tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המבנה תוכנן בידי האדריכלים ג'ובאני אנטוניו מדראנו ואנג'לו קרסאלה, על פי הוראת המלך קרלוס השלישי שרצה להעניק לנאפולי תיאטרון חדש וגדול במקום המבנה הישן והרעוע של תיאטרון סן ברתולומיאו מ-1621. הבניין החדש הרשים בארכיטקטורה, בקישוטי הזהב, ובריפוד המהודר בצבע כחול.
(צבעי הכחול והזהב היו הצבעים הרשמיים של בית בורבון).
ב-12 בפברואר 1816, כילתה שרפה את מבנה התיאטרון.
המלך פרדיננד הרביעי, מלך נאפולי, בנו של קרלוס הורה לבנותו מחדש, ובתוך 12 חודשים נבנה הבניין מחדש על פי תוכנית של האדריכל אנטוניו ניקוליני.
ב-12 בינואר 1817, נחנך מחדש התיאטרון בהצגת האופרה Il sogno di Partenope מאת המלחין יוהאן סימון מאייר.
סטנדל, שנכח בערב השני של חנוכת התיאטרון החדש, כתב: "
אין דבר בכל אירופה, לא אומר "בר השוואה" לתיאטרון הזה, אך שנותן מושג ולו קלוש על התיאטרון..
הוא מסנוור את העיניים, מרנין את הנפש...".
האודיטוריום נבנה בצורת פרסה עם 1,444 מושבים, כאשר בתקרה בגובה 30 מטרים, תלויה קשת ברוחב 33.5 מטרים.
עומק הבמה הוא 34.5 מטרים.
ב-1845 החלו עוד עבודות שיפוצים וחידושים, ובשנת 1854 שונה פנים התיאטרון לצבעים המקובלים בתקופה - אדום וזהב.
למעט שינויים כגון בניית דוּת (pit) לתזמורת בשנת 1872 (לפי הצעה של ג'וזפה ורדי), התקנת מערכת חשמל ב-1890 ובעקבותיה ביטול הנברשת המרכזית, בניית תוספת של טרקלין ואגף לחדרי הלבשה, לא שונה עיקר המבנה עד הפצצת בעלות הברית במלחמת העולם השנייה (1943).
עם זאת, לאחר פלישת בעלות הברית לנאפולי, שופץ המבנה בידי הכוח הכובש מבעלות הברית ונפתח מחדש תוך שישה חודשים ב-16 בדצמבר 1943.
תור הזהב של האופרה הנפוליטנית
בזמנו, הצלחת האופרה הנפוליטנית התפרשה בכל אירופה, לא רק בתחום האופרה בופה כי אם גם בתחום האופרה סריה.
האסכולה הנפוליטנית כללה את המלחינים: פאו, טראאטה, פיצ'יני, וינצ'י, אנפוסי, דוראנטה, יומלי, צ'ימרוזה, פאיזיילו, זינגרלי וגאזאניגה.
נאפולי הפכה להיות עיר מרכזית בתרבות המוזיקה האירופאית, ואף מלחינים מחוץ לנאפולי ראו בהצגת היצירות שלהם בתיאטרון סן קרלו יעד חשוב בקריירה.
בין המלחינים הללו ניתן למנות את יוהאן אדולף האסה (שמאוחר יותר אף התיישב בנאפולי), היידן, יוהאן כריסטיאן באך, וגלוק.
באותה מידה, הזמרים הבולטים באותה תקופה הופיעו וחיזקו את מעמדם בהופעה בסן קרלו.
ביניהם ניתן למנות את הקסטרטי ג'ובאני מנצואולי, קאפארלי, פארינלי, גיציאלו, וג'ובאני ולוטי, הקסטרטו האחרון.
קאפארלי, פארינלי וגיציאלו, היו בוגרי הקונסרבטוריונים למוזיקה בנאפולי.
בתקופה שבין 1815 ו-1822 כיהן רוסיני כמנהל מוזיקלי ו"מלחין הבית" של בתי האופרה המלכותיים, ובתוכם סן-קרלו.
בתקופה זו כתב רוסיני 10 אופרות.
באותה תקופה שרו בתיאטרון הזמרים מנואל גארסיה ובתו מריה מאליברן, קלורינדה קוראדי, ג'ודיתה פסטה, איזאבלה קולברן, ג'ובאני בטיסטה רוביני, ושני היריבים הצרפתיים - הטנורים אדולף נורי וז'ילבר דופרה.
לאחר עזיבתו של רוסיני ב-1822 מינה מנהל בית האופרה, דומניקו ברבאיה, את ג'ובאני פאצ'יני, ואחריו מינה כוכב חדש באופרה האיטלקית - גאטנו דוניצטי.
דוניצטי כיהן כמנהל מוזיקלי עד 1838 והלחין 16 אופרות, המפורסמת שבהן - לוצ'יה די למרמור (1835).
את האופרות הלחין דוניצטי במיוחד עבור הסופרן טאקינארדי-פרסיני והטנור דופרה.
וינצ'נצו בליני, יליד סיציליה, העלה בסן קרלו בהצגת בכורה עולמית את האופרה Bianca e Gernando, בשנת 1826.
ג'וזפה ורדי העלה את האופרה אוברטו ב-1841, אם כי לא בהצגת בכורה.
עד מהרה הוא כתב אופרה עבור בית האופרה - אלזירה (הוצגה בהצגת בכורה עולמית ב-1845).
ב-1849 שוב הציג בבכורה עולמית את לואיזה מילר, והתכוון להעלות בכורה שלישית ב-1858 - גוסטאב השלישי, אך ברגע האחרון אסר הצנזור בנאפולי את הצגת האופרה, שהוצגה בסופו של דבר ברומא בכותרת נשף המסכות (Un ballo in maschera).
הנבלן והמלחין ניקולא-שארל בוקסה הגיע במסגרת נדודיו עם הזמרת אנה בישופ לנאפולי, וכיהן כשנתיים כמנהל מוזיקלי של הסן קרלו.
בתקופה זו הלחין מספר אופרות כשבישופ משמשת כזמרת ראשית.
בסוף המאה התשע עשרה ובתחילת המאה העשרים הציגו מלחינים רבים מזרם הוריזמו את האופרות שלהם בתיאטרון, וביניהם פוצ'יני, מסקאני, לאונקוואלו, ג'ורדאנו וצ'ילאה.
בית האופרה ממשיך לפעול עד ימינו אלה, ומעלה הפקות חדשות מידי עונה.
בית האופרה זכה שש פעמים בפרס אביאטי לאופרה עבור הפקת "ילדי המלך" מאת אנגלברט הומפרדינק (2002), דון ג'ובאני מאת מוצרט ואלקטרה של ריכרד שטראוס (2003), טריסטן ואיזולדה (2004) והוולקירה (2005) מאת וגנר, ו"קינה לאוהבים צעירים" מאת הנס ורנר הנצה (2005).
ביוני 2021 התמנה דן אטינגר לתפקיד המנהל המוזיקלי של בית האופרה, שם הוא התחיל את תפקידו בפועל בשנת 2023.
תיאטרון שאנז אליזה הוא תיאטרון הממוקם ברובע השמיני של פריז בירת צרפת.
התיאטרון נודע בהעלאת יצירות שנויות בזמנו במחלוקת ובהן "פולחן האביב" של המלחין הרוסי איגור סטרווינסקי עם כוריאוגרפיה של ואצלב ניז'ינסקי בביצוע של הבלט רוס של סרגיי דיאגילב בשנת 1913, "מלאך האש" של המלחין הרוסי סרגיי פרוקופייב ו"מדבריות" של המלחין הצרפתי אדגר וארז בשנת 1954.
על אף שמו, התיאטרון אינו ממוקם בשדרת שאנז אליזה, אלא בשדרת מונטיין הסמוכה.
בניית התיאטרון הושלמה בשנת 1913 בסגנון אר דקו.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל אוגיסט פרה (Auguste Perret), כאשר בחזית המבנה הוצב תבליט מעשה ידי אנטואן בורדל.
כיפת המבנה עוצבה על ידי מוריס דני, וציוריו של ז'קלין מארוואל ואדואר ויאר (Édouard Vuillard) מעטרים את המבנה.
מסך התיאטרון עוצב על ידי קסאבייה רוסל (Xavier Roussel).
התיאטרון הוקם על ידי העיתונאי גבריאל אסטרוק במטרה להקים אתר בו יוצגו יצירות בנות זמננו, ולא יצירות קלאסיות (כגון אלה המוצגות בבית האופרה של פריז).
התיאטרון מעלה מדי שנה כשלוש הפקות אופרה (בעיקר אופרות בארוק - בשל הבמה הקטנה באופן יחסי).
כמו כן התיאטרון משמש את התזמורת הלאומית של צרפת, ותזמורת לאמורה (Orchestre Lamoureux).
התיאטרון משמש כמשכנה הפריזאי של הפילהרמונית של וינה, וכן משרת את התזמורת הפילהרמונית של רדיו צרפת ותזמורת האנסמבל של פריז.
תיאטרון תאיר היה תיאטרון ישראלי שעסק בנושאים הקשורים בתרבות יהודית.
בקיץ 1997 הקימו קבוצה של בוגרי ישיבות הסדר את בית המדרש "תאיר" בתל אביב.
בית המדרש עסק בשילוב המקורות היהודיים בשיח הציבורי הישראלי ויצירת דיאלוג בין האוכלוסייה החילונית לדתית בישראל על בסיס המסורת והתרבות היהודית - למשל היוזמה של "הלילה לא לומדים תורה" בתשעה באב (לצד כנס ישראל-שדרות לחברה); עריכת סדר ט"ו בשבט משותף לבני נוער דתיים וחילוניים וקריאת מגילה ברחובה של עיר.
בראש בית המדרש עמדו הרב יהודה עמיטל לצד אנשי רוח, רבנים, אנשי אקדמיה ואנשי עשייה.
בית המדרש פעל בשלושה תחומים: מסגרות לימוד ועיון לציבור הרחב (חלקן התקיימו בבתי קפה בגוש דן ובסינמטק תל אביב); פעילות במסגרת בתי ספר (ימי עיון, חוגי העשרה, סיורים לימודיים והשתלמויות מורים ומנהלים) ותיאטרון תאיר.
התיאטרון הוקם בסוף שנת 1999.
ב-2008 כ-70% מהקהל היו דתיים, ושאיפת מנהלי התיאטרון הייתה לפנות גם לציבור שאינו דתי.
לכן באותה השנה החל הבמאי אייל סלע (גולדברג) לשמש כמנהל אמנותי.
תיאטרון תאיר הפיק כ-6 הצגות חדשות מדי שנה, ובסך הכל הפיק למעלה מ-50 הפקות: הצגות לילדים, נוער ולמבוגרים.
בין ההצגות שהועלו על ידי תיאטרון תאיר: "בדרך למעלה", "מחכים לכבודו", "יודפת - חיי יוספוס פלביוס", "בדיחותא דשידוכין", "טופל'ה טוטוריטו", "האוצר מתחת לגשר", "שרשרת הזהב" מאת י.ל.
פרץ, "אהבת עולם", "היתקלות", "סקינהד" (מחזה מאת דייוויד גאו החוקר את נושא הזהות היהודית) והצגות היחיד "עבד לעם קדוש" על הרב קוק, "ריב האיברים" ו"המלבוש".
התיאטרון מנה כ-15 שחקני בית (ביניהם: אביתר לזר, מנחם לוי, עופר גורן, ישי מאיר, אייל ניידורף, אסף ליפמן, אהרל'ה ברנשטיין, דביר שרייבר, גלעד אלפסי, עשהאל דיאמנט, אמנון אבוטבול, יוסי סגל, יוסי אופיר, אהרון יוקל) והוא העלה מדי שנה למעלה מ-350 הצגות.
תיאטרון תאיר זכה בפרס אגרסט של משרד החינוך.
לצד וגם לאחר התפרקות התיאטרון המשיכו חלק מחבריו לעסוק בתחום: גלעד אלפסי הקים את תיאטרון גלעד אלפסי; ישי מאיר ואייל ניידורף הקימו את הצמד "ישי ואייל", ולצד דביר שרייבר הם הקימו יחד את תיאטרון מפתח הלב.
מנחם לוי הקים את תיאטרון אודיו אבות האומה.
עופר גורן מעלה מופעי פנטומימה.
אהרון יוקל הקים את תיאטרון תיקונים.
יוצרים: מחזאי - גלעד אלפסי, במאי – גלעד אלפסי, מוזיקה - נעמה אולמן
שחקנים: אהרל'ה ברנשטיין, אייל ניידורף, דביר שרייבר
2. אמצע השמיים, הצגת בכורה: שנת 2000
יוצרים: מחזאי - מנחם לוי, במאי – דביר שרייבר/גלעד אלפסי
3. הכל בגלל הירח (הצגת ילדים בנושא קידוש החודש), הצגת בכורה: שנת 2000
יוצרים: מחזאי - אהרל'ה ברנשטיין, במאי – דביר שרייבר
שחקנים: גלעד אלפסי ושחקן נוסף
4. הסוחר המופלא (הצגת ילדים בשילוב מסכות ופנטומימה), הצגת בכורה: שנת 2002
יוצרים: מחזאי - ישי מאיר (על פי סיפור המובא במדרש תנחומא), במאי – ישי מאיר
שחקנים: אהרל'ה ברנשטיין/אייל ניידורף - יוחנן (תלמיד חכם), ישי מאיר - חנניה, דביר שרייבר - מלכישוע, גלעד אלפסי - דמויות שונות (רבי, רב-סוחרים, קבצן)
הצגה זו עלתה לאחר מכן בתיאטרון מפתח הלב.
יוצרים: מחזאי - מנחם לוי, במאי – דביר שרייבר
שחקנים: אהרל'ה ברנשטיין, עשהאל דיאמנט, אסף ליפמן
6. מחכים לכבודו (סאטירה חברתית על התנהלות החברה הדתית לאומית), הצגת בכורה: 27 במרץ 2003
יוצרים: מחזאי - גלעד אלפסי, במאי – גלעד אלפסי, מוזיקה - נעמה אולמן, תעתוק וניהול מוזיקלי - פנינה דקל, תחקיר ועריכה - פנינה דקל
שחקנים: עופר גורן/ישי מאיר/גלעד אלפסי, אייל ניידורף, דביר שרייבר
7. "הבדלה" (מופע קול ותנועה בהשארת טקס הבדלה ובהשראת הספר "היה זה באופל" מאת מנדי כהאן), הצגת בכורה: 26 בנובמבר 2003
יוצרים: מחזאי - אבי אשרף, במאי – אבי אשרף
שחקנים: עופר גורן, אסף ליפמן, אהרל'ה ברנשטיין, מנחם לוי, ישי מאיר, דביר שרייבר, אייל ניידורף
יוצרים: מחזאי - מנחם לוי, במאי – גלעד אלפסי
יוצרים: מחזאי - גלעד אלפסי, במאי – גלעד אלפסי
יוצרים: מחזאי - על פי שלום עליכם, במאי – יוסי סגל, מוזיקה - נעמה אולמן, תעתוק וניהול מוזיקלי - אמירה רענן
שחקנים: יוסי סגל, אסף ליפמן, דביר שרייבר
שחקן: גלעד אלפסי ושחקן נוסף
14. חבר מרחוב אחר (הצגת ילדים), הצגת בכורה: 21 באוקטובר 2004
יוצרים: מחזאי - דביר שרייבר, במאי – דביר שרייבר
שחקנים: יוסי אופיר (שחקן תיאטרון), גלעד אלפסי, אייל ניידורף, דביר שרייבר
15. יודפת - חיי יוספוס פלביוס, הצגת בכורה: 30 באפריל 2005
יוצרים: מחזאי - ע"פ המחזה "יודפת 67" מאת ד"ר מרנין פיינשטיין ובהשראת הספר "חיי יוסף - הספר הגנוז" מאת יורם אבי-תמר, במאי – אייל סלע, תפאורה - אמירה רענן, מוזיקה מקורית - נעמה אלפסי, סאונד - אייל ניידורף, הפקה - גלעד אלפסי
שחקנים: גלעד אלפסי, אהרל'ה ברנשטיין - בנימין בן אברהם, עשהאל דיאמנט, אהרון יוקל, אביתר לזר - יוספוס פלביוס, ישי מאיר - פלורוס, אייל ניידורף, יוסי סגל, דביר שרייבר
ההצגה עלתה בין השאר בבית ציוני אמריקה ובתיאטרון החאן.
16. רגישות ונחישות (מופע בעקבות תוכנית ההתנתקות), הצגת בכורה: 11 במאי 2005
17. "בדיחותא דשידוכין", הצגת בכורה: 4 בדצמבר 2005
יוצרים: מחזאי - ע"פ צחות בדיחותא דקידושין מאת יהודה סומו, עיבוד - דודיק סמדר, במאי - עמירם אטיאס, מוזיקה - נעמה אלפסי, מסכות - יהודית גרינשפן
שחקנים: אמנון אבוטבול, יוסי אופיר, גלעד אלפסי/עופר גורן, עשהאל דיאמנט, אביתר לזר/אהרל'ה ברנשטיין, אסף ליפמן, אייל ניידורף, יוסי סגל, דביר שרייבר
יוצרים: מחזאי - אהרל'ה ברנשטיין, במאי – אהרל'ה ברנשטיין
שחקנים: יוסי סגל, אייל ניידורף, אביתר לזר
19. טופל'ה טוטוריטו, הצגת בכורה: 5 בנובמבר 2006
יוצרים: מחזאי - על פי שלום עליכם, במאי – יוסי סגל
20. האוצר מתחת לגשר (הצגת ילדים בשילוב מסכות), הצגת בכורה: 22 בפברואר 2007
יוצרים: מחזאי - גלעד אלפסי (על פי האוצר מתחת לגשר ועל פי האלכימאי), במאי - גלעד אלפסי
שחקנים: אמנון אבוטבול, יוסי אופיר, אביתר לזר, ישי מאיר, אייל ניידורף, יוסי סגל, אלי שמעון
22. אהבת עולם, הצגת בכורה: 7 במאי 2007 (תיאטרון ענבל בשיתוף תיאטרון תאיר)
יוצרים: מחזאי - גיא בירן (על פי המחזה "מגדל עז" מאת הרמח"ל ועל פי אגרות של הרמח"ל לרבו), במאי – גיא בירן, תאורה ותפאורה - טליה אוטולנגי, לחנים - ויקטוריה חנה, מוזיקה - נורי יעקובי, תאום אמנותי - דניה זמיר
שחקנים: ישי גולן - מְסַפֵּר, עמוס תמם - רמח"ל ושלום, ישי מאיר - הרב משה חגיז ושלומית, אמיר צבי - בעל
הצגה זו עלתה בין השאר בצוותא וב.
23. הילד מעבר לים (הצגת ילדים), הצגת בכורה: 9 בדצמבר 2007
יוצרים: מחזאי - ענבל דיסקין, במאי - גלעד אלפסי
שחקנים: אייל ניידורף ועוד 3 שחקנים
יוצרים: מחזאי - אהרל'ה ברנשטיין, במאי – גלעד אלפסי
שחקנים: גלעד אלפסי, אביתר לזר
הצגה זו עלתה לאחר מכן בתיאטרון גלעד אלפסי.
27. סקינהד (במקור: Cherry Docs), הצגת בכורה: 15 בספטמבר 2008
יוצרים: מחזאי - דייוויד גאו, תרגום ודרמטורגיה - איתן בלום, במאי – אייל סלע, מוזיקה - אסף אמדורסקי, תפאורה - אבי שכוי, תאורה - דניה זמר, תלבושות - עוזי עמרני, וידאו ארט - איתן בוגנים
שחקנים: מנשה נוי - דניאל דונקלמן, הנרי דוד - מייקל דאוני
28. בעקבות המנורה האבודה (מחזמר), הצגת בכורה: 21 בדצמבר 2008
יוצרים: מחזאי - דביר שרייבר, במאי – דביר שרייבר, מוזיקה - אייל הר-נוי
שחקנים: ישי מאיר, דביר שרייבר, יונתן אבינועם, אלי שמעון, ירדן צאל/חי מאור
29. הדרך הביתה (הצגת ילדים בשילוב מסכות), הצגת בכורה: 4 בינואר 2009
שחקנים: גלעד אלפסי/אמיר צבי, אביתר לזר, יוסי סגל - יהושע
30. חלומות וגנבים בחנות הבדים (הצגת ילדים בשילוב מסכות), הצגת בכורה: 15 ביולי 2009
31. הכל בגלל הירח (חידוש) - הצגה בנושא קידוש החודש, הצגת בכורה: 1 בנובמבר 2009
32. הצילו נתקעתי בבצפר, הצגת בכורה: 1 בדצמבר 2009
יוצרים: מחזאי - דביר שרייבר, במאי - גלעד אלפסי
33. האוצר בלב ירושלים, הצגת בכורה: 29 בדצמבר 2009
יוצרים: מחזאי - ע"פ המחזה "יודפת 67" מאת ד"ר מרנין פיינשטיין ובהשראת הספר "חיי יוסף - הספר הגנוז" מאת יורם אבי-תמר, במאי – גלעד אלפסי
שחקנים: אביתר לזר - יוספוס פלביוס, ישי מאיר - פלורוס, דביר שרייבר, אמיר צבי, ערן ורשבסקי, יעקב ברודי - בנימין
ההצגה הועלתה בין השאר ב.
להצגה נערך ערב גאלה ב-2 במרץ 2011 בנוכחות השרים מיכאל איתן ודניאל הרשקוביץ, חברי הכנסת מיכאל בן ארי וציפי חוטובלי ועוד.
יוצרים: מחזאי - חיים סבתו, במאי – גלעד אלפסי, מוזיקה - יוני שרון, משה שלו
שחקנים: גולן אזולאי, אביתר לזר ועוד 2 שחקנים
שחקנים: יוסי סגל, אביתר לזר, אהרל'ה ברנשטיין, דביר שרייבר, ישי מאיר
37. ""שר האוצר והעולה המאושר"" - הצגת ילדים, הצגת בכורה: 14 בדצמבר 2011
יוצרים: מחזאי - שי אזנקוט (מבוסס על הסיפור "" של רבי נחמן מברסלב ועל המחאה החברתית בישראל 2011), במאי – שי אזנקוט
שחקנים: גלעד אלפסי - שר האוצר, דור אררט - העולה המאושר, אלון אורבך
38. "שוליית הסוחר" (הצגת ילדים בשיתוף תיאטרון הדרך), הצגת בכורה: 26 בדצמבר 2011
יוצרים: מחזאי - שי אזנקוט (על פי הסיפור "הסחורה הגזולה" מאת רבי נחמן מברסלב), במאי – שי אזנקוט, מוזיקה - קווין דקרוז, תפאורה - הלל לזרוב
שחקנים: שי אזנקוט, אריק משעלי/דן מויאל, יואב עמיר
1. "עבד לעם קדוש" (הצגת יחיד על הראי"ה קוק), הצגת בכורה: 19 ביוני 2003
יוצרים: מחזאי - ישי מאיר, במאי – גלעד אלפסי
הצגה זו עלתה לאחר מכן במסגרת תיאטרון גלעד אלפסי ובתיאטרון אספקלריא.
2. שמן למנורה (הצגת ילדים), הצגת בכורה: 21 באוקטובר 2003
יוצרים: מחזאי - אהרל'ה ברנשטיין, במאי - אהרל'ה ברנשטיין
יוצרים: מחזאי - יוסי אופיר, במאי - יוסי אופיר
4. מעשה באתרוגים (בזכות מצוות צדקה), הצגת בכורה: 26 בספטמבר 2004
5. הדוב המרקד, הצגת בכורה: שנת 2005
יוצרים: מחזאי - ישי מאיר, במאי – ישי מאיר
6. סודות בארמון (על מגילת אסתר), הצגת בכורה: 1 במרץ 2005
7. מסע לירושלים, הצגת בכורה: 19 באפריל 2005
יוצרים: מחזאי - אלי שמעון, במאי – אלי שמעון
8. מסע בירושלים, הצגת בכורה: 5 ביוני 2005
11. ריב האיברים (על קצה הלשון) (הצגת יחיד בשילוב תיאטרון בובות), הצגת בכורה: 11 ביוני 2006
יוצרים: מחזאי - דביר שרייבר (על פי ), במאי - דביר שרייבר
הצגה זו העלתה בין השאר בשנת 2008 ב.
יוצרים: מחזאי - יוסי סגל, במאי - יוסי סגל
על הצגה זו זכה סגל במלגות קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב וקרן התרבות אמריקה-ישראל.
יוצרים: מחזאי - יוסי סגל, במאי - דביר שרייבר
יוצרים: מחזאי - ענבל דיסקין, במאי - דביר שרייבר
16. פעמיים הפוך (הצגת יחיד), הצגת בכורה: 25 בפברואר 2010
יוצרים: מחזאי - דביר שרייבר, במאי – אמיר צבי
1. "ותודה על העצה" (מופע אימפרוביזציה), הצגת בכורה: 19 בנובמבר 2002
2. "כל התשובות נכונות" (מופע אימפרוביזציה), הצגת בכורה: 1 בספטמבר 2006
יוצרים: במאי – גלעד אלפסי
החל מ-2001 הפיק התיאטרון מדי חנוכה את פסטיבל "אור בהיכל", בהתנדבות ללא מטרת רווח.
הפסטיבל התקיים במספר ערים והשתתפו בו כ-6000 אנשים מדי שנה.
תיאטרון פסיק הוא תיאטרון ירושלמי שנוסד בשנת 1997 על ידי אסי שמעוני, שמואל הדג'ס ועוזי ביטון.
להקת השחקנים הופיעה בין השאר בפסטיבל ישראל, פסטיבל אנדריאה באיטליה, פסטיבל לצ'ה באיטליה, פסטיבל Belya Vezha בבלארוס, בהודו, פסטיבל עכו לתיאטרון אחר, פסטיבל חיפה להצגות ילדים, פסטיבל בת ים לתיאטרון רחוב ועוד.
מעבר לתרומת התיאטרון בעצם יצירותיו, תיאטרון פסיק פועל רבות במישור החברתי.
התיאטרון מפעיל בית ספר לתיאטרון בקהילה, פרויקטים חברתיים ופסטיבלים.
בבית ספר פסיק קיימות כעשר קבוצות תיאטרון לקהלים שונים.
בשנותיה הראשונות עסקה הקבוצה בחקר מעשי של אומנות הקומדיה דל ארטה.
במסגרת זו יצרה הקבוצה שיתופי פעולה עם מאסטרים ברחבי העולם, כגון פייר טוביאנה ודוסיו בלוג'י (תיאטרון השמש צרפת) ואדריאנו יוריסביץ' מנהל בית הספר לקומדיה דל ארטה בוונציה.
במשך שנים, הקבוצה ניהלה חיי להקה שיתופיים, כדוגמת להקות הקומדיה העתיקות והופיעה רבות ברחובות ובשווקים בפני קהלים מזדמנים, תוך בחינה מחודשת של הקשר בין שחקן וקהל .
בתקופה זו קיים התיאטרון עבודות רבות הפורצות את יחס הקהל והבמה וכן יצירות תלויות זמן ומקום.
השלב הבא היה חיפוש בימתי ומחזאי אחר שפת תיאטרון קומדיה דל ארטה ישראלית.
העבודה כללה חקר המסכות, עיצוב דמויות מסכה ישראליות, חקר המבנים של הסנריו של הקומדיה דל ארטה וחציית הגבולות של המבנים הללו אל מסגרת מחזאות חדשה.
פירותיה של עבודה זו הן היצירות הקבוצתיות –"פרויקט מסכות ישראלי", "התאומות" ו"הקומדיה הירושלמית".
בשלוש ההצגות הללו ביסס תיאטרון פסיק ז'אנר חדש וייחודי - קומדיה דל ארטה ישראלית.
כהמשך ישיר לעבודה בקומדיה, העלה התיאטרון מספר יצירות המבוססות על מחזאות ישראלית צעירה ונסיונית, תוך שימוש בטקסטים האישיים להעמקת השפה הפיזית, לרבדים פנימיים עמוקים וחתירה ליצירת רגע אמיתי על הבמה.
המחזות "הימים של עאדל", "ליצני החצר" ו"מוטנטים" הם מחזות טראגיים העוסקים בשאלות זהות קיומיות בחברה הישראלית.
בעבודות אלו התאפיינה כל הצגה בתהליך עבודה עמוק וארוך תוך מחויבות ליצירת אווירה ועולם דמויים השונים לחלוטין בכל יצירה ויצירה.
תיאטרון קליפה הוא קבוצת תיאטרון רב תחומית הפעילה בישראל ובעולם שהוקמה בשנת 1995 על ידי השחקן והמוזיקאי דמיטרי טולפנוב (יליד סנט פטרבורג, רוסיה, 1966-הודו 2015) והכוריאוגרפית, הבמאית והמנהלת האמנותית של התיאטרון עידית הרמן.
התיאטרון ידוע בשפה חזותית עשירה ובהפקות תלויות מקום.
משכנה הנוכחי של הקבוצה (החל משנת 2019) הוא ברחוב הרב קוק 37 בתל אביב, כאשר לפני כן מבנה התיאטרון שכן ברחוב הרכבת 38 בעיר.
המפגש בין טולפנוב והרמן הוליד שפת אמנות המשלבת בין סוגי מדיה שונים, כדוגמת התיאטרון, המחול, המשחק, המיצג, המוזיקה, העיצוב והשירה.
שם התיאטרון מתייחס למצע הרעיוני של הקבוצה, ובו השאיפה להתחדשות ולקילוף התפיסות האמנותיות.
הצגות התיאטרון בעשור הראשון לפעילותו שמו במרכז את התנועה והחזות, תוך הבעת סמלים שונים במאפיינים ויזואליים, והדירו, לעיתים לגמרי, את המלל.
בשנים 2007 עד 2014 התיאטרון הפיק את פסטיבל קליפה אדומה לאמנות המופע, שהציג מגוון מופעי תיאטרון חזותי מהארץ ומחו"ל.
בפברואר 2015 נפטר טולפנוב מהתקף לב במהלך סיבוב הופעות של התיאטרון בהודו.
לבקשתו נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
הקבוצה מתמחה במופעים תלויי מקום, וביתר שאת החל מ-2014, ביניהם במוזיאון תל אביב, מוזיאון ישראל, בית ביאליק, "השער לנגב" בבאר שבע, ובמרחב הציבורי ברחבי הארץ.
מופעים אלה מתייחסים להיסטוריה, הנראות והאדריכלות, וההקשרים התרבותיים של המבנים בהם הם מתרחשים, לדוגמה מופעי "בשדות זרים" שהתרחשו (בין היתר) בבית השידור הראשון ובמרכז לתרבות מונגשת, וכמו כן בסאו פאולו ובמוסקבה.
הרכב חברי האנסמבל משתנה מדי כמה שנים.
לצד הפקות הרפטואר, התיאטרון מציג מופעים עצמאיים ואישיים של חברי הקבוצה.
התיאטרון יצר שיתופי פעולה מיוחדים, בהם עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית עבור המופע "פולחן האביב".
הפקות התיאטרון היו האירועים הפותחים של פסטיבל ישראל בשנים 2001 ("דאוס אקס מכינה") ו-2005 ("משחק מרכבה").
התיאטרון זכה בפרסים החשובים בתחום התיאטרון בישראל, ביניהם פרס המבקרים של ידיעות אחרונות (2001, עבור "דאוס אקס מכינה" כמופע התיאטרלי הטוב של השנה), ופרס מפעל הפיס ע"ש לנדאו (2009, עבור בימוי בתיאטרון).
1996 - פרס שטרנפלד לתיאטרון - עבור המופע "קליפה"
1997 - פרס ראשון בפסטיבל גוונים במחול - עבור המופע "אנגל"
1999 - פרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית הצגת הפרינג' הטובה ביותר - "מבוקש"
2003 - פרס רוזנבלום לתיאטרון, עבור הישגי הקבוצה בתחום
2008 - אירוע תיאטרון-החוצות החשוב של השנה, לפי מבקרי המגזין "תיאטר" הפולני עבור המופע "סאלטו מורטלה".
2009 - פרס מפעל הפיס לאמנויות הבמה ע"ש מיכאל לנדאו עבור בימוי בתיאטרון
2012 - פרס ראשון בתחרות לכוריאוגרפיה עכשווית מטעם משרד התרבות הדרום קוריאני.
תיאטרון שיקגו ובשמו המקורי "תיאטרון שיקגו של בלבן וכץ (Balaban and Katz Chicago Theatre) הוא תיאטרון המהווה אתר מורשת ו.
התיאטרון ממוקם בצפון באזור הלופ (הלולאה) של שיקגו במדינת אילינוי שבארצות הברית.
התיאטרון הוקם בשנת 1921 והיה ספינת הדגל של קבוצת התיאטראות בלבן וכץ שנוהלה על ידי אי.
בלבן ואחיו ברני בלבן ושותפם סם כץ.
כיום המבנה בבעלות חברת , והוא משמש להעלאת הצגות, מחזות זמר, מופעי קסם, קומדיות ואירועים ציבוריים, וכן לקונצרטים.
ב-6 ביוני 1979 הוכרז המבנה כאתר היסטורי לאומי וב-28 בינואר 1983 הוכרז המבנה כאתר מורשת של העיר שיקגו.
שלט התיאטרון נחשב לאחד מסמליה של העיר שיקגו.
התיאטרון נפתח בשנת 1921 ביוזמת אייב ובארני בלבן וסם ומוריס כץ, במטרה להפוך אותו לראשון מבין רשת של בתי קולנוע.
לימים הפך התיאטרון לספינת הדגל של הרשת.
המבנה הוקם בעלות של 4 מיליון דולר אמריקאי בתכנון (Cornelius W.
Rapp) בסגנון נאו בארוק והוא אחת הדוגמאות המוקדמות של סגנון זה המצויים כיום בשיקגו.
בעת פתיחת התיאטרון, ב-26 באוקטובר 1921 היו בו 3,880 מושבים, והתיאטרון כונה בשם "פלא התיאטרון של העולם" ( "Wonder Theatre of the World").
הסרט הראשון שהוצג בקולנוע זה היה "The Sign on the Door" בכיכובה של נורמה טלמדג'.
הביקוש לכרטיסים היה כה רב ששוטרים רכובים על סוסים ממשטרת שיקגו נדרשו על מנת לפזר את ההמונים שהתקהלו.
הפאר הרב של התיאטרון והנוחות של הביקור בו הפכו אותו לאולם קולנוע פופולרי (בין היתר היה זה אחד האולמות הראשונים שבהם הותקן מיזוג אוויר.
באולם הוצגו מופעים רבים, קונצרטי ג'אז והוא הפך לאתר ידוענים.
רונלד רייגן הודיע על אירוסיו לג'יין ויימן בתיאטרון.
בשנות ה-50 שופץ המבנה והופסקו ההצגות שבו.
בשנות ה-70 עקב שינויים סוציו אקונומיים באזור זה של העיר פחתה הצלחת המבנה.
המבנה נרכש בשנת 1984 על ידי קבוצת שימור תיאטרוני שיקגו (Chicago Theatre Preservation Group) בעלות של 11.5 מיליון דולרים.
ניסיונות להחיות את הפעילות במבנה כשלו והוא נסגר לשיפוצים ב-19 בספטמבר 1985. השיפוצים, בעלות של 9 מיליון דולרים הושלמו בשנת 1986, והתיאטרון נפתח מחדש כאתר הופעות (ובו 3,600 מושבים) ב-10 בספטמבר 1986 בהופעה של פרנק סינטרה.
ב-1 באפריל 2004 נרכש המבנה על ידי TheatreDreams Chicago, LLC בעלות של 3 מיליון דולרים, וב-11 באוקטובר 2007 נרכש על ידי חברת הבידור מדיסון סקוור גארדן (Madison Square Garden Entertainment) מניו יורק.
גובהו של המבנה שבע , והוא ברוחב בלוק עירוני שלם.
בחזית המבנה עיטור דמוי שער ניצחון בגובה שש קומות וברוחב 18 מטרים, המזכיר את שער הניצחון בפריז.
בשער חלון ויטרז' מעשה ידי טיפאני ושות' כאשר במרכז החלון שלט האצולה של מייסדי התיאטרון - שני סוסים המחזיקים סרטי קולנוע מסוג 35 מ"מ בפיהם.
המבנה מצופה באבן טרה קוטה.
פנים המבנה מעוטר בסגנון הבארוק הצרפתי בהשפעת סגנון האימפריה הצרפתית השנייה.
גובה מבואת המבנה חמש קומות, המעוטרת בסגנון הקפלה המלכותית של ארמון ורסאי.
גרם המדרגות הראשי של המבנה מעוצבה בהשפעת גרם המדרגות המרכזי של האופרה גרנייה - בית האופרה של פריז.
נברשות בדולח מאירות את המבואה ואת אולם המבנה.
רוחב הבמה 18 מטרים ועומקה 9 מטרים.
מתחת לבמה בור תזמורת ברוחב 16 מטרים.
השלט בחזית המבנה הפך לאחד מסמלי העיר שיקגו.
השלט שופץ בשנת 1994 והוחלף בהעתק הזהה לשלט המואר המקורי.
בשנת 2004 הוענק השלט המקורי למוזיאון הסמית'סוניאן.
תיאטרון רויאל קורט הוא תיאטרון לא-מסחרי בכיכר סלואן, ברובע המלכותי קנזינגטון וצ'לסי.
הוא ידוע בשל תרומתו לתיאטרון המודרני.
ב-1956 הוא נרכש כמשכן קבע ללהקת הבמה האנגלית (English Stage Company).
התיאטרון הראשון ב-Lower George Street, מחוץ לכיכר סלואן, הוקם בקפלת רנלאג שהוסבה למבנה ממשלתי, נפתח ב-1870 בשם "תיאטרון צ'לסי החדש" (The New Chelsea Theatre).
מארי ליטון התמנתה למנהלת שלו ב-1871, היא שכרה את וולטר אמדן לעצב מחדש את פנים הבניין, והעניקה לו את הכינוי "תיאטרון קורט" (Court Theatre).
אחדים ממחזותיו המוקדמים של ויליאם שוונק גילברט, בכללם Randall's Thumb,
ב-1878 התיאטרון נוהל במשותף בידי ג'ון הייר וו.ה.
שינויים נוספים עשה ב-1882 אלכסנדר פיבלס, שהעלתה את תכולת התיאטרון ל-728 מקומות ישיבה (בכללם בתאים, ביציע, במרפסת ובאמפיתיאטרון).
אחר-כך, ארתור ססיל (שהצטרף ללהקת התיאטרון ב-1881) התמנה למנהל שותף של התיאטרון ביחד עם ג'ון קלייטון.
בין עבודותיהם, הם הפיקו סדרת פארסות של ארתור וינג פינרו, בכללן "הרקטור", "השופט" (1885), "המורה" (1886) ו"הגנדרן" (1887).
דיוקן של התיאטרון ותיאטראות ויקטוריאניים אחרים, באתר victorianweb.org
התיאטרון נסגר ב-22 ביולי 1887 ונהרס.
מבנהו הנוכחי של התיאטרון נבנה בצידה המזרחי של כיכר סלואן, מחליף את המבנה הישן, ונפתח ב-24 בספטמבר 1888 בשם "תיאטרון קורט החדש" (New Court Theatre).
הוא תוכנן בידי וולטר אמדן וברטי קרו, הוא נבנה בלבנים אדומות משובחות, לבנים מעוצבות, וחזית אבן בסגנון איטלקי חופשי.
במקור הייתה לתיאטרון תכולה של 841 מקומות, בתאים, ביציעים ובאמפיתיאטרון.
ססיל וקלייטון העבירו את ניהול התיאטרון לגברת ג'ון ווד וארתור צ'אדלי ב-1887, למרות שססיל המשיך לשחק בלהקה (ובמקומות נוספים) עד לשנת 1895. ההפקה הראשונה בבניין החדש הייתה "מאמה", מחזהו של סידני גרנדי, בכיכובם של גברת ג'ון ווד וג'ון הייר, בו שיחקו גם ארתור ססיל ואריק לואיס.
הארלי גרנוויל-בארקר ניהל את התיאטרון בשנותיה הראשונות של המאה העשרים, תקופה בה הופקו מחזותיו של ג'ורג' ברנרד שו ברויאל קורט.
המבנה חדל לשמש כתיאטרון ב-1932, אולם השתמשו בו כקולנוע בשנים 1940 עד 1935, עד שנזק שנגרם לבניין כתוצאה מהפצצה במלחמת העולם השנייה, גרם לסגירת הבניין.
פנים הבניין נבנה מחדש בידי רוברט קרומי ומספר המושבים צומצם ל-500. התיאטרון נפתח מחדש ב-1952. ג'ורג' דיוויין נעשה המנהל האמנותי וייסד את להקת הבמה האנגלית (English Stage Company) ברויאל קורט ב-1956. כתיאטרון מסובסד הפיק מחזות בריטים וזרים חדשים, בד בבד עם קלאסיים.
דיוויין ניסה להפוך את התיאטרון לחממה לכותבים, בחפשו מחזאים חדשים שמיצירותיהם יפיק הצגות מודרניות איכותיות.
הוא הפיק את "הבט אחורה בזעם" מאת ג'ון אוסבורן ב-1956, המחזה הראשון שזוהה עם קבוצת "גברים צעירים זועמים".
במהלכה של תקופה זו, התיאטרון נתקל בעימות עם הצנזורה.
הצגות הבכורה שלהם של "פטריוט שלי" ו"הצילו" של אדוארד בונד (שניהם ב-1965), אילצו את התיאטרון להפוך את ההפקות הללו לסגורות ל"מועדון חברים פרטי", על מנת לעמוד בדרישותיו של לורד צ'מברלין (הצנזור).
תוצאות עימות הביאו לביטול הצנזורה בבריטניה, צעד שיושם בחוק התיאטרון של 1968. במהלך תקופת ניהולו של דיוויין, פרט לאוסבורן ובונד, הרויאל קורט הציג לראשונה גם את עבודותיהם של ארנולד וסקר, ג'ון ארדן, אן ג'ליקוז ונ.פ.
מנהלים שבאו אחריו העלו לראשונה את יצירותיהם של כריסטופר המפטון, את'ול פיוגארד, הווארד ברנטון, קריל צ'רצ'יל, חניף קוריישי, שרה דניאלס, טימברלייק וורטנבייקר, מרטין קרימפ, שרה קיין, מארק ראבנהיל, מרטין מק'דונה, סיימון סטיבנס ולאו באטלר.
העונות הראשונות כללו מחזות בינלאומיים חדשים פרי עטם של ברטולט ברכט, אז'ן יונסקו, סמואל בקט, ז'אן-פול סארטר ומרגריט דיראס.
בנוסף לאולם התיאטרון התחתון פרוסניום המכיל ארבע מאות מקומות, נפתח גם אולם התיאטרון העליון ב-1969, שבאותה עת הכיל 63 מקומות ישיבה.
בו הועלה ב-1973 "מופע האימים של רוקי".
אמנם האולם הראשי והחזית היו נאים ונוחים, אולם יתר הבניין סיפק מתקנים עלובים, גם לקהל וגם למבצעים, והמושבים ואחורי הקלעים סבלו מהצפה לעיתים קרובות במהלך המאה העשרים.
בראשית שנות התשעים, מצב בניין התיאטרון החמיר עד כדי סכנה שאיימה על סגירתו ב-1995. הרויאל קורט קיבל מענק של 16.2 מיליון פאונד מהלוטו הלאומי הבריטי וממועצת האמנויות של בריטניה לצורך שיקומו, והחל ב-1996, בהדרכתו האמנותית של סטיבן דלדרי, הוא נבנה מחדש מהיסוד, פרט לחזיתו ולאודיטוריום הקטן.
התיאטרון נפתח מחדש בפברואר 2000, עם אולם תחתון "ג'רווד" (Jerwood Theatre Downstairs) בן ה-380 מקומות ישיבה, ואולם בן 85 מקומות ישיבה, כיום הוא תיאטרון "ג'רווד" העליון (Jerwood Theatre Upstairs).
מאז 1994, דור חדש של מחזאים הציג את מחזותיו לראשונה, בהם ג'ו פנהול, שרה קיין, מארק ראבנהיל ורוי ויליאמס.
התיאטרון הוכרז כבניין רשום דרגה II ביוני 1972.
במרוצת העשור האחרון, רויאל קורט שם דגש חזק על פיתוחה והפקתה של יצירה בינלאומית.
ב-1993, המועצה הבריטית החלה לתמוך בתוכנית לאירוח יוצרים זרים (שהחלה ב-1989 עם הקמתו של בית הספר קיץ הבינלאומי של רויאל קורט) ובראשית 1996 הוקמה מחלקה מיוחדת שהוקדשה לעבודה בינלאומית.
דיאלוג יצירתי מתרחש כיום בין כותבי ויוצרי תיאטרון חדשנים מרחבי תבל שמגיעים מארצות שונות, בכללם: ברזיל, קובה, צרפת, גרמניה, הודו, מקסיקו, ניגריה, רומניה, רוסיה, ספרד, סוריה ואוגנדה.
ברבים מפרויקטים אלה תומכת המועצה הבריטית ולאחרונה תומכת בהם קרן גנסיס, שתומכת גם בהפקת מחזות בינלאומיים.
המחלקה הבינלאומית זכתה במספר פרסים, בכללם פרס מוסד התיאטרון הבינלאומי (International Theatre Institute award) לשנת 1999.
להקת הבמה האנגלית השתתפה בפסטיבלים בינלאומיים, בהם, במאי 2008 הציגה את "המכוער" מאת מריוס פון מיינבורג בפסטיבל התיאטרון הבינלאומי בפולין.
דומיניק קוק היה מנהלו האמנותי של התיאטרון בשנים 2012-2007; המנהל שותף היה סשה וורס וסגן המנהל האמנותי היה ג'רמי הרין.
ויקי פיצ'רסטון, האישה הראשונה שהחזיקה בתפקיד המנהלת האמנותית, בעבר ניהלה את התיאטרון הלאומי של סקוטלנד, החליפה אותו בתפקיד באפריל 2013. בין המנהלים האמנותיים הקודמים היו איאן ריקסון (2006-1998), מקס סטאפורד-קלארק, סטיוארט ברג', רוברט קיד, ניקולס רייט, לינדזי אנדרסון, אנתוני פייג', ויליאם גסקיל.
כותבים צעירים (בגילאי 18 עד 25) יכולים להגיש מועמדות לתוכנית הכותבים הצעירים, שמעוניינת לקדם את עבודתם.
המחלוקת לגבי הפקת "שבעה ילדים יהודים"
המחזה "שבעה ילדים יהודים", פרי עטה של קריל צ'רצ'יל, פתח את עונת התיאטרון בפברואר 2009. הרבה מנהיגים יהודים ועיתונאים מתחו ביקורת על ההצגה והוקיעו אותה כאנטישמית.
בטענם שהוא מפר את הכלל ש"מחזה ביקורתי ושבו כל הדמויות הן בנות לאום אחד, ניתן להגן עליו רק אם הוא נכתב בידי חבר אותה קהילה", יתרה מכך, המנהל האמנותי השותף, רמין גריי, הואשם בצביעות, מכיוון שנמסר שהוא הצהיר שהוא יסרב להעלות מחזה המותח ביקורת על האסלאם.
מייקל בילינגטון מעיתון "הגארדיאן", מתאר את ההצגה כ"קינה נוגעת ללב עבור הדורות הבאים".
במאמר אחר ב"גארדיאן" נטען שההצגה שנויה במחלוקת, אבל לא אנטישמית, מבקר אחר בגארדיאן כתב שההצגה אינה מדויקת היסטורית ומותחת ביקורת קשה על היהודים.
ג'ונתן הופמן, סגן יושב ראש שותף של "הפדרציה הציונית של בריטניה הגדולה ואירלנד", כינה את ההצגה: "דמוניזציה משמיצה ונבזית של הורים וסבים ישראלים" והביע חשש מכך שהיא "תחולל גלים של אנטישמיות".
הוא הוסיף שההצגה היא עלילת דם מודרנית הנשענת על מיתוסים אנטישמיים עתיקים.
ג'פרי גולדברג מ-"The Atlantic" כינה אף הוא את ההצגה בשם עלילת דם.
בעלת הטור מלאני פיליפס כתבה ש"ההצגה היא הכפשה גלויה של העם היהודי...
הנשענת על גבי שנאה מושרשת של היהודים" וכינתה אותה "הסתה גלויה לשנאה".
"הניו יורק טיימס" כתב שההצגה היא "מתארת את הישראלים כאכזרים".
בתגובה, תיאטרון הרויאל קורט מסר את ההצהרה הבאה:
הרויאל קורט היה אחד מהארגונים הראשונים שנכנס לעידן התיאטרון הדיגיטלי, משימה שהופכת את הפקות התיאטרון לזמינות לצפייה בווידאו.
ההצגה הראשונה שצולמה והופצה בצורה זו הייתה Over There.
תיאטרון פיקולו (באיטלקית: Piccolo Teatro della Città di Milano, שמשמעותו "התיאטרון הקטן בעיר מילאנו"; שמו החדש הוא תיאטרון גראסי (Teatro Grassi).
הוא תיאטרון בצפון-מערב מילאנו, איטליה.
נוסד בשנת 1947, זהו התיאטרון הראשון באיטליה ששכן במבנה קבע.
תיאטרון פיקולו הוא בעל מעמד באיטליה ובאירופה, "סמל לקביעות באירופה"
הוא ממוקם ברחוב רובלו, ממש בסמוך לרחוב דנטה, בין טירת ספורצה לפיאצה דל דואומו.
לתיאטרון שלושה אולמות: סאלה גראסי, תיאטרו סטודיו, שבמקור נועד להיות אולם החזרות של התיאטרון, ותיאטרו סטרלר, שנפתח ב-1998 ומכיל 974 מקומות ישיבה.
התיאטרון שינה את שמו לתיאטרון גראסי ב-2005, (Teatro Grassi)
במהלך השנה הוא מעלה קרוב לשלושים הפקות.
בנוסף לכך, המבנה מארח אירועים תרבותיים, החל מפסטיבלים וסרטים, המשך בקונצרטים, אסיפות וועידות, וכלה בתמיכה באקדמיה הלאומית לאמנות הדרמה על שם סילביו ד'אמיקו.
ב-26 בינואר 1947 אישרה מועצת העיר מילאנו את העברתו של משכן קולנוע ברולטו לידי תיאטרון פיקולו, שינוהל באופן ישיר בידי העיר מילאנו.
התיאטרון נוסד בידי פאולו גראסי וג'ורג'ו סטרלר, ביחד עם מריו אפולוניו, וירג'ילו טוסי ונינה וינצ'י.
לדברי גראסי, המייסדים היו אידיאליסטים של דרמה ופוליטיקה שחיפשו "לכונן עקרונות תאורטיים ואמות מידה מעשיות לניהול באופן שונה לחלוטין מאלו שהיו דומיננטיים באיטליה עד אותה עת".
ההפקה הראשונה תוארה כמינימליסטית, הצגת הבכורה נערכה ב-14 במאי 1947 עם העלאת "בשפל" מאת מקסים גורקי.
התיאטרון מכר כרטיסים זולים והציע הופעות פורצות דרך
תיאטרון פיקולו נודע כמי ש"החיה את העניין הציבורי בקלאסיקה על הבמה האיטלקית" כשנוהל תחת שרביטו של סטרלר.
הלהקה התפרסמה במיוחד בהפקותיה של קרלו גולדוני ולואיג'י פיראנדלו, אך גם של ברטולט ברכט, יוג'ין או'ניל, ת"ס אליוט, הנריק איבסן, מולייר, גאורג ביכנר ופטר וייס.
ג'ורג' גוצאטי (Guazzotti) פרסם את הספר Teoria e realtà del Piccolo Teatro di Milano (מיתוס ומציאות בתיאטרון פיקולו במילאנו) ב-1965, מהדורה אחרת ראתה אור ב-1986. ב-1967 התיאטרון העלה הפקה של "משרתם של שני אדונים" מאת גולדוני.
שמו של התיאטרון שונה לתיאטרון גראסי (Teatro Grassi) ב-2005.
בשנת השישים להיווסדות התיאטרון שחלה ב-2007, נשיא הרפובליקה, ג'ורג'ו נפוליטנו, זכה בתואר "Ente Autonomo Piccolo Teatro di Milano-Teatro d'Europa", למשך כל תקופת כהונתו בת השבע שנים.
נכון ל-2012, מנהל התיאטרון הוא סרג'ו אסקובר והמנהל האמנותי הוא לוקא רונקוני.
ההפקות בעשור הראשון לקיומו של התיאטרון היו:
1947: "בשפל" (גורקי), The Nights of Rage (Armand Salacrou), The prodigious Magician (קלדרון), "ארלקינו: משרתם של שני אדונים" (גולדוני), The Mountain Giants (פיראנדלו), "הסערה" (אוסטרובסקי)
1948: "החטא ועונשו" (דוסטויבסקי), "ריצ'רד השני" (שייקספיר), "השחף" (צ'כוב), The Skin of Our Teeth (תורנטון ויילדר)
1949: "אילוף הסוררת" (שייקספיר), People in Their Time (בונטמפלי), "איולף הקטן" (איבסן),
1950: The Women of Paris (הנרי בק), "ריצ'רד השני" (שייקספיר), "הצודקים" (קאמי), Alcestis (אלברטו סביניו), "קיץ ועשן" (ויליאמס)
1952: "מקבת'" (שייקספיר), "אמה" (זרדי), Walking on Water (ורגאני), "אליזבת מלכת אנגליה" (ברוקנר), "רוויזור" (ניקולאי גוגול)
1953: The Mechanism (סרטר), The Worst Sacrilege (פירנדלו), "לולו" (ברטולאצ'י), A Clinical Case (בוצאטי), "יוליוס קיסר" (שייקספיר), Six Days (ד'אריקו)
1955: "גן הדובדבנים" (צ'כוב), "בית ברנרדה אלבה" (לורקה), The Measures Taken (ברכט), Our Milan (קרלו ברטולאצי)
1956: "אופרה בגרוש" (ברכט), From Yours to Mine (ורגה), The Jacobins (זרדי), "קוריולנוס" (שייקספיר)
תיאטרון צלליות הוא סוג של תיאטרון בובות, המתקיים אלפי שנים במסורות עתיקות של פולחן ומספרי סיפורים, שמקורן במזרח ומתחדש בימינו.
בתיאטרון הצלליות המסורתי מופיעות הבובות מאחורי מסך, כאשר אור מטיל את הצללים שלהן, הנראים על המסך מלפנים.
מקורותיו של תיאטרון הצלליות הם בהודו ובמזרח הרחוק, שם הוא מתועד כבר מלפני כ-1,000 שנה, אך בוודאי התקיים עוד הרבה לפני כן.
סיפור סיני עתיק מהמאה השנייה לפנה"ס, מבטא את כוחה של אומנות זו כמעניקת חיים: בתקופת שושלת האן (206 לפנה"ס – 220 לספירה), מתה אחת מאהובותיו של הקיסר ולבו נשבר.
הוא ציווה על פקידי חצרו להחזיר את אהובתו לחיים.
הם יצרו את צורתה מ-11 פיסות עור נפרדות ובעזרת מנורת שמן – הניעו את צלליתה והחזירוה לחיים.
סוג זה של תיאטרון התפתח מטקסים דתיים וההקשר הדתי נשמר שם עד היום.
מפעיל הצלליות במזרח הרחוק היה כוהן דתי, שהפעיל את דמויות האלים ותיווך ביניהם לבין האדם, כשהוא מספר את עלילותיהם.
התכנים הדתיים של תיאטרון הצלליות המסורתי בהודו, אשר התפשטו ממנה לאינדונזיה, תאילנד ומאלזיה, היו בדרך כלל משני האפוסים הגדולים: ה"ראמאיאנה" וה"מהאבהארטה".
בסין – התכנים הדתיים היו ממקורות בודהיסטים.
מלבד ההקשר הדתי – תיאטרון הצלליות שימש להנאת העשירים והציבור הרחב באירועים חגיגיים, ולעיתים אף השתמשו בו לסאטירה כנגד השלטונות, כמו במחזות ה"קאראגוז" בטורקיה.
במאה ה-17 הובא תיאטרון הצלליות לאירופה על ידי סוחרים שהגיעו דרך פרס, חצי האי ערב וטורקיה.
מטורקיה הוא הגיע ליוון, לבלקנים ולמצריים.
מאיטליה הוא הגיע לצפון אירופה.
במחצית השנייה של המאה ה-18 הוא הפך פופולרי בצרפת, איטליה, גרמניה ואנגליה, אולם בהשוואה למקומו בתרבות המזרח – ניכרה חולשתו בתרבות המערב.
הפופולריות שלו דעכה במידה ניכרת לאחר סוף המאה ה-19 והוא אף כמעט ונכחד בראשית המאה ה-20 בעקבות המצאת הקולנוע ומאוחר יותר הטלוויזיה שהפכו לאמצעי הבידור הפופולריים בעולם, וגם בעקבות שתי מלחמות העולם.
למרות נחיתות הצלליות ביחס לקולנוע ולטלוויזיה – הקדימה ההנפשה בצלליות את ההנפשה של וולט דיסני בכעשור: בשנים 1923–1926 יצרה לוטה רייניגר (Lotte Reiniger) את סרט ההנפשה הראשון באורך מלא מצלליות מצולמות: "הרפתקאות הנסיך אחמד" .
והנה בשנות ה-70 של המאה ה-20, בזכות טכנולוגיות חדשות, חל במערב מהפך בתיאטרון הצלליות ונוצר סוג חדש, שבו מרחב תמרון יצירתי מאין כמותו ואפשרויות מטמורפוזה בלתי מוגבלת של הצל.
בעיקר היה זה בזכות המצאת נורת ההלוגן, אשר הובילה ל"שחרור הצל" ולאפשרויות הבעה חדשות באמצעות: הרחקת הבובה מהמסך תוך שמירה על חדות הצל, יצירת שינויים בצורת הצל כך שאיננו יותר העתק הבובה, והזזת מקור האור כאמצעי חדש להזזת הצל.
בימינו, אמנים עצמאיים מעלים הצגות תיאטרון צלליות בדרכם המיוחדת, אם במופעים שלמים, כמו ריצ'רד ברדשואו האוסטרלי, וכמו Teatro Gioco Vita האיטלקי, ואם כחלק מטכניקה מעורבת, כמו במופע "נקודת אור" של פטריסיה או דונובן הישראלית.
הצלליות מגיעות כיום גם אל תוכניות הבידור והפרסומות, כמו להקת השחקנים פילובולוס.
בשווביש גמונד (Schwäbisch Gmünd) שבגרמניה מתקיים מדי 3 שנים פסטיבל בין-לאומי לתיאטרון צלליות.
בתיאטרון הצלליות המסורתי מדובר בדרך כלל בבובות שהן מגזרות שטוחות מעור חיה, המופעלות באמצעות מקלות.
עיבוד העור כ-קלף מאפשר את חדירת האור, וכאשר הוא נצבע בצבעים שקופים ניתן לקבל צלליות צבעוניות.
המסך עשוי מבד, ומקור האור שהיה בעבר מנורת שמן, מוחלף כיום בדרך כלל בחשמל.
בובות הצלליות הן מצורות האומנות העתיקות ביותר בהודו, צורה שהתפתחה מאומנות המופע הוויזואלי של ציורים (ציורי מגילה או בודדים).
הצלליות כסוג של תיאטרון – התפתח כנראה מהמחזה של דמויות שנגזרו מציורים.
המסורות הופצו לאזורים שונים על ידי שבטים נודדים ונתמכו וחודשו על ידי בעלי שררה ושליטים מלכותיים.
מקורות תיאטרון הצלליות הם האפוסים אשר שימשו במשך שנים רבות כאמצעי אודיו-ויזואלי לחינוך המעורב בבידור.
נושאי הראמאיאנה והמהאבהארטה, חדורי מחשבה דתית ונושאים אתיים, מסופרים באירועים נבחרים במשך לילה אחד.
האפוס כולו מסופר במרתון של כמה לילות רצופים.
המסר הפילוסופי הוא: הטוב משתלט על הרע והאלים לעולם לא מתערבבים עם השדים הרעים.
את הבובות המייצגות אלים ויצורים שמימיים מחשיבים מאוד ושומרים בנפרד מבובות השדים.
תיאטרון הצלליות נוצר בתקופת שושלת האן (206 לפנה"ס – 220 לספירה).
הוא הפך די פופולרי כבר בתקופת שושלת סונג (960–1279), אז צוינו החגים במופעים רבים של הצגות צלליות.
בתקופת שושלת מינג (1368–1644), היו בעיר בייג'ינג בלבד בין 40 ל-50 להקות תיאטרון צלליות.
במאה ה-13 הפכה הצגת הצלליות לבידור רגיל במחנות הצבא המונגולי.
המונגולים הכובשים הפיצו אותה לארצות רחוקות כמו פרס, חצי האי ערב וטורקיה.
מאוחר יותר היא הגיעה לארצות אחרות בדרום מזרח אסיה.
מסכי הצלליות הקדומים ביותר נעשו מנייר אורז.
מספרי הסיפורים השתמשו באומנות זו לספר על אירועי מלחמה בין ממלכות או סיפורים ממקורות בודהיסטים.
כיום, משתמשים בבובות שנעשות מעור ונעות באמצעות מקלות להצגת סיפורי מעשיות ומיתולוגיות מסורתיים.
תיאטרון הצלליות הסיני מופיע בסרט "לחיות" של Zhang Yimou משנת 1994.
המסורת האינדונזית – ה"וויאנג קוליט"
תיאטרון הצלליות הנקרא באינדונזיה "וויאנג קוליט" הוא הידוע ביותר מבין סוגי התיאטרון האינדונזי, ופופולרי במיוחד ביאווה ובבאלי.
המושג נגזר מן המילה "וַואיַנְג", שפירושה המילולי בשפת הג'אווה הוא "צל" או "דמיון", והיא גם מרמזת על "נשמה".
המילה "קוּלִיט" פירושה "עור", כיוון שהבובה עשויה מעור של תאו (באפלו), דק ומחורר.
הסיפורים לקוחים בדרך כלל מהאפוס ההודי – הראמאיאנה והמהאבהארטה, או מסיפור הגבורה של הגיבור האיסלמי אמיר האמזה.
מופעי הצלליות לוו בלהקת מוזיקאים מסורתית, ובמקורם נמשכו עד 6 שעות או עד השחר.
להקת ה"וַואיַנְג קוּלִיט" כוללת את ה"דַלַנְג" – רב-אומן הצלליות, את הנגנים ואת הזמרות.
הדלנג הוא המספר והמפעיל היחיד של בובות הדמויות הרבות.
הוא מפעיל את הצלליות מאחורי מסך מכותנה, המואר במנורת שמן או מנורת הלוגן מודרנית, ויוצר אפקטים ויזואליים הדומים לאנימציה.
לצללית השטוחה יש איברים המונעים ביד בעזרת מוטות המחוברים אליה.
ידית המקלות חטובה מקרן של תאו.
ב-7 בנובמבר 2000, הכירה אונסק"ו ב"וַואיַנְג קוּלִיט" מאינדונזיה כ"יצירת מופת של המורשת האנושית בעל פה" .
המסורת הטורקית שעברה גם ליוון – תיאטרון הקאראגוז
המסורת הטורקית של תיאטרון הצלליות הנקראת "קָארָאגוֹז (Karagöz) וחָאגִ'יבַאט", התפשטה באימפריה העות'מאנית והופיעו בה טיפוסים המייצגים את כל הקבוצות העיקריות האתניות והחברתיות של תרבות זו.
תיאטרון זה הוצג על ידי אומן צלליות אחד, אשר שיחק בקולו את כל הדמויות ולווה על ידי תוף מרים (טמבורין).
תיאטרון זה היה אחת מצורות בילוי הפנאי החשובות בערים העות'מאניות ומופעיו התקיימו בין היתר בבתי הקפה.
במאה ה-19 הותאמו דמויות אלה לשפה ולתרבות היוונית, כשהפכו לקאראגיוזיס וחאג'יבאטיס, וכל אחד מהם הפך בעל אישיות סטריאוטיפית יוונית.
מסורת זו פרחה ביוון אחרי קבלת עצמאותה, כבידור פופולרי בעיקר למבוגרים, במיוחד לפני עידן הטלוויזיה.
עם זאת, הסיפורים שמרו על סממנים אופייניים לסוף התקופה העות'מאנית.
תיאטרון זה עבר תחייה מסוימת בשנים האחרונות, כשהוא פונה בעיקר לקהל הצעיר.
אומנות צלליות ידיים (Shadowgraphy) הייתה פופולרית במאה ה-19 באירופה.
באומנות זו מציבים את הידיים והאצבעות באופנים מיוחדים, כדי ליצור צלליות הנראות כבעלי חיים, צמחים, אישים מפורסמים ועוד.
גמישות הידיים ויכולת השליטה על התנועתיות שלהן – מאפשרות החייאה של דמויות הצלליות, המפתיעה את הצופים.
האומן הישראלי אלברט אלמוזנינו התפרסם בעולם בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 במופע צלליות ידיים, ואף הוציא ספר דוגמאות בשם "The Art of Hand Shadows".
בתיאטרון זה מופיעים שחקנים מאחורי מסך ויוצרים בגופם את הצלליות.
התנועה החיה והמיחברים המרתקים של חלקי גוף האדם בצלליות, המשתנים ללא הרף והופכים לבעלי חיים, לנופים, לכלי תחבורה ועוד – יוצרים חיזיון מרהיב ומרתק לקהל גדול.
למשל פילובולוס – להקת ריקוד מודרני אמריקאית מפורסמת, שהופיעה בצלליות ב-2007 בטקס פרס האוסקר ששודר בטלוויזיה ולאחר מכן יצרה מופע של ערב שלם שנקרא "Shadowland".
בתיאטרון זה משתמשים בחפצים מחיי יומיום, אשר הטלת צלליהם בזוויות שונות ובמקצבים מוזיקליים, יוצרת מראות חדשים ומרתקים, כאשר ההרפתקה האמנותית מנצלת את מבניות החפץ וחומריותו.
למשל להקת תיאטרון החפצים מספרד "La Conica teatre d'ombre", שהופיעה ב-2000 בפסטיבל בשווביש גמונד עם המופע "צלליות של חפצים", בו חפצי יומיום הפכו שחקנים.
האפשרות להתנסות בסוג זה של תיאטרון באמצעים פשוטים, הריגוש שמעוררת ההשתנות הצורנית המפתיעה של הצל, והנגיעה שיש בו לנושא המדעי של האור והצל – מעוררים את ההתעניינות בו גם בתחום החינוך.
את תיאטרון הצלליות ניתן לחקור וללמוד בבית הספר, תוך מפגש עם תרבויות ותוך מפגש עם תופעת הצל.
התבוננות בתופעת הצל מאפשרת התוודעות לנושאים כמו מסלולי כדור הארץ, שעון שמש, הצל הצבעוני ונושאים נוספים.
אומן הצלליות האוסטרלי הנודע ריצ'רד ברדשואו שילב את כישרונותיו בחינוך כאשר יצר מופע צלליות בשם "ריצ'רד ברדשואו בבית הספר", שאיתו סייר בבתי ספר מאז שנות ה-70 של המאה ה-20. המופע מעלה בקטעיו השונים גם "תכנים בית-ספריים" כמו נושאים חברתיים, קיימות ופיזיקה.
ברדשואו גם כתב "הערות למורה" ("Teacher Notes") ובהן: כיצד ללמד את הנושא, חומרים תאורטיים ומעשיים המתאימים לבית הספר, כיצד להפעיל את הילדים, וקטעי הצגות מהמופע.
בסוף המאמר מוצעת תוכניתו להוראת צרפתית בעזרת צלליות.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 נוצר בירושלים "תיאטרון הצלליות של סבתא שרה" – תיאטרון צלליות משפחתי של שרה דנין, שבו באמצעים פשוטים מעשיר תיאטרון הצלליות את חיי המשפחה, מחזק קשרים בין הדורות ומעניק השראה והעשרה למחנכי הגיל הרך.
תיאטרון סנג'ורג'י (באיטלקית: Teatro Sangiorgi) הוא בית אופרה ותיאטרון בקטניה.
המבנה נבנה בהזמנת משפחת סנג'ורג'י ופרסקו שצייר סלווטורה דה גרגוריו .
הוא תוכנן על ידי האדריכל סלווטורה ג'ופרידה (באיטלקית: Salvatore Giuffrida) בסגנון אר-נובו.
המבנה האדריכלי שכן ברחוב אנטונינו די סנג'וליאנו (באיטלקית: via Antonino di Sangiuliano) בקטניה.
תיאטרון צנדריקה (ברומנית: Teatrul Ţăndărică) הוא תיאטרון בובות המתקיים בבוקרשט, רומניה.
תיאטרון צנדריקה נוסד ב-1945 ביוזמתה של אלנה פטרשקנו ובסיוע של קרן המלך מיכאל הראשון ולוקרציו פטרשקנו.
לפי בקשתה של אלנה פטרשקנו הצטרפה לתיאטרון הקבוצה של לוצ'יה קאלומרי ודורינה טנססקו, כשהאחרונה משמשת כשחקנית ראשית ומדריכה של כל היתר.
ב-1949, לאחר מעצרם של בני הזוג פטרשקנו, הפך התיאטרון לתיאטרון ממלכתי והניהול ניתן למרגרטה ניקולסקו.
תיאטרון צנדריקה מארגן פסטיבלים בינלאומיים של תיאטרוני אנימציה ונכון לסוף 2015 התקיימו כבר 11 פסטיבלים בינלאומיים.
התיאטרון הרומי היה מבנה ציבורי בתקופת האימפריה הרומית, ששימש למופעי בידור לקהל הרחב, בדרך כלל להצגות.
בדומה למבני ציבור רבים בתרבות הרומית, גם מקורם של התיאטרון הרומי ושל האמפיתיאטרון, שאוב מהאדריכלות של יוון העתיקה.
עם זאת, לתיאטרון הרומי ישנם מאפיינים ייחודיים מסוימים.
לדוגמה, הוא נבנה לרוב על יסודות משל עצמו, ללא הסתמכות על מורדות טבעיים של גבעה או מדרון, והיה במבנה סגור מכל צדדיו ולא פתוח.
[[קובץ:Roman_theatre_Bosra_edited.jpg|ממוזער|מבט על פנים התיאטרון הרומי בבוסרה, סוריה:1. אחורי הקלעים.
3. הפודיום, דוכן המקהלה המוגבה.
6. היציע (cavea), מתחמי ישיבה המופרדים לפי שלושת המעמדות.
תיאטראות רומיים נבנו בכל רחבי האימפריה הרומית, מספרד ועד למזרח התיכון.
יש דמיון בין התיאטרון הרומי לבין האמפיתיאטרון.
שניהם בנויים מהבטון הרומי, ושניהם סיפקו לציבור הרחב אפשרות לאירועי בידור והנאה במתחם ציבורי.
עם זאת, מדובר בסוגי מבנים שונים, שנועדו לאירועים שונים לחלוטין.
אחד ההבדלים העיקריים הוא באקוסטיקה שאפיינה את התיאטרון הרומי.
הבדל זה נועד לשרת את המטרות השונות של המבנים.
בעוד שבאמפיתיאטרון התקיימו מרוצים, קרבות בין גלדיאטורים לבין עצמם, או בין גלדיאטורים לחיות מסוכנות, אירחו התיאטראות הרומיים מחזות, מחזות שבהן שירה, שירת מקהלה, ונאומים לקהל.
ההבדל העיקרי בין השניים הוא במבנה: בניגוד לאמפיתיאטרון, התיאטרון הרומי לא נבנה בצורת היקף מלא (עיגול או אליפסה), והיה לו אזור של "אחורי הקלעים" ואזור של קדמת הבמה.
קיומה של במה הסגורה מאחור בקיר, אפשרה אקוסטיקה שלא הייתה קיימת במבנה העגול המלא של האמפי.
מעבר לאקוסטיקה, אפשרה קדמת הבמה לשחקנים, לזמרים או לנואמים, לצאת אל הקהל מכיוון אחורי הקלעים, לבחור מתי ברצונם להיראות וכיצד, ולתת את הופעתם, ואף להשתחוות בסיום לכיוון הקהל, שהיה בכיוונים מוגדרים.
התיאטראות הרומיים נבנו לרוב בצורה של חצי עיגול, ובאופן דומה בכל רחבי האימפריה, עם הבדלים קלים בהתאם לאזור שבו הם נבנו ולסוג החומר ששימש לבניה.
הקיר האחורי שמאחורי הבמה (Scaenae frons) נתמך על ידי עמודים.
הפרוסניום, מקום ההופעה, לא היה מוגבה, אלא מונמך, כך שכל הקהל היה יכול לראותו מכל כיוון.
על הפודיום, הבמה המוגבהת מאחור, עמדה המקהלה, שנתנה את הרקע לדובר בנאום או לשחקנים במחזה.
הפרוסניום, מקום ההופעה, הופרד מהקהל היושב על ידי עיטורים מעוצבים, בהם הייתה ניכרת השפעה הלניסטית.
הקהל ישב באודיטוריום, תחום הישיבה, שהיה חלק בלתי נפרד ממבנה התיאטרון, והייתה בו הפרדה ברורה של הצופים לפי מעמדות.
האולם, בו התאספו הצופים, היה בנוי לעיתים על גבעה קטנה או מדרון, שעליו נבנו מקומות ישיבה מסודרים.
אך בניגוד ליוונים, שבנו תיאטראות תוך היעזרות במשאבי הטבע, הרומאים נטו לבנות תיאטראות ללא תלות בזמינות של הגבעות, גם בשטח מישורי, והמושבים הוגבהו באופן מלאכותי בעבודות עפר.
כל התיאטראות שנבנו בתוך העיר רומא נבנו בעבודת כפיים ללא היעזרות במבנה הקרקע.
האולם לא היה מקורה, אך היו בו סוככים (vela'') שניתן היה להעלותם ולהשתמש בהם על-מנת להגן משמש חזקה או מגשם.
בתחילה נבנו תיאטראות רומיים מעץ, לצורכי פסטיבלים וחגיגות עונתיות, ופורקו בתום השימוש.
זאת עקב מורטוריום (איסור) על בניית תיאטרון כמבנה קבע, איסור שנהג עד שנת 55 לפני הספירה.
תיאטרון פומפיוס היה התיאטרון הראשון ככל הנראה שנבנה מאבן ומלט, והיה צורך לבנות בנוסף אליו מקדש על מנת לעקוף את האיסור.
בתוך העיר רומא שרדו מעט מבנים של תיאטראות.
הראיות לקיומם נמצאות בשרידים בלבד.
מבנה התיאטרון הרומי אמנם מוכר לנו, אך בעיקר מתיאטראות שנבנו מחוץ לרומא.
התיאטרון הרומי העתיק של אורנז', במחוז אורנז' בצרפת, הוא אחד התיאטראות הקלאסיים השמורים ביותר, ומהווה הדגמה מוחשית לאופן הבניה של התיאטרון הרומי.
קיר החזית, שאורכו 103 מטרים וגובהו 37 מטרים, וכן הבמה (פודיום) נותרו בשלמותם, אם כי ללא ציפוי השיש המקורי.
פסל הקיסר אוגוסטוס הועבר אל שקע מרכזי גדול בקיר הבמה, והוא ניצב בו עד היום.
עם זאת נגנבו עמודי האבן שהיו כנראה מפוארים, וכן פסלים נוספים, שהיו בעבר במתחם.
מקום הישיבה מקורה בסכך ומוצלמושבים מסודרים (אודיטוריום) לפי מעמדות.
התיאטרון הרומי העתיק של אורנז'
מרכז תרבות ע"ש ראסל, הקרוי גם "תיאטרון ראסל", הוא אולם תיאטרון בלב שכונת רמת עמידר בעיר רמת גן.
האולם נפתח בשנת 1994 ומכיל 419 מקומות ישיבה.
אולם התיאטרון הוקם בעזרת עיריית רמת גן ובסיוע עיזבונו של המלחין והמעבד היהודי-אמריקאי רוברט ראסל בנט, דרך קרן החינוך של הסוכנות היהודית, והוא קרוי על שמו.
בנוסף לתיאטרון בקומה השנייה של המבנה יש סיפרייה עירונית
באולם תיאטרון ראסל מתקיימים מופעים, כנסים, הצגות, ערבי זמר, טקסים שכונתיים, הרצאות ואירועים קהילתיים, והוא משמש את מוסדות החינוך בעיר לקיום טקסים ואירועים.
בתיאטרון התקיימו צילומים לתוכניות טלוויזיה שונות, בהן "בית הספר למוסיקה", אודישנים ל"כוכב הבא", אודישנים לתוכניות ערוץ המוסיקה 24, הפתיח של Oboy ועוד.
בחזית התיאטרון ובחניה צולמו סצנות רבות מהסדרה "השוטרים".
בשנת 2018 צולם קדם-אירוויזיון הילדים הראשון.
תיאטרון קִירַאי, מילולית: "תיאטרון המלך" (בהונגרית: Király Színház) היה תיאטרון הונגרי שנפתח ב-6 בנובמבר 1903 בבודפשט, ברחוב קיראי 71 (Király u.71).
התיאטרון הוקם על ידי העיתונאי והבמאי לאסלו באוטי, וכבר בקבלת רישיון ההפעלה נתקל בקשיים חמורים.
בשנת 1903 התוודה לאסלו בֶּאוֹטִי בפני חבריו ב"בית קפה בלגרד": "מספיק לי מהעיתונות.
אני רוצה לעשות תיאטרון." בניין התיאטרון היה במקור משכנו של "אורפום שוֹמוֹשִי" ששמו ׁ(במיקום אחר) הפך לימים לתיאטרון האופרטה של בודפשט.
הבניין הרעוע דאז נקנה ושופץ בעזרת משפחתה של השחקנית סידי ראקושי, בעלת בית ספר למשחק ואמו של לאסלו באוטי.
בין השנים 1918–1925 פעל תיאטרון קיראי כתיאטרון במסגרת חברה בשם "האיחוד" (אוניו בע"מ).
התאגיד, שנוסד בשנת 1918, נוהל גם כן על ידי באוטי.
לאחר נפילת האוניו בע"מ, נפסק הרצף הניהולי בניהול התיאטרון, במשך 11 השנים הבאות הובילו 6 מנהלים/במאים את עבודת התיאטרון ובילו זמן קצר מדי בתפקיד על מנת לפתח מדיניות תוכניות אמיתית.
באוטי הוחלף תחילה על ידי ינה פלודי, ואחר כך מספטמבר 1929 היה אדן לאזאר המנהל.
שלוש שנים לאחר מכן אאורל פלד היה המנהל ומספטמבר 1934 עד ספטמבר 1935 איגנץ זולטאן ושאנדור ורגה הובילו את תיאטרון קיראי.
לבסוף מספטמבר 1935 עד נפילתו של התיאטרון, ארתור שפיץ בא אחריהם.
סדרת ההצלחות יוצאת הדופן של התיאטרון הסתיימה בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20. הירידה בסטנדרטים וההאטה הכלכלית הכללית גרמו לירידה האיטית של תיאטרון קיראי ואז בשנת 1936 הגיעה נפילתו.
התיאטרון חי את תקופת הזוהר שלו בניהולו של באוטי.
חזית הבניין נהרסה בשנת 1941. כיום פועלת מחלקת הסייף של Újpest TE בבניין התיאטרון לשעבר.
הצוות של תיאטרון קיראי כלל את צוות השחקנים: שארי פדאק, אמי קושארי, אלזה סמושי, יוצי לאבש, וילמה מדיאסאי, נושי שומוג'י, אירן בילר, בלה קורניאי, מרטון ראטקאי, אקוש רטוני, ארפאד לטאבאר (האב).
בסך הכל כמעט 250 הצגות שונות, הוצגו בתיאטרון קיראי, לרבות אופרטת ג'אז על בסיס ניסיוני.
ויקטור יעקובי: יריד הבנות, סיביל
פרנץ להאר: האלמנה העליזה; הרוזן של לוקסמבורג
אמריך קלמן; נסיכת הצ'רדש, הביידרה
אלברט סירמאי: מגנאש מישקה, חלת הדבש.
שופן (באמצעות השימוש במוזיקה של שופן)
תיאטרון פיקדילי הוא אחד מתיאטראות וסט אנד הממוקם ברחוב דנמן 16, מאחורי כיכר פיקדילי וסמוך למלון ריג'נט פאלאס, בסיטי של וסטמינסטר, אנגליה.
החזית נבנתה על ידי ברטי קרוו ואדוארד א.
הפנים מעוצב בסגנון ארט דקו שתוכנן על ידי מארק-אנרי לוי וגסטון לוורדט, עם אולם של 1,232 מושבים המעוצב בגווני ורוד.
זהב וירוק הם הצבעים השולטים בסורגים ובמבואה, הכוללים את אביזרי התאורה המקוריים.
עם פתיחתו ב־27 באפריל 1928, נכתב בחוברת המזכרות של התיאטרון: "אם כל הלבנים המשמשות בבניין היו מונחות בקו ישר, הן היו משתרעות מלונדון לפריז." הפקת הפתיחה של התיאטרון הייתה עם המחזמר "עיניים כחולות" של המלחין ג'רום קרן, והכוכבת הראשית הייתה אוולין ליי, אחת השחקניות המוערכות ביותר של התקופה.
על פיקדילי השתלטו לזמן קצר על ידי האחים וורנר, והתיאטרון פעל כקולנוע באמצעות מערכת הוויטפון, ולראשונה הוקרן בו הסרט המדבר בבריטניה, "The Singing Fool" עם אל ג'ולסון.
התיאטרון נפתח מחדש בנובמבר 1929, עם הפקה של המחזה "נסיך הסטודנטים", שזכתה להצלחה בינואר 1931.
לבניין נגרם נזק כאשר נפגע מפצצה שהוטלה בתקופת הבליץ במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1960 נרכש התיאטרון על ידי דונלד אלברי והפך לחלק מקבוצת התיאטראות שלו בלונדון.
בשנות השישים והשבעים, פיקדילי שיפר את המוניטין שלו עם סדרת מופעים מוצלחים מברודוויי: "מי מפחד מווירג'יניה וולף?", "חשמלית ושמה תשוקה" ו"איש למנשה" שהוצג לראשונה בלונדון בתיאטרון.
הביטלס הקליטו מספר שירים בתיאטרון ב־28 בפברואר 1964 עבור תוכנית הרדיו של BBC, "מאתנו אליך".
בשנת 1976 הוצג המחזמר של ג'רום קרן וגאי בולטון "Very Good Eddie" והוצגו 411 הצגות בתיאטרון.
צוות השחקנים כלל את פרו קלארק.
בשנת 1986, המקום היה התפאורה למופע המגוון של יום ראשון בערב של "Live From the Piccadilly", בהנחיית ג'ימי טרבוק.
בשנות התשעים הוצגו בתיאטרון הופעות בלט ומחול, כולל ההפקה של מת'יו בורן, "אגם הברבורים".