tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סכסוך זה המשיך את מלחמות אוהו (1865–1890), שבו ניסתה סיאם להשקיט את צפון סיאם ואת אזור טונקין.
הסכסוך החל כאשר המושל הכללי של הודו-סין הצרפתית, ז'אן דה לנסן, שלח את אוגוסט פאווי כקונסול לבנגקוק כדי לספח את לאוס תחת השלטון הצרפתי.
הממשלה בבנגקוק האמינה בטעות כי ממשלת בריטניה תתמוך בה, סירבה לוותר על השטח שממזרח לנהר המקונג, במקום לחזק את נוכחותה הצבאית והמנהלית שלה שם.
שני אירועים הפכו לתקריות קריטיות, כאשר מושלים סיאמיים בחאמאן ובנוג קאי גירשו שלושה סוחרים צרפתים ממרכז המקונג בספטמבר 1892, בחשד להברחת אופיום.
זמן קצר לאחר מכן התאבד הקונסול הצרפתי, מאסי, בלואנג פרבאנג, בדרכו חזרה לסייגון.
בצרפת, מקרים אלה שימשו את הלובי הקולוניאלי (Parti Colonial) כדי לעורר רגשות לאומניים אנטי-סיאמיות כעילה להתערבות צבאית צרפתית.
מותו של מאסי הפך את אוגוסטה פאבי לקונסול הצרפתי החדש.
במרץ 1893 דרש פאווי כי הסיאמים יפנו את כל עמדות הצבא בצד המזרחי של נהר המקונג מדרום לחאמאן, בטענה כי הקרקע שייכת לווייטנאם.
כדי לגבות את הדרישות הללו, שלחו הצרפתים ספינת-התותחים לבנגקוק, שעגנה על הצ'או פראייה ליד הצירות הצרפתית.
כאשר סיאם דחתה את הדרישות הצרפתיות, שלח המושל הצרפתי דה לנסן שלושה טורי צבא לאזור המחלוקת, כדי להכריע ולקבוע את שליטת צרפת, באפריל 1893. שמונה מאחזים צבאיים סיאמיים קטנים ממערב למקונג פונו עם בוא הטור הצרפתי המרכזי, אך ההתקדמות של שאר הטורים נתקלה בהתנגדות סיאמית.
בצפון, הצרפתים היו במצור על האי קאנונג כאשר נלכד מפקד הכוח הצרפתי.
בדרום התנהל הכיבוש הצרפתי בצורה חלקה עד שמארב של חיילים סיאמיים בכפר קנג קרט גרם להריגת מפקח המשטרה הצרפתי גרוסגורין.
המפקח גרוסגורין היה מפקח צרפתי ומפקד של מיליציה וייטנאמית בלאוס.
כמו אוגוסטה פאווי, הוא היה מעורב בכמה מסעות צבאיים באזור.
הוא היה באחד הכוחות הצבאיים הצרפתיים שנשלחו באפריל 1893 על ידי המושל הכללי, לחצות את ההרים לאזור לאו של חאמאן כדי לתפוס את השטח הנתון למריבה.
הכוח הצבאי בראשותו הצליח בתחילה בעדיפת הכוח הסיאמי בחאמאן ב־25 במאי.
זמן קצר לאחר מכן, ב־5 ביוני, ארגן הנציב הסיאמי מארב הפתעה על הכפר קין קט, שם חנה גרוסגורין, שהיה מרותק למיטת חוליו עם המיליציה שלו.
נראה כי הנציב הונחה על ידי נציגי ממשלת סיאם להביא לנסיגתם של הצרפתים ואם לא, יש צורך בלחימה במלוא הכוח.
המארב הביא להריסת הכפר ולהריגתם של גרוסגורין ו -17 וייטנאמים.
המארב הסיאמי ומותו של גרוסגורין, שימש בסופו של דבר כעילה להתערבות צרפתית חזקה.
כתוצאה מכך, היחסים בין בנגקוק לבין מעצמות המערב נפגעו, וצרפת דרשה פיצויים.
הבריטים שלחו שלוש ספינות של חיל הים אל פתח נהר הצ'או פראייה, למקרה שיהיה צורך בפינוי אזרחים בריטים.
הצרפתים צעדו עוד צעד אחד קדימה ביולי 1893 על ידי הבאת שתי ספינות קרב לשוט על הצ'או פראייה לכיוון בנגקוק, ללא אישור של סיאם.
הספינות נתקלו באש ממבצר בפקנאם ב -13 ביולי 1893. הצרפתים השיבו אש וכפו את דרכם לבנגקוק.
עם תותחים שכוונו לארמון הגדול בבנגקוק, העבירו הצרפתים אולטימטום לממשלה בסיאם, כי ב־20 ביולי תמסור לצרפת את השטח שממזרח למקונג ותסלק משם את כוחותיה ותשלם פיצוי של שלושה מיליון פרנק תמורת פיצוי על הלחימה בפאנקאם, ותעניש את האחראים להרג באזור השנוי במחלוקת.
[2] כאשר סיאם לא מילאה מיד את האולטימטום, הציתו הצרפתים את החוף הסיאמי.
בסופו של דבר נכנעו הסיאמים לתנאים הצרפתיים במלואם, לאחר שלא מצאו כל תמיכה מצד הבריטים.
בנוסף, דרשו הצרפתים ערובה לכיבוש זמני של צ'נטבורי ופירוז של באטמבאנג, סיאם ריפ ואזור של 25 קילומטר על הגדה המערבית של המקונג.
הסכסוך הוביל לחתימה על האמנה הצרפתית-סיאמית, ב-3 באוקטובר 1893.
בעקבות הריגתו של גרוסגורין, ממשלת סיאם הצביעה על פרה יוט הנציב של מחוז קמון, כאחראי להרג של הקצין הצרפתי, אם כי הוא זוכה בתחילה מעוול במשפט שנערך במארס 1894. לאחר מכן התכנס ביוני 1894 "בית משפט מעורב צרפתי-סיאמי".
בית המשפט קבע כי פרה יוט הביא כוחות נוספים כדי להקיף את הבית בכפר שבו שכב הקצין הצרפתי חולה.
גרוסגורין והווייטנאמים, שלא הצליחו להימלט - נהרגו, ולאחר מכן הוצת הבית על פי הוראותיו של פרה יוט.
בהסכם משותף בין הסיאמיים לצרפתים, גזר הדין של פרי יוט נדון לעשרים שנות שירות עונשין.
עורך-הדין של ההגנה היה עורך-הדין הציילוני ויליאם אלפרד טילקה, שלימים הפך לתובע הכללי של סיאם.
הסיאמים הסכימו לוותר על לאוס לצרפת, שהרחיבה את הודו-סין הצפונית.
ב־1896 חתמה צרפת על חוזה עם בריטניה שהגדיר את הגבול בין לאוס לשטח הבריטי בבורמה העליונה.
ממלכת לאוס הפכה לפרוטקטוראט, שנוהל על ידי המושל הכללי של הודו-סין הצרפתי שישב בהאנוי.
לצרפתים ולבריטים היו אינטרסים חזקים בשליטה על חלקים מהודו-סין.
פעמיים בשנות התשעים של המאה התשע-עשרה הם היו על סף מלחמה על שתי דרכים שהובילו ליונאן, אבל כמה קשיים עצרו אותם מלצאת למלחמה.
הגאוגרפיה של הארץ הפכה את תנועות הגייסות לקשות, והפכה את הלחימה ליקרה יותר ופחות יעילה.
שתי המדינות נאבקו בקשיים בתוך המושבות שלהם.
בסופו של דבר, נתיבי הסחר האלה מעולם לא נכנסו לשימוש.
ב -1904, הצרפתים והאנגלים הניחו בצד את ההבדלים הרבים ביניהם עם וחתמו על הסכמה הדדית וסיימו את המחלוקת בדרום מזרח אסיה.
צרפת המשיכה לכבוש שטחים נוספים בסיאם עד 1907, כאשר סיאם ויתרה עליהם.
מלחמת מטאבלה הראשונה התרחשה בשנים 1893 ל־1894 בתחום זימבבואה המודרנית.
זאת הייתה התנגשות בין "חברת דרום אפריקה הבריטית" נגד ממלכת מטאבלה.
לובנגולה, מלך המטאבלה, ניסה להימנע ממלחמה.
הוא הבין את הכוח ההרסני של כלי הנשק האירופאים ועליונותם על הנשק הפרימיטיבי (חניתות וקשתות) ושיטת הלחימה שלהם - כשהם תוקפים בשורות המוניות.
על פי התיאורים לובנגולה יכול היה לגייס 80,000 לוחמים וכ-20,000 רובאים, חמושים ברובים.
עם זאת, הכשרה לקויה של לוחמיו פירושה כי לא נעשה בנשק החם, שימוש יעיל.
לחברת דרום אפריקה הבריטית היו לא יותר מ-750 חיילים בכוח המשטרה הבריטי של דרום אפריקה, עם מספר בלתי מוגדר של מתנדבים קולוניאליים וכ-700 בעלי ברית נוספים של ילידים אפריקאיים.
ססיל רודס, שהיה ראש ממשלת מושבת הכיף וליאנדר סטאר ג'יימסון, ניסו גם הם להימנע ממלחמה כדי למנוע אובדן אמון.
אבל האירועים יצאו מכלל שליטה כאשר לובנגולה אישר פשיטה לעיירה פורט ויקטוריה, מה שהוביל בהכרח להתנגשות ומלחמה עם החברה.
ממשלת הממלכה המאוחדת הסכימה כי חברת דרום אפריקה הבריטית תנהל את השטח המשתרע מנהר הלימפופו לנהר זמבזי בעקבות אמנה מלכותית.
המלכה ויקטוריה חתמה על האמנה בשנת 1889. ססיל רודס השתמש במסמך זה בשנת 1890 כדי להצדיק שליחת טור חלוץ, קבוצת מתנחלים שהייתה מוגנת על ידי משטרת החברה הבריטית בדרום אפריקה וחמושה היטב.
הקבוצה הונהגה על ידי צייד החיות הגדולות פרדריק סלוס, דרך מטאבלנד אל שטחו של אזור שונה כדי להקים את פורט סליסבורי (נקראת עכשיו הארארה).
במהלך 1891 ו-1892, דאג לובנגולה כי פלוגות הפשיטה שלו ייצאו מאזורי שונה, וימנעו מהתנגשויות אפשריות בין מפקדיו הצעירים הקנאים, לבין המתיישבים הלבנים.
עם זאת, בשנת 1893 אחד ממפקדיו, במחוז ויקטוריה, בשם גומרה סירב לפקודה, וטען כי כעת הוא נמצא תחת חסות של חוקי המתנחלים הלבנים.
על מנת להציל את כבודו ואת חייליו האחרים, נאלץ לובנגולה לשלוח כוח של כמה אלפי לוחמים כדי להביא את המפקד הסורר חזרה.
כוח הפשיטה הרס כמה כפרים ורצח רבים מהתושבים.
(בכך הם היו מאופקים יותר מהרגיל מכיוון שבדרך כלל חטפו את הצעירים והצעירות בגילאים המתאימים והרגו את השאר.) עם זאת, הנהלת החברה הבריטית של דרום אפריקה המקומית סברה שהם חייבים להתערב כדי לא לאבד את אמון התושבים המקומיים, שהתלוננו שלא נותנים להם שום תמיכה נגד ההתקפות של אנשי לובנגולה.
כתוצאה מכך דרשו פקידי החברה מהלוחמים שהגיעו לעזוב מיד.
הלוחמים סירבו ובהתנגשויות שנוצרו ספגו לוחמי מטאבלה כ-40 נפגעים, והם נסוגו.
המלך לובנגולה הזהיר את לוחמיו כשהחלה הפשיטה.
"אם תשפוך טיפה אחת מדמו של האדם הלבן בפשיטה הזאת, אני אהרוג כל אחד מכם כשתשובו".
היה עיכוב של קצת יותר מחודשיים (אוגוסט עד אוקטובר) בזמן שג'יימסון התכתב עם רודס בקייפטאון לשקול כיצד לצבור מספיק כוחות צבאיים כדי לבצע פלישה למטבלנד.
טורי הצבא של החברה הדרום אפריקאית רכבו מפורט סאליסבורי ופורט ויקטוריה, וחברו יחדיו באזור מכרות הברזל, במרכז המדינה, ב3-16 באוקטובר 1893. סה"כ גודל הכוח האירופאי הסתכם בכ-700 איש, בפיקודו של רב-סרן פטריק פורבס, וצויד בחמישה מקלעים מסוג "מקסים".
הטור המשולב של פורבס עלה על בירת מלך מטאבלה בולוואיו, מדרום-מערב.
כוח נוסף של 700 אפריקאיים נאמנים לחברת המכרות, צעד לעבר בולוואיו מדרום.
צבא מטאבלה התגייס כדי למנוע מפורבס להגיע לעיר והתקיף פעמיים את הטור כשהוא התקרב: ב-25 באוקטובר, תקפו 3,500 לוחמים את הטור בסמוך לנהר שנגאני.
כוחותיו של לובנגולה היו מצוידים היטב ומעוררי אימה על פי אמות מידה אפריקאיות פרה-קולוניאליות, אך מקלעי ה"מקסים" של האירופאים, שמעולם לא שימשו קודם בקרב, חרגו בהרבה מהציפיות.
לפי עד ראייה הם "כיסחו אותם ממש כמו עשב ".
התוצאה הייתה נסיגה של לוחמי מטאבלה שסבלו כ-1,500 הרוגים.
הכוח האירופאי לעומת זאת, איבד רק ארבעה לוחמים.
שבוע לאחר מכן, ב-1 בנובמבר, 2,000 רובאי מטאבלה ו-4,000 לוחמים תקפו את פורבס, כ-50 ק"מ צפונית-מזרחית לבולאווי, אך שוב הכוחות האפריקאיים לא היו מתואמים ביניהם, ולא עמדו מול כוח האש של המקלעים.
עוד כ-2,500 לוחמי מטאבלה נהרגו.
לובנגולה נמלט מבולאווי ברגע ששמע את הבשורה.
בהתאם למנהג המסורתי, הוא ואנשיו הציתו את העיר המלכותית כשנסוגו.
בשריפה שנוצרה נהרסו המחסנים של העיר שהכילו שנהב, זהב ואוצרות אחרים.
מחסן התחמושת של העיר התפוצץ.
הלהבות בערו כאשר הבריטים נכנסו למחרת לתוך העיר.
הם הקימו בסיס צבאי והניפו את דגל הפלוגה והדגל הבריטי.
הטור של הנאמנים האפריקאיים הגיעה מדרום לנהר טאטי, וזכה בניצחון בקרב בנהר סינגוסי ב-2 בנובמבר.
כוחות לבנים נוספים, כולל ברנהאם וסלוס, הגיעו באותו יום לבולאווי, בזמן שלובנגולה פוצץ את מחסן התחמושת שלו, כדי שלא ייפול בידי הצבא הקולוניאלי.
העיר, המורכבת ברובה מבקתות מקורות עץ עם קירות בוץ נהרסה.
בשלב זה היו לובנגולה ולוחמיו בנסיגה מלאה לעבר הזמבזי.
נעשה ניסיון להתקשר עם לובנגולה כדי שייכנע, אך הוא לא ענה להודעות.
ב-13 בנובמבר ארגן רס"ן פטריק פורבס את אנשיו והתחיל במרדף אחר לובנגולה.
היחידות הצבאיות שרדפו אחרי לובנגולה עוכבו על ידי תנאי שטח קשים וגשמים עזים.
הם לא הספיקו להדביק את לובנגולה עד 3 בדצמבר.
רס"ן אלן וילסון, בפיקוד על שלושים וארבעה חיילים שנקראו "הפטרול של שנגאני", חצה את נהר שנגאני והתמקם בסמוך למחנה של לובנגולה.
בלילה עלו מי הנהר, ומוקדם בבוקר למחרת הקיפו אנשי מטאבלה את אנשי הפטרול, והתקיפו את וילסון וחייליו.
31 אנשי סיירת שנגאני נספו בקרב, ושלושת הנותרים חצו את הנהר הגואה בהוראת וילסון, וחזרו לפורבס לבקש תגבורת.
למרות זאת כוחותיו של פורבס לא הצליחו לחצות את הנהר בזמן.
לובנגולה מת מאבעבועות שחורות ב-22 או ב-23 בינואר 1894. בינתיים, לוחמיו נכנעו בהדרגה לכוח האש המעולה של האירופאים.
זמן קצר לאחר מות המלך, אחד מראשי השבט היה במגעים עם החברה הדרום אפריקאית הבריטית.
בהמשך הוגשו בבית הנבחרים הבריטי אישומים נגד החברה - האשימו אותה כי עוררה פרובוקציה כנגד מטאבלה על מנת להשתלט על שטחם.
עם זאת, לאחר בירור מעמיק, בוטלה האשמה של החברה על ידי לורד ריפון, מזכיר המושבות הבריטי.
לאחר סיום המלחמה, אמר אחד מהיועצים של לובנגולה כי רגע לפני שהטור של פורבס הגיע לשנגאני ב-3 בדצמבר 1893, המלך ניסה להגיע להסכם עם החיילים.
על פי הסיפור הזה, שני שליחי מטאבלה, פטצ'אן וסהולוהולו, קיבלו קופסה עם מטבעות זהב, והורו להם להגיע אל החיילים לפני שיגיעו לנהר.
הם היו אמורים לספר לחיילים שהמלך הודה בתבוסה, והציע כסף זה כמחווה אם הצבא ייסוג לאחור.
"זהב זה הדבר היחיד שיעצור את האנשים הלבנים," אמר לובנגולה.
על פי הדיווחים, פטצ'ן וסהולוהולו הגיעו אל החיילים ב-2 בדצמבר 1893, ומסרו את הכסף ואת ההודעה לשני חיילים שעמדו על המשמר.
אף אחד מהחיילים לא אישר את הסיפור, אולם אנשי החברה עצמה חשבו שלא סביר שאנשי מטאבלה ימציאו סיפור כזה.
משרתיהם של שני הקצינים הואשמו בכך שהם קיבלו את הזהב, ושמרו אותו לעצמם ולא העבירו את ההודעה.
הראיות נגדם לא היו חד משמעיות, אך הם נמצאו אשמים ונידונו לעבודת פרך של 14 שנים על ידי שופט השלום.
עם זאת, הם שוחררו לאחר שנתיים כיוון שהתקופה המרבית ששופט בדרגה כזאת יכול היה לתת הייתה שלושה חודשים.
ההרשעות בוטלו בסופו של דבר לחלוטין על ידי הערכה מחודשת של הראיות על ידי הצוות המשפטי של הנציב העליון.
אמיתות המקרה מעולם לא נפתרה באופן סופי.
בכל צעד שעשתה החברה, הייתה מורגשת ידו המנחה של ססיל רודס, עובדה שקיבלה הכרה כאשר שטחה של החברה קיבל רשמית את השם "רודזיה" ב-3 במאי 1895. במהלך אותה שנה הייתה פעילות רבה בניצול אוצרות מטאבלנד.
הייתה מכירת מגרשים במחירים יוצאי דופן בבולאווי.
בתוך תשעה חודשים התגוררו בעיירה המחודשת 1,900 מתיישבים בנוסף ל-2,000 סוקרים ומחפשי זהב שחיו באזורים השונים.
נוסדה חברה חדשה בשם: "החברה הטרנסקונטיננטלית האפריקאית" שהוקמה בחסותו של אל"ם פרנק רודס, אחיו של ססיל.
המטרה הסופית של החברה הייתה לחבר במסילות ברזל את כף התקווה הטובה עם קהיר במצריים.
זמן קצר לאחר מכן, הרכבת מקייפטאון התקרבה לגבול רודזיה והגיעה לבולאווי בשנת 1897. הרכבת בקו החוף המזרחי שנועד לחיבור סליסבורי (הרארה) עם ביירה, מוזמביק (אז מושבה מזרח אפריקה פורטוגזית) הושלם בשנת 1899.
ב-8 במרץ 2020, ערב הסעודית פתחה במלחמת מחירים עם רוסיה, דבר שהוביל לירידה משמעותית במחיר הנפט: כשמחירי הנפט האמריקניים נפלו ב-34%, הנפט הגולמי נפל ב-26%, ונפט ברנט ירד ב-24%.
מלחמת המחירים נוצרה בעקבות אי ההתקדמות במשא ומתן בין ארגון המדינות המייצאות נפט ורוסיה על קיצוצים בייצור נפט בעיצומה של התפרצות נגיף הקורונה.
מחירי הנפט כבר ירדו ב-30% מתחילת אותה שנה עקב ירידה בביקוש.
ירידת המחירים הייתה אחד הגורמים להתרסקות שוק המניות העולמי ב-9 במרץ 2020, המכונה יום שני השחור.
בינואר 2020, OPEC + הקטינה את ייצור הנפט ב-2.1 מיליון לשנה, כאשר ערב הסעודית ביצעה את ההפחתה הגדולה ביותר בייצור.
כתוצאה מהתפרצות נגיף קורונה בשנים 2019 - 2020, נפלו הביקושים בתפוקת המפעלים והתובלה, והורידו גם את הביקוש הכולל לנפט וגרמו לירידת מחירי הנפט.
ב-15 בפברואר 2020 הודיעה סוכנות האנרגיה הבינלאומית כי צמיחת הביקוש תיפול לשיעור הנמוך ביותר מאז 2011, כאשר הצמיחה תיפול מ-325,000 חביות ליום ל-825,000 חביות ליום, והתכווצות הצריכה ב-435,000 חביות ליום.
OPEC קרא לרוסיה ולחברים אחרים שאינם OPEC+ לציית להחלטת OPEC.
ב-6 במרץ 2020 דחתה רוסיה את הדרישה, בסימן סיום השותפות הלא רשמית, כאשר מחירי הנפט נפלו ב-10% לאחר ההודעה.
ב-8 במרץ 2020, הודיעה ערב הסעודית על ירידות מחירים לא צפויות של 6 עד 8 דולר לחבית ללקוחות באירופה, אסיה וארצות הברית.
ההודעה עוררה ירידה מהירה במחירי הנפט ותוצאות נוספות באותו יום, כאשר נפט גולמי ברנט צנח ב-30%, הירידה הגדולה ביותר מאז מלחמת המפרץ.
מדד מערב טקסס, המודד נפט גולמי ומשמש כמדד בתמחור הנפט, ירד ב-20%.
ב-9 במרץ 2020, שוקי המניות ברחבי העולם דיווחו על הפסדים גדולים הודות בין היתר לשילוב של מלחמת מחירים וחששות מהתפרצות נגיף הקורונה.
השפעות הורגשו גם מחוץ למחירי הנפט ושוק המניות; בעקבות ההודעה, הרובל הרוסי צנח ב-7% לשפל של 4 שנים מול הדולר האמריקני.
בימים שלאחר ההכרזה מחירי הנפט והשווקים התאוששו במידה מסוימת, כאשר מחירי הנפט עלו ב-10%, ורוב שוקי המניות התאוששו יום אחרי יום שני השחור.
ב-10 במרץ הודיעה ערב הסעודית כי תגדיל את ייצור הנפט מ-9.7 מיליון חביות ליום ל-12.3 מיליון, בעוד רוסיה תכננה להגדיל את ייצור הנפט בכ-300 אלף חביות ליום.
במסגרת ההסכם התחייבו 23 מדינות למנוע יחד תפוקה של 9.7 מיליון חביות נפט ביום מן השוק העולמי.
זהו קיצוץ של מעל 13% מהתפוקה העולמית.
החידוש הנוסף הוא השתתפות ארצות הברית, שמעולם לא הייתה פעילה בגיבוש הסכמים כאלו.
לפני פתיחתו ביום שני, שוק החוזים העתידיים של דאו ג'ונס צנח מעל 1,300 נקודות שהביא להפסקת המסחר כתוצאה משילוב של חששות נגד הנגיף ומלחמת מחירי הנפט.
ביום שני, 9 במרץ 2020, שוקי המניות ברחבי העולם חוו ירידות נקודתיות משמעותיות בגלל שילוב של פאניקה במהלך הנגיף לבין מלחמת המחירים בין ערב הסעודית לרוסיה.
הדאו ג'ונס צנח מעל 7%, או 2,000 נקודות, מעבר לחיזוי והפך לירידת המניות הגדולה בתולדותיו.
שוקי המניות האחרים הושפעו באופן דומה, כאשר S&P 500 התכווץ ב-7.6% וה-NASDAQ Composite הגיע ל-7.2%.
מדד FTSE MIB באיטליה ספג את הירידה הגדולה ביותר באחוזים, כאשר המדד נפל ב-11%.
בארצות הברית הירידות הפעילו מפסקי זרם שנועדו למנוע קריסות בשוק המניות, מה שהוביל להפסקות של 15 דקות במסחר.
בתגובה לירידת המחיר, מספר יצרני נפט בצפון אמריקה הפחיתו את קידוח הבארות החדשות.
יצרני נפט מפצלי שמן בצפון אמריקה דורשים בדרך כלל מחירי נפט מעל 40$ לחבית כדי לקיים פעילות, והקיצוץ בשדות נפט חדשים צפוי לבטל את הצמיחה הצפויה בייצור הנפט האמריקני.
יצרני הנפט העיראקיים והכוויתיים הודיעו גם על ירידות מחירים לקונים שלהם, אם כי הירידה בעיראק הייתה נמוכה מזו של ערב הסעודית.
איחוד האמירויות הערביות הודיעה גם על עלייה בייצור לכדי 4 מיליון חביות ליום, גבוה מכושר התפוקה המשוער של המדינה, 3.5 מיליון.
במהלך אפריל, בשל מגבלות התנועה שהוטלו לאור התפרצות נגיף הקורונה בארצות הברית, מחיר הנפט ירד מתחת לאפס דולרים ויצרני נפט אמריקאים החלו לשלם לרוכשי נפט לטובת אחסונו.
ביולי, המחירים התאוששו מעט ונסחרו במחיר של 40.47 דולר לחבית, אולם הצניחה החדה במחירים הובילה לכך שמעל 20 חברות נפט בצפון אמריקה הגישו בקשות לפשיטת רגל.
מלחמת סהרה המערבית הייתה סכסוך מתמשך על שטחי סהרה המערבית בין מרוקו ומאוריטניה אל מול חזית הפוליסריו בתמיכת אלג'יריה לאחר שספרד ויתרה על בעלות האזור במסגרת הדה-קולוניזציה של אפריקה.
עד היום המתיחות באזור מתמשכת עם שלטון מרוקאי פעיל לכדי כ-75% מהשטח ושטחים אשר נמצאים בשליטת חזית הפוליסריו אשר פועלת להכריז על עצמאותה בתור רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית.
עוד בשנת 1884 במסגרת המרוץ לאפריקה טענה ספרד בעלות על עבר החוף מהקפת כף בוז'דור ועד אל ראס נהודיאבו.
בשנת 1958 נוסדה סהרה המערבית מאיחוד של סגייה אל-חמרה וריו דה אורו עם כלל השטחים הספרדים באזור.
נוודים ילידים בעבר הסהרה בזזו בתדירות די שכיחה את ההתיישבויות הספרדיות לעבר החוף, דבר שהביא את הספרדים לתגבר את כוחות המשלחת הצבאיים והשמירה באזור.
בזמן העשור השני של המאה ה-20 התרחשה פשיטה מתמשכת של כוחות נוודים נגד הכיבוש הצרפתי של מרוקו.
עם מלחמת איפני בין מרוקו לספרד גדלה הפעולה הנוודית נגד הספרדים בעוד הראשונים האמינו כי אפשרותם וסיכוייהם להשיג עצמאות גדלה.
לרוב הקמתה של הלאומיות הסהראווית מתקשרת לאינתיפאדת זמליה אשר ביצעו כוחות הנוודים המקומיים ברשויות הספרדיות בשנת 1970 לאחר שאלו תפסו ו'העלימו' את מנהיג קבוצות הנוודים, מוחמד באסירי.
בשנת 1971 קבוצת סטודנטים פעלו להשגת התמיכה הממשלתית של מדינות ערביות כמרוקו, מאוריטניה, אלג'יריה ולוב אך הצליחו להשיג תמיכה צבאית רק מידי לוב ומאוריטניה, עם אלו החל מרד צבאי בשלטון ספרד.
במאי 1973 נוסדה בצפון מאוריטניה חזית הפוליסריו לעצמאות סהרה המערבית בידי אל-אוואלי מוסטאפה סעיד.
כוחות החזית בזזו נשק מצבא אפריקה ועם הזמן הפכו לכוח בעייתי לקיום ההתיישבות הספרדית.
עם תיווך של האומות המאוחדות והמצב הכללי של הדה-קולוניזציה של אפריקה, ספרד תחת פרנסיסקו פרנקו חתמה על הסכמי מדריד לחלוקת השטחים.
לפני ההסכמים אשר נחתמו ב-14 בנובמבר 1975 (שישה ימים לפני מות פרנקו) קדמו דיונים בבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) והמצעד הירוק בו יותר מ-300,000 אזרחים מרוקאים נעו אל סהרה המערבית להבהרת דרישותיהם לשטח.
לפי ההסכמים ניתנו שטחים באזור למרוקו ולמאוריטניה אך למעשה, עוד לפני כן, באוקטובר אותה השנה, נעו כוחות מרוקאים לעבר צפון סהרה, דבר אשר השפיע על קבלת ההחלטות במדריד.
היה זה רק לאחר המצעד הירוק שחזית הפוליסריו הבינה את משמעות הפעולות של מרוקו לקראת סיפוח של השטחים וזו החלה בהתנגשות עם הצבא המרוקאי בעזרת לוחמת גרילה.
לתוך סתיו השנה, עם התקדמות הצבא המרוקאי, עשרות אלפי פליטים סהווארים נעו משטחים בשליטת מרוקו אל עבר המדבר, שם בנו מחנות פליטים עניים באזורים הנמצאים תחת השפעה מסובסדת של הפוליסריו.
הכוחות המרוקאים הסדירים הראשונים להגיע אל המערכה התבססו בלעיון בדצמבר אותה השנה, חודש לאחר עזיבתם של הספרדים, וכבר החלו קרבות עם חזית הפוליסריו.
לאחר התנגשות קרקעית ראשית בסוף ינואר, חיל האוויר המרוקאי ביצע פשיטה אווירית והשתמש בפצצות נפאלם כמו גם זרחן לבן לתקיפת מחנות הפליטים.
ב-26 בפברואר הכריזה ספרד באופן רשמי על סיום שלטונה בשטחי סהרה.
עם מערכות מלחמה מתמשכות לאורך כל החזית, יום לאחר יציאתה הרשמית של ספרד מסהרה, חזית הפוליסריו בראשות אל-אוואלי הכריזה על הקמתה של רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית.
לאחר יציאת אחרון הכוחות הספרדים מסהרה, חיל הרגלים המרוקאי נע במהרה לטיפול בחזית החוף לוודא כי כוחות הפוליסריו לא יפעלו להשגת רווח מאזור החוף.
כלל המאבק, הסיבה שהניע את מרוקו מעבר לערך ההיסטורי של האזור, היה העושר שבקו החוף לסהרה המערבית.
כזה שהכיל מצבורי זרחן אדירים כמו גם מרבצים עבים של גז טבעי ובהם נפט.
כיום כ-75% מכלל הזרחן בעולם מיוצר ומיובא ממרוקו אשר שולטת על המשאב במסגרת מונופול בין-לאומי.
הכוחות המרוקאים דאז החלו בפלישה מרכזית לתוך שטחי הפוליסריו אשר העבירו את המטה הכללי שלהם לתוך אלג'יריה והתיישבו בטינדוף בעודם שולחים כמה שיותר כוחות גרילה לפגוע במרוקאים מאחורי קו האש בפעולות לניתוק אספקה ומודיעין בעזרת טקטיקות פגע וברח אשר הכריחו את הכוחות המרוקאים לתגבר גיוס חובה.
עד היום נותרו רק 120,000 סראווים בשטחים הנמצאים בשליטת רבאט.
בדצמבר 1977 נשיא צרפת ואלרי ז'יסקר ד'אסטן החל בשליחת חיילים לתמיכת צבא מרוקו מתוך מאוריטניה.
מבצע 'תחש נהרות' (צרפתית: Opération Lamantin) כלל פשיטה אווירית של חיל האוויר הצרפתי מנמל התעופה בדקר.
הפשיטה בוצעה בידי יגואר צרפתי אשר תקף מרכזי פעולה של כוחות גרילה הממומנים בידי הפוליסריו.
מספר רב של כוחות פוליסריו התרכזו בנואדיבו, לגבול מאוריטניה ועל כן פעולת הכוחות הצרפתים יצאה לפועל בשיתופה של ממשלת מאוריטניה עד אשר האזור נוקה מפעולות גרילה בחודש השמיני למבצע, ביולי 1978.
בשנות ה-80 נתקעו שני הצדדים בשוויון צבאי, התקדמות ממושכת של הכוחות המרוקאים לתוך פנים מדבר סהרה תדרוש איבוד חיים נוראי לצבא המרוקאי הסדיר אשר לא מסוגל להתמודד נגד כוחות הגרילה המופרדים של הפוליסריו.
כוחות הפוליסריו עצמם לא היו מסוגלים לעבור את קו האש המרוקאי הסדיר אשר בשיאו כלל 150,000 כוחות לשמירה על המערכה.
לקראת סוף שנות ה-80 בנה צבא מרוקו את חומת סהרת המערבית המרוקאית אשר הפריד את האזור המפורז בין הכוחות.
בשנות ה-90 התרחשה התקוממות של כוחות בדלנים וטרוריסטים בסהרה נגד מרכזי האוכלוסין במרוקו והמצב הסלים לזמן מה עד אשר לבסוף נרגע ונעצרו כל הפעולות הצבאיות.
האומות המאוחדות לא הגיעו להסדר בנושא, ופעולות בדלנים וטרור ממשיכות גם במאה ה-21. הריבונות של מרוקו על האזור נותרה שנויה במחלוקת.
מרב הכוחות המרוקאים השומרים על האזור מרוכזים בדרום החוף להשגיח שאין שום פעולה צבאית המתבצעת בידי הפוליסריו לעבר הים.
מלחמת נגורנו קרבאך השנייה (בארמנית: Հայ-ադրբեջանական պատերազմ (2020), באזרית: İkinci Qarabağ müharibəsi) הייתה מלחמה שנערכה מ-27 בספטמבר ועד 10 בנובמבר 2020 בקווקז, בין אזרבייג'ן לבין ארמניה וארצאך.
המלחמה החלה בבוקר 27 בספטמבר, לאחר מספר חודשי מתיחות, כאשר הכוחות המזוינים של אזרבייג'ן תקפו ופלשו לנגורנו קרבאך.
במהלך המלחמה הצליחו האזרים להגיע אל הגבול הבינלאומי עם ארמניה, ולאיים על מסדרון לצ'ין המהווה את המעבר הראשי בין ארמניה ונגורנו קרבאך.
בתחילת נובמבר, לאחר כיבוש העיר השנייה בגודלה בנגורנו קראבך, שושה, הושגה הפסקת אש.
ב-9 בנובמבר 2020 נחתם הסכם הפסקת האש של נגורנו קרבאך מ-2020 בידי נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב מצד אחד, ראש ממשלת ארמניה ניקול פשיניאן מצד שני ונשיא רוסיה ולדימיר פוטין כמתווך.
ההסכם היווה כניעה למעשה מצד ארמניה, ובמסגרתו הועברו לשליטה אזרית מרבית שטחי נגורנו קרבאך.
אזור נגורנו קרבאך מזה מאות שנים מאוכלס בעיקר על ידי אוכלוסייה של ארמנים.
לאחר הקמת מלכות המשנה של הקווקז בתוך האימפריה הרוסית נקבע הבסיס לגבול בין ארמניה לאזרבייג'ן.
עם אירועי מלחמת האזרחים ברוסיה התרחשה במקביל מלחמת האזרים–ארמנים שנגעה בעיקר למאבקים האתניים-דתיים על האזור.
בתוך ברית המועצות, נגורנו קרבאך סופחה לתוך הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האזרית אך ניתנה לו אוטונומיה.
מאז מלחמת נגורנו קרבאך שפרצה עם התפרקות ברית המועצות, הפכה המובלעת המדינית של נגורנו קרבאך לישות עצמאית דה פקטו המתופעלת בידי בדלנים ארמנים בתמיכת הממשלה הארמנית בירוואן.
אזרבייג'ן, מצידו השני של הסכסוך, טוענת לשליטה על המובלעת, ככתוב בחלוקתן של הרפובליקות הסובייטיות מימי ברית המועצות.
מאז המלחמה לא התקדמו יחסי אזרבייג'ן–ארמניה, ובשנת 2016 אירעה הסלמה קשה באזור, במה שנודע כ"מלחמת ארבעת הימים" .
ביולי 2020 החלה התנגשות צבאית בין צבאות אזרבייג'ן וארמניה.
הארמנים דיווחו כי ארבעה חיילים אזרים נהרגו וחמישה נפצעו בחילופי אש שהתרחשו בין 11 ל-13 ביולי עם צבא ארמניה, שהודיע כי שניים מחייליו נפצעו.
התקרית התרחשה כ-300 ק"מ ממובלעת נגורנו-קרבאך, ומנהיגי המדינות, ארמן סרקיסיאן (נשיא ארמניה) ואילהם אלייב (נשיא אזרבייג'ן), החליפו איומים ביניהם.
לקראת סוף ספטמבר החמירה ההסלמה.
ארמניה הכריזה על ממשל צבאי ועל גיוס כללי, לאחר שלטענתה אזרבייג'ן פתחה במתקפה אווירית וארטילרית זמן קצר אחרי הודעה דומה של הרשויות במחוז הבדלני.
"תהיו מוכנים להגן על המולדת הקדושה שלנו", אמר ראש ממשלת ארמניה ניקול פשיניאן בהצהרה.
פשיניאן קרא לקהילה הבינלאומית להבטיח שטורקיה לא תתערב בסכסוך, והזהיר כי למדיניות הטורקית עלולות להיות השלכות הרסניות על עבר הקווקז ועל האזורים הסמוכים.
הוא האשים מוקדם יותר את אזרבייג'ן ב"תוקפנות מתוכננת".
שיירות של טנקים ומשוריינים נראו ברחבי המדינה עושות את דרכן לחזית.
משרד ההגנה במחוז אמר כי הוא השמיד ארבעה מסוקים, 15 מל"טים ועשרה טנקים אזרים.
הרשויות בנגורנו-קרבאך אמרו כי 16 חיילים נהרגו ויותר ממאה נפצעו בקרבות.
אזרבייג'ן, שאישרה צעדי חירום דומים בחלק ממחוזות הגבול, אמרה כי היא מגיבה להפגזות לכל אורך החזית, אך הצבא אמר כי אין הוא זקוק לגיוס כללי משום שהוא ערוך דיו.
משרד ההגנה האזרי אישר כי מסוק אחד אבד בקרבות, אך ציין כי הצוות שלו שרד.
הוא טען כי 12 מערכות הגנה אוויריות של ארמניה הושמדו, והכחיש את הודעות ארמניה בדבר האבדות שספג.
דובר משרד ההגנה האזרי אמר בהמשך היום כי כמה כפרים "שהיו תחת כיבוש במשך שנים שוחררו", אך בנגורנו-קרבאך הכחישו את הדברים.
בבוקר 27 בספטמבר דיווחו שני הצדדים על חידוש הקרבות.
ארגון זכויות אדם בארמניה טען שבהפגזות של האזרים נהרגו שני אזרחים, אישה וילד.
בבאקו, בירת אזרבייג'ן, הודיעו כי כמה אזרחים אזרים נוספים נהרגו באש שבה פתחו הארמנים, אך לא ציינו את מספרם.
הכוחות הארמניים האוטונומיים בנגורנו-קרבאך הכחישו דיווח שעשרה לוחמים שלהם נהרגו בקרבות.
באותו יום הכריזה ארמניה על הגבול עם אזרבייג'ן כאזור מלחמה.
לקראת סוף ספטמבר בוצע ניסיון ארמני לפלוש לעבר המובלעת האזרית של נחצ'יבאן.
בתחילת אוקטובר החלו הפצצות אוויריות של כוחות אזרים על סְטֵפַּנַקֵרְט, בתגובה החלו הארמנים להפגיז על ערים אזריות מסביב למובלעת, בהם גם העיר המרכזית גנג'ה.
לאחר ההפצצה, הקהילה היהודית בעיר התגייסה לצבא אזרבייג'ן.
נציב זכויות האדם בנגורנו-קרבאך, אמר לסוכנות הידיעות הצרפתית כי לפי הערכות ראשוניות, בין 70 אלף ל-75 אלף - שהם כמחצית מכלל תושבי החבל - נעקרו מבתיהם מאז תחילת הלחימה.
ב-10 באוקטובר הודיע שר החוץ הרוסי סרגיי לברוב כי הצדדים החליטו בתיווך רוסי, על הפסקת אש, חילופי שבויים ופתיחה במשא ומתן ליישוב הסכסוך.
שעות לאחר מכן הופרה הפסקת האש.
על פי הדיווחים, טילים של הכוחות הארמנים נורו לעבר העיר השנייה בגודלה באזרבייג'ן, גנג'ה.
בתקשורת הארמנית דווח כי הכוחות האזרים הפגיזו את בירת נגורנו-קרבאך, סטפנקרט.
אזרבייג'ן יצאה בתקיפה מסיבית בדרום נגורנו קרבאך לעברי הגבול עם איראן עוד בתחילת חודש אוקטובר.
ב-17 באוקטובר הושגה הפסקת אש בין שתי המדינות, שנכנסה לתוקף החל מ-18 באוקטובר, אך הפסקת האש קרסה לאחר מספר שעות.
ב-25 באוקטובר הודיעה ארצות הברית כי שני הצדדים הסכימו להפסקת אש הומניטרית שתחל למחרת.
הפסקת האש התפוגגה למחרת והחלה פלישה אזרית לעברי לקון דרדזון, עיר היושבת על דרך הכביש המקשר בין ארמניה למובלעת במעבר לצ'ין , מעבר הררי צר.
האזרים כבשו את העיר קובאדלי בקרבת הגבול הבינלאומי עם ארמניה והחלו לפעול לתנועה אל מעבר לצ'ין דרכה.
ב-27 באוקטובר ביצעה ארמניה הפצצה ארטילרית על העיר האזרית ברדה עם חימוש מצרר ופגעו קשות באוכלוסיית העיר.
בסוף אוקטובר בוצע ניסיון נוסף להביא להסדר, הפעם הוא התפרק בעקבות פעולה ארמנית מסיבית אשר פגעה קשות בקו האש האזרי והביאה לנסיגה.
שר ההגנה של נגורנו קרבאך נהרג בקרב, כמו גם קולונל אזרי.
הרי"א נובוסטי דיווחה כי החלו מחדש ההפצצות על סטפנקרט.
הוסדר הסכם בין ארמניה ורוסיה שבמקרה ששטח ארמניה עצמה יותקף, רוסיה תתחיל בחימוש של ארמניה.
ב-9 בנובמבר הופל בשגגה מסוק קרב רוסי על ידי הכוחות האזרים.
אזרבייג'ן הכריזה על כיבוש עשר ערים באזור הלחימה, ועל ניצחון בקרב על העיר שושה, השנייה בגודלה בחבל בידי כוחות מיוחדים של הצבא האזרי.
לאחר שארמניה הכחישה, אמר דובר הממשלה בנגורנו קרבאך כי "למרבה הצער, אנו נאלצים להודות ששורה של כישלונות רודפת אותנו, ושהעיר שושה לחלוטין אינה בשליטתנו".
הוא הוסיף כי "האויב נמצא בפאתי סטפנקרט".
עם זאת, למחרת, ב-10 בנובמבר 2020 חתמו ארמניה ואזרבייג'ן בתיווך רוסי על הסכם הפסקת האש של נגורנו קרבאך (2020) וכוחות רוסיים לשמירה על השלום נפרסו ברחבי נגורנו קרבאך.
בתגובה לחתימת ההסכם פרצו אלפי מפגינים ארמנים לבניין ממשלת ארמניה.
ההסכם כולל את נסיגתה של ארמניה מכל האזורים שהיו בשליטתה מחוץ לגבולות המובלעת, כולל המחוז המזרחי אגדם.
לאזור הייתה חשיבות סמלית עבור אזרבייג'ן, משום שהעיר המרכזית במדינה, שנקראה גם כן אגדם, הוחרבה לחלוטין במסגרת הקרבות בשנות התשעים, והבניין היחיד שנותר בה הוא המסגד העירוני.
הארמנים הסכימו להעביר את השליטה גם באזור לצ'ין, בו היה הכביש הראשי שמוביל מנגורנו-קרבאך לארמניה.
הכביש, הנקרא "מסדרון לצ'ין" , יישאר פתוח ויישמר על ידי משקיפי שלום רוסים.
המשקיפים הרוסים יוצבו במחוז למשך חמש שנים.
סוכם גם על חזרה של עקורים לביתם.
חלק מהארמנים עזבו את המחוזות בשל נסיגת ארמניה ושרפו את בתיהם לפני עזיבתם.
נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן קרא לאזרחי ארמניה לצאת נגד ההנהגה "הגוררת אותם לאסון" ונגד "אלו שמשתמשים בה כבובות".
שר החוץ הרוסי סרגיי לברוב מסר כי ארצו מנסה לתווך בין שתי הרפובליקות הסובייטיות לשעבר, ושוחח בטלפון עם שרי החוץ של שתיהן.
צרפת, איראן וסין קראו לכל הצדדים להפסיק את פעולת האיבה ולפתוח מיד בשיחות.
גם האפיפיור פרנציסקוס קרא לארמנים ולאזרים לפתור את המחלוקות ביניהם במשא ומתן, והוסיף שהוא מתפלל לשלום באזור.
איראן, אשר הביעה את תמיכתה בארמנים, נמנעת ממאבק עקב חשש ממרד אזרחי מצד אוכלוסייתה האזרית בקירוב לגבול.
הממשל הרוסי יצא עם הזמן במדיניות להתערבות רבה יותר ויותר בניסיון לגשר בין הצדדים במטרה להביא לסיום המאבק ולבסוף שיחק חלק מרכזי בהסכם השלום בין שתי המדינות הלוחמות.
שליטתם של כוחות שומרי השלום הרוסים על מסדרון לצ'ין כפי שנקבע בהסכם השלום הסופי, הביאה להתחזקות עמדת ההשפעה הרוסית בעבר הקווקז וחיזקה את יחסי אזרבייג'ן–רוסיה.
הפעילות הרוסית במלחמה סבבה בעיקר עקב היריבות בין רוסיה לטורקיה, הניצחון הדיפלומטי הרוסי הוביל להתחזקות עמדת השפעתה על אזרבייג'ן ובמקביל להיחלשות ההשפעה הטורקית על אזרבייג'ן.
בנובמבר 2020 הצהירה נציבת האומות המאוחדות לזכויות אדם, מישל בצ'לט, כי תקיפות אזרבייג'ן נגד ארמניה מפרות את המשפט ההומניטארי הבינלאומי ועשויות להוות פשעי מלחמה.
מאז סיום המלחמה, ארמניה פינתה בכמה פעימות שטחים שהיו תחת שליטתה מאז מלחמת קרבאך הראשונה, שהסתיימה ב־12 במאי 1994. הפינוי האחרון התרחש ב-26 באוגוסט 2022, ובמסגרתו הועברה העיר האסטרטגית לאצ'ין וסביבתה לידי אזרבייג'ן.
ביוני 2021, במסגרת "הצהרת שושה", נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב ומקבילו הטורקי רג'פ טאייפ ארדואן, חתמו על הסכם שכולל את חיזוק הקשרים בתחומים רבים — ובעיקרם בנושאים פוליטיים, כלכליים, מסחריים, תרבותיים וביטחוניים.
סוגיה משמעותית שהובררה במסגרת ההצהרה היא "מסדרון זנגזור", שמקשר בין מובלעת נחצ'יבאן לבין אזרבייג'ן.
כמו כן, אנקרה התחייבה לפתיחת קונסוליה כללית בבירה התרבותית המשוחררת של אזרבייג'ן - שושה.
מלחמת מינג-צ'ינג (במנדרינית: 明清战争) הייתה מלחמה ממושכת במהלך המאה ה-17 בין שושלת מינג, שליטת סין מאז המאה ה-14 המאוחרת, אשר מזה זמן רב נחלשה לשושלת צ'ינג אשר שליטיה היו בני המיעוט המאנצ'ורי (במקור ג'ורצ'נים) אך דגלו באיחוד אתני עם בני האן.
המלחמה נמשכה בין השנים 1618–1683 על נכונות מנדט השמיים של השושלות לפיו רק אחת מהם היא השליטה הלגיטימית של סין.
הסכסוך אשר נגמר בניצחון שושלת צ'ינג תחת קאנגשי, קיסר סין על ממלכת טונגנינג הביא למותם של 25,000,000 נפשות, מה שהפך אותה לאחת המלחמות האכזריות ביותר בהיסטוריה.
התרופפות תחזוקת השלטון של שושלת מינג הביאה לרמה לא סבירה של אוטונומיה בגבולות האימפריה.
בנקודה מסוימת, בניסיון להשתיק ממשל אוטונומי בדרום מנצ'וריה חיל מוצב סיני הביא למותם של שני הצ'יפים הג'ורצ'נים (מנצ'ורים).
צ'יפים אלו היו אביו וסבו של נורהאצ'י, דאז נער ג'ורצ'ני אשר ירש אותם והחל לאגד סביבו חבר מאמינים בתמורה להביא לפעולת תגמול ונקמה בשושלת מינג.
נורהאצ'י מיקם את מרכז השפעתו בשן-יאנג וקרא לפשיטות פרשים על העיר אנשאן.
לבסוף נורהאצ'י השיג את מבוקשו כאשר העמיד את המפקד משושלת מינג האחראי להרג אביו וסבו כאסיר לדין לפיו נמצא אשם בהרג ראשי היורצ'נים והוצא להורג.
בקיץ 1618 נורהאצ'י פרסם 7 נקודות לפיהם שושלת מינג מושחתת, שקרית, פועלת נגד רצון שמיים וכי נורהאצ'י ומשפחתו, בני האייסין גיורו הם הראויים לרשת את מנדט השמיים ולשלוט בסין.
נורהאצ'י הוסיף להכריז על עצמו כח'אן על שושלת ג'ין המאוחרת (כהתמשכות של שושלת ג'ין אשר הייתה גם היא מאנצ'ורית תחת שלטון ג'ין טאי-דזו).
להלן סדר האירועים בשלבי המלחמה:
מרץ 1619: יהא, מדינת חסות של שושלת מינג היושבת מסביב לעיר מכריזה מלחמה על שושלת ג'ין המאוחרת ופולשת בדרומה.
אפריל 1619: שושלת ג'וסון היושבת בחצי האי הקוריאני, מדינת חסות של שושלת מינג, מכריזה גם היא מלחמה על שושלת ג'ין המאוחרת.
ספטמבר 1619: לאחר הסדר הגבול עם שושלת מינג, שושלת ג'ין המאוחרת יוצאת בסדרת פשיטות מדרום לצון יהא אשר בסופן כל מדינת החסות מסופחת לתוך השושלת היורצ'נית.
אוקטובר 1619: מונגוליה, חסות שושלת מינג המחולקת למספר מדינות פולשת דרך מדינת יורצ'ין בגבולה הצפון-מזרחי לתוך שושלת ג'ין המאוחרת.
נובמבר 1619: שושלת ג'ין המאוחרת מחזירה מתקפת נגד על הפלישה המונגולית ומחזירה את המצב בשטח לקו הגבול הלאומי.
מאי 1621: פלישה מרכזית על העיר אנשאן מסתיימת במצור אשר מכניע את העיר לידי שושלת ג'ין המאוחרת לבסוף באמצע החודש.
יולי 1621: פלישה נרחבת בראשות נורהאצ'י לתוך חצי האי ליאונינג אשר נעצרת בדאליין.
ספטמבר 1621: כוחות קוריאנים פולשים מצפון מערב לגבולם עם המנצ'ורים.
אוקטובר 1621: מרד של בני האן בתוך שושלת מינג תחת התואר של שושלת יי מתחיל לפעול במהרה.
מרץ 1622: מרד שושלת יי מתמשך עד לכיבוש של מרב סצ'ואן.
יולי 1622: מדינת תימוד, לשעבר מדינת חסות של שושלת מינג בדרום מונגוליה, מורדת בשליטיה הנמצאים במרכז מונגוליה ומכריזה נאמנותה לשושלת ג'ין המאוחרת.
אפריל 1623: הרפובליקה ההולנדית, בניסיון להשיג השפעה מרובה על סין, מבצעת פלישה צבאית כושלת על שׂיָאמֶן אשר נהדפת בחזרה עד לסוף החודש.
אוגוסט 1625: מדינת יורצ'ין המונגולית אשר גם כן הכריזה עצמאות ממרכז מונגוליה המרכזית נפלשת ומשיבה אש לבסוף עם תמיכת כוחות מאנצ'ורים.
פברואר 1626: במאבק על מעבר שאנגחאי, מעבר צר בין הים הצהוב אל החומה הגדולה של סין אשר פותח את הדרך לתוך בייג'ינג נורהאצ'י נהרג מפגיעת פגז של תותח פורטוגזי.
בנו הואנג טאיג'י יורש אותו בתור הח'אן של שושלת ג'ין המאוחרת לאחר סכסוך ירושה קצר.
אוקטובר 1626: הואנג טאיג'י כובש את חיקין, מדינת חסות מונגולית קטנה ובכך מחזק את הסדר הגבול על עבר החומה הגדולה.
פברואר 1627: מאז ינואר הואנג טאיג'י מרכז את מיטב כוחותיו אל מול הגבול הקוריאני במטרה להוציא את שושלת ג'וסון מהמאבק בפשיטה מרכזית אחת.
הכוחות מתחלקים לשתי פשיטות מרכזיות, האחת בעבר החוף עם ים יפן והשנייה מתמשכת דרך פיונגיאנג ומכניעה את קוריאה לבסוף בעזרת כיבוש סיאול.
יולי 1627: מונגוליה המרכזית פולשת לתוך חורצ'ין וכובשת את צפון המדינה.
אוגוסט 1627: מונגוליה המרכזית פולשת לתוך מדינת תימוד אך הפלישה נעצרת באמצע מדבר גובי.
ספטמבר 1627: הכוחות הימיים של שושלת מינג כובשים מחדש את דאליין מידי שושלת ג'ין המאוחרת.
מרץ 1628: מרידות איכרים מתחילות להתפשט בכל עבר מרכז סין.
יולי 1628: מתחילה פשיטה של שושלת ג'ין המאוחרת וחורצ'ין לתוך מונגוליה המרכזית אשר נוטרת נאמנה לשושלת מינג.
מרץ 1629: מרד איכרים מתפשט וכובש לכל אורך גאנסו.
בכך מנתק את שושלת מינג מחאנות ירקאנט השולטת על אגן טארים ומקשרה של המדינה עם דרך המשי למרכז אסיה והמזרח התיכון.
יוני 1629: מונגוליה המרכזית פונה לעצמאותה ומנסה ללא כל הצלחה לפלוש לתוך שאנשי אשר בצפון שושלת מינג, כעת נותרת מונגוליה מבודדת מכל תמיכה ועצמאית במערכתה נגד שושלת ג'ין המאוחרת.
ספטמבר 1629: מרד יי נמחץ לגמרי לאחר זמן רב בו איבד מומנטום.
עם סיום המרד מבוצעת חלוקה מחודשת של המחוזות בדרום מערב המדינה.
ינואר 1630: הגנרל וו סאנגוי משושלת מינג, עקב סכנה לחייו נוטה לתמיכה בשושלת ג'ין המאוחרת, הוא מגלה פרצה בחומה הגדולה ודרכה נעים הכוחות של הואנג טאיג'י לפשיטה בקירוב אל בייג'ינג.
אפריל 1630: הפשיטה של היורצ'נים לתוך עברי בייג'ינג דרך הפרצה בחומה הגדולה נהדפת בחזרה לעבר החומה.
אוגוסט 1630: ניסיון סופי של כוחות שושלת יי להרים את ראשם נמחץ.
נובמבר 1630: כוחותיה של מונגוליה המרכזית יוצאים בכל כוחם ופולשים למדינת תימוד דרך מדבר גובי אותה הם כובשים ומספחים.
ינואר 1631: מרד האיכרים בגאנסו מתפשט לעבר נינגשיה ומערב שאאנשי של היום.
יולי 1632: לאחר סכסוכי גבול ממושכים בכל החזיתות מתחילה פעולת תגמול מרכזית בידי שושלת ג'ין המאוחרת נגד מונגוליה המרכזית.
יולי 1633: דאליין שוב נכבשת בידי שושלת ג'י המאוחרת.
ספטמבר 1633: הרפובליקה ההולנדית כובשת את דרום מערב טאיוואן בעוד שושלת מינג מוסחת מאי שקט פנימי וממלחמה בג'ין.
פברואר 1634: פלישה מרכזית לתוך מדבר גובי מוחקת את רוב מונגוליה המרכזית מהמפה.
אפריל 1634: שושלת ג'ין המאוחרת מבצעת פלישה דרך פרצות בחומה הגדולה לתוך בייג'ינג.
מתקפת נגד של שושלת מינג מחזירה את קו האש שוב פעם לעבר החומה.
דצמבר 1634: מרידות אזרחים והפגנות ממושכות במרכז סין נגד שלטון שושלת מינג.
פברואר 1635: מונגוליה המרכזית נמחקת מהמפה בפעולת סיפוח אחרונה המבוצעת בידי שושלת ג'ין המאוחרת.
כעת כל השטחים המונגולים אשר השתתפו במלחמה מסופחים לתוך ג'ין המאוחרת.
אוגוסט 1635: שושלת ג'ין המאוחרת מספחת לתוכה שטחים מפרימוריה של היום לעבר חוף ים יפן מצפון לחצי האי הקוריאני.
אוקטובר 1635: מרד איכרים בחונאן נמחץ בידי רשויות שושלת מינג.
ינואר 1636: שרידי המרידות במרכז סין מתאחדים עם מרידות האיכרים שמקורם בגאנסו לתוך מרד מרכזי על צפון מערב ומרכז סין.
במהלך שנת 1636 יועציו של הואנג טאיג'י, בין אם מקורם בבני האן ואו ביורצ'נים קראו לו להפוך לקיסר סין.
לבסוף הכריז במהלך השנה בעודו בארמון הקיסרי בשן-יאנג על היותו קיסר סין לא של מדינה יורצ'נית (את התואר יורצ'נים ישנה גם כן לתוך מאנצ'ורים) אלא של כל עמי סין ואזוריה, איחוד אתני אשר יקרא לא שושלת ג'ין המאוחרת אלא שושלת צ'ינג.
עם הקמת השושלת משנה הואנג טאיג'י את שם בירתו שן-יאנג לשם המאנצ'ורי "מוקדן".
אוגוסט 1636: מרידות האיכרים מוצאות מאנחווי ופוג'יין.
ספטמבר 1636: מערכות ממושכות על השליטה במרכז סין בין שושלת מינג לכוחות מרידות האיכרים.
דצמבר 1636: קוריאה תחת שושלת ג'וסון, עדיין מדינת חסות של שושלת מינג, מכריזה בשנית מלחמה על שושלת צ'ינג.
הואנג טאיג'י מוביל כוח נגד אשר פולש מאזור החוף אל הים הצהוב ומשם ממשיך להתקדם לעבר מרכז חצי האי, פיונגיאנג והחוף לים יפן
ינואר 1637: הכוחות של הואנג טאיג'י ממשיכים בהתקדמותם לתוך קוריאה כובשים את סיאול ומכריחים כניעה של הממשלה הקוריאנית.
הפעם, בשונה מהפלישה הקודמת, קוריאה הופכת למדינת חסות של שושלת צ'ינג ושליטיה נשבעים נאמנות לשליטי צ'ינג לכל דורותיהם אשר יבואו.
אוגוסט 1638: בתחילת החודש יוצאת פשיטה מרכזית של מאנצ'ורים מעבר החומה הסינית אל עבר שערי בייג'ינג, לאחר מכן יוצאים כוחות לפשיטה שנייה; אלו נעים בין בייג'ינג לטיינג'ין דרומה עד אשר מגיעים לג'ינאן.
פברואר 1639: עד לתחילת החודש הכוחות הפושטים על שושלת מינג נהדפים מחדש לעברי החומה הגדולה.
ינואר 1640: מתוך שלוש מדינות נוודים מצפון למנצ'וריה נוצרת קונפדרצית ירן אשר מתחילה במלחמתה נגד שושלת צ'ינג על האזורים החמים יותר אשר בדרום מנצ'וריה.
יוני 1640: כוחות שושלת צ'ינג יוצאים במעלה אחד מן צירי נהר אמור ומבקעים שטחים בעומק קונפדרציית ירן.
אוקטובר 1640: השליטה של שושלת מינג על ממלכות טיבט אשר התקיימה בחוזקה מאז שלטונו של יונגלה, קיסר סין מתחילה להתערער כאשר אותן הממלכות מתחילות לתפקד בעצמאות מלאה.
אוגוסט 1641: מדינה מונגולית עצמאית במזרח טיבט פולשת לתוך ממלכת טסנגפה, מדינת חסות של מינג, כובשת ומספחת אותה ובכך מביאה לסיום שלטון מינג על מרב טיבט.
דצמבר 1641: כוחות מרידות האיכרים מתפשטים מגאנסו ושאאנשי אל תוך חנאן, חוביי, סצ'ואן נינגשיה ועוד.
מרץ 1642: האיכרים המורדים מתקדמים ממערב לאנחווי ומהווים איום על העיר נאנג'ינג, הבירה המשנית של שושלת מינג (לאחר בייג'ינג).
נובמבר 1642: רוסיה הצארית פולשת מעברי סיביר לתוך קונפדרציית ירן, בתגובה מתחילה פעולה מאנצ'ורית לכיבוש הצפון, לבסוף קונפדרציית ירן נמחצת בין רוסיה לשושלת צ'ינג אשר השיגה את מרב השטחים אף מעבר לנהר אמור ואף כבשה קו חוף אל עבר ים אוחוצק.
אפריל 1643: כוחות האיכרים המורדים מתחלקים בין דרום לצפון אשר מכריז על עצמו כשושלת שון תחת לי זי-צ'נג אשר טוען אל מנדט השמיים ומכריז על עצמו קיסר סין בעוד גאנסו, נינגשיה, צפון סצ'ואן, שאאנשי, חוביי וחלקים מחנאן נמצאים לשליטתו.
יוני 1643: חלקי הדרום של מרד האיכרים מכריזים על עצמם כעל שושלת שי אשר גם היא רואה את נכונותה לשליטה על כל סין.
אוגוסט 1643: שושלת שי כובשת את חונאן.
ספטמבר 1643: הואנג טאיג'י נפטר ובנו ממשיך את דרכו בתור שונזי, קיסר סין; מכיוון שהאחרון הוא ילד בן שש הכוח והסמכות של שושלת צ'ינג מוטל על אחיו הבכור של הואנג טאיג'י המנוח, דורגון, אשר הופך לעוצר הכס של שושלת צ'ינג.
פברואר 1644: כוחות שושלת מינג פועלים להפלת מרד שושלת שי, לאחר מספר חודשי מלחמה ממושכת כוחות שי נופלים ונותרת השפעתם רק על עבר דרום סצ'ואן וצ'ונגצ'ינג.
מרץ 1644: שושלת שון מתפשטת לעבר החוף של צפון ים סין המזרחי ומתקדמת על אל שאנדונג, בנקודה זאת כוחות צ'ינג מתחילים לעבור דרך מעבר שאנגחאי הצר ואש המלחמה מתקרבת אל בייג'ינג.
לי זי-צ'נג התקדם באפריל בראש צבאו אשר מנה 1,300,000 חיילים לעבר בייג'ינג.
הוא תקף מצפון ומדרום ועקב שחיטות בדרג השלטוני נפתחו שערי העיר בפניו.
היה זה ב-25 באפריל כאשר ג'ן ג'ונג, קיסר סין של שושלת מינג התאבד בעודו בעיר האסורה לפני כניסת כוחותיו של לי אל העיר.
מידע זרם אל וו סאנגוי אשר היה בדרכו לעבר מעבר שאנגחאי על כך שהבירה נפלה ביום שלמחרת.
בניסיון להסדיר את המאבק נגד שושלת צ'ינג פועל לי להשיג את היד העליונה כאשר שולח גנרל מנאמניו לכבוש את מעבר שאנגחאי.
ב-5 במאי צבאו של וו קלט את צבא כוחותיו של לי ותקף אותו.
בתוך חמישה ימים של קרבות מתמשכים על המעבר, הכוחות של שושלת שון נסוגים ממעבר שאנגחאי ומותירים אותו פתוח להתקדמות של כוחות הצ'ינג.
ב-13 במאי מגיעה הודעה אל מוקדן (הבירה המנצ'ורית) על כך שלי זי-צ'נג טובח באוכלוסיית בייג'ינג הנאמנה למינג, על כן משתמשים יועצי שושלת צ'ינג בדבר להפיץ מסר של לגיטימציה בשלטונם לכל רחבי סין, באותו היום העוצר דורגון מקבל את ההחלטה לצאת לפלישה מלאה אל עבר בייג'ינג ומרכז סין.
ב-25 במאי וו נשבע אמונים לשושלת צ'ינג בצורה רשמית בת מתקדמים הכוחות, באותו היום צבאו של לי כבר מוכן מדרום למעבר שאנגחאי.
בליל ה-27 במאי, לאחר לינה קצרה החלו לנוע מחדש כוחותיו של דורגון אשר נפגשו לבסוף חילותיהם עם חילותיו של לי והחל הקרב על מעבר שאנגחאי.
הכוחות של דורגון הוכיחו עליונות בקרב ובסוף החודש לי שב אל בייג'ינג והמשיך לבזוז אותה בעוד המנצ'ורים מתקרבים.
ב-3 ביוני לי מכריז רשמית על היותו קיסר סין של שושלת שון הגדולה, ביום שלמחרת הוא מבעיר את הבירה לאש ובורח עם כל האוצרות אשר היה יכול לקחת.
יממה מאוחר יותר מתקבלים כוחות שושלת צ'ינג תחת דורגון באהדה מידי תושבי בייג'ינג.
ב-19 באוקטובר נכנס הקיסר שונזי אל שערי עיר הבירה וב-8 בנובמבר הוכתר רשמית לא כקיסר על שושלת צ'ינג בלבד אלא כקיסר על כל האומה הסינית.
יולי 1644: שושלת מינג, כעת מרוכזת בנאנג'ינג, כובשת את שאנדונג מידי שושלת שון אשר קורסת.
ספטמבר 1644: שושלת צ'ינג כובשת לעמה את שאנדונג מידי שושלת מינג.
אוקטובר 1644: שושלת צ'ינג כובשת את טָאייְוֵּ'אן ומתקדמת לתוך מרכז סין תוך כדי קריסה רב מערכתית של שושלת שון.
דצמבר 1644: מתקפת נגד של שושלת שון נכשלת עם פלישה כלל חזיתית עלייה משושלת צ'ינג, שושלת מינג ואף שושלת שי.
מרץ 1645: קריסה מלאה של שושלת שון, גאנסו, נינגשיה, שאנשי, שאאנשי וחנאן נלקחות לידי כיבוש ההשפעה של שושלת צ'ינג בעוד שושלת מינג מספחת לתוכה של חוביי.
מאי 1645: בהמשך לפלישת שושלת צ'ינג אל תוך אנחווי העיר נאנג'ינג נכבשת לידי מינג ומתחיל סכסוך על הלגיטימציה של יורשי שושלת מינג הראויים לכס הסיני.
שושלת מינג מתפרקת למספר מדינות פאודליות לא מאורגנות ברחבי דרום סין, הפעולה המאוחדת האחרונה של שושלת מינג הייתה הוצאת שושלת שי הקטנה מתווך צ'ונגצ'ינג.
אוגוסט 1645: כלל אנחווי, כמו גם שאנגחאי וחונאן נכבשות לידי שושלת צ'ינג.
דצמבר 1645: לי זי-צ'נג נפטר במסתורין, בנוסף מתחיל מרד מיעוטים בעברי יונאן.
מרץ 1646: בניסיון אחרון לשרוד, שליטי שושלת שון, כעת יועצים וסריסים לשעבר של לי זי-צ'נג פולשים אל המדינות הלא מאורגנות של שושלת מינג לשעבר בחונאן וגְװֵיג'וֹאוּ.
אוגוסט 1646: ג'ג'יאנג מכותרת בין צ'ינג לבין ים סין המזרחי.
שושלת צ'ינג כובשת את הגדה המזרחית של שושלת שון.
ספטמבר 1646: כל הנותר משושלת שון מתאחד ביחד עם שרידי שושלת מינג בניסיון לעצור את ההתקדמות האדירה של שושלת צ'ינג לקראת איחוד של כל סין.
נובמבר 1646: פוג'יין נחבשת ועל העיר פוג'ואו מוטל מצור.
דצמבר 1646: שרידי מינג הפאודלים מייצבים את החזית המערבית שלהם בקירוב לטיבט ומשתפת פעולה עם קונוד, ממלכה מונגוליה באגן טארים בקירוב לגאנסו.
ינואר 1647: בפלישה מצדי החוף כובשים כוחות שושלת צ'ינג את גואנגג'ואו, בירת גואנגדונג.
פברואר 1647: כוחות מונגולים מקונוד כובשים את מערב גאנסו למען שלטון מינג.
מרץ 1647: החזית המערבית של מינג מתמוססת כאשר שושלת שי פועלת לכבוש את גוויג'ואו.
אפריל 1647: הכוחות המונגוליים בגאנסו מתאחדים עם כלל הכוחות של מינג בדרום שאאנשי.
יולי 1647: הכוחות של צ'ינג כובשים מחדש את דרום שאאנשי מידי מינג ובני בריתם המונגוליים.
נובמבר 1647: הכוחות של שושלת שי דוחקים את מרידות המיעוטים בדרום סין כמו גם מאחדים את כל יונאן תחת שלטונם בעוד שושלת צ'ינג כובשת את גוויג'ואו.
מאי 1648: כוחות מינג פושטים במתקפת נגד על גוויג'ואו של צ'ינג וכובשים עד לעבר חוביי וצ'ונגצ'ינג דרכה.
נובמבר 1648: דרום שאאנשי נכבשת בידי שושלת מינג בעוד מרידות המיעוטים מסופחות לגמרי לתוך עברי שושלת שון.
ינואר 1649: בגידה בממשל הפנימי מביאה איחוד מחודש של שאנשי עם שושלת מינג.
יוני 1649: טאי-יו'אן נכבשת מחדש לידי צ'ינג ושאנשי מסופחת אליה מחדש; קרבות ממושכים בדרום על עבר חונאן; גאנסו נכבשת מחדש בידי צ'ינג וממלכת קונוד מביע נאמנותה כמדינת חסות של צ'ינג.
אוקטובר 1649: מעל פוג'יין מיושמת ממשלת חסות לצ'ינג אשר נלחמת כתומכי מינג על עבר החוף עם ים סין המזרחי בעוד ג'יאנגשי וחונאן נכבשות בידי כוחות שושלת צ'ינג.
אפריל 1650: ממשלת ברית עם צ'ינג מיושמת בגואנגדונג אך ממשיכים קרבות עזים על ערי החוף מהם מרב האוכלוסייה תומכת במינג, העיר מקאו תחת שלטון חסות של האימפריה הפורטוגזית נשארת נקיית כפיים עם הגנה מרובה מעליה.
יולי 1650: שושלת צ'ינג פולשת אל הממלכה המונגולית של ירקאנט אשר ממוקמת סביב אגן טארים.
כאשר כובשת חצי מכללה נכנעים שליטי ירקאנט, צ'ינג מספחת שטחים במזרח הממלכה אשר בכללה הופכת למדינת חסות של שושלת צ'ינג.
נוסף על כך, למען שטחים בדרום סיביר מתחילים קוזאקים לצאת בפשיטות על מנצ'וריה החיצונית למען הצאר, דאז אלכסיי הראשון.
נובמבר 1650: שאאנשי מנוקה מכל התנגדות לצ'ינג.
דצמבר 1650: ביום האחרון של השנה נפטר העוצר דורגון, שונזי, כעת בעל כל הכוחות לשלוט מנקה את חצר מלוכתו מפולחן האישיות שדורגון ביצע לעצמו.
פברואר 1651: שושלת שי, כעט מכנה עצמה צ'ין (כשושלת צ'ין) כובשת את דרום, מערב ומזרח סצ'ואן.
יולי 1651: הכוחות של צ'ינג בג'ג'יאנג מסיימים לכבוש את כלל המחוז.
אוגוסט 1651: מתחילה פלישה מרכזית של קוזאקים מרוסיה לתוך שושלת צ'ינג, אלו נעים דרומה עד אשר נפגשים בנהר אמור אשר לצדו ממשיכים עד אל הדלתה.
הכוחות יעצרו רק באוקטובר בידי ממלכות תומכות של צ'ינג בקירוב למצרי סחלין.
נובמבר 1651: שושלת צ'ין מתאחדת עם ממלכות מינג; הממלכות הפרו-צ'ינגיות בין הדלתה של האמור ומצרי סחלין מסופחות כעט לתוך הצארות הרוסית לאחר התקדמות של הקוזאקים דרכן.
מרץ 1652: לאחר התקדמות קוזאקים לתוך פרימוריה חיל הנגד הראשון של צ'ינג דוחק ברוסים מדרך החוף של ים יפן.
במאי הגיעו כוחות אלו אל הדלתה של האמור ומתוכה יצאו בפשיטות על הקוזאקים אשר בנסיגתם יוותרו על שטחים רבים משהשיגו.
יולי 1652: רוסיה הצארית פולשת אל חאנות הדזונגרים הגדולה בהרי אלטאי ומספחת את צפונה.
ספטמבר 1652: מערכה מרכזית על גורל דרום מערב סין, צ'ינג יוצאת עם היד העליונה לאחר קרבות ממושכים בחונאן, גואנגדונג, סצ'ואן ועוד וכובשת את כלל החוף אל ים סין הדרומי, כעת גואנגשי היא מרכז פועל האש..
אפריל 1653: כוחות מינג פולשים מחדש למרכז גואנגשי בעוד צ'ינג תוקפת דרך צפון סצ'ואן.
דצמבר 1653: פלישה מרכזית של צ'ינג על מרכז חונאן כמו גם כיבוש מלא של גאנסו.
אפריל 1654: פשיטה של מינג אל תוך גואנגדונג מביאה למצור על גואנגג'ואו, לבסוף כוחות תגבורת של צ'ינג מפרקים את המצור ויוצאים במתקפת נגד על האזור סובב העיר.
יוני 1654: קוזאקים יוצאים בפלישה שנייה למעמקי מנצ'וריה, הפעם הם נעצרים על גבי נהר אמור.
ספטמבר 1655: כל התנגדות לשלטון צ'ינג בשאנגחאי מתנקה.
מרץ 1656: כוחות צ'ינג יוצאים בפלישה בדרום גואנגשי ובדרך כובשים את האינאן.
אפריל 1657: מתקפת נגד של נאמני מינג בפוג'יין.
נובמבר 1657: רוסיה הצארית פולשת מעבר לנהר אמור בעוד כוחות הצ'ינג מתייצבים בעבר החוף לים יפן; מרד של שושלת צ'ין בשושלת מינג, לאחר מאבק פנימי ממושך שושלת מינג כובשת את כל הנותר מחבר המורדים תומכי צ'ין.
מרץ 1658: פלישה ראשית של כוחות צ'ינג לתוך סצ'ואן מצפון ולתוך חונאן ממזרח.
מאי 1658: כוחות צ'ינג מכתרים את תומכי מינג הנמצאים בין סצ'ואן לחונאן בצ'ונגצ'ינג.
יולי 1658: פעולת מתנגדים לצ'ינג התומכת בשושלת מינג יוצאת וכובשת את חופי ג'יאנגסו.
אוגוסט 1658: כוחות צ'ינג יוצאים נגד המרד בג'יאנגסו ומפילים אותו לגמרי בסוף החודש.
אוקטובר 1658: מתקפה מרכזית של כוחות צ'ינג לתוך גואנגשי מסתיימת בכיבושו של כל המחוז והתקדמות לעבר יונאן.
ינואר 1659: כוחות צ'ינג פולשים לתוך דרום יונאן, הקיסר של מינג בורח דרך יער הגשם לתוך מיאנמר.
אפריל 1659: הקיסר הבורח של מינג מקים לעצמו ממלכה מחדש בעודו כובש את צפון מיאנמר, דאז ממלכת טונגבו.
אוקטובר 1659: מרד פרו-מינג גדול מתפשט לכל הדלתה של היאנגצה.
לבסוף הוא מופל לקראת סוף החודש תחת לחץ כבד של כוחות צ'ינג.
דצמבר 1659: כל סצ'ואן נכבשת לידי שושלת צ'ינג.
פברואר 1660: מתקפת נגד של שושלת צ'ינג על פועל הקוזאקים מסתיימת בפלישה של צ'ינג לתוך סיביר עצמה והגעה עד אל חופי ים אוחוצק; כל סצ'ואן נופלת לידי שלטון שושלת צ'ינג.
נובמבר 1660: רוב הכוחות תומכי מינג בפוג'יין נמחצים בידי עליונות האש של צ'ינג.
פברואר 1661: הקיסר שונזי משושלת צ'ינג נפטר עקב מחלת האבעבועות השחורות אשר הכתה את צפון סין.
ילדו היחיד אשר כבר עבר את המחלה, ועל כן היה מחוסן בפניה, שׂוֵאנְיֵה, הופך לקאנגשי, קיסר סין בעודו בן 6.
מרץ 1661: מרד איכרים התומך בשושלת מינג מתחיל בטאיוואן נגד הרפובליקה ההולנדית השלטת במקום.
אוקטובר 1661: במרדף אחר קיסר סין משושלת מינג נכנסים כוחות שושלת צ'ינג גם הם לתוך מיאנמר.
ינואר 1662: ההולנדים נכנעים לכוחות המרד בטאיוואן, כעת האי הוא חלק משושלת מינג.
פברואר 1662: לאחר כיבוש ממלכתו בידי כוחות צ'ינג הקיסר של מינג יוצא במסע בריחה דרך יונאן לסצ'ואן ומסצ'ואן לעבר גואנגשי שם הוא מתיישב.
כוחותיו מאוחר יותר בורחים לתוך יונאן ומופלים לקראת סוף השנה.
אוקטובר 1662: כל יונאן נכבשת בידי כוחות צ'ינג.
יוני 1664: לאחר קרבות ממושכים פוג'יין כולה נופלת לידי שושלת צ'ינג.
יולי 1664: מבוצע ניסיון של הרפובליקה ההולנדית לכבוש מחדש את טאיוואן.
אוגוסט 1664: לאחר קרבות קשים וממושכים כוחות שושלת מינג המכותרים בעברי צ'ונגצ'ינג מובסים ונכבשים לגמרי.
1665: רוסיה הצארית מקימה מדינת חסות בשם ג'אחא על הגבול עם מנצ'וריה.
1668: כל טאיוואן נלקחת מידי הרפובליקה ההולנדית.
1672: כוחות צ'ינג יוצאים לכיבוש נרחב מתוך סיביר וכלל חברובסק נופלת לידיהם.
לאורך כל פועלו לצדם של הצ'ינג, וו סאנגוי נותר נאמן למעשה לשושלת מינג ולא היה יכול לתת לעצמו לאפשר לשושלת של מיעוטים כמו שושלת יואן לקחת כוח על סין.
וו מצא הבנה עם הגנרלים בצ'ינג ג'נג ג'ינג-ג'ונג ושאנג ג'יקסין.
ביחד שלושת הגנרלים יוצאים לפעול נגד שושלת צ'ינג בתור שלוש ממלכות מאוחדות אשר ישחזרו את שלטון בני ההאן על סין בידיהם.
היו דברים רבים אשר פגעו בנאמנות בני ההאן אל הצ'ינג, דוגמת חוק של דורגון לפיו לכל הגברים בשושלת צ'ינג תהיה תספורת של תור (צמה ארוכה ואחידה) כמו שיש למנצ'ורים.
שלושת הגנרלים יחלו במרד נגד המנצ'ורים למען הסדרת עליונות בני ההאן (הרוב) מעל המנצ'ורים (מיעוט).
דצמבר 1673: יונאן וגוויג'ואו תחת שלטון הגנרל שאנג ג'יקסין מכריזות עצמאות משושלת צ'ינג ומלחמה נגדה ב-20 בדצמבר.
לקראת סוף החודש מכריז וו סאנגוי על עליונותו כקיסר שושלת ג'ואו הגדולה השלטת בגואנגשי.
הממלכות לגבול טיבט נכבשות לידי ממלכת המורדים של שאנג ג'יקסין.
מרץ 1674: לאחר זמן מה כל חונאן וסצ'ואן נכבשים בידי הממלכות של המורדים אליהם מצטרף ג'נג ג'ינג-ג'ונג ומכריז עצמאות ומלחמה על צ'ינג כשליט על כל פוג'יין.
מאי 1674: כוחות המורדים מתאחדים עם כיבוש ג'יאנגשי נוסף על אנחווי.
גואנגדונג נלחם ללא הרף בגבולותיה נגד המורדים.
יולי 1674: יורשי מינג, כעת בממלכת טונגנינג השלטת על מערב טאיוואן פועלים בניסיון פלישה לתוך פוג'יין וגואנגדונג.
מרץ 1675: הממלכה של ג'נג ג'ינג-ג'ונג בוגדת בשאר כוחות המורדים ומכריזה על נאמנותה לממלכת טונגנינג ומכאן ליורשיה של שושלת מינג.
מאי 1675: כוחות מונגולים במונגוליה הפנימית יוצאים במערכה נגד שושלת צ'ינג ומאיימים בפשיטה על בייג'ינג.
אוגוסט 1675: כוחות פנימיים תומכים בממלכות של המורדים וכובשים למענם את גאנסו ודרום מדבר גובי.
אוקטובר 1675: ממלכות המורדים סוחפים כוחותיהם דרך שיאן ומאיימים חזיתית על הכוחות בבייג'ינג אשר מחלקים עצמם בין מאבק במונגולים, מאבק בממלכות ומאבק במינג.
נובמבר 1675: צ'ינג כובשת את המרד במונגוליה הפנימית, מסדירה את חזית הצפון ותוקפת את המורדים בשיאן.
דצמבר 1675: קשר המורדים עם מינג מתפרק כאשר כוחות צ'ינג ממרכז סין מתאחדים עם הכוחות הדרומיים בגואנגדונג.
פברואר 1676: גואנגדונג והאינאן נכבשות בידי המורדים.
מאי 1676: כוחותיה של שושלת צ'ינג פושטים דרך חונאן על חצי מכלל גואנגדונג.
יולי 1676: לאחר מאבק ממושך, בסוף החודש מוצב המורדים בגאנסו נופל והמחוז חוזר לידי שושלת צ'ינג.
ספטמבר 1676: קרבות עזים באנחווי ופוג'יין של צ'ינג נגד מינג וממלכות המורדים.
דצמבר 1676: כוחות מינג נמחצים לעבר החוף עם ים סין הדרומי
פברואר 1677: גואנגג'ואו נלקחת ומחוז גואנגדונג שב לידי שושלת צ'ינג, קרבות ממושכים בגבול גואנגדונג-גואנגשי בין צ'ינג למורדים.
אוגוסט 1677: מבצע נרחב של צ'ינג מביא להוצאת כל כוחות המורדים ותומכי מינג מדרום מזרח סין.
אוקטובר 1677: האינאן נכבשת מחדש בידי שושלת צ'ינג.
ספטמבר 1678: ישנו ניסיון של מינג לכבוש מחדש את פוג'יין; כוחות המורדים מתאחדים לתוך "שושלת ג'ואו הגדולה".
נובמבר 1678: דרום גואנגשי נכבשת בידי כוחות צ'ינג.
ינואר 1679: כל חונאן נכבשת מחדש בידי כוחות שושלת צ'ינג.
יוני 1679: מתחילה מלחמה בין חאנות הדזונגרים ממלכת ירקאנט אשר היא חסות של צ'ינג.