tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חלק מתפקידיו הפוליטיים של המלך עברו ליושב ראש (Speaker) בית הנבחרים.
המלך נשאר באופן רשמי כ"ראש המדינה", אך התפקיד הפוליטי היחיד שנשאר לו הוא "יושב ראש המועצה לנושאי מדיניות חוץ", שמעדכן את מפלגות הקואליציה והאופוזיציה בנושאי מדיניות החוץ.
חוק שנחקק מאוחר יותר ב-1980, שינה גם את חוק ההורשה של כס המלכות, באופן שביטל את העדפת הבן הבכור וכעת הצאצא הבכור של המלך הוא יורש העצר, ללא קשר למינו.
בעקבות חוק זה הנסיכה ויקטוריה מיועדת לרשת את המלך הנוכחי.
המלוכה האוסטרלית היא שיטת הממשל באוסטרליה במסגרתה עומד בראש המדינה מונרך.
שיטת ממשל זו מבוססת על שיטת וסטמינסטר של דמוקרטיה פרלמנטרית.
מאז 9 בספטמבר 2022 מולך באוסטרליה המלך צ'ארלס השלישי הנושא בתואר "מלך אוסטרליה" (King of Australia).
יורש העצר הוא בנו הבכור של צ'ארלס: הנסיך ויליאם.
למלך סמכויות חוקתיות רבות המבוצעות, מאחר שהוא אינו מתגורר באוסטרליה, על ידי המושל הכללי של אוסטרליה.
כיום מכהנת בתפקיד זה סם מוסטין.
המושל הכללי מייצג את המלך במישור הפדרלי, ובכל אחת ואחת מהמדינות והטריטוריות של אוסטרליה מיוצג המלך על ידי מושלי המדינות הממונים ישירות על ידי המלך (בעצת ממשלת המדינות).
בנוסף, המלך צ'ארלס השלישי מכהן כמלך כל ממלכות חבר העמים הבריטי, ובפרט הוא מלך הממלכה המאוחדת.
היחס בין המלוכה האוסטרלית ליתר ממלכות חבר העמים
אמנם צ'ארלס השלישי מכהן הן כמלך אוסטרליה והן כמלך 15 ממלכות אחרות ועומד בראש חבר העמים הבריטי, אולם בכל ממלכה וממלכה עומד המלך בנפרד כראש ממלכה עצמאית ונפרדת.
בהחלטותיה ובפעולותיה מייעצים למלך שרי הכתר המכהנים בממשלה הפדרלית של אוסטרליה, ובהתאם, על פי חוק אוסטרליה, 1986, ממשלת בריטניה (או כל ממשלה אחרת) אינה יכולה לייעץ למלך בנושאים הנוגעים לאוסטרליה.
יחד עם זאת, בית המשפט העליון של אוסטרליה קבע בפסק דינו כי אזרחי ממלכות חבר העמים האחרות אינם "מהגרים בלתי חוקיים" אם היגרו לאוסטרליה, שכן הם נתינים של אותו מונרך, אף אם מעולם לא היו אזרחי אוסטרליה.
ראשיתה של המלוכה האוסטרלית בהכרזתו של רב החובל ג'יימס קוק בשנת 1770 על אזור ניו סאות' ויילס כשטחו של המלך ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת.
לימים הוקמו מושבות נוספות ברחבי יבשת אוסטרליה, תחת שליטתו של מונרך הממלכה המאוחדת.
מושלי המושבות מונו על ידי המונרך בעצת ממשלת בריטניה.
ב-9 ביולי 1900 נתנה המלכה ויקטוריה את הסכמתה לחוקת אוסטרליה אשר הביאה להקמת הפדרציה האוסטרלית בשנת 1901. פדרציה זו הורכבה ממספר מדינות המאוגדות כפדרציה.
יחד עם זאת החוקים שקדמו להקמת הפדרציה לא בוטלו עם הקמתה, ומושלי המדינות המשיכו גם לאחר הקמת הפדרציה להתמנות על ידי המונרך של הממלכה המאוחדת, בעצת הממשלה הבריטית.
בשנת 1907 הפכה אוסטרליה לדומיניון.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה החלו קריאות מצד הדומיניונים השונים להגדיר מחדש את יחסיהם עם הממלכה המאוחדת.
נערכו מספר ועדות אימפריאליות בלונדון החל משנת 1917. ועדות אלה הסתיימו בהצהרת בלפור משנת 1926, אשר קבעה כי הדומיניונים השונים יהיו אוטונומיים מהממלכה המאוחדת, ואינם כפופים אחד לשני, מלבד לכתר הבריטי.
הוועדה של שנת 1930 קבעה כי ממשלת אוסטרליה היא זו שתייעץ למונרך בבחירת המושל הכללי של אוסטרליה (ולא ממשלת בריטניה) וזאת כדי להבטיח את עצמאות בעל התפקיד.
חוק וסטמינסטר של 1931 המשיך את ההפרדה בין הדומיניונים השונים.
החוק עצמו אומץ על ידי אוסטרליה רק בשנת 1942, אולם אומץ רטרואקטיבית ל-3 בספטמבר 1939.
בהתאם לחקיקה זו נדרשה ממשלת בריטניה לקבל את הסכמת ממשלת אוסטרליה לוויתור על כס המלכות של אדוארד השמיני וזאת מאחר שאדוארד נשא בתואר מלך אוסטרליה.
על אף החקיקה שהביאה לעצמאות יחסית זו, המשיכה ממשלת בריטניה להשפיע על אוסטרליה, ואף לחצה עליה לקבל את הנסיך הנרי, דוכס גלוסטר כמושל הכללי של אוסטרליה בשנת 1945.
התואר "מונרך אוסטרליה" כתואר ייחודי נקבע בחוק התארים המלכותיים משנת 1953 של הפרלמנט האוסטרלי.
חוק זה נחקק בעקבות הכתרת המלכה אליזבת השנייה אשר על פי החוק קיבלה את התואר: "מלכת הממלכה המאוחדת, אוסטרליה ויתר הממלכות והטריטוריות" (Queen of the United Kingdom, Australia and Her other Realms and Territories).
מצב זה השאיר למעשה את המצב הקיים קודם לחקיקתו, ולמעשה המלכה הייתה הן מלכת הממלכה המאוחדת והן מלכת אוסטרליה, ויכלה למנות מושלים או לחוקק חוקים תוך שמירה על האינטרסים של הממלכה המאוחדת.
חקיקת חוק אוסטרליה, 1986 שינה את המצב והפך את המלכה למלכת אוסטרליה בלבד (מבחינת סמכויותיה באוסטרליה, ומבלי לפגוע בכיסאה בממלכות אחרות).
בתקופה זו החלו תנועות שונות לקרוא להפיכת אוסטרליה לרפובליקה.
בשנת 1999 נערך משאל עם בנושא ובמסגרתו התנגדו 54.4% לביטול המלוכה.
בעת בחירתו לתפקיד ראש ממשלת אוסטרליה הצהיר קווין ראד כי הפיכת אוסטרליה לרפובליקה וביטול המלוכה היא חלק ממצע מפלגתו.
גם אנתוני אלבניזי הצהיר על כוונה דומה כשנבחר לראשות הממשלה.
תוארה של המונרך הנוכחי הוא:
לרוב מכונה המלך בקיצור "מלך אוסטרליה" (King of Australia).
המונרך הוא בן בית המלוכה היחיד הנושא תואר מלכותי.
יתר בני משפחת המלוכה נושאים בתארים אשר ניתנים להם בכתב הרשאה מלכותי ייחודי להם.
תושבי אוסטרליה אינם מממנים את בית המלוכה ביום יום, ואינם מממנים את עלויות החזקת ארמונות המלוכה (הנמצאים מחוץ לאוסטרליה).
רק כאשר המלך נמצא באוסטרליה עצמה, או כאשר המלך פועל כמלך אוסטרליה, הוא מקבל סיוע מממשלת אוסטרליה במימון פעולותיו.
ממשלת אוסטרליה מממנת את הוצאותיו של המושל הכללי של אוסטרליה, ושל מושלי המדינות כאשר אלה פועלים בשם המונרך (והממשלה משלמת את הוצאות הנסיעה והלינה שלהם, וכן את הוצאות אבטחתם).
היורש הנוכחי של מלך אוסטרליה הוא בנו, הנסיך ויליאם.
עם מותו של המלך, צפוי המושל הכללי של אוסטרליה להכריז בשם המועצה המבצעת הפדרלית של אוסטרליה לבחור אותו כמלך הבא של אוסטרליה.
סדר ההורשה היה בעבר סדר של העדפת הבן הבכור (בהתאם לחוק ההסדר 1701 הבריטי, וחוק הזכויות 1689 האנגלי), אך ב-2011 בוטלה העדפת הבן הזכר דווקא, וסדר הירושה הוא סדר הלידה ללא קשר למינו של היורש (למי שנולדו החל מ-2011).
אף שחוקים אלה נחקקו על ידי בית הנבחרים הבריטי, החוקים מהווים כיום חלק מהמשפט החוקתי האוסטרלי.
בהתאם לחוק וסטמינסטר, חוקי ההורשה האוסטרלים זהים לאלה של הממלכה המאוחדת.
על פי חוקים אלה, צאצאיה הטבעיים של סופיה מהנובר (היינו צאצאים שאינם מאומצים), השייכים לכנסייה האנגליקנית, שאינם נוצרים קתוליים (ועד 2011 רק מי שאינם נשואים לנוצרים קתוליים), יכולים לרשת את הכתר האוסטרלי.
אף שחוקים אלה נחקקו על ידי הפרלמנט הבריטי, הם הועתקו לתוך חוקת אוסטרליה וכיום בסמכותו של הפרלמנט האוסטרלי לשנותם בהתאם לכללי המשפט החוקתי האוסטרלי (אף שבהתאם לחוק וסטמינסטר הסכימה אוסטרליה שלא לשנות חוקים אלה מבלי הסכמה פה אחד של יתר ממלכות חבר העמים).
אף שבפועל, עם מותו של מונרך מכהן, יורש העצר מתחיל לכהן מיד (ולמעשה אין מצב בו אין מונרך מכהן), מקובל שההורשה נקבעת ומוכרזת על ידי המושל הכללי בשם המועצה המבצעת הפדרלית.
המועצה מתכנסת בבית הממשלה שבקנברה ומכריזה על המלך, ולאחר תום תקופת האבל מוכתר המלך במנזר וסטמינסטר שבלונדון על ידי הארכיבישוף מקנטרברי.
אין חובה להכתיר את המונרך, ואדוארד השמיני כיהן כמלך אוסטרליה אף שמעולם לא הוכתר.
כמו כן אין כללים מיוחדים לגבי ויתור על כס המלוכה, אולם אדוארד השמיני קיבל את הסכמת ממשלת אוסטרליה בטרם ויתר על כס המלוכה.
המונרך מהווה למעשה את הישות המשפטית (הריבון) של המדינה האוסטרלית, ומייצג אותה.
תביעות המוגשות נגד המדינה האוסטרלית או בשמה מוגשות נגד או בשם "הוד מלכותה בזכותה של אוסטרליה" (Her Majesty the Queen in Right of Australia).
בהתאם, כאשר מוגשת תביעה נגד אחת ממדינות אוסטרליה או בשמה של אותה מדינה, התביעה מוגשת נגד או בשם המונרך הפועל בזכות אותה מדינה, לדוגמה תביעה נגד קווינסלנד תוגש נגד "הוד מלכותה בזכות קווינסלנד" (Her Majesty the Queen in Right of Queensland).
אדמות המדינה באוסטרליה הן "אדמות הכתר" (Crown land), נכסי המדינה מכונים "נכסי הכתר" (Crown held property) וזכויות היוצרים של המדינה הם "זכויות יוצרים של הכתר" (Crown copyright).
עובדי המדינה באוסטרליה נדרשים להישבע שבועת אמונים (Oath of Allegiance) לכתר הבריטי כדי לשמש בתפקידם: כך כל חברי הפרלמנט האוסטרלי, כל חברי הפרלמנטים של המדינות והטריטוריות של אוסטרליה, וכן כל השופטים באוסטרליה (הן במישור המדינתי והן במישור הפדרלי).
במקביל, כאשר מוכתר המונרך האוסטרלי הוא נשבע בעצמו ומתחייב למשול בכל תושבי אוסטרליה "בהתאם לחוקיהם ומנהגיהם"
בעבר נדרשו חברי הממשלה להישבע שבועת נאמנות לכתר הבריטי.
שבועה זו אינה מחויבת על פי חוק, ובדצמבר 2007, כאשר נבחר קווין ראד הוא בחר שלא להישבע שבועת אמונים לכתר, והיה ראש הממשלה האוסטרלי הראשון שלא עשה כן.
יצוין כי הוא היה מחויב על פי חוק, ואף נשבע אמונים למלכה בעת שנשבע שבועת אמונים של חבר פרלמנט נבחר.
חוקת אוסטרליה אינה חוקה כתובה אחידה המפורטת במסמך אחד.
החוקה האוסטרלית (בדומה למשפט החוקתי הבריטי ולמשפט החוקתי של מדינת ישראל) היא חוקה המורכבת מדברי חקיקה שונים מחד וממנהגים וממוסכמות חוקתיות מאידך.
בראש המדינה האוסטרלית ובמרכז החוקה האוסטרלית ניצב המונרך.
בהיעדרו, מייצג את המונרך המושל הכללי, הממונה על ידי המונרך בעצת ראש ממשלת אוסטרליה.
במדינות אוסטרליה ממונים מושלי המדינות על ידי המונרך בעצת ממשלות המדינות.
החוקה האוסטרלית שונה מיתר ממלכות חבר העמים בכך שהחוקה קובעת שהסמכות המבצעת נתונה בידי המושל הכללי (הממונה כאמור).
בקנדה ובממלכה המאוחדת, לדוגמה, הסמכות המבצעת נתונה בידי המונרך.
בשל הבדל זה לא פועלת באוסטרליה מועצת המונרך (Privy council).
על פי המשפט החוקתי האוסטרלי, ממנה המושל הכללי את ראש ממשלת אוסטרליה העומד בראש ממשלת אוסטרליה ומייעץ למושל הכללי בביצוע סמכויותיו הביצועיות הן בתחום מדיניות הפנים של המדינה והן בתחום מדיניות החוץ.
בפועל תפקידו של המונרך (ושל המושל הכללי מטעמו) הוא תפקיד סמלי ותרבותי, והוא מהווה סמל לסמכות המדינה.
"סמכויות הכתר" נתונות בפועל לממשלה, והיא זו המחליטה לפעול מכוחן (לדוגמה: לפתוח במלחמה ולשלוח כוחות צבא).
למושל הכללי סמכות חוקתית לזמן את חברי הפרלמנט למושב, ולהכריז על בחירות כלליות לפרלמנט.
סמכויות אלה אינן מופעלות בפועל שלא על דעת ראש הממשלה.
יחד עם זאת הסמכויות נתונות בפועל בידי המושל הכללי, ובשנת 1975 בזמן המשבר החוקתי שאירע באוסטרליה, המושל הכללי סר ג'ון קר פיטר את ראש ממשלת אוסטרליה גוף ויטלם.
ישנן סמכויות מסוימות המבוצעות על ידי המונרך עצמו, והמושל הכללי אינו ממלא את מקומו של המונרך - רק המונרך יכול לחתום על מינוי המושל הכללי, ולאשר את חלוקת תוארי הכבוד של מסדרי אוסטרליה.
כמו כן, שינוי תוארו של המונרך באוסטרליה דורש את הסכמתו של המונרך עצמו.
על פי הנוהג החוקתי, ממנה המושל הכללי לתפקיד ראש הממשלה את המועמד שבו תומכים מרבית חברי בית הנבחרים של אוסטרליה - לרוב ראש המפלגה שזכתה במרב הקולות, אולם לעיתים מדובר במפלגה המראה שיש ביכולתה להקים קואליציה (אף אם אין מדובר במפלגה הגדולה ביותר) - במצב זה תוקם ממשלת מיעוט.
בעצת ראש הממשלה הנבחר ממנה המושל הכללי את שרי הכתר החברים בממשלה.
השרים חבים חובת דיווח לבית הנבחרים.
המלכה נוהגת להיפגש עם ראש הממשלה וחברי הממשלה ולקבל מהם עדכונים אודות מצב המדינה.
המושל הכללי ממנה נושאי משרה שונים ובהם שופטי בית המשפט העליון של אוסטרליה, מזכיר הממשלה ומזכיר המועצה המבצעת הפדרלית של אוסטרליה.
למושל הכללי סמכויות בתחום יחסי החוץ: רשמית, המושל הכללי הוא המנהל משא ומתן ומאשר אמנות, בריתות והסכמים בינלאומיים עליהם חתומה אוסטרליה.
לא נדרשת הסכמת הפרלמנט לחתימה זו.
בפועל, ממשלת אוסטרליה מנהלת את המשא ומתן על ההסכמים.
המושל הכללי מאמין שגרירים זרים (מקבל כתבי האמנה של שגרירים זרים), וממנה את הנציב הכללי והשגרירים של אוסטרליה למדינות אחרות.
במסגרת סמכות הכתר, המושל הכללי, בשם המונרך, נותן את אישורי המעבר הבינלאומיים של אזרחי אוסטרליה (הדרכון), ולמעשה, הוא החתום על כל הדרכונים האוסטרליים.
הפרלמנט האוסטרלי מורכב משלושה גופים: המונרך (הריבון), הסנאט האוסטרלי ובית הנבחרים האוסטרלי.
סמכות הריבון בבתי המחוקקים מתבטאת באלה המוצגת בשני בתי הנבחרים.
המונרך והמושל הכללי אינם משתתפים בדיוני החקיקה, ותפקידם מסתכם בחתימה המאשרת את החוקים ונותנת להם תוקף.
היבט נוסף של סמכות זו היא סמכות המושל הכללי לזמן את בית הנבחרים, לפזרו ולהכריז על בחירות כלליות.
לאחר זימון הפרלמנט נערך טקס פתיחת הפרלמנט במהלכו המונרך, או המושל הכללי מטעמו, קורא את הנאום מן הכס.
על פי הנוהג, המונרך (והמושל הכללי) אינם רשאים להיכנס לבית הנבחרים, ולכן הנאום מן הכס נערך מאולם הסנאט.
בדומה לטקס הנערך בפרלמנט הממלכה המאוחדת, שליח מטעם המונרך, המכונה המוט השחור נשלח לבית הנבחרים, ובבואו אל הנבחרים נטרקות דלתות האולם בפניו (כדי לסמל את העובדה שלמונרך אסור להיכנס לאולם).
לאחר שהוא דופק על הדלת, הוא מזמין את חברי בית הנבחרים לאולם הסנאט לשמוע את הנאום.
כל החוקים באוסטרליה (הן חוקים פדרליים והן חוקי מדינות), למעט חוקים של המועצה המחוקקת של טריטוריית הבירה האוסטרלית נחתמים על ידי המושל הכללי או המונרך.
המושל הכללי שומר לעיתים חוקים לחתימה על ידי המלכה עצמה ("for the Queen's pleasure").
המונרך או המושל הכללי חותמים על החוקים בחתימת ידם, ולאחר מכן נחתמים החוקים על ידי החותם הגדול של אוסטרליה או חותם המדינה שבה נחקק החוק.
המונרך רשאי לסרב לבטל חתימה על חוק בתוך שנה מיום שהחוק נחתם על ידי המושל הכללי.
בעבר סמכות זו נעשתה בהתייעצות עם הממשלה הבריטית, אולם בעקבות חקיקת חוק אוסטרליה, הסמכות נתונה בידי המונרך בלבד, והוא אינו רשאי להתייעץ בממשלת הממלכה המאוחדת.
בסמכות זו מעולם לא נעשה שימוש.
בדומה לממלכה המאוחדת, המונרך נחשב כ"מקור הצדק" (fount of justice).
המונרך עצמו משמש סמל: תיקים פליליים נתבעים בשם הכתר, ובתיקים אזרחיים "המלכה" מהווה צד לתיק, ומסמלת את המדינה.
על פי הכלל הקובע כי "המונרך אינו יכול לעוול" - לא ניתן להגיש תביעה פלילית נגד המונרך.
מאידך, תביעות אזרחיות נגד הממשלה אפשריות.
למונרך סמכות לחון (לתת חנינה) בכל שלבי ההליך הפלילי.
כדי לסמל סמכות זו, נפתחים דיוני בית המשפט העליון של אוסטרליה, אשר שופטיו ממונים ישירות על ידי המונרך (באמצעות המושל הכללי, ובעצת ממשלת אוסטרליה), במילים "נפתח מושב בית המשפט העליון של אוסטרליה; האל נצור את המונרך".
בהתאם לחוק אוסטרליה משנת 1986, ממנה המונרך, בעצת ראש ממשלת המדינה, את מושלי המדינה, המייצגים את המונרך בהיעדרו מהמדינה.
המושלים ממנים את חברי ממשלת כל מדינה ומדינה, וכן ממנים נציגים לסנאט המדינה במקרה שבו חסרים נציגים.
מושלי המדינה אינם כפופים למושל הכללי של אוסטרליה, והם מייצגים ישירות את המונרך במדינה.
לטריטוריה הצפונית ממונה מנהלן (Administrator) על ידי המושל הכללי בעצת ממשלת אוסטרליה.
מנהלן זה משמש למעשה כמושל הטריטוריה, אולם הוא כפוף למושל הכללי.
לטריטוריית הבירה לא ממונה מנהלן.
אנשי משפחת המלוכה נכחו באירועים, בטקסים ובמפגנים צבאיים באוסטרליה החל מראשית המאה ה-19, אולם בתקופה זו הייתה אוסטרליה חלק משטחי הכתר הבריטי, ומשפחת המלוכה הייתה משפחת המלוכה הבריטית.
המונרך הראשון של אוסטרליה שביקר במדינה הייתה המלכה אליזבת השנייה, המונרך הנוכחי, אשר ביקרה באוסטרליה ב-3 בפברואר 1954. אליזבת השנייה ביקרה באוסטרליה 15 פעמים - לרוב באירועים בעלי חשיבות היסטורית או תרבותית.
בני משפחה אחרים נכחו במדינה באירועים בעלי חשיבות פחותה יותר.
משפחת המלוכה נכחה בפתיחת המשחקים האולימפיים בסידני, בחגיגות יום אוסטרליה ובאירועים אחרים.
בני המשפחה ייצגו את אוסטרליה באירועים ברחבי העולם.
צ'ארלס, נסיך ויילס ייצג את אוסטרליה בטקסי יום אנזא"ק בגליפולי.
ב-22 בפברואר 2009 אן, הנסיכה המלכותית ייצגה את משפחת המלוכה ונכחה בשמה של מלכת אוסטרליה בטקס אזכרה לנפגעי שריפות היער במלבורן.
המלכה עצמה פרסמה הודעה רשמית של השתתפות בצער לבני משפחות הנספים בשריפות.
דמותה של המלכה מופיעה על מטבעות, וכן הדמות מופיעה בדיוקנאות המוצגים במבנים רשמיים, ועל בולי דואר באוסטרליה.
הכתר מופיע בסמל אוסטרליה וכן בסמלי ניו סאות' ויילס, ויקטוריה, קווינסלנד ואוסטרליה המערבית.
יום הולדתה של המלכה הוא חג לאומי בכל מדינות אוסטרליה.
ההמנון המלכותי של אוסטרליה הוא "האל נצור את המלכה".
באוסטרליה מאות אתרים (ערים, רחובות, כיכרות, פארקים ומבנים) הנקראים על שם בני משפחת המלוכה.
בניגוד לממלכה המאוחדת, שבה עומד המלך בראש הכנסייה האנגליקנית - הכנסייה הרשמית של המדינה, באוסטרליה אין למלך תפקיד דתי כלשהו, וזאת מאחר שבאוסטרליה אין כנסייה רשמית.
מאז עצמאותה של אוסטרליה לא הוכרזה במדינה כנסייה רשמית, וחוקת אוסטרליה אף אוסרת על הפרלמנט האוסטרלי לחוקק חוק המגביל את חופש הדת.
המשנה למלך מתגורר בבית הממשלה, המכונה גם "יאראלומלה", הממוקם בקנברה.
בעת שהמונרך שוהה באוסטרליה הוא מתגורר במבנה זו.
כמו כן המבנה משמש לארח ראשי מדינות זרות המבקרים באוסטרליה.
בבית הממשלה נערכים אירועים ממלכתיים, השבעת ממשלות והענקת תוארי כבוד.
מבנה מגורים נוסף המשמש את המשנה למלך הוא בית האדמירליות שבסידני, המשמש בית נופש עבור המושל הכללי.
בכל אחת מהמדינות ויקטוריה, אוסטרליה המערבית, קווינסלנד, טזמניה ואוסטרליה הדרומית, מבני מגורים עבור המונרך.
המבנים משמשים את מושלי המדינות, והמונרך ובני משפחתו מתגוררים בהם בעת ביקור במדינות.
המבנים נחשבים לרכושה של האומה האוסטרלית (ולא רכוש פרטי של המונרך) וממומנים על ידי הממשל הפדרלי והמדינות השונות.
סעיף 68 לחוקת אוסטרליה קובע כי בראש כוחות ההגנה של אוסטרליה יעמוד המושל הכללי כנציג המונרך.
בפועל, המושל הכללי אינו משתתף בישיבות פיקוד כוחות ההגנה, ואינו פועל למעשה כראש המערכת הצבאית.
כוחות ההגנה למעשה מדווחים לשר ההגנה של אוסטרליה.
השר מייעץ למושל הכללי, כשם שיתר השרים מייעצים למושל הכללי על פעולותיהם.
אוניות הצי המלכותי האוסטרלי נושאות את הקידומת "HMAS" - "האוניות האוסטרליות של הוד מלכותה" (Her Majesty's Australian Ship).
מרבית חיל הרגלים שייך לגדוד האוסטרלי המלכותי.
בשנת 2003, חנכה אליזבת השנייה את אנדרטת הזיכרון האוסטרלית בהייד פארק, ועשתה זאת בתפקידה כמלכת אוסטרליה.
המלוכה של ניו זילנד או המלוכה הניו זילנדית היא שיטת הממשל בממלכת ניו זילנד במסגרתה עומד בראש המדינה מונרך.
מאז 8 בספטמבר 2022 מולך בניו זילנד המלך צ'ארלס השלישי הנושא בתואר "מלך ניו זילנד" (King of New Zealand).
יורש העצר הוא בנו הבכור של צ'ארלס, הנסיך ויליאם.
המונרך עומד בראש הרשות המחוקקת, המבצעת והשופטת.
הסכמת המונרך נדרשת על מנת שחוק של הפרלמנט של ניו זילנד יכנס לתוקפו.
בנוסף, צ'ארלס השלישי מכהן כמלך כל ממלכות חבר העמים הבריטי, ובפרט הוא מלך הממלכה המאוחדת.
מקורה של המלוכה בניו זילנד בבית המלוכה הבריטי ממנו התפתח בית המלוכה של ניו זילנד כבית מלוכה עצמאי (אוניה פרסונלית).
ראשיתו של בית המלוכה הניו זילנדי בראשית המאה ה-19. לאחר שרב החובל ג'יימס קוק מיפה את חופי ניו זילנד, החלה התיישבות אירופאית באיים.
בשנת 1833, בשל הפרות החוק והסדר באיים, מינתה ממשלת בריטניה את ג'יימס בסבי, תושב בריטי שהתגורר באיים, כנציב האחראי על הסדר וההגנה על אינטרסי המסחר של בריטניה.
בסבי לא הצליח למנוע את העלייה בהפרות הסחר והפגיעה בסוחרים, ועל כן ממשלת בריטניה שלחה את רב החובל ויליאם הוסון בתפקיד משנה למושל, על מנת לקבוע ריבונות בריטית באיים (תוך השגת הסכם עם השבטים המאורים).
ב-6 בפברואר 1840 נחתם הסכם ואיטנגי בוייטאנגי שבמפרץ האיים, ובמהלך שמונת החודשים הבאים חתמו 500 ראשי שבטים מאורים על ההסכם.
בעקבות החתימה על ההסכם הפכו האיים למושבה בריטית.
בשנת 1907 הפכה ניו זילנד לדומיניון (מדינה המהווה חלק מהאימפריה הבריטית, ובהמשך לחלק מחבר העמים הבריטי כאשר יש לה אוטונומיה בניהול ענייני החוץ והפנים שלה, אולם ישנה השפעה לממשלת בריטניה על מדיניותה).
בשנת 1917 הוציא המלך ג'ורג' החמישי צווים המגדירים את סמכויותיו של המושל הכללי כנציג המונרך, ושל המועצה המבצעת של ניו זילנד.
בשנת 1926, בעקבות הצהרת בלפור שהוכרזה לאחר המועצה האימפריאלית שנערכה בלונדון, הוגדר מעמדה של ניו זילנד (לצד מעמדן של אוסטרליה, אירלנד, קנדה, דרום אפריקה וניופאונדלנד) כדומיון עצמאי תחת הכתר הבריטי.
בעקבות חוק וסטמינסטר אשר נחקק בשנת 1931 על ידי הפרלמנט הבריטי, קיבלה ההצהרה תוקף חוקי, וניתן לפרלמנט של ניו זילנד הסמכות לחוקק חוקים.
ניו זילנד אשררה את החוק בשנת 1947 בעקבות חקיקת החוק לאימוץ חוק וסטמינסטר.
חוק התארים המלכותיים שנחקק בשנת 1953 קבע את התואר של מלכת ניו זילנד.
התואר שונה בחקיקה בשנת 1974.
בשנת 1962 אומץ הדגל האישי של מלכת ניו זילנד.
בשנת 1986 נחקק חוק חוקת ניו זילנד אשר הסדיר את חוקת המדינה וקבע כי ניו זילנד היא מדינה שבראשה עומד מונרך, אשר מיוצג בהיעדרו במדינה על ידי מושל כללי.
אף שחוקים אלה נחקקו על ידי בית הנבחרים הבריטי, החוקים מהווים כיום חלק מהמשפט החוקתי הניו זילנדי, והם נתונים לשינוי על ידי הפרלמנט של ניו זילנד.
בהתאם לחוק וסטמינסטר, חוקי ההורשה של ניו זילנד זהים לאלה של הממלכה המאוחדת.
בהתאם לחוק וסטמינסטר הסכימה ניו זילנד שלא לשנות חוקים אלה מבלי הסכמה פה אחד של יתר ממלכות חבר העמים).
על פי חוקים אלה, צאצאיה הטבעיים של סופיה מהנובר (היינו צאצאים שאינם מאומצים), השייכים לכנסייה האנגליקנית, שאינם נוצרים קתוליים (ועד 2011 רק מי שאינם נשואים לנוצרים קתוליים), יכולים לרשת את הכתר הניו זילנדי.
על פי החוקה הניו זילנדית מ-1986, כאשר מתמנה עוצר בממלכה המאוחדת, אותו עוצר ימלא גם את סמכויות המונרך בניו זילנד.
אף שבפועל, עם מותו של מונרך מכהן, יורש העצר מתחיל לכהן מיד (ולמעשה אין מצב בו אין מונרך מכהן), מקובל שההורשה נקבעת ומוכרזת על ידי המועצה המבצעת של ניו זילנד.
לאחר תום תקופת האבל מוכתר המלך במנזר וסטמינסטר שבלונדון על ידי הארכיבישוף מקנטרברי.
בדצמבר 2009 הציע ג'ון קי, ראש ממשלת ניו זילנד לבטל את כלל העדפת הבן הבכור והכלל האוסר על קתולי לכהן כמונרך.
לאחר מלחמת העולם השנייה נחקק חוק התארים המלכותיים 1953 במסגרתו תוקן התואר של המונרך על מנת להדגיש את היות המונרך עצמאי מייתר ממלכות חבר העמים, והדגשת חשיבות המונרך כמלך ממלכת ניו זילנד.
בעקבות תיקון החוק תארה של המלכה אליזבת היה:
חוק התארים המלכותיים 1974 שינה את התואר לתואר הנוכחי:
אף כי התואר כולל את המונח "מגן האמונה", אין למונרך בניו זילנד מעמד דתי, שכן אין כנסייה רשמית במדינה (בשונה מהממלכה המאוחדת בה עומד המונרך בראש הכנסייה הרשמית - הכנסייה האנגליקנית).
מונרך ניו זילנד, המכונה "הכתר" מסמל את המדינה ומהווה למעשה את הריבון במדינה.
המונרך מגלם את דמותה של המדינה ולמעשה נחשב להאנשה של המדינה.
בהתאם, המונרך הוא המעסיק של כל עובדי המדינה, וכן של השופטים, של כל חברי כוחות ההגנה של ניו זילנד ומשטרת ניו זילנד וכן של חברי הפרלמנט.
המונרך נחשב לבעלים של כל אדמות המדינה (הנקראות "אדמות הכתר" - "Crown land"), רכוש המדינה (Crown held property) ושל חברות ממשלתיות או חברות בבעלות המדינה (המכונות "גופי הכתר" - "Crown entity"), וכן המונרך הוא הבעלים של הקניין הרוחני של ניו זילנד (המכונה "זכויות הכתר" - "Crown copyright").
פעילות זו של המונרך מבוצעת בתפקידו כריבון ולכן הרכוש לא שייך לאליזבת השנייה עצמה, אלא לנושא תפקיד המונרך.
מסיבה זו המונרך אינו יכול למכור את רכוש הכתר בלא הסכמת שרי המדינה.
בהיותו בראש המדינה עומד המונרך בראש סדר הקדימויות של ניו זילנד (New Zealand order of precedence).
בהיותו מסמל את המדינה מחויבים נושאי תפקיד ציבור להישבע שבועת אמונים למונרך.
כמו כן, אנשים המבקשים להפוך לאזרחי ניו זילנד צריכים אף הם להישבע שבועת נאמנות לכתר של ניו זילנד (בהתאם לחוק האזרחות של ניו זילנד).
על פי חוקת ניו זילנד עמד המונרך בראש המדינה, ונושא את התואר "ראש המדינה".
למונרך סמכויות רבות הידועות כ"סמכות הכתר" או "משפט המלך" (Royal Prerogative).
המונרך אינו נדרש לאישור הפרלמנט בביצוע סמכויות אלה, אולם הוא רשאי להאצילן לנושאי משרה.
לעומת זאת, למונרך אין סמכות להטיל מיסים חדשים מבלי הסכמת הפרלמנט.
נדרשת הסכמה מראש של המונרך לכל חקיקה אשר יכולה להשפיע על סמכויות הכתר.
המונרך עומד בראש הרשות המבצעת של ניו זילנד, ועל פי חוקת ניו זילנד, המונרך מהווה בעצם את הרשות המבצעת.
על פי החוקה, המונרך הוא שמבצע את פעולות המדינה, בעצת המועצה המבצעת של ניו זילנד.
אחד מתפקידי המונרך הוא לוודא שממשלה נבחרת דמוקרטית קיימת במדינה, ולכן ממנה המונרך ראש ממשלה העומד בראש ממשלה שהוא מקים.
ממשלה זו היא המועצה המבצעת של המונרך, אשר על פי החוקה מתפקידה לייעץ למונרך בפעולותיו.
המונרך רשאי להאציל מסמכויותיו לראש הממשלה ולחברי המועצה, אולם אלה חייבים לדווח למונרך (ובהיעדרו - למושל הכללי) על פעולותיהם ועל מצב המדינה.
למונרך סמכות לפטר ראש ממשלה אשר אינו פועל בהתאם להנחיותיו ולחוקה.
סמכות המונרך כוללת גם סמכות לקשור קשרי חוץ.
בהיעדרו של המונרך בניו זילנד, המושל הכללי מאמין שגרירים זרים, מאשרר אמנות בינלאומיות, בריתות והסכמים בינלאומיים, ושולח שגרירים למדינות זרות (כל אלה בעצת הממשלה).
כמו כן המושל הכללי, בהיעדרו של המונרך, נפגש עם ראשי מדינות זרים המבקרים במדינה.
כמו כן, בסמכותו של המונרך להתיר לתושבי המדינה לעזוב את גבולות המדינה ולהיכנס אליה, ולכן המושל הכללי חתום על כל הדרכונים של ניו זילנד, והדרכונים מוצעים בשם המונרך ושייכים לו.
המונרך הוא אחד משני הגופים המרכיבים את הפרלמנט של ניו זילנד.
המונרך עצמו אינו משתתף בהליכי החקיקה, אולם נדרשת הסכמתו על מנת שחוק יכנס לתוקפו.
בהיעדרו של המונרך בממלכה רשאי המשנה למלך לחתום על החוקים, אולם המשנה למלך רשאי להחליט שרק המונרך עצמו יחתום על החוקים (ומעביר אותם לחתימתו).
למונרך הסמכות לזמן את הפרלמנט ולפזר את הפרלמנט.
בעקבות פיזור הפרלמנט מוציא המושל הכללי צו הקורא לבחירות כלליות.
לאחר הבחירות מתכנסים הנבחרים, והמונרך (או המושל הכללי מטעמו) קוראים בפני הנבחרים את הנאום מן הכס.
מאחר שהמונרך (ונציגו) אינם רשאים להיכנס, באופן מסורתי, לבית הנבחרים, הנאום מוקרא מאולם המועצה המחוקקת של ניו זילנד.
המלכה אליזבת עצמה נשאה את הנאום בחמישה אירועים: בינואר 1954, בפברואר 1963, במרץ 1970, בפברואר 1986 ובפברואר 1990.
חברי הפרלמנט חייבים להישבע שבועת נאמנות למונרך, בטרם יוכלו לשבת בבית הנבחרים.
בדומה לממלכה המאוחדת, המונרך נחשב למקורו של הצדק בממלכה, והמונרך הוא המעניק צדק לנתיניו (המונרך נחשב ל- fount of justice - מקור הצדק).
בפועל, המונרך אינו מתערב במערכת המשפט, והסמכות נתונה לשופטים הממונים בשם המונרך.
המונרך עצמו חסין מפני כל תביעה פלילית.
ניתן להגיש תביעה כנגד המונרך (בפועל מדובר בתביעה כנגד מועצת המונרך, ולא כנגד המונרך באופן אישי).
המונרך רשאי להעניק, מכוח סמכותו, חנינה מפני תביעה פלילית.
סמכות זו מוענקת בפועל למושל הכללי המשתמש בה בשם המונרך.
את החנינה ניתן להעניק בכל שלב בהליכים הפליליים - הן לפני, הן במהלך והן אחרי המשפט.
על מנת לסמל את סמכות השופטים מכוח סמכותו של המונרך, בכל בתי המשפט מופיע סמל בית המלוכה של ניו זילנד, ולעיתים אף דיוקן המונרך (כיום - דיוקן אליזבת השנייה).
המונרך הוא מפקד כוחות כוחות ההגנה של ניו זילנד.
חוק ההגנה משנת 1990 קובע כי המושל הכללי, בשם המונרך עומד בראש כוחות ההגנה של ניו זילנד.
סעיף 5 לחוק קובע כי המושל הכללי מוסמך להקים או לנהל מיליציה.
מיליציה זו כוללת את צבא ניו זילנד, הצי המלכותי של ניו זילנד וחיל האוויר המלכותי של ניו זילנד.
אוניות חיל הים המלכותי של ניו זילנד נושאות את הקידומת "HMNZ" - "אוניית הוד מלכותו (או הוד מלכותה) של ניו זילנד".
כל חיילי כוחות צבא ניו זילנד נדרשים להישבע אמונים למונרך, וליורשיו.
אף שהמונרך וחברי בית המלוכה יכולים לכהן בתפקיד "קולונל" (Colonels-in-Chief) בגדודי הצבא, מדובר לרוב בתפקיד סמלי בלבד, המסמל את הקשר של בית המלוכה אל יחידות הצבא.
נושא הדרגה משתתף בטקסי רשמיים ובטקסי זיכרון של היחידות.
בכל עת בו המונרך או בני משפחתו מבקרים באוקלנד, הם מניחים זר זיכרון באנדרטת המלחמה של אוקלנד או באנדרטת המלחמה הלאומית.
בשנת 1832 מינה ויליאם הרביעי את ג'יימס בסבי לאחראי על תלונות שהגישו המאורי במפרץ האיים בשל התיישבות של אירופאים באזור.
ב-28 באוקטובר 1835 נערך "הואי" (מפגש) בוייטאנגי, בו נחתמה הצהרת העצמאות של ניו זילנד שנכתבה על ידי בסבי, על ידי 36 צ'יפים מאורים.
המלך ויליאם הרביעי הכיר בהצהרה זו שנה לאחר מכן.
בעקבות אישור ההצהרה על ידי הפרלמנט הבריטי בשנת 1836, ומאחר ומשרד המושבות הבריטי החליט לשלוט באיים כמושבה, הוחלט בשנת 1839 כי נדרשת חתימה על הסכם חדש עם העם המאורי, על מנת שהמונרך הבריטי יוכל לשלוט באיים.
בשנת 1840 נחתם הסכם וייטאנגי על ידי נציג המונרך הבריטי ו-500 צ'יפים מאורים.
מסמך זה נחשב למסמך המכונן, מבחינת משפט חוקתי, של ניו זילנד.
המסמך מעניק סמכות למונרך של ניו זילנד (מלכת ניו זילנד) לשלוט באיים, ובעמים המאוריים, ונותן לה את התואר "קאוואנאטאנגה".
בעקבות חוזה זה החלו העמים המאוריים לפנות בבקשות ישירות למונרך היושב בלונדון.
פנייה ראשונה נערכה בשנת 1852, וזו הועברה להתייעצות לשרי ניו זילנד של הממשלה הבריטית.
על פי חוקת איי קוק וניווה, המונרך של ניו זילנד מכהן גם כמונרך של איי קוק ושל ניווה.
המונרך שולט באיי קוק ובניווה ישירות, ולא באמצעות המושל הכללי של ניו זילנד או הפרלמנט של ניו זילנד.
נציג המונרך בהיעדרו באיים הוא המשנה למלך, המתמנה מדי שלוש שנים.
המשנה למלך מבצע את תפקיד המונרך ונוכח בטקסים הרשמיים.
בטריטוריות טוקלאו ובשטח חסות רוס, משמש המושל הכללי של ניו זילנד בתפקיד מושל בפועל, אולם אין אלה ממלכות עצמאיות, אלא טריטוריות המהוות חלק מממלכת ניו זילנד.
המונרך או בן משפחתו מטעמו נוהג להגיע לניו זילנד לאירועים חשובים בממלכה.
בהיעדרו של המונרך משתתף המושל הכללי מטעמו של המונרך באירועי תרבות.
נוכחותם של בני משפחת המלוכה הייתה מתוקף מעמדם כבני משפחת המלוכה של ניו זילנד, ולא מתוקף מעמדם של בני משפחת המלוכה הבריטית.
מאז שנת 1869 עת אלפרד, דוכס אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה, בנה של המלכה ויקטוריה, ביקר בניו זילנד נערכו בממלכה למעלה מ-50 ביקורים של בני משפחת המלוכה.
המלכה אליזבת השנייה הייתה המונרך המכהן הראשון שביקר בממלכה, בעת ביקורה בשנת 1953–1954. המלכה שידרה מבית הממשלה באוקלנד את נאום חג המולד המלכותי השנתי שלה.
המלכה שבה וביקרה באיים במסגרת יובל הכסף למלכותה, בין ה-22 בפברואר וה-7 במרץ 1977. המלכה שבה וביקרה בניו זילנד בין ה--12 - 20 באוקטובר באותה שנה לאחר פגישת ראשי חבר העמים שנערכה במלבורן.
המלכה שבה וביקרה בניו זילנד בין ה-22 בפברואר וה-2 במרץ 1986 לרגל ציון מאה שנה לייסוד משטרת ניו זילנד.
בשנת 1990 נכחו המלכה, ובנה הנסיך אדוארד, דוכס אדינבורו, במשחקי חבר העמים שנערכו באוקלנד וסגרה את המשחקים, וכן נכחה באירועים המציינים את חתימת הסכם וייטאנגי בפברואר 1990. בין ה-1 וה-10 בנובמבר 1995 השתתפה המלכה בפגישת ראשי חבר העמים באוקלנד, וחנכה את בית הפרלמנט החדש של ניו זילנד.
המלכה שבה לניו זילנד במסגרת חגיגות יובל הזהב למלכותה, ושהתה בממלכה בין ה-22 וה-27 בפברואר 2002.
ביקורים של בני משפחת המלוכה נערכו אף הם באיים.
הנסיכה אן ביקרה באיים בשנת 1990 לציון יובל ה-75 לנחיתה בגליפולי ביום אנזא"ק.
הנסיך ויליאם מוויילס ייצג את המלכה כמלכת ניו זילנד בשנת 2005 באירועים לציון 60 שנה לתום מלחמת העולם השנייה.
הנסיך אדוארד שהה בשנת 1982 בואנאגנוי, במשך שני סמסטרים כחונך באוניברסיטה המקומית.
ההתייחסות למלוכה היא מרכזית בחיים הציבוריים בניו זילנד.
דיוקנה של המלכה מוצג בבנייניי ממשלה, במתקנים צבאיים ובבתי ספר.
כתר אדוארד הקדוש מופיע על גבי סמל ניו זילנד, על מדליות שונות ועל פרסים.
דוגמאות אלו משקפות את מקומה של המלכה כמי שעומדת בראש מערכת הכיבודים של ניו זילנד.
ככזו, רק המלכה יכולה לאשר את יצירתם של כיבודים חדשים וזאת היא עושה על פי בקשתה של ממשלת ניו זילנד.
למרות זאת, המושל הכללי של ניו זילנד נושא במרבית האחריות הנוגעות לכיבודים בשמה של המלכה.
השימוש במונח "מלכותי" (royal), כמו בצי המלכותי של ניו זילנד, או בחיל האוויר המלכותי של ניו זילנד, ושבועות שנושאים פוליטיקאים, שופטים, אנשי כוחות ההגנה ומתאזרחים חדשים, הם כלפי המלכה.
דיוקנה של המלכה מופיע גם על חלק מבולי הדואר, על חזית המטבעות של הדולר הניו זילנדי ובסימן המים שעל גבי השטרות.
עם זאת, רק השטר של 20 דולר נושא את דמותה של המלכה כדיוקן המרכזי.
בניו זילנד יום הולדתו הרשמי של המונרך הוא חג רשמי והוא נחוג ביום שני הראשון בחודש יוני.
אל נצור המלכה נותר כאחד מההמנונים הלאומיים של ניו זילנד, לצד אל, הגן על ניו זילנד, אך באופן כללי הוא מושמע בעיקר באירועים רשמיים שבהם נוכחים המונרך או המושל הכללי.
בניו זילנד קיימת תנועה חלשה יותר למען ביטול המלוכה בניו זילנד והפיכתה לרפובליקה, בהשוואה לשכנתה, אוסטרליה, שבה תנועת הרפובליקניזם חזקה הרבה יותר.
תומכי המלוכה טוענים שעבור ניו זילנד, "...המונרכיה מתמצתת את מורשת של אלף שנים של ממשל חוקתי ואת הקשר שלנו לעבר המפואר".
הן המפלגה הלאומית של ניו זילנד והן מפלגת הלייבור של ניו זילנד, שתי המפלגות העיקריות בפרלמנט של ניו זילנד, לא כוללות הצהרה על הפיכתה של ניו זילנד לרפובליקה במדיניותן, אף על פי שמפלגת "העתיד המאוחד" בהנהגתו של פיטר דיון, בנוסף לכמה מחברי הפרלמנט, הביעו את תמיכתם האישית במעבר למשטר רפובליקני.
כמה מחברי הפרלמנט אף הביעו את תמיכתם במלוכה.
ב-2004 הכריז סגן ראש הממשלה לשעבר, מייקל קאלן על תמיכתו במלוכה, בציינו שהוא "סוג של מונרכיסט סמלי בקבינט בימים אלה".
עם זאת, ב-2010 הוא הכחיש את הצהרתו זו, באומרו שניו זילנד צריכה להתקדם לכינון משטר רפובליקני מרגע שתקופת מלוכתה של המלכה תסתיים.
ראש ממשלת ניו זילנד, ג'ון קי אמר שהוא "לא משוכנע שרפובליקה תהיה סוגיה מרכזית בטווח הקצר", אך הוא לא מאמין שרפובליקה היא דבר "בלתי נמנע".
קיימות שתי קבוצות אינטרסים המייצגות את שני הצדדים בוויכוח ומעלות את הנושא בתקשורת מעת לעת: "המונרכיה הניו זילנדית" (Monarchy New Zealand) ו"רפובליקת ניו זילנד" (New Zealand Republic).
קימות מספר סוגיות שיש להתייחס אליהן על מנת לבטל את המלוכה, אף על פי שאישים משני צדי המתרס רואים את הקשיים באור שונה.
רוב הנקודות הבעייתיות הן בנוגע לסמכויות הריבון, מערכת היחסים בין האזורים השונים של ממלכת ניו זילנד השותפים לאותו ריבון וההשפעה של צעד זה על מערכת היחסים בין הכתר לבין המאורים, במיוחד המעמד המשפטי המתמשך של הסכם ואיטנגי.
מספר אנשי אקדמיה הביעו את דאגתם מכך שממשלת ניו זילנד עלולה לעשות שימוש בגישה הרפובליקניסטית כדי לחמוק מההתחיבויות של ההסכם, בעוד שאחרים, כמו פרופסור נואל קוקס, היושב ראש לשעבר של "המונרכיה הניו זילנדית", טוענים שהפיכתה של ניו זילנד לרפובליקה לא תפטור את הממשלה מהתחייבויותיה על פי ההסכם.
הציבור הניו זילנדי תומך באופן כללי בהשארת המלוכה על כנה, כשמשאלי דעת הקהל האחרונים מראים על שיעור תמיכה של 70-50% והם מצביעים על כך שרבים מאזרחי ניו זילנד לא מוצאים רלוונטיות רבה למלוכה בחיי היום יום.
סקר משנת 2002 הראה ש-58% מהאוכלוסייה מאמינים שלמלוכה אין משמעות רבה למהלך חייהם, אם בכלל.
סקר שנערך ב-2004 מצא ש-57% מהנשאלים מאמינים שניו זילנד תהפוך לרפובליקה במועד כל שהוא בעתיד.
אף על פי כן, מוסד המלוכה נהנה מתמיכתם של הניו זילנדים, במיוחד אלה שנולדו לפני מלחמת העולם השנייה.
על פי עמדת המלכה הנוכחית, ועקב שאלת מעמדו של הסכם ואיטנגי במקרה של מעבר לרפובליקה והשלכתו על המאורים ועל תושבים אחרים של ניו זילנד ולאור העובדה שיוותרו סוגיות בלתי פתורות עם המעבר למשטר רפובליקני, שיעור התמיכה ברפובליקה נותר לא גבוה משליש עד 40% מהאוכלוסייה.
ב-21 באפריל 2008 פרסמה "רפובליקת ניו זילנד" תוצאות סקר דעת קהל על פיו שיעור התמיכה במלוכה יגיע ל-43% ושיעור התמיכה ברפובליקה יגיע ל-41% במקרה שהנסיך צ'ארלס יעלה לכס המלכות בניו זילנד.
סקר שפורסם בינואר 2010, לרגל ביקורו של הנסיך ויליאם, דוכס קיימברידג' בניו זילנד, הראה ש-33.3% מהניו זילנדים רוצים שהנסיך צ'ארלס יהיה המונרך הבא, 30.2% מעדיפים את הנסיך ויליאם ו-29.4% מהנשאלים מעדיפים מעבר למשטר רפובליקני במקרה שהמלכה תמות או תתפטר.
ב-14 באוקטובר 2009 הוגשה לפרלמנט הצעת חוק על ידי קית' לוק על עריכת משאל עם על המלוכה.
הכוונה הייתה שהחוק יהיה רלוונטי לניו זילנד בלבד, ללא השפעה על איי קוק או ניואה.
ב-21 באפריל 2010 הצביע הפרלמנט נגד הצבעת החוק בקריאה הראשונה כאשר 68 חברים התנגדו לה ו-53 תמכו בה.
ערב ביקורם של הנסיך צ'ארלס ושל הדוכסית קמיליה ב-10 בנובמבר 2012, פורסם סקר דעת קהל שעל פיו 70% מהנשאלים רוצים "להשאיר את המלכה כראש המדינה" בעוד 19% מהנשאלים תומכים בהפיכתה של ניו זילנד לרפובליקה.
לאחר הביקור התפרסם סקר מטעם "רפובליקת ניו זילנד" על פיו 51% מהנשאלים תומכים בהמלכתו של צ'ארלס לאחר מות המלכה בעוד ש-41% הביעו את תמיכתם במשטר רפובליקני.
המלוכה של איי קוק היא שיטת השלטון באיי קוק, המהווים חלק מממלכת ניו זילנד.
בהתאם לחוקת איי קוק, בראש המלוכה של איי קוק יעמוד המונרך של ניו זילנד (כיום, המלך צ'ארלס השלישי).
בהיעדר המונרך באיי קוק, המונרך מיוצג על ידי המשנה למלך.
בפועל המונרך נחשב לראש המדינה, ולו סמכויות רבות.
כיום המשנה למלך הוא סר פרדריק גודווין.
יורש העצר כיום של המלוכה של איי קוק, הוא בנו הבכור של המלך צ'ארלס, הנסיך ויליאם, דוכס קיימברידג'.
תוארו הרשמי של המונרך כיום הוא:
בשנת 1965 עת שאיי קוק קיבלו מעמד של מדינה נילוית (Associated state) של ניו זילנד, ונחקקה החוקה של האיים, קיבלה על עצמה המלכה אליזבת השנייה את תפקיד המונרך של איי קוק.
סעיף 2 לחוקת האיים קובע כי "הוד מלכותה, המלכה בזכות של ניו זילנד תהיה ראש המדינה של איי קוק".
סמכות המונרך של איי קוק עצמאית מסמכותו ביחס לניו זילנד, והמונרך פועל בעצת שרי איי קוק בנושאים הנוגעים לאיים (ואין המונרך רשאי להתייעץ בממשלת ניו זילנד בעניינים הנוגעים לאיים אלה).
מרגע הקמת בית המלוכה של איי קוק, התנתק למעשה המשפט החוקתי של האיים מזה של ניו זילנד, ולכן שינוי חקיקתי בניו זילנד בסדר הירושה לא יחייב את איי קוק.
חוקת איי קוק קובעת כי שינוי במעמד ראש המדינה דורש משאל עם ברוב של שני שלישים מתושבי האיים בעלי זכות הצבעה.
לאחר ניסוח חוקת איי קוק, נשא המשנה למלך את התואר "הנציב העליון" (High Commissioner) ומונה על ידי המושל הכללי של ניו זילנד בהמלצת שרי ממשלת ניו זילנד, ובהתייעצות עם ראש ממשלת איי קוק.
בראשית שנות ה-80 תוקנה החוקה, והמילים "הנציב העליון" שהופיעו בה הוחלפו במילים "נציג המלכה" (Queen's Representative),
תיקון משנת 1981 לחוקה קבע כי נציג המלך ימונה ישירות על ידי המלך עצמו ולא על ידי המושל הכללי של ניו זילנד.
סעיף 5 לחוק קבע כי נציג המלך יפעיל את סמכויות השלטון שלו תוך התייעצות עם שרי ממשלת איי קוק.
שינוי זה, בשל אופייה של ממלכת ניו זילנד, ומעמד המושל הכללי בממלכה, השאיר בידי המושל הכללי אך ורק סמכויות הנוגעות לממלכה כולה ואינן נוגעות לאיי קוק - סמכויות בתחום ההגנה, ויחסי החוץ בלבד.
בשל השינוי מהווים איי קוק למעשה ממלכה עצמאית בממלכות חבר העמים מבחינה פנימית, בה שולט המונרך ישירות, אף ששליטה זו מקורה בסמכות המונרך כמונרך ניו זילנד, ותואר המונרך הוא בהתאם.
על מנת שחקיקה באיי קוק תיכנס לתוקפה נדרשת הסכמה של המונרך לדבר החקיקה.
הסכמה זו ניתנת לרוב על ידי נציג המונרך, אולם הנציג יכול להעביר את דבר החקיקה למונרך עצמו להסכמתו.
סמלי המונרך מופיעים על מסמכים רשמיים של איי קוק.
חברי הממשלה, הפרלמנט והשופטים של בית המשפט העליון נדרשים להישבע אמונים למונרך כראש המדינה של איי קוק.
יום הולדתו של המונרך המצויים ביום שני הראשון של חודש יוני, הוא חג לאומי באיי קוק.
מאחר שאיי קוק משתמשים בדולר ניו זילנדי, דיוקנה של המלכה מופיע על מטבעות וכן כסימן מים על שטרות באיי קוק.
שטר ה-20 דולרים נושא את דיוקן המלכה במרכזו.
המלכה אליזבת השנייה ביקרה באיי קוק פעם אחת - ב-28 - 29 בינואר 1974.
המלון הסקוטי הוא בית מלון בעיר טבריה, הנמצא בבעלותה של הכנסייה של סקוטלנד.
המתחם בו שוכן המלון הוקם במאה ה-19 ושימש כבית חולים, ומאוחר יותר הוסב לאכסניה לצליינים ולבית הארחה, עד להפיכתו לבית מלון.
המלון הסקוטי שוכן ברחוב גדוד ברק במזרחה של טבריה, בסמוך לחוף הכנרת.
מבני מתחם בית המלון הוקמו בשלהי המאה ה-19 על ידי ד"ר דייוויד ואט טוראנס, רופא סקוטי שהגיע לעבוד בארץ ישראל ממניעים דתיים.
הם נבנו מאבן הבזלת המקומית.
בשנת 1894 נפתח במקום בית חולים בניהולו של ד"ר טוראנס, שהיה בית החולים הראשון בעיר.
מאוחר יותר (בשנים 1921 עד 1953) עבד בבית החולים גם בנו של ד"ר טוראנס, ד"ר הרברט טוראנס (Herbert Torrance).
במקום פעל גם בית ספר לאחיות.
בשנת 1930 נפתחה באחד המבנים במתחם כנסייה.
בית החולים הוסב בהמשך לבית חולים ליולדות, עד שנסגר בשנת 1959. מספר שנים לאחר סגירת בית היולדות הוסב המתחם לבית הארחה, שאירח בעיקר צליינים נוצרים.
לאחר מותו של ד"ר הרברט טוראנס העבירה המשפחה ארכיון מבית החולים לאוניברסיטת דנדי שבסקוטלנד.
האוסף כולל מסמכים, תמונות תיעוד רפואי, ביקורים רשמיים ואירועים מחיי היום-יום בעיר ובבית החולים.
בשנת 1999 החליטה הכנסייה של סקוטלנד להסב את המתחם לבית מלון.
לאחר שיפוץ נפתח בית המלון במקום בשנת 2004. מקצת מחדריו ממוקמים במגורי אנשי צוות בית החולים לשעבר והם בעלי קירות בזלת.
במקום פועל מרכז מבקרים ובו מוזיאון לתולדות המתחם.
בית המלון מקיים בה כיום קונצרטים מעת לעת.
האיים המלדיביים משתתפת במשחקים האולימפיים ברציפות מאז אולימפיאדת סיאול (1988), ומעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
השתתפותם של הספורטאים המלדיבים במשחקים הייתה סמלית בעיקרה, ואיש מהם לא זכה במדליה אולימפית.
המלבוש הוא סיפור קצר בן שלושה פרקים מאת הסופר ש"י עגנון.
הסיפור, שעלילתו מתרחשת במשך שלושה ימים רצופים, עוסק בחייט יהודי שהתבקש להכין מלבוש בעבור השר.
השר ועבדיו דוחקים בו לסיים את הכנת המלבוש, אך הוא דוחה את עבודתו בתירוצים שונים ומסיח את דעתו מן המלאכה, עד שלבסוף המלבוש נבלע על ידי דג גדול והחייט, הרודף אחר הדג, טובע בנהר.
גרשון שקד ציין כי "מבחינת הטקסט הגלוי נראה סיפור זה כמעשייה (כמעט כמין מעשייה עממית) ...
אבל אין הדברים מסתברים כפשוטם, ועניינים שונים נשארים סתומים." לדברי פרשנים כאהרן מגד וגרשון שקד, הסיפור הוא אלגוריה לחיי האדם, שבהם השר מייצג את הקב"ה, והחייט מייצג אדם מישראל שנמסרה לו נשמה שעליו לטפחה.
הסיפור פורסם לראשונה בגיליון ערב ראש השנה תשי"א של העיתון "הארץ", ובשנת 1952 נכלל בקובץ סיפוריו של עגנון "עד הנה", שיצא לאור בהוצאת שוקן.
החייט יושב בביתו לקראת החשיכה "עם פנות היום" ועוסק בהשלמת המלבוש שהזמין אצלו השר.
הוא תופר כמה תפירות ושוקע בהרהורים.
מנקה את משקפיו, מוזג לעצמו כוס יי"ש ומדליק את הנר.
לאחר מכן, שוב שוקע בהרהורים ומתחיל להתנמנם, וכאשר הוא מתעורר ושב לעבודתו, מגיעים עבדי השר ולוקחים אותו בעל כורחו, לבית השר.
עם הגיעם לבית השר, מכניסים אותו עבדי השר למקום צר ודחוק, ומשאירים אותו להמתין שם לבדו.
לאחר כמה שעות מכניסים אותו אל חדרו של השר שמבקש ממנו לראות את המלבוש.
החייט מצטדק בפניו וטוען כי המלבוש כמעט מוכן, ומסביר שהוא התעכב בגלל עבדי השר ובעקבות התעסקותו בעניינים שונים של צורכי הציבור.
השר גוער בו והוא יוצא מלפניו בהתחייבות לסיים את הכנת המלבוש במהרה.
החייט חוזר לביתו ומתכוון לסיים את העבודה מיד, אך ריח התבשילים שעולה מן המטבח מסיח את דעתו מן המלבוש.
לאחר הרהורים רבים הוא מחליט ללכת לאכול, מפטפט עם אשתו, אוכל שתי קערות של תבשיל "קאשיפעני" ולבסוף נרדם בלי לזכור האם ברך ברכת המזון ובלי לקרוא קריאת שמע.
בבוקר הוא הולך לבית הכנסת להתפלל, אך לא מצליח להתרכז בתפילה.
לאחר התפילה הוא מדבר עם חבריו והולך איתם לבית המזיגה ומבלה שם את רוב היום.
הגיע זמן תפילת מנחה והחייט מחליט לחזור לביתו ולהתפלל שם, אך הוא טועה בדרכו ולבסוף נאלץ להתפלל בדרך לאחר שכבר שקעה החמה.
בזמן התפילה הוא מחשב את התשלומים ששילמו הוא וחבריו בבית המזיגה ומגיע למסקנה שהוא חייב כסף למוזג.
כשיורד הערב היא מביט בלבנה ובכוכבים וחושב:
הוא חוזר לביתו, רב עם אשתו ומתוך כעס, זורק את המלבוש על הרצפה.
למחרת הוא רוצה לחזור למלאכתו, אך כשהוא רואה את אחד מעבדי השר מן החלון, הוא נבהל ומחביא את המלבוש.
בצהריים אשתו מביאה לו את הארוחה לחדרו והוא שופך מעט רוטב על המלבוש.
מתוך בהלה הוא קופץ ושופך את כל הקערה על המלבוש.
בשלב זה, החייט הולך אל הנהר ומכבס שם את המלבוש אך בזמן שהמלבוש התייבש בא דג ובלע אותו.
החייט קופץ לנהר בתקווה ללכוד את הדג ולהשיב את המלבוש, אך סופו של החייט מסתיים בטביעה בנהר.
לאחר כמה ימים גופו נפלט מן הנהר ולאחר כמה ימים נוספים נמצא גופו והובא לקבורה.
כמקובל בסיפורי עם, הסיפור מסתיים במוסר השכל:
למרות עלילתו הריאלית (ברובה) של הסיפור, רבים הבינו אותו כמשל.
בקריאה מדוקדקת ניתן לראות כי עגנון בעצמו שתל לאורך הסיפור רמזים כי מדובר במשל, ובסוף הסיפור אף כתב מעין "פירוש" למשל הזה.
דברים אלו מתייחסים לדבריו שנאמרו בתחילת הסיפור על השר ועבדיו:
עגנון מפרש אם כן בעצמו את קווי האלגוריה הכלליים.
השר הוא הקדוש ברוך הוא, עבדי השר הם "מלאכי חבלה" והחייט (שבמהלך הסיפור מתברר ששמו 'ישראל') הוא כל אחד מישראל.
את המלבוש נוטים לפרש כמשל לנשמה שניתנה לאדם כפיקדון מאת הקדוש ברוך הוא, בהקבלה לבדים שניתנו לחייט מאת השר, ועל האדם מוטל לטפל בה יפה ולכל הפחות לא ללכלך אותה במעשים רעים.
בהתחשב בכך שהמלבוש מיועד לשר ולא לחייט מציע צחי וייס פירוש לפיו זהו מלבושו של האל, רעיון המופיע במדרשים ובספרי קבלה.
אהרן מגד מציע פרשנות נוספת, ארס פואטית, לסיפור: "המלאכה שלא נשלמה היא מלאכת הסופר עצמו.
כל הימים הוא מתכוון להשלימה ולהוציאה מתוקנת מתחת ידו, ואין הוא מצליח מסיבות התלויות בו־עצמו."
ניכרת ביותר זיקתו של הסיפור למאמרו הידוע של רבי טרפון בפרקי אבות:
מאמר זה ממשיל את חיי האדם למלאכתו של פועל והנמשל הוא ברור: בעל הבית הוא הקב"ה, המלאכה - קיום המצוות, הפועלים - בני האדם, היום הקצר - משך חיי אדם.
בסיפור זה עגנון מבטא את "דחיקתו" (לחצו) של "בעל הבית" בעיקר באמצעות תיאור עבדי השר, המטילים את אימתם על החייט.
את "היום הקצר" מתאר עגנון בעזרת בחירתו בדמות של חייט זקן שחייו קרובים לקיצם והוא אף מודע לכך: בתחילת הסיפור, כאשר החייט מדליק את הנר ומתחיל לעבוד, הוא חושב על כך שחייו קצרים:
תיאור זה מרמז לאמרתו הידועה של ר' ישראל מסלנט: .
האמרה עצמה היא משל לחיי האדם (נר = נשמה), אך בסיפור היא משמשת הן כמשל לחייו של החייט והן כתיאור ריאלי המתייחס למציאות של הנר הדולק בחדרו, שכל עוד הוא דולק, החייט עודנו יכול לעסוק בתיקון המלבוש.
מקור נוסף הנזכר ברמז בסיפור הוא "מסכת חיבוט הקבר".
כאשר החייט ממתין לפגישה עם השר, בחדר ההמתנה "הצר והדחוק" שאליו הכניסוהו עבדי השר, הוא מצטער על כך שהוא לא יכול בינתיים לשפר במעט את המלבוש, מכיוון שהמחט לא נמצאת איתו.
בעקבות אזכור זה, חוקר הספרות גרשון שקד, עמד על קשרם של הדברים ל"מסכת חיבוט הקבר" וראה את כל הסצנה הזו כמשל לעמידתו של האדם בפני "בית דין של מעלה".
המקום הצר והדחוק שאינו מתאים כלל לביתו של השר, מעיד כי אין זה סתם חדר.
שקד מציין עוד כמה רמיזות ומפרש אותן: העובדה שלפני שעבדי השר הגיעו לקחת את החייט אל בית השר, הנר שלו כבה והוא נשאר יושב בחשכה, מסמלת את הסתלקות הנשמה.
כאשר החייט יוצא לבית השר, הוא לובש בגד עליון, "שאין כבודו של השר שיבואו לפניו בבגדים שעושים בהם מלאכה".
שקד מפרש את הבגד העליון כטלית שבה מכסים את המת.
לאחר מכן, כשהחייט כאמור רוצה לנצל את זמן ההמתנה כדי לעשות תיקונים אחרונים במלבוש, הוא שם לב שהמחט לא נמצאת אצלו והרי היא נשארה בבגד המלאכה שפשט מעליו.
זוהי החמצת ההזדמנות לתקן בניגוד לזמן שבו "עוד הנר דולק".
אהרן מגד מציין כי "השאלה העיקרית העולה מן הסיפור היא, מדוע אין החייט משלים את מלאכתו, למרות שיש אימת העונש עליו, למרות שהוזהר כמה פעמים, למרות שניתנה לו ארכה על ידי השר, שהוא רב חסד, רחום?" תשובתו של מגד: "החטא הוא בהרהורים, במחשבות.
כלומר, באבדן האמונה התמימה, שאין מהרהרין אחריה.
כל זמן שהחייט מהרהר, אין הוא יכול לתקן." החייט עצמו מודע לכך, והוא מהרהר: מחשבות של אובדן אמונה עולות במוחו: אף תפילתו משתבשת מחמת מחשבותיו:
שלמה ניצן מספר: מזל דגים והמלבוש, 1992
עיבוד, בימוי ומשחק - שלמה ניצן
המלבוש (הצגת יחיד), הצגת בכורה: 17 באוגוסט 2011, תיאטרון תאיר
יוצרים: מחזאי - אודי בן סעדיה (על פי הסיפורים "המלבוש", "מעשה העז" ו"עם פטירת הצדיק" מאת ש"י עגנון), במאי – אודי בן סעדיה, מוזיקה - יובל מסנר, תאורה - גלעד אלפסי, מפעיל תאורה - שמואל מעוז, תפאורה ותלבושות - עוזי עמרני, ניהול אמנותי - גלעד אלפסי
המלבוש, הצגת בכורה: 8 בספטמבר 2016, אספקלריא
מחקרים אלו מובילים למסקנה שראשית המאה ה-21 היא, כהגדרת פינקר: "התקופה הפחות-אלימה בתולדות האנושות".
דעיכת האלימות מתבטאת גם בירידה ברמות פשע אלים, המכומתת בשיעור מעשי רצח, וגם בהתבססות יחסי שלום, בעיקר בין משטרים דמוקרטיים, ובהיעלמותן הכמעט-מוחלטת של מלחמות בין מדינות.
בד בבד, הספר מנסה לבאר כיצד ניתן להסביר דעיכה זו בגורמים היסטוריים, סוציולוגיים, ביולוגיים ופסיכולוגיים, מתוך הבנה של שורשי האלימות בטבע האדם, אך גם של אותם תהליכים אשר מונעים או מפחיתים אלימות.
המהדורה האנגלית תורגמה לשפות רבות נוספות (אך עדיין לא לעברית), ובדומה לספרים אחרים של פינקר זכתה לשבחים רבים וגם לביקורת והתנגדות.
משבחים ושוללים כאחת נוטים להסכים שהספר אינו קל לקריאה, על אף סגנונו הקליל והשנון של המחבר, עקב הניסיון לכלול בו סוגים רבים ושונים של אלימות, לכמת אותם ואף להסביר את סיבותיהם ותוצאותיהם, מבלי להניח בהכרח שהם זהים, או אף קשורים זה לזה.
בשנים שעברו מאז פרסום המהדורה האנגלית הראשונה מרבה פינקר להרצות בנושא, תוך התייחסות לאופן שבו אירועים עכשוויים כמו מלחמת אוקראינה-רוסיה מאתגרים או מאמתים את התזה שלו.
בנוסף פרסם פינקר מאז שלושה ספרים נוספים, המרחיבים דיונים בספר לגבי המושגים של נאורות, של רציונליות, ושל ידע כללי.
גם חוקרים ומוסדות נוספים העוסקים בכימות תהליכים שונים של אלימות ומלחמה על פני תקופות ארוכות נוטים להגיע למסקנות דומות בתחומים ספציפיים.
ככלל, הגידול באוכלוסיית האנושות מקדים כמעט כל מדד לשכיחות מוחלטת של מעשי אלימות.
לפיכך, ככל שניתן בכלל למדוד אלימות בקני-מידה של אלפי שנים, מאות שנים או עשרות שנים, השכיחות היחסית של אלימות ממנה נפגעים רוב בני-האדם בעולם מאז שנות ה-90 אכן נמוכה יותר מאשר בכל תקופה ידועה בעבר.
ספרו של פינקר, כמו המחקרים הנוספים בנושא, מנסים להסביר גם את התחושה הסובייקטיבית המנוגדת אצל אנשים רבים, לפיה העולם כיום אלים יותר מאשר בעבר.
שמו של הספר מתייחס למחלוקת בסיסית ונפוצה בתחומים רבים של מדעי הטבע, החברה, והרוח, כמו גם באידאולוגיות, בדתות ובשיטות פילוסופיות שונות: מהו "הטבע האנושי" , מה מקורו, באיזו מידה הוא משותף לכל בני-האדם, ומהו חופש הבחירה שהוא מאפשר לאדם יחיד ו/או חברה אנושית לנהוג אחרת.
במחלוקת זו נוקט פינקר עמדה נדירה, לדעתו: אוניברסלים אנושיים רבים בחשיבה ובהתנהגות של בני-אדם אכן מוכתבים להם על-ידי טבע אנושי, היינו הביולוגיה, האבולוציה והחברה שלהם, אבל טבע זה איננו בהכרח "רע", "אפל" או בלתי-מוסרי.
יכולת האדם לנהוג באלימות, למשל, מקורה ללא ספק בהתנהגות של בעלי-חיים חברתיים, של בני-אדם קדומים ותרבויות אנושיות בעבר, אבל כך גם יכולת המניעה של אלימות, ופתרון בעיות החברה באופן מוסרי, רציונלי ובדרכי שלום.
את הביטוי "המלאכים הטובים של טבענו" שאל פינקר מנאום ההשבעה הראשון של אברהם לינקולן ב-1861, בו דיבר הנשיא הטרי על התקווה לשמירת הברית ולמניעת מלחמת האזרחים האמריקנית אל מול איומי הפרישה של מדינות הדרום.
למעשה, הביטוי האנגלי "המלאכים הטובים" קדם ללינקולן, ולפחות מאז סוף המאה ה-16 נהוג להשתמש בו כדי לדמות באופן פואטי את היסודות המוסריים והנעלים בנפש האדם, תכופות תוך הנגדתם ל"מלאכים הרעים" או ל"שדים", המייצגים את היסודות המרושעים.
פינקר נעזר בדימויים אלו לאורך ספרו, כאשר הוא מגדיר את התהליכים שלדעתו מפחיתים את האלימות באנושות במונח "מלאכים", ואת התהליכים המעודדים אלימות במונח "שדים".
ואולם כפי שמתברר מיד בתחילת הספר, כינויים אלו משמשים אותו רק כשמות קוד לתהליכים שהוא מגדיר ומבהיר באופן רציונלי, מדעי והיסטורי במידת האפשר.
מבחינת הטיעון המרכזי בספר, פינקר אף נמנע ככל האפשר מלדון בשאלה הערכית אם תהליך כלשהו באנושות הוא "טוב" או "רע", ועוסק רק בשאלה האובייקטיבית האם וכיצד הוא תורם לירידה המתועדת באלימות.
פינקר פותח את הספר בהצהרה על נושא הספר וחשיבותו: האלימות דועכת לאורך ההיסטוריה, וקרוב לוודאי שהיום אנו חיים בעידן השליו ביותר בתולדות האנושות.
הדעיכה איננה חלקה, היא לא הורידה את רמת האלימות לאפס, ואין ערובה שתמשיך גם בעתיד.
לדעיכת האלימות יש השפעה על כל היבט של החיים המודרניים: הם היו שונים מאוד לו היו אנשים צריכים לחשוש כל הזמן מרצח, מאונס או משוד רכושם.
פינקר יודע שמרבית קוראיו יתקשו להאמין בדעיכת האלימות, ומקדיש כבר את פרק 1 של הספר לדוגמאות רבות המנוגדות לתחושה סובייקטיבית נפוצה שהעולם המודרני אלים ומסוכן מתמיד.
בפרקים 7–2 הוא מארגן את הטיעון שלו סביב שש מגמות היסטוריות של דעיכה באלימות.
בפרק 8 הוא מציע חמישה גורמים שונים לאלימות בטבע ובאנושות.
בפרק 9 הוא בוחן ארבעה גורמים שלדעתו היו אחראים לדעיכה של האלימות באנושות.
בפרק 10 והאחרון מהרהר פינקר במשמעות הדעיכה באלימות, ובעתידה האפשרי.
תהליך השכנת השלום: נטישת הכאוס של חברות שבטיות לטובת ממשל מרכזי ותרבות עירונית, תהליך שהחל במהפכה הנאוליתית לפני כחמשת אלפי שנים, והוריד את רמת האלימות הקטלנית פי חמישה לערך (פרק 2).
תהליך התירבות: לפני כחמש מאות שנים החלו חברות המערב לאמץ כללים נוקשים של שליטה עצמית, השמים מחסום בין אדם ליצריו בכלל, ובפרט ליצרים אלימים.
כללים אלו הוטמעו בחברה ובנפש עד שהפכו לטבע שני (פרק 3).
המהפכה ההומניטרית: הוקעת צורות רבות ושונות של אלימות ממוסדת בעידן הנאורות, במאה ה-18 באירופה, והוצאתן מחוץ לחוק ולנורמות הציבוריות (פרק 4).
השלום הארוך: התמעטות חסרת תקדים של מלחמות בין מדינות בעולם כולו, ובעיקר בין מעצמות ובין מדינות מפותחות, מאז מלחמת העולם השנייה (פרק 5).
השלום החדש: ההפחתה במלחמות אזרחים ובמעשי רצח עם בעולם לאחר קריסת רוסיה הסובייטית בשנות ה-80 של המאה ה-20 (פרק 6).
מהפכות הזכויות: תהליך מתעצם של הקניית זכויות שבעבר היו נחלת האליטה השלטת לחלקים הולכים וגדלים באוכלוסייה (פרק 7).
בתרבויות אנושיות ניתן באופן טיפוסי לזהות חמישה סוגים שונים של אלימות, הנבדלים בגורמים לה ובתכלית שלה:
"אלימות מכשירנית": אלימות המופעלת לצורך השגת מטרה חומרית כלשהי, נגד כל מי שעומד לה למכשול, אך ללא ניסיון לנקמנות, גרימת כאב או פגיעה נוספת מעבר לנדרש לצורך השגת המטרה.
אלימות לביסוס מעמד: אופיינית לבני-אדם ולבעלי-חיים חברתיים על פי הפסיכולוגיה האבולוציונית.
נקמה: המנגנון המעורר בני-אדם לפעולות תגמול של אלימות נגד אלימות.
סאדיזם: הקלות והמהירות בה אדם הנחשף להתעללות באחרים לומד להפיק מכך עונג.
אידאולוגיה: הרצון לכפוף אחרים לרעיון סובייקטיבי בדבר הראוי, הנכון והצודק.
בכינוי זה מתאר פינקר מאפיינים וגורמים הקיימים בכל התרבויות, ועל כן מופיעים ברשימת האוניברסלים האנושיים.
התבטאותם של גורמים אלו מרסנת אלימות:
אמפתיה: היכולת הטבעית של אדם לחוש את מה שחש אדם אחר.
פינקר מזהה תהליך מתעצם של הרחבת חוג האמפתיה עם חלוף הדורות, כאשר אנשים מזדהים עם אנשים רחוקים מהם יותר ויותר.
התרחבות זו הוא מסביר כשילוב של כמה מניעים ותהליכים.
שליטה עצמית: היכולת הטבעית של אדם לכבוש יצרים ותשוקות מתוך חשבון ארוך טווח.
חוש מוסר טבעי: פוסק מה הגון ומה מגונה.
תחילתו בחשבונאות של פסיכולוגיה אבולוציונית והוא מתפתח הרבה מעבר לכך בתהליך החברות.
תבונה: יכולות האדם לחשוב ולבחון את חייו, מנהגיו ורצונותיו, ולהסיק מכך מסקנות מבוססות רציונלית, כמו הבנת העקרות של מעגלי נקמה.
הספר במהדורתו האנגלית כולל למעלה מ-830 עמודים, שמתוכם למעלה ממאה עמודים מוקדשים להערות שוליים ופירוט מקורות לספרים, למאמרים מדעיים ולדוחות סטטיסטיים שפורסמו על ידי מוסדות שונים.
כמו כן הספר כולל למעלה ממאה איורים, רובם הגדול גרפים המציגים נתוני סוגים שונים של אלימות לאורך השנים, ונתוני התפתחות של משתנים אחרים אשר עשויים להשפיע על אלימות.
גרפים אלו גם הם מציינים את המקורות לנתונים המוצגים.
ביקורות רבות של הספר, חיוביות ושליליות כאחת, ציינו את היקפו ויסודיותו בחקר היבטים שונים של אלימות.
בפרק הראשון כולל פינקר מקבץ דוגמאות לכך שבמשך מרבית הפרהיסטוריה וההיסטוריה הייתה האנושות אלימה הרבה מכפי שרוב האנשים במאה ה-21 נוטים לתאר לעצמם.
הוא מציג דוגמאות אלו כ"בדיקת שפיות" – הטלת ספק בתהליך המחשבה על מנת לודא שאינו שגוי מראשיתו עד סופו – המכוונת להמחיש כיצד התזה המרכזית בספר, לפיה אנו חיים כיום בזמן הפחות אלים בהיסטוריה, איננה מופרכת וראויה לבדיקה יסודית: