tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גדוד 51 של החטיבה, בסיוע 7 טנקי M50 של גדוד 377, יחל לתקוף לאחר כיבוש תל פאחר ויכבוש את שאר המוצבים בגזרה.
גדוד 13 הושאר כעתודה יחד עם שתי מחלקות טנקים נוספות מגדוד 377.
בשעה 13:35 החל גדוד 12 בתנועה מגבעת האם וכעבור שעה הגיע לעין א-דיסה, הנמצאת כ-200 מטר מעל תוואי ההטיה, מדרום לתל פאחר.
הגדוד היה אמור לעלות על ציר הנפט אולם מפקד פלוגת הטנקים טען כי הטנקים לא יוכלו לעבור בציר (חשש שהתברר בדיעבד כלא מוצדק) והמג"ד משה קליין החליט להמשיך על תוואי ההטיה.
משלב זה השתבשה תוכנית הקרב לחלוטין.
הכוחות הגיעו לתל מכיוון מערב ונאלצו לנהל את הלחימה משטח נחות.
בניסיון התקפה חזיתית נפגעו שלושה טנקים ושאר הכוחות נעצרו מאחורי הטנקים הפגועים.
הלחימה הפכה להסתערות חזיתית על התל, בכוחות קטנים ולא מאורגנים.
שדרת הפיקוד של הגדוד נמחקה כמעט לחלוטין כאשר המג"ד קליין ושני מפקדי פלוגות נהרגו והסמג"ד נפצע קשה.
במקביל, פלוגה ב' של הגדוד נשלחה לתקוף את בורג' בביל וכבשה אותו ללא התנגדות.
בסביבות השעה 16:00, עת התחוור למח"ט המצב לאשורו, נשלחה סיירת החטיבה בליווי הסמח"ט לסייע בקרב יחד עם מחלקת טנקים.
הסיירת נעה דרך ציר הנפט והגיעה לתל פאחר ממזרח.
בשעה 18:00 הגיע כוח הסמח"ט לתל והמשיך בטיהור התעלות.
בשעה 18:22 דיווח הסמח"ט על כיבוש המוצב, לאחר חמש שעות של לחימה.
גדוד 12 ספג אבדות כבדות: 34 הרוגים, כולל המג"ד סא"ל משה קליין וקצינים אחרים, ופצועים רבים.
גדוד 51 היה אמור להתחיל בהתקפה על תל עזזיאת רק לאחר כיבוש תל פאחר, אולם בשעה 15:47, עוד במהלך הקרבות בתל פאחר, הורה המח"ט יונה אפרת לגדוד 51 להתחיל בהתקפה.
הקרב התנהל כמתוכנן ובשעה 17:06 דיווח הגדוד כי כבש את תל עזזיאת.
עוד קודם נכבשו מוצב בחריאת שהתגלה כנטוש, וח'רבת א-סודה.
לגדוד 51 היה הרוג אחד וכמה פצועים.
שני מאמצים משניים הופעלו כבר בשעות הבוקר למטרת הסחה והטעייה.
גדוד 33 מחטמ"ר 3, יחד עם פלוגת טנקים של גש"פ 181 תקף שני מוצבים סוריים – תל הלאל ודרדרה (שניהם באזור שממזרח לחולתה).
עד שעות הצהריים כבשו כוחות חטיבה 3 את שני המוצבים אך המשיכו לספוג אש מן המוצבים הסוריים במעלה הרכס.
במהלך יום הקרבות ספג הגדוד אבדות כבדות: 22 הרוגים, ביניהם מג"ד 33, ו-36 פצועים.
במקביל לחטיבה 3, קיבל גדוד הנח"ל 908 מחטמ"ר 2 הוראה להיערך לתקיפת תאופיק (מוצב סורי ממזרח לתל קציר).
עוד לפני תחילת המתקפה, עת הגדוד נערך לתנועה סמוך לתל קציר, החלה הפגזה סורית כבדה על הכוחות.
לבסוף פונה הגדוד לאחור והמתקפה בוטלה עוד לפני שהחלה.
הגדוד ספג שני הרוגים, כולל המג"ד, וחמישה פצועים.
בשעות הצהריים הצטרפה גם חטיבה 37 ללחימה.
פלוגת טנקי AMX-13 מגדוד 266 עלתה יחד עם גדוד המ"כים של גולני בנתיב קשה למעבר בכיוון מוצב רויה (בסיסי רויה של היום, ממזרח לגונן).
הטנקים עלו בנתיב הצר, אולם משהגיעו לקצה העלייה נתקלו באש נ"ט חזקה.
הסתבר כי מולם עמד מוצב פלוגתי סורי אשר כלל תותחי נ"ט רבים.
מספר טנקים נפגעו וההתקדמות נעצרה.
מפקד הפלוגה, רן שריג, הצליח לצבור כוח של שמונה טנקים אשר הסתערו באור אחרון על המוצב הסורי והצליחו לכבוש אותו.
בשעה 16:00 החל גדוד 65 של חטיבה 80 בהתקפה יחד עם שתי מחלקות טנקי AMX-13 מחטיבה 37. הגדוד עלה לכיוון הכפר דרבשיה (עין דבשה מדרום לגונן) והמוצבים הסוריים שסביבו.
לאחר כיבושם המשיך הגדוד לכיוון הכפר ח'פר (מדרום לרויה) ונעצרו למרגלות הכפר לקראת חשכה.
בהמשך נקרא הגדוד לסייע לחטמ"ר 3 בכיבוש ג'לבינה.
גדוד 65 נע רגלית דרומה ולאחר קרב ממושך כבש את מוצב ג'לבינה במהלך הלילה.
בסוף יום הלחימה החזיקו כלל הכוחות בגזרה זו ברצועה צרה באורך של 9 ק"מ, מדרדרה עד למוצב 8100 מעל לגונן.
הכוחות עמדו בפתח הדרכים העולות לרמה אך עדיין לא עלו אל ראש המתלול.
בשעות הערב תוכננה התקפה בדרום הרמה.
חטיבת הצנחנים 80 בסיוע טנקים ומסוקים יועדה לכבוש את תאופיק, כפר חרב ואזור פיק.
כוחות החטיבה החלו בתנועה משטח הכינוס באזור יבניאל לאזור האון, אולם על הכבישים המועטים בדרום הכנרת נעו טורים של חטיבות אחרות בנוסף לתנועה אזרחית, והחטיבה התעכבה בפקק התנועה שנוצר.
בשעה 23:00, משהבין רבין כי הכוחות טרם התחילו במתקפה הורה לבטל את התוכנית.
בשעות הערב המשיכה המערכה המדינית.
במועצת הביטחון של האו"ם התקיימו דיונים קדחתניים בנוגע להפסקת אש, אולם לא התקבלה החלטה מחייבת.
ממשלת ישראל ניסתה בדרכים דיפלומטיות לדחות את מועד כניסת הפסקת האש, כדי לאפשר לצה"ל לתפוס שטח גדול ככל הניתן.
ההערכה הייתה כי לצה"ל יידרשו עוד יומיים של לחימה כדי להגיע לקו מסעדה–קונייטרה–בוטמיה.
במקביל, החלה התפרקות של המערך הסורי.
מפקדים וקצינים רבים נטשו את יחידותיהם, ובעקבותיהם חיילים רבים, אולם דבר זה לא היה ידוע לצה"ל.
בדיונים בממשלה שר הביטחון משה דיין אשר חשש מהתערבות של ברית המועצות, חשב שיש לסיים את הלחימה ולהסתפק בשטח שנכבש.
מנגד, חשב ראש הממשלה אשכול כי אין להסתפק בחצי מלאכה.
כאמור, בלילה שבין 8 ו-9 ביוני קיבלה ממשלת סוריה את הפסקת האש והודעה על כך שודרה ברדיו דמשק לפנות בוקר.
כדי להימנע ממתן סיבות לתקיפה ישראלית אסרו הסורים על כוחותיהם בחזית לירות אש ארטילרית מבלי לקבל אישור מהרמה הפיקודית.
כתוצאה מכך היה יכול צה"ל לנוע באותו הבוקר משטחי הכינוס לאזור הגבול ללא הפרעות.
המטכ"ל הסורי שישב הרחק בדמשק התקשה לקבל תמונת מצב עדכנית על המצב בחזית ובתחילה חשב כי ההתקפות הישראליות הן תקריות מקומיות.
רק לקראת הצהריים הבינו מפקדי הצבא כי הם תחת מתקפה כוללת.
הערכות המשטר הסורי היו כי מטרת התקפה ישראלית תהיה הגעה לדמשק.
לפיכך, בשעות הערב, עם קריסת קו ההגנה הראשון, החל המטכ"ל הסורי במאמצים לבסס קו הגנה שני לצורך עצירת צה"ל ושמירה על המשטר.
חטיבה משוריינת וחטיבת חי"ר הונחו להיערך להגנה על דמשק.
בבוקר יום שבת, 10 ביוני, החזיק צה"ל בכמה ראשי חץ במרכז וצפון רמת הגולן ("אצבעות שלוחות קדימה" כהגדרת אלעזר), אך לא היה זה קו רצוף של מאחזים צבאיים ועדיין נותרו כמה מוצבים סוריים על הגבול.
בשל החשש מהפסקת אש הוחלט לבצע בלילה שבין 9 ו-10 לחודש מהלכים לניקוי השטח שכבר נתפס, וזאת במקום מהלכי הבקעה.
על חטיבה 1 הוטל לכבוש את אזור הבניאס: גדוד 51 נשלח לתפוס את מחנות הבניאס ומבנה המשטרה וגדוד 13 הופנה לתפיסת הכפר בניאס.
עד בוקר שבת השלימה חטיבה 1 את משימתה וכבשה את אזור הבניאס ללא התנגדות.
במקביל, כבשה חטיבה 45 את תל חמרה, גם כן ללא התנגדות.
התברר כי במהלך הלילה נסוגו הסורים מאזור הבניאס ותל חמרה ופוצצו קטעים מכביש בניאס–מסעדה (כביש 99).
בלילה שבין 9 ל-10 ביוני ניתנה פקודת נסיגה לצבא הסורי.
בשלב זה היה זה לא יותר מאישור בדיעבד לתהליך שכבר החל ללא אישור.
הפיקוד הסורי רצה לארגן את כוחותיו להגנה עד דמשק.
בשעה 8:30 שידר רדיו דמשק הודעה כי קוניטרה נפלה, אף שכוחות צה"ל עוד לא היו באזור.
קיימת מחלוקת האם מדובר בטעות או בניסיון סורי להחיש את הפסקת האש, אולם הדבר גרם לבהלה והגביר את קצב בריחת הכוחות.
החיילים הנסוגים הותירו במוצבים תותחים, מרגמות וציוד נוסף וברחו עם נשקם האישי בלבד.
בישיבת ממשלה שנערכה לפנות בוקר אישרה הממשלה לצבא לפעול עד שעות הצהריים כדי "ליישר את הקו", אך לא דובר על התקדמות לעבר קו מסעדה–קוניטרה–בוטמיה.
בהמשך הבוקר, עם התרבות הדיווחים על נסיגת הכוחות הסוריים הוחלט כי יש להתקדם במהירות אל עבר קוניטרה.
ראש הממשלה ושר הביטחון הגיעו לחפ"ק של אלוף הפיקוד על הר כנען.
אלעזר התחייב כי יוכל לכבוש את קוניטרה עד השעה 16:00. עקב ההתחייבות להפסקת אש בשעה 14:00 הוחלט כי בשעה זו יופסק הסיוע האווירי אולם עד שיתפרסו משקיפי האו"ם על קו הפסקת האש יוכלו כוחות הקרקע להמשיך בלחימה ללא סיוע אווירי.
אלעזר הורה לחטיבות 8 ו-37 להתקדם במהירות לעבר קוניטרה ולחטיבה 45 להתקדם אל מסעדה.
כוחות אוגדה 36 הונחו להיערך להתקפה בדרום הרמה.
כוחות צה"ל החלו בהתקדמות מהירה לתוך הרמה: חטיבה 45, יחד עם גדוד חי"ר מחטיבה 1, הגיעה למסעדה מבלי שנתקלה בכוח אויב ונערכה בעיירה עד השעה 18:30. במקביל, גדוד 39 של החטיבה נע לחוות שבעא והכפר ע'ג'ר וכבש אותן ללא התנגדות.
חטיבה 37 התקדמה מאזור רויה אל צומת וואסט וחברה לחטיבה 8 שהגיעה מקלע.
שתי החטיבות היו אמורות להתקדם לקוניטרה אולם עקב מחסור בדלק, המשיכה חטיבה 37 רק עד צומת נפח ואבטחה אותו.
חטיבה 8, אשר קיבלה תגבורת שריון וחי"ר במהלך הלילה, נעה לקוניטרה דרך צומת וואסט.
בסביבות השעה 13:00 הגיעה החטיבה לקוניטרה ונערכה בסביבתה בהיערכות הגנתית.
לאחר ירי תותחים וטנקים על העיירה נכנסו הטנקים של החטיבה לתוך העיירה ומצאו אותה ריקה.
חטמ"ר 3 תפסה יחד עם גש"פ 181 את מחנות עליקה ובית המכס העליון, ומשם נעה דרומה עד לשפך הירדן.
בשעה 13:00 החלה אוגדה 36 בתפיסת שטח דרום הרמה.
האוגדה כללה את חטיבת הצנחנים 80 (מוקטנת) שתוגברה בגדוד צנחנים מחטיבה 55, חטמ"ר 2, ו-18 טנקים מגש"פ 181. כמו כן הועמדו לרשות האוגדה יחידת מסוקים שכללה 15 מסוקי סיקורסקי S-58 ושלושה מסוקי סופר פרלון.
כבר עם תחילת התנועה של חטיבה 80 אל עבר תאופיק הסתבר כי המוצבים ריקים לאחר שלא נורתה מהם אש.
גם כפר חרב נמצא ריק וגדוד נוסף של החטיבה הונחת באמצעות מסוקים באזור פיק.
סיור מוטס שנשלח גילה כי כל השטח עד לבוטמיה ריק מכוחות צבא.
לקראת ערב הונחתו בצומת בוטמיה כוחות של חטיבה 80 שתפסו את הצומת.
במשך הלילה ניהלו הכוחות חילופי אש עם חיילים סורים נסוגים באזור.
בבוקר המחרת, 11 ביוני, המשיכו כוחות מחטיבה 80 בטיהור השטח מבוטמיה דרומה עד אל-על.
אבדות חטיבה 80 במהלך יום הלחימה היו שלושה הרוגים ושלושה פצועים.
במקביל, נעה חטיבה 2 מעין-גב צפונה, תפסה את כורסי, ובשעה 22:10 הגיעה לבקעת הבטיחה, ובכך השלימה את תפיסת כל חוף הכנרת.
ב-11 ביוני התקבלה החלטה 236 של מועצת הביטחון של האו"ם.
תפיסת חלק מהמורדות המערביים של הר חרמון לא נכללה בתוכניות הקרב של פיקוד הצפון, אולם ב-11 ביוני אישר דיין להעלות כוח אל ההר.
ב-12 ביוני הונחת כוח מגדוד 13 של חטיבה 1 על מצפה שלגים, פסגה ברום הר דובדבן בגובה 2,223 מטרים, ותפס אותה ללא קרב.
במהלך יומיים של לחימה כבש צה"ל את רמת הגולן מן החרמון בצפון ועד הירמוך בדרום והסיר את האיום מעל יישובי הכנרת ועמק החולה.
למרות זאת, לולא הנסיגה הסורית ספק אם היו מצליחים הכוחות להגיע עד לקו מסעדה–קוניטרה–בוטמיה עד לשעת הפסקת האש.
קו הגבול החדש נקבע על פי מיקומי הכוחות בזמן הפסקת האש, ועל שטח הרמה שנכבש החילה ישראל ממשל צבאי.
97 מההרוגים נפלו ביום ההבקעה, 9 ביוני.
אין נתונים מדויקים על האבדות הסוריות, אולם הערכת המודיעין בישראל היא על כ-450 הרוגים ו-2,000–2,500 פצועים.
365 חיילים סורים נשבו על ידי צה"ל.
כמו כן איבד הצבא הסורי 118 טנקים וכ-470 קני ארטילריה.
לפי מוסטפא טלאס לסוריה היו במלחמה 714 הרוגים ו-1,254 פצועים.
הצבא הסורי המובס לא יזם פעולות התקפיות מייד לאחר המלחמה, אולם החל מסוף 1969 החל ליזום פעולות נקודתיות נגד צה"ל לאורך הגבול החדש, במה שנודע כ"ימי קרב".
המתיחות בין המדינות הגיעה לשיאה במלחמת שלושת הימים, ובהמשך במלחמת יום הכיפורים.
במהלך המלחמה ובימים שמיד לאחר כיבוש רמת הגולן, ברחו או גורשו ממנה כ-80–90 אלף אזרחים סורים.
במפקד אוכלוסין שנערך ב-10 באוגוסט 1967 נמצאו ברמת הגולן כ-5,000 דרוזים, למעלה מ-400 מוסלמים, מרביתם עלווים תושבי ע'ג'ר, וכ-200 איש בקוניטרה.
מדינת ישראל לא התירה לתושבים שברחו לסוריה לשוב לכפריהם.
ראשי המדינה היו בדעה כי שטח רמת הגולן יוחזר לסורים רק תחת הסכם שלום, והצעה כזו הועברה לסוריה, דרך האמריקאים, ב-19 ביוני.
משלא נתקבלה תשובה הוחלט להחזיק בשטח עד שיושג הסכם שלום.
יגאל אלון, סגן ראש הממשלה, הציע מייד לאחר סיום המלחמה להחיל על הגולן את ריבונות ישראל, וכעבור שנה הציע זאת רשמית במכתב לראש הממשלה.
אשכול חשש שדיון על ריבונות יחבל במאמץ ההתיישבותי, וסירב אפילו לקיים דיון.
חודש לאחר המלחמה, ב-14 ביולי 1967, הוקם היישוב הישראלי הראשון ברמה – מרום גולן, ובהמשך הוקמו יישובים נוספים על רקע אידאולוגי וביטחוני.
החזית הסורית במלחמת יום הכיפורים הייתה אחת משתי חזיתות הלחימה העיקריות של מלחמת יום הכיפורים.
הכוחות הלוחמים בחזית זו היו צה"ל מצד אחד, וצבא סוריה בסיוע כוחות צבא מעיראק וירדן מהצד השני, והלחימה התנהלה בשטח רמת הגולן ובדרום-מערב סוריה.
המלחמה נפתחה ב-6 באוקטובר 1973, במתקפת פתע של הצבא הסורי על הכוחות הישראליים, שהחזיקו ברמת הגולן.
המתקפה הסורית נערכה במקביל למתקפה של הצבא המצרי בחצי האי סיני.
הכוח התוקף כלל שלוש דיוויזיות סוריות מוגברות בדרג הראשון.
כישלון המודיעין הישראלי וההטעיה הסורית, הביאו לכך שצה"ל לא היה ערוך למלחמה, והכוח הסורי התוקף נהנה מעדיפות כמותית של מעל 7:1 על כוחות צה"ל ברמת הגולן.
הסורים ניצלו את עדיפותם המספרית בשלב הפתיחה של המערכה ברמת הגולן, כדי להבקיע את קו ההגנה הישראלי הדליל בדרום ובמרכז רמת הגולן, ולהשתלט על בליטה גדולה בקו החזית באותם אזורים ביממה הראשונה של המלחמה.
בלילה הראשון למלחמה וב-7 באוקטובר החלו כוחות המילואים הראשונים של צה"ל להגיע לרמת הגולן, ויחד עם שרידי היחידות הסדירות הצליחו לבלום את המשך ההתקדמות הסורית.
החל מ-8 באוקטובר עברו כוחות צה"ל בדרום הרמה למתקפת נגד, ועד 10 באוקטובר הצליח צה"ל להדוף את הכוחות הסורים מכל השטחים שכבשו ברמת הגולן, לאחר שספגו אבדות כבדות.
ב-11 באוקטובר יצא צה"ל למתקפה לעומק שטח סוריה, הצליח לכבוש מובלעת בשטח של כ-400 קמ"ר בחלק הצפוני של קו החזית, ולהגיע עד מרחק כ-40 ק"מ מדמשק.
ב-12 באוקטובר הצטרפו ללחימה חיל המשלוח העיראקי וכוח קטן יותר של הצבא הירדני, שהיוו חיזוק משמעותי לצבא הסורי התשוש, ותקפו את כוחות צה"ל במובלעת.
בעקבות הצטרפות חילות המשלוח הערביים ללחימה נאלצו הכוחות הישראלים במובלעת להיערך מחדש, ולעצור את המשך התקדמותם לכיוון דמשק.
משלב זה ועד כניסת הפסקת האש ב-24 באוקטובר, הם התמקדו בהגנה על השטח, שתפסו בתחומי סוריה, בסדרת קרבות נגד כוחות סוריים, עיראקיים וירדניים.
בליל 21–22 באוקטובר נערך מבצע קינוח, שבו כבשו הכוחות הישראליים מחדש את מוצב החרמון מידי הסורים, שהשתלטו עליו בשעות הראשונות של המלחמה.
לאחר הפסקת האש נותר צה"ל בשטחי המובלעת ונמשכה לחימה בעצימות נמוכה בין הצדדים היריבים, שנודעה בשם מלחמת ההתשה במובלעת הסורית.
הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה, שנחתם ב-31 במאי 1974, סימן את סיום המלחמה בחזית הסורית, ובמסגרתו פינתה ישראל את כל השטחים שתפסה מעבר לקו הסגול במהלך המלחמה.
במלחמת ששת הימים כבשה ישראל את שטח רמת הגולן מידי סוריה.
לאחר המלחמה נותרה רמת הגולן בידי ישראל והוקמו בה היישובים הראשונים.
צה"ל נערך בשורת מוצבים לאורך קו הפסקת האש, הקו הסגול, שעבר ממזרח לקו התילים.
בשנים שלאחר מלחמת ששת הימים אירעו תקריות ו"ימי קרב" רבים בין ישראל לסוריה, כדוגמת מלחמת שלושת הימים (מבצע קיתון 10).
לאחר סיום מלחמת ההתשה החלו מנהיגי מצרים וסוריה לתכנן מלחמה כוללת נגד ישראל, במהלכה יפתחו במתקפה מתואמת בסיני וברמת הגולן.
סוריה, שהונהגה על ידי נשיאה חאפז אל-אסד שתפס את השלטון ב-1970, שאפה להחזיר לידה את כל שטח רמת הגולן שנכבש ממנה במלחמת ששת הימים.
צבא סוריה התכונן למלחמה והחל ברכישת אמצעי לחימה מברית המועצות.
במסגרת ההכנות של מצרים וסוריה למלחמה, ביקשו מדינאים ואנשי צבא מצרים וסורים סיוע מעמיתיהם במדינות ערב במקרה של מלחמה בינן לבין ישראל.
מדינות רבות נעתרו לבקשה, ביניהן עיראק שהסכימה להעמיד לרשות סוריה חלק ניכר מצבאה, ומרוקו, ששלחה לסוריה חטיבת חי"ר עם התגברות המתיחות בין המדינות ב-1973. לעומתם, חוסיין מלך ירדן סירב להצעות מצרים וסוריה להצטרף למלחמה ורק לאחר לחץ מצד מדינות ערב ניאות לשלוח חיל משלוח ירדני לעזרת סוריה.
בישראל ההערכה הייתה כי לאחר התבוסה במלחמת ששת הימים מדינות ערב לא יפתחו במלחמה.
הקונספציה שגיבש אגף המודיעין של צה"ל בראשית שנות ה-70 גרסה כי מצרים לא תצא למלחמה כל עוד אין לה מענה לעליונות האווירית של ישראל, ואילו סוריה לא תפתח במלחמה ללא מצרים.
לפיכך ההערכה בישראל הייתה כי צבירת הכוחות הסורים סמוך לגבול היא חלק מתרגיל צבאי או מהמתיחות בין המדינות, אולם אין בכוונת סוריה לצאת למלחמה יזומה.
ראשי המדינה (ראש הממשלה גולדה מאיר ושר הביטחון משה דיין, לצד אישים נוספים בממשלה ובצבא) התעלמו מהסימנים המעידים על מלחמה, סירבו לגיוס מילואים נרחב, והסתפקו בהעלאת הכוננות בקרב הצבא הסדיר מתוך אמונה שברמת הגולן צפוי לכל היותר "יום קרב".
לקראת פרוץ המלחמה נערכו שלוש דיוויזיות הרגלים הסוריות לאורך הקו הסגול.
בשלושתן יחד היו ערב המלחמה כ-900 טנקים.
מאחוריהן נערכו שתי דיוויזיות השריון ולהן 460 טנקים נוספים.
במרחב שבין דמשק לקו הסגול הוצבו 930 קני ארטילריה ו-36 סוללות של טילי קרקע-אוויר – מהן 25 סוללות במערך קדמי, שכיסה את מרבית שמי רמת הגולן.
תצפיות וצילומי אוויר שנערכו במהלך חודש ספטמבר 1973 הצביעו על שינוי ההערכות של הצבא הסורי למערך התקפי מלא.
לפיכך הוחלט במטה הכללי על תגבור כוחות צה"ל ברמת הגולן, כדי להיערך לאפשרות של מתקפה סורית כוללת, אף על פי שאמ"ן עדיין העריך שהסבירות לפרוץ מלחמה היא נמוכה.
אל חטיבה 188, שהחזיקה את הקו ברמה וכללה שני גדודי טנקים (71 טנקים), הצטרפה עד ל-5 באוקטובר חטיבה 7 ולה כ-105 טנקים נוספים.
כמו כן הוגדל הכוח הארטילרי מארבע סוללות (16 קנים) ל-11 סוללות (44 קנים).
במוצבים לאורך הקו הסגול הוצבו שני גדודי רגלים סדירים (גדוד 13 של גולני במוצבים הצפוניים כולל מוצב החרמון, ובגזרה הדרומית, ממוצב 111 ודרומה, גדוד 50 של הנח"ל המוצנח).
העבודה בחפירת תעלות נ"ט נוספות זורזה כמו גם הנחת שדות מוקשים חדשים בפתחת קוניטרה ובאזור צומת רפיד.
פיקוד הצפון (בפיקודו של האלוף יצחק חופי) נמצא ערב פרוץ המלחמה בכוננות מרבית.
בחלקו הצפוני של הקו הסגול עד דרומית לקוניטרה נערך גדוד 74 של חטיבה 188. לאורך חלקו הדרומי של הקו נערך גדוד 53. חטיבה 7 הוצבה סמוך לצומת וואסט, ונועדה לשמש ככוח עתודה לגזרה הצפונית.
גדוד 82 של חטיבה 7 הועבר תחת פיקודה של חטיבה 188 ושימש כעתודה לגזרה הדרומית.
בבוקר יום הכיפורים, 6 באוקטובר, הודיע המטה הכללי לפיקוד הצפון כי מלחמה תפרוץ בו ביום, סמוך לשעה 18:00. המידע על כך שהמלחמה אמורה לפרוץ ביום כיפור לא הועבר מהפיקוד ליחידות שהוצבו בשטח רמת הגולן, ולא חלחל לדרגי הפיקוד התחתונים.
כתוצאה מכך, תפסה המתקפה הסורית את כוחות צה"ל בהפתעה, וגם בשעות הראשונות לאחר התחלתה, עדיין האמינו חלק מהמפקדים הישראלים בשטח שמדובר באירוע מקומי, "יום קרב" נוסף, ולא במלחמה כוללת.
לאחר מלחמת ששת הימים החל הצבא הסורי, שספג במלחמה מכה קשה, בשיקום ובארגון מחדש.
הצבא, שהיה מאורגן במסגרת איגודים על-חטיבתיים (מג'מועות) זמניים, אורגן במסגרות דיוויזיוניות קבועות.
החל משנת 1968 הוקמו בצבא הסורי מפקדות דיוויזיוניות, וכוחות הצבא הצטיידו באמצעי לחימה חדשים מתוצרת ברית המועצות, שכללו טנקי T-55 ו-T-62, נגמ"שים מסוגים שונים (BMP-1, BTR-152, BTR-50 ו-BTR-60), סוללות טילים נגד מטוסים (SA-6) ועוד.
בסתיו 1973 היה הצבא הסורי מאורגן במסגרת של חמש דיוויזיות, אשר נטלו חלק בהתקפה על רמת הגולן: שתי דיוויזיות שריון (הדיוויזיה הראשונה והשלישית) ושלוש דיוויזיות חיל רגלים (הדיוויזיה החמישית, השביעית והתשיעית).
דיוויזיות השריון כללו 2 חטיבות שריון (טנקי T-62) וחטיבה ממוכנת, ואילו דיוויזיות החי"ר כללו בדרך כלל 2 חטיבות רגלים, חטיבה ממוכנת וחטיבה משורינת (שכללה טנקי T-55).
חטיבות החי"ר והחטיבות הממוכנות כללו גדוד טנקים.
על הצבא הסורי פיקדו יוסוף שאקור (ראש המטה הכללי) ושר הביטחון מוסטפא טלאס.
לקראת המלחמה תוגברו הדיוויזיות בחטיבת שריון עצמאית שסופחה אליהן.
אליהן נוסף כוח משמר הרפובליקה (כוח רפעת אל-אסד), ולו חטיבה של טנקים T-62 ושני גדודי קומנדו.
הדיוויזיה החמישית: הוצבה בחלק הדרומי של קו ההבקעה, לאורך גזרה של כ-20 ק"מ, בין ואדי רקאד (הבלתי עביר לתנועת שריון) באזור תל סאקי ורמת מגשימים בדרום, לבין אזור תל פארס בחלקה הצפוני של הגזרה.
גזרה זו נוחה יחסית למעבר כוחות בשטח המישורי שבין תל פארס לתל סאקי.
תחת פיקוד הדיוויזיה היו בדרג הראשון חטיבת החי"ר 112 (עם 41 טנקים) בחלק הצפוני של גזרתה וחטיבת החי"ר 61 (עם 41 טנקים) בחלקה הדרומי.
מאחורי חטיבות הדרג הראשון נערכו שלוש חטיבות דרג שני; חטיבת השריון 46 (נקראת גם חטיבה 12, 95 טנקים), החטיבה הממוכנת 132 (עם 41 טנקים) וחטיבת השריון 47 (עם 95 טנקים), שסופחה לדיוויזיה.
הדיוויזיה התשיעית: הוצבה במרכז קו ההבקעה, בגזרה של כ-25 ק"מ, בין תל פארס לעיר קוניטרה.
במרכז הגזרה נמצא רכס בשנית, שמשני עבריו היו שטחים נוחים להבקעת כוחות שריון - "פתחת כודנה" (בין תל פארס לחלקו הדרומי של רכס בשנית) בדרום הגזרה, ו-"פתחת קוניטרה דרום" (בין תל ע'סניה והר אביטל) בחלקה הצפוני.
תחת פיקוד הדיוויזיה היו בדרג הראשון חטיבת החי"ר 52 (עם 41 טנקים) בחלק הצפוני של הגזרה וחטיבת החי"ר 33 (עם 41 טנקים) בחלקה הדרומי של הגזרה.
מאחורי חטיבות הדרג הראשון היו שתי חטיבות דרג שני; חטיבת השריון 43 (עם 95 טנקים) וחטיבת השריון 51 (עם 95 טנקים), שסופחה לדיוויזיה.
הדיוויזיה השביעית: הוצבה בחלק הצפוני של קו ההבקעה, מאזור קוניטרה ועד שיפולי החרמון.
הדיוויזיה כללה את חטיבת החי"ר 68 אשר כללה כוח מחיל המשלוח המרוקאי (סה"כ 71 טנקים) בחלק הצפוני של הגזרה, ואת חטיבת החי"ר 85 (41 טנקים) בחלק הדרומי.
כמו כן, הוצבו שתי חטיבות בדרג השני: חטיבת השריון 78 (95 טנקים) והחטיבה הממוכנת 121 (41 טנקים).
הדיוויזיה הראשונה: דיוויזיה איכותית שהתבססה בעיקר על טנקי T-62 ושימשה עתודה מטכ"לית כדי לנצל כל הצלחה בהבקעה לאורך הגזרה.
הדיוויזיה, בפיקודו של תופיק ג'האני, הוצבה באזור אל-כיסווה וכללה את חטיבת השריון 76 (עם 95 טנקים), חטיבת השריון 91 (עם 95 טנקים), החטיבה הממוכנת 58 (עם 41 טנקים) ואגד ארטילרי (ה-64).
הדיוויזיה השלישית: דיוויזיה איכותית שהתבססה בעיקר על טנקי T-62 והוצבה בעתודה.
הוצבה במחנות קטנא, מדרום מערב לדמשק.
גזרת רמת הגולן הייתה נתונה תחת אחריותו של פיקוד הצפון, בפיקודו של אלוף יצחק (חקה) חופי.
בפרוץ המלחמה עמדו לרשות פיקוד הצפון שתי אוגדות: אוגדה 36 הסדירה ואוגדת המילואים 210 שהייתה בשלבי הקמה.
עוצבות צה"ל שהשתתפו בקרבות הבלימה והתקפת הנגד היו (על פי הרכבן המקורי):
אוגדה 36 – אוגדה סדירה בפיקודו של תת-אלוף רפאל איתן:
חטיבה 188 (מפקד: אלוף-משנה יצחק בן-שהם) – שני גדודי טנקי שוט קל סדירים (הגדוד השלישי היה גדוד מילואים אשר סופח לבסוף לחטיבה 4).
חטיבה 7 (מפקד: אלוף-משנה אביגדור בן-גל) – שלושה גדודי טנקי שוט קל סדירים וגדוד חרמ"ש מוקטן.
חטיבת גולני (מפקד: אלוף-משנה אמיר דרורי) – גדודי חיל רגלים סדירים ופלוגת סיור.
אגד ארטילרי 212 (מפקד: אלוף-משנה בני ארד)
חטיבה 679 (מפקד: אלוף-משנה אורי אור) – שלושה גדודי טנקי שוט מטאור.
גדס"ר 134 (מפקד: רב-סרן חנני תבור) - גדוד סיור אוגדתי שהיה מורכב מטנקים (שוט קל) ונגמ"שים.
חטיבה 317 (מפקד: אלוף-משנה חיים נדל) - שני גדודי צנחנים (הצטרפה ללחימה לקראת 10 באוקטובר).
אוגדה 210 – אוגדת מילואים בפיקודו של האלוף דן לנר:
חטיבה 179 (מפקד: אלוף-משנה רן שריג) – שלושה גדודי טנקי שוט קל.
חטיבה 9 (מפקד: אלוף-משנה מרדכי בן-פורת) - גדוד טנקי סופר שרמן, שני גדודי חרמ"ש.
חטיבה 4 (מפקד: אלוף-משנה יעקב הדר) – גדוד טנקי סופר שרמן, שני גדודי חרמ"ש.
אגד ארטילרי 282 (מפקד: אלוף-משנה משה לוי)
אוגדה 146 – אוגדת מילואים בפיקודו של האלוף משה פלד (השתייכה במקור לפיקוד המרכז והועברה צפונה ב-7 באוקטובר):
חטיבה 205 (מפקד: אלוף-משנה יוסי פלד) – שלושה גדודי טנקי שוט מטאור.
חטיבה 670 (מפקד: אלוף-משנה גדעון גורדון) – שני גדודי חרמ"ש (גדוד טנקי סופר שרמן נותר בבקעת הירדן).
אגד ארטילרי 213 (מפקד: אלוף-משנה דני אבידר)
כאמור, עם פרוץ המלחמה היו פרושים ברמת הגולן שני גדודי חטיבה 188 במוצבים לאורך הגבול וחטיבה 7 בעתודה, כמו גם חיילי חי"ר מחטיבת גולני ומגדוד 50 של הנח"ל במוצבים לאורך הגבול.
במהלך ימי הקרבות נערכו איגודי כוחות חדשים על פי ההתפתחויות בשטח, והרכב החטיבות שלחמו במסגרת כל אוגדה השתנה באופן משמעותי.
רמת הגולן היא רמה בזלתית הנמצאת בין נהר הירמוך מדרום והר חרמון מצפון, ממזרח לכנרת ולעמק החולה.
סלעי הבזלת מקשים על התנועה בשטח ובמקרים רבים מוגבלת התנועה למספר מצומצם של צירים עיקריים.
בשטח רמת הגולן נישאים מספר הרי געש רדומים הגבוהים מסביבתם בכ-100–200 מטרים, המהווים נקודות טובות לתצפית ולהגנה.
פני השטח המבותרים יכולים לשמש להסתרת הלוחמים ולמחסה מסוים מפני האש.
בנוסף, מאפשר השטח המבותר מארבים ואמצעים טקטיים אחרים שאינם אפשריים בשטח מישורי.
ממערב לקו הגבול בין ישראל לסוריה עבר קו התילים הישראלי, המורכב מרצף של הרי געש שכיוונם צפון-דרום, במקביל לקו הגבול.
עיקרה של תוכנית המתקפה הסורית כלל כוח של שלוש דיוויזיות חי"ר ושתי דיוויזיות שריון בעתודה שישטפו את רמת הגולן בתנועה רציפה, ויגיעו אל נהר הירדן בתוך יום אחד, עוד בטרם יספיק צה"ל לגייס את כוחות המילואים.
התוכנית הסורית כללה מתקפה בשלושה מאמצים שווים לכל רוחב הגזרה, כשלכל גזרה הוקצתה דיוויזיית חי"ר.
שלב א' תוכנן להימשך 3 שעות.
תחילתו בהרעשה ארטילרית על יעדים טקטיים לאורך כל החזית, התקפה אווירית על יעדים צבאיים איכותיים, הכשרת מעברים וגישור מעל תעלות הנ"ט ושדות המוקשים הישראלים, מעבר של כוחות קרקעיים אל תוך רמת הגולן עד לעומק של 6–8 ק"מ, והשמדת כוחות צה"ל המחזיקים ברצועה שנכבשה.
המתקפה תוכננה להתבצע על ידי שתי חטיבות הקו הראשון של שלוש דיוויזיות חי"ר: דיוויזיה 7 בצפון רמת הגולן, דיוויזיה 9 במרכז רמת הגולן ודיוויזיה 5 בדרום רמת הגולן.
שלב ב' תוכנן להימשך 3 שעות ולהתבצע על ידי חטיבות שריון של הקו השני של שלוש הדיוויזיות.
בשלב זה תוכננה השמדה של כוחות העתודה הטקטיות של צה"ל ברמת הגולן והרחבת רצועת הכיבוש ל-12–15 ק"מ עד קו זעורה–וסט–נפח–אל-על.
כוחות גדודיים קדמיים ישתלטו על הצמתים העיקריים היורדים לירדן כדי לאבטח את המשך תנועת הכוחות הסוריים מערבה.
שלב ג' תוכנן להימשך בשעות הלילה ועד לאחר עלות השחר.
בשלב זה יושלם כיבוש רמת הגולן מישראל.
הכוחות הסוריים יתארגנו לאורך הירדן ויערכו להתקפת נגד של צה"ל לאחר גיוס אוגדות המילואים.
בדומה לסיני, גם ברמת הגולן שלטה התפיסה הצה"לית לפיה במקרה של מלחמה יהיה על הכוחות הסדירים לבלום את האויב עד להגעת יחידות המילואים ("הסדיר יבלום").
טרם המלחמה הוכנה בפיקוד הצפון תוכנית "סלע" להגנה על רמת הגולן במקרה של מלחמה כוללת עם סוריה.
לפי תוכנית "סלע", יהיה על אוגדה 36, בכוח של שתי חטיבות שריון, לבלום את הצבא הסורי למשך 36 שעות, הזמן הדרוש להגעת כוחות המילואים לרמה.
תוכנית ההגנה הצה"לית התבססה על העובדה שברמת הגולן אין לישראל עומק אסטרטגי ולכן כל נסיגה תסכן את חלקה הצפוני של ישראל.
משום כך, וכדי להגן על היישובים הישראלים ברמת הגולן, תוכנן קו ההגנה היחיד סמוך לקו הגבול, ובו נבנו עמדות מוכנות לטנקים ומוצבי תצפית, נחפרו תעלות נ"ט והונחו שדות מוקשים.
תוכנית ההגנה של פיקוד הצפון חילקה את רמת הגולן לשתי גזרות - צפונית ודרומית - שקו הגבול ביניהן עבר מדרום לקוניטרה, בקו הר יוסיפון-תל חזקה.
הגזרה הצפונית מתאפיינת בהרים רבים המהווים מכשולים טבעיים, ומצמצמים את התנועה של הכוחות התוקפים לכדי מספר פתחות אפשריות (פתחות קוניטרה הצפונית והדרומית), עליהן ניתן להגן מעמדות שולטות.
הגזרה הדרומית מישורית יותר, ופרט לכמה תילים שולטים מתאפיינת בפתחות גדולות ורחבות (פתחת כודנה ופתחת רפיד), שקשה יותר להגן עליהן.
למרות זאת, העריך פיקוד הצפון כי המאמץ הסורי העיקרי יהיה בגזרה הצפונית, בשל רצונם של הסורים לכבוש מחדש את העיר קוניטרה ובשל היותה קרובה יותר למחנה נפח ולנהר הירדן.
לפיכך ערך פיקוד הצפון את כוחותיו כך ששלושה גדודי שריון הגנו בגזרה הצפונית, בעוד שני גדודים נערכו להגנה בגזרה הדרומית.
בפועל, כאמור, תקפו הסורים בשלושה מאמצים שווים, ללא שום עדיפות לגזרה הצפונית.
ההתקפה הסורית נפתחה בשעה 13:55 בהפגזה ארטילרית לרוחב כל החזית ובתקיפות מטוסים על מחנות ומרכזי פיקוד ושליטה של צה"ל.
כ-800 קני ארטילריה פתחו באש מדויקת לעבר מטרות שונות ברחבי הגולן, בהם מוצבים, בסיסי צה"ל, שטחי כינוס ורמפות הגנתיות ששימשו את הטנקים הישראלים.
במקביל החלו חטיבות הדרג הראשון של דיוויזיות הרגלים הסוריות לנוע אל עבר קו הגבול.
משימתן הייתה להכשיר מעברים על גבי תעלת הנ"ט הישראלית, לכבוש את מוצבי צה"ל לאורך הקו הסגול ולהתקדם עד לכביש האורך העובר במקביל לקו הסגול, מהכפר מסעדה לצומת רפיד.
החטיבות הסוריות ספגו פגיעות רבות מטנקי חטיבה 188 שהוצבו בכוחות מחלקתיים ופלוגתיים לאורך הקו הסגול.
אלה השמידו טנקים, כלי רכב משוריינים ואמצעי גישור, והצליחו לעכב את התקדמות הכוחות הסורים.
למרות זאת, עד השעה 17:30 הבקיעו מספר חטיבות סוריות את קו ההגנה הישראלי תוך עקיפת מוצבים שלא נכבשו.
בהתאם להערכה של פיקוד הצפון (לעיל), הוצב עיקר כוחה של חטיבה 7 בפתחת קוניטרה.
בשעה 18:00 קיבלה חטיבה 7 את האחריות לגזרה הצפונית של רמת הגולן ולקחה תחת פיקודה את גדוד 74 מחטיבה 188 שהיה פרוס בגזרה הצפונית.
הגזרה הדרומית של הרמה הועמדה תחת פיקודה של חטיבה 188, ולרשותה עמדו גדוד 53 של החטיבה וגדוד 82 מחטיבה 7. לאחר מספר שעות, לאור החמרת המצב בגזרה הדרומית של הגולן, הורה הפיקוד לחטיבה 7 להעביר דרומה גדוד טנקים נוסף, אך מח"ט 7, יאנוש בן-גל, התנגד לכך והפקודה בוטלה בהמשך.
בשעות הערב נכנסו לקרב חטיבות הדרג השני של דיוויזיות הרגלים הסוריות.
בגזרה הצפונית הצליחו כוחות חטיבה 7 לבלום את המתקפה.
החטיבה עמדה בשעות הלילה בפני התקפה של שתי חטיבות סוריות, שהתרכזה מצפון לקוניטרה, בעמק שבין הר חרמונית ורכס הבוסטר (אשר זכה מאוחר יותר לכינוי "עמק הבכא").
הטנקים הסורים הצליחו להגיע בחסות החשיכה ובחיפוי הפגזה כבדה עד לטווח של עשרות מטרים מן העמדות הישראליות.
מפקד החטיבה ריכז כוחות לגזרת ההתקפה ולמרות יתרונם של הסורים באמצעי ראיית לילה הצליח לבלום אותה.
בדרום הרמה היה המצב שונה.
הטנקים הסורים המשיכו לחדור בפרצות שנוצרו קודם, וניצלו את יתרונם המספרי.
בשעות הלחימה הרצופות אזלה התחמושת בחלק מהטנקים.
בקרבות קשים ובמסגרות קטנות והולכות – פלוגות, מחלקות ולבסוף טנקים בודדים - הצליחו טנקי חטיבה 188 להשהות את התקדמות הסורים עד לאחר שעת חצות, כשכוחם הולך ומתמעט.
למרות זאת הצליחו הכוחות הסורים להבקיע את קו ההגנה בשני מקומות: חטיבה 51 מהדיוויזיה התשיעית עברה באזור פתחת כודנה ונעה לכיוון חושניה, וטנקי הדיוויזיה החמישית חדרו במרחב השטוח שבין תל פארס לתל סאקי.
עד השעה 23:00 דיווח מפקד חטיבה 51 על כיבוש אזור חושניה, בעוד חטיבה 46 הגיעה עד אזור קצביה וחטיבה 132 הגיעה עד אזור רמת מגשימים.
במהלך הלילה הוחלט על פינוי היישובים הישראליים משטח הרמה ועד השעה 4:00 לפנות בוקר הושלם פינוי כל היישובים.
כבר בשעות הלילה החלו להגיע לרמה כוחות המילואים הישראלים הראשונים.
עקב המצב הקשה נשלחו הכוחות לרמה במהירות ובמסגרות קטנות, ללא ריכוז כוח.
חלק מהטנקים נשלחו עם כמחצית מכמות הפגזים וללא שהספיקו לבצע תיאום כוונות.
כוחות מחטיבה 179 הגיעו כבר במהלך הלילה ונכנסו ללחימה, ובהמשך הגיעו גם טנקים ראשונים מחטיבה 679. עם בוקר הגיעו כ-25 טנקים מחטיבה 679 בפיקוד המח"ט לאזור נפח.
בפיקוד הצפון התקבלה תמונת מצב שגויה לפיה עיקר המאמץ הסורי הוא באזור קוניטרה ולכן הופנתה החטיבה צפונה.
עם שחר חידש הצבא הסורי את המתקפה.
החטיבות הסוריות שכבר היו בתוך שטח הרמה המשיכו להתקדם, ובנוסף, הוטלה הדיוויזיה הראשונה, שנשמרה בעתודה, לגזרת הלחימה הדרומית.
כוחות צה"ל הסדירים בדרום הרמה כבר היו מדוללים מאוד, ומרבית המוצבים לאורך הגבול ננטשו או כותרו.
15 טנקים משרידי הגדודים הסדירים 53 ו-82 עלו לתל פארס, שם נותרו מכותרים במשך היום בשטח בשליטה סורית, ורק בחסות החשיכה הצליחו להתפנות בלילה הבא לאזור הכנרת.
בתל סאקי נותרו מכותרים בבונקר קטן לוחמי נח"ל וטנקיסטים לאחר שהאזור נכבש גם כן על ידי הסורים.
הכוח העיקרי של חטיבה 188 בגזרה הדרומית היה כוח המח"ט, אשר כלל 15 טנקים, ביניהם כוח צביקה ומספר טנקי מילואים מחטיבה 179, אשר השהו את התקדמות הסורים במשך הלילה.
כוח המח"ט נערך לחסימה על ציר הנפט, מדרום לנפח, והצליח לבלום בשעות הבוקר את התקדמות חטיבה 51 הסורית צפונה לכיוון נפח.
במקביל, פעל כוח שכלל כ-11 טנקים מגדוד 82 ממזרח לציר הנפט.
הכוח נתקל בטנקי T-62 של הדיוויזיה הראשונה אשר לחצו צפונה לנפח והחל לספוג אבדות.
המג"ד נפצע והכוח החל לסבול ממחסור חמור בתחמושת.
מפקד הכוח ניסה ללא הצלחה ליצור קשר עם מפח"ט 188 ועם מפקדת האוגדה כדי לקבל הנחיות, ולבסוף התקשר למח"ט 7, יאנוש בן-גל, והסביר לו את חומרת מצבו.
בן גל הורה לכוח לנתק מגע ולנוע צפונה כדי לחבור אליו בגזרה הצפונית, וזאת מבלי לעדכן את מח"ט 188 (שגדוד 82 היה תחת פיקודו) או את מפקדת האוגדה.
בעוד בן-שהם משוכנע כי הכוח בפיקודו וטנקי גדוד 82 ממזרח לו חוסמים בהצלחה את המעבר צפונה לנפח, היה אגפו המזרחי חשוף לגמרי מבלי שהיה מודע לכך.
במקביל שלח מפקד חטיבה 51 הסורית גדוד טנקים באיגוף מערבי כדי לעקוף את כוח בן-שהם.
בסביבות השעה 13:00 החלו כוחות סוריים לעלות על גדרות המחנה בנפח.
הטנקים הסורים תפסו עמדות שולטות על הגבעות מסביב למחנה תוך שהם יורים ומפגיזים מבנים וכלי רכב.
כוח בן-שהם פנה לעבר נפח בניסיון להדוף את הסורים.
במהלך ההסתערות נהרגו מח"ט 188 איציק בן-שהם, סגנו דוד ישראלי, וקצין האג"ם של החטיבה בני קצין.
חטיבה 188 איבדה בפחות מחצי שעה את המח"ט, הסמח"ט וקצין האג"ם שלה, ונשארה ללא פיקוד בכיר.
כוח מח"ט 679 הופנה במהירות חזרה לנפח.
כוח זה הפתיע את השריון הסורי מאגפו המזרחי, וגרם אבדות כבדות לחטיבה 91. כוח גדודי נוסף של החטיבה שהגיע למרחק קצר ממערב לצומת נפח, הופנה גם הוא לסייע ללחימה, אך הופתע על ידי הסורים כשהוא נמצא בשטח נחות וספג אבדות כבדות.
חטיבה 679 ספגה אבדות כבדות במהלך הקרב על נפח, אולם כוחות קטנים שלה הצליחו לבלום את השריון הסורי במרחק קצר מנפח.
בשעות הערב נסוגו הסורים, שספגו אף הם אבדות כבדות, אל הרכסים שממזרח למחנה.
במקביל לקרב על נפח במרכז הרמה, המשיכו הסורים במתקפה בדרום רמת הגולן.
חטיבה 47 הסורית חברה לחטיבה הממוכנת 132 ברמת מגשימים ומשם המשיכו לתקוף יחד לכיוון אל-על.
הם נעצרו כ-3 ק"מ צפונית לאל-על על ידי גדוד טנקים מחטיבה 179. גדוד אחר של חטיבה 47 הגיע למרחק של כ-7 ק"מ מהכנרת, שם נתקל בטנקים של חטיבה 4 שהיו בדרכם לאזור הלחימה והושמד באזור גמלא.
הייתה זו החדירה העמוקה ביותר של הסורים ברמת הגולן.
בגזרה הצפונית, המשיכו חטיבות הדרג השני הסורי (כ-140 טנקים של חטיבות 78 ו-121) בהתקפה וניסו לפרוץ באזור עמק הבכא.
הם נעצרו על ידי טנקי גדוד 74 וחטיבה 7 אשר היו פרוסים בעמדות שולטות לאורך הרכס.
החטיבות הסוריות ספגו אבדות כבדות ונסוגו לאחור.
בסוף יום הקרבות שלטו הסורים על מרחב במרכז רמת הגולן אשר השתרע מן המבואות הדרומיים של קוניטרה עד קצביה, ודרומה משם עד ממערב לרמת מגשימים.
הפיקוד הישראלי העריך את מצב המערכה כחמור, ולמחרת הכין גדוד ההנדסה של פיקוד הצפון חמישה מגשרי הירדן לפיצוץ.
בשעות הערב הגיע לפיקוד הצפון הרמטכ"ל לשעבר חיים בר-לב, לאחר שנשלח על ידי הרמטכ"ל לסייע לאלוף הפיקוד יצחק חופי.
בר-לב התעדכן במצב הלחימה וסייע בגיבוש התוכניות למתקפת הנגד.
בבוקר 7 באוקטובר הוחלט במטכ"ל להעביר את אוגדה 146, אשר השתייכה לפיקוד המרכז, לחזית הצפון, תוך השארת הגבול עם ירדן כמעט ללא כוחות, תחת ההנחה כי חוסיין מלך ירדן לא יפתח בחזית שלישית.
אלוף פיקוד הצפון יצחק חופי נטה בתחילה להציב את אוגדה 146 להגנה על גשרי הירדן מצפון לכנרת.
מפקד האוגדה משה פלד ערער על כך והציע לערוך במקום זאת התקפת נגד בדרום הרמה.
הרמטכ"ל לשעבר חיים בר-לב צידד בהצעתו של פלד ולאחר התייעצות עמו החליט האלוף חופי לקבל את ההצעה.
אוגדה 146 נעה על זחלים לצפון (פרט לגדוד אחד שלו הוקצו מובילים) והתכנסה באזור צמח ועין גב לקראת התקפת נגד, שנקבע כי תיפתח בבוקר היום הבא.
לקראת מתקפת הנגד נערכו איגודי כוחות חדשים, על פי פריסת היחידות בפועל בזירת הלחימה.
חטיבות 4 ו-9 שפעלו בדרום רמת הגולן הועברו מפיקודה של אוגדה 210 לפיקודה של אוגדה 146. כעת פעלו במסגרת אוגדה 146 ארבע חטיבות ובהן בסך הכול 175 טנקים:
חטיבה 205 – שני גדודי טנקי שוט, גדוד הסיור של האוגדה;
חטיבה 9 – גדוד טנקי שרמן, גדוד טנקי שוט, שני גדודי חרמ"ש (גדוד טנקי השוט השתייך במקור לחטיבה 179 והועבר לחטיבה 9 לאחר שהגיע לציר אל-על לפניה);
חטיבה 4 – גדוד טנקי שרמן, שני גדודי טנקי שוט (אחד מהם הועבר מחטיבה 205 והשני - גדוד המילואים של חטיבה 188), שני גדודי חרמ"ש;
חטיבה 670 – שני גדודי חרמ"ש.
באוגדה 210 נותרה ב-8 באוקטובר חטיבה אחת – חטיבה 179 ובה גדוד טנקים וגדוד הסיור האוגדתי, גדס"ר 134 (גדוד הטנקים השני של החטיבה הועבר כאמור לחטיבה 9 והגדוד השלישי נשחק ויצא מכלל פעולה).
במהלך 9 באוקטובר הועברה תחת פיקודה חטיבה 679 מאוגדה 36. תחת פיקוד אוגדה 36 נותרו חטיבה 7 (שכללה את גדוד 74 של חטיבה 188) וחטיבת גולני.
התקפת הנגד של אוגדה 146 בדרום הרמה
בבוקר יום זה פתחה אוגדה 146 בהתקפת נגד דו-זרועית בדרום רמת הגולן.
המאמץ העיקרי של האוגדה נערך בציר אל-על-רמת מגשימים (כביש 98), כשחטיבה 9 מובילה את המתקפה וחטיבה 205 נעה בעקבותיה.
באגף השמאלי של האוגדה נעה חטיבה 4 בציר מעלה גמלא, כמאמץ משני.
חטיבה 670 נעה על כביש המערכת, סמוך לקו הסגול, כדי להגן על האגף הימני (הדרומי) של האוגדה, ולטהר את השטחים שייתפסו.
החטיבות (למעט חטיבה 670) הותירו את גדודי החרמ"ש שלהן בעמק הירדן כדי שלא לחושפם לאש הארטילרית הסורית והפעילו רק את גדודי הטנקים שלהן.
חטיבה 9 החלה להתקדם במרחב שבין אל-על לרמת מגשימים, תוך שהיא משמידה כ-40 טנקים סוריים במהלך היום.
חטיבה 4 התקדמה אף היא והשמידה ממזרח למעלה גמלא כ-15 טנקים סורים.
ליד רמת מגשימים עברה חטיבה 205 דרך חטיבה 9, תקפה את תל סאקי שמצפון ליישוב, כבשה אותו באיגוף ממערב וחילצה את החיילים שהיו מנותקים בו מאז 6 באוקטובר.
החטיבה המשיכה להתקדם צפונה, כשחטיבה 4 מתקדמת לשמאלה.
כעת העביר מפקד האוגדה את חטיבה 9 לשמאלה של חטיבה 4, כך ששלוש החטיבות של האוגדה תקפו בחזית אחת, זו לצד זו.
חטיבה 205 התקדמה צפונה וליד תל ג'וחדר, סמוך לציר הנפט, נתקלה באש סורית חזקה ונעצרה.
התברר שהמרחב שממזרח לתל ג'וחדר ותל פרס היה מגנן נ"ט סורי מבוצר, שהוחזק על ידי חטיבה ממוכנת בסיוע גדוד נ"ט.
גדודי חטיבה 205 התייצבו בעמדות ועד רדת החשיכה ניהלו אש עם המתחם הסורי, עד שהאש ממנו נחלשה.
במקביל כבש כוח סיור של החטיבה את תל ג'וחדר.
בסך הכול התקדמה אוגדה 146 ב-8 באוקטובר כ-10 קילומטר ויותר לכיוון צפון-מזרח.
במהלך 8 באוקטובר חידשו הכוחות הסורים שניצבו במרחב שמדרום לנפח את ניסיונם לכבוש את המחנה.
מולם ניצבה חטיבה 679 (עדיין תחת פיקוד אוגדה 36), אשר בלמה אותם לאחר קרב שריון בשריון קשה.
בשעות אחר הצהריים עברה החטיבה להתקפת נגד בסיוע ארטילרי, כבשה את סינדיאנה ואת דהלמיה, תוך שהיא מתקדמת לכיוון דרום מזרח ודוחקת את הסורים לכיוון הכפר חושניה.
מדרום-מערב לחטיבה 679 פעלה במשך היום חטיבה 179 (מאוגדה 210) על ציר יהודיה המוביל לחושניה.
החטיבה התקדמה באיטיות על הציר תוך ניהול קרבות שריון כבדים, בהם הושמדו עשרות טנקים סורים, ודחקה את הסורים מזרחה אל עבר חושניה.
במהלך הלחימה נהרג סגן מפקד החטיבה, אשר מילא את מקומו של מפקד החטיבה.
סגן מפקד אוגדה 210 נטל זמנית את הפיקוד על החטיבה, ובהמשך חזר מפקד החטיבה מבית החולים ונטל שוב את הפיקוד עליה.
בסופו של 8 באוקטובר כבשו מחדש כוחות צה"ל את רוב שטח המובלעת שכבשו הסורים בדרום ומרכז הרמה.
עד תום היום נדחקו הכוחות הסורים שחדרו לרמת הגולן לתוך כיס חושניה – מתחם מצומצם בצורת טרפז ששטחו כ-50 קילומטרים מרובעים, ממערב לרכס בשנית.
בגזרה הצפונית בלמו כוחות חטיבה 7 את מאמציה המתמשכים של הדיוויזיה הסורית ה-7 להבקיע את הקו.
בלילה שבין 8 ל-9 באוקטובר, שלחו הסורים חוליות קומנדו מצוידות במטולי רקטות מסוג RPG-7 כדי לפגוע בטנקים במה שכונה "ליל הבזוקות".
מספר טנקים נפגעו וחיילים נהרגו, אך המתקפה לא הצליחה להדוף את הכוחות הישראליים בגזרה הצפונית.
ב-9 באוקטובר ריכזו הסורים כוח גדול בניסיון אחרון לפרוץ את קו ההגנה של צה"ל בגזרה הצפונית.
בהתקפה השתתפו כ-150 טנקים סורים, 100 מתוכם טנקי T-62 של הדיוויזיה השלישית שטרם השתתפו בקרבות, מול כ-50 טנקים של חטיבה 7.
ההתקפה החלה בשעות הבוקר בחיפוי הפגזה ארטילרית כבדה.
בלחץ ההפגזה הסורית הכבדה נסוגו הטנקים הישראלים מן השטחים השולטים אל המדרון האחורי.
הסורים ניצלו זאת והחלו מתקדמים, ורק כאשר הגיעו לקו העמדות הישראלי הם התגלו.
מפקד גדוד 77, סא"ל אביגדור קהלני, הוביל את הטנקים שבפיקודו לתפיסת השטחים השולטים על העמק, שנודע לאחר הקרב בשם "עמק הבכא", תוך ניהול קרב שב"ש בטווחים קצרים נגד טנקים סוריים.
עם התמשכות הקרב נקלעו הכוחות הישראלים למשבר ותחמושתם עמדה לאזול.
מפקד החטיבה ריכז מול גזרת ההתקפה הסורית את כל הטנקים שהצליח לאסוף והעמיד אותם תחת פיקודו של קהלני.
לעזרת החטיבה נשלח גם כוח תגבורת שכלל 11 טנקים משרידי גדוד 53 של חטיבה 188, אשר מפקדו היה סא"ל יוסי בן-חנן.
הכוח התייצב באגף הדרומי של החטיבה ומילא תפקיד חשוב בשבירת ההתקפה הסורית.
בשעות הצהריים הצליח השריון הישראלי לבלום את ההתקפה הסורית.
הסורים החלו לסגת וטנקי חטיבה 7 תפסו מחדש את העמדות השולטות בעמק.
בסוף הקרב נותרו בשטח עשרות כלים סורים פגועים.
במקביל למתקפה בעמק הבכא ערכו הסורים מאמץ משני מעט דרומה משם, בפתחת קוניטרה דרום.
חטיבה 43 הסורית, מתוגברת בטנקי T-62, ניסתה לפרוץ אך נבלמה על ידי פלוגת טנקים מגדוד 74 שניצבו באזור.
במהלך היום נערכו שני קרבות נגד כוחות חי"ר סורים.
בסביבות 10:00 התקבלו ידיעות על חדירת כוח חי"ר סורי באזור בוקעתא.
גדוד 12 של גולני בפיקוד המג"ד יעקב שחר נשלח לאזור על זחל"מים עם מחלקת טנקי סופר שרמן מגש"פ 181. ממזרח לבוקעתא נורו על הכוח פצצות RPG.
שבעה נהרגו, ביניהם המג"ד שחר, ו-13 נפצעו.
פלוגת הסיור של חטיבה 7, מצוידת בנגמ"שים, נשלחה לסייע, הדפה את המתקפה ולאחר מכן סייעה בחילוץ הפצועים של גולני.
בקרב זה נפגע אחד מנגמ"שי הפלס"ר, חייל אחד נהרג וכמה נפצעו.
לאחר סיום הקרב נשארו חמישה נגמ"שים לפנות את הנפגעים, ומפקד הסיירת, אורי כר-שני, נע בכוח של שלושה נגמ"שים דרומה (על כביש 98 של ימינו).
מדרום לבוקעתא נורה על הנגמ"ש טיל נ"ט.
כר-שני החליט שלא לחכות לכוחות נוספים, ובשעה 12:40 חזרו שלושת הנגמ"שים צפונה על מנת לטהר את הציר.
סמוך לצומת אל-רום פנו הנגמ"שים מזרחה ונעו בשטח הקשה ובין הטרסות.
כוח קומנדו סורי שהונחת מוקדם יותר בצומת וואסט, המתין לנגמ"שים ופתח עליהם בירי טילים.
שני נגמ"שים נפגעו וכר-שני נהרג.
חמשת הנגמ"שים הנותרים הפסיקו את פינו הפצועים והגיעו לאזור תחת פיקוד הסמ"פ, איציק מבורך.
הכוח תקף את הכוח הסורי, אולם שוב נפגעו מספר נגמ"שים, ביניהם נגמ"ש הסמ"פ, וכל יושביו נהרגו.
בסך הכל נהרגו 24 מלוחמי פלוגת הסיור.
כמו כן נהרג מפקד פלוגה מגש"פ 181, שנשלחה לסייע לסיירת.
התקפה דו-אוגדתית על כיס חושניה
בשעות הבוקר פתחו אוגדה 210 ואוגדה 146 בהתקפה על הכיס הסורי בחושניה.
כיס זה הפך למעשה למגנן נ"ט גדול שאויש על ידי דיוויזיית הרגלים ה-5 והדיוויזיה המשוריינת ה-1. אוגדה 210 תקפה את הכיס ממערב ומצפון, ואוגדה 146 תקפה מדרום מערב.
באגף הצפוני של הכיס ניצבה חטיבה 679 אשר עסקה במהלך מרבית אותו יום בבלימת ההתקפה הסורית האחרונה לכיוון נפח.
במתקפה השתתפו עשרות טנקים סורים שהסתייעו גם בירי של טילי נ"ט.
אחר הצהרים הועברה החטיבה תחת פיקודה של אוגדה 210, קיבלה תגבורת טנקים ויצאה להתקפה בכיוון דרום-מזרח, ולאחר קרב קשה כבשה את אזור הכפר רמת'ניה תוך השמדת עשרות טנקים סורים.
החטיבה השנייה של אוגדה 210, חטיבה 179, הוסיפה להתקדם תוך כדי קרב שריון בשריון ממערב לחושניה, ובצהרי היום החלה לנוע לצפון מזרח, לעבר חלקו הצפוני של הכיס הסורי.
באגף הדרומי של הכיס הסורי חידשה אוגדה 146 את התקפתה.
חטיבה 205, באגף הימני של האוגדה, תקפה צפונה מעמדותיה שליד תל ג'וחדר.
התברר שבמשך הלילה נסוגו הכוחות הסורים והחטיבה התקדמה נוכח התנגדות חלשה והגיעה לקרבת תל פרס.
לפני הצהרים נפתחה כנגדה התקפת נגד של עשרות טנקים סורים ממזרח ומצפון.
החטיבה הדפה את ההתקפה בסיועו של חיל האוויר, ובהמשך כבשה תחת הפגזה סורית חזקה את השטח שעד הקו הסגול ליד צומת רפיד ואת תל פרס הסמוך לו.
משמאלה השתלטה חטיבה 4 על שטחים ממערב לתל פרס.
צפונה משם, באגף השמאלי של אוגדה 146, הסתערה חטיבה 9 לפני הצהרים על ליבו של הכיס הסורי.
ההתקפה הראשונה נתקלה באש נ"ט סורית צפופה ונבלמה.
החטיבה התארגנה מחדש ופתחה אחר הצהרים בהתקפה נוספת, בסיוע אש שירתה חטיבה 4 שמימינה, אש תותחים וסיוע של מטוסי חיל האוויר.
טנקי חטיבה 9 פרצו לעומק המתחם הסורי, חדרו דרך העיירה חושניה והשמידו טנקים סורים רבים.
לאחר רדת החשיכה התארגנה החטיבה לשהייה בחניון לילה בעומק הכיס הסורי.
בלילה תקפה ממזרח חטיבה ממוכנת סורית מדיוויזיית השריון השלישית (אותה דיוויזיה שחלק ממנה תקף בבוקר את חטיבה 7) את האגף הימני של אוגדה 146, בניסיון לפרוץ ממזרח לעזרת הכוחות הסורים שבכיס חושניה.
התקפה זו נבלמה על ידי חטיבה 205 באזור תל פרס.
בבוקר 10 באוקטובר חידשה חטיבה 9 מאוגדה 146 את התקפתה, כבשה את אתר המפקדה של הדיוויזיה הסורית הראשונה שישבה מצפון מזרח לחושניה והשמידה כוחות סורים במרחב.
אוגדה 210 תקפה את הכיס הסורי הנותר מצפונו.
חטיבה 179 תקפה את חושניה מצפון ודחקה את הסורים לעברה של חטיבה 9. חטיבה 679 תקפה משמאלה של חטיבה 179, בינה לבין הקו הסגול, ולמרות קרב קשה השתלטה על יעדיה.
בשלב זה החליט המפקד הסורי בכיס חושניה על נסיגה, והכוחות הסורים הנותרים בו נסוגו מזרחה אל מעבר לקו הסגול.
בקרבות על כיס חושניה הושמדו שתי חטיבות שריון סוריות.
בשטחו הותירו הסורים אחריהם מאות טנקים, מאות נגמ"שים, משאיות, תותחים ואספקה רבה.
לפני הצהריים יצאה אוגדה 146 להתקפה אל מעבר לקו הסגול במטרה להשתלט על שורת מוצבים סורים שממזרח ובראשם תל כודנה.
הכוחות כבשו חלק מיעדיהם אך נתקלו באש טנקים ונ"ט חזקה ובהפגזות קשות ונבלמו בשדות מוקשים סורים.
חטיבות השריון של האוגדה היו קטנות ושחוקות לאחר מספר ימי לחימה ואלוף הפיקוד יצחק חופי, שחשש לגורל האוגדה, פקד עליה להפסיק את ההתקפה ולחזור לקו הסגול.
לאחר הדיפת הסורים אל מעבר לקו הסגול, התלבט המטכ"ל הישראלי בשאלה האם ובאיזה עיתוי יש להמשיך במתקפת הנגד בחזית הסורית ולפרוץ לעומק שטח סוריה.
הרמטכ"ל דוד אלעזר סבר כי יש להמשיך באופן מיידי במתקפה לכיוון דמשק במטרה להביא להתמוטטות הצבא הסורי, ובכך לאלץ את סוריה לבקש הפסקת אש.
שר הביטחון משה דיין סבר כי יש לתת לכוחות צה"ל המותשים הזדמנות לנוח, להתארגן מחדש ולצבור כוח, ולכן העדיף לחדש את המתקפה ב-12 באוקטובר עם כוחות רעננים ומצוידים כהלכה.
הסוגיה הובאה להחלטתה של ראש הממשלה גולדה מאיר.
בדיון שהתקיים ב-10 באוקטובר בשעה 22:00, לאחר ששמעה את עמדות הרמטכ"ל ושר הביטחון, החליטה ראש הממשלה לקבל את עמדת הרמטכ"ל, ולחדש את המתקפה בבוקר 11 באוקטובר.
לפי הערכות אמ"ן, לצבא הסורי נותרו בשלב זה 300–400 טנקים, כשמאה מתוכם נותרו להגן על דמשק.
כמו כן כלל הצבא הסורי 40–50 גדודי ארטילריה וכלי נ"ט רבים.
בגזרת ההבקעה המתוכננת היו ערוכים שרידי הדיוויזיה השביעית במערכים חפורים שהוכנו בצד הסורי טרם המלחמה ונתפסו על ידי הכוחות הסוריים לאחר נסיגתם אל מעבר לקו הסגול, כמו גם שרידי החטיבה הממוכנת המרוקאית באזור מזרעת בית ג'ן.
לרשות צה"ל עמדו שלוש האוגדות אשר השתתפו בקרבות הבלימה והיו שחוקות מהקרבות הקשים:
אוגדה 36 בפיקודו של תת-אלוף רפאל איתן:
חטיבה 7 (מפקד: אלוף-משנה אביגדור בן-גל) – חמישה גדודי טנקי שוט-קל (שני גדודי החטיבה בתוספת "כוח עמוס כץ" (גדוד 71) ושני גדודים מחטיבה 188: גדוד 53 בפיקוד יוסי בן-חנן וגדוד 74 בפיקוד יאיר נפשי).
אוגדה 210 - אוגדת מילואים בפיקודו של האלוף דן לנר ולה כ-100 טנקים:
חטיבה 179 (מפקד: אלוף-משנה רן שריג) – גדוד טנקי שוט קל וגדוד סיור, ובסך הכל 44 טנקים.
חטיבה 679 (מפקד: אלוף-משנה אורי אור) – שלושה גדודי טנקי שוט מטאור ושוט קל.
אוגדה 146 – אוגדת מילואים בפיקודו של תת-אלוף משה פלד:
חטיבה 205 (מפקד: אלוף-משנה יוסי פלד)
חטיבה 9 (מפקד: אלוף-משנה מרדכי בן-פורת) - שני גדודי טנקים: גדוד טנקי סופר שרמן (30 טנקים) וגדוד טנקי שוט (כ-15 טנקים).
חטיבה 4 (מפקד: אלוף-משנה יעקב הדר)
חטיבה 670 (מפקד: אלוף-משנה גדעון גורדון)
כמו כן, עמדה לרשות הפיקוד גם חטיבת הצנחנים 317.
המתקפה המתוכננת יועדה לצפון רמת הגולן, במטרה לאיים על דמשק.
אלעזר הורה להתחיל את המתקפה בשעה 11:00, כך שהשמש לא תסנוור את הכוחות הישראלים התוקפים מזרחה.
אוגדה 36 בפיקוד תא"ל רפאל איתן תוכננה לתקוף ראשונה בגזרה הצפונית ביותר כך ששיפולי הר החרמון שאינם עבירים לשריון יאבטחו את אגפה במהלך הקרב.
המתקפה בגזרה זו תוכננה בשני צירים: גדוד 77 בפיקוד אביגדור קהלני יתקוף בגזרה הצפונית ביותר לכיוון הכפרים חדר ומזרעת בית ג'ן, בעוד גדוד 53 בפיקוד יוסי בן-חנן יפרוץ מדרום לו, לכיוון ג'ובתא אל-חשב ומחנות אל-פאוור.
אוגדה 210 בפיקוד דן לנר נשמרה ככוח עתודה מדרום לאוגדה 36, באזור עמק הבכא.
לפי התוכנית נועדה האוגדה לתגבר את אוגדה 36 אם תיתקל בקשיים, או לעבור דרכה ולהמשיך במתקפה לעומק השטח הסורי, במקרה שיוחלט על ניצול ההצלחה.
במקרה של התמוטטות מערך ההגנה הסורי, האוגדה נועדה לתקוף בגזרתה, מדרום לאוגדה 36, ולנוע לאורך הכביש הראשי מקוניטרה לדמשק.
אוגדה 146 נפרשה בדרום רמת הגולן והוטל עליה לבצע פעולות הטעיה כדי לרתק כוחות סורים לגזרה הדרומית.
לאחר תחילת ההבקעה הועברה חטיבה 9 תחת פיקודה של אוגדה 210.
בשעה 11:00, תוך כדי תקיפת חיל האוויר, החלה המתקפה של אוגדה 36. באגף הדרומי של האוגדה התקדם גדוד 53 מחטיבה 188 תחת אש בשטח קשה לתנועה ופרץ נתיב בשדות המוקשים.
הגדוד כבש את ג'ובתא אל-חשב וטרנג'ה, ולאחר מכן כבש את תל אחמר כסיוע למתקפת אוגדה 210 מדרום לו.
עד סוף היום הצליח הגדוד להתקדם כ-10 קילומטרים והגיע עד למחנה אל פאוור (חלס).
גדוד 77 מחטיבה 7 נתקל בקשיי עבירות והתקדם באיטיות אך הצליח לכבוש את כפר חדר ועד סוף היום הגיע לפאתי בית ג'ן, שם זיהה טנקים סורים וכוחות קומנדו שהונחתו במסוקים.
מפקד חטיבה 7, אביגדור בן-גל, החליט לעצור ולתקוף את הכפר למחרת בבוקר.
הצלחת ההבקעה של אוגדה 36 וידיעות על בריחת חיילים סורים הביאו להערכה שהצבא הסורי מתמוטט.
בעקבות הערכה זו החליטו הרמטכ"ל ואלוף הפיקוד להכניס את אוגדה 210 למערכה בשעה 13:00 ולהבקיע בגזרה הדרומית.
הבקעת רצועת ההגנה הסורית הראשונה הוטלה על חטיבה 179 של האוגדה, בפיקוד רן שריג, אשר תקפה את העיירה ח'אן ארנבה.
למרות הערכות הפיקוד, הסתבר כי הפיקוד הסורי העריך כי צה"ל יבצע את המאמץ ההתקפי העיקרי שלו בגזרה זו, ולכן הכין מערך הגנה מבוצר רווי באמצעי נ"ט, כדי לבלום את המתקפה הישראלית.
החטיבה נתקלה בהתנגדות עזה וכוחותיה נפגעו ממוקשים, מאש ארטילרית ומאש נ"ט.
הגדוד הראשון נפגע קשה, כמעט כל הכלים נפגעו, ותנועתו נעצרה.
הגדוד השני פרץ לאחריו וספג אף הוא ירי כבד והטנקים שלו נפגעו בזה אחר זה.
רוב הטנקים של החטיבה נפגעו, אולם שישה טנקים הצליחו להגיע לעברו השני של מתחם ח'אן ארנבה ולירות עליו מעורפו.
במהלך קרב ההבקעה הקשה ספגה החטיבה נפגעים רבים: 12 הרוגים ו-50 פצועים.
בשעה 15:00 הוטלה למערכה חטיבת השריון השנייה של האוגדה, חטיבה 679, כדי לייצב את הפרצה שיצרה חטיבה 179. טנקי החטיבה הצליחו לעבור את ח'אן ארנבה והחלו להתקדם אל עבר תל שער.
בשלב זה זיהו נסיגה של כוחות סורים, אולם בשטח שמאחוריהם עדיין נותרו חיילים סורים ויחידות נ"ט.
גדוד 471, גדוד צנחני מילואים עליו פיקד סא"ל חזי שלח, טיהר את העיירה הסורית ח'אן ארנבה.
עד סוף היום נכבש תל שער.
חטיבה 9 אשר סופחה מוקדם יותר לאוגדה נכנסה בשעות אחר הצהריים בעקבות חטיבה 679 ועד החשכה הצליחה לתפוס את צומת מעץ.
אוגדה 210 הצליחה להתקדם לעומק של כ-10 קילומטרים מהקו הסגול, אולם ספגה אבדות כבדות, וכ-40 טנקים נפגעו.
לאחר ניהול קרבות קשים אלה התמוטטה ההגנה הסורית והמרחב שהחזיקה דיוויזיה 7 הסורית נכבש במלואו עד ליישוב הסורי מזרעת בית ג'ן.
כוחות צה"ל התקדמו כ-8–10 ק"מ לעומק השטח הסורי.
במהלך הלילה עסקו כוחות חי"ר ישראלים בטיהור השטח שנכבש.
מטרת הפיקוד ב-12 באוקטובר הייתה להתקדם ככל האפשר לכיוון דמשק, ולכן הוחלט לרכז את המאמץ בגזרה הצפונית.
אוגדה 36 תוכננה להמשיך בשני המאמצים, לכבוש את תל א-שמס ומזרעת בית ג'ן ולהמשיך לכיוון סעסע.
אוגדה 210, אשר קיבלה לרשותה גם את חטיבה 205 מאוגדה 146, תוכננה להתקדם לכיוון כפר נסג', ולאחר כיבושו להתקדם צפונה אל הכפר כנכר.
כיבוש מזרעת בית ג'ן הוטל על כוח עמוס כץ (נקרא גם גדוד 71), שלא השתתף עדיין בקרבות ההבקעה, כאשר גדוד 77 מחפה לו.
כוח עמוס כץ התארגן לאחר פרוץ המלחמה בג'וליס, על בסיס חוזרים מחוץ לישראל, חסרי שיבוץ, ופצועים שחזרו ללחימה.
סא"ל עמוס כץ מונה למפקד הגדוד החדש ב-10 באוקטובר, שעות ספורות לפני תחילת ההבקעה לסוריה.
היה זה גדוד לא מאורגן שמפקדיו וחייליו בקושי הספיקו להכיר אחד את השני.
בשעות הבוקר החל גדוד 71 בתנועה לעבר הכפר.
לאחר שנכנסו לכפר החלה הרעשה ארטילריה מדויקת על הכוחות, כמו גם ירי מטנקים סורים שהסתתרו היטב בין הבתים ובחורשה שמדרום לכפר.
בשלב זה נפגע המג"ד כץ מרסיס בראשו והוא הורה לקמב"ץ הגדוד לקחת פיקוד.
הקמב"ץ נערך במרכז הכפר ומשם החל לפקד על הפלוגות השונות.
פלגה מסיירת מטכ"ל כבשה גבעה שולטת מצפון לכפר, אולם האש על הגדוד לא פסקה.
כל זמן הלחימה המשיכה ליפול ארטילריה סורית על טנקי הגדוד, כמו גם ירי מטנקים סורים אותם התקשו הכוחות לאתר.
גם גדוד 77 שהיה בחיפוי ספג אש ארטילרית מדויקת והתקשה לאתר את מקורות האש.
אט אט הצליחו לוחמי הגדוד להשמיד את הטנקים הסורים ובשעות הצהריים, לאחר מספר שעות של לחימה אינטנסיבית, הסתיים הקרב הקשה והכפר נכבש.
11 לוחמים נהרגו בקרב מזרעת בית ג'ן וכעשרים נפצעו.
גדוד 12 של חטיבת גולני, בפיקוד רס"ן ארוין לביא וכוח שריון בפיקוד אלי גבע נערכו להגנה בכפר מזרעת בית ג'ן, הדפו בהצלחה התקפות קומנדו ושריון סוריים והרגו רבים מהם.
במקביל, התקדם גדוד 53 בפיקוד יוסי בן-חנן מזרחה והגיע אל תל א-שמס, אשר שלט על הכביש הראשי המוביל לדמשק.
הכוח נתקל באש חזקה מן התל ונאלץ לסגת.
בן-חנן החליט לאגף את התל מצפון, במעבר קשה דרך "הלג'ה הקטנה" – אזור טרשי מצפון לתל המורכב מגבעות בזלת קטנות המקשות מאוד על מעבר רק"ם.
ששת טנקי כוח בן-חנן הצליחו לפלס דרך בלג'ה ולאגף את התל מצפון, ובשעות אחר הצהריים החלו לטפס עליו.
כשהתקרבו לפסגת התל נפתחה עליהם אש נ"ט וארבעה טנקים נפגעו באופן מיידי.
ארבעה לוחמים נהרגו בקרב תל א-שמס ומרבית הנותרים נפצעו והתפנו מהתל.
בן-חנן, שנפצע קשה, חולץ על ידי נהגו, צביקה רוזנצוויג, והשניים נותרו על התל.
בעזרת מכשיר קשר מהטנק הצליחו להזעיק עזרה, ולבסוף חולצו במהלך הלילה על ידי כוח מסיירת מטכ"ל בפיקוד יוני נתניהו.
רוזנצוויג ונתניהו קיבלו על פעולה זו את עיטור המופת.
ארבעת ההרוגים נותרו על התל וגופותיהם של שלושה מהם, יחד עם הטנקים, נלקחו על ידי הסורים והוחזרו רק לאחר הסכם הפסקת האש.
לאורך השנים נמתחה ביקורת על אי-חילוצם של ההרוגים, כמו גם על התנהלותו של בן-חנן בקרב.
עקב הקשיים בטיהור מלא של השטח שכבשה האוגדה ביום הקודם התקשו דרגי החטיבות להגיע אל הכוחות במהלך הלילה ולהעביר אליהם אספקה.
בשל עובדה זו נוצר מחסור בדלק ובתחמושת בטנקים.
בבוקר צורף לאוגדה "כוח נתי" – גדוד טנקים בפיקוד נתי גולן אשר הורכב בעיקר מאנשי צוות שחזרו מחוץ לישראל לאחר פרוץ המלחמה.
מרבית הכוח צורף לחטיבה 679 שמנתה כעת כ-50 טנקים כשירים, ופלוגה מכוח נתי סופחה לחטיבה 179. חטיבה 179 עסקה במהלך הלילה בחילוץ הפצועים ושיקום הטנקים.
יחד עם פלוגת הטנקים מכוח נתי, מנתה החטיבה בבוקר 12 באוקטובר כ-24 טנקים כשירים.
כוח נתי הרענן הוביל את חטיבה 679 לכיוון כפר נסג', אולם נתקל באש חזקה ומספר טנקים נפגעו.
מפקד הגדוד, נתי גולן, נפצע ובהיעדר מפקד נעצר הגדוד להתארגנות.
שני הגדודים המקוריים של חטיבה 679 המשיכו להתקדם ועד השעה 13:00 כבשו את כפר נסג'.
המחסור בדלק הפך קריטי והחטיבה נאלצה לעצור ולהמתין לתדלוק.
חטיבה 9, יחד עם חטיבה 179, המשיכה צפונה לכיוון כנכר וכבשה את תל מרעי.
תוך כדי ההתארגנות של חטיבה 679 נצפה כוח גדול המתקרב מדרום, אשר זוהה כחטיבה הראשונה של חיל המשלוח העיראקי.
זיהוי חיל המשלוח והערכות יתר של גודלו גרמו לאוגדה 210 לעצור את התקדמותה ואף לסגת מחלק מהשטחים שכבשה באותו היום, כדי להיערך לקרב מול השריון העיראקי.
תוכניות הפיקוד להתקדם צפונה לכיוון דמשק נזנחו ואף אוגדה 36 נעצרה, ובהמשך אף שלחה כוחות לעזרת אוגדה 210.
בפריצה למובלעת ב-11 באוקטובר נשארה אוגדה 146 במגננה בדרום רמת הגולן.
בליל 11–12 באוקטובר הוטלה על האוגדה המשימה לתקוף את המערך הסורי בדרום הרמה.
האוגדה, שכללה כעת שלוש חטיבות, החלה בהתקפה בבוקר 12 באוקטובר.
בבוקר 12 באוקטובר נשלחה אוגדה 146 לתקוף את המערך הסורי מול דרום רמת הגולן.
חטיבה 4 התקדמה ממוצב 110 ותפסה את ציר ביר אל-עג'ם–קוניטרה, במטרה לתקוף את אזור כודנה מצפון.
חטיבה ממוכנת 670, מתוגברת בטנקי גדוד השריון הפיקודי (גש"פ 181 שכלל טנקי סופר שרמן), תקפה את ציידא ואל-חנות.
המוצבים באל-חנות נכבשו אולם באזור ציידא נתקלו הטנקים באש נ"ט חזקה ומספר טנקים נפגעו.
חטיבה 205 נותרה בחיפוי ותוכננה לתקוף בהמשך לכיוון שייח' מסכין.
בשעות הבוקר הורה שר הביטחון משה דיין לרכז את המאמצים בצפון רמת הגולן.