tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1933 חנך כ"ץ ברחוב דיזנגוף 97 את גלריה לאמנות כ"ץ – הגלריה הראשונה בתל אביב, בכורה לגלריות הארצישראליות.
במהלך שנות פעילותה נערכו בגלריה כ"ץ מאות תערוכות לאמנים - רבים מהם מן החשובים בתולדות האמנות המקומית, והיא הייתה למרכז אמנותי ותרבותי רב-חשיבות.
בין האמנים שיצירותיהם הוצגו בגלריה בימיה הראשונים: זריצקי, קסטל וגליקסברג.
ההכנסות של הגלריה התבססו על מדמי כניסה, מסגרות ובעיקר ממכירת רפרודוקציות.
בקיץ 1939 הציג עודד בורלא את תערוכת ציוריו הראשונה שכללה ציורי שמן ותרשימים בפחם.
באותה השנה הוצגה גם תערוכת יחיד של משה רביב ושל ישי קולביאנסקי.
ב-1940 הוצגה בגלריה תערוכת יחיד של אהרן אבני, וכן של אברהם נתון.
נתון הציג תערוכת יחיד בגלריה גם ב-1942. לאה גרונדיג הציגה בגלריה בפברואר-מרץ 1942 ובמאי 1944.
תערוכות יחיד של מרדכי אריאלי התקיימו בגלריה בשנים 1944, 1948 ו-1963.
ב-1946 הוצגו בגלריה תערוכות יחיד של אהרן כהנא ושל שמשון הולצמן.
באותה שונה הוצגו גם מיצירותיו של יצחק פרנקל.
תערוכות יחיד נוספות של הולצמן נעשו בגלריה בשנות החמישים.
ב-23 במרץ 1949 נפתחה בגלריה תערוכת היחיד הראשונה של אביבה אורי.
בשנות החמישים הציגה הגלריה את התערוכה הראשונה של יוסל ברגנר והגלריה הייתה הראשונה להציג יצירות של שלום מושקוביץ'.
בשנת 1950 הוצגה בגלריה תערוכת היחיד הראשונה של חיים קיוה וכן תערוכות של ליאו רוט, רות אריון וסימה סלונים.
ב-1952 הוצגה בגלריה תערוכת יחיד של מקסה נורדאו.
בשנת 1954 הציג שמעון צבר תערוכת יחיד בגלריה.
בשנת 1956 נערכה לגרשון קניספל תערוכת יחיד בגלריה ובה הוצגו איוריו לשירי אלכסנדר פן.
בגלריה נערכה תערוכת היחיד הראשונה של חגית לאלו בישראל באוגוסט 1959.
בשנות השישים הציג ז'אק קתמור בגלריה תערוכת רישומים ותערוכת ציורים.
ב-1961 וב-1965 הציג רפי לביא תערוכות יחיד בגלריה.
ב-1964 התקיימה תערוכת יחיד של מינה זיסלמן.
ב-1961 נערכה בגלריה תערוכת יחיד של נסים זלאיט.
במרץ 1967 הוצגה בגלריה תערוכה של קבוצת האמנים קבוצת +10. באותה השנה הוצגה גם תערוכת יחיד של יואל טל-מור.
ב-1968 הוצגה תערוכת היחיד הראשונה של עמיקם בר גרמא.
בשנת 2015 אצר רון ברטוש את התערוכה המקיפה גלריה לאמנות כ"ץ: סיפורה של הגלריה הראשונה בתל אביב בגלריה האוניברסיטאית של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב בבאר שבע, על קורות פעילותה של הגלריה.
גלריה שיתופית היא גלריה המופעלת על ידי קבוצת אמנים שותפים באופן עצמאי.
הגלריה השיתופית אינה מונעות ממניעים כלכליים אלא ממניעים אמנותיים־חברתיים.
ניתן להבחין בין קולקטיבים – התאגדויות של אמנים למימוש מטרות אמנותיות ספציפיות, מטרות כלכליות, פוליטיות או אחרות, לבין קואופרטיבים שהם ארגונים שיתופיים שוויוניים שרובם ללא מטרות רווח, המספקים לחבריהם כל מה שאמנים צריכים - חלל תצוגה או סטודיו או יחסי ציבור וכדומה.
קבוצות אמנים החלו לפעול בישראל להקמת גלריות ללא מטרת רווח בתחילת שנות האלפיים.
האמנים החברים משתתפים באופן פעיל בכל האספקטים של פעילות הגלריה, לרבות אוצרות, תפעול, השתתפות בהוצאות והצגת תערוכות.
תופעת הגלריות השיתופיות נבעה מרצון האמנים להיות עצמאיים ובלתי תלויים בגלריות המבוססות, המקיימות את שוק האמנות הישראלי.
הגלריה השיתופית מאפשרת לחבריה מצע רחב של עשייה והתנסות הן בסוגי אמנות שונים והן בפעילויות רלוונטיות כמו אוצרות וניהול, כל זאת לצד הקידום האישי האמנותי של כל אחד מחבריה והאמנים האורחים המציגים בה (תוך מתן חלל תצוגה והפעלת יחסי ציבור).
אופן פעולה זה מגדיל את שדה האמנות ומביא להרחבת השוליים שלו.
האופי השיתופי של הגלריה מאפשר סביבה תומכת ודינאמית לאמנים להציג את עבודותיהם ולקדם את פעילותם המקצועית.
אפשרות קידום זו עומדת בבסיס העלייה במספרן של הגלריות השיתופיות עם השנים.
הגלריות השיתופיות ברובן רשומות כעמותות הפועלות ללא מטרות רווח, ובכך מתאפשרת עקרונית תמיכת משרד התרבות, אם כי המהלך ממושך ותובעני.
הגלריה השיתופית הראשונה בישראל אגריפס 12, שהוקמה ב-2004 על ידי קבוצת אמנים ירושלמים.
מייסדי הגלריה אמרו כי "חשבנו שגלריה קואופרטיבית תענה על שני צרכים: מקום תצוגה שבסיסו אינו מסחרי, ודרך אחרת להציג אמנים".
בין הגלריות השיתופיות הפועלות בישראל: גלריה אלפרד, גלריה P8, גלריה "8 ביפו", "שלוש שלושים" גלריה אינדי, גלריה חנינא, גלריה מקום לאמנות, גלריה אגריפס 12, גלריה מרי, גלריה האגף, גלריה כברי וגלריה בנימין.
גלריה נורה היא הגלריה הראשונה בירושלים, ואחת מהגלריות הראשונות בישראל.
נורה (אלאונורה) וילנסקי (1980-1899) הייתה יוזמת ומקימת הגלריה.
בתה, דינה חנוך, ניהלה את הגלריה, עד למותה ב-2021.
הגלריה החלה לפעול משנת 1942 בביתו של הצייר לודוויג יונס ברחוב ממילא, (רחוב אגרון) זמן קצר לאחר מותו.
היא נשאה אז את השם "גלריה יונס" והוצגו בה בין היתר תערוכות של האמנים: מרסל ינקו, משה מוקדי, יעקב שטיינהרדט, לאופולד קרקואר, איזידור אשהיים, מירון סימה ויעקב פינס.
ב-1954 עברה הגלריה לאכסנייתה הנוכחית, בביתה של נורה וילנסקי בשדרות בן מיימון שברחביה בירושלים, ושם הגלריה שונה ל"סטודיו נורה גלריה לאמנות".
במהלך השנים קיצרה וילנסקי את השם ל"גלריה נורה".
עד מותה של וילנסקי ב-1980, נערכו בגלריה 223 תערוכות של אמנים שונים מישראל ומארצות אחרות.
מבקר האמנות של ה"ג'רוזלם פוסט", מאיר רונן, כתב זמן קצר לאחר מותה של וילנסקי: "אלאונורה וילנסקי, או פשוט נורה כפי שהייתה ידועה לכמה דורות של אוהבי אמנות, הלכה לעולמה בגיל 80...
במשך 38 שנה, כמה דורות של אמנים ישראלים וזרים מצאו בה תמיכה, עידוד ופרסום, וכן אלפי ירושלמים ביקרו בקביעות בגלריה...
נורה לא הציגה "איזמים" או מגמות מסוימות.
גישתה הייתה תמיד פתוחה, והיא עמדה על כך להציג איכות וכשרון באווירה של טעם טוב.
אין גלריה ישראלית אחרת שהצליחה להיות יותר חמה ופחות מאולצת, ואשר הציגה בקביעות מבחר כה רחב ומגוון.
נורה הייתה הראשונה שהציגה את פימה, בקון ומורי בצלאל כגון: שטיינהרדט, אשהיים, פינס, סימה, קרקואר.
היא גם הציגה לראשונה אמנים מחו"ל...
פסגת תערוכותיה הייתה תערוכתה של סוניה דלוניי, חלוצת האמנות המופשטת...
הסתלקותה של נורה נראית כסיום תקופה...
היא הייתה אחת מתושבי טרום המדינה רחבי הלב שהטביעו את חותמם על חיי ירושלים".
ב-1980 נערכה לכבוד וילנסקי אזכרה בבית האמנים בירושלים, במהלכה פנו אוהבי הגלריה לבתה, דינה חנוך, בבקשה להמשיך את הגלריה.
מאז, חנוך היא מנהלת הגלריה, בה נערכו למעלה מ-500 תערוכות: תערוכות קבוצתיות וכן תערוכות יחיד.
מבין האמנים שהציגו בגלריה: סוניה דלוניי , קטה אפרים מרכוס, מרדכי אבניאל, אליזבט אפשטיין, לאה גרונדיג, דיולה צילצר, פרנץ ברנהיימר, יוסף קונסטנט, הרמן שטרוק, בוריס לקר, דבי קמפל, יוסף בודקו וורה גוטקינה.
גלריה פריסקופ היא גלריה לעיצוב עכשווי הנמצאת ברחוב בן-יהודה 176 בתל אביב.
הגלריה הוקמה בשנת 1997 על ידי האוצרת שרי פארן.
את הגלריה תכנן האדריכל אלכס מייטליס.
פריסקופ, שפעלה ככעמותה ללא־כונת־רווח, הייתה הגלריה הראשונה שבאופן מובהק התמקדה רק בעיצוב והצליחה לעשות זאת במשך שנים רבות.
במהלך השנים בגלריה נערכו תערוכות מעצבים בתחומים שונים.
לצד עיצוב המוצר, הציגה פארן גם תחומים הנושקים לאומנות, כגון צורפות ועיצוב תכשיטים, קדרות ועיצוב קרמי ועוד.
עם הזמן בחרה הגלריה לכוון מעצבים להתמקד במוצרים בעלי פוטנציאל מסחרי על חשבון מוצרים בעלי זיקה אמנותית, וכן למעט בתערוכות קבוצתיות ונושאיות, משום שלדברי פארן, "מורגש בהן שהאוצר מכפיף את הפרופיל היצירתי של המעצב לתזה שלו".
שם התערוכה אוצרים אומנים דירה להשכיר אלכס מייטליס, שרי פארן קבוצתית עבודות חדשות שרי פארן חנן דה-לנגה קרוב לגזע שרי פארן יעקב קאופמן חובזה שרי פארן רביב ליפשיץ כיסא פח שרי פארן עמי דרך, דוב גנשרואמעבר לפונקציונלי עזרי טרזי, שרי פארן קבוצתי
"גלריה ג'ולי מ." הייתה גלריה לאמנות שפעלה בין השנים 1975–2016 בתל אביב-יפו.
"גלריה ג'ולי מ." נפתחה בשנת 1975 על ידי ג'ולי ממון בתל אביב-יפו.
ממן למדה אמנות בבית הספר הגבוה לציור אצל אריה מרגושילסקי.
היא פתחה את הגלריה בקומת מרתף של בניין ברחוב גליקסון בתל אביב-יפו.
חלל הגלריה הורכב מחלל פשוט בצורת האות ר'.
התערוכה הראשונה שנערכה בגלריה הייתה התערוכה הקבוצתית "מחווה לארוך", שנפתחה ב-2 במרץ 1975 והוקדשה לזכרו של הצייר אריה ארוך.
התערוכה זוהתה עם אמנים ובהם מיכל נאמן, דגנית ברסט, ציונה שמשי, מנשה קדישמן, בוקי שוורץ ציבי גבע, יאיר ברק, שי קרמר ואחרים.
לצד אלו הוצגו בגלריה גם אמנים צעירים יותר כגיל שחר, מרב סודאי ואחרים.
לצד תערוכות ציור ופיסול, הציגה ממן גם עבודות מיצב ועבודות מושגיות כגון "מי ציוני ומי לא" (1979) מאת משה גרשוני.
בין האמנים שהציגו תערוכות רבות בגלריה ניתן לציין את ענת בצר.
בשנים האחרונות ניהלו את הגלריה עדי קבילי, בתה של ממן, ועודד שתיל.
בשנת 2006 עברה הגלריה לחלל חדש שמוקם בקומה הראשונה של בניין ברחוב בצלאל יפה מס' 10. בשנת 2009 נפתחה שלוחה של הגלריה בטורונטו, קנדה.
"גלריה אלון שגב" היא גלריה לאמנות שנוסדה בשנת 2000 בתל אביב-יפו.
גלריה אלון שגב נפתחה בשנת 2000 בחלל בבניין שדרות שאול המלך 23. בשנת 2009 עברה הגלריה לחלל חלל ששכן בשדרות רוטשילד מס' 6.
באוגוסט 2018 עברה הגלריה לחלל בן כ-400 מ"ר בדרום תל אביב-יפו, במבנה המשותף לה ולגלריה גורדון.
הגלריה מייצגת אמנים ישראלים כטל מצליח, מאיה גולד, גדעון רובין, יאנה רוטנר ואחרים.
הגלריה מציגה תערוכות מתחלפות של אמני הגלריה ואמנים נוספים.
על התערוכות הבולטות נמנית התערוכה "The Country" של סיגלית לנדאו, שהוצגה בגלריה בשנת 2002 וזכתה לכמות שיא של מבקרים בתערוכה לתקופה.
"גלריה נגא לאמנות עכשווית" או "גלריה נגא" היא גלריה לאמנות בתל אביב-יפו.
גלריה נגא נוסדה בשנת 1990 בהרצליה.
בשנת 1994 הועברה הגלריה לתל אביב-יפו ומוקמה בחלל ששכן בקומת הקרקע של בניין ברחוב דיזנגוף מס' 34. בשנת 2002 עברה הגלריה לחלל ברחוב אחד העם 60, אזור בו נפתחו באותה עת חללי תצוגה של כמה גלריות כגון גלריה זומר או גלריה ג'ולי מ..
על האמנים המיוצגים בגלריה נמנים אמנים כאורי גרשט, יהושע בורקובסקי, אורלי מיברג, אתי יעקבי, טליה קינן, מוש קאשי ואחרים.
גלריה ברוורמן היא גלריה לאמנות בתל אביב-יפו.
בעלת הגלריה היא יפה ברוורמן והאוצרת-שותפה היא עדי גורה.
הגלריה הוקמה בשנת 2004 בחלל שמוקם ברחוב יהודה הלוי מס' 81 בתל אביב-יפו.
בשנת 2008 עברה הגלריה לאזור התחנה המרכזית הישנה ובשנת 2020 לרחוב אילת.
הגלריה מרבה להציג תערוכות צילום ווידאו ארט.
עבודות של אמני הגלריה נרכשו לאוספים בינלאומיים חשובים, כגון מוזיאון המומה, ניו יורק, מוזיאון המטרופוליטן, מרכז פומפידו, מוזיאון LACMA ועוד רבים.
הגלריה מייצגת קבוצת אמנים המשתתפים בפרויקטים ובהתערוכות הבין־לאומיות.
תערוכת היחיד של דנה לוי השתתפה בביאנלה ה־12 של ברלין ב-20. גלעד רטמן, אמן הגלריה, נבחר לייצג את מדינת ישראל בביאנלה בוונציה בשנת 2013. מיצב וידאו קבוע שלו נמצא במוזיאון היהודי בברלין.
עילית אזולאי ייצגה את ישראל בביאנלה בוונציה בשנת 2022 ורות פתיר נבחרה לייצג את ישראל בביאנלה בוונציה לשנת 2024. תערוכה של נירה פרג נערכה במוזיאון האמנות של אוניברסיטת פרינסטון ב-2021.
"גלריה קו 16, גלריה קהילתית לאמנות" היא גלריה ציבורית לאמנות הפועלת במרכז קהילתי נווה אליעזר בתל אביב-יפו.
"גלריה קו 16" נפתחה בשנת 1998 במרכז הקהילתי בשכונת נווה אליעזר בתל אביב-יפו, ביוזמת העירייה ואירית סגולי.
שם הגלריה שאול מקו האוטובוס מס' 16, המחבר בין נווה אליעזר ושכונות מזרח העיר אל מרכזה.
מטרת המיזם הייתה להביא את טובי האמנים שבדך כלל מציגים בגלריות שבמרכז העיר אל נווה אליעזר ולבנות בה מרכז חשוב לאומנות.
הגלריה מציגה תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות של אמנים ידועים, לצד פעילות אמנותית הפונה לקהילה, כגון הדרכות לקהלים מקומיים, או פעילות אמנותית המתרחשת במקומות שונים ברחבי האזור בו ממוקמת הגלריה.
גלריה אלפרד היא גלריה שיתופית לאמנות עכשווית שהוקמה בשנת 2005 בתל אביב-יפו.
הגלריה הוקמה בשנת 2005 על ידי 14 אמנים שותפים כעמותה במטרה לאפשר את הצגת יצירותיהם.
היא נקראת על שמו של אלפרד הכט (1991-1907), אספן אמנות ובן משפחתה של אחת מחברות הגלריה, ברחוב פלורנטין מס' 13 בתל אביב-יפו.
בתחילת דרכה הגלריה הציגה תערוכות של חברי הקבוצה המקימה בלבד, אולם בהמשך התרחבה פעילות הגלריה ובתערוכותיה שולבו גם יצירותיהם של אמנים מחוץ לקבוצת המייסדים.
החל משנת 2013 שוכנת הגלריה במבנה בן כ-500 מ"ר ברחוב סמטת שלוש 5. לבד מן הגלריה מכיל המבנה גם חדרי עבודה לאמנים.
המבנה משמש גם את "אלפרד - מכון שיתופי לאמנות ולתרבות" שפעילותו עוסקת בהפצת תרבות ואמנות הכוללות סדנאות, הרצאות, ייעוץ לאמנים צעירים ועוד.
נכון לשנת 2019 בגלריה חברים האמנים יעל בן שלום, דפנה גזית, אפרת גל, דביר כהן-קידר, עדי לוי, נועה ליברמן, מי-רב סוטון, גדעון סמילנסקי, יעל עמית, טליה רז, רותם ריטוב, יואב שביט וליאור שור.
"גלריה לימבוס" או "גלריה לימבוס - מקום לצילום" הייתה גלריה לצילום, שפעלה בין השנים 1992–2005 בתל אביב-יפו.
גלריה לימבוס נוסדה בשנת 1992 על ידי עמותה בשם "העמותה לקידום הדימוי הצילומי", שהוקמה בשנת 1990. הגלריה מוקמה במקלט בגינה הציבורית שברחוב בן-יהודה 159–161 בתל אביב-יפו על ידי דפנה איכילוב, יהודית גואטה וגליה גור זאב.
בקבוצה המייסדת נמנו גם יעל ביבר ואיל בן-דב.
כשאלו סיימו את הלימודים במחלקת הצילום של בצלאל ב-1988 הם חיפשו דרכים להחיות מחדש את האווירה הדיאלוגית ואת שיתוף הפעולה ביניהם.
בהמשך ביבר ובן-דב עזבו את צוות ניהול הגלריה שהמשיכה ופעלה עד 2005.
בשנת 1995, זכתה קבוצת לימבוס בפרס ז'ראר לוי לעידוד היצירה בצילום.
עם נעילת הגלריה, פורסם הספר הסוקר את פעילותה "לימבוס.
צילום" בסדרת "קו אדום" של הוצאת הקיבוץ המאוחד.
קציעה עלון כתבה על הספר במדור "זווית חדה" במוסף הספרות של עיתון הארץ:
"גלריה ברבור" או "Barbur Gallery" היא גלריה לאמנות רב תחומית בירושלים.
הרעיון המרכזי העומד מאחורי ברבור הוא האמונה בחשיבותו של דו-שיח ושיתוף פעולה בחברה בכלל ובמיוחד בין אמנים.
בימים אלו הגלריה ממוקמת בסמוך לכיכר ציון, ברחוב הרברט סמואל.
סביב החלטתה של עיריית ירושלים לפנות את הגלריה ממשכנה נערך דיון משפטי נרחב אשר העלה סוגיות הקשורות לחופש הביטוי
גלריה ברבור הוקמה בשנת 2005 על ידי קבוצה של בוגרי בצלאל במטרה לבחון את תפקיד הגלריה בחברה ובקהילה.
הגלריה הוקמה במרכז ירושלים, סמוך לשוק מחנה יהודה בחלל קטן, בגובה הרחוב, בשטח גינה קהילתית.
בחינת היחס שבין השיח המתקיים בעולם האמנות לבין השיח הציבורי ברחוב, הפך את הגלריה לפורצת-דרך בנוף התרבותי בארץ, כמודל המשלב בין אמנות וקהילה ויוצר מרחב חופשי וסובלני הפתוח לדיון במגוון נושאים.
כל הפעילויות במקום נעשות ללא למטרות רווח.
הגלריה פועלת כחלק מעמותת בר-קיימא לתרבות, אמנות, מוסיקה ושלום.
משכנה הנוכחי של הגלריה ברחוב הרברט סמואל 2, בסמוך לכיכר ציון, ירושלים.
בתחילת 2017 נשלחה לגלריה הודעה כי עיריית ירושלים החליטה לעכב את העברת תקציב התמיכה בגלריה, שאושר על ידי מועצת העירייה.
הודעה זו הגיעה לאחר התכתבות עם היועץ המשפטי לעירייה שביקש לבטל את אירועים שהגלריה קיימה במהלך 2016, ביניהם הקרנת סרט על פעילות "תעאיוש", פאנל בנושא פינוי והריסת בתים במזרח ירושלים עם חברי קבוצת "Free Jerusalem", ואירוח קורס מדיני-כלכלי בשיתוף עמותת "קול אחד" וארגון "דרכנו".
בפברואר 2017 שרת התרבות מירי רגב פנתה לראש עיריית ירושלים, ניר ברקת, בדרישה לבטל אירוע השקה של חוברת של ארגון "שוברים שתיקה" שעתיד היה להתארח בגלריה.
בנוסף דרשה רגב מהעירייה לסגור את הגלריה.
לאחר האירוע שהתקיים כמתוכנן, עיריית ירושלים הגישה תביעת פינוי לבית משפט השלום בירושלים ובהמשך תביעות לביטול אירועים נוספים.
ביצוגו של עוה"ד יוסי חביליו ועמותת צחו"ר, שתי תביעות העירייה בבית משפט השלום והערעור אל בית המשפט המחוזי נדחו, וגם אירועים אלו התקיימו כמתוכנן.
בדיון שנערך ב־30 באוגוסט 2018 בבית המשפט השלום בירושלים קיבל השופט אמיר דהאן את תביעת המקרקעין של עיריית ירושלים, שביקשה לפנות את הגלריה.
השופט קיבל החלטה זו בניגוד להחלטת השופטת אפרת אייכנשטיין-שמלה שעסקה בתיק קודם לכן ומצאה לנכון כן לאפשר לגלריה ברבור את הזכות להתגונן.
בלחץ שרת התרבות מירי רגב, פעלה העירייה לסגירת הגלריה.
העירייה טענה כי היא זקוקה למבנה שבו פועלת הגלריה לצרכים אחרים ואולם, בדיון בתביעה אמר השופט אמיר דהאן: "ברור לחלוטין שהשיקול שעומד בבסיס הגשת התביעה הוא שדעת העירייה לא נוחה מסוג הביטויים שיש שם."
בדיון תקף עורך הדין יוסי חביליו את התנהלות העירייה וטען כי בקשת הפינוי נובעת משיקולים פוליטיים ועל כן ביקש מבית המשפט לדחות את הדיון עד לאחר הבחירות.
לבסוף החליט השופט אמיר דהאן לקבל את עמדת העירייה מבלי להידרש לטענות ההגנה, בכך היפך והפר את החלטת השופטת אפרת אייכנשטיין-שמלה.
מועד הפינוי שקבע הוא 1 בפברואר 2018, אחרי כניסת ראש העירייה הבא לתפקידו, השופט אף ציין כי המועצה וראש העירייה החדש יהיו רשאים "לבטלו או להימנע מלאוכפו ככל זוכה בפסק דין אזרחי ולא יהיה בדבר משום זילות ביהמ"ש חלילה."
עם פרוץ מגפת הקורונה במרץ ואפריל 2020, בית המשפט המחוזי הורה לפנות את הגלריה לטובת הקמת גן ילדים במקום והגלריה עברה למשכן זמני בממילא, בית המשפט העליון קיבל חלקית את הערעור שהגישו חברי הגלריה וקבע כי על בית המשפט המחוזי לבחון את טענותיהם כי העירייה פינתה אותה ממניעים פוליטיים.
השופט עוזי פוגלמן ציין בפסק הדין.
מעלה שאלה בהתייחס לטענת העירייה כי הטעם היחיד לפינוי הגלריה היה הצורך במבנה לגן ילדים".
בנוסף קבע פוגלמן כי העירייה תשלם עבור הוצאות משפטיות סכום של 5,000 ש"ח.
לאחר מכן חזר התיק לבית המשפט המחוזי שם נדחתה הגלריה באופן סופי ואף חויבה בהוצאות משפט גבוהות בסך 10,000
מאז 2017 מנעה עיריית ירושלים תקציבים מגלריה ברבור, ובשנת 2021 חזרה העירייה לתמוך בפעילות.
הגלריה העירונית לאמנות בראשון לציון היא גלריה לאמנות בראשון לציון ששוכנת בבית גורדון - מלון לונדון, מבנה בן כ־120 שנה, שעבר שימור.
בגלריה מוצגות יצירות של אמנים ישראליים בתחומי הציור, פיסול, אמנות דיגיטלית ועוד.
הגלריה העירונית לאמנות הוקמה בשנת 2007. אפי גן היא מנהלת ואוצרת הגלריה החל משנת 2007. הגלריה פועלת בתמיכת משרד התרבות והספורט ועיריית ראשון לציון.
בגלריה חמישה חללי תצוגה - החלל המרכזי וארבעה חדרים שמציגים תערוכות מתחלפות לאורך השנה.
מדי רבעון נפתחות בגלריה מספר תערוכות יחיד המוצגות במקביל.
בין האמנים שהציגו תערוכות יחיד בגלריה בשנים האחרונות נמנים דב אור-נר, גרי גולדשטיין, דוד וקשטיין, גדעון גכטמן, רני ששון, יוכי שרם, ברכה ביינ' ונידה גיא.
מדי שנה במסגרת כנס השפה מתקיימת בגלריה תערוכה קבוצתית המקשרת בין עשייה אמנותית עכשווית לשפה העברית.
התערוכה מלווה את כנס השפה העברית "לשון ראשון".
בין האמנים שהציגו תערוכות קבוצתיות בגלריה בשנים האחרונות נמנים יאיר לוי, נאוה הראל-שושני, מיכל בלייר, ניצן מינץ, דפנה שלום, צילה פרידמן, מיכאל בן אבו.
בגלריה מתקיימים אירועי תרבות כגון הרצאות, סיורים והדרכות לקבוצות.
סדרת 'שיחות מכווצות על אמנות' כוללת דיאלוג עם הקהל.
הגלריה שותפה בפרויקטי אמנות שונים בראשון לציון כגון שילוב פיסול במרחב העירוני, הקמת בית אמנים, הקמת גלריה פתוחה לאמנות וסביבה, הערכת פסטיבלים בינלאומיים לפיסול באבן ועוד.
גלריית בית המשאבות היא גלריה ציבורית לאמנות, בפורמט גלריית חלון, הפועלת תחת מרכז קהילתי הגר"א 28 בתל אביב-יפו.
הגלריה נהגתה על ידי יאשה רוזוב ועברי באומגרטן בשנת 2016 במסגרת תחרות לחדשנות עירונית של קרן בלומברג של מייקל בלומברג ושל עיריית תל אביב-יפו.
לתחרות הוזמנו יזמים להציע פתרונות חדשניים לבעיות הייחודיות של המרחב העירוני של שכונת נווה שאנן (תל אביב), על כלל מורכבויותיו החברתיות והתשתיתיות.
שם הגלריה שאול מהיסטוריית המבנה, בן ה-12 מטרים, ששימש כבית משאבות מים עד שנות ה-80 של המאה ה-20 והיה נטוש עד יוזמת הקמת הגלריה.
המבנה הושמש לכדי גלריה עירונית ראשונה מסוגה ברשויות המקומיות בארץ - גלריית חלון הפונה אל הרחוב במרחב הציבורי.
גלריה בית המשאבות היא הגלריה העירונית השנייה בעיר תל אביב-יפו בנוסף לגלריה קו 16 בשכונת התקווה.
הגלריה נפתחה בשנת 2020 כשלוחה של המרכז הקהילתי הגר"א 28, בשכונת נווה שאנן בתל אביב-יפו.
הגלריה מציגה תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות, לצד פעילות אמנותית הפונה לקהילה ופעילות אמנותית המתרחשת במקומות שונים ברחבי האזור בו ממוקמת הגלריה.
פרויקטים שונים הוצגו בגלריה במסגרת פסטיבל מנורת לילה משנת 2015 באוצרות של רווית הררי, יאשה רוזוב ועברי באומגרטן.
עם חניכת הגלריה באופן רשמי בשנת 2020 נאצרו מספר פרויקטים על ידי שיר ניומן וחגי אולריך.
גלריה מרי (Marie Gallery) היא גלריה שיתופית, שפועלת במבנה אבן ישן במרכז ירושלים.
הגלריה ממוקמת מצדה האחד, ברחוב אגריפס 12 ומצדדים אחרים, בסמטת חיים אלבוחר וחצר אבן ישראל, מהשכונות הראשונות שנבנו מחוץ לחומות העיר העתיקה.
הגלריה קרויה על שם מרי אוודיש, שחייתה במשך 54 שנים בדירה שהפכה לאחר מכן גלריה.
בשנת 1946 הגיעה לביקור אצל אחותה, הכירה את אברהם ולאחר היכרות קצרה השניים נישאו.
לאחר פטירתה של מרי אוודיש בשנת 2017, וכדי להנציח את זכרה, הוקמה במקום גלריה שיתופית לאמנות על שמה.
הגלריה נפתחה בתערוכת ציורים קבוצתית.
מאז פתיחתה נערכו בגלריה תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות.
לעיתים נערכו גם תערוכות חיצוניות בשיתוף פעולה עם גופים ארציים ועירוניים שונים כמו פסטיבל "מנופים".
בנוסף, נערכים במקום מדי פעם אירועי "שיח גלריה" המתמקדים בתערוכות המוצגות, הופעות מוזיקליות, הרצאות וקורסים קצרים בנושאי תרבות ואמנות.
תערוכה קבוצתית, פתיחה, יולי 2017.
תערוכה קבוצתית, רעש, דצמבר 2017.
אלון אבן פז, מרחקים ביתיים, פברואר 2018.
חנה קרומר, עצם מעצמי, פברואר 2018.
תערוכה קבוצתית, חולות ומועדים, אפריל 2018.
ריבה פינסקי-אוודיש, יהודית פינסקי, סברס ופרחים, אפריל 2018.
אלחנדרו גולדברג, משחק ילדים, ספטמבר 2018.
תערוכה קבוצתית, אמנות פלסטיק, אוקטובר 2018.
הדר עמית, טקסטורה של התפכחות, ינואר 2019.
מירי גרמיזו, OH MY GOD, פברואר 2019.
תערוכה משותפת עם גלריית אגריפס 12, שמלה, סמלה: שיבה לאנטיאה, אפריל 2019.
תערוכה קבוצתית, ויהי ערב ויהי בקר, אוקטובר 2019.
חנה קרומר, מרחפת על פני תהום, נובמבר 2019.
רינה עזרוני, לידיה, דצמבר 2019.
נחום מלצר, ציורים ורישומים, ינואר 2020.
תערוכה קבוצתית, בית, דפוס, אוקטובר 2020.
רוני ברות, ריקוד המכפלות הכפולות, נובמבר 2020.
מירי גרמיזו, נא לצלצל בשני הפעמונים, מרץ 2021.
יעל בוברמן-אטאס, ככל הנראה, אפריל 2021.
אלון אבן פז, עשבים שותים, יוני 2021.
מאיר ראובן זלבסקי, אפשרויות של אהבה, ינואר 2022.
אלכס גולדברג, געש, פברואר 2022.
נעמי טנהאוזר, שרית לילה האס, פרוין שמואלי בוכניק, הדי ברוייר אברמוביץ, וונדרוומן, מאי 2022.
תערוכה משותפת עם גלריית אגריפס 12, מעשה במרחב, ספטמבר 2022.
תערוכת רישום קבוצתית, ה-DNA של מרי, נובמבר 2022.
יעל בוברמן-אטאס, שני רגעים, דצמבר 2022.
אלון אבן פז, בית פתוח - תערוכת יחיד לזכרו, ינואר 2023.
נטע גורן, רמי קואנקה, נתנאל פז, קולות חדשים, פברואר 2023.
אביגיל פריד, דומם חי, אפריל 2023.
תערוכה קבוצתית, אחד+אחד, דצמבר 2023.
נתנאל פז, זה בוודאי המקום, ינואר 2024.
מאיר ראובן זלבסקי, ואהבת, מרץ 2024.
יעל גרינולד, ורד הקרט, משה זיידלר, אריאל ליפסון (חברי 'הכולל - סטודיו לציור עכשווי'), הנפשות הפועלות, אפריל 2024.
חנה קרומר, תלויה על בלי-מה, מאי 2024.
רינה עזרוני, חליפת הלא מודע, יוני 2024.
רוני ברות, ערים ועיניים, ינואר 2025.
תערוכה קבוצתית, הקפלים הסמויים מן העין, פברואר 2025.
שירי פירסט, גאיה נמט, Driiiiiive, אפריל 2025.
מרים אדלר, רוחות רפאים של אור, מאי 2025.
מירי גרמיזו, גן המשחקים, יוני 2025.
יהושע הס, חיים של יצירה, יולי 2025.
תערוכה קבוצתית, מעבר לעייפות החומר, ספטמבר 2025.
רחל סנצ'ז, אור מתוך החושך, נובמבר 2025.
נתנאל פז, כל מבט מזמין רחוב, דצמבר 2025.
ססיליה לינד, משק כנף, ינואר 2026.
מאיר ראובן זלבסקי, משנה מקום, פברואר 2026.
גלריה צדיק הייתה גלריה לאמנות שפעלה בין השנים 2009 ל-2019 במבנה עתיק באזור השוק היווני ביפו.
"גלריה צדיק - לאמנות האפשר" הוקמה על ידי חנה קומן, תסריטאית ומרצה לקולנוע, שוחרת אמנות ואספנית.
לדברי קומן הגלריה נועדה "להציג ולמכור אמנות במחירים סבירים ולאפשר לאמנים להתפרנס מיצירתם בכבוד".
המבנה שבו פעלה הגלריה היווה שמינית מתוך שוק מקורה שהוקם בשנת 1870 ברובע היווני ושימש משנת 1950 כבית חרושת לעקבי נעליים בשם ה"עקב".
בשנות התשעים העירייה שינתה את ייעוד השכונה מבתי מלאכה זעירים לשכונת מגורים אבל האוכלוסייה לה ציפתה לא הגיעה, השכונה נעזבה והוזנחה והמקום הפך למחסן אריזות.
בשנת 2008, על מנת להסב את החלל לגלריה לאמנות, המבנה עבר שיפוץ אינטנסיבי ונאמן למקור.
השיפוץ חשף תקרות גבוהות ומקומרות ואפשר להציג את האמנות בתאורה טבעית.
בדצמבר 2019 נסגרה הגלריה לאחר עשר שנות פעילות.
למעלה ממאה תערוכות קבוצתיות ותערוכות יחיד הוצגו בגלריה במהלך קיומה.
הגלריה נתנה במה לאמנים מכל רחבי הארץ על מנת לתת ייצוג לתפישות אמנותיות שונות, תוך שימת דגש על זיקה לאירועים אקטואליים.
כמו כן הוצגו בגלריה תערוכות אורח, למשל תערוכה של אוסף האמנות של כתב העת לספרות גרנטה.
בין האמנים הישראלים שהציגו תערוכות יחיד בגלריה במהלך השנים היו: דוד טרטקובר, שי עבאדי, רחל רבינוביץ', גרישה בלוגר, ראובן זהבי, דבורה מורג, דלית פרוטר, מירי נשרי, שיתוף פעולה בין הצייר יונתן הירשפלד והמשורר אהרן שבתאי, DEDE ואחרים.
בנוסף הציגו בגלריה אמנים מארצות נוספות, כמו קריסטינה חרסטקובה מצ'כיה ודטל אאוראנד מגרמניה.
בנוסף לתערוכות המתחלפות התקיימו בגלריה פעילויות רבות לקהילה: סדנאות הדפס, הקרנות סרטים, הופעות חיות, ערבי קריאה, סדרות הרצאות, שיעורי קבלה, דיונים פומביים רבי משתתפים, קונצרטים קאמריים והפעלת מקהלה עם המנצחת ג'וליאנה מטיני.
גלריה חזי כהן נוסדה בשנת 2001 על ידי האספן חזי כהן, שבנה לעצמו אוסף של מיטב האמנות הישראלית העכשווית.
באוספו ניכרות גם השפעות האמנות המודרנית והקלאסית והערכה לאמנות הקאנונית ולאבות האמנות הישראלית.
עיקר עשייתה של הגלריה הוא מפגש קהל שוחר ואוהב אמנות עם מיטב האמנים העכשוויים בנוף זירת האמנות המקומית.
גלריה חזי כהן שמה כמטרה להציג את מיטב האמנות הישראלית לדורותיה, תוך שילוב בין דורות וזרמים.
הגלריה מציגה אמנים כמו אורי רייזמן, אביגדור סטימצקי, אריה ארוך, יחזקאל שטרייכמן, יגאל תומרקין ומאיר פיצ'חדזה לצד אמנים מובילים של אמנות עכשווית בהם סיגלית לנדאו, עמית קבסה, רן טננבאום, גיא אביטל, אורן פישר, קלון ואחרים.
בנוסף גלריה חזי כהן הקימה מספר תערוכות מקיפות עבור אמנים בינלאומיים כגון ויק מיוניז, קארסטן ניקולאי, לות'ר המפל ועוד.
בשנים 2013–2017 השתתפה הגלריה בירידים בינלאומיים ביניהם Expo Chicago ,Art Cologne, The Armory Show, Artissima בהם ייצגה אמנים ישראלים ובינלאומיים.
אפריל 2024 - תערוכת יחיד לאמן נחום טבת, רצפות.
פברואר 2024 - תערוכת יחיד לאמנית לאה ניקל, 50 שנות יצירה.
ספטמבר 2022 - תערוכת יחיד לאמן אביגדור סטימצקי.
בפברואר 2022 - תערוכת יחיד לאמן אריה ארוך.
בדצמבר 2021 - תערוכת יחיד של יגאל תומרקין, שכללה יצירות המורכבות מחומרים שונים, בהם גרוטאות מאניית מעפילים וכלי נשק.
ליסה מוטרו כתבה את הטקסט לתערוכה, והתערוכה הציגה מבט מקיף על גוף עבודותיו של האמן.
באוקטובר 2021, נערכה תערוכת יחיד לאמנית סיגלית לנדאו, "הלב והמעיין".
במלאת שלושים שנים לפטירתו של אורי רייזמן נערכה ב-2021 תערוכת יחיד לאמן, בה הוצגו ציורי נוף ודיוקנאות מתקופות שונות בחייו.
בשנת 2020, עשור לפטירתו של מאיר פיצ'חדזה, נערכה בגלריה חזי כהן תערוכה שהתמקדה בדיוקנאות שיצר, וכן נערכה תערוכה לנחום טבת וליהושע נוישטיין.
תערוכת יחיד של האמן Klone - "מכתבים מעתיד ידוע אל עבר לא נודע" - התקיימה ב-2019. Klone הוא שמו המקצועי של אמן הרחוב איגור רבליס שפעיל גם בזירה הבינלאומית, ויצירותיו הוצגו בין היתר בניו יורק ובברלין.
ותערוכה נוספת באותה שנה לאמן עמית קבסה, "בעל נפש".
2017 - תערוכת יחיד לאמן מאיר פיצ'חדזה "זמן שקיעה".
2015 - תערוכת יחיד לעמית קבסה "זה לא אישי".
ותערוכה לסיגלית לנדאו "פולחן מעבר".
2014 נערכה תערוכת יחיד לויק מוניז "תמונות מכתבי עת".
2013 נערכה תערוכת יחיד - "צמר פלדה" - לאמן רון עמיר.
נערכה גם תערוכה לאמן הגרמני לותר המפל "שירים עבור עיוורים".
ותערוכת יחיד לאמן יאן טיכי "חפיפה".
2012 נערכה תערוכת יחיד לאנדראס גולינסקי "צלקות בסלעים".
2010 נערכה בגלריה חזי כהן תערוכה שהציגה 9 אמנים עכשוויים מניו-יורק.
זאת, בעקבות שיתוף פעולה של חזי כהן עם גלריות ניו-יורקיות שניאותו להשאיל את העבודות לתערוכה.
2009 נערכה בגלריה חזי כהן תערוכה לאמן יגאל תומרקין, 50 שנות יצירה.
גלריה חנינא מקום לאמנות עכשווית היא גלריה שיתופית תל אביבית, המציגה תערוכות ומקיימת פעילות תרבותית נוספת.
במקום מציגים אמנים ישראלים ותיקים לצד מתחילים.
הגלריה הוקמה ב־2008 ביוזמת האמנים יונתן הירשפלד ויקיר שגב.
תחילה פעלה ברחוב חנינא 25 ביפו.
לאחר מכן עברה לקריית המלאכה בדרום תל אביב, והחלה לפעול כגלריה שיתופית וכמלכ"ר.
חנינא פועלת לקידום שיח תרבותי והשמעת מגוון קולות בעולם האמנות הישראלי.
בגלריה נערכות תערוכות וכן ערבי לימוד, קריאה והרצאות, הופעות מוזיקה, הקרנות סרטים ועבודות וידאו ואף ציורי מודל.
גלריה חנינא גם משתפת פעולה עם אוצרים אורחים ומאפשרת ליוצרים לפעול בה באופן חופשי.
אמני חנינא: ענבר פרים, שיראל ספרא, שירה ריימן, יקיר שגב, ורד אהרונביץ, ענבל מארי כהן, ראומה חיות, מיכאל יגודין, רועי קורן, ציקי אייזנברג, שירה גפשטיין-מושקוביץ, נטע בכרך, אוסקר אבוש.
אמני חנינא בעבר: שירה טבצ'ניק, יפעת גלעדי, רעות אסימיני, נעה היינה, גלי גרינשפן, יונתן אופק, צוקי גרביאן, עדי בן חורין, קרן אלה גפן, מוראג רובננקו, אלמה מכנס קז, אמיר פולק, דן אלון, לירון טור-כספא, יונתן הירשפלד, רון וינטר.
האמנים והאמניות חברי הגלריה והעמותה מתגוררים ועובדים בכל רחבי הארץ.
הם מקדישים מזמנם לפעילות הגלריה כנתינה שלא למטרות רווח.
הם מעידים על עצמם שהם עובדים "במודל פעולה ייחודי, שאינו נסמך על היגיון כלכלי".
נקודת המוצא שלהם היא ש"נתינה היא לא הפריווילגיה של החזקים שיש להם עודף - היא חובה אזרחית.
גלריה חנינא ודומות לה חיוניות לקידומו של שיח אמנותי פלורליסטי ורחב".
החברים משלמים סכום מסוים אחת לחודש שמכסה את הוצאות הגלריה, ופעם בשנה נערכת תערוכת מכירה, שאליה מוזמנים אמנים שממכירותיהם הם גובים 30%.
בספטמבר 2022 השיקה הגלריה את הספר הרטרוספקטיבי "עשר השנים הראשונות 2018-2009", הסוקר את פעילותה של הגלריה וקבוצת "חנינא" ואת האמנות הישראלית בתקופה זו.
גלריה כברי היא גלריה שיתופית יהודית-ערבית בגליל הפועלת בקיבוץ כברי.
הגלריה מציגה אמנות פלסטית ישראלית ובינלאומית ופועלת לקירוב בין יהודים וערבים, חינוך לאמנות ועידוד האמנות בפריפריה.
הגלריה נמצאת במתחם "המנהרה", בלב היישוב מתחת חדר האוכל.
הגלריה הוקמה ב-1977 ביוזמת האמן וחבר הקיבוץ יחיאל שמי, שיחד עם חברים נוספים, בהם רעיה ליבנה וקטה בר, הובילו את פעילותה בשנים הראשונות כגלריה פריפריאלית לאמנות עכשווית.
מטרות הגלריה היו, בין היתר, לעקוב אחר ההתרחשויות בשדה האמנות הישראלית, למשוך קהל של שוחרי אמנות מכל חלקי הארץ, להתחבר להלכי הרוח המקומיים מבית ולא לוותר על חשיבה עצמאית גם כשהיא מעוררת לא פעם מחלוקת.
במהלך השנים הציגו בה אמנים ותיקים וצעירים, בהם יאיר גרבוז, טלי נבון, נלי אגסי, הילה בן ארי, רות שלוס ומיכה בר-עם' ציבי גבע, פריד אבו שקרה, משה קופפרמן, יצחק דה לנגה, פיליפ רנצר, יאן ראוכוורגר, מנשה קדישמן, אברהם אילת ואסד עזי.
בנוסף נערכו ימי עיון, רבי-שיח ומפגשי אמן.
נוצרה הכרות מעמיקה עם אמנות ואמנים פלסטינים ישראלים, שהוזמנו להציג בגלריה.
הגלריה יצרה שיתופי פעולה עם אמנים שהוזמנו לתקופה ממושכת בקיבוץ וכן עם אוצרים לעשייה משותפת.
הגלריה ההיסטורית נסגרה בשנת 2011, בשל חובות כספיים כבדים, כיוון שלא קיבלה במשך כשנה וחצי את כספי התמיכה של משרד התרבות, לאחר שהתברר העברת הכספים מתבצעת באמצעות מתנ"ס המועצה האזורית, בניגוד לכללי המינהל התקין.
עם סגירת הגלריה אמר יאיר גרבוז: "זה מפעל תרבות מהמעלה הראשונה וכשכל הזמן מדברים על לעודד את הפריפריה, פה רואים שהפריפריה עודדה את עצמה עוד הרבה לפני".
בפברואר 2012 שינתה הגלריה את פניה והפכה לגלריה שיתופית, יהודית-ערבית של קבוצת אמנים מהגליל.
בסיסה של גלריה אינו כלכלי בהכרח אלא אידאולוגי, במטרה לקדם אמנות בפריפריה, לבטא את אופיו המיוחד של הגליל ולשתף בין אמנות ערבית ויהודית.
הגלריה יוזמת פעילות אמנותית מעבר לחלל הגלריה, מעורבות בקהילה, שיתופי פעולה עם גלריות שיתופיות אחרות בארץ.
הגלריה פועלת בתמיכת מינהל התרבות במשרד התרבות והספורט, ובתמיכת קיבוץ כברי.
עפרה ובינג'י רעיף (1981–1993) - מנהלת את מרכז גוטסמן לתחריט
גלריה מאיה נוסדה ב-2018 במתחם קריית המלאכה בדרום תל אביב על-ידי האמנים מיכאל קובנר ואבנר לוינסון, יחד עם דן טראוב, לשעבר סמנכ"ל משאבים בבנק אוצר החייל.
הגלריה היא מלכ"ר, וקיבלה הכרה של משרד התרבות והספורט ועיריית תל אביב.
גלריה מאיה מסייעת לאמנים בתחילת דרכם ומעניקה מקום להצגת עבודותיהם והוצאת קטלוגים.
נכון ל-2023 יצאו בהוצאת הגלריה 25 קטלוגים לאמנים.
הגלריה מקדמת אמנים מהפריפריה, מציגה אמנים מדורות שונים ומקיימת אירועי תרבות.
את הגלריה מפעיל צוות של מתנדבים ועובדים.
ב-2020 השיקה הגלריה קמפיין לגיוס מימון המונים להמשך פעילותה.
כ-100 אמנים הציעו למכירה כ־400 עבודות, בהם יאיר גרבוז, ציבי גבע, גלעד כהנא, מיכל נאמן, זויה צ'רקסקי, וכן אמנים צעירים ופחות מוכרים.
50% מההכנסות של מכירת היצירות הועברו לאמנים והיתר למימון קיום הגלריה.
בין האמנים שהציגו בגלריה מהקמתה עד 2023 נמנים יערה אורן, שי יחזקאלי, שני וייס, מרב סודאי, מריה סאלח מחאמיד, צבי מאירוביץ, רותם מנור, דנה אריאל, נועה טראוב, דניאל אוקסנברג, אריאל ברלצקי, שרה בנינגה, זוהדי קאדרי, שאדי טואפרה, טליה ישראלי, טל ירושלמי, אביטל כנעני ועוד.
גלריה בארי הוקמה בקיבוץ בארי באוקטובר 1986, והציגה מאז מאות תערוכות בהן השתתפו מטובי האמנים בישראל, ותיקים וצעירים.
בטבח ההמוני בקיבוץ שביצעו מחבלים מארגון הטרור חמאס ב-7 באוקטובר 2023, בו רצחו מעל 100 מתושביו, נהרסה הגלריה כליל.
בתחילת 2024 החלה הגלריה לפעול למשך 3 שנים בבית רומנו בתל אביב.
הגלריה נחנכה בחגיגות ה-40 לקיבוץ בארי, במטרה "להוסיף לצריכת הלחם את צריכת הרוח, ליצירת המעשה את יצירת האמנות, כי לא על הלחם לבדו יחיה האדם, להביא אמנות ישראלית עכשווית במיטבה אל הפריפריה שלנו ולחשוף את הציבור לתרבות ולאמנות המתרחשת בארץ".
תחילה מוקמה הגלריה במרתף שמתחת לחדר האוכל, ובשנת 1996 עברה לצריף ששימש את חדר האוכל הישן, במרכז הקבוץ ובסמוך לחדר האוכל החדש.
מייסדי הגלריה היו בני בארי, אלון כסלו ואורית סבירסקי, שהייתה האוצרת הראשונה של הגלריה.
בשנת 1993 החלה זיוה ילין, שהוריה היו ממקימי הקיבוץ, לשמש כמנהלת וכאוצרת הגלריה, ובהמשך הצטרפה אליה האמנית והאוצרת סופי ברזון מקאי.
באוקטובר 2023 פרשה ילין מהניהול ומכהנת כאוצרת הגלריה.
עד 2022 הוצגו בגלריה כ-400 תערוכות הכוללות עבודות ציור, פיסול, צילום, וידאו, הדפס, מיצב ופרפורמנס.
בין האמנים שהציגו במשך השנים נמנים אניסה אשקר, טליה ישראלי, אילת זהר, חן שיש, עלמה יצחקי, מרים כבסה, מוש קאשי, נאווה פרנקל, אתי אברג'ל, ישראל רבינוביץ, הרן כסלו ועוד אמנים רבים.
בנוסף, התקיימו בגלריה מפגשים עם אמנים, הדרכות לגילאים שונים ואירועי תרבות.
הגלריה הפיקה 3–4 ספרי אמן וקטלוגים בשנה לתערוכות נבחרות.
בשנת 2021 הושק ביריד "צבע טרי" "פרס "גלריה בארי לאמנ.ית מצטיינ.ת", שהוענק לאמן שהציג בחממת האמנים העצמאיים ביריד.
הגלריה הייתה מוסד ציבור הנתמך מכספי משרד התרבות והספורט.
ביום הטבח בבארי הוחרבה הגלריה כליל.
מבנה העץ בו שכנה במרכז הקיבוץ נשרף כולו וכן נשרפו עבודותיה של הצלמת אסנת בן־דב שהציגה במקום תערוכת יחיד – "צל של ציפור חולפת".
תערוכתו של האמן מתי אלמליח "ואני, לו רק הייתי יכול, הייתי" הייתה אמורה להיפתח בגלריה לאחר התערוכה של בן-דב.
ילין וברזון־מקאי פונו למלון בים המלח, אחרי שבמשך שעות ארוכות חיכו לחילוץ כשמחבלים הסתובבו בתוך בתיהן.
לאחר הטבח אמרה ילין: "על לחזור לקיבוץ לא מדברים איתנו עדיין.
קודם כל יש מלחמה שצריכה להסתיים וצריך לטפל בחמאס.
מה שקרה לא משאיר את האפשרות לחיות לצידם.
אבל בארי הוא הבית שלנו והוא מקום מדהים, והוא יחזור להיות מקום מדהים בעיקר כי יש בו קהילה כל כך חזקה".
במהלך נובמבר 2023 שוחזרו היצירות של בן-דב, בסיוע ומימון של גופים שונים.
התערוכה תוצג שוב במוזיאון ינקו דאדא בעין הוד החל ב-9 בדצמבר 2023.
בהחלטה משותפת של האוצרות ילין וברזון-מקאי ועיריית תל אביב, הוחלט כי הגלריה תפעל למשך 3 שנים בבית רומנו בתל אביב.
ההחלטה התקבלה לאחר סיור שנערך ב-8 מיקומים שונים כדי לאתר מקום מתאים.
ב-27 בנובמבר 2023 הצהיר נשיא גרמניה, פרנק-ואלטר שטיינמאייר, על כוונת הפרלמנט הגרמני לתרום שבעה מילון אירו לבנייה מחדש של הגלריה.
במאי 2025 נבחרו אדריכלים שיתכננו את הגלריה שתקום בבארי - משרד האדריכלים STUDIOPEZ (סטודיו פז), דניאל זרחי ושותפו הספרדי פדרו פניה, בשיתוף משרד אדריכלי הנוף השווייצרי SOTO.
הגלריה תוקם לצד הפאב ומבני סילו נטושים ליד הכניסה לקיבוץ.
"אלה מבנים לשימור והייתה הזדמנות להעביר לשם את הגלריה ולעשות שימוש מחדש בחללים", אמרה ברזון-מקאי.
באוקטובר 2025 נערכה בחלל הגלריה בבית רומנו התערוכה "הזורעים בדמעה | אוצרות מארכיון בארי" שאצר גלעד מלצר.
התערוכה כללה תמונות מארכיון הקיבוץ החל משנות ה-40.
גלריה ואן דימן הייתה גלריה מסחרית לאמנות, שנוסדה בשנת 1918 בברלין (גרמניה), והיו לה סניפים בהאג, אמסטרדם וניו יורק.
תחת שלטון הנאצים, הסניף הגרמני עבר "אריזציה", ובעליו היהודים הוגלו בכפייה ונרצחו.
במקור התמחתה גלריית ואן דימן בציור הולנדי, ובשנת 1922 ארגנה את התערוכה המרכזית הראשונה של אמנות האוונגרד הרוסית באירופה מאז 1917. הגלריה שכנה ברחוב אונטר דן לינדן 41.
עד שנת 1929 השתייכו שתי הגלריות הללו, יחד עם Altkunst Antiquitäten ו-Dr Otto Burchard & Co., לקבוצת מרגרף של אלברט לֶסקה, לפני שעברו בירושה לעובדיו, יעקב ורוזה אופנהיימר.
אריזציה בשנת 1933 בגרמניה הנאצית
עם זאת, כאשר הנאצים עלו לשלטון בשנת 1933, נאסר על משפחת אופנהיימר, כיהודים, לנהל את קבוצת מרגרף, אשר הייתה תחת שליטתו של מנהל נאצי בשם בולקו פון ריכטהופן, "נאצי קנאי ומכר קרוב של הרמן גרינג".
גלריות ברלין (ואן דימן, ד"ר בנדיקט ושות', ד"ר אוטו בורכארד ושות' ואלטקונסט אנטיקיטטן) פורקו על ידי הנאצים בשנת 1935 ויצירות האמנות נמכרו במכירה פומבית בבית המכירות הפומביות פאול גראופה.
רוזה ויעקב אופנהיימר נמלטו לצרפת בשנת 1933 כפליטים.
יעקב נפטר בניס בשנת 1941 ורוזה נכלאה במחנה הריכוז דראנסי, ולאחר מכן גורשה לאושוויץ שם נספתה ב-2 בנובמבר 1943.
מיזוג הסניף בניו יורק עם גלריית לילינפלד
בשנת 1935, הסניף הניו יורקי התמזג עם גלריית לילינפלד, תחת ניהולו של מייסדה קרל לילינפלד, שהיגר מגרמניה לניו יורק.
עד אמצע שנות ה-60 נקראה גלריית ואן דימן-לילינפלד.
אמנות שנבזזה על ידי הנאצים ותביעות להשבתה
תביעות רבות לפיצויים הוגשו בקשר לרדיפת הנאצים גלרי ואן דימן, אופנהיימרים וקבוצת מרגרף.
הגלריה הלאומית של אירלנד : 9 באוקטובר 2017: תביעות פיצויים עבור שלושה ציורים, שניים על ידי יורשיהם של רוזה ויעקב אופנהיימר מברלין, בעלי קבוצת מרגרף, ואחד על ידי יורשיו של אלפרד ויינברגר
בשנת 2000, הציור דיוקן המרקיזה ורוניקה ספינולה דוריה (1607-8) מאת רובנס, שהיה באוסף המוזיאון, נתבע על ידי משרד עורכי דין צרפתי מטעם קהילת יורשיהם של יעקב ורוזה אופנהיימר.
בשנת 2009, טירת הרסט בסן סימיון החזירה שלוש יצירות אמנות ליורשים של משפחת אופנהיימר.
גלריה נלי אמן הייתה גלריה לאמנות בתל אביב שפעלה משנת 1980 ועד לסגירתה בשנת 2016. הגלריה נוסדה ונוהלה על ידי נלי אמן, במהלך כארבעה עשורים עד הגיעה לגיל 82.
נלי אמן נכנסה לעולם הגלריות והמסחר באמנות כבר בשנות ה-60, כשעבדה (1966–1969) ב"גלריה לאמנות חדשה" ביפו שנוהלה על ידי רעיה בן דרור.
גלגולה הראשון של הגלריה שלה היה "גלריה אביאור", שפתחו נלי אמן ודיתה אביאור ב-1975 ברחוב גורדון 22 בתל אביב.
בשנת 1980 פורקה השותפות והגלריה פעלה בניהולה הבלעדי של נלי אמן ותחת שמה כ"גלריה נלי אמן".
ב-1989 עברה הגלריה לרחוב גורדון 26. ב־2014 עברה הגלריה לחלל קטן יותר מעבר לכביש ברחוב גורדון 21 ופעלה משם עד סגירתה.
ב-2008 הצטרפה נטלי נשר אמן כשותפה לניהול ובעקבות זאת הגלריה שינתה את שמה ל נ&נ אמן (N&N Aman Gallery).
בתחילת הדרך התמקדה הגלריה בעבודות על נייר והדפסים של אמנות ארצישראלית ויהודית.
תשומת לב מיוחד הוקדשה לאורך השנים ליצירתו של אפרים משה ליליין, שהוצג בגלריה מספר פעמים וסביב יצירתו התפתח שיתוף פעולה מתמשך עם גלריות בגרמניה ובמיוחד עם "גלריה מיכאל הסנקלוור" (Galerie Michael Hasenclever) במינכן.
החל בשנות ה-80 הגלריה התמקדה בהצגתם של אמנים ואמניות ישראליים עכשוויים, לעיתים בראשית דרכם, היוצרים במגוון מדיומים: צילום, ציור, הדפס, איור, פיסול ומיצב.
במהלך שנות פעילותה הציגה וייצגה גלריה נלי אמן אמנים ואמניות ישראלים היסטוריים, בהם אהרון אבני, אליהו סיגרד, נחום גוטמן, צילה בינדר, ולצדם אמנים עכשוויים, בהם הילה לולו לין, אסד עזי, פמלה לוי, רעות פרסטר, זיוה קרונזון, נורית גור לביא ודוד ריב.
אמן הייתה הראשונה שהציגה תערוכת גלריה לצלם העיתונות מיקי קרצמן, והציגה את האמנים אניסה אשקר, גיא רז ואליהו אריק בוקובזה בראשית דרכם.
הגלריה שמה דגש מיוחד על צילום והציגה בין היתר מעבודותיהם של הנרי שלזניאק, מיקי קרצמן, עודד בלילטי, פסי גירש וגיא רז.
תערוכות בולטות בגלריה היו תערוכת זיכרון שהוקדשה ליצירה של אביבה אורי, "אביבה אורי – שנה למותה" ב-1990 ותערוכה זוגית להנרי שלזניאק ויאיר גרבוז "שני חברים – עבודות לא מוכרות" ב-1997.
בנוסף לתערוכות של אמני הגלריה, אצרה נלי אמן פרויקטים סביב אוספים ועיזבונות היסטוריים – עיזבון מיכאל ארגוב, עיזבון אהרון אבני ועיזבון אפרים משה ליליין, שהוצג בגלריה מספר פעמים.
בשנת 2021 יצא לאור ספר זיכרונותיה של נלי אמן, "במסגרת החיים", בעריכת גלעד מלצר, בו מתארת את סלילת דרכה בעולם האמנות הישראלי.
ב-2027 תוצג במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית תערוכת מחווה לגלריה נלי אמן.
גלריית האמנות של אונטריו הוא מוזיאון האמנות החשוב ביותר בעיר טורונטו ואחד הגדולים בצפון-אמריקה.
בגלריה נמצא האוסף הנרחב ביותר בעולם של פסלי הנרי מור ומבחר אמנות אירופאית וקנדית.
המוזיאון נמצא ברחוב דנדאס (Dundas Street) בין רחוב מקאול (McCaul) ורחוב בברלי (Beverley).
את המבנה הנוכחי של הגלריה תכנן האדריכל הנודע פרנק גרי, שנולד וגדל בשכונה שבה היא ממוקמת.
תוכנית ההרחבה של המוזיאון בתכנונו נפתחה לציבור בשנת 2008. אוסף הגלריה כולל למעלה מ-79,000 עבודות החל מהעת העתיקה עד לימינו.
הקומה הראשונה כוללת אוסף מרשים של אמנות אירופית הכוללת עבודות של אמנים דוגמת פרנס הלס, פייר-אוגוסט רנואר, אוגוסט רודן, ואן גוך, מארק שאגאל ופבלו פיקאסו.
בחדר נפרד בקומה זו מצויה יצירתו הנודעת של הצייר הפלמי פטר פאול רובנס "טבח התמימים" שצוירה בתחילת המאה ה-17 ונחשבת לציור בן התקופה הקדם-מודרנית עליו שולם הסכום הגבוה ביותר מאז ומעולם.
היא הוצעה למכירה בלונדון בשנת 2002 במכירה פומבית, ונקנתה בסכום של למעלה מ-49 מיליון ליש"ט על ידי לורד תומסון, שהעניק אותה לגלריה של אונטריו.
בקומה הראשונה מצוי בניין הגרנג' ההיסטורי שנבנה בשנת 1817 ופתוח למבקרים הרוצים להתרשם מרוח התקופה.
הקומה השנייה מוקדשת בעיקר לאמנות קנדית, ומציגה מסורות אמנותיות שונות של קנדה מהימים שלפני האיחוד ועד לימינו.
רבות מהיצירות המוצגות הן של "קבוצת השבעה", קבוצה של ציירים קנדים שפעלו בתחילת המאה העשרים בהשפעת תנועת האימפרסיוניזם האירופי ופיתחו גוון קנדי ייחודי.
מוצגות גם יצירות של ציירים קנדים נוספים כמו ג'ון ויליאם ביטי.
אותה קומה כוללת אגף נפרד המוקדש ליצירתו של הפסל הבריטי הנרי מור אשר אחד מפסליו נמצא ברחוב בכניסה למוזיאון.
זהו האוסף הגדול ביותר בעולם של פסלים של מור, שהחליט למסור אותם לגלריה בטורונטו עוד בימי חייו.
שתי הקומות העליונות מוקדשות לאמנות בת זמננו החל משנות השישים ועד לעשור הראשון של המאה ה-21. הן כוללות מבחר של יצירות העוסקות בנושאים שונים של אמנים מכל העולם.
המדרגות המובילות לאגף מאפשרות תצפית אל מרכז העיר טורונטו.
גלריית הדיוקנאות הלאומית היא מוזיאון המצוי ברובע וסטמינסטר שבמרכז לונדון שבאנגליה.
הגלריה הוקמה בשנת 1856 במטרה להציג דיוקנאות של דמויות היסטוריות ובעלות חשיבות בהיסטוריה של האומה הבריטית.
הגלריה מציגה דיוקנאות, קריקטורות, תצלומים, רישומים ופסלים.
בגלריה מוצגים, בין היתר, הדיוקנאות העצמיים של ויליאם הוגארת ושל סר ג'ושוע ריינולדס, וכן דיוקנו של המלך אדוארד השישי, ציורו של פטריק ברנוול ברונטה של אחיותיו - שרלוט אמילי ואן, פסלם של המלכה ויקטוריה ובעלה הנסיך אלברט הלבושים בסגנון ימי הביניים, ועוד.
הגלריה עברה לאתרה הנוכחי בשנת 1896. לבניין נוספו שני אגפים - האחד בשנת 1933 והשני בשנת 2000. במלחמת העולם השנייה ניזוק המבנה במהלך הבליץ.
בסוף 2022 פורסם שהגלריה רכשה קיוסק, שמתחתיו חלל ספרייה ציבורית ישנה, במטרה להופכו לחלל תצוגה.
פרס הפורטרט של BP (אנג')
פרס הפורטרט של BP הוא תחרות דיוקנאות שנתית המתקיימת בגלריה בלונדון, אנגליה.
זהו פרס המשך של פרס הפורטרט של ג'ון פלייר.
זהו פרס הדיוקנאות החשוב ביותר בעולם, והוא נחשב לאחת התחרויות היוקרתיות ביותר באמנות עכשווית..
ב-2015 זכה בפרס האמן הישראלי מתן בן כנען.
דגלמדינהתאריך אימוץתיאורדגל אוהיו9 במאי 1902דגל בעיצוב דגל פרשים ("זנב סנונית") משולש כחול ובתוכו עיגול אדום בתוך עיגול לבן ושבעה עשר כוכבים, חמישה פסים אדום-לבן לאורכו של הדגל.דגל אוקלהומה1 בנובמבר 2006מגן מעור בפאלו עם שבע נוצות עיט על רקע של כחול השמיים.
מתחת למגן מופיע הכיתוב "אוקלהומה" באנגלית.
על המגן מופיעים שני סמלי שלום: מקטרת שלום וענף של זית.דגל אורגון 15 באפריל 1925 רקע כחול עליו סמל מדינת אורגון הנתמך על שלושים ושלושה כוכבים.
עשרים וחמישה כוכבים לבנים משובצים בתוך המסגרת הכחולה.
סביב הרקע הכחול מצויה מסגרת לבנה ואדומה.
מתחת נמצא סרט עליו כתוב המוטו של לואיזיאנה: "אחדות, צדק ואמון".דגל מונטנה1 ביולי 1981סמל מדינת מונטנה על רקע כחול.דגל מיזורי22 במרץ 1913טריקולור אופקי אדום-לבן-כחול, סמל מדינת מיזורי במרכז.דגל מיין16 ביוני 1909סמל מדינת מיין על רקע כחול.דגל מינסוטה11 במאי 2024סמל מדינת מינסוטה על רקע כחול.דגל מיסיסיפי3 בנובמבר 2020חמישה פסים אנכיים אדום-זהב-כחול-זהב-אדום.
דגלתאריךשימושתיאור 1801 - ימינו היוניון ג'ק, - דגל בריטניה מורכב משילוב של דגלי אנגליה (צלב ג'ורג' הקדוש), סקוטלנד (צלב אנדרו הקדוש, ודגל פטריק הקדוש - המייצג את אירלנד.
הכוכב בן שש הפינות מייצג את ששת מחוזות צפון אירלנד.
1959 דגל ויילס, המכונה גם הדרקון האדום או אי דרייג גוח דרקון אדום עומד על רקע שדה ירוק, עם שמים לבנים.
דגלתאריךשימושתיאור נס בריטניה הכחול, בשימוש על ידי טריטוריות של הממלכה המאוחדת וארגונים הקשורים עימה דגל כחול שברביע העליון הסמוך לניצב מצוי דגל בריטניה.
נס בריטניה האדום, בשימוש צי הסוחר הבריטי דגל אדום שבברביע העליון הסמוך לניצב מצוי דגל בריטניה.
נס בריטניה הלבן, בשימוש על ידי ספינות מלכותיות, וכן על ידי חלק מהטריטוריות צלב אדום על רקע לבן שברביע העליון הסמוך לניצב מצוי דגל בריטניה.
דגל האוויר האזרחי צלב כחול לבן על רקע תכלת, שברביע העליון הסמוך לניצב מצוי דגל בריטניה.
נס חיל האוויר המלכותי דגל תכלת שברביע העליון הסמוך לניצב מצוי דגל בריטניה, ובמרכז מצוי סמל חיל האוויר המלכותי
דגלתאריךשימושתיאור 1837 הנס המלכותי בו נעשה שימוש באנגליה, ויילס וצפון אירלנד נס המלך - הסמל המלכותי של הממלכה המאוחדת הנס המלכותי בו נעשה שימוש בסקוטלנד הסמל המלכותי של הממלכה המאוחדת בסקוטלנד 1323 הנס המלכותי של מלך הסקוטים אריה ניצב אדום על רקע מוזהב.
סביב הדגל מסגרת פרחי אירוס אדומים.
דגללשימוש באזוריםתיאור אנגליה, צפון אירלנד ומחוץ לממלכה המאוחדת הנס המלכותי של הממלכה המאוחדת בצירוף פס לבן עם שלוש תגיות.
במרכז הדגל שלט האצולה של נסיכות ויילס מוכתר.
ויילס הדגל הוא כרזה של שלט האצולה של נסיכות ויילס.
השלט מחולק לארבעה רבעים; הראשון והרביעי עם אריה אדום על רקע זהב והשני והשלישי עם אריה זהב על רקע אדום.
מעל מוצב מגן ירוק עם כתר.
סקוטלנד הדגל מייצג את שני התארים של יורש העצר של ממלכת סקוטלנד: דוכס רות'סיי ולורד האיים.
הדגל מחולק לארבעה רבעים; הראשון והרביעי עם פס משובץ בכחול ולבן במרכז שדה זהב; השני והשלישי סירה על רקע לבן.
סמל יורש העצר של סקוטלנד במרכז הדגל (מגן זהב עם האריה האדום של סקוטלנד ופס שחור עם שלוש תגיות).
קורנוול 15 מעגלים מוזהבים על רקע שחור.
דגלתאריךשימושתיאור 2002 נס הנסיך הארי נס הנסיך הארי כולל את שלט האצולה המלכותי של הממלכה המאוחדת עם חמישה תגים, הראשון, האמצעי והחמישי מציגים צדפה המייצגת את סמל האבירים של הנסיכה דיאנה.
1978 נס הנסיך אנדרו - דוכס יורק נס הנסיך אנדרו כולל את שלט האצולה המלכותי של הממלכה המאוחדת עם שלושה תגים, באמצעי שבהם מופיע עוגן כחול.
נס הנסיך ריצ'רד - הדוכס מגלאוצ'סטר נס הנסיך ריצ'רד כולל את שלט האצולה המלכותי של הממלכה המאוחדת עם חמישה תגים, בראשון, בשלישי ובחמישי מופעים צלבים אדומים, בשני וברביעי אריה אדום.
נס הנסיך אדוארד, דוכס קנט נס הנסיך אדוארד כולל את שלט האצולה המלכותי של הממלכה המאוחדת עם חמישה תגים, בראשון, בשלישי ובחמישי מופעים עוגנים כחולים, בשני וברביעי צלב אדום.
נס הנסיך מייקל מקנט נס הנסיך מייקל כולל את שלט האצולה המלכותי של הממלכה המאוחדת עם חמישה תגים, בראשון, בשלישי ובחמישי מופעים צלבים אדומים, בשני וברביעי עוגן כחול.
נס הנסיכה אלכסנדרה נס הנסיך אדוארד כולל את שלט האצולה המלכותי של הממלכה המאוחדת עם חמישה תגים, בראשון ובחמישי מופעים לב אדום, בשלישי צלב אדום, בשני וברביעי עוגן כחול.
דגלתאריךשימושתיאור דגל הלורד המשנה - נציג הכתר במחוזות בריטניה היוניון ג'ק במרכזו חרב שבראשה כתר.
נס דוכסות לנדקסטר הנס המלכותי של אנגליה, עם שלוש תגיות, בכל אחת פרח האירוס.
נס לורד חמשת הנמלים מגן האבירים של הלורד מציג שלושה אריות ניצבים המחוברים לביצורים.
דגלתאריךשימושתיאור נס הצי המלכותי נס לבן.
הדגל הלא טקסי של צבא בריטניה דגל אדום שבמרכזי סמל צבא בריטניה.
1921 נס חיל האוויר המלכותי דגל תכלת שבמרכזו הרונדל - סמל חיל האוויר הבריטי.
דגל הכוחות המשולבים הבריטיים דגל תלת צבעי, בצבעי כחול כהה, אדום ותכלת, שבמרכזו סמל הכוחות הבריטיים המשולבים (הצבא, חיל האוויר והצי).
נס כוחות הרזרווה של הצי הבריטי המלכותי נס כחול שעליו עוגן צהוב.
דגל הלגיון הבריטי המלכותי נס כחול שבמרכזו פס זהוב והמילים "הלגיון הבריטי המלכותי".
דגל האדמירל הראשי של בריטניה עוגן זהוב על צידו, על רקע ארגמני.
דגלתאריךשימושתיאור דגל נציג הכתר הבריטי דגל הממלכה המאוחדת עם כתר ופגיון במרכז נס רשות המכס והמיסים של בריטניה נס כחול ועליו סמל רשות המכס והמיסים.
נס משמר החופים הבריטי נס כחול ועליו סמל משמר החופים הבריטי נס הרשות לשימור הדגה בסקוטלנד נס כחול ועליו סמל הרשות לשימור הדגה בסקוטלנד נס נציב האורות הצפוניים נס כחול ועליו מגדלור דגל משטרת המטרופולין סמל משטרת המטרופולין על רקע כחול.
לאורך קצוות הדגל מצויים ריבועים לבנים.
דגלתאריךשימושתיאור דגל הכנסייה של סקוטלנד דגל סקוטלנד שבמרכזו סנה בוער.
נס מנזר וסטמינסטר שלט האצולה של שושלת טיודור בין שושנת טיודור מעל שלט האצולה של אדוארד המודה.
דגל הכנסייה של ויילס 1878 נס צבא הישע
דגלתאריךשימושתיאור דגל בשימוש שגרירויות בריטניה (נציבויות עליונות מניפות את היוניון ג'ק) יוניון ג'ק שבמרכזי סמל הממלכה המאוחדת.
דגל הקונסוליות של בריטניה יוניון ג'ק שבמרכזו כתר.
דגל בשימוש פקידי קונסוליה בריטיים כשהם עולים בסירות קטנות; דגל מוצג בחרטום נס כחול שבמרכזו הסמל המלכותי של הממלכה המאוחדת.
דגלתאריךשימושתיאור דגל אולדרני צלב אדום על רקע לבן שבמרכזו סמל האי.
1985 דגל גרנזי צלב מוזהב בתוך צלב אדום על רקע לבן דגל הרם צלב אדום על רקע לבן.
ברביע העליון הקרוב לניצב מופיע סמל האי.
דגל ג'רזי צלב אלכסון אדום על רקע לבן.
דגל סרק צלב אדום על רקע לבן.
ברביע העליון הקרוב לניצב - שני אריות זהובים על רקע אדום.
זהו למעשה דגל הסניור של סרק.
דגלתאריךשימושתיאור 1226 דגל האי מאן טריסקליון על רקע אדום.
דגלתאריךשימושתיאור דגל אקרוטירי ודקליה ואי העלייה בהיעדר דגל טריטוריאלי נעשה שימוש ביוניון ג'ק.
דגל אנגווילה נס כחול ובמרכזו סמל אנגווילה.
דגל ברמודה נס אדום ובמרכזו סמל ברמודה.
1963 – דגל הטריטוריה הבריטית באנטארקטיקה נס לבן ובמרכזו סמל הטרטוריה הבריטית באנטארקטיקה 1990 דגל הטריטוריה הבריטית באוקיינוס ההודי נס כחול שעליו גלים לבנים ובמרכזו סמל הטריטוריה הבריטית באוקיינוס ההודי.
דגל איי הבתולה הבריטיים נס כחול ובמרכזו סמל איי הבתולה הבריטיים.
דגל איי קיימן נס כחול ובמרכזו סמל איי קיימן.
דגל איי פוקלנד נס כחול ובמרכזו סמל איי פוקלנד.
דגל גיברלטר שני פסים אופקיים - העליון, מכסה שני שלישים עליונים של הדגל וצבעו לבן, ובמרכזו טירה בת שלושה צריחים ממנה תלוי מפתח זהוב, המצוי במרכז הפס התחתון האדום (המכסה את השליש התחתון של הדגל).
דגל מונטסראט נס כחול ובמרכזו סמל מונטסראט.
דגל איי פיקרן נס כחול ובמרכזו סמל פיטקרן.
דגל סנט הלנה נס כחול ובמרכזו סמל סנט הלנה.
1985 – דגל איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים נס כחול ובמרכזו סמל איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים.
דגל טריסטן דה קונה - שטח תלות של סנט הלנה נס כחול ובמרכזו סמל טריסטן דה קונה.
דגל איי טורקס וקאיקוס נס כחול ובמרכזו סמל איי טרקס וקייקוס.
דגלתאריךשימושתיאור דגל הסיטי של לונדון צלב אדום על רקע לבן, עם חרב אדומה בקנטון דגל דבון - דגל פטרוק הקדוש צלב לבן עם גבול שחור על רקע ירוק.
דגל לינקולנשייר צלב אדום עם גבולות צהובים על רקע כחול וירוק.
פרח האירוס בצבע צהוב במרכז הצלב.
דגל נורת'מברלנד שמונה מלבנים צהובים על רקע אדום.
דגל אורקני צלב נורדי אדום על רקע צהוב.
דגל פיראן הקדוש - דגל קורנוול צלב לבן על רקע שחור.
דגל שטלנד צלב נורדי לבן על רקע תכלת.
דגל האי וייט פרט מסמל האי וייט דגל וסקס ויוורן מוזהב על רקע אדום.
דגל דורהאם צלב אדום עם שוליים לבנים על רקע שחור.
דגלתאריךשימושתיאור דגל המכון המלכותי הלאומי לסירות הצלה צלב אדום עם גבול כחול על רקע לבן.
האותיות RNLI כתובות בצבע אדום בכל אחד מרבעי הדגל.
במרכז הדגל, עוגן שלראשו כתר.
2002 – דגל משחקי חבר העמים דגל חטיבת האמבולנסים של ג'ון הקדוש דגל דוד הקדוש צלב זהוב על רקע שחור.
דגלתאריךשימושתיאור 1707–1801 דגל ממלכת בריטניה הגדולה הגרסה הראשונה של היוניון ג'ק, איחוד דגלי אנגליה וסקוטלנד.
1600 לערך נס כחול אנגלי נס כחול ועליו דגל אנגליה.
נס אדום סקוטי - נעשה בו שימוש על ידי הצי הסקוטי המלכותי נס אדום עם דגל סקוטלנד ברביע העליון הקרוב לניצב הדגל.
1707–1801 נס כחול של בריטניה הגדולה נס כחול עם הגרסה הראשונה של היוניון ג'ק.
1707–1801 נס אדום של בריטניה הגדולה נס אדום עם הגרסה הראשונה של היוניון ג'ק.
1649–1658 דגל הקומונוולת' של אנגליה צלב ג'ורג' הקדוש ובמרכזי סמל הנבל של אירלנד.
1658–1660 דגל הקומונוולת' של אנגליה היוניון ג'ק משנת 1606 ובמרכזו סמל אירלנד - הנבל.
דגלתאריךשימושתיאור 1406–1603 הנס המלכותי של אנגליה, בו נעשה שימוש לראשונה על ידי המלך הנרי הרביעי הסמל מחולק לארבעה וכולל שני רבעים בהם מוצג סמל אנגליה ושני רבעים בהם מוצג נס צרפת - פרח האירוס המייצג את טענת אנגליה לשליטה על צרפת.
1814–1837 הנס המלכותי של בית הנובר בין 1814 - 1837 סמל האבירים של המלך ג'ורג' השלישי - ברביע הראשון והרביעי מוצגים שלושה אריות המייצגים את אנגליה, הרביע השני מייצג את סקוטלנד והשלישי את אירלנד.
במרכז הסמל מגן האבירים של הנובר.
1936–2002 נס המלכה אליזבת, אשת המלך ג'ורג' השישי מגן האבירים המלכותי של הממלכה המאוחדת שבמרכזה מגן האבירים של הרוזן מסטרת'מור.
1911–1953 נס המלכה מרי, אשת המלך ג'ורג' החמישי מגן האבירים המלכותי של הממלכה המאוחדת שבמרכזו מגן האבירים של הנסיך פרנסיס (הדוכס מטק- אביה של המלכה, והנסיף אדולפוס (הדוכס מקיימבריג'), סבה של המלכה מצד אמה.
1901–1928 נס המלכה אלכסנדרה מדנמרק, אשת המלך אדוארד השביעי מגן האבירים המלכותי של הממלכה המאוחדת ובמרכזו סמל האבירים של מלך דנמרק.
נס הנסיכה אליס מאולבני מגן האבירים המלכותי של הממלכה המאוחדת, עליו חמישה טגיות, כאשר בראשון, בשני, ברביעי ובחמישי מבין הטגיות מופיע לב אדום, ובאמצעי צלב אדום.
דגלתאריךשימושתיאור 1600–1858 דגל חברת הודו המזרחית הבריטית דגל שעליו 4 פסים לבנים ו-5 אדומים.
ברביע העליון הסמוך לנצב נמצא צלב ג'ורג' הקדוש.
דגל הלורד המשנה של אירלנד דגל היוניון ג'ק שעליו סמל אירלנד
דגלתאריךשימושתיאור 1959 דגל ויילס, המכונה גם "הדרקון האדום" דרקון אדום עומד על שדה ירוק על רקע לבן
דגלתאריךשימושתיאור 1962 - דגל נסיך ויילס, בו נעשה שימוש בוויילס דגל הנושא את סמל נסיכות ויילס
דגלתאריךשימושתיאור 1962 - דגל דוד הקדוש צלב מוזהב על רקע שחור דגל כנסיית ויילס צלב כחול על רקע לבן, עם סמל הכנסייה במרכז