tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אגם קלאמת העליון הוא השריד הגדול ביותר של אגם מודק, אגם ענק שהיה קיים באזור עד לפני כ-10,000 שנים.
בגודלו המקסימלי כיסה אגם מודק למעלה מ-2,600 קילומטרים רבועים, כשהוא מחבר בין האגמים קלאמת העליון, קלאמת התחתון ואגם טולי, כמו גם את כל אזורי הביצות הגדולים באגן העליון של הנהר קלאמת, לתוך גוף מים רציף.
האגם היה גדול יותר מפי עשרה מאגם קלאמת העליון של ימינו בגובה של כמעט 30 מטרים מעל פני האגם הנוכחיים.
אגם מודק נעלם בסוף הפליסטוקן עקב האקלים שהתחמם ונעשה צחיח יותר.
האזור שמסביב לאגם קלאמת העליון והנהרות ויליאמסון, ווד וספראג מצפון לאגם היה מיושב במקור על ידי בני שבט הקלאמת.
בני המודק אכלסו את האדמות שמדרום לאגם קלאמת העליון, ומסביב לאגמי קלאמת התחתון וטולי.
האנשים המתועדים הראשונים ממוצא אירופאי שביקרו באגם קלאמת העליון היו משלחת של ציידי הפרוות של חברת מפרץ הדסון בפיקודו של בדצמבר 1826. אוגדן כינה את האגם "אגם הכלבים" (Dog Lake), לאחר שהשיג תשעה כלבים מהקלאמת המקומיים למאכל.
המשלחת חקרה את האגם ואת מקורותיו של הנהר קלאמת, בסיוע מדריכי דרך מקומיים.
עם זאת, הם לא שהו באזור זמן רב, במקום זאת עברו דרומה ליובלים של הנהר קלאמת בחיפוש אחר בונים.
עוינות בין מהגרים אמריקאים לאינדיאנים הובילה לסכסוכים מזוינים.
בשנת 1846, משלחת צבאית בראשות ג'ון פרימונט וקיט קרסון הותקפה על ידי לוחמים אינדיאנים ליד אגם קלאמת העליון.
כנקמה, תקפה משלחת פרימונט וקרסון כפר מקומי והרגה ארבעה עשר בני אדם.
ככל שמתיישבים נוספים נכנסו לאזור, כך גברה ההתנגדות של בני המודק על ידי קבוצות פשיטה לאורך שביל המהגרים הדרומי, שעבר דרך עמק הנהר קלאמת מדרום לאגם קלאמת העליון.
ב-1873 הובסו האינדיאנים ב, והועברו לשמורה בצד הצפוני של האגם.
בהיותו איטרופי באופן טבעי, האגם ידוע מאז ימי קדם באיכות המים הירודה שלו.
פרימונט ציין את "המים בעלי ריח רע לעיתים קרובות" של האגם, ו נותב בכוונה הרחק מהאגם מכיוון שהמים היו "כל כך גרועים עד שהם עלולים להיות מסוכנים מדי לבעלי חיים לשתות מאוחר בעונה".
החל מאמצע המאה ה-19, התיישבו מהגרים בעמקים מצפון ומדרום לאגם קלאמת העליון ופיתחו חקלאות.
מאז 1917, מפלס המים באגם מוסדר על ידי סכר הנהר לינק של לשכת הטיוב של ארצות הברית כחלק ממיזם הטיוב של קלאמת, לאספקת מי השקיה לתמיכה בחקלאות באגן קלאמת העליון.
סכר קורות העץ המקורי הוחלף במבנה בטון קבוע יותר ב-1921.
לפני המאה ה-20, האגם היה מוקף בביצות נרחבות וביצות עשב שהיוו בית גידול לדגים, עופות וחיות בר, וגם הגנו על איכות המים באגם.
חלק ניכר מבתי הגידול החשובים הללו נוקזו כדי להסב לאדמות חקלאיות מעובדות, מכיוון שהחקלאים לא הבינו את הערך של שטחי הביצות לסביבה.
האגם הוא איטרופי באופן טבעי, בשל ריכוז גבוה של חומרי מזון.
במאה ה-20, הגדלת כמות חומרי המזון על ידי נגר חקלאי מעמקי החקלאות שמסביב גרמה לאגם להפוך להיפראיטרופי, וכתוצאה מכך פריחת אצות כחוליות על פני האגם (בעיקר Aphanizomenon flos-aquae).
פריחת האצות הופכת את המים לצבע ירוק אטום בקיץ ומצמצמת את ההזדמנות לשימוש באגם למטרות נופש.
התקנים של המדינה למינימום חמצן מומס מופרים באופן שגרתי, כלומר הדגים נמצאים בסכנת הכחדה.
האגם הוא עדיין תחנה חיונית לעופות מים נודדים לאורך הנתיב הפסיפי, וידוע בדיג טרוטת עין-הקשת.
שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית (FWS) אחראי על הגנה ותחזוקה של אוכלוסיות דגים באגם.
בשנת 1988 הציב ה-FWS את המינים: ו- ממשפחת הקטוסטומיים ברשימת המינים הפדרליים בסכנת הכחדה; מספרם של שני מיני הדגים של אגם קלאמת העליון, שבעבר היו בשפע, ירד בחדות עקב הירידה באיכות המים.
כתוצאה מכך, נטשה הממשלה מיזם דליה מתוכנן, שהיה פוגע עוד יותר באיכות המים.
המיזם היה לחפור תעלת שיט עמוקה יותר מקצה האגם לקצהו השני; המיזם תוכנן בין כמה סוכנויות ממשלתיות לבין חברת Aqua Farm's Inc.
בצורת בקיץ 2001 הגבירה את החששות הסביבתיים לגבי האגם.
לשכת הטיוב של ארצות הברית הפסיקה לשאוב מי השקיה עבור מיזם קלאמת כדי להגן על אוכלוסיית הדגים.
החקלאים מחו, מכיוון שהם היו תלויים באספקת מי אגמים לצורך פעילותם.
החל משנת 2003, ניטר שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית את האגם באופן קבוע עקב מחסור במים, שסיכן הן את הדגים באגם והן את הסלמון בנהר קלאמת.
השימושים העתידיים באגם קלאמת מעוררים עניין לאומי בגלל תביעות מתחרות בין זכויות הקניין של חקלאים (הנתמכים על ידי סובסידיות ותוכניות פדרליות) לבין יעדים סביבתיים גדולים יותר.
אגם קלאמת התחתון הוא אגם רדוד במחוז סיסקיו בקליפורניה שבארצות הברית.
הוא היה פעם מחובר לאגם קלאמת העליון כחלק מאגם מודק הקדום.
הוא משמש כיום כמאגר למים עודפים להשקיה עבור מיזם קלאמת.
האגם נמצא בצפון קליפורניה, ליד הגבול עם אורגון.
מקלט חיות הבר הלאומי קלאמת התחתון, המכסה את החלק הצפוני של האגם, משתרע מקליפורניה לתוך אורגון.
האזור שמסביב לאגם היה משכנם של בני שבט המודק הילידים, לפני ההגירה האנגלו-אמריקאית באמצע המאה ה-19.
החל בתחילת המאה ה-20 החלו לפעול ספינות קיטור באגם קלאמת התחתון בין מחוז סיסקיו בקליפורניה לעיירה קלאמת פולס באורגון.
ספינות הקיטור השלימו את הקשר בין קלאמת פולס ושלוחת מסילת הברזל שנבנתה לאורך הנהר מקלאוד – שחלקה האחרון היה קרוי "מסילת המשא המהיר של ברטל" (Bartle Fast Freight Road), על שם נקודת היישוב ברטל (Bartle) בקליפורניה.
קצה קו זה, מזח לאירד (Laird's Landing), היה ההתחלה של קו ספינות הקיטור של אגם קלאמת התחתון, שהחל לפעול ב-1905 עם השקת ספינה באורך 25 מטרים.
אבל בהגיע שנת 1909 הושלמה מסילת הברזל ישירות לקלאמת פולס לאחר שעקפה את אגם קלאמת התחתון.
מרבית שטחו של אגם קלאמת התחתון יובש במסגרת מיזם קלאמת, מיזם ניהול מים שפותח על ידי לשכת הטיוב של ארצות הברית כדי לספק לחקלאים מי השקיה ואדמות חקלאיות חדשות באגן קלאמת.
כ-910 קילומטרים רבועים של שטחי מרעה הפכו לאדמות חקלאיות פעילות באמצעות מיזם קלאמת.
מתוך זה, 320 קילומטרים רבועים התקבלו על ידי ניקוז חלק מאגם קלאמת התחתון, ביצה רדודה שהשתרעה על גבול אורגון-קליפורניה בין העיירות ו בקליפורניה.
אגם רוג'ר (נקרא גם Rogers Lake או Rogers Pond) הוא מאגר מים הררי הממוקם באחו בהר אנרואיד באזור הטבע הבראשיתי איגל קאפ , שבצפון מזרח אורגון, ארצות הברית.
הוא ממוקם מאגם אנרואיד על שביל מספר 1804. הוא האגם ה-29 בגובהו באזור.
ניתן לגשת לאגם רוג'ר מתחילת שביל ההליכה איסט פורק וואלוואה באגם וואלוואה או משביל טנדרפוט.
הליכה קצרה יותר לאגם רוג'ר נעשית בשביל הנהר איסט פורק וואלווה.
לאחר כ של הליכה על שביל נהר איסט פורק וואלווה, המטפס יגיע לסכר קטן.
ב יש גשר קטן ובנוי היטב.
העומק הממוצע של האגם הוא , והעומק המרבי הוא .
השביל בדרך כלל מתוחזק היטב.
אגם צ'ברקול הוא אגם במחוז צ'ליאבינסק ברוסיה, על המורדות הדרומיים של רכס הרי האורל.
העיירה צ'ברקול שוכנת על הגדה המזרחית של האגם, העיר צ'ליאבינסק, שהיא העיר המרכזית במחוז צ'ליאבינסק, ממוקמת כשבעים קילומטרים מצפון-מזרח לאגם.
מקור השם צ'ברקול הוא מהשפה הטורקית ופירושו "אגם יפה וצבעוני".
מקורות המים של האגם הם בעיקר מי שלגים שהפשירו מנחלי ההרים באזור.
האגם קופא בנובמבר ונשאר קפוא עד אפריל.
האגם הוא אחד המקורות של נהר הקולגה אשר זורם לנהרות: אירטיש, טובול, יוואי ונהר האוב אשר בסופו של דבר זורם לאוקיינוס הקרח הצפוני.
ישנם מספר איים מיוערים באזור, בין היתר: גרצ'ב, גולץ, הריבטסקי ואיי קורבליק.
חצי האי קרוטיק, מרין ונזאריצ'ב נשפכים לתוך האגם.
בחופי האגם ניתן למצוא בתי מנוחה וסנטוריומים.
אגם צ'ברקול הוא הגדול מבין כמה אגמים באזור, אשר מכונים בשם "אגמי צ'בארקולסקי".
בין הדגים שניתן למצוא באגם: טינקה, כמה סוגים שונים של דגי קרפיון, זאב נהרות, ופרקה.
ב-15 בפברואר 2013, דייגים מקומיים מצאו חור בקרח שבו שבר גדול מאירוע פגיעת המטאור ברוסיה (2013) שככל הנראה פגע באגם כשהיה קפוא ונפל לתוכו.
חור הפגיעה היה בצורת עיגול וברוחב של כ .
משטרת הפדרציה הרוסית חסמה מיד את האזור הזה של האגם וגם אזור נוסף אחר שהיה לכאורה אזור פגוע נוסף מנפילת המטאוריט, אבל למרות החסימה מדענים ואזרחים סקרנים זרמו לאזור כדי לחקור.
בימים שלאחר הפגיעה נמצאו שברי סלע שחורים מסביב לחור, שלטענת מדענים מאוניברסיטת אוראל הפדרלית הם שברי מטאוריטים המורכבים מכ-10% ברזל.
חודשים לאחר מכן, באוקטובר, צוללנים מצאו שבר מטאוריט גדול על קרקעית האגם והצליחו להוציאו.
משקלו של החלק שנמשה מהמים על ידי מאזני ברזל ענקיים, היה כ-570 קילוגרמים לפני שנשבר לרסיסים.
אגם קולול הוא המקום הנמוך ביותר באריתריאה.
הוא ממוקם במחוז ים סוף צפוני, בשקע דנקיל, בצפון משולש עפר.
גובהו 75 מטרים מתחת לפני הים, והוא נמצא בסביבה שוממת.
הגבול עם אתיופיה ממוקם בסמוך מדרום לאגם.
ים סוף מרוחק כ־60 קילומטרים מצפון־מזרח והבירה אסמרה נמצאת כ־185 קילומטרים מצפון־מערב.
אגם קנוזרו (רוסית Кенозеро) הוא אגם מים מתוקים השוכן בתחומו של הפארק הלאומי קנוזרו בדרום מערבו של מחוז (אובלסט) ארכנגלסק בצפון-מערב רוסיה.
האגם משתרע על-פני שטח של 68.6 קמ"ר (99.4 קמ"ר יחד עם האיים בתחומי האגם) ואגן הניקוז שלו מכסה שטח של 5,450 קמ"ר באגן ההיקוות של הים הלבן.
האגם שוכן בגובה של 85 מטרים מעל פני-הים ועומקו המרבי הוא 90 מטרים.
לאגם צורה מורכבת ולמעשה הוא עשוי משלושה גופי מים המחוברים זה לזה במצרים - אגם קנוזרו עצמו שאורכו 24 ק"מ ורוחבו עד 5.5 ק"מ, אגם סווינויה ואגם דולגויה.
הסיבה לצורה זו היא שהאגם שוכן בבקע בקרום כדור הארץ, בניגוד ליתר האגמים בסביבה שהם אגמים קרחוניים.
אורך קו החוף של האגם מגיע ל-350 ק"מ, ושוכנים בו יותר מ-70 איים.
סרט הדרמה לילותיו הלבנים של הדוור מאת הבמאי הרוסי אנדריי קונצ'לובסקי צולם באגם.
אגם צל הוא אגם מים מתוקים קטן הממוקם באלפים האוסטריים.
האגם נקרא על שם העיר צל אם זה , ששוכנת על דלתא קטנה, שהיא לשון יבשה הבולטת אל תוך האגם.
אורכו של האגם כ-4 קילומטרים (2.5 מייל), רוחבו המרבי כ-1.5 קילומטרים (0.93 מייל), עומקו מגיע עד 73 מטרים, והוא נמצא בגובה של 750 מטרים מעל פני הים.
האגם ניזון ממספר רב של נחלי הרים קטנים בקיץ, אך רק נחל אחד זורם ממנו אל הזלצך.
בחורף האגם קופא לחלוטין ומשמש לספורט חורף.
בקיץ הוא משמש לשיט תענוגות – השימוש בסירות עם מנועי בעירה אסור, למעט המעבורות שחוצות את רוחב האגם מ-Zell ל-Thumersbach, אך ניתן לשכור סירות מונעות חשמלית.
המים צלולים מאוד ומתאימים לשחייה או לצלילה, אך יכולים להיות קרירים.
הקצה הדרומי של האגם, ליד Schüttdorf, רדוד יותר ומלא ברובו בעשב מים, מה שהופך אותו ללא מתאים לשייט או לשחייה.
אגם קוויל הוא אגם בפארק הלאומי פיורדלנד של ניו זילנד.
גובהו 979 מטר מעל פני הים.
הוא משתרע על פני כ-1.2 קמ"ר.
ייתכן שהאגם נוצר כתוצאה מתזוזת קרחונים במהלך עידן הקרח האחרון.
אגם הקרקס הוא מקורם של מפלי סאת'רלנד, אחד המפלים הגבוהים ביותר במדינה והשביעי בגובהם בעולם.
הם נופלים מאגם קוויל בשלושה מפלסים אל "עמק ארתור" לאורך שביל מילפורד, כ-20 ק"מ ממילפורד סאונד.
האגם נקרא על שם ויליאם קוויל, שטיפס על מפלי סאת'רלנד בשנת 1890 והיה האירופאי הראשון שגילה את מקור המפלים.
בעבר האגם נקרא בשם "אגם ויליאם".
האגם ומפליו הם יעד פופולרי לסיורי מסוקים, המאפשרים תצפית מקיפה על הנוף.
טיפוס לאגם ברמה שאינה מסוכנת אפשרית מ"מעבר מקינון".
ניתן להגיע ליעד זה (כמו גם לבסיס מפלי סאת'רלנד) דרך שביל מילפורד.
מסלול הליכה פופולרי זה, הנמשך מספר ימים, דורש הזמנה ואישור מראש במחלקת השימור של ניו זילנד.
בשנת 2018, האגם שימש כמקום צילומים לסרט "משימה בלתי אפשרית: התרסקות" בו טום קרוז מטיס מסוק H125 של חברת Airbus Helicopters.
האגם שימש כטפט עבור מערכות ההפעלה Windows 10 ו־Windows 11 של מיקרוסופט.
אגם קירק הוא אגם מבוקר בכפר מאהופאק בעיירה כרמל במחוז פטנאם, ניו יורק.
הוא נאגר לראשונה בשנת 1871, וסכר גדול בהרבה הוקם בשנת 1881, והוא שוכן ממערב ומתחת בצורה חדה לאגם מאהופאק הגדול בהרבה.
זהו אחד משלושה אגמים מבוקרים באגן הניקוז של נהר קרוטון שהוא חלק ממערכת הובלת המים לעיר ניו יורק.
שפך אגם קירק הוא יובל של נהר מסקוט, הזורם לנהר קרוטון, אשר מנקז את אגן הניקוז של נהר קרוטון.
מימי אגם קירק מצטרפים למסקוט כקילומטר וחצי מתחת למקורותיו הצפוניים ביותר ממערב.
כחצי מייל דרומית למפגש שלהם, הנהר מתחבר לזרימה קטנה מאגם מאהופאק, אשר אוספת את זרימתם של מספר נחלים נוספים לפני שהוא חוצה למחוז וסטצ'סטר ומתנקז למאגר אמאווק בעיירה סומרס .
אגם קירק היה במקור קטן בהרבה מאשר היום.
סכר ראשוני נבנה בשנת 1871, ושונה באופן מהותי למבנה ברוחב 67 מטר וגובה כ-8.5 מ' בשנת 1881, מה שהגדיל באופן דרמטי את שטח הסוללה שלו.
הסכר הוא תמך מאבן ואדמה.
ראש הסכר נמצא בגובה 179.5 מטרים מעל פני הים.
פסגתו רוחבה 18 מטרים, כ-7.5 מטרים מעל פני הזרימה המתנקזים לנהר מסקוט.
קיבולת המאגר המקסימלית היא 2,300,000 מטר מעוקב.
אגם קירק נמצא בבעלות מחלקת הגנת הסביבה של העיר ניו יורק.
אגן הניקוז שלו הוא 7.64 קמ"ר, והספיקה המקסימלית של צינור השפיכה שלו וצינור הגלישה בקוטר 96 ס"מ היא 12.5 מטר מעוקב מים לשנייה.
דו"ח משנת 1981 של חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית במחוז ניו יורק קבע כי לסכר יש ליקויים מבניים הדורשים תשומת לב כדי להפחית את סיכוני השיטפונות.
עבודה זו הושלמה בספטמבר 2000.
אורכו הרגיל של אגם קירק הוא 1.3 קמ' עם שטח פנים כולל של כ-494 דונם.
עומקו המרבי הוא 7.0 מטר והעומק הממוצע הוא 3.0 מטר.
גודל האגם המרבי הוא כ-890 דונם.
הקיבולת הרגילה שלה היא 1,100,000 מ"ק וזמן החזקת המים ב־u הוא מעט פחות מ-3 חודשים.
אֲגַמִּיָּה מצויה, מכונה לעיתים אגמית מצויה (שם מדעי: Fulica atra), היא עוף מים שחור מהסוג אגמייה בו 9 מינים.
משויך למשפחת הרליתיים שבסדרת העגוראים ונפוץ באירופה, אסיה, אפריקה ואוסטרליה.
אצבעותיה של האגמייה מצוידות בקרומי שחייה רחבים.
קרומי שחייה אלה מאפשרים לאגמייה לצלול לעומק ולהשיג את מזונה.
האגמייה היא עוף של אגמים, בריכות ומים פתוחים.
צבע ניצוי הגוף אפור, הראש שחור ברובו, למעט המקור והמצח הלבנים והעין האדומה.
אין הבדלי ניצוי בין המינים ואין שוני בניצוי עם חילופי העונות.
ניצוי הצעירים חום-אפור, החזה והבטן לבנים בהירים.
לגוזלים שיער פלומתי ודליל בראשם, בגווני כתום וסגול.
להבדיל משאר מיני הרליתיים, גוף האגמייה רחב ולא פחוס מצדדיו.
הכנפיים קצרות ורחבות והזנב קצר במיוחד.
הרגליים בינוניות באורכן ואצבעותיהן ארוכות מאוד.
לאורך כל אחת מ-3 האצבעות הקדמיות נמשך קרום שחייה גלוני.
רגליים אלה מתאימות הן לשחייה והן להליכה.
בישראל האגמייה המצויה היא עוף חורף שכיח ביותר בנופי המים והנציג היחיד מהסוג אגמייה בארץ.
האגמיות הנודדות והחורפות מתחילות להתקבץ בבריכות הדגים לעיתים כבר בספטמבר.
באוקטובר חלה עלייה ניכרת במספרן בישראל, והוא מגיע לשיאו בנובמבר או בראשית דצמבר.
לאחר רדת גשמי החורף נראות האגמיות גם בשלוליות החורף ובמאגרי המים, והן נפוצות כמעט בכל משטח מים.
לעיתים אפשר לראותן בקבוצות צפופות גם בים.
האגמייה, החיה במים פתוחים, חברותית יותר מאשר בני המשפחה האחרים החיים בדרך כלל בבדידות בסבכים.
לרוב פוגשים את האגמיות בלהקות גדולות, המונות לעיתים אלפי פרטים.
האגמייה אף דוגרת במושבות דלילות.
לעיתים קרובות חורפות האגמיות בשכנות לברווזים ולשחפים.
אף כי האגמייה שוחה באיטיות יחסית ורגליה מותירות שובל במים, כעדות לפעילותן המאומצת, היא שמה מבטחה במים, ובעת סכנה תתרחק מהגדה אל לב הבריכה או המאגר.
רק כשהסכנה קרובה רצה האגמייה על פני המים וטופחת בכנפיה בחזקה ובמהירות.
לאחר שהיא מתרחקת מהגדה תמשיך לשחות בנדנודי ראש וצוואר.
לעיתים ניתן לראות להקת אגמיות רצה על פני המים ומותירה אחריה שובל של קצף, כשאליו מתלווה קול משק כנפיים ודשדוש רגליים.
פרט לנדידה ממריאה האגמייה רק לעיתים רחוקות, ואז מתגלית הכנף הקצרה והרחבה.
מעופה כבד וחזק והרגליים מתוחות מעבר לזנב הקצר.
נדידת האגמיות צפונה מתחילה כבר בסוף פברואר, אך עיקרה מתרחש במשך חודש מרץ.
באפריל נעלמות האגמיות מרוב מעונות החורף, ולמשך הקיץ נותרים אך פרטים מעטים או קבוצות קטנות.
לעיתים רחוקות נמצא גם קינון של אגמיות בארץ.
עד היום ידוע על כ-15 קינים שלהן ברחבי הארץ, ממאגרי הגולן ועמק החולה ועד מישור החוף ומאגר ירוחם.
בתקופת הקינון מתפתחת אצל האגמיות תוקפנות טריטוריאלית, אך זו מוגבלת לסביבת הקן בלבד.
הקן מגושם, והוא נבנה במים רדודים ומוסתר בסבך.
הזכר מביא את חומרי הקינון ואילו הנקבה מניחה אותם.
האגמייה אוכלת כל, אך מעדיפה ומרבה לאכול מזון צמחוני: עלים, זרעים, פירות, ניצנים וגבעולים ירוקים.
היא ניזונה גם מן החי: תולעים, רכיכות וחרקים ואף דגים קטנים או מתים שהיא משיגה בצלילה.
האגמייה אוכלת לרוב תוך כדי שחייה, אך מרבה גם לצלול.
צלילותיה שטחיות ונמשכות זמן קצר, ולאחר כל צלילה היא נחה קמעה.
כשאגמייה צוללת עוקבים אחריה שחפים, ולעיתים קרובות הם חומסים אותה בהגיחה מן המים.
בבריכות הדגים אוכלות האגמיות תערובת המיועדת לדגים.
לעיתים מזומנות יוצאות האגמיות מהמים אל גדת הבריכה ואך מרחיקות לשדה זרוע או לשדה בור ואוכלות בו ירק צעיר.
בעת סכנה הן נחפזות בהליכה-ריצה חזרה למים.
האגמיות אוכלות ביום, ובלילה הן ישנות, על הגדה.
האגמייה מטילה 6–10 ביצים והן מוטלות מדי 1–3 ימים.
הדגירה מתחילה עם הטלת כמחצית ההטלה, ושני ההורים לוקחים בה חלק.
האפרוחים פלומתיים ושחורים, אך בצוואר, בעורף ואף בגב מתמשכות אצלם נוצות חוטיות ארוכות בגוון תפוז.
האפרוחים נותרים בקן 3–4 ימים, האם ממשיכה לדגור עליהם והאב מביא להם מזון.
האפרוחים דואגים למזונם בכוחות עצמם בהיותם בני חודש לערך.
הם מסוגלים לעוף כשהם בני כחודשיים ואז הם גם נעשים עצמאיים.
לבגרותם המינית הם מגיעים בגיל שנה-שנתיים.
לפי נתוני טיבוע עשויה האגמייה להגיע לגיל 19 שנה.
אגמון האגם (שם מדעי: Scirpus lacustris, או Schoenoplectus lacustris) הוא מין של צמח עשבוני בסוג אגמון, ממשפחת הגמאיים.
זהו צמח הגדל בסביבת מקווי מים מתוקים, כגון אגמים, ביצות וגדות נחלים, בתפוצה רחבה בחצי הכדור הצפוני.
אגמון האגם הוא צמח רב-שנתי בעל קנה שורש, שגבעוליו גליליים וירוקים המגיעים לגובה של כ-1.5 מטר (ולעיתים אף עד 3 מטרים).
הם מכילים רקמה ספוגית האוגרת אוויר ומאפשרת להם לצמוח כשחלקם התחתון טבול במים.
עליו מוארכים ומחודדים, ופרחיו מקובצים במבנה שיבולת וצבעם חום בהיר.
צמחי האגמון תופסים מקום בולט בחגורת הצומח המקיפה את מקווי המים, וממלאים תפקיד חשוב במיתון הרוח וזרימת המים בנחלים, ובהפחתת השחיקה בקרקעית.
בכך הם מאפשרים את חיזוקם וביסוסם של צמחים אחרים.
במקרה שהם נעקרים, מוסעים קני השורש שלהם בזרם ומכים שורש מחדש במקומות אחרים.
קני האגמון ועליו משמשים לקליעת מחצלות וסלים.
בארץ ישראל נפוץ אגמון האגם באזורי ביצה ושלוליות חורף.
יש המשתמשים בו בגינון לקישוט בריכות נוי .
באמריקה הצפונית נפוץ המין (לעיתים מסווג כתת-מין) Schoenoplectus acutus, המכונה באנגלית גם Tule, שם שמקורו במילה tullin בשפת נאוואטל, שמשמעותה צמחי ביצה כדוגמת גומא וסוף.
בשל תפוצתו הרבה בקליפורניה, קרויים על שמו כמה מקומות במדינה, ביניהם הנהר טולי, האגם המיובש טולארי (Tulare) ואגם טולי בגבול קליפורניה ואורגון.
אגמי פליטביצה (קרואטית Plitvička jezera) הוא פארק לאומי בשטח של 296.85 קמ"ר בקרואטיה ואטרקציה תיירותית ידועה במדינה.
מאז שנת 1979 מוכרז הפארק כאתר מורשת עולמית.
האגמים שוכנים ברמת פליטביצה, בין הר ליצ'קה פליישביצה (Lička Plješevica), הר מלה קפלה (Mala Kapela) והר מדוודג'ק (Medveđak).
שישה-עשר האגמים העיקריים מחולקים לשתי קבוצות, עילית ותחתית, לאורך נתיב זרימה בן 8 ק"מ המשתרע בגבהים שבין 636 מטר ל-480 מטר.
סך שטחם של האגמים הוא כ-2 קמ"ר, ומהתחתון שבהם זורם נחל קורנה (Korana) לכיוון צפון.
אגמי פליטביצה שוכנים באזור סלעי בעלי אופי קרסטי, בעיקר אבן גיר ודולומיט.
הם נפרדים זה מזה על ידי סכרים של סלעי משקע שנוצרו כתוצאה מפעולת אצות, חיידקים וטחב והנערמים זה על גבי זה בקצב של כסנטימטר בשנה.
האגמים ידועים בצבעיהם האופייניים הנעים בין טורקיז, ירוק, כחול ואפור בהתאם להרכב המים בכל אגם ושבירת אור השמש.
עוד ידוע הפארק במפלים הרבים שבו, ובעיקר במפל הגדול (Veliki slap) שמימיו נופלים מגובה של 78 מטר ובמפל גלובץ (Galovački buk) שגובהו 25 מטר.
ליד כל מפל שלט ובו שם המפל וגבהו.
הפארק הלאומי מיוער בצפיפות, בעיקר בעצי אשור התופסים כ-73% מהשטח המיוער ובעצי אשוח המכסים 22% משטחו, ובשל החורש הסבוך אין בפארק תופעה של סחיפת קרקע.
סך הכל נצפו בפארק הלאומי 1,146 מיני צמחים, רבים מהם אנדמיים למקום, והוא משלב צמחייה ים-תיכונית ואלפינית.
עולם החי כולל 126 מיני עופות, ביניהם העיט ודורסי לילה שונים.
על היונקים נמנים הדוב החום, השונר, הזאב, השועל, חתול הבר, הבואש, החמוס, הלוטרה מצויה, הדלק והגירית.
עוד חיים באזור חזירי בר ואיילי הכרמל.
האגמים היו למוקד משיכה תיירותי במאה ה-19, וכבר בשנת 1893 זכו לוועדה אשר הייתה ממונה על שימורם.
ב-1896 הוקם המלון הראשון במקום.
ב-1949 הלאימה המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה את האזור והפכה אותו לפארק לאומי.
ב-1979 זכה האזור להכלל ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
האגמים הפכו במהרה לאחת מהאטרקציות הפופולריות ביותר במדינה, אך ב-1991 ארעה במקום תקרית אגמי פליטביצה שהייתה המאבק החמוש הראשון במלחמת העצמאות של קרואטיה.
האזור הוחזק על ידי הרפובליקה הסרבית של קראינה עד אוגוסט 1995, מועד שבו שוחרר על ידי צבא קרואטיה במבצע סערה (Operacija Oluja).
המלחמה גרמה לנזק בפארק ובמספר מבנים סביבו אשר שימשו מחנות צבאיים, ובעקבותיה הכריז אונסק"ו על האגמים כאתר בסיכון.
ממשלת קרואטיה השקיעה מאמצים רבים בפינוי המוקשים מהפארק וב-1998 הסיר אונסק"ו את הפארק מקטגוריית האתרים בסיכון.
אֲגַמּוֹן הַחוּלָה הוא אגם מלאכותי במרכז עמק החולה, וסביבו אתר תיירות המהווה מוקד צפרות בשל העופות הרבים הנקבצים בו, בעיקר עופות מים.
המקום משמש תחנה עצירה במסעות של העופות הנודדים מאירופה לאפריקה ובחזרה ומדי חורף מתמקמים באגמון אלפי עגורים.
באתר ניתן לסייר באמצעות אופניים, רכב חשמלי, או עגלת מסתור.
בשנות ה-50 של המאה ה-20, יובשו אגם החולה והביצות סביבו על ידי קק"ל, בשטח של כ-62,000 דונם, לצורך הגדלת שטח הקרקע הזמין לעיבוד חקלאי.
ארבעה עשורים לאחר ייבוש החולה, החליטה קק"ל להציף באופן מבוקר קרקעות שנחשפו בעת ייבוש החולה, לאחר שהסתבר שאינן טובות לעיבוד חקלאי, וכי התועלת לסביבה משטח מוצף רבה מתועלתו כשטח מעובד במטרה למנוע זיהום של ימת הכנרת.
בפרויקט הושקעו 80 מיליון שקל, והוא הושלם לאחר שנתיים של הצפות מבוקרות.
בפברואר 2009 נבחר האגם על ידי כתב העת הבריטי "BBC Wildlife" כאחת מעשר תצפיות בעלי החיים החשובות בעולם.
עשרות אלפי עגורים השוהים בחורף באגמון החולה, מואכלים במאורגן על ידי בני אדם.
בסוף שנת 2021 התפרצה שם שפעת העופות, שהתפשטה ללולים ברחבי צפון ישראל.
לטענת זואולוגים, צפיפות העגורים האיצה מאוד את ההדבקה.
בעקבות כך, נשמעה קריאה לבחון את המשך האכלת העגורים.
ב-2023 נסגר האתר עקב אירועי מלחמת חרבות ברזל ונפתח בשנית בדצמבר 2024.
כאמור, אחד העופות הבולטים באגמון ובסביבתו הוא העגור האפור המגיע באלפיו מדי שנה לאגמון.
על מנת למנוע מאותם עגורים לפשוט על השדות החקלאיים שבאזור, הוקם פרויקט העגורים באגמון החולה על ידי מספר גורמים.
מרכז צפרות החולה הוא מרכז צפרות שהוקם בשנת 2001 על ידי החברה להגנת הטבע, על מנת לקדם פעילות צפרות ושמירת טבע באזור.
במסגרת המרכז, פועלת תחנת טיבוע עופות בשיתוף קק"ל, נערכים סקרי עופות וכן מתקיימים סיורים לקהל הרחב.
בשנת 2019, לאחר עשר שנות בנייה, הוקם מרכז המבקרים החולה על שם סטיבן הארפר בהשקעה של כ-130 מיליון ש"ח.
המרכז מציע פעילויות שונות הסוקרות את חיי העופות ונדידת עופות, ההיסטוריה של קק"ל, וכן כולל אודיטוריום בעל 200 מקומות.
מרכז אקלום לחיות בר אגמון החולה הוא מרכז רפואי ומרכז אקלום לחיות בר פצועות מאזור הגליל ורמת הגולן שהוקם בשנת 2020 על ידי קק"ל והמכללה האקדמית תל חי, ובהובלת ירון צ'רקה, הצפר הראשי של קק"ל, ורונה נדלר ולנסי, וטרינרית ומנהלת מרכז האקלום.
המרכז כולל מרפאה, כלובי גוזלים וכלובי אקלום, כשמטרתו היא לתת מענה ראשוני לחיות הבר הפצועות לפני העברתן לבית החולים לחיות בר שברמת גן, וכן לאפשר אקלום הדרגתי והשבה בחזרה לטבע של חיות בר פצועות.
במסגרת מלחמת חרבות ברזל, והפגיעה הסביבתית הנלווית אליה, פרצו שריפות במוקדים רבים ברחבי הצפון.
שריפות אלו גרמו לפגיעה רחבת היקף בבעלי החיים באזור.
בשל כך, מרכז האקלום קלט בעלי חיים פגועים, טיפל בהם, ובמקרה הצורך אף העביר אותם אל בית החולים לחיות בר.
כמו כן, מדי שנה בעת נדידת הסתיו, כאשר מגיעים העופות לישראל בדרכם דרומה, מגיעים חלק מעופות אלה עם פצעי ירי מלבנון ומסוריה.
רוב העופות שנפצעים מהירי ומהציד לא מצליחים לשרוד את הדרך ולהגיע אל ישראל, וחלקם שכן מצליחים מגיעים לשטח ישראל כשהם תשושים, פצועים ואף גוססים.
בזכות מיקומו הצפוני של מרכז האקלום, הוא מסוגל לתת מענה מהיר לעופות אלה, ובמידת הצורך להעביר אותם לבית החולים לחיות בר.
בין העופות שנמצאו עם פצעי ירי ונלקחו למרכז נמצאים: איית צרעים, דיה שחורה, חיוואי נחשים, עיט חורש ושקנאי מצוי.
אגמי הבקע הסורי-אפריקני (אנגלית Rift Valley lakes) הוא שם קיבוצי למספר קבוצות של אגמים שנוצרו לכל אורכו של הבקע הסורי-אפריקני והכוללים חלק מהאגמים העתיקים, העמוקים והגדולים בעולם.
ייתכן שגם ים סוף היה אגם מים מתוקים בתור השלישון, כאשר מצר באב אל מנדב נסגר וניתק אותו מהאוקיינוס ההודי, דבר שעשה אותו לגדול מבין אגמי הבקע הסורי-אפריקני באותה עת.
כיום ישנם שלושה אגמים במערב אסיה, אחד מהם (אגם קרעון) הוא אגם מלאכותי, השני (הכנרת) הוא אגם מים מתוקים, והשלישי הוא אגם מים מלוחים (ים המלח).
עד לאמצע המאה ה־20 היה קיים גם אגם החולה אך הוא יובש.
שלושת האגמים הטבעיים משתייכים למערכת נהר הירדן ואילו אגם קרעון שוכן על נהר הליטני.
ים המלח והכנרת היו (יחד עם השטח עד לחצבה) מאוחדים עד לתחילת השלישון בימת הלשון אך זו התייבשה.
אזור זה היה אף מוצף בים בתקופות גאולוגיות קדומות יותר.
בצפון-מזרח אתיופיה שוכנים שישה אגמים קטנים המחוברים זה לזה על ידי נהר האוואש.
אגמים אלה שוכנים באזור משולש עפר (Afar Triangle) בו נפגשים הלוח הנובי והלוח הסומלי – חלקיו של הלוח האפריקאי המצויים משני צדי הבקע, עם לוח ערב.
האגם האחרון בשרשרת הוא אגם אַבְּהֶה חסר המוצא השוכן על גבול אתיופיה וג'יבוטי.
סמוך ממזרח לו, בתחומי ג'יבוטי, שוכן אגם עסל, שגובהו 153 מטר מתחת לפני הים והוא הנקודה הנמוכה באפריקה.
לחופי ג'יבוטי, סמוך למפרץ טאג'ורה, נמצא מפרץ אל-ח'רב.
הוא מחובר למפרץ הראשי על ידי מצר ברוחב של כ-900 מטרים, וגובהו 0 מטרים, עם סטייה של כמטר אחד בעקבות אירועי גאות ושפל.
הבקע הסורי-אפריקני מחלק את רמת אתיופיה במרכזה ומבדיל בין חלקה הדרום-מזרחי לחלקה הצפון-מערבי.
אגמי רמת אתיופיה שוכנים בדרומה של המדינה בין הבירה אדיס אבבה לגבול עם קניה.
לרוב האגמים האלה אין מוצא ורובם מתאפיינים בערך הגבה גבוה (בסיסי).
אגם אבאיה השוכן במחוז מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום הוא האגם הגדול בקבוצה זו.
האגם נתגלה על ידי ויטוריו בוטגו בשנת 1897, אשר כינה אותו בשם "אגם מרגריטה" (Lago Margherita) לכבודה של אשת מלך איטליה אומברטו הראשון.
אגם אבאיה משתרע על שטח של 1,160 קמ"ר והוא שוכן בגובה של 1,268 מטר.
האגם רדוד יחסית ועומקו המרבי הוא 13 מטר בלבד.
אגם צ'אמו משתרע על שטח של 551 קמ"ר בגובה של 1,231 מטר, מדרום-מערב לאגם אבאיה.
גם אגם זה רדוד למדי ועומקו המרבי הוא 10 מטר.
אגם אוואסה הוא אגם קטן השוכן בגובה של 1,708 מטר ושטחו 129 קמ"ר בלבד.
לאגם אין מוצא עילי, אך איכות מימיו הטובה מעידה על כך שיש לו ככל הנראה מוצא תת-קרקעי המאפשר את תחלופת המים.
אגם זוואי שוכן כ-60 ק"מ מדרום לאדיס אבבה ברום של 1,846 מטר.
האגם משתרע על שטח של 434 קמ"ר בתחומי מחוזות אורומיה ומחוז מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום.
האגם רדוד ומגיע לעומק מרבי של 4 מטר בלבד.
בשטחו שוכנים חמישה איים שהידוע שבהם הוא טולו גודו.
באי זה שוכן מנזר ולפי המסורת המקומית שהה בו ארון הברית במאה ה-9.
אגם אביג'אטה בגובה של 1,573 מטר הוא אגם רדוד בעומק מרבי של 14 מטר ובשטח של 205 קמ"ר.
אגם קוקה נמצא מזרחית לעיר אדאמה הידועה גם בשם "נצרת".
מדרום לרמת אתיופיה מתפצל הבקע הסורי-אפריקני לשתי שדרות נפרדות - המזרחית בתחומי קניה ומרכז טנזניה, והמערבית בתחומי אוגנדה, בורונדי, רואנדה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ודרומה של טנזניה.
בשדרה המערבית 10 אגמים, שמונה מהם בקניה והשניים האחרים בטנזניה.
כל האגמים האלה בסיסיים וחופיהם לבנים ממלחים, למעט שניים בתחומי קניה - אגם ברינגו ואגם נאיוואשה, שבהם מים מתוקים.
אגם טורקאנה שנודע בעבר גם כאגם רודולף הוא אגם מלוח הנמצא ברובו בצפון קניה, למעט רצועה קטנה בחופו הצפוני, הנמצאת בשטחה של אתיופיה.
שטחו של האגם 6,405 קמ"ר, והוא האגם המלוח הרביעי בגודלו בעולם.
צורתו של האגם מאורכת - אורכו כ-290 ק"מ ורוחבו 32 ק"מ.
עומקו המרבי 109 מטר, וגובהו 360 מטר.
הפארקים הלאומיים באגם טורקאנה מוכרזים כאתר מורשת עולמית.
אגם לוגיפי הוא אגם קטן ורדוד באורך של 6 ק"מ וברוחב של 3 ק"מ בצפון-מערבה של קניה.
האגם שוכן כ-20 ק"מ מדרום לאגם טורקאנה ונבדל ממנו במחסום של הרי געש שהתפרצו לאחרונה בתחילת המאה ה-20.
אגם ברינגו ששטחו 130 קמ"ר שוכן במערבה של קניה ברום של כ-1,000 מטר.
האגם נעדר מוצא עילי, ומימיו מחלחלים דרך הלבה שבקרקעיתו.
עומקו הממוצע של האגם הוא 2.5 מטר ועומקו המרבי 3.5 מטר בלבד.
אגם בוגוריה הוא גוף מים צר וארוך בשטח של 34 קמ"ר.
אורכו 34 ק"מ ורוחבו המקסימלי 3.5 ק"מ.
האגם שוכן בגובה של 990 מטר.
אגם נקורו שוכן ברום של 1,760 מטר, ושטחו נע בקיצוניות בין 5 ל-45 קמ"ר.
האגם רדוד ומשמעות שמו בשפת המסאי היא "אבק" או "מקום מאובק".
אגם אלמנטייטה הוא אגם בסיסי רדוד בשטח של 18 קמ"ר השוכן 120 ק"מ צפונית-מערבית לניירובי, בגובה של 1,670 מטר.
גם שמו של אגם זה מתפרש כמקום מאובק בשפת המסאי.
אגם נאיוואשה השוכן כ-70 ק"מ צפונית-מערבית לניירובי משתרע על שטח של 139 ק"מ ומוקף ביצות בשטח של 64 קמ"ר.
משמעות שמו של האגם בשפת המסאי הוא "מים סוערים", והוא שוכן ברום של 1,884 מטר.
אגם מגאדי נמצא במרחק של 80 ק"מ דרומית-מזרחית לניירובי, בגובה של 617 מטר.
אגם נטרון בצפון טנזניה הוא אגם רדוד בעומק מרבי של 2 מטר ובשטח של 1,040 קמ"ר.
האגם בסיסי ורוב שטחו עשוי ממשטחים ביצתיים של משקעי מלחים שונים.
האגם שוכן בגובה של 600 מטר.
אגם אייסי שוכן בצפון טנזניה, דרומית למכתש נגורונגורו ולפארק הלאומי סרנגטי, ומערבית לעיר ארושה.
גובהו 1,030 מ' מעל פני הים ומימיו מלוחים.
אגמי השדרה המערבית של הבקע הסורי-אפריקני, הידועים גם בשם "האגמים האלברטינים" או "אגמי מרכז אפריקה", מהווים, יחד עם אגם ויקטוריה ואגם קיוגה, את קבוצת האגמים הגדולה ביותר לאורך הבקע כולו, והם העתיקים והעמוקים ביותר מבין כל האגמים.
ימת ויקטוריה המשתרעת על פני שטח של 68,800 קמ"ר היא הימה הגדולה באפריקה והיא אינה שוכנת הלכה למעשה בתוך הבקע עצמו, אלא בבקע עצמאי שנגרם כתוצאה מפעילות טקטונית בבקע הסורי-אפריקני, והנמצא בין השדרה המזרחית למערבית.
אגמי השדרה המערבית הם אגמי מים מתוקים והם עשירים בדגה, דו-חיים, יונקים וציפורים.
על האגמים החשובים בקבוצה זו נמנים:
אגם אלברט הוא האגם השביעי בגודלו באפריקה ושטחו 5,300 קמ"ר.
האגם שוכן ברום של 615 מטר על קו הגבול בין אוגנדה לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, והוא רדוד יחסית ליתר האגמים בקבוצה זו - עומקו הממוצע הוא 25 מטר ועומקו המרבי הוא 58 מטר.
אגם אדוארד שוכן לאורך קו הגבול בין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ואוגנדה והוא קרוי על שם אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת.
האגם שוכן בגובה של 920 מטר, אורכו 77 ק"מ ורוחבו 40 ק"מ לכל היותר.
האגם משתרע שטח כולל של 2,150 קמ"ר ועומקו הממוצע הוא 17 מטר.
אגם קיוו שוכן על הגבול בין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לרואנדה.
הוא מתרוקן אל נהר רוזיזי הזורם דרומה אל אגם טנגניקה.
במרכזו של האגם שוכן האי איג'ווי ששטחו 285 קמ"ר והוא האי העשירי בגודלו בעולם, השוכן באגם.
עומקו המרבי של האגם הוא 480 מטר והעומק מימיו הממוצע מגיע ל-240 מטר.
אגם טנגניקה הוא האגם השני בגודלו מבחינת שטחו ביבשת אפריקה והעמוק ביבשת.
הוא גם האגם השני בעומקו בעולם אחרי ימת באיקל ברוסיה, עומקו הממוצע 570 מטר ועומקו המרבי 1,470 מטר.
אגמי דרום הבקע האפריקני שוכנים בדרום טנזניה, מלאווי ומוזמביק, מקום בו שבות השדרה המזרחית והשדרה המערבית של הבקע ומתאחדות לאחת.
כל האגמים האלה, למעט אגם רוקווה הם אגמים מתוקים:
אגם רוקווה בדרום-מערב טנזניה נמצא בחצי הדרך בין אגם טנגניקה מצפון-מזרח ואגם מלאווי מדרום-מערב.
הוא שוכן בגובה של 800 מטר המשתנה תכופות עקב תנודות בגובה מפלס מימיו ושטחו.
בהווה אורכו של האגם הוא כ-180 ק"מ, רוחבו הממוצע מגיע ל-32 ק"מ ושטחו כ-5,760 קמ"ר.
אגם מלאווי הוא האגם הוא השלישי בגודלו באפריקה והתשיעי בגודלו בעולם.
שטחו הכולל כ-29,600 קמ"ר ועומקו המרבי מגיע ל-706 מטר.
האגם עשיר באופן יוצא דופן בדגה.
הפארק הלאומי של אגם מלאווי במלאווי הוא אתר מורשת עולמית.
אגם מלומבה בדרום מלאווי משתרע על שטח של כ-450 קמ"ר ושוכן ברום של 472 מטר.
עומקו 250 מטר והוא נחצה על ידי נהר שירה היוצא מאגם מלאווי ונשפך אל הזמבזי.
אגם צ'ילווה הוא האגם הדרומי ביותר בין אגמי הבקע הסורי-אפריקני.
האגם ששטחו כ-600 ק"מ שוכן בגובה של 627 מטר והוא נעדר מוצא.
אגם מ'וורו ואגם מ'וורו וונטיפה שוכנים בגראבן משני המתפצל מערבה מהבקע הסורי-אפריקני מדרום לאגם טנגניקה:
אגם מ'וורו הוא אגם מים מתוקים השוכן בגליל מימיו של נהר קונגו, על קו הגבול בין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו וזמביה.
משמעות שמו היא פשוט "אגם" במספר שפות בנטו.
שטחו של האגם הוא 5,120 קמ"ר ועומקו הממוצע עומד על 7.5 מטר.
האגם שוכן ברום של 917 מטר.
אגם מ'וורו וונטיפה שוכן בין אגם טנגניקה ממזרח ואגם מ'וורו ממערב, והשתרע על שטח של כ-1,500 מטר בשנת 2005. האגם מתאפיין באופי ביצתי ובמספר הזדמנויות בעבר הוא יבש באופן חלקי או לחלוטין.
עומקו המרבי של האגם הוא 5 מטר בלבד ועומקו הממוצע הוא 2 מטר.
אַגְמוֹן (שם מדעי: Scirpus) הוא סוג של צמחים עשבוניים ממשפחת הגמאיים, הכולל כמה מאות מינים, בתפוצה עולמית.
מיני האגמון נפוצים בבתי גידול לחים, כגון ביצות, גדות נחלים ואגמים, ומכאן שם הסוג.
חלקם מותאמים לסביבות בעלות מליחות גבוהה, כגון חולות וחופי ים.
צמחי האגמון מתאפיינים בעלים צרים ומארכים, וקנים הנושאים תפרחות בצורת שיבולת.
יש מינים המגיעים לגובה שלושה מטרים, ואחרים שגובהם 20 ס"מ.
הקנים והעלים של רבים מהמינים מכילים רקמה ספוגית האוגרת אוויר ומאפשרת לצמח לצמוח בתוך המים.
בעקבות מחקרים פילוגנטיים מאז סוף המאה ה-20, מקובל כיום לפצל את הסוג Scirpus לכמה סוגים נוספים, בהם Schoenoplectus, Scirpoides ועוד.
בעבר מנה הסוג קרוב ל-300 מינים, אולם בעקבות השינויים הוא הצטמצם לכ-120 מינים.
בארץ ישראל מצויים מיני האגמון הבאים:
אגמון האגם - Scirpus lacustris (או Schoenoplectus lacustris)- צמח רב-שנתי גבוה (עד 1.5 מ') הנפוץ ליד נחלים, אגמים וביצות, טבול במים או קרוב אליהם.
גבעוליו הגליליים משמשים לקליעת מחצלות ושזירת חבלים.
אגמון ימי - Scirpus tuberosus (או Bolboschoenus maritimus) - בעל גבעולים תלת-צלעיים, גדל בארץ בגדות נחלים, ובאירופה בעיקר בחופי ים (מכאן שמו).
אגמון החוף - Scirpus litoralis (או Schoenoplectus litoralis) - דומה לאגמון ימי, נבדל ממנו בסידור העלים והשיבולים.
אגמון שרוע - Scirpus supinus (או Schenoplectus supinus) - צמח חד-שנתי נדיר הגדל במישור החוף.
אגמון הכדורים - Scirpus holoschoenus (או Scirpoides holoschoenus; בעבר נקרא גם אגמונית הכדורים, Holoschoenus vulgaris) - צמח רב-שנתי, בעל גבעולים חלקים ומחורצים ותפרחות כדוריות המורכבות משיבולים רבות.
נפוץ בקרקעות חוליות במקומות לחים במישור החוף ובבקעת הירדן.
השם אגמון מקורו בשם הנזכר בכמה מקומות בתנ"ך, בביטויים ציוריים ומטפוריים:
אין יודעים בבירור אם באזכורים אלו בתנ"ך מדובר בצמח הקרוי כיום אגמון.
אגם תוניס (ערבית: البحيرة, אלבחירה, "האגם"; צרפתית: Lac de Tunis) הוא לגונה טבעית הנמצאת בין בירת תוניסיה, תוניס ומפרץ תוניס (שבים התיכון).
שטח האגם הוא 37 קמ"ר, והוא רדוד מאוד (עומק ממוצע של מטר).
האגם שימש בעבר כנמל טבעי וכנמל למטוסי ים של העיר תוניס.
כבר הרומאים מתארים "ברכה" במקום, והיא קיימת לפחות מתקופת הגעתם של הפיניקים לאזור במהלך המאה ה-9 לפנה"ס.
הרומאים בנו באגם תוניס סכר, על מנת לחבר בין שני חלקים חשובים להם - תוניס וקרתגו ובכך ליצור שליטה גם על השטחים שדרומית לאגם.
ב-1888 החל הממשל הקולוניאלי הצרפתי בבניית תעלה וסכר מחודש.
אורכה של התעלה הוא כ-10 ק"מ ורוחבה כ-45 מטר.
הסכר חילק באופן מעשי את האגם לשניים: "האגם הצפוני" ו"האגם הדרומי".
תוואי הסכר משמש כיום ככביש וחיבור רכבת מהירה (TGM) בין תוניס לנמל, לה גולט ולערי החוף של קרתגו, סידי בו-סעיד ולה מרסה.
החלק הצפוני של האגם כולל גם את האי שיקלי, שבו עמד בעבר כוח ספרדי (מאז 1993 האי הוא שמורת טבע).
רמת המליחות של האגם גבוהה מזו של הים התיכון והוא מתחבר למפרץ תוניס בשתי דרכי מים, היוצרות "טומבולו" כפול: נחל המג'רדא וואדי מליאן.
קיימת כוונה כיום לפתח את חלקו הדרומי של האגם לתיירות ומגורים.
אגמי המלח של לרנקה הם קבוצה של ארבעה אגמים מלוחים, השוכנים דרומית לעיר לרנקה בקפריסין, סמוך לחוף הים התיכון.
ארבעת האגמים הם אליקי, אורפאני, סורוס וספיירו.
אגם אליקי שמשמעות שמו הוא "מלוח", הוא הגדול בין הארבעה, ושטחו 1.58 קמ"ר.
שלושת האגמים האחרים, ששטחם הכולל קטן משלו, מחוברים ביניהם, ונמל התעופה הבינלאומי בלרנקה חוצץ בינם לבין אגם אליקי.
עוד שוכנים בין האגמים מתקן טיהור שפכים המשרת את העיר ומאגר מים.
לחופו המערבי של אגם אליקי שוכן המסגד העות'מאני האלה סולטאן טקה , הנחשב לפי המסורת למקום קברה של אום חראם, המינקת של הנביא מוחמד.
מצפון ומדרום לאגם הוכשרו שני פארקים קטנים - פארק אגם המלח בפאתי העיר לרנקה ופארק טקה הסמוך לנמל התעופה.
שטח כל האגמים הוא 2.2 קמ"ר, ועומקם הממוצע הוא כמטר.
האגמים הם הגדולים בקפריסין לאחר אגם המלח של לימסול, והם שוכנים בליבה של צמחיית הלופיטים.
האגמים נוצרו כתוצאה מכך שמי המלח מחלחלים אל הקרקע החלולה בין הים והסלע.
לפי האגדה הנוצרית הם נוצרו כתוצאה מקללה שהטיל לזרוס, לאחר שבקשתו מאישה מקומית כי תיתן לו אוכל ושתייה נענתה בסירוב.
לפי האגדה ענה לה לזרוס "מי יתן וכרמיך יתייבשו ויהיו לעד לאגם מלח".
במהלך עונת החורף האגמים מתמלאים במים ובקיץ הם מתייבשים ונסוגים, וחושפים שכבת מלח ואבק המצטברים על הקרקע.
האגמים נחשבים לאחד מאתרי הקרקע הלחה (Wetland) החשובים באי, והם הוכרזו כאתר לשימור לפי אמנת ראמסאר (Ramsar Convention) העוסקת בשימור אתרי קרקע לחה; במסגרת נטורה 2000, הרשת האקולוגית של האיחוד האירופי; לפי אמנת ברצלונה מ-1975; וכן הם מוגדרים כ"אזור ציפורים בעל חשיבות".
האגם משמש כביתם של 85 מיני עופות ימיים, שמספרם מוערך בעשרות אלפי פרטים.
עם המינים המצויים במקום נמנים העגור האפור, שחף האגמים והסיקסק.
עוד משמשים האגמים כתחנה חשובה בנתיבי נדידת העופות, ובהם גם פלמינגו שחלקם לפחות אף עושים במקום את עונת החורף.
בעבר שימש המלח שנאסף באגמים כמוצר ייצוא חשוב של האי, אך הענף הלך והתדלדל עד שפסק לחלוטין ב-1986.
האגמים ממוקמים דרומית לעיר הפיניקית והיוונית העתיקה כתיון.
באזור האגמים התגלו כלי אבן, עם כתובות המזכירות את האל אשמון, וכן שתי כתובות נפרדות על אותו בסיס שיש, אחת מהן מוקדשת לאסקלפיוס והיגיאיה ומזכירה את הקמת מקדשם.
בעקבות ממצאים אלה ניתן לשער שבאזור האגמים פעל מקדש לאשמון, שבהמשך הוקם מחדש כמקדש לאסקלפיוס (המקביל היווני לאשמון הפיניקי) והיגיאיה.
אגמי אוניאנגה (צרפתית Lacs d'Ounianga) הם סדרה של 18 אגמים מתוקים, מליחים ומלוחים, השוכנים במדבר סהרה בצפונה של צ'אד.
האגמים הערוכים בשתי קבוצות - קבוצת "אוניאנגה כביר" (הגדולה) ובה ארבעה אגמים, וכ-40 ק"מ ממזרח לה קבוצת "אוניאנגה זריר" (הקטנה) ובה שוכנים 14 האגמים הנותרים.
בשנת 2012 הכריז ארגון אונסק"ו על האגמים כאתר מורשת עולמית.
האגמים הם שרידיו של אגם גדול בהרבה, שהשתרע באזור במהלך תקופה הלחה שפקדה את מדבר סהרה, ואשר החלה לפני 15,000 שנים והסתיימה לפני כ-5,500 שנים.
כיום הסביבה צחיחה וכמות המשקעים הממוצעת בה מגיעה לכ-2 מ"מ בשנה בלבד.
מקורם של מי האגמים הוא במי התהום שניקוו באקוויפר בתקופה הלחה, ואשר מגיחים למרגלות לרמת אבן חול.
צוקיה של רמה זו שכיוונה מצפון-מערב לדרום-מזרח, משתרעים בגובה של כ-50 עד 80 מטרים מצפון לאגמים.
האגם הגדול בקבוצת "אוניאנגה כביר" הוא אגם יואה (Lac Yoa) ששטחו כ-3.5 קמ"ר.
הוא שוכן בגובה של 378 מטרים מעל פני הים, ועומקו מגיע לכ-27 מטרים.
מי האגם מלוחים ורק אצות ומיקרואורגניזם מסוגלים להתקיים בו.
בחלק מהאגמים האחרים של הקבוצה מצויים גם שני מינים של כחוליות (Spirulina platensis ו-Arthrospira platensis).
כמעט מחצית משטחם של אגמי "אוניאנגה זריר" מכוסה בצמחי מים צפים, ואלה מפחיתים באופן משמעותי את התאיידות המים וממתיקים אותם.
האגם הגדול ביותר בקבוצה זו הוא אגם טלי (Lac Teli) השוכן בגובה של 360 מטרים מעל פני הים ועומקו המרבי הוא כ-10 מטרים בלבד.
שטחו כ-4.3 קמ"ר, ואף שהוא גדול מאגם יואה, נפח מימיו קטן יותר.
ייחודו של אגם טלי הוא בכך שהוא מזין את האגמים הסמוכים לו, ומימיו זורמים אליהם מתחת לפני הקרקע, דרך דיונות החול המפרידות בין האגמים.
באזור האגמים חיים מיני יונקים מעטים, הכוללים את השועל, הצבוע, הפנק, הארנבת המצויה והצבי.
עם העופות נמנים עופות מים דוגמת הברווז המשויש ומספר ציפורי שיר.
בחלק מאגמי "אוניאנגה זריר" שמימהם מתוקים, חיים דגים, דו-חיים וחסרי חוליות.
לחופו של כל אחד משני האגמים הגדולים בשתי הקבוצות (יואה וטלי) שוכן כפר.
בכפר אוניאנגה כביר שלחופי אגם יואה מתגוררים כ-9,000 איש, ובאוניאנגה זריר שליד אגם טלי חיים כאלף איש.
התושבים מתפרנסים מגידול ירקות ופירות, בעיקר תמרים.
אזור האגמים מוגן בחוק מאז שנת 2008, ואיכויותיו הטבעיות שמורות בזכות ריכוז האוכלוסייה הקטן בסביבה והתיירות המעטה הפוקדת אותה.
אגמון הסופרלנד (המכונה גם "אגם הסופרלנד" או "אגמון ראשון לציון") הוא אגם בחולות ראשון לציון, ליד פארק השעשועים סופרלנד ומתחם הקולנוע יס פלאנט.
האגם נוצר ליד הסופרלנד בחורף 1992 עקב גשמים חזקים וחפירות באזור.
האגם מתוחזק על ידי "מניב" - תאגיד המים של ראשון לציון וקולט מי נגר מראשון לציון, חולון ובת ים.
קיבולת האגם היא 500 אלף קוב מים ונמצאות בו משאבות שמעבירות מים לאגם הנקיק כדי למנוע מהאגם לעלות על גדותיו ולהציף את השטחים שמסביב.
במהלך הסופה במזרח התיכון (2013) הוצף האגם במי גשמים רבים והיה חשש שהמשאבות לא יעמדו בקצב ניקוז המים.
לכן הוחלט לחפור תעלה שתנקז את המים לאגם מלאכותי זמני מצפון לאגם, בחולות שליד יס פלאנט.
הוא גודר ומהווה מקום מפלט לעופות מים, ציפורים וחרקים רבים.
באגם עצמו יש דגים שונים בהם אמנונים ושפמנונים אך הדיג בו אסור.
באתר מגוון ביולוגי רב ובחורף ובאביב יש בו פריחה מרובה.
כיום רק הגדה המערבית של האגם פתוחה למבקרים, והיא מובילה משער הלייב פארק עד למתחם היס פלאנט.
בגדה הצפונית, ליד מתחם הפלאנט נבנתה "טיילת צפה", שעוברת מעל האגם ומאפשרת צפייה בעופות שבו.
ממזרח לו נמצא אצטדיון הברפלד, אצטדיון הכדורגל העירוני של ראשון לציון.
מדרום לאצטדיון נמצא מנחת ראשון לציון המשמש לתעופה ספורטיבית.
ממערב לו נמצא הסופרלנד (פארק שעשועים).
מצפון לאגם נמצא מתחם הקולנוע והמסעדות יס פלאנט ובו טיילת קטנה הצופה על האגם.
כמו כן הוקם גשר טיול ותצפית שעובר מעל חלקו הצפוני של האגם.
דרומית-מערבית לו נמצא הלייב פארק ראשון לציון, אמפיפארק להופעות.
מדרום לאגם, ליד השפד"ן נמצא אגם הנקיק, שנוצר אף הוא על ידי חברת "מניב", וניטעה סביבו חורשת אקליפטוסים.
על גדתו המזרחית של האגם נמצא מתקן הרחיפה Flybox שהוא מנהרת רוח סגורה המאפשרת ריחוף באוויר בחוויה של צניחה חפשית.
בעתיד מתוכנן לקום במתחם פארק עירוני ומרכז בילוי ונופש מטרופוליטני.
בשנת 2019 פורסם כי עיריית ראשון לציון בוחנת את האפשרות לייבש את האגמון, זאת בשל העלויות הגבוהות שהוא צורך מדי שנה.
במהלך חודש מאי 2023 הודיעה עיריית ראשון לציון על מבצע מיוחד להצלת האגם, לאחר שצמח יקינתון המים (איכהורניה) התפרס כמעט על כולו.
נכון לאוגוסט 2024 מבוצעות עבודות בהיקף נרחב במסגרתם נעקרו אשלים ללא היתר ונפגעו קנים המהוים בתי גידול לציפור הנדירה אנפית גמדית.
במסגרת העבודות האגם יובש כמעט לחלוטין ושכבת הקרקע הנגועה חושפה.
בינואר 2025 הוצף האגם מחדש והוכנסו לתוכו אלפי דגים.
אגמי האצבעות הם מקבץ של 11 אגמים הממוקמים בחלק המרכזי-מערבי של אפסטייט ניו יורק, ארצות הברית.
צורת האגמים ארוכה וצרה, לאורך ציר כללי הנוטה לכיוון צפון-דרום, והם דומים בצורתם למעין אצבעות.
אגם אוניידה (Oneida), הממוקם מצפון מזרח למקבץ האגמים ונוטה לכיוון מזרח-מערב, לרוב אינו נחשב לחלק מאגמי פינגר, אך בשל צורתו הוא מכונה לעיתים "האגודל" בהקשר למקבץ אגמים זה.
שני האגמים הארוכים ביותר, אגם קיוגה (Cayuga) ואגם סנקה (Seneca), הם גם בין העמוקים ביותר בארצות הברית.
אורכו של אגם קיוגה כ-64 קילומטרים, ואורכו של סנקה 61 קילומטרים.
רוחבם אינו עולה על 5.6 קילומטרים.
העיר הגדולה הסמוכה לאגמים היא רוצ'סטר, בצפון, סמוך לימת אונטריו.
העיר סירקיוז ממוקמת בצד המזרחי, סמוך לאגם אונונדגה.
העיר איתקה שוכנת על הגדה הדרומית של אגם קיוגה, והעיר ז'נבה על הגדה הצפונית של אגם סנקה.
האגמים מהווים אתר תיירותי פופולרי.
אגם שקודרה, הנקרא גם אגם סקאדר (באלבנית: Liqeni i Shkodrës, במונטנגרית: Скадарско језер, באיטלקית: Lago di Scutari), הוא האגם הגדול ביותר בחצי האי הבלקני.
שטחו 450 קמ"ר, והוא מתחלק בין מונטנגרו ואלבניה.
העיר הגדולה היחידה לחופו היא שקודרה שבאלבניה, בקצהו הדרומי של האגם.
שטח האגם נע בין 370 קמ"ר ל-530 קמ"ר תלוי בעונת השנה.
למפלס המים של האגם משרעת של כ-5 מטרים.
המקור העיקרי למים הוא נהר מוראצ'ה הזורם מהרי מונטנגרו ונשפך בצפון האגם.
בנוסף לכך יש נביעות בקרקעית האגם ומספר נהרות קטנים.
האגם מתנקז לנהר בונה היוצא מדרום האגם ליד שקודרה, קרוב לשם מתחבר אליו נהר דרין.
בונה נשפך לים האדריאטי לאחר 41 ק"מ ומהווה ב-21 הק"מ האחרונים שלו את הגבול בין מונטנגרו לאלבניה.
2/3 משטח האגם נמצא במונטנגרו ו-1/3 באלבניה.
האגם וחופיו בתחום מונטנגרו הוכרזו ב-1983 כשמורת טבע, אחת מהגדולות באירופה.
אגם שקודרה מוכר כאזור של מגוון ביולוגי של פאונת מים מתוקים ונמצאים בו מגוון רחב של רכיכות.
כן נמצא בשמורה של האגם כ-270 מיני עופות, בעיקר שקנאים, קורמורנים, אנפות ושחפיים.
באגם 34 מיני דגים טבעיים לאגם, הכוללים קרפיון, לבנון וצלופח ו-13 מיני דגים שהובאו מן החוץ.
7 מיני דגים אנדמים לאגם.
באגם נמצאו כ-50 חלזונות מים מתוקים ובמדגם של 39 מהם נמצאו 12 אנדמיים לאגם.
כן נמצאו באזור האגם 17 מיני שטצדאים, מתוכם 10 אנדמיים.
המקום כאמור הוא שמורת טבע ויש הגבלות על הפיתוח שלו.
התיירות בעיקר היא אקולוגית, צפרות, דיג וסיורים מודרכים בסירות מנוע ומשוטים.
העיירה הקטנה וירפאזר (בסרבית - Вирпазар) משמשת מעגן לסירות היוצאות לסיורי תיירות באגם.
בעיירה יש בית מלון ואנדרטה לפרטיזנים שנפלו באזור זה במלחמת העולם השנייה.
באגם יש מספר איים קטנים.
המפורסם ביניהם הוא גרמוז'ור (Грможур).
העות'מאנים בנו עליו מבצר ב-1843. עם עצמאות מונטנגרו ב-1878 הוא הפך לבית כלא לפושעים מסוכנים וכונה "האלקטרז של מונטנגרו".
בתחילת המאה ה-20 הוא הפך לכלא לאסירים פוליטיים.
ברעידת אדמה שפקדה את האזור ב-1905 נהרס המבצר ולא שוקם.
באי יש מושבות רבות של ציפורים והוא מכונה על ידי המקומיים "אי הציפורים".
אגם תון הוא אגם בנמצא באזור הרמה הברנית שבקנטון ברן בשווייץ, בין הערים תון בצפון-מערב, ואינטרלאקן בדרום-מזרח.
האגם קרוי על שם העיר תון השוכנת על חופו הצפוני.
האגם מנקז שטח של למעלה מ-2,500 קמ"ר ומקבל את מימיו ממספר נהרות, בעיקר על ידי נהר ארה הזורם לתוכו מאגם ברינץ הגבוה ממנו ב-6 מטרים.
נהר הארה ממשיך מצידו השני של האגם לעבר העיר ברן ומשם לנהר הריין, אל ולעיתים לאחר גשמים כבדים נגרמות הצפות מקומיות באזור האגם, מכיוון שנהר הארה לא עומד בעומס המים.
מאז שנת 1835 קיימים קווי תחבורה קבועים על ידי ספינות בין הערים תון ואינטרלאקן, ותעלות קטנות בערים אינטרלאקן ותון מחברות את קווי השייט למסילת הרכבת.
לאחר מלחמת העולם השנייה ועד שנת 1964 השתמשה הממשלה השווייצרית באגם להשלכת כלי נשק שיצאו משימוש, ומשערים כי נזרקו למימי האגם למעלה מ-9,000 טונות של נשק.
אגמייה ענקית (שם מדעי: Fulica gigantea) היא המין הכי גדול בסוג אגמייה שבמשפחת הרליתיים והיא חיה בטבע באגמים בדרומה של דרום אמריקה.
בשל גודלה היא איננה יכולה לעוף.
האגמייה חיה בטבע במדינות: מרכז פרו, מערב בוליביה, צ'ילה וארגנטינה.
היא חיה בעיקר באזורי הערבות שלמורדות הרי האנדים שנקראות אלטיפלאנו (Altiplano).
אורכה של האגמייה 48-64 ס"מ ומשקלה 2-2.7 ק"ג והיא מין הרליות הגדול ביותר לאחר הטאקהה הניו זילנדי.
היא בעלת רגליים אדומות וארוכות והיא אינה מסוגלת לעוף.
היא בעלת מקור טיפוסי לאגמיה והיא ניזונה מתוך המים מצמחייה מימית ומיצורים קטנים.
היא קרובה ביותר לאגמייה המקורננת שחיה באותם אזורים.
האגמיות הם מונוגמיים וחיים בזוגות ויחדיו בונים קן על גדת המים באגמים ההרריים בהם הם חיים.
הקנים עשויים בעיקר מצמחייה מיימית וההורים מקננים בה ומגנים על הביצים והאפרוחים מטורפים כמו שחפים, שועלים וטורפים דומים.
הם אינם מקימים מושבות כמו האגמייה המקורננת.
אגם ת'ינגוואטלאוואטן (באיסלנדית: Þingvallavatn) הוא אגם בעמק הביקוע, שבדרום-מערב איסלנד.
זהו האגם הטבעי הגדול ביותר באיסלנד, עם שטח של 83.7 קמ"ר.
עומקו הממוצע של האגם הוא 34 מטרים.
האגם מצוי בחלקו בשטח הפארק הלאומי ת'ינגווליר.
סדקי העתק מסביב לאגם מעידים על היווצרותו במקום בו נפרדים שני לוחות טקטוניים סמוכים, הלוח האירואסייתי והלוח הצפון-אמריקאי.
הסדק הגדול ביותר ביניהם הוא קניון אלמאנאגיאו (Almannagjá).
אחד הסדקים, המהווה הסתעפות של עמק הביקוע בו מצוי האגם, מלא במימיו — זהו הבקע סילפרה (Silfra).
הבקע, המתחבר אל האגם מצפון, הוא אתר צלילה פופולרי.
משום שהסדק צר, הצוללים במקום, שוחים למעשה בין שתי יבשות.
באגם ישנם איים, שמקורם בהתפרצויות געשיות.
מצפון, בשטח ת'ינגווליר, נשפך אל האגם הנהר יוכסראו (Öxará).
ת'ינגוואטלאוואטן מהווה מוצא לנהר יחיד, סוג, המתחיל את זרימתו בקצהו הדרומי של האגם.
מבחינת הדגה, האגם ראוי לציון בשל ארבעה סוגי אלתית אטלנטית המצויים בו.
לחופו הצפוני של ת'ינגוואטלאוואטן נוסד בשנת 930 הפרלמנט של איסלנד, אלת'ינגי.
אגמייה (בכתיב מנוקד: אֲגַמִּיָּה; ידועה גם בשם אגמית; שם מדעי: Fulica) הוא סוג של עופות מים ממשפחת הרליתיים שבסדרת העגוראים החיים באזורי מים מתוקים שונים כמו אגמים או ביצות שונות.
האגמייה היא עוף מים קטן ושחור בעל מקור לבן דמוי חרוט ולפעמים גם בעל כתם אדום בקצה המקור.
האגמייה מותאמת לחיים במים ומזכירה במראהה ובסגנון שחייתה ברווז.
היא ניזונה בעיקר מצמחייה ומחסרי חוליות.
בישראל מצוי המין אגמייה מצויה.
אגמייה אמריקאית (שם מדעי: Fulica americana) היא מין שבמשפחת הרליתיים החי בטבע באגמים בדרומה של דרום אמריקה.
היא קרובתה של האגמייה המצויה.
הם בעלי נוצות שחורות עם מקור לבן, מצח אדום וקצוות המקור מנומרים באדום.
הרגליים קטנות ובעלות קרומי שחייה.
האגמייה נפוצה בביצות עשב לאורך החוף הפסיפי של אמריקה הצפונית מקולומביה הבריטית בצפון עד לצפון אמריקה הדרומית.
האגמיה ניזונה במים מיצורים קטנים כמו סרטנים, רכיכות, דגים וחרקי מים וכן מזרעים ואצות.
בעונת הרבייה האגמייה ניזונה בעיקר מרכיכות מים.
האגמיות מקננות על מצע הסוף שבגדות המים ומטילות 6-9 ביצים.
רוב האפרוחים לא מגיעים לבגרות עקב תחרות קשה על המזון שמביאה האם, וכן בגלל טורפים שונים.
אגם שרברוק הוא אגם הממוקם בהרי הרוקי הקנדיים בשטח הפארק הלאומי יוהו, בקולומביה הבריטית שבקנדה.
נחל שרברוק (Sherbrooke Creek) זורם אל האגם, ומנקז את מימיו.
ממערב לאגם מצוי הר אוגדן (שגובו 2,695 מטרים); מצפון לאגם מצוי הר ניילס (שגובהו 2,972 מטרים); וממזרח לאגם מצויה פסגת פאג'ט.
אל האגם ניתן להגיע בשביל שמתחיל בדרך המהירה הטרנס-קנדית בסמוך לאגם ואפטה.
מאגם שרברוק מתחיל שביל ההליכה המגיע לשדה הקרח ואפוטיק, ולבקתת סקוט דאנקן.
השביל, באורך של 5.1 ק"מ, משמש בעיקר לטיולים רגליים, הליכה וצפרות ומשמש בצורה הטובה בחודשים יוני עד ספטמבר.
אגמי ורמיליון הם שרשרת של שלושה אגמים (סדרה של אגמים מחוברים על ידי נהר) הממוקמים ממערב לעיר באנף, ובסמוך אליה, בפרובינציית אלברטה שבקנדה, בהרי הרוקי הקנדיים, בשטח הפארק הלאומי באנף.
שלושת האגמים נוצרו בעמק הנהר בואו, לרגלי הר נורקווי.
האגמים ממוקמים בין הכביש המהיר הטראנס קנדי לבין מסילת הרכבת הקנדית פסיפית.
האתר נחקר על ידי דריל פדג'י (Daryl Fedje) מרשות הפארקים של קנדה.
באתר התגלו ממצאים ארכאולוגיים המראים התיישבות אנושית סביב לאגמים שראשיתה לפני כ־10,800 שנים.
פדג'י מצא באתר שרידים של התיישבות וכלים העשויים אובסידיאן.
האגמים, הסמוכים מאוד לעיירה באנף, מהווים אתר תיירות פופולרי ביותר, הכולל שייט בקיאקים, צפייה בחיות בר, ומסלולי הליכה ורכיבה מסביב לאגמים.
אגמי ניישן הם סדרה של ארבעה אגמים לאורך נהר ניישן, באזור אומינקה, שבמרכז פרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
ארבעת האגמים הם, ממערב למזרח (במורד הזרם): אגם צאייטה, אגם אינדאטה, אגם צ'נטלו ואגמי צ'וצ'י.
בשנת 2004 הוכרז אזור האגמים כפארק פרובינציאלי – הפארק הפרובינציאלי אגמי ניישן, שהיה לאתר נופש פופולרי המהווה יעד לשיט קיאקים.
שמם של האגמים ניתן להם רשמית ב-2 ביוני 1950, והם נקראים על שם נהר ניישן המקשר ביניהם.
אגם ת'וריסוואטן (איסלנדית: Þórisvatn) נמצא בדרום איסלנד.
משמש כמאגר מים בגודל של 88 קמ"ר ומשמש כתחנת כוח לאנרגיה הנלקחת מנהר ת'יורסאו, אשר יורד מן הקרחון Hofsjökull בדרום איסלנד.
לאגם בדרך כלל יש צבע ירוק עז.
כמו אגמים איסלנדיים אחרים, שהם אגמים קרחוניים או אגמים געשיים, לפני הקמת תחנת הכוח Vatnsfell, האגם Kririsvatn היה האגם השני בגודלו במדינה, לאחר פתיחת תחנת הכוח הפך לאגם המלאכותי הגדול במדינה, היום גודלו יכול להגיע עד 86 קמ"ר.
לא הייתה זרימת מים באגם, אלא רק נתיבים תת-קרקעיים שהפליגו דרך הלבה, בעיקר באוסטבורטן.
העומק הנמוך ביותר של המים הוא 109 מטרים.
גובה פני השטח שלו נע על 16.5 מטרים לאחר עונות השנה.
אגם Thorrisvatn, האגם הגדול ביותר באיסלנד, הוא המאגר הגדול ביותר וחלק חשוב של מערכת השירות של Landsvirkjun.
כל המים שנצברו במאגרים Kvílarveita ו-Hágöngulón עוברים דרך אגם Thorrisvatn.
אגם Thorrisvatn הפך למאגר עם הסתה של נהר Thjórsá ב-Börfell Mountain בשנים 1970–1972. נהר Kaldakvísl הוסב לתוך האגם בקצה הצפוני של האגם וזרם מבוקר נבנה בקצה הדרומי.
תעלה נחפרה מהאגם ונבנה שער בטון בתעלה כדי לנהל את קצב הזרימה.
התעלה נקראת תעלת Vatnsfell, ונושא מים מאגם Thorrisvatn דרך תחנת Vatnsfell לתוך המאגר Krókslón מעל תחנת סיגאלדה, ומשם לתחנות אחרות עוד למטה באזור קטיף.
עבודה על המאגר החלה בשנת 1980 הושלמה בשנת 1997.
אַגַמִי מְחַצְצֵר (שם מדעי: Psophia crepitans) הוא מין עוף ממשפחת הפסופיים שבסדרת העגוראים החי על קרקעית יערות הגשם של אמריקה הדרומית.
פסופי זה, בשונה מקרוביו לסוג, בעל גב ואגן בצבע אפור אך שאר הגוף שחור.
הוא מגיע לאורך 48–56 סנטימטר ומשקלו עד 1.3 ק"ג.
הוא בעל גוף עגלגל ומגושם, צוואר ורגליים ארוכות וראש קטן עם מקור צהוב קצר.
הוא מזכיר במראהו את ההוקיים החיים באותם אזורים אך למעשה קרוב הרבה יותר לעגוריים שוכני הביצות.
עוף זה נחשב למעופף חלש והוא יעדיף לעוף רק כמוצא אחרון ובמקום זאת לברוח בעת תקיפה.
ניתן לצפות בלהקה בת 50 פרטים משוטטת על קרקעית היער בחיפווש אחר מזון: פירות של עצי יער שונים וזחלי חרקים, החיים באדמה.
כמה שבטי אינדיאנים מחזיקים בעופות אלה כחיות מחמד.
Psophia crepitans napensis - מצוי בדרום-מזרח לקולומביה, צפון-מזרח פרו וצפון-מערב ברזיל.
Psophia crepitans crepitans - מצוי בדרום-מזרח קולומביה, ונצואלה, גויאנה וצפון ברזיל.
אגמון חפר הוא פארק בעמק חפר שנחנך בשנת 2017.
שביל השרון עובר ליד הפארק.
הפארק בשטח של 300 דונם כולל אגם ומצוי כקילומטר וחצי דרומית לקיבוץ עין החורש, על גדות נחל אלכסנדר שבעמק חפר.
על השטח בו קיים כיום האגם, היו בעבר שטחי ביצה.
לאחר שהוקם הקיבוץ נבנו סמוך אליו בריכות דגים על שטחי הביצות שיובשו.
ברבות השנים הפסיק הקיבוץ להפעיל את בריכות הדגים והן נותרו נטושות.
יוזמה של רשות ניקוז ונחלים השרון בסיוע תורמים לקק"ל מקנדה הביאה להקמת הפארק.
בפארק מוקד קינון של ציפורים, צומח ובעלי חיים ייחודיים החיים בסביבתו, ותחנת מחקר לחקר ציפורים.
באגם ניתן לראות עופות מים, ברווזים וצבי ביצה.
בנוסף, ניתן לפגוש ביונקים שונים הנמצאים בסביבת האגמון, כתן זהוב, שועל מצוי, חתול ביצות, נמייה מצויה, גירית מצויה, חזיר בר ונוטרייה.
ישנה גם אוכלוסיית צבים רכים הנמצאת בסביבת הפארק.
בפארק שביל הליכה, וכן סככות צפרות.
אגמי הפטריארך הוא אזור מגורים אמיד בנפת פרסננסקי במוסקבה, רוסיה.
במשך 200 השנים האחרונות, היה רק אגם אחד, אם כי שמה כסמטת שלושת האגמים ("Трёхпрудный переулок") מציע, שהיו בעבר יותר.