tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הופעתו האחרונה בהונגריה הייתה בפסטיבל הקיץ היהודי של 1997. עדים בני זמננו להופעותיו זוכרים אותו כטנור לירי בעל קול יפה במיוחד וטכניקה מצוינת.
פעילותו כחזן התאפיינה בהכרה ובהזדהות דתית עמוקים מאוד.
1969 - פרס מורטון באום (ארצות הברית)
טיבור לעף (בהונגרית: Lőw Tibor; בודפשט, 27 בדצמבר 1873 – בודפשט, 5 בספטמבר 1941) היה יהודי-הונגרי עורך דין, שופט, נשיא בית המשפט לערעורים בהונגריה, סופר משפטי, בנו של טוביאש לעף עורך דין, נכדו של לאופולד לעף, רבה הראשי של סגד.
דודיו היו ויליאם לוב, עורך דין אמריקאי, עיתונאי, הרופא ראשי והמנהל של בתי החולים היהודיים של הקהילה היהודית של פשט ד"ר שמואל לעף, בלנאולוג והרב הראשי של העיר סגד עמנואל לעף.
טיבור לעף הוא בנו הבכור כאמור של טוביאש (טוביה) לעף (1844–1880), סגן התובע הכללי של הונגריה ושל אמה הירש (1852–1927).
הוא השלים את לימודיו באוניברסיטה בבודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) ובאוניברסיטת לייפציג, ולאחר מכן עבר את מבחן לשכת עורכי הדין.
משנת 1899 כיהן כשופט בית משפט.
ב-1921 מונה לנשיא "מועצת החצר המלכותית של בתי המשפט" בבודפשט.
בין 1929 לבין 1940 כיהן כנשיא מועצת בית המשפט לערעורים.
הוא עסק בעיקר במשפט מסחרי וכתב מספר פרשנויות.
הוא ערך את אוסף ההחלטות התקופתי בשם "בוררות דיני אשראי" של "ידיעון מדעי המשפט" (Jogtudományi Közlöny) כתב העת המשפטי, כתב העת המשפטי ההונגרי הוותיק והמכובד ביותר.
טיבור לעף הובא למנוחות בבית הקברות היהודי פרקשרט בבודפשט.
אשתו הייתה אלזה נתן אלזה, בתם של מור נתן ושל רוזה טרוֹפאואר, אותה נשא בבודפשט ב-23 בספטמבר 1919. ילדיהם היו אווה וחנה.
הסבר על חוק של "החברה בערבון מוגבל" ושל "החברה השקטה" (בודפשט, 1940)
טיבור ויידה (בהונגרית: Vajda Tibor; 26 בינואר 1924–2010) היה סופר, רופא או טכנאי שיניים, ניצול שואה יהודי הונגרי - אוסטרלי, ומאיור במשטרה החשאית ההונגרית (ה-ÁVH).
טיבור ויידה נולד בבודפשט למשפחה יהודית בורגנית.
אביו היה מארטון ויידה, טכנאי שיניים, ואמו הייתה גיזלה מסינגר.
אביו נלקח לשרות העבודה ב-1943 (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ובשנה שלאחר מכן נפטר מעבודות הכפייה וממחלות באזור שופרון.
טיבור ויידה השלים את ארבע הכיתות של התיכון בגימנסיה הריאלית פרנץ קלצ'אי בבודפשט, ואז בין 1939 לבין 1941 היה מתלמד בבית המלאכה לטכנאי השיניים של אביו ברחוב לובאג.
בקיץ 1939 שהה חודשיים באיטליה.
הוא ניסה להימלט לברית המועצות ב-1941, אך נלכד בעיר דברצן ולבסוף שוחרר רק בהתערבות הוריו.
הוא הפך לעוזר טכנאי שיניים ב-1942, אך לא עבר את בחינות המקצוע עד סוף מלחמת העולם השנייה.
בינתיים, ב-1944, לפי קורות החיים שלו משנת 1952 עבור המשטרה החשאית ההונגרית - ÁVH, גם הוא נלקח לעבודות כפייה במסגרת שירות העבודה מ-15 במאי עד 8 באוקטובר, כאשר ברח מהפלוגה במחנה העבודה שלו.
הוא הסתתר בחודשים שלאחר מכן עם ניירות מזויפים, באופן לא חוקי (לפי האוטוביוגרפיות והזיכרונות שלו, מלאי הסתירות, ביצע בנובמבר – דצמבר 1944 מספר פעולות פרטיזניות בבודפשט עם פליטים ונמלטים בלתי מזוהים נוספים והציל, לדבריו, נרדפים אחרים באמצעות אספקת ניירות מזויפים).
בתחילת 1945 נבחר כחבר בוועד הניהול של האיגוד המקצועי לרפואת שיניים כטכנאי שיניים.
בסוף פברואר הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית ה-SZDP, ולאחר מכן ביולי אותה שנה, למפלגה הקומוניסטית ההונגרית.
(באביב, מלווה בחיילים סובייטים, היה בווינה, רשמית כשליח האיגוד המקצועי של רפואת השיניים, כדי לרכוש ציוד לרפואת שיניים).
מ-18 בדצמבר 1945 הפך למזכיר המפלגה ברובע 6 של בודפשט וממרץ של השנה שלאחר מכן ועד סוף 1947, מונה לסגן המזכיר הכללי של האיגוד המקצועי לרפואת שיניים.
בינתיים, ב-18 במאי 1946 בהצעת אגף הגיוס וכוח האדם המחוזי – התקבל ל"רשות להגנת המדינה" (כיהודים ניצולי שואה רבים אחרים שנחשבו למהימנות כאנטי פשיסטים בשל יהדותם), שם היה תחילה מזכיר חינוך, אחר כך חבר בהנהלת הארגון הבסיסי של המפלגה, ואחראי על הלמידה הפרטנית בתוך הארגון.
הוא התחתן ב-1946, ואשתו, אווה באן (מקודם: בלאו), עבדה גם היא בדרגת סגן ברשות ההגנה של המדינה מ-1948.
בשנת 1946/1947 סיים את לימודיו במחלקה לפילוסופיה של האקדמיה לפועלים.
במהלך 1949, גם הוא חקר, בין היתר, את לאסלו רייק, שר הפנים לשעבר, את ג'רג' פאלפי, סגן שר ההגנה, את דז'ה נמט, נספח דיפלומטי במוסקבה, את קולונל בלה קורונדי ממשרד הפנים, ואת אנדרה סבני, מזכיר מדיני, סגן שר החוץ.
(כל האנשים ברשימה הנ"ל הוצאו להורג לאחר מכן).
ב-1950/1949 למד באקדמיית דז'רז'ינסקי במוסקבה.
לאחר חזרתו הביתה באוקטובר 1950, הועלה מקפטן למאיור (רב-סרן) ומאז שימש כראש מחלקה וסגן ראש אגף.
בשנת 1951 נשא הרצאות על "תוכנית חקירות" ו"חקירת עצורים" בבית הספר לקצינים "דז'רז'ינסקי" בבודפשט.
לפי מקורות מסוימים בשנים 1951–1952 הוא החרים ולקח לעצמו חפצי ערך שונים במהלך החיפושים בבתי העצורים במספר הזדמנויות (כגון מזומן, ציורים, שעונים, מצלמות וכו'), אך אין ראיות לגבי זה.
ויידה נעצר באשמת התארגנות ציונית בסוף 1953, אך לבסוף הובא למשפט באשמת "פשעים נגד העם", פציעות קטלניות, זיוף מסמכים ורדיפה בגין עדות שקר.
הוא נידון על ידי בית המשפט הצבאי לשש שנים בערכאה ראשונה ב-24 בדצמבר ולאחר מכן גם בערכאה שנייה ב-15 בינואר 1954. הוא שוחרר בחנינה ב-1 באוקטובר 1956, ולאחר מכן בתחילת המרד ההונגרי עזב לווינה ב-1 בנובמבר, לשם הגיעו אחריו תוך זמן קצר אשתו ושני ילדיו.
המשפחה עזבה את וינה לג'נובה ב-17 בינואר 1957.
טיבור ויידה כנראה קיבל מקלט באוסטרליה כלוחם חופש הונגרי, שם עסק כרופא שיניים מסוף שנות ה-60, אף על פי ש(ככל הידוע) מעולם לא השיג תואר רפואי.
לבקשתו קיבל אשרת ביקור ממשרד הפנים ההונגרי באפריל 1969 ומאז ביקר בקביעות בהונגריה.
עד מהרה הפך לחבר כבוד באיגוד המדעי של רופאי שיניים ההונגרים, וקיבל מדליית זהב באספה הכללית של האיגוד הבינלאומי של רופאי השיניים ב-1974 בניו יורק.
הוא היה חי בעושר ובשלווה בסידני עד מותו ב-1993 אילו ב-26 בינואר (בחג הגדול ביותר באוסטרליה) אילו מגדה בארדי לא הייתה מזהה בו את קצין החקירות לשעבר שלה.
מגדה בארדי, היהודייה שגורשה לאושוויץ ושרדה, ובעלה נעצרו ב-7 במרץ 1951 בהאשמות מפוברקות.
קצין החקירה של בני הזוג, אף על פי שהכחיש כל הזמן, היה טיבור ויידה.
האישה שוחררה ממחנה קישטרצ'ה לאחר שנתיים וחצי, אך בעלה מעולם לא חזר הביתה.
היו רישומים שנויים במחלוקת על מותו, הוא מת רשמית משחפת, אך דו"ח רפואי מפורט מעלה כי הוא מת כתוצאה מהטיפול האכזרי והמכות שספג במהלך חקירות.
מגדה בארדי חיה באוסטרליה מאז 1958 ובילתה עשרות שנים בניסיון לגלות את הנסיבות האמיתיות של מות בעלה הראשון.
ב-1993 נודע לאישה מההיסטוריון פרנץ קוביני כי טיבור ויידה, שהורה על כליאת בעלה המנוח, גר באותה עיר כמוה.
בהתבסס על כתובת שהתקבלה ממדריך הטלפונים של העיר סידני, מגדה בארדי ובעלה השני, טמאש בארדי, ביקרו את טיבור ויידה ב-26 בינואר 1993 והאישה זיהתה בו את החוקר שלה לשעבר.
לאחר שהתקשורת המקומית עלתה על הנושא, הגיש רופא השיניים המוערך דאז תביעה נגד האישה באשמת לשון הרע, אותה הפסיד לאחר תשע שנים.
בעקבות חשיפתו לעיתונות הכתובה והאלקטרונית האוסטרלית, שמו הוסר בסופו של דבר מהרשימה הרשמית של רופאי השיניים בניו סאות' ויילס.
במהלך התביעה בהונגריה, ייצג את ויידה טיבור ביהארי, עורך דין מטעם משרד עורכי הדין ארשי ושות' (עובד במשרד עורכי דין זה היה ד"ר מיקלוש באואר גם הוא היה אחד הקצינים לשעבר של ה-AVH).
סיפור הישרדות בהונגריה הפשיסטית; סופר, מלבורן, 2000
נאבק ושמור על האמונה; iUniverse, ניו יורק - לינקולן - שנחאי, 2003
רוזנת אוסטרלית כחולה אמיתית; iUniverse, ניו יורק - לינקולן - שנחאי, 2005
אוסטרליה, טהיטי, ברזיל, איטליה; AuthorHouse, מילטון קיינס, 2011
הרפתקאות מסביב לעולם; iUniverse, בלומינגטון, 2011
טיבור סמואלי (בהונגרית: Szamuely Tibor; מוסקבה, 17 במאי 1925 – לונדון, 10 בדצמבר 1972) היה איש מדע המדינה, היסטוריון, פרופסור באוניברסיטה, יהודי-הונגרי אחיו של לאסלו סמואלי הכלכלן, אחיינו (בן אחיו) של טיבור סמואלי, קומיסר העם.
טיבור סמואלי נולד במוסקבה, אביו היה ג'רג' סמואלי (1899–1938), שהיה אחיו של טיבור סמואלי.
מכיוון שאביו נסע בקביעות לחו"ל בגלל תפקידו ועיסוקו, טיבור למד בבית ספר בבריטניה (1932–1934).
אביו נעצר ב-1937 ולאחר מכן הוצא להורג.
טיבור לחם בצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחר מכן נרשם לאוניברסיטה, שם קיבל דוקטורט.
הוא נעצר בשנת 1950 או 1951 ונכלא במחנה וורקוטה.
אז קיבל אישור להתיישב בהונגריה עם משפחתו.
הוא התיישב בבודפשט בו עבד במחלקה לפילוסופיה ובמחלקה להיסטוריה המודרנית של אוניברסיטת אטווש לוראנד כפרופסור באוניברסיטה וסגן רקטור דאז של האוניברסיטה.
בשל הסכסוך שלו עם הנהגת המפלגה הקומוניסטית ההונגרית הודח מתפקידו באוניברסיטה.
מ-1960 עד 1964 היה חוקר בכיר במכון להיסטוריה של האקדמיה ההונגרית למדעים.
בסוף 1963 או מאוחר יותר נשלח לגאנה כדי ללמד במכון לאידאולוגיה של קוואמה נקרומה.
משם היגר לבריטניה, שם הפך לפרופסור למדע המדינה באוניברסיטת רדינג שהיא אוניברסיטה ציבורית ברידינג, ברקשייר, אנגליה וכן כמומחה לענייני ברית המועצות.
הוא פרסם בקביעות בכתבי עת שונים.
תחום מחקרו העיקרי היה ההיסטוריה האוניברסלית המודרנית, וברוח זו פרסם פרסום מקור על התקופה שבין 1870 לבין 1918, בשם Documents on Modern Universal History, 1870–1918 (בודפשט 1962).
הוא גם חקר את ההיסטוריה של הנציונל-סוציאליזם בהונגריה ובאירופה.
הוא היה שותף בכתיבת מספר ספרי היסטוריה עבור בתי ספר תיכוניים.
הקמת ה-KMP (מפלגת הקומוניסטים בהונגריה) ומאבקה לדיקטטורה של הפרולטריון (Bp., 1964)
נציונל-סוציאליזם, סוציאליזם לאומי (Bp., 1964)
טיבור ברצלי (בהונגרית: Berczelly Tibor; בודפשט, 3 בינואר 1912 – בודפשט, 15 באוקטובר 1990) היה שלוש פעמים אלוף אולימפי (ברלין 1936, לונדון 1948 והלסינקי 1952) וארבע פעמים אלוף עולם בסיף (בחרב וברומח) ומאמן סיף.
טיבור ברצלי נולד בראקושפלוטה, אביו היה פקיד ברכבות הונגריה (MÁV).
בין 1929 לבין 1932 הוא היה סטודנט באקדמיה לודוביקה (המוסד שסיפק את רמת ההכשרה הגבוהה ביותר בהשכלה הגבוהה של הצבא ההונגרי).
הוה היה סייף של מועדון הסייף של קציני הונווד משנת 1930. כסייף, התחרה בכל סוגי כלי הנשק (רומח, חרב, דקר).
משנת 1930 היה קצין בצבא, בשנת 1944 שוחרר בדרגת רב-סרן.
הוא היה חבר בנבחרת הסיף הלאומית של הונגריה מאז 1934. ב-1940 סיים גם תואר באימון סיף.
משנת 1945 היה סייף ויורה ספורטיבי של מועדון Miklós Toldi SC, מ-1946 היה של MTK Csepel מ-1954 היה הסייף של "המטאור האדום של בודפשט".
ב-1945 היה תחילה פועל בצ'פל, שלוש שנים לאחר מכן מונה למפקח הראשי של הבנק הלאומי ההונגרי (MNB).
מ-1947 עד 1950 היה חבר בצוות הרומח ההונגרי.
ב-1947 צורף גם לנבחרת הירי הספורטיבי ההונגרי.
בין 1935 לבין 1957 זכה בסך הכל בעשרים ושמונה תוארי אליפות הונגריה.
הוא הסייף ההונגרי שזכה בתוארי אליפות הונגריה הרבים ביותר לאישי.
הוא השתתף בנבחרת הונגריה ארבעים ושבע פעמים בחרב ושלוש פעמים ברומח.
משנת 1955 היה מאמן איגוד הסייף ההונגרי ומילא תפקיד משמעותי בהשקת תחרויות בהונגריה לפי קבוצות גיל.
ב-1964 קיבל תואר מאמן אומן בסיף (רק חמישה תארים כאלה חולקו כל שנה למאמנים בכל מקצועות הספורט).
משנת 1972 הוא היה מאמן מחלקת הסיוף של המטאור האדום של בודפשט.
מקום 3 (ארד)באולימפיאדה ליחידים (1952)
אליפות עולם מקום שני (כסף) ליחידים (1937)
אליפות עולם מקום שלישי (ארד) ליחידים (1954)
אלוף אירופה קבוצתי (אלוף עולם לא רשמי) (1935)
מקום שלישי (ארד) באולימפיאדה קבוצתי (1952)
אלוף העולם במכללות קבוצתי (1935)
ספורטאי דגול של הרפובליקה העממית ההונגרית (1954)
רשימה זוכים של מדליות זהב אולימפיות מרובות
טיבור שר (במקור רובינשטיין; בהונגרית: Scher Tibor; קישקרש, 27 ביולי 1912 – בודפשט, 2 ביולי 1975) היה היסטוריון העת העתיקה, רב, מומחה במדעי יהדות, השפה העברית והמחקר שקשור לעברית, ספרן, דוקטור למדעים בהיסטוריה, (1963) פרופסור באוניברסיטה.
טיבור רובינשטיין נולד כבנם של אנטל רובינשטיין, מורה בבית ספר עממי ושל אילונה שר, אך מאוחר יותר אומץ (מסיבה בלתי ידועה) על ידי אהרון שר, בעל משרה בקהילה היהודית ואסתר ליכטמן וכך הפך שם משפחתו לשֶר.
הוא סיים את לימודיו העל תיכוניים באוניברסיטת פאזמאני פטר (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) ובבית המדרש לרבנים בבודפשט (1936).
הוא היה מורה בגימנסיה עד 1945. לאחר מכן בשנים 1946–1948 היה נספח תרבות בארץ ישראל וראש "המכון ההונגרי" בירושלים.
בשנים 1948–1950 היה ראש לשכת הדקאן בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת אטווש לוראנד ובשנים 1950–1952 היה מנהל הספרייה של האקדמיה ההונגרית למדעים.
בתקופה זו הוקמה הספרייה המזרחנית של האקדמיה ההונגרית למדעים.
בשנים 1952–1956 היה מנהל ספריית האוניברסיטה של פץ'.
במשך שנתיים עבד במכון להיסטוריה של האקדמיה האוקראינית למדעים.
מ-1958 ועד מותו היה פרופסור חבר במחלקה למדעי הספרנות, ולאחר מכן של המזרח העתיק של אוניברסיטת אטווש לוראנד.
הוא היה בעלה של אולגה שיק, זמרת אופרה ומורה לשירה, אותה נשא לאישה ב-31 באוקטובר 1940 בבודפשט.
הם התגרשו ב-1954. אשתו השנייה הייתה ורוניקה סרדג'וק, אותה נשא לאישה ב-1955 בבודפשט.
רוחות מזיקות בתנ"ך ובספרות התלמודית (עבודת דוקטורט, בודפשט, 1936)
היסטוריה קצרה של ספריית האקדמיה ההונגרית למדעים (בודפשט, 1951)
הספר ההונגרי והספרייה בתקופת המלחמות עם טורקיה והמאבק לעצמאות לאומית (בודפשט, 1962)
מצבו החברתי ותפקידיו של הסופר בחברות העתיקות במזרח התיכון (הדיסרטציה לדוקטורט, 1963)
כתובות פיניקיות וכנעניות (בודפשט, 1973)
טיבור בש (Basch) (בהונגרית: Bass Tibor; בודפשט, 8 בנובמבר 1909 – בודפשט, 16 בדצמבר 1973) היה צלם עיתונות יהודי-הונגרי שהיה בעל תפקידים בכירים ביותר בתחום הצילום הונגרי וממייסדי "פדרציית אמני הצילם ההונגרי" (Magyar Fotóművészek Szövetsége).
משנת 1924 למד מכשירנות אופטיקה, ולאחר מכן היה חבר בארגוני שמאל שונים.
ראשית, "אגודת האימון הגופני של הפועלים" (Munkás Testedző Egyesület).
אחר כך בשנים 1931–1932, היה חבר ב"חוג העבודה" של לאיוש קשאק; בסביבות 1933 הצטרף ל"קבוצת מונטאז'".
הוא צילם תמונות רבות של פועלים, שפורסמו בעיתונות השמאלנית ההונגרית, אך פורסמו גם מחוץ להונגריה.
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 הוא נכלא בשל פעילותו בצילום חברתי.
במהלך מלחמת העולם השנייה נשלח בש תחילה למחנה מעצר, שם הצליח לצלם מספר סדרות של תמונות על חיי היומיום של המחנה.
עם כניסת הוורמכט להונגריה (מבצע מרגרטה) בשנת 1944 גורש ונכלא בכמה מחנות ריכוז (פלוסנבירג, ולדלאגר, מחנה מילדורף) במשך כשנה עד ששוחרר על ידי צבא ארצות הברית.
ב-1945 הצטרף ל-MAFIRT (תאגיד הסרטים ההונגרי) ככתב וניהל את מדור הצילום.
בשנת 1949 הפך לצלם עבור העיתון "היום ההונגרי" (Magyar Nap), בשנת 1950 עבור העיתון "עם חופשי" (Szabad Nép), וב-1954 עבור העיתון "האדמה החופשית" (Szabad Föld).
בערך בזמן הזה עבד גם כצלם הפרוטוקול של מתיאש ראקושי - ראש ממשלת והמנהיג הכל יכול של הונגריה בשנים 1949–1956. הוא נעצר ב-1953 וישב שמונה חודשים בכלא ללא משפט.
הוא הצטרף כחבר ל"משמר הפועלים" (Munkásőrség) מיום הקמתו ועד מותו, וביצירותיו הציג את חיי המשמר (משמר הפועלים היה ארגון חצי-צבאי שהוקם בהונגריה לאחר דיכוי המרד ההונגרי של 1956, בשליטה ישירה של המפלגה הקומוניסטית, כדי לתמוך במערכת הכוח הסוציאליסטית).
בשנים 1957–1959 ערך את כתב העת "פוטו", ובין 1959 לבין 1971 היה ראש אגף ראשי בחברת סחר חוץ בשם תרבות (Kultura Külkerkesdelmi Vállalat).
בשנת 1956, הוא היה אחד החברים המייסדים של פדרציית אמני הצילום ההונגרי.
הוא נהרג בתאונת דרכים ב-16 בדצמבר 1973. רעייתו הייתה אנה שטיינר, בתה של רוזה שטיינר, אותה נשא ב-24 בינואר 1937 בבודפשט.
עדר בקר המובל לשחיטה בכיכר בלהה לואיזה (1947)
בין אנשי הביטחון (משפט הקרדינל מינדסנטי) (1949)
1931 • סלון קובאץ', בודפשט (עם פרנץ האר ולאיוש לנדייל)
1932 • מחיינו, סולנוק • ברטיסלאבה
גלריית תמונות היסטורית של המוזיאון הלאומי של הונגריה, בודפשט
מסדר החירות ההונגרי דרג כסף (1957)
מסדר ההצטיינות בעבודה דרג זהב (1969)
טיבור נירי (במקור עד 1954 גרינפלד, בהונגרית: Nyíri Tibor; אויפהרטו, 16 בדצמבר 1906 – בודפשט, 30 בדצמבר 1977) סופר יהודי-הונגרי, תסריטאי, מחזאי.
בנו הוא המחזאי והסופר יאנוש נירי.
טיבור גרינפלד נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר יעקב גרינפלד ושל אסתר פיש.
לאחר שסיים את לימודי ארבע הכיתות בחטיבת הביניים הפך תחילה לשחקן ולאחר מכן לעובד במה (עובד תיאטרון המטפל באביזרי במה ודואג להכנתם ולהצבתם על הבמה).
סיפורו הקצר הראשון פורסם ב"עיתון יום שני" של העיר דברצן ב-1922. כתביו הופיעו בטורים של הפשטי נפלו, "העיתון של פשט" (Pesti Hírlap), הניוגט, פסטר לויד, נפסבה.
בספטמבר 1934, הטראגי-קומדיה שלו "מרדף" (Hajsza) הוצגה על ידי "תיאטרון מרכז העיר".
כיהודי, נלקח למחנות של שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) בזמן מלחמת העולם השנייה.
הוא שרד את שואת יהודי הונגריה ולאחר 1945, כתב העת "העיתון העולמי של העובדים" פרסם בהמשכים את הרומנים שלו:
הוא היה שותף לסרט שנקרא "הנוי ההונגרי" או "ההונגרי הדקורטיבי" ("הנוי ההונגרי" היה לבוש הונגרי דקורטיבי, יצירה של התרבות ההונגרית, לבוש לאומי שפותח במאה ה-19. סוג זה של לבוש, שלמרות מראהו לא היה לבוש לאומי, נועד יותר לייצג מודעות עצמית לאומית).
ב-21 בספטמבר 1956 הציג תיאטרון צ'וקונאי בדברצן את הדרמה שלו "סיר הבשר".
אשתו הראשונה הייתה יוליה שפיץ, ממנה התגרש.
אשתו השנייה הייתה קלרה ורטש.
ילדיו: יאנוש נירי, אנדראש נירי וקלרה נירי.
גם זה יכול לקרות (רומן קצר, בודפשט 1948)
התיק וטלאיו (סאטירה, בודפשט, 1952)
חג מולד בצ'ארלסטון (סאטירה, בודפשט, 1955)
סקנדל במיאמי (רומן, לייפציג, 1955)
השער הקטן פתוח (תסריט סרט, בודפשט, 1958)
כתביו הופיעו בעיתונים ובפרסומים הבאים:
יום הראשון של עיתון מחוז פשט
הספרייה הקטנה של מדינתנו החופשית
מרדף (תיאטרון מרכז העיר) (בודפשט)
תיאטרון דרינה הממלכתי (14 באוקטובר 1959).
תיאטרון סולנוק סיגליגט (4 בדצמבר 1959 ); תיאטרון יוקאי, בקשצ'בה (18 במרץ 1963) )
סיר הבשר - תיאטרון צ'וקונאי, דברצן (21 בספטמבר 1956) )
השער הקטן פתוח - תיאטרון פטפי מחוז פשט, בודפשט (26 באפריל 1959)
תקרה נמוכה - תיאטרון יוקאי במחוז בקש, בקשצ'בה (14 במאי 1963)
הנוי ההונגרי או הונגרי דקורטיבי (1949)
אאורל קרפטי: טיבור נירי (פשטי נפלו, 1932)
אלדאר שופפלין : טיבור נירי (ניוגט, 1934)
פאל שומודי : על מותו של טיבור נירי (חיים וספרות, 1978)
מסעו של טיבור נירי, הסופר הצעיר המוכשר, מבית הספר חטיבת הביניים ועד להצגת הבכורה של התיאטרון הלאומי - Szabolcsi Hírlap, 7 בנובמבר 1933 (כרך 1, מס' 204)
טיבור סאנטו (במקור צין - Czien, בהונגרית: Szántó Tibor; קישפסט, 6 באפריל 1912 – בודפשט, 5 במאי 2001) טיפוגרף אמן ספרים יהודי-הונגרי, גרפיקאי זוכה פרס קושוט (הפרס המקביל בהונגריה לפרס ישראל).
טיבור צין נולד במשפחה יהודית ענייה בקישפשט (מילולית "פשט הקטנה" שהייתה אז עיר עצמאית והיום היא חלק מבודפשט כרובע 19. הוריו היו ארנה צין, עוזר מסגר, וגיזלה בלומנשיין (1884–1947) תופרת.
הוא התחיל כנער סדרן אותיות בדפוס ואז פנה לתכנון ול"ענף האמנות" החדש - הטיפוגרפיה.
כך הוא נכנס לבית ספרו של שאנדור בורטניק, מעצב כרכי ספרים, מגזינים ופוסטרים אוונגרדיים.
שם יכול היה צין לחוש לא רק את המקצוע אלא גם את תחושת השליחות.
בגיל שש עשרה, ביקר בעיר גיומנדרד את אימרה קנר בעצתו ובהמלצתו של ג'ולה אייש ולכך הייתה השפעה מכרעת על הקריירה שלו.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת אטווש לוראנד ובתחילה עבד בעיתונים יומיים, אך גם מאז שנות ה-30 של המאה ה-20 פרסם במקביל בכתב העת "גרפיקה הונגרית" (Magyar Grafika).
כמומחה לדפוס, סדר וכדומה, הוא עבד תחילה במשך שנים בבית הדפוס גלובוס (Globus Nyomda), שם כבר עיצב כמה ספרים.
הוא היה קרוב להתמנות למנהל טכני, אבל המינוי סוכל על ידי מה שנקרא הראשון מבין החוקים ה (אנטי) יהודיים בממלכת הונגריה בשנת 1938 ואחר כך החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי.
ב-1935 נשא לאישה את אדית, בתם של אלדאר סקיי ושל פאולה ביטלינגמאייר, בבודפשט.
הוא נלקח לשירות העבודה ב-1941 (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) והוצב במחנה עבודה בסאין.
הוא הצליח לקבל פטור משירות עבודה במחנה נוסף, אך נלקח שוב ב-1944. מיאסברן, יחד עם חבריו, כולל את המשורר הגדול מיקלוש רדנוטי, נלקח למחנה של מכרות הנחושת של בור (מחנה ריכוז), בסרביה, לעבודות כפייה, והוא שרד את החוויה הקשה.
לאחר מלחמת העולם השנייה עבד בנפסבה, ולאחר מכן היה אחראי על הוצאת ספרי לימוד.
סאנטו היה המנהל האמנותי של הוצאת פרנץ מורה, דפוס רוואי ומאוחר יותר הוצאת Magyar Helikon.
הוא לימד באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות ובמכללה לאמנויות שימושיות.
נבחר למזכיר הכללי של אגודת הביבליופיל ההונגרית המתחדשת.
כרכי ספרים רבים מהפרסומים הביבליופיליים של ההוצאה הליקון (Magyar Helikon Könyvkiadó), קודיסים ומהדורות פקסימילה של התנ"ך קארואי, וכמה פרסומים ביבליופיליים אותנטיים בעותקים קטנים קשורים לשמו.
1926: מבחן עוזר מדפיס, דפוס הוואש, אז סדרן האותיות הראשי של דפוס גלובוס.
מאמרי המומחיות שלו פורסמו על ידי Magyar Grafika ו-Typographia.
בשנים 1945–1949, הוא היה עורך התמונות של נפסבה, לימים מוסף התרבות שלו, גיליון העולם של הפועלים.
ב-1949 ניהל הוצאת ספרי לימוד במנהל תעשיית הדפוס.
בין השנים 1949–1954 היה מנהל הגרפיקאי איפרסקולה, מדריך אמנות בבית הדפוס רוואי ולאחר מכן ראש המחלקה הטכנית בבית הדפוס קושוט.
בין השנים 1956–1962 היה העורך האמנותי של Móra Könyvkiadó.
בין 1962 ל-1990 עבד כמנהל האמנותי והטכני של Magyar Helikon Könyvkiadó.
משנת 1950 היה מורה באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות, מ-1965 באקדמיה ההונגרית לאמנויות שימושיות, ומ-1973 במכללה הטכנית לתעשייה קלה.
הוא היה המזכיר הכללי של אגודת הביבליופילים ההונגרית.
בשנת 1994 נפתחה תערוכת קבע של עבודותיו במוזיאון טירת הליקון בקסטהיי.
גישתו הטיפוגרפית התבססה על הגישה הקונסטרוקטיביסטית-פונקציונלית שלמד משאנדור בורטניק, שהועמקה בזכות הידע המעשי שלו בדפוס והצורך ללמוד על ההיסטוריה של המלאכה.
המשיכה לקומפוזיציה שטוחה קונסטרוקטיביסטית מורגשת במיוחד על כריכות הספרים והכריכות שלו בכלל, שהתוצאה שלה יכולה להיות פתרון דקורטיבי, צבעוני, שובב, או חיבור אותיות קפדני ופוריטני יותר.
פעילותו התאפיינה במגוון רחב של ידע בתולדות ספרות וספרים, ידע מצוין באפשרויות טכנולוגיית הדפוס וחינוך עצמי מתמיד.
הוא גם השתמש בו בעבודת העיצוב והעריכה שלו עם סופרים רבים (אטילה יוז'ף, זולטאן זלק, פרידייש קארינתי ופרנץ קארינתי, ג'רג' שומיו, ג'ולה אייש ועוד).
1973 • גלריה לאמנות, בודפשט • מוזיאון הספרים, פראג • מוזיאון דירר, גיולה
1974 • ספריית יוזף אטילה, מישקולץ
בודוני, פארמה • מוזיאון גוטנברג, מיינץ
1977 • מוזיאון ההיסטוריה של בודפשט, בודפשט
1978 • ספריית אוניברסיטת דברצן, דברצן
1982 • גלריית Vigadó, בודפשט • גלרי ד'אורסיי, פריז • IBA, לייפציג
1984 • יריד הספרים של פרנקפורט • Münchner Stadtmuseum
1997 • מוזיאון לאמנויות שימושיות, בודפשט • מוזיאון טירת הליקון, קסטהיי (תערוכה קבועה).
1972: פרס גוטנברג; פרס מיהאי מונקאצ'י
1991: פרס בודוני; פרס הקרן לאמנות הונגרית
1992: צלב הקצין של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה
1995: פרס מפעל חיים של תחרות הספר ההונגרי היפה
טיבור מדיאר (במקור מנוביל-Manovil, בשמותיו הבדויים: (MT West, Leon Aumont, Nelly Jack, Hugh Percy) בהונגרית: Magyar Tibor; בלתי ידוע היכן נולד, 1912 – בודפשט, 5 באוגוסט 1988) היה עיתונאי, סופר, מחבר יצירות קברט, הומוריסטן יהודי-הונגרי.
שיריו, מאמרי העבודות והסיפורים הקצרים של טיבור מנוביל פורסמו כבר בהיותו תלמיד תיכון.
בסיום לימודיו עבד כעיתונאי בעיתונים שונים.
במקביל, בעיקר בין 1934 לבין 1942, לפעמים תחת שמות בדויים שונים, כתב ספרות זולה: רומני פשע, הרפתקאות ואהבה .
הוא נלקח למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) במהלך מלחמת העולם השנייה ושרד את שואת יהודי הונגריה.
לאחר השחרור עבד כעורך בעיתונים שונים באזורי ערי השדה ובבודפשט.
בשנות החמישים כתב מחזות קברט פופולריים ומצליחים.
לקראת סוף הקריירה שלו, היה עורך הקריאה של "כלכלה עולמית" (Világgazdaság).
לבסוף, הוא עבד בשבועון "הונגריה" (Magyarország).
רוצח הנשמות, רומני ערי הכרך, מס' 122, חברת רומני העולם, בודפשט, 1934
האישה הלבנה הטרופית, Hellas, בודפשט, 1935.
תעלומת אבן האודם, Hellas, סדרת קשת בענן, בודפשט, 1935
סיפורו של לילה עקום, Hellas, בודפשט, 1935, קשת.
הוורד הסיני, ספריית הרומנים הצבעוניים של Friss Újság, בודפשט, 1936
הרפתקה אינדיאנית, חברת Hellas, סדרת קשת, מספר 24, בודפשט, 1936
ספר התפילה של אדי דוראנד, מהדורת המחבר, בודפשט, 1939
השודדים של טקסס, גלובוס, בודפשט, 1939
גיבור האקדח של הערבה, 1940
יו פרסי: השודדים של ארץ האינדיאנים, Pesti Hírlap könyvek מס' 705, בודפשט, 1941
אהוב במקומי!, Kaland Könyvkiadó, בודפשט, 1941
יו פרסי: בגרון המוות, Pesti Hírlap 723, בודפשט, 1942
יו פרסי: השודדים של אזור הזהב, Pesti Hírlap könyvek מס' 725, בודפשט, 1942
נשף בית הספר, בודפשט, 1942
מסע החיים של זוג אמנים, חברת דפוס קפיטל, בודפשט, 1970
המסתורין של הטירה השחורה וסיפורי ריגול אחרים, כולל Tibor Magyar: The Shanghai Secret, בודפשט, 1989,
רוצח הנשמות וסיפורים נוספים, פיטר מגיאר, 2016,
המתים חסרי הראש וסיפורים אחרים, פרסום פרטי, 2017,
מקס ברנד: הזאב הלבן, מהדורת Fónagy, בודפשט, תרגום טיבור מדיאר
טיבור סני (במקור הופמן, (בהונגרית: Szőnyi Tibor; בודפשט, 30 בדצמבר 1903 – בודפשט, 15 באוקטובר 1949) היה רופא, פוליטיקאי קומוניסטי יהודי-הונגרי, אחד מהמורשעים במשפט הראווה של לאסלו רייק.
טיבור הופמן נולד במשפחה יהודית כבנם של שמואל הופמן (1871–1929), סוחר עצים ומנהל חנות, ושל גיזלה הופמן (1878–?).
אשתו, ד"ר פירושקה טמאש, הייתה רופאה, איתה היה נשוי במשך שנה בלבד.
סני למד רפואה בווינה ככל הנראה בשל החוק האנטישמי הנומרוס קלאוזוס שהגביל את מספר הסטודנטים היהודים באוניברסיטאות בממלכת הונגריה.
הוא חזר הביתה לאחר שסיים את לימודיו והפך לחבר במפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP) ב-1930. בשנת 1932 נמלט מהמדינה בהוראת המפלגה, כדי להימנע ממעצר.
תחילה נסע לווינה, ולאחר שנאלץ לברוח משם, נסע לפראג ב-1936, שם היה פעיל במסגרת המפלגה הקומוניסטית.
לאחר הכיבוש הגרמני של צ'כוסלובקיה ב-15 במרץ 1939, ברח לשווייץ, שם עבד במרפאה הנוירולוגית של אוניברסיטת ציריך.
שם הוא גם ערך מחקר מוערך ביותר בתחום הנוירולוגיה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הנהיג בשווייץ את ה"חזית העצמאות הלאומית ההונגרית" (Magyar Nemzeti Függetlenségi Front) האנטי-פשיסטית.
בתחילת 1945, הודות לשירות הביון האמריקאי (המשרד לשירותים אסטרטגיים-OSS) ולפרטיזנים הסרבים של יוסיפ ברוז טיטו, הוא חזר להונגריה, שם הפך לראש מזכירות הוועדה המארגנת במסגרת המפלגה הקומוניסטית ההונגרית (MKP) עד מרץ 1947. משנת 1947 היה חבר האספה הלאומית של הונגריה (חבר פרלמנט).
בשנת 1949 הוענק לו פרס קושוט.
בשנת 1949, מתיאש ראקושי ומקורביו עצרו אותו באשמת ריגול למען האמריקאים והיוגוסלבים.
הם הכריחו אותו בכוח להכיר בלאסלו רייק (שר החוץ אז) בתור הבוס שלו בריגול.
מאחר שרייק היה המתחרה של ראקושי במפלגה הקומוניסטית, ראקושי רצה להיפטר ממנו ומתומכיו בכל מחיר.
בהתבסס על הווידוי הכפוי של סני, התקיים משפט ראווה, שסביבו נבנו מספר משפטי צד, כך שהתוצאה הייתה טיהור רחב היקף בתוך מפלגת העובדים ההונגרית (MDP) שמה החדש של המפלגה הקומוניסטית.
טיבור סני נידון למוות במשפט רייק כנאשם דרג ב', ולאחר מכן הוצא להורג יחד עם לאסלו רייק ואנדראש סלאי.
המוצאים להורג נקברו בקברים לא מסומנים.
מותו נרשם ב-1949 ברובע 8 בבודפשט.
הוא היה רשום תחת מספר סימוכין 2270, ונאמר כי סיבת המוות היא תלייה או חנק.
סטלין נפטר ב-1953, וירש אותו ניקיטה סרגייביץ' חרושצ'וב לאחר מאבק פוליטי פנימי.
חרושצ'וב ניסה להקל על היחסים המתוחים עם מעצמות המערב והחליט לגנות את הפשעים שבוצעו תחת שלטונו של סטלין ואף ביקר ביוגוסלביה שהייתה אז מוקצה בעיני השלטון הסובייטי.
שם ניקה את טיטו מהאשמה שהוא "כלב השרשראות של האימפריאליסטים".
זה הפך את האישומים שבהם הורשעו אנשי רייק והפעיל לחץ גדול על ההנהגה הפוליטית ההונגרית לטהר ולשקם את המורשעים במשפטים.
לבסוף ב-25 בנובמבר 1955 עונש המוות נגדם הוכרז כבטל ומבוטל, ולאחר מכן, בהכרח, ב-6 באוקטובר 1956 כל המורשעים במשפט 1949 הובאו מחדש לקבורה.
אלה היו רייק, סני, סלאי וג'רג' פאלפי, שהוצא להורג גם כן בשל יחסיו הקרובים עם רייק.
הלוויותיהם הפכו להפגנה נגד השלטון הקומוניסטי והיוו את הזרז למרד ההונגרי כשבועיים לאחר מכן.
טיבור נילשי (בהונגרית: Nyilasi Tibor; נולד ב-18 בינואר 1955), הוא כדורגלן עבר הונגרי ששיחק בעמדת הקישור ההתקפי.
נילשי החל לשחק בקבוצת הנוער של מועדון פרנצווארוש ההונגרי, שם אומן על ידי גיולה ראקוסי.
במסגרת הקבוצה הבוגרת הוא זכה בשני תוארי ליגה ובשלושה גביעי הונגריה וב-1981 הוא היה מלך השערים בליגה ההונגרית, ואף זכה בנעל הכסף האירופית (נחשב למקום 2 בנעל הזהב האירופית).
הוא אף הופיעה עם פרנצווארוש במסגרת בגמר גביע אירופה למחזיקות גביע ב-1975.
ב-1983 הצטרף לאוסטריה וינה עמה זכה בשלושה תוארי ליגה רצופים והיה מלך השערים של הליגה האוסטרית ב-1984.
נילשי שיחק בנבחרת הונגריה עמה השתתף במונדיאלים של 1978 ו-1982, בהם הבקיע שני שערים בחמישה משחקים.
לאחר פרישתו אימן את פרנצווארוש בשתי קדנציות שונות.
הוא אף שימש בתור מנהלה המקצועי.
לאחר מכן עבד כפרשן כדורגל בערוץ הספורט ההונגרי, "SPORT TV".
מלך השערים של ליגת העל ההונגרית: 1980/81
טיבור שאראי (בהונגרית: Sárai Tibor; בודפשט, 10 במאי 1919 – בודפשט, 11 במאי 1995) היה מלחין יהודי-הונגרי עטור פרסים, זוכה פרס האמן המצטיין, פרס פרנץ ארקל (פרס ממלכתי למלחינים מצטיינים, מנהלים מוזיקליים ולפעילות אמנותית), ופרס קושוט (המקביל בהונגריה לפרס ישראל), מורה פרופסור למוזיקה.
בין 1938 לבין 1942 למד כינור אקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, ובמקביל – באופן פרטי – למד קומפוזיציה אצל פאל קדושה.
בין 1942 לבין 1945 (תקופת מלחמת העולם השנייה והגבלות קשות על יהודי הונגריה) לא ידוע עליו הרבה רק זאת שהוא למד/לימד בית הספר למוזיקה גולדמארק שנתן בית למוזיקאים יהודים.
שאראי ביצע תפקידים ציבוריים רציניים בחיי המוזיקה ההונגרית לאחר 1945. בשנת 1948 – למשך שנה אחת – הפך למזכיר הכללי בפועל של האיגוד המקצועי החופשי של המוזיקאים ההונגרים.
ב-1949 מונה לסגן ראש מחלקת המוזיקה של הרדיו הממלכתי ההונגרי ובין 1950 לבין 1953 היה ראש המחלקה.
בין השנים 1949–1950 היה גם ראש אגף המוזיקה במשרד התרבות של הונגריה.
מ-1953 עד 1959 לימד בקונסרבטוריון בבודפשט, ולאחר מכן מ-1959 הפך למורה ואחר כך לפרופסור באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
מ-1959 עד 1978, הוא היה המזכיר הכללי של אגודת המוזיקאים ההונגרית
בשתי קדנציות – 1972–1977, 1980–1985 – היה חבר בוועד הפועל של מועצת המוזיקה הבינלאומית הפועלת תחת אונסק"ו
בשנים 1975–1977 כיהן גם בתפקיד סגן נשיא המועצה
בשנים 1980–1982 כיהן בתפקיד המזכיר הכללי של המועצה
שאראי היה פעיל גם כמלחין והלחין כמעט בכל הז'אנרים למעט אופרה: הוא הלחין אורטוריה, שלוש קנטטות, שתי סימפוניות, שמונה קטעי תזמורת נוספים, שלוש רביעיות מיתרים ויצירות מוזיקה קאמרית אחרות, יצירות מקהילה א-קפלה, שירים, קטעי סולו.
לכינור, לפסנתר, לויולה, לחליל ועוד.
שאראי כתב גם ספר בשם "תולדות המוזיקה הצ'כית" שיצא לאור ב-1959. מיצירותיו נעשו מספר הקלטות רדיו ודיסקים.
הוא נפטר ב-1995, יום אחד לאחר יום הולדתו ה-76.
טיבור פולגאר (בהונגרית: Polgár Tibor; בודפשט, 11 במרץ 1907 – טורונטו, 27 באוגוסט 1993) היה מלחין, מנצח, פסנתרן יהודי-הונגרי, בעלה של הזמרת והשחקנית ארז'י לאקי טוט, ולימים של המעצבת אילונה נרג'קובאצ'י.
דודו היה הגנרל ג'רג' אישטוואן סיקלאי בעל תואר אבירות.
הוא זוכה פרס פרנץ ארקל פעמיים.
טיבור פולגאר נולד במשפחה יהודית כבנם של גזה פולגאר, פקיד ועיתונאי, ושל שרולטה קרולינה סיקלאי.
בין 1917 לבין 1925, היה תלמיד בגימנסיה המלכותית ממלכתית על שם אימרה מדאץ' ולאחר מכן סטודנט באוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), בהתמחות באסתטיקה ותולדות האמנות.
במקביל, למד קלרינט, פסנתר והלחנה (אצל לאסלו לייטה) באקדמיה הלאומית למוזיקה, מאוחר יותר הוא היה תלמידם של זולטאן קודאי, אלברט שיקלוש ואימרה קרי-סאנטו באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט (הלחנה-פסנתר).
משנת 1925 הוקם הרדיו ההונגרי, ופולגאר הפך לעובד שלו בענייני מוזיקה.
הוא ניצח וניגן הכל, מלהיטים ועד אריות אופרה בליווי פסנתר.
ב-1929 פולגאר, ממוצא יהודי, עבר ככל הנראה לאמונה הקלוויניסטית (אין שום תיעוד על כך).
בשנות ה-30 הוא היה המנצח גם של התיאטרון הלאומי.
במלחמת העולם השנייה, ובמיוחד מ-1944 לא יכול היה לעבוד בגלל החוקים ה (אנטי)יהודיים; אילונה נאג'קובאצ'י (הלא יהודייה) החביאה אותו, איתה התחתן ב-1947.
לאחר השחרור ב-1945 השתתף בארגון מחדש של הרדיו ההונגרי, שגם בנייניו היו חרבים
ב-1 במאי 1945, ביום השידורים הראשון, הוא ליווה בפסנתר את זמר האופרה הבריטון ד"ר אימרה פאלו
מאותו יום ואילך, הוא היה "המנצח המוביל" לצד המנהל המוזיקלי לאסלו לייטה
מינואר 1946 היה ראש המחלקה החדשה למוזיקה קלה ופופולרית
ביוני הופיע לראשונה אות ההפסקה שחיבר אותו עבור תחנת הרדיו בודפשט I.
מאז אוקטובר 1947 היה חבר במועצת השידורים של הרדיו
ביוני 1949 מונה למנהל האמנותי של המוסד
ב-1954 הציגו הרדיו וב-1955 בית האופרה של בודפשט את יצירת המופת שלו, האופרה הקומית "המחזרים", שמבוססת על הקומדיה של הסופר והמחזאי בן המאה ה-19 קארוי קישפלודי
בין 1958 לבין 1961 עבד כמנהל המוזיקלי של "תיאטרון פטפי" ו"תיאטרון יוקאי".
בשנת 1961, הוא ואשתו היגרו לגרמניה המערבית.
הוא היה מנצח המשנה של הפילהרמונית ההונגרית שהייתה מורכבת מנגנים הונגרים גולים (Philharmonia Hungarica).
הם עברו לקנדה ב-1964 וקיבלו אזרחות ב-1969. ביתם היה מקום מפגש לאמנים הונגרים-אמריקאים מהגרים.
הוא ניצח על התזמורת הסימפונית של אוניברסיטת טורונטו בשנים 1965–1966.
בין 1966 לבין 1975, היה מרצה ומורה במחלקה לאופרה של אוניברסיטת טורונטו ושל חברת האופרה הקנדית (Canadian Opera Company).
בשנים 1976–1977 לימד תזמור באוניברסיטת יורק (קנדה).
בשנות השמונים התרכז רק ההלחנה.
בנוסף להרבה יצירות במה, תזמורת, קאמרית ומקהלה, הוא הלחין את המוזיקה לכ-200 סרטים ולכ-500 שידורי רדיו במהלך הקריירה שלו.
הוא אהב להשתמש באלמנטים של מוזיקה עממית הונגרית.
הוא אהב במיוחד את הנבל, כיוון שלימד אותו בילדותו לנגן בפסנתר נגן הנבל דיולה רברה, שהראה לו על הנבל כיצד לנגן בפסנת, הוא הכיר את הכלי טוב מהממוצע.
הוא הציע כמה יצירות לנבל בטורונטו לנגנית הנבל ז'וז'ה רמני.
מיכאל רמני, מומחה וסוחר כלי הנגינה, אחיו של ז'וז'ה רמני וחבר בשושלת המוזיקאים רמני, הפך למטפל ולמשגיח של עזבונו.
הוא היה חבר באחד מתאי הבונים החופשיים בבודפשט.
הוא הלחין מוזיקה גם לאינספור תוכניות טלוויזיה קנדיות.
צלב הקצין של מסדר ההצטיינות ההונגרי (1993)
טיבור טרנצ'ני (במקור עד 1948 שוורץ, בהונגרית: Trencséni Tibor; טרנצ'ן, 31 במאי 1907 – בודפשט, 19 בספטמבר 1996) היה רופא (MD) יהודי הונגרי, מומחה ברפואה פנימית, פרופסור באוניברסיטה, עורך עיתון, קנדידט (CSc-דוקטורט קטן) במדעי הרפואה (1963), דוקטורט מלא (DSc=PhD) (1979), חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
טיבור שוורץ נולד במשפחה יהודית, בנם של שמו שוורץ ושל יאנקה בְּלֶדִי.
הוא השלים את לימודיו היסודיים בעיר הולדתו, ואז החל את לימודיו התיכוניים גם כן בעיר הולדתו.
מכיתה יא' למד בבית הספר התיכון הממלכתי המלכותי ההונגרי בקישווארדה, ולבסוף ב-1924 סיים את בחינות הבגרות בדברצן.
בשל החוק המפלה והמגביל לימודי יהודים באוניברסיטאות הנומרוס קלאוזוס עבד בשנים 1924–1925 כעובד מסחרי.
בשנת 1925 התקבל לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת וינה, שם למד שישה סמסטרים וב-1928 ניגש לבחינה בנושאים השייכים לשלב הראשון בלימודיו.
הציון המצוין שקיבל אפשר לו להמשיך את לימודיו באוניברסיטה הונגרית, אוניברסיטת ארז'בט בפץ'', שם קיבל תואר ברפואה כללית ב-1931.
הוא החל את הקריירה שלו במרפאה הפנימית של אוניברסיטת ארז'בט.
ב-1 בדצמבר 1931 מינה אותו פרופסור יאנוש אנדיאן למתמחה שלו ללא שכר.
מ-1 בספטמבר 1934 הפך גם למרצה ללא שכר.
בינתיים, מ-1 במאי 1932, שהה חמישה חודשים במחלקה הפנימית של בית החולים היהודי בברטיסלאבה.
מ-15 בדצמבר 1936 שירת במחלקה "ג" בבית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' (שמו כיום המרכז הרפואי הלאומי) של הקהילה היהודית של פשט.
בתחילה השתתף בעבודת המכון לאלקטרוקרדיוגרפיה שהיה שייך למחלקה, לאחר מכן היה רופא משנה במחלקה.
הקריירה הרפואית האזרחית שלו נקטעה ביוני 1942. הוא נלקח למחנות שרות העבודה, (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) והיה רופא ופועל כפייה עבור מאות עובדי כפייה יהודים.
ב-1944 שוחרר על ידי הצבא הסובייטי (בעצם נפל בשבי) שהתקדם מערבה והוא עבד כרופא באחת מנקודות האיסוף של שבוי המלחמה של הצבא האדום.
הוא הוביל את המאבק האפידמיולוגי במחלת טיפוס הבטן במחנה איסוף השבויים סויבה.
ב-25 באוגוסט 1945 שוחרר מהשבי הצבאי וחזר הביתה, הוא לא יכול היה לחזור לעבודתו הקודמת ולכן לקח על עצמו עבודה ארגונית ב"איגוד המקצועי החופשי של הרופאים ההונגרים" וארגן את מחלקת המיסים ואת דמי החבר.
בקיץ 1947 הפקיד בידו ד"ר אמיל וייל את עבודת ההכנה שהייתה קשורה לארגון הקיבוצי.
הוא עבד גם כרופא הראשי של המוסד הלאומי לביטוח סוציאלי ומשנת 1947 היה מרצה באוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד) בנוסף הוא היה גם מרצה ללא שכר במחלקה לרפואה פנימית.
לאחר מכן עבר לתחום הרפואה הצבאית והשתתף בהפעלה מחדש של "השבועון הרפואי", שהופעתו נפסקה לכמה שנים.
בין 1948 לבין 1989, הוא היה העורך האחראי (ראשי) של כתב העת החשוב הזה.
בשנת 1963 אישרה אותו ועדת ההסמכה המדעית כקנדידט למדעי הרפואה על סמך עבודת הדוקטורט שלו "Hungarian haemorrhagic nephroso-nephritis" (תפקודי כליות לקויים).
בפברואר 1979, הוא נבחר לחבר כבוד של האגודה ההונגרית להיסטוריה רפואית .
מדליית הזיכרון של אמיל וייל (1960)
מדליית הזיכרון של מרקושובסקי (1975)
עיטור מסדר הכבוד להונגריה הסוציאליסטית (1982)
צלב הקצין של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה (1996), אגף אזרחי
טיבור גרמן (במקור עד 1911 גוטוויליג - Gutwillig, בהונגרית: Germán Tibor; בודפשט, 25 באוקטובר 1888 – בודפשט, 12 בפברואר 1951) היה רופא אף אוזן גרון, פרופסור באוניברסיטה.
טיבור גוטוויליג נולד במשפחה יהודית כבנם של ז'יגמונד גוטוויליג (1850–1914), יזם, ושל יוליאנה דיק.
הוא סיים את הגימנסיה הממלכתית המלכותית ההונגרית הראשית ברובע 7 (1906), ולאחר מכן בין 1906 לבין 1911 היה סטודנט בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
הוא החל את הקריירה המקצועית שלו במכון הבקטריולוגי של האוניברסיטה, מאוחר יותר היה מתמחה במרפאת האוזניים של האוניברסיטה.
ב-1918 היה מרצה באותו מקום.
במלחמת העולם הראשונה מונה לרופא גדודי.
בשנת 1932, קיבל הסמכה של מרצה בכיר (פרטי, שלא חלק מהסגל) בתחום האבחון האוטולוגי.
משנת 1933 הוא היה הרופא הראשי של מחלקת אף אוזן גרון בפוליקליניקה של הרוזן אפוני אלברט.
לא ידוע על קורותיו בשואה, אך לאחר מכן מ-1945 היה פרופסור מן המניין באוניברסיטת פאזמאן פטר (אוניברסיטת אטווש לוראנד) בבודפשט, ומאוגוסט 1946 היה גם המנהל קליניקת האף אוזן גרון.
ב-1933 התחתן עם השחקנית גיזי באיור בבודפשט.
במלחמת העולם השנייה הסתירה אותו אשתו (הלא יהודייה).
גרמן חשש שאשתו חולה סופנית וב-12 בפברואר 1951, במצב רוח נסער ובמוח מבולבל, נתן לה מנה קטלנית של מורפיום ואחר כך התאבד בעצמו.
הוא ערך מחקרים על מחלת אוטולית וזיהומי מוח אוטוגניים.
הוא פיתח שיטה להוצאה בניתוח של חצי מהגרון.
ההליך המתוקן שלו לבחינת התגובה הווסטיבולרית הקלורית היה בשימוש במשך זמן רב.
פורסם ב"שבועון הרפואי" (Orvosi Hetilap), ב"רפואה" (Gyógyászat) ובמספר כתבי עת זרים.
על ייצור קריאטינין על ידי חיידקים כתופעה דיפרנציאלית בין כמה חיידקים קשים להפרדה.
על היתוך של נקבים של קרום התוף עם חומצה טריכלורואצטית.
מנינגוקוקלי דלקת אוזן תיכונה מוגלתית.
על סיבוכים תוך-גולגולתיים אחרים הקשורים לפקקת סינוס אוטוגני בהתבסס על רישומי בית החולים של 10 השנים האחרונות.
ניסטגמוס ספונטני וקלורי כסימפטום מרכזי.
החשיבות של ממצאים בקטריולוגיים בדלקת אוזן תיכונה חריפה.
ההשפעה המזיקה של רעש על איבר השמיעה.
על התרחשות של מורסות חוץ-דוראליות גדולות ממקור אוזניים והליך כירורגי חדש.
ייצוג גרפי של התגובה הווסטיבולרית הקלורית.
סיבוכים חריגים וחמורים של דלקת בתאי הפירמידה: א) מקרה של פקקת סינוס במערות שנרפא בהליך כירורגי חדש, ב) אבצס בתעלת השמיעה הפנימית.
חוויות של עקיפה של ההמילרינקס.
מחלות דלקתיות של דרכי הנשימה העליונות באור מודרני .
ניסיון בטיפול בסטרפטומיצין בשחפת גרון.
צלב הצטיינות עטור זהב על סרט מדליית האבירות (1916)
טיבור פטרפי (במקור רוזנפלד, בהונגרית: Péterfi Tibor; 22 ביוני 1883, דז' – 13 בינואר 1953, בודפשט) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, היסטולוג, פרופסור באוניברסיטה, ואחיו הבכור של העיתונאי ומבקר המוזיקה אישטוואן פטרפי (1884–1962).
תחום מחקריו העיקרי היה ציטולוגיה והיסטולוגיה ניסיונית, תוך התייחסות מיוחדת לתכונות הפיזיקליות-כימיות של תאים ורקמות.
טיבור רוזנפלד נולד במשפחה יהודית כבנם של ז'יגמונד פטרפי (רוזנפלד) (1845–1917), מהנדס רכבות ומנהל כללי ושל ברטה ארליך (1864–1930).
בשנות ה-90 של המאה ה-19 הוא עבר לקולוז'וואר עם הוריו ושני אחיו.
את לימודיו התיכוניים השלים שם.
תחילה התכונן להיות מורה, כתב סיפורים ושירים בעיתונים האוניברסיטאיים של קולוז'וואר ושל בודפשט ובעיתון הנוער.
מאמריו בנושאי מדעי הטבע ופילוסופיה פורסמו בכתבי העת לנוער "אוניברסיטה", "המאה העשרים" ועוד.
בשנת 1906 קיבל את התואר של כדוקטור לרפואה באוניברסיטת פרנץ יוזף ההונגרית המלכותית בקולוז'וואר.
לאחר קבלת תואר ברפואה, הוא עבד מספטמבר 1907 עם אישטוואן אפאטי במחלקה לזואולוגיה של אוניברסיטת קולוז'וואר, אחר כך תחת ניהולו של מיהאי לנהושק במכון האנטומיה מס' 1 של אוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), ונבחר תחילה כמרצה, ולאחר מכן מונה למרצה בכיר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, ביצע שירות בחזית כרופא ראשי (כמילואים) של גדוד רגלי מספר 2. בשנת 1916, קיבל הסמכה פרטית (שלא חלק מהסגל) להוראה באוניברסיטה בתחום "האנטומיה וההיסטולוגיה של הקרביים".
תקופה קצרה עבד באוניברסיטת ארז'בט בברטיסלאבה (אז הונגריה עם שפת הוראה בהונגרית), שם הופקד גם על ניהול הבנייה והציוד של המכון לאנטומיה (1918).
בפברואר 1919 הזמינה אותו אוניברסיטת דברצן למחלקה לאנטומיה, אך הוא לא הצליח להענות להזמנה בשבועות הסוערים שלפני הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
הוא השתתף במהפכת החרציות ונבחר למזכיר מועצת הבריאות הלאומית במהלך הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
לאחר נפילת הרפובליקה, נשללה ממנו זכותו להרצות, הוא עזב את הונגריה ועבר לפראג, שם לימד בקורסים באוניברסיטה הגרמנית של פראג בשנים 1919–1920. באותו יצר קשר עם מפעלי צייס בינה, שהתעניינו בהמצאתו, המיקרומניפולטור.
לאחר שנה וחצי של עבודה, המכשיר הושלם ושימש למחקר תאים.
המכשיר אפשר למדוד את התופעות החשמליות המתרחשות בתוך גוף התא ולבצע התערבויות באמצעות "ניתוח תאים".
בשנת 1921, הוא הוצב לעמוד בראש יחידת מעבדה ביולוגית עצמאית במכון הקיסר וילהלם לכימיה פיזיקלית ואלקטרוכימיה, והחזיק בתפקיד זה עד 1934. באותה תקופה נאלץ לעזוב את גרמניה הנאצית בשל יהדותו, ועבד תחילה במכון לזואולוגיה של אוניברסיטת קיימברידג', ולאחר מכן מ-1936 עד 1939 במכון לביולוגיה בקופנהגן.
באביב 1939 הוזמן למכון להיסטולוגיה ופיתוח של אוניברסיטת איסטנבול.
בשנת 1944 מונה שם לפרופסור מן המניין ולראש המחלקה.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזר להונגריה, אך לא הצליח להמשיך בעבודתו עקב מחלתו הקשה.
את שנותיו האחרונות בילה בבית חולים.
הערות על הפילוסופיה של דריאש.
שרירי שלפוחית השתן האנושית – מחקרים על הקשר בין ספירולי שרירים ואינפיברילים.
(עלון מתמטי ומדעי הטבע, 1913)
צלב הצטיינות מוכתר זהב על סרט של מדליית האבירות (1915)
צלב האבירים של מסדר פרנץ יוזף עם עיטור צבאי (1917)
טיבטס ברוק הוא נחל בחלק הדרומי של מדינת ניו יורק, הזורם מצפון לדרום מהעיר יונקרס במחוז וסטצ'סטר אל רובע הברונקס בתוך העיר ניו יורק.
הנחל התנקז במקור לתוך ספייטי דייבל קריק כחלק ממערכת נהר הארלם, וכעת הנחל הוא תת-קרקעי בחלקו, ומסתיים מעל פני הקרקע בקצה הדרומי של אגם ואן קורטלנדט בתוך פארק ואן קורטלנד, וממשיך מתחת לאדמה מתחת לשדרת טיבטס, וזורם לדרום מערב אל תעלת השייט של נהר הארלם.
הנחל מספק מי נגר מאגן ניקוז משמעותי, הן לפארק ואן קורטלנדט בקצהו הדרומי, והן לפארק טיבטס ברוק בקצהו הצפוני.
קיימות הצעות להעלות את החלק הדרומי של הנחל בחזרה אל פני השטח.
מקורו של טיבטס ברוק בפארק הזיכרון H.F.
Redmond Junior מצפון לשדרת יונקרס בדָאנווּדִי, יונקרס.
הוא ממשיך דרומה דרך שני אגמים מלאכותיים ב-Tibbetts Brook Park, במסלול מקביל וצמוד ל-Saw Mill River Parkway ול-New York and Putnam Railroad הישנה (כיום שביל בפארק).
מדרום לפארק, הנחל עובר בערוץ הסמוך לפארק, ואז חוצה את גבול יונקרס/הברונקס לפארק ואן קורטלנד.
הוא עובר דרך מרכז מסלול הגולף ואן קורטלנד, ואז נשפך לתוך אגם ואן קורטלנד - אגם מלאכותי שנוצר בשנת 1699 על ידי סכירת הנחל.
הנחל מסתיים כיום בקצה הדרומי של האגם, בערך ברחוב 242 מערב.
מספר נקזי סערה מזינים מי גשמים עודפים לתוך הנחל בתוך יונקרס.
בשפך הנחל, המים זורמים למנהרת ביוב מלֶבֵנִים, שמתמזגת מאוחר יותר עם הביוב המשולב הראשי מתחת לרחוב ברודוויי, המוביל מי גשמים, שפכים ביתיים וביוב תעשייתי.
המנהרה מתנקזת בעיקר למפעל בקרת זיהום המים באי וורדס, שם מטופלים שפכים בעיר.
בתנאי גשם, הביוב עולה על גדותיו לקצה הצפוני של נהר הארלם, דרך צינור ניקוז, בערך ברחוב 192 מערב (הית' אווניו).
בשל הפיתוח המודרני, הנחל עובר דרך מעברים תת-קרקעיים וגשרונים בנקודות שונות לאורך מסלולו.
המסלול הישן של הנחל עדיין מונצח מעל פני הקרקע על ידי שדרת טיבט - Tibbett Avenue - .
השדרה מסתיימת ללא מוצא, במתחם בית הספר התיכון JFK, בערך בנקודה שבה זרם טיבטס ברוק המקורי לתוך נחל ספייטי דייבל הישן, לאחר שהשלים את מסעו דרך סדרה של כרי דשא ביצתיים.
עוד בתחילת המאה ה-20, היו לטיבטס ברוק שני יובלים צפוניים שהתמזגו בקצה הצפוני של פארק טיבטס ברוק המודרני .
טיבטס ברוק הוא חוליה מרכזית בדפוס הניקוז הטבעי של פארק ואן קורטלנדט, המקיף אגן ניקוז של כמעט 3,500 דונם.
נגר נאסף בנחל, מתנקז לאגם ואן קורטלנדט, ובסופו של דבר נשפך לנהר הארלם דרך רשת של ביוב תת-קרקעי.
פיתוח לאורך נתיב המים, כמו בניית כבישים מהירים, יוצר לעיתים קרובות מקורות חדשים של נגר מרוכז מאוד, המשבשים את האיזון העדין הזה, גורם לשחיקה וזיהום במלח, נפט ופסולת מצידי הדרך.
בשנת 1961, זיהום דלף לתוך הנחל במעלה הזרם, והרג אלפי דגים באגם.
המאמצים הבאים להחיות את הנחל, כללו בשנת 1978 חידוש מלא של אוכלוסיית הדגים באגם.
טיבטס ברוק היום הוא נחל שקט, המשמש בית לצמחייה מגוונת כסוגים שונים של קני סוף, נטופית רפואית, עשבי תיבול, סוג של ערבות ונוריות ארסיות.
בנחל מקננים גם אנפות, ינשופים, נקרים, ארנבים, דביבונים, אונדטרה ובואשים.
חשיפת הנחל כולו לאור השמש
בשנת 2022, יצאה עיריית ניו יורק בפרויקט תשתית ירוקה לחשוף חלקים מטיבטס ברוק בברונקס שכוסו במשך יותר ממאה שנה.
חשיפת הנחל היא תהליך של החזרת הנחל למצב טבעי יותר, על ידי הסרת כל מכשול המכסה אותו, כגון בטון או ריצוף.
חשיפת הטיבטס ברוק תסיר את המים הנקיים של הנחל ממערכת הביוב, ותעזור להפחית את גלישת הביוב המשולבת (CSOs) לנהר הארלם.
זה עשוי גם לסייע בהפחתת הצפות לאורך ברודוויי, ובאזורים אחרים של אגן הניקוז של הטיבטס ברוק.
הפרויקט בעלות של 133 מיליון דולר יסיר את זרימת טיבטס ברוק ממערכת הביוב, וייצור קיבולת נוספת ברשת הניקוז של הברונקס, בציפייה להפחית את זרימת הביוב המשולבת ב-228 מיליון גלונים מדי שנה.
הפרויקט יחזיר את הנחל לערוצו הטבעי והפתוח, המתפתל בשכונת קינגסברידג' ונשפך לנהר הארלם.
לאחר השלמתו, פרויקט החשיפה יסיר בין 4 ל-5 מיליון גלונים של מים ממערכת הביוב בכל יום.
כיום, טיבטס ברוק מכניס למערכת הביוב מים בקצב של 4 עד 5 מיליון גלונים ביום בימים יבשים.
כאשר יורד גשם, מי סערה, ביוב והנחל, נכנסים למערכת הביוב המשולבת, עוקפים את מתקן הטיפול, וזורמים ישירות לנהר הארלם.
הבנייה צפויה להתחיל בסוף 2025.
טיבור גליק (בהונגרית: Glück Tibor; בודפשט, 21 באוגוסט 1884 – בודפשט, 5 ביולי 1967) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא ריאות, מדען, מומחה לאסתמה, ממציא.
הוא היה הבעלים והמנהל של "סנטוריום גליק" בבודפשט.
טיבור גליק נולד במשפחה יהודית כבנם של שומה (שמואל) גליק, רופא (1847–1911) יליד מישקולץ ושל רגינה ריאס (1857–1940).
סבו וסבתו מצד אביו היו יוז'ף גליק ומריה פאצאואר (Patzauer), סבו וסבתו מצד אמו היו אדולף ריאס ועמליה וֶלִיש (1823–1900).
הוא למד בבגימנסיה בשדרת פאשור (1894–1902), ולאחר מכן קיבל תעודה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בשנות העשור השני של המאה ה-20, הוא המשיך להפעיל את "האינהלטוריום קרנד" של אביו בשדרות אנדראשי 87. הוא שירת כרופא גדוד במלחמת העולם הראשונה.
ב-1912 נשא את מרגיט גליקסמן בנאג'ווארד.
בשנת 1931 בבעלות משותפת עם ד"ר בלה (גדעון) גוטפריד, פתח את סנטוריום גליק (Glück Szanatórium) (רחוב בנצור 4 רובע 6) בבודפשט, גם הוא בקרנד (כיכר בשדרות אנדראשי), שבו היה מנהל שותף וגם הרופא ראשי.
בשל החוקים ה (אנטי)יהודיים של שנות הארבעים (החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי), הם נאלצו לוותר על הבעלות והניהול של הסנטוריום.
לאחר עליית מפלגת צלב החץ לשלטון - בשיתוף ועידוד של גליק - הופנו יהודים בעלי כתבי חסות (Schutzpass) שוודיים לסנטוריום, אך מאוחר יותר נלקחו וגורשו רבים מהם כולל גיסתו ואחייניתו של גליק.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הוא קיבל בחזרה את הסנטוריום שלו לזמן קצר ולאחר מכן הוא הולאם.
אז התחיל לעבוד כמומחה במרחצאות גלרט וגם שמר על פרקטיקה פרטית.
לאינהלטוריום של ספא גלרט נגרם נזק חמור במהלך מלחמת העולם השנייה ונסגר לזמן מה.
הפעלתו, שנמשכת גם היום, מחדש בשנת 1949 לאחר השיקום והשחזור, הודות לעבודתו המקצועיתשל גליק.
גליק המציא מה שנקרא "משאבת שאיפה ידנית ביתית לנשימה קשה" את משאבת השאיפה הידנית של גליק (הידועה גם בשם צינור גליק או מקטרת גליק).
טיבור גליק: יישום של טיפול בקדחת טוברקולין נגד אסתמה הסימפונות, שבועון רפואי, 90. שָׁנָה 24.1949. 765-766
טיבור היינל (במקור האנדלר, בהונגרית: Hajnal Tibor; מישקולץ, 28 בינואר 1899 – ג'נג'ש, 19 באוגוסט 1963) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא ריאות.
רופא ראשי בכמה מוסדות רפואיים ומנהל כללי של מכון רפואי מרכזי לחולי ריאה.
מחקריו בולטים באפידמיולגיה של השחפת.
טיבור האנדלר נולד במשפחה יהודית כבנם של מור היינל (האנדלר) (1864–1943), פקיד רכבת המדינה, ושל רחל נוימן (1872–1954).
הוא סיים את הגימנסיה הראשית המלכותית הממלכתית ההונגרית בקבניה (1917).
הוא המשיך את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פאזמאן פטר בבודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם סיים את לימודיו ב-1924. הוא הוסמך כדוקטור לרפואה ב-22 בנובמבר.
בשנים 1924-1925, היה מתמחה במרפאת אפוני אלברט בבודפשט ובמרפאת העיניים ברחוב מריה.
בין השנים 1925–1929 הוא עבד כרופא בסנטוריום המלכה ארז'בט בבודקסי.
בשנת 1929 עבר את הבחינות הפנימיות ברפואת ריאות.
בין השנים 1925 ו-1932 הוא היה הרופא הראשי של בית החולים ארדאי לטיפול ריאתי בבודקסי והמומחה במחלקת הילדים של בית החולים סנט יאנוש, ובין השנים 1932 לבין 1950 היה הרופא הראשי של בית החולים לריאות טאבור בבודקסי.
ב-1937 עבר את הבחינה הרפואית למומחה לשחפת.
בין 1945 לבין 1963, בודפשט היה הרופא ראשי המייסד והמנהל הכללי של המכון ברובע 3 לטיפול בחולי ריאות.
הוא עסק באפידמיולוגיה של שחפת, בשיקום חולי ריאות ובטיפול בדימום במחלות ריאה.
שמו קשור למה שנקרא פיתוח מבחני סקר לילדים positive-Mantoux בהונגריה, והכנסת בדיקת איתור שחפת לאיתור מקור הזיהום והתפתחותו להליך שגרתי בהונגריה.
מותו נגרם כתוצאה מפקקת מוחית ואי ספיקת לב.
אשתו הייתה איבויה שטרן (1901–1967), בתם של הוגו שטרן ושל מריה ברוק, עמה התחתן בבודפשט ב-14 ביולי 1934. לא היו להם ילדים.
טיבור ויינר (בהונגרית: Weiner Tibor; בודפשט, טרזווארוש, 29 באוקטובר 1906 – בודפשט, 8 ביולי 1965) היה אדריכל יהודי-הונגרי זוכה פרס על שם מיקלוש איבל,(פרס איבל מיקלוש הוקם בשנת 1953 על ידי מועצת השרים [הממשלה] של הרפובליקה העממית ההונגרית [החלטה 1069/1953. (XI.
6.)] כפרס המקצועי ההונגרי היוקרתי ביותר הקיים עבור פעילות אדריכלית).
הוא היה פרופסור באוניברסיטה, קנדידט (דוקטורט .CSc) למדעים טכניים, אחד מנציגי אדריכלות הבאוהאוס והריאליזם הסוציאליסטי המשמעותיים ביותר בהונגריה.
מ-1951 היה פרופסור חבר באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה ובין 1952 לבין 1957 היה העורך האחראי של כתב העת "אדריכלות הונגרית" (Magyar Építőművészet).
עבודתו הידועה והחשובה ביותר היא ניהול התכנון והבנייה של העיר הגדולה החדשה דונאויווארוש, עליה עבד מ-1950 ועד מותו.
הסגנון שלו נשלט בתחילה על ידי שאיפות מודרניות, בשנות החמישים על ידי ריאליזם סוציאליסטי, ובסוף הקריירה שלו שוב על ידי שאיפות מודרניות.
טיבור ויינר נולד במשפחה יהודית כבנם של שמואל ויינר (1874–1944), מנכ"ל טחנת הקיטור לתבואה ומומחה ברמה לאומית לתעשייה זו, ושל אולגה הירשפלד (1879–1918).
ויינר, שנולד למשפחה בורגנית אמידה, בחר במקצוע האדריכלות בניגוד לרצונו של אביו.
הוא השלים את לימודיו באוניברסיטה בשנים 1927–1928 באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה.
התזה שלו הייתה תוכנית לבית חולים, בניהולהתיזה על ידי דז'ה הִיטְל.
ב-1929 השלים עבודת עיצוב וניהול אמנות בסטודיו של פאל ליגטי, גם האדריכל פרקש מולנאר עבד שם באותו הזמן.
באותה השנה, בהזמנתו של וולטר גרופיוס, יחד עם פרקש מולנאר, השתתף בקונגרס פרנקפורט של הארגון הבינלאומי של אדריכלים מודרניים CIAM.
הוא היה לאחר מכן סטודנט באוהאוס בדסאו במשך שני סמסטרים בניהולו של הנס מאייר, 1930. הדיפלומה שלו, שהונפקה ב-30 בדצמבר, נחתמה על ידי לודוויג מיס ון דר רוהה.
לאחר הדחתו של מאייר, הוא גורש מגרמניה, ולכן ב-1931 נסע לברית המועצות עם מאייר וכמה תלמידי באוהאוס.
ויינר עבד בברית המועצות עבור חברה בשם Gorstrojprojekt בין פברואר 1931 לאפריל 1936. עבודותיו העיקריות התממשו בטשקנט ובבאקו, כולל בתי ספר מקצועיים ומבני מפעלים.
בין השנים 1933-1936, כקולגה של מארט סטאם והנס שמידט, עסק גם בתכנון עירוני (אורסק באורל).
הוא גם השתתף בתכנון תחנת Aeroport של המטרו של מוסקבה בשנים 1936–1937. עקב פעולות משפטי הראווה הסטליניסטיים שהחלו בברית המועצות, עזבו האדריכלים הזרים את המדינה בנובמבר.
לאחר מכן עבד במשרדו של האדריכל פייר פורסטייר בפריז בשנים 1938-1939, והשתתף בתכנון מתקני בריאות ובתי הבראה.
ויינר ואשתו הצעירה ברחו לבירת צ'ילה בסוף קיץ 1939 מהסכנה הפשיסטית המתקרבת.
בהתחלה עבד כאדריכל עצמאי, ואז בשנים 1946–1947 היה פרופסור בפקולטה לאדריכלות של אוניברסיטת סנטיאגו.
במהלך שהותו בצ'ילה, הוא תכנן גם כמה חווילות, וגם בנייני דירות וב-1940, בעיצוב משותף עם ריקרדו מילר הס, תיעוד העיצוב לאולם שוק סיטונאי.
בשל הסביבה הפוליטית הבלתי חיובית בצ'ילה, כמו גם ההזדמנויות המבטיחות לבנייה מחדש בבית, חזר ויינר הביתה והיה בהונגריה ביוני 1948, כלומר לפני איחוד מפלגות הפועלים ב-1949 ועבד על תכנון מרחבי במשרד הבינוי ויחד עם גאבור פרייזיך ואמיל זלדי.
מינואר 1950 ועד מותו, ניהל את התכנון והבנייה של דונאויווארוש, שנקראה אז "העיר הסוציאליסטית ההונגרית הראשונה".
הוא קיבל את פרסאיבל בשנת 1953, אך לא על פעילותו בתכנון ערים, אלא כהוקרה על "פועלו בתחום הצגת האמנות האדריכלית הסובייטית ותורת האדריכלות".
קנדידט דוקטורט) במדעים טכניים (1959)
עיטור מסדר ההצטיינות של העמל דרג ארד (1951)
טיבור סקיי, (במקור שפיצר עד 1918, הוא גם השתמש בשם ספרותי דנש מולנאר, בהונגרית: Székely Tibor; בודפשט, ארז'בטווארוש, 11 באפריל 1908 – אגפלווה, 22 בינואר 1945) היה סופר יהודי-הונגרי שכתב ופרסם עשרות יצירות, היה גם עיתונאי.
טיבור שפיצר נולד במשפחה יהודית כבנם של ליפוט סקיי (1881–?), מסגר, ושל יוליאנה פיק (1881–1957), ספרית.
כעיתונאי, הוא עבד עבור "ידיעות בודפשט" (Budapesti Hírlap) ופסטר לויד.
יצירות ספרות קצרות יותר שלו פורסמו ב-Új Idők.
ביצירותיו הספרותיות עסק בעיקר בחיי הבורגנות העירונית.