tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם עובד אפרת, ז'אן ז'אק גולדברג ועוזי בינדר (שעזב לאחר זמן קצר) הקימו את להקת הקליק, להקת גל חדש שהפכה לאחת המשפיעות בישראל.
דותן ואברמוב כתבו את מרבית שיריה.
הלהקה פעלה במתכונתה המקורית במחצית הראשונה של שנות ה-80 והוציאה שני אלבומים.
לאחר פירוקה התאחדה מספר פעמים להופעות, ובסוף שנות ה-90 חזרה לפעילות והוציאה שירים ואלבומים חדשים, כאשר המתופף עודד פרח החליף את ז'אן ז'אק גולדברג שנפטר ב-2006, עד מותו של הגיטריסט והמייסד אלי אברמוב בשנת 2015..
דותן הקים עם אחיו, אורי, את גלריית "תת-רמה" ואת גלריית "שינק-אין" שהפכו את "שינקין", רחוב הסנדלרים הנטוש של שנות השמונים למשהו שמזכיר פינה בסוהו הניו יורקי של אותן שנים.
דותן ואחיו הקימו את העיתון "תתרמה", שהיה מוקדש כולו ליצירות אמנות מקוריות, לשירים ולסיפורים.
העבודות שפורסמו בעיתון נוצרו במיוחד למטרה זו, והוא נחשב ליצירת אמנות בפני עצמה שהאחים דותן חתמו עליו.
בשנת 1995 הוציא דותן את אלבומו הראשון "כל האהבות אסורות".
בלט בו השיר "עיניים כחולות" שזכה בקושי להצלחה.
האלבום לא זכה לתשומת לב מיוחדת, ודותן עצמו לא ניסה לקדם אותו בהופעות.
בשנות ה-90 פרסם דותן שלושה ספרים:
"על משולש הפוך בין כאן לירח" (1993) בהוצאת כתר.
הספר הוא תוצאה של ארבע שנות מחקר על החיים של אמנים שהגיעו לירושלים בתחילת המאה העשרים.
הוצאת הספר לוותה בהוצאת שיר באותו שם.
"האוניברסיטה השחורה" (1995) בהוצאת "כתר".
"אנרכיה מותק" (1999) בהוצאת "הספרייה החדשה", והוא מכיל אוסף סיפורים קצרים שהמשותף להם הוא מקריות בלתי נשלטת.
בשנת 2001 כתב דותן את מילות כל השירים לאלבומה המצליח של דנה אינטרנשיונל, "יותר ויותר", כולל השיר "ניצחתי" שהפך לאחד המזוהים ביותר איתה.
בשנת 2005 אצר דותן תערוכת ציורים של סבו, האדריכל והאמן לאופולד קרקואר, במוזיאון הכט שבחיפה.
דני דותן יוצר עם בת זוגו דליה מבורך סרטים תיעודיים בנושאים חברתיים-ישראליים.
2005 - הכבשה הכחולה - פרס ראשון לצילום תחרות וולגין פסטיבל ירושלים 2005 העולם האמנותי והעולם הפנימי של האמן מנשה קדישמן.
2006 - האשכנזים - אשכנזים צעירים מחפשים זהות אבודה במזרח התיכון.
האם נשארו כאן בכלל אשכנזים.
האם צאצאי האשכנזים הם רק צל חולף של ימי התהילה של יהדות אשכנז.
- זוכה פיניקס וורשה 58 דקות הקרן החדשה לטלוויזיה ולקולנוע, הרשות השנייה.
2007 - תעלומת אריס סאן – סיפור חייו של אריס סאן הזמר שכבש את ישראל בשנות השישים הסתבך בפרשיות אהבה ריגול סמים ומאפיה.
- זוכה פרס העריכה תחרות וולג'ין 75 דקות קשת, הקרן החדשה לטלוויזיה וקולנוע.
2009 - מלכת ירושלים - מה מוצא דני דותן סולן הקליק בתוך הבית של אמו הארכאולוגית פרופסור טרודה דותן (כלת פרס ישראל) כשהוא יוצא לחפירה ארכאולוגית בתוך הבית שלה.
"מלכת ירושלים" הוא סרט תיעודי של דני דותן ובת זוגו דליה מבורך שתכננו ללוות את טרודה דותן, שבזמן צילומי הסרט הייתה בת 86, בביקוריה התכופים באתרי חפירות, אולם זמן קצר אחרי שהחלו הצילומים היא שברה את האגן ונותרה מרותקת לביתה למשך כמה חודשים.
הסרט צולם בתקופה הזו, בה הבן ערך "חפירות ארכאולוגיות" משלו במגרות ובארונות בבית, וחיטט בחפצים, בתמונות ובמסמכים שאימו שמרה שם תוך כדי ניהול דו-שיח איתה על ההיסטוריה המשפחתית, ועל יחסיהם המתוחים בתקופת ילדותו.
הסרט השתתף בפסטיבל ירושלים לקולנוע והוקרן בערוץ 8.
דוקאביב 2010, 71 דקות, הרשות השנייה, קרן מקור.
2013 - הקליק האחרון - 30 שנה אחרי שהתפרקו, חברי להקת הקליק נפגשים למסע אחרון משותף.
הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2013 וכן שודר בערוץ 8.
2015 - מתי כספי - וידוי הסיפור של מתי כספי מהיום שנולד בקיבוץ חניתה, לקה בפוליו ונתגלה ככמוזיקאי מחונן, דרך עליה מטאורית כיוצר, נפילה מלווה בפרשיות אינסופיות של, בלשים, ביגמיה, התמוטטות כלכלית, בריחה מהארץ מציאת נחמה אצל עדי יהווה ועד החזרה לארץ והשיקום.
הערוץ הראשון, קרן מקור לסרטי קולנוע וטלוויזיה.
כספי דרש להשמיט מהסרט קטעים ואף פנה לבית המשפט.
הכסף, הסמים, ההשפעה העצומה על הבניית הזהות המזרחית בישראל.
2020 - עפרה - סדרה תיעודית בת שלושה פרקים המספרת את הסיפור של עפרה חזה מהיו שנולדה בשכונת התקווה בת למשפחה מרובת ילדים עד שמתה מסיבוכי איידס בגיל 42. הפקה אליל תקשורת דליה מבורך ודני דותן, הוט 8 .
ב 2026 פרסם את ספר שיריו אל תדליקו לי נר.
בתו ממיכל דינר, היא הארכיטקטית-אמנית ד"ר לני דותן.
בתו עם דליה מבורך היא האמנית שאשא דותן.
דני גוּטוויין (נולד ב-18 במאי 1953) הוא פרופסור בחוג לתולדות ישראל באוניברסיטת חיפה.
דני גוטוויין נולד וגדל בחיפה.
למד לתואר ראשון ותואר שני בחוגים להיסטוריה של עם ישראל והיסטוריה כללית באוניברסיטת חיפה.
את לימודי התואר שלישי עשה באוניברסיטה העברית בירושלים ועבודת הדוקטורט שלו נכתבה בהדרכתו של פרופ' מיכאל גרץ.
מלמד באוניברסיטת חיפה מאז 1982. נתמנה לפרופסור חבר ב-2003.
על אף שאינו כלכלן, פעילותו הציבורית של גוטוויין מאופיינת במאבק במדיניות ההפרטה.
הוא יוצא נגד השתלבות השמאל בסדר הנאו-ליברלי וקורא לבניין כוח סוציאל-דמוקרטי שייאבק באי-השוויון הכלכלי והחברתי שמחוללת ההפרטה באמצעות כינון מדינת רווחה רחבה, גם באמצעות הלאמה חוזרת.
כבעל השקפה ציונית-סוציאליסטית הוא היה בין מקימי תנועת יסו"ד (ישראל סוציאל-דמוקרטית).
הוא מרצה בהתנדבות במכללה החברתית כלכלית ונוטל חלק פעיל בדיון הציבורי בנושאי כלכלה וחברה: הוא משתתף לעיתים קרובות בדיונים בטלוויזיה וברדיו, כותב לבמות פובליציסטיות שונות ומרבה להרצות בפני פורומים מגוונים.
בשנת 2015 נטל חלק והציג את משנתו בסדרה "מגש הכסף", סדרת טלוויזיה דוקומנטרית על המצב הכלכלי והחברתי של מדינת ישראל.
מחקריו של גוטוויין מושפעים מהגותו של קרל מרקס וממוקדים בבחינת זיקות הגומלין בין תהליכים כלכליים, פוליטיים ותרבותיים.
את שיטת הניתוח הזו הוא הפעיל לגבי סוגיות שונות ובהן: חקר האנטישמיות והלאומיות היהודית בכלל, תוך התמקדות בתנועת הפועלים היהודית ובהרצל.
בנוסף למחקריו בהיסטוריה של עם ישראל, ניסה גוטוויין ליישם את התובנות של ההיסטוריה הכלכלית-חברתית באופן עכשווי להבנתה של החברה הישראלית ועסק בהיבטים שונים של תהליך הפרטת המשק והחברה בישראל ובמיוחד בהשלכותיהם הפוליטיות ובהשקפותיהם האידאולוגיות.
האליטה המפולגת: כלכלה, פוליטיקה, ויהדות אנגליה: 1917-1882
ספר זה הוא עיבוד והרחבה של חלק מעבודת הדוקטורט של גוטוויין: "העילית הכלכלית האנגלו-יהודית, 1917-1882: יחסי גומלין בין פעילותה הכלכלית, הפוליטית, והקהילתית".
גוטוויין טוען כי העילית הכלכלית האנגלו-יהודית – הידועה גם בכינוי 'הדודנות', על שם קשרי המשפחה הצולבים שהתקיימו בתוכה – שבכוח כספה שלטה גם בממסדים הקהילתיים, הייתה מפולגת בתוכה בהתאם לאינטרסים הכלכליים והפוליטיים המנוגדים של מרכיביה, ניגודים שהשתקפו גם במדיניותם הקהילתית.
המחקר בוחן תזה זו, המנוגדת לגישה הרווחת במחקר, בהתייחס לשני המנהיגים הבולטים של הקהילה במפנה המאה העשרים, הברון וולטר רוטשילד וסר סמואל מונטגיו.
לפי המחקר, רוטשילד ומונטגיו עמדו בראש בנקי השקעות מובילים בתחומם בסיטי של לונדון, אך כהשתקפות של האינטרסים העסקיים השונים של הבנקים שלהם, נקטו בעמדות מנוגדות בשאלות מדיניות, המטבע, הריבית והאשראי, תמכו בגורמים פוליטיים ומפלגתיים וקידמו מדיניות חברתית מנוגדת.
בהכללה ניתן לתאר את מדיניותו של רוטשילד כמצמצמת ושמרנית ואת זו של מונטגיו כמרחיבה ופרוגרסיבית.
הניגודים בין האינטרסים העסקיים של הבנקים של רוטשילד ומונטגיו התגלו גם בדור של יורשיהם, ושיאם היה בעמדותיהם המנוגדות ביחס להצהרת בלפור.
את חקר תולדות העילית הכלכלית היהודית החל גוטוויין בעבודת המוסמך שלו, "יעקב שיף ומימון מלחמת רוסיה–יפן".
בעבודה ובמספר מאמרים שנכתבו בעקבותיה יוצא גוטוויין נגד הגישה הרווחת הסוברת כי במהלך המלחמה סייע שיף ליפנים לגייס את המלוות שאפשרו את ניצחונם מתוך מניעים "יהודיים", ובמרכזם הרצון להעניש את רוסיה הצארית בשל מדיניותה האנטישמית.
בניגוד לתפיסה זו, מסביר גוטוויין את מניעיו של שיף מתוך האינטרסים העסקיים שלו.
לדבריו, בגיוס המלוות פעל שיף כחלק מקבוצה פיננסית-פוליטית, אשר כבר לפני המלחמה התערבה בוויכוח הפנימי שהתנהל ברוסיה בין אסכולות שונות בשאלת דרך התפתחותה התעשייתית של רוסיה ואופן שילובה בכלכלה העולמית, ויכוח שערב המלחמה התמקד במדיניותה של רוסיה במזרח הרחוק.
שיף ושותפיו קיוו שתבוסתה של רוסיה במלחמה תגרום לנפילת האסכולה הכלכלית-חברתית השלטת שהמבטא המובהק שלה היה שר הפנים וייצ'סלאב פון-פלווה, אשר תמכה ביציאה למלחמה, ואת מקומה תתפוס אסכולה יריבה, שבראשה עמד סרגיי ויטה, שבתקופות שונות היה שר אוצר וראש ממשלה, אשר התנגדה ליציאה למלחמה.
בכמה ממאמריו דן גוטוויין בהיבטים תאורטיים שונים הקשורים להגות הציונית-סוציאליסטית.
במאמר העוסק בבורוכוב הוא קובע כי יש להבחין בין הגותו של בורוכוב, שעברה תמורות ומהפכים במשך השנים, לבין הבורוכוביזם, כאידאולוגיה רשמית של זרמים מרכזיים בציונות הסוציאליסטית, שנתכוננה תוך קבלת חלקים מהגותו ודחייה של אחרים.
גוטוויין דן בהרחבה בתורת האי-פרולטריזציה, שהייתה מרכיב מרכזי בתאוריה של תנועות ומפלגות פועלים יהודיות בראשית המאה העשרים ונושא למחלוקות תאורטיות.
הוא עומד על גרסאותיה השונות והמנוגדות של תורת האי-פרולטריזציה ועל הזיקה שהתקיימה בין פיתוחים תאורטיים שונים שלה לבין העמדות הפוליטיות המנוגדות של גורמים שונים שהחזיקו בה.
גוטוויין טוען כי בניגוד לגישה הרווחת הרואה במאמר "לשאלת היהודים", ביטוי לעמדתו העקרונית של קרל מרקס ביחס ליהודים, הרי שמאמר זה דווקא אינו משקף את העמדה המרקסיסטית ביחס ליהודים.
"לשאלת היהודים", קובע גוטוויין, משקף את עמדתו של מרקס בטרם אימץ את המטריאליזם ההיסטורי, אך לאחר מכן חל שינוי מהותי בעמדתו.
שינוי שלא זכה לתשומת לב, שכן מרקס לא נתן לו ביטוי מפורש, שכן הוא לא חזר ודן בשאלת היהודים כנושא נפרד.
גוטוויין בחן את ההתייחסויות השונות ליהודים בכתבי מרקס, ומראה שכחלק מן המטריאליזם ההיסטורי במשך מרבית שנות פעילותו החזיק מרקס בתפיסה מנוגדת לזו שבאה לידי ביטוי ב"לשאלת היהודים".
כך, קובע גוטוויין, בעוד שב"לשאלת היהודים" מציג מרקס את היהדות, כהשתקפות של הפעילות הכלכלית של היהודים, כהתגלמות הקפיטליזם, הרי שבהמשך הוא מאפיין את הכלכלה היהודית, כמנוגדת ל"קפיטליזם הבורגני" וכקרובה יותר ל"פאריה-קפיטליזם", אם לנקוט במונחיו של מקס ובר.
בהתאם, טוען גוטוויין כי בשאלה היהודית, כמו בסוגיות אחרות, נחשפת הקרבה בין ובר למרקס.
בהמשך לגישותיהם של מרקס, ובר, בורוכוב ואחרים, רואה גוטוויין ביהודים בעידן הטרום-מודרני "עם מסחר", היינו יסוד אתני דתי זר הממלא – בדומה לקבוצות אחרות – תפקידי כספים ומסחר בקרב אוכלוסיות חקלאיות מסורתיות.
באופן זה, לתפקידם הכלכלי היה, לדעתו, תפקיד מכריע בשימור נבדלותם הדתית של היהודים.
התנהלותם של היהודים כ"עם-מסחר" יצרה להם מראית עין של מודרניות, אך בפועל, מדגיש גוטוויין, כחלק מן הכלכלה המסורתית הדפוס של "עם-מסחר" הוא ניגודה של המודרניות, וככל שהיא מתקדמת כן מתבטל הצורך בתפקיד זה.
בהתאם, הוא מציין, כ"עם-מסחר" היהודים לא היו מחוללי הקפיטליזם, אלא להפך, עובדה זו הקשתה על השתלבותם בעולם המודרני.
כחלק מדיון במאפייני "עם-המסחר" של היהודים, חשף גוטוויין בפני הקורא העברי את חיבורו של אברהם ליאון "השאלה היהודית: פרשנות מרקסיסטית".
ליאון היה טרוצקיסט יהודי-בלגי יליד פולין ויוצא השומר הצעיר שנספה באושוויץ.
לטענת גוטוויין הגם שמדובר בחיבור אידאולוגי שנכתב במסגרת הדיון המרקסיסטי כחלק מפולמוס עם הציונות בתקופת המעבר של ליאון מן השומר הצעיר לטרוצקיזם, הרי שלפרשנותו של ליאון ישנה תרומה של ממש לחקר ההיסטוריה הכלכלית היהודית, ולהבנת מעמדם של היהודים כ"עם מסחר".
גוטוויין מדגים את הבעייתיות שיצר מעמדם של היהודים כ"עם-מסחר" בדיונו במדיניות הרוסית כלפי היהודים בשלהי התקופה הצארית.
הוא מסביר את מדיניות השלטונות הרוסיים כלפי היהודים כתולדה של הניגודים בתוך המשטר הצארי ביחס לכיווני ההתפתחות הכלכלית הרצויים של רוסיה, ויכוח שנגזרו ממנו קווי מדינית מנוגדים כלפי היהודים כ"עם-מסחר".
תקשורת פנים-יהודית: בין מסורתית למודרניות
גוטוויין מדגים את הבעייתית של מראית-העין של המודרניות שיוצר טיבם של היהודים כ"עם-מסחר" בדיון בסוגיית התקשורת הבין-קהילתית היהודית.
כ"עם-מסחר" הייתה ליהודים כבר בעידן הקדם מודרני מערכת תקשורת בין-קהילתית מפותחת, בעלת מאפיינים כמו-מודרניים.
ואולם, מדגיש גוטוויין, בעוד שבעולם המודרני התקשורת היא תולדה של חלוקת עבודה מפותחת המאפיינת את החברה התעשייתית, הרי שתופעת "עמי-המסחר" משקפת את הרמה הנמוכה של חלוקת העבודה המאפיינת את החברה המסורתית.
לפיכך, האופי המודרני לכאורה של התקשורת הבין-קהילתית, הוא כוזב, שכן הוא נעדר את הבסיס הכלכלי-חברתי העומד בבסיס התקשורת המודרנית.
לאור זאת, קובע גוטוויין, הופעת העיתונות היהודית במאה ה-19 לא הייתה המשך לדפוסי התקשורת הכמו-מודרניים שאפיינו את הקהילות היהודיות בעידן המסורתי, אלא ניגודם.
גוטוויין מפתח את הפרשנות המודרניסטית ללאומיות היהודית, ובכך הוא נבדל ממרבית ההיסטוריונים העוסקים בנושא בישראל, המעדיפים את הגישה הפרימורדיאלית.
הוא מדגיש כי מאחר שמן הבחינה התאורטית וההיסטורית כאחד עדיפה הגישה הרואה בלאומיות הבניה שאינה קודמת לשלהי המאה ה-18, כתולדה של התנאים חברתיים ותודעתיים המאפיינים את העולם התעשייתי וחברת השוק, הרי שיש להסביר במסגרתה גם את הלאומיות היהודית.
לדבריו, גורמי התפתחותה ההיסטורית של הציונות דומה לשאר התנועות הלאומיות בנות זמנה, וככזו גילוייה ההיסטוריים סותרים את הנחותיה של הגישה הפרימורדיאלית, אך מתפרשות היטב בידי הפרשנות המודרניסטית.
גוטוויין מסביר כי דחיית הגישה המודרניסטית בחקר הציונות נובעת בעיקר מכך, שהמודרניזציה של החברה היהודית החלה במערב, ואחת הצורות הבולטות שלה הייתה ההתבוללות, שמבחינה רעיונית הייתה ניגודה של הלאומיות.
אך לדבריו, זוהי רק סתירה לכאורה, שלא זו בלבד שניתן להסבירה במסגרת הפרשנות המודרניסטית, אלא שהיא אף מאשררת אותה.
סתירה לכאורה זו מזינה את מראית העין העומדת ביסוד הפרשנות הפרימורדיאלית הרווחת הרואה במזרח אירופה את בית הגידול של הלאומיות היהודית והציונות, אף על פי שבה, כפי שמדגיש גוטוויין, טרם התקיימו בסוף המאה ה-19 התנאים להופעת הלאומיות, בייחוד בשל השלב הנמוך של הפוליטיזציה.
לעומת זאת, הוא מדגיש, גילוייה הממוסדים והפוליטיים הראשונים של הלאומיות היהודית הופיעו במערב אירופה.
כך למשל, פריז שימשה כר לייסוד "אליאנס" ולראשית הציונות, שמייסדה, הרצל, הוגדר אף הוא מתבולל.
לפי הסברו של גוטוויין, ההתבוללות הייתה שלב בהתפתחות התנאים החברתיים, המוסדיים והתודעתיים, שאפשרו את הופעת הלאומיות היהודית והציונות וכי רק לאחר שנוצרה במערב אירופה ובמרכזה, הועברה הלאומית היהודית למזרחה, ממש כפי שתנועות לאומיות רבות שהתפתחו בשוליו של העולם התעשייתי ובעולם השלישי, שאבו את רעיונותיהן מן המערב.
גוטוויין דוחה את הפרשנות הרווחת בדבר "רציפותה" של האנטישמיות המודרנית ומחזיק בגישה הרואה בה את ניגודה של העמדה הכנסייתית וכתולדה של העידן המודרני.
לדבריו, חתירתה של האנטישמיות המודרנית להוצאתם של היהודים, המוגדרים על פי גזעם ולא על פי דתם, מן החברה, עד כדי השמדתם, עומדת בניגוד לעמדה הכנסייתית שחתרה להכיל את היהודים, לאחר שימירו את דתם, אל תוך החברה.
במובן זה הוא טוען, האמנסיפציה של המאה ה-19 הייתה מימוש חילוני של גישת ההכלה הנוצרית.
האנטישמיות המודרנית הופיעה לאחר מתן האמנסיפציה והתקבלותו הרחבה של הרעיון האמנסיפציוני באירופה, אף היא מלמדת, לדבריו, על חולשתה של גישת הרצף.
את הגורמים לעליית האנטישמיות, מסביר גוטוויין, יש לחפש ב"שפל הגדול", המשבר הכלכלי בו הייתה נתונה אירופה בשנים 1873–1896, ולמאבק שהתחולל בו בין חוגים ריאקציוניים וליברליים על עיצוב דמות המשטר והכלכלה באירופה.
היו אלו החוגים הריאקציוניים שפיתחו את ההתנגדות ליהודים, אותם הם הציגו כסמל של המודרנה בהיותם המרוויחים הגדולים ממנה, כאמצעי למאבק בליברליזם.
גוטוויין מדגיש כי עמדה דומה גם ביסוד הפרשנות שהובילה את הרצל אל הציונות: הוא הצביע על הניגוד שבין האנטישמיות המודרנית לשנאת ישראל הדתית, וטען כי האנטישמיות אינה מכוונת רק אל היהודים, אלא משמשת גם כאמצעי למאבק בסדר הליברלי בכלל.
בהמשך להתנגדותו לגישת הרצף מסביר גוטוויין גם את "האנטישמיות החדשה", היינו זו שהופיעה בשנות ה-90 של המאה ה-20, והממוקדת בהתנגדות לישראל ובביקורת על יהודי התפוצות בשל תמיכתם בה.
לדברי גוטוויין האנטישמיות החדשה אינה גילוי נוסף של האנטישמיות המודרנית, אלא תופעה חדשה שיש להסבירה מתוך נסיבות התפתחותה, ובעיקר הכלכלה הנאו-ליברלית ופירוק מדינת הרווחה, והפוסט-מודרניזם כ"הגיון התרבותי של הקפיטליזם המאוחר".
על העדר הרציפות מלמדות, לדבריו, שתי תופעות בולטות: האחת, האנטישמיות המודרנית התפתחה לאחר שכשני דורות לאחר השואה נחשבה האנטישמיות ללא תקינה פוליטית במערב, והשנייה, התקבלותה הרעיונית הנרחבת של האנטישמיות החדשה בקרב חוגי השמאל הביקורתי, השולל את האנטישמיות המודרנית.
גוטוויין רואה באנטישמיות החדשה תולדה של ההבניה התודעתית של הנאו-ליברליזם.
לדבריו, כחלק ממאבקו במדינת הרווחה, פועל הנאו-ליברליזם לשחוק את הלגיטימציה של המדינה כמווסת של השוק, דבר המוביל אותו לשלילת מדינת הלאום, כגילוי בולט של מדינת הרווחה ושל ויסות השוק כאחד.
בשלהי המאה ה-20 ובראשית המאה ה-21, ישראל היא אחד הגילויים הבולטים של עקרון מדינת הלאום, ותמיכת היהודים בארצות המערב מאשררת את עקרון הלאומיות, אותו חותר הנאו-ליברליזם להחליף ברב-תרבותיות.
המתקפה על ישראל ועל היהודים במדינות המערב מזינה אפוא את המאבק הנאו-ליברלי בעקרון המדינה.
גוטוויין הקדיש שורה של מאמרים לדיון בתולדותיה ובייחודה של מהפכת ההפרטה הישראלית ובגילוייה התודעתיים והפוליטיים.
מבחינה מתודולוגית, הוא מבסס את פרשנותו על החלת דרכי ניתוח המקובלות בחקר ההיסטוריה הכלכלית-חברתית על המציאות הישראלית העכשווית, כשעל מגבלות הפרספקטיבה וחלקיות הנתונים הוא מפצה בדיונים השוואתיים הן עם גילויים שונים של הקפיטליזם במאות ה-19 וה-20 והן עם משטרי הפרטה אחרים בני-זמננו.
את עיקרי ניתוחו הוא פרש לראשונה ב-2000 במאמרו "הדיאלקטיקה של כשל השוויון", שהציע קריאה חלופית של מהפכת ההפרטה הישראלית והשלכותיה הפוליטיות בעיקר על הפיכתו של השמאל הישראלי לנאו-ליברלי.
ייחודה ושלביה של מהפכת ההפרטה הישראלית
גוטוויין רואה במהפכת ההפרטה הישראלית חלק מן המהפכה הנאו-ליברלית שהתחוללה בעולם מאז ראשית שנות השבעים, ועל רקע זה הוא מצביע על אופייה הייחודי, שנבע, לדעתו, משני גורמים משלימים: האחד, ב-1977, כאשר הימין החל במהפכת ההפרטה, לא היה בישראל הון פרטי שניתן היה להפריט לידיו את המשק הציבורי ואת השירותים החברתיים.
השני, לטענתו הקורבן העיקרי של הפרטת השירותים החברתיים היו המעמדות הנמוכים שהיו גם בסיס התמיכה הפוליטי של הימין, ולפיכך הוא ביקש לפרק את מדינת הרווחה באופן שלא ינכר אותם.
שני אילוצים אלו הכתיבו, לפי גוטוויין, את "הדרך המיוחדת" שבה התנהלה מהפכת ההפרטה הישראלית שאופיינה במהלך דו שלבי: הראשון, "השלב המגזרי", והשני, "השלב האוליגרכי".
מהפכת ההפרטה, השלב הראשון: המגזרי
בד בבד בשלב הסקטוריאלי ניהל הימין מדיניות שנועדה להביא לקריסת המשק הציבורי, הממלכתי וההסתדרותי – באמצעות ההיפר-אינפלציה של שנות השמונים, למשל – קריסה שיצרה את התנאים הכלכליים והרעיוניים להפרטתו.
מהפכת ההפרטה, השלב השני: האוליגרכי
לשלב השני נכנסה מהפכת ההפרטה, לפי גוטוויין, באמצע שנות התשעים, עם האצת הפרטת השירותים החברתיים – הבריאות ושוק העבודה, למשל – ותחילת מכירת החברות הציבוריות לשעבר להון הפרטי – בנק פועלים, למשל – והיא התעצמה בתקופת כהונתו של בנימין נתניהו כשר אוצר בממשלת שרון.
בשלב השני, קיבלה מהפכת ההפרטה, לשיטתו, אופי אוליגרכי, ולצד הרחבת שליטתו בכלכלה ובחברה כן גדל עניינו של ההון הפרטי בשלטון, היינו בפוליטיקה, כמסדירה של הכלכלה.
ככל שההון העמיק את אחיזתו בכלכלה, בחברה ובשלטון, לפי גוטוויין, כך קטן הצורך שלו במגזרים כמנגנון לפירוק מדינת הרווחה, והוא החל לראות באופיים "הציבורי" מכשול בדרכו ופעל להגבילו.
ואמנם, בשלב האוליגרכי יורד כוח הסדר המגזרי, על מאפייניו, כמו מפלגות, מוקדי כוח, כמו מרכז הליכוד ומנגנוני פעולה כמו חוק ההסדרים.
גוטוויין מדגיש את תרומתו של השמאל הישראלי לקידומה של מהפכת ההפרטה, ומצביע על השיקולים המעמדיים שהביאו לכך.
לדבריו, מעמדות הביניים, המהווים את ליבת תומכי השמאל, ראו בהפרטה דרך לשימור כוחם הכלכלי והחברתי גם לאחר שאיבדו את השלטון לימין: הם הניחו כי ההפרטה שתקטין את שליטת הממשלה במשק ובחברה, תחזק את יתרונם היחסי לאור מעמדם העדיף בממסדים המקצועיים והכלכליים.
גוטוויין טוען, כי החמדנות המעמדית העומדת ביסוד הפרדוקס הפוליטי שלפיו אימוץ מדיניות הימין תחליש אותו, עשתה את השמאל לאחד מסוכני ההפרטה הנחושים ביותר.
מאז שנות השמונים היה קידום ההפרטה המכנה המשותף שעמד ביסוד משטר ממשלות האחדות הלאומית והוא בלט גם תחת ממשלות השמאל: ממשלתו השנייה של רבין וממשלת ברק.
למעשה, טוען גוטוויין, הפרטת שירותי הרווחה פגעה בחלקים רחבים מקרב מעמדות הביניים, שמתומכיה הפכו לקורבנותיה.
משטר ההפרטה, טוען גוטוויין, עיצב מחדש את המבנה המעמדי של ישראל, ואחד הגילויים הבולטים של תהליך בנייה זה הייתה יצירתו של מעמד בינוני נשחק.
לדבריו, הנגישות לשירותי מדינת הרווחה הגדירו את הגבולות המעמדיים בישראל: נגישות גבוהה אליהם הבנתה את מעמדות הביניים בעוד שהמעמדות הנמוכים היו תולדה של נגישות פחותה.
פירוק מדינת הרווחה גרם לכך שחלקים הולכים וגדלים מקרב מעמדות הביניים התקשו לרכוש את שירותיה שהפכו לסחורות, משקלם באוכלוסייה ירד והם הפכו, לפי הגדרתו של גוטוויין, ל"מעמד הביניים הנשחק".
גוטוויין רואה במעמד הביניים הנשחק, המאופיין בחוסר ביטחון חברתי, את המפתח לפוליטיקה הישראלית: בחיפושו אחר ביטחון חברתי יכול המעמד הנשחק להוות תשתית לכינון מפלגה סוציאל-דמוקרטית, ובהיעדרה הוא יכול להתמגזר על בסיס פוליטיקה של שנאה כלפי מגזרים אחרים, מפלגת שינוי, לדוגמה, כשם שהוא יכול לתמוך במפלגה פרוטו-פאשיסטית כישראל ביתנו.
גוטוויין מצביע על זיקת גומלין שהתקיימה לאחר מהפך 1977 בין מדיניות ההפרטה למפעל ההתנחלות, שיצרה את התנאים להתמשכות הכיבוש.
לדבריו, בעוד שמדינת הרווחה פורקה ממערב לקו הירוק, ממזרחו הוקם לה תחליף מגזרי בדמות "ארץ ההתנחלויות", שהשירותים החברתיים הנדיבים שהיא הציעה, פיצו את המעמדות הנמוכים שנושלו מהם בעקבות הפרטתם.
הסיכוי שהציע מנגנון הפיצוי של הכיבוש למעמדות הנמוכים – ולאו דווקא מימושו – מסביר את התמשכות והתעצמות תמיכתם בימין, שהייתה, מדגיש גוטוויין, תולדה של חשבון רווח כלכלי-חברתי מושכל ולא של עיוורון דתי-לאומני, כפי שטעה לחשוב השמאל.
בהתאם, התנגדותו של השמאל להתנחלויות נתפסה בקרב המעמדות הנמוכים כניסיון לסכל את הסיכוי שנפתח בפניהם לשדרוג מעמדי וחברתי, והיא חזרה וחיזקה את זיקתם לימין.
מנגנון הפיצוי של הכיבוש ויסת גם את שוק העבודה לתועלת המעמדות הנמוכים.
בניגוד לחזון "המזרח התיכון החדש" של השמאל, שהיה פותח את שוק העבודה הישראלי בפני הפלסטינים, המשך הכיבוש מאפשר באמצעות המחסומים והסגרים להקטין את התחרות של הפועל הפלסטיני.
בדומה, החשש הביטחוני מעניק יתרון לפועל היהודי, גם על פני ערביי ישראל, וכך הופכת יהדותו לנכס כלכלי.
היתרון הכלכלי שמעניקה היהדות, לפי גוטוויין, את התעצמות גילוייה, החיצוניים והפוליטיים, בקרב המעמדות הנמוכים, שכחלק מכך נוטים לזהות את השמאל, משמע את מעמדות הביניים, שאינם חשופים לתחרות מצד כוח העבודה הפלסטיני או הזר, כ"לא יהודים" בשל ההתנגדות לכיבוש כמו את ההגנה על זכויות העובדים הזרים.
לאור ניתוח זה מבקר גוטוויין את עמדת "השלום תחילה" של השמאל וטוען כי רק חידוש מדינת הרווחה, שיבטל את מנגנון הפיצוי של הכיבוש, עשוי לנתק את זיקת המעמדות הנמוכים לימין ולהוות פתח להפסקת הכיבוש.
גם מערכת המשפט, טוען גוטוויין, התאימה עצמה לתמורות שחוללה מהפכת ההפרטה ולשלביה.
לדבריו, "המהפכה החוקתית", שהוביל השופט אהרן ברק, לא הייתה אלא אימוץ ההיגיון המגזרי למערכת המשפט: בית המשפט הפך עצמו למייצג של "הציבור הנאור", וקידם את האינטרסים שלו באמצעות "האקטיביזם השיפוטי", שקידם את זכויות האזרח והקניין, ופגע בזכויות החברתיות.
לכן, קובע גוטוויין, המאבק בין תומכי ברק לבין תומכי פרידמן הוא במידה רבה מאבק כוזב, שכן כולו מתרחש בתוך גבולותיו של היגיון ההפרטה, וככזה הוא מאשרר אותו.
לפי גוטוויין החברה האזרחית והמגזר השלישי הפכו למושגים רווחים בשיח הציבורי כחלק ממהפכת ההפרטה, שהשתמשה בהם כדי לערער, רעיונית ומעשית, את הנחותיה וממסדיה של מדינת הרווחה ולהעביר את השליטה בשירותיה לידי ההון.
בעולם, מציין גוטוויין, הדיון ב"החברה האזרחית" זכה לתהודה בשנות השמונים והתשעים כחלק מהתפשטות הנאו-ליברליזם, ובישראל הוא שימש בסיס רעיוני להתרחבות "המגזר השלישי" כמנגנון חלופי להספקת השירותים בשלב המגזרי של מהפכת ההפרטה.
גוטוויין דוחה את ההסבר כי המגזר השלישי הגביר את אחיזתו בעקבות "נסיגת המדינה", וטוען כי העמדת החברה האזרחית כחלופה "משחררת" למדינה "הדכאנית" שמשה כאמצעי לקידום פירוקם של השירותים החברתיים והעברתם לידי ארגוני המגזר השלישי הנשלטים בידי ההון.
גוטוויין מדגיש את החשיבות שהייתה להפרטת התודעה כמרכיב מרכזי של מהפכת ההפרטה.
לדבריו, התודעות הקולקטיביסטיות – הציונות והממלכתיות, למשל – שנהנו עדיין מהגמוניה עם עליית הימין לשלטון ב-1977, עלולות היו להעמיד בעיני מרבית הישראלים את הפרטת נכסי הציבור והשירותים החברתיים באור של חוסר לגיטימיות.
לפיכך, יצירת תנאים תודעתיים שיבטלו את ההתנגדות למדיניות ההפרטה ויאפשרו אותה, הייתה חלק חיוני ממהפכת ההפרטה, וככל שמשטר ההפרטה התבסס, כך הפכה התודעה המופרטת להגמונית.
אחד ממאפייני הפרטת התודעה, קובע גוטוויין, הוא השימוש שהיא עושה בדפוסים של "יחד מופרט", כפיגום המקל על השתחררות מ"אתוס היחד" ועל אימוץ "אתוס היחיד".
"היחד המופרט" מבוסס על חברתיות כוזבת, היינו, שימור מראית העין הערכית של הקולקטיביזם, תוך כדי ריקונו מתוכן על ידי פרקטיקה של שוק, תחרות והפרטה.
כך טשטש היחד המופרט את השינוי שחוללה מהפכת ההפרטה והקשה על המאבק בסדר החלופי שהיא כוננה.
הגילוי הבולט ביותר של היחד המופרט היה המגזור, ולצידה גילויים שונים של הפרטת היהדות, כמו: הנוסטלגיה לארון הספרים היהודי, בתי המדרש החילוניים, הפרטת זיכרון השואה, והפרטת הגולה.
היחד המופרט עומד, לשיטתו של גוטוויין, ביסוד הבניית הניגוד בין יהדות לדמוקרטיה, המהווה את אחד מנושאי המחלוקת המרכזיים בדיון הפוליטי בישראל.
במאמרו "היסטוריוגרפיה חדשה או הפרטת הזיכרון" מצביע גוטוויין על כך שההיסטוריוגרפיה החדשה, שכבשה, לצד הסוציולוגיה הביקורתית, את זירת הדיון האקדמי בשנות השמונים והתשעים, כוונה בעיקרו של דבר להתאים את הזיכרון הקיבוצי להנחותיה של מהפכת ההפרטה.
למעשה, העבירה ההיסטוריוגרפיה החדשה את המחלוקות הציבוריות של שנות החמישים והשישים מן הזירה הפוליטית אל הזירה האקדמית, ומשם חזרה אל הזירה התקשורתית, מהלך שאין להבינו אלא כחלק מהפרטת התודעה, ובמקרה זה של הפרטת הזיכרון.
ההיסטוריוגרפיה החדשה החלה את דרכה עם הדיון החוזר באירועי במלחמת העצמאות, מלחמת 1948, בלשון ההיסטוריוגרפיה החדשה.
טענתה המרכזית הייתה כי ההיסטוריוגרפיה האקדמית של 1948 לא הייתה אלא היסטוריוגרפית חצר מטעמו של הממסד הציוני ולמעשה של תנועת העבודה, וככזו היא טשטשה את היווצרות בעיית הפליטים וכך סייעה למחיקתה מן הדיון הציבורי.
גוטוויין טוען כי טענה זו משוללת יסוד.
לדבריו, בעיית הפליטים עמדה במוקד המחלוקת הפוליטית בין הימין לשמאל – מקרה דיר יאסין, למשל – ובתוך השמאל.
יתר על כן, שאלת הפליטים הייתה נוכחת גם בזיכרון הקיבוצי, כפי שמלמדים למשל שירו של אלתרמן "על זאת" וסיפוריו של ס.
יזהר, "חרבת חזעה" ו"השבוי", שהיו חלק מתוכנית הלימודים.
פער דומה, טוען גוטוויין, מתגלה גם בסוגיות נוספות העומדות במוקד היסטוריוגרפיה החדשה, כך למשל טענותיה ביחס לחקר השואה, דבר המלמד כי עניינה הוא לא במחקר ביקורתי של העבר אלא בהפרטת הזיכרון, כחלק מן הגל הפוסט-ציוני.
במאמרו "זהות נגד מעמד: רב-תרבותיות כאידאולוגיה נאו-ליברלית" טוען גוטוויין כי בישראל רווחת גרסה נאו-ליברלית של רב-תרבותיות, המטשטשת את הניצול והדיכוי הגלומים ב"תחרות החופשית", ותוך הצגתם כגורם דמוקרטי ומשחרר היא מסייעת להרס מדינת הרווחה והגדלת הפערים הכלכליים.
לדבריו, הרב-תרבותיות הנאו-ליברלית הרווחת בישראל מכוננת תודעה כוזבת של שחרור ואשליה של שינוי תוך שימוש במסווה של עמדות הנענות לצווי התקינות הפוליטית.
כך באמצעות זעם רטורי ביקורתי משמשת הרב-תרבותיות כסוכן פיקוח המביית את היסודות המנוצלים במסגרת הסדר הקיים ופועלת לחסימת הביקורת ולנטרול המחאה נגד צורות של עוול ונישול חברתי המאפיינות את מהפכת ההפרטה בישראל.
כך הרב-תרבותיות הנאו-ליברלית אינה לא ביקורת ולא חלופה לסדר הקיים, כפי שהיא מבקשת להצטייר, אלא לגיטימציה של הסדר הכלכלי שכונן משטר ההפרטה וקיבוע של יחסי הכוח הנובעים ממנו.
גוטוויין רואה בפוסט-ציונות את אידאולוגיית העל של מהפכת ההפרטה הישראלית כשם שלדבריו, הפוסט-מודרניזם הוא אידאולוגיית העל של הסדר הנאו-ליברלי, ומטרתן היא לערער את הלגיטימיות של הממסדים המדינתיים והציבוריים העומדים ביסוד מדינת הרווחה, כדכאניים, וכך ליצור לגיטימציה לניהול החברה בידי ההון והשוק.
הפוסט-ציונות על גילוייה השונים – היסטוריוגרפיה חדשה, סוציולוגיה ביקורתית, רב-תרבותיות – ממוקדת לדבריו, בערעור היסודות הרעיוניים והפוליטיים של מדינת הרווחה הישראלית ובעיקר אלו של הציונות, הממלכתיות וכור-ההיתוך.
גוטוויין מדגיש כי הגם שבשיח הציבורי מזוהה הפוסט-ציונות בעיקר עם השמאל, הרי שכאידאולוגיה של מהפכת ההפרטה יש לה גם גרסה ימנית, המבקרת את הציונות מתוך נקודת ראות "יהודית".
הפוסט-ציונות, טוען גוטוויין, חותרת להפריט את תודעתו של הישראלי על ידי הצגת הציונות ותולדותיה כחטא קדמון וכמקור לעוול מתמיד כלפי יהודים ולא יהודים.
המסקנה העולה מן הביקורת הפוסט-ציונית, לפי גוטוויין, היא כי הדרך היחידה בה יכול הישראלי לשחרר את עצמו מן העוול שמחוללות הציונות ומדינת ישראל היא על ידי ביטול האופי הקולקטיבי-לאומי שלה, בדרך של ביקורת של יסודותיהן והתנגדות להנחותיהן.
ההגמוניה של משטר ההפרטה באה לידי ביטוי, לפי גוטוויין, בהצלחתו לביית אל תוך חוקי המשחק שלו גם את המחאה נגדו, דפוס אותו מגדיר גוטוויין כהפרטת המחאה.
הגילוי הבולט ביותר של המחאה המופרטת היא העברתה מן הפוליטיקה אל "הארגונים החברתיים" שכארגוני מגזר שלישי נשלטים בידי ההון.
המחאה המופרטת מעבירה, לדבריו, את זירת המאבק באי-הצדק אל התקשורת והמשפט ובכך היא מבטלת את הפוליטיקה שהיא המפתח לשינוי ומבטיחה את מניעתו.
יתר על כן, התקשורת והמשפט הותאמו אף הן להגיון ההפרטה ועל כן אין בהן כדי לפרוץ אותו.
מעגל גדול של פעילים חברתיים מוצאים באופן זה מן המאבק הפוליטי, אותו רוצה משטר ההפרטה לעקר.
מסקנתו של גוטוויין היא שהמאבק במשטר ההפרטה ובנישול הכלכלי ובאי-השוויון החברתי שהוא מחולל, חייב לכלול גם מאבק במחאה המופרטת – מאבק שמעצם טיבו יש לנהלו בתוך ציבור הפעילים – על מנת להחליפה במאבק פוליטי סוציאל-דמוקרטי.
דני גוטווין מביע דעות סוציאליסטיות לעיתים קרובות.
כך, הוא תומך למשל בהלאמת חברות גדולות והגדלת ההוצאות הציבוריות.
בכמה ראיונות הוא הביא את מדינות סקנדינביה כדוגמה למערכת סוציאל-דמוקרטית שנמצאת בחזונו.
בפריימריס לראשות המחנה הציוני גוטווין תמך במועמדות של עמיר פרץ ואף היה שותף לכתיבת החלק הכלכלי-חברתי של המצע שלו.
משפט והיסטוריה, עורך עם: מנחם מאוטנר (ירושלים, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, 1999)
משה מישקינסקי: כתבים נבחרים, עורך עם יוסף גורני ומתתיהו מינץ (תל אביב ואוניברסיטת בן-גוריון, 2004)
חברה וכלכלה בישראל: מבט היסטורי ועכשווי, עורך עם טוביה פרילינג ואבי בראלי (אוניברסיטת בן-גוריון ויד יצחק בן-צבי, 2005)
דניאל מייקל "דני" דה ויטו ג'וניור הוא שחקן, מפיק ובמאי קולנוע אמריקאי.
זוכה פרס גלובוס הזהב ופרס אמי על תפקידו בסדרת הטלוויזיה הקומית "טקסי".
דה ויטו נולד בעיירה נפטון, ניו ג'רזי שבארצות הברית, למשפחה קתולית ממוצא איטלקי.
בשנת 1975 החל דה ויטו את הקריירה הקולנועית שלו בסרט הדרמה זוכה חמישה פרסי אוסקר "קן הקוקייה" בבימויו של מילוש פורמן.
עד מהרה הפך לשחקן מצליח והשתתף בסרטים רבים.
בשנים 1978–1983 כיכב דה ויטו במשך חמש עונות של הסיטקום המצליח "טקסי" שיצרו ג'יימס ל.
ברוקס, סטן דניאלס ואד ויינברגר לרשת הטלוויזיה ABC (שאת עונתה החמישית שידרה ברשת NBC).
בסדרה, הוא גילם את לואי דה פלמה, סדרן תחנת המוניות.
עבור עבודתו בסדרה הוא זכה לשבחים ובין היתר לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה (מתוך שלוש מועמדויות) וזכה גם בפרס אמי (מתוך ארבע מועמדויות).
בשנת 1984 כיכב בסרט "בעקבות האוצר הרומנטי ושנה לאחר מכן בסרט ההמשך "בעקבות אוצר הנילוס".
בשנת 1986 ביים את סרטו הראשון "לזרוק את אמא מהרכבת" שבו גם כיכב לצדו של בילי קריסטל.
בשנת 1988 כיכב בסרט הקומדיה "תאומים" לצדו של ארנולד שוורצנגר.
בשנת 1989 ביים את סרטו השני "מלחמת רוז ברוז"; קומדיה שחורה בם כיכב דה ויטו לצד מייקל דאגלס וקת'לין טרנר.
הסרט מבוסס על ספר באותו השם מאת וורן אדלר משנת 1981.
ב-1992 הוא גילם את אחד תפקידיו הבולטים בתור הנבל המכונה הפינגווין בסרט "באטמן חוזר" לצד מייקל קיטון, אשר הפך להצלחה באקרנים.
ב-1994 הוא שיחק את דוקטור לארי ארבוגסט בסרט ג'וניור בתור דמות ראשית לצד ארנולד שוורצנגר שגילם את דוקטור אלקס האס ולצד אמה תומפסון שגילמה את דוקטור דיאנה רדין
ב-1996 לקח חלק בהפקת הסרט "להרגיש את מינסוטה" בכיכובם של קיאנו ריבס וקמרון דיאז.
בנוסף ב-1996, ביים את הסרט "מטילדה" בו גם כיכב דה ויטו לצד אשתו, השחקנית ריאה פרלמן.
אף שדה ויטו מגלם בדרך כלל דמויות קומיות, הוא השתתף גם בתפקידים דרמטיים כגון תפקידו בסרט "מוריד הגשם" ב-1997. ב-1998 הפיק את הסרט "רומן לא חוקי".
מאז 2006 משחק בסדרה הקומית "פילדלפיה זורחת" כשהצטרף בתחילת עונתה השנייה, ומגלם בה את אביהם של התאומים, פרנק ריינולדס.
ב-2006 שיחק בדרמה הרומנטית "עד 10 פריטים" לצידו של מורגן פרימן.
שנה אחר כך, יצאה לאקרנים הקומדיה "רינו 911!: מיאמי", בה שיחק בתפקיד התובע המחוזי.
בשנת 2011, קיבל דה ויטו כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד על עבודתו בטלוויזיה.
בשנת 2017 שיחק דה ויטו בחידוש של ברודוויי למחזה "המחיר" מאת המחזאי ארתור מילר.
דה ויטו גילם את גרגורי סולומון – סוחר עתיקות ערמומי ממוצא רוסי-יהודי; ועל תפקידו קיבל דה ויטון מועמדות לפרס טוני לשחקן הטוב ביותר.
בשנת 2019 שיחק את מקס מדיצ'י בסרט ההרפתקאות והפנטזיה "דמבו" שביים טים ברטון ומהווה עיבוד מחודש ורופף לסרט באותו השם של אולפני דיסני שיצא לאקרנים בשנת 1941. באותה שנה שיחק בסרט ההרפתקאות "ג'ומנג'י: השלב הבא", המהווה את הסרט הרביעי בזיכיון ג'ומנג'י, וסרט המשך ישיר ל"ג'ומנג'י: שורדים בג'ונגל" משנת 2017.
בשנת 2020 הצטלם לסרטו של בארי לוינסון, "השורד" המתאר את סיפורו של ניצול השואה הארי האפט, שאולץ להתאגרף כדי לחיות.
בן פוסטר, אשר גילם את האפט, שיחק סרט לצד דה ויטו ולצד בילי מגנוסן, ויקי קרייפס, פיטר סארסגארד, דר זוזובסקי וג'ון לגוויזאמו.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית ב-21 בספטמבר 2021 בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו.
בשנת 2025 ביצע הופעת אורח בדמותו של פרנק בסדרה "אבוט אלמנטרי" מבית רשת "ABC".
הוא ואשתו גם הבעלים של מתחם מגורים בסגנון בונגלו, במאליבו.
מאז 1982 נשוי לשחקנית האמריקאית-יהודייה ריאה פרלמן, ולהם שלושה ילדים (ביניהם השחקנית לוסי דה ויטו).
דה ויטו ופרלמן נפרדו ב-2012, אחרי 30 שנות נישואים, אך ב-2013 חזרו אחד לשני, והתגוררו בבוורלי הילס, קליפורניה.
דה ויטו הוא דמוקרט נלהב ותומך של תנועת קול אחד.
הוא גם חבר בוועדת ההיגוי של אגודת הידידים של תיאטרון אפולו, יחד עם אשתו.
על מודעה זו היו חתומים גם ניקול קידמן, מייקל דאגלס, סילבסטר סטאלון, ברוס ויליס, ג'יימס וודס, סם ריימי, רידלי סקוט ועוד רבים.
"תנאים של חיבה" (1983) – בתפקיד: ורנון דאלארט
"בעקבות האוצר הרומנטי" (1984) – בתפקיד: ראלף
"בעקבות אוצר הנילוס" (1985) – בתפקיד: ראלף
"חכמים בלילה" (1986) – בתפקיד: הארי ולנטיני
"תאומים" (1988) – בתפקיד: וינסנט בנדיקט
"מלחמת רוז ברוז" (1989) – בתפקיד: עו"ד גאווין ד'אמאטו
"הולך על כל הקופה" (1991) – בתפקיד: לורנס גארפילד
"באטמן חוזר" (1992) – בתפקיד: הפינגווין אוסוולד קובלפוט
"תפוס את שורטי" (1995) – בתפקיד: מארטין ואייר
"מטילדה" (1996) – בתפקיד: מיסטר הארי וורמווד (המספר)
"הפלישה ממאדים" (1996) – בתפקיד: רוד גאמבלר
"חמש ילדות יפות" (2000) – בתפקיד: דוקטור הורניקר
"אוסטין פאוורס 3: גולדממבר" (2002) – בתפקיד: מיני-מי
"כל דבר אחר" (2003) – בתפקיד: הארוויי וקסלר
"סיפורי דגים" (2003) – בתפקיד: עמוס קאלוואיי
"בית ספר לריקודים סלוניים ולנימוסים של גב' הוצ'קיס" (2005) – בתפקיד: בות'
"להאיר את השכונה" (2006) – בתפקיד: באדי הול
"אורגזמה באוהיו" (2006) – בתפקיד: ווין איש הבריכה
"איזה מין הורים" (2006) – בתפקיד: פרנק מאניור
"מלון נואר" (2012) – בתפקיד: יוג'ין פורטלנד
"איוון האחד והיחיד" (2020) – בתפקיד: בוב (דיבוב)
"טירה רדופה" (2023) – בתפקיד: ברוס, פרופ' להיסטוריה
+שנהפרויקטתפקידהערות2003קארן סיסקו ריצ'רד2006–הווהפילדלפיה זורחתפרנק ריינולדס2022שדונתהשטןדיבוב2023ההיסטוריה המטורפת של העולם – חלק 2ניקולאי השני, קיסר רוסיה2025אבוט אלמנטריפרנקפרק: "Volunteers"
+שנהפרויקטהערות1987לזרוק את אמא מהרכבת1989מלחמת רוז ברוזסרט קולנוע1992הופה1996מטילדהסרט קולנוע2002סמוצ'י חייב למות2003דופלקססרט קולנועTBASt.
דניאל (דני) דיין (נולד ב-29 בנובמבר 1955) הוא יושב ראש הנהלת יד ושם.
שימש כקונסול ישראל בניו יורק.
קודם לכן היה יושב ראש מועצת יש"ע בשנים 2007–2013. התמודד לכנסת ה-24 מטעם מפלגת תקווה חדשה.
דניאל (דני) דיין נולד בבואנוס איירס שבארגנטינה, הצעיר מבין שני אחים.
אביו, משה, היה פרופסור לאוקיינוגרפיה שעבד באוניברסיטת תל אביב ובהמשך כיהן כשגריר ישראל בגואטמלה, ואילו אמו, ציפורה, הייתה עובדת סוציאלית שניהלה בית יתומות בבואנוס איירס.
עלה לישראל בתחילת 1971 תשעה חודשים התגוררה המשפחה בבת ים ודיין השלים את כיתה י' בתיכון העירוני.
בהמשך עברה המשפחה לשכונת יד אליהו בתל אביב.
שירת 7.5 שנים בצה"ל ביחידת ממר"ם והשתחרר בדרגת סרן.
שירת במילואים בחטיבת אפרים והגיע לדרגת רב-סרן.
דיין הוא בעל תואר ראשון בכלכלה ומדעי המחשב מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במימון בהצטיינות מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1982, בגיל 26, הקים יחד עם שלמה טירן את חברת "אלעד מערכות תוכנה".
שהייתה החברה הראשונה בישראל שעסקה בהשמת כוח אדם בתחום המחשבים במיקור חוץ.
החברה החלה בהמשך לעסוק גם בתפעול מערכות מידע ובפיתוח תוכנה.
בשנת 2004 מכר את חלקו בחברה.
בעבר גם לימד כלכלה ומימון באוניברסיטת אריאל בשומרון.
בשנת 1985 הצטרף דיין לתנועת התחיה, היה פעיל מרכזי בסניף תל אביב ומונה למזכיר הסניף.
בין השאר ארגן בתל אביב הפגנות נגד הנכונות לוויתורים ופשרות עם הפלסטינים, ופעילות מחאה להפסקת הצגות תיאטרון 'אנטי־ציוניות' בעיר.
לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה, ב-1988, הוצב במקום התשיעי ברשימת המפלגה לכנסת וב ב-1992 הוצב במקום השישי, אך לא נבחר לכנסת.
בשנים 1990–1992 שימש כחבר המזכירות המצומצמת וכמזכ"ל התנועה.
לאחר נישואיו ב-1987 עבר ליישוב מעלה שומרון ושימש כיושב ראש מזכירות היישוב.
בהמשך שימש כחבר מליאת מועצה אזורית שומרון.
בנובמבר 2006 הודיע יו"ר מועצת יש"ע בנצי ליברמן על התפטרותו מתפקידו כיו"ר המועצה, תוך קריאה לשינוי מבני במועצת יש"ע.
דיין היה חבר בצוות ההיגוי של הארגון מחדש, שבו ישבו גם אישים בולטים בהתנחלויות יחד עם נציגי ראשי המועצות ביהודה ושומרון.
הצוות יזם הקמת גוף מורחב שכונה תחילה "יש"ע המתחדשת" וכלל מספר רב יותר של חברים.
בכנס מליאת מועצת יש"ע שנערך באריאל ב-13 ביולי 2007 נבחר דיין, כחילוני הראשון בתפקיד, ליושב ראש הארגון, והחליף את ליברמן שנשאר בתפקידו כיו"ר עד בחירת היו"ר החדש.
ב-2009 הוביל את המאבק נגד הקפאת הבנייה ביהודה ושומרון.
באפריל 2011, נחשף במסגרת דליפה של מסמכים לאתר ויקיליקס כי בסדרת מפגשים שקיים עם אנשי השגרירות האמריקאית בישראל כיו"ר מועצת יש"ע, אמר דיין כי הוא מבין את הקשר של הפלסטינים לגדה וכי הוא "מתבייש ונבוך" מאלימות המתנחלים, שאחראים למעשים "איומים מבחינה מוסרית".
עוד אמר, כי יש לפעול להסרת מחסומים ולשיפור מצבם הכלכלי וזכויות האדם של הפלסטינים בגדה, וכי בתור כלכלן הוא יודע שיש מתנחלים שיתפנו תמורת תשלום.
ב-8 בינואר 2013 הודיע דיין שהוא מתפטר מתפקידו, הכריז על תמיכה בבנימין נתניהו ובליכוד לקראת הבחירות לכנסת ה-19, ועבר לשמש כמעין "שר חוץ" של מועצת יש"ע.
במסגרת תפקיד זה הוא קיים קשרים הדוקים עם הסגל הדיפלומטי המוצב בישראל, עיתונאים זרים ואורחים רמי מעלה.
הוא קיים פגישות במשרדי חוץ במדינות רבות ובבית הלבן.
במסגרת פעילות זו יזם תוכנית מדינית שהעיקרון המרכזי בה הוא "יצירת מציאות אזרחית חדשה" ביהודה ושומרון, שתנרמל את חיי הפלסטינים ותשפר דרמטית את מצב זכויות האדם שלהם.
עם הקמת מפלגת הבית היהודי, בשלהי הכנסת ה-17, פנו חברי המועצה הציבורית של המפלגה לדיין במטרה לשלבו ברשימת המפלגה לכנסת.
הוא שובץ במקום השמיני ברשימת המפלגה לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה, אך בדצמבר 2008 ויתר עליו לטובת בני אלון.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים התמודד דיין בפריימריז לרשימת הבית היהודי ונבחר למקום ה-21 ברשימה לכנסת.
יו"ר הבית היהודי נפתלי בנט הציע לו שריון במקום ה-17, אך דיין דחה את ההצעה, וביקש להימחק כליל מהרשימה.
לקראת יום הבחירות הוא פרסם הודעת תמיכה בליכוד, ובראש הממשלה בנימין נתניהו.
ב-13 בינואר 2021 הצטרף למפלגת "תקווה חדשה" בראשות גדעון סער והוצב במקום ה-11 ברשימת המפלגה לכנסת ה-24.
היה בין מקימי "בית מורשת אורי צבי גרינברג" וחבר הנהלתו עד מינויו לקונסול.
כמו כן שימש בתקופות שונות כחבר מליאת רשות השידור כנציג "התחיה", מועצת יד ושם, מועצת איל"א (איגוד ישראלי לעיבוד אינפורמציה), הוועד המנהל של אוניברסיטת אריאל ויו"ר עמותת על"י (עסקים למען ילדים בסיכון).
באוגוסט 2015 בחר בו ראש הממשלה ושר החוץ בנימין נתניהו לשגריר ישראל בברזיל.
הממשלה אישרה את מינויו בספטמבר והוא יצא לקורס שגרירים, אך ממשלת ברזיל לא אישרה את המינוי, לאחר שהופעל עליה לחץ מצד פעילים מרכזיים במפלגת השלטון באותה עת, מפלגת הפועלים של ברזיל, שטענו כי היותו מתנחל ויו"ר מועצת ישע לשעבר, פוסל אותו מלשמש בתפקיד.
במרץ 2016 החליט ראש הממשלה נתניהו כי דיין ימונה לקונסול הכללי של ישראל במדינות ניו יורק, ניו ג'רזי, אוהיו, פנסילבניה ודלאוור.
הוא נכנס לתפקידו באוגוסט אותה שנה ובכך החליף את עידו אהרוני.
בספטמבר 2020 החל לשמש כיו"ר המועצה הציבורית של ארגון נפש בנפש, המקדם את העלייה מצפון אמריקה.
באוגוסט 2021 התמנה לתפקיד יו"ר הנהלת יד ושם.
באוגוסט 2023 הודיע שר החינוך יואב קיש כי הוא בוחן את הדחתו של דיין, לטענתו בשל תלונות רבות שקיבל עליו מאנשי המוסד, על התנהלות כספית לקויה ועל התעמרות בעובדיו.
אך בעלי תפקידים במוסד דחו על הסף את טענות קיש, ואמרו כי הן חסרות שחר.
אחר כך פורסם כי היוזמה להדחה הגיעה מלשכת ראש הממשלה נתניהו.
דיין הוא בן דודה של העיתונאית אילנה דיין, סבו אריה דיין, היה בן דודו של שמואל דיין.
אחיו הוא העיתונאי אריה דיין, שהיה פעיל בשנות ה-80 במפלגה היהודית-ערבית הרשימה המתקדמת לשלום, בזמן שביקש לאסור על פעילותה כפעיל התחיה.
את רעייתו עינת, שכיהנה כיו"ר מטה הדור הצעיר בתחייה, הכיר דרך פעילותם המשותפת בתנועת התחיה.
בני הזוג התחתנו בחתונה מתוקשרת בשער המוגרבים בפתח הר הבית, ביוני 1987. לאחר שהמשטרה מנעה מהם את הכניסה להר הבית עצמו.
זמן קצר לאחר חתונתם עבר מתל אביב להתגורר ביישוב מעלה שומרון.
עינת משמשת כחברת מועצת הרשות השנייה ויו"ר ועדת טלוויזיה וכן דירקטורית ב"בית הגלגלים", הילמ"ה-הייטק למען החברה וארגונים נוספים.
בעבר שימשה שנים רבות כמנהלת אגף האסטרטגיה, השיווק והמכירות באוניברסיטת אריאל בשומרון,
בתם אופיר דיין היא דוקטורנטית באוניברסיטת חיפה, פעילה, מרצה ופרשנית פוליטית בכל ערוצי התקשורת.
עובדת כחוקרת במרכז גלייזר למדיניות ישראל–סין שבמכון למחקרי ביטחון לאומי.
בוגרת מסלול המצטיינים הישיר לתואר ראשון ושני של אוניברסיטת קולומביה במדיניות ביטחון בין-לאומית וכיהנה במהלך לימודיה כשנשיאת סטודנטים תומכי ישראל בקמפוס.
אופיר נשואה לבנו של ארז צדוק.
דיין דובר עברית, ספרדית ואנגלית.
דני בן יוסף דנון (נולד ב-8 במאי 1971, י"ג באייר התשל"א) הוא שגריר ישראל באו"ם.
כיהן בעבר כחבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד, כיו"ר הליכוד העולמי וכיו"ר ועדת המשנה לענייני עורף בוועדת חוץ וביטחון.
דנון כיהן כשגריר ישראל באו"ם וכסגן נשיא העצרת הכללית של האו"ם וביוני 2016 נבחר לראש ועדת המשפט של העצרת הכללית.
קודם לכן היה שר המדע, סגן שר הביטחון, סגן יושב ראש הכנסת, יו"ר הוועדה לזכויות הילד ויו"ר ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות.
דנון מונה לשמש בשנית בתפקיד שגריר ישראל באו"ם.
דנון נולד וגדל ברמת גן.
בנם של יוכבד, ילידת ישראל ו, יליד מצרים שעלה לישראל בשנת 1950. הוא נקרא על שם מפקדו של אביו, דניאל (דני) ורדון, שנפל במלחמת ששת הימים.
במהלך מלחמת ההתשה נפצע אביו באורח קשה כששירת במוצב ורד שבבקעת הירדן.
אחרי שנים שבהן עבר ניתוחים שונים, נפטר האב כשדנון היה בן 23.
דנון למד בתיכון בליך שברמת גן והיה פעיל בסניף המקומי של תנועת הנוער בית"ר.
בשנת 1989 התגייס לצה"ל וסיים קורס קצינים בהצטיינות.
שירת כקצין בחיל החינוך והנוער והשתחרר בדרגת סגן.
בתפקידו האחרון שימש מ"פ ופיקד על קורס "מרווה" לצעירים מחוץ לארץ, שנועד לחזק את הקשר בין העם היהודי לארץ ישראל.
בשנים 1993–1996 היה שליח מטעם הסוכנות היהודית לפלורידה, ארצות הברית, שם עסק בעידוד עלייה לישראל והסברה בקמפוסים למען מדינת ישראל.
למד לתואר ראשון ביחסים בינלאומיים עם התמחות בדתות באוניברסיטת פלורידה אינטרנשיונל וסיים בהצטיינות.
לאחר ששב מארצות הברית שימש יועץ ליו"ר ועדת החוץ והביטחון, חבר הכנסת עוזי לנדאו.
בשנת 2000 סיים את לימודיו לתואר שני במדיניות ציבורית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בגיל 28 נבחר לראש ההנהגה העולמית של בית"ר.
בין השנים 2004–2009 עמד בראשות סיעת הליכוד בהנהלת ההסתדרות הציונית העולמית, שם עסק בעידוד עלייה ובמאבק באנטישמיות.
היה גם בחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית.
בבחירות לרשימת הליכוד לכנסת ה-17 ב-2006 נבחר דנון למקום ה-23 ולא נכנס לכנסת.
ביוני 2006 נבחר דנון ליושב ראש תנועת הליכוד העולמי.
בבחירות המקדימות לראשות מפלגת הליכוד בשנת 2007, התמודד מול בנימין נתניהו ומשה פייגלין, תחת הסיסמה "דני דנון מימינך, ביבי" וזכה ל־3.5% מהקולות.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה נבחר דנון ב-8 בדצמבר 2008 בבחירות המקדימות של הליכוד למקום ה-24 ברשימת המפלגה, כנציג מחוז מישור החוף, לאחר שגבר על טל ברודי.
בערוץ 2 פורסמו טענות אודות מקום מגוריו וחוקיות התמודדותו.
בית הדין לעתירות של הליכוד דחה את הבקשה לפסול את בחירתו אך מתח ביקורת על התנהלות דנון בפרשה.
באותן בחירות זכה הליכוד ב-27 מושבים ודנון נבחר לראשונה לכנסת.
במהלך כהונתו בכנסת ה-18 שימש דנון סגן יושב ראש הכנסת, יו"ר הוועדה לזכויות הילד ויו"ר ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות.
כמו כן היה חבר ועדת החוץ והביטחון, ועדת הכלכלה, ועדת החינוך, התרבות והספורט, ועדת החוקה, חוק ומשפט לוועדה לקידום מעמד האישה.
בבחירות המקדימות בליכוד לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה נבחר דנון למקום החמישי.
ב-17 במרץ 2013 מונה לסגן שר הביטחון בממשלת ישראל ה-33 והיה אחראי על האגף החברתי-ביטחוני במשרד, מערך המילואים וחיילים משוחררים.
במסגרת התפקיד פעל להגדלת שיעורי המשרתים בצה"ל מקרב יוצאי אתיופיה וצמצום מספר הנושרים, עידוד גיוס לשירות משמעותי בצה"ל בקרב בני נוער במגזר החרדי ובמגזר הנוצרי, טיפול במערך המילואים, כולל קביעת קריטריונים להטבות בדיור והגדלת הגמול הכספי, הארכת תקופת הזכאות ל"חיל מילואים פעיל", והגדלת סל ההטבות עבור חברי מועדון "בהצדעה".
ביוני 2013 נבחר לראשות ועידת הליכוד ברוב של 85% מקולות המצביעים.
בהתמודדות נוספת זכה דנון בתפקיד יו"ר מרכז הליכוד ברוב דומה.
ביולי 2014, במהלך מבצע צוק איתן פיטר אותו ראש הממשלה נתניהו מתפקידו כסגן שר הביטחון, בעקבות ביקורת פומבית שמתח על הסכמת נתניהו להפסקת אש בין ישראל לחמאס, שאותה כינה דנון "מדיניות של מרצ" ו"התנהלות רופסת".
בדצמבר 2014, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, התמודד בבחירות המקדימות על תפקיד יושב ראש הליכוד מול בנימין נתניהו, והפסיד לאחר שקיבל כ-25% מהקולות.
במקביל התמודד על מקום ברשימת הליכוד לכנסת, ונבחר למקום ה-9.
במאי 2015 מונה דנון לשר המדע, הטכנולוגיה והחלל בממשלה ה-34. דנון כיהן בתפקיד עד 27 באוגוסט 2015, כאשר הוחלט למנותו לשגריר ישראל באו"ם.
במהלך כהונתו בכנסת יזם דנון את חקיקתם של חוקים אלה שנכנסו לספר החוקים:
חוק הגבלת משקל בתעשיית הדוגמנות (יחד עם רחל אדטו).
החוק קובע שדוגמנים או דוגמניות בתת-משקל (פחות מ-18.5 BMI) לא יופיעו בפרסומות.
בנוסף, אם נעשה שימוש בתוכנות עריכה גרפיות להצרת היקפים של הדוגמן/דוגמנית – יחויב המפרסם להוסיף כיתוב המעיד על כך על פני שטח של 7% לפחות משטח הפרסומת.
חוק הגבלת הפרסומות והשיווק של משקאות אלכוהוליים.
החוק אוסר על פרסום משקאות משכרים בשלטי חוצות ובדברי דפוס המיועדים לקטינים.
בנוסף, אסור להציע משקאות אלכוהוליים בתור פרסים בתוכניות טלוויזיה ורדיו המיועדים לקטינים ולעשות שימוש בפרסום באמצעות כוכבי ילדים.
תיקון לחוק עבודת הנוער האוסר העסקת ילדים בפרסום בוטה (עם אריה אלדד ואחרים)
תיקון לחוק ביטוח בריאות ממלכתי המרחיב את הטיפולים לילדים בספקטרום האוטיסטי (עם זאב ביילסקי ואחרים)
תיקון לחוק כלי הירייה המגביל גיל לאימון במטווח קליעה
דנון נמנה עם מציעי הצעות חוק נוספות שאושרו.
באוקטובר 2015 מונה דנון לשגריר ישראל באו"ם.
נאומו הראשון במועצת הביטחון עסק במצב הביטחוני בישראל בעקבות גל פיגועים שהתחולל אז.
בדיון בנושא שנערך במועצת הביטחון באפריל תקף דנון את הנציג הפלסטיני ריאד מנסור על שאינו מגנה את הטרור.
באותה תקופה דנון טס לביקור בזק בישראל עם מזכ"ל האו"ם, באן קי-מון.
השניים ביקרו פצועים בבית החולים הדסה בירושלים ונפגשו עם רעייתו של ריצ'רד לייקין, שנרצח בפיגוע.
דנון ערך ביקור נוסף בישראל עם שגרירת ארצות הברית באו"ם סמנתה פאוור בינואר 2016, שבו ערכו סיור מוסק בשמי הארץ.
במהלך כהונתו כשגריר קיבלה העצרת הכללית הצעה ישראלית בעניין שימוש בטכנולוגיות חקלאיות מתקדמות המשלחת הישראלית קיימה אירוע לציון גירושם של יהודים ממדינות ערב וכן נערך אירוע לציון 40 שנה לנאומו של חיים הרצוג בעקבות החלטת האו"ם שציונות היא גזענות, בהשתתפות מזכיר החוץ האמריקני ג'ון קרי.
ב-31 במאי ערכה המשלחת בשיתוף ארגונים נוספים אירוע מאבק בתנועת ה-BDS, בו נכחו 2,000 משתתפים.
במרץ 2016 הציבו משלחת ישראל וארגון StandwithUs מיצג במטה האו"ם.
מיצגים העוסקים בירושלים ובערביי ישראל צונזרו תחילה בידי האו"ם, ובעקבות מאבק אושרה הצגתם לאחר חודשיים.
ביוני 2016 נבחר לראשות ועדת המשפט של העצרת הכללית של האו"ם והיה הישראלי הראשון שעומד בראש ועדה קבועה של האו"ם.
בדצמבר 2016 יזם ביקור בישראל של 14 שגרירים לאו"ם ממדינות שונות.
ימים אחדים מאוחר יותר, קיבלה מועצת הביטחון את החלטה 2234 שמגדירה את ההתנחלויות הפרה של החוק הבינלאומי ומכשול לשלום.
אישור ההחלטה התאפשר בשל העובדה שבצעד חריג נמנע ממשל אובמה מלנצל את זכות הווטו האמריקנית במועצה כדי לסכל את ההחלטה.
ב-31 במאי 2017 דנון מונה לסגן נשיא העצרת הכללית של האו"ם כנציג קבוצת המדינות המערביות.
באפריל 2018 הוביל דנון משלחת של כ-40 שגרירי או"ם שהגיעה לישראל לכבוד חגיגות שנת ה-70 למדינת ישראל.
מאז הוביל משלחות שגרירים נוספות.
בדצמבר 2018 לצד שגרירת ארה"ב לשעבר, ניקי היילי, העלה דנון לעצרת הכללית הצעת גינוי לארגון הטרור חמאס.
ההצעה קיבלה תמיכה של 87 מדינות אך לא עברה משום שנדרש רוב של שני שלישים מהמדינות במליאה.
בדצמבר 2019 החליט ראש הממשלה נתניהו להאריך את תפקידו עד חודש מאי 2020. זמן קצר לפני כן נבחר דנון לעמוד בראש פורום החדשנות, הטכנולוגיה והמדע של האו"ם, לצד שגרירת גאנה.
ב-5 ביולי 2020 סיים דנון את תפקידו כשגריר באו"ם, במקומו נכנס לתפקיד גלעד ארדן.
ביוני 2022 הודיע כי הוא מתכוון להתמודד בפריימריז הבאים של מפלגת הליכוד.
הוא נבחר למקום ה-15 ברשימת הליכוד לכנסת ה-25, ונבחר לכנסת לאחר שהמפלגה זכתה ב-32 מנדטים.
ב-31 במאי 2023 מונה לראשות ועדת המשנה לענייני עורף, אחת מתשע ועדות משנה של ועדת חוץ וביטחון, העוסקת בבחינת תרחיש הייחוס ואיום הייחוס לעורף וכן במכלול הנושאים הקשורים במוכנות העורף האזרחי לאירועי חירום ביטחוניים והערכות הגופים השונים ביחס להם.
ביוני 2024 הוחלט למנותו בשנית לשגריר ישראל באו"ם.
ב-30 ביוני אושר מינויו בממשלה ועם אישור המינוי פקעה כהונתו בכנסת.
הוא נכנס לתפקידו ב-20 באוגוסט 2024.
בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני, דנון תומך בכך שבהסכם הקבע בין ישראל והפלסטינים תשלוט ישראל במרבית השטח, ויתרתו תכלול "גושים" שבהם תהיה לפלסטינים אוטונומיה ומעמד הקבע שלהם יוסדר בסיוע ירדן ומצרים.
דנון קרא להגבלת גיל הצפייה בתוכניות בעלי תכנים "בלתי ראויים" כמו "האח הגדול".
הוא הגיש הצעת חוק, שנפלה, לפיה תוקם רשות ממשלתית שתעסוק באבטחת מידע ופרטיות ברשת.
בין היתר תסנן אתרים פדופיליים באינטרנט או כאלה "המסכנים את ביטחון המדינה".
בדצמבר 2011 הציע להתנות מתן תעודת זהות, דרכון או רישיון נהיגה בחתימה על הצהרת נאמנות למדינת ישראל.
דנון כיהן כיו"ר השדולה בכנסת לפתרון בעיית המסתננים מאפריקה לישראל.
במסגרת פעילותו ביקר בדרום סודאן ודן עם הנשיא המקומי בתוכנית משותפת להשבת הפליטים לארצם.
ב-23 במאי 2012 השתתף בהפגנה שנערכה בדרום תל אביב נגד מסתננים מאפריקה, ואמר "מדינת ישראל נמצאת במלחמה!
קמה לה מדינת אויב של מסתננים בתוך מדינת ישראל, ובירתה - דרום תל אביב.
צריך לשים לזה סוף, לגרש את כל המסתננים לפני שיהיה מאוחר מדי".
בנובמבר 2017 פרסם עמית סגל כי דנון העסיק בתשלום כ־100 פעילי ליכוד בעמותת "עושים ציונות", שהתגייסו לתמוך בו בתמורה.
משטרת ישראל פתחה בבדיקה ובספטמבר 2018 סגרה את התיק בשל מחסור בתשתית ראייתית.
בנובמבר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, פרסם דנון מאמר משותף עם ח"כ רם בן ברק (יש עתיד) בעיתון וול סטריט ג'ורנל שבו קראו לאפשר קבלת פליטים מתושבי רצועת עזה למדינות שונות בעולם.
דנון נשוי ואב לשלושה ילדים.
עד למינויו לשגריר באו"ם התגורר במושב משמרת שבשרון.
בספטמבר 2012 יצא לאור בארצות הברית ספרו של דנון, "The Will to Prevail".
הספר עוסק ביחסי ישראל–ארצות הברית, אלטרנטיבה לתפיסה המדינית שמגדירה שתי מדינות לשני עמים, ומתיחת ביקורת קשה על ממשלו של הנשיא ברק אובמה ויחסו למדינת ישראל בתקופת כהונתו.
בספטמבר 2023 יצא ספרו 'בגוב האריות'.
דני לברן גלובר הוא שחקן ובמאי קולנוע אמריקאי, ואקטיביסט פוליטי.
גלובר נולד בסן פרנסיסקו, קליפורניה שבארצות הברית, לקארי וג'יימס גלובר, עובדי שירות הדואר ופעילי ארגון ארצי למען השחורים (NAACP).
גלובר גדל לאהוב ספורט כאביו.
אימו של גלובר, בתה של אחות מיילדת, נולדה בלואיוויל שבמדינת ג'ורג'יה וסיימה את לימודיה במכללת פיין.
גלובר סיים את לימודיו בתיכון ג'ורג' וושינגטון בסן פרנסיסקו ולאחר מכן באוניברסיטת המדינה שבסן פרנסיסקו.
באוניברסיטה הוא גם פגש את אשתו לעתיד אסאקה בומני, לה נישא בשנת 1975.
בשנות ה-20 המאוחרות שלו, גלובר התחיל ללמוד בסדנת השחקנים השחורים בתיאטרון הקונסרבטורי האמריקאי, תוכנית אימון אזורית בסן פרנסיסקו.
גלובר גם למד עם ג'ין שלטון בסדנת השחקנים בסן פרנסיסקו.
בראיון בתוכנית ראיונות גלובר הכיר בעובדה שמרבית מהתפתחותו כשחקן הייתה בזכות שלטון.
לאחר החלטה בדבר רצונו להיות שחקן, גלובר התפטר מעבודתו המנהלתית ומהר מאוד החל את הקריירה שלו בתור שחקן תיאטרון, מה שהביא אותו בסופו של דבר ללוס אנג'לס.
גלובר סבל ממחלת הנפילה בצעירותו.
לפי דבריו הוא פיתח דרך ריכוז מיוחדת כדי שההתקפים לא יתרחשו.
הודות לטכניקה הזאת, שהוא מתאר כסוג של היפנוזה עצמית, גלובר טוען שהוא לא סבל מהתקף מאז גיל 35.
לגלובר היה מבחר תפקידים מגוון בסרטי קולנוע, תיאטרון וסדרות טלוויזיה.
הוא ידוע במיוחד בזכות תפקידו בסדרת סרטי "נשק קטלני" לצדו של מל גיבסון, ובזכות תפקידו כבעלה של וופי גולדברג בסרט "הצבע ארגמן".
הוא קיבל קרדיט כשחקן ראשי לראשונה בסרט "הטורף 2".
נוסף על כך, גלובר גם שיחק בעבר בתור מדבב בסרטי ילדים.
ב-2005 הודיעו גלובר וג'וסלין ברנס על תוכניותיהם ליצור את הסרט "אל-פחד", המבוסס על חווייתה של ד"ר מרשה קולמן-אדביו, חברת הסוכנות להגנת הסביבה לשעבר שיצאה נגד מעסיקיה למשפט בשנת 2000 באשמת אפליה על בסיס גזעי, וזכתה.
חבר המושבעים במשפט הצהיר שהסוכנות הפרה את זכויותיה האזרחיות של קולמן-אדביו על בסיס גזע, מין, וסביבת עבודה עוינת על פי חוק זכויות האזרח של 1964.
בשנת 2007 הודיעה ממשלת ונצואלה כי תעניק לגלובר 18 מיליון דולר, לצורך הפקה קולנועית למרד העבדים בהאיטי שהתרחש במאה ה-18 בהנהגתו של טוסן לוברטיר.
גלובר הוא ידיד של נשיא ונצואלה לשעבר, הוגו צ'אבז.
בשנת 2015 שיחק בסרט "מבוי סתום" לצד דומיניק פרסל וסטיב באיירס.
גלובר פעיל פוליטי בעיקר למען זכויות השחורים בעולם.