tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעוד המדינות שהכפיפו את המצור האווירי ציטטו את החלטת מועצת הביטחון 688 כהחלטה שמסמיכה את המבצעים, ההחלטה עצמה לא ציינה במפורש שום סמכות ספציפית בנוגע לאזור אסור בטיסה.
המזכיר הכללי של האו"ם בזמן שההחלטה עברה, בוטרוס בוטרוס ראלי, כינה את האזור האסור בטיסה כ"לא חוקי", בפברואר 2003 במהלך ראיון.
בדרום עיראק, "מבצע מעקב דרומי" יצא לדרך ב-1992, במטרה להגן על האוכלוסייה השיעית בעיראק.
ב-1992, מועצת הביטחון של האו"ם העבירה את החלטה 781, האוסרת טיסה צבאית לא מוסמכת במתחם האווירי של בוסניה.
החלטה זו הובילה ל"מבצע פיקוח השמיים", היכן שנאט"ו פיקחה על הפרות של האזור האסור לטיסה, אך לא נקטה פעולה של ממש כנגד הפרות של ההחלטה.
כתגובה ל-500 הפרות ממוסמכות עד שנת 1993, כולל הפרה צבאית אחת, מועצת הביטחון העבירה את החלטה 816, אשר אוסרת על כל טיסה לא מוסמכת ואישרה לחברות האו"ם "לנקוט בכל האמצעים הדרושים...
כדי להבטיח שיתוף פעולה עם [האזורים האסורים בטיסה]".
החלטה זו הובילה ל"מבצע מניעת טיסה".
נאט"ו, מאוחר יותר שילחה התקפות אוויריות במהלך "מבצע מניעת טיסה" וכן במהלך "מבצע כוח מכוון".
האזור אסור לטיסה הלובי אושר במועצת הביטחון של האו"ם ב-17 במרץ 2011, בהחלטה מספר 1973. מטרתו של האיסור הייתה למנוע מהכוחות הנאמנים לקדאפי לתקוף אווירית את כוחות המורדים.
ב-12 במרץ 2011, הליגה הערבית קראה למועצת הביטחון להכפיף אזור אסור לטיסה.
ב-17 במרץ 2011, מועצת הביטחון הצביעה 10-0-5 לאישור אזור אסור זה.
5 נמנעו, כולל חברות קבועות במועצת הביטחון, רוסיה וסין אשר להן זכות וטו ולעיתים קרובות מתנגדות לשימוש בכוח צבאי כנגד מדינות ריבוניות.
אזוקי-צ'אן (ביפנית: あずきちゃん) היא סדרת אנימה יפנית פופולרית מאת מדהאוס פרודקשן.
בישראל הסדרה שודרה במקור בערוץ "יס אנימה" במהלך העשור הראשון של המאה ה-21.
עלילת הסדרה מתמקדת בחיי היום-יום של תלמידה בת 12 בשם אזוסה נוייאמה, המכונה לרוב "אזוקי-צ'אן", אשר לומדת בכיתה ה'.
הכינוי שלה לא היה חביב עליה כלל עד אשר ביום אחד, תלמיד חדש בכיתתה בשם יונוסוקה אוגאסאוורה מציין בפניה כי הוא אוהב את כינוייה.
בעקבות כך, אזוקי מתאהבת ביונוסוקה באופן מיידי ומתחילה לאהוב את הכינוי שלה.
חייה של אזוקי משתנים באופן משמעותי לאחר שהיא מכירה את יונוסוקה.
אזוקי מתחילה לפתח קינאה כאשר היא מבחינה ביונוסוקה משוחח עם נערות אחרות אבל חברותם של השניים לא פסקה מעולם.
בסוף הסדרה שב יונוסוקה לארצות הברית.
אזוסה נוייאמה (המכונה "אזוקי-צ'אן") - הגיבורה הראשית.
תלמידה בת 12. מאוהבת בסתר ביונוסוקה אוגאסאוורה.
התלהבה מאוד אחרי שדיברה עמו לראשונה בטלפון.
בעברה לא אהבה כלל את הכינוי שלה.
הסיבה לכינוי היא שבכיתה א' קרא לה קן-צ'אן "אזוקי" במקום "אזוסה".
קאורו נישינו (המכונה "קארו-צ'אן") - חברה טובה של אזוקי-צ'אן.
ילדה רגישה וביישנית אשר מאוהבת בקן.
יש לה בבית סלון לעיצוב שיער השייך לאמה.
מידורי קודאמה (המכונה "ג'ידאמה") - חברתה הטובה ביותר של אזוקי-צ'אן.
מחבבת בסתר את אחיה של אזוקי-צ'אן דייזו.
היא קשוחה, היא שונאת בנים ולדעתה "הם טובים רק אם משתמשים בהם ככריות או סולמות".
אולם היא, כאמור, מחבבת את דייזו והיא הייתה גם מיודדת עם שוטר צעיר.
כעסה פעם על קאורו עקב דבר-מה שאמרה על סבתה.
קן טאקאיאנאגי {המכונה "קן-צ'אן"} - נוהג להטריד את אזוקי-צ'אן באופן תדיר אף על פי שבפועל הוא מאוהב בה בסתר.
מרים חצאיות של בנות אולם לא על-מנת לראות את לבניהן אלא לשם משיכת תשומת-לב.
אביו, שנוהג רבות להרים עליו את קולו, עובד במסעדה מצליחה.
יונוסוקה אוגאסאוורה (המכונה "יונוסוקה-קון") - מושא אהבתה של אזוקי-צ'אן.
בסוף הסדרה חוזר לארצות הברית, משם בא.
פוחד מלטאות ולעומת-זאת נחשים אינם מפחידים אותו.
טומומי טאקאהאשי (המכונה "טומו-צ'אן") - חברה טובה של אזוקי-צ'אן.
מאוהבת בתלמיד ששמו מאקוטו סאקאגוצ'י.
מנהיגת הכיתה ולא בכדי: היא תלמידה מצטיינת.
מאקוטו סאקאגוצ'י (המכונה "מאקוטו-קון") - תלמיד לא נבון במיוחד המאוהב בסתר ביוקו-צ'אן.
עיניו נראות עצומות וכמעט מעולם לא נפקחו בסדרה.
יוקו סאקאקיבארה (המכונה "יוקו-צ'אן") - יוקו ניחנת בעושר ויופי אך גם בשחצנות והיא מאמינה שיונוסוקה יבחר בה על פני אזוקי-צ'אן.
דייזו נוייאמה (המכונה "דייזו-צ'אן) -אחיה הצעיר של אזוקי-צ'אן.
נוהג לחדור לפרטיותה של אחותו הגדולה.
התאהב ביוקו-צ'אן ואילו חברתו התאהבה ביונוסוקה-קון.
מיודד מאוד עם קן-צ'אן המלמד אותו לשחק בייסבול.
היה צריך לעבור ניתוח עקב דלקת-התוספתן שתקפה אותו לפתע אולם בסוף הדבר לא היה נחוץ.
טאדאשי נוייאמה-אביהם של אזוקי-צ'אן ודייזו-צ'אן.
שותה כמויות רבות של בירה.
קייקו נוייאמה-אמם של אזוקי-צ'אן ודייזו-צ'אן.
מיודדת עם אמו של יונוסוקה-קון.
נוהגת משמעותית יותר טוב מבעלה.
"טאגו סנסיי"-המחנך בכיתה בה לומדת אזוקי צ'אן ובנוסף משמש שם כמורה.
הציל את יונוסוקה-קון מתלמידי כיתה ו' שהכו אותו קשות.
בילי-צלם אמריקאי הדובר אנגלית ויפנית.
חבלי הארץ בהם טוענים המורדים לשליטה הם טימבקטו, קידאל, גאו וחלק מאזור מופטי, המרכיבים כ-60% משטחה היבשתי של מאלי.
אזוואד גובלת בבורקינה פאסו מדרום, מאוריטניה במערב ובצפון-מערב, אלג'יריה בצפון ובצפון-מזרח, ובניז'ר במזרח ובדרום-מזרח, ושאר שטחי מאלי בדרום-מערב.
המדינה הוכרזה בהצהרה באתר אינטרנט של הארגון לשחרור אזוואד ב-6 באפריל 2012. באותו ביום בגאו, חתם בילאל אל אשריף, מזכ"ל הארגון לשחרור אזוואד על הצהרת עצמאות, וכן הצהיר שהארגון ישמש כממשלה הזמנית באזוואד עד להקמת "סמכות לאומית".
עם זאת, עד כה אף מדינה חיצונית לא הכירה בעצמאות של אזוואד.
ממשלת מאלי וכן הארגון האיסלאמי אנצאר א-דין חולקים על הטענה לשליטה דה פקטו של הארגון בשטח.
שבטי הטוארג כבר התמרדו כשלוש פעמים בעבר נגד השלטון במאלי, מאז קיבלה המדינה את עצמאותה מצרפת בשנת 1960.
בסוף 2011 ובתחילת 2012 החלה התקוממות ב"אזוואד" אשר בצפון מאלי.
רבים מהמורדים משבטי הטוארג שימשו כשכירי חרב בלוב תחת שלטונו של מועמר קדאפי והחלו לחזור לביתם לאחר נפילתו, יחד עם ניסיון צבאי ותחמושת.
במרד השתתפו גם שבטים ערבים מקומיים.
נשיא מאלי, אמאדו טומני טורה, נחל סדרה של הפסדים נגד המורדים בצפון.
בינואר הפילה קבוצת מורדים מקרב הצבא את שלטונו של טורה, בין השאר עקב חוסר הצלחתו לדכא את המורדים.
ב-14 בפברואר 2013, ויתרה אזוואד על תביעתה לעצמאות וביקשה ממשלת מאלי לפתוח במשא ומתן על מעמדם העתידי של שבט הטוארג.
אזופרדי (Azzopardi) הוא שם משפחה מלטזי שמקורו בלומברדיה.
שם משפחה דומה הוא "אזופרדו", שהביא את שמו גם לנהר אזופרדו (Río Azopardo) באי Grande de Tierra del Fuego שבצ'ילה.
קיימת השערה אחרת לפיה נגזר מהמילה העברית "ספרדי".
בעלי השם "אזופרדי" הם ככל הנראה ממוצא ספרדי או פורטוגלי.
המשפחה במקור הייתה יהודית, אך בשנת 1492 המירו את דתם לנצרות קתולית.
ליהודים הוצב אולטימטום - להמיר את דתם או לעזוב את איי מלטה.
בכתב "מקור שמות המשפחה המלטזיים", מטיל ספק הכותב, גודפרי וטינגר בהנחה הרווחת למקור השם סַפַרדי.
הוא מציע הסבר כי לשם ממקור זהה כמו לשני שמות משפחה מהמאה ה-12 "אקסיו" ו"פרדו", ומצטט עדות שמאושרת על ידי נוטריון שנחתמה בגנואה ב-4 באוגוסט 1201 בשם "אוחריוס אסופרדוס" (Ogerius Açopardus), שנשמע כשילוב בין שני השמות הנפוצים.
לוביה אזוקי (שם מדעי:Vigna angularis) היא שיח הנפוץ במזרח אסיה ובהימלאיה.
הצמח עצמו הוא זן מתורבת של לוביה, אשר מוצאו לא ידוע, אבל ככל הנראה מקורו בסין, יפן או הודו.
לא נמצאו מספיק עדויות על מין הפרא שלו (Phaseolus angularis Wight).
זאת, כי אין בנמצא מידע ארכאולוגי מספק על האזוקי, עקב בלבול וזיהוי שגוי של האזוקי עם הסויה לאורך ההיסטוריה.
הצמח מתנשא לגובה 2-1 מטר ומכיל פרחים צהובים אשר הופכים לאחר מכן למקבץ תרמילים חלקים וקצרים.
העלים מזכירים את הלוביה תרבותית (Vigna unguiculata) ואילו התרמילים מזכירים את המש (Vigna radiate).
הזנים השונים של האזוקי, הנפוצים בצפון מזרח אסיה, הם לרוב אדומים אך ישנם גם לבנים, שחורים-כתומים, ירוקים, אפורים ומנומרים.
הזרעים מאופיינים בהילום (hilum, צלקת זרע) עם רכסים משני צידיה.
לאזוקי אין הרגלי גדילה קבועים כך שצמח יכול להכיל גם תרמילים בשלים (חומים) וגם תרמילים בוסריים (צהובים וירוקים).
חולפים כ-120 יום מזריעת הצמח עד שהזרעים והתרמילים מתייבשים.
התרמילים הצעירים והרכים, בהם הזרעים רק מתחילים להתפתח, בשלים למאכל כמו שעועית ירוקה.
השימוש הנפוץ הוא בלוביה היבשה.
התרמילים מתייבשים ונפתחים על מנת לפזר את הזרעים, כך שתקופת האיסוף הינה מעט לפני כן.
שיחי אזוקי גדלים בצפון יפן כאשר הגפנים המתורבתות גדלות בסין, מנצ'וריה ובעוד מקומות בעלי אקלים חם.
לילות קרים יעזרו לגידול האזוקי, אך כפור יפגע בה.
ספטמבר-פברואר היא התקופה הטובה ביותר לשתילה ועד אמצע נובמבר יכולים להופיע שתילים עם 30-20 תרמילים.
מחקרים גנטיים מראים כי לוביה אזוקי בויתה לראשונה במזרח אסיה ורק מאוחר יותר הוכלאה עם זנים מקומיים בהימלאיה.
הלוביה נחשפה לראשונה בשרידים מאזור Awazu-kotei מתקופת ג'ומון ביפן, 400 שנה לפני הספירה.
בסין וקוריאה האזוקי התגלתה לראשונה בשרידים כ-1000 שנים מאוחר יותר.
מניתוח השינויים בזרע התגלה כי האזוקי בויתה בין 5300 ל-4800 לפנה"ס, אולם זרעי אזוקי מהתקופה הנאוליתית בקוריאה ויפן מראים שינויים מורפולוגיים שהתרחשו בזרעים בעקבות התערבות בני האדם, לפחות 2000 שנה לפני הביות האחרון.
לפי מידע פילוגנטי (חקר קרבה אבולוציונית בין קבוצות אורגניזמים שונות), ניתן לומר כי לאזוקי מקורות רבים ותהליך הביות התפתח במקביל לאורך התקופות השונות.
השם 'אזוקי' הוא תעתיק השם היפני המקומי.
בהשאלה מסינית, משמעות המילה היא 'שעועית קטנה'.
בסין האזוקי נקראת גם 'שעועית אדומה' או 'לוביה אדומה' (red cowpea), והיא נקראת כך גם אצל סוחרים רבים בישראל.
בקוריאה השם הוא 'פט' (pat), בחלקים מהודו היא נקראת 'צ'ורי אדומה' (red chori), בחבל פנג'אב שמה 'ראאבן' (ravaa'n) ובמהאראשטרה, במערב הודו, נקראת 'לאל צ'אבאלי' (Lal Chavali) או בקיצור, 'לוביה אדומה'.
בעולם המערבי נפוץ השם היפני, אך הוגים אותו 'אזוקי' ולא 'אדזוקי' כמו היפנים.
האזוקי היא קטנית עשירה בנוטריינטים, המספקים כמות נכבדה של חומרים מזינים בהשוואה לערכה הקלורי.
האזוקי מהווה מקור טוב לחומצה פולית, אשלגן, זרחן, מגנזיום, ברזל, מנגן ואבץ.
האזוקי מכילה גם כמות יפה של ויטמיני B; תיאמין (15%), ריבופלאבין (6%) וניאצין (6%).
על פי משרד החקלאות האמריקאי, ילדים אמריקאים לא צורכים מספיק אשלגן, מגנזיום וסיבים תזונתיים, ואילו מבוגרים לא צורכים מספיק ברזל ומזונות עשירים בחומצה פולית – דבר ההופך את האזוקי לאופציה מצוינת.
דרך הפעולה של האזוקי לסילוק הפלישות (טוקסינים) מהגוף היא על ידי סילוק חום, הקלה על תחושת מלאות בבטן (הטחול הסיני) ונפיחות, הנגרמים מבצקות, סטגנציה של הדם ושיפור עמידות הגוף כנגד צהבת.
האזוקי מאזנת את צ'י הטחול, הכליות, מערכת השתן והקיבה, לפיכך היא טובה לאנשים הסובלים מבעיות פריון, דיכאונות, רגישות ומופנמות יתר.
בצקת היא תופעה אשר נגרמת, לפי האמונה הסינית, מחוסר יאנג בכליות ובטחול, סטגנציה של הדם והצ'י, חום או לחות.
כל אלה גורמים לירידה במחזור הדם ולהיווצרות משקעי נוזלים.
הסימפטומים בבצקות השונות הם כאבי מפרקים, חוסר אנרגיה, נפיחות, פעולת מעיים איטית, עלייה במשקל, מתן שתן מועט.
לוביה האזוקי עוזרת בהפחתת הנוזלים התקועים בעזרת זיקתה לטחול, זאת על ידי קידום הנוזלים בגוף (המגוגית) ובמניעת פלישות חיצוניות של חום ולחות (חיזוק הווי-צ'י).
היא יכולה גם לסייע להפחתה במשקל, אם מקורו בהצטברות עודפת של נוזלים.
בנוסף הרפואה הסינית רואה חלק מבעיות העור כגון פריחה, פצעונים ושלפוחיות תוצאה של עודף חום ורעלים בדם.
אכילת אזוקי יכולה להקל על תסמינים אלה.
האזוקי היא הקטנית השנייה הפופולרית ביפן אחרי הסויה, ובעלת טעם חזק, מתוק ואגוזי.
טחינה של הקטנית לקמח, בישולה או התססתה, הם דרכי ההכנה העיקריות של האזוקי, המשמשת גם כרכיב עיקרי של תעשיית הממתקים במזרח אסיה.
בישול האזוקי עם אורז יצבע אותו בוורוד וזו מנה יפנית קלאסית בפסטיבל האורז.
דרך נוספת היא שתיית משקה חם כמו תה, המכיל אזוקי.
במטבחים מזרח אסייתיים האזוקי נפוצה כחומר גלם משחתי הנוצר לאחר בישול ומעיכה עם סוכר.
בנוסף נהוג להוסיף לה טעמים שונים, למשל ערמונים.
עושר הסיבים המסיסים שבה הופך אותה למוציליגנית, לכן היא מתפקדת נהדר כממרח.
ממרח שעועית אדומה משעועית האזוקי (Red bean paste) מהווה בסיס למאכלים רבים.
כופתאות אורז עטופות בעלי במבוק (Zongzi).
עוגות ירח מסורתיות הנאכלות בסתיו (mooncakes).
באו- לחמניות שמרים מתוקות מאודות (Baozi).
ממרח האזוקי (הנקרא anko, ביפנית 餡) שייך לקטגוריית ממרחי השעועית אן (an), והוא הפופולרי ביותר ביניהם.
מכינים ממנו מגוון רחב של ממתקים, למשל:
עשוי מהקרשת השעועית בג'לטין צמחי מאצות, ומוגש כקוביות או בגליל בתוך גזע במבוק.
במקור היה ממתק סיני שהיה עשוי מג'לטין אשר הופק מכבשים מבושלות.
לכן הסימניות יוקאן (羊羹) משמעותן - כבשה ומרק סמיך.
בסוף המאה ה-12 היוקאן הגיע ליפן.
כשהנזירים הבודהיסטים התוודעו לממתק ולדרך הכנתו (הנזירים לא אוכלים בשר), הם מצאו תחליף הולם והכינו את הממתק מקמח חיטה ואזוקי.
בשנת 1800 היפנים גילו את האגר אגר, ג'לטין מאצות, והשתמשו בו כדי ליצור את הממתק בגרסה חדשה הדומה למקורית.
אנפאנן (Anpan, ביפנית あんぱん) לחם / דונאט הממולא באנקו.
דאייפוקו (Daifuku-mochi, ביפנית 大福) עוגת אורז (מוצ'י) ממולאת באנקו .
משמעות השם היא 'מזל גדול'.
במקור נקראה 'הראבוטו מוצ'י' (עוגת אורז הבטן השמנה).
היות שההגייה של בטן ומזל נשמעים אותו דבר ביפנית (Fuku), השם שונה ל'דאייפקו מוצ'י'.
דוראייאקי (dorayaki, ביפנית ドラ焼き) זוג פנקייקים יפנים במילוי הממרח.
טאייאקי (Taiyaki), ופל בצורת דג הממולא בין השאר באנקו.
דנגו (Dango) כופתה מקמח אורז עם תוספות שונות, בליווי אנקו נקרא 'אנקו דנגו'.
שירוקו (Shiruko) דייסת אזוקי מתוקה, נאכלת חמה או קרה, לרוב בתוספת כופתאות דנגו או מוצ'י.
הממרח מתווסף לעיתים רבות כמו שהוא לגלידות, קרח מגולף וקינוחים אחרים, כמו שוקולד מומס במערב.
חברת המשקאות 'פפסי' הוציאה באוקטובר 2009 את 'פפסי אזוקי' שעל פי הביקורות, טעמו נע בין קיא לבין אזוקי מקולקל.
בבקבוק שהכיל 490 מ"ל היו כ-207 קלוריות ושלל צבעי מאכל אדומים-ורודים.
המשקה בושם ביסמין והיה עמוס בסוכר.
היפנים כנראה לא היו יותר מדי נלהבים והמשקה ירד מהמדפים.
גם בקוריאה נפוץ השימוש בממרח האזוקי, במאכלים הדומים לסינים ויפנים.
אחד המאכלים המעניינים הוא לחם גיונג'ו (Gyeongju) הנקרא על שם המחוז בו נוצר לראשונה, בקוריאה הדרומית.
אזוג הוא דמות בלגנדריום של ג'ון רונלד רעואל טולקין.
אזוג היה מנהיג האורקים בהרי הערפל בשלהי העידן השלישי של הארץ התיכונה, והוא שהצית את מלחמת הגמדים באורקים שהסתיימה בקרב אזנולביזר ובמותו של אזוג.
לאחר נפילת ומשיסת ארבור על ידי הדרקון סמאוג, בני עם דורין היו לנוודים, לאחר זמן יצא המלך הגולה תרור, מתוך יאוש ואי שפיות, אל מוריה שנשלטה על ידי האורקים מאז נמלטו משם הגמדים, שם נקטל וגופו חולל על ידי אזוג, שחרת את שמו על ראשו הכרות של תרור.
מעשה זה גרם לזעם רב בקרב הגמדים (אף אצל עמים שאינם מעם דורין, מאחר שדורין הוא בכור אבות הגמדים) ולמלחמת נקם למותו של המלך.
שני הצבאות נפגשו בעמק אזנולביזר, שממזרח למוריה, לקרב המכריע, הנודע לאחר מכן כ"קרב אזנולביזר", שבמהלכו הביסו הגמדים את האורקים תבוסה ניצחת, אם כי במחיר כבד של אנשיהם.
בעיצומו של הקרב הרג אזוג את מנהיג הגמדים מגבעות הברזל נין בן גרור שקרא נגדו תיגר, אך נקטל בעצמו על ידי דין רגל ברזל, בנו של נין, וכך נקמו הגמדים את נקמתם.
לאחר תבוסת האורקים ומותו של אזוג היו הרי הערפל בטוחים מאורקים לזמן רב, אך לאחר שנים רבות שוב תפסו האורקים אחיזה בהרים ואף יצאו מהם לקרב חמשת הצבאות.
מנהיג האורקים באותו קרב היה בולג, בנו של אזוג.
בולג נהרג על ידי באורן, שהצטרף לקרב לקראת סופו.
בטרילוגיית ההוביט (מאת פיטר ג'קסון) מוצג הסיפור באופן שונה: תרור הגיע עם צבאו לתבוע מחדש את מוריה לאחר משיסת ארבור, שם נתקלו באורקים של אזוג.
במהלך הקרב נקטל תרור על ידי אזוג ותורין צינת-אלון כרת את ידו של אזוג ובכך התחילה תבוסת האורקים.
ולכל אורך שלושת הסרטים צד אזוג את תורין כנקמה, אך גם על פי מצוותו של בעל האוב (הלוא הוא סאורון).
בסרט האחרון, ההוביט: קרב חמשת הצבאות, אזוג ותורין מנהלים דו-קרב אחרון לחיים ולמוות, בו שניהם הורגים זה את זה.
בסרטי ההוביט, דמותו של אזוג גולמה בידי מנו בנט.
אזור אנטארקטי מוגן במיוחד או אזור אנטארקטי מוגן מיוחד הוא אזור ביבשת אנטארקטיקה, ובאיים סמוכים, שנמצא בהגנת מדענים וכמה גופים בינלאומיים שונים.
האזורים המוגנים נוסדו בשנת 1961 בחסות הברית האנטארקטית, המושלת בכל היבשה והמים דרומית לקו רוחב 60 ומגוננת מפני פיתוח אנושי.
כניסה לאזור ASPA מחייבת רישיון.
אתרי ASPA נמצאים בהגנת ממשלות אוסטרליה, ניו זילנד, ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, צ'ילה, צרפת, ארגנטינה, פולין, רוסיה, נורווגיה יפן, הודו ואיטליה.
אזור אקולוגי (מאנגלית: ecoregion) הוא אזור מוגדר גאוגרפית ואקולוגית שהוא קטן מאזור ביולוגי (bioregion), שבתורו קטן מאזור ביוגאוגרפי (ecozone).
כל השלושה ביחד גדולים או קטנים ממערכת אקולוגית.
אזורים אקולוגיים מכסים שטחים גדולים יחסית של אדמה או מים ומכילים מכלולים של קהיליות ומינים.
המגוון הביולוגי של הפלורה, הפאונה והמערכות האקולוגיות המאפיינים אזור אקולוגי מסוים שונים מאלו המאפיינים אזורים אקולוגיים אחרים.
בתאוריה אזורים אקולוגיים הם אזורים נרחבים שבהם הסיכוי להיפגש במינים שונים ובקהילות שונות בכל רגע נתון הוא קבוע יחסית, בטווח מקובל של שונות (שטרם הוגדרה).
כל שיטת מיפוי ביוגאוגרפית חייבת להתחשב בשלוש מגבלות.
ראשית, שום מסגרת ביוגאוגרפית אחת תהיה אופטימלית ביחס לכל המינים.
אזורים אקולוגיים משקפים את הפשרה הטובה ביותר עבור מספר המינים הגדול ביותר.
שנית, אין לאזורים אקולוגיים גבולות חדים, בפועל מפרידים בין שני אזורים אקולוגיים אקוטונים ופסיפס של בתי גידול.
שלישית, מרבית האזורים האקולוגיים מכילים בתי גידול השונים מהביומה אליה הם משויכים.
מתחמים ביוגאוגרפיים יכולים להיווצר בשל מחסומים שונים.
חלקם פיזיים (טקטוניקת הלוחות, טופוגרפיה), חלקם אקלימיים (שונות בשל מיקום בין קווי רוחב, תחום מרעה עונתי) וחלקם קשורים להרכב הכימי של מי האוקיינוס (מליחות, רמות החמצן).
אזור 51 הוא סרט פאונד פוטג' אמריקאי המשלב את סוגות האימה והמדע הבדיוני, ובוים על ידי אורן פלי.
את התסריט כתבו אורן פלי וכריסטופר דנהאם , והפיקו אורן פלי, סטיבן סניידר וג'ייסון בלאם .
הסרט הופץ ב-15 במאי 2015, בעיקר לשירותי וידאו על פי דרישה, ובהפצה מצומצמת לבתי קולנוע נבחרים.
העלילה נסבה אודות שלושה צעירים חובבי תאוריות קונספירציה, המנסים לחשוף את סודות השטח הצבאי בארצות הברית, הקרוי "אזור 51", ובו מתקיימים לכאורה מפגשים עם חוצנים.
אזור אדמאווה הוא אזור בקמרון, שנוצר עקב התפרקות אזור הצפון לשעבר לשלוש ישויות: הצפון, אדאמווה והצפון הרחוק.
ההתפרקות אירעה בשנת 1983. אדאמווה ממוקם בין החלק הדרומי והצפוני של קמרון.
מבחינה מנהלית אזור אדמאווה מחולק ל-5 נפות.
שם הנפהשם בצרפתיתבירת הנפהאוכלוסייה (נכון ל-2001)ג'רםDjéremטיבאטי89,382פארו-א-דאוFaro-et-Déoטינייר66,442מיו-באניוMayo-Banyoבאניו134,902מברהMbéréמגנגה185,473וינהVinaנגאונדרה247,427
אזור בידוד הוא אזור גאוגרפי מוגדר (כגון קהילה, עיר או מדינה) שמתקיימת הגבלת תנועה של אנשים לתוכו או אל מחוץ לו.
אזור בידוד משמש לעצירת התפשטות של מחלות זיהומיות.
לעיתים קרובות משמש המונח מטאפורית, לניסיונות למנוע התפשטות של אידאולוגיה, הנחשבת כלא רצויה או מסוכנת, (כמו למשל תורת הבלימה של ג'ורג' קנאן נגד ברית המועצות).
אזור בידוד נוצר בדרך כלל סביב שטח שמתחוללת בו התפרצות של מחלה זיהומית, או לאורך הגבול בין שתי המדינות.
לאחר הקמת אזור הבידוד, אנשים מהאזור הפגוע אינם מורשים עוד לעזוב אותו ואחרים אינם מורשים להיכנס אליו.
במקרים של התפרצות קיצונית הבידוד אינו מוסר עד להעלמות מוחלטת של המחלה.
בעבר אזור בידוד היה נאכף באמצעיים פיזיים הוצבה גדר וכוחות חמושים סיירו סביבה לוודא שהבידוד נשמר, התושבים המבודדים נותרו להילחם בכוחות עצמם במחלה ללא עזרה.
במקרים מסוימים, קהילות בריאות מסוימות מטילות על עצמם בידוד מרצון במטרה להימנע מהדבקה, או כאמצעי מיגון מזיהום אוויר.
מומחים לבריאות הציבור מתייחסים לאזור הבידוד כהסגר ולבידוד רפואי כהתערבות תרופתית שנועדה למנוע הדבקה באמצעות ריחוק חברתי.
בשנת 2003, במהלך התפרצות הסארס בקנדה, נעשה שימוש באזור בידוד למניעת הפצת הנגיף.
בשנת 2003, במהלך התפרצות הסארס בסין, הונג קונג, טאיוואן וסינגפור, הוטל סגר על נוסעים המגיעים מאזורים נגועים.
בסין הושמו כפרים שלמים בהסגר ולא הותר לנסוע בכפרים או מחוצה להם.
כפר אחד במחוז חוביי הושם בהסגר החל מה 12 באפריל 2003 עד 13 במאי.
עשרות אלפי אנשים ברחו מבתיהם כאשר נודע להם שהוא עלול להיכלל באזור הבידוד, וייתכן שגרמו בכך להרחבת תפוצת הנגיף.
באוגוסט 2014, הוקם אזור בידוד סביב כמה מהאזורים הנגועים ביותר התפרצות האבולה במערב אפריקה (2014–2015).
בינואר 2020, הושם אזור העיר ווהאן בבידוד עקב מגפת הקורונה, בהמשך התרחב האזור המבודד ומגבלות התנועה השפיעו על יותר ממחצית האוכלוסייה הסינית, דבר שעשוי להיות אזור הבידוד הגדול ביותר בהיסטוריה.
מדינות נוספות שהנהיגו מדיניות הסגר הם מלזיה ואיטליה.
אזור ביוגאוגרפי הוא שם לכלל האזורים הביוגאוגרפים לאורך כדור הארץ, כשחלוקתם היא לרוב קשורה ליבשות לרוב בהתבסס על טקטוניקת הלוחות, אף שישנם גם אזורים ביוגאוגרפים ימיים.
המונח ליחידה אקולוגית קטנה מהם הוא אזור ביולוגי (bioregion) ואחריו אזור אקולוגי.
מספר חוקרים רואים במקווי מים מתוקים עם אגני ניקוז בולטים, שאינם זורמים לים גם יחידות דומות (Endorheic basin).
האזורים מכוונים לביוטות שלמות כשמונחים פחות רווחים כוללים את הזואוגאוגרפיה וממלכת צמחייה, אשר כיום נמדדים באותם אזורים ביוגאוגרפים.
ההבדל בין אזור ביוגאוגרפי לביומה הוא שביומה כוללת בתי גידול, אשר נמדדים על בסיס צורת חיים או הסתגלות אבולוציונית של בעלי חיים, פטריות, מיקרואורגניזמים וצמחים לאקלים, טיב הקרקע ועוד.
הקרן העולמית לשימור חיות הבר מציגה 8 אזורים ביוגאוגרפים יבשתיים:
הקרן העולמית לשימור חיות הבר והחברה לשימור הטבע (The Nature Conservancy) מציגים גם 43 אזורים ביוגאוגרפים ימיים.
עם זאת נפוץ יותר השימוש של ארגון "MEOW" ("Marine Ecoregions of the World") בו ישנם 12 אזורים ביוגאוגרפים ימיים, המקבילים מעט ליבשות:
אזור 9 במילאנו (באיטלקית: Zona 9 di Milano) הוא אזור הממוקם במרכז העיר מילאנו שבאיטליה אשר מהווה את מרכז העסקים העיקרי של העיר מילאנו.
אזור 9 הוא אחת מתשע החטיבות המנהליות של העיר מילאנו.
באזור זה ממוקמות שתיים מתחנות הרכבת המרכזיות בעיר - "מילאנו סנטראל" ו"פורטה גריבלדי", כמו גם גורדי שחקים רבים המרכיבים את קו הרקיע המודרני של העיר ואשר בהם נמצאים משרדי המטה של התאגידים העיקריים שפועלים ממילאנו כיום.
האזור מהווה גם יעד תיירותי מרכזי בשל המבנים ההיסטוריים, מוסדות התרבות ואפשרויות האוכל והבילוי המגוונות שבו.
פארק ספריית העצים בפורטה נובה
אָזוּלֵז'וּ (פורטוגזית) או אָזוּלֵחוֹ (ספרדית) (בכתיב המקורי בשתי השפות: azulejo) הוא אריח קרמיקה מצויר.
מסורת יצורם הגיעה לחצי האי האיברי עם הכובשים המורים, אך אומצה שם והיצור המשיך והתפתח גם לאחר יציאת הכובשים, ואפילו התפשטה עד מושבות העבר של ספרד ופורטוגל.
הם מהווים מורשת לאומית בפורטוגל, בה חלקם אף מתעדים אירועים היסטוריים, אך גם מהווים אלמנט אדריכלי לחיפוי בתים, להגנה מפני לחות וחום.
הם נפוצים גם בספרד, בעיקר באזור אנדלוסיה.
לרוב, צבע העיטורים הוא כחול, על רקע לבן אטום, אך יש שימוש גם בצבעים אחרים.
מקור השם הוא בשפה הערבית, במילה הערבית al zulaycha.
פרוש המילה הוא " אבן קטנה חלקה", והכוונה המקורית הייתה לפיסות שיש קטנות, להכנת מוזאיקה בסגנון היווני-רומי.
אולם, השיש לא היה זמין לאמנים של צפון אפריקה, והיוצרים עברו להשתמש בשילובים של פיסות אריחים בעלי צבע אחיד, בעיקר בירוק, חום וצהוב.
במרוקו עדיין מייצרים עבודות כאלו והשם הכולל הוא zellij.
אריחים ראשונים בעלי גלזורה מקורם במצרים ובמסופוטמיה, כ-3000 שנה לפני הספירה.
בשנת 2620 לפנה"ס נבנתה במצרים הפירמידה של ג'וסר, מייסד השושלת ה-3 במצריים, אשר קירות המעברים בה כוסו באריחים בעלי גלזורה ירוקה, עם פסים צהובים, המדמים את צמח הפפירוס.
בתקופות מאוחרות יותר הטכניקה נשכחה ובתרבות יוון לא השתמשו בה כלל.
היוונים והרומאים חיפו ועיטרו משטחים בטכניקות הפרסקו, הסטוקו והמוזאיקה.
במאה ה-9 לספירה, בפרס, התגלה שוב השימוש בבדיל כגלזורה אטומה.
הידע עבר גם לשכניהם העבאסים ומשם לכל המרחב הערבי - מוסלמי במזרח התיכון.
במאה ה-8 לספירה, עם כיבוש חצי האי האיברי על ידי המורים, אמנות החיפוי באריחים הגיעה לספרד.
במסורת , עקב איסור ציור דמויות של יצורים חיים, העיטורים היו גאומטריים או קליגרפיים, על בסיס פסוקים מהקוראן.
דוגמאות של עיטורים כאלה ניתן לראות באלקזר של סביליה ובארמון אלהמברה, בגרנדה.
העיטורים הם עבודות מוזאיקה, אשר היחידות המרכיבות אותן (tesserae) הן פיסות אריחים מונוכרומטיים.
ב-1492, עם סיום הרקונקיסטה ויציאתם של המורים מחצי האי האיברי, נשמרו אומנם הדוגמאות הגאומטריות, אך החל שילוב של מוטיבים נוצריים.
מי שהוביל את השינוי היה יוצר איטלקי בשם ניקולו פיסנו, אשר התיישב בסביליה בשנת 1498. הוא החיל על האזולז'וס את שיטות עיצוב המיוליקה ויצר פנלים גדולים, עם תאורים פיגרטיביים או נרטיביים.
בהשפעת הרנסאנס האיטלקי, האזולחוס הספרדיים צוירו בצבעים מרובים, וסביליה הפכה למרכז האומנותי שלהם.
בשנת 1503, מנואל ה-1 ערך ביקור בסביליה והביא לפורטוגל את בשורת האריחים המצוירים.
בהוראתו, הוזמנו אריחי אזולחוס מספרד, ששימשו לחיפוי קירות ולריצוף ב.
עד אמצע המאה ה-16, רוב האזולז'וש בפורטוגל הגיע ביבוא מספרד ומיעוטם מפלנדריה.
בספרד, הטכניקה המשיכה להתפתח, ובסוף המאה ה-16 אומנים ספרדים עיצבו סצנות מהמסורת הנוצרית שהתפרסו על פני אריחים רבים, ליצירת תמונה שלמה, בייחוד עבור קירות נרחבים בכנסיות ומנזרים.
באותה תקופה החל גם בפורטוגל יצור קומפוזיציות על נושאים דתיים, אך רוב העבודות הפורטוגזיות התרכזו בחיקוי בדים עשירים לחיפוי מזבחות ובדוגמאות של פרחים וציפורים.
עבודות מונומנטליות עבור ארמונות יוצרו באמסטרדם, בצבעי כחול לבן.
צבעים אלה מקורם בקרמיקה הכחולה של דלפט, ואומצו בהתלהבות על ידי האצולה בפורטוגל.
האריחים של תקופה זו עוטרו במוטיבים בסגנון בארוק לאחר מכן בסגנון רוקוקו.
בשנת 1755, אחרי רעידת האדמה אשר החריבה חלק מליסבון, התקיים תהליך שיקום, בו היה צורך להחליט על החומרים המובילים.
בגלל הזמן הדוחק וחסכון בתקציב, הייתה חזרה לאזולז'וש, שהיו זולים מאבן, ויוצרו כמויות גדולות מאד מהם.
במקביל, גם הייתה גם חזרה לדוגמאות פשוטות, בהתאם לסגנון הנאו - קלאסי.
הסגנון נקרא ' על שמו של המרקיז דה פומבל, אשר הוביל את השיקום.
במאה ה-19, אמנות האזולז'וש עברה לתהליכי יצור מתועשים ובמאה ה-20 השתנה הסגנון בהשפעת זרמי האר נובו ואר דקו.
לאריח האזולז'ו הייתה עדנה בעקבות הכנסת הסגנון המודרני.
ניתן לראות את פירותיו של סגנון זה בתחנות המטרו של ליסבון, בהן האמנית עיטרה באזולז'וש 19 תחנות ב-25 שנה, וכל תחנה שונה מרעותה.
בתקופה המורית, האריחים יוצרו בצבע אחיד, בדרך כלל צהוב, חום, ירוק ולבן.
הדוגמאות הגאומטריות התקבלו מחיתוך פיסות אריח, לפי הצבע הדרוש, ושיבוצן לקבלת הדוגמה הרצויה.
שמה של טכניקה זו הוא alicatados, והיא גרמה לבזבוז רב של אריחים.
הסיבה לקיומה הייתה העדר ידע טכני ליצירת אריחים .
בעיה זו נפתרה במאה ה-15, כאשר הומצאו שתי טכניקות אשר אפשרו יצור אריח בעל מספר צבעים.
הנפוצה בהן הייתה cuerda seca בשיטה זו, מיתר מרוח בחומר שומני וצבע שחור על בסיס תחמוצת מנגן, תחם את אזורי הצבעים השונים על האריח וכך נמנע ערבוב הצבעים בתהליך השריפה.
בסיום השריפה נותר קו תוחם שחור סביב הצבעים השונים.
השיטה השנייה נקראת בספרדית cuenca (אשר פרושה "אגן") או arista ( אשר פירושה "רכס") ובה הקדר יצר באריח אזורים מופרדים (אגנים) על ידי רכסי חימר, אותם מילא בצבעים השונים.
ה"רכסים" של חימר, אשר מנעו את ערבוב הצבעים.
הכנת האריחים התחילה בלישה נמרצת של החימר, אשר נועדה לפיזור אחיד של הלחות והרחקת בועות אוויר,,כמו בעבודות חרס.
בתקופת הרנסאנס, החימר הוכנס לתבניות עשויות גבס ושוטח ידנית, על ידי הקדר.
אחרי מספר שבועות של יבוש, האריחים הוצאו מתוך התבניות והוכנסו לשריפה ראשונה.
לאחר השריפה יצקו על צד אחד של האריחים גלזורה על בסיס בדיל.
על תשתית זו סימנו, בעזרת שבלונה ואבקת פחם, את קווי המתאר של הציור העתידי.
האומן השתמש בקווים אלה להשלמת הציור וצביעתו, על שטח של אריח יחיד או מספר אריחים.
בשלב האחרון, האריחים הצבועים הוכנסו לשריפה בטמפרטורה של כ-1000 מעלות צלזיוס.
בשיטה זו, הצבעים והגלזורה נכנסו לעומק האריח והיו עמידים מאוד לשחיקה.
במאה ה-18 הוכנס שינוי אשר הקל על עבודת הצייר.
אחרי השריפה הראשונית, אשר העניקה חוזק, האריחים צופו בגלזורה והוכנסו שוב לשריפה.
הציור בוצע על האריח בעל הגלזורה, כך שניתן לבצע שינויים בציור, במידת הצורך, והאריחים הוכנסו לשריפה שלישית, בטמפרטורה נמוכה יותר.
הצבעים הסופיים נקבעו על ידי השימוש בחמש תחמוצות של מתכות: ברזל לחום, נחושת לירוק כהה, קובלט לכחול, מנגן לסגול, אנטימון לצהוב.
בגלל היות האזולז'וש הפורטוגזים מבוקשים בשוק, ובגלל הנגישות הגבוהה אליהם, בעיקר בבניינים עזובים, קיים שוד ומסחר ער בשוק השחור.
בשנת 2007, משטרת ליסבון יזמה פרויקט להגנה על אוצר לאומי זה מפני השודדים, והגניבות ירדו ב-80%, אך עדיין קיימות.
התושבים המקומיים אינם מרבים להתלונן, משום שעבורם אין לאריחים חשיבות מיוחדת, כי הם עדיין נמצאים בכל מקום.
בשנת 2013 הממשלה יזמה חוק האוסר הריסת מבנים מחופי אריחים בליסבון, ללא אשור מיוחד של הרשויות.
הפרלמנט דורש להרחיב את החוק לכל המדינה.
למען שמירה על אוצר לאומי זה, מתנהלים מחקרים ברמה אקדמית לאפיון רכיביהם.
אזור הוא הכינוי המקובל ברבים מחוקי מדינת ישראל לשטחים שכבש צה"ל במלחמת ששת הימים ולא הוחל עליהם החוק הישראלי.
כברירת מחדל חוקי מדינת ישראלים חלים רק בשטחה הריבוני - השטח שבגבולות הקו הירוק שאליו צורפו מזרח ירושלים (בצו סדרי השלטון והמשפט (מס' 1), תשכ"ז–1967) ורמת הגולן (בחוק רמת הגולן).
עם זאת, במקרים רבים עלה הצורך להחיל את חוק מסוים גם בשטחים שכבש צה"ל במלחמת ששת הימים, או לפחות על אזרחי ישראל המתגורריים בהם.
למטרה זו ניתן לשטחים הללו השם "אזור", שמשמעותו השתנתה מפעם לפעם, בהתאם לשינוי השליטה של ישראל בשטחים אלה.
תקנות שעת חירום (יהודה והשומרון – שיפוט בעבירות ועזרה משפטית)
תקנות שעת חירום (יהודה והשומרון – שיפוט בעבירות ועזרה משפטית), תשכ"ז-1967, המוכרות בשם המקוצר "תקנות יו"ש", הן תקנות שעת חירום שהותקנו על ידי שר הביטחון, משה דיין, ב-2 ביולי 1967, זמן קצר לאחר מלחמת ששת הימים, לשם הסדרת המצב המשפטי שנוצר כתוצאה משליטת ישראל בשטחים שבתפיסה לוחמתית בעקבות מלחמה זו.
בתקנות אלה נכללה ההגדרה של "אזור" בנוסח "'אזור' — אחד מאלה: רמת הגולן, הגדה המערבית, רצועת עזה וצפון סיני וכן דרום סיני".
בהארכה ראשונה של תוקף תקנות אלה, בינואר 1968, שונה הנוסח ל"'אזור' — כל אחד מן השטחים המוחזקים על ידי צבא הגנה לישראל".
בתחילת שנת 1978 שונה שמן של התקנות לתקנות שעת חירום (יהודה והשומרון, חבל עזה, רמת הגולן, סיני ודרום סיני - שיפוט בעבירות ועזרה משפטית), תשכ"ז-1967, ונקבע בהן במפורש שאזור פירושו רמת הגולן, יהודה ושומרון, רצועת עזה וסיני.
בעקבות חקיקתו, בסוף 1981, של חוק רמת הגולן, שקבע כי "המשפט, השיפוט והמינהל של המדינה יחולו בשטח רמת הגולן", הושמטו המילים "רמת הגולן" משמן ומתחולתן של התקנות.
בעקבות נסיגת צה"ל מסיני הושמטו המילים "סיני ודרום סיני" משמן ומתחולתן של התקנות.
בעקבות ביצוע תוכנית ההתנתקות הושמטו המילים "וחבל עזה" משמן ומתחולתן של התקנות, והן קיבלו את שמן הנוכחי: תקנות שעת חירום (יהודה והשומרון - שיפוט בעבירות ועזרה משפטית), התשכ"ז-1967. הגדרת אזור צומצמה ל"יהודה והשומרון למעט שטחי המועצה הפלסטינית".
התקנות קובעות סמכויות שונות על האזור, וקובעות שלעניין 17 חוקים, המושג תושב ישראל האמור בהם כולל גם אדם שמקום מגוריו הוא באזור והוא אזרח ישראלי או שהוא זכאי לעלות לישראל לפי חוק השבות, ואשר אילו מקום מגוריו היה בישראל היה נחשב לתושב ישראל.
חוקים המסתמכים על הגדרת אזור תקנות שעת חירום (יהודה והשומרון – שיפוט בעבירות ועזרה משפטית)
חוקים אחדים, שבהם יש התייחסות לאזור, מסתמכים על הגדרת אזור תקנות שעת חירום (יהודה והשומרון – שיפוט בעבירות ועזרה משפטית).
בחוקים אחדים שיש להחילם על האזור ניתנה הגדרה משלהם למושג זה:
לפקודת מס הכנסה מגדיר אזור: "כל אחד מאלה: יהודה והשומרון וחבל עזה כולל השטחים הכלולים בתחום השיפוט הטריטוריאלי של הרשות הפלסטינית על פי ההסכם בדבר רצועת עזה ואזור יריחו שנחתם בקהיר בין ישראל לבין ארגון השחרור הפלסטיני, ביום כ"ג באייר התשנ"ד (4 במאי 1994)".
הגדרה זהה נכללת ב לחוק מיסוי מקרקעין (שבח ורכישה).
לפקודת ביטוח רכב מנועי, מגדיר את האזור: היישובים והאתרים הצבאיים כמשמעותם הסכם הביניים הישראלי–פלסטיני בדבר הגדה המערבית ורצועת עזה, שנחתם בוושינגטון בין מדינת ישראל לבין ארגון השחרור הפלסטיני, ביום ד' בתשרי התשנ"ו (28 בספטמבר 1995), לרבות נספחיו והמסמכים שנלוו אליו.
לחוק עובדים זרים מגדיר את האזור "כמשמעותו בחוק יישום ההסכם בדבר רצועת עזה ואזור יריחו (הסדרים כלכליים והוראות שונות) (תיקוני חקיקה), התשנ"ה–1994".
לחוק מס ערך מוסף מגדיר אזור: "כל אחד מאלה: יהודה והשומרון וחבל עזה, למעט שטחי עזה ויריחו".
לחוק הביטוח הלאומי מגדיר אזור: "יהודה והשומרון וחבל עזה".
בחוקים אלה לא עודכנה הגדרת אזור בעקבות ביצוע תוכנית ההתנתקות, בניגוד לתקנות שעת חירום (יהודה והשומרון – שיפוט בעבירות ועזרה משפטית), שבהן עודכנה ההגדרה.
אזור האגמים וילנדרה (אנגלית Willandra Lakes Region) הוא אתר מורשת עולמית המשתרע על שטח של כ-2,400 קמ"ר בדרום-מערב ניו סאות' ויילס שבאוסטרליה.
לאזור חשיבות תרבותית וטבעית רבה והוא כולל עדויות חשובות להתיישבות אנושית קדומה וכן את אתר שריפת הגופות העתיק ביותר הידוע לאדם.
באזור מערכת של אגמים יבשים מתקופת הפליסטוקן אשר נוצרו במהלך שני מיליוני השנים האחרונות, וחופי רובם מוקפים בדיונות בצידם המזרחי.
הדיונות של אגם מונגו ידועות במיוחד והן זכו לכינוי "החומה הסינית" (Walls of China).
אורך הדיונות שמזרחית לאגם מונגו הוא 26 ק"מ וגובהן עד 30 מטר.
המערכת כוללת חמישה אגמים גדולים המחוברים זה לזה ו-14 אגמים קטנים יותר.
שטחם של האגמים נע בין 6 ל-350 קמ"ר.
כאשר הנהר המוביל מים אל האגמים חדל מלזרום, הם הפכו למלוחים יותר וגוועו בהדרגה מדרום לצפון.
כיום האגמים הם מישורים שטוחים שבהם שיחים נמוכים ומשטחי עשב, המסוגלים להתמודד עם מליחותה הגבוהה של הקרקע.
כ-10% משטח האזור, הכוללים שני שלישים משטחו של אגם מונגו, הם פארק לאומי מוכרז על ידי ממשלת אוסטרליה.
קו החוף העתיק של האגמים מתאפיין בשלוש שכבות של סלעי משקע:
שכבת גול גול (Gol Gol) - המשקעים המוקדמים ביותר שקעו במקום לפני 50,000 שנים ויותר וציבעם כתום-אדום.
שכבת מונגו (Mungo) - השכבה המאוחרת יותר, המתוארכת לפרק הזמן שהחל לפני 50,000 שנים ונמשך עד לפני 19,000 שנה, והיא כוללת חרסית וחול קוורץ נקי.
שכבה זו היא העשירה ביותר בממצאים ארכאולוגיים.
שכבת זאנסי (Zanci) - השכבה המאוחרת ביותר, העשויה מאבק חרסית שהועף על ידי הרוח ונערם לדיונות בעת שהאגמים שינו את גובה מפלסם, טרם גוועו באופן סופי.
ממצאים ארכאולוגיים מראים שרידי התיישבות אנושית לחופי האגמים המתוארכים כבני 50,000 שנים.
חפירות חשפו שרידי גופת אישה שרופה חלקית בדיונה סמוך לאגם מונגו.
כך או כך, התגלית הפכה את המקום לאתר שריפת הגופות העתיק ביותר הידוע.
עוד התגלו בשנת 1974 שרידיו של גבר שנקבר באוכר אדום וגילו הוא כ-40,000 שנים.
גם עדות זו למנהג קבורה זה, אשר בימינו רווח בשטחי צרפת ובמקומות אחרים, היא המוקדמת בעולם.
במהלך עידן הקרח האגמים היו מלאים וההתיישבות האנושית ניזונה מהדגה העשירה, כמו גם מחיות כיס ומציפורי אמו.
כשהאגמים החלו לסגת נסמכו התושבים גם על צמחים.
קיימות גם עדויות ליישוב אנושי בווילנדרה במהלך 10,000 השנים האחרונות.
קיימים 22 מיני יונקים, בייחוד עטלפים, באזור אגמי וילנדרה, ולאלה מצטרפים 40 מיני זוחלים ודו-חיים ו-137 מיני עופות, בהם תוכאים, קקדואיים ופרושיים.
הצומח אופייני לאקלים חצי צחיח, ולמעט עצי אקליפטוס, הוא כולל שיחים ועשבים דלילים.
אזור הדמדומים היא סדרת טלוויזיה אמריקאית שיצר רוד סרלינג.
הגרסה הראשונה של הסדרה שודרה בין השנים 1959 עד 1964 ברשת CBS בהנחייתו של רוד סרלינג.
הסדרה חזרה עשרים שנים מאוחר יותר לטלוויזיה למשך שלוש עונות בין השנים 1985 עד 1989 בהנחייתו של צ'ארלס אידמן ומ-1987 בהנחייתו של רובין וורד.
הסדרה חזרה לטלוויזיה במאה ה-21 לעונה אחת נוספת בין השנים 2002–2003 בהנחייתו של פורסט ויטאקר, אך עקב רייטינג נמוך, לא חודשה לעונה שנייה.
הסדרה חזרה לטלוויזיה לשתי עונות נוספות בין השנים 2019–2020 בהנחייתו של ג'ורדן פיל.
הסדרה אנתולוגית, כך שבכל פרק העלילה שונה והדמויות שונות.
העלילות עסקו בתחומי הפנטזיה, המדע הבדיוני או האימה ובסוף הפרק היה לעיתים קרובות אלמנט הפתעה.
בשנת 1983 יצא סרט אנתולוגי באורך מלא המבוסס על הסדרה שנקרא "אזור הדמדומים: הסרט" (Twilight zone: The movie).
הסרט בוים בידי סטיבן שפילברג, ג'וזף ג'יימס דנטה ג'וניור, ג'ון לנדיס וג'ורג' מילר.
בישראל שודרה הגרסה הראשונה של הסדרה בשנות השמונים והתשעים.
תוכנית המערכונים הישראלית "הקומדי סטור" בערוץ 2 וסדרת הקומדיה "גור ואוח" בערוץ ג'טיקס ביצעו פארודיות על "אזור הדמדומים".
אזור בְּרוֹקָה הוא האזור במוח האנושי האחראי על עיבוד השפה ובעיקר יכולת הדיבור ותקשורת בשפת הסימנים.
האזור קרוי על שם הרופא הצרפתי, בן המאה ה-19, פול פייר ברוקה.
אזור ברוקה ממוקם באונה המצחית של ההמיספירה הדומיננטית (שמאלית אצל 90% מהאנשים הימניים וכן 70% מהשמאליים).
הוא נמצא על הפיתול המצחי התחתון, קדימה לחלק של האזור המוטורי העיקרי, האחראי על השליטה בשרירי הדיבור.
אזור ברוקה ואזור ורניקה מחוברים ביניהם ברצועה של סיבים עצביים בשם arcuate fasciculus, והמכלול כולו נקרא אזור פריסילביאן.
אזור ברוקה מעורב בהפקת שפה.
הוא אחראי על השטף השפתי בהפקת הדיבור.
הוא מכיל זיכרונות אודות דפוסי תנועה של שרירים, אשר מייצרים מילים.
אזור ברוקה אחראי על הבנת התחביר, מילות קישור, שליפת המילים, יכולת השיום והגייה נכונה של המילים.
פגיעה באזור ברוקה יכולה להוביל לאפאזיה.
היא עשויה לגרום לנזק בלתי הפיך ליכולת הדיבור השוטפת והכתיבה, ומכונה אפאזיה אקספרסיבית.
פגיעה זו מתאפיינת ב"דיבור טלגרפי", שימוש חוזר במילים בודדות וקושי ביצירת משפטים, זאת למרות הבנה מלאה של השפה המדוברת או הכתובה.
חולים שנפגעו באזור ורניקה, סובלים מאפאזיה רצפטיבית, שמאפייניה הם דיבור רציף וברור אך בעל תוכן מבולבל וחסר משמעות.
קרוי על שם הרופא הצרפתי, בן המאה ה-19, פול פייר ברוקה.
ברוקה חקר את תופעת האפאזיה, חוסר יכולת דיבור.
במיוחד התמקד בחולה מסוים אשר גילה הבנה מלאה של השפה המדוברת אך המילה היחידה שהצליח להוציא מפיו שוב ושוב הייתה "טאן".
לאחר מותו של חולה זה אשר כונה גם "טאן" ב-1861, ערך ברוקה אוטופסיה של מוחו.
בניתוח גילה פגיעה משמעותית באזור הקדמי שמאלי של קליפת המוח, אשר לו ייחס את כושר הדיבור.
המושג של אזור ברוקה נוצר בראשיתו מתוך ניסיון להסביר כיצד יצירת דיבור מיושמת בתהליך למידת תקשורת אצל חרשים; היום הוא משמש לתיאור היבטים אנטומיים רבים של תהליכי עיבוד פסיכולוגי במוח.
לאחר שהתפרסם מחקרו של ברוקה, החל נוירוכירורג גרמני ממוצא פולני בשם קרל ורניקה בחיפוש אזורים נוספים במוח הקשורים בדיבור.
הוא אכן גילה במקום המפגש של האונה הרקתית לאונה הקודקודית אזור חדש האחראי על הבנת הדיבור.
חלק זה במוח נקרא על שמו אזור ורניקה.
בתעופה אזרחית, אזור בקרה מרחבית הוא מתקן האחראי על אכיפת כללי טיסת מכשירים או "כט"מ" על מטוסים הנמצאים בטיסה בגובה רב במרחב פיקוח תעופתי כלשהו.
אזורי בקרה מרחבית עשויים להתחלק בתורם למגזרים.
בדרך כלל מקבל אזור הבקרה המרחבית טיסות לטיפולו מאזור בקרה שכן או מאזור בקרה טרמינלית (Terminal Control Area או TCA), המופקד על התנועה האווירית בגובה נמוך של עד 18,000 רגל בסביבתו של נמל תעופה כלשהו, ובדרך כלל עד טווחים של 50 עד 100 ק"מ מנמל התעופה.
אזור הבקרה מעביר בתורו את הטיסות שבאחריותו לטיפולם של גורמים דומים.
רוב אזורי הבקרה האווירית בעולם מופעלים על ידי רשויות ממשלתיות וגבולותיהם נקבעים על ידי הארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית (ICAO).
מתקנים מסוימים אחראיים גם על התעבורה האווירית שמעל לאוקיינוסים.
בישראל שני אזורי בקרה מרחבית - צפוני ודרומי - שקו הגבול ביניהם עובר בין פלמחים במערב לגבול ישראל-ירדן כ-10 ק"מ צפונית מים המלח במזרח.
האזור הצפוני אחראי גם על הנתיבים אוויריים לירדן, אך לא על אזור הבקרה הטרמינלית של נמל התעופה בן-גוריון.
אזור גיב אזור היסטורי בדרום-מערב אתיופיה, גבולותיו של אזור זה היו במערב נהר גיב ונהר אומו, בצפון נהר גוג'אב.
באזור זה יישבו מספר ממלכות היסטוריות: גארה, גומה, גארו, גאמה, ג'ימה ולימו-אנריה.
עד אמצע המאה ה-16 האזור נחלק בין ממלכות אנריה, האדייה, ג'אנג'ארו וממלכת קאפה כל הממלכות הללו היו ממלכות לוויין של האימפריה האתיופית.
בהמשך האזור הופרד בגלל הגירת האורומו הגדולה לאזור שהרסה את ממלכת האדייה, בודדה את ג'אנג'ארו, הקטינה את שטחה של אנריה וממלכת קאפה.
בהמשך האורומו הושפעו על ידי התרבות של ממלכת קאפה והחלו להקים ממלכות באזור, המדינות הללו שהוקמו התבססו על ייצאו זהב, עבדים וקפה.
אזור גיב יחד עם שאר דרום מערב אתיופיה של היום סופח לתוך האימפריה האתיופית בין 1886–1932 במהלך של הקיסר מנליק השני הממלכה האחרונה לסיפוח הייתה ממלכת ג'ימה שזכתה לתואר ממלכה אוטונומית אך סופחה סופית על ידי הקיסר היילה סלאסי לאחר שמלך ג'ימה אבא ג'יפר השני נפטר ב-1932.
אזור בֶּנְיוֹף או אזור ודאטי-בניוף (בתעתיק מדויק: אזור ודאצ'י-בניוף) הוא תחום המוקד של רעידות אדמה באזור הפחתה – הגבול בין לוחות טקטוניים בו חודר לוח אוקייני אל מתחת לליתוספירה של לוח אחר.
באזור זה – המהווה מישור חיכוך בין שני הלוחות – מתרחשים כיפוף ומתיחה של הלוחות.
אזור בניוף הוא ביטוי סייסמי למעוות הנוצר באמצעות ההפחתה.
שחרור הלחץ מפיק גלים סייסמיים המתבטאים ברעידת אדמה.
אזורי בניוף מתאפיינים בפעילות סייסמית עמוקה וערה, המאפשרת לסייסמולוגים לערוך מיפוי תלת-ממדי של מוקדי רעידות האדמה.
אזורים אלה משתרעים מתחת לשקעים אוקייניים ומגיעים לעומק של 670 ואף 700 ק"מ.
מישור החיכוך משתפל בזווית של 30 ל-60 מעלות, בדומה לזווית אזור ההפחתה באותו מקום.
אזורי בניוף אופייניים לקשתות איים פעילות וקשורים לרוב לשקעים אוקייניים עמוקים.
מחקר שעסק במבנה של כמה אזורי בניוף בשולי הלוח הפסיפי גילה דפוס של תפוצת רעידות אדמה, שהיה מורכב מן המצופה במודלים של אזורי הפחתה.
במחקר נמצא כי תפוצת מוקדי רעידות האדמה בליתוספירות מופחתות מתאפיין במרווח סייסמי מובהק, שרוחבו הממוצע 150 ק"מ.
מרווח זה נצפה באזורי הפחתה רבים ברחבי העולם.
במרבית האזורים הללו ניתן לצפות בסייסמיות גוברת בלוח הרוכב, מעל אזור בניוף.
ניתוח של מוקדים אלה מגלה שתפוצתם אינה מקרית, אלא מפגינה נטייה להצטבר ברצועות קוויות הנפרדות זו מזו, אותן ניתן לפרש כהעתקים פעילים שנוצרו בתוך הלוח הרוכב כתוצאה מן ההפחתה.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה ערך הוגו בניוף (Victor Hugo Benioff, 1899–1968) מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה מחקרים גאופיזיים המתארים את תפוצתן של רעידות אדמה עמוקות על מישור הולך ומעמיק.
רבים ממאפייניהן של רעידות אדמה אלה תוארו קודם לכן, בשנת 1928, על ידי הסייסמולוג היפני קיואו ודאצ'י (和達 清夫, 1902–1995) מהסוכנות המטאורולוגית של יפן.
ודאטי גילה, כי ככל שרעידות האדמה באזור יפן התקרבו לשוליים המזרחיים של אסיה, כך גדל עומקן.
הפעילות הסייסמית העמוקה נראתה כשוכנת על מישור משופע.
עם זאת, היה זה בניוף שהציע בשנת 1954 הסבר לתופעה, לפיו קרקעית האוקיינוס חודרת אל מתחת ליבשת סמוכה.
הסבר חסר תקדים זה היה חלק מהמנגנון הנחוץ לקיום נדידת היבשות, והוא קידם את התפתחותה של תאוריית טקטוניקת הלוחות.
מחקר מפורט של מזרח הלוח הפסיפי גילה אזור בניוף כפול מתחת לצפון-מזרח הונשו.
הסייסמיות בעומקים העולים על 100 ק"מ מתווים שני מישורים מקבילים במרחק של 30–40 ק"מ זה מזה.
לאורכו של הצפוני בהם התרחשה ב-2011 רעידת האדמה בסנדאי.
אזורי בניוף אופייניים לאזורי ההפחתה בטבעת האש המקיפה את האוקיינוס השקט דוגמת יפן, ונואטו, טונגה, האיים האלאוטיים, האנדים, מערב מקסיקו, מרכז אמריקה, קמצ'טקה והאיים הקוריליים.
קיימים בעולם אזורי בניוף נוספים, לדוגמה:
באוקיינוס האטלנטי – אזור בניוף מצוי בשקע פוארטו ריקו, שבתחומיו אירעה בשנת 2010 רעידת האדמה בהאיטי.
בים התיכון – מצפון לקשת של קפריסין מצוי אזור בניוף במקום בו נוחת הלוח האפריקאי מתחת ללוח האנטולי עליו שוכנת טורקיה.
באוקיינוס ההודי – אזור בניוף מצוי בשקע סונדרה, במקום בו נוחת הלוח ההודי מתחת ללוח האירו-אסייתי.
בתחומיו אירעה בשנת 2004 רעידת האדמה בסומטרה.
אזור ההתכנסות הבין-טרופי הוא האזור המקיף את כדור הארץ בסמוך לקו המשווה, ובו רוחות הסחר הצפוניות והדרומיות נפגשות.
אזור זה ידוע בקרב ימאים כאזור השקט המשווני (doldrums), והוא נקרא במקור, משנות ה-20 ועד שנות ה-40, בשם "החזית הבין-טרופית" (Intertropical Front, ITF), אולם לאחר ההכרה בחשיבות התכנסות רוחות השדה במזג האוויר הטרופי, נעשה שימוש במונח הנוכחי - אזור ההתכנסות הבין-טרופי.
כאשר אזור זה קרוב לקו המשווה הוא מכונה האפיק הקרוב-משווני (near-equatorial trough).
כאשר האזור נמשך לתוך המחזור המונסוני הוא מכונה לעיתים האפיק המונסוני (מינוח זה נפוץ יותר באוסטרליה ובחלקים מאסיה).
השם הנפוץ בקרב הימאים, אזור השקט המשווני, נובע מחוסר היציבות המשונה שלו.
מזג האוויר יכול להיות רגוע למשך תקופות ארוכות מאוד, עם סופות רעמים חזקות מדי פעם, ששוככות במהירות.
אזור ההתכנסות הבין-טרופי נראה כרצועת עננים המקיפה את כדור הארץ, בסמוך לקו המשווה.
בחצי הכדור הצפוני, רוחות הסחר נעות לכיוון דרום-מערב מצפון-מזרח, בחצי הדרומי נעות צפון מערבה מדרום-מזרח.
כאשר אזור ההתכנסות הבין-טרופי ממוקם מצפון או מדרום לקו המשווה, הכיוונים משתנים בהתאם לכוח המדומה, כוח קוריוליס, הנובע מהסיבוב של כדור הארץ.
למשל, כאשר אזור ההתכנסות הבין-טרופי הוא מצפון לקו המשווה, רוחות הסחר הדרום מזרחיות משנות פניהן לרוחות דרום מערביות כשהן חוצות את קו המשווה.
אזור ההתכנסות הבין-טרופי נוצר כתוצאה מתנועה אנכית רחבה, הנראית כפעילות קונבקטיבית (זרמי אוויר עולים באטמוספירה) של סופות רעמים.
היא נובעת מהתחממות האוויר על ידי קרינת השמש ועלייתו.
תנועת האוויר שתופס את מקומו היא למעשה רוחות הסחר.
אזור ההתכנסות הבין-טרופי למעשה עוקב אחר אזור עליית האוויר הלח של תא הדלי.
האזור שבו יורד האוויר ומתייבש הוא אזור השקט הסובטרופי .
מיקום אזור ההתכנסות משתנה במשך הזמן.
הוא נע הלוך ושוב ביחס לקו המשווה יחד עם נקודת הזנית.
מעל האוקיינוס, שם אזור ההתכנסות מוגדר טוב יותר, המחזור העונתי עדין יותר, משום שהקונבקציה מרוסנת מפאת פיזור החום באוקיינוס.
לעיתים, נוצר אזור כפול, אחד מצפון לקו המשווה ואחד מדרום.
במצב זה נוצר רכס לחץ גבוה בין שני אזורי ההתכנסות.
על פי רוב אחד חזק מהשני.
אזור האגמים המוכר גם בתור האגמים (The Lakes) הוא פארק לאומי ואזור בצפון-מערב אנגליה.
הפארק הוכרז כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-2017.
בהגדרתו הרחבה אזור האגמים נמצא בפינה הצפון-מערבית של אנגליה מתחת לגבול עם סקוטלנד בשטח דמוי בליטה היוצאת מחופה המערבי של אנגליה, בין פתח נהר העדן והעיר קרלייל מצפון ופתח נהר קנט מדרום.
הפופולריות של אזור זה עלתה באופן ניכר במהלך המאה ה-19 עם התגברות רוח הטיולים, התנועה הרומנטית וקבוצת "משוררי האגמים" המזוהה עם תנועה זו, שוויליאם וורדסוורת' הוא כנראה החבר הכי מוכר בה.
באופן היסטורי מזוהה אזור האגמים עם המחוזות לנקשייר, וסטמורלנד וקאמברלנד, אך החל מהסידור מחדש של מחוזות בריטניה ב-1996, כל שטחי האזור והפארק נמצאים במחוז קאמבריה האחראי גם על ניהולם.
הפארק הוכרז ב-9 במאי 1951 והיה לפארק השני להיווסד בבריטניה (כחודש לאחר ההכרזה על אזור הפסגות).
הפארק נוסד על בסיס אזור האגמים וכלל את רוב חלקי אזור זה, מלבד שלושת חצאי האיים מדרום לו ואזור קֶנדַל המזוהה גם הוא עם האזור.
הפארק מתפרש על שטח של 2,292 קילומטרים רבועים ונחשב לבעל נפח המבקרים הרב ביותר מבין הפארקים הלאומיים של הממלכה המאוחדת עם 15.8 מיליון מבקרים בשנה ו-23.1 מיליון ביקורים יומיים.
הוא שמר על גבולותיו המקוריים עד שנת 2016 אז הורחב ב-3% לכיוון הפארק הלאומי יורקשייר דיילס כדי לשלב אזורים כמו אדמה בעלת ערך נוף גבוה בעמק לונה.
בדומה לפארקים אחרים בבריטניה, אך בשונה מהנהוג ברוב העולם, רוב שטחי אזור האגמים הם בבעלות פרטית כאשר רק כרבע מהשטח הכולל נמצא בבעלות אגודת השימור הלאומית (National Trust).
רוב השמורה מורכבת מאזורים הרריים לצד מספר אגמים, נהרות ואזורים כפריים.
אזור האגמים לא הצליח להתקבל כאתר מורשת עולמית בקטגוריה של אתר טבע, משום הפיתוח והתעשייה האנושיים באזור, אך עם זאת נעשה ניסיון נוסף לקבל את הפארק בקטגוריה של אתר תרבות (Cultural landscape).
בשנת 2009 הוצע להגדיל את שטח הפארק לכיוון מזרח וכך להתחבר לפארק הלאומי יורקשייר דיילס, אך הצעה זו כרגע זוכה להתנגדות משלטונות מחוז קאמבריה שיאבדו את השליטה המלאה בשטחי הפארק ובכך גם בניהול האוכלוסייה המתגוררת בהם.
הוא הוגדר כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשנת 2017.
כאמור הפארק מאופיין בשטחים הרריים וכפריים לרוב.
הפסגות הגבוהות ביותר באנגליה נמצאות בפארק, כולל כל הפסגות מעל 3,000 רגל (כ-914.5 מטרים), בהם ההר הגבוה ביותר באנגליה סקאפל פייק (978 מטרים מעל פני הים) ואיל קרג בגובה ל 835 מ'.
בנוסף, כולל הפארק את האגם העמוק ביותר באנגליה אגם ווסט ווטר והאגם הארוך ביותר אגם וינדרמייר.
בפיזיקה של מצב מוצק, אזור ברילואן הוא תא יחידה בסריג ההופכי של מוצק גבישי.
אזור ברילואן הראשון הוא הנפח הסגור שמתקבל על ידי לקיחת משטחים במרחק שווה מנקודת סריג אחת לכל שכניה הקרובים.
אזור ברילואן הראשון הוא תא ויגנר-זייץ של הסריג ההופכי.
אזור ברילואן השני הוא הנפח הסגור שמתקבל על ידי לקחית משטחים במרחק שווה מנקודת סריג אחת לכל שכניה השניים.
הגדרה נוספת לאזור ברילואן הראשון היא קבוצת הנקודות במרחב k (המרחב ההופכי) שאפשר להגיע אליהם בלי לחצות מישור בראג.
אזור ברילאון קרוי על שמו של לאון ברילואן.
אזור הנופש הלאומי קניון גלן הוא אזור נופש לאומי, יחידת נופש ושימור טבע של שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית המקיף את אגם פאוול וקניון קטרקט במדינות יוטה ואריזונה על שטח של 5,076 קילומטרים רבועים שרובו מדברי.
האזור גובל בפארק הלאומי קפיטול ריף ובפארק הלאומי קניונלנדס מצפון, במונומנט הלאומי גרנד סטיירקייס-אסקלנטה במערב, במונומנט הלאומי צוקי השני (Vermilion Cliffs National Monument) ובקצה הצפון מזרחי של הפארק הלאומי גרנד קניון בדרום מערב, בשמורת הנאוואחו בדרום מזרח.
היישובים הקרובים ביותר לאזור הנופש הם פייג' באריזונה ובולפרוג (Bullfrog) ביוטה.
אזור הנופש משתרע בתחומי המחוזות סן חואן (San Juan County), קיין (Kane County), גרפילד (Garfield County) וויין (Wayne County) ביוטה, ומחוז קוקונינו באריזונה.
אגם פאוול שסביבו הוקם אזור הנופש נוצר כאשר הושלם סכר קניון גלן בשנת 1966 והוא הציף את קניון גלן וחלק מקניון קטרקט.
אזור הנופש הלאומי קניון גלן הוקם ב-1972 "לשימוש הציבור ולהנאתו ועל מנת לשמר את המאפיינים הנופיים, ההיסטוריים והמדעיים של האזור".
המטרה המוצהרת של אזור הנופש הלאומי קניון גלן הייתה לנופש כמו גם לשימור (בעוד שבפארק לאומי הדגש העיקרי הוא על שימור הטבע).
בהתחשב במטרה זו פותח האזור כך שתהיה גישה לאגם פאוול באמצעות חמש מרינות, ארבעה אתרי קמפינג, שני שדות תעופה, וזיכיונות להשכרת בתי סירה.
לקצה הדרום מערבי של אזור הנופש הלאומי קניון גלן באריזונה אפשר להגיע באמצעות כביש 89 וכביש מדינתי 98 של אריזונה.
כביש מדינתי 95 וכביש מדינתי 276 של יוטה מובילים לקצה הצפון מזרחי של אזור הנופש ביוטה.
דיג - לאגם פאוול יש חופים באורך של כ-3,200 קילומטרים שלאורכם ניתן לדוג דגים דוגמת בס גדול-לוע, בס קטן-לוע ובס מנומר.
גולף – מסלול גולף מלא שוכן על רמה המשקיפה על סכר קניון גלן, אגם פאוול ו"צוקי השני" (Vermillion Cliffs).
ספורט מים – כמה מרינות משכירות בתי סירה, סירות מנוע, אופנועי ים, קאייקים, ציוד דיג וציוד נלווה למבקרים.
סיורים – המונומנט הלאומי ריינבו ברידג' שבו נמצאת הקשת הטבעית הגבוהה ביותר בארצות הברית הוא חלק מאזור הנופש הלאומי קניון גלן, וניתן להגיע לקרבתו בקלות יחסית באמצעות שיט מאחת המרינות שבאגם פאוול.
בגאולוגיה של האזור שולטת חבורת קניון גלן (Glen Canyon Group) הבנויי מהתצורות (למעלה כלפי מטה): אבן חול נאוואחו, תצורת קיינטה (Kayenta Formation) ואבן חול וינגייט.
החתך הסטרטיגרפי הכולל מכיל סלעים המתוארכים החל מתת-התור קרבון פנסילבני ועד תור הקרטיקון.
אזור המיד-אטלנטיק הוא אזור בארצות הברית הממוקם בחלקה המזרחי של המדינה.
שמו נובע מצירוף המילים Middle-Atlantic - אמצע אזור החוף של האוקיינוס האטלנטי, מכיוון שאזור זה הוא החוף התיכון של יבשת אמריקה הצפונית בצדה המזרחי, לחופו של האוקיינוס האטלנטי.
אף על פי שאין הסכמה חד משמעית לגבי המדינות שנכללות באזור זה, בדרך כלל נהוג לכלול באזור את המדינות דלאוור, וירג'יניה, וירג'יניה המערבית, מרילנד, ניו ג'רזי, ניו יורק ופנסילבניה ואת מחוז קולומביה.
על פי ההגדרה של מפקד האוכלוסין האמריקני אזור המיד-אטלנטיק כולל רק את המדינות ניו ג'רזי, ניו יורק ופנסילבניה.
אזור המיד-אטלנטיק הוא האזור המאוכלס ביותר בארצות הברית.
לאורך ההיסטוריה באזור זה היווה יעד הגעה ראשוני למרבית גלי ההגירה לארצות הברית.
האזור מכיל כמה מהערים הגדולות והחשובות ביותר בארצות הברית והוא מתפקד כמרכז כלכלי חשוב במיוחד של ארצות הברית, והן כמרכז הפוליטי הראשי.
אזור זה כונה על ידי פרדריק ג'קסון טרנר "האזור האמריקאי הטיפוסי".
הפלורליזם הדתי והאתני באזור זה מהווה נדבך חשוב בהבנת החברה באזור המיד-אטלנטיק, מתקופת ההתיישבות על ידי ההולנדים, השוודים, האנגלים הקתולים והקוויקרים, דרך תקופת השלטון הבריטי ועד לימינו אנו.
מאז המהפכה האמריקאית שכנו כל ערי הבירה של ארצות הברית באזור המיד אטלנטיק, כוללת הבירה הנוכחית, וושינגטון די.סי.
בתחילת המאה ה-19 גברו המדינות ניו ג'רזי, פנסילבניה וניו יורק על וירג'יניה ווירג'יניה המערבית במספר התושבים והפכו על חשבון מדינות ניו-אינגלנד למרכז הסחר והתעשייה של ארצות הברית כולה.
מספר גדול של מהגרים, ביניהם איטלקים, אירים, גרמנים, פולניים, יהודים ומהגרים נוספים שינו את פניו של האזור, במיוחד בערי החוף כגון ניו-יורק, ניוארק, פילדלפיה, וושינגטון די.סי ובולטימור; אך גם בערים רחוקות יותר מהחוף האטלנטי כמו פיטסבורג, אולבני ובאפלו.
עירמדינהמספר תושבים (2020)1ניו יורקניו יורק8,804,1902פילדלפיהפנסילבניה1,603,7973וושינגטוןמחוז קולומביה689,5454בולטימורמרילנד585,7085וירג'יניה ביץ'וירג'יניה459,4706ניוארקניו ג'רזי311,5497פיטסבורגפנסילבניה302,9718ג'רזי סיטיניו ג'רזי292,4499באפלוניו יורק278,34910צ'ספיקוירג'יניה249,422
אזור הסייג הוא שטח בנגב, שבו קובצו תושבי הנגב הבדואים לאחר מלחמת העצמאות והקמת מדינת ישראל.
אזור הסייג ממוקם בין היישובים באר שבע, ערד, דימונה וירוחם.
עד שנת 1948 היו הבדואים בדרום ישראל פזורים ברחבי הנגב ומדבר יהודה, כאשר רובם לא השתקעו ביישובי קבע אלא ניהלו אורח חיים נוודי למחצה.
עוד בתקופת השלטון העות'מאני הוגדרו בנגב טריטוריות שבטיות עם גבולות מוגדרים על מנת למנוע מאבקים בין השבטים.
באזור הסייג ישבו כבר מספר שבטים, הגדולים שבהם היו אבו רביעייה, אבו קרינאת ואבו ג'ועיד.
לאחר מלחמת העצמאות ועם קום המדינה, גורשו חלק מהבדואים לסיני ולירדן.
האוכלוסייה הערבית שנותרה בארץ הוכנסה תחת ממשל צבאי.
הממשל הצבאי הורה לבדואים שנותרו בנגב להתרכז באזור שכונה מאז אזור הסייג.
חלק ניכר מהאדמות בהם חיו הבדואים שהועברו לאזור הסייג הפכו לשטחים צבאיים וסגורים, ונאסר עליהם להיכנס אליהם, למרות שעזיבת שטחים אלו הוצגה כמעבר זמני של כחצי שנה בלבד.
בעקבות חקיקת חוק רכישת מקרקעים בשנת 1953 עברו קרקעות אלה לבעלות רשות הפיתוח כך שגם אם יתברר שהבדואים היו בעליהם לפני כן, זכותם תוגבל לקבלת פיצויים בלבד.
הקרקע באזור הסייג הייתה בשליטת השבטים שישבו בו לפני קום המדינה, כך שהשבטים שהועברו לאזור נותרו ללא "טריטוריה שבטית" ונוצרו שני מעמדות: מעמד "בעלי קרקע" ומעמד "מחוסרי קרקע".
עד תום הממשל הצבאי, בשנת 1966, חלו על תושביו הגבלות תנועה וחל עליהם איסור לבנות מבני קבע באזור.
גידול האוכלוסייה הבדואית באזור הסייג החמירה את המחסור בקרקע באזור והקשתה על יכולתם של הבדואים להתפרנס ממרעה וחקלאות.
בשנות השישים דנה הממשלה בתוכניות ליישוב מחדש של אוכלוסיית הבדואים באזור הסייג.
שר החקלאות משה דיין הוביל תוכנית להעברת הבדואים לערים מעורבות במרכז כגון רמלה, לוד ויפו.