tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחרות בה ייקבעו דרגות לא ישחקו יותר מ-12 שעות ביום ולא יותר משני משחקים ביום.
הזמן המינימלי שיוקדש למשחק הוא שעתיים וחצי לכל שחקן דהיינו חמש שעות למשחק.
התחרות לא תארך יותר מ-90 ימים.
במהלך התחרות יהיה נוכח שופט בין-לאומי מוסמך.
שחקן לא יוכל לקבל תואר אם תוצאתו נמוכה מ-35%.
מספר המשחקים בכל תחרות לא יפחת מתשעה.
להשגת ציון לדרגה יש להשיגו לפחות פעמיים, כאשר סך המשחקים בתחרויות לא יפחת מ-27.
להשגת דרגת רב-אמן מספר רבי האמנים המשתתפים בתחרות לא יפחת משלושה.
דו קרבות לא נספרים לציונים בין-לאומיים.
לא ייחשבו תוצאות משחקים שהועברו לשיפוט או כאלו שהיריב לא הופיע למשחק.
במקביל לפיד"ה גם ארגון ICCF, ארגון העל של שחמט בהתכתבות מעניק דרגות של אמן בין-לאומי (IM), אמן בכיר בין-לאומי (SIM) ורב-אמן בין-לאומי (GM).
מדי הכושר הבין-לאומיים הנדרשים לצורך קבלת תוארי ICCF הם:
מספר המשחקים בכל תחרות לא יפחת משמונה.
לצורך השגת דרגת רב-אמן מספר רבי-האמנים המשתתפים בתחרות לא יפחת מחמישה.
גם שחקן בעל מד כושר מעל 2600 ייחשב לצורך העניין כרב-אמן; יש להתמודד לפחות ב-24 משחקים ויש לקבוע את הציון לדרגה פעמיים.
שחף האגמים (שם מדעי: Chroicocephalus ridibundus) הוא עוף ים מהסוג כרויקוצפלוס, במשפחת השחפיים.
שחף האגמים הוא הנפוץ והמוכר שבשחפים.
הוא חי בלהקות עצומות ומשמיע צווחות רמות.
שחף האגמים הוא עוף נודד.
הוא חורף בחופי הים התיכון ובהם גם בישראל.
להקות נודדות נצפות בעונות המעבר לאורך החוף ומעל הים התיכון עצמו.
בישראל הוא חורף בעיקר במישור החוף ובעמקי הצפון.
אתר הלינה העיקרי של השחפים הוא הכנרת.
בנוסף, שחף זה חורף גם בשטח עצום המשתרע בין הפיליפינים לבין ים סוף כך שניתן לצפות בשחף האגמים גם באילת השוכנת לחוף ים סוף.
אורכו של שחף האגמים 35–40 ס"מ ומוטת כנפיו הצרות והארוכות מגיעה עד מטר אחד.
מקורו כתום, חזק ומעוקל מעט בקצהו, דבר המאפשר לו לקרוע את טרפו לגזרים.
גבו של שחף האגמים אפור, חלק גדול מכנפיו צבוע בלבן חוץ מהקצוות השחורים וחלק קטן אחר הצבוע באפור.
בטנו לבנה, רגליו צבועות בשחור-סגלגל ובין אצבעותיו מתוחים קרומי שחייה.
בחורף, ראשו של שחף האגמים לבן, אך בקיץ, בעונת הרבייה, ראשו הופך לשחור.
שחף האגמים ניזון מדגים אותם הוא שולה מהמים.
בנוסף לכך, שחף האגמים ניזון מחרקים זעירים, רכיכות, תולעים ושפיריות אותן הוא תופס בעודן עפות.
בקיץ, בעונת הרבייה, צבע ראשו של השחף הופך לשחור אצל שני המינים.
הזכר בוחר את מקום הקינון, ובמקום הזה בני הזוג בונים יחד את הקן.
הקן נמצא על הקרקע, על מדף סלע חשוף.
הנקבה מטילה בקן 2–3 ביצים לבנות עם כתמים חומים וירוקים, צבע הביצים מסווה אותן מפני טורפים.
בני הזוג שותפים בדגירה על הביצים שווה בשווה.
לפעמים הזכר מרחיב את שטח הקן כאשר הוא דוגר.
גוזלי השחף בוקעים אחרי 25 ימי דגירה, הם מכוסים פלומה רכה מנומרת בכתמים.
תוך חודש בערך מבקיעתם לומדים הגוזלים לעוף, וכמה ימים לאחר מכן הם הופכים לעצמאיים.
שחמת ראשונית של המרה היא מחלה אוטואימונית של הכבד המאופיינת בהרס דרכי המרה בכבד.
הלוקים במחלה סובלים מהרס תעלות דרכי המרה, ונוזל המרה נאגר בכבד.
לאחר זמן נוצר נזק לרקמה שעלול לגרום להצטלקות, פיברוזיס ושחמת.
בעבר, סברו כי זוהי מחלה נדירה, אולם עבודות אחרונות בתחום זה העלו כי המחלה פוגעת ב 1 מתוך 3,000 עד 4,000 אנשים, כאשר נשים, בעיקר בגילאי 40, חולות במחלה ביחס גבוה יותר לעומת גברים (יחס של 1:9).
התסמינים הקליניים של המחלה כוללים בין היתר, עייפות, גרד בעור (אשר אופייני לחסימה בדרכי המרה), כבד מוגדל, צהבת (כתוצאה מעליה של בילירובין בדם, קסנתומה (הצטברות מקומית של כולסטרול על העור, בעיקר מסביב לעיניים), מיימת (סיבוכים של יתר לחץ דם פורטלי), טחול מוגדל, אנצפלופתיה כבדית, עד לקומה במקרים חמורים.
השתן כהה והצואה בהירה, סימנים לכולסטאזיס.
כדי לאבחן שחמת ראשונית של המרה (PBC), יש לערוך בדיקת דם אבחנתית.
בבדיקת דם אצל חולה ב-PBC תהיה רמה גבוהה של אלקלין פוספטאז, AST ,ALT גבוהים (אנזימי כבד שרמתם הגבוהה מרמזת על פגיעה בכבד), ומאחר ומדובר במחלה שהבסיס שלה אוטואימוני, בדיקת הדם תכיל נוגדנים עצמיים כגון: נוגדן אנטי מיטוכונדריאלי (AMA) וכן רמה גבוהה של IgM.
השלב הפורטלי, או fluid stage: בשלב זה יש דלקת באזורים הפורטליים בכבד, ויש נזק לתעלות המרה.
ניתן להבחין בגרנולומות בשלב זה.
רואים הסננה לימפוציטרית (של לימפוציטים) באזורים הפורטליים, תאי הדלקת חודרים לדרכי המרה והורסים את תאי האפיתל של דרכי המרה.
השלב הפרי-פורטלי או chronic hepatitis: זהו השלב שבו יש התרבות של דרכי מרה באזור הפורטלי.
השלב הספטלי או הרס דרכי המרה: דרכי המרה נעלמות לחלוטין, יש פיברוזיס.
שחמת (צירוזיס): הדלקת הורסת את הכבד ויש צלקות גדולות, רואים אזורים גדולים פיברוטיים עם אזורים תקינים ביניהם.
הגורמים למחלה זו מצביעים על בסיס אוטואימוני, הגוף תוקף את דרכי המרה.
נמצא כי אצל רוב החולים (מעל ל-90%) יש נוגדן אנטי מיטוכונדריאלי הקרוי AMA אשר פועל כנגד קומפלקס פירובט דהידרוגנז (קומפלקס הפועל בתוך המיטוכונדריה).
ישנם מבחנים נוספים לביצוע אבחנה, בהם נמצאו נוגדנים נוספים הקיימים במחלה זו.
אין טיפול ידוע למחלה זו, אולם תרופות (כגון ursodiol) יכולות להאט את קצב התפתחות הנזק לכבד ולאפשר תוחלת חיים נורמלית.
כמו כן מומלץ לצרוך מולטי ויטמינים כגון ויטמין D וסידן לאור העובדה כי אצל חולים אלו יש ספיגה נמוכה של ויטמינים מסיסים בשומן.
כאשר המחלה מתקדמת למרות הטיפול התרופתי, אין מנוס מביצוע השתלת כבד.
שחף הגפני (נולד ב-19 ביולי 1950) הוא איש מדעי המידע ומרצה בכיר בתחום.
בשנים 2010–2015 שימש יו"ר אסמ"י - ארגון הספרנים והמידענים בישראל.
הגפני נולד בחיפה בשנת 1950 בשם "סימן טוב באלי".
את שירותו הצבאי עשה בחיל השריון, בסיירת של חטיבה 7.
עם שחרורו מהצבא, החל ללמוד באוניברסיטת חיפה.
בעל תואר שלישי בהיסטוריה כללית מאוניברסיטת חיפה.
התמחותו היא בהיסטוריה התרבותית והחברתית של צרפת, איטליה וספרד במאות ה-18 וה-19.
בשנים 1978–1982 שימש מנהל הספרייה במכללת אורנים, ב-1993–1996 ניהל את ספריית מכללת אורט בראודה ובשנים 1996–2017 שימש מנהל הספרייה באקדמית גורדון.
בשנת 1993 החל ללמד במסלול "העת החדשה" בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת חיפה.
במשך השנים עברה התמקדותו בהוראה לנושאים הקשורים במידענות ובספרנות.
בעשור השני של המאה ה-21 משמש הגפני מרצה באוניברסיטת חיפה, במכללת גורדון, במכללה האקדמית גליל מערבי ובמכון מופ"ת.
הקים את החוג ללימודי מידע וספרנות במכללת גורדון וניהל אותו בין השנים 2001–2009.
משנת 2005 ועד סוף 2012 שימש הגפני גם כיו"ר פורום מנהלי הספריות במכללות, במוזיאונים ובמכוני מחקר (המכונה גם "מאגד המכללות"), התארגנות הפועלת להטבת תנאי הרכישה של ספרות אקדמית וכתבי עת וליעול ההשאלה הבין-ספרייתית.
הפורום מונה, נכון ל-2012, 50 מכללות, שני מוזיאונים ושלושה מכוני מחקר.
בשנת 2010 נבחר לשמש כיו"ר אס"י-אסמ"י, ארגון הספרנים והמידענים בישראל.
בתוקף תפקידו כיו"ר הארגון פעל, בין היתר, נגד נעילתה של הספרייה העירונית בקריית שמונה.
בבחירות לראשות הארגון, שנערכו בשלהי 2015, בחר הגפני לא להתמודד לתקופת כהונה נוספת.
נוסף על תפקידיו הרשמיים, אחראי הגפני גם על מפעל ייחודי, אשר זכה לפרסום בקהילת הספרנים הישראלית.
מאז 2004 ועד אמצע 2017, הוא עסק בבניית קטלוג וירטואלי של ספרים חדשים, אשר יצאו לאור בעברית במדינת ישראל, ובו מטא-דאטא על הספרים.
במידע שבקטלוג זה עושות שימוש ספריות רבות בארץ לצורכי קיטלוג ורכש.
ד"ר הגפני שימש כחבר מערכת כתב העת "מידע וספרנות".
בשנת 2014 יצא לאור ספרו "'אגרופים' ו'קפה' במילנו" בהוצאת אוריון.
ספר זה הוא החלק הראשון בטרילוגיה "איטליה במאה ה-18".
החלק השני, "לכתוב היסטוריה בנאפולי", פורסם במרץ 2015 והחלק השלישי, שיעסוק בעיר ונציה, יקרא "קזנובה - בן ונציה, אזרח אירופה".
בסוף יולי 2017 סיים את תפקידו כמנהל הספרייה באקדמית גורדון, עת יצא לגמלאות.
הוא ממשיך להעביר הדרכות והכשרות שונות בנושאי ספרנות במוסדות שונים ובמשך כשנה, עבד גם בהוצאת הספרים "פרדס".
בהמשך, אף חזר לעסוק בספרנות ב.
כתיבת עבודה: סדנה לחשיבה מדעית ומתודולוגית, מכללת אורנים, 1981
היסטוריונים ואסכולות היסטוריות באיטליה במאה ה-18, אוניברסיטת חיפה, החוג להיסטוריה כללית (תיזה לתואר שני), 1981
"אסכולת מילנו" : מפעלים ונקודות המפגש של הנאורות הלומברדיות מול הנאורות האירופית, 1760-1797, אוניברסיטת חיפה, החוג להיסטוריה כללית (עבודת דוקטורט), 1997
ספרד ופורטוגל ערב המהפכה הצרפתית: מקראה לתרגיל, אוניברסיטת חיפה, 1998
ספרנים מפורסמים בהיסטוריה - לייבוביץ, מוטורי וקזנובה 1680-1800, מידע וספרנות 25(2), 17-21
אוריינות מידע ומיומנויות חקר משולבות תקשוב לכיתות ה'-ו', מכללת גורדון, 2002
"אגרופים" ו"קפה" במילנו, חולון: הוצאת אוריון, 2014;
לכתוב היסטוריה בנאפולי, חולון: הוצאת אוריון, 2015;
שחף זנב-סנונית או שחף קדור-זנב (שם מדעי: Creagrus furcatus) הוא מין של שחף יחיד בסוגו האנדמי לאיי גלאפגוס וגם קצת באיי מלפלו.
שחף זה הוא השחף היחיד הפועל בלילה, אז הוא יוצא לחפש באוקיינוס הפתוח מיני מזונות קטנים כמו דגים ודיונונים העולים בלילה לאכול פלנקטון.
ביום הוא ישן על מצוקים וחופים קטנים.
הוא מעדיף מים טרופיים וחמים.
לעיתים הוא גם מגיע לחופי אקוודור ופרו.
זוג השחפים מגדלים ביצה אחת בקן עשוי אבני לבה ושברי אלמוגים.
הגוזל בוקע מהביצה אחרי 31–34 ימים ויכול לעוף אחרי 60–70 ימים מהבקיעה.
עיניו האדומות גדולות יותר מאצל שחפים אחרים ויש בהן שכבה מחזירת אור, המתאימה לראיית לילה.
שחף וולמן (נולדה ב-9 בינואר 1986) היא יוצרת מוזיקלית, כותבת ומלחינה ישראלית.
וולמן גדלה ברעננה וברמת גן ולמדה לנגן מגיל צעיר על קלידים.
את השיר הראשון שהתפרסם בביצועה ("מאז ועד היום") עיבד והפיק מוזיקלית דניאל סלומון.
כתבה, הלחינה ואיירה שירים לילדים בספר ובדיסק "חלונות קסומים", כתבה והלחינה לספרים מנגנים, צעצועים וערוצי ילדים.
בנוסף, עוסקת מעל עשור בקופירייטינג ומנחה סדנאות פזמונאות באופן פרטי, במכללת BPM ובסטודיו "גרופ מיוזיק" שייסד בעלה המוזיקאי, אמן הגיטרות אבירם גרופר.
וולמן זוכת פרס אקו"ם ע"ש עלי מוהר לעידוד פרסום היצירה לשנת 2013.
"ממריאים" - היי סקול מיוזיקל (2007)
"מראה מראה" - שרון חזיז מתוך פרויקט שמים (2014)
"שש בבוקר" - "שש בבוקר" בביצוע שירלי מקאלן, מתוך "פרויקט שמים", קליפ באירוח לוסי דובינצ'יק (2015)
"יש בחוץ חיים" - סגיב כהן מתוך פרויקט שמים (2015)
"בינו לבינה" - רמי קלינשטיין (2015)
"יפה שבא לבכות" - רמי קלינשטיין (2018)
שחף אמריקני (שם מדעי: Leucophaeus) הוא סוג במשפחת השחפיים החיים בעולם החדש ביבשת אמריקה, שלשעבר סווגו בסוג שחף (Larus).
אלו שחפים בינוניים בגודלם עם נוצות כהות, ראשים שחורים ועיניים בולטות בדרך כלל.
השחפים האמריקאים חיים לאורך החופים של אמריקה, בעיקר אמריקה הדרומית וגם בכמה איים כולל באיי גלאפגוס ואיי פוקלנד והם מסתגלים למגוון תנאי אקלים.
שחף לבה (Leucophaeus fuliginosus) - שוכן באיי גלאפגוס ומצוי בסכנת הכחדה בטבע
שחף גמדי (שם מדעי: Hydrocoloeus minutus) הוא מין השחף הקטן ביותר בעולם והיחידי מסוגו.
חי בטבע בצפון אירופה ואסיה, כולל הרחק מהים וגם במושבות קנדיות מעטות.
לשחף הגמדי ראש שחור כמו שחף האגמים, אך קטן יותר.
בחורף חלק מהאוכלוסיות נודדות דרומה עד למרכז ארצות הברית ולמערב אירופה, אך לא כל השחפים נוהגים כך.
זהו המין הקטן ביותר במשפחת השחפיים.
הוא בעל ראש שחור ומקור צר ואדום וכן רגליים אדומות.
הכנפיים אפורות אך שחורות בקצה.
המין מקנן בחבורות גדולות על צוקים באזור הארקטי.
עם זאת הוא מצוי גם הרחק מהים, בעיקר באזורי אגמים וביצות, שם הוא מקנן בתוך הצמחייה.
מין זה ניזון מדגים וכן מחרקים קטנים אותם הוא תופס במעופו.
שחף ימי (שם מדעי: Larus marinus) הוא מין מהסוג שחף, הגדול במיני השחפים ולמעשה המין הגדול ביותר בסדרת החופמאים.
שחף זה נפוץ סביב החופים של צפון האוקיינוס האטלנטי, בהם הוא מצוי בלהקות גדולות.
בטנו לבנה וחלקו העליון שחור, עיניו שחורות ומקורו צהוב וארוך עם קצה מעוקל אדום.
הרגליים שחורות ובעלות קרומי שחייה.
הצעירים הם אפורים אבל מחליפים את הנוצות במהירות.
ישנם מינים דומים מאוד לשחף זה כגון שחף לבן-כנף, שחף כספי ושחף שחור, וקשה להבדיל ביניהם.
שחפים אלה חיים בחופי האוקיינוס האטלנטי, מהחופים המזרחיים ביותר ברוסיה עד לצפון מערב צרפת, בריטניה ואירלנד, מערבה וצפונה לאורך איסלנד וגרינלנד ועד לחופים המזרחיים של ארצות הברית וקנדה מניו אינגלנד ודרומה עד צפון קרוליינה.
הם יכולים לנדוד בחורפים עוד יותר דרומה עד לחופי פורטוגל באירופה ועד לפלורידה באמריקה.
הם יכולים לנוח על קרחונים צפים ולדאות בלב ים כמה שבועות.
בחופים הם נמצאים באזורי קרח, צוקים, חופים סלעיים וחוליים וכן שפכי נהרות.
ביבשה הם נמצאים גם בנהרות ונחלים, שדות בור וכן בשטחים מיושבים.
הם מקננים באזורים שאינם נגישים לטורפים, כגון איים, צוקים, דיונות מלח או גגות בניינים.
בשל גודלו יש למין זה מעט מאוד טורפים בבגרותו והוא גם לא חושש מבני אדם ולא יהסס לגרש אותם מטריטוריה או מזון.
שחפים אלה הם טורפים תוקפניים וחזקים הניזונים מדגים, סרטנים, עופות ים קטנים, ביצים ואפרוחים, מכרסמים, זוחלים קטנים ופגרים.
הם תוקפניים מאוד ולעיתים יחטפו מזון מעופות ים אחרים, כולל עיטמים ושקנאים.
שחף הקלפ או שחף דומיניקני (שם מדעי: Larus dominicanus) הוא מין של שחף החי בחופי ים בחצי הכדור הדרומי.
לשחף זה נוצות שחורות בכנפיו וברגליו וכן בזנבו והוא מגיע לאורך 54-65 ס"מ, מוטת כנף של 128-142 ס"מ ומשקל של 540-1,390 גרם.
כמו לשאר קרוביו הוא בעל מקור גדול וחזק בצבע צהוב והקצה מעוקל ואדום.
שחף זה חי בחופי חצי הכדור הדרומי באיי פוקלנד, ג'ורג'יה הדרומית, אוסטרליה, ניו זילנד, מדגסקר, דרום אפריקה וחלק מהשחפים מגיעים אפילו לאנטארקטיקה.
הם יכולים לבלות בלב הים כמה שבועות בחיפוש מזון.
השחפים חיים בלהקות גדולות בחופי הים וגם במזבלות, שם הם מחפשים שיירים אורגניים, פגרים ויצורים קטנים כמו עכברים וחרקים גדולים.
הם ניזונים גם מאצות ים כמו אצות הקלפ, מהן קבלו את שמם.
בנוסף לפגרים ולקלפ הם גם נצפו בלב ים מנקרים בבשרם של לווייתנים ממין אובלנה דרומית, כשהניקור מותיר פצעים גדולים בבשרם.
הם אוכלים חלזונות ושוברים אותם על הסלעים וכן ניזונים מעופות ים קטנים, אפרוחים, צבי ים, חיות ימיות שהם שולים מהמים כמו דגים ודיונונים.
בנוסף הם חוטפים מזון מבעלי חיים, בעיקר עופות ים אחרים.
שחף ורוד (שם מדעי: Rhodostethia rosea) הוא מין של שחף קטן החי באזורים הארקטיים.
זהו המין היחיד בסוגו, אם כי לעיתים משייכים אותו לסוג אחד עם שחף גמדי.
באנגלית הוא קרוי על שם חוקר הקוטב הצפוני והדרומי, ג'יימס קלארק רוס.
זהו שחף המזכיר במראהו ובגודלו את השחף הגמדי, אם כי הוא יותר גדול ומוארך בצורתו.
הכנפיים מחודדות בקצה, הרגליים אדומות, הפנים לבנות והמקור קטן ושחור.
בקיץ מופיעה רצועה שחורה סביב הצוואר ובחורף צבעה משתנה ללבן.
הצעירים נוטים לצבעים כהים יותר, בדרך כלל אפורים.
השחף הוורוד חי באזורים הצפוניים של ארצות הברית, קנדה, צפון אירופה ורוסיה.
בחורף הפרטים שטים או עפים בים או ליד מפרצים מגוננים.
הם לא נוטים לנדוד רחוק מאוד, אך בתצפית אחת התגלה שחף ורוד ליד ימת סלטון שבקליפורניה.
בקיץ הם מתרבים בטונדרה בין העשבים, חזזיות, שיחים וערבות ננסיות.
הם מטילים ביצים על הקרקע במושבות קטנות ומבודדות בדרך כלל.
לעיתים טורפים ומזג אוויר גורמים לפגיעה בחלק מהמושבות.
השחפים צדים בים דגים, סרטנים ודיונונים וכן עופות ים צעירים.
בקיץ הם בדרך כלל ניזונים מנחילי חרקים ארקטיים.
שחף האנדים (שם מדעי: Chroicocephalus serranus) הוא מין של שחף החי בדרומה של אמריקה הדרומית.
ראשו של שחף האנדים שחור, והוא שייך לסוג כרויקוצפלוס.
השחף חי באזור הרי האנדים כפי ששמו מרמז.
הוא נמצא בארגנטינה, בוליביה, צ'ילה, קולומביה, אקוודור ופרו.
בשונה מרוב השחפים, שחף זה חי בדרך כלל באזורים יבשתיים ומקנן בין ההרים.
הוא נפוץ גם בשדות מרעה, בריכות, נהרות ואגמים.
זהו השחף הגדול ביותר בסוגו, והוא מגיע לאורך 45–48 ס"מ בממוצע.
הוא בעל ראש שחור, מקור אדום, רצועה אדומה מסביב לעיניים ורגליים אדומות.
הנוצות לבנות-ואפורות בכנפיים והקצוות שחורים.
השחף ניזון מדגים, חרקים, זוחלים קטנים, תולעים, אפרוחים של עופות אחרים ונבלות, והוא גם מחטט באשפה.
שחף חום-עורף (שם מדעי: Chroicocephalus maculipennis) הוא מין של שחף החי באמריקה הדרומית.
הוא בעל גוף לבן עם ראש חום והמקור אדום.
השחף מעופף סביב אגמים קטנים, ביצות ונהרות וגם בכמה חופים באמריקה.
השחף מצוי בברזיל, ארגנטינה, צ'ילה, אורוגוואי וגם באיי פוקלנד.
השחפים חיים יחדיו בקבוצה ומחפשים מזון כמו חרקים, רכיכות, נבלות והם נטפלים לעופות אחרים כמו שלצדף או אגמייה שתופסים סרטנים.
הם מקננים על הגדה בין עשבי החוף ומטילים 3–4 ביצים.
לפעמים נטפלים אל השחפים ברווזים שחורי-ראש, אך האפרוחים הבוקעים יוצאים להסתדר לבדם אחרי הבקיעה.
שחף ארמני (שם מדעי: Larus armenicus) הוא מין מהסוג שחף ממשפחת השחפיים החי בקווקזים ובמזרח התיכון.
זהו השחף הנפוץ מבין השחפים ההגדולים בישראל.
הוא חולף וחורף מצוי ביותר, כשבאמצע החורף (ינואר–פברואר) נצפית כמות הפרטים גדולה יותר.
הוא נצפה במספרים גדולים לאורך מישור החוף, בכנרת, בעמק חרוד ובעמק בית-שאן.
הוא בעל כנפיים אפורות כסופות, עיניים כהות ורגליים ומקור צהובים ועל המקור בליטה אדומה, "מלוכלכת" בכתם שחור הבולט לכל רוחב המקור, שני הסימנים האחרונים הם מסימני ההיכר הבולטים שלו, שכן בעבר היה נחשב לתת מין של בן סוגו שחף צהוב רגל, אך הם הופרדו לשני מינים נפרדים.
השחף הארמני מצוי סביב האגמים ההרריים של ארמניה, טורקיה, גיאורגיה ומערב איראן וכן בקווקז.
בחורף הקר הוא נודד דרומה לחופים חמימים יותר, בטורקיה, לבנון, ישראל, קפריסין ומצרים וכן במפרץ הפרסי.
שחמיים (שם מדעי: Plesiopidae) היא משפחת דגי שונית מסדרת הדקראים החיים באזור האינדו פסיפי.
השחמיים יכולים להגיע לאורך 30 ס"מ והם בעלי גופים מקושטים עם סנפיר גבי גדול דמוי מפרש וראשים קטנים ומעוגלים אך עם שפתיים ועיניים גדולות.
הם חיים בין האלמוגים והסלעים ונמלטים אליהם בעת סכנה.
הם ניזונים מדגים וסרטנים קטנים שהם תופסים בלסתותיהם.
לחלק מהמינים זנבות וסנפירים אחוריים גדולים ובעלי כתמים דמויי-עין העוזרים להם לבלבל טורפים.
טורף המסתכל על דג כזה חושב שזנבו הוא ראשו ומכוון לשם את מתקפותיו, מה שמאפשר לדג לברוח לכיוון שהטורף לא מצפה לו.
שַׁחְמְטָן (שם מדעי: Sarcophaga) הוא סוג של זבוב במשפחת השחמטנים.
הוא השחמטן הנפוץ בארץ ומכונה כך משום שצידה הגבי של הבטן מעוטר בדוגמה משובצת.
למרות שדוגמה זו לא מופיעה בכל המינים, כל הסוגים בארץ תחת משפחת השחמטניים מכונים שחמטן.
המינים בסוג זה לרוב מטילים את ביציהם על בשר רקוב, פגרים או צואה והרימות ניזונות מהבשר ולכן ידועים גם כזבובי בשר, אך מינים אחדים ניזונים מבקטריות או טפילים פנימיים של זחלים המשמשים להם כפונדקאים.
בסוג השחמטן קיימים מספר מינים.
גודלם של המינים הבולטים הוא 12-15 מ"מ.
גופם זיפני, מוצק וצבעו אפור.
על החזה שלושה פסי אורך שחורים.
בבטנו משבצות כהות ובהירות לסירוגין, דימוי דגם של לוח שחמט.
זבובי הבשר הם בעלי גלגול מלא.
תחילתם בביצה ממנה הם בוקעים, הם מתקיימים בשלוש דרגות זחל, הופכים לגולם וממנו בוקעים כבוגר.
הנקבה מטילה את הביצים בחומר אורגני שמוצאו מן החי כגון: בשרים, צואה, פגרים ופצעים של בעלי חיים.
בתוך 20-8 שעות מרגע הטלת הביצים בוקעות מהן הרימות.
רימה היא שלב הזחל, במחזור החיים של הזבוב.
מיד עם הבקיעה מהביצה, הרימה מתחילה להאביס את עצמה בבשר, עד שהיא מוכנה לעבור לשלב הגולם.
בשלב זה עוזבת הרימה את מקור המזון ועוברת לאדמה, שהיא מקום לחלוחי יותר, על מנת להפוך לגולם.
ההתגלמות נעשית באדמה משום שהתפתחות דור אורכת למעלה משבועיים.
הבוגרים מעופפים ונחים על פרחים, על צואה, על בשרים ועל פגרים.
עלולים להעביר חיידקי מעיים ממקורות מזוהמים.
הזחלים המתפתחים ברקמות חיות של בעלי חיים (מיאזיס) עלולים לגרום להם נזק.
כנגד הבוגרים נעשה שימוש בריסוס נקודתי, על מנת להדביר ולמנוע הטלת ביצים.
כנגד הרימות נעשה שימוש בניקיון וחיטוי.
שחף בונפרטה (שם מדעי: Chroicocephalus philadelphia) הוא מין של עוף ממשפחת השחפיים החי באמריקה הצפונית.
הוא קרוי על שם החוקר הצרפתי שארל לוסיאן בונפרטה, בנו של לוסיאן בונפרטה (אחיו של קיסר צרפת נפוליאון בונפרטה), שחקר את השחף במשך 8 שנים.
שחף בונפרטה הוא הקטן שבשחפים לאחר המינים שחף סיני שחור-ראש ושחף גמדי.
הוא בעל נוצות גב וכנפיים אפורות למעט בקצוותיהן השחורות, צידי הגוף והבטן לבנים.
הצוואר והראש לבנים ובעונת הרבייה הם הופכים לכהים.
המקור דק ושחור והרגליים אדומות ובעלות קרומי שחייה.
שחף זה מעופף ברחבי צפונה של אמריקה הצפונית מאלסקה ועד מערב קנדה ומגיע עד לגבול ארצות הברית וקנדה.
הוא נצפה באיסלנד אך נדיר מאוד באירופה.
הוא מתרחק מיערות אך חלק מהאוכלוסיות נפוצות בטייגה של אלסקה.
הוא חי סביב אגמים, ביצות, נהרות וגופי מים פתוחים ורדודים.
בחורף הוא מצוי סביב החופים המזרחיים או המערביים וגם בימות הגדולות.
שחף זה ניזון בדומה לרוב השחפים ממגוון מזונות.
בעונת הרבייה הוא מתבסס על חרקים.
להקות שחפים ילקטו יחדיו מאות טרמיטים צעירים מכונפים והם גם מלקטים ביצים של דגי סלמון המוטלות לאורך הנהרות, אותם הם מלקטים בצלילה מתחת למים.
לקראת החורף הם ניזונים ממגוון מזונות הכוללים דגים, סרטנים, תולעים וחסרי חוליות נוספים ויגוונו גם באגוזים.
הם גם נצפו חוטפים מזון לעופות אחרים כמו חופית אלפינית וחופזי מנומר.
שחף אפרפר (שם מדעי: Larus glaucescens) הוא מין שחף ממשפחת השחפיים החי בצפון אמריקה הצפונית ומזרח אסיה.
שחף זה דומה למין שחף מערבי ולעיתים מתרבה איתו.
הוא בעל נוצות לבנות עם כנפיים אפורות ומקור צהוב ארוך, עיניים שחורות, מצח שקוע מעט ורגליים ורודות.
השחפים הצעירים אפורים מנומרים או חומים.
הוא יכול להגיע לגיל של עד 22 שנה בתנאי שבי.
השחף עף בקהילות גדולות לאורך החופים שבין אלסקה לוושינגטון ולעיתים יורד עד חופי קליפורניה.
הוא מתרבה בים ברינג, בין אלסקה לקמצ'טקה שבסיביר ובתוך איי הים.
שחף זה מעופף בלהקות כאשר הוא מוצא מזון גדול, כמו להקות דגים קטנים או מזון טרי על החוף כמו פגרים.
להקת שחפים עטים יחדיו על מזונם בצעקות.
כמו כן הם ניזונים מתפיסת יצורים קטנים כמו צדפות ותולעים על החוף.
שחף דגים (שם מדעי: Ichthyaetus; מילולית "עיט דגים") הוא סוג במשפחת השחפיים.
בעבר שויכו המינים בסוג זה לסוג שחף (Larus), אך הופרדו לסוג הקרוב לכרויקוצפלוס.
אלו שחפים בינוניים בעלי ראשים כהים ומקורים אדומים.
הם מצויים לאורך חופים ממוזגים וטרופיים באירופה, אסיה ואפריקה ונודדים לאורך החופים.
הם ניזונים בעיקר מדגים אך גם מחסרי חוליות, נבלות וחטיפת מזון מעופות קטנים מהם.
השחפים הם מונוגמיים וחיים עם בן זוג קבוע בעונת הרבייה.
הם מקננים בקבוצות מה שמסייע להבריח טורפים.
שַׁחַף אַפְרוּרִי (שם מדעי: Larus canus) הוא מין שחף ממשפחת השחפיים החי לאורך הימים של צפון אסיה, צפון אירופה וצפונה של אמריקה הצפונית.
בחורפים הוא נודד דרומה יותר, ולעיתים מגיע לישראל.
השחף בעל גוף קטן יחסית בצבע לבן עם כנפיים אפורות עם קצוות שחורות והן רחבות יחסית לשחף, רגליים ומקור צהובים עם קצה ירקרק וסביב הקצה טבעת קטנה שחורה.
אין הבדלים גדולים בין הזכרים לנקבות.
שחף זה מעופף לאורך מקווי מים גדולים כמו ימים או בביצות בלהקות של 2–320 פרטים רעשנים ותוקפניים.
הוא אוכל-כול הניזון משיירים, נבלות ומדגים וחיות אחרות שהוא לוכד.
האוכלוסייה העולמית של שחפים אלה נאמדת במעל מיליון פרטים בוגרים ש-90% מהם חיים באירופה.
באלסקה האוכלוסיות הקטנות ביותר שמהוות 10,000 פרטים.
שחף וֵגַה, שחף מזרח-סיבירי או שחף צפוני מזרח-סיבירי (שם מדעי: Larus vegae) הוא שחף "גדול לבן ראש" מהמחלוקת הטקסונומית של שחף צפוני/שחף שחור החי בעיקר בסיביר.
חלק רואים בו מין נפרד, חלק רואים בו תת-מין של שחף צפוני או מין משותף עם שחף צפוני אירופי ואמריקני, השחף המונגולי נחשב בעבר תת-מין של שחף כוזרי אך כיום נחשב יותר לתת-מין של שחף וגה.
שחף וגה דומה לשחף הצפוני, אך אפור כהה יותר בצבעיו, והוא מפוספס בשחור בנוצות העליונות בחורף.
שחף גדול בעל כנפיים רחבות.
נוהג לדאות מעל הימים והאוקיינוסים בחיפוש מזון.
השחף בעל עיניים אדומות ומקור צהוב עם קצה אדום.
הוא חי בצפון-מזרח סיביר באזורים הארקטיים.
לעיתים נודד עד צפון אלסקה, ואף דרומה לקנדה ולחופי ארצות הברית הפסיפיים.
בחורף הוא נודד דרומה לעבר יפן, צפון קוריאה, דרום קוריאה, טאיוואן וסין.
מקנן לרוב בנמלים, גדות נהר וחופי סלעים.
אחד מתת-המינים חורף במונגוליה, ובכמה אגמים במרכז רוסיה כמו אגם באיקל.
vegae mongolicus - מכונה "שחף מונגולי"
שחף אדום-מקור (שם מדעי: Ichthyaetus audouinii) הוא מין של עוף ימי מהסוג שחף דגים שבמשפחת השחפיים, החי לאורך חופי הים התיכון בין חצי האי האיברי למערב צפון אפריקה.
שמו המדעי של מין זה מנציח את החוקר הצרפתי ז'אן ויקטור אודואן.
בישראל הוא מזדמן נדיר בעיקר בחופי הים התיכון, זאת על-אף שהוא מקנן בקפריסין.
שחף זה מגיע לאורך ממוצע של 51 ס"מ כשהוא דומה בגודלו לשחף אפרורי.
הוא בעל נוצות בהירות עם כנפיים אפורות בעלות קצוות שחורים.
הראש גדול והמקור כבד ומעוקל וצבעו אדום עז עם קצה שחור והרגליים כהות.
השחף מתרבה באיים ושוניות סביב חופים לאורך מערב הים התיכון במדינות: אלג'יריה, צרפת, יוון, איטליה, מרוקו, ספרד, תוניסיה וטורקיה.
מושבה הצפונית ביותר נמצאה בים הטירני מול ליבורנו.
השחף נודד לרוב לאורך הים הפתוח והחופים ובחורף מדרים מעט עד למאוריטניה או סנגל, כשבקיץ הוא לעיתים נמצא אף בהולנד ואוסטריה, אך מדובר במקרים נדירים.
זהו שחף אוכל דגים בעיקרו, אותם הוא מחפש מעל הימים ועט עליהם במהירות.
עם זאת הוא מגוון גם בחולייתנים קטנים, פרוקי-רגליים ושאריות.
שַׁחַף אֲפֹר-רֹאשׁ (שם מדעי: Chroicocephalus cirrocephalus) הוא מין של שחף, בעל שתי אוכלוסיות מובחנות באמריקה הדרומית ואפריקה שמדרום לסהרה.
הוא נודד באופן מצומצם, ומתפשט במעט מתפוצת הקינון שלו במהלך החורף.
הוא מזדמן נדיר ביותר לאמריקה הצפונית, ספרד, איטליה וישראל; עם תצפיות בודדות בלבד.
בישראל הוא מזדמן נדיר ביותר, עם שלוש תצפיות בלבד; שלושתן מאילת בשנת 1989.
בדומה למקרה של מיני שחפים אחרים, הוא הוצב באופן מסורתי בסוג שחף (Larus), אך כיום הוא מסווג לרוב בסוג נפרד, כרויקוצפלוס (Chroicocephalus).
השם המדעי הוא מיוונית עתיקה.
שם הסוג Chroicocephalus הוא הלחם של המילים khroizo, "לצבוע", ו-kephale, "ראש"; ושם המין הספציפי kirrhos "חום בהיר"; ו-kephalos "-הראש".
cirrocephalus (לואי-פייר וייו, 1818) – התת-מין הטיפוסי (על-פיו תואר המין לראשונה), דרום אמריקה
poiocephalus (ויליאם ג'ון סווינסון, 1837) – אפריקה שמדרום לסהרה ומדגסקר
השחף אפור-הראש הוא שחף בינוני גדול במעט משחף אגמים; אורכו 38–45 ס"מ, מוטת כנפיו 100–105, ומשקלו 255–360 גרם (התת-מין C.
לבוגר בלבוש קיץ מראה ייחודי: יש לו ראש אפור שנתחם בקו שחור צר מהכיפה האחורית לגרון התחתון; עיניים בהירות עם טבעת-עין צרה ואדומה, ומקור ורגליים אדומים.
הגב אפור בינוני ולכנפיים יש נוצות תעופה כהות.
בעונת החורף הוא מאבד את מכסה הראש האפור, אשר מוחלף בכתם לחיים כהה.
לצעירים יש מקורים בהירים יותר וכנפיים וגב מנומרים בחום.
הצעירים דומים לצעירי שחף אגמים, אך נבדלים מהם בקצה כנף שחור, תת-כנף כהה יותר ופס-זנב כהה וצר יותר; הגב, השכמות וסוככות הכנף חומות עם קצוות בהירים לנוצות וסוככות היד כהות.
ניצוי החורף הראשון מזכיר את זה של הצעיר אך הראש והגוף דומים לבוגר בלבוש חורף.
הקריאות מגוונות ו"מצחקקות", דומות לאלו של שחף אגמים אך עמוקות וצרודות יותר.
cirrocephalus מצוי בחופי אקוודור ופרו; חופי דרום ברזיל עד לארגנטינה (דרום בואנוס איירס), ופנימה דרך אגני הנהרות פרגוואי ופרנה עד סנטה פה (אגם מלינקו).
מתפזר בחורף לצפון ברזיל ומרכז ארגנטינה.
poiocephalus מצוי בחופים ונהרות בפנים היבשת של מערב אפריקה בכיסים מקומיים מפוזרים מאוד מסודאן ואתיופיה ועד מלאווי ואפריקה הדרומית, כולל אגמים בעמק הבקע (נאיוואשה, מניארה, אלמנטייטה, נקורו, טורקאנה); ומדגסקר.
מתפזר בחורף ברחבי אפריקה שמדרום לסהרה.
במהלך עונת הקינון המין מאכלס חופים טרופיים וסובטרופיים, איים סלעיים, דיונות חוף, דיונות חוף, שפכי נהרות ונמלים (אפריקה), כמו גם אגמים יבשים טריים ואלקליים גדולים (אפריקה), נהרות, מלחות וביצות (ארגנטינה).
מחוץ לעונת הקינון המין נשאר לאורך חופי בתי הגידול החופים (למשל איים סלעיים בחופים), שוברי גלים, דיונות חוף ושפכי נהרות, אך נצפה גם ביישובים, מכלאות בקר ונמלי דייגים (באפריקה).
עונת הקינון מתרחשת באפריל–מאי במערב אפריקה (לפני העונה הגשומה), או בתחילת מאי בפרו.
המין מקנן במושבות, כאשר הקנים ממוקמים לרוב במרחקים של פחות ממטר זה מזה.
הקנים ממוקמים על אדמה חשופה, בחישות של קנים ופפירוס, על איים או על צמחייה צפה, לעיתים קרובות מוסווים בצמחייה גבוהה ועבותה.
הקן עצמו משתנה בין שקע רדוד לכוס בנוי היטב מעשבים וגבעולי סמריים בהתאם למיקום, למרות שקנים צפים הם תמיד בנויים יותר.
הוא אופורטוניסטי, אוכל בעיקר דגים וחסרי חוליות, לעיתים טרמיטים; מלקט ביצי פלמינגו שבורות ודגים מתים.
במאוריטניה הוא נצפה טורף ביצים של אנפות וקורמורנים.
נוהג לחמוס לעיתים קרובות ממגון עופות כמו קורמורנים בקונגו, שלצדפים אמריקניים בארגנטינה ושחפיות.
בחורף הוא ניזון מפסולת, נבלות, דגים מתים ושאריות דגים.
מסוגל לצוד בצלילה; תופס חסרי חוליות קטנים מפני המים בזמן שחייה; ומלקט חרקים מהאוויר.
למין זה טווח תפוצה נרחב, מגמות אוכלוסייה יציבות, ואוכלוסייה עולמית גדולה.
גודל האוכלוסייה העולמית אינה ידועה במדויק, אך מוערכת בטווח של 455,000–940,000 פרטים ונחשבת ליציבה.
האוכלוסיות הגדולות ביותר נמצאות באפריקה המשוונית, עם 200,000–400,000 פרטים במרכז ומזרח אפריקה, עד 30,000 באפריקה המערבית, ועוד 200,000–400,000 בחופי דרום אפריקה ועד 10,000 במדגסקר.
אם יאומתו, הערכות אלו עולות בהרבה על הערכות קודמות; לדוגמה, האוכלוסייה בדרום אפריקה גדלה אך נאמדה בכ-2,000 זוגות בלבד בשנות השמונים.
באפריקה המשוונית נמצא ריכוז גדול, עם כמה מושבות הגדולות מ-2,000 זוגות בסנגל, קניה וטנזניה; נפוץ בעונתיות בימת צ'אד; מצוי במאסמבווה (אגם ויקטוריה).
סובל מבעיות חמורות של שדידת ביצים באזורים מסוימים, כמו למשל במערב אפריקה.
המקננים הצפוניים ביותר באפריקה נמצאים בבנק ד'ארגן, מאוריטניה, אך המושבה הקטנה שם ירדה מ-60–70 זוגות בשנים 1959–1965 עד ל-10–50 זוגות בשנים 1974–2004.
האוכלוסייה הדרום אמריקאית מוערכת בכ-25,000–100,000 פרטים, אם כי ישנם מעט יחסית אזורי קינון ידועים.
האוכלוסייות המקננות העיקריות בדרום אמריקה הדרומית הן בצפון ארגנטינה.
בעבר היה נדיר באורוגוואי, שם הוא גם מתרבה כיום.
בחופי האוקיינוס השקט הוא הפך נפוץ רק מאז שנות העשרים ולא תועד שם בסקרים קדומים יותר; הוא נצפה לראשונה במערב האנדים ב-1967, בפרו בלגונה גרנדה (איקה); ישנם רק אתרי קינון ידועים בודדים, אבל משערים כי מקננים כ-1,000 זוגות בפרו.
שַׁחַף חוּם-רֹאשׁ (שם מדעי: Chroicocephalus brunnicephalus) הוא מין של שחף המתרבה ברמות הגבוהות של מרכז אסיה מטג'יקיסטן ועד אורדוס שבמונגוליה.
הוא נודד, חורף בחופים ובאגמים הפנים יבשתיים הגדולים של תת-היבשת ההודית.
בישראל הוא מזדמן נדיר ביותר, עם תצפית אחת בלבד עד היום, באילת ב-1982 (זוהי היחידה במערב הפליארקטי).
בדומה למקרה של מיני שחפים אחרים, הוא הוצב באופן מסורתי בסוג שחף, אך כיום הוא מסווג לרוב בסוג נפרד, כרויקוצפלוס (Chroicocephalus).
השם המדעי מגיע מיוונית עתיקה.
שם הסוג Chroicocephalus הוא הלחם של המילים khroizo, "לצבוע", ו-kephale, "ראש"; ושם המין הספציפי brunnicephalus מלטינית, מהמילים brunneus "חום"; ו-ceps - "הראש" (caput - ראש).זהו מין מונוטיפי, כלומר לא הובחנו תת-מינים שונים.
השחף חום-הראש גדול במעט משחף אגמים, אורכו 41–43 ס"מ, ומוטת כנפיו 105–115 ס"מ.
לבוגר בלבוש קיץ יש ראש חום בהיר בגוון של שוקולד חלב, בהיר יותר מזה של שחף אגמים, והולך ומתבהר לקראת המקור.
עיני הכפתורים החיוורות שלו מעניקות לו מראה "מפחיד" במקצת.
הגוף אפור בהיר והמקור ורגליים אדומים.
בקצות השחורים של אברות התעופה יש נקודות לבנות בולטות.
התת-כנף אפורה עם אברות שחורות.
הצבע החום בראש אובד בחורף, ורק כתם אוזניים כהה ועקבות קלושים של המסכה הכהה.
לוקח לו שנתיים להגיע לבגרות.
לצעירים בשנה הראשונה יש רצועה שחורה בקצה הזנב, אזורים כהים יותר בכנפיים, ובקיץ, הצבע החום בראש פחות הומוגני.
בכל הניצויים עשוי לבלבל עם שחף אגמים הקטן יותר, אך העיניים חיוורות והצבע השחור נרחב יותר על אברות התעופה..
תפוצת הקינון שלו משתרעת מההרים של דרום-מרכז אסיה מטורקסטן במערב, דרום מערב גאנסו (סין) במזרח, והפמירים וטיבט בדרום.
הוא חורף בחופי הודו, בצפון סרי לנקה ובדרום-מזרח אסיה, ובאופן מצומצם יותר במערב הודו עד לחצי-האי ערב.
מין זה מתרבה באיים באגמים גדולים וקרים בגובה רב עם מליחות משתנה או בביצות שכנות, ופוקד חופים ונהרות מחוץ לעונת הקינון שמתחילה במאי.
הוא מקים מושבות קינון החל מ-50 זוגות ועד כמה אלפים ומקנן על הקרקע.
הוא אינו מין פלגי, והוא נצפה לעיתים רחוקות בים הפתוח הרחק מהחופים.
זהו מין רועש, במיוחד במושבות.
זהו מזין נועז ואופורטוניסטי, שיאכל בעיירות או ילקט חסרי חוליות בשדות חרושים בהנאה שווה.
הוא ניזון מדגים, שרימפס ופסולת בעונת החורף, ויש לו תזונה נרחבת הכוללת מכרסמים, ביוב, שאריות אשפה, שבלולים ותולעי אדמה בעונת הקינון.
גודל האוכלוסייה העולמית הוערך על-ידי הארגון Wetlands International בכ-100,000–200,000 פרטים.
שַׁחַף אָפֹר-זָנָב (שם מדעי: Leucophaeus pipixcan, לפעמים Larus pipixcan) הוא מין קטן יחסית של שחף שמוצאו מאמריקה, אך הוא נצפה לעיתים גם בעולם הישן.
בישראל הוא מזדמן נדיר ביותר עם שתי תצפיות באזור אילת: ב-3 ביוני 2003 נצפה פרט בוגר בלבוש קיץ בבריכות המלח הצפוניות; תצפית זו הייתה גם הראשונה למזרח התיכון ומין השחף האמריקאי הראשון שנצפה בארץ.
התצפית השנייה הייתה גם היא של פרט בוגר בלבוש קיץ, שנצפה בחוף הצפוני של אילת ב-1 ביולי 2006.
שם הסוג Leucophaeus הוא מיוונית עתיקה מהמילים leukos, "לבן", ו- phaios, "כהה".
שם המין הספציפי pipixcan מגיע ממילה נאוואטלית לשחף.
שמו העממי באנגלית "שחף פרנקלין" (Franklin's gull) ניתן לו על שם חוקר הקוטב הצפוני סר ג'ון פרנקלין, שהוביל משלחת בשנת 1825, בה נאסף הפרט הראשון שהיווה את הטיפוס על-פיו תואר המין.
במשך זמן רב הוצבו רוב השחפים והשחפיות בסוג Larus.
מחקרים גנטיים הראו, עם זאת, כי המינים בסוג Larus אינם קרובי המשפחה הקרובים ביותר זה של זה.
בעקבות כך, הוצע לחלק את הסוג למספר סוגים קטנים יותר, מה שהציב את השחף אפור הזנב בסוג נפרד Leucophaeus.
חלק מהרשימות העולמיות, כמו Clements ואיגוד האורניתולוגים הבין-לאומי (ה-IOC) קיבלו את ההצעה לפיצול, אך אחרות כמו BirdLife International וה-IUCN לא.
הוא דומה לשחף הצוחק הקרוב אליו, אך הוא קטן ומוצק יותר עם ראש עגול יחסית, כנפיים קהות יותר ורגליים קצרות יותר.
הוא נוהג לנוע מהר בעת שיחור מזון, ומזכיר מיני חופמאים קטנים יותר, כמו חופמיים או חופיות.
בשל מחזור החילוף הייחודי עם שני חילופי נוצות בשנה, הניצוי שלו כמעט ואינו נראה בלוי לאורך כל השנה.
הבוגרים בלבוש קיץ בעלי ברדס שחור בראש הנמשך עד לחלק העליון של הצוואר ומטה עד הגרון, שעומד בניגוד בולט לטבעות עיניים לבנות רחבות מאוד.
המקור בצבע אדום כהה עם פס כהה לפני הקצה האדום או הכתום.
ככל שעונת הקינון מתקדמת, המקור מתכהה.
הצבע של החלקים העליונים אפור כהה; הצוואר, החלקים התחתונים והזנב לבנים.
בניגוד לרוב מיני השחפים האחרים, ניתן למצוא מרכזי נוצות אפורות בהירות בעיקר על נוצות הזנב האמצעיות, אך לעיתים ניתן לראות זאת רק בקושי בתנאי שדה.
החלקים התחתנים נראים לעיתים קרובות בעלי גוון ורדרד.
העל-כנף בצבע אפור עם שוליים אחוריים לבנים רחבים.
אברות התעופה החיצוניות לבנות בחלקן החיצוני עם פס שחור, כך שהחלק השחור של קצה הכנף נראה תחום בלבן.
כאשר השחף יושב, הדפוס השחור-לבן של האברות נראה בבירור ושונה באופן משמעותי מהאברות הכמעט שחורות של השחף הצוחק.
הרגליים בצבע אדום-כתום עד חום-שחור, ומתכהות במהלך עונת הקינון.
בלבוש החורף הכיפה הכהה מצטמצמת לחלק האחורי של הראש ולאזור כהה מול העין, וגם היא מפוספסת מאוד.
טבעות העיניים הלבנות עדיין מורגשות.
המקור כהה עם קצה בהיר, וכפות הרגליים אדומות כהות מאוד או שחורות.
הצעירים בעלי ברדס חום מפוספס, מלבד האזור בקדמת העין, שמגיע עד לחלק האחורי של הראש.
טבעות-העיניים הלבנות בולטות גם כשהם צעירים, אבל אז הן עדיין די צרות.
הצוואר בגוון אפור-חום למעט צידי החזה.
הצד התחתון לבן, הצד העליון חום עם שוליים בצבע קינמון לבנבן עד בהיר המעניקים לגב, לשת ולנוצות הכתף מראה קשקשי גס.
סוככות הכנף חומות עם קצוות בהירים, סוככות הכנף הגדולות בצבע חום-אפור אחיד.
המשניים והפסגות בצבע אפור-חום עם מרכזי נוצות כהים וקצות לבנות רחבות.
הזנב בצבע אפור-בהיר עם פס צר לפני הקצה, החלק החיצוני של הזנב לבן.
אצל צעירים בחורף הראשון הברדס כבר קיים למחצה, אך צבעו עדיין שחור-חום; טבעות העיניים הלבנות כבר רחבות יותר.
על הצוואר וצידי החזה יש עדיין שאריות אפור.
נוצות השת והכתף כבר בצבע אפור כהה, אך לחלקן עדיין יש פספוס חום.
בחלקים התחתונים הלבנים יש לפעמים גוון ורדרד על הבטן.
העל-כנף מזכירה את זו של הצעיר, אך היא נראית בהירה יותר עקב חילוף הנוצות.
רצועת הזנב השחורה עדיין קיימת.
לעיתים הרגליים כבר מקבלות צבע אדמדם.
בניצוי הקיץ הראשון, השחף דומה כבר לפרטים בוגרים, למעט הברדס הקיים רק באופן חלקי; אך הוא נראה שחור יותר מאשר בניצוי של חורף ראשון, הנוצות חדשות בשל החילוף המלא שהשחף עבר.
בחורף השני, הניצוי נבדל מזה של הבוגרים רק בכמות הצבע השחור באברות התעופה.
הקצה הלבן התוחם את הצבע השחור של קצה הכנף מבפנים חלש מאוד, הקצוות הלבנים של האברות צרים בלבד.
בקיץ השני, השחפים מקבלים כבר ניצוי בוגר כמעט לחלוטין.
עם זאת, הברדס עדיין יכול להיות מנוקד בכתמים לבנים באזור המצח, קדמת העין, והסנטר.
הוא מקנן במחוזות המרכזיים בקנדה ובמדינות סמוכות בצפון ארצות-הברית.
זהו מין נודד, החורף בארגנטינה, האיים הקריביים, צ'ילה ופרו.
למרות שמוצאו בחופי צפון אמריקה, הוא מופיע כמזדמן נדיר לצפון-מערב אירופה, דרום ומערב אפריקה, אוסטרליה ויפן, עם שתי תצפיות מאילת, ישראל, ושתי תצפיות בקפריסין (2006 ו-2021).
בתחילת 2017 נצפתה גם בדרום רומניה.
בדומה לשאר השחפים הם אוכלי כל; הם יאכלו נבלות ויחטטו בפסולת, אך גם יצודו פריטי טרף קטנים.
באביב, בנהרות כמו נהר בואו להקות גדולות נוהגות לשחות עם הזרם וללקט חרקים שבקעו.
במהלך פעילות זו הם נוהגים לשחות דרך אזור מסוים בנהר הלוך ושוב סביב אותו מקטע.
הקינון של השחף סינכרוני ביותר, כאשר פרטים מגיעים למושבות באמצע אפריל ומטילים ביצים באמצע עד סוף מאי.
זהו מין קהילתי מאוד, היוצר מושבות מ-100 עד למעלה מ-10,000 זוגות באדמות יבשות ובביצות, כאשר הקינון דורש צמחייה חדשה.
הקן בנוי על הקרקע, או לפעמים על פני המים.
התטולה מכילה שתיים או שלוש הביצים שהדגירה עליהן נמשכת כשלושה שבועות.
זהו מין בעל תפוצה נרחבת ואוכלוסייה גדולה שאף נמצאת במגמת עלייה, ולכן הוא מסווג במצב שימור "ללא חשש" ברשימה האדומה של IUCN.
בשנת 2018 העריך הארגון Wetlands International את מספרי האוכלוסייה העולמית בכ-1,000,000–1,490,000 פרטים.
שחמי מפרשן (שם מדעי: Calloplesiops altivelis) הוא מין של דג גרם ממשפחת השחמיים שבסדרת הדקראים, החי במימי האזור האינדו-פסיפי.
לצד המין Calloplesiops argus, החי במימי דרום-מזרח אסיה הם היחידים מסוגם.
דג זה יכול להגיע לאורך של עד 20 ס"מ והוא בעל סנפירים רחבים ומפוארים וגוף חום-שחור מנומר בכתמים לבנים לאורכו.
הראש קטן ומעוגל ובבסיס סנפירי הזנב ישנו "כתם עין" שחור המוקף בטבעת צהובה, שמטרתה לבלבל טורפים אפשריים.
תוחלת חייו בשביה היא עד 8.5 שנים.
זהו דג השוחה לאיטו ולרוב פעיל בלילות בעומק של 3 עד 45 מטרים מפני הים, סביב שוניות אלמוגים טרופיים.
תפוצתו היא לאורך האזורי האינדו-פסיפי שבין ים סוף וחופי מזרח אפריקה במערב עד לאיי טונגה, הוואי ואיי ליין וצפונה עד לדרום יפן.
בימים הדג נחבא בין שוניות, מערות תת-מימיות ונקיקים ובלילה הוא יוצא לשחר לטרף של סרטנים ודגים קטנים.
שיטת הציד שלו מבוססת על סיכוי הרגלי הבריחה של הדגים, כאשר הוא מתקרב מהצד וברגע שהטרף ינסה להימלט הוא מקרב את פיו למרווח שנוצר, אליו הטרף ינסה להימלט והוא ניזון רק מטרף חי.
השחמי עצמו עלול להיטרף בידי דגים גדולים יותר ולשם כך הוא משתמש הן בפס העין שלו, המבלבל בין ראשו לאחוריו ובנוסף הוא יימלט אל בין אלמוגים ויבליט את זנבו, מה שגורם לו להיראות כמו מורנה מאיימת, בעיקר המין ניבן פניני ('Gymnothorax meleagris'').
דג זה נפוץ בטבע ולא מצוי בסכנה, אם כי הוא עלול להיפגע עקב הלבנת אלמוגים.
שחף כרמל יעקובוביץ' (נולד ב-22 באוגוסט 2003) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ישראלי.
מוכר בעיקר מתפקידו כזכאי "הקטן" בקומדיית מצבים "אלישע", ששודר בערוץ הילדים בין השנים 2015–2019.
ב-2010 הופיע לראשונה בסרט "מכורים".
ב-2014 התארח בעונה הרביעית של הסדרה הקומית "רמזור" ששודרה בערוץ 2, גילם את אבנר.
ב-2015 גילם את רני בסרט "אבוללה".
בשנים 2015–2019 שיחק בתפקיד ראשי בקומדיית מצבים של ערוץ הילדים "אלישע" בתפקיד זכאי "הקטן", בנו של עורך הדין זכאי "הגדול" (גיא לואל), ילד שמן ורשע שמנסה בעזרת אביו להכשיל את אלישע ולגרום לו לא לסיים את כיתה ו' ולזכות בירושת סבו.
ב-2016 הופיע בסדרת הטלוויזיה "מסובך" ששודרה בערוץ 10, שיחק את ג'וי.
ב-2017 התארח בעונה הרביעית של הסדרה הקומית שכתב, ביים ושיחק בה נאור ציון שנקראת "החברים של נאור" ששודרה בערוץ 10, גילם את מידן מושיוף, ילד עשיר ומפונק שנאור מברך אותו לבר מצווה ולאחר מכאן נשכר על ידי הוריו להפיק לו את אירוע הבר מצווה.
ב-2018 הופיע בסדרה הקומית "צפוף" ששודרה בערוץ זום, בתפקיד ריאל.
באותה השנה גם הופיע בסדרת הנוער "אילת" ששודרה בערוץ הילדים, שיחק את צחי פורטל הילד.
בנוסף באותה השנה גם גילם את דמותו של שי אגסי בסדרת הטלוויזיה "ילדי בית העץ" ששודרה בטלוויזיה החינוכית.
ב-2019 התארח בעונה השמינית של סדרת הילדים והנוער "הקלמרים" ששודרה ב-HOT VOD Young, גילם את דמותו של אסיף תלמיד חדש בבית הספר.
ב-2021 גילם את יוני בסרט "הרפסודה".
באותה שנה הופיע בסדרה "אבא מטפלת" בתפקיד ליעוד, בנוסף ב-2023 הופיע שוב בסדרה "אבא מטפלת" בתפקיד קובי סטאר.
יעקובוביץ' גם השתתף בפרסומת רבות בניהם: מי עדן, ליס גיוס עובדים ברש, לאקתון תל אביב, וקטשופ היינץ.
שַׁחֲפִית (שם מדעי: Sterna) הוא סוג של עופות ממשפחת השחפיתיים.
המינים הנכללים בסוג זה הם השחפים הגדולים השוכנים באזורי החופים.
הסוג כלל בעבר את כל מיני השחפים ה"לבנים", אך לאחר השוואת רצפי דנ"א מיטוכונדריאלי נקבע כי קבוצת השחפים הללו היא פרפילטית.
חלק מהמינים שהיו בסוג עברו לסוגים סטרנולה או שחפית חומת-גב.
שחפית לבנת חזה (Sterna striata) – נפוצה בניו זילנד
שחפית קרגלן (Sterna virgata) – מצויה בעיקר באיי קרגלן
שחפיים (שם מדעי: Laridae) היא משפחת עופות ימיים מסדרת החופמאים (בעבר סווגו כסדרה עצמאית).
השחפים בעלי תפוצה כלל־עולמית והם חיים לאורך חופים ימיים או אגמים, בהם הם מחפשים מזון מהחי ומהצומח.
השחפיים הם מבין החופמאים הגדולים ביותר (לצד החמסניים), כאשר הגדול ביניהם הוא שחף ימי, שאורכו 76 ס"מ ומשקלו 1.75 ק"ג.
הקטן בשחפיים הוא שחף גמדי שאורכו 29 ס"מ ומשקלו 120 גרם בלבד.
למרביתם נוצות גוף לבנות, כנפיים אפורות או שחורות ומקור צהוב.
אלו עופות אינטליגנטים, יחסית, בעלי מגוון קולות המשמשים לתקשורת והעברת מסרים.
חלקם מאריכים ימים עד 45 שנה.
מבנה גופם מתאים לחיים בים ובחופים, בהם הם נפוצים מאוד אם כי הם שחיינים איטיים והם מעדיפים להתעופף.
באזורים רבים הם עוקבים אחרי שאריות אוכל אנושי.
הם מעופפים בלהקות ולרוב טורפים נמנעים מקרבה לקיניהם, עקב טבעם התוקפני.
השחפים כקבוצה הם אוכלי כל הניזונים מהחי ומהצומח (לרוב מאצות, פירורים או פירות), ואולם הם מעדיפים בשר של דגים ונבלות בדרך כלל והם לא יהססו ללחטוף מזון מאחרים, אפילו מאנשים.
הם גם יהרגו חיות חלשות או פגיעות כמו צבי ים, גוזלים בקן או אפרוחים של ברווזיים ועוד.
שחפים גם יכולים לצלול לעומק לא רב במרדף אחר דגים ודיונונים ואף לנהל יחסי סימביוזה עם לווייתנים, אותם הם מנקים.
במחקר שפורסם בשנת 2020 על ידי אוניברסיטת אקסטר, נמצא כי שחפים מעדיפים לאכול מזון שהיה במגע עם בני אדם מאשר מזון שלא היה במגע כזה.
במחקר נבדקו עשרות שחפים מול שתי פיסות אוכל, האחת הייתה בפיה של אישה והשנייה לא.
בממצאים התגלה כי הרוב המוחלט של השחפים בחרו לאכול את פיסת האוכל שבאה במגע עם האישה קודם לכן.
סוג שחף (Larus) ובו 24 מינים.
סוג שחף דגים (Ichthyaetus) ובו 6 מינים.
סוג שחף אמריקני (Leucophaeus) ובו 5 מינים.
סוג כרויקוצפלוס (Chroicocephalus) ובו 12 מינים.
סוג ומין יחיד שחף רוס (Rhodostethia rosea).
סוג ומין יחיד שחף שנהב (Pagophila eburnea).
סוג ומין יחיד שחף ממוזלג-זנב (Xema sabini).
סוג ומין יחיד שחף זנב-סנונית (Creagrus furcatus).
סוג ריסה (Rissa) ובו 2 מינים.
כמה חוקרים החליטו להעביר את השחפיתיים ואת הגזרניים, למשפחה זו, משפחת השחפיים.
המיון שלהם והמיון הקיים נמצאים עדיין במחלוקת.
שחף שבתאי (נולד ב-8 ביוני 1975) הוא שף ישראלי.
שירת בשייטת 13. שבתאי השלים את הכשרת מסלול הלוחם בקומנדו הימי ולקח חלק בפעילותה המבצעית.
בשנת 1998, בתום שירותו הצבאי בן ה-4.5 שנים, נסע לפריז ולמד בבית הספר לבישול "פרונדי".
עם סיום הלימודים נסע לשנת התמחות בניו יורק במסעדת Oden, ובערבים למד אפייה ב"בולה בייקרי".
בהמשך החל לעבוד באבטחה באחוזתה של לילי ספרא בריביירה הצרפתית, שם התיידד עם שף האחוזה, ולמד ממנו יסודות בישול נוספים.
בשלב הבא נסע לתאילנד ביחד עם זוג נשוי שלמד איתו בפריז ופתחו בבנגקוק בית ספר לבישול.
שבתאי טייל בתאילנד כדי ללמוד את המטבח התאילנדי.
בעת היותו בתאילנד הכיר את אנדי טאן, שף מסעדת "Vak Zuid", מסעדת פיוז'ן צרפתית-אינדונזית, באמסטרדם.
בעקבות זאת שבתאי היה לסגנו בין השנים 2002 עד 2005. כשבעל המסעדה, ג'ורג' דפררי, רצה לפתוח סניף שלה במומביי בהודו בשם Zenzi, נסע לשם שבתאי והקים את הסניף, ופתח סניף נוסף גם במקסיקו.
בבומביי פגש את אמה, שעסקה בהקמת רשת האופנה הבריטית "נקסט" באסיה ולהם ילדה.
ב-2005 שבתאי שב לישראל ושימש כשף מסעדת "איסט".
ב-2006 פתח ביחד עם אנשי העסקים שוקי לרר וזהר אריאלי את מסעדת "מינה טומיי" בלונדון מיניסטורס בתל אביב, וכעבור שנה פתחו סניף שלה גם בהרצליה.
בשלהי 2008 שתי המסעדות נקלעו לקשיים כלכליים ונסגרו.
שבתאי עבד כשף-יועץ עבור חברת Qli, שבבעלותה בתי מלון ובתי קזינו ברחבי העולם.
במסגרת זאת הוא מקים מסעדות במקומות שונים עבור הרשת.
בכל המסעדות הוא בונה את התפריט, מלמד את הטבחים ונשאר יועץ המסעדה.
המסעדות השונות הן עירוב של מטבחים אסיאתיים, עם דגש על מטבחי וייטנאם, אינדונזיה וסינגפור, וטכניקות צרפתיות.
ב-2008 הקים את מסעדת Sa Sa zu בפראג, מסעדה שהופכת לבר בלילה ושוכנת במרכז בידור גדול, "סה סה זו".
שבתאי הקים שלוש מסעדות במלון Beograd בבלגרד.
ב-2010 הקים סניף של מסעדת "סה סה זו" במלון הבוטיק "שושנים" ברודוס.
כמו כן הקים לחברת QLI מסעדה אסיאתית בשם BAGO בקמבודיה.
נכתב על שבתאי פרק בספר HVEZDY KUCHYNE על עשרת השפים הטובים בצ'כיה.
בשנת 2014 השתתף בפרויקט DOOR 19 במוסקבה שבו השתתפו חמישים השפים הטובים בעולם שנבחרו על ידי SAN PELLEGRINO.
בשנת 2015 שבתאי יצא מהשותפות ב-SASAZU.
בשנת 2016 הוביל קולינרית ומיתוגית את פרויקט "ניטן תאי" בתל אביב.
משנת 2019 שבתאי מוביל את הפרויקט של קבוצת חג'ג' בפתיחת המתחם הקולינרי בעיצובו של Armani.
שם המקום Pop & Pope.
בשנת 2022 בזמן הקורונה עבד על פתיחת מסעדת Umayya שהחלה לפעול ביוני 2022 בקזבלנקה שנסגרה.
בדצמבר 2022 שבתאי הקים בשנגחאי את המסעדה MESS שממוקמת במתחם האמנותי של MAM Shanghai ב-Pudong.
שחף לבה או שחף מקפץ (שם מדעי: Leucophaeus fulginosus) הוא מין שחף שחור האנדמי לאיי גלאפגוס.
השחף מזכיר בצבעיו את צבעי הלבה המכסה את האיים, ומכאן שמו.
כנפיו אפורות עם פס לבן באמצען, בטנו אפורה בהירה ורגליו שחורות.
הראש שחור, העיניים גדולות ובעלות קו שחור מעליהן ומתחתן.
המקור ארוך עם תוך אדמדם.
השחפים הצעירים בצבעים חומים יותר.
שחף זה חי בחופי איי גלאפגוס באיים: סנטה קרוס, איסבלה, סן קריסטובל וחנובסה והוא אחד ממיני השחפים הנדירים ביותר: אוכלוסייתו מונה 300-600 זוגות בוגרים בלבד.
שחף זה, שלא כמו שאר מיני השחפים, אינו נוהג להתלהק אלא חי בזוגות.
כמו רוב העופות טרופיים אין לו עונת הזדווגות קבועה במחזור השנה.
הקן מוטל על הקרקע ובו 2-3 ביצים מוסוות בצבע חום-זית.
הגוזלים חשופים לסכנה מצד טורפים כמו ינשופים, פריגטות, שחפים אחרים וגם יונקים שפלשו לאיים כמו עכברים וחתולים.
הוא עצמו צד דגים, סרטנים, גוזלים של עופות אחרים וחיות יבשה קטנות כמו צבי ים צעירים ואיגואנות צעירות.
הוא גם חוטף ואוכל ביצים של עופות אחרים.
שחף שנהב (שם מדעי: Pagophila eburnea) הוא מין יחיד בסוגו של עוף ים ממשפחת השחפיים החי באזורי הצפוניים של גרינלנד, אירופה, סיביר וצפון אמריקה, למעט אלסקה.
שחף השנהב הוא קרוב רחוק של הריסה, שחף ממוזלג זנב ושחף רוס.
הוא בעל גולגולת ואגן צרים יותר.
אורכו הממוצע 43 ס"מ והוא מזכיר מאוד יונה לבנה במראהו.
המקור צר ומעוקל וכתום מעט בקצה והרגליים בעלות קרום שחייה.
הנוצות לבנות כמעט לחלוטין כמו רוב יצורי הקוטב והגב איננו כהה.
הצעירים יותר כהים מהפרטים הבוגרים והגוף שלהם מנומר בנוצות שחורות.
אין הבדלים גדולים בטווחים הגאוגרפים של המין.
שחפים אלה מקננים על פני צוקים ארקטיים בלהקות גדולות.
המושבה הגדולה ביותר היא באי סיימור שליד נונאווט שבקנדה.
עוד מושבות גדולות נצפו באיים: אלסמיר, דבון והאי קורנווילס וכן בצפון האי באפין.
כנראה שיש עוד כמה מושבות פחות נצפות.
בחורפים הם נוטים לשהות בלגונות פתוחות או לעוף לים הפתוח.
חלק מהאוכלוסיות נודדות דרומה עד לקליפורניה, בריטניה או גאורגיה וחוזרים בקיץ צפונה.
עם זאת רובם נשארים במקומם.
השחפים הם אוכלי כל הניזונים מדגים, סרטנים, נבלות, מכרסמים, ביצים ועופות ים צעירים.
בין השאר, הם עוקבים אחרי דובי קוטב כדי לאכול את שרידי טרפם.
שחף מערבי (שם מדעי: Larus occidentalis) הוא מין של שחף גדול החי בחופים המערביים של אמריקה הצפונית ומכאן שמו.
בעבר הוא נחשב לתת-מין של שחף צהוב כפות.
תפוצתו מתפרשת מקולומביה הבריטית בקנדה, לאורך ארצות הברית ועד לבאחה קליפורניה במקסיקו.
בטנו לבנה, גבו שחור וכנפיו אפורות.
המקור צהוב עם קצה אדמדם מעוקל.
הוא מסוגל לדאות ללא מאמץ באמצעות כנפיו הגדולות ויכול גם לשחות ולצוף על המים.
לצעירים יש לבוש פלומתי אפור מנומר בשחור אך הוא מתחלף תוך זמן קצר.
שחפים אלה הם עופות אגרסיביים החוטפים מזון מעופות אחרים ואפילו מבני אדם.
הם ניזונים מדגים, דיונונים, סרטנים, יצורי ים כמו צבים צעירים וגם מפגרים הנפלטים לחוף.
על החוף הם יטרפו ביצים ואפרוחים של עופות אחרים, וגם מכרסמים.
להם עצמם אין כמעט טורפים.
הם חיים ומקננים בלהקות גדולות בחופים מוגנים ומבודדים.
לעיתים הם גם מתרבים עם מיני שחף אחרים כמו שחף אפרפר או שחף תייר.
חלק מהשחפים מקננים במגדלורים ותוקפים כל מי שמתקרב אליהם, כולל ספינות.
הדבר גורם לספנים רבים לירות בהם, אך נמצא, כי הירי הזה אינו משפיע על מספרם.
לעיתים נדירות הוא נצפה גם בישראל.
אלו שחפים קטנים שהם קרובים רחוקים של שחף זנב-סנונית מאיי גלאפגוס וכמוהו הם בעלי ראש שחור, עיניים בולטות ומקור צהוב.
הנוצות אפורות עם שוליים לבנים והזנב הלבן ממוזלג במעט.
חלק מהשחפים כהים מאוד או אפורים.
כמו רוב השחפים הם חיים בלהקות רועשות המקננות באזורים נידחים כמו צוקים ואיים.
השחפים תוקפניים מאוד ויתקפו כל מי שנכנס לטריטוריה שלהם.
הצעירים מתחילים לעוף מגיל צעיר והם אפורים בהתחלה אך משירים את הנוצות לנוצות בוגרות מהר מאוד.
תזונתם העיקרית היא מדגים ומסרטנים שהם צדים בים והם יאכלו גם נבלות או אפרוחי עופות אחרים וכן יחטפו לעופות אחרים מזון.
שחף כסוף אדום-מקור (שם מדעי: Chroicocephalus novaehollandiae scopulinus) הוא תת-מין של שחף כסוף, והוא בעל מקור אדום שנתן לו את שמו.
הוא חי בטבע בניו זילנד ואיים מרוחקים כמו איי צ'טהאם ואיים ליד אנטארקטיקה.
כפי ששמו מרמז מקורו של השחף אדום, ובנוסף הוא בעל טבעת-עין צרה ואדומה.
הרגליים אדומות והכנפיים אפורות בהירות.
לצעירים יש מקור חום כהה עם קצה אדום, מה שמקשה להבדיל בינם לבין שחף בולר (Chroicocephalus bulleri).
זהו השחף הקטן ביותר בניו זילנד, והוא נחשב בעבר למין עצמאי של שחף, אך כיום רוב הרשימות מכירות בו כתת-מין של השחף הכסוף (Chroicocephalus novaehollandiae) מאוסטרליה, הדומה לו מאוד.
השחפים הם עופות חברתיים המקננים יחדיו בלהקות גדולות בחופים סלעיים שונים.
הם ניזונים מדגים קטנים, צדפות, סרטנים וצבי ים צעירים, אך גם אוכלים נבלות וחוטפים מזון מעופות ים אחרים.
לעיתים הם עלולים להתקיף גם אנשים שהסיגו גבול.
שחף כסוף (שם מדעי: Chroicocephalus novaehollandiae) הוא מין של עוף ימי ממשפחת השחפיים.
עוף זה חי בחופי הים של אוסטרליה והאיים בסביבתה והוא השחף הנפוץ ביותר בה.
הוא בעל מקור אדום מעט, אך לא כמו קרובו הניו זילנדי שחף אדום-מקור.
מין זה הוא בעל עיגולים אדומים סביב העיניים ורגליים אדומות בוהקות.
הנוצות אפורות בהירות מעט והזנב שחור.
שחף זה מצוי בחופי אוסטרליה בכל המדינות.
הם נפוצים גם בפארקים עירוניים ואף במזבלות, שם הם מחפשים שיירי מזון.
הם מקננים לאורך החוף בחופים מוגנים שונים.
בני הזוג מקננים ושומרים יחד והם יתקפו כל טורף או מסיג גבול.
הם עצמם ניזונים מדגים, סרטנים, דיונונים, תולעים, חלזונות, חוליתיניים ופגרים.
הם גם רודפים אחרי עופות ים אחרים, הנושאים טרף, וגוזלים אותו מהם.
שחף סאונדרס (שם מדעי: Chroicocephalus saundersi) הוא מין יחיד בסוגו של שחף החי בסין ומזרח אסיה ומצוי בסכנת הכחדה.
הוא נקרא על שם החוקר הווארד סאונדרס.
אורכו של שחף זה רק 33 ס"מ, הקטן ביותר מבין השחפים לאחר שחף גמדי.
העורף והראש של השחף שחורים לגמרי וגם המקור שחור ומעוקל בקצהו.
הכנפיים אפורות בהירות ולבנות בקצותיהן.
הזנב שחור-לבן לסירוגין והרגליים שחורות.
השחף חי באזורי חופים, שפכי נהרות, ביצות ואגמים ברחבי מזרח סין, הונג קונג, יפן, קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית, מקאו, רוסיה, טאיוואן ווייטנאם.
שחפים אלה בסכנה כתוצאה מפגיעה בבית גידולם על ידי שינוי תוואי החוף למטרות חקלאות ימית וכן בגלל זיהום סביבתי וירי בעופות בכמה מהמדינות בהם הם חיים.
סיבה נוספת היא חיסול גוזלים על ידי טורפים.
שחפית אנטארקטית (שם מדעי: Sterna vittata) היא מין של ציפור ממשפחת השחפיתיים ומהסוג שחפית, החיה בעיקר ביבשת אנטארקטיקה.
היא מזכירה מאוד את שחפית הקוטב, הנודדת למרחק הארוך ביותר, אך היא גדולה יותר ואפורה יותר בצבעה.
זוהי ציפור קוטבית קטנה מאוד שאורכה 31-38 ס"מ.
היא בעלת מקור ארוך ואדום ונוצותיה לבנות עם גוון אפור על הכנפיים הארוכות.
הכיפה שחורה בעונת הרבייה, אך שאר הפנים לבנות.
שחפית זו מצויה ברחבי האוקיינוסים הדרומיים גם בשיא החורף (אם כי לא על יבשת אנטארקטיקה עצמה) ומתרבה בתקופת נובמבר-דצמבר, אז הקיץ בדרום.
האוכלוסייה העולמית נאמדת ב-140,000 פרטים בוגרים.
השחפיות הצעירות מתבגרות עד לפברואר ואז הם נאלצות לנוע צפונה, לפני שהחורף האנטארקטי מגיע.
הטורפים העיקריים שלהם הם חמסנים ויסעורים גדולים.
שחף לבן-כנף (שם מדעי: Larus hyperboreus) הוא מין שחף גדול ממשפחת השחפיים המצוי באזור הארקטי.
זהו מין השחף השני בגודלו בעולם.
בישראל הוא מזדמן נדיר ביותר, ונצפה פעם אחת בלבד באפריל 1914 במפרץ אילת.
משקלו 960–2,700 גרם והוא אחד מהגדולים שבמיני השחפים, שני רק לשחף הימי.
השחף בעל נוצות בטן לבנות, מקור צהוב ונוצות גב וכנפיים בצבע אפור המכונה באנגלית "Glaucous" ומכאן שמו האנגלי - "Glaucous gull".
עוף זה נודד ברחבי האזור הצפון פסיפי וצפון אטלנטי.
הוא מדרים באירופה עד בריטניה ובאמריקה עד אזור הימות הגדולות ולעיתים נדירות עד דרום ארצות הברית וצפון מקסיקו.
שחפים אלה חיים באזורי חופים וצוקים שם הם מקננים בלהקות גדולות.
כל זוג מטיל 2–4 ביצים כהות המכוסות בין הסלעים.
השחף הוא עוף טורף הניזון ממיני דגים, סרטנים, חרקים גדולים, עופות אחרים (כמו מיני אלקיים), יונקים קטנים, יצורי ים וביצים, אך לעיתים גם מזרעים ומפירות יער.
שחף צפוני (שם מדעי: Larus argentatus, נקרא בעבר שַׁחַף כַּסְפִּי שחף הרינג או שחף אטלנטי) הוא מין של שחף השייך לסדרת החופמאים.
הוא נפוץ במערב, מזרח, ומרכז אירופה, באזור סקנדינביה ובאזור הבלטי.
מוטת הכנפיים יכולה לנוע בין 125 ל-155 ס"מ.
הגוף העליון של המבוגרים הוא אפור וראשם וחלקיהם התחתונים לבנים.
הכנפיים שחורות עם כתמים לבנים המכונים "מראות".
המקור צהוב עם נקודה אדומה ויש טבעת של עור צהוב חשוף סביב העין.
הרגליים בדרך כלל ורודות בכל הגילאים, אך הן יכולות להיות צהבהבות, במיוחד באוכלוסייה הבלטית שנחשבה בעבר כתת-מין נפרד.
לנקודה האדומה הזו יש תפקיד חשוב בתקשורת עם הגוזלים ובהאכלתם.
הגוזלים מנקרים בנקודה האדומה, וניקור זה מעורר את ההורים להקיא את המזון שהובא.