tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1932 הקים ערבי חיפאי אמיד בשם עזיז כ'יאט בית אבן גדול ברחוב הגפן בחיפה.
תחילה השכיר אותו לחברת הנפט IPC ולמכס הבריטי ובהמשך מכר אותו לחברת הנפט.
לאחר קום המדינה שימש המקום כמשרדי חברת הנפט של ובהמשך את משרדי חברת פז.
כיום, לאחר שיפוץ המבנה, הוא משמש כמוסד סיעודי.
המבנה בן שלושת הקומות נבנה באבן בסגנון אקלקטי כשבצידו הפונה לרחוב הגפן הוא מקיף חצר שקועה מהרחוב ומעליה מרפסת הנתמכת על ידי עמודים בסגנון יווני.
בית IPC בתחנת הכוח של חיפה
הוקם ב-1939 עבור עובדי קו הנפט.
נרכש על ידי חברת החשמל לישראל והפך להיות חלק מתחנת הכוח חיפה.
שוקם בשנים 2018-2019 ומשמש למעבדות של התחנה.
חברת הנשק בארט היא חברה אמריקאית שמפתחת ומייצרת כלי ירייה ותחמושת.
ההתמחות של החברה היא רובי צלפים כבדים ורובים נגד ציוד.
היא ידועה בעיקר בזכות רובה הבארט M82A1 שלה, רובה צלפים/נגד ציוד חצי-אוטומטי בקליבר 0.5 אינץ' (12.7x99 מ"מ נאט"ו) שהפך להצלחה המסחרית הראשונה של החברה ונחשב לאחד הרובים הנפוצים בעולם מסוגו.
בהמשך היא פיתחה את הבארט MRAD, רובה צלפים מודולורי שאומץ כרובה הצלפים העיקרי של הכוחות המזוינים של ארצות הברית והימ"מ של ישראל.
את החברה ייסד רוני בארט ב-1982 והוא עומד בראשה מאז.
בנו, כריס בארט, מכהן כנשיא החברה ומפתח כלי נשק ותחמושת.
החברה נוסדה בשנת 1982 על ידי רוני בארט, מהנדס ומפתח כלי נשק, במטרה לפתח רובי צלפים כבדים חצי-אוטומטיים בקליבר 0.5 BMG (קליבר 12.7x99 מ"מ נאט"ו המשמש מקלעים כבדים דוגמת ה-M2 בראונינג).
הרובה הראשון שפיתח רוני בארט היה הבארט M82, כאשר הציון M82 מרמז על שנת פיתוחו.
בשנת 1986 שיפר בארט את הרובה לדגם הנפוץ ביותר כיום, בארט M82A1. רק ב-1989 זכה הרובה להצלחה מסחרית, כאשר נרכש על ידי צבא שוודיה.
זמן קצר לאחר מכן נרכש הרובה גם על ידי הכוחות המזוינים של ארצות הברית תחת הציון M107 SASS ושירת במלחמת המפרץ ב-1991. הרובה מילא נישה שהייתה חסרה אז וקנה לעצמו מהר מאוד מוניטין שהביא צבאות רבים ברחבי העולם לרכוש את הבארט.
גם צה"ל רכש את הבארט M82A1, בהתחלה בשביל חיל ההנדסה הקרבית ויחידת סילוק הפצצות של יהל"ם, ובהמשך גם עבור צלפי חיל הרגלים.
במשך שנים כל פלוגה מסייעת כללה מחלקת צלפי בארט, והרובה זכה להערכה בזכות כוח האש שלו ויכולתו לחסל מחבלים, גם כאלה שמסתתרים מאחורי מחסה, כגון קיר.
ב-2008 הוחלט להוציא את ה-M82A1 ממערך הצליפה של החי"ר ולהשאירו בשימוש חיל ההנדסה הקרבית כרובה נגד ציוד.
הסיבה לכך הייתה ארגונומיה גרועה ודיוק יחסית נמוך לעומת רובי צלפים מתחרים (ה-M82A1 מקבץ בדיוק של 3–1 דקת קשת, בעוד שרובה צלפים נדרש לקבץ מתחת לדקת קשת אחת).
הבארט M82A1 שימש גם את המחתרת האירית, ה-IRA, במלחמת הגרילה שלהם נגד צבא בריטניה.
הבארט היה מסוגל לחדור את שכפ"ץ הקוולר הסטנדרטי וגרם לאבדות רבות בקרב הבריטים ולדה-מורליזציה של החיילים, שנאלצו ללבוש אפוד מגן קרמיים כבדים במיוחד כדי להתגונן בפני הבארט.
בעקבות ההצלחה של הבארט, החלה החברה לפתח רובי 0.5 נוספים, בחלקם במקום פעולה חצי-אוטומטית נעשה שימוש בפעולה בריחית על מנת להגדיל את הדיוק ולהפחית את עלויות הייצור ומחיר הכלי.
בנוסף פיתחה החברה גם רובים וכלי ירייה בקליברים קטנים יותר, אך הם זכו לפחות הצלחה.
בעקבות עלייה בפופולריות של רובי צלפים בקליבר 0.338 לפואה מגנום, תחמושת שהיא מצד אחד בעלת טווח ועוצמה גדולים באופן ניכר מתחמושת ה-7.62x51 מ"מ נאט"ו ומצד שני קלה יותר ומדויקת יותר מתחמושת ה-12.7x99 מ"מ נאט"ו, החלה גם חברת בארט לעסוק בתחום.
כריס בארט, בנו של רוני בארט, פיתח את רובה הבארט M98 וגרסה משופרת שלו, הבארט M98B, רובה 0.338 בריחי.
על בסיס רובה זה פיתח כריס בארט את הבארט MRAD, רובה צלפים בריחי מודולרי התומך במספר קליברים, שהתמודד במכרז PSR של הצבא האמריקני עבור רובה הצלפים העתידי שלו.
ה-MRAD לא זכה במכרז אך זכה לשבחים, בהם פרס "רובה השנה 2012" של איגוד הרובאים הלאומי (NRA) של ארצות הברית, ונרכש על ידי הימ"מ של ישראל.
ב-26 בפברואר 2016 הכריזה טנסי על רובה הבארט M82A1 כ"רובה הרשמי" של המדינה.
בעקבות הביקורות החיוביות על הבארט MRAD מצלפי הימ"מ, צה"ל רכש את הרובה ב-2018 עבור היחידות המובחרות והמיוחדות.
ב-2019 נבחר הבארט MRAD כרובה הצלפים של פיקוד המבצעים המיוחדים של ארצות הברית (SOCOM) תחת הציון Mk 22 ASR.
ב-2020 הגישו צבא ארצות הברית וחיל הנחתים של ארצות הברית בקשה להצטייד בבארט MRAD כרובה הצלפים התקני שלהם, והרובים החדשים נקלטו ב-2024.
ב-2020/2021 הצטיידו צה"ל ויחידות הימ"ס של משמר הגבול בבארט REC10 כרובה צלפים חצי-אוטומטי, שנועד להחליף את רובי ה-SR-25 Mk 11 השחוקים.
ב-17 בינואר 2023 נרכשה חברת בארט על ידי קבוצת NIOA האוסטרלית.
החברה תמשיך לפעול כחטיבה נפרדת בארצות הברית ותסייע ל-NIOA להיכנס לשוק האמריקאי.
בארט M82 (רובה צלפים חצי-אוטומטי בקליבר 0.5 BMG)
בארט M82A1 (שיפור של הבארט שהפך לנשק מצליח ונפוץ)
בארט M107 (דגם המבוסס על שיפור של ה-M82A1 בארט שנכנס לשירות בכוחות המזוינים של ארצות הברית)
בארט M107A1 (שיפור של ה-M107 המוצע גם לשוק האזרחי)
בארט M99 (רובה צלפים בקליבר 0.416 בארט בעל טווח ירי ארוך במיוחד)
בארט MRAD (רובה צלפים מודולרי התומך במספר קליברים, בהם 7.62x51 מ"מ נאט"ו ו-0.338 לפואה מגנום.
Mk 22 ASR (דגם הבארט MRAD שנכנס לשירות בכוחות המיוחדים של ארצות הברית, תומך בקליברים 7.62x51 מ"מ נאט"ו, 0.300 נורמה מגנום ו-0.338 נורמה מגנום)
בארט MRAD SMR (גרסה פשוטה, קלה וזולה יותר של ה-MRAD בה לא ניתן להחליף קליברים, SMR = Single Mission Rifle.)
בארט MRADELR (רובה צלפים בריחי לצליפה לטווח ארוך במיוחד (ELR) בקליבר 0.416 בארט)
בארט M468 (לא בייצור יותר)
בארט REC10 (משמש גם כרובה צלפי סער, בשירות כוחות הביטחון של ישראל)
- תחמושת צלפים 0.338 לפואה מגנום
חברת הפיתוח של קליפורניה הוקמה ב-1896 במטרה לבנות מערכת השקיה עבור חלקו הדרומי של מדבר קולורדו בקליפורניה שבארצות הברית.
קרקע הטין העשירה של האזור נמצאה מתאימה לחקלאות, אבל בארות שנחפרו באזור וניצלו את מי התהום לא היו מסוגלות לספק את כמות המים הנדרשת לאזור חם וצחיח זה.
חברת הפיתוח של קליפורניה הוקמה במטרה להטות את מי הנהר קולורדו לתוך שקע סלטון, קרקעית של אגם יבש במדבר קולורדו, במטרה להפריח את השממה ובמקביל להרוויח ממכירת המים ומכירת חלקות למתיישבים.
במהלך ההיסטוריה זרם נהר הקולורדו למפרץ קליפורניה, ועם זאת, בתקופת שיטפונות האביב היה הנהר עולה על גדותיו ונשפך לנחל האלאמו, נחל אכזב שמקורותיו במדינת באחה קליפורניה במקסיקו.
מי הנחל התנקזו לאזור שקע סלטון בדרום מדבר קולורדו.
החל מאמצע ועד שלהי המאה ה-19 הציעו כמה אנשים, שבהם בלט אוליבר ווזנקרפט (Oliver M.
Wozencraft; 1887-1814), לנצל את הטופוגרפיה ולהוביל מים להשקיה אל שקע סלטון באמצעות הטיה מבוקרת של מי נהר הקולורדו דרך הערוץ היבש של נחל האלאמו.
את התכנון ביצע המהנדס צ'ארלס רוקווד (Charles Robinson Rockwood).
על פי רעיונו הקים ב-1892 ג'ון ביטי (John.
Beatty) את חברת ההשקיה של נהר הקולורדו (Colorado River Irrigation Company) ורוקווד שימש בה מהנדס ראשי.
עם זאת, הניסיונות לגייס כסף לחברה החדשה כשלו, והתברר כי ביטי מעל בכספי החברה והיא פשטה רגל ב-1894.
רוקווד לא התייאש וב-1896 הקים את החברה לפיתוח קליפורניה במטרה לגייס כסף, לבנות את התעלה ולמכור חלקות חקלאיות.
ניסיונותיו לגייס כסף כשלו עד שב-1900 הוא פגש בג'ורג' צ'אפי, מהנדס ממוצא קנדי שהיה לו ניסיון רב במיזמי השקיה בקליפורניה.
צ'אפי השתכנע בישימות של המיזם, הצטרף לחברה והשקיע בה 150,000 דולרים.
העבודה על תעלת ההטיה החלה מיד, ועוד בטרם זרמו מים בה, החלה החברה למכור בהצלחה חלקות באזור המדברי ששמו שונה לשם הקליט "עמק אימפריאל".
התעלה שכונתה תעלת אלאמו הושלמה תוך פחות משנתיים וכבר ב-1901 החלו לזרום בה מים, והחקלאות בעמק אימפריאל פרחה כצפוי.
ב-1902 נוצרו חיכוכים בין מנהלי החברה לפיתוח קליפורניה וצ'אפי החליט לפרוש ממנה.
המים שזרמו בתעלה הכילו כמויות גדולות של סחף ששקע בתעלה ואיים לסתום אותה.
ב-1904, בניסיון לפתור את הבעיה הורה צ'ארלס רוקווד לפתוח פרצה בגדה של הנהר קולורדו בערך שישה קילומטרים דרומית לשערי הכניסה המקוריים של תעלת אלאמו.
בתחילת 1905 הרסו שיטפונות עזים את הסוללות שהגנו על תחילת התעלה, והמים החלו לזרום בלא שליטה במורד התעלה כלפי שקע סלטון.
ב-9 באוגוסט כל הזרם של הקולורדו סטה לתוך התעלה והחל להציף את קרקעית עמק אימפריאל.
תוך נטילת הימור נואש לסגור את הפרצה ניסו צוותים של חברת הרכבות סאותרן פסיפיק, שמסילת הברזל שלהם עברה בעמק, לסכור את הקולורדו מעל לתעלה, רק על מנת לראות כיצד שיטפונות בזק הורסים את המבנה שבנו.
נדרשו שנתיים, שבעה ניסיונות ויותר מ-3 מיליון דולרים עד שחברת הרכבות, חברת הפיתוח של קליפורניה והממשלה הפדרלית הצליחו לחסום סופית את הפרצה ולשלח את נהר הקולורדו בחזרה לערוצו הטבעי בדרכו אל המפרץ, אבל לא לפני שחלק מעמק אימפריאל הוצף ונוצרה ימה באורך 72 קילומטרים, ימת סלטון של ימינו.
עוד בתחילת האירוע הייתה החברה לפיתוח קליפורניה במצב כספי קשה ולכן הסתמכה על סיוע כספי ועזרה מסאותרן פסיפיק לתקן את התעלה.
בסופו של דבר תבעה חברת סאותרן פסיפיק את חברת הפיתוח של קליפורניה בבית המשפט העליון של קליפורניה וב-30 בדצמבר הורה בית המשפט לפצות אותה בסכום של 1,279,865.77 דולרים (שווה ערך ל-33 מיליון דולרים של ימינו).
קודם לכן תבעה חברת המלח ניו ליברפול (New Liverpool Salt Company), שמתקניה נהרסו בשיטפון, את חברת הפיתוח של קליפורניה ובית המשפט הורה לפצות אותה בסכום של 458,246.23 (שווה ערך ל-12 מיליון דולרים של ימינו), בתוספת ריבית שהצטברה מתאריך השיטפון.
עלויות תיקון הנזקים ודמי הפיצויים שנדרשה לשלם הפכו את חברת הפיתוח של קליפורניה לחדלת פרעון והיא פשטה רגל, וכל נכסיה עברו לחברת סאותרן פסיפיק.
ב-1911 הקימו החקלאים של עמק אימפריאל חברת השקיה משותפת שנשאה את השם "נפת ההשקיה אימפריאל" (Imperial Irrigation District).
עד 1916 רכשה חברת ההשקיה את כל הנכסים לשעבר של החברה לפיתוח קליפורניה מסאותרן פסיפיק וקיבלה על עצמה לתפעל את התעלה.
תיאור נרחב של עלייתה ונפילתה של החברה לפיתוח קליפורניה מופיע בפסק דין ארוך של בית המשפט העליון של קליפורניה מ-9 באוקטובר 1915 שדן בתביעת חברת ביטוח כנגד חברת הפיתוח של קליפורניה, חברת סאותרן פסיפיק וחברת המלח ניו ליברפול.
בין 1911 ל-1919 עסק בית המשפט העליון של קליפורניה בלא פחות משמונה תביעות בתיק זה.
חברת הנעורים רעות היא מוסד חינוכי חברתי-קהילתי לגילאי ז'-י"ב במועצה האזורית מגידו.
רעות היא חברת נעורים ברוח החינוך הקיבוצי, השואפת להוות בית שני עבור חניכיה.
השיטה החינוכית הנהוגה בה מאופיינת בפדגוגיה דמוקרטית ושיתופית, אשר באה לידי ביטוי במסגרות השונות הפועלות בתוכה.
רעות מתייחדת בעולם החינוך החברתי-קהילתי בישראל בכך שפעילותה מובלת באופן וולונטרי ואוטונומי על ידי החניכים והחניכות, המלווים על ידי צוות חינוכי רחב.
כיום נמנים ברעות מעל 200 חניכים בשנה, ו-14 אנשי צוות חינוכי.
רעות הוקמה על יסודותיו של המוסד החינוכי הרי אפרים, שהוקם בשנת 1950. בהרי אפרים התחנכו בני ובנות קיבוצי השומר הצעיר של עין השופט, רמת השופט, דליה ורמות מנשה.
המבנה הפדגוגי של רעות עוצב לראשונה ב-1996 כאשר הוקם בית הספר התיכון האזורי מגידו.
לאחר הקמת התיכון האזורי, הופרדו שני בתי הספר הקיימים של קיבוצי המועצה מן מהמוסדות החינוכיים, שומריה והרי-אפרים, שהתנהלו כמסגרת אחת של לימודים וחברת נעורים עם לינה משותפת.
הפרדת החינוך הפורמלי מהרי אפרים יצרה הזדמנות עבור הצוות החינוכי להקים חברת נעורים דמוקרטית שאינה מוגבלת על ידי חוקים והגבלות של בית ספר.
גישת הצוות החינוכי של המוסד הייתה, שחינוך חברתי-קהילתי מושתת בבסיסו על התפיסה של יצירה עצמית של נוער: הנוער יכול להוביל את הזמן הפנוי שלו, וליצור חברת נעורים שהיא פלטפורמה לפיתוח אישי וקבוצתי.
השפעת החינוך הדמוקרטי ניכרה בשינוי שעבר על הרי אפרים.
ביסודו, רואה החינוך הדמוקרטי את יצירתו של האדם כמעוגנת בתפיסת עולם דמוקרטית על בסיס בחירותיו החופשיות.
החיבור בין החינוך הדמוקרטי לעקרונות החינוך החברתי-קהילתי יצרו את התשתית הרעיונית למבנה שרעות פועלת בו עד היום.
בצל התחזקות מגמת ההפרטה של התנועה הקיבוצית ב-2003, החליטו הקיבוצים השותפים להרי אפרים להפסיק לממן את המוסד במתכונת הישנה שלו, ולסגור אותו לאלתר.
בצעד ייחודי למועצה אזורית בישראל, החליטה המועצה האזורית מגידו לקחת אחריות חינוכית וכלכלית על המוסד, ולהעביר אותו לרשותה.
החניכים, שנערכו לסגירתו של הרי אפרים, גילו לשמחתם כי המוסד הולך לשנות את פניו אך לשמור על יסודותיו הערכיים.
השינוי בא לידי ביטוי בהצבעה על שמה החדש של חברת הנעורים המועצתית, שפתחה כעת את שעריה לכלל יישובי המועצה, זולת שלושה קיבוצים מן העמק - מגידו (קיבוץ), גבעת עוז ומשמר העמק - שנותרו חברים במוסד שומריה.
השמות שעלו להצבעה היו 'צוקים', 'שחקים' ו'רעות', והשם הנבחר ברוב קולות היה 'רעות'.
המעבר לרשות המועצה לא שינה באופן מהותי את אופייה של רעות.
הקשר עם תנועת הנוער של השומר הצעיר נשמר, והקן של התנועה הפך לחלק אינטגרלי מחברת הנעורים.
בשנת 2008 הוחלט בעצה אחת עם המנהל לחינוך התיישבותי, לשים קץ ללינה ברעות, מתוך הבנה כי הלינה חדלה לשרת את המטרות החינוכיות של המקום.
בנוסף, תחזוקת מבנים ירודה וקיצוץ תקציבי לא איפשרו להחזיק מבנה לכל שכבת גיל וחדרי שינה ראויים למגורים.
מאז ועד היום פועלת רעות כפנימיית יום אזורית גדולה, המהווה את הלב הפועם של החינוך החברתי-קהילתי של המועצה, ופעילותה הולכת ומתרחבת לנוכח הגידול שחל ביישובי מגידו.
חזון חברת הנעורים נכתב במסגרת תהליך שנקרא "מהות רעות", אשר התקיים בקיץ 2007. בתהליך לקחו חלק חניכים, הורים, מחנכים ונציגי המועצה.
החזון נועד לבטא את האקלים החינוכי אליו שואפים אנשי חברת הנעורים.
הנוסח עליו הסכימו בסופו של התהליך תואר כך, כאשר לכל מילה במשפט יש משמעות מורחבת:
אזורית: ביטוי לכך שבשונה מהרי אפרים, רעות פתוחה עבור כל חניך וחניכה הלומדים בתיכון האזורי מגידו או מתגוררים באחד מיישובי המועצה האזורית.
יצירה עצמית: חברת הנעורים מושתתת על יצירה עצמית של החברים בה; יצירה המתקיימת מתוך חופש בחירה, תרבות עצמאית והוויי חיים מקומי וישראלי.
אנשי חברת הנעורים מאמינים שנוער מגידו, כמו שאר הנוער במדינת ישראל, מוקף בתרבות הצריכה הכוללת מאפיינים תרבותיים שטחיים המעוגנים בכסף, במדדים של יופי ובצריכה מפרי ידם של אחרים.
היצירה העצמית קוראת תיגר על תרבות הצריכה ומבקשת לתת אפשרות אחרת לחיים תרבותיים, בשאיפה לאותנטיות, ומתוך כוונה להביא לידי ביטוי את אישיותם הכנה של החניכים, יכולותיהם, שאיפותיהם ואהבותיהם.
אוטונומיה: חברת הנעורים שואפת לאוטונומיה ומתן מרחב כמה שיותר גדול לחניכים, לעצב את חייהם בתחומים רבים ככל הניתן.
עיקרון זה לא מתייחס רק לקבלת החלטות פורמליות, אלא לתחומים נוספים כמו נורמות קבוצתיות ומוסדיות, מסורות והתנהלות יום יומית.
דמוקרטיה: ההחלטות הגדולות ברעות מתקבלות בצורה של שיתוף כלל החברים בה.
השיתוף בא לידי ביטוי בהתייעצות הצוות החינוכי עם החניכים בשורה של תחומים, שקיפות המידע והמניעים לשינוי, ופעמים רבות גם הצבעות בקלפי.
האופי הדמוקרטי של חברת הנעורים שואב את המבנה הארגוני שלו מן הדמוקרטיה הפרלמנטרית בה לכל חבר יש קול שווה בהצבעה, אך מבקש להניח תשתית לפעולה של דמוקרטיה מהותית: החניכים נקראים למעורבות והשפעה על סדרי חייהם במטרה לגבשם להיות אדונים לעיצוב גורלם כאזרחים וחיזוק תחושת הערך העצמי של כל חניך וחניכה.
הומניזם: עקרונות ההומניזם רואים את אושרו של האדם ושלמותו הרוחנית כתכלית החינוך.
רעות שואפת ליצור מרחב בטוח ומצמיח עבור כל חבריה, בתוכו הם מוזמנים 'להיות מי שהם עצמם', ללא כל מסכות ומסננים.
חברת הנעורים שואפת לגדל בחניכיה את דמותם הרוחנית, האינטלקטואלית, הרגשית והחברתית.
החינוך ההומניסטי ברעות גוזר השקפת עולם חינוכית המניחה בבסיסה את שוויון ערך האדם, ומציידת את בוגרי חברת הנעורים בהשקפה פוליטית וביקורתית הנאבקת למען ההומניזם בחברה הישראלית.
הווית חיים מלאה (כוליות): חברת הנעורים שואפת להיות מסגרת חיים שלמה עבור החברים בה, החניכים והמחנכים כאחד.
בניגוד לחוג אחר הצהריים, השם דגש על תחביב ספציפי וההתמקצעות בו, רעות מהווה מכלול חיים שלם, בתוכו יכולים החניכים והמחנכים לבטא פנים שונות ומגוונות של אישיותם וצרכיהם.
כבית, שואפת רעות להעניק לחבריה מענה רגשי, חברתי ורעיוני מקבוצת השווים ומן הצוות החינוכי המלווה אותם בתהליך רב-שנתי.
חזון רעות משמש בתור מצפן חינוכי וערכי, ומבטא את רוח המקום.
ממנו נגזר ומנוסח ההסכם השנתי אותו מגבשים החניכים, הצוות החינוכי וההורים.
ההסכם מבטא את דמותו של המקום ומבקש לתת מענה לשאלה, מיהו הבוגר הראוי של רעות.
חברת הנעורים רעות התפתחה מתוך יסודותיו של המוסד החינוכי של השומר הצעיר, ושימרה חלק משמעותי מן הצביון השיתופי של החינוך הקיבוצי.
החינוך לחיי שיתוף וצוותא של חברי הקבוצה, יצירת תרבות עצמית ומקורית, התנסות במגוון רחב של מלאכות ותחומי עניין ומעורבותם של החניכים בקהילת חיים בוגרת המהווה דוגמה לחברת הנעורים, הם יסודות הטבועים בתוך אופייה של רעות.
מקור נוסף ממנו שואבת רעות את המבנה שלה הוא החינוך חברתי- קהילתי (חינוך בלתי פורמלי) בכללו.
גישה חינוכית זו מבוססת על ההנחה, כי ההשתתפות בפעילות ברעות היא וולנטרית ומהווה מסגרת מקבילה לחינוך הפורמלי, שלא באה רק על מנת להוות מסגרת משלימה.
החינוך החברתי- קהילתי מהווה גורם קריטי בהתפתחות האישית הבריאה של החניכים, מעצים את אישיותם וכישוריהם החברתיים.
החינוך החברתי- קהילתי שם דגש על פיתוח אינטליגנציה רגשית ויכולות חברתיות, מתוך תפיסה שאינן נופלות בערכן מיכולות דידקטיות.
המבנה של רעות מבוסס על עקרונות החינוך הדמוקרטי, לפיו מתקיימות בתוך חברת הנעורים ועדות וצוותים האמונים על קבלת החלטות ומימושן.
מבנה זה מבוסס על התפיסה הרואה בחיים דמוקרטיים מסגרת ראויה להתבגרות עבור ילדים ובני נוער, כהכנה לחיים הבוגרים במדינה דמוקרטית, וכתפיסה שמעצימה את חירותו של הפרט ואת מקומה של ההתארגנות הקולקטיבית.
החינוך הדמוקרטי מניח שמפגש של אדם בשלב מוקדם ככל האפשר של חייו עם מסגרת דמוקרטית, מגדל פרטים וקבוצות הצומחים לתוך מציאות בה הם מאמינים שבאפשרותם לשנות ולעצב את המציאות.
אדם הגדל בחינוך הדמוקרטי שואף להרחיב את החוויה הדמוקרטית המהותית ברמת המדינה, ובממדים נוספים של חיי האדם, כמו עבודה, קהילה, פנאי, תרבות ועוד.
ברעות מתקיימות שש קבוצות חינוך משכבת ז' ועד יב', המחולקות לפי שכבת הגיל בבית הספר.
לכל קבוצה שני מחנכים, לרוב מחנך ומחנכת.
הקבוצה נפגשת לפחות פעם בשבוע לערב קבוצה, בו מתקיימת פעילות חינוכית אותה מובילים מחנכי הקבוצה.
ככל שהיא עולה בגיל, מתעצמת האחריות של הקבוצה\שכבה, והיא הופכת עם הזמן לאחראית על יותר ויותר פעילויות ואירועים שונים במהלך השנה החינוכית.
המתודה העיקרית ליצירת קבוצה חינוכית ברעות היא האחריות המשותפת שיש לקבוצה על אותם אירועים, והחיבור הנוצר במסגרת ערבי הקבוצה והזיקות השונות המתקיימות בין חבריה (בלימודיהם בבית הספר, ביישובי מגוריהם, בחוגים המועצתיים וכו').
מעגלים מתרחבים של שייכות והשפעה
חברת הנעורים מורכבת מקבוצות חינוכיות, מתוך התפיסה כי על מנת להשפיע, זקוק האדם למעגל חברתי מוגדר המקנה לו תחושת שייכות, ואשר בתוכו הוא יכול לפעול ולממש את עצמו.
ככל שהמעגל קטן יותר, כך מתאפשרת היכרות אינטימית וקרובה בין החברות והחברים בו.
באופן הזה מנווט כל חבר וחברה בקבוצה, בניסיון למצוא את מקומם החברתי, ובמטרה להשפיע על מקומם ועל דמותה של הקבוצה.
המעגל הקבוצתי המצומצם לעומת חברת הנעורים, מאפשר לחניכים לשאוב כוח ותמיכה ולהשפיע על מעגלים גדולים יותר מן הקבוצה עצמה: הוועדות, הקבוצות הצעירות מהם, ולבסוף על חברת הנעורים כולה, על היישוב, המועצה והחברה בכללה.
חברת הנעורים מדמה מודל של עולם המבוגרים, אך היא אינה כזו, ואינה שואפת להיות כזו במובן זה שהיא מודרכת ומתקיים בה מורטוריום חינוכי.
צוות המחנכות והמחנכים אחראי באופן בלעדי על ביטחונם, בטיחותם, ובריאותם הפיזית והנפשית של החניכים.
בנוסף, כל פורום המתקיים ברעות מלוּוה על ידי הצוות החינוכי, שגם אחראי על הגדרת גבולותיו.
הצוות שואף להגדיר את הגבולות באופן משותף עם החניכים ובדיאלוג מתמיד איתם, אך מערכת היחסים בין החניכים למחנכים אינה שוויונית.
המחנכים והחניכים נדרשים באופן מתמיד ויום-יומי לעמוד על המתח העדין, שבין אוטונומיה ובין הדרכה, ולהחליט בכל צומת מחדש, מהם גבולות הריבונות של החניכים, ומה מקומו של הצוות החינוכי לפסוק בעניין.
אחד העקרונות החשובים של חברת הנעורים הוא הפיכת החניכים למנהלים של עצמם: הם אחראים על הזמן שלהם, על התקדמות המטלות שלהם, ועל עיצוב הנורמות הקבוצתיות.
התפיסה החינוכית גורסת כי יד ביד עם האוטונומיה המוענקת לחניכים, הם מקבלים על עצמם את האחריות הנגזרת מכך, בצורה זו לא תינתן אוטונומיה במקומות בהם החניכים בוחרים שלא לקחת אחריות.
על הקבוצה להתמודד עם הקשיים הנוצרים בעבודה המשותפת, בעקבות השונות בין חבריה וההרגלים שהם מביאים איתם.
ברוב המקרים, יבחרו המחנכים את מידת מעורבותם בקבוצה, ביחס למידת היכולת שלה לנהל את עצמה.
על המחנכים לשאוף באופן מתמיד להגדיל את מידת עצמאותם של חברי וחברות הקבוצה, ולטפח בהם את היכולת להסתדר בכוחות עצמם, בדרך מכבדת ומשותפת.
הנחת העבודה של רעות היא שכל מסגרת חינוכית המתקיימת בעולם, מחויבת בשלב ראשון להגדיר במפורש את מטרת החינוך שלה.
מתוך מטרותיה יהיה ניתן להחליט כיצד תעוצב מסגרתה החינוכית.
עצמאות הנוער כמטרה, מחייבת את המסגרת ליצור פלטפורמה לפעולה עצמאית, שבה מסוגלים החניכים לפעול בכוחות עצמם, להצליח או להיכשל, בלי שמתקיימת בהם התערבות אינטנסיבית של הצוות החינוכי.
הפדגוגים של החינוך המשותף גזרו את מטרותיהם מתוך שייכותם לתנועה אידאולוגית ומשימתית, שמטרותיה היו ברורות ואיתנות.
תהליך החינוך כוון באופן טבעי כלפי אותן מטרות, והכשיר את הדור הבא של חברי הקיבוץ – כבוגרים המחוברים למסגרת הקהילתית, רחבי אופקים, ובעלי מוסר עבודה.
את המושג מסגרת מחנכת טבע שמואל גולן בספרו 'החינוך המשותף'.
גולן התייחס לכל אותן צורות המתקיימות במסגרת חינוכית, המבקשת להשיג דרכן את המטרות החינוכיות שהוצבו בפניה.
הצורות הקיימות ברעות משקפות את מטרותיה אך גם מעוצבות באופן דינמי לנוכח המציאות המשתנה.
צוות הקבוצה מונה כ-4-5 חניכים, הנבחרים על ידי המחנכים (בשכבות הצעירות) או הקבוצה (בשכבות היותר בוגרות).
צוות הקבוצה נפגש אחת לפרק זמן קבוע, לרוב בליווי המחנכים, על מנת לדון בתהליכים השונים שעוברת הקבוצה, לקיים רפלקציה על החוזקות והחולשות שבה, ולקדם תהליכי יצירה והנעה עצמית.
מטרת צוות הקבוצה היא להגדיל את השפעתם ומעורבותם של החניכים בחיי הקבוצה שלהם, מתוך תפיסה שהקבוצה היא קודם עבור החברים בה, ותפקידם של המחנכים הוא לסייע להם להוביל את עצמם.
צוות קבוצה יכול להוביל בעצמו פעילות קבוצה, רשאי לבחור נושאים בהם מבקשים חברי הקבוצה לעסוק, ולוקח חלק בהובלתה ובעיצובה של הקבוצה, מתוך כוונה לגבור על קיבעונות והרגלים, וכל זאת בהכוונה ובסיוע של המחנכים.
ברעות ישנן שבע מסגרות של ועדות וענפים אותן מרכזים חניכי קבוצת י"א, המובילה באופן מסורתי את פעילות חברת הנעורים.
כל צוות רכזים ורכזות מקבל ליווי מחבר צוות המחנכים.
הוועדות והענפים נפגשים אחת לשבוע, ומהווים את אחד מעמודי התווך של הפעילות החברתית ברעות.
את פגישות הוועדה והענף מנהלים הרכזים, והם אחראים ומעצבים את סדר היום ומטרות הפעולה.
הוועדות והענפים עוסקים בתחומי עניין ויצירה מגוונים, המאפשרים לחניכי חברת הנעורים להתנסות בשורה של כישורים ויכולות חדשים, על מנת לפתח בהם אינטליגנציות מרובות.
הוועדות שמות דגש על יצירת פעילות חברתית.
הענפים לעומתן, מכוונים לעשייה הקשורה בתוצר, ובחלק מן המקרים אף בניהול מוצר שניתן למכור ולקבל רווח כספי תמורתו, המושקע על ידי חברי הענף באופן חוזר בפעילות ובציוד.
חברי הענף מנהלים אותו יחד ומקבלים החלטות באופן משותף על כיוון הפעולה שלהם.
הם מתנסים בניהול תקציב ועבודה הדומים למפעל קואופרטיבי, כאשר הרווחים מחולקים יחד ואינם מוזרמים לכיסו הפרטי של איש.
בתחילת כל שנה חינוכית מחליטים חניכי רעות איזה ועדות וענפים ברצונם לקיים במהלך השנה.
על פי רוב, נמשכת עבודת הוועדות והענפים משנה שעברה, אך לעיתים מחליטים לערוך שינויים בהתאם לצרכים ולרצונות של חבריהן.
כפי שניתן להבחין, למסורות הקיימות ברעות משקל רב בסדר הקיום שלה.
כיום פועלות הוועדות הבאות: ועדת תרבות, ועדת תקשורת, ועדה צופית, ועדת אמצ"ש (פעילות אמצע שבוע).
הענפים הפועלים הם: ענף מאפייה, ענף הגברה-תאורה וענף פרויקטים.
בהתאם לעיקרון הפרדת שלוש הרשויות בדמוקרטיה פרלמנטרית, מתקיימות ברעות שלוש רשויות, הקרויות 'צוותים', ובכל אחת מהן מתקיים עיקרון אחר מתוך אחת הרשויות, המובילות את תהליך קבלת ההחלטות וההתנהלות השוטפת בחברת הנעורים.
את שלושת הצוותים מרכזים חניכים משכבת הגיל הבוגרת ביותר, קבוצת י"ב.
מורכב משני נציגים מכל קבוצה משכבות י' עד יב'.
צוות הסכם אמון על כתיבת ההסכם הנחתם בתחילת כל שנה בין שלושת הגורמים: החניכים, המחנכים והקהילה, המיוצגת בדרך כלל על ידי ההורים.
בהסכם מוגדרות הנורמות ונקבעים החוקים המוסכמים על מי שנכנס בשערי רעות.
חתימה על ההסכם מהווה אישור לכך שכל הצדדים מכירים ומקבלים על עצמם את עקרונותיו.
התפיסה החינוכית גורסת, כי כאשר חניך או חניכה עוברים על ההסכם, הם מוציאים עצמם מפעילות בחברת הנעורים.
על מנת לחזור לפעילות ברעות עליהם להפגש עם צוות הסכם, החושב יחד איתם על האופן ההולם בו הם יכולים לחזור.
צוות הסכם יכול להוות גם צוות גישור כאשר נוצרים סכסוך או מתיחות בין חניכים או קבוצות של חניכים.
הפרלמנט הוא צוות נציגותי המורכב משני חניכים מכל קבוצה, ואמון על קבלת החלטות השוטפת, הנוגעת לחברת הנעורים.
כאשר הפרלמנט מתכנס, יכולים חבריו לבחור את הנושאים שיעלו על סדר היום של 'מועצת חכמים'- מליאה כללית של כל חניכי חברת הנעורים.
ב'מועצת החכמים' מקיימים הצבעה בקלפי על החלטה מסוימת.
לקראת כל הצבעה מתקיים דיון בנושא בקבוצות מעורבות, אשר בו מוצגות (לרוב) שתי חלופות, עליהן מצביעים בקלפי.
למשל, בתחילת שנה חינוכית, מכנס הפרלמנט את מועצת החכמים על מנת להחליט האם להאריך את ימי הפעילות או ליצור יותר הפרדה בפעילויות של הגו"צ ('גוף צעיר': ז'-ט') או הגו"ב ('גוף בוגר': י'-יב').
פורום בו יושבים כל רכזי הוועדות והענפים ברעות, מורכב בעיקר מחברי קבוצת י"א.
פורום רכזים אחראי על הפעילות השוטפת והיומיומית ברעות.
הוא נפגש על מנת לקיים שיתוף עמיתים- לחלוק יחד בחוויית ההובלה, לחשוב במשותף איך ניתן לשפר אותה, ולתמוך בשותפים בהתמודדות עם שינויים וצרכים העולים מתוך המציאות של חברת הנעורים.
למשל, קבוצה מסוימת החליטה ביום רביעי, שהיא לא מארגנת פעילות לערב שישי הקרוב.
במקרה כזה על פורום רכזים להתכנס ולהחליט יחד על פתרון לעניין, ולהוציאו לפועל.
מקום הצוות בתוך חברת הנעורים
הצוות החינוכי ברעות מורכב ממחנכי הקבוצות, 12 במספר, ושלושה בעלי תפקידים: מנהלת, רכזת חברתית, ורכזת ארגונית.
משימתו של הצוות החינוכי היא לתת מענה חינוכי לשאלות ולדילמות העולות בכל עת לגבי מידת האוטונומיה של החניכים, ולהוביל את הקו החינוכי והתפעולי של חברת הנעורים.
הצוות נדרש לגבש עמדה משותפת בנוגע להצבת גבולות, שהיא אחת מנקודות ההתמודדות העיקריות שלו עם החניכים.
כל דילמה חינוכית ומענה לה, יוצרים רובד נוסף בבניית מערך התגובות והמענים שהצוות לומד לתת לסוגיות שעולות מתוך החיים ברעות.
בדומה למתכונת בקרב החניכים, שואפת התנהלות הצוות לאופי דמוקרטי ככל האפשר, על ידי קבלת החלטות משותפת ומיעוט 'הנחתות' מלמעלה, ייעוץ ושיקוף של המציאות והיחסים בתוך צוותי השכבות והצוות ככלל.
את הצוות מובילים המנהלת, הרכזת החברתית, והרכזת הארגונית.
חלוקת האחריות ביניהם מתבססת על כך, שהמנהלת מובילה את האקלים הארגוני ואת אופן קבלת ההחלטות, הרכזת החברתית בונה את התהליכים החינוכיים ומלווה את הצוותים השונים של המחנכים, והרכזת הארגונית מנחה ומקדמת ענייני בירוקרטיה, אדמיניסטרציה ותפעול שוטף.
ההורים הם האחראים הבלעדיים על ילדיהם גם כאשר הם מחוץ לבית.
מתוך ראייה זו, רעות מעודדת את ההורים להיות מעורבים בחיי ילדיהם ולהיות מעורבים בנעשה בה.
חברת הנעורים מאמינה בחשיבות עקרון אחדות גורמי החינוך, הנשען על שיטת החינוך של השומר הצעיר.
חיים עומר ניסח אותו בספרו "הסמכות החדשה", בתארו את משולש היחסים ההכרחי בקשר שבין הורים, מורים ותלמידים.
שיתוף הפעולה עם ההורים וצוות בית הספר מהווה עוגן משמעותי עבור תחושת הביטחון של החניכים, היכולת שלהם לתת אמון בעולם המבוגרים, והזכות שלהם לקבל מסר אחיד כלפי הגבולות שישנם למעשיהם.
זאת לעומת מצב שגורמי החינוך זורעים תחושת בלבול ופירוד, כאשר כל מסגרת מעבירה מסר סותר לזה של רעותה.
שיתוף פעולה בין מחנכים, מורים והורים מסוגל להטמיע בקרב החניכים את תחושה כי הם חשובים ונחשבים, בעלי ערך ומוגנים, וזאת על מנת לחזק אצלם את האמון בגורמי החינוך וחבריהם לקבוצת השווים.
הקשר בין רעות למועדון הנעורים בקיבוץ ולתנועות הנוער
חברת הנעורים פועלת במקביל למסגרות חברתיות-קהילתיות נוספות במועצה: מועדוני הנעורים בקיבוצים וביישובים, ותנועות הנוער.
רעות רואה עצמה שותפה של אותן מסגרות ומבקשת להיות מתואמת איתן.
מועדוני הנעורים מהווים את הקשר של החניכים לקיבוציהם ולקהילות ביישובים, ופעילותם ניכרת במיוחד בתקופת החופשים.
שלוש תנועות נוער פעולות במועצה האזורית מגידו: השומר הצעיר, בני עקיבא והצופים.
תנועות הנוער מהוות את עמוד השדרה הערכי, הפוליטי והזהותי של מערכת החינוך.
חברת הנעורים רואה חשיבות רבה בפעילותן, ומעודדת את חניכיה לקחת חלק בפעילות, אשר לא פעם מסוגלת להעניק מרכיבים שרעות איננה נותנת להם מענה, כמו מסגרת העברת פעולות של 'נוער מחנך נוער', מחנות וטיולים ארציים ויציאה למסגרות של הגשמה.
כמסגרת מועצתית, פתוחה רעות לשיתופי פעולה ומעודדת את תנועות הנוער לקחת חלק בפעילות השוטפת בחברת הנעורים ולהשתמש במתקניה.
חברת הנפט הלאומית של סין, בקיצור CNPC (בסינית פשוטה: 中国石油天然气集团公司, בסינית מסורתית: 中國石油天然氣集團公司, בפין-יין: Zhōngguó Shíyóu Tiānránqì Jítuán Gōngsī), היא חברת נפט וגז סינית ואחת מקבוצות האנרגיה המשולבות הגדולות בעולם.
המשרדים הראשיים שלו נמצאים במחוז דונצ'נג, בייג'ינג, סין.
ב-2016 CNPC דורגה כאחת מ-500 החברות העשירות בעולם.
CNPC היא חברה בבעלות ממשלתית, וחברת האם של פטרוצ'יינה.
במהלך הקמת פטרוצ'יינה, CNPC העבירה אליה את רוב הנכסים וההתחייבויות שלה, כגון חיפוש פחמימנים, זיקוק נפט ושיווקו, ועסקי כימיקלים וגז טבעי.
CNPC ופטרוצ'יינה מפתחים נכסים בחו"ל באמצעות מיזם משותף, חברת המחקר והפיתוח של (CNPC (CNDOC, אשר פטרוצ'יינה מחזיקה 50% בה.
במרץ 2014, ג'ואו ג'יפינג, יושב הראש, הודיע ש-CNPC תפתח שש יחידות עסקיות למשקיעים פרטיים.
שלא כמו תאגיד הנפט הסיני, אשר הועבר לטאיוואן, עם נסיגה של הרפובליקה הסינית לאחר המהפכה הקומוניסטית, CNPC יוחסה מההתחלה כמחלקה ממשלתית בממשלה הקומוניסטית של סין.
בשנת 1949 הקימה ממשלת סין את "המשרד לתעשיית הדלק" המוקדש לניהול הדלק במדינה.
בינואר 1952 הוקם אגף של המשרד לניהול חיפושי נפט וכרייה המכונה "הלשכה המרכזית למנהל הנפט".
ביולי 1955 נוצר משרד חדש שיחליף את משרד התעשייה, המכונה "משרד הנפט".
בין השנים 1955 ל-1969 נמצאו ארבעה שדות נפט בארבעת המחוזות: צ'ינגהאי, חיילונגג'יאנג (השדה הגדול ביותר- שדה הנפט דאקינג), מפרץ בוהאיי, והמישור הסיני הצפוני.
CNPC הוקמה ב-17 בספטמבר 1988, כשהחליטה הממשלה להקים חברה בבעלות המדינה שתטפל בכל פעילות הנפט בסין ותפזר את משרד הנפט.
הפעילות הבינלאומית של CNPC החלה בשנת 1993. SAPET, חברת בת של CNPC, חתמה על חוזה שירות עם ממשלת פרו לתפעול הבלוק השביעי באגן של מחוז טלארה.
הסכם זה היה בעקבות חוזה נפט עם ממשלת סודאן לנהל את הבלוק 1/2/4 בשדה הנפט של מוגלד.
באוגוסט 2005 הוכרז על כך ש-CNPC הסכימה לקנות את פטרוקזחסטן בשביל 4.18 מיליארד דולר, אז הרכישה הגדולה ביותר בחו"ל על ידי חברה סינית.
הרכישה עברה ב -26 באוקטובר 2005, לאחר שבית משפט קנדי דחה ניסיון של לוקאויל למנוע את המכירה.
בשנת 2006 נמכרו 67% ממניות החברה לפטרוצ'יינה.
ביוני 1997 רכשה החברה %60.3 ממניותיה של חברת הנפט הקזחסטנית אקטוב, וביולי 1997 CNPC זכתה בחוזה נפט עבור שדה הנפט אינטרקאמפו ואת שדה הנפט במזרח קראקולס בוונצואלה.
בחודש יולי 1998 פרסמה הממשלה מחדש את החברה בהתאם לעיקרון מעלה הזרם ומורד הזרם של תעשיית הנפט, ו-CNPC העבירה את מרבית נכסיה הפנימיים לפטרוצ'יינה.
ב -5 בנובמבר 2007, HK רשמו את פטרוצ'יינה כמניית A בבורסה בשנגחאי.
ביולי 2013 חתמו CNPC ואני על עסקה של 4.2 מיליארד דולר לרכישת 20% ממניות הגז הטבעי של מבלוק הגז הטבעי לחוף מוזמביק.
בחודש יוני 2014, ראש CNPC הוזמן לבייג'ינג ונפל מבניין.
החלפה של הנציג של סין בקשר לנפט בקנדה הוכרז בחודש יולי.
בשנת 2007, CNPC יצרו 54 מיליארד מ"ק של גז טבעי.CNPC יש 30 פרויקטים בינלאומיים של חיפוש וייצור עם פעולות באזרבייג'ן, קנדה, איראן, אינדונזיה, מיאנמר, עומאן, פרו, סודאן, ניז'ר, תאילנד, טורקמניסטן, וונצואלה.
פרויקטי החיפוש וייצור, הן בסין והן בחו"ל, מנוהלים על ידי חברת בת בבעלות מלאה של CNPC, חברת הקידוח החומה הגדולה (GWDC).
בחודש מרץ 2009 החלה חברת CNPC בפיתוח של אדהב, שדה נפט במחוז ואסט, שבו נמצאים כמיליארד חביות, והפכו למשקיעים הזרים המשמעותיים הראשונים בעיראק.
הפרויקט התקדם למרות בעיות עם החקלאים המקומיים.
עשרות חקלאים התלוננו על פגיעה ברכוש בגלל עבודתם באתר ואנשי הנפט העיראקים טענו כי חקלאים מקומיים גנבו מאתרם.
אדהב לא צפוי להיות מקו רווח גדול, והוא צפוי לחברה רווח של 1%, אבל השדה נתפס כאסטרטגיית כניסה לעיראק.
בעקבות אדהב, CNPC השיגה חוזה ייצור עם BP כשותפה במיזם במהלך מכרז שירותי הנפט העיראקי 2009/2010 לפיתוח רב יותר של שדה הנפט רומליה, אשר מכיל כ -17.8 מיליארד חביות (2.83 × 109 מ"ק) של נפט.
CNPC הפכה מעורבת יותר ויותר בפיתוח שדות נפט איראניים בעקבות סנקציות מערביות אשר התמקדו בנפט והגז באיראן, שהובילו חברות אנרגיה אירופאיות רבות, כגון של, רפסול, וכו' לסגור את הפעילות שלהן באיראן.
CNPC יחד עם סינופק כבר היו מעורבים כבר בפרויקטים שונים הקשורים בנפט ופיתוח הגז הטבעי באיראן.
החל משנת 2011, מפתחת CNPC את שדה הנפט מסג'ד סולימאן, שדה הנפט העתיק ביותר במזרח התיכון, יחד עם עמיתו האיראני ניוק בעסקה בשווי 200 מיליון דולר.
CNPC וחברת הנפט של הודו ONGC יצרו מיזם משותף לרכישת מניות החל מ-33.3% ל-38% בכמה נכסים ישנים של גז טבעי ונפט בסוריה.
הישות המשולבת הייתה דוגמה בולטת לשיתוף פעולה בין שתי חברות נפט ממשלתיות אשר התחרו באופן קבוע על נכסים ברחבי העולם.
CNPC מעורב מאוד בפיתוח הנפט הקזחי לאחר הרכישה של פטרוקזחסטן.
החברה נרכשה תמורת 4.18 מיליארד דולר.
ההתנגדות הפוליטית בקזחסטן לעסקה שקטה על ידי מכירת חלק המיעוט בפטרוקזחסטן על ידי CNPC לקאז-מונאי-גז, חברת הנפט בבעלות המדינה קזחית.
בשנת 2006, CNPC הקימה קבוצת רכישה בינלאומית עם אוזבקנפטגז-חברת הנפט של אוזבקיסטן, לוקאיול, פטרונס, ותאגיד הנפט הלאומי של קוריאה כדי לחקור ולפתח שדות נפט וגז בימת אראל.
באוקטובר 2004, החלה CNPC בבניית צנרת נפט מהמזרח התיכון לשינג'יאנג.
CNPC היא משקיעה מרכזית במגזר הנפט של דרום סודאן.
החברה היא בעלת מניות גדולה באיגוד חברות הנפט בסודאן.
בחודש מאי 2014, עסקה של 30 שנים בין גזפרום של רוסיה לבין CNPC, אשר היו 10 שנים בעשייה יחד, נאמד בשווי 400 מיליארד דולר.
ההסכם נחתם בפסגה בשנגחאי והוא צפוי לספק כ -38 מיליארד מ"ק של גז טבעי בשנה, החל משנת 2018, לכלכלה המתפתחת של סין.
CNPC פעלה בניו זילנד עם חברת CCDC-NZ.
היה מתקן קידוח אחד, מתקן בשם Rig 43. CCDC NZ התחיל לעבוד על פעולות קידוח בשדות הגז קאפוני בדרום טאראנקי בניו זילנד בסוף 2012 עבור גז חזק.
המתקן השלים את קמפיין הקידוח בקאפוני ל-STOS (שירותי הנפט טוד של) באוגוסט 2013. הפרויקט הבא שלה הקידוח החל באוגוסט 2013, בו קדחו בבאר אחת של עומק של רק 5000 מטרים מתחת לאדמה.
המתקן היה אז עומד לערעור לגבי השלב הבא של מסע הקידוח עבור נפט במרץ 2014. בגלל התקופות המעורבות הוחלט לסיים את מסע הקידוח בניו זילנד.
כיום מתקן הקידוח פורק והופלג מניו זילנד למקומות אחרים, ולא פועל יותר בניו זילנד.
ב -23 בדצמבר 2003 אירעה התפוצצות גז בקידוח לואג'יה בצ'ונגצ'ינג.
הפיצוצים הכימיים במפעל בג'ילין ב-2005
בשנת 2005, היו פיצוצים במפעל פטרוכימי בבעלות CNPC, שגרמו לשישה מקרי מוות, פינוי המוני במחוז ג'ילין ובעיר ג'ילין, ושפיכת שמן מסיבית על נהר סונגווה.
צינור גז התפוצץ ב-20 בינואר 2006 בסצ'ואן.
לפי הדיווחים, תשעה נהרגו וכמעט 40 פצועים.
דליפה התרחשה ב-25 במרץ 2006 בקידוח לואג'יה.
הניסיון השלישי לפינוי שישה ימים אחרי ההתפרצות הצליח; 15,000 פונו.
בשנת 2009 צינור CNPC נפרץ, ונשפכו כ-150 מ"ק של סולר לתוך נהר צ'ישואי במחוז שאאנשי.
בחודש יולי 2010 התפוצצו שני צינורות במחסן אחסון נפט של CNPC, ליד נמל שינגאנג שבדליאן, במחוז ליאונינג, ונשפכו 1,500 טונות של נפט גולמי לים.
במצב הגרוע ביותר הנפט כיסה 180 קמ"ר.
פעילותה של חברה בת של CNPC בצ'אד הושעתה לחלוטין באוגוסט 2013 על ידי ממשלת המדינה לאחר הפרה של תקני איכות תוך כדי קידוח נפט גולמי בדרום הארץ.
חברת הרכבות הפדרלית השווייצרית היא חברת הרכבת הלאומית של שווייץ המהווה חברה ממשלתית שמפעילה את התחבורה המסילתית בשווייץ.
החברה עוסקת בשינוע נוסעים ומטען באמצעות רכבות ואחראית גם על הפעלת תחנות הנוסעים ותחנות טעינת משא וכן על תכנון ופיתוח תשתיות הרכבת במדינה.
החברה היא חברת מניות משותפת, שמניותיה מוחזקות בידי ממשלת הקונפדרציה.
חברת הספנות והמסחר הרוסית מאודסה הייתה אחת מחברות הספנות הגדולות ביותר באימפריה הרוסית.
היא נוסדה בשנת 1856 ופסקה להתקיים עם הלאמתה ב-1918 לאחר המהפכה ברוסיה.
אניות החברה הפליגו בין נמלי הים השחור והים התיכון.
חברת "רופיט" נוסדה ב-1856; שנתיים אחר כך, ב-1858, חתמה על חוזה ל-24 שנים עם ממלכת סרדיניה, שהתיר לה להשתמש לצרכיה בנמל וילפרנקה מריטימה (Villefranche-sur-Mer) שבים התיכון.
מניותיה של החברה נסחרו בבורסה של סנקט פטרבורג.
היא הפעילה אניות נוסעים ומשא, וב-1901 החזיקה בצי המונה 72 כלי שיט.
אניות החברה שטו אחת לשבוע בקו "קונסטנטינופול-סמירנה-פיראוס-אלכסנדריה-קונסטנטינופול-אודסה" ובקו "קונסטנטינופול-סבסטופול"; מדי שבועיים פקדו אניותיה גם את נמלי בורגס ווארנה בבולגריה.
מאז 1914 הפעילה החברה קו ישיר מאודסה דרך קונסטנטינופול אל אלכסנדריה.
קווים נוספים של החברה היו "קו מקדוניה", הפלגות שבועיות ב"קו בולגריה-אנטוליה" מאודסה אל בורגס, קונסטנטינופול וטרבזון אל בתומי, ו"קו אנטוליה" מקונסטנטינופול אל בתומי.
מ-1863 עד 1914 הפעילה החברה את כל משרדי הדואר הרוסי באימפריה העות'מאנית.
אחת מאניותיה, "צ'יכאצ'וב" (Чихачёв), טבעה מול נמל יפו בפברואר 1891. אירוע האסון והצלת נוסעי האניה סוקרו בהרחבה יתרה על ידי העיתונים העבריים של התקופה.
בשנת 1917 בראש החברה עמד אלכסיי קרילוב והוא פעל להעברת כל האוניות לשליטת רוסיה הסובייטית.
אימפראטריצה מאריה (Императрица Мария) (1877).
סְוויאַטוֹי ניקולאי (Святой Николай) (1893).
קורולייבנה אולגה (Королева Ольга) (1893).
צאר מיכאיל פיודורוביץ' (Царь Михаил Фёдорович) (1914).
בעבר הייתה החברה חלק ממשרד הרכבות לשעבר חברת הרכבות של סין מפעילה שירותי תחבורת נוסעים ומשא באמצעות 21 חברות בת.
בסין מערכת ענפה של מסילות ברזל ורשת רכבות מהירות בכל רחבי המדינה.
לפני כן, רכבות סין החזיקה במשטרת רכבות משלה, משרד תובעים ומערכת בתי משפט עצמאית שאכפה חוקי תחבורה במסילות הברזל.
כיום, מחלקת המשטרה של הרכבת עדיין בשליטת החברה, אך מעמדה של המשטרה הוא כשירות אזרחי של המשרד לביטחון פנים, אף שהם עדיין משולמים ומנוהלים על ידי חברת הרכבות עצמה.
בשנים 2013–2019 ענף מסילות הברזל נוהל על ידי תאגיד הרכבות הסיני שהיה כפוף למשרד הממשלתי לענייני רכבות שניהל את התחבורה המסילתית משנת 1954 ועד לפירוקו ב-2013.
חברת הרכבות הסינית אורגנה מחדש ב-18 ביוני 2019, כחברת הרכבות הממלכתית בע"מ, בכפוף לדיני החברות בסין, במקום חוק הבעלות על חברות תעשייתיות.
פירוש הדבר שמשרד האוצר משמש כמשקיע מטעם המדינה והחברה מונהגת על ידי דירקטוריון ומנהלים שנבחרים על ידי הדירקטוריון.
לוגו הרכבת של סין עוצב על ידי חן יוצ'אנג ואומץ רשמית ב-22 בינואר 1950. הלוגו כולו מייצג את חזית הקטר.
החלק העליון של הלוגו מייצג את הדמות העם הסיני ואילו החלק התחתון מייצג את המשטח הרוחבי של המעקה.
פירוש הלוגו הוא שהרכבת של סין שייכת לתושביה.
הלוגו של "CR" מאויר על גבי הרכבות יחד עם הלוגו של חברת הרכבות של סין.
ישנן 21 חברות בנות עיקריות תחת חברת הרכבות הסינית.
החל משנת 2008 עובדים כ-2 מיליון איש בחברת הרכבות של סין.
חברת הרכבת של חרבין: צפון מזרח סין
חברת קבוצת בייג'ינג: צפון סין
חברת קבוצת הרכבות הוהוט: מונגוליה פנימית
חברת קבוצת ג'ינאן: מזרח סין
חברת קבוצת גואנגז'ו: חונאן ודרום סין
חברת ווהן: הוביי ומרכז סין
חברת צ'נגדו: דרום מערב סין
חברת צ'ינגזנג: טיבט וצפון מערב סין
חברת שירותי מטען מיוחדת: אחראית להובלת מטענים בפריסה ארצית
רכבות סין מפעילה את רכבות הנוסעים מסין למונגוליה, רוסיה, קזחסטן, צפון קוריאה, וייטנאם.
שירותים לאירופה (דרך המשי החדשה)
נכון 2017, רכבת סין מובילה שירותי סחורות ל-15 ערים אירופאיות, כולל נתיבים למדריד והמבורג ושירות ניסיוני ללונדון כדי לבחון את הביקוש.
ממשלת סין מפעילה רכבת בנתיב בן 12,000 קילומטרים משכו שבועיים נסיעה.
הנתיב מתחיל ביי-וו וברכבת ללונדון החוצה את קזחסטן, רוסיה, בלארוס, פולין, גרמניה, בלגיה וצרפת, כחלק מיוזמת החגורה האחת והדרך האחת.
סין מעבירה מכולות מספר פעמים, מכיוון שמסילות הברזל משמשים רכבות אחרות באזורים שונים ולא ניתן להשתמש באותו מסלול בכל רחבי הדרך.
סין השקיעה ועזרה בבנייה מחדש של מסילות ברזל באפריקה.
סין השקיעה מיליארדי דולרים בפרויקטים שונים בתחום התחבורה המסילתית.
חברת הנפט הלאומית האיראנית (בפרסית: شرکت ملّی نفت ایران, באנגלית: National Iranian Oil Company או NIOC) היא תאגיד בבעלות ממשלתית בניהולו של משרד הנפט של איראן, האחראי להפקה ולהפצה של נפט וגז טבעי של איראן.
החברה הוקמה בשנת 1948 והוגדרה מחדש במסגרת הסכם הקונסורציום משנת 1954. החברה מדורגת כחברת הנפט השנייה בגודלה בעולם, לאחר עראמקו שנמצאת בבעלות סעודית.
החברה אחראית באופן בלעדי לחיפוש, קידוח, ייצור, הפצה וייצוא של נפט גולמי, כמו גם חיפוש, מיצוי ומכירות של גז טבעי וגז טבעי נוזלי.
חברת הנפט האיראנית מייצאת את עודפי הייצור לפי שיקולים מסחריים במסגרת המכסות שנקבעו על ידי אופ"ק.
בתחילת 2015 עתודות הפחמימנים הנוזלים הניתנים לשחזור של החברה עמדו על (10% מכלל העולם).
כושר הייצור הנוכחי של חברת הנפט האיראנית כולל מעל נפט גולמי ומעל 750 מיליון קוב מעוקב גז ליום.
במאי 1901 קיבל ויליאם נוקס ד'ארסי זיכיון מהשאה לחיפוש נפט.
במאי 1908 התגלה נפט, והיה זה הממצא המשמעותי הראשון במזרח התיכון.
לאחר מלחמת העולם השנייה, התעצמה התנועה הלאומית באיראן, במיוחד סביב משאבי הטבע האיראניים המנוצלים על ידי החברות הזרות מבלי לפצות כראוי את משלמי המיסים האיראניים.
חברת הנפט האנגלו-איראנית והממשלה הפרו-איראנית המערבית בראשות ראש הממשלה חאג'עלי רזמארא, התנגדו בתחילה ללחץ לאומני לשנות את תנאי הזיכיון של חברת הנפט לטובת איראן.
במרץ 1951 נרצח רזמארא; ומוחמד מוסאדק, לאומני, נבחר לראש הממשלה החדש על ידי המג'ליס של איראן.
החברים המייסדים של IOP כללו את בריטיש פטרוליום (40%), גאלף (לימים שברון, 8%), של (14%) ו-Compagnie Française des Pétroles (לימים Total SA, 6%).
ארבע השותפות לארמקו - Standard Oil מקליפורניה (SoCal, לימים שברון), Standard Oil מניו ג'רזי (לימים אקסון, אחר כך ExxonMobil), Standard Oil מניו יורק (לימים מוביל, אחר כך ExxonMobil), ו-Texaco (לימים שברון) - כל אחת החזיקה ב-8% בחברת ההחזקות.
מאגרי הנפט של חברת הנפט הלאומית האיראנית
על פי נתוני אופ"ק, עתודות הפחמימנים הנוזלים של חברת הנפט האיראנית בסוף 2006 היו .
בראשית 2001 עתודות הנפט נאמדו בכ-, אולם בשנת 2002 התוצאה של המחקר שיזמה חברת הנפט הראה עתודות ענק, והוסיף כ- לרזרבות הנפט האיראניות.
לאחר 2003 גילתה איראן כמה תגליות משמעותיות שהובילו לתוספת של נפט לעתודות.
הרוב המכריע של מאגרי הנפט הגולמי של איראן ממוקמים בשדות ענקיים על חוף הים בדרום מערב ח'וזסטן, בסמוך לגבול עיראק.
בסך הכל, יש לאיראן 40 שדות מייצרים - 27 ביבשה ו-13 מחוץ לחוף.
הנפט הגולמי של איראן הוא בדרך כלל בינוני בגופרית ובטווח ה-API של 28–35 °.
איראן החלה בשנת 2006 בתוכנית לייצר עתודת נפט אסטרטגית עולמית עם הקמת 15 מכלי אחסון נפט גולמי בהספק מתוכנן של .
נכון לשנת 2012 איראן מסוגלת לאגור נפט גולמי במפרץ הפרסי למשך 10–12 יום.
הנתון אמור להגיע ל-30–40 יום לאחר סיום בניית מתקני האחסון החדשים.
חברת הנפט הלאומית האיראנית מחזיקה בערך של מאגרי גז טבעי מוכחים.
היא נהנית מעתודות גז השניות בגודלן בעולם אחרי רוסיה.
איראן מחזיקה ב-50% משדה הגז הימי של ראם בים הצפוני, במיזם משותף עם BP בשווי מיליון דולר ליום במחירי השוק של 15 ביוני 2010.
איראן מקיימת שותפות נוספת במיזם משותף של 10% עם BP וחברות נפט זרות אחרות בשדה הגז האזרביג'אני שאה דניז, המייצר 8 מיליארד מ"ק גז לשנה.
הישות האיראנית עמה שותפה BP במיזמים אלה היא Naftiran Intertrade, השווייצרית, חברת בת של חברת הנפט הלאומית האיראנית.
שאה דניז אינו כפוף לסנקציות של ארצות הברית.
UA:PBC או חברת השידור הציבורי הלאומית של אוקראינה (באוקראינית: Національна суспільна телерадіокомпанія України; לעיתים ממותגת תחת המילה Суспільне (סוספילנה), "ציבורית") היא מפעילת השידור הציבורי הארצית באוקראינה.
החברה נרשמה ב-19 בינואר 2017. במתכונתה המחודשת מספקת החברה תוכן לשלושת ערוצי הטלוויזיה והרדיו שלה.
משנת 1995 ועד לשמה הנוכחי שמה היה חברת הטלוויזיה הלאומית של אוקראינה (Національна Телекомпанія України).
"הרדיו האוקראיני" היה קודם חברה עצמאית עד שהתמזג עם חברת השידור כדי להפוך לחברת השידור הציבורית הראשונה של אוקראינה.
שידורי הרדיו באוקראינה, אז חלק מברית המועצות, החלו בחרקוב בשנת 1924, ורשת רדיו ארצית הוקמה בשנת 1928. (בשנים הראשונות של ברית המועצות חרקוב הייתה בירת אוקראינה, מדצמבר 1919 עד ינואר 1934, לאחר מכן עברה הבירה לקייב) בשנת 1965 הוקם ערוץ הטלוויזיה האוקראיני בפריסה ארצית הראשון, UT ('טלוויזיה אוקראינית').
אוקראינה הייתה חלק מברית המועצות משנת 1920 עד שהכריזה על עצמאותה ב-24 באוגוסט 1991.
זוהי סוכנות מניות משותפת ציבורית כאשר 100% ממניותיה שייכות למדינה, ומפעילה את ערוץ הטלוויזיה UA: Pershyi, ערוץ הטלוויזיה האוקראיני היחיד שיש לו כיסוי על 97% משטח אוקראינה והוא הערוץ הלאומי היחיד בבעלות המדינה.
התוכניות שלה מכוונות לכל הרבדים החברתיים של החברה האוקראינית והמיעוטים הלאומיים בה.
הרדיו האוקראיני היא רשת הרדיו הגדולה ביותר במדינה, המשדרת ב-FM (משתרעת על פני 192 יישובים ב-24 אזורים) ורשתות AM, לוויינים וכבלים ברחבי אוקראינה והיא תחנת הרדיו החדשות הפופולרית ביותר באוקראינה.
בין כיווני העדיפות של הרשת ניתן למנות תוכניות אינפורמטיבית, מדע פופולרי, תרבות, בידור וספורט.
תוכנן כי חברת הטלוויזיה הלאומית של אוקראינה תשתנה לרשת הטלוויזיה הציבורית בשנת 2009, כאשר הממשלה תאבד את השליטה הישירה שלה ברשת הלאומית.
רשת הטלוויזיה הציבורית תורכב מכמה ערוצים, כמו "הערוץ הראשון", "הערוץ השני", "יורוניוז אוקראינה" וערוץ "אוקראינה והעולם".
אך רק בשנת 2014 נחקק חוק חדש שהפך את הרשת למפעיל שידור ציבורי עצמאי.
עם הקמתה של חברת השידור הציבורי הלאומית הזו של אוקראינה בשנת 2015, חברת הרדיו הלאומית של אוקראינה התמזגה בחברה חדשה זו.
החברה, ששמה שונה ל"חברת השידור הציבורי הארצית של אוקראינה", נרשמה ב-19 בינואר 2017.
UA:PBC משדר בשלושה ערוצי רדיו לאומיים וערוץ בינלאומי: רדיו אוקראיני (ערוץ ראשון, UR-1), רדיו "פרומין", רדיו "תרבות" ורדיו אוקראינה אינטרנשיונל.
לסניפים האזוריים יש משבצות שידור משלהם בלוח השידורים של הערוץ הראשון של הרדיו האוקראיני.
מנהלת הרדיו האוקראיני של UA: PBC היא מחלקת משנה מבנית של החברה, המשלבת ארבעה ערוצי שידור, אולפני 1בית הרדיו ובית הקלטת הרדיו האוקראיני ו-5 הרכבי רדיו.
הרדיו האוקראיני משדר ברשת FM ו-AM, רשתות לוויין וכבלים ברחבי אוקראינה.
בנוסף יש לו אפליקציה סלולרית "suspilne.radio" לאנדרואיד ו-iOS.
החברה הלאומית לאספקת פחם בע"מ המוכרת בשם המקוצר "חברת הפחם" היא חברה ממשלתית ישראלית העוסקת ברכש פחם ושינועו מרחבי העולם אל תחנות הכוח של חברת החשמל בישראל.
בשנת 1980 הקימה מדינת ישראל את חברת הפחם כחברה ממשלתית.
בשנת 1981 החברה החלה את פעילותה.
בשנת 1984 החברה ביצעה לראשונה עסקה למכירת פחם למפעל תעשייתי.
בשנת 1989 נחנך מסוף הפחם באשדוד, נסגר בשנת 2000, ופריקת הפחם הועברה לנמל באשקלון.
בשנת 2003 חברת החשמל רכשה ממדינת ישראל את כל מניות חברת הפחם.
נכון לשנת 2020 יושב ראש דירקטוריון החברה הוא עופר בלוך, ומנכ"ל החברה הוא משה בורנשטיין.
התרבות האוכלוסייה והתפתחות החברות התעשייתיות בישראל אשר חייבו את הגדלת תצרוכת החשמל.
תחליף זול ביחס למחירו היקר של הדלק הנוזלי, וצמצום רמת זיהום האוויר אשר הייתה כרוכה בשימוש בדלק נוזלי.
סיבות ביטחוניות ופוליטיות, מכיוון שהדלק הנוזלי נתון ברובו בשליטת מדינות ערב.
ספנות ושינוע פחם דרך הים.
מלוא מניות החברה (100%) מוחזקות על ידי חברת החשמל אשר נמצאת בשליטת מדינת ישראל.
חברת הפירות קויאמל וחברת ספינות הקיטור האברד-זמוריי, היו ביחד תאגיד חקלאי אמריקאי שפעל בהונדורס משנת 1911 עד 1929, לפני שנרכש על ידי חברת הפירות המאוחדת.
סמואל זמוריי (1877–1961) שכינוייו "סם איש הבננות" או "מלך הבננות" (בפי הנשיא חיים וויצמן) או "אל אמיגו" או "Z" ו"גרינגו", בגיל 14 היגר לארצות הברית בשנת 1891, עם משפחתו הענייה ויתום מאב, הקים את חברת הפירות קויאמל לייצוא בננות וסוכר באזור צפון קורטס שבהונדורס, למדינות ארצות הברית ולשווקים בינלאומיים.
זמוריי הפך עם הזמן לנשיא חברת הפירות המאוחדת.
חברת הפירות קויאמל וחברת הפירות המאוחדת הן תאגידי היסוד של החברה המודרנית שיקיטה .
זמוריי החל למכור בננות בשנת 1893 במובייל, אלבמה כנער שדחף עגלת ממכר בננות, לפני שעבר לניו אורלינס, לואיזיאנה.
בנמלים במובייל וניו אורלינס הוא גילה שחברת הפירות המאוחדת שהייתה היבואנית העיקרית של הבננות באותם ימים, פוסלת וזורקת לאשפה, ברציפי נמל מובייל וגם בנמל ניו אורלינס, את הבננות שהבשילו על סיפוני האניות, בדרכן ממדינות מרכז אמריקה.
הוא מצא שאפשר למכור מהר את הבננות שנפסלו, לציבור בהנחה.
על כן, הוא דאג לקבל רישיונות לפעול כמתווך וסוחר פירות.
הוא הקים רשת סוכנים באזור דרום ארצות הברית למכירת בננות, בתחנות הרכבת הגדולות ולאורך הכבישים.
עם צמיחת הרשת הוא עבר ממובייל לניו אורלינס כדי להיות קרוב יותר לרציפי הנמל.
לאחר כ-3 שנים כמשווק בננות ש"הבשילו" וכשרווחיו הגיעו ל-100,000 דולרים ממכירת בננות.
בשנת 1905 זמוריי וחברו הטוב אשבל האברד (Ashbel Hubbard) רכשו את חברת ספינות הקיטור של האחים טאצ'ר והקימו קו ספינות קיטור לייבוא בננות, ממגדלים עצמאיים באזורים הטרופיים שבמדינות מרכז אמריקה, למכירה בערי ארצות הברית.
חברה זו נודעה בשם חברת ספינות הקיטור Hubbard-Zemurray.
באותה שנה, זמוריי הפליג להונדורס כדי לבדוק אפשרות לגדל בננות בעצמו.
בשנת 1910 הוא קנה 5,000 אקרים (20 קילומטרים רבועים) לאורך נהר קויאמל ובהמשך רכש עוד אדמות במחירים נמוכים ביותר אבל מהר מאוד מצא את עצמו בחובות כבדים כתוצאה מרכישות אלה.
זמוריי הצליח להרחיב את הכנסות החברה שלו על ידי הגברת מהירות השיוט של אניות החברה וצמצום פגמים וריקבונות של הבננות בשלב השינוע הימי.
אף על פי שמידע משפטי על החברות היה נדיר, רישומים מבתי המשפט מראים שקבוצת האברד-זמוריי הייתה מעורבת לפחות בתיק אחד בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית.
לאחר הישגיו הכלכליים ממכירת בננות בניו אורלינס ורכישת חברת אניות הקיטור, זמוריי יצא להונדורס כדי לבדוק אפשרות לגדל בננות בעצמו, במטרה להרחיב את פעילות החברה ולסחור בבננות ירוקה.
הונדורס, היא מדינה במרכז אמריקה הקרובה לקו המשווה, מתאימה מאוד לגידול בננות.
זמוריי רכש כ-5000 דונמים של אדמה לאורך נהר הקויאמל שבקצה הצפון-מערבי של הונדורס, בסמוך לגבול גואטמלה, והחל בגידול בננות.
השם החדש של החברה לקוח משמו של הנהר קויאמל או משם העיירה קויאמל הסמוכה.
לאור השינויים בפעילויות החברה מחברה ספנות ושינוע בננות לחברה שגם מגדלת בננות, זמוריי שינה את שם חברתו מחברת ספנות הקיטור האברד-זמוריי לחברת הפירות קויאמל.
בהמשך הוא רכש עוד אדמות במחירים נמוכים ביותר אבל מהר מאוד מצא את עצמו בחובות כבדים כתוצאה מרכישות אלה.
זמוריי וחברתו קויאמל, היו בתחרות לא קלה עם חברות אחרות בהונדורס.
השחקן הראשי במאבק השליטה בשוק הבננות בהונדורס מלבד פירות קויאמל הייתה חברה של 3 האחים בשם חברת האחים וואקארו.
שהוקמה על ידי שלושה אחים אמריקאים ממוצא סיציליאני – ג'וזף, פליקס ולוקה וואקארו – וגיסם סלבדור ד'אנטוני.
וואקארו שנתה את שמה עם השנים לחברת הפירות הסטנדרטית , אשר נרכשה מאוחר יותר על ידי החברה המכונה כיום דול פודס .
החברות הוואקארו וגם קויאמל היו שחקניות מינוריות יחסית בשוק יצוא הבננות, שתיהן התגמדו מול חברת הפירות המאוחדת מבוסטון.
לפני שחברת הפירות המאוחדת נכנסה להונדורס כיצרנית פירות ישירה בשנת 1910, החברה פעלה בהונדורס באמצעות פרוקסי, "חברות מטעם" באמצעות ותוך כדי השקעות בחברות האלה.
כגון בקויאמל של זמוריי וגם בחברות האחים וואקארו.
עוד לפני שחברת הפירות המאוחדת פיתחה מטעים משל עצמה בערים טרוחיו וטלה, היו בבעלותה 60% מקויאמל ו-50% מוואקארו.
אף על פי ששלוש החברות התחרו ביניהן, הן שמרו על שיתוף פעולה דמוי קרטל, תוך מאמצים משותפים בפרסום והגדלת התפוקות החקלאות של הבננות בהונדורס.
בלי קשר לשיתוף הפעולה בין שלוש החברות, אופי התחרות ביניהן הוביל לאי-הסכמה פוליטית במדינות מרכז אמריקה, בראשית המאה העשרים.
זמוריי מילא תפקיד פעיל בפוליטיקה של הונדורס מאז הגיע לארץ לראשונה.
בשנת 1910 העניק הממשל של הנשיא מיגואל רפאל דווילה לחברת האחים וואקארו קרקעות לסלילת מסילות ברזל ואיסור על מתחרים לסלול מסילת רכבת מתחרה בטווח של 20 קילומטרים מהקו של וואקארו.
זמוריי לא העריץ את ממשל דווילה.
בשנת 1908 הוא העניק עידוד וסיוע כלכלי לניסיון הפיכה כושל נגד דווילה.
זמוריי מצא הזדמנות נוספת לעורר הפיכה נגד דווילה בפנייה לנשיא לשעבר מנואל בונילה .
זמוריי סיפק נשק ותחבורה לבונילה כדי לפתוח בהפיכה נגד דווילה.
הנשיא דווילה נמלט, ובונילה שוב קיבל את הנשיאות בארצו.
ההפיכה הפעם הצליחה במידה רבה מהתערבות ישירה של זמוריי.
עם עלייתו של בונילה לנשיאות, הוא העניק לזמוריי בתמורה לתמיכתו זיכיון להקמת מסילה בין העיירה קויאמל, שעל שפת הים, לבין וראקרוס (Veracruz) שבפנים היבשת.
המשרד הראשי של החברה בהונדורס היה בעיר החוף פוארטו קורטס .
ההפיכה הכושלת ב-1908 והפיכה החוזרת של בונילה סימנה מסורת בהונדורס ובמדינות מרכז אמריקה האחרות, בה חברות בננות מתערבות בענייני הממשלות.
נוהג זה נמשך עד שנות השבעים של המאה העשרים.
ההתערבות המפורסמת ביותר בהתערבויות הייתה ההפיכה בגואטמלה המגובה על ידי ה-CIA בשנת 1954.
בשונה ממדינות אחרות הסובבות אותה, הונדורס לא הצליחה לגוון את כלכלתה מעבר לתעשיית הבננות.
המדינה הפכה ללעג וקבלה את השם "רפובליקת בננות" עם כלכלה שנשלטת על ידי אוליגרכיים בעלי מטעי בננות המשתמשים בשטחי המדינה כמגרש משחקים שלהם.
היסטוריונים מסווגים את התקופה שבין 1911 ל-1920 כתקופה של "יציבות יחסית" עבור חברת קויאמל והונדורס.
לא היו עוד הפיכות במדינה בסוף העשור, אך חברת קויאמל פירות של זמוריי הייתה בתחרות קשה עם ואקארו וחברת הפירות המאוחדת.
יתרה מזאת, פיתוח השטחים של קויאמל ברצועת האדמה הריקה לאורך גבול גואטמלה–הונדורס כמעט והביא לפרוץ מלחמה בין שתי המדינות.
המתח בין החברות הופסק בתיווך של ממשלת ארצות הברית.
המתח ותקרית זו של יחסים קרובים למלחמה כמעט, בין אזרחים שהיו בעד הונדורס וקויאמל לבין אזרחים שהיו בעד גואטמלה וחברת הפירות המאוחדת, לא פג עד שממשלת ארצות הברית חייבה את שתי החברות להתאחד לחברה אחת בשנת 1929. למרות האתגרים של חברת קויאמל היא הצליחה להתרחב לישות כמעט ריבונית.
שגרירות אמריקה בהונדורס הרחיקה לכת ואמרה בשנת 1916 כי "השטח שנשלט על ידי חברת פירות קויאמל הוא המדינה עצמה, במדינה שלה [...] היא מאכלסת את עובדיה, מטפחת מטעים, מפעילה מסילות ברזל, תחנות רכבת, נמל וקווי ספינות קיטור, מערכות מי שתייה, תחנות כוח".
בשנות העשרים של המאה העשרים, הקרקעות שרכשה החברה והזיכיון לסלילת מסילות הרכבת שאתם התחיל זמוריי בהונדורס עזרו לו להגיע ולהיות לענק תעשייתי.
בזכות מערכת היחסים הידידותית שלו עם ממשלת הונדורס ומכירת בננות בכמויות גדולות, החברה הצליחה להרחיב את אחזקותיה בהונדורס.
הרשומות מצביעות על כך שהחברה נוסדה ונרשמה בדלאוור, מאידך דירקטוריון החברה נפגש בניו אורלינס, העיר המאומצת של זמוריי.
לחברה היו מספר חברות בנות.
חברת הבת של קויאמל המכונה "חברת קורטס" ניהלה את סניף החברה בהונדורס.