tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקביל, בתי הספר המאלאים קיבלו סובסידיות גדולות, וננקטה מדיניות של העדפה מתקנת לטובת המאלאים.
הכישלונות הללו של ה-MCA גרמו להיחלשות מעמדה בקרב הקהילה הסינית.
בזמן קבלת העצמאות למאלאיה היו יתרונות כלכליים רבים.
מאלאיה הייתה אחת מהיצרניות המובילות של שלוש סחורות חשובות: גומי, בדיל ושמן דקלים.
כמו כן, מאלאיה הייתה יצרנית עפרות ברזל חשובה.
רווחי תעשיות הייצוא הללו נתנו לממשלת מאלאיה את היכולת להשקיע בהתפתחות תעשייתית ובפרויקטים הקשורים לתשתיות.
בדומה למדינות מתפתחות אחרות בשנות ה-50 ושנות ה-60, מאלאיה (ומאוחר יותר, מלזיה) שמה דגש על תכנון המדינה, אף על פי שה-UMNO לא הייתה אף פעם מפלגה סוציאליסטית.
כתוצאה מתוכנית החומש המאלאית הראשונה (1956–1960) והשנייה (1961–1965) הואצה הצמיחה הכלכלית באמצעות השקעות מדינה בתעשייה ובתיקון תשתיות כגון דרכים ונמלים, שהוזנחו וניזוקו במהלך תקופת החירום.
הממשלה חתרה לכיוון הפחתת התלות של מאלאיה במוצרי ייצוא, שגרמה למדינה להיות תלויה במחירים משתנים.
כמו כן, הממשלה הייתה מודעת לכך שהביקוש לגומי טבעי יירד כאשר יגבר השימוש והייצור של גומי מלאכותי.
כיוון ששליש מכוח העבודה המאלאי הועסק בתעשיית הגומי, הייתה חשיבות רבה בפיתוח מקורות תעסוקה אחרים.
משמעותה של התחרות בשוקי הגומי של מאלאיה הייתה שרווחיות התעשייה תלויים ברמת שכר נמוכה, מה שגרם להתגברות העוני באזורים הכפריים.
כמו בחינוך, האג'נדה הלא כתובה של ממשלת UMNO בתחום ההתפתחות הכלכלית הייתה להעביר את הכוח הכלכלי מהסינים למאלאים.
שתי תוכניות החומש, ותוכנית החומש המלזיאנית הראשונה (1966–1970), הסיטו משאבים רבים לפיתוחים שיועילו בעיקר לקהילה המאלאית הכפרית, כגון בתי ספר כפריים, דרכים כפריות, מרפאות ופרויקטים בתחום ההשקיה.
הוקמו מספר סוכנויות על מנת לאפשר לבעלי הבתים המאלאים לשדרג את יכולת הייצור שלהם ולהגדיל את הכנסותיהם.
רשות פיתוח האדמה הפדרלית (FELDA) סייעה למאלאים רבים לקנות חוות או לשדרג חוות שבבעלותם.
כמו כן, המדינה סיפקה הלוואות בתנאים משופרים לעסקים מתחילים, והממשלה העדיפה חברות מלאיות במכרזיה, מה שגרם לתופעת "מלזיציה" של הנהלות החברות.
כל הפעולות האלה הקטינו את הפער בין תנאי המחיה הסינים למאלאים, אף על פי שיש הטוענים שזה בכל מקרה היה מתרחש בעקבות הגידול במסחר וברווחה של מלזיה.
שיתוף הפעולה בין MCA ל-MIC בנושאי המדיניות הללו גרם לירידת התמיכה בהן בקרב הסינים וההודים.
במקביל, וכתוצאה ממדיניות ההעדפה המתקנת של הממשלה שננקטה בשנות ה-50 וה-60, נוצר מעמד של מאלאים משכילים שמיעוט מתוכם עובד.
היה זה שילוב מסוכן, והוא הוביל ליצירתה של מפלגה חדשה ב-1968 שנקראה תנועת העם המלזי.
בזמן הקמתה, המפלגה לא הייתה בעלת אופי קהילתי, והצטרפו אליה אנשי איגודי סחר, אינטלקטואלים ומנהיגים סינים והודים.
במקביל החלו שתי מפלגות נוספות לצבור תמיכה על חשבון UMNO ו-MCA: המפלגה האסלאמית של מלזיה (PAS) ומפלגת הפעולה הדמוקרטית (DAP), שחבריה היו סינים בעלי דעות סוציאליסטיות.
בבחירות הפדרליות שנערכו במאי 1969 המפלגות UMNO, MCA ו-MIC הצליחו להשיג רק 48% מכלל קולות המצביעים, אם כי הן הצליחו לשמור על רוב ברשות המחוקקת.
ה-MCA איבדה את רוב המושבים של נציגי הסינים למועמדי תנועת העם המלזי או ה-DAP.
התוצאה הייתה הפגנות אנטי-ממשלתיות שנערכו על ידי הסינים בקואלה לומפור, שגררו תגובה מאלאית קשה שהתדרדרה במהירות למה שכונה תקרית ה-13 במאי שבה נשרפו למעלה מ-6,000 בתים ועסקים סיניים ו-184 אנשים נהרגו.
הממשלה הכריזה על מצב חירום, ומועצת מבצעים לאומית, שבראש עמד סגן ראש הממשלה עבדול ראזאק חוסיין, נטלה סמכויות מהממשלה בראשותו של עבדול רחמן, שנאלץ לפרוש לטובת עבדול ראזאק בספטמבר 1970.
באמצעות שימוש בחוק ביטחון הפנים (מלזיה) (ISA), הממשלה החדשה השעתה את פעילות הפרלמנט והמפלגות, הפעילה צנזורה על העיתונות והטילה הגבלות חמורות על הפעילות הפוליטית.
לפי החוק הממשלה הייתה מוסמכת לכלוא כל אדם ללא משפט או הגבלת זמן.
סמכויות אלה נוצלו בהרחבה על מנת להשתיק את המבקרים, ומעולם לא בוטלו.
החוקה שונתה על מנת שכל ביקורת על המונרכיה המלזית, מעמד המלאים במדינה, או המעמד של המאלאית כשפה הלאומית תהיה בלתי חוקית (אפילו בפרלמנט).
ב-1971 הפרלמנט התכנס מחדש, והוקמו ממשלה וקואליציה חדשות בראשות החזית הלאומית.
בקואליציה החדשה היו חברות גם UMNO, MCA, MIC ותנועת העם המלזי (שנחלשה מאוד), כמו גם מפלגות אזוריות בסבה וסאראוואק.
ה-DAP נותרה מפלגת האופוזיציה המשמעותית היחידה.
כמו כן, ה-PAS הצטרפה לחזית אך סולקה ממנה ב-1977. עבדול ראזאק נשאר בתפקידו עד שמת ב-1976. יורשו היה חוסיין און, בנו של מייסד UMNO, ולאחריו מאהאטיר בן מוחמד, שהיה שר החינוך מאז 1971. במהלך השנים הללו ננקטה מדיניות שהובילה לשינוי מהיר בכלכלה ובחברה המלזיות.
ב-1970 כ-75% מהמלזים שחיו מתחת לקו העוני היו מאלאים, רובם עדיין היו עובדים כפריים, והם לא היו בעלי השפעה על הכלכלה המודרנית.
תגובת הממשלה הייתה נקיטת מדיניות הכלכלה החדשה ב-1971, שאמורה הייתה להיות מיושמת באמצעות ארבע תוכניות חומש רצופות מ-1971 עד 1990. לתוכנית היו שני יעדים: חיסול העוני, בייחוד באזורים הכפריים, וניתוק הקשר בין גזע למעמד כלכלי.
מטרה זו הובנה כאמצעי להסיט את הכוח הכלכלי מהסינים למאלאים.
העוני טופל באמצעות מדיניות חקלאית שבמסגרתה הועברו 250,000 מאלאים לאדמות חווה טריות, השקעות גדולות יותר בתשתית הכפרית, והפיכת אזורי הכפר לאזורי סחר חופשי על מנת ליצור מקומות עבודה חדשים.
במהלך שנות ה-70 ושנות ה-80 אכן חלה ירידה בעוני באזורי הכפר, בייחוד בחצי האי המלאי, אולם מבקרי התוכנית טענו שהדבר קרה בגלל צמיחה כלכלית כללית (שהתרחשה בעקבות גילוי מרבצי נפט וגז טבעי) ובגלל הגירה של תושבי הכפרים לאזורים העירוניים.
נעשה מעט על מנת לשפר את תנאי החיים של עובדי המטעים (שמשכורתם הייתה נמוכה), אם כי אחוז העובדים הללו מכלל כוח העבודה ירד.
בתחילת שנות ה-90 האזורים העניים ביותר (שפיגרו אחרי שאר מלזיה) היו סבה הכפרית וסאראוואק.
בעשור זה חל גידול מהיר בערים המלזיות, ובייחוד קואלה לומפור, שהפכו למוקד משיכה עבור מהגרים ממאלאיה הכפרית וממדינות שכנות עניות יותר כגון אינדונזיה, בנגלדש, תאילנד והפיליפינים.
העוני העירוני הפך לבעיה בפעם הראשונה.
מסביב לערים החלו להתפתח שכונות צריפים.
החלק השני של מדיניות הממשלה, שהונהג בעיקר על ידי מאהאטיר (בהתחלה כשר חינוך ולאחר מכן כראש ממשלה), היה העברת הכוח הכלכלי למאלאים.
מאהאטיר הגדיל במידה רבה את בתי הספר התיכוניים והאוניברסיטאות בכל המדינה, ואכף מדיניות של לימוד במאלאית ולא באנגלית.
פעולה זו גרמה להיווצרותו של מעמד עובדים מאלאי חדש.
כמו כן, נוצר "מחסום" בפני הסינים כאשר הם ניסו להתקבל למוסדות האקדמיים, כיוון שמעט סינים דיברו מאלאית בצורה שוטפת.
מסיבה זו משפחות סיניות רבות בחרו לשלוח את ילדיהן לאוניברסיטאות בסינגפור, אוסטרליה, בריטניה וארצות הברית.
לדוגמה, בשנת 2000 היו 60,000 מלזים שהחזיקו בתואר אקדמי מטעם אוניברסיטאות אוסטרליות.
התוצאה הבלתי צפויה של מהלך זה הייתה חשיפתם של מלזים רבים לסגנון החיים המערבי, מה שהיווה מקור לחוסר שביעות רצון.
מאהאטיר הרחיב את ההזדמנויות בתחום ההשכלה עבור נשים מלאיות – בשנת 2000 מחצית מהסטודנטים היו נשים.
על מנת למצוא מקומות עבודה עבור בעלי התארים החדשים, ממשלת מאלאיה יצרה מספר סוכנויות שתפקידן היה להתערב בכלכלה.
החשובות שבהן היו PERNAS (שיתוף פעולה בינלאומי בע"מ), PETRONAS (תעשיות נפט לאומיות בע"מ), ו-HICOM (איגוד התעשייה הכבדה המלזי), שהעסיקו מאלאים רבים והשקיעו בתחומים המתפתחים של הכלכלה על מנת ליצור משרות טכניות ומנהליות שהיו מיועדות קודם כל למאלאים.
כתוצאה מכך עלה החלק של המאלאים בהון העצמי הלאומי מ-1.5% ב-1969 ל-20.3% ב-1990, ואחוז העסקים מכל הסוגים שהיו בבעלות מאלאים עלה מ-30% ל-68%.
הנתון האחרון מטעה במקצת וזאת כיוון שעסקים רבים שלכאורה היו בבעלות מאלאית עדיין נשלטו באופן עקיף על ידי הסינים, אולם אין ספק באשר לשיפור המעמד הכלכלי של המאלאים.
הסינים נותרו חזקים באופן בלתי יחסי בכלכלת המדינה, אולם החל משנת 2000 ההבדלים בין העסקים הסינים למאלאים התפוגגו כאשר תאגידים חדשים שקמו, בייחוד בסקטורי צמיחה כגון טכנולוגיית המידע, היו בבעלות ובניהול אנשים משתי הקבוצות האתניות.
אל ההתקדמות הכלכלית של מלזיה החל מ-1970, שהופרעה רק על ידי משבר הבנקים באסיה ב-1997, לא התלווה שינוי מקביל בפוליטיקה המלזית.
אמצעי הדיכוי שהופעלו ב-1970 עדיין קיימים.
במלזיה יש בחירות כלליות החל מ-1974, ואף על פי שהקמפיין בזמן הבחירות הוא חופשי במידת מה, מלזיה היא למעשה מדינה חד-מפלגתית, כאשר החזית הלאומית (הנשלטת על ידי UMNO) זוכה בדרך כלל בכל המושבים הארציים בפרלמנט, בעוד שה-DAP זוכה בכמה מושבים סיניים אזוריים וה-PAS בכמה מושבים מאלאים כפריים.
כיוון של-DAP ול-PAS יש מדיניות מנוגדת, הן אינן מסוגלות ליצור אופוזיציה יעילה וכמעט ואין ביקורת על הממשלה בתקשורת.
ישנן הגבלות רבות על המחאה הציבורית.
ה-ISA ממשיכה לשמש למטרות השתקת ביקורת, וחברי תנועת הנוער של UMNO פרוסים ברחבי המדינה על מנת להרתיע את היריבים.
תחת שלטונו הארוך של מאהאטיר (1981 – 2003) התרבות הפוליטית של מלזיה התאפיינה באוטוריטריות רבה, כאשר השיא היה בפיטוריו וכליאתו (על סמך האשמות חסרות בסיס) ב-1997 של אנואר איברהים, סגן ראש הממשלה, לאחר ויכוח פנימי בממשלה.
השותפות לדבר עבירה שהייתה ברדיפה המשפטית הזו הוצגה כסימן להתדרדרות הדמוקרטיה המלזית.
פרשת אנואר הובילה ליצירת מפלגה חדשה, מפלגת הצדק העממי, בהנהגתה של ואן עזיזה ואן עיסמאיל, אשתו של אנואר איברהים.
בבחירות 1999 המפלגה החדשה הקימה קואליציה עם DAP ו-PAS הידועה בשם החזית האלטרנטיבית (במאלאית: Barisan Alternatif).
תוצאת המהלך הייתה ש-PAS הצליחה לזכות במספר מקומות מאלאים שקודם לכן היו בידי UMNO, אולם מצביעים סינים רבים לא אהבו את האיחוד הלא טבעי עם PAS האסלאמית, וכתוצאה מכך DAP איבדה רבים מהמושבים שלה ל-MCA, כולל זה של לים קית סיאנג, המנהיג הפורש של המפלגה.
ואן עזיזה זכתה בבחירות במחוז הבחירה של בעלה בפנאנג, אך בסך הכול המפלגה לא השפיעה במידה רבה.
מאהאטיר פרש ב-2003 ודאטו סרי עבדוללה אחמד באדאווי, יורשו בתפקיד, שחרר את אנואר והתיר לו לצאת מתחומי המדינה, כאשר צעד זה נתפס כסמן לשינוי קל לכיוון ליברלי יותר.
מטרת הממשלה היא להפוך את מלזיה למדינה מפותחת באופן מלא עד שנת 2020 כפי שכתוב בתוכנית ואוואסון 2020. אולם, התוכנית משאירה ללא פתרון את השאלה של מתי ואיך מלזיה תפתח מערכת פוליטית כמו בעולם הראשון (דמוקרטיה רב-מפלגתית, עיתונות חופשית, רשות שופטת עצמאית והחזרת החירויות הפוליטיות והאזרחיות) שתתאים לבגרות הכלכלית החדשה.
ההיסטוריה של ליטא מתחילה באזכור הכתוב הראשון של המדינה בשנת 1009 וממשיכה עם ייסוד ממלכת ליטא במאה ה-13 ועם הפיכתה למדינה הגדולה ביותר באירופה במאה ה-15. במאה ה-18 נמחקה ליטא הריבונית מהמפה והפכה לחלק מהאימפריה הרוסית, עד שבשנת 1918 יוסדה מחדש כמדינה דמוקרטית.
לאחר מלחמת העולם השנייה ליטא הפכה לחלק מברית המועצות, ובתחילת שנות ה-90 החזירה לעצמה את ריבונותה והחלה לבסס את עצמה כמדינה חזקה מבחינה כלכלית.
המתיישבים הראשונים בגבולות ליטא המודרנית הגיעו לאזור באלף ה-10 לפנה"ס, לאחר נסיגת הקרחונים מהאזור ועם סיומה של תקופת הקרח האחרונה.
לפי ממצאים ארכאולוגיים ידוע כי השבטים שהגיעו לאזור היו משתי תרבויות שונות, אחת מאזור פולין של היום ואחת מחצי האי יוטלנד.
שבטים אלו היו ציידים נוודים ולא הקימו יישובי קבע.
באלף ה-8 לפנה"ס התחמם האקלים, ואפשר צמיחת יערות.
המתיישבים החלו לנדוד פחות וללקט פירות ופטריות מהיערות ודגים מהנחלים והאגמים.
בסביבות האלף ה-5 וה-6 לפנה"ס החלו השבטים לביית חיות שונות ולבנות בתים שהכילו משפחות גדולות.
באלף ה-3 לפנה"ס החלו להתפתח באזור חקלאות ומסחר.
בסביבות שנת 2500 לפנה"ס הגיעו לאזור עמים הודו-אירופיים, ועם תחילת האלף ה-2 לפנה"ס התפתחה זהותם של השבטים הבלטים.
הליטאים הראשונים, שנקראו ליטים, היו ענף של עם קדום – הבלטים – שכלל גם את העמים הלטבים והפרוסים הקדומים.
השבטים הבלטים לא הושפעו ישירות מהאימפריה הרומית, אך שמרו על יחסי מסחר עמם, בעיקר בסחר בענבר.
השבטים הליטאים הקימו מדינה ששרדה כמעט ברציפות את אלף השנים האחרונות, בעוד שהשבטים הלטבים הקימו מדינה רק במאה ה-20 והשבטים הפרוסים נעלמו במאה ה-18. האזכור הכתוב הראשון של ליטא כמדינה (בשם ליטוּאַ) נמצא בכתבי המנזר של קביידלינגבורג מה-14 בפברואר 1009.
במהלך המאה ה-11 נוספו השטחים הליטאים לרשימת השטחים ששילמו מס לנסיכות קייב, אך במאה ה-12 החלו הליטאים בעצמם לבזוז אדמות שכנות.
הפעילות האגרסיבית של הליטאים עוררה מאבק כח במדינה, שהוביל להקמת הדוכסות הגדולה של ליטא.
בתחילת המאה ה-13 שני מסדרים דתיים גרמנים, המסדר הטבטוני והאחים הליבונים לחרב, כבשו את רוב השטח שמהווה כיום את לטביה ואסטוניה, וכן שטחים נרחבים מליטא.
כתגובה לכך התאחדו מספר שבטים בלטים תחת הנהגתו של מינדאוגאס, הדוכס הגדול הראשון של ליטא, והביסו את הליבונים בשנת 1236 בעיר שאולאי.
כתוצאה מניצחון זה נחלש המסדר הליבוני מאוד, והפך לענף של המסדר הטבטוני.
במהלך שנות הארבעים של המאה ה-13 חיזק וביסס מינדאוגאס את שלטונו באדמות הבלטיות.
בשנת 1250 חתם מינדאוגאס על הסכם שלום עם המסדר הטבטוני, אשר קבע כי הוא יוכתר כמלך ליטא בתמורה להתנצרותו.
בשנת 1251 הוטבל מינדאוגאס בנוכחותם של האבירים הטבטונים על ידי הבישוף של חלמנו.
ב-6 ביולי 1253 הוכתר כמלך ליטא, והמדינה הוכרזה כממלכת ליטא.
מיד לאחר הכתרתו העביר מינדאוגאס את אדמותיו במערב המדינה למסדר הליבוני, והאזור חווה תקופת שקט במשך שמונה השנים הבאות.
מינדאוגאס ניצל את השקט במערב על מנת להתמקד בכיבושיו במזרח.
מינדאוגאס גם חיזק את קשריו עם מערב אירופה ועם הכס הקדוש.
בתוך הממלכה פעל מינדאוגאס להקמת חצר אצולה, מערכות מנהלתיות ומוסדות לאומיים שונים.
המסדר הליבוני ניצל את תקופת השקט כדי לבסס את שליטתו בסמוגיתיה (מערב ליטא של היום) ובנה שלוש טירות לאורך הגבול עם ליטא.
כתגובה, התקוממו השבטים המקומיים כנגד הליבונים, ומינדאוגאס, בעידוד אחיינו טרניוטה, הפר את הסכם השלום עם הליבונים ותקף אותם.
בשנת 1263 נרצח המלך על ידי טרניוטה, והממלכה שקעה לתוך תקופה ארוכה של מלחמות פנימיות וחזרה לאמונות הפגניות.
בשנת 1316 החל הדוכס הגדול גדימינאס, בעזרת מתיישבים מגרמניה, לשקם את האזור ולאחד את השבטים השונים לתוך מדינת ליטא אחת.
גדימינאס הרחיב את גבולותיה של ליטא מזרחה על חשבון המונגולים, שבאותה העת שלטו ברוסיה.
על ידי כיבושים וכריתת בריתות השתלטו הליטאים על חלקים נרחבים של רותניה, שכללו את רוב שטחי בלארוס ואוקראינה של היום, והפכו את ליטא למדינה ענקית שהשתרעה מהים הבלטי עד לים השחור.
לאחר הירצחו של גדימינאס בשנת 1341 חילקו בניו אלגירדאס וקסטוטיס ביניהם את הממלכה – קסטוטיס שלט על החלק המערבי של ליטא והגן עליו מפני המסדר הטבטוני, בעוד אלגירדאס שלט על החלקים המזרחיים של הממלכה והגן עליהם מפני הפשיטות של אורדת הזהב.
עם מותו של אלגירדאס בשנת 1377 ירש את מקומו בנו יוגאילה, שבשנת 1380 חתם על הסכם סודי עם המסדר הטבטוני, שבו הסכים להתנצרותה של ליטא בתמורה לעזרת המסדר בהפלת דודו.
אולם קסטוטיס גילה את המזימה, כבש את וילנה, גירש את יוגאילה והכריז על עצמו כדוכס הגדול במקומו.
בשנת 1382 הקים יוגאילה צבא ותקף את כוחותיו של קסטוטיס ליד העיר טרקאי.
קסטוטיס ובנו ויטאוטאס הגיעו למחנה של יוגאילה בווילנה על מנת לערוך משא ומתן, אולם על אף שביטחונם הובטח להם, הם נאסרו ונשלחו לטירת קרבו.
קסטוטיס נרצח בטירה לאחר שבוע, אך ויטאוטאס הצליח להימלט; הוא הגיע לטירת מאלבורק, שהייתה שייכת למסדר הטבטוני, שהעניק לו מקלט בתמורה להתנצרותו תחת השם ויגנד.
יוגאילה המשיך בבריתו עם המסדר ואף העניק לו שטחים בסמוגיתיה שבמערב הממלכה, אולם האבירים הטבטונים, שהתיימרו לעזור לשני בני הדודים יחד, נכנסו בעצמם לליטא בשנת 1383 וכבשו את רוב חבל סמוגיתיה, ובכך חיברו את שטחיהם בפרוסיה הטבטונים עם שטחיהם בליבוניה שמצפון לליטא.
בשנת 1384 החליטו ויטאוטאס ויוגאילה, שהבינו כי האבירים הטבטונים משתמשים ביריבותם כדי לכבוש את ליטא, לאחד את כוחותיהם נגד המסדר.
ויטאוטאס תקף עם כוחותיו את הצבא הטבטוני והצליח לכבוש בחזרה כמעט את כל השטחים עליהם שלט אביו, קסטוטיס.
כשהגיע זמנו של יוגאילה לבחור לו כלה, היה זה ברור כי הוא הולך לבחור בכלה נוצרייה מחוץ לממלכה.
אמו הרוסייה הפצירה בו לבחור בבתו של נסיך מוסקבה ובכך להיטבל לדת האורתודוקסית, אולם יוגאילה ידע כי אפשרות זו תביא להתחזקות מסע הצלב של הטבטונים נגדו.
לכן הוא בחר להנשא לידוויגה, מלכת פולין בת ה-11, ולהיטבל לנצרות הקתולית.
אמה של ידוויגה, אליזבת, נסיכת הונגריה, אימצה רשמית את יוגאילה, ובכך הפכה אותו ליורש הכתר הפולני.
למרות שהדוכסות הגדולה של ליטא נותרה מדינה ריבונית תחת האיחוד הפולני-ליטאי, האצולה הליטאית והמעמדות הגבוהים במדינה, שהוטבלו כולם לנצרות הקתולית, החלו להיות מושפעים על ידי התרבות והשפה הפולנית הנוצרית.
למרות זאת, רבים מהאיכרים והמעמדות הנמוכים שמרו על אמונותיהם הפגניות, וחלקם אף הוטבלו לדת האורתודוקסית.
במאה ה-16, כאשר ליטאים רבים החלו לשוב מלימודיהם ברחבי אירופה, הדוכסות הגדולה של ליטא חוותה תקופת פריחה תרבותית שניתן לקרוא לה הרנסאנס הליטאי.
באותה התקופה החלה אדריכלות איטלקית מודרנית להיכנס לשימוש בערים הליטאיות, והספרות הליטאית, שנכתבה בלטינית, שגשגה.
באותו הזמן החלו גם להתפרסם הכתבים הראשונים בשפה הליטאית, מה שהוביל להתפתחות השפה הליטאית הכתובה.
למרות שמאז ימיו של יגאולה היה מלך פולין גם הדוכס הגדול של ליטא, שתי המדינות נותרו עצמאיות.
בשנת 1569, לאחר משא ומתן שנמשך שנים, נחתם הסכם לובלין, שקבע את הקמתה של מדינה אחת, שנקראה האיחוד הפולני-ליטאי או רפובליקת שני העמים.
האיחוד החדש נשלט על ידי מונרך שנבחר על ידי האצולה והיה כפוף לפרלמנט, בדומה למונרכיה חוקתית של ימינו.
להלכה היו שתי המדינות שוות זו לזו בתוך האיחוד, אולם למעשה פולין הייתה הצד הדומיננטי.
המדינה החדשה הייתה אחת המדינות הגדולות והמאוכלסות בכל אירופה, והיא הצליחה לעמוד בתקיפות מצד רוסיה, שוודיה והאימפריה העות'מאנית.
המחצית הראשונה של המאה ה-17 נחשבת לתור הזהב של האיחוד, משום שהאצולה נמנעה מלהשתתף במלחמת שלושים השנים, שגרמה לדעיכה אצל מדינות רבות אחרות ביבשת.
לאחר האיחוד החלה החברה הליטאית להיות מושפעת מאוד מהחברה הפולנית.
האצולה הליטאית החלה להשתמש רק בשפה הפולנית ובמהרה נוהג זה חלחל גם לשאר שכבות האוכלוסייה, בעיקר בערים הגדולות.
בשנת 1696 הפכה הפולנית לשפה הרשמית של ליטא, לצד הליטאית.
למרות האינטגרציה של שתי המדינות, הוסיפה ליטא להתקיים בנפרד כדוכסות הגדולה של ליטא והחזיקה צבא ואוצר נפרדים.
ב-19 בפברואר 1772 נכנסו בבת אחת צבאותיהן של המעצמות פרוסיה, אוסטריה ורוסיה לתוך גבולות האיחוד הפולני-ליטאי, וחילקו ביניהן את האזורים הדרומיים שלו, ובכך הקטינו אותו בכ-30 אחוז.
בשנים הבאות חלקים נוספים מהאיחוד חולקו בין המעצמות, כאשר שטחיה של ליטא חולקו בין רוסיה לפרוסיה, וליטא הפסיקה להתקיים כיישות לאומית במשך יותר ממאה שנים.
לאחר החלוקה השלישית של האיחוד הפולני-ליטאי בשנת 1795, שלטה האימפריה הרוסית ברוב חלקי ליטא וכן בבירה וילנה.
בשנת 1812 קיבלו הליטאים את כוחותיו של נפוליאון כמשחררים, אולם לאחר תבוסתו של הצבא הצרפתי ועזיבתו את האזור החל הצאר ניקולאי הראשון בתוכנית רוסיפיקציה אינטנסיבית.
האזור הדרום-מערבי של ליטא, שניתן לפרוסיה בשנת 1795 והיה לחלק מדוכסות ורשה קצרת הימים בשנת 1807, הפך בשנת 1815 לחלק מממלכת פולין החדשה – ממשלת בובות שנשלטה לגמרי על ידי הרוסים.
הליטאים והפולנים ניסו פעמיים למרוד באימפריה הרוסית, בשנת 1831 ובשנת 1863, אולם ללא הצלחה.
ניסיון המרד ב-1863, שלו ניתן השם "מרד ינואר", החל כהתקוממות של פולנים צעירים כנגד גיוסם לצבא הרוסי, אליהם הצטרפו במהרה קצינים ופוליטיקאים ליטאים שביקשו להשיב את האיחוד הפולני-ליטאי.
המורדים השתמשו בטקטיקות גרילה כנגד הצבא הקיסרי, אולם לא נחלו שום ניצחון חשוב.
עונשים כבדים שניתנו למורדים, כמו הוצאות להורג וגלות בסיביר, גרמו לרבים לנטוש את רעיון המרד המזוין.
מרד ינואר שכנע פוליטיקאים רוסים רבים כי המכשול הגדול ביותר שעומד בפני רוסיפיקציה מלאה של ליטא הוא ההשפעה הפוליטית והתרבותית של פולין.
הרוסים האמינו כי אם יצליחו להרחיק את האיכרים הליטאים מההשפעה של האצולה הפולנית ושל הכנסייה הקתולית, הם יושפעו יותר בקלות על ידי התרבות הרוסית ויתבוללו.
ב-13 במאי 1863 מינה הצאר הרוסי אלכסנדר השני את הפוליטיקאי מיכאיל ניקולאייביץ' מורביוב כמושל הכללי של גוברניית וילנה (רוב ליטא של היום), שתפקידו כלל את דיכוי המרד הליטאי-פולני ואת יישום תוכנית הרוסיפיקציה במחוז.
מורביוב הכין תוכנית רוסיפיקציה ארוכת-טווח, שמטרותיה העיקריות היו: סילוק השפה הפולנית מחיי היום יום; מניעת העסקת קתולים במוסדות ממשלתיים; הגבלת הכנסייה הקתולית; הפצת הנצרות האורתודוקסית; החלפת בתי הספר הכפריים הליטאים בבתי ספר רוסיים; עידוד רוסים להתיישב בליטא; החלפת הכתב הלטיני בכתב הקרילי; איסור על הוצאת כתבים ליטאים בכתב לטיני.
ב-22 במאי 1864 אישר הצאר את התוכנית, ומספר ימים לאחר מכן פרסם מורביוב את הצו הרשמי שאסר על הוצאת עיתונים וספרים בכתב הלטיני.
הוצאת כתבים בשפה הלטינית בכתב קרילי דווקא עודדה.
האיסור, שנמשך כ-40 שנה, גרם להתעוררות תחושת הלאומיות הליטאית בקרב העם.
מאחר שהאצולה הליטאית הושפעה במשך מאות שנים על ידי התרבות הפולנית, ואפילו מעמדות הביניים והאיכרים הליטאים נטו לדבר בשפה הפולנית כמעין "סמל סטטוס", נחשבה השפה הליטאית ל"נחותה".
במאה ה-19 החלו האזורים המזרחיים והדרומיים של ליטא להשתמש יותר ויותר ברוסית ובלארוסית, ורק באזורים המערביים, שנשלטו על ידי גרמניה, שמר המיעוט הליטאי על שפתו; אולם גם באזורים אלו איימו זרם המהגרים הגרמנים והשפעת הספרות הפרוסית איימו להכחיד לגמרי את הליטאית.
התעוררות הלאומיות באירופה במאה ה-19 לא פסחה על ליטא, והתנועה הלאומנית הליטאית המתהווה ביקשה להרחיק את עצמה מההשפעות הזרות על ידי שימוש בשפה הליטאית.
התנועה החלה עם צעירים ליטאים שלמדו באוניברסיטאות ברחבי האימפריה הרוסית ובמדינות אחרות, שהחלו להבריח ספרים ועיתונים בליטאית לתוך ליטא.
כתבים אלו נטו להאדיר את העבר של הדוכסות הגדולה של ליטא ולספר על גיבורי העבר של המדינה ועל כוחה.
התעוררות השפה הליטאית החלה בשכבות הנמוכות של האוכלוסייה, אך התפשטה במהרה גם למעמדות הגבוהים.
ההתעוררות היוותה את חוד החנית של תנועת העצמאות הליטאית.
לאחר אירועי יום ראשון העקוב מדם, שהובילו למהפכת 1905, הוכרז באימפריה הרוסית חופש דת, והאיסור על השימוש בשפה הליטאית הוסר.
בדצמבר 1905 התכנסה לראשונה אספה לאומית בווילנה, שהחליטה לתבוע אוטונומיה פוליטית בתוך האימפריה.
לאחר האספה הוחלפו פוליטיקאים רוסים ברחבי ליטא על ידי פוליטיקאים ליטאים, שהחזירו את הליטאית לבתי הספר והורו על הפסקת תשלומי המיסים לאימפריה.
לרוב התהליך עבר בשקט יחסי, אולם מספר מנהיגים ליטאים נעצרו והוגלו לסיביר.
ליטא בין שתי מלחמות העולם
בשנת 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבשו שטחי ליטא על ידי הצבא הגרמני.
מכיוון שסיפוח מלא של שטחי האובר-אוסט לגרמניה היה עלול לגרום לתגובות קשות בעולם, תכננו הגרמנים להקים מערך של מדינות עצמאיות לכאורה שיהיו למעשה תלויות בגרמניה.
אי לכך, התכנסה בספטמבר 1917 ועידת וילנה.
הוועידה בחרה במועצת של ליטא (טאריבה) בת 20 חברים, והסמיכה אותה לשמש כרשות המבצעת של העם הליטאי.
המועצה, בראשותו של יונאס בסנוויצ'יוס, הכריזה על עצמאות ליטא כפרוטקטורט גרמני ב -11 בדצמבר 1917.
הגרמנים, שנחלשו עקב הבעיות בחזית המערבית, אך עדיין שלטו בליטא, לא תמכו בהצהרה כזו והפריעו לניסיונות להקים עצמאות בפועל.
כדי למנוע סיפוח לאימפריה הגרמנית, בחרו הליטאים ביולי 1918 בנסיך גרמני, יורש העצר לשעבר של מונקו, בשם וילהלם קארל, דוכס אוּרָאך, כמלך חוקתי של ממלכת ליטא ביולי 1918. המלך הנבחר, שהליטאים העניקן לו את התואר מינדאוגאס השני מעולם לא עלה לכס המלוכה.
על אף הצלחתה לסלק את רוסיה מן הצדדים הלוחמים ממלחמת העולם הראשונה על פי תנאי חוזה ברסט-ליטובסק בראשית 1918, גרמניה הפסידה במלחמה וחתמה על הסכם שביתת הנשק עם מדינות ההסכמה ב-11 בנובמבר 1918. הליטאים הקימו במהירות את ממשלתם הראשונה, שאימצה חוקה זמנית, והחל לארגן מבנים מנהליים בסיסיים.
ראש הממשלה של הממשלה החדשה היה אוגוסטינוס וולדמאראס.
בשנת 1919 אוחדה ליטא למשך כחצי שנה ל, איחוד כפוי של ממשלת בובות, הכפופה לרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית.
המונח "מלחמות העצמאות של ליטא" מתייחס לשלוש מלחמות שבהן נאלצה ליטא ללחום על מנת להגן על שטחה מפני כוחות שונים: הבולשביקים, הברמונטיאנים והפולנים.
הבולשביקים תקפו את ליטא ממזרח בניסיון למנוע ממנה את עצמאותה.
גם מדינות אחרות בתוך ברית המועצות – גאורגיה, בלארוס ואוקראינה – הכריזו על עצמאותן באותה תקופה, אך הצבא הרוסי הצליח להשתלט עליהן מחדש לאחר שהסתיימה מלחמת האזרחים ברוסיה.
אולם המצב בליטא היה שונה, שכן בעזרת מתנדבים סקסונים הצליחו הליטאים להגן על גבולותיהם ולהרחיק מהם את הרוסים.
הברמונטיאנים היו חיילים רוסים שנלקחו בשבי על ידי גרמניה במהלך מלחמת העולם הראשונה ושוחררו תחת הבטחה שיעזרו להילחם בקומוניסטים במלחמת האזרחים הרוסית.
אולם במקום זאת הם החליטו, תחת הנהגתו של פאבל ברמונט-אבלוב, לתקוף את המדינות החדשות שגרמניה העניקה להן עצמאות – ליטא ולטביה.
הברמונטיאנים הצליחו להשתלט על שטחים נרחבים במערב ליטא וכן על בירת לטביה, ריגה.
אף על פי שהליטאים נאלצו ללחום הן בברמונטיאנים והן בבולשביקים בו זמנית, עלה בידם לכבוש מחדש את השטחים במערב.
לבסוף הובסו הברמונטיאנים, ונשלחו בחזרה לרוסיה ברכבות.
העצמאות החדשה של ליטא ופולין הובילה לסכסוכי גבול ארוכים, במיוחד באזור העיר וילנה, שנחשבה לבירה ההיסטורית של ליטא אולם רוב האוכלוסייה בה הייתה ממוצא פולני.
סכסוכים אלו הובילו בשנת 1920 למלחמת פולין-ליטא, שנמשכה מספר חודשים.
באותו זמן ביקשו גם הסובייטים לכבוש שטחים אלו, אולם הם הובסו על ידי הפולנים במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית.
באוקטובר 1920, לאחר שהחלו הסובייטים לסגת מהאזור, כבשו כוחות מורדים של הצבא הפולני את וילנה וסביבתה והקימו את רפובליקת מרכז ליטא.
הרפובליקה התקיימה במשך 18 חודשים, שלאחריהם סופח האזור לפולין לאחר בחירות כלליות.
מחוז וילנה, שכלל את דרום-מזרח ליטא המודרנית וחלק מצפון-מערב בלארוס המודרנית, סופח רשמית לפולין באישור חבר הלאומים בשנת 1922, אולם ליטא המשיכה לטעון לבעלות על וילנה, בירתה ההיסטורית.
הממשלה הליטאית, שישבה בבירה הזמנית קובנה, סירבה לקבל את ההשתלטות על הפולנית על אזור וילנה, וניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם פולין.
ב-17 בדצמבר 1926, לאחר ארבע שנים של שלטון דמוקרטי בליטא, הופלה הממשלה בהפיכה צבאית.
אנטאנס סמטונה, שכיהן כנשיא הליטאי הראשון בשנים 1919–1920, קיבל על עצמו שוב את תפקיד הנשיא אך עם סמכות דיקטטורית.
סמטונה כיהן בתפקיד עד שנת 1940.
במשך שנים רבות האמינו רבים בצבא הליטאי כי מכיוון שלליטא ולפולין היה אויב משותף (ברית המועצות), צריכות שתי המדינות לסיים את החרם הדיפלומטי ביניהן.
בשנת 1938, לאחר תקרית בגבול שבין שתי המדינות שבה נהרג חייל פולני, הציבה פולין אולטימטום לליטא, לפיו אם היא לא תחדש את השיחות הדיפלומטיות תוכרז עליה מלחמה.
הליטאים, שידעו כי במצב של מלחמה עם פולין לא תהיה להם שום עזרה מבחוץ, הסכימו לשוב ולהידבר, ושני הצדדים חתמו על הסכם בטאלין שבאסטוניה.
אף על פי שליטא עדיין טענה לבעלות על אזור וילנה, השתפרו מאוד היחסים בין שני העמים והרוחות שככו.
במאי 1939, לנוכח האגרסיביות הגרמנית הגוברת והחשש ממלחמה, הציעה ליטא לפולין לחתום על ברית צבאית בין שתי המדינות, אולם הפולנים סירבו להצעה.
באוגוסט 1939 נחתם הסכם ריבנטרופ–מולוטוב בין גרמניה הנאצית לברית המועצות, שקבע בין השאר את חלוקת המדינות הבלטיות בין שני הצדדים.
למרות שלפי ההסכם ליטא הייתה אמורה להיות מסופחת לגרמניה, סירובה לתמוך בהתקפה הגרמנית על פולין גרם לכך שהיא סופחה לבסוף לברית המועצות.
הצבא האדום, שכבש את וילנה מידי הפולנים, העביר את העיר לשליטת הליטאים.
באוקטובר 1939 הוצבו במדינה 20,000 חיילים סובייטים.
לפני הסיפוח נשא הנשיא סמטונה נאום רדיו בשפה הלטינית, כמחאה.
על אף שליטא וברית המועצות היו חתומות על הסכם אי-התקפה, הסובייטים הציבו בשנת 1940 אולטימטום, שלפיו אם מספר פוליטיקאים ליטאים בכירים לא יודחו וייעצרו – הם יתקפו את המדינה.
הנשיא סמטונה התנגד לאולטימטום, וטען כי ליטא צריכה להילחם, אולם רוב חברי הממשלה תמכו בקבלת האולטימטום, שכן האמינו כי ליטא תפסיד במלחמה נגד ברית המועצות.
לבסוף נכנעה ליטא לאולטימטום, וב-15 ביוני 1940, בעוד הנשיא עוזב את המדינה, נכנסו אליה 150,000 חיילים סובייטים ללא התנגדות.
לאחר קבלת האולטימטום הוקמה בליטא ממשלה חדשה, שהייתה נאמנה לסובייטים.
שרי הממשלה וכן ראש הממשלה נבחרו לא בבחירות כלליות אלא לפי הוראותיו של ולדימיר דקנוזוב, השגריר הסובייטי בליטא, שבחר אותם מתוך המפלגה הקומוניסטית הליטאית.
ב-21 ביולי 1940 הוחלט בפרלמנט הליטאי על הצטרפות לברית המועצות, והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית הוקמה באופן רשמי.
בליטא פעלה מחתרת אנטי-סובייטית בכינוי "הפרטיזנים הליטאים".
במקביל הוקמה בברלין, בחסות גרמניה הנאצית ובתמיכתה, חזית הפעילים הליטאית.
היה זה גוף על-מפלגתי של גולים שתמך במחתרת וסייע לה בתעמולה, בציוד ושימש גם כסוכן מודיעין צבאי של האבווהר.
באפריל 1941 הוקמה בברלין ממשלה זמנית בראשות מנהיג החזית, קאזיס שקריפה, שתכננה להקים מדינה עצמאית מיד לאחר שהגרמנים יסיגו את הרוסים מאדמת ליטא.
ב-22 ביוני 1941 פלשה גרמניה הנאצית לברית המועצות.
הליטאים, שהאמינו כי המתקפה תחליש את הסובייטים קיבלו את הצבא הגרמני כמשחרר והכריזו על עצמאותם.
הכוחות הסובייטים שנסוגו מליטא טבחו בדרכם מזרחה בעשרות אסירים פוליטיים ליטאים, במה שנקרא כיום טבח ראיניאי.
הגרמנים, שלא ששו לאפשר עצמאות לליטא, שמו את שקריפה במאסר בית ולא איפשרו לו לחזור לליטא.
במקומו התמנה לראש הממשלה הזמנית יואזאס אמברזוויצ'וס-ברזאיטיס.
עוד לפני השלמת הכיבוש הנאצי השתתפו חברי חזית הפעילים הליטאית במבצעי טיהור הארץ מהיהודים.
חבריה, שוטרים ומתנדבים ליטאים השתתפו בפרעות בקובנה ובהובלת יהודים למוות בפורט התשיעי בעיר.
ממשלתו הזמנית של אמברזוויצ'וס הקימה גם את הגטו היהודי בקובנה ויצרה את משטרת העזר הליטאית ככוח רצח מסייע להשמדת יהודי ליטא.
הממשלה הזמנית ניסתה לשאת ולתת עם גרמניה הנאצית, בתקווה שהיא לא תפגע בעצמאותה של ליטא, אולם הכוחות הגרמניים השלימו את הכיבוש, ממשלת ליטא העצמאית התפרקה ב-5 באוגוסט 1941 ותחתיה הונהג שלטון גרמני ישיר.
הממשלה הליטאית פורקה רשמית ב-7 באוגוסט 1941.
הליטאים גילו במהרה כי לנאצים לא הייתה שום כוונה לאפשר לליטאים שלטון אוטונומי, וכי הם ראו בתושבי ליטא אזרחים מדרגה שנייה.
הגרמנים צירפו את ליטא לנציבות הרייך אוסטלנד והביאו אליה אלפי מתיישבים שתפסו את אדמותיהם של החקלאים המקומיים.
תוך זמן קצר הוקמו במדינה שתי תנועות התנגדות – האחת שלחמה עבור עצמאותה של ליטא והשנייה, שכללה בעיקר לוחמים רוסים, בלארוסים ויהודים, לחמה עבור השבתה של ליטא לתוך ברית המועצות.
המחתרת הפולנית (ארמייה קריובה) פעלה אף היא בשטחי ליטא, שכן הפולנים האמינו כי לאחר המלחמה ישוב אזור וילנה להיות תחת שלטון פולני.
הארמייה קריובה פעלה לא רק נגד הנאצים אלא גם נגד המשטרה המקומית הפרו-נאצית, כוח ההגנה הטריטוריאלי הליטאי, ונגד הפרטיזנים הסובייטים.
היחסים בין המחתרות השונות לא היו טובים והורעו עם התמשכות המלחמה (ר' יחסי פולין-ליטא במלחמת העולם השנייה).
ליטאים רבים שיתפו פעולה עם הכוחות הנאצים.
כוחות שיטור מקומיים רבים התאחדו ליצור משטרה חשאית ופלוגות משטרה לאומיות שכללו יותר מ-8000 איש בשנת 1942. פלוגות אלו השתתפו במעשי טבח רבים באוכלוסייה היהודית ברחבי ליטא וצפון בלארוס והיו אחראים לרציחתם של עשרות אלפי יהודים.
למרות זאת, ליטאים רבים התנגדו למשטר הנאצי במדינתם ורבים אף סיכנו את חייהם על מנת להציל יהודים.
504 תושבים ליטאים נכללים ברשימת חסידי אומות עולם.
לפני מלחמת העולם השנייה התגוררו בליטא כ-160,000 יהודים (לא כולל וילנה והסביבה).
ב-11 הימים הראשונים לכיבוש הגרמני נהרגו בליטא כ-40,000 יהודים בידי האוכלוסייה הליטאית.
בין החודשים יוני ליולי 1941 החלו פלוגות איינזצגרופן גרמניות, יחד עם פלוגות שיטור ליטאיות, במעשי רצח המוני של יהודי ליטא, בעיקר באזורים הכפריים, כמו הטבח בפונאר.
40,000 היהודים הנותרים במדינה היו מרוכזים בגטאות בערים הגדולות: וילנה, קובנה, שאולאי ושווינציאן, וכן במספר מחנות ריכוז, שבהם מתו רבים מרעב וממחלות.
בשנת 1943 חוסלו הגטאות, ותושביהם נשלחו למחנות השמדה.
עם סיום המלחמה נותרה רק עשירית מיהדות ליטא בחיים.
יהודים ליטאים רבים ניצלו מהשואה הודות למאמציהם של צ'יאונה סוגיהארה, קונסול יפן בליטא, ויאן שוורטנדייק, קונסול הולנד בליטא, חסידי אומות העולם, שהעניקו לאלפי יהודים ויזות ליפן ולאנטילים ההולנדיים ובכך אפשרו את בריחתם מהנאצים.
בקיץ שנת 1944 נכנס הצבא האדום למזרח ליטא, בעוד המחתרת הפולנית כובשת את אזור וילנה.
עד ינואר 1945 הגיעו הרוסים עד לים הבלטי, וסיפחו את ליטא כולה לתוך ברית המועצות, כרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית, עם הסכמתן של ארצות הברית ובריטניה.
בין השנים 1941 ל-1952 הוגלו בין 120,000 ל-300,000 תושבים ליטאים לסיביר ולאזורים נידחים אחרים של ברית המועצות.
כתוצאה מהגירושים המסיביים הללו השתתפו עשרות אלפי לוחמי מחתרת בפעולות פרטיזניות כנגד הסובייטים משנת 1944 ועד שנת 1965, אך ללא הצלחה.
לוחמי גרילה אלו, שהתאחדו גם עם פרטיזנים אסטונים ולטבים, נקראו בשם "אחי היער".
באותה התקופה הרשויות הרוסיות עודדו הגירה של רוסים לתוך ליטא כדרך לשלב את ליטא בתוך ברית המועצות.
עד אמצע שנת 1988 נשלטו כל החיים התרבותיים, הכלכליים והפוליטיים על ידי המפלגה הקומוניסטית של ליטא.
הליטאים, כמו שכניהם הלטבים והאסטונים, לא סמכו על המשטר הסובייטי, ותמכו באופן ברור ואקטיבי בתוכנית הרפורמה של גורבצ'וב.
באותה השנה הוקמה תנועת הרפורמה הליטאית, הסאיודיס, שהונהגה על ידי אינטלקטואלים והצהירה על תוכנית של זכויות דמוקרטיות לאומיות.
בהשראת הסאיודיס העביר הסובייט העליון הליטאי תיקונים חוקתיים שמטרתם הייתה להעמיד את החוקים הליטאים מעל על אלו הסובייטים, לבטל את ההחלטות משנות ה-40 שהפכו את ליטא לחלק מברית המועצות, לאפשר שיטה פוליטית רב-מפלגתית ולהחזיר לשימוש את הדגל וההמנון הליטאים הישנים.
גם רוב חברי המפלגה הקומוניסטית הליטאית תמכו ברפורמות, ובתמיכת הסאיודיס בחרו בשנת 1988 באלגירדס ברזאוסקאס, לעתיד נשיא וראש ממשלת ליטא, כיו"ר המפלגה.
ב-23 באוגוסט 1989, בדיוק 50 שנים אחרי חתימת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, במטרה להפנות את תשומת הלב העולמית למצוקת המדינות הבלטיות, שילבו ידיים לטבים, ליטאים ואסטונים בשרשרת אנושית שאורכה 600 ק"מ ושהשתרעה מטאלין, דרך ריגה ועד לווילנה (ר' הדרך הבלטית).
בדצמבר 1989 הכריזה המפלגה הקומוניסטית, תחת הנהגתו של ברזאוסקאס, על עצמאותה מהמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, ושנה לאחר מכן שינתה את שמה למפלגת העבודה הדמוקרטית הליטאית.
ב-11 במרץ 1990 הכריז הסובייט העליון הליטאי על השבת העצמאות של ליטא, ובכך הפכה ליטא לרפובליקה הסובייטית הראשונה שהכריזה על עצמאותה.
בראשות הממשלה הליטאית הראשונה עמדה קזימירה פרונסקיינה.
ארבעה ימים לאחר ההכרזה הליטאית תבעה ברית המועצות את ביטול הכרזת העצמאות, והחלה בהטלת סנקציות כלכליות ופוליטיות נגד ליטא.
הצבא הסובייטי הכניס טנקים לתוך וילנה, ותפס מספר בניינים ציבוריים.
הליטאים, בהשראת ממשלתם, מחו כנגד הצעדים הללו באופן שקט ולא אלים.
ב-10 בינואר 1991 תפסו הכוחות הסובייטים את בית הדפוס המרכזי של וילנה וכן משרדים חשובים אחרים בניסיון להפיל את הממשלה הליטאית.
שלושה ימים לאחר מכן תפסו הרוסים את מגדל הטלוויזיה של וילנה, לאחר שהרגו 14 אזרחים לא חמושים ופצעו כ-700. הרוסים טענו כי הממשלה הופלה, אך הם למעשה מעולם לא תפסו את הפרלמנט ואת מעון הממשלה.
למרות הצעדים החריפים מצד ברית המועצות לא ויתרה התנועה לעצמאות ליטא, והממשלה הליטאית המשיכה לעבוד כרגיל.
הרוסים לא השתמשו בצעדים צבאיים נוספים, בשל חוסר תמיכה מבית וביקורת עולמית קשה.
ב-9 בפברואר באותה השנה נערך משאל עם בקרב האוכלוסייה הליטאית.
76% מציבור הבוחרים הליטאי הצביע במשאל העם, ומתוכם 90% הצביעו בעד עצמאות ומדינה דמוקרטית, אולם הרוסים פקפקו בתקפות המשאל והמשיכו להחזיק את הצבא בתוך ליטא.
לאחר מספר חודשים הוציאה הממשלה הליטאית אל מחוץ לחוק את המפלגה הקומוניסטית, ובספטמבר 1991 הכירה ברית המועצות לבסוף בעצמאותה של ליטא.
כמו במדינות סובייטיות לשעבר רבות, הפופולריות של התנועה המשחררת, הסאיודיס במקרה של ליטא, החלה לדעוך זמן קצר אחרי ההכרה בעצמאות, בשל אכזבתם של התושבים מכך שהמדינה נשארה במצב קשה כלכלית.
בשל המעבר לכלכלת שוק אחוז האבטלה עלה באופן חד והייתה אינפלציה קשה.
בבחירות של שנת 1992 סאיודיס הפסידה בעוד שמפלגת העבודה הדמוקרטית, לשעבר המפלגה הקומוניסטית, זכתה ברוב.
אולם מפלגת העבודה לא לקחה צעדים דרסטיים אחורה לכיוון הקומוניזם והמשיכה לפעול לכיוון בניית המדינה העצמאית.
בשנת 1996 חזר הימין לשלטון תחת הנהגתו של ויטאוטאס לנדברגיס, המנהיג לשעבר של סאיודיס, שעדיין קיימת כיום כארגון ציבורי אך לא פועלת בחיים הפוליטיים.
לאחר ההיפרדות מברית המועצות החלה הממשלה הליטאית בתהליך הפרטה מסיבי, אולם בניגוד לרוסיה, תהליך זה לא גרם ליצירת שכבת אוליגרכים מצומצמת, בעיקר משום שההפרטה בליטא החלה עם ארגונים קטנים ולא עם חברות ענק כמו חברות תקשורת או חברות תעופה.
למרות הצלחתה של ליטא בהשגת עצמאותה, עדיין נשאר בגבולותיה כוח רוסי גדול.
ב-8 בספטמבר 1992 חתמו שתי המדינות על הסכם שלפיו ייסוג הצבא הרוסי לגמרי משטחה של ליטא עד 31 באוגוסט 1993. הצבא הליטאי באותו הזמן כלל רק מספר מתנדבים נאמנים לממשלה הדמוקרטית אך לא היה להם מספיק כסף, נשק ואפילו מדים.
מתנדבים אלו מרדו בשנת 1993, אולם המרי שכך במהרה והמדינה החלה לבנות צבא שכולל כיום צבא יבשה, חיל אוויר וצי.
ב-4 בינואר 1993 הייתה למדינה הבלטית הראשונה שהגישה מועמדות לנאט"ו.
ב-21 בנובמבר 2002 הוזמנה ליטא לפתוח במשא ומתן לחברות בנאט"ו וב-29 במרץ 2004 הייתה לחברה שווה מן המניין בארגון.
המערכת המוניטרית החדשה של ליטא התבססה על הליטאס, המטבע הליטאי שהיה בשימוש בין שתי מלחמות העולם.
מכיוון שהכנסת המטבע החדש התעכבה לאחר הכרזת העצמאות, ורוסיה לא הרשתה לליטא עוד שימוש ברובל, הוצא מטבע זמני שנקרא הטלונאס, שהיה בשימוש בין השנים 1991 ל-1993. הליטאס הוכנס רשמית לשימוש ב-25 ביוני 1993, ומאז ועד שליטא הצטרפה לאיחוד האירופי בשנת 2002 הייתה האינפלציה הליטאית אחת מהנמוכות בכל אירופה.
ב-1 בינואר 2015 הצטרפה ליטא לגוש האירו, לאחר שהחליפה את המטבע הלאומי שלה, במטבע האירופי המשותף האירו.
ב-1 בפברואר 1998 צורפה ליטא כחברה-משקיפה (בעלת זכויות מוגבלות) באיחוד האירופאי.
באוקטובר 2002 הוזמנה ליטא להצטרף לאיחוד האירופי, וחודש לאחר מכן גם לנאט"ו.
בשנת 2004 הצטרפה רשמית לשני הארגונים.
בעקבות הצטרפותה לאיחוד חוותה ליטא צמיחה כלכלית מהירה.
ההיסטוריה של ליטא בין 1219 ל-1295 כוללת את הייסוד וההיסטוריה המוקדמת של המדינה הליטאית הראשונה, הדוכסות הגדולה של ליטא.
תחילת המאה ה-13 סימלה את סיום הפרהיסטוריה של ליטא, ומנקודה זו והלאה היא מוזכרת בכתבים שונים ורבים.
בשנת 1219 21 דוכסים ליטאים חתמו על ברית עם ממלכת גליציה ווליניה, במה שנחשב לאיחוד הראשון בהיסטוריה של שבטים בלטים.
למרות לחימה ממושכת עם המסדר הטבטוני הדוכסות הגדולה של ליטא הצליחה להתרחב ולתפוס שטחים נרחבים באזור בלארוס של היום לאחר נפילתה של נסיכות קייב.
הדוכס הגדול הראשון של ליטא היה מינדאוגאס, הנחשב למייסד המדינה הליטאית ומאחד העם הליטאי.
מינדאוגאס הוטבל לנצרות בשנת 1251 והוכתר כמלך ליטא בשנת 1253, אולם בשנת 1261 הוא חזר לאמונתו הפגנית ותקף את בני בריתו הטבטונים.
רציחתו בשנת 1263 על ידי אחיינו הביא לסיומה של הממלכה הנוצרית הקדומה בליטא, ובמשך 120 השנים הבאות ליטא תישאר אימפריה פגנית השקועה במלחמה ממושכת נגד המסדר הטבטוני, ששאף לנצר את האזור.
לאחר מותו של מידאוגאס הדוכסות הגדולה של ליטא שקעה בתקופת אי-שקט פנימי, ההוכחה הטובה ביותר לכך היא שבעשרים ושתיים השנים לאחר הרצחו שבעה אנשים שונים תפסו את כתר הדוכס הגדול.
למרות אי היציבות במדינה הדוכסות הגדולה לא התפוררה.
השבטים הבלטים אולצו להתאחד בשל איומים מהמסדרים הדתיים הגרמניים.
בשנת 1202 הבישוף של ריגה ייסד את מסדר האחים הליבונים לחרב, שנועד לכבוש ולנצר את כל האזור הבלטי, שכלל שבטים ליבונים, לטבים, אסטונים ואחרים שהאמינו באמונות פגניות.
המסדר כבש שטחים נרחבים באזור והיווה סכנה גדולה מצפון לשבטים הליטאים.
בשנת 1226 מלך מסוביה הזמין את האבירים הטבטונים להגן על אדמותיו ולהביס את השבטים הפרוסים הפגנים.
בשנת 1230 האבירים התיישבו בעיר חלמנו, שם הקימו מבצר, והחלו לתקוף את אדמות הפרוסים.
עד שנת 1283 הם כבשו כמעט את כל השבטים הפרוסים והתמקמו ליד הגבולות המערביים של הדוכסות הליטאית הצעירה.
לאיחוד השבטים הבלטים בליטא היו גורמים נוספים מלבד האיום הטבטוני והליבוני: באותה התקופה החלה להתפתח באזור מערכת פאודלית ומערכת מעמדות חברתיים, ועל מנת לשמור על הסדר החברתי הייתה דרושה הנהגה מאוחדת.
סיבה נוספת לאיחוד הייתה שאיפתם של הליטאים לכבוש את השטחים שמזרחה להם, שסבלו באותה התקופה מהכיבוש המונגולי.
בין השנים 1201 ל-1236 הליטאים התקיפו לפחות 22 פעמים את אזור ליבוניה, 14 פעמים את רוס ו-4 פעמים את פולין.
השליטה על השטחים הנוספים הללו הצריך שלטון ריכוזי חזק ומאוחד.
על מנת לצאת לפשיטות נגד שכניהם הדוכסים הליטאים השונים התאחדו מספר פעמים אפילו לפני המאה ה-13, אולם העדות הראשונה לאיחוד אמיתי ראשון ומקיף היא החתימה בשנת 1219 על ההסכם עם ממלכת גליציה-ווליניה, ממלכה שהשתרעה ממזרח פולין ועד מרכז אוקראינה של היום .
על הסכם זה חתמו 21 דוכסים ליטאים, אחד מהם הדוכס מינדאוגאס הצעיר.
הסכם זה מוכיח שיתוף פעולה בין הדוכסים ברחבי המדינה, שכן חלקם שלטו על אזורים שלא באו בכלל במגע עם ממלכת גליציה-ווליניה.
שיתוף הפעולה מראה כי לכל הדוכסים היה אינטרס משותף, שזהו סימן להתהוות המדינה החדשה.
מינדאוגאס, הדוכס ששלט על דרום ליטא, הפך בסופו של דבר לאבי האומה הליטאית.
בשנת 1236 הוא כבר מוזכר בכתבים ליבונים כשליט ליטא כולה, אולם לא ידוע לנו כיצד הוא הגיע למעמד זה.
באותה השנה הדוכס ויקינטאס, ששלט על אזור סמוגיתיה שבמערב ליטא, הוביל את כוחותיו לניצחון חשוב על כוחות המסדר הליבוני מחוץ לעיר שאולאי, אולם נראה כי הוא לא קיבל תמיכה בקרב זה ממינדאוגאס.
כתוצאה מניצחון זה כוחו של ויקינטאס גדל בעוד שהמסדר הליבוני נחלש מאוד והפך לענף של המסדר הטבטוני.
שני המסדרים המאוחדים עתה התמקדו בכיבוש סמוגיתיה, שכן כיבוש אזור זה היה דרוש כדי לאחד בין אדמותיהם בליבוניה בצפון לאדמותיהם בפרוסיה בדרום.
ככל הנראה איחוד זה בין המסדרים, ששאפו לנצר את כל האזור הבלטי, גרם להתחזקות האיחוד הליטאי.
בשנת 1239 לערך כבש מינדאוגאס את אזור רותניה השחורה (מערב בלארוס של היום) ושם את בנו לשלוט עליו.
במהלך שנות הארבעים של המאה ה-13 מינדאוגאס חיזק וביסס את שלטונו באדמות הבלטיות.
בשנת 1245 הוא שלח את שני אחייניו, טוטוילאס ואדיוידאס, יחד עם הדוכס ויקינטס לכבוש את העיר סמולנסק.
כאשר הם כשלו במשימתם ניסה מינדאוגאס להשתלט על אדמותיהם.
כתגובה לכך הקימו השלושה ברית חזקה עם הסמוגיתים, המסדר הליבוני ומלכי גליציה וווליניה נגד מינדאוגאס.
הברית הצליחה לכבוש את רותניה השחורה ואת השטחים של סמוגיתיה שעדיין תמכו במנהיג הליטאי.
מינדאוגאס, שעמד בפני תקיפות מדרום ומצפון, הצליח לנצל את היריבויות הפנימיות בתוך הברית ושיחד את ראש המסדר הליבוני, שעדיין כעס על ויקינטס על ניצחונו בקרב שאולאי.
בשנת 1251 מינדאוגאס הסכים להתנצר ולוותר עם אדמותיו במערב בתמורה להכתרתו כמלך ליטא.
בשנת 1254 הברית התפוררה והכירה במינדאוגאס כשליט ליטא.
כמובטח לו על ידי הליבונים, מינדאוגאס הוכתר כמלך ליטא בשנת 1253 וממלכת ליטא, שהוכרזה כבר בשנת 1251 על ידי האפיפיור, נוסדה בצורה רשמית.
למרות שהתאריך המדויק של ההכתרה אינו ידוע, הליטאים חוגגים את יום העצמאות שלהם עד היום ב-6 ביולי.
האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי תמך במינדאוגאס בתקווה שמדינה נוצרית חדשה בצפון תגן על אירופה מפשיטותיהם של אורדת הזהב.
ב-17 ביולי 1251 חתם האפיפיור על שני צווים: הראשון ציווה על הבישוף של חלמנו להכתיר את מינדאוגאס כמלך ליטא, למנות בישוף לליטא ולבנות שם קתדרלה; השני ציווה כי על הבישוף החדש להיות כפוף לאפיפיור, דבר ששימח מאוד את הליטאים, שחששו כי הבישוף החדש יהיה כפוף לאויביהם הקודמים, המסדר הליבוני.
הוא ביסס את שלטונו ברותניה השחורה ובפינסק וכן ניצל את קריסתה של נסיכות קייב על מנת לכבוש את העיר פולוטסק, אחת הערים החשובות והמבוצרות ביותר באזור.
מינדאוגאס גם חיזק את קשריו עם מערב אירופה, עם ממלכת גליציה-וויליניה ועם הכס הקדוש.
בתוך הממלכה מינדאוגאס פעל להקמת חצר אצולה, מערכות מנהלתיות ומוסדות לאומיים שונים.
המסדר הליבוני ניצל את תקופת השקט כדי לבסס את שליטתו בסמוגיתיה ובנה שלוש טירות לאורך הגבול עם ליטא.
הסמוגיתים כתגובה תקפו את הליבונים וניצחו אותם במספר קרבות, מה שגרם לשבטים הפרוסים מדרום גם הם לקום כנגד המסדר.
המרד הפרוסי הגדול נמשך 14 שנים ומינדאוגאס, בעידוד אחיינו טרניוטה, הפר את הסכם השלום עם הליבונים ותקף אותם.
יש הטוענים כי המלך גם חזר לאמונותיו הפגניות, אולם אין הוכחה לכך.
מינדאוגאס כרת ברית עם אלכסנדר נבסקי, הנסיך הגדול של רפובליקת נובגורוד, ויחד איתו תקף את המסדר הליבוני.
טרניוטה תקף עם כוחותיו את אזור מסוביה (מזרח פולין של היום) בתקווה לעודד את כל השבטים הבלטים הכבושים להתקומם כנגד המסדר ולהתאחד עם הליטאים.
למרות שהוא לא הצליח לאחד את השבטים, השפעתו של טרניוטה גדלה שכן מינדאוגאס ריכז את כוחותיו באזור העיר בריאנסק שבמזרח.
במהלך האירועים הללו מורטה, אשתו של מינדאוגאס, נפטרה, והמלך הביע את רצונו לשאת לאישה את אחותה, אשתו של בן בריתו דאומאנטאס, ששלט באזורים הצפוניים של ליטא.
כתגובה לכך דאומאנטאס וטרניוטה רצחו את מינדאוגאס ושניים מבניו בשנת 1263, וליטא שקעה לתוך תקופה ארוכה של אי שקט פנימי.
לאחר מותו של מינדאוגאס טרניוטה לקח על עצמו את תפקיד הדוכס הגדול של ליטא, אולם רק שנה לאחר מכן הוא נרצח על ידי משרתיו של מינדאוגאס.
דאומאנטאס ברח לפסקוב שם הוטבל תחת השם טימופיי, שלט ברפובליקת פסקוב במשך יותר משלושים שנה ואף הפך לקדוש נוצרי.
בנו ואישוילקאס, שהיה נוצרי, לקח את השלטון ועצר את המלחמה נגד המסדר הליבוני.
ללא תמיכת ליטא המרידות השבטיות גנד המסדר החלו להרגע.
בשנת 1267 ואישוילקאס פרש למנזר והעביר את השלטון לדודו, שבאמאס.
האירועים שהובילו לעלייתו לשלטון של טראידניס אינם ברורים.
ידוע רק כי הוא היה דוכס קרנאווה לפני שהפך להיות הדוכס הגדול של ליטא בשנת 1269, וכי יחסיו עם ממלכת גליציה-ווליניה היו רעועים, עובדה שהובילה למלחמה בין המדינות בשנים 1274-1276. טראידניס חיזק את שליטתו ברותניה השחורה וכן תקף את המסדר הליבוני במערב.
בשנת 1279, לאחר שהליבונים חוו הפסד צורם בקרב מול הליטאים ומנהיגם נהרג, החליטו הסמיגאלים, עם שישב באזור ריגה של היום והיה כבוש על ידי הליבונים תקופה ארוכה, לקום נגד כובשיהם ולהכיר בשלטונו של טראידניס.
אולם טראידניס מת זמן קצר לאחר מכן והמרד נכשל.
תקופת שלטונו של טראידניס הייתה היציבה והממושכת ביותר בתקופת האי שקט שלאחר מותו של מינדאוגאס.
לאחר מותו המסדרים הדתיים ביססו שוב את שלטונם על השבטים שמסביב לליטא והחלו למקד את תשומת לבם בכיבוש הדוכסות הגדולה.
לאחר מותו בתחילת שנות התשעים של המאה ה-13 ירש את מקומו אחיו בוטיבדאס, אביהם של ויטניס וגדימינאס.
בשנת 1295 עלה ויטניס לשלטון וסיים את תקופת אי השקט שהייתה באזור במשך יותר משלושים שנה.
שלטונו סימן את המעבר מהקמתה של המדינה הליטאית לנקודה בה היא הייתה מוכנה להתרחבות והתייצבות.
המדינה שאוחדה ונשלטה על ידי מינדאוגאס נחשבת למדינה הליטאית הראשונה בהיסטוריה.
המדינה הגנה על העם הליטאי והסמוגיתי מפני התבוללות במסדר הטבטוני והליבוני, גורל ממנו לא הצליחו להתחמק הפרוסים העתיקים ושבטים בלטים רבים אחרים.
מינדאוגאס שלט על כ-100,000 קמ"ר של שכלל אוכלוסייה של כ-300,000 ליטאים, ועוד כ-100,000 קמ"ר נוספים של אדמות סלביות.
במאה ה-15, תחת שלטונו של ויטאוטאס, הדוכסות הגדולה שלטה על אזור של כ-930,000 קמ"ר שכלל בתוכו 2.5 מיליון תושבים.
התקופה שבין 1219 ל-1295 בליטא עיצבה גם קונפליקטים עתידיים: הליטאים הפגנים היו מוקפים על ידי מסדרים דתיים קתולים מצפונם ומדרומם, ועל ידי חסידי הכנסייה האורתודוקסית ממזרח.
התקפותיהם של המסדר הטבטוני והליבוני התחזקו בסוף המאה ה-13 בעוד שהיחסים בין הליטאים לאורתודוקסים היו שקטים יותר.
למרות המצב המתוח מבחינה דתית, לתושבי המדינה היה חופש דת מוחלט.
השנים שבין 1295 ל-1377 אופיינו בעיקר על ידי מאבקים עם האבירים הטבטונים במערב וכן על ידי התפשטות מזרחה על חשבון המונגולים.
למרות חופש הדת במדינה היה זה ברור כי ליטא לא תוכל להישאר מבודדת מבחינה דתית לאורך זמן וכי עליה לבחור בין הדת הקתולית לדת האורתודוקסית.
בשנת 1386 הדוכס הגדול יוגאילה בחר להנשא למלכת פולין ולהטבל לנצרות הקתולית, ובכך נעלמה המדינה הפגנית האחרונה באירופה.
ההיסטוריה של מיאנמר היא ארוכה ומפותלת.
מספר קבוצות אתניות התגוררו באזור.
קיים מעט מחקר מוצק בנושא הפרה-היסטוריה של בורמה.
כמעט ולא התקיימו חפירות באתרים פרה-היסטוריים.
ממצאים מעטים מעידים כי קיים פוטנציאל אדיר באזור.
בחפירות בשנת 2001 נמצאו ממצאים מתקופת האבן החדשה.
בשכבות העמוקות יותר התגלו כלי אבן, ובשכבות גבוהות יותר כלי ברונזה.
בכפר ניאונגן (Nyaunggan) התגלה בית עלמין מתקופת הברונזה וההתיישבות תוארכה לשנים 3000 - 1500 לפנה"ס.
קיימות הנחות כי העם העתיק ביותר שהתגורר באזור בורמה של ימינו הוא המון או הפיו.
עדויות לפעילות המון קיימות רק מן המאה ה-10, עדויות מוקדמות בהרבה קיימות לפעילות ממלכות הפיו.
תושבי הממלכות הושפעו רבות מן התרבות ההודית.
תיאורים סיניים של ממלכות הפיו מציגות אותן כערים שלוות, אשר כמעט ולא נלחמו ביניהן; ושבהן לא היו בתי כלא (הענישה התנהלה באמצעות הצלפות ועונש מוות).
התושבים לבשו כותנה, ולא משי, על מנת שלא לפגוע בטוואי המשי.
אורז היה הגידול החקלאי העיקרי.
מכל מקום, קיימים ממצאים של מטבעות של ערי הפיו וממצאים המעידים על כך שהן היו מוקפות חומה.
העיר העתיקה ביותר בממלכות הפיו הייתה בייקתאנו, אך זו איבדה בסביבות המאה החמישית את הבכורה לטובת סרי קסטרה.
החל מן המאות החמישית-שישית נדחקה חשיבותו של ההינדואיזם לטובת הבודהיזם, מכל שלושת זרמי הבודהיזם העיקריים, הטהרוואדה (הִינַיַאנָה), מהאיאנה, והוג'ריאנה.
תושבי הערים השתייכו לזרם הטהרוואדה בבודהיזם וכל הילדים שירתו במקדש בין גיל שבע ל-20. נסיכויות הפיו החלו לשקוע בסביבות שנת 800, עם עליית .
במהלך המאה ה-9 התרחשה הגירה המונית של קבוצת הבמר (בורמזים) מגבול סין-טיבט לעמק ה.
הם הפכו לרוב השולט והקימו באזור ממלכה בודהיסטית.
בשנת 1287 נפלה הממלכה בידי קיסרות שושלת יואן הסינית שהייתה בשליטת האימפריה המונגולית.
לאחר נפילת ממלכת פאגאן בידי האימפריה המונגולית, היא התפוררה לסדרה של ממלכות קטנות.
בתחילת המאה ה-15 בורמה הייתה מחולקת לארבעה מרכזי כוח: בורמה עילית, בורמה תחתית, מדינות השאן וארקאן.
רבים ממרכזי הכוח הללו היו מורכבים בעצמם ממדינות קטנות או מנסיכויות.
בתקופה זו התקיימו מלחמות פנימיות והממלכות הקטנות כרתו והפרו בריתות ביניהן ולעיתים ממלכות קטנות כרתו בריתות עם מספר מדינות גדולות במקביל.
במהלך המאה ה-16 אוחדה בורמה מחדש תחת שלטון אחד.
עם הגעת האימפריות הקולוניאליות לאזור, החלו בהדרגה בריטניה וצרפת להשתמש בתקופות מונסון בשירותיו של נמל סיריאם .
בשנת 1738 החלה פשיטה אלימה של אנשי מאיטי על בורמה עילית.
הפשיטה החלישה את השלטון המקומי ועוררה מרד פנימי של אנשי מון .
הפשיטה של המאיטים נבלמה בשנת 1749, ואת המרד של אנשי מון בשנת 1755 תחת מלך חדש שכינה את עצמו אלאונגפאיה .
בשנים 1759-1758 יצא אלאונגפאיה למסע נקם באנשי מאיטי, בזז את צבאם ומכר לעבדות את חייליהם.
ב-1752 הפך אלאונגפאיה את אזור מנדליי למרכז השליטה בו נבנו חמש ערי בירה שונות.
צרפת ובריטניה ניסו בדרכים שונות להעמיק את השפעתם על הדרום בורמה.
בשנת 1759 כאשר הבריטים סרבות להיענות לדרישותיו של אלאונגפאיה במשא ומתן, טבחו אנשיו בבריטים.
חלק מהסיבות לטבח היו קשורות גם לחשדותיו של המלך שהבריטים מנסים לסייע למרד של אנשי מון.
לאחר מלחמת שבע השנים עזבו הצרפתים את האזור והבריטים שלטו בנתיבי הסחר, מה ששינה את ההתנהלות והאינטרסים שלהם והפחית את החשיבות שהייתה לבורמה עבורם, כך שהם חדלו לנסות לקדם את מיזמיהם באזור.
העדר ההתנגדות מצד האימפריות האירופאיות חיזק עוד יותר את כוחו של אלאונגפאיה, זמנית.
בשנת 1764 בנו של אלאונגפאיה, שכונה בהמשך בודאוופאיה , ביצע הפיכה והשתלט על המדינה.
בודאוופאיה ביצע מספר פעמים פלישות לממלכת סיאם השכנה.
בורמה נכבשה בהדרגה על ידי האימפריה הבריטית במלחמות האנגלו-בורמזיות בין 1824–1886. לבסוף נפלה הממלכה בידי הבריטים בעקבות סכסוך בין בורמה לחברה בריטית בנוגע לתשלום מסים על ייצוא עץ טיק.
הבריטים סיפחו את הממלכה להודו הבריטית, והמלך ומשפחתו הוגלו להודו.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 החל מאבק אנטי-קולוניאלי לעצמאות בורמה.
ב־1 באפריל 1937 הפכה בורמה למושבה נפרדת בעלת משטר עצמי, כשהיא מופרדת מהודו הברטית במסגרת חוק ממשלת הודו, 1935.
במלחמת העולם השנייה, בקרבות שכונו בשם המערכה על בורמה, פלש צבא יפן הקיסרית לבורמה תוך שימוש במשתפי פעולה מקומיים, ובראשם אונג סן.
לקראת סוף המלחמה, כאשר הבריטים פלשו וכבשו מחדש את בורמה, הפך אונג סן למנהיג התנועה לבורמה העצמאית, אך ב-1947 נרצחו הוא ואנשיו בראנגון.
ב-4 בינואר 1948 קיבלה בורמה את עצמאותה.
המשטר הבורמזי לאחר קבלת העצמאות היה ניסיון לחקות את הדמוקרטיה הבריטית.
השליט, טאקין נו (המכונה בכבוד או נו), ניסה להנהיג בה משטר סוציאליסטי וזכה בכל מערכות הבחירות בין 1948 ו-1962. ב-1961 מונה או טאנט הבורמזי לתפקיד מזכ"ל האו"ם.
עם זאת, משטר זה כשל בהרגעת המתחים האתניים והמעמדיים במדינה וב-1962 השתלט הצבא על המדינה.
ב-1962 השתלט הגנרל נֵי וִין על המדינה.
או נו פרש למנזר בודהיסטי ואו טאנט המשיך לכהן במשרתו, אך הפך למעשה לדיפלומט גולה, שאינו רצוי עוד במולדתו המסתגרת.
הכת ביטלה את המשטר הדמוקרטי ודיכאה פעילות פוליטית, בהכריזה על בורמה כעל "סוציאליזם בודהיסטי", למעשה שלטון מבודד מן העולם שהפך את בורמה לאחת המדינות הנחשלות בעולם.
בשנת 1988 החלו התקוממויות נגד הכת הצבאית, שכונו בשם "התקוממות 8888" (כיוון ששיאם היה בתאריך ה-8 באוגוסט 1988).
ההפגנות דוכאו באלימות רבה, ומוערך כי יותר מ-10,000 בורמזים נהרגו (כולל אזרחים וחיילים).
עם זאת, ב-1988 עלתה לשלטון כת צבאית חדשה, שהבטיחה כינון משטר דמוקרטי בבורמה.
קציני הצבא הבורמזי לא עמדו בהבטחתם לכונן משטר דמוקרטי, וביטלו את תוצאות בחירות 1990. ב-1989 שינו את שם המדינה ל"מיאנמר" וחיזקו את אחיזת הברזל שלהם בשלטון.
מנהיגת הרוב שזכתה בבחירות, אונג סן סו צ'י (בתו של אונג סן), הושמה במעצר בית.
ב-1991, עדיין תחת מעצר בית, בהצהרה פוליטית מערבית, ניתן לה פרס נובל לשלום; מאז 1995 שוחררה ונעצרה מספר פעמים, ושוחררה רק בשנת 2010.
ב-2 במאי 2008 פגעה במדינה סופת הציקלון נאגריס ההרסנית.
בסופה נהרגו עשרות אלפי בני אדם, ולפי הערכות שונות מספר ההרוגים עולה על מאה אלף.
הסופה פגעה בבתי מגורים ותשתיות, ולפי הערכות האו"ם כמיליון וחצי אנשים הושפעו ממנה באופן חמור.
השלטונות במדינה ספגו ביקורת רבה כאשר מנעו גישה של כוחות סיוע ואספקה של מזון וציוד הומניטרי לאזורים הפגועים.
ב-15 באוגוסט 2007 החליטה ממשלת מיאנמר בפתאומיות להעלות את מחירי הדלק, דבר שגרר זעם בקרב הציבור ומחאות נגד הממשל מצד תנועות פרו-דמוקרטיות.
נזירים בורמזים רבים נעשו מעורבים גם הם במחאות לאחר שכוחות מזוינים פיזרו בכוח אספה ב-5 בספטמבר ופצעו שלושה נזירים.
ב-19 בספטמבר ערכו כ-2,000 נזירים צעדת מחאה בעיר סיטווה.
מספר ימים לאחר מכן התקיימו צעדות נוספות בעיר יאנגון ובמקומות נוספים.
מחאות אלו נעשו יותר ויותר המוניות; הצבא פיזר את ההפגנות בתקיפות, בין השאר תוך שימוש בנשק חם, דבר שגרם להרוגים ופצועים.
ב-28 בספטמבר נותקה מיאנמר מהאינטרנט ועיתונאים הוזהרו שלא לדווח על המחאות.
בשנת 2012 הודיעה החונטה הצבאית השולטת במיאנמר על ביטול מוחלט של חוקי הצנזורה למעט הפיקוח על סרטים.
בנובמבר 2015 נערכו הבחירות החופשיות הראשונות במדינה מאז 1990. בבחירות התמודדו למעלה מ-90 מפלגות, אך המאבק העיקרי היה בין מפלגתה של סו צ'י "הליגה הלאומית לדמוקרטיה" (NLD) לבין מפלגת השלטון המקורבת לצבא ה-USDP.
לאחר עיכוב של מספר ימים בתוצאות הבחירות הרשמיות, הודיעה ועדת הבחירות המרכזית כי מפלגת האופוזיציה זכתה ביותר משני שלישים מהמושבים בפרלמנט (348), מה שמאפשר לה לשלוט בבית הנבחרים ולבחור את הנשיא.
עם זאת בשל סעיף בחוקה שאוסר לה להיבחר בעצמה לנשיאה, בחרה סו צ'י בחבר מפלגתה ובעל בריתה, טין צ'ו, לכהן כנשיא המדינה.
סו צ'י עצמה כיהנה כיועצת המדינה - ראש הממשלה בפועל - ושרת החוץ.