tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משנת 1955, תקופתו של שר הסעד חיים משה שפירא, החל לצאת לאור כתב העת תחת השם "סעד".
כתב עת זה לא היה בעל אוריינטציה מחקרית.
הוא הציג דעות ורשמים של אנשי המשרד ורשימות מעבודת השדה של העובדים בשירותי הסעד, ונועד להציג הישגים וצרכים.
במרוצת השנים, התפתח כתב העת לכתב-עת מקצועי בלתי תלוי, בתחומי העבודה הסוציאלית בישראל.
כתב העת שיקף תאוריות וגישות יישומיות שרווחו בישראל ובחו"ל, והציג חומר קריאה חיוני לעובדים הסוציאליים, לאנשי השלטון המרכזי והשלטון המקומי, לאנשי אקדמיה ולציבור המתעניין.
בשנת 1978 החל לצאת בשם חדש "חברה ורווחה", שינה את אופיו לכתב עת אקדמי שפיט, וכחלק משינוי זה מונתה מערכת שכל עורכיה בעלי ותק וניסיון בתחומי המחקר של הרווחה והעבודה הסוציאלית.
החל מדצמבר 2016, העורכת הראשית של כתב העת היא פרופ' ורדה סוסקולני.
חברה טובה היא מוסד ללא כוונת רווח, אשר נוסד בשנת 2006 על ידי קבוצה של בוגרי המכינה הקדם צבאית נחשון, ובראשם אורי וכטל.
מטרת הארגון היא להעלות את שיעור ההתנדבות ולהגביר מעורבות חברתית בישראל.
לשם כך, חברה טובה הקימה את אתר האינטרנט "המדריך להתנדבות הפנאי", אשר נועד לאפשר למתנדבים למצוא התנדבות נקודתית בחלונות זמן פנויים.
על אף שבתחילה מודל הפעילות פנה בעיקר לצעירים (גילאי 18–35), הוא הורחב מאוחר יותר לכלל הציבור, לרבות אוכלוסייה מבוגרת.
אתר אינטרנט המאפשר לגולשים לבחור מתוך היצע רחב את הפעילות ההתנדבותית המתאימה להם, על פי אופי ההתנדבות, מועד, אזור בארץ ופרמטרים נוספים.
האתר הוקם בסיוע המגבית היהודית המאוחדת –פדרציית ניו-יורק, שאף תמכה בפעילותה של חברה טובה במשך מספר שנים.
פעילותו של האתר התאפשרה גם בזכות צוות מצומצם של עובדים, הנתמך על ידי מתנדבים רבים, ובהם בוגרי "נחשון".
הפעילויות השונות המופיעות באתר מייצגות קשת רחבה של ארגונים ועמותות בישראל, אשר חברה טובה עומדת עמם בקשר שוטף להעלאת פעילויות ולסיוע בקליטת המעוניינים להתנדב.
במקביל לפעילות השוטפת של העלאת פעילויות לאתר "המדריך להתנדבות פנאי" וטיפול בפניותיהם של המעוניינים להתנדב, קיימה חברה טובה במשך השנים גם שלל פרויקטים התנדבותיים גדולים, שזכו להשתתפות נרחבת ולתהודה ציבורית.
בשנת 2007, יזמה חברה טובה את פרויקט "ביחד בשבילם.
ביחד בשבילנו." – מסע התנדבות בן יומיים למען החיילים החטופים (אהוד גולדווסר, אלדד רגב וגלעד שליט).
המסע הפגיש כ-50 צעירים מכל רחבי הארץ, שיצאו ליומיים של פעילות התנדבותית ברחבי ישראל, ובמהלכה נפגשו עם משפחות החטופים, וגם עם משפחות של חטופי אירועי הר דב 2000.
מתנדבי חברה טובה המשיכו לשמור על קשר עם משפחות החטופים גם לאחר מסע ההתנדבות, ויזמו פעילויות להמשך שימור המודעות לסוגיית החטופים, לרבות לסוגיית היעלמות החייל מג'די חלבי.
במהלך שביתת המרצים של ראשית שנת 2008, יזמה חברה טובה פעילות משותפת עם סטודנטים מאוניברסיטת תל אביב וצעירים אמריקאים מפרויקט "תגלית" לשיפוץ מקלטים בנהריה.
עם תחילת הגעתם לישראל של פליטים מאזורי רצח העם בדרפור בשנת 2008, קיימה חברה טובה פעילות הומניטארית מגוונת בדרום תל אביב לטובת הפליטים.
במשך השנים 2007–2011, קיימה חברה טובה סדרה של פרויקטי-ענק בחגי ישראל, שכללו אירועי התנדבות המוניים המתקיימים בו-זמנית במספר ערים (10–15 בממוצע) ברחבי הארץ – ובכל חג התקיימה הפעילות לטובת קהל יעד אחר.
פעילויות אלה הופקו במודל ייחודי, לפיו כלל המאמצים נעשו על ידי מתנדבים, כולל פעילויות בעלות אופי ניהולי והפקתי.
פעמים רבות, ניהול הפרויקט הופקד גם בידי מתנדבים צעירים מאוד, ואף תלמידי תיכון.
כך, במשך השנים התקיימו פעילויות בסוכות למען עולים חדשים, פעילויות בחנוכה בבתי אבות, פעילויות בט"ו בשבט בהוסטלים ובבתי חולים, פעילויות בפורים למען בעלי צרכים מיוחדים, פעילויות בפסח למען נזקקים (בשיתוף עם עמותות מזון), ופעילויות בל"ג בעומר עם נוער בסיכון.
בנוסף, יזמה חברה טובה טורים באתרי התוכן המובילים וואלה ו-Mako, שהציעו מדי שבוע לקוראים שלל הזדמנויות להתנדבות ברחבי הארץ.
בשנת 2008, זכה המדריך להתנדבות פנאי בתג "מלאכים ברשת" של איגוד האינטרנט הישראלי.
לאחר מכן, בשלהי שנת 2009, פעילותה של חברה טובה זכתה להכרה נוספת, כאשר מייסד הארגון, אורי וכטל, נבחר לאחד מעשרת היזמים החברתיים המובילים בישראל, וזכה להשתתף בתוכנית "זינוק למחר" – חלק מפרויקט YouthActionNet של ארגון International Youth Foundation הבינלאומי.
פעילותה של חברה טובה אף זכתה להכרה בינלאומית בשנים 2010–2011, כאשר הביאה את וכטל להיבחר כאחד מ-20 היזמים החברתיים הבולטים בעולם, שזכו בתואר YouthActionNet Fellowship Award וכן כאשר תוארה בגיליון מיוחד של מגזין ה-Financial Times, תחת הכותרת "Investing in Young People 2012".
פעילותה של חברה טובה הגיעה לשיא, מבחינת היקפים, בין השנים 2008–2012, בהן התנדבו באמצעותה כ-20,000 איש מדי שנה.
לאחר מכן, פעילותה החלה לדעוך, בין השאר בעקבות חדירת טכנולוגיית הסמארטפון, אשר אתגרה את מודל הפעילות מבוסס אתר-האינטרנט.
בהיעדר משאבים מתאימים, פנתה חברה טובה בשנים 2013–2014 ליצירת אפליקציית סמארטפון על בסיס פרויקט הפיתוח ההתנדבותי I4G של מיקרוסופט – אך אפיק זה לא צלח.
במחצית 2015, פעילותה של חברה טובה הצטמצמה, כך שאתר "המדריך להתנדבות פנאי" עבר לעבוד במתכונת מצומצמת, עקב "שינויים שונים שהתחוללו בסביבת הפעילות של חברה טובה ובהינתן מצב המשאבים.
חברה חדשה לקניית ומכירת קרקעות הייתה חברה ציונית שנועדה לקנות, למכור ולהכשיר קרקעות בארץ ישראל, הן קרקעות עירוניות והן קרקעות חקלאיות.
החברה הוקמה ב-1912 בארץ ישראל כחברת מניות ובראשה הועמדו מנחם שינקין, יהושע גולדפרב, צבי פוגלסון ויוסף אליהו שלוש.
בין רוכשי המניות היו יהודה לייב פישמן מימון (שהצטרף להנהלה), דוד ילין ומלכיאל מני.
בשל ניגוד אינטרסים נדרש שינקין לפרוש מהנהלת החברה, כי זו התחרתה בהכשרת הישוב, ששינקין, כאחד מנציגי הוועד האודסאי של "חובבי ציון" היה מהאחראים על המשרד הארצישראלי ועל חברת הכשרת היישוב.
במהלך מלחמת העולם הראשונה צברה החברה חובות ולכן אחרי המלחמה המעיטה בפעילות ובמהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 התפרקה.
הרכישה הראשונה שביצעה החברה היו כ-2,000 דונם מאדמות סלמה, כרבע מהאדמות נמכרו לאיכרים מפתח תקווה, היתרה הוצעה לאחוזת קורסק אולם אנשיה החליטו לא לרכוש את האדמה.
החברה רכשה אדמות נוספות בתל אביב (כרם התימנים, כרם רמדן, (מזרחית מציר יהודה הלוי, עליה נבנה ביהח"ר לודז'יה) אדמות משהראוי, אדמות בדרני), ואת רובן פיתח ועד תל אביב שהחתים את הקונים על התחייבות לקיים את תקנות העיר.
המקומות נוספים בארץ התחרתה החברה החדשה לקניית ומכירת קרקעות בהכשרת היישוב ולעיתים הציע מחיר גבוה מזה שציעה הכשרת היישוב, אולם עסקאות אלו לא הבשילו לביצוע.
על פי בקשת הוועד האודסאי, איתרה החברה החדשה לקניית ומכירת קרקעות, אדמות מתאימות בירושלים, אותן רכשה עבור הוועד האודסאי מידי סוחר הקרקעות חכמשווילי, השכונה שהייתה אמורה לקום שם לא קמה בשל פרוץ המלחמה.
למעשה נרכש שטח אדמה גדול יותר מאשר ביקש הוועד האודסאי ואת היתרה מכרה החברה החדשה לקניית ומכירת קרקעות, ברווח, לקונים פרטיים.
נחתמו גם חוזים לרכישת שטחים נוספים בהר הצופים.
בהר כנען רכשה החברה החדשה לקניית ומכירת קרקעות, כ-14,000 דונם מידי קלווריסקי, נציג יק"א, כמחצית מהאדמה נמכרה ברווח לקבוצת האחוזה מאונגני, והיתרה נמכרה עד סוף מלחמת העולם הראשונה.
בחיפה רכשה החברה שטחים ליד הטכניון ועל הכרמל ומכרה אותם ברווח.
בקונגרס הציוני ה-11 (1913) הוחלט על הקמת האוניברסיטה העברית בירושלים אוסישקין פנה לחברה בבקשה להתחיל במגעים לרכישת שטח אדמה מתאים.
התחילו במגעים אלו עורכי הדין מלכיאל מני ודוד ילין ששמעו שסר ג'ון גריי היל מעוניין למכור את מעון הקיץ שלו שבראס אבו חרוב על הר הצופים.
סר היל היה מיודד עם רוכש הקרקעות וסוחר-הספרים בנימין בן-ישראל ברשטיין (בנימין עברי) ולכן ערבו את עברי במשא והמתן.
אבל הוועדה שהוקמה לצורך הקמת האוניברסיטה החליטה לא לערב חברות פרטיות בתהליך הקמת האוניברסיטה ולכן העבירה החברה את המשך המשא ומתן לרופין ולמשרד הארץ-ישראלי.
חבר הרבנים דניו יורק הוא ארגון המאגד רבנים אורתודוקסים, רפורמים, קונסרבטיבים ורקונסטרוקטיבים ממדינות ניו יורק, ניו ג'רזי וקונטיקט.
חבר הרבנים דניו יורק אומץ רשמית כשם הארגון בשנת 1946.
בשנת 1948 מועצת רבני ניו יורק והליגה נגד השמצה ערכו מחאה נגד הסרט אוליבר טוויסט בו מוצגים סטריאוטיפים יהודיים שליליים, עקב המחאה הסרט לא אושרר עד 1951, אחר שנערכו שינויים בהצגת דמותו של פייגין אותה גילם אלק גינס.
הרב וונטוורת 'ארתור מתיו (1892–1973), מייסד "שומרי המצוות", קבוצה של יהודים שחורים, הגיש בקשה לחברות במועצת הרבנים דניו יורק, אך נדחה.
בשנת 2005 הוציאו מועצת רבני ניו יורק והליגה הקתולית הודעה משותפת בו הם מגנים את תופעת ה'חנוכריסמס', ומכנים אותו "תהו ובהו רב תרבותי", וכי הוא מעליב את שתי הדתות כאחד.
"חברה" הוא הסינגל השמיני מתוך האלבום "ימי התום" של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה, שיצא לאור במרץ 1989. השיר נכתב על ידי ריטה, הולחן על ידי רמי קלינשטיין ועובד על ידי קלינשטיין, אלון הלל, נאור דיין ובן ציון גפני.
במקור השיר נכתב על ידי ריטה עוד בנעוריה, כמכתב לחברתה פנינה עסיס, שעזבה את ישראל ועברה לגור בצרפת.
בשנת 2015 יצא לאור אלבום בין-לאומי בלועזית לריטה בשם "Heaven Sent" ונכלל בו השיר "Come to Me" שהוא הגרסה האנגלית לשיר "חברה".
"חבר של פעם" הוא סינגל ראשון מתוך האלבום ניסים שקופים של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה, שיצא לאור ב-19 ביוני 2017.
בצאת הסינגל סיפרה ריטה על השיר: "המילים של 'חבר של פעם' מספרות על שני חברים אשר החיים לקחו אותם רחוק אחד מהשני, מההוויה של נעוריהם ואולי גם קצת מעצמם", מוסיפה ריטה.
"זהו שיר געגועים לתקופה בה היינו פשוטים ותמימים יותר ולאנשים משמעותיים בחיינו, שגם אם אינם אתנו בחיי היום יום, חיים בתוכנו".
גלעד שמואלי - תופים, קלידים, הפקה מוזיקלית, עיבוד, אולפן הקלטות
יאיר גורן - ייעוץ מוזיקלי, מיקס
דודי בר דוד - גיטרות, קולות
אריאל טוכמן - ליין גיטרה
יונתן פריג' - קולות נוספים
תום אבני - בימוי, צילום, עריכה
עירד ברקאי - נער מצולם
אדם שנל - נער מצולם
השיר זכה לביקורת חיובית מצד יוסי חרסונסקי: "הטקסט החלש נעטף במנגינה יפה, בשירה מאופקת שאינה רצה לפני השיר, בעיבוד ובהפקה שמעלים אותו בקלות יתרה לכביש הראשי במצעד שירי הרדיו המתיידד במכונית.
אני לא חושד בריטה שהיא אינה חשה געגועים למשהו תמים ויפה, אבל הסגידה לעבר הובילה אותה להתרפקות מתקתקה, שחסר בה עומק".
ביקורת חיובית נוספת הגיעה מצד דודי פטימר: "השיר...הוא שיר אמצע-הדרך (עם נגיעות קאנטרי) בו ריטה מנסה להישמע רלוונטי ועכשווית (שרה אפילו על אינסטגרם).
היא אמנם לא מבטאת בשיר את יכולותיה הווקאליות הגדולות במלוא עוצמתן ולא גורמת למאזין להאמין שהיא מזדהה באמת עם הטקסט והמילים, אך ריטה היא ריטה והביצוע מלטף ונעים במיינסטרים שמציג ריטה "חדשה" המנסה להישאר רעננה".
ביקורת חיובית נוספת הגיעה מצד שי להב: ""חבר של פעם" הוא שיר יפה במיוחד, אולי מפני שהוא לא מנסה להציע בכוח נחמה ואפילו מדבר על רגשות "שליליים" כמו החמצה וגעגוע".
חבר לחג (בנורווגית: Hjem til jul) היא סדרת טלוויזיה נורווגית מסוגת קומדיה דרמטית רומנטית.
הסדרה שודרה לראשונה ב-5 בדצמבר 2019 ברשת נטפליקס והיא נחשבת לסדרה המקורית הנורווגית הראשונה ששודרה בנטפליקס והופקה בהפקה נורווגית.
בינואר 2020, כחודש לאחר בכורת הסדרה אישרה נטפליקס כי תפיק עונה שנייה שתקרא "חבר לחג 2" אשר תעלה בשידור בכורה לפני חג המולד ב-2020. העונה השלישית עלתה לשידור בנטפליקס ב-2025.
במרכז העלילה עומדת דמותה של יוהאנה (אידה אליסה ברוק), רווקה בשנות השלושים לחייה העובדת כאחות בבית חולים.
הסדרה נפתחה בסצנה מתוך ארוחת חג משפחתית בה נוכחים בני משפחתה בליווי בני זוגם למעט יוהאנה אשר יושבת לבדה.
בני משפחתה רומזים לה כי הגיע הזמן שתמצא בן זוג ותקים משפחה, בתגובה יוהאנה מצהירה בלחץ כי יש לה חבר, אף על פי שעדיין לא הכירה איש.
בני משפחתה שמחים לשמע הודעתה ומצפים לחגוג עם בן זוגה את חג המולד, דבר המעמיד בלחץ את יוהאנה להיכנס לזוגיות תוך 24 ימים, עד ערב החג, כדי שתחלץ עצמה משקרה.
במהלך הסדרה היא מנסה להכיר בן זוג בדרכים שונות כדוגמת אתר הכרויות וספיד דייטינג, היא הולכת למספר דייטים עם גברים שונים שלא מצליחים או קצרי טווח.
אידה אליסה ברוק בתפקיד יוהאנה, הדמות הראשית, אחות.
גבריאלה לייטהאוג בתפקיד יורגון, חברתה הטובה של יוהאנה ושותפתה לדירה.
דניס סטורהוי בתפקיד טור, אביה של יוהאנה.
אנטה הוף בתפקיד יוריד, אימה של יוהאנה.
הגה סקויין בתפקיד בנטה ראש צוות האחיות
פליקס סנדמן בתפקיד יונאס, בן 18 שיוהאנה הכירה ברשת.
גיטה נורבי בתפקיד גברת נרגארד, מטופלת דנית בבית החולים הסובלת ממחלת ריאות חסימתית כרונית.
חֶבֶר הַקֵּינִי היא קבוצה חברתית, או אדם שנתן את שמו לקבוצה כזו, אשר נזכרת חמש פעמים בסיפור מלחמת סיסרא; ב, (פעמיים בפסוק זה) ו (כ"חבר" בלבד), וב.
במחקר מקובל שחבר הקיני הוא משפחה או קבוצה ("חבורה") מתוך הקיני, אולם יש המפרשים שחבר הקיני הוא דמות מקראית ששמה חֶבֶר, בעלה של יעל אשת חבר הקיני וראש בית חבר הקיני, בית אב הקרוי על שמו.
חבר הקיני אינו נזכר בשום מקום אחר במקרא, או מחוצה לו.
הקיני ונגזרותיו מופיעים במקרא בהוראות שונות ואף מנוגדות לכאורה: בספר בראשית הקיני מופיע כאחד מעמי כנען, בספר שופטים הקיני הם קבוצה שקשורה לבני חובב חותן משה, כלומר ליתרו ולמדיינים; בספר שמואל הם קבוצה שבטית בדרום יהודה; וברשימות היחש של שבט יהודה בספר דברי הימים, הקינים הם משפחה ממשפחות יהודה.
המסורות המקראיות מאפשרות לעקוב אחר נדודי הקבוצה ממדין דרך הערבה ועד עלייתה אל דרום יהודה ו"נגב ערד", בתקופה הקודמת במקצת לתקופה אליה מיוחס סיפור מלחמת סיסרא.
לפיכך ראה המקרא צורך לספר על המעבר של חבר הקיני צפונה, מעבר לאזורי המחיה העיקריים של הקיני הנזכרים במקרא, כרקע לשילובו במסורת על המלחמה בסיסרא, הקשורה לאזור עמק יזרעאל וצפונה ממנו.
בהינתן שמדובר בקבוצה נודדת מעצם טבעה, של חרשי מתכת העוברים מאזור לאזור בהתאם לביקוש למלאכתם, הרי אין קושי במעבר קבוצה מהקיני צפונה מהאזור העיקרי של התיישבותו.
התפיסה המקובלת יותר בחקר המקרא רואה בחבר הקיני תת-קבוצה של הקיני, ולא שם של דמות מקראית.
ואכן בתעודות מארי, המשקפות חברה שבטית שמית מערבית (אמורית), המונח ḫibru, הדומה לשונית ל"חבר", הוא כינוי של יחידה שבטית שנוצרה מהתחברות קבוצות שונות יחד, כינוי כללי לחבורה של בתי אב הנודדים ביחד.
עם זאת לא מן הנמנע שהכינוי הכללי הפך לשמה של חבורה ספציפית זו, "חבר הקיני".
עם זאת, יש פרשנים ואף חוקרים הרואים בחבר הקיני שם של דמות מקראית ספציפית, כלומר אדם בשם זה.
השם "חבר" משמש במקרא 3 פעמים כשם של אדם מסוים: חֶבֶר בן בְרִיעָה משבט אשר, חֶבֶר אֲבִי שׂוֹכוֹ משבט יהודה וחבר בן אֶלְפָּעַל משבט בנימין.
אולם למעשה, גם לדעת הגורסים שמדובר בדמות של אדם מסוים, הרי הוא ראש בית אב, "בֵּית חֶבֶר הַקֵּינִי", כך שגם לפי דעה זו מדובר בתת-קבוצה של הקיני, הקרויה על שם אבי המשפחה.
גם שלוש הדמויות המקראיות הנוספות הקרויות "חבר" מופיעות כולן ברשימות יחש שונות, ולפיכך מדובר בעצם בשמות של משפחות ובתי אב, אשר "חבר" הוא שמו של אביהן האפונימי, בין אם התקיימה דמות כזו בעברה של המשפחה ובין אם לא.
חבר הקיני בצפון ארץ ישראל
כאמור, לכל הדעות חבר הקיני הוא בית אב או קבוצת משנה אשר נפרדה מהקבוצה השבטית העיקרית של "קַּיִן" או "בְּנֵי קֵינִי", ונדדה צפונה אל אזור עמק יזרעאל והגליל התחתון: "וְחֶבֶר הַקֵּינִי נִפְרָד מִקַּיִן מִבְּנֵי חֹבָב חֹתֵן מֹשֶׁה וַיֵּט אָהֳלוֹ עַד אֵלוֹן בצענים [בְּצַעֲנַנִּים] אֲשֶׁר אֶת קֶדֶשׁ".
הדעת נותנת כי לאחר שעלו בְּנֵי קֵינִי מהערבה לנגב בתקופת ההתנחלות, אולי במאה ה-11 לפנה"ס, המשיכה קבוצה זאת צפונה, כדרכם של חרשי המתכת הנודדים, ושל שבטי נוודים בכלל.
מאידך, לדעת החוקר שמואל ייבין, ייתכן שבני הקיני שהו באזור עמק יזרעאל והגליל התחתון כבר מאות שנים קודם לכן, בתקופה הכנענית המאוחרת.
מקום בשם נחל קינה נזכר באנאלים של פרעה תחותמס השלישי במחצית השנייה של המאה ה-15 לפנה"ס, וקינה נזכרת גם בפפירוס אנסטאזי א, מהמאה ה-14 או ה-13 לפנה"ס, אולי מימי פרעה רעמסס השני.
שני האזכורים מתייחסים כנראה לאזור מגידו ועמק יזרעאל, ולפיכך אולי יש בהם עדות לנוכחות קינית מוקדמת בצפון, הגם שאין כל ודאות בדבר.
תהא אשר תהא התקופה בה הגיע חבר הקיני לצפון ארץ ישראל, נראה שקבוצה זו קיימה קשרים עם כל תושבי האזור, בהיותה כנראה קבוצה מקצועית הנותנת שירותיה לכל.
כך מסופר כי "שָׁלוֹם בֵּין יָבִין מֶלֶךְ חָצוֹר וּבֵין בֵּית חֶבֶר הַקֵּינִי", ומאידך הייתה הקבוצה בקשרים טובים גם עם הישראלים הקדומים ובסופו של דבר אף עברה לצידם, לפי מעשה יעל וסיסרא.
התנהלות זו דומה להתנהלות הקבוצה העיקרית של הקיני, בדרום: היא חיה בשלום הן עם יהודה והן עם עמלק, אך לאחר תבוסת עמלק אנו מוצאים אותה מתקרבת ליהודה וסופה שנכללת בו.
על פי ספר שופטים, חבר הקיני נפרד משאר בני הקיני ונדד צפונה עד שמצא לו משכן באלון בצעננים שבסביבת העיר קדש, באזור עמק יזרעאל, כמסופר: .
לפי מסורת זו חבר הקיני חי בשלום עם יבין מלך חצור, ושרר , אולם מסתבר שעם תבוסת סיסרא עבר חבר הקיני לצד ישראל, הצד המנצח לפי הסיפור.
סיסרא ויעל אשת חבר הקיני
יעל מתוארת בספר שופטים כ"אשת חבר הקיני".
לפי המקרא, בתקופת יבין מלך חצור ששלט בכנען, פרקו בני ישראל את עולו ויצאו נגדו למלחמה, בה ספג סיסרא שר צבא יבין הפסד מוחץ למרות עדיפותו המספרית ויתרונו הצבאי שהתבטא ב-900 מרכבות ברזל.
סיסרא נס על נפשו וביקש להסתתר באוהל יעל אשת חבר הקיני, אולם יעל, לאחר שקיבלה אותו בסבר פנים יפות, הרדימה אותו ורוצצה את גולגולתו בנעיצת יתד.
מעשה זה הכריע את גורל המערכה, כנראה מפני שלא נמצא מחליף ראוי למצביא חצור.
ברק בן אבינעם, מנהיג הכוח הישראלי, רדף אחרי סיסרא עד אוהל יעל, ומשהגיע לשם יצאה לקראתו והראתה לו את גוויית אויבו המת.
בשירת דבורה שיבחה דבורה הנביאה את יעל על מעשֶהָ, אותו ביצעה על אף שבית חבר לא נקט עמדה בסכסוך בין ישראל למלך חצור (וזאת כהנגדה לשבטים שונים מבני ישראל שהתכחשו לקשרם עם אחיהם ולא יצאו להילחם לצידם).
לפי הממצא הארכאולוגי, חצור, לשעבר "רֹאשׁ כָּל הַמַּמְלָכוֹת הָאֵלֶּה, חרבה באמצע המאה ה-13 לפנה"ס ולפיכך כלל לא נתקיימה כעיר כנענית בתקופת השופטים.
בתקופה המשוערת כתקופת השופטים התקיים בה כפר קטן, שתושביו זוהו כישראלים או אבותיהם של הישראלים.
הרלב"ג למד ממעשֶהָ של יעל אשת חבר הקיני כי "מנהג חבר הקיני היה כמנהג שאר בני חובב, להתנהג בדת ישראל".
חז"ל ופרשני מקרא נוספים פירשו שיעל גם שכבה עם סיסרא.
אם מפרשים את "חבר הקיני" כאישיות, מעשה זה אסר את יעל לבעלה חבר.
לפי המסורות של קברי צדיקים ביהדות, חבר הקיני אכן היה דמות בשר ודם וקברו מצוין בקדש, לצד קברי ברק בן אבינועם, דבורה הנביאה ואשתו יעל.
בתרגום השבעים מתורגמת הופעת חבר הקיני הראשונה בשופטים פרק ד' (פסוק י"א) כ־πλησίον τοῦ Κιναίου (במשמעות "איש־השבט הקיני"), ובשאר ההופעות כ־Χαβερ τοῦ Κιναίου (אדם בשם "חָבֵר", שהוא קיני).
בתרגום יונתן ובפשיטתא מתורגם "חבר הקיני" כ"חבר שָׁלְמָאָה".
בוולגטה מתורגמת הופעת חבר הקיני הראשונה בשופטים פרק ד' (פסוק י"א) כ־Aber autem Cineus (איש בשם Aber (חבר) אשר הוא מקרב הקינים), ובשאר ההופעות כ־Aber Cinei (אדם בשם Aber, שהוא קיני), כאשר יעל היא uxor, הרעיה שלו.
חבר תרגומים בע"מ היא חברה ישראלית פרטית העוסקת בתרגום, בעריכה, בתמלול ובלוקליזציה.
החברה הוקמה בשנת 1958 על ידי עליזה ויוחנן גולדמן והיא נמצאת עד היום בבעלות משפחת גולדמן.
החברה מעסיקה כ-100 עובדים במשרדים הממוקמים בתל אביב ובחיפה.
החברה הוקמה בשנת 1958 על-ידי בני הזוג עליזה ויוחנן גולדמן תחת השם "י.
גולדמן תרגומים", בשנת 1972 שונה השם ל"חבר המתרגמים" ובשנת 2017 ל"חבר תרגומים".
בהיותה חברת התרגום הראשונה בישראל, חבר תרגומים סיפקה שירותי תרגום, הקלטה ותמלול באירועים משמעותיים בהיסטוריה של מדינת ישראל.
בשנת 1961 התבקשו בני הזוג גולדמן להקליט, לתרגם ולתמלל את משפט אייכמן.
עליזה גולדמן שהיא ניצולת שואה, ניהלה ותפעלה את הצוותים בעצמה.
בשנת 1973 חבר תרגומים נבחרת להקליט, לתמלל ולתרגם את מהלך הדיונים של ועדת אגרנט, שהוקמה בעקבות מלחמת יום הכיפורים, והצוות מקבל שבחים על עבודתו משופטי הוועדה.
בשנת 1979 חבר תרגומים מתעדת, מתמללת ומתרגמת את הסכם השלום ישראל-מצרים.
בשנת 1987 חבר תרגומים מתרגמת סימולטנית את משפט דמיאניוק.
משפט דמיאניוק נערך בארץ וחבר תרגומים אמונה על ההקלטה, התמלול ותרגום המשפט המועבר לכל העולם.
מאחר שמדובר היה בעבודה מורכבת ואינטנסיבית מאוד, הצוות כולו ישב במשפט והמתמללים בחברה עבדו בקצב מסחרר שכלל רוטציות של 20 דקות הקלטה ותמלול.
בשנת 1994 חבר תרגומים מתמללת ומתרגמת את טקס חתימת הסכם השלום עם ירדן.
בשנת 1995 חבר תרגומים קיבלה סיווג "סודי ביותר" ונשכרה על מנת לסייע בצורכי התיעוד והתמלול של ועדת שמגר שחקרה את רצח ראש הממשלה יצחק רבין.
בשנת 2009 חבר תרגומים מלווה את ביקור האפיפיור בישראל ומקליטה, מתמללת ומתרגמת את הביקור בזמן אמת במהלך הסיורים במקומות הקדושים לנצרות.
בשנת 2013 חבר תרגומים מלווה את ביקור נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, בישראל עם משלחת גדולה של אנשים.
החברה מקליטה, מתמללת ומתרגמת את הביקור, על אף הלוגיסטיקה המורכבת.
בשנת 2021 חבר תרגומים נבחרת לספק את שירותי ההקלטה והתמלול לוועדת החקירה הממלכתית לחקר אסון הר מירון.
תרגומים: חטיבת התרגומים בחבר תרגומים מספקת שירותי תרגומים מקצועיים במגוון התמחויות מקצועיות: תרגום שיווקי, תרגום פיננסי, תרגום משפטי, תרגום טכני, תרגום לענף הביטחוני ועוד.
מערך השירותים בחטיבה כולל יותר מ־2,500 מתרגמים מקצועיים ומנוסים, בישראל ומחוצה לה.
לוקליזציה: חטיבת הלוקליזציה בחבר תרגומים מסייעת להתאים מוצרים טכנולוגיים (תוכנות, אתרים, אפליקציות וממשקים מורכבים) לשווקים חדשים על-ידי תרגומם לשפת היעד והתאמתם מכל הבחינות: UX ו-UI, מיקרו קופי, שימור אחידות התרגום וניהול ההליך הטכני האופטימלי של התאמת הקבצים לתרגום ותמיכה בתהליך, תוך התאמה מושלמת לתרבות וחווית המשתמש הנהוגה במדינות היעד.
בכלכלה פוליטית, חברה זומבית היא חברה (פירמה) שזקוקה לחילוץ כדי לפעול, או חברה עם חובות שמסוגלת להחזיר את הריבית על חובותיה אך לא להחזיר את הקרן.
חברות זומביות הן עסקים בעלי חוב שאף על פי שהם מייצרים מזומנים, לאחר כיסוי עלויות שוטפות, עלויות קבועות (שכר, תעריפים, שכר דירה), יש להן רק מספיק כספים לשלם את הריבית על ההלוואות שלהן, אבל לא את החוב עצמו (הקרן).
מכיוון שכך, הן תלויות בדרך כלל במימון מחדש של החובות שנפרעים ("גלגול החוב") להמשך קיומם, ועלולים לעמוד בפני סיכוני כושר פירעון במקרה שהריבית תעלה או משקיעים ייסוגו ממימון נוסף.
המונח "חברת זומבים" הוחל על חברות יפניות שנתמכו על ידי בנקים יפניים בתקופה המכונה "העשור האבוד" לאחר קריסת בועת מחירי הנדל"ן היפנית ב-1990. לאחר פיצוץ הבועה, הבנקים ביפן המשיכו לתמוך בחברות חלשות או כושלות.
כך, למשל, החברה קמעונאית דאיאי היא דוגמה לחברה גדולה שהתרחבה מאוד במהלך הצמיחה היפנית שקדמה להתרסקות, אך בנסיבות אחרות, התנהלותה הכלכלית הייתה צפויה להביא אותה לפשיטת רגל.
בהקשר זה, קבע שר האוצר היפני, טקאו הירנומה, את המונח "גדולה מדי להיכשל", המתאר תאגיד ענק אשר קריסתו תהיה הרסנית לכלכלה כולה.
המונח חברת זומבי חזר לשיח המקצועי הכלכלי לקראת סוף העשור (2010 והלאה) בעקבות המצב של ריבית 0 (ZLB) בארצות המערב.
בסין, עד לשנת 2016, בעקבות ההאטה שאפיינה את הכלכלה במדינה, חברות תעשייתיות סיניות (בענפי פלדה, אלומיניום, נייר וכו') החלו לסבול מבעיית קיבולת יתר, כאשר קיבולת היתר עלתה מ-0% ב-2007 לממוצע של 13% עד 2015, עם נתונים גבוהים מ-30% בחלק מהענפים (מלט ופלדה ב-2014).
הדרכים להתאוששות חברות זומבי ביפן היו הפחתת כוח העובדים של חברות זומבים ומכירת הנכסים הקבועים שלהן.
צעדים אלו הועילו בהקלת ההחלמה שלהם.
עם זאת, ארגון מחדש של תאגידים ללא שקיפות חשבונאית או על ידי תמריצים מרתיעים למנהלים לא היה יעיל.
בנוסף, ארגון מחדש של תאגידים גם נמצא כחסר אפקטיביות, בהיעדר סביבה מאקרו-כלכלית חיובית כמו גם תמיכה פיננסית חיצונית משמעותית.
חבר מועצה, הוא מי שיושב וחבר במועצה, שותף לדיונים, התייעצויות ומצביע בה.
בדרך כלל הנציג (החבר) הוא איש ציבור הנבחר בבחירות כלליות דמוקרטיות הקבועות בחוק לרשות המוניציפלית (במקביל לבחירת ראש הרשות) או ממונה מטעם מחוז בחירה לרשות מקומית, עירונית או אזורית.
התואר של חבר מועצה משתנה מבחינה גאוגרפית בנלאומית.
חבר המועצה נבחר או ממונה לייצג קבוצה מסוימת של אנשים שבחרו אותו, בידיו הסמכויות והיכולת לאשר נושאים ועניינים שהוגדרו בחוק, לחוקק חוקי עזר, לבקר וליזום, לקבוע מדיניות, לקבלת החלטות, לתת ייעוץ בנושאים מסוימים, לנהל ארגון מסוים, לאשר תקציבים ועוד.
חבר המועצה יכול לשרת במגוון תחומים, בפוליטיקה, בדת, בחינוך, בתעשייה, ועוד.
חברי מועצה עשויים לתפקד במסגרת מועצה, כבית מחוקקים, במיוחד ברמת עיירה, עיר או מחוז.
החברים ברוב הגופים המחוקקים ברמה המדינתית או לאומית אינם נחשבים לחברי מועצות.
ברמות כאלה, ייתכן שלא תהיה רשות מבצעת נפרדת, וחברי המועצה עשויים לייצג למעשה את הממשלה כולה.
על פי האקדמיה ללשון העברית ההגדרה לערך מועצה הוא:.
חברי מועצת וראש הרשות המקומית (ראש העירייה, ראש המועצה המקומית או ראש המועצה האזורית, בהתאם לאופי הרשות המקומית) נבחרים לתפקידם בבחירות דמוקרטיות הקבועות בחוק.
פקודת העיריות בישראל, פקודת המועצות המקומיות ועשרות חוקים נוספים מסדירים את אופן ניהול הרשויות ופעולותיהן.
בפקודת העיריות בישראל, סעיף 19 (א) קובע את מספר חברי המועצה ברשות מקומית או עירונית ביחס למספר התושבים באותה רשות כלהלן:
בנוסף לכך קובע החוק, כי במקרה ורשימת המועמדים בראשה עומד ראש העירייה הנבחר אינה זוכה למושב במועצת העירייה, מתווסף באופן אוטומטי מושבו של ראש העירייה במועצת העירייה לסך הקבוע של המושבים אותם קבע שר הפנים.
בישראל חברי המועצה ברשות המוניציפלית נבחרים אחת ל-5 שנים בשונה מהבחירות לכנסת בהם חברי הכנסת נבחרים אחת ל-4 שנים.
על פי החוק חבר מועצה פועל בהתנדבות.
החוק קובע שחברי המועצה אינם זכאים לתגמול כלשהו עבור ביצוע תפקידם.
חוזר מנכ"ל משרד הפנים אף אוסר על הרשויות להעניק תגמול לחברי המועצה.
תפקיד חברי המועצה לקבוע מדיניות (אותה מבצעים פקידי הרשות), להשתתף בדיונים בוועדות של הרשות כגון ועדת כספים, בניין ערים, חינוך, רווחה ועוד.
כמוכן, להשתתף בישיבות מועצת הרשות (המתקיימות אחת לחודש) בהן מתקבלות כל ההחלטות בהצבעת רוב דמוקרטית.
מסמכויות חברי המועצה: למנות מינויים, פיטורים והדחות, אישור ענייני הכספים של הרשות, ניהול מקרקעין, הקמת תאגידים עירוניים, חקיקת חוקי עזר, דיון בדוחות הביקורת, פיקוח, ביקורת ובקרה על ראש הרשות והדרג הממונה.
סעיף 120 לפקודת העיריות בישראל מפרט את רשימת הפסולים לכהונת חברי מועצה (רשימה חלקית):
מי שמקום מגוריו הקבוע אינו בתחום הרשות המוניציפלית.
מי שהוכרז פסול דין לפי סעיף 8 לחוק הכשרות המשפטית.
עובד בשכר באותה רשות או בכל רשות מקומית אחרת.
מי שהורשע בפסק דין שנהיה סופי.
מי שחייב חוב סופי בשל ארנונה.
בקנדה, הבחירות המוניציפליות נערכות לרוב בתאריך קבוע כל 4 שנים.
בפינלנד חבר מועצה (neivos) הוא תואר הכבוד הגבוה ביותר שנשיא פינלנד יכול להעניק.
ישנן מספר דרגות של חברי מועצה והן קיימות מאז השלטון הרוסי.
להלן דוגמאות של חברי מועצה שונים בפינלנד:
יועץ המדינה: המעמד הגבוה ביותר בתוארי הכבוד; מוענק למדינאים מצליחים
חבר מועצת הפרלמנט: מוענק למדינאים מצליחים
חבר מועצת האוניברסיטה: מוענק לדמויות מובילות באוניברסיטה.
חבר מועצת התרבות/התיאטרון/יועץ הסרטים: מוענק לאנשי תרבות מובילים.
חבר מועצת הלשכה בשלטון המקומי: מוענק לבעלי תפקידים מצליחים בתחום השלטון המקומי.
בהתאם לתיקון השבעים וארבעה לחוקת הודו, הממשל המוניציפלי בהודו מנוהל על ידי חברי מועצה נבחרים, החברים בתאגיד עירוני בערים או בעיריות.
על פי חוק הרפובליקה הפיליפיני מס' 7160 (המכונה גם קוד השלטון המקומי של 1991), חבר מועצה, הוא חבר במועצה מקומית שהיא הגוף המחוקק של יחידת השלטון המקומי.
כל הרשויות המקומיות בבריטניה מפוקחות על ידי חברי מועצה נבחרים.
המועצה המשותפת של עיריית לונדון.
התואר האנגלי "Councillor" (לעיתים קרובות מקוצר ל-'Clr') חל רק על חברים נבחרים של מועצות עיר, רובע או מחוז.
התואר חל על כל חברי המועצה בכל רמות השלטון המקומי.
במידת הצורך, מובחנים חברי קהילה ומועצת מחוז על ידי שימוש בתואר מלא יותר כגון "חבר מועצת עיר" או "חבר מועצת מחוז".
בכתב רושמים את התואר לפני דרגת המחזיק בתואר, כמו ב-Cllr Dr.
בבריטניה, חברי מועצת הנוער נבחרים גם באזורים מקומיים על ידי ארגונים החברים במועצת הנוער הבריטית, כמו מועצת הנוער של סלפורד.
רוב חברי המועצה אינם אנשי מקצוע במשרה מלאה.
באנגליה, ויילס וצפון אירלנד רוב הרבעים הגדולים, הרשויות המאוחדות או המועצות המחוזיות משלמים לחברי המועצות, קצבאות בסיסיות ודמי כיס.
כמו כן, משולמות קצבאות אחריות מיוחדת לחברי מועצה הממלאים תפקידים בכירים יותר, מאז חוק השלטון המקומי משנת 2000.
בסקוטלנד, מאז 2007, חברי המועצה קיבלו משכורת של 15,000 פאונד.
נושא שכר חברי המועצות עולה לדיון מדי שנה ונכון ל-1 באפריל 2023 שכר חברי המועצה בסקוטלנד עומד על 20,099 פאונד לשנה.
אלה מתווספים לרוב הקצבאות האחרות המיוחדות.
האספה של לונדון אינה נחשבת כרשות מקומית אלא כאספה אזורית וחבריה מכונים חברי אספה ולא חברי מועצה.
חבר מועצה (Council member או councillor), הוא תואר לחבר מועצה המשמש בארצות הברית.
באוסטרליה, איי בהאמה, קנדה, ניו זילנד, דרום אפריקה, בוצואנה, טרינידד וטובגו ובחלקים אחרים של חבר העמים, כמו גם באירלנד, התואר חבר מועצה או councilor מיוחס לנציג נבחר במועצת רשות מקומית.
בהולנד, חבר במועצה העירונית נקרא gemeenteraadslid או raadslid.
חבר מקבוצה זו שנבחר לכהן בהנהלה העירונית נקרא המוציא לפועל העירוני (Municipal executive), אשר בדרך כלל מתורגם לחבר מועצה או בכינוי 'אלדרמן alderman ' או 'יועץ'.
בלוקסמבורג, חבר מועצה הוא חבר בניהול של קומונה לוקסמבורגית.
בהונג קונג, חברים במועצות מחוזיות מכונים חברי מועצה.
גם חברי המועצה המחוקקת מכונים חברי מועצה.
בטורקיה ישנם שני סוגים של חברי מועצה נבחרים בבחירות המקומיות המתקיימות כל חמש שנים.
ישנם 1,251 חברי מועצה מחוזיים ו-20,500 חברי מועצות עירוניות.
חברי המועצות עירוניות מכהנים במועצות של 1,351 המחוזות ו-30 הרשויות המטרופוליניות של טורקיה, בעוד חברי המועצות המחוזיות מכהנים במועצה הכללית של המחוז (İl Genel Meclisi).
חבר ואח הוא סרט קולנוע ישראלי שעלה לאקרנים בשנת 1993. הסרט סימן את פריצתו של אבי ביטר לתחום הקולנוע, כשלאחריו כיכב בסרטים "המלחין האלמוני", "חבר ואח 2" (סרט המשך לחבר ואח שיצא בשנת 1999) ו"הגורל שלי".
אבי מאוהב בשרית, אך חברו הטוב מנהל קשר סודי עם שרית.
כאשר אבי מגלה את הקשר ביניהם, הוא נפרד משרית ומתחיל לעבוד עם אמרגן שהופך אותו לזמר מצליח.
בהמשך, אבי פוגש שוב את שרית, שהפכה לנערת ליווי לאחר שנטשה על ידי חברו של אבי.
אבי, שעדיין מאוהב בה, מנסה לשקם את יחסיהם, אך גורם שלישי מונע את התפתחות הקשר ביניהם.
שחקנ/יתדמותאבי ביטראברהם בלדססיגי דהאןשרית כהןמשה כהןמוסהאבי בןג'קילימור בן זכאיזוהרהעדן אלוש שלוסבתאציון אמסלםאמרגן סלים
חֶבְרָה קַדִּישָׁא (מארמית: חברה קדושה), ולחלופין חברא קדישא גומלי חסד של אמת (גחש"א) או ח"ק גומלי חסדים, היא הארגון המופקד על צורכי המת וקבורתו על פי ההלכה בקהילות יהודיות.
אזכור לקיומה של חברה כזו מופיע כבר בתלמוד.
במסורת היהודית הדבר מכונה "חסד של אמת" שכן מת אינו יכול לגמול טובה למטפליו.
בקהילות התקיימו בעבר גם ארגוני חסד אחרים שנודעו אף הם בשם "חברה קדישא" – לחינוך יתומים, טיפול בחולים וכיוצא בזה – אך כיום השם מזוהה כמעט בלעדית עם האחראים על הקבורה.
החברה קדישא דואגים לכל צורכי המת והקבורה, ובכלל זה ביצוע של טהרת המת (רחיצת גוף הנפטר מכף רגל ועד ראש), הלבשת המת בתכריכים ועוד.
לאחר מכן הם אחראים לסדר הלוויה, להכנת הבור לקבר ולקבורה עצמה, ובמקרה הצורך גם לאמירת קדיש ולדאגה ל"מת מצווה" (מת שאין לו קרובים שידאגו לו ואפילו כהן מחויב להיטמא לו, קרי, לעסוק בקבורתו).
חברי החברה קדישא דאגו לצורכי המת ולקבורתו גם בקהילות יהודיות בגולה, ועמדו בקשר עם הפרנס, הגבאי ורב הקהילה.
החברה קדישא הקדומה ביותר שנשתמר ממנה תיעוד היא זו שפעלה בפראג ונוסדה בידי המהר"ל מפראג (רבי יהודה ליווא בן בצלאל) לאחר שעזב את כס הרבנות בניקלשבורג בשנת 1573 ועבר להתגורר בפראג כאדם פרטי.
התקנות שכתב לחברה קדישא שהקים בעיר שימשו בסיס לתקנותיהן של חברות דומות ברחבי אירופה.
חברה קדישא בבלארוס היו נוהגים להתענות ביום ט"ו בכסלו – מכיוון שהוא קרוב ליום הקצר ביותר בשנה.
לחברה קדישא היו מתמנים רק פעם בשנה, בזמן המסיבה שהיו עורכים חבריה.
מי ממשתתפי המסיבה שרצה בכך היה מגיש את מועמדותו המנומקת וחברי החברה היו שוקלים אותה.
הדרישות נגעו למעמד, גיל, חוכמה וכדומה.
תהליך הסינון והבדיקה נחשב אמין וקפדני, ומי שנבחר לשמש בחברה קדישא בעיירה אחת יכול היה להתמנות ביתר קלות לתפקיד ציבורי גם במקומות יישוב יהודיים אחרים בזכות הבדיקה המדוקדקת שכבר עבר.
היהודי הצעיר ביותר שהתמנה לחבריא הוא שניאור זלמן מלאדי מייסד חסידות חב"ד המכונה 'האדמו"ר הזקן' ו'בעל התניא' שהתמנה לכך בגיל 10 שנים בלבד.
הקבורה במדינת ישראל נעשית בפיקוחה ובמימונה של המדינה.
על פי תקנות שירותי הדת היהודיים (חברות לענייני קבורה), התשכ"ז-1966, אין היתר לקבור יהודי שלא באמצעות גוף שיש לו רישיון קבורה מהמשרד לשירותי דת.
נכון לאפריל 2024 ישנן בישראל 455 חברות קדישא שקיבלו רישיון מהמשרד לשירותי דת.
חברות הקדישא מאוגדות באופנים שונים: 45 חברות קדישא מאוגדות כעמותות, 85 פועלות במסגרת מועצה דתית, 29 במסגרת רשויות מקומיות (או תאגידים עירוניים), 269 במסגרת אגודות או ועדים מקומיים, 3 במסגרת חברות בע"מ ועוד 24 חברות קבורה מעניקות שירותי קבורה אזרחית בלבד.
בין השנים 2020 ל-2023, 97% מהנקברים היהודים נקברו בקבורה דתית (כש-2% מתוכה היא קבורה דתית לא-יהודית).
רוב פעילות הקבורה היהודית הדתית בישראל מתבצעת על ידי חברות קדישא יהודיות המתנהלות כעמותות (57%).
בהתאם לפסק דין קסטנבאום משנת 1992, מוגדרות חברות הקדישא המאוגדות כעמותות כגופים דו-מהותיים אשר הולדתם במשפט הפרטי, אולם עקב מאפיינים מסוימים, כגון מילוי תפקיד ציבורי על-פי דין, או מילוי פונקציה ציבורית חיונית, או זיקה מוסדית לגופים ציבוריים, מוחלים עליהם בתחומים מסוימים דיני המשפט המנהלי.
נהוג כי כמה משירותי החברה קדישא ניתנים לציבור ללא תשלום.
החפיפה בין השירותים שמגישות החברות השונות ניכרת, אך אינה בהכרח מלאה.
העברת הנפטר ממקום הפטירה לבית העלמין בשעות העבודה
הכנת הנפטר לקבורה והבאתו לקבורה
העברת תושבי חו"ל וקבורתם בישראל
מוקדי רישום הלוויות בבתי החולים
התקנת ספסלי ישיבה ומתקני שתייה
אנשי החברה קדישא נוהגים לצום בז' באדר, יום לידת ופטירת משה, לאות אבל על המתים שמקום קבורתם לא נודע וככפרה על פגיעה בכבוד הנפטרים שאולי לא נהגו בהם כשורה.
עמותת פורום החברות קדישא בישראל ע"ר פועלת לייצג את חברות הקדישא החברות בה מול רשויות המדינה וגופים רשמיים אחרים בכל עניין הנוגע לנפטרים יהודים ולשירותי קבורה בישראל ובחו"ל.
עם חברי העמותה נמנים אברהם מנלה ויצחק דב גלבשטיין, המנהלים גם חברות קדישא.
חברה לשירות ימי עתיד בע"מ הייתה חלוצת חברות הספנות יהודית שפעלה מתקופת היישוב ועד סוף שנות ה-60 של המאה ה-20. מתוך הכרה בצרכי המדינה בדרך הכשירה את מרבית רבי החובלים וקציני המכונה בצי הסוחר הישראלי.
חברת עתיד נוסדה בשנת 1934 על ידי משפחת בורכרד מהמבורג בעלת חברת גוררות Fairplay Reederei, Hamburg שהורחבה לעסקי ספנות.
עם עליית הנאצים העבירו חלק מהפעילות לארץ ישראל.
עם הפעלת החוקים הנאצים נגד היהודים בגרמניה.
הצליחו לעבור עם חלק מספינותיהם לבריטניה לפני מלחמת העולם השנייה.
ניהול החברה נעשה בשותפות עם חברת האחים ברנט מבריטניה בשם BARNET BROS & BORCHARD.
המשרד הראשי היה בחיפה, משרדים נוספים ביפו תל אביב ובאלכסנדריה.
סוכנים בנמלי הים התיכון במדינות הדנובה ובאירופה.
החברה נרשמה במרשם של ממשלת המנדט.
דירקטורים לוסי בורכרד מלונדון, א ברנט מלונדון, קורט בורכרד מבריסטול וינס בורכרד מחיפה.
מנהל החברה היה ינס בורכרד והיו לו שלושה סגנים: ליאו מייזל, סול אדלר וולפגנג לצרוס, שניהל את סניף אלכסנדריה.
מנהל סניף תל אביב היה אהרון עירוני.
המשרד הראשי שכן ברחוב המלכים 41 כיום דרך העצמאות קומה ב' וג'.
שנמצא מעבר לרחוב נמצאו משרדי הבולשת הבריטית.
ב-29 בספטמבר 1947 בפיצוץ בית הבולשת הבריטית בחיפה נפגע קלות משרד החברה.
המזכירה אסתר דיאמנט שירדה לרחוב איבדה בפיצוץ את אחת מעיניה.
קווי החברה בתחילת פעולתה היו במזרח הים התיכון.
החברה עמדה בתחרות קשה מול חברות אחרות ומול ספנות החופים בספינות קטנות.
במלחמת העולם השנייה - חלק מהצוות על האוניות, ובעיקר הפיקוד, היה גרמני.
בימי מלחמת העולם השנייה הוחלף הצוות הגרמני בעיקר ביהודים מארץ ישראל, והאוניות גויסו לשירות הצבא הבריטי.
אוניות החברה השתתפו בשיירות אספקה בים התיכון, תוך כדי ספיגת התקפות מצוללות ומפציצים איטלקיים וגרמניים- הובילו אספקה לארמייה השמינית בצפון אפריקה ממצרים, והובילו חזרה שבויים.
בין השאר השתתפו אוניות החברה בהובלת אספקה לטוברוק שנשארה נצורה זמן רב על חוף צפון אפריקה מעבר לקווי האויב.
בהתנהלותה סייעה משפחת בורכרד והנהלת חברת עתיד ליישוב היהודי ולמדינה בדרך.
הכשרת ימאים - הצוותות של אוניות החברה אוישו בחלקם הגדול על ידי חלוצים שעברו הכשרה ימית בגרמניה.
הצלת הון - יהודים ברומניה מסרו לקברניט האונייה "עתיד" כמות גדולה של מטבעות זהב אשר העביר אותם ליעדם בארץ.
עם יסוד נמל תל אביב בשנת 1936 מילאו אוניות החברה תפקיד לאומי בכך שביקרו בקביעות בנמל החדש.
בשנה הראשונה לקיומו ביקרו אוניות החברה בנמל תל אביב 62 פעמים.
תרומתה של חברת עתיד לביסוס הנמל הוכרה עד כדי כך שיו"ר ועד העובדים ברוך רוזנפלד הפיק בשנת 1938 חוברת תחית הספנות העברית המספרת רבות על החברה.
הסיוע ל נעשה בכמה צורות:
רכישת ספינות - הספינות "לילי" ו"מחסן" נרכשו על ידי המוסד כאשר הקונה הרשום הוא חברת עתיד.
העברת פעילי המוסד לעלייה - בדצמבר 1944 סוכם בין מפקדת ההגנה לינס בורכרד שבאונייה "עתיד" ובאונייה "עמוס" יוצבו מגויסי הפלי"ם על מנת שיקבלו הכשרה ללוות אוניות מעפילים.
הבאת מעפילים - כל הפלגה היו עולים בקונסטנצה או בעת המעבר במצרים הטורקיים מספר חלוצים ומצטרפים לצוות.
ובארץ ישראל מוברחים על ידי עובדי נמל חיפה או תל אביב.
בשיתוף עם הסוכנות היהודית עם הגעה לנמלי ישראל לכל הפלגה חלק מהצוותים היו יורדים,
האונייה "עתיד" הייתה ספקית גדולה של תחמושת להגנה.
הברחה נעשתה בארגזים שלמים דרך שובר הגלים של נמל חיפה לנגרית "העוגן" במערב הנמל.
או שהוצאה ישירות דרך השער המערבי של הנמל שהיה מרוחק ממגורי ערבים.
נתיב אחר להעברת תחמושת היה מאגם תמסח בתעלת סואץ.
שם רוכזה תחמושת מעודפי המלחמה ומשלל איטלקי.
התחמושת מהאונייה נמסרה לנהגים ארץ-ישראליים מגויסים בפלוגת מובילי המים שהעבירו אותה לארץ ישראל.
בתקופת החירום של מלחמת עצמאות ישראל, הייתה החברה חלק מאיחוד חברות הספנות למען המאמץ המלחמתי.
צים נהפכה לגורם הדומיננטי ועתיד דעכה.
נוצרה שותפות עם החברה של התנועה הקיבוצית "תרשיש- סלע".
בשנת 1960 פורקה השותפות וחברת "עתיד" המשיכה בפעילותה.
עקב קשיים במימון, החכירה את אוניותיה לחברת צים.
החברה התחילה עם אוניית המנוע; '"עתיד", ושתי אוניות קיטור "עמל" ו"עליזה".
שיועדו לפעולה בין ארץ ישראל לשכנותיה ולמדינות במעלה נהר הדנובה.
בשנת 1936 נמכרה "עליזה" והצטרפה אוניית קיטור "ריכרד בורכרד".
פעילות החברה התמקדה בהובלת משאות למצרים, סוריה וטורקיה.
בשיאה היו בבעלותה 7 אוניות משא וכמה מפרשיות משא.
האונייה הראשונה של החברה נקראה "עתיד" כשם החברה.
היא נבנתה בשנת 1921במספנה Verengite Elbe & Norderwerft בהמבורג כדוברה ממונעת להעברת מטענים בנהרות אירופה.
נתוניה היו: תפוסה ברוטו 509 טון.
האונייה נקנתה על ידי עתיד ונכנסה למספנות Krup בקיל להתקנת שני מנוע דיזל אשר נתנו לאונייה מהירות של 10 קשר והוכשרה למסעות בים הפתוח.
הצוות הורכב מחלוצים עברים שעברו אימונים בספינות של חברת בורכרד.
קברניט האונייה מרטין קופל, היה אף הוא יהודי.
לאחר ההתקנות קיבלה האונייה תיעוד מלא ובשנת 1934 הפליגה עם כושר שיט מתועד במרשם הגרמני עם צוות יהודי ודגל צלב הקרס לארץ ישראל .
בשנת 1935 לפי המדיניות הנאצית בוטל רישום האונייה במרשם הגרמני והיא נעמדה בנמל חיפה ללא מרשם ודגל.
האונייה נרשמה כ"א/מ 3" ב-6 במאי 1935 במרשם הפלשטינאי עד פרוץ מלחמת העולם השנייה העבירה האונייה מטענים בין הנמלים: חיפה, אלכסנדריה, פמגוסטה, ביירות, מרסין, וקונסטנצה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויסו "עתיד" ו"עמל" על ידי משרד ההובלה הימי הבריטי בחיפה Sea Transport Office .
רישום האונייה לאחר גיוסה שונה בכל התעודות ל RFA-ASC ATID .
דגל האונייה הוחלף מרקע אדום המסמן את הצי המסחרי הרגיל לרקע כחול המסמן את צי הסוחר המגויס.
להגנת האונייה הותקן בה חימוש שכלל בתותח אורליקון ושתי מקלעי לואיס וכן מתקן מיחד להפרחת בלון מצנח הקשור בכבל דק לסיפון האונייה במטרה לחתוך את כנפי המטוס התוקף את האונייה בצלילה.
על הסיפון הוצבה מכולת מגורים ובה שוכנו שני תותחנים של הצי המלכותי הבריטי כדי לתפעל את החימוש.
האונייה בפיקוד הקברניט משה אברמסקי פעלה במסגרת ה Inshore Squadron לאורך החוף האפריקאי בים התיכון וסיפקה תחמושת לגייס השמיני.
תכונותיה של האונייה התאימו במיוחד לתפקיד: תחתית שטוחה המאפשרת התקרבות לחוף עד כדי החפה.
מנועי דיזל ולא קיטור למנוע עשן שיראה מעבר לאופק.
פתחי מחסנים גדולים המאפשרים גישה נוחה לפרטי המטען ופריקתו.
בין המקומות אליהם הועבר התחמושת היו: טוברוק, ברדיה, סידי ברני, דרנה, אל ביידה ומקומות בחופים ללא שם.
השתתפה בשיירה למלטה והובילה צבא.
הפלגה למקום מפגש עם פרטיזנים יוונים במפרץ ליד סלוניקי.
מכתב הערכה - המלחמה באפריקה הסתיימה במאי 1943. ב-20 ביולי 1943 התקבל מכתב הערכה מראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל לרב חובל משה אברמסקי עבור שירותיה במערכה באפריקה.
כפועל יוצא מכך נהיה כל איש מצוות האונייה זכאי להוסיף על אות המערכה באפריקה עלה דפנה המציין שהיחידה קיבלה הערכה.
לאחר שחרור יוון הייתה "עתיד" האונייה הראשונה שנכנסה בין שדות המוקשים לנמל סלוניקי וכן לנמל .
בדצמבר 1944 הייתה "עתיד" האונייה היחידה שסיפקה תחמושת לצבא הבריטי בפיראוס במהלך אירועי דצמבר 1944 ביוון
"עתיד" עברה לים האדום ועסקה בפינוי מאגרי תחמושת שהשאיר הצבא האיטלקי באריתראה ממאסאווה לאגם המר בתעלת סואץ.
וכן עסקה בפעולה המסוכנת של הטלת מוקשים שלא התפוצצו ותחמושת לים האדום מדרום לאי שדואן.
בשנת 1951 נמכרה האונייה לחברה איטלקית ושמה הוסב ל RESI.
"עליזה" נקראה על שם אשתו של הראשונה של ינס בורכרד הייתה אונייה מונעת בקיטור, שנבנתה בגרמניה בשנת 1911, בעלת תפוסה של 912 טון, אורך 65 מטר, רוחב 10 מטר ושוקע 4 מטר.
נרכשה מחברת Fairplay של משפחת בורכרד בשנת 1936. האונייה הובילה מלט למצריים אך החוק המצרי שנכנס לתוקף מנע מספינות בתפוסה של פחות מ-1000 טון לפעול בדגל זר.
לאחר תשעה חודשי הפעלה היא נמכרה לחברה מצרית והמשיכה לעבוד עבור "עתיד".
בשנת 1940 נותק הקשר העסקי.
"עמל AMAL " הייתה אוניית קיטור שנבנתה באנגליה בשנת 1902 תפוסה 1072 טון, אורך 68,5 רוחב -10 מטר, שוקע 4,6 מטר.
נרכשה מחברת Fairplay של משפחת בורכרד ונרשמה בחיפה ב-30 במרץ 1936. האונייה הופעלה עד פברואר 1949 נמכר לחברה איטלקית.
אוניית הקיטור S.S Richard Borchard נבנתה בגרמניה נתוניה: תפוסה 1923 טון הייתה רשומה בבעלות Borchard Lines בריטניה והופעלה על ידי עתיד משנת 1937.
עקב גיוס האוניות לשירות הצבאי מכרו הבריטים לחברת עתיד אוניות מצי הצללים.
באוקטובר 1939 נמכרה האונייה אוניית המעפילים " LIESEL" במחיר סמלי של 8,000 ליש"ט.
האונייה נרשמה בחיפה שמה הוסב ל"עליזה".
נתוניה: אונית קיטור שנבנתה בסקוטלנד, תפוסה 1072 טון, אורך 75 מטר, רוחב 10.4 מטר, שוקע 5 מטר ומהירות 7 קשר.
ב-26 בדצמבר 1947 בעת שעגנה בנמל פורט סעיד.
נפגעה ממטען חבלה שהוצמד לירכתיה וניזוקה קשה.
האונייה נבנתה בטריאסט בשנת 1890. תפוסה 390 טון, אורך 55 מטר רוחב 9 מטר מונעת בקיטור ומוסקת בפחם יכולה להגיע למהירות 9 קשר.
ביוני 1939 נרכשה על ידי יזם עלייה פרטי ונקראה "לס פרלס".
ניסתה להגיע לארץ ישראל עם מעפילים מרומניה.
ב-3 ביולי 1939 הובאה לנמל חיפה והועמדה בצי הצללים.
בשנת 1940 נרכשה על ידי חברת עתיד מהבריטים, שופצה נרשמה במרשם הפלסטיני כ"ענטר" על שם גיבור ערבי אגדתי.
"ענטר" הפליגה כאוניית סוחר במזרח הים התיכון בפיקוד הקברניט אליעזר אקסל.
נוסף על המשימות המסחריות ביצעה שליחויות מיוחדות לטובת המאמץ המלחמתי בגרמניה הנאצית.
המבצע להברחת הקבינט היווני – רוב חברי ממשל יוון הצליחו לברוח מהשטח הכבוש לטורקיה הנייטרלית.
הגרמנים הפעילו בטורקיה מעקב על היוונים ומנעו מהם להתחבר למדינות הברית.
על הקברנית אקסל הוטל להבריח את חברי הממשלה היוונית.
"ענטר" עגנה בנמל מרסין הצוות ורב החובל ירדו לבלות במופגן בחוף.
חברי הממשלה היוונית ומשפחותיהם הגיעו בסירות קטנות טיפסו לאונייה ונחבאו.
"ענטר" הפליגה בשעות הבוקר המוקדמות והביאה את הנוסעים החשובים לנמל חיפה.
טביעה ב-21 בספטמבר 1941, בהיותה בדרכה לחיפה כ-18 מיל ימי מערבית לחוף לבנון פגשה צוללת איטלקית.
חמשת הטורפדות שנורו אליה לא פגעו.
הצוללת עלתה על פני המים איפשרה לצוות לנטוש והטביעה את "ענטר" בתותח.
הצוות בסירת ההצלה פגש סירת דיג לבנונית שהביאה אותם בשלום לנמל צור (לבנון) ומשם הוסעו לחיפה.
" עמוס" אוניית קיטור מוסקת בפחם שנבנתה באנגליה בשנת 1894. בתפוסה של 221 טון, אורך 37 מטר, רוחב 6.4 מטר.
לשעבר ספינת המעפילים "ארטמיסיה" נרכשה באוקטובר 1939 ממשלת המנדט לאחר שהייתה תפוסה בנמל חיפה בצי הצללים.
במחיר מוזל כפיצוי על גיוס אוניות החברה למאמץ המלחמתי.
האונייה נרכשה בשותפות עם ארגון ההגנה שימשה להכשרה מעשית של אנשי הפלי"ם.
מנחם כהן (קצין) צורף עם חבריו כ לצוות הספינה "עמוס" (אוניית קיטור מוסקת בפחם.
בספינה זו ששייטה בין נמלי האגן המזרחי של הים התיכון ובים האדום חיו כהן וחבריו בתנאים קשים ביותר, עסקו בכל עבודות השייט, קיבלו מידע רב מרב החובל מרטין אקדיש והוכשרו לשירות ימי.
במהלך מלחמת העולם השנייה חכר הצי המלכותי הבריטי את האונייה לצורך שליית מוקשים.
לאחר שחרור יוון הסתיים תפקידה והיא חזרה לתובלה רגילה.
בסוף שנת 1946 נמכרה האונייה לחברה יוונית.
"עמטוס" הייתה במקורה ספינת נהר מונעת בדיזל.
שימשה להבעת מעפילים נתפסה והועמדה בצי הצללים.
בשנת 1941 נרכשה על ידי "עתיד" מממשלת המנדט ונרשמה במרשם בקפריסין.
היא הפליגה בפיקודו של קברניט סקוטי סם טומקינס והמכונאי הראשי היה יוסף בן שמואל.
בסערת חורף קשה, שהתחוללה ב-22 בינואר 1942, התנפצה עמטוס אל הסלעים בקרבת לטקיה.
האונייה יצאה מכלל פעולה, אך כל אנשי הצוות ניצלו.
בשנת 1941 רכש 'המוסד' את הספינה 'לילי', מפרשית גדולה בעלת מנוע עזר, וייעד אותה להצלת אותם פליטים שיצליחו
בעת רכישתה הוסר ממנה הדגל הדני על כל המשתמע מכך, ופעילי 'המוסד' התקשו להשיג דגל נייטרלי כלשהו שיאפשר לה להפליג.
כתוצאה מכך נגנז גם הרעיון לנצל את הספינה להעברת חלק ממעפילי 'סטרומה' לעבר הים התיכון, לפני גרושם חזרה לים השחור.
בעיית הדגל עמדה להיפתר אף היא בסיוע חברת 'עתיד', שהייתה מוכנה לרשום את 'לילי' כאחת מספינותיה הנושאות את הדגל הארץ- ישראלי של ממשלת המנדט הבריטי ולהשתמש בה להובלות "כשרות" מחד, ולאפשר ל'מוסד'
לבצע בה גם פעילויות עלייה חשאיות', מאידך.
באפריל 1943 הגיע שאול אביגור, ראש 'המוסד לעלייה ב', לאיסטנבול והצליח לשכנע את השלטונות הטורקיים לאפשר את העברתה של 'לילי' באמצעות צוות זר.
'המוסד' החליט לערוך את הפלגת הבכורה של 'לילי' נשלחו חברי הפלי"ם עם צוות של חברת 'עתיד' מכונאי ראשי בשם אלפרד אסר.
בראשית יוני 1943 הוכנה הספינה בנמל מרסין לקליטת מעפילים.
ממדי הספינה אפשרו להכשירה לקליטת כ-200 איש, אך המשלוח
הראשון כלל רק 90 פליטים מבולגריה.
בתחילת יולי 1943 הגיעה 'לילי' לנמל פמגוסטה בקפריסין, שם הורדו הפליטים לחוף.
ובספינה נמשכו עבודות ההכנה לקראת המשך ההפלגה.
ב-29 באוגוסט 1943 הפליגה הספינה לחיפה להשלמת סידורי הרישום, במטרה לחזור ולהביא לארץ את הפליטים הממתינים.
בהתקרבה לחופי הארץ, הותקפה "לילי" באש תותח של צוללת איטלקית וטבעה תוך זמן קצר.
מהצוות שכלל 11 ימאים, שמונה ימאים סרבים/יוונים ושלושה יהודים, חלק
טבע עם הספינה, וחלק ירד לשתי סירות הצלה.
ספינת חילוץ בריטית סירות ההצלה אותרו רק לאחר שלושה ימים מיום הטביעה.
ורק שני מלחים סרבים, נותרו בחיים וניצלו, הובאו לחיפה וסיפרו על קיצה של 'לילי' ואנשי צוותה.
הספינה "עגור" הייתה מפרשית בעלת שני תרנים התפוסה של 90 טון מטען כללי.
נרכשה בשנת 1940. באחת מהפלגותיה העמיסה חביות שמן בחיפה עבור נמל סואץ.
הספינה עברה בתעלת סואץ ללא נתב ובלא רישיונות מיוחדים.
"עגור" הייתה ספינה קטנה והכנסותיה לא כיסו את הוצאות הפעלתה.
אוניית הקיטור S.S Richard Borchard בתפוסה 3000 טון.
נבנתה בשנת 1943 בליבק גרמניה.
פעלה בשם CELIA בחברה גרמנית ושרדה את מלחמת העולם השנייה.
נלקחה שלל על ידי הבריטים ובשנת 1945 נקראה Empire Gallant.
בשנת 1947 נרכשה על ידי חברת בורכרד באנגליה וקיבלה את השם Richard Borchard.
פעלה על ידי עתיד בקו לארץ ישראל.
ב-31 בדצמבר 1948, נעצרה על ידי שני כלי שיט מצריים בדרכה לחיפה נערך בה חיפוש.
היות שהייתה זאת אונייה המפליגה בדגל בריטי, נעזבה לדרכה.
בשנת 1960 הועברה לחברה הגרמנית של בורכרד, נרשמה בדגל גרמניה ושמה שונה ל Fairwood.
אוניית קיטור שנבנתה בשנת 1943 בגרמניה.
שלושה דוודים שהשתמשו במזוט, הפעילו טורבינות קיטור והשיטו את האונייה ב־12 קשר.
נרכשה על ידי עתיד בשנת 1952 ונקראה על שם בתו של ינס בורכרד דניאלה.
בשנת 1957 נמכרה לחברה גרמנית
האונייה נבנתה בגרמניה במסגרת הסכם השילומים.
ונרשמה בדצמבר 1956 תחת השם "א/מ פלמ"ח" היא הופעלה על ידי "עתיד קו ים התיכון בע"מ" השותפות של עתיד עם החברה של הקיבוץ המאוחד, "אוניות תרשיש".
עם פירוק השותפות בשנת 1960 הועברה לחברת עתיד ושמה שונה ל"עצמאות".
האונייה הופעלה בקו מישראל לאירופה עד שנת 1969 שאז נמכרה.
עתיד השנייה הייתה אוניית מנוע שנבנתה בגרמניה במסגרת הסכם השילומים והתקבלה למרשם הישראלי באוקטובר 1958. תפוסה 2,953 טון, אורך 95 מטר, רוחב 13.6 מטר, שוקע 6.9 מטר.
היא הופעלה על ידי "עתיד קו ים התיכון בע"מ" השותפות של עתיד עם החברה של הקיבוץ המאוחד, "אוניות תרשיש".
עם פירוק השותפות בשנת 1960 הועברה לחברת אוניות תרשיש ושמה שונה ל"פלמ"ח".
ונרשמה בדצמבר 1956 תחת השם "עמל" היא הופעלה על ידי השותפות של עתיד עם החברה של הקיבוץ המאוחד, "אוניות תרשיש".
עם פירוק השותפות בשנת 1960 הועברה לחברת "עתיד".
באותה שנה הפליגה האונייה לארצות הברית ונכנסה לאגמים והגיע לשיקגו.
בהגיעה לנמל דולות הופתעה לקבלת פנים מהקהילה היהודית שכללה גם תזמורת.
האונייה הופעלה בקו מישראל לאירופה עד שנת 1969 שאז נמכרה ושמה שונה ל"גפן" לחברת צים.
נבנתה בגרמניה בשנת, 1953 והופעלה בחברה גרמנית.
בפברואר 1963 נרכשה על ידי עתיד ונרשמה בחיפה.
החברה המשיכה להפעיל את האונייה בשנת 1968 הועמדה למכירה ונמצא קונה.
אך כשנבדקה האונייה בהספנה חזר בו הקונה מהעסקה.
בשנת 1969 נעצרה האונייה בהמבורג עקב חוב למספנה.
בית משפט גרמני מכר אותה תמורת סכום קטן מאוד.
בשנת 1969 נתפסה האונייה "עתיד 3" בהמבורג ונמכרה על ידי בית משפט בסכום נמוך.
האוניות "עמל" ו"עצמאות" נמסרו על ידי בית הדין לענייני ימאות בחיפה לכונס נכסים ונמכרו לחברת צים.
החברה הוותיקה בין חברות הספנות הישראליות נשארה ללא אוניות.
חברת שירותי ים עתיד הגיעה לקצה דרכה אך לא פשטה רגל.
כיום פועלת משפחת בורכרד בענף הספנות בהתאמה למשתנים בעולם המתפתח.
החברה נקראת Borchard Lines Ltd הרשומה באנגליה.
חברת לוסי בורכרד ספנות בע"מ בבעלות משפחת בורכרד, רשומה בישראל, בניהולו של גל תורן, משמשת הסוכנת בישראל של חברת בורכרד ליינס בע"מ.
דגל החברה עם סמל שושנת הרוחות זהה לסמל ששימש בעבר את "החברה לשירות ימי עתיד".
ספינת האימונים "עתיד" של בית הספר לקציני-ים עכו נקראת על שם החברה.
לקראת השקת ספינת האימונים ב-10 מאי 1990 הפיק בית הספר חוברת המנציחה את החברה ופעילותה.
ברוך רוזנברג, ראשית הספנות העברית.
רב חובל זאב הים, ספינות מספרות.
רב חובל זאב הים, נתיבי ים.
צבי הרמן, הכובשים בים נתיבה.
נמרוד אשל, הקברניט דאוטי נשלח לגמלאות, סיפורים קצרים מנקודת ראות קצין סיפון באוניות החברה.
דניאלה רן, תרומתה והשפעתה של העלייה הגרמנית להתפתחות הספנות בארץ ישראל.
עבודת מסטר במכון ללימודי ים באוניברסיטת חיפה.
יעקב המל, אניית המנוע עתיד, מכתב לד"ר אבשלום זמר, מנהל המוזיאון הימי הלאומי, 18 בפברואר 1999.
שמואל ינאי ויוסף אלמוג, השערים פתוחים "אסופת זכרונות ההעפלה".
אברהם זהר ומאיר פעיל, הפלמ"ח הימי (פלי"ם).
הלל ירקוני, הים, האנייה ועם ישראל.
קובי כהן-הטב, המהפכה הימית - אחיזת היישוב היהודי בים ובחופי ארץ ישראל 1948-1917. ירושלים, הוצאת יד בן-צבי, 2019. עמ' 175–179.
חברת חֶסֶךְ (נקראת גם לואו-קוסט, מאנגלית: Low-Cost Carrier או LCC) היא חברת תעופה שמחירי טיסותיה נמוכים מאוד בהשוואה לחברות התעופה הרגילות; המחיר הנמוך מתאפשר בשל היעדרם של שירותים מסורתיים לנוסע, כגון ביטוח מפני ביטול הכרטיסים שהוזמנו.
תופעת חברות טיסות החסך החלה בארצות הברית, התפשטה לאירופה בשנות ה-90 וכיום משגשגת בעולם כולו.
כמה מחברות התעופה הללו מוכרות חלק מהכרטיסים במחירים סמליים, או אפילו בחינם (כאשר הנוסע נדרש לממן רק את אגרות הנמל).
רוב חברות טיסות החסך פועלות על פי העקרונות העסקיים הבאים, או חלק מהם:
דגם יחיד של מטוס, לרוב ממשפחת בואינג 737 או איירבוס A320, מה שמפחית מאוד את הוצאות הטיפול והתחזוקה במטוסים והכשרת צוותי האוויר.
תמחור פשוט וברור כשלרוב, מחירי כרטיסי הטיסה עולים ככל שמתמלא המטוס, כך שהמקדימים להזמין נהנים מן המחירים הנמוכים ביותר.
דמי הביטול גבוהים לעומת אלו של חברות סדירות, וחישוב המחיר מבוסס על טיסות בכיוון אחד, ולא על טיסות הלוך-חזור כמו בחברות תעופה מסורתיות, דבר המפשט מאוד את הליך ההזמנה.
מקומות לא מסומנים; דבר המעודד את הנוסעים לעלות למטוס מוקדם כדי לתפוס מקומות רצויים, מה שמבטיח עלייה מהירה למטוס.
חברות התעופה דורשות תוספת תשלום לשמירת מקום.
טיסה לשדות תעופה מִשְנִיים, שתנועת המטוסים בהם דלילה או לחלופין המראה ונחיתה בשדות תעופה מרכזיים בשעות השפל.
הדבר מבטיח שיעור איחורים נמוך, ודמי הנחיתה שחברת התעופה נדרשת לשלם נמוכים בהרבה.
בחלק משדות התעופה הללו, הרשות או הממשלה המקומית אף מסבסדים את חברת התעופה, במטרה לעודד תיירות ותעסוקה באזור.
לוח זמני הטיסות מעוצב כך, שהמטוס ישהה כמה שפחות זמן על הקרקע (פחות משעה בין נחיתה להמראה).
דבר המבטיח את יעילות (מִקְסוּם) השימוש במטוס.
חוסר שימוש בגשרי עליה למטוס בשל העלות הגבוהה (הן בשל זמן השהייה על הקרקע והן בשימוש בגשר), ושימוש גם בשדות תעופה גדולים במדרגות ניידות.
דגש על מכירה ישירה של כרטיסים, לרוב דרך האינטרנט, ללא תיווך סוכני נסיעות.
מזון ומשקאות הם בתשלום נפרד ונוסף על כרטיס הטיסה.
הנוסע נחשף במהלך תהליך ההזמנה, כמו גם בטיסה עצמה, לפרסומות למוצרים שונים.
כמה חברות תעופה (ובראשן ריאנאייר) ידועות בשימוש בטכניקות שונות של גידור, כדי להגן על עצמן מפני עליית מחירי דלק סילוני.
חיוב עבור תוספת כבודה מעבר לתיק קטן שניתן לעלות על המטוס.
הן על כבודה שנכנסת לבטן המטוס והן על תיקים בתאי האחסון מעל תא הנוסעים.
בניגוד לחברות תעופה סדירות, לחברות תעופה זולות אין נציגות מקומית ביעדים אליהן טסה החברה.
מה שמוביל לחסכון בכוח אדם, אך גם בהתחמקות מחוקי מדינות היעד בכל מה שקשור לזכויות צרכניות.
בניגוד לחברות תעופה סדירות, עובדי חברות לטיסות חסך, הם ללא קביעות ותנאי העסקה שלהם לא מוגדרים בהסכם קיבוצי.
חברת התעופה הראשונה שהפעילה בהצלחה את המודל העסקי הייתה פסיפיק סאות'ווסט איירליינס בארצות הברית ב-6 במאי 1949. אך החברה שחוללה את המהפכה בשוק הטיסות הייתה סאות'ווסט איירליינס, שהחלה לטוס ב-1971, והייתה מאז רווחית כל שנה למעט 1973 (שנת משבר הנפט).
משהתחיל שוק חברות התעופה להיפתח, הגיע המודל גם לאירופה, שם שתי החברות המצליחות ביותר הן ריאנאייר האירית, שהתחילה לטוס לפי המודל ב-1991, ואיזיג'ט הבריטית, שהוקמה ב-1995. שתי החברות האלו הן בשנת 2023 חברות התעופה הגדולות ביותר באירופה מבחינת מספרי נוסעים.
חברות תעופה זולות נוספות נוצרו מאז ברחבי העולם.
חברות לטיסות חסך מהוות איום על חברות תעופה מסורתיות.
בעיקר כאלו המבוססות על טיסות קצרות יחסית של עד 3 שעות, בהן החברות לטיסות חסך יכולות להתחרות בהן בקלות.
כניסת חברות תעופה הזולות הובילו לפשיטת הרגל של מאלב, ספנאייר ואייר ברלין.
וכן לדילול משמעותי בפעילות של נתיבי אוויר צ'כים, וטארום.
אך פגיעה משמעותית של חברות התעופה הזולות הנה בשוק טיסות השכר.
שהוביל לפשיטת רגל של חברות שכר רבות באירופה.
ודילול משמעותי בפעילות של חברות שכר כמו TUI.