tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1888, ייסד וודמן את המקדש הראשון של מסדר השחר המוזהב, יחד עם שותפיו סמואל לידל מקגרגור מת'רס ווויליאם ווין ווסטקוט.
וודמן נפטר בשנת 1891 בלונדון, שם הוא גם נקבר.
ויליאם טיילי ראני היה צייר אמריקאי מהמאה ה-19, שנודע בתיאוריו את חיי המערב, נושאים היסטוריים ודיוקנאות.
במהלך 20 שנות הקריירה שלו יצר 150 ציורים ו-80 רישומים, ונחשב לצייר הז'אנר הגדול הראשון שעבד בניו ג'רזי, ואחד הציירים האמריקאים החשובים ביותר לפני מלחמת האזרחים האמריקנית.
ויליאם טיילי ראני נולד במידלטאון, קונטיקט ב-9 במאי 1813, בנם של ויליאם ראני, רב חובל, וקלריסה ראני.
בשנת 1826, בגיל 13, הוא עבר לפייטוויל, צפון קרוליינה, והתגורר אצל דודו מצד אמו, הסוחר ויליאם נוט, והיה חניך אצל פחח.
בגיל 20 עבר ראני לברוקלין בשנת 1833 כדי ללמוד ציור.
ב־12 במרץ 1836, שישה ימים לאחר קרב אלמו, הוא התנדב לצבא טקסס להילחם במלחמת העצמאות של טקסס בפיקודו של הגנרל סם יוסטון.
התנסותו בתקופה זו הייתה בעלת השפעה משמעותית על נושאי עבודותיו העתידיות.
השירות הצבאי של רנני הסתיים אחרי תשעה חודשים בצבא טקסס ב־23 בנובמבר 1836. הוא נשאר במערב קולומביה, טקסס עד שחזר לברוקלין בשנת 1837.
ראני חידש את העשייה האמנותית שלו בברוקלין, והפך לצייר צבעי שמן אוטודידקט, שמעולם לא קיבל הכשרה רשמית.
בשנת 1838 הציג בפומבי את ציוריו בפעם הראשונה באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק.
הוא קיבל פרס על ציור הז'אנר הראשון שלו "סצנת חיזור", שהוצג ביריד מכון המכניקה בניו יורק.
הוא נסע הלוך ושוב בין קרוליינה הצפונית לניו יורק בשנים 1839 ו-1842. בשנת 1843 הוא פתח סטודיו בניו יורק, שם התפרסם כצייר פורטרטים.
מעט מהיצירות שלו מתקופה זו שרדו.
בשנת 1847 עבר לוויקהוקן, והתחתן עם מרגרט אגנס או'סאליבן בשנה שלאחר מכן.
בשנת 1853 הם חזרו לניו ג'רזי, והתיישבו לצמיתות עם שני בניהם בבית משק בן 14 חדרים בקהילת האמנים בווסט הובוקן, ניו ג'רזי, שהיא החלק הדרומי של יוניון סיטי.
הבית, היה ממוקם ברחוב שתים עשרה, השקיף על קו הרקיע של מנהטן.
הבית כלל סטודיו דו-קומתי עם זכוכית ואורווה לסוסים.
ראני שהיה רוכב סוסים מושבע, צייר אותם ברבות מיצירותיו.
הנרי טוקרמן, בספר האמנים שלו, תיאר כך את הסטודיו של ראני:
הוא נבנה שאפשר להכניס אליו חיות בית.
רובים, אקדחים ומשקפי ראייה נתלו על הקירות.
בנוסף היו בסטודיו אוכפים וציוד רכיבה, שעשויים לגרום למבקר לדמיין שהוא נכנס לבקתה של חלוץ או לבקתת מפקד בתחנת גבול.
אולם התחושה נעלמת במבט בציורים וברישומים שמילאו את הסטודיו שהבהירו כי אתה נמצא בבית של אמן.
ראני היה תורם קבוע וחברה שותף באקדמיה הלאומית לעיצוב ובאיחוד האמנות האמריקני, שניהם היו בניו יורק.
הוא גם צייר סצנות היסטוריות, כמו אלה של המהפכה האמריקאית.
הוא תיאר בעיקר את חיי היומיום של האוכלוסייה באותם ימים, ולא את סצנות הקרב ההרואיות.
בשנת 1846, עבודתו החלה להראות את השפעת חוויותיו בטקסס, כולל ציורים המתארים את הרי הרוקי.
הוא הציג חלוצים, ציידים, וחוקרים לפני שהמערב היה מיושב יותר על ידי אמריקאים אירופאים.
בין אלה ישנם הציורים: נער הגפרורים, קבורה בערבה, ציד סוסים פראיים – שהם תמונות של נושאים יומיומיים, חסרי תהילה גלויה.
ראני נהנה מציד ברווזים, מה שבא לידי ביטוי בכמה מציוריו בנושא זה.
עבודתו הפופולרית והמבוקשת ביותר היא ציורו "על כנף" משנת 1850, המתאר צייד עם ציד מת לרגליו, שעומד לפגוע במטרתו הבאה.
ראני הפיק לפחות ארבע גרסאות שונות של הדפס זה, שהמוכרת שבהן נמצאת במכון באטלר לאמנות אמריקאית.
ראני, שהעריץ את האדמות הכפריות והביצות שאפיינו את האזור במאה ה-19, נהנה לדוג.
בין חברי האמנים והתושבים שהתיידד איתם היו האב המייסד של הובוקן קולונל ג'ון סטיבנס השלישי, שארגן את המעבורות הראשונה בין ניו יורק להובוקן.
מכיוון שראני היה שחקן קריקט מושבע, הוא היה ממייסדי מועדון הקריקט בניו יורק, ואחד השחקנים הטובים שלו.
ראני נפטר משחפת בביתו שבווסט-הובוקן ב-18 בנובמבר 1857, בגיל 44. הלווייתו של ראני התקיימה בכנסייה הקתולית של סנט מרי בהובוקן, והשתתף בה הצייר העמית צ'ארלס לורינג אליוט.
ראני נקברה בבית העלמין בברגן.
בשנה שלאחר מכן הציגה קרן ראני תערוכה ומכירה בניו יורק במטרה לגייס כסף עבור מרגרט ראני ושני בניה.
כמה מעבודותיו של ראני הוצגו באקדמיה הלאומית לעיצוב, ורבים מחבריו האמנים של ראני, בהם ג'ורג' איננס, ג'ספר פרנסיס קרופסי ואשר בראון דוראנד, תרמו ציורים למאמץ זה ועזרו לגייס מעל 7,000 דולר.
חלק מהכסף שימש לתשלום השעבוד שהיה על ביתו של ראני.
ראני נחשב לאחד הציירים האמריקאים החשובים ביותר לפני מלחמת האזרחים, וציוריו זוכים להערכה רבה על ידי אספני אמנות.
שישים אחוז מציוריו נמצאים במוזיאונים.
ב־18 בספטמבר 2010 הקדישה העיר יוניון סיטי, ניו ג'רזי סמן היסטורי המזהה את אתר האחוזה לשעבר של ראני בשדרת פליזייד 1215.
ויליאם קקסטון (1422–1491 לערך) היה סוחר, דיפלומט, סופר ומוציא לאור אנגלי.
הביא את מכונת הדפוס הראשונה לאנגליה, והביא לכך שהייתה המדינה הראשונה ששווקו בה ספרים מודפסים בקמעונאות.
הפרטים על אודותיו מועטים, שמות הוריו ותאריך לידתו אינם ידועים.
בשנת 1438 שימש כעוזרו של רוברט לארגה , סוחר משי עשיר בלונדון.
לאחר מותו של לארגה ב-1441 עבר קקסטון לברוז' שבפלנדריה, עיר מסחר ותרבות עשירה, והשתקע בה בשנת 1450.
קקסטון זכה להצלחה בעסקיו והיה לנגיד החברה הלונדונית של הרפתקני הסחר .
בנסיעותיו העסקיות נחשף למלאכת הדפסת הספרים ולמד אותה.
התרשמותו מתעשיית הדפוס החדשה בקלן, הובילה אותו להקים בעצמו בית דפוס בברוז' בשיתוף עם המוציא לאור הפלמי קולארד מניסיון .
קקסטון החל לעסוק בתרגום כְתבים שונים לאנגלית והדפסתם בבית הדפוס שלו.
בשובו לאנגליה ב-1475, שב קקסטון לאנגליה והביא עימו מכונת דפוס מאותן המכונות שהמציא גוטנברג, שלא היו כמותן בארצו, ופתח ב-1476
בית דפוס ברובע וסטמינסטר שבלונדון.
הוא נחשב למדפיס הראשון על אדמת אנגליה, שבה המשיך לעסוק שם בתרגום ספרים והדפסתם.
במהלך שני העשורים הבאים פיתח עסק מצליח להוצאה לאור ולמכירת ספרים.
קקסטון התפרסם בעקבות תרגומיו הרבים והוזמן על ידי אנשי אצולה שונים לתרגם ולפרסם יצירות נודעות.
הספר הראשון שהפיק בדפוס היה "סיפורי קנטרברי" של ג'פרי צ'וסר.
הגרסה המודפסת הראשונה של משלי איזופוס בשפה האנגלית פורסמה על ידיו ב־1484. תרגומו ל"מקראת הזהב" ב-1483 מכיל, לראשונה בדפוס, פסוקים מהברית החדשה בשפה האנגלית.
בסך הכול הפיק קקסטון 100 ספרים, מתוכם 24 תרגם לאנגלית בעצמו, אך משאיפתו לתרגם ספרים כה רבים פעל בפזיזות, ותרגומיו אינם מצטיינים בדיוקם.
ויליאם קקסטון נפטר בלונדון בשנת 1491 ונקבר בכנסיית סנט מרגרט שבמתחם מנזר וסטמינסטר
קקסטון נבחר ב-2002 לאחד מ-100 הבריטים הגדולים ביותר בסקר ה־BBC.
ויליאם קרפנטר היה אמן צבעי מים.
הוא נדד במשך שש או שבע שנים בשנות ה-50 של המאה ה-19 וצייר סצנות של הודו, אנשיה ונופיה.
מוזיאון ויקטוריה ואלברט קנה למעלה מ-280 מציוריו.
ויליאם קרפנטר נולד בערך בשנת 1818. הוא היה בנם הבכור של ויליאם הוקהם קרפנטר ואשתו, מרגרט שרה קרפנטר.
אביו היה אוצר במוזיאון הבריטי ואמו הייתה אמנית דיוקנאות ידועה.
ויליאם נכנס לבתי הספר של האקדמיה המלכותית בשנת 1835. בתחילה הוא צייר בצבעי שמן אך מהר מאוד החל לצייר בצבעי מים.
ויליאם נסע אחרי אחיו, פרסי קרפנטר, בתחילת שנות ה-50 וצייר בהודו במשך כמה שנים.
קרפנטר לא ניהל יומן, אולם האוסף הגדול של ציוריו בצבעי מים מתוארכים ומאפשר לשחזר את מסעו.
הוא נסע דרך מצרים והגיע לבומביי ביוני 1850. כמעט מיד הוא נסע לפונה שם גם אחרים נמלטו מהחום.
עד שחזר לבומביי בדצמבר בערך, הוא צייר בית ספר בארמון מרתה הישן ונופים של ארמון שניוואר.
הוא ראה את כניסת השנה החדשה בעת ביקור באי סלסט, לאחר שבילה את חג המולד בציור בזיליקה בבנדרה.ציוריו כללו נוף של כביש שנבנה באותה העת כדי לחבר את האי סלסט ליבשת.
קרפנטר צייר נופים ודיוקנאות של שליטים מקומיים.
לאחר שובו הצליח קרפנטר למכור את ציוריו כבסיס לסיפורים לעיתון Illustrated London News.
מאוחר יותר נסע קרפנטר לבוסטון, מסצ'וסטס והיה שם ב-1866, אך לא ידוע כמה זמן בילה באמריקה.
קרפנטר הציג תערוכת יחיד במוזיאון דרום קנזינגטון בשנת 1881 שכללה 275 ציורים.
לאחר התערוכה כל הציורים נרכשו על ידי מוזיאון ויקטוריה ואלברט החדש.
במוזיאון עדיין יש עשרות מציוריו המתעדים את הודו בשנות ה-50 ולפחות ציור אחד נוסף שהוא קנה ב-1884 שעדיין הודו היא הנושא.
הוא מת כרווק בלונדון ב-1899.
ויליאם רדי הוא טייס קרב ואסטרונאוט לשעבר בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א.
ויליאם רדי נולד בעיירה קואונסט פוינט שברוד איילנד.
הוא סיים לימודי בית הספר בווירג'יניה ולמד הנדסת אווירונאוטיקה באקדמיית חיל הים של ארצות הברית ממנה קיבל תואר ראשון בשנת 1974. בשנת 1982 הוא קבל תואר שני במינהל ציבורי.
לאחר סיום האקדמיה של חיל הים רדי נשלח לקורס טיס.
עם סיומו הוא היה טייס במטוס מדגם "A-6 אינטרודר".
בשנים 1976–1980 הוא שירת בנושאת מטוסים USS Forrestal.
בשנת 1980 הוא קיבל הסכמה של טייס ניסוי.
בשנת 1984 רדי החל שירות בנושאת מטוסים USS Coral Sea.
בשנת 1986 הוא עבר למילואים ונקלט בנאס"א.
במהלך השירות הוא הגיע ל-7,000 שעות טיסה ב-60 כליי טיס.
לאחר שירות קצר בנאס"א כטייס 1987 רדי נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א.
רדי כיהן בתפקידים טכניים במרכז החלל קנדי ומרכז החלל ג'ונסון.
בשנת 1992 הוא השתתף במשימת STS-42 של מעבורת החלל דיסקברי כמומחה משימה (רונלד גרייב היה מפקד הצוות).
במשימת STS-51 בשנת 1993 הוא היה טייס של מעבורת החלל דיסקברי (פרנק קלברטסון היה מפקד צוות).
בשנת 1996 הוא טס בפעם השלישית על סיפון מעבורת החלל אטלנטיס כמפקד צוות.
המעבורת התחברה לתחנת החלל מיר, הביאה אספקה ובוצע החלפת צוות.
בהמשך ועד לפרישה מנאס"א רדי כיהן במספר תפקידים בארגון במערך הטכני והקרקעי.
לאחר פרישה מסוכנות החלל בשנת 2000 רדי השתלב בתעשייה פרטית.
בשנת 2002 הוא חזר לנאס"א ומונה לתפקיד ניהולי.
הוא כיהן בתפקיד עד לשנת 2005.
וִילְיֶאם קֶנְט היה אדריכל אנגלי, אדריכל נוף, צייר ומעצב רהיטים של תחילת המאה ה-18. הוא החל את דרכו כצייר, והפך ל, אך כישרונו האמיתי היה עיצוב בתחומים שונים.
קנט הכניס את סגנון האדריכלות הפלדיאנית לאנגליה עם הווילה ב, והוא היה גם המקור לסגנון הגינון ה"טבעי" הידוע בשם גן הנוף האנגלי בצ'יזיק, בבקינגהאמשייר ו באוקספורדשייר.
כאדריכל נוף הוא חולל מהפכה במתווה האחוזות, אך היה לו ידע מוגבל בהורטיקולטורה.
הוא השלים את הבתים והגנים שלו עם ריהוט מפואר עבור בניינים גדולים כולל ארמון המפטון קורט, בית צ'יזיק, ובית רושם.
לדברי הוראס וולפול, קנט "היה צייר, אדריכל ואבי הגינון המודרני.
בדמות הראשונה הוא היה פחות מבינוני; בשנייה, הוא היה משחזר המדע; באחרונה, מקורי, הממציא של אמנות שמממשת ציור ומשפרת את הטבע.
מהומט דמיין את אליסיום, קנט יצר רבים".
קנט נולד ב, מזרח יורקשייר, והוטבל ב-1 בינואר 1686 בשם ויליאם קאנט (William Cant).
הוריו היו ויליאם ואסתר קאנט (לבית שימינגס).
הקריירה של קנט החלה כצייר שלטים ומרכבות, ומעסיקו עודד אותו ללמוד אמנות, עיצוב ואדריכלות.
קבוצה של ג'נטלמנים מיורקשייר שלחה את קנט לתקופת לימודים ברומא, והוא הפליג ב-22 ביולי 1709 מ בקנט, והגיע לליבורנו ב-15 באוקטובר.
ב-18 בנובמבר הוא היה בפירנצה, שהה שם עד אפריל 1710 לפני שלבסוף יצא לרומא.
בשנת 1713 הוענקה לו המדליה השנייה בדרגה השנייה על ציור בתחרות השנתית שניהלה האקדמיה של סן לוקא, על ציורו "הנס של אנדריאה אוולינו".
הוא גם פגש כמה דמויות חשובות כולל , איתו סייר בצפון איטליה בקיץ 1714 (סיור שהוביל את קנט להערכה של הסגנון האדריכלי של ארמונות אנדראה פלדיו בוויצ'נצה), והקרדינל פייטרו אוטובוני ברומא, שעבורו ככל הנראה צייר כמה תמונות, אם כי לא שרדו תיעודים.
במהלך שהותו ברומא, הוא צייר את תקרת "כנסיית סן ג'וליאנו די פיאמינגי" (יוליאנוס הקדוש של פלנדריה) עם "האלהה של יוליאנוס הקדוש".
הפגישה המשמעותית ביותר הייתה בין קנט ל.
קנט עזב את רומא בפעם האחרונה בסתיו 1719, פגש את לורד ברלינגטון לזמן קצר בג'נובה, בנסיעה לפריז, שם לורד ברלינגטון הצטרף אליו מאוחר יותר למסע האחרון חזרה לאנגליה לפני סוף השנה.
כצייר, הוא החליף את סר ג'יימס ת'ורנהיל בעיצוב החדרים הגדולים החדשים בארמון קנזינגטון בלונדון; עבור ברלינגטון, הוא עזר לקשט את , במיוחד את התקרות הצבועות, ואת בית ברלינגטון.
קנט החל לעסוק כאדריכל בשלב מאוחר יחסית בחייו, בשנות ה-30 של המאה ה-18. הוא זכור כאדריכל של הסגנון הפלדיאני המתחדש באנגליה.
הבניינים הנאו-עתיקים הללו נוצרו בהשראת הארכיטקטורה של רפאל ו כמו גם מפלדיו.
בנו של וולפול, הוראס, תיאר את קנט כמי שהוא פחות מבינוני כצייר, משחזר מדע כאדריכל ואבי הגינון המודרני וממציא אמנות.
בולטים גם גרם מדרגות תיאטרלי בסגנון בארוק וחדרי מצעדים בלונדון, בכיכר ברקלי 44. הביתנים בעלי הכיפות של קנט הוקמו ב (גלוסטרשייר) וב (סאפוק).
קנט היה מסוגל לספק עיצובים גותיים, בלא נטייה לסגנון עתיק חמור סבר, כאשר ההקשר חייב זאת; הוא עבד על המסכים הגותיים בארמון וסטמינסטר וב.
הוא עבד על בסנט ג'יימס, רובע בסיטי של וסטמינסטר במרכז לונדון משנת 1743, כאשר הוא הוזמן על ידי ראש הממשלה החדש, הנרי פלהם.
לאחר מותו של קנט, העבודה הושלמה על ידי עוזרו סטיבן רייט (Stephen Wright).
כאדריכל נוף, קנט היה ממחוללי גן הנוף האנגלי, סגנון של גינון "טבעי" שחולל מהפכה במתווה גנים ואחוזות.
הפרויקטים שלו כללו את , , משנת 1730 ואילך, עיצובים לגן הווילות של אלכסנדר פופ ב, עבור המלכה קרוליין ב בלונדון, ובמיוחד ב באוקספורדשייר, שם יצר רצף של תפאורות ארקדית: חלקים מנוקדים במקדשים, אשדות, מערות מלאכותיות, גשרים פלדיאנים ו, היו הקדמה להישגים בקנה מידה גדול יותר של בדור הבא.
ניתן למצוא יצירות קטנות יותר של קנט ב באוקספורדשייר, כולל אטרקציה גותית מזויפת וביתן בעל כיפה.
הגנים שלו, שכמעט שאבדו, ב בסארי, שוחזרו.
אומרים שהוא לא נרתע מנטיעת עצים מתים כדי ליצור את מצב הרוח הנדרש.
נאמר כי הנפילה היחידה של קנט היא חוסר הידע והמיומנות הטכנית שלו בהורטיקולטורה (בהשוואה לאלה של , שלעיתים קרובות מזלזלים בהשפעתו על קנט).
אף על פי כן, סגנון העיצוב הנטורליסטי שלו היה תרומתו העיקרית להיסטוריה של עיצוב הנוף.
סטואו, קלרמונט ורושם הם מקומות שבהם ניתן לראות את המאמצים המשותפים שלהם.
סטואו ורושם הן היצירות המפורסמות ביותר של קנט.
בשלב האחרון, קנט שכלל את העיצוב של ברידג'מן משנות העשרים של המאה ה-18 עבור הנכס, והוסיף קירות וקשתות כדי למשוך את עינו של הצופה.
בסטואו, קנט השתמש בניסיונו האיטלקי, במיוחד עם הגשר הפלדיאני.
בשני האתרים שילב קנט את גישתו הנטורליסטית.
עיצובי הרהיטים המפוארים שלו השלימו את עיצובי חללי הפנים שלו: הוא עיצב ריהוט עבור ארמון המפטון קורט (1732), בית צ'יזיק של לורד ברלינגטון (1729), לונדון, הוקם הול של תומאס קוק, בנורפוק, הריהוט של רוברט וולפול בהוטן, עבור בלונדון, וברושם.
את הדוברה המלכותית שתכנן עבור פרדריק, נסיך ויילס, ניתן לראות במוזיאון הימי הלאומי בגריניץ'.
בתקופתו, התהילה והפופולריות של קנט היו כה גדולים עד קיבל עבודות עיצוב לכל דבר, אפילו לשמלות יום הולדת לנשים, שעליהן לא ידע דבר ושאותן עיטר בחמשת סדרי האדריכלות הקלאסיים.
עיצובים אבסורדיים אלו ואחרים גררו את הסאטירה של ויליאם הוגארת שבאוקטובר 1725 הפיק "בורלסקה על יצירת קישוט המזבח של קנט בסנט קלמנט דיינס".
המפטון קורט, שער ב"חצר השעון" וחדרים עבור הדוכס מקמברלנד (1732)
ארמון קנזינגטון, חללי פנים, כולל חדר קופולה וכמה ציורי קיר ותקרות מצוירות (1733–35)
בניין האוצר לשעבר וייטהול (1733–37)
ארמון סנט ג'יימס, מסך גותי המקיף את החצרות הנמוכות (1738–39), נהרס בסביבות 1825
קתדרלת יורק, בימת מטיף גותית וריהוט בית המקהלה (1741), הוסר
קתדרלת יורק, לתומס ווטסון וונטוורת' (Thomas Watson Wentworth) (1731)
מנזר ווסטמינסטר לסר אייזק ניוטון, פוסל על ידי (1731)
כנסיית לתומאס וקתרין סטרינגר (Thomas & Catherine Stringer; 1731–32)
ארמון בלנהיים קפלה, לג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו, שפוסל על ידי ג'ון מייקל ריסברק (1733)
מנזר ווסטמינסטר, לוויליאם שייקספיר, שפוסל על ידי (1740)
ויליאם קרוקשנק, באנגלית: William Cruikshank (1848–1922 ).
(שנת לידתו לא בטוחה) היה צייר בריטי ובן משפחה של הקריקטוריסט ג'ורג' קרוקשנק.
הוא היגר לקנדה ושם בנה את הקריירה שלו.
הוא למד אמנות באקדמיה המלכותית הסקוטית באדינבורו, בבית הספר המלכותי באקדמיה בלונדון אצל פרדריק לייטון וג'ון אוורט מיליי, ובפריז.
לימודיו האחרונים נקטעו על ידי מלחמת צרפת-פרוסיה.
בשנת 1871 השתקע קרוקשנק בקנדה, פתח סטודיו בטורונטו ובמשך עשרים וחמש שנה היה מדריך בבית הספר לאמנות של אונטריו, לימים מכללת אונטריו לאמנות.
הוא לימד לצייר מהעתיקות ומהחיים .
הוא טען שהיה אחראי להבאת טכניקת העט והדיו של אירופה לצפון אמריקה.
כחבר מרכזי בליגת הסטודנטים לאמנות של טורונטו, הוא עודד את תלמידיו לפעול לפי המוטו "אין יום בלי קו".
הוא היה ממייסדי קבוצת השבעה.
בשנת 1894 הוא נבחר כחבר באקדמיה המלכותית הקנדית לאמנויות ורכש מוניטין רב כצייר דיוקנאות ודמות, וכצייר סצנות קנדיות.
חלק מציוריו נמצאים בגלריה הלאומית של קנדה ובגלריה לאמנות של אונטריו.
הוא תיעד את הסביבה הקנדית, והרבה לצייר נופים ותושבים בכפרי קוויבק.
ויליאם קלם (בדנית: William Clem; נולד ב-20 ביוני 2004 בוודבק שבדנמרק) הוא כדורגלן דני המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת פ.צ.
קלם גדל במחלקת הנוער של פ.צ.
ב-19 באוקטובר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון על הוברו במסגרת הסיבוב השלישי של הגביע הדני לעונת .
ב-25 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בהפסד 3-0 לסביליה במסגרת שלב הבתים לעונת 2022/2023. ב-29 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הדנית, בניצחון 2-0 על ראנס במסגרת המחזור ה-15 לעונת .
וִילִיאֶם רַאסֶל, לוֹרְד רַאסֶל היה פוליטיקאי אנגלי.
הוא היה חבר מוביל ב, שקדמה למפלגת הוויגים, אשר הניח בתקופת שלטונו של המלך צ'ארלס השני את התשתית להתנגדות בבית הנבחרים לעלייתו לשלטון של מלך קתולי בגלוי - ג'יימס, אחיו של צ'ארלס.
התנגדות זו הביאה בסופו של דבר להוצאתו להורג בעוון בגידה במלוכה, כמעט שנתיים לפני שצ'ארלס מת וג'יימס עלה לכס המלכות.
ויליאם ראסל היה בנו השלישי של (מאוחר יותר הוכתר כ) ו.
לאחר מותו של אחיו הבכור פרנסיס (1638–1679), זכה ראסל בתואר כבוד של "ברון ראסל", מה שהעניק לו אוטומטית גם את התואר "לורד ראסל".
ראסל ואחיו פרנסיס למדו באוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1654. לאחר מכן הם נסעו מחוץ לבריטניה, ביקרו בליון ובז'נבה, והתגוררו זמן מה באאוגסבורג.
ראסל כתב דין וחשבון צבעוני על מסעותיו.
השניים עשו את דרכם לפריז ב-1658, וחזרו לאחוזת המשפחה , ב (שלא הייתה אז המבנה המפואר הנוכחי) בדצמבר 1659.
בעת הרסטורציה האנגלית בשנת 1660, כאשר צ'ארלס השני עלה לכס המלכות, ראסל נבחר כחבר פרלמנט מטעם מחוז הבחירה טביסטוק, מושב שבאופן מסורתי החזיק בן משפחתו.
במשך שנים רבות, נראה שראסל לא היה פעיל בעניינים ציבוריים, אלא כמי שהתמכר לתככים של חצר המלוכה, והוא לא מתועד כנואם בפרלמנט עד 1674. בשנים 1663 ו-1664 הוא היה מעורב בשני דו-קרבות; הוא נפצע בשני.
כך נוצר קשר בינו לבין הרוזן משפטסברי, שנישא לבת דודה של אשתו.
רק עם הקמת מפלגת המדינה (המפלגה שהפכה בהמשך למפלגה הוויגית), שהתנגדה למדיניות ה (ראשי תיבות שמות הקבוצה הפנימית של היועצים של המלך) ולמדיניות הצרפתית-קתולית של צ'ארלס השני, מלך אנגליה, החל ראסל לקחת חלק פעיל בפוליטיקה.
בהתלהבות נלהבת נגד הקתוליות ("אני מתעב דת מגוחכת וחסרת היגיון שכזו", הוא העיר פעם), ואהבה עזה לחירות פוליטית, הוא התנגד לרדיפה של .
נראה כי נאומו הראשון בפרלמנט היה ב-22 בינואר 1674, כאשר הוא השתלח כנגד שמיטת החובות של המלוכה, ההתקפה על צי סמירנה, השחיתות באמצעות כסף הצרפתי של אנשי החצר של צ'ארלס, ושרי המלך חורשי הרעה.
הוא גם תמך בהליכים נגד .
בשנת 1675 העביר ראסל דרישה כתובה למלך לצורך סילוקו מהמועצות המלכותיות והדחתו של .
ב-15 בפברואר 1677, בדיון על 15 חודשי הפרוגרגציה (תקופה ממושכת ביותר בין ישיבות הפרלמנט), הוא יזם את פיזור הפרלמנט; ובמארס 1678 הוא שלח את הדרישה בכתב שביקשה מהמלך להכריז מלחמה נגד צרפת.
האיבה של מפלגת המדינה כלפי ג'יימס, הדוכס מיורק, וכלפי הלורד דנבי, ורצונה של המפלגה לפירוק ופיזור הצבא, היו גדולים יותר מהאיבה של המפלגה כלפי לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
למלך הצרפתי, אפוא, היה קל ליצור ברית זמנית עם ראסל, ומנהיגי האופוזיציה.
הם ביקשו לצמצם את היכולת של המלך לפגוע בצרפת ולחייב אותו לחפש את ידידותו של לואי; ידידות זו, לעומת זאת, הייתה אמורה להינתן רק בתנאי שלואי יתמוך במטרותיהם.
ראסל התקשר עם (בן דוד מצד אמה של ליידי ראסל), שהגיע לאנגליה עם כסף לחלוקה בין חברי פרלמנט.
עם זאת, לפי עדותו של , ברור שראסל עצמו סירב לקבל תשלומים צרפתיים כלשהם.
הקשר האפיפיורי לכאורה ומרד מונמות'
התרעות אנטי-צרפתיות של מחרחרי מלחמה שהגיעו לשיא ב"גילוי" ב-1678 של "הקושרים" הראשונים של המזימה האפיפיורית לכאורה לרצוח את המלך צ'ארלס השני ולהאיץ את עלייתו לכס המלוכה של אחיו הקתולי השפיעו מאוד על ראסל.
ראסל הצטרף לקבוצה קטנה שפנתה אל ג'יימס סקוט, דוכס מונמות' הראשון ("מונמות'"), בנו (הבלתי חוקי, אך מוכר) של צ'ארלס, כדי להעלותו על כס המלכות.
לאחר מכן, היה ראסל בקשר סודי עם ויליאם מאורנז' אשר, עם אשתו מרי, עלה על כס המלכות שלאנגליה חמש שנים לאחר הוצאתו להורג של ראסל.
ב-4 בנובמבר 1678, העביר ראסל דרישה כתובה למלך להוציא את אחיו ג'יימס (באותו הזמן ג'יימס, הדוכס מיורק) "מסביבתו וממועצותיו", כולל הרחקה מהירושה.
התעקשותו של הפרלמנט על הדחתו של דנבי הובילה להפסקת פעילותו ב-30 בדצמבר ולפיזורו בינואר.
בבחירות שלאחר מכן, ראסל נבחר שוב לפרלמנט, הפעם כנציג של בדפורדשייר, כמו גם עבור המפשייר.
הצלחתה של ה"מפלגה" החדשה שהוקמה בבחירות של 1679 הובילה להדחתו של דנבי מהקבינט, ובאפריל 1679 הפך ראסל לחבר במשרד החדש של שהוקם על ידי צ'ארלס בעצת .
רק שישה ימים לאחר מכן, ראסל פנה לוועדה שתכין הצעת חוק מאופקת יותר "להבטחת דת ורכוש [במקרה של] יורש אפיפיורי".
ביוני 1679, כאשר התקוממו בסקוטלנד, הוא תקף מילולית את חבר המועצה הסקוטי באופן אישי במועצה המלאה.
בינואר 1680, ראסל, יחד עם קוונדיש, קאפל, פאול ואסקס, הגישו התפטרות, שהתקבלה על ידי המלך צ'ארלס "בכל ליבי".
הוא התנגד לתוכנית ההגבלה בטענה שמונרכיה בתנאיה תהיה אבסורד.
ההיסטוריון קבע כי ראסל התנגד להקלה שהעניק צ'ארלס לבן דודו של , , שהיה "קושר" מורשע, הוצאה להורג על ידי עריפת ראש במקום תלייה, גרירה וביתור, שיטת ההוצאה להורג כואבת יותר - הקלה שראסל עצמו קיבל אחר כך.
אך היסטוריונים אחרים אינם מסכימים.
ב-18 בדצמבר, הוא עבר לסרב להעביר אספקה עד שהמלך יעביר את הצעת חוק ההחרגה.
מנהיגי האופוזיציה היו פתוחים לפשרה בשאלת ההחרגה.
ראסל, לעומת זאת, סירב לוותר.
ב-26 במרץ 1681, בפרלמנט שהתקיים באוקספורד, ראסל הגיש שוב את הצעת חוק ההחרגה.
עם פיזור הפרלמנט, הוא פרש לפרטיות באחוזתו, בהמפשייר.
הוא כנראה דחק בכומר שלו לכתוב את "חייו של יוליאנוס הכופר", בתגובה לדרשותיו של , והגן על חוקיות ההתנגדות במקרים קיצוניים.
לא היה לו חלק בתוכניותיו של הלורד הוויגי שפטסברי לאחר בחירת השריפים ממפלגת הטורים ללונדון ב-1682; עם זאת, עם הפרת האמנות ב-1683, הוא החל לשקול ברצינות את האמצעים הטובים ביותר להתנגד לממשלת המלך.
באוקטובר 1682, הוא השתתף בפגישה שבה דובר על מה שעשוי להתפרש כבגידה: מונמות', אסקס, המפדן, אלג'רנון סידני, לורד הווארד מאסקריק (בן דוד של אימו של ראסל) וסר תומאס ארמסטרונג נפגשו בבית של אחד, מר שפרד, סוחר יין.
שם הם פגשו את ריצ'רד רומבולד, הבעלים של "בית ריי", אחוזה מבוצרת בהרטפורדשייר.
בעקבות המפגש תוכנן הכושל, תוכנית לארוב לצ'ארלס השני ואחיו ג'יימס ליד בית ריי, בדרכם חזרה ללונדון ממרוצי .
עם זאת, הקשר נחשף לממשלה.
בניגוד לכמה קושרים, ראסל סירב לברוח להולנד.
הוא הואשם בכך שהבטיח את עזרתו לעורר מרד ולהביא למותו של המלך.
הוא נאסר ונשלח ב-26 ביוני 1683 למצודת לונדון שם הכין את עצמו למותו.
מונמות' הציע לחזור לאנגליה ולהישפט אם זה יעזור לראסל, ואסקס סירב להימלט מחשש לפגיעה בסיכוי של חברו להימלט.
עם זאת, הוא נשפט והורשע בבגידה ונידון לתלייה, גרירה וביתור, עונש שלאחר מכן הומר על ידי צ'ארלס השני למוות בעריפת ראש.
לפי אמות המידה של התקופה (כאשר אלה שהואשמו בבגידה רק לעיתים נדירות ניצלו ממוות) הוא קיבל משפט הוגן.
פרנסיס פמברטון, בסיכומו של חבר המושבעים, נטה בבירור לזיכוי, ובכך פגע במלך, שפיטר אותו זמן קצר לאחר מכן.
אף סנגור לא הורשה במשפט בגידה עד חקיקתו של חוק הבגידה משנת 1695, אך בוויתור נדיר להגנה, הורשתה ליידי ראסל לפעול כמזכירתו של בעלה.
אפילו , בראשות התביעה, ניהל את המשפט בצורה מפוכחת ומכובדת, שונה בתכלית מהסגנון הבריוני הרגיל שלו, ותוך כדי הדגיש את עוצמת הראיות, הזכיר לחבר המושבעים שאסור לקחת את חייו של אדם חף מפשע.
לאחר פסק הדין, עשו אשתו וחבריו של ראסל מאמצים נואשים להצילו, תוך הפצרות רחמים מהמלך, מדוכס יורק ומשגריר צרפת, פול בריון.
בריון הודיע למלך שלדעת לואי ה-14 זה מקרה מתאים לרחמים, וג'יימס היה מוכן לפחות להקשיב לחבריו של ראסל; אבל צ'ארלס היה חסר רחמים, ואמר "אם אני לא אקח את חייו הוא ייקח את חיי בקרוב".
ראסל עצמו, בעצומות לצ'ארלס וג'יימס, הציע להתגורר מחוץ לאנגליה אם חייו יינצלו, ולעולם לא להתערב שוב בענייני אנגליה.
עם זאת, הוא סירב להצעת בריחה מקוונדיש.
ליידי ראסל השיגה ראיון פרטי וירדה על ברכיה אל המלך, אך ללא הועיל: צ'ארלס, שגילה רחמים למתנגדים לשעבר לאחר הרסטורציה שלו, לא האמין עוד בגילוי רחמים לאויביו האמיתיים או המדומים.
ראסל בילה את יומו האחרון במצודת לונדון.
בבוקר התפלל עם הארכיבישוף הסקוטי אלכסנדר ברנט.
ראשו נערף על ידי התליין ב-21 ביולי 1683 בכיכר .
נאמר כי ההוצאה להורג התנהלה בצורה גרועה מאוד:
ראסל נוקה מאשמה על ידי ביטול הקלון שלו תחת ויליאם השלישי, מלך אנגליה.
ראסל לא הודה; למעשה, הוא התחנן שהוא לא ידע על שום מזימה להוציא את המלך להורג ולא היה שותף לשום קשר לעשות זאת.
הוא מתועד כמי שהודה בקשירת קשר למלחמה.
מיני-פלישה כזו התרחשה בסופו של דבר והצליחה; במילים פשוטות, ראסל לא תזמן נכון את הפגישות שלו.
הוא התפטר במהירות כדי לקבל את גורלו בכבוד בעודו מציין את חפותו, אך התאכזב מהצדק שקיבל, כפי שנקבע במכתבו האחרון לפני מותו.
ראסל זכה מאוחר יותר לחנינה על כך שלא ביצע חלק במזימת בגידה ישירה, והציג את הראיות כשמועות.
מאוחר יותר הנציחו אותו הוויגים כקדוש מעונה, שכביכול הומת כנקמה על מאמציו להחריג את ג'יימס מהירושה לכתר.
בסדרה 9 של תוכנית הגנאלוגיה של ה-BBC, מי אתה חושב שאתה?, נחשף שאחת מהצאצאיות שלו היא השחקנית סיליה אימרי.
אף על פי שזה לא הוזכר בפרק המדובר, צאצאים אחרים של ראסל כוללים את הקומיקאית מירנדה הארט והשחקנית אנה צ'נסלור.
רוברט וויליאם רגסדייל (נולד ב-19 בינואר 1961) הוא שחקן אמריקאי אשר נודע בעיקר בזכות התפקידים הראשיים אותם גילם בסרט "ליל האימה" ובסרט ההמשך שלו, והדמות הרמן ברוקס בסדרת הטלוויזיה "בראש של הרמן".
רגסדייל נולד ב-19 בינואר 1961 באל דוראדו שבמדינת ארקנסו.
הוא החל להתעניין במשחק במהלך התיכון ובחר בהמשך ללמוד תיאטרון במכללת הנדריקס אשר במדינת ארקנסו.
לאחר שסיים את לימודיו עבר רגסדייל ללוס אנג'לס על מנת להתמקד בקריירה בקולנוע ובטלוויזיה.
בתחילת הקריירה זכה להצלחה רבה כגיבור הצעיר בסרט "ליל האימה" ובסרט ההמשך שלו "ליל האימה 2" ועל הבמה במחזותיו של ניל סיימון "יומן חוף ברייטון" ו-"Biloxi Blues".
רגסדייל השתתף בהמשך גם בסרט הקומדיה הרומנטית "Mannequin Two: On the Move" שיצא לאקרנים ב-1991.
במשך שלוש שנים כיכב רגסדייל בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה הקומית "בראש של הרמן" אשר התמקדה במחשבות והרגשות הפנימיים של הדמות הראשית שלה.
בהמשך שיחק גם בתפקיד משנה בסדרת הטלוויזיה "המשפט של איימי".
הוא שיחק בהמשך גם מפיק טלוויזיה עבור בסדרת הטלוויזיה "Grosse Pointe".
רגסדייל השתתף בהמשך בפיילוט של סדרת הטלוויזיה "מכושפות".
הוא הופיע בסדרת הטלוויזיה "אלן" בתפקיד החבר של אלן מורגן (אותה גילמה אלן דג'נרס) לפני שהדמות חשפה בסדרה שהיא לסבית.
באותה התקופה היו לו גם תפקידי אורח בסדרות טלוויזיה שונות, כולל השתתפות בארבעה פרקים בסדרת הטלוויזיה "Less than Perfect", וכמו גם תפקידים קטנים בסרטי קולנוע.
בין מרץ 2010 עד מרץ 2012 הוא גילם את גארי הוקינס ב-12 פרקים של סדרת הטלוויזיה "צדק פרטי" במהלך שלוש העונות הראשונות של הסדרה.
בשנת 2014 רגסדייל גילם את כריס סמית' בגרסה המחודשת של הסרט "Left Behind".
בשנת 2017 רגסדייל גילם את הכומר טוד בהפקת אוף ברודוויי של "האיש מנברסקה" בתיאטרון "Second Stage Theatre".
בשנת 2023 רגסדייל גילם כומר ציד ערפדים בקומדיית האימה "רנפילד".
ויליאם הנרי קריין היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטקסס.
קריין, שנולד ב-25 בנובמבר 1848 בגלווסטון, טקסס, למד בבית הספר של האחים כריסטיאן, ניו יורק, עד גיל ארבע עשרה, והשלים את לימודיו במכללת St.
Francis Xavier's, ניו יורק, בשנת 1867. הוא חזר לטקסס וחי בחווה במשך שנתיים.
הוא למד משפטים באינדיאנולה, טקסס, בזמן שלימד בבית הספר.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1871 והחל לעסוק בכך באינדיאנולה, טקסס.
הוא כיהן כחבר בסנאט של טקסס בשנים 1876–1878. הוא שימש כתובע מחוזי של המחוז השיפוטי העשרים ושלושה של טקסס בשנים 1872–1876.
קריין כיהן בוועידה הדמוקרטית הלאומית בשנת 1880. הוא נבחר כחבר המפלגה הדמוקרטית לקונגרס ה-49 ולחמשת הקונגרסים שלאחר מכן, וכיהן מ-4 במרץ 1885 ועד מותו ב-10 בפברואר 1896. בקונגרס הוא התנגד הן לתנועת האיסור והן לתנועת הכסף החופשי.
הוא כיהן כיו"ר הוועדה להוצאות על מבני ציבור במהלך הקונגרס ה-53.
הוא מת מדלקת ריאות בוושינגטון די.
ב-10 בפברואר 1896. לאחר מותו, חבר קונגרס עמית מטקסס ציין כי "מר קריין היה איש עני; הוא לא החזיק ביכולת להרוויח כסף".
הוא נקבר בבית הקברות הילסייד, קוארו, טקסס.
ויליאם סקוויר קניון היה חבר הסנאט של ארצות הברית מאיווה, ושופט בבית המשפט הפדרלי השמיני לערעורים של ארצות הברית.
דאנקומב, שהיה יועץ לענייני איווה עבור חברת הרכבת "Illinois Central Railroad".
קניון ירש את חמיו בתור היועץ באיווה של החברה עם מותו של דאנקומב ב-1904. בשנת 1908, קודם קניון וכיהן כיועץ המשפטי הכללי של החברה לכל הקווים מצפון לנהר אוהיו.
הוא כיהן כעוזר התובע הכללי של ארצות הברית מ-1910 עד 1911.
קניון, שלא היה מוכר מאוד בחוגים פוליטיים, הכריז ב-1911 על מועמדותו לבחירה לסנאט של ארצות הברית.
הבחירות נערכו על ידי חברי האספה הכללית של איווה (הרשות המחוקקת של המדינה).
על אף שהאספה נשלטה על ידי הרפובליקנים, בפניה עמדו מספר רב של מועמדים רפובליקנים, ועד ההצבעה ה-67 אף מועמד לא הצליח לקבל את הרוב הדרוש לבחירה.
עד ההצבעה ה-23, יריבו המרכזי של קניון, שנחשב ל"שמרן עם נטיות פרוגרסיביות", היה לאפייט יאנג, רפובליקני שמונה כסנאטור על ידי המושל, בעקבות מותו של הסנאטור ג'ונתן פ.
ב-12 באפריל 1911, נבחר קניון בהצבעה ה-67. הוא נבחר מחדש לסנאט על ידי האספה הכללית בינואר 1913. בנובמבר 1918 הוא נבחר שוב, הפעם בבחירות עממיות ישירות, לאחר אשרור התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית.
בבחירות אלה הביס את הדמוקרט צ'ארלס רולין קיז, גאולוג ידוע.
בסנאט, נחשב קניון לפרוגרסיבי מוביל והיה אחד מיוזמי חוק ההגבלים העסקיים של קלייטון, חוק ועדת הסחר הפדרלית וחוק עבודת ילדים.
בשנת 1921, הוא הקים את "גוש החווה" הדו-מפלגתי בסנאט, מה שהוביל לחקיקת כמה הצעות חוק הקשורות לחקלאות, כגון חוק שעסק בבתי אריזה למוצרי בשר, חוק שעסק בהסדרת חוזים עתידיים על תבואה והמסחר בחוזים אלה, וחוק פורדני–מקיומבר, שהילה את המכס על מוצרים חקלאיים ותעשייתיים שונים.
כתומך בחוק היובש, הוא היה שותף לכתיבת חוק וב-קניון, שנועד לחזק את יכולתן של מדינות לאכוף את חוקי היבש שלהן (לפני אימוץ חוק וולסטיד).
ערב כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, היה קניון אחד מקבוצה של שנים עשר סנאטורים שחסמו את הצעת "חוק הנייטרליות החמושה" של הנשיא וודרו וילסון, שהיה נותן לווילסון את הסמכות לחמש כלי שיט אמריקאיים.
עם זאת, חודש לאחר מכן ביקש וילסון מהקונגרס להכריז מלחמה, וקניון הצביע בעד ההכרזה.
בעקבות שביתת הנשק, כאשר וילסון לחץ על הסנאט לתמוך בחברות של ארצות הברית בחבר הלאומים, קניון הפך לחבר בפלג המתון המכונה "המסויגים המתונים", שחתרו לפשרה הסכימו לחברות של ארצות הברית בארגון הבין-לאומי, בתנאי שתתוקן האמנה באופן שמתייחס לרשימה מוגדרת של הסתייגויות של חברי הפלג.
וילסון סירב להתפשר, וקניון המשיך להתנגד לחברות של ארצות הברית.
קניון כיהן כיו"ר הוועדה להוצאות במחלקת המדינה בקונגרס ה-62, יו"ר הוועדה להוצאות במחלקת המלחמה (גם בקונגרס ה-62), יו"ר ועדת התקנים, המשקולות ומידות (בקונגרס ה-65), יו"ר הוועדה לחינוך ועבודה (בקונגרס ה-66 ובקונגרס ה-67) ויו"ר ועדת הפיליפינים (בקונגרס ה-66).
קניון התפטר מהסנאט ב-24 בפברואר 1922 כדי להתמנות כשופט פדרלי.
ב-31 בינואר 1922 בחר הנשיא וורן הרדינג בקניון כמועמדו לשופט בבית המשפט הפדרלי השמיני לערעורים במקום השופט ולטר אי.
מינויו אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית באותו יום.
בשנת 1926 כתב קניון את פסק הדין של בית המשפט השמיני לערעורים בתביעה האזרחית העיקרית שנבעה משערוריית טיפוט דום.
הפסיקה הפכה את פסיקתו של בית משפט הפדרלי המחוזי בוויומינג והורתה לבית המשפט קמא לבטל את חוזי החכירה של חברת , לדרוש עריכת דין וחשבון של הנפט שנלקח מטיפוט דום.
בנוסף, החברה נצטוותה לסגת מרכוש ממשלת ארצות הברית.
בעודו שופט פדרלי מכהן, היה קניון נושא להצעות רבות לתפקיד מינוי ובחירה.
בינואר 1923, לפני מותו של הנשיא הרדינג, העיתונים העלו השערות שהשופט קניון יהיה יריבו המוביל של הרדינג במרוץ לנשיאות ב-1924. בוועידה הלאומית הרפובליקנית של 1924, הוא הוכרז כמועמד פוטנציאלי לסגן הנשיא עם קלווין קולידג', והוא קיבל 172 קולות בהצבעה הראשונה.
למרות שהנשיא קולידג' ציין שקניון יהיה מקובל עליו, הוועידה בחרה במקום זאת בצ'ארלס דוז, שלא הסתדר עם קולידג' ורבים אחרים.
קולידג' הציע לקניון את תפקיד מזכיר הצי, אך קניון סירב לקבל זאת.
בהיותו שופט, הוא גם שימש כחבר פעיל ב"וועדה הלאומית לשמירת חוק ואכיפת חוק", הידועה יותר בשם "ועדת ויקרשאם", שמונתה על ידי הנשיא הרברט הובר להעריך את הלקחים שנלמדו בין היתר מתקופת היובש.
בשנת 1930, לאחר מותו של שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית אדוארד טרי סנפורד, קניון נחשב בעיני אחדים כמועדף לרשת אותו, אך הנשיא הובר במקום זאת מינה את ג'ון ג'.
פרקר (שלא הצליח לזכות באישור הסנאט) ולאחר מכן את אוון רוברטס (שאושר).
בינואר 1932, כאשר השופט אוליבר ונדל הולמס פרש, שמו של קניון שוב נכלל ברשימות קצרות של יורשים פוטנציאליים, אך הפעם בחר הובר את שופט בית המשפט לערעורים בניו יורק בנג'מין קרדוזו.
ב-9 בספטמבר 1933, בגיל 64, קניון מת בסבסקו אסטייטס, מיין, שם החזיק בית קיץ.
הוא נקבר בבית הקברות של אוקלנד בפורט דודג'.
קניון התחתן עם מרי דאנקומב בשנת 1893, שנה לאחר תחילת השירות כתובע במחוז ובסטר.
ויליאם אוולין קמרון היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש "מפלגת המתאמים מחדש" , ובהמשך המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל וירג'יניה ה-39 בשנים 1882–1886.
ויליאם קמרון נולד בפיטרסבורג, וירג'יניה, כבנם של סוחר הכותנה ווקר אנדרסון קמרון, ושל רעייתו, אליזבת פייג' ווקר.
הוא התחנך בבתי ספר פרטיים, ולאחר מכן נשלח ב-1858 להילסבורו שבקרוליינה הצפונית כדי ללמוד במכון הצבאי של קרוליינה הצפונית.
בשנה שלאחר מכן הוא למד בוושינגטון קולג' בסנט לואיס, ולאחר מכן היה פקיד באוניית קיטור בנהר המיסיסיפי.
כמי שהיה חניכו של קפטן ג'ון פ.
ריינולדס, קיבל קמרון המלצה ללמוד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית, אך ויתר על כך ובחר להתגייס לצבא הקונפדרציה ולהילחם נגד צבא ארצות הברית.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, מונה קמרון כמאמן טירונים במחנה בקמפ ג'קסון בסנט לואיס.
ב-9 במאי 1861 לכד קפטן נתניאל ליון קבוצה של תומכי פרישת מדינות הדרום, במה שנודע כפרשת קמפ ג'קסון , ובמהלכה נלכד גם קמרון, אך עד מהרה שוחרר.
בשובו לווירג'יניה ב-14 ביוני, מונה קמרון כלוטננט משנה בפלוגה D של רגימנט הרגלים ה-12 של וירג'יניה, לשעבר יחידת מיליציה בעיר הולדתו.
בעת הארגון מחדש של היחידה הוא לא נבחר שוב לתפקידו, ותחת זאת, ב-1 במאי 1862 הוא קודם לדרגת לוטננט ראשון ומונה לשליש הרגימנט.
בקרב בול ראן השני ב-30 בספטמבר אותה שנה הוא נפצע קשה.
עם שובו לשירות ביוני 1863, הוא קודם באופן זמני לדרגת קפטן ועוזר השליש הכללי.
הוא שירת תחת פיקודו של בריגדיר גנרל ויליאם מהון עד תום המלחמה, וב-2 בנובמבר 1863 אושרה דרגתו.
לאחר המלחמה שב קמרון לפיטרסבורג, ובאוקטובר 1868 נשא קמרון לאישה את לואיזה קלרינדה אגרטון, ולשניים נולדו שלושה ילדים.
קמרון למד משפטים בקריאה עצמית בהדרכתו של שופט בית המשפט העליון של וירג'יניה, ויליאם ט.
ג'וינס והתקבל ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה.
אף על פי שהוא החל לעסוק בעריכת דין, הוא החל במקביל קריירה עיתונאית, וערך את העיתון Petersburg Index ולאחר מכן את העיתונים Richmond Enquirer ו-Richmond Whig.
ב-1869 השתתף קמרון בדו-קרב נגד רוברט ויליאם יוז , לאחר שקמרון מתח ביקורת על יוז בעיתונו על היותו אופורטוניסט, כאשר הוא שינה את השקפתו הפוליטית מלפני המלחמה כתומך הפרישה לרפובליקני שלאחר המלחמה.
השניים נפגשו בתחנת הרכבת צ'סטר שעל מסילת הברזל של פיטרסבורג, אך לפני שהחל הירי, הופיעו שם שוטרים והם נמלטו מהמקום.
הם עברו לקרוליינה הצפונית, שם ב-12 ביוני הם ירו זה בזה באקדחים.
קמרון נפגע בחזהו בתחילת הירי, והקליע פגע באחת מצלעותיו.
יוז דרש שיתבצע ירי נוסף, אך הרופא הכריז שקמרון לא מסוגל לירות שוב, והפרשה הסתיימה "לשביעות רצון שני הצדדים".
קמרון היה פעיל ב"מפלגת המתאמים מחדש" בהנהגתו של מפקדו לשעבר ויליאם מהון.
בשנים 1876–1882 הוא כיהן כראש עיריית פיטרסבורג.
ב-1881 נבחר קמרון כמועמד מפלגת המתאמים מחדש למשרת מושל וירג'יניה לאחר שהביס בבחירות את מועמד הסיעה שתמכה בתשלום חובות המלחמה של וירג'יניה, ג'ון דניאל, בהפרש של 6 אחוזים מקולות הבוחרים.
במהלך תקופת כהונתו של קמרון כמושל בשנים 1882–1886, הוא ניסה ליישם את תוכניות צמצום החובות של מדינתו וליצור שילוב גזעי בתחומים מסוימים.
ב-1882 הוא הוביל את העברת החקיקה להקצאת קרקע לקולג' עבור האפרו-אמריקאים, במה שכיום ידוע כאוניברסיטת המדינה של וירג'יניה בעיירה אטריק שליד פיטרסבורג.
ב-17 בפברואר 1882 הוביל קמרון באופן אישי משלחת מוצלחת נגד שולי צדפות פיראטיים של שתי אוניות וכוח מיליציה חמוש במסגרת מלחמת הצדפות במפרץ צ'ספיק, ולכד שבע ספינות.
המדינה ניסתה להסדיר ולשלוט בשליית המאכל הפופולרי, אך 5,800 סירות לשליית צדפות התעלמו מהחוקים שהיו קשורים לניסיון לשמר את היבול.
ניסיון לחזור על הפשיטה בשנה שלאחר מכן הסתיים ברדיפה בלתי מוצלחת של הספינות של קמרון אחרי הספינה הפירטית Dancing Molly.
המבוכה נעשתה מורכבת יותר בשל העובדה שאף אחד מהפיראטים לכאורה לא נלכד ולא נשפט בפשיטה השנייה, אך קמרון התמיד בדרכו וסייע להקים את מועצת צ'ספיק כדי לאכוף את חוק הצדפות.
לאחר תום כהונתו כמושל, עזב קמרון לזמן קצר את וירג'יניה.
הוא שב וחידש את הקריירה הפוליטית שלו, והפעם כאיש סיעת השמרנים של המפלגה הדמוקרטית.
הוא ייצג את פיטרסבורג בוועידת החוקה של וירג'יניה של 1901–1902. באותה תקופה, בית המחוקקים של וירג'יניה, שנשלט אז על ידי הדמוקרטים, יצר חוקה ששללה למעשה את זכות ההצבעה מהשחורים.
המפלגה הרפובליקנית, ששבה לזמן קצר למרכז הבמה הפוליטית לאחר נפילת המתאמים מחדש, חדלה להיות כוח של ממש בווירג'יניה.
בשנים 1906–1919 ערך קמרון את העיתון Norfolk Virginian-Pilot .
ויליאם קמרון נפטר בביתו של בנו במחוז לואיזה שבווירג'יניה ב-25 בינואר 1927. הוא נטמן בבית הקברות לנדפורד שבפיטרסבורג.
ויליאם קנדי היה חבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מקרוליינה הצפונית.
קנדי נולד ב-31 ביולי 1768 ליד וושינגטון שבפרובינציית קרוליינה הצפונית, וב-1782 השלים את לימודיו באוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה.
קנדי נבחר כחבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית לתקופת הקונגרס השמיני ב-1802, וכיהן בין השנים 1803–1805.
הוא נבחר שוב לקונגרס בשנת 1808, וכיהן במהלך הקונגרס ה-11. הוא הובס בניסיונו להיבחר מחדש על ידי תומאס בלאונט ב-1810, אם כי קנדי נבחר לאחר מכן בבחירות מיוחדות כדי למלא את המקום שהתפנה על ידי מותו של בלאונט.
הוא כיהן את שארית הקדנציה בקונגרס ה-12, ובשנת 1812 זכה בבחירה מחדש לקונגרס ה-13.
קנדי מת בוושינגטון שבקרוליינה הצפונית ב-11 באוקטובר 1834, ונקבר בבית הקברות קנדי, ליד וושינגטון, קרוליינה הצפונית.
ויליאם קמפבל פרסטון היה חבר הסנאט של ארצות הברית, איש מפלגת תומכי הביטול, ומאוחר יותר איש המפלגה הוויגית.
הוא גם היה בן דודם של ויליאם פרסטון, ויליאם פרסטון ואנג'ליקה סינגלטון ואן ביורן.
הוא התחתן לראשונה עם מריה אליזה קואלטר ב-1819, ולאחר מכן עם לואיזה פנלופה דייוויס לאחר מותה של מריה.
פרסטון היה בעל עבדים ומתנגד קולני לביטול העבדות.
פרסטון נולד ב-27 בדצמבר 1794 בפילדלפיה שבפנסילבניה, והיה בנם של פרנסיס פרסטון, איש עסקים אמיד, ושרה ביוקנן קמפבל, בתו של הגנרל ויליאם קמפבל.
במהלך ילדותו התחנך על ידי מורים פרטיים, ולאחר מכן נרשם לאוניברסיטת וושינגטון (שנודעה מאוחר יותר כאוניברסיטת וושינגטון ולי) בלקסינגטון, וירג'יניה.
לאחר מכן עבר והשלים את לימודיו בקולג' קרוליינה הדרומית (שנודע מאוחר יותר כאוניברסיטת קרוליינה הדרומית) בקולומביה בשנת 1812, שם היה חבר באגודה האופרדיאנית.
לאחר שסייר ולמד ברחבי אירופה, למד פרסטון משפטים באוניברסיטת אדינבורו בסקוטלנד.
הוא הפליג חזרה לארצות הברית ב-1819 והתקבל ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה ב-1820. הוא עסק שם בעריכת דין במשך שנתיים.
לאחר מכן עבר לקולומביה, קרוליינה הדרומית ב-1822 והתמודד ללא הצלחה בניסיון להיבחר לקונגרס ה-22. עם זאת, הוא נבחר לבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית וכיהן בין השנים 1828 ל-1834. לאחר מכן נבחר בשנת 1833 כתומך תנועת הביטול לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את המושב שהתפנה לאחר התפטרותו של סטיבן ד.
בשנתו הראשונה בסנאט, כישרונותיו הרטוריים של פרסטון הובילו את הנהגת המפלגה הוויגית להעניק לו תפקיד בולט במאמץ להטיל גינוי על אנדרו ג'קסון, מה שהציב את פרסטון "הרבה מעבר לרוב עמיתיו, לצד קליי, ובסטר, קלהון וקלייטון."
פרסטון נבחר מחדש כוויגי בשנת 1837 וכיהן עד התפטרותו ב-29 בנובמבר 1842. במהלך כהונתו כיהן כיושב ראש ועדת הספריות ויושב ראש ועדת ענייני הצבא.
פרסטון היה הוויגי היחיד שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קרוליינה הדרומית.
לאחר התפטרותו שב לעסוק בעריכת דין וכיהן כנשיא קולג' קרוליינה הדרומית בין השנים 1845 ל-1851, אז פרש מתפקידו בשל בריאות לקויה.
הוא נפטר ב-22 במאי 1860 בעיר קולומביה שבקרוליינה הדרומית, ונקבר בבית הקברות של כנסיית השילוש האפיסקופלית.
אגם פרסטון בדקוטה הדרומית נקרא על שמו.
פרסטון קולג' באוניברסיטת קרוליינה הדרומית נקרא אף הוא על שמו; ביולי 2021 המליצה הוועדה הנשיאותית של האוניברסיטה לתולדות האוניברסיטה לשנות את שמה של המכללה.
ויליאם נתניאל רואץ' היה חבר הסנאט של ארצות הברית מדקוטה הצפונית.
רואץ' נולד ב-25 בספטמבר 1840 בוושינגטון לאדוארד רואץ' וקתרין (לבית מנינג) רואץ', והיו לו ארבעה אחים.
אביו נפטר בשנת 1861. הוא למד בבתי הספר הציבוריים, בתיכון גונזגה קולג' ואוניברסיטת ג'ורג'טאון.
הוא עבד כפקיד במחלקת אפסנאות במהלך מלחמת האזרחים.
בשנת 1879 הוא עבר לטריטוריית דקוטה והתיישב בלרימור.
הוא התעניין בחוזי דואר במשך כמה שנים ואף כיהן כחבר בבית הנבחרים הטריטוריאלי ב-1885.
רואץ' היה מועמד דמוקרטי לתפקיד המושל בבחירות הראשונות במדינה ב-1889 ושוב ב-1891, אך לא הצליח להיבחר בשני הפעמים.
בשנת 1892 הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית וכיהן מ-4 במרץ 1893 ועד 3 במרץ 1899. בשנת 1893, התכנסה ועדת משנה בסנאט כדי לשמוע ראיות לכך שרואץ' מעל בכסף בזמן שעבד כפקיד בבנק.
הדחתו מהסנאט נשקלה, אך ועדת המשנה החליטה שכבר עבר זמן רב מכדי לנקוט בפעולה כזו.
הוא לא הצליח להיבחר מחדש וחי בפנסיה בוושינגטון די.
הוא מת באופן פתאומי ב-7 בספטמבר 1902 בזמן טיול בניו יורק.
הוא היה נשוי לוורונה א.
יחד הייתה להם בת אחת בשם קתרין הרון.
ויליאם קרול היה פוליטיקאי אמריקאי מטנסי, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית ובהמשך המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל טנסי החמישי בשנים 1821–1827 ובשנים 1829–1835.
ויליאם קרול נולד ליד פיטסבורג, פנסילבניה, כבנם של תומאס קרול ושל מרי אליזבת (לבית מונטגומרי) קרול.
אביו היה שותף עסקי של אלברט גלטין, לימים מזכיר האוצר של ארצות הברית, והקים רשת מצליחה של חנויות לחומרי בניין באזור פיטסבורג.
כילד, קיבל קרול מעט מאוד השכלה פורמלית, אך רכש ידע מעשי רב כאשר עבד בעסק של אביו.
ב-1808 עבר קרול לנאשוויל שבטנסי שם הוא פתח חנות.
באמצעות מכתב המלצה מאת גלטין, הוא הכיר את אנדרו ג'קסון.
עם פרוץ מלחמת 1812 מונה קרול כקפטן בכוח המתנדבים של נאשוויל, והצטרף למערכה של ג'קסון נגד שבטי המוסקוגי.
תוך כמה חודשים הוא קודם לדרגת מייג'ור, ובנובמבר 1813 השתתף בקרב טאלאדגה .
על תפקודו בקרב הוא קודם לדרגת קולונל.
הוא לחם בקרב מול המוסקוגי בינואר 1814, וב במרץ אותה שנה, בו הוא נפצע.
ב-1813 היה קרול מעורב בריב עם פקוד נוסף של ג'קסון, ג'סי בנטון, שהסלים לדו-קרב שנערך ב-14 ביוני אותה שנה.
בתחילה ניסה ג'קסון לפתור את הסכסוך, אך הדבר לא עלה בידו והוא הסכים להיות המשנה של קרול בדו-קרב.
בדו-קרב איבד קרול חלק מהבוהן שלו, ובנטון נורה במותנו, אך השניים שרדו.
אחיו הגדול של בנטון, תומאס הארט בנטון, זעם לאחר שנודע לו שג'קסון תמך בקרול, ומאוחר יותר פצע את ג'קסון בקטטה בין השניים שאירעה בנאשוויל.
לאחר קרב עיקול הפרסה, שב קרול לנאשוויל כדי לגייס כוחות לטובת הגנתה של ניו אורלינס.
לאחר שג'קסון התפטר מהמיליציה כדי לקבל מינוי בצבא הפדרלי, מונה קרול כמייג'ור גנרל של המיליציה של טנסי.
במסע שעבר דרך הנהרות קמברלנד, אוהיו ומיסיסיפי, הגיעו כוחותיו לניו אורלינס זמן קצר לפני הפלישה הבריטית.
ב שנערך ב-8 בינואר 1815, לחמו אנשיו של קרול ליד מרכז קו החזית של ג'קסון, שם התרחשה הלחימה האינטנסיבית ביותר.
לאחר המלחמה חידש קרול את פעילותו העסקית בנאשוויל.
ב-1818 הוא היה לאחד הבעלים של אוניית הקיטור "גנרל ג'קסון".
ב-11 במרץ 1819, לאחר מסע קשה במעלה הנהרות מיסיסיפי, אוהיו וקמברלנד, הייתה ספינה זו הראשונה שהגיעה לנאשוויל.
במהלך נקלעו עסקיו של קרול לקשיים, והוא נאלץ להכריז על פשיטת רגל.
ב-1821, קרול, שעדיין זכה לפופולריות בזכות פעילותו במלחמת 1812, התמודד בבחירות על משרת מושל טנסי.
אף על פי שיריבו בבחירות, אדוארד וורד, זכה לגיבוי מהאליטה הפוליטית של המדינה, כולל אנדרו ג'קסון, יו לוסון וייט וג'וזף מקמין, קיבל קרול את תמיכתם של יריביו של ג'קסון, ג'ון ויליאמס ודייווי קרוקט, והצליח לנצל את התחושות האנטי-ממסדיות שהתגברו בעקבות המשבר הכלכלי.
ביום הבחירות הוא הביס את וורד ביחס קולות של 32,290 מול 7,294. מיד לאחר בחירותו הוא יזם רפורמה בחוקי המס של המדינה, אך קריאתו לכינוס ועידת חוקה הוכשלה על ידי בית המחוקקים.
עם שיפור מצבה הכלכלי של טנסי, נסקה הפופולריות של קרול, ובבחירות של 1823 ושל 1825 הוא התמודד ללא שניצבו מולו יריבים של ממש.
ב-1827, בתום תקופת כהונתו השלישית בת השנתיים, הגבלת כהונה בחוקת טנסי מנעה מקרול מלהתמודד על תקופת כהונה רביעית רצופה, והוא הוחלף בסם יוסטון.
לאחר שלא נבחר למושב בסנאט של ארצות הברית, נעשה קרול חשדן כלפי תומכיו של ג'קסון, וב-1829 הוא ניגש להתמודד מול יוסטון על משרת המושל.
בכל אופן, יוסטון הודיע על התפטרותו עקב שערורייה זמן קצר לאחר שקרול הודיע על התמודדותו, וויליאם הול, יושב ראש הסנאט של טנסי, החליף אותו מתוקף תפקידו.
הול סירב להתמודד בבחירות בזכות עצמו, וקרול ניצח בקלות.
בבחירות של 1831 ושל 1833 נבחר קרול שוב בקלות לתקופות כהונה נוספות.
תקופות כהונתו של קרול כמושל בלטה בשל הנהגת ספר החוקים הפלילי הפרוגרסיבי יותר, לזמנו, שהחליף את הענישה הגופנית במערכת הכליאה המדינתית.
הוא גם דאג לייסוד בית החולים לחולי נפש ובית המשפט לדיני היושר.
קרול גם תמך בהתמדה בביצוע עבודות ציבוריות במימון המדינה, דבר שסייע לעסקים.
במהלך תקופת כהונתו האחרונה, חוקת המדינה של 1796 הוחלפה בחוקה חדשה שהעניקה למושל סמכויות ביצועיות רחבות יותר.
אף על פי שחוקה זו הוחלפה בזו של 1870, זו האחרונה כוללת רבים מהסעיפים של חוקת 1834 ומתבססת עליה ברובה.
סעיפים פופולריים בחוקה החדשה כללו חוקי קרקעות הוגנים, שהועילו לחקלאים הקטנים, ואת הדרישה שפקידי ממשל המחוזות ייבחרו על ידי הציבור ולא ימונו.
קרול טען שהחוקה החדשה אפשרה לו להתמודד על תקופת כהונה רביעית רצופה.
עם זאת, גורלו נחרץ בשל עלייתה של המפלגה הוויגית במדינה, ובבחירות הכלליות הוא נוצח על ידי ניוטון קנון ביחס קולות של 41,970 מול 31,205. בשנים שלאחר מכן הוא ניסה פעם אחת להתמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית, אך ללא הצלחה.
קרול כיהן כמושל במשך תקופה ארוכה יותר משל כל מושלי המדינה עד זמנו, יותר אפילו מאשר מושל המדינה הראשון ג'ון סווייר.
תקופת כהונתו הראשונה של סווייר הייתה קצרה באופן יוצא דופן בשל תקופת השנה שבה התקבלה טנסי כמדינה בארצות הברית.
סך כל תקופות הכהונה של קרול כמושל נמשכו 12 שנים ו-12 ימים.
ב-1814 נשא קרול לאישה את ססיליה ברדפורד, ולשנים נולדו ארבעה ילדים.
אחד מבניהם היה בריגדיר גנרל בצבא הקונפדרציה ויליאם הנרי קרול .
ויליאם קרול נפטר בנאשוויל ב-22 במרץ 1844. הוא נטמן בבית הקברות של העיר.
על שמו קרויים מחוז קרול שבטנסי, והפרבר קרולטון שבניו אורלינס.
לדעת כמה היסטוריונים, מחוז קרול שבארקנסו קרוי גם הוא על שמו של קרול.
כתימוכין לדעתם, היסטוריונים אלו מציינים את הדיווח שאחוז גבוה של אוכלוסיית המחוז היגר ממחוז אוברטון שבטנסי בתקופה בה היה קרול מושל פופולרי.
ויליאם בואן קמפבל היה איש צבא ופוליטיקאי אמריקאי מטנסי, איש המפלגה הוויגית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1837–1843 ובשנים 1866–1867, וכמושל טנסי ה-14 בשנים 1851–1853.
ויליאם קמפבל נולד במחוז סאמנר שבטנסי, כבנם של דייוויד וקתרין (לבית בואן) קמפבל.
הוא למד משפטים באבינגדון שבווירג'יניה בהדרכת דודנו של אביו, מושל וירג'יניה דייוויד קמפבל, והשתתף בהרצאות בבית הספר למשפטים וינצ'סטר.
ב-1829 הוא שב לטנסי כדי להקים משרד עורכי דין בעיירה קרת'ג' שבמחוז סמית'.
ב-1830 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין, וב-1831 מונה כתובע כללי מדינתי נודד, ועבר לספרטה שבטנסי.
ב-1835 שב קמפבל לקרת'ג', ונבחר מטעם מחוז סמית' לבית הנבחרים של טנסי.
בשנה שלאחר מכן הוא התפטר ממושבו כדי להשתתף ב.
הוא שירת בדרגת קפטן תחת הקולונל ויליאם טרוסדייל.
ב-1837 התמודד קמפבל בהצלחה מול טרוסדייל על מושב מחוז הבחירה השישי של טנסי בבית הנבחרים של ארצות הברית.
מסע הבחירות היה נמרץ, אם כי לא הייתה מרירות בין שני המועמדים.
ב-1839 התמודד קמפבל שוב מול טרוסדייל על תקופת כהונה שנייה בבית הנבחרים והביס אותו.
ב-1841 הוא נבחר לאחר שלא ניצבו מולו מועמדים יריבים.
לקראת תום תקופת כהונתו השנייה בבית הנבחרים הוא התפטר ושב לעיסוקו בעריכת דין בקרת'ג'.
באותה שנה הוא מונה כמייג'ור גנרל במיליציה של טנסי.
עם פרוץ מלחמת ארצות הברית-מקסיקו ב-1846, נענה קמפבל לקריאתו של המושל ארון בראון לגיוס מתנדבים.
הוא מונה כקולונל ברגימנט המתנדבים הראשון של טנסי ב-3 ביוני אותה שנה, ובחודש שלאחר מכן הגיע עם הרגימנט שלו לטקסס.
ב בספטמבר אותה שנה, איבדה פלוגתו של קמפבל שליש מאנשיה במתקפה על מצודת העיר, שעקב כך זכתה לכינוי "הארורה הראשונה" (Bloody First).
פלוגתו של קמפבל השתתפה גם ב ובקרב סרו גרודו ב-1847. לאחר המלחמה מונה קמפבל על ידי בית המחוקקים כשופט נודד מדינתי.
ב-1851 קיבל קמפבל את מועמדות המפלגה הוויגית לתפקיד מושל טנסי.
יריבו בבחירות הכלליות היה ויליאם טרוסדייל, מפקדו במלחמת הסמינול, שנבחר כמושל ב-1849. טרוסדייל תמך בוועידת נאשוויל ב-1850, שבה איימו מדינות הדרום לפרוש מהאיחוד אם הממשלה הפדרלית תנסה לאסור את קיומה של העבדות בשטחים שסופחו לארצות הברית בעקבות המלחמה עם מקסיקו, והתנגד לפשרת 1850, שעל פיה התקבלה קליפורניה כמדינת חירות.
הוא האשים את קמפבל על היותו "אוהד יתר על המידה את השקפות מדינות הצפון".
קמפבל מצד שני, כינה את הפשרה "מלאכת מחשבת", ולעג לוועידת נאשוויל כמעשה בגידה.
את מסע הבחירות שלו הוא ניהל תחת הסיסמה "בחורים, באו אחרי!" ("Boys, follow me!"), שהייתה הקריאה שלו בקרב מונטריי.
כמושל, קרא קמפבל לגישה הגיונית יותר לפתרון משבר הפרישה, ודרש לשים קץ ל"חוסר השפיות" שבדיבורים על הפרישה.
לאחר תקופת כהונה של שנתיים הוא לא התמודד על תקופת כהונה שנייה כמושל, ותחת זאת בחר לקבל משרה כנשיא בנק מידל טנסי שבעיירה לבנון.
הוויגים בחרו כמועמד למשרת המושל את גוסטבוס א.
הנרי, שהובס בבחירות הכלליות על ידי מועמד הדמוקרטים אנדרו ג'ונסון.
לאחר קריסת המפלגה הוויגית באמצע שנות ה-50, העביר קמפבל את תמיכתו אל המפלגה האמריקאית (שאינם יודעים דבר), שרבים מאנשי המפלגה הוויגית בטנסי הצטרפו אליה.
ב-1859 הוא מונה שוב כשופט נודד, והמשיך לנהל מערכה נגד הפרישה.
ב-בחירות לנשיאות של 1860 הוא תמך במועמד מפלגת האיחוד החוקתי , עמיתו מטנסי ג'ון בל.
במאי 1861, כשגל של תמיכה בפרישה שטף את מרכז טנסי בעקבות קרב פורט סאמטר, התאספו ויגים לשעבר ואחרים שהתנגדו לפרישה בנאשוויל, ובחרו בקמפבל כמועמד למשרת המושל כיריבו של המושל המכהן אישם גרין האריס בבחירות שעמדו להתקיים מאוחר יותר באותה שנה, אך קמפבל דחה את המועמדות.
האריס הציע לקמפבל תפקיד פיקודי בצבא הקונפדרציה, אך גם את ההצעה הזאת הוא דחה.
בראשית 1862, לאחר שצבא האיחוד כבש את מרכז טנסי, המליץ עוזר מזכיר המלחמה תומאס א.
סקוט על קמפבל לתפקיד המושל הצבאי, אך לתפקיד מונה אנדרו ג'ונסון.
ב-12 במאי אותה שנה ישב קמפבל בראש ועידה של תומכי האיחוד בטנסי, שתכננה תוכנית להשיב את המדינה אל חיק האיחוד.
זמן קצר לאחר מכן מינה הנשיא אברהם לינקולן את קמפבל כבריגדיר גנרל בצבא האיחוד.
הוא קיבל את המינוי, אך בינואר 1863 התפטר מסיבות בריאות, ובין השאר בשל העובדה שהוא לא היה מעוניין להילחם נגד ידידיו ושכניו לשעבר.
ב-1864 העביר קמפבל את שיוכו אל הדמוקרטים, ותמך בג'ורג' מקללן כמועמד לנשיאות.
אף על פי שהיו לו חילוקי דעות עם ג'ונסון בכמה סוגיות, בעיקר בנוגע לתקנות הבחירות שהוציא ג'ונסון כמושל הצבאי, באופן כללי הוא תמך במדיניות השיקום של ג'ונסון.
לאחר המלחמה, נבחר קמפבל שוב לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה החמישי של טנסי, אך במשך כמה חודשים נמנע ממנו לאייש את מושבו על ידי הרפובליקנים הרדיקלים.
במהלך משפט ההדחה של אנדרו ג'ונסון ב-1867 הוא תמך בג'ונסון, ושימש כיועצו במהלך משפטו בסנאט.
ב-1835 נשא קמפבל לאישה את פרנסס אוון, ולשניים נולדו שבעה ילדים.
ויליאם קמפבל נפטר באחוזת משפחתו קמפ בל, שבלבנון, טנסי ב-19 באוגוסט 1867. הוא נטמן בבית הקברות סדר גרוב שבעיירה.
בסיס צבא ארצות הברית פורט קמפבל שבקנטקי, קרוי על שמו.
ויליאם ג'ורג' קרוסבי היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי שכיהן כמושל ה-23 של מדינת מיין בין השנים 1853–1855. קרוסבי היה חבר המפלגה הוויגית.
קרוסבי נולד בבלפסט, אז במחוז מיין, ב-10 בספטמבר 1805. הוא למד באקדמיית בלפסט ולאחר מכן באקדמיית פיליפס שבאנדוור במסצ'וסטס.
בשנת 1823 השלים את לימודיו הגבוהים במכללת בודין, בין חברי כיתתו נמנה ויליאם פיט פסנדן, עמו שמר על ידידות עד מותו של פסנדן ב-1869. לאחר מכן למד משפטים אצל אביו, השופט ויליאם קרוסבי, הוסמך לעריכת דין ועסק במקצוע זה בבוסטון.
כעבור שנתיים שב לבלפסט כדי להיות שותפו של אביו במשרד עורכי דין.
בשנת 1838 התמודד קרוסבי, ללא הצלחה, אל בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הוויגית.
הוא נטל חלק פעיל במסע הבחירות של ויליאם הנרי הריסון בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1840. קרוסבי שימש כציר בוועידת הוויגית הלאומית ב-1844, בה נבחר הנרי קליי כמועמד המפלגה לנשיאות ארצות הברית.
בין השנים 1846–1849 כיהן כמזכיר מועצת החינוך של מיין והיה האדם הראשון בתפקיד זה.
ב-1850 היה המועמד הוויגי למושל מיין, אך לא נבחר.
בשנת 1852 נבחר למושל מיין, וב-1853 נבחר בשנית.
בשתי הבחירות הללו הגיע למקום השני במרוץ משולש.
על פי חוקת המדינה באותם ימים, נדרש רוב מוחלט כדי להיבחר למשרת המושל, ואם לא הושג רוב כזה – בית המחוקקים מתכנס ובוחר מועמד בעצמו.
ב-1852 גרף קרוסבי 31% מהקולות לעומת 44% של המושל הדמוקרטי ג'ון האברד.
לאחר הבחירות נוצרה קואליציה של דמוקרטים מתנגדי עבדות, ויגים וחברי מפלגת הקרקע החופשית, שהעמידה את קרוסבי למשרת המושל.
בשנה העוקבת התמודד מחדש מול אלברט פילסברי הדמוקרטי ומול אנסון מוריל, שהתמודד כמועמד המתנגד לחוקי היובש המדינתיים.
הוא קיבל 32% מהקולות לעומת 44% לפילסברי ו-13% למוריל.
הקואליציה השולטת מן הבחירות הקודמות הסכימה תחילה לבחור במוריל למושל, אך הוויגים חזרו בהם והצביעו בעד בחירתו מחדש של קרוסבי.
קרוסבי לא התמודד שוב בבחירות בשנת 1854.
לאחר שהשלים את כהונתו כמושל, היה קרוסבי חבר מועצת העוצרים של מכללת בודין וחבר בחברה ההיסטורית של מיין.