tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יוסף בן מתתיהו מלגלג על "מומחיותו" של אפיון כבלשן כאשר הוא כותב כי אפיון נתן פירוש "נפלא ונאמן מאד" לַשם "שבת" והראה שלא הייתה בו בושה וגם לא בינה, כי המילים "סבּוֹ" (Sabbo) ו"שבת" (sabbaton) רחוקות מאוד זו מזו, כי "שבת" בלשון היהודים משמעותה מנוחה מכל מלאכה.
טענתו של אפיון מופיעה בצורה עדינה יותר בכתביו של פומפיוס טרוגוס.
וכן טקיטוס כותב כי: "הם בחרו ביום השביעי לשבות בו ממלאכה כיוון שבּוֹ הוּשם קץ לנדודיהם", אולם לאחר מכן "נמשך לבם אחר העצלוּת וגם את השנה השביעית הפרישו לבטלה".
כמו כן, רבים תיארו את השבת כיום של בטלה.
הפילוסוף הרומי סנקה טען לגבי היהודים "שמנהגם אינו מועיל, שכן על ידי הנהגת יום מנוחה אחד כל שבעה ימים, הם מפסידים בבטלנות כמעט שביעית מחייהם" והוסיף כי "על ידי הימנעותם מלפעול בעתות חירום משלמים לא פעם באובדן".
פרסיוס כלל בסאטירות שלו תיאור חי למדי, אך עוין בכללותו של השבת היהודית, אשר מסתיים במילים "אתה מעווה שפתותיך בשקט, ומחוויר לנוכח השבת של הנימולים".
המשורר הרומי יובנאליס כתב בסאטירות שלו על תופעת הגרים: "יש שנולדו להורה, שיָרָא שבת...
הן האשם הוא האב, שהפך עצל בהגיע כל יום שביעי".
המשורר הורטיוס מתאר באחת מהסטירות שלו איך בעודו עסוק בשיחה עם אדם טרחן ופטפטן, הוא פוגש בחברו המשורר אריסטיוס פוסקוס ומנסה לרמוז לו בצביטות ובמשיכות שיציל אותו, אך ללא הועיל: "הבדחן האכזר צחק, משים עצמו כלא מבין".
הורטיוס רותח מזעם אך מנסה שוב: "הרי אמרת שרצית לספר לי דבר מה".
החבר הבדחן משיב לו: "וכך אמנם בכוונתי לעשות, אך לכשתכשר השעה.
היום יום השלושים הוא, שבת.
כלום תעליב את היהודים הנימולים?".
הורטיוס משיב: "אין לי נקיפת מצפון דתית" אך פוסקוס משיב "אבל לי יש.
אני חלש קצת יותר, אחד מני רבים" ונמלט.
לדעתו של פטר שפר אין בסיפור "שמץ של נימה שלילית".
דבורה גילולה לעומת זאת סוברת, שהוא כן בא ללעוג למנהגי היהודים.
המלים ההמוניות ששם הורטיוס בפי פוסקוס וניסוחם הלגלגני והעוקצני, באים להדגיש את הבלותו של התירוץ ומבטלים מלכתחילה התייחסות רצינית לתוכן הדברים.
בכך מתכוון הורטיוס להתייחס אל היהודים כאל כת עלובה ובזויה שאין להתייחס בכובד ראש למנהגיה.
ההסבר הנפוץ ל"יום השלושים" הוא שמדובר באזכור לחג היהודי של מולד הירח בראש חודש.
יש המפרשים את המלים "אחד מני רבים" כעדות לכך שרבים שומרים שבת, אולם אחרים סוברים שפוסקוס מתכוון להגיד שהוא פחדן ולא אמיץ כמו הורטיוס.
במכתב שכתב סינסיוס (סביב 400 לספירה) לאחיו, עוד בטרם שנעשה נוצרי, הוא מתאר את מסעו הימי מאלכסנדריה לקירנה.
הוא מציין שרב החובל היה יהודי ומביע כעס על קפדנותו בשמירת חוקי השבת: עם כניסת השבת הוא עזב את ההגה ועל אף תחנוני הנוסעים, חזר לעבודתו רק כאשר היה משוכנע כי הספינה נמצאת בסכנה אמיתית.
ביהדות, החזיר הוא חיה טמאה (הוא מפריס פרסה ושוסע שסע, אך אינו מעלה גירה), ולכן אסור לאכול את בשרו.
סלידה מוגברת זו מהחזיר מוסברת במדרש רבה: "חזיר הזה בשעה שהוא רובץ הוא מפשיט את טלפיו כלומר [ראו] שאני טהור".
היינו, החזיר, שהוא החיה היחידה מבין החיות הטמאות שיש לו את שני סימני הטהרה החיצוניים (הפרסת פרסה ושסיעת שסע), נוהג להפגין את טלפיו שיש בהם את סימני הטהרה, אך הוא נעדר את סימן הטהרה הפנימי – העלאת גרה.
ככלל, העלאת חזירים כקורבן הייתה נדירה בקרב עמים שמיים, אך הייתה נפוצה בקרב היוונים.
בעת העתיקה, מקובל היה לראות בחזיר בעל חיים שפרט לאכילת בשרו, אין בו כל תועלת.
לפיכך, גידלו הרומאים חזירים למאכל בלבד, וחבל היה בעיניהם לאכול בעלי חיים כפרות וכבשים שמביאים תועלת נוספת.
הסופר מרקוס טרנטיוס וארו כותב: "החזיר הוא בעל חיים שמטבעו ניתן לנו כדי לערוך סעודות".
פורפיריוס מציין גם הוא ש"חזירים הם חסרי תועלת אלא כמזון".
לפיכך, בעיני הרומאים היה מוזר שהיהודים ויתרו על בשר מאכל מקובל על הכל שמחירו זול יחסית.
כפי שמעידות המילים ששם פלוטרכוס בפי אחיו למפריאס: "סבי נהג לומר בכל הזדמנות, בלעג על היהודים, שהבשר שהם נמנעים ממנו הוא הראוי ביותר".
כחלק מגזירות אנטיוכוס נצטוו היהודים: "להקריב בשר חזיר וכל בהמה טמאה", יוסף בן מתתיהו טוען שהוא הכריח את היהודים "להקים להם מקדשים בכל עיר וכפר ולבנות מזבחות ולהקריב עליהם חזירים בכל יום".
בספר מקבים ב מסופר גם שאנטיוכוס ניסה לאלץ את היהודים לאכול בשר חזיר, וחלקם העדיפו למות ולא לעשות זאת.
על פי דיודורוס, ויוסף בן מתתיהו, לגזירות אלו היה תקדים בדמות הקרבת חזירה בבית המקדש בידי המלך אנטיוכוס הרביעי בעצמו.
על פי דיודורוס, אנטיוכוס "ציווה להתיז ממיצי הבשר על ספרי הקודש שלהם, המכילים את החוקים הקסנופוביים...
ולכפות על הכהן הגדול ושאר היהודים לאכול מן הבשר." החוקרים סבורים שתיאורו של דיודורוס מנסה לתאר את מאמציו של אנטיוכוס להכחיד את המיזנתרופיה המיוחסת ליהודים, על ידי כך שהוא מבצע בדיוק את מה שהיהודים מתעבים יותר מכל – הקרבת חזיר ואכילה מבשרו.
אמנם, על פי הכתוב בספרי מקבים, אכן על ביזת בית המקדש בידי הסלאוקים בשנת 169 לפנה"ס פיקח המלך בעצמו.
עם זאת, לא נזכרת שם הקרבת חזיר על ידו, וכל רצונו הייתה העשרת אוצרו.
הגזירות כנגד היהודים באו רק שנתיים מאוחר יותר בשנת 167 לפנה"ס, וככל הנראה לא לוו בביקור נוסף של המלך בירושלים.
סביר להניח שהתעמולה הסלאוקית כרכה את שני האירועים יחד, וזאת במטרה לטהר את שמו של אנטיוכוס ולתאר את מעשיו לא כביזה בעלמא, אלא מלחמה בשנאת הזרים היהודית.
מקרוביוס מספר שאוגוסטוס אמר כי "עדיף להיות חזירו (hus, ὗς) של הורדוס מאשר בנו (huios, υἱός)".
בדיחה זו מבוססת על משחק מילים ביוונית בין "חזירו" (hus, ὗς) ו"בנו" (huios, υἱός), אולם היא מאבדת את חריפותה בתרגום הלטיני, מאידך אין כל וודאות שאוגוסטוס אמר משפט זה ביוונית דווקא.
על פי מקרוביוס התבטא כך אוגוסטוס בעקבות ציוויו של הורדוס להמית את כל הילדים מתחת לגיל שנתיים, ובתוכם גם בן המלך.
ומשמעות המשפט היא שהורדוס אינו הורג את חזירו, ומזלו של החזיר שפר עליו משל בנו של הורדוס עצמו.
המשפט הלעגני מתייחס במקורות הקדומים לטבח התמימים, הנזכר בברית החדשה, אולם כיום מקובל להאמין שהמקור של מקרוביוס עבר שינוי בידי כותב נוצרי, ולמעשה הבדיחה המקורית התייחסה להוצאתם להורג של שלושה מבניו של הורדוס.
פלוטרכוס, מספר בחיבורו על חיי קיקרו, שבשנת 70 לפנה"ס תבע אחד מתושבי סיציליה את הפוליטיקאי הרומאי גאיוס ורס בעושק סיציליה שהייתה הפרובינקיה שלו.
קווינטוס קייקיליוס ניגר, אחד מאנשיו של ורס, ניסה לעמוד בעצמו בראש התביעה כדי לסכל אותה.
פלוטרכוס מציין שקייקילוס היה עבד משוחרר וש"קיים מנהגי יהודים", ועל כן הצהיר קיקרו "מה ליהודי ולחזיר?" פלוטרכוס מוסיף שהמילה "ורס" בלטינית פירושה "חזיר מסורס".
עם זאת, קייקיליוס היה דמות מוכרת יחסית, והטענה שהוא קיים מנהגים יהודיים אינה נזכרת בשום מקום אחר, ואף לא בנאומו של קיקרו נגדו.
בנוסף על כך, לא סביר להניח שבאותה תקופה עבד משוחרר היה יכול לעמוד בראש תביעה.
ועל כן סביר להניח שמדובר בבדיחה מאוחרת שיוחסה בשלב מאוחר יותר לקיקרו.
פטרוניוס (המאה ה-1 לספירה) כותב בלעג על המתגיירים כי "היהודי יכול לסגוד לאל החזיר שלו", אך כל עוד לא יקיים ברית מילה לא יחשב ליהודי אמיתי.
פטרוניוס פירש בצורה קיצונית את העובדה שהיהודים אינם אוכלים בשר חזיר, וסבר שהסיבה לכך היא שהיהודים סוגדים לחזיר כאל.
יובנאליס מתאר בסטירה 6 בספרו את היהודים ככאלה שמפקירים כללי צניעות בסיסיים, ועל ארצם הוא כותב: "בארץ שבה...
מידת רחמים עתיקת יומין מעניקה אריכות חיים לחזירים" הלגלוג בא לידי ביטוי בהנגדה שבין העבירות החמורות שעוברים היהודים לבין הדרך הקפדנית שבה שומרים היהודים על דקדוקי פולחן מגוחכים בעיני הרומאים.
הסיום הוא מפתיע ובלתי צפוי, אי ההתאמה שבו מעמיקה את תחושת הלעג והגיחוך של הקורא: "מידת רחמים...
בסימפוזיון של פלוטרכוס "שיחות משתה", עולה השאלה "אם היהודים נמנעים מבשר חזיר בגלל יראת הכבוד לחזיר או סלידה ממנו".
הסופיסט קליסטראטוס טוען כי החזיר אכן "נהנה מכבוד מסוים בקרב אותו העם", והיהודים אינם אוכלים אותו מתוך אמונה שהוא "לימדם לזרוע ולחרוש".
למפריאס, אחיו של פלוטרכוס, מבקר את גישתו של קליסטראטוס, וטוען שהיהודים אינם אוכלים את החזיר מפני שהם מתעבים אותו כי הוא מפיץ מחלות, מלוכלך ובשרו "באיכות ירודה".
הנימה היא בכללותה אוהדת יחסית, אם כי נותנת ביטוי למספר עלילות כנגד היהודים כמו עלילת החמור ועלילת המצורעים.
טקיטוס כותב שהיהודים אינם אוכלים חזיר "שכן נוגעו בצרעת הפוקדת בעל חיים זה".
פורפיריוס כותב כי היהודים (והפיניקים) נמנעו מאכילת חזיר "משום שבמקומותיהם לא היו כלל חזירים בנמצא".
על פי פורפיריוס הדבר הפך בהדרגה אצל היהודים לחוק, והוא משבח את הקנאות שבה הם שומרים אותו.
רבים מהסופרים הפגאנים התרשמו מאוד מכך שהיהודים עמדו בעקשנותם לא לאכול חזיר, אף במקרה של סכנת נפשות.
ארוטיאנוס (החצי השני של המאה ה-1 לספירה) כותב שיש הטוענים שמחלת הנפילה באה ממקור אלוהי או מאמונה תפלה, "כך שאם [החולה] הוא יהודי עלינו להימנע מלהאכילו בשר חזיר".
סקסטוס אמפיריקוס כותב: "כוהן יהודי או מצרי יעדיף למות בו במקום מאשר לאכול בשר חזיר".
קיסר רומא יוליאנוס כותב בשבח היהודים: "ראיתי כי אלה שדעתם נתונה לתורות הדת היהודית כה קנאים באמונתם עד כי יבחרו למות למענה ולסבול מחסור מוחלט ורעב ובלבד שלא יטעמו בשר חזיר".
פורפיריוס משבח את העקשנות היהודית בנושא זה, כמו גם מנהגי אכילה מוזרים של עמים אחרים: "וגם כאשר מלכים רבים התאמצו לשנותם הם העדיפו למות ולא לעבור על החוק".
כאמור לעיל, הקטע מתייחס לעמים נוספים, אולם נראה שהושם בו דגש מיוחד על היהודים.
הפילוסוף הנאו-אפלטוני דמסקיוס (החצי הראשון של המאה ה-6 לספירה) היה המחבר הפגאני האחרון שהזכיר את ההתנזרות היהודית מבשר חזיר.
דמסקיוס מספר על הפילוסופים דומנינוס ופלוטרכוס אשר שניהם היו חולים במחלה קשה.
שניהם באו אל מקדש אסקלפיוס באתונה, ועל פי המנהג ישנו בו כדי לקבל בחלום מרפא למחלתם.
אסקלפיוס אמר לפלוטרכוס שעליו לאכול בשר חזיר כדי להירפא ממחלתו.
אף על פי שדתו לא אסרה זאת עליו, פלוטרכוס נהג לא לאכול בשר חזיר ולכן אמר: "אלי, מה היית פוקד על יהודי לו לקה במחלה זו?
ברור שלא היית דוחק בו למלא כרסו בבשר חזיר?" ואכן, מיד בקעה בת קול אשר המליצה לו על תרופה אחרת.
גם דומנינוס קיבל את ההוראה לאכול בשר חזיר, אולם אף על פי ש"מנהגים סוריים" מסוימים אסרו עליו לעשות זאת, הוא מילא אחר ההוראה.
דמסקיוס מספר "שאם עבר ולו יום אחד בלבד מבלי שאכל ממזון זה, הייתה המחלה שבה לתקוף אותו בוודאות עד שהתמלא לשובעה בשר חזיר".
לסיכום ניתן לומר שבעוד מרבית המחברים הרומאים והיוונים ראו בהתנזרות היהודית מבשר חזיר מנהג מוזר, הרי שהם העריצו את הקפדנות שבה היהודים שמרו עליו.
ברית המילה, היא אחת המצוות החשובות ביותר ביהדות.
לפיה חובה למול כל זכר יהודי ביום השמיני ללידתו.
ברית המילה היא גם חלק מהותי בתהליך הגיור של זכר, לרבות עבד כנעני.
המילה היא הסימן החיצוני לברית לברית שבין אברהם לאל המתוארת במקרא, ומי שאינו מבצע אותה מפר בצורה מוחלטת ברית זו ולפיכך מתנתק מקהילת בית ישראל.
הוא מכונה "ערל" ועונשו כרת.
אף על פי שבני אומות אחרות נהגו גם הם לבצע מילה, בשביל סופרים יוונים ולטיניים היהודים היו הנימולים המובהקים.
היוונים, העריצו את שלמות הגוף האנושי, כך שהטלת פגם בו נחשבה בעיניהם לדבר בזוי.
אי לכך, מנהג המילה הפך לאחד המנהגים המזוהים ביותר עם היהודים (חרף העובדה שעמים נוספים נהגו בו), לצד שמירת שבת והתנזרות מבשר חזיר.
עם התפשטות התרבות ההלניסטית ותהליכי הייוון בקרב היהודים, החלו יהודים רבים להתבייש במילתם אשר פגעה בשלמות גופם.
השתתפות בחינוך הספורטיבי בגימנסיון ובאפביון הייתה חלק בלתי נפרד מאזרחות בפוליס ההלניסטית – אזרחות שהעניקה לבעליה יתרונות רבים.
בשל כך, ביצעו יהודים רבים משיכת עורלה .
כחלק מגזירות אנטיוכוס, נאסר על היהודים לבצע ברית מילה.
פרופ' רפפורט משער שהכוח הופעל נגד פקידי השלטון שהופקדו על אכיפת הגזירות.
הקיסר הרומאי אדריאנוס הטיל בזמן כלשהו שבין השנים 128–132 לספירה איסור על ברית מילה.
עם זאת, ממדי הגזירה ואף עצם קיומה לא ברורים ושנויים במחלוקת.
לדעת ההיסטוריה אוגוסטה, איסור זה הוא שעורר את מרד בר כוכבא, אולם דעה זו אינה מקובלת כיום במחקר.
לפי דברי חכמים מאותו הדור, כפי שהובאו בתלמוד, גם בימי הרומאים האיסור נאכף באמצעות הטלת עונש מוות, בו הסתכנו רבים.
עם הכתרתו של אנטונינוס פיוס, כקיסר רומא בשנת 138 לספירה, הותר ליהודים למול את בניהם, אך האיסור נותר בתוקפו ביחס לשאר האוכלוסייה, ובכך מנע אפשרות של גיור גברים וכן מנע את האפשרות של גיור עבדים.
האזכור הוודאי הקדום ביותר לברית מילה בקרב היהודים נמצא אצל הרודוטוס (המאה ה-5 לפנה"ס) הטוען ש"הסורים היושבים בפלשתינה" הם "היחידים המלים מימים קדמונים את ערותם" יחד עם הקולכים הכושים והמצרים.
הרודוטוס מוסיף ש-"כפי שהם מודים, למדו מהמצרים...
הם לבדם בין כל בני־אדם מלים את בשרם וכנראה מחקים הם בזה את המצרים".
משום כך גם יוסף בן מתתיהו הבין את חשיבותו של הקטע הזה, ואין לו ספק שאותם "סורים היושבים בפלשתינה" המלים את בשרם יכולים להיות יהודים בלבד, מאחר שמכל תושבי פלשתינה "היהודים לבדם עושים זאת".
דיודורוס ציין גם הוא שהיהודים למדו את מנהג המילה מהמצרים, וכן כתב סטראבון אשר האמין שהיהודים נוהגים גם לבצע מילת נשים.
הסופר היווני-מצרי אפיון, לעג ליהודים על כך שהם מלים את עורלתם.
הפילוסוף היווני קלסוס (המאה ה-2), אשר כתב חיבור כנגד הנצרות, טען גם כן (בהסתמכו על הרודוטוס), שמוצא המילה הוא מהמצרים.
קלסוס השתמש בטענה זו כדי להוכיח שהיהודים אינם נעלים יותר על עמים אחרים, ולפיכך היהירות שלהם אינה מוצדקת.
עם זאת, הוא אינו מבקר את מנהג המילה עצמו.
בעיני סטיריקנים רומאים רבים, הייתה המילה מאפיין ספציפי של היהודים.
הורטיוס מזכיר את השבת של "היהודים הנימולים".
גם פרסיוס לעג על "השבת של הנימולים".
מילה נחשבה לפגם בקרב העבדים באותה תקופה.
באחד הקטעים שנשתמרו משיריו, פטרוניוס מתייחס למילה כשלב הכרחי בהתיהדותו של הגר: קטע זה מהווה מעין סיכום סאטירי של המאפיינים המשמעותיים ביותר של היהודים בעיני פטרוניוס: אל־חזיר, תפילה למרום, המילה והשבת.
יובנאליס מתאר בספר הסטירות שלו כיצד כאשר הורה מקיים מנהג שלילי, הבן ממשיך עם אותו מנהג אפילו רחוק יותר.
הוא מביא כדוגמה לכך את היהדות: "יש שנולדו להורה, שירא שבת...
ובמועד גם יסירו עורלתם" לאחר מכן "מורגלים לבוז לחוקי רומא", הם יהפכו למיזנתרופים: "הם לא יראו את הדרך אלא למי שסוגד כמוהם לאותם קדושים, ורק את הנימולים יובילו למעיין מבוקש".
מרטיאליס מזכיר מספר פעמים את מנהג המילה באופן סאטירי.
מגמה זו של זיהוי המילה עם היהודים קיימת גם בספרי היסטוריה יווניים ורומיים.
נראה כי מבחינתו של טימגנס, מילה נחשבת יהודית בעליל והייתה האמצעי המכריע והטבעי לגמרי להטמעת בני עם לא יהודי בתוך העם היהודי.
האמונה באל אחד, אשר בלעדיו לא קיימים אלים נוספים, היא המצווה הבסיסית ביותר ביהדות.
מצווה זו כוללת את שתי הדברות הראשונות בעשרת הדיברות: "אָנֹכִי ה' אֱלֹהֶיךָ...
העובד לאלים אחרים, אף בשיתוף עם האל האחד, נקרא עובד עבודה זרה ועונשו הוא מוות.
אלוהי ישראל הוא אל ללא דמות, פנים או תיאור כלשהו.
מעבר לכך, יש איסור גורף על עשיית כל פסל, צלמית, או תמונה, אפילו כאלו המיוחסים לאלוהי ישראל ובוודאי כאלו שמיוחסים לאלים אחרים.
תפיסה זו נחשבה לחריגה מאוד בעולם הפגאני היווני-רומי.
המיתולוגיה הרומית מלכתחילה הייתה בנויה בחלקה הגדול על המיתולוגיה היוונית, כך שעם התנגשות התרבויות של יוון ורומא, אוחדו המיתולוגיות בלי בעיה.
זאוס זוהה עם יופיטר, אפרודיטה זוהתה עם ונוס וכן הלאה.
ההלניזם הפיץ את התרבות והמיתולוגיה של יוון ברחבי העולם, ובהדרגה זוהו גם אלים זרים עם האלים היוונים והרומיים.
רשף זוהה עם אפולו, בסתת זוהתה עם הרה ומלקרת עם הרקלס.
בכתובת שהשאיר אנטיוכוס הראשון תאוס, מלך קומגנה אף נזכרים בנשימה אחת "הורמוזאוס" (הלחם של הורמוז וזאוס).
לאחר שקיסרי רומא העלו את עצמם לדרגת אלים, יכלו המקומיים פשוט להוסיף את פסל הקיסר למקדשיהם.
אולם לא ניתן היה לעשות את אותו הדבר עם האל היהודי, אשר מעצם מהותו הוא יחיד וכל סגידה לדבר מה נוסף מהווה כפירה בו.
כמו כן, מוזר היה בעיני הפגאני שלאל היהודי אין צורה ודמות, ושהיהודים אינם סוגדים לו באמצעות צלמים ודברים דומים.
מכיוון שהאל היהודי, בניגוד לאלים היווניים והרומיים, הוא חסר צורה ודמות התפתחה בקרב חוגים משכילים הדעה שהיהודים למעשה עובדים את השמים.
הראשון שהזכיר זאת, גם אם בעקיפין, הוא ככל הנראה תיאופרסטוס, תלמידו של אריסטו הכותב על היהודים: "בהיותם פילוסופים מטבעם, הם משוחחים על האלוהות, ובלילה צופים הם בכוכבים, מתבוננים בהם וקוראים לאלוהים בתפילה".
הקטאיוס איש אבדרה כותב על משה: "סבור היה שאלוהים אינו בן דמות אנוש אלא שהרקיע העוטף את הארץ רק הוא אלוהי ומושל ביקום".
סטראבון, ככל הנראה שדרג את דבריו של הקטאיוס כאשר כתב שמשה: "טען ולימד, שהמצרים טועים בייצוג הישות האלוהית בדמות בהמות ובקר וכך גם הלובים.
וכי גם היוונים שוגים בעיצוב אלים בצלם אנוש.
שהרי, לדבריו, אלוהים אינו אלא דבר אחד בלבד המקיף את כולנו וחובק את היבשה והים – הדבר שאנו מכנים שמים, או יקום, או טבעו של כל הקיים".
יובנאליס מתאר מגדת עתידות יהודייה אשר מצהירה שהיא "נביאה אמונה של מרום השָמַיִם".
בהקשר אחר הוא לועג לגרים אשר "מתפללים לעבים ולאלוהות השָמַיִם".
נראה שטעות זו נובעת מהיהדות עצמה, אשר בה מקובל מאוד הכינוי "אלוהי השמיים" (או בארמית, "אלה שמיא").
כינוי זה הוא עתיק למדי, ובתקופה הפרסית היה נפוץ בקרב לא-יהודים ויהודים כאחד.
זיהוי האל היהודי עם השמים גם אפשר ללא-יהודים להקביל אותו עם אלים אחרים כמו אהורא מזדא הפרסי, בעל שמין השמי או זאוס-יופיטר היווני-רומי.
אחרים סברו שהיהודים הם למעשה אתאיסטים מוחלטים.
מנתון כותב שמשה "נתן להם לראשונה תורה (חדשה) וצוה עליהם לבלתי-עבוד את האלים ולבלתי הזהר בחיות אשר נחשבו לקדושות בארץ מצרים, רק לזבוח את כלן ולאכלן".
אפולוניוס מולון כינה את היהודים "שכחי אלהים ושונאי הבריות".
גם האסטרונום תלמי אפיין בכתביו את היהודים כ"נועזים" וכ"כופרים".
לעומת זאת היו שראו את היעדרם של צלמים מהדת היהודית בצורה חיובית.
מרקוס טרנטיוס וארו טען שגם הרומאים הקדמונים נהגו כן, ושאם היה מנהג זה נמשך היו הרומאים אדוקים יותר בדתם.
טקיטוס כותב: "היהודים אינם משיגים אלא אל אחד וברוּח בלבד ישיגוהו, והיוצרים תמונות אלים מחומרים נפסדים ובצלם אדם טמאים בעיניהם.
מאמינים הם כי אותו יש עליון ונצחי אינו בחיקוי ואינו בחלוף.
על־כן אין הם מעמידים כל פסלים בעריהם ולא כל שכן במקדשיהם.
חנופה זו אין הם חולקים למלכיהם, כבוד זה אין הם חולקים לקיסרים." נראה שדעתו של טקיטוס על הפולחן היהודי חיובית למדי, ועומדת בניגוד חריף לדעותיו העוינות נגד שאר המנהגים היהודיים.
לוקאנוס כותב: "יהודה התמסרה לעבודת הלא נודע", ובהמשך מצטט קטע מתוך ספר 102 (האבוד) בהיסטוריה של טיטוס ליוויוס: "הם אינם מציינים לאיזו ישות אלוהית שייך בית־המקדש בירושלים, וגם אין למצוא שם כל צלם, מאחר שאין הם מאמינים שאלוהים לובש דמות כלשהי".
יוהאנס לידוס (אמצע המאה ה-6 לספירה) גם הוא מצטט ככל הנראה את אותו קטע של ליוויוס: "ליוויוס אומר, בחיבורו הכללי תולדות רומא, שהאלוהים שהם עובדים שם אינו ידוע.".
ישנם סופרים המנסים למקום את האל היהודי בפנתאון היווני-רומי המקובל.
נומניוס מאפאמיה הגדיר את האל היהודי כ"אבי כל האלים...
שאף אל אחר אינו ראוי בעיניו לנתח בפולחן שלו".
בכך הוא משלב את המסורת הפגאנית בדבר אלים מרובים והופך את האל היהודי מאל יחיד שבלעדיו אין אלים נוספים לאל עליון בלבד, כדוגמת זאוס במיתולוגיה היוונית.
פלוטרכוס לעומת זאת, סבור דווקא שיש לזהות את האל היהודי עם דיוניסוס (אצל הרומאים נודע בתור "בכחוס" או "ליבר"), אל היין במיתולוגיה היוונית.
כראיה לכך הוא מביא את חג הסוכות, אשר לטענתו דומה לחגיגות שנערכו לכבוד דיוניסוס.
הוא סבור שהלולבים שבהם משתמשים היהודים בחג הסוכות הם למעשה תירסוסים אשר שימשו בחגיגות הדיוניסיות.
הוא גם סבור שלבושו של הכהן הגדול דומה ללבושם של כהני דיוניסוס, וכותב כי: "היהודים עצמם מעידים על קשר לדיוניסוס כאשר הם שומרים את השבת על ידי הזמנת איש את רעהו ללגום וליהנות מיין".
זיהויו של האל היהודי עם דיוניסוס מופיע גם אצל טקיטוס, בן זמנו של פלוטרכוס.
עם זאת, טקיטוס דוחה דעה זו בזלזול כשהוא קובע שדיוניסוס "התקין פולחן של חג ושמחה, ואילו דרכי היהודים תפלות ושפלות".
ההשקפה שהמקדש בירושלים היה שייך לדיוניסוס נזכרת גם אצל הסופר הביזנטי לידוס.
פולחן דיוניסוס אכן הוכנס לירושלים בשנת 167 לפנה"ס, בזמן הרדיפה הדתית של אנטיוכוס אפיפנס, אולם חידוש אורח החיים היהודי המסורתי בירושלים שם קץ לפולחן הדיוניסיאני ביהודה, ואין סיבה להניח שהפולחן השאיר את חותמו על המשך התפתחות הפולחן היהודי.
גם לניסיונו של תלמי הרביעי פילופטור לכפות את פולחן דיוניסוס על יהודי מצרים לא היה קשר לדמיון בין הפולחן היהודי לבין פולחן דיוניסוס, אלא נבע ממדיניות בית המלוכה התלמיי.
גם קורנליוס לבאו ניסה למקם את אלוהי היהודים בתוך הפנתאון היווני בחיבורו האבוד "על האורקל של אפולו מקלארוס" ("De oraculo Apollinis Clarii"), אשר ציטוטים ממנו השתמרו בכתבי מקרוביוס.
על פי לבאו כאשר נשאל "מיהו האל העליון?", השיב אפולו: "ברצונך לדעת מיהו מלך השמיים, שאת זהותו אפילו אני לא יודע, אולם אני ירא אותו בהתאם למסורת".
שכן כאשר נשאל אפולו מקלארוס מי מבין מהאלים צריך שיהא מזוהה עם האל הקרוי יאו, הוא הכריז כך:...'שוו לעצמכם שיאו הוא ראש וראשון לכל האלים, בחורף הוא האדס, בתחילת האביב הוא זאוס, בקיץ הוא הליוס, ואילו בסתיו הוא דיוניסוס רב־החן'".
אמנם יאו אינו מזוהה במפורש כאל היהודי, אולם אין ספק שהן לבאו והן מקרוביוס ידעו כי זהו שמו של אלוהי היהודים.
דיו קסיוס כותב על היהודים שהם "נבדלים משאר האנושות בכל ארחות החיים כמעט, ובעיקר בעובדה שאינם מכבדים ולו אחד מבין האלים הרגילים, אלא מגלים יראת כבוד קיצונית לאלוהות אחת מסוימת.
מעולם לא היה להם פסל של אל זה בירושלים גופא, אלא בהאמינן כי לא ניתן לנקוב בשמו והוא בלתי נראה, הם סוגדים לו בצורה שאין יוצאת דופן ממנה עלי האדמות".
הקיסר יוליאנוס הכופר, במכתביו השונים, מגלה דו-ערכיות ביחס לדת היהודית.
מחד, הוא בז לאמונה היהודית באל אחד, ויותר מכך בז לנוצרים אשר לדעתו ליקטו מכל דת את הדברים הרעים.
אולם מאידך מביע הערצה למנהגי היהודים ולקנאותם הדתית.
הוא מקשה: "אם הוא [האל היהודי], אפוא, במידה שווה אלוהי כולנו ובורא כל, מפני מה התנכר לנו?
נכון יהא, אם כן, לחשוב שאלוהי העברים איינו היוצר של תבל ומלואה, ואין שלטונו בכל, אלא...
מצומצם הוא, ומכיוון שממלכתו מצומצמת יש לזהותו כמוגבל בצוותא עם אלים אחרים."
על פי ולריוס מקסימוס, היהודים ניסו "לטמא מנהגים רומיים" בפולחן של האל הפריגי סבאזיוס .
לא ברור אם אכן בתקופה כלשהי זוהה האל היהודי עם סבאזיוס, אולם נראה שהקל על כך הדמיון בין המילה "סבאזיוס" למילים "צבאות" ו"שבת".
ייתכן גם ש"סבאזיוס" הוא שיבוש של המונח "ה' צבאות" על ידי מעתיק כלשהו.
גיור הוא הליך של המרת דתו של גוי ליהדות.
העדות המוקדמת ביותר לפעולת גיור יהודית ברומא, היא משנת 139 לפנה"ס.
הגיעו לידינו שתי גרסאות של דברי ולריוס מקסימוס על המאורע.
על פי גרסה אחת היהודים "ניסו לטמא מנהגים רומיים", ועל פי גרסה אחרת הם "ניסו להעביר את הפולחנים הקדושים להם לרומאים".
כך או כך, היהודים גורשו מהעיר בידי השלטונות והמזבחות שלהם סולקו ממקומות ציבוריים.
בין החוקרים קיימים חילוקי דעות באשר לסיבת הגירוש.
יש המפרשים את הטקסט כניסיון יהודי לגייר את האוכלוסייה הרומית, אם כי מרבית החוקרים נוקטים שהיהודים פשוט ניסו לנהוג את מנהגיהם ברומא בפומבי.
ייתכן אף שהיו רומאים שהוקסמו מהמנהגים היהודיים, והדבר יצר אצל שלטונות רומא תחושה שהדת הרומית נתונה בסכנה.
העדות המשוערת הבאה לגיור ברומא, מופיעה בספר הסאטירות הראשון של הורטיוס, במהלך המאה ה-1. הורטיוס מציין את חולשתו לכתיבת סאטירות ומזהיר את יריבו שאם לא יסכים לקבלה, תבוא לעזרתו "חבורה גדולה של משוררים...
ואנו, כמו היהודים, נאלץ אותך להצטרף לשורות קהלנו הגדול".
על סמך הנחה זו, דבורה גילולה אף מסבירה את הבדיחה שבדברי הורטיוס.
עוקצה של הבדיחה נעוץ בתחושת האבסורד שבהשוואה נטולת ההקבלה, שהלא אם יגויר אדם בעל כרחו הוא יהפוך ליהודי, אך אם יכריחו אדם להצטרף לכת משוררים, הוא לא יהפך למשורר.
עם זאת, חוקרים אחרים סוברים שאין בכך רמז להפגנת כוח דתית מצד היהודים, ומדובר למעשה בהפגנת כוח פוליטית ופיזית.
היינו הורטיוס עונה ליריבו: נכריח אותך לציית לנו, כדרך שהיהודים כופים ציות על יריביהם.
בשנת 19 לספירה, גירש הקיסר טיבריוס את היהודים מרומא.
ההיסטוריון דיו קסיוס מציין את הגיור כסיבת הגירוש: "משנהרו היהודים בהמוניהם לרומא ועסקו בהמרת רבים מבני המקום לאורחותיהם, הוא [טיבריוס] גירש את רובם".
בדומה להסברו של דיו לגירוש, יוסף בן מתתיהו קושר אותו לגיור הגבירה הרומאית פולביה .
סווטוניוס מציין שטיבריוס גירש גם את הגרים: "את שאר בני העם הזה [היהודים], או הנוטים לדיעות דומות להם הרחיק מן העיר, ואיים בעונש של עבדות-עולם על אלה שלא יצייתו".
חרף עדויות מפורשות אלו, חלק מהחוקרים מנסים למצוא סיבות אחרות לגירוש של טיבריוס.
ההיסטוריון טקיטוס, בדבריו על הדת היהודית, תוקף גם את הגרים: "כל בן־בליעל, שקץ בדת אבותיו, היה מביא אליהם מיסים ותרומות.
עושרם של היהודים גדל מפני דבר זה...
המקבלים עליהם את דרכיהם...ראשית לקחם הוא הבוז לאליהם, הכחש בארץ מולדתם, והזלזול בהוריהם, בבניהם ובאחיהם".
הסאטיריקן יובנאליס לעג גם כן ליהודים בסאטירה 14 מספר הסאטירות שלו: "".
דיו קסיוס מוסר שהקיסר דומיטיאנוס הוציא להורג אנשים באשמת אתאיזם ומסביר כי זה היה סעיף שבו הואשמו אנשים רבים "שנסחפו אל אורחות היהודים", וכעונש על כך כמה מהם הוצאו להורג ומאחרים נלקח רכושם.
שֶׁנַּבּוּב (שם מדעי: Orycteropus afer) הוא מין יונק אפריקני הניזון בעיקר מנמלים וטרמיטים.
שמו האנגלי ניתן בידי אירופאים שהגיעו לאפריקה וקראו לו "Aardvark" – מאפריקאנס: "aarde" – ארץ, "vark": חזיר, עקב סברה שגויה שהוא קרוב לחזירים.
שמו בעברית הוא הלחם בסיסים על שום שיניו החלולות: שן + נבוב.
השנבוב הוא מאובן חי הקיים החל מתקופת המיוקן.
זהו המין החי היחיד בסוג שנבוב (Orycteropus), שהוא סוג יחיד במשפחת השנבוביים (Orycteropodidae) ובסדרת השנבובאים (Tubulidentata) – סדרה אפרותרית בעל זיקה לפילאים.
השנבוב הוא חיה לילית מתחפרת, ומשתמש בטפרים החדים שלו לחפור באדמה וכן לפתוח קיני טרמיטים.
לשנבוב מבנה גוף בעל דמיון חיצוני מועט לחזיר או לדוב נמלים גדול, אף שאיננו קרוב לאף אחד מהם: לגופו יש פרווה מעטה; גופו גדול וכבד עם גב עקום; רגליו קצרות.
רגליו הקדמיות חסרות אגודלים – כלומר יש לו ארבע אצבעות – אך ברגליו האחוריות ישנן כל חמש האצבעות.
לכל אצבע ציפורן גדולה ושטוחה בצורת יעה, צורת ביניים בין פרסה לטֶלֶף.
לשנבוב ראש מוארך גדול וצוואר קצר ועבה.
אוזני השנבוב ארוכות והזנב עבה בתחילתו וצר בקצהו.
פיו של השנבוב קטן, בדומה לבעלי חיים אחרים המתקיימים מטרמיטים.
השנבוביים יוצאי דופן בשיניהם: הן נעדרות את חלל המוך האופייני, ובמקום זאת הן בנויות מצינורות גליליים של דנטין שמכיל מוך ומוחזק עם צמנטום.
לשיניים אין ציפוי אמייל והן נשחקות וגדלות מחדש ברציפות.
בדומה לכלביים, השנבוב נולד עם שיניים חותכות קבועות בקדמת הלסת, אך אלו נופלות ואינן מוחלפות.
לבוגרים יש רק שיניים טוחנות בלסת האחורית.
השנבוב ניזון באופן כמעט בלעדי מנמלים וטרמיטים ממגוון סוגים, שאותם הוא אוסף בלשונו, אך הוא נמנע מלאכול מינים תוקפניים מדי כמו הכידן ונמלת אש.
הפירות היחידים שהוא אוכל הם פירותיו של הצמח Cucumis humifructus.
לשנבוב יש מעט טורפים והוא יכול להתגונן מהם בהתחפרות מהירה או בריצת זיגזג מבלבלת וגם כשהוא נדחק לקיר הוא יכול לשרוט בטפריו החזקים את אויביו ולגרום לפצעים חמורים.
הטורפים שלו כוללים את האריה, הנמר, הברדלס, צבועיים, כלב בר אפריקני ופיתוניים.
המחילות שחופר השנבוב משמשות גם מגוון בעלי חיים אחרים, ביניהם חזיר יבלות, לילן מצרי, מירמקוסיקלה פורמיקיבורה, כלבי בר אפריקנים ועוד.
בהתבסס על חקר מאובנים, הפלאונטולוג הגיע למסקנה כי קרובי משפחה קדמונים של השנבוב הופיעו באפריקה בסוף הפליאוקן.
האב הקדמון של משפחת השנבוביים היה ככל הנראה שמאובנים שלו נמצאו במרבצי מאובנים מתקופת המיוקן.
הדוגמה המוקדמת ביותר מהסוג שנבוב נמצאה בצפון אפריקה ובקניה במרבצי מאובנים מתקופת המיוקן התיכון.
השנבוב מצוי באפריקה שמדרום לסהרה במגוון בתי גידול כמו: סוואנות, ערבות עשב, חורשות ושיחיות, בהרים עד לגובה 3,200 מטרים (באתיופיה) וכן ביערות לא סבוכים, למעט ביערות לחים ובסלעים קשים, בהם קשה לחפור וכן איננו מצוי במדגסקר.
השנבוב פעיל בלילה ובימים הוא נח במחילות חשוכות כדי להימנע מהחום.
דמות הטלוויזיה ארתור ריד, הדמות הראשית בסדרת האנימציה "ארתור", הוא שנבוב.
בסדרת הטלוויזיה לילדים "משמר האריות" משחק תפקיד משנה שנבוב בשם "מורנגוס".
בסרטי עידן הקרח מופיעים שנבובים, בפרט בסרטים עידן הקרח 3: עלייתם של הדינוזאורים ועידן הקרח: מסלול התנגשות.
גרסה 17.10 של מערכת ההפעלה אובונטו נקראת על שם השנבוב - Artful Aardvark.
שנאת זרים (או קְסֵנוֹפוביה בתעתיק אותיות מיוונית: ξενοφοβια - פחד מהזר או מהמוזר) היא יחס עוין מצד חברי קבוצה מסוימת - חברה, תרבות - אל חברי קבוצות אחרות, רק בשל היותם נבדלים.
המילה קסנופוביה משמשת לתיאור פחד או סלידה מזרים.
גזענות מתוארת לעיתים בכלליות כצורה של קסנופוביה, כמו גם דעות קדומות אחרות (למשל הומופוביה).
המונח קסנופוב משמש לעיתים קרובות כגנאי לאדם שמתאפיין בגזענות, בדלנות ולאומנות.
שנאת זרים שכיחה מאוד, ובעבר הניחו כי זו תופעה אוניברסלית, ובכל קבוצה תהיה בכל עת עמדה שלילית לזרים.
בדרך-כלל אין היא ביטוי לסטייה אצל חברים בודדים בקבוצה, אלא לעמדה המאפיינת את רוב חברי הקבוצה.
התופעה מרכזית בתחום הפסיכולוגיה הפוליטית בעיקר משום שמחויבות אזרחים לערכים דמוקרטיים, ביניהם השוויון בין בני אדם אינה עולה בקנה אחד עם הנטייה להפלות ולהוקיע מיעוטים.
דרושה הבנה מקיפה של התופעה על מנת לשפר את היציבות הפוליטית.
ההבדלה בין "אנחנו" ל"הם" נשענת על מגוון רחב של הבדלים המהווים בסיס לשנאה: גזע, לאום, נטייה מינית, רמת השכלה, עמדות פוליטיות, תרבות, דת מצב כלכלי ועוד.
הסבר סוציולוגי לשנאת זרים יוצא מן ההנחה, כי זוהי עמדה המושרשת בקבוצה, הנורמות של הקבוצה מגדירות כיצד יש להתייחס לזר, בן קבוצה אחרת.
ההבחנה בין "אנחנו" לבין "הם" היא הבחנה יסודית בקבוצות רבות, וידועות חברות לא מעטות המצמצמות את הגדרת "בן-אדם" לחבריהן בלבד.
הווה אומר, שנאת זרים אינה סימן לקשיים פסיכולוגיים, אלא להפך: הסתגלות לנורמה קבוצתית הרווחת בקבוצה.
תאוריית "השונות הגזעית, התרבותית והדתית" (פונקציונליזם): לפי תאוריית הפונקציונליזם, גזענות וקסנופוביה הם תוצר של ייחוד, והבדלים גזעיים, תרבותיים ודתיים בלתי ניתנים לגישור בין הזרים לילידים.
תאוריית "פשע העבר": לפי תאוריית "פשע העבר" שנאה וקסנופוביה נוצרים כאשר אנשים מאמינים ש"קבוצת חוץ" מסוימת אחראית לפשעי עבר ועתידה לחזור על פשעים אלו שוב בעתיד.
בתאוריה זו רמת הביסוס ואמיתות הפשע, שבוצע כביכול על ידי אותה "קבוצת חוץ", אינה משפיעה על רמת השנאה.
לכן אין הדבר קשור לאמיתות או נכונות הפשע, אלא לרמת האמונה בנכונותה והתפיסה של הפשע בקרב האוכלוסייה.
תאוריית "משבר הזהות" (פנומנולוגיה): לפי תאוריית הזהות, הקסנופוביה היא תוצר לוואי לכלי להרגעת הזהות הלאומית הקולקטיבית; לברית הסולידריות אליה המדינה והחברה נכנסים בעיתות משבר או בעיתות קונפליקטים חברתיים; בהם החברה חוזרת לזיהוי העצמי כ'אנחנו' וזיהוי האחר כ'זרים'.
זאת בנוסף לחזרה להגדרות החברה, האומה והמיתוסים ההיסטוריים על מנת להרכיב, לחבר ולחזק את הברית החברתית.
כמו גם מתוך הפחד הכללי מאובדן המעמד החברתי והזהות העצמית שהיו קיימים עד לאותה התקופה.
תאוריית המאבק על הטובין הקולקטיביים: לפי תאוריית זו, הקסנופוביה היא תוצר המאבק על הטובין הקולקטיביים; תוצר היריבות והתחרות בין הילידים לזרים.
כשמופיע זר כמתחרה לגיטימי למרחב המחיה ולמקומות העבודה, שיח הקסנופוביה משמש כאלמנט למאבק הפוליטי על הסחורות הקולקטיביות של המדינה: "למי מגיעה הזכות להיות מטופל ומיוצג על ידי המדינה והחברה, ולפי האינטרסים של מי על המדינה לפעול".
שכן במצבי קונפליקט מטרת כל קבוצה היא להבטיח את עתידה, על ידי שמירה על הזכויות וזכויות היתר שלה כשהמדינה אמורה להגן עליהם.
כאשר מי שלא שייך לקבוצה או לרוב הלאומי מופיע כאיום לאיחוד החברתי הרעוע.
במצב זה התחרות על הטובין הקולקטיבים הופך למשחק סכום אפס, בו הניסיון והמטרה היא להבטיח את יסוד הסולידריות של הילידים נגד הזר הפולש לקהילה של האומה.
דבר זה יכול להתפרש, כמעבר למאבק על הטובין הממשיים, גם כסוג של מאבק על ריבונות מדינית של עם לעצמאותו, ובמקרה הבין-מדינתי; מאבק האזרחים על סדר עדיפויות הממשלה והחלטותיה; רצונם להיות מועדפים בהחלטות, ליהנות ממשאבי המדינה ולהיות חפים מהשפעות כפויות ולחצים חוץ-מדינתיים.
תפיסת יחסי הכוחות והשוויון: בהמשך לתאוריית הבחירה הרציונלית, ישנם הטוענים כי הקסנופוביה אינה נובעת דווקא מהתחרות אלא מ"האם התחרות הוגנת או לא הוגנת, והאם יחסי התחרות הדדים או לא".
אם יחסי התחרות והסחר אינם שווים, כשאחד מהצדדים נחות בהסכם או בסחר, הדבר יעורר קסנופוביה.
שכן לרוב שאיפת המדינות אינה לנצל מדינה אחרת, אלא יותר לנסות ולהיות כמה שפחות מנוצלת בעצמה.
תאוריית השיח: לפי תאוריית השיח, כששיח השנאה מקבל לגיטימציה בשיח ובדיונים הרשמיים, הדבר משפיע על היחס כלפי מושא הקסנופוביה.
שכן דרך השיח, השנאה נלמדת ונרכשת על ידי החברה והקבוצות הדומיננטיות בה, שמאמצות את הקסנופוביה כנורמה חברתית.
הקסנופוביה היא תוצר שיח ההדרה, הפיחות וההעצמה העצמית של האליטות הפוליטיות, הכלכליות, המנהליות והתקשורתיות.
אליטות אלו יוצרות את השיח, משרישות אותו לחברה וממסדות אותו במוסדות המדינה.
זאת לשם שימוש בקסנופוביה כתירוץ למשבר הכללי בלגיטימיות השלטון הפוליטי והקשיים הכלכליים.
בהמשך לתאוריית "פשע העבר" שתואר לעיל השנאה כלפי מושא הקסנופוביה אינו נקבע לפי אמיתות המעשים אלא בעיקר לפי שיווי המשקל שמעניקים לו בשיח הפוליטי והתקשורתי.
וזאת במטרה להשתיק ולהחליש את שיח הביקורת על הממשלה וכן את האופוזיציה ורמת ההקשבה לה.
שנג'ואו 5 (בסינית מפושטת: 神舟五号) הייתה החללית הסינית המאוישת הראשונה בחלל.
החללית שוגרה ב-15 באוקטובר 2003 כשעליה הטייקונאוט אלוף-משנה יאנג ליוואי.
היא המריאה אל שמיים נקיים בדיוק בשעה תשע בבוקר, לפי שעון בייג'ינג, ויצאה לדרכה כמתוכנן ממרכז שיגור הלוויינים ג'יוצ'ו'אן שבמדבר גובי בצפון-מערב סין.
לפי הודעת הממשלה, החללית נכנסה למסלולה 10 דקות מאוחר יותר.
למחרת, בשעה 6:04 בבוקר נפתח המצנח של החללית והיא נחתה בשלום בערבות מונגוליה הפנימית, בתום 14 הקפות של כדור הארץ, ובכך הייתה הרפובליקה העממית של סין למדינה השלישית בעולם שהצליחה לשגר אדם לחלל בכוחות עצמה.
בעקבות ניסיונו האישי של ליווי הוכנסו מספר שינויים בתכנון חלליות מאוישות סיניות.
שנג'ואו 6 (בסינית: 神舟六号) היא החללית הסינית המאוישת השנייה בחלל.
היא שוגרה שנתיים אחרי שסין הצטרפה לקבוצת המדינות ששלחו אדם לחלל (הכוללת מלבדה את רוסיה וארצות הברית).
החללית שוגרה ב-12 באוקטובר 2005 כשעל סיפונה שני טייקונאוטים (פיי ג'ונלונג וניי האישנג).
בעוד שבשיגור המאויש הראשון שהה הטייקונאוט בחלל 21 וחצי שעות, בשיגור הזה שהה צוות כחמישה ימים בחלל.
שנג'ואו 6 המריאה ממרכז שיגור הלוויינים ג'יוצ'ו'אן ממתקן השיגור שבמדבר גובי בצפון-מערב סין.
ההמראה של החללית שודרה לראשונה בשידור חי יחד עם תמונות מתוך החללית עצמה.
ב-13 באוקטובר ביצעה החללית שינוי מסלול והפעילה את מנועיה כדי להוסיף לגובהה עוד 800 מטרים.
בנוסף לעלייה בגובה החללית שונתה האינלינציה המסלולית (הזווית בין מסלול החללית לקו המשווה), יכולת המעידה על רמה גבוהה של תכנון המשימה וביצועי החללית.
ב-16 באוקטובר, בשעה 20:32 שעון גריניץ', נחתה החללית בשלום בערבות מונגוליה הפנימית שבסין.
שנג'ואו 1 (בסינית: 神舟一号) היא החללית הסינית הבלתי מאוישת הראשונה במסגרת תוכנית שנג'ואו של תוכנית החלל הסינית, אשר שוגרה ב-19 בנובמבר 1999. היא הקיפה את כדור הארץ 14 פעמים ושבה ונחתה בשלום במונגוליה הפנימית.
שנג'ואו 1 הייתה שונה מהחלליות שבאו בעקבותיה: במקום להשתמש בתאים סולריים מתקפלים, הותקנו בה תאים סולריים קבועים.
כמו כן, לא חלו שינויים במסלול במהלך טיסתה.
לדברי צ'י פאז'ן, אחד המעצבים הראשיים של החללית, רק 8 מתוך 13 תת-מערכות היו מבצעיות.
שנג'ואו 1 תוכננה בעיקר כדי לבדוק את המשגר מסוג צ'אנג ז'נג (Long March 2F).
המרכיבים שנבדקו במהלך המשימה היו הפרדת מיכלולים, שליטה, יציבות, עילוי, כניסה מחדש לאטמוספירה, מגן החום ומערכת הנחיתה.
החללית נשאה מטען של 100 קילוגרם זרעים, כדי לבחון את השפעות החלל עליהם.
שנג'ואו 2 (סינית: 神舟二号) היא החללית הסינית הלא המאוישת השנייה ששוגרה ב-9 בינואר 2001 במסגרת תוכנית שנג'ואו של תוכנית החלל הסינית.
בתוך קפסולת הכניסה מחדש, הוכנסו יחדיו קוף, כלב וארנב כדי לבדוק את המערכות לקיום חיים של החללית.
הקפסולה ששימשה לחזרה לכדור הארץ התנתקה מהחללית לאחר 7 ימים במסלול, והחלק הנותר המשיך להקיף את כדור הארץ במשך 220 יום נוספים.
במהלך שיגור שנג'ואו 2 נבדקו ביתר קפידה המערכות השונות והתפקודים הכללים ביחס לשיגור הקודם - שנג'ואו 1. בעוד שבשיגור שנג'ואו 1 לא היה שינוי במסלול, שנג'ואו 2 שוגרה במסלול מסוים, ב-12 בנובמבר מסלולה ומהירותה שונו וב-15 בינואר בוצע שינוי נוסף.
יחד עם המטען החי, החללית נשאה 64 מטענים מדעיים ייעודיים שונים כמו ציוד למיקרו כבידה, ציוד לקריסטלוגרפיה, זנים של בעלי חיים שכללו 6 עכברים, אורגניזמים ימיים קטנים, קולטי קרינה קוסמית וקולטי חלקיקים, וכדי לבחון את הקליטה מכדור הארץ ומערכות התקשורת השונות - השידורים הוקלטו על קלטות.
הציוד הרב פוזר ברחבי הגשושית - 15 היו בתא הנחיתה (בו היו גם בעלי החיים), 12 בתא השהיה במסלול ו-37 באזור הקדמי חיצוני של החללית.
החללית נחתה במונגוליה הפנימית ב-16 בינואר 2001 בשעה 11:22 UTC.
לא שוחררו תמונות שלה לאחר הנחיתה, עקב כך יש טענות כי הנחיתה לא הסתיימה בהצלחה, למרות שהשלטונות דחו טענה זו.
אתר החדשות של מרכז החלל השוודי טען כי מקור שלא הזדהה אמר כי מצנחה הבודד כשל והדבר הוביל לנחיתה קשה.
שנאפס הוא משקה אלכוהולי שזוקק מדגנים, שורשים או פירות, ובהם דובדבן, תפוח, אגס, אפרסק, תות ומשמש, או לעיתים סלק סוכר או תפוחי אדמה.
לרוב, החומר הבסיסי בייצור שנאפס הוא החתיכות שנשארות מתהליך הייצור של מיץ.
בשנאפס אותנטי אין תוספות של סוכר או חומרי טעם, אלא רק חומרים ארומטיים מסוגים שונים.
משקאות אלו מיוצרים בארצות: גרמניה פולין וכן בסקנדינביה בהולנד ובקנדה (אפטרשוק).
השנאפס בעל דמיון בטעם ובמרכיבים לוודקה, עם טעמים עדינים - כתלות בחומרי הבסיס מהם הוא עשוי.
בדרך כלל הוא מכיל כ-40 אחוזי אלכוהול.
למרות זאת, ישנו סוג נוסף, המיוצר באמריקה, והוא משתייך בעצם לקטגוריית הליקרים.
בסוגים אלו נעשה בדרך כלל שימוש באלכוהול בסיסי (שנאפס, וודקה או רום), על מנת "לחלץ" את הטעמים מהפירות המוספים אליו.
לעיתים קרובות מוסיפים למשקה רכיבים אחרים, בעיקר סוכר.
רמת האלכוהול במשקה זה היא כמחצית מזו בסוג הגרמני – כ-20 אחוזים.
שנאפי התנין הקטן הוא דמות מצוירת גרמנית של תנין מצרי.
דמותו של שנאפי הופיעה לראשונה ב-2001, בפרק בסדרת הטלוויזיה Sendung mit der Maus (המופע עם העכבר).
השיר שהופיע בפרק, "שנאפי, התנין הקטן", הגיע בינואר 2005 למקום הראשון במצעד הפזמונים בגרמניה, וזכה להצלחה רבה גם באוסטריה, שווייץ, בלגיה, הולנד, נורווגיה ושוודיה.
בעקבות הצלחת השיר, נוצר ב-2005 פרויקט מוזיקלי שכלל שני אלבומים.
הזמרת שדובבה את הדמות ובצעה את השירים היא ג'וי גרוטמן.
היא בצעה את השיר הראשון בגיל חמש, והקליטה את האלבומים כשהייתה בת תשע.
היא אחייניתה של איריס גרוטמן, שהלחינה את השירים.
בהופעות חיות היא חלקה את הבמה עם דמות בתלבושת תנין.
השיר הושמע במשימה בה השתתפו אליאב אוזן ואלדד גל-עד, בתוכנית המציאות "האח גדול" עונה 6 (2014).
שנאפי וחבריו (Schnappi Und Seine Freunde), פולידור רקורדס, 2005.
שֶׁנֶבֶּרג (Schöneberg) הוא חלק מרובע טמפלהוף-שנברג בברלין בירת גרמניה.
שנברג, יחד עם השכונה הקטנה פרידנאו, היוותה רובע עצמאי עד ל-1 בינואר 2001, אז אוחדה שנברג עם רובע טמפלהוף במסגרת רפורמת השכונות של ברלין לישות מנהלתית אחת.
העדויות הראשונות לקיום יישוב בשנברג מופיעות ב-1264 בכתביו של אוטו, מארקגראף ברנדנבורג.
ב-1751 הקימו אורגים מבוהמיה כפר בשם נוֹי שנברג (נקרא גם: בֶּהמיש שנברג) במקום שבו עובר כיום הרחוב הראשי של השכונה (הָאוּפְּטְשְטְרַאסֶה).
במלחמת שבע השנים נהרסו כמעט לחלוטין הכפר וכנסייתו בשריפה, שפרצה כתוצאה מהפצצות הרוסים והאוסטרים.
שני הכפרים - הישן והחדש - אוחדו ב-1874 והוכרזו כעיר ב-1898. ב-1920 סופחה העיר לברלין.
בית העירייה של שנברג, שנבנה ב-1914, שימש כבית העירייה של מערב ברלין, ממלחמת העולם השנייה ועד איחוד העיר ב-1991, אז חזרה מועצת העיר המשותפת ל'בית העירייה האדום' (Rotes Rathaus) במרכז העיר.
שנברג הוא רובע מיושב ואמיד יחסית, שאין בו הרבה אתרי תיירות מסורתיים, אך נחשב למרכז קניות חשוב ויוקרתי.
אזור נולֶנדוֹרף-פּלאץ (Nollendorfplatz, כיכר נולנדורף) שימש מרכז ללהט"בים מאז ימי רפובליקת ויימאר בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 וביתר-שאת כיום.
באזור מצויות חנויות-ספרים להט"ביות רבות.
הצייר אוטו דיקס השתמש במבקרים במועדון הלילה המקומי 'אלדורדו' כמודלים לציוריו.
הסופר כריסטופר אישרווד, שהתגורר בשכונה, ביסס על החיים בה את ספרו 'פרידה מברלין', והאזור שימש גם השראה למחזמר קברט.
האתרים הבולטים בשכונה הם בית העירייה, שם נשא נשיא ארצות הברית ג'ון פ.
קנדי את נאומו המפורסם מ-1963, בו הכריז 'אני ברלינאי' כדי להדגיש את הזדהותו עם תושבי העיר המחולקת; בית הכלבו KaDeWe (קָה-דֶה-וֶה), הגדול ביותר באירופה היבשתית (והשני בגודלו באירופה, אחרי הרודס (Harrods) בלונדון); ואנדרטת מקומות של זיכרון.
בוינטרפלד פלאץ נמצאת כנסיית קירשה פון סנט מתיאס (Kirche von St.
Matthias) , אחת מהכנסיות הקתוליות הגדולות ביותר בברלין.
בכיכר מתקיים שוק איכרים בימי רביעי ובימי שבת.
בין השנים 1910-1973, שכן ברובע ארמון הספורט - אולם הספורט הגדול בברלין, בשעתו, ומוקד לכינוסים ועצרות פוליטיות.
שנג'ואו 7 (בסינית מפושטת: 神舟七号; בפין-יין: shénzhōu qīhào) היא משימת החלל המאוישת השלישית של סין.
בפעם הראשונה כללה משימת חלל סינית שלושה אנשי צוות.
אחד היעדים העיקריים למשימה זו היה ביצוע ריחוף בחלל מחוץ לחללית.
החללית שוגרה בהצלחה לחלל ב-25 בספטמבר 2008, בשעה 16:10 שעון ישראל.
צוות החללית נחת בשלום ב-28 בספטמבר 2008, בערבות מונגוליה הפנימית, בשעה 12:38 שעון ישראל.
בסין נהוג לאמן מספר צוותים לאותה משימת חלל, בעבר היה מקובל לאמן טייקונאוט ראשי ושניים לגיבוי (כך במקרה של שנג'ואו 5), או צוות ראשי ושני צוותי גיבוי (במשימת שנג'ואו 6).
למשימת שנג'ואו 7 אומנו שני צוותים, ובהם שלושת הטייקונאוטים הסינים שכבר טסו לחלל בשתי המשימות המאוישות של סין (יאנג ליוויי, הטייקונאוט הסיני הראשון, ושני אנשי צוות שנג'ואו 6, פיי ג'ו'נלונג וניה האישנג).
ב - 15 בספטמבר דיווחו כלי תקשורת רשמיים בסין כי צוות החללית יהיה ג'אי ג'יגאנג (אנ'), הטייקונאוט שביצע ריחוף בחלל מחוץ לחללית ונופף בדגל סין, ליו בומינג (Liu Boming) וג'ינג האיפנג (Jing Haipeng).
כל הטייקונאוטים במשימה זו הם טייסי קרב בעברם, ובאו משורותיו של חיל האוויר הסיני.
יחידת הטייקונאוטים מוגדרת רשמית כ"גדוד" של צבא השחרור העממי (צבאה של סין).
משימת שנג'ואו 7 כוללת חידושים רבים לעומת שתי המשימות הקודמות בהן שיגרה סין טייקונאוטים לחלל:
משימה ראשונה בת שלושה אנשי צוות
ריחוף ראשון מחוץ לחללית (ייתכן ועל ידי שני טייקונאוטים ולא רק אחד, כפי שמתואר במקורות רבים)
שימוש בלוויין זעיר שישוגר מהחללית ככלי עזר לצוות החללית
היחידה המסלולית של החללית שנג'ואו שונתה, ובמשימה זו לא הותקנו עליה תאים פוטו-וולטאיים לייצור חשמל.
הסיבה לשינוי נעוצה בצורך לאפשר לטייקונאוטים מרווח תמרון מחוץ לחללית, בעת פעילותם בחלל.
ידיות אחיזה חוברו לחלקים החיצוניים של החללית, על מנת לסייע לטייקונאוטים בעת פעילותם מחוץ לחללית.
ידיות דומות מותקנות מחוץ לתחנת החלל הבינלאומית.
מקורות שונים דיווחו על משימה של כחמישה ימים, אך עם התקרבות מועד השיגור הופיעו דיווחים בכלי התקשורת הסינים כי המשימה תארך שלושה ימים בלבד, כפי שאכן בוצע.
משמעותה של משימה קצרה היא התמקדות בנושא הריחוף בחלל של הטייקונאוטים, ולא עריכת ניסויים מדעיים כפי שבוצעו על ידי צוות החללית שנג'ואו 6.
הטייקונאוט ג'אי ג'יגאנג יצא אל מחוץ לחללית למשך 21 דקות, החל מ-16:40 שעון סין.
במהלך ריחופו מחוץ לחללית ביצע ג'יגאנג מטלות שתוכננו מראש, ובהן החזרת דגימות של חומרים שנחשפו לתנאי החלל אל תוך החללית והחזרתם לכדור הארץ.
ליו בומינג הוציא את פלג גופו העליון מחוץ לחללית, ומבחינה טכנית גם הוא ביצע הליכת חלל.
בשל מגבלות משקל ומקום, לא הוחזרו חליפות החלל בשלמותן לכדור הארץ, אלא הכפפות בלבד, לשם בחינה ומחקר.
לאחר חזרת הצוות אל תוך החללית, שוגר מיקרו לוויין שהיה צמוד לחלק הקדמי של היחידה המסלולית.
הלוויין צילם תמונות של החללית שנג'ואו, ונותר בחלל לאחר חזרת הצוות לכדור הארץ.
חלק ממטרותיו של הלוויין הן ביצוע פעולות קרבה - תמרונים בטווח קצר - מהיחידה המסלולית של החללית שנג'ואו 7, שהושארה בחלל.
משך התפקוד המשוער של לוויין זה - מספר חודשים.
הלוויין חלף בקרבה לתחנת החלל הבינלאומית, ומעבר קרוב זה העלה תהיות באשר למטרתו של הלוויין.
תא החזרה לכדור הארץ של החללית נחת ב-28 בספטמבר בשעה 17:38 שעון סין באזור מונגוליה הפנימית.
הנחיתה הוגדרה חלקה, אך התא נחת על צידו, דבר שכנראה הקשה על הוצאת האסטרונאוטים.
בסופו של דבר לאחר למעלה מחצי שעה הצליחו אנשי צוות החילוץ שהגיעו למקום מיד עם הנחיתה להוציא את שלושת אנשי הצוות, ודקות לאחר מכן, כשהם ישובים על כיסאות שהביאו להם אנשי החילוץ הם קיימו מסיבת עיתונאים מאולתרת.
כל המבצע, בפתיחות שאינה מאפיינת על פי רוב את סין, הועבר בשידור חי בתחנת הטלוויזיה הממלכתית, לרבות בערוץ האנגלי שלה הנקלט גם בקרב מנויי הטלוויזיה הרב ערוצית בישראל.
שנג'ואו 8 (בסינית מפושטת: 神舟; בפין-יין: shénzhōu) היא חללית סינית ששוגרה למשימה בלתי מאוישת ב-31 באוקטובר 2011. החללית שוגרה על מנת לבצע תמרונים בחלל שיאפשרו לה להתחבר לטיאנגונג 1, המדגים הטכנולוגי של תחנת החלל הסינית.
משימתה של שנג'ואו 8 ביצעה גם ניסויים מדעיים בתחום מדעי החיים עבור סוכנות החלל האירופית.
החללית שנג'ואו 8 זהה לחלליות המאוישות מסדרת שנג'ואו ויכולה להכיל צוות של 3 בני אדם אך היא נשלטת ממרכז הבקרה הקרקעי של סין.
ב-3 בנובמבר 2011 התחברה החללית עם טיאנגונג 1, ולראשונה במסגרת תוכנית החלל הסינית התחברו שתי חלליות במסלול סביב כדור הארץ.
שנאת סיכון היא מושג בפסיכולוגיה, בכלכלה ובתורת המשחקים, הקשור להתנהגות של פרטים בתנאי אי-ודאות.
כל אדם מתייחס באופן מסוים לסיכונים: חלק מהאנשים הם שונאי סיכון, חלקם אוהבי סיכון, בעוד האחרים אדישים ביחס ללקיחת סיכון.
מניחים שלכל אדם יש פער מסוים ברווחים שעבורו הוא אדיש בין שתי העסקאות.
פער זה תלוי ברמת שנאת הסיכון שלו, כלומר עד כמה אותו אדם שונא סיכונים.
תהי u פונקציית התועלת של מקבל החלטות מסוים.
נניח כי יחס ההעדפות של מקבל החלטות זה מקיים את אקסיומות פון נוימן-מורגנשטרן ולכן פונקציית התועלת שלו, המכונה תועלת פון נוימן-מורגנשטרן, היא ליניארית.
נגדיר את קבוצת התוצאות ככל המספרים הממשיים - R.
לכל התועלת מהפרס x מוגדרת על ידי: .
כלומר: התועלת מההגרלה לקבל את x בהסתברות 1.
כלומר: התועלת מההגרלה L היא תוחלת התועלת מהפרס המתקבל.
נסמן ב- את התוחלת של הפרס הכספי לפי L -
מקבל ההחלטות נקרא שונא סיכון אם לכל הגרלה L על מספר סופי של תוצאות מתקיים: .
מקבל ההחלטות נקרא אדיש לסיכון אם לכל הגרלה L על מספר סופי של תוצאות מתקיים: .
מקבל ההחלטות נקרא אוהב סיכון אם לכל הגרלה L על מספר סופי של תוצאות מתקיים: .
מקבל החלטות שיחס ההעדפות שלו מקיים את אקסיומות פון נוימן-מורגנשטרן הוא:
אדיש לסיכון אם ורק אם ליניארית,
שונא סיכון אם ורק אם קעורה,
ואוהב סיכון אם ורק אם קמורה.
מקבל החלטות יכול לבחור בין שתי אפשרויות: לקבל 50 ש"ח בוודאות או להטיל מטבע ולקבל 100 ש"ח אם יצא 'עץ' או כלום אם יצא 'פלי'.
מקבל החלטות אדיש לסיכון יהיה אדיש בין שני המצבים.
מקבל החלטות אוהב סיכון, יעדיף את ההגרלה מאשר לקבל 50 ש"ח בוודאות, ימשיך להעדיף אותה כל עוד הסכום הוודאי לא מאזן את רמת אהבת הסיכון שלו, ויהיה אדיש ביניהם רק כאשר יהיה איזון ביניהם (למשל, כשהסכום הוודאי הוא 60 ש"ח).
מקבל החלטות שונא סיכון יעדיף את הסכום הוודאי, ימשיך להעדיפו כל עוד סכום זה מאזן את רמת שנאת הסיכון שלו, ויהיה אדיש רק כאשר יהיה איזון ביניהם (למשל, כשהסכום הוודאי הוא 45 ש"ח).
שנאת חינם הוא מונח שמקורו ביהדות, והוא מבטא שנאה לא עניינית שבה אדם שונא אדם או קבוצה אחרת ללא כל סיבה עניינית, בניגוד לשנאה נגד אדם החוטא שמצווה לשנאתו.
המקום הראשון שנזכר מושג זה של 'שנאת חינם' מופיע בדברי חז"ל בתלמוד, שם נאמר כי בית המקדש השני חרב בשל שנאת חינם שהייתה באותו דור, על אף שהקפידו על קיום שאר המצוות:
אגדת 'קמצא ובר קמצא' שבמסכת גיטין שבה אדם שהוזמן בטעות לאירוע של שונאו, סולק משם בבושת פנים על אף שביקש לשלם את כל הוצאות האירוע, ממחישה מצב זה של שנאה אשר אין לה כל הצדקה.
המהר"ל בהסבר לאגדה זו מציין כי שנאה מסוג זה יכולה לגרום לאנשים זרים להתחבר ולאהוב אחד את השני, כשלמעשה אין זו אהבת אמת אלא אהבה המוזנת משנאה משותפת לקבוצה אחרת.
בתלמוד מסכת שבת מובא המושג שנאת חינם, ומפרש שם רש"י:
כמושג הופכי לשנאת חינם, נתפרסם המושג אהבת חינם, והוא הופיע לראשונה בספרות הרבנית במאה ה-20 בדברי תורתו של רבי יחזקאל מקוזמיר, שאמר: "כמו שחורבן בית המקדש היה על ידי שנאת חינם, כן לתקן זה צריך אהבת חינם, שכל אחד מישראל יאהב את חבירו בחינם".
המושג התפרסם בעקבות השימוש שעשה בו הרב קוק, בפרט בספרו אורות הקודש:
שנאת הפסד בכלכלה ובתורת ההחלטות, מתייחסת לנטייתם החזקה של אנשים להעדיף הימנעות מהפסדים מהשגת רווחים.
כמה מחקרים טוענים כי מהבחינה הפסיכולוגית, עוצמתם של הפסדים כפולה מזו של רווחים.
הראשונים שהציעו את המושג שנאת ההפסד היו הפסיכולוגים הישראלים עמוס טברסקי ודניאל כהנמן.
שנאת הפסד מובילה לשנאת סיכון כאשר אנשים מעריכים רווח אפשרי, שכן אנשים מעדיפים להימנע מהפסדים מעשיית רווחים.
במיוחד, לטענת כהנמן וטברסקי כאשר יש הימור עם רווחים והפסדים סימטריים או דומים, אנשים ימנעו מההימור או יבחרו בהימור עם רווחים והפסדים קטנים יותר.
ההסבר שהציעו כהנמן וטברסקי לשנאת הפסד מבוסס על אסימטריה בתגובה הרגשית.
לראייתם, אדם המפסיד 100 דולר, יחוש חוסר שביעות רצון בעוצמה חזקה מעוצמת שביעות הרצון שיחוש אדם שיזכה ברווח לא צפוי של 100 דולר.
יש לשים לב לעובדה, שהשאלה האם העִסקה ממוסגרת כהפסד או כרווח, היא בעלת חשיבות רבה מאוד בחישוב זה: האם תעדיף לקבל הנחה של חמישה דולר, או להימנע מתשלום של חמישה דולר נוספים?
לאותו השינוי במחיר כאשר הוא ממוסגר אחרת ישנה השפעה משמעותית על התנהגות הצרכנים.
העובדה שכלכלנים מסורתיים רואים את אפקט הבעלות (endowment effect) ואת התופעות האחרות של שנאת הפסד כבלתי רציונליים לחלוטין, היא זאת שהופכת אותם לכה חשובים בתחום השיווק והתנהגות הצרכנים.
ההשפעה של שנאת הפסד בתחום השיווק הודגמה במחקר על תגובת צרכנים לשינויים במחיר פוליסת ביטוח.
המחקר מצא כי לעלייה במחירים יש השפעה כפולה על מעבר לקוחות, מאשר לירידה במחירים.
בכמה מחקרים הראו החוקרים כי השפעת אפקט הבעלות יכולה להיות מוסברת על ידי שנאת הפסד, אך לא על ידי חמש חלופות: 1. עלויות העִסקה; 2. אי הבנות.
בכל ניסוי הוקצה טובין למחצית מהנבדקים והם התבקשו לנקוב בסכום המינימלי בו יהיו מוכנים למכור אותו, בעוד שלמחצית השנייה של הנבדקים לא ניתן דבר והם התבקשו לנקוב במחיר המקסימלי שיהיו מוכנים לשלם בעבור הטובין שניתן לחברי הקבוצה הראשונה.
מאחר שערך הטובין הוא קבוע והערכת הפרט את שוויו של הטובין משתנה רק בשל השונות שבמדגם, עקומות ההיצע והביקוש צריכות להיות מראה מושלמת זו של זו וכך, מחצית מהסחורה אמורה להיסחר.
כהנמן, קנטש ות'יילר שללו גם את ההסבר כי חוסר ניסיון במסחר יוביל לאפקט הבעלות על ידי ביצוע מסחר חוזר ונשנה.
שני ההסברים החלופיים הראשונים - עלויות עִסקה ואי הבנות - נבדקו על ידי השוואה בשוקי הסחורות לשוקי induced-value - שיטה בניסויי מעבדה מבוקרים בכלכלה, מדע המדינה ופסיכולוגיה, אשר מאפשרת לכלכלנים ניסויים ליצור העתק מדויק של השוק במעבדה - תחת אותם החוקים.
אם אפשר היה לסחור ברמה אופטימלית בשוקי induced value תחת אותם החוקים, לא צריך להיות שום הבדל בשוקי הסחורות.
התוצאות הראו הבדל משמעותי בין שוקי ה-induced-value לבין שוקי הסחורות.
המחירים החציוניים של הקונים והמוכרים בשוקי ה-
induced value התאימו כמעט בכל פעם והובילו ליעילות כמעט מושלמת, בעוד שמוכרי שוק הסחורות נקבו במחיר מכירה גבוה בהרבה ממחיר הקנייה שהציעו הקונים.
השפעה זו הייתה עקבית לאורך הניסויים, מה שמצביע על כך שהיא לא הייתה קשורה לחוסר ניסיון עם ההליך או עם השוק.
מאחר שעלויות העִסקה שעשויות היו להיות בשל ההליך היו שוות בשוקי ה-induced-value ובשוקי הסחורות, עלויות העִסקה נשללו כהסבר לאפקט הבעלות.
ההסבר השלישי היה שלאנשים יש התנהגויות מיקוח קבועות כגון הפרזה במחיר המכירה המינימלי שלהם, או המעטה במחיר המיקוח המקסימלי שלהם, התנהגויות שעשויות לגלוש מאינטראקציות אסטרטגיות בהן התנהגות זו שימושית, אל מערך הניסוי במעבדה שם התנהגויות אלו אינן אופטימליות.
נערך ניסוי על מנת לטפל בבעיה זו, על ידי כך שמחירי שיווי המשקל (clearing prices) נבחרו באקראי.
קונים שהביעו נכונות לשלם מחיר גבוה יותר זכו בסחורה, ולהפך לאלו שהביעו נכונות נמוכה יותר לשלם.
באופן דומה, מוכרים שציינו נכונות נמוכה לקבל את המחיר האקראי, מכרו את הסחורה, ולהפך.
שיטת התמחרות תואמת-תמרוץ זו אינה מבטלת את השפעת אפקט הבעלות, אך בהחלט שוללת את התנהגות המיקוח השגרתית כהסבר חלופי.
השפעות הכנסה נשללות באמצעות מתן שוקולד לשליש מהנבדקים, מתן ספל לשליש נוסף, ואי מתן כל טובין לשליש האחרון.
או אז ניתנה לנבדקים משתי הקבוצות הראשונות האפשרות לסחור בספל תמורת השוקולד ולהפך, ואילו הנבדקים מהקבוצה השלילית פשוט התבקשו רק לבחור בין הספל לשוקולד.
כך, השפעות העושר נשלטו ביחס לאותן קבוצות אשר קיבלו ספלים ושוקולד.
התוצאות הראו ש-86% מאלו שהתחילו עם ספלים בחרו בספלים, 10% מאלו שהתחילו עם שוקולד בחרו בספלים, ו-56% מאלו שהתחילו ללא שום טובין בחרו בספלים.
כך נשללה האפשרות של אפקט ההכנסה כהסבר לאפקט הבעלות.
כמו כן, מאחר שלכל המשתתפים בקבוצה היה אותו טובין, הוא לא יכול היה להיחשב ל"גביע", מה ששלל את ההסבר החלופי האחרון.
כך, חמשת ההסברים החלופיים בוטלו בדרכים הבאות:
1+2: שוקי ה-induced-value לעומת שוקי הצריכה.
3: הליך ההתמחרות תמריץ תואם ערך.
4+5: בחירה בין בעלות לבין טובין חלופי.
שנאת הפסד עשויה להסביר גם את אפקט העלות השקועה.
שאלות אודות קיומה של שנאת הפסד
לקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-21 החלו מחקרים להטיל ספק בקיומה של שנאת הפסד.
במספר מחקרים שבחנו את השפעת הפסדים תחת תנאים של סיכון ושל חוסר ודאות, לא נצפתה כל שנאת הפסד.
במחקרים רבים שנעשו בתחום במאה ה-20 וה21 לא עלה שיש שנאת הפסד בצורה מוחלטת אלא רק הימנעות מהפסדים גדולים שעלולים לסיים את המשחק כלומר בפועל עלה שנאת שונות ושנאת סיכון.
ישנם מספר הסברים לממצאים אלו: הראשון, שנאת הפסד לא קיימת בתגמולים בסדרי גודל קטנים; השני, שהכלליות של דפוס שנאת ההפסד היא נמוכה משחשבו בעבר.
לחלופין טוען גל, כי התופעות שיוחסו בעבר לשנאת הפסד מוסברות בצורה חסכנית יותר על ידי אינרציה מאשר על ידי א-סימטריית רווח/הפסד.
עם זאת, שנאת הפסד עשויה להיות בולטת יותר כאשר אנשים מתחרים.
Gill and Prowse סיפקו ב-2012 ראיות ניסוייות לכך שאנשים הם שונאי הפסד סביב נקודות ציון שנוצרו על ידי הציפיות שלהם בסביבה תחרותית עם מאמץ של ממש.
שאלה נוספת שעלתה, במידה וישנה שנאת סיכון ושונות בלבד הדבר אינו מסביר עליה של ביצועים בעת הפסדים.
יחיעם והוכמן חקרו את הנושא בסדרת ניסויים בהם ההנחה הייתה כי הפסדים מעוררים את המערכת הסימפתטית, ועל ידי כך מגבירים ערנות למשימה.
המחקר כלל סדרה של ניסויים שבדקו את הקשר בין הדופק, התרחבות האישונים והמערכת העצבים האוטונומית לרמת ההצלחה במשימה.
נמצא שבעת הפסדים של המשתמש התגלו סימני עוררות גבוהים יותר מאשר בעת זכייה.
גם במחקר של Gehring & Willoughby (2002) נמצא השפעה גבוהה יותר של הפסדים על האונה הפרונטלית במוח מאשר זכיות.
הסבר שהוצע לתגובה של המערכת הסימפתטית הוא הישרדותי – מניעה של הפסדים גדולים יותר.
שנג'ואו 9 (בסינית מפושטת: 神舟; בפין-יין: shénzhōu) היא חללית סינית ששוגרה לחלל על מנת להתחבר לטיאנגונג 1, המדגים הטכנולוגי של תחנת החלל הסינית.
משימת שנג'ואו 9 נמשכה 13 יום, והשיגור התקיים ב-16 ביוני 2012. העגינה לטיאנגונג, שהתבצעה באופן אוטומטי, התקיימה ב-18 ביוני 2012.
זו המשימה המאוישת הראשונה שנשאה צוות אל טיאנגונג-1, לאחר המשימה הבלתי מאוישת - שנג'ואו 8.