tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הארטיוניאן נולד בחאנקנדי, אז בירת המחוז אוטונומי נגורנו-קרבאך, חלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האזרית, אז ברית המועצות, בשנת 1973. הוא למד באוניברסיטה הממלכתית הארמנית לכלכלה בשנת 1990 ושנתיים לאחר מכן הצטרף לשירות כוחות ההגנה של נגורנו-קרבאך והשתתף במלחמת נגורנו קרבאך הראשונה.
לאחר המלחמה הוא עבר מהאוניברסיטה הממלכתית למדינת ירוואן ללמוד באוניברסיטת ארטסאק, שם למד עד 1998.
הארטיוניאן החל את דרכו הפוליטית במשרד האוצר והכלכלה בארטסאק בשנת 1994 ושימש כעוזר השר.
בשנת 1997 הוא עזב את המשרד והחל את דרכו במגזר הפרטי בארמגרובנק ועבד שם עד שנת 2004.
הארטיוניאן היה שותף להקמת מפלגת המולדת החופשית בשנת 2005 שהשתתפה בבחירות לפרלמנט בשנת 2005, וזכתה בעשרה מתוך 33 מושבים באספה הלאומית.
הוא כיהן גם כיו"ר המולדת החופשית וסיעת המולדת החופשית באספה הלאומית.
הארטיוניאן עמד בראש הוועדה לניהול פיננסי, תקציב וכלכלה באספה הלאומית.
בשנת 2007 הוא מונה לראש הממשלה על ידי הנשיא באקו סחקיאן.
בשנת 2017, לאחר משאל חוקתי שהתקיים, מוסד ראש הממשלה במדינה בוטל, והארטיוניאן התמנה לשר המדינה.
הארטיוניאן השתתף וניצח בבחירות הכלליות בשנת 2020, ובכך הפך לנשיא הרביעי של נגורנו-קרבאך.
כבר במהלך השבוע הראשון של נשיאותו, הוא חתם על שני צווים מתוקשרים.
בראשון הוא החליט לשנות את מקום מושבה של האספה הלאומית של נגורנו-קרבאך מחאנקנדי לשושה, והשני, הוא החליט לתת לכל המעוניין בהשכלה גבוהה לקבלה בחינם במימון המדינה.
ב-19 בספטמבר 2020 הוא הודיע כי האספה הלאומית תועבר מהבירה חאנקנדי לשושה עד שנת 2022, לרגל 30 שנה לכיבוש שושה.
במהלך מלחמת נגורנו קרבאך השנייה, משרד הביטחון של אזרבייג'ן טען כי צבא אזרבייג'ן פצע קשה את הארטיוניאן, שביקר בחזית באותו בוקר.
טענות אלה נדחו הן על ידי הארטיוניאן ועל ידי ממשלתו.
ב-23 באוקטובר פרסם הרוטיוניאן מכתב גלוי לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין שכתב בעצמו, וקרא לתמיכה רוסית בנגורנו-קרבאך, תוך שהוא מציין את קשריה ההיסטוריים של רוסיה לאזור ואת הדמויות הרבות והסובייטיות הבולטות מקרבאך.
ב-27 באוקטובר הוא פיטר את ג'לאל הרוטיוניאן מתפקיד שר הביטחון לאחר שנפצע בלחימה.
ב-9 בנובמבר הוא נתן את הסכמתו לחתום על הסכם הפסקת האש של נגורנו קרבאך.
הנרי אלפרד סטיינוויי , הידוע יותר בשם הבמה אראל גריים (RL Grime), ובשם הבמה הקודם שלו, קלוקוורק (Clockwork), הוא מפיק מוזיקלי ותקליטן אמריקאי.
הוא חתום בחברת התקליטים האמרקיאית, WeDidIt.
אראל גריים הפיק מספר רמיקסים לבני בנאסי, צ'יף קיף, ג'יימי לידל , ושלוהמו .
סטיינוויי גדל בלוס אנג'לס, קליפורניה.
הוא למד בבית הספר ווינדוורד בלוס אנג'לס, שאותו סיים ב-2009. הוא נרשם ללימודי מוזיקה באוניברסיטת נורת'איסטרן שבבוסטון, מסצ'וסטס, עם התמקדות בעסקי מוזיקה.
ב-2010, הוא עבר ללמוד מוזיקה באוניברסיטת ניו יורק.
ב-2012, סטיינוויי חזר ללוס אנג'לס, ובה מתגורר כיום.
ב-2011, RL Grime הוא הוחתם חברת התקליטים האמריקאית, WeDidIt.
בהמשך השנה, הוא הוציא את המיני-אלבומים Ayoo / Think ו-Clipz.
ב-2012, הוא הוציא את המיני-אלבומים Squad Up, Grapes ו-Titan.
ביוני 2012, הוא הפיק, בשיתוף פעולה עם סלבה, את הרמיקס לסינגל "Mercy" של קניה וסט.
המגזין The Fader אמר כי הרמיקס הוא "פשוט מסיבי, כאילו גלי ברד וצונאמי היו תופעות לוואי של הבס".
בדצמבר 2012, הוא הוציא רימקס לסינגל "Satisfaction" של בני בנאסי.
ב-2013, הוא הוציא את המיני-אלבום השישי שלו, High Beams.
המיני-אלבום הגיע, בשיאו, למקום השמיני במצעד אלבומי הדאנס/אלקטרוני של בילבורד.
בנובמבר 2013, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם המפיק באואר, את השיר "Infinite Daps".
ב-14 בנובמבר 2014, הוא הוציא את אלבום האולפן הראשון שלו, Void.
ב-27 ביולי 2018, הוא הוציא את אלבום האולפן השני שלו, Nova.
הסינגל המוביל של האלבום, "I Wanna Know", שבו היה שיתוף פעולה עם דאייה, יצא ב-16 במרץ 2018. הסינגל הגיע, בשיאו, למקום ה-13 במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני של בילבורד.
ב-2019, הוא הוציא את האלבום Nova Pure.
אראוקריה האסטי (שם מדעי: Araucaria haastii) הוא מין פרהיסטורי של עץ מחטני ממשפחת האראוקריים, אשר חי במשך הקרטיקון בניו זילנד.
המאובנים שלו התגלו בכמה אזורים באי הדרומי של ניו זילנד, אף שקשה להבדיל בין מיני עצי האראוקריה (הקרובים למין הקיים אראוקריה רמה) לבין עצים מחטניים אחרים כמו Agathis.
מין זה תואר בידי החוקר האוסטרלי קונסטנטין פון אטינגסהאוזן , ב-1887.
המאובנים שנמצאו במספר אתרים הכילו שרידים עלים דמויי-טופרים עם מורפולוגיה נרחבת שהציגה קשר לסוג אראוקריה וממנה נראה שהיה קרובו של המין Araucaria hunsteinii, המצוי כיום בהרי פפואה ניו גיני.
שני המינים מסווגים יחדיו לתת-הסוג Araucaria.
עם זאת בחלק מהמאובנים ישנו קושי בזיהוי כך שהזיהוי קשה ולעיתים לא מדויק.
מאובני עץ זה מראים שהאראוקריים היו צמחים נפוצים לאורך יבשת גונדוונה העתיקה, כשמאובניהם נמצאו מאמריקה הדרומית, דרך אוסטרליה וטסמניה וכן בניו זילנד ובפפואה ניו גיני (ואף באנטארקטיקה).
אראוקריה מרביליס (שם מדעי: Araucaria mirabilis) הוא מין פרהיסטורי של עץ מחטני מהסוג אראוקריה שבמשפחת האראוקריים שהתקיים בתקופת היורה של פטגוניה לפני 164.7 עד 155.7 מיליון שנה מזמננו.
עץ נכחד זה תואר למדע בידי החוקרים אנסלם ווינדהאוזן וקרלוס לואיס ספגזיני ב-1924.
עצים אלה ידועים כמאובנים מהאתר "Cerro Cuadrado Petrified Forest" ובתצורות "La Matilde Formation" שבסנטה קרוס בדרום ארגנטינה, אשר כלל עצים בגובה של 100 מטרים ורוחב גזע של 3.5 מטרים.
אתר זה נקבר ככל הנראה בהתפרצות געשית במשך היורה התיכון.
בתקופת היורה העצים הכילו אצטרובלים רחבים עגלגלים באורך 2.5 עד 8.5 ס"מ וחלקם הגיעו לקוטר של 10 ס"מ.
במרכז החרוטים נראים צינורות בהם עבר שרף דביק.
לעצים היו עלים בצורת קשקשים מחטניים שנועדו להגן עליהם מאוכלי צמחים.
באצטרובלים לא נמצאו זרעים שכנראה לא השתמרו במאובנים.
העצים נאכלו בידי חיפושיות כמו זחלי חדקוניתיים ובידי זאורופודים גדולים, אשר כנראה היו בוגרים בעלי צוואר ארוך וקיבה חזקה מספיק לעכל את העלים הנוקשים.
הצעירים שלהם כנראה ניזונו מצמחים אחרים כדי לקבל חלבונים לגדילה מהירה.
עצים אלה כנראה נכחדו לאחר ההתפרצות הגעשית של היורה התיכון לפני 160 מיליון שנה בקירוב.
אֶרְאֵל גרנות (נולד בי"ב בשבט, ה'תש"ל, 19 בינואר 1970) הוא פרופסור מן המניין לאלקטרואופטיקה וטכנולוגיות קוונטיות בפקולטה להנדסה באוניברסיטת אריאל בשומרון.
גרנות נולד וגדל ברמת השרון.
במסגרת העתודה האקדמית, ב-1991 קיבל תואר ראשון בפיזיקה ומתמטיקה, ב-1993 תואר שני בפיזיקה של מצב מוצק בהצטיינות יתרה.
בשנת 2000 קיבל דוקטורט בהולכה קוונטית תחת הנחייתו של פרופסור מרק אזבל מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2000 השתחרר מצה"ל בדרגת סרן.
עבד כחוקר במרכז למחקר גרעיני שורק במחלקה לאלקטרואופטיקה.
ב-2002 החל לעבוד במכללת יהודה ושומרון בתור מרצה בכיר, היה מבין המקימים של המסלול לאלקטרואופטיקה.
ב-2008 מונה לראש התוכנית לתואר שני, ב-2013 היה פרופסור אורח במכון קרלסרוהה לטכנולוגיה וב-2016 הפך לפרופסור מן המניין באוניברסיטת אריאל בשומרון.
ב-2020 סייע בהקמת מסלול טכנולוגיות קוונטיות ועמד בראשו.
אראל גרנות, "מבוא לחישוב נומרי", אוניברסיטת אריאל, 2013
אראל גרנות, "מבוא לעיבוד אותות דיגיטליים", אוניברסיטת אריאל, 2014
אראל גרנות, "פרקים באופטיקה יישומית", אוניברסיטת אריאל, 2017
גרנות חובב סלסה ואף היה שופט בתחרות בינלאומית.
אראוקריאוקסילון (שם מדעי: Araucarioxylon arizonicum) הוא סוג נכחד של מחטניים שהתקיים בתקופת הפרם עד לסוף תקופת הטריאס לפני 295 עד 200 מיליון שנה והיה קרובו של עץ האראוקריה.
סוג זה כלל מין יחיד: Araucarioxylon arizonicum והוא המאובן הלאומי של אריזונה.
עץ נכחד זה תואר לראשונה בידי החוקר האמריקאי פרנק הול נולטון בשנת 1889.
המאובנים של עץ זה התגלו בגרמניה ובארצות הברית (בעיקר בהפארק הלאומי פטריפייד פורסט ותצורת צ'ינלה).
האראוקריאוקסילון היה נפוץ מאוד עד שכמה ממאובניו שימשו כחומרי בניין.
עץ זה נקרא לעיתים עץ קשת בענן עקב כך שהמאובנים היו בעלי צבעים רבים כמו סגול, צהוב ואדום.
הגובה של האראוקריאוקסילון היה עד 60 מטר.
העץ שרד את הכחדת פרם-טריאס אך נכחד לאחר הכחדת טריאס-יורה.
בתקופת הטריאס באריזונה היה אקלים טרופי והיא שכנה בצפון-מערב יבשת פנגיאה.
בכמה ממאובניו של עץ זה התגלו מחילות שנחפרו בידי זחלי חיפושיות.
אראי ארווין ג'ומרט (בטורקית: Eray Ervin Cömert; נולד ב-4 בפברואר 1998 בבזל שבשווייץ) הוא כדורגלן שווייצרי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת ולנסיה מהלה ליגה ובנבחרת שווייץ.
ג'ומרט גדל במחלקות הנוער של קונקורדיה בזל ופ.צ.
ב-7 במאי 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בפ.צ.
ציריך במסגרת המחזור ה-32 בליגת העל השווייצרית לעונת .
בסך הכל ערך 101 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן בהקיע חמישה שערים.
הוא זכה עם המועדון באליפות שווייץ ובגביע השווייצרי.
ב-8 במרץ 2017 הושאל ג'ומרט ללוגאנו מליגת העל השווייצרית עד לתום עונת .
ב-19 במרץ ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–2 ליאנג בויז ברן במסגרת המחזור ה-25 בליגה.
ב-23 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–1 על תון במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת .
ב-25 בינואר 2022 חתם ג'ומרט על חוזה לארבע עונות וחצי בוולנסיה מלה ליגה.
ב-2 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–2 על קדיס במסגרת גביע המלך הספרדי.
ב-6 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בתיקו 0-0 נגד ריאל סוסיאדד במסגרת המחזור ה-23 לעונת 2021/2022. בחצי העונה הראשונה שלו במועדון ערך שמונה הופעות ליגה.
ב-2 באוקטובר 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בתיקו 2-2 נגד אספניול במסגרת המחזור השביעי בליגה לעונת 2022/2023.
ב-26 באוגוסט 2023 הושאל ג'ומרט לנאנט מהליג 1 לעונה אחת עם אופציית רכישה.
ב-10 ביולי 2024 הושאל לריאל ואיאדוליד לעונה אחת.
ב-18 בנובמבר 2019 ערך ג'ומרט את הופעת הבכורה שלו בנבחרת שווייץ, בניצחון 1–6 על נבחרת גיברלטר במסגרת מוקדמות יורו 2020. הוא היה חלק מסגל נבחרת שווייץ בטורניר יורו 2020 בשנת 2021, אך לא שיחק בטורניר.
אראטי פרבהאקר היא מהנדסת אמריקאית אשר שימשה כיועצת המדעית לנשיא ארצות הברית וכמנהלת ה-12 של משרד המדע ומדיניות הטכנולוגיה תחת הנשיא ארצות הברית לשעבר ג'ו ביידן.
בעבר הייתה מנהלת DARPA – הסוכנות הצבאית לפרויקטים מחקריים מתקדמים של ארצות הברית, תפקיד בו כיהנה מיולי 2012 עד 20 בינואר 2017. כמו כן, בשנים 1993–1997 עמדה בראש המכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה, האישה הראשונה בתפקיד זה.
משפחתה של פרבהאקר היגרה לארצות הברית בירת הודו ניו דלהי, כשהייתה בת שלוש.
אמה הגיעה לארצות הברית בשביל תואר אקדמי בעבודה סוציאלית בשיקגו.
בגיל עשר עברה המשפחה ללאבק שבטקסס, שם גדלה והתחנכה.
בשנת 1979 השלימה באוניברסיטת טקסס טק לימודי תואר ראשון בהנדסת חשמל, וב-1980 קיבלה תואר שני באותו התחום.
ב-1984 השלימה דוקטורט בפיזיקה יישומית מאת המכון הטכנולוגי של קליפורניה.
היא הייתה האישה הראשונה שהשלימה דוקטורט בתחום זה במכון הטכנולוגי של קליפורניה.
בתום לימודיה הגבוהים נסעה לוושינגטון הבירה ושהתה שם בשנים 1984–1986 על בסיס מלגה במשרד להערכה טכנולוגית (Office of Technology Assessment).
לאחר מכן, מ-1986 עד 1993, עבדה בסוכנות הצבאית לפרויקטים מחקריים של ארצות הברית (DARPA).
את דרכה שם החלה כמנהלת תוכניות ומאוחר יותר התקדמה למנהלת מייסדת של משרד הטכנולוגיה של הסוכנות למיקרואלקטרוניקה.
בגיל 34 מונתה פרבהקאר לראש המכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה (NIST), תפקיד אותו מילאה בין השנים 1993 ל-1997. לאחר שירותה ב-NIST הייתה מנהלת טכנולוגיות ראשית בתאגיד "Raychem" עד 1998. בשנה זו קודמה לתפקיד סגנית נשיא התאגיד, ועבדה שם עד שנת 2000. ב-2001 הצטרפה ל-"U.S.
Venture Partners" חברת השקעות בנקאיות וקרן הון סיכון.
היא עבדה בחברה זו עד 2011 והתמקדה בטכנולוגיה ירוקה וחברות הזנק בתחום טכנולוגיית מידע.
ב-20 ביולי 2012 מונתה בידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה לראש DARPA.
בינואר 2017, עם ההשבעה של דונלד טראמפ לנשיאות ארצות הברית, תם שירותה בסוכנות הצבאית.
בשנים 2017–2018 הייתה עמיתה במרכז ללימודים מתקדמים של מדעי ההתנהגות (CASBS) באוניברסיטת סטנפורד.
בשנת 2019 הקימה את "Actuate", מוסד ללא כוונת רווח המתמקד בנושאים הכוללים שינויי אקלים ומחלות כרוניות.
בשנת 2022 החליט נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן למנות את פרבהאקר למנהלת משרד המדע ומדיניות הטכנולוגיה של הבית הלבן וליועצת המדעית לנשיא ארצות הברית.
ב-21 בספטמבר אותה שנה אישר הסנאט של ארצות הברית את מינויה לתפקיד.
בתפקיד זה, פרבהאקר היא חברת הקבינט של ארצות הברית, וייעצה לנשיא ביידן בסוגיות הנוגעות לאסדרה של בינה מלאכותית.
סיימה את תפקידה ב-20 בינואר 2025.
אראלה חוברס (נולדה ב-1956) היא ארכאולוגית ישראלית, פרופסור מן המנין במכון לארכאולוגיה של האוניברסיטה העברית בירושלים ומופקדת הקתדרה על שם משה שטקליס, החוקרת את התקופה הפלאוליתית.
עבודת השטח שלה מתמקדת בחפירות באתיופיה ובישראל.
מחקריה מתרכזים בהבנת ההתנהגות והאקולוגיה האנושית באתרים הקדומים ביותר מהתרבות האולדובאית והתרבות האשלית מחד, ובתקופה הפלאוליתית התיכונה של הלבנט מאידך.
היא מתמחה בהתפתחות הסימבוליזם והאמנות, טכנולוגיית הסיתות של כלי אבן, דפוסי הנדידה והמחייה של האדם הקדמון, טפונומיה ותאוריה ארכאולוגית.
משמשת גם כחוקרת במכון לחקר מוצא האדם באוניברסיטת המדינה של אריזונה
חוברס נולדה בחיפה, להורים שעלו ארצה ממזרח אירופה לאחר השואה.
בשנת 1979 היא קיבלה תואר ראשון בארכאולוגיה וגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1988 היא סיימה את לימודיה לתואר שני בהצטיינות בארכאולוגיה פרהיסטורית, גם היא מהאוניברסיטה העברית.
בשנת 1998 היא קיבלה את הדוקטורט שלה מהאוניברסיטה העברית, בהצטיינות יתרה בהנחיית פרופסור נעמה גורן-ענבר.
מ-1998 עד 1999, חוברס הייתה פוסט-דוקטורנטית באוניברסיטת הרווארד.
אראלה חוברס קידמה משמעותית את הידע הכללי על התנהגויות ופעולות של הומינידיים כמו הומו סאפיינס מוקדם והומו האדם הניאנדרטלי.
בשנת 2001 מצאה עדויות לכך שהניאנדרטלים שחיו בישראל הצליחו לנצל את החי סביבם לטובתם.
על פי מאמרה של חוברס "ניצול משאבי הצמח על ידי ניאנדרטלים במערת עמוד", על ידי מדידת שימור פיטוליתים במשקעים של מערת עמוד, נקבע שהניאנדרטלים השתמשו בעץ כדי לבנות ולהדליק שריפות, בעוד שצמחים עשבוניים שימשו למצעים ומזון כאחד".
חוברס השתמשה במחקר זה כדי לערער על התפיסה הקודמת לפיה הקיום והניידות של ציידים-לקטים טרום-מודרניים היו תלויים בעיקר בנדידת בעלי חיים.
במקום זאת, היא הציעה שזה נבע מהתפוצה מרחבית-זמנית של בעלי חיים מסוימים.
המחקר של חוברס גם קידם באופן משמעותי את ההבנה של הקהילה המדעית לגבי התנהגות אנושית מודרנית בהומינידים מוקדמים.
במאמרה משנת 2006, "'עכשיו אתה רואה את זה, עכשיו אתה לא' - התנהגות אנושית מודרנית בתקופת הפלאוליתית התיכון", חוברס מציעה שהסיבה לכך שהתנהגות אנושית מודרנית נראית רק לעיתים נדירות בתיעוד המאובנים ההומינידים התיכון הפלאוליתיים אינה כי ההומינידיים לא היו אינטליגנטים או בעלי יכולת מוחית מינימלית.
במקום זאת, היא מציעה את הרעיון שדוגמאות כאלה להתנהגות מודרנית פשוט אינן מזוהות.
הסיבה לכך היא שרק חלק קטן מפעילויותיהם היו פרוגרסיביות במהותן, כלומר הן אינן מובילות ממצב מסוים למטרה מסוימת.
יתר על כן, מכיוון שהאידיאלים של המאה העשרים ואחת של חדשנות שונים באופן משמעותי מזה של הומינידיים מוקדמים, אנשים רבים פשוט לא יכולים לזהות מה היה נחשב "חדשני".
בשנת 2016, עבודתה של חוברס משכה תשומת לב מחודשת לתיאוריה קודמת לפיה המסדרון הלבנטיני הוא הנתיב היבשתי העיקרי בו השתמשו ההומינינים המוקדמים כדי לנדוד מאפריקה לאירואסיה.
באמצעות גילוי לוולואה נובית בהר הנגב, מצאה חוברס עדויות לכך שהומינינים מוקדמים נדדו בשלב מסוים דרך האזור הזה.
זה בתורו מצביע על המסלול שבו התרחש פיזור האדם.
בשנת 2017, חוברס הובילה את גילוי שרידי שני ניאנדרטלים, יחד עם מערכת כלי אבן וכמה עצמות בעלי חיים, מהאתר הפתוח מהתקופה הפלאוליתית התיכונה בעין קשיש בישראל.
בעקבות הממצאים הללו, הקהילה המדעית הצליחה לקשור שרידי תרבות חומריים של ניאנדרטלים לאתר פתוח, כאשר בעבר הם היו קשורים אך ורק לאתרי מערות.
תגלית זו הוכיחה את הרבגוניות של הניאנדרטלים, ומראה שהם לא היו רק הומינידים פשוטים המרותקים למערות.
במקום זאת, הם יכלו להסתגל במידה מסוימת לסביבתם.
בנוסף להיותה פרופסור במחלקה לארכאולוגיה פרה-היסטורית במכון לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, חוברס היא גם חוקרת בינלאומית של אוניברסיטת אריזונה סטייט עם התמחות בארכאולוגיה פליאו-פליסטוקן במזרח אפריקה.
היא משמשת גם כסגל בית ספר שדה בהאדאר, אתיופיה עבור אוניברסיטת אריזונה סטייט.
מחקריה העכשוויים מתמקדים באתר במלקה ווקנה, אתיופיה, אתר בן למעלה ממיליון שנה שבו נחקרות ההתנהגויות של ההומו ארקטוס.
זהו אחד האתרים הקדומים ביותר שבהם נמצאה נוכחות אנושית בגבהים טופוגרפיים.
באתר נבדקת מידת ההסתגלות של האדם לסביבות חדשות וההשפעה של הסביבה על אופן יצור הכלים.
בישראל נחקרים האתרים במערת עמוד, בעין קשיש ובמערת שובך, אתרים מהתקופה הפלאולית התיכונה המאוחרת (80-50 אלף שנה), שבהם נמצאו שרידי האדם הניאנדרטלי.
המחקר מתמקד בשימושים במרחב הגאוגרפי של אותם נינדרטלים כפי שהם באים לידי ביטוי בממצאי כלי האבן, עצמות בעלי החיים, עצמות אדם ושרידים נוספים.
אראלה טהרלב בן שחר (נולדה ב-29 באוגוסט 1966) היא עיתונאית, מרצה, סופרת, והיסטוריונית של תזונה ואוכל.
בעלת תואר דוקטור בהיסטוריה של המדע.
מלמדת היסטוריה של תזונה ופילוסופיה של סביבה באוניברסיטה הפתוחה.
טהרלב בן שחר היא בתם של הפזמונאי יורם טהרלב והמשוררת והסופרת נורית זרחי.
אחותה של הציירת רוני טהרלב.
נולדה בפתח תקווה וגדלה בתל אביב.
בשנים 1996–2002 הקימה במשותף עם מיכל בן ארי ואורית בינדרמן חברה למשחקי מחשב לבנות בשם Jade, שייצרה את המשחק ג'וליה גולשת בזמן ילדי הפרחים, המזמין את המשחקות לחזור בזמן לתקופות שונות בהיסטוריה ולפתור שם תעלומות שיכולות לשנות את העתיד, וכן חברה לסרטים אינטראקטיביים בשם e-muse.
משנת 1999, בעת לימודיה באוניברסיטה, עבדה ככותבת תסריטי מולטימדיה, קופירייטרית, כתבת שיווקית ומתרגמת.
בנוסף תרגמה ספרים, ביניהם ספר פילוסופיה לילדים בשם "על מה אנחנו חושבים: שמונה שאלות פילוסופיות גדולות" מאת סטיבן לאו, שיצא לאור ב-2002 בהוצאת מעריב.
החלה את עבודתה כעיתונאית בשנת 1999. בעשור שבין 1999–2009 פרסמה טור אישי על הורות במוסף "להיות הורים" של "את", לצד כתבות על הורות, נשים, חינוך ועוד.
מ-2009 עד 2022 עבדה ככתבת בכירה ב"מנטה" של ידיעות אחרונות.
בכתיבתה מיפתה מגמות וחוליים חברתיים כפי שהם משתקפים בדיאגנוזות, שימוש בתרופות ובפרוצדורות רפואיות.
טהרלב בן שחר נשואה לפרופסור שי בן שחר, גנטיקאי ורופא ילדים, ואם לשניים.
סיימה תואר ראשון בפילוסופיה ופסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1991. בשנת 1999 השלימה בהצטיינות תואר שני בפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, שבו התמקדה בתחום הפילוסופיה של הלשון.
בעבודת התזה שלה כתבה על רלטיביזם אצל לודוויג ויטגנשטיין.
בשנת 2019 השלימה את תואר הדוקטור, בתחום היסטוריה ופילוסופיה ושל המדע באוניברסיטת בר-אילן, בתוכנית STS – חברה, מדע וטכנולוגיה.
מחקרה התחקה אחר ההיסטוריה של המלצות תזונה ופעילות גופנית והקשר בין מדע לחיי יום יום, ציונות, פוליטיקה, כלכלה ומגדר משנות ה-30 ועד שנות ה-80 של המאה ה-20.
מ-2019 משמשת מרצה בתוכנית להיסטוריה ופילוסופיה של הביולוגיה (המחשבה הביולוגית) באוניברסיטה הפתוחה.
מחקריה מתפרסמים בעיתונים מדעיים, ובהם היא מתחקה אחר הקשרים בין תזונה וחקלאות, לבין מגדר, לאומיות וחברה.
הם מתמקדים בהיסטוריה של המלצות תזונה ודיאטה בישראל, ובהקשרים החברתיים שלהם, וכן בחקלאות נשים בתקופת היישוב.
היא כתבה על כינון אומה דרך טורי מדריך לתזונה על ידע ילידי וידע מדעי בקידום החקלאות על ידי נשות היישוב.
בנוסף ערכה קובץ מאמרים על האופן שבו השתלבו הוראת חקלאות וגינון במאבקי נשים ומיעוטים ברחבי העולם – מגרמניה ואנגליה ועד צ'ילה ויפן.
כמו כן מלמדת פילוסופיה של הסביבה, וסוציולוגיה של טכנולוגיות פריון.
פיתחה במשותף עם פרופ' דפנה הירש את הקורס "ביקורת התזונה הטהורה", שאותו היא גם מלמדת.
"לנצח בינתיים", רומן, הוצאת גוונים 1998.
"הסיפור של נימי", ספר ילדים, הוצאת מפה 2004.
"ביקורת התזונה הטהורה", הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2023.
"בתרווד כשפיה: נשים, תזונה ומדע בהיסטוריה של ישראל", הוצאת אפיק 2024.
מועדון כדורגל אראז-נחצ'יבאן (באזרית: Araz-Naxçıvan Peşəkar Futbol Klubu, או בקיצור Araz-Naxçıvan PFK) הוא מועדון כדורגל מהעיר נחצ'יבאן באזרבייג'ן, המשחק בליגת העל האזרית.
המועדון הוקם לראשונה בשנת 1967 אך פורק לאחר התפרקות ברית המועצות, הוא הוקם ופורק שוב בתחילת שנות האלפיים, ובתצורתו הנוכחית הוא קיים מאז שנת 2013. המועדון מארח את משחקיו באצטדיון העירוני של נחצ'יבאן המכיל 12,800 מקומות.
המועדון הוקם בשנת 1967 והחל משנת 1968 שיחק בליגת המשנה הסובייטית, עד לקריסתה של ברית המועצות בשנת 1991, אז הפסיק גם המועדון את פעילותו.
בשנת 2000, הוקם המועדון מחדש והחל להתחרות בליגת העל האזרית.
אולם לאחר שתי עונות, עקב קשיים כלכליים המועדון הגיע לחדלות פרעון ופורק.
ב-23 במאי 2013 הוקם המועדון מחדש והצטרף לליגה האזרית הראשונה.
כבר בעונתו הראשונה זכה המועדון באליפות הליגה הראשונה מה שזיכה אותו בכרטיס לליגת העל האזרית.
בספטמבר 2014 לאחר פתיחת עונת 2014/2015 בליגת העל האזרית, המועדון קושר לשערוריית הטיית משחקים, מה שגרם לעזיבתם של מספר שחקני מפתח ולהתערבות הממשלה האוטונומית של נחצ'יבאן.
ב-3 בנובמבר 2014, הודיע המועדון על פרישה מהליגה עקב החלטות שיפוט מוטות נגדו ב-17 בנובמבר 2014 ההחלטה הפכה רשמית והמועדון הפסיק להתחרות בליגת העל.
בעונה לאחר מכן חזר המועדון להתחרות בליגה האזרית הראשונה.
המועדון שיחק בליגה האזרית הראשונה עד לסיום עונת 2022/2023 בה זכה באליפות הליגה הראשונה ושב לליגת העל בעונת 2023/2024. את עונת החזרה שלה לליגת העל סיימה אראז-נחצ'יבאן במקום השלישי שזיכה אותה בכרטיס למוקדמות הקונפרנס ליג ולהופעת בכורה באירופה.
בכל התוצאות (בית וחוץ) מספר השערים של אראז-נחצ'יבאן מוצג ראשון.
עונה תחרות שלב יריבה בית חוץ תוצאה2025/2026הקונפרנס ליגשלב המוקדמות השני אריס סלוניקי 2–1 2–2 4–3שלב המוקדמות השלישי אומוניה ניקוסיה 0–4 0–5 0–9
אראי יוסקה (ביפנית: 新居雄介; נולד ב-17 בינואר 1967) הוא דיפלומט יפני יליד טוקיו המכהן כשגריר יפן בישראל מאפריל 2024. הוא בוגר החוג לניהול בכלכלה באוניברסיטת טוקיו (סיים במרץ 1990) והצטרף למשרד החוץ היפני באפריל אותה שנה.
לאחר שעבד בשגרירות יפן בסינגפור, כיהן כסגן המנהל הכללי למידע בינלאומי ובתפקידים נוספים, מונה לשגריר יפן בישראל באפריל 2024. אשתו היא Rui Matsukawa .
ב-2025 עורר סערה ציבורית בישראל לאחר שהגיע לבית המשפט המחוזי לצפות בעדותו של בנימין נתניהו בדיון המתנהל בענינו בבית המשפט.
אפריל 1990: הצטרף למשרד החוץ של יפן
אוגוסט 2008: מונה למתאם במחלקת אמנת הביטחון היפני-אמריקאי בלשכה בצפון אמריקה
אוגוסט 2010: שירת כיועץ בשגרירות יפן בדרום קוריאה.
אוגוסט 2013: מונה לראש מחלקת אסטרטגיה דיפלומטית לתרבות והסברה.
אוגוסט 2016: מונה לראש מחלקת מדיניות הביטחון בלשכת מדיניות הדיפלומטיה הכללית.
אוגוסט 2018: שירת כציר דיפלומטי בשגרירות יפן בסינגפור
נובמבר 2021: מונה לסגן המנהל הכללי לעניינים בינלאומיים
ספטמבר 2022 מונה למפקח על המודיעין הבינלאומי.
אפריל 2024: מונה לשגריר יפן בישראל
אראם איליץ חאצ'טוריאן (בארמנית: Արամ Խաչատրյան, בגאורגית: არამ ხაჩატურიანი, ברוסית: Аpaм Ильич Xaчaтypян; 6 ביוני 1903 ‒ 1 במאי 1978) היה מלחין ומנצח ממוצא ארמני, שהושפע מהזרם הלאומי במוזיקה הקלאסית ושילב ביצירותיו סממנים עממיים ממולדתו גאורגיה.
חאצ'טוריאן נולד בטביליסי שבאימפריה הרוסית (בימינו בירת גאורגיה), למשפחה ארמנית ענייה.
בשנת 1921 נסע אל אחיו במוסקבה והחל ללמוד ביולוגיה בלי לדעת את השפה הרוסית, אך הכישרון המוזיקלי הטבעי שהראה היה גדול כל כך, עד שהסכימו לקבלו למכון גנסין.
שם למד חאצ'טוריאן נגינה בצ'לו אצל מיכאיל גנסין, ובשנת 1925 התקבל ללימודי ההלחנה.
בשנת 1929 עבר חאצ'טוריאן לקונסרבטוריון של מוסקבה ולמד אצל המלחין ניקולאי מיאסקובסקי.
בשנת 1930 נישא למלחינה נינה מאקארובה, חברה ללימודים אצל מיאסקובסקי.
בשנת 1951 קיבל משרת פרופסור במכון גנסין למוזיקה ולפדגוגיה בקונסרבטוריון של מוסקבה.
כמו כן החזיק גם במשרות חשובות באיגוד המלחינים.
איגוד זה עתיד היה בתחילת 1948 להוקיע בחריפות כמה מיצירותיו באשמת "פורמליזם", האשמה שהוטחה גם במלחינים גדולים אחרים בתקופת המשטר הסטליניסטי, בהם סרגיי פרוקופייב ודמיטרי שוסטקוביץ'.
שלושתם נודעו בכינוי "ענקי המוזיקה הסובייטית", והם נמנים עם גדולי המלחינים במאה ה־20. שלא כשני האחרים הופתע חאצ'טוריאן מן ההאשמות כלפיו, שכן היה תומך נלהב של האידאולוגיה הסובייטית והלחין יצירות חשובות ברוח הריאליזם הסוציאליסטי.
היצירה החשובה ביותר שכתב ברוח זו הייתה הבלט גאינה (Գայանե) משנת 1941. נושא הבלט תעמולתי במובהק, והוא בא לתאר את חיי הקולחוז.
הקטע המפורסם ביותר מתוכו (ומיצירתו של חאצ'טוריאן בכללותה) הוא מחול החרבות הנודע.
מעמדו של חאצ'טוריאן התייצב במהירות יחסית, וכבר לפני תום 1948 קיבל שבחים על המוזיקה שהלחין לסרט ביוגרפי על אודות לנין.
אף על פי כן רוב היצירות שהביאו לידי פרסומו הולחנו לפני 1948, ולאחריה רק מעטות התפרסמו בקנה מידה נרחב.
המנון הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית נכתב למנגינה שהלחין חאצ'טוריאן למטרה זו בשנת 1944.
חאצ'טוריאן מת במוסקבה, מעט לפני יום הולדתו ה־75.
מקצת יצירותיו של חאצ'טוריאן הוקלטו בניצוחו.
המפורסמת משלוש הסימפוניות שלו, הסימפוניה השנייה, שהולחנה בשנת 1943 (וכינויהּ "סימפוניית הפעמון") לציון 25 שנים למהפכת אוקטובר, הוקלטה כמה פעמים בניצוח המלחין (הן באולפן הן בקונצרט), בין השאר עם התזמורת הפילהרמונית של וינה.
הסימפוניה הראשונה המוקדמת והזנוחה יחסית זכתה להקלטה נדירה בניצוחו, מקונצרט בשנת 1975. אין בנמצא הקלטה של חאצ'טוריאן מנצח על הסימפוניה השלישית שלו, כנראה בשל מהלך האירועים העגום שבא לאחר הלחנתה.
הסימפוניה השלישית שופעת בומבסטיות וכתובה להרכב נגנים עצום, ובו מלבד תזמורת גדולה ועוגב גם הרכב של חמש עשרה חצוצרות.
היא הולחנה לציון 30 שנים למהפכת אוקטובר.
למרות הטון הפשטני והבלתי מאתגר מבחינה אומנותית, היא לא נתחבבה על הממסד המוזיקלי הסובייטי ולאחר זמן קצר גונתה קשות והוגדרה "פורמליסטית" — כינוי שהשתמשו בו בדרך כלל כדי לגנות מוזיקה אומנותית שאינה פונה אל ההמונים (כגון מוזיקה דיסוננטית מדי, אטונלית או דודקפונית).
חאצ'טוריאן מעולם לא הקליט את שני הבלטים המפורסמים שלו במלואם, אך יש הקלטות שונות (באולפן ומקונצרטים) בניצוחו לקטעים מפורסמים מתוכם, כמו מחול החרבות והלזגינקה מתוך "גאינה" או האדג'ו מתוך "ספרטקוס".
סוויטת מסקרד, המפורסמת בעיקר בוואלס הפותח, ובה מקבץ קטעים ממוזיקה שנכתבה למחזה של לרמונטוב, הוקלטה גם כן בניצוח המלחין.
את הקונצ'רטו של חאצ'טוריאן לכינור (משנת 1940) ניגנו כנרים מפורסמים רבים, ובהם דוד אויסטרך (שלכבודו הולחנה היצירה, ואחרי כן הוקדשה לו) ולאוניד קוגן.
שניהם הקליטו את היצירה בניצוח חאצ'טוריאן.
ליצירה זו יש שתי קדנצות אפשריות בפרק הראשון – של המלחין או של אויסטרך עצמו (באישורו של חאצ'טוריאן).
גרסה לחליל הותקנה בידי ז'אן־פייר רמפל בשנת 1968. הוא ביקש מן המלחין לכתוב יצירה לכלי, ובתגובה הזמין אותו חאצ'טוריאן לערוך את תפקיד הסולו של הכינור ולהתאימו גם לחליל.
רמפל עשה כן והכניס שינויים מעטים, מתוך רצון לשמור על המקור ככל האפשר אך בה בעת גם לערוך מקטעים שלא התאימו מבחינה טכנית לכלי כחליל (מיתרים כפולים, למשל).
כמו כן הלחין רמפל קדנצה חדשה לפרק הראשון.
תפקיד התזמורת נשאר בלא שינוי.
גרסאות חלופיות לחליל הותקנו הן בידי ג'יימס גולוויי הן בידי פטריק גלואה.
בתחילת שנות ה־2000 התפרסמה הקלטה מסחרית של החלילן השווייצרי עמנואל פהו, אשר בחר לנגן את היצירה בגרסתו של רמפל.
את הקונצ'רטו של חאצ'טוריאן לפסנתר (משנת 1936), שזיכה אותו בפעם הראשונה בהכרה ובמוניטין בינלאומיים, ניגנו כמה פסנתרנים גדולים, ובהם לב אובורין (מקבל ההקדשה), ויליאם קאפל, מורה לימפאני ואליסיה דה לרוצ'ה.
בין ההקלטות של הפסנתרנים בני זמננו בולטת בייחודה ההקלטה ה'פראית' של ז'אן-איב טיבודה, עם תזמורת פריז בניצוחו של קאזוקי יאמאדה.
הקונצ'רטו לצ'לו, שהולחן בשנת 1946, לא נחל הצלחה דומה להצלחה של שני קודמיו.
למרות התזמור העשיר והמלודיות העממיות האקזוטיות (שהיו סממן היכר גם בשני הקונצ'רטי שקדמו לו), יצירה זו לא נתקבלה יפה.
לאחר הבכורה (בנגינת הצ'לן סביאטוסלב קנושביצקי, מקבל ההקדשה) ניגנוה עוד צ'לנים אחדים, אך היא לא זכתה לפופולריות מתמשכת.
סיבות אפשריות שונות הוצעו לאי־הצלחתה, ושתי הסיבות הנפוצות הן ההוקעה הציבורית של חאצ'טוריאן (בהובלת ז'דאנוב) כשנה וחצי לאחר הלחנת הקונצ'רטו, וכן הועלתה טענה כי העושר המלודי של היצירה אינו משתווה לעושר המלודי של הקונצ'רטו לכינור, שהיה ועודנו הפופולרי ביותר משלושת הקונצ'רטי.
בשנים האחרונות זכה הקונצ'רטו לצ'לו לעדנה מחודשת, ויש כמה הקלטות מסחריות מודרניות שלו בנגינתם של צ'לנים ידועי שם ובהם רפאל וולפיש, דמיטרי יבלונסקי ודניאל מילר־שוט.
בשנות השישים הלחין חאצ'טוריאן שלושה קונצ'רטי חדשים לשלושת הכלים האלה – לכבוד סולנים אחרים.
הכינוי שנתן ליצירות החדשות לא היה קונצ'רטו, אלא קונצ'רטו־רפסודיה.
חאצ'טוריאן הסביר ואמר שאומנם תפקיד הסולן וירטואוזי כבקונצ'רטו סטנדרטי, אך עם זה הוא לירי וחופשי יותר.
שלוש היצירות האלה מתאפיינות בקדנצה סולנית שמופיעה כבר בפתיחתן.
תחילה הלחין חאצ'טוריאן את הקונצ'רטו־רפסודיה לכינור ולתזמורת, בשנת 1961. לאוניד קוגן, שניגן היטב את הקונצ'רטו לכינור של חאצ'טוריאן (שנכתב עשרים שנה קודם לכן), קיבל בהזדמנות זו את ההקדשה מן המלחין.
היצירה נוגנה בפעם הראשונה באוקטובר 1962. קוגאן היה הסולן, ועל התזמורת ניצח ישראל גוסמן.
הצ'לן המפורסם מסטיסלב רוסטרופוביץ' ביקש מחאצ'טוריאן מוזיקה לכלי, כדרך שנהג לבקש או להזמין מוזיקה ממלחינים רבים באותה תקופה, כדי להעשיר את הרפרטואר הקונצרטי לצ'לו (נראה שאף על פי כן רוסטרופוביץ' מעולם לא ניגן את הקונצ'רטו של חאצ'טוריאן משנת 1946).
בקשה זו הניבה בשנת 1963 את הקונצ'רטו־רפסודיה לצ'לו ולתזמורת, ויש כמה הקלטות של רוסטרופוביץ' ליצירה (וגם הקלטה בווידאו), בין השאר בניצוח המלחין.
בשנת 1968 הושלם הקונצ'רטו־רפסודיה לפסנתר ולתזמורת והוקדש לפסנתרן הצעיר ניקולאי פטרוב, זוכה מדליית הכסף בתחרות הפסנתרנים הראשונה על שם ואן קלייברן (בשנת 1962).
בדומה לקונצ'רטו־רפסודיה לצ'לו, גם יצירה זו הוקלטה בניצוחו של חאצ'טוריאן, עם פטרוב בפסנתר.
יש הקלטה של השניים גם לקונצ'רטו משנת 1936, מקונצרט חי כשנה לפני מותו של חאצ'טוריאן.
שלושת הקונצ'רטי־רפסודיות, אף על פי שהולחנו לכבוד נגנים מפורסמים והוקדשו להם, לא נחלו הצלחה דומה להצלחה שזכו לה מקביליהם הקונצ'רטנטיים משנות ה־30 וה־40.
סימפוניה מס' 3 בדו מז'ור "פואמה סימפונית" (1947)
ספרטקוס, בלט בשלוש מערכות (1954)
קונצ'רטו לפסנתר ולתזמורת, ברה־במול מז'ור (1936)
קונצ'רטו לכינור ולתזמורת, ברה מינור (1940)
קונצ'רטו לצ'לו ולתזמורת, במי מינור (1946)
קונצ'רטו־רפסודיה לכינור ולתזמורת, בסי־במול מינור (1961)
קונצ'רטו־רפסודיה לצ'לו ולתזמורת, ברה מינור (1963)
קונצ'רטו־רפסודיה לפסנתר ולתזמורת, ברה־במול מז'ור (1968)
קונצ'רטו לחליל ולתזמורת, ברה מינור (1968)
שלישייה לקלרינט, לכינור ולפסנתר (1932)
טוקטה במי־במול מינור, לפסנתר (1932)
סונאטה לפסנתר במי־במול מז'ור (1961, גרסה שנייה וסופית 1976)
סונאטה־פנטזיה, לצ'לו בלא ליווי (1974)
סונאטה־מונולוג, לכינור בלא ליווי (1975)
סונאטה־שיר, לוויולה בלא ליווי (1976)
ארבה היא צורת התקהלות של חגבים נודדים, הנעים בקבוצות ענקיות, הנחשבות למזיקות לחקלאות.
מתוך כ-8,000 מיני חגבאים ידועים רק כ-12 מינים המתאגדים ללהקות ארבה.
הארבה יכול להתרבות במהירות רבה בהיווצר תנאים מתאימים ולנדוד בלהקות.
הם נעים בנחילים , זו קבוצה שאין בין הפרטים בה קשר ארגוני, במקום זה הם נעים כמקשה אחת כל פרט במחשבה על עצמו, פושטים על שדות ובמהירות רבה מכלים יבולים.
הם מסוגלים לאכול כמעט כל סוג של מזון (אף כי בדרך כלל הם לא ניזונים מזיתים ותמרים).
Melanoplus spretus - מין של חגב שהיה נפוץ באזור מערב ארצות הברית וקנדה, ונכחד בסוף המאה ה-19. היה ידוע ביכולת ההשרצה יוצאת הדופן שלו.
נפוץ במזרח התיכון, בצפון אפריקה ובהודו.
החגב המדברי יכול לעבור מהמורות ומכשולים רבים.
לעיתים, כאשר גופותיהם של הפרטים הראשונים בנחיל מהווים מצע לחבריהם.
יש לו גם יכולת מסוימת לצלוח מים.
החגב המדברי רגיש לקור, אך גם חום גבוה מדי, מעל 50 מעלות לערך, יכול לגרום למותו.
בשל ההזדקקות שלו לחום אין הצאצאים שלו מגיעים לבגרות מינית במזרח התיכון, ולכן בין פשיטה לפשיטה מארץ מוצאו, סודאן, יש תקופות רגיעה.
הזחל מגיח מהביצה כעבור 15–40 יום להטלה, ואחר כך עובר כמה שבועות של תהליך התבגרות.
עד היום מהווה הארבה איום חמור על החקלאות, במיוחד במדינות המתפתחות, בהיעדר ידע בהדברה וציוד מתאים.
התהליכים הגורמים למעבר החגבים ממופע בודד למופע להקתי (נחיל ארבה), הם נושא למחקר מדעי במספר מקומות בעולם.
הסבר אפשרי הוא גשמי חורף חריגים בסביבה מדברית היוצרים צמחייה עשירה, אשר גורמת לנקבות הארבה להטיל כ-150 ביצים בשנה במקום כ-40 ביצים בשנה רגילה.
לחגבים שבוקעים בעת תופעת הארבה צבע שחור עם כתמים צהובים לעומת החגב המתבודד שצבעו נע בין ירוק לחום כתלות בגילו ובתנאי הסביבה.
חגבי הארבה הם יצורים חברתיים הפעילים ביום, בניגוד לחגב המתבודד הפעיל בלילה.
כאשר מספר רב של חגבים שוכן באזור אחד רגליהם נוטות להתחכך בשל הצפיפות, וגרוי זה מעלה את רמת הסרוטונין בגוף וכתוצאה מכך גורם להתנהגות חברתית.
תופעת הארבה מתרבה במהירות ומשנה את התנהגותם של חגבים בודדים רבים.
צאצאיהם של חגבים אלה כבר יבקעו מהביצים כארבה לכל דבר.
החוקרים הראו שכאשר מעבירים ביצים של נקבת החגב לקצף של נקבת הארבה, החגבים הבוקעים הם מסוג ארבה.
התופעה עובדת גם בכיוון ההפוך - כאשר מעבירים ביצים של נקבת הארבה לקצף של נקבת החגב, יבקעו זחלים שיהיו לחגבים בודדים.
לפי כתבי אפלטון, סוקרטס השמיע את הרעיון המיתולוגי לפיו הארבה מוצאו מבני אנוש.
כאשר המוזות הביאו לראשונה את השיר לעולם, היו כאלה שכל כך התפעמו מיופיו שחדלו מלאכול ולשתות ומתו.
המוזות הפכו אותם לארבה, המזמזם שיר כל חייו.
מכת הארבה היא השמינית מעשר המכות בהן הוכו המצרים.
במקומות שונים מוזכרות תפילה ותענית להתגוננות מארבה.
בספר דברים מוזכר הארבה כעונש על חטאים.
בספר יואל מתוארת באופן ציורי מכת ארבה שגרמה לנזקים עצומים בחקלאות, ומתואר אבל גדול ותפילות מחמת המחסור.
במקרא מזוהים עשרה מיני ארבה שונים: ארבה, גובי, גזם, חגב, חנמל, חסיל, חרגל, ילק, סלעם, צלצל.
דרך עתיקה לגירוש הארבה, המוזכרת כבר בתנ"ך היא ביצירת רעש והכאה על פחים, אך כיום היא נחשבת למטרד, בהיותה מפריעה לסימון שיטתי של שטחי הרביצה של הארבה לשם הכחדתו.
הארבה יוצא דופן בין השרצים בהיותו כשר לאכילה על פי ספר ויקרא.
הסוגים הכשרים הם "כל אשר לו כרעים מעל לרגליו לנתר בהם על הארץ" (ויקרא יא, כא)
עם זאת, מסורת על סוגי ארבה כשרים שאפשרה את אכילתם לא רווחה ביהדות אשכנז.
בצפון אפריקה ובעיקר בתימן, היו שאכלו ארבה.
כפי שמתאר החוקר פרופ' זהר עמר מאוניברסיטת בר-אילן:
הארבה היה נקנה מהערבים כשהוא חי בשקים, והותקן לאכילה בצורות שונות: טיגון, צלייה ובישול.
חלק מהאנשים היו מייבשים אותו ומשתמשים בו לאכילה במשך כל השנה.
רבים מהגברים נהגו לאכלם ולהתענג בהם עם משקה משכר כמו ה'מאחיה'.
וכפי שמתאר זאת "אוצר הדינים והמנהגים":
"בכל ארצות המזרח נוהגים לאכול את החגבים צלי ומבושל, בבוא הארבה בגבולם מציתים אש ועושים מדורות להעלות העשן והארבה ייחנק על ידי העשן וייפול לארץ וילקטו ממנו חמרים חמרים.
גם מייבשים את החגבים בחום השמש וטוחנים מהם קמח ומערבים בצוף דבש לטעום לחיך."
פולמוס התחולל כאשר הרב חיים בן עטר, ה"אור החיים", פסק במאה ה-18 לאסור את אכילתם.
הארבה אינו בשרי ופטור משחיטה - בדומה לדגים.
התקפות ארבה בתולדות ארץ ישראל
ב-1827 תואר רעב בארץ ישראל עקב ארבה: "הכביד חרפת רעב, שאשתקד עלה הארבה ויכס את עין הארץ...
וכל העם מקצה נודדים ללחם".
חוקר הארץ אדוארד רובינסון סיפר כיצד נעשו ניסיונות נואשים לשרוף שדות כדי להשמיד את הארבה בעת הגעתו ב-1838, אך אף על פי כן הוא כיסה את פני הארץ.
ב-1845 חלף נחיל ארבה מעל ירושלים במשך 45 דקות אך לא ידוע על נזק שנגרם.
בשנת 1865 יש דיווח על ארבה "אשר כמוהו לא היה ולא יהיה.
כל אחד גדול כציפורי שמים", והתוצאה הייתה כי "נכרת אוכל מפינו, כי אנו אין לנו לפה לא שומן ולא חמאה".
בשנת 1866 שוב תקף הארבה, והשלטון הורה שכל אחד מהתושבים חייב לצאת לשדה ולהביא עמו משקל נתון של ארבה.
התקפות נוספות של ארבה בארץ התרחשו בשנים: 1876 (ירושלים), 1892 (ביריחו), 1899 (בגליל, וכן בסביבות ירושלים וחברון) וב-1904 (בגליל ובנגב).
אחת מהשנים הקשות ביותר הייתה 1915, שבה צרות מלחמת העולם הראשונה התחברו להן עם האסון החקלאי של מכת הארבה.
"מרחוק, מן המושבה ומן הכרמים, עולים ונשמעים קולות הדפיקות בפחים...
צחוק מר עולה על השפתיים.
מה הן מאות הידיים של בני המושבה מול רבבות, רבבות המיליארדים הללו...
כפי שמתאר יואל רפל, היעלמותו של נחיל ארבה לא הביאה עמה הקלה, שכן:
"החקלאים היו מודעים היטב לעובדה כי שדותיהם, כרמיהם ופרדסיהם רוויים בביצי ארבה העתידים להיבקע בתוך זמן קצר.
הידיעה המוקדמת כי צפויה מכה נוספת, והפעם מתוך השדות עצמם, חייבה היערכות וביצוע צעדים שיקדימו תרופה למכה"
אהרון אהרונסון מונה אז על ידי המושל הצבאי למפקח הכללי למלחמה בארבה, אולם התפטר בסופו של דבר.
אחרי שהשלטונות מצאו דרך להפיק כסף מהארבה, הם הטילו חובה על כל אדם שגילו עבר את 15 ללקט 20 ק"ג של ארבה או לשלם קנס בגובה לירה טורקית אחת.
במאי 1945 פשט ארבה על שדות עמק הירדן בשער הגולן, מסדה והסביבה.
בנובמבר 1955 פשט הארבה על שדות הירק והמטעים של יישובי מערב הנגב והגיע צפונה עד קו חלץ-בית גוברין.
ב-13 בנובמבר דווח על שלושה ריכוזים עיקריים: בית הגדי-סעד, גבים, דורות, ניר עם ובית גוברין.
אנשי המחלקה להגנת הצומח פעלו לזהות את ריכוזי הארבה והפעילו לראשונה מטוסי ריסוס לחיסול להקות הארבה שזוהו.
בהמשך התקדם הארבה והגיע לתל אביב.
הוא נבלם עם בוא הימים הקרים של החורף.
ב-1988 נחיל ארבה נע מאפריקה לאזור אך נעצר בירדן.
בנובמבר 2004 נחילי הארבה הגיעו מגבולה הדרומי של ישראל, פשטו על אילת ואזור הערבה והגיעו עד לחופי ים המלח.
פרטים נצפו גם באזור רמת הגולן.
במהלך מרץ 2013 הגיעו מספר נחילי ארבה גדולים מאזור הדלתא של הנילוס בצפון מצרים וחדרו לתחומי ישראל דרך צפון סיני לעבר הנגב המערבי והערבה.
קבוצות קטנות יחסית התפשטו צפונה עד הגליל העליון.
משרד החקלאות הקים מוקד מעקב אחר הארבה ודאג לריסוס אווירי וקרקעי של הנחילים לאחר שהתמקמו על הקרקע לחניית לילה.
בתחילת יוני נחילי הארבה המשיכו להגיע מכיוון סיני ופשטו על אילת וירוחם.
החגבים (ובהם הארבה) מהווים מקור מזון עם אחוז חלבוני גבוה מאוד, סיבים תזונתיים, ויכולים לשמש כמשפרי טעם.
אראקז'ו (בפורטוגזית: Aracaju) היא בירת מדינת סרז'יפה שבברזיל.
העיר ממוקמת בצפון מזרח ברזיל, כ-350 ק"מ צפונית לעיר סלבדור.
בעיר מתגוררים כ-498,000 תושבים המהווים 33% מאוכלוסיית מדינת סרז'יפה.
העיר, אשר הוקמה במרכז ביצות המנגרובה שהיו במקום, הוכרזה כבירת המדינה ב-17 במרץ 1855, כאשר החליפה את בירת המדינה הקודמת ארה קריסטובאו.
העיר ממוקמת לחוף האוקיינוס האטלנטי, בין הנהרות סרז'יפה ופושים, בגובה של כ-4 מטרים מעל פני הים.
אקלים העיר חם ויבש בחודשי הקיץ, וגשום בחודשי החורף (מרץ עד אוגוסט).
הטמפרטורה הממוצעת היא 26 מעלות צסליוס, וכמות המשקעים הממוצעת 1,590 מילימטרים.
עיקר כלכלת העיר מתבססת על הפקת נפט ועל זיקוק קנה סוכר.
התוצר השנתי הגולמי של העיר נעמד ב-3.114 מיליארד ריאל ברזילאי לשנה.
העיר צפופה ביותר, עם צפיפות אוכלוסין ממוצעת של מעל 2,800 נפשות לקמ"ר.
החל משנות ה-70 גדלה העיר בקצב מהיר:
בעיר ארבעה בתי חולים ציבוריים ו-16 בתי חולים פרטיים.
39 תינוקות מתוך כל 1,000 הנולדים מתים לפני הגיעם לגיל שנה.
אַרְבָּה (ברבים: אֲרָבוֹת, באנגלית: Barge) היא סירת משא שטוחת תחתית, בדרך כלל ללא אמצעי הנעה משלה, המשמשת להובלת מטענים בנהרות, בתעלות שיט או בנמלים.
המלה הארמית "אַרְבָּא" (צורת רבים: אַרְבֵּי) נזכרת בתלמוד בבלי, והוראתה סירת משא קטנה, מונעת במשוטים, שהובילה מטענים בעיקר בנהרות בבל ושימשה גם לפריקה ולטעינת ספינות משא העוגנות סמוך לחוף.
לעיתים קרובות משתמשים במונח "דוברה" במקום "ארבה", למשל: "דוברת תדלוק" (bunkering barge), "דוברת מנוף" (crane barge).
ארבת משא או דוברת משא בנהרות ובנתיבי מים פנימיים היא לרוב בגודל של 59.4X10.6 מטרים, ויכולה להוביל עד כ-1,500 טונות של מטען.
למילה barge באנגלית פירוש נוסף: סירת מלכות או סירת שרד, למשל סירת המלכות של צ'ארלס השני (Royal barge of Charles II), Admiral's barge – סירת השרד של אדמירל המפקד על הצי.
ארבה שוֹמֶטֶת - בעלת תחתית שטוחה הנפתחת לצדדים ומכלי ציפה בדפנות.
משמשת לסילוק חומר הקרקעית שמרוקנת לתוכה אוניית מחפר ונגררת אל אתר ההשלכה בלב ים או במקום אחר.
אראנוקה הוא אטול אלמוגים המצוי במרכז האוקיינוס השקט.
האטול הוא אחד האיים בשרשרת איי גילברט שבקיריבטי.
האי ממוקם צפונים לקו המשווה.
שטחו של האי 13.3 קמ"ר ומתגוררים בו כ-1000 תושבים.
האטול משולש בצורתו, והוא גדול בשטחו מאטול אופייני.
האטול מורכב למעשה משני איים - הדרומי, בואריקי היוצר את בסיס המשולש, והצפוני טאקאנג היוצר את קודקוד המשולש.
האיים מקושרים זה לזה ברצועת חול.
במרכז, בין שני האיים, מצויה הלגונה.
בחלקו הצפוני של האי בואריקי מצוי משטח נחיתה.
אראלה שדמי (נולדה ב-3 בפברואר 1946) היא פעילה חברתית-פמיניסטית וסוציולוגית ישראלית, העוסקת במגוון תחומים: פעילות למען שלום ושינוי חברתי, דרך חקר של החברה והמשטרה הישראלית, הנשים והפמיניזם ועד פעילות ומחקר בתחומי הפוסט-פטריארכיה ופוסט-קפיטליזם, במיוחד כלכלת הנתינה וחברות מטריארכאליות.
שדמי שימשה כקצינת משטרה במהלך שנות השבעים עד שנות התשעים, אז פרשה בדרגת סגן ניצב.
שדמי נולדה וגדלה בתל אביב כבת למשפחת עובדי כפיים.
אחותה הגדולה היא אשת הרדיו לשעבר, שולה שמרלינג.
למדה בבית חינוך א' ע"ש שאול טשרניחובסקי ובתיכון עירוני ד'.
הייתה ב"השומר הצעיר" ואחר כך בתנועה המאוחדת.
בנעוריה הרבתה לבקר במועדון מפ"ם בדיזנגוף שהפך אחר כך למועדון צוותא.
במקומות אלו ספגה והפנימה את רעיונות השמאל הסוציאליסטי ומשם יצאה להפגנות שמאל במיוחד בתמיכה בערביי ישראל וכנגד הממשל הצבאי.
בצבא שרתה בהיאחזות הנח"ל קציעות ובקיבוץ רביבים.
קיבלה תואר ראשון בלשון עברית ובספרות עברית מהאוניברסיטה העברית.
בהמשך, עברה ללימודי קומוניקציה לתואר שני ומשם עברה למדעי החברה.
עשתה תואר שני באוניברסיטת מינסוטה במנהל עסקים ויחסי עבודה.
כמה שנים אחר כך קיבלה מלגת פולברייט (קרן האמפרי) לפרופסיונאלים מצטיינים וחזרה לאוניברסיטת מינסוטה שם השתתפה בסמינר מנהיגות חברתית, ולמדה על החברה והתרבות האמריקאית.
את עבודת הדוקטורט עשתה במכון לקרימינולוגיה באוניברסיטה העברית בהנחיית פרופסור מנחם אמיר ופרופסור רפאלה בילסקי בנושא פיקוח ציבורי על משטרה בחברה חופשית.
את תואר הדוקטור קיבלה ב-1990. היה זה הדוקטורט הראשון שנכתב בארץ על משטרה ומשטרת ישראל בפרט.
ב-1970, כשלמדה תקשורת, התגייסה כקצינה למשטרת ישראל בתפקיד עורכת הפרסומים בעברית.
פרשה כסגן ניצב בשנת 1990. הייתה האישה הראשונה בקורס הפו"ם (פיקוד ומטה) של המשטרה במהלכו למדה שנה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
בין תפקידיה במשטרה: עוזרת דובר המשטרה, ראש מדור חינוך והסברה, ראש מדור תכנון כוח אדם.
הקימה וערכה את ביטאון שוטרי ישראל "מראות המשטרה" ואת הרבעון "משטרה וחברה", עבדה בתפקיד עוזרת ראש מנהל תכנון וארגון שהפך לאגף התכנון.
בשנתה האחרונה הייתה במחלקת היסטוריה של משטרת ישראל.
כתבה שני ספרי היסטוריה של משטרת ישראל, האחד עוסק בשנים 1947–1957 והשני דן בשנים 1958–1974. ב-1983 יצאה מהארון כלסבית והייתה הראשונה מקרב כלל אנשי המשטרה והקצונה שיצאה מהארון במשטרת ישראל.
פרשה מהמשטרה, לאחר שהתפתחה גישתה הביקורתית כלפי המשטרה.
עוד בהיותה במשטרה החלה להצטרף לפעילות פמיניסטית מחוץ למשטרה וללמוד באופן עצמאי לימודי נשים.
לאחר קבלת הדוקטורט למדה שנתיים כשומעת חופשית בחטיבה ללימודי נשים של האוניברסיטה העברית, כדי לבסס את הידע שלה באופן שיטתי.
לאחר שחרורה מהמשטרה החלה בקריירה אקדמית ובפעילות ציבורית פוליטית.
כשעזבה את המשטרה בשנת 1990 הצטרפה אראלה שדמי לנשים בשחור, שם הייתה פעילה במשך שנים רבות.
הקימה ביחד עם איבון דויטש את הארגון קול האישה – מרכז פמיניסטי בירושלים.
הייתה פעילה רבות בכנסים פמיניסטיים ובקואליציית נשים לשלום.
הקימה יחד עם אורית לבנין-דגני את תנועת האם החמישית – תנועת שלום של נשים.
אחת מהסיסמאות המרכזיות של התנועה היא "מלחמה היא לא השפה שלנו"; דיאלוג הוא אפשרות ריאלית בכל זמן ובכל מצב.
התנועה הייתה בנויה לתפיסת מקימותיה על ערכים של אימהות ועל ההנחה שביטחון מותנה גם בביטחון של הצד האחר ולהפך.
שדמי פעילה גם באחותי - תנועת הנשים המזרחיות.
הרבתה לדבר בציבור ולפרסם מאמרים על זהותה כאשכנזייה, בהם הדגישה את הגזענות כלפי המזרחים ואת דיכויים על ידי הממסד האשכנזי.
כאשכנזייה תבעה מעצמה ומאשכנזים אחרים לקחת אחריות על דיכוי המזרחים (לגבות את מאבק המזרחים כנגד הדיכוי, להקפיד על הופעתם מעל בימות ציבוריות וכדומה) באותה מידה שהיא מצפה שגברים ייקחו אחריות על דיכוי נשים וישראלים ייקחו אחריות על דיכוי פלסטינים.
יזמה והייתה חברת צוות הארגון של הכנס הבינלאומי הראשון של "נשים בשחור" שהתקיים בירושלים ב-1994. יזמה והייתה חברת צוות הארגון של "כנס קישורים" שהתקיים בשלומי ב-2003. הכנס היה הראשון להדגיש את הקשר בין נושאי סביבה, מלחמה ושלום וצדק חברתי ופמיניזם וזכה להשתתפות המונית של אקטיביסטים ואקטיביסטיות.
כיום פועלת להקמת רשת מסגרות מקומיות לדיור ותעסוקה של אימהות וקשישות דלות אמצעים.
הייתה חברת הנהלה הארגון "בצלם" וחברת "ועדת האמת" - הראשונה שהוקמה בישראל - לברור אירועי הנכבה בנגב בשנים 1948–1960, שהוקמה על ידי ארגון "זוכרות".
מאז תחילת שנות האלפיים פועלת שדמי להקמת סיירת נשים למען נשים לאחר שהצעתה להקמת תחנת משטרה ייעודית לנשים על פי המודל הברזילאי לא זכתה לתגובה.
היא פעלה יחד עם עורכת הדין דניאלה קהת, תחילה להקמת הסיירת במרחב השרון ואחר כך - במרחב אילת כחלק מ"עיר ללא אלימות".
הרעיון קיבל את תמיכתם של ראש העיר אילת, מפקד משטרת אילת, מפקד המחוז הדרומי, ראש הרשות למעמד האישה ועוזרי השר לביטחון פנים.
גופים פרטיים תרמו אלפי שקלים להקמת הסיירת.
אך התנגדות לא צפויה מאגף החקירות במטה הארצי הביאה להפסקת המיזם.
שדמי וקהת חידשו אותו יחד עם תנועת "אחותי" בשנת 2020, למען נשים מאוכלוסיות מוחלשות.
שדמי פועלת מאז 2004 להגברה הנראות והפיתוח של מודלים לחיים אנרכיסטיים-מטריארכליים, הבנויים על רשת קהילות קטנות המתבססות על כלכלה בת קיימא, כלכלת הנתינה ו-המורשת השוויונית והמכילה של המטריארכיה כאלטרנטיבות בנות-ביצוע לקפיטליזם הגלובלי.
שדמי היא חלק מרשת בינלאומית, המשלבת חוקרות ואקטיביסטיות מהדרום הגלובלי ומהמערב, העוסקות במחקר של כלכלת הנתינה ששרשיה באימהות ובחברות מטריארכליות בעבר ובהווה.
היא פועלת להקמת רשת קהילות מטריארכאליות בישראל עבור דיור ותעסוקה לאימהות וקשישות מרוששות ובני/ות משפחותיהן.
עם פרישתה המוקדמת מהמשטרה, הצטרפה לתוכנית חדשה לתואר ראשון שהוקמה על ידי ניצב בדימוס ד"ר יהושע כספי לקרימינולוגיה ואכיפת החוק במכללת בית ברל בשיתוף עם האוניברסיטה הפתוחה.
התוכנית פתחה דרך חדשה לאנשי משטרה, עובדי הנהלת בתי המשפט, שב"כ, שב"ס ואחרים, שהיו ללא תעודת בגרות או ציון מהמבחן הפסיכומטרי להשלים לימודים לתואר ראשון.
לימדה שנים מספר באוניברסיטת בן-גוריון ולימדה עשר שנים במכון שכטר ללימודי יהדות, במחלקה ללימודי נשים ויהדות.
עם הקמת התוכנית ללימודי נשים ומגדר במכללת בית ברל על ידי ד"ר ויקי שירן, הצטרפה אליה שדמי מרגע הקמת התוכנית ונאלצה לקבל את ראשות התוכנית עם פטירתה הבלתי צפויה של ד"ר שירן.
שדמי ניסתה לבנות, יחד עם צוות המרצות והמרצים, סביבה אקדמית חלופית, שבה יוכלו התלמידות - רובן ככולן עובדות משרה מלאה ואימהות במשרה נוספת - הבאות ליום לימודים אחד בשבוע, לקבל תוך ארבע שנים תואר ראשון של האוניברסיטה הפתוחה עם התמחות בלימודי נשים.
לשם כך שאפו שדמי וצוות המרצות ליצור אווירה תומכת, אישית וידידותית, להפוך את הלימודים לנגישים לכל, ולבנות תוכנית רב תרבותית שבה יש ייצוג למזרחיות, אשכנזיות, פלסטיניות, להט"ב, יוצאות ברית המועצות לשעבר ועוד ולנקודות מבטן השונות בקרב הצוות, בקרב התלמידות ובחומרי הלימודים כאחת.
יחד עם פרופסור דלילה אמיר יזמה את הכנס הארצי הראשון ללימודי נשים שהתקיים באוניברסיטת תל אביב בשנת 1994. מדי שנה ארגנה כנס אקדמי במכללת בית ברל לזכרה של ד"ר ויקי שירן, שעסק בנושאים פמיניסטיים ובכלל זה: חזון נשים לעולם אחר, מדינה-גזענות-נשים, אחריותן של הגמוניות לדיכוי.
שדמי יזמה את הקמת התוכנית לתואר ראשון בשיתוף עם האוניברסיטה הפתוחה ללימודי תיאום וארגון בקהילה (community organizing) והיא לימדה שם מאז הקמתה.
התוכנית, ראשונה מסוגה בארץ, מיועדת לפעילים חברתיים וקהילתיים.
שדמי היא אם למעצבת אודין שדמי, וחיה בחיפה עם בת זוגה, הצלמת דליה נתן.
נושאי המחקר העיקריים שלה: משטרה בחברה דמוקרטית, משטרת ישראל, צורות שיטור (שיטור קהילתי, שיטור ציבורי, שיטור עירוני, שיטור פרטי), התנועה הפמיניסטית, התארגנויות של נשים, לסביות, אלימות גברים כלפי נשים, פטריארכיה וגבריות, פוסט-קפיטליזם ופוסט-פטריארכיה, כלכלת הנתינה, חברות מטריארכאליות.
השתתפה בכנסים רבים בישראל ומחוצה לה בנושאי פמיניזם ומגדר, משטרה ושיטור ופוסט-קפיטליזם (במיוחד כלכלת הנתינה ומטריארכיות).
מחקר המשטרה - אראלה שדמי מפרסמת כל הזמן מאמרים ביקורתיים על המשטרה, בכללם בכתב העת "משטרה וחברה"היוצא לאור על ידי משטרת ישראל ובכתבי עת אקדמיים ונוקטת בגישה של קרימינולוגיה ביקורתית.
הייתה עורכת שותפה בספר רודפי צדק: מחקרים בקרימינולוגיה ואכיפת החוק בישראל (צ'ריקובר, 2003).
בספר זה פרסמה מאמר ביקורתי על השיטור הקהילתי.
כמו כן פרסמה מאמרים על ה"חומות הכחולות" שהמשטרה בונה בפעילותה בין מגזרי האוכלוסייה ועל שיטור עירוני (יחד עם ד"ר פיני יחזקאלי).
לימודי נשים ופמיניזם - פרסמה מאמר על נשים אשכנזיות בישראל – "הכמיהה למלאות ההוויה, הכמיהה לכוח: נשים אשכנזיות בישראל" (1999, פורסם גם באנגלית ב-2003).
זה המאמר הראשון על אשכנזיות של נשים ואחד המאמרים הראשונים על אשכנזיות בכלל.
מאמר זה צמח משיחות רבות עם נשים אשכנזיות בישראל וכל טיעוניו נתמכים על ידי סיפורים של נשים אשכנזיות.
המאמר בוחן את האופנים בהם העדה של האשכנזים התגבשה ושואל כיצד אתניות מעצבת את ההוויה של נשים אשכנזיות.
הוא אף בוחן עקרונות אחרים (לבד מאתניות) המארגנים את החוויות של נשים אשכנזיות בישראל.
במאמר מראה שדמי כיצד בדלנות גאוגרפית וחברתית עיצבה את החוויות של נשים אשכנזיות.
בדלנות כזאת משתקפת למשל בבניית שכונה מזרחית מוזנחת ליד רחביה האשכנזית והמטופחת, או בגיבוש בתי ספר ללא מזרחים.
בדלנות כזאת מתקיימת גם בתנועות השלום למרות ניסיונות להיפתח למזרחים.
כתוצאה מכך אשכנזיות עוצבה כלא-עדה למרות היותה עדה לכל דבר.
הבניית האשכנזיות ככזאת הובילה את הנשים האשכנזיות לעיוורון מגדרי.
בהמשך המאמר טוענת שדמי כי נשים אשכנזיות נתבעו לבצע פונקציות חשובות למען המהפכה הציונית: לגשר בין מהפכה למסורת – בין המהפכנות של הציונות לבין ההמשכיות של המסורת היהודית.
לבסוף, מראה שדמי כיצד נשים אשכנזיות נאבקו כל העת לעיצוב זהותן האוטונומית אך מאבק זה נבלם מחמת כמיהתן לכוח ולעצמה.
כמו כן, עוסקת בחקר יחס המשטרה לנשים בזנות ומאמרה התפרסם באנתולוגיה באנגלית ששדמי עורכת יחד עם פרופסור אסתר הרצוג.
מאמרה על נשים בשחור - המאמר עוסק בעיקר בתקופה הראשונה של נשים בשחור בשנים 1988–1996, ובעיקר בקבוצה הירושלמית.
שדמי טוענת ש"נשים בשחור" היא על פניה תנועות מחאה נגד האינתיפאדה ובעד שלום, אבל היא תנועה יוצאת דופן לחלוטין מחמת המסר הסמוי שלה המחבר בין כיבוש האדמה לכיבוש גופה של האישה.
התנועה משתמשת בשלושה אלמנטים יוצאי דופן: האחד, צבע שחור – בניגוד ללבן שבדרך כלל מזוהה עם האישה והטוהר.
השני, שתיקה – מה שמדבר זה הגוף הדומם של הנשים העומדות במשמרת.
השלישי, נוכחות מתמדת במרחב הציבורי – יציאתן של נשים לספירה הציבורית, במיוחד כדי לדבר על ביטחון ופוליטיקה, היה יוצא דופן בימים האלו.
השילוב של שתיקה, שחור ונוכחות חתרו תחת השיח הפוליטי המקובל ותחת מעמדה החברתי של האישה ועוררו שיח מאוד יצרי וער, לעיתים אלים, עם העוברים ושבים.
במאמרה עומדת שדמי גם על חולשותיה של "נשים בשחור" – ראשית, הבלעדיות האשכנזית ודחיקת המזרחיות, ושנית, ההיררכיה הסמויה בין הנשים שנוצרה במשמרת למרות השאיפה הפמיניסטית לביטול היררכיות של כוח.
כמו כן פרסמה מאמר המציע.
תפיסה אלטרנטיבית של אלימות גברים כנגד נשים, המסיטה את האחריות מפרופסיונאלים לחברה על כל נדבכיה ומנשים כקרבנות האלימות לגברים כמחולליה.
ככזאת היא נותנת שם לתוקפן במקום לקרבן ונוגעת בשרשים של התופעה.
ובעיקר, היא מאפשרת לזהות את הגורמים המרכזיים הנושאים באחריות לאלימות ולמניעתה.
כמו כן פרסמה מאמרים על פמיניזם בישראל, אלימות גברים כלפי נשים, נשים בזנות ואימהות.
מאז 2004 פרסמה כמה מאמרים באנגלית בנושאי כלכלת הנתינה, שגם הוצגו בכנסים בארצות הברית ובאירופה וגם ערכה את האנתולוגיה "דרך אם" שפורסמה גם בערבית ובקרוב תתפרסם גם באנגלית ובאיטלקית..
בהקדמה לספר פורשת שדמי את ביקורתה כלפי פמיניזם מיינסטרימי או פמיניזם של שוויון, היוצא כנגד אימהות ודוחף נשים לעבודה כדרך עיקרית להגשמה עצמית, שם אין ולא יכול להיות איזון בין עבודה למשפחה, אף על פי שלא עסק בפרוק מושג העבודה ובהצטמצמותו המהירה.
במקום הפוליטיקה הפמיניסטית הזו, רואה שדמי באימהות לא רק מקור לעצמת נשים אלא גם מערכת ערכים ובסיס לסדר חברתי ופוליטי אלטרנטיביים.
הספר כולל שלושה שערים: אימהות תחת פטריארכיה, אימהות מחוץ לפטריארכיה ויישומים של החשיבה החדשה.
בימים אלו מסיימת שדמי ספר שידון בפרדיגמה האלטרנטיבית המוצעת על ידי כלכלת הנתינה האימהית ובמורשת המטריארכאלית ובאפשרויות שהיא מייצרת להבנה חדשה של משפחה, אימהות, ביטחון, אלימות, שלום, מיניות ואקטיביזם עכשווי.
משטרה ושיטור -ב-2012 פרסמה את הספר "ארץ מאובטחת: משטרה, שיטור והפוליטיקה של הביטחון האישי" ((הוצאת הקיבוץ המאוחד - קו אדום).
הספר הוא הראשון והיחיד עד כה שפורסם בארץ על משטרה, שיטור, אבטחה והפרטה.
הספר מציג באופן ביקורתי ונוקב כיצד תחת מישטור גובר והולך של החיים הציבוריים והפרטיים ואיבטוח המרחב בציבורי, מתרחשת חדירה הדרגתית ומעיקה של המשטרה וכוחות שיטור אחרים (ציבוריים, פרטיים, עירוניים, קהילתיים) למרקם החיים החברתיים והפוליטיים.
הספר מציג גישות תאורטיות שונות לחקר המשטרה ומנתח את ההיסטוריה של משטרת ישראל על בסיס תאוריה ביקורתית-קונפליקטואלית ומנקודת מבטם של הקבוצות הסובלות מידה הקשה של המשטרה.
הספר דן בהופעת השיטור עירוני, השיטור פרטי, השיטור הציבורי והשיטור על ידי אזרחים בישראל וחושף את תהליכי הפרטת השיטור, תוך זליגת סמכויות שיטור לגופים מחוץ למשטרה הממלכתית, הפיכת הביטחון לסחורה (מסחור השיטור) ויצירת אי שוויון ברמת הביטחון האישי על בסיס מקום, מגדר, עדה, לאום ומעמד.
הספר מציע אלטרנטיבות לשיטור זה אם על ידי הסדרתו, חזרה מושכלת לשיטור ממלכתי במסגרת מדינת רווחה או אימוץ פרקטיקות השואבות מ"קרימינולוגיה של עשיית שלום".
פוסט-קפיטליזם ופוסט-פטריארכיה - שדמי היא שותפה לרשת בינלאומית של חוקרות העוסקות בחקר אימהיות, עבודת האם, מטריארכיה וכלכלת הנתינה והציגה את מחקריה בתחום זה בכנסים בארץ ובעולם.
חשיבה מקורית וייחודית זו היא חלק מתנועות רבות בעולם השואפים לבנות חברה בלתי-פטריארכלית ובלתי-קפיטליסטית.
במסגרת זו שדמי גם פיתחה מתווה לשלום בין ישראל לפלסטין והוזמנה להשתתף בכנס הבינלאומי ורב משתתפים "לנוע אל מעבר לקפיטליזם", שהתקיים ב-2014 במקסיקו.
גם הספר "דרך אם" הוא חלק מעיסוקה בפוסט-קפיטליזם ובפוסט-פטריארכיה.
ב-2007 יצא לאור ספרה "לחשוב אישה: נשים ופמיניזם בחברה גברית".
זהו ספר שמנסה להיות מעין דו"ח ביניים על מצב הנשים והפמיניזם בישראל לאחר כ-35 שנות פעילות פמיניסטית.
יש בו ניסיון להציג באופן מפורט מהו פמיניזם רדיקלי ומהי תרומתו האפשרית.
מסקנתה היא עגומה למדי: לא מעט בורות וחוסר ידע רווחים בקרב הציבור בכלל והנשים בפרט כלפי משמעותו האמיתית של המושג פמיניזם.
על פי תפיסתה של שדמי, הפמיניזם עוסק, בראש ובראשונה, ביחסי הכוח בין המינים שהם הבסיס לכל יחסי כוח אחרים; הוא מושתת על חוויות של נשים בהיסטוריה והוא שואב ממורשתן של נשים וקורא להשתמש בה היום לשינוי סדרי עולם.
מורשת זו שוויונית ביסודה והיא מכילה מעצם הגדרתה גם גברים ומגדרים אחרים.