tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שעבד בחברות Coast Artists, Associated Booking ו-Chartwell, פתח הלר את סוכנות Heller-Fischel בבוורלי הילס, שייצגה להקות רוק כמו The Who, Grand Funk Railroad, בלאק סבאת', המבל פאי ו־Black Oak Arkansas, וכן כותבים כגון קרלי סיימון, ואן מוריסון וקט סטיבנס.
מאוחר יותר רכש את חלקו של שותפו דון פישל, שהמשיך לארוז הפקות טלוויזיה עצמאיות.
הלר האמין כי גורם מרכזי לשמירה על פעילות של אמנים בין להיטים או לאחריהם היה הימנעות מחמדנות ואריזת לקוחותיו בחבילות סחירות, תוך שיתוף פעולה עם אמנים מובילים אחרים שהיו לקוחות של סוכנויות אחרות.
החל מאמצע שנות ה-80, ייצג הלר אמני ראפ כאשר הז'אנר הפך פופולרי בקרב קהל הרוכשים בארצות הברית.
עבודתו עם רות'לס רקורדס ועם Eazy-E הניחה את היסודות להצלחת Priority Records ואינטרסקופ רקורדס.
עד היום, Ruthless Records מכרה למעלה מ-110 מיליון תקליטים, לא כולל סינגלים.
הלייבל כלל אמנים ומפיקים כמו ד"ר דרה, שקריירותיהם הוקמו בסיועו של הלר, ומכר מיליוני תקליטים עבור Interscope, Priority, אטלנטיק רקורדס, MCA רקורדס, וסוני מיוזיק.
בזמן מותו של Eazy-E ופרישתו של הלר מ-Ruthless, החברה יצרה הכנסות של למעלה מ-10 מיליון דולר בחודש.
ניהול עליית הראפ בחוף המערבי
בשנות ה-80, החל הלר לנהל אמנים בסצנת ההיפ-הופ המתפתחת בלוס אנג'לס, שרבים מהם הקליטו עבור הלייבל Macola שכבר אינו קיים בהוליווד.
הוא ניהל את C.I.A., שבה היה חבר אייס קיוב, ואת World Class Wreckin' Cru, שכללה את ד"ר דרה ו־DJ Yella.
ב-3 במרץ 1987, הוא פגש את Eazy-E, והשניים הפכו לשותפים מייסדים של Ruthless.
תחת ניהולם של הלר ו-Eazy, Ruthless הוציאה שישה אלבומים שהוסמכו כפלטינה או זהב על ידי ה-RIAA תוך שלוש שנים: Supersonic (J.J.
אייס קיוב עזב ב-1990 והוטרד על ידי N.W.A, כולל ד"ר דרה, ב-EP משנת 1990 100 Miles and Runnin'.
ד"ר דרה נזכר מאוחר יותר: "הפילוג הגיע כאשר ג'רי הלר התערב.
הוא שיחק במשחק של הפרד ומשול.
במקום לדאוג לכולם, הוא בחר ב-Eazy לטפל בזה.
ו-Eazy היה כמו, 'אני מסודר, אז לא אכפת לי'."
אייס קיוב האשים את Eazy בכך שהיה יותר מדי תחת השפעתו של הלר ושניהם ניצלו את שאר חברי הקבוצה: "Eazy-E, MC Ren, ד"ר דרה ו-Yella".
הוא גם אמר: "זה מקרה של הפרד ומשול, כי נתת ליהודי לפרק את הצוות שלי" ו"הכושי מהבית צריך לרוץ ולהסתתר, צועק 'קומפטון' אבל עברת לריברסייד."
בספר התייחס הלר לאירועים רבים שעליהם שמר על שתיקה בעבר.
בנוגע למכתב ה-FBI שנשלח לאחר השיר של N.W.A "Fuck tha Police", כתב הלר כי המכתב היה למעשה פעולה עצמאית של "פקיד זועם יחיד עם במה" בשם מילט אהלריך (עוזר מנהל ה-FBI), שהציג בטעות כאילו הוא מייצג את ה-FBI כולו, ופעולה זו "גרמה להעברתו למשרד המרוחק של ה-FBI בהרטפורד".
הוא גם כתב כי הסיר את כל המסמכים הרגישים ממשרדי Ruthless Records למקרה של פשיטת FBI.
הוא הכחיש האשמות בניהול כספי לא תקין.
בפרט, הוא כתב כי אייס קיוב לא הבין את ענייני הכספים ורמז לשמועות על חוסר תקינות כספית של קיוב בלייבל שלו ושימוש ב"נציגים לבנים" כששכר את William Morris Agency לייצג אותו.
באופן דומה, הלר טען כי ד"ר דרה היה נוכח בכל משא ומתן על חוזים ומעולם לא מחה עד שהגיע להשפעתו של סוג' נייט, אם כי אמר כי חזר ליחסים ידידותיים יותר עם ד"ר דרה לאחר פרישתו של האחרון מסוג' נייט.
עם זאת, כמה מחברי הקבוצה אמרו כי הצ'ק הראשון שלהם לא שוחרר עד שחתמו על חוזים, שלא נבדקו על ידי עורכי דין או מנהלים חיצוניים.
תביעה על הסרט היישר מקומפטון
הלר הוצג על ידי השחקן פול ג'יאמטי בסרט הביוגרפי של N.W.A משנת 2015, היישר מקומפטון.
באוקטובר 2015, הגיש הלר תביעה נגד כמה מחברי N.W.A, NBCUniversal ואחרים שהיו מעורבים בהפקת הסרט.
הוא גם הגיש תביעות נגד הראפרים ד"ר דרה ואייס קיוב.
התביעה טענה כי "הסרט מלא בהצהרות כוזבות שפוגעות במוניטין של (הלר) ומטרתן ללעוג לו ולהוריד את מעמדו בעיני הקהילה ולמנוע מצדדים שלישיים להתקשר או לעשות עסקים עמו."
מפיקי הסרט, שכללו את אייס קיוב וד"ר דרה, הגישו תביעה נגדית בפברואר 2016 כדי לבטל חלקים מהתביעה.
ביוני 2016, שופט בית המשפט המחוזי של ארצות הברית, מייקל פיצג'רלד, דחה כמעט את כל תביעתו של הלר, אך הסכים לאפשר המשך טענה אחת.
למרות מותו של הלר בספטמבר 2016, עורך דינו מיקי שפירו ציין כי התביעה תמשיך.
בספטמבר 2018, שופט בקליפורניה דחה את התביעה שנתיים לאחר מותו של הלר.
ב-2016, חתם הלר על הסכם הפקה עם מייקל רוונסקרופט של Hollywood Motion Pictures להפקת The Jerry Heller Story, סרט על חייו וגרסתו לאירועי N.W.A.
בניגוד לתיאור השלילי בStraight Outta Compton, בסרט זה מוצג הלר כמי שמגן על Michel'le מפני יחס אלים מצד ד"ר דרה, מה שהוביל את הכותב בן וסטהוף לומר כי הלר "איכשהו יוצא טוב יותר מכל אחד אחר".
ב-2 בספטמבר 2016, לקה הלר בהתקף לב בזמן נהיגה, התרסק עם מכוניתו ומת מאוחר יותר בבית החולים לוס רובלס בת'אוזנד אוקס.
הוא היה בן 75. עורך דינו של הלר האשים את התיאור שלו בסרט היישר מקומפטון כגורם תורם למותו, וטען כי הסרט גרם לו ללחץ עצום וכי "ג'רי הלר היה בחיים היום אלמלא הסרט הזה." הוא נקבר בבית הקברות עדן ממוריאל פארק.
ג'רלד ג'וזף דאגן היה שחקן אוסטרלי יליד אירלנד.
דאגן נולד בדבלין ועבר לניו יורק בגיל 16, שם החל את דרכו בעולם המשחק, אך רק ב-1959, כשהוא כמעט בן 50, כיכב לראשונה בסרט קולנוע: "".
באותה השנה שיחק בסרט "על החוף".
מלבד זאת שיחק, בין היתר, בסרטים "אנשי השקיעה", "המשרת" ו"גולדפינגר".
בערוב ימיו התגורר במדינת ניו סאות' ויילס שבאוסטרליה.
הוא נפטר בסידני בגיל 81.
גֵ'רִי וֵויְן פָּארִישׁ , הידוע גם בשמו הקוריאני קִים יוּ-אִיל, היה רב"ט בצבא ארצות הברית, אחד משבעה חיילים אמריקאים שערקו לצפון קוריאה, ארבעה מהם במהלך שנות ה-60, בשנים שלאחר מלחמת קוריאה.
הפך לשחקן מפורסם בצפון קוריאה בזכות גילומו של סוכן צפון קוריאני בסרט התעמולה "גיבורים אלמונים", דמות שהאדירה אותו כגיבור בעיני הציבור, בסרט ששודר שוב ושוב.
הוא גודל על ידי אם חד הורית צעירה.
הוא עזב את בית הספר בגיל 17, לאחר מכן עזב את הבית ועבר לגור עם הוריה של חברתו, שסבלה מזאבת אדמנתית מערכתית (לופוס).
לאחר מותה, התגייס בקיץ 1962 לצבא ארצות הברית והוצב בגבול הבין-קוריאני כשהוא בדרגת רב"ט.
ב-6 בדצמבר 1963, מסיבות שמעולם לא הסביר בפומבי, הוא חצה באופן בלתי חוקי את האזור המפורז של קוריאה ונסע לצפון קוריאה.
הרשויות הצפון קוריאניות איחדו אותו עם שני חיילים אמריקאים נוספים שחצו את הגבול בנפרד בשנת 1962: לארי אלן אבשייר וג'יימס דרזנוק.
סמל צ'ארלס רוברט ג'נקינס, שבשנת 1965 הפך לחייל הרביעי שחצה את הגבול, כתב באוטוביוגרפיה שלו כי הסיבות של פאריש לעריקה היו "אישיות, ו[פאריש] לא פירט עליהן הרבה מלבד לומר שאם אי פעם יחזור הביתה, חותנו יהרוג אותו".
דרזנוק ציין בסרטו התיעודי כי פאריש קיבל איומי מוות מאביו החורג, שהאשים אותו בקיום יחסי מין עם אחותו החורגת.
בתחילה, ארבעתם גרו יחד באזור סידונג, עברו לאזור מנגיונגדה ביוני 1965, לאחר מכן לדאיאנג-רי בסתיו 1967, ולבסוף לבית בהוואצ'ון-דונג ב-1969. הם נאלצו ללמוד את רעיון הג'וצ'ה ולהפוך לשחקנים בסרטי התעמולה של צפון קוריאה.
פאריש זכה לתהילה והפך למעין סלבריטאי בקרב האנשים הרגילים, כאשר גילם את סוכן צפון קוריאה המתחזה לקצין צבא בריטי מצפון אירלנד, "סגן לואיס לונדון" (Lieutenant Lewis London), בסרט "גיבורים אלמונים" ("Unsung Heroes").
"גיבורים אלמונים" הוא סרט ארוך בן 20 פרקים המבוסס על המרגלת האמיתית לי סאן-סיל, והוא סרט פופולרי שמוצג בצפון קוריאה שוב ושוב.
רוב האמריקאים בסרט שיחקו תפקידי נבלים, אך מכיוון ש"סגן לואיס לונדון" היה דמות משנה שבסופו של דבר בוגדת בצבא הבריטי ומצדדת במטרה הצפון קוריאנית, הוא זכה להאדרה על ידי הציבור הרחב כאילו היה גיבור קומוניסטי אמיתי.
אחת התכונות של סרטי צפון קוריאה הייתה שהם לא ציינו את שמות השחקנים וצוות ההפקה, אך ל"סגן לואיס לונדון" הייתה "בליטה" בלחי ימין.
בתמונה של פאריש משנת 1983 נראית אותה "בליטה" בלחי ימין, וצילומי הסרט גם נערכו ב-1983. לצורך אימות, טקאהיטו קוסאי (Takahito Kosai) שלח צוות עיתונאים לארצות הברית, אך הוריו של פאריש כבר נפטרו.
דודתו ובן דודו השוו תמונות של פאריש הצעיר עם תמונות של קים יו-איל, ואישרו שאכן מדובר באותו אדם.
צורת אוזנו, שלפי הנאמר אינה משתנה לעולם, גם התאימה.
פאריש, ג'נקינס, אבשייר ודרזנוק נאלצו לגלם תפקידים בהפקות סרטים בצפון קוריאה בשל ערכם התעמולתי, כאשר הוענק לכל אחד מהם שם קוריאני (במקרה של פאריש, השם הניתן לו היה "קִים יוּ-אִיל").
אחת מההפקות, הייתה סדרת 20 הסרטים "גיבורים עלומים" שהפקתה החלה בשנת 1978. הסדרה תיארה גרסה בדיונית של מלחמת קוריאה.
מאחר שדמותו של פאריש ("סגן לואיס לונדון", קצין בריטי) ערקה מהמערב והפכה לסוכן צפון-קוריאני, הוא זכה לשבחים רבים על ידי הצפון-קוריאניים הממוצעים כגיבור קומוניסטי אמיתי.
יחד עם שלושת העריקים האחרים, פאריש קיבל ב-30 ביוני 1972 אזרחות צפון קוריאנית וארבעתם התפצלו.
פאריש נישא לאישה לבנונית, סיהאם שרייטח, ויחד נולדו להם שלושה בנים, שכולם נותרו בצפון קוריאה.
ג'נקינס, באוטוביוגרפיה שלו, טוען שסיהאם ושלוש נשים לבנוניות צעירות נוספות פותו להגיע לצפון קוריאה בתואנות שווא, ולאחר מכן נישאו לאמריקאים.
עם זאת, לאחת הנשים היו הורים בעלי קשרים טובים והיא החזירה את ארבעתן.
סיהאם, שהייתה מוסלמית, כבר הייתה בהריון, ולכן נשלחה על ידי משפחתה חזרה לבעלה בצפון קוריאה, בהתאם לדין האסלאמי.
לפאריש ולשיאהם נולדו שלושה בנים: נאהי (Nahi) שנולד באפריל 1980, מייקל (Michael) שנולד באוגוסט 1981, וריקי (Ricky) שנולד באביב 1986. בנובמבר 1984 הושלמה בניית בניין דירות עבור האמריקאים בליבסוק-רי, וארבע המשפחות עברו לשם.
מכיוון שלדרזנוק ואשתו דוינה בומבאה (Doina Bumbea), וג'נקינס ואשתו היטומי סוגה (Hitomi Soga) גם נולדו ילדים בערך באותו זמן, הבניין הכיל גן ילדים.
חדר אחד בבניין של אלמנתו של אבשר, אנוצ'ה פנג'וי (Anocha Panjoy) התאילנדית, הפך למרכז לחינוך לגיל הרך, ואנוצ'ה שימשה כמעין דודה לילדים, וילדי שלוש המשפחות גדלו כחברים טובים.
אשתו סיהאם הופיעה בסרט התיעודי "לחצות את הקו" (Crossing the Line), ושללה מכל וכל את הסיפור שלפיו נאלצה לנסוע לצפון קוריאה לאחר שנחטפה, ואמרה שהיא שם מבחירה.
לפי הסרט, פאריש נפטר באוגוסט 1998 כתוצאה מאי-ספיקת כליות.
ג'נקינס העיד כי פאריש סבל מאבנים בכליות עוד לפני שערק לצפון קוריאה, ומאז סבל מדלקות כליות חוזרות ונשנות.
הוא אושפז בתחילת אוגוסט 1998, אך שוחרר.
ג'נקינס סיפר כי נאמר לו שפאריש לא יחזיק מעמד זמן רב לאחר השחרור.
מצבו החמיר, והוא אושפז שוב לאחר 17 באוגוסט, ונפטר בבית החולים ב-25 בחודש.
גופתו של פאריש נקברה ליד קברו של אבשר, שמת ב-1983. סיהאם וילדיהם ממשיכים להתגורר בצפון קוריאה.
אמה של סיאהם ביקרה ביפן בדצמבר 2005, השתתפה בעצרות לאומיות שנערכו בטוקיו ובאוסקה על ידי "אגודת המשפחות", "האגודה להצלה" ו"ליגת החקיקה למען החטופים", וקראה לשחרור בתה.
היא גם נפגשה עם שר החוץ טארו אסו ומזכיר הממשלה שינזו אבה שהיו חברי הקבינט של ג'וניצ'ירו קואיזומי.
ג'רום אלן "ג'רי" סיינפלד הוא סטנדאפיסט, קומיקאי, שחקן, תסריטאי, מפיק ובמאי קולנוע וטלוויזיה יהודי-אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר בשל סדרת הטלוויזיה "סיינפלד" ששודרה מ-1989 עד 1998, שאותה יצר וכתב עם לארי דייוויד וכיכב בה בתפקיד הראשי בתור ג'רי סיינפלד, דמות המבוססת על עצמו.
בשנת 2012 יצר את הסדרה "קומיקאים במכוניות שותים קפה", שאותה הנחה עד לשנת 2019.
סיינפלד נחשב לאחד מאמני הסטנד-אפ המצליחים והמשפיעים בעולם.
באפריל 2004 דורג כקומיקאי ה-12 הגדול ביותר בכל הזמנים, כחלק מתוכנית הספיישל של ערוץ Comedy Central, "קומדי סנטרל 100".
בניגוד למרבית הקומיקאים בני דורו, אשר הושפעו רבות מהסאטירה הבוטה של ריצ'רד פריור ולני ברוס, ההומור של סיינפלד מאז ומתמיד התבסס על מצבים יומיומיים פשוטים ולא על נושאים אקטואליים.
הוא נמנע מלהשתמש בגסויות או לעסוק בדת, פוליטיקה וסקס.
בדיחותיו השנונות והאבסורדיות אודות היבטים שטחיים כביכול של הקיום האנושי (כגון קניות בסופרמרקט, צפייה בטלוויזיה, תורים בקולנוע, הרגלי אכילה ועוד) העניקו ממד אוניברסלי לסטנד-אפ שלו וסייעו לו להגיע לקהל רחב.
סיינפלד נולד בברוקלין, ניו יורק שבארצות הברית.
אביו, קלמן סיינפלד, שירת בצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, והיה ממוצא יהודי-הונגרי.
אימו, בטי (לבית חוסני) והוריה היו ממוצא יהודי-סורי, מהעיר חלב.
סיינפלד גדל בעיירה מספקואה (Massapequa), הנמצאת במחוז נסאו, שם למד בבית הספר התיכון העירוני של מספקואה שבלונג איילנד.
בגיל 16 הגיע סיינפלד לישראל להתנדב בקיבוץ סער, במשך זמן קצר.
סיינפלד למד שנתיים באוניברסיטת ניו יורק סטייט באוסווגו, ובתום שנת הלימודים השנייה עבר לקווינס קולג' של אוניברסיטת ניו יורק סיטי; בקולג' זה הוא סיים לימודיו בקבלת תואר ראשון בתקשורת ובתיאטרון.
אחרי כמה הופעות סטנד-אפ במכללה, החל לגלות עניין בתחום זה.
ב-1976, בתום לימודיו בקווינס קולג', החל סיינפלד להופיע בערבי במה פתוחים כסטנאדפיסט, ובהמשך הופיע בספיישל הטלוויזיוני של רודני דיינג'רפילד ברשת HBO.
ב-1979 החל סיינפלד להופיע בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "בנסון" בתור פרנקי, שליח דואר שאיש לא רוצה את חברתו.
כמה ימים לאחר שהחל עבודתו הגיע סיינפלד למפגש קריאה של התסריט ושם לב כי הוא אינו מופיע בפרק, ומכך הסיק שפוטר - מה שהתברר בהמשך כנכון.
במאי 1981 הופיע סיינפלד כסטנדאפיסט אורח בתוכניתו של ג'וני קרסון, וזכה לתשואות גם מקרסון וגם מצד הקהל, ומיד לאחר מכן הופיע בתוכנית האירוח של דייוויד לטרמן.
בשנת 1985 הופיע סיינפלד באירוע התרמה למכביה ה־12.
ב-1988 חבר סיינפלד לחברו לארי דייוויד, ויצרו ביחד עבור NBC את פרק הפיילוט "סיפורי סיינפלד", שם שהפך גם לשם הסדרה, ששונה בהמשך ל"סיינפלד" - למניעת בלבול עם סדרת הטלוויזיה "סיפורי מרשל".
הפרק הראשון של "סיינפלד" שודר ב-5 ביולי 1989, והפרק האחרון שלה ב-14 במאי 1998, כשבסך הכל כללה הסדרה 180 פרקים ב-9 עונות.
יחד עם "סיינפלד", בה הוא גילם את עצמו, שיחקו בסדרה בתפקידים הראשיים גם ג'וליה לואי-דרייפוס בתפקיד איליין בניס, מייקל ריצ'רדס בתפקיד קוזמו קריימר, וג'ייסון אלכסנדר בתפקיד ג'ורג' קוסטנזה.
בחלוף הזמן, צברה הסדרה פופולריות עצומה, מה שלא זכתה לקבל בתחילה, והיא הפכה לאחת מסדרות הטלוויזיה הנצפות ביותר בארצות הברית.
שלוש עונותיה האחרונות של הסדרה זכו לממוצע של כ-30 מיליון צופים, וכן שאר העונות זכו לממוצע צופים נאה, שנע בין 15 ל-20 מיליון צופים.
פרק הסיום של הסדרה זכה לכ-76 מיליון צופים, ובכך הפך לפרק השלישי הנצפה ביותר של סדרת טלוויזיה בארצות הברית.
ב-1992 השתתף סיינפלד בסאטרדיי נייט לייב בתור מנחה וגם השתתף במספר מערכונים וב-1999 יצא מסאטרדיי נייט לייב.
ב-1998 יצא סיינפלד למסע הופעות מיוחד שכותרתו "אני מספר לך את זה בפעם האחרונה".
אלבום באותו שם יצא באותה שנה, מורכב מחומרים ממופע זה.
לאחר שהופסק שידור הסדרה, חזר סיינפלד למקורות, והחל להופיע שוב במועדוני סטנד-אפ.
תהליך השגת החומרים למופע שלו הוסרט לסרט התעודה "הקומיקאי".
סיינפלד כתב גם מספר ספרים, כשרובם מכילים חומרים ממופעים ישנים שלו.
חברת האשראי אמריקן אקספרס שכרה את שירותיו של סיינפלד למסע פרסום ובו מספר מצומצם של סרטונים; הוא הופיע בפרסומת אחת של דקה, ששודרה במחצית משחק הסופרבול ב-2001, ובשתי פרסומות לאינטרנט בבימויו של בארי לוינסון, המציגות את סיינפלד עם גיבורו משכבר הימים - סופרמן.
ב-2007 הפיק סיינפלד ואף כיכב בתפקיד הראשי בסרט אנימציית התלת-מימד "כוורת בסרט", שיצא לאקרנים ב-2 בנובמבר 2007. במסע יחסי הציבור שליוו את יציאת הסרט, הגיע סיינפלד ב-23 בנובמבר 2007 לביקור קצר גם בישראל.
בביקורו נפגש עם נשיא המדינה שמעון פרס, עם ראש הממשלה אהוד אולמרט ועם השחקן שמדבב בעברית את תפקידו של סיינפלד איל קיציס.
סיינפלד השתתף בתפקידי אורח משמעותיים בסדרות הקומדיה "רוק 30", "לואי" ו"תרגיע" (בכיכוב שותפו ליצירת "סיינפלד", לארי דייוויד).
בנוסף, הוא נטל חלק בעוד כמה תוכניות בתפקידי אורח יותר קטנים.
ביולי 2012 סיינפלד השיק סדרה אינטרנטית חדשה בשם "קומיקאים במכוניות שותים קפה", בה הוא מארח את חבריו הקומיקאים ברכבי אספנות.
בדצמבר 2015 הוא אף אירח בתוכניתו את נשיא ארצות הברית ברק אובמה.
בדצמבר 2015 הגיע סיינפלד שוב לישראל כשערך ארבע הופעות בהיכל מנורה מבטחים.
ב-30 בדצמבר 2017 ערך שתי הופעות נוספות בישראל, כששתיהן התקיימו באותו ערב בהיכל מנורה מבטחים בתל אביב.
בשנת 2022 החל לצלם את סרטו החדש "הקרב על הפופ-טארט" שעלה בנטפליקס ב-3 במאי 2024. הסרט עוסק במלחמה בשנות ה–60 בין קלוגס לפוסט, שתי יצרניות דגני הבוקר הגדולות בארצות הברית שניסו להמציא מחדש את ארוחת הבוקר.
סיינפלד ביים את הסרט, כתב אותו וגם משחק בו.
סיינפלד נולד למשפחה יהודית ומזדהה כיהודי, למרות התנסות קצרה בסיינטולוגיה בשנות ה-30 שלו.
בצעירותו, ב-1984, התארס עם קומיקאית אמריקאית יהודייה בשם קרול לייפר, אך הם נפרדו.
בשנת 1993, כאשר היה בן 39, החל סיינפלד בזוגיות שנויה במחלוקת עם היזמית היהודייה-אמריקאית שושנה לונסטיין, שהייתה תלמידת תיכון בת 17 שנים בלבד בתחילת הקשר בין השנים.
מאז 1998 הוא בזוגיות עם מחברת הספרים האמריקאית ג'סיקה סקלר (במקור: נינה דניאל סקלר), אותה פגש במועדון ספורט של ריבוק, אף שהייתה בזמנו נשואה טרייה למישהו אחר.
בנובמבר 2014 טען סיינפלד כי הוא נמצא לכאורה על הספקטרום האוטיסטי, באומרו: "הגעתי למסקנה שאני נמצא בספקטרום האוטיזם, גם אם ברמה נמוכה.
התחלתי לקלוט שלפעמים אני לא שם לב לדברים הנכונים.
ומעבר לזה, אנשים מדברים אליי מדי פעם ואני לא מבין חלק מהדברים שהם אומרים לי.
זה לא שאני במצב בלתי תפקודי, אבל בהחלט יש לי איזושהי בעיה ומשהו בלתי תקין אצלי".
בסוף אותו חודש חזר בו סיינפלד מדבריו והצהיר שאינו שייך לספקטרום האוטיסטי, באומרו: "אני לא בספקטרום האוטיסטי; רק ראיתי מחזה בנושא, התחברתי לזה ברמה מסוימת וייחסתי זאת לעצמי.
ב-2012 סיפר סיינפלד שהוא עושה מדיטציה כבר ארבעים שנה.
סיינפלד, חובב ואספן רכב נלהב, מחזיק באוסף גדול של מכוניות פורשה.
הוא שכר האנגר בשדה תעופה בסנטה מוניקה, קליפורניה, לתקופת זמן ארוכה כדי לאחסן שם חלק מאוסף כלי הרכב שלו.
על פי הערכות, סיינפלד מחזיק בכ-50 דגמי מכוניות מתוצרת פורשה.
פול בניסטר כתב כי באוסף של סיינפלד יש: דגמי פורשה 911 משנים שונות; 10 פורשה בוקסטר בצבעים שונים; וכן פורשה 550 "ספיידר", המפורסמת, מ-1955, אותו מודל - בצבע פנינה אפורה - בה נהג השחקן ג'יימס דין, כאשר הוא התרסק בתאונה ונהרג.
בסדרת הטלוויזיה בערוץ דיסקברי "רדיפה אחר מכוניות קלאסיות", נטען כי סיינפלד מחזיק בפורשה היחידה בעלת קירור-אוויר, שיוצרה אי פעם.
אחת מן המכוניות באוסף שלו היא פורשה 959 (ששוויה כ-700,000 דולר) ממנה נבנו רק 292 יחידות אי-פעם.
הוא אינו רשאי לנהוג בה, כי הרכב לא מורשה חוקית לנסיעת כביש - משום שמעולם לא נערכו לדגם זה מבחני הזיהום והריסוק האמריקאיים, הואיל וחברת פורשה סירבה לתרום ארבעה כלי רכב ממודל 959 לצורך מבדקי ההרס.
הוא ייבא את הרכב למטרות תצוגה, בתנאי שהוא לא יהיה מונע על כביש בתחומי ארצות הברית.
המכונית נעשתה חוקית לנהיגת כביש שם ב-1999 תחת החוק הפדרלי "Show and Display".
בפברואר 2004 סיינפלד כתב מאמר בנושא כלי רכב, הסוקר את הדגם פורשה קאררה GT.
ב-2008 סיינפלד היה מעורב בתאונת דרכים כאשר בלמי הפיאט 500 שלו (משנת 1967) כשלו, וכדי להימנע מכניסה לצומת, הוא משך את בלם החירום תוך התהפכות חדה, מה שבסופו של דבר גרם למכונית לעצור על צידה; סיינפלד לא נפגע בתאונה.
בתוכנית האינטרנט 'קומיקאים במכוניות שותים קפה', סיינפלד סיפר כי "הלמבורגיני מיורה היא המכונית היפה ביותר שתוכננה אי פעם".
במרץ 2016 מכר ג'רי סיינפלד 17 מכוניות פורשה מאוספו הפרטי, בסכום כולל של למעלה מ-22 מיליון דולרים.
ביוני 2023 רכש את פורשה 996 היקרה בעולם - תמורת 1.2 מיליון דולר.
סיינפלד העניק תרומות לגופים פוליטיים אמריקאיים, כולל לקמפיין הבחירות לנשיאות של ג'ורג' וו.
בוש מן המפלגה הרפובליקנית, ולזה של אל גור מהמפלגה הדמוקרטית ב-2000. בהמשך, הוא תרם לעוד ארבעה מתמודדים אחרים מהמפלגה הדמוקרטית, ב-2000 ו-2004.
בעידן התקינות הפוליטית סיינפלד גינה בפומבי את רגישות היתר של הסטודנטים ואמר שרבים מהם לא מסוגלים להבין בדיחה.
סיינפלד הגיע מספר פעמים במהלך חייו לישראל, גם למופעים וגם לנופש, כשבצעירותו הוא אף התנדב לעבודה בקיבוץ סער.
ב-2018 הוא בא עם משפחתו לביקור קצר בארץ לרגל הופעות סטנד-אפ שערך, והחליט להאריך את שהותו מעבר לשבוע כדי לבקר גם בבסיסים של צה"ל בשטחי יהודה ושומרון כשהועלו תמונות שלו משם לרשתות החברתיות הדבר גרר תגובות מעורבות מצד עיתונאים אמריקאיים ומצד גולשים פרו-פלסטיניים בעולם.
באוקטובר 2023, סיינפלד, יחד עם שחקנים, קומיקאים ומנהלי בידור מהוליווד חתמו על מכתב פתוח לנשיא ביידן.
בנוסף סיינפלד שותף למכתב מחאה פומבי לגילדת התסריטאים, על שתיקתם דווקא בנושא המלחמה בישראל.
בדצמבר 2023 הגיע לישראל לביקור תמיכה במשפחות החטופים וביקר בקיבוץ בארי לאחר הטבח בקיבוץ.
סיינפלד ביקר גם במטה משפחות החטופים כשהוא עונד דיסקית לתמיכה בחטופים על צווארו.
הוא נפגש עם נציגי המשפחות ועם חטופים ששבו משבי חמאס.
בראיון לבארי וייס הגדיר סיינפלד את הביקור בישראל לאחר המתקפה: "זו הייתה החוויה החזקה ביותר בחיי", והתקשה להמשיך בדבריו.
ג'רי קאנטרל הוא זמר וגיטריסט אמריקאי.
קאנטרל הוא הגיטריסט וכותב רוב השירים של להקת הגראנג' אליס אין צ'יינס.
הלהיט "Rooster" של אליס אין צ'יינס נכתב על אביו של ג'רי קאנטרל, ששירת במלחמת וייטנאם בדיוויזיה המוטסת ה-101 שענדה תג של נשרים קירחים על כתפם.
בווייטנאם לא היו נשרים קירחים, לכן הווייטנאמים כינו אותם בשם "Rooster" (תרנגול) והוא גם מופיע בווידאו-קליפ של השיר.
קאנטרל פתח בקריירת סולו ב-1998, לאחר שאליס אין צ'יינס הפסיקה להקליט בגלל בעיות הסמים של הסולן ליין סטאלי.
התקליט הראשון היה Boggy Depot ("מחסן בוצי"), כשאת ג'רי קאנטרל מלווים חבריו לאליס אין צ'יינס מייק אינז ושון קיני, וגם לס קלייפול מלהקת המטאל פריימוס ורקס בראון מלהקת המטאל פנטרה.
התקליט השני היה Degradation Trip מ-2002, שניגנו בו מייק בורדין, המתופף לשעבר של פיית' נו מור, רוברט טרוחיו, הבסיסט החדש דאז של מטאליקה, וגם כריס דגארמו מלהקת הפרוג מטאל מסיאטל קווינסריק.
התקליט יצא חודשים מספר לאחר מותו של ליין סטאלי ממנת-יתר ואף הוקדש לו.
התקליט יצא מאוחר יותר באותה שנה בפורמט כפול עם 11 שירים חדשים, מפני שקאנטרל הקליט מספר שירים חדשים שעסקו בצערו על מותו של סטאלי וויתר על שירים שתכנן לכלול באלבום המקורי.
ג'רי קאנטרל עבד ב-2005 על אלבום חדש עם כריס ווייס וסטפן פרקינס מלהקת הרוק ג'יינ'ס אדיקשן.
האלבום תוכנן לצאת ב-2006 אך איחודה של אליס אין צ'יינס מנע את יציאתו.
ב-2005 התאחד קאנטרל עם שון קיני ומייק אינז במסגרת הופעת התרמה לנפגעי אסון הצונאמי.
ב-2006 התאחדה אליס אין צ'יינס שוב לשם קיום סיבוב הופעות.
הלהקה הקליטה ב-2007 את אלבומה הרביעי.
לדיסקוגרפיה של אליס אין צ'יינס ראו אליס אין צ'יינס
ג'רום "ג'רי" סיינפלד הוא דמות המגולמת על ידי השחקן ג'רי סיינפלד בסדרת הטלוויזיה "סיינפלד".
בסדרה ג'רי הוא סטנדאפיסט שמחפש מערכות יחסים עם נשים מושכות ויפות, שלעיתים נדירות מחזיקות יותר מפרק אחד.
הוא בדרך-כלל מבחין בפגמים קטנים ביותר אצל הנשים והופך אותם לסיפור גדול, דבר שגורם למערכות היחסים שלו להיגמר בדרכים מאוד מביכות.
ג'רי הוא הדמות המקשרת בין גיבורי הסדרה - הוא חבר ילדות של ג'ורג' קוסטנזה, יצא עם איליין בניס ושכן של קוזמו קריימר.
חלק ניכר מהסצנות בסדרה מתרחשות בדירתו של ג'רי.
ג'רום (ג'רי) סיינפלד הוא בנם של מורטי והלן, זוג פנסיונרים החיים בפלורידה.
הוא גר לבדו כרווק נצחי בניו יורק.
ג'רי הוא סטנדאפיסט, וזהו עיסוקו לכל אורך הסדרה.
הוא הגיבור היחיד שמצליח לעבוד בצורה קבועה באותה עבודה לכל אורך הסדרה.
ג'רי נוהג להעיר הערות בהתייחס למתרחש סביבו וללעוג לאנשים, שלא בפניהם.
מבין הדמויות הראשיות, נדמה שהוא הנבון וההגיוני ביותר, זאת מכיוון שהוא תמיד מעיר הערות סרקסטיות על הדברים המוזרים שאחרים עושים, במקום לעשותם בעצמו.
כאשר ג'ורג' שואל אותו איך הוא רואה את עצמו, ג'רי אומר לו - "פחות או יותר כמוך, רק מצליח יותר".
הוא נשאר מאוזן לאורך הסדרה.
ג'רי הוא חסר אמפתיה - למשל, כאשר לדמות אחרת קורה מקרה מצער, הוא נוהג לסנן "זה חבל..." (That's a shame...).
דוגמה טובה לכך קיימת בפרק "נער הבועה", כשאביו של "נער הבועה" (Bubble boy) מספר את סיפורו העצוב והוא מתחיל לבכות.
איליין בוכה גם כן ומחלקת מפיות כדי שיוכלו לנגב את הדמעות - וג'רי מנגב את פיו.
למרות שג'רי נאלץ לסבול התנהגויות מוזרות מחבריו, ובעיקר מכך שקריימר כל הזמן "גונב" לו דברים מהדירה, גם ג'רי מסתבך לפעמים.
רוב ההסתבכויות שלו נובעות מעצות רעות של חבריו או רצון לעזור להם כשהם מסתבכים.
לג'רי עצמו יש כמה מוזרויות, בין היתר אובססיה לניקיון.
הוא אוהב דגני בוקר, הוא מעריץ של סופרמן.
הצורך התמידי של ג'רי לנתח אירועים קטנים בחייו מתחיל לעייף את הדמויות האחרות בפרקים המאוחרים - בעיקר את איליין.
ג'רי הוא הדמות היחידה שמופיעה בכל פרק בסדרה.
ג'רי הוא יליד ניו יורק.
הוריו הם זוג פנסיונרים יהודים בשם מורטי והלן, החיים בפלורידה.
לרוב הוא לא מראה זיקה למסורת היהודית, ומוצאו הוא בעיקר מקור לבדיחות.
יש לג'רי אחות (מוזכרת בפרק המסעדה הסינית), אולם זו לא מופיעה ואף לא מוזכרת בשמה לכל אורך הסדרה.
יש לו דוד, ליאו (אח של הלן, אמו של ג'רי), המעיק מאוד על ג'רי - ובעיקר גאה בבנו, ג'פרי (בן דודו של ג'רי), העובד במחלקת הפארקים של ניו יורק.
אמם של ליאו והלן, ננה (סבתו של ג'רי) מופיעה בכמה פרקים, והיא אשה מבוגרת מאוד, ונראה שפיתחה אלצהיימר.
בתחילת הסדרה הוצגו עוד כמה בני משפחה (בעיקר בפרק הערת הפוני), כמו מאניה ויצחק, שחגגו את חתונת הזהב שלהם, אולם קרבתם לג'רי לא מוסברת, וידוע עליהם מעט (למעשה, שהם מהגרים מפולין).
ג'רי הוא חבר ילדות של ג'ורג' קוסטנזה, איתו למד בתיכון.
הם חברים כה טובים ומבלים זמן כה רב ביחד, עד שכתבת חשבה אותם לזוג הומואים ("לא שיש משהו רע בזה", לדבריהם).
אחרי הקולג', ג'רי עבד כמוכר מטריות, ואז התחיל לעבוד במועדונים כסטנדאפיסט.
אחד המאפיינים העיקריים של ג'רי הוא כמות מערכות היחסים העצומה שהוא מנהל.
בתחילת הסדרה הוא נראה די ביישן, ואף מתבייש להתחיל עם בחורה ליד איליין, אולם בהמשך הוא מפצה על כך, כאשר יש לו חברה חדשה, צעירה ואטרקטיבית כמעט בכל פרק.
הוא גם מוצא סיבות מוזרות להיפרד מהן.
ג'רי ואיליין יצאו תקופה מסוימת לפני תחילת הסדרה, ומאז נשארו ביחסים טובים.
הם מספרים אחד לשני על מערכות היחסים שהם מנהלים, ויוצאים לבלות הרבה יחדיו.
הם אף שכבו פעמיים לאחר שנפרדו: בפרק The Deal, בו הם קובעים מספר חוקים שיעזרו להם להימנע מלאבד את החברות שלהם; ובפרק The Mango, שבו ג'רי מגלה שאיליין זייפה את האורגזמות בעת שיצאה איתו, ומבקש הזדמנות שנייה, כדי להציל את החברות.
איילין עמדה להתוודות על אהבתה לג'רי כאשר המטוס עומד להתרסק (בפרק האחרון, The Finale), אך היא חזרה בה לאחר מעשה.
היא אף מסתנוורת מכמות הכסף שג'רי מרוויח (The Cadillac), ומנסה להתקרב שוב לג'רי.
היא מסרבת לטעום מהעוגה שהזמין בבית קפה (The Pie).
היא לובשת את אותה שמלה בכל מפגש (The Seven).
היא אוכלת אפונים אחד-אחד (The Engagement).
היא יצאה עם ניומן (The Big Salad).
היא לא עשתה לו מסאג' (The Masseuse).
היא לא צוחקת (The Switch).
ההורים שלו אהבו אותה, החברות שלה חושבות שהיא לוזרית (The Van Buren Boys).
כמו שאר חברי הסדרה, גם ג'רי משתמש בשמות בדויים על מנת להוציא את עצמו מסיטואציות לא נעימות.
ג'רי הוא קל וארסן (Kel Varsen), המתחרה הראשי של ה.
פניפקר (שם בדוי של קריימר) ותעשיין אמיד.
שני השמות האלה יחד עם ארט ונדליי (שמו הבדוי של ג'ורג' קוסטנזה) מוזכרים בעיקר בפרק The Puerto Rican Day.
ג'רי, כווארסן, עונה לטלפון כ"תעשיות ונדליי" במטרה לעזור לג'ורג' בהונאת משרד האבטלה.
פעם טען ג'רי ששמו הוא "דילן מארפי", איש שהיגר לאמריקה מאירלנד כשהיה ילד, כדי שהוא וג'ורג' יוכלו לעלות על לימוזינה שהוזמנה לאדם בשם אובריין (The Limo).
כדילן, ג'רי מציין כי הסיבה להגירתו הייתה רעב לדגנים.
כשצוין שהמבטא של ג'רי, כדילן, נשמע יותר סקוטי מאשר אירי, ג'רי הסביר שמשפחתו חיה בדיוק על הגבול בין שתי הארצות (שלא באמת גובלות).
ג'רי מאליגן נחשב לגדול נגני סקסופון הבריטון בכל הזמנים.
סקסופון הבריטון נחשב במחצית הראשונה של המאה ה-20 לכלי הנשיפה ממתכת ה"כבד" ביותר, בעוד ששאר הסקסופונים הנפוצים (קרי הסופרן, האלט והטנור) שימשו הן לסולואים והן לליווי, הבריטון שימש ככלי לליווי בלבד.
הסקספוניסט הראשון שנהג בכלי זה כבכל שאר הסקסופונים היה הארי קרני, אך מאליגן היה הראשון לבנות קריירה (מרשימה) בשימוש בסקסופון הבריטון ככלי ראשי.
ג'רי מאליגן נולד בעיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית ב-6 באפריל 1927 ובצעירותו עברה משפחתו בין ערים שונות בארצות הברית בעקבות עבודתו של אביו.
בגיל 14, בזמן שמשפחתו התגוררה בפנסילבניה החל לנגן בקלרינט ובסקסופון ולעבוד כמעבד מוזיקלי.
ב-1946 הצטרף מאליגן לביג בנד של ג'ין קרופה כמעבד מוזיקלי ומאוחר יותר הצטרף כמעבד ונגן כלי נשיפה ללהקתו של קלוד ת'ורנהיל, בתקופה זו גם הפך לשותפו לדירה של המעבד המוזיקלי גיל אוונס.
בספטמבר 1948 הצטרף מאליגן לתשיעייה שהוביל החצוצרן מיילס דייוויס וכללה גם את ג'ון לואיס (פסנתר), לי קוניץ (סקסופון אלט), מייק זוורין (טרומבון), ג'וניור קולינס (קרן יער), ביל בארבר (טובה), אל מק'קיבון (בס) ומקס רואץ' (תופים).
תחילת שנות ה-50 והרביעייה עם צ'אט בייקר
ב-1951 הקליט מאליגן את אלבומו הראשון כמוביל, שהושפע מסגנונו של לסטר יאנג וב-1952, בחיפושיו אחר הזדמנויות חדשות, עבר מאליגן ללוס אנג'לס והצטרף כמעבד ללהקתו של סטן קנטון.
באותה תקופה ניגן מאליגן במועדון בלוס אנג'לס שם פגש את החצוצרן צ'ט בייקר והשניים הקימו רביעייה נטולת פסנתר (הרכב לא אופייני באותן שנים) יחד עם הבסיסט בוב וויטלוק והמתופף צ'יקו המילטון.
בשנת 1952 הם הוציאו אלבום שכלל גם "Bernie's Tune".
ההרכב זכה להצלחה רבה, אך זו נקטעה באמצע 1953, כאשר מאליגן נעצר בשל עבירות סמים וריצה חצי שנת מאסר.
בזמן שמאליגן היה בכלא, בייקר התחיל בקריירת סולו מצליחה, ולמרות שהשניים ניגנו יחד בהזדמנויות שונות מערכת היחסים ביניהם הפכה למתוחה, לא מעט בגלל התמכרותו לסמים של בייקר, התמכרות שמאליגן השתחרר ממנה בקושי רב.
נגן הטרומבון בוב ברוקמייר תפס את מקומו של בייקר ברביעייה, שהמשיכה לפעול עד סוף שנות ה-50.
משנות ה-60 עד שנות ה-80 הוביל מאליגן הרכב שחזר לסגנון הביג בנד והקליט בחברת וורב.
כמו כן ניגן בהרכבים קטנים יותר, בין היתר עם הפסנתרן דייב ברובק.
החל משנות ה-70 מאליגן ניגן גם עם תזמורות סימפוניות, ביניהן התזמורת הפילהרמונית של ניו יורק התזמורת הסימפונית של סינסינטי והתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
ב-1965 הלחין את הפסקול לסרט "אלף ליצנים".
ג'רי סטילר היה שחקן וקומיקאי אמריקאי-יהודי.
בשנות ה-60 זכה להצלחה בצמד הקומי "סטילר ומירה" יחד עם אשתו, השחקנית אן מירה .
סטילר ידוע בעיקר מתפקידו כארתור ספונר מהסדרה "מלך השכונה", וכפרנק קוסטנזה מהסדרה "סיינפלד".
ב-1974 שיחק לצידו של וולטר מתאו בסרט הפשע "חטיפת פלהם 123".
בשנת 1988 שיחק בסדרת הטלוויזיה הקומית "משפחת טטינגר" שיצרו ברוס פאלטרו וטום פונטנה לרשת NBC, ובוטלה לאחר עונה אחת כושלת.
מ-1993 עד 1998 שיחק את הדמות של פרנק קוסטנזה, אביו של ג'ורג' קוסטנזה מהסדרה "סיינפלד", ומ-1998 עד 2007 שיחק את ארתור ספונר, אביה של קארי (ליאה רימיני) בסדרה "מלך השכונה".
בסוף שנות ה-90 הופיע סטילר בסדרה של פרסומות של נייקי כמאמן של הגרין ביי פאקרס, וינס לומברדי.
בשנת 2001 הוא שיחק גם בסרט "זולנדר" בכיכובו ובבימויו של בנו, בן סטילר.
ומאז שיחק בתפקידי אורח ברוב סרטיו של בן סטילר.
ב-2011 שיחק בקומדיה הבריטית "זוג בהחלפה" לצד מליסה ג'ורג'.
ב-9 בפברואר 2007 זכה לכוכב בשדרת הכוכבים שבהוליווד, יחד עם אשתו אן מירה.
השניים נישאו ב-1954, והופיעו יחד בצמד הקומי "סטילר ומירה" וזכו להצלחה בעיקר במהלך שנות ה-60.
סטילר כתב את ההמשך לספר "Festivus: The Holiday for the Rest of Us" (בתרגום חופשי, פסטיבוס: החג לכל השאר) של הסופר אלן סלקין.
ספרו יצא לאור ב-26 באוקטובר 2005.
סטילר היה נשוי לשחקנית והקומיקאית אן מירה מ-1954 עד למותה ב-23 במאי 2015. השניים הכירו בסוכנות שייצגה את שניהם.
בנם הוא השחקן-קומיקאי בן סטילר (יליד 1965) ובתם היא השחקנית איימי סטילר (ילידת 1961).
ג'רי רובין היה פעיל חברתי יהודי אמריקני בשנות השישים והשבעים.
רובין היה ממחוללי השינוי שהביא להולדת השמרנות החדשה משנות השמונים ואילך בארצות הברית.
רובין היה חלק מ"השבעה משיקגו" אשר הועמדו לדין במשפט המפורסם משנת 1968 בעקבות המחאה נגד מלחמת וייטנאם.
בצעירותו הגיע רובין עם אחיו לישראל ואף שהה זמן מה בקיבוץ.
את פעילותו הציבורית החל ג'רי רובין לאחר שעזב את לימודיו באוניברסיטת ברקלי.
המחאה הראשונה שהשתתף בה בברקלי אירעה בעקבות סירוב של בעל מכולת מקומי להעסיק אפרו-אמריקאי.
בהמשך יזם והוביל רובין מאבקים משלו.
בין היתר שיבש, לצד מוחים נוספים, את הוועידה הדמוקרטית הכלל-ארצית (1968) ונחשב לאחד ממנהיגי ההיפים, ביניהם נמנו גם האקטיביסט אבי הופמן ואחרים.
רובין ארגן את וי"ו – ועדת יום וייטנאם (VDC – Vietnam Day Committee) והיה אחד המייסדים של תנועת הייפיס – התנועה הבינלאומית של הנוער (Yippies – Youth International Party).
יחד עם מייסדים אחרים של התנועה, ובהם אבי הופמן (Abbie Hoffman), הציע כמועמד לנשיאות - בתור מחאה - חזיר שמן בשם פיגסוס בן האלמוות (Pigasus the Immortal) שהיה אמור להתמודד נגד ריצ'רד ניקסון ומועמדים אחרים.
רובין שיחק תפקיד מרכזי בשיבוש הכנס הכלל-ארצי של המפלגה הדמוקרטית בשיקגו בשנת 1968. ביחד עם שבעה חברים אחרים (אבי הופמן, רני דייוויס, ג'ון פרוינאס, דייוויד דילינג'ר, לי ווינר, טום היידן ובובי סיל – מנהיג הפנתרים השחורים.) רובין וחבריו הועמדו למשפט באשמת קשירת קשר בין-מדינתי במטרה להסית למהומות.
השופט במשפט היה ג'וליוס הופמן.
משפטו של אחד מהם, בובי סיל, נערך בנפרד בשל הפרעה לדיונים והוא הואשם בנוסף גם בביזיון בית המשפט.
שבעת הנאשמים הנותרים, שכונו "השבעה משיקגו" (Chicago Seven), הפכו את אולם בית המשפט לקרקס.
חמישה מתוך השבעה נמצאו אשמים ביצירת מהומות, אולם מאוחר יותר זוכו בבית המשפט לערעורים.
על סיפורם מבוסס הסרט "משפט השבעה משיקגו" בו מגלם השחקן ג'רמי סטרונג את דמותו של רובין.
בשנות השמונים הפך רובין לאיש עסקים והיה בין הראשונים שהשקיעו בחברת "אפל".
הוא הקים חברות שיווק, עבד כיועץ בשוק ההון והגדיר מחדש את אוכלוסיית היאפים בניו יורק.
הוא הצהיר כי הוא מעוניין "להישאר חלק מן השיטה" אך לשנות אותה מבפנים.
השינוי הפרטי שחל אצלו מייצג גם שינוי כללי בחשיבה המהפכנית ובאקטיביזם החברתי שהתחולל בארצות הברית במחנה של השמאל הרדיקלי.
האמונות האנטי ממסדיות של ג'רי רובין כונסו בספרו "עשו זאת!: תרחישים של המהפכה" (Do It!: Scenarios of the Revolution), בהוצאת סימון ושוסטר, 1970. את ההקדמה לספר כתב אלדריג' קליבר, מנהיג הפנתרים השחורים, וקוונטין פיורי (Quentin Fiore) היה אחראי לעיצוב הבלתי שגרתי של העטיפה.
הספר מביא את נקודת מבטו האישית של רובין על המשפט של השבעה משיקגו ובו בזמן גם סוקר תופעות כמו: "מחתרת מזג האוויר" (Weatherman Underground - שביקשה למוטט את המשטר בארצות הברית באמצעות פגיעה ישירה במוסדותיו), תנועת הפנתרים השחורים, השימוש ב-LSD, התנועה לשחרור האישה וכן במהפכה שלא התרחשה.
בשנת 1976 רובין כתב את הספר "להתבגר (מחדש) בגיל 37" (Growing (Up) at Thirty-Seven), שכלל פרק אשר תיאר את ההתנסות שלו במסגרת הסמינרים של ארהרד (Erhard Seminar Training), כחלק מספיריטואליזם אמריקאי.
הספר מתאר את האודיסיאה הפרטית של רובין במסעו מהאקטיביזם הרדיקלי של שנות השישים אל הפרקטיקות שבהם התעצב המאבק בשנות השבעים.
לאחר סיום מלחמת וייטנאם שינה רובין את עמדותיו הפוליטיות והפך ליזם ולאיש עסקים.
הוא היה אחד המשקיעים הראשונים של חברת המחשבים "אפל".
בשנות השמונים השתתף במסע דיונים עם אבי הופמן שכונה "היפי נגד יאפי" (Yippie Versus Yuppie).
טענתו המרכזית של רובין הייתה שאקטיביזם כרוך בעבודה קשה, שימוש בסמים, סקס ויציאה נגד קניין פרטי, מה שהפך את תנועת ההתנגדות ל"תנועה מפחידה בפני עצמה" ו"יצירת עושר ורווחה היא המהפכה האמריקאית האמיתית ומה שצריך הוא הזרקת מימון לתוך האזורים המדוכאים של המדינה".
מה שהפריד בין הופמן לבין רובין היו הבדלים בדעות הפוליטיות ולא עניינים אישיים.
כשהופמן התאבד במפתיע בשנת 1989, היה רובין אחד משני חברי "השבעה משיקגו" שנכחו בהלווייתו.
השני היה הסנאטור מטעם מדינת קליפורניה, טום היידן.
ג'רי לי רייס הוא שחקן פוטבול אמריקאי לשעבר בתפקיד תופס (Wide Receiver), והוא אחד מגדולי השחקנים בכל הזמנים.
רייס זכה עם קבוצתו, הסן פרנסיסקו 49' בשלושה משחקי סופרבול, נבחר 13 פעמים למשחק הפרו בול של ה-NFL ומחזיק בשיאים רבים של הליגה, בהם מספר התפיסות, מספר היארדים ומספר הטאצ'דאונים הרב ביותר לאורך הקריירה.
ב-2010 נבחר רייס על ידי ה-NFL במקום הראשון מבין 100 השחקנים הגדולים בכל הזמנים, בחירה שנעשתה על ידי פאנל שחקנים, מאמנים, בעלי קבוצות ושדרנים.
רייס גדל בעיירה הקטנה קרופורד שבמיסיסיפי, בנו של אב בונה לבנים, יכולת התפיסה יוצאת הדופן שלו התפתחה משנים של עבודה בעסק בו תפס לבנים שזרקו לעברו אחיו.
מהירותו הטבעית סייעה לרייס להשתלב בנבחרת הפוטבול של בית ספר התיכון בו למד.
בתיכון הצטיין בתפקידי התקפה והגנה כאחד ואף נבחר לאחד ממצטייני המדינה, אך לא משך מספיק תשומת לב על מנת לזכות במלגת ספורט באחד מהקולג'ים המשתייכים לעילית של התאחדות ה-NCAA.
רייס החל ללמוד באוניברסיטת המדינה מיסיסיפי ואלי, שנבחרת הפוטבול שלה משתייכת לדרג השני בליגת המכללות.
הוא קיבל את הכינוי "World" ("עולם") מאחר ש"לא היה כדור בעולם שלא יכל לתפוס".
במהלך שנותיו באוניברסיטה הפגין רייס את אחת מתצוגות היכולת המשובחות ביותר שנראו אי פעם ב-NCAA כשהוא חובר לקוורטרבק דלתא דוויל, שכונה "Satellite" ("לווין").
בעונתו השנייה תפס 66 מסירות ל-1,133 יארד במצטבר ו-7 טאצ'דאונים.
בעונתו השלישית שיפר מאזן זה עם 102 תפיסות ל-1,450 יארד, שובר בשתי הקטגוריות את שיא ה-NCAA.
עונת השיא של רייס הייתה ב-1984, שנתו הרביעית והאחרונה באוניברסיטה, במהלכה תפס 112 מסירות ל-1,845 יארד ו-27 טאצ'דאונים, כולם שיאי NCAA.
רייס ודוויל הוליכו את מיסיסיפי ואלי לתצוגות שיא בהתקפה, כשאת העונה הקבוצה מסיימת עם ממוצע של מעל 59 נקודות למשחק.
בסיום העונה נבחר רייס לנבחרת העונה ב-NCAA ודורג שביעי בבחירה לגביע הייזמן.
רייס נבחר בבחירה מס' 16 בסיבוב הראשון של דראפט ה-NFL לשנת 1985, על ידי האלופה סן פרנסיסקו 49'.
באותה עת אימן את הקבוצה ביל וולש והקוורטרבק היה ג'ו מונטנה.
בעונתו הראשונה פתח רייס ב-4 משחקים בלבד (מתוך 16 בעונה הסדירה) אך השיג 927 יארד, 3 טאצ'דאונים בתפיסה ואחד בריצה.
בסיום עונה רייס נבחר לשחקן העונה הראשונה בהתקפה בחטיבת ה-NFC.
עונה לאחר מכן רשם רייס 86 תפיסות ל-1,570 יארד ו-15 טאצ'דאונים, וב-1987 השיג 1,078 יארד ו-22 טאצ'דאונים בעונה מקוצרת של 12 משחקים בלבד.
רייס נבחר בסיום עונה זו לשחקן ההתקפה המצטיין של ה-NFL על ידי סוכנות AP.
מספר הטאצ'דאונים שהשיג היווה שיא NFL עד עונת 2007, אז נשבר על ידי רנדי מוס.
בעונה הסדירה של 1988 רייס השיג 1,306 יארד בשיא קריירה של 20.4 יארד לתפיסה, יחד עם מונטנה הוליך את הקבוצה עד לסופרבול.
בסופרבול הפגין רייס יכולת שיא, הוא תפס 11 זריקות ל-215 יארד וטאצ'דאון אחד.
בסיום המשחק ניצחו ה-49' את סינסינטי בנגלס 20–16 ורייס נבחר ל-MVP של משחק הסופרבול.
גם ב-1989 הצליחו ה-49' להגיע לסופרבול, כשרייס מוליך את הקבוצה עם 17 תפיסות לטאצ'דאון במהלך העונה.
בסופרבול הביסו ה-49' את דנוור ברונקוס 55–10 כשרייס תופס 3 מתוך 5 המסירות לטאצ'דאון של מונטנה במשחק.
בעונות 1990–1993 המשיך רייס לככב, שבכל עונה תופס מעל ל-1,200 יארד, אך ה-49' לא העפילו לסופרבול.
עונת 1994 נפתחה כשבמחזור הראשון רייס עקף את ג'ים בראון ועבר למקום הראשון בכל הזמנים במספר הטאצ'דאונים שהשיג לאורך הקריירה (מסירה וריצה), נכון ל-2009 רייס ממשיך להוביל בקטגוריה זו בהפרש ניכר.
בסיום העונה נפגשו ה-49' עם סן דייגו צ'רג'רס בסופרבול, וניצחו 26-49 במשחק בו רשם רייס 149 יארד ו-3 תפיסות לטאצ'דאון למרות פציעה בכתף שספג באחד המהלכים.
בעונת 1995 קבע רייס שיא NFL שהיה תקף עד 2012 כשתפס ל-1,848 יארד, ושיא אישי עם 122 תפיסות סך הכל.
בעונה זו ובעונת 1996 הצליחו רייס וה-49' להעפיל לפלייאוף אך לא לסופרבול.
במשחק הראשון של עונת 1997 נקרעו שתיים מרצועות גיד הברך של רייס, הוא הושבת למשך מרבית העונה ושחזר לאחר היעדרות של 14 שבועות נפגע בעצם הפיקה והושבת עד לסיומה.
רייס חזר לשחק בעונה לאחר מכן והשיג שוב מעל אלף יארד.
לאחר שתי עונות נוספות ב-49' בהן השיג מספרים "מאכזבים" ביחס להישגיו בעבר, עזב רייס בסיום עונת 2000 את סן פרנסיסקו והצטרף לאוקלנד ריידרס.
בשתי עונותיו הראשונות באוקלנד, השיג רייס מעל 80 תפיסות ומעל אלף יארד בכל עונה.
הריידרס אף העפילו עם רייס לסופרבול ב-2002 אך הפסידו לטמפה ביי באקנירס למרות יכולת טובה של רייס במשחק.
לאחר עונה מאכזבת ב-2003 בה השיג רק 2 טאצ'דאונים ולאחר 3 משחקים בעונת 2004, עזב רייס את הריידרס ועבר לשחק בשורות סיאטל סיהוקס.
הוא שותף בעוד 9 משחקים בעונה הסדירה והפסד הקבוצה בפלייאוף היה משחקו הרשמי האחרון בליגה.
בעונת 2006 חתם רייס לחוזה מיוחד ליום אחד עם סן פרנסיסקו 49' על מנת לאפשר לו לפרוש באופן סמלי מהקבוצה בה החל את הקריירה שלו.
בשנת 2006 הגיע למקום השני בעונה השנייה של תוכנית המציאות האמריקאית, רוקדים עם כוכבים.
בחירה לנבחרת שנות ה-80, לנבחרת שנות ה-90 ולנבחרת 75 השנים הראשונות של ה-NFL
פעמיים נבחר לשחקן ההתקפה של העונה (1987, 1993)
MVP של משחק הסופרבול XXIII
בחירה להיכל התהילה של פוטבול המכללות (2006)
בחירה להיכל התהילה של הפוטבול המקצועני (2010)
רייס שבר ועדיין מחזיק במגוון שיאים רבים של ה-NFL, להלן רשימת שיאי הקריירה העיקריים אותם קבע בעונות הסדירות ומחזיק בהם נכון למאי 2016:
מספר היארדים בתפיסות - 22,895
מספר הטאצ'דאונים שתפס - 197
מספר הטאצ'דאונים הכולל שהשיג בתפיסה, ריצה או החזרת בעיטה - 208
ג'רי מגווייר , הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה וקומדיה משנת 1996.
הסרט בוים על ידי קמרון קרואו.
בסרט משחקים טום קרוז, רנה זלווגר וקובה גודינג ג'וניור.
גודינג ג'וניור קיבל על השתתפותו בסרט את פרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר וקרוז היה מועמד לפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר.
הסרט זכה להצלחה מסחרית - הכנסות של 273 מיליון דולר ברחבי העולם.
ג'רי מגווייר (טום קרוז) הוא סוכן ספורטאים מצליח מאוד.
יום אחד הוא מחליט לפרסם הצהרת כוונות לשותפיו בעבודה.
מגווייר מגייס את דורותי בויד (רנה זלווגר), חשבונאית ואם חד הורית, ומקים סוכנות משלו.
הוא משקיע מאמצים רבים בלקוח היחיד שלהם, שחקן הפוטבול המתוסכל רוד טידוול (קובה גודינג ג'וניור).
במקביל מגווייר מפתח קשר רומנטי עם בויד, ומתחבר לבנה הקטן ריי.
טום קרוז – ג'רי מגווייר
קובה גודינג ג'וניור – רוד טידוול
רנה זלווגר – דורותי בויד
קלי פרסטון – אברי בישופ
ג'רי אוקונל – פרנק "קוש" קושמן
ג'יי מוהר – בוב שוגר
רג'ינה קינג – מרסי טידוול
בוני האנט – לורל בויד
ג'ונתן ליפניקי – ריי בויד
דרייק בל - ג'סי רימו
ג'רי דרנל סטקהאוס הוא כדורסלן עבר ומאמן אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1995–2013, בעמדות הקלע והסמול פורוורד.
ממוצעיו הכוללים לאורך 18 עונותיו בליגה הם 16.9 נקודות, 3.3 אסיסטים ו-3.2 ריבאונדים למשחק.
מאז שנת 2019 משמש כמאמן הראשי של קבוצת הכדורסל באוניברסיטת ואנדרבילט.
בעבר אימן את קבוצת ראפטורס 905, עמה זכה באליפות ליגת הפיתוח של ה-NBA בעונתו הראשונה כמאמן ראשי.
סטקהאוס הוא בוגר אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה שיחק לצדו של שחקן NBA בולט אחר לעתיד, ראשיד וולאס.
לאחר שנתיים בליגת המכללות נרשם סטקהאוס לדראפט ה-NBA 1995, ונבחר במקום השלישי על ידי פילדלפיה 76'.
כבר בעונתו הראשונה בפילדלפיה, , היה סטקהאוס הקלעי המוביל של הקבוצה עם 19.2 בממוצע למשחק, ונבחר לחמישיית הרוקיז של העונה.
בעונה שלאחר מכן הצטרף לפילדלפיה אלן אייברסון, ויחד איתו היה סטקהאוס מהכוכבים הגדולים של הקבוצה.
השניים קלעו במשותף 44.2 נקודות בממוצע למשחק כאשר שיחקו בפילדלפיה.
באמצע עונת עבר סטקהאוס לקבוצת דטרויט פיסטונס, במדיה הגיע לשיא הקריירה שלו.
בעונת הוא הציג את עונתו הטובה בקריירה, כאשר העמיד ממוצעים של 29.8 נקודות, 3.9 ריבאונדים ו-5.1 אסיסטים למשחק.
במשחק מול שיקגו בולס באותה עונה הוא קלע 57 נקודות, שהיוו את מספר הנקודות העונתי הגבוה ביותר בליגה והגבוה בתולדות דטרויט.
הוא השתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA בשנים 2000 ו-2001. סטקהאוס העפיל שלוש פעמים עם דטרויט למשחקי הפלייאוף, אך הגיע רק פעם אחת לסיבוב השני, בעונת .
בקיץ 2002 הועבר סטקהאוס בטרייד לוושינגטון ויזארדס, יחד עם בראיין קרדינל וראטקו וארדה, בתמורה לריצ'רד המילטון, בובי סימונס ויוברט דייוויס.
כמו בקבוצותיו הקודמות, בלט סטקהאוס גם במדי וושינגטון, כשבעונתו הראשונה בקבוצה הוביל אותה במדדי הנקודות (21.5) והאסיסטים (4.5) בממוצע למשחק.
באותה עונה שיחק בוושינגטון לצדו של מייקל ג'ורדן, בעונתו האחרונה בקריירה.
בעונת שיחק סטקהאוס ב-26 משחקים בלבד, בשל פציעה וניתוח שעבר בברכו.
ב-2004 עבר סטקהאוס עם דווין האריס וכריסטיאן לייטנר לקבוצת דאלאס מאבריקס, בתמורה לאנטואן ג'יימיסון.
בתקופתו בדאלאס שימש סטקהאוס בעיקר על תקן שחקן שעולה ותורם לקבוצה מהספסל.
הוא החמיץ חלק גדול משתי עונותיו הראשונות בקבוצה בשל פציעות נשנות בברכו.
בעונת הגיע סטקהאוס להישג הגדול בקריירה שלו, כאשר היה חלק חשוב בהגעתה של דאלאס עד לסדרת גמר ה-NBA, בו התמודדה מול מיאמי היט.
במשחק הרביעי של סדרת הגמר ביצע סטקהאוס עבירה גסה על שחקן מיאמי שאקיל אוניל, ובשל כך הושעה מהמשחק החמישי.
בחמשת משחקי הגמר בהם שותף קלע סטקהאוס 12.8 נקודות בממוצע למשחק, אך דאלאס הפסידה בסדרה בתוצאה 2–4. בעונת ירד מעמדו של סטקהאוס בדאלאס, והוא שותף בעשרה משחקים בלבד.
לאורך 5 עונותיו עם המאבריקס קלע 12.2 נקודות בממוצע למשחק.
ביולי 2009 הועבר בטרייד לממפיס גריזליס, אך שוחרר ממנה מספר ימים לאחר מכן.
בינואר 2010 חתם במילווקי באקס עד לסיום עונת .
ב-23 באוקטובר 2010 הצטרף למיאמי היט, וב-42 משחקיו במיאמי רשם ממוצעים של 20.4 דקות ו-8.5 נקודות למשחק.
בפלייאוף העפיל עם ההיט לגמר ה-NBA, בו התמודדו מול המאבריקס ב"שחזור" גמר 2006. בסדרת הגמר עצמה הפסידה מיאמי בתוצאה 2–4.
בשנים 2011–2013 שיחק עבור אטלנטה הוקס וברוקלין נטס בטרם פרש ממשחק, בגיל 38.
ביוני 2015 מונה סטקהאוס לתפקיד עוזר מאמן בקבוצת טורונטו ראפטורס.
בעונתו הראשונה בתפקיד הגיע עם הקבוצה עד לגמר המזרח, בו הפסידה הקבוצה לקליבלנד קאבלירס.
בספטמבר 2016 מונה למאמן קבוצת ראפטורס 905, קבוצת הבת ששיחקה בליגת הפיתוח.
הקבוצה סיימה את העונה במאזן 11-39, הגיעה עד לגמר בו ניצחה את קבוצת ריו גראנדה ואלי וייפרס בשלושה משחקים וזכתה באליפות.
באפריל 2019 מונה למאמן קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת ואנדרבילט.
ג'רי ראפרטי (; 16 באפריל 1947 – 4 בינואר 2011) היה פזמונאי וזמר סקוטי, שהחל את הקריירה ב-1965 ופעל בסוגת הרוק והרוק המתקדם.
ראפרטי נולד בעיירה פייזלי שבסקוטלנד, לאב חירש-אילם ממוצא אירי ולאם ממוצא סקוטי.
בראשית שנות ה-60 הופיע לפרנסתו במופעי רחוב בהם נהג לנגן ולשיר שירי עם איריים.
ב-1965 הצטרף להרכב "The Humblebums", ממנו פרש ב-1970. ב-1971 הקליט את אלבום הסולו הראשון שלו שנקרא "Can I Have My Money Back".
ב-1972 הקים ביחד עם המוזיקאי ג'ו איגאן את להקת Stealers Wheel , אשר בשלהי אותה השנה הוציאה את השיר "Stuck in the Middle שהפך ללהיט והגיע למקום ה-6 במצעד הבילבורד האמריקני וה-8 במצעד הבריטי בראשית 1973. השיר זכה לעדנה מחודשת בראשית שנות ה-90 כאשר היה חלק מפסקול הסרט כלבי אשמורת.
ב-1975 פרש מההרכב ופנה לקריירת סולו.
נראה היה שהקריירה שלו דועכת ובמשך 3 שנים כמעט ולא פרסם חומר מפרי עטו.
ב-20 בינואר 1978 הוציא ראפרטי את התקליט "City to City" מתוך שאיפה ליצב את הקריירה המדשדשת שלו.
האלבום מכר למעלה מ-5.5 מיליוני עותקים ועד 1988 הגיע ל-5 אלבומי פלטינה.
הלהיט המפורסם מאלבום זה נקרא "Baker Street" והוא נודע בקטעי נגינת הסקסופון המשולבים בו.
ב-1979 פרסם ראפרטי את אלבומו "Night Owl", ממנו התפרסם במיוחד שיר הנושא.
האלבום הגיע לזהב, אך מכר פחות מאלבומו הקודם.
במהלך שנות ה-80 הוציא ראפרטי 3 אלבומים שלא הצליחו כקודמיהם וכן תרם לפסקול של הסרט "גיבור מקומי" שיצא לאקרנים ב-1983.
ב-1993 הוציא ראפרטי את אלבומו "On a Wing and a Prayer" שהגיע למקום ה-73 ברשימת מכירות האלבומים בבריטניה וב-1994 את האלבום "over My Head" שלא הגיע לרשימת 100 רבי המכר.
ראפרטי התמכר לאלכוהול, מצבו הלך והדרדר וב-2008 אושפז בבית חולים בלונדון כשהוא סובל משחמת.
ב-2009 הוציא את האלבום "Life Goes On" ובמקביל חידש את פעילותה של להקת Stealers Wheel.
בינואר 2011 נפטר לאחר מחלה ממושכת.
ג'רי צוקר הוא במאי ומפיק קולנוע יהודי-אמריקאי, המוכר בעיקר בזכות סרטי פרודיה דוגמת "טיסה נעימה" וכן סרטו המצליח "רוח רפאים".
הקריירה המוקדמת שלו, בשיתוף ג'ים אברהמס ואחיו דייוויד צוקר, החלה במסגרת ה"קנטאקי פרייד ת'יאטר" (Kentucky Fried Theatre), תיאטרון קטן ומצליח שהשלושה הקימו יחדיו בשנת 1971 במערב לוס אנג'לס, שבו הם רכשו את המיומנויות הקומיות שלהם, באמצעות כתיבה וביצוע של מערכונים מול קהל חי.
משם המשיכו השלושה יחד לשתף פעולה בכתיבת, הפקת ובימוי הסרט "טיסה נעימה" בשנת 1980, ולאחר מכן את "חטיפה נעימה" בשנת 1986.
בשנת 1990 השתמש צוקר בכישורי הבימוי שלו לצורך יצירת סרט שאינו מז'אנר הקומדיה או הפרודיה - וביים את הסרט "רוח רפאים", אשר היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
בשנת 2001 שיתף בשנית פעולה עם כוכבת הסרט וופי גולדברג, כאשר ביים את הסרט "מיליונר מי שגומר ראשון".
שנה שם הסרט במאי מפיק תסריטאי1977סרט מטוגן 1980טיסה נעימה 1984סודי ביותר!
1986חטיפה נעימה 1988האקדח מת מצחוק: מתוך תיקי מחלק משטרה!
1990רוח רפאים1991האקדח מת מצחוק ½2: ריחו של הפחד 1994האקדח מת מצחוק ⅓33: העלבון האחרון 1995ראשון האבירים 1995אהבה בין הכרמים2001מיליונר מי שגומר ראשון 2010משחק הוגן 2011ידידים פלוס 2012Mentalמפיק
ג'רלד יוג'ין "ג'רי" סלואן היה כדורסלן ומאמן כדורסל אמריקאי.
בשנת 2009 הוצג בהיכל התהילה של הכדורסל, כמאמן.
סלואן נחשב לאחד מטובי המאמנים בליגת ה-NBA בכל הזמנים, ומחזיק במאזן של 1221 ניצחונות לעומת 803 הפסדים בקריירה, השלישי בטיבו בהיסטוריה של הליגה בעת פרישתו.
הוא אימן את יוטה ג'אז במשך 23 שנים ברציפות, והצליח להעפיל עימה פעמיים עד לסדרת הגמר של ה-NBA, בשנים 1997 ו-1998, ובשתיהן הפסיד לשיקגו בולס של מייקל ג'ורדן.
סלואן גדל באילינוי כאחד מעשרה ילדים לאם חד הורית.
עם סיום לימודיו בתיכון הוא החל ללמוד באוניברסיטת אילינוי, אך עקב געגועים לביתו, עזב ועבר לאוניברסיטת אוונסוויל הנמצאת מעט קרוב יותר.
הוא החל לשחק במדי קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, ובמקביל עבד בייצור מקררים עבור חברת וירפול לפרנסתו.
סלואן הוביל את קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה לשתי אליפויות ליגת המשנה של ה-NCAA, בהן מאזן מושלם של 29 ניצחונות ללא הפסד בעונת , עונתו האחרונה בקבוצה.
סלואן נבחר בסיבוב הראשון של הדראפט בשנת 1965 על ידי בולטימור בולטס.
בעונת הרוקי שלו הוא שותף ב-59 משחקים, בהם קיבל 16.1 דקות משחק ותרם 5.7 נקודות, 3.9 ו-1.9 אסיסטים ב למשחק.
בשלב הפלייאוף שותף סלואן בשני משחקים בלבד, בהם תרם 6.5 נקודות, 8.0 ריבאונדים ו-3.0 אסיסטים למשחק.
בטרם עונת עבר סלואן לקבוצת שיקגו בולס, שנערכה לקראת עונתה הראשונה בליגה, שבחרה בו בדראפט ההרחבה.
הוא היה השחקן הראשון בו בחרה הקבוצה בדראפט, ובשל כך כונה על ידי האוהדים "The Original Bull".
כבר בעונתו הראשונה בקבוצה שותף סלואן ב-80 משחקים בעונה הסדירה בהם רשם 17.4 נקודות, היה לקוטף הריבאונדים המצטיין של הקבוצה עם שיא קריירה של 9.1 למשחק ונבחר לראשונה להשתתף במשחק האולסטאר.
הוא הצליח לעזור לקבוצתו להעפיל למשחקי הפלייאוף על אף מאזנה השלילי, אך הקבוצה הודחה ב בשלושה משחקים מול סנט לואיס הוקס בחצי הגמר האזורי.
גם בעונה העוקבת הצליחה שיקגו להעפיל למשחקי הפלייאוף, על אף מאזן של 29 ניצחונות בלבד מול 53 הפסדים.
סלואן, שתרם בעונה הסדירה 13.3 נקודות ו-7.7 ריבאונדים למשחק, לא הצליח לעזור לקבוצה להעפיל אל מעבר לחצי הגמר האזורי בו הודחה מול לוס אנג'לס לייקרס.
בעונת לא הצליחה שיקגו להעפיל למשחקי הפלייאוף לראשונה.
עם זאת סלואן חווה עונה אישית טובה כשרשם 16.8 נקודות למשחק עליהם הוסיף 7.9 ריבאונדים ושיא קריירה של 3.5 אסיסטים.
הוא נבחר בפעם השנייה למשחק האולסטאר, ולראשונה לחמישיית ההגנה הראשונה.
סלואן המשיך לשחק במדי הבולס עד לפרישתו ממשחק פעיל בסיום עונת .
לאורך השנים הוא נבחר לחמישיית ההגנה הראשונה שלוש פעמים נוספות, ופעמיים לחמישיית ההגנה השנייה.
הוא רשם לאורך הקריירה טריפל דאבל בשני משחקים, ומדורג במקום ה-11 בכל הזמנים בממוצע חטיפות למשחק.
כצעד של כבוד כלפיו, הודיעה שיקגו בולס כי המספר 4 יפרוש ביחד איתו, וכי שחקנים בעתיד לא יוכלו ללבוש את המספר בקבוצה.
עם פרישתו ממשחק פעיל בשנת 1976, קיבל סלואן את הצעתה של אוניברסיטת איוונסוויל בה למד לאמן את קבוצת הכדורסל.
הוא החליט להתפטר מתפקידו חמישה ימים בלבד לאחר מינויו, החלטה שבדיעבד הצילה את חייו.
בהמשך אותה העונה התרסק המטוס בו טסה הקבוצה, ו-29 מנוסעיו, כולל מאמן הקבוצה, נהרגו.
בשנת 1979 מונה סלואן למאמנה של שיקגו בולס שבעונה טרם הגעתו סיימה במאזן הגרוע ביותר במזרח עם 31 ניצחונות בלבד.
סלואן הוביל את הקבוצה ל-30 ניצחונות בלבד, בהנהגתו של רג'י תיוס עם 20.2 נקודות למשחק.
בעונת הצליח סלואן להוביל את שיקגו ל-45 ניצחונות בעונה הסדירה מול 37 הפסדים ולעלייה למשחקי הפלייאוף, לראשונה מזה ארבע שנים.
בסיבוב המשחקים הראשון עקפו הבולס את ניו יורק ניקס עם ניצחון חלק של 0–2 בסדרה, ובסיבוב השני הודחו בסוויפ של 0–4 מול בוסטון סלטיקס.
לאחר 51 משחקים בעונת בהם הצליח להשיג 19 ניצחונות בלבד, פוטר סלואן מהקבוצה בשל הישגיו הנמוכים.
בשנת 1983 הצטרף סלואן לצוות המקצועי של יוטה ג'אז כסקאוט.
הוא עזב את המועדון בשנת 1984 על מנת לאמן את קבוצת איוונסוויל ת'אנר מליגת ה-CBA ולאחר מכן חזר ליוטה ומונה תפקיד עוזר המאמן של פרנק ליידן.
לאחר פרישתו של ליידן מאימון, בדצמבר 1988, מונה סלואן למאמן הקבוצה.
ב-65 המשחקים שנותרו לסיום העונה הוא רשם 40 ניצחונות, והוביל את הקבוצה למאזן השני בטיבו במערב.
קארל מלון, ג'ון סטוקטון ומארק איטון נבחרו למשחק האולסטאר, ואיטון אף נבחר בפעם השנייה בקריירה לשחקן ההגנה של העונה.
הקבוצה פגשה בסיבוב הראשון את גולדן סטייט ווריורס, והודחה בסוויפ מפתיע של 0–3.
עונות השיא שלו במועדון הגיעו בשנים ו- שבהן הגיע עם המועדון עד לגמר ה-NBA.
בשתי סדרות הגמר הפסידה יוטה לשיקגו בולס בהנהגתו של מייקל ג'ורדן.
לאחר מכן הוא הוביל את יוטה לחצי גמר המערב שנתיים ברציפות, ולאחריהם הפסיד בסיבוב הראשון במשך שלוש עונות ברציפות.
בטרם עונת חתם סלואן על חוזה חדש שישאיר אותו בקבוצה עד לסיומה של עונת .
ב-10 בפברואר 2011, בסיום משחק בו הפסידה יוטה לשיקגו בולס, שהיה הפסד עשירי ב-14 משחקים ליוטה, ולאחר ויכוח סוער עם כוכב הקבוצה דרן ויליאמס במחצית המשחק, הודיעו סלואן ופיל ג'ונסון, אחד מעוזרי המאמן, על התפטרותם המיידית מהקבוצה.
נפטר ב-22 במאי 2020 בעקבות מחלה קשה.
בחירה לחמישיית ההגנה של העונה ב-NBA:
אליפות הבית המערב-תיכוני: , , , ,
אליפות הבית הצפון מערבי: ,
ג'רי אלן פודור (בשם מלא באנגלית: Jerry Alan Fodor; 22 באפריל 1935 – 29 בנובמבר 2017) היה פילוסוף ומדען קוגניציה יהודי-אמריקאי.
עבודותיו בפילוסופיה של הנפש ובקוגניציה הניחו יסודות לתאוריה מודולרית של הנפש ולהיפותזת שפת המחשבה (Language Of Thought - LOT).
לטענת פודור מצבים מנטליים, כמו האמנות ורציות, הם יחסים בין אינדיבידואלים לייצוגים מנטליים.
לטענתו, למצבים מנטליים לא צריך להיות היבט סיבתי הנקבע באופן חיצוני, מכיוון שייצוגים מנטליים יכולים להיות מוסברים כראוי רק במונחי שפת מחשבה.
היפותזת שפת המחשבה איננה רק הסבר אלא מקודדת בפועל במוח ונוצרת כתוצאה מפעולות חישוביות של תהליכים מנטליים, כמו חשיבה, על תחביר ייצוגים.
תורת הפונקציונליזם של פודור גורסת כי ניתן להבין תהליכי תפיסה ושפה באמצעות מודלים סיבתיים או פונקציונליים.
מודלים אלו אינם תלויים זה בזה או בתהליך מרכזי, ולכן הם מאפשרים יחסים סיבתיים עם אובייקטים חיצוניים.
באופן זה מצבים מנטליים יכולים להיות בעלי תכנים על אודות דברים בעולם, ואילו התהליך המרכזי אחראי על היחסים הלוגיים בין סוגים שונים של תכנים, קלטים ופלטים.
בשנותיו האחרונות עסק פודור במשמעות ובמובן של תכנים מנטליים.
לשם כך פיתח תאוריה סיבתית א-סימטרית של מובן, וביקר את ההוליזם הסמנטי.