tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסך הכל, 13 מדינות בחרו 45 עד 55 אחוז נשים, כאשר שבע מדינות הגיעו ל-50 אחוז בדיוק.
מצד שני, קפריסין בחרה אפס נשים, וסלובקיה בחרה רק 15 אחוזים.
מדינות אחרות במזרח אירופה, כמו רומניה, יוון, ליטא ובולגריה, בחרו כולן פחות מ-30 אחוז נשים בפרלמנט.
שמונה מדינות חברות בחרו במספר נמוך יותר של נשים ב-2019 מאשר ב-2014. מלטה, קפריסין ואסטוניה איבדו את הייצוג הנשי הגדול ביותר בפרלמנט האירופי, עם ירידה של 17 אחוז, בעוד סלובקיה ירדה ב-16 אחוז.
הונגריה, ליטא ולוקסמבורג השיגו את הגידול המשמעותי ביותר (19, 18 ו-17 נקודות אחוז בהתאמה) כאשר משווים את 2019 ל-2014, ואחריהן סלובניה ולטביה, שתיהן הגדילו את אחוז הנשים בפרלמנט האירופי ב-13 אחוז.
לוקסמבורג, סלובניה ולטביה בחרו כולן 50 אחוז נשים בפרלמנט.
נכון לשנת 2019 חברת הפרלמנט האירופי הצעירה ביותר היא מדנמרק, שהייתה בת 21 בתחילת המושב ביולי 2019, והיא גם האדם הצעיר ביותר שנבחר אי פעם לפרלמנט האירופי.
חבר הפרלמנט המבוגר ביותר אי פעם היה , שהיה בן 92 כשנבחר ב-2014.
אזרחים אירופאים זכאים להיבחר מטעם המדינה החברה בה הם מתגוררים (בכפוף לדרישות התושבות של אותה מדינה); אבל הנבחרים לא חייבים להיות אזרחים של אותה מדינה.
האזרחים הבאים נבחרו במדינה שאינה ארץ מולדתם.
שםכניסה לפרלמנטאזרחותמייצג אתמפלגה1984איריתבריטניהסוציאליסט1989אוסטרליתבריטניהסוציאליסט1989צרפתיתאיטליה1994הולנדיתגרמניהסוציאליסטאוליבייה דופואה1994בלגיתאיטליהרדיקלידניאל כהן-בנדיט1999גרמניתצרפת1999איטלקיתבלגיהמיקל מאיול אי ריינל2001צרפתיתספרדBairbre de Brún2004איריתבריטניההשמאלוילם שוט2004הולנדיתגרמניהליברלית2004גרמניתהרפובליקה הצ'כיתארי וטנן2004פיניתצרפתEPP2009הולנדיתבלגיהECR2009ספרדיתבריטניהאנה מריה קוראצה בילדט2009איטלקיתשוודיהEPP2014בולגריתיווןהשמאל2019דניתבריטניה2019איטלקיתצרפתהתחדשות באירופה2019בלגיתצרפת2019צרפתיתבריטניה2024אלבניתיווןEPPקטרינה ויירה2024פורטוגזיתהולנד
מקובל שמדינות המצטרפות לאיחוד האירופי ישלחו מספר משקיפים לפרלמנט מראש.
מספר המשקיפים ושיטת המינוי שלהם (בדרך כלל על ידי פרלמנטים לאומיים) נקבעים בהסכמי ההצטרפות של המדינות המצטרפות.
משקיפים רשאים להשתתף בדיונים, אך הם אינם רשאים להצביע או למלא תפקידים רשמיים אחרים.
כאשר המדינות הופכות למדינות חברות מלאות, משקיפים אלה הופכים לחברי פרלמנט מלאים לתקופת הביניים שבין ההצטרפות עד לבחירות הבאות ברחבי אירופה.
בין ה-26 בספטמבר 2005 ל-31 בדצמבר 2006 היו לבולגריה 18 משקיפים בפרלמנט ולרומניה 35. אלה נבחרו ממפלגות הקואליציה והאופוזיציה כפי שהוסכם על ידי הפרלמנטים הלאומיים של המדינות.
לאחר ההצטרפות ב-1 בינואר 2007, המשקיפים הפכו לחברי פרלמנט (עם כמה שינויים).
באופן דומה, לקרואטיה היו 12 חברים משקיפים החל מ-17 באפריל 2012, שמונו על ידי הפרלמנט הקרואטי לקראת הצטרפותה ב-2013.
"חבק אותי" הוא שיר של הזמר הישראלי עמיר לב מתוך אלבומו השני, "עמיר לב".
השיר הופיע כרצועה השנייה באלבום.
השיר עוסק ביחסים בין גבר לאישה.
הוא מציג דיאלוג רגשי וטעון ביניהם, כשמרכזו הוא הפער בין הצורך בתנועה, שינוי וחופש, לבין הצורך ביציבות, קבלה והתמודדות עם הכאב.
לב סיפר על נסיבות כתיבת השיר כך: "יש פה סיפור של פרידה.
פרידה ממישהי שהייתי איתה הרבה זמן.
הכול התחיל מזה שהיא לקחה את הבגדים שלה מהארון הכניסה לתיק ואני עמדתי בזמן שהיא כרעה.
זו הרגשה נוראה שאתה עומד ומישהו כורע תחתיך.
הכתפיים שלה כאילו אמרו 'חבק אותי'.
היא לא אמרה את זה אבל...
טוב ברור שזה רק אצלי בראש".
בסוציולוגיה ובאנתרופולוגיה, חברה היא קבוצת בני אדם המאוגדת על ידי פעילות משותפת אחת לכל הפחות.
בעולם (ובהיסטוריה האנושית) קיימות חברות רבות, הממויינות באופנים שונים.
למעשה, כל צורת ארגון אנושית (לאום, יישוב, מקום בילוי וכו') יוצרת מפגש על בסיס כלשהו בין בני אדם, ולכן יוצרת חברה מסוימת.
קיימים שני סוגים של חברה הנבדלים אחד מהשני בצורה ניכרת:
חברה משנית – חברה המקיימת מפגשים שעוסקים בתחום חלקי מתוך הקיום האנושי (כגון קבוצת ספורט או מפעל).
חברה כללית – חברה המקיימת מפגשים שעוסקים בכל תחומי החיים השונים (כמו מדינה, יישוב או קהילה).
בחברה רלוונטית, שבה הרוב המוחלט של בני האדם מקיים יחסים חברתיים כלשהם עם בני אדם אחרים, מלבד אנשים בודדים החיים בפרישות מוחלטת כל חייהם, מבוססים היחסים החברתיים על הגורמים הבאים:
לאדם צרכים שונים שעליו לספק, לצורך סיפוקם הוא זקוק לשיתוף פעולה של בני אדם אחרים.
צרכים אלו יכולים להיות צרכים ראשוניים (כמו – מזון, מים, מחסה, יחסי מין וכדומה) או צרכים מורכבים יותר (כמו – הצורך בפיתוח האינטליגנציה, הצורך באשליה ודמיון, הצורך בהגשמה עצמית, וגם צרכים שהם לעצם החברה – הצורך בחברת האדם, הצורך בחיבור רגשי, הצורך בהכרה חברתית, וכו').
לאדם מערכת של יכולות המסוגלת לספק את צורכיהם של אנשים אחרים.
היכולת להפיק מזון מן הטבע, היכולת ליצור כלים, היכולת להעביר מידע, היכולת לספק חברה אנושית והיכולת לחיבור רגשי לזולת הם דוגמאות ליכולות מסוג זה.
בני אדם מסוגלים לתקשר ביניהם בצורות שונות, על מנת להגיב באופן יעיל יותר שמתבטא בהתנהגותם ובמחשבותיהם למצבם של שאר בני האדם.
רוחניותו, תודעתו, הבנתו וערכיו של האדם מושפעים באופן משמעותי מהחברה בה הוא חי במשך חייו.
לאדם יש יכולת מלאה להשפיע על פני החברה במובנים רבים.
על פי תורת האבולוציה, לאדם צורך אבולוציוני בהמשך קיום הגנים שלו ובקידום הישרדותה של החברה שסביבו מפני שהיא מכילה באופן חלקי את המטען הגנטי שלו עצמו, זאת בנוסף לצורך בהישרדותו האישית שממשיכה להתקיים הודות לשיתוף הפעולה החברתי.
על פי יסודות אלו קיימת תלות הדדית חזקה ביותר בין האדם והחברה בה הוא חי.
תלות זו באה לידי ביטוי בתחומים רבים ושונים שיש להם חלק בחייו של האדם.
התחומים העיקריים הם: כלכלה, תעשייה, אמנות, ממשל, משפט, שפה, השכלה, דת, רפואה ומידע.
מלבד ההשפעה ההדדית של האדם והחברה, בכל חברה מתקיימת סינרגיה שמתבטאת על ידי קיומה של ישות חברתית, הניתנת להתייחסות מובחנת מלבד ההתייחסות לכל אחד מהפרטים שלה.
החברה במובנה זה היא התלכדות של המגמות הקיימות בה עם הגורמים השונים המרכיבים אותה.
לכל חברה יש היסטוריה, מבנה, החלטות משותפות וכדומה.
על-פי השקפות מסוימות, המושג "חברה" קודם, מבחינה לוגית ואמפירית, למושג "פרט".
פירוש הדבר הוא שהאדם הפרטי ותודעתו, אינם אלא נגזרת של מצבים-חברתיים שיוצרים בנסיבות מסוימות גם את התודעה שאנו מכנים "פרטית" או "אינדוידואלית".
על פי גישה זו, ההיסטוריה האנושית היא היסטוריה חברתית כלומר, שמעולם לא התקיים מצב טרום-חברתי (כפי שהציעו הוגי המאה ה-18, במושג "המצב הטבעי"), וכי אין כל משמעות לדון בבני-אדם מחוץ להקשר החברתי.
במובן אחר, זו השקפה הרואה בחברה ישות רחבה בעלת הגיון-היסטורי משלה שחורג מעבר לפעולותיהם, רצונותיהם ותודעתם של האנשים שמרכיבים אותה – החברה היא יותר מסך-כל מרכיביה (גישה המאפיינת, למשל, חלק מן ההשקפות הסוציאליסטיות, אולם לא רק).
חלק מהגדרות החברה הם גבולותיה:
החברים שבתוכה – אילו חברים נמצאים בה ואילו לא.
המאפיינים שלה – קרקע, שפה, רכוש החברה וכו'.
גבולות אלו לעיתים קרובות אינם מוחלטים ומכילים תחום אפור.
התהליך המשלים את הסינרגיה החברתית הוא התפלגות חברתית – שהיא אופייה של חברה המתפתחת על ידי תהליכים, מתחים וחברות-משנה רבים ומגוונים שמתרחשים בה.
במקרים רבים, תהליכים אלו מרובדים:
הם פועלים במישורי התייחסות שונים המשולבים זה בזה – תהליכים כלכליים, תרבותיים ולשוניים שעשויים להתקיים במישורי התייחסות שונים אך שזורים אלו באלו במכלול של השפעות הדדיות.
ההתפלגות החברתית יוצרת בכל חברה חלוקת כוח מסוימת בין חלקיה השונים (פרטים ותת-חברות) ומביאה לעיצוב פוטנציאלי של פני החברה.
כוח זה נקרא הכוח החברתי והוא לעולם אינו מחולק באופן שווה בין כל הפרטים בחברה, אופן חלוקתו נקבע על פי שני הקריטריונים הבאים:
חלוקה של הכוח בין מנהיגים למונהגים.
חלוקה זו קיימת בכל תחומי החיים (לדוגמה, גם האמן וגם קהלו אחראים על קיום האמנות, אך האמן מנהיג את הקהל המונהג, והוא בעל הכוח בתחום זה).
חלוקה זו לרוב אינה מוחלטת, ומתקיימת ברמות שונות בחברה.
לרוב המנהיגים השונים בחברה אינם שווים זה לזה במידת הכוח החברתי שלהם, וכן רוב הפרטים מכילים מידות מסוימות של הנהגה וגם כפיפות להנהגה.
חלוקה של הכוח החברתי לתחומי חיים שונים, וחלוקה מסוימת של בעלי הכוח בין תחומי החיים השונים (לדוגמה: יצירת הבדלה בין כוהנים, המנהיגים את הכוח הדתי; פועלים, המנהיגים את הכוח היצרני; מורים, המנהיגים את ההשפעה על הדור הצעיר וכו').
לשמירה על החוק, למודעות של הפרט למוסר ואתיקה, כמו כן, פיתוח המוסר ואימוץ של קודים אתים מוסריים אישים (למשל האיסור לשקר, לרכל או לגנוב) חשיבות עליונה בהתקיימות של חברה אנושית תקינה והרצון להשתייך אליה.
חברה לא יכולה לתפקד כראוי כאשר חבריה בעלי רמה מוסרית ואתית נמוכה או לא שומרים על החוק (כמו חברה שחבריה נוהגים לשקר אחד לשני, חברה שחבריה נוהגים לרכל ולדבר לשון הרע אחד על השני, חברה שחבריה נוהגים לרמות אחד את השני או לגנוב אחד מהשני).
חברה שחבריה יהיו יותר מוסריים ואתיים, בעלי מודעות למוסר ואתיקה, תהיה חברה איכותית וטובה יותר.
הממשל הוא ציר עיקרי של הנהגה שקיים כמעט בכל חברה אנושית, הוא נחשב לתחום חיים בעל כוח רב שמתקיים בזכות עצמו ועליון על שאר תחומי החיים.
תחום זה אינו מנהיג באופן מוחלט את החברה, אלא אחראי על תחומים חלקיים בה.
חברה טוטאליטרית היא חברה בה הכוח החברתי כולו מרוכז בידי הממשל וכל תחומי החיים כפופים לו באופן מוחלט.
חברה אנארכית היא חברה בה אין כלל ממשל, והכוח החברתי מפוזר בין תחומי החיים השונים.
לכל חברה יש חוקיות מסוימת על-פיה היא מתקיימת.
חוקיות זו, מושפעת מהטבע הסובב אותה, הכלים החומריים והרוחניים הנמצאים ברשותה, הערכים וההתנהגות של בני האדם הפרטים המרכיבים אותה וההיסטוריה שלה.
חוקיות זו, המתארת את מכלול ההתרחשויות הקבועות בחברה, מחולקת לשני גורמים:
מבנה החברה – מבנה החברה מתאר את המוסדות וצורות הארגון הקיימות בחברה, וחלוקת הכוח החברתי ביניהם.
תרבות – התרבות מתארת את מכלול המסורות, האמונות, אופני החשיבה, צורת התקשורת והמדע.
ההפרדה בין גורמים אלו אינה מוחלטת, והם שזורים זה בזה ומשפיעים זה על זה.
התרבות והמבנה החברתי הם גורמים הייחודיים לכל חברה אנושית בפני עצמה ומגדירים את התנהלות החיים בה, כמו כן, הם עשויים להשתנות ובכך הם חופפים להשתנות החברה.
אחד הביטויים הבולטים ביותר של חברה הוא קיומם של כללים המקבעים את החוקיות החברתית.
כללים אלו מתקיימים לאורך זמן, ומספקים לחברה את היכולת לשמר דפוסי התנהלות קבועים יחסית ולהיות חברה יציבה.
הכללים בכל חברה תלויים בשימורם על ידי רוב הפרטים בחברה.
חלק גדול מכללים אלו נוצר בעקבות חריגה מהם, המתקיימת באופן חלקי בכל חברה.
אך למנהיגים בחברה יש את האפשרות לשנות או לשמר את הכללים על פי רצונם האישי.
חוקים – החוקים מהווים את הפן הרשמי והמוחלט של כללי החברה.
החוקים יכולים להיות מסוגים שונים ונוגעים בתחומי חיים שונים (חוקי ממשל, חוקי דת, חוקים אקדמאיים, חוקי מסחר וכו').
בדרך כלל רוב החוקים (ובייחוד הכללים שבהם הנוגעים לכלל החברה) נקבעים ומוחזקים על ידי הממשל, אך ישנם חוקים רבים הנקבעים על ידי ארגונים אחרים (כלכליים, דתיים וכו'), והם לעיתים משמעותיים יותר מחוקי הממשל.
נורמות – הנורמות מהוות את הפן הלא רשמי של כללי החברה.
הנורמות מורכבות מתהליכים רבים (בהם אופנה, מסורת, אינטרסים).
הנורמות מושפעות באופן ישיר מגורמים רבים ביותר (בניגוד לחוקים המושפעים באופן עקיף), קשות להגדרה מדויקת, יחסיות (כלומר – נתפסות באופן שונה בכל תת-חברה) ונוגעות בכל תחומי החיים.
בניגוד ליציבות החברתית, קיימים בכל חברה תהליכי שינוי במידות שונות.
שינויים אלו מובחנים על פי מדדים שונים כגון חשיבותם, מהירותם וסיבת התרחשותם, ומושפעים לרוב מאופן הפילוג ומהמורכבות הרבה של בחברה.
שינויים אלו עשויים לקרות בהשפעה של בני האדם מתוך החברה או לא בהשפעתם.
כמו כן הם עשויים להיעשות בהתאם למאמץ חברתי משותף שנועד להביאם, שינויים אלה הם מכוונים, או שהם עשויים להיגרם עקב פעולות של בני אדם שמטרתן אינה לבצע את השינויים שהתרחשו, שינויים אלה הם לא מכוונים.
על-פי ההשקפה הסוציאליסטית, היציבות אינה אלא מראית-עין, והחוקיות ההיסטורית של תהליכי העיצוב החברתי, מצויים דווקא בקונפליקט בין-מעמדי, המתבסס על, ונובע מחוסר-שוויון.
על-פי ניסוח קיצוני של השקפה זו, הקונפליקט והמאבק הגלוי והסמוי, אימננטיים לחברה, ולמעשה, הם מגדיריה היסודיים ביותר – מקום שאין בו קונפליקט, אין בו היסטוריה, ולכן כלל לא ברור אם ניתן להגדירו כ"חברה".
חיברות היא התהליך שבו אדם יחיד מסתגל למבנה ולתרבות של החברה אליה הוא משתייך.
תהליך זה המתרחש בתקופת המעבר לחברה חדשה או בהתאמה הממושכת לחברה הנוכחית אליה משתייך האדם.
השתייכות חברתית היא הפן החברתי בחייו של אדם שהוא חלק בלתי נפרד מהגדרתו.
ההשתייכות החברתית מורכבת מחלקים מודעים ובלתי מודעים.
האדם עסוק בניסיון לגבש רושם מדויק על האנשים בסביבתו בהקשרים רבים ושונים.
התהליכים שדרכם האדם מנסה להבין את הזולת יוצרים את התפיסה החברתית שלו.
התפיסה החברתית יכולה להיות מושפעת מהטיות קוגניטיביות שונות.
סוציולוגיה היא תחום המחקר העוסק בחברה.
קבוצת מדעים העוסקים בחקר תחומי החברה האנושית, נקראת מדעי החברה.
חברה (בריבוי: חֲבָרוֹת, כנסמך: חֶבְרוֹת־) היא ארגון ותאגיד בעל אישיות משפטית שמאגד אנשים למען מטרה משותפת, בדרך כלל לשם הפקת רווח.
החברה היא ישות הקיימת בחוקיה של כל מדינה מודרנית, והיא מסגרת משפטית מקובלת לניהול של פעילות עסקית משותפת של אנשים.
הסיומת בע"מ מציינת בערבון מוגבל ומטרתה להעיד כי בעלי המניות של החברה אינם כפופים לחובותיה.
רעיון החברה נוצר במאה השבע-עשרה (אם כי היו בסקנדינביה גופים דומים במאה ה-14) במטרה להפחית את הסיכון העסקי מיזמים.
בעוד שבעל עסק אשר איננו במסגרת חברה חשוף לכל הסיכונים העסקיים ואחראי אישית לחובות העסק, בחברה המצב שונה.
הרעיון המשפטי העומד מאחורי החברה הוא שהחברה, אשר במסגרתה מתנהלת כל הפעילות העסקית, היא גוף משפטי נפרד ושונה ממייסדיו ובעליו.
המייסדים הם בדרך כלל בעלי החברה באמצעות החזקת מניות, ונקראים בעלי מניות.
המניה היא למעשה אגד של זכויות וחובות חוזיות אשר המחזיק בה חב כלפי החברה והחברה חבה כלפיו; לדוגמה, הזכות להשתתף ברווחי החברה.
בכך ישנה הפרדה כמעט מלאה בין הישות המשפטית של החברה לבין בעלי המניות.
אם לדוגמה יש לגורם מסוים טענה או תביעה כלפי החברה, הוא אינו יכול לתבוע את בעלי המניות.
הכתובת שלו לכל בעיה היא החברה עצמה.
החברה ובעלי מניותיה לא חד הם.
רק במקרים מיוחדים של חוסר הגינות בולט או הונאה, מאשר בית המשפט הרמת מסך המאפשרת תביעה ישירה של בעלי המניות בחברה.
דבר זה מצוין בשם החברה.
בישראל הסיומת היא "בע"מ" (בערבון מוגבל).
בארצות הברית נהוגה בין היתר הסיומות "corp" ו-LLC (קיצור ל-Limited liability company שהוא סוג תאגיד שמיוחד לארצות הברית), בבריטניה "Ltd" ובגרמניה "GmbH".
בכלכלה המודרנית, חלק ניכר מהעושר העולמי מצוי בידי חברות.
מכאן עולה השאלה, מה תכליתה של החברה, ולמי מיועד עושר זה.
להגדרת תכלית החברה תפקיד חשוב גם בניסיון לפתור את בעיית הנציג.
שכן, בכך ניתן לכוון את פעולותיו של הנציג להשיג את תכליתה של החברה, ולא לדאוג לאינטרסים האישיים שלו.
ישנן מספר תפיסות (מודלים) באשר לתכליתה של החברה.
התפיסה הקפיטליסטית הטהורה רואה את תכלית החברה בהשאת רווחי בעלי מניותיה.
לפי תפיסה זאת, אשר עלתה ביתר שאת בפסק דין דודג' נ' פורד (1916), על המנהלים בחברה לקבל החלטות אשר תוצאתם תהיה השאת רווחי בעלי המניות, אף אם יש בהחלטה זאת לפגוע בחברה עצמה, או בצדדים אחרים הקשורים בה.
תפיסה נגזרת ומעט שונה של התפיסה הקפיטליסטית הטהורה, היא התפיסה הקפיטליסטית המעודנת, אשר עדיין רואה בתכלית החברה השאת רווחי בעלי מניותיה, אם כי תוך מתן אפשרות לתרום (באמצעות תרומות כספיות) גם לחברה האנושית בכלל.
התפיסה המנוגדת לתפיסה הקפיטליסטית הטהורה מכונה "המודל הציבורי", והיא רואה את תכלית החברה בתרומתה לחברה האנושית בכללותה.
דוגמה למימושה של תפיסה זאת – הלאמת גילויים מדעיים משמעותיים מידי חברות, למען הציבור בכללותו.
בין שתי תפיסות אלו ישנן עוד מספר תפיסות באשר לתכלית החברה.
תכלית החברה על פי החוק הישראלי
חוק החברות מגדיר ב את תכלית החברה: "תכלית חברה היא לפעול על פי שיקולים עסקיים להשאת רווחיה".
בניגוד ליתר המודלים המנסים למצוא תכלית לחברה מחוץ לגבולות החברה עצמה (בעלי מניות, החברה האנושית, עובדים וכדומה), הרי שלפי מודל זה הקרוי "מודל החברה", החברה לעצמה קיימת, וצריכה לדאוג לאינטרסים שלה.
זאת, מתוך הבנה עמוקה שלחברה כאישיות משפטית נפרדת אינטרסים משלה, אשר אינם זהים לאינטרסים של אף אחד, אף לא לשל בעלי מניותיה.
לדוגמה, אם מנהל בחברה צריך לקבל החלטה כגון האם לחלק דיבידנד, עליו לשים בראש מעייניו את טובת החברה (ולא בעלי מניותיה), ולבחון האם פעולה זאת תטיב עמה.
וניתן להביא בחשבון במסגרת שיקולים אלה, בין השאר, את ענייניהם של נושיה, עובדיה ואת עניינו של הציבור".
כלומר, החוק מאפשר לחברה במסגרת השיקולים העסקיים, כל עוד הדבר לא פוגע בה, להתחשב גם בנושיה, עובדיה, והציבור בכללותו.
כיום, הדעה הרווחת היא, שאין בהגדרת תכלית החברה על ידי החוק משום פתרון לבעיית הנציג.
הסיבה לכך נעוצה דווקא בחוק, המותיר כוח רב בידי בעלי המניות.
משכך, מנהל שיהיה דווקני ויבקש להשיג קודם את טובת החברה כפי שמחייב החוק, ולא את טובת בעלי המניות, ימצא עצמו מוחלף על ידי בעלי המניות מכיוון שיש להם את הכוח לעשות כן, במישרין או בעקיפין.
חברה פרטית היא חברה שהונה מוחזק בידי גורם פרטי או מספר מצומצם של בעלים.
לפי , חברה ציבורית היא "חברה שמניותיה רשומות למסחר בבורסה או שהוצעו לציבור על פי תשקיף כמשמעותו בחוק ניירות ערך, ומוחזקת בידי הציבור".
ברוב המקרים חברה פרטית הופכת לחברה ציבורית כאשר ישנו רצון מצד החברה להציע את מניותיה לציבור הרחב באמצעות הנפקת מניות ראשונית לציבור, ואחר כך קיום מסחר שוטף במניות החברה באמצעות בורסה לניירות ערך.
ברחבי העולם נהוגים סימונים מסוימים לחברות ציבוריות.
לדוגמה, חברה ציבורית בבריטניה, תקבל את הסימון Plc שמשמעותו Public Limited Company.
בישראל מוסדרת הקמתה ופעילותה של חברה באמצעות חוק החברות, התשנ"ט–1999 והתקנות מכוחו.
חברה ציבורית, בהיותה תאגיד מדווח, כפופה גם לחוק ניירות ערך, התשכ"ח–1968. שעבוד נכסי חברה ופירוק חברות מוסדרים בפקודת החברות [נוסח חדש], התשמ"ג–1983. פעילותה של חברה ממשלתית מוסדרת גם באמצעות חוק החברות הממשלתיות, תשל"ה–1975.
הזכות להתאגד בחברה היא זכות חוקתית.
כל אדם רשאי לייסד חברה, ובלבד שמטרה ממטרות החברה אינה נוגדת את החוק, אינה בלתי מוסרית ואינה נוגדת את תקנת הציבור.
הקמתה של חברה מצריכה רישום אצל רשם החברות, הפועל במסגרת משרד המשפטים, פירוק חברה יכול להתבצע במספר דרכים בישראל ונכון לדצמבר 2016 החלו הליכי פירוק כנגד 10,000 חברות שונות.
בעליה של החברה מחזיקים בבעלות עליה באמצעות מניות, המשקפות את חלקו של כל אחד מהבעלים ברווחי החברה ובזכויות ההצבעה בה.
בדרך כלל מוגבלת אחריותם של בעלי המניות בחברה לחובותיה (זהו יתרון מרכזי של התאגדות בדרך זו), והדבר בא לידי ביטוי בהוספת המילים "בע"מ" או "בערבון מוגבל" בסוף שמה, אך ניתן גם להקים חברה שאחריות בעלי המניות לחובותיה היא בלתי מוגבלת.
חלוקת רווחיה של חברה לבעלי מניותיה נעשית באמצעות דיבידנד.
חוק החברות קובע בפירוט את הגופים הפועלים בחברה: "האורגנים של החברה הם האספה הכללית, הדירקטוריון, המנהל הכללי וכל מי שעל פי דין, או מכוח התקנון, רואים את פעולתו בעניין פלוני כפעולת החברה לאותו עניין".
החוק מפרט את סמכויותיהם של כל אחד מאורגנים אלה.
חברה לתועלת הציבור (בראשי תיבות: חל"צ) היא חברה אשר עונה על שני התנאים:
בתקנונה של החברה נקבעו מטרות ציבוריות בלבד בהתאם לרשימה סגורה אשר נמצאת בתוספת לחוק החברות.
בתקנונה של החברה נקבע איסור על חלוקת רווחי החברה לבעלי מניותיה (חלוקת דיבידנד).
חברה שהיא עסק חברתי (סימון עס"ח) היא חברה שהמאפיין המייחד אותה הוא המטרה החברתית העומדת ביסוד הקמתה.
היא מוקמת בדרך כלל על ידי ארגון מהמגזר השלישי כדרך למימון את פעילותו שלא באמצעות תרומות.
במרץ 2017 הוגשה בכנסת הצעה לתיקון חוק החברות בצורה שתיצור מבנה משפטי ייחודי לחברה כזו.
על פי הצעת החוק, חברה כזו לא תחלק דיבידנדים מעל ל-50% מרווחיה, שאר הרווח יועבר לקידום המטרות החברתיות.
בדומה לשאלות משפטיות שונות ביחס למעמד חברה, גם פוסקי ההלכה נדרשו לשאלת מעמדה הממוני של חברה ומעמדם של בעלי המניות שלה.
הנידון ההלכתי העיקרי הוא השאלה האם ההלכה מכירה בחברה כאישיות משפטית נפרדת, או שהיא נידונה כנכס הרגיל המצוי בשותפות של בעלי המניות בחברה או בעלי השליטה בה.
לשאלה זו ישנן השלכות הן ביחס אל החברה בדיני ממונות במשפט העברי והן בשאלות הנוגעות לדיני איסור והיתר, ובפרט בשאלה האם יש לבעלי מניות בחברה אחריות לאיסורי תורה הנעשים בה (כאיסור ריבית, חילול שבת, בל יראה ועוד).
החברה האזרחית (חברה פוליטית מתורבתת) היא זירה של מוסדות, ארגונים, רשתות ויחידים וערכיהם, שממוקמת בין גבולות המשפחה, המדינה והשוק החופשי, המחויבת למערכת מוסכמת של חוקים אזרחיים, ואנשים מתאגדים בה בצורה התנדבותית כדי לקדם אינטרסים משותפים.
מקורו של המושג חברה אזרחית עתיק יומין, ובסיסו ביוון העתיקה.
אריסטו היה הראשון להתייחס למושג "חברה פוליטית".
החברה האזרחית פועלת במרחב שבין המדינה והאזרח, הציבורי והפרטי, לעיתים בחפיפה ובקשר עם מסגרות אחרות במדינה ולעיתים בניתוק מהן.
במרחב זה מתקיימים יחסי גומלין חברתיים-התנדבותיים כדי לממש את מטרות היחיד, הקבוצה והכלל.
במרחב זה נמצאים ערכים משותפים, עצמאות כלפי המדינה והשוק הכלכלי ופעילות אוטונומית המשמשת להשגת תועלות חברתיות וציבוריות.
סך התוצאות המצטברות של יחסי הגומלין הללו ושל העשייה החברתית מוגדר כ"הון חברתי".
החלק המאורגן בתוך החברה האזרחית מוגדר כ"מגזר השלישי".
אלו הם אותם ארגונים פורמליים שפועלים בחברה האזרחית ללא מטרות שלטוניות או מטרות רווח.
חברה אזרחית מורכבת הן מחברה והן מאזרחות.
בחברה הכוונה לקבוצת אנשים בעלי מכנה משותף, שמקיימים יחסי גומלין כלשהם ביניהם, ובבסיסם הרגשת שייכות וזהות משותפת.
באזרחות הכוונה לפן הציבורי של החברה, דהיינו הפעילות שמוציאה את הפרט מרשות היחיד ומערבת אותו בזירה הציבורית ומביאה להשפעה ישירה או עקיפה על חייו כפרט וכחלק מקבוצה.
החברה האזרחית יכולה לעבוד עם השלטון, אך גם ייתכן ותצא כנגד השלטון – ללא חשש או רתיעה.
החברה האזרחית מעניקה שלל שירותים חברתיים, מאפשרת בחירה ביניהם, ומשפיעה על סוגיות ציבוריות.
על כן המפתח למימוש חירות אישית וקהילתית טמון בעוצמתן של ההתארגנויות הציבוריות הוולונטריות.
החברה האזרחית איננה המדינה, היא ישות נבדלת ושונה ממנה, מדובר בתווך שבין הפרט כגרעין משפחתי למדינה כגוף כללי.
זוהי זירה של מוסדות, ארגונים, רשתות ויחידים וערכיהם, שממוקמת בין גבולות המשפחה, המדינה והשוק החופשי, המחויבת למערכת מוסכמת של חוקים אזרחיים, ואנשים מתאגדים בה בצורה וולונטרית כדי לקדם אינטרסים משותפים.
החברה האזרחית נמצאת בין המשפחה לבין המדינה ואינה כוללת את המגזר העסקי.
החברה האזרחית מדגימה את המודל האידיאלי של למידה מתמדת של צורכי הציבור כדרך טובה ויעילה להכשרת מועמדים ומועמדות לתפקידים ציבוריים בכלל ובכנסת בפרט.
הספר מציע מודל של יחסי גומלין ערכיים בין הארגונים באשר הם לבין הממשל; הוא מספק כלים לארגונים אזרחיים ולמקבלי ההחלטות ביחס לאופן שבו ניתן לקדם אינטרסים אזרחיים באמצעות בניית הסכמות.
הגדרה בינלאומית חיובית של ארגונים השייכים ל"מגזר השלישי", גורסת שעל הארגון לקיים חמישה תנאים על מנת שיוכל להיכלל ב"מגזר השלישי":
עליו להיות בעל מנגנונים עצמאיים לקבלת החלטות הנוגעות לארגון;
עליו להיות בעל מרכיב פילנתרופי ו/או וולונטרי;
חברה אזרחית מורכבת מארגונים אוטונומיים הנפרדים מהשלטון, לארגונים אלו יש חברים שמתאגדים מרצונם והם מחזיקים בערכים של הדדיות, חמלה ואמפתיה.
את התפתחות החברה האזרחית בישראל ניתן לחלק לשלוש תקופות המבטאות את המודלים השונים ביחסה של המדינה כלפי ארגוני המגזר השלישי: ממלכתית ראשונה בה התקיימה הכלה אקטיבית של ארגוני המגזר השלישי; ממלכתית שנייה בה התקיימה הדרה אקטיבית; והתקופה הפלורליסטית בה התקיימה הדרה פאסיבית.
במאגר הגיידסטאר רשומים מעל 40,000 אלכ"רים (ארגונים ללא כוונת רוח) אולם מעריכים כי סך הכל פועלות בישראל 15,000 עמותות וחברות לתועלת הציבור פעילות מתוך מעל 40,000 עמותות רשומות.
כלל הארגונים הללו יחד קרויים מגזר שלישי.
החברה האזרחית היא גם האזור בו פועלים מתנדבים, תורמים, התארגנויות לא מתואגדות כגון ועדי הורים, או שותפויות.
רבים מבלבלים בין החברה האזרחית לבין המרכיב שלה הכולל את הארגונים ללא כוונת רווח, קרי המגזר השלישי.
המגזר השלישי הוא החלק בחברה האזרחית הכולל את סך כל הארגונים האזרחיים והחברתיים, או המוסדות המעצבים דמוקרטיה מתפקדת, ושאינם גופים שקיומם תלוי באופן מלא בממשלה או בגופים מסחריים.
לצידם, ישנם ארגונים הכפופים לממשלה ופועלים במסווה של ארגונים לא-ממשלתיים, בעיקר במדינות טוטאליטריות, בכדי להנות ממוניטין של עצמאות (שמם באנגלית מבטא אוקסימורון: ארגונים ממשלתיים לא-ממשלתיים).
קבוצות הפועלות במסגרת החברה האזרחית תומכות ופועלות בעיקר עבור התפתחות חברתית והאינטרס הציבורי.
דוגמאות למוסדות של החברה האזרחית:
ארגונים או קבוצות דת, מגדר ותרבות
החברה האזרחית חיונית לחוסנה וקיומה של המדינה והחברה, בעיקר היא חיונית לקיום דמוקרטיה פלורליסטית ששמה לרגליה את ערכי כבוד האדם והצדק.
החברה האזרחית הפכה ברבות השנים למושג שנוי במחלוקת, עקב הפרשנויות השונות שניתנו לו.
מחד, החברה האזרחית הוא מושג תאורטי העוסק ברעיונות של חברה, דמוקרטיה, פלורליזם ושלום, ומאידך זהו מושג המתאר מציאות חברתית שהתפתחה מהמאה ה-18 בעיקר באירופה וארצות הברית.
מציאות של מפגשים פורמליים וא-פורמליים שאינם תלויים בממשל המתרחשים במרחב הציבורי בו יכולים לפעול אינדיבידואלים ללא קשר לזהותם הדתית, חברתית, המין או הגזע.
להיפגש, להתחבר, להחליף דעות, לקרוא, להציג, להקים קהילה חדשה, להתארגן סביב רעיון, ולקדם שירות חדש.
הארגונים החברתיים הם חלק חשוב ממציאות החברה האזרחית בכל מקום, אך הם בהחלט לא החלק היחיד.
תנודות בחברה האזרחית במאה ה-20 וה-21
החל מסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 ועם עלייתן של תנועות אנטי גלובליזציה, המושג "חברה אזרחית" הופך לחלק מהותי מהשיח הציבורי במדינות המערב.
יש חוקרים במדעי החברה, אשר טוענים כי ארגוני חברה אזרחית בישראל כמעט אינם קיימים, כי תמיד הם מוכפפים לסדר היום הפוליטי – צבאי במדינה.
מבחנה של החברה האזרחית היא האוטונומיה שיש לה מן המדינה, סוג התביעות שהיא מציגה למדינה, יכולתה להניע אזרחים להשתתף בחיים הציבוריים ולטעת בהם ערכים אזרחיים.
חבר מושבעים הוא גוף נבחר של בני אדם המתכנסים על מנת לתת פסק דין, לקבוע עובדה על מנת שזו תשמש בסיס לקביעה משפטית, או על מנת לקבוע עונשו של אדם המועמד למשפט.
שיטות משפט רבות דורשות כי קביעת עובדה במשפט פלילי תתבצע על ידי חבר מושבעים - קבוצה של בוגרים הנבחרים מתוך כלל התושבים במחוז בו מצוי בית המשפט.
מספר המושבעים הוא בדרך כלל 12, וכן נבחרים בכל משפט מספר "מושבעים חלופיים" למקרה שאחד המושבעים יחלה במהלך המשפט.
מושבעים חלופיים אלה נמצאים באולם המשפט אולם אין הם מחליטים על העובדה, על פסק הדין או על גזר הדין.
שיטות המשפט הנצרכות לקביעה על ידי מושבעים קובעות חובת השתתפות בחבר מושבעים.
כדי לאפשר משפט צדק ישנן בדרך כלל דרישות מקדימות בטרם ייבחר אדם לשרת בחבר מושבעים: ידיעת השפה, הבנת הנשמע והנקרא, ודרישות אחרות.
בהליך בחירת המושבעים (וואר דיר) נבדקות גם דעות קדומות של המועמדים והשפעתן האפשרית על ההחלטות שיצטרכו המושבעים לקבל.
בשיטת המשפט המקובל תפקיד המושבעים הוא להכריע בשאלות עובדתיות, בעוד תפקיד השופט הוא לקבוע שאלות של פרשנות חוק (כך הדבר בבריטניה ובארצות הברית).
מקורו של מוסד המושבעים במגנה כרטה.
המלך ג'ון העניק לאציליו ולאנשים החופשיים (שאינם צמיתים) את הזכות להישפט על ידי חבר אנשים השווים להם במעמדם - ולא על ידי שופטים הממונים על ידי המלך.
מושג זה - של משפט על ידי בני אותו מעמד היה קיים בנורמנדי אף לפני שנת 1066 (שנת הכיבוש הנורמני של אנגליה).
על פי שיטה זו לא היה יכול השליט המקומי לכפות דין שרירותי על האצילים או האנשים החופשיים במדינה.
דוגמאות דומות של משפט על ידי מושבעים ניתן לראות בשיטת המשפט שהייתה נהוגה ביוון העתיקה, באתונה בשנת 500 לפנה"ס לערך, בה נהגו תושבי העיר להצביע במשפטים של תושבים אחרים בהצבעה חשאית והייתה להם הזכות לשנות את חוקי המדינה בצורה זו (ועל ידי שינוי העבירה להפוך אדם אשם לזכאי).
היסטוריה של מוסד המושבעים באנגליה
באנגליה, בה השימוש בשיטת הכרעה זו הוא הנפוץ ביותר, היו נהוגות עד ימיו של המלך הנרי השני כמה וכמה שיטות להכרעה במשפטים.
תביעת זכות במקרקעין הייתה מוכרעת באמצעות דו-קרב, אשר לא נערך בין הצדדים הישירים כי אם בין אבירים שזה היה עיסוקם המקצועי.
במשפטים פליליים היה הדיון מוכרע באמצעות דו-קרב בין הנאשם ובין מאשימו, שהסתיים רק במותו של אחד הצדדים.
ה"אורדליה" אשר הייתה נהוגה במשפטים פליליים בהם הייתה הכנסייה מעורבת, כללה את צריבת הנאשם במוט מלובן.
אם הנאשם לא החלים מכווייתו במשך שלושה ימים, אות הוא כי הוא אשם.
דרך נוספת בה התנהלה ה"אורדליה" היא הטבעתו של הנאשם במכל מים.
אם שקע, נחשב לזכאי, ואם צף, לאשם.
נאשמים אשר נשבעו כי הם חפים מפשע, ומצאו שנים עשר אנשים שיתמכו בגרסתם, שוחררו.
בשנת 1166 מצא המלך הנרי השני לנכון לזנוח שיטות אלו לטובת "חבר המושבעים הגדול" שתפקידו היה בתחילה אך להכריע אם האישום כנגד הנאשם הוגש בשל "שנאה וקנאה".
בתהליך היסטורי ארוך קיבל חבר המושבעים את צורתו המוכרת בימינו, ומספר המושבעים התגבש לתריסר.
בתחילה יכול היה הנאשם לבחור בין משפט על ידי מושבעים, לבין ניסוי מזלו ב"אורדליה" אך לאחר שזו נאסרה בידי האפיפיור אינוצנטיוס השלישי בשנת 1215 הפך המשפט על ידי מושבעים לחובה.
נאשם שסירב להישפט על ידי מושבעים עונה בשיטה שנקראה "Peine forte et dure" (כאב חזק ומתמשך), שאומצה על ידי המלך הנרי הרביעי.
בשיטה זו נלחץ הנאשם למוות באמצעות משקולות, או שהודה באשמתו.
שיטה זו בוטלה רק בשנת 1772. בהיסטוריה האנגלית ידוע מספר קטן של מקרים בהם העדיפו הנאשמים להימחץ למוות, מאשר להישפט בפני מושבעים או להודות באשמתם, האחרון שבהם בשנת 1741.
תפנית במעמדם של המושבעים אירעה במשפטם של הקווייקרים ויליאם פן (מייסד מדינת פנסילבניה) וויליאם מיד , אשר הואשמו בשנת 1670 בכך שערכו טקס דתי בניגוד לחוק.
לאחר שמיעת העדויות במשפט, הורה השופט למושבעים למצוא את פן ומיד אשמים במיוחס להם.
חבר המושבעים, מצידו, סבר שפן ומיד אינם אשמים, וסירב להוראות השופט.
הם נשלחו מחדש לשקול את החלטתם.
ולאחר ששבו עם אותה ההחלטה עצמה, דרש השופט מראש חבר המושבעים, אדם בשם בושנל, כי ייתן פסק דין המקובל על בית המשפט, וכי עד שחבר המושבעים יגיע להחלטה הנכונה ייכלאו ללא בשר, משקה, אש או טבק.
"הגיעו לפסק דין בעזרת האל, או שתרעבו למוות".
במשך שני לילות נמשכו הדיונים מבלי שהמושבעים יקבלו אוכל או שתייה, או אפילו סיר לילה, ולבסוף הודיעו המושבעים כי החלטתם היא כי פן ומיד אינם אשמים.
השופט החליט לקנוס את המושבעים בסכום גבוה של ארבעים מרק, ולכלוא אותם עד שישלמו אותו.
פן ומיד נשלחו למאסר על כך שסירבו לפקודת פקיד בית המשפט לחבוש את כובעם.
לאחר מכן צו הביאס קורפוס שנתן בית משפט גבוה יותר שחרר את המושבעים, וקבע את זכותם לפסוק את העובדות לפי הבנתם.
לאחר המשפט נסעו פן ומיד למושבות באמריקה והיום הם נחשבים בין האבות המייסדים של האומה האמריקנית.
בשנת 1870 נחקק "חוק המושבעים" אשר אפשר למושבעים שתייה, מאכל וחימום בעת דיוניהם.
הדרך המקובלת כיום לבחירת מועמדים לחבר מושבעים היא בחירתם באקראי מתוך פנקס הבוחרים.
לפי חלק משיטות המשפט לא בוחרים כמועמדים לחבר מושבעים אנשים העוסקים במערכות ההצלה (כדוגמה: כבאים, רופאים) או מערכות אכיפת החוק (שוטרים, משפטנים, אנשי מערכות הכליאה), וכן אנשים בעלי עבר פלילי.
בחלק ממדינות ארצות הברית עורכי דין וסטודנטים למשפטים אינם רשאים להיות מועמדים לשרת בחבר מושבעים, מחשש שתהיה להם השפעה גדולה יותר על יתר חברי חבר המושבעים (אשר אמורים להכריע על פי עמדותיהם האישיות).
כך גם היה המצב באנגליה, אולם כיום שונה החוק, ואפילו שופטי בית-הלורדים מקבלים זימון לחבר המושבעים.
בארצות הברית ישנן רשימות מאגר שמות של מועמדים לשירות כמושבעים (jury in waiting או jury pool).
מתוך רשימות אלה נבחרים המועמדים לשרת כמושבעים.
הליך בחירת המועמדים לשרת וקביעה האם הם יכולים לשמש מושבעים בפועל במשפט מסוים נקרא "וואר דיר" (מצרפתית: "voir dire").
על המושבע המועמד לשמש בחבר מושבעים להיות אזרח ארצות הברית וכן תושב המדינה או תושב המחוז השיפוטי בו מתנהל המשפט.
דרישות נוספות הן ידיעת השפה האנגלית, מצב בריאותי פיזי ונפשי תקין, ואי היותו של אזרח כזה באמצע תהליך של האשמה בעבירות פליליות.
חברי 3 קבוצות באוכלוסייה פטורים משירות בחבר מושבעים: חברי הכוחות המזוינים בשירות פעיל, עובדים מקצועיים במחלקות כיבוי אש ובמשטרה, ומשרתי ציבור במשרה מלאה בממשלים מקומיים, במדינות (States) ובמערכת הפדרלית.
לאחר קביעת האשמה מתנהל דיון נוסף בקרב המושבעים בשאלת העונש (גזר הדין).
ארצות הברית ובריטניה (משפט מקובל)
על המושבעים במשפט לדון בשאלות העובדתיות שהציג בפניהם השופט.
לעיתים עליהם להכריע רק בשאלה העובדתית המהווה בסיס לטענות, ולעיתים עליהם לקבוע על סמך העובדות שהם קבעו אם הנאשם אשם או זכאי, או, במשפט אזרחי, האם בוצעה עוולה.
במקרים בהם חבר המושבעים אינו מצליח להגיע להסכמה נקראים "חבר מושבעים תלוי (ועומד)" - "hung jury", והמקרה מועבר לצורך משפט חוזר לחבר מושבעים חדש.
אין בסדרי הדין האמריקאים הגבלת זמן לדיון חבר המושבעים בשאלות שעומדות בפניהם ואין הוראות בדבר סדרי הדיונים עצמם.
לדוגמה, במשפטו של הרוצח הסדרתי סטיבן בריאן פאנל בדלאוור, בילו חבר המושבעים כשמונה ימים בסקירת הראיות.
עם זאת מקובל שהמושבעים בוחרים יושב ראש ("foreman") מביניהם הקובע את סדר היום.
ברוב שיטות המשפט על המושבעים להחליט באשמה או בעובדה פה אחד.
ישנן שיטות משפט בארצות הברית המתירות הכרעת רוב כאשר אחד מחברי חבר המושבעים חולה במהלך הדיונים, או כאשר מגיעים למצב בו לא ניתן להכריע בהכרעה פה אחד.
בשליש מהמדינות בארצות הברית נעשית הכרעת רוב במשפט אזרחי.
שיטות משפט אחרות קובעות את שיעור הרוב (בסקוטלנד, לדוגמה, די ברוב רגיל).
על פי כללי המשפט האנגלי נאסר על המושבעים לגלות את שהתרחש בחדר הדיונים של המושבעים - וגילוי הדברים שנאמרו במהלך הדיון מהווים עבירה פלילית שעונשה מאסר.
בארצות הברית אין מניעה לדון בדיונים לאחר תום המשפט.
בארצות הברית, משפט בפני מושבעים בהליכים פליליים וכן בחלק מההליכים האזרחיים מחויב על פי פרק 3 לחוקה והתיקונים השישי והשביעי לחוקה.
במספר קטן של מדינות בארצות הברית, ובמשפט פדרלי, לפני העמדה לדין פלילי מכונס חבר מושבעים גדול הקובע אם יש בסיס ראייתי להגשת כתב אישום.
אם חבר המושבעים הגדול מחליט שיש די ראיות, נקבע דיון בפני "חבר מושבעים קטן" ("petit jury").
לעיתים יתכנס חבר מושבעים שלישי על מנת לקבוע את העונש לאחר קביעת האשמה.
התיקון השביעי לחוקת ארצות הברית קובע את זכותו של בעל דין (תובע או נתבע במשפט אזרחי) כי עניינו ישמע ויקבע על פי אומד דעת חבר מושבעים.
עם זאת, אין זו חובה להישפט בידי חבר מושבעים.
הנאשם יכול לבחור אם ברצונו להישפט בידי שופט במקום חבר מושבעים.
על פי חלק משיטות המשפט בארצות הברית המושבעים צריכים לקבוע הן את פסק הדין והן את גזר הדין.
לאור פסיקת בית המשפט העליון, כאשר מדובר בעונש מוות - רק מושבעים יכולים להטילו על נאשם.
באנגליה, המושבעים יכולים לקבוע רק את הקביעות העובדתיות המשמשות בסיס לפסק הדין, והשופט לבדו יכול להכריע בעניין גזר הדין.
במשפט האזרחי האנגלי, המושבעים ממליצים על היקף הפיצוי במקרים של הוצאת לשון הרע או הוצאת דיבה.
עם תחילת המנדט הבריטי בארץ ישראל בחר השלטון האנגלי שלא לעשות שינויים משמעותיים בשיטת המשפט, ובחלק גדול מהתחומים נשארה בתוקפה שיטת המשפט שקדמה לשלטון האנגלי.
מדיניות זו הייתה חלק ממדיניות הבריטים שלא להחיל את שיטת המושבעים במושבות.
אחד הצידוקים ההיסטוריים לראיית השיטה כמגינת האזרח, היא משום שבניגוד לשופטים, שהם פקידי המלך, המושבעים הם "בני מעמדו" (peers) של הנאשם, ולכן יגנו עליו משרירות-לב של המלך (שהוא המאשים במשפט).
לו הייתה שיטה זו מיושמת במושבות, התוצאה הייתה שכל נאשם במרי נגד השלטון היה עלול לצאת זכאי.
שיטת המושבעים כן הוחלה במושבות אמריקה הצפונית, מאחר שאזרחי המושבות היו נתינים בריטיים (האינדיאנים המקומיים לא נחשבו כאזרחים ולכן לא יכלו להוות חלק מחבר המושבעים).
חבֵר פַּבֶר (ביידיש: כאוור-פאוור; באנגלית: Chaver-Paver) הוא שם העט של גרשון אַינְבִּינְדֶר , סופר יידיש, משורר וסופר ילדים בולט, שהיה ממייסדי ספרות הילדים ביידיש בארצות הברית.
גרשון אינבינדר נולד במשפחה של סוחרי יערות, זכה לחינוך דתי מסורתי.
כשהיה בן 17 יצא לאודסה, להשלים לימודיו בישיבה גבוהה.
עם פרוץ המהפכה באוקראינה ועם מלחמת האזרחים שבאה בעקבותיה, נמלט לרומניה.
לאחר זמן קצר, בשנת 1923, היגר לאמריקה, והשתקע בניו יורק.
שנים רבות ישב בניו יורק ושם פרחה כתיבתו לילדים ביידיש.
היה מורה ומחנך בבתי ספר יהודיים ביידיש, ועבר ללוס אנג'לס.
מראשית כתיבתו אימץ לו את שם העט ההומוריסטי "חבר פבר", הלקוח מזמר יידיש עממי במזרח אירופה, השם הוא משחק מילים המושך את האוזן של הקוראים הצעירים.
סיפוריו הקצרים נדפסו ברוב עיתוני היידיש לצעירים, באמריקה, במזרח אירופה ובארגנטינה.
הוא כתב שירה וסיפורת לילדי הגיל הרך, בד בבד עם רומנים למבוגרים, שאחדים מהם תורגמו לאנגלית.
כמו הרומן "ברונזוויל" (Brownsville), לוס אנג'לס, 1976.
חבר פבר פרסם כחמישה עשר כרכי שירה וסיפורת לילדים.
שירים בודדים משלו תורגמו לעברית בידי לוין קיפניס.
אך אף אחד מספריו לא תורגם לעברית.
חבר מושבעים גדול (Grand Jury) הוא גוף משפטי שמקורו בשיטת המשפט הבריטית (Common Law - המשפט המקובל).
תפקידו לחקור האשמות בפשעים, לבחון עדויות ואם השתכנע שיש מקום לכך, לקבוע כי יש להגיש כתב אישום.
חבר מושבעים גדול שונה מחבר מושבעים (Petit Jury), המשמש כגוף השופט במשפט רגיל.
כשמו כן הוא: מספר חבריו גדול יותר מתריסר חברי חבר המושבעים (בין 16 ל-23 חברים).
תפקידו של חבר המושבעים הגדול הוא לקבוע אם יש יסוד סביר להניח שבוצע פשע, כחלק מהיותו מרכיב במערכת האיזונים והבלמים ("Checks and Balances") של השיטה המשפטית האמריקאית: קבוצת אזרחים מן השורה, חסרי פניות, מוודאים שאין העמדה לדין שרירותית על בסיס סתמי של דברי התביעה.
ההליך עצמו שונה ממשפט רגיל ולרוב אין הנאשם או בא כוחו נוכחים בעת שמיעת העדים.
חברי חבר מושבעים זה נבחרים בשיטה דומה ומתוך אותו מאגר אזרחים של חבר מושבעים.
מוסד משפטי זה קיים בארצות הברית מתוקף הפתיח של התיקון החמישי לחוקת ארצות הברית: "לא יובא אדם לדין על פשע שדינו מיתה, או על פשע נתעב אחר, אלא על פי חוות דעת או כתב אישום של חבר מושבעים גדול..." (תרגום פרופ' ארנון גוטפלד).
ניסוח זה ("...פשע נתעב...") הביא את בית המשפט העליון של ארצות הברית לפירוש שאינו מחייב חבר מושבעים גדול בפשעים שאינם חמורים.
יתר על כן, בית המשפט העליון פסק שפסקה זו בתיקון החמישי אינה תופסת לגבי המשפט המדינתי, אלא הפדרלי בלבד.
המדינה היחידה, פרט לארצות הברית, שבה נהוג חבר מושבעים גדול היא ליבריה.
בבריטניה בוטל חבר מושבעים גדול בשנות השלושים והוחלף במנגנון שיפוטי מקדים אחר לקביעה האם יש מקום להעמיד נאשם לדין, וכך גם באוסטרליה.
שלטון המנדט הבריטי לא הנהיג בארץ חבר מושבעים גדול כשם שלא הנהיג חבר מושבעים במשפט עצמו.
בישראל לא קיים מוסד במסגרת הרשות השופטת לקביעה מסוג זה.
במסגרת התיקון המכונה: "חוק היידוע" (סעיף 60א לחוק סדר הדין הפלילי), קיימת לנאשם הזכות לפנות לתביעה כדי למנוע הגשת כתב אישום נגדו.
כל אדם שמואשם בעבירת פשע זכאי לשימוע למעט חריגים (עבירות אלמ"ב, אם הוא עצור בזמן הגשת כתב האישום, אישור פרקליט מחוז).
טעות לחשוב שהליך כזה מקובל בעיקר לגבי אישי ציבור, החשופים יותר ופגיעים להעמדה לדין, הנהנים במקרים מסוימים מהזכות לשימוע מוקדם בפני גורמי הפרקליטות או היועץ המשפטי לממשלה, שהם חלק מהרשות המבצעת ולא השופטת.
חברה בת, חברת בת או חברה נשלטת היא חברה הנמצאת בבעלות או בשליטה של חברה אחרת, הנקראת חברה אם, חברת אם או חברה שלטת.
כאשר חברת הבת נשלטת בידי חברה ממשלתית, גם החברה הבת היא חברה ממשלתית.
לחברה אם שהיא חברה ציבורית תיתכן חברה בת שהיא ציבורית או פרטית, וכן לחברה אם שהיא חברה פרטית תיתכן חברה בת שהיא ציבורית או פרטית.
חברות בנות (או "חברות בת") הן תופעה נפוצה בעולם העסקי, וכל התאגידים הבין-לאומיים נוהגים לארגן את פעילותם בדרך זו.
חברה שכל מהותה רכישת מניות בחברות אחרות ושליטה בחברות בנות, ואין לה פעילות עסקית משלה, נקראת גם חברת החזקות.
היחס בין חברה בת לַחברה האם
חברות בנות הן ישויות משפטיות נפרדות מהחברה האם לעניין מיסוי, רגולציה ואחריות משפטית.
מסיבה זו הן שונות מחטיבות, שהן עסקים המשולבים באופן מלא בחברה המרכזית, ואינם נבדלים ממנה מבחינה חוקית.
במילים אחרות, חברה בת יכולה לתבוע ולהיתבע בנפרד מהחברה האם והתחייבויותיה בדרך כלל לא תהיינה התחייבויות עבור החברה האם.
עם זאת, ייתכן כי נושים של חברה בת חדלת פירעון יוכלו לקבל פסק דין נגד החברה האם אם יצליחו לחדור את מסך ההתאגדות ולהוכיח שהחברה האם והחברה הבת מתנהלות בפועל כישות אחת.
הדרך הנפוצה ביותר להשגת שליטה בחברה בת היא באמצעות הבעלות על מניות בחברה הבת על ידי החברה האם.
מניות אלו נותנות לחברה האם את הקולות הדרושים כדי לקבוע את הרכב הדירקטוריון של החברה הבת, וכך לממש את השליטה.
הדבר מעלה את ההנחה הרווחת כי 50% מהמניות בתוספת מניה אחת מהווה בעלות מספקת כדי ליצור שליטה בחברה בת.
עם זאת, ישנן דרכים אחרות שיכולות להביא לשליטה על חברה בת (למשל באמצעות החזקת מניות שליטה או מניית זהב), והכללים המדויקים לגבי איזו שליטה נחוצה ואיך היא יכולה להיות מושגת עשויים להיות מורכבים, ותלויים גם בחוקי המדינות השונות.
לחברה בת עצמה יכולות להיות חברות בנות, ולאלה, בתורן, יכולות להיות חברות בנות משלהן .
מערך של חברות הכולל חברה אם יחד עם כל החברות הבנות שלה יחד נקרא "קבוצה", ושרשרת של חברות בנות קרויה "פירמידה".
החברה האם לא צריכה להיות גדולה יותר או ישות "חזקה יותר" מהחברה הבת; החברה האם יכולה להיות קטנה יותר מהחברה הבת.
לעומת זאת, החברה האם יכולה להיות גדולה יותר מכל החברות הבנות שלה או מכמה מהן (אם יש לה יותר מאחת), כיוון שמערכת היחסים בין החברות מוגדרת לפי שליטה במניות בעלות, ולא לפי מספר העובדים או היקף הפעילות.
חברת האם וחברת הבת לא מוכרחות לפעול באותם מקומות, או לפעול באותם תחומים.
עם זאת, לעיתים לא רק שהן פועלות באותו התחום אלא שהן אף עשויות להיות מתחרות באותו שוק, דבר שקורה לעיתים קרובות בעת השתלטות עוינת או בעת מיזוג מרצון.
כמו כן, משום שחברת האם וחברת הבת הן ישויות נפרדות, ייתכן שאחת מהן תהיה מעורבת בהליכים משפטיים, פשיטת רגל, עבריינות מס, כתב אישום, או תחת חקירה, ואילו האחרת לא.
כאשר חברה אם מוכרת את החזקותיה בחברה בת, מתנתק הקשר אם-בת ביניהן.
מגבלות חוקיות על יחסים בין חברה בת לחברה אם
על אף היותה של חברה בת ישות משפטית נפרדת מהחברה האם, חוק החברות הישראלי קובע מספר מגבלות וכללים לגבי היחסים בין החברות.
כמו כן לחברה בת המחזיקה במניות בחברה האם אין זכות הצבעה בגין מניות אלו.
חברת פזגז היא חברה בת של חברת פז
בנק מסד הוא חברה בת של הבנק הבינלאומי
השותפויות אבנר חיפושי נפט ודלק קידוחים הן בנות של חברת דלק אנרגיה, שהיא בעצמה חברה בת של קבוצת דלק
חברת נטוויז'ן היא חברה בת של חברת סלקום, שהיא חברה בת של השקעות דיסקונט, שהיא חברה בת של חברת ההחזקות אי די בי חברה לפיתוח
חברת אגד תעבורה היא חברה בת של חברת קואופרטיב אגד ושל חברת תעבורה (לכל אחת מהשתיים בדיוק 50% בעלות)
באקולוגיה, המונח חברה, מתייחס לסך כל האוכלוסיות של אורגניזמים (למשל כל בעלי החיים, כל החיידקים, כל הצמחים וכו') הנמצאות יחד באותו זמן, באותו בית גידול ובאותו מרחב גאוגרפי.
החברה אם כן, הוא מונח המקפל בתוכו קבוצת אורגניזמים, במרחב מסוים, בזמן מסוים ובמכלול מסוים של תנאי סביבה.
החברה יוצרת דגם שחוזר על עצמו, כלומר באותו צירוף של תנאים ובמרחקים גאוגרפיים קטנים נמצא את אותו צירוף של אוכלוסיות, באותן פרופורציות.
כך למשל החברה בהרי ירושלים דומה לחברה שבכרמל.
חלק מהחוקרים מפרקים את מונח החברה לקבוצות נפרדות של אורגניזמים ומתייחסים אל חברת הצמחים, או אל חברת בעלי החיים בנפרד וכן הלאה.
חברת חלוץ היא חברה המיישבת בית-גידול ריק לגמרי מיצורים חיים, או משרידים של יצורים חיים.
זוהי החברה הראשונה בטור הסוקצסיוני.
לעיתים משתמשים במושג זה באופן שגוי, כאשר באים לתאר את החברה הראשונה המתיישבת בבית גידול מעשה ידי אדם (שולי כביש, שדה נטוש וכו').
במקומות כאלה יש על פי רוב שרידים של יצורים חיים, ולכן חברה שמיישבת אותו ראשונה, אינה חברת חלוץ אמיתית.
בהשוואה למינים אחרים בטור הסוקצסיוני מיני הצמחים של חברת החלוץ מתאפיינים על פי רוב בכושר תחרות נמוך, כושר הפצה גבוה, גודל קטן ומחזור חיים קצר.
חברת קיימא היא חברה שנמצאת באמצע הטור הסוקצסיוני ומתקיימת במשך זמן שהוא ארוך בהרבה ממשך החיים הממוצע של הפרטים ממינים הבונים אותה, אך היא אינה חברת השיא.
משך החיים של חברת קיימא הוא לפחות כמה דורות של המינים מאריכי החיים ביותר הבונים אותה.
חברה כזו נמצאת בשיווי משקל לא יציב עם הסביבה ותפנה לבסוף את מקומה לחברה הבאה בטור הסוקצסיוני.
חברת קיימא מקיימת מנגנון של עיכוב המונע לזמן ארוך את כניסתה של החברה הבאה בטור.
דוגמה: חברת סירה קוצנית הגדלה על טרסות חקלאיות נטושות בהרי יהודה.
חברת שיא היא החברה האחרונה בטור סוקצסיוני.
זוהי חברה שנמצאת בשווי-משקל יציב עם כל הגורמים, ביוטיים וא-ביוטיים, של סביבתה.
קיומה של חברת שיא מותנה בתנאי סביבה יציבים, שאינם משתנים עם הזמן, לטווח זמן ארוך מאוד - ארוך מהרבה משכי דור של צורות החיים הגדולות ומאריכות החיים ביותר הנוכחות בחברה.
לדעת חוקרים רבים אין בנמצא חברת שיא, וזהו מצב תאורטי בלבד, המשמש אותנו לבדיקה של תהליכים שעוברים על הצמחייה.
כאשר משווים בין המינים שבונים את חברת השיא למינים של שלבים מוקדמים יותר בטור הסוקצסיוני, מוצאים כי על פי רוב המינים של חברת השיא הם בעלי כושר תחרות גבוה, כושר הפצה נמוך, גדולים, בעלי ביומסה גבוהה ומאריכי חיים לעומת האחרים.
חבר הקבוצות והקיבוצים היה התנועה הקיבוצית הראשונה, שקמה בשנת 1925.
קבוצה שיתופית ראשונה של חלוצים בארץ ישראל הוקמה על ידי אנשי ביל"ו בראשית העלייה הראשונה.
אנשי דגניה א הקימו את הקבוצה המיישבת הראשונה, ליד הכנרת, והיו לדוגמה לקבוצות חלוציות רבות.
הגוף המאורגן החלוצי הגדול הראשון היה גדוד העבודה שקם בשנת 1920, והקים את עין חרוד (ומאוחר יותר את תל יוסף, כפר גלעדי ורמת רחל).
אולם הוא לא הגדיר עצמו כתנועה קיבוצית אלא התייחס לקיבוץ כאמצעי לכיבוש העבודה.
ב-1923 הוקמה מסגרת בלתי מחייבת - "ועדת הקבוצות" שנועדה להיות גוף מקשר בין הקבוצות השונות.
ב-1925, במהלך כנס בבית אלפא, החליטו נציגי 26 קבוצות וקיבוצים, 17 פלוגות (קבוצות חלוצים שעדיין לא מצאו לעצמן מקום להתיישב בו) במושבות ו-7 פלוגות שישבו בערים וכן 4 משקי פועלות, להקים תנועה קומונלית ארצית, תוצאת ההחלטה הייתה הקמת "חבר הקבוצות והקיבוצים".
מקימי חבר הקבוצות והקיבוצים דגלו בשתי אידאולוגיות נפרדות, האחת - ה"עדה" - הקבוצה הקטנה והאינטימית, והשנייה - הקיבוץ הגדול.
תוצאת חילוקי הדעות הנובעים מפער הדעות בקשר למספר החברים הרצוי בכל קיבוץ הביא לפילוג הראשון בתנועה הקיבוצית.
כבר ב-1927 הקיבוצים שדגלו בקיבוץ גדול ופתוח פרשו והקימו את "הקיבוץ המאוחד",
הוויכוח בין הקבוצה הגדולה לקטנה היה בשלושה מישורים:
המישור האידאולוגי: תומכי הקבוצה הקטנה האמינו כי זו הדרך להגשמת אידיאל עבודת הכפיים ועבודת החקלאות.
המישור החברתי: קבוצה גדולה ופתוחה לכולם, שבה אין קשר קרוב בין החברים, לעומת קבוצה אינטימית שרק יחידים יכולים להצטרף אליה ואינם מתקבלים בקלות.
אנשי הקבוצה הקטנה סברו כי האינטימיות עדיפה בחיים משותפים.
המישור הארגוני: תומכי הקבוצה הגדולה האמינו כי היא מתאימה יותר לקליטת עלייה, יתרון הגודל מאפשר לפתח חיי חברה ותרבות פעילים יותר, וצפויה לקבוצה הגדולה הצלחה כלכלית היות שהיא משק מגוון שאינו עוסק רק בחקלאות.
ב-1930 בכנס בגניגר החליף הארגון את שמו ל"חבר הקבוצות" ואחת החלטות הייתה להתמקד בחקלאות ולהפסיק לקיים פלוגות עבודה בערים.
בשנת 1934 הצטרפו לחבר הקבוצות כל הקבוצות של תנועת "גורדוניה" יחד עם מנהיג התנועה פנחס לבון, (תנועת גורדוניה הפכה להיות תנועת הנוער של חבר הקבוצות).
באותה עת התגבשה זהות בלתי פורמלית בין "חבר הקבוצות" לבין מפא"י.
בשנת 1939 העלה ברל כצנלסון הצעה, בפני ועידת הקיבוץ המאוחד שהתקיימה בנען, להתאחד עם "חבר הקבוצות".
ההצעה התקבלה אמנם בוועידה, אך לא יושמה, בגלל התנגדות הנהגת הקיבוץ המאוחד ובראשה יצחק טבנקין.
בשנת 1951 נוסד "איחוד הקיבוצים" על ידי קבוצת המיעוט שפרשה מן הקיבוץ המאוחד ואשר כללה את תומכי מפא"י.
מספר חודשים מאוחר יותר התאחד חבר הקבוצות, שכלל 43 קבוצות, עם איחוד הקיבוצים, לגוף משותף בשם "איחוד הקבוצות והקיבוצים".
חבר הקבוצות של הפועל המזרחי
בתחילת שנות ה-30 הוקם חבר הקבוצות של הסתדרות הפועל המזרחי בארץ ישראל, ששינה את שמו ב-1938 לארגון "הקיבוץ הדתי".
חבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי הוא התאגדות של רבנים בעלי השקפה ציונית דתית שהשתייכה לתנועת הפועל המזרחי.
חבר הרבנים הוקם בקיץ 1948 על ידי קבוצת רבנים הפועל המזרחי, בראשם הרב כתריאל פישל טכורש הרב שאול ישראלי.
במהלך שנות השבעים דעכה פעילותו עקב מאבקים פנימיים.
בשנת 1979 נפטר הרב טכורש, מייסד חבר הרבנים, והרב ישראלי פרש ממנו כבר בראשית שנות השבעים.
מובילי חבר הרבנים בשנות השמונים היו הרב מנחם יהודה הלוי אושפיזאי - רב העיר רמת גן, והרב יוסף גליקסברג - רב העיר גבעתיים.
מעורבות במינוי רבנים רשמיים לערים ויישובים במדינה, בעיקר מינוי רבנים ציוניים.
תפקוד כ"איגוד מקצועי" של רבני הציונות הדתית.
ארגון "מפעל האימוץ" - הצבת רבנים ציוניים ביישובים מרוחקים.
היערכות לקראת שנת השמיטה הראשונה במדינה.
פרסום קובצי התורה והמדינה שעסקו ביישום חוקי התורה במדינת ישראל.
פרסום קובצי "שבילין" בשנות השישים ושנות השבעים.
חברה הוא כתב עת סוציאל-דמוקרטי ישראלי, הנערך ונכתב בהתנדבות, ועוסק בענייני חברה, כלכלה, פוליטיקה ותרבות.
כתב העת 'חברה' יצא לאור לראשונה במאי 2002, והוא מתפרסם אחת לחודשיים.
החל מהמחצית השנייה של 2009, כתב העת יוצא בשותפות של תנועת יסו"ד – ישראל סוציאל-דמוקרטית, המטה השיתופי של התנועה הקיבוצית, יד יערי, יד טבנקין ומרכז הקואופרציה.
הנושאים בהם עוסק כתב העת – הלאמה והפרטה בישראל, מערכת החינוך, מערכת הבריאות, אי שוויון, תאגידים ועוד.
לפי אתר כתב העת "כתב העת חברה הוא במת דיון, ויכוח ויצירת שפה משותפת למחנה הסוציאל-דמוקרטי בישראל.
חברה החל את הופעתו בשנת 2002 וכותבים בו אקדמאים, פוליטיקאיות, מנהיגי איגודי עובדים, עורכות דין, מורים ופעילות חברתיות בזירות השונות.
המכנה המשותף בין כל כותבינו הוא השאיפה והפעולה לכינונה של מדינת רווחה אוניברסלית בישראל.
הגיליונות עוסקים בניתוח וביקורת של המצב הקיים, בהצעת חזון חברתי אלטרנטיבי כולל, וביצירת הכלים הפוליטיים והציבוריים למעבר מהמצב הקיים למציאות הרצויה."
נכון לשנת 2013, עורכי 'חברה' הם: אלעד הן, טל אלמליח, הרן סנד, ירון דישון, גילי גופר, ונמרוד זליגמן.
בדצמבר 2011 יצא גיליון מספר 50 של כתב העת בצבע מלא, בשונה מהגיליונות הקודמים שהיו בפורמט מונוכרומטי.
תוכני כתב העת מותרים לשימוש על פי תנאי רישיון ייחוס-שימוש לא מסחרי-שיתוף זהה.
ארגון חבר משרתי קבע והגמלאים בע"מ (בקצרה: "חֶבֶר") הוא חברה פרטית במעמד מלכ"ר.
הארגון נוסד בשנת 1963. מטרתו לדאוג לרווחת משרתי הקבע והגמלאים של צה"ל ובני משפחותיהם ופועל במגוון תחומים: ביטוחים, פיננסים, תרבות ופנאי, ידע והשכלה, צרכנות, רכב, נדל"ן, אחריות חברתית ועוד.
בראשית דרכו שימש "חבר" כקרן למתן הלוואות הדדיות למשרתי הקבע בהתבסס על ערכים חברתיים ומוסריים, כגון ערבות הדדית וסולידריות, המשקפים את שותפות הגורל בין חיילי צה"ל.
עם השנים הורחבה פעילותו לתחומים נוספים כגון: תרבות פנאי, רווחה ופיננסים.
על-פי חוק, משרתי הקבע אינם יכולים להתאגד בארגון עובדים או ועד עובדים; וכפועל יוצא של פעילותו, הפך "חבר" לאורך השנים למעין תחליף של ועד עובדים עבור משרתי הקבע בכל הקשור לענייני רווחה.
פעילותו של "חבר" מעוגנת בפקודות מטכ"ל:
ההנהלה של "חבר" מורכבת מבעלי תפקידים צבאיים:
מפקד יחידת מופת משמש כיו"ר הדירקטוריון.
קצין בדרגת סגן אלוף בשירות פעיל משמש כמנכ"ל.
באחריות המנכ"ל פועלים הגורמים הבאים: פיתוח עסקי (ע' מנכ"ל), כספים וחשבות.
"חבר" ממומן מדמי חבר של משרתי הקבע, מריביות על הלוואות ומהשתתפות משרד הביטחון.
עמית "חבר" הוא כל מי שחתם על נוסח בקשה להצטרף כעמית לחברה, משלם דמי חבר ונמנה עם האוכלוסיות הבאות:
חייל בשירות קבע, לרבות חיילים המשרתים בתנאי קבע תקופה העולה במצטבר על 12 חודשים, וכן מי שיצא לגמלאות לפי חוק שירות הקבע בצה"ל (גמלאות), תשי"ד–1954.
אלמנות ואלמנים של עמיתי החברה.
זכות זו של אלמנים ואלמנות של עמיתי החברה היא אישית ואינה ניתנת להעברה.
למען הסר ספק, אלמן ואלמנה של מי שהצטרף כעמית החברה לפי סעיף זה, לא יוכל להצטרף כעמית לחברה.
יתומות ויתומי עמיתי החברה, אשר אינם יכולים ליהנות מהטבות החברה בזכות הוריהם, יוכלו להיות עמיתים בחברה, כל עוד הם זכאים לקצבה מכוח חוק שירות הקבע בצה"ל (גמלאות.
בן/בת זוג של חייל נעדר הנמצא בסטטוס "שירות קבע", ואם אין לעמית כאמור בן/בת זוג, אזי הוריו, רשאים להצטרף כעמיתים לחברה.
'מועדון חבר צרכנות' (מח"צ) היא חברה בת של "חבר", בה חברים אוכלוסיות בעלות זיקה ביטחונית, בהתאם להחלטת הנהלת החברה.
מועדון חבר צרכנות הוקם במטרה לפעול בתחומי הצרכנות השונים, תוך ניצול יתרון גודל האוכלוסייה הנמנית עליו, זאת על-מנת להקנות לחברים בו תנאים מיטביים בכל תחומי הצרכנות והשירותים.
כרטיס אשראי "חבר" - כרטיס אשראי חוץ בנקאי מאסטרקארד או אמריקן אקספרס המונפק על ידי חברת ישראכרט.
מעניק הנחות במעמד החיוב במגוון בתי עסק.
כרטיסים נטענים - כרטיסים מגנטיים נטענים רב-פעמיים המעניקים 30%-20% הנחה בכל חודש במגוון בתי עסק.
תרבות הפנאי - אירועים סגורים לעמיתים, הצגות ומופעים, אתרים ופארקים, אטרקציות, סיורים, מנויים, תיאטראות ומגוון שוברים.
ידע והשכלה - תארים אקדמיים, הכשרות מקצועיות, לימודי שפות, חדשנות וטכנולוגיה, סדנאות לילדים ונוער, בישול ואפייה ועוד מגוון תכנים להעשרת הידע גם באופן דיגיטלי מקוון.
פיננסים - מגוון מוצרים ושירותים, בתנאים ייחודיים ואטרקטיביים: קופת גמל להשקעה, ייעוץ משכנתה, החזרי מס, תוכניות חיסכון והשקעה ועוד.
ביטוחים - מבחר פוליסות בתנאים מיוחדים: רכב, דירה, נסיעות לחו"ל, בריאות ועוד.
רכב ונדל"ן - מבצעים חודשיים של מותגי רכב מובילים ומבצעי נדל"ן ברחבי הארץ מעת לעת.
תיירות - הטבות לחופשות בארץ ובחו"ל, השכרת רכב, טרמינל "חבר" - מתחם דיגיטלי קבוע לרכישת שוברים מסובסדים למגוון רשתות ומסעדות בנתב"ג, אתר "חבר" TOUR – הנחות בחו"ל על אטרקציות, קניות, אירועי ספורט ועוד.
אחריות חברתית - פעילות מועדון "חבר" למען הקהילה מחזקת את הקשר של העמיתים עם המועדון ואת תחושת המחויבות ההדדית ונעשית בשלושה מישורים:
התנדבות עמיתים - פלטפורמה דיגיטלית באתר המועדון, המרכזת מגוון עמותות שבהן העמיתים יכולים להתנדב ולהשתתף בפעילויות למען הקהילה.
התנדבות עובדים - עובדי "חבר" מתנדבים ופעילים בכמה עמותות, בדגש על חגים ומועדים.
שילוב עמותות בפעילויות "חבר" ובאתר המועדון - תמיכה בעמותות מתחומים רבים ומגוונים, שילוב עמותות באירועים, וכן פרסום חינם באתר המועדון לעמותות, שההכנסות ממכירת המוצרים שלהן נתרמות לקהילה.
בעבר התקיימו שני ירידי צרכנות לקראת ראש השנה ופסח, בגני התערוכה בתל אביב, משך כל יריד כ-18 ימים.
עמיתי מועדון "חבר" ובני משפחותיהם מקרבה ראשונה היו זכאים לרכוש ביריד.
בשנת 2020, עקב התפרצות מחלת נגיף קורונה 2019 ומגבלות ההתקהלות שהוטלו בעקבותיה, בוטלו הירידים לפסח תש"ף וראש השנה תשפ"א.
בשנת 2023 הושק יריד "חבר" במתכונת חדשה במטרה להנגיש את החוויה לתושבי הצפון, הדרום והפריפריה.
הוא התקיים במשך 12 ימים בקניוני עזריאלי מצפון ועד דרום.
בשנת 2024 בשל מורכבות התקופה הוחלט להשיק את שמו החדש, זמן "חבר" - לקחת אתנחתה קלה וליהנות מחוויה ייחודית בזמן ובמקום הנוח לעמיתים.
מרוץ "חבר" שנתי הוא מרוץ לעמיתי מועדון "חבר", בו הם מוזמנים להירשם עם עד 5 מקרוביהם ולרוץ במגוון מסלולים לבחירה: 5, 10, 15 ק"מ ו-800 מטר לילדים.
בכל מרוץ, המועדון מאמץ עמותה ומעניק תרומה כספית בשווי הקילומטרים שרצים במרוץ "חבר" - כל 1 ק"מ = 1 ₪.
חברה ורווחה הוא כתב עת אקדמי שפיט שנועד להרחיב ולהעמיק את הידע התאורטי, המחקרי והיישומי בתחום העבודה הסוציאלית.
כתב העת מיועד לעובדים סוציאליים ולמקצועות הטיפול והרווחה הסמוכים, כגון: פסיכולוגים, קרימינולוגים, עובדי בריאות הציבור וסוציולוגים.