tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מקצוע זה נראה לו כהולם את האשה ביותר, ונאה האחות בעיניו במדיה, ברוח הנאמר על סוניה, ש"הייתה מהלכת בין המטות עטופה בגדים לבנים ומצנפת לבנה לראשה ומודד חום בידה ועיניה על החולים, ודומה היה שיצר אותה היוצר בשביל תלבושת זו" ('תמול שלשום', עמ' 155).
ומרת טמפלמן, האחות הראשית, "הייתה ...
אומרת, שאין ידיים רחמניות כידי אשה" (שם).
בדומה לזאת, מייצגת האחות, בסיפור "הרופא וגרושתו", מעין דמות מלאכית העומדת בהנגדה גמורה לדמות הרופא".
זיקה לרומן "אורח נטה ללון"
ראשיתו של "הרופא וגרושתו" כחלק מהטיוטות של הרומן "אורח נטה ללון", אך הוא ראה אור בדפוס כסיפור עצמאי.
לראשונה פורסם כסיפור עצמאי במאסף "בַּכּור" בשנת ה'תש"א.
במהדורה הראשונה של כל סיפוריו של שמואל יוסף עגנון, נכלל הסיפור בקובץ "אלו ואלו", שיצא לאור בשנת 1941, ובמהדורה השנייה, שיצאה לאור בשנת 1953, הועבר הסיפור לקובץ "על כפות המנעול".
בין שלוש גרסאות אלה של הסיפור קיימים שינויי נוסח מעטים.
בשתי טיוטות מוקדמות של הרומן "אורח נטה ללון" מופיעים שני נוסחים מוקדמים של הסיפור, שבסופו של דבר לא נכלל בגרסתו של הרומן שיצאה לאור.
נוסחים אלה קצרים במידה ניכרת מגרסתו הסופית של "הרופא וגרושתו".
על הטרנספורמציה שעבר הסיפור, מגרסתו הראשונית לגרסתו הסופית, כתב הלל ברזל: "סיפור של אפיזודה, שחשיבותו הייתה כחלק מתשבץ גדול, זכה ביסודות שהעמידוהו על רגליו כיצירת-מופת שאינה זקוקה לכל מסגרת תומכת.
'הרופא וגרושתו' היה לאחד הסיפורים המושלמים ביותר בספרותנו".
הרופא ופרשת נישואיו לדינה עדיין מופיעים ב"אורח נטה ללון", בפרק שבעה וששים - "הרחוב שדרתי בו בילדותי".
בפרק זה מתברר שמו של הרופא - יעקב (קובה) מילך.
אשתו לשעבר, "בלונדינית זקופית ומלאה עם עיניים טובות עיניים מעין תכלת שחורה", זהה לתיאורה של דינה ב"הרופא וגרושתו".
בסיפור "הרופא וגרושתו" מציג הרופא עצמו כ"בן פחח עני", וברומן "אורח נטה ללון" הוא "בנו של אותו פחח בעל עין אחת".
האירועים ב"אורח נטה ללון" מתרחשים לאחר אלה של "הרופא וגרושתו", סמוך לנישואיה השניים של דינה, שהמשיכה לשמור על קשר עם הרופא, המוזמן לחתונתה.
הרופא מתחרט על התנהלותו עם דינה ואומר לאורחו: "שתי פעמים שגיתי, פעם ראשונה, שגרשתי את אשתי, ופעם שנייה, שלא החזרתי אותה".
"אורח נטה ללון" מוסיף פרטים על הרופא, שלא נכללו ב"הרופא וגרושתו": הרופא הוא צמחוני, וחרף יחסו הטוב לחוליו, אינו זוכה ליוקרה מקצועית: "חולה שיש בידו לשלם לרופא קורא לרופא אחר, ומי שאין בידו לשלם קורא לדוקטור מילך".
בדומה לגרושתו, אף הרופא נישא בשנית, ומסופר כי "קובה ואראלה מכינים עצמם לעלות לארץ ישראל".
בסיפור "הרופא וגרושתו" פונה המספר פעמים אחדות אל שומע כלשהו: "אם אין אתה עייף אספר לך", "אבל ידידי" ועוד.
הסיפור "הרופא וגרושתו" אינו מספר דבר על זהותו של שומע זה.
על פי זיקתו של הסיפור ל"אורח נטה ללון", השומע הוא האורח.
שרה שלו מציגה את דרכה בפסיכותרפיה יונגיאנית, בספרה חלום והחלמה: הלא-מודע ותפקידו בתהליכי ריפוי וצמיחה (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008).
בין שלל הדוגמאות המופיעות בספר מתארת המחברת את גישתה להתרת קשרים, באמצעות תשובה לשאלה "כיצד הייתי מנסה לטפל ברופא, לו היה פונה לעזרתי?".
תשובתה כוללת, בין השאר, את הסקיצה הבאה:
"תחילה הייתי מנסה לעורר בו מודעות לעובדה שהוא שבוי על ידי כוח פנימי עד כדי כך שאיבד, לפחות באשר ליחסיו עם אשתו, את הראייה הנכונה ואת חופש הבחירה.
לשם כך הייתי חושפת בהדרגה משמעויות נסתרות - כל מיני אלמנטים שהיוו בסיס להיווצרות הכפייתיות.
במהלך הטיפול הייתי מצביעה בפניו מתוך אמפתיה על אלמנטים נוספים שמאפיינים את התסבוכת שלו: החשדנות החזקה שלו, הצורך הבולט בבלעדיות על דינה, הקנאה והשתלטנות הדו-כיוונית - הקומפלקס המשתלט על ה"אני" מתוכו, ושתלטנות הנובעת ממנו, אשר מכוונת כלפי דינה.
הייתי מנסה לעורר ברופא מודעות לפחדים שונים, שגם בתגובה להם התפתחו הנוקשות, הכוחנות והחשדנות המאפיינים אותו.
על פי ניסיוני, פירוק התסבוכת הכפייתית למרכיביה עשוי להחלישה, ממש כשם שקורה כאשר מתירים קשר שנוצר בסליל של חוטים".
הבמאי יורם פאלק עיבד את "הרופא וגרושתו" למחזה, שהוצג בתיאטרון המרתף בתל אביב ב-1971. בתפקיד הרופא שיחק גד קינר ואת דינה גילמה אהובה יובל.
ב-1972 הוצג המחזה בעיבודו של פאלק ובבימויו של רלף ענבר בטלוויזיה, בכיכובם של קינר ויובל.
בתחילת 2010 עובד הסיפור למחזה בבימויו של גדי צדקה ובהשתתפותם של גדי צדקה ופנינה ברט.
הרועה הטוב היא אלגוריה תנכית לאלוהים, ובנצרות לישו, המדמה אותם לרועה הדואג לצאנו, המייצג בתורו את העם או את בני האדם בכלל.
ההקבלה בין אלוהים לרועה הדואג לצאנו מופיעה בתנ"ך במספר מקומות:
האלגוריה נזכרת בברית החדשה בשני מקומות עיקריים.
בראשון משווה ישו, המעיד על עצמו כי הוא הרועה הטוב, בינו לבין שכיר שאינו רועה, דימוי לאלוהים או דת אחרים; ובשני מתוארת מסירותו לכל אחד ואחד מקהל מאמיניו, אפילו הוא אחרון החוטאים:
דימוי הרועה הטוב זכה לפופולריות רבה באיקונוגרפיה הנוצרית המוקדמת.
בתחילה תואר הרועה הטוב תוך שימוש בדימויים קלאסיים קיימים, כמו רועה הנושא עגל בזרועותיו, תיאור רומי מקובל לפריסת חסות, או בדמותו של הכריאופורוס, נושא העגל, הנושא את העגל על כתפיו.
העובדה האירונית היא שמקובל כי דמות נושא העגל הקלאסית הובילה את בעל החיים לקראת הקרבתו כקורבן.
החל במאה ה-5 לבש הרועה את דמותו המקובלת של ישו, והילה נוספה סביב ראשו.
פעמים רבות הסצנה התרחבה, וישו נראה בין הצאן, בדרך כלל על רקע פסטורלי.
עם זאת, במאה שלאחר מכן, כמעט ופסק השימוש בדימוי באמנות, והוא התחדש רק במאה ה-15. החל במאה ה-17 המעמד תואר פעמים רבות על רקע שמיימי.
בכל התקופות רווחו תיאורים שונים של גיל הרועה.
לעיתים הוא ילד או נער, ולעיתים בוגר.
הרוסטרטוס (ביוונית עתיקה: Ἡρόστρατος) היה עלם צעיר אשר העלה באש את מקדשה של האלה ארטמיס בעיר אפסוס, ככל הנראה בשנת 356 לפנה"ס.
את שריפת המקדש, שהיה אחד משבעת פלאי תבל של העולם העתיק, ביצע הרוסטרטוס כדי ששמו ייכנס להיסטוריה.
בעשותו כך קיווה ששמו ייזכר לעד לצד שמות האלים והגיבורים של המיתולוגיה היוונית ובכך למעשה חטא בחטא ההיבריס.
בדומה ליצירות רבות מן המיתולוגיה והטרגדיה היווניות, כדוגמת "אנטיגונה" של סופוקלס, עונשו של הרוסטרטוס היה לא רק מוות בתלייה, אלא גם איסור הגיית שמו וסיפורו בכל רחבי יוון העתיקה.
למרות זאת, שמו הפך לכינוי לאדם המבצע פשע למען פרסום בלבד, ו"תסמונת הרוסטרטוס" מתארת אנשים המבצעים התקפות נתעבות לשם השגת פרסומת שלילית ותהילת עולם.
בתרבות נקשר שמו של הרוסטרטוס בעיקר לגדלות המושגת באמצעים לא כשרים:
בגרמנית "Herostrat" הוא פושע המבצע את פשעיו לשם ראוותנות.
בקובץ הסיפורים שלו "הקיר" (1939) פרסם ז'אן-פול סארטר את "הרוסטרטוס", סיפור קצר בו הגיבור מתכנן לבצע פשע של אלימות מקרית על מנת לזכות בתהילה.
המחזה "לשכוח את הרוסטרטוס" של המחזאי והסופר הסובייטי גרגורי גורין עוסק בהתנהלותם של תושבי אפסוס לאחר שריפת המקדש, ובכך בעצם מותח ביקורת על החברה האנושית.
בשנת 2007 עלתה הפקה של המחזה בעברית, בתיאטרון גבעתיים.
בסרט "אומה של רוצחים", ישנה דמות של האקר אלמוני העונה לכינוי "ארוסטראטוס" (Er0str4tus, בLeetspeak) שמפיץ מידע שקרי ומשמיץ על תושבי העיירה ובכך גורם להם לפנות זה נגד זה ולהידרדר למעשי אלימות ורצח.
לאחר שהוא נתפס, הוא נשאל מדוע עשה את כל זה, והוא עונה "בשביל הצחוקים".
הרופילוס (ביוונית עתיקה: Ἡρόφιλος; 335 – 228 לפנה"ס) היה רופא יווני, ככל הנראה האנטומיסט הראשון בהיסטוריה.
נולד בכלקדון שעל מצרי הבוספורוס (כיום פרבר של איסטנבול), ובילה את מרבית חייו באלכסנדריה, שם היה ממקימי בית הספר לרפואה באלכסנדריה.
היה הראשון שביצע מחקר מדעי מסודר על גוויות, שאת תוצאותיו העלה על הכתב בתשעה חיבורים שכולם אבדו.
מחקריו סללו את דרכה של השיטה המדעית.
טרטוליאנוס מתאר כיצד הרופילוס ביצע ניתוחים בכ-600 אסירים בעודם בחיים לצורכי מחקר (יש לזכור, עם זאת, שלטרטוליאנוס, שחי כמה מאות אחרי הרופילוס, הייתה מטרה לתאר את מעשי הרופילוס כאכזריים).
הרופילוס היה הראשון לייחס תכונות של חשיבה ושכל למוח, ותיאר לראשונה את ההבדלים בין המוח הגדול והמוח הקטן.
קבע את הקשר בין העצב מניע העיניים ועצב הראייה ליכולת הראיה והשליטה בגלגל העין.
הוא זיהה כי יש קשר בין שינוי בלחץ הדם וקצב הדופק למחלות, דבר שסייע לו באבחון חולים.
לצורך מדידת קצב הדופק, הוא בנה קלפסידרה.
הוא תיאר לראשונה את ההבדל בין עורקים וורידים (אם כי לא הבין את מחזור הדם).
הוא הראשון שגילה את הביצית, כחלק ממחקרו על הרבייה האנושית.
הרועה האחרון הוא סרט פנטזיה קומי ישראלי באורך מלא.
הסרט נכתב על ידי גיא בוסקו ובוים על ידי דניאל דר מקבוצת Evil Sun Productions.
הסרט תוקצב על ידי מערכת מימון המונים במהלך שנת 2013 וגייס תקציב של 43,600 שקל.
גרסת ראף קאט של הסרט הוקרנה לראשונה במסגרת פסטיבל אייקון 2013. לאחר מכן עבר הסרט עריכה מחודשת ותיקונים והוא יצא לבסוף ב-2015.
עמית (ניר קיטרו), גיק ממוצע, עובד בחברת מחשבים ומנהל חיים רגילים לחלוטין, חוץ מהחלומות שרודפים אותו בלילה.
בחלומותיו הוא רואה סמל שחוזר על עצמו, סמל שנראה לו מוכר באופן משונה.
כדי להסיר קצת דאגות מליבו, הוא משתכנע להבריז מהעבודה ביחד עם חברתו הטובה מאיה (רוני ויסמן), ולנסוע לים.
הטיול הקצר הופך להרפתקה כשהם דורסים בטעות תמהוני זקן.
התמהוני, שימי (אורי ליפשיץ), לוקח אותם למסע מטורף ברחבי ארץ ישראל בעקבות אוצרות עתיקים ורבי עוצמה.
במהלך מסעם הם נאלצים להימלט מסוכנים ממשלתיים קשוחים, מאנשי עסקים מהעולם התחתון, ומכוחות מרושעים שזוממים לשלוט בעולמנו ולשעבד את בני האדם.
שחקן/ית דמות ניר קיטרו עמית נווה רוני וייסמן מאיה בן דוד אורי ליפשיץ שימי אדוה קמחי סמאל יובל אורנר גולית אילה שיפטן הסוכנת מ ניר שרון הסוכן מ בועז קרני פינקו רעות פיש ד"ר ברודו
הרוסי הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס המעניש ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת The Punisher Vol.4 #8 מנובמבר 2000, ונוצרה על ידי הכותב גארת' אניס והמאייר סטיב דילון.
שמו האמיתי של הרוסי אינו ידוע.
כשמו, הוא מתנקש רוסי שדבר אינו ידוע על עברו.
הוא הושכר על ידי מא גנוצ'י, ראש משפחת הפשע גנוצ'י, לחסל את המעניש.
הרוסי איתר אותו בזמן שהמעניש יצא מביתו המוגן האחרון, פצוע מקרב נגד חייליה הנוספים של גנוצ'י.
חלש מאוד וכמעט לא חמוש, המעניש הוכה קשות על ידי הרוסי, שהביע את דעותיו על קפיטליזם ועל גיבורי-על אמריקאיים.
במהלך המאבק, המעניש גילה שלרוסי יש סלידה מדברים חמים.
כאשר המאבק הגיע לדירתו של המעניש, הוא עיוור זמנית את הרוסי עם אחת הפיצות של שותפו בעל ההשמנת יתר חולנית, בומפו.
המעניש נתן לבומפו למעוך את הרוסי דקות רבות, ומאוחר יותר, ראשו הכרות של הרוסי שימש את המעניש כטקטיקת הפחדה נגד יתר חייליה של גנוצ'י.
חודשים לאחר מותו, ארגון צבאי סודי למחצה השתמש בטכנולוגיה שנגנבה מסוכנות S.H.I.E.L.D חיברו את ראשו לגופו, וציפו את שלדו בסגסוגת מתכתית קשה.
הוא קיבל הרבה שתלים אחרים, וכדי שגופו לא ידחה אותם, נדרש לקחת באופן קבוע טיפול הורמונלי נשי שגרם לו להצמיח שדיים.
במפגשו הבא עם המעניש, הוא לבש שמלה.
הרוסי הסכים לשרת את ראש הארגון, גנרל קרייגוף, מתוך תקווה שכך יוכל לנקום במעניש.
מאמציו הביאו לזריקת המעניש מבניין אמפייר סטייט, אך המעניש ניצל על ידי ספיידרמן שנעשה מעורב במאבק.
באמצעות ספיידרמן כמגן אנושי, המעניש מילא את פיו של הרוסי בקורי עכביש וזרק אותו מבניין.
הרוסי נפל לאזור הרכבת תחתית, נדרס על ידי מכונית אך הצליח להימלט בבלבול.
הוא הוחזר לאי גראנד ניקסון - המאוכלס בפושעים ומתנקשים - על מנת לעבור תיקונים, ושם, גנרל קרייגוף אסר עליו לצאת לנקום במעניש.
במקום זאת הוא פקד על לרוסי להרוג יעד באירופה, ושם אותו במטוס יחד עם המדענים שהפכו אותו לקיבורג ומספר מחייליו.
המעניש הופיע, ופוצץ את מנוע המטוס, מה שגורם להתרסקות בה הרוסי הוא הניצול היחיד.
קרייגוף פוקד על הרוסי להעביר פצצה גרעינית למטוס אחר, כדי להשמיד אי השייך לממשלת צרפת.
הרוסי רואה זאת כהזדמנות להרוג את המעניש, שפוצע את קרייגוף ועולה למטוס.
לאחר מאבק בין השניים, המעניש דוקר את הרוסי בפיו עם וו, המחובר לפצצה הגרעינית.
הרוסי נופל יחד עם הפצצה, צוחק כל הדרך עד לנפילה, המשמידה את אי גראנד ניקסון והורגת את כל תושבי האי, כולל גנרל קרייגוף והרוסי.
למרות מוצאו, הרוסי בעל אובססיה קלה לתרבות האמריקנית; ובמיוחד אובססיה קלה לתרבות הפופ האמריקאית, מחשבותיו הראשונות על הסכום שהוצע לו תמורת מותו של המעניש היו כמה זוגות לוי שטראוס ושות' ותקליטורים יהיה ניתן לקנות בסכום זה.
הוא נשיא מועדון המעריצים של דרדוויל בסמולנסק, והאמין כי תור יועיל לקומוניזם בגלל פטישו הגדול.
לפני שנהרג, הרוסי ביקש חתימות מספיידרמן, ארבעת המופלאים ואקס-מן.
את דמותו של הרוסי גילם בסרט הלייב אקשן "המעניש" המתאבק המקצועי קווין נאש.
הוא הופיע במשחק הווידאו המבוסס על הסרט.
אוניית המערכה הרונה (ביפנית: 榛名) הייתה אוניית מערכה של הצי הקיסרי היפני, ששירתה במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה, והייתה האונייה הרביעית בסדרת סיירות המערכה מסדרת קונגו.
בניית האונייה החלה ב-1912 במספנות קווסאקי בקובה, והיא נכנסה לשירות ב-1915, ביחד עם אוניית האחות שלה קירישימה.
ב-1926 עברה הרונה שיפוצים נרחבים, וסיווגה השתנה לאוניית מערכה, וב-1933 עברה סבב שיפוצים נוסף, שבמהלכו הורחב גוף האונייה ומערכת ההנעה שופרה.
לאחר מכן סווגה הרונה מחדש כאוניית מערכה מהירה, והצטרפה לכוח הליווי של נושאות המטוסים היפניות.
במהלך מלחמת סין–יפן השנייה שימשה הרונה בעיקר כנושאת חיילים לסין, ועם פרוץ המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט השתתפה בכיבוש סינגפור מידי בריטניה.
הרונה השתתפה ברבים מקרבות הצי הקיסרי היפני בראשית 1942, בהם כיבוש איי הודו המזרחיים, וכיבוש מלאיה, ולאחר מכן אף השתתפה בקרב מידוויי, בו הצטרפה לכוח הליווי של נושאות המטוסים של תת-אדמירל צ'ואיצ'י נגומו, ולאחר מכן פעלה באיי שלמה במהלך קרב גוודלקנל.
לאורך מרבית 1943 הפליגה הרונה בין מעגן הצי היפני בלגונת טרוק שבאיי קרוליין, מספנת הצי בקורה שביפן, ואיי לינגה שבאינדונזיה, והשתתפה במספר קרבות כנגד נושאות המטוסים האמריקניות, וב-1944 השתתפה בקרב ים הפיליפינים ובקרב מפרץ לייטה.
ב-28 ביולי 1945 טובעה על ידי מטוסי נושאות מטוסים אמריקנים בבסיס הצי בקורה.
הרונה היא האונייה הרביעית מתוך ארבע אוניות בסדרת סיירות המערכה קונגו שתכנן המהנדס הבריטי ג'ורג' ת'ורסטון.
שדריתה של הרונה הונחה במספנות קווסאקי בקובה ב-16 במרץ 1912, והיא הושקה ב-14 בדצמבר 1913. לאחר טיפולים אחרונים ומספר ניסויי ים, נכנסה הרונה לשירות בצי הקיסרי היפני ב-19 באפריל 1915.
סוללת התותחים הראשית של הרונה כללה שמונה תותחי 360 מ"מ (14 אינץ') בארבעה צריחים – שניים בקדמת האונייה, ושניים בחלקה האחורי.
סוללות התותחים המשניות כללו שישה עשר תותחי 150 מ"מ (6 אינץ') שנפרסו לאורך גוף האונייה, שמונה תותחי נ"מ 76 מ"מ (3 אינץ'), ושמונה צינורות טורפדו.
במהלך סבב השיפוצים השני של הרונה הוסרו כל תותחי ה-76 מ"מ ובמקומם הותקנו שמונה תותחי 130 מ"מ (5 אינץ'), וכן נוספו מספר תותחי נ"מ 25 מ"מ (1 אינץ').
הרונה נכנסה לשירות פעיל ב-19 באפריל 1915 ביחד עם האונייה-האחות שלה קירישימה, ויחד הן יצרו את פלגת אוניות המערכה הראשונה.
לאחר שבעה חודשים של מבחני ים עברה הרונה לפלגת אוניות המערכה השלישית, וקפטן סאבורו היאקוטאקה קיבל את הפיקוד עליה.
באפריל 1916, במסגרת מעורבות האימפריה היפנית במלחמת העולם הראשונה עזבו הרונה וקירישימה לראשונה את יפן והפליגו לסיור בים סין המזרחי, ועד סוף המלחמה ערכו מספר סיורים לאורך החוף הסיני.
ב-12 בספטמבר 1920 ערכה הרונה תרגולי תותחנות בסמוך להוקאידו, כשפיצוץ עז החריב את התותח הקדמי והרג שבעה אנשי צוות.
חקירה צבאית הובילה למסקנה שפגם בפתיל גרם להצתת אבק השרפה ולפיצוץ הפגז בעודו בקנה.
צריח התותח עבר שיפוץ ולאחר שלושה חודשים שבה הרונה לפעילות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה השתלטה האימפריה היפנית על שטחי הקיסרות הגרמנית באוקיינוס השקט, ושמרה על יחסים טובים עם בריטניה ועם ארצות הברית.
לפיכך נותר הצי הקיסרי היפני ללא פעילות מבצעית, והרונה ואוניות מלחמה גדולות נוספות העבירו את מרבית השנים שבין שתי מלחמות העולם במעגן.
תחת מגבלות אמנת וושינגטון, פנו היפנים לשפר את אוניות המערכה ואת סיירות המערכה שהיו ברשותם.
הרונה הייתה אוניית המלחמה הגדולה הראשונה שעברה שיפוצים נרחבים, החל ביולי 1926. שריון נוסף הגן על מחסני התחמושת ואמצעים נגד טורפדו נוספו.
מערכת דוודים חדשה העניקה להרונה מהירות גבוהה יותר, והמבנה העילי של הספינה נבנה מחדש בצורת פגודה על מנת לאפשר מקום להתקנת אמצעי לחימה נוספים.
כמו כן, להרונה נוספו מתקנים שאפשרו לה לשגר ולקלוט מטוסים ימיים.
ביולי 1928 הסתיימו עבודות השיפור, שבסופן נוספו לאונייה כ-4,000 טון, תוך הפרת אמנת וושינגטון, והיא סווגה מחדש כאוניית מערכה.
ב-10 בדצמבר הצטרפה הרונה לפלגת אוניות המערכה הרביעית של הצי השני, והייתה אוניית הדגל של קיסר יפן.
במהלך השנה שלאחר מכן פעלה הרונה בין יפן וסין, ועל סיפונה שירת הנסיך טקמצו, אחיו הצעיר של הקיסר הירוהיטו.
ב-1931 פלשו היפנים למנצ'וריה, ובתגובה הכריז חבר הלאומים ב-1933 שהאימפריה היפנית הפרה את הריבונות הסינית בפלישתה למנצ'וריה.
באוגוסט 1933 עלתה הרונה על מבדוק יבש לסבב שיפוצים נוסף, שנועד להתאימה לפעילות עם נושאות המטוסים היפניות המהירות.
לירכתי האוניה נוספו 8 מטרים, ומערכות בקרת אש נוספו למבנה העילי.
דוודיה הוסרו ובמקומם הותקנו 11 דוודים המופעלים בשמן ומערכת טורבינות חדשה.
מערכות שיגור מטוסים ימיים חדשות אפשרו להרונה לשאת את המטוסים הימיים המתקדמים ביותר של הצי הקיסרי.
חגורת שריון בעובי 320 מ"מ הקיפה את גוף הספינה, לוחות שריון בעובי 254 מ"מ הגנו על צריחי התותחים, שריון בעובי 100 מ"מ הגן על מחסני התחמושת, ושריון בעובי 102 מ"מ הגנו על הסיפונים.
מקצה השיפורים הסתיים בספטמבר 1933, ובסופו סווגה מחדש הרונה כאוניית מערכה מהירה, עם מהירות של 30 קשרים (56 קמ"ש.
ב-28 באפריל 1935 קיבל קפטן ג'יסאבורו אוזאווה את הפיקוד על הרונה, ומ-1936 ועד 1939 פעלה עם אוניות מערכה אחרות מול חופי סין, ושימשה בעיקר כנושאת חיילים במהלך מלחמת סין–יפן השנייה.
1942-1941: ראשית המערכה באוקיינוס השקט
ב-29 בנובמבר 1941 עזבה הרונה את מעגן הצי בהשירג'ימה ביחד עם אוניית-האחות שלה קונגו, כחלק מהכוח הדרומי בפיקודו של תת-אדמירל נובוטאקה קונדו.
ב-4 בדצמבר הפליג הכוח מול חופי סיאם ומלאיה כהכנה להתקפה שתוכננה להיערך מספר ימים לאחר מכן.
לאחר שמטוסים יפנים השמידו את אוניית המערכה הבריטית אה"מ פרינס אוף ויילס ואת סיירת הקרב אה"מ ריפאלס עזבו הרונה ואוניות המערכה האחרות את הזירה, ועברו לסייע לכוחות הצבא היפני הקיסרי בכיבוש הפיליפינים.
ב-18 בינואר 1942 הגיע הכוח הדרומי של קונדו לפלאו ביחד עם שתי נושאות מטוסים במטרה להעניק חיפוי לנחיתות היפניות בבורנאו ובאיי הודו המזרחית.
לאורך חודש פברואר השתתפה הרונה בכיבוש איי הודו המזרחיים מידי הולנד, ובאפריל הצטרפה לנושאות המטוסים היפניות בפשיטה באוקיינוס ההודי.
לאחר שמטוסים השמידו את הסיירת הכבדה "דורצ'סטר", נשלחה הרונה לאתר את שאריות הצי הבריטי באוקיינוס ההודי, וב-9 באפריל איתר אחד ממטוסיה הימיים את נושאת המטוסים הבריטית אה"מ הרמס (95), ומטוסים יפנים טיבעו אותה באותו היום.
במאי שבה הרונה ליפן כדי לעבור טיפול.
ביוני 1942 הפליגה הרונה בכוח החיפוי של כוח נושאות מטוסים בפיקודו של צ'ואיצ'י נגומו במסגרת ההתקפה על אטול מידוויי הסמוך להוואי.
ב-4 ביולי תקפו מפציצי טורפדו את הרונה מספר פעמים, אך היא לא נפגעה.
לעומתה, היפנים איבדו ארבע נושאות מטוסים בקרב זה, ולאחר שאספה ניצולים שבה הרונה ליפן, שם נשארה עד ספטמבר.
ב-6 בספטמבר הפליגה הרונה ללגונת טרוק כחלק מפלגת אוניות המערכה השלישית, וב-10 בספטמבר המשיכה לאיי שלמה בכוח משימה תחת פיקודו של נובוטאקה קונדו.
כעשרה ימים לאחר מכן שבה הרונה לטרוק.
לאחר התבוסה בקרב כף אספרנס רצו היפנים לחזק את עמדותיהם בגוודלקנל, ולשם כך הם שלחו שיירות חיילים ואספקה.
כדי להגן על השיירות מפני מטוסי בעלות הברית שלח אדמירל איסורוקו יממוטו את הרונה ואת קונגו, בליווי סיירת קלה ותשע משחתות, כדי הפגיז את שדה הנדרסון – שדה התעופה שעל גוודלקנל.
בליל ה-13–14 באוקטובר הפליגו אוניות המערכה לאורך החוף הצפוני של גוודלקנל, הפגיזו את שדה התעופה, וגרמו נזק רב למתקנים ולמסלולי ההמראה, פגעו במצבורי דלק המטוסים והשמידו 48 מטוסים מתוך 90 שחנו בשדה באותה עת.
בנוסף, יום לאחר מכן הנחיתה השיירה היפנית את החיילים ואת הציוד הצבאי בגוודלקנל.
במהלך קרב איי סנטה קרוז ב-26 באוקטובר 1942 תקפו את הרונה מטוסים ימיים PBY קטלינה, אך לא הסבו לה נזק.
באמצע נובמבר השתתפה הרונה ביחד עם אוניות מלחמה נוספות בניסיון נוסף להפגיז את שדה הנדרסון, כהכנה לנחיתה נוספת מהים.
אוניות הצי הקיסרי הובסו בקרב הימי על גוודלקנל על ידי אוניות צי ארצות הברית ב-15 בנובמבר, ולאחר שאיבדה את האוניות-האחיות שלה קירישימה והיאיי, שבה הרונה לטרוק, שם נותרה עד סוף 1942.
במהלך שנת 1943 לא השתתפה הרונה בקרבות.
בינואר לקחה הרונה חלק במבצע קה, בו ביצעה פעולת הסחה שאפשרה לצי הקיסרי לחלץ את החיילים היפנים מגוודלקנל, ובפברואר היא שבה לקורה שביפן, שם עברה שיפוצים ותוספת של תותחי נ"מ.
ב-17 במאי הפליגה הרונה עם אוניית המערכה מוסאשי, שתי נושאות מטוסים, שתי סיירות ותשע משחתות מקורה, בתגובה להתקפה האמריקנית באיים האלאוטיים.
חמישה ימים לאחר מכן נוספו לכוח המשימה היפני שלוש נושאות מטוסים ושתי סיירות, אך הוא נאלץ לשוב על עקבותיו לאחר נפילת האי אטו לידי האמריקנים.
הרונה שבה למספנת הצי ביוקוסוקה לשיפוצים נוספים, וב-18 בספטמבר הפליגה לטרוק בתגובה להתקפות בעלות הברית על בסיסים יפנים במיקרונזיה, אך לא נוצר כל מגע עם האויב.
ב-17 באוקטובר עזבה הרונה את טרוק בליווית ארבע אוניות מערכה נוספות, שלוש נושאות מטוסים, שמונה סיירות כבדות, שלוש סיירות קלות ומספר משחתות, בתגובה להתקפת בעלות הברית על האי וייק.
פעם נוספת לא הצליחה היפנים ליצור מגע עם צי בעלות הברית, וכוח המשימה נאלץ לשוב לבסיסו.
בדצמבר שבה הרונה ליפן לתחזוקה ולאימונים.
ב-25 בינואר 1944 נטל קפטן קאזו שיגנאגה את הפיקוד על הרונה.
פלגת אוניות המערכה השלישית, שהרונה הייתה חלק ממנה, הגיעה לאינדונזיה בחודש מרץ.
מספר ימים לאחר מכן חברה הרונה לכוח המשימה של אדמירל אוזאווה, ולאחר מכן חברו לכוח המשימה של תת-אדמירל טקאו קוריטה בדרכם לאיי מריאנה.
במהלך קרב ים הפיליפינים ב-20 ביוני, בו ליוותה את נושאות המטוסים היפניות, ספגה הרונה פגיעת פצצה חודרת שריון במשקל 230 קילוגרם שהסבה נזק רב.
לאחר ששבה ליפן עלתה הרונה על מבדוק יבש בקורה למטרת תיקונים ותחזוקה, ובאוגוסט שבה לאינדונזיה.
באוקטובר 1944 עזבה הרונה את אינדונזיה במסגרת ההכנות להתקפת-הנגד היפנית כנגד בעלות הברית בפיליפינים.
ב-24 באוקטובר, במהלך קרב מפרץ לייטה שהיה לקרב הימי הגדול בהיסטוריה, ספגה הרונה נזק קל בלבד ממטוסי בעלות הברית בים סיבויאן.
יום לאחר מכן התנגשו שני הצדדים מול חופי האי סמאר, ואוניות המערכה של קוריטה הלמו בנושאות המטוסים הקטנות שחיפו על נחיתת הכוחות האמריקנים בלייטה.
על אף עליונותם בכוחות הימיים בקרב, לא הצליחו היפנים להביס את האמריקנים הנסוגים, ובסופו של דבר הסיג קוריטה את כוחותיו.
לאחר התבוסה היפנית בקרב מפרץ לייטה, הפליגה הרונה לברוניי לתחזוקה.
ב-22 בנובמבר היא עלתה על שרטון אלמוגים ליד חופי אינדונזיה, ולגוף הספינה נגרם נזק שאילץ אותה לשוב לתיקונים ביפן.
ב-1 בינואר 1945 התפרקה פלגת אוניות המערכה השלישית לאחר שמרבית הכלים שהיו בה אבדו, והרונה עברה לפלגת אוניות המערכה הראשונה, ועגנה בבסיס הצי היפני בקורה.
ב-19 במרץ 1945 תקפו מטוסים אמריקניים מנושאות מטוסים את הבסיס, אך מטוסים יפנים, בהובלת אחד מהוגי ההתקפה על פרל הארבור מינורו גנדה, הצליחו למנוע מהאמריקנים להסב נזק רב.
הרונה ספגה נזק קל בלבד.
ב-24 ביולי 1945 החלו מטוסי נושאות המטוסים האמריקנים בהפצצה שיטתית של בסיס הצי בקורה, בו עגנו שרידי הצי הקיסרי.
פעם נוספת ספגה הרונה נזק קל בלבד.
שמונה ימים לאחר מכן ספגה הרונה שמונה פגיעות פצצה במהלך התקפת מטוסים אמריקנים על בסיס הצי בקורה, והיא שקעה במקום בו עגנה.
לאחר המלחמה נמשו שרידי הספינה מתחתית הנמל ונגרטו.
הרוצחים הוא סרט פשע אמריקאי משנת 1964, בבימויו של דון סיגל עם לי מרווין, אנג'י דיקינסון, ג'ון קאסאווטס ורונלד רייגן בתפקידים הראשיים.
התסריט מתבסס על סיפור קצר בשם "הרוצחים" שפרסם ארנסט המינגוויי בשנת 1927. הסיפור הוא על שני רוצחים הנכנסים למסעדה ואומרים שהם הולכים לרצוח אדם מסוים.
אותו אדם מוזהר, אך אינו נוקט שום אמצעי הגנה, אינו בורח ומחכה שיבואו לרצוח אותו.
על בסיס זה הופק ב-1946 הסרט "הרוצחים" בכיכובם של ברט לנקסטר ואווה גרדנר בסגנון סרט אפל.
התסריטים של שני הסרטים שונים לגמרי.
זה סרטו האחרון של רונלד רייגן והיחידי בו הוא משחק תפקיד של נבל.
לי מרווין זכה עברו תפקידו בסרט זה בפרס באפט"א לקולנוע לשחקן הטוב ביותר לשנת 1965 וגם עבור משחקו בסרט "קט בלו".
סרט זה היה אמור בתחילה להיות מופק כסרט טלוויזיה עבור NBC, אך בגלל רמת האלימות שבו הוחלט להפיקו כסרט קולנוע.
שני רוצחים שכירים, צ'רלי סטרום (לי מרווין) ולי (קלו גולאגר) נכנסים למוסד לעיוורים ומחפשים אחר ג'וני נורת' (ג'ון קסאווטס) המשמש כמורה שם.
ג'וני מוזהר כי שני גברתנים אימתניים מחפשים אותו, אך הוא נשאר בחדר ומחכה להם.
הם נכנסים והורגים אותו מיד.
צ'רלי יודע שג'וני היה מעורב בשוד של מיליון דולר, אך הוא תוהה מדוע אדם שיש לו סכום גדול כזה אינו בורח.
הוא יודע שג'וני היה בעברו נהג מרוצים במיאמי ומחליט ששניהם ייסעו לשם להתחלת החקירה.
הם מגיעים לשותפו ולמכונאי שלו במיאמי, ארל סילווסטר (קלוד אקינס) וחוקרים אותו תחת איומים.
הוא אומר שג'וני היה נהג מרוצים מצליח עד שפגש באישה יפה ומושכת - פאם פאטאל בשם שילה פאר (אנג'י דיקינסון) שמסתבר שהיא חברתו של גנגסטר מקומי בשם ג'ק בראונינג (רונלד רייגן).
שילה מושכת בקסמה הנשי את ג'וני.
הוא יוצא לבלות איתה, משתכר ומגיע לתחרות לא מאוזן.
בתחרות מכוניתו מתרסקת והוא נפצע קשה.
לאחר אשפוז ממושך הוא אינו יכול לחזור ולהיות נהג מרוצים, ועובד כמכונאי מכונות מרוץ.
צ'רלי ולי ממשיכים את החקירה אצל מיקי פארמר (נורמן פל), חברו של ג'ק בראונינג.
הוא מגלה להם תחת לחץ כי כשנה לאחר התאונה נפגשה שילה עם ג'וני במקום עבודתו כמכונאי.
בתחילה סירב לדבר איתה, אבל לאחר שנשבה בקסמיה, התאהב בה שוב.
היא הציעה לו להשתתף בשוד מכונית דואר ובה מיליון דולר.
ג'ק בראונינג הוא מתכנן השוד וג'וני ישמש בו כנהג מנוסה.
היא מודיעה לג'וני כי החליטה להמשיך את חייה איתו וכי לאחר השוד הוא ייפטר מבראונינג והם יברחו עם הכסף.
השוד מצליח וג'וני דוהר במכונית מהמקום, משליך את ג'ק ומגיע עם שילה למוטל.
שם מחכה להם בראונינג עם רובה.
היא אומרת לו שיגמור עם ג'וני מהר.
בראונינג יורה ופוגע אך ג'וני מצליח לברוח.
הוא נפגע מבגידתה של שילה, יודע שג'ק יגיע אליו, אבל כבר לא אכפת לו.
צ'רלי ולי מגיעים אל בראונינג, כעת קבלן מצליח.
הם לוחצים עליו לגלות היכן שילה וכשהם מגיעים לחדרה בבית המלון הם חוקרים אותה באלימות תוך ניסיון להשליך אותה מהחלון.
בצאתם מהמלון פותח לעברם ג'ק בירי מרובה צלפים.
לי נהרג וצ'רלי נפצע ומצליח להימלט.
צ'רלי מגיע פצוע לביתם של ג'ק ושילה בשעה שהם אורזים את חפציהם ואת מזוודת הדולרים לקראת בריחה.
הוא יורה בשניהם ולוקח את המזוודה עם הכסף, אבל כשהוא יוצא הוא מתמוטט ומת, המזוודה נפתחת והכסף מתפזר בדיוק כשמגיעה ניידת משטרה למקום.
הרוסים באים, הרוסים באים הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת הקומדיה, שהופק ב-1966 בבימויו של נורמן ג'ואיסון.
בסרט מככבים קרל ריינר, אווה מארי סיינט, אלן ארקין (בתפקידו הקולנועי הגדול הראשון), בריאן קית', תיאודור ביקל, ג'ונתן וינטרס ופול פורד.
הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי ואלן ארקין זכה על המשחק בו בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בקומדיה או סרט מוזיקלי.
צוללת סובייטית מתקרבת יתר על המידה לחופי ניו אינגלנד שבמזרח ארצות הברית ונתקעת על שרטון מול אחד האיים הקרובים לחוף.
בחיפוש דרך לחילוץ, יורדת לחוף בחשאי קבוצת מלחים מהצוללת בפיקודו של סגן רוזאנוב (אלן ארקין).
הם מסתבכים באי בסדרת מפגשים מוזרים ומצחיקים עם תושבי המקום.
בהמשך, נחלצת הצוללת מהשרטון וגולשת לתוך נמל האי במטרה לאסוף את אנשיה.
בשיאו של הסרט עולה המתח כששני הצדדים, הרוסים והאמריקאים, מאיימים זה על זה בנשק חם.
המצב המסוכן מסתיים כאשר ילד מקומי מחליק מגג ביתו ונותר תלוי בין שמיים לארץ; אז מתגייסים להצלתו כולם ביחד.
בעקבות החוויה המשותפת מחליטים התושבים ללוות את הצוללת בסירותיהם כדי שתצליח לחזור ללב ים בבטחה, למרות הופעתם של מטוסי קרב אמריקאים בשמיים.
קרל ריינר - וולט ויטאקר
אווה מארי סיינט - אלספת' ויטאקר
אלן ארקין - סגן יורי רוזאנוב, קצין בצוללת
בריאן קית' - מפקד המשטרה לינק מאטוקס
ג'ונתן וינטרס - קצין המשטרה נורמן ג'ונאס
תיאודור ביקל - מפקד הצוללת
ג'ון פיליפ לו - המלח אלכסיי קולצ'ין
פולארד - סטנלי, מכונאי מטוסים
פול פורד - פנדל הוקינס
על אף שעלילת הסרט מתרחשת מול חופי מסצ'וסטס הוא צולם בצפון קליפורניה, בעיקר בעיירת החוף מנדוצ'ינו, וסצנות הנמל צולמו בעיר החוף פורט בראג.
בשל הצילום בחוף המערבי צולמה סצנת השחר בפתיחת הסרט למעשה בשעת דמדומים, דרך מסנן ורוד.
צי ארצות הברית סירב לאפשר שימוש באחת מצוללותיו לצורך הצילומים ואף לא הסכים להבאת צוללת רוסית למטרה זו.
לפיכך נאלצו המפיקים להשתמש בדגם מבוים של צוללת.
לעומת זאת השתתפו בצילומים מטוסי קרב F-101 של חיל האוויר של ארצות הברית.
פס הקול לסרט הופק על ידי המלחין ג'וני מנדל (Johnny Mandel) ושילב בין היתר שירי עם רוסים.
המעצב הגרפי פבלו פרו (Pablo Ferro) יצר את קטע הפתיחה לסרט, שבו מוצגים לסירוגין דגל ארצות הברית וסמל הפטיש והמגל הסובייטי, על רקע מוזיקה המשלבת את השיר יאנקי דודל דנדי עם השיר הרוסי המוכר פוליושקו-פוליֶה (Полюшко-поле).
חלק ניכר מהדיאלוגים בסרט היו ברוסית, שפה אותה דיברו במבטא נכון רק קומץ שחקנים בארצות הברית בעת ההיא.
אלן ארקין בלט בסרט במבטאו הרוסי, שפה אותה למד בבית הוריו שהיו יהודים ממוצא אוקראיני-רוסי.
גם השחקן תאודור ביקל, מפקד הצוללת, הצטיין בהגייה הרוסית, הגם שכלל לא ידע את השפה, כמו גם המוזיקאי אלקס חסילב (Alex Hassilev), ששיחק מלח בצוללת.
הסרט זכה להערכה בקרב המבקרים ואף להצלחה מסחרית.
תקציב ההפקה של הסרט עמד על 3.9 מיליון דולר והוא השיג הכנסות של 21.69 מיליון דולר.
לטענת הבמאי נורמן ג'ואיסון הייתה לסרט, שהוקרן בעיצומה של המלחמה הקרה, השפעה הן בוושינגטון והן במוסקבה.
זה היה אחד הסרטים המעטים באותה עת שהציג את הרוסים באור חיובי.
הסנאטור ארנסט גרינינג מן המפלגה הדמוקרטית הזכיר אותו בנאום בקונגרס, והוא הוצג גם לשלטונות הקרמלין.
לטענת ג'ואיסון, כשהוקרן הסרט בכינוס איגוד כותבי הסרטים הסובייטי הוא ריגש את הבמאי סרגיי בונדרצ'וק עד דמעות.
הסרט, שחקניו ויוצריו עוטרו במספר פרסים:
פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי
פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסרט מוזיקלי או קומי - לאלן ארקין
פרס גילדת הכותבים המזרחית של אמריקה לתסריט הטוב ביותר לקומדיה - לויליאם רוז (William Rose)
פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר - אלן ארקין
פרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר - האל אשבי וג' טרי ויליאמס
פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר - ויליאם רוז
פרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר - ויליאם רוז
פרס גילדת הבמאים של אמריקה להישג יוצא דופן בבימוי סרט קולנוע - נורמן ג'ואיסון.
הרוסים היא סדרת טלוויזיה קומית ששודרה בערוץ 10 החל מ-4 בנובמבר 2016. הסדרה נוצרה על ידי ארם רבינוביץ' ולב ברודינסקי (שמשחקים גם תפקידים ראשיים בסדרה), הופקה על ידי טדי הפקות ובמאי הסדרה היה רובי דואניאס.
דימה וולדימיר, שני אחים רוסים המתגוררים בכרמיאל ביחד עם סבא וסבתא, מנסים להתפרסם בתור ראפרים בכל דרך אפשרית ולהשתלב בחברה הישראלית למרות הפערים התרבותיים, הרוסיות והזרות המובהקת.
דימה האח הבוגר בטוח שיש להם הכל בשביל להפוך לכוכבי ראפ מהשורה הראשונה.
הוא חולם להפוך לסלב עם אחיו, לכבוש את הקהל הישראלי ובמיוחד את סימה, אהובת נפשו.
ולדימיר צעיר מדימה בשנתיים אך תלוי בו לחלוטין.
מסתכל על העולם דרך עיניים של ילד.
תמים, נאיבי, הולך כמו עיוור אחרי אחיו ואפילו עזב את לימודי הכינור שלו כדי להפוך לראפר.
שני האחים תלויים אחד בשני, לא יכולים להסתדר לבד.
בדרך הצופים פוגשים דמויות המלוות את הראפרים ומרכיבות את עולמם בכרמיאל.
הסבתא, טיפוס קשוח ומיושן, מנסה להוציא להם את הראפ מהראש ולחנך את הנכדים לפי הערכים הרוסיים הנוקשים, אך בגלל אופיים החולמני של הראפרים והפערים זה לא מסתדר כפי שהיא רוצה.
הסבא הוא ההפך המוחלט מהסבתא.
לא מנסה לחנך אף אחד, רק רוצה שיעזבו אותו בשקט ולצפות בטלוויזיה.
במדרחוב בכרמיאל הם פוגשים את סימה הקוסמטיקאית (חן אמסלם), בעלת קליניקה פרטית, שנמצאת בהליכי גירושין מבעלה איציק, דימה מאוהב בה אהבה חד צדדית לחלוטין.
ליטל (רוני דלומי), המוכרת במעדניה, מאוהבת קשות בוולדימיר אך ולדימיר לא שם לב לכך, מפני שדימה משכנע אותו שהיא רוצה דווקא אותו.
לראפרים יש עוד חבר - יבגני מטאל.
יבגני רק ממלמל בצורה לא ברורה והראפרים הם היחידים שמצליחים להבין אותו.
בכל פרק הראפרים יוצאים להרפתקה חדשה, בניסיון להכיר ולהתקרב עוד צעד בדרכם להשתלב בחברה הישראלית.
דבר שכנראה לעולם לא יקרה.
רמי ורד - ראובן פאר
קובי פרג' - הרב ביטון
אנטה היימן - סבתא צ'רנובסקי
יצחק פקר - סבא סמיון
יוסי ירום - יבגני מטאל
מתן לקס - אושר הגדול
רמי ורד - ראש עיריית כרמיאל
דיאנה גולבי - בתפקיד עצמה, מוצגת בפרק האחרון כדודניתו של הצלם שלהם.
שליו בן מוחה - לירן
הרוצה בשלום ייכון למלחמה הוא ביטוי המיוחס לסופר הרומאי, בן המאה הרביעית או החמישית וגטיוס.
תרגום משפטי הסיום של ההקדמה לספר השלישי הוא:
הביטוי מצוטט על ידי קלאוזביץ ולידל הארט וזכה לורסיות שונות, כגון: "הרוצה במלחמה ייכון לשלום" המיוחסת לנפוליאון או גם היפוכי משמעות, כגון "הרוצה בשלום ייכון לשלום".
ביטוי זה מונצח ביצירות אמנות, על קירות מבנים בבסיסים, על סמלי יחידות בצבאות שונים, כשהוא משמש כמוטו של אותן יחידות, ועל מטבעות.
זהו מקור שמו של אקדח הפרבלום.
"הרוע שבפנים" הוא סרט אימה על-טבעי, אשר בוים על ידי ג'יימס ואן.
תסריטו נכתב על ידי לי וואנל.
בין שחקניו הראשיים של הסרט ניתן למנות את פטריק וילסון, רוז ביירן וברברה הרשי.
הסרט יצא לאקרנים ב-14 בספטמבר 2010, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו, ובארצות הברית יצא ב-1 באפריל 2011.
בתחילת הסרט ניתן לראות את ג'וש למברט (פטריק וילסון) ואשתו, רנאי למברט (רוז ביירן) עוברים דירה.
בוקר למחרת, ג'וש לוקח את שני ילדיהם; דלטון למברט (טיי סימפקינס) ופוסטר למברט (אנדרו סמפסון) אל בית ספרם והולך לעבוד.
לאחר מכן, נשארת רנאי בבית ביחד עם קלי, בתה בת כמה החודשים.
רנאי משכיבה את בתה לישון והולכת לנגן בפסנתר שלה.
בסמוך לכך, היא שומעת רעשים מתוך חדר מסתורי שמתגלה כעליית גג.
היא נכנסת אליה, מטפסת על סולם במטרה להדליק את הנורה וכאשר יורדת ממנו, נחרדת לגלות כי הקמין שהיה שם נדלק מעצמו.
היא מכבה את הנורה ויוצאת משם במהירות.
עם רדת החשכה חוזרים הביתה ג'וש, דלטון ופוסטר.
ג'וש מביא לדלטון צעצוע ודלטון הולך לשחק בו ליד הכניסה של עליית הגג.
לאחר כמה רגעים, הוא שומע רעשים מתוכה ונכנס אליה.
הוא מטפס על הסולם כדי להדליק את הנורה אך נופל ממנו ופוצע את רגלו.
ג'וש ורנאי מחלצים אותו משם ולמחרת נודע להם כי הוא נכנס לתרדמת, אך הסיבה לכך לא ידועה.
לאחר שהתרגלו למצב הקיים, ממשיכה המשפחה בשגרתה ובאחד מן הימים נשארת רנאי ביחד עם דלטון וקלי בבית.
היא משכיבה את קלי לישון והולכת לנגן בפסנתרה תוך שהיא לוקחת איתה את המוניטור שהיא שמה לקלי בחדר.
היא מתחילה לנגן בפסנתר ובסמוך לכך, שומעת במוניטור צרחות וקולות משונים מחדרה של קלי.
היא רצה אל חדרה של קלי ומחבקת אותה תוך שהיא מנסה לחפש את מקור הקולות אשר שמעה.
לאחר מכן, באמצע הלילה, שומעים ג'וש ורנאי רעשים מן הסלון.
ג'וש הולך לבדוק את פשר הרעש ורנאי ניגשת לחדרה של קלי, שם היא רואה דמות של אישה זקנה מבעיתה.
רנאי צועקת לג'וש שיבוא, וכאשר הוא מגיע אל חדרה של קלי, הדמות נעלמת ואזעקת הבית מופעלת תוך שדלת הכניסה נפתחת.
בבוקר שלמחרת, יוצא ג'וש מהבית מוקדם מכיוון שפחד ממאורעות הלילה הקודם.
הוא מתקשר לרנאי ומשקר לה על כך שהוא מחויב לחזור הביתה מאוחר.
באותו היום, מגלה רנאי על מיטתו של דלטון כתם דם בצורת כף יד.
בעקבות כך, ובעקבות אירועים על-טבעיים מבעיתים נוספים, מפצירה רנאי בג'וש לעבור בית שוב.
הוא נענה להצעה והמשפחה עוברת לגור בבית חדש במטרה להתחיל מחדש.
לאחר שעברו לבית החדש, באחד הבקרים, רנאי יוצאת לזרוק את הזבל, ומגלה מבעד לחלון כי דמות של נער רוקדת ליד חדרו של דלטון.
בסמוך לכך, אמו של ג'וש, לוריין, מבקרת אותם יום אחד, ומספרת להם שהיה לה חלום בו ראתה דמות בצבע שחור עם פנים אדומות.
בזמן שהיא מספרת את הסיפור היא רואה מאחורי ג'וש את אותה הדמות ומתחילה לצרוח.
בעקבות כך, מביאה לוריין את אליס ריינייר (לין שאיה), שמתגלה כמדיום.
היא חוקרת את המקרה ומספרת לג'וש, לוריין ורנאי כי דלטון שקוע בתרדמת משום שנשמתו אבודה בעולם אחר.
לוריין מציגה בפני כולם תמונות של ג'וש כילד.
בכל אחת מן התמונות נכחה דמותה של האישה הזקנה אותה ראתה רנאי בחדרה של קלי.
לוריין מספרת על כך שדברים דומים קרו לה כאשר היה ג'וש ילד.
בעקבות כל הגילויים מספרת אליס שיש דרך אחת להציל את נשמתו של דלטון והיא הכנסת נשמתו של ג'וש אל אותו העולם.
ג'וש מסכים ובתוך זמן קצר עובר היפנוזה שגורמת לנשמתו לעבור אל העולם בו דלטון אבד.
הוא מצליח למצוא את דלטון ולאחר שהשניים מנסים לחזור אל עולם החומר, נתקל ג'וש בדמות האישה הזקנה אשר נמצאה בכל אחת מתוך תמונות הילדות שלו.
הוא צועק לדלטון לברוח בזמן שהוא עצמו נאבק עם הדמות ופוקד עליה לצאת לו מהחיים.
דמותה של האישה הזקנה נעלמת ודלטון וג'וש חוזרים אל עולם החומר.
לקראת הסוף, חושבים כולם כי הסיפור נפתר, אך כאשר מחזיר ג'וש אל אליס את תמונות הילדות שלו, היא מגלה כי כפות הידיים שלו מקומטות בדומה לכפות ידיים של אנשים זקנים.
היא מצלמת אותו ומגלה בתמונה כי האישה הזקנה השתלטה עליו.
ג'וש, שעכשיו אחוז דיבוק בידי אותה אישה זקנה, חונק למוות את אליס, והסרט מסתיים בכך שרנאי נכנסת אל החדר ומגלה את הגופה, את התמונה ואת ג'וש כאשר עכשיו האישה הזקנה שולטת בגופו.
פטריק וילסון - ג'וש למברט
רוז ביירן - רנאי למברט
לין שאיה - אליס ריינייר
טיי סימפקינס - דלטון למברט
ברברה הרשי - לוריין למברט
אנדרו אסטור - פוסטר למברט
הת'ר טוקויני - האחות קלי
קורבט טאק - האחות אדל
רובן פל - ד"ר סרקרז
ג'ון הנרי בינדר - האב מרטין
כריסטופר מאר בסנה - רוח
שלב הצילומים של הסרט התקיים באפריל 2010. הוא צולם במשך שלושה שבועות.
הסרט זכה להצלחה חסרת תקדים כאשר גרף סוכם של כ-97 מיליון דולר, מתקציב של 1.5 מיליון דולר.
בעקבות הצלחת הסרט, יצא לאקרנים סרט ההמשך "הרוע שבפנים 2", שגרף סכום עתק של כ-161.9 מיליון דולר.
בהמשך, יצאו עוד שני סרטים בסדרה אשר זכו להצלחה חסרת תקדים גם כן.
שנהטקס פרסיםמועמדותקטגוריהתוצאה2011פרסי Fright Meterג'יימס ואן לי וואנלסרט האימה הטוב ביותר2011ג'יימס ואןהבמאי הטוב ביותר2011רוז ביירןהשחקנית הטובה ביותר2011לין שאיהשחקנית המשנה הטוב ביותר2011לי וואנלהתסריט הטוב ביותר2011פרס סאטורןלין שאיהשחקנית המשנה הטוב ביותר2011פרסי Scream−סרט האימה הטוב2011פטריק וילסוןשחקן סרט האימה הטוב ביותר2011רוז ביירןשחקנית סרט האימה הטוב ביותר
הרונה השביעית היא סדרת טלוויזיה רוסית שנוצרה בידי הבמאי אלכסיי סידורוב.
העלילה מתרחשת בעיר הדמיונית נסק שבצפון-מערב רוסיה.
הסדרה שודרה בערוץ 5 מ־5 באפריל 2015 ועד ל־30 באפריל 2015. הסדרה הופקה על ידי חברת ההפקות Mars Media וכללה 8 פרקים שהתפרשו על פני עונה אחת.
אורך הפרקים הוא 50 דקות.
בעיר נסק בנסיבות מסתוריות מתה בת המושל.
כדי להבהיר את נסיבות מותה, החוקר אולג נסטרוב מגיע לעיר נסק ממוסקבה.
במקום בו נמצאה גופתה של הנערה, התקיים משחק תפקידים על האפוס "קאלוואלה" הקארלי-פיני, ומנהיגת האנשים במשחק, ורה, מתחילה במקביל בחקירה משלה.
עם זאת, קורבנות חדשים וסדרת אירועים מסתוריים מבלבלים יותר ויותר את ורה ואולג ועד מהרה נסטרוב מבין שלא רק שחקנים מעורבים.
מסתבר כי הבנקאי הראשי, התובע העירוני והמושל עצמו מעורבים בהימורים מוזרים, שמשמעותם נסתרת.
הרופא הטוב היא סדרת דרמה רפואית אמריקאית שנוצרה על ידי דייוויד שור ודניאל קיי ריים, ומשודרת ברשת ABC האמריקאית.
הסדרה עוקבת אחרי דוקטור שון מרפי, מנתח צעיר ואוטיסט בעל תסמונת סוואנט בתחילת דרכו כמנתח בבית חולים.
הסדרה מבוססת על סדרה קוריאנית בשם זהה משנת 2013.
בשנת 2021 עלתה הסדרה לרשת הסטרימינג Netflix.
בשנת 2022 חודשה הסדרה לעונה שישית שהחלה בשידוריה ב-3 באוקטובר 2022. באפריל 2023 הסדרה חודשה לעונה שביעית ואחרונה שהחלה לעלות ב-20 בפברואר 2024.
דוקטור שון מרפי (פרדי היימור), מנתח צעיר ואוטיסט עם תסמונת סוואנט, עוזב את חיי הכפר השלווים ומצטרף למחלקה הכירורגית בבית חולים יוקרתי.
הוא בודד בעולם, והיחיד שתומך בו – דוקטור ארון גלסמן (ריצ'רד שיף) נאבק בספקנות ובדעות הקדומות של חבר המנהלים בבית החולים כדי לצרף אותו לצוות המתמחים.
שון מתמודד בקושי ביצירת קשרים אישיים ותקשורת עם הסובבים אותו.
הוא צריך לעבוד קשה כדי לשרוד בסביבתו החדשה ובמערכות היחסים עם הקולגות שלו, ולהוכיח להם שהיכולות יוצאות הדופן שלו מצילות חיים.
ד"ר שון מרפי (פרדי היימור) – מתמחה כירורג אוטיסט.
היכולות הבולטות שלו כוללות זיכרון צילומי ויכולת לזהות פרטים ושינויים קטנים כחלק מתסמונת סוואנט.
העסקתו בבית החולים יצרה דעות חלוקות בקרב הדירקטוריון.
בסוף עונה 5 הוא מתחתן עם ליאה דילאלו.
בעונה 6 הוא הופך לרופא כירורג לאחר שסיים את התמחותו, ובסוף העונה ליאה יולדת את בנם.
בסוף עונה 7 רואים שהתמנה לכירוג ראשי, ויש לו עוד בת.
בפלאשבקים לשנות העשרה שלו הוא מגולם על ידי גרהם ורשר.
ד"ר ניל מלנדז (ניקולאס גונזאלס) (עונות 1–3, תפקיד אורח בעונה 4) – מנתח לב וחזה בכיר שהיה אחראי על המתמחים.
בסוף עונה 3 הוא נהרג ברעידת אדמה
ד"ר קלייר בראון (אנטוניה תומאס) (עונות 1–4, תפקיד אורח בעונה 5) – מתמחה כירורגית וחברה קרובה של שון.
קלייר ידועה באמפתיה ובבגרות הרגשית שלה, ובדרך כלל היא מאוד סבלנית כלפי שון.
בסוף העונה הרביעית היא מחליטה להישאר בגואטמלה כדי להמשיך לעזור לאזרחים לקבל טיפול רפואי הכרחי.
בעונה 5 היא חוזרת לחתונתו של שון ולבקש את עזרת חבריה בטיפול באחד ממטופליה.
קלייר גם חושפת שהוצע לה תפקיד של ראש מחלקת הכירורגיה בבית החולים בגואטמלה
בעונה השביעית והאחרונה היא חוזרת לבית החולים בעקבות שון שמעודד אותה לעבור את הניתוח בבית החולים שלהם ולא בגואטמלה מכיוון שיש לה גידול בשד.
שעם הזמן מסתבך ומרדימים אותה כדי שתוכל להילחם בנגיף שהתפשט אצלה.
בזמן שהיא מורדמת ד"ר קאלו לים ושון מקבלים החלטה קשה לקטוע את ידה כי זה סיכן אותה לבסוף היא על סף מוות עד ששון מציע רעיון מבריק שמציל את חייה היא וגארד חוזרים ועשר שנים לאחר מכן יש להם ביחד ילדה
ד"ר ג'ארד קאלו ( צ'וקו מודו) (עונה 1, אורח בעונה 2, תפקיד חוזר בעונה 6) – מתמחה כירורגי ממשפחה אמידה.
הוא עובר לדנבר בתחילת העונה השנייה לאחר שהסתכסך עם ד"ר אנדרוז, שפיטר אותו בגלל תקיפת עובד שניסה לנצל את קלייר, מה שהוביל את ג'ארד לקבל את עבודתו בחזרה על ידי תביעה נגד בית החולים על גזענות, במחיר של לאבד את הכבוד של אנדרוז ומלנדז כלפיו.
בעונה השישית ג'ארד חוזר ומבקש את עזרתו של שון עם הלקוח שלו.
בעידודו של שון, ג'ארד חוזר כמתמחה שנה ראשונה בצוות של שון.
ג'סיקה פרסטון (בו גארט) (עונה 1, תפקיד אורח בעונה 4) – יועצת משפטית בבית החולים וסגנית הנשיא לניהול סיכונים.
היא נכדתו של מייסד בית החולים, ידידה של גלסמן, וארוסתו לשעבר של מלנדז.
ד"ר אל מקלין (איירין קנג) (עונה 1) – מתמחה כירורגית.
ד"ר מרקוס אנדרוז (היל הארפר) – מנתח העוסק בכירורגיה פלסטית.
בעונה הראשונה הוא ראש מחלקת הכירורגיה ששואף לקבל את משרתו של ד"ר גלסמן כנשיא בית החולים.
בעונה השנייה הוא הופך לנשיא לאחר שגלסמן מתפטר.
לאחר שפוטר מתפקיד נשיא בית החולים כי פיטר את ד"ר ג'קסון האן, מנהל מחלקת הכירורגיה החדש, הוא נענה להצעה מד"ר לים לחזור כמנתח.
אחייניתו, ד"ר אוליביה ג'קסון, היא אחת המתמחות הכירורגיות בעונה הרביעית.
בעונה החמישית הוא מחליף את ד"ר לים כמנהל הכירורגיה והוא מוחזר לתפקיד נשיא בית החולים לאחר ביטול רכישת Ethicure.
עוד מתגלה באותה עונה שהוא דיסלקטי.
בסוף העונה השישית הוא מתפטר מתפקידו.
ד"ר אהרון גלסמן (ריצ'רד שיף) – נשיא בית החולים ונוירוכירורג לשעבר, שהיה מנטור וחבר טוב של שון מאז שהיה בן 14.
בסוף העונה השביעית הסרטן ראש שלו חוזר והוא לא מסכים לטיפול ששון הציע לו ובעקבות זה מת אחרי שישה חודשים
אלגרה אאוקי (טמלין טומיטה) (עונות 1–2; תפקיד אורח בעונה 3) – יו"ר מועצת בית החולים וסגנית נשיא הקרן השולטת במימון בית החולים.
ד"ר אלכס פארק (וויל יון לי) (עונות 6-1) – מתמחה כירורגי ושוטר לשעבר שהחליט להיות רופא.
בעונה הרביעית הוא מתחיל מערכת יחסים עם מורגן לפני שנפרד ממנה בסוף העונה החמישית לאחר שהיא דחתה ברגע האחרון הצעת עבודה בניו יורק.
בסוף העונה השישית מורגן ואלכס חוזרים למערכת היחסים.
הוא גם הופך למנתח יחד עם שון.
ד"ר מורגן רזניק (פיונה גובלמן) (עונות 6-1) – מתמחה כירורגית תחרותית שיש לה יריבות עם קלייר מכיוון שיש להם אישיות הפוכה.
בעונה הרביעית היא עוברת מניתוח לרפואה פנימית עקב הנזק שגרמה לידיה בסוף העונה השלישית.
לקראת סוף העונה השישית מאמצת תינוקת שטיפלה בה, וחוזרת למערכת היחסים עם ד"ר פארק.
ד"ר אודרי לים (כריסטינה צ'נג) (עונות 6-1) – מנתחת טראומה והאחראית על חדר המיון והמתמחים ולאחר מכן ראש מחלקת הכירורגיה.
בעונה הרביעית היא מפתחת הפרעת דחק פוסט-טראומטית מחוויותיה בטיפול במגפת הקורונה.
בסוף העונה החמישית לים נדקרת ונפצעת קשה, ולמרות שאנדרוז, גלסמן, שון, ג'ורדן, ג'רום וליאה מצליחים להציל את חייה, לים נותרת משותקת מהמותניים ומטה, ככל הנראה כתוצאה מהניתוח המסוכן של שון כדי להציל את הכבד שלה.
לאחר ניתוח נוסף, לים מחזירה לעצמה את יכולת ההליכה, אם כי בעזרת מקל הליכה.
בתחילת עונה 7 היא מקבלת מינוי לנשיאת בית החולים זמנית יחד עם ד"ר אהרון גלסמן.
ליאה דיללו-מרפי (פייג' ספארה) (עונות 6-1) – שכנתו של שון, אליה הוא מפתח רגשות עד שעזבה כדי להגשים את חלומה.
מאוחר יותר לאחר שחזרה, הם מחליטים להיות חברים קרובים ושותפים לדירה, והם הופכים לזוג בסיום העונה השלישית.
בעונה הרביעית היא נכנסה להיריון משון, אך חוותה הפלה.
בסוף העונה הרביעית ליאה ושון מתארסים.
בסיום העונה החמישית הם מתחתנים.
בעונה השישית היא ושון מצפים לתינוק אשר נולד בסוף העונה.
ליאה עבדה כמהנדסת רכב בשתי העונות הראשונות לפני שהפכה לעוזרת של גלסמן בעונה השלישית.
בעונה הרביעית היא הפכה לראש מחלקת טכנולוגיית המידע של בית החולים.
ד"ר קרלי לוור (ג'סיקה ניקול) (עונה 3; עונות 1–2 תפקיד חוזר) – הפתולוגית הראשית של בית החולים שהופכת לעמיתתו לעבודה של שון בעונה השנייה ולבת זוגו בעונה השלישית.
קרלי נפרדת משון לקראת סוף העונה השלישית לאחר שהבינה שהוא מאוהב בליאה.
ד"ר ג'ורדן ג'קלין אלן (בריה סמונה הנדרסון) (עונות 4 - 6) – אחת מהמתמחות הכירורגיות החדשות שהיא גם ממציאה מצליחה.
בתחילה היא אחת מהמתמחים הצעירים של שון יחד עם אוליביה, אך לאחר מכן משובצת לקלייר יחד עם אנריקה.
ד"ר אשר וולק (נואה גאלווין) (עונות 4 - 6) – אחד המתמחים החדשים.
הוא יהודי חסידי לשעבר ובנו של רב שהפך לאתאיסט לאחר שעזב את קהילתו החסידית בגיל 18 והוא גם הומו מוצהר.
בעונה החמישית מתחיל לצאת עם האח ג'רום מטאל.
בעונה השישית, לאחר ששון הופך למנתח, אשר הוא אחד המתמחים שלו.
בעונה השביעית והאחרונה הוא עובר אירוע אנטישמי ומוכה למוות בידי שונאי יהודים
ד"ר מטאו רנדון אוסמה (אוסבלדו בנווידס) (עונה 5; אורח עונה 4) – מנתח מקסיקני-אמריקאי שהצוות פוגש בגואטמלה ומחליט לחזור לארצות הברית לאחר מכן.
הוא מתחיל מערכת יחסים רומנטית עם ד"ר לים במהלך הזמן שלהם יחד בגואטמלה ובהמשך עונה 5 ד"ר לים נפרדת ממנו לאחר שטיפלה באחת מבנות הזוג שלו לשעבר.
ד"ר דניאל "דני" פרז (ברנדון לרקואנטה) (עונה 6) – אחד המתמחים החדשים בעונה השישית, שמתעניין בד"ר אלן.
עם זאת, הוא מתגלה כנרקומן לשעבר ולכן אינו יכול להביא את עצמו להמשיך בזוגיות איתה, מחשש שזה יפריע לתהליך הגמילה שלו.
בסוף עונה 6 הוא עובר תאונת דרכים וד"ר אלן מזריקה לו משככי כאבים אשר מכילים אופיואידים ובעקבות כך הוא עוזב את ההתמחות בבית החולים וחוזר לגור עם משפחתו.
סטיב מרפי (דילן קינגוול) (עונות 1, 3 ו-6) – אחיו הקטן של שון שנהרג בצעירותו.
מוצג בעיקר בפלשבקים ובחלומות של שון.
קינגוול גילם גם מטופל בשם אוון גליקו שסבל מסרטן העצמות סופני.
דליסי וילנויבה (אלפינה לוק) – אחות בבית החולים.
בעונה החמישית נחשף כי היא חווה התעללות מצד בן זוגה, אוון, מה שגורם לה לאחר למשמרותיה.
בסוף העונה החמישית, אוון דוקר אותה אבל אנדרוז וגלסמן מצילים את חייה.
אוון נעצר על ניסיון לרצח, אבל מביע חרטה על מעשיו בפני ד"ר וולק וכמעט מבצע התאבדות באמצעות שוטר מתוך אשמה.
לאחר המקרה היא מתאוששת וחוזרת לעבודתה.
קני (כריס ד'אליה) (עונה 1) – השכן החדש של שון לאחר עזיבתה של ליאה.
מנצל את האוטיזם של שון על מנת לקבל ממנו כסף והטבות.
שון סיפר שהוא נעצר על ידי המשטרה לאחר שליאה חוזרת.
דבי וקסלר (שיילה קלי) (עונות 1–4) – בריסטה בבית החולים ומאוחר יותר בת זוגו ואשתו של גלסמן.
ד"ר מרינה בלייז (ליסה אדלשטיין) (עונה 2) – אונקולוגית המטפלת בגלסמן.
ד"ר ג'קסון האן (דניאל דיי קים) (עונה 2) – ראש המחלקה לכירורגיה לשעבר בבית החולים, שחווה קשיים עם שון בגלל האוטיזם שלו.
למרות התנגדותו של שון, הוא מעביר אותו להתמחות בפתולוגיה, שם הוא יכול לעזור למטופלים בלי לתקשר איתם, אבל מאוחר יותר מפטר אותו בגלל התעקשותו של שון לחזור לתחום ההתמחות הקודם שלו.
אנדרוז מפטר אותו מעבודתו מאוחר יותר כדי להחזיר את שון.
בריז בראון (שרון ליל) (עונה 3; תפקיד אורח בעונות 1–2) – אימה של קלייר שסובלת מהפרעה דו-קוטבית.
היא נהרגת בתאונת דרכים בעונה השלישית.
דינה פטרינגה (קארין קונוול) (עונות 2–4) – אחות חדר ניתוח בבית החולים עם ותק של כ-40 שנה במקצוע.
היא מתה מנגיף הקורונה בעונה הרביעית.
ד"ר אנריקה גוארין (בריאן מארק) (עונה 4) – אחד מהמתמחים החדשים.
בעל גישה קלילה לחיים אשר מנהל אורח חיים פוליאמורי.
הוא אחד מהמתמחים של קלייר.
הוא עוזב לבסוף את בית החולים על מנת לעבוד ברפואה במדינות העולם השלישי.
ד"ר אוליביה ג'קסון (סאמר בראון) (עונה 4) – אחת מהמתמחות החדשות של שון.
גם הוריה הם מנתחים והיא בוגרת אוניברסיטת הרווארד.
היא אחייניתו של ד"ר אנדרוז, מה שנשמר בסוד מפני הקולגות שלה.
היא מפוטרת לאחר שהיא סופגת את האשמה על הדלפת מידע רפואי של מטופל (שבפועל הודלף על ידי ד"ר אנדרוז), זאת מאחר שהיא לא רצתה להיות רופאה מלכתחילה.
מיילס בראון (מרקיז האריס) (עונה 4) – אביה המנוכר של קלייר שמופיע בעונה הרביעית.
הוא וקלייר מנסים לשקם את מערכת היחסים שלהם.
סאלן מוריסון (רייצ'ל ביי ג'ונס) (עונה 5) – קונה את בית החולים בעונה החמישית ומתעמתת עם מרבית הצוות.
"הרוע שבפנים 3" הוא סרט אימה על-טבעי, אשר בוים על ידי לי וואנל תסריטו נכתב על ידי ג'ייסון בלאם, אורן פלי וג'יימס ואן.
בין שחקניו הראשיים של הסרט ניתן למנות את דרמו מולרוני, סטפני סקוט, אנגוס סמפסון ולין שיי.
הסרט יצא לאקרנים ב-5 ביוני 2015, שנתיים לאחר צאתו הסרט "הרוע שבפנים 2".
האירועים מתרחשים לפני אירועי הסרט "הרוע שבפנים".
קווין ברנר (סטפני סקוט) נוסעת לביתה של אליס ריינייה (לין שיי) במטרה שתעשה לה תקשור ותצליח לגרום לה לדבר עם אימה המנוחה.
לאחר שיח קצר, שואלת אליס את קווין על מקום מגוריה ומגלה שזו עשתה דרך ארוכה כדי להגיע אליה ולכן מסכימה לבסוף לבצע את התקשור המדובר.
כאשר אליס מתחילה בסיאנס, היא חשה בנוכחות רעה ועוצרת את כל המאורע, תוך שהיא מפצירה בקווין שלא לנסות ליצור קשר בשום צורה עם אימה המנוחה, היות שהיא חשה בנוכחות של ישות רעה.
לאחר שמסתיים המפגש, חוזרת קווין לביתה וכאשר מסיימת את האודישנים לבית הספר לדרמה שלה, היא נדרסת על ידי מכונית, היות שהיא הייתה עסוקה בהבטה בדמות לא מזוהה שלטענתה, נופפה לה לשלום.
לאחר מכן, נשלחת קווין לביתה, תוך ששתי רגליה שבורות והיא אינה יכולה לזוז.
בזמן שהותה בבית, היא חשה בנוכחות של ישות רעה שגורמת לה לסיוטים וחרדות.
בסמוך לכך, מרגישה אליס כי אותה הישות רודפת גם אותה, עד שלבסוף, היא מחליטה לנסות ולעזור לקווין בשנית, אך ללא הצלחה.
לאורכו של הסרט, שכנתה של קווין שחולה בשיטיון, אומרת לה משפטים מטרידים ומוזרים בכל הקשור לנוכחות הזרה והרעה שזו חשה.
בעלה של השכנה אומר לקווין להתעלם מהדברים שהיא אומרת, היות שהיא חולה בשיטיון.
בהמשך, אביה של קווין מבין שישנה נוכחות זרה ורעה בבית, אשר מאיימת על קווין ולכן הוא עושה מעשה ונוסע לביתה של אליס במטרה שתעזור להם.
אליס מספרת לו על בעלה שנפטר זה עתה והשניים מתחילים לשוחח על נושאים שונים, עד שלבסוף מגיעה אליס לביתו במטרה לעזור לקווין.
עם זאת, היא מציינת כי היא חשה שישנה ישות נוספת שרוצה לרצוח אותה ולכן היא כבולה ולא יכולה לעשות יותר מדי, תוך שהיא לא מתחייבת לכך שהיא תצליח לעזור לקווין ולאביה.
באותה הסצנה, ישנו דיבור על המאורעות של הסרט הקודם, "הרוע שבפנים 2".
לאחר המפגש בין אביה של קווין לאליס, זו מגיעה לביתם על מנת לעזור.
כבר ברדת החשכה, פוצחים השלושה בסיאנס נוסף, בו אליס כמעט נרצחת על ידי אותה הישות ממנה חששה לאורך כל הדרך.
אליס מתעוררת מהסיאנס וצורחת שהיא לא מסוגלת לעזור בשום צורה שהיא ומותירה את קווין ואת אביה לבדם.
לאחר מכן, אביה של קווין עושה מעשה נוסף ומבקש מאח שלה למצוא ציידי רוחות שיעזרו להם.
במהלך שהותם של שני ציידי הרוחות (שמתגלים כשרלטנים) בביתם של קווין, אחיה ואיה, קורה מקרה על טבעי בו הישות מתגלה וכמעט הורגת את כולם.
נוכח המצב, מתבצעת פנייה נוספת לאליס, שתעזור למשפחה עם המצב וזו מסכימה לנסות ולעזור שוב, תוך שהיא לוקחת בחשבון שהיא עלולה למות.
בסוף הסרט, מצליחה אליס להיאבק בישות שפקדה את משפחת ברנר, תוך שהיא מצליחה להחזיר את קווין לעולם המציאותי.
בסצנה האחרונה, חוזרת אליס לביתה, תוך שהיא מוצאת את הסוודר של בעלה המנוח על מיטתה ובתמימותה חושבת שהוא זה שהניח אותו שם, עד שהיא מגלה את שד פני-שפתון בחדר השינה שלה ובכך מסתיים הסרט.
שלב הצילומים של הסרט התחיל כבר ב-9 ביולי 2014, בלוס אנג'לס.
בתכנון, רצו לצלם את הסרט במשך 29 ימים.
תקציב הסרט היה גבוה בהרבה מזה של השניים הקודמים, כאשר נאמד בכ-11 מיליון דולר.
כמו כן, גרף הסרט למעלה מ-113 מיליון דולר, ובכך הצליח להיכנס לרשימת 100 סרטי האימה המכניסים ביותר בכל הזמנים, תוך שהפך לסרט השלישי הרווחי ביותר בסדרת הרוע שבפנים.
נכון למאי 2020, הסרט נחשב לסרט המתוקצב ביותר שיצא במסגרת סדרת הרוע שבפנים.
הרועה (על פי מילה) , בהולנדית: De Herderin (naar Millet)) הוא ציור שמן על קנבס של הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך.
את הציור צייר ואן גוך בשנת 1889 כשהיה מאושפז במנזר סן פול דה מסול שבסן רמי, פרובאנס, אשר בדרום צרפת, כחלק מסדרת ההעתקים בעקבות אמנים.
היצירה מוצגת במוזיאון תל אביב לאמנות, כחלק מאוסף משה ושרה מאייר.
הרועה (על פי מילה) צויר בסגנון אקספרסיוניסטי האופייני לואן גוך.
הציור מבוסס על חיתוך בעץ בשם La Grande Bergère Assise, שביצע ז'אן-בטיסט מילה, ככל הנראה בעקבות הציור "רועה יושבת על סלע", אשר צייר אחיו, ז'אן-פרנסואה מילה.
אל חיתוך העץ שביצע ז'אן-בטיסט נחשף ואן גוך בשנת 1881 כשהיה אצל אחיו סוחר האמנות תיאו.
יצירה זו הותירה אצל ואן גוך רושם רב, שהוזכר במספר מכתביו, ואף את ציורו "צער" (Sorrow) צייר בהשראתו.
כשאושפז ואן גוך במנזר סן פול דה מסול בעקבות מחלת נפש, הוא צייר גרסאות משלו לכ-20 יצירות של מילה, וזאת כחלק מהערכתו הרבה אליו, ובייחוד לאופן בו הציג את האיכרים, שכמו מילה גם ואן גוך שאב מהם השראה.
בגרסאותיו ואן גוך לא ניסה להעתיק את יצירות מילה, אלא נתן בהן את הנופך האישי שלו.
בציור "הרועה (על פי מילה)", ניתן לראות את משיכות המכחול האופייניות לוואן גוך, יחד עם השימוש בכחול ובצהוב.
ניתן להבחין כי רועת הצאן בעלת תווי פנים מבוגרים יותר מאשר בחיתוך ובציור של האחים מילה, ומעניינת השתלבות הצאן בין החיטים.
הרוצח הסדרתי מלונג איילנד הוא כינויו של רוצח סדרתי, האחראי למותם של 10–17 בני אדם במשך תקופה של קרוב לעשרים שנה באזור החוף הדרומי של האי לונג איילנד, ניו יורק, ארצות הברית.
מכונה בתקשורת האמריקאית גם כ"הרוצח מחוף גילגו" (אזור החוף בו נמצאו לראשונה שרידי גופות) ו"המרטש מקרייגסליסט" (אתר האינטרנט שדרכו, על פי החשד, נהג לקבוע פגישות עם קורבנותיו).
הקורבנות הושלכו באזורים מבודדים בהם ביצות, שדות, יערות וחופי ים השוכנים לאורכו של הכביש המהיר אושן פארק-וויי העובר על קו החוף הדרומי.
רוב רובם, נמצאו במחוז סאפוק, אולם, חלקי גופות אחרים השייכים לאותם קורבנות נמצאו מפוזרים במחוזות סמוכים במרחק ניכר.
בחלק מהמקרים, נהג הרוצח לשמור את המכשיר הנייד של קורבנותיו, ובמשך תקופה התקשר למשפחותיהם ותיאר בפניהן כיצד הרג אותם וכמה נהנה מכך.