tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1898, הוא שלח את כתבי היד הראשונים שלו לזימפליציסימוס, שהתקבלו היטב על ידי המו"ל והקהל.
כאשר גיליון 31 באוקטובר 1899 הוחרם בשל הסופר פרנק ודקינד, המאייר והמו"ל אלברט לנגן נמלטו מחוץ לגרמניה כדי להימנע מהעמדה לדין.
"זימפליציסימוס" נזקק לאדם אחראי במערכת במינכן.
לנגן שקל לשכור את תומה כעורך ראשי, אף על פי שאיש סודו התבטא בעבר נגד תומה: אך לנגן בחר בתומה, שגם הקומדיה שלו "האלמנות" הייתה מבחינתו כישלון הן מבחינתו והן מבחינת הבמאי יוקצה סביץ' ממינכן.
בספטמבר 1899, תומה מכר את משרד עורכי הדין שלו והפך לעורך קבוע של "זימפליציסימוס".
בשנים שלאחר מכן היה תומה אחד מהכותבים החשובים ביותר בזימפליציסימוס.
הוא הופיע כסאטיריקן תחת מספר שמות עט – את שיריו נהג לכתוב כ"פטר שלמיל".
בתחילת 1901 הוא כתב את המחזה במערכה אחת "Die Medaille" (המדליה) שעלילתו מתרחשת בדכאו והוצג לראשונה ב שבמינכן.
המחזה הוצג גם בברלין; תומה ליווה את ההפקה שם בקברט "Überbrettl" בנובמבר 1901.
בשנת 1898, תומה פגש אישה שלא הזכיר את שמה ביומניו ובמכתביו הפרטיים, אלא תיאר אותה כ-".G" או "Hohenzollernstraße" ("הוהנצולרנשטראסה").
(השניים נפגשו לפגישות אהבים ברחוב הוהנצולרן שבשוואבינג.) מרטין קלאוס חושד שמאהבתו, שהייתה נשואה, מבוגרת מתומה ו (לפי שותפו לדירה רוטמאייר) הגיעה מהמעמד הגבוה ההונגרי, הייתה קתינקה גנגהופר, אשתו של .
תומה וגנגהופר לא הכירו אישית באותה תקופה; תומה סיים את הרומן בסוף 1901; הוא וגנגהופר נפגשו רק ב-1903.
בשנת 1901, תומה כתב את הקומדיה שלו "Die Lokalbahn" ("הרכבת המקומית"), שהוצגה לראשונה ב-19 באוקטובר 1902 (שוב בתיאטרון רזידנץ).
ויקטוריה פרבסטל נפטרה בנובמבר 1902.
בשנת 1903 פגש תומה את האמן הגרפי , ועד מהרה הם הפכו לחברים קרובים.
אין ספק, שעד להצלחתו עם הרומן "Die Lokalbahn", תומה הפך למקור הכנסה חשוב עבור המו"ל.
תומה נפטר מדאגותיו הכלכליות והתמכר לסגנון חיים של המעמד הגבוה: יחד עם אלברט לנגן, הוא חכר שטח ציד באונטרווייקרטסהופן (שהפכה בהמשך לחלק מארדווג ) ליד דכאו, שבו ביקר שוב ושוב מאז 1895. אף על פי שלנגן שילם מחצית מדמי החכירה, שטח הציד שימש בעיקר את תומה.
במרץ ואפריל 1903, הוא נסע לראשונה באופניים עם עמיתים מזימפליציסימוס דרך איטליה לרומא.
הוא כתב את הסיפור הלועג "Der heilige Hies" ("הקדוש היס") והחל לכתוב את הרומן הראשון שלו "Andreas Vöst" ("אנדריאס פסט").
בשנת 1906, תומה והרמן הסה הפכו לעורכים של המגזין "März" ("מרץ").
באותה שנה (1906) הוא נכלא בגלל השיר הסאטירי "An die Sittlichkeitsprediger in Köln am Rheine" ( "על המוסר של מטיפים בקלן אם ריין").
הוא נידון לשישה שבועות מאסר בגין "העלבת חברים בארגון מוסר חברתי", עונש שאותו ריצה ב ליד מינכן.
בשנת 1907 הוא נישא לרקדנית מריאטה די ריגרדו, הידועה בשם מריון (1880–1966), שנולדה בפיליפינים והייתה אישה צעירה משוחררת יחסית לתקופתה.
הנישואים לא נמשכו זמן רב; מזגם של השניים היה שונה מדי.
הנישואים הסתיימו בגירושים בשנת 1911, אך השניים נשארו חברים.
בשנת 1908, הוא עבר לביתו "Auf der Tuften" ב.
הקומדיה שלו "Moral" ("מוסר") עלתה לראשונה באותה שנה, והיצירה הפכה לאחת מהצלחותיו הגדולות ביותר.
במחזה הוא שם בפי נציג של "אגודת מוסר" (Sittlichkeitsverein), שביצע עבירה חמורה נגד עקרונות אגודה כזו, את המילים: "להיות מוסרי, אני יכול לעשות את זה לבד בחדרי, אבל אין לזה ערך חינוכי.
העיקר הוא שתצהיר בפומבי על עקרונות מוסר.
לזה יש השפעה חיובית על המשפחה, על המדינה".
באותו מחזה, יו"ר אגודת המוסר הזו מצהיר: "אדון שמאי, כאשר בני זוג בנישואים מפסיקים לשקר, אז הם נפרדים".
עמדתו של תומה הייתה ליברלית-שמאלית.
הוא לא נמנע מביקורת נוקבת, ולעיתים קרובות חריפה, על החברה, הכנסייה והמדינה.
זה השתנה עם תחילת מלחמת העולם הראשונה.
זימפליציסימוס הפך פחות ופחות תקיף, ותומה לא יכול היה ולא רצה להתנער מההתלהבות הכללית למלחמה, במיוחד בקרב אינטלקטואלים.
הוא התנדב כחובש ועבר בשנת 1915 עם לחזית המזרחית בגליציה.
שם חלה קשה בדיזנטריה והפך לבלתי כשיר לשירות צבאי.
יצירות רבות שלו הופיעו בשנת 1916 הפורייה במיוחד.
בשנת 1917, תומה פרסם בעיתון "Miesbacher Anzeiger" ("מיסבאכר אנצייגר") מודעות להצטרפות לאיגרות חוב מלחמתיות.
"מולדתנו חייבת להמשיך במלחמה עד לניצחון סופי", נכתב באוקטובר 1917 תחת הכותרת "מדוע החקלאי חייב להצטרף לאגרת החוב המלחמתית?".
ביולי 1917 הוא נרשם כחבר ב, שתמכה בניצחון ללא פשרות.
הוא נאם מספר פעמים מטעם מפלגת המולדת, כמו בקיץ 1917 במרתף הבירה שבמינכן.
תומה לא יכול היה להתמודד עם תבוסת המלחמה המתקרבת בנובמבר 1918. הוא כבר לא הבין את העולם ופרש במרירות לביתו.
בקיץ 1918 הוא פגש את מיידי ליברמן פון ואלנדורף (1883–1971), שהגיעה משושלת יצרני יין נתזים יהודים ממשפחת פייסט-בלמונט, והייתה נשואה באותה עת.
תומה התאהב בה בתשוקה וקונן על מר גורלו שלא נשאה לאישה אז.
עד מותו, הוא המשיך לחזר אחריה במרץ.
אף על פי שהיא נשארה קרובה אליו, היא לא הצליחה להביא את עצמה לעבור לגור איתו לגמרי, מכיוון שבעלה סירב להתגרש.
ב-14 החודשים האחרונים לחייו כתב תומה עבור "מיסבאכר אנצייגר" – לעיתים קרובות באמצעות מאמר מערכת בעמוד הראשון – 175 מאמרים, רובם (למעט חמישה מקרים) אנונימיים ובעיקר אנטישמיים, במיוחד נגד הממשלה בברלין והסוציאל-דמוקרטיה.
אך הוא גם כתב על הבורגנות היהודית, לדוגמה: "טייטלס כהן ואיזידור פייגלדופט, עדיין מותר להם להניח את פרקי אצבעותיהם המקושטים בתיקי העור שלהם בקיץ, כשרבקה על זרועה בשמלת , מריחים מסיגליות ושום".
הוא תיאר את בירת הרייך, ברלין, כ"מחראה של ברווזים" ו"שילוב של קן יהודי גליצאי ומחוז פשע ניו יורקי", ותיאר בשפת התנועה הפולקיסטית "אופי ייחודי המושרש עמוק בגזע..." והעליב את רפובליקת ויימאר כ"אידיוטיות חסרת אופי".
הוא כינה את נציגיה "עדר חזירים עצוב זה מטרנופול וירוסלב" והדגיש ש"מלבד ההיימי מרחוב פרומנדנשטראסה, ירינו גם בכמה משבט לוי..." (ראש ממשלת בוואריה, קורט אייזנר, נורה למוות בפרומנדנשטראסה).
הוא כינה את אייזנר עצמו "חזיר יהודי", ואת הרצח עצמו תיאר כ"הוצאה להורג".
תומה גם העליב את המו"ל היהודי רודולף מוסה במילים "נבל עם שיערך המקורזל ומספרי התנועה המתקדמת שלך"; את קורט טוכולסקי הוא השפיל כ"נכה גליצאי קטן".
(התגובה שכתב תומה בעילום שם ב"מיסבאכר אנצייגר" ב-2 בפברואר 1921, למאמר של טוכולסקי (בשם העט איגנץ ורובל) בשבועון "די ולטבינה").
במאמר מ-16 במרץ 1921, תומה כתב ב"מיסבאכר אנצייגר" תחת הכותרת "שידור לכל ממשלת ברלין וחזירים יהודים", בהתייחס לחוק שעבר ברייכסטאג לפירוק ארגוני ההגנה העצמית שהוקמו לאחר מלחמת העולם הראשונה: "רק יהודי גליצאי אחד צריך לרצות לפרק אותנו מנשקנו – נכה אותו כל כך חזק שהוא לא ייכנס יותר לארון קבורה".
לדברי לואיס מרקובסקי מהמרכז לתיעוד הנאציזם במינכן, תומה "הפך את הגסות למקובלת חברתית באמצעות סגנון כתיבה מיומן שהתחבר לתעמולה הנאצית".
ב-6 באוגוסט תומה עבר ניתוח בקיבה במינכן.
הוא נפטר מסרטן הקיבה ב-26 באוגוסט 1921 בביתו בטגרנזה.
הוא הוריש את רוב הונו הרב, כמו גם את שכר טרחתו ותמלוגיו, למיידי פון ליברמן.
אשתו הגרושה מריון, אחיותיו קתרינה הובנר וברטה צורווסטן ואחיו פטר תומה קיבלו כל אחד סכום של 200,000 מרק גרמני, האחרון גם קצבה לכל החיים בסך 2,000 מרק בשנה.
תומה נקבר בבית הקברות הקהילתי של כנסיית לורנציוס הקדוש באגרן, ב שעל שפת אגם טגרנזה.
כיום קברו נמצא בין קברו של חברו הוותיק, הסופר , לבין קברה של אהובתו, מיידי פון ליברמן.
ביצירותיו, לודוויג תומה ניסה לחשוף את הפסאודו-מוסר ששרר בתקופתו.
הוא גם גינה ללא פשרות את החולשה והטיפשות של הבורגנות והמיליטריזם השובניסטי הפרוסי עם "הפיקלהאובה" (קסדת הקוץ) שלו.
הוא גם התרעם על הקרתנות ומדיניות הכמורה של זמנו בממלכת בוואריה, מה שבא לידי ביטוי ב"יוזף פילזרס בריפווקסל".
סיפוריו המתובלים בהומור וסאטירה, או מחזותיו בני המערכה האחת המתארים את הסביבה הכפרית והעיירות הקטנות בבוואריה עילית, נחשבים למבריקים.
תיאוריו הבלתי-סנטימנטליים של החיים החקלאיים ברומנים שלו נחשבים נאמנים במיוחד למציאות, מכיוון שתומה צבר שפע של תובנות מעשיות לגבי תנאי החיים באזור הכפרי מעבודתו כעורך דין.
הניב בווארי מתואר בתמציתיות כמו ביצירותיו של .
על בסיס מאמריו ב"מיסבאכר אנצייגר" (1920–1921), האשים מאמר משנת 1989 ב"דר שפיגל" את לודוויג תומה בכך שהפך לאנטישמי זועם ושהתפתח למי שסלל את הדרך של אדולף היטלר.
עורך הדין אוטו גריטשנדר מדגיש את מאסרו בן ששת השבועות בכלא שטאדלהיים במינכן (1906) ואת "המאמרים האנטישמיים והאנטי-דמוקרטיים הבוטים ביותר של תומה משנות חייו האחרונות ב"מיסבאכר אנצייגר'" כפרקים אפלים בחייו של לודוויג תומה.
הוא גם מציין כי תומה מעולם לא הגיש את עבודת הדוקטורט שלו, אך בכל זאת כינה את עצמו "דוקטור לודוויג תומה" ונתן לאחרים לכנותו כך, עובדה שיש לציין לגבי סופר כה ביקורתי כלפי בני אדם אחרים.
תומה עדיין פופולרי מאוד בבוואריה העילית כיום.
לדוגמה, מוצרים כמו הבירה "לודוויג-תומה-ביר" מ"הופברויהאוס ברכטסגאדן" נושאים את שמו.
בית הספר התיכון העירוני על שם לודוויג תומה במינכן נושא את שמו מאז בנייתו ב-1973. בדכאו יש בית ספר יסודי על שם לודוויג תומה.
בפרין אם כימזה יש גימנסיה על שם לודוויג תומה, הממוקמת במסעדה שבה התגוררו תומה ואימו משנת 1876. יש גם בית ספר יסודי על שם לודוויג תומה בטראונשטיין.
גם מסילת הרכבת דכאו – אלטומינסטר ידועה כ"Ludwig-Thoma-Bahn".
פרוטומה שלו נמצאת בהיכל התהילה במינכן.
עיריית מינכן העניקה את מדליית לודוויג תומה לכבודו החל משנת 1967, אך הפרס הופסק בשנת 1990 לאחר שעמדתו השמרנית-לאומית, סיסמאותיו האנטישמיות והפולמוס האנטי-סוציאליסטי שלו נודעו בציבור.
לודז' (בפולנית: Łódź - ווּג' - IPA: ) היא העיר השלישית בגודלה בפולין.
העיר ממוקמת במרכז המדינה, מדרום־מערב לוורשה, ומשמשת בירת מחוז לודז'.
בתקופת השלטון הרוסי במאה ה-19 התפתחה לודז' מכפר קטן לעיר של תעשיית הטקסטיל, במידה רבה הודות ליוזמת תושביה היהודים.
על שום כך דבק בה הכינוי "מנצ'סטר הפולנית".
ערב מלחמת העולם השנייה הגיעה הקהילה היהודית בלודז' לכ-225,000–233,000 נפשות, והייתה הקהילה היהודית השנייה בגודלה בפולין אחרי ורשה.
פעלו בה רשת חינוך יהודית מסועפת, עיתונות יהודית ותיאטרון יידיש.
בזמן המלחמה נכלאה הקהילה בגטו לודז', הגטו השני שהוקם בשטחי הכיבוש הגרמני.
מרבית הקהילה היהודית הושמדה בשואה.
לודז' מוזכרת לראשונה במסמך משנת 1332, שניתן לכפר לודז'יה, שהיה שייך בזמנו לבישופים של ולוצלאווק.
בשנת 1423, המלך ולדיסלב השני יגיילו העניק זכויות מגדבורג לכפר לודז'.
מאז ועד למאה ה-18, נשארה לודז' התיישבות קטנה בדרך המסחר בין מזוביה לשלזיה.
במאה ה-16, העיירה מנתה פחות מ-800 תושבים, רובם עבדו בשדות הסמוכים.
בשנת 1793, עם חלוקתה השנייה של פולין, לודז' הייתה חלק מהפרובינציה של פרוסיה הדרומית, והייתה ידועה בשמה בגרמנית – לודש (Lodsh).
בשנת 1798 הלאימו הפרוסים את העיר, והיא איבדה את מעמדה כעיר הבישופים של קויאוויה.
ב־1806, הצטרפה לודז' לדוכסות ורשה בראשות נפוליאון ובשנת 1810 היו בה 190 תושבים.
בשנת 1815, לאחר קונגרס וינה, לודז' הפכה לחלק מפולין הקונגרסאית, שהייתה מדינה קליינטית של האימפריה הרוסית.
בהסכם של שנת 1815 תוכנן לחדש את העיר.
בשנת 1816 הוציא הצאר צו המורה על הענקת שטח למהגרים גרמנים כדי שאלו יסייעו בהקמת מפעלים ובתים.
צו זה הביא לכך שכבר בשנת 1820 הפכה העיירה הקטנה למרכז תעשייתי מודרני.
המהגרים הגיעו "לארץ המובטחת" (על פי שם ספרו של ולדיסלב ריימונט, אמרה זו היא גם הכינוי של העיר) מכל רחבי אירופה, בעיקר מבוהמיה, שלזיה וסקסוניה, אך גם ממדינות רחוקות כמו פורטוגל, אנגליה, צרפת ואירלנד.
לאחר הגעת המהגרים, נפתח מפעל הכותנה הראשון בעיר בשנת 1825 ו-14 שנים לאחר מכן, נפתח המפעל הראשון מסוגו בפולין ורוסיה המונע על ידי מנוע קיטור.
בשנת 1839 היוו הגרמנים 80% מהאוכלוסייה, דבר שהביא לפתיחת בתי ספר גרמנים.
זרם בלתי פוסק של פועלים, אנשי עסקים ובעלי מלאכה מכל אירופה עשו דרכם ללודז', והעיר הפכה להיות מרכז הטקסטיל המרכזי של האימפריה הרוסית.
שלוש הקבוצות העיקריות שהרכיבו את אוכלוסיית העיר ותרמו רבות לפיתוחה של העיר היו הפולנים, הגרמנים והיהודים, שהחלו להגיע לעיר החל משנת 1848. מרבית בעלי המלאכה היו במקור אורגים משלזיה.
בשנת 1850 ביטלה רוסיה את המכס בין פולין הקונגרסאית לרוסיה, כתוצאה מכך יכלה לודז' להתפתח בחופשיות עם שוק רוסי עצום בקרבתה.
זמן לא רב לאחר מכן, הפכה העיר לעיר השנייה בגודלה בפולין הקונגרסאית, כאשר בשנת 1865, נפתח קו הרכבת הראשון וחיבר את העיר לקו הרכבת ורשה-וילנה.
לא עבר זמן רב עד שהעיר חוברה לרשת הרכבות שהגיעו לוורשה ולביאליסטוק.
אחד מחשובי התעשיינים בלודז' היה קרל וילהלם שיבלר.
בשנת 1852 הוא הגיע ללודז' יחד עם יוליוס שוורץ וביחד הם החלו בקניית רכוש ובבניית מספר מפעלים.
לאחר מספר שנים, שיבלר קנה את חלקו של שוורץ.
לאחר מותו של שיבלר בשנת 1881, אלמנתו ושאר חברי משפחתו החליטו להנציח את שיבלר בבניית כנסייה, שתוכננה לשמש מאוזוליאום.
הכנסייה נמצאת בבית הקברות העתיק של העיר.
בין השנים 1823–1873, הכפילה אוכלוסייתה של העיר את עצמה בכל בעשור.
השנים 1870–1890 היו הפוריות ביותר מבחינה תעשייתית בהיסטוריה של העיר, ורבים מאנשי התעשייה בעיר היו יהודים.
ב-1898 נחנכה בלודג' החשמלית הראשונה בפולין.
ב-1902 נחנך בית הכנסת האורתודוקסי "רייכער" שנבנה בסוף המאה ה-19 בידי איש עסקים יהודי אמיד, זאב וולף רייכער.
באוגוסט 2022 דווח כי בעליו הפרטיים של המבנה מנסים לשנות את ייעודו ואסרו בו תפילה לאחר כ-120 שנים מאז נפתח.
לודז' הפכה במהרה למרכז גדול של התנועה הסוציאליסטית.
דבר זה בא לידי ביטוי בשביתת ענק שהתקיימה ב-1892 ששיתקה את רוב המפעלים.
על פי מפקד האוכלוסין של רוסיה משנת 1897, עלה כי מתוך אוכלוסייה כוללת של 315,000, מספר היהודים בעיר היה 99,000 (31% מכלל תושבי העיר).
במהלך מהפכת 1905, שנודעה לאחר מכן כהתקוממות של לודז', נהרגו 300 פועלים על ידי שוטרי הצאר.
למרות החשש מתחילתה של מלחמת העולם הראשונה, המשיכה העיר לגדול עד לשנת 1914, בשנה זו היא הפכה לעיר התעשייתית הצפופה ביותר מערי העולם – 13,280 תושבים לקמ"ר.
בזמן מלחמת העולם הראשונה התקיים קרב חשוב ליד העיר וכתוצאה ממנו נפלה העיר לשליטה גרמנית.
לאחר קבלת עצמאותה של פולין בשנת 1918 שוחררה העיר והכוחות הגרמנים נסוגו ממנה.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, איבדה לודז' קרוב ל-40% מתושביה כתוצאה ממגפות ומגירוש חלק גדול מתושביה הגרמנים שהוכרחו לעבור לגרמניה.
בשנת 1922 הפכה לודז' לבירה של מחוז לודז'.
השפל הגדול של שנות ה-30 של המאה העשרים ועימותים שונים עם גרמניה הביאו לסגירת שוקי הטקסטיל המערביים בפני פולין.
בנוסף, המהפכה הרוסית בשנת 1917 ומלחמת האזרחים ברוסיה בין השנים 1918–1921, סתמו את הגולל על המסחר הפורה במזרח.
העיר הייתה מוקד להפגנות ומרידות רחבות היקף בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
ב-13 בספטמבר 1925, נפתח שדה התעופה לובלינק, שהחל את פעילותו בפרברי העיר.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם המשיכה לודז' להיות עיר רב-תרבותית.
מפקד האוכלוסין של פולין משנת 1931 הראה שאוכלוסייתה הכוללת של העיר עומדת על 604,470 איש, הכוללים 315,622 פולנים (52.21%), 202,497 יהודים (33.49%) ו-86,351 גרמנים (קביעת הלאום נקבעה על בסיס הכרזת הנשאל על השפה בה הוא משתמש).
בשל הגידול הגדול של אוכלוסיית העיר שנבע בעיקר מהגירה אל העיר בשנים 1860–1910, רוב יהודי לודג' ערב מלחמת העולם השנייה היו בני דור ראשון או שני בעיר.
ב'פנקס לאדז' התפרסמה רשימה של עשרות קהילות להם היו בתי מדרש בעיר, הקהילות הגדולות היו של חסידות גור, חסידות אלכסנדר, חסידות ראדזין, וחסידי חב"ד.
לכל אחת מהקהילות הללו היו ישיבה וכמה בתי מדרש משלה.
בין 1931 ל-1940 התקיימה בעיר חוות ההכשרה להכנת חלוצים יהודים לעלייה ארצה.
במהלך המערכה בפולין, הכוחות הפולניים של צבא לודז' בפיקודו של גנרל יוליוס רומל הגנו על העיר כנגד ההתקפות הגרמניות.
חרף זאת, כבש הוורמאכט את העיר ב-8 בספטמבר.
אף על פי כן, סירבו חלק גדול מתושביה הגרמנים של לודז' להצטרף לפולקסדויטשה (Volksdeutsche), ובמקום זה הם גורשו לגנרלגוברנמן.
זמן קצר לאחר כיבוש העיר, הקימו הרשויות הנאציות בתוך העיר את גטו לודז' שאכלס יותר מ-200,000 יהודים מלודז' והסביבה.
כאשר גורשו היהודים מלודז' להשמדה, הובאו יהודים אחרים במקומם לגטו.
כתוצאה מהתוצרת הטובה של אוכלוסיית הגטו, בנוסף למספר קשרים אזרחיים, גטו לודז' היה הגטו הגדול האחרון שהושמד מיושביו.
בסביבות 900 אנשים שרדו את האקציות האחרונות בגטו בחודש אוגוסט 1944. מספר מחנות ריכוז ומחנות השמדה הוקמו בסביבת העיר גם לאוכלוסייה הלא-יהודית של העיר, בעיקר לאוכלוסיית הצוענים ולילדים פולנים.
כלא ראדוגושץ' (Radogoszcz) היה הידוע ביותר לשמצה.
אלפי אנשים ממוצא גרמני הובאו ללודז' מרחבי מזרח אירופה, רבים הובאו מרוסיה במהלך הברית של היטלר עם ברית המועצות (הסכם ריבנטרופ–מולוטוב) ובייחוד לאחר מבצע ברברוסה.
בינואר 1945, מרבית האוכלוסייה הגרמנית ברחה מהעיר בשל הפחד מהצבא האדום.
העיר ספגה אבדות עצומות כתוצאה מהחלטת הגרמנים להפקיע את כל המפעלים והמכונות ולהעבירם לגרמניה.
למרות שהעיר לא סבלה רבות מהפצצות אוויריות ומלוחמה, היא איבדה את רוב התשתיות שלה.
לפני מלחמת העולם השנייה, מנתה האוכלוסייה היהודית של לודז' בסביבות 233,000 איש, שהיוו כשליש מאוכלוסיית העיר.
עם סיומה של המלחמה, לודז' איבדה בסביבות 420,000 איש מתושביה שלפני המלחמה, הכוללים 300,000 יהודי פולין מלודז' וסביבתה, בנוסף לכ-120,000 פולנים לא יהודים.
הצבא האדום נכנס לעיר ב-18 בינואר 1945. על פי דבריו של מרשל מיכאיל קאטוקוב, שכוחותיו השתתפו במבצע לכיבוש העיר, הגרמנים ברחו במהירות כל כך גדולה שהם לא הספיקו לפנות או להרוס את המפעלים בעיר כפי שעשו בערים אחרות.
לאחר המלחמה הפכה לודז' להיות חלק מהרפובליקה העממית הפולנית.
עם סיומה של מלחמת העולם השנייה, מנו תושביה של לודז' פחות מ-300,000. עם זאת, המספר החל לגדול כאשר פליטים החלו לחזור לעיר מורשה וממזרח לקו קרזון.
עד לשנת 1948, שימשה העיר כעיר הבירה דה פקטו של פולין, בשל ההרס הרב שנגרם לוורשה, לאחר מרד ורשה, שהביא לכדי הריסת מרבית מוסדות השלטון.
היו שתמכו בכך שלודז' תישאר בירתה הקבועה של פולין, אך רעיון זה לא צבר פופולריות.
בשנת 1948 החלה בנייתה מחדש של ורשה.
תחת השלטון הפולני-קומוניסטי, משפחות תעשיינים רבות איבדו את כספם בשל הלאמת החברות הפרטיות.
באמצע שנת 1981, זרקורי העולם הופנו אל לודז' כתוצאה משביתת רעב ענקית בהשתתפות 50,000 מוחים, שכללו אימהות וילדיהן.
לאחר תקופה של שינוי כלכלי במהלך שנות התשעים של המאה העשרים, רוב המפעלים חזרו לידיים פרטיות.
מרכז הקהילה היהודית פועל כיום מבית קרול גבהארדט.
לפני שנת 1990, הכלכלה של לודז' התמקדה בעיקר בתעשיית הטקסטיל.
כתוצאה מהצמיחה הגדולה של התעשייה בעיר, העיר כונתה לפעמים "מנצ'סטר הפולנית".
בשל כלכלתה המפותחת, גדלה העיר מאוכלוסייה של 13,000 בשנת 1840 לאוכלוסייה של יותר מחצי מיליון בני אדם ב־1913.
מעט לפני תחילתה של מלחמת העולם הראשונה, לודז' הפכה לאחת מערי התעשייה המאוכלסות ביותר בעולם, עם 13,280 תושבים לקמ"ר.
רווחיות תעשיית הטקסטיל בעיר ירדה באופן חד בשנים 1990–1991, דבר שהביא לסגירתם של כל מפעלי הטקסטיל בעיר.
למרות זאת, מספר רב של חברות קטנות עדיין מספקות תוצרת של טקסטיל, בעיקר לייצוא לרוסיה ולשאר מדינות חבר המדינות.
מיקומה של העיר במרכז פולין מקנה לה יתרונות רבים.
מספר מותגים מיקמו את מרכזיהם הלוגיסטיים במחוז לודז'.
שני כבישים מרכזיים – A1, החוצה את פולין מצפון לדרום, ו-A2 החוצה את המדינה ממזרח למערב יצטלבו צפונית לעיר.
כאשר הצפי לסיום סלילת שני הכבישים הוא בסביבות שנת 2012.
כמו כן, עבודת שדרוג ופיתוח של קו הרכבת לוורשה שבוצע בשנת 2009, הפחית את משך הנסיעה בת 137 הק"מ לשעה וחצי במקום שעתיים.
כאשר בשנים הבאות מרבית פסי הרכבת יותאמו לקטרים הנעים במהירות של 160 קמ"ש, דבר שיחסוך עוד 75 דקות ברכבת.
בשנים האחרונות, ניתן היה לראות הרבה חברות בינלאומיות פותחות את סניפיהן בלודז'.
למרות שזאת נחשבת לענייה שבערי פולין בעלות למעלה מחצי מיליון תושבים, התוצר הגולמי לנפש בלודז' עמד בשנת 2008 על 123,9% מהממוצע הפולני.
בחודש ינואר 2009, חברת דל הודיעה שהיא תעביר את הייצור של מוצריה מאירלנד ללודז', כאשר הסיבה המרכזית היא כוח העבודה הזול בפולין ביחס לזה שבאירלנד.
מדיניות העיר, המעודדת חברות זרות להשקיע בעיר, הביאו עד לחודש ינואר 2009 למשיכתן של 980 חברות זרות.
השקעות זרות הן אחת מהסיבות המרכזיות לירידת אחוז האבטלה בלודז' ל-6.5% בדצמבר 2008, כאשר ארבע שנים לפני כן, אחוז המובטלים עמד על 20%.
ללודז' שמונה-עשרה ערים תאומות או הסכמי שיתוף פעולה:
לוּדזָה (בלטבית: Ludza; ברוסית: Люцин; ביידיש: לוּצִין) היא עיר בלטביה המזרחית, בחבל לטגליה.
אוכלוסיית העיר מונה כ-10,000 תושבים, ביניהם קומץ יהודים.
לודזה נזכרת מהמאה ה-12, ובסוף המאה ה-14 נבנה בה מבצר אבן, אשר עומד על תילו עד ימינו.
בשנת 1561 נכללה העיר באיחוד הפולני-ליטאי, ובחלוקת פולין הראשונה בשנת 1772 נכללה בשטחי האימפריה הרוסית.
בשנת 1777 הוענקו ללודזה זכויות עיר.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-1,500 יהודים, למעלה מרבע מתושביה, והתקיימו בה חיים ציבוריים יהודיים ושבעה בתי כנסת.
כמו כן, פעלו בעיירה בית ספר עברי ואגודה להפצת השפה העברית.
ברבנות הקהילה כיהנו, בין היתר, הרב נפתלי ציוני, הרב אליעזר דון יחיא, שאצלו למד הרב קוק, והרב בן-ציון דון-יחיא (נספה בשואה).
בתקופת הכיבוש הסובייטי נסגרו המוסדות הציבוריים היהודיים בעיר.
ב-3 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, תוך שהגיעו אליה מאות פליטים יהודים מליטא ומלטביה.
כעבור כשבועיים נורו בידי הלטבים חלק מהפליטים היהודים שהגיעו לעיר.
בהמשך החודש רוכזו כ-1,000 היהודים שנותרו בעיר בגטו קטן שהוקם באזור עני בה, בצפיפות רבה, אשר נשמר בידי המשטרה הלטבית.
על יהודי הגטו הוטלו גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי, איסור הליכה על מדרכות וחובת ביצוע עבודות כפייה קשות ומשפילות.
מעת לעת אנסו ורצחו השוטרים הלטבים נערות יהודיות מהגטו, ורצחו בו עשרות יהודים נוספים, ובהם רב הקהילה.
בסוף יולי 1941 לאור מדורות של ספרי קודש בוערים ברחוב רז'יצקי בוצעה אקציה של ירי בקבוצות של 5–6 יהודים בכל פעם בירי אקדח בעורף.
באקציה זו נרצח גם הרב בן-ציון דון-יחיא.
ב-17 באוגוסט 1941 נרצחו בידי שוטרים לטבים כ-800 מיהודי הגטו שבעיר בבורות ירי על גדת אגם צירמה, כשבעה ק"מ מהעיר.
רצח היהודים העירומים באתר זה צולם בידי קצינים גרמנים.
לאחר ששבו השוטרים לעיר, רצחו בה עוד כ-30 עד 40 נשים וילדים יהודים, תוך אונס הנשים.
ב-27 באוקטובר 1941 שולחו כ-120 היהודים האחרונים שנותרו בגטו שבעיר לגטו דאוגבפילס, ונרצחו חלקם בדרך לעיר וחלקם לאחר הגעתם אליה.
ביחד אתם נרצחו יהודי זילופה.
כ-25 יהודים בעלי מקצוע שהושארו בעיר נרצחו ב-2 באפריל 1942 ביער סמוך.
מקהילת לודזה שרדו את השואה חמישה אנשים.
לודומריה הוא שמה הלטיני של ולדימיר-ווהלין, נסיכות רותנית מימי הביניים, אשר הייתה חלק מנסיכות גאליץ'-וולין במאות ה-13 וה-14. השם נזכר תמיד יחד עם גליציה, שמה הלטיני של גאליץ' (הידועה כיום כהאליץ').
מ-1772 ועד 1918 היה ללודומריה מעמד רשמי של פרובינציה באוסטרו-הונגריה, אף שהייתה קיימת רק "על הנייר".
בפועל לא התקיימה ישות שכזו ולא היה לה זכר על המפות.
לודוש (ברומנית: Luduş) היא עיר במחוז מורש, בחבל טרנסילבניה ברומניה.
העיר שוכנת על שתי הגדות של המורש.
לפני מלחמת העולם השנייה במשך 51 שנה שימש הרב גרשון שטרן מלודאש (מחבר הספר "ילקוט הגרשוני" ותלמיד המהר"ם שיק) כרבה של העיר כמו כן עמד בראשות ישיבה גדולה עד לפטירתו בט"ז אייר תרצ"ו.
לקראת סיום מלחמת העולם השנייה נעשה בעיר טבח לודוש, בו כוחות צבא הונגריים, שכבשו את המקום, רצחו 15 יהודים ו-2 רומנים, מרביתם נשים שנאנסו לפני רציחתן.
לודוויק פְלֵק (בפולנית: Ludwik Fleck; 11 ביולי 1896, לבוב, גליציה – 5 ביולי 1961, נס ציונה) היה רופא, ביולוג, אפידמיולוג וסוציולוג של המדע יהודי פולני וישראלי.
פלק נולד בעיר לבוב שבגליציה, אוסטריה (לאחר המלחמה בפולין).
הוא למד רפואה באוניברסיטת לבוב וקיבל תואר דוקטור לרפואה בשנת 1920. בין השנים 1923 ו-1935 עבד כרופא פנימי בבית החולים העירוני של לבוב וניהל את המעבדה הבקטריולוגית.
ביוני 1941, עם הפלישה הנאצית, גורשו הוא, אשתו ארנסטינה ולדמן ובנם רישארד-אריה (Ryszard) לגטו.
גם שם עבד פלק בבית החולים וייצר חיסון לטיפוס משתן של חולים.
ב-1942 העבירו הגרמנים את המשפחה למפעל "לאוקון" לייצור תרופות לשם המשך פיתוח החיסון למחלה.
ב-7 בפברואר 1943 הועבר פלק למחנה הריכוז אושוויץ, ושם הועסק באבחון מחלות כעגבת וטיפוס בקרב האסירים.
ביולי 1943 הועבר למחנה הריכוז בוכנוואלד, שבו הועסק בייצור חיסון למחלת הטיפוס, במפעלו של רודולף וייגל.
וייגל ופלק התבקשו לייצר חיסון יעיל שהיה מיועד לחיילי האס אס, וחיסון פחות יעיל לאסירי המחנה.
בעזרת הרופא הפולני הם ביצעו את ההפך: הם ייצרו חיסון מזויף, שהיה מורכב ממים עם כמויות קטנות של דם ופורמלין, והעבירו אותו לחיילי האס אס, ובמקביל העבירו מספר רב של חיסונים איכותיים ויעילים לאסירי המחנה, והבריחו חיסונים נוספים לגטאות ולמחנות ברחבי פולין.
על פי ההערכות, לפחות 5,000 אנשים ניצלו ממוות בצורה הזו.
פעילותם של וייגל ופלק נמשכה עד שחרור מחנה בוכנוואלד, ב-11 באפריל 1945.
פלק, בנו ואשתו, שעבדה במעבדה באושוויץ, התאחדו אחרי המלחמה בלובלין.
בשנים 1945–1952 כיהן כראש המחלקה למיקרוביולוגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת לובלין, וב-1952 עבר לבירה ורשה.
בשנת 1954 נבחר לחבר האקדמיה הפולנית למדעים.
מחקריו בתקופה שבין 1946 ו-1957 דנו בהתנהגות לויקוציטים בזיהומים בתנאי דחק ("עקה" או "לחץ").
בשנים אלה פרסם 87 מאמרים מדעיים בכתבי עת פולניים, צרפתיים, בריטיים ושווייצריים.
בשנת 1951 קיבל פרס לאומי להישגים מדעיים ובשנת 1955 קיבל את צלב "מסדר התחייה של פולין" כהוקרה על תרומתו המדעית לתקומת המדינה לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1957 עלה פלק לישראל.
בארץ כיהן במשרה ייחודית במחלקה לפתולוגיה ניסויית במכון למחקר ביולוגי בנס ציונה יחד עם ידידו הטוב מרקוס קלינגברג.
הוא נפטר בשנת 1961 מהתקף לב ונקבר בבית העלמין נס ציונה.
פלק הקדים רבים מהסוציולוגים של המדע בתובנות ומחקרים.
הוא הקדים את תומאס קון ברעיון הפרדיגמה המדעית.
קון הכיר בקדימות זו והזכיר את פלק בהערת שוליים בספרו "המבנה של מהפכות מדעיות".
לדבריו, מדענים נכנסים ל"קולקטיב חשיבתי" שבמסגרתו הם מפענחים תצפיות ותוצאות ניסויים אמפיריים.
כתוצאה מכך האמת המדעית היא פרי של מבנה חברתי.
הוא הקדים בדברים שכתב בספרו משנות ה-30 של המאה ה-20 Genesis and Development of a Scientific Fact את הקונסטרוקטיביזם החברתי במדע.
הוא חקר את היחס למחלת העגבת לאורך הדורות וגילה שלאותן תופעות ניתנו שמות שונים בקרב מדענים שנבעו מגישותיהם החברתיות והמוסריות.
כתוצאה מההבניה החברתית של המדענים הם פירשו באופן שונה את התצפיות.
הוא לא נחשב לסוציולוג של המדע בשעתו אך כיום רבה ההכרה בו כמי שקידם את התחום..
פרס על שם לודוויק פלק
ה הוא פרס המוענק מדי שנה, החל משנת 1992, לספר העוסק בחקר תחום המדע, טכנולוגיה וחברה.
הפרס ניתן מטעם , מיסודו של רוברט קינג מרטון.
בין הזוכים בפרס נמנית דונה הראווי, על ספרה בתחום הסייברפמיניזם שפורסם בשנת 1997.
לודוויקו מאנין (באיטלקית: Ludovico Manin; 14 במאי 1725 - 24 באוקטובר 1802) היה הדוכס ה-120 של ונציה, ואחרון דוכסי לה סרניסימה.
מאנין כיהן כדוג'ה מאז בחירתו ב-9 במרץ 1789 ועד כיבוש העיר על ידי נפוליאון בונפרטה בשנת 1797.
מאנין נולד ב-14 במאי 1725, בעיר ונציה, והיה הבכור מבין חמשת ילדיהם של לודוויקו אלוויזה ומריה באסאדונה.
מאנין למד באוניברסיטת בולוניה ולאחר תום לימודיו נשא לאישה את אליזבטה גרימאני, בת למשפחת אצולה עשירה, וקיבל נדוניה של 45,000 דוקטים.
מאנין נבחר לדוג'ה ב-9 במרץ 1789, כחודש לפני המהפכה הצרפתית.
לאחר בחירתו נערך הפסטיבל המסורתי, בו, כנהוג, זרק כ-458,000 מטבעות לתושבי העיר (רבע מהם שולמו מקופת הרפובליקה, והיתרה מכיסו).
מאנין הזניח את צי הסוחר הוונציאני, ובשנת 1792 נותרו בוונציה 302 ספינות סוחר בלבד.
כאשר נפוליאון בונפרטה פלש לאיטליה, ונציה וג'נובה לא הצטרפו לברית הערים האיטלקיות שהתנגדה לנפוליאון בשנת 1795, ושתי הערים נותרו נייטרליות.
ב-15 באפריל 1797 נתן ז'אן-אנדוך ג'ונו אולטימטום לעיר להיכנע לנפוליאון.
העיר ונציה סירבה מבלי לדעת שקיים נספח סודי להסכם לובן בו הבטיח נפוליאון שוונציה, דלמטיה ואיסטריה יועברו לשליטת בית הבסבורג.
הדוכס נכנע ב-12 במאי 1797, ועזב את ארמון הדוג'ה יומיים לאחר מכן.
ב-16 במאי 1797 נכנסו החיילים הצרפתיים לכיכר סן מרקו, והסכם הכניעה נחתם, במסגרתו הסכימה ונציה לשלטון צרפת, וזו מיד העבירה אותה לאוסטרים כפי שהוסכם.
מאנין שב להתגורר בפאלאצו פזארו עד פטירתו ב-24 באוקטובר 1802. מאנין נקבר בכנסיית סנטה מריה די נצרת.
לוּדוֹמיר סְלֶנְג'ינְסקי (בפולנית: Ludomir Sleńdziński; 29 באוקטובר (כך על פי הלוח היוליאני; על פי הלוח הגרגוריאני: 11 בנובמבר) 11 בנובמבר 1889, וילנה, האימפריה הרוסית – 26 בנובמבר 1980 קרקוב, פולין) היה צייר, פסל ופדגוג פולני יליד ליטא.
צייר ציורים פיגורטיביים "נאו-קלאסיים", תבליטים פוליכרומיים בעץ ובגבס, ציורים דמויי אמייל, דיוקנאות וציורי קיר.
נחשב לנציג "האסכולה הקלאסית הווילנאית".
הושפע מאוד על ידי הסגנון האקדמי הקלאסיציסטי של מורו, דמיטרי קַרדוֹבסקי.
היה חבר באיגוד "ריתם" ("Rytm"; 'מקצב') בווילנה.
לודומיר סלנג'ינסקי נולד בשנת 1889 ברובע זרצ'ה שבעיר וילנה, בליטא, שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית, ושרוב תושביה אז היו פולנים, כבן לווינצנטי לאופולד סלנג'ינסקי (1837–1909), צייר ואוצר אמנות ידוע, ואנה באלצביץ'.
גם הדוד אלכסנדר יוזף סלנג'ינסקי (1803–1878) היה צייר.
בני המשפחה התעניינו גם במוזיקה, והיו מיודדים עם המלחין הלאומי הפולני סטניסלב מוניושקו.
בשנים 1901–1909 למד סלנג'ינסקי ב"גימנסיה הראשונה" של וילנה, והשתלם במיוחד במוזיקה; במשך הזמן גברה משיכתו לאמנות פלסטית, והוא קיבל שיעורי ערב בבית הספר לציור של איוואן טרוטנב.
בשנים 1909–1916 למד ברוסיה, בסנקט פטרבורג – בהתחלה משפטים, ואחר כך עבר לאקדמיה לאמנויות, שבהּ היה תלמידו של דמיטרי קַרדוֹבסקי (Кардовский).
עבודת הגמר שלו הייתה תמונה אלגורית בשם "אידיליה".
בימי מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים ברוסיה, בשנים 1917–1919, שהה סלנדז'ינסקי בחצי האי קרים, בקווקז וביקטרינוסלב, שם עבד בבית חרושת לתחמושת.
בימי המלחמה הפולנית-סובייטית נסע לוורשה, ולמד שם קורס להנדסה קרבית.
בהמשך השתתף המלחמה במסגרת הצבא הפולני.
בשנת 1920 חזר לעיר הולדתו, שסופחה על ידי פולין העצמאית, והיה מייסדו ויושב הראש של איגוד האמנים הפלסטיים (WTAP) בווילנה.
סלנג'ינסקי הציג את יצירותיו בתערוכות רבות ברחבי פולין – בקרקוב, בלבוב, בוורשה ובווילנה.
בשנת 1922 השתתף בהקמת קבוצת האמנים "ריתם" ("מקצב") בוורשה.
כמו כן ערך מסעות השתלמות לצרפת, לאיטליה (1924) ומאוחר יותר, ב-1928–1930, למזרח התיכון ולאזור הים התיכון – מצרים, ארץ ישראל, סוריה, טורקיה, יוון, אחר כך ספרד ובשנת 1931 באנגליה ובצרפת.
בשנים 1929–1939 לימד סלנג'ינסקי באוניברסיטת "סטפן באטורי" בווילנה - קודם כפרופסור שלא מן המניין, ומשנת 1938 כפרופסור מן המניין לציור מונומנטלי.
כיהן גם כפרו-דקאן ודקאן של הפקולטה לאמנויות.
בשנות ה-20 וה-30 הוצגו עבודותיו בתערוכות בינלאומיות רבות, באירופה ובארצות הברית.
בעת מלחמת העולם השנייה המשיך ללמד בחשאי אמנים צעירים בווילנה, ונרדף על ידי הגסטפו.
נעזר על ידי משפחת מטוסביץ' וצייר בשבילם כמחווה לאסירות תודה.
בשנת 1943 נעצר ונשלח למחנה העבודה "פרביאנישיקי" שעל יד וילנה.
אחרי המלחמה חזר להוראת אמנות בפקולטה לאדריכלות במכון הפוליטכני בקרקוב בין השנים 1945–1960. בין השנים 1948–1956 כיהן בתפקיד סגן-הרקטור ואף הרקטור של מוסד זה.
לאחר מות אשתו אירנה בשנת 1962,נשא אישה שנייה, את תרזה האוולט (1905–1980).
עם זאת, הוא הוסיף במשך שנים רבות לצייר גם דיוקנאות של אשתו הראשונה.
סלנג'ינסקי נפטר בקרקוב ב-26 בנובמבר 1980, והובא לקבורה בבית העלמין "סלבטור" בעיר.
אשתו השנייה טרזה נפטרה באותה השנה.
בתו, יוליטה אנה סלנג'ינסקה-זא'קשבסקה (Julitta Anna Slendzinska-Zakrzewska; 1927–1992) הייתה פסנתרנית ונגנית צ'מבלו וגם ציירת.
בשנות ה-1950 צייר סלנג'ינסקי כמה עותקים של איקונין הרחמים האלהיים עבור האב מישל סופוצקו.
הוא יצר גם צירוי קיר ודקורטיביים במלון "אורביס " בזקופאנה.
1937 – מדליית זהב בתערוכה העולמית של פריז (1937), על ציורו "דיוקן האם"
1972 – תערוכה רטרוספקטיבית בעיר ביאליסטוק, לכבוד 50 שנות פעילות
"גלריה סלנג'ינסקי" – מוזיאון המציג מיצירות הציירים ממשפחת סלנג'ינסקי (לודומיר, אביו וינצנטי, דודו אלכסנדר, ובתו יוליטה) – הוקם בשנת 1993 בעיר ביאליסטוק בבניין "בית הכנסת ציטרון" לשעבר.
"הדייגים: נערים על גדות נהר ויליה" 1922 (המוזיאון הלאומי בוורשה)
"משחק כפתורים" (1928)Gra w guziki (המוזיאון הלאומי בוורשה)
דיוקנאות בסגנון של המאה ה-16 באיטליה:
"דיוקן עצמי" (1926) (במוזיאון הלאומי בוורשה)
"תמונת אירנה, אשתו של האמן, בפורום רומאנום" (Portret żony Ireny na tle Forum Romanum) ( המוזיאון הלאומי בוורשה ) (1925)
"אנטוני צ'כוביץ'" (גלריית סלנג'ינסקי בביאליסטוק)
"תמונה משפחתית" (1933) (המוזיאון הלאומי בוורשה)
"דיוקן כפול של האמן עם אשתו" (1930) (המוזיאון הלאומי בוורשה)
"על יד האגם" (Nad jeziorem) (עירום של אישה) (1934)
"דיוקן עצמי עם העיר וילנה ברקע" (1956) (גלריית סלנג'ינסקי בביאליסטוק)
אלגוריות מונומנטליות בבניינים בווילנה ובוורשה
ציור קיר פרי מכחולו נמצאים גם בבניין שני בנקים בווילנה - של בנק הדואר לחסכונות PKO
(אלגוריה "עבודה וחסכון מובילים למזל טוב") והבנק BGK (אלגוריה המציגה את מגזריה השונים של הכלכלה הפולנית)
צייר עת תקרת "אולם קבלת הפנים של הממשלה הפולנית" (1923) - ציור אלגורי המציג את "ההשגחה העליונה מגנה על פולין מפני סערה"; ציור זה נמצא כעת בספרית ארמון הנשיאות בוורשה.
ובלשכת המסחר של הסיים (1929) בוורשה.
בשנת 1954 צייר את ציורי הקיר ועיטורים במלון "אורביס" בעיר זקופנה.
תמונות בעלות צביון דתי נוצרי
"כריסטוס" (1946) (גלריה סלנג'ינסקי בביאליסטוק)
בציורים משנות ה-1950 לאיקונין ה"רחמי אלהים" (ישו הרחמן) עבור האב מיכאיל סופוצקו - זכו בתחרות שאורגנה על ידי הכנסייה הקתולית הפולנית.
אחד מהם מוצג בקתדרלה בביאליסטוק, כמו כן בכנסיית סן אנטוניו בסוקולקה בביאליסטוק, אחר בכנסייה בעיר קאליש ואחר בכנסייה פרנציסקנית בקרקוב.
"היומן שלי" - 9 ציורים (1965–1966) בהשפעת האסכולה הפרה-רפאליטית
"דומם עם שעון (1976) (גלריית סלנדז'ינסקי בביאליסטוק)
"אורטוריה" - תמונה מווילנה (1944)
לודיווין סנייה היא שחקנית צרפתייה.
מוכרת בעיקר מהופעותיה בסרטים "8 נשים", "בריכת שחייה", וקלוד מילר: "סוד" ו"לילי הקטנה".
נולדה בפרברי פריז (לה-סל סן-קלו, איוולינה, איל-דה-פראנס) לאב אקדמאי ואם מזכירה.
החלה את קריירת המשחק בגיל צעיר, לאחר שלקחה שיעורי משחק ושיחקה בסרטים מגיל 10.
בעקבות הופעותיה ב-"8 נשים" וב"סוד" הייתה מועמדת לפרס סזאר הצרפתי כשחקנית משנה.
מרבה להופיע בסרטים בעירום מלא או חלקי.
בסרט "8 נשים" ביצעה את השיר "Papa T'es Plus Dans Le Coup" של הזמרת שיילה.
בשנת 2010 כיכבה במותחן הפסיכולוגי "פשע אהבה" של הבמאי אלן קורנו.
בשנת 2011 דיבבה בגרסה הצרפתית של הסרט "מפלצת בפריז" ובאותה שנה שיחקה בסרט הבלגי-הולנדי "הכפיל של השטן".
בשנת 2018 שיחקה בסרטים "לולה ואחיה" ו"רמי - ילד של אף אחד".
בשנת 2019 שיחקה בסרטו של הבמאי היפני הירוקאזו קורה־אדה "סיפור חיי" לצד קתרין דנב, ז'ולייט בינוש ואית'ן הוק.
בשנת 2021 הופיעה בסדרת "לופן" שעלתה לשידור בנטפליקס.
בשנת 2022 החלה לגלם את דיאן דה פואטייה בסדרת הדרמה התקופתית "מלכת הנחשים" (אנ') של רשת Starz.
בשנת 2023 שיחקה בסרט הדרמה הביוגרפי "נפוליאון" בדמותה של תרזה קבארוס.
בשנת 2024 שיחקה בסרט ההתבגרות "Leurs enfants après eux" המבוסס על הרומן באותו שם של הסופר ניקולס מתייה (אנ') מ-2018. שיחקה גם בסרט הדרמה של פרנסואה אוזון, "כשקיץ הופך לסתיו" בתור ולארי טסייה.
באותה שנה שיחקה לצד מייקל דאגלס במיני סדרת הטלוויזיה "פרנקלין" של אפל TV פלוס בתור המוזיקאית אן לואיז ברילון דה ז'וי (אנ').
לודולוגיה, או חקר המשחקים, הוא תחום מחקר העוסק בניתוח טקסטים של משחקי מחשב ווידאו באופן אקדמי על בסיס תאוריות מתחומים אחרים, למשל פסיכולוגיה וסוציולוגיה.
תחום הלודולוגיה מנסה לנתח את המשחקים על-פי עיצובם הגרפי, עלילתם ותפקיד השחקן בעולם הווירטואלי.
הלודולוגיה מתייחס אל משחקי המחשב כמוצר תרבותי שווה ערך למוצרים תרבותיים אחרים כמו קולנוע, פילוסופיה, וספרות.
באופן כללי, משחק הוא פעילות המאופיינת בחוקים בה השחקנים מנסים להגיע למטרה כלשהי.
משחק יכול להתקיים לבד או בקבוצה.
משחק מחשב הוא תוכנה הנקראת ומופעלת על ידי מכונה, בין אם מחשב, קונסולת משחקים או מכונת ארקייד.
המכונה הקוראת את התוכנה מייצרת פלט, אותו השחקן יכול לשנות בעזרת מקלדת, שלט או כלי קלט אחר.
התוכנה מלמדת את המכונה את חוקי המשחק והמכונה מייצרת סימולציה של החוקים שהוכתבו והפעולות שמבצע השחקן.
קלואה (1961) ראה במשחק גורם בעל תרומה מרכזית לחיים החברתיים ולהיווצרותן של קבוצות בחברה ואף הוסיף להגדרה כמה מאפיינים לכל המשחקים.
הם פעילות חופשית, פעילות נבחנת, לא ודאית, הנשלטת על ידי מערכת חוקים משל עצמה, המשחקים מלווים במודעות לקיומה של מציאות אחרת, זו שחווים המשחקים בחיי היום-יום.
יחד עם זאת, ההבחנות של ג'ספר ג'ול בתזה שלו מ-1999:"a clash between game and narrative" מאפשרות לראות כי משחקי הווידאו והמחשב חורגים מההגדרה הפורמלית של משחק, ונכנסים למצבי גבול וגם לתחומים שלא נחשבים משחק.
מה שמאיר ביתר חשיבות על התרומה הפוטנציאלית של הלודולוגיה למחקר התאורטי והסוציולוגי.
אחת הטענות העיקריות העומדת בפני הלודולוגיה היא השאלה: האם יש קשר בין משחקים לנרטיב?
ואם כן, באיזה אופן הם חופפים.
ישנם לודולוגיסטים הטוענים שאין קשר, בעוד הרוב מבינים שקשר כזה יכול להוכיח את נחיצותו של חקר המשחקים, ולהוביל את המחקר לפריצת דרך בנוגע להשפעה של משחקים על שחקנים, ובמציאת נוסחאות לבניית משחקים "שוברי קופות".
עוד טענה היא שעל מנת לחקור לעומק יש צורך בהתנסות ביצירת משחקים, כאשר גם כאן היחס של הלודולוגיסטים למשחקים כאל יצירות תרבות כגון: קולנוע, פילוסופיה או ספרות, הביאה למסקנה שיש מקום גם למחקר תאורטי גרידא.
ברחבי העולם קמו מספר גופים שונים הדוגלים בחקר המשחקים.
גופים אלה שמו לעצמם כמטרה לקדם את ההכרה במשחקי המחשב כאמצעי למידה וחוויה, וככלי תקשורת בין בני אדם.
לימודי לודולוגיה קיימים בישראל במכללה האקדמית בית ברל במסלול עיצוב ופיתוח משחקי מחשב.
המסלול מספק סדנאות מעשיות לצד לימודים אקדמיים בנושא.
לודויג (נחמן) פּוֹזנֶר (על פי רוב: ל"נ פוזנר; 1902 - 25 באוגוסט 1978) היה מייסד ומנהל בית הספר התיכון המאוחד רחובות (תמ"ר; כיום תיכון ע"ש דה שליט), פרופסור למתמטיקה שכיהן כראש הראשון של החוג למתמטיקה שימושית באוניברסיטת תל אביב.
לודויג (נחמן) פוזנר נולד ב-1902 בברלין בירת גרמניה במשפחה יהודית מתבוללת, בנם של הצייר מוריץ פוזנר וטרודה לבית אופנהיים.
מגיל צעיר הזדהה כציוני והצטרף לתנועת הנוער הציונית "בלאו וייס" ("כחול לבן").
שפעילותה העיקרית הייתה סיורים רגליים ברחבי גרמניה ולא עידוד עלייה לארץ ישראל.
פוזנר נותר בגרמניה ועבד בה כמורה בבית ספר תיכון.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, לאחר עליית הנאצים לשלטון והחרפת האנטישמיות, הוא סולק ממשרתו.
קלגסים נאצים תכננו להיכנס במפתיע לבית הספר ולסלק את המורים היהודים באופן משפיל.
השמועה על תוכניתם הגיעה לאוזני המורים היהודים וביום המיועד הם לא באו לבית הספר.
אולם, משמעות המצב הובנה: אין עתיד ליהודים בגרמניה הנאצית.
פוזנר, שלא רצה להתנתק מתרבות אירופה, העדיף להגר למדינה אירופית.
הוא קיווה גם שאם הקהילה היהודית תוכיח עצמה כמועילה במדינה שכנה, גרמניה תתנער מן האנטישמיות.
בארץ זו, בעלת המסורת הסוציאלית-דמוקרטית הוא קיווה גם ליצור בסיס ממנו אפשר יהיה להתמודד עם לבטים קיומיים וערכיים שונים שהתרבו בקרב יהדות גרמניה.
פוזנר ורעייתו הקימו בשוודיה מוסד חינוכי.
הם שכרו חווה גדולה, ושיפצו אותה כך שתתאים כפנימייה לצעירים בגילאי 13–18. תוכנית הלימודים כללה הוראת עברית מודרנית, וכן לימודים כלליים: מדע וכל מה שנקרא היום מקצועות הליבה ברמה תיכונית.
באביב 1937 עלה לבדו לארץ ישראל (המשפחה נשארה בשוודיה עד שמצא עבודה ופרנסה בארץ ישראל).
בסוף מרץ 1938 הצטרפה משפחתו (אשתו יעל לוטה, בנו יוחנן ובתו רות) והנהלת הפנימייה הועברה לידיים אחרות.
בשנים 1938–1942 עבד פוזנר כמורה בבית ספר תיכון בירושלים ב-1942 הוזמן לנהל את בית הספר התיכון ברחובות שהיה בתחילת דרכו ולמדו בו 21 תלמידים בלבד.
שנתיים אחר כך נוסד בית הספר התיכוני בהנהלתו של יזהר סמילנסקי (ס.
לאחר שנה נוספת החליטו שני המנהלים לאחד את בתי הספר.
הייתה זו תחילתה של ידידות ממושכת שצלחה כמה חילוקי דעות והבדלי מנטליות.
יזהר עזב את ההוראה בבית הספר התיכון כשנבחר לכנסת ב-1949, אולם אשתו הציירת נעמי וולמן-סמילנסקי לימדה עוד מספר שנים.
בימי המלחמה 1943–1944 הגיעו ארצה הילדים הראשונים משארית הפליטה.
יעל פוזנר עבדה באותו הזמן בעליית הנוער והייתה במגע ישיר עם הילדים העולים.
ב-1944 הצטרפה למשפחה טניה פטשקרו (היום יונה אשכנזי).
מיום עלייתו ארצה ועד מלחמת העצמאות השתתף פוזנר במחנות-נוער באימונים ובפעולות הגנה, ועם זאת שמר במשך כל השנים על עמדה ביקורתית ועצמאית בעניינים לאומיים.
העבודה החינוכית בניהול בית-הספר, בה השקיע הרבה יזמה ורעיונות, נתנה לו סיפוק רב אך לא מנעה ממנו לשמור על קשר עם המדע על ידי השתתפות בהרצאות וקורסים במכון ויצמן למדע ובפקולטה לחקלאות שברחובות.
בשנות החמישים החל להתעניין בסטטיסטיקה, ומצא בה ביטוי לנטיותיו המדעיות.
הוא החל ללמד סטטיסטיקה במסגרת הפקולטה לחקלאות, ולסייע לחוקרי הפקולטה בתכנון ניסוייהם וניתוח תוצאות מחקריהם.
ב-1954 נוסדה אוניברסיטת תל אביב, ופוזנר ייסד בה את החוג למתמטיקה שימושית.
היישומיות התבטאה בייעוץ מקצועי שנתנו מתמטיקאים למחקרים חקלאיים, רפואיים וחינוכיים.
הוא השתתף בייעוץ מסוג זה הלכה למעשה והשכלתו הרחבה (למד באוניברסיטת ברלין פילוסופיה, כלכלה וחינוך בנוסף להתמחותו העיקרית בפיזיקה ומתמטיקה) סייעה לו להתאים מודלים תאורטיים למסקנות אמפיריות.
פוזנר לא פרסם עבודות מחקר בסטטיסטיקה "טהורה".
הספר היחיד מפרי עטו שפורסם הוא מבוא לסטטיסטיקה ולתורת ההסתברות (הוצאת "מסדה" תל אביב, 1969).
בנו הוא הסוציולוג פרופ' יוחנן פרס.
מבוא לסטטיסטיקה ולהסתברות, מהדורה ניסיונית, תל אביב: משרד החינוך והתרבות - המזכירות הפדגוגית לחינוך העל-יסודי; המכון לאמצעי הוראה, תשכ"ח 1968/1969. ("יוצא ביוזמתה ובפיקוחה של הוועדה לניסויים בהוראת המתמטיקה") (מהדורה קודמת הופיעה בשנת תשכ"ז 1966)
מבוא לסטטיסטיקה ולתורת ההסתברות, רמת גן: מסדה, 1971. (אושר ללימוד בבתי ספר תיכוניים)
לודי היא עיר במחוז לומברדיה שבצפון איטליה, על גדתו הדרום-מערבית של נהר אדה.
העיר היא בירתה של פרובינציית לודי.
לודי הייתה כפר קלטי, ומיקומה היה בעמדה חשובה על דרך רומית חיונית שחצתה את הנהר אדה.
לודי הפכה למרכז דוכסות במאה ה-3 והבישוף הראשון שלה, בסיאנוס הקדוש, הפך לקדוש הפטרון של העיר.
מאז תחילת המאה ה-11 לערך, לודי הייתה קומונה חופשית והיוותה יריבה להוטה לעיר מילאנו החזקה ממנה, אך בשנת 1111 החריבו המילאנזים את העיר.
בשנת 1158, פרידריך הראשון בנה את לודי הנוכחית כמספר קילומטרים מזרחית ללודי העתיקה.
החל מהמאה ה-14 לודי נשלטה בידי משפחת ויסקונטי, שבנתה כאן טירה.
ב-1423, האנטי-אפיפיור יוחנן העשרים ושלושה השיק את הבולה האפיפיורית שכינסה את ועידת קונסטנץ מהדואומו של לודי.
הוועידה סימלה את סופו של הקרע המערבי.
ב-1454 נציגים מכל רחבי איטליה באו ללודי וחתמו על ההסכם הידוע גם בתור הסכם לודי במטרה לאחד את איטליה, אך ההסכם הופר ב-1482 כשוונציה והאפיפיור נלחמו נגד מילאנו.
מאז העיר נשלטה בידי בית ספורצה, צרפת, ספרד ואוסטריה.
בשנת 1786 הפכה העיר לבירה של פרובינציה שבשנים 1815–1859 כללה את העיר קרמה.
ב-10 במאי 1796 נפוליאון בונפרטה ניצח את הצבא האוסטרי בקרב לודי.
במחצית השנייה של המאה ה-19, לודי החלה להתרחב מחוץ לחומות העיר.
פיאצה דלה ויטוריה, שנחשבת לאחת הכיכרות הנאות באיטליה על פי מועדון התיירות האיטלקי.
הכיכר, המקושטת באכסדרות מכל ארבעת צדדיה, כוללת את הדואומו ואת בית העירייה של לודי.
פיאצה ברולטו עם שיש ורונה המתוארכת למאה ה-14.
כנסיית הבתולה הקדושה המוכתרת, שנחשבת לאחת מיצירות המופת של הרנסאנס הלומברדי.
כנסיית סן פרנצסקו, שנבנתה בין השנים 1280–1307.
כנסיית סן לורנצו, שיש בה שני מעברים ופרסקאות מאת קליסטו פיאצה.
כנסיית סנטה מריה מגדלנה היא הדוגמה הטובה ביותר לאדריכלות בארוקית בלודי.
המבנה הרומנסקי המקורי נבנה ב-1162, אך שוחזר במאה ה-18.
כנסיית סנט אגנס מהמאה ה-14, בסגנון גותי לומברדי.
הכנסייה של סן פיליפו נרי בסגנון הרוקוקו.
ארמון הבישוף שנבנה במקור בימי הביניים אך שוחזר במאה ה-18.
טירת בית ויסקונטי, שעכשיו הרוסה באופן חלקי.
נפת לודי (באיטלקית: Provincia di Lodi) היא נפה במחוז לומברדיה שבאיטליה.
בירתה של הנפה בעיר לודי.
הנפה גובלת בנפת מילאנו בצפון.
במזרח היא גובלת בנפת קרמונה.
בדרום היא גובלת בנפת פיאצ'נצה.
במערב היא גובלת בנפת פאביה ובסן קולומבנו אל למברו שמובלעת של נפת מילאנו.
לודז' (בפולנית: łódzkie) היא אחת משש עשרה הווייוודויות של פולין.
היא שוכנת במרכז פולין, וגובלת בצפון בווייוודה קויאוויה-פומרניה, במזרח בווייוודות מזוביה ושְׁוְויֶינְטוֹקְזִ'יסְקיֶה, בדרום בווייוודות שלזיה ואופולה, ובמערב בווייוודה פולין גדול.
בירתה של ווייוודת לודז' והעיר הגדולה ביותר בה היא העיר לודז' השוכנת במרכזה הווייוודה.
ערים גדולות נוספות הן פיוטרקוב טריבונלסקי ופביאניצה.
ווייוודת לודז' נושאת את שמה של העיר הדומיננטית שבה, העיר לודז'.
העיר לודז' נקראת בפולנית Łódź, אשר פירושה בשפה זו הוא "סירה" או "ספינה".
עובדה זו תמוהה במעט, היות שלודז' איננה יושבת על שום נהר כלשהו.
יש מי שמנסה להסביר שהעיר לודז' נקראת על שם משפחת מקימיה, אך לגישה זו אין ביסוסים משמעותיים של ממש.
בשורה התחתונה, יש חוסר ודאות רחב באשר למקורותיו של שם העיר.
ווייוודת לודז' שוכנת במרכזה הגאוגרפי של פולין, והיא מהווה נקודת מפגש של כלל חבלי והארץ ואזוריה המרכזיים של פולין.
מצפון וממזרח לווייוודה משתרעת שפלת מזוביה, אותה מנקז נהר הויסלה.
מצפון וממערב לווייוודה משתרעת שפלת פולין גדול, אותה מנקז נהר האודר.
ובעוד מצפון נמצאים האזורים המישוריים, מדרום נמצאים האזורים הגבוהים יותר: דרומית מזרחית ללודז' משתרע אזור פולין קטן, בו נובע נהר הוויסלה, ודרומית מערבית ללודז' משתרע אזור שלזיה, בו נובע נהר האודר.
מיקומה של פולין מכתיב את הגאוגרפיה שלה.
חציה הצפוני מהווה מישור רחב בגובה ממוצע של כ-100 מטר מעל גובה פני הים, המתלכד עם מזוביה ופולין גדול.
ובעוד זאת, חציה הדרומי מאופיין בתנאי שטח גבוהים יותר, מחוספסים, ובלתי אחידים.
בחציה הדרומי של לודז' אפשר למצוא לצד עמקים גם גבעות רבות, כאשר הגובה ממוצע של אזור זה הוא כ-260 מטר מעל גובה פני הים.
דרום ווייוודת לודז' מתלכד עם פולין קטן ושלזיה.
לודז' איננה מהווה רק נקודת מפגש רק טופוגרפיתע, אלא גם בכל הקשור למערכות המים של פולין: בעוד חציה המזרחי מהווה חלק מאגן הניקוז של נהר הויסלה, חציה המערבי מהווה חלק מאגן הניקוז של נהר האודר.
עקב הפיתוח הרב של לודז' לאורך ההיסטוריה, ועובדת היותו של אזור זה מקום מאוכלס יחסית מזה שנים רבות, מרבית היערות שהיו בו בעבר נכרתו וכיום כמות השטחים המיוערים בו היא הנמוכה ביותר בכל פולין.
רובו המוחלט של השטח מנוצל לחקלאות.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת בלודז', בירת הוויווידה, היא 8.4 מעלות צלזיוס.
החודש הקר ביותר הוא ינואר (עם טמפרטורה ממוצעת של -1.8 מעלות צלזיוס), והחודש החם ביותר הוא יולי (עם טמפרטורה ממוצעת של 18.7 מעלות צלזיוס).
הגשמים יורדים בעיקר בקיץ, כאשר כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 570.1 מ"מ.
בלודז' ישנם 44 ערים ועיירות.
בלודז' ישנם 24 מחוזות, מתוכם שלוש ערים מחוזיות.
לודולף ואן צאולן היה מתמטיקאי גרמני-הולנדי מהילדסהיים.
נודע בעיקר על חישוב 35 הספרות הראשונות של פאי.
ואן צאולן לימד בדלפט סיף ומתמטיקה, עד שב-1594 פתח בליידן בית ספר לסיף.
בשנת 1600 מונה לפרופסור הראשון למתמטיקה באוניברסיטת ליידן, תואר שחלק יחד עם הקרטוגרף ההולנדי סימון פראנס ואן מרוויאן, ועבד שם עד מותו.
המינוי של הזוג היה בעקבות הרצון של האוניברסיטה למנות מרצים בתחום המדע ומתמטיקה שימושית במקום בתחום התאורטי.
ואן צאולן חישב תחילה את 20 הספרות הראשונות של פאי על בסיס עבודתו של ארכימדס, ופרסם את הספרות בשנת 1594 בספר "Van den Circkel" ("על המעגל").
בשביל לחשב את המספר היה צריך להשתמש במצולע משוכלל בעל פאות.
לאחר מכאן חישב עד 35 ספרות לאחר הנקודה, והגיע לתוצאה:
לאחר מותו המספר כונה מספר לודולף עד תחילת שנת המאה ה-20. כהוקרה, נכתבו על קברו 35 הספרות שחישב.
הקבר שלו אבד, אך בשנת 2000 שוחזר.
לודז'יה נדל"ן בע"מ היא חברה ציבורית ישראלית, חלוצת תעשיית הטקסטיל בארץ ישראל.
מאז 2013 היא עוסקת בניהול ופיתוח נדל"ן מניב שבבעלותה.
בעלי השליטה בחברה הם משפחת רוטלוי.
החברה נוסדה בשנת 1924, בבניין ברחוב נחמני 43 בתל אביב, בשם "לודז'יה חברה לטקסטיל בע"מ" על ידי קבוצת יזמים שמקורם בעיר לודז' שבפולין (ומכאן שמה לודז'יה): משה ברלינסקי, בנימין גוטר, יצחק שינפרבר, אליעזר בראון, מאיר דנציגר ויהודה מוזס.
בשנת 1925 עבר המפעל לידיו של אריה שנקר שהפך אותו למפעל מצליח.
בשנת 1936 הועתק המפעל לשכונת "אגרובנק" (לימים אחת משכונות חולון) והיה לאחד מהמפעלים הבולטים בארץ ישראל של תקופת המנדט.
בשנת 1963 הועתק המפעל שוב משכונת "אגרובנק" לאזור התעשייה חולון.
בשנת 1959 נפטר אריה שנקר והמפעל נמכר לקבוצת משקיעים בראשות טיבור רוזנבאום.
התמורה מהמכירה הועברה כתרומה לאוניברסיטה העברית ולאוניברסיטת תל אביב, על פי צוואתו של שנקר.
בשנת 1977 רכש איש העסקים שאול אייזנברג את החברה ומייד אחר כך היא נרשמה למסחר ב ומאז היא חברה ציבורית.
בשנת 1985 דיווחה על הפסד של 3 מיליארד שקל ישן, בעיקר בעקבות השקעה כושלת ברשת חנויות "תטא" שנרכשה מחברת "אתא"
בשנת 1986, מוזגה לודז'יה עם חברת רוטקס שנוסדה גם כן בשנת 1924, על ידי משה אהרון רוטלוי ובניו זליג ואברהם, בשכונת פלורנטין בתל אביב.
לאחר המיזוג הקבוצה המאוחדת הייתה בעלת מפעלים בחולון, בני-ברק, קרית־ מלאכי, חצור הגלילית, אום-אל פחם, טובא-זנגרייה, טייבה ובדיר־חנה ועסקה בייצור טקסטיל לסוגיו, כולל: חולצות, גופיות, תחתונים, בגדי תינוקות, גרביים, ביגוד אופנתי וחליפות
במשך הזמן מפעל רוטקס גדל והפעילות הועתקה למפעל גדול יותר בבני ברק.
בעקבות מיזוג עם חברת רוטקס שונה שם החברה ל"לודז'יה רוטקס חברה לטקסטיל בע"מ".
כל הפעילות של מפעל רוטקס בבני ברק הועברה למפעל לודז'יה בחולון, והמפעל בבני ברק נסגר.
בשנת 1990, רכשה לודז'יה את השליטה בחברת ארגמן תעשיות, חברה שנוסדה בשנת 1934, בשם ארגמן מפעלים לצביעת טקסטיל, על ידי אברהם קליר ושמואל זקס, ועסקה במתן שירותי צביעה ואשפרה לתעשיית הטקסטיל, באמצעות מפעל שהיה ממוקם בתחילה ברמת גן, לאחר מכן בבני ברק והחל משנת 1966 באזור התעשייה ביבנה.
באותה שנה גם שונה שם החברה לשמה הנוכחי - "לודז'יה רוטקס השקעות בע"מ".
בשנת 1998 נסגר מפעל לודז'יה-רוטקס בטובא-זנגרייה.
בשנת 2013, רכשה חברת דלתא גליל תעשיות את פעילות ההלבשה של לודז'יה רוטקס שכללה באותה העת רשת חנויות הלבשה.
בנובמבר 2015, חילקה החברה דיבידנד בעין של כל מניות ארגמן תעשיות בע"מ, המוחזקות על ידי החברה, ובכך חיסלה את כל פעילותה בתחום הטקסטיל.
בשנת 2016, מכרה לודז'יה את שטח המפעל לשעבר בחולון לקבוצת עזריאלי ואת המגרש בבני ברק לחברת הביטוח "הפניקס".
המגרש נמכר לחברת "הפניקס" בעסקת קומבינציה, כך שחברת לודז'יה ממשיכה להחזיק בחלק מהזכויות במתחם.
במקום נבנה מגדל משרדים בן 26 קומות בשם "מגדל הפניקס ART", ומתוכננת הקמת מגדל נוסף.
החל משנת 2018, החלה החברה להשקיע בנכסי נדל"ן מחוץ לישראל, בעיר ניו הייבן שבקונטיקט, ארצות הברית ואחר כך גם בלונדון.
בשנת 2023, שינתה החברה את שמה ל"לודז'יה נדל"ן בע"מ", בנוסף רכשה 60% מחברת "בוסטר", המפעילה רשת של מתחמי עבודה לעסקים קטנים-בינוניים.
קארל לודויג פון ברטלנפי (גרמנית: Ludwig von Bertalanffy; 19 בספטמבר 1901 - 12 ביוני 1972) היה ביולוג אוסטרי, מהחוקרים החשובים ביותר בתחום הביולוגיה התאורטית במחצית הראשונה של המאה ה-20, מייסד התאוריה הכללית של מערכות והראשון ליישמה לתחומי הפסיכולוגיה ומדעי החברה.
כיום תאוריה זו משמשת כבסיס מתודולוגי במגוון רחב של תחומים מדעיים.
בנוסף, עסק בתחומים רבים נוספים - פסיכולוגיה תאורטית, מחקר בתחום הסרטן, פילוסופיה והיסטוריה של המדע.
לודויג פון ברטלנפי נולד וגדל בעיירה קטנה אטצגרסדורף (כיום Liesing) ליד וינה, אוסטריה.
שורשיה של משפחת פון ברטלנפי הם מהאצולה ההונגרית של המאה ה-16. סבו מצד אביו, צ'ארלס-יוסף פון ברטלנפי (1833–1912), התיישב באוסטריה ושימש כמנהלו של התיאטרון הלאומי ב-קלגנפורט וגראץ, שני מרכזים חשובים של אוסטריה האימפריאלית.
אביו, גוסטב פון ברטלנפי (1861–1919), היה בעל מעמד חשוב בתחום האדמיניסטרציה של מערכת הרכבות.
מצד אמו, סבו שהיה בעל מעמד כלכלי גבוה, שימש כיועץ לבית המלוכה ופעל כמוציא לאור בווינה.
אמו של פון ברטלנפי, שרלוט ווגל, נישאה בגיל 17 לאביו.
בני הזוג התגרשו כאשר פון ברטלנפי היה בן 10, ובהמשך שניהם נישאו מחדש, בטקסים אזרחיים, מחוץ לכנסייה הקתולית.
עד גיל 10 פון ברטלנפי גדל כבן יחיד וקיבל חינוך פרטי בביתו ממורים פרטיים.
ברטלנפי פגש את אשתו, מריה, באפריל 1924 באלפים האוסטריים, והם כמעט ולא נפרדו מאז לאורך 48 השנים הבאות.
מריה לא סיימה את לימודיה, והקדישה את חייה לתמיכה בקריירה המקצועית של בעלה.
בשנים המאוחרות יותר, בשהותם בקנדה, היא עבדה אתו, ולאחר מותו ערכה את שני כתביו האחרונים.
לזוג נולד ילד אחד, פליקס, שהפך למדען וחוקר בתום הסרטן.
במהלך שהותו בקנדה פון ברטלנפי ובנו שיתפו פעולה בתחום חקר הסרטן ופרסמו מחקרים משותפים.
פון ברטלנפי נפטר בשנת 1972 בבאפלו, ניו יורק, כתוצאה מהתקף לב.
בשנת 1918 בהיותו בגיל 17, פון ברטלנפי החל בלימודי פילוסופיה והיסטוריה של האמנות, בתחילה באוניברסיטת אינסברוק ולאחר מכן באוניברסיטת וינה, אולם עם זאת, הוא שילב בלימודיו גם קורסים בתחום הבוטניקה והביולוגיה.
בשנת 1926 סיים את הגשת התיזה לתואר דוקטור שעסקה בתורתו של הפסיכולוג והפילוסוף גוסטב תיאודור פכנר.
בשש השנים הבאות הוא התמקד בתחום הביולוגיה התאורטית והניסויית, ופרסם בשנת 1928 את ספרו הראשון בתחום: Moderm Theories of Development: An Introduction to Theoretical Biology.
על בסיס ספרו זה היה הראשון לקבל מעמד של פריבט-דוצנט בתחום הביולוגיה התאורטית באוניברסיטת וינה בשנת 1934. המשרה נשאה שכר נמוך ופון ברטלנפי נאלץ להתמודד עם קשיים כלכליים, עד שבשנת 1937 קיבל מלגה למשך שנה מקרן רוקפלר.
בזכות מלגה זו עבר ברטלנפי לשיקגו והחל לעבוד עם ניקולס רשבסקי, פיזיקאי תאורטי שהיה אחד ממייסדי התחום של ביולוגיה מתמטית.
במהלך שהייתו שם הציג בפעם הראשונה את תיאורית המערכות הכללית כמתודולוגיה שמתאימה לכל המדעים.
בשנת 1938, כשאוסטריה סופחה לגרמניה הנאצית (האנשלוס), ברטלנפי היה עדיין בארצות הברית.
ניסיונותיו להישאר בה לא צלחו מאחר שניתנה עדיפות למדענים שנרדפו על ידי הנאצים והוא נאלץ לחזור לאוסטריה באוקטובר באותה שנה.
תוך חודש מחזרתו הצטרף למפלגה הנאצית, מה שאפשר לו קידום ומינוי של פרופסור באוניברסיטת וינה בשנת 1940. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא קישר בין התאוריות שלו בתחום הפילוסופיה של הביולוגיה לבין האידאולוגיה הנאצית השלטת, בעיקר זו של עקרון הפיהרר.
לאחר נפילתו של השלטון הנאצי, פון ברטלנפי חשש מתהליכי הדה-נאציפיקציה ועזב את וינה בשנת 1948.
בתחילה שהה זמן מה באוניברסיטת קיימברידג' ושימש כמרצה אורח באוניברסיטת לונדון (1948-49), וב-1949 עבר לאוניברסיטת מונטריאול (1949) ולאחר מכן לאוניברסיטה של אוטאווה (1950-1954), שם שימש כמנהל מחלקת המחקר בתחום הביולוגיה.
בשנים 1954–1955 היה חבר במרכז לחקר מדעי ההתנהגות באוניברסיטת סטנפורד ולאחר מכן שימש כמנהל יחידת המחקר בתחום הסרטן בבית החולים מאונט סיני בלוס אנג'לס (1955-1958), ועסק בחקר מחלות נפש במסגרת קרן מנינגר (1958–1960).
בשנת 1961 שב לאוניברסיטת אלברטה שבקנדה, כפרופסור בתחום הביולוגיה התאורטית.
בשנת 1969 עזב את קנדה והצטרף לצוות של המרכז לביולוגיה תאורטית שהוקם אז באוניברסיטה של מדינת ניו יורק (SUNYׂׂ), שם שהה עד מותו בשנת 1972.
תרומתו המדעית של לודויג פון ברטלנפי
ברטלנפי ידוע בעיקר בשל היותו היוצר של תאוריית המערכות הפתוחות בביולוגיה.
תאוריה זו מבקרת ומבטלת את שתי התאוריות ששימשו עד אז להסבר תהליכי החיים - התאוריה המכניסטית הרואה באורגניזם סוג של מכונה שכל אחד מחלקיה פועל בנפרד לפי חוקי הפיזיקה והכימיה, והתאוריה הויטליסטית שטענה לקיומו של "כוח ויטלי" ששולט באורגניזם.