tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צעד זה קומם כנגדו את ראשי הקהילה, והם פנו אל הרשויות בדרישה לאכוף את הסעיף בחוק שקבע כי כל המוסדות היהודיים הקיימים בעיר צריכים לעמוד תחת שלטון הנהגת הקהילה, הם גם רמזו כי הרב מפיק טובות הנאה אישיות מהמוסד ומנצל את היעדר הפיקוח על כספיו.
הרב טען להגנתו כי על פי צוואתו של לאטץ לא ניתן להעמיד את המוסד שנבנה בממונו להנהגת ראשי הקהילה, והזמין את השלטונות לשלוח למוסד מבקר מטעמם.
בדיקת המבקר העלתה כי המוסד מנוהל בהתאם לנהלים וכי אין חשש למעילה בכספי הציבור, המבקר סיים את סקירתו בהמלצה לשלטונות לנזוף בראשי הקהילה על הקובלנה הקנטרנית שהגישו.
ניסיונות גישור מאוחרים שהציעו ראשי הקהילה ועיקרם חתימת הסכם לשינוי תקנון המוסד לאחר מותו של הרב נדחו.
למעשה נשמר התקנון גם לאחר מותו של הרב, וגם לאחר ש"בית לאטץ" שינה את ייעודו והפך לבית אבות קהילתי.
פרשת מינוי ברוך ליפשיץ לרבנות וורניק
בקיץ תקצ"ג (1833) ניהל רבי עקיבא איגר מאבק עקרוני בנושא שהייתה לו השלכה כלל ארצית בפולין וגרמניה, ובתפוצה היהודית בכלל.
ברקע הפרשה עמדה ידידותו רבת השנים של רע"א עם אחת הדמויות המרכזיות בפרשה, ידידות שנמשכה גם לאחריה, על אף חילופי הדברים הקשים שליוו את הפרשה.
במהלך חודש סיוון אותה שנה, ניסה הרב ישראל ליפשיץ, מגדולי רבני גרמניה ומחברו של הפירוש למשניות "תפארת ישראל" (ובעצמו תלמיד של רע"א), להעביר בקהילת וורניק (ורונקי) את מינויו של בנו ברוך יצחק ליפשיץ כרב העיירה, למרות היותו פנוי וצעיר לימים.
רע"א התנגד לעצם מינוים של רווקים לתפקידי רבנות, בהם מתקיים מגע יום-יומי עם כל שכבות האוכלוסייה היהודית ללא הבדלי מין, ומקרה זה היה בעייתי עוד יותר, מאחר שהרב ליפשיץ הצעיר היה מילידי העיירה וורניק ומוכר בה היטב.
רבי עקיבא איגר הטיל למערכה את כל כובד משקלו הציבורי, במכתבו מג' בתמוז (20 ביוני) פנה לרב ליפשיץ האב, שהיה באותה תקופה רבה של חדז'ייץ', ודורש ממנו להפסיק את מסע השתדלנות ולמשוך את הצעת המועמדות של בנו.
לימים נעשה הרב ברוך יצחק ליפשיץ דרשן בהמבורג וחיבר מספר ספרים.
חיבורו הבולט הם הערותיו לספר הפרשנות של אביו למשנה "תפארת ישראל", עליהם הוא חתום: אב"י, שפתרונו "אמר ברוך יצחק".
בשנת ה'תקצ"ב (1832) נפטרה בתו שרל, אשת החת"ם סופר בגיל 44. בשל גילו המבוגר והחשש לבריאותו, דאג חתנו שלא יעודכן בבשורה המרה.
לפי נ"מ גלבר, נבחר רבי עקיבא איגר בשנתו האחרונה לרבנות וילנה אך לא נענה להזמנה.
בחודש אלול תקצ"ז (1837) חלה רבי עקיבא איגר את חוליו האחרון, שיפור קל במצבו חל בעשרת ימי תשובה של שנת תקצ"ח והוא הופיע לתפילות יום הכיפורים בציבור.
למחרת יום הכיפורים לקה בדלקת ריאות חריפה, ולאחר שלושה ימים, בי"ג בתשרי תקצ"ח נפטר, בעירו פוזנא, בגיל 76. הוא הותיר אחריו חמישה-עשר ילדים, וכמה מילדיו מזיווגו השני היו עדיין רווקים בעת פטירתו.
אשתו האחרונה נפטרה שנה לפניו, וילדיהם נותרו יתומים מאב ואם, בצוואתו הועיד סכום מסוים להוצאות נישואיהם.
עם היוודע דבר מותו הוכרז על ידי ההנהגה היהודית המקומית "ביטול מלאכה", הוראה כללית לסגירת חנויות ובתי מלאכה כדי לחלוק כבוד אחרון לאישיות חשובה שהלכה לעולמה.
בהלווייתו השתתפו כל בני הקהילה היהודית בפוזנא, ועימם גם בני המעמדות הגבוהים באוכלוסייה העירונית הלא-יהודית, פקידי ממשל והבישוף של פוזנא.
על פי צוואתו ספדו לו רק בחלקת הקבר, ולא בתחילת מסע ההלוויה כמקובל.
הצוואה פורסמה ברבים ימים אחדים לאחר פטירתו, ובה אוסר רע"א על תלמידיו להספידו, ומבקש מהם שילמדו לעילוי נשמתו בשנת האבל, ובשנים שלאחריה ביום השנה
עוד נקבע בצוואה הנוסח המדויק אותו ביקש רע"א לחרוט על גבי מצבתו כדי למנוע כתיבת תוארי כבוד שלא היו לרוחו בחייו.
נוסח המצבה על פי הצוואה:
בני הקהילה שחסו על כבוד רבם שזלזל בעצמו לטעמם, קראו לעצמם דרור "לפתוח" את הקיצור ר' ולפרשו: הרב רבנו עקיבא איגר.
מצבת קברו המקורית של רבי עקיבא איגר בבית העלמין היהודי בפוזנא, נהרסה בימי מלחמת העולם השנייה, ולאחריה הוצבה במקומו המשוער של קברו, הנמצא היום בעיבורו של רחוב מגורים, מצבת שיש חדשה, עליה מצוטט נוסח המצבה הישנה.
על אף ציוויו של רבי עקיבא איגר שלא יספידוהו לאחר מותו, מחשש כי בדורות הבאים יתפרש הדבר כזלזול והתעלמות, פרסם אחד מתלמידיו שיר-מספד בשם "אבל יחיד", לדבריו נשמרים כך דברי רבו כלשונם אף אם לא כמשמעותם הפשוטה.
בקטע מחורז מתוך המבוא לשיר הוא מצדיק את מעשה ההספד, מתוך הדברים עולה צליל ההלם והאלם ברחוב היהודי עם פטירתו של רע"א:
ספרוני הספד נוספים נדפסו ונפוצו לאחר פטירתו, ובהם:
זכר צדיק (ברסלאו תקצ"ח), בעברית ובגרמנית, מר' מרדכי לוונשטם.
תקצ"ח), מאת תלמידו הרב ישראל גולדשמידט רבה של קראטשין
עין המים (ברסלאו תקצ"ט), בשער הספר נכתב , תוכן הספר הוא דרשתו של הרב אברהם דוב פלאהם ממזריץ'.
גזע ישישים (וילנה תר"ה) מר' חיים קרינסקי.
רשפי קשת (קניגסברג תרי"ב) מהרב אברהם מסטאוויסק.
בשם הקהילה הוכרז עם סתימת הגולל, על בנו הרב שלמה איגר, שהיה עד אז רבה של קאליש, כממלא מקומו ברבנות העיר פוזנא.
רבים מצאצאיו של רבי עקיבא איגר התפרסמו בכל תחומי העולם היהודי ואף מחוצה לו, ביניהם יש למנות את:
נכדו רבי יהודה לייב איגר, מייסד חסידות לובלין, וצאצאיו אדמו"רי בית לובלין.
האדמו"ר השלישי ממודז'יץ, רבי שמואל אליהו טאוב, בעל "אמרי אש".
המתמטיקאי והשחמטאי היהודי-גרמני, יעקב רוזנס (מגרמנית: Jakob Rosanes).
בן חתנו הרב מאיר אריה ליב הכהן רוזנס.
האדמו"ר רבי מנחם מנדל לנדא מביאלה בן רבי אהרן צבי לנדא – ניו יורק, מאדמו"רי שושלת טשכנוב, מחבר הספר "שמש ומגן".
הרב דוד רפפורט, רב ור"מ בישיבת "אהל תורה" בברנוביץ' בין מלחמות העולם.
מחבר הספר הישיבתי הפופולרי "מקדש דוד" על התלמוד.
ספרו "צמח דוד" יוחד לעיסוק בתורתו של רבי עקיבא איגר.
ד"ר אברהם יצחק בלייכרודה (1954-1867), מרצה לתלמוד, נינו של רע"א.
אחד מתלמידיו היה גרשום שלום, שכתב לכבודו מאמר בהגיעו לגבורות.
הרמן שטרוק (Hermann Struck), צייר ואמן הדפסים, מחשובי האמנים היהודים בגרמניה, חבר הוועד הפועל הציוני, וחבר הדירקטוריון של הקרן הקיימת לישראל.
אביו דוד סלומון שטרוק, היה נכדו של רבי אברהם איגר בנו הבכור של רע"א.
שטרוק אף צייר דיוקן של רע"א.
מרדכי עובדיהו (גוטסדינר), סופר, עיתונאי, עורך פרסומים ומזכירו של חיים נחמן ביאליק.
מלבד אלו, התפרסמו צאצאים רבים של רבי עקיבא איגר מצאצאי בתו שרל אשת החתם סופר, על הנודעים שבהם ראו בערך משפחת סופר.
בשנת 1913 הוקמה באירופה "אגודת משפחת איגר" שאיגדה תחתיה את צאצאיה המרובים של המשפחה, בוועידתה הראשונה השתתפו כ-250 איש.
האגודה קיימה כינוסים מעת לעת ופרסמה חוזרים תקופתיים, רבים מהם השתמרו באוסף אברהם יצחק בליכרודה בספרייה הלאומית בירושלים.
ביבליוגרפיה מסודרת של כתבי רבני משפחת איגר, ו-36 אילנות יוחסין מפורטים של ענפי המשפחה השונים, החל מרבי עקיבא איגר הראשון מהלברשטט.
מהדורה מעודכנת ראתה אור לקראת מפגש האגודה בשנת 1993.
במקבץ פורסם תקנון האגודה, מן הפרק המפרט את מטרות האגודה, ניתן לעמוד על עושר הסגנונות התרבותיים של בני המשפחה ועל הדאגה לקיים קשרי משפחה שיגשרו על פערי התרבות לאורו של אבי המשפחה רבי עקיבא איגר.
בין היתר נמנות: להכיר את החלקים המגוונים של המשפחה ולגשר ביניהם ברוח הומנית־יהודית של ר' עקיבא איגר, לשם הגברת הכיבוד ההדדי.
לפרסם ביבליוגרפיה מפורטת של כתבי רע"א ושל כתבים שנכתבו עליו.
לאסוף ולקבץ סיפורים ואגדות אודות רע"א.
לקיים חוגי לימוד על נושא מתורתו ביום השנה לפטירתו, בהתאם לצוואתו.
רבי עקיבא ישראל ורטהיימר (1778–1835), רבה הראשי של אלטונה ושלזוויג-הולשטיין משנת 1823.
רבי יעקב צבי מקלנבורג (תקמ"ה?–תרכ"ה), מרבני גרמניה.
מחבר "הכתב והקבלה", הפירוש השלם הראשון על התורה שנכתב כנגד הגישה הרפורמית בשילוב פשוטו של מקרא עם דברי חז"ל.
רבי יוסף זונדל מסלנט (1786–1865), מייסד תנועת המוסר ורבו של ר' ישראל מסלנט.
באחרית ימיו מורה הוראה של העדה האשכנזית בירושלים.
רבי אהרן פולד מפרנקפורט (תק"נ–תרכ"א), מחבר "בית אהרן".
רבי צבי הירש קלישר (תקנ"ה, 1795 – תרל"ה, 1874), רב והוגה דעות, מחבר הספר "דרישת ציון", נמנה עם מבשרי הציונות, התפרסם בתמיכתו המוקדמת ברעיון העלייה לארץ ישראל וחידוש ההתיישבות בה, תוך שיתוף פעולה בין המשכילים לבין שומרי המצוות.
שנהג עם מעריציו כאדמו"ר חסידי בגרמניה הלא-חסידית.
מראשוני הקוראים להתיישבות חקלאית בארץ ישראל במאה ה-19.
הרב אברהם דב בער פלאם (1795–1876), סופר, דרשן ידוע בשעתו, עורך ספרי המגיד מדובנא והביוגרף שלו.
רבי אהרן יהודה לוין לצרוס (?–1874), רבה של קהילת פילהן (Filehne), אביו של הפילוסוף והפסיכולוג הנודע מוריץ לצרוס.
הרב שלמה פלסנר (תקנ"ז–תרמ"ז), מחבר "כה לחי" וחיבורים רבים נוספים, ביניהם "עדות לישראל" ספר אפולוגטי בעברית ובגרמנית העוסק בהגנה תדמיתית על התלמוד באמצעות ציטוטים חיוביים של חכמים נוצריים עליו.
רבי מרדכי מיכאל יפה, רב ופוסק הלכה, מחבר "תשובות מר"מ יפה" ו"בית מנחם", ספר העוסק במישור העיוני-תאורטי של סוגיות "ספקא דאורייתא לחומרא", דרך ההתנהגות במצבי ספק הנוגעים לדינים שמקור חיובם מן התורה.
רבי משה פיילכנפלד רבה של רוגוז'נו (רוגוזין), שסמך לרבנות ב-1853 את מרקוס יסטרוב
רבי יוסף פדר, דיין בברסלאו, מחבר הספרים "אומץ יוסף" ו"יוסף אומץ".
רבי יצחק אטינגר, רבה של פלשן (Pleschen), מחבר "דודאי מהרא"י" על התורה
גיסו, רבי שמעון סג"ל לוי (בן חותנו הרב יהושע פייבלמן), רבן של פרדון ורוגוז'נו (רָאגָאזין), מחבר "שער שמעון" על ארבע מסכתות מן התלמוד הבבלי
אחיינו, רבי משה גינז-שלזינגר מהמבורג, עסק בהכנת ספריו של דודו לדפוס ונזכר רבות בכתביו ובתשובות ה"חת"ם סופר".
רבי שמעון שאטין כ"ץ, רבה של שארושפטק בהונגריה (בשנים תקצ"ז–תרכ"א), מחבר הספר "כהונת עולם" (המכונה "מהרשש"ך אחרון" על שם זקנו המפורסם רבי שמואל שאטין כ"ץ "המהרשש"ך" מחבר "כוס הישועות").
יוסף צדנר (1804–1871), ביבליוגרף יהודי גרמני, וספרן.
יוליוס פירסט (1805–1873), היסטוריון ומילונאי יהודי, מרצה ללשונות המזרח באוניברסיטת לייפציג, ומייסד כתב העת היהודי-גרמני "אוריינט".
יצירתו של רבי עקיבא איגר נוגעת בכל תחומי העניין התורניים בתחום התורה שבעל-פה ומהווה חלק מחומר הלימוד הקלאסי בישיבות.
חשיבותו כפוסק ניכרת בתשובותיו בהלכה, אשר משמשות כמקור חשוב לפוסקים בדורות שאחריו.
הוא הרבה מאוד לכתוב, וכמה מהביוגרפים שלו העירו שלא היה ניתן להבחין באותיות בודדות היוצאות מקולמוסו בשל קצב הכתיבה המהיר מאוד שלו.
רוב יצירתו התפרסמה לאחר מותו, תחילה על ידי צאצאיו, ובהמשך בידי גורמים שונים מהם מו"לים מסחריים.
עם התקבלותה של תורת רע"א והפיכתה לנכס צאן ברזל בבית המדרש, החלו יוצאות מהדורות מורחבות ומוערות של כתביו, מהן מחולקות מחדש לפי נושאים.
רבי עקיבא איגר השאיר אחריו תשובות הלכתיות רחבות בנושאים רבים.
ספרים המאגדים בתוכם מתשובותיו ההלכתיות החלו נדפסים כבר בחייו בשם "תשובות רבי עקיבא איגר", והם מהווים אבני יסוד בספרות השו"ת של תקופת האחרונים.
עם הפונים אליו מגדולי דורו נמנים: הרב חיים אוירבך, מחבר הספר "דברי משפט"; הרב יעקב לורברבוים מליסא, מחבר הספרים "נתיבות המשפט" ו"חוות דעת"; הרב מאיר פוזנר, מחבר "בית מאיר"; הרב שלמה זלמן ליפשיץ, ה"חמדת שלמה".
בדור שלאחריו התקבעה התפיסה הרואה בפסיקתו דעה של "פוסק אחרון", הקובעת את ההלכה למעשה, וספר תשובותיו קיבל מעמד של ספר יסוד שאין לנטות מפסקיו, ואף הילה של קדושה.
כך מספר רבה של מוסקבה הרב חיים ברלין על יחסו של אביו, "הנצי"ב מוולוז'ין", לספר התשובות של רבי עקיבא איגר:
מאחר שהוצאתן לאור של תשובותיו החלה עוד בחייו, נשתמרו בידינו הוראותיו, בחלקן טכניות, באשר להדפסת כתביו.
הוא נזקק לשאלות הנוגעות באופן כללי לכלל הסוגה הספרותית של ספרות שו"ת, כמו שאלת העריכה מול נאמנות לאיגרות המקור, ושאלת תוארי הכבוד המקובלים, שהיו גדושים לעיתים מזומנות בסופרלטיבים מנופחים.
הוא נזקק גם לשאלת איכות ההדפסה, הנייר, הדיו והגופן, כי לדעתו יש ליפי הדפוס, החיצוני לכאורה, השלכה על אופן התפיסה של הטקסט בידי הקורא.
וכך הוא מתבטא בעניין זה באחד ממכתביו, שהודפסו בידי בניו בהקדמתם לספר התשובות: .
באשר לתוארי הכבוד המקובלים הנלווים באיגרות מעין אלו, ומועתקים בדרך כלל ככתבם וכלשונם לספרות השו"ת המודפסת, הוא שולל נחרצות את המנהג, ומעדיף שלא יצוטטו תארים כלל אף לא מועטים:
המהדורה הראשונה של "שאלות ותשובות רבי עקיבא איגר", המכונה "מהדורה קמא", נדפסה בידי בניו בוורשה בשנת תקצ"ה (1835), ואחריה בשטטין (תרכ"ב), ומאז בדפוסי צילום רבים.
בשנת תרמ"ט הודפסה בווינה אסופת תשובות נוספת של רע"א, בשם "תשובות רבי עקיבא איגר החדשות", שאף היא זכתה לדפוסי צילום רבים.
במשך השנים התפרסמו מעת לעת קובצי תשובות נוספים, ובשנותיה הראשונות של המאה ה-21 יצאו לאור מספר מהדורות המאגדות את כל התשובות שנדפסו עד אותה עת במספר כרכים.
במקביל, אוסף התשובות הראשוני, שו"ת רבי עקיבא איגר מהדורה קמא, זכה למספר מהדורות מוערות.
נוסף לספרות השו"ת הענפה שהתפרסמה מפרי עטו של רבי עקיבא איגר, התפרסמו בידי מו"לים שונים אוספים מכתביו ומכתבי תלמידיו, העוסקים בפרשנות ובחידושים סביב התלמוד הבבלי בשיטתיות, וסביב סוגיות נבחרות בו, כמו הספר "דרוש וחידוש", שיצא לאור בידי בניו מייד לאחר פטירתו (ורשה תקצ"ט) על מסכתות מסוימות.
כמו כן, רבות מתשובותיו ההלכתיות מסתעפות תוך כדי דיון לביאורי סוגיות בתלמוד, ופעמים שעיקר הדיון סובב רק סביב סוגיה תלמודית אף בלא השלכה מעשית לפסיקת הלכה, כמו עיסוק בהבנת גישתם של תנאים או אמוראים שהיו בעמדת מיעוט ודעתם נדחתה הלכה למעשה.
תשובות מעין אלו לוקטו וסודרו במשך הזמן לנוחות הלומדים לפי סדר מסכתות התלמוד.
בנוסף, הערות בודדות רבות שלו על סוגיות תלמודיות הופיעו ומופיעות מעת לעת בכתבי עת תורניים שונים.
היות שרבים מקבצי החידושים הללו לא היו סדורים לפי סדר התלמוד, ובשל ריבוי הקבצים שהקשה על הלומד בסוגיה מסוימת לעקוב אחרי כלל חידושיו של רע"א המתייחסים לסוגיה זו, התעורר צורך במפעל שיסדר את כל כתביו המרובים בצורה רציפה לפי סדר דפי התלמוד הבבלי.
פרויקט מעין זה נתקל מטבע הדברים בקשיים מרובים והתעכב, עקב בעיות של זכויות יוצרים שהיו נתונות בידי גורמים רבים, ונדרש גם גורם מלווה בעל שיעור קומה תורני שיוכל לקבוע את אופי העבודה.
החל מתחילת שנות ה-80 נדפסו מספר מהדורות של חידושי רבי עקיבא איגר על הש"ס שהלכו לאורו של חזון זה.
הוותיקה שבהן היא מהדורת "זכרון יעקב" שנדפסה בשנים תשמ"א-תשמ"ג בארבעה כרכים, וזכתה מאז למהדורות רבות.
מהדורה מורחבת מאוד, המקיפה גם התייחסויות שוליות יחסית של רע"א לסוגיה, החלה יוצאת לאור בשנת תש"ן בעריכת הרב שלמה אריאלי.
במהדורה זו הוקדש כרך נפרד לחידושי כל מסכת, ולחלקן אף שני כרכים.
פרויקט זה לא הסתיים, אך במסגרתו יצאו לאור חידושי רע"א למרבית המסכתות הנלמדות בישיבות.
מהדורה נוספת בסגנון זה של חידושי רע"א לכל התלמוד הבבלי, בשם "תורת רבינו עקיבא איגר" יצאה בעריכת הרב דוד מצגר (מכון המאור, תשס"ה) ובה שישה כרכים.
רבי עקיבא איגר נהג לכתוב מהערותיו הקצרות לתלמוד על שולי גליונות הגמרא בה למד.
הוא אף הוסיף ציונים ומראי מקומות לנושאים בעלי עניין הנוגעים להבנת הסוגיה המקומית, או למקומות הסותרים לה.
הערותיו הופיעו בדפוס לראשונה בדפוס פראג של התלמוד הבבלי שנדפס בשנים תק"צ–תקצ"ה, בשם "הגהות ומראה מקומות מהג"מ עקיבא איגר אבד"ק פוזנא", ובשנים תקצ"ה–תרי"ד בתוספת מרובה בדפוסי התלמוד של דפוס ראם והורדנה, בשם שנתקבע מאז "גיליון ש"ס וילנא".
הערותיו כתובות בקצרה ובתמצות רב.
רבי עקיבא איגר הסביר את מנהגו לכתוב בדיוק נמרץ, בכך ש.
כדי להקל על המעיינים נדפס "גיליון הש"ס השלם", ספר ובו הטקסטים המלאים של המקורות אליהם מפנה רע"א בציוניו הקצרים.
ישנה אף מהדורה מבוארת של גיליון הש"ס שנדפסה על מסכתות בודדות.
רמיזותיו של רע"א בהערותיו אלו נחקרו בידי הרב חיים דוב שעוועל, ואת מחקרו פרסם חלקית בספרו "משנתו של הגאון רבי עקיבא איגר בגיליון הש"ס" על מספר מסכתות מסדר מועד בשנת תשי"ט (1959).
הוא המשיך במחקרו על הערותיו של רע"א בכל סדר מועד, סדר נשים וחלק מסדר נזיקין, ופרסם מאמרים בעניין בכתב העת "הדרום".
בשנת תשל"ב (1972) נדפס כרך שני של ספרו, ובו קובצו המחקרים על המסכתות המשלימות את סדר מועד.
רוב ההערות שב"גיליון הש"ס" מופיעות בצורה אחרת גם בכתביו האחרים והמפורטים יותר של רע"א, כמו "דרוש וחידוש".
ולכן נהוג להשוותן כדי לעמוד על כוונתו המדויקת במקומות בהם קיצר מאוד.
בשנת תשמ"א נדפסה בלונדון חוברת קטנה ובה "גיליון הירושלמי" של רבי עקיבא איגר, הגהות שרשם על שולי גיליונות סדר נשים של התלמוד הירושלמי בו למד.
קדמו לפרסום זה חיפושים קדחתניים שעשו בעלי "דפוס האלמנה והאחים ראם" בשנת תרע"ג אחרי גיליונות אלו כדי לפרסמם במהדורת התלמוד הירושלמי שבהוצאתם.
על פי בקשתם, פנה הרב ד"ר אברהם יצחק בלייכרודה, נינו של רע"א, באמצעות "אגודת משפחת איגר" לכל צאצאי רע"א כדי לאתר את עותק התלמוד הירושלמי שהיה ברשותו.
באחת מתשובותיו מצטט רע"א קטע מגיליון הירושלמי שלו בסדר נזיקין, אך כרך זה אבד ואין ידוע מה עלה בגורלו.
רבי עקיבא איגר ידוע בחריפותו ובקושיותיו הלמדניות בעלות ההיגיון הרב, קושיותיו היו לשם דבר בבתי-המדרש והיוו אתגר מחשבתי לטובי הלומדים.
רע"א אף "מקטלג" תוך כדי דיבור את רמת חומרתן של הקושיות: בסגנון כתיבתו מורה הסיומת "וצ"ע" – וצריך עיון, על שאלה חמורה שלא נתיישבה.
ואילו הסיומת "וצע"ג" – וצריך עיון גדול, מורה על תמיהה רבתי היוצאת מגדר הרגיל.
כאשר הוא מוסיף סיומת כמו "וה' יאיר עיני", השאלה נחשבת כבלתי פתירה.
לאור העיסוק הרב שהתפתח סביב קושיותיו, הופיעו גם ספרים המלקטים קושיות שלו שהונחו בלא מענה.
בשנת תשמ"ב הדפיסו צאצאיו מכתב-ידו את הספר "קושיות עצומות" המכיל 1,401 קושיות, שרבות מהן לא הופיעו בכתביו שנדפסו עד אותה עת.
ספרי קושיות אלו נכנסו בשלמותם, במידת האפשר, למאספים הנזכרים שנדפסו מתורתו של רע"א על סדר התלמוד.
כבר בשנת תרל"ו, כארבעים שנים בלבד לאחר פרסומם הראשון של ספרי "דרוש וחידוש", נפוצו קושיותיו של רע"א בבתי המדרשות, והיוו כר לחיבור תורני שעיקר עיסוקו בפתרון השאלות.
הרב יששכר דוב הלטרכט מלוברנץ הוציא את ספרו "חזות קשות", .
בשנת תרנ"ח הדפיס הרב יצחק צבי ארונובסקי בווילנה את ספרו "יד יצחק" כדי .
בשנים תרס"ה-תרע"ב יצא לאור בירושלים ספרו של הרב בנימין רבינוביץ' "משנת ר' בנימין" אשר .
בשנים תרצ"ד-תרצ"ז הדפיס הרב משה אברהם מוינשטר בברוקלין את ספרו "גנון והציל" וענינו .
בשנת תשל"ט יצא בירושלים ספר בשם "חוסן ישועות", בשער הספר טוען המחבר, הרב אברהם זילברמן, כי הוא .
ניסיון נוסף ומתמשך נעשה על ידי הרב שמואל אהרן שזורי שהקדיש בירחונו "קול תורה" מדור קבוע בשם 'אשישו"ת' שיועד לתרץ בשיטתיות את קושיות רע"א בגיליון הש"ס.
הגהות וחידושים על ה"שולחן ערוך"
במשך שנים רשם רבי עקיבא איגר את הערותיו על גיליון ספר השולחן ערוך בו למד, הערות אלו כללו: הגהות דפוס, הערות על מקורות ההלכה, קושיות ופלפולים והערות מעשיות.
בשנותיו האחרונות מסר רע"א את כרכי השולחן ערוך שלו לבנו בכורו רבי אברהם, כדי להתקינם לדפוס.
רע"א חכך בדעתו אם להדפיס את הערותיו כספר בפני עצמו או כנספח על גיליון השולחן ערוך, כשנה לפני מותו הוא מתלבט בעניין במכתבו לבנו תוך שהוא מבקש לקבל את הגרסה הערוכה של ההערות לביקורת בטרם הדפסתה: .
כחודש אחר כך הוא מאשר במכתבו כי ההגהות ראויות לדפוס.
למעשה התעכבה הדפסת ההגהות יותר מעשרים שנים לאחר מות רע"א, והן נדפסו לראשונה בברלין בשנת תרכ"ב בידי נכדו אברהם משה בלייכרודה.
במקביל הדפיס בנו ר' איצק לייב מהדורה נוספת של הגהות אביו לשולחן ערוך ביוהניסבורג , פרוסיה.
קיימים גם מספר כתבי יד אחרים של ההגהות.
בסוף המאה ה-20 יצאה לאור מהדורה השוואתית של הגהות רע"א לשולחן ערוך הכוללת את הגרסאות השונות.
רבי עקיבא איגר נהג לרשום את הערותיו על גליונות הספרים שבספרייתו, ולכן מלבד הערותיו המודפסות על גיליון התלמוד הבבלי ועל גליונות השולחן הערוך, מצויים בידי אספנים רבים ספרים מספרייתו שנתפזרו במשך השנים, והם מתגלים ונמסרים לדפוס מעת לעת בקבצים תורניים.
פעמים שהיו בספרייתו מספר עותקים של ספר אחד והערותיו נרשמו אקראית על העותקים השונים, בשל החשיבות הרבה שמייחסים לכתביו של רע"א בעולם הישיבות, גם הערותיו הכפולות זוכות למהדורות מודפסות אף במקרים בהם הספר עליו נכתבו אינו ספר יסוד כמו שולחן ערוך.
רבי עקיבא איגר הניח אחריו פנקס חידושים בענייני אגדה, ובו גם חידושים על פסוקי התנ"ך.
הפנקס מוזכר בידי בניו של רע"א, והיה ידוע עד מלחמת העולם השנייה.
מאז, ככל הידוע, אבדו עקבותיו.
עם זאת, רבים מחידושיו של רע"א לתנ"ך שרדו בציטוטים בספרים אחרים שלו ובספרי אחרים מתלמידיו וחבריו.
בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 נעשו ניסיונות ללקטם, כמו האסופה "מדרושי וחידושי רבי עקיבא איגר על התורה" הכוללת חידושים גם לשאר הנ"ך, חלקם מכתבי-יד שלא נדפסו ורובם מלוקטים.
כאמור, רבי עקיבא איגר נחשב לאחד מגדולי הלמדנים התורניים בעת החדשה, ובשל מעמדו זה התקבעו בתרבות עולם הישיבות אמרות כנף ומימרות רבות הסובבות סביב "דמות הגאון" שלו, ומהן ניתן להתרשם גם מעוצמת ההערצה ששוררת כלפיו בעולם זה.
כך מצוטט הרב אלחנן וסרמן, מגדולי ראשי הישיבות בליטא לפני השואה:
הרב שמואל זנוויל קלפפיש, כתב בהסכמתו לספר 'כפות תמרים' עם הגהות רבי עקיבא איגר:
עקיבא ארנסט סימון (גרמנית: Ernst Simon; 15 במרץ 1899 – 18 באוגוסט 1988), פילוסוף וחוקר חינוך, מרצה לחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים.
חתן פרס ישראל לחינוך לשנת תשכ"ז (1967).
סימון נולד בברלין בירת הקיסרות הגרמנית לאפרים גוטהולד סימון וססיליה לבית ליפמן, דור חמישי לרבי עקיבא איגר (הראשון, מהלברשטאדט).
אביו היה מנהל בחברה מסחרית בברלין.
היה הבכור מבין שלושה אחים, אחיו הצעירים היו פריץ מיכאל והנס.
נסחף בהתלהבותם של צעירי גרמניה בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, התגייס לצבא בהיותו בן 17 (מרץ 1916) ונשלח לחזית כלוחם בגדוד תותחני שדה.
באותה שנה נפצע בוורדן, אך חזר לשרת במהלך 1917 עד תום המלחמה.
בתקופת שירותו נתקל סימון בתופעות אנטישמיות, שכוּונו הן כלפיו אישית והן כלפי ציבור החיילים היהודים.
למרות שיהודים רבים נפלו בחפירות, היו שטענו כי הם לא תרמו דיים וכי הם משתמטים מהלחימה.
רוח זו הביאה מהפך בנפשו, והוא הפך לציוני.
במהלך המלחמה בזמן הגנה על מחסן תחמושת, הוא הצליח לנטרל רימון שנזרק לעבר המחסן.
בעקבות מעשה זה הוא זכה במדליית צלב הברזל של הצבא הגרמני.
בשנת 1919 החל את לימודיו בברלין ובפרנקפורט ע"נ מיין.
בשנת 1923 סיים תואר דוקטור לפילוסופיה באוניברסיטת היידלברג.
עבודת הדוקטורט שלו הייתה בנושא: "ראנקה והגל".
בזמן לימודיו הכיר את הפסיכואנליטיקן אריך פרום, איתו נשאר בקשרי ידידות כל חייו, וכן את הפילוסוף והמחנך פרנץ רוזנצווייג שהטביע חותם מכריע על התפתחותו הדתית וההגותית, את הרב האורתודוקסי המתון נחמיה אנטון נובל, ואת מרטין בובר - פילוסוף וחוקר החסידות, שהשפיע עליו רבות גם בהמשך חייו.
בובר הוציא לאור עיתון בשם "דֶר יוּדֶה" (Der Jude, 'היהודי'), וסימון כתב בעיתון זה וערך כעורך משנה את שני הכרכים האחרונים של העיתון.
כתלמיד קרוב של רוזנצווייג היה ממייסדיו וממוריו המרכזיים של "בית המדרש היהודי החופשי" (Freies Jüdisches Lehrhaus) בפרנקפורט ע"נ מיין, שהקים רוזנצווייג.
הוא לימד שם מספר שנים ואף ייסד את המניין שהתכנס בביתו של רוזנצוויג שהיה משותק ומרותק למיטתו באותן שנים.
סימון ואשתו טוני (לבית רפופורט) עלו לארץ ישראל בשנת 1928. בשנותיו הראשונות בארץ לימד סימון היסטוריה בבית הספר הריאלי בחיפה.
בשנת 1934 שב לגרמניה למשך חצי שנה, לפי הזמנתם של בובר וראשי הנציגות הארצית של יהודי גרמניה (Reichsvertretung der Deutschen Juden), ליאו בק ואוטו הירש, ושם הצטרף למרכז לחינוך יהודי למבוגרים שהקים בובר.
חינוך יהודי למבוגרים בתקופת המשטר הנאצי דרש זהירות רבה מהמורים והתלמידים כאחד, והם נאלצו להשתמש לעיתים ברמזים כדי למנוע הלשנות.
בשובו עבר עם משפחתו לירושלים, שם התגורר בשכונת רחביה, מעוזם של האינטלקטואלים.
עם שובו מגרמניה הוזמן על ידי בן ציון דינבורג לשמש כמורה לפילוסופיה יוונית בבית ספר התיכון ליד האוניברסיטה העברית, שהוקם בשנים אלה, ובית המדרש למורים העברי.
בשני מוסדות אלה שימש תקופות מספר כמנהל.
בשנת 1939 הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית למחלקה לחינוך כמרצה לפילוסופיה ותולדות חינוך.
בשנת 1950 קיבל מינוי של פרופסור חבר, ב-1955 פרופסור מן המניין ואחר כך מונה למנהל בית הספר לחינוך.
בתפקיד זה כיהן עד לפרישתו מהוראה באוניברסיטה בשנת 1967.
סימון היה מנציגי מפלגת "עלייה חדשה" באספת הנבחרים הרביעית (שכיהנה בשנים 1944-1949).
היה חבר בתנועות שלום .
היה ממייסדי מכון ליאו בק (מכון לחקר תולדות יהדות גרמניה), פרופסור אורח באוניברסיטאות רבות בעולם (בין השאר פרופסור בסמינר לתאולוגיה יהודית בניו יורק).
חיבר ספרים ומאמרים רבים, והיה בין השאר שותף לעריכת האנציקלופדיה החינוכית.
בשנת 1967 הוענק לו פרס ישראל בחינוך לשנת תשכ"ז, ובשנת 1969 הוענקה לו בפרנקפורט מדליית בובר-רוזנצוויג לאות הוקרה על תרומתו לדיאלוג היהודי-נוצרי.
סימון נפטר בשנת 1988 בירושלים, והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
השאיר אחריו את אשתו ושני ילדיו: בנו פרופ' אוריאל סימון, מרצה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן, מראשי תנועת מימד; ובתו חנה גרינברג, ממייסדות בית הספר סדברי ואלי.
על שמו נקרא רחוב בשכונת 'המדע' בעיר רחובות, יחד עם רחובות על שם זוכי פרס ישראל נוספים בשכונה זו.
יהדותו של סימון הייתה "יהדות הומניסטית".
פעילותו הפוליטית הייתה בתנועות חוץ-פרלמנטריות שדגלו בדרך פייסנית בסכסוך הישראלי-ערבי.
עם עלייתו ארצה, הצטרף לחבריו בובר, שלום ואחרים לתנועת "ברית שלום" – אגודת אנשי רוח שמאמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 שאפה לדו-קיום יהודי-ערבי בארץ ישראל.
ב-12 במרץ 1930 כתב סימון תזכיר לסוכנות היהודית, בו קרא לה להגביל את העלייה היהודית לארץ ישראל ולהכריז רשמית על שאיפת היישוב היהודי "להישאר מיעוט" בה.
הוא הביע את דעתו כי היהודים צריכים להישאר במצב קבע של כ-40% מהאוכלוסייה הכללית, וטען "שלום אמיתי יכול להיות מושג רק על ידי שינוי המטרה הציונית, כלומר על ידי ויתור על המדינה היהודית...
ביולי 1941 הכריז בכינוס בבן שמן שלעם הערבי זכות על הארץ כמו לעם היהודי.
נאום זה והתבטאויות נוספות שלו גרמו לצעדים אלימים נגדו: בספטמבר של אותה שנה הושלכה פצצה לביתו, ובאחד הימים התפרצו אנשים לכיתת הלימוד שלו והיכוהו.
בשנת 1942 חבר לפרופ' י' ל' מאגנס (מראשי "ברית שלום") ולאחרים, בהם הנרייטה סאלד, מייסדת "עליית הנוער", לאגודת) "איחוד", שיחד עם "השומר הצעיר" דגלו בהקמת מדינה דו-לאומית.
סימון התנגד לבן-גוריון ולדרכו המדינית.
בשנת 1961 אף קרא להקים ממשלת שלום ללא בן-גוריון.
סימון היה ממבטאיה המובהקים של יהדות דתית-ליברלית בישראל.
במשך עשרות שנים היה חבר פעיל ומרכזי בבית הכנסת הייקי-הליברלי "אמת ואמונה", שסדרי התפילה בו היו מסורתיים למדי, כולל ישיבה נפרדת לגברים ולנשים, אך ללא מחיצה של ממש.
הוא הרבה לשאת דרשות בקהילה זו וביטא בהן שילוב של למדנות יהודית, קריאה נבואית לצדק חברתי ולשלום ומעוגנות מעמיקה בתרבות הכללית.
סימון, שהושפע עמוקות ממרטין בובר, צעד בשאלת היחס למצוות המעשיות, בעקבות פרנץ רוזנצווייג.
לאחר מלחמת ששת הימים היה חבר בתנועה לשלום וביטחון שהוקמה בשנת 1969. הוא נאם בהפגנות התנועה, שקראה להכרה בזכות ההגדרה עצמית לפלסטינים והחזרת השטחים שנכבשו במלחמה.
כאיש חינוך עסק בהוראה בבתי ספר ובאוניברסיטה ובחינוך מבוגרים.
הוא היה יועץ חינוכי וחבר "הוועדה לעליית הנוער הדתי" שבין השאר הקימה מסגרת חינוכית דתית בבית הספר החקלאי "מקוה ישראל".
הוא הרבה להביע את דעותיו במאמרים ומכתבים למערכת (בעיקר לעיתון "הארץ").
בקרב חוגים דתיים לא תמיד היו דעותיו מקובלות למרות היותו יהודי שומר-מצוות.
על כך סיפר אוריאל, בנו: "אבא האמין באופי המוסרי האימננטי של תורת ישראל, אך דווקא במאבקיו הציבוריים הוא מצא עצמו בעל-בריתם של הציונים החילונים ואף האתאיסטים.
דווקא אצלם הוא מצא רגישות רומה לזו שלו לעוולות סוציאליות.
פעם הוא התוודה לפני הרב סולובייצ'יק על כאבו, שדווקא עם אלה שהוא מתפלל הוא אינו מוצא שפה משותפת, ועם אלה שהוא מוצא אתם שפה משותפת הוא אינו יכול להתפלל."
סימון שהתגייס לצבא כיהודי "אגנוסטי ובור" כדבריו, השתחרר כיהודי מקורב לדת היהודית וכציוני.
לאחר שחרורו התמודד עם שלוש שאלות:
"היחס שבין גבורה צבאית לאומץ אזרחי והתפקיד של הדמיון..."
"האפשרות להבדיל בין עמדה אנטי-מילטאריסטית לבין השקפה פאציפיסטית-עקרונית"
"מה בין ציונות ליהדות דתית"
סימון נתן ביטוי לשאלות אלה באישיותו ובדרכו בחיים כהומניסט מאמין, כציוני, כפעיל שלום וכמחנך.
בשדה החינוך, סימון הסביר כי בעקבות מהפכת המידע חלה על המחנך אחריות מוגברת לברור ולתווך את הידע המונגש לחניך.
פסטאלוצי וקורצ'אק: חלוצים לחינוך סוציאלי (ספריה פדגוגית קטנה, ב), תל אביב: אורים, 1949.
עקיבא ארנסט סימון, חיים איזק (עורכים), משנת פסטאלוצי, מבחר מקורות, ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק, 1953.
על פראנץ רוזנצווייג, במלאת כ"ה שנה לפטירתו (דיוני בית הלל), הוצאת האוניברסיטה העברית בירושלים, 1956.
חיים אורמיאן (עורך ראשי), אנציקלופדיה חינוכית: אוצר ידיעות על החינוך בעם ישראל, ירושלים: הוצאת משרד החינוך והתרבות מוסד ביאליק, תשי"ט-תשכ"ט:
עקיבא ארנסט סימון (עורך), כרך א: יסודות החינוך, תשכ"א.
עקיבא ארנסט סימון, אהרון פריץ קליינברגר ועזריאל שוחט (עורכים), כרך ד, תולדות החינוך, תשכ"ד.
קוו-התיחום: לאומיות, ציונות והסכסוך היהודי-ערבי במשנת מרטין בובר ובפעילותו, המרכז ללימודים ערביים, גבעת חביבה, 1973.
האם עוד יהודים אנחנו: מסות, הוצאת ספרית פועלים, תל אביב, 1982.
הזכות לחנך, החובה לחנך: מסות, הוצאת ספרית פועלים, תל אביב, 1983.
יעדים, צמתים, נתיבים: הגותו של מרדכי מ' בובר: מסות, הוצאת ספרית פועלים, תל אביב, 1985.
פרקי חיים: בנין תוך חורבן, תרגם אברהם טוביאס, הוצאת ספרית פועלים בשיתוף מכון ליאו בק, תל אביב, 1986.
עקיבא גוֹבְרִין (גלובמן-חיוּת; 12 באוגוסט 1902 – 26 ביוני 1980) היה פעיל ציוני, חבר הכנסת ושר בממשלת ישראל.
נולד בעיר שפיקוב שבפודוליה, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה), למרדכי אשר גלובמן, מחנך ופעיל ציוני היה ממייסדי תנועת "החלוץ" ומפעיליה בעיירת הולדתו.
בשנת 1921 עבר את הגבול לבסרביה ובשנת 1922 עלה לארץ ישראל.
ממייסדי מועצת פועלי ירושלים והסתדרות הפקידים, חבר בוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית מאז 1925 וראש המחלקה לאיגוד מקצועי של ההסתדרות בין השנים 1943–1949. בעת מאורעות תרפ"ט השתתף בהגנה על עטרות ומקומות אחרים בירושלים תחת פיקודו של יוסף הכט.
היה יו"ר ועדת העבודה של הכנסת בה הטביע חותם על חוקי עבודה וחוקים סוציאליים אחרים, במיוחד חוק הביטוח הלאומי.
כן היה יו"ר הוועדה הכלכלית של מפא"י.
בשנות ה-50 כיהן כיו"ר סיעת מפא"י ויו"ר הקואליציה.
בנובמבר 1962 התפטר מהתפקיד בטענה שהממשלה אינה מתייעצת עם חברי הכנסת של סיעת מפא"י אלא מנחיתה עליהם הנחתות, אך מיד חזר בו מהתפטרותו.
עם זאת, גוברין המשיך לפעול לחיזוק הפיקוח של הכנסת על הממשלה.
בשנים 1949–1969 כיהן גוברין כחבר הכנסת מהכנסת הראשונה ועד הכנסת השישית מטעם מפא"י והמערך.
כיהן כשר בלי תיק בממשלת ישראל האחת עשרה, במטרה לעסוק בעיקר בענייני מסחר ותעשייה, תיק שפנחס ספיר שמר בידיו במקביל להיותו שר האוצר כשלוי אשכול התמנה לראשות הממשלה, כדי לסיים עניינים שהחל בהם.
ספיר נתן לגוברין את האחריות על סחר החוץ ותיעוש אזורי הפיתוח, אך נוצרו חיכוכים מתמידים בין השניים ובאוקטובר 1964 הוצע שגוברין יכהן כשר לענייני תיירות בממשלת ישראל השתים עשרה, לאור גידול החשיבות הכלכלית של התיירות למדינת ישראל.
עם זאת, משרד התיירות לא היה למשרד עצמאי, אלא נשאר כיחידה במשרד ראש הממשלה וגוברין המשיך לכהן במקביל בתפקידיו במשרד המסחר והתעשייה.
עם כניסתו למשרד התיירות, גוברין פעל להעברת סמכויות ממשיות למשרד התיירות ולחקיקת "חוק תיירות", אולם לא הצליח בחקיקת החוק.
עם סיום כהונתו בממשלה בתחילת 1966, שב לתפקיד יו"ר הוועדה הכלכלית של מפלגתו, המערך, תפקיד בו המשיך לכהן אל תוך שנות ה-70, לאחר סיום כהונתו בכנסת.
כלתו (אלמנת בנו שלמה) היא חוקרת הספרות פרופ' נורית גוברין.
בת אחיו, פנחס, היא היוצרת מיכל גוברין.
נכד אחיו שלמה הוא יוסי בידץ.
בעקבי המשימות (נערך על ידי ישראל כהן), תל אביב: עם עובד – תרבות וחינוך, תשל"ד.
עקורים הם בני אדם שאולצו לנטוש את מקום מגוריהם הקבוע עקב נסיבות מסוימות, בעיקר עקב מלחמות, אך אינם פליטים.
דו"ח האו"ם "Guiding Principles on Internal Displacement" (קווים מנחים לגבי סוגיית העקורים) מגדיר עקורים כך:
למרות ההגדרה המכלילה, הנטייה היא להתייחס כעקורים בעיקר לבני-אדם שנפגעו מעימותים אלימים, ולמעשה להתייחס כעקור לכל מי שהיה מוגדר כפליט אילו חצה גבול בינלאומי.
אין התייחסות בחוק הבינלאומי לעקורים, ואין אמנות המסדירות סוגיה זו.
ב-1992 מינה מזכ"ל האו"ם דאז, בוטרוס בוטרוס ראלי, את פרנסיס דנג, פרופסור למשפט בינלאומי באוניברסיטת ג'ון הופקינס, לשמש כמרכז הנושא מטעמו במסגרת האו"ם, והוא כיהן בתפקיד עד שנת 2004. במסגרת תפקידו הוציא דנג את הדו"ח לעיל, המפרט את חובותיהן של המדינות שבשטחן מתגוררים עקורים.
נציבות האו"ם לפליטים מרכזת נתונים על עקורים בעולם מאז 1989. בדו"ח משנת 2014 צוין כי מספר העקורים בעולם הוא 38.2 מיליון, המספר הגבוה ביותר מתוך הנתונים הקיימים.
המדינות המובילות במספר העקורים הן סוריה (7.6 מיליון עקורים במלחמת האזרחים בסוריה), קולומביה (6 מיליון עקורים במלחמת האזרחים בקולומביה), עיראק (3.6 מיליון), הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (2.8 מיליון), סודאן (2.2 מיליון), דרום סודאן (1.6 מיליון) פקיסטן (1.4 מיליון), ניגריה (1.2 מיליון) וסומליה (1.1 מיליון).
על פי דוח של ארגון IDMC בסוף 2022 היו 71 מיליון עקורים בעולם, 62 מיליון מהם בעקבות סכסוכים אלימים ו9 מיליון בעקבות אסונות טבע.
בישראל חיים שני סוגי עקורים:
כ-90,000 בדואים המתגוררים בכפרים לא מוכרים.
בין 150,000 ל-420,000 נפקדים נוכחים, חלקם מתגוררים בשטחי הרשות הפלסטינית.
בעקבות מתקפת הפתע ב-7 באוקטובר 2023 ומלחמת חרבות ברזל נאלצו כ-330,000 איש לעזוב את בתיהם ביישובי עוטף עזה וביישובים הקרובים לגבול ישראל–לבנון.
כמחציתם לא שבו לביתם גם לאחר חודשים רבים, ויש הרואים בהם עקורים.
עקיבא אלדר (נולד ב-27 בנובמבר 1945) הוא עיתונאי ופובליציסט ישראלי.
בעברו כתב אלדר בעיתון "הארץ" והיה חבר בהנהלת מערכת העיתון.
עקיבא אלדר הוא בן למשפחה ציונית שעלתה לישראל מפולין בשנות השלושים.
הוריו, ישראל וציפורה אנגלרד, השתקעו בחיפה, שם נולד וגדל.
למד בבית הספר היסודי ליאו בק ובתיכון בבית הספר הריאלי.
עשה חלק משירותו הצבאי בממשל הצבאי בגליל.
לאחר שחרורו החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים.
בוגר תואר ראשון בפסיכולוגיה ומדעי המדינה וכן למד כלכלה.
בתקופת לימודיו (1968–1970) שימש קצין מטה לסטטיסטיקה במפקדת יהודה ושומרון והיה אחראי למספר סקרים בשטחים, בהם סקר החקלאות הראשון שנעשה בשטחים.
באותה תקופה נבחר ליו"ר ארגון הסטודנטים לכלכלה ומנהל עסקים (אייאס"ק) שעוסק בין השאר בחילופי סטודנטים.
בשנים 1972–1973 שימש עוזר לדובר ראש עיריית ירושלים טדי קולק.
בשנת 1974 החל לעבוד בקול ישראל תוך כדי לימוד בקורס כתבים ועורכים.
שימש כתב לעניינים מוניציפליים ופליליים וכן ערך והגיש יומני חדשות.
אלדר עבר לעיתון הארץ ב-1978, ושימש ככתב בשורת נושאים – לענייני פלילים, לענייני ירושלים, רשות השידור, דתיים וחרדים.
בקיץ 1983 מונה לכתב מדיני, תפקיד שבו שימש עשר שנים, וחשף, בין היתר, את הסכמתה של סוריה להשתתף בוועידת מדריד ב-1991. במחצית השנייה של שנות ה-80 מונה לחבר הנהלת העיתון וכתב מאמרי מערכת.
בשנת 1993 מונה לכתב הארץ בוושינגטון, תפקיד שבו שימש במשך שלוש שנים.
באותה תקופה הופיע בתוכניות אירוח כמו נייטליין, תוכניתו של צ'ארלי רוז, מקניל-לרר ועוד.
מאז שובו ארצה החל לכתוב טור שבועי ומאמרי מערכת וכן מאמרי פרשנות וראיונות.
בין השאר היה העיתונאי הישראלי האחרון שראיין את יאסר ערפאת.
כמו כן ראיין את עבדאללה מלך ירדן, את קרלוס מנם נשיא ארגנטינה, את ג'ימי קרטר נשיא ארצות הברית לשעבר, את מזכ"לי האו"ם בוטרוס בוטרוס ראלי, קופי אנאן ובאן קי-מון, את נשיא הרשות הפלסטינית אבו מאזן, וכן את שרי החוץ של צרפת, ספרד וירדן ואת מזכיר הליגה הערבית עמר מוסא.
אלדר חשף את נוסח הצעת הנשיא ביל קלינטון להסכם שלום בין ישראל לסוריה, שהוגשה בינואר 2000 לראש הממשלה אהוד ברק ולשר החוץ הסורי פארוק א-שרע בוועידת שפרדסטאון.
בשנת 2004 פרסם תחקיר עיתונאי מקיף על ועידת קמפ דייוויד ואירועי האינתיפאדה השנייה, שבו כתב שראשי קהילת המודיעין ערערו על התזה שלפיה ערפאת תכנן את המהומות ולא התכוון להגיע להסדר.
אלדר הוא אורח קבוע בתוכניות טלוויזיה של CNN ,BBC, אל ג'זירה וכן בתחנות רדיו בארצות הברית, באירופה ובישראל.
ב-1994 סייע לאבא אבן בהכנת סדרת הטלוויזיה "Israel: A Nation is Born" ששודרה בתחנות טלוויזיה ברחבי העולם.
כמו כן יעץ לחיים יבין בהכנת סדרת הטלוויזיה "ארץ המתנחלים" ששודרה בערוץ 2. הִרצה בחוגים לתקשורת באוניברסיטת תל אביב ובמרכז הבינתחומי הרצליה.
מאמריו התפרסמו בכמה כתבי עת מקצועיים, בין השאר מאמר בנושא סיקור הטרור בכתב העת של אוניברסיטת קולומביה ומאמר בספר "אור לגויים?
מדיניות החוץ של ישראל וזכויות אדם" שערכה דפנה שרפמן.
הוא מפרסם מאמרים בעיתונות העולמית כמו הניו יורק טיימס, לוס אנג'לס טיימס, The Nation, וושינגטון טיימס, לה מונד דיפלומטיק, ובעיתונים בספרד וביפן.
אלדר משתתף בכנסים בין-לאומיים ובקבוצות עבודה משותפות עם פלסטינים באירופה מטעם ארגוני שלום לגיבוש הבנות בנושאי ירושלים, פליטים, אסטרטגיית משא ומתן וחינוך לשלום.
ב-13 בנובמבר 2012, בהגיעו לגיל פרישה, פרסם את טורו האחרון בעיתון הארץ, טור פרידה שהקדיש ל"רשע הכיבוש".
נשוי לד"ר דורית אלדר, חוקרת ומרצה לעבודה סוציאלית ומחברת הספר "בוחרות בחיים", על נשים מוכות בישראל.
אלדר תומך בפתרון של שתי מדינות לשני עמים, בהגדרת ישראל כמדינת היהודים ומדינת כל אזרחיה, בהסדר ברוח יוזמת השלום הערבית אך ללא מימוש זכות שיבה לפליטים.
הוא מאמין שהשלום הוא המפתח לביטחון, דוגל בחלוקת ירושלים ובעמדות עיר עמים, תומך בהפרדת דת ומדינה, בשוויון לכל הזרמים ביהדות, ובצמצום פערים בין חלשים לחזקים.
אלדר מאמין ש"הכיבוש לא רק פוגע בשכנים הפלסטינים שעמם נגזר עלינו לחיות, אלא גם משחית אותנו", בהתייחסו ליהודים תושבי ישראל.
לדעתו, לא ניתן לשמור לאורך שנים על צביונה היהודי של ישראל וגם לקיים משטר דמוקרטי שוויוני, ולהגביר את המאמצים לשלב את ערביי ישראל בחיי החברה והכלכלה, אך גם לאפשר להם אוטונומיה תרבותית.
אלדר סבור שהשלום עם מצרים הוכיח שסיוע כלכלי של המערב מצמצם את האינטרס של מדינות ערב להפר את השלום ולפתוח במלחמה עם ישראל.
הרחבת מעגל השלום תסייע לדעתו לארצות הברית ללחוץ על איראן להצטרף להסכם (שיכלול את ישראל) של מזרח תיכון נקי מנשק להשמדה המונית.
אלדר סבור שעוצמתה של ישראל תלויה ברכישת השכלה, לא פחות ואולי אף יותר מאשר ברכש ביטחוני.
הוא מאמין שיש לחייב את מערכת החינוך החרדית לצרף לתוכנית הלימודים לימודי אנגלית ומתמטיקה, ושהמגזר החילוני לא יוכל לאורך ימים לפרנס מאות אלפי תלמידי ישיבות מרובי ילדים.
ביחס לתופעת ההסתננות מאפריקה לישראל, הוא תופס את המסתננים לא כמהגרי עבודה לא חוקיים, אלא כשווי ערך במצוקתם לפליטים היהודים מאירופה ערב מלחמת העולם השנייה.
בתור שכאלו מאמין אלדר כי יש לאפשר את כניסתם לישראל ולאשרר את זכויות אזרחי ישראל.
הוא מתנגד חריף למדיניות הממשלתית בהתמודדות עם תופעת ההסתננויות לישראל.
ביחס לתנועת ה-BDS כתב כי על שוחרי שלום ופיוס לא לתמוך בה, מאחר שהוא סבור כי פעילי התנועה אינם רוצים בשלום עם מדינת ישראל, אלא בהחלפתה עם מדינה אחת לא יהודית מהים עד הירדן.
אלדר הפסיד בתביעה על לשון הרע שהגיש נגדו אריה קינג על שהציג אותו כמי שאמר שהוא יאכלס שכונה במזרח ירושלים עם או בלי אישור, אף על פי שבמקור הוא אמר שהוא יאכלס את השכונה גם אם היא לא תחובר לרשת החשמל.
בעקבות זאת, חויבו אלדר ועיתון הארץ בתשלום פיצויים של 8,000 ש"ח, על ידי השופט נעם סולברג.
כאשר שמו של סולברג עלה כמועמד לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה כתב עליו אלדר: "הפרשנות שלו לחופש הביטוי הפכה את סולברג, שהתמחה בחוק לשון הרע, לאימת התקשורת" וציין: "כותב שורות אלה היה אחד מקורבנותיו".
2007 – פרס על שם אליאב סרטאווי Middle East Award, שהוענק לאלדר בטקס באוניברסיטת קולומביה מטעם ארגון – Search for Common Ground – ארגון בין-לאומי לקידום שלום ופיוס.
הפרס ניתן לו ביחד עם העיתונאי הערבי סלאמה נעמת בזכות חילופי מכתבים בין השניים שפורסמו ב"הארץ" באנגלית, בעיתון הפלסטיני אל-קודס וכן בבולטימור סאן ובאתרי אינטרנט רבים בשפה הערבית.
2006 – אלדר נבחר לאחד העיתונאים המשפיעים בעולם בסקר שערך העיתון Financial Times.
מארב ירושלמי: המהלכים להעברת שגרירות ארצות הברית לבירה
זהו ספרו הראשון של אלדר.
הספר ראה אור במסגרת מכון ירושלים לחקר ישראל בשנת 2002, ונכתב בצוותא עם נמרוד גורן, שהיה חוקר במכון.
הספר דן ביחסי ארצות הברית–ישראל–הקהילה היהודית, ומשתמש במקרה הבוחן של סוגיית העברת השגרירות האמריקאית לירושלים כדי להמחיש את יחסי הגומלין ביניהן.
אדוני הארץ: המתנחלים ומדינת ישראל 1967–2004
ספר זה כתב אלדר ביחד עם עדית זרטל והוא ראה אור בשנת 2004 בהוצאת כנרת (זמורה-ביתן-דביר).
הספר הופיע ברשימת רבי-המכר בישראל ויצא לאור באנגלית, גרמנית וערבית.
הספר סוקר את תולדות תנועת ההתנחלות מראשיתה.
התזה המרכזית של הספר היא שמיעוט קטן של מתנחלים והממסד הישראלי שמשרתם מרצון, נהפכו אדונים לגורלה של המדינה.
הספר מצביע על היחסים הסימביוטיים בין המתנחלים לחברה הישראלית לגווניה.
בתורת הבקרה, עקומת נייקוויסט היא שיטה להערכת היציבות של מערכות משוב, הנקראת על שמו של הארי נייקוויסט.
עקומת נייקוויסט מציגה את תגובת התדר של המערכת בחוג פתוח (כלומר ללא המשוב) בקואורדינטות קוטביות במישור המרוכב: המרחק מראשית הצירים הוא גודל ההגבר, והזווית שיוצר הווקטור המחבר בין נקודה על העקומה לראשית הצירים עם הכיוון החיובי של ציר ה-x הוא הפרש המופע.
שרטוט הנקודות השונות המתאימות להגברים ולהפרשי מופע עבור תדרים שונים יוצר עקומה.
התקדמות לאורך העקומה מאינסוף עד לראשית הצירים מתאימה לעלייה בתדרים מאפס לאינסוף.
בניגוד לעקומת בודה, המציגה את תגובת התדר בשתי עקומות – אחת לגודל ההגבר כתלות בתדר והאחרת להפרש המופע כתלות בתדר – עקומת נייקוויסט מציגה את שניהם בעקומה יחידה.
את העקומה ממשיכים באופן סימטרי לשיקוף מראשית הצירים חזרה לאינסוף.
את מספר הפעמים שמקיפה העקומה, עם כיוון התקדמותה, את הנקודה 1- מסמנים N.
קריטריון היציבות של נייקוויסט, המבוסס על עקרון הארגומנט באנליזה מרוכבת, קובע כי:
– מספר הקטבים הבלתי יציבים בחצי הימני של המישור המרוכב בחוג סגור (כלומר, של המערכת עם המשוב)
– מספר הקטבים בחצי הימני של המישור המרוכב בחוג פתוח (ללא המשוב)
אם המערכת בחוג פתוח יציבה, ועקומת נייקוויסט לא מקיפה את הנקודה 1- כלל (כמו באיור), או מקיפה את הנקודה מספר שווה של פעמים עם כיוון השעון ונגד כיוון השעון, אז המערכת יציבה גם בחוג סגור.
אם המערכת בחוג פתוח איננה יציבה, ועקומת נייקוויסט מקיפה את הנקודה 1- נגד כיוון השעון פעם אחת לכל קוטב בחצי הימני של המישור המרוכב של המערכת בחוג פתוח, אז המערכת יציבה בחוג סגור.
במקרה שבו קיימים קטבים על הציר המדומה, עקומת נייקוויסט תעבור דרך הנקודה 1- ולא ניתן להשתמש בקריטריון זה על מנת לקבוע את יציבות המערכת בחוג סגור.
במקרה כזה נדרש פתרון מורכב יותר באנליזה מרוכבת.
הרב עקיבא הכרמי (ח' בשבט תרפ"ו, 23 בינואר 1926 - י"ד באב תשע"ה, 30 ביולי 2015) היה רבה של קריית שמואל במשך כשישים שנה וראש כולל האברכים "הישיבה הרמה בקריות".
נולד בשם עקיבא וינברגר בברטיסלאבה (פרשבורג) בצ'כוסלובקיה (היום בסלובקיה) ליהושע ופרדיל וינברגר, כבן הזקונים במשפחה בת שישה ילדים.
משפחתו מיוחסת לחת"ם סופר ולרב עקיבא איגר, שעל שמו הוא קרוי.
בשנת ת"ש (1940) לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, בהיותו בן 13, עלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער דרך תנועת הנוער בני עקיבא והצטרף לאחיו ושתי אחיותיו הנותרים שעלו זה מכבר לארץ.
הוריו, האחות הבכורה ואח נספו בשואה.
עם בואו ארצה, אומץ על ידי פרופ' בנימין דה-פריס ורעייתו.
למד בישיבת היישוב החדש, בתיכון "מוריה" (לימים צייטלין) בתל אביב, ולאחר מכן בישיבת חברון בירושלים, בישיבת פוניבז' בבני ברק ובישיבת לומז'ה בפתח תקווה, שם למד בחברותא במשך תקופה עם הרב ראובן כ"ץ.
כמו כן, בתקופה זו שמע שיעורים מהחזון איש.
נישא לרבקה (ה' באייר ה'תרפ"ו - ח' בשבט תשע"ב), בת לרב זלמן שמואל בלוך, מנהל רוחני בישיבת טלז, נכדה לרב יוסף יהודה ליב בלוך ראש ישיבת טלז.
שתי אחיותיה, שושנה ונעמי, נישאו לרב מרדכי גיפטר ולרב פסח שטיין, ראשי ישיבת טלז בקליבלנד.
שאר בני המשפחה נספו בשואה.
תקופה מסוימת שימש כר"מ במדרשיית נועם.
בחודש כסלו תשי"ג (דצמבר 1952) מונה לרבה של קריית שמואל.
בתחילת תקופת כהונתו כרבה של קריית שמואל שימש בנושאי רבנות שונים את הרב אליהו אליעזר מישקובסקי.
היה ידוע במסירותו ובאהבתו לבני הקהילה מכל הזרמים והעדות.
בשיעוריו הרביץ תורה לילדים ולבוגרים בכל מקצועות הקודש: תנ"ך, משנה וגמרא.
ביתו היה פתוח לכול במשך כל שעות היממה.
בסוף שנות ה-60 ייסד ישיבה גבוהה בקריית שמואל לבוגרי הישיבה התיכונית פרחי אהרון, שלימודיה התקיימו בקומה העליונה של בית הכנסת הגדול של קריית שמואל (ובית הכנסת המרכזי בקריית שמואל א') ושבהקמתה השתתף הרב ברוך אידלשטיין, ראש ישיבת "פרחי אהרון".
הישיבה פעלה מספר שנים עד שנסגרה, משום שגורמים בהנהגת הציונות הדתית דרשו שהישיבה תהיה ישיבת הסדר.
בהזמנת הרב חנניה כהן, רבה של קריית ביאליק, הוקם בעיר כולל אברכים בראשות הרב הכרמי בשם "הישיבה הרמה" שהשתכן בבית הכנסת "הדרת קודש".
בשנת תש"ס עברה "הישיבה הרמה" למבנה חדש בצפון קריית שמואל ובו גם גנים שהקים בשם "יסודי התורה" ותלמוד תורה לבנים ובית ספר "בית יעקב" לבנות שהם ממוסדות קרן "נתיבות משה" ואינם מהמוסדות שהקים הרב הכרמי.
בתחילה כל גני "יסודי התורה" שכנו בבניין "הישיבה הרמה", אך עקב הצפיפות ארבעה גנים עברו לבניין שהוקם במיוחד בעבורם במרחק כמה דקות הליכה דרומית מזרחית למבנה "הישיבה הרמה".
בשנת תשע"ד הוקמה בנשיאותו על ידי בנו הרב זלמן שמואל ישיבה לצעירים בקריית שמואל.
לאחר מותו נקראה הישיבה על שמו "כרם עקיבא".
בתחילה שכנה בבית הכנסת "משכן משה" הקרוב לבית הכנסת הגדול של הקריה, אך לאחר מספר שנים עברה לקומה שמעל ארבעת גני יסודי התורה".
נפטר ב־י"ד באב תשע"ה, 30 ביולי 2015, ונטמן בבית הקברות היהודי בחוף הכרמל שבחיפה.
בין תלמידיו הרבנים דוד ביגמן, חיים ירוחם סמוטריץ' ויעקב קליין, רבה של קריית חיים.
פרסם מספר מאמרים בכתבי עת וקבצים תורניים כגון: "הפרדס", "האהל", "המאור", "הדרום" ו"בית יעקב".
מבחר דברי תורה שלו בהשקפה ואמונה וחינוך קובצו ב"יקבי הכרם" שהוציאה לאור המשפחה.
בשנת תשפ"א הוציאה המשפחה את הספר "תבואת יקב" המקבץ "חידושי תורה, פניני מוסר ופרקי חיים" של הרב.
הצטיין בבקיאות והבנה מעמיקה בכל חלקי הספרות התורנית של תורת הנגלה והיה ידוע כפוסק חריף ומקורי, ואף היה לו ידע בתורת הנסתר.
כן היה בקי בפיוט הקדום.
לא פחות מאשר בגאונותו התורנית נודע הרב ביראת שמים ויראת חטא, במידות טובות וענווה.
בלט באהבת ישראל וארץ ישראל ובפשטות הנהגתו.
אישיותו התבטאה גם בכך שהיה רחוק מכל תאוות כסף וסירב בתוקף לקבל כסף חוץ ממשכורתו הצנועה כרב.
בנו מספר שבמקרה מסוים אישה ערירית הורישה חצי מדירתה לרב ורעייתו וחצי לאחיינה שלא יודע עד היום שהייתה צוואה כזו כי הרב ורעייתו קרעוה.
הרב הכרמי נמנה עם הרבנים שחתמו על קול קורא כנגד שיטת הרבדים.
תמך בהשקפה דתית-ציונית ביחס לרעיון הציוני ולמדינה והיה איש ארץ ישראל השלמה.
היה בין הרבנים שחתמו על עצומה הקוראת לחיילים להימנע מלהתגייס למילואים לביצוע ההתנתקות.
עם זאת, בדרכי הלימוד והחינוך תמך בדרך החרדית המקובלת, ומוסדות החינוך שבנשיאותו הם בעלי אופי חרדי.
בהנהגותיו היה קרוב לדרך החרדית לפי החזון איש כמו אי שימוש בחשמל בשבת.
יצא נגד הזרם המשיחי של חב"ד בקרית שמואל.
פרופ' לובה רחל חרל"פ - אשת הרב יעקב חיים חרל"פ, ראש כולל מדר"ש בירושלים ומרצה במרכז ללימודי יסוד באוניברסיטת בר-אילן.
רינה - נשואה לגרשון יגל, נכדו של הרב שבתי יגל מסלונים.
הרב זלמן שמואל - חתנו של הרב יעקב כ"ץ, מחבר הספר "כרם שמואל" ראש כולל "הישיבה הרמה" וראש הישיבה לצעירים "כרם עקיבא".
הרב יהושע - חתנו של הרב אלימלך וינטר מרחובות.
הרב אליעזר - לשעבר ר"מ בישיבת ההסדר עכו, גר בקריית שמואל.
רב בית הכנסת המרכזי שבקריה.
הרב בנימין - ראש כולל בכרמיאל, אחיו התאום של הרב אליעזר וחתנו של ר' צבי וינברגר, פיזיקאי ממכון לב.
אחות אשתו, שושנה, נשואה לרב מרדכי גיפטר אחות נוספת, נעמי, נישאה לרב פסח שטיין, ראש ישיבת טלז בקליבלנד
עקיבא "עקי" אור (1931 - 9 בפברואר 2013) היה פעיל חברתי ופוליטי ישראלי שאף חיבר מספר ספרים בנושאי חברה ופוליטיקה.
ממייסדי ארגון השמאל הרדיקלי האנטי ציוני - מצפן.
עקיבא אור נולד בברלין בשנת 1931 בשם קרל סבסטיאן זוננברג לברוך ואילזה זוננברג.
בשנת 1934, כשנה לאחר עליית אדולף היטלר לשלטון בגרמניה, היגרה המשפחה לפלשתינה שתחת המנדט הבריטי.
אור גדל בתל אביב-יפו, סיים את לימודיו בתיכון עירוני א', התאמן בקבוצת השחייה "ברית המכבים עתיד ת"א", והיה לאלוף הארץ לנוער בשחיית 200 מטר חזה.
בשנת 1945 גויס לשורות ארגון ההגנה, שם שירת תחילה כמדביק כרוזים פוליטיים ברחובות תל אביב, ולאחר מכן, ב-1948 הצטרף לחיל הים והשתתף בקורס קציני ים ראשון של החיל.
אור עזב לפני סיום הקורס, זאת כדי להשלים את תעודת הבגרות, ולאחר מכן המשיך לשרת בחיל הים עד 1950. בשירותו נלחם במלחמת העצמאות, עליה סיפר, כי לא כיוון נשק כלפי אף אחד במשך כל המלחמה, והיחידים שהפנו כלפיו היו דווקא אנשיהאצ"ל.
לאחר ששוחרר מחיל הים, הצטרף כנער סיפון לצי הסוחר הישראלי.
ובשנת 1951, בהיותו בן 20, השתתף בשביתת הימאים.
השביתה, שדוכאה ביד קשה ובכוח רב על ידי המשטרה, ההסתדרות ופלוגות הפועל - חוללה סערה ציבורית, וגרמה לאור עצמו להצטרף לפוליטיקה.
תחילה הצטרף למפלגת השמאל הסוציאליסטית בראשות משה סנה, ולאחר כשנה הצטרף יחד איתה למפלגה הקומוניסטית הישראלית.
את ההצטרפות למפלגת השמאל הסוציאליסטית, הסביר בכך ששוכנע לעשות זאת על ידי חבריו לשביתה, שרבים מהם הצטרפו למפלגה (בראשם נמרוד אשל).
לחברים הללו לא הייתה בעיה להצטרף לאחר מכן למק"י כאשר בוצע האיחוד בין המפלגות, עקב כך שזכרו לטובה את תמיכתם של חברי הכנסת מטעם מק"י בשובתים, וזכרו לטובה את הסיקור החיובי של שביתתם על ידי עיתונאים ביומון המפלגה, "קול העם".
בשנת 1955 עזב אור את צי הסוחר הישראלי, עבר לירושלים, והחל בלימודי מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטה העברית.
במהלך לימודיו באוניברסיטה, שימש כמזכיר התאחדות הסטודנטים הקומוניסטיים למדעים.
בשנת 1961 כתב יחד עם משה מחובר את הספר "שלום, שלום, ואין שלום", ספר בן 516 עמודים שדן ביחסי ישראל-ערב משנת 1948 עד אותה עת, בצורה ביקורתית ונוקבת.
עוד הוסיפו כי אם דבר זה לא אפשרי, יש לפתוח ביטאון פנימי הגלוי רק לחברי המפלגה, בו כל חבר מפלגה יוכל להעלות שאלות על הכתב, להביע את דעתו ולקרוא את דעותיהם של חברים אחרים במפלגה.
הארבעה ראו בוויכוח הפנים-מפלגתי צורך קיומי, זאת בשל הגילויים החדשים שנחשפו בוועידות ה-20 וה-22 של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, גילויים אשר חשפו את מדיניותו של סטלין בתקופת שלטונו על ברית המועצות, ונלוו להעברת ביקורת נוקבת על מדיניותו ועל פולחן האישיות אותו טיפח.
בשל כך, פרשו-סולקו הארבעה מן המפלגה, וחברו לפלג טרוצקיסטי חיפאי שפרש מן המפלגה הקומוניסטית הישראלית כמה שנים קודם לכן ולקבוצה של אוהדי המפלגה הקומוניסטית לשעבר, ויחדיו הקימו את הארגון הסוציאליסטי הישראלי (אס"י), שנודע על שם ביטאונו - מצפן.
בסרטו התיעודי של ערן טורבינר אודות מצפן, "מצפן: ישראלים אנטי-ציוניים", טען עקיבא אור כי הגבולות הרעיוניים של מצפן היו אנטי ציונות ואנטי-קפיטליזם, בתוך המרחב הזה, יכלו החברים להיות בעלי אידאולוגיות שונות (טרוצקיסטים, אנרכיסטים, מאואיסטים), אך המהות שאיחדה את כל חברי הקבוצה הייתה התנגדות הן לקפיטליזם והן לציונות.
בשנת 1964 עזב עקיבא אור את ישראל והיגר ללונדון (בהמשך הצטרף אליו גם חברו לקבוצה מחובר), כדי ללמוד שם קוסמולוגיה.
היו אלה שנות הפריחה של השמאל החדש באירופה, שהטמיע בתוכו רעיונות אנטי-קולוניאליים, הייתה זו קרקע פורייה לרעיונות המהפכניים והאנטי ציוניים של השניים.
בלונדון, פגשו אישים כטאריק עלי (ממובילי השמאל החדש באנגליה של אותה תקופה), "דני האדום" (ממובילי השמאל החדש בצרפת וממנהיגי מאבק מאי 68', שהוזמן גם לנאום באוניברסיטה העברית בירושלים ב-1970), ואת רודי דוצ'קה (ממובילי השמאל החדש בגרמניה וממנהיגי מרד הסטודנטים בגרמניה).
כהן-בנדיט, קבע כבר ב-1976, כי מצפן (ופעילותם של מחובר ואור באירופה) הם "הכבוד של ישראל", בסרטו של טורבינר הוא משבח אותם על "יכולתם לומר את האמת, ולא ליצור מיתולוגיה סביב ישראל, אלא לספר את המציאות ולהביא לידיעת הכלל מה הן ההשלכות האמיתיות של יצירתה של מדינת ישראל".
עוד מספר אור בסרט, כי בהרצאות אותן העביר בקולג'ים שונים באנגליה, אם היה יושב סטודנט ישראלי בקהל ומגיע לוויכוח עם אור - כל שהיה לאור לעשות, לטענתו, היה להביא בפניו עובדות, שלא היה למתנצח עם אור כל שליטה בהן.
אור משייך את המסמך אותו נאלצה להוציא לאור השגרירות הישראלית, מסמך אשר שמו היה "תשובות ושאלות: עלון למסביר הישראלי בחוץ לארץ", לפעילותו ולפעילות חבריו למצפן באירופה.
בשנת 1968, הצטרף אור לארגון לונדוני, סוציאליסטי-ליברטריאני, בשם "Solidarity" ("סולידריות"), והפך לחבר של המנטור שהשפיע על הקבוצה, הפילוסוף, הפסיכואנליטיקאי, הכלכלן, והמבקר החברתי היווני קורנליוס קסטוריאדיס.
בלונדון, הפך אור חבר קרוב של רוזה מאייר-לוין, אשת מזכיר המפלגה הקומוניסטית הגרמנית, ארנסט מאייר ().
אור היה שכנו וידידו של המשורר היהודי-וינאי הקומוניסט אריך פריד, שתרגם בין השאר את שייקספיר לגרמנית ואת גתה לאנגלית.
כמו כן, התיידד בלונדון עם המרקסיסט ס.ל.ר ג'יימס () שהיה ב-1938 מזכירו הפוליטי של טרוצקי.
בספרו של אור "הבזקים" (2005), הוא מתאר את התובנות הרבות שרכש במפגשים אלו.
בנוסף לפעילותו במישור הישראלי-פלסטיני, אור היה פעיל בלונדון גם בהפגנות נגד מלחמת וייטנאם ונגד האפרטהייד בדרום אפריקה.
בשנת 1990, לאחר שהות של 26 שנים בלונדון, חזר אור להתגורר בישראל.
בהמשך, הצטרף לחוגי שמאל מסוימים בארץ, כמו הוועד הישראלי למען מזרח תיכון חופשי מנשק אטומי, ביולוגי וכימי.
עקיבא אור היה גרוש ואב לבת, והמשיך עד ליום מותו בפעילות פוליטית, הרצאות פתוחות וכתיבה על נושאים חברתיים.
אור נפטר בישראל, ב-9 בפברואר 2013.
אתר הספרים של עקיבא אור שנגישים באופן חופשי לכל החפץ בהם
שלום שלום ואין שלום, (עם משה מחובר) ירושלים 1961, מהדורה שנייה, תל אביב, 1999
ממשטר נציגים לדמוקרטיה ישירה, מאמרים על משטר חדש, תל אביב, 1998
הבזקים", רסיסי זכרונות משנות ה-70, תל אביב, 2000
חלופה למדינה פסיכוטית: זהות, רוחניות, משטר, ונשק אטומי, בישראל, תל אביב, 2001
ממחאה למהפכה, תל אביב, 2003
פוליטיקה בלי פוליטיקאים, תל אביב, 2005
קורנליוס קסטוריאדיס, הפילוסופיה המקורית והדמוקרטיה האמיתית, תרגום: חגי פורשנר, עריכה: עקיבא אור, תל אביב, 2002
עקיבא יעקב אטינגר (13 באוגוסט 1872 - 31 בינואר 1945) היה אגרונום ופעיל ציוני, ממעצבי ההתיישבות היהודית בארץ ישראל, כיהן כמנהל מחלקת ההתיישבות בסוכנות היהודית.
נולד בוויטבסק, אז באימפריה הרוסית (בימינו בבלארוס) לחיים גרשון יצחק, בעל מפעל לשימורי פירות ולהדסה.
הוא למד בחדר וקיבל השלמה של השכלה כללית ממורים פרטיים.
בגיל 8 עברה משפחתו לסנקט פטרבורג, בה למד בין השאר אצל דניאל חבולסון והתחבר בגימנסיה לחבורה של יהודים לאומיים.
בעקבות זאת, החל ללמוד עברית וערבית כדי להכין את עצמו לעלייה לארץ ישראל.
משנת 1892 החל להתלמד בחקלאות.
לאחר מכן למד באוניברסיטת בון שבגרמניה.
ב-1898 הוסמך לאגרונום ונכנס לעבודה מטעם יק"א כמדריך חקלאי בפלכים פודוליה ובסראביה שברוסיה.
ב-1898 היה אחד מחברי יק"א שערכו סקר חקלאים יהודים בדרום רוסיה.
ב-1902 המליצו אחד העם ואברהם זוסמן על הפסקת התמיכה במתיישבים ואי-תמיכה בהתיישבות חדשה בארץ ישראל.
הנהגת חובבי ציון שבוועד האודסאי לא קיבלה המלצות אלו ושלחה את אטינגר לארץ ישראל על מנת להגיש דו"ח עצמאי.
ב-1911 נשלח מטעם יק"א לדרום אמריקה (ארגנטינה בעיקר).
באותה תקופה נשלח על ידי יק"א לבדוק את ההתכנות של התיישבות יהודית על אדמות הסולטן שהופקעו על ידי ממשלת הטורקים הצעירים.
אטינגר הביע דעה שלילית על הרעיון, הגם שהסכים שיש מקום לפיתוח רב של עיראק.
את יומן מסעו פרסם בצרפתית לפני מלחמת העולם הראשונה ותרגום של היומן פורסם בדבר בעשרה המשכים בשנים 1936-1937.
ב-1913 כאשר קופת חולים של הסתדרות הפועלים החקלאים ביהודה נקלעה לקשיים כספיים, אטינגר נענה לבקשת קופת חולים והקציב לה אשראי בסכום של 900 פרנק.
ב-1918 עלה לארץ ישראל בתפקיד מנהל המחלקה להתיישבות (חקלאית) של ההסתדרות הציונית.
היה מעורב בהקמת קריית ענבים.
בין 1924–1932 היה מנהל מחלקת הקרקעות של קק"ל.
באמצע 1928 יצא בשליחות קרן היסוד לדרום אמריקה.
אטינגר הכניס ואיקלם זנים חדשים של ענבי מאכל וגידולי מספוא שונים.
נפטר בתל אביב ב-31 בינואר 1945 ולמחרת הובא לקבורה בקריית ענבים.