tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באוניברסיאדה שנערכה בקאזאן, רוסיה בשנת 2013 זכתה מרגליס בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי 2:12.96 דקות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בדוחה, קטר בתחילת דצמבר 2014 זכתה מרגליס במדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:06.68 דקות, אחרי קטינקה הוסו מהונגריה שקבעה שיא עולם חדש של 2:01.86 דקות ושיבון-מארי אוקונור מבריטניה (2:05.87 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה ל-100 מטר מעורב אישי בתוצאה של 58.86 שניות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 58.77 שניות ועלתה שלישית לשלב חצי הגמר.
באליפות העולם שנערכה בקאזאן שנערכה בתחילת אוגוסט 2015 היא סיימה במקום שביעי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:10.41 דקות.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) היא זכתה במדליית זהב במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי לאחר ששחתה בשלב המוקדמות.
היא שחתה שלישית ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:57.04 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:09.21 דקות
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה שנערכה ביולי 2017 היא זכתה במדליית זהב במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ביחד עם ליה סמית', מלורי קומרפורד וקייטי לדקי בתוצאה של 7:43.39 דקות, לפני סין (7:44.96 דקות) ואוסטרליה (7:48.51 דקות), כשחיינית שלישית היא שחתה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:56.48 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי פעם שנייה ברציפות במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:09.82 דקות, 11 מאיות ממדליית ארד.
בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא אישי חדש של 2:08.70 דקות ועלתה שנייה למשחה הגמר.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בטוקיו, יפן באוגוסט 2018 זכתה מרגליס במדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:35.60 דקות, אחרי יו אוהשי (4:33.77 דקות) ולפני סקיקו שימיזו (4:36.27 דקות), שתיהן מיפן.
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:10.67 דקות ומקום 12 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:27.58 דקות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בהאנגג'ואו, הרפובליקה העממית של סין בדצמבר אותה שנה היא זכתה ב-4 מדליות, 1 זהב ו-3 כסף.
מדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב לאחר ששחתה בשלב המוקדמות, שבו שחתה את סגנון החזה ב"זינוק שליחות" בתוצאה של 1:04.85 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה של-100 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 58.32 שניות.
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית שנערכה ב 2019 היא זכתה בשתי מלידות, זהב וכסף.
מדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב לאחר ששחתה בשלב המוקדמות את סגנון החזה וקבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:06.40 דקות.
מדליית כסף במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ביחד עם סימון מנואל, קייטי לדקי וקייטי מקלפלין בשיא אמריקה חדש של 7:41.87 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא עולם חדש של 7:41.50 דקות, שיפור לשיא העולם בן 10 השנים של סין (7:42.08 דקות) ולפני קנדה שקבעה שיא לאומי חדש של 7:44.35 דקות.
כשחיינית שלישית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:55.81 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה בפעם השלישית ברציפות במקום רביעי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:08.91 דקות, 21 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה באבו דאבי, איחוד האמירויות הערביות ב-16 בדצמבר 2021 היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:26.63 דקות, אחרי טסה צ'פלוצ'ה מקנדה (4:25.55 דקות) ואלן וולש מאירלנד (4:26.52 דקות).
מלני דניאל (נולדה ב-28 באפריל 1972) היא אמנית רב תחומית ישראלית, העוסקת בציור, פיסול, מיצב ווידאו.
היא מתמחה ביצירות מדומות של בני משפחה, יערות ונופים צפוניים.
היא זוכת פרס רפפורט לצייר ישראלי צעיר בשנת 2009 מטעם מוזיאון תל אביב לאמנות, וזכתה בפרסים נוספים.
מלני דניאל נולדה בפרובינציית קולומביה הבריטית בקנדה, למשפחה בעלת צאצאים מהאומות הראשונות.
ב-1989 עד 1991, למדה במכללת אוניברסיטת אוקנגן, ולמדה גם באוניברסיטת קולומביה הבריטית ב-1992 ובאוניברסיטת קונקורדיה בשנת 1994.
ב-1995, מלני למדה בבצלאל לתואר ראשון, היא בוגרת תואר שני במחלקה לאמנות באקדמיית בצלאל, ולימדה שם ציור.
ב-2002, התחילה מלני את פעילותיה, והציגה את התערוכה הקבוצתית הראשונה שלה, "צפלינים, צוללות ומיפוי כליות".
ב-2006, היא סיימה תואר שני באקדמיית בצלאל.
ב-2009, זכתה מלני בפרס רפפורט לאמן הצעיר.
ב-2012 זכתה במלגת פולוק-קראזנר ובמלגה של הקרן לאמנויות של ניו יורק, וכן למלגת רזידנסי ב-נארס, ניו יורק.
עבודותיה זכו לסיקור ברדיו תאגיד השידור הקנדי, בכתב העת Frieze ובניוזוויק.
נכון לסוף 2021, מלני דניאל מתגוררת ועובדת בפרובינציית קולומביה הבריטית בקנדה.
עד לא מזמן, גרה ברובע יפו בעיר תל אביב-יפו.
היא פעלה בתל אביב ובהרצליה, אך כיום רוב פעולותיה מרוכזות בארצות הברית בניו יורק ובקנדה.
צפלינים, צוללות ומיפוי כליות, הקיבוץ, גלריה לאמנות ישראלית, תל אביב-יפו.
יש מספיק לכולם, תערוכת אמנות עכשווית בנושא אוכל, 4 נגרים, תל אביב-יפו, 2004
פנים חדשות, נגא, גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב-יפו, 2005
ליקוי, גלריה ג'ולי מ., תל אביב-יפו, 2006
הפרעות סדר- תערוכה קבוצתית, מוזיאון פתח תקווה לאמנות, פתח תקווה, 2006
פורנוגרפיה אהובתי, בית האמנים ע"ש יוסף זריצקי, תל אביב-יפו, 2007
מרחב/רחוב, משכן אמנים, הרצליה, 2007
תערוכה קבוצתית, גלריה גילית פישר, תל אביב-יפו, 2007-2008
Mermaid, עינגע גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב-יפו, 2008
ז-ב-ע, זין בעין, עירום גברי באמנות ישראלית עכשווית, גל-און, מקום לאמנות, תל אביב-יפו, 2009
מיתוגרפיות, יפו 23, ירושלים, 2013
אסיף: עשור לפרס רפפורט לאמן ישראלי צעיר/בכיר, אולם יוסף ורבקה מאירהוף הבניין הראשי, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו, 2017
מערבולות, גלריה שלוש לאמנות עכשווית, תל אביב-יפו, 2019
משמרת שנייה, גלריה אלון שגב, תל אביב-יפו, 2007
ירוק-עד, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו, 2010
"קדחת בקתה", גלריה שלוש לאמנות העכשווית, תל אביב-יפו, 2016
מלנה (באיטלקית: Malèna) הוא סרט דרמה איטלקי משנת 2000, בבימויו של ג'וזפה טורנאטורה הופק על ידי הארווי ויינסטין ובכיכובה של מוניקה בלוצ'י.
הסרט מתאר את סיפור התבגרותו של נער צעיר בעיירה קטנה באיטליה בזמן מלחמת העולם השנייה, כשהוא מתאהב באישה צעירה ויפה בשם מלנה, המהווה את מוקד תשומת הלב והקנאה בעיירה.
הסרט זכה בגראנד פרי בפסטיבל הסרטים בקאבורג 2001. בטקס פרסי האוסקר ה-73, הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר ולפרס אוסקר למוזיקה המקורית הטובה ביותר.
הסרט מתרחש בעיירה סיציליאנית קטנה בתקופת מלחמת העולם השנייה, ומסופר מנקודת מבטו של רנאטו (ג'וזפה סולפריציו), נער צעיר המתבגר בצל המלחמה והמאבק על הזהות האישית.
רנאטו מתאהב באישה צעירה ויפה בשם מלנה (מוניקה בלוצ'י), שאיבדה את בעלה במלחמה ונאלצת להתמודד עם שמועות, רכילות וקנאה מצד תושבי העיירה.
ככל שהמלחמה מתקדמת, מלנה נאלצת להיאבק על כבודה ועל חייה בעיירה עוינת.
רנאטו, שמתאהב בה מהרחוק, מתמודד עם רגשותיו ועם הרצון להגן עליה, בעודו חווה את כאבי ההתבגרות והתבוסה של מלחמה שמותירה צלקות על כולם.
מוניקה בלוצ'י בתפקיד מלנה - אישה צעירה ויפה, המהווה את מוקד תשומת הלב בעיירה סיציליאנית קטנה במהלך מלחמת העולם השנייה.
ג'וזפה סולפריציו בתפקיד רנאטו אמורוסו - נער צעיר שמתאהב במלנה ומספר את הסיפור מנקודת מבטו.
לוצ'יאנו פדריקו בתפקיד רנאטו הבוגר - המספר, המביט לאחור על סיפור ילדותו ועל אהבתו למלנה.
מת'ילדה פיאנו בתפקיד נטוזה - אמו הקפדנית של רנאטו, המנסה לשמור עליו מפני השפעות חיצוניות.
פיפו קאפוצ'ו בתפקיד פרופסור בונפטי - המורה של רנאטו, שמקנה לו ערכים מול ההתרחשויות הקשות בעיירה.
הצילום בסרט "מלנה" נעשה על ידי הצלם לאיוש קולטאי, ונחשב לאחד מהמרכיבים החזקים ביותר של הסרט.
הצילום מתאפיין בשימוש בצבעים עשירים ובקומפוזיציות אסתטיות המדגישות את היופי של נופי סיציליה ואת דמותה של מלנה כמרכז העולם של רנאטו.
הצילום עוזר להעביר את הרגשות המורכבים של הדמויות ואת האווירה הדרמטית והנוסטלגית של הסרט.
ביגאצי זכה לשבחים רבים על עבודתו, והסרט הועמד לפרסים בתחום הצילום.
הפסקול של הסרט הולחן על ידי אניו מוריקונה, אחד המלחינים הידועים ביותר בקולנוע האיטלקי והעולמי.
המוזיקה בסרט "מלנה" משלבת בין מנגינות מלנכוליות לרגעים דרמטיים, ומשחקת תפקיד מרכזי בהעברת רגשות הדמויות והאווירה של הסרט.
המוזיקה של מוריקונה זכתה לשבחים רבים, והפסקול הועמד לפרסים, כולל מועמדות לפרס האוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר.
המוזיקה מחזקת את הקשר הרגשי בין הקהל לבין הסיפור, והופכת את החוויה הקולנועית למרגשת במיוחד.
הסרט "מלנה" זכה לביקורות מעורבות אך חיוביות בעיקרן, כאשר המשחק של מוניקה בלוצ'י והצילום היפה של הסרט זכו לשבחים מיוחדים.
הסרט הועמד לפרסים רבים, כולל שני פרסי אוסקר על הפסקול המקורי ועל הצילום.
הסרט קיבל ציון של 56% באתר Rotten Tomatoes וציון של 54 מתוך 100 באתר Metacritic.
למרות הביקורות המעורבות, הסרט הפך ליצירה זכורה בזכות הנושאים הרגישים והאסתטיקה הקולנועית של טורנאטורה.
מלנה סאנצ'ס וייט (בספרדית: Malena Sánchez White; נולדה ב-7 באוגוסט 1991) היא שחקנית קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה ארגנטינאית.
בגיל 18 שיחקה לראשונה בסרט משפחה להרכבה (Familia para armar), שבו כיכבה נורמה אליאנדרו, ולאחר מכן המשיכה את קריירת המשחק המקצועית שלה בסרטים נוספים וכן בסדרות טלוויזיה.
סאנצ'ס זכתה בפרס פטאקון בפסטיבל הקולנוע של טנדיל על תפקידה בסרט החניך (El aprendiz), והייתה מועמדת לפרס סור בקטגוריית השחקנית המשנה הטובה ביותר עבור הסרט "שלך" (Tuya) וכן לשחקנית הראשית הטובה ביותר עבור הסרט מ"יום שלישי ליום שלישי" (De martes a martes).
בין הגילאים שבע לאחת-עשרה למדה מלנה סאנצ'ס במכון הווקאלי לאמנויות, שם לקחה חלק בשיעורי תיאטרון בהנחיית מגוון מורים, לצד לימודים בביטוי גופני, ספרות, מוזיקה ותחומים אמנותיים נוספים.
בגיל 11 החלה ללמוד אצל מריה אינס פלקוני, וגם למדה בתיכון למסחר ע"ש קרלוס פלגריני.
בין השנים 2006 ל-2013 למדה בסטודיו של השחקן והבמאי חוליו צ'אבס, והייתה לתלמידתם של לוס פאלאסון וליליאנה פופוביץ'.
מלבד עיסוקה במשחק, סאנצ'ס עוסקת בספורט מגיל צעיר – החלה לשחק כדורגל בגיל חמש, ומצטיינת גם באקרובטיקה, שירה ונגינה בפסנתר.
היא גילמה את דמותה של מלנה בסדרת הילדים הפופולרית קטנטנות, ובהמשך הופיעה בתפקיד דלפינה מיטרה בסדרה המורדים – שתי סדרות נוער מצליחות שזכו לאהדה רבה בישראל.
פריצת הדרך שלה התרחשה בשנת 2008, כאשר חברת המשפחה, השחקנית ולריה לורקה, סיפרה לה כי הבמאי אדגרדו גונסאלס אמר עורך מבחני בד לתפקיד ראשי בסרט חדש.
סאנצ'ס יצרה עמו קשר, ניגשה לאודישן והותירה רושם עז, שהוביל לבחירתה לגלם את הדמות הראשית – חוליה – בסרט משפחה להרכבה, אשר יצא לאקרנים בשנת 2010. לצידה כיכבו נורמה אליאנדרו ואוסקר פריגנו.
בשנת 2011 הופיעה בסדרה יורשי הנקמה (Herederos de una venganza), וב-2012 השתתפה בסרט מיום שלישי ליום שלישי (De martes a martes), בבימויו של גוסטבו "צ'וס" טריביניו, לצדם של אלחנדרו אואדה ופבלו פינטו.
באותה שנה הופיעה גם בפרק מתוך הסדרה הדרמטית סיפורי לב (Historias de corazón), והצטרפה לצוות השחקנים של הטלנובלה הפופולרית אהבה מתוקה (Dulce amor).
בשנת 2018 השתתפה מלנה סאנצ'ס בסרט Re loca – רימייק לסרט הצ'יליאני בלי פילטרים משנת 2016. הסרט בוים על ידי מרטינו זיידליס, ובתפקיד הראשי כיכבה נטליה אוריירו.
בשנים 2022–2023 גילמה את פלורנסיה בסדרת הקומדיה השחורה "El encargado" בשירות הסטרימינג "Star+.
בשנת 2023 גילמה את שרה גריקו בדרמת הפשע והמותחן "Frágiles" מבית רשת הטלוויזיה הארגנטינאית "Flow".
בשנת 2024 כיכבה בתור טריני בסדרת הקומדיה הרומנטית "Felices los 6" ששודרה בשירות הסטרימינג "HBO Max".
בשנת 2025 שיחקה סאנצ'ס בסדרת הדרמה הפוליטית הישראלית "המטרה: אמיא" ברשת 13, בה גילמה את דמותה של ג'יסלה, עיתונאית צעירה מקומית שחוקרת יחד עם סוכן המוסד דייגו (מיכאל אלוני) את הפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה והפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה.
מלמפירום (Melampyrum) הוא סוג של כ-20 מינים של צמחים פורחים עשבוניים במשפחת העלקתיים (Orobanchaceae).
בני המשפחה גדלים באזורים ממוזגים של חצי הכדור הצפוני.
הם טפילים על צמחים אחרים, משיגים מים וחומרי הזנה מצמחים מארחים, אם כי חלקם מסוגלים לשרוד בעצמם מבלי להיטפל לצמחים אחרים.
צמחים אלה מגיעים בדרך כלל לגובה של מעט יותר מחצי מטר.
הצורה הביולוגית השכיחה היא טרופית עשבונית (T scap), כלומר בדרך כלל מדובר בצמחים עשבוניים הנבדלים מצורות ביולוגיות אחרות בכך שהם חד-שנתיים, עוברים את העונה הקשה בצורת זרעים ומצוידים בגבעול פרחים זקוף ולעיתים קרובות נטול עלים.
בנוסף, הם צמחים "חצי-טפילים": הם יכולים לחיות על שורשי צמחים אחרים כדי לקלוט מים ומלחים מינרליים, בעוד שהם מסוגלים לבצע את תפקוד הכלורופיל (בניגוד לצמחים "טפילים מוחלטים").
חלק מהצמחים ממין זה משחירים במהלך ההתייבשות.
השורשים הם מסוג שורש עיקרי.
החלק האווירי של הגבעול זקוף, פחות או יותר מסועף.
העלים לאורך הגבעול מסודרים באופן הפוך ובדרך כלל בעלי צורה אזמלית עם קצה מחודד; הם כמעט חסרי פטוטרת; הגדולים שבהם בעלי 1–2 חריצים בולטים בכל צד בבסיסם.
בחלק מהמינים השוליים שלמים, או גליים קלות בקצוות, והעלים מעט מעוקלים.
התפרחת היא שיבולת חרוטית לא צפופה מדי, שבה הפרחים מסודרים אצל מינים מסוימים כולם באותו צד, עם חפים דמויי עלים, סגולים יותר או פחות.
לעלי הכותרת צורה מחודדת עד ביצית, ובבסיסם, בכל צד, יש כמה חריצים דמויי חרב, חדים מאוד ובעלי קוצים בולטים.
צבע עלי הכותרת משתנה בהתאם לזן: צהוב בהיר כמעט ירוק, סגול או ארגמן.
הפרחים הם הרמפרודיטים, זיגומורפיים וטטרציקליים (עם ארבעת החלקים הבסיסיים של הצמחים העילאיים: גביע – עטיף – אבקנים – עמוד עלי).
הם גם פחות או יותר פנטמריים.
נוסחת הפרח: עבור צמח זה מצוינת הנוסחה הבאה:
גביע: הגביע (גמוספאלוס) הוא צינור המסתיים ב-4 שיניים זהות או לא, ישרות, חוטיות או משולשות; הגביע שעיר בשל שערות צפופות, גם מסוג צמרי.
השיניים ארוכות מעט יותר מהצינור ועד כפול ממנו.
עטרה: העטרה הדו-שפתית (גמופטלה) היא צינורית (לפעמים הצינור מעוקל).
הצבע משתנה מצהוב ללבן או מוורוד לסגול.
4 אבקנים באורכים שונים; הם מוחדרות לצינור העטרה, ובפרט עולות מתחת לשפה העליונה של העטרה.
האבקנים מחוברים זה לזה ויש להם לוג'ה הנושאת קרן מוארכת.
שקיות האבקנים בעלות קצה תחתון בצורת חץ.
גניצאה: ישנם שני עלי גניצאה והם יוצרים שחלה עליונה דו-תאית (הנגזרת משני עלי הגניצאה הראשוניים).
העמוד הוא יחיד, מעט ארוך יותר מהאבקנים, והוא מוחדר בקצה השחלה; הצלקת היא דו-חלקית.
הפרי הוא מסוג קפסולה נפתחת עם ארבעה זרעים; צורתו היא דו-קליפתית, דחוסה ומעוגלת.
האבקה: ההאבקה מתבצעת באמצעות חרקים (האבקה אנטומוגמית).
רבייה: ההפריה מתבצעת בעיקר באמצעות האבקת הפרחים .
פיזור: הזרעים הנופלים על הקרקע מפוזרים בעיקר על ידי חרקים מסוג נמלים (פיזור מיירקורי).
הנמלים נמשכות לגוף קטן של שמן הכלול בזרע עצמו.
בנוסף, בחלק התחתון של החפים יש בלוטות צוף המושכות דבורים וחרקים מאביקים אחרים.
הפילוגנזה של הסוגים של Rhinantheae נחקרה באמצעות סמנים מולקולריים.
מלמפירום מופיע כקרוב משפחה רחוק של סוגים אחרים של Rhinantheae.
מְלָפְפוֹן (שם מדעי: Cucumis sativus; מוכר גם בתור קישוא הגינה) הוא צמח מטפס חד-שנתי קיצי ממשפחת הדלועיים, בסוג מלפפון.
הוא אינו דורש השקיה מרובה, ופריו המוארך עסיסי ועשיר מאוד במים.
צבעו ירוק (למעט המלפפון הלימוני האוסטרלי).
אוכלים אותו חי, כבוש במלח, או מוחמץ.
מוצאו של הצמח בהודו, שם החלו לגדל אותו לפני כ-3,000 שנה.
נכון לתחילת המאה ה-21, המלפפון גדל בתפוצה גבוהה – בחממות או בשדות פתוחים.
מבחינה בוטנית, המלפפון הוא פרי: בית קיבול לזרעים המוקפים ציפה בשרנית, שנוצר משחלה יחידה.
מבחינה קולינרית, לעומת זאת, המלפפון מוגדר כירק, מכיוון שאינו מתוק או חמוץ.
המלפפון בדרך כלל גלילי ומוארך, ועשוי להיות חלק או בעל בליטות.
צבעו בדרך כלל ירוק, אך המלפפון הארמני (המכונה בארץ פקוס או "מלפפון ערבי") צבעו ירקרק, והמלפפון הלימוני כדורי, וצבעו צהוב.
ישנם גם זני מלפפון קטנים, המיועדים לכבישה והפיכה לחמוצים.
אורך היום משפיע על המלפפון: יום קצר מעודד הופעת פרחי נקבה, ויום ארוך מעודד הופעת פרחי זכר.
הטמפרטורה משפיעה גם היא על מין הפרחים שבמלפפון: טמפרטורה נמוכה מעוררת נקביות וטמפרטורה גבוהה מעוררת זכריות.
שני הגורמים פועלים יחד ומתגברים זה את זה.
להשפעות הסביבה מצטרפת גם התורשה: זנים קלסיים הגדלים בקיץ מתחילים בהופעת פרחי זכר, עוברים לשילוב של פרחי זכר ופרחי נקבה ולפרחים דו מיניים, ומסיימים את גידולם עם הופעת פרחי נקבה בלבד.
לעומת זאת, בעזרת הכלאות וברורים, ניתן ליצור צמחים שהם נקביים ופרתנוקרפיים (פרחים שיוצרים פרי נטול זרעים).
זנים אלה הם המקור למרבית המלפפונים שבשווקים.
זני מלפפון רגילים או ישנים דורשים הפריה על ידי התערבות חרקים מאביקים.
אלה מעבירים את האבקה מפרחי הזכר לפרחי הנקבה.
מנגד, הזנים הפרתנוקרפיים, שהם מרבית הזנים החדשים, אינם זקוקים להפריה, שעשויה לפגוע באיכות הפרי.
הזמן העובר מהזריעה לקטיף תלוי בעיקר בטמפרטורה של סביבת הצמח: בסביבה חמה הזמן בין זריעה לקטיף הוא כ-40 יום, ואילו בטמפרטורות קרות הוא יכול להגיע אף ליותר מ-80 יום.
מלפפון טרי הוא מקור טוב לאשלגן, ומכיל אנטי-אוקסידנטים.
כמו בירקות רבים אחרים, גם במלפפון יש אחוז גבוה של מים (כ-95%) ורוב הערכים התזונתיים מרוכזים בקליפתו.
בקוסמטיקה משתמשים בפרוסות מלפפונים המונחות על העיניים להורדת נפיחות סביב העיניים (שקיות).
המלפפון המכיל 95% מים עשיר בלחות, וזו יחד עם אפקט הקירור מורידים את הנפיחות.
מספר מוצרים קוסמטיים מכילים תמציות מלפפון מכמה סיבות, שביניהן העובדה שבמלפפון קיימים חומרים המסייעים בהחדרת הלחות לעור, פעילים נגד דלקות ומסייעים בהסרת תאים מתים.
ברפואה הסינית חשיבותו של המלפפון כירק מקרר ולכן הוא משתן, מרווה ועוזר לנקות רעלים מהגוף.
נוסף על כך הוא חשוב כירק מתוק ולכן מסייע לאברים האחראים על עיכול והטמעת מזון ונוזלים בגוף.
הנטורופתיה מייחסת לזרעי המלפפון תכונות קוטלות תולעים, והם משמשים כתרופה ביתית כנגד תולעי מעיים.
מקורו של השם "מלפפון" ביוונית (μηλοπέπων), והוא הלחם בסיסים של המילים מֵלוֹ (תפוח) ופֶּפּוֹן (מלון).
שמו של המלפפון נזכר במשנה (למשל ב) וצורת הריבוי שלו היא "מלפפונות".
מפירושו של רבי עובדיה מברטנורא לאותה משנה עולה כי הירק שמכונה בעברית המודרנית מלפפון נקרא בעבר קישות (וברבים: קישואים), והמלפפון היה שמה של דלעת או שמו של המלון:
אֵת הַקִּשֻּׁאִים וְאֵת הָאֲבַטִּחִים") מפרש שהקישואים הם קוקומברו"שׂ בלע"ז.
אכן, בראשית תחיית הלשון העברית שימשה המילה "קישוא" במשמעות "מלפפון", אך בלשון הדיבור התקבל השם הנוכחי לירק.
שדה שבו גדלים מלפפונים נקרא מִקְשָׁה, בדומה לשדה קישואים או דלועים.
על פי מדרש שם של רבי ישמעאל, 'קישואין' נקראים כך "מפני שקשין לגופו של אדם כחרבות".
בתלמוד נפסק כי פיצוי על אובדן עבודה לאדם שניזק הוא כשכר של "שומר קישואים", עבודה שנחשבת ראויה לכל אדם, ושכרה הוא מינימלי.
במשנה מובאת מחלוקת רבי יהודה וחכמים בשאלה האם קישוא ומלפפון הם שני מינים עד כדי שהם כלאים זה בזה, או שהם מין אחד ואינם כלאים זה בזה.
מלנכוליה או מרה שחורה היא אחד המאפיינים של דיכאון קליני ודיסתימיה.
יש המגדירים אותה כהפרעת מצב רוח של דיכאון לא-ספציפי, בפני עצמה.
תקופת הדיכאון היא מעל לשנתיים, והתפקוד השוטף של האדם נפגע באופן חמור.
מלנכוליה מופיעה אצל חולים הסובלים מדיכאון קליני, אבל לא אצל כל חולה הסובל מדיכאון קליני תופיע מלנכוליה.
"נראה לי שהחיים שלי הם רחוקים מעצמי" הוא תיאור מייצג של אדם הסובל ממלנכוליה.
בשפה היומיומית משתמשים לעיתים במילה "מלנכוליה" כמילה נרדפת ל"עצבות".
השם מלנכוליה מקורו ביוונית (μελας, melas "שחור", χολη, kholé "מרה").
מלנכוליה הוגדרה כמחלה כבר במאה ה-5 לפנה"ס בכתבי היפוקרטס, ותוארה כ"חוסר תיאבון, דכדוך, נדודי שינה, עצבנות, חוסר מנוחה", ובנוסף נאמר ש"אבל או פחד ממושכים מעוררים מלנכוליה".
תאוריית ארבע הליחות באה להסביר את מקורן של המחלות ומאפייני קווי אישיות.
עודף של מרה שחורה נחשב כגורם למצב רוח מלנכולי.
בתקופת הרנסאנס ובתקופת הרומנטיקה, נחשבה מלנכוליה כניסיון המעשיר את הנפש, והמחלה נתפסה כמתנה מבורכת, והיו אף כאלו שייחסו לעצמם את המחלה מבלי לחלות בה.
לדוגמה, ז'וזף-לואי לגראנז' סבל מהתקפות של מלנכוליה.
בדיכאון קליני מלנכוליה חשובה להגדרת ואבחנת הפרעות נפשיות, אף על פי כן הגדרת מלנכוליה ב-DSM III ו-DSM III-R שקדמו ל-DSM IV עדיין לא כללו פרמטרים נוירו-אנטומיים, תורשתיים ותגובה לטיפול.
כיום המגבלות בשימוש בהגדרת מלנכוליה עדיין ניכרות ועל כן מפריעות לקביעת אבחנה מדויקת.
מצב רוח דיכאוני, גם ללא סיבה ברורה.
אי-יכולת ליהנות מפעולות יום-יומיות, כמו מאכילה, מקשר חברתי ומקשר מיני.
דיכאון עמוק יותר בשעות הבוקר.
הקדמת היקיצה בשעתיים לפחות, בעקבות דיכאון.
הפרעה פסיכומוטורית המתבטאת בתנועות ותגובות איטיות מאוד, היעדר הבעת פנים וקושי להתרכז.
ההפרעה יכולה להתבטא גם באי-שקט.
שינויים בתיאבון, כמו אכילת יתר או חוסר תיאבון.
התרופות שייכות לקבוצת עיכוב ניצול מחדש של סרוטונין (SSRI), תרופות ממשפחת הטריציקליות או נזעי חשמל.
במחקרים חדשים הופיעו סימנים של מלנכוליה אצל חלק מהחולים הדיכאוניים שטופלו בתרופות מקבוצת SSRI.
כאשר ניתן טיפול בנזעי חשמל או בנורטריפטילין, התגובה הייתה חיובית, דבר המצביע על הצורך להימנע ממתן תרופות מקבוצת SSRI לחולים דיכאוניים עם מלנכוליה.
מלנכוליה היא תחריט נחושת, ומוצגת במוזיאון לאמנויות יפות בוסטון.
במרכז התמונה יושבת אישה מכונפת עטורה בזר עלים על ראשה, תומכת את ראשה בידה האחת, אוחזת במחוגה בידה השנייה, ומישירה מבט חודרני ומהורהר אל עבר הלא כלום.
לחגורתה תלויים מפתחות ותיק כסף, המסמלים עוצמה ועושר.
לרגליה פזורים כלי עיבוד עץ ונגרות, כמו מסור ומַקְצוּעָה, שבאמצעותם ניתן לעצב את העולם החומרי, אלא שהיא אינה עושה דבר - אבודה בהרהוריה, ומפנה גבה לאור.
שתי חיות בציור: כלב ישן מכונס בתוך עצמו לרגליה של מלנכוליה, ועטלף הנושא כרזה על כנפיו כשהוא עף על רקע השמש השוקעת.
שני גופים הנדסיים בציור: כדור, למרגלות מלנכוליה, ופאון התלוי על בלימה.
סמוך לכתפה הימנית של האישה - כרוב מכונף, ועל המבנה שלצידו היא יושבת מצויר ריבוע קסם מסדר 4, ותלויים עליו מאזניים מאוזנים, שעון חול, ופעמון שענבלו ניצב במרכז – כאילו עצר הזמן מלכת.
על-פי מרבית הפרשנויות, עיקר המסר בציור קשור לשני היבטים: האחד, מצב הנפש המלנכולי, והשני, המסר הקשור בגאומטריה ובמתמטיקה.
על-פי מרבית הפרשנויות, הציור הוא האנשה של מצב הנפש המלנכולי, ודמות האישה שבמרכזו מייצגת את דירר עצמו כשהוא נתון במצב של "מלנכוליית האמן".
בתקופת ימי הביניים היה מקובל להניח שלגוף ולנפש ישנם ארבעה מצבים התלויים בארבעה נוזלי הגוף הבסיסיים: מרה צהובה, דם, ליחה, ומרה שחורה.
המרה השחורה שולטת על מצב הנפש המלנכולי, או במינוח המודרני - דיכאון.
ארבעת הנוזלים מקבילים לארבע עונות השנה, לארבעת חלקי היממה, ולארבעת השלבים בחיי האדם.
המלנכוליה, הרביעית במצבי הנפש, מקבילה לסתיו, לערב, ולגיל הרביעי (מעבר לגיל 60).
אדם הלוקה במלנכוליה הוא איטי, עצל ומדוכָא, והמלנכוליה נחשבה כרעה מבין ארבעת מצבי הנפש.
אלא שדירר התייחס למלנכוליה אחרת, יותר כפי שהיה מקובל להתייחס אליה באסכולה הנאו-אפלטונית שרווחה בפילוסופיה של תקופת הרנסאנס באיטליה, ולפיה המלנכוליה נחשבה כמתת אל.
היא יכולה להיות מסוכנת, אך היא גם יכולה להוביל את האדם לגדולה.
היא ניצבת על הגבול העדין שבין טירוף לגאונות.
העטלף והכלב, בשל התנהגותם וטבעם, נקשרו באופן מסורתי וסימבולי למצב המלנכוליה.
הכלב נחשב כיצור אינטֶליגנטי ורגיש.
העטלף, בשל טבעו הלילי, נחשב כיצור מלנכולי ומסמל את הצד הרע של המלנכוליה.
הכרוב המכונף מייצג את הצד האצילי והטוב שבמלנכוליה.
על-פי פרשנות אחרת, הכרוב המכונף שליד מלנכוליה מייצג את ה"גאון" (מעין "רוח נלווית" לאדם המבטאת את אישיותו, כמקובל בציורים מיתולוגיים ודתיים בעת העתיקה ובימי הביניים).
העטלף הנושא את כרזת המלנכוליה על רקע דמדומי השקיעה, מבטא את ההצהרה: "שעה של חשכה מקדימה כל פעולה יצירתית".
על פי אגריפה פון נטסהיים, מיסטיקן, אסטרולוג, אלכימאי ופילוסוף בן זמנו של דירר, מצב המלנכוליה יכול להשפיע על גאונות בשלוש רמות מדורגות: "דמיון", "סיבה" ו"מחשבה".
הסיבה לאפטיות של מלנכוליה ברורה.
היא אמן שיכול להצטיין ברמה הראשונה, רמת ה"דמיון" (המבוטאת על ידי ה-I שבכרזה שעל כנף העטלף), אך בגלל מגבלות זמן ומרחב, הוא אינו יכול להגיע לרמות המתקדמות הנוספות של "סיבה" ו"מחשבה", ולמעשה הוא דוחה ומסרב לממש את יכולתו.
הגאומטריה נחשבה כאחת מהאמנויות הליברליות של ימי הביניים.
נוכחות הגאומטריה ברורה בציור - בכלים ובעצמים שסביב דמות המלנכוליה.
ברנסאנס, הבסיס לכל פילוסופיה ומדע יוחס לגאומטריה.
לדירר, היו הגאומטריה והמתמטיקה התובנות התאורטיות המרכזיות שאמורות להנחות את האמן ביצירותיו.
מבין שלל האלמנטים בנושא זה שבציור, שניים זכו לפרשנויות רבות, ומשמשים עד היום נושאים לדיונים במתמטיקה פופולרית: ריבוע הקסם שעל קיר המבנה, והפאון התלוי על בלימה אל מול דמות המלנכוליה.
יגאל תומרקין יצר בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 סדרת עבודות בהשראת התחריט, תוך שהוא מתמקד בצורת הפוליהדרון.
ריבוע הקסם הוא מסדר 4, וכל שורותיו, עמודותיו ואלכסוניו מסתכמים למספר 34, שכלול בסדרת פיבונאצ'י.
בנוסף לדרישה בסיסית זו, הסכום 34 מתקבל מעוד 42 תצורות סימטריות.
כל 52 התצורות מוצגות באיור שלהלן.
השורה התחתונה מהווה מעין חתימה של דירר: המספרים 14 ו-15 שבמרכזה מציינים את השנה בה יצר דירר את התחריט, 1514, והספרות 1 ו-4 שמשני צידי שנת היצירה, מייצגות את האותיות A ו-D, ראשי תיבות שמו של דירר.
גם הפאון המוצב מול דמות המלנכוליה זכה לפירושים רבים, הן ניתוחים מתמטיים-גאומטריים, והן פירושים לגבי המשמעות הסימבולית שלו.
במרבית הניתוחים מדובר בקובייה קטומה בקודקודה העליון ובקודקודה התחתון.
אחרים קובעים שמדובר בקובייה ש"נמתחה" לצורת גוף מעויני קטום בקודקודיו.
על-פי פירוש אחר, דירר צייר גוף שבהסתכלות שטחית נראה כקובייה קטומה, אך בהתבוננות מעמיקה יותר מתברר שאין בו ולו זווית אחת של 90 מעלות, ולמעשה מדובר באשליה אופטית ובגוף בלתי אפשרי במרחב .
המסר שדירר מבקש להעביר, על-פי הפרשנויות, הוא שאל לו לאדם לבטוח במראה עיניו, ושמאחורי המציאות הארצית הגלויה לעין, חבויה אמת מורכבת הרבה יותר ממקור אלוהי שמימי.
מלס זנאווי אסרס (געז: መለስ ዜናዊ አስረስ שמו בלידה - לגסה זנאווי; 9 במאי 1955 עדווה- 20 באוגוסט 2012 ווליב-סן-למבר, על יד בריסל) היה מהפכן ופוליטיקאי אתיופי, נשיא אתיופיה מ-28 במאי 1991 ועד 22 באוגוסט 1995 וראש ממשלת אתיופיה מ-22 באוגוסט 1995 ועד יום מותו.
החל משנת 1983 הנהיג את "החזית העממית לשחרור תיגראי" ומאוחר יותר היה למנהיג "החזית המהפכנית-דמוקרטית של עמי אתיופיה", שהדיחה בשנת 1991 את שלטון מנגיסטו היילה מריאם.
זנאווי, בן העם טיגרה, החליף את שלטון הקומוניסטי על ידי הנהגת פדרציה רב-אתנית מורכבת מתשע מדינות, שיקם את מצבה הכלכלי, הפוליטי ואת מעמדה של אתיופיה בעולם לאחר שלטון הדמים הקומוניסטי של מנגיסטו היילה מריאם.
הנהיג משטר רב מפלגתי אם כי עדיין אוטוריטרי, אפשר הופעת עיתונות מגוונות, חיזק את מערכת החינוך האתיופית תוך כדי הקמת אוניברסיטאות ובתי ספר חדשים והרחיב את זכויות הנשים.
מלס זנאווי הצטרף לקואליציה נגד הטרור האיסלמיסטי שניזומה על ידי ארצות הברית וארצות מערב אחרות והתערב צבאית נגד הקבוצות הפוליטיות-צבאיות הקיצוניות שהשתלטו על סומליה השכנה.
מלאס זאנאווי היה בן דוד בדרגה שלישית של נשיא אריתריאה, איסאייס אפוורקי שהנהיג בעצמו משטר רודני בארצו ויש טוענים כי היחסים האישיים המתוחים בין השניים השפיעו על המתחים הפוליטיים בין שתי המדינות.
בעלייתו לשלטון זנאווי שם קץ למלחמה שניהלה אתיופיה באריתראה והשלים עם הקמת המדינה האריתראית העצמאית.
בהמשך התעמת עם משטרו של אפוורקי בסכסוך גבולות קשה.
בשנים 1995- 1996 כיהן כיושב ראש של ארגון אחדות אפריקה, בימינו האיחוד האפריקאי.
מנהיגותו הייתה אוטוריטרית והואשמה בדיכוי פוליטי ובהפרת זכויות אדם שהחמירו בשנים האחרונות של שלטונו.
לגסה זנאווי נולד בעדווה, עיירה בצפון המחוז טיגרה בצפון אתיופיה.
הוא היה השלישי מבין ששת ילדיהם של זנאווי אסרס, איש עדווה, ושל אשתו אלמאש גברלואל, ילידת אדי קאלה באריתראה.
לפי מקורות אחרים נולד ב-1954 או ב-1956 ולמעשה היו לו עוד שמונה אחים ואחיות מנישואים אחרים של אביו.
לגסה זנאווי למד בבית הספר היסודי מלכת שבא בעדווה.
הוא הצטיין בלימודיו ויש אומרים כי סיים תוך חמש שנים את כל שמונה שנות לימודי החובה.
עבר לאחר מכן ללמוד בבירה, באדיס אבבה, בתיכון היוקרתי על שם וינגייט.
אחרי סיום בחינות הבגרות בשנת 1972 נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת אדיס אבבה .
ההפיכה של קבוצת הקצינים "דרג" שהדיחה את הקיסר היילה סלאסי בשנת 1974 הלהיבה אותו וגרמה שיפסיק את הלימודים כבר בשנה השנייה.
בהמשך "הטרור האדום" שהונהג על ידי משטר מנגיסטו היילה מריאם ומדיניותו כלפי אוכלוסיית הטיגרה הרתיעו אותו וגרמו לו להיכנס למחתרת.
זנאווי הרים את הדגל נגד המשטר במסגרת "ליגה מרקסיסטית-לניניסטית טיגרה" ואחר כך במסגרת "החזית העממית לשחרור טיגרה".
באותה תקופה שינה את שמו מ"לגסה" ל"מלס" לזכר חבר סטודנט בשם מלס טקלה, שהוצא להורג על ידי המשטר.
בשנת 1983 הפך למנהיג החזית העממית לשחרור טיגרה, בשנת 1989 מלס זנאווי עמד בראש תנועת קואליציה רחבה - "החזית המהפכנית-דמוקרטית של עמי אתיופיה" EPRDF או "איחדג" שליכדה בתוכה את החזית העממית לשחרור טיגרה, התנועה הלאומית-דמוקרטית האמהרית, הארגון העממי-דמוקרטי אורומו והתנועה העממית-דמוקרטית הדרום-אתיופית.
לעומת אלפי לוחמי החזית התיגרינית שאר הארגונים בברית זו מנו רק מאות.
הברית נועדה לשוות לקואליציה בראשות "החזית העממית לשחרור טיגרה" (שלפי מבקריה ייצגו יותר בני טיגרה מאזור עדווה) צביון כלל אתיופי .
אף על פי שראש הממשלה הראשון תמראת ליינה שכיהן כמה חודשים (עד שהוכנס לכלא בטענות שווא) היה ממוצא לא תיגריני.
חברי החזית TPLF שלטו בכל בתוך קואליציה וביד ברזל .
תקופה ארוכה החזיק זנאווי בהשקפה שמאלית מרקסיסטית קיצונית כשהזדהה עם עמדותיו של מנהיג אלבניה, הרודן אנוור הוג'ה, שהאשים מזה שנים רבות את ברית המועצות ואת סין העממית כי בגדו באידיאלים הקומוניסטים.
למרות אידאולוגיה זו, זכה ארגונו באהדה במערב ובקרב מדינות ערב בגלל התנגדותו למנגיסטו היילה מריאם.
מול השינויים שחלו בברית המועצות ובעולם בסוף שנות ה-1980 והתחלת שנות ה-1990 התחיל זנאווי לאמץ גישה יותר ליברלית.
העלייה לשלטון והרפורמות בממשל ובכלכלה
אחרי מלחמת אזרחים ארוכת שנים, במאי 1991, בברית עם "החזית העממית לשחרור אריתראה", הביסו הכוחות המהפכניים של החזית שהוא עמד בראשותה את צבאו של המשטר מנגיסטו היילה מריאם והדיחו אותו מן השלטון.
ב-28 במאי 1991 היה זנאווי לנשיאה של אתיופיה החדשה.
הוא נמנה עם מכונניה של החוקה החדשה מ-1994, שהפכה את אתיופיה לרפובליקה פרלמנטרית פדרטיבית.
ב-22 באוגוסט 1995 נבחר לראש הממשלה ונשאר בתפקיד זה למשך 18 שנה, עד יום מותו.
המשימה העיקרית שעמדה בפניו לאחר עלייתו לשלטון הייתה שיקום הכלכלה, והענף המרכזי בה - החקלאות, שהגיע למשבר קשה ביותר בימי מנגיסטו היילה מריאם.
זנאווי הנהיג רפורמה אגררית וביטל את הקולחוזים ואת החוות הממלכתיות (מסוג "גוסחוז") שנכפו בכוח על ידי המשטר הקודם.
האדמות, שנשארו בבעלות המדינה, הוחכרו למשך 99 שנה לידי האיכרים.
הודות לאמצעים שננקטו, אתיופיה הגבירה מאוד את תוצרתה החקלאית.
היא עמדה במקום השישי בעולם בייצוא קפה, במקום התשיעי בעולם בייצור מוצרי בקר, ובמקום השני באפריקה בתפוקת תירס.
ממשלו של זנאווי טיפח גם את גידולי הפרחים, ואתיופיה עלתה למקום השני באפריקה בתחום ייצוא הפרחים.
כמו כן התפתח ענף הסוכר, שהושקעו בו 7.5 מיליארד דולר.
באופן זה אחרי שנת 2000, שהייתה שנה של בצורת קשה, נחסכו מאתיופיה משברים הומניטריים דומים שהיו תכופים כל כך תחת המשטרים הקודמים.
הושקעו סכומים רבים גם בענפי התעשייה, בעיקר התעשייה הקלה, תעשיית המזון וענף חומרי הבניין.
בתחילת שנות ה-2010 הוקם באתיופיה מפעל ראשון להרכבת מכוניות.
שגשג בצורה מרשימה גם ענף הבנייה.
בנסיבות אלה, בשנים 1995-1990 עלה התוצר הלאומי הגולמי של אתיופיה על כל תושב בלמעלה מ-42% והגיע בשנת 2010 ל-398 דולר,55% יותר מבשנת 1990.
בשנת 1995 ויתר על תפקיד הנשיא ונבחר לראשונה כראש ממשלה.
בשנת 2005 בעקבות מחאות של האופוזיציה בעילה של חוסר הגינות בבחירות פרצו הפגנות בערים הגדולות.
ההפגנות דוכאו על ידי המשטרה באמצעים אלימים.
כ-20,000-10,000 אנשים נכלאו, לרבות מקרב פוליטיקאים מן האופוזיציה, עיתונאים ואנשי סיוע.
פרט לסוגיות הכלכליות התמודד זנאווי בימי שלטונו עם אתגרים פוליטיים רבים.
עם עלייתו לשלטון בעזרת המחתרות האריתראיות השלים זנאווי עם הפרדת אריתראה מאתיופיה שקיבלה תוקף במשאל עם והתממשה סופית בשנת 1993. הוא נאלץ להתמודד עם אובדן המוצא לים של אתיופיה ובנוסף עם קווי גבולות לא ברורים בין שתי המדינות.
בנסיבות אלה בשנת 1998 פרצה מלחמה בין אריתראה ובין אתיופיה שנמשכה שנתיים וגבתה מחיר קשה של כ-100,000 הרוגים.
גם אחרי שניצח במלחמה לא התכוון זנאווי לספח את אריתריאה ומיד עם סיום מעשי האיבה הסיג את כוחותיו משטחה.
למרות האשמות בבגידה התעקש להשיג הסכם שלום, שנחתם בסופו של דבר באלג'יר.
זנאווי תמך במלחמה של מעצמות המערב נגד הטרור האסלאמיסטי.
אפשר טיסות של מזל"טים אמריקאים מתוך בסיס באתיופיה אל עבר אזורים רגישים מסביב.
אתיופיה זכתה לסיוע אמריקאי של מאות מיליוני דולר לשנה.
מאוחר יותר המצב בסומליה השכנה ממערב שרוב שטחה נשלט על ידי פיראטים וקבוצות איסלמיסטיות הביא פעמיים - ב-2006 וב-2011 להתערבות צבאית אתיופית בארץ זו.
זנאווי שחרר את עיר הבירה הסומלית מוגדישו משליטת לוחמיו של "איחוד בתי הדין האיסלמיים" והחזיר את השליטה בה לממשלה הפדרטיבית הזמנית שבראשות עבדללאהי יוסוף אחמד.
במקביל אהד את שלטון המדינה הבדלנית פונטלנד שהוקמה ב"סומלילנד", צפון סומליה.
זנאווי גם תיווך בשיחות השלום בין סודאן ובין דרום סודאן.
למרות משטרו הסמכותני שגבר והלך עם השנים, ההאשמות בצנזורה, בניהול בחירות לא הוגנות, שימוש באלימות בפיזור הפגנות, והגבלת צעדיהן של מפלגות האופוזיציה, כולל לפעמים האשמות על מאסרים ועינויים, זנאווי זכה לאהדה בדרך כלל במערב בזכות סגנון התנהלותו הצנוע, דיבורו הפשוט ומאמציו לשמור על שלום במזרחה של אפריקה,
בשנת 2004 צורף על ידי טוני בלייר לוועדה האפריקאית בעיניני סוגיית העוני ביבשת השחורה.
מלס זינאווי נפטר מזיהום ב-20 באוגוסט 2012 בוולוב-סן-לאמבר (Woluwe-Saint-Lambert) על יד בריסל, לאחר שהייה ממושכת לטיפולים באירופה.
הוא הובא לקבורה ב-2 בספטמבר 2012 בקתדרלת השילוש הקדוש באדיס אבבה בנוכחות כ-20 ראשי מדינות.
היה נשוי לאזב מספין, לוחמת ותיקה בחזית לשחרור לאומי של טיגרה, אשת עסקים וחברה בפרלמנט, ואב לארבעה.
מלנין (Melanin) הוא צבען חום-שחור המופרש מתאים באפידרמיס הקרויים מלנוציטים.
המלנין הוא פולי-קווינון (Poly-quinone), מולקולה בעלת מערכת קשרים כפולים מצומדים: מערכת זו מאפשרת בליעת אור בטווח רחב של אורכי גל.
מלנין בולע קרינה באורכי גל קצרים (בעיקר קרינה על-סגולה) ובכך מגן על הגוף מפני הקרינה.
ככל שאדם נחשף יותר לאור השמש, כך מפרישים המלנוציטים יותר מלנין והופכים את העור לכהה; זהו מקורה של תופעת השיזוף.
המלנין נמצא בעיקר בעור, שם הוא משפיע על צבע העור, אך הוא מצוי גם בשיער ובעיניים.
צבע עיניים כחול מעיד על ריכוז נמוך של מלנין בעיניים, או במקרה של שיער, שיער בלונדיני מראה על ריכוז מלנין נמוך.
שומות ונמשים נגרמים על ידי הצטברות של מלנין.
ככל שריכוז המלנין עולה, כך מתכהים השיער והעיניים.
שני סוגי מלנין עיקריים מיוצרים במלנוזום: אומלנין (Eumelanin), שצבעו שחור-חום, ופאומלנין (Pheomelanin), שצבעו צהוב-אדום, ואחראי לצבע שיער ג'ינג'י.
מלנין הוא חומר שאינו מסיס במים, וסופג אורכי גל שונים, כולל בתחומי קרינות ה-UVA וה-UVB.
מלנין מגן על ה-DNA מפגיעות מי חמצן בו, אך למרות זאת, בסופו של דבר, הפיגמנט המעוּרר מעביר את האנרגיה שנספגה אל ה-DNA, בין אם דרך רדיקלים חופשיים, ובין אם בדרכים אחרות, שעדיין לא ידועות במלואן.
העברת האנרגיה ל-DNA עלולה לגרום להופעת מוטציות.
המלנין נוצר מחומצת האמינו טירוזין על ידי חמצון הטירוזין הקושר אטום חמצן בפחמן 5 של טבעת השייר, וסגירת הקצה האמיני לטבעת מחומשת על ידי חיבורו לפחמן 2 של טבעת השייר.
הבהרת עור קוסמטית על ידי ארבוטין מעכבת את הפיכת הטירוזין למלנין מכיוון שלארבוטין (שגם מכיל שייר פנול) יש תרכובת דומה.
מלנוציטים מכניסים גרעיני מלנין לתוך שלפוחיות תאיות מתמחות הנקראות מלנוזומים.
אלה מועברות לתוך תאי הקרטין באפידרמיס האנושי.
בכל תא שקולט את המלנין מצטברים המלנוזומים סביב גרעין התא, שם הם מגינים על הדי-אן-איי הגרעיני ממוטציות שנגרמות על ידי הקרינה המייננת של קרני השמש העל-סגולות.
בהכללה, אנשים שאבותיהם חיו תקופות ממושכות באזורי קו המשווה, עורם מכיל כמויות גדולות יותר של מלנין.
לא כל השפעות המלנין הן בעלות יתרון לגוף האדם.
פיגמנטציה מגדילה את עומס החום באקלים חם, ואנשים כהי עור קולטים 30% יותר מחום השמש מאשר אנשי בהירי עור, אם כי אפקט זה עשוי להתאזן על ידי הזעה רבה יותר.
באקלים קר, עור כהה מפסיד חום רב יותר.
פיגמנטציה גם מגבילה את הסינתזה של ויטמין D כך שבאזורים בהם התזונה לקויה, ילדים כהי עור נמצאים בסיכון מוגבר לרככת מאשר ילדים בהירי עור.
מקורות אבולוציוניים של הצטברות מלנין בעור האדם
באדם הקדמון התפתח עור כהה לפני כ-1.2 מיליון שנה.
מוטציות שגרמו להופעת עור כהה שרדו בהצלחה רבה יותר לאחר נשירת שיער הגוף, מכיוון שללא שיער הגוף הצטברו נזקי הקרינה באופן משמעותי יותר, ומוטציות כאלה הגנו על נשאיהן.
בני אדם מוקדמים יותר היו בעלי עור בהיר תחת פרוותם, בדומה לזה שקיים בקרב פרימטים אחרים.
האדם שהאנטומיה שלו היא הקרובה ביותר לזה של אדם בן זמננו, התפתח באפריקה לפני 200,000-100,000 שנה ויישב את יתר חלקי העולם בתקופת הזמן שבין 80,000-50,000 שנה לפני זמננו.
במהלך יישוב העולם, הזדווג האדם עם מיני אדם קדמון אחרים, בהם ניאנדרטלים, דניסובים ואולי אחרים.
סביר שלאדם שיצא מאפריקה היו בעורו כמויות מלנין רבות, שייצרו עור כהה יותר, בדומה לבני האדם החיים באפריקה בימינו, אך עם הגירתם של בני ההומו סאפיינס לאירופה ולאסיה, לאזורים בהם קרינה השמש פחות אינטנסיבית, פחתו לחצי הברירה האבולוציוניים שהביאו לייצור מלנין בקרב בני האדם באפריקה.
כך נוצר טווח רחב יותר של כהות ובהירות העור האנושי – משחור ועד לבן.
עורם של אנשים שהיגרו לכיוון קו המשווה מתכהה יותר, עקב חשיפה לקרינת על-סגול, וכך עורם מקבל הגנה רבה יותר.
כאמור, זה מקורה של תופעת השיזוף.
אנשים כהי עור, שעורם מייצר כמויות גדולות יותר של מלנין (מהסוג אומלנין), מוגנים טוב יותר מפני כוויות שמש והתפתחות מלנומה, צורה קטלנית בפוטנציה של סרטן העור, כמו גם בעיות בריאות אחרות הקשורות לחשיפה לקרינת שמש מרובה.
מלנין בעין מגן מפני קרינת על-סגול וקרינה אחרת של אור נראה בתדרים גבוהים.
אנשים עם עיניים אפורות, כחולות וירוקות נמצאים בסכנה רבה יותר ללקות בבעיות עיניים הקשורות לשמש.
עדשת העין מצהיבה עם השנים, וכך מספקת הגנה נוספת.
ייתכן שלמלנין יש גם תפקיד בהגנה על פנים התא על ידי בידוד תוך-תאי של יוני מתכת רעילים.
מלפומנה הייתה אחת מתשע המוזות, בתם של זאוס, ראש האלים, ומנמוסינה, אלת הזיכרון ואמן של הסירנות.
כמו כול שאר אחיותיה, היא שימשה כבת לווייתו של אפולו.
מלפומנה הייתה מוזת הטרגדיה, ולכן היא בדרך כלל מתוארת חובשת מסכת תיאטרון טרגית, ונועלת קותורנוס, מגפיים שהשחקנים הטרגיים היוונים נעלו בהיותם על הבמה.
לעיתים היא מחזיקה סכין או אלה בידה האחת, ואת המסכה בידה השנייה, כשזר עלי ברוש מונח על ראשה.
מְלָפְפוֹנֵי-יָם (שם מדעי: Holothuroidea) הם בעלי חיים ממערכת קווצי עור, בעלי גוף מוארך ועור מחוספס.
המלפפונים נמצאים בעיקר על קרקעית הים וקרקעית האוקיינוסים השונים, ואחדים מהם חיים בעומק של מעל 5,000 מטר.
הם קרויים על שם צורתם דמוית המלפפון וכמו כל קווצי העור בעלי שלד פנימי מתחת לפני העור, המורכב מסידן פחמתי.
הם בעלי מבנה גלילי וגופם עוטה גלימה קוצנית מעט.
אורכם הממוצע נע בין 10 עד 30 ס"מ, אך הקטן ביותר מגיע לאורך 3 מ"מ והגדול ביותר לשלושה מטרים.
מלפפוני הים הם בעלי מעיים ארוכות מאוד ומפותלות ומחוברות ללוע של מלפפון הים.
פי הטבעת שלו נפתח למים.
דגים ממשפחת הדייריים משתמשים במעי מלפפון הים בשביל להסתתר בו.
רוב המינים הם נייחים אך חלקם משתמשים בגלימתם כדי "לרחף" מעל המים בחיפוש מזון.
המלפפון ידוע בכך שהוא חסר מוח, אפילו ללא שום גנגליונים.
מלפפוני הים הם בעיקר אוכלי נבלות, הניזונים משאריות בשכבה הבנטית.
אחת מדרכיהם להשגת מזון היא למקם את עצמם בניגוד לזרם המים ולתת לפלנקטון להיתפס בזרועותיהם.
דרך נוספת היא לעבור על קרקעית האוקיינוס ולסנן את הסחופת האורגנית באמצעות הזרועות.
אפשר למצוא מלפפוני ים במספרים גדולים מתחת לחוות דגים.
יש להם יכולת להפריש חוטים דביקים, אולי על מנת לשתק טורפים.
ביכולתם גם להשיל את איבריהם כשהם נתקלים בטורף אפשרי.
איברים אלה גדלים מחדש בדרך רגנרציה.
מלפפוני ים מתרבים באמצעות הפרשת זרע וביציות למי האוקיינוס.
בהתאם לתנאים, פריט יחיד יכול להפרות אלפי גמטות.
מלפפוני הים היוו השראה לאלפי שירי הייקו ביפן, שם הם קרויים "נמקו".
בשירים הם מוזכרים כ"חלזונות ים", וישנו ספר עם למעלה מאלף שירים הקרוי "עלו, חלזונות הים!".
עם זאת ביולוגים רואים בחלזונות ים יצורים בפני עצמו, השייכים למחלקת החלזונות שבמערכת הרכיכות.
מלפפוני הים הם אחד מהמעדנים של המטבח הסיני והיפני.
הוא יקר במיוחד בעיקר בגלל תכונות רפואיות המיוחסות אליו.
נאמר על סוגים מסוימים של מלפפוני ים שלהם תכונות מרפא.
מספר חברות משווקות משחות, תרופות ומוצרי קוסמטיקה עשויים ממלפפוני ים, בעיקר במלזיה.
תכונותיו הרפואיות של מלפפון הים הן נושא של מחקר שקדני.
ממחקר שבוצע בתחום עולה כי מלפפון הים מכיל את כל חומצות השומן הנדרשות כדי להעניק לו פוטנציאל לתפקד כגורם פעיל בתיקון רקמות.
מלפפון חמוץ או מלפפון כבוש הוא מלפפון שעבר החמצה.
זהו ירק מוחמץ נפוץ, שמשמש במטבחים לאומיים רבים ברחבי העולם.
המלפפון החמוץ נמכר לרוב מוחמץ בחומץ או במי מלח, ונארז לרוב בקופסת שימורים או בקופסת זכוכית אטומה.
ארכאולוגים ואנתרופולוגים סבורים כי בני מסופוטמיה היו הראשונים שהחמיצו מלפפונים, בערך ב-2400 לפנה"ס.
לאחר מכן המאכל הופץ ברחבי העולם בדרכי מסחר.
המלפפונים החמוצים היו מוכרים גם לתושבי יוון העתיקה (ידוע כי אריסטו היה חובב מלפפונים חמוצים) ולתושבי מצרים העתיקה.
תושבי רומא העתיקה ראו במלפפונים החמוצים מעדן, ופיתחו טכניקות רבות להחמצת המלפפונים.
המלפפונים החמוצים הפכו לנפוצים באזורי הים התיכון והמגרב, והם פופולריים באזורים אלו גם כיום.
כימיה וביולוגיה של תהליך ההחמצה
ניתן לכבוש מלפפונים בשתי שיטות: בתמיסת חומץ (תהליך המכונה החמצה) או בתמלחת.
כאשר כובשים את המלפפונים בחומץ הסביבה החומצית מגנה על המלפפון מפני ריקבון ועובש לאורך זמן.
כאשר כובשים את המלפפונים בתמלחת (תמיסת מי מלח) התמלחת מגינה עליהם מפני אותן בקטריות ופטריות הגורמות לריקבון, אך מאפשרת לפרוביוטיקה לשגשג ולשמר את המלפפון.
תהליך זה נקרא "תסיסה הומולקטית", מכיוון שהבקטריות הפרוביוטיות מסוג Lactobacillus acidophilus מייצרות חומצה לקטית.
בישראל מלפפונים חמוצים נמכרים בקופסאות שימורים או קופסאות זכוכית אטומות.
החברות הבולטות בתחום הן מפעלי בית השיטה, קבוצת יבנה, פריניר, בני דרום ומוטולה, כשלצידן פועלים גם יצרנים קטנים.
כ-90% מן הצריכה בישראל היא של מלפפונים במלח.
מלצר הוא אדם שמקצועו הגשת מזון ומשקאות לסועדים במסעדה, בבית קפה, באירועים חברתיים או בכל מקום אחר.
מקצוע המלצרות שייך לתחום מקצועות השירות.
תפקיד המלצר נזכר במקרא, בספר דניאל.
אך יש הבינו כי פירוש המילה הוא שר או שליט זוטר.
המלצר הוא איש הקשר בין בית העסק לבין הסועד.
במוסדות מסוימים המלצר כפוף לרב מלצרים, המנהל את צוות המלצרים.
עיקר תפקידיו באים לידי ביטוי בשיווק המאכלים הנמכרים במסעדה, במתן שירות בסיסי לסועד, באיסוף ההזמנות המבוקשות משולחן הסועדים, בהגשתם ובפינויים בסוף הארוחה.
המלצר מלווה את הסועד מרגע בו ישב לשולחן ועד לסיום ארוחתו.
תפקידי המלצר כוללים על פי רוב:
הסבר לסועדים על המנות, מתן המלצות.
פינוי השולחן וניקיונו במהלך ולאחר הארוחה.
יצירת קשר אישי עם הלקוחות עד כדי הכרת טעמם האישי.
תפקידים אלו אינם קבועים והם עשויים להשתנות ממקום למקום.
ישנן מסעדות שבהם כוללות חובות המלצר שירותים נוספים, ייחודיים, כגון שירת שירי יום הולדת לסועדים שחוגגים יום זה.
מסעדות מוטיב עשויות אף לדרוש מהמלצרים לרקוד למען הסועדים.
כיום יש גם חברות המספקות שירותי קבלנות בהם אפשר להזמין מלצרים לאירועים ולמטרות מיוחדים.
כמו כן, במסעדות יוקרתיות, למלצר תפקיד רחב יותר והוא נדרש אף למלא את כוסותיהם של הסועדים במשקה שהוזמן, תיאור מפורט של האוכל, של מרכיביו ושל מהותו או אופן הכנתו וכן הלאה.
מלצרות היא מקצוע נלמד, על פי רוב בבתי ספר למלונאות ובתי ספר מקצועיים.
הכשרת המלצר כוללת נושאים כגון נימוסים והליכות, עריכת שולחן וכדומה.
במדינות רבות מלצר הוא מקצוע במשרה מלאה ולאורך שנים.
אף על פי כן, ישנם מקומות (כמו גם בישראל) בהם המלצרות נחשבת לעבודה זמנית שאינה דורשת הכשרה, ושהעוסקים בה אינם רואים בה קריירה ארוכת שנים.
עם זאת, גם במקומות כאלו מועדפים במסעדות יוקרה דווקא בעלי הניסיון, ויש מלצרים המועסקים בהן במשך שנים רבות.
מסעדות מעין אלה מעסיקות לעיתים גם מלצר המתמחה בתחום מסוים, כגון אוֹצֵר יין, העוסק בהגשת יינות בלבד.
משכורתם של מלצרים עשויה להיות קבועה, מורכבת מתשרים או שילוב של שניהם.
ישנן ארצות בהן המלצרים מקבלים את מלוא משכורתם מהמסעדה (דוגמאות בולטות לכך הן צרפת ויפן), ויש מדינות בהן כל שכרם תלוי בתשר.
כמו כן, במדינות מסוימות לא נהוג להשאיר תשר כלל.
התשר אמור להינתן בהתאם לטיב השירות של המלצר, אך במקומות מסוימים, כמו בישראל, מקובל להשאיר תשר גם אם השירות לא היה מעולה.
בישראל נפסק שתשר הניתן למלצר ישירות מהלקוח אינו חלק משכר המינימום שהמסעדה מחויבת לשלם לו.
מסורתית בישראל נהוג היה שהטיפ היה שכר של המלצר, ולעיתים כששולם במזומן גם שכר לא מדווח.
עם זאת, בעקבות הוראת רשות המיסים ביולי 2024 הונחו המסעדות להתייחס לטיפים כהכנסה של המסעדה, ומוטלת עליה האחריות לדווח עליה לרשות המיסים.
(על אף שאם הטיפים מועברים כשכר למלצרים אין כל עלות למסעדה, זה מטיל עליה את האחריות החוקית לדווח על הטיפים, תחת ההנחה שתחשוש מהעלמת מס יותר מאשר המלצרים) השלכה נוספת של החלטה זו היא שעל חיוב זה ייגבה מס ערך מוסף.
מלפיגאים (שם מדעי: Malpighiales) היא סדרה גדולה של צמחים בעלי פרחים, שהוגדרה בעקבות מחקר פילוגנטי של קבוצת Angiosperm Phylogeny Group (APG) שהחלה לפרסם את פרסומיה על טקסונומית צמחים בשנת 1989. זו אחת הקבוצות הראשונות בטקסונומיה, שלא הוגדרה בעזרת מורפולוגיה ולכן הפרטים בה לא בהכרח נראים דומים.
סדרה זו מכילה מספר רב של משפחות, ששויכו קודם לסדרות אחרות, חלקן צומצמו בהגדרתן ואחרות בוטלו כליל.
המלפיגאים כלולים בתוך הקבוצה הגנטית Rosids.
Passifloraceae - שעוניתיים שהיא משפחת השעונית (פסיפלורה)
Salicaceae - ערבתיים, משפחת הערבה
Malpighiaceae - מלפיגיים, משפחת דובדבן האסרולה
Linaceae - משפחת פשתיים, פשתן
מלניצה (או מילניצא; Мельниця) היא עיירה הנמצאת כ-30 ק"מ מהעיר המחוזית קובל במחוז ווהלין באוקראינה.
מקור השם מלניצה הוא "טחנת הקמח" ברוסית.
המבנה הראשון שהוקם באזור היה למעשה טחנת קמח המופעלת על ידי הרוח.
חקלאים החלו לבנות את בתיהם בקרבת הטחנה על מנת שיוכלו להביא את תבואתם לטחינה בזמן קצר והיישוב הקטן היה לעיירה עם השנים.
מלניצה הייתה בשנת 1544 רכוש המלך ומשנת 1583 הייתה לעיר פרטית בבעלותו של האציל סיימשקו.
לאחר חתימת הסכם הפולני-ליטאי המוכר בשם איחוד לובלין בשנת 1569, עברו קהילות ווהלין לרשות המלכות.
ראשי הקהל היהודי נשבעו אמונים לממלכה, יחד עם עיריות קרמניץ, לודמיר, ולוצק.
בהתאם לכך, הוציא המלך זיגמונט אוגוסט פקודה המשווה את יהודי ווהלין ליהודי פולין ומוציאה אותם מרשות הסטאראסטא לרשות הווייוודא.
בינואר 1700, הוטל על קהילת מלניצה לשלם 180 זהובים מס גולגולת.
זהו סכום קטן המעיד על מספרם הדל של היהודים ביישוב.
לפי מפקד האוכלוסין בשנת 1847, הקהילה היהודית במלניצה מנתה כ-640 נפשות.
מפקד נוסף, משנת 1897 מראה כי העיירה מנתה 2588 תושבים, מתוכם 1599 יהודים.
בשנות השבעים של המאה ה-19 היו במלניצה מבני ציבור רבים וביניהם מבשלת בירה, שתי טחנות קמח, מלבנה, שבע-עשרה חנויות וכעשרים בעלי מלאכה.
בראשית המאה ה-20 היה מצבה הכלכלי של העיירה קשה והוא נעשה גרוע יותר עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 נסוגו הרוסים ששלטו אז בשטח ולמקום הגיעו הגרמנים והאוסטרים.
החזית נעצרה על יד מלניצה ורבים מיהודי העיירה היגרו לשטחי פולין לערים קולץ ולובלין.
במהלך המלחמה ולאחריה פלך ווהלין עבר מיד ליד בין מעצמות ומדינות.
כל פעם שנכבש השטח הוא לווה בפוגרומים ומעשי פרעות ביהודים.
במהלך שבע השנים הבאות שלטו בווהלין הגרמנים, האוקראינים, הפולנים והבולשביקים.
בחודשים אוגוסט-ספטמבר 1920 יחידות רוסיות "לבנות", שלחמו תחת פיקודו של הגנרל בולאק בלאחוביץ בצבא האדום, ערכו פוגרומים קשים ביהודי האזור.
בין ההרוגים היו גם מבני מלניצה.
עם גמר המלחמה לא חזרו לבתיהם כל יהודי מלניצה שהוגלו לפולין.
במפקד האוכלוסין של שנת 1921 כללה אוכלוסיית מלניצה 1372 תושבים מהם 875 יהודים.
המוסד העליון של יהודי העיירה הייתה הקהילה היהודית.
הקהילה לא הייתה זקוקה להכרה רשמית מצד השלטונות כדי שתתקבל על ידי הציבור היהודי.
כולם סרו למרותה וקיבלו עליהם את הנהגתה.
הקהילה נוהלה על ידי גבאים, פרנסים ובעלי בתים בהשתתפות הרב המקומי או בראשותו.
בסמכות הקהילה היה לנהל את החיים הדתיים של האוכלוסייה היהודית - רבנות, שחיטה, מקווה, בתי מדרש ו"בתי חיים" - בתי העלמין.
בראשית שנת 1926 אושרה הקהילה במלניצה על ידי השלטונות הפולנים (הוויאבודה).
לעומדים בראש הקהילה ניתן תקציב והזכות לגבות מיסים מיהודי העיר, לשלם שכר לרבנים ולהוצאות הקהל.
בשנת 1929 סופחה לקהילה במלניצה האוכלוסייה היהודית ביישובים הולובי, אזריען, קופיצ'ב, פובורסק, טרויאנובה ומנייביץ'.
כראש הקהל נבחר ר' אידל גאטמן.
לרב הקהילה מונה הרב יהודה ספרד.
הנהגת הקהילה פעלה בתחומים סוציאליים רבים ביניהם תמיכה בחולים, בעניים ובמשפחות מרובות ילדים.
הקהילה היהודית בעיירה פעלה עד הכיבוש הסובייטי בספטמבר 1939.
המצב הכלכלי הקשה בעיירה הביא להגירה של צעיריה לארצות הברית, לארגנטינה ולברזיל מחד ולהתעוררות השאיפה לעלות לארץ ישראל מאידך.
המהגרים לא ניתקו את הקשר עם העיירה והיו שולחים עזרה לבני משפחותיהם, ככל שיכלו.
התמורות והלכי הרוח שקמו ברוסיה בזמן המהפכה הבולשביקית לא פסחו על העיירה.
רבים מצעירי העיירה הצטרפו למפלגה הקומוניסטית המחתרתית בפולין.
אחדים מפעילי המפלגה בעיירה נשלחו לתקופה ממושכת לבית הסוהר בקרטוז-ברזה.
רבים מבני הנוער היהודים בעיירה הצטרפו לתנועה הציונית.
הראשונים הציונים הכלליים ואחריהם קמו סניפים של החלוץ ובית"ר.
המפלגות הציוניות בעיירה פעלו לגיוס כספים לקרן הקיימת לישראל, לקרן היסוד, ללימוד עברית ולהקמת ספרייה בעיירה.
כ-20 מחברי "החלוץ" במלניצה עברו תקופת הכשרה בקיבוצים שבערי ווהלין, ולאחר שקיבלו סרטיפיקטים מהסוכנות היהודית עלו ארצה ונקלטו בקיבוצים ובמושבות.
חברי המפלגות השתתפו בהצבעות הקונגרסים הציוניים משנת 1933 ועד 1939. 1939.
מלחמת העולם השנייה - חיסול הקהילה היהודית
בספטמבר 1939 נפתחה מלחמת העולם השנייה ופלך ווהלין נכבש על ידי ברית המועצות.
הנאצים כבשו את מלניצה ב-22 ביוני 1941 .
בעת הכיבוש היו במלניצה, יחד עם פליטים שהגיעו מפולין כ-1800 יהודים.
אחדים מהיהודים הצליחו לסגת עם כוחות הצבא האדום האחרונים מזרחה.
כבר ביום הכיבוש כיתרו הנאצים ואוקראינים בני המקום 40 צעירים וצעירות יהודיים שהשתייכו לתנועת הנוער הקומוניסטית ולקחו אותם מחוץ לעיירה.
הם הובלו לקרבת בית המטבחיים העירוני ושם הוצאו להורג.
על היהודים האחרים הוטלו גזרות קשות מאת השלטונות הנאציים.
משפחות יהודיות צוו להישאר בבתיהן ולצאת אך ורק לצורכי עבודה כאשר הם לבושים טלאי צהוב.
נאסר עליהם ללכת על המדרכות והם נאלצו ללכת עם הסוסים והבקר על הכבישים והשבילים.
הגברים מעל גיל 16 נקראו להתייצב למפקד אשר בו נאספו מהם תעודותיהם.
הם הובלו אל מחוץ לעיירה ונרצחו בדם קר.
ב- 1–2 בספטמבר 1942 רוכזו כל יהודי העיירה ברחוב אחד והוקם גטו.
סביב הגטו הוצבו שוטרים אוקראינים לשמור מפני ניסיונות בריחה.
שבוע לפני ראש השנה התש"ג, ב-כ"א באלול התש"ב, 3 בספטמבר 1942, בחשכת הליל, פרצו שוטרים אוקראינים וחיילים נאצים אל בתי 1200 יהודי העיירה, הוציאו אותם מבתיהם והובילו אותם לבורות מוות מחוץ לעיירה.
היהודים צוו להתפשט ונורו למוות אל תוך הבורות.
לאחר מכן כוסו הבורות ובאותו ערב פשטו האוקראינים על בתי היהודים ובזזו את כל מה שנותר מאחור.
השלטונות הסובייטים לא העלימו עין מהרציחות שנעשו ביהודים.
במשך שנים נאספו עדויות וארגוני הביטחון עשו את דרכם לאיתור פושעי מלחמה.
בשנת 1974 הוסגר המרצח האוקראיני איבן א.
קלימוביץ, יליד מלניצה, לידי הק.ג.ב.
בחקירתו הסגיר שלושה רוצחים נוספים - פ.ד.
שלושת הרוצחים אותרו והובאו לקובל.
ארבעת השוטרים לשעבר הועמדו למשפט על השתתפותם הישירה ברצח 1200 יהודי מלניצה ו-15000 מיהודי קובל וכן על שיתוף פעולה עם הנאצים ברצח אוקראינים ופולנים.
המשפט החל ב-14 במאי 1974 ונמשך שישה ימים.
בתום המשפט, לאחר מתן עדות של שישים עדים, גזרו השופטים גזר דין מוות בירייה לארבעת הרוצחים.
לשניים מהם - קלימוביץ וגיגליוק - הומר גזר הדין ל-15 שנים במחנות בסיביר כיוון שהיו בני שמונה עשרה בעת הרצח וכי "לא הוכח שהכדורים שהם ירו הביאו לקיפוח חיי אדם".
מעטים בלבד מיהודי מלניצה שרדו את השואה.
חלקם הצליחו לחמוק ליערות ימים מספר לפני חיסול הקהילה היהודית; אחרים עלו לישראל או היגרו למדינות אחרות לפני פרוץ המלחמה.
מבין שרידי הקהילה חברה קבוצה של ארבעה אנשים - יהושוע ליאור, ציפי נוימן-אבנון, ישראל וולק ושמואל רייטר, שאספו וארגנו את העדויות על מלניצה היהודית ומאורעותיה לכדי ספר הנצחה שפורסם ב-1994. מאז, מדי שנה נפגשים בני מלניצה שעודם בחיים, ילדיהם ונכדיהם לאזכרה.
בשנת 1977 סומן קבר האחים של יהודי מלניצה והוקף בגדר מעץ.
בשנת 1990 הוקמה במקום מצבה על חשבון הממשל הסובייטי.
על המצבה כתוב באוקראינית: "במקום זה רצחו הגרמנים 1200 אזרחים סובייטים ביום 3.9.1942."
מֵלַנִיזְם (או בעברית: שְׁחֹרָנוּת) היא תופעה של כמות גבוהה של פיגמנטים שחורים (או כמעט שחורים) בעור, בנוצות או בשיער של בעל חיים, כתוצאה מנוכחות מלנין בכמות רבה.
בניגוד לחיות אחרות מאותו מין, הפרט הנגוע במלניזם שחור לגמרי, כמו למשל פנתרים שחורים.
מלניזם הוא תופעה הפוכה ללבקנות ולאוציזם שבהן יש העדר מלנין.
מבחינה גנטית, התופעה מתייחסת לפנוטיפ שבו הפיגמנטציה של בעל חיים מבוטאת כולה.
אצל בני אדם, ביטוי למצב הוא המחלה מלנוזיס (שחמת).
קיים גם מצב של מלניזם כביכול (או פסאודו-מלניזם) שבו קיימת הגברה או הגדלה של אזורים בעור שבהם יש פיגמנטציה ונראה כאילו יש רצף ביניהם.
מלניזם הוא לעיתים קרובות תוצאה של מוטציה גנטית, אבל יכול לנבוע גם מגורמים אחרים, כמו חשיפה לטמפרוטורות קיצוניות בזמן ההריון, שגורם לשינוי בשעתוק או בתרגום הגנטי.
מלניזם יכול גם להיות מושפע משינויים סביבתיים והמקרה הידוע נקרא "מלניזם תעשייתי"- כך למשל, במקרה של מלניזם בעש "המודד המפולפל" בבריטניה, דבר המשמש גם כדוגמה לברירה טבעית וגם לאופני אבולוציה מהירים.
מלפיגיים (שם מדעי: Malpighiaceae) היא משפחה בוטנית בסדרת המלפיגאים.
תפוצת המשפחה בעיקר באמריקה הטרופית והסובטרופית.
שחלה בעלת שלושה עלי שחלה
עלי הכותרת בעלי פטוטרת ארוכה ושפת עלי הכותרת ריסנית לעיתים קרובות
מבני משפחת המלפיגיים יש את עץ פרי חמאת הבוטנים
מלניק (בבולגרית: Мелник, ביוונית: Μελένικο) הוא יישוב עירוני קטן בהרי פירין בדרום־מערב בולגריה סמוך לגבול עם יוון, במחוז בלגואבגרד, בשטח השיפוט של הרשות המקומית סנדנסקי.
במהלך השנים חל פיחות דרסטי במספר תושבי העיר, נכון ל-15 בספטמבר 2022 גרים בעיר 179 תושבים, חלק ניכר מהם צוענים.
עובדה ההופכת את מלניק לעיר הקטנה ביותר בבולגריה.
עקב היותו של האזור מקור משיכה לתיירים ובגלל יופייה של העיר, חלק ניכר מימות השנה יש בעיר מספר תיירים רב יותר ממספר תושבי העיירה.
האזור בו שוכנת העיר הוא אזור גידול גפנים ובעיר יש מספר יקבים, בהם כאלו המפורסמים בתוצרתם.
סמוך לעיר נמצא מנזר רוז'ן (Роженски манастир) מהמאה ה-13.
על פי ממצאים ארכאולוגיים, ישבו במקום בני שבט Maedi התרקיים.
על פי האמונה העממית הרווחת במקום, היה ספרטקוס מבני המקום.
בימי הקיסרות הרומית הייתה במקום עיר, מתקופה זו שרד "הגשר הרומי" הנמצא עדיין בשימוש.
הסלאבים הם אלו שנתנו למקום את שמו (מל = טיט לבן).
ב-1209 קבע בה הדספוט אלקסי סלאב את בירתו, והביא לפריחה כלכלית ותרבותית של העיר.