tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1946 התחיל ללמוד רפואה באוניברסיטת קארל בפראג, כשגורם מרכזי שהשפיע על החלטתו ללמוד רפואה הייתה העובדה שדודו (אחיו הגדול של אביו), דזידר (דז'ו) ברודרמן היה רופא מצליח ומרצה לרפואה באוניברסיטת בודפשט.
באפריל 1949, באמצע לימודיו, עלה לישראל, חויל, עבר אימון צבאי בסיסי במחנה כפר יונה, ובהמשך עבר לשרת בחיל הרפואה בבסיס צריפין.
בספטמבר 1949 הגיע גם אביו לישראל, עם אשתו השנייה חנה, אך בנובמבר 1949 נפטר מהתקף לב.
ב-1950 המשיך ברודרמן את לימודי הרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים במחזור לימודים מיוחד, שבו למדו כ-40 סטודנטים שהחלו את לימודי הרפואה שלהם בחו"ל, מרביתם ממדינות מזרח אירופה, כמו: בולגריה, יוגוסלביה, רומניה והונגריה.
בשנת 1952 סיים את שנת לימודיו השישית בהצטיינות.
עבודת הגמר שלו עסקה בתחום ההמטולוגיה.
בשנת 1953 החל את תקופת ההתמחות שלו כרופא.
במקביל ללימודיו עבד בחלוקת עיתונים, במלצרות בבית מלון ובמעבדה בקטריולוגית באוניברסיטה.
עשה התמחות בת שנתיים בבית חולים לחולי שחפת בצפת.
במהלך ההתמחות השתלם במעבדה של ד"ר פרחי (לימים פרופסור לפיזיולוגיה ריאתית).
בהמשך נסע להשתלם בארצות הברית, תחילה בבוסטון, ובהמשך אצל פרופ' , מומחה עולמי לפיזיולוגיה של הריאות בסן פרנסיסקו.
בשנת 1956 עם סיום ההתמחות חזר לבית החולים הדסה עין כרם ולאוניברסיטה העברית וקיבל שם מינוי כמרצה בכיר.
בשנת 1968 עבר לבית חולים מאיר בכפר סבא והתמנה למנהל מחלקת ריאות.
בעזרת תרומות שגייס, ובעיקר תרומה גדולה מד"ר ריקרדו וולף, מייסד קרן וולף (שאשתו הייתה מטופלת במחלקה), פיתח רבות את המחלקה שבראשה עמד.
במקביל לעבודתו כמנהל מחלקה התמנה לפרופסור מן המניין בבית ספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
לאחר פרישתו המשיך לעסוק בפרקטיקה פרטית ובמתן חוות דעת רפואיות במסגרת תביעות בבתי משפט.
בשנת 1962 בית החולים "מאיר" עבר הסבה מבית חולים לטיפול במחלת השחפת לבית חולים כללי שבמסגרתו פעלה מחלקת ריאות, כמחלקה קטנה, שכללה כחמש עשרה מיטות בלבד.
ברודרמן התבקש, במקביל לעבודתו ב"הדסה", להקים מעבדה לתפקודי ריאות בבית חולים מאיר.
למחלקה זאת הגיע אחת לשבוע לפיענוח בדיקות תפקודי הריאה שנעשו בה.
בשנת 1968 התמנה לנהל את מחלקת הריאות בבית חולים "מאיר", ועזב סופית את עבודתו "הדסה".
המחלקה הקטנה שקיבל, תפקדה למעשה רק כמכון ריאות.
במהלך תקופת ניהולו ובעזרת תרומות וקשריו הבינלאומיים עם קהילת רופאי הריאות, הפך ברודרמן את המחלקה למחלקה גדולה ומפותחת בעלת יחידה לטיפול נמרץ נשימתי ראשונה בישראל, ובעלת מעבדה, שלימים התפתחה והפכה ל"מכון לחקר הנשימה".
בזכות קשריו האקדמיים עם אוניברסיטת תל אביב לימד דורות של סטודנטים לרפואה, בקורסים ייחודיים לחקר תפקודים ומחלות ריאה, ותרם להכשרתם כמומחים למחלות ריאה.
הוא היה הראשון מבין רופאי בית החולים מאיר שזכה לתואר "פרופסור מן המניין".
בנוסף לפעילותו בארץ, פיתח ברודרמן פעילות בינלאומית ענפה כרופא.
ברודרמן שכנע את הנהלת האגודה לקיים כנס בינלאומי ראשון בישראל של חברי האגודה בארצות הברית ובעולם.
בשנת 1985 אכן התקיים הכנס הראשון בישראל של רופאים חברי האגודה.
בשנת 1989 התמנה לחבר נשיאות האגודה, ובשנים 1989–1996 היה נשיא (Governor) של האגודה.
בשנת 1988 ערך ביקור מקצועי בבית חולים האוניברסיטאי למחלות ריאה בעיר ליון בצרפת.
היה נשוי, משנת 1951 ועד למותו, למרים לבית פרנבך, ילידת גרמניה, שהייתה אחות במקצועה.
אב לשלושה: ד"ר רונית ברודרמן-פלמון (ד"ר לפסיכולוגיה, פסיכולוגית קלינית ופסיכולוגית רפואית), יהודית אור-שני (מעצבת תכשיטים), וד"ר אלי ברודרמן (מרצה בכיר לפילוסופיה של האמנות וחינוך במכללת אורנים).
לאחר יציאתו לגמלאות כתב ברודרמן, בעזרת סופר הצללים ערן נובק, ספר אוטוביוגרפי:
ישראל ברודרמן, נשימה עמוקה: סיפור חייו של פרופ' ישראל ברודרמן, כפר סבא, הוצאה עצמית, עריכה ערן נובק, דצמבר 2017.
ברודרמן פרסם יותר מ-100 מאמרים מדעיים ופרקים בספרים מדעיים בתחומי התמחותו.
להלן כמה מן הבולטים בפרסומיו:
ישראל ברמסון (נולד ב-22 באוגוסט 1966) הוא ראש המועצה המקומית קריית ארבע.
ברמסון נולד בירושלים לברכה והרב יוסף ברמסון.
למד בבית הספר נועם בירושלים, שהוקם על ידיו אביו באותה תקופה, בישיבת ירושלים לצעירים בישיבת בית אל ובישיבת עוד יוסף חי בשכם.
בשנת 1985 התגייס לצה"ל ושירת בגדוד 13 בחטיבת גולני.
עבד במינהל לבנייה כפרית במשרד השיכון תחת סגן השר מאיר פרוש קרוב לשנתיים, ובארגון "גל עיני" של הרב יצחק גינזבורג.
מייסד ומנהל עמותות בקריית ארבע ובחברון, בהן ארגון "הכנסת אורחים חברון" ו"כולל מערת המכפלה" ו"וירשתם אותה" שהוקם לסייע ולקדם את ההתיישבות בארץ ישראל.
הקים את חברת הקייטרינג "מטעמי חברון" במסגרת ארגון "הכנסת אורחים חברון".
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2008 הוצב במקום השני ברשימת "קריה נאמנה" למועצת קריית ארבע, ונבחר למליאת המועצה.
בבחירות המקומיות ב-2013 התמודד לראשות המועצה מול ראש המועצה המכהן מלאכי לוינגר, והפסיד לו.
בבחירות המקומיות ב-2018 התמודד שוב, אך כחודש וחצי לפני הבחירות פרש מהמירוץ לראשות המועצה ותמך במועמד אליהו ליבמן שנבחר לבסוף.
ברמסון כיהן כחבר מועצה וכממלא מקום ראש המועצה.
בבחירות המקומיות ב-2024 התמודד שוב לראשות המועצה בתמיכת מפלגות הליכוד ועוצמה יהודית, וניצח עם 41.7% מקולות הבוחרים, למול המתמודד העיקרי ראש המועצה לשעבר מלאכי לוינגר שקיבל 38.2%.
ישראל ברשטיין (ברומנית Israel Berstein; 23 ביוני 1926 – 22 בספטמבר 1991) היה מתמטיקאי יהודי יליד רומניה.
ברשטיין נולד במזרח רומניה, לפי גבולות אותה תקופה, ביריד בריצֶ'ן (Briceni) (כעת ברפובליקת מולדובה).
ב-1940, כשהצבא האדום פלש לחבל בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, נעצר אביו, פרוים ברשטיין ומאוחר יותר מת במחנה המעצר.
לאחר כיבוש החבל על ידי צבאות גרמניה הנאצית ורומניה מצאה אימו מקלט אצל תושבת נוצרייה, יחד עם בנה ובתה וכך ניצולו מגירוש לטרנסניסטריה.
לאחר שהצבא האדום השתלט מחדש על האזור, גויס ברשטיין לשורות הצבא.
כבר בשבוע הראשון שלו בצבא נפצע ברנשטיין ואיבד את רגלו הימנית, אושפז וחלה בשחפת.
לאחר אשפוז ממושך, עד 1947, היגר מהאזור, שסופח לברית המועצות אל רומניה והתחיל ללמוד באוניברסיטת בוקרשט.
ברשטיין סיים בהצלחה לימודי מתמטיקה ב-1954 והמשיך את לימודיו במכון למתמטיקה.
בסתיו 1963 קיבל ברשטיין מינוי לפרופסור אסיסטנט באוניברסיטת קורנל והיגר לארצות הברית.
ב-1967 קיבל את הקתדרה של הפקולטה למתמטיקה.
עיקר עבודתו הייתה בתחום ההומוטופיה.
ברנשטיין סבל ממחלת פרקינסון במשך 25 שנותיו האחרונות.
ישראל ג'ייקובס היה מחוקק בתקופה הקולוניאלית בפנסילבניה וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של פנסילבניה.
ג'ייקובס נולד ב-9 ביוני 1726 בסמוך לנחל פרקיומן (Perkiomen Creek) בעיירה פרובידנס שבפרובינציית פנסילבניה, ולמד בבתי הספר הציבוריים.
בהמשך עסק בחקלאות ובמסחר, וכיהן כחבר באספה המחוקקת הקולוניאלית של פנסילבניה בשנים 1770–1774.
בשנת 1765 היה ג'ייקובס מעורב בהשקעות וספקולציות בקרקעות בנובה סקוטיה, כאשר הצטרף לחברת קרקעות שבראשה עמד ויליאם סמית', הרקטור של קולג' פילדלפיה.
באותה שנה הוענקה לחברה העיירה מונקטון.
אחותם, האנה ג'ייקובס, נישאה לאסטרונום האמריקאי הידוע דייוויד ריטנהאוס.
בשנת 1790 נבחר ג'ייקובס לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס השני, וכיהן בו מ־4 במרץ 1791 ועד 3 במרץ 1793. לאחר סיום כהונתו שב לעיסוקיו החקלאיים, ונפטר בעיירה פרובידנס ב-10 בדצמבר 1796. ככל הנראה נקבר בבית העלמין של בית התפילה של אגודת הידידים (הקווייקרים) בפרובידנס.
ישראל גלילי (10 בפברואר 1911 – 8 בפברואר 1986) היה פוליטיקאי ישראלי, חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל, עמד בראש המפקדה הארצית של "ההגנה".
ישראל גלילי נולד בשם ישראל בֶּרְצֶ'נְקוֹ, בבראילוב שבחבל פודוליה, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).
בשנת 1914, בהיותו בן שלוש, עלתה משפחתו לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב שם למד ישראל בבית הספר העממי.
לאחר מכן למד את מקצוע הדפוס.
בשנת 1924 נמנה עם מייסדי תנועת הנוער "הנוער העובד" ואף היה המזכיר הראשון של התנועה, ובשנת 1930 נמנה עם מייסדיו של קיבוץ נען, שבו היה חבר עד יום מותו.
בשנת 1927 התגייס ל"הגנה" ופתח בקריירה צבאית.
ב-1935 מונה לחבר מרכז ההגנה, ומאוחר יותר הפך לממונה על הרכש והחימוש.
ב-1939 נאסרו חברי ההגנה על ידי הבריטים בכלא עכו.
במהלך מאסרם, התגנב גלילי לכלא בתחפושת של שרברב, כדי להניא את האסירים ממחשבות בריחה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה השתתף בהכנות לפלישה גרמנית לארץ.
בתקופת פעולתה של תנועת המרי העברי, שהייתה ארגון גג של המחתרות היהודיות בארץ ישראל, כיהן גלילי יחד עם משה סנה כנציג "ההגנה" בהנהגת התנועה.
ב-16 ביוני 1947 התמנה לראש המפקדה הארצית של הארגון (רמ"א).
הוא התנגד לשיתוף הפעולה עם הבריטים ולהסגרת לוחמי אצ"ל ולח"י לבריטים, במה שכונה הסזון, ולכן דרש שלא תהיה זו חובה מטעם ההגנה, אלא פעולה מתוך התנדבות אישית.
בראשית מלחמת העצמאות, לפני הכרזת המדינה, עסק בארגון והקמת שירות האוויר, שהפך לחיל האוויר, וכן בהקמתם של השירותים שהפכו לאחר מכן לחילות השריון, הים והתותחנים.
ב-3 במאי 1948 ביטל דוד בן-גוריון את תפקיד הרמ"א ונטל את הסמכויות לידיו.
ראשי האגפים במטה הכללי של ההגנה הציגו לדוד בן-גוריון אולטימטום בדרישה להחזיר את גלילי לתפקידו.
פרשה זו מכונה "מרד הגנרלים".
בן-גוריון הסכים להחזירו לתפקידו עד אשר מנהלת העם (הגוף המבצע העליון של היישוב בתקופה שבין החלטת האו"ם לבין הכרזת המדינה) תקבע נהלים לניהול המלחמה ותקנים למפקדיה.
טרם ההכרזה על הקמת המדינה, נשאל על ידי דוד בן-גוריון אם הוא מוכן להיות שר הביטחון בממשלתו, אך גלילי לא קבל את ההצעה, וטען כי לרגל המלחמה הקשה הצפויה, צריך שראש-הממשלה יחזיק גם בתיק הביטחון.
ערב הכרזת המדינה השתתף גלילי בישיבת מנהלת העם שדנה בשאלה האם להכריז על הקמת המדינה.
ביוני 1948 ניהל גלילי את המשא ומתן עם האצ"ל והלח"י על פירוקם וצירופם לצה"ל.
גלילי ניהל את המשא ומתן עם מנחם בגין על גורל אוניית הנשק אלטלנה.
שנים לאחר-מכן, ציין שמעון פרס, בעניין זה, ש"היה מי שהטעה את בן-גוריון.
הוא היה ישר כסרגל ופעל לפי ההנחיות של גלילי".
בן-גוריון, בריאיון לאחר מכן, סירב להתייחס לאפשרות שקיבל מידע לא-נכון מגלילי.
גלילי גם עסק ברכש נשק מחו"ל.
עם הקמתו הרשמית של צה"ל השתתף גלילי, יחד עם בן-גוריון, בהשבעת סגל הפיקוד העליון של צה"ל.
כשבן-גוריון החליט על פירוק הפלמ"ח התנגד לכך גלילי וטען כי הפירוק הוא מעשה מיותר ובזבוז של אנרגיה.
לדעתו, שמירת הפלמ"ח במסגרתו לתקופת התהוות הצבא היא בעלת ערך רב בשמירת הרוח שבצבא.
הוא סבר כי ההסתייגות הרעיונית-מפלגתית של דוד בן-גוריון לגבי הפלמ"ח, הכריעה את הכף ולא השיקולים הצבאיים של מבנה הצבא החדש.
גלילי כיהן כחבר הכנסת מהכנסת הראשונה ועד הכנסת השמינית (עם הפסקה בכנסת השנייה, שבבחירות לה שובץ כמועמד אחרון ברשימת מפ"ם) – בתחילה מטעם מפ"ם (מפלגת פועלים מאוחדת) ומאוחר יותר מטעם אחדות העבודה - פועלי ציון והמערך.
במהלך כהונת הכנסת הראשונה הוא ניהל משא ומתן מטעם מפ"ם על כניסה לממשלה, אולם הדבר לא יצא אל הפועל.
בממשלה ה-13 שימש כשר האחראי על מרכז ההסברה בימי מלחמת ששת הימים, ומספר פעמים לאורך העשור כשר בלי תיק (בממשלה ה-13 עד לממשלה ה-17).
עם זאת, מעמדו והשפעתו היו רבים מהמקובל לשר בלי תיק.
הוא היה מהמשפיעים ביותר על לוי אשכול ונחשב גם אחד השרים המקורבים לגולדה מאיר עת כיהנה כראש ממשלה, לחבר קבוע ב"מטבחון" ולכותב הנאומים שלה.
כמו כן שימש כחבר ועדת החוץ והביטחון ויושב ראש ועדת שרים לענייני התיישבות.
היה ממצדדי תנועת ההתנחלות - בדיון פגרה מיוחד של ממשלת גולדה מאיר במרץ 1972 בנוגע להקמת יישובים בחבל עזה ששוחרר במלחמת ששת הימים, אמר כי "המדיניות של הממשלה בזכות ההתנחלות ברורה לחלוטין.
היא מדברת גם על היאחזויות וגם על ישובי־קבע.
המדיניות הזאת נובעת קודם כל מן האידאולוגיה הציונית הסוציאליסטית.
אנו רואים בהתנחלות כורח ביטחוני".
בהמשך כתב את מסמך גלילי והיה מיוזמי הקמת חבל ימית.
בשנת 1982 יזם גלילי את הקמת המרכז לחקר כוח המגן ברמת-אפעל, שלאחר פטירתו נקרא על שמו.
בשנת 1963 התאבד בנו, יונתן.
בעקבות מותו יצא הספר "יונתן גלילי, אביב קצר" - אוסף ממכתביו.
ב-22 באוקטובר 1969 נפצע גלילי בתאונת דרכים, בעקבותיה אושפז כחודשיים בבית החולים אסף הרופא.
הוא הותיר אחריו אישה ובן - שלמה, אביה של אשת התקשורת עינב גלילי.
אחותו של גלילי, אסתר ברצ'נקו שאול היא סבתו של הבמאי דרור שאול שכתב וביים את הסרטים מבצע סבתא, על פי סיפור לווייתה, ואדמה משוגעת.
במוקדי עשיה והכרעה / מנאומיו ומסותיו של ישראל גלילי / ערך שלמה דרך, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1987
טעם המערכה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1987
אל ועל: איגרות ודמויות, אפעל: מרכז ישראל גלילי - יד טבנקין, 1990
הרב ישראל דב בער אודסר (ה'תרמ"ו, 1886 – י"ח בחשוון ה'תשנ"ה, 23 באוקטובר 1994) היה מייסד זרם בחסידות ברסלב המבוסס על פתק שסיפר שמצא ובו בין היתר הכיתוב נ נח נחמ נחמן מאומן.
מכונה גם "בעל הפתק", "סבא ישראל" ו"סבא המלך".
נולד בטבריה לאביו יצחק שלמה בן שמעון אודסר ממשפחה של חסידי קרלין ונקרא שמו ישראל דב בער על שם רבי ישראל הבעל שם טוב ותלמידו דב בֶּער המגיד ממזריטש.
סבו ששימש כדיין ושוחט באודסה עזב את משרתו ועלה עם רבו אברהם הכהן מקליסק בשנת תקל"ז בעלייה המפורסמת לארץ ישראל.
לאחר בר המצווה נשלח ללמוד בישיבת אור תורה, שם מצא בפח האשפה ספר "השתפכות הנפש" ללא כריכה, ולכן לא ידע מי מחבר הספר.
הוא התרשם מאוד מהספר, למד בו בקביעות והחל ליישם את הכתוב בו, בפרט תפילה והתבודדות.
חסיד אחד שראה אותו הוגה בספר אמר לו שהספר הוא מספרי ברסלב ואסור ללמוד בהם, ולקח ממנו את הספר.
אירוע זה הביא את אודסר להתקרב לחסידות ברסלב.
בגיל 17 פגש את רבי ישראל קרדונר, חסיד ברסלב מצפת שהגיע לטבריה, ששימש עבורו מורה דרך.
הוא הפך לחסיד ברסלב והתגורר בביתו של רבי ישראל קרדונר אשר גם עזר לו במימון חתונתו.
התגורר בסמוך לרבי מרדכי חיים סלאנים, אשר קירבו ודאג לו לדירת מגורים למרות היותו שייך לזרם חסידי סלונים שהתנגדו לחסידות ברסלב.
בהמשך עבר גם לירושלים כדי ללמוד שם מזקני חסידות ברסלב, ולאחר זמן חזר שוב לעיר טבריה.
הרב אודסר ניהל התכתבות עם הנשיא זלמן שזר ו-32 ממכתביו אליו קובצו לאחר מכן בספר "אב"י הנח"ל".
כ-15 שנים לפני פטירתו החל לפרסם את הפתק, והתראיין בערוצי הטלוויזיה.
לאחר פטירתו הקימו תלמידיו חברת הוצאה לאור הנקראת "קרן ר' ישראל דב אודסר" המפיצה את ספריו לצד שאר ספרי חסידות ברסלב.
תלמידיו הדפיסו מהדורות מלאות יותר של חיי מוהר"ן עם השמטות מכתבי יד ברסלביים.
בשנת 1999 התאגדו כמה מחסידיו והקימו על שמו את היישוב אבי הנחל במזרח גוש עציון על גבול מדבר יהודה.
את דרכו ממשיכות מספר קבוצות, המוכרת שבהן בהנהגת הרב ישראל יצחק בזנסון הפועל בתל אביב.
הרב אודסר ביקר את התמסדותה של חסידות ברסלב סביב רבנים, מה שלדעתו הפך אותה להיות כשאר החסידויות ובכך איבדה את ייחודה.
את רבני ברסלב הוא הגדיר כ"מפורסמים של שקר" שאליהם התנגד רבי נחמן.
את המקורבים אליו כינה "חברים" והתרחק מכל הנהגה של רבנות.
הוא היה ישן עם תלמידיו באותו חדר ושיחותיו נשאו אופי של "שיחת חברים" ששאר המשתתפים נוטלים בה חלק פעיל.
ב"אבי הנחל" הוא כותב: "עלינו לשוש ולשמוח לשיר לרנן ולזמר להודות להלל ולשבח לאדון עולם על יום העצמאות יום הניסים והנפלאות אשר עשה ה' עמנו".
הביע תמיכה בהעלאת עצמותיו של רבי נחמן מברסלב לארץ ובשנת 1994 אף הצליח להביא להסכמת נשיאי ישראל ואוקראינה לכך.
מאמץ זה נכשל עקב התנגדותם של שאר חסידי ברסלב ואז התבטא: "לא צריכים להשתדל להביא את רבנו לארץ ישראל...
אם רבינו היה רוצה היו מסכימים כל הממשלה וכל העולם...
הוא לא מתגעגע אחרי הכפירה והפריצות....
רבינו הקדוש אמר לכל הציונים...
אני הרבי של ישראל, אבל לא של גויים!".
חסידות ברסלב הממוסדת התנגדה לדרכו, בין היתר בגלל ניסיונו לתאר את עצמו כמחליפו של רבי נחמן.
הרב אודסר ידוע בשל פתק שמצא בשנת ה'תרפ"ב בין דפי ספר וכלל את הסיסמה "נ נח נחמ נחמן מאומן".
הוא האמין שהפתק נכתב אליו בידי רבי נחמן, שנפטר כמאה ועשר שנים קודם לכן, והגיע אליו באורח פלאי, לאחר שהיה שבור כתוצאה מכך שנאלץ לאכול בצום שבעה עשר בתמוז.
החולקים טענו שאדם בשם הרב יואל אשכנזי רצה להרגיעו ולשמחו ושם את הפתק בתוך ספריו.
הרב אודסר שמר במשך שנים בסוד את קיום הפתק וסיפר עליו רק לילדיו.
כעבור שישים שנים, בהיותו כמעט כבן מאה, סיפר על כך ברבים.
השתלשלות העניין היה כך: כשבע שנים שהה רבי ישראל בבית אבות ברעננה בבדידות.
במקרה הגיע אהרון פץ למקום, פגש ברבי ישראל שסיפר לו על הפתק ורבי נחמן, ומשם התחיל פרסום הפתק.
אהרון פץ ורבי ישראל הביאו להתקבצות חסידים נוספים סביבו שכל מטרתם היא פרסום הפתק ובעל הפתק ונוצרה הקבוצה אשר חבריה מכונים "נ-נחים".
תלמידים אלה כולם חוזרים בתשובה והם מפרסמים את הסיסמה ואת סיפור הפתק.
מאז פטירתו של רבי ישראל בכל ערב ראש השנה מגיעים מאות מחסידיו לקברו, להתפלל ולקבל תיקון מאת הצדיק.
את תפילות החג מקיימים החסידים בכותל המערבי ושוכרים דירות ברובע היהודי ועיר דוד.
רבי ישראל דב ואשתו התגוררו ליד רבי ישראל קרדונר ונולדו להם תשעה ילדים.
בנו הבכור מת מרעב במהלך מלחמת העולם הראשונה.
אחת מבנותיו נישאה לרב שמואל קרויזר.
נכדו הוא הרב עמרם יוסף הלוי הורביץ - מקים ומייסד קרן רבי ישראל דב אודסר ונכדו של רבי שמואל הלוי הורביץ
אחד מנכדיו (בן בתו חוה), הוא גיל שפר.
שניים מנכדיו, שלמה ומרדכי (מוטי) אודסר, נרצחו בפיגוע ירי במהלך האינתיפאדה השנייה.
אב"י הנחל - מכתבים לנשיא זלמן שזר, הספר הראשון יצא לאור על ידי הנשיא שזר ובו 32 מכתבים.
כתבי רבי ישראל - מכתבי ר' ישראל קרדונר.
ליקוטי אמונה - מדריך לאמונה חובר על ידי רבי ישראל דב אודסר.
שיחות רבי ישראל - שיכתוב הקלטות בקצרה על ידי אביגדור ומטודי.
ראה אור לראשונה בשנת התשנ'ח 1998 <בערך>.
ישראל סבא - עיבוד של הקלטות משיחות בשנותיו האחרונות, [נערך על ידי אריה בן יצחק] ראה אור לראשונה על ידי הוצאת 'קרן רבי ישראל'.
שמע ישראל - דבריו מהקלטות, [נערך על ידי אריה בן יצחק] ראה אור לראשונה על ידי הוצאת 'קרן רבי ישראל', ירושלים.
חיי סבא ישראל - [נערך על ידי אריה בן יצחק] ראה אור לראשונה על ידי 'קרן רבי ישראל' שנת הוצאה: ה'תשס"ח 2008.
שיחות מתוך חיי הסבא - תמליל של שיחות מוקלטות [נערך על ידי דניאל אמבש] שנת הוצאה: ה'תש"ס 2000.
שיחות סבא, הוצאת 'ועליך אמרתי', חריש
כתבי רבי נחמן מברסלב - חיבור בין 'קיצור ליקוטי מוהר"ן' ל'ליקוטי תפילות'.
ראה אור לראשונה על ידי רבי ישראל דב אודסר.
ד"ר ישראל דוריון, המוכר גם בשם העט ב.
עינן (14 ביולי 1908 – 27 באוגוסט 1992) היה מראשוני שיטת הרפואה התזונתית והטבעונות בארץ ישראל של היישוב הישן, וממציא לחם עינן, יליד צ'כוסלובקיה.
בילדותו קיבל חינוך יהודי תורני וחינוך כללי, בהמשך חייו למד בישיבות שונות בטרנסילבניה ופרנקפורט, כמו כן למד באוניברסיטאות העברית בירושלים, ובאוניברסיטת גיסן בגרמניה.
פעל בארגון "חלוץ המזרחי" ובארגון "תורה ועבודה",
עלה לארץ בשנת 1934, היה פעיל ותומך נלהב בשיטתו החברתית-כלכלית שמכונה "פופר לינקאוס" (על-שם יוסף פופר לינקאוס), הוציא מספר ספרים בעקבות דיונים והחלפת מכתבים שניהל עם אלברט איינשטיין וזיגמונד פרויד, מתוך מכתבים אלו נולדו הספרים "ממלכת לינקאוס" ו"פופר לינקאוס" שעיקרם היה תוכנית כלכלית למחיה תמורת עבודה במסגרת ופיקוח ממשלתיים.
מספר שנים שימש כעיתונאי כותב-טורים בעיתון "הצופה".
החל משנת 1948 היה לטבעוני, פרסם ספרים רבים בנושא תזונה והשפעתה על גוף האדם, דרכי רפואה ומניעת מחלות על ידי מזון חי וטבעי.
מאז פיתח תורות תזונה ורפואה טבעונית, רוב תורותיו ושיטותיו התבססו על טהרת הצמחונות בדגש על התנגדות גדולה לאכילת מוצרי בשר וחלב פרה ומזון מעובד-מתועש (חיטה לבנה, סוכר לבן).
מזון חי לתינוק ולילד - 1964
הטבעונות הלכה למעשה - 1980
פופר לינקאוס ("הקץ לעוני") 1981
'צבא' עבודה בתמורה לדמי מחייה ממשלתיים
בנו הוא הסופר דוד דוריון.
ישראל ("ישראליק") גלעדי, (קלראשי,בסרביה, 1886 – 2 באוקטובר 1918) היה חלוץ מאנשי העלייה השנייה, ממייסדי ארגון בר גיורא, ממנהיגי השומר וממקימי כפר בר גיורא.
לאחר מותו בגיל 32, שונה שם היישוב ונקרא על שמו "כפר גלעדי".
נולד בשם ישראל בוטרברוט למשפחה יהודית מסורתית ולמד בתלמוד תורה.
כבר בגיל צעיר הצטרף לתנועת פועלי ציון.
בשנת 1903 השתתף בפעילות של ארגון להגנה עצמית של יהודים ובשנת 1905 עלה לארץ ישראל ושינה את שמו ל"גלעדי".
עבד במושבות השומרון (זכרון יעקב והסביבה) ובגליל.
נשא לאישה את קיילה לבית בקר, אחותם הבכירה של נשות "השומר" ציפורה זייד ואסתר קוזלובסקי.
היה מבין מייסדי ארגון השמירה העברי הראשון בארץ ישראל, ארגון בר גיורא בסג'רה בשנת 1907. היה מבין מייסדי הקולקטיב הראשון להתיישבות פועלים, מראשוני ארגון השומר (וממלא מקומו של ישראל שוחט, מפקד הארגון) ומראשי הסתדרות הפועלים החקלאיים בגליל.
גלעדי היה איש מעשה ולא כתב את משנתו, אך מעדויות ניתן ללמוד שהיה מורה הדרך המצפוני של ארגון השומר.
הוא הטיף לחברי הארגון ליטול חלק בהתיישבות באזורי הספר ובכיבוש העבודה והציב דרישות מוסריות גבוהות לצורך התקבלות חברים לארגון השומר.
חלומו היה הקמת כפרי שומרים בגבולות הארץ, בהם תשתלב השמירה בעבודת האדמה, והחברים יגנו על הגבול.
במלחמת העולם הראשונה ניסה לעלות עם קבוצה להתיישבות בתל עדשים, אך סכסוכים אילצו אותו ואת חבריו לעזוב.
עקב כך עזבו גם את "השומר" ועברו למסחה, שם קיבלו את השמירה ובאוקטובר 1916 עלו לשמירה במטולה ובמקביל הקימו כפר בסמוך, כפר "בר גיורא".
המשטר הטורקי חשד באנשי הכפר שהם מסייעים לארגון החשאי ניל"י ובאוקטובר 1917 נהרס הכפר וגלעדי וחלק מחבריו נאסרו לתקופה קצרה.
עם שחרורם הקימו מחדש את הכפר.
באותה תקופה יושבו הסכסוכים בינו ובין אנשי השומר והוא חזר להנהגת הארגון, תוך שפרש ממפלגת "פועלי ציון".
בדרכו לקבוצת כנרת לאספה של הסתדרות פועלי הגליל, חלה בשפעת ספרדית ומת.
לקיילה וישראל נולדו חמישה ילדים, רק שניים מתוכם - הדסה ונחמן, שרדו את תנאי החיים הקשים, שלושת האחרים, גדעון, דב ודוגל, נפטרו בילדותם.
בנו הצעיר של נחמן, , נהרג במלחמת יום הכיפורים (הותיר אחריו אישה וילדה).
לאחר מותו שונה שמו של כפר בר גיורא לכפר גלעדי.
על שמו נקראים גם רחוב גלעדי בשכונת תלפיות בירושלים ורחוב ישראל גלעדי באשדוד.
ישראל מוייסביץ גלפנד היה מתמטיקאי אמריקאי ממוצא יהודי-סובייטי, ממייסדי בתי הספר למתמטיקה בברית המועצות.
חתן פרס וולף לשנת 1978.
נולד למשפחה יהודית בעיירה אוקני בפלך פודוליה של האימפריה הרוסית (כיום במחוז אודסה של אוקראינה), ב-2 בספטמבר 1913. למד בבית ספר מקצועי לכימיה ושם פגש את דוד מילמן שהפך לחברו ויחד החלו להתעניין במתמטיקה.
ללא שהיו לו תעודת בגרות או תואר אוניברסיטאי התקבל ללימודי דוקטורוט באוניברסיטת מוסקבה ובגיל 20 קיבל דוקטורט, על עבודה בהנחייתו של אנדריי קולמוגורוב.
בשנת 1941 התמנה לפרופסור באוניברסיטת מוסקבה.
בשנות ה-50 הוא פרסם כמה עבודות ביחד עם בוריס לויטן.
בשנת 1957 ארגן סמינר על שימוש שיטות מתמטיות בביולוגיה בשיתוף ויקטור גורפינקל כאחראי על ההיבטים הביולוגיים.
גלפנד נחשב על ידי רבים כמייסד בתי הספר למתמטיקה בברית המועצות.
בשנת 1968 היה בין החותמים על קריאה לשחרור אלכסנדר יסנין-וולפין.
במשך שנים רבות לא הורשה לעזוב את ברית המועצות וכל בקשותיו להשתתף בכנסים בינלאומיים מחוץ לברית המועצות נדחו.
בשנת 1973 הוא הורשה לראשונה להגיע ללונדון לקבלת תואר לשם כבוד, אולם הגיע באיחור ונערך לו טקס נפרד.
בשנת 1978 הוא לא הורשה להגיע לישראל לקבל את פרס וולף.
רק אחרי 10 שנים, בשנת 1988 הורשה לבקר לראשונה בישראל כדי לקבל את הפרס.
ב-1990 הוא היגר לארצות הברית ועבד כפרופסור מחקר באוניברסיטת ראטגרס בניו ג'רזי.
מאשתו הראשונה צוריה שפירא נולדו הבנים סרגיי וולדימיר, ומאשתו השנייה טטיאנה נולדה בת בשם טטיאנה.
נפטר בגיל 95 בבית החולים האוניברסיטאי על שם רוברט ווד ג'ונסון בניו ברונסוויק, בניו ג'רזי, ארצות הברית.
בשנת 1950 היה בין מקבלי פרס סטלין.
עבור מחקרו הוא קיבל 3 פעמים את עיטור לנין, בשנת 1961 הוא זכה בפרס לנין, ב-1977 הוא התמנה לחבר האגודה המלכותית הבריטית, ב-1978 קיבל את פרס וולף, ובשנת 1989 קיבל את פרס קיוטו.
היה נשיא אגודת המתמטיקאים של מוסקבה בין השנים 1968–1970.
נבחר לחבר של: האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1964), האקדמיה המלכותית של אירלנד, התאחדות המתמטיקאים האמריקאית והלונדונית, ועוד רבים אחרים.
פיזיקה: בסיס גלפנד-צייטלין (The Gelfand-Tseitlin basis) הוא כלי בעל שימוש רב בפיזיקה תאורטית - תוצאה של עבודת גלפנד בתורת ההצגות של חבורות אוניטריות ושל חבורות לי באופן כללי.
ביולוגיה ורפואה: גלפנד פרסם עבודות בביולוגיה ורפואה.
הוא התעניין בביולוגיה של התא וארגן סמינר מחקר בתחום.
חינוך: גלפנד עסק בהשכלה מתמטית, בעיקר בהתכתבות.
בשנת 1994 הוא זכה במלגת עמיתי מקארתור בגין עבודתו.
ישראל דוב בער פְרוּמְקִין (כ"ג בחשוון ה'תרי"א, אוקטובר 1850 – י"ד באייר ה'תרע"ד, מאי 1914) היה מחלוצי העיתונות העברית בארץ ישראל ומתרגם.
מייסד ומנהל מושב הזקנים הכללי המאוחד.
נולד בעיר דוברובנה שבפלך מוהילב, באזור רוסיה הלבנה שתחת שליטת האימפריה הרוסית (לימים בבלארוס), למשפחה של חסידי חב"ד.
אביו היה סנדר פרומקין חתנו של רבי אהרן מסטרשלה מגדולי תלמידיו של רבי שניאור זלמן מלאדי, שהיה לאחד מממלאי מקומו.
אך פרומקין לא היה נכדו, אמו מרישה רבקה לבית קישין נישאה לאביו לאחר פטירת אשת נעוריו.
בכ"ג בכסלו ה'תר"ך, 1859, כשהיה בן 9, עלה לירושלים עם הוריו ואחיו.
כשמלאו לו 15 שנה, נישא לבתו של ר' ישראל ב"ק, מי שהקים את בית הדפוס העברי הראשון בארץ ישראל בעת החדשה.
אשתו זו נפטרה בדמי ימיה, לאחר שנולדו להם בנות ובן אחד, אברהם.
פרומקין נישא בשנית לבילקה (בלהה), אחותו של אפרים כהן-רייס, מנהל בית הספר למל, ונולדו להם ארבעה ילדים: זלמן, גד, רוזה ויצחק.
היא נפטרה כבת 72 בתל אביב במאי 1933 ונקברה בירושלים.
ב"ק ייסד בשנת 1863 את העיתון העברי החלוצי "חבצלת", אך לא התמיד בהוצאתו לאור.
פרומקין ירש את בית הדפוס מחותנו הראשון, ובשנת 1870 חידש את הוצאת העיתון והתמיד בה עד שנת 1911.
פרומקין התגורר בעיר העתיקה בין הוויה דולורוזה למעלות המדרשה, ב"חצר החבצלת" שנקראה על שם בית הדפוס והעיתון שהופק בו.
החצר עמדה בשכנות לבית המופתי של ירושלים ב'רחוב הדגל', שנקרא על שם הדגל המוסלמי שנישא ברחוב בתהלוכת נבי מוסא.
על אף היות פרומקין חסיד חב"ד, שימש העיתון כבמה לתומכי "ההשכלה" ובהם אליעזר בן-יהודה, שערך בעיתון מוסף בשם "מבשרת ציון", אל מול המתנגדים במחנה החרדי, שערכו עיתונים מתחרים בשם "הלבנון" ו"יהודה וירושלים".
אולם בהמשך דרכו שב פרומקין והתחבר לאנשי "היישוב הישן" בירושלים, ובשיתוף פעולה עם יחיאל מיכל פינס, אשר עבר דרך אידאולוגית דומה, עמד במאבקים כנגד בן יהודה בשנותיה האחרונות של המאה ה-19. גם בנו, גד, פרסם מאמרים בעיתון תחת הכינוי גפ"ן, שהוא נוטריקון של שמו.
לצד עבודתו העיתונאית, היה פרומקין פעיל ציבור וסייע רבות לנזקקים.
הוא סייע לאנשי עליית אעלה בתמר שהגיעו לכפר התימנים בשילוח, וארגן קרן 'להצלת נדחי ישראל' על מנת לסייע להם להקים משכני קבע.
פעילות נוספת של פרומקין הייתה ניסיון לארגן התיישבות של יהודים בנבי סמואל: נרכשה חלקת אדמה, ובשנת 1895 ניסו כשלושה עשר יהודים תימנים מירושלים לעבד את האדמה הסמוכה לנבי סמואל, אך ניסיון זה לא עלה יפה.
בנוסף, הקים וניהל את מושב הזקנים הכללי המאוחד בירושלים יחד עם הרב אברהם אלקנה זקס.
אשתו הראשונה הייתה מינדל, בתו של ישראל ב"ק.
שרה - נישאה לרב ד"ר ישעיהו רפאלוביץ מראשוני הצלמים היהודים בארץ, המייסד והנשיא הראשון של אגודת אחוה העולמית, הרב הראשי לברזיל ורב הצבא הבריטי בארץ ישראל.
אשתו השנייה הייתה בילקה (בלהה), אחותו של אפרים כהן-רייס, ונולדו להם ארבעה ילדים:
גד - שופט העליון היהודי הראשון בימי המנדט הבריטי.
אחיו הגדול, מיכאל לוי פרומקין רודקינסון, כתב ספרים על חסידות, הוציא לאור את העיתונים העבריים "הקול" ואחר כך "אספת חכמים", והיה הראשון שהוציא תרגום ומבוא היסטורי לתלמוד הבבלי באנגלית.
אח נוסף, צבי הירש פרומקין, נפטר בירושלים בשנת 1906.
הרב ישראל גרוסמן (ה' בחשון ה'תרפ"ג, אוקטובר 1922 - כ"ג באדר ה'תשס"ז, 13 במרץ 2007) היה ראש ישיבה בישיבות תומכי תמימים כפר חב"ד, קרלין, וישיבת פינסק-קרלין.
קודם לכן היה פעיל במערכות של הציבור החרדי לאחר קום המדינה.
נולד בירושלים למשה שניאור זלמן גרוסמן, בילדותו שהה אביו ממושכות בחו"ל והוא למד בישיבות "תפארת ישראל" בחיפה ו"תפארת ציון" בבני ברק.
כשחזר אביו ארצה, חזר לירושלים ולמד בתלמוד תורה חיי עולם ובישיבת "בית יוסף צבי" של הרב יוסף צבי דושינסקי, ובישיבת קמניץ אצל הרב משה ברנשטיין, היה מראשוני התלמידים ויד ימינו של ראש הישיבה.
נישא בכ' באלול תש"ד לגוטא פעריל בת יוסף גוטפרב.
היה פעיל ציבור מנעוריו, לאחר קום המדינה היה פעיל במסגרת המאבק החרדי נגד שירות לאומי וגיוס בנות לצה"ל.
היה מתגנב למחנות העולים כדי לרשום ילדים לחינוך העצמאי.
פרסם כרוז בחתימת הרבנים צבי פסח פרנק, זליג ראובן בנגיס ואיסר זלמן מלצר והרב מטשיבין הכוללת קריאה לבנות שההתגייסות לשירות לאומי הוא באיסור "יהרג ואל יעבור" וכרוז נוסף תחת הכותרת "אינקוויזיציה".
בעקבות זאת הוא נעצר והואשם בקשירת קשר להכשלת החוק והמרדה.
לאחר שנאסר נסעו הרבנים לבית הסוהר על מנת לדאוג לשחרורו ואף טענו שיש לאסור אותם במקומו שהרי הם כתבו את המכתב, הוא נידון למאסר של שלושה חודשים דבר שהביא לביקורת ציבורית מצד יהודים חרדים בעולם.
בערעור הומר עונש המאסר בקנס כספי.
בשנת תש"ט בגיל 27 מונה על ידי רבי יוחנן פרלוב מקרלין לעמוד בראש ישיבת קרלין בירושלים.
בתמוז תשי"ח מונה לראש ישיבת תומכי תמימים בלוד (שאחר כך עברה לכפר חב"ד), במקומו של הרב ברוך שמעון שניאורסון, והמשיך לשמש בתפקיד גם לאחר שעברה הישיבה לכפר חב"ד שם היה ראש ישיבה במשך עשרים שנה.
משהוקמה בסוף שנות ה-80 חסידות פינסק-קרלין כחצר נפרדת, הוצב הרב גרוסמן בראשות הישיבה של החסידות.
הוא היה חבר בגרעין ההקמה של ישיבת חב"ד במגדל העמק ושימש ראש הישיבה במשך כחצי שנה.
את ייסוד הישיבה יזם בנו, הרב יצחק דוד, שהקים בעיר את מוסדות מגדל אור.
בכמה מקרים שימש כשליח של הרב יצחק זאב סולובייצ'יק מבריסק ושל הרב זליג ראובן בנגיס גאב"ד העדה החרדית בירושלים.
באוקטובר 1952, יומיים לפני פגישת החזון איש עם דוד בן-גוריון, שלחו אותו שני הרבנים אל החזון איש עם מכתב ובו בקשה שלא יתפשר על גיוס בנות.
כיהן כדיין בבית הדין של אגודת ישראל בירושלים ושימש כבורר.
היה חבר בנשיאות מפעל הש"ס.
אגודת ישראל רצתה למנותו לכהן כרבה של שכונת קריית משה, אך הדבר עורר את מחאת התושבים שהשתייכו ברובם לתנועת המזרחי.
לאחר פטירת רבו רבי יוחנן מקרלין, הצטרף לקבוצת החסידים שקיבלו את מרותו של האדמו"ר מלעלוב, רבי משה מרדכי בידרמן.
לאחר שנפטר קיימו החסידים בחירות לבחירת מנהיג חדש.
הרב גרוסמן היה אחד המועמדים, אולם בבחירות נבחר רבי אהרן הכהן רוזנפלד.
לא רצה שבנו הרב יצחק דוד יהיה רב ראשי שסבר שעבודתו של בנו עם ילדים זה התפקיד לו הוא נולד.
נפטר באדר תשס"ז ונקבר בהר הזיתים.
היה נשוי לפערל, בת הרב יוסף גוטפרב מירושלים (נפטרה בתשע"ב, 2012), ולזוג עשרה ילדים:
הרב יצחק דוד - רבה של מגדל העמק וראש מוסדות 'מגדל אור'.
הרב בן ציון - משפיע בקהילת חב"ד במגדל העמק.
הרב אליעזר יחזקאל - ראש ישיבת 'מגדל אור' ומו"צ בקהילת סערט ויז'ניץ.
רחל - אשת הרב נפתלי נוסבוים, ראש ישיבת 'חיי משה', דיין בירושלים.
בתו - אשת הרב שמואל צבי פריד, חבר בית הדין הרבני באשדוד.
בתו - אשת הרב בן ציון ליבוביץ', מנהל חינוכי של מוסדות ויז'ניץ בירושלים.
בתו - אשת הרב ברוך לוריא דיין בירושלים וראש כולל טעפליק בעיר.
שו"ת הליכות ישראל - דיני שדכנים ומתווכים, ירושלים: תשל"ז
שו"ת משכנות ישראל - דיני נזקי שכנים, ירושלים: תשד"מ
שו"ת נצח ישראל - חושן משפט, ירושלים: תשמ"ו
שו"ת אורח ישראל - על שולחן ערוך אורח חיים, ירושלים: תשמ"ט
שו"ת כנסת ישראל - שאלות כלליות, ירושלים: תשס"ג
שו"ת מחנה ישראל - שאלות כלליות, ירושלים: תשס"ו
שיעורי בבא קמא, כפר חב"ד: תשכ"ב
שיעורי בבא מציעא, ירושלים: תשנ"ב
שיעורי בבא בתרא, ירושלים: תשנ"ה
שערי תירוצין - על קבא דקושייתא, ירושלים: תשס"ב
לב ישראל - חידושים על התורה / שמועות ושיחות, ירושלים: תשס"ח
ישראל גרשוני (נולד ב-11 באוקטובר 1946) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב וזוכה פרס לנדאו למדעים ולמחקר לשנת 2007.
ישראל גרשוני נולד וגדל בקיבוץ חולתה, שם למד בבית הספר העממי ובתיכון.
אביו, מוסא גרשוני (ג'רשי) (1919–2007), עלה לישראל ב-1929 מצנעא שבתימן, התיישב בירושלים והיה ממקימי קיבוץ חולתה בשנת 1936. אמו, חיה שפיגל גרשוני, נולדה ב-1918 בפולין, בעיירה הנמצאת כיום באוקראינה.
גרשוני שירת בסיירת גולני והיה קצין בשנות השישים.
הוא לחם במלחמת ששת הימים והשתתף בקרבות מרכזיים ברמת הגולן ובגדה המערבית.
גרשוני עשה את חוק לימודיו בהיסטוריה של ארצות האסלאם באוניברסיטה העברית בשנים 1969–1977. לאחר שסיים את התואר הראשון עשה מסלול ישיר לדוקטורט, אותו הגיש ב-1977. נושא העבודה היה "התפתחות הזהות הלאומית במצרים 1919-1948", והוא נעשה בהנחייתם של פרופסור גבריאל בר ופרופסור יהושע פורת.
בשנים 1976–1978 שימש כמדריך וכמרצה במחלקה להיסטוריה של המזרח התיכון שבאוניברסיטת חיפה.
החל מ-1978 מרצה גרשוני בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב.
החל מ-1994 כיהן כפרופסור מן המניין באוניברסיטה, עד יציאתו לגמלאות בשנת 2014. שימש כעמית מחקר במכון ללימודים מתקדמים שבאוניברסיטה העברית.
שהה בשבתונים באוניברסיטת קולורדו, אוניברסיטת אוקספורד, אוניברסיטת פנסילבניה ובמכון ללימודים מתקדמים של לימודי היהדות והאסלאם שבאוניברסיטת פנסילבניה ולאחרונה במכון מחקר ללימודים הומאניים שבארצות הברית.
באוניברסיטת תל אביב העביר פרופ' גרשוני קורסי מבוא בתולדות המזרח התיכון המודרני והיסטוריה אינטלקטואלית.
בשנת 2014 פרש לגמלאות והפך לפרופסור אמרטוס.
נשוי לשני כץ-גרשוני, אב לפסיכוטרפיסטית, עו"ס קלינית מיכל גרשוני והאמן נמרוד גרשוני וסב לשלושה נכדים.
בבחירות בשנת 2015 היה חלק מרשימת אנשי אקדמיה ואנשי תרבות ישראלים שהצביעו לרשימה המשותפת.
מחקריו של ישראל גרשוני עוסקים בהיסטוריה המודרנית של המזרח התיכון במאתיים השנים האחרונות, עם התמקדות במצרים.
הוא מתמחה בהיסטוריה אינטלקטואלית, היסטוריה של לאומיות והתנועות הלאומיות, היסטוריה של היחסים בין תנועות אינטלקטואליות ותנועות ספרותיות ופוליטיות, המקורות של האחים המוסלמים והיסטוריה של הזהות הלאומית והתרבותית.
כעת עוסק בפרויקט גדול בו הוא חוקר את יחסו של העולם הערבי, במיוחד מצרים לפאשיזם ולנאציזם, הוציא ספר אחד בנושא ומתעתד להוציא ספרים נוספים.
מצרים בין ייחוד לאחדות: החיפוש אחר זהות לאומית 1919-1948
ספר זה שראה אור ב-1980 בהוצאת הקיבוץ המאוחד הוא עיבוד של עבודת הדוקטורט של ישראל גרשוני.
הספר מתחקה אחר התפתחות הזהות הלאומית והתרבות במצרים בעידן הפורמטיבי של 1900–1952. הוא דן בעשרות אינטלקטואלים ועשרות עיתונים, כתבי עת וספרים, בוויכוח הציבורי הגדול במצרים על איך וכיצד יוצרים את האומה המצרית.
הספר מתאר את קשרי הגומלין בין ההתפתחויות האינטלקטואליות להתפתחויות פוליטיות וחברתיות מובהקות.
הוא חושף בפעם הראשונה את תהליכי כינון הזהות הלאומית המצרית ומזהה את הסוכנים האינטלקטואלים: עיתונאים, משוררים, סופרים ופוליטיקאים שיצרו זהות זו.
ספרו זה של גרשוני התפתחות הלאומיות הפן-ערבית במצרים
The Emergence of Pan-Arabism in Egypt, ראה אור ב-1981 בהוצאת מכון שילוח ואוניברסיטת סירקיוז.
הספר חושף לראשונה את השורשים הרעיוניים של הזהות הערבית במצרים.
הוא מזהה את התנועות האינטלקטואליות והפוליטיות שחתרו לקרב את מצרים לעולם הערבי בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20. הוא מראה שהזהות הלאומית הערבית עלתה במצרים מסוף שנות העשרים ואילך והגיעה להבשלה ראשונית לאחר מלחמת העולם השנייה.
למרות מאמצי הנאצריזם לטעון שהוא היה חלוץ הערביות של מצרים, טוען גרשוני כי ניתן להבחין בבירור כי נאצר היה יורש וממשיך ולא חלוץ של הערביות במצרים.
הספר מטפל גם בגיבוש הזהות הערבית התרבותית במצרים.
ישראל גרשוני כתב ב-1986 את ספרו "מצרים, האסלאם והערבים"
Egypt, Islam and the Arabs 1900-1930 ביחד עם פרופסור ינקובסקי Jankowski מאוניברסיטת קולורדו והוא ראה אור בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
הספר עוסק בעיקרו בכינון הזהות הלאומית המצרית הטריטוריאלית הייחודית.
הוא מטפל במיוחד בקשרים שבין ההתפתחויות האינטלקטואליות והספרותיות לבין ההתפתחויות המוסדיות והפוליטיות באותה תקופה במצרים.
מקום מיוחד הוא מקדיש לעיצוב הזהות הנאו-פרעונית של מצרים בשנות ה-20. הוא מבקש להראות שזרמים מרכזיים בתרבות ובפוליטיקה המצרית ביקשו להחיות את עטרת מצרים הקדומה, במצרים העכשווית, על מנת ליצור תוכן מצרי פרעוני לאומה המצרית.
מאמץ זה לווה בניסיון לנתק את מצרים מהאסלאם ומהזהות הערבית.
הספר תורגם לשפה הערבית ויצא לאור בקהיר ב-1999.
ההגדרה המחודשת של האומה המצרית 1930-1945
ספרם של גרשוני וינקובסקי "ההגדרה המחודשת של האומה המצרית"
Redefining the Egyptian Nation, 1930-1945 הוא ספר המשך לספר הקודם "מצרים, האסלאם והערבים" והוא ראה אור בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1995. הספר מנסה לעקוב אחר המפנה בעיצוב הזהות הלאומית במצרים.
הוא מנתח את שקיעת המגמה הנאו-פרעונית בתרבות, בחברה ובפוליטיקה.
כנגד שקיעת המגמה הפרעונית מתפתחים זרמים וכוחות לאומיים, אסלאמיים וערביים.
הספר מנסה להראות שעליית כוחות צעירים חדשים, במיוחד קבוצות מעמד בינוני משכיל (אפנדייה) היא שחוללה את המפנה האידאולוגי והפוליטי בהבנת הזהות הלאומית.
הכוחות הללו היו חיל חלוץ של תפישה חדשה שטענה שמצרים איננה מהות טריטוריאלית ייחודית ניאו פרעונית בלבד, אלא היא קשורה בטבורה לעולם הערבי והעולם האסלאמי; כי הזהות הלאומית המצרית איננה רק ישות גאוגרפית הקשורה לעמק הנילוס, אלא גם ישות לשונית כל-ערבית וישות דתית כל-אסלאמית.
וכך במהלך השנים הללו 1930–1945 הונח הבסיס לזהות לאומית על-טריטוריאלית, ערבית ואסלאמית במצרים.
הלאומיות במזרח התיכון הערבי – הערכה מחדש
ספר זה "הלאומיות במזרח התיכון הערבי – הערכה מחדש" Rethinking Nationalism in the Arab Middle East הוא אסופת מאמרים בעריכת גרשוני וינקובסקי והוא ראה אור בהוצאת אוניברסיטת קולומביה ב-1997. האסופה מקבצת את מיטב החוקרים העוסקים בתופעה הלאומית במזרח התיכון הערבי.
הוא מציע בחינה מחדש של היבטים שונים של התפתחות הלאומיות כתופעה רעיונית, פוליטית, חברתית וכלכלית.
הוא בוחן עמדות של גברים ונשים, מוסלמים ונוצרים, קבוצות עילית וקבוצות המוניות לשאלת הזהות הלאומית והמאבק הלאומי כנגד השלטון הקולוניאלי.
הספר מעדכן את הספרות בנושא על ידי שימושו במתודות ובתאוריות האחרונות שהוצעו באקדמיה המערבית לשאלת מהות הלאומיות.
המאמרים מקיפים את מצרים, סוריה, פלסטין, עיראק וצפון אפריקה.
לצד מאמרים העוסקים בארצות ספציפיות, נמצאים בו מאמרים העוסקים בלאומיות הערבית הכללית.
ספרו זה של גרשוני התפרסם בשנת 1999 בהוצאת עם עובד.
הספר מראה כי ההתנגדות לפאשיזם ולנאציזם הופיעה בשלוש רמות מרכזיות: האחת – התנגדות לטוטליטריות של המשטר הפשיסטי והמשטר הנאצי, במיוחד לחיסול חירות הביטוי וחופש העיתונות.
שנית – דחייה טוטאלית של תורת הגזע הנאצית ויישומה בחוקי נירנברג.
כאן ניכרת הזדהות וסימפתיה עם רדיפת היהודים בגרמניה הנאצית בשנות ה-30. גורם שלישי והחשוב מכול – ראיית הנאציזם והפשיזם כתנועות אימפריאליות מערביות מסוכנות, החותרות לערער את הסדר העולמי (ומאיימות על האומות הקטנות), בכללן ארצות ערביות.
למעשה, רוב המצרים לא ראו באיטליה הפאשיסטית או בגרמניה הנאצית בעל ברית אפשרי, במאבק שלהן כנגד בריטניה וצרפת.
הם העריכו נכון שגרמניה ואיטליה הם כוחות אימפריאליסטיים, מסוכנים ודורסניים מהאימפריאליזם המסורתי של אנגליה וצרפת.
פירמידה לאומה: הנצחה, זיכרון ולאומיות במצרים במאה העשרים
הוא עוקב אחר כינון מצבות הזיכרון, אנדרטאות, ימי זיכרון, הלוויות ציבוריות, יצירות אומנות חזותית ושורה של אתרי זיכרון והנצחה אחרים ועוקב אחרי דרך כינונם.
במרכז הספר מצוי ניסיון להתמקד סביב אתרי הזיכרון וההנצחה האומנותיים שכונן הפסל המצרי הגדול מחמוד מוח'תאר ובפרט פסלו "תחיית מצרים".
האנדרטאות שהוא הקים בשנות ה-30 בקהיר ובאלכסנדריה הפכו לאתרי זיכרון מרכזיים בחויה המצרית המודרנית.
הספר מבקש לעקוב אחר הדרכים שבהן קבוצות שונות, בזמנים שונים ובהקשרים שונים, בחנו ובחנו מחדש את אתרי הזיכרון של מוח'תר ומיקמו אותם בתודעה הציבורית.
תוך בחינת היחס הציבורי למצבות זיכרון קיימות עוקב הספר אחר תהליכי הגשמה של אתרים ואנדרטאות חדשות לאורך כל המאה העשרים.
מקום מיוחד מוקדש גם לאופנים שבהם מהפכת 1952 הנציחה את עצמה.
הספר גם מתבונן באתרי ההנצחה שהוקמו לאחרונה, בתקופת חוסייני מובארק, שמנציחים בעיקר את המאבק הערבי-ישראלי.
ככלל מטפל הספר בשני נראטיבים של הנצחה שעוברים כחוט השני בכל האתרים: האחד – המאבק כנגד השלטון הבריטי לשחרור ולעצמאות מצרים.
השני – המאבק על כינון הזהות הלאומית הייחודית של מצרים.
נראטיב זה עוסק גם בתחייה התרבותית של מצרים במאות ה-19 וה-20.
כיום עוסק גרשוני בהמשך בחינה מקיפה של היחס הערבי לפשיזם ולנאציזם, במיוחד ערב מלחמת העולם השנייה ובמהלכה של מלחמת העולם השנייה (1945-1938) ועתיד לפרסם בקרוב ספר בנושא בהוצאת הספרים של אוניברסיטת סטנפורד.
מצרים בין ייחוד לאחדות: החיפוש אחר זהות לאומית 1919-1948; תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תש"ם 1980.
לפסל תרבות במצרים: תכנון תרבותי, זהות לאומית ושינוי חברתי במצרים, 1890-1939/ ביחד עם אורית בשקין, ליאת קוזמא; תל אביב: רמות, תש"ס 1999.
פירמידה לאומה: הנצחה, זיכרון ולאומיות במצרים במאה העשרים; תל אביב: עם עובד, תשס"ו 2006.
מלחמת האומות החלשות - מצרים במלחמת העולם השנייה, 2 כרכים, רסלינג, 2017.
נאורות במצרים הקולוניאלית - מודרניות, לאומיות, קולוניאליזם ומגדר במשנתו של אחמד לוטפי אל-סיד, רסלינג, 2025.
2007 – פרס לנדאו למדעים ולמחקר.
2015 – פרס MESA Mentoring Award מטעם האגודה הצפון אמריקאית ללימודי המזרח התיכון (MESA).
ישראל דוֹסְטְרוֹבְסקי (Dostrovsky; 29 בנובמבר 1918 – 28 בספטמבר 2010) היה פרופסור לכימיה פיזיקלית, מנכ"ל הוועדה לאנרגיה אטומית, נשיאו החמישי של מכון ויצמן למדע וחתן פרס ישראל למדעים מדויקים.
דוסטרובסקי נולד ב-1918 באודסה שבאוקראינה, בנם של אריה וסוניה לבית פּוֹלְיַאקִין.
ב-1919, כשהיה בן שנה, עלה עם משפחתו לארץ ישראל באונייה "רוסלאן".
אביו, ד"ר אריה דוסטרובסקי, היה רופא עור ומין, ממייסדי בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים ובית החולים הדסה.
למד בגימנסיה העברית רחביה והצטרף לתנועת "המחנות העולים".
כאשר היה בן 13 הצטרף לארגון "ההגנה" ופעל במסגרתו.
מאוחר יותר הצטרף לקיבוץ מעוז חיים, אך יצא ללימודי כימיה פיזיקלית באנגליה ונותר בה לצורכי מחקר והוראה.
בשנת 1943 סיים דוסטרובסקי את לימודי הדוקטורט בקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
עם סיום לימודיו עבד כמרצה לכימיה בקולג' האוניברסיטאי.
דוסטרובסקי שב לישראל ב-1 באפריל 1948 והקים את המחלקה לחקר איזוטופים במכון ויצמן, כמו גם את יחידה ג' בחיל המדע שעסקה בראשית חקר אנרגיה גרעינית.
עבודתו בשירות הצבא נתמכה על ידי מכון ויצמן וקבוצות המחקר שפעלו תחתיו עסקו בבידוד איזוטופים ועבדו במשותף עם הוועדה לאנרגיה אטומית.
נמנה עם חברי הוועדה לאנרגיה אטומית שהוקמה ב־13 ביוני 1952 על ידי ראש הממשלה דוד בן-גוריון.
בשנת 1966, עם מיסודה של הוועדה לאנרגיה אטומית במשרד ראש הממשלה, מונה דוסטרובסקי למנכ"ל הוועדה הראשון ושירת בתפקיד עד 1971. לאחר סיום תפקידו נותר חבר במועצה המייעצת לוועדה, עד שנת 1981.
בשנת 1971 מונה לסגן נשיא מכון ויצמן ובשנת 1973 נבחר לנשיאו החמישי.
בתפקיד זה כיהן עד שנת 1975. בשנה זו מונה לדרגת "פרופסור המכון", דרגה הניתנת למדענים דגולים שהשיגו הישגים יוצאי דופן במדע ופעלו למען מדינת ישראל ומכון ויצמן למדע.
דוסטרובסקי זכה בפרס ויצמן (1951) ובפרס ישראל למדעים מדויקים (1995).
קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב ומהטכניון, ובשנת 1982 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
היה נשוי לדפנה לבית ווֹרְמַלְד, ואב לשניים.
אחותו הייתה המוזיקאית יוכבד דוסטרובסקי.
בן דודו מצד אביו היה הרמטכ"ל הראשון של צה"ל, יעקב דורי.
הובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ מעוז חיים .
ישראל גלילי (בלשניקוב; 1923 – 9 במרץ 1995) היה מפתח כלי נשק ישראלי, שהמפורסם בפיתוחיו הוא רובה הגליל.
גלילי, יליד ארץ ישראל, היה מראשוני התעשייה הצבאית, ועבד בה במשך 44 שנים.
במהלך שנות עבודתו היה שותף לפיתוח רובי הדרור והעוזי.
במשותף עם יעקב ליאור, פותח על ידו ב-1968 רובה הגליל, שנקרא על שמו, ונכנס לשימוש סדיר ביחידות צה"ל בשנת 1974. עבור פיתוח הגליל זכו גלילי וליאור בפרס ביטחון ישראל לשנת 1973.
שנים רבות עמד גלילי בראש מחלקת הפיתוח, הרכבה וניסויים במפעלי הנשק של התעשייה הצבאית.
ישראל גצלר היה היסטוריון ישראלי שהתמחה בהיסטוריה רוסית והיה פרופסור אמריטוס בחוג ללימודים רוסיים ובחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים.
מחקריו עוסקים בהיסטוריה של הסוציאליזם ברוסיה ובאירופה ובמהפכה הקומוניסטית ברוסיה ב-1917.
גצלר נולד בברלין ב-14 במאי 1920. אביו, חיים מרדכי גצלר, היגר לגרמניה מז'מיגרוד שבפולין ועסק בבדים, ואמו דבורה לבית שטרנשליכט הגיעה במקור מקרקוב.
גצלר היה אח בכור ללאון ומאני.
למד בבית הספר "עדת ישראל ריאלגמנזיום" (Adass Yisroel Realgymnasium) מגיל שש ועד סיום התיכון, והיה פעיל בשומר הצעיר, (שם היה חניכו של ריינהרד בנדיקס, לימים סוציולוג נודע).
עקב היותם בעלי אזרחות פולנית, גורש עם אביו ואחיו לאון באוקטובר 1938 מגרמניה לפולין.
אמו ואחיו מאני הצטרפו אליהם אחרי ליל הבדולח.
לאחר פרוץ המלחמה שלחו השלטונות הסובייטים את המשפחה לצפון סיביר, שם שהו במשך רוב המלחמה.
לקראת סופה הגיעה המשפחה למחוז הסובייטי של הרפובליקה האוטונומית של הגרמנים של ולגה, שם התגוררה המשפחה במהלך המלחמה.
גצלר עבד בתקופה זאת במגוון עבודות בהן כריית זהב ונהיגה בעבור קאופרטיב תחבורה.
ניסה לרכוש השכלה בסראטוב לתקופה מסוימת אך ללא הצלחה.
לאחר המלחמה המשפחה חזרה לגרמניה, ומשם היגרה לאוסטרליה בשנת 1948, הקדים אותם אחיו לאון שהגיע אליה בעת המלחמה בעזרת מאמצי הקהילה היהודית האוסטרלית.
באוסטרליה למד גצלר באוניברסיטת מלבורן.
סיים את הדוקטורט בבית הספר לכלכלה של לונדון בהנחיית הפרופסור לאונרד שפירא.
הוא פרסם את הספר "מרטוב, ביוגרפיה פוליטית של סוציאל-דמוקרט" בהוצאת אוניברסיטת קיימברדיג' (שתורגם לאיטלקית וליפנית).
גצלר לימד במספר אוניברסיטאות באוסטרליה והיה ממייסדי אוניברסיטת לה טרוב (La Trobe) במלבורן.
בשנת 1972 עלה לישראל והצטרף לסגל האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1976 נישא לדבורה לבית זוסמן, עיתונאית, והתגורר עמה בירושלים.
אב לבן ובת מנישואים קודמים.
נפטר בינואר 2012 בגיל 91, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ קריית ענבים .
ישראל גרנית (גרינקר) (1930 – 12 בספטמבר 2022) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, אשר שימש מפקד בית הספר לקצינים ופיקד על "כוח גרנית" במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים.
גרנית נולד בביסאן (כיום בית שאן), בנם של יצחק ועדית גרינקר נכד למיכל דוד ודינה גרינקר, ממייסדי יסוד המעלה.
גדל בנהלל ובקריית עמל, למד בבית הספר בסמ"ת בחיפה.
ב-1946 הצטרף לארגון "ההגנה" בקריית טבעון.
במלחמת העצמאות שירת כמפקד כיתה בקרב משמר העמק, במאי 1948 התגייס לפלמ"ח, עבר קורס מפקדי מחלקות ולחם כמפקד מחלקת ג'יפים בגדוד התשיעי של חטיבת הנגב.
לאחר המלחמה שימש כמפקד סיירת גולני.
סיים קורס מפקדי גדודים ב-1953, ובמאי 1954 פיקד על מבצע מודיעיני לאיסוף מידע באזור מפרץ אילת על יכולות מעבר ומסתור בין האי סנפיר לחוף סעודיה.
הכוח בפיקודו הוסווה כדייגים על ספינה ובמהלכו עלתה על שרטון בחוף הסעודי, והלוחמים נאלצו להתפנות דרך האוויר על ידי מטוסי פייפר במבצע שזכה לכינוי מבצע שנונית.
ב-1956 יצא להשתלמות בצרפת וכשחזר מונה למפקד גדוד 266, גדוד טנקי AMX-13, עמו לחם בגזרת אבו עגילה וג'בל ליבני במלחמת סיני.
לאחר המלחמה, בדצמבר 1956, מונה למפקד גדוד 9 תפקיד בו שירת עד ספטמבר 1958. לאחר מכן יצא ללימודי הנדסת תעשייה וניהול בטכניון ובסיומם מונה לסגן מפקד חטיבה 7 ובהמשך לראש מחלקת אימונים במחלקת ההדרכה של המטה הכללי.
במלחמת ששת הימים שירת כממלא מקום ראש מחלקת ההדרכה אריאל שרון, פיקד על כח עצמאי שכונה "כוח גרנית", שפעל במסגרת אוגדה 84 בפיקודו של ישראל טל.
כוח גרנית כלל 10 טנקי מגח, פלוגת סיור, פלוגת תול"רים, פלוגת הנדסה וסוללת מרגמות 120 מ"מ.
הכוח פעל בגזרה הצפונית של סיני, משימתו הראשונה הייתה פריצת ציר בדרום מערך פתחת רפיח וריתוקו, חסימה לעבר ניצנה ופריצת שדה מוקשים כך שיתאפשר מעבר כוח מחטיבת הצנחנים.
לאחר השלמת המשימה הוכפף הכוח לחטיבת הצנחנים בפיקודו של רפאל איתן ולאחר פציעתו של רפול, שב גרנית ליטול את הפיקוד על הכוח ובהמשך הקרבות כבש את העיר קנטרה והגיע עד גדות תעלת סואץ.
לאחר המלחמה מונה למפקד בית הספר לקצינים, בתקופתו עבר בית הספר למצפה רמון.
במילואים פיקד על חטיבה 670. במלחמת יום הכיפורים גויס למילואים ושירת כראש המטה באוגדה 252 תחת פיקודו של אלברט מנדלר, במהלך המלחמה הקים כוח ששוב זכה לכינוי "כוח גרנית" ופיקד על החזית הדרומית בסיני.
במהלך המלחמה נהרג בנו , שהיה קצין מילואים בחיל השריון, בקרב ההבקעה נגד הצבא הסורי בציר קוניטרה-דמשק, בכפר חאן-ארנבה.
גרנית הצטרף למפלגת העבודה, הקים בה את "חוג האינפורמציה" שבו השתתפו קצינים בשירות הסדיר והמילואים, בשנים 1969–1973 עמד בראש אגף הארגון במפלגת העבודה.
ב-1974 התמודד על תפקיד מזכ"ל מפלגת העבודה אך הפסיד למאיר זרמי.
ב-1975 מונה למנכ"ל חברת נתיבי איילון וכיהן בתפקיד עד ספטמבר 1976. ב-1976 היה ממקימי ד"ש, הוא שובץ במקום ה-19 ברשימתה בבחירות לכנסת התשיעית ב-1977 ושימש ראש סיעתה בהסתדרות הכללית.
לאחר התפרקותה של ד"ש נמנה עם פלג התנועה הדמוקרטית, בבחירות לכנסת העשירית שובץ במקום העשירי ברשימת מפלגת תל"ם.
היה נשוי לרותי, שנפטרה בשנת 2017. בנוסף לבן מיכה נולדו להם עוד שני ילדים.
נפטר ב-12 בספטמבר 2022. הובא למנוחות לצד אשתו רותי בבית העלמין החדש ברמלה, העיר בה חיו בשנותיהם האחרונות .
הרב ישראל דוד שלזינגר (נולד בסביבות שנת תשכ"ד) הוא דרשן וראש קהילת שערי תפילה במונסי שבניו יורק.
נולד לרב שמואל עקיבא מרגליות יפה שלזינגר, אב בית דין בשטרסבורג.
למד בישיבת לוצרן אצל הרב יצחק דב קופלמן ונחשב לתלמיד מובהק שלו.
בימים נוראים היה נוסע לישיבתו ומשמש שליח ציבור בחלק מהתפילות.
חמיו הוא הרב אהרן פישר מבורו פארק.
בימי החול הוא לובש חליפה קצרה, ובשבת לובש שטריימל וקפוטה.
הוא רב בית הכנסת "שערי תפילה", שבו 400 מקומות ישיבה.
שם בית הכנסת מבטא את עיסוקו הנמרץ בענייני תפילה.
הוא נוהג לתקוף רבות את העיסוק במנהגים טפלים במקום בעיסוק בעיקר, כמו אכילת מאכלי חלב בשבועות לעומת קבלת התורה בחג השבועות.
הרב שלזינגר מוסר עשרות שיעורים בשבוע, בהם שיעור יומי בגפ"ת ושיעורים על תפילה, מנחת חינוך, פרשת שבוע ופרקי אבות.
בשיעורי המוסר משתתפים כ-500 אנשים.
את דרשותיו ושיעוריו מוסר ביידיש כצוואת החתם סופר שלא למסור שיעורים בשפת המדינה.
שערי ליל הסדר, מודיעין עילית תשע"ג
הרב ישראל דב בער מווילעדניק (תקמ"ט, 1789 - כ"א בטבת תר"י, 1850) היה רב חסידי במחצית הראשונה של המאה ה-19. מכונה "הצדיק מווילעדניק".
נולד בעיר קוטלנה שבאוקראינה ליוסף, שהיה מלמד תינוקות בעיירה.
כשהיה בן ארבע התייתם מאביו, ולאחר כחמש שנים התייתם גם מאמו.
בבגרותו ביקר אצל רבי לוי יצחק מברדיטשוב, והכיר גם את רבי אהרן מזיטומיר ורבי מרדכי יפה מלעכוויטש אך רבו המובהק היה רבי מרדכי טברסקי מצ'רנוביל.
בנישואיו הראשונים היה נשוי לבתו של ר' משה מגיד או, לפי מקור אחר, לבתו של הגביר ר' משה חפץ.
בזיווג שני נשא את אסתר ציפע (- תרל"ב) בת ר' חיים.
החל משנת תקפ"ט (1829) התפרסם כ"צדיק מווילעדניק".
נודע כבעל מופת ורבים שיחרו לפיתחו.
לאחר פטירתו של רבי אהרן מסטרשלה ופטירת בנו, הסתפחו אליו חלק מחסידי סטרשלה.
כאשר נפטר נטמן בבית הקברות בווילעדניק.
קברו ידוע כמקום תפילה לישועות.
ואף בתקופת השלטון הסובייטי ברוסיה רבים היו נוסעים במאמץ רב לפקוד את ציונו לברכה וישועה.
ספרו "שארית ישראל", ובו שלושה שערים: על התקשרות לצדיקים, דברי תורה על מועדי ישראל וענייני תשובה שנאמרו בתקופת ה"שובבי"ם", נדפס לראשונה בלבוב בשנת תרכ"ד על ידי מיכאל לוי רודקינסון (פרומקין), ולאחר מכן נדפס שוב בתרל"ז בקניגסברג.
מהדורה מתוקנת ומוערת בעריכת הרב גדליה אוברלנדר ראתה אור בהוצאת מכון אור ישראל, מונסי תשס"ה (מהדורה שלישית), ובה גם תולדותיו (בעריכת הרב יהושע מונדשיין), עיונים במשנתו, ומפתחות (בעריכת הרב אליהו מטוסוב).
בשנת תרס"ב יצא לאור על ידי רבי ברוך ראטענר הספר "סיפורי נפלאות", בו מסופר על מופתיו.
הספר יצא במהדורה חדשה בשנת 1996 על ידי מכון "אור ישראל".
מכון אור ישראל הוציא לאור גם את הספר "ליקוט שארית ישראל" על פרשיות התורה, עניינים וערכים בעבודת ה', מלוקט מספרו שארית ישראל, מונסי תשס"ח.
ישראל גרודנר (בכתיב יידיש: ישראל גראָדנער; בערך 1848–1887) יהודי ליטאי, מראשוני השחקנים של תיאטרון יידיש.
בגיל 16 עבר לברדיצ'ב, אוקראינה, חבר בבראָדער זינגער ושחקן ביאשי, רומניה ב-1876 כאשר אברהם גולדפדן גייס אותו כשחקן הראשון למה שעתידה הייתה להיות להקת התיאטרון המקצועי הראשונה ביידיש.
יעקב אדלר מציין שבהיותו היהודי הליטאי היחידי בשנים הראשונות של תיאטרון יידיש הוא דיבר בכוונה במבטא שונה של יידיש בהיותו על הבמה כדי שיוכל להשתלב טוב יותר עם השחקנים האחרים.
(היידיש הליטאית שונה מזו של אוקראינה ורומניה).
למרות שהופעותיו המוקדמות עם גולדפדן נחשבות, בדרך כלל, להתחלת התיאטרון המקצועי ביידיש, הרי שגרודנר בהיותו חבר בקבוצת זמרי ברודי היה כבר שחקן במידה זו או אחרת.
הוא כבר השתתף בקונצרט שהתקיים באודסה, אוקראינה שבו הוא ואחרים מזמרי ברודי שרו שירים, כולל כאלה של גולדפדן, ואלתר חומרים קומיים בין הקטעים המוזיקליים.
ראובן ווייסמן כתב עליו ב־1924: "לגרודנר היה לא רק קול טנור יפה, אלא התנועות וההעוויות שלו היו של שחקן אמיתי, כאלה לא ראו עד אז אצל יהודים.
השחקן יעקב אדלר שהיה מעריץ נלהב של התיאטרון בשפה הרוסית באודסה באותה תקופה וראה את גרודנר מציג בבתי מרזח ומסעדות, מציין בזיכרונותיו את הרושם הגדול שהותיר עליו גרודנר וכמה טוב הוא גילם את הדמויות שלו.
בועז יונג מספר שגרודנר שיחק בעיקר תפקידים קומיים אבל היה טוב גם בתפקידים דרמטיים.
"כשגרודנר היה צריך לשחק תפקיד של סבתא בת 70 הוא רק שם מטפחת וכבר ראית לנגד עיניך את הסבתא על כל מאפייניה, קמטיה ותנועותיה".
גרודנר פגש את אשתו בהופעות ב-Gradina Pomul Verde ביאשי.
כאשר הם לא יכלו לשכור מבנה לתיאטרון ביאשי היא נדדה איתו כדי להופיע בבוטושאן, גאלאץ, בראילה ולבסוף בבוקרשט שם זכתה הלהקה להצלחה גדולה, אבל שם החל זיגמונד מוגולסקו להאפיל עליו.
גרודנר עזב את להקתו של גולדפדן כדי לייסד להקה משלו ביאשי, כשהוא לוקח איתו את משה פינקל, רוזה פרידמן ואת אשתו שהייתה זמרת טובה מאוד אבל לא היה לה ניסיון קודם כשחקנית.
הוא גייס גם את יוסף לטיינר כמחזאי.
המחזה הראשון אותו העלו היה די צוויי שמואל שמעלקעס המבוסס על הסיפור הגרמני Nathan Schlemiehl – נתן שלומיאל.
זמן קצר אחרי כן עזב גם מוגולסקו את להקתו של גולדפדן והצטרף לגרודנר.
ב־1880 סיירו גרודנר ומוגולסקו בוורשה אבל זמן קצר לאחר מכן לקח מוגולסקו את ההנהגה על הלהקה ושוב החליף את גרודנר.
יעקב אדלר מספר שבערך באותו זמן הוא סייר גם בקונסטנטינופול והתאחד מחדש לזמן קצר עם גולדפדן באודסה ואז הצטרף, באופן זמני, ללהקתו הנודדת של ישראל רוזנברג, אך בריאותו הייתה כבר בירידה באותה תקופה.
זמן קצר לפני כן ייסד גרודנר להקה חדשה בריגה (שוב עם פינקל, פרידמן ואשתו אנטה, כעת כבר פרימדונה).
אחרי החרם על תיאטרון יידיש באימפריה הרוסית ב־1883 הם עברו ללונדון שהייתה באופן זמני מרכז של תיאטרון יידיש.
הגרודנרים היו תקופה קצרה בלהקת תיאטרון עם יעקב וסוניה אדלר במועדון תיאטרלי ברחוב פרסקוט.
בהופעה הראשונה שלהם הם שיחקו תפקידים ראשיים במחזה דער בעל תשובה מאת נחום מאיר שייקביץ'.
גרודנר עזב לאחר זמן קצר על מנת להקים עו להקה בגליציה אתה סייר בווינה.
מסעותיו המשיכו: לונדון, ורשה ושוב לונדון.
על פי ברקוביץ' הוא נקבר בקבר לא מסומן בסטרטפורד.
לא ברור אם הכוונה לסטרטפורד אפון אייבון או לסטרטפורד לונדון.
ישראל גלובוס (נובמבר 1942 – 2 באוגוסט 1992) היה ספורטאי ישראלי.
בעל 6 מדליות מהמשחקים הפאראלימפיים.
כיהן כיו"ר איגוד הגג של ארגוני הנכים בישראל.
גלובוס ייצג את ישראל בארבע אולימפיאדות.
כשחקן כדורסל כיסאות גלגלים זכה עם נבחרת ישראל בחמש מדליות.
נוסף לכך, זכה במדליית ארד אישית, במשחה ל-50 גב ב.
שימש כרשם הפטנטים ורשם החברות של מדינת ישראל.
גלובוס נולד לשרה גיטרמן ואלעזר לייב גלובוס.
סבל מנכות פיזית קשה לאחר שלקה במחלת פוליו בעודו בן 14, בכיתה ח' (1956).
עקב מחלתו ולאחר אשפוז ממושך, הוריו נסעו לארצות הברית במטרה לתמוך בשיקומו.
המשפחה שהתה בארצות הברית שנתיים.
בשובו היה גלובוס בן 17 והשלים את לימודי התיכון בישראל.