tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עור הקרקפת של תינוקות מאופיין בייצור מאופק של בלוטות החלב עקב רמות הורמונליות.
בלוטת החלב מפרישה חלב, אסטר שעווה, השומר על סבום החומצה של הקרקפת ומספק ציפוי מעטפת השומר על עור גמיש ולח.
החלב מיוצר בלי קשר לצורך בו, כל 2–3 ימים בממוצע אצל מבוגר.
אצל בעלי עור עדין כמו ילדים הטווח ארוך יותר.
המעטפת גם מעניקה ציפוי מגן לקווצות שיער.
עבור תינוקות, ייצור בלוטות החלב אינו בשיאו, ולכן בדרך כלל אין צורך בשטיפה יומית.
רוב התכשירים מכילים sodium trideceth sulfate, שהומצא כדי לפעול כחומר ניקוי בעל גירוי נמוך.
שמפו לתינוקות וילדים צעירים מפותח כך שהוא פחות מגרה ובדרך כלל פחות נוטה לייצר תחושת צריבה אם הוא נכנס לעיניים.
לדוגמה, ג'ונסון אנד ג'ונסון מפרסמים את השמפו לתינוק שלהם תחת ההבטחה של "אין עוד דמעות".
זה מושג על ידי אחת או יותר מהפעולות הבאות:
דילול, במקרה שהמוצר נוזל מהחלק העליון של הראש נוסף בא במגע עם העיניים עם דילול מינימלי.
התאמת ה-pH לבערך 7, שעשוי להיות pH גבוה יותר מזה של תכשירים המותאמים לנזקי העור או השיער, ונמוך מזה של שמפו העשוי מסבון.
שימוש בחומרים פעילי שטח אשר לבד או בשילוב, מגרים פחות מאלה המשמשים בתכשירים אחרים.
שימוש בחומרי שטח לא-יוניים בצורת גליקוליפידים סינתטיים פוליאתוקסילטים ו/או מונוגליצרידים סינתטיים פוליאתוקסילטים, המונעים את גירוי העין שנגרמים מחומרים פעילי שטח אחרים מבלי לייצר את האפקט המרדים של אלקיל פוליאתוקסילטים או אלקילפנול פוליאתוקסילטים.
שמר רביב (נולד ב-1985) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה המשרת כמפקד חטיבת חשמונאים.
קודם לכן שירת כמפקד חטיבת פארן, קצין אג"ם של עוצבת האש ומפקד גדוד 890.
שמר רביב נולד בשנת 1985, גדל ביישוב קדומים ולמד במכינה קדם-צבאית עצם.
הוא התגייס לצה"ל בשנת 2005 לחטיבת הצנחנים ועבר מסלול של לוחם וקורס קציני חי"ר.
בשנים 2017–2018 שירת כמפקד מגמת טירונים בבא"ח צנחנים.
בשנים 2018–2019 למד במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
בשנת 2019 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 890, תפקיד בו שירת עד שנת 2021. בשנים 2021–2023 שירת כקצין אג"ם של עוצבת האש.
בנובמבר 2022 פורסם שימונה למפקד חטיבה 646, אך בעקבות פיגוע הירי בגבול ישראל–מצרים הודח מפקד חטיבת פארן ורביב נקרא להחליפו.
ב-29 ביוני 2023 מונה למפקד חטיבת פארן והועלה לדרגת אלוף-משנה.
בחודש מרץ 2025 הוחלט על מינויו לסגן מפקד עוצבת הפלדה (אוגדה 162).
בפברואר 2026 מונה למפקד חטיבת חשמונאים.
רביב הוא בעל תואר ראשון במשפטים ותואר שני בביטחון לאומי.
אחיו הוא הארכאולוג ד"ר דביר רביב.
לשמר עוד שישה אחים ואחיות.
אזור היין שמפאן במחוז ההיסטורי של שמפאן בצפון מזרח צרפת ידוע בעיקר בייצור של שמפניה, היין הלבן המבעבע הנושא את שמו של האזור.
חוקי האיחוד האירופי וחוקי רוב המדינות שומרים את המונח "שמפניה" אך ורק ליינות המגיעים מאזור זה הממוקם כ-160 קילומטרים מזרחית לפריז.
גבולות כינוי המקור המבוקר של שמפניה מוגדרים באופן חוקי ומפוצלים לחמישה מחוזות מייצרי יין בתוך המחוז ההיסטורי:
העיר ריימס והעיירה אפרניי הן המרכזים המסחריים של האזור.
ריימס מפורסמת בזכות הקתדרלה שלה, מקום ההכתרה של מלכי צרפת ואתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
ממוקם בקצוות הצפוניים של צרפת, להיסטוריה של אזור היין שמפניה היה תפקיד משמעותי בפיתוח של טרואר ייחודי זה.
קרבתו של האזור לפריז קידמה את הצלחתו הכלכלית של האזור בסחר היין שלו אך גם העמידה את הכפרים והכרמים בנתיב של צבאות צועדים בדרכם לבירת צרפת.
על אף תדירות הסכסוכים הצבאיים הללו, האזור פיתח מוניטין של ייצור יין איכותי בימי הביניים המוקדמים והצליח להמשיך את המוניטין הזה כאשר יצרני האזור החלו לייצר יין מבעבע עם כניסתם של בתי השמפניה הגדולים במאה-17 והמאה ה-18 במשך מאות שנים.
הענבים העיקריים הגדלים באזור כוללים שרדונה, פינו נואר ופינו מונייה (Pinot Meunier).
הפינו נואר הוא הענב הנטוע ביותר באזור אוב וגדל היטב במונטן דה ריימס.
הקוט דה בלאנק מוקדש כמעט אך ורק לגידול שרדונה.
מחוז שמפניה ממוקם ליד הגבולות הצפוניים של עולם היין לאורך קו הרוחב ה-49 .
קו הרוחב הגבוה והטמפרטורה השנתית הממוצעת של 10 °C יוצרת סביבה קשה להבשלה מלאה של ענבי יין.
ההבשלה נעזרת בנוכחות יערות המסייעים לייצוב הטמפרטורות ולשמירה על הלחות בקרקע.
הטמפרטורות הקרירות משמשות לייצור רמות גבוהות של חומציות בענב המתקבל ואידיאלי עבור יין נתזים.
במהלך עונת הגידול, הטמפרטורה הממוצעת ביולי היא 18 °C.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 630 מ"מ, עם 45 מ"מ שיורדים במהלך חודש הבציר של ספטמבר.
לאורך כל השנה, המגדלים חייבים להיות מודעים לסכנות של מחלות פטרייתיות וכפור מוקדם באביב.
תקופת השלטון הקרולינגי ראתה תקופות של שגשוג לאזור שמפניה שהחלו בעידודו של קרל הגדול לאזור להתחיל בנטיעת גפנים והמשיכו בהכתרת בנו לואי החסיד בריימס.
מסורת הכתרת המלכים בריימס תרמה למוניטין של היינות שהגיעו מאזור זה.
רוזנות שמפאן (Count of Champagne) שלטה באזור כמחוז עצמאי בין השנים 950–1316. בשנת 1314, הרוזן האחרון משמפאן תפס את כס המלוכה כלואי העשירי, מלך צרפת והאזור הפך לחלק משטחי הכתר.
המוניטין של האזור לייצור יין החל מימי הביניים כאשר האפיפיור אורבנוס השני (שלט בשנים 1088–1099 לספירה), יליד שמפאן, הכריז כי היין של Aÿ במחוז מארן הוא היין הטוב ביותר המיוצר בעולם.
במשך זמן מה שימש Aÿ כינוי בקיצור ליינות מכל אזור השמפאן, בדומה לשימוש ב-Beaune עבור יינות בורגון.
עבודתו של המשורר אנרי ד'אנדלי, La Bataille des Vins, דירגה את היינות מהערים אפרניי, אוטווילר וריימס כאחדים מהטובים באירופה.
ככל שהמוניטין של האזור גדל, האפיפיורים ובני המלוכה ביקשו להחזיק בחלקים מהאדמה כאשר האפיפיור ליאו העשירי, פרנסואה הראשון, מלך צרפתי, קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה והנרי השמיני, מלך אנגליה היו בעלי אדמות של כרמים באזור.
מנה של יין מ-Aÿ שהתקבלה בשנת 1518 על ידי הלורד צ'נסלור של הנרי השמיני, הקרדינל תומאס וולזי, היא הייצוא המתועד הראשון של יין מאזור שמפאן לאנגליה.
השפעה חזקה על ייצור יין שמפניה הייתה היריבות בת מאות שנים בין האזור בורגון.
מהשוק המרכזי של פריז ועד לארמון לואי הארבעה עשר, מלך צרפת בוורסאיארמון ורסאי, תומכי השמפניה והבורגונדי התחרו על הדומיננטיות.
במשך רוב חייו, לואי ה-14 היה שותה רק יין שמפניה בתמיכת הרופא שלו אנטואן ד'אקין שדגל בכך שהמלך ישתה שמפניה בכל ארוחה לטובת בריאותו.
ככל שהמלך הזדקן ומחלותיו התגברו, רופאים מתחרים היו מציעים טיפולים חלופיים עם יינות חלופיים, כדי להרגיע את תחלואי המלך.
אחד מהרופאים הללו, גאי-סהר פאגון קשר קשר עם פילגשו של המלך להדיח את ד'אקין ולהתמנות לרופא המלכותי.
פאגון ייחס במהירות את מחלותיו המתמשכות של המלך לשמפניה והורה להגיש רק בורגונדי לשולחן המלכותי.
בשנת 1927, הוגדרו באופן חוקי גבולות גידול הגפנים של שמפנאן ופוצלו לחמישה מחוזות לייצור יין: ה-Aube, Côte des Blancs, Côte de Sézanne, Montagne de Reims, ו-Vallée de la Marne.
שטח זה כיסה בשנת 2008 76,000,000 דונם של כרמים סביב 319 כפרים שהיו ביתם של 5,000 מגדלים שיצרו יין בעצמם ו-14,000 מגדלים שמכרו רק ענבים.
הביקוש העולמי לשמפניה גדל ברציפות במהלך שנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000. שיא במשלוח עולמי של שמפניה (כולל צריכה צרפתית מקומית) של 327 מיליון בקבוקים נקבע ב-1999 לקראת חגיגות סוף המילניום, ושיא חדש נקבע ב-2007 עם 338.7 מיליון בקבוקים.
מאחר שכל שטח הכרם המאושר על פי תקנות AOC משנת 1927 נמצא כעת בעיבוד, נבחנו דרכים שונות להרחבת הייצור.
התנובה המותרת הוגדלה (למקסימום של 15,500 ק"ג לדונם במהלך תקופת ניסוי מ-2007 עד 2011) ונבדקה אפשרות לתיקון אזור הייצור.
40 כפרי השמפניה החדשים המוצעים ממוקמים בארבעה מחוזות צרפת:
שניים באוט-מארן : שמנקור והאריקור.
שמעתי הוא אלבום הבכורה של הזמר החרדי-אמריקאי יעקב שוואקי.
האלבום יצא לאור בשנת 2001, על ידי חברת התקליטים Project Production.
מתוך האלבום בלטו הלהיטים "רחם", "שמעתי", "שהחיינו", "מהרה" ו-"חשוף".
האלבום יצא לאור בשנת 2001 בחברת התקליטים Project Production, בהפקתו של יוחי בריסקמן.
המעבדים באלבום היו משה לאופר וגדעון לוין.
האלבום זכה להצלחה רבה ומיצב את שוואקי שהיה אנונימי עד לצאת האלבום, כאחד מגדולי הזמר החסידי.
השיר "רחם" מתוכו היה ללהיט גדול בקרב הציבור החרדי.
שמקל הייתה להקת כליזמר פולק פאנק טרנסית יהודית מברוקלין, ניו יורק שהוציאה שירים סאטיריים.
הרעיון להקמת הלהקה עלה ב-2010 כבדיחה של הסולן והגיטריסט לוסיאן קאהן (Lucian Kahn), בזמן שישב בדיינר עם הבסיסט נוגה שוורץ (Nogga Schwartz) והקלידן ריקי ריוט (Ricky Riot, שם הבמה של איתי גל), אבל הרעיון צבר תאוצה ותוך שבועות ספורים צירפו אליהם גם את המתופף שמחה הלפרט־הנסון (Simcha Halpert-Hanson).
שמקל הייתה אחת מנציגות התנועה התרבותית "קוויר יידישקייט", מכיוון שמילות השירים שלהם כוללות התייחסויות לחגים יהודיים, ואלבומם הראשון התחיל בתקיעת שופר שהפכה ללשיר פאנק.
שירים אחרים שלהם שואבים השראה ממזמורים יהודיים מסורתיים כמו חד גדיא, מעוז צור ו"על חטא שחטאנו", לצד התייחסות לקשיים שלהם בשמירת מצוות ולחוויות שלהם בבית הכנסת כאנשים טרנסג'נדרים.
ההשראה שלהם ליצירה היו פרנק זאפה מצד אחד, ומל ברוקס מהצד השני.
ב-2014 התפרקה הלהקה, לאחר שחבריה החליטו להתמקד בפרויקטים אחרים.
ברומן The Days of Anna Madrigal מתוך סדרת הספרים "סיפורי סן פרנסיסקו" (Tales of the City) מאת ארמיסטד מופין מוזכר סולן הלהקה.
שמרים הם יצורים אאוקריוטים, חד-תאיים.
מוּכרים 39 סוגים שונים של שמרים, ובתוכם מאות מינים שונים.
רוב תאי השמר משתייכים למערכת הפטריות Ascomycota, אך חלקם למערכת פטריות הבסיסה (Basidiomycota).
השמרים מפיקים את האנרגיה שלהם על ידי פירוק סוכר המצוי בסביבתם, ומתרבים על ידי הנצה, פליגה או ברבייה מינית.
השמרים משמשים את האדם בעיקר באפייה ובייצור אתנול עבור משקאות חריפים, וכן ולצרכים רפואיים ולמחקר.
השמרים מכילים בתוכם אברוני תא המאפיינים תאים אאוקריוטיים, ודופן תא.
גודלו ונפחו של תא שמר גדל במהלך חייו ושונה בין סוג שמר אחד לאחר, כאשר אורך תא שמר הוא בתחום של 4.5–21 מיקרומטר ורוחבו בין 2.5–10 מיקרומטר.
המעטפת החיצונית של תא השמר מהווה חלק גדול מנפח התא (בשמר האפייה מעטפת התא מהווה כ-15% מנפח התא) כאשר קרום התא הוא בעובי של 7 ננומטר ודופן התא הוא בעובי של 200–300 ננומטר.
המעטפת מגנה על התא מפני פגיעות חיצוניות, מונעת בריחת מים ומונעת חדירת עודף מים וחומרים לא רצויים.
גרעין התא מכיל את החומר התורשתי של התא.
קוטרו כ-1.5 מיקרומטר והוא מבודד משאר התא בקרום שעוביו 50 עד 100 ננומטר.
לעומת תאים אאוקריוטים אחרים, קרום גרעין התא לא מתפרק בזמן מיטוזה.
הציטופלזמה של תא השמר היא המרחב שעטוף בקרום התא ומכילה בתוכה את אברוני התא,
אנזימים, חומרים יוניים, ותרכובות אורגניות.
הציטופלזמה של תאי השמר היא חומצית (בסביבות pH 5.25).
השמרים מפיקים את האנרגיה מסוכר המצוי בסביבתם על ידי פירוקו במספר שלבים.
השמרים יכולים לפרק את הסוכר בשתי דרכים שונות – תסיסה כוהלית ונשימה אווירנית.
הנשימה האווירנית יעילה בהרבה מהתסיסה הכוהלית בהפקת אנרגיה ממולקולת הגלוקוז אך זקוקה לחמצן.
התסיסה הכוהלית היא תהליך פירוק של מולקולות גלוקוז בלא נוכחות חמצן על ידי שמרי יין.
בתהליך זה מולקולת הגלוקוז מפורקת לשתי מולקולות פירובט (גליקוליזה), שמפורקות לאחר מכן למולקולות אתנול.
בסך הכול נוצרות בתהליך מכל מולקולת גלוקוז שתי מולקולות אתנול, שתי מולקולות ATP (שהיא ניצולת מועטה של אנרגיה לעומת 36 מולקולות ATP בתהליך הנשימה האווירנית) ובנוסף נפלטות גם שתי מולקולות פחמן דו-חמצני.
ככל שכמות שמרי היין גדלה כך קצב פליטת הפחמן הדו-חמצני גדל.
תהליך הנשימה האווירנית הוא תהליך אחר, הדורש נוכחות חמצן, ובו תא השמר יכול לפרק מולקולות גלוקוז.
בתהליך זה נוצרות 36 מולקולות ATP, נפלטים מים ופחמן דו-חמצני, והחמצן אובד.
בחלקו הראשון של התהליך (הגליקוליזה) נוצרות שתי מולקולות פירובט.
מולקולות הפירובט עוברות תהליכי מעגל קרבס וזרחון חמצוני ונותנות את האנרגיה הדרושה ליצירת 36 מולקולות ה-ATP שהתא צריך.
השמרים מתרבים על ידי הנצה, פליגה או רבייה מינית.
כיוון שתהליכי הרבייה דורשים אנרגיה רבה, קצב הגידול של תאי שמרים בנוכחות חמצן גדול בהרבה מתאי שמרים שלא בסביבת חמצן.
הפליגה היא תהליך רבייה אל-מיני.
הפליגה מתחילה בשכפול DNA – שבו השמר מכפיל את החומר התורשתי שלו.
בשלב שלאחר מכן, כל שני כרומוזומים דומים מופרדים לשני קצות התא, ובשלב האחרון נוצר קרום תא בתוך התא ושני חצאי התא מופרדים לשני תאים שונים.
הנצה הוא תהליך רבייה אל-מיני שבסופו נוצר תא זהה לתא האם.
תהליך ההנצה מתחיל בשכפול DNA וביצירת בליטה על דופן תא האם.
בהמשך התהליך, ה"בליטה" מתמלאת בציטופלזמה ובחומר תורשתי מתא האם.
בסוף התהליך נוצר דופן תא לתא החדש, ושני התאים מופרדים.
בעקבות תהליך זה נשארת צלקת (הנקראת צלקת הנצה) על תא האם, באתר ההפרדה.
תא שמר בודד יכול להנץ כ-10–30 פעמים במהלך חייו, תלוי בסוג השמר ובתנאי הסביבה.
זמן התהליך הוא מ-90 דקות (תאים צעירים) ומתארך ככל שתא השמר מבוגר יותר – עד למספר שעות.
תא השמר עובר תהליך מיוזה שבו התא מתחלק לארבעה נבגים (הנקראים "אקספורות") ולקרום התא עצמו.
מארבע האקספורות נוצרים ארבעה תאים הפלואידים היכולים להנץ.
בהמשך התהליך האקספורות עוברות התלכדות והופכות לתאים דיפלואידיים, וכך נוצרים שני תאים בעלי גנים שונים מתא האם.
גודלו ונפחו של תא שמר גדל במהלך חייו ושונה בין סוג שמר אחד לאחר.
אורכו של תא שמר הוא בתחום של 4.5–21 מיקרומטר ורוחבו בין 2.5–10 מיקרומטר.
שמר האפייה (Saccharomyces cerevisiae) הוא מין שמרים הנמצא בשימוש לצורך התפחת בצק וייצור משקאות אלכוהוליים כמו בירה ויין.
שמרי אפייה היו התאים האאוקריוטים הראשונים שמופה להם הגנום (הגנום פורסם בשנת 1996).
לשמרים אלה יש 16 כרומוזומים, ובתוכם מ-200 עד 2,200 אלפי נוקלאוטידים בכל כרומוזום, ובסך הכול כ-13 מיליון זוגות נוקלאוטידים.
אורכו ורוחבו של שמר אפייה הוא כ-5 ו-4 מיקרומטר בהתאמה.
כיום משתמשים בתאי השמר אלה למטרות אפייה, להכנת יין ומשקאות אלכוהוליים אחרים, למחקר, וכתוספי מזון.
בניגוד לשמר האפייה, קנדידה אלביקנס (Candida albicans) הוא מין תאי שמר פתוגניים הנפוצים בבני אדם והמסוגלים לגרום לזיהומים בפה ובנרתיק ולפטרת.
הגנום של התאים ההפלואידים מופה בשנת 1998 ונתגלה כי יש להם כ-16 מיליון נוקלאוטידים.
קנדידה אלביקנס משמש למחקר על תאים פתוגניים.
שמר הפליגה (Schizosaccharomyces pombe) הוא מין של שמר נחקר מאוד בביולוגיה.
לשמר הפליגה יש 3 כרומוזומים והגנום שלו מופה בשנת 2002.
שמר הפליגה יכול להתרבות רק על ידי פליגה ומכאן שמו בעברית.
שמו המדעי pombe בא מסוואהילי ופירושו בירה, משום שבודד לראשונה מבירה.
היסטוריה של השימוש בשמרים ומחקרם
אף על פי שהשמרים נצפו לראשונה בשנת 1680, נעשה בהם שימוש נרחב זמן רב קודם לכן.
השמרים נראו לראשונה במיקרוסקופ בידי אנטוני ואן לוונהוק בשנת 1680, אך מחקר החל רק במאה ה-19, כאשר מדען בשם מילר גילה (1837) כי המיקרואורגניזמים הנפוצים בבירה הם יצורים חיים המתרבים על ידי הנצה.
מחקר מעמיק יותר נעשה בשנת 1857 על ידי לואי פסטר, בעקבותיו זוהו השמרים כמיקרואורגניזמים האחראים לתסיסה שהופכת את הסוכר לאתנול.
בשנת 1990 החל פרויקט משותף של מספר אוניברסיטאות שמטרתו היה למפות את הגנום של שמרי האפייה.
הפרויקט הסתיים ב-1996 לאחר שהגנום של שמר האפייה הכולל 6,294 גנים מופה לחלוטין.
פרויקט זה היה הישג חשוב לגנטיקה, כיוון שזו הייתה הפעם הראשונה שמופה גנום של תא אאוקריוטי.
זנים מסוימים של שמרים משמשים את האדם כיצרנים בתהליכים ביוטכנולוגיים.
השמרים מהווים חלק עיקרי בתהליכי תסיסה, בהם ייצור של משקאות חריפים, אפייה, תעשיית תוספי המזון וכדומה.
לשמרים יש חשיבות רבה בתחום המחקר, וחלקם מהווים אורגניזמי מודל נחקרים מאוד בביולוגיה, ותורמים רבות לתחום הגנטיקה.
ניתן להשתמש בתהליך ההזנה של השמרים כדי לייצר אנרגיה.
למרות היעילות של שיטה זו היא יקרה מאוד, ועלותה גבוהה יותר מכל היתרונות שהיא מציעה.
השימוש בשמרים להכנת משקאות אלכוהוליים החל לפני אלפי שנים, ונמשך עד היום.
לשמרים יש חלק חשוב בהכנת היין, שכן הם מתסיסים את הסוכר הנמצא במיץ הענבים והופכים אותו לאתנול.
ברוב המקרים ישנה נוכחות שמרים טבעית על הענבים, וניתן לראותם בתור שכבה אבקתית דקה על הקליפה.
החשיבות של שמרים אלו הייתה גדולה מאוד בתקופות העתיקות, משום שהאנשים נאלצו להסתמך על נוכחות השמרים בענבים כדי שייווצר יין, אולם כיום אין צורך להסתמך על שמרים אלו, משום שניתן להוסיף שמרים בצורה מלאכותית.
כיום נהוג להוסיף זנים מסוימים ליין על מנת לתת לו את התכונות הטובות ביותר.
שמר האפייה הוא הזן הנפוץ ביותר בייצור יין.
השמרים מוספים לבירה לצורך הפיכת הסוכר שבשעורה לאתנול.
יצרני בירה מחלקים את השמרים לשני סוגים: מתסיסים עליונים ומתסיסים תחתונים.
המתסיסים העליונים קיבלו את שמם משום שהם יוצרים קצף בחלקה העליון של הבירה בזמן התסיסה.
שני הסוגים נבדלים בתכונות מסוימות, בפרט בכך שהמתסיסים העליונים מייצרים יותר אתנול ומעדיפים טמפרטורה גבוהה יותר מאשר המתסיסים התחתונים, ומייצרים בירה מתוקה יותר.
במתסיסים התחתונים משתמשים לייצר בירה מסוג לאגר, בעוד שהמתסיסים העליונים משתמשים לייצור בירה מסוג אייל.
על מנת לאשר את ה"טוהר" של זן השמרים שרוצים להשתמש בהם, לוקחים דגימת שמרים "נקייה" ומחזיקים אותה בתנאי מעבדה בתוך מקרר, למספר תסיסות.
השמרים שנוצרו נלקחים מהדגימה, וכך בוודאות זן השמרים "טהור" מזנים אחרים.
בנוסף לבירה ויין, משתמשים בשמרים לייצור משקאות אלכוהוליים ממגוון פירות וחומרים שונים כגון: סאקה העשוי מאורז, וודקה העשויה משעורה וחיטה, וליקרים העשויים לרוב מפירות.
זני שמרים מסוימים, ובפרט שמרי האפייה נמצאים בשימוש באפייה כמתפיחי בצק.
שמרים חיים משווקים בשתי צורות: טריים (לרוב בדמות קובייה) – אותם יש לשמור בקירור, ויבשים (לרוב בדמות אבקה) – שעברו תהליך ייבוש איטי ואותם יש לעורר לפני השימוש בעזרת מים פושרים.
מחמצת שאור היא צורה נוספת לשימוש וגידול בשמרים, עתיקה יותר מהשמרים התעשייתיים בשתי צורותיהם, אך יותר קשה לסחור בהם ולהשתמש בהם כמתפיחים, ולכן ירדה הפופולריות שלהם מאז פיתוח השמרים התעשייתיים.
השמרים מתפיחים את הבצק בכך שהם פולטים פחמן דו-חמצני בתהליך פירוק הסוכר, גז שנפחו גדול בהרבה מהסוכר אותו הם פירקו.
לא ידוע בוודאות מתי החלו לאפות בצק, אך התיעוד הראשון לאפייה היה במצרים העתיקה, שם היה הלחם דומה לפיתה או ללאפה.
כאורגניזם, השמר מהווה מודל טוב למטרות מחקר עקב היותו תא אאוקריוטי, ובכך דומה לאדם, ומצד שני – השמר הוא יצור חד תאי, כך שהוא מתרבה במהירות וניתן לבצע בו מחקר יעיל וזול יחסית.
כמה מפרסי נובל הקשורים בתפקודים תאיים ניתנו לאנשים שחקרו שמרים.
הגנום השמרי נחשב קומפקטי יחסית, מאחר שרובו מקודד לגנים, וללא הרבה "DNA זבל", ולכן נוח לעבודה מולקולרית.
בשמרים מסוימים (למשל P.pastoris) ישנו גם מנגנון טרנספורמציה ייחודי, בו קטע DNA זר המכיל מקטעים הומולוגיים (זהים) למקטעים שמריים, יכול להשתלב בגנום השמרי, תוך כדי שהוא מחליף את הקטע שבין המקטעים ההומולוגיים.
מנגנון זה מקל על הנדסה גנטית של שמרים, ומאפשר לייצר בעזרתם חומרים רקומביננטיים.
היותו של השמר יצור אאוקריוטי מהווה יתרון על פני חיידקים (שהם פרוקריוטים) בייצור חלבונים למטרות רפואיות, מכיוון שמנגנוני השמר דומים יותר למנגנונים האנושיים, בעיקר בתחום הגליקוזילציה.
שמריהו לוין (לפעמים היה חותם: שמריה הלוי; בכתיב יידי: לעווין; בכתיב רוסי: Шмарьяху Левин; 1867, תרכ"ז – 9 ביוני 1935, ח' בסיוון תרצ"ה) היה מנהיג ציוני, מחברם של דברי הגות, ספרות ופובליציסטיקה, נואם מוכשר והיה מראשי הדוברים בקונגרסים הציוניים ומהמתנגדים החריפים לתוכנית אוגנדה.
השתתף במושב הראשון של "דומה" (בית הנבחרים הרוסי) בשנת 1906.
היה מיוזמי הקמת הטכניון חיפה ומעסקני האוניברסיטה העברית בירושלים.
על שמו קרוי כפר שמריהו.
שמריהו לוין נולד לאלקה ושמואל-חיים בשנת 1867 בסוויסלץ' שבפלך מינסק של האימפריה הרוסית, בתחום המושב (כיום בלארוס).
למד ב"חדר" ומשגילה הצטיינות בלימודיו, שלח אותו אביו ללימודים בישיבה והוא הוסמך לרבנות.
על אף דרכו הדתית, חלומו היה ללמוד גם לימודי חוֹל והוא למד בבית הספר הריאלי שבמינסק וסיים בהצלחה ב-1886. בהמשך למד באוניברסיטאות קניגסברג וברלין וכן בבית המדרש הגבוה ללימודי יהדות, וקיבל תואר דוקטור לפילוסופיה ב-1894.
בשנת 1896 הוזמן להיות "רב מטעם" של הקהילה בגרודנה.
משנת 1898 כיהן בתפקיד זה ביקטרינוסלב עד 1904 לאחר מכן משם עבר להיות "רב מטעם" בבית הכנסת הכוראלי "טהרת הקודש" בוילנה וכיהן שם עד 1906. הרב ד"ר לוין ניצל את כל הבמות שניתנו לו כדי להטיף תעמולה ציונית.
בשנת 1893 נשא לאשה את הלנה בת ברוך קונהיים.
כבר בנעוריו היה לוין פעיל בתנועת "חובבי ציון".
בשנת 1893, בתקופת לימודיו בגרמניה, היה לאחד ממייסדי "אגודת הסטודנטים הציונים בברלין", יחד עם ליאו מוצקין, ויקטור-אביגדור יעקובסון, נחמן סירקין ויוסף לוריא.
בהמשך, לוין היה מפעילי התנועה הציונית ברוסיה ונמנה עם פעילי "ציוני ציון", שהתנגדו לתוכנית אוגנדה שהעלה הרצל בשנת 1903 - בקונגרס הציוני השישי.
באותן השנים היה ממנהלי "הלשכה המרכזית" של ההסתדרות הציונית ברוסיה.
בשנת 1906 בבחירות לדומה (הפרלמנט הרוסי הראשון שחוקק בעקבות מהפכת 1905), נבחרו 12 צירים יהודים וביניהם שמריהו לוין שהיה נשיא "האגודה להשגת זכויות" שהוקמה על ידי היהודים בווילנה הרוסית.
לוין נלחם בעד זכויות היהודים ברוסיה, אך ה"דומה" לא האריכה ימים ופוזרה.
כל הצירים היהודים ולוין - ביניהם נאספו בעיר הגבול ויבורג וקראו למרוד במשטר היחיד של הצאר ועל כך נענשו במאסר ונלקחה מהם זכות לבחור ולהיבחר.
לאחר שהצאר פיזר את הדוּמה, לוין עבר לגרמניה בשנת 1908 והתמסר במיוחד לעניין הטכניון; נמנה עם יוזמיו ונאבק לצד אחד העם על שמירת אופיו העברי של הטכניון.
הוא היה מנהל הטכניון בשלבי הקמתו (1909–1913).
שמריהו לוין נמנה עם שני השוחרים הראשונים לאגודת הידידים של האוניברסיטה העברית, יחד עם משה גליקסון, שנרתמו לפעולה לצדו של חיים נחמן ביאליק.
ב-1911 נבחר להנהלה הציונית העולמית בקונגרס הציוני העשירי.
הוא היה חבר הוועד הפועל המצומצם של ההסתדרות הציונית בשנים 1911–1920.
בימי מלחמת העולם הראשונה פעל בארצות הברית ובקנדה להפצת תעמולה ציונית ובין היתר ערך את השבועון התורן (יחד עם י"ד ברקוביץ').
ב-1919 שימש ראש מחלקה בהנהלה הציונית בלונדון.
בשנת 1920 השתתף בוועידת לונדון, ונבחר שם לחבר הוועד הפועל הציוני והועמד בראש התעמולה לקרן היסוד.
לאחר מכן ישב בברלין, שם השתתף יחד עם חיים נחמן ביאליק בהקמת הוצאת הספרים "דביר" (1922).
כמו כן, כיהן כמנהל מחלקת החינוך של ההסתדרות הציונית.
בשנת 1924 עלה לארץ ישראל, התגורר בחיפה והיה פעיל בחיים הפוליטיים והתרבותיים בארץ, ואף יצא למסעות הסברה ברחבי העולם כמנהל מחלקת ההסברה והתעמולה של קרן היסוד.
הוא כתב בעיתונים "הארץ", "על המשמר", "פלסטיין פוסט", "מערכות".
נפטר בשנת תרצ"ה (1935), ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
לוין כתב את סיפור חייו באוטוביוגרפיה אותה החל בשלהי חייו, וכשנפטר הגיע בפרשת חייו עד שנתו הארבעים, בנקודה שבה עזב את רוסיה בשנת 1906 בלא ששב אליה בשנית.
שלושת הכרכים ראו אור זה אחר זה ברווחים של שנה-שנתיים.
לוין נתפס בעיני רבים כשליח המעמד הבינוני בארץ ישראל, המתמסר כל כולו לעסקנות למען היהודים.
הוא נחשב טיפוסי מאוד לדורו העברי – לדור שנטל עליו לא רק לשמור על הקיים, אלא גם להנחיל מורשת לבאות, להעשירו ולהצעידו קדימה, ונחשב לאחד הדוברים הנלהבים והטובים ביותר של התנועה הציונית.
ניחן בכישרון הטפה רב אשר השפיע על רבים.
הוא היה סופר בעל יסודות עממיים ומסורתיים, עסקן בעל התמדה שלא יכול לפרוש מעסקנותו.
לוין היה לסנגורהּ של העיירה היהודית בפני כל מקטרגיה, וכל חייו עמד במלחמה מול הכוחות הרבים שרצו לטשטש את דמותהּ.
מאבקיו היו רבים: מלחמה במתבוללים מדומים ובלתי מדומים, בשלטונות רוסיה על יציאה מתוך תחום המושב, התעסקותו באדישות היהודית לגורל האומה, על הלשון העברית וזכויותיה ומקומה בעולם, על התרחבות והתפשטות הציונות, ומלחמה על שמירת העצמאות היהודית שלא תסחף ולא תיגרר לתוך מערבולות עולמיות.
גם בארצות הברית פעל באופן מאסיבי, שכן התנועה הציונית הייתה עדיין בחיתוליה כששהה שם.
במהרה הפך לנואם מבוקש על ידי קהילות רבות, והוא מילא את המשימה וחינך את הדור לציונות.
לוין נמשך אל התנועה הלאומית הציונית, אל הרצל, ויצמן, אחד העם ולקראת סוף ימיו גם לביאליק.
נחשב לנושא כלים לראשי הדוברים של היהדות, ונלחם על מקומם וכבודם באמונה כי אותם אלו הם שליחיה של תנועת התחייה, ומצווה וחובה לעבוד עמם.
הוא דבק בתורת ישראל ובקדושת ישראל.
חיים ויצמן חלק ללוין שבחים נרגשים באוטוביוגרפיה שלו "מסה ומעש", וסיפר על איש שהיה ראשון בין אנשי התעמולה, נואם בחסד עליון אשר דיבר בשכל רב ועשה שימוש ניכר במליצות מבריקות, בפסוקים מן המקרא ומן התלמוד ובניתוח נוקב.
אחד ששימש כמורה יותר מאשר פוליטיקאי ונטל חלק מועט בדיוני הקונגרסים.
תמים מאוד בכל רזי העולם ובזה עיקר קסמו.
מנחם אוסישקין תפס מקום נכבד בחייו והיה חברו של לוין.
בין השניים שררו ביטחון ואמון עיוור.
מעבר אליו חוג ידידיו כלל גם את מיכל מיידנסקי, מראשי עסקני יהדות רוסיה וחיבת ציון, וסרגיי פוולוביץ שייצג בעיני לוין את השינוי של דור היהודים ברוסיה.
לוין דיבר רבות בכתביו על האהבה שהייתה להרצל לאנגליה, שקיבלה את כתבי הקודש של ישראל בצורה הטובה ביותר, ועל כן פעל הרצל לקיום הקונגרס הציוני הרביעי בלונדון.
בקונגרס זה בו היה לוין שותף, נגלה מצבם של יהודי רוסיה, ומה נוקשים הם חוקי ההגבלה ששררו שם.
הרצל והקונגרס הציוני עשו רושם רב על לוין, ודימה זאת למלכות נוסח הסנהדרין.
לאחר שנים, כשהוצעה תוכנית אוגנדה, היה לוין מראשוני המתנגדים לתוכנית זו וראה בה עסק פוליטי ושבירת הרעיון הציוני.
עשרה שירים: מאלה אשר אתי בכתובים, ורשה: [חמו"ל], תרמ"ט-1889.
שירת ישראל: מבחר השירה העברית מקדמותה ועד העת האחרונה, ורשה: האלטער ואייזענשטאט, תרנ"ו.
בימי המעבר: קבץ מאמרים, ניו יורק: אסף, תרע"ט.
מזכרונות חיי, תל אביב: דביר, תרצ"ה-תש"ב.
ילדותי (תרגם: צ' וויסלבסקי), תל אביב: דביר, תשכ"א-1961.
אגרות שמריהו לוין: מבחר, תל אביב: דביר, תשכ"ו - 1966.
גלות ומרד: מזכרונות חיי, תל אביב: דביר, תשכ"ז-1967.
מרד הנעורים, תל אביב: דביר, 1937.
הזורעים והקוצרים, ירושלים: המחלקה לנוער של קרן היסוד, תש"ו.
במאבק: מבחר מאמרים ונאומים, תל אביב: דביר, תש"ט.
על שמו קרוי היישוב כפר שמריהו שהוקם במאי 1937 בנוכחות וברכת הנציב העליון הבריטי.
על שמו נקראו רחובות בתל אביב, בחיפה, בירושלים ובערים רבות בארץ.
ארכיונו האישי של שמריהו לוין, הכולל מסמכים, צילומים ותעודות שמור בארכיון הציוני המרכזי בירושלים.
שמרית אור וירז'נסקי (נולדה ב-5 באוקטובר 1945) היא פזמונאית ואשת ציבור ישראלית; כלת פרס אקו"ם ופרס כינור דוד.
נולדה בירושלים לבת-אל (לבית אקסלרוד) ולמשורר חתן פרס ישראל יעקב אורלנד.
גדלה והתחנכה בשכונת ג'בליה (הנקראת בשנות האלפיים "גבעת עליה") שבקצה הדרומי של יפו, ולאחר מכן, בחיפה.
אור היא בוגרת מחזור ד' (1966) של בית צבי, שם הכירה את שלום חנוך ואיתו כתבה את שירם המולחן הראשון, "סתיו", שהקליטו הצמד חדווה ודוד.
עם סיום לימודיה שיחקה אור שנה אחת בתיאטרון הקאמרי והשתתפה בגרסאות המקוריות של מחזות הזמר "עוץ לי גוץ לי" ו"שלמה המלך ושלמי הסנדלר".
לאחר מכן פרשה מעולם המשחק והתמקדה בכתיבה.
בפסטיבל הזמר והפזמון 1971 כתבה את השיר "רק הירח" שזכה במקום הראשון.
השיר הולחן על ידי דן עמיהוד, עובד על ידי אלכס וייס ובוצע על ידי אילנית.
שירה הידוע ביותר של אור הוא "הללויה", שזכה במקום הראשון בתחרות האירוויזיון בשנת 1979 בביצוע גלי עטרי ולהקת חלב ודבש.
השיר תורגם לעשרות שפות ובוצע בגרסאות רבות.
בין פזמוניה הידועים: "שיר היונה" (נתנאלה), "צרות טובות" (השלושרים), "אצלי הכול בסדר", "תני לי יד" (בעז שרעבי), "אל הדרך" (אילנית), "עוד תראי את הדרך" (מתי כספי), "שמש אדומה", נסיך החלומות" ("ולנטינו"), ו"יש לך שמש" (גלי עטרי), "אולי עוד קיץ", "יחד" ("חלב ודבש").
שיריה "כל חיי" בביצוע אבי טולדנו ו"גלגל ענק" בביצוע "חלב ודבש" נבחרו בשנת ה'תש"ם כ"שירי השנה" במצעדים השנתיים של גלי צה"ל ושל רשת ג' בהתאמה.
במהלך שנות השמונים כתבה אור גרסאות עבריות לשירים לועזיים רבים אשר הפכו ללהיטים.
בהם "כמו שאת" של ז'אן-ז'אק גולדמן הצרפתי, ו"אני חוזר הביתה" של טוטו קוטוניו האיטלקי.
שיר זה הפך בביצועו של דורון מזר ל"המנון" החיילים ששבו ממלחמת לבנון הראשונה והושמע רבות.
אור כתבה גם מספר שירי ילדים מוכרים, בהם "אמת או חובה" (ריקי גל), "שכחת לכבות את האור, יערית" (רוחמה רז), "מילה קטנה" (ירדנה ארזי), "בוא אל החגיגה" (אילנה אביטל), "איזידור" (שולה חן) ו"בא אלי מלאך" (דפנה דקל).
לצד הפזמונים כתבה אור שירים אישיים ופוליטיים ונקטה עמדה.
באלבום "שם", אשר נכתב כולו על ידה והולחן ובוצע על ידי יהודית רביץ, נכתבו שירי מחאה פוליטיים וחברתיים ("שם", "ללב אין מין" ו"נשים יושבות בחדרים" על אלמנות מלחמת לבנון מהעדה הדרוזית).
שיריה של אור זכו להערכה והצלחה כבר מתחילת דרכה.
בין המוזיקאים שהלחינו את שיריה: קובי אשרת, משה וילנסקי, שלום חנוך, מתי כספי, נורית הירש, יהודית רביץ, בעז שרעבי, אלון אולארצ'יק, יצחק קלפטר ואחרים.
אור זכתה בפרסים ראשונים בפסטיבלי הזמר והפזמון, בפסטיבל לשירי ילדים, בתחרויות הפסטיגל, קדם אירוויזיון והאירוויזיון.
בשנת 2001 זכה שירה של אור "אין דבר" ללחנו של יאיר קלינגר במקום הראשון בתחרות הקדם אירוויזיון ונבחר לייצג את ישראל באירוויזיון.
את השיר ביצע הזמר טל סונדק והוא הגיע למקום ה-16 בתחרות.
כמו כן נבחרה ל"פזמונאית השנה" של ידיעות אחרונות וזכתה בפרס "כינור דוד" היוקרתי.
בשנת 2002 הוענק לה פרס אקו"ם על מפעל חיים.
בנוסף לפועלה המוזיקלי, פעילה אור גם בחיים הציבוריים משנת 1997, אז עברה להתגורר בפרדס חנה והייתה אחת ממובילות המאבק על "החופש לחיות כפי שאנו בוחרים", ונגד הכפייה הדתית בשכונת "נווה רותם", שכונת מגוריה.
מאבק זה הפך לציון דרך במאבק הארצי בכפייה הדתית, ובהמשך נבחרה לשמש כחברה במועצת פרדס חנה–כרכור, בה כיהנה עשר שנים.
כמו כן, התפרסמה פעילותה למען מושתלי הכליות, לאחר שהפכה בעצמה למושתלת כליה.
בנוסף, הייתה פעמיים מועמדת לכנסת: בבחירות לכנסת ה-15 מטעם "מרצ" ובבחירות לכנסת ה-18 מטעם מפלגת "גיל".
מאז 2006 מופיעה אור ברחבי הארץ במופע משיריה ומשירי אביה, המשורר יעקב אורלנד, שנקרא "שני שושנים".
לראשונה היא מבצעת את שיריה בעצמה לצד זמרים ונגנים.
החל מ-2007 היא מלמדת פזמונאות ("מילים למנגינות") במגמת ההלחנה של בית הספר למוזיקה רימון, בבית הספר למשחק בית צבי ובמסגרות נוספות.
במרץ 2010, במסגרת "פסטיבל חולון", נערך עבור אור ערב מחווה לרגל 45 שנות יצירתה.
במופע השתתפו אמנים נודעים ובהם מתי כספי, גלי עטרי, נתנאלה, הראל סקעת, אוהד חיטמן ובן ארצי.
בקיץ 2010 ראה אור ספר שבו כינסה לראשונה את שיריה ופזמוניה, ציפור האש, בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
ביוני 2021, במסגרת הכנס האקדמי-מוזיקלי "מי אני?
שיר ישראלי" שנערך באוניברסיטת בר-אילן, הוענק לשמרית אור אות הוקרה על מפעל חיים.
האות הוענק לה במהלך ערב לכבודה שנשא את הכותרת "ושוב נצאה אל הדרך" שנערך בשיתוף עם גלי צה"ל.
אור חיה ויצרה רוב שנותיה בתל אביב.
הייתה נשואה לעיתונאי ורדי בן יעקב.
בשנות ה-70 נישאה לשחקן יוסי וירז'נסקי והם היו נשואים עד למותו ב-2020. ילדיה הם הסופר ועורך הדין יותם וירז'נסקי-אורלנד ומתרגמת הספרים יערית בן יעקב.
בית הספר היסודי "שמרית אור" בנתניה קרוי על שמה.
1980 - "פרס כינור דוד" כתמלילנית השנה.
ינואר 2002 - פרס "נוצת הזהב" לשנת תשס"א (2001) מטעם אקו"ם על מפעל חיים בתחום הפזמונאות.
יוני 2021 - אות הוקרה על מפעל חיים, מטעם אוניברסיטת בר-אילן.
הרב שמריהו גוראריה (שם משפחתו נכתב לעיתים גם גורארי או גור-אריה; מכונה בחב"ד בראשי תיבות: הרש"ג; א' בכסלו ה'תרנ"ח, 26 בנובמבר 1897 – ו' באדר א' ה'תשמ"ט, 11 בפברואר 1989) היה חתנו של האדמו"ר השישי מחב"ד רבי יוסף יצחק שניאורסון, וגיסו של רבי מנחם מנדל שניאורסון.
ניהל את רשת ישיבות תומכי תמימים ליובאוויטש ואת ישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית – 770.
נולד בעיר קרמנצ'וג שברוסיה, למנחם מנדל גוראריה, מחסידי רבי שלום דובער שניאורסון, ולשיינדל מושקא (לבית קושאנסקי).
למד בישיבת תומכי תמימים בלובביץ'.
הוריו היו אמידים והוא קיבל חינוך פרטי ושיעורי מוזיקה.
השתדך בי"ב בתמוז ה'תר"פ, על-פי בחירת רבי שלום דובער שניאורסון.
בי"א בסיוון ה'תרפ"א (1921) התחתן עם חנה, בתו הבכירה של רבי יוסף יצחק.
קודם לנישואיו התעסק בניהול סניף הישיבה ברוסטוב.
השלטונות טענו שעבר על החוק והוא נאסר לכמה שבועות.
בתקופה שלאחר נישואיו התגורר ברוסטוב.
בשנת ה'תרפ"ב (1922) הקים מפעל לייצור טבק ברוסטוב, בסיוע חותנו.
המפעל כשל וגוראריה הסתבך בהליכים משפטיים.
בעת מאסרו של חותנו בשנת ה'תרפ"ז (1927) נטל הרב גוראריה חלק בניסיונות שחרורו.
עם הגליית חמיו לקוסטרומה הוא הצטרף אליו.
בראשית ה'תרפ"ח (1927) הצטרף אל חותנו כשעזב את ברית המועצות לריגה שבלטביה.
הוא המשיך לסייע שם לפעילות חמיו.
שנה אחר כך הצטרף לנסיעתו של חותנו הרבי לארץ ישראל בשלהי ה'תרפ"ט (1929) ובהמשכו לביקורו בארצות הברית.
בראשית שנות השלושים התגורר לצד חותנו בריגה.
עסק שם בין היתר בארגון אפיית מצות ושילוחן, מימון הפעילות הדתית והחזקתם הגשמית של אנשי הדת.
בשנת ה'תרצ"ב (1932) עבר עם חותנו להתגורר בוורשה שבפולין.
חותנו מינה אותו למשיב בחסידות בישיבת תומכי תמימים בעיר.
בין השנים ה'תרצ"ה-ה'תרצ"ח (1935-1938) התגורר לפרקים בתל אביב.
כמה נכסים שם רשומים על שמו.
באותה תקופה הציע חותנו לג'וינט לתת לו משרה הקשורה לסיוע ליהודים בברית המועצות.
באותה שנה פעל לקבל סרטיפיקט לעלייה לישראל, ובמכתב לרב חנוך הבלין כתב "עדיין לא ידוע לי מתי אעלה לארצנו הקדושה", אבל למעשה נשאר להתגורר לצד חותנו בפולין.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שהה עם משפחתו יחד עם חותנו תחת הפצצות הגרמנים.
בהמשך יצא עם חותנו מפולין לריגה, ומשם לשוודיה.
הם הגיעו לארצות הברית באדר א' ה'ת"ש (1940).
עם בואם לארצות הברית בשנת 1940 הקים חמיו ישיבת תומכי תמימים שם ומינה אותו למנהלה בפועל וכן ליושב ראש אגודת חסידי חב"ד העולמית.
בה'תש"ז (1947) נשלח על ידי חותנו למחנות העקורים באירופה, לדרוש בשלום החסידים שיצאו מרוסיה באותה עת, וכן לדאוג להקמת היישוב כפר חב"ד.
לאחר פטירת רבי יוסף יצחק שניאורסון
במשך שנים נחשב הרב גוראריה למועמד ה"טבעי" לתפקיד היורש של חותנו, משום שהיה נשוי לבתו הגדולה, ומשום ששני החתנים האחרים חיו במערב אירופה ולא בחצרו של האדמו"ר.
לאחר פטירת חותנו אכן עלתה על הפרק מועמדותו לתפקיד אדמו"ר, בתמיכת חמותו, הרבנית
כעבור כחודשיים נפלה ההחלטה בין החסידים כי המנהיג יהיה רבי מנחם מנדל שניאורסון.
גם זמן מה לאחר ההתמנות הרשמית של גיסו, רבי מנחם מנדל שניאורסון, בי' בשבט ה'תשי"א, התקשה הרב גוראריה לקבל את מרותו של גיסו, כי סבר שהוא מתאים יותר לתפקיד.
גם אחר כך נעשו השתדלויות כי הוא יהיה אחראי על רשת ישיבות תומכי תמימים ליובאוויטש.
בראשית תשי"ב הוא התפטר וכעבור זמן קצר מונה מחדש על ידי גיסו.
במשך הזמן קיבל את מרות גיסו ללא סייג.
הוא החל להשתתף בהתוועדויות של גיסו, שהושיבו לימינו, היחיד באותו שולחן.
נהג גם לרקוד עמו באופן אישי בהקפות בשמחת תורה.
גוראריה נשלח בידי הרבי כמה פעמים לרבנים ואישי ציבור בישראל ובמקומות אחרים.
על פעילותו בניהול ישיבות תומכי תמימים בעולם כתב:
הרב גוראריה היה בקיא בתורת חב"ד.
ע"פ הוראת חותנו רבי יוסף יצחק היה חוזר מאמרי חסידות מדי שבת בשעת סעודה שלישית.
בשנת ה'תשמ"ו ניהל בנו בארי מאבק משפטי נגד אגודת חסידי חב"ד העולמית על זכותו כיורש של ספריית חב"ד שהייתה שייכת לסבו.
אשתו חנה תמכה בטענת בנה.
הרב גוראריה ניסה להשפיע על בנו לחזור בו, ומשלא הצליח תמך בעמדת גיסו והתנער מתביעת בנו, שהפסיד לבסוף במאבק.
לאחר שעברה אשתו חנה לגור עם בנם בניו ג'רזי, נשאר הרב גוראריה לגור בניו יורק, בסמוך לגיסו.
הרבי מלובביץ' ורעייתו חיה מושקא שניאורסון פנו אז לרב שניאור זלמן גוראריה (בן דודו של הרב גוראריה) וביקשו כי יטפל בצרכיו האישיים.
הרב גוראריה פונה לבית החולים בניו יורק בשבט ה'תשמ"ט לאחר שאיבד את הכרתו, ושם נפטר כעבור שבועיים בשבת ו' באדר א', ובהלווייתו נטלו חלק בין השאר רבנים ואדמו"רים ואלפי בחורי ישיבות חב"ד מארצות הברית וקנדה.
נקבר בבית קברות מונטיפיורי, בחלקת אגודת חסידי חב"ד, צמוד לאוהל חב"ד לובביץ'.
הרבי מלובביץ' הורה להדפיס מהדורה חדשה של ספר התניא לפני סיום ימי השבעה.
בשנים הבאות נהג לציין את יום פטירתו בהוצאה לאור של קונטרסי מאמרים לעילוי נשמתו.
משפחת גוראריה היא משפחה חב"דית ידועה.
אבי זקנו הוא הרב נתן גוראריה.
היה נשוי לחנה (ה'תרנ"ט-ה'תשנ"א), בת רבי יוסף יצחק שניאורסון.
בנם היחיד היה בארי גוראריה.
הרב שמריה בן מרדכי משפייר מבעלי התוספות היה תלמיד חבר לריב"א, ותלמידו של רבי אליעזר בן משולם (אליעזר חזן משפיירא).
היה מורם של רבי יהודה בן קלונימוס משפיירא ושל רבי יהודה בן קלונימוס ממגנצא, אביו של רבי אלעזר מוורמייזא.
ידוע שפנה בשאלות לרבנו תם וראב"ן ויחד עם רבי אברהם בנו של רבי שמואל החסיד הם נקראים "חכמי שפיירא".
שמריהו טַלְמוֹן (28 במאי 1920 – 15 בדצמבר 2010) היה פרופסור בחוג למקרא באוניברסיטה העברית בירושלים וראש מפעל המקרא, חתן פרס ישראל לחקר המקרא לשנת ה'תשנ"ז (1997).
נודע בין השאר בזכות מחקריו בביקורת נוסח המקרא.
נולד בשם שמריהו זלמנוביץ' בעיר סְקֶרְנֶביץ (Skierniewice) שבמרכז פולין ב-1920. למד בגימנסיה הריאלית היהודית-רפורמית בברסלאו, אז בגרמניה של ימי רפובליקת ויימאר ואחר כך גרמניה הנאצית.
בשנת 1939 הוחזק שלושה חודשים במחנה הריכוז בוכנוואלד, עד שלבסוף עלה בידו לעלות לארץ ישראל באותה שנה.
לאחר עלייתו החל ללמוד באוניברסיטה העברית.
בשלהי המנדט הבריטי נשלח למחנות המעצר בקפריסין שם לימד במסגרת סמינר רוטנברג, בית ספר להשכלת מבוגרים שהפעילה קבוצת סטודנטים ומורים מן האוניברסיטה העברית.
עם שובו מקפריסין לחם במלחמת העצמאות על הגנת ירושלים.
בשנת 1955 קיבל תואר דוקטור באוניברסיטה העברית, על עבודה בהדרכתו של יצחק אריה זליגמן בנושא "כפלי גרסה: תופעת יסוד בתולדות המסירה של נוסח המקרא".
בשנת 1957 נתמנה למרצה בחוג ובהמשך כיהן כראש החוג.
בשנת 1974 היה לפרופסור מן המניין.
הוא כיהן כדיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית וכרקטור אוניברסיטת חיפה בראשית ימיה.
בשנת 1988 יצא לגמלאות והיה לפרופסור אמריטוס.
לאחר פרישתו היה לעורך הוצאת מפעל המקרא בירושלים.
מאשתו הראשונה, הסוציולוגית פרופסור יונינה גרבר-טלמון, הותיר אחריו שתי בנות.
עם אשתו השנייה, הסוציולוגית פרופסור פנינה מורג טלמון, גידל את בנותיה מנישואים קודמים.
דרכי הסיפור במקרא / לפי הרצאותיו של ד"ר ש.
טלמון (בעריכת גבריאל גיל), ירושלים: האוניברסיטה העברית, הפקולטה למדעי הרוח, תשכ"ה.
מחקרים בספרות קומראן, ירושלים: האוניברסיטה העברית בירושלים, הפקולטה למדעי הרוח – החוג למקרא, תשמ"ה.
ירושלים במקרא ובמקורות ישראל (עם זאב ספראי), ירושלים: בית הנשיא, תשנ"ז-1996.
הידע שרכש בתחום היה פרי לימוד עצמי ולא אקדמי.
בצעירותו היה פעיל בתנועת הנוער העובד, בארגון החלוץ והיה מפקד המחלקה הערבית בפלמ"ח.
מבין הראשונים שדיווחו על האקסודוס של ערביי ארץ ישראל במלחמת העצמאות במאמרו "לוד יוצאת לגולה" שפורסם בנובמבר 1948.
שמריה גוטמן נולד ב-1909, ליהודה וסוניה גוטמן, בגלאזגו שבסקוטלנד, לשם עקרה משפחתו ב-1905 מרוסיה עקב חששו של האב, שהיה סוציאל־דמוקרט וחבר "פועלי ציון", שייאסר.
גוטמן, הרביעי מבין שישה ילדים, עלה יחד עם משפחתו ארצה ב-1912. בני המשפחה התיישבו במרחביה, וחיו בה בדחק ובמחסור בעת מלחמת העולם הראשונה.
שני הוריו של גוטמן נפטרו שנים מעטות לאחר עלותם ארצה: אביו ב-1917 ואימו ב-1922, והוא ואחיו התגוררו בבית האחות הבכורה מרים.
מרקם ההוויה הייחודי של בית זה, אשר היה מקום מפגש לאנשי העלייה השנייה, תרם רבות לביסוס השקפת העולם הסוציאליסטית אותה פיתח גוטמן.
את לימודיו התיכוניים עשה בבית הספר החקלאי מקוה ישראל, אך הוא לא סיים את לימודיו ובמקום זאת הצטרף אל תנועת הנוער העובד (לימים תנועת הנוער העובד והלומד), והיה מראשוני החברים בתנועה.
בהמשך הדריך בעמק יזרעאל, ירושלים וחיפה ואף היה מזכיר כללי של התנועה.
שמריהו גוטמן היה מראשוני קיבוץ נען, הקיבוץ הראשון של הנוער העובד, והיה חבר בו עד יומו האחרון.
נישא לשרה פרבמן ונולדו להם שתי בנות ובן.
גוטמן היה חבר קבוצת הנוער העובד נען מאז היווסדה בשנת 1930, שימש מדריך נוער בתל אביב, חיפה וירושלים.
היה שליח תנועת החלוץ לפולין בשנת 1935 ואיש המחתרת הציונית בעיראק בשנים 1942 עד 1945, שם פעל למען ארגון ההגנה היהודית המקומית ולמען העלאתם ארצה של יהודי עיראק.
בינואר 1945 הוביל מסע לבחינת האפשרות לפרוץ דרך להעפלה מעיראק ואפשרויות ההתיישבות בנגב, מרביבים לאום רשרש.
ב-1945 הצטרף לשירות הידיעות של ההגנה, לאחר מכן הצטרף לפלמ"ח והיה מפקד המחלקה הערבית.
עם הקמת צה"ל, שימש קצין מודיעין והקים את ש"מ 18, המחלקה לפעולות מיוחדות במחלקת המודיעין.
בשנת 1949 יזם את מבצע ייצוב בו הוביל פלוגת אלכסנדרוני שתפסה את עין גדי, תוך ניצול היכרותו עם האזור ותוואי הקרקע.
בכך תחם גוטמן את עין גדי, מצדה, ודרום מדבר יהודה בגבולותיה של מדינת ישראל שזה עתה קמה.
בשנת 1966 נשלח מטעם המוסד לייעץ למנהיג הכורדים מוסטפא ברזאני במאבק המורדים הכורדים נגד עיראק.
גוטמן עלה לראשונה למצדה בגיל עשרים וארבע בשנת 1933 והשפיע יותר מכל אדם אחר על חשיפת ושחזור שרידיה והפיכתה לסמל.
גוטמן זיהה את הערך החינוכי הגלום במיתוס מצדה, וב-1942 ערך על פסגתה את הסמינר הראשון של הנוער העובד ושל המחנות העולים.
"מאז" העיד גוטמן "ראיתי עצמי כמי שחייב לחקור את מלחמת היהודים ברומאים".
בעקבות התעניינותו בנושא המרד ברומאים והקשיים שעורר מרד זה ביחס החברה היהודית, הביא גוטמן להקמת המשלחת הארכאולוגית הראשונה למצדה בשנים 1955 עד 1956 מטעם האוניברסיטה העברית והיה אחד מראשיה.
עד אז נחפרה מצדה מעט וזאת רק בידי חוקרים זרים.
ב-1961 חפר ושיחזר את אחד המחנות הצבאיים הרומיים שצרו על מצדה ועל כך פרסם ב-1964 את ספרו "עם מצדה : פרקי סיור ומחקר".
גוטמן השפיע על יגאל ידין לבצע חפירות במצדה, ואף השתתף בחפירותיו של ידין בשנים 1963 עד 1964. עיקר עבודתו של גוטמן התרכזה באזור החומה, ובה מצא בין היתר את השקלים הראשונים שהתגלו באזור זה.
בין לבין השתתף בקיץ 1956 ובקיץ 1957 בחפירות בתל עירני.
בתום מלחמת ששת הימים עמד גוטמן בראש סקר החרום בצפון רמת הגולן.
בשנים 1968 עד 1969 עמד בראש חוליית הסקר הארכאולוגי בהר חברון, ששמה לעצמה כיעד את איתורם של יישובים יהודים מתקופת בית שני, המשנה והתלמוד.
גוטמן יזם ועמד בראש חפירת בית הכנסת בחורבת סוסיא, היה זה אות לדבקותם של היהודים בסוסיה, אל מול נסיגת היישוב היהודי בהר חברון, מנגד.
בשנת 1970 יצא גוטמן לשלוחת דיר קרוח, בנחל דליות שברמת הגולן.
לאחר סקר שערך במקום, זיהה שם את שרידי העיר גמלא, שאזרחיה ניהלו קרב גבורה עד מוות עם הצבא הרומי ובכך חיזק את הזיהוי שהציע יצחקי גל שנתיים לפני כן.
על כך פרסם מאמר ב-1971. מאז 1976 ניהל במשך אחת עשרה שנים רצופות חפירות בעיר גמלא וחשף את בית הכנסת, בתי מגורים, ביצורי העיר ועדויות למלחמה האחרונה שלה.
קיבל את פרס יגאל אלון ל"מעשה מופת חלוצי" בשנת תשמ"ב.
בשנת 1984 זכה בפרס יצחק בן-צבי.
בשנת 1991 הוענק לו דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
עם מצדה: פרקי סיור ומחקר, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשכ"ה (1964).
גמלא: הרקע ההיסטורי, עונת החפירות הראשונה, תל אביב: המדור לידיעת הארץ בתנועה הקיבוצית (תשל"ז).
גמלא: החפירות בשלוש העונות הראשונות, עורך: יעקב שחר, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1981.
גמלא: החפירות בשמונה העונות הראשונות, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ה.
גמלא, עיר במרד, שמריה גוטמן, יואל רפל.
תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"ד-1994;
שמריהו בן-צור (נולד ב-25 במרץ 1944) הוא איש חינוך ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפד"ל.
בן-צור נולד בתימן ועלה עם משפחתו לישראל בשנת 1950. בסיום לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים הוא החל לעבוד בהוראה, ובמרוצת השנים השלים תואר שני במדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן.
כמורה החל בן-צור לפעול במוסדות ארגון המורים הדתיים בישראל, ונבחר לעמוד בראשו.
בתפקיד זה נבחר לכהן כיו"ר האיגוד העולמי של המורים התורניים ומונה לשמש ממלא מקומו של מזכ"ל הסתדרות המורים.
בשנת 1996 נבחר מטעם המפד"ל לכנסת ה-14. לאורך כהונת הכנסת שימש כיו"ר הסיעה בכנסת, סגן יושב ראש הכנסת וחבר בוועדות הכנסת השונות.
בבחירות לכנסת ה-17 הוא הוצב במקום ה-15 ברשימת האיחוד הלאומי-מפד"ל לכנסת.
בן-צור כיהן כמזכ"ל המפד"ל, ובפברואר 2011 חייב בית הדין לעבודה את המפלגה לשלם לבן צור 6.5 מיליון ש"ח בגין הלנת שכר של 5 שנים.
נכון לשנת 2018 משמש בן צור כדירקטור בבנק מסד.
בן צור נשוי ואב לארבעה ילדים.
שמרטף, שומר טף או בייביסיטר (מאנגלית Babysitter) הוא אדם השומר על תינוק או ילד, על פי רוב תמורת תשלום כספי, בזמן שהוריו לא נמצאים כדי לטפל בו.
בדרך כלל מדובר בשמירה קצרה, שהתשלום בגינה הוא לפי שעות שמירת הטף שהתבצעו בפועל.
בקרב דוברי העברית המילה המקובלת ביותר היא "בייביסיטר", אך גם המילה "שמרטף" מקובלת.
האקדמיה ללשון העברית לא מקבלת את המילה "שמרטף" והטיותיה בגלל בעיות בדקדוק ובהגייה, וגורסת שיש לומר "שומר טף".
תפקידיו של השמרטף תלויים בעיקר בגילאי הילדים עליהם הוא שומר ובמועדי השמירה.
התפקיד העיקרי הוא נוכחות בקרבת הילדים והשגחה עליהם בהיעדר הוריהם, בפרט מניעת גישה למקומות מסוכנים.
תפקידי שמרטף נוספים עשויים לכלול:
איסוף ילדים ממסגרת חינוכית כמעון, גן ילדים ובית ספר.
הגשת ארוחות (לילדים) והאכלה (פעוטות/תינוקות).
החלפת חיתולים או עזרה בשירותים.
לעיתים, ביצוע משימות קטנות נוספות לפי בקשת ההורים.
על פי רוב, מצופה מהשמרטף לשמור על כללי הבית כפי שהוגדרו על ידי ההורים, להקפיד על שעת השינה ועל גבולות ההתנהגות של הילדים, ולעיתים גם סידור קל של צעצועים או כלים לאחר סיום הפעילות.
עם חזרת ההורים מקובל מתן דיווח על המשמרת, בפרט אם התרחשו אירועים חריגים.
כדי להיות שמרטף לא נדרשת הכשרה מקצועית פורמלית, אך נדרש ידע בסיסי בטיפול בילדים בהתאם לגילם: האכלה, החתלה וכדומה.
כמו כן מצופה משמרטף יכולת התמודדות עם מצבי חירום בסיסיים.
ישנם כמה סוגי אוכלוסייה העובדים כשמרטפים:
נערים החל מאמצע גילאי העשרה, הנמצאים בדרך כלל במסגרת חינוכית כתיכון או חטיבת ביניים.
נפוצה מאוד היעזרות בקרוב משפחה צעיר כשמרטף.
השכר בשמרטפות נמוך יחסית למקצועות אחרים העוסקים בעבודה עם ילדים, ומשתנה בתלות בסוג השמרטף כך שבדרך כלל נערים משתכרים פחות מסטודנטים או גמלאים.
ישנם בתי מלון המציעים שירותי שמירת טף לילדי משפחות השוהות במלון.
דמויות מטפלות כמו שמרטף או או-פר יכולות להיות מקור נוסף לקשרים משמעותיים עם אנשים בוגרים עבור הילד ובכך לוקחות חלק בתהליך ההתפתחות החברתית והחיברות שלו.
העסקה כשמרטף נעשית פעמים רבות על בסיס שעות.
על פי המקובל, התשלום תמורת עבודת השמרטף מתבצע במזומן מיד עם תום המשמרת.
על פי החוק בישראל מתקיימים יחסי עובד-מעביד בין שמרטף למעסיקיו, על כל המשתמע מכך מבחינת הזכויות שמקנים דיני העבודה לעובד (ובפרט הזכות לשכר מינימום).
השגחה על ילדים הוא עיסוק הדורש אמון רב בין שני הצדדים: אמון של ההורים בשמרטף כי יבצע את תפקידו כהלכה ולא יפגע בילד בעת שהם לבדם, ואמון של השמרטף במעסיק שלא ינצל את השהות האינטימית עם השמרטף, בבית או בעת הסעת השמרטף לביתו, להטרדה מינית.
עמד על כך שופט בית המשפט העליון, מישאל חשין, בפסק דין שבו כתב:
מקרים לא מעטים של הפרת האמון הנדרש, מצד השמרטפים ומצד מעסיקיהם, נדונו בבתי המשפט בישראל.
הרב שמריה נח שניאורסון (ה'תר"ב, 1842 - ה'תרפ"ג, 1923) היה רב בבאברויסק ואדמו"ר לחסידי חב"ד-קאפוסט.
נולד בשנת ה'תר"ב (1842) בעיירה לובביץ' ברוסיה.
היה בנו השלישי של האדמו"ר מקאפוסט יהודה לייב שניאורסון.
למד אצל סבו רבי מנחם מנדל שניאורסון (הצמח צדק), אצל אביו, ואצל אחיו רבי שלמה זלמן שניאורסון.
נישא לרבנית אסתר ליבא - בת דודו רבי ישראל נח מניעזין.
בשנת ה'תרל"א (לפי גרסה אחרת בתרכ"ח) התמנה, על פי בקשת דודו המהר"ש, לרב לעדת החסידים בעיר באברויסק.
חלק מהחסידים שהיו חסידי חב"ד-ליובאוויטש התנגדו למינויו, כיוון שהוא היה שייך לשושלת של חב"ד-קאפוסט, אך עקב הוראת המהר"ש שקטה לבסוף המחלוקת.
בשנת תרמ"ג לאחר פטירת חותנו רבי ישראל נח ביקשו ממנו חסידיו למלא את מקום חותנו כאדמו"ר בניעז'ין אך אנשי קהילתו לא הסכימו שיעזוב את רבנותו בבאברויסק.
בשנת ה'תר"ס, עם פטירת אחיו רבי שלמה זלמן, שמילא את מקום אביו כאדמו"ר לחסידי קאפוסט, נתמנה הרש"נ לאדמו"ר.
בתחילה שהה במרכז החסידות בקאפוסט, אך לאחר מכן חזר לבאברויסק והעיר הפכה למרכז החסידות.
בתפקיד האדמו"ר כיהן במקביל לאחיו שלום דובער שניאורסון מרציצה.
בתפקידו כרב ולאחר מכן כאדמו"ר, כיהן קרוב לחמישים שנה, עד פטירתו.
במקביל לכהונתו, כיהנו בבאברויסק רבנים לעדת המתנגדים.
עם מינויו של הרידב"ז לרב בעיר (בשנת ה'תרל"ו), פרצה מחלוקת ביניהם לאחר שהרב החדש ערער על כשרות המקווה והשחיטה.
עקב המחלוקת נתערער מעמדו של הרידב"ז בעיר עד שבשנת ה'תרמ"א עזב את העיר, ובמקומו נתמנה הרב רפאל שפירא.
בשנת ה'תרס"א ייסד את קיבוץ בוברויסק.
הישיבה נוהלה בידי בנו הרב מנחם מנדל.
הייתה זו מהישיבות החשובות ברוסיה.
בישיבה הייתה מחלקה לצעירים, ומחלקה למבוגרים שכונתה "קיבוץ".
סדר הלימוד בישיבה היה קרוב לסדר הלימוד של הישיבות הליטאיות, בצירוף של לימודי חסידות.
הישיבה התקיימה תקופה ארוכה יחסית, גם לאחר המהפכה הרוסית, ועד לפטירת הרש"נ.
היא הוציאה מתוכה עשרות רבנים ששירתו בקהילות שונות ברוסיה.
בין מוסמכיו – ר' משה דון יחיא מאולא, ר' שמואל קיפניס מאוורוטש, והרב שלמה יוסף זוין.
בשנת ה'תר"ע התקיימה ועידת רבנים ברוסיה, שהשתתפו בה גדולי הרבנים ובהם הרש"נ, שלום דובער שניאורסון, חיים מבריסק, חיים עוזר גרודזנסקי.
באספה זו הועלתה השאלה, שמכיוון שהרב הוא הממונה על רישום ספר הנולדים והנפטרים, שמנוהל בשפה הרוסית, הרי הכרח שיידע את השפה.
באספה התקבלה דעתו, שהרב בכל קהילה יהיה מחויב בידיעה מינימלית של קריאה וכתיבה ברוסית.
היה זה בניגוד להצעת הברון גינצבורג מטעם המשכילים שדרש שתהיה לרב ידיעה מקיפה ברוסית, ובניגוד לדעת החרדים ובהם בן דודו הרש"ב, שאין לחייב את הרב בשום ידיעה ברוסית, אמנם נוסף להחלטה סעיף נוסף בו נאמר שהרב ייבחר כל חמש שנים מחדש, הרש"נ השתדל לשנות את ההחלטה אך נכשל.
הרש"נ הוביל את הקו השמרני שפעל כנגד "החדר המתוקן", וכנגד השפעת הסוציאליזם על הנוער היהודי.
כמו סבו הצמח צדק, ניסה גם הוא לפעול ליסוד מושבה חקלאית ברוסיה, על מנת להכשיר את היהודים בעבודת האדמה, אך מלחמת העולם הראשונה סיכלה את תוכניתו.
עמד בראש כולל חב"ד בארץ ישראל.
בשנותיו האחרונות, עם גבור הלחץ של השלטון הרוסי החדש, נחלש הרש"נ וביום ט"ו בטבת שנת ה'תרפ"ג נפטר.
בנו הגדול, הרב מנחם מנדל, היה יד ימינו בכל ענייני הציבור, וכן עמד בראש הישיבה.
הוא נרצח בזמן המהפכה, בשנת תרע"ט.
חתנו ר' דוד ברבש נפטר גם הוא באותה שנה.
בצוואתו ביקש הרש"נ מקהל החסידים בעירו ומחסידי קאפוסט-באברויסק למנות או את בן בנו, הרב משה דוד שניאורסון, או את בן חתנו, הרב ישראל משה ברבש, שאחד מהם ימלא את מקומו.
לאחר עשרה ימים מפטירת הרש"נ, בכ"ו טבת תרפ"ג התאספו הנבחרים מכל בתי הכנסת של החסידים בעיר והחליטו "בהחלטה גמורה" למנות את הרב ברבש כרב העיר מצד החסידים וכאדמו"ר חסידות קאפוסט-באברויסק, אך המינוי לא יצא אל הפועל נוכח סירובו.
גם בן דודו סירב לקבל את התפקיד.
תושבי באברויסק פנו לבעל נכדתו – הרב שמואל בעזפאלוב לקבל עליו את עול הרבנות והאדמורו"ת.
הוא קיבל על עצמו את הרבנות של העיר, וכיהן כרב העיר עד להירצחו בשואה, אך לא היה מוכן לקבל על עצמו "נשיאות" (מינוי לאדמו"ר) בהיותו מקושר לאדמו"רי חב"ד-ליובאוויטש.
כך, עם פטירת הרש"נ נסתיימה התקופה של הפיצול בתנועת חב"ד, וחסידי חב"ד כולם קיבלו עליהם את נשיאותו של האדמו"ר הריי"צ.
נכדו הרב יהודה אריה ברבש, היה חתנו של הרב חיים יצחק פוקר, חתנו של ה"בית הלוי".
בצוואתו ביקש שצאצאיו ידפיסו את דרשותיו, ורק את אלו שאמר בתחילת שנות נשיאותו - משנת תרס"א.
הספר יצא בשני כרכים עבים בהם דרשות ארוכות כסגנון המקובל בחב"ד.
שמן למאור חלק א, תשכ"ד
שמן למאור חלק ב, תשכ"ז
באדר א' תשפ"ב (פברואר 2022) העלתה ספריית חב"ד לאתר האינטרנט של הספרייה סריקה של כמה כרכים מתורתו, מאוסף כתבי היד של הספרייה.
הרב שמריהו יהודה לייב מֶדַלְיֶה (מעדאליע בכתב אידיש) (כ"ז בתמוז תרל"ג, 22 ביולי 1873, וויגרי שבליטא - 1938, מוסקבה) היה רב של כמה עיירות ברוסיה ובערים טולא, קרלביץ, ויטבסק ומוסקבה בתקופת השלטון הסובייטי, נעצר על ידי הנ.ק.וו.ד.
בתקופת הטיהורים הגדולים של סטלין ונידון למוות.
מדליה נולד לאביו, הרב יעקב אידל חסיד חב"ד, בעיירה קרוטינגא בליטא.
למרות זאת, נשלח בצעירותו ללמוד בישיבת סלובודקה המתנגדית.
נישא לדבורה (נפטרה ב-1962) בתו של הרב רבה של (פלך צ'רניגוב), שאף הוא היה חסיד חב"ד.
בשנת תרנ"ה, בגיל עשרים וחמש, התמנה כרבה של טולה (רוסיה).
לאחר פטירת חמיו מילא את מקומו ברבנות קרלביץ, משנת תרס"א.
זמן מה שימש כרב - בעיירה קורליצ'י (בלארוס).
בשנת ה'תרס"ט (1909) התקבל כרב בעיר ויטבסק (בלארוס).
בשנת 1910 השתתף מדליה בכנס רבני רוסיה.
וכן בשנת 1912 השתתף בכנס היסוד של אגודת ישראל בקטוביץ.
הוא הביע עמדה עקבית נגד הקמת מדינה יהודית לפני בוא המשיח.
אחרי המהפכה הבולשביקית באוקטובר 1917 נרדף כאיש דת.
בשנת ה'תרצ"ג (1933) נתמנה לרבה של מוסקבה, והחל לשמש כרב בית הכנסת הגדול בעיר.
ביום הכיפורים של שנת ה'תרצ"ז, לפני תפילת נעילה, נשא דרשה אמיצה בבית הכנסת הגדול של מוסקבה, בה הלהיב את היהודים, שהגיעו לתפילה בהמוניהם, להיות נאמנים לדתם ולעמם.
דרשה זו הייתה מעין התרסה כנגד השלטון האנטי-דתי והאנטישמי, ובסופו של דבר עלתה לו בחייו.
קצת יותר משנה לאחר מכן, בב' בשבט ה'תרצ"ח (4 בינואר 1938) מדליה נעצר ונלקח למקום בלתי ידוע.
בני המשפחה, שלא נוכחו בעת מעצרו, לא ידעו מה עלה בגורלו.
רק שנים רבות לאחר מכן, נודע על פי המסמכים שנחשפו על ידי הק.ג.ב., שמדליה הואשם בהשתתפות בארגון אנטי-מהפכני, ובמשפט מהיר, שנערך בכ"ד בניסן ה'תרצ"ח (25 באפריל 1938) נידון למוות בירייה, ולמחרת הוצא להורג.
רק בשנת 1964 קיבלה המשפחה את ההודעה על כך יחד עם ההודעה על ("רהביליטציה").
בשנת ה'תשס"ח, איתרה הקהילה היהודית של מוסקבה את מקום קבורתו - אחוזת ראש הבולשת הרוסית גנריך יגודה בקומונארקה, שהיה אתר קבורה לאח"מים שנרצחו בימי הטיהורים של סטלין.
לרב מדליה היו שישה בנים ושש בנות.
איטה אשת הרב ר' משה בנדיט הלוי מינסטער ממנהלי ישיבת סלובודקה, נרצחו בשואה יחד עם ילדיהם.
ברכה אשת הרב ר' מאיר רבינוביץ שהוגלה פעמיים לסיביר.
ר' אהרון שלמה חתן הרב אברהם חיים קצנלנבוגן שהי' רב ברוסטוב על נהר דון.
הרב , נשא לאשה את בתו של אב"ד בברויסק הרב שמואל בזפלוב, כיהן כאביו כרבה של טולה, ולאחר מכן כרבה של רוסטוב (רוסיה).
בשנת תרצ"ו הוא הוגלה לסיביר והוצא להורג על ידי ה-נ.ק.וו.ד.
אשתו, בנו ובתו חזרו לבברויסק ושם נספו בשואה.
הרב אברהם נאסר באותה תקופה שאביו נאסר (חורף תרצ"ח) והוגלה לסיביר ממנה שב לאחר שבע-עשרה שנה.
הוא גר בלנינגרד ושימש כרב של הקהילה החסידית בעיר והעמיד תלמידים וחסידים, ביניהם הרב יצחק קוגן, "הצדיק מלינגרד".
הרב ד"ר הלל (1916, ויטבסק - 1977, אנטוורפן), עזב את רוסיה בשנת 1922. קיבל השכלה תורנית וכללית, וזכה לתואר דוקטור לפילוסופיה.
היה ממנהיגי תנועת המזרחי באנגליה, כיהן ברבנות לידס (אנגליה), חדרה, דבלין (אירלנד) ואנטוורפן (בלגיה).
הוציא לאור ספר, שקרא לו 'שילה', המרמז לשמו של אביו – שמריהו יהודה לייב, בצירוף שמו – הלל.
כמו כן, ההדיר את השולחן ערוך בתרגום לאנגלית והוציא לאור את ספרי סבו הרב קרסיק.
רב העיר מוסקבה משנת 1991, פנחס גולדשמידט העניק לבית הכנסת כוראל הגדול במוסקבה פרוכת לזכרו של הרב מדליה.
בשנת 2014 נערכה תערוכה במוזיאון היהדות והסובלנות במוסקבה לזכר הרב ובני משפחתו.
בפברואר 2017 עיריית מוסקבה החליטה להציב שלט זיכרון לזכרו ברחוב הטייס באבושקין, שבו התגורר הרב.
הרב שמריהו יוסף קרליץ (תרי"ב, 1852 – כ"א באייר תרע"ו, 24 במאי 1916) היה רבה של קוסובה במשך שלושים וארבע שנים; אביו של החזון איש ואבי משפחת קרליץ משפחת רבנים וגדולי תורה ידועים.
נולד בקוסובה שבאימפריה הרוסית (בתחומי בלארוס של ימינו), שם התגורר אביו הרב שמשון קרליץ, וכן כמה מצאצאי הרב אריה לייב הלוי אפשטיין, בעל "הפרדס", שהיה מאבות משפחתו.
בשנת תרל"ד (1874) נישא לראשה-לאה, בתו הבכורה של קרוב משפחתו הרב שאול קצנלנבוגן, רבה של קוסובה.
בשנת תרמ"ב (1882) עזב חותנו את הרבנות בקוסובה לטובת הרבנות בקוברין, והרב קרליץ התמנה תחתיו כרבה של קוסובה.
נהג להשיב על שאלות בהלכה שהופנו אליו על ידי יהודי האזור, אך בענוותנותו הקפיד להוסיף בסופן כי "הלכה למעשה יש לשאול בזה את פי גדולי הדור".
הוא וחותנו ניהלו מאבק בהשפעה החילונית, ובין היתר נהגו לאסוף ספרות חילונית ולשרפה.
הקים בקוסובה ישיבה לצעירים בראשותו, ובין תלמידיו היה בנו אברהם ישעיהו.