ואבנים, ומיקום מחדש של משקעי חול או על ידי יצירת ערוצים חדשים לזרימת המים.
שיפוע הזרימה של הנהר הוא שיעור איבוד הרמה לאורך המסלול.
אובדן זה מגדיר את מדרונות הנהר ובמידה רבה הוא שיעור הזרימה.
שיפועים רדודים מייצרים נהרות עדינים ואטיים בעוד ששיפוע תלול מתייחס לזרמים עצומים.
כיווץ יכול לייצר אשד כאשר הנהר זורם בכוח אל ערוץ צר.
לחץ זה גורם למים לזרום יותר במהירות ולהגיב באופן שונה לאירועי נהר משתנים (סלעים, נפילות וכו').
סלע או שכבת סלע תת-קרקעית באמצע הנהר או בצדדיו יכולים לחסום את זרימת הנהר ויכולים גם כן לייצור "כרים", "נפילה" (על גבי סלע) ו"חורים" במסלול הזרימה של הנהר .
("חורים" הם מים אווריריים מוקצפים הפוגעים בכושר הציפה ומרגישים כחור אמיתי בתחתית הנהר).
אם הזרימה עוברת ליד מכשול, מערבולת (eddy) נוצרת מאחורי המכשול; אף על פי שמערבולות בדרך כלל הן אזורי מגן בהם שייטים יכולים לעצור לנוח, לתצפת או לעזוב, הן יכולות לסחרר.
גורם רביעי, מגביר או מאט את הזרימה יכול ליצור אשד, "הסרת" אשד (הפחתת הסכנה) או יצירת מעבר בטוח דרך אשדות עבירות גבוהה היא משימה מסובכת ולעיתים בלתי אפשרית.
במהלך "שיטפון" (זרימת מים גבוהה מאוד), נדרש לבצע תצפית אשדות כצעדי בטיחות למניעת תאונות.
שיעור הזרימה בדרך כלל נמדד בקוב לשנייה, או CFS (קוב-רגל לשנייה), תלוי במדינה.
מערכת הדירוג הנפוצה ביותר היא סולם בינלאומי של קושי נהרות, בה מים לבנים מדורגים לפי שש קטגוריות מדרגה 1 (הקלה והבטוחה ביותר) ועד דרגה 6 (הקשה והמסוכנת ביותר).
הדירוג משקף גם את הקושי הטכני והסכנה המיוחסת לאשד, כאשר דירוג 1 מתייחס לתנועת מים איטית או שטוחה עם מעט סכנות ודרגה 6 מתייחסת לאשדות הקשים ביותר אשר הם מסוכנים מאוד אפילו עבור שייטים מקצוענים.
אשדות דרגה 6 לפעמים מופחתים בדירוג ל-5- או 5+ אם הצליחו לעבור דרכם בהצלחה.
אשדות קשים יותר (לדוגמה דירוג 5- בנהר דרגה 3 בעיקר) בדרך כלל נקראים "פורטג'", מונח בצרפתית להובלה.
אשד פורטג' הוא אשד בו השייטים עוצרים ועוקפים אותו מסביב לחלקיו המסוכנים.
דירוג אשד אינו קבוע, מאחר שהוא בעיקר תלוי במהירות ועומק הזרימה.
אף על פי שאשדות מסוימים יכולים להיות בעלי עבירות קלה בזרימה גבוהה מאחר שמכשולים מכוסים או נסחפים, זרימה גבוהה בדרך כלל יוצרת אשדות קשים ומסוכנים יותר.
בשלב ההצפה, אפילו אשדות שבדרך כלל קלים יכולים להכיל סכנות קטלניות ובלתי צפויות.
(אומץ בקצרה מגרסה האמריקאית של הסולם הבינלאומי של קושי נהרות.)
דרגה 1: מספר אזורים קשים קטן, אינו דורש תמרון.
דרגה 2: זרימה מעט קשה, מעט סלעים, מעט נפילות, לעיתים נדרש תמרון.
דרגה 3: מים לבנים, גלים בינוניים, נפילות בגבהים של בין 3–5 רגל, אבל לא סכנה רצינית.
דרגה 4: מים לבנים, גלים גבוהים, סלעים, נפילה משמעותית, ותמרון חד ייתכן ויידרש.
דרגה 5: מים לבנים, גלים גבוהים, סלעים גדולים וסכנות, נפילות משמעותיות ותמרון מדויק נדרש.
דרגה 6: מים לבנים, בדרך כלל עם גלים גבוהים, סלעים גדולים מאוד.
נפילות עצומות, אבל לפעמים מדורג בגלל אי יכולת צפייה בכל הפרטים בדרך.
אשדות דרגה 6 נחשבים המסוכנים ביותר אפילו עבור שייטים מקצוענים המשתמשים בציוד מהשורה הראשונה.
מילתא דבדיחותא (בניקוד: מִלְּתָא דִּבְדִיחוּתָא; בריבוי: מִלֵּי דִּבְדִיחוּתָא; בתרגום לעברית ענייני בדיחוּת) הוא מונח בארמית, שמשמעותו דברי בדיחה (הומור).
ישנם מן האמוראים שהיו משתמשים ב"בדיחות" בתחילת שיעור הלכתי, כדי לעורר את קהל השומעים להקשיב לשיעור.
פירוש: האמורא רבה, לפני שפתח להם לחכמים (את השיעור) אמר מילתא דבדיחותא ושימח את החכמים, לבסוף ישב באימה והתחיל בשיעור, וכתב רש"י, שסיבת הנהגה זו הייתה: "נפתח לבם מחמת השמחה".
החתם סופר מסביר כי האדם צריך לשמוח על כך שנפלה בחיקו הזכות ללמוד תורה, אך לאחר שהתחיל ללמוד, צריך הוא ללמוד באימה וביראה:
בעל הספר יקוו המים כותב כי אין זו מעלה בלימוד אלא רק אמצעי: .
לעומתו, כותב המאירי בספרו בית הבחירה, כי ישנה מעלה במילתא דבדיחותא, והיא חלק מתכלית הלימוד:
הרב יעקב יהושע פלק כתב בספרו פני יהושע, שאין כוונתה של הגמרא שרבא סיפר בדיחה, משום שאין זה מן הראוי לספר בדיחות בבית המדרש, כי הם מביאות לידי קלות ראש.
הכוונה היא, שהוא אמר להם דבר חידוש (מלשון 'חידות', בארמית ת' וש' מתחלפות), מחודד ויפה, או דברי אגדה המושכים את הלב, וזה מה שהביא אותם לשמחה של מצווה ופתיחות הלב:
לעומתו סובר בעל התניא כי גם שמחה שאיננה מצווה באופן ישיר אלא מועילה למצווה גם היא מעולה ויפה: .
ומכאן מסיקים הראשונים שמותר להתבדח בדברי תורה ולשאול שאלות מתחכמות במטרה להצחיק את השומע.
מים מים הוא סרט קומדיה/פארסה פוליטית בריטי משנת 1985, בבימויו של דיק קלמנט ובכיכובו של מייקל קיין.
התסריט נכתב על ידי קלמנט ואיאן לה פרנאי .
הסיפור מתרחש במושבה הבריטית קסקרה הנמצאת באי בדיוני בקריביים.
המושל המקומי בקסטר ת'וויטס זוכה להתעלמות נרחבת מצד ממשלת בריטניה, התקשורת והציבור הרחב, ומנהל חיים נוחים במושבה הקטנה והשלווה.
השלווה הזו מופרעת כאשר נמצאים מים במתקן קידוח נפט נטוש – והם באיכות של מיטב חברות המים (וגם של חברות המייצרות חומרים משלשלים, מכיוון שהם מכילים חומר שגורם לך "לחרבן בדיוק של שעון").
צדדים שונים, כולל הממשל הבריטי, החזית לשחרור קסקרה, הבית הלבן, יצרני מים בבקבוקים צרפתיים וארגוני גרילה קובנים מתעניינים בעתיד האי ומאיימים להרוס את אורח החיים ממנו נהנים תושבי האי.
בסרט מככבים מייקל קיין בתפקיד המושל הבריטי בקסטר ת'אוויטס, ש"הפך למקומי" ובילי קונולי כפעיל המחאה המקומי דלגדו, ועמם לאונרד רוסיטר , בתפקיד סר מלקולם לברידג'.
מייקל קיין - מושל בקסטר ת'ווייטס
ולרי פרין - פמלה וינטרוב
ברנדה ואקרו - דולורס ת'ווייטס
לאונרד רוסיטר - סר מלקולם לברידג' (הסרט ראה אור לאחר מותו)
בילי קונולי - דלגדו פיצו
דניס דוגאן - רוב וורינג
פולטון מקאי - הכומר אריק מקנאב
עלילת הסרט מתרחשת ברובה על האי הבדיוני קסקרה.
בפועל הצילומים נערכו באי הקריבי סנט לוסיה.
שמו של האי הוא מחווה לקסקרה שהוא שמו של צמח (שם מדעי Rhamnus purshiana) בעל תכונות משלשלות.
הסרט היה אחד משלושה סרטים שחברת HandMade Films התכוונו לצלם בשנת 1984. החברה נוסדה על ידי ג'ורג' האריסון ועמיתו העסקי דניס אובריאן בשנת 1978 כדי לממן את הסרט בריאן כוכב עליון של חבורת מונטי פייתון.
לה פרנאי וקלמנט יצרו פיילוט לטלוויזיה בארצות הברית עם ביל פרסקי שהעלה את הרעיון של מושבה בריטית בדיונית באיים הקריביים שמבקשת עצמאות.
שלושתם כתבו תסריט שפרסקי רצה לביים אך לא הצליחו לגייס כספים.
טיוטה של התסריט נשלחה למייקל קיין, שאהב את התסריט ורצה ליצור את הסרט.
דניס אובראיין, מנהל האולפן, הציע לג'ון קליז את התפקיד של סר מלקולם לברידג' אך זה סירב; לאונרד רוסיטר, גילם את הדמות בסרט זה, שהיה האחרון בו השתתף שכן הוא מת טרם ראה הסרט אור.
את הסרט התחילו לצלם במאי 1984. הצילומים בוצעו בעיקר בסנט לוסיה.
בשל מיעוט תשתיות קולנועיות מתאימות שם, היה צריך להעביר פריטים לאי בדרך הים.
עבודות האולפן נעשו באולפני שפרטון בלונדון וסצנות באר הנפט צולמו בדבון.
באותה תקופה בילי קונולי היה קומיקאי בתחילת דרכו, שזכה להערכה רבה מצדו של דניס אובראיין שהיה משוכנע שבילי קונולי הוא האיש הכי מצחיק בבריטניה.
ג'ורג' הריסון שבדרך כלל לא התערב בהפקת סרטי HandMade תרם באמצעות הופעה בקונצרט בסופו של הסרט יחד עם אריק קלפטון ורינגו סטאר.
סצנת הקונצרט צולמה ביום אחד באולפני שפרטון .
קלפטון, סטאר והריסון קיבלו תשלום מינימלי של מוזיקאים המנגנים פלייבק על סט הצילומים.
שיר הנושא, Water, בוצע על ידי אדי גראנט .
הסרט הוקרן בינואר 1985 בלונדון והיה זמן קצר בלבד ברשימת עשרת הסרטים המכניסים ביותר שם.
בשל העדר מפיץ בארצות הברית, הסרט לא הצליח לכסות את עלות הפקתו.
באפריל 1986 נמצא מפיץ לסרט בארצות הברית אך גם שם הסרט לא זכה להצלחה.
הסרט הופץ על גבי קלטת וידאו ב-1 פברואר 1987 על ידי חברת סרטי פרמאונט ומהדורת ה-DVD יצאה לאור בצפון אמריקה בשנת 2006.
מים , או "מים הגמד", היה גמד קטן שהופיע בספריו של טולקין מתקופת העידן הראשון ואולי האחרון מבין גזע הגמדים הקטנים.
הוא נודע לרוב בלקיחת חלק בהרפתקאותיו של טורין טורמבר.
מים התגורר עם שני בניו באמון רוד' שבמישור השמור, שם הוא החזיק אוצר סודי.
במהלך שהותו של טורין עם פורעי החוק, מים ובניו נראו כשהם מתגנבים מעבר לפורעי החוק ונושאים שקים כבדים.
מים נלכד, וחצים נורו לעבר בניו איבון וקהים.
בתמורה לחייו נאלץ מים להוביל את הפורעים אל האולמות הסודיים שלו בביתו שבאמון רוד'.
שם התברר כי קהים נהרג על ידי חץ טועה ששלח אנדרוג, שנאלץ אז לשבור את קשתו ואת החצים, וטורין כפיצוי הציע את שירותו למים.
מסיבה זו מים סבל את פורעי החוק, ולכל הפחות כיבד את טורין (ואף קינא באהבתו של טורין לבלג).
כשהגיע בלג קותליון לאמון רוד', מים כועס: הוא שנא את העלפים, במיוחד את אלו של הסינדר.
אף על פי כן היה עליו לסבול את העלף באולמותיו.
שנאה זו כלפי בלג היא זו שהביאה את מים להסגיר את מיקום פורעי החוק למורגות.
לאחר שבגד בפורעי החוק, ופלוגת אורקים הסתערה על הגבעה, כל הפורעים נהרגו, למעט טורין ובלג.
בלג הושאר קשור על פסגתו של אמון רוד' על ידי האורקים, ושם מצא אותו מים וניסה להרוג אותו אך הוברח על ידי אנדרוג.
מים נמלט ויצא לחפש את בנו, אבל כנראה שבנו איבון נהרג על ידי אורקים.
בסופו של דבר מים עושה את דרכו להריסות נרגותרונד לאחר שטורין הרג את גלאורונג ולקח את האוצר הרב שהיה שם.
הורין תליון, שראה את כל מה שקרה לטורין יחד עם להקת פורעי החוק בעיניו של מורגות, שוחרר מאנגבד וירד דרומה אל נרגותרונד כדי לקחת את הנאוגלמיר.
בא אל הריסות העיר, אך מים הגמד כבר היה שם ותבע בעלות על כל אשר היה שם, במיוחד על הנאוגלמיר.
כאשר מים, מסרב לדרישתו של הורין לתת לו את הנאוגלמיר, הורין הורג אותו (אף על פי שהורין רצה להשאיר אותו בחיים).
במילותיו האחרונות קילל מים את האוצר בקללת גמדאים.
קללה זו הייתה אחד הגורמים לשגעונו של הורין, ואחר כך בסופו של דבר גם אחת הסיבות להתנשאותו של תינגול מעל הגמדאים, מה שהוביל לחורבן דוריאת ומות תינגול
מִלְּתָא זוּטַרְתָּא הוא ביטוי בארמית שמקורו בתלמוד, מסכת ברכות ופירושו: דבר קטן, דבר קל ערך.
("מילתא" בארמית היא מילה, דבר, ואילו "זוטרא" – קטן זעיר).
הביטוי גם מופיע הרבה במשמעות של שלילה – לאו מילתא זוטרתא, מלשון: אל יהי הדבר קל ערך בעיניך.
בתלמוד בבלי, מסכת ברכות נאמר (המקור באותיות בולטות.
התרגום וההסבר שבאריחיים נכתבו על ידי הרב עדין שטיינזלץ):
דהיינו, חכמים דנים כאן בחשיבותה של יראת שמיים, שהיא היחידה הניתנת לבחירתו של אדם.
האם יראת שמיים היא דבר קל ערך?
ומשיבים באמצעות משל, שבמקרים מסוימים, כמו אצל משה, שאמונתו הייתה חזקה, הבחירה בה הייתה קלה עבורו.
יוסף חיים ברנר כתב ב"מן הזווית": "יושבי העמק, בדעתם את תולדות מרדכי, את כל פרשת יראתו את האלוהים ושקידתו בתורה לפנים (מילתא זוטרתא: הלא הוא היה גאון משפחת יפה!)
אלחנן ליב לוינסקי כתב בפיליטון שלו: "רבותי, הגיעה השעה להבין, שבאמת לאו מילתא זוטרתא היא זו.
יש צורך ב"ראש מיניסטר", כמו שאומרים, כדי לצאת בשלום מלוע הזאב"
במעריב פורסמה כתבה בשנת 1987: "השפה הצחה וההסבר המהיר מבטיחים הבנה של הלומד השקדן, ודבר זה לאו מילתא זוטרתא היא"
אליקים רובינשטין כתב במאמר: "ועידת מדריד כתום מחצית היובל", (pdf) "יתר על כן, בעקבותיה [של ועידת מדריד] חודשו היחסים הדיפלומטיים של ישראל עם מדינות הגוש הסובייטי דאז ובראשן ברית המועצות, משושבינות הוועידה, וכן נפתחו יחסים כאלה עם מדינות "קטנות" דוגמת הודו וסין, לאו מילתא זוטרתא כל עיקר"
מים יבשים, או מים ריקים – צורה של "נוזל אבקתי" – היא תחליב אוויר-מים שבו טיפות מים מוקפות בציפוי סיליקה.
מים יבשים מורכבים מ-95% מים נוזליים, אך ציפוי הסיליקה מונע מטיפות המים להתאחד ולהפוך חזרה לנוזל.
התערובת הזו מתנהגת כאבקה וכנוזל.
מים יבשים קיבלו פטנט לראשונה בשנת 1968 ונמצא להם שימוש במהרה בתעשיית הקוסמטיקה.
בשנת 2006, עיסוק במים יבשים באוניברסיטת האל הגבירה את העניין בשימוש הפוטנציאלי שלהם בתחומים אחרים.
מים יבשים יכולים להיווצר על ידי ערבוב סיליקון דו-חמצני עם מים.
כאשר מערבבים גזים מסוימים עם מים יבשים, הם מתאחדים עם המים, אשר לוכדים אותם בכלוב הידרט קלתראט מוצק.
עובדה זו נותנת פתח לאפשרות שגזים נפיצים יכולים להיות מועברים במים יבשים עם סיכון מופחת לפיצוץ.
מים יבשים ניתנים לשימוש כחומר לסגירת פחמן כדי ללכוד ולאטום גזי חממה מהאטמוספירה.
בעזרתם ניתן ללכוד פי ארבעה יותר פחמן דו-חמצני מאשר בעזרת מים רגילים לאורך זמן זהה.
למים יבשים יש גם שימוש בהובלה ואחסון של חומרים מסוכנים רבים.
ניתן להשתמש בהם כמדיום לתרכובות נדיפות, שכן ניתן להפוך חומרים המאוחסנים בתוך המים היבשים לאבקה ולייצבם - מה שמפחית לא רק את נדיפות החומר, אלא גם את משקלו בהובלה.
ישנה תיאוריה שלמים יבשים יכולים להיות שימושים פוטנציאליים בבניית תאי דלק למכוניות בשל יכולתם לאחסן ולייצב כמויות גדולות מאוד של גזים וחומרים נדיפים מבלי לקשור אותם לצמיתות.
בשל טבעם, מים יבשים מסווגים כחומר סופח.
יש להם שימושים פוטנציאליים רבים בתחומים שבהם נעשה שימוש באמולסיות.
מחקרים אחרונים מצאו שמים יבשים יכולים לשמש גם כזרז.
מים בוהקים הוא ציור מאת הצייר הבריטי הנרי סקוט טיוק.
זהו היצירה הגדולה ביותר שצייר אי-פעם.
הציור מתאר סצנת רחצה של נערים על חוף ים בקורנוול.
היצירה לא הוצגה בבריטניה מאז הוצגה לראשונה בתערוכת הקיץ של האקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1911, שם הייתה ממוספרת כ-441 והוצעה למכירה במחיר של 400 לירות שטרלינג.הציור נחשב לאבוד עד שנמכר ב-30 בנובמבר 2000 בבית המכירות הפומביות כריסטי'ס בלונדון.
היצירה מציגה חמישה נערים על חוף ים שטוף שמש בקורנוול.
כל הנערים נמצאים בתוך הים, כאשר שניים מהם שקועים במים.
שלושה מהנערים נמצאים בחזית הציור: הנער שמשמאל יושב עירום על סלע, הנער שבמרכז משחק בקו המים הרדודים, והנער שמימין, אשר מפנה את גבו לצופים, עומד חזהו חשוף בתוך המים הרדודים, לבוש מכנסיים לבנים, ומביט בחברו המשחק במים.
הוא אוחז בחולצתו הוורדרדה, הנראית כמתנופפת ברוח.
במרחק מסוים אך עדיין קרוב לחוף, נראים שני נערים נוספים.
אחד מהם מאזֵן את עצמו על אבני סלע מחודדות, והשני יושב בסירת משוטים לבנה, אשר חלקה העליון צבוע בירוק בהיר ונמצא מעל קו המים.
השמש משתקפת במים הכחולים-עזים, המבריקים בגווני כחול וירוק.
"אף על פי שהנרי סקוט טיוק נהג להוסיף לציורי הרחצה שלו פרטים נוספים ונגיעות אחרונות בסטודיו, עדויות צילומיות מוכיחות כי עבד על מרבית הקנבסים הללו באוויר הפתוח, דבר שהקנה להם את רעננות הצבעים ואת אפקט האור המנצנץ על פני הים ועל גופם העירום של הדוגמנים שלו.
בכך נותר נאמן לעקרונות הציור באוויר הפתוח של אסכולת ניולין".
טיוק צייר את מים בוהקים בקיץ 1910. הציור מתאר את חוף ניופורט, חוף מעורב חול וחלוקי נחל השוכן מדרום לפאלמות', סמוך לביתו שעל הצוק.
החוף היה נגיש רק דרך שבילים תלולים ומגודלים בצמחייה או באמצעות סירה.
טיוק תיעד בנאמנות את הטופוגרפיה של החוף בציוריו, עד שניתן לזהות בדיוק את הסלעים המתוארים בהם.
טיוק ציין כי הדוגמנים ששימשו ליצירה זו היו:
צ'ארלי מיטשל – משיט הסירה הקבוע שלו ודוגמן מרכזי בעבודותיו
ג'ורג' ויליאמס – בנו הצעיר של שכנים קרובים, שהיה אז כבן חמש-עשרה
מוריס קליפט – אחיינו של ידיד משפחה
טיוק נהג לעיתים לשלב בין ראשיהם וגופם של דוגמניו בציוריו, ולכן קשה לזהות במדויק כל דמות ודמות.
עם זאת, ידוע כי הדמות המרכזית (השוכבת אופקית) היא מוריס קליפט.
צ'רלי מיטשל והחולצה הוורודה שלו
מבין הדוגמנים שבציור מים בוהקים, ניתן לזהות בוודאות את הנער החשוף חזה הלבוש מכנסיים לבנים ומחזיק בחולצה ורדרדה – זהו צ'ארלי מיטשל (1885–1957), נער מפאלמות'.
טיוק אף תיאר אותו בדיוקן יחידני בשנת 1910, Preparing to Bathe, אשר היווה גם סקיצה ל-מים נוצצים.
קיימת גם סקיצה נוספת של מיטשל בתנוחה זהה, שנושאת כיתוב מאוחר יותר בצדה האחורי: "קורנוול, 1921" – השנה שבה צייר טיוק דיוקנאות נוספים של מיטשל.
טיוק חזר על מוטיב זה בווריאציות שונות ובטכניקות מגוונות.
אחת הדוגמאות היא ציור בצבעי מים על נייר בשם A Bather on the Rocks, חתום ומתוארך ל-1921, שבו נראה מיטשל שוכב חשוף חזה על סלע, לובש מכנסיים לבנים, מחזיק בחולצתו הוורדרדה בידו הימנית, ומביט אל הים.
שימושו של טיוק בגוון צבע עז כנקודת מוקד קומפוזיטורית – כמו הסוודר האדום בציור אודם, זהב ומלכיט משנת 1901 או החולצה הוורדרדה ב-מים בוהקים – מזכיר את גישתם של אמנים כדוגמת ג'יימס אבוט מקניל ויסלר ואלברט ג'וזף מור.
טיוק פיתח מומחיות בציור פלג הגוף העליון של הגבר העירום, ומיטשל היווה השראה לרבות מיצירותיו.
פעמים רבות צייר אותו לבוש במכנסיו הלבנים בלבד, תוך שהוא מדגיש את יופיו של גבו.
בין טיוק למיטשל נוצרה ידידות לכל החיים.
מיטשל שימש דוגמן קבוע בעבודותיו של טיוק, טיפל בסירותיו במשך שלושים שנה ואף שימש כמשיטו כאשר רצה טיוק לצייר אוניות רחוק יותר ממרכז המפרץ.
בצוואתו הוריש טיוק למיטשל סכום של 1,000 לירה שטרלינג.
תפיסה אמנותית – וסופו של קיץ נצחי
הנרי סקוט טיוק נחשב לאחד הנציגים הבולטים של מה שמכונה כיום "אימפרסיוניזם בריטי".
ואולם, תוך שנים ספורות פרצה המציאות הקשה אל תוך האידיליה שטופת השמש של ציוריו.
כל דוגמניו הקבועים גויסו במהלך מלחמת העולם הראשונה, וחלקם לא שבו לעולם – בהם מוריס קליפט, המופיע ב-מים בוהקים, אשר מת מפצעיו בצרפת.
"הנרי סקוט טיוק המשיך לצייר נושאי רחצה עד סוף חייו, אך היה מודע לכך שעד שנות ה-20 של המאה ה-20 נתפסו ציוריו כמיושנים וחוזרים על עצמם.
התום חסר הדאגות של העידן האדוארדי חלף לבלי שוב".
מים לא שקטים הוא מותחן אימה אמריקאי משנת 2016, בבימויו של ז'אומה קולייט-סרה.
הסרט מתמקד בננסי אדמס, סטודנטית לרפואה וגולשת, המוצאת את עצמה במאבק הישרדות מול כריש לבן גדול לאחר שנלכדה במפרץ מבודד.
בלייק לייבלי מגלמת את הדמות הראשית, ננסי, והסרט מתמקד בעיקר במאבקה לשרוד.
ננסי אדמס, סטודנטית לרפואה, נוסעת לחוף מבודד במקסיקו כדי לגלוש ולהתאבל על מות אמה.
במהלך הגלישה, היא מותקפת על ידי כריש לבן גדול ונפצעת ברגלה.
היא מצליחה להגיע לסלע במרחק קצר מהחוף, אך הכריש ממשיך להקיף אותה, מונע ממנה לחזור ליבשה.
הסרט מתאר את מאבקה של ננסי לשרוד, תוך שימוש במשאביה המוגבלים ובתושייתה, כשהיא מנסה למצוא דרך להימלט מהסכנה ולהגיע לחוף מבטחים.
בלייק לייבלי – ננסי אדמס, סטודנטית לרפואה וגולשת.
סדונה לג'ון – קלואי אדמס, אחותה הצעירה של ננסי.
ברט קאלן – מר אדמס, אביה של ננסי.
אוסקר חאיינדה – קרלוס, תושב מקומי שמסיע את ננסי לחוף.
הסרט "מים לא שקטים" זכה לביקורות חיוביות.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בציון של 78% על סמך 217 ביקורות, עם קונצנזוס המבקרים המציין כי הסרט מספק חוויית מתח מותחת ומרתקת, הודות לבימוי הממוקד והופעתה המרשימה של בלייק לייבלי.
באתר Metacritic, הסרט קיבל ציון ממוצע של 59 מתוך 100, המבוסס על 35 ביקורות, המעיד על ביקורות מעורבות או ממוצעות.
אמיר בוגן מאתר ynet נכתב: "חלק ניכר מהסרט 'מים לא שקטים' נראה כמו סשן צילומים לספורט אילוסטרייטד – בעיקר כשהמצלמה מתעקשת להתמקד בגופה של הכוכבת בלייק לייבלי." תומר קמרלינג מאתר mako כתב: "כמה טוב יכול להיות סרט שהמשפט 'בלונדינית בביקיני נגד כריש' ממצה את כל העלילה שלו?
מים מתוקים הם מים שיש בהם כמות נמוכה של מלחים מומסים, בעיקר מלח בישול, ובכך הם שונים ממי ים, שבהם כמות ניכרת של מלחים.
למרות שמם, אין מתיקות במים אלו והכוונה היא שהם ערבים לשתייה ואינם בעלי טעם מלוח.
מקורם של כל המים המתוקים במשקעים מאדי המים שבאטמוספירה, שמגיעים לאגמים, נהרות ומאגרי מים אחרים ביבשה באופן ישיר או לאחר המסה של שלג או קרח .
מים מתוקים חיוניים לקיומם של מינים רבים של בעלי חיים, בעיקר באזורים מדבריים.
מים מתוקים אינם בהכרח ראויים לשתייה בידי אדם – פעמים רבות נדרש טיהור שלהם ממזהמים כימיים או ביולוגיים לשם הפיכתם למי שתייה.
הביקוש למים המתוקים חורג מעבר לשימוש השוטף של האדם ולצורך בהם בחקלאות.
מערכות קירור רבות דורשות מים מתוקים לפעולתן התקינה, בין היתר קירור ליבותיהם של כורים גרעיניים ותחנות כוח המונעות בשרפה כגון תחנות גז טבעי ופחם.
תהליכי ייצור מגוונים דורשים שימוש בכמויות משמעותיות של מים מתוקים כגון תהליכי ייצור של שבבי סיליקון, וגם תהליכים אחרים כגון כרייה.
גבישי זירקון עתיקים שנמצאו על ידי חוקרים בג'ק הילס (Jack Hills) שבאוסטרליה המערבית מעידים על קיומם של מים מתוקים בכדור הארץ לפני כ-4 מיליארד שנה.
חקירת גבישי הזירקון זיהתה איזוטופים קלים של חמצן, שהם בדרך כלל תוצאה של אינטראקציה בין מים חמים ומתוקים לבין סלעים, המתרחשת כמה קילומטרים מתחת לפני כדור הארץ.
התגלית תומכת בהשערה על פיה יבשות ומים מתוקים אפשרו היווצרות של חיים בתוך פחות מ-600 מיליון שנה לאחר היווצרות כדור הארץ.
מקורות המים המתוקים בעולם מתרוקנים מסיבות רבות, בהן הגידול באוכלוסייה האנושית, ההתחממות הגלובלית, בצורת, ניצול יתר של מאגרים קיימים ועוד.
ככל שאוכלוסיית העולם תגדל, והיא צפויה לגדול ב-50% עד אמצע המאה ה-21, הביקוש למים מתוקים יגבר והמחסור יורגש בחלקים נרחבים יותר של העולם.
כדי להתמודד עם הביקוש ההולך וגדל למים מתוקים מושקעים מאמצי פיתוח רבים שמטרתם לייעל את השימוש הקיים במים המתוקים מצד אחד ומנגד – להגדיל את היצע המים המתוקים באמצעים טכנולוגיים המאפשרים התפלה, מיחזור ושימוש חוזר במים המתוקים.
דגים מושפעים משיעור מלח הבישול המומס במים בהם הם חיים.
רוב זני הדגים לא יכולים לחיות גם במים מתוקים וגם במים מלוחים, אם כי קיימים כמה מינים, כגון סלמון, שמסוגלים לכך.
לדגי מים מלוחים יש גישה לכמויות לא מוגבלות של מלח, לכן המטבוליזם שלהם מנסה להוציא מגופם כמה שיותר מלח ולהשאיר בגופם כמה שיותר מים, בעוד דגי מים מתוקים עושים את ההפך – יש להם יותר מדי מים ופחות מדי מלח.
מים קשים הם מים המכילים כמות גבוהה של מינרלים מומסים (להבדיל מ"מים רכים").
קשיוּת נפוצה במים שאובים ממקורות טבעיים.
מבין המינרלים המומסים העיקריים במים קשים ניתן למנות יוני סידן, מגנזיום, ברזל תלת-ערכיים, מנגן, גופרית ומימן פחמתי.
ניתן להפוך מים קשים ל"מים רכים" על ידי פעולות לריכוך מים.
מים רכים: עד 60 מ"ג סידן לליטר מים.
מים קשים במקצת (Slightly hard): בין 61 ל-120 מ"ג סידן לליטר מים.
מים קשים מאוד: מעל 181 מ"ג סידן לליטר מים.
בתגובה עם סבון, יוצרים יוני המינרלים חומרים קשי-תמס היוצרים משקעים מוצקים.
כך למשל, נוצרת טבעת משקעים סביב לאמבטיה בקו גובה המים לאחר הרחצה.
ככל שהמים רכים יותר פעולת הסבון משתפרת, לאור מיעוט המשקעים הנוצרים.
פיתוח הדטרגנטים שיפר את איכות פעולת הניקוי, כיוון שהדטרגנטים אינם מגיבים עם יוני סידן ומגנזיום.
יוני הסידן אחראים גם להיווצרות האבנית הנוצרת בעת חימום מים קשים, תוצאה של תגובת שיקוע של חומר קשה-תמס נוסף - סידן פחמתי (אבן גיר).
האבנית השוקעת יכולה להוות בעיה חמורה במערכות שבהן זורמים מים חמים כגון צנרת מפעלים, או צנרת ביתית.
האבנית הנוצרת עשויה לסתום צינורות או להצר את קוטרם הפנימי, ובכך לפגוע ביעילות המערכת.
ריכוך מים היא פעולה המפחיתה את ריכוז יוני הסידן או המגנזיום במים קשים.
"יוני הקשיות" הללו גורמים לשלוש בעיות עיקריות.
יוני המתכת מגיבים עם סבון או דטרגנטים רגישים לסידן, מפחיתים את יכולת ההקצפה שלהם, ויוצרים משקע לא אסתטי.
נוכחות יונים אלה גם מפחיתה את כושר הניקוי של דטרגנטים שונים.
בעיה משמעותית יותר היא נטייתם של סידן פחמתי ומגנזיום פחמתי להידבק למשטחים של צינורות וגופי חימום.
התוצאה היא הפחתת זרימת המים בצינורות, ויצירת שכבת בידוד תרמי על גוף החימום.
שכבה זו מפחיתה יעילות גופי החימום, וגם עלולה לגרום לנזק למערכת עקב התחממות יתר של גוף החימום.
נוכחות יונים באלקטרוליט יכולה גם לגרום לשיתוך גלווני, בו אחת המתכות תעבור שיתוך (קורוזיה) מהיר יותר כאשר היא במגע עם מתכת מסוג אחר.
נוכחות מרככי מים עלולה להחריף את הבעיה, ולגרום לאנודת ההקרבה במחממי מים לעבור שיתוך בקצב מהיר יותר.
שימוש במחליף יונים - מתקני ריכוך מים המיועדים לשימוש ביתי בדרך כלל משתמשים בשרף מחליף יונים, למרות שגם לקבוצת מינרלים בשם "זאוליטים" יש תכונות החלפת יונים, והם משמשים בחלק מהמערכות.
בשרף מחליף יונים, יונים "קשים" מהמים מוחלפים ביוני נתרן הקשורים אלקטרוסטטית לקבוצות פונקציונליות אניוניות (שליליות) על השרף הפולימרי.
יוני מתכת הם חיוביים, ולכן נמשכים לקבוצת השליליות שעל השרף.
יוני נתרן, בניגוד לסידן ומגנזיום, אינם יוצרים תרכובות קשות תמס, אלא חומרים מסיסים בלבד, כמו מלח בישול (הנוצר כאשר יוני נתרן מתרכבים עם יוני כלור - כלורידים).
פעולת ריכוך מים זו גורמת להגברת כמות יוני הנתרן במים, אך הכמות נותרת קטנה יחסית.
למרות זאת, יש הטוענים כי עקב כמות הנתרן המוגדלת עדיף שלא להשתמש במתקנים כאלה לצריכה סדירה.
עם הזמן, השרף מתמלא יותר ויותר ביוני הסידן, והיעילות שלו יורדת.
בשלב זה ניתן לבצע להם רגנרציה (רענון).
ניתן לעשות זאת על ידי הזרמה של תמיסת מי מלח מרוכזת (brine), שגורמת להיפוך התהליך המוזכר לעיל, וזאת עקב הריכוז הגבוה של המלח (יוני נתרן) בתמיסה .
החסרון בפעולה זו הוא שרוב המלח בתמיסה עובר דרך המערכת ויוצא לביוב או לאדמה.
ריכוזי מלח גבוהים עלולים לגרום לזיהום מקורות המים ופגיעה בסביבה (המלחת קרקע, לדוגמה).
ריכוך באמצעות חימום וסינון - חימום ממושך של מים קשים קרוב לטמפרטורת הרתיחה גורם לשקיעה של יוני הסידן והמגנזיום עם יוני אוקסלט לא מסיסים.
סינון על ידי רשת או שפיה של המים גורם להפחתה משמעותית בריכוז היונים הלא מסיסים בהם.
שיטה זו מוכרת כבעיה בקומקומים, אשר צוברים בתחתיתם אבנית.
האבנית נוצרת כתוצאה משיקוע היונים בחימום.
מימדיון הוא פארק מים הנמצא בפארק הירקון בצפון העיר תל אביב, בסמוך לפארק השעשועים "לונה פארק תל אביב", ונחשב לאחד הגדולים בישראל.
הוא משתרע על פני שטח של 40 דונם.
בשנת 1986 פרסמה החברה העירונית "גני יהושע", המפעילה את פארק הירקון מכרז להקמת פארק מים על גדות הירקון.
המכרז היה בשיטת בנה-הפעל-העבר, לפיו הזכיין יקבל את הקרקע ללא עלות ובתרומה יבנה ויתפעל את האתר למשך עשר שנים, אז יעבור לידי החברה העירונית "גני יהושע".
במכרז זכתה שנה אחר כך חברת "הדר טבריה", חברת בנייה ומלונאות בבעלות איש העסקים יאיר ובמן.
בהמשך צרף שותפים נוספים שיחד השקיעו 18 מיליון שקל בהקמת מימדיון.
הבנייה החלה בשנת 1989 והפארק נפתח לציבור בקיץ 1990.
הפארק זכה להצלחה מיד עם פתיחתו וב-1992 אף נשקלה האפשרות להנפיק את החברה המפעילה אותו בבורסה.
בהמשך עבר זיכיון ההפעלה של הפארק לקיבוץ שפיים, ואחר כך לחברת "עיר השעשועים", המפעילה גם את לונה פארק תל אביב והסופרלנד בראשון לציון.
בקיץ 2002 נפתח ב"מימדיון" אזור "עולם הילד", המיועד לילדים מתחת לגיל 10 בלבד, הכולל מגלשות צבעוניות רבות ולא גבוהות במיוחד, צינורות המתיזים מים, פטריות אדומות שהן מעין מקלחות ענק, ודלי עצום המתמלא במים שנשפכים כאשר הוא עולה על גדותיו - כל זה בתוך בריכה מגודרת ונקייה של מים רדודים.
בשנת 2006 נחנכה בפארק המגלשה הגדולה בישראל (ה-Side Winder), שנמצאת בפארקים רבים ברחבי העולם.
בשנת 2014, שלוש מגלשות מטאור הישנות הוחלפו במגלשת מטאור חדשה הכוללת ארבעה מסלולי גלישה ומכונה "המטאור החדשות".
גובה המגלשה הנוכחית נמוך יותר מהגובה של המגלשות הישנות.
בשנת 2016, שלוש מגלשות הסלאלום הישנות אשר כונו "מיראז'" שהיו בין הארוכות בישראל נהרסו והוחלפו בשלוש מגלשות סגורות חדשות כאשר השימוש בהן הוא עם אבוב בלבד.
מגלשה אחת היא מגלשה רגילה, השנייה היא מגלשת קערה אשר כמעט ואינה כוללת פיתולים והשלישית היא מגלשת קונוסים בדומה למגלשת ה"קרייזי קונס" בפארק המים שפיים.
בפברואר 2023, אחרי שהוגשה נגד הפארק תובענה ייצוגית בטענה כי אין בו מתקני שתייה ועובדי המסעדה לא מגישים מים צוננים ללא תשלום, הצדדים הגיעו להסדר פשרה במסגרתו יחולקו הבקבוקים למבקרים עם כניסתם לפארק החל מקיץ 2023. לטענת הפארק שווי ההטבה לציבור הוא 400 אלף שקל לשנה.
מטאור - ארבעה מגלשות בהן מצטיידים הגולשים במחצלות.
סלאלום - שלושה מגלשות אבובים כאשר לכל מגלשה אלמנט שונה: הראשונה ללא אלמנט, השנייה כוללת קערה גדולה והשלישית היא מגלשת "קרייזי קונס" (קונוסים).
סייד ווינדר - מגלשת אבובים בגובה 11 מטר בצורת U.
מעיין רוגע - מסלול אבובים איטי ומעגלי הנע סביב הפארק
מדרון פרוע - שלושה מסלולי אבובים מהירים
שתי בריכות מבוגרים, ובריכת פעוטות - בריכה לכל הגילאים
"עולם הילד" - מסלול עם ספינת מגלשות, דלי מים מתהפך, מזרקות ומפל.
מגרשי כדורגל, כדורסל וכדורעף חופים, וכן במת בידור.
באוגוסט 1998 נפצע קשה נער בן 19 כאשר הועף אל מחוץ למגלשה, נפל ממנה מגובה של כ-15 מטר ואיבד את הכרתו, לאחר שגולש אחר פגע בגבו במהירות.
באוגוסט 2007 טבע למוות בבריכה בפארק ילד בן 11.
בדצמבר 2008 טבע למוות בבריכה בפארק אדם בן 51.
ביולי 2022 גבר ואישה שבילו בפארק התנגשו זה בזו בעוצמה באחד המתקנים.
הגבר שבר את עצם הבריח, והאישה את כף היד.
מים פוסיליים הם מי תהום האגורים באקוויפר מתקופות קדומות, ומנותקים ממקור ההזנה שלהם.
התופעה מתרחשת כאשר לפחות אחד משני התנאים הבאים מתקיים: האקוויפר מנותק מפני השטח על ידי שכבה אטומה למים (אקוויקלוד), או שתנאי האקלים השתנו ומקורות ההזנה של האקוויפר – המשקעים – פחתו במידה ניכרת או חדלו לגמרי.
אקוויפר אבן החול הנובי - בשטח מצרים, לוב, סודאן וצ'אד
אגן אוגללה - באזור המישורים הגדולים בארצות הברית
מימון הוא שם כולל לתחומים התאורטיים והיישומיים העוסקים בגיוס כספים, ניהול השקעות, תקצוב, ניהול פרויקטים וניהול סיכונים פיננסיים.
מימון הוא מכלול הפעולות שאנשים וארגונים נוקטים בהן על מנת לנהל את כספם, או על מנת לגייס כספים לפרויקטים שהם מעוניינים בהם.
המילה "מימון" מקורה במילה ממון, ומימון כפשוטו הוא גיוס כספים למטרה כלשהי.
הניהול הפיננסי, שנקרא גם מימון חברות או פירמות (Corporate finance), עוסק במכלול התמודדותה של חברה עם סוגיות פיננסיות, ובהן: גיוס כספים, מבנה הון, מחיר הון, ניתוח כדאיות פרויקטים, חישובי ערך נוכחי, ניהול סיכונים פיננסיים ועוד.
בעידן המודרני חברות מחויבות לקבל החלטות השקעה רבות.
במסגרת זו על מנהל הכספים להיות מיומן בבחינת עומק של הפרויקטים המוצעים, לדעת להעריך את התשואה הצפויה בפרויקט, ולעמת מולה את עלות ההון המגויס.
פרויקט עשוי להיות הקמת מפעל חדש, קניית נכס מקרקעין או הקמת נכס כזה.
ההיבט החשוב בבחינה מעין זו הוא הקשר בין תשואה לסיכון – ככל שעולה רמת אי הוודאות בפרויקט – נדרשת תשואה גבוהה יותר על מנת לפצות על הסיכון.
שוקי הון מפגישים בין לווים ומלווים לטווח ארוך, ובין משקיעים לחברות הזקוקות למימון.
שוק הון מודרני כולל מסחר במניות, באג"ח, ובנגזרים.
שוקי כספים הם שווקים בהם מתנהלת פעילות המימון בעיקר לטווח קצר, כמו פיקדונות בבנקים, הלוואות לזמן קצר, ניירות ערך מסחריים, ועוד.
שוק חדש שנוצר עם התפתחות רשת האינטרנט הוא מימון המונים.
השקעות של גורמים שונים בשוק ההון עשויות להיות למטרות שונות ולטווחים שונים.
סוגי ההשקעות משתנים בהתאם לאופי המשקיע: משקיעים מסוימים עשויים להשקיע כספים לשם שמירה על ערך כספם, בעוד אחרים מעוניינים למקסם את רווחיהם.
גם כאן חל הכלל כי ככל ששיעור התשואה על ההשקעה עולה, כן עולה רמת הסיכון.
גופים מוסדיים כגון קרנות פנסיה משקיעים בדרך כלל לטווח ארוך, ועשויים להיכנס להשקעות לטווח של עשרות שנים.
הוצאות מימון הם סעיף מרכזי בדוח רווח והפסד של תאגיד.
הוצאות אלו כוללות בראש ובראשונה את תשלומי הריבית, אך גם הוצאות אחרות ובהן: הוצאות התאגיד בגין גידור, רווחי או הפסדי התאגיד מניירות ערך שהוא מחזיק, ועוד.
הבנק מאגד את הפעילויות של לווים ומלווים רבים.
בנק מקבל פיקדונות ממלווים, עליהם הוא משלם ריבית.
הבנק מלווה את הפיקדונות האלה ללווים.
הבנקים מאפשרים ללווים ומלווים, בגדלים שונים, לתאם את הפעילות ביניהם.
מים מתחת לגשר הוא שם האלבום השני של המוזיקאי והזמר הישראלי איתי פרל, אשר יצא באפריל 2008 בחברת התקליטים "התו השמיני", בהפקת אלון אולארצ'יק.
מימוזה, ביקרוקס או β בצלב הדרומי הוא הכוכב השני בבהירותו בקבוצת הכוכבים הצלב הדרומי (Crux) והכוכב ה-20 בבהירותו בשמי הלילה.
כוכב זה הוא גם אחד מששת הכוכבים שמופיעים על דגל אוסטרליה.
השם מימוזה ניתן לכוכב בעידן המודרני ומקורו אינו ברור, ייתכן שהוא נקרא על שם הפרח מימוזה ממשפחת המימוסיים הנפוץ בחצי הכדור הדרומי.
השם האחר - ביקרוקס, הוא קיצור של בטא - קרוקס, כלומר של בטא בצלב הדרומי.
מימוזה הוא תת-ענק כחול מסוג ספקטרלי B0.5 IV, מסתו מוערכת בכ-14 מסות שמש, רדיוסו כ-8 רדיוסי שמש והוא מאיר באור נראה בעוצמה פי 3,000 מהשמש.
טמפרטורת הכוכב גבוהה ביותר, יותר מ-28,000 קלווין ולכן רוב הקרינה הנפלטת ממנו היא בתחום העל סגול כך שעוצמת ההארה הכוללת שלו היא למעשה פי 34,000 מהשמש.
למרות גילו הצעיר יחסית של הכוכב - כ-10 מיליון שנים, הוא נמצא לקראת סיום היתוך המימן שבליבתו להליום והוא צפוי להפוך לענק כחול, ואחר כך לענק אדום ולסיים את חייו כסופרנובה.
בדומה לכוכבים מסוגו, מימוזה הוא כוכב משתנה מהסוג של β בקפאוס ובהירותו משתנה בין דרגות 1.2 ו-1.3.
למימוזה יש כוכב נלווה עמום יותר, מימוזה B, המקיף אותו בזמן הקפה של 5 שנים במרחק של כ-8 יחידות אסטרונומיות.
בשל הקרבה הרבה ביניהם לא ניתן להבחין בבן הזוג וקיומו הוסק ממדידות ספקטרוסקופיות של האור המגיע ממימוזה.
מלבד העובדה שמדובר בכוכב עמום בהרבה מהכוכב הראשי, לא ידועות תכונותיו של בן הזוג.
מים נושקים למים הוא רומן חצי אוטוביוגרפי מאת סמי מיכאל שיצא לאור בספטמבר 2001, בסדרת הספרייה לעם של הוצאת "עם עובד".
הספר מציג את קשיי הקליטה של העולים בשנות החמישים ובמיוחד של בני עדות המזרח ושל אלה שהחזיקו בדעות פוליטיות שלא היו לרוחה של השכבה השלטת במדינת ישראל, לצד הצגת ראשית תנופת הבניה והניהול העצמאי של המדינה הצעירה דרך סיפורו של השירות ההידרולוגי.
הספר מציג גם את הקשיים של מדינת ישראל והחברה היהודית להתאקלם בין עמי המזרח התיכון.
מיכאל עמד להוציא ספר זה לאור תחת השם "איש המים".
את הספר, לפי מיכאל, הוא כתב כ-20 שנה, כאשר בין לבין הוא כותב רומנים אחרים ותמיד שב אליו.
ב-2001 הוציא את הרומן בהוצאת עם עובד והיה גם לספר לשוחרי טבע.
גיבור הספר, יוסף, עלה מבגדאד כמו סמי מיכאל.
כמו מיכאל, יוסף נתקל בקשיי קליטה במדינת ישראל ובקשיים חברתיים בין בני עדתו בשל חברותו במפלגה הקומוניסטית העיראקית וכמוהו גם יוסף מגשים עצמו בעבודה בשירות ההידרולוגי של משרד החקלאות וכסופר.
גם קורותיהן של דמויות רבות אחרות בספר דומות לקורותיהם של אנשים שהתקיימו במציאות ובחלק מהמקרים הדמויות אף נקראות באותו שם שבו הן נקראו במציאות.
הספר מכיל גם פרטים השונים במעט מההתרחשות במציאות או שונים מהם בהרבה.
לדוגמה, יוסף מתחתן עם בתו של בכיר בשירותי הביטחון הישראליים, שעוסק בהפעלת מרגלים במדינות ערב.
לעומת זאת, הקשר המשפחתי של סמי מיכאל עם שירותים אלה שונה לחלוטין.
נדיה כהן, אחותו של מיכאל הייתה נשואה לישראלי שריגל בסוריה – אלי כהן.
לימים סיפר מיכאל שהמוסד רצה לגייסו כמרגל באחת ממדינות ערב.
למרות ההצעות המפתות, סירב מיכאל להיות מרגל.
מים קדושים הם מים שנעשה בהם שימוש בטקסי דת, בעיקר בנצרות.
מים אלה מקורם במעיין או נהר שנחשב מקודש, או במים שבורכו על ידי כהן דת.
בדת היוונית העתיקה מים קדושים שכונו כֵרְנִיפְּס (יוונית: Χέρνιψ) יוצרו בכיבוי של לפיד ממקדש לאלים במים.
מים קדושים שימשו על מנת לטהר מקומות ואנשים, ולהבדיל את הקדוש מהחילוני.
רחצה במים היא חלק מכל הליך במקרא להסרה של טומאה.
אך ככלל המים בהם מתבקשים להיטבל הם מים רגילים לחלוטין.
פעמיים במקרא מים מקושרים לקדושה, בטקס השעיר לעזאזל שעורך אהרון הוא רוחץ "בַמַּיִם בְּמָקוֹם קָדוֹשׁ", ובטקס שבו נחקרת אישה החשודה בסטייה, עליה לשתות " מַיִם קְדֹשִׁים" מעורבים בעפר אותם מביא לה הכהן.
אם תיכשל האישה במבחן (כלומר שהיא אכן שכבה עם גבר אחר), נאמר שהמים יפגעו בירכה ובבטנה.
ככל הנראה במהלך המאה הראשונה לספירה הוחלף מנהג הטבילה במקורות מים טבעיים ברחצה במקוואות סגורים.
בקרב יהודים בישראל כיום יש המאמינים בסגולות של מים ששהו במחיצתו של צדיק או זכו לברכתו.
ביקוש רב היה לבקבוקי מים שזכו לברכתו של הבאבא סאלי.
מקור השימוש במים קדושים בנצרות הוא בהשפעת הטקסים שקדמו לנצרות בהם היהודיים והלניסטים בעיקר הנוגעים לטיהור באמצעות מים (כדוגמה ביהדות: טבילה, ונטילת הידיים).
בראשיתה של הנצרות נעשה שימוש בטבילה במים לצורך טקס הקבלה לדת - הטבילה לנצרות, בדומה לטבילה הנדרשת ביהדות.
לימים התפתח השימוש במים בטקסים כנסייתיים של הטבילה.
המים מאוכסנים באגני טבילה שהתפתחו לצורך זה.
אגנים אלה לרוב ממוקמים בכניסה למבני הכנסייה או במבנים ייעודיים הנקראים בשם בפטיסטריום.
מיקום אגן הטבילה או בית הטבילה בכניסה לכנסייה נועד לסמל את חשיבות הטקס כטקס כניסה אל הדת הנוצרית.
גם המים המשמשים לנטילת ידיו של הכומר בטקס המיסה נחשבים כמים קדושים.
בנצרות האורתודוקסית נעשה שימוש במים קדושים על מנת לברך חפצים שונים, בין על ידי התזת המים ישירות על החפץ, ובין על ידי התזה באמצעות ענף עץ.
בנצרות אין לשפוך מים קדושים לביוב ויש לשפוך אותם ישירות על האדמה, או לתוך מערכת מים המובילה אותם אל האדמה.
מנהג טהרת הגופות באסלאם (ע'סל אל-מות) התפתח אף הוא ממנהג טהרת המתים שהתקיים בתרביות שקדמו לאסלאם בהם גם ביהדות.
גם בדת השינטו של יפן נעשה שימוש במים קדושים לטהרה.
במקדש הגדול של טסובקי נעשה שימוש במפל מקודש על מנת לשטוף את טומאת הרוחצים בו, בטקס הנקרא מיסוגי שוהו.
בדת ההינדו מאמינים בקדושת נהר הגנגס ומימיו, בכך שמי הנהר מטהרים את הרוחצים בהם, ואת גופות המתים המושלכות אל הנהר.
המונח "מים קדושים" אינו משמש בדת ההינדו, אולם יש התייחסות למי הגנגס עצמם כמים קדושים.
מים קלים הם מים שמורכבים מהאיזוטופים הקלים והנפוצים ביותר של חמצן ומימן 1H216O.
במילים אחרות, מים קלים הם האיזוטופולוג הקל ביותר של מים.
ריכוז המים הקלים במים המצויים בטבע הוא בין 99.73%-99.76% (ריכוז מולי).
לצריכת מים קלים אין כל תועלת בריאותית על פני צריכת מי ברז רגילים
איזוטופים הם סוגים שונים של אותו יסוד כימי שנבדלים במשקל של הגרעין.
ההבדל במשקל נובע מהעובדה כי הגרעינים של האיזוטופים מכילים מספר שונה של נייטרונים (אך אותו מספר של פרוטונים).
מולקולות בעלות שילובים שונים של איזוטופים הן איזוטופולוגים של אותה מולקולה.
מולקולת מים מכילה שני אטומי מימן ואטום חמצן אחד.
לחמצן שלושה איזוטופים יציבים - 16O, 17O, 18O.
מולקולת 1H216O היא הקלה ביותר במכלול של איזוטופולוג של מים והיא נחשבת כקלאסית או מים קלים.
מונואיזוטופ של מולקולה זו לא קיים בטבע, ועל מנת לקבלו נעשה שימוש בטיהור רב שלבי או סינתזה מיסודות מוצא - 1H2 ו 16O2 .
מים המצויים בטבע מהווים תערובת של מגוון איזוטופים כאשר ריכוזו של האיזוטופולוג הקל הוא הגבוה ביותר, ועולה בהרבה על ריכוזם של שאר האיזוטופולוגים יחדיו.
ריכוז של מולקולות מים המכילות איזוטופים כבדים של D, 17O, 18O במים טבעיים, משתנה בהתאם לסטנדרטים הבסיסים המופעים בתקנים SMOW ו-SLAP.
ריכוז של האיזוטופים הכבדים של מימן וחמצן במים הטבעיים מבוקר על ידי שני סטנדרטים בינלאומיים:
תקן SMOW (Standard Mean Ocean Water) מאפיין את מי העומק של האוקיינוס העולמי ונחשב כיציב מאוד בהרכב האיזוטופי .
תקן SLAP (Standard Light Antarctic Precipitation) מאפיין את המים הטבעיים של אנטארקטיקה בהם ריכוזו של האיזוטופ הקל הוא, 1H216O- 997.3179 גרם/ ק"ג (99.76% מולי).
לפי תקן SMOW ערכם האבסולוטי של דאוטריום וחמצן-18 במי האוקיינוס:
הקלילות של המים בחלקים השונים של כדור הארץ שונה.
במים טבעיים ריכוז משקלם של איזוטופים כבדים יכול להגיע ל-2.97 גרם/ק"ג.
מים טבעיים המתקרבים לתקן SLAP לגבי כמות האיזוטפולוג 1H216O ואף אלו שעברו טיהור מיוחד על-מנת להגדיל איזוטופולג מסוג זה, נקראים 'מים קלים באופן מיוחד' (הגדרה פחות רשמית, המתואמת לתנאים אמיתיים).
במים קלים חלקו של האיזופוטולוג הקל ביותר ( % מולי): 99.76 < 1H216O ≤ 100. אם נוציא ממים, העונים לדרישת תקן SMOW, את כל המולקולות של האיזוטופים הכבדים, אשר חלקם המסתי הוא -2.97 גרם/ק"ג ונחליפם ב 1H216O, אזי המסה של 1 ליטר מים הקלים מבחינה איזוטופית, תקטן ב-250 מ"ג.
לכן, הפרמטרים של מים קלים, וראשית כל "הקלות" שלהם וההרכב איזוטופי, ניתנים למדידה בעזרת שיטות כמו ספקטרומטרית מסה, gravimetry, NMR ו- laser absorption spectroscopy.
תכונות ומאפיינים של מים קלים
איזוטופים נבדלים מעט זה מזה בתכונות פיזיקליות וכימיות.
עם זאת, הבדלים אלה חסרי משמעות מעשית במקרה של מי ברז רגילים, המכילים ממילא ריכוז אפסי של מים כבדים.
לצורך הפקת מים קלים פותחו שיטות ומתקנים אשר מאפשרים להפחית במידת מה את נוכחות של דאוטריום במים תוך שמירה על ההרכב האיזוטופי של החמצן המקורי.
תהליך העושה שימוש בשיטת "מי טל" מפחית את האיזוטופים הכבדים של דאוטריום וטריטיום וכולל פעולות של קירור מים והפשרתם לאחר מכן, אך היקף ההפחתה של דאוטריום במקרה זה קטן למדי.
דילול משמעותי של איזוטופי דאוטריום מושג על ידי שימוש באלקטרוליזה, אבל ההספק בשיטה זו נמוך ביותר.
למרות שירידה בדאוטריום מביאה לעליה בריכוז של 1H216O, האפקטיביות של דילול הדאוטריום בלבד מהמים מוגבלת.
גידול משמעותי בריכוז של 1H216O במים אפשרי רק כאשר מדללים גם את המולקולות המכילות איזוטופים כבדים של 17O, 18O.
דרך יעילה לייצור מים קלים טהורים במיוחד וריכוז 1H216O גבוה בקנה מידה תעשייתי, שהוצעה בפטנט, עושה שימוש במעבר של מים במגדל זיקוק לצורך הסרת כמות גדולה מאוד של מולקולות המכילות איזוטופים כבדים של מימן וחמצן, וכתוצאה מכך הגדלה משמעותית של הריכוז של 1H216O.
המים הקלים המתקבלים בדרך זו מתאפיינים ברמה גבוהה של הומוגניות של ההרכב האיזוטופי.
מים ראשונים זהו כינוי בהלכה לנטילת ידיים לפני סעודה עם לחם.
מצווה זו, היא אחת משבע המצוות שתקנו חז"ל.
על אף שכיום לא שייך טעם זה, אך תקנה זו לא בטלה, בכדי שיהיו רגילים הכהנים בנטילה, גם כשיבנה בית המקדש השלישי.
בתלמוד במסכת ברכות נאמר, שחז"ל סמכו נטילה זו לדברי הפסוק "והתקדשתם והייתם קדושים" - והתקדשתם - אלו מים ראשונים", ולפי זה יש ליטול גם משום קדושה ונקיות.
בדיני הטומאה והטהרה שנקבעו בתורה כל הגוף נחשב ליחידה אחת, כלומר, אם איבר אחד נטמא, כל הגוף טמא וכך גם הטהרה צריכה להיות על כל הגוף.
כתוספת לדין זה, הוסיפו חכמים גזירת טומאת ידיים.
לפיה גם כאשר אנו יודעים שגוף של אדם נחשב טהור מבחינה הלכתית, גזרו חכמים שידיו יחשבו תמיד שניות לטומאה, דהיינו כאילו נגעו בדבר טמא.
בתקופת בית המקדש הראשון - תיקן שלמה המלך טומאה לידיים לעניין קורבנות, שכל הבא לנגוע בידיו בקרבן חייב ליטול את ידיו.
בתקופת בית המקדש השני - תקנו בית שמאי ובית הלל טומאה גם לנגיעה בתרומה.
סמוך למועד חורבן בית שני הרחיבו חכמים את המצווה וקבעו שאסור לאכול לחם ללא נטילת ידיים.
הנטילה עצמה היא משום "סרך תרומה"; כלומר, כדי להרגיל את הכהנים שאוכלים תרומה ליטול את ידיהם (כנזכר לעיל).
הסיבה לגזירת הטומאה היא ש"ידיים עסקניות הן", מתעסקות ביום יום בכל ענייני החומר, והן מתלכלכות יותר משאר הגוף ועלולות בלא משים לגעת בדברים מלוכלכים.
רבי אלעזר בן ערך אף מצא לכך אסמכתא מן התורה.
נטילה זו נוהגת רק לפני אכילת לחם.
על פי התורה, אמנם, טיהור כל הגוף מתבצע באמצעות טבילה, אך במקרה זה הידיים בלבד נחשבות טמאות והטהרה היא באמצעות שטיפתן או טבילתן.
בתחילת ימי התקבעות המנהג, הייתה נטילת הידיים לפני הסעודה אחד מהפולמוסים המרכזיים בין הנוצרים הראשונים לבין היהודים.
המקום היחיד שבו ישו מבקר ומלעיג על דברי חכמים בבשורה על-פי מתי (), הוא בנוגע לנטילת ידיים.
חכמים כמו רבי עקיבא הקפידו מאוד על נטילת ידיים (עד כדי מסירות הנפש), ואליעזר בן חנוך, ש"פקפק בטהרת ידיים", אף נענש בעונש חמור ביותר ונודה.
חובת נטילת הידיים היא רק כשאוכל סעודה עם לחם.
אם אדם מאכיל אדם אחר, האוכל צריך לברך ולא המאכיל (שנוגע בידיו בלחם).
כשאוכל לחם שיש בו פחות משיעור כביצה, כתב בשולחן ערוך שיטול ידיו ולא יברך.
שאפשר שתיקנו נטילה רק על שיעור שיכול לקבל טומאה, שהוא שיעור כביצה.
כשאוכל לחם פחות מכזית, כתב השולחן ערוך שיש אומרים שאינו צריך כלל נטילה.
וכן דעת הרבה אחרונים, אך יש שכתבו שגם בזה יטול בלא ברכה.
ובמשנה ברורה לאחר שהביא את הדעות השונות, כתב שלכתחילה ראוי להחמיר וליטול.
נטילת הידיים מתבצעת באמצעות נטלה, כלי שממנו שופכים את המים על ידי כוח גברא על כל כף היד ולרוב הדעות על כל יד בנפרד.
הסדר המדויק שבו מתבצעת הנטילה נתון כיום במחלוקת, והוא שונה מסיטואציה לסיטואציה.
מספר הפעמים נע בין שטיפה אחת לכל יד (מעיקר הדין) לבין שלוש שטיפות (על פי האר"י).
לאחר הנטילה, בעוד היד רטובה, כל נגיעה של יד אחרת שאינה נטהרה (ידו השנייה של האדם או יד אדם זר) מחזירה את היד לטומאתה ויהיה על הנוטל לנגב את ידו ולחזור על הפעולה בשנית.
אך לאחר ייבושן, אין הידיים מקבלות טומאה מידיים אחרות.
נוסח הברכה שמברכים על נטילת הידיים הוא: .
ככלל יש לברך על המצוות באופן ש'עובר לעשייתן' (קודם לעשייתן).
למרות זאת, זמן ברכת נטילת ידיים שנוי במחלוקת: התוספות כתבו שנוהגים לברך אחר הנטילה, ונתנו לכך 2 הסברים: 1. לפעמים הידיים מלוכלכות באופן שלא ראוי לברך, ולפיכך הזמן המתאים לברכה הוא לאחר הנטילה.
2. גם ניגוב הידיים לאחר הנטילה הוא חלק מהמצווה, ולכן הברכה לפני הניגוב עדיין מקיימת את הכלל של 'עובר לעשייתן'.
הרמב"ם, לעומת זאת, סבור שגם את ברכת נטילת ידיים יש לברך לפני עשיית המצווה.
השולחן ערוך מציע להשתמש בפתרון שנהגו בו רבותיו של רבנו ירוחם: לשפשף ידיו במים כדי שיהיו נקיות ואז לברך וליטול ידיו עם מים נוספים, כך שיברך כשידיו נקיות ולפני קיום עיקר המצווה.
רבי משה איסרליש כתב שניתן לנהוג כפי שכתבו התוספות, ולקיים את הכלל 'עובר לעשייתן' בכך שמברך לפני הניגוב, וכך המנהג הרווח.
נחלקו הפוסקים האם מותר לדבר בין סיום נטילת הידיים ועד לאכילת הלחם (או החלה בסעודת השבת).
לדעת הרמב"ם כל זמן שאינו מסיח דעתו מכך שהוא עומד לאכול, מותר לדבר, ואילו לדעת הרא"ש אין לדבר (מחשש להפסק) אלא לצורך הסעודה, כגון לבקש מלח או סכין לצורך בציעת הפת.
מחלוקת זו נעוצה בפרשנות שונה לדברי התלמוד "תכף לנטילה ברכה" שלדעת הרמב"ם מדובר על נטילת מים אחרונים דווקא, ולכן בנטילת מים ראשונים אפשר להפסיק, ולדעת הרא"ש מדובר גם על מים ראשונים.
למעשה, רוב הפוסקים הורו שלא לדבר בזמן זה, אך, מנהג רבים מיהודי תימן לדבר כדעת הרמב"ם.
ההולך ממקום הסעודה לשעה או שהלך לישון יותר מחצי שעה צריך לחזור וליטול את ידיו.
נטילת הידיים צריכה להיות מכוח של אדם ולא מים שנשפכים מעצמם.
גם הכלי ממנו נוטלים את הידיים צריך להיות שלם וללא נקבים או שברים, ומקובל להשתמש בנטלה.
המים חייבים להיות צלולים וראויים לשתייה.
אסור שיהיה דבר שיחצוץ בין היד למים, ולכן, למשל, מי שדבוק בוץ לידו צריך קודם כל לנקות את ידו.
מי שאין לו מים - צריך לטרוח להשיגם, ואף ללכת למקור מים עד מרחק של מיל (על פי אומדן מקובל - מעט פחות מקילומטר).
ואם הוא הולך בדרך ומקור המים נמצא בהמשך דרכו במרחק של ארבעה מילים - צריך להמתין בסעודתו עד הגיעו לשם.
אם אין לו מים כלל, יעטוף את ידיו בכפפה או בכיסוי אחר ויאכל.
כאשר אף במרחק זה אין לו מים, כתבו הפוסקים, על פי המבואר במשנה שחיילים בזמן שיוצאים למלחמה פטורים מנטילת ידיים לפני הסעודה מהם, שבשעת הדחק כגון הנמצא במדבר או במקום סכנה יכול לאכול ללא נטילת ידיים.
בתלמוד מובא סיפור על רבי עקיבא, שהקפיד ליטול ידיו על חשבון מי השתייה שהיו לו:
נחלקו הראשונים איזו משמעות הלכתית יש לייחס להתנהגותו של רבי עקיבא: התוספות כתבו שרבי עקיבא החמיר על עצמו, אך מצד הדין אדם פטור מנטילת ידיים כשיש לו מים המספיקים לשתייה בלבד.
הרמב"ם, לעומת זאת, למד הלכה ממעשה זה, שגם כשיש לאדם מים המספיקים לשתייה בלבד - בכל זאת יטול ידיו לפני האכילה.
בהלכות טומאה וטהרה, מים שאובים הם מים שנשאבו על ידי אדם בכלי שיש לו כלי קיבול.
מים אלו פסולים למקווה, ולא עוד, אלא שהם מטמאים את האדם, כאשר שלושה לוגין מהם נשפכו על אדם.
נחלקו הראשונים במקור ההלכה האומרת שמים שאובים פסולים לטבילה במקווה.
לפי גישה אחת, פסול מים שאובים מהתורה.
מקור עמדה זו בפירוש רש"י לתלמוד במסכת חגיגה, שם פירשו את הפסוק: .
לעומת זאת התוספות חולקים על רש"י, וסוברים שמקור הפסול בתורת כוהנים, כנדרש מהפסוק: .
לשיטה זו מסכימים שניים מבעלי התוספות: רבינו תם והרשב"א.
כך גם סבור רבינו משה מפונטויז"א.
רבינו משה מפונטויז"א מחדש שאם המים השאובים עברו "המשכה" על גבי קרקע, הם כשרים מהתורה ופסולים רק מדברי חכמים, אם כל המקווה עשוי ממים כאלו שהמשיכום על הקרקע.
ואם יש במקווה 21 סאה של מי גשמים, ניתן להוסיף את 19 החסרים במים כאלו, ומקווה כזה כשר גם מדברי חכמים.
לפי גישה אחרת, של רבינו יצחק מבעלי התוספות, פסול זה הוא מדברי חכמים, ודברי התורת כוהנים אינם אלא אסמכתא.
הסיבה לגזירת חכמים זו היא כדי שלא יבואו לטבול במקווה העשוי בתוך כלי, שהרי מהתורה אין מקווה כשר אלא אם הוא בקרקע, כמו מעיין.
דעה זו מסתמכת על האמור בתלמוד .
רוב הראשונים האחרים מפרשים כי כוונת התלמוד למיעוט מים שאובים, אך אם רובם או כולם שאובים, הפסול לדעתם הוא מהתורה.
שלושה לוגים של מים שאובים שנכנסו למקווה ואין בו ארבעים סאה מים, לא תועיל כל תוספת מים שבעולם כדי לטהר את המקווה.
לעומת זאת, אם נכנסו שלושה לוגים למקווה לאחר שכבר היו בו ארבעים סאה, המים השאובים נטהרים מדין "זריעה" ואינם פוסלים את המקווה.
פירוש הדבר שבחיבורם למים שנקוו באופן טבעי, הם כאילו חזרו לאדמה ונזרעו מחדש.
בשל כך, נהוג לנגב את המקווה היטב לפני מילויו במים, כדי לוודא שאין בו מים שאובים.
מים שאובים נקראים מים שבאו לתוך כלי כל שהוא מדעת האדם.
אך אדם שהניח כלים על גגו כדי לייבשם, (כך שבוודאי לא התכוון שירדו לתוכם מים), ולפתע ירד גשם שמילא את הכלים במים, אין המים שבתוך הכלי נחשבים לשאובים, אף על פי שהם בתוך כלי, מכיוון שלא נשאבו על ידי אדם.
ורק אם לא היה צפוי לרדת גשם, וגם הניח את הכלים במטרה לייבשם, נחשבים המים כשאובים מעליהם, והם לא פסולים למקווה.
נחלקו רבי מאיר ורבי יוסי בשיטת בית הלל, במקרה הבא: אדם הניח כלים על הגג במטרה לייבשם, וזאת כאשר השמים היו מעוננים, אך השמים התבהרו והעננים הסתלקו.
לאחר זמן נוסף, חזרו העננים והמטירו גשם על המקום.
במקרה שהמים אכן נחשבים לשאובים, מכיוון שהמים נכנסו לתוך הכלי מרצון, ניתן להמשיך אותם לתוך המקווה דרך שלושה טפחים על הקרקע, ובכך מתבטל פסול ה"שאובים".
לפי רוב הפוסקים יש צורך ב"קרקע הבולעת", למשל בטון, כשבכך נחשבים המים לחלק מהקרקע כאילו חזרו ונזרעו בתוכה, ומתבטלת שאיבתם.
מנהג ישראל הוא בכל המקוואות להמשיך את המים לבור הטבילה, אף על פי שגם אם המים יכנסו כשאובים, הם יתכשרו על ידי הכשרי המקווה, כמו זריעה או השקה, כדי לצאת ידי חובת כל הדעות, כך שגם אם לפי דעה אחת המקווה יהיה פסול, הוא יתכשר על ידי המשכה.
מסיבה זו, נהוג שהמים נכנסים לבור הטבילה על ידי חור בקיר המקווה שמרוח מתוכו בבטון, הנחשב לקרקע הבולעת.
נחלקו הראשונים בגדר המשכה, יש הסבורים שהמשכה מכשירה את המים השאובים רק אם התערבו עם מים כשרים לפני כניסתם לבור הטבילה, ויש הסבורים שדי בהמשכתם על קרקע.
הרוחץ במים שאובים - מי שטובל את רוב גופו במים שאובים (הפסולים למקווה), או שופך על רוב גופו מים (בכמות של שלושה לוגים, ליטר אחד בערך) - נטמא טומאה קלה, במדרגת "שני לטומאה", ואסור לו לאכול תרומה או לנגוע בה, עד שיטבול במקווה כשר.
הסיבה לכך: כדי שאנשים לא יחשבו שרחיצה במים מסוגלת לטהר.
ממקורות שונים וממצאים ארכאולוגיים מתברר, שהיה מקובל בארץ לבנות בבתי המרחץ מקווה צמוד, על מנת לאפשר לרוחצים, שנטמאו משפיכת המים כתוצאה מגזירה זו, לשוב ולהיטהר בטבילה במקווה.
גזירה זו נתקנה על ידי חכמים, כחלק מקבוצת הלכות מיוחדת המכונה שמונה עשר דבר, שמונה עשרה גזירות שנקבעו במעמד מיוחד של בית שמאי ובית הלל.
גם על פי אורח החיים המודרני, בו אין שואבים מים בכדים כבימי קדם, עדיין נחשבים מי העיר הזורמים בצינורות למים שאובים משום שבדרכם הם עוברים בכמה מיני כלים שיש בהם בית קיבול כגון שעון מים וכדומה.
לכן המעוניין למלא מקווה במים שאינם שאובים אינו יכול להשתמש במי ברז, אלא חייב להשתמש בפתרונות הלכתיים כגון השקה, זריעה והמשכה.
מים עד ים (מלטינית: A Mari Usque Ad Mare, באנגלית: From Sea to Sea, בצרפתית: D'un ocean à l'autre) הוא המוטו הלאומי של קנדה ומופיע על סמלה.
המוטו מתאר את מיקומה של קנדה בין שני האוקיינוסים האטלנטי והשקט, מקורו הוא בגרסה הלטינית של : (בעברית: ).
השימוש הראשון במשפט על מנת לתאר את קנדה היה בספרו של ג'ורג' מונרו גרנט "מאוקיינוס לאוקיינוס" משנת 1877. גרנט, איש ציבור קנדי, כומר ומטיף פרסביטרי, השתמש במשפט לתיאורה של קנדה בדרשותיו.
כחלק מהסמל הלאומי, המוטו משמש כסימן רשמי של שררה על ידי ארגונים ממשלתיים קנדיים, על שטרות כסף קנדיים וכן על דרכונים ותעודות מסע רשמיות.
כמוטיב נפרד מופיע המוטו על כל הפרסומים הרשמיים של משרדי הממשל הפדרלי.
המימוזה הביישנית (שם מדעי: Mimosa pudica), המכונה גם "הצמח הרגיש" או "אל תיגע בי", היא צמח מטפס בעל תכונה ייחודית של רגישות למגע: ברגע שנוגעים באחד מעליו של עלה מורכב של הצמח הוא מתחיל להתקפל פנימה ולהיסגר.
הצמח תואר לראשונה על ידי הטקסונום קרל לינאוס בספרו מיני הצמחים ("Species Planatarum").
מקור השם הוא במילה הלטינית "pudica", שמשמעותה "התכווצות" או "ביישנות".
הצמח הוא צמח מטפס קוצני העשוי להגיע לאורך של עד 1.5 מטר.
עליו בנויים מ־10–26 זוגות עלעלים משני צידי צירו.
לצמח תפרחת כדורית או אובלית (שצורתה מעוגלת ומאורכת, סגלגלה) ורודה ואדומה, בקוטר של 8–10 מ"מ (ללא האבקנים).
הפרי מכיל 2–8 תרמילי זרעים באורך 1–2 ס"מ.
הם מחולקים ל־2–5 חלקים המכילים זרעים חומים־בהירים באורך 2.5 מ"מ ובעלי קליפה קשה, המעכבת נביטה מוקדמת.
התכונה הבולטת של הצמח היא תופעה הקרויה תנועת צמח מהירה.
לצמח יש מה שמכונה "תנועת שינה" או תנועה ניקטינסטית (תופעה שכיחה בפרחים המתקפלים בלילה ונפתחים באור יום) הקיימת במספר מיני צמחים, ועליו נסגרים בלילה ונפתחים עם אור יום.
תופעה נוספת הנדירה בעולם הצומח היא של תנועה סייסמונסטית, המאופיינת על ידי סגירה מהירה של העלים בתגובה למגע, חום, יובש, נשיפה או הרעדה.
ברגע שנוגעים בעלה המורכב של הצמח העלה נסגר במהירות ונפתח שוב במלואו רק לאחר כ־30 דקות.
טלטול נוסף של העלה הסגור יגרום לגבעולו לצנוח.
מנגנון זה אינו ברור די צורכו, אך מחקרים עדכניים מצביעים על עלייה בחדירות הממברנה בתאי הפלבינוס ליוני אשלגן ונתרן, הגורמת לשינויים דיפרנציאליים בלחץ הטורגור בפלבינוס (בו תאים בעלי דופן תא גמיש במיוחד).
כתוצאה מכך חלקו התחתון של גליל הפלבינוס מתכווץ וחלקו העליון מתנפח, ואז הפלבינוס מכופף את העלעל וגורם לסגירת העלה.