tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשפון ברטלנפי החל את הקריירה שלו כביולוג צעיר שתי תאוריות אלה עדיין נאבקו על מקומן בתחום.
כדי ליישב מחלוקת זו ביולוגים שונים הציעו מה שקיבל את השם "תאוריות אורגניזמיות", תאוריות הוליסטיות לפיהן האורגניזם החי אינו סך של כל חלקיו בלבד, אלא מהווה מכלול שלם בעל יכולת לנהל את התפקודים הפנימיים בתוכו - דהיינו מהווה מערכת.
מערכת מוגדרת כקבוצה של אלמנטים המקיימים קשרים בינם ובין עצמם ועם סביבתם.
מערכת היא "סגורה" אם אין חילופין של חומרים או אנרגיה בינה לבין סביבתה, ו"פתוחה" כאשר גבולותיה חדירים למעברים כאלה.
התאוריות האורגניזמיות קיבלו את השראתן מתאוריית הגשטלט בפסיכולוגיה.
ברטלנפי לא הסתפק בקבלת תאוריות כהשערות או תיאורי מצב, אלא שאף לבסס אותן על חוקי הפיזיקה והכימיה.
במסגרת עבודתו המדעית בשנות ה-30 ברטלנפי הציע את תאוריית המערכות הפתוחות כהסבר לתהליכים המתרחשים באורגניזמים חיים.
תאוריה זו דרשה התאמה של חוקי הכימיה והתרמודינמיקה.
על פי התרמודינמיקה הקלאסית כמות האנרגיה בעולם היא סופית, וכל מערכת תשאף תמיד להגיע לרמת האנטרופיה (אי-הסדר) הגבוהה ביותר, וכן לרמת האנרגיה הנמוכה ביותר, דהיינו יצורים חיים מורכבים הצורכים רמת אנרגיה גבוהה לקיום תהליכי החיים שלהם ייטו להפוך לפשוטים יותר או להתפרק לחלוטין.
אולם בפועל היסטוריית החיים על פני כדור הארץ אינה מתאימה לתוצאות אלה.
אורגניזמים חיים מתנהגים באופן שונה ממכונות מעשה ידי האדם, הם מגלים יכולת השתנות, התאמה לסביבה, התפתחות והתחדשות.
ההסבר לכך נובע מהעובדה שאורגניזמים חיים הם מערכות פתוחות - מערכות שיכולות לספוג חומר ואנרגיה מסביבתן החיצונית ולהשתמש בהם לשמירת המבנה שלהן ואף להתפתח לרמת מורכבות גבוהה יותר.
פון ברטלנפי פיתח מערכת של משוואות מתמטיות המתארות את התהליכים הכימיים והפיזיולוגיים הפועלים במערכות פתוחות.
בהמשך, ברטלנפי טען שתאוריה זו מתאימה לא רק לרמת האורגניזם או התא הבודד, אלא גם למערכות מורכבות יותר, כגון מערכות אקולוגיות, מערכות חברתיות, הן אנושיות והן של בעלי חיים או צמחים, ולמעשה לכל הביוספירה.
התאוריה, שפותחה במקורה בתחום הביולוגי, יושמה מיד לאחר פרסומה לתחומים רבים נוספים בהם ניתן היה להגדיר מערכת, כאשר המעבר ממערכות מכניות לאורגניות, ובהמשך לחברתיות, מלווה בגידול ברמת המורכבות והשונות בין חלקי המערכת והיחסים ביניהם.
המשותף לכל אלה הוא קיומו של גבול חדיר המאפשר מעבר חומרים, אנרגיה ומידע דרכו.
בהמשך דרכו, ברטלנפי ראה במערכות פתוחות מקרה פרטי, ופיתח את התאוריה הכללית של מערכות.
ברטלנפי טען כי המבנה של מערכת חוזר על עצמו בתחומים רבים הקשורים הן לתופעות טבעיות והן לאנושיות, ולכן ניתן ליצור מסגרת מושגית שתתאים לכל סוגי המערכות ולמעשה לכל תחומי הידע האנושי.
מסגרת מושגית זו, אותה הציג בספרו General System Theory שפורסם בשנת 1968, אמורה להסביר תהליכים שאינם ניתנים להבנה באופן בדיד, אלא רק במסגרת היותם חלק ממערכת.
שאיפתו של ברטלנפי הייתה לאחד את מדעי הטבע עם מדעי הרוח באמצעות מתודולוגיה אחת משותפת, ולכן לא הסתפק בעבודה מחקרית בתחום הביולוגיה בלבד, אלא הרחיב את תחומי התעניינותו תוך יישום תאוריית המערכות שלו להסבר תופעות בפסיכולוגיה, פסיכיאטריה, סוציולוגיה, אנתרופולוגיה וקיברנטיקה.
תאוריית המערכות ניתנה ליישום לתופעות פיזיולוגיות, פסיכולוגיות וחברתיות הקשורות לאדם - לאורגניזם הבסיסי המהווה מערכת של ריאקציות ביוכימיות, לחברה האנושית המהווה מערכת של מוסדות ודרכי תקשורת, ולתרבות הנתפסת כמערכת של דימויים.
ברטלנפי התנגד לתפיסה הרדוקציונית לפיה תופעות חברתיות ניתנות להסבר מלא באמצעות הפסיכולוגיה, ותופעות פסיכולוגיות באמצעות הפיזיולוגיה, וכן לחשיבה כי ההתנהגות, הן האנושית והן של חיות, נקבעת על ידי גירויים מהסביבה.
הוא ייחס ליצורים חיים אוטונומיה ויכולת של יצירת קשר ספונטני עם סביבתם.
כתוצאה מכך ברטלנפי לא קיבל את הביהביוריזם ואת הפסיכואנליזה הקלאסית כמודלים להסבר ההתנהגות האנושית.
הוא ראה באדם יצור בעל יכולת פעולה ויצירתיות, שאינו רק מגיב לסביבתו או לדחפיו הביולוגיים אלא ביכולתו לייצר מערכת של סמלים וערכים, שהיא דינמית ומשתנה ואשר משפיעה עליו.
ברטלנפי טען שתאוריית המערכות הפתוחות מסבירה את התפתחותן של מערכות סימנים ושל התרבות האנושית.
לודוויק יוזף סטשאק (בפולנית: Ludwik Józef Stasiak; 13 באוגוסט 1858 – 3 בדצמבר 1924) היה צייר, קריקטוריסט, עיתונאי, סופר, היסטוריון אמנות ומוציא לאור פולני.
הוא עבד במגוון רחב של ז'אנרים וסיפק איורים למגזינים.
לעיתים קרובות נושאי ציוריו היו יופי הכפר, חיי היומיום באזור הכפרי וטקסים עממיים.
הוא היה גם מחברם של כמה רומנים היסטוריים פופולריים.
סטשאק נולד למשפחה ממעמד הביניים ואביו עבד במכרות המלח בבוכניה.
הוא נשלח לקרקוב ללמוד בגימנסיה.
לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1879, הוא התלבט לגבי עתידו, במקביל למד פילוסופיה באוניברסיטת היגליינית וציור באקדמיה לאמנויות.
לאחר שנתיים הוא החליט להתמסר לחלוטין לאמנות.
איזידור ז'בלונסקי, פלוריאן סינק, לאופולד לופלר ויאן מטייקו היו בין מוריו.
במהלך תקופה זו הוא קיבל כמה פרסים מטעם אגודת ידידי קרקוב לאמנויות.
בשנת 1886 המשיך את לימודיו בווינה בהדרכת אוגוסט אייזנמנגר ובהמשך היה במינכן, שם למד אצל אלכסנדר פון וגנר ואלכסנדר פון ליזן-מאייר.
לאחר שחזר הביתה, הפך למציג קבוע בחברת קרקוב והציג 142 עבודות בסך הכל.
תערוכת היחיד הראשונה שלו הייתה בשנת 1893. שנתיים לאחר מכן, לאחר שנסע באוסטריה ובגרמניה, בשהות קצרה בוורשה, שב לבוכניה ופתח סטודיו שהפך לנקודת כינוס של אמני תנועת פולין הצעירה.
בשנת 1898, כדי להתמודד עם הדומיננטיות של ציירים גרמנים ואוסטרים בעסקי הדפוס האמנותי, הוא ייסד הוצאת הספרים, שהפכה מאוחר יותר להוצאה לאור "סטלה".
הוא שימש כמנהל אמנותי ורבות מהעבודות שהוצגו הונפקו מאוחר יותר כגלויות צבעוניות.
בשנת 1900 סייע בארגון תערוכה גדולה של אמנים פולנים בקייב.
אחרי 1901 החל להתרחק מציור ולהתרכז בפעילות ספרותית.
הוא כתב סדרה שלמה של רומנים היסטוריים, סיפורים קצרים וספרים הומוריסטיים.
הרומנים הפופולריים ביותר כוללים: "ברנדנבורג", "אוצר המלך קז'ימייז'", "הגנת הדגל", "ידיים עקובות מדם", "אבירים שישנים בהרי הטטרה", ושלושה כרכים של ספרים הומוריסטיים.
סיפורים הקשורים לבורגנות הפולנית היו נושא מועדף בסיפורים היסטוריים.
במהלך מחקר היסטורי ארכיוני, סטשאק החל להתעניין בדמות הגדולה ביותר של קרקוב מימי הביניים – פייט שטוס.
הוא הטיל ספק באמונה הרווחת כי הפסל ממוצא גרמני, ומצא מספר אי דיוקים במקורות היסטוריים גרמניים.
בשנת 1909 כתב כמה מאמרים עיתונאיים שבהם הטיל ספק בתזות העיקריות של תולדות האמנות הגרמנית במאות 12–17, בטענה שהמורשת האמנותית העצומה של קרקוב היא אוטונומית.
ההוכחות לתזות הוצגו על ידי סטשאק בספרים שפרסם.
מועצת העיר בוכניה הכריזה על שנת 2008 כ"שנתו של לודוויק סטשאק ".
לודויג תירש היה צייר גרמני, בעיקר של נושאים מיתולוגיים ודתיים אמנות כנסייתית ועבד כמה שנים ביוון.
תירש נולד במינכן, בנו של הקלאסיקאי פרידריך תירש, ואחיהם של המנתח קארל תירש והתאולוג הנרי וילהלם תירש.
הוא למד באקדמיה לאמנות יפה במינכן פיסול, אך לאחר מספר שנים פנה לציור, בו הפך לתלמידם של היינריך מריה פון הס, יוליוס שנור פון קרולספלד וקארל שורן.
לאחר סיום האקדמיה הוא נסע לרומא, שם צייר סצנות מחיי איטליה היום-יומיים וצייר את "איוב בקרב חבריו".
בשנת 1852 נסע עם אביו לאתונה, שם החליף את רפאלו צ'קולי בבית הספר לאמנויות באתונה והתעניין באמנות הביזנטית.
הוא צייר כמה ציורי קיר בכנסיות יווניות, והיה בחזית התנועה ל"מודרניזציה "של האמנות הביזנטית על ידי הצגת אלמנטים מהאמנות המערבית כמו פרספקטיבה ואנטומיה.
בכך הוא מוזכר לעיתים בגילוי האמנות הביזנטית לעולם האמנות המודרנית, אך רפורמה כזו עוררה התנגדות ביוון, למה שראו כניסיונות להחליף מסורות יווניות ארוכות שנים במסורות זרות.
כמה מאמרי מערכת בעיתון התנגדו למינויו של תירש לפרופסור והמשיכו להתנגד לקבלת עבודות לציורי קיר של הכנסיות.
עם זאת, רפורמות מערביות היו מועדפות על ידי המלוכה הבווארית של המלך אוטו, כמו גם על ידי האדריכל הבולט וראש הפוליטכניק באתונה, ולכן יריביו לא הצליחו במידה רבה.
בין תלמידיו של תירש בשנותיו באתונה היה ניקולאוס גייזיס, שיהפוך לאחד הציירים היוונים הידועים ביותר במאה ה-19, ושיצליח לעסוק במסורות מערביות בעודו מייצר אמנות שנראית כיוונית אותנטית.
הפרסקו הבולט ביותר של תירש באתונה הוא בכנסיית סנט ניקודימוס.
במהלך שארית חייו עבר תירש מעיר לעיר, והועסק לסירוגין לצביעת ציורי קיר של כנסיות ולהפקת ציורי שמן עבור פטרונים פרטיים.
אמנות הכנסייה שלו בולטת במיוחד, הוא נחשב כמי שהוביל לתחייה באמנות הכנסייתית במערב אירופה.
בשנת 1856 בווינה המשיך לצייר ציורי קיר של הכנסייה.
בתקופה זו תיאופיל פרייהר פון הנסן, אדריכל דני-אוסטרי שבילה גם ביוון והתעניין באמנות ביזנטית, בנה מחדש את הכנסייה היוונית פליישמרקט בווינה בסגנון נאו-ביזנטי, ותירש הוזמן יחד עם קרל ראל.
לספק ציורי קיר לחלל הפנים.
לאחר המשימה בווינה, תירש הועסק ברומא על ידי סיימון סינאס, נדבן יווני, שהשיג עבורו מספר עבודות בנושאים מיתולוגיים ודתיים.
בשנת 1860 נסע לסנט פטרסבורג, שם צייר ציורי קיר ואייקונים בקפלות של הדוכס הגדול ניקולס והדוכס הגדול מיכאלובכנסייה הפרוטסטנטית של סנט קתרין.
לאחר שובו לגרמניה, תירש המשיך לצייר ציורים בכנסיות רבות.
כולל ישו בבריכה בתסדה, ישו במדבר, ישו נושא את הצלב ועוד.
כעבור כמה שנים צייר תירש את האייקונים בקתדרלה היוונית האורתודוקסית של סנט סופיה בלונדון (הוקדשה 1882), ושל הכנסייה היוונית האורתודוקסית סנט סטפן בפריז (הוקדשה בשנת 1895).
לודי לין (בסינית: 林路迪; נולד ב-11 בנובמבר 1987) הוא שחקן ודוגמן סיני-קנדי.
הוא התפרסם כששיחק את זאק טיילור / הריינג'ר השחור בסרט "פאוור ריינג'רס" בשנת 2017, הלוחם מורק בסרט "אקוומן" משנת 2018 ולאנס בסדרת הטלוויזיה "מראה שחורה" משנת 2019. הוא גילם את ליו קאנג בסרט "מורטל קומבט" (2021).
לין נולד בפוג'ואו, סין, ועבר להתגורר בהונג קונג בגיל 3. לאחר מכן, הוא נשלח בגיל 9 ללמוד בפנימייה בסידני, אוסטרליה, שם בילה את עיקר נעוריו.
המבטא שלו היה שונה בכל פעם שהוא עבר, אבל הוא נחשב כאאוטסיידר באוסטרליה.
"הייתי צריך להילחם הרבה בתור ילד," אמר לין, בהתייחסו לאופן שבו למד קרבות רחוב רק כדי להגן על עצמו.
בשנתו האחרונה בתיכון עבר לוונקובר, קנדה על מנת ללמוד באוניברסיטה.
הוא למד וסיים את לימודיו באוניברסיטת קולומביה הבריטית עם תואר כפול בתזונה ואמנויות הבמה.
לין למד גם לימודי משחק בלוס אנג'לס.
הוא למד מואי תאילנדי בתאילנד לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, כמו גם ג'ו ג'וטסו והיאבקות בסגנון אולימפי.
לין שולט באנגלית, מנדרינית וקנטונזית.
בשנת 2011 החל להשתתף במספר סרטים קצרים ובשנת 2012 שיחק בסרט הטלוויזיה "הגרלת חג" של ערוץ לייפטיים האמריקאי.
בשנת 2013 שיחק בסרט הסיני-קנדי "Dui bu qi, wo ai ni" מאת הבמאי לארי יאנג.
בשנת 2017 התפרסם כאשר לוהק לדמותו של זאק טיילור / הריינג'ר השחור ברימייק לסרט "פאוור ריינג'רס"; אשר מבוסס על סדרת הטלוויזיה משנות ה-90, כחלק מזיכיון הפאוור ריינג'רס.
בשנת 2018 גילם את הלוחם מורק ומנהיג צבא החזית של אטלנטיס בסרט גיבורי העל "אקוומן" המבוסס על חוברות הקומיקס "אקוומן" מבית DC קומיקס.
בשנת 2019 גילם את לאנס בסדרה האנתולוגית "מראה שחורה" מבית נטפליקס.
באותה שנה שיחק בסרט העצמאי "In a New York Minute" בתור דייוויד קיו.
בשנת 2020 שיחק בתפקיד הראשי בסדרה הטאיוואנית-מלזית "כלת רפאים" שעלתה לנטפליקס ב-23 בינואר 2020.
בשנת 2021 גילם את ליו קאנג, אחת הדמויות הראשיות בסרט "מורטל קומבט" המשמש אתחול לסדרת סרטי "מורטל קומבט", אחרי "מורטל קומבט" משנת 1995 ו"מורטל קומבט 2" משנת 1997. הסרט יצא לשירות הסטרימינג HBO Max ב-23 באפריל 2021 תחת הפצתם של אולפני האחים וורנר.
באותה שנה הצטרף כדמות חוזרת לסדרת אמנויות הלחימה "קונג פו" של רשת The CW.
לין שב גם לשחק בעונתה השנייה שעלתה שנה לאחר מכן.
לין מתגורר כיום לסירוגין בוונקובר ובבייג'ינג.
לין הפך לטבעוני בסביבות 2016. בסרטון שבו הוא מסביר את היסודות התזונתיים שלו בערוץ היוטיוב של Men's Health, לין דוגל בתזונה טבעונית באומרו "זה טוב לכדור הארץ, זה טוב לגוף שלי, אני מרגיש טוב עם זה כי בעלי חיים הם חמודים, וזה הדבר היחידי שהוא בר קיימא."
הוא גם מעריץ של ספרי קומיקס, מאנגה ואנימה.
הוא גם פעיל למען ייצוג אסיה ומתבטא נגד גזענות אסייתית עם תנועה כמו "Stop Asian Hate" .
שנהסרטתפקידהערות2013Dui bu qi, wo ai niלודי2015Monster Huntצייד מפלצותLost in Hong Kongמאי דונג 2017פאוור ריינג'רסזאק טיילור 2018אקוומןמורק2019In a New York Minuteדייוויד קיו Summer Knightהדוד 2021Son of the Southדרק אנגמורטל קומבטליו קאנגThe Disappearance of Mrs.
Wuמייקל הונג2024לוחם סמויסקוט שיף2026מורטל קומבט 2ליו קאנג
שנה סדרה תפקיד הערות2012 הגרלת חג קלייטון סרט טלוויזיה של Lifetime 2014 מרקו פולו באטבייר פרק: "Measure Against the Linchpin"2019 מראה שחורה לאנס פרק: "Striking Vipers" 2020 כלת הרפאים לים טיאן באי תפקיד ראשי; 6 פרקים2021אקוומן: מלך אטלנטיסמורקדיבוב; פרק: "Chapter Three: Tidal Shift"2021–2022קונג פוקרווין טאןתפקיד חוזר (עונות 1–2); 12 פרקים
לודיווין דדונדר היא פוליטיקאית בלגית הפועלת במפלגה הסוציאליסטית ומשמשת מאז 1 באוקטובר 2020 כשרת ההגנה של בלגיה.
דדונדר נולדה בטורנה ב-17 במרץ 1977. היא סיימה תואר בניהול באוניברסיטת לייז' והחלה לעבוד בתאגיד RTBF (רדיו וטלוויזיה לבלגים דוברי צרפתית).
במקביל החלה לכתוב בעיתון NoTélé היוצא לאור בטורנה.
ב-2002 היא החלה לעבוד כיועצת עברו השר מישל דארדן.
בשנת 2006 נבחרה למועצת העיר טורנה ושימשה בתפקיד עד שנת 2019. באותה שנה נבחרה במקום השני בפריימריז של המפלגה הסוציאליסטית ובבחירות הכלליות של אותה שנה נכנסה לפרלמנט.
ב-1 באוקטובר 2020 מונתה לשרת ההגנה - האישה הראשונה בבלגיה בתפקיד זה.
לודוויק קונזבסקי, בפולנית: Ludwik Konarzewski (18 באוגוסט 1885 – 2 באוקטובר 1954) היה צייר, פסל ומורה לאמנויות יפות פולני.
הוא החל את לימודיו באמנויות פלסטיות בבית הספר לאמנויות יפות בורשה בשנת 1904, בתחילה אצל סטניסלב לנץ וקרול טיצ'י.
כתוצאה מהשתתפות בהפגנת נוער נגד שלטונו של הצאר בשנת 1905 הוא נאלץ לוותר על לימודים נוספים בוורשה.
הוא המשיך את לימודיו בקרקוב בין השנים 1905–1910. הוא למד ציור בהדרכתם של ציירי האמנים הבאים: סטניסלב דביצקי.
יוזף מהופר, יאן סטניסלבסקי, יוזף יונירז'יסקי ופיסול אצל קונסטנטי לאשצ'קה.
הוא נחשף גם לסגנון האר נובו.
לאחר שסיים את מסלול לימודיו בהצטיינות ב-1910, בילה את השנתיים הבאות במסעות חוץ ושהה בארבעה מהמרכזים הגדולים של האמנות האירופית: פריז, מינכן, וינה ורומא.
את המסעות האלה ערך בחברת יאן ולך, אותו הכיר בימי לימודיו.
ולך, שהגיע מאיסטבנה שבאזור שלזיה, נודע לימים כגרפיקאי, שרטט וגם צייר ופסל.
בשנת 1913 צייר לודוויק קונזבסקי את פנים הכנסייה האורתודוקסית ברוזדול, ליד סטרייג', משם ערך טיולים תכופים לקרפטים המזרחיים, שם - כמו ציירים פולנים אחרים – הוא ערך תיעוד של התרבות המקומית.
לאחר נישואיו בשנת 1914 עם יאדוויגה ואלאך (אחותו של יאן ואלאך) הוא נסע לבקר אצל אביו, בזמנו נגן העוגב בקמינצ'יק, על נהר בוג.
הם היו שם כשפרצה מלחמת העולם הראשונה.
קונזבסקי יחד עם אשתו, שהה עמוק בתוך האימפריה הרוסית, בכפר גראצ'ובקה כ-50 קילומטרים מבוזולוק עיירה במחוז אורנבורג.
הוא בילה את זמנו בפעילות פדגוגית ותרבותית בקרב משפחות גולי פולין וליטא וילדיהם.
בשנת 1918 הוא עבר לעיירה הקרובה בוזולוק שם לימד היסטוריה ורישום בבית הספר המקומי ובילה את זמנו הפנוי בציור.
הוא הציג את עבודותיו בבוזולוק, חלקן הוצגו גם בתערוכה במוסקבה.
בתחילת 1920 חזר קונרזבסקי לפולין.
לאחר תקופה קצרה בוורשה - בקיץ 1920, התיישב באוסטרון, באזור שלזיה.
אבל ב-1923 עבר למה שעתיד להיות ביתו האחרון באיסטבנה.
הוא לא רק התמסר לעבודתו היצירתית אלא גם עסק בפעילות ארגונית וחינוכית בקהילה.
הוא הקים בית ספר לאמנויות פלסטיות, שעם הזמן גדל להיות בית מלאכה לביצוע חללי פנים בכנסיות ואז הוא בנה בית הארחה שהפך למרכז תרבותי פעיל בחופשות קיץ.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברח עם משפחתו לחלקה המזרחי של פולין, אך בסוף ספטמבר, לאחר פלישת הסובייטים מהמזרח, חזר לקרקוב.
ב-1940 עשה ניסיון לברוח להונגריה ללא הצלחה.
בסופו של דבר הוא בילה את כל תקופת הכיבוש הגרמני בקרקוב.
ב-1945 הוא פתח בית מלאכה בקטוביץ, שלזיה ובאותה שנה יזם קורס לפיסול בפחם ברידולטובי.
ולאחר מכן ב-1948 חזר סופית לאיסטבנה.
שם הוא החיה את בתי המלאכה שלו ואת בית הספר לאמנויות פלסטיות.
לאורך כל חייו הקדיש לודוויק קונזבסקי את עצמו בו זמנית לציור ופיסול, יצר חלונות ויטראז'ים וקומפוזיציות וגם חפצי אמנות שימושיים.
בכל תחומי העשייה הללו ניתן לראות מיזוג של השפעות, בעיקר הרעיונות האסתטיים של "פולין הצעירה" אך גם מגמות אחרות, לעיתים קיצוניות, בתרבות האירופית.
לאמנות היצירתית שלו יש ערכים מקוריים במיוחד בהקשר של האזור שבו נוסדה.
הלוּדיטים היו קבוצה של פועלים אנגלים בתחילת המאה ה-19, אשר נקראה על שמו של נד לוד (ככל הנראה דמות אגדית מסוף המאה ה-18) שמחו – לעיתים על ידי הריסת מכונות – נגד השינויים שגרמה המהפכה התעשייתית, שינויים שראו כאיום על פרנסתם.
נד לוד היה לכאורה, בסוף המאה ה-18, פועל במפעל טקסטיל בליקסטר ששבר מכונת אריגה אוטומטית, כמחאה נגד הטכנולוגיה שלטענתו תגזול את פרנסתו, אם כי ככל הנראה אין המדובר באדם שאכן חי.
כהמשך לאותו סיפור, רבים מחבריו הצטרפו אליו והשחיתו גם הם מכונות אוטומטיות, עד להיווצרות תנועת לודיטים גדולה באזורים הכפריים של הממלכה המאוחדת.
התנועה התפשטה במהירות בשנים 1811 ו-1812 ברחבי אנגליה ומפעלי צמר וכותנה רבים נהרסו, עד לדיכויה של התנועה בידי ממשלת בריטניה.
הלודיטים נפגשו בלילות בשדות שסביב הערים התעשייתיות והתאמנו בתמרונים שונים.
אזורי ההתפרעות העיקריים היו בנוטינגהאמשייר בנובמבר 1811, ואחר כך בנפה המערבית של יורקשייר בתחילת 1812, ובלנקשייר במרץ 1812. קרבות שקולים בין הלודיטים לצבא הבריטי ניטשו בטחנת ברטון במידלטון, ובטחנת ווסטְהוֹטֶן, שתיהן בלנקשייר.
שמועות מאותו הזמן טענו כי סוכנים של הממשל היו מעורבים בגרימת ההתפרעויות והקרבות.
שופטים וסוחרי מזון היו מטרות לאיומי רצח ולהתקפות בידי לוד ותומכיו.
בעקבות ההתפרעויות, הוגדרה "הריסת מכונות" (חבלה תעשייתית) כפשע שעונשו מוות, ושבעה עשר אנשים הוצאו להורג ב-1813. רבים אחרים הוגלו לאוסטרליה.
במהלך העימותים היו יותר חיילים בריטים שנלחמו בלודיטים מאשר חיילים שנלחמו בנפוליאון בספרד.
בספרו על ההיסטוריה האנגלית, "יצירתו של מעמד הפועלים האנגלי", הביע אדוארד פאלמר תומפסון את דעתו על ההיסטוריה הלודיטית.
שמם של הלודיטים נעשה שם נרדף לאנשים המתנגדים לכל שינוי, בעיקר לשינוי טכנולוגי כדוגמת זה שהתרחש באותו הזמן בתעשיית האריגה באנגליה.
הם מוצגים בדרך כלל כאלימים, בריונים ולא מאורגנים.
תומפסון מציג טענות רבות כנגד תפישה זו של הלודיטים: הוא מנסה להראות כי הלודיטים לא התנגדו לטכנולוגיה החדשה אלא לשינוי המחירים שנקבעו באופן מסורתי, כלומר הם התנגדו להנהגתו של "השוק החופשי", כפי שהוא נקרא כיום.
תומפסון טוען כי השימוש ברטוריקה של שוק חופשי נעשה כה רגיל ומשכנע היום, שקל לשכוח כי הבסיס הרעיוני לשוק חופשי פותח רק לאחרונה, בערך בתקופתם של הלודיטים.
לפני תקופה זו היה בעל מלאכה מבצע את עבודתו עבור מחיר נתון.
הרעיון של חישוב המחיר על פי העבודה, החומרים והרווח היה זר להם, וכן לרוב האנשים בתקופה ההיא.
תומפסון מציג כמה דוגמאות המראות כי הדבר שהלודיטים התנגדו לו היה השיטה הכלכלית החדשה.
לדוגמה, השיר הלודיטי, "ניצחונו של הגנרל לוד":
ראשית, תומפסון מצטט תיאורים היסטוריים של ההתקפות הלודיות על בתי מלאכה שבהם הרסו חלק ממסגרות האריגה, לעומת אחרים (שבעליהם כיבדו את המנהגים הכלכליים הישנים, ולא ניסו להוריד מחירים) שלא נהרסו.
שנית, תומפסון מתנגד לדעה כי הלודיטים היו בריונים.
היו מעט מאוד מעצרים והוצאות להורג של הלודיטים, ובכל זאת הם פעלו באופן יעיל ביותר כנגד כוחות המדינה.
תומפסון תולה את ההסבר בכך שהם פעלו בהסכמתן של הקהילות המקומיות.
כמו כן, תומפסון טוען כי הלודיטים היו מאורגנים.
הוא מציין כי בחלק מהפעילויות שלהם היו מעורבים יותר ממאה איש.
לסיכום, דעתו של תומפסון היא כי בהצגת הלודיטים כבריונים וונדליסטים אנו ממשיכים את התעמולה של אז, בשעה שבמציאות הלודיטים היו אנשים רגילים שמחו כנגד שינויים מסוימים.
הדעה ההפוכה היא כי הלודיטים היו כוח צבאי למחצה שניסה לכפות מונופול ייצור למען רווחת חבריו, על ידי חבלה.
לוואי הוא משלים (אטריביוט attribute) של שם עצם, העונה על משהו מארבע שאלות נסיבתיות אך ספציפיות על אודות שם העצם.
שם העצם והלוואי מהווים יחד צירוף, כאשר שם העצם משמש כ'גרעין'.
השיטה לזהות את הלוואי נעוצה תחילה במציאת הנושא והנשוא במשפט.
על מנת לקבוע את תפקידה התחבירי של כל מילה במשפט יש לבדוק האם היא מתקשרת לשם עצם או לפועל.
אם מילה מרחיבה ומתארת שם עצם, ולמעשה עונה על השאלות שצוינו לעיל, מדובר בלוואי.
לוואי תואר הוא שם תואר המתאר את הגרעין.
לוואי התואר יחד עם הגרעין מהווים צירוף שמני.
לדוגמה, המשפט "כלב מאולף" מכיל שם עצם + לוואי.
על לוואי התואר להתאים במין ובמספר לשם העצם אותו הוא מתאר.
לוואי-תווית (הַמְלַוֶּה את הגרעין) מציין האם יש זהות בין האובייקט המסומן על ידי הגרעין לבין האובייקט שסומן קודם לכן (בַּטקסט) על ידי אותו גרעין.
מפרידים בין שני סוגים של תוויות:
תוויות סותמות (המלוות את הגרעין): תוויות המסמנות כי לא-בהכרח יש זהות בין האובייקט המסומן על ידי הגרעין לבין אובייקט שסומן קודם לכן (בַּטקסט) על ידי אותו גרעין (אם בכלל).
לדוגמה: אדם אחד (הביט בי), אישיות פלונית (נהרגה שם), איש כלשהו, איזושהי אישה, אי-אלו ילדים, כמה מורים, מספר תלמידים, קצת סקרנים, מעט חוקרים.
תוויות מיידעות (המלוות את הגרעין): תוויות המסמנות כי יש זהות בין האובייקט המסומן על ידי הגרעין לבין האובייקט שסומן קודם לכן (בַּטקסט) על ידי אותו גרעין.
לדוגמה: הָאדם (הביט בי), אותה אישיות (נהרגה שם), איש זה, אישה זו, ילדים אלו.
לוואי מהסוג הראשון נקרא לוואי כמות, ולוואי מהסוג השני נקרא לוואי כינוי רמז.
בניגוד לשאר הלוואים, לוואי תווית (בין אם היא סותמת ובין אם היא מיידעת) יכול להופיע גם לפני הגרעין.
נקרא גם כינוי קניין ומבטא את השייכות של הגרעין.
כינוי קניין חבור הוא כינוי קניין שבו הגרעין והלוואי התאחדו למילה אחת (חברי, יומני, אחותי וכו').
לעומת זאת, כינוי קניין פרוד הוא כינוי שמורכב מגרעין ומילת שייכות (הספר שלי, המכונית שלו, המחברות שלה וכו').
מחקרים מראים כי צורת הכינוי החבור נפוצה פי 15-10 מאשר צורת הכינוי הפרוד.
הבלשן חיים רוזן טוען כי כינוי קניין חבור משמש לציון קשר בלתי ניתן להפרדה.
לדוגמה, קצב שאומר ללקוחות בחנותו "אל תגעו בבשרי" לא מתכוון שהלקוחות לא יגעו לו בסחורה.
לדוגמה זו ניתן למצוא דוגמאות נגדיות כמו "החנווני סגר את חנותו מוקדם מהצפוי".
לכן יש בלשנים אשר חולקים על דעתו של רוזן.
לדוגמה: הדבקת מדבקות היא פעולה חשובה לפיתוח המוטוריקה העדינה של הילד
צירוף יחס הוא שם עצם שלפניו מופיעה מילת יחס.
תפקידו של צירוף היחס הוא לשמש כמשלים לנשוא.
לוואי צירוף יחס הוא צירוף יחס שמשמש כמשלים לשם עצם.
לוואי צירוף יחס הוא תוצר של גלגול שבו הפך המושא ללוואי באחת משתי דרכים:
נשוא פועלי הפך לשם פעולה והמושא הפך ללוואי
הילדים צפו בסרט; הילדים נהנו מהסרט => הצפייה בסרט הייתה מהנה
הנשוא הושמט והמושא הפך ללוואי
האוטובוס נסע לאשקלון; האוטובוס התקלקל בדרך => האוטובוס לאשקלון התקלקל בדרך.
לוואי סומך הוא שם עצם המופיע בצירוף סמיכות ומתאר את הנסמך השני.
לדוגמה, המשפט "תלמידי המכללה" מכיל גרעין + לוואי סומך.
בצירופים כמו "בית ספר" או "בית חולים", שבהם הסמיכות כבולה, לא יצוין הסומך כלוואי מכיוון שמחיקתו תגרום לשינוי מוחלט של משמעות הצירוף.
לוואי תמורה הוא שם עצם, שלא יוצר צירוף סמיכות עם שם העצם שקודם לו.
לוואי מצמצם הוא חלק ממשפט (פסוקית) שבלעדיו המשפט אינו מובן, ולא יופרד מהמשפט בפסיק.
לוואי בלתי מצמצם הוא חלק ממשפט, שגם הסרתו תאפשר הבנה של המשפט, ולכן יופרד בפסיקים משאר המשפט.
דוגמה ללוואי בלתי מצמצם היא: "חברי הטוב, שזמן רב לא הייתי איתו בקשר, כתב מחזה חדש".
לוואי מצמצם הוא: "יצירות כאלו נכתבו על ידי סופרים ממוצא אנגלי".
המילים "ממוצא אנגלי" הן הלוואי המצמצם.
לוואי כמות, נושא (גם גרעין), נשוא, אות יחס+שם עצם, כינוי שייכות, גרעין, לוואי שני השכנים השתתפו בהוצאות של החגיגה המשותפת.
לודמיר או וולודימיר'' (באוקראינית: Володимир, בפולנית: Włodzimierz, ולודז'ימייז', ברוסית: Владиміръ, ולדימיר; ביידיש: לודמיר''') היא עיר במחוז ווהלין במערב אוקראינה ומשמשת כמרכז אזור וולדימיר.
נמצאת סמוך לגבול עם פולין בחבל ווהלין.
אוכלוסייתה, על-פי מפקד משנת 1994 היא כ-39,000 תושבים: אוקראינים, רוסים, פולנים ומעט יהודים, בעיקר קשישים.
העיר הוזכרה לראשונה ב-988. בדברי הימים של רוס מוזכר שהנסיך ולדימיר כבש את העיר וקרא לה על שמו ולדימיר.
בתקופת רוס הקייבית הייתה בירת נסיכות וולין ונסיכות גאליץ'-וולין בשנים 1156–1370. ב-1370 נכבשה על ידי ליטא, ולאחר האיחוד עם פולין עברה לפולין ב-1569, והפכה למרכז נפה (וויבודסטבו) בחבל ווהלין.
מאז בכל שינויי הגבולות שמרה על מעמדה זה.
ב-1919 שוב חזרה לפולין העצמאית, עד שבשנת 1939, לפי הסכם ריבנטרופ מולוטוב צורפה לברית המועצות.
בין 1941-44 הייתה תחת כיבוש גרמני.
מ-1991 היא חלק מאוקראינה העצמאית.
החל מתקופת שלטון האימפריה הרוסית שמה של העיר היה ולדימיר-וולינסקי ברוסית או וולודימיר-וולינסקי באוקראינית, על מנת להבדיל אותה מהעיר ולדימיר ברוסיה.
ב-2021 הרשויות באוקראינה החליטו להוריד את החלק "וולינסקי" מהשם.
העיר נודעה כמרכז יהודי חשוב למן המאה ה-12. רוב המתיישבים היו סוחרים, שפיתחו את העיר עד למעמד של מרכז סחר בין מזרח למערב אירופה.
כמו כן ביקרו בעיר סוחרים יהודים רבים מגרמניה.
בארכיון העיר שטרלזונד שבגרמניה נשמר מכתב ששלחו יהודי לודמיר הסוחרים לסוחרים בקהילה המקומית בהצעת החלפת סחורות.
הקהילה היהודית נוסדה רשמית במאה ה-16. בשנת 1527 "משרתים יהודיים" שילמו מס לנסיך המקומי.
ב-1552 מתוך 243 בתים שמסביב למבצר 22 השתייכו ליהודים.
על אדמת הכנסייה נמצאו עוד 7 משפחות נוספות, ועוד 2 שכרו בתים בעיר.
בשנת 1649 הגיעו לעיר המורדים של בוגדן חמלניצקי וטבחו קשות ביהודים.
בעיר נשארו רק 39 משפחות.
הסבל נמשך אף לאחר שחרור העיר על ידי חיילי פולין-ליטא ב-1653, כאשר החיילים המשיכו את הטבח.
האוכלוסייה היהודית גדלה לאחר מכן בקצב איטי, ומנתה כ־340 איש בשנת 1784.
בעיר פעלו מספר רבנים ואדמו"רים.
רבי שלמה מקרלין תלמידו של המגיד ממזריטש ורבי אהרן הגדול מקרלין - עבר לגור בלודמיר בשנת תקמ"ו 1786 לאחר שהמתנגדים לחסידות רדפוהו.
מכאן הייתה לו השפעה רבה על אזורים נרחבים וקירב אותם לחסידות.
רבי שלמה נהרג בלודמיר ביולי 1792 בעת שהרוסים כבשו את העיר מידי הפולנים.
קברו עומד בבית העלמין העתיק בעיר, ורבים מבקרים ומתפללים בו.
מגזעו נמשכה שושלת צדיקים בלודמיר בשם חסידות לודמיר עד השואה..
אישיות אדמו"רית מעניינת הייתה הבתולה מלודמיר.
היא הייתה בת יחידה להוריה, שמתו בצעירותה, וירשה ממון רב, שהעניק לה עצמאות כלכלית.
בהמשך החלה לנהוג באדמו"רות, ללמוד תורה ולקבל בקשות מאנשים שפנו אליה, בעיקר בני המעמד הנמוך.
ביתה הפך למקום תפילה ובית מדרש בו הייתה נותנת שיעורים.
חסידיה היו בעיקר נשים אך גם גברים בעלי מלאכה.
אמנם היה בעיר באותה עת עוד צדיק, רבי משה מלודמיר, אך הוא נתמך על ידי עשירי העיר ונראה שפשוטי העיר לא חשו בנוח לפנות אליו.
לאחר שההנהגה הדתית לא ראתה את פעילותה בעין יפה הורה לה האדמו"ר רבי מרדכי מצ'רנוביל לחדול ממנהגיה ולהתחתן.
משגברו הלשונות הרעות עלתה לארץ ישראל, כנראה בסביבות שנת 1860.
לאחר צירוף העיר לאימפריה הרוסית, חלה תפנית בגידול האוכלוסייה היהודית.
בשנת 1861 היו בעיר כבר 6122 יהודים (כ-70% מהאוכלוסייה), האחוז הגבוה ביותר של יהודים שנרשם בעיר וכן 7 בתי כנסת.
בשנת 1897 האוכלוסייה היהודית נדלדלה במעט ומנתה 5869 (כ-59.3% מהאוכלוסייה).
לאחר הקמת פולין העצמאית העיר גדלה בקצב מסחרר, בבחירות שנערכו למועצת העיר ב-1929 זכו היהודים במחצית המושבים.
וכן פעלו בעיר 3 בתי ספר עם הוראה בעברית.
בעת כניסת הסובייטים ב-1939 היו בעיר 25 אלף יהודים, רובם מאזורי פולין שעליהם השתלטה גרמניה הנאצית.
המשטר הסובייטי הפעיל מיד את כל כובד משקלו על יהודי העיר.
בתי הספר העבריים נסגרו, ופעילי כל המפלגות ותנועות שאינן קומוניסטיות נשלחו מיד לסיביר.
בשנות העשרים החלה התעוררות ציונית בלודמיר.
קן של השומר הצעיר שהוקם באותן שנים היה למקור פעילות של רבים מצעירי העיירה הקן כלל את פעילות קיבוץ ההכשרה "כפר סבא" ששירת כפרים רבים באזור.
בשנת 1929 זאב ויינר, ראש הקן עודד את חברי הקן לעלות לארץ ישראל בעקבות הטבח בחברון.
הוא סידר סרטיפיקט לעלייה למשוכנעים והוא עצמו עלה עם אשתו טובה לישראל בשנת 1935.
הגרמנים נכנסו לעיר ב-25 ביוני 1941 וב-6 ביולי אנשי הגסטפו כבר השתלטו על יהודי העיר.
150 יהודים נעצרו ונורו למוות.
בעיר הוקם גטו, שאליו קובצו כל יהודי העיר.
כראש היודנראט מונה הרב יעקב מורגנשטרן, אך כעבור זמן קצר הוא הוצא להורג, ואת מקומו תפס עורך-הדין ויילר.
ויילר לא הצליח למצוא חן בעיני הגרמנים, ונתפס בספטמבר באותה שנה עם יהודים אחרים, בנסותו להביא מזון לגטו ולסייע במילוט יהודים.
קודיש כבר הצליח להשביע את הגרמנים על ידי התייחסותו לתושבי הגטו במיוחד בנושא מתן היתרי תעסוקה.
כל אותה העת (ספטמבר-דצמבר 1941) רצח היהודים נמשך, רובם נורו בחצר בית הסוהר, ונקברו בקברי אחים במקום.
באפריל 1942 הגרמנים קיבצו לגטו את כל יהודי העיר והסביבה שמנו כ-22,000. ב-1 בספטמבר אותה שנה ערכו הגרמנים אקציה במשך שבוע, שבה נהרגו 18,000 יהודים.
לאחר מכן, לפי מקורות גרמניים, נשארו בעיר רק 1,500. רובם נספו באקציה השנייה ב-13 בנובמבר אותה שנה.
יהודים רבים מהעיירות הסמוכות הסתתרו בעיר ובבונקרים, אך התגלו והוצאו להורג על ידי הגרמנים שרצו לפני עזיבתם להרוג את מי שעוד אפשר.
רבים מאלו שברחו ליערות הוצאו להורג על ידי המחתרת הפולנית "ארמייה קריובה".
לאחר השואה נשארו בעיר 140 יהודים, רובם היגרו לפולין לפי הסכם חילופי אוכלוסין בינה לבין ברית המועצות.
ב-1994, לפי נתוני הסוכנות היהודית, היו בעיר 1,200 יהודים.
ב-2001, במפקד האוקראיני הכללי, לא נרשמו יהודים הגרים בעיר בקביעות.
לודמיר, (רוסית) מתוך אנציקלופדיה יהודית קצרה בלשון הרוסית
לוהנסק או לוגנסק (אוקראינית: Лугáнськ, רוסית: Лугáнск) היא עיר במזרח אוקראינה, בירת מחוז לוהנסק.
אוכלוסיית העיר מונה 417,990 איש לשנת 2015. העיר נחשבת כעיר תעשייה חשובה במדינה.
החל מאפריל 2014 לוהנסק היא עיר הבירה של הרפובליקה העממית של לוגנסק.
האזור שבו שוכנת העיר היה חלק מרוס של קייב החל מהמאה ה-9. במאה ה-11 לאחר חלוקתה של מדינה זו היה חלק מאחת הנסיכויות, שנכבשו על ידי המונגולים ב־1249. במאה ה-14 האזור נכבש על ידי הליטאים, ולאחר הסכם איחוד לובלין נהפך לחלק מפולין.
לאחר המרד הקוזקי ב־1648 האזור עבר לחסות רוסית ב־1654 לפי הסכם פריאסלבל.
ב־1702 התחוללו באזור קרבות בין הרוסים של פטר הגדול לבין השוודים של קרל ה-12, שאליו התחבר איוון מזפה, מנהיג הקוזקים.
לאחר הניצחון הרוסי צורף האזור סופית לרוסיה.
בתקופת פטר ואחריו התגלה באזור פחם רב.
במסגרת מדיניות פיתוח השטחים הקוזקים, שסופחו במהלך המאה ה-18 על ידי המלכה יקתרינה הגדולה ב-1795 הוקם באזור העיר בית חרושת של לוהנסק (לוהנסקי זבוד), שנקרא על שם הנהר לוהן.
הקמת העיר לוותה בהקמת בית חרושת לעיבוד עפרות ברזל, לייצור ברזל יצוק, שעליו הופקד המהנדס הסקוטי קרל גסקויין.
הקמת בית החרושת משכה מהגרים פועלים מכל רוסיה, בעיקר מאזורי תעשייה אחרים, כמו חבל ירוסלבל.
ב-1800 לראשונה הופקה יצקת בתנור רם.
ב־1812, בעת המלחמות הנפוליאוניות, סיפק בית החרושת את רוב התותחים לצבא הרוסי.
במקביל לפיתוח תעשייתי התרחש בעיר גם פיתוח מסחרי, ומספר העסקים ואוכלוסייה גדלו משמעותית בתקופה זאת.
ב־1882 שם העיר שונה ללוגנסק (לוהנסק בהגייה אוקראינית) על ידי צו קיסרי.
בזמן מלחמת האזרחים בין 1918–1920 עברה העיר מספר ידיים, עד שב־1920 הצבא האדום השתלט עליה סופית.
ב־1935 שונה שם העיר לוורושילובגרד על שם קלימנט וורושילוב, מראשי המנהיגים של המפלגה הקומוניסטית.
ב־1938 הוכרזה העיר כבירת המחוז.
בין יולי 1942 לפברואר 1943 בכיבוש גרמני.
ב-1958 הוחזר לעיר השם הישן, שכן מדיניות המפלגה באותו זמן הייתה: "לא לקרוא לערים על שמות אנשים חיים", אך ב־1970 שונה שם העיר שוב לוורושילובגרד לאחר מותו של וורושילוב.
ב-1990 שונה שוב שם העיר ללוהנסק.
בשנת 1964 החל לפעול נמל תעופה שבתקופת אוקראינה העצמאית פעל כנמל תעופה בין-לאומי.
הוא לא פעיל החל משנת 2014.
באפריל 2014 הפכה לחלק מהרפובליקה העממית של לוגנסק, והפכה לבירת המדינה החדשה, שהכריזה על היפרדות חד צדדית ועצמאות מאוקראינה.
בעיר שישה אצטדיוני כדורגל, כשהמפורסם שבהם הוא אצטדיון אוונגרד המכיל 22,288 מושבים ושימש עד 2014 כמגרש הבית של קבוצת זוריה לוהנסק שזכתה באליפות ליגת העל הסובייטית בכדורגל בשנת 1972. בעקבות משבר אוקראינה זוריה מארחת את משחקיה בסלאבוטיץ' ארנה שבעיר זפוריז'יה.
בשנת 2015 האצטדיון הופקע על ידי הרשויות הבדלניות של הרפובליקה העממית של לוגנסק ומשמש את משרד הספורט של הרפובליקה העממית כמתקן אימונים ספורטיבי.
מאז 2015 מועדון הכדורגל העיקרי בעיר הוא מועדון "דאלבץ" שזכה בשתי אליפויות הכדורגל של הרפובליקה העממית של לוהנסק.
מאז 2015 פעילה בעיר גם קבוצת הוקי קרח בשם "דיזל לוהנסק".
כמו כן, פעילה גם קבוצת הכדורעף זוריה וקבוצות נוספות המתמודדות בטורנירי הספורט של הרפובליקה הבדלנית.
לפי מרשם האוכלוסין משנת 2001, מבחינה לאומית הורכבה אוכלוסיית העיר באופן הבא: אוקראינים – 50%, רוסים – 47%, ביילורוסים – 1%, יהודים – 1%.
עם זאת, כ-85% מתושבי העיר ציינו את הרוסית כשפת האם שלהם.
בית הכנסת האחרון בעיר נסגר ב־1935 ומאז נפסקה פעילות הקהילה.
החיים היהודיים התחדשו מיד אחרי התפרקות ברית המועצות ב־1990. ב־1992 לקהילה הוחזרו ספרי התורה, שנלקחו בשנות ה־30 על ידי הממשל.
בשנת 1998 הרב שלום גופין שליח חב"ד, הגיע לעיר ומונה לרב ראשי.
העיר משמשת כמרכז המחוז, שבו קיימות כ־10 קהילות יהודיות (האגודות באיגוד הקהילות היהודיות בחבר העמים).
הקהילה נתמכת על ידי קרן רוהר ואור אבנר.
לוהנגרין (גרמנית: Lohengrin) הוא גיבורהּ של אגדה גרמנית שנפוצה בימי הביניים, ושמתבססת על מעשייה קדומה לה בשם אביר הברבור.
הנוסח הקדום מופיע לראשונה בבית האחרון של הפואמה "פרציפל" (Parzival) מאת וולפרם פון אשנבך.
בין השנים 1283–1290 הרחיב משורר אנונימי, שנמנה עם תלמידיו של פון אשנבך, את הסיפור לאפוס בן 8,000 שורות בקירוב.
קורותיו של לוהנגרין מסופרים מפיו של פון אשנבך, בעת תחרות המשוררים שנערכה בטירת וארטבורג.
לוהנגרין, בנו של פארסיפל, מאבירי הגביע הקדוש, חש בסירה רתומה לברבור לעזרתה של אלזה, הדוכסית מברבנט, על מנת לגונן עליה מפני אויביה.
הוא נושא אותה לאישה, בתנאי שלא תשאל לשמו ולמוצאו.
כשהיא מפרה את בקשתו הוא משיב אמנם על שאלתה, אך נעלם כלעומת שבא, בסירתו הרתומה לברבור.
באפוס זה מסופרים גם מלחמותיו של לוהנגרין, לצידו של המלך הגרמני היינריך כנגד הכופרים.
ריכרד וגנר הלחין בין השנים 1846–1848 את האופרה "לוהנגרין".
לוואש או לוואשי (בארמנית: լավաշ, טורקית ואזרית: lavaş, פרסית: لواش, בגאורגית: ლავაში) הוא לחם עגול ודק הנפוץ במטבח הקווקזי, בעיקר במדינות: ארמניה, גאורגיה, טורקיה, אזרבייג'ן ואיראן.
הבצק עליו מבוסס לחם הלוואש העגול מוצמד לצידו הפנימי של תנור אבן "תורנה".
הלחם נאפה על צד אחד בלבד.
ההיסטוריון וחוקר-האוכל גיל מרקס (Gil Marks) התחקה אחר ההיסטוריה של הלוואש ותארך אותה לימי קדם שבהם החל האדם להתקין את לחמיו שהושטחו על גבי מחבת עשויית־טרקוטה.
צורותיו המוקדמות ביותר של הלחם בושלו כעוגות עבות יחסית על סלעים מחוממים או בגחלים, אך כאשר החלו להשתמש במחבת הדקה והקדומה היה צורך להתאים לה בצק דק יותר כדי שלא יישרף.
דוגמה קרובה מאוד למאפה הלוואש כרקיק-מרוקע מופיעה במקרא, בספר שמות: "וְרָקִיק אֶחָד מִסַּל הַמַּצּוֹת".
כשהופיעו התנורים המוקדמים, התאפשרה הכנת כיכרות לוואש עבות יותר.
במנהגי החתונה של יהודי גאורגיה במזרח גאורגיה נהוג היה לשלוח לוואש לכל משפחה שהוזמנה למסיבה בשבת שלפני החתונה.
לודמילה מרקובנה גורצ'נקו הייתה כוכבת קולנוע, זמרת, ובדרנית סובייטית ורוסית.
בשנת 1983 הוענק לה תואר אמן העם של ברית המועצות.
גורצ'נקו נולדה בעיר חארקוב, אוקראינה.
חלק משנות ילדותה עבר עליה תחת הכיבוש הנאצי.
היא עברה למוסקבה שם למדה במכון הלאומי לקולנוע, וזכתה לתהילה כבר בגיל 21 לאחר שכיכבה ב-1956 בסרטו הראשון של הבמאי אלדר ריאזנוב, המחזמר "ליל הקרנבל".
הסרט זכה לפופולריות עצומה והפך את גורצ'נקו לכוכבת בין לילה.
במהלך השנתיים הבאות סיירה ברחבי ברית המועצות והופיעה בקטעים מתוך המחזמר.
אולם המימסד התרבותי הסובייטי סבר כי סגנון הופעתה "מערבי" מדי וחורג מהסטנדרטים הסובייטים.
היא הואשמה כי קיבלה תשלום עבור הופעותיה שחרג מהמשכורת הממשלתית הקבועה.
היא הפכה מטרה לפרסומים ביקורתיים חריפים בכמה עיתונים סובייטים על חמדנותה הכספית כביכול ועל "היעדר פטריוטיזם".
ב-1958 הופק סרט מוזיקלי חדש בכיכובה של גורצ'נקו: "נערה עם גיטרה".
הסרט צולם ברובו לפני הופעת המאמרים הביקורתיים, ובעקבותיהם לא הומלץ איפוא להפצה נרחבת והיה כישלון קופתי.
עניין זה חיזק את השקפת המימסד כי גורצ'נקו זכתה להצלחה חד-פעמית בלבד והיא אינה ראויה לתפקידים רציניים בסרטים נוספים.
משמעות הדבר הייתה חרם למעשה על השתתפותה של גורצ'נקו בסרטים והצגות למשך מספר שנים.
בשני העשורים שלאחר מכן נאבקה גורצ'נקו לזכות בתפקידים בולטים בסרטים חדשים, והתפרנסה מהופעות ברחבי המדינה עם קטעי הבידור והשירה שלה.
באמצע שנות ה-70', כיכבה גורצ'נקו במספר סרטים, שלמרות שלא זכו להצלחה מסחררת, איפשרו לה סוף-סוף להציג את כישרון המשחק שלה.
בשנת 1976 היא שיחקה תפקיד ראשי בסרט סובייטי-רומני "אמא" לצד מיכאיל בויארסקי, אולג פופוב, סבלי קראמרוב וג'ורג'ה מיכאיצה הרומני.
ב-1979 היא זכתה בתפקיד גדול בסרט "סיביריאדה" של הבמאי אנדריי קונצ'לובסקי, וב-1982 הופיעה בסרט "תחנת רכבת לשניים" בבימוי של אלדר ריאזנוב, שגילה אותה בתחילת דרכה.
בסרט זה גילמה להפליא את דמותה של ורה, מלצרית כבת 40. זה היה הקאם-בק שלה אל הקולנוע הסובייטי.
מאז שיחקה בסרטים רבים נוספים בקולנוע ובטלוויזיה, וקיבעה את מעמדה כאחת האמניות המפורסמות של ברית המועצות.
ב-1983 היא זכתה באות "אמן העם של ברית המועצות": אות הכבוד הגבוה ביותר לאמן מוזיקלי.
ב-2005 זכתה באות כבוד מדרגה שלישית על "שירות למולדת" (אחד מאותות הכבוד האזרחיים הגבוהים ביותר ברוסיה).
זאת בנוסף לאותו אות מדרגה הרביעית שהיא קיבלה כמה שנים לפני זה.
גורצ'נקו הייתה נשואה 5 פעמים.
נישואיה השלישיים היו עם כוכב הזמר הסובייטי יוסף קובזון ב-1969. יש לה בת אחת מנישואיה הראשונים, ושני נכדים.
לְווֹיָאנְג (בסינית מפושטת: 洛阳; בסינית מסורתית: 洛陽; בפין-יין: Luòyáng; מילולית: "הגדה הצפונית של ") היא נציבות עירונית במחוז חנאן שבמזרח הרפובליקה העממית של סין.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו בנציבות העירונית כ-7.057 מיליון תושבים, מתוכם כ-2.55 מיליון בששת הרבעים.
העיר הייתה בירתה של סין כולה בתקופות שונות, החל מהמאה ה-8 לפנה"ס ועד ל.
הנציבות העירונית לוו-יאנג משתרעת על פני 15,235 קמ"ר במערב מחוז חנאן וגובלת בבירת המחוז גֶ'נְגְג'וֹאוּ ממזרח ובנציבויות העירוניות , , ו מצפון-מזרח, מדרום-מזרח, ממערב ומדרום בהתאמה.
מצפון היא גובלת בתת-הנציבות העירונית ובמחוז שאנשי.
העיר שוכנת במפגש הנהר הצהוב ונהר לוו, כ-680 ק"מ דרום-מערבית לבייג'ינג בירת סין.
את העיר לוו-יאנג ייסד בראשונה הדוכס של ג'ואו, אחיו של המלך ווּ, מייסד שושלת ג'ואו ב.
הוא קרא לעיר צֵ'נְגג'וֹאוּ ושיכן בה את שאריות האצולה של שושלת שאנג.
בשנת 770 לפנה"ס הפכה העיר לבירת הממלכה.
היא נהרסה במלחמת אזרחים בשנת 510 לפנה"ס ונבנתה מחדש שנה לאחר מכן.
בשנת 25 לספירה הפכה לוו-יאנג לבירת שושלת האן המזרחית, תוך שמעמדה מתבסס כאחד ממוקדי התרבות הסינית במשך מאות השנים שלאחר מכן.
בשנת 68 הוקם בעיר מקדש הסוס הלבן, המקדש הבודהיסטי הראשון בסין.
המקדש עדיין קיים, אם כי המבנים הנוכחיים הם בעיקר מן המאה ה-16.
בשנת 190 נחרבה העיר במהלך מלחמה פנימית בשושלת האן המזרחית, והבירה הועתקה מערבה לצָ'אנְג-'אָן (שִׂיאָן של ימינו).
שלושים שנה לאחר מכן, בתקופת שלוש הממלכות, השיב לה את מקומה הקיסר וֶן, כשהפך אותה לבירה של שושלת ויי.
שושלת גִ'ין, שאיחדה מחדש את סין, מיקמה גם היא את בירתה בלוו-יאנג.
העיר הוחרבה בשנית בשנת 317 כאשר פולשים מצפון אילצו אותה להעתיק את בירתה לגְ'ייֵנְקָאנְג (נאנג'ינג של ימינו).
בשנת 493 העתיקה שושלת וֵיי הצפונית, אחת מהשושלות הדרומיות והצפוניות, את בירתה ללוו-יאנג.
סמוך לעיר החלו לחצוב פסלי בודהה במערכת מערות לוֹנְגְמֶן.
למעלה מ-30,000 פסלי בודהה נחצבו בסלע באותה תקופה, והם מהווים היום אתר מורשת עולמית, אף כי ראשיהם של רבים מן הפסלים נותצו בזמן מהפכת התרבות.
עם פיצול השושלת ב-534 לשושלת ויי המזרחית והמערבית, שוב איבדה העיר את בכורתה, כשהשושלת העתיקו את בירותיהם ליֵצֶ'נְג ולצָ'אנְג-'אָן, בהתאמה.
צָ'אנגְאָן נותרה הבירה גם לאחר איחוד הקיסרות תחת שושלת סווי וכן תחת שושלת טאנג אחריה.
לאחר מכן לא חזרה לוו-יאנג להיות הבירה, אלא לשנים ספורות בשלהי שושלת טאנג (904-907), וכן תחת ממלכת טאנג המאוחרת (923-936) בתקופת חמש השושלות ועשר הממלכות.
בשנת 1948, במהלך מלחמת האזרחים הסינית בין הקוומינטנג למפלגה הקומוניסטית הסינית, המאבק על לוו-יאנג הסתיים בניצחונם של הקומוניסטים והפך לאבן דרך במסע כיבושם מיידי הלאומנים.
הנציבות העירונית לוו-יאנג מחולקת לשישה רבעים, שמונה נפות ונפה עירונית אחת:
לודמילה איוואנובנה טורישצ'בה היא מתעמלת סובייטית לשעבר, היא אלופה אולימפית שזכתה בתשע מדליות מהן 4 זהב, אלופת עולם (בעלת 11 מדליות מהן 7 זהב) ואלופת אירופה (בעלת 14 מדליות מהן 8 זהב).
טורישצ'בה החלה להתאמן בהתעמלות ב-1965 והחלה להתחרות במדי נבחרת ברית-המועצות ב-1967. מאמנה היה ולדיסלאב רסטורוצקי (שלימים אימן את נטליה שפושניקובה ואת נטליה יורצ'נקו).
באולימפיאדת מקסיקו (1968) זכתה טורישצ'בה במדליית זהב הקבוצתית וסיימה במקום 24 בתחרות הקרב רב אישי.
שנתיים אחרי כן טורישצ'בה עמדה בראש הנבחרת הסובייטית.
מ-1970 עד 1974 היא שלטה כמעט בכל תחרות בינלאומית חשובה, ניצחה באליפויות העולם בקרב רב ב-1970 וב-1974, ובאליפות אירופה ב-1971 ו-1973 ובגביע העולם ב-1975. היא נחשבת כמי שמגלמת את הסגנון הסובייטי הקלאסי: בעלת חן, אלגנטיות, כושר ללא רבב וטכניקה מעולה.
באולימפיאדת מינכן (1972) זכתה טורישצ'בה ב-4 מדליות, 2 זהב, 1 כסף ו-1 ארד.
מדליות זהב בתחרות היוקרתית ביותר הקרב רב אישי בתוצאה של 77.025 נק', לפני קארין ביטנר-יאנץ מגרמניה המזרחית (76.875 נק') ובת ארצה תמרה לזקוביץ' (76.850 נק') ובתחרות הקבוצתית לפני גרמניה המזרחית והונגריה.
אף על פי שהייתה בעלת הסיכוי הטוב ביותר לזכייה במדליה, מצאה עצמה בצילה של הפופולריות הפתאומית לה זכתה בת ארצה אולגה קורבוט שהצטלמה היטב בטלוויזיה.
מדליית כסף בתרגיל הקרקע בתוצאה של 19.550 נק', אחרי אוגלה קורבוט (19.575 נק') ולפני תמרה לזקוביץ' (19.450 נק') ומדליית ארד בתרגיל על סוס הקפיצות בתוצאה של 19.250 נק', אחרי קארין ביטנר-יאנץ (19.525 נק') ואריקה צוכולד (19.275 נק'), שתיהן מגרמניה המזרחית.
טורישצ'בה הייתה אחת מהמתעמלות הראשונות שהשתמשו בשני קטעי מוזיקה שונים עבור תרגיל הקרקע שלה בתחרות בינלאומית.
עבור התחרות הקבוצתית היה מרש מהסרט Circus של איסאק דונבסקי, בעוד עבור קרב רב היא השתמשה במוזיקה Die Frau meiner Träume של פראנץ גרוט.
באליפות אירופה בהתעמלות שנערכה בסקיין, נורווגיה בשנת 1975 זכתה טורישצ'בה במדליית ארד בתרגיל הקרקע.
אף על פי כן, היא שבה לעצמה באותה שנה וזכתה בגביע העולם.
אחרי שסבלה טורישצ'בה מפגיעה בגבה, באולימפיאדת מונטריאול (1976) היא זכתה ב-4 מדליות, 1 זהב, 2 כסף ו-1 ארד.
מדליית זהב בתחרות הקבוצתית, מדליות כסף בתרגיל על סוס הקפיצות ובתרגיל הקרקע ומדליית ארד בתחרות הקרב רב אחרי נדיה קומנץ' מרומניה ובת ארצה נלי קים.
ב-1980 כתב העיתונאי הבריטי דייוויד האן על טורישצ'בה: "מעולם היא לא הייתה צבעונית כמו כמה מיריבותיה, אבל בשלוותה היא הייתה נפלאה".
אכן, היא נודעה בשל קור רוחה בתחרויות.
באחת מהופעותיה הידועות ביותר של טורישצ'בה, בגביע העולם 1975 באצטדיון ומבלי הישן בלונדון, הופתעו הצופים למשמע הקול הרם של וו המתכת הנשבר, שתמך בכבלים.
המקבילים המדורגים פשוט התפרקו והתרסקו על הקרקע בסיום התרגיל שלה, בדיוק אחרי שהיא ירדה מהם.
טורישצ'בה בירכה לשלום את השופטים, וצעדה ברוגע מהמקום בלי אפילו לפנות לאחור להתבונן במה שעלה בגורלו של המכשיר.
היא המשיכה וניצחה בקרב רב בכל המקצים וזכתה לבסוף בכל התרגילים במדליות זהב.
כעבור שנים רבות היא אמרה, שבאותו רגע היא נזכרה בדבר אחד בלבד – שהיא חייבת להשלים את התרגילים שלה ו"לדבוק בכך".
מאמנה, ולדיסלאב רסטורוצקי, אמר עליה: "לודמילה תילחם עד מוות בכל מצב".
טורישצ'בה גם נודעה בשל התנהגותה האדיבה.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) הקיפה את הבמה וניגשה באופן אישי לברך את האלופה נדיה קומנץ' ולחצה את ידה לפני שקיבלה את המדליה שלה עצמה.
חיים לאחר הפרישה וחיים אישיים
ב-1977 נישאה לאצן ולרי בורזוב, האלוף האולימפי בריצות ל-100 ול-200 מטר באולימפיאדת מינכן (1972).
היא נבחרה לוועדה הטכנית של התעמלות האמנותית לנשים מטעם התאחדות ההתעמלות הבינלאומית (International Gymnastics Federation) (FIG) ב-1981.
טורישצ'בה נותרה פעילה בענף ההתעמלות כמאמנת, שופטת בינלאומית ובעלת תפקיד בהתאחדות ההתעמלות האוקראינית.
אחת מבנות חסותה הייתה ליליה פודקופאייבה, זוכת מדליית הזהב באולימפיאדת אטלנטה (1996) בתחרות הקרב רב.
לאחר התפרקות ברית המועצות מתגוררת באוקראינה והייתה נציגת אוקראינה בפדרציה הבינלאומית להתעמלות.
טורישצ'בה היא אחת משתי מתעמלות (ילנה שושונובה) שזכתה בתחרות הקרב רב בכל ארבעת הטורנירים החשובים בעולם: אולימפיאדה, אליפות עולם, אליפות אירופה וגביע העולם בהתעמלות.
טורישצ'בה זכתה בפרס "נשים בספורט" אותו קיבלה מידי הוועד האולימפי הבינלאומי.
ב-1998 זכתה טורישצ'בה להיכנס להיכל התהילה הבינלאומי של ההתעמלות.
לוהנגרין היא אופרה בשלוש מערכות מאת ריכרד וגנר, אשר הלחין, וכתב גם את הליברית.
עלילת האופרה מושפעת מדמות אגדית מתוך סיפורים גרמנים מימי הביניים ובעיקר מתוך "פרציפל" (Parzival) של וולפרם פון אַשֶׁנבַּאך.
הבסיס לסיפורי האגדה הללו מתחיל במסורת הסיפור העממי של "אביר הברבור" המספרת על אביר מסתורי המגיע לעזרה כשהוא רכוב על סירה הרתומה לברבור.
בסיפור העלילה משתלבים בעקיפין גם מוטיבים המבוססים על המאבק בין האמונה הפאגאנית והאמונה הנוצרית כפי שהתקיים במרכז אירופה בתקופת המאה ה-10.
האופרה הוצגה לראשונה ב-28 באוגוסט 1850 בוויימאר בניצוחו של פרנץ ליסט, ידידו הקרוב של וגנר (ליסט בחר בתאריך זה לציון יום הולדתו ה-101 של גתה), וזכתה להצלחה מיידית.
האופרה השפיעה עמוקות על לודוויג השני, מלך בוואריה המכונה גם מלך האגדות.
בהשפעת הסיפור והאופרה, בנה המלך את טירת נוישוונשטיין לכבודו של לוהנגרין, והפך לפטרונו של וגנר, תוך שהוא מספק את המימון לבניית בית האופרה בביירוית.
מארש החתונה המפורסם של ואגנר מבוצע במערכה השלישית של האופרה.
המלך היינריך הצפר (Heinrich der Vogler) מגיע לדוכסות בראבנט אשר לחוף נהר הסכלדה לקרב מול ההונגרים שפלשו לאדמותיו, וכדי להסדיר את מחלוקת הירושה בנסיכות בין הרוזן תלרמונד (Friedrich von Telramund), המאשים את הדוכסית אלזה (Elsa) ברצח והעלמה של אחיה המיועד למלכות.
המלך קורא אליו לבירור את הדוכסית אלזה שמכריזה כי היא מוכנה להוכיח את חפותה בדו-קרב מול הרוזן.
לשאלת המלך היא עונה כי תיוצג בקרב על ידי אביר חלומותיה.
ביום הקרב מבושש האביר להגיע למרות הקריאות, ורק כאשר אלזה עצמה קוראת אליו, מופיע אביר הרכוב על סירה רתומה לברבור.
האביר המסתורי מוכן להציע את שירותו לדוכסית אלזה בתנאי שלא תשאל לשמו או למקום שממנו הגיע.
ידידיו של תלרמונד מציעים לו לסגת מן הקרב מול "אביר הברבור" המסתורי.
הקרב מסתיים במהרה בניצחונו של אביר הברבור אשר חס על חיי המנוצח, מכריז על אלזה כחפה מפשע, ומציע לה להינשא לו.
תלרמונד ואשתו אורטרוד (Ortrud) לא משתתפים בערב מסיבת הנישואין.
היא מנסה לעודד את רוחו כי ישובו לשלוט בנסיכות וזוממת לגרום לאלזה להפר את הבטחתה לאביר המסתורי.
אורתרוד בעלת האמונה הפאגאנית מתפללת לאלוהיה, פוגשת את אלזה ומנסה לשכנע אותה כי אינה יודעת דבר על האביר המסתורי ולכן הוא יכול להיעלם במהירות כמו שהופיע ולנטוש אותה.
בטרם ההכרזה על האביר המסתורי כדוכס החדש בנסיכות, מופיע תלרמונד, ומכריז כי ינסה לשוב לשלטון, ומאשים את האביר המסתורי במעשי כישוף.
בינתיים פונה אורטרוד לאלזה בדרישה כי תגלה את זהותו האמיתית של בעלה בטרם יוכתר.
תלרמונד פונה למלך בדרישה לבטל את תוצאות הקרב בטענה שאינו חוקי מכיוון שהאביר הזר לא גילה את זהותו האמיתית.
הזר מודיע למלך כי הוא מוכן לגלות את זהותו לאלזה בלבד, המלך מסכים והם נכנסים לכנסייה לטקס הנישואין.
אלזה והאביר צועדים לתוך הכנסייה לצלילי "מקהלת הכלה (מארש החתונה)" - הקטע המוזיקלי המפורסם ביותר ביצירה כולה, אך ביטחונה העצמי מתערער בעקבות דבריה של אורטרוד בדבר נאמנותו של האביר.
אלזה שואלת אותו את השאלה האסורה עליה.
ברגע זה פורצים לכנסייה תלרמונד וארבעה מנאמניו במטרה לפגוע באביר.
האביר מתגונן והורג את תלרמונד.
האביר ואלזה פונים לשפת הנהר, שם ערוך המלך לקרב המתוכנן נגד ההונגרים.
האביר מספר למלך ולאלזה את סיפור הגביע הקדוש, ומגלה להם כי שמו לוהנגרין, אחד מן האבירים ובנו של פרסיפל.
סירה רתומה לברבור מופיעה, האביר נפרד מאלזה ומתפלל לתחיית אחיה הנעלם.
לפתע צולל הברבור למים וחוזר ומופיע בדמותו של אחיה גוטפריד, אשר הפך לברבור בהשפעת כישופיה של אורטרוד.
אביר הברבור המסתורי חוזר לטירת הגביע הקדוש, ואלזה צונחת ומתה מצער על אהובה הנעלם.
לוואצה (באיטלקית: .Luigi Lavazza S.p.A) היא חברה איטלקית המייצרת מוצרי קפה.
החברה הוקמה בשנת 1895 בטורינו, על ידי לואיג'י לוואצה, ובמקור נוהלה מתוך חנות מכולת קטנה ברחוב ויה סן טומיסו מספר 10 שבטורינו.
כיום העסק מנוהל על ידי הדור השלישי והרביעי למשפחת לוואצה.
לוואצה מייבאת את פולי הקפה בהן היא משתמשת מרחבי העולם: ממדינות כמו ברזיל וקולומביה בדרום אמריקה, גואטמלה, קוסטה ריקה והונדורס במרכז אמריקה, אוגנדה באפריקה, אינדונזיה ווייטנאם באסיה, וארצות הברית ומקסיקו בצפון אמריקה.
החברה, אשר ממתגת את הקפה שלה כ"קפה האהוב באיטליה", טוענת כי 16 מיליון מתוך 20 מיליון המשפחות שרוכשות קפה באיטליה, בוחרות בקפה לוואצה.
החברה מנהלת גם מספר בתי קפה (בדומה לסטארבקס), בהן היא מציעה משקאות קפה שונים, בנוסף לקפה טחון מתוצרתה, לשימוש ביתי.
לוואצה משווקת את מוצריה במעל ל-90 מדינות ברחבי העולם ובישראל משנת 1985 באמצעות חברת גילס קפה, לוואצה היא חברה משפחתית עד עצם היום הזה ומנוהלת על ידי משפחת לוואצה.
החל משנת 1991, לוואצה החלה לפרסם את 'לוח השנה של לוואצה', המציג תצלומי אופנה מידיהם של חלק מהצלמים המובילים בעולם: אנני ליבוביץ' בשנת 2009, דייוויד לה-שאפל בשנת 2002, הלמוט ניוטון בשנים 1993 ו-1994 ורבים נוספים.
קפה לוואצה החל להיות מיובא לישראל לראשונה בשנת 1985, ביוזמתו של איש העסקים גיל שגיא ובאמצעות חברת "גילס קפה בע"מ" שבבעלותו.
היום ניתן להשיג את קפה לוואצה בכל רשתות השיווק בארץ, במעדניות המובחרות וכן בחנויות הייבואן.
לוואר ברטון (שמו המלא באנגלית: Levardis Robert Martyn Burton, Jr.; נולד ב-16 בפברואר 1957) הוא שחקן, מגיש, במאי, מפיק, וסופר אמריקאי.
פריצת הדרך של ברטון הייתה כאשר גילם את דמותו של קונטה קינטה הצעיר, במיני-סדרה זוכת הפרסים של רשת ABC "שורשים", המבוססת על רומן מאת אלכס היילי.
כמו כן הוא ידוע בשל גילום דמותו של לוטננט-קומנדר ג'ורדי לה פורג' בסדרה "מסע בין כוכבים", וכן כמגיש תוכנית הילדים "Reading Rainbow" ברשת PBS.
ברטון נולד לזוג הורים אמריקאים במרכז הרפואי של צבא ארצות הברית שבלנדשטול, גרמניה המערבית.
אמו, אירמה ז'אן לבית כריסטיאן, הייתה עובדת סוציאלית, מנהלת ומחנכת.
אביו, לווארדיס רוברט מרטין ברטון, היה צלם עבור חיל הקשר של צבא ארצות הברית, אשר באותו הזמן הוצב בלנדשטול.
ברטון ושתי אחיותיו גודלו על ידי אמם, בסקרמנטו, קליפורניה.
ברטון גדל כקתולי, ובגיל 13 נכנס לסמינר לכמרים, בגולט, קליפורניה, על מנת להפוך לכומר.
הוא למד בתיכון "אחים נוצרים" וסיים לימודיו בשנת 1974. הוא בוגר של בית הספר לתיאטרון של אוניברסיטת דרום קליפורניה.
לוואר ברטון עלה לגדולה בשנת 1977, כאשר שיחק את דמותו של "קונטה קינטה" בסדרת הדרמה עטורת הפרסים של ABC - "שורשים".
האודישן של ברטון לתפקיד של קינטה היה הראשון שלו בקריירה המקצועית שלו.
כתוצאה מהביצועים שלו, הוא היה מועמד לפרס אמי לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה.
ברטון חזר לגלם את התפקיד של קונטה קינטה בשנת 1988, בסרט הטלוויזיה "Roots: The Gift".
כשנשאל לגבי ההשפעות החברתיות של "שורשים", בריטון מצוטט כאומר: "זה הרחיב את התודעה של אנשים.
שחורים ולבנים התחילו לראות אחד את שני כבני אדם, לא כסטריאוטיפים.
ואם אתה זורק אבן לתוך האגם, אתה הולך לקבל אדוות.
אני חושב שהדבר היחיד שקבוע הוא שינוי, והוא תמיד איטי.
בכל דבר שקורה בן-לילה חסר משהו יסודי.
שורשים הם חלק משינוי מגמה, שעדיין מתרחש".
ברטון שחק תפקיד של מבקר ב-"Fantasy Island", השתתף ב-"Battle of the Network Stars", התארח אצל "החבובות" בתוכנית מיוחדת לקראת צאתו לאקרנים של סרט הקולנוע "החבובות - הסרט", והיה אורח קבוע במספר שעשועוני-טלוויזיה.
בשנת 1985 הוא הופיע בוידאו קליפ של השיר "Word Up!", שבוצע על ידי להקת הפאנק/R&B Cameo.
ברטון קיבל הזמנה להנחות את "Rebop", סדרת טלוויזיה רב-תרבותית המיועדת לאנשים בגילים צעירים 9–15, בהפקת PBS.
ברטון היה מנחה ומפיק של תוכנית הילדים "Reading Rainbow" של רשת PBS החל משנת 1983. הסדרה רצה במשך 23 עונות, מה שהופך אותה לאחת מהתוכניות הוותיקות ביותר לילדים ברשת שידור.
יתר על כן, הסדרה זכתה במספר רב של פרסים במהלך שנות שידוריה הרבות, כולל פרס פיבודי ו-26 פרסי אמי, עשרה מהם בקטגוריה "תוכנית הילדים הטובה ביותר".
ברטון עצמו זכה ב-12 פרסי אמי כמנחה וכמפיק התוכנית.
לאחר שהתוכנית ירדה מהאוויר בשנת 2006, ברטון ושותפו לעסקים, מארק וולף, רכשו את הזכויות העולמיות למותג, ויצרו את RRKIDZ, חברת מדיה חדשה לילדים.
בשנת 2012, התוכנית "Reading Rainbow" עובדה ליישום אייפד, וזכתה להצלחה מיידית, והפכה ליישום החינוכי מס' 1 בתוך 36 שעות.
ב-RRKIDZ, ברטון שימש כאחד המייסדים, על מנת להבטיח שהפרויקטים המופקים תחת המותג יעמדו בציפיות הגבוהות ובאמון שיש למותג "Reading Rainbow".
"מסע בין כוכבים: הדור הבא"
בשנת 1986, ג'ין רודנברי פנה אל ברטון, והציע לו לגלם את דמותו של לוטננט ג'ורדי לה פורג' בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: הדור הבא".
ג'ורדי הוא עיוור, אולם מתאפשר לו לראות באמצעות שימוש במכשיר תותב הנקרא "וייזור", המורכב מעל עייניו.
לה פורג' הוא ההגאי של האנטרפרייז-D, והחל מהעונה השנייה של התוכנית - המהנדס הראשי שלה.
באותו הזמן, ברטון היה שחקן מוכר הרבה יותר בארצות הברית מאשר פטריק סטיוארט, בשל הפרסום לו זכה בעקבות הופעותיו ב"שורשים" וב-"Reading Rainbow".
סוכנות הידיעות AP דיווחה כי תפקידו של ברטון היה למעשה "ספוק החדש".
ברטון שב לגלם את דמותו של ג'ורדי לה פורג' גם בארבעת סרטי הקולנוע העלילתיים, המבוססים על סדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: הדור הבא", החל מ-"מסע בין כוכבים: דורות" (1994), ועד לכ-"מסע בין כוכבים: נמסיס" (2002).
ברטון ביים פרק מעונה 2 של "מסע בין כוכבים: וויאג'ר" בשם "Dreadnought".
כמו כן, ברטון ביים והופיע בפרק מעונה 5 של "מסע בין כוכבים: וויאג'ר" בשם "Timeless", וביים מספר פרקים של "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" ושל "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז".
בטלוויזיה, ברטון סייע להמחיז את הימים האחרונים של כת ההתאבדות של ג'ים ג'ונס בגיאנה, חייו ותקופתו של ג'סי אוונס, ואת חייו של בוקר טי.
וושינגטון בן ה-9. הוא גילם את מרטין לותר קינג בשנת 2001 בסרט "עלי".
הוא גם גילם את דמותו של רון לה-פלור, מהדטרויט טייגרס, בסרט הטלוויזיה "One in a Million, The Ron LeFlore Story".
בשנת 1987, ברטון שחק את דמותו של דייב רובינסון, עיתונאי וכתב ספורט, בעונה השלישית של "רצח במשיכת קולמוס", פרק 16: "Death Takes a Dive", בכיכובה של אנג'לה לאנסברי כג'סיקה פלטשר.
כמו כן, ברטון העניק את קולו למספר פרויקטים באנימציה, לרבות דמותו של קוואמי ב-"קפטן פלאנט" (שנים 1990–1993) וב-"ההרפתקאות החדשות של קפטן פלאנט" (שנים 1993–1996), "איש משפחה", "באטמן: איש העטלף" ו-"Gargoyles".