tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במסע הוא חזה בהשפעת הפיתוח החקלאי אינטסיבי במזרח התיכון במשך אלפי שנים, ולהשפעת דבר זה על המדבור והרס הקרקע שהיה במקומות רבים והשפעת הדבר על החקלאות.
במסע התלוותה אליו רעייתו אף כי היא סבלה מכאבי גב קשים והיה צריך לשאת אותה על גבי בהמות מסע, במקומות מסוימים נשא אותה מארש על ידיו.
בשנת 1851 מארש נבחר לחבר האגודה האמריקנית להיסטוריה.
הוא חזר לוורמונט בשנת 1854. בשנת 1857 התמנה על ידי מושל ורמונט לחקור נושא הדייג.
קודם לכן מונה לאחד הנציבים לבניה מחדש של בית המחוקקים במונפלייה, ובשנת 1857 מונה לנציב הרכבות.
בשנת 1861 מינה הנשיא אברהם לינקולן את מארש לשגריר ארצות הברית הראשון באיטליה.
מארש היה השגריר האמריקאי שהיה במשימתו פרק זמן הארוך ביותר.
הוא שימש כשגריר במשך 21 שנה עד מותו בולומברוסה בשנת 1882. הוא קבור בבית העלמין הפרוטסטנטי ברומא.
הוא היה מסוגל לדבר ולכתוב בצורה שוטפת בשוודית וחצי תריסר שפות אירופיות אחרות.
הוא היה פילולוג יוצא דופן בימיו, ומלומד בעל רוחב אופקים.
הוא ידע הרבה על מדעי הצבא, חריטה ופיזיקה.
הוא כתב מאמרים רבים לכתב העת האוניברסלי של ג'ונסון, ותרם ביקורות ומכתבים רבים לכתב עת "האומה".
הוא היה מעריץ של הגותים, עקב וחקר על נוכחותם בכל מה שקשור עם מקימי ניו אינגלנד.
הוא היה הבעלים של האוסף הטוב ביותר של הספרות הסקנדינבית מחוץ לסקנדינביה.
חלק ממנו הפך בסופו של דבר לרכוש של אוניברסיטת ורמונט, דרך הספרייה של פרדריק בילינגס.
בחורף 1858/9 נתן קורס של שלושים הרצאות בנושא השפה האנגלית באוניברסיטת קולומביה, ושנה לאחר מכן העביר קורס שני, על ההיסטוריה הדקדוקית של הספרות האנגלית, לפני מכון לואל, בבוסטון.
מארש מילא תפקיד ביצירת המהדורה הראשונה של מילון אוקספורד באנגלית, כששימש כמתאם עם הקוראים האמריקאים.
בשנת 1847 נשא מארש נאום בפני האגודה החקלאית במחוז רוטלנד, ורמונט, והפך להוגה המודרני הראשון שביצע תיאוריזציה של פעילות האדם והשפעתה על האקלים (אך לא הזכיר פחמן דו-חמצני):
"האדם לא יכול לצוות להנאתו על הגשם והשמש, הרוח, הכפור והשלג, ובכל זאת בטוח שהאקלים עצמו במקרים רבים השתנה בהדרגה והוחלף או התדרדר בגלל פעולה אנושית.
ניקוז הביצות והשמדת היערות משפיעים באופן מורגש על התאיידות מהאדמה, ועל כמות הלחות הממוצעת המצויה באוויר.
הדבר גורם לשינוי במצב החשמלי של האטמוספירה וכוח פני השטח לשקף, לקלוט ולהקרין את קרני השמש.
כתוצאה מכך נוצרת השפעה על חלוקת האור והחום, ועל הכוח וכיוון הרוחות...הטמפרטורה הממוצעת של לונדון גבוהה במעלה או שתיים מזו של האזורים הסובבים אותה.
ופלאס מאמין, כי גם אקלים של מדינה כל כך דלילת אוכלוסייה כמו רוסיה אקלימה השתנה בצורה ברורה על ידי סיבות דומות של פעולות האדם."
ספרו "אדם וטבע: גאוגרפיה פיזית כפי ששונה על ידי פעולה אנושית" (1864) היווה יצירה מוקדמת של מדע האקולוגיה.
מארש טען כי כריתת יערות עלולה להוביל למדבור.
הוא קיבל את הרעיון ל"אדם וטבע" מהתצפיות שלו בביתו בניו אינגלנד ומסעותיו באזורים אחרים שהוקדשו לחקירות דומות.
הספר קורא תיגר על המיתוס של אדישותו של כדור הארץ והאמונה כי ההשפעה האנושית על הסביבה זניחה בכך שהוא צייר קווי דמיון לתרבויות העתיקות של הים התיכון.
אשתו השנייה קרוליין (קריין) מארש (1816–1901), אותה נשא בשנת 1839, עסקה בתרגום שירה וספרות גרמנית.
היא כתבה על חייו וכתביו של ג'ורג' פרקינס מארש (ניו יורק, 1888).
מארש בחן ואסף באופן פעיל תחריטים, כולל הדפסים עתיקים אירופאיים.
האוסף שלו כלל למעלה מאלף הדפסים של אמנים שונים, מהמאות ה-15 עד המאה ה-19, המייצגים יצירות של רמברנדט, אלברכט דירר, וויליאם הוגארת ואחרים.
בשנת 1849 רכש המוסד הסמיתסוניאני קבוצה גדולה של הדפסים וספרי אמנות אירופיים של מארש, שהועבר בהפקדה לספריית הקונגרס בשנת 1865. במהלך שנות השמונים והתשעים של המאה ה-19 קיבל הסמית'סוניאן חלק מאוסף מארש, אך חלק ממנו נשאר בספריית הקונגרס.
ג'ורג' קואוטס היה רופא עיניים סקוטי, שנודע בעיקר הודות לתיאורו את מחלת הרשתית המולדת הנושאת את שמו – הרטיניטיס התפליטי.
ג'ורג' קואוטס נולד בפייזלי, רנפרושייר בסקוטלנד כבן הצעיר מבין ארבעת הילדים של אלן ואיזבלה קואוטס.
אביו ניהל איטליז משפחתי ודאג להבטיח לילדיו השכלה אקדמית.
דודו מצד האב היה ג'וזף קואוטס, (1846–1899), פרופסור לפתולוגיה באוניברסיטת גלאזגו.
למד רפואה באוניברסיטת גלאזגו בשנים 1892–1897. כסטודנט הצטיין ותפס את המקום הראשון בלימודי פתולוגיה וכירורגיה.
בשנת 1901 סיים בה את עבודת הדוקטורט ברפואה בנושא רטיטיטיס מדמם.
בהמשך היה מתמחה בבית החולים Royal Western and Eye Infirmaries בגלאזגו.
המשיך אחר כך התמחות בכירורגיית עיניים למשל שנה בווינה, והשתלמויות נוספות במינכן, פרייבורג וציריך, כשנהג לנסוע בין הערים האלה רכוב על אופניים.
בשנת 1902 התחיל לעבוד בבית החולים המלכותי לעיניים בלונדון.
ב-1903 התקבל בקולגיום המלכותי של הכירורגים הבריטים ובשנת 1905 התמנה למפקח ופתולוג בבית החולים מורפילדס.
ב-1906 היה לעוזר כירורג עיניים בבית החולים Great Northern Central Hospital, ב-1909 בבית החולים המלכותי לרפואת עיניים בלונדון, וב-1911 גם בבית החולים סנט מרי.
קואוטס מילא גם תפקידי הוראה רבים בבתי החולים של לונדון ושעת מותו היה עוזר כירורג בבית החולים המלכותי לרפואת עיניים בלונדון וכן בבית החולים סנט מרי.
כיהן לזמן קצר ככירורג עיניים בבית החולים גרייט אורמונד סטריט לילדים חולים.
קואוטס התמסר לחקר העין אצל בני אדם ובעלי חיים.
פרסם מאמרים רבים וחשובים על מחלות כלי הדם בעיניים.
מאמרו הידוע ביותר הוקדש למחלה המכונה "רטיניטיס התפליטי", הידועה כ"מחלת קואוטס".
מחקר חשוב אחר שלו עסק ב"סתימת הווריד המרכזי של הרשתית".
שני מחקרים אלה זיכו אותו בפרסום ברחבי אירופה.
בשנת 1910 הרצה קואוטס במסגרת "הרצאות האנטר" של הקולגיום המלכותי של הכירורגים בנושא המחלות המולדות של העין.
בעקבות מחקרים שערך בגני החברה הזואולוגית של לונדון פרסם ב-1915 את המאמר"הכורואידה והרשתית של העטלף אוכל הפירות".
הוא נפטר בבית הבראה באדינבורו בנובמבר 1915 בגיל 39, שבוע אחרי שעבר ניתוח בבטן שנועד לפתור בעיה רפואית ממנה סבל בחמש השנים האחרונות.
לפני מותו מסר את שני כרכי כתביו (1904–1914) לספריית הקולגיום המלכותי של הכירורגים.
כיהן 3 שנים כמזכיר האיגוד הבריטי-אירי לרפואת עיניים
1912 – הפרס ומדליית נטלשיפ
הרטיניטיס התפליטי החיצוני, וריאנט של המחלה הוא הכוריורטיניטיס הניווני ע"ש לובר, הרטיניטיס המדמם החיצוני וכו' – היא מחלת עיניים אידיופתית, הפוגעת בדרך כלל בעין אחת אצל נערים וגברים צעירים, ומתבטאת בדימומים, תפליטים התופסים את כל שכבות הרשתית, עם הרחבה והתפתלות של עורקים, וסיבוכים כמו גלאוקומה משנית, היפרדות רשתית ועיוורון.
או "הטבעות הלבנות של הקרנית" – היא ליקוי מולד אידיופתי, ללא תסמינים.
מדובר בטבעות לבנות, עגולות או סגלגליות, בעלות קוטר של 0.5 מ"מ המפוזרות בקרום על שם באומן של הקרנית, מתחת לאפיתליום והמורכבות ממשקעי שומנים
תסמונת קואוטס היא צורה של מחלת קואוטס אצל מבוגרים.
מתאפיינית באותם הממצאים כמו אצל ילדים אולם יש בה תמיד גם היסטוריה של דלקת הענבייה (אובאיטיס) והירפכלסטרולמיה.
ב-11 שנות פעילות כתב קואוטס 75 מאמרים מדעיים, מתוכם 11 כמחבר בלעדי.
21 מאמרים כתב קואוטס עוד בימי לימודיו האוניברסיטאיים.
ג'ורג' קומברלנד היה אספן אמנות, סופר ומשורר אנגלי.
הוא היה חבר ותומך של ויליאם בלייק, וכמוהו עסק בניסיונות דפוס.
הוא היה גם צייר צבעי מים חובב, ואחד החברים הראשונים בבית הספר לאמנויות בריסטול.
קומברלנד, שאביו נקרא גם ג'ורג', נולד בלונדון בשנת 1754. בין השנים 1769–1785 היה פקיד בחברת ביטוח.
ב-1772 הוא למד בבתי הספר המלכותיים של האקדמיה והציג ציורים ב-1782 וב-1783, אך לא הצליח להיבחר כעמית ב-1784. הוא גיבש דעה גרועה על האקדמיה ותקף אותה במאמרים שונים.
יחד עם ג'ון פלקסמן ותומאס סטות'ארד, הצטרף קומברלנד למעגל החברתי של ויליאם בלייק תוך שנה לאחר שהפך בלייק לסטודנט בבתי הספר המלכותיים של האקדמיה בשנת 1779.
מעגל זה כלל גם את החרט ויליאם שארפ.
קומברלנד הצעיר החזיק בדעות רדיקליות.
עם סטות'ארד ושארפ הוא הצטרף לחברה למידע חוקתי, והפך לחבר של מנהיגה, ג'ון הורן טוק, ומשך את תשומת ליבם של שומרי החוק הממשלתיים.
כבר בשנת 1780 שיבח קומברלנד "במורנינג כרוניקל" את התערוכה הראשונה של בלייק באקדמיה, בציור צבעי המים "מותו של ארל גודווין".
קומברלנד עזר לעיתים קרובות לספק לקוחות עבור בלייק, כמו בשנת 1798 כאשר ניסה לשכנע את טוק להשתמש בבלייק כחרט למהדורה חדשה של ספרו של טוק.
קומברלנד שיתף פעולה עם בלייק בהדפסה.
בשנת 1784 שניהם התנסו בשיטות חדשות להדפסת טקסטים חרוטים.
באותה שנה הדפיס קומברלנד פרסום על "שיטת ההדפסה החדשה" שלו, אם כי נראה שהיא לא הייתה הצעה מסחרית ומעשית.
בהדפסת עבודותיו קומברלנד הסתמך על הייעוץ הטכני של בלייק בנושא נחושת וליתוגרפיה.
בשנת 1784 קיבל קומברלנד ירושה שהעניקה לו הכנסה שנתית של 300 פאונד, מה שאפשר לו לעזוב את עבודתו.
בין השנים 1785–1790 נסע באירופה, והתגורר בעיקר ברומא.
הוא ביקר גם בפריס ובפירנצה, ובשנת 1786 ביקר בשווייץ יחד עם צ'ארלס לונג, ברון פרנבורו הראשון.
בשנת 1787 הוא נסע עם אליזבת קופר והחזיר אותה לאיטליה.
ברומא הצטרף למעגל אמנים שכלל את ג'ון דיר, רוברט פאגאן, וסמואל וודפורד.
קומברלנד בחן את עבודותיהם של רפאל והחרטים מרקאנטוניו ריימונדי וג'וליו בונאסון והקים אוסף של הדפסים בעיקר אוסף גדול של חריטות של בונאסון.
לאחר שובו של קומברלנד מאיטליה בשנת 1790 התגורר לראשונה ליד סאות'המפטון, שם המשיך לבנות את אוסף האמנות שלו.
הוא התגורר ליד איגנאם, בסארי.
בשנת 1793 פרסם את שיר על נופי בריטניה ואת השיר המאויר "לוינה, המשרתת מסנודון".
באותה שנה פרסם כמה אנקדוטות ופעל למען התוכנית לשיפור האמנויות באנגליה, שהכילה הצעה להקמת גלריה לאומית.
מחקריו באיטלקית נשאו פרי נוסף בשנת 1796 כאשר פרסם מכלול עקרונות תאורטיים לאמנות קלאסית שאוירו ב-24 עיצובים של קומברלנד בנושאים קלאסיים.
קומברלנד חרט 16 מהעיצובים והזמין את בלייק לחרוט את 8 האחרים, כשבלייק סיפק את הכותרות לכל האיורים.
בלייק גם העניק לקומברלנד ייעוץ בנוגע לתהליך החריטה.
בשנת 1798 פרסם קומברלנד רומן אוטופי, "השבוי של טירת סנאר".
הוא כינה את האוטופיה שלו סופיס ומיקם אותה באפריקה והעניק לה סגולות יווניות קלאסיות אך ללא מלחמות, עבדות או אי שוויון מיני.
מחשש שהרדיקליזם שלו ירתיע את השלטונות, ביטל קמברלנד את הפצת הרומן, לא לפני ששלח עותק לאחד ממכריו, אייזק ד'יזראלי.
בשנת 1803 עבר קומברלנד לווסטון-סופר-מארה בסומרסט, ולאחר מכן בשנת 1807 עבר קומברלנד לבריסטול שם התגורר בשארית חייו.
הוא הפך לאחד החברים המוקדמים בקבוצת האמנים הבלתי פורמלית שנודעה בשם אסכולת בריסטול, ואחד הראשונים שלקחו חלק בפעילות הקבוצה בשרטוטי הנוף סביב בריסטול.
בתו של קומברלנד אליזה וכנראה גם בנו ג'ורג' קומברלנד ג'וניור הצטרפו לפעמים לנסיעות אלה.
קומברלנד האמין כי הציור צריך להיות ישירות מהטבע.
הוא הפיק מחקרי נוף קטנים.
צבעי המים שלו דומים בסגנונם לאלה של חברו ג'ון לינל.
היה זה בנו של קומברלנד, ג'ורג', תלמידו של לינל, שהכיר את לינל בפני בלייק בשנת 1818.
קומברלנד הפך לחבר קרוב של אדוארד בירד, וסנדק לבנו.
לא היו לו את המשאבים להיות פטרונו של בירד, אך הוא היה משאיל לבירד פריטים מאוסף האמנות שלו לצורכי לימוד.
בשנת 1814, כאשר בירד ביקש עזרה בהשגת עבודה מלכותית, הציג בפניו קומברלנד את צ'ארלס לונג, אשר קבע עם הנסיך יורש העצר שבירד ינהל לימודי ציור פורטרטים מלכותיים על סיפונה של היאכטה המלכותית.
עם מותו של בירד בשנת 1819, עתר קומברלנד בהצלחה לאקדמיה המלכותית בבקשה להעניק קצבה לאלמנתו של בירד.
קומברלנד עזר לרבים מאמני בריסטול באמצעות המלצות והיכרות עם חבריו המשפיעים.
בשנת 1820, כאשר פרנסיס דנבי הציג במוסד הבריטי, קומברלנד הפעיל את השפעתו כדי לקדם קבלת פנים חיובית.
בשנת 1822, כאשר דנבי, ברנהוויט וג'ונסון עמדו לבקר בלונדון, קומברלנד דאג להופעה של תומאס לורנס, תומאס סטות'ארד ואחרים.
ישנן עדויות מהתכתבות שלהם כי קמברלנד הציע לעיתים קרובות נושאים שדנבי יצייר.
הוצע כי ייתכן שהשפעתו של בלייק הועברה גם לדנבי.
הציור השני שהציג דנבי היה "אהבה מאכזבת", שהוצג באקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1821. נושאו מזכיר את שירי התמימות והחוויה של בלייק, ואילו דמותה הנאו-קלאסית של היצירה של הילדה עוררה את מחשבותיו של קומברלנד על החוויה.
ציור מים מאוחר יותר, סצנה מתוך "חלום ליל קיץ" (1832), מזכיר מאוד את האיורים של בלייק.
התחריט האחרון שביצע בלייק היה כרטיס ביקור של קומברלנד, ששלח את החריטה לבלייק כדי שהוא יקשט אותו.
בלייק עשה זאת בכך שהקיף את שמו של קומברלנד בדמויות שנועדו לייצג את העונות, כולל חישוק ילדים שמתגלגלים ועפיפונים מעופפים.
קומברלנד היה גם אספן מאובנים ומשנת 1810 היה חבר של כבוד בחברה הגאולוגית.
בשנת 1826 פרסם מחקר של כמה מאובנים.
אשתו של קומברלנד אליזבת נפטרה ב-2 בפברואר 1837. הוא נפטר ב-8 באוגוסט 1848 בבריסטול; שניהם נקברו בכנסיית סנט ג'ורג', ברנדון היל.
נולדו להם שני בנים, ג'ורג' וסידני, ושלוש בנות, לביניה, אורורה ואליזה.
ג'ורג' ג'יימס פרמפטון היה פסל בריטי.
הוא היה חבר מוביל בתנועת הפיסול החדשה כבר בקריירה המוקדמת שלו כאשר יצר פסלים עם אלמנטים של אר נובו וסימבוליזם, ולעיתים קרובות שילב בין חומרים שונים כגון שיש וברונזה במקשה אחת.
בעוד שעבודותיו המאוחרות היו בסגנון מסורתי יותר, פרמפטון ניהל קריירה פורייה בה יצר אנדרטאות ציבוריות רבות, כולל כמה פסלים של המלכה ויקטוריה ומאוחר יותר, לאחר מלחמת העולם הראשונה, מספר אנדרטאות מלחמה.
אלה כללו את אנדרטת אידית קאוול בלונדון, אשר יחד עם פסל פיטר פן בגני קנסינגטון הם אולי היצירות הידועות ביותר של פרמפטון.
פרמפטון נולד ב־18 ביוני 1860 בלונדון, אביו היה חוטב עצים וסתת.
ג'ורג' פרמפטון החל את חיי העבודה שלו כסתת אבן בשנת 1878, ועבד על מלון דה ויל בפריז.
פרמפטון חזר ללונדון כדי ללמוד אצל ויליאם סילבר פרית' בבית הספר הטכני לאמנות בדרום לונדון במהלך 1880 ו-1881. הוא המשיך לבתי הספר המלכותיים של האקדמיה שם, בין השנים 1881–1887 זכה במדליית זהב ומלגת נסיעה.
בעודו לומד באקדמיה המלכותית, פרמפטון לקח על עצמו כמה משימות לפיסול, כולל, בשנת 1885, יצירות לחזית המועדון בשדרות נורת'מברלנד וגם למועדון השמרני של צ'לסי.
הוא גם יצר פסלים לקתדרלת מנצ'סטר, כמה פריטי קישוט לאנדרטת הנרי פוקט בלונדון וזוג דמויות טרקוטה שהוצגו בפריז ונרכשו לבניין העירייה בכריסטצ'רץ ', ניו זילנד.
בין השנים 1887–1890 פרמפטון למד ועבד בסטודיו של אנטונין מרסי בפריז, שם למד גם ציור אצל פסקל דגנאן-בובר וגוסטב קורטואה.
פרמפטון חזר לאנגליה ונכנס לתפקיד הוראה בבית הספר לאמנות סלייד בשנת 1893 והיה גם, במשך שנה, ראש המשותף של בית הספר המרכזי לאומנויות ומלאכות.
בשנת 1893 פרמפטון התחתן עם האמנית קריסטבל קוקרל והזוג הקים את ביתם בסנט ג'ון ווד בלונדון.
יחד הם תכננו אפריז דקורטיבי לחלק הפנימי של הבית ופרמפטון החל לעצב אביזרי בית, תכשיטים באמייל ובמתכות יקרות וגם מדליות, בעיקר עבור אוניברסיטת גלאזגו ומכללת וינצ'סטר.
בשלב זה, פרמפטון היה, על פי המבקר מ.ה.
שפילמן "במרד גלוי נגד פיסול לבן".
בשנת 1893 הציג באקדמיה המלכותית את Mysteriarch, חזה טיח רב-כרומטי עם מוטיבים של סמליות, וכעבור שנתיים הראה יצירה פוליכרומטית נוספת, "אמא וילד" באותו מקום.
"אם וילד" הן דמויות ברונזה, של אשתו ובנו, מונחות על לוחית נחושת ודיסק אמייל לבן מאחורי ראשה של האם.
גוף העבודה של פרמפטון בשנות השמונים של המאה ה-19 הביא לו הכרה ניכרת.
אוניברסיטת סנט אנדרוז העניקה לו תואר דוקטור לשם כבוד בשנת 1894. [2] בשנת 1897 הופיעו דוגמאות ליצירותיו של פרמפטון בביאנלה בוונציה ובוינה בשנה שלאחר מכן.
הוא הציג בתערוכה בבריסל והראה ארבע יצירות בתערוכה הבינלאומית בפריז בשנת 1900, עליה הוענק לו הפרס הגדול.
ההכרה גם הביאה לפרמפטון שתי משימות ציבוריות משמעותיות בשלב זה.
האדריכל ג'ון ויליאם סימפסון מינה את פרמפטון לפסל אמן לקישוט חזית הגלריה לאמנות קלברובוב והמוזיאון בגלאזגו.
בנוסף לפיקוח על עבודתם של כמה פסלים אחרים, יצר פרמפטון קבוצת פסלים מברונזה ושלושה סטים של קישוטי אבן למרפסת הצפונית של הבניין החדש.
המשימה האחרת של פרמפטון הייתה על אפריז על חזית בניין לויד'ס ריסטר ברחוב פנצ'רץ' בלונדון.
פרמפטון יצר בקומה הראשונה, אפריז באבן פורטלנד של דמויות נשיות המייצגות מסחר ומשלוח עם ארבעה פסלוני ברונזה בנקודות מפתח.
שתי העבודות, אך במיוחד אפריז רחוב פנצ'רץ', זכו לשבחים באותה תקופה.
באפריל 1897 לציון יובל של המלכה ויקטוריה, הזמינו את פרמפטון ליצור פסל של המלכה.
צילומים של המודל של פרמפטון לפסל פורסמו במהדורת "הסטודיו" ביולי 1898. הטקסט הנלווה תיאר דמות כפולה מגודל טבעי, יושבת מתחת לחופה, לבושה בגלימת מסדר כוכב הודו, מעוטרת בזהב, שנהב.
הפסל שהושלם, היה פחות מעוטר וללא חופה, נשלח להודו בתחילת 1901 והוקם באתר זמני במארס 1902. לאחר מכן הועבר הפסל למיקום מול אנדרטת ויקטוריה, שם הוצב על בימה אדריכלית גדולה.
מותה של המלכה ויקטוריה בינואר 1901 הביא לכך שפרמפטון קיבל כמה משימות לאנדרטאות למלכה.
פרמפטון ביסס אותן על עיצובו של דמות יושבת עם כמה וריאציות.
הוא השתמש באותו צוות עבור הפסלים של לידס וסנט הלנס, אך שינה את סגנון הפרטים הדקורטיביים ביניהם.
גרסה נוספת נוצרה לשטח בניין המחוקקים של מניטובה בוויניפג בשנת 1904. עיצוב שונה של ויקטוריה צעירה ועומדת נוצר עבור בית החולים המלכותי ויקטוריה בניוקאסל על נהר הטיין בשנת 1906 ונחשף על ידי בנה המלך אדוארד השביעי באותה שנה.
בין הפסלים הציבוריים הבולטים האחרים של פרמפטון ניתן למנות את דמויותיו של פיטר פן המנגן, האריות במוזיאון הבריטי ואנדרטת אידית קאוול הניצבת מחוץ לגלריית הדיוקנאות הלאומית, לונדון.
פסל פיטר פן המקורי בגני קנסינגטון, לונדון, הוזמן על ידי ג'יי.
מ' בארי בשנת 1912. אמרו כי בארי היה מאוכזב מתיאורו של פרמפטון את פיטר פן, בייחוד בבחירת המודל שלו לדמות הילד.
עם זאת, הפופולריות של הפסל הייתה גדולה ונעשו עוד שש יציקות נוספות במקומות שונים בעולם.
בשנת 1915 הוזמן פרמפטון ליצור אנדרטה ציבורית לאידית קאוול.
לאחר שוויתר על שכר הטרחה שלו עבור העבודה, נחשפה אנדרטת הסגנון המודרניסטי של פרמפטון בשיש וגרניט בפני קהל רב ליד כיכר טרפלגר במרכז לונדון במהלך 1920.
לאחר מכן עבד פרמפטון עם סר אדווין לוטיינס על שניים מאנדרטאות המלחמה של האדריכל לאחר מלחמת העולם הראשונה, אנדרטת המלחמה במזרח סאסקס ואנדרטת המלחמה בקאמברידג'שיר, שנחשפו בפברואר ובאוגוסט 1921 בהתאמה.
בשניהם פסל ברונזה של סנט ג'ורג', מפוסל על ידי פרמפטון על גבי עמוד שתוכנן על ידי לוטיינס.
הבית והסטודיו הראשונים של פרמפטון היו בקווינס גרוב 32, אך מאוחר יותר הוא בנה בית גדול יותר בקרבת מקום בקרלטון היל, שניהם בסנט ג'ון ווד, לונדון.
הוא היה נשוי לאמנית קריסטבל קוקרל ונולד לו בן אחד, הצייר מרדית פרמפטון.
הוא היה חבר פעיל בגילדת עובדי האמנות והיה למאסטר בשנת 1902.
הוא נפטר ב־21 במאי 1928 בגיל 67 ונשרף בקרמטוריום גולדרס גרין ב־25 במאי.
אפרו מונח בתוך גומחה בקומת הקרקע באגף המזרחי של ארנסט ג'ורג' קולומבריום.
אנדרטה שפיסל ארנסט גיליק בשנת 1930 המתארת ילד ברונזה האוחז בעותק מיניאטורי של פסלו של פרמפטון של פיטר פן, נמצאת בקריפטה של קתדרלת סנט פול.
ג'ורג' פרנץ' אנגס , היה חוקר טבע, צייר ומשורר אנגלי שפעל שנים רבות באוסטרליה.
הוא נולד בניוקאסל על נהר הטיין, אנגליה, בנו הבכור של ג'ורג' פייף אנגס, דמות בולטת בהקמת המושבה החדשה בדרום אוסטרליה.
אף שהראה כישרון יוצא דופן ברישום, הוא הוצב על ידי אביו בבית עסק בלונדון.
הוא יצא לסיור באירופה ובשנת 1842 פרסם את ספרו הראשון "ראמבלס במלטה ובסיציליה".
כתוצאה מניסיון זה, הוא הפנה עורף לעולם המסחר, והפנה את הכשרתו למחקר היסטוריה של הטבע, רישום אנטומי וליטוגרפיה והחל במסעותיו.
אנגס צייר כמה מהנופים המוקדמים ביותר של דרום אוסטרליה.
כשהגיע לאדלייד בינואר 1844, הוא הצטרף לסר ג'ורג' גריי במסע למרחב הפנים שלה.
עד מהרה החל בסדרת מסעות נרחבת לאגמי נהר מורי, לעמק בארוסה, לחצי האי פלוריה ולדרום מזרח, והציג את רשמיו מהמושבה שזה עתה הוקמה - תושביה, נופיה ובעלי החיים שלה.
לאחר מסע בניו זילנד שב לדרום אוסטרליה בשנת 1845 ונסע לפורט לינקולן.
בשנה שלאחר מכן הוא חזר לזמן קצר לאנגליה, בליווי צעיר מאורי, חמי פומארה, שהוצג לצד ציוריו של אנגס באולם המצרי בלונדון.
המסע הבא של אנגס בשנת 1846 היה לדרום אפריקה, שם בילה שנתיים בנטאל ובכף, ועבד על סדרת רישומים וצבעי מים שפורסמו בשנת 1849 בשם "The Kafirs Illustrated".
בספר זה נשקף נוף של קייפטאון, דרבן, וינברג, ומקומות נוספים, וציורים שמתארים את הקבוצות האתניות המקומיות כמו הוטנטוטים וזולו .
אנגס התחתן עם אלישיה מרי מורן בשנת 1849, ומהנישואין נולדו להם ארבע בנות.
בשנת 1853 מונה אנגס לתפקיד במוזיאון האוסטרלי בסידני, ובסופו של דבר הפך למנהל ונשאר בסך הכל שבע שנים.
אנגס שהה בסידני כשזהב התגלה לראשונה ליד באת'רסט, ניו סאות' ויילס.
נסע לשם כדי לתעד את חיפוש הזהב, וביצע מספר ציורים.
אלה פורסמו בסידני ובהמשך בלונדון.
אנגס היה מיוצג בתערוכת פריז בשנת 1855 עם חמישה אמנים אוסטרלים נוספים, ביניהם קונרד מרטנס, פרדריק טרי ואדלייד אירונסייד, הפעם הראשונה שאמנים אוסטרלים הוצגו בתצוגה גדולה מעבר לים.
אנגס חזר לדרום אוסטרליה בשנת 1860, ולבסוף חזר לאנגליה בשנת 1863.
אנגס פרסם כמה ספרים על אוסטרליה ופולינזיה וכן את מחקרם של ג'ון מקדואל סטיוארט וג'ון פורסט, ותרם באופן משמעותי לקונכולוגיה עם תיאוריו ואיוריו.
אנגס נפטר בלונדון ב־8 באוקטובר 1886.
רבים מציוריו המקוריים של אנגס מוחזקים בספרייה הלאומית של אוסטרליה, וכן במספר מוסדות דרום אוסטרליים: גלריית האמנות של דרום אוסטרליה; אוניברסיטת אדלייד; מוזיאון דרום אוסטרליה; והחברה הגיאוגרפית המלכותית של דרום אוסטרליה.
בספרייה הממלכתית של ניו סאות 'ויילס יש ארבעה מכתבים שכתב אנגס.
מאוגוסט עד סוף נובמבר 2020, הספרייה הממלכתית של דרום אוסטרליה הציגה את עבודתו על דרום אוסטרליה משנת 1848,
ג'ורג' קטלין היה עורך דין, צייר, סופר ומטייל אמריקאי, שהתמחה בפורטרטים של אינדיאנים.
ג'ורג' קטלין נולד בשנת 1796 בווילס-באר, מחוז לוזרן, פנסילבניה.
במהלך התבגרותו נתקל ג'ורג' ב"לוכדים, ציידים, חוקרים ומתנחלים שהיו עם משפחתו במסעותיהם מערבה." אביו למד בבית הספר למשפטים בליצ'פילד, וג'ורג' נשלח לשם כשהיה בן 17, אף שלא אהב את תחום המשפט.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1819 ועסק בעריכת דין במשך שנתיים לפני שוויתר עליו ונסע ללמוד אמנות.
בשנת 1823 למד אמנות בפילדלפיה והתפרסם בזכות עבודתו כצייר פורטרטים.
לאחר פגישה עם "משלחת שבטי אינדיאנים מהגבול המערבי, קטלין השתוקק לשמר תיעוד של מנהגים ויחידים אינדיאנים."
קטלין החל את דרכו בשנת 1830 כאשר ליווה את המושל ויליאם קלארק במשימה דיפלומטית במעלה נהר המיסיסיפי לשטח הילידים האמריקאים.
סנט לואיס הפכה לבסיס הפעילות של קטלין במשך חמש נסיעות שנסע בין השנים 1830–1836, ובסופו של דבר ביקר בחמישים שבטים.
שנתיים מאוחר יותר הוא שט במעלה נהר מיזורי יותר מ -3000 ק"מ לפורט יוניון, תחנת סחר, ליד הגבול של צפון דקוטה-מונטנה, שם בילה כמה שבועות בקרב הילידים שעדיין לא הושפעו מהתרבות האירופית.
כאן הוא הפיק את הדיוקנאות הטובים ביותר בקריירה שלו.
במהלך נסיעות מאוחרות יותר לאורך נהרות ארקנסו, הנהר האדום והמיסיסיפי, כמו גם ביקורים בפלורידה ובאגמים הגדולים, הוא הפיק יותר מ -500 ציורים ואסף אוסף משמעותי של חפצים.
כשקטלין חזר מזרחה בשנת 1838, הוא הציג את הציורים והחפצים הרבים שאסף בגלריה האינדיאנית שלו, והחל להעביר הרצאות פומביות שחשפו את זיכרונותיו האישיים מחייו בקרב האינדיאנים האמריקאים.
קטלין נסע עם התצוגה שלו לערים מרכזיות כמו פיטסבורג, סינסינטי וניו יורק.
הוא תלה את ציוריו "בסגנון סלון" - זה לצד זה או זה מעל זה.
המבקרים זיהו כל ציור לפי המספר על גבי המסגרת, כפי שמופיע בקטלוג של קטלין.
זמן קצר לאחר מכן, הוא החל במאמץ למכור את האוסף שלו לממשלת ארצות הברית.
התצוגה שלו לא משכה את הציבור והקונגרס של ארצות הברית דחה את בקשתו הראשונית לרכישת העבודות.
בשנת 1839 לקח קטלין את האוסף שלו מעבר לאוקיינוס האטלנטי לסיור בבירות אירופה.
הוא משך בתחילה המונים לתצוגה שלו בלונדון, בריסל ופריז.
המבקר הצרפתי צ'ארלס בודלר העיר על ציוריו של קטלין, "הוא החזיר לחיים את הדמויות הגאות והחופשיות של ראשי השבטים, באצילותם ובגבריותם."
קטלין רצה למכור את האוסף שלו לממשלת ארצות הברית כדי לשמור על יצירת חייו ללא פגע.
ניסיונותיו המתמשכים לשכנע גורמים שונים בוושינגטון הבירה לקנות את האוסף נכשלו.
בשנת 1852 נאלץ למכור את התצוגה המקורית, כ־607 ציורים, בגלל חובות אישיים.
התעשיין ג'וזף הריסון רכש את הציורים והחפצים שאוחסנו במפעל בפילדלפיה.
קטלין בילה את 20 השנים האחרונות לחייו בניסיון ליצור מחדש את האוסף שלו, ושחזר יותר מ -400 ציורים.
אוסף ציורים מבוסס על קווי המתאר שצייר בעבודות משנות ה -30 של המאה ה-19.
בשנת 1841 פרסם קטלין ספרים על המנהגים ועל מצבם של האינדיאנים בצפון אמריקה, בשני כרכים, עם כ -300 תחריטים.
שלוש שנים מאוחר יותר פרסם 25 לוחות, שכותרתם "האינדיאנים בצפון אמריקה", ובשנת 1848, "שמונה שנים מסעות ומגורים באירופה".
בין השנים 1852 עד 1857 הוא נסע לדרום אמריקה ומרכז אמריקה ומאוחר יותר חזר לחקירה נוספת במערב.
התיעוד של השנים המאוחרות הללו כלל את האינדיאנים של הרי הרוקי והאנדים (1868) ו"חיי בקרב האינדיאנים" (עריכה של המפריס, 1909).
בשנת 1872 נסע קטלין לוושינגטון הבירה בהזמנתו של ג'וזף הנרי, המזכיר הראשון של הסמית'סוניאן.
עד מותו מאוחר יותר באותה שנה בג'רזי סיטי, ניו ג'רזי, עבד קטלין בסטודיו של הסמית'סוניאן.
בשנת 1879 אלמנתו של ג'וזף הריסון תרמה את האוסף האינדיאני המקורי, יותר מ -500 עבודות, יחד עם חפצים נוספים, למוזיאון הסמית'סוניאן.
האוסף המקורי הוא כעת חלק מאוסף המוזיאון האמריקאי לאמנות בסמית'סוניאן.
הממצאים הקשורים לקטלין נמצאים באוספי המחלקה לאנתרופולוגיה, המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע, סמיתסוניאן.
כ -700 סקיצות מוחזקות על ידי המוזיאון האמריקני להיסטוריה של הטבע, ניו יורק.
כמה חפצים מקטלין נמצאים באוספים של המוזיאון לארכאולוגיה ואנתרופולוגיה של אוניברסיטת פנסילבניה.
ספריית הנטינגטון בסן מרינו בקליפורניה מחזיקה גם 239 מאיוריו של קטלין של אינדיאנים מצפון ודרום אמריקה, כמו גם חומרי המחשה וכתב יד אחרים מאת קטלין.
ג'ורג' קטלין פגש את קלרה ברטלט גרגורי בשנת 1828 בעיר הולדתה אולבני, ניו יורק.
לאחר נישואיהם, היא ליוותה אותו באחד ממסעותיו מערבה.
קלרה ובנם הצעיר נפטרו בעת ביקורם בפריז בשנת 1845.
קטלין נפטר ב־23 בדצמבר 1872, בן 76 שנים בג'רזי סיטי, מחוז ההדסון, ניו ג'רזי.
ג'ורג' קיילב בינגהאם היה אמן, חייל ופוליטיקאי אמריקאי.
נולד בחווה במחוז אוגוסטה, וירג'יניה.
ג'ורג' קיילב בינגהאם היה השני מבין שבעה ילדים שילדה מרי אמנד (1789–1851) עם בעלה הנרי וסט בינגהאם (1784–1823).
עם נישואיהם, אביה של מרי, מתיאס אמנד, נתן להם את הבעלות על טחנה והחווה המשפחתית, בשטח של 4.8 קמ"ר, וכמה עבדים עם הסכם שמתיאס יוכל לחיות עם המשפחה למשך שארית חייו.
הנרי בינגהאם הציע את הקרקע והטחנה כערובה לחוב של חבר, וכשחבר נפטר בשנת 1818, הכל אבד.
בשנת 1819 עברה משפחת בינגהאם לפרנקלין, מחוז האוורד, על נהר מיזורי ליד מרכז המדינה.
ג'ורג' בינגהאם התחנך בתחילה על ידי אמו, והיה אוטודידקט.
חשיפתו בילדות לאמן עובד הייתה כילד בן תשע, כאשר הצייר האמריקאי צ'סטר הרדינג ביקר בפרנקלין וחיפש עסקים, לאחר שצייר את דניאל בון במחוז וורן, מיזורי.
ג'ורג' סייע להרדינג במהלך שהותו הקצרה, חוויה שהותירה רושם רב עוצמה.
ב-23 בדצמבר 1823, הנרי, אביו של ג'ורג' בינגהאם, נפטר ממלריה בגיל שלושים ושמונה.
השקעתו במיזם טבק נכשל, והחובות אילצו את מכירת הבית בפרנקלין.
הבנים הצעירים שמרו על החווה שלהם במחוז סאלין, בין השאר בעזרת דודם, שעבר לאזור.
מרי בינגהאם פתחה בית ספר לבנות בחווה.
ג'ורג', שהיה אז בן שתים-עשרה, עבד כשרת בית הספר, ובהמשך קיבל מעט שיעורי אמנות כאשר בית הספר שכר את מאטי ווד כמורה לאמנות.
בגיל שש עשרה בינגהאם הצעיר למד אצל יצרן ארונות ג'סי גרין בבונוויל שבמחוז קופר הסמוך.
מאוחר יותר בינגהאם למד אצל יצרן ארונות אחר, ג'סטיניאנוס ויליאמס.
שני אנשי המקצוע היו מתודיסטים.
בעודו נמצא בהדרכתם, ג'ורג' בינגהאם למד טקסטים דתיים, וחשב להיות כומר בכנסייה הבפטיסטית שלו.
הוא שקל גם להיות עורך דין.
בגיל תשע עשרה בינגהאם צייר דיוקנאות תמורת 20 דולר לדיוקן, ולעיתים קרובות השלים את העבודה ביום אחד.
הוא מצא לקוחות במחוזות הווארד וסליין ובאזורים הסמוכים.
אף על פי שיכולות הציור שלו עדיין לא התפתחו, הוא הרשים את פטרוניו על ידי ציור חזק, כמו גם את יכולתו הטבעית לתפוס את דמותו של הדיוקן.
הוא הצליח לפרנס את עצמו בעבודה זו בשנת 1833.
בשנת 1838 הקים בינגהאם סטודיו בסנט לואיס, העיר הגדולה של המדינה והחל לצייר שם כאמן פורטרטים.
כמה אזרחים מקומיים בולטים ביקרו בסטודיו שלו והוא צייר את חלקם.
לאחר מכן החליט בינגהאם לנסות לקבל השכלה רשמית במזרח ועבר עם אשתו הצעירה לפילדלפיה, פנסילבניה, שם בילה שלוש שנים בלימודי אמנות באקדמיה לאמנויות בפנסילבניה.
לאחר מכן בילה כמעט חמש שנים בוושינגטון הבירה, שם צייר דיוקנאות של פוליטיקאים שונים, בהם הנשיא לשעבר ג'ון קווינסי אדמס, שהפך לחבר בקונגרס.
בשנת 1836, נישאה בינגהאם פעם שנייה לשרה אליזבת האצ'יסון בת ה-18 (1818 –1848), שילדה לו ארבעה ילדים לפני מותה.
בין השנים 1837 עד 1845 הם התגוררו בארו רוק שבמחוז סליין, וביתם הוגדר כציון דרך היסטורי לאומי.
היא נפטרה בשנת 1848 בגיל עשרים ותשע.
אמו של בינגהאם מרי עזרה לו בגידול ילדיו לפני מותה בשנת 1851.
בינגהאם התחתן פעמיים נוספות, תחילה לאליזה ק.
לאחר מספר שנים היא אושפזה במוסד לחולי נפש, שם נפטרה בשנת 1876. לאחר מכן התחתן עם האלמנה מרתה ליקינס, פעילה קהילתית בקנזס סיטי, שהייתה ידועה בזכות עבודתה בקרב יתומים.
בינגהאם חזר עם משפחתו לסנט לואיס לצמיתות בשנת 1845. למרות - או בגלל - הצלחתו המסחרית באמצעות איגוד האמנות האמריקני שבסיסו בניו יורק שהפיץ את תחריטיו.
בבחירות בשנת 1848 זכה בינגהאם במושב בפרלמנט המדינתי, והפך לאחד האמנים הבודדים שכיהנו בתפקיד פוליטי נבחר.
הוא התנגד באופן פעיל ל"החלטת ג'קסון" שתמכה בעבדות בשנת 1849. הוא גם ייצג את המחוז השמיני של מיזורי בכנס הלאומי של מפלגת הוויגים ביוני 1852. האינטרסים הפוליטיים של בינגהאם יבואו לידי ביטוי בציוריו המרהיבים מחייו הפוליטיים.
בשנת 1856, בינגהאם נסע לאירופה לסיור נרחב עם אשתו השנייה אליזה ובתו הצעירה.
תחילה הם שהו בפריז מספר חודשים, שם מילא בינגהאם את תשוקתו ולמד את ציורי המאסטרים הישנים במוזיאון הלובר, זאת ככל הנראה הסיבה העיקרית לנסיעתו.
הם המשיכו לדיסלדורף, גרמניה, שם התגוררו עד 1859, ולקחו חלק בבית הספר לציור בדיסלדורף.
בינגהאם חי ועבד בקרב האמנים האמריקאים והגרמנים במושבת האמנות.
בהיותו בגרמניה, בינגהאם קיבל כמה עבודות חשובות במדינת מיזורי של הנשיאים וושינגטון וג'פרסון וכן ציורים עצמאיים.
בינגהם חזר לאמריקה לאחר מות אביה של אשתו בשנת 1859. הוא המשיך לנסוע ברחבי מיזורי וחיפש עבודות, ושוב היה מעורב בפוליטיקה.
עם כניסתו לתפקיד, מושל מדינת מיזורי קלייבורן פוקס ג'קסון פתח בקשרים עם הקונפדרציה, ושלח ארטילריה של המשמר הלאומי במורד נהר המיסיסיפי לשירות הקונפדרציה.
בינגהאם, כאיש מסור לאיחוד, גייס כוחות בהתנגדות לג'קסון כוחות האיחוד הביסו את הקונפדרציה בבונוויל ב-17 ביוני ושוב ב-13 בספטמבר 1861. בין אותם קרבות נחתמה אמנת מיזורי שהייתה נגד התנתקות.
ב-28 ביולי נבחר המושל המילטון רוואן גמבל שהחליף את ג'קסון.
בספטמבר 1861 מינה המושל גמבל את בינגהאם כגזבר המדינה, והוא שירת ביושר ובמיומנות לאורך כל המלחמה.
בינתיים המשיך בינגהם גם לצייר דיוקנאות נוספים, שהיו תמיד עבודתו.
אף על פי שמפלגת הוויגים כמעט התפרקה, בינגהאם חזר לפוליטיקה, ויישר קו עם המפלגה הדמוקרטית.
הוא המשיך להישאר מעורב בפוליטיקה בשנים שלאחר מלחמת האזרחים באמצעות מינויים פוליטיים.
בשנת 1874 מונה לנשיא מועצת המפקחים המשטרתית של קנזס סיטי, ומונה למפקד המשטרה הראשון שם.
בשנת 1875, המושל מינה את בינגהאם המפקד הכללי של מיזורי.
לקראת סוף חייו, אף שהיה חולה, מונה בינגהאם לפרופסור הראשון לאמנות באוניברסיטת מיזורי בקולומביה, מיזורי, אשר ידידו מייג'ור רולינס ומשפחתו עזרו להקים.
הוא נפגש עם תלמידים מעטים בלבד לפני מותו, ביניהם הייתה אמנדה אוסטין.
בינגהאם נפטר ב-7 ביולי 1879 בקנזס סיטי, מיזורי.
ג'ורג' כלב בינגהאם נקבר בבית העלמין של קנזס סיטי.
כאמן, המוניטין של בינגהאם דעך בתחילת המאה, אך גבר בשנת 1933, זמן רב לאחר מותו.
בשנת 1934 נערך במוזיאון האמנות של סנט לואיס תערוכה רטרוספקטיבית של עבודותיו, שהדגישו את תיאוריו של אנשים רגילים באמצע המאה הקודמת.
עם זאת מצבתו ניזוקה ככל שהאזור ההיסטורי של קנזס סיטי התדרדר.
פעילים שיחזרו את ביתו לשעבר בארו רוק כבית ג'ורג' קיילב בינגהאם.
בשנת 2011, בינגהאם נחשב לאחד מגדולי הציירים האמריקאים במאה ה-19.
אוניברסיטת מיזורי קראה לכבודו את הגלריה לאמנות ג'ורג' קיילב בינגהאם.
חטיבת ביניים ובית ספר יסודי נקראים על שמו.
ג'ורג' צ'ינרי היה צייר אנגלי, שבילה את רוב חייו באסיה, במיוחד בהודו ובדרום סין.
צ'ינרי נולד בלונדון, שם למד בבתי הספר של האקדמיה המלכותית.
אחיו הבכור ויליאם צ'ינרי היה הבעלים של פארק גילוול ביער אפינג באסקס, לפני שהתגלה כי ביצע הונאה בקנה מידה גדול, וברח לשוודיה.
ג'ורג' צ'ינרי עבר ב-1796 לאירלנד, שם זכה להצלחה מסוימת כאמן, והתחתן עם מריאן (לבית ויגנה) ב-19 באפריל 1799 בדבלין.
צ'ינרי חזר ללונדון ב-1801 ללא אשתו ושני ילדיו התינוקות.
בשנת 1802 הפליג באניה למדרס (צ'נאי).
הוא התבסס שם כצייר ולאחר מכן בכלכותה (קולקטה), שם הפך לאמן מוביל של הקהילה הבריטית בהודו.
עד 1813 היה צ'ינרי בונה חופשי, רשום כחבר בלשכת הבונים החופשיים האמידים של כלכותה.
זו הייתה אחת משלוש לשכות הבונים החופשיים באותה עיר שהשתתפו בקבלת הפנים הרשמית של לורד מוירה (1754–1826), גם הוא בונה חופשי, עם הגעתו לשם (1813) כמושל הכללי החדש של הודו.
כמה מהציורים המפורסמים ביותר שלו הם של משפחתו ההודית של קולונל ג'יימס אכילס קירקפטריק.
בהיותו בכלכותה הוא התחבר לצייר בריטי צ'ארלס ד'אוילי שפעל בעיר.
ב-1825 הוא עבר לדרום סין, בתקווה לפרנסה טובה יותר.
מ-1825 ועד מותו ב-1852 התבסס צ'ינרי במקאו, אך עד 1832 ערך ביקורים קבועים בקנטון (גואנגג'ואו).
הוא צייר דיוקנאות של סוחרים סינים ומערביים, מבקרים, קברניטי ים ומשפחותיהם המתגוררות במקאו.
עבודתו בצבעי שמן זכתה לחיקוי על ידי האמן הקנטונזי לאם קוה, שהפך בעצמו לצייר דיוקנאות נודע.
צ'ינרי גם צייר נופים (בשמן ובצבעי מים), וצייר רישומים רבים של תושבי מקאו העוסקים בפעילויות היומיומיות שלהם.
באותה תקופה, אנשים מערביים הוגבלו בכניסה שלהם לסין, והם סחרו מתוך המושבות במקאו ואחר כך בהונג קונג, לשם נסע גם צ'ינרי - העניין שלו בסצנה המקומית אכן מבדיל אותו מרוב האמנים המערביים של אותה תקופה.
ב-1846 ערך ביקור בן שישה חודשים בהונג קונג, שם סבל מבריאות לקויה אך ערך מחקרים מפורטים על המושבה שנוסדה באותה העת.
הוא מת במקאו ב-30 במאי 1852 ונקבר בבית הקברות הפרוטסטנטי הישן שם.
מלבד ערך אמנותי, לציוריו יש ערך היסטורי מכיוון שהוא היה הצייר המערבי היחיד תושב דרום סין במחצית הראשונה של המאה ה-19. הוא תיאר בצורה חיה את החיים של אנשים רגילים ואת הנוף של הדלתה באותה תקופה.
בין נושאי הדיוקנאות שלו ניתן למנות את סוחרי האופיום הסקוטים ויליאם ג'רדין וג'יימס מתסון וכן את העיתונאי הארייט לואו.
אוספים משמעותיים של רישומי צ'ינרי נמצאים בלונדון במוזיאון ויקטוריה ואלברט ובמוזיאון הבריטי, ובסאלם, מסצ'וסטס, במוזיאון פיבודי אסקס.
קבוצות בולטות אחרות של רישומים, קיימים במוזיאון ובגלריה לאמנות ברמינגהם, בריטניה, מוזיאון הונג קונג לאמנות; מוזיאון מקאו; ומוזיאון מקאו לאמנות.
תערוכות של תמונותיו התקיימו בליסבון (1995), מוזיאון מטרופוליטן טיין לאמנות, טוקיו (1996), מוזיאון הונג קונג להיסטוריה, הונג קונג (2005); ומוזיאון מקאו (2010).
ג'ורג' פרייס בויס היה צייר בריטי בצבעי מים של נופים ואדריכלות עממית בסגנון האחווה הפרה-רפאליטית.
הוא היה פטרונו וידידו של דנטה גבריאל רוזטי.
בויס נולד בלונדון, והיה בנו של ג'ורג' בויס, סוחר יין שהפך לסוכן פיננסים.
אחותו הייתה הציירת ג'ואנה מרי בויס.
הוא למד בבית הספר באסקס, ולאחר מכן למד בפריז.
באוקטובר 1843 הצטרף לאדריכל בשם ליטל, איתו נשאר ארבע שנים, ולאחר מכן נכנס למשרד האדריכלים וויאט וברנדון.
הוא היה כבר מאוכזב מהארכיטקטורה פגישה עם האמן דייוויד קוקס באוגוסט 1849 שכנעה אותו לוותר על האדריכלות ולהתחיל בציור בצבעי מים.
עבודתו המוקדמת מציגה את השפעתו של קוקס שפגש אותו שוב ב-1851. בויס המשיך לפתח סגנון אמנותי משלו בהשפעת הציירים מהאחווה הפרה-רפאליטית, לאחר שפגש את תומאס סדון ורוזטי.
בשנת 1853 פגש את הציירים ויליאם הולמן האנט וג'ון אוורט מיליי, בזמן שצייר בדינאן, בריטני, עם סדון .
ב-1854 נסע לוונציה, שם שרטט נושאים שהמליץ לו ג'ון ראסקין.
הרבה מעבודותיו מסוף שנות ה-50 התרכזו בנופים אנגליים, שלעיתים קרובות שילבו תצפיות על אדריכלות עממית, במיוחד סביב הכפרים של עמק התמזה, בסאסקס וסארי.
בשנות ה-70 הוא צייר נופים רבים של לודלו, ונמשך לנופים מרוחקים יותר.
בשנת 1861, לאחר מות אחותו, הוא נסע למצרים, שם חלק בית בגיזה עם פרנק דילון ואגרון לונדגרן עד לפברואר של השנה שלאחר מכן.
רוזטי, שלא אהב לעבוד בחוץ שאל את הסקיצות של בויס כדי לספק את הרקע לתיאור שלו בצבעי מים על החול (1858).
בויס הציג גם ציורי שמן וגם צבעי מים באקדמיה המלכותית בין 1853 ל-1861. הוא היה חבר מייסד של מועדון הוגארת'.
ושל אגודת ימי הביניים, ארגון, שהוקם ברובו מאדריכלים, המוקדש לקידום העניין באמנות ובאדריכלות של ימי הביניים.
הוא גם היה חבר מוביל בחברה להגנת מבנים עתיקים.
הוא הציג לעיתים קרובות באגודה המלכותית לצבעי מים ונבחר כחבר ב-1878.
משנת 1871 התגורר בצ'לסי, בבית שעיצב עבורו ידידו פיליפ ווב.
הוא פרש מציור בשנת 1893 עקב בריאות לקויה ומת בביתו ב-9 בפברואר 1897.
יומנו של בויס הפך למקור מידע מרכזי על רוזטי והאחווה הפרה-רפאלית.
ג'ורג' פרייר הוא שחקן ניו זילנדי.
פרייר נולד ב-17 בנובמבר 2000 באוקלנד, ניו זילנד.
בשנת 2019 סיים את לימודיו בבית הספר לבנים של אוקלנד.
הוא מתגורר כיום בלוס אנג'לס.
בשנת 2011 השתתף בסרט הקצר "One Year Later".
שנה לאחר מכן שיחק בתפקיד ג'יימס בראון בן השש בסרט הקולנוע "Journey of a Story".
בשנת 2016 שיחק בסדרת הטלוויזיה "Dirty Laundry" בעונתה היחידה.
בשנת 2017 שיחק בסרט הקולנוע הניו זילנדי "Kiwi Christmas" שביים טוני סימפסון.
הופעתו הראשונה מחוץ לניו זילנד הייתה בשנת 2019 בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "פאוור ריינג'רס ביסט מורפרס".
תפקיד הפריצה של פרייר היה בשנת 2021 כששיחק לצד שארלוט רמפלינג בסרט הקולנוע "Juniper".
הוא גילם נער בעל הרס עצמי המושעה מבית הספר ונדרש לטפל בסבתו האלכוהוליסטית כעונש, הזמן שהם מבלים יחד מטלטל את חייו.
הסרט הוצג בבכורה בפסטיבל הקולנוע בפרת'.
באותה שנה שיחק בעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה "אחד מאיתנו משקר" מבית נטפליקס המבוסס על הרומן מאת קארן מקמנוס.
בשנת 2023 שיחק בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה, סוויט טות': נער עם קרניים.
+שנהסרטתפקידהערות2012Journey of a Storyג'יימס בראון בגיל שש2017Kiwi Christmasדיק2021Juniperסאם
+ שנה כותרת תפקיד הערות 2016 Dirty Laundry ליאו 8 פרקים 2019 פאוור ריינג'רס ביסט מורפרס נער אופנתי פרק: "End of the Road"2021 - 2022אחד מאיתנו משקרטי.
ג'יי פורסטר8 פרקים2023סוויט טות': נער עם קרנייםג'ורדן5 פרקים
ג'ורג' מתיו פרננדס היה פוליטיקאי הודי שכיהן כשר ההגנה של הודו במהלך מלחמת קרגיל.
ג'ורג' מתיו פרננדס נולד ב-3 ביולי 1930 במנגלור, נשיאות מדראס, הודו הבריטית (היום בקרנאטקה, הודו) למשפה נוצרית-קתולית.
בגיל 16 נשלח פרננדס לסמינר נוצרי כדי להכשירו לשמש ככומר, אך הוא עזב בגיל 19 לאחר שהתאכזב מאורח החיים של המורים, שחיו טוב יותר מהתלמידים.
בעקבות עזיבתו את לימודי הכמורה ב-1949, עבר פרננדס לבומביי, שם מצא עבודה בטיימס אוף אינדיה.
במהלך מגוריו בבומביי, הצטרף פרננדס לארגן העובדים הסוציאליסטי.
ב-1961 נבחר לחבר מועצת העירייה של בומביי, בה כיהן כחבר עד 1968. באפריל 1963 נעצר פרננדס בעקבות חוקי חירום שהפועלו בעקבות מלחמת הודו–סין, והוחזק במעצר עד דצמבר 1963.
ביולי 1973 נבחר פרננדס לראש ועד העובדים של חברת הרכבות ההודית בסניף המרכז (בומביי) ובאוקטובר 1973 היה לנשיא ועד העובדים .
תחת הנהגתו קיים הארגון שביתה במאי 1974, שגרמה להכרה בו כדמות אופוזיציונית בולטת לממשל אינדירה גנדי.
במהלך תקופה זו, הביא פרננדס התנגדות לניסיון הגרעיני הראשון של הודו, בודהה מחייך, שבוצע במאי 1974.
ב-1967 נבחר פרננדס לראשונה לחבר בלוק סבהה, מטעם מפלגת סמיוקטה סמג'וואדי דאל וכיהן בתפקיד עד 1971.
פרננדס נעצר במהלך מצב החירום בהודו מיוני 1975 עד 1977, כמו מרבית חברי האופוזיציה, אך הוא הואשם גם בהחזקת דינמיט במטרה לפוצץ מבני ממשל ומסילות רכבת, ועל כן הוחזק במעצר לאחר תום מצב החירום ושחרור מרבית האסירים הפוליטיים.
הוא התמודד בבחירות ללוק סבהה מטעם מפלגת ג'נטה שהוקמה על ידי פעילי האופוזיציה המשחוררים.
לאחר ניצחון הג'נטה בבחירות, מונה פרננדס לשר התקשורת בממשלת מורארג'י דסאי.
ביולי 1977 מונה פרננדס לשר התעשייה, כשמסגרת תפקידו נאבק בחברת קוקה קולה, ואסר על שיווק המשקה בעקבות סירוב החברה לחשוף את מרשם המשקה כפי שנדרש על ידי החוק ההודי.
המשקה חזר לשוק ההודי רק בימי ממשלת פ"ו נרסימהה ראו ב-1993. הוא פעל בצורה דומה גם נגד חברת IBM.
פרננדס התבטא בתקיפות נגד חברי הג'נטה שהמשיכו לקיים קשרים עם הראשטריה סוויאמסווק סאנג, בעלי ה"נאמנות הכפולה", דבר שהביא להתמוטטות הממשלה.
בבחירות ללוק סבהה ב-1984 איבד פרננדס את מושבו בלוק סבהה לטובת הקונגרס הלאומי ההודי, ולקראת הבחירות ללוק סבהה ב-1989 הצטרף לג'נטה דאל ולאחר ניצחונה בבחירות מונה לשר הרכבות בממשלת ו.
ב-1994 פרש פרננדס מהג'נטה דאל, והקים את מפלגת סמאטה .
בבחירות ללוק סבהה ב-1996 הודיעה המפלגה על תמיכתה במפלגת העם ההודית, והצטרפה לממשלה בראשות אטאל ביהארי ואג'פאיי שהחזיקה מעמד במשך 13 יום, ולאחר מכן הייתה באופוזיציה.
בבחירות ב-1998 זכתה מפלגת העם ההודית לצד שותפותיה ברוב, ופרננדס מונה לשר ההגנה של הודו בממשלת אטאל ביהארי ואג'פאיי השנייה וכיהן בתפקיד במהלך מלחמת קרגיל.
במהלך כהונתו ביצעה הודו את הניסיון האוטומי השני שלה, פקוהראן-II.
פרננדס שימש כשר ההגנה גם בממשלת ואג'פאיי השלישית, שהוקמה לאחר הבחירות ב-1999. הוא התפטר מהתפקיד במרץ 2001 לאחר התפוצצות פרשת שחיתות, אך שב לתפקיד באוקטובר 2001.
ב-2003 התמזגה מפלגת סמאטה בראשות פרננדס עם מפלגת ג'נטה דאל (מאוחדת).
בבחירות ללוק סבהה ב-2004 הובסה הברית הדמוקרטית הלאומית בראשות מפלגת העם ההודית בבחירות, ופרננדס היה לחבר באופוזיציה.
בבחירות ב-2009 סירבה הג'נטה דאל (מאוחדת) להרשות לפרננדס להתמודד מטעמה בבחירות עקב מצבו הבריאותי, ופרננדס, שהתמודד כעצמאי, הובס בבחירות.
באוגוסט 2009 נבחר פרננדס לחבר ברג'יה סבהה, תקפיד בו כיהן עד יולי 2010.
פרננדס סבל מאלצהיימר בסוף ימיו, ומת ב-29 בינואר 2019.
ג'ורג' צ'יגובה היה כדורגלן זימבבואי ששיחק בעמדת השוער בנבחרת זימבבואה ובמספר מועדונים בזימבבואה ובדרום אפריקה.
צ'יגובה החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצות גאנרס הארארה ודינמוס הארארה מליגת העל הזימבבואית.
ב-25 בפברואר 2014 חתם צ'יגובה על חוזה לשלוש שנים בסופרספורט יונייטד מליגת העל הדרום-אפריקאית.
ב-22 ביולי 2015 חתם על חוזה לשלוש שנים בפולוקוואנה סיטי מליגת העל הדרום-אפריקאית, מבלי שערך הופעות במדי סופרספורט יונייטד.
הוא שיחק במועדון במשך חמש עונות, בהן ערך 125 הופעות ליגה.
ב-1 באוקטובר 2020 חזר צ'יגובה לסופרספורט יונייטד, ועד למותו ערך שמונה הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-29 בנובמבר 2021 ערך צ'יגובה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת זימבבואה, בהפסד 2-0 לנבחרת רואנדה במסגרת אליפות מזרח ומרכז אפריקה.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת לטורניר גביע אפריקה לאומות 2019, וערך הופעה אחת בטורניר, בתיקו 1-1 נגד נבחרת אוגנדה בשלב הבתים.
הופעה זו הייתה הופעתו האחרונה בנבחרת.
בסך הכל ערך צ'יגובה 32 הופעות במדי נבחרת זימבבואה.
ב-15 בנובמבר 2023 מת צ'יגובה לאחר שהתמוטט בביתו.
ג'ורג' צ'ארלס אייד היה צייר, תחריטאי ומורה אמריקאי הידוע בציורי דיוקן, נוף וז'אנר.
אייד היה פעיל בצרפת, הולנד וקרולינה.
ג'ורג' צ'ארלס אייד, יליד בקווינסי, אילינוי, למד בבית הספר לאמנויות סנט לואיס בסנט לואיס והחל לעבוד כמאייר בעיתונים שונים של סנט לואיס.
בשנת 1899, הוא קיבל מלגה לנסיעות ולימוד בפריז, צרפת.
הוא נרשם באקדמיה ז'וליאן והחל לעבוד אצל ז'אן פול לורן וז'אן-ז'וזף בנג'מין-קונסטנט וכן עם לוסיאן סיימון וצ'ארלס קוט באקדמיה דה לה גרנדה שאומייר.
הוא הציג את עבודותיו בצרפת ובארצות הברית, והוא זכה במדליית כסף ביריד העולמי של סנט לואיס ב-1904.
בשנת 1906 רכשה ממשלת שוודיה את אחד מציוריו של אייד שהוצג בסלון פריז.
אייד הוזמן גם להראות את עבודת התחריט שלו, יחד עם קלרנס גננון, והרמן ארמור וובסטר.
עבודתו נסקרה על ידי מבקרי אמנות כמו צ'ארלס דקאי.
אייד נשאר בצרפת במשך חמש עשרה שנים, ופגש אמנים אמריקאים אחרים כמו ריצ'רד מילר ופרדריק קארל פריסקה.
הוא גם פגש סטודנטית צעירה למוזיקה מדרום קרוליינה בשם מרי אור, שהפכה לאשתו בשנת 1910. בני הזוג עברו לאיטליה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, ג'ורג' ומרי חזרו לארצות הברית.
הם נסעו במשך כמה שנים, והתיישבו בטריון, צפון קרוליינה בשנת 1920. הם בחרו בטריון כי, כמו באירופה, הם הצליחו למצוא מושבה אמנותית.
במהלך שנות ה-20, ג'ורג' צ'ארלס אייד הפך לאמן בעל מוניטין התמחה בתחריט וצילום פורטרטים של אנשים בולטים מקרולינה.
הוא הוזמן גם לצייר את "הטבילה של וירג'יניה דאר" להנצחת ההיסטוריה המוקדמת של צפון קרוליינה.
הציור נתרם מאוחר יותר למוזיאון המנטה בשארלוט.
ג'ורג' צ'ארלס אייד מת בטריון ב-1938.
ג'ורג' קבוט היה סוחר, ימאי ופוליטיקאי אמריקאי ממסצ'וסטס.
הוא ייצג את מסצ'וסטס בסנאט האמריקני והיה הקצין היושב ראש של ועידת הרטפורד הידועה לשמצה.
במהלך כהונתו בסנאט ואחריה, היה קבוט דמות מרכזית בפלג המילטון של המפלגה הפדרליסטית ותמך באופן קולני במלחמה עם צרפת המהפכנית.
קבוט נולד ב-1751 או 1752 בסיילם שבמסצ'וסטס.
אביו היה ג'וזף קבוט, סוחר ספינות, ואמו הייתה אליזבת היגינסון.
ג'ורג' היה השביעי מבין עשרה אחים, כולל ג'ון קבוט (נולד ב-1745), ג'וזף קבוט הבן (נולד ב-1746), וסמואל קבוט (נולד ב-1758).
משפחת קבוט היא במקור נורמנית-צרפתית מג'רזי.
בשנת 1766, קבוט נרשם למכללת הרווארד.
לאחר שנתיים שם, אביו נפטר.
ג'ורג' ירש 600 ליש"ט ובמקום למלא תפקיד באחוזה של אביו, העדיף ללכת לים, שם הפך לנער משרת בספינתו של גיסו ג'וזף לי.
עד גיל 21, הוא היה קפטן הספינה שלו.
תוך כדי מסע, השתלם בצרפתית ובספרדית.
בשנת 1775, קבוט ולי כוננו שותפות בבוורלי, מסצ'וסטס, כסוחרים, וסחרו באותן סחורות שהובילו בתור מלחים.
במהלך המהפכה האמריקאית, משפחת קבוט היו פטריוטים נלהבים.
ספינות קבוט שימשו ככלי שיט פריבטירים, פשטו על אוניות סוחר בריטיות כדי לתמוך במטרה המהפכנית והניבו רווח תוך כדי.
חלק מהספינות שלהם היו תחת פיקודו של הפריבטיר המפורסם יו היל.
זמן מה לאחר המהפכה, עסקיו של קבוט הובילו אותו לניו יורק, שם הכיר את אלכסנדר המילטון, שהפך לחבר לכל החיים ולבעל ברית פוליטי.
הביקור חיזק את העדפתו של קבוט לממשל פדרלי חזק והוביל לחברותו המייסדת במפלגה הפדרליסטית.
האינטרסים העסקיים שלו הושעו ב-1794, במהלך שירותו כסנאטור.
הקריירה הפוליטית של קבוט החלה ב-1775, כאשר הפך לחבר בקונגרס הפרובינציאלי של מסצ'וסטס.
בשנת 1777, קבוט נבחר למפקדת כיבוי האש בעיר בוורלי ומנהל ונשיא חברת ברידג', שהופקד על בניית גשר אסקס, שחיבר לראשונה את בוורלי עם סיילם מעבר לנהר דנוורס.
בשנת 1777, העיר בוורלי הצביעה לדחות את הצעת החוקה של מסצ'וסטס, וקבוט היה חבר בוועדה שנבחרה לנסח התנגדויות.
הוא התנגד למערכת המוצעת של ייצוג משוקלל ופיקוח על מחירים, אך לא הצליח.
חוקה זו נדחתה בסופו של דבר על ידי הבוחרים.
באוגוסט 1780, הוא נבחר לוועידה לחוקה חדשה של מסצ'וסטס.
המושל הפופוליסט ג'ון הנקוק, שתמך בחוקת 1778 הכושלת, האשים את יריביו השמרנים בשליטה של "חונטת אסקס", כולל קבוט, שהפך במהרה למטונימיה פופולרי.
בשנת 1788, קבוט היה ציר לוועידת מסצ'וסטס כדי לאשרר את חוקת ארצות הברית החדשה, שבה תמך מאוד.
יחד עם רופוס קינג, תיאופילוס פרסונס ופישר איימס, הוא הצליח להנדס את אשרור מסצ'וסטס על ידי שכנוע הנקוק וסמואל אדמס לתמוך באשרור.
בשנת 1789, הנשיא ג'ורג' וושינגטון אכל ארוחת בוקר עם קבוט בביתו בבוורלי, כאשר היה בעיר ובדק את מפעל הכותנה הראשון במדינה ואת גשר אסקס החדש.
בשנת 1791, באמצע כהונתו הנשיאותית הראשונה של ג'ורג' וושינגטון, נבחר קבוט לסנאט של ארצות הברית.
במהלך כהונתו בסנאט, הוא עסק בעיקר בפיננסים ובמסחר, ותמך במדיניות של חברו אלכסנדר המילטון כשר האוצר.
במהלך הקונגרס השני של ארצות הברית, קבוט כיהן כחבר בוועדת ההקצאות ויו"ר ועדת הדיג.
הוא הפך לחבר מייסד של המפלגה הפדרליסטית החדשה, בראשות המילטון וסגן הנשיא ג'ון אדמס.
המילטון התייעץ לעיתים קרובות עם קבוט בנושאי הכנסות, מסחר וייצור.
הצעת החוק של קבוט לסבסוד דייגים הפכה למאפיין מרכזי בתוכנית הכלכלית של המילטון.
לאורך הקונגרס התגברה המתיחות עם הפלג הג'פרסוני הן בבירה פילדלפיה והן בעיתונים.
חילוקי הדעות בין המפלגות העמיקו בעקבות המהפכה הצרפתית המתמשכת, שגררה תמיכה ג'פרסונית וסלידה פדרליסטית.
קבוט עצמו בלט כפרנקופוב נלהב, ובהרחבה, אנגלופיל.
לאחר פרשת ג'נט, קרא קבוט לפיטוריו של השגריר הצרפתי ושכנע באופן אישי את סגן הנשיא אדמס להאיץ בוושינגטון להדיח את ג'נט.
הקונגרס השלישי של ארצות הברית (1793–1795)
בקונגרס השני שלו, קבוט התנגד לניסיונותיו של השר ג'פרסון ליצור סחר נוח עם צרפת, וחסם את בחירתו של הג'פרסוני אלברט גלטין מפנסילבניה לסנאט.
הוא נשאר מנהיג בענייני מסחר וכספים ועזר להעביר הצעת חוק שהנחתה את הבסיס לצי לאומי.
בשנת 1793 הוא מונה למנהל הבנק הראשון של ארצות הברית.
על רקע המתיחות הגואה של ארצות הברית עם בריטניה הגדולה, קבוט הצטרף לסנאטורים רופוס קינג, אוליבר אלזוורת' וקיילב סטרונג בקריאה למינויו של המילטון כשר מיוחד למשא ומתן על הסכם עם בריטניה.
עם זאת, הרעש הציבורי שיעורר מינויו של המילטון הוביל את וושינגטון למנות במקום זאת את ג'ון ג'יי.
למרות שהוא חשב שזה פחות מאידיאלי, קבוט היה אחד המגינים הבלתי מתפשרים ביותר של הסכם ג'יי שנוצר עם בריטניה הגדולה כפשרה הטובה ביותר בתקופה שבה מלחמה הייתה הורסת את האיחוד.
הקונגרס הרביעי של ארצות הברית (1795–1796)
במהלך הדיון על הסכם ג'יי בקונגרס האחרון שלו, האשים ג'פרסון את קבוט בתמיכה בפירוק האיחוד, בהתבסס על אמונתו של קבוט שדחיית האמנה תוביל למלחמה הרסנית.
ג'פרסון גם ציטט את קבוט כמי שתומך ב"נשיא לכל החיים ובסנאט תורשתי".
במאי 1796 חזר קבוט למסצ'וסטס והתפטר מתפקידו, תוך ציון המרירות הגוברת והאופי האישי של הפוליטיקה של פילדלפיה.
הוא חיכה עד שייבחר חברו בנג'מין גודיו ליורשו, ואז שלח את התפטרותו מיידית לבית המשפט הכללי של מסצ'וסטס.
זמן קצר לאחר התפטרותו של קבוט מהסנאט, נבחר חברו הפדרליסט ממסצ'וסטס, ג'ון אדמס, לנשיאות.
למרות שלא השתתף באופן פעיל בקמפיין, קבוט תמך באדמס על פני הבחירה המועדפת על המילטון, צ'ארלס קוטוורת' פינקני, השגריר הנוכחי בצרפת.
כאזרח פרטי, קבוט נשאר מתעניין מאוד בהתקדמות המהפכה הצרפתית ומתנגד בתוקף למדיניות הפרנקופילית של תומאס ג'פרסון, המכהן כעת כסגן הנשיא.
הוא כתב כי "החובה הראשונה והעליונה ביותר של האלקטורים הייתה למנוע את בחירתו של נשיא צרפת".
המילטון ופישר איימס דחקו כל אחד במינויו של קבוט כחלק ממשלחת של שלושה אנשים לצרפת, אבל וושינגטון ואדמס סירבו כל אחד.
אדמס בחר במקום זאת באלברידג' גרי, שהמוניטין שלו בצרפת, במיוחד עם שר החוץ הצרפתי שארל מוריס דה טליראן-פריגור, היה חיובי יותר.
קבוט עצמו התנגד למינוי ועדה כזו, מתוך אמונה שזמן המשא ומתן עם צרפת חלף.
לאחר פיטוריו של פינקני מתפקיד השגריר בצרפת, קרא קבוט לצעדי מלחמה נגד צרפת, לרבות התנגדות להקמת שגרירות כלשהי.
הוא האמין בתוקף שכל המשך דיפלומטיה עם צרפת רק תעודד את היעקוביניזם בארצות הברית.
בחורף 1797–1798 הסלימה המתיחות עם צרפת.
קבוט, יחד עם פיקרינג, איימס, אוליבר וולקוט וג'יימס מקהנרי, יצרו את הפלג של "פדרליסטים מלחמתיים" בראשות המילטון.
הם התנגדו לפדרליסטים המתונים (בעיקר הדרומיים) ולרפובליקנים של ג'פרסון, שחיפשו שלום עם צרפת בכל מחיר.
במרץ, הנשיא אדמס הכריז בפני הקונגרס שהמשא ומתן נכשל וכי על ארצות הברית להתחמש למלחמה אפשרית.
חשיפת פרשת XYZ השתיקה למעשה את כל האופוזיציה ואפשרה לפדרליסטים להעביר חקיקה שכוננה משרד נפרד של הצי.
אדמס מינה את קבוט למזכיר הצי הראשון של ארצות הברית, אך קבוט סירב למינוי.
בנג'מין סטודרט מילא את התפקיד במקומו.
קבוט השתלב בוויכוח על ארגון צבא זמני.
הנשיא לשעבר וושינגטון הציע להמילטון, פינקני ושר המלחמה לשעבר הנרי נוקס, בסדר זה, לשמש גנרלים.
למרות זאת, אדמס העניק לנוקס את הדרגה הראשונה.
קבוט צידד בוושינגטון, המילטון ופדרליסטים מובילים אחרים בהתנגדות למינוי נוקס; הנשיא אדמס נכנע, אבל כל הפרשה יצרה פילוגים בתוך הפדרליסטים.
כמה פדרליסטים הציעו שלג'פרסוני אלברידג' גרי, שחזר כעת משליחותו לצרפת, הייתה השפעה בלתי הולמת על קבלת ההחלטות של אדמס.
בשנת 1799, מינה אדמס, מבלי להתייעץ עם הקבינט שלו, את השגריר להולנד ויליאם ואנס מאריי להוביל ועדה לחידוש המשא ומתן לשלום עם צרפת, תוך אכזבה מהפדרליסטים המלחמתיים.
קבוט נותר מתנגד מוחלט לכל משא ומתן עם צרפת ללא התקדמות ראשונות לקראת פיוס מצד הצרפתים.
למרות התנגדותו הנלהבת למדיניותו של אדמס כלפי צרפת, קבוט ביקש ליישב את הפלגים בתוך המפלגה הפדרליסטית, מחשש להרס המפלגה.
למרות מאמציו והתכתבויותיו התכופות עם מנהיגי שני הפלגים, המפלגה הפדרליסטית התחלקה בין מסע הבחירות של אדמס ופינקני-המילטון במשך שאר שנת 1799.
המרחק של קבוט מהממשל של אדמס גדל גם בגלל חוקי הזרים וההמרדה.
קבוט הגן על ג'ון מרשל, מתנגד פדרליסט לחוקים, לתדהמת ידידו של קבוט פישר איימס.
ככל שהתקרבה מערכת הבחירות של שנת 1800 ואדאמס התכונן לחפש כהונה שנייה, המתחים בתוך המפלגה הפדרליסטית החריפו בעקבות פרסום מכתב טנץ' קוקס משנת 1792, שבו רמז אדמס שמשפחת פינקני היא אוהדת הבריטים, ומותו של הנשיא וושינגטון.
בשלב זה, אדמס פיטר את פינקני מתפקיד מזכיר המדינה; קבוט הבין זאת כ"נטישה מוחלטת על ידי מר אדמס של כל העקרונות הטובים ביותר של המפלגה הפדרליסטית".
קבוט גם היה במצוקה מהשימוש ב"אהדה בריטית" כמכתש נגד מבקרי אדמס.
כשאדמס חזר לקווינסי באביב, קבוט לא התאמץ לבקר אותו.
בעוד המילטון תמך בגלוי בפינקני לנשיאות על פני אדמס, קבוט הרגיש שמסלול כזה בלתי אפשרי ובמקום זאת תמך בהצבעה אלקטורלית שווה לאדמס ופינקני, שייפתר על ידי בית הנבחרים ודחק בהמילטון לא לתקוף את אדמס בגלוי.
המילטון התעלם מהתחנונים הללו, ופרסם את התקפתו על אדמס.
למרות שהם נשארו חברים, קבוט הזהיר בחריפות את המילטון על כך שפגע בסיכויי הפדרליסטים בבחירות.
לאחר ההפסד של אדמס בבחירות 1800, קבוט פרש מהפוליטיקה.
הוא לא נטל חלק במזימתו של המילטון לבחור את ארון בר על פני תומאס ג'פרסון בבחירות הקונטינגנטיות של 1801, למרות שהוא עדיין התנגד באופן פסיבי לממשל של ג'פרסון.
למרות שהוא תמך במינויים של ג'יימס מדיסון ואלברט גלטין לקבינט של ג'פרסון, קבוט ראה בבחירות 1800 את התבוסה המוחלטת של המפלגה הפדרליסטית, והמנטרה שלו הפכה, "הדברים חייבים להחמיר לפני שהם יהיו טובים יותר".
קבוט טיפל בחוות ברוקליין שלו במשך זמן מה, אבל התעייף מהעבודה והשכיר את אחוזתו לדייר.
הוא נשאר נשיא הבנק האמריקאי של בוסטון, ומדי פעם אירח חברים שהיו בבוסטון לרגל עסקים.
מותם של בנו אדוארד ב-1803 וחברו אלכסנדר המילטון ב-1804 הכניסו את קבוט לתקופת אבל, הן על אובדנו האישי והן על אובדן כל עתיד אפשרי עבור המילטון.
קבוט מכר כמה אדמות כדי לפרנס את משפחתו של המילטון.
קבוט התנגד לרכישתו של ג'פרסון את טריטוריית לואיזיאנה ולסילוקם של מינויים ושופטים פדרליסטים, אך התנגד לקריאותיו של טימותי פיקרינג לפירוק האיחוד.
בשנת 1805, פרסם קבוט את ההצהרה הפומבית היחידה שלו במהלך ממשל ג'פרסון.
הוא הוביל בחוסר רצון ועדה של סוחרי בוסטון המתנגדים למדיניות הבריטית של תפיסת ספינות אמריקאיות במסחר עם צרפת.
לאחר קרב טרפלגר והכרזת נפוליאון על המערכת הקונטיננטלית, קבוט אימץ באופן פרטי עמדה של ברית מוגדרת עם הבריטים בהתנגדות לצרפת הנפוליאונית.
לאחר תקרית צ'ספיק-ליאופרד משנת 1807, דחק קבוט בסליחה ובקבלה של תנאי הפיצוי הבריטיים.
תגובתו של ג'פרסון, במקום זאת, הייתה חוק האמברגו של 1807. קבוט, כמו רוב הפדרליסטים ורוב ניו אינגלנד, התנגד לאמברגו של ג'פרסון נגד בריטניה, שלדעתו נועד למשוך את ארצות הברית למלחמה עם בריטניה הגדולה ויפגע בעסקים האמריקאיים.