tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב"אחים", הפקה של הטלוויזיה השווייצרית, שיחק את דן, אחד האחים.
ב-2012 השתתף בתפקיד המהפנט בסרטו של שמי זרחין "העולם מצחיק".
ב-2014 שיחק את טוביאנסקי בסרטו של ריקי שלח "טוביאנסקי" וב-2015 שיחק את האב בסרט הילדים "אבוללה".
ב-2018 שיחק בסרט "הנשף", לצידן של סתיו סטרשקו ואסי לוי.
סלקטר השתתף בסדרות "מעורב ירושלמי", "סיפורים קצרים על אהבה", "טירונות", "שירות חדרים, "המכון", "האשה באפור", "סיטון", "אלטלנה", ו"בני ערובה".
בשנת 2015 השתתף בתפקיד השר בכוכב הצפון.
החל משנת 2017 משחק בסדרות הבאות: בסדרה שכונה (המשודרת בערוץ ניקלודיאון לצופי HOT) בתפקיד שוטר, בסדרה פולמון (המשודרת בהוט) עם דניאל ליטמן, תומר קאפון ואחרים, בסדרה כדברא (המשודרת בערוץ ניקלודיאון ללקוחות Yes), עם דניאל מורשת וריימונד אמסלם, ובסדרה מתים לרגע בתפקיד רופא בכיר.
בשנת 2018 שיחק בסדרת הטלוויזיה "בשבילה גיבורים עפים", שעלתה לשידור בקשת 12, ולאחר מכן בנטפליקס.
בשנת 2020 שיחק בסדרה מנאייכ ששודרה בערוץ כאן 11, בתפקיד חוקר במח"ש.
בשנת 2021 עלתה הסדרה השוטרים בקשת 12, שם סלקטר משחק את פולג, מפקדת תחנה מקומית בנהריה.
מלגה מקרן שרת אמריקה ישראל (במהלך לימודיו בניסן נתיב)
פרס פינקל על תפקידו בהצגה "יתומים" בתיאטרון הבימה (1995)
מיכה קירשנר (1947 – 11 בספטמבר 2017) היה צלם עיתונות ישראלי, שצילם למגזינים מובילים מאז סוף שנות ה-70 של המאה ה-20.
מיכה קירשנר נולד באיטליה ב-1947, ושנה מאוחר יותר עלה לארץ עם משפחתו.
קירשנר למד צילום ואמנות בבית הספר לאמנויות חזותיות שבניו יורק בין השנים 1971–1975.
בשנים 1977–1980 הקים את המסלול לצילום של "המדרשה לאמנות" (שבשנות האלפיים מוזגה לתוך "המכללה האקדמית בית ברל") ועמד בראשה.
בשנת 1979 הצטרף לירחון מוניטין כצלם וחבר מערכת.
בירחון זה החל לצלם פוליטיקאים אנשי חברה ואת עמך ישראל מתוך עמדה ביקורתית.
צילומיו הוגדרו כשווי ערך למילה הכתובה.
בשנת 1982 עורר סערה ציבורית כשפרסם במוניטין את עבודתו "דיוקן יונה וולך", בעקבות השיר "תפילין" של יונה וולך, שכללה צילום עירום של גבר עם תפילין לצדה של המשוררת, לבושה שחורים, כשעל ראשה כובע אדום, יושבת על שרפרף אדום, ועיניה עצומות.
בשנת 1996, חמש-עשרה שנה לאחר פרסומו הראשון של התצלום, הוא היה אמור להופיע במסגרת התערוכה "פוטו יונה" במוזיאון רמת גן, אך בעקבות מחאות של נציג ש"ס בעיריית רמת גן, ובהוראת ראש העיר צבי בר, הודיע המוזיאון שהצילום יצונזר מהתערוכה.
בשנת 1983 הציג תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב.
תערוכת יחיד נוספת הוצגה במוזיאון תל אביב בשנת 1997.
קירשנר הוביל מהפכת צילום בישראל משצילם דיוקנאות של החברה הישראלית ופלסטינים נפגעי האינתיפאדה הראשונה בשנות ה-80. בשנת 1984 קיבל את "פרס מוזיאון ישראל לצילום".
במהלך שנות ה-90 ובתחילת שנות ה-2000, צילם עבור מעריב.
במוסף סופשבוע של מעריב, הופיעו צילומיו במסגרת מדוריו הקבועים "הישראלים", "עמישראלחי", "הפוליטיקאים" ועוד.
קירשנר היה בין יוזמי הביאנלה הראשונה לצילום בעין חרוד במשותף עם אבי גנור, שמחה שירמן, אברהם אילת, יונה פישר וגליה בר-אור ואצר את התערוכה.
עבודותיו האישיות, בשנות ה-70 וה-80 הוגדרו על ידי המבקרים כצילומים הראשונים המתכתבים עם הפוסטמודרניזם.
ב-1988 פרסם במוסף סוף שבוע של העיתון חדשות, סדרת צילומי האינתיפאדה תחת הכותרת "אנשי המרד".
הצילומים צולמו ברצועת עזה ובגדה המערבית.
סדרה זו לוותה בפולמוס חריף, מימין ומשמאל באשר לעמדה הביקורתית שהשתמעה מהדימויים.
שני צילומים מאותה סדרה הפכו לאיקונות תרבותיות ופוליטיות: צילום הפייטה - אם פלסטינית מחבקת את תינוקה, בדימוי מתקיים ספק באשר למצבו של התינוק, ודמותה של הודא מסעוד בת השנה, ממחנה הפליטים ג'באליה הסמוכה לעיר עזה, שאיבדה עין מכדור גומי שנורה, לכאורה בשגגה, על ידי חייל ישראלי.
באמצע שנות התשעים הפיק, כתב, ראיין וביים 16 קטעי וידאו קצרים, בפורמט של וידאו ארט, כפתיח אוטונומי לתוכניתו של קובי מידן "פגישה לילית" (טלעד).
בפורמט קצר זה בדק שוב את המושג "ישראליות" ומעמדם המוסרי של אישי הציבור.
בסוף שנות התשעים פרסם את ספר הצילום "הישראלים: תצלומים 1979–1997" בהוצאת מעריב-כתר.
לקירשנר היה סטודיו לצילום בתל אביב והוא התמחה בעיקר בצילומי פרסום ואופנה - כאשר בשנותיו האחרונות הוא צלם בעיקר דיוקנאות של פוליטיקאים, כוכבי תקשורת, ואת משפחתו.
קירשנר ראה בשימוש במצלמה הזדמנות ומחויבות לנקיטת עמדה, חברתית ופוליטית, חדה וברורה.
צילומיו מבקשים פעם אחר פעם לבחון את הישראליות, לערער על ההגדרות שלה ועל ידי כך מנסחים אותה מחדש.
קירשנר יצר לעצמו שפה של ניקיון צילומי והתמקדות במבט של המצולם.
בשנים 1997–2012 עמד קירשנר בראש המחלקה לצילום באקדמיה לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה.
הוא בעל תואר פרופסור במדעי הרוח והאמנות.
התערוכה האחרונה שאצר מיכה קירשנר הייתה תערוכת "עדות מקומית 16" שהוצגה במוזיאון ארץ ישראל, מדצמבר 2016 עד ינואר 2017. בתערוכה הוצגו צילומי עיתונות של צלמים מובילים בארץ המתעדים אירועים מרכזיים שחלו בין השנים 2015–2016. קירשנר הגדיר את התערוכה כ"מאגר מסונן של ההוויה הישראלית [...] מעין הצהרה חברתית בעלת אלמנטים היסטוריים".
הוא היה אמור לאצור גם את "עדות מקומית 17", בעקבות מותו היא הפכה לתערוכת מחווה לזכרו.
ב-11 בספטמבר 2017 נפטר קירשנר מסרטן, כשהוא בן 70. למחרת נטמן בבית העלמין מנוחת עולם בנתניה.
הותיר אחריו את אשתו צופית, שני ילדיהם, ובתו, מנישואים קודמים לדלית עופר.
מיכל אביעד (נולדה ב-11 ביולי 1955) היא במאית, תסריטאית ומפיקה, פרופסור חבר בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
מיכל אביעד היא בת לאם ילידת איטליה ואב יליד הונגריה, נולדה וגדלה בשכונת קטמון בירושלים.
בנערותה למדה בגימנסיה רחביה (סיימה בשנת 1973).
בשנים 1981-1976 עשתה תואר ראשון בתורת הספרות הכללית ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב ובשנים 1984-1981 עשתה תואר שני בקולנוע באוניברסיטת המדינה בסן פרנסיסקו.
החל מ-1991 משמשת כמרצה בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, החל מ-2002 היא מרצה בכירה, החל מ-2010 היא פרופסור חבר.
בשנים 2007-1999 הייתה אחראית על פסטיבל סרטי הסטודנטים הבינלאומי, המתקיים בתל אביב, מטעם אוניברסיטת תל אביב.
הקימה את התואר השני המעשי בחוג לקולנוע ובשנים 2005-2002 ניהלה אותו.
אביעד לימדה בקאמרה אובסקורה, מאז 1992 היא מרצה באמנות לעם, בבתי ספר לקולנוע, בכנסים אקדמיים ובסינמטקים.
מאז 2003 היא היועצת האמנותית של פסטיבל הנשים הבינלאומי הישראלי ואחת מיוצרות הפסטיבל.
בשנים 1999-1997 הייתה אחת מהמקימות של "פורום היוצרים הדוקומנטריים" והייתה חברת הנהלה שלו בשנים 2000-1999. אביעד שימשה כשופטת בפסטיבלי סרטים שונים כולל פסטיבל הקולנוע ירושלים ופסטיבל הסרטים התיעודיים בניון, שווייץ.
אביעד זכתה בפרס על מצוינות בקולנוע מטעם משרד החינוך והתרבות הישראלי.
ב-2008 יצא לאור ספרון שכתבה על שאלות יסוד בקולנוע דוקומנטרי בן זמננו בהוצאת סל תרבות ארצי.
ב-2016, לרגל יום האישה הבינלאומי, נבחרה כאחת מ-11 חוקרות מעוררות השראה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2018 ביימה את הסרט אישה עובדת לפי תסריט שלה ושל מיכל ויניק ושרון אזולאי-אייל.
הייתה נשואה לפסיכולוג הד"ר שמשון ויגודר.
נמצאת בזוגיות עם חוקר התקשורת פרופ' ז'רום בורדון.
סרטיה של אביעד עוסקים בתופעות חברתיות-פוליטיות מנקודת מבט של נשים.
Acting Our Age (לחיות את שנותינו), 60 דקות
זהו סרטה הראשון של אביעד משנת 1987, אותו ביימה והפיקה בארצות הברית.
הסרט עוסק בהזדקנות של נשים ומנסה לבדוק באילו אופנים יש סטריאוטיפים, אפליה מגדרית ומצבים ספציפיים שמאפיינים אותה.
הסרט זכה בפרסים שונים, פתח את העונה הראשונה של הסדרה הדוקומנטרית היוקרתית POV ושודר מחוף לחוף ב-PBS, הטלוויזיה הציבורית בארצות הברית ובפסטיבלים בינלאומיים שונים בהם פסטיבל סאנדנס ופסטיבל טליורייד.
אביעד ביימה והפיקה את הסרט ב-1992. הסרט עוסק במעורבותן של נשים ככובשות וכנכבשות בסכסוך הישראלי-פלסטיני, הסרט מתרחש בתקופת האינתיפאדה הראשונה.
הסרט השתתף בפסטיבלים רבים ברחבי תבל כולל ירושלים, מינכן, סן פאולו, שיקגו, כלכותא ואינפוט 93', וזכה בפרס השלום בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
הוא שודר בטלוויזיות רבות בעולם כולל שידור מחוף אל חוף בארצות הברית, אך מעולם לא שודר בישראל.
ירית פעם במישהו?, 60 דקות
את הסרט ביימה אביעד והפיק עמית גורן ב-1995. הסרט מנסה להבין איך התרבות הגברית בישראל ניזונה מהצבא ומהחיילות מנקודת מבטה של אישה.
אביעד מצטרפת בסרט ליחידת מילואים שעושים שרות ברמת הגולן ומנסה לבדוק מה מאפיין אותם.
הסרט הוקרן בפסטיבלים רבים ברחבי תבל.
כולל: חיפה, הפסטיבל הבינלאומי בהונג קונג, לייפציג, סמינר פלהרטי, לונדון, וושינגטון ואינפוט 96'.
הסרט שודר בערוץ 1 בטלוויזיה הישראלית ובארצות שונות.
סרט זה ביימה והפיקה אביעד ב-1997 והוא זכה בפרס הסרט הדוקומנטרי לשנת 1997 מטעם המכון הישראלי לקולנוע.
הסרט עוסק בעולמן של שתי נערות בנות 17 מבת-ים וביחסים ביניהן בקיץ אחד בחייהן.
הוא בוחן תרבות ישראלית של דור שלישי של מהגרות מצפון אפריקה דרך היחסים ביניהן ובין המשפחות שלהן.
הסרט הוקרן בפסטיבלים שונים כולל פסטיבל הקולנוע הבינלאומי בירושלים, דנוור, סן פרנסיסקו, בוסטון, פמינלה ואינפוט 98'.
זהו סרט שביימה אביעד והפיקה בשיתוף עם יולי גרשטל.
הוא ממוקם בעיר רמלה בתקופה שבין בחירות 1999 לבחירות 2001. הסרט עוסק בשלוש קהילות של נשים: קהילה של ש"סניקיות חוזרות בתשובה, עולות חדשות בוכריות מאוזבקיסטן ונשים ערביות.
אביעד מראה כי למרות מאפיינים דומים בין הקהילות, אין קשר ביניהן; הנשים חיות בעיר קטנה, אבל מעולם לא נפגשות זו עם זו.
הסרט הוקרן בפסטיבלים רבים ביניהם פסטיבל הסרטים הדוקומנטריים הבינלאומי במינכן, הפסטיבל הבינלאומי לסרטים דוקומנטריים בקלמאטה יוון, פסטיבל זכויות האדם בניו יורק, הפסטיבל הבינלאומי לסרטים דוקומנטריים בפראג, פסטיבל FIPA בצרפת ופסטיבל הסרטים הבינלאומי במומביי, הודו.
הסרט שודר בערוץ 2 ובטלוויזיות שונות ברחבי העולם.
זהו סרט אקספרימנטלי-דוקומנטרי שעשתה אביעד ב-2008 והוא עוסק בקיוסק של סנדביץ' תוניסאי בשוק של רמלה ובחיבור בין הצילומים לבין הזיכרון של אביעד את המקום.
הקרנת הבכורה שלו הייתה במסגרת תערוכת אמנות במוזיאון פתח תקווה לאמנות בת זמננו.
כמו כן הוא הוקרן בפסטיבל דוקאביב.
סרט בכיכובן של רונית אלקבץ ויבגניה דודינה שיצא לאקרנים באוקטובר 2011. זהו סרטה העלילתי הראשון של אביעד.
הוא עוסק בשתי נשים שעברו אונס עשרים שנה קודם לכן בידי אותו אנס (שכונה - "האנס המנומס") ומתאר את המפגש המקרי ביניהן וכיצד הן מתמודדות עם הטראומה.
הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר, וכן ויבגניה דודינה זכתה בפרס השחקנית המצטיינת בפסטיבל חיפה באוקטובר 2011.
סרט תיעודי בהפקת yes דוקו, שיצא ב-2016, במרכזו שבע נשים שעלו לארץ בשנות ה-50 וה-60 והתיישבו בדימונה.
הקרנת הבכורה התקיימה בפסטיבל הקולנוע ירושלים, בו קיבל את הפרס הראשון בתחרות התיעודית המקומית.
סרט עלילתי על הטרדה מינית במקום העבודה.
על הסרט ירית פעם במישהו?
נאמן ג'אד (2006) קמרה אובסקורה של הנופלים: הפדגוגיה הצבאית ואביזריה בקולנוע הישראלי.
בביטחון ותקשורת: דינמיקה של יחסים מכון בן-גוריון, הוצאת הספרים של אונ' בן-גוריון (עמ' 347 – 386)
אלגזי גדי (2007) אני ישקיע יותר בבלגן הזה שיש לי כאן: על ג'ני וג'ני דוקומנטלי: מאמרים על קולנוע דוקומנטרי ישראלי הוצאת עם עובד.
דובדבני שמוליק (2007) עבודה לשם קבלת תואר דוקטור
קלדרון ניסים (2008) סרטים שגרים בתוך סרטים הבתים שבבית גרים בדירות: מטענים של עבר באמנות ובקולנוע בישראל מוזיאון פתח תקווה לאמנות (עמ' 31 – 32)
מיכאל (מיכה) רם (4 ביולי 1942 – 14 בינואר 2018) היה אלוף בצה"ל, ששירת כמפקד חיל הים בשנים 1989–1992. רם, שהיה ממפקדי השדה הבולטים בשייטת ספינות הטילים, פיקד על אח"י רשף בקרבות הימיים במלחמת יום הכיפורים.
בהמשך כיהן כראש מספן המודיעין, כנספח ימי בארצות הברית וכראש מספן הים.
תקופת פיקודו על החיל התאפיינה במאבק על בניין הכוח העתידי, שבסופו הובטחה הצטיידות החיל בספינות הטילים מדגם סער 5 ובצוללות מסדרת דולפין.
מיכה רם נולד בתל אביב בשנת 1942 לצבי רימלנד ורנטה לבית גץ.
סגן מפקד טרפדת - באוקטובר 1960 החל בקורס חובלים מחזור ט' בשנת 1962 הוסמך כקצין ימי.
בגמר הקורס הוצב באילת כסגן מפקד טרפדת.
ולאחר כשנה הועבר לחיפה באותו תפקיד.
קצין גנ"ק - מתוך שלושת המקצועות שהוצעו אז לקציני סיפון בחר מיכה את ה.
בניגוד למקצועות תותחנות ו שהקורסים להם נערכו באנגליה, קורס קציני גנ"ק הועבר בחלקו בבה"ד חיל הים ובחלקו בבסיס ההדרכה של חיל הקשר.
ב-1963 עבר רם קורס קציני גנ"ק שכלל גם קורס קציני קשר מתקדם שנלמד בבה"ד 7. במהלך הקורס בינואר 1964 ארעה תאונת רכבת בה נפגעו חלק מאנשי הקורס בהם אברהם אשור אך רם לא נפגע וסייע לחלץ נוסעים שנתקעו ולטפל בפצועים.
מפקד טרפדת - בסיום קורס קציני גנ"ק הוצב רם לפלגת הטרפדות בחיפה וקיבל פיקוד על טרפדת ט-205. בשייטת הטרפדות, עם כלי שיט קטנים ומהירים וצוות מצומצם, ניתן היה לקצין ים להגיע מהר יחסית לפיקוד עצמאי.
קבוצת קציני הטרפדות הייתה מגובשת.
הדבר תרם להתפתחותו של רם כמפקד ויכלתו להשפיע על הצוות ועל המקבילים לו, לקדם את היחידה.
הטרפדת שבפיקודו הונעה במנועי בנזין ונודעה במהירותה המרבית הרבה.
בשנת 1966 הצטרף רם לצוות קליטת ספינות סער שבנייתן החלה בנמל שרבור שבצרפת.
יצא במשלחת לביקור בפלגת הטרפדות.
ידיעת הגרמנית סייעה לו להיות המתורגמן של הקבוצה.
במהלך הקליטה מונה רם לקצין ה של הספינה הראשונה - אח"י מבטח יחד עם חיים שקד שהיה קצין הנשק כתבו את נוהלי ההפעלה הראשונים.
השם סער שבו נקראות ספינות נבע מעבודתם אז.
בתקופת מלחמת ששת הימים נמצא רם עם צוות אח"י מבטח בשרבור.
ריחוקו מישראל העומדת לפני מלחמה, הסב לרם תסכול רב.
הדבר מצא ביטוי כאשר בתקופת ההמתנה פגש ברכבת מכר צרפתי ששמע שאלג'יראים הצטרפו לאויב וסיפר לו כי ישראל הולכת להפסיד בגדול.
בכעס לא אופייני ענה לו בצרפתית שכבר ידע - "באחרי צהרים אחד נכבוש את כל צרפת".
אח"י מבטח הגיעה לישראל ואחת המשימות הראשונות היו החיפושים אחרי הצוללת דקר.
תנאי הים היו קשים במיוחד מעבר לכושר הפעולה של הספינות.
לאחר כחצי שנה עבר לאח"י אילת כקצין מחלקה וסגנו של רס"ן אלי לוי.
עבר מבחן פיקוד ספינת טילים וב-13 באוקטובר 1969 קיבל את הפיקוד.
בית ספר מתקדם - מונה למפקד הראשון של בית-הספר מתקדם המכשיר קציני ים לתפקידים של קציני מחלקות ונשק בספינות הטילים.
הצבתו לבית הספר גרמה למיכה להשלים את ידיעותיו בתחומי הלחימה של ספינות הטילים.
עם הזמן נוסף מקצוע של מחלקת אלקטרוניקה ושם בית הספר נהיה .
בתחילת 1973 מונה רם למפקדה של אח"י רשף, הספינה הראשונה מדגם סער 4 שנמצאה בבנייה במספנות ישראל.
רם וקציני הספינה עסקו בכתיבת נהלים ומדריכי הפעלה למערכות הספינות.
הספינה הושקה על ידי ראש הממשלה גולדה מאיר ב-17 בפברואר 1973. להוכחת יכולת יצאה הרשף באחת ההפלגות הראשונות לגיברלטר.
ההפלגה עברה בהצלחה והביטחון בספינות סער 4 גבר.
ספינות סער 4 נבנו על מנת לשרת בים סוף על כן נשארו להתבסס במספנות ישראל בפיקוד אלי רהב.
באוגוסט 1973 הושקה הספינה השנייה באותו הדגם אח"י קשת.
זוג הספינות תוכננו לצאת ב-15 באוקטובר 1973 להפלגה סביב אפריקה ולהתבסס במפרץ שלמה.
עם תחילתה של מלחמת יום הכיפורים, בלילה שבין 6 ו-7 באוקטובר, השתתפה אח"י רשף עם חמש ספינות נוספות בפיקודו של מיכאל (יומי) ברקאי בקרב לטקיה מול ספינות חיל הים הסורי.
אח"י רשף בפיקודו של רם הייתה הראשונה לפגוע באש תותחים בטרפדת הסורית, אף שהייתה הרחוקה ביותר בכוח.
בהתקרבות לחוף הסורי נתגלתה מטרה שזוהתה כמקשת סורית.
שוב הייתה אח"י רשף הראשונה לפגוע בטיל גבריאל.
הופיעו במפתיע מכיוון דרום מזרח טילי סטיקס.
היו אלה שלש ספינות טילים סוריות שתקפו מבלי שהתגלו קודם לכן.
אח"י רשף הייתה הדרומית ביותר בכוח והקרובה ביותר לסטי"לים הסורים נראה שהטילים כוונו אליה.
בספינה הייתה אינדיקציה של מספר טילים נעולים עליה.
בירי מתותח תותח אורליקון 20 מ"מ פוצץ טיל אחד באוויר במרחק כ-100 מטר מימין לספינה.
שאר טילי סטיקס עברו קרוב מאוד לספינות הישראליות והוטו הצדה על ידי הטעיות מכ"ם ומערכות הלוחמה האלקטרונית.
ברגעים הקריטיים התגלו תקלות במערכת הנשק שלא אפשרו ירי טילים ותותחים.
התקלות תוקנו בחלקן על ידי הצוות אך הקרב כבר נגמר, כאשר חמישה כלי שיט סוריים הוטבעו.
מנוף כנפיים מיותר – כאשר חזרה אח"י רשף לנמל חיפה.
קיבלה הוראה ממפקדת חיל הים להרכיב מנוף כנפיים המאפשר העמסת כלי שיט קטנים של שייטת 13. חימוש אח"י רשף ירד ל-4 טיל גבריאל בלבד היות שהמנוף בא במקומם של 4 טילי גבריאל.
שטח החזר המכ"ם הוכפל וכלל לא ברור אם במצב הזה היו מערכות הלוחמה האלקטרונית יעילות.
ב-8 באוקטובר הוזעקו כל שייטת ספינות הטילים לגזרת החוף המצרי, בהערכה שהתבררה כשגויה שחיל הים המצרי יברח מפורט סעיד.
לאח"י רשף לא היה זמן לפרוק את המנוף והגיעה איתו לזירת הלחימה.
מחצית השייטת הוחזרה לחיפה בשטח נשארו 6 ספינות סער בפיקוד המש"ט -מיכאל ברקאי.
אח"י רשף השתתפה בקרב דמיאט מול ארבע ספינות טילים מצריות אשר ירו טילי סטיקס ופנו מערבה בכל המהירות.
ספינות הסער רדפו וקיצרו טווח לספינות האוסה.
אח"י רשף ירתה שני טיל גבריאל ופגעה.
לאחר מכן ארעה תקלה במערכת הנשק שלא אפשרה ירי טילים ותותחי תותח אוטו מלרה 76 מ"מ.
למרות זאת המשיך רם ברדיפה אחרי ספינה מצרית התקרב עד טווח של 7 ק"מ במגמה לחסל אותה בתותח אורליקון 20 מ"מ, אם לא תתוקן המערכת.
כאשר נודע לפיקוד העליון שספינות הסער נמצאות מערבית לפורט סעיד החזירו את הכוח, ומפקד השייטת מיכאל ברקאי הורה את רם לנתק מגע.
הפגזת החוף הסורי ב-11 באוקטובר 1973
ב-10 אוקטובר יצאו שני כוחות סטי"לים לתקיפה מתואמת בחוף הסורי: חמש ספינות סער בפיקוד המש"ט מיכאל ברקאי וגדעון רז לכיוון לטקיה ומינת אל ביידה וזוג הסער 4 בפיקוד אלי רהב על אח"י רשף בפיקוד מיכה רם ואח"י קשת בפיקוד דוד הרפזי.
שמשימתן להדליק את מכלי טרמינל הדלק בבניאס הנמצאת במרכז החוף.
תוך כדי התקרבות לבניאס התגלו שתי ספינות קומאר סוריות יוצאות מנמל טרטוס.
הסורים ירו טילים וברחו חזרה לנמל.
אלי רהב פיצל את הכוח, אח"י קשת הושארה לבצע את משימת הבערת מכלי הדלק.
ואח"י רשף סגרה טווח אל הסטי"לים הסוריים אך אלה הצליחו להיכנס לנמל לפני שניתן היה לירות טיל גבריאל.
במהלך כל הקרב הופגזו הספינות מתותחי הגנת החוף.
עם מיכה רם באח"י רשף היו גם מפקד חיל הים לשעבר, אלוף שלמה אראל, ומפקד חיל הים לעתיד, סרן אלכס טל, כקצין גשר בכיר.
לאחר השגת ההכרעה על ציי סוריה ומצריים התאפשרה העברת אספקה באניות לישראל.
לחיל הים נודע כי משחתת מצרית מדגם סקורי, יצאה מבסיסה בלוב, מסתובבת מזרחית למלטה, ונוכחותה מאיימת על השיט לישראל.
אח"י רשף ואח"י קשת נשלחו לאזור.
ב-23 באוקטובר 1973 היו הספינות במרחק יירוט מהסקורי המצרית.
שיחות הפסקת האש היו במהלך מתקדם ומפקדת חיל הים לא הייתה מעוניינת "לפתוח חזית חדשה" ומנעה מפגש בין הספינות למשחתת.
המצרים שקיבלו מידע על הנעשה החזירו את הסקורי לנמל, והאיום על השיט בים התיכון הוסר.
במקביל לפיקוד על אח"י רשף, שימש רם בתפקיד מרכז פרויקט פיתוח של שליטה ובקרה ממוחשבת לספינות חיל הים.
בתום תקופת הפיקוד על הספינה מונה לראש ענף גילוי ולוחמה אלקטרונית במחלקת אמצעי לחימה במטה חיל הים.
בשנת 1975 מונה רם לפקד על המתקן הטקטי בבה"ד חיל הים, ולאחר זמן קצר קיבל את הפיקוד על פלגה 31 של שייטת ספינות הטילים (שייטת 3), שמנתה 4 ספינות.
הפלגה ביצעה הפלגות ארוכות בים התיכון.
בשנת 1977 עלה מיכה לדרגת אל"ם כסגן מפקד זירת ים סוף תחת פיקודו של תא"ל יצחק דוידי.
ארגון הפיקוד והשליטה בא לידי ביטוי בתפישת האניה הממולכדת אגיוס דמיטריוס במפרץ אילת.
בזכות תשומת הלב של אנשי מערך הגילוי הזירתי, שהתנהגות האניה העלתה את חשדם נמנע פיגוע גדול באילת.
אחר תפקיד זה נשלח ללימודים במכללת המלחמה של צי ארצות הברית בניופורט רוד איילנד, המהווה מקום מפגש לקציני ים משלושים ארצות.
הקורס לקציני ים בכירים מרחיב את הדעת ומעלה רמה את נקודת ההשקפה.
חברויות שיצר מיכה במהלך הקורס שמשו בהמשך לתועלת חיל הים ומדינת ישראל.
באותו קורס פגש מיכה אל"ם מצרי, צדיק ממדוח, שהשתתף בקרב דמיאט וניצל כששחה לחוף מספינתו הטובעת.
בשנת 1980 מונה לראש מספן המודיעין במפקדת חיל הים.
ציי ערב הפיקו לקחים מכישלונם בזירה הימית במלחמת יום הכיפורים, תוך הסתייעות ורכישת טכנולוגיה ונשק חדיש מהגוש המזרחי ומהמערב.
המשימה העיקרית של המודיעין הימי הייתה להשיג מידע בדבר אמצעי הלחימה של האויב.
בכך השקיע מודיעין ח"י את מרב המאמץ, והגיע לתוצאות טובות.
רם שימש בתפקיד זה במהלך מבצע שלום הגליל.
בקיץ 1982 פעל חיל הים בהנחתת כוחות וירי מהים על מטרות בחוף לבנון.
הפעילות הייתה מוצלחת ומאורגנת היטב.
מיכה כראש מספן המודיעין היה שותף מלא להישגים.
ב-1982 מונה לסגן הנספח הצבאי בארצות הברית.
לאחר המלחמה התפנה תפקיד מפקד בסיס חיפה, ורם קיווה לקבל את התפקיד.
בניגוד לציפיותיו הוא מונה להיות סגן נספח צה"ל בארצות הברית.
יכולתו של רם לבנות קשרי עבודה טובים ולעורר הערכה אישית בקרב הסובבים אותו, סייעו רבות להבנה של עניין חיל הים וישראל.
מפקדת חיל הים באותה עת רצתה לבנות כלי שיט גדולים מתקציב הסיוע של ארצות הברית.
הכלים תוכננו בארצות הברית ובישראל, ונדרשה מערכת של אישורים והסכמות.
כישוריו של רם בצומת שבין ישראל לארצות הברית התגלו כחיוניים והאישורים הושגו.
היחסים שבנה רם עם משרד ההגנה וצי ארצות הברית חזקו את מעמד חיל הים בקשר בין המדינות.
בהמלצתו של רם שונתה הגדרת התפקיד והבאים אחריו כבר הוגדרו בשם נספח חיל הים.
השינוי בשם התפקיד גרם שיפור בהתייחסות הצי האמריקאי לנציג חיל הים הישראלי.
מאחר שאצלם נהוגה הפרדה בין הזרועות.
באפריל 1985, לאחר העברת הפיקוד על החיל לאברהם בן-שושן, חברו מימי קורס החובלים, נדרש רם לסיים את תפקידו בארצות הברית.
הוא מונה לראש מספן הים והועלה לדרגת תת-אלוף.
חיל הים עסק בשמירה על הביטחון השוטף וכן במבצעים יזומים בטווחים רחוקים כנגד ארגוני הפלסטינים.
ההבנה בין מיכה למפקדו-חברו בן שושן הייתה טובה מאוד, ונתנה רצף של יציבות.
קשרי האמון והערכה הדדית בין מפקד החיל וראש מספן הים.
שנוצרו עוד בקורס החובלים והתהדקו במרוצת השנים.
תהליך בניית כלי שיט, פיתוח מערכות הנשק מחייב השגת אישור המטכ"ל, משרד הביטחון והממשלות הנוגעות בדבר.
בתחילת שנות ה-80 הציג חיל הים דרישה לאוניית קרב גדולה רב תכליתית נושאת מסוק שנקראה סער 5 לאור הצלחת ספינות הסער.
המימון לתכנון של הספינה אושר, ובניית ספינות מדגם סער 4 במספנות ישראל פסקה.
לרמטכ"ל, דן שומרון, ולסגנו, אהוד ברק היו עדיפויות אחרות לשימוש בכספי הסיוע הביטחוני.
על כן הם לא אישרו את המימון לבניית ספינות מדגם סער 5.
מקבלי ההחלטות הביטחוניות בישראל מתייחסים יותר לאויב שבטווח העין ופחות אל האויב שמעבר לאופק.
האיומים על ישראל ביבשה ובאוויר היו תמיד גבוהים.
הקצאת המשאבים לבניית הכוח הימי שישראל נדרשה לו נעשית על חשבון בנין הכוח היבשתי.
הרמטכ"ל שומרון, הודיע שהוא בעד רכישת צוללות, כי הן נותנות מענה ייחודי שאין לצה"ל אלטרנטיבה.
אך אינו רואה תועלת בספינה הגדולה להתמודדות הנדרשת בזירה הימית בה לא דרושה לדעתו הכרעה.
המימון לבניית הצוללות בגרמניה התבסס על סעיף קניות הגומלין בכספי הסיוע.
ללא המימון לסער 5 לא היה מימון לדולפין.
ללא בניית הספינה הגדולה (סער 5) בארצות הברית לא ניתן היה לבנות את צוללות הדולפין בגרמניה.
ההתנגדות לספינה סער 5 בחיל הים הייתה לנחלת העבר.
הרקע להתנגדות נבע מן הסברה כי גודלה של הספינה ייקר את עלותה, ומגבלות התקציב לא תאפשרנה בניית מספר מספק של ספינות.
החשש היה שבעקבות זאת מספר יחידות הלחימה יקטן מאוד.
מפקד חיל הים, בן שושן, וסגנו, מיכה רם ידעו שיש לחדש את בניית ספינות הטילים, כדי לשמור על כמות יחידות הלחימה.
לכן אם לא בונים ספינות מדגם סער 5 בארצות הברית, נדרש תקציב להמשך בניית סער 4 במספנות ישראל.
הרמטכ"ל שומרון סירב גם לכך.
הדרישה של חיל הים נדחתה ובחוגי המטה הכללי הופרחה הקלישאה "אף מיל לסטי"ל" .
הרמטכ"ל יזם עריכת בדיקה לנושא הסער 5, והטיל את המלאכה על האלוף ישראל טל.
לרם ובן שושן נראה שמטרת הבדיקה הייתה צמצום תקציבו של חיל הים.
בהמשך יזמו האמריקאים בדיקה על ידי מומחה מטעם משרד ההגנה, דב זקהיים.
לקראת כל בדיקה שנמשכה מספר חודשים, נערכה במטה חיל הים עבודה רבה.
זקהיים אישר בניית כלי שיט בארצות הברית.
בימים האחרונים לפיקוד בן שושן אושר תקצוב מכספי הסיוע הביטחוני האמריקאי והחלה בניית הספינה הגדולה בארצות הברית.
ב-1 בפברואר 1989 קיבל רם את הפיקוד על חיל הים מאלוף אברהם בן שושן, והועלה לדרגת אלוף.
מבחינת חיל הים הייתה זו המשכיות לפעילות בתחום בניית הכוח וחידוש אמצעי הלחימה וההצטיידות.
התקציב לבניית ספינות סער 5 במספנות נורת'רופ גרומן שיפ סיסטמס בארצות הברית אושר לפני כניסת רם לתפקידו, אך התקציב לבניית הצוללות מסדרת דולפין בגרמניה לא אושר.
ביום קבלת התפקיד מח"י, התבשר על ידי הרמטכ"ל דן שומרון כי לצה"ל אין תקציב לבניית צוללות הדולפין בגרמניה.
החלטת ביטול התקציב לצוללות אושרה מאוחר יותר על ידי הממשלה כולה.
רם עמל קשות לשכנע שיש בכך צורך חיוני.
בעקבות מלחמת המפרץ בינואר 1991 החליטה גרמניה כי תממן חלק מעלות בניית הצוללות.
צוללות דולפין - כל שנתו הראשונה של מיכה בתפקיד הוקדשה למציאת תקציב לצוללות הדולפין.
מאמציו של מיכה מול שר הביטחון משה ארנס ומול שר האוצר יצחק מודעי, שנעשו על רקע ההסכמה הכללית בדבר הצורך בצוללות, החלו להניב פירות.
במקביל התרחש בגרמניה תהליך שחייב את ממשלתה להזרים עבודה לפועלי המספנות.
גם ידידי ישראל בצי הגרמני עזרו ובמהלך מלחמת המפרץ בינואר 1991 הגיעה ההודעה המשמחת, כי ממשלת גרמניה תממן את בניית שתי הצוללות, והחלה הבנייה.
רם היה מעורב בנושא צוללות ה"דולפין" קיבל החלטות לגבי ביטול מחיצה מרכזית, שנדרשה כביטחון יתר, שוקלת 50 טון ויקרה, וכן החליף את מערכת ההצפה בחירום כך שתפעל על אוויר דחוס במקום על גז הידרזין רעיל.
עם זאת נאלץ רם לסגור את פרויקט ה'זיוונית'.
הספינות שנבנו כאבטיפוס סבלו מתקלות ומחירן הרקיע הרבה מעבר להערכה הראשונית.
רם זכור כמי שכבר בתחילה לא התלהב מהפרויקט עקב היכולת המוגבלת בנשיאת חימוש ובזמן ומרחב הפעולה.
שמירת סדר הכוחות - כמפקד חיל הים ראה רם חשיבות לשמור את מספר יחידות הלחימה בקרב השטח.
בנוסף להצטיידות בקורבטות טילים חדישות מארצות הברית, הצליח רם להחליף את צי הספינות המתיישנות מדגם סער 3 בספינות משופרות מדגם סער 4.5, מתוצרת מספנות ישראל, וכן השקיע בהעלאת מהירות ושיפור כושר פלגות הבט"ש, בהצטיידות בכלי בט"ש חדישים מדגם דבורה מתוצרת התעשייה האווירית.
סער 4.5 - הסתמכות על בניית הספינות הגדולות בארצות הברית לא פתרה את הצורך של חיל הים בקיום מספר גדול של יחידות לחימה.
את החלפת הספינות המזדקנות ביסס מיכה על דגם של סער 4 משופר על ידי מספנות ישראל.
הוא שכנע שאת מערכות הלחימה חייבים לחדש לנוכח התחדשות בציי העימות.
הואיל וגוף הספינה מהווה כשליש מעלות הסטי"ל, גיבש יחד עם רמ"ח תקציבים, רפי אפל, תוכנית החלפה.
כעבור 20 שנות פעילות, בהגיע העת לשיפוץ כללי שלישי, יש להחליף לספינה את הגוף.
חשיבה יצירתית זו הובילה לבניית ספינות "סער 4.5" ביכולת תנועה במרחב הימי ויכולת לחימה משופרות.
בהדרגה הוצאו ספינות סער 3 מן המערך, והצוות עבר לספינה חדשה באותו שם.
ספינות דבורה - במקביל חודשו בארץ הפעולות להגברת מהירות ספינות הביטחון השוטף.
פותחה בתעשייה האווירית "דבורה" מהירה, ול"דבורים" הותקנו מדחפים מיוחדים "אליסון דרייב".
במספנות ישראל פותח כלי שיט מהיר מונע בסילוני מים, ומעלתו ש"החזיק ים" בצורה טובה - השלדג.
הנהלת המספנות פנתה לחיל הים שירכוש את ה"שלדג".
הנושא עלה בתקופת הפיקוד של בן שושן, ונדחה.
כשעלה שוב התקיים כבר תהליך של החלפת ה"דבורים" ל"דבורות" מהירות.
רם מינה צוות שיצא עם ה"שלדג" ויבדוק אותו.
מסקנותיו של הצוות המקצועי והמבצעי היו שה"שלדג" עולה על ה"דבורה" ביכולות מבצעיות ובהתאמה לייעוד כלי השיט בפלגה.
משיקולים שונים ולמרות התנגדות הוועדה ורמי"ם עמי אילון, החליט רם להעדיף את ה"דבורה" בנימוק שהיא טובה כמוהו, וזולה ממנו.
ניהול תקין - רם התגאה בכך שבכל הפרויקטים של בנין הכוח: ספינות מדגם סער 5, צוללות ה"דולפין", ספינות מדגם סער 4.5 וספינות הבט"ש עמדו בלוח הזמנים, וללא חריגות תקציביות.
ביטחון שוטף - תקופת הפיקוד של מיכה רם אופיינה בפעילות ביטחון שוטף מרובה.
מערך החוף נדרש לדריכות, זאת מאחר שהרצון של המחבלים תמיד היה קיים והמידע אף פעם לא מושלם.
במהלך הפיקוד היו כ-14 אירועי מפגש עם מחבלים פלסטינים בלב ים.
רובם היו התקלויות במערך הביטחון השוטף וחלקם היה יזום על ידי חיל הים כולם נגמרו בהצלחה המחבלים נהרגו או נתפשו וללא נפגעים לחיל הים.
מבצע אבק דרכים - הבולט באירועים אלה היה הניסיון לפיגוע גדול מהים שסוכל בחג שבועות 30 במאי 1990. חמש סירות מחבלים מהירות, שהגיעו באוניה מלוב, התקרבו במגמה לבצע ירי על חוף תל אביב.
למרות האובך והראות הלקויה התגלו הסירות בלב ים, ונתפסו על ידי סטי"ל ומטוס סיור.
סירה אחת נרדפה על ידי "דבור", שאף פתח עליה באש.
כתוצאה מכך היא נדחפה לכיוון חוף שומם בניצנים, שם נכנעו המחבלים לכוח יבשתי.
שאר הסירות נאספו בלב ים.
פרישה - ב-7 ביולי 1992 העביר רם את הפיקוד על החיל לעמי אילון, ופרש מצה"ל לאחר 32 שנות שירות.
לאחר פרישתו מצה"ל פנה רם לשוק המסחרי, ועסק בתחזוקת ובניית כלי שיט, ושיווק אמצעי לחימה מחוץ לישראל.
בנוסף היה מעורב בחברת סטארט אפ בתחום הננוטכנולוגיה ובפיתוח מוצרים בתחום האבטחה.
עבד עם חברת קרדיון האמריקאית ונפתחה נגדו חקירה במשטרה שנסגרה לאחר שהובהר כי ההתקשרות נעשתה לאחר שקיבל אישור הפרקליטות הצבאית.
סניגורו של רם, עו"ד דוד ליבאי, אמר, כי
בשנים 2014–2015 שימש כיו"ר עמותת בוגרי קציני ים.
ומאז היה ער לצורכי הקדטים והבוגרים, והופיע לכל הכנסים והטקסים בבית הספר לקציני ים עכו.
בשנת 1966 נישא מיכה לחברתו חיה מבית סימקין, משפחה ותיקה וידועה בפתח תקווה.
למשפחה נולדו שתי בנות ובן.
חרף המידע השלילי הרב על נזקי העישון, היה מיכה רם מעשן עוד מתקופת סיום בית הספר והדבר השפיע לרעה על בריאותו.
בפורים שנת 2006 עבר בבית החולים בילינסון בהצלחה ניתוח השתלת ריאה.
ביוזמת חיה רם, אשתו, נוצר קשר חזק עם משפחת זיו מנס ציונה, שתרמה את אבריו של בנה עידו זיו שנהרג בתאונת דרכים.
בתהליך ההחלמה הורדה רמת החסינות הטבעית ונדרש להיזהר במגע עם אנשים.
עם זאת המשיך להיות בקשר עם חבריו הרבים.
המנתח ד"ר מרדכי קרמר המשיך במעקב ועם הזמן נעשה רם פעיל יחד עם שוקי זיו בהרגעת והדרכת הנזקקים להשתלה.
מיכה רם נפטר ב-14 ינואר 2018, בגיל 75. נטמן בטקס צבאי בבית העלמין הצבאי בכפר סבא בנוכחות המשפחה ועשרות חברים פקודים ומפקדים.
ספדו לו מפקדי חיל הים האלופים אלי שרביט ואברהם בן שושן, בני משפחה וחברים.
מיכה פרנקל (29 באוגוסט 1941 – 30 בינואר 2012) היה מתרגם ישראלי של ספרות צרפתית.
מיכה פרנקל נולד בירושלים, למד בבית הספר היסודי "גאולה" בחיפה, וסיים את בית הספר הריאלי העברי בחיפה במגמה הספרותית.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים היסטוריה של יוון ורומא ושפה וספרות צרפתית.
קיבל מלגה ללימודים מממשלת צרפת ולמד באוניברסיטת ליל בשנים 1964–1966. לימד צרפתית בבתי ספר תיכוניים במהלך שנות השישים והשבעים והחל משנת 1986 עסק בתרגום בלבד.
בשנת 2011 הוקרן בסינמטקים של תל אביב וירושלים הסרט התיעודי "המרקיז מבני ברק" של הבמאי דוד מורן אודות חייו של מיכה פרנקל.
מוות קל מאוד, סימון דה בובואר - הוצאת כתר, 2008
הרוזן ממונטה כריסטו, אלכסנדר דיומא - 1987
מחרוזת המלכה, אלכסנדר דיומא - 1993
האיש במסכת הברזל, אלכסנדר דיומא - 1996
אחרי עשרים שנה, אלכסנדר דיומא - 2000
מסעותיו והרפתקאותיו של הקפטן הטרס, ז'ול ורן - 1990
רובור כובש השחקים, ז'ול ורן - 1992
ילדי רב החובל גראנט, ז'ול ורן - 1994
הנער הנודד, הקטור מלו - 1995
בחיק המשפחה, הקטור מלו - 1995
טירתו של איש הזאב - ארקמן-שטריאן - 1996
אלבר קאמי - ביוגרפיה, אוליבייה טוד - 2000
סארטר - ביוגרפיה, אני כהן סולל - 1996
לאון בלום - ביוגרפיה, אילן גריילסהאמר - 2004
סמטת אור הירח, גי דה מופסן - 1995
צייר החיים המודרניים, שארל בודלר - 2002
מי הרג את דניאל פרל, ברנר אנרי לוי - 2004
ז'וסטין או ייסוריה של המידה הטובה, המרקיז דה סאד - 1999
המשגה הכפול, פרוספר מרימה - 2009
מיכה פֶּרי (13 בדצמבר 1923, ה' בטבת ה'תרפ"ד – 11 ביוני 1998, י"ז בסיוון ה'תשנ"ח) היה מלוחמי ההגנה והפלי"ם, וממפקדי הפלמ"ח בחטיבת הראל ובחטיבת הנגב במהלך מלחמת העצמאות.
עבד גם כמהנדס בניין וכצלם, ועמד שנים רבות בראש אגודת דור הפלמ"ח.
פרי הוא הצלם שצילם את תצלום הנפת דגל הדיו.
מיכאל (מיכה) פרלסון נולד ב-1923 בירושלים למאשה (לבית נתנסון) ולאליעזר פרלסון, וגדל בתל אביב.
אביו היה מראשי "החלוץ" ומפא"י, ניהל את קופת חולים כללית וכיהן כסגן ראש עיריית תל אביב.
מיכה פרי למד בבית חינוך לילדי העובדים ובגימנסיה הרצליה.
בצעירותו הצטרף לתנועת הנוער המחנות העולים, ועבר במסגרת הכשרה צעירה לקבוצת גבע, שם עבד כשומר שדות.
כנער הצטרף פרי להגנה, ובשנת 1942 התגייס לפלמ"ח, שם שימש כמפקד מחלקה וכאחראי על תחומי האימון הגופני וקרב פנים אל פנים.
בשנת 1946 התנדב לפלי"ם, והשתתף במבצע שחרור המעפילים ממחנה המעצר בעתלית.
הוא פיקד על קורס מפקדי סירות מס' 7 של הפלי"ם, ואחר כך יצא, בשמו המחתרתי "גד", בשליחות המוסד לעלייה ב' לארגון ההעפלה מאירופה.
בין היתר שימש כסגנו של יוסי הראל בפיקוד על אוניית המעפילים "אקסודוס", שבה הופקד על הסדר ועל הביטחון.
כמפקד ב"אקסודוס" זכה פרי לשבחים על ארגון המעפילים להתנגדות שעוררה מודעות בינלאומית.
מיכה היה בכיר המלווים שנשארו עם המעפילים כמפקד מטעם "ההגנה" על אוניית הגירוש "אמפייר רייוול", בדרכה לצרפת ומשם להמבורג.
עם זאת, הוא ננזף על ידי שאול אביגור על הניסיון - שנכשל וכמעט ופגע בעיתונאים - להפעיל חבלה באוניית הגירוש, שלא על דעת פיקוד המוסד לעלייה ב'.
בדצמבר 1947 הוא הצטרף ברומניה לצוות המלווים של האוניה "עצמאות" (Pan Crescent) שהובלה על ידי הבריטים ישירות לקפריסין, שם הוא הדריך קורסי הכשרת מעפילים במחנות המעצר בקפריסין.
עם פרוץ מלחמת העצמאות חזר מקפריסין לארץ, והוכשר בקורס מזורז שאורגן על ידי יצחק שדה כמפקד גדוד שריון.
הוא מונה למפקד פלוגת המשוריינים של הגדוד הרביעי של חטיבת הראל שהוצב בקריית ענבים.
בתקופה זו היה פרי בין פורצי דרך בורמה, השתתף בקרבות בדרך לירושלים ובעיר עצמה, ונפצע מרסיסים בבאב אל ואד.
במהלך קרב נבי סמואל במבצע יבוסי, פיקד פרי על כוח המשוריינים שיצא דרך מעלה החמישה לכיוון נבי סמואל כדי לחלץ את הנפגעים הרבים במתקפה שכשלה.
המשוריינים נתקלו במחסום ליד גבעת הרדאר, ונפגעו מאש כוחות ערביים מקומיים וחיילי הלגיון הירדני ששהו במוצב הרדאר.
ביקורת נמתחה על פרי שנסוג מהקרב ונטש פצועים והרוגים מאחור (לטענתו - נטש בכדי להזעיק תגבורת) .
ברבות הימים כתב הסופר יורם קניוק את סיפורו "עיטים" בהשראת אירוע זה בו ננטש בשטח וסיפר על כך שוב בספרו תש"ח.
לאחר קרבות קטמון עבר פרי לחטיבת הנגב ומונה למפקד פלוגת הג'יפים של החטיבה, חיות הנגב.
ערב מבצע יואב מונה פרי לסגנו של חיים בר-לב, מפקד הגדוד התשיעי בחטיבת הנגב.
במסגרת זו השתתף בקרבות מבצע מוות לפולש, במבצע יואב ובמבצע חורב.
במהלך מבצע מוות לפולש פיקד פרי על קרב הסחה אבוד במשלטי חוליקאת (מצפון לחלץ של היום), לאחר שמפקד הגדוד השביעי עוזי נרקיס וסגנו מאיר פעיל סירבו לפקד עליו.
במהלך הקרב נקלעה מחלקה של אנשי גח"ל וחברי קיבוצים מהאזור, חסרי הכשרה קרבית, לאש כבדה של הצבא המצרי מטווח קצר, ונסוגה כשהיא משאירה 21 נפגעים בשטח.
גופותיהם נמצאו בקבר אחים לאחר כארבעה חודשים, עם כיבוש משלטי חוליקאת על ידי חטיבת גבעתי במבצע יואב.
במבצע עובדה – מהלך הסיום של מלחמת העצמאות – היה פרי בחפ"ק מפקד חטיבת הנגב, שבניגוד להוראות חצתה את הגבול המצרי והגיעה לפני כוחות חטיבת גולני למשטרת אום רשרש, שננטשה על ידי הלגיון הירדני.
פרי הנציח במצלמתו את התמונה האיקונית של הנפת דגל הדיו על ידי אברהם אדן (ברן).
לאחר סיום המלחמה פיקד על יחידת הסיור 17.
ב-1949 עברת, בעקבות אביו, את שם משפחתו לפרי.
ב-1950 השתחרר מצה"ל, כרבים ממפקדי הפלמ"ח, ויצא ללימודי הנדסה בטכניון.
ב-1960 חבר לגיסיו, האדריכלים משה זרחי ויעקב רכטר, ועסק באדריכלות ובהנדסת בניין במסגרת משרד "רכטר-זרחי-פרי".
כמהנדס בנה פרויקטים גדולים כדוגמת בית החולים וולפסון ומלון הילטון בתל אביב.
ב-1975 פרש פרי מהשותפות והקים משרד הנדסה אזרחית משל עצמו.
פרי היה מעורב כל ימיו בהנצחת מורשת הפלמ"ח.
הוא נמנה עם יוזמי אנדרטת חטיבת הנגב שיצר הפסל דני קרוון ליד באר שבע.
משנת 1983 ועד פטירתו ב-1998, ניהל את עמותת דור הפלמ"ח.
בתפקידו זה הוביל את תכנונו, מימונו והקמתו של מוזיאון הפלמ"ח ברמת אביב, שנפתח זמן לא רב לאחר מותו.
נקבר בבית הקברות של קיבוץ יקום.
מיכה שריר (נולד ב-8 ביוני 1950) הוא פרופסור אמריטוס בבית הספר למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב הנודע במחקריו בגאומטריה חישובית.
שריר נולד בחולון, בן ליעקב ופנינה שעלו לארץ ישראל מצ'כוסלובקיה.
בתקופת בית הספר היסודי למד בבית הספר ביאליק, וכתלמיד תיכון בתיכון קוגל הוא זכה במקום הראשון באולימפיאדה לנוער למתמטיקה של מכון ויצמן למדע ובפרס גרוסמן מטעם הטכניון.
בשנת 1970 סיים לימודי תואר ראשון במסגרת העתודה האקדמית, ולאחר מכן שירת ביחידה 8200 והיה שותף לצוות מחקר שזכה בפרס ביטחון ישראל לשנת 1975. בשנת 1976 סיים את לימודיו לתואר דוקטור במתמטיקה עיונית, בהנחייתו של אלדו לזר, באוניברסיטת תל אביב.
לאחר מכן סיים את שירותו בצה"ל והתמחה במדעי המחשב במסגרת פוסט-דוקטורט באוניברסיטת ניו יורק אצל פרופסור ג'ק שוורץ.
במשך ארבע שנים היה שריר סגן ראש המעבדה לרובוטיקה באוניברסיטת ניו יורק והיה מראשוני החוקרים בגאומטריה חישובית.
מחקריו המשותפים עם שוורץ הובילו בשנות השמונים לפיתוח היסודות לתחום המחקר של תכנון תנועה אלגוריתמי ברובוטיקה.
בשנת 1980 הצטרף לסגל החוג למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב, תחילה במלגת אלון, ובשנת 1985 הוענקה לו דרגת פרופסור מן המניין.
שריר מופקד על הקתדרה לגאומטריה חישובית ורובוטיקה, פעמיים כיהן כראש החוג למדעי המחשב, וכיהן כראש בית הספר למדעי המתמטיקה.
עד 2018 פרסם כ-350 מאמרים מדעיים, כתב וערך ארבעה ספרים והנחה 27 תלמידים לתואר שלישי.
בשנת 1997 נבחר לעמית ACM.
בשנת 2018 נבחר לחבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בשנת 2025 זכה בפרס קנות'.
מיכה פופר (נולד ב-1947) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה, שימש ראש המגמה לפסיכולוגיה ארגונית-תעסוקתית.
חתן פרס ישראל למדעי המדינה, יחסים בינלאומיים ומדעי הניהול לשנת ה'תשפ"ו (2026).
בעל תואר ראשון מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר שני מאוניברסיטת תל אביב.
את תואר הדוקטור השלים ב-1986 באוניברסיטת תל אביב.
שימש כמפקד בית הספר לפיתוח המנהיגות (ביסל"ם) בצה"ל.
בשנת 1991, היה בין מייסדי "המכון למנהיגות איכותית".
היה ראש המגמה לפסיכולוגיה ארגונית-תעסוקתית בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה.
במחקריו הוא עוסק באספקטים שונים של מנהיגות ולמידה ארגונית.
פופר עוסק בחקר המנהיגות במספר תחומים:
חקר התפתחותם של מנהיגים מילדות: התפתחותם של מנהיגים נחקרה בעיקר במתודה ביוגרפית לגבי דמויות ידועות.
עבודתו של פופר תרמה להמשגה ומתודולוגיות לחקר התפתחותם של "מנהיגים בחיי יום יום" (מנהיגים בארגונים, בקהילה).
המחשות לתרומה בהיבט זה פורסמו במאמרים:
חקר מנהיגות כיחסים – העיסוק במחקר התמקד או במנהיג (סגנונות, מאפייני אישיות), או בתפיסות מונהגים את המנהיג.
העיסוק במנהיגות כיחסים, מוסיף יחידות ניתוח תאורטיות אחרות לפיהן הבנת מנהיגות כרוכה בהבנה של דינמיקה המתקיימת בין שני צדדים, המנהיג והמונהגים.
דינמיקה זו יכולה להיות ממשית (במקרה של קרבה פיזית בין מנהיג למונהגיו) או מדומיינת (במקרים שבהם המנהיג הוא רחוק).
המחשות לפרספקטיה זו הוצגו במאמרים:
חקר הצדדים האפלים של מנהיגות: הספרות הפסיכולוגית עסקה באופן מצומצם בהיבטים השליליים (כולל הפסיכופתולוגיים) של מנהיגות.
עבודותיו של פופר תרמו להבחנות בתחום הזה (למשל חיבור לתאוריות נרקסיסיטיות) כמו גם ליצירת כלים ומערכי מחקר למדידה של הבחנות אלה.
פוטנציאל פסיכולוגי למנהיגות: תחום זה הוא חלל גדול ככל שמדובר ב"מנהיגים בחיי היום יום".
עבודותיו של פופר (יחד עם עמיתים) תרמו לפיתוח מושגים כמו גם כלים ומדדים להערכה של פוטנציאל מנהיגות.
דוגמאות לתרומה בהיבטים אלה מוצגות במאמר:
חקר מקורות המוטיבציה להיות מנהיג: מחקרים העוסקים בשאלות כגון: מדוע אנשים מסוימים רוצים להיות מנהיגים?
כיצד מקורות אלה משפעים על ההתפתחות של מנהיגים?
בנוסף עבודותיו של פופר עסקו בהמשגה ופיתוח מתודות מחקר בשאלה כיצד ארגונים לומדים, במיוחד כיצד ארגונים לומדים מניסיון.
תרומות והמחשות לגישות שפותחו מוצגות במאמרים:
סיכום של התבוננות זו והמחשתה במקרים אמיתיים הוצגו בספר:
על המנהיגות, (עורך, עם אביהו רונן), משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1989
על מנהלים כמנהיגים, הוצאת רמות, 1994
מנהיגות כריזמטית ואבדן הזהות העצמית, הוצאת רמות, 1998
מנהיגות מעצבת: מבט פסיכולוגי, ההוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב, 2007
ההולכים שבי אחריו – על סוד ההמשכות למנהיג, הוצאת רמות, 2012
מיכה אשר פרלס (Micha A.
Perles; נולד ב-1936) הוא פרופסור אמריטוס במכון איינשטיין למתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
נולד בירושלים ולמד באוניברסיטה העברית, קיבל בה תואר מוסמך במדעים בהנחיית מיכאל רבין והשלים בה דוקטורט במתמטיקה בשנת 1964 בהנחיית הגאומטריקן ברנקו גרונבאום.
נושא התזה היה אקספוננטים קריטיים של גופים קמורים.
נושאי מחקריו הם: קמירות, גאומטריה קומבינטורית, קומבינטוריקה ותורת הגרפים.
ב-1961 ניסח פרלס את למת הניפוח לשפות רגולריות יחד עם יהושע בר-הלל ואלי שמיר מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר הדוקטורט המשיך לפוסטדוקטורט באוניברסיטת וושינגטון (1965-66) ומרצה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (1966-67).
בשנת 1967 התמנה למרצה בכיר באוניברסיטה העברית, ב-1971 הועלה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 1981 לפרופסור מן המניין.
פרלס העמיד תלמידים רבים, בהם נוגה אלון, גיל קלעי, יוסי שילוח, נתי ליניאל, זאב סמילנסקי ובני וגורן.
מיכון בדיקות יחידה הוא תת-ענף של בדיקות יחידה בהנדסת תוכנה.
המיכון (אוטומציה) מתבטא ביצירה של הבדיקות והרצתן באופן אוטומטי.
השימוש באוטומציה נועד להקל על מפתח התוכנה, על בודק התוכנה, ויכול לחסוך לחברת התוכנה משאבים רבים.
יתרונות שימוש באוטומציה לבדיקות יחידה
בדיקות יחידה נועדו לבדוק את הרכיבים הקטנים ביותר במערכת הניתנים לבדיקה (מודול).
כתוצאה מכך, במערכות גדולות ייתכנו מאות, אלפי, ואף עשרות אלפי בדיקות יחידה.
שימוש בטכניקות אוטומטיות מאפשר יצירה מהירה של כמויות גדולות של בדיקות והרצתן, בהשקעה מינימלית של זמן, כסף, ומשאבים נוספים.
שימוש באוטומציה יכול לעזור לכותבי הבדיקות לייצר בדיקות טובות יותר.
תוכנות אוטומטיות יכולות לבדוק כיסויים של חלקי קוד באמצעות מדדי כיסוי ולוודא שלא נשארו חלקים ללא בדיקה, או שקיימות בדיקות כפולות שניתן לוותר עליהן, ובכך לייעל את מערך בדיקות היחידה (Test suite).
שימוש באוטומציה לבדיקות יחידה הוא חיוני במיוחד במתודולוגית TDD, עקב שימוש נרחב בבדיקות יחידה.
לרוב כותבים את בדיקות היחידה לפני כתיבת הקוד, כך שכל פעם נכתבת בדיקה אחת, ואז מתבצע Refactoring, כך שהבדיקה החדשה והבדיקות הקודמות עוברות, וחוזר חלילה.
איטרציות אלו מחייבות יכולת יצירה והרצה של הבדיקות בצורה מהירה ויעילה, והכלים האוטומטיים מאפשרים זאת.
מגבלות השימוש באוטומציה לבדיקות יחידה
במקרים בהם כמות בדיקות היחידה היא קטנה יחסית, או שיש דרישות לבדיקות ספציפיות יותר, שימוש בטכניקות אוטומטיות ליצירת בדיקות היחידה עלול לדרוש השקעה מיותרת.
במקרים בהם יש צורך להריץ את בדיקות היחידה מספר בודד של פעמים, הכנת הסביבה לריצה אוטומטית עלולה לקחת יותר משאבים מהרצה ידנית של ריצות אלו.
ניתן לסווג את טכניקות האוטומציה לפי כמה קטגוריות מרכזיות:
סביבת פיתוח: תוכנות סביבה המסייעות ליצור ולהריץ בדיקות יחידה באופן אוטומטי
יצירה: יצירת בדיקות יחידה שונות באופן אוטומטי, או על ידי הגדרות בסיסיות
בחירה: בחירה אוטומטית של בדיקות יחידה מתוך קבוצה קיימת (בדרך כלל נוצרה גם היא באופן אוטומטי)
תיעדוף: בחירה של סדר הרצת הבדיקות.
שימושי כאשר יש משאבים מועטים וניתן להריץ רק חלק מהבדיקות.
קיימות מספר סביבות פיתוח (לדוגמה JUnit או ויז'ואל סטודיו), המותאמות ליצור שבלוני ואוטומטי של בדיקות יחידה, כמו גם הרצה אוטומטית של הבדיקות וויזואליזציה נוחה של התוצאות.
סביבות אלו מאפשרות הרצה של כל בדיקות היחידה, וכלים שונים לאוטומציה הקיימים בשוק יבואו לרוב כתוספת לסביבה קיימת.
תהליך היצירה מתחלק לשני חלקים:
יצירת רצף של הפעלות של פונקציות מתוך המחלקה הנבדקת (Class Under Test).
סיפוק טענת נכונות (Assertion) המאפשרת לקבוע האם תוצאות הבדיקה נכונות או שגויות.
קיימות מספר טכניקות ליצירת רצף הקריאות שמהן תורכב הבדיקה.
בשיטה זו מייצרים את בדיקות היחידה באופן אקראי, על ידי הגרלת קריאות לפונקציות השונות, או מעבר בין מצבים כאשר ניתן למדל את המחלקה על ידי דיאגרמת מצבים
היתרון המרכזי בשיטה זו הוא הפשטות שלה, מה שמאפשר יצירת כמות גדולה של בדיקות יחידה רבות, תוך חיסכון במשאבים.
החסרון המרכזי הוא שהאקראיות לא מבטיחה כיסוי של כל המקרים הבעייתיים של התוכנה, וייתכן מאוד שיהיו חלקים שלמים שלא נבדקו.
לרוב תשולב שיטה זו עם בחירה של הבדיקות המועדפות, מתוך כמות גדולה שנוצרה.
בשיטה זו מייצרים את מקרי הבדיקה על ידי ניתוח סימבולי של הקוד, על ידי שימוש בפסוקים מתמטיים.
המטרה היא למצוא עבור כל פונקציה את החלוקה של הקלטים שלה, לפי המסלול בקוד שבה היא עוברת.
עבור כל מסלול כזה תיווצר בדיקת יחידה אחת.
בדוגמה להלן ניתן לראות פונקציה בסיסית, המקבלת ערך ונכשלת אם הערך הוא 12. בניתוח סמבולי, לכל משתנה קלט מקושר סימבול, ומתקיים מעקב אחרי מצב הסימבולים לאורך הקוד.
במקרה הזה Y יקושר לסימבול, והוא יסומן ב-S, בזמן הקריאה, ובהמשך יקושר לערך 2S.
בכל פעם שהקוד מגיע לתנאי, כגון y==12, יוגרל הכיוון שבו יתקדם הרצף בקוד ויתווסף אילוץ שיציין איזה מסלול נבחר בקוד.
למשל במקרה הזה הוגרל true, והאילוץ יהיה 2S=12.
כאשר מסתיימת הריצה על כל הקוד, מחושבים הקלטים לפונקציה על ידי פתירת האילוצים שנאספו על הקלטים.
מהתוצאה נוצרת בדיקת יחידה אחת.
כעת מבוצע התהליך שוב, תוך חישוב מסלול חדש שטרם חושב באיטרציות הקודמות, והאילוצים מעודכנים בהתאם.
כך התהליך ממשיך עד שמתקבלות בדיקות יחידה המכסות את כל המסלולים האפשריים בקוד.
קיימות מספר טכניקות למציאת הסיפוק המתאים.
טכניקה זו מסתמכת על העקרונות:
מתודה לא אמורה ליפול עם exception שלא נתפס, וזאת ללא תלות בארגומנטים שסיפקו לה.
אי אפשר להניח כלום על תחום הארגומנטים של המתודות.
תחת עקרונות אלו, רק מתודות שלא יזרקו exception יספקו את הבדיקה וכאלו שיזרקו לא יספקו.
בטכניקה זו בודקים את ה-"Invariant" של האובייקטים ותנאי ההתחלה והסיום של המתודה ורק אם הם נשמרו אז המתודה מספקת.
כלומר פונקציה שלא עמדה בחוזה שלה איננה מספקת.
טכניקה זו משתייכת לשני החלקים יצירת הרצף ומציאת הסיפוק יחד.
בשלב ראשון (שלב ה-Capture) מפעילים את המתודה הנבדקת "מקליטים"/שומרים את תוצאות המתודה ו/או את מצבה של המערכת (state - ערכים במשתנים ובשדות של האובייקטים) לאחר הפעלת המתודה.
בשלב שני מופעלת שוב את המתודה ומשווים את תוצאתה ו/או מצב המערכת שמתקבלים הפעם לנתונים שנשמרו בשלב ה-Capture וכל סטייה תחשב לטעות.
כלומר רק אם הנתונים יהיו זהים המתודה תספק.
טכניקה זו משמשת לרוב ליצירת בדיקות נסיגה כך ששומרים את התוצאות של המתודות בגרסאות קודמות של המערכת וכאשר מעדכנים את המערכת מריצים שוב ומשווים לתוצאות הקודמות.
כך ניתן לראות אם יש שינוי בהתנהגות והאם הוכנסו באגים למערכת.
טכניקה זו, בניגוד לאחרות, דורשת שהמערכת תהיה זמינה ופועלת.
ניתן להשתמש בקריטריונים שונים לצורך בחירת הבדיקות אותן המתכנת או הבודק מעוניינים להריץ מתוך קבוצה גדולה של בדיקות שנוצרו.
שימוש מקובל הוא בחירת הבדיקות לפי כיסויים.
הרעיון הוא למצוא קבוצת בדיקות (בדרך כלל קטנה ככל הניתן), המכסה את הקוד.
כיסוי כל הפונקציות של המחלקה
כיסוי כל המסלולים האפשריים בקוד
כאשר יש מחסור במשאבים לצורך הרצת כל בדיקות היחידה הרצויות, ניתן ליצור סדר עדיפויות בין הבדיקות, כך שקודם ירוצו הבדיקות החשובות ביותר.
באופן דומה לבחירת הבדיקות, גם במקרה של תעדוף ניתן להגדיר קריטריונים שונים של הבדיקות על מנת לקבל תעדוף אוטומטי.
מיכה (מיכאל) פרידמן (נולד בשנת 1948) הוא עיתונאי ומגיש טלוויזיה ישראלי, לשעבר שדרן רדיו בכיר בגלי צה"ל.
פרידמן התגייס לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל והתנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח.
שם עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר.
במלחמת יום הכיפורים שירת כלוחם בחטיבה 226, חטיבת צנחנים במילואים.
את דרכו הרדיופונית החל פרידמן ככתב בקול ישראל.
בין היתר שימש ככתב לענייני תרבות ואמנות וכמגיש תוכנית אקטואליה.
ב-1983 עבר לגלי צה"ל שם החל בהגשת "בוקר טוב ישראל", יומן הבוקר של גלי צה"ל.
הוא הגיש את התוכנית לצד גולן יוכפז, אילנה דיין ומגישים נוספים.
כאשר נשמעו קריאות לסגור את התחנה או לפגוע בעצמאותה ובתקציבה, יצא פרידמן להגנתה.
הוא גם הביע את דעתו הנחרצת כי לא צריך לחול שינוי באופי של גלי צה"ל.
עבודתו כמגיש יומן הבוקר הופסקה בשנת 2013, והוא הוחלף במגיש אסף ליברמן.
בריאיון לכתבת אמירה לם במוסף "7 ימים" של "ידיעות אחרונות", טען פרידמן שהפסקת עבודתו הייתה על רקע עמדותיו השמאלניות.
בליל התקפת הטילים הראשונה על ישראל במלחמת המפרץ בינואר 1991, שידר פרידמן עם צבי לי-דר מהאולפן המשולב של גלי צה"ל וקול ישראל.
במשך כשעה הם שידרו את נפילת הטילים בלי לקבל הנחיות מדובר צה"ל נחמן שי.
את הקריירה הטלוויזיונית שלו החל פרידמן בהגשת התוכנית "תיק תקשורת" בטלוויזיה החינוכית בין השנים 1997-1994. עם עליית התוכנית "חדשות הספורט" לשידור בערוץ הספורט בשנת 1998, היה פרידמן מראשוני מנחיה לסירוגין עם יורם ארבל.
לאחר חצי שנה הם הוחלפו באלי אילדיס.
בשנת 1997 עלתה לשידור בערוץ 2 תוכנית הבוקר "קפה טלעד" של הזכיינית "טלעד", ופרידמן הנחה אותה לצד הזמרת ירדנה ארזי.
זמן קצר לאחר שעלתה התוכנית לשידור, לאור אחוז הצפייה הנמוך פרש פרידמן מההנחיה ואת מקומו תפס העיתונאי דב גיל-הר.
במסגרת תפקידו ככתב בגלי צה"ל היה פרידמן העיתונאי היחיד שנכח ודיווח בעת יציאת כוחות צה"ל מלבנון בשנת 2000.
בזכות קולו הרדיופוני הייחודי החתימה אותו חברת "פרטנר" ("אורנג'" הישראלית) על חוזה בלעדי להקלטת ג'ינגלים רבים לרדיו.
בהתאם לחוזה הוא גם תרם את קולו גם למערכת ניתוב השיחות בחברה.
תנאי החוזה שלו אוסרים עליו לעבוד עם חברה אחרת.
פרידמן שימש כקריין בתוכנית "הדוגמניות" בערוץ 10 בשנים 2008-2005.
בספטמבר 2013 פרש פרידמן מגלי צה"ל ומהגשת תוכנית הבוקר שלה ברדיו "בוקר טוב ישראל".
בריאיון לעיתון "ידיעות אחרונות" אמר פרידמן כי מפקד התחנה ירון דקל פעל להביא לפרישתו.
היה שותף עם אמיר אורן לביצוע תחקירים וראיונות בסדרה בת 4 פרקים "לא תשקוט הארץ", ששודרה בערוץ 8 ובערוץ הראשון בסוף שנת 2013, לציון 40 שנה למלחמת יום הכיפורים.
באוקטובר 2017 כתב על פגישותיו עם רחבעם זאבי ועל פגישתו האישית עם חיילת שטענה כי נאנסה על ידו, וחיזק את העדויות שהובאו בתחקיר של עמרי אסנהיים באפריל 2016.
מיכה קניץ (נולד ב-1936) הוא ד"ר לפיזיולוגיה של המאמץ, בעברו שחיין ושחקן כדורמים, מאמן נבחרת ישראל בכדורמים, והישראלי הראשון שסיים תחרות טריאתלון איש הברזל.
בגיל שנתיים עלה לארץ ישראל והתגורר עם אמו ואבא שלו במחנה המעפילים בקפריסין לאחר שנה וחצי עלו לארץ והתגורר בחיפה, שם למד לשחות והחל להתאמן בהדרכת אמו.
בשנת 1951 עבר עם משפחתו לחיפה, שם התאמן בשחייה במסגרת מועדון הפועל חיפה.
הוא הצטיין בכל הסגנונות ובעיקר במעורב תלת סגנון שהיה נהוג באותם הימים (לפני צירוף סגנון פרפר לתחרויות רשמיות), בו אף שבר שיאי ישראל.
בשנת 1953 הצטרף לקבוצת הכדורמים של הפועל חיפה, ושיחק בעיקר בעמדת השוער.
כבר בשנה זו הצטרף גם לנבחרת ישראל בכדורמים.
בשנת 1954 ניצח בצליחת הכנרת התחרותית.
בשנת 1956/1955 זכתה עם קבוצתו הפועל חיפה באליפות המדינה בכדורמים.
בשנת 1956 החל לעבוד כמציל בבריכת השחייה בקריית טבעון, שם אימן ילדים, והקים את אגודת השחייה הפועל קריית טבעון.
בשנת 1957 החל לאמן ילדים ונוער בכדורמים, והקים את אגודת הפועל קריית טבעון בכדורמים.
בשנת 1960 החל ללמד חינוך גופני בבתי הספר בקריית טבעון.
החל משנת 1960 שימש קניץ כקפטן נבחרת ישראל בכדורמים.
בשנת 1965 נסע קניץ לארצות הברית ללימודי חינוך גופני באוניברסיטת סן דייגו, שם שיחק בקבוצת האוניברסיטה, הצטיין והוכלל בנבחרת המכללות של ארצות הברית.
בשנת 1968, לאחר סיום התואר הראשון אולץ קניץ לפרוש מהקבוצה, עקב חוקי ליגת המכללות האמריקאית המאפשרת רק לסטודנטים לתואר ראשון לשחק בה.
הוא המשיך ללימודי דוקטורט, והתמנה במקביל למאמן הקבוצה המקומית.
בין השנים 1969–1971 השלים קניץ את לימודי הדוקטורט בקולומבוס (אוהיו).
בשנת 1971 חזר קניץ לישראל, החל לעבוד כמרצה במכון וינגייט, ובמקביל שיחק ואימן בקבוצת הפועל קריית טבעון.
לאחר שנה פרש ממשחק פעיל והחל לאמן את אלופת המדינה הפועל גבעת חיים.
בשנת 1973 עזב שוער הקבוצה, וקניץ החליט לחזור ולשחק בקבוצה, ולאחר מכן זומן גם לנבחרת ישראל.
בשנה זו התמודדה נבחרת ישראל מול נבחרת איראן באיראן, על העפלה לטורניר אליפות העולם בכדורמים בבלגרד; ישראל ניצחה בשניים מארבעת המשחקים, הפסידה אחד, ואחד סיימה בתיקו וכך עלתה לראשונה בתולדותיה לאליפות העולם בכדורמים.
באליפות העולם הפסידה ישראל בכל משחקיה וסיימה במקום האחרון; קניץ הוכתר כמצטיין בנבחרת.
בשנת 1975 התמנה קניץ למאמן נבחרת ישראל בכדורמים ופרש שוב ממשחק פעיל.
המטרה שהוטלה על הנבחרת הייתה העפלה לאליפות העולם בכדורמים 1978 בברלין.
ישראל שוב שובצה לסדרת משחקים מול איראן, הפעם בישראל, והצליחה לעלות לטורניר בשנית.
גם בטורניר זה הגיעה ישראל למקום האחרון עם הפסדים בכל משחקיה.
בשנת 1979, לאחר תום תפקידו כמאמן הנבחרת, נעתר קניץ להזמנת הפועל גבעת חיים לחזור ולשחק בשורותיה, לאחר שגם בנו אייל הצטרף לקבוצה הבוגרת.
לאחר שתי עונות בהן זכו שוב באליפות המדינה, פרש קניץ סופית ממשחק פעיל בשנת 1981, בגיל 45.
בשנת 1991 השתתף קניץ באליפות העולם בטריאתלון למרחק איש ברזל בקונה, הוואי.
בכך הפך לישראלי הראשון שסיים תחרות איש ברזל.
הוא שחה 3800 מ' בשעה ו-15 דקות, רכב 180 ק"מ בכשבע שעות, ורץ מרתון בכחמש שעות.
בסך הכול סיים את התחרות בקצת פחות מ-14 שעות.
לאחר סיום הקריירה כמאמן ושחקן כדורמים, התמנה קניץ לתפקידים בכירים במכון וינגייט.
הוא היה מנהל המחלקה לתנועה וספורט, מנהל המחלקה למדעי החיים, מנהל בית הספר למאמנים ומדריכים במשך ארבע שנים, והמנהל המדעי של המכון.
בנוסף כתב קניץ ארבעה ספרים בנושאי חינוך גופני, אימון, ספורט ופיזיולוגיה.
קניץ נשוי לדבורה ואב לבת ושני בנים.
בנו אייל היה שחקן כדורמים מצטיין בישראל ובארצות הברית.
בעלה של בתו, אלי סרדס, הוא מנהל בית הספר למאמנים ומדריכים במכון וינגייט משנת 2009.
שש פעמים אליפות ישראל בכדורמים כשחקן.
שלוש פעמים אליפות ישראל בכדורמים כמאמן.
העפלה לאליפות העולם בכדורמים פעם אחת כשחקן ופעם אחת כמאמן.
עשרים שנים בנבחרת ישראל בכדורמים, מהם 15 כקפטן הנבחרת.
הישראלי הראשון שסיים טריאתלון איש הברזל.
כוח הגוף: בסיס מדעי, שיטות אימון ותרגילים.
כושר וגוף: המדריך האישי לפעילות גופנית לבריאות ולהרזיה.
מיכון הוא החלפתה של עבודה הנעשית בידי אדם או בעל חיים בעבודה הנעשית באמצעות מכונה.
בדרך כלל אין הכוונה לשימוש בכלי עבודה פשוטים, כגון פטיש או מסור, אלא במכונות מורכבות יותר, שבהן משולבים רכיבים כגון מנוע, מנוף, גלגלת, גלגל שיניים ועוד.
לעיתים משמשת המילה "מיכון" במשמעות מצומצמת של החלפת עבודה הנעשית בידי אדם בעבודה הנעשית באמצעות מכונות אוטומטיות (אוטומציה).
מיכון הוא מרכיב חשוב בהעלאת פריון העבודה, וכדאיותו גדלה ככל שעלות כוח האדם המוחלף בעבודת מכונה גבוהה יותר.
שימוש בטחנת מים, שהחליפה את כוחו של האדם או את כוח הבהמה בסיבוב של אבן רחיים, היה נפוץ כבר ביוון העתיקה וברומא העתיקה.
במאה ה-13 שימשו גלגלי מים להפעלתן של מנסרות.
שעונים הם מהמכשירים המכניים המוקדמים ביותר.
יצרני שעונים קדמו את השימוש בגלגלי שיניים, שמצאו שימוש במכונות שונות.
ההתפתחות המשמעותית בתחום המכונות הייתה המצאת המכונה הממונעת, כלומר: מכונה שמונעת על ידי מנוע ולא על ידי בעלי חיים, בני אדם או איתני הטבע (רוח, מפל מים וכו').
מנוע הוא התקן הממיר חום לאנרגיה מכנית, כלומר: התקן המפיק מאנרגיה עבודה מכנית (תנועה של בוכנה, סיבוב של גלגל וכו').
מנוע הקיטור של ניוקומן הוא המכונה הראשונה שניצלה בצורה יעילה את כוח הקיטור לביצוע עבודה מכנית.
המנוע שימש בעיקר לשאיבת מים ממכרות, ונפוץ באנגליה ובאירופה מתחילת המאה ה-18 עד סופה.
אחד מצעדי המיכון הראשונים בחקלאות המודרנית היה המצאת מכונת הזריעה בשנת 1700 בערך.
המכונה אפשרה דיווח אחיד של הזרעים ואחידות בעומק הזריעה, ובכך תרמה להגדלת היבול.
המיכון החקלאי גדל במידה ניכרת בשלהי המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19, וכלל בין השאר פיתוח מקצרה מכנית.
החל מאמצע המאה ה-19 התרחב השימוש במכשירים הידראוליים ופניאומטיים להחלפת עבודה מכנית.
פיתוח המנוע החשמלי באמצע המאה ה-19 אפשר מיכון של תהליכים בכל ענפי הייצור.