tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על אף שהמחוז ה-25 המחוזר נותר מעוז דמוקרטי מובהק, היה בו אחוז גדול יותר משמעותית של אפרו-אמריקאים ולטינים מאשר במחוז ה-25 הישן, ש-65% מאוכלוסייתו היו לבנים.
מבחינה דמוגרפית, מחוז הוקנגס התשיעי הורכב אז מ-175 לבנים, 37% אפרו-אמריקאים ו-335 לטינים.
החלוקה המחודשת הותירה את בל הלבן נתון לבחירות מקדימות עיקשות מול מתמודד שחור או לטיני.
לכן, ביום הבחירות המקדימות ב-9 במרץ גרין גבר על בל עם 66% מקולות הבוחרים בעוד בל נותר מאחור עם 31%.
לאחר מכן גרין נבחר לקונגרס ביום הבחירות הכלליות.
עם היבחרו לקונגרס, הפגין גרין עמדות ליברליות מובהקות.
הוא תומך בהפלות, ובאופן קבוע מתנגד לצעדים הקוראים להגביל הפלות.
לראיה, ב-13 באוקטובר 2011 הצביע גרין נגד תיקון לחוק הגנת החולה וטיפול בר השגה, שמנע מתוכניות ביטוח שנוצרו על ידי החוק לכסות הפלות.
הוא הצביע גם נגד שמונה הצעות חוק אחרות שהוצעו בבית הנבחרים, שלו היו נחקקות היו מונעות מהממשלה הפדרלית של ארצות הברית לשאת בעלויות ההפלות.
בשנת 2008 האשימה לוסינדה דניאלס, עובדת לשעבר במשרדו, את גרין בהטרדה מינית ובאפליה בשוק העבודה כולל טענות כי גרין הפלה את דניאלס לאחר שסירבה להמשיך לקיים עמו יחסי מין.
דניאלס הגישה תביעה נגד גרין אך אחר כך נמלכה בדעתה.
גרין הגיש תביעה נגדית בטענה כי דניאלס איימה לתבוע אותו בגין אפליה במקום העבודה לולא ישלם לה כספים.
לאחר מכן הסיר גרין את תביעתו גם כן.
העיתון "The Hill" דיווח כי דוברו של גרין אמר כי השניים אכן ניהלו במהלך 2007 קשר רומנטי, אך הטענות בדבר הטרדה מינית חסרות-שחר.
שנים אחר כך, ב-2017, פרסמו השניים הצהרה משותפת בה התנצלו זה בפני זו והצהירו כי הם חברים.
ב-17 במאי 2017, לאחר שנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ פיטר את ג'יימס קומי, מנהל ה-FBI, הציג גרין מסמכי הדחה נגד טראמפ.
מיד לאחר נאומו בו הציג את הצעות לפתיחת הליך הדחה, גנז גרין את ההצעה מבלי לקרוא להצבעה, אך המשיך לקרוא להדחתו.
ב-16 ביולי 2019 הציג מחדש סעיפי הדחה, וכעילה לכך נימק את התקפותיו של טראמפ על חברות הסקווד (אלכסנדריה אוקסיו-קורטז, אייאנה פרסלי, רשידה טליב ואילהאן עומאר).
כהחלטה מיוחסת, נדרש בית הנבחרים להצביע על אודותיה.
ב-17 ביולי מליאת בית הנבחרים החליטה לדחות את ההצעה, ובכך סתמה את הגולל על האפשרות.
ההצבעה התקבלה ברוב של 332–95, כאשר 95 דמוקרטים (40% מכלל הסיעה הדמוקרטית) הצביעו בעד ההחלטה וכל הרפובליקנים נגדה
במהלך שימוע בוועדה לשירותים פיננסיים של בית הנבחרים ב-10 באפריל 2019, בו העידו מנכ"לים של כל בנקים גדולים ומוסדות השקעה מובילים בארצות הברית, שטח גרין בפני העדים שורה של שאלות שנתפסו כמעוררות מחלוקת.
הוא פתח בשאלה מדוע כל המנכ"לים הם גברים לבנים, ואז שאל האם הם רואים עצמם מצליחים בעתיד על ידי גברים צבעוניים או נשים, וביקש מהם שוב ושוב להרים ולהוריד את ידיהם.
למשל, גרין שאל את ג'יימי דיימון, מנכ"ל ג'יי פי מורגן צ'ייס, האם המוסד אותו מנהל הרוויח בעבר מעבדות, ודיימון השיב כי העבדות התרחשה לפני 200 שנה.
היעדר הקשר בין שאלותיו של גרין לנושא הנדון בשימוע, שהיה ההשפעות שלאחר המשבר הכלכלי העולמי על הבנקים האמריקאים הגדולים, התפרש כחריגה וסטיה.
"אל המעיין" הוא שיר עם בלחן עממי, אשר מזוהה עם ההווי המתרחש במסגרת טיולים שנתיים של בתי ספר או של תנועות נוער ומטיילים אחרים, כגון בטיול אחרי צבא.
השיר הוא שיר מענה, כלומר מבוסס על כך שמישהו שר שורה והאחרים אמורים לחזור אחריו, והוא למעשה חיבור בין שני שירים: "אל המעיין" (מילים של יעקב דוד קמזון) ושיר עממי נוסף בשם "התאהבתי בך".
בשיר "אל המעיין" המקורי מסופר על גדי אשר חוזר מחרן ומוסר מידע לגבי שלומם של לבן הארמי ושל רחל.
שני הבתים האחרונים הם תוספת מאוחרת יותר.
הם מזכירים את השיר "התאהבתי בך" ומתייחסים בהומור לקולו של מי ששר את השיר.
במאפייניו המוזיקליים של השיר מבקשים מהזמרים לחקות את הגובה האבסולוטי של הצליל סול.
בשנת 2007 הקליטה אחינועם ניני ביצוע לשיר והוא נכלל באלבומה "Genes & Jeans".
אל ההר הייתה חברה לרכישת אדמות בארץ ישראל המנדטורית, בעיקר באזור הר חברון, שפעלה בין השנים 1933–1940. הוקמה על ידי אברהם אפשטיין, יצחק צבי רקובסקי ושמואל צבי הולצמן.
החברה הקימה את היישובים כפר עציון ופרי עמל וכן את יער עציון.
שני מייסדי החברה הראשונים, אפשטיין ורקובסקי, רכשו אדמות טרם ייסוד החברה באזור סמוע בהר חברון, תל אביב ובאר שבע.
רקובסקי קנה אדמות גם באזור נבי סמואל ואפשטיין ניסה לרכוש באזור עבר הירדן.
בשנת 1933 חברו רקובסקי ואפשטיין לשמואל הולצמן (שהיה כבר אישיות מוכרת בתחום החקלאות והייבוא בארץ ישראל), אותו הכירו עוד מספסל הלימודים בישיבת עץ החיים בירושלים, והקימו את חברת 'אל ההר', שבשמה רצו להביע את החשיבות בהתיישבות דווקא בהר, כפי שנאמר לעיל.
בשלב הראשון, קנתה החברה 5,000 דונם באדמות מגדל עדר ויצרה קשר לרכישת עוד 20,000 דונם באזור הכפר צוריף וכמחצית הכפר ג'בע, מהם רכשו לבסוף עוד 13,450 דונם בלבד.
בכפר עציון, החברה מכרה חלקות בגודל 25 דונם שעלו 210 לא"י (לאחר שבתחילה תוכנן כנראה למכור חלקה ב-125 לא"י) שאחר כך האמירו ל-350 לא"י.
החלקות התחלקו כך ש-12 דונם מתוכם נועדו לחקלאות מיידית ושם החברה התחייבה להכשיר את הקרקע, לטעת עצים ולטפל בהם עד ארבע שנים לכל מתיישב שירצה בכך, 3 דונם מגרש לבניית בית, גם שם החברה התחייבה לבנות את הבית שיגור בו הקונה ו-10 דונם אדמות בור.
לצורך זה הקימה חברת פועלים במקום, שכרה למענם מגורים במנזר הסמוך, והקימה משתלה גדולה.
החברה אף ארגנה טיולים לקונים פוטנציאלים לעטרות, קריית ענבים ומוצא בכדי להראות שחקלאות יכולה להתקיים בהר.
ב-1935 נחתם הסכם בין החברה לבין חברת פידלטי אמון – חברה להשקעות ולנאמנות, על מכירת אופציה למכירה על שטח של כ-1,000 דונם.
החברה פנתה גם באפיקי מכירה ליהדות הגולה ושלחה סוכני מכירות למדינות זרות, מצוידים במכתב המלצה מהרב הראשי לישראל – הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
הולצמן הודה אחר כך שחלק מהשליחים הגזימו בתיאור פסטורליות המקום.
אירוע יוצא דופן היה פניה של נציג החברה להיטלר שיאפשר למכור אדמות ליהודים גרמנים ובעקבות כך את הגירתם לארץ ישראל:
חיים ויצמן הזכיר את כפר עציון כדוגמה ליישוב היודע ליישם את היתרונות שמספקת לו החלוציות המנוהלת על ידי המוסדות הלאומיים.
בתחילה הסוכנות היהודית גילתה יחס חיובי למפעל ואף איחלו להולצמן בתגובה לאחד ממכתביו: .
גם קרן קיימת לישראל תמכה בתחילה בהתיישבות בהר כפי שעולה ממכתב ששלח בשנת 1933 מנחם אוסישקין, שהיה ראש הקרן באותה העת, אל הולצמן: .
אוסישקין הוסיף במכתב שבאם החברה תרצה בכך, קק"ל תהיה מוכנה לרכוש מהאדמות כמה מאות דונמים להקמת יישוב של פועלים חקלאיים.
ב-1935 יצא יוסף ויץ (שהיה חבר הוועדה שמייעצת בנושא החקלאות יחד עם טוביה מילר ושלמה ידידיה שהיה מומחה למטעים במקוה ישראל) כנגד כפר עציון במאמר פומבי בעיתון דבר ובו העלה מספר נקודות:
קרקע יקרה: ויץ טען שהחברה שיווקה את החלקות כאדמות זולות ובפועל אדם שיקנה חלקה יצטרך לשלם 1,300 לא"י, מכיוון שהחברה לא כללה את כל ההוצאות בפרסום שלה.
יחידת החקלאות: ויץ טען שיחידת החקלאות יקרה מידי ושאף על פי שבשיחה עם הולצמן הבין שהם מתכוונים להכשיר את הקרק לנטיעה, בפרסום החברה לא מתחייבת מפורשות לכך אלא רק ל'הכנה ממדרגה ראשונה' וכך הקונה יולך שולל ולא יוכל לטעון אחר כך אם לא תהיה מוכשרת.
עלות המטע: לטענתו של ויץ בשיחה עם הולצמן הוא הסביר לו שאין סיבה לדרוש יותר מ־22 לא"י לנטיעה לדונם ובפרסום החברה דורשת 38 לירות לדונם, סכום מופרז לדעתו.
בהמשך דרשה החברה 50 לא"י לדונם ביער עציון תוך הבטחה לנטוע על דונם 100 עצים.
בנוסף, לטענתו כך מוכרי הקרקעות הערבים מעלים את מחיר הקרקע ואחרים לא יוכלו לקנות בזול.
החברה תכננה גם לבנות מבני משק אחרים כלול ורפת, ויץ יוצא נגד התכנון בטענה שאין סיבה להשקיע כסף מיותר במבנים שהתועלת שלהם נמוכה באזור ההררי, שם אין הרבה מים.
בייחוד כאשר הוא מתחרה עם אזורים אחרים שם הענף מתפתח יותר בקלות.
עוד טען, שהחברה פרסמה סכום מוגזם בתור רווח צפוי לקונים והיה נכון לפרסם יותר סכום קטן יותר.
במאמר מספר ויץ שדחק לקיים פגישה של הגורמים המייעצים בנושא החקלאות לחברת אל ההר והודיע שאם לא תתקיים פגישה כזו יפרוש מחברותו בוועדה.
לבסוף, ב-28 במרץ 1934, התקיימה פגישה והוחלטו בה מספר דברים אך לטענתו של ויץ לא עמדו בהתחייבויות.
כיוון שכך, שלח ויץ מכתב להולצמן מכתב בו הוא דורש שהחברה תשתתף בסכום של 80 לא"י מתוך 150 בעבור יועץ אטימולוגי בשביל הנטיעות.
הולצמן הסכים ל-25 לירות וויץ לא התפשר על פחות מ-50. אחר כך פרש ויץ מהוועדה המייעצת לחברה ופרסם שהפרסומים החקלאיים לא על דעתו.
בתגובה למאמר זה של ויץ פרסמה חברת אל ההר הודעה בעיתון דואר היום:
המאמר יצר פולמוס בעיתונות סביב חברת אל ההר.
משה כרמון (אביו של דוד כרמון) כתב מאמר בעיתון דואר היום בו יוצא חוצץ נגד ויץ וטוען שמהמאמר עולה שכבודו של ויץ נפגע ולכן פרסם את המאמר.
עוד כתב שלא היה לו לפנות לעיתונות ובכך לסכן את עתיד ההתיישבות בהר אלא לפנות למוסדות הרשמיים שיתערבו בתוכנית החברה.
גם בקרב ערביי חברון וסביבותיה היו חילוקי דעות לגבי ההתיישבות היהודית החדשה.
היו שסברו שהגעת היהודים לאזור תביא להתפתחות החקלאות והמסחר ותביא גם להתיישבות יהודית בחברון עצמה, שהיו בה בתים רבים ריקים.
לעומתם היו שהביעו חששות מההתיישבות היהודית, ודיברו על "תוכנית-שטן ליישוב ארץ ישראל" שתכננו היהודים לכיבוש ארץ ישראל כולה ועכשיו הציונים נושאים עיניהם אל חברון.
שנתיים לאחר הקמתה, פרש הולצמן מהחברה ושאר השותפים המשיכו.
אליהם הצטרף חיים שוגרמן שהיה גם מנהל בנק גאולה ובניין בירושלים.
בעקבות המרד הערבי הגדול, בשנת 1936 - תרצ"ו, ברחו המתיישבים היהודים מהאזור והמורדים הערבים פגעו בקרוב למיליון שתילים שיובאו מסוריה ובחלק מהמטעים.
רקובסקי, סיפר בראיון מאוחר שאחרי הפרעות כבר לא ניתן היה להמשיך.
לאחר גל המאורעות הראשון 32 פועלים נותרו בשטח על אף המצב הכלכלי הקשה והעובדה שהחברה הפסיקה לשלם להם משכורת והחלו בנטיעה מחודשת.
פנחס שניאורסון, אחד מאנשי החברה שהיה אחראי על הנטיעות, שלח מכתב להנהלת קרן עזרה וביצרון של הסוכנות היהודית וביקש עזרה ויחס חיובי על מנת שלא ייעזב המקום והערבים יחשבו שאפשר לגרש את היהודים על ידי עקירת מטעים.
ב-28 במרץ 1937 כתב שניאורסון לד"ר מגנס, נשיא האוניברסיטה העברית, על החשיבות להיאחזות בהר וסיפר לו שכרגע בכפר עציון יש 8–10 בחורים ו-7 נשים וילדים שנשארו שם כל זמן הפרעות ושהם מקוים לשוב ולנטוע לאחר שיחלוף המצב הביטחוני.
בשנת 1937 בנק 'גאולה ובניין' בירושלים, שבו הופקדו כספי הקונים (ביחד עם בנק מרכנתיל בירושלים), נקלע לקשיים ובעקבות כך לא הוחזר הכסף לקונים.
הקונים הקימו אגודה שנקראה - 'ועד יער עציון' ובה היו חברים בין 400 ל-500 קונים.
האגודה התריעה בפני החברה שאם לא יוכח שהכסף נמצא בשלמותו, הם יתבעו את החברה.
נעשתה תביעה אחת והשופט חייב את החברה להשיב את הכסף.
חודש לאחר מכן נעשה ניסיון להקים חברת מניות על ידי הקונים והולצמן והם החלו בקיום אספות כדי למצוא פתרון למצב.
בשנת 1938 לאחר קשיים מרובים, פנו בעלי החברה והקונים להתאחדות האיכרים בבקשה שתיקח על עצמה את הטיפול בפירוק החברה.
ההתאחדות בחרה ועדה לבירור אפשרויות הפירוק.
הוועדה בתורה מינתה את י.ד זילבר שיקבע את התנאים הדרושים.
אחד התנאים החשובים היה באיזה אופן בנק גאולה ובנין בירושלים יפורק, כיוון שהחברה עבדה עם הבנק.
הקונים מטעמם גם מינו את זילבר לוועדה מבלי שזה יחייב את ההתאחדות לטפל בפירוק.
בספטמבר 1940 בתום המאורעות נעשה ניסיון על ידי החברה ליישב שוב את הקרקע ונתקלה בהתנגדות יוסף ויץ.
בעקבות כך שיגר שניאורסון מכתב לברל כצנלסון נגד ויץ.
במקביל חברת אל ההר וקק"ל קיימו משא ומתן להעברת האדמות לקק"ל תמורת תשלום לפועלים על הזמן בו החברה לא שילמה להם.
קק"ל התנגדה אך פדתה חלק מהקרקעות ושילמה פיצויים לאלה שהחזיקו בהן.
בשנת 1941 נעשה ניסיון נוסף לחדש את ההתיישבות ובעלי הקרקעות הוזמנו לאספה שבה הקימו ארגון רשמי לשם הגנה על זכויותיהם ובחרו ועד קבוע.
ההתיישבות לא חודשה לבסוף עד 1943 על ידי קק"ל.
"אל הדרך" הוא אלבום האולפן ה-15 של הזמרת הישראלית אילנית.
את האלבום הוציאה בשנת 1982 לאור חברת התקליטים פונוקול בקטלוג 724. הוצאתו באה לאחר ארבע שנות הפסקה מהקריירה המוזיקלית שלה.
הפסקה זו אף סוקרה בהרחבה בגיליון של 11 בפברואר 1982 בעיתון "דבר".
מן האלבום צמחו הלהיטים "בשביל אל הכפר", "נחמה" ושיר הנושא, "אל הדרך".
"אל הדרך" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנית.
הוא יצא לאור בשנת 1982, על ידי חברת התקליטים פונוקול, כרצועה השישית וכשיר הנושא של אלבום האולפן ה-15 של הזמרת, אל הדרך.
"אל הדרך" נכתב והולחן על ידי שמרית אור ונורית הירש, שגם הפיקה אותו.
ב-2 במרץ 1982 נכנס לראשונה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' במקום ה-24. ב-21 באפריל עלה למקום השני, שיאו במצעד הנוכחי, שם שהה שלושה שבועות רצופים.
לבסוף, יצא מהדירוג השבועי ב-7 ביולי לאחר שנים-עשר שבועות צעידה רצופה.
במצעד סוף השנה של התחנה דורג במקום החמישי.
כמו כן, במצעד השבועי של גלי צה"ל הגיע למקום הראשון.
בשנת 1994 השיר בוצע על ידי נורית הירש, יעל אבקסיס ועוד כמה ילדים במסגרת קלטת הילדים "עולם קטן".
אלברט הירשפלד היה קריקטוריסט יהודי אמריקאי הידוע בעיקר בזכות דיוקנאותיו בשחור-לבן של ידוענים ו"כוכבי במה" בברודוויי.
אל הירשפלד נולד ב-1903 להורים יהודים ממוצא רוסי בסנט לואיס, מיזורי.
בשנת 1915 עבר עם משפחתו לניו יורק ולמד אמנות בבית הספר ובהמשך ב.
ב-1924 נסע הירשפלד לפריז ולונדון, שם למד ציור, רישום ופיסול.
כשחזר לארצות הברית, התפרסמו ציוריו בניו יורק הראלד טריביון, ולאחר מכן החל לעבוד בניו יורק טיימס.
סגנונו של הירשפלד היה ייחודי, והוא נחשב, בזמנו, לאחת הדמויות החשובות שהשפיעה על אמנים, מאיירים וקריקטוריסטים רבים.
הקריקטורות שלו היו מבוססות על קו חלק בצבע שחור, שהוא שרטט בקולמוס מנוצת עורב.
לאחר שהחלו לצאת עיתונים עם צבע, הוא הוזמן על ידי מגזינים רבים, שפרסמו את ציוריו בדף השער שלהם.
בין המגזינים היו גם: לייף, ניו יורק טיימס, ,, הניו יורקר, פלייבוי, פיפל, רולינג סטון ואחרים.
בנוסף, הירשפלד אייר ספרים רבים בצבע, ובעיקר ביניהם "הארלם כפי שנראתה בעיני הירשפלד" (Harlem as Seen by Hirschfeld) עם טקסט מאת ויליאם סרויאן.
בסתיו 1963 הוא הוזמן על ידי רשת הטלוויזיה האמריקאית CBS לאייר את התצוגה המקדימה לתוכניות טלוויזיה חדשות של הרשת וביניהן: התכנית Candid Camera ("מצלמה נסתרת").
הירשפלד שהתחיל לצייר בגיל צעיר, המשיך לצייר עד סוף חייו ובתוך כך תיעד דמויות מרכזיות רבות בעולם הבידור של המאה ה-20, כמו: איור השחקנים, הזמרים והרקדנים של מחזות בברודוויי ששימשו את ה"ניו יורק טיימס" כדי להודיע על מחזות חדשים.
בנוסף לאמני התיאטרון והקולנוע, הירשפלד אייר גם פוליטיקאים, כוכבי טלוויזיה וידוענים, כמו: קול פורטר, , השחקנים של "מסע בין כוכבים", גלן מילר, דיוק אלינגטון, קאונט בייסי, דיזי גילספי, בילי הולידיי, אלה פיצג'רלד - והרוקיסטים החיפושיות, אלביס פרסלי, ברוס ספרינגסטין, בוב דילן, ג'רי גרסיה, מיק ג'אגר.
ב-1977, הוא צייר את עטיפת האלבום "Draw the Line" של להקת הרוק אירוסמית'.
בשנת 1991 זכה הירשפלד לכבוד כשנתבקש לאייר סדרת בולים, עבור רשות הדואר של ארצות הברית, הנושאים פורטרטים של קומיקאים כמו לורל והארדי.
הירשפלד צייר כרזות מקוריות רבות לסרטים, כולל לסרטיו של צ'ארלי צ'פלין, הקוסם מארץ עוץ (1939).
הקטע "רפסודיה בכחול" בסרט "פנטזיה 2000" של וולט דיסני נוצר בהשראת עיצוביו, והירשפלד היה היועץ אמנותי לקטע.
ב-1943 התחתן הירשפלד עם השחקנית הגרמנייה דולי האס (Dolly Haas).
הם היו נשואים יותר מ-50 שנה ונולדו להם בת, נינה (Nina).
לאחר לידתה, ברוב הרישומים של הירשפלד הוא שילב את שמה של נינה, כתוב באותיות גדולות - NINA", לפחות פעם אחת, כמו: בביגוד, בתסרוקת או ברקע.
החל מ-1960, בכל איור שבו הופיעה המילה NINA מספר פעמים, הירשפלד הוסיף ליד חתימתו, מספר (מספר הפעמים שהשם NINA הופיע באיור).
בשנת 1996 היה הסרט התיעודי על אל הירשפלד The Line King: The Al Hirschfeld Story, מועמד לפרס אוסקר.
אל דאגה, הוא לא יגיע רחוק ברגל הוא סרט דרמה קומית ביוגרפי משנת 2018 בבימויו של גאס ואן סנט מבוסס על ספר הזיכרונות באותו שם מאת ג'ון קלהאן.
הסרט מבוסס על חייו של הקריקטוריסט האמריקאי ג'ון קלהאן (בגילומו של חואקין פיניקס) אלכוהוליסט שמתמודד עם שיתוק לאחר תאונת דרכים קטלנית שנגרמה עקב נהיגה בשכרות.
הסרט מתמקד במסעו להחלמה דרך אמנות הקריקטורה ובתמיכתם של חברים, ביניהם דמותו של דוני (בגילומו של ג'ונה היל), מנהיג קבוצת תמיכה.
הסרט הוצג בבכורה עולמית בפסטיבל סאנדנס 2018 ב-19 בינואר 2018, והוא יצא לאקרנים ב-14 ביולי 2018 על ידי אולפני אמזון.
הסרט עוקב אחר ג'ון קלהאן, שנשאר משותק לאחר תאונה עקב נהיגה בשכרות.
בתחילת דרכו לאחר התאונה, הוא נסחף באלכוהוליזם ובייאוש, אך מוצא נחמה ומוטיבציה להשתנות דרך קבוצות תמיכה לאלכוהוליסטים, ובעיקר בעזרת המנהיג הכריזמטי דוני.
בעזרתם, ג'ון מוצא את דרכו בחזרה לחיים דרך קריקטורות פרובוקטיביות שמתארות את ניסיונותיו להתמודד עם השיתוק והקשיים שעמם הוא מתמודד.
הסרט מציג את התהליך הפנימי והאמנותי שעובר ג'ון, כשהוא לומד לאהוב את עצמו למרות הנסיבות.
חואקין פיניקס בתפקיד ג'ון קלהאן
הסרט אל דאגה, הוא לא יגיע רחוק ברגל קיבל ביקורות חיוביות על הופעות השחקנים, במיוחד זו של חואקין פיניקס וג'ונה היל.
הסרט שיבח את הטיפול בנושאים קשים כמו התמכרות ונכות, תוך שמירה על טון הומוריסטי ואמפתי.
ב-Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 77%, וב-Metacritic ציון של 67 מתוך 100.
"אל הדרך" (במקור הרוסי: "'В путь", "נצא לדרך") הוא שיר רוסי במקורו, שכתב המשורר הסובייטי מיכאיל אלכסנדרוביץ דודין (אנ') והלחין וסילי סולוביוב-סדוי.
את מילות השיר בעברית, שאינן תרגום של המקור הרוסי, כתב יהורם טהרלב, והוא בוצע בידי להקת הגבעטרון ומופיע באלבום "אל הדרך" משנת 1985.
השיר 'נצא לדרך' (Soldaty V Pohod; ברוסית: В путь) הוא שיר חיילים הנלהבים לצאת לקרב.
הוא נכתב בשנת 1954 על ידי המשורר הסובייטי מיכאיל אלכסנדרוביץ דודין עבור הסרט 'מקסים פרפליצה' (Maxim Perepelitsa), שהוקרן לראשונה בשנת 1955. זו קומדיה המספרת על החייל מקסים, המגויס לצבא ובטוח שאהובתו תמתין לו.
הודות להצטיינותו הוא מקבל דרגת סמל וחוזר בזמן לכפרו.
הבמאי היה אנטולי גראניק, וכוכב הסרט היה השחקן האוקראיני ליאוניד ביקוב.
את השיר הלחין וסילי סולוביוב-סדוי, שהתפרסם במיוחד בלחן שחיבר לשיר 'לילות מוסקבה'.
בשנת 1959 זכה סולוביוב-סדוי בפרס לנין בזכות הלחן של 'אל הדרך', שעד היום משמש כשיר לכת פופולרי במצעדים צבאיים בכל ארצות הגוש הסובייטי לשעבר.
טהרלב לא תרגם את השיר אלא המציא את המילים מראשו.
שיר זה הופיע בתקליט השירים הרוסיים של הגבעטרון.
לדברי טהרלב "עד היום איני יודע מה אומר באמת השיר הרוסי המקורי.
אני התרשמתי מהקצב של השיר והחלטתי לכתוב שיר לכת, המתאר את המרחבים של רוסיה.
לימים שמעתי בשיחה של אבשלום קור בגלי צה"ל, כי השיר הזה ניתן לצרפו לשירים ה"רוסיים" האחרים שלי – "בללייקה" ו"אנחנו ואתם" – כי גם הוא מעביר את המסר של הקשר בינינו לבין יהדות ברית המועצות: אם נרחק גם אלף קילומטר, אל ביתנו אנו עוד קרובים.
וגם אם הדרך ארוכה מאוד, "כולנו בה נצעד לעדי עד".
העיבודים שהביא צביקה כספי לשירי הגבעטרון הרוסיים העבירו את התחושה של מקהלת הצבא האדום, תחושה שהשיר מבוצע בעת ובעונה אחת לא על ידי עשרים חברי הגבעטרון אלא על ידי מאות זמרים...".
אל דוראדו הוא מערבון אמריקאי משנת 1966 בבימויו של הווארד הוקס, על פי תסריט מאת לי בראקט, המבוסס באופן רופף על הרומן "The Stars in Their Courses" מאת הארי בראון.
הסרט בכיכובם של ג'ון ויין, רוברט מיצ'ם, ג'יימס קאן, ארתור האניקאט, שרלין הולט, מישל קארי ואדוארד אסנר.
העלילה מתמקדת באקדוחן קול ת'ורנטון (ג'ון ויין) המגיע לעיירה אל דוראדו כדי לסייע לחברו הוותיק, השריף ג'יי.פי.
הארה (רוברט מיצ'ם), במאבק נגד בעל חווה עשיר המנסה להשתלט על מקורות המים של משפחת מקדונלד.
הסרט הופק על ידי פרמאונט פיקצ'רס והכניס כ-6 מיליון דולר בקופות בארצות הברית.
קול ת'ורנטון, אקדוחן להשכרה, מוזמן לעיירה אל דוראדו על ידי בעל החווה העשיר בארט ג'ייסון, שמנסה להשתלט על אדמות משפחת מקדונלד.
כאשר ת'ורנטון מגלה שחברו הוותיק, ג'יי.פי.
הארה, משמש כשריף המקומי, הוא מסרב להצעה.
במהלך עימות עם אחד מבני משפחת מקדונלד, ת'ורנטון פוצע בטעות את הבן הצעיר, מה שמוביל לשרשרת אירועים מורכבת.
בהמשך, ת'ורנטון חוזר לעיירה עם שותפו הצעיר, מיסיסיפי, כדי לסייע להארה, שנקלע לאלכוהוליזם, ולהתמודד עם האיומים מצד ג'ייסון ואנשיו.
ג'ון ויין – קול ת'ורנטון: אקדוחן ותיק ונאמן.
הארה: שריף מקומי המתמודד עם בעיות שתייה.
ג'יימס קאן – מיסיסיפי: צעיר נלהב ומיומן בזריקת סכינים.
ארתור האניקאט – בול האריס: סגן השריף הוותיק והנאמן.
אדוארד אסנר – בארט ג'ייסון: בעל חווה עשיר ואנטגוניסט מרכזי.
כריסטופר ג'ורג' – נלס מקלאוד: אקדוחן שנשכר על ידי ג'ייסון.
הסרט "אל דוראדו" זכה לביקורות חיוביות עם יציאתו.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בציון של 96% בהתבסס על 25 ביקורות, עם הקונצנזוס: "מערבון חכם ומשעשע עם הופעות מצוינות של ויין ומיצ'ם".
באתר Metacritic, הסרט קיבל ציון ממוצע של 85 מתוך 100, בהתבסס על 11 ביקורות, המעיד על "שבחים אוניברסליים".
מבקר הקולנוע הווארד תומפסון מהניו יורק טיימס תיאר את הסרט כ"מערבון קשוח, לקוני ומשעשע שמהלך על המסך בקלות כמו שני הכוכבים הוותיקים.
הדיאלוג החריף, הפוגות הקומיות והאקשן המהודק יוצרים בידור חד ומרענן".
רוג'ר איברט ציין כי "ויין מגלם אקדוחן מקצועי שמגיע לעיירה כדי לקחת עבודה עבור בעל חווה עשיר שרוצה את המים של חוואי עני...
אך השריף מתברר כחברו הוותיק, מיצ'ם, ולכן הוא מסרב לעבודה".
באתר Time Out נכתב: "זהו סרט של אנשים מבוגרים רק במובן שהוא עוסק בבעיות של התקרבות לעמק המוות.
במילים אחרות, זהו סרט שנון, מרגש ונוגע ללב".
אל האבדון הוא רומן למבוגרים מאת הסופר אריך קסטנר שנכתב בשנת 1931. הספר נחשב ליצירה חשובה, המעמיקה והמעניינת ביותר שכתב, שבו קסטנר חזה את הידרדרות גרמניה ואירופה אל ימי הדיקטטורה ומלחמת העולם השנייה.
ספר זה, מסמל עבור קסטנר מעין פריצת דרך ושינוי בכתיבתו מכיוון שעד אז היה ידוע בעיקר ביצירותיו המוכרות כגון אמיל והבלשים, פצפונת ואנטון, אורה הכפולה.
בספר זה, אשר נכתב במקור למבוגרים ולא לילדים בניגוד להרגליו, הביע קסטנר את דעותיו בצורה חריפה ביותר ונותן את דעותיו ורעיונותיו הפוליטיים למדינתו.
דבר זה הקשה על פרסומו של הספר.
הספר תורגם לשפות רבות מעבר לשפת המקור (גרמנית) כגון אנגלית, עברית, וצרפתית.
פביאן יקוב, גבר בן שלושים ושתיים, חי בברלין, פרסומאי (קופירייטר במפעל לסיגריות), חולה לב, בעל תואר שלישי בספרות, ושיערו צבע חום.
ברלין הדקדנטית של שנות השלושים, שפאר ועליבות, מוסרנות ופריצות, תקווה וייאוש מתערבלים בה בכפיפה אחת, פביאן מיטלטל בין חיפוש משמעות לחייו לבין מציאת תיקון פוליטי, כלכלי ואנושי לחברה המתפוררת לנגד עיניו.
בתחילת הספר ניתן לראות את פביאן יושב בבית קפה ששמו שְׁפַּלטֶנהוֹלץ וקורא את הכותרות הראשיות של עיתוני הערב, הוא מסתובב ברחובות ברלין, נכנס למועדון ומתחיל לחקור את חיי הלילה התוססים.
בסופו של הערב פביאן מוצא את עצמו נרתע מהתרבות המינית של ברלין.
בבוקר למחרת פביאן מגיע לעבודתו בתעשיית הפרסום אך אינו מרגיש סיפוק מתפקידו.
פביאן נהיה אדיש יותר ויותר ומתחיל להאמין שברלין לא תצא ממצבה הנוכחי.
פביאן חושב כך מפני שבמהלך הספר הוא נתקל בדמויות (אמנים, אינטלקטואלים, ומנהיגים רבי שליטה) המייצגות את ההידרדרות המוסרית ושקיעתה אל האבדון.
כל אלו מובילים אותו לפחד מההשפעה הגוברת של הפשיזם בעיקר בנוף הפוליטי (ככל הנראה נאציזם).
בהמשך הספר, לפביאן ישנה מערכת יחסים עם אישה בשם קורנליה שמסתבכת יותר ויותר מכיוון שהם מאוהבים אך לפביאן ישנן בעיות עם התחייבות ולקורנליה רצונות להתקדם בחברה מה שמסבך את מערכת היחסים שלהם.
לאורך הרומן פביאן חווה כמה וכמה משברים אישיים ויוצר מערכת יחסים חדשה עם אישה חדשה בשם גריטלי - אישה צעירה בעלת גורל טרגי, מה ששובר את ליבו של פביאן כאשר הוא רואה את חוסר התוחלת בניסיון לחיות על פי האידיאלים המוסריים שלו בחברה כה מושחתת.
לבסוף, לאחר שראה את הקריסה המוחלטת של מערכות היחסים שלו והחמרה באקלים הפוליטי בגרמניה פביאן עוזב את ברלין ונעלם.
סוף הסיפור מציג את מהפך הדמות הטרגי שלמרות כל מאמציה לשנות את החברה היא מוותרת על מעורבותה בעולם האינטלקטואלי והפוליטי ומתה בניסיון סתמי לשחות בנהר על מנת להציל אדם מחוסר ידיעתה כיצד לשחות.
פביאן יקוב - גיבור הרומן, עובד כקופירייטר פרסומי בחברת סיגריות
סטפן לבודה - חברו הטוב של פביאן, מכירים מאז שלמדו יחד בהיידלברג.
הוא עשיר וכותב בשקט עבודת גמר.
קורנליה בטנברג - חניכה משפטית, בעלת דוקטורט, כתבה על דיני הקולנוע הבינלאומיים בעבודת הדוקטורט שלה.
השם המקורי שניתן לספר היה "הספרים של פביאן: סיפורו של מורליסט".
רוב רעיונותיו ודעותיו של קסטנר לא התקבלו מכיוון שהם ערערו בשלטון והצהירו את מרידתם בשלטון.
אפילו אחרית הדבר שכתב קסטנר למהדורה הראשונה – ובה הוא הזהיר מפני התהום שגרמניה עומדת על ספה – לא פורסמה.
בגלל רומן זה, הספר ויצירות נוספות של אריך קסטנר בגרמניה ב-1933 הואשמו בפורנוגרפיה.
בספר קסטנר פונה לבני דורו וכותב: "אני רואה תקווה אחת ויחידה ואני אומר מהי.
אני רואה שבני הדור הזה עקשנים כחמורים והולכים לאחור אל פי תהום פעורה.
ששם יש מקום לכל עמי אירופה, ולכן אני קורא, כמו אחרים לפניו ומלבדו, זהירות!
בנפילה, יד שמאל על המעקה השמאלי!".
רק בשנת 2013 זכה הספר לגרסתו הלא מצונזרת וכיום ניתן למצוא אותו גם בתרגום לעברית.
הספר אכן זכה להתייחסות משלל גופים ישראליים ובהם דובר על רעיונות הספר, התקבלותו, ההתייחסות אליו בתקופתו.
הוא זכה להתייחסויות במספר פלטפורמות כגון פודקאסט כתבות ועוד וביניהם:
אל האבדון ומעבר לו - אבנר שפירא על ספרו של אריך קסטנר למבוגרים
מה שכרוך - אל האבדון: פודקאסט המדבר על הסיפור של הספר "אל האבדון" לאחר שצונזר
לסרט היו שלוש גרסאות לבמה ולתיאטרון, הראשונה בשנת 2016 בתיאטרון Landestheater Altenburg המתייחסת לסרט משנת 1980.
בשנת 2021, בוצע על ידי האנסמבל של ברלין כאדפטציה לסרט שיצא בשנת 2021.
בשנת 2023 הוצג בתיאטרון דרמשטט בברלין.
אל חג'י דיוף הוא כדורגלן עבר סנגלי ששיחק בעמדות החלוץ והקיצוני.
היה חלק מסגל נבחרת .
ב-2001 ו-2002 זכה בתואר כדורגלן השנה באפריקה.
ב-2002 זכה גם בפרס כדורגלן השנה באפריקה של ה-BBC, ובמרץ 2004 נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
דיוף החל את הקריירה שלו בצרפת במדי הקבוצות סושו, לאנס וסטאד רן.
לאחר מונדיאל 2002 בו הגיע יחד נבחרת עד לשלב רבע הגמר, הוא עבר לשחק בליברפול האנגלית תמורת 10 מיליון אירו.
לאחר שנתיים לא מוצלחות בליברפול הושאל בעונת לבולטון וונדררס, שרכשה את כרטיס השחקן שלו בסיום אותה עונה.
דיוף שיחק במדי בולוטון במשך שלוש שנים, ואחרי כן עבר לסנדרלנד ובלקבורן.
בחלון ההעברות של ינואר 2011 הושאל לגלאזגו ריינג'רס.
ב-31 באוקטובר 2011 חתם בקבוצת דונקסטר רוברס מהליגה האנגלית השנייה וירד איתה לליגה השלישית.
ב-9 באוגוסט 2012 עבר ללידס יונייטד וב-16 במאי 2014 שוחרר ממנה.
דיוף ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת בשנת 2000 נגד נבחרת .
במונדיאל 2002 הצליח להגיע עם סנגל עד לשלב רבע הגמר, לאחר ניצחונות על ו.
דיוף נבחר לאחד מהשחקנים המצטיינים בטורניר.
באותה שנה סנגל סיימה גם כסגנית גביע אפריקה לאומות.
ב-3 באפריל 2009 הודיע על פרישתו מהנבחרת, וב-2011 אף קיבל עונש השעיה מהנבחרת ל-5 שנים (שקוצרו לאחר מכן), משום שהעביר ביקורת על ההתנהלות של ההתאחדות הסנגלית.
אל השמש או אלת השמש הוא ישות אלוהית, זכרית או נקבית, המייצגת את השמש עצמה או אחראית על תפקודים מסוימים שלה (כמו זריחה, הסיבוב לכאורה של השמש סביב לכדור הארץ) ועל הספקת אור וחום לכדור הארץ ואו ליקום כולו.
ישות אלוהית כזו קיימת בתרבויות ודתות קדומות ומודרניות.
ניתן למצוא אלוהויות שמש ופולחן לשמש לאורך רוב ההיסטוריה המתועדת בצורות שונות.
תרבויות רבות העריצו את השמש.
נטייה זו הגיונית ביותר, שכן השמש הייתה (ועודנה) גורם חשוב והיוותה מסתורין גדול, ככדור התלוי באוויר שמפיק אור וחום.
לכן התפתחו אגדות רבות בקשר לשמש.
שמה של השמש בתרבויות שונות מושפע הוא כשם אלי-השמש.
באנגלית השמש מכונה לפעמים בשמה הלטיני סול או בשמה היווני הליוס.
בעברית המילה שמש קשורה לאלה הכנענית שמש (אלה).
המשותף לכל ההסברים האלה הוא הסברים על טבעיים, מיסטיים ופרו-מדעיים לשאלות כמו - כיצד נוצרה השמש (וכן הירח, הארץ הכוכבים), כיצד היא מקיפה את הארץ (שלפעמים נתספה ככדור ולפעמים כמסה שטוחה) ומה גורם לאירועים כמו ליקוי חמה או ליקוי ירח.
האמונה באלי שמש פחתה בעקבות הדתות המונותאיסטיות והחלשות דתות פוליתאיסטיות.
עם זאת אגדות עם רבות הקשורות לשמש או לאלי השמש שרדו עד לתקופה המודרנית.
אלי השמש היוו רקע להסברים קוסמולוגיים על-טבעיים ששרדו גם לאחר התפשטות המונותאיזם.
הן העניקו הסבר אלוהי ועל-טבעי להיווצרות השמש, הירח והכוכבים.
וכן העניקו הסברים לתופעות נפוצות כמו תנועת השמש והירח בשמים, קיום יום ולילה, זריחה, ליקוי חמה ועוד.
מאידך תופעות כמו התחלפות עונות השנה, ובמיוחד הקיום של חורף וכפור יוחסו לפעמים לאלים נפרדים.
ההסבר הקוסמולוגי הזה תיאר גם מודל הגאוצטרי שבו כדור הארץ נמצא במרכז היקום, והשמש, הכוכבים והירח (שגדול וחשוב יותר מהכוכבים) מקיפים אותו.
כאשר הסיבה ליצירת השמש, ולתנועת השמש בשמים, וכו' עברה לאלוהים במקום לאל שמש ייעודי.
תאורים אלה שרד עד למאה ה-17.
בעקבות המהפכה הקופרניקאית התפתח מודל אחר של מערכת השמש - המודל ההליוצנטרי שמסביר את קיום היום והלילה בכך שכדור הארץ סב על צירו, עם הסברים השאובים מחוק טבע שאין להם רצון משל עצמם ואין טעם בתפילה או סגידה אליהם.
חוקי התנועה של ניוטון הסבירו בהמשך מהו הכוח המניע הגורם לכדור הארץ וכוכבי הלכת להקיף את השמש - במקום הסבר הנעוץ בכוח על טבעי.
הסברים אלה גם קשרו את עונות השנה לשינוים הקשורים בהקפת הארץ את השמש במשך השנה, ושינוי בכמות שטף האור המגיע לכל יחידת שטח.
בהמשך הוצע הסבר על התפתחות מערכת השמש.
הנימוק לתמיכה בהסברים השתנה גם הוא - ממתן כבוד לטקסטים עתיקים, לאמונה ולמסורת, לנימוקים הקשורים לקיום תצפיות וניסויים, כוח הסבר משופר (בשל דיוק רב יותר), תאימות פנימית חזקה יותר וכוח ניבוי.
הסברים אלה, כמו גם התפתחות כללית במדע הפחיתו את האמונות בכוחות על טבעיים ודתיים כגורמים שמניעים או מסבירים את השמש ואת התופעות הקשורות בה או בגורמים אחרים במערכת השמש.
גרסאות אל השמש בתרבויות העולם
השמש יכולה להיות מיוחסת גם לאלוהות נקבית, וחוקרי מיתולוגיות מסוימים טוענים שהאלהת השמש בדמות נקבית אף נפוצה יותר, רק לא בתרבות האירופית.
בכל התרבויות העתיקות הייתה חשיבות גדולה למעקב אחר עונות השנה ולגרסאות מוקדמות של האסטרונומיה.
עונות אלה היו קשורות לנדידת בעלי חיים (שיש לה חשיבות בקרב ציידים לקטים), לחקלאות, לאירועי הצפת נהרות (במצרים, מסופוטמיה).
מסיבות אלה לשמש, הירח, הכוכבים והלילה יוחסה חשיבות מיסטית תרבותית, דתית ופוליטית משמעותית (שהתגלה לדוגמה גם בהיבטים כמו אסטרולוגיה), כמו גם לתופעות מזג האוויר (ומכאן לאלי מזג אוויר שלפעמים היו אותם אלים).
עקב חשיבות זו פותחו לוחות שנה מדויקים למדי כבר לפני כ-10,000 שנה עוד בתחילת המהפכה הנאוליתית או לפניה כמו גם היבטים אחרים.
באמונות מסוימות אל השמש הוא אל שאחראי על השמש בתור עצם, ואילו בתרבויות אחרות אותו אל הוא השמש עצמה.
דוגמה לכך היא הליוס היווני, שלפי האמונה רוכב במרכבת אש בשמים, ובלילה יורד למחילה תת-קרקעית.
בתרבות הכנענית האמונה הרווחת הייתה שלעת ערב שפש (שאחד מכינוייה היה "מאור האלים") הייתה נכנסת לבית החופשית, שהוא השאול הנמצא מתחת לעולם, ומקום משכנו של האל מות, ובבוקר הייתה נחלצת משם וקמה לתחייה ומתחילה מחדש את מסעה ברקיע.
השיוט ברקיע נתפס כנעשה באמצעות כלי מסוים: סירה בתרבות המצרית או מרכבה בתרבויות הכנענית והיוונית.
ליקויי חמה והתקצרות הימים בחורף גם הם יוחסו לאלי השמש השונים.
במיתולוגיה הסינית, השמש והירח מסמלים את היין והיאנג, ולכן אינם מיוחסים לאל או אלה.
לפי אמונתם, בראשית היו תשע שמשות והחיים היו בלתי אפשריים עקב החום, עד שהגיע גיבור שירה בשמונה מתוכן.
במיתולוגיה המצרית: רע אחד האלים העתיקים והחשובים ביותר בין האלים המצריים.
השמש נחשבה להתגלמותו הממשית של רע, ולפעמים התייחסו אליה כעינו הפקוחה של האל.
בתקופה מאוחרת יותר, כאשר אתום, אל הארץ, הפך לאל השמש השוקעת, החלו מתייחסים אליו כזהה לרע.
חפרי, אל זוטר אשר תפקידו היה לדחוף מדי יום את השמש במסעה לאורך כיפת השמים, התמזג אף הוא במרוצת השנים עם האל רע והפך מאוחר יותר לפן זריחת השמש של האל.
לבסוף החל רע לאבד מיוקרתו בעיני המצרים, שהחלו מעדיפים על פניו אל שמש נוסף - הורוס.
כאשר נהיה הורוס חשוב מרע, הפכו המצרים את רע להתגלמות של הורוס אשר כונתה "רע-חראחתי" ומשמעה: "רע, הורוס של שני האופקים".
במיתולוגיה הכנענית והאמורית: שמש (בניבים מסוימים, שפש).
בשל חשיבותה הרבה היא מכונה "מאור האלים".
בתם של אל ואשרה, שעזרה לבעל לייבש את האדמה שהציף האל ים.
ישובה בכנען היה בית שמש.
במיתולוגיה היוונית המוקדמת השמש הואנשה ותוארה כישות בשם הליוס ("שמש" ביוונית), אותה הומרוס משווה לטיטאן היפריון, על אף שבמיתולוגיה יוונית מאוחרת יותר הליוס מתואר כבנם של היפריון ואחותו תיאה.
להליוס שתי אחיות, אאוס אלת השחר, וסלנה אלת הלבנה.
הליוס רוכב מדי יום לאורך השמיים במרכבה מפוארת רתומה לארבעה סוסים, ואז הוא יכול לראות את כל המתרחש על פני הארץ ולעת לילה הוא שב מן המערב הרחוק, אל שוליו המזרחיים של העולם, בתוך גביע מוזהב.
הומרוס מתאר את אפולו כאל עם קשת כסופה, ללא שום מאפיינים סולריים.
אך עם הזמן הוא זוהה כאל השמש, האור, ההארה, והאמת.
האזכור הקדום ביותר של זיהוי אפולו כהליוס מופיע בשרידי מחזהו של אוריפידס, פאתון.
עד הזמנים ההלניסטיים אפולו נעשה קשור בצמידות לאל השמש בפולחן.
במיתולוגיה הרומית - סול הוא אל השמש.
במיתולוגיה הנורדית סול (בנורדית עתיקה: Sól; "שמש") היא השמש והאנשתה.
ישנו גם אזכור לדמות מקבילה לסול במיתולוגיה הגרמאנית.
סול מתוארת כאחותו של מאני, האנשת הירח, וכבת של מונדילפארי.
בשתיהן לעיתים מתייחסים לסול בשם אלפרד'ול (Álfröðull).
בשתיהן סול גם עתידה להיהרג על ידי זאב מפלצתי באירועי ראגנארוק, ולפני מותה תספיק ללדת בת שתמשיך את עבודת אמה ברקיע סול מתוארת כאשתו של גלנר (Glenr), אל שרוכב על סוסי השמש ברחבי השמיים.
במיתולוגיה של שבט האיבו: צ'וקוו
במיתולוגיה המסופוטמית: שַמַש או אוּתוּ, אל השמש והצדק
בדת השינטו, קיסרי יפן נחשבו לצאצאיה של אלת השמש אמאטראסו
האצטקים הקריבו לאל השמש קורבנות אדם, כי האמינו שהשמש מאבדת דם בכל זריחה, וכדי שלא תיעלם, יש צורך להחזיר לה דם זה, שיבוא מלבם של הנזבחים.
התנ"ך מכיל עדויות רבות (וגינויים) לכך שגם בני ישראל עבדו את השמש והכוכבים, למשל:
התנ"ך משבח את המלך יאשיהו על כי שרף את כלי פולחן השמש בהם נעשה שימוש בממלכת יהודה:
התיאור חושף דמיון בין פולחן אל השמש שאותו עצר יאשיהו, לבין חגיגות אל השמש במיתולוגיה ההינדית.
בה אל השמש שועט בשמים במרכבה של שבעה סוסים, כל אחד בצבע אחר מצבעי הקשת.
גם לאל השמש היווני הייתה מרכבה דומה, עם ארבעה סוסים.
המונח "סוסי אש" המופיע בנבואות אליהו, אלישע, חבקוק וזכריה הנביא גם מרמז על פולחן אל השמש.
כנראה שהדימוי האלילי הפך למופשט כסוסים מטפיזיים הדוהרים בשמים.
אתון היה אל מצרי בתקופת מצרים העתיקה, שהיה במקור גלגל השמש במיתולוגיה המצרית, והיבט נוסף של האל רא (במצרית עתיקה: אתון = גלגל חמה).
בתקופת שלטונו של הפרעה אמנחותפ הרביעי, הפך אתון לאלוהות היחידה של דת מונותאיסטית שנוסדה על ידי אמנחותפ.
אל השמש בארכאולוגיה של ארץ ישראל
בחקר הארכאולוגיה של ארץ ישראל נמצאו ממצאים רבים של פולחן אל השמש:
בתל בית שמש שהיה מרכז פולחנה בארץ ישראל של האלה שפש (מוכרת גם בשם שַפּשוּ, או בשם שמש, מ ו-פ מתחלפות) היא אלת השמש במיתולוגיה הכנענית.
בתקופת המשנה והתלמוד, בתי כנסת רבים עוטרו בפסיפסים עם גלגל המזלות, ונמצאו ברצפות של שישה בתי כנסת ב: עוספיה, סוסיא, נערן, חמת טבריה, בית אלפא וציפורי.
הסכימה של הפסיפסים בבתי הכנסת השונים - דומה.
במרכזו, מצויר "אל השמש" הליוס עם מרכבת סוסים.
המזלות עצמם מצוירים לפי הסדר המקובל, בהתאם לכיוון השעון.
בארבעה קצוות הריבוע התוחם, מצוירות דמויות נשים המייצגות את ארבע התקופות המקבילות לעונות השנה, כל תקופה בפינה ליד שלושת המזלות השייכים לה.
בשנת 2016 נמצאה ספינה טרופה בנמל קיסריה מסוף התקופה הרומית בארץ ישראל ובה שרידי מטען שבו, בין היתר, נמצאו עוגנים, פסלי ברונזה, מטבעות, חפצי נוי ונר ברונזה מעוטר בדמות אל השמש.
"אֶל הַצִּפּוֹר" הוא שירו הראשון של חיים נחמן ביאליק, שהתפרסם בשנת 1891 במאסף הספרותי "פרדס", שיצא באודסה, כאשר היה המשורר בן 18. השיר כתוב במשקל מלעילי, בהתאם להגייה האשכנזית (שבה דוברה בזמנו העברית בפי כל יהודי אשכנז).
נושא השיר הוא הגעגועים לארץ ישראל, כפי שתוארו בספרות היהודית לדורותיה ובהגות הציונית בת זמנו.
לשיר, שהתגבש בשנים 1890–1891, היו מספר גרסאות אשר נגנזו על ידי ביאליק עד אשר בחר בגרסה הסופית.
קדמו לו לפחות שמונה שירים שנשארו גנוזים במחברותיו של המשורר".
בשנת 1891 נפגש ביאליק לראשונה עם יהושע חנא רבניצקי באודסה.
בפגישה זו הציג ביאליק לרבניצקי את שירו "אל הציפור", בתקווה שרבניצקי יפרסמו בבמה הספרותית שלו "פרדס".
רבניצקי היה כבר ידוע כמבקר ספרות מחמיר, בעוד ביאליק היה עדיין צעיר כבן 18, שרבניצקי ראה בו עוד חרזן הבא להתפרסם על חשבון ביטאונו.
רבניצקי הואיל בכל זאת לקרוא את השיר, ולמרות שלא התלהב במיוחד, זיהה את הפוטנציאל של מחברו, והחליט להכניס ממש לפני סגירת הביטאון את "אל הציפור" ל"פרדס", אף שבקושי מצא מקום לשיר.
כך, הודות לרבניצקי, זכה ביאליק לראות את שירו המודפס הראשון, ובהמשך שימש "פרדס" בימה לשירים נוספים של ביאליק כגון: "אֶל הָאַגָּדָה", "עַל סַף בֵּית-הַמִּדְרָשׁ" ו"אִגֶּרֶת קְטַנָּה".
הופעתו של השיר "אל הציפור" מאת משורר אלמוני עדיין, לצדם של יל"ג, אחד העם, מנדלי מוכר ספרים, שלום עליכם ואחרים, פרסם בן לילה את שמו של חיים נחמן ביאליק, ויצר ציפייה ליצירות הבאות שלו.
ביאליק זכר לרבניצקי חסד זה והכיר לו תודה על מחווה זו.
בהקדשה לקובץ שיריו משנת תרס"ח כתב ביאליק לרבניצקי:
ביוני 1892 התפרסם מאמר בעיתון הפופולרי "המליץ", הסוקר את פרסומי האוסף "פרדס".
וכך כתב המבקר המתקרא "דן" על השיר שהתפרסם בפרדס:
"וביחוד הצטיין המשורר החדש, ה' ח.נ.
הנני אומר ח ד ש, יען כי המשורר הזה הוא פנים חדשות בספר[ו]תנו, וגם דרכו בשיר חדשה היא.
הוא לא ייפה את חרוזיו במליצות מכתבי הקודש ולא ידבר רמות ונשגבות כדרך המשוררים העברים, ובכל זאת חוט של חן משוך על חרוזיו ודבריו הפשוטים נוקבים ויורדים בעמקי הלב וחודרים אל הנפש פנימה.
מה יפו ומה נעמו החרוזים בשירו 'אל הציפור' [וכאן מביא המבקר מספר בתים מהשיר].
יישר כוחך משורר נעים, חזק ועשה חיל והוסף לנטוע נטעי נעמנים כאלו על תלמי ספרותנו!"
מסתבר, אם כן, מאחת ההתרשמויות הראשונות, מהשיר "אל הציפור", שהוא משך את תשומת לבם של קוראי העברית אל ייחודו של המשורר החדש: חיים נחמן ביאליק.
דן מירון מציין את כנותו הרגשית של השיר, שמבטא געגועים של היהודי הגלותי לארץ קסומה ועזובה, ואת השטף הריתמי הרהוט שלו, כחלק מהגורמים להצלחתו של השיר הראשון שפרסם ביאליק.
על אף שנושא הגעגועים לציון היה מאוד מקובל בתקופה, "המשך הקיים בגרסה משוחררת ורעננה יותר" היווה תוספת רצויה לשירת הדור.
מספר מבקרים הפנו את תשומת לב הקוראים למשורר החדש.
זלי גורביץ כותב שכבר מהשיר הראשון של ביאליק משתקפת בבירור הדואליות שברגשותיו, זו שהוא נתן לה ביטוי בולט בשיריו המאוחרים יותר: "ביאליק הוא בעת ובעונה אחת משורר של זוהר ושל יאוש, משורר של ארוס ושל דחייה וניתוק".
ואכן, כמעט בכל בית ניתן למצוא את החוויות השונות של המשורר שלצד "ארץ מרחקים נפלאות" נפגוש ארץ בה "תרבינה הרעות התלאות", או ארץ בה רבו שונאיו לצד ארץ בה ישרור האביב לעולמים.
וגם בארץ הנכספת עצמה רבה זמרת הארץ, אך עדיין עזובה לקברים, וגם הוא המשורר יזכור ימים בהם פרח אך "עתה זקנתי, סר כוחי".
לצד הכיסופים, היופי והזוהר ניצבים גם האכזבה, המשבר והדיכאון.
כך בשירו הראשון וכך גם בחלק גדול משיריו המאוחרים.
לראשונה הוקלט השיר בביצועו של מרדכי רוט בשנת 1934 ללחן של משה מילנר.
לחן נוסף נכתב על ידי א"צ אידלסון.
אחד מהלחנים המוכרים ביותר, שבוצע על ידי אמנים שונים כגון נחמה הנדל, אבי טולדנו, אבישי כהן ושי גבסו, הוא לחן עממי של שיר יידי בשם "טיף אין וועלדעלע" ('בעמקי החורש').
ב-2018 הקליטו "הדג נחש" ביצוע בלחן חדש לשיר.
אֶל וֶרדוּגוֹ (El Verdugo, "התליין") הוא סיפור מאת אונורה דה בלזק שהופיע בשנת 1831. לדברי הסופר, יסודו במקרה שאירע במציאות.
בימי מלחמת נפוליאון בספרד הוטל על פלוגתו של מפקד צעיר, ויקטור מרשאן (Victor Marchand), להשגיח בכפר עוין בשם מנדה.
ימים אחדים לאחר מכן התרחשה התקוממות קשה כנגד הכובשים, וחייו של מרשאן ניצלו בזכות עזרתה של קלרה דה לאגנז (Clara de Léganès), בתו של האציל המקומי.
לאחר שסוכלה המרידה הוציא הגנרל השולט במחוז, פסק דין מוות כנגד כל בני אותה משפחת אצולה.
מרשאן ניסה להשיג חנינה לקלרה בתנאי שתינשא לו, אך היא סירבה לו ובחרה למות בגאווה.
הנידונים למוות ביקשו כי יושאר בחיים שריד יחיד ממשפחתם המיוחסת, לבל תיעקר זו כליל מן השורש ותיפסק השושלת.
התנאי היה כולם לתלייה פרט לשאיר אחד.
קרא המרקיז דה לאגנז לבנו בכורו, חואניטו, וציווה עליו להמית בזה אחר זה את הוריו, אחיו ואחיותיו.
בלית ברירה נשמע הבן והרג בעל כורחו את כל האהובים עליו, פרט לאמו, שהפילה עצמה מעל צוק סלע כדי להקל מעט על ייסורי בנה.
לאחר המעשה המחריד בחר לו הבן אישה ונישא לה, אך התאבד ביום שבו נולד לו צאצא.
הונורה דה באלזאק, אל ורדוגו; הגיוס; מצרפתית: ח' אבראביה, מרחביה: ספרית פועלים ('דורון'), 1948.
הופיע שוב בתוך: סִפּוּרי באלזאק; תרגמו: יצחק שנהר, מ.
ז'ק, חיים אברבאיה; רישומי-הצפורן ...
מעשה-ידי נפתלי בזם, ירושלים: ספרי תרשיש, תש"ך 1960. (התוכן: "קולונל שָאבֶּר", "האכסניה האדומה", "אהבה במדבר", "פאצ'ינו קאני", "אל ורדוגו", "הגיוס")
אלברט "אל" הרינגטון הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הפורוורד.
הרינגטון, המתנשא לגובה 2.06 מטר, שיחק בליגת ה-NBA במשך כ-16 עונות.
הרינגטון נולד באורנג' שבניו ג'רזי, ועבר עם משפחתו לרוסל, אשר בניו ג'רזי אף היא, שם שיחק במסגרת קבוצת הכדורסל של תיכון סיינט פטריק.
הרינגטון נבחר לשחקן הכדורסל הטוב ביותר לשנת 1998 על ידי העיתון USA Today, וזכה בפרס שחקן השנה של נייסמית'.
בשנת 1998, בהיותו בן 18, נבחר הרינגטון בדראפט ה-NBA במקום ה-25 על ידי קבוצת אינדיאנה פייסרס.
בעונת הרוקי שלו בפייסרס לא היה דומיננטי, וקלע 2.1 נקודות בממוצע למשחק.
עונתו השנייה הייתה טובה יותר מהקודמת, וממוצע הנקודות שלו משחק עלה ל-6.6. בעונתו השלישית הוא המשיך במגמת השיפור.
בעונת 2001-2002, עונתו הרביעית של הרינגטון באינדיאנה, הפך הרינגטון לשחקן משמעותי בקבוצה, כשקלע 13.1 נקודות והוסיף 6.3 ריבאונדים בממוצע למשחק, אך לאחר כחצי עונה, נפצע בברך במשחק מול בוסטון סלטיקס, והחמיץ את שארית העונה.
בעונתו החמישית בפייסרס שיחק הרינגטון בכל משחקי הקבוצה, ושמר על יכולתו הטובה מהעונה הקודמת.
בעונתו השישית באינדיאנה, נבחר הרינגטון במקום השני לתואר השחקן השישי של העונה.
ב-15 ביולי 2004 הרינגטון נשלח בטרייד לאטלנטה הוקס תמורה לסטיבן ג'קסון.
באטלנטה הפך הרינגטון לראשונה לשחקן חמישייה קבוע, והשיג את ממוצע הנקודות הגבוה ביותר בקריירה שלו עד אז, 17.5 בממוצע, ואת שיא ממוצע הריבאונדים עד כה (7 בממוצע).
בעונתו השנייה באטלנטה המשיך במגמת השיפור, וקלע 18.6 נקודות (שיא קריירה שנשבר רק 4 שנים מאוחר יותר) עם 6.9 ריבאונדים בממוצע.
אחרי עונת 2005-2006 הפך הרינגטון לשחקן חופשי.
הרינגטון חתם בהוקס, ומיד הועבר בטרייד לאינדיאנה פייסרס תמורה לבחירת דראפט בסיבוב הראשון.
בקדנציה השנייה שלו באינדיאנה קלע הרינגטון 15.9 נקודות ושבר את שיא הקריירה שלו באחוזים לשלוש.
ב-17 בינואר 2007 הרינגטון עבר לגולדן סטייט ווריורס בטרייד יחד עם סטיבן ג'קסון, שארונאס יאסיקביצ'יוס וג'וש פאוול בתמורה לטרוי מרפי, מייק דאנליבי, אייק דיאוגו וקית' מקלוד שעשו את הדרך ההפוכה.
עונתו הטובה ביותר בווריורס הייתה הראשונה, בה הוא קלע 17 נקודות בממוצע.
בעונתו השנייה יכולתו ירדה, וגם ממוצעיו.
בעונה השלישית הוא שיחק חמישה משחקים בלבד, בהם השיג את ממוצע השיא שלו בחטיפות למשחק, 1.4 במשחק.
ב-21 בנובמבר 2008 נשלח הרינגטון בטרייד לניו יורק ניקס בתמורה לג'מאל קרופורד.
המעבר הטיב עם הרינגטון, אשר קלע בעונתו הראשונה בקבוצה את ממוצע הנקודות הגבוה בקריירה שלו (20.7), ובנוסף השיג אחוזי שיא מהעונשין, 80.4% בממוצע.
בעונתו השנייה ממוצעיו ירדו מעט, אך הוא שמר על יכולת טובה.
ב-15 ביולי 2010 חתם הרינגטון על חוזה בדנוור נאגטס.
אל המשורר היא להקה ישראלית שהוקמה במטרה להעניק רוח חדשה ליצירתו של חיים נחמן ביאליק, לקרב את הקהל הצעיר יותר ליצירתו ולהלחין שירים שטרם הולחנו וטרם נלמדו בבתי הספר.
"אל המשורר" הוא שמו של שיר גנוז של ביאליק.
חברי הלהקה הם בעז אלברט, חי שושן, טל גולדברג ואורי מייזלמן, כולם עוסקים בחינוך, בין היתר במסגרת תנועת "דרור ישראל".
בינואר 2011 הוציאה הלהקה את השיר "עשן שחור" לציון יום ה-30 לחללי אסון הכרמל.
השיר נכתב והולחן על ידי חבר הלהקה חי שושן.
בשנים האחרונות עובדת הלהקה על פרויקט חדש בשם "אשר קראתי למתים" - משירי המשורר ולדיסלב שלנגל אשר כתב בגטו ורשה.
במסגרת הפרויקט הלחינה הלהקה משירי ולדיסלב שלנגל, המשורר מגטו ורשה.
השיר "שתי מיתות", הראשון מתוך האלבום שבדרך, הוקלט במסגרת פרויקט משותף של משרד ההסברה ורשת ג', "הקול עוד נשאר", באפריל 2011. הפרויקט המלא נחשף לראשונה ביולי 2013 בהופעה מיוחדת לרכזי תרבות וחינוך, אשר התקיימה בת"א.
הלהקה הוציאה אלבום ראשון בשנת 2010 (הוצאת נענע דיסק) הנושא את שם הלהקה.
האלבום נמכר כספר שבתוכו דיסק.
הספר מכיל ביוגרפיה בת מספר עמודים של ביאליק, צילומים רבים שלו, דברים שאמר בראיונות ובשיחות, עמדותיו בנושאים שונים, דברים שאמרו עליו וכן יצירות שכתב ושלא הולחנו על ידי הלהקה.
לצד השיר "על השחיטה" מופיע השיר "בעיר ההריגה" שגם אותו כתב ביאליק, אך השני לא הולחן מעולם.
חלק מהשירים באלבום תורגמו על ידי ניצולת השואה והמשוררת הלינה בירנבאום מהספר "אשר קראתי למתים".
לא זכיתי באור מן ההפקר
באלבום ולעיתים בהופעות מצטרפים גם אייל תלמודי, אסף תלמודי, גרשון ליזרסון, נעם רותם, איה אלברט, עוזי פיינרמן ו-גור שפיגל.
בשנת 2016 הוציאה הלהקה את אלבומה השני: שני אדונים בשלג - שירי ולדיסלב שלנגל מגטו ורשה.
אל וניקי (מוכרים גם כאלדר וניגאר) הם צמד זמרים אזרים.
הצמד ניצח בפעם הראשונה עבור אזרבייג'ן באירוויזיון 2011 שנערך ב-14 במאי עם השיר "Running Scared".
אלדר גסימוב (באזרית: Eldar Qasımov; נולד ב-4 ביוני 1989) הוא זמר פופ אזרי.
גסימוב החל לשיר בגיל צעיר, והוא השתתף במספר תחרויות שירה שנערכו באזרבייג'ן וברוסיה.
בין השנים 2001 ל-2005 הוא קיבל אימון מוזיקלי מקצועי, והוא אף למד לנגן בפסנתר.
גסימוב למד גאוגרפיה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטת באקו.
בשנת 2010 הוא קיבל תואר מתקדם ביחסים בינלאומיים.
הוא מדבר גרמנית בצורה שוטפת.
ב-16 באפריל 2012 נבחר גסימוב להנחות את אירוויזיון 2012.
ניגאר ג'מאל (באזרית: Nigar Camal; נולדה ב-1 בספטמבר 1980) היא זמרת R&B ופופ אזרית.
ג'מאל מתגוררת בצפון לונדון שבבריטניה מאז שנת 2005. ג'מאל החלה בלימודי מנהל וכלכלה בשנת 1997 באוניברסיטת כסר שבעיר באקו, והיא סיימה בשנת 2001. ג'מאל קיבלה השראה מוזיקלית מכריסטינה אגילרה, אלישה קיז, ברנדי נורווד, קרייג דייוויד וכריס בראון.
ג'מאל נשואה לטיירון ג'מאל, ויש להם שתי בנות.
אל וניקי השתתפו בקדם האירוויזיון האזרי 2011 (Milli Seçim Turu 2011).
הם העפילו לגמר ביחד עם שלושה מבצעים אחרים.
הצמד ניצח בגמר שנערך ב-11 בפברואר, ובכך זכו לייצג את אזרבייג'ן באירוויזיון 2011 שנערך בעיר דיסלדורף שבגרמניה.
תחילה רק אחד מהם אמור היה להיבחר לייצוג אזרבייג'ן, אולם מאוחר יותר הוחלט ששניהם יתמודדו באירוויזיון כצמד.
באירוויזיון עצמו הם הופיעו כצמד תחת השם "אל וניקי".
השיר שלהם "Running Scared" נכתב על ידי סטפן אורן, סנדרה ביורמן וליין פרגוהנסון משוודיה.
לאחר שהגיעו בשלב חצי הגמר למקום השני, אל וניקי התמודדו בשלב הגמר כשהם מופיעים בתור שיר מספר 19. בסוף ההצבעה הוכרזה אזרבייג'ן כמנצחת, ובכך זכתה לארח את אירוויזיון 2012, תחרות האירוויזיון הראשונה שתיערך בשטחה.
בתרבויות האנטוליות הקדומות שימשו שורה של אלים כאלי סער, מזג אוויר ומים: תַרֻ, אל המים והסער בתרבות החׇאתִית-לוּוִית; תַרְחֻנְת, אל הסער בתרבות החִתִית הקדומה (מוכר גם בשמות תַרְחֻ, תַרְחֻנ ותַרְחֻנְזַס); ותֶשוּבּ, אל הסער בתרבויות החורית והחתית.
חלקם שימשו במשך חלק מהתקופות גם כראשי פנתאון האלים החתי והחורי, ובהקשר זה כונו גם "אל הסער של השמיים".
פולחן אלי הסער באזור זה התפתח בעקבות השינויים הדמוגרפיים והגאופוליטיים, תחילה בתרבות המקומית החׇאתית, ואחר כך, מהמחצית השנייה של האלף השלישי לפנה"ס, מוזג האל החׇאתי ואלי הסער או המים המקומיים, עם אלי הסער ההודו-אירופיים שנכנסו למרחב.
מתחילת האלף השני לפנה"ס, מוזג פולחנם של אלים אלה עם פולחן אל הסער החורי, תשוב (שבעצמו מוזג עם פולחן אל הסער מצפון הלבנט, הדד).
ממחצית האלף השני לפנה"ס התקיים סינקרטיזם ברמות שונות בפולחן אלי הסער בתרבויות ששכנו במרחב האנטולי ובצפון הלבנט (שטחי האימפריה החתית) ואף קשה היה להבחין ביניהם.
מגמה זו נמשכה באלף הראשון לפנה"ס גם בממלכות הנאו-חתיות שבצפון הלבנט ובדרום אנטוליה.
בתרבות החִתית נקרא אל הסער בכתובות בשפה הלוּוִית בשם תַרְחוּנְת וגם בשמות תַרְחוּנְזַס, תַרְחוּ, ותַרְחוּנְתַה.
אלה נגזרו כנראה משם הפועל ת.ר.ח.
משמעות צורת המילה שהתגבשה היא "להסתער עם...".
הביטוי לשמות אלה בכתב יתדות היה דומה ללוגוגרמה של כתב היתדות לאל הסער dIM או dU נראה שבשפה ה תואר האל באותן אידיוגרמות.
חוקרים מציינים שלשימוש בשמות כאלה בשפות ההודו-אירופיות האנטוליות אין מקבילה בתרבויות הודו-אירופאיות אחרות, ולכן ייתכן שהושפע ספציפית משמו של אל השמיים החׇאתי שכבר היה באנטוליה, תַרוּ.
לא ידוע מקור השם "תשוב" בשפה החורית.
מעריכים שמקורו עוד לפני כניסת החורים למרחב המערב שמי בשל המקור המשותף המיוחד לאל זה עם אל הסער האוררטי .
השפה האוררטית היא השפה הקרובה היחידה לשפה החורית.
לא ידוע על זהותו של אביו של האל תרו במיתולוגיה החׇאתית, אולם במיתוס הקשור לאחד מבניו של אל הסער האימפריאלי ("אל הסער של השמיים" – תשוב), תרו עצמו מוזכר כאביו.
לא ידוע אם יש לכך קשר לקדמותו הכרונולוגית של פולחן תרו על פני שאר התגלמויות אלי הסער החתי והחורי.
במיתולוגיה החורית מוכרים מספר קרובי משפחה של תשוב:
תשוב הוא בנו של האל כוּמׇארְבִי – אחד מאבות האלים ובנו של האל האב המסופוטמי, אנו.
הקשר לכומארבי משקף כנראה מוטיב מקורי של הדת החורית.
לתשוב בן משותף עם זוגתו חבת – אל ההרים שַרוּמַה.
בן נוסף הוא האל החתי תַשְמִשֻ.
האלה החתית שַאוּשְקׇה (שַוׇאלִיַאת החתית) מופיעה בחלק מהתעודות כאחותו של תשוב ולעיתים כזוגתו.
דואליות זו משקפת תבניות קשר של אלי סער אחרים במרחב, כגון הקשר בין ענת לבעל.
במיתוס אילויאנקה מופיעה בתו של תשוב/תרחונת, אִינַר שמסייעת לו להתגבר על הנחש-דרקון.
בתרבות החתית, כאשר נוצר צורך למזג אלים מקומיים ברחבי האימפריה למסגרת אימפריאלית אחידה, קיבלו אלי הסער בערים השונות במרחב זהות של בניו של אל-הסער האימפריאלי (תרחונת, או תשוב ובדרך כלל בכינויו, "אל הסער של השמיים".) בעוד הם משמשים אלי סער מקומיים.
בין אלה ניתן לציין את תֵלֵפִנֻ, לֵלְוַנִי, אל הסער של נֵרִיק, ואל הסער של זִיפַלׇנְדַה.
אלה, קיבלו לעיתים קרובות תוספות לכינוי אל הסער, כגון, "אל הסער של הצבא, "אל הסער של הראש", "אל הסער של הארמון" ועוד.
אל הסער של נריק, המוכר בתקופה החתית כבנו של אל הסער האימפריאלי, מופיע בטקסטים חׇאתיים כבנם של סֻלִקַת ואֵרֵשְכִיגַל המוכרת כבת זוג של אל השאול המסופוטמי.
לא ברור אם לכך קשר כלשהו להורי אל הסער בתרבות החׇאתית, אולם בכל מקרה ברור שההקשר של אלי שאול במקרה זה שונה מהתדמית השלילית המוכרת מהמיתולוגיה המסופוטמית ואולי משקף העדר התכונות המאיימות שהיו גם לאל הסער בתקופה קדומה זו, בה שימש בעיקר כאל המבטיח את המים לחקלאות.
בטקסטים אחרים, אימו של אל הסער מנריק היא וֻרֻשֵמֻ המוכרת מאוחר יותר כאלת השמש של ארינה – בת זוגו של תשוב.
כלומר, במקרים אלה הוריו של אל הסער מנריק הם תשוב וארינה.
כדמותם של אלי הסער עצמם, כך גם זוגתם זכתה להתפתחות מורכבת.
אלי הסער בתקופה החׇאתית והחִתית היו האלות אֵשְתַן ואִשְתַנוּ, בהתאמה.
כנראה זו אותה אלה בשינוי דיאלקטים, שכונתה גם "גבירת הארץ".
בתקופה החתית התיכונה החל מיזוג בין אישתנו לאלת השמש, אַרִינַה, במסגרת העלאת מעמדו של אל הסער לראש האלים במקומו של אל השמש.
בתקופה זו נקראה זוגתו של אל הסער "אישתנו של ארינה" (ארינה היא העיר ממנה הגיעה האלה ארינה), או בשמות אחרים – אַרִינִיתְיַה ואַרִינִידֻ.
זוגתו של תשוב מוכרת בעיקר בשמה חבת או "חבת של חלב".
זו נקראה לפני כן חַלׇבְתַה – "הגבירה של חלב", בעיקר במהלך המיזוג בין תשוב להדד בצפון הלבנט.
עם התפשטות האימפריה החִתית בדרום אנטוליה וצפון הלבנט, החל תהליך מיזוג של חבת, עם אלת השמש הדומיננטית, ארינה ובכך הפכה גם זו לזוגתו של תשוב.
על רקע השפעות מרב שמיות נוספות על הפנתאון האלילי במחצית השנייה של האלף הראשון לפנה"ס, זוהתה זוגתו של תשוב עם עַשְתַרְתֻ, היא עשתרת הכנענית – זוגתו של בעל, או אשתר המסופוטמית.
באותה תקופה נקראה זוגתו גם בשם עַתַרְעַתַה שהיא ככל הנראה שילוב דמותן של עשתרת וענת הכנעניות.
באזור צפון החידקל במפגש בין מזרח הלבנט, דרום אנטוליה וצפון מסופוטמיה, הופיעה שַוַושְכַה כבת זוגו של תשוב, אף שבמקרים אחרים הוזכרה כאחותו.
דואליות זו לא הייתה נדירה בקרב מלוותיהן הנשיות של האלים הראשיים (ענת-בעל, איזיס-אוסיריס) וייתכן שמדובר בהשפעה אזורית על דמות האלות.
לאל הסער בתרבויות האנטוליות יוחסו מספר תפקידים ותכונות מרכזיים:
אל מים: מקורותיו של אל הסער האנטולי בתרבויות המקומיות לפני התפשטות העמים ההודו-אירופיים, הם באל מטיב האחראי על המים הדרושים לחיים ולחקלאות.
בהתאם לתנאים במרחב האנטולי, מדובר בעיקר באחריות למי מעיינות (מי תהום) ולמימי הנהרות.
מבחינה זו, נחשב האל לדמות חיובית.
אמנם בהיעדרו חלה ירידה חדה בפריון האדמה והאדם, אולם אירועים אלה אינם נחשבים בדרך כלל כנובעים מכוונה זדונית של האל, אלא מבעיה שיש לפתור.
אחריות אל הסער גם על הגשמים, היא פועל יוצא של היותו אל-מים ואחריותו על תופעות מזג האוויר.
מבחינה זו תשוב הוא אל מעטיר המביא את ברכת פריון האדמה.
העדרו של האל (בין אם על פי החלטתו, או כתוצאה מפגיעה בו) משמעה הפסקה בגשמים ובצורת.
כאל המפעיל את הסערות, ביכולתו להשית הרס וחורבן באמצעות הברקים, הרעמים והרוחות העזות של הסערות.
בנוסף לתפקידיו הנושאיים שימש תשוב כ"מלך האלים" – ראש הפנתאון האלילי בממלכת מיתני ומאוחר יותר, גם באימפריה החתית.
מעמד זה בא לידי ביטוי במיתולוגיה החורית והחתית המוכרת כמחזור כומרבי המתארת את מאבקיו של תשוב בהתגלמויותיו האנטוליות השונות באביו על הבכורה באלים וביצורים מיתולוגיים, כענק האבן אילוקמי והנחש-דרקון אילויאנקה.
אמנם, פרקי הסיום של מיתוסים אלה לא השתמרו, אולם מהקבלות למיתוסים דומים במזרח הקרוב מעריכים חוקרים שבסיום המלחמה, נטל תשוב את מעמד "מלך האלים".
כפועל יוצא ממאפייניו כאל סער, בעיקר בתקופה החתית וההשפעה החורית, יוחסו לתשוב גם תכונות של אל מלחמה.
זאת, הן במוטיב מלחמותיו נגד אלים אחרים והן בתבליטים שנמצאו במקדשיו בצפון סוריה, בהם מתואר תשוב במרכבת מלחמה עם כלי הנשק המאפיינים את אל הסער.
עמידתו של הדד לצד המלך במלחמה נתנה הן את הכוח הפיסי והן את שאר הרוח הדרוש לניצחון.
מקורות הפולחן של אל הסער האנטולי בדת החורית אינם מוכרים לפני הופעתם במרחב המערב שמי בתחילת האלף השני לפנה"ס.
עם זאת, נראה שדמותו, כפי שהתגבשה באלף השני והראשון לפנה"ס, כמו גם כלל הפנתאון החִתי, היא שילוב של מספר השפעות:
אלוהויות סער אנטוליות מקומיות (בעיקר חׇאתִיוֹת – להבדיל מהחִתִים).
אלוהויות שהגיעו עם התפשטות עמים הודו-אירופאיים למרחב האנטולי (החִתִים והלוּוִים).
גרסה של אל שמיים חורי שעבר התאמה לאל סער במרחב המערב שמי.
התוצאה המסתמנת משילוב זה, מאמצע האלף השני לפנה"ס, היא אל סער שעיקר מאפייניו מערב שמיים, עם רקע מיתולוגי אנטולי ומגוון כינויים מקומיים.
עיקר מאפייניו של אל הסער האנטולי זהים לאלה של האל הדד הארמי-אמורי שהיווה, כנראה, מקור מרכזי למרכיביו, והאל בעל הכנעני.
בדת המקומית החׇאתית, החל בתקופה הנאוליטית עד לברונזה הקדומה, לפני הופעת ההשפעות החיצוניות, שלטה בפנתאון האלילי אלת-אם מרכזית בעלת תכונות דומיננטיות של פריון אדמה ואדם שהופיעה בעיקר בדמות צלמיות, כפי שאלה נמצאו למכביר באתר הנאוליתי בצ'טלהויוק.
לזו התלוותה דמות של אל-מים שכנראה היה קשור בעיקר להבטחת מקורות מי התהום.
התגלמותו הפיזית הייתה שור וסוג של גלגל מקיף אותו.