tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא מלמדת את קריס הצעירה את אומנות הריפוי ואת תורת הצמחים, והיא מצילה את חייה של גוונדה כאשר רופאים ונזירות לא מצליחים לעזור לה ללדת בבטחה את בנה הראשון.
תמיד מורה למטופליה להתפלל לאלוהים, במטרה להימנע מכל טענה על כישוף או על עבודת השטן.
עוזבת את העיר בפתאומיות כאשר חוששת מפני האשמתה בכישוף.
ג'ובי ויגליי - פועל חסר אדמה, הנמצא בתחתית ההיררכיה של כפר ויגליי.
חסר יד אחת, מהיום שבו נתפס על גניבה והוענש.
משקר, מרמה וגונב כדי להאכיל את משפחתו.
מוכר את בתו גוונדה לפורעי חוק תמורת פרה.
מדג' ובר - השורדת היחידה ממשפחת ובר.
אישה ישרה, אך ענייה בתחילת הספר.
קריס משנה את הון המשפחה כאשר היא רותמת אותם לאריגה וליצירה של בד צבוע, "האדום של קינגסברידג'".
בעלה מארק היה תושב קינגסברידג' הראשון שמת מהמגפה, וילדיה מתו גם הם.
ממשיכה את עסקו של בעלה והופכת להיות אחת הסוחרות העשירות והמשפיעות בעיירה.
מאוחר יותר היא נישאת מחדש ונולדת לה בת.
אליס - אחותה של קריס, אשר שונאת אותה.
נשואה לאלפריק, אשר לוקח את מרתין בתור שוליה.
מנסה ללכוד את מרתין להתחתן עם בתה החורגת, גריזלדה.
גריזלדה - בתו של אלפריק מנישואים קודמים, אשר מפתה את מרתין לאחר שהחבר הקודם שלה, תרסטן, עזב אותה כשגילה שהיא בהריון.
היא מנסה לשכנע את מרתין להתחתן איתה, בטענה שהוא אביו של התינוק.
היא מתוסכלת כאשר קריס מגלה שהיא בהריון כבר מספר חודשים, בעוד הקשר שלה עם מרתין התחיל רק לאחרונה.
גריזלדה קוראת לבנה מרתין מתוך טינה, אם כי כל העיירה מבינה שהילד אינו בנו של מרתין.
בואונוונטורה קרולי - סוחר צמר איטלקי אשר מגיע לקינגסברידג' על מנת לסחור.
חברו של אדמונד, ובהמשך גם חברו של מרתין כאשר הוא גר בפירנצה.
עוזר לקריס בפיתוח בד צמר אדום, בוהק ואיכותי - "האדום של קינגסברידג'".
מעביר לקריס חדשות על מרתין כאשר הוא מתיישב בפירנצה.
לולה (לאורה) - בתו של מרתין מאשתו הראשונה בפירנצה.
לא חולה במגפה באיטליה בתור פעוטה, לכן מאמינים שהיא חסינה מפניה.
מובאת על ידי אביה לקינגסברידג', לאחר ששאר משפחתה מתה במהלך המגפה.
היא מעוררת זעם אצל מרתין בנעוריה בעקבות מרדנותה, אך בסופו של דבר היא בוחרת ללכת בדרכה של קריס כמרפאה, ולומדת אצלה בבית החולים.
בסי בל - בתו של בעל הטברנה.
מטפלת בלולה ומפתה את מרתין כאשר השניים מגיעים מאיטליה, לפני שמרתין בונה בית משלו.
מתה במהלך ההתפרצות הראשונה של המגפה, ומורישה את הטברנה למרתין.
מיירה - נזירה צעירה עם פני מלאך, מאהבת של קריס לזמן קצר, איתה היא נוסעת לצרפת.
מתה במהלך ההתפרצות הראשונה של המגפה.
אב המנזר אנתוני - דודם של גודווין ושל קריס, ואב מנזר קינגסברידג' בתחילת הספר.
נהרג במהלך קריסתו של הגשר הראשון.
אב המנזר סול וייטהד - אחיינו של רוזן שירינג, ואב מנזר סנט ג'ון שביער.
נבחר בתחילה על ידי הרוזן להיות אב המנזר החדש של קינגסברידג', אך משוכנע שלא לקבל את התפקיד באמצעות מניפולציה מצידו של גודווין.
מת במהלך ההתפרצות הראשונה של המגפה, יחד עם רוב נזירי קינגסברידג'.
הבישוף ריצ'רד - בנו הצעיר של הרוזן רולנד, הופך להיות בישוף קינגסברידג' עוד בצעירותו.
הוא מעשי, אך לא אדוק.
תאוותו הופכת לנשק כנגדו בידיו של גודווין.
טילי (מתילדה מטנץ') - אצילה צעירה, חונכה בבית הספר של הנזירות בקינגסברידג'.
מתחנת עם ראלף במהלך נעוריה, ויולדת לו בן אחד - ג'ראלד.
נרצחת על ידי ראלף, במטרה שיוכל להינשא לפיליפה.
אנרי ממונס, בישוף קינגסברידג' - אדם טוב, אינטליגנטי ומעשי, אשר הופך במפתיע לבעל בריתה של קריס במהלך כהונתה כאם המנזר.
למרות חילוקי הדעות ביניהם, הוא מבין שקריס מבריקה ומצליחה.
מנהל מערכת יחסית עם עוזרו, הקאנון קלוד, שקריס מודעת לה, אך שומרת אותה בסוד.
הוא מתנגד לפילמון כאשר מתאפשר לו.
מעדיף את קריס, והופך במהרה למפתח לאיזון הכוחות בקינגסברידג'.
פטרנילה - אמו של גודווין ואחותם של אדמונד וולר ושל אב המנזר אנתוני.
בעלה הראשון מת לפני אירועי הספר.
מייעצת מקרוב לגודווין, לעיתים בניגוד לרצונו, ותוכניתה מובילה לזכייתו בבחירות לאב המנזר של קינגסברידג'.
מאוד לא אוהבת את אחייניתה קריס, ומעדיפה את אחותה הגדולה אליס.
אדמונד וולר - בכיר הסוחרים בגילדה הקהילתית של קינגסברידג', ואביהן של קריס ושל אליס.
אחיהם של פטרנילה ושל אב המנזר אנתוני.
ממשיך את עסק הצמר המשפחתי כאשר אביו מת ואחיו מצטרף למנזר.
לעיתים רבות נמצא בסכסוך עם אבות המנזר של קינגסברידג', בשל כך שאינם מצדדים באינטרסים של תושבי העיירה.
אודילה משירינג, רוזנת מונמאות - אצילה, בתם היחידה של הרוזן וויליאם ושל ליידי פיליפה, והיחידה מילדיהם ששורדת את המגפה.
נישאת לדייוויד קרליאון, רוזן מונמאות החדש והצעיר.
כאחות חורגת לבניו של ראלף, משק ביתה מקבל את ג'ראלד משירינג כנושא כלים.
האם ססיליה - אם המנזר של קינגסברידג'.
נזירה קשוחה וקפדנית, אך גם אכפתית ומוערכת.
היא מצילה את קריס מהוצאתה להורג בעוון כישוף, בכך שהיא מציעה לה להצטרף למנזר.
מחבבת את גודווין בצעירותו, אך לומדת לא לאהוב אותו ולא לסמוך עליו כאשר הוא מחליט להפריד פיזית בין הנזירים והנזירות (מה שמונע מהנזירות גישה לרבים ממתקני המנזר).
מאוחר יותר היא לומדת עד כמה הוא לא אמין, כאשר הוא גונב ירושה גדולה שהושארה לנזירות על מנת לשלם על בניית ארמון חדש לאב המנזר.
היא מתה במהלך ההתפרצות הראשונה של המגפה.
אליזבת קלרק - אויבת של קריס, אישה מבריקה, משכילה ויפה.
רוצה להתחתן עם מרתין וכמעט מצליחה לפתות אותו, אך מתוסכלת מהאובססיה הנכזבת שלו לקריס.
היא מצטרפת למנזר לאחר שמרתין דוחה אותה.
מתנגדת לפעולותיה של קריס במנזר, ומנסה למנוע את בחירתה לאם המנזר, מתוך אותה טינה קודמת כלפיה.
הנזיר מורדו - שרלטן חטטן ופסיכוטי, שמשתמש באדיקות קנאית כדי לספק את רצונו לראות נשים נשרפות באשמת כישוף.
מספק ראיות מבטיחות שמאפשרות להאשים את קריס באשמת היותה מכשפה.
מאוחר יותר מסולק מהעיר על ידי קריס, כאשר היא הופכת להיות אם המנזר.
הרוזן רולנד - רוזן שירינג.
הוא ובניו משמשים כעוזרי המלכה בניסיון ההתנקשות במלך אדוארד השני.
סר ג'ראלד וליידי מוד - הוריהם של מרתין ושל ראלף.
בעברם היו אנשים מיוחסים, הבעלים של כמה כפרים, אך בהמשך פושטים רגל וחיים כפנסיונרים של המנזר.
ג'ראלד הוא קרוב משפחה של רוזני שירינג, בהיותו צאצא מרוחק של טומי, בנם של ג'ק ואליינה.
בנם, ראלף, הופך לרוזן שירינג, מה שנותן לג'ראלד תחושת סיפוק בשנותיו האחרונות.
שלטונו של אדוארד השלישי מהווה את הרקע ההיסטורי להתרחשות הרומן.
הבעיות המבניות שאילצו את בנייתו מחדש של המגדל בקתדרלת קינגסברידג' עוצבו בעקבות תקרית בקתדרלה הישנה בעיר הספרדית ויטוריה.
מטרתו של מרתין לבנות את הבניין הגבוה ביותר באנגליה מבוססת על בניית המגדל של קתדרלת סולסברי.
הפרקים המתרחשים בצרפת כוללים תיאורים מדויקים של קרב בלאנשטק ושל קרב קרסי.
למרות שהספר לא מציג את נקודת מבטן של דמויות מהצד הצרפתי, קו העלילה של קריס ושל האחות מיירה מוביל אותן בשוגג אל בין החיילים הצרפתים, כאשר הן מחופשות לבנים.
עובדה זו מאפשרת לתאר את הקרבות מנקודת המבט האנגלית והצרפתית כאחד.
למרות שכל העלילה באנגליה מתרחשת בערים הבדיוניות קינגסברידג' ושירינג, אזורים אמיתיים כמו מלקומב, גלוסטר, מונמות', שפטסברי, אקסטר, וינצ'סטר וסולסברי נמצאים באותו אזור.
עובדה זו מציבה את מקום התרחשות האירועים סביב אזור דרום ומרכז אנגליה.
רוזני מונמאות (מונמות') מתוארים לעיתים קרובות כמי שיש להם התקשרויות רבות (לפחות שתי בריתות נישואין) עם רוזני שירינג.
היסטורית, התואר "רוזן מונמות'" נוצר רק במאה ה-17, ולא היו רוזנים כאלה בזמן בו מתרחש "עולם ללא קץ".
המכתב הקבור המסתורי, שתוכנו נחשף רק לקראת סוף הרומן, דומה במובנים רבים למכתב פיאסקי ההיסטורי.
עולם טבעת (מאנגלית: Ringworld) הוא רומן מדע בדיוני שיצא לאור בשנת 1970 על ידי הסופר האמריקני לארי ניבן.
הספר הוא רב-מכר בין הידועים בסוגת המדע הבדיוני ה"קשה", וזכה בפרס נבולה לשנת 1970 ובפרסי הוגו ולוקוס לשנת 1971. בשנים שלאחר מכן כתב ניבן ארבעה המשכים לספר, וכן שילב את עלילתו באופנים שונים באלו של רומנים ונובלות נוספים שכתב במסגרת אותו קו מציאות שכינה "המרחב המוכר" (Known Space).
הספר תורגם לעברית בשנת 1983 על ידי עמנואל לוטם בהוצאת היפריון.
מהדורה נוספת של הספר יצאה בעברית בשנת 2012 בתרגומה של ורד טוכטרמן בהוצאת אופוס.
העלילה נפתחת בשנת 2850 על כדור הארץ, כאשר הגיבור לואי וו (Louis Wu) חוגג את יום ההולדת ה-200 שלו.
על אף גילו המופלג נמצא לואי במצב בריאות מושלם תודות לאספקה קבועה של סם נעורים, אך הוא מתחיל לחוש את השעמום שבדרך-כלל מוביל אותו ליציאה להרפתקה באזור מרוחק בחלל.
במה שנראה בתחילה כצירוף מקרים הוא נפגש עם ניסוס, חוצן דו-ראשי מן המין הפחדן אך מתקדם טכנולוגית של בובני פירסון.
ניסוס מגייס את לואי למשלחת לחקר "עולם טבעת" המסתורי, הנראה בתצלום כטבעת המקיפה שמש רחוקה.
השניים נפגשים גם עם שני חברי הצוות האחרים שמגייס ניסוס - חוצן מגודל ופרוותי ממין הקזין (Kzin) התוקפני מאוד, שעקב תפקידו כשגריר לכדור הארץ נקרא "דובר אל חיות", ואישה צעירה בשם טילה בראון, שלכאורה אין לה כישורים מיוחדים כלשהם.
ארבעת גיבורי הספר יוצאים תחילה למסע אל פלנטות הבית של בובני פירסון, שם הם לומדים לראשונה על יעד המשלחת.
מסתבר שעולם טבעת הוא בדיוק מה שנראה בתצלום - מושבת חלל ענקית בצורת טבעת המקיפה שמש רחוקה.
רדיוס הטבעת דומה למרחק כדור הארץ מן השמש שלו, והיא מסתובבת במהירות כך שעוצמת הכוח הצנטריפוגלי בצד הפנימי של הטבעת יוצרת כבידה מלאכותית דומה לתאוצת הכובד על פני כדור הארץ.
באופן כזה היא יוצרת תנאי חיים בשטח הגדול במספר סדרי גודל משטח כדור הארץ וכל שאר כוכבי הלכת במרחב המוכר גם יחד.
בובני פירסון טוענים כי הם צפו בעולם טבעת מרחוק, אינם יודעים מיהו המין החוצני שבנה אותו, ופוחדים מן העליונות הטכנולוגית הדרושה לבנייתו.
לכן הם מתכננים את המשלחת כדי לברר זאת באופן חשאי.
עם התקרבות חללית המשלחת לעולם טבעת היא מותקפת בקרני לייזר רבות עוצמה על ידי מערכת אוטומטית להגנה ממטאוריטים, מתרסקת על פני השטח של עולם טבעת, ומאבדת את המנועים הרקטים שלה.
המשך העלילה מהווה חידה טיפוסית לספרי מדע בדיוני, המאתגרת את הקורא להקדים את הגיבורים בגילוי דרך לשגר את החללית בחזרה לחלל ולהמלט מעולם טבעת ללא מנועים.
הגיבורים יוצאים למסע בכיוון אחד משולי הטבעת, בתקווה למצוא שם נמל חלל.
בדרכם הם פוגשים ילידים מקומיים הדומים מאוד לבני-אדם מכדור הארץ, אשר חיים בתרבויות בעלות טכנולוגיה פרימיטיבית ומעריצים את המהנדסים המקוריים של עולם טבעת כאלים.
כמו כן מגלים הגיבורים הר ענקי המכונה "אגרוף האלוהים", כה גבוה שפסגתו בולטת מעל לשכבת האטמוספירה.
במהלך מסע זה מתגלע סכסוך בין חברי המשלחת, כאשר הם מגלים שבובני פירסון עסקו בחשאי בהשבחה אאוגנית של בני האדם על כדור הארץ ושל הקזינטי.
בובני פירסון ניסו להשביח קזינטי פחות תוקפניים ובני-אדם בעלי מזל.
טילה בראון מתגלה כצאצאית מספר דורות שכולם זכו בהגרלת לוטו המתירה ללדת ילדים בכדור הארץ צפוף האוכלוסין, וניסוס גייס אותה בתקווה שיש לה כוח-על של מזל שיגן על המשלחת כולה.
אחת התעלומות בספר היא האם יש לטילה מזל, והאם מזל זה פועל לטובתה ולטובת בני-לווייתה.
בסיום הספר מתאחדים הגיבורים ונמלטים מעולם טבעת על ידי גרירת החללית במעלה הר אגרוף האלוהים.
לואי מסיק שההר נוצר על ידי מטאוריט שפגע בצידה החיצוני של הטבעת וכופף את החומר החזק להפליא ממנו היא עשויה.
המטאוריט פער חור ענקי בראש ההר שדרכו מעבירים חברי המשלחת את החללית, ומנצלים את הכוח הצנטריפוגלי של סחרור עולם טבעת כדי לשגר אותה לחלל.
אך טילה מתאהבת באחד מילידי עולם טבעת, ובוחרת להישאר איתו.
רבות מן התעלומות האופפות את עולם טבעת, כגון זהותם של מהנדסיו המסתוריים, נפתרות רק בספרי ההמשך.
הרדיוס של עולם טבעת כפי שתוכנן והוצג על ידי ניבן בספר הוא כ-150 מיליון ק"מ: בקירוב יחידה אסטרונומית אחת.
רוחבו כמיליון וחצי ק"מ, ושטחו הכללי פי שלושה מיליון משטח כדור הארץ.
המסה שלו היא כ-1027 ק"ג, בקירוב המסה של כל כוכבי הלכת במערכת השמש גם יחד (לפי ההנחה, מהנדסי עולם טבעת השתמשו לבנייתו בכל החומר הזמין במערכת השמש שלהם).
בשולי הטבעת קירות בגובה של 1,600 ק"מ כדי לשמור על האטמוספירה שלו.
הטבעת מסתובבת סביב השמש במהירות של 1,200 ק"מ לשנייה, כדי ליצור כבידה מלאכותית דומה בעוצמתה לזו שעל פני כדור-הארץ, ומשלימה סיבוב מדי קצת יותר מתשע יממות.
מאמץ המתיחה האדיר הדרוש לעמוד במהירות זו בלי להיקרע הוא מסדר הגודל של הכוח הגרעיני החזק בתוך גרעין האטום, ולצורך זה המציא ניבן חומר דמיוני בשם "סקרית".
רצפתו של עולם טבעת בנויה משכבת סקרית בעובי 30 מטרים ומעליה שכבה בעובי משתנה של קרקע או ים.
הטופוגרפיה של עולם טבעת - הרים, ערוצי נהרות וכדומה - מפוסלת כתבליט ברצפת הסקרית ואיננה משתנה.
יום ולילה נוצרים בעולם טבעת באמצעות טבעת נוספת, פחות ענקית, המסתובבת במסלול פנימי יותר סביב לשמש ומורכבת מ"ריבועי צל" הקשורים זה לזה בכבלים ארוכים.
מבחינת תושביו של עולם טבעת, השמש איננה זורחת ושוקעת אלא נמצאת תמיד בזנית, כאשר בלילה היא מוסתרת מאחורי ריבוע צל.
מפני השטח שלו נראים החלקים המרוחקים יותר של עולם טבעת כקשת דקה בשמים הנמתחת מאופק לאופק מעל השמש.
ילידיו הפחות-מתורבתים של עולם טבעת מאמינים כי האדמה שטוחה, וכי השמש תלויה מראש הקשת.
אחד הילידים בספר, "המחפש", נדר נדר לצאת למסע עד שיגיע לאחת מרגלי ה"קשת".
לדברי ניבן הוא תכנן את עולם טבעת בהשראת כדור דייסון, מושג של הפיזיקאי וסופר המדע הבריטי פרימן דייסון.
ניבן אמנם תכנן טבעת ולא כדור, פשרה שנועדה לאפשר כבידה מלאכותית סבירה בהיקף באמצעות סחרור וללא צורך במחוללי כבידה היפותטיים.
לכן בניגוד לכדור דייסון מושלם מנצל עולם טבעת רק חלק קטן מן האנרגיה הנפלטת מן השמש שלו.
אך גם לאחר פשרה זו, עולם טבעת עדיין גדול בשטחו הרבה יותר מכל כוכב-לכת אפשרי, ובכך מספק מרחב עצום ליישוב ולהרפתקאות ללא צורך במסעות לחלל.
ניבן הקדיש מחשבה רבה לתכנון פיזיקלי, אך לא הבחין שעולם טבעת איננו יציב: כל סטייה זעירה תגרום לכך שחלק ההקף הקרוב מעט יותר לשמש יימשך אליה בכוח מעט גדול יותר, ובכך ייווצר תהליך משוב חיובי שיגרום בסופו של דבר להתרסקות עולם טבעת אל השמש.
קוראים הפנו את תשומת לבו של ניבן לבעיה, ובפסטיבל הבינלאומי למדע בדיוני בשנת 1971, שבו זכה הספר בפרס הוגו היוקרתי, נשאו סטודנטים מ-MIT שלטים וקראו קריאות קצובות "עולם טבעת איננו יציב!".
בעקבות זאת, ספר ההמשך "מהנדסי הטבעת" שיצא לאור בשנת 1980 עוסק בהצלתו של עולם טבעת מהתרסקות.
עולם מופלא 2 היא סדרת-טבע תיעודית עטורת פרסים, שהופקה על ידי ה-BBC ב-2016, והמהווה סדרת המשך לסדרה המצליחה עולם מופלא.
הסדרה מורכבת מ-6 פרקים עיקריים, העוקבים אחר החיות השונות בכדור הארץ ומעקב אחרי בעלי חיים שנראו בסדרה הראשונה עשר שנים לפני כן ואחרי הישרדותם בכדור הארץ (למשל אחרי נמר השלג, עדניים, דולפיני נהרות, אריות נמיב, פילים אסייתים וקרנפים בהודו, יעלים נובים, פינגוויני רצועות-הסנטר, ביזונים או איילי צפון נמלטים מזאבים ארקטיים).
את הסדרה הפיק דייוויד אטנבורו שהוא גם הקריין בסדרה, ואת הפסקול הלחין הנס צימר.
הסדרה זכתה במספר פרסים, ובינם פרס אמי לבידור בפריים טיים בקטגוריית סדרת תיעודית בשנת 2017. באותה שנה דירגו משתמשי האתר IMDb את הסדרה במקום הראשון ברשימת 250 סדרות הטלוויזיה הטובות ביותר בכל הזמנים.
הסדרה מציגה שימוש בטכנולוגיות צילום מתקדמות יותר מהסדרה הראשונה וכוללת צילומים בטכנולוגיית טלוויזיה בהבחנה גבוהה, שיוצרת איכות תמונה טובה יותר.
בנוסף היא כוללת צילומים רבים מרחפנים, ייצוב טוב יותר של המצלמה, וצילומים בשליטה מרחוק, שאפשרה לקרב את המצלמה לחיה המצולמת עד למרחק סנטימטרים בודדים.
בשניים מפרקי הסדרה נלקחו צילומים מישראל: בפרק 2 המוקדש להרים צילומי יעלים במדבר יהודה, ובפרק 4 המוקדש למדבריות צילומי עטלף אודנן ועקרב עקצן צהוב בנגב
הסדרה יצאה כעשר שנים לאחר צאת הסדרה "עולם מופלא" (2006) - בשנת 2016. הסדרה שודרה בארץ בערוץ כאן 11 עם תרגום עברי החל מ-20 במאי 2017, כאשר שנה לאחר מכן, ב-2018, היא שודרה בדיבוב עברי בערוץ KIDZ עם הקריינות של יואב כהן.
במהלך דצמבר 2023 יצאה סדרת ההמשך שלה - עולם מופלא 3.
איים: הפרק הראשון סוקר את סביבות האיים השונים.
נראים בפרק עצלן גמדי בשחייה בים, למורים במדגסקר, דרקון קומודו נלחם ביריבו, עופות שונים באיי סיישל כמו שחפית הפיה, נודי חומה וציפור שודדת ביצים - פודי סיישל.
באיי גלאפגוס איגואנת ים צעירה נמלטת מלהקה של זעמנים גלאפגים מהירים, להקת סרטני חג המולד באי כריסמס מתכוננים לרבייה, פינגווין חסון, יסעוריים ואלבטרוס בולר מקננים באיי סנארס ופינגווינים רצועות-הסנטר מקננים על האי זבודובסקי הגעשי שסביבו אבנים חדות מסוכנות.
הפינגווינים מסתכנים בחייהם עם כל קפיצה לים ובחזרה אך זוכים לסביבה חמימה הטובה לביציהם.
הרים: בפרק זה נראים סביבות ההרים הגבוהים.
ג'ונגלים: בפרק זה נראים בעלי החיים והצמחים של יערות הגשם.
מדבריות: בפרק נראים המדבריות של העולם.
בפרק נראים להקת אריות מדבר בציד ייחודי של ג'ירפה, עקב האריס צד סנאי קרקע במדבריות אמריקה וחנקן משפד טרף על עמוד, להקת ארבה מעופפת במדגסקר, סוסי מוסטנג מתחרים, קטת נמקוואה מחפשת בורות מים במדבר קלהרי ומשקה את צאצאיה, להקות של פילים, גנואים, זברות, דלגנים, יענים וראמי צבי בבור מים גדול.
עטלף אודנן טורף עקצן צהוב בנגב.
ובמדבר נמיב מספר בעלי חיים מתמחים חיים במדבר כולל שממית חול נמיב, חיפושית מדבר נמיב, לטאה שטוחת אף, נחש ביטיס וזיקית נאמאקה וכן החפרפז השוחה בחול.
ערבות עשב: הפרק מתאר את ערבות העשב ברחבי העולם.
בפרק נראים בתוך הפארק הלאומי קזירנגה בהודו בין העשבים הגבוהים פיל, קרנף, תאו וטיגריס המתחבאים מאחוריו.
עולם של פלא - פרק מוסף החוזר על קטעי הסדרה.
עולם מופלא: העתיד היא סדרת-טבע של ה-BBC המהווה סדרה-בת לסדרה המצליחה "עולם מופלא" ושודרה מיד לאחר 3 פרקיה האחרונים, בין נובמבר לדצמבר 2006. בסדרה זו 3 תוכניות באורך 60 דקות.
הסדרה מלווה בקריינותו של דייוויד אטנבורו שגם מופיע בה כמרואיין.
סדרה זו מדגישה את סוגיית שמירת הסביבה בסדרת ראיונות עם מפיקי "עולם מופלא" והצלמים וכן עם אנשי מדע, חברה, פוליטיקה ופילוסופיה או תאולוגיה בעלי גישות שונות, במטרה לשמר את חיי הבר המצויים בסכנה או עלולים להיות בה.
הצלת מינים: הפרק עוסק במינים שונים המצויים בסכנת הכחדה והאם הם באמת כאלה.
מרואיינים בו המפיק של עולם מופלא אליסטר פותרג'יל שהרגיש יחד עם דייוויד אטנבורו שמינים שהם צילמו באמת יכולים להיעלם בקרוב ואטנבורו הוסיף שנושא כזה יכול לקרב אנשים רבים אם הם ידעו על כך.
צלם נוסף מספר על חוויות מהג'ונגלים באפריקה שהתעורר לקול יריות של ציידים לא-חוקיים.
בסדרה מוצגים כמה מחיות עולם מופלא המצויות בסכנה או עתידות להיות: נמר השלג, יעל אתיופי, דולפין האמזונאס והסאיגה הנדירה.
לבסוף מדובר על שכבת הקרח של האזור הארקטי הנמסה מדי שנה ועל דוב קוטב שצולם תוקף עדר ניבתנים אך נפצע קשה וגווע למוות ברעב, דבר העלול לחזור על עצמו כל קיץ.
אל שטחי הפרא: הפרק עוסק בשמורות הטבע.
ככל שהאוכלוסייה האנושית גוברת רק רבע מהיבשה (למעט אנטארקטיקה) נותרת לא מיושבת וצריך יותר ויותר פארקים.
בהרי סימן באתיופיה נראה גידול אנושי גובר ויותר אדמות חקלאיות במקום.
בעיות אחרות כוללות צריכת מים מתוקים גבוהה לאוכלוסיית העולם, מה שגורם להקמת סכרים רבים ולקידוחי נפט מתחת הטונדרה הקנדית.
הסדרה גם מציאה פתרון של ממשלת קוסטה ריקה לפגיעה ביערות על ידי תשלום לחקלאים שיעברו מאזורי יער.
לבסוף מתוארים ההתחממות הגלובלית ושינויי האקלים, שייתכן שקשורים לפעולות האדם.
לחיות יחד: הפרק האחרון עוסק בפעולות השימור וההצלה החל מ"קמפיין למען לווייתנים" משנות השישים לריצ'רד ליקי, פקח בפארק לאומי בקניה המגונן מציידים לא-חוקיים, הצדים פילים אך נטל קרקעות מבני שבט המסאי לשם כך, דרך שמורת שונית אלמוגים באינדונזיה.
נראים מספר מחלוקות על התיירות, על הצורך בפיתוח בר-קיימא, שלדעת צד אחד מהווה "סתירה עצמית" בשמו ועל שימוש בגביעי ציד שיכול לתרום לכלכה המקומית אך גם לפגוע במינים כמו עז מבריגה.
הפרק עוסק גם בתיירות האקולוגית וגם בכוחם של דתות ושל התקשורת ביכולת לעזור לסביבה שלדברי אטנבורו ויוצרי הסדרה יכול להצליח.
עולם מגניב הוא סרט הנפשה/לייב אקשן אמריקאי שיצא ב-1992. את הסרט ביים ראלף באקשי.
בשנת 1945 בלאס וגאס, חייל ממלחמת העולם השנייה בשם פרנק האריס חוזר אל אמו ומזמין אותה לטיול באופנוע.
אולם שניהם היו מעורבים בתאונת דרכים, אמו של פרנק נהרגה ופרנק עבר אל עולם מצויר בשם "עולם מגניב".
בשנת 1992, צייר ההנפשה ג'ק דיבס נמצא בבית סוהר עקב רצח מישהו ששכב עם אשתו.
בזמן שג'ק מרצה את עונשו, יש לו חזיונות על העולם המגניב ועל הפאם פאטאל הולי ווד, אשר קוראת לו דרך הציור.
במהלך תקופת מאסרו יוצר ג'ק סדרת ספרי קומיקס המבוססים על החזיונות שלו.
בינתיים, פרנק נהיה בלש בעולם המגניב ופקח עין על הולי כדי לוודא ששני העולמות יישארו באיזון ולא ישתלבו ביניהם.
זמן קצר לאחר שהשתחרר מהכלא, ג'ק עבר אל העולם המגניב והוברח אל המועדון בידי הולי.
פרנק התעמת עם ג'ק והסביר לו שהעט שיש לו בכיס הוא כלי נשק מסוכן בעולם המגניב.
הוא גם הסביר לג'ק שהעולם המגניב היה קיים עוד לפני שג'ק יצר את הקומיקס, והזהיר אותו שמעשים מגונים בין "נוידים" (בני האדם בעולם האמיתי) ו"דודלים" (דמויות מצוירות בעולם המגניב) אסורים בהחלט, וזה עלול להיווצר קרע בין שני הממדים.
למרות זאת, פרנק התאהב בלונט הדודלית, אבל הגביל את עצמו.
הולי, שרוצה לחיות בעולם האמיתי, פיתתה את ג'ק ורצתה לשכב איתו.
הולי הפכה לבת אנוש וגנבה את העט של ג'ק, באמצעותו היא שאבה את ניילס, שותפו של פרנק.
ג'ק והולי עזבו אל העולם האמיתי, שם הולי מוצאת את עצמה מתנסה אל התרגשות חדשה.
למרות הקרע בין הממדים, ג'ק והולי נרעדים בין המצבים שלהם.
כאשר הרהרו במצב, הולי מספרת לג'ק על "מחט הכוח", ממצא אשר מונח על הגג של הקזינו בלאס וגאס בידי דודל אשר חצה אל העולם האמיתי, והודתה שרצתה להיות בת אנוש לתמיד.
המחט יכול גם לשחרר את התושבים של העולם המגניב אל העולם האמיתי, ולהפוך את הנוידים לדודלים.
כאשר ג'ק הפגין ספקנות ברעיון, הולי זנחה את ג'ק על מנת לחפש את המחט בעצמה.
פרנק לומד ממה שהולך לקרות ויוצא אל העולם האמיתי, שם הוא מצטרף אל ג'ק כדי לעצור את הולי.
הם הגיעו אל הקזינו וטפסו אל הגג, שם הולי הורגת את פרנק שהיא העיפה אותו מהבניין ותופסת את המחט.
הנוידים החלו להפוך לדודלים, ודודלים נוספים פרצו אל העולם האמיתי.
המחט הפך את ג'ק לגיבור-על, אשר מביס את הדודלים ומחזיר את המחט למקומו המדויק, וזה החזיר את האיזון בין שני העולמות.
כל הדודלים, כולל הולי וג'ק, חזרו אל העולם המגניב.
ניילס החופשי הביא את גופתו של פרנק אל העולם המגניב, שם לונט ראתה אותו ובכתה במחשבה שהוא מת.
פרנק קם לתחייה בתור דודל (מכיוון שדודלית הרגה אותו) ולונט וניילס שמחו.
פרנק ולונט החלו להיות בקשר רציני והתאהבו זה בזו, בעוד הולי תקועה בחוברת הקומיקס עם ג'ק הדודל.
גבריאל ביירן - ג'ק דיבס, יוצר קומיקס אשר אחראי ליצירת העולם המגניב.
בראד פיט - הבלש פרנק האריס, בלש אמיתי אשר עובד במשטרת העולם המגניב.
פיט גילם את פרנק גם בגרסה המצוירת שלו.
קים בייסינגר - הולי ווד, פאם פאטאל מצוירת אשר רוצה להיות בעולם האמיתי.
בייסינגר גילמה את הדמות גם בגרסת הלייב-אקשן שלה.
צ'רלי אדלר - ניילס, עכביש מצויר ושותף של פרנק.
עולם חדש מופלא היא סדרת דרמה דיסטופית מדע בדיונית אמריקאית משנת 2020, שעלתה בבכורה בשירות הסטרימינג Peacock.
זהו עיבוד לרומן בעל אותו שם מאת אלדוס האקסלי.
הסדרה "מתארת חברה דיסטופית שכביכול השיגה שלום ויציבות באמצעות איסור מונוגמיה, פרטיות, כסף, משפחה ואת ההיסטוריה עצמה."
בשנת 2015, רשת Syfy הודיעה על כוונתה לפתח את הסדרה, עם דאריל פרנק וג'סטין פאלווי כמפיקים.
בשנת 2016 צורפו לפרויקט התסריטאים לס בוהם, גרנט מוריסון ובריאן טיילור.
ב-13 בפברואר 2019, הסדרה הועברה לרשת USA, כשדייוויד וינר מחליף את בוהם כתסריטאי ואוון האריס מביים את הפיילוט.
באפריל 2019 לוהק ארנרייך לתפקיד ג'ון הפראי.
באותו חודש הוכרז שהארי לויד לוהק לתפקיד ברנרד מרקס.
במאי 2019 הוכרז כי ג'סיקה בראון פינדלי תגלם את לנינה קראון.
בחודש יוני 2019, קיילי ברון, האנה ג'ון-קיימן, סן מיצוג'י, ג'וזף מורגן, נינה סוסניה ודמי מור לוהקו לתפקידי משנה שונים.
ב-17 בספטמבר 2019 הודיעה NBCUniversal כי הסדרה תשודר ברשת Peacock.
ב-15 ביולי 2020 עלתה הסדרה לשידור.
"עולם חדש" הוא סינגל של אביב גפן שיצא במסגרת אלבומו סדקים בשנת 2014. השיר נכתב והולחן על ידי גפן ועבר עיבוד על ידי גפן ויועד נבו.
השיר הוקלט "בהשראה יפנית חדשנית", וכולל גם כלי נגינה יפניים מסורתיים.
השיר נתפס כמתיחת ביקורת על "עולם הסמארטפונים והסטרימינג האינסופי".
לשיר צולם וידאו קליפ ביפן במשך יומיים בקווסאקי ובטוקיו.
הקליפ כולל במאי ושחקנים מקומיים שאינם דוברי אנגלית, והיה צורך במתורגמן לשם הפקתו.
גפן מוצג בקליפ כסייבורג ש"ניעור לחיים כאשר ילדה יפנית מחברת אותו לחשמל או למחשב", ובהמשך מגלה שהוא מבוקש.
באתר מאקו נכתב על הקליפ שהוא "אחד הקליפים היפים שנראו בישראל בשנים האחרונות" ושהוא צולם ב"השקעה גדולה".
עולם חדש הוא אלבום האולפן השני של הזמרת נרקיס שיצא לאור באוקטובר 2020. נרקיס כתבה תשעה מתוך עשרת השירים שבאלבום.
ניר מימון הפיק את האלבום.
האלבום נוצר לאורך תקופה של למעלה משנתיים.
השיר הראשון שיצא מהאלבום הוא "ממה אתה בורח" בו שיתפה פעולה עם רביד פלוטניק (נצ'י נצ').
השיר יצא לאור באוקטובר 2018, שנתיים לפני יציאת האלבום.
אחריו יצא לאור השיר "גלבי", שמשמעותו הוא "הלב שלי" בתימנית, משלב הקלטות של סבתה של נרקיס.
ארבעה חודשים לאחר מכן יצא לאור השיר השני מתוך האלבום "כל מה שקורה".
השיר עוסק בניגודים ובלבטים שבין עולם הבמה ובין עולמה הדתי וכולל סימפול של מרטין לותר קינג.
השיר "שישמור לי עליך" נכתב על בנה הבכור, שגם מופיע בצילומי הוידאו קליפ.
"עולם חדש", שיר הנושא של האלבום, נכתב כחלק מפרויקט "יצירת חיי" של ידיעות אחרונות ו-ynet להנצחתו של גבריאל חוטר שנרצח בפיגוע בישיבת עתניאל.
השיר יצא לאור בסמוך ליום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
חודשיים לאחר מכן יצא לאור השיר "משה", דואט עם מירי מסיקה.
האלבום המלא יצא לאור ב-19 באוקטובר 2020. במקביל ליציאתו יצא לאור הסינגל "אביא לו" והשיר "אם ננעלו", העוסק בחווית פינוי גוש קטיף שעברה עליה ועל משפחתה בשנת 2005. בקליפ לשיר, שיצא בפברואר 2021, מופיעים בני משפחתה של נרקיס לצד משפחות אחרות ממפוני גוש קטיף.
עולם מוזר הוא סרט קולנוע אמריקאי בהנפשה ממוחשבת, שמשמש כסרט ה-61 בסדרת סרטי ההנפשה הקלאסיים של אולפני ההנפשה של וולט דיסני.
אוואלוניה היא ארץ המוקפת חומה אין-סופית של הרים.
ייגר קלייד ובנו בן ה-15 סרצ'ר הם הרפתקנים שיוצאים אל הבלתי נודע במטרה למצוא דרך לעבור את החומה ולגלות ארצות חדשות מעבר לה.
במהלך המסע, מגלה סרצ'ר צמח שמפיק אנרגיה.
סרצ'ר ויתר חברי המשלחת מחליטים לחזור לאוואלוניה עם הצמח, בעוד ייגר הכועס מחליט להמשיך במסע לבדו.
25 שנה לאחר מכן, סרצ'ר בן ה-40 הוא אדם מפורסם באוואלוניה, לאחר שהביא לאוואלוניה את צמח הפלאים, שנקרא כעת פנדו, ומספק אנרגיה לכל אוואלוניה.
הוא ואשתו, מרידיאן, עוסקים בחקלאות פנדו בעוד בנם, אית'ן, מאוהב בחברו לכיתה דיאזו וממורמר מכך שאביו מצפה שימשיך את דרכו בחווה.
באחד הלילות מגיעה קאליסטו מאל, נשיאת אוואלוניה ואחת מחברי המשלחת של ייגר קלייד, בספינת האוויר שלה, ה"ונצ'ור" ("Venture", "הרפתקה" או "תעוזה") ומספרת לבני הזוג קלייד שהפנדו הולך ומאבד מכוחו.
היא מבקשת מסרצ'ר להצטרף אליה למשלחת על מנת לגלות את הסיבה לכך.
סרצ'ר מצטרף, והספינה מפליגה אל תוך בולען ענק בו אותרו שורשיו של הפנדו.
אית'ן מתחמק את הספינה כנוסע סמוי, יחד עם אגדה, כלבם של בני המשפחה.
מרידיאן רודפת אחרי הונצ'ור במטוס הריסוס שלה במטרה למצוא את אית'ן, אך מטוס הריסוס שלה נהרס בהתקפה של יצור דמוי וייוורן, והיא מצטרפת למשלחת בעל כורחה.
ה"ונצ'ור" מתרסקת בעולם תת-קרקעי וסרצ'ר מוצא את עצמו ללא חברי המשלחת, בחברת אגדה בלבד.
את השניים תוקף יצור (המכונה "ריפר"), ולהגנתם נחלץ ייגר, שמתברר שחי בעולם התת-קרקעי בשנים שחלפו.
ייגר ניסה לחצות את חומת ההרים דרך מעברים תת-קרקעיים, אך נחסם כשנתקל באוקיינוס חומצי, אותו הוא מתכוון לנסות ולחצות כעת בעזרת ה"ונצ'ור".
בינתיים מתחמק אית'ן מה"ונצ'ור", על מנת למצוא את אביו.
הוא מתיידד עם יצור כחול דמוי אמבה, ומכנה אותו "ספלאט".
כשהחבורה מתאחדת הם מותקפים על ידי ריפרים נוספים, אך מרידיאן וקאליסטו מצילות אותן בעזרת ה"ונצ'ור".
סרצ'ר מתעקש להשלים את המשימה, בעוד ייגר מתעקש להשתמש בספינה על מנת לחצות את אוקיינוס החומצה.
אית'ן מתסוכל מהמריבה בין השניים שמשקפת את השקפות העולם השונות שלהם.
אחרי מתקפה נוספת מצד יצור השוכן בעולם התת-קרקעי, סרצ'ר וייגר משוחחים ביניהם ומבינים שיש ביניהם כבוד הדדי למרות השוני ביניהם.
החבורה מוצאת ריכוז שורשי פנדו ורואים שהוא מותקף על ידי יצורי העולם התת-קרקעי.
סרצ'ר מגלה שאית'ן רוצה להיות חוקר כמו ייגר, ומאשים בכך את אביו.
אית'ן המתוסכל מזנק על גבו של אחד הריפרים.
סרצ'ר עוקב אחריו על כלי טיס קטן, וכשהשניים מתפייסים הם מבינים שהצליחו לעבור את ההרים והגיעו אל האוקיינוס שמעבר להם, שם הם מגלים שכל אאואלוניה שוכנת על גבו של צב ים ענק, ושכל מסעם התרחש בעצם בתוך גופו של הצב.
לאור הגילוי הם מבינים שהפנדו אינו אלא זיהום שתוקף את לבו של הצב, ושהריפרים וכל יתר היצורים שפגשו אינם אלא תאים במערכת החיסון של הצב, שנלחמים בזיהום.
כשהשניים חוזרים לחברי המשלחת, הם מודיעים להם שיש להשמיד את הפנדו, אך קאליסטו כולאת אותם במטרה למנוע מהם לעשות כן.
בעוד ייגר הזועם מפליג עצמאית על מנת לראות במו עיניו מה גילו השניים, אגדה וספלאט משחררים את סרצ'ר, אית'ן ויתר המשפחה.
סרצ'ר ואית'ן מפלסים עבור מערכת החיסון של הצב מעבר ללבו של הזיהום, בעוד מרידיאן משתלטת על הספינה ומשכנעת את קאליסטו לסייע להם.
ייגר חוזר, ובעזרתו הם מצליחים לפרוץ חור בפנדו, מה שמסייע למערכת החיסון של הצב להשמיד את הפנדו, לבו של הצב חוזר לפעום ואוואלוניה ניצלת.
שנה לאחר מכן אית'ן מנהל מערכת יחסים רומנטית עם דיאזו, והם וחבריהם אוספים משאבים מהעולם התת-קרקעי.
אוואלוניה עוברת מחשמל המופק מפנדו לחשמל המופק מטורבינות רוח.
ייגר מבקר את אשתו לשעבר, פנלופי, שנישאה בינתיים לאחר כשחשבה שנהרג 25 שנה קודם לכן.
מערכת היחסים בין סרצ'ר לייגר השתפרה גם היא.
ג'ייק ג'ילנהול בתפקיד סרצ'ר קלייד.
ג'בוקי יאנג-וייט בתפקיד אית'ן קלייד - נער בן 16 ממוצא מולאטי.
אית'ן הוא הדמות ההומוסקסואלית בגלוי הראשונה בסרטי האנימציה של דיסני.
דניס קווייד בתפקיד ייגר קלייד.
גבריאל יוניון בתפקיד מרידיאן קלייד.
לוסי לו בתפקיד קליסטו מאל - מנהיגת אוואלוניה וראש משלחת המחקר אל העולם המופלא.
אלן טודיק בתפקיד ספלאט - יצור כחול דמוי חיידק.
לג'נד - כלב הצאן של משפחת קלייד.
במקור הסרט נקרא "Searcher Clade" ("קלייד המחפש"), מבחני הבד למדבבי הסרט החלו בחודש מאי 2021, וההפקה החלה במהלך חודש יולי 2021.
הסרט הוכרז רשמית לראשונה בתחילת חודש יולי 2021. פורסם שהוא יבוים על ידי דון הול, התסריט נכתב על ידי קוי נגוין והסרט יופק על ידי רוי קונלי.
שלושתם עבדו בעבר על הסרט "ריה והדרקון האחרון".
כמו כן פורסם שהסרט ייצא לאקרנים בסתיו של שנת 2022.
בדצמבר 2021, הוכרז שהסרט ייקרא בשם "עולם מוזר" ("Strange World").
בתחילת חודש מאי 2022 הכריזו אולפני דיסני כי בחודש יוני, במהלך פסטיבל סרטי האנימציה הבין-לאומי שבאנסי, צרפת, תוקרן הצצה ראשונה לסרט.
ב-21 בספטמבר הוצג לראשונה טריילר רשמי מלא.
בניגוד לסרטי אנימציה קודמים של דיסני, הקמפיין הפרסומי שליווה את הפצת "עולם מוזר" היה מינורי יחסית.
למרות תאריך יציאה אטרקטיבי לאקרנים, בחג ההודיה, הסרט נחשב עם צאתו לכישלון קופתי לאחר שהכניס בסוף השבוע הראשון להקרנתו רק 11.9 מיליון דולר וסך של 18.6 מיליון דולר לאורך חמשת ימי סוף השבוע והחג, למרות תחזיות לפיהן יחצה בתקופה זו את קו ה-30 מיליון דולר.
בין הסיבות לכישלון הקופתי שנחל הסרט, צוינה העובדה שדיסני כמעט שלא פרסמה את הסרט, בניגוד לסרטי אנימציה משנים קודמות ששוחררו לאחר קמפיין פרסומת משמעותי.
אחת הסיבות שצוינה למהלך הייתה חוסר העניין של מנכ"ל דיסני דאז, בוב צ'אפק, בסרטי אנימציה.
כמו כן צוין שגם סרטי הרפתקאות קודמים של דיסני מז'אנר הספרות הזולה, "כוכב המטמון" ו"אטלנטיס: האימפריה האבודה", כשלו בקופות.
סיבה נוספת הייתה שיטת ההפצה החדשה של דיסני, לפיה כותרי אנימציה חדשים, מאז "ריה והדרקון האחרון", מוצגים בבתי הקולנוע זמן קצר, ולאחר מכן מופצים ללא תשלום נוסף בשירות דיסני+, מה שגורם לקהל להעדיף לחכות לצפות בסרט בטלוויזיה ולהימנע מההוצאה הגבוהה של כרטיסים לקולנוע.
ב-17 ביוני פורסם כי אחת הדמויות בסרט, אית'ן קלייד בן ה-16, הוא הומוסקסואל מחוץ לארון.
עולם המתים בתרבויות היוונית והרומית שימש לרוב כחלק בלתי נפרד מהמיתולוגיות, מהפילוסופיות השונות ומהפולחנים שרווחו בקרב אנשי העת העתיקה.
עולם המתים נזכר כמקום שאליו הגיעו נשמות בני האדם לאחר המוות, שם נשפטו וקיבלו גורל חדש מידי אלי עולם השְאוֹל בהתאם לאופן שבו התנהגו בחייהם.
במקביל לסיפורי המיתולוגיה על עולם זה, התפתחו פולחנים ואמונות שונות בכל הנוגע לפילוסופיה וקבורה, אשר השפיעו על התרבות היוונית והרומית במרחב הציבורי והפרטי.
עולם המתים במיתולוגיה היוונית והרומית
ניתן לראות אזכור לעולם המתים ביצירות שונות לאורך התקופה, בהן "אינאיס" מאת ורגיליוס, "האודיסאה" מאת הומרוס, "המיתוס של אר" מאת אפלטון ועוד.
על פי המיתולוגיות, אף על פי שהמבנה הגאוגרפי של עולם המתים לא ברור, ניתן לראות קווים דומים ביצירות השונות, וכמו כן, לרוב מופיעים או מוזכרים אותם אלים ומקומות – כך שלעיתים רק שמם שונה, אך תפקידם בדרך כלל נשאר זהה.
בניגוד לדתות מסוימות בו עולם המתים מתואר עם אש תמידית, במיתולוגיה היוונית ובמיתולוגיה הרומית המקום מוצג כקר, חשוך, מלא רוחות ונהרות זורמים.
על פי המיתולוגיות, בעולם המתים קיימים שישה נהרות – סטיקס, אכרון, לתה, פלגתון, קוקיטוס, ואוקאנוס, שלחלקם תפקיד משמעותי בחייהם של האלים ושל נשמות המתים.
הנהר אוקאנוס מוזכר ביצירות רבות גם כאחד מהטיטאנים (ילדיה של גאיה) וגם כנהר המקיף את עולם החיים תשע פעמים בצורת טבעת, ממנו נשפכים שאר נהרות עולם המתים – כמו נהר הסטיקס.
נהר הסטיקס מוזכר ביצירות אינאיס, האודיסאה, תיאוגוניה ועוד.
לנהר הסטיקס היה תפקיד חשוב בעולמם של האלים שנשבעו במימיו.
אם אל או אלה הפרו את שבועתם, הם היו נכנסים לתרדמת של כשנה, שלאחריה היו מגורשים מחברת האלים לתשע שנים נוספות.
אף על פי שנהר הסטיקס מתואר לרוב כמקיף את עולם המתים, במיתולוגיות מוזכר כי הנהר הראשון אליו הגיעו הנשמות היה נהר ה-"אכרון", שם כארון העביר את נשמות המתים לצד השני, והדבר אף התקבע בפולחנים השונים בתרבות הרומית והיוונית.
בפואמה תאוגוניה, שנכתבה על ידי הסיודוס במאה ה-8 לפנה"ס, המשורר מכנה את עולם השאול בשם טרטרוס, מתאר את דיירי המקום, את האזורים השונים בו ואף מסביר כמה רחוק הטרטרוס נמצא מתחת לאדמה עלייה חיים בני-האדם:
"אם סדן ארד יושלך משמים,
הוא ייפול תשעה ימים ולילות
עד שינחת על פני הארץ ביום העשירי.
כך, סדן ארד שיושלך מן הארץ
עד שינחת בטרטרוס ביום העשירי".
המרחק המתואר ביצירה של הסיודוס, חוזר גם ביצירות אחרות, כמו בספר השישי בפואמה אינאיס, שנכתבה במאה ה-1 לפנה"ס על ידי ורגיליוס.
כלומר, תפקיד המקום שונה בהקשרו לעולם המתים, אך תיאורו דומה בין היצירות השונות.
ניתן לראות במיתולוגיות גם אזכור למקומות שונים בתוך עולם השאול, הנקשרים עם נשמות המתים החיות שם – כמו שדות האליסיום.
ביצירה האודיסאה, שנכתבה על ידי הומרוס במאה ה-8 לפנה"ס, מסופר כי מנלאוס יגיע לאחר מותו לשדות האליסיום, שמתוארים כמקום הנמצא בקצה העולם, בו אנשים חיים ללא דאגה וללא איתני הטבע שעלולים לפגוע בהם.
בפואמה אינאיס, שנכתבה במאה ה-1 לפנה"ס, המקום מתואר כחלק מהממלכה של האדס, ואף מתואר הטקס שאותו היה צריך לבצע איניאס על מנת לפתוח את הדלת לשדות האליסיום: "חרש נגע אז איניאס בסף ויז ממי-נחל על שמלתו ויתקע את זמורת הזהב מול הפתח.
ובהקריבם מנחתם לאלה, [...] גן-השמחה יפתח לקראתם [...]"
כלומר, "שדות האליסיום" מתואר ביצירות באופן דומה, אך הנשמות הזכאיות להיכנס אליו משתנות מיצירה ליצירה בהתאם לתקופה שבה נכתבו, כך שבדרך כלל, מדובר בנשמות של חצאי-אלים או אנשים שהיו טובים בחייהם.
כמו: קדמוס, אכילס, פלאוס (Peleus) ועוד.
הנשמות הנמצאות בעולם המתים (בין אם הן מופיעות ב"שדות האליסיום", "טרטרוס", "אכרון" וכדומה) מתוארות כמופיעות בצורתן הגופנית, כפי שנראו בחייהן, אך למרות זאת נראו ערטילאיות, ומי שהיה בין החיים וביקר אותן, לא היה יכול לגעת בהן.
בנוסף, הנשמות התהלכו במעין מצב של חוסר-הכרה ולא היה ניתן לתקשר איתן עד אשר הן שתו מספיק דם שהקריבו עבורן.
כלומר, שתו מספיק מתמצית החיים.
נשמות המתים לרוב מתוארות בסיפורים על גיבורים שירדו אל עולם השאול, בדרך כלל על מנת לדבר עם הרוחות, לקבל נבואה או לבצע משימות שהטילו עליהם האלים.
אחד מהסיפורים הידועים ביותר המתאר מסע לעולם המתים, מתואר בספר האחד-עשר בפואמה של האודיסאה, ובו מסופר על המסע לשאול שעשה אודיסאוס, בעצת קירקה, כדי שיוכל לשאול את רוחו של הנביא טירסיאס, כיצד עליו לחזור לביתו באיתקה.
הרוח הראשונה שאותה פוגש אודיסאוס היא רוחו של אלפנור, חברו שמת בביתה של קירקה ולא נקבר כראוי.
אלפנור מפציר באודיסאוס לחזור לבית קירקה ולהעניק לגופתו קבורה ראויה, על מנת שרוחו תוכל להמשיך הלאה: "אל תשאיר אותי מאחור בלי קינה ובלי קבר כשתפליג, פן בגללי חרון האלים ילווך".
כלומר, ניתן לראות כי טקס קבורה נאות היה חלק בלתי נפרד של מעבר הנשמה אל עולם המתים, והדבר אף התקבע בתרבות היוונית והרומית, שייחסו לטקסי הקבורה חשיבות עליונה בהמשכיות הנשמה.
בנוסף, לאחר שאודיסאוס נפגש עם חברו ועם הנביא טיירסיאס, רוחה של אמו ניגשה אליו, וכאשר הוא מנסה לחבק אותה ולא מצליח, היא מסבירה לו את משמעות המוות:"[...] זו דרכם של בני האדם, בבוא המוות.
אין הגידים אוחזים עוד בבשר ובעצם,
את העצמות הלבנות עוזבת הרוח,
אז את הגוף מכלה כוח האש הלוהטת,
וכחלום פורחת ממנו הנפש ועפה".כלומר, אמו מסבירה כי הגוף והנפש נפרדים בעת המוות, ובעוד הגוף מתכלה, הנשמה ממשיכה הלאה.
ניתן לראות כי אמונה זו התקבעה בתפיסות פילוסופיות שונות מהעת העתיקה, שהאמינו כי המוות מתרחש רק כאשר הנשמה נפרדת מהגוף הגשמי – כמו בפילוסופיה הפיתגוראית ובפילוסופיה האפלטונית.
סיפור נוסף המתאר גיבור שמבקר בעולם המתים, ניתן למצוא בספר אינאיס, בו מסופר על הגיבור הטרויאני, אינאס.
הגיבור הגיע לעיר קומאי ופגש בסביליה (הנביאה) של העיר, שהתלוותה אליו בדרך לעולם המתים – על מנת לקבל את הנבואה על עתיד רומא מרוחו של אביו.
כלומר, דרך סיפורו של אינאס ובזכות הנבואה שקיבל, ניתן לראות את הקשר בין הגיבור לבין הקמתה של העיר רומא, שממנה צמחה כל התרבות הרומית.
בנוסף, כמו באודיסאה, בסיפור זה מתוארת החשיבות של קבורה נאותה על מנת שרוח המת תוכל להמשיך הלאה:"חארון פה המסיע: השטים שם – נשמות הקבורים הן.
אלה שלא נקברו מחכים בקהל בלי תוחלת.
אין מעבר בגלי תהומות לנשמת המנוח
עד אם הובאו עצמותיו לקבורה כנהוג עלי-ארץ".
אף על פי שהיצירות נכתבו בתקופות זמן שונות, התיאורים של נשמות המתים וגורלן לאחר המוות, הכילו קווי בסיס דומים כמו בכל הקשור לקבורה נאותה, על מנת שרוח המת תוכל להמשיך הלאה.
מלבד הנשמות שנמצאו בעולם המתים, הגיבורים שביקרו בעולם השאול פגשו גם את האלים השוכנים במקום, שחלקם היו אחראים על גורלן של הנשמות שהגיעו לתחומם.
מוזכר ביצירות כי שלושת האלים ששפטו את הנשמות לאחר המוות היו מינוס, רדמנתיס ואיאקוס, בניו של זאוס, שהעניק להם את המעמד כפרס על פועלם בביסוס סדר וחוקים בעולם, בזמן שהיו בין החיים.
מתואר כי איאקוס היה האחראי על המפתחות לעולמו של הדס, רדמנתיס שפט את מוסריות הנשמה והחליט מה גודל חטאה, ומינוס היה הקול הסופי והמכריע, שהחליט על גורל נשמת המת – עינויים או חיים שלווים.
כלומר, ניתן לראות כי המעשים של הנשמות לאחר המוות נשקלים כפי שהיו בחייהן.
אל נוסף שמוזכר במיתולוגיות, הוא האל הדס/פלוטו, שידוע כאל השולט על עולם המתים, לצד אשתו פרספונה/קורה.
בהתחלה, השתמשו בשם טרטרוס כדי להתייחס לעולם המתים, אך לאחר מכן, המקום קיבל את שמו על שם האל הדס, ואף בנצרות, השם הדס משמש לעיתים כחלופה למילה שאול.
בתחום הפילוסופיה ניתן לראות כי היו תפיסות שונות – אף על פי שחלקן אף שאבו השראה זו מזו – ויחסן לגבי נושאים כגון עולם המתים, מהות הנשמה והחיים אחרי המוות, לא בהכרח היו דומות.
מאה שישית לפנה"ס – מאה חמישית לפנה"ס
נוסדה על ידי הפילוסוף היווני המפורסם, פיתגורס, שחי בין המאה ה-5 והמאה ה-6 לפנה"ס.
אף על פי שלא כתב דבר בעצמו, ולא נמצאו כתבים שנכתבו על ידי בני זמנו, רעיונותיו של פיתגורס השפיעו רבות על האסכולות הפילוסופיות המאוחרות יותר ביוון של העת העתיקה, וכבר במאה ה-1 לספירה, הוא נחשב לדמות ממנה נבעה כל המסורת של הפילוסופיה היוונית.
הפילוסופיה הפיתגוראית טענה כי הנשמה נצחית ולאחר המוות מתקיים גלגול נשמות, כאשר הרוח חוזרת לתוך חיה או בן-אדם.
אך, אף על פי שהאסכולה האמינה בגלגול נשמות, לא ניתן למצוא הוכחות חד משמעיות לכך ששינו את אורח חייהם על מנת לזכות ב-"גורל" טוב יותר לאחר המוות.
ניתן לראות כי האמונה בנצחיות הנשמה, השפיעה על אסכולות מאוחרות יותר בעת העתיקה, שפיתחו את רעיון גלגול הנשמות ואת הרעיון כי מעשיו של אדם בזמן שהוא בחיים, משפיעים על "גורל" נשמתו והגוף אליו היא מגיעה לאחר המוות.
מאה חמישית לפנה"ס – מאה רביעית לפנה"ס
נוסדה על ידי הפילוסוף והמשורר אפלטון, שחי בין המאה ה-5 והמאה ה-4 לפנה"ס, וביסס חלק מרעיונותיו על רעיונות מהאסכולה הפיתגוראית.
האסכולה האפלטונית, טענה כי הגוף והנשמה נפרדים, וכי המוות של האדם מתרחש רק כאשר שני הגורמים מתנתקים סופית – כלומר, כאשר הנשמה עוזבת את הגוף.
עם זאת, על פי תפיסתו, בעוד שהגוף הוא דבר מתכלה ודינו להיעלם, הנשמה ממשיכה להתקיים לנצח, והמעשים שביצעה בגוף שאליו השתייכה יקבעו וישפיעו על האופן בו הנשמה תמשיך לחיות בעולם הבא.
בנוסף, לפי התפיסה האפלטונית, העולם אחרי המוות הוא נצחי, נשגב ובעל רציונל.
לכן, הנשמות שזכאיות לעבור אליו יטוהרו מכל מחלות ותאוות בני האדם, ויצטרפו לחברת האלים, אך הנשמות שלא יהיו זכאיות, יוחזרו לעולם בני האדם ויכלאו בתוך גוף חדש (בעל חיים או אדם) – עד שהתשוקות שהניעו אותן בחייהן הקודמים ייעלמו מחייהן החדשים.
אדם שהיה אלים בחייו, נשמתו תחזור לתוך גוף של נץ או זאב.
אדם טוב, גם אם לא היה פילוסוף או הקדיש את חייו ללמידה, נשמתו לא בהכרח תעבור לעולם המתים, אלא יכולה לחזור לתוך גוף שחייו נוחים וקלים – דבורה, נמלה ואף בן-אדם.
אך אלו שהקדישו את חייהם לפילוסופיה ואהבת הלמידה, ונפטרו במצב טהור לחלוטין, רק הם יהיו זכאים להמשיך לעולם הבא ובסופו של דבר – להצטרף לחברת האלים.
בנוסף, בדיאלוג המדינה, אפלטון מתייחס לעולם המתים ולמסע שעוברות הנשמות לאחר המוות, ומציג אותם בסיפור שנקרא "המיתוס של אר".
בסיפור זה, אפלטון מתאר כיצד הנשמות מקבלות, או בוחרות, "גורל" חדש מהאלים של עולם המתים, ולאחר מכן ממשיכות במסען לפי גורל זה.
מאה רביעית לפנה"ס – מאה שלישית לספירה
נוסדה על ידי אפיקורוס, שחי בין המאה ה-4 והמאה ה-3 לפנה"ס, והאמין בפילוסופיה המבוססת על חברות, הנאות פשוטות וחיי פרישות.
על פי התפיסה האפיקוראית, כל הדברים בעולם מורכבים מאטומים – גם בני-האדם והאלים.
אך בניגוד לאטומים של בני-האדם, האטומים של האלים לא מתכלים לעולם מכיוון שהם נמצאים באיזון תמידי, ולכן, ניתן לומר עליהם כי הם נצחיים – דבר שהוא ביטוי נוסף לשלמותם ואושרם.
בנוסף, התפיסה גם טוענת כי חוסר השגחה מצד אותם אלים נובע מעצם היותם מושלמים, ולכן הם אינם טרודים בבעיות של בני-האדם.
אחת מהאמירות הרווחות בתפיסה האפיקוראית הייתה: "המוות אינו ולא-כלום בעבורנו.
כי מה שכבר התפרק אינו חש, ומה שאינו חש, אינו ולא-כלום בעבורנו".
כלומר, הפילוסופיה האמינה כי אין סיבה לפחד מהמוות מכיוון שאין שום דבר לאחר מכן, ומכיוון שהוא מעולם לא היה שייך לבני האדם – שתמיד נשלטו על ידי הגורל, המקרה או הפעולות שעשו.
התפיסה האפיקוראית גם האמינה כי הגוף והנפש נפרדים.
ובנוסף, החיים תוארו כמחזור של חשק וסיפוק (משמע הנאה), וסוף ההנאה אינו אלא הופעת הכאב.
כך, שעל פי תפיסה זו, סיום ההנאה (משמע המוות) הוא הסוף לכאבים, ולפיכך, אדם החי על פי תפיסה זו אינו פוחד מהמוות מפני שזה יביא לסוף כאביו.
נוסדה במאה ה-4 לפנה"ס, על ידי זנון מקיטיום, אליו מיוחסים הרעיונות העיקריים של הפילוסופיה הסטואית.
מאוחר יותר, באימפריה הרומית, השיטה הסטואית שונתה מעט על ידי סנקה, אפיקטטוס ומרקוס אורליוס, אך שמרה על קווי הבסיס שאותם כתב מייסדה ונשארה חלק מהתרבות עד המאה ה-3 לספירה.
על פי הפילוסופיה הסטואית תכלית האדם מעל הכל הייתה לחיות בהרמוניה עם הטבע, אף על פי שעיקר עניינם ב-"טבע" הסתכם רק באופן בו הוא משפיע על חייו של האדם.
בניגוד לאפלטון, האסכולה הסטואית האמינה כי הגוף והנשמה אינם נפרדים ("חומר ורוח כאחד"), אך עדיין האסכולה ביצעה הפרדה בין הכח הפעיל לכח הסביל שפועלים בעולם.
כך שעל פי הסטואיקנים, הכח הפעיל בעולם (ה-"לוגוס") הוא בעל התבונה האלוהית, והוא גם שליטו של העולם – ולכן הוא זה שמעצב את הכל, ומניע את הכח הסביל לפעולה.
בנוסף, הסטואיקנים האמינו כי ברגע שהאדם מאבד את תכליתו – כלומר, נוצר מצב שתשוקות ורצונות מערערים את שלמות תבונתו המוסרית – רשאי אותו אדם להתאבד, וזאת מכיוון שהאדם נועד ללכת רק בדרכים המובילות להגשמת תכליתו האלוהית בעולם.
אך, למרות זאת, יש הטוענים כי התפיסה הסטואית לא האמינה בחיים שלאחר המוות.
המיתולוגיות והתפיסות הפילוסופיות השונות, הובילו להתפתחות ריטואלים ופרקטיקה פולחנית, אשר השתנו לאורך כל תקופת העת העתיקה, מיוון הארכאית ועד התפרקות האימפריה הרומית.
במאה ה-1 לפנה"ס, בסוף ימי הרפובליקה הרומית, על פי המשורר לוקרטיוס, היו שלוש דרכי טיפול בגופות שהיו נפוצות במרחב: שריפת המת, שימור גופת המת וקבורה של המת בתוך או מעל האדמה.
אך, החל משנת 400 לפנה"ס ועמוק לתוך ימי האימפריה, שריפת המתים עדיין הייתה הפרקטיקה הרווחת במרחב, אף על פי שקבורה נחשבה לפרקטיקה קדומה יותר.
בנוסף, שריפת גופות המתים נחשבה לחלק בלתי נפרד מהמסורת בתרבות היוונית.
המנהג של שריפת המתים, נמשך באזור זה גם תחת שלטון האימפריה הרומית, ואף היווה חלק מתפיסות המוות השונות שהתפתחו הן בתרבות הרומית והן בתרבות היוונית.
במקורות שונים, ניתן למצוא תיאורים של טקס שריפת הגופה של הקיסר אוגוסטוס, ובסיפורים אלו קיים אזכור לעיט גדול שעלה לשמיים בעת השריפה – דבר שיכול להעיד על התפיסה כי נשמת הקיסר עלתה לספֵירה האלוהית לאחר מותו.
נהגי הקבורה השתנו בהתאם למעמד האנשים, אך רובם נהגו לשרוף את גופות המתים.
תחת שלטונו של אוגוסטוס, העניים בקרב אנשי האימפריה בנו קברים קהילתיים בהם הם אחסנו את כדי-האפר של המתים.
האנשים האמידים יותר, שמרו את אפר המתים במבנה אבן המכונה Cippus או על מזבח-קבר (Grave-altar), והעשירים בנו מוזוליאום מפוארים.
תחת שלטון האימפריה הרומית, בין המאה ה-1 לפנה"ס והמאה ה-5 לספירה, מנהג שריפת המתים נעלם בהדרגה וקבורת המתים הפכה לפופולרית בקרב האנשים במרחב.
המאה הראשונה לפנה"ס – המאה הראשונה לספירה
ברומא: במאה האחרונה של הרפובליקה הרומית, מנהג שריפת המת עדיין היה הפרקטיקה הנפוצה – אף על פי שקבורה הייתה בשימוש ואף נחשבה לקדומה יותר – ולאחר מלחמת בעלות הברית (במאה ה-1 לפנה"ס), מנהג שריפת המת התפשט לחלקים אחרים באיטליה וצבר תאוצה גם באזורים שלפני כן דגלו בקבורת המתים.
בנוסף, כבר באותה תקופה, ניתן לראות כי מהגרים וקבוצות אתניות שונות שגרו בעיר רומא, אימצו על עצמם את מנהג שריפת המתים, אף על פי שהיו להם מנהגים משלהם.
בפרובינציות: באזורים המערביים שהיו תחת שלטון האימפריה, ניתן לראות כי השינוי היה אף איטי יותר, ושריפת המתים עדיין נשארה הפרקטיקה הנפוצה במרחב זה.
המאה הראשונה לספירה – המאה השלישית לספירה
ברומא: לאחר המאה ה-2 לספירה, לא נבנו קולומבריום חדשים בעיר, ובמבנים הקיימים, נמצאו שרידים שהעידו על קבורה ללא שריפת המת.
בין המאות ה-2 וה-3 לספירה, ניתן לראות שילוב בין שתי המסורות של קבורת המתים בתוך מבני היפוגאום, ובין המסורת של שריפת המתים ושמירת כדי-האפר.
בפרובינציות: במאה ה-2 לספירה, מזבחי-הקבר הגיעו לאזור חבל הריין.
ובאמצע אותה המאה, בפרובינציה של בריטניה, קבורת המתים החלה להחליף את מנהג השריפה, כך שכבר במאה ה-3 לספירה, קבורה הפכה לחוק הנהוג באזור במרחב זה.
בנוסף, במאה ה-2 לספירה, באסיה הקטנה, ניתן לראות ממצאים שהעידו על חזרה לקבורה תחת אבנים, ובאזור יוון – אף על פי ששריפת המתים היוותה חלק מהמסורת – ניתן לראות מעבר לקבורה ללא שריפת המת, ככל הנראה מכיוון שמנהג זה היה זול יותר.
המאה השלישית לספירה – המאה הרביעית לספירה
ברומא: בסוף המאה ה-4 לספירה, שריפת המתים כבר הייתה נחלת העבר וקבורה הפכה לפרקטיקה הנפוצה במרחב.
בפרובינציות: בין המאות ה-3 וה-4 לספירה, בגאליה, מנהג שריפת הגופות – שהיה חלק מהמסורת – עדיין היה נהוג באופן תדיר, ובחבל הריין, קבורת המתים החליפה את מנהג השריפה בתור המנהג הקבוע במרחב.
המיקום של בתי הקברות הוחלט על פי חוקים ברורים, והדבר יכול להעיד על התפיסה החברתית של האנשים לגבי המוות, הנקברים והחברה עצמה.
כך שהצבת קברים מפוארים לצידי דרכים מרכזיות, יכולה להעיד על רצון להדגיש ולהציג את מעמד הנפטר.
בדומה לחוקים בקשר לבתי הקברות, גם לסוגי הקבורה השונים, היו לרוב חוקים ברורים ביחס לטיפול בגופת המת, אופן הקבורה והטקסים הנלווים.
על פי חפירות ארכאולוגיות שבוצעו בעיר יפו, בה נתגלו יותר מ-100 קברים עד היום, ניתן לראות מספר סוגי קבורה מהתקופה הרומית, שמתוארכים החל מהמאה ה-1 לספירה.
על פי הקברים שנתגלו, ניתן לראות כי היו קווי הנחיה ברורים לאופן קבורת המת.
בחפירות התגלו שישה סוגי קברים עיקריים, שלחלקם אף תת-סוגים: קבר ארגז כרוי באדמה, קבורה במהמורות טבעיות, מערת קבורה, קבורה בקנקנים ועוד.
בנוסף, סוגי הקבורה השונים שהתגלו ביפו מונים גם קבורת יחידים וגם קבורה קבוצתית, וניתן לחלקם לארבעה נְהָגִים עיקריים: הטמנה באדמה, הטמנה בארון, קבורה בהנחה וקבורה משנית.
נהגים אלו בוצעו בנסיבות שונות (למשל, קבורה קבוצתית כאשר משפחה נפטרה באותו זמן), וניתן לראות כי בהטמנה בהנחה – בה הניחו את גופת הנפטר בתוך חללים תת-קרקעיים – ובהטמנה בארון, נמנע מגע של גופת המת עם האדמה (לעומת נוהג של קבורה באדמה).
בקבורה משנית, לרוב ליקטו את עצמות המת לתוך גלוסקמאות, וחוקרים רבים קישרו קבורה זו לתפיסות שונות לגבי המוות.
חלק מהתפיסות היו שרקבון הרקמות מסמל את מעבר הנשמה לעולם המתים, וחלקן שהזזת עצמות המת יכלה להעיד כי לגוף כבר אין חשיבות לאחר המוות – כלומר, לאחר שהנשמה עזבה את הגוף.
ביפו, נמצא כי רוב המתים נקברו בתנוחת פרקדן, דבר שיכול להעיד על תפיסת המוות כשינה זמנית או תמידית.
לצד סוגי הקברים השונים שנמצאו ביפו – שהייתה גם היא תחת שלטון האימפריה הרומית – נתגלו בחפירות גם חפצים שנשתמרו בתוך הקברים עצמם, מהם ניתן ללמוד עוד על התפיסות שהיו נפוצות בעת העתיקה לגבי עולם המתים.
ניתן לשער כי חלק מהפריטים שימשו בטקס הקבורה, אך ניתן גם לשער כי החפצים היוו מנחות לנפטר, וככל הנראה היו בעלי משמעות סמלית עבורו – או נועדו לשמש אותו בחיים שלאחר המוות.
בין החפצים נמצאו כלים מחרס, זכוכית, אבן ומתכת, ואף נמצאו תכשיטים ומטבעות שנקברו עם המת – שגם להם ברוב המקרים משמעות סמלית.
מטבעות שנמצאו בקברים בדרך כלל נקשרו לאמונה כי נשמות המתים היו צריכות לשלם לחארון על מנת לעבור את נהר הסטיכס אל עולם המתים.
תפיסה זו הייתה ידועה ברחבי העת העתיקה ותיעוד ראשוני לנושא ניתן למצוא כבר במאה ה-5 לפנה"ס, אך רק באתרי קבורה מהמאה ה-4 לפנה"ס, נמצאו המטבעות עצמם – שהונחו בתוך פה הנפטר או בתוך כף ידם.
במקרה ששרפו את הגופה, ניתן היה למצוא מטבעות בתוך האפר, דבר שככל הנראה גם סימן את התשלום ל-"משיט המעבורת".
כלי חרס רבים שנמצאו בקברים שימשו לאחסון מזון וחוקרים שונים קישרו את הכלים לאמונה כי אותו מזון, שהיה אמור לשמש את הנפטר בהיותו בחיים, עתה משמש אותו בחיים שלאחר המוות.
בנוסף, כלי חרס קטנים יותר שנמצאו בקברים, וככל הנראה אחסנו שמן ובשמים, נועדו לטקס הקבורה ולטיהור גופת הנפטר – הן במובן הפיזי והן במובן הרוחני – ושימשו להכנת מעבר נשמת המת אל העולם הבא.
בנוסף לכלים שהוזכרו, נמצאו גם כלי מאור (כגון נרות), שייתכן ולהם מספר משמעויות סמליות.
אפשרי כי הנרות נועדו להאיר את נשמת המת בדרכו לעולם המתים או סימלו את נשמות המתים עצמם, ואף ייתכן כי הנרות סימלו את המעבר מהחיים למוות – כאשר האש עצמה מסמלת את הניתוק שמתרחש בעת מות האדם.
תפיסת המוות בתוך המרחב הפרטי
תפיסת עולם המתים לא רק באה לידי ביטוי במרחב הציבורי – דרך סוגי ודרכי הקבורה – אלא, ניתן גם לראות כי התפיסות השונות נכנסו לתוך המרחב הפרטי של אנשי העת העתיקה.
למשל, פרסקו הנמצא בתקרת חדר שינה בווילה מפומפיי, ומתוארך למאה ה-1 לספירה, מציג במרכז היצירה דמות אנושית הנישאת לשמיים על ידי עיט.
אותה דמות, היא ככל הנראה דמותה של פסיכה מהמיתולוגיה, שמקור שמה ביוונית הוא "נפש", אך משמעות מדויקת יותר של שמה יכול להתפרש כ-"נשימה" או "חיוּת".
ואף ניתן לראות כי כבר מהתקופה ההלניסטית, רעיון העלאת הנשמה אל הספֵירה האלוהית נקשר כדימוי לסיפורם של פסיכה וקופידון, ואופן הצגתה של פסיכה מאפשר לעקוב אחר התפתחות רעיון תפיסת הנשמה בעת העתיקה.
בנוסף, ניתן לראות כי רעיון הנפש ("פסיכה") שעוזבת את הגוף בעת המוות, הורחב עם השנים וגם התקבע בתפיסות פילוסופיות שונות – שחלקן הוזכרו לפני כן.
בספר טימאיוס של אפלטון, הפילוסוף מציג את הרעיון כי בזמן השינה נשמת האדם משוחררת מהגוף (מהחומר), ולכן מסוגלת להתקרב לספֵירה השמיימית ולזכות בחלומות – שהם מעין הצצה לחוכמה האלוהית.
לכן, ניתן לשער, כי הפרסקו בתקרה אמור להציג שאיפה לכך שנשמתו של האדם הישן בחדר, תעלה לספֵירה האלוהית או תזכה לגאולה – וזאת במקרה והאדם בחדר מת בשנתו.
אך, מכיוון שתפיסת החיים לאחר המוות הוא נושא שעדיין קיימות לגביו מחלוקת בקרב החוקרים, לא ניתן לומר בוודאות כי הפרסקו מפומפיי אכן מעיד על כך שבעל הווילה שאף להגיע לספֵירה האלוהית, רצה שנשמתו תזכה בגאולה פרטית או נועד להיות אך ורק יצירת אמנות שלה אין שום משמעות פולחנית.
בוזגלו, רעננה: אבן חושן, 2016.
דיקמן, ירושלים: מוסד ביאליק, 1962.
אפיקורוס, אמירות יסוד: על האושר וההנאות האמיתיות.
מירן, בנימינה: נהר ספרים, 2011.
"עילוי הנשמה בפרסקו מחדר השינה בווילה מבוסקוטרקסה מפומפיי".
"קברים וקבורה בתקופה הרומית ביפו".
עולם כחול כהה הוא סרט צ'כי שבוים על ידי הבמאי יאן סבייראק .
הסרט עוסק בחיילים צ'כים הנלחמים במסגרת חיל האוויר המלכותי הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה.
משחקים בו שחקנים בריטים וצ'כים.
בשנות ה-50, במהלך המלחמה הקרה, פרנטישק "פרנטה" סלאמה (אונדז'יי וטכי) נכלא בצ'כוסלובקיה בשל שירותו הקודם בחיל האוויר המלכותי.
זיכרונותיו מהמלחמה מתחילים בשנת 1939, ימים ספורים לפני הפלישה הגרמנית לצ'כוסלובקיה.
לאחר הפלישה מפרקים את צבא צ'כוסלובקיה וחיל האוויר מוסר את מטוסיו.
עם זאת, פרנטה וחברו הצעיר קארל וויטישק (קרישטוף האדק) מסרבים להיכנע לכובשיהם ונמלטים לבריטניה כדי להצטרף לחיל האוויר המלכותי.
הבריטים מכריחים את הצ'כוסלובקים להתאמן מחדש ביסודות הטיס, מה שמקומם אותם ובמיוחד את קארל, המבקש להילחם בנאצים.
בנוסף לכך, קארל רואה בשיעורי החובה באנגלית בזבוז זמן.
במהלך הקרב על בריטניה, חיל האוויר המלכותי זקוק נואשות לטייסים, עד שבסופו של דבר מורשים הטייסים הצ'כוסלובקים לטוס.
לאחר הגיחה הראשונה שלהם הם מבינים מדוע הבריטים אימנו אותם בצורה אינטנסיבית כל כך: צעיר צ'כוסלובקי המכונה "טום טום" מופל על ידי מסרשמיט ונהרג.
פרנטה הופך למפקד היחידה, וקארל משרת תחתיו.
בזמן הפלת מפציץ היינקל He 111, מופל מטוס הקרב של קארל.
עם זאת, הוא מצליח לשרוד ולמצוא את דרכו לחווה.
שם הוא פוגש ומתאהב בסוזן (טרה פיצג'רלד).
למחרת, לאחר שחזר לשדה התעופה, קארל מביא את פרנטה לפגוש את סוזן.
זה האחרון מתחיל להימשך לסוזן, אם כי קארל מאמין שסוזן מעוניינת בו.
בעקבות משימה לצרפת, שבה הטייסת תוקפת רכבת, מטוסו של קארל מופל, אך פרנטה נוחת ומציל אותו, מה שמחזק את הידידות בין השניים.
עם זאת, זמן קצר לאחר מכן, קארל מגלה שהתפתח משולש אהבה, כאשר סוזן מאוהבת בפרנטה, מה שמוביל למריבה בין השניים.
מאוחר יותר במלחמה, תוך כדי ליווי מפציצים אמריקאים, הספיטפייר של פרנטה מתקלקל והוא נאלץ לנטוש את המטוס בתעלת למאנש.
סירת ההצלה שלו מתפוצצת כשהוא מנסה לנפח אותה, אז קארל מנסה להשליך את סירת ההצלה שלו, אך הוא טס נמוך מדי, ונפצע אנושות.
הסירה מגיחה מן המים, וכך מתאפשר לפרנטה לשרוד.
לאחר מכן, לאחר שהמלחמה הסתיימה, פרנטה נוסע לביתה של סוזן, רק כדי למצוא אותה עם בעלה הפצוע שחזר לאחרונה מקרבות מעבר לים.
כשהוא יודע שאין לו עתיד עם סוזן ורוצה לשמור על כבודה, הוא מעמיד פנים שאיבד את דרכו ושואל כיצד להגיע לעיר הבאה.
פרנטה חוזר לצ'כוסלובקיה ומוצא שחברתו הוותיקה התחתנה עם הכרטיסן השכונתי, ילדה ילד ואימצה את בארשה, הכלבה שלו.
פרנטה המאוכזב עוזב וממשיך לדרכו.
בכלא, יש לו רק את הזכרונות שלו מהחברות שלו עם קארל כדי לשמור אותו בחיים.
הסרט צולם במספר מדינות: צ'כיה, הממלכה המאוחדת, גרמניה ודרום אפריקה.