tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקבוצה המאוחדת נקראה בתחילה בנות רעננה הרצליה ובהמשך השם הוחלף והקבוצה נקראה בנות השרון, בדיוק כמו במקרה של קבוצת הגברים שגם היא נוצרה מאיחוד של הערים רעננה והרצליה ונקראה בני השרון.
בסיום עונת 2011/12 פורק האיחוד, הרצליה קבלה קבוצה אחת מהאיחוד בליגה הלאומית ושנתה את שמה ל"בנות הרצליה" וגם רעננה נשרה לליגה הלאומית.
בעוד הקבוצה מרעננה לא הצליחה להעפיל לליגת העל, הרצליה זכתה בגביע האיגוד והעפילה לליגת העל לאחר ניצחון על אס"א ירושלים (2:1) בסדרת חצי הגמר.
את העונה סיימה הקבוצה במקום השני לאחר הפסד בסדרת הגמר לבנות מגני תקוה (2:1).
התחלה מחדש והתבססות בליגה הראשונה
הקבוצה התבססה על מחלקת הנערות של הרצליה, שהיא אחת ממחלקות הנוער המובילות בישראל ואשר סיפקה שחקניות המשחקות בליגת העל ובנבחרת ישראל, בין השאר: קטיה לויצקי, שירן צעירי, קרין אגסי, הדר גוטין ואופיר בנט.
בסיום עונת 2012/2013 עלתה הקבוצה חזרה לליגת העל ומתחרה מאז בשם המקורי של המועדון "בנות הרצליה".
בתחילת עונת 2014/2015 מונה גלעד כץ למאמן הקבוצה והיא הגיעה לראשונה לחצי גמר הפלייאוף.
בתאריך 16 במרץ 2015 זכתה הקבוצה לראשונה בתולדותיה בתואר בכיר, גביע המדינה, לאחר ניצחון 58:46 על א.ס.
בעונת 2015/16 הקבוצה סיימה במקום השני בעונה הסדירה (מאזן 16-5) והייתה קרובה להעפיל לגמר הפלייאוף (3-1 בסדרה לאשדוד).
בעונת 2016/17 הקבוצה סיימה במקום השלישי בעונה הסדירה (מאזן 12-9) ובחצי גמר הפלייאוף התמודדה מול מכבי אשדוד מהמקום השני בטבלה.
בעונת 2017/18 הקבוצה סיימה במקום השני בבית התחתון (השמיני בליגה בסה"כ) ובחצי גמר גביע המדינה הפסידה לאליצור חולון.
ליעד סואץ קרני, שהייתה הסמל של המועדון בארבע השנים האחרונות והובילה את הקבוצה לזכייה היסטורית בגביע המדינה, פרשה ממשחק פעיל לאחר 20 שנה בכדורסל הנשים.
בעונת 2018/19 הקבוצה סיימה במקום השישי בבית העליון ובחצי גמר גביע המדינה הפסידה למכבי רמת חן.
בנות פסיה הייתה להקת דראג שפעלה בישראל בין השנים 1995–2001. הלהקה זכתה לפופולריות רבה, סייעה להכנסת הדראג למיינסטרים הישראלי, ותרמה לקידום המודעות והשיח התרבותי בארץ בנושאי מגדר, הומוסקסואליות וטרנסג'נדריות.
"בנות פסיה" הוקמה בשנת 1995, לאחר שארבעה מבוגרי החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב העלו הופעת דראג בפורים, במועדון "זמן אמיתי" בתל אביב.
הופעתם זכתה לפופולריות רבה והפכה לקאלט במסיבות של קהילת הלהט"ב.
בעקבות ההצלחה יצרו חברי הלהקה מופע קומי שלם שהוצג באולמות ברחבי הארץ, לאחר שחלק מהתוכן הבוטה, שאפיין את המופעים הראשונים שהתקיימו בפני הומוסקסואלים, הוסר או רוכך.
ההשראה לשם הלהקה לקוחה מחנות ותיקה ללבני נשים, ברחוב המלך ג'ורג' 31 בתל אביב, בשם זה.
ההרכב המקורי של הלהקה כלל ארבעה גברים שגילמו את דמויותיהן של ארבע אחיות:
הלהקה יצרה והופיעה במערכונים ושירים קומיים, בהם גרסאות כיסוי ופלייבקים לשירים כגון "אני חולם על נעמי", "לעולם בעקבות השמש", "אמור שלום", "אלף בית" ו"דו רה מי".
חשיפתה הראשונה של הלהקה הייתה בקדם אירוויזיון 1996. באותה השנה כתבו חברי הלהקה מחרוזת שירי תוכניות ילדים שאיתה הופיעו בתוכנית "שובו של השריף", ויצאה בדיסק האוסף "החברים של קישקשתא" לציון שלושים שנה לטלוויזיה החינוכית.
ב-1997 הוציאה הלהקה אלבום אולפן בשם "לא יכול להיות", ובו גרסאות כיסוי לשירים ידועים, כגון "אהבה חדשה", "חשמל בכפות ידיך", "הנשיקה הראשונה", "לא עובדת בשביל אף אחד" (שבוצע כ"ראפ פמיניסטי" בתוספת מילים של הלהקה), "זה טוב זה טוב", ו"שתי אחיות", בהשתתפות זהבה בן.
בנוסף נכללו באלבום מספר שירים מקוריים שכתבו חברי הלהקה.
באותה תקופה הופיעה הלהקה בפינה קבועה בתוכנית הטלוויזיה השבועית "סוגרים שבוע" של אמנון לוי בערוץ הראשון.
בחנוכה של אותה שנה השתתפו חברי הלהקה, לצד מיכל ינאי ויאיר לוטן, במחזמר שביים אורי פסטר שנקרא "הכל אגדה", שכולו פרודיה על אגדות ילדים.
ב-1998, לאחר שהתוכנית "סוגרים שבוע עם אמנון לוי" עברה לשידורי טלעד בערוץ 2, עברו איתו גם "בנות פסיה".
באותה שנה השתתפו במסע פרסום של חברת "סודה-קלאב" (שפעלה אחר כך בשם "סודהסטרים").
ב-1999 הופיעה הלהקה בתוכנית "דוז פואה" לקראת האירוויזיון שנערך בישראל במחרוזת שירים.
באותה השנה פרש כהן מהלהקה לקריירה טלוויזיונית משלו, והחל סכסוך משפטי בינו לבין שלושת החברים האחרים.
השלושה תבעו לאסור עליו להשתמש בקטעים מתוכנית הלהקה, ואילו כהן תבע שהלהקה תשנה את שמה.
בעקבות זאת הופיעו שלושת חברי הלהקה בפסטיבל הזמר של שנת 2000 בשם "הלהקה שאסור לומר את שמה", עם השיר "רחב", שזכה במקום החמישי.
בסיום הסכסוך המשפטי באותה השנה, הצטרפה ללהקה הזמרת מיטל סלקמון במקום כהן, והלהקה יצאה בתוכנית בידור בשם "האישה באדון".
ב-2001 השתתפה הלהקה במערכון שירים לקראת אירוויזיון 2001.
ביוני 2015 במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב זכתה הלהקה להיכלל בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב.
בנותיה של ביליטיס היה הארגון הראשון שפעל למען זכויותיהן של לסביות בארצות הברית.
הארגון, שנוסד בשנת 1955 בסן פרנסיסקו, פעל במשך 14 שנים, שבמהלכן תרם לקידום מעמדן החברתי של לסביות, לחינוך ומיגור הבורות העצמית בקרב להט"בים, ולשינוי הגישה השלילית כלפי להט"בים באוכלוסייה הכללית ובקרב חוקרים ומטפלים מתחומי בריאות הנפש.
הישגיו של הארגון בולטים על רקע העובדה שפעל בעיצומה של בהלת הלבנדר בשנות ה-50 בארצות הברית.
תחילה שימש הארגון כאלטרנטיבה חברתית לברים של לסביות, אשר נחשבו כבלתי חוקיים ולפיכך היו נתונים לפשיטות משטרתית.
עם התרחבותו של הארגון עבר מוקד פעילותו לתמיכה בנשים שחששו לצאת מהארון ולהסברה על זכויותיהן ועל ההיסטוריה הגיית.
בשנות ה-60 חלה, בהשפעת תנועת זכויות האזרח, רדיקליזציה בעמדת חברותיו ומעבר לפעולה אקטיבית יותר.
דעיכתו של הארגון החלה עם חילופי הדורות בו ועם העדפתן של לסביות רבות לפעול במסגרת ארגונים פמיניסטיים.
הארגון חדל מלהתקיים כארגון כלל-ארצי בשנת 1970, אך מספר סניפים מקומיים המשיכו להתקיים באופן עצמאי.
המגזין "The Ladder", ששימש כאמצעי התקשורת העיקרי בין חברות הארגון, נסגר ב-1972.
כתריסר ארגונים פמיניסטיים ולסביים קמו בעקבות "בנותיה של ביליטיס".
רקע: היחס ללהט"ב בשנות ה-50 בארצות הברית
שנות ה-50 של המאה ה-20 בארצות הברית נודעו כשנים של "בהלת הלבנדר".
יחסה של החברה האמריקאית ללהט"בים באותן שנים הושפע הן מהמקארתיזם והן מסיווגה של הקהילה הרפואית את ההומוסקסואליות כמחלה נפשית.
בשל סיווג זה נחשבו הומואים כקבוצת סיכון ביטחונית שניתנת לסחיטה בקלות יחסית.
כתוצאה מכך נחקקו חוקים שונים שפגעו בזכויות הומוסקסואלים, ורבים שנחשדו כהומואים פוטרו משירות הממשל הפדרלי והממשל המקומי במדינות השונות.
במקביל נערכו באותה תקופה פשיטות משטרתיות על ברים גאים ברחבי ארצות הברית.
בשנת 1955, עת מלאו שלוש שנים לזוגיותן של דל מרטין ופיליס ליון, התלוננו השתיים בפני זוג מכרים הומואים כי הן אינן מכירות לסביות נוספות.
בתגובה הציע אחד מבני הזוג לפתוח מועדון חברתי למטרה זו.
ההצעה נפלה על אוזניים קשובות, ובאוקטובר 1955 התאספו ארבעה זוגות נשים למפגש חברתי.
בנות החבורה ביקשו מקום מפלט שבו תוכלנה לרקוד ללא חשש וללא עיניהם הפקוחות של המשטרה או המשפחות.
הן החלו נפגשות באופן קבוע, ובחלוף מספר פגישות החליטו למסד את פעילותן ולהרחיבה, ולשם כך מינו את מרטין כנשיאתן.
בפגישתן השנייה החליטו חברות הקבוצה לכנות את עצמן "בנותיה של ביליטיס".
ביליטיס הוא שמה של משוררת בדיונית, בת זמנה של סאפפו כביכול, שאת שיריה, נושאי האופי האירוטי-לסבי, פרסם בשנת 1894 המשורר הצרפתי פייר לואי (Louÿs), באסופה שנקראה "Les Chansons de Bilitis" (שירי ביליטיס).
חוסר בהירותו של השם והמסתורין שבו היו שיקול נוסף לבחירתו.
כך גם מרטין וליון לא ידעו בתחילה מה משמעותו הנסתרת, והצדיקו את השם באומרן כי אם תתעוררנה שאלות ביחס לארגון ניתן יהיה להשיב כי מדובר במועדון שירה.
הצורך בשמירה על פרטיות החברות במועדון היה לקושי מובנה בגיוס חברות חדשות אליו.
המילה "בנותיה" נועדה ליצור אסוציאציה לארגונים חברתיים שפעלו באותה תקופה, כדוגמת הארגון "בנות המהפכה האמריקאית".
נוסף לשם עוצבה לארגון לעתיד סיכת דש, נבחרו לו צבעים מייצגים ונבחר מוטו שאול מצרפתית: "Qui vive" ("על המשמר", "במצב הכן").
בחלוף שנה מהמפגש הראשון פרשו מרבית משתתפותיו, אך הקבוצה גדלה והגיעה ל-16 חברות.
במקביל החליטו חברות הקבוצה כי ברצונן להיות יותר מאלטרנטיבה חברתית לברים גאים.
מתוך הבנה כי לא יחול שינוי חברתי מבלי שיחול קודם כול שינוי בתפיסתן העצמית של הלסביות, הוחלט להתמקד בהעלאת מודעותן של נשים ללסביות, ובהפחתת תחושות השנאה העצמית, שהתעצמו בשל הלכי התקופה.
לאחר שהבינו כי הן אינן מורשות לפרסם את מפגשיהן בעיתונות המקומית, הוחל בהוצאתו לאור של עיתון עצמאי, שהופץ בין מכרות וחברות.
הגיליון הראשון יצא לאור באוקטובר 1956 תחת השם "The Ladder" (הסולם).
העיתון היה לכתב העת הלסבי הראשון שהופץ בתפוצה כלל-ארצית בארצות הברית (הראשון היה "Vice Versa").
מרטין הייתה לנשיאת העיתון וליון לעורכת הראשית שלו.
בשנת 1957 נרשם הארגון כמוסד ללא כוונת רווח.
בשנת 1959 היו לו סניפים בערים ניו יורק, לוס אנג'לס, שיקגו, רוד איילנד וסן פרנסיסקו.
חזון הארגון, שנכתב זמן קצר לאחר הקמתו, התייחס לבעיה המרכזית שעִמה התמודדו מרטין וליון כזוג: היעדר מידע על הומוסקסואליות נשית.
"בנותיה של ביליטיס" הציגו עצמן כ"ארגון נשים למטרת קידום האינטגרציה של ההומוסקסואלים בחברה".
מסמך החזון של הארגון כלל ארבעה סעיפים המפרטים על-פי קדימותם את הדרך למימוש החזון.
החזון הודפס על גבי הכריכה הפנימית של המגזין בכל גיליון עד לשנת 1970.
על מנת לאפשר לה להבין עצמה ולהתאים עצמה לחברה...
כל זאת יושג באמצעות הקמת...
שתתמקד בנושא החריגות המינית; באמצעות מתן חסות לדיונים ציבוריים [בנושא]...
אשר ינהלו אישים מובילים מתחומי המשפט, הפסיכיאטריה, הדת ותחומים נוספים; ובאמצעות עידוד סגנון התנהגות ולבוש המקובל בחברה.
כך שיוביל בהדרגה למיגורן של דעות קדומות וטאבואים מוטעים...
השתתפות בפרויקטים מחקריים שפסיכולוגים, סוציולוגים ומומחים אחרים, מורשים ואחראים, מנהלים במטרה להרחיב את הידע על הומוסקסואלים.
בחינת חוקי העונשין הנוגעים להומוסקסואלים, העלאת הצעות לשינוי,...
וקידומם של שינויים באמצעות בתי המחוקקים במדינות [=מדינות ארצות הברית] השונות.
השנים הראשונות: אופי הפעילות והתגובות שעוררה
כשאר ארגוני התנועה ההומופילית, ובראשם אגודת מאטאשין, גם "בנותיה של ביליטיס" נקטו בתחילה בגישה המעודדת את השתלבותם של להט"בים בקרב החברה ההטרוסקסואלית.{{הערה|שם=תרזה|Theophano, Teresa.
glbtq.com}} הדבר בא לידי ביטוי בדיון הממושך על נאותות הלבוש הבוצ'י או הפמי ועל ביצוע של קטגוריות מגדר בקרב חברות הארגון.
בשנתו הראשונה לפעילות היה הכלל כי בפגישות הארגון לא ילבשו מכנסי גברים.
חלק מחברות הארגון העידו מאוחר יותר כי כלל זה לא קוים דה פקטו.
הקושי במימוש מטרותיהן וההשתלבות בחברה ניכר במהלך המירוץ לראשות העיר סן פרנסיסקו בשנת 1959. במהלך המירוץ שימש הארגון מטרה לחִציו הפוליטיים של ראסל וולדן, שהתמודד מול ראש העיר המכהן ג'ורג' כריסטופר.
הראשון רמז כי כריסטופר הופך את העיר למרחב בטוח לסוטי מין.
בין חומרי התעמולה שהפיץ: "הורים לבנות - אל תשבו בחוסר מעש ושאננות בעודכם סבורים כי בשל היותכם הורים לבנות ולא לבנים הרי ש'הכול בסדר'...
היו ערים לקיומו של ארגון לסביות שחברותיו הן נשים הומוסקסואליות, הוא 'בנותיה של ביליטיס'."
הארגון מצא עצמו מתמודד גם מול רשויות השלטון.
מתוך מטרה למנוע את התגלגלות שמותיהן של חברות הארגון לגורמים בלתי רצויים, היו בנמצא רק שני עותקים של רשימת מנויי המגזין "The Ladder".
זמן קצר לאחר שהועברה הרשימה ממטה הארגון ניסתה משטרת סן פרנסיסקו לאתרה במקום.
גם הבולשת הפדרלית (FBI) עקבה אחרי הארגון ובשנת 1959 נכחה בחלק מישיבותיו.
סוכניה דיווחו כי "מטרת הארגון היא לחנך את הציבור לקבל את הלסביות ההומוסקסואליות לחברה".
בשנת 1960 ערך הארגון בסן פרנסיסקו את הכנס הכלל-ארצי הראשון שלו, ובעקבותיו נערך כנס אחת לשנתיים, עד לשנת 1968. הודעות בדבר הכנס נשלחו לכלי התקשורת המקומיים, כשחלקן התגרו מפורשות בוולדן ובדעותיו.
כ-200 נשים השתתפו בוועידה, שאליה הגיעה גם משטרת העיר, שביקשה לבדוק האם יש בקרב באות הכנס נשים הלבושות בבגדי גברים.
דל מרטין הכניסה את המשטרה למאורע כדי שייווכחו במו עיניהם כי כל הנשים לבושות שמלות וגרביונים ורגליהן נישאות על גבי עקבים.
תוכנית הכנס כללה דיון על חוקיות ומוסריות הברים הגאים, מצגת מטעם האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות, ודברי תוכחה מפיו של כומר מהכנסייה האפיסקופלית, שהזכיר למשתתפות הכנס את היותן חוטאות.
בכנס הוענקו גם פרסים מטעם הארגון לגברים שחברו למאבקן וכונו בשם "בניה של ביליטיס", בהם עורך הדין של הארגון, צלם הארגון וחברים מאגודת מאטאשין שסייעו בארגון הכנס.
שנות ה-60 – שינויים בארגון
ב-1960 החלו להגיע למערכת Tha Ladder מכתבים שזעמו על המדיניות הקונפורמיסטית של הארגון.
בשנות ה-70 הודו מרטין וליון כי יעדיו המקוריים של הארגון ארכאיים במקצת, אך ציינו כי בשנות ה-50 וה-60 הם נחשבו בקרב להט"בים רבים לרדיקליים ולבלתי מושגים.
בשנת 1961 ערכה משטרת סן פרנסיסקו את הפשיטה הגדולה ביותר עד אז על ברים גאים, שבמסגרתה נעצרו כ-100 איש.
בפשיטה נוספת בשיקגו הוכרחו נשים שנעצרו להתפשט חלקית על מנת להוכיח כי אינן גברים.
הפשיטות הובילו לקריאה על גבי העיתון לפעולה אקטיבית כנגד הדיכוי.
בלשון הדו"ח על המאורעות: "אם תקווה בקרבנו לנצח אי פעם במאבקנו, חובה עלינו להילחם.
ראשית יש להשתחרר מכבלי הפחד, שכן הוא לבדו הוא אויבנו המצוי בכל מקום".
אף על פי כן, בכינוס השני של "ביליטיס" שנערך בשנת 1962, שבה וטענה נשיאת הארגון ג'יי בל בזכות הגישה הפּרַגמטית לשילובן של לסביות בחברה ובעד גילוי סבלנות כלפי פעולתה האיטית של מערכת המשפט הפלילית.
בשנת 1963 השתנו פניו של הארגון.
זאת בעקבות תרומות אנונימיות לארגון שהחלו להתקבל מתורמת שכינתה את עצמה "פנסילבניה", אשר תרמה במהלך חמש שנים סכום מצטבר של כ-100 אלף דולרים באמצעות כתיבת המחאות לחברות שונות בארגון, שהעבירו לו את ההמחאות, ובעקבות עזיבתה של עורכת המגזין "The Ladder" דל מרטין והחלפתה בידי ברברה גיטינגס.
למשרת העורכת של המגזין נודעה חשיבות רבה בשל היותו אמצעי התקשורת המרכזי בין הנהגת "ביליטיס" הארצית לסניפיה ולחבריה של התנועה.
גיטינגס החלה בביצוע שינויים מרחיקי לכת במגזין, כשהיא שמה דגש על הגברת נִראותו של הארגון.
אחת ממטרותיה הייתה "יישור קו" של הארגון עם "הארגונים ההומופיליים של החוף המזרחי" (East Coast Homophile Organizations, ECHO) – קואליציה של ארגונים ומועדונים חברתיים ופוליטיים להומואים ולסביות בחוף המזרחי של ארצות הברית.
שלוש שנים לאחר הכנס הארצי הראשון של הארגון וקהל השומעים בכנסי הלהט"ב לא נותר עוד דומם בפני דברי תוכחה.
כך השיב אחד מבאי כנס ה-ECHO ב-1963 לדבריו של ד"ר אלברט אליס כי הומוסקסואלים הם פסיכופתים, באומרו "כל הומוסקסואל שיבחר לבוא מרצונו לטיפול אצלך, ד"ר אליס, חייב להיות פסיכופת!", תגובה שזכתה לתרועות מהקהל.
השינויים הפרסונליים בארגון המשיכו אף הם כשבשנת 1964 החלו מרטין וליון להפחית מאחיזתן בארגון, באומרן כי אין תוקף לארגון שנשען על פועלן של שתי נשים בלבד, ושעצמאותו של "בנותיה של ביליטיס" דורשת את "ירידתן מהבמה".
מרטין וליון הצטרפו ל"מועצה על הדת וההומוסקסואל" (Council on Religion and the Homosexual) שהוקמה זמן קצר קודם לכן על מנת ליצור דיאלוג בין הממסד הדתי להומואים ולסביות.
הן תמכו גם בצירופו של "בנותיה של ביליטיס" למועצה, אולם תקנה ישנה של הארגון, שאסרה עליו מלחבור לארגונים עצמאיים אחרים, מנעה את הצירוף (מטרתה המקורית של התקנה הייתה למנוע חבירה לארגונים שהזדהו עם יעדים קומוניסטיים בעיצומו של המקארתיזם).
בשנים 1964–1965 החלו פעילות בולטות בתנועה, ובהן ברברה גיטינגס, דל מרטין ופיליס ליון, לפקוד ביחד עם חברי אגודת מאטאשין משמרות מחאה מול הבית הלבן, מחלקת המדינה ובנייני ממשל אחרים, במסגרת מאבקי התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית.
כעורכת "The Ladder" עודדה גיטינגס פעילוֹת נוספות לעשות כמותן.
לא כל הנהגת הארגון ראתה מהלכים אלו בעין יפה, וסוגיית האקטיביזם הפכה לנושא שנוי במחלוקת בקרבה.
גיטינגס המשיכה בקו הפעולה האקטיבי באמצעות הטור הקבוע שלה בעיתון – "Living Propaganda" – שבו יצאה בקריאה לנשים לצאת מהארון בפני חבריהן ומשפחותיהן.
פעמים רבות פרסמה גיטינגס קטעים מאת פרנק קמני, שקרא אף הוא לנקוט בפעולה פוליטית.
בעוד חלק מהקוראות הגיבו בחיוב לדבריו של קמני, אחרות נרתעו מהטון הפוליטי שבדבריו.
חלקן אף כעסו על עצם מתן העצות לנשים דווקא מפי גבר.
מנהיגות "בנותיה של ביליטיס" לא "חיבבו" את קמני ולא ראו בעין יפה את החלטותיה של גיטינגס בעריכת המגזין, מה שהוביל להעזבתה את משרת העריכה בשנת 1966.
עליית קרנו של הפמיניזם בקרב חברות הארגון
באמצע שנות ה-60 החל הפמיניזם לזכות בעדיפות גבוהה יותר בסדר העדיפויות של חברות ארגון רבות.
בשנת 1966 הצטרפו מרטין וליון ל"ארגון הלאומי לנשים" והפצירו בקוראות "The Ladder" לעשות כמותן.
ההיסטוריון מרטין מיקר מציין את הכנס המשותף לבנותיה של ביליטיס ולוועידת הארגונים ההומופילים הצפון אמריקאית (NACHO) בשנת 1966 כנקודת המפנה בקרב חברות הארגון במתן עדיפות לסוגיות פמיניסטיות על פני סוגיות של קידום לסביות.
הכנס המשותף היה הכנס הגדול ביותר שהפיק הארגון, הוא זכה לפרסום בתקשורת בסן פרנסיסקו והשתתפו בו מספר רב של דוברים מוכרים בארצות הברית.
לאחר שחשו כי מצוקותיהן הייחודיות לא מוצאות מענה בידי ארגוני התנועה ההומופילית, החלו לסביות רבות להזדהות יותר עם נשים הטרוסקסואליות וארגונים פמיניסטיים.
כך במסה משנת 1966 הצביעה נשיאת הארגון באותה תקופה, שירלי וילר, על ההבדלים בין הבעיות מולן ניצבים הומואים לאלו שבפניהן ניצבות לסביות: הומואים נתקלו יותר בהטרדות משטרתיות, שידול של שוטרים לביצוע דבר עבירה כמו זנות וסקס במקומות ציבוריים.
הבעיות הייחודיות ללסביות היו מחסור בביטחון תעסוקתי ואפשרויות קידום מקצועיות; ואפליה בסוגיות של דיני משפחה ומשמורות על ילדים.
בנותיה של ביליטיס הושפעו גם מחילופי הדורות.
חברות צעירות וחדשות בארגון לא חלקו את דאגותיהן עם החברות הוותיקות בו.
גם דרכי הפעולה המהפכניות של שנות ה-60 קסמו להן יותר מהאיפוק היחסי בו נהגו בארגון.
המחלוקות בקרב חברות המועצה הארצית של הארגון התרבו והקשו על פעולתם של הסניפים המקומיים, אשר נדרש להם אישור מהמועצה הארצית לקידום נושאים שונים.
חברות ותיקות שהתאכזבו מהארגון נטשו אותו בעוד לסביות צעירות נמשכו יותר לארגונים הפמיניסטיים החדשים.
דעיכת הארגון נראתה בכנס שנערך בדנוור בשנת 1968, אליו הגיעו פחות מ-200 משתתפות.
לאחר עזיבתה של גיטינגס נערך "The Ladder" למשך תקופה קצרה בידי הלן סאנדוז (Sandoz), שעזבה את המשרה בשל השפעתה השלילית על חיי הזוגיות שלה.
שרביט העריכה הועבר ב-1968 לידיה של ברברה גרייר, ששימשה לפרקים כמבקרת ספרות וכותבת שירה במגזין.
במטרה להגדיל את קהל היעד של קוראות העיתון הוסרה משער העיתון כותרת המשנה "מגזין לסבי", אותה שמה גיטינגס בשנת 1964. גודלו של המגזין הוכפל, מדוריו הורחבו וחלקים נרחבים בו הוקדשו לקידום ודיון באידיאלים פמיניסטיים.
אותה שנה החלו מועלות יוזמות מקרב חברות הארגון לביטול מוסד ההנהגה הארצית ומעבר לפעולה כפדרציית ארגונים מקומיים שתורכב מסניפי הארגון.
שני עותקים בלבד מרשימת חברות הארגון והמנויות לעיתון היו בנמצא.
פעמיים בשנה פרסם העיתון הודעה שנועדה להפיג את חששן של הקוראות מחשיפה של שמותיהן.
לאחר מחלוקות נמשכות עם חלק מהנהגת הארגון ולאחר ששוכנעה גרייר כי הארגון נמצא בימיו האחרונים כארגון ארצי, החליטה בשיתוף עם נשיאת "בנותיה של ביליטיס", ריטה לה-פורטה, להציל את המגזין ולנסות להרחיב את תפוצתו.
השתיים פעלו על דעת עצמן והעבירו בשנת 1970 את רשימת התפוצה של הארגון, שמנתה 3,800 שמות, ממטה הארגון בסן-פרנסיסקו אל הסניף ברינו.
עת גילו דל מרטין ופיליס ליון את האבדה הן הניחו כי המשטרה או הבולשת החשאית החרימו אותה בחשאי.
לאחר שהתברר דבר ההעברה התייחסו אליו ארבע עורכות העיתון לשעבר כאל דבר גנבה.
מכיוון שהרשימה חצתה את הגבול בין מדינת קליפורניה למדינת נבדה, השבתה הייתה לסוגיה שדרשה טיפול פדרלי, שלא היו לארגון המשאבים להתמודד עימה.
במעשה זה ניתקה גרייר את קשריה עם הנהגת הארגון ונטלה ממנה את אמצעי התקשורת העיקרי בין מטה הארגון לחבריו וסניפיו המקומיים.
למרות שאיפותיה של גרייר להרחבת פעילות המגזין ולמימונו באמצעות פרסומות ודמי מינוי, נסגר העיתון ב-1972, זמן קצר אחרי שהמחאותיה של התורמת האנונימית "פנסילבניה" חדלו מלהגיע למגזין.
הארגון חדל להתקיים ברמה הארצית בשנת 1970, כשמרבית הסניפים המקומיים המשיכו בפעילותם.
סניף לוס אנג'לס החל להוציא עיתון משלו שנקרא "Lesbian Tide".
סניף קיימברידג' המשיך בפעילות עד לשנת 1995. תריסר ארגונים לסביים ופמיניסטים קמו בעקבות "בנותיה של ביליטיס", ובהם גם ארגונים מחוץ לגבולות ארצות הברית כ-Minorities Research Group בבריטניה ו"בנותיה של בילטיס" במלבורן שבאוסטרליה.
בנז'מן דה רוטשילד היה בנקאי יהודי-שווייצרי, יושב ראש קבוצת אדמונד דה רוטשילד, בנק פרטי אותו ייסד אביו והוא בבעלות משפחתו.
נולד בנויי-סיר-סן, צרפת, בנו של הברון והבנקאי היהודי-שווייצרי אדמונד אדולף דה רוטשילד, ושל נאדין לופיטאלייה (נולדה ב-1932), שחקנית צרפתייה שהתגיירה.
הוא היה צאצא של הענף הפריזאי של משפחת רוטשילד, נינו של הנדיב הידוע אדמונד ג'יימס דה רוטשילד.
סבתו מצד אביו הייתה הברונית השווייצרית, נעמי הלפן (1888-1968) שהייתה הנכדה של הבנקאי היהודי-ספרדי יוג'ין פרייר שמשפחתו היו יריבים בתחום הבנקאות של הרוטשילדים.
דה רוטשילד למד במכון פלורימונט (Florimont) בשווייץ והשלים תואר ראשון במנהל עסקים מאוניברסיטת פפרדין (Pepperdine) במליבו, קליפורניה.
שמוזגה בתוך החברה שהקים אביו קבוצת אדמונד דה רוטשילד.
לאחר מות אביו ב-1997, הפך ליושב הראש של קבוצת אדמונד דה רוטשילד.
הקבוצה פעילה במגזרים פיננסיים רבים, בכללם בנקאות פרטית, אחזקת מבנים, ניהול השקעות ושירותי ייעוץ עסקי.
בנז'מן דה רוטשילד היה יושב-ראש מועצת המנהלים של קבוצת אדמון דה רוטשילד, יושב-ראש מועצת המנהלים של Compagnie Financière Edmond de Rothschild, יושב-ראש מועצת המנהלים של CBR, Compagnie Benjamin de Rothschild SA ויושב-ראש מועצת המנהלים של הבנק הפרטי Banque privée Edmond de Rothschild SA Genève.
הקבוצה כוללת גם את קרנות אדמונד דה רוטשילד (זרוע פילנתרופית), מותג סגנון החיים Edmond de Rothschild Heritage (המשווק יין וגבינה יוקרתיים, מלונות יוקרה ומסעדות).
בשנת 1965, רכשה הקבוצה את בנק כללי לישראל, בינואר 1997 מכרה את בנק כללי לקבוצת הבנקאות אינווסטק מדרום אפריקה.
הקרן, שהייתה בתחילה בהיקף של 20 מיליון דולר, התמקדה בחברות סטארט-אפ בשלב הגרעין (Seed Investment), ונוהלה בשיתוף עם חברת ג'יי.סי.
טכנולוג'יס - הזרוע העסקית של המכללה הטכנולוגית בירושלים.
בהמשך פעלה בשיתוף עם חברת פולאר השקעות.
ב-2010 העריך רוטשילד את הונו האישי ב-4 מיליארד אירו (שהם כ-6 מיליארד דולר).
אולם, על העסקים שהוא מנהל הוא אמר: "קשה לדעת או אפילו להעריך את שוויים...
בכל מקרה הם אינם למכירה".
לאחר פטירתו בינואר 2021 העריך מגזין פורבס שהונו האישי עמד על כ-1.4 מיליארד דולר.
נישא לאריאן דה רוטשילד (שם נעורים: לאנגנר) ב-23 בינואר 1999 ולזוג ארבע בנות.
בנז'מן דה רוטשילד היה שייט נלהב והמשיך בכך מסורת משפחתית.
ב-2001 ייסד את קבוצת גיטאנה (Gitana Team), קבוצת ספורט שעוסקת בשיט מפרשיות.
בקבוצתו חברים השייטים בעלי השם העולמי: לואיק פרון או ליונל למונשואה.
נפטר מהתקף לב ב-15 בינואר 2021. נקבר בבית העלמין היהודי בז'נבה .
בנות סכנין הייתה קבוצת כדורגל נשים ישראלית.
הקבוצה התחרתה בשתי הליגות הבכירות בכדורגל הישראלי: ליגת העל והליגה הלאומית.
מגרשה הביתי של הקבוצה היה אצטדיון דוחה שבעיר סח'נין.
הישג השיא של הקבוצה היא העפלה לשלב חצי הגמר בגביע המדינה בכדורגל נשים.
מנהל הקבוצה ומייסדה הוא חמיד גנאים, ומשנת 2008 ועד פירוקה אימן אותה עליאן זאהי.
יושב ראש הקבוצה הוא עאטף עמר.
הקבוצה הפסיקה את פעילותה בשנת 2017.
בשנת 1999 פנתה התאחדות הספורט לבתי הספר בישראל אל מנהל מחלקת הספורט בעיריית סח'נין, חמיד גנאים, והציעה לו לפתוח קבוצות כדורגל לבנות בגיל חטיבת הביניים בעיר.
על אף מגבלות חברתיות ודתיות במגזר הערבי וחרף התפיסה הרווחת שלפיה הכדורגל הוא ספורט גברי הקים גנאים שתי קבוצות: קבוצה לחטיבת הביניים של בית הספר טאהא חוסיין וקבוצה לחטיבת הביניים של בית הספר אלחלאן.
בשתי הקבוצות שיחקו נערות בכיתות ז', ח' ו-ט'.
בשנת 2001 החליטה התאחדות בתי הספר שהקבוצה שתזכה באליפות המדינה בכדורגל נשים תשתתף במכביה ותייצג את ישראל.
קבוצת בנות סכנין הגיעה לחצי הגמר ונקבע כי תשחק נגד קבוצת בית הספר גולדה מאיר.
הימים היו ימי האינתיפאדה השנייה, והקבוצה מבית הספר על שם גולדה מאיר סירבה להגיע למשחק הביתי בסח'נין, בעיקר בשל לחץ מצד הורי התלמידות.
בהתאחדות בתי הספר הוחלט כי המשחק הביתי של בנות סכנין ייערך בקריית ביאליק, אבל גנאים התנגד להחלטה זו, ובסופו של דבר הוחלט על משחק אחד במגרש נייטרלי, בכרמיאל.
קבוצת בנות סכנין העפילה לגמר וזכתה במדליית הכסף.
כאשר הנערות סיימו את חטיבת הביניים החליט גנאים להקים קבוצות כדורגל בתיכון ג'אמל טרביה שבסח'נין.
בתחילה המטרה שלשמה הקים גנאים את קבוצות הכדורגל לנשים לא הייתה תחרותית, אלא חינוכית: גנאים ביקש להשתמש בכדורגל ככלי חינוכי וככלי להעצמה נשית.
באותה שנה הפסידה הקבוצה בכל משחקיה, אך כבר לאחר מספר שנים, בשנת 2004, היא הוכתרה לאלופת ישראל בשכבת נערות.
לאחר שקבוצות חטיבות הביניים והתיכון של סח'נין בכדורגל זכו במספר אליפויות, הוחלט להקים את בנות סכנין ולרשום את קבוצות המועדון – בוגרות, נערות וילדות – לליגות של התאחדות לכדורגל בישראל.
תומכי המועדון הן עיריית סח'נין והטוטו, ומנהלי הקבוצות מנהלים אותן בהתנדבות.
מסיבות חברתיות ודתיות מתקשה קבוצת הבוגרות של בנות סכנין להגיע להישגים.
הנשים עוזבות את הקבוצה בגיל צעיר יחסית מסיבות שונות: לימודים, נישואים, קרבה לדת, חוסר עניין, לחץ מהמשפחה ועוד.
לעומת זאת קבוצות הנערות והילדות של בנות סכנין נחשבות לאחת הטובות בישראל, והן זכו פעמים רבות באליפות ובגביע המדינה.
שחקניות רבות מבנות סכנין הגיעו לנבחרת ישראל בכדורגל.
בנות סכנין היא הקבוצה היחידה מהמגזר הערבי ששיחקה בליגת העל בכדורגל נשים מאז ומעולם.
בעקבות פיתוח כדורגל הנשים בסח'נין החלו יישובים ערביים אחרים בישראל להקים קבוצות כדורגל לנשים.
בסוף עונת 2016/2017 ירדה הקבוצה לליגה הלאומית.
הקבוצה הופיעה לעוד שני משחקים בעונה הבאה ולאחר מכן התפרקה.
הישגי קבוצת הנערות וקבוצת הילדות
קבוצת הילדות – אלופת המדינה ומחזיקת גביע המדינה בעונות המשחקים: 2011/2012, 2012/2013, 2013/2014 (סגנית אלופה ומחזיקת הגביע)
תלמידות י'-י"א – אלופת המדינה בכדורגל (2004), השתתפות באליפות העולם (2004)
נבחרת חטיבת הביניים טאהא חוסיין סח'נין:
בנות ריאד הוא רומן בשפה הערבית שנתב על ידי רג'אא אל-סאנע .
הספר פורסם בלבנון ב-2005 על ידי דאר אלסאקי, והפצתו בערב הסעודית נאסרה.
הרומן נכתב כהודעות דואר אלקטרוני, אשר נכתבו פעם בשבוע ותיארו את מערכת היחסים בין גברים לנשים בסעודיה, על ידי תיאור סיפור חייהן של ארבע בנות: קמרה, סדים, למיס ומשאעל.
הרומן תורגם ליותר מ-40 שפה, כולל אנגלית, גרמנית ועברית.
רג'אא אל-סאנע נולדה בשנת 1981, גדלה בריאד, סעודיה.
היא מגיעה ממשפחה של רופאים, היא האחות הקטנה מבין 6 ילדים.
ב-2005 היא קבלה את התואר הראשון שלה ברפואת שיניים, והמשיכה בלימודיה עד התואר השני; היא התפרסמה בזכות רומן הביכורים שלה – בנות ריאד.
כתוצאה מפרסום הספר היא סבלה מאיומים על חייה והוגשה תביעה נגדה על ידי שני בחורים סעודיים, כי לפי דעתם היא הכתימה ואפילו טימאה את מוניטין הבנות הסעודיות בכלל ואת בנות ריאד בפרט.
הרומן מתאר ארבע בנות אשר מחפשות אחרי האהבה, בשנות ה-2000, אשר חירותן מוגבלת בגלל החוק והחברה בערב הסעודית.
סיפורן של ארבע הבנות החברות מתואר על ידי אחת הבנות, בלי להסביר מי היא מארבעתן.
בעת פרסום הספר הפצתו נאסרה בערב הסעודית בגלל עלילתו השנויה במחלוקת והמסיתה.
הרומן הגיע לערב הסעודית על ידי הפצתו בשוק השחור.
ב-2008, הספר המתורגם לאנגלית הופץ בסעודיה.
המקוריות והתעוזה של הספר יצרה סערה בכל רחבי העולם הערבי.
ג'אזי אל קוסאייבי , שר העבודה הסעודי ומשורר ידוע, תמך ברג'אא אל סאנע, ותיאר את הספר כיצירה ראויה לקריאה.
שר התרבות איאד מדני , הוסיף ואמר שהרומן משקף את חייהם של הרבה צעירים בסעודיה.
התמיכה הייתה חלשה מול ההתקפות והאיומים כנגד אל-סאנע שאוימה ברצח, ושני סעודים הגישו נגדה תלונות/או תבעו אותה בבית המשפט בעקבות הרומן בטענה שהרומן לא מייצג התרבות והחברה הסעודית ופוגע בה.
בנוסף ולפי עורך הדין שייצג את המתלוננים הציטוטים מהקוראן שהובאו בספר לא פורשו בצורה נכונה.
עובדה זאת מצביעה, לדעתם של התובעים שהספר לא מייצג את האמונות ואת מנהגי דת האסלאם.
ב-2007 פרסם איברהים אל-סקר רומן באותו שם, כדי להציג את התמונה המלאה של החברה הסעודית ולהגן על בנות ריאד ול"נקות" את השם שלהן.
אבתיסאם מראענה, אשת תקשורת ערבייה ישראלית, תמכה בסופרת ואמרה:
הרומן נכתב בערבית הנעה בין ערבית ספרותית (אל-פוסחא) ומדוברת (אל-עאמיה) - ניב ערבי לבנוני, ניב ערבי סעודי, היה שימוש גם באנגלית-ערבית וערבית אלקטרונית (e-Arabic; נוסח חדש לשפה הערבית, שצמח עם עליית העולם הממוחשב והתקשורת האלקטרונית.
הוא נוסח המשלב שימוש באותיות רומיות, מספרים, אותיות ערביות, ומילים משפות אחרות כמו אנגלית).
חוקרת התרבות הערבית והמתרגמת מרלין בות' , הייתה שותפה לתרגום הספר מערבית לאנגלית, אבל רג'אא אל-סאנע דחתה את התרגום שלה ותיקנה אותו, וכתוצאה השם של מרלין בות' נכתב מתחת לשמו של למתרגם נוסף.
בות' הביעה חוסר שביעות רצון מתרגום הספר הסופי לאנגלית, משום שלדעתה הוא לא הצליח להעביר את משחקי המילים בשפה הערבית, וגם לא את הערבוב בין אנגלית, ערבית מדוברת וערבית ספרותית, שהיה בולט בגרסת הערבית.
הספר נכתב בתבנית של אימיילים, הוא מורכב מ-50 אימיילים (פרקים), שבכל אימייל היא פירטה וסיפרה על חייהם של ארבע הבנות; כל פרק נפתח באותה צורה (למי נשלח, ממי נשלח, התאריך והנושא של האימייל):
seerehwenfadha7et = סירי ואינפדחת (בערבית מדוברת: سيرة وانفضحت) משמעות המשפט היא שהסיפור נחשף.
הספר והבחירה של אל-סאנע בסגנון של הדואר האלקטרוני מצביע על הכוח והתרומה של האינטרנט לשיח בן הנשים.
כמו כן הוא מאשש את טענתה של דבורה וילר (Deborah Weeler) כי האינטרנט יצר מציאות חדשה לחיי נשים, במיוחד בחברות פטריארכליות.
האינטרנט סיפק ומספק לנשים במיוחד ערביות, מקום ואפשרות להתבטא ולבטא את קולן באופן גלובלי.
האינטרנט נתן לנשים את קולן, וסיפק מרחב לנהל משא ומתן על הגבולות והכללים התרבותיים והחברתיים שנכפו עליהן.
בנוסף הוא אפשר למשתמשים בו לעצב את הזהות שלהם מחדש ובסודיות.
הספר תורגם על ידי גיא הרלינג והוצא לאור בשנת 2013 על ידי הוצאת כנרת זמורה ביתן ונוספה כותרת משנה בתרגום לעברית – "סקס והעיר הגדולה מאחורי הרעלה".
לרבי שלמה יצחקי (רש"י), גדול פרשני התנ"ך והתלמוד בכל הזמנים, נולדו שלוש בנות – יוכבד, מרים ורחל; בנים לא היו לו.
לפחות שתיים מהבנות נישאו לגדולי תלמידיו של רש"י, תלמידי חכמים חשובים באותה התקופה, וצאצאיהן מהווים את שושלת רש"י, הנחשבת מיוחסת במיוחד ביהדות עקב ייחוס משפחת רש"י לדוד המלך.
מבין בעלי התוספות נמנו רבים על צאצאי בנות רש"י.
יוכבד ומרים נולדו בטרואה שבצרפת (Troyes, 'טרויישׂ' בלשון הימים ההם), בירת רוזנות טרואה וחבל שמפאן, בין השנים ד'תתי"ח-ד'תתכ"ב (1058-1062); רש"י היה אז כבן עשרים.
רחל נולדה בטרוייש עשר שנים מאוחר יותר, בסביבות שנת ד'תת"ל (1070).
הבת הבכורה, יוכבד, נישאה לרבי מאיר בן שמואל מרמרו, "אבי הגאונים", ולהם נולדו חמישה ילדים: ארבעת בניהם הם רבינו שמואל – הוא הרשב"ם, רבינו יעקב – הוא רבנו תם, גדול בעלי התוספות, רבינו יצחק – הוא הריב"ם, ורבינו שלמה – הקרוי על שם סבו רש"י, כונה 'אבי הדייקנים', ונפטר בצעירותו.
בתם היא מרים, שנישאה לרבי שמואל מוויטרי בן רבי שמחה מוויטרי, מחשובי תלמידי רש"י ומחבר מחזור ויטרי, ולהם נולד ר"י הזקן, גדול בעלי התוספות בדור שלאחר דודו ומורו רבנו תם.
רשב"ם ורבנו תם הפכו לגדולי הדור שלאחר רש"י, וריב"ם נפטר בחיי הוריו, מותיר אחריו אלמנה ושבעה יתומים.
רבינו מאיר ויוכבד האריכו ימים, ככל הנראה, ונפטרו בשיבה טובה ברמרו בשנת ד'תתצ"ה (1135), כשיוכבד מקדימה את בעלה בחודשים מספר.
בתו השנייה של רש"י, מרים, נישאה לרבי יהודה בר נתן (ריב"ן), תלמידו של רש"י שאף השלים לאחר מות רש"י את פירושו למסכת מכות.
מבניהם של מרים וריב"ן ידועים לנו רבינו יום טוב מפלייזא, רבינו אליעזר, ואלווינה, שהייתה אישה יודעת-ספר.
בתו השלישית, רחל, או בשמה הלועזי בילאשיץ (Belle assez), נישאה לתלמיד חכם בשם אליעזר (שכונה גם Vecelin) ונתגרשה ממנו.
לא ידוע עליה מעבר לכך.
מצאצאיהן של בנות רש"י היו לימים רבים וגדולים מבין בעלי התוספות, בהם ריצב"א, הר"ש משאנץ, רבינו אלחנן בן יצחק, רבי יהודה בן יום טוב, רבי יהודה שירליאון, רבנו תם, ועוד.
אגדה נפוצה מספרת כי בנותיו של רש"י הניחו תפילין, אולם לא נמצא לכך שום מקור מהימן.
אגדות אחרות מספרות על גדולתן בתורה של בנות רש"י, אולם בכתבי הראשונים לא מוזכר הדבר כלל.
מאידך, כמה פעמים מוזכר ששאלו חכמים את בנות משפחת רש"י אודות מנהגי קרוביהן, כמו אשתו של רבי אליעזר מגרמייזא, נכדם של הריב"ן ומרים בת רש"י, שנשאלה על מנהגי אביה ואמה, וכן אלמנתו של ריב"ם אותה שאל ר"י הזקן על מנהגי בעלה, וכן מרים בת רבינו מאיר ויוכבד בת רש"י, ועוד.
הסופרת האמריקאית מגי אנטון הוציאה לאור טרילוגיית רומנים באנגלית בשם "Rashi's daughters", העוסקת בבנותיו של רש"י.
בנות קסנטיפה – האם נשים משתנות אחרי הנישואים?
מאת דוקטור שרה ברסלרמן, הוא ספר עיון בעברית מסוגת פסיכולוגיה, פמיניזם ומגדר, שיצא לאור בהוצאת מטר בשנת 2017.
הטענה המרכזית ב"בנות קסנטיפה" היא שהנישואים כיום נותרו כמעט כפי שהיו בתקופתם של הפילוסוף היווני סוקרטס ורעייתו קסנטיפה, ואינם מותאמים לשינויים שחלו בחייהן של הנשים בנות ימינו, ומבלי שחל שינוי מקביל אצל הגברים, ועל כן בני זוג רבים אינם מרוצים מיחסיהם הזוגיים ואחוזי הגירושים רק ממשיכים לעלות.
בנות קסנטיפה מבוסס על ניסיונה המקצועי של ד"ר ברסלרמן בטיפול זוגי ומשפחתי ועל תאוריות בתחומי זוגיות ומגדר.
בחירת בן/בת זוג אינה נעשית רק באופן מודע.
הבנת הסיבות הלא מודעות לבחירה זו עשויה לשפר את הזוגיות ולמנוע מקרים של גירושים הנעשים, לעיתים, בחופזה.
תזה זו נסמכת על התאוריה של ד"ר הארוויל הנדריקס (לבסוף מוצאים אהבה; לשמור על האהבה הזאת).
זוגיות מורכבת מציפיות מודעות ובלתי מודעות ומחוזה זוגי האמור להתפתח ולהשתנות במהלך השנים.
מריבות, קונפליקטים ותקשורת לקויה בזוגיות מעידים שהחוזה הזוגי אינו מתאים לאחד מבני הזוג או לשניהם- ויש צורך בהגדרתו מחדש.
מבנה הנישואים והמשפחה כיום אינם מתאימים לשינויים שחלו בחיי הנשים- וכתוצאה מכך בני זוג רבים אינם שבעי רצון מיחסיהם ואחוזי הגירושים הולכים ועולים.
בעידן בו נשים מפתחות קריירה מחוץ לבית כמו הגברים, אך עול הבית וגידול הילדים עודנו באחריותן הבלעדית, או כמעט הבלעדית- אין לתמוה על כך שנשים רבות חשות תסכול וכעס על הגבר לו הן נשואות.
ההבניה החברתית השלטת עדיין מכוונת את הבנות להציב את המשפחה בראש סולם העדיפויות שלהן, ואת הבנים להציב את העבודה בראש הסולם.
ומה כאשר הגבר החדש / האבא החדש רוצה להיות אב פעיל?
או כאשר אם רוצה להתקדם בעבודתה?
המיתוס השלילי של נשים נשואות בתחומי ההומור ובתקשורת: נשים נשואות מוצגות לעיתים קרובות כשתלטניות, בוסיות, עריצות ובקיצור- קסנטיפות.
טענות אלו מקבלות ביטוי רב בתחומי ההומור השונים- בדיחות, מערכונים וסדרות טלוויזיה, והן מציגות מול הרעיה המאיימת את בעלה המפוחד- המבקש רשות לצאת עם החברים.
בבנות קסנטיפה, מבקשת ברסלרמן לחלץ את קסנטיפה ובנותיה- שאר הנשים הנשואות עד ימינו אלה- מהסטיגמה השלילית שדבקה בהן- ולהסביר כי אי אפשר לצפות שאישה שמוטלים עליה לחצים כפולים מאלו המוטלים על בעלה, תישאר חביבה ואוהבת כפי שהייתה לפני לידת הילדים.
קסנטיפה הייתה רעייתו של הפילוסוף היווני סוקרטס, ושמה הפך לאורך השנים לשם נרדף לאישה מרושעת, הממררת את חיי בעלה.
קסנטיפה הייתה אם שלושת בניו של סוקרטס, והייתה צעירה ממנו בארבעים שנה.
סוקרטס לא השאיר אחריו כתבים, ועל כן המידע הקיים כיום על קסנטיפה הוא מתיאוריהם של תלמידיו, ובראשם אפלטון, שבחיבורו "פיידון" תיאר אותה כאם ואישה מסורה.
קסנופון (בחיבורו "ממורביליה"), מתארה באור דומה, אף על פי שהוא מתאר תלונות של למפרוקלס (בנה הבכור) על קשיחותה.
ניתן לטעון כי זהו דפוס השקפות טיפוסי של נער מתבגר על הורה קפדן.
רק ב"סימפוסיום" לקסנופון נראה כי סוקרטס מסכים שהיא (במילותיו של אנטיסתנס) "הקשה ביותר להתמודד עמה מכל הנשים הקיימות".
עם זאת, סוקרטס אינו מצוטט כאומר שקסנטיפה היא אישה רעה, אלא בעלת רוח ווכחנית, שהוא מוצא בה דווקא יתרון עבורו:
זו דוגמה לרכָּב אשר חפץ להיות פרש מומחה: "איש מביניכם, רפי-הפה, יכניע חיות למעני", אומר סוקרטס, "הסוס אשר משתייך לי חייב להראות רוח".
ללא ספק באמונה, שאם מסוגל הוא להתנהל עם חיה שכזו, יוכל הוא להתמודד עם כל סוס אחר.
ברצוני להתמודד עם בני אדם, להתרועע עם אנשים בכלליות.
אני יודע זאת כי יכול אני לסבול את רוחה, יכול אני בקלות לחברני עם כל אדם אחר.
אם כך, ישנן עדויות סותרות לגבי אופייה של קסנטיפה, ובכל זאת נראה שתיאורה על ידי קסנופון היה המשפיע ביותר וכך הפך שמה לשם נרדף לאדם מעצבן ונזעף, בייחוד לנשים נשואות מרשעות.
ב"בנות קסנטיפה" טוענת ד"ר שרה ברסלרמן כי נעשה לקסנטיפה עוול היסטורי על ידי הגברים של תקופתה, בדומה לסטיגמה השלילית המיוחסת עד היום לנשים נשואות, המקבלת ביטוי רב בתחומי ההומור השונים-בבדיחות, במערכונים ובסדרות טלוויזיה- "רמזור", לדוגמה.
בנות קסנטיפה מציג את קסנטיפה ההיסטורית כאישה דעתנית, המביעה את דעתה בנחישות ועקשנות ומסוגלת לנהל ויכוח שווה-כוח עם בעלה סוקרטס, הפילוסוף הדגול, שהמשיך להתפלסף גם בבית- תוך שהוא מפגין כלפיה חוסר רגישות ואף זלזול.
הסיפור הידוע על אדישותו של סוקרטס ועל זעמה של קסנטיפה, ששפכה דלי מים מלוכלכים על ראשו - מובא בספר כדי להדגים את התהליך המתרחש על פי ברסלרמן במערכות יחסים רבות גם כיום, של תסכולה של האישה מול אדישותו של הגבר לו היא נשואה.
בנות הריין הן 3 דמויות אשר מופיעות במחזור האופרות טבעת הניבלונג של המלחין ריכרד וגנר.
שמותיהן של בנות הריין הן ווגלינדה (Woglinde), וולגונדה (Wellgunde), ופלוסהילדה (Floßhilde), והן שלוש נערות דמויות ניאדות (נימפות מים) אשר חיות בנהר הריין ושומרות על זהב הריין.
בנות הריין פותחות את האופרה הראשונה, זהב הריין וסוגרות את האופרה האחרונה, דמדומי האלים, ובכך נוצר מעין סגירת מעגל במהלך 3 האופרות.
בניגוד לדמויות האחרות באופרות, אשר מבוססות על דמויות שונות במיתולוגיה הנורדית מתוך אדה פרוזאית ואדה פואטית, בנות הריין מבוססות על מעשיות שונות ברחבי אירופה ועל בנות הים והנימפות אשר מופיעות בשירת הניבלונג.
בנות הריין מופיעות ב-4 סצנות במהלך האופרות, 2 בזהב הריין ו-2 בדמדומי האלים.
דמדומי האלים, מערכה 3, סצנה 1
דמדומי האלים, מערכה 3, סצנה 3
בנות מקלאוד היא סדרת דרמה אוסטרלית שנוצרה על ידי פוזי גרים-אוונס וקרוליין סטנטון מחברת Millennium Television ולאחר מכן אנדמול אוסטרליה עבור רשת תשע.
הסדרה עלתה לראשונה לשידור בערוץ 9 באוסטרליה ב-8 באוגוסט 2001 והפכה לאחת הסדרות המצליחות ביותר בטלוויזיה האוסטרלית וזכתה לשבחי הביקורת.
הסדרה מתרחשת בחוות דרוברס ראן, חוות בקר המרוחקת כ־180 ק"מ מהעיירה הקרובה ו-400 ק"מ מעיר מרכזית, בדרום אוסטרליה.
החווה, שנמצאת בבעלות משפחת מקלאוד במשך דורות, עברה מאב לבן.
ג'ק מקלאוד ניהל את החווה כאשר אשתו הראשונה מתה לאחר לידת בתו, קלייר.
ג'ק מתחתן שנית עם רות, נערה עירונית ומלאת חיים, היולדת לו את בתו השנייה, טס.
שתי הילדות הקטנות היו קשורות אחת לשנייה, אך רות נאבקת עם בדידות הקיום של החיים בערבה האוסטרלית.
במלאת חמש שנים להולדת טס, רות נוטשת את דרוברס ראן ולוקחת את טס איתה לעיר הגדולה ועוזבת את ג'ק וקלייר לנפשם.
הסדרה מתחילה כשטס מקבלת מכתב מעורך דין המודיע לה שירשה מחצית מהרכוש שג'ק הוריש במותו.
לאחר כמעט 20 שנים של חיים בעיר גדולה, טס חוזרת לדרוברס ראן כשהיא נחושה למכור את חלקה, אך מגלה שקלייר, שמעולם לא עזבה את הקרקע, אינה יכולה לקנות ממנה את חלקה.
לפתע נוחת על קלייר כל העולם החיצון, יחד עם דרך חיים שונה וחדשה לגמרי.
טס מזכירה לה שהיא אישה ושהחיים אינם רק עבודה.
מכאן חייה של קלייר ישתנו לגמרי בזכות אחותה הנמרצת.
בתחילה, כיכבו בסדרה ליסה צ'אפל ובריידי קרטר כשתי הגיבורות הראשיות, עם סוניה טוד, ג'סיקה נפייר, רייצ 'ל קרפני, ארון ג'פרי ומיילס פולארד לצדם.
בעקבות אירועי העונה השלישית מרבית השחקנים החלו לעזוב ולוהקו שחקנים חדשים לדמויות חדשות.
אחרי שמונה עונות ו-224 פרקים, הסדרה בוטלה והפרק האחרון שודר ב-31 בינואר 2009.
הסדרה שודרה בישראל בערוץ הולמרק החל מה-20 באפריל 2002.
הסדרה הייתה להצלחה מיידית באוסטרליה, עם ממוצע של 1.51 מיליון צופים בעונה הראשונה והמשיכה להגיע לשיאים גבוהים גם בעונתה הרביעית עם ממוצע של 1.52 מיליון צופים.
שיא שנשמר עד לעונה השביעית כשבמהלך העונה השביעית הוכרז כי הסדרה תבוטל לאחר העונה השמינית.
הסדרה נמכרה לשידור בינלאומי למדינות רבות ברחבי העולם וזכתה להצלחה עצומה בארצות הברית (שבה אף נבנה בסיס אוהדים נרחב), קנדה, אירלנד ועוד כמה מדינות אירופאיות.
בבריטניה הסדרה זכתה להצלחה בינונית.
הסדרה הייתה מועמדת ל-41 פרסי האקדמיה האוסטרלית לטלוויזיה (פרסי הלוגי, Logie) כשהיא זוכה בפרסי סדרת הדרמה הפופולרית ביותר, השחקנית הטובה ביותר (לליסה צ'אפל) והשחקן הטוב ביותר (אהרון ג'פרי).
הסדרה זכתה גם בפרס APRA על הפסקול והליווי המוזיקלי.
המוזיקה לסדרה הולחנה על ידי כריס האריוט ואליסטייר פורד.
הפסקול נכתב על ידי גרים-אוונס והאריוט, עם שירים שבוצעו על ידי היוצרת והזמרת האוסטרלית, רבקה לאוול.
ב-6 ביולי 2017, ערוץ תשע אישר כי הוא נמצא במגעים עם גרים-אוונס על אתחול אפשרי לסדרה.
ב-6 בספטמבר 2017, גרים-אוונס הכריזה כי היא עובדת על סיפור.
ב-23 באוקטובר 2017, גרים-אוונס הודיעה שהיא סיימה את המגעים עם ערוץ תשע בנושא בשל חילוקי דעות על הסדרה החדשה, אף שאמרה שאינה שוללת אפשרות לגייס מימון המונים לצורך הפקת סדרת אתחול.
פיתוח הסדרה החל כבר בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, כאשר גרים-אוונס עבדה על סדרת טלוויזיה באוסטרליה הכפרית עם נשים בתפקידים הראשיים.
סרט טלוויזיה הופק ושודר ב-11 במאי 1996, היה להצלחה רבה ועודנו סרט הטלוויזיה המוצלח ביותר בטלוויזיה האוסטרלית.
הסדרה נועדה לעקוב אחרי אירועי הסרט ולהוות אך היוזמה נכשלה לאחר שערוץ 9 האוסטרלי לא התעניין תחילה בהפקה.
בסופו של דבר ההפקה החלה בשנת 2000. בסרט כיכבו ג'ק תומפסון, כג'ק מקלאוד, קים וילסון כטס סילברמן מקלאוד ותמי מקינטוש כקלייר מקלאוד.
שנה מועמד פרס תוצאה 2009 "פרק 224 - The Long Paddock" – אלסטיר פורד המוזיקה הטובה ביותר לסדרת טלוויזיה
בנות יעקב הייתה להקת בנות ישראלית, שפעלה בשנים 1995–1996.
להקת בנות יעקב הוקמה על ידי המפיקים יאיר שדה וגרי ולודבסקי ב-1995, לאחר שהשניים הקימו שנה קודם לכן את להקת "ללדין" אשר זכתה להצלחה, אבל התפרקה בעקבות חילוקי דעות בין חברות הלהקה למפיקים.
בלהקה החדשה היו חברות עידית הלוי, יעל לבקוביץ' וחגית שמלי.
שם הלהקה הוא על שם בנות יעקב מהתנ"כ.
ב-1995 השתתפה הלהקה בקדם-אירוויזיון, וביצעה בו את השיר "אהבת דוד", והוא זכה במקום השביעי.
ב-7 במרץ 1995 כיומיים לפני הקדם חברת הלהקה עידית הלוי, נפצעה קשה בתאונת דרכים ונאלצה לוותר על השתתפותה בתחרות, ועקב כך נקראה להחליף אותה בדחיפות לימור עזרא שהייתה חברת להקת ללדין והתגוררה באותה העת באוסטרליה.
באותה השנה יצא האלבום הראשון של הלהקה שנקרא "בקצב הפנימי" שזכה להצלחה רבה, ובלטו בו השירים "פלורנטין", "רוקדת" ו"יואל".
ב-1996 הוציאה הלהקה את אלבומה השני והאחרון שנקרא "לא פחות מ-100" שזכה להצלחה פחותה מאלבומה הראשון, אך מספר שירים זכו להצלחה יחסית והם "דלתה", "קארמה מנטרה", "זוז" ו"סמי" שהייתה גרסה עברית לשיר "Sunny" שביצעה להקת בוני אם.
באותה השנה הלהקה השתתפה בפסטיגל עם השיר "מאלפות הדרקונים" שזכה במקום האחרון.
הלהקה המשיכה בדרכה האמנותית לתקופה קצרה לאחר מכן, אבל התפרקה עוד באותה שנה.
+שם האלבוםשנת יציאתובקצב הפנימי1995לא פחות מ-1001996
בנז'מן פסקל לָקוֹנְט הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת השוער בפולהאם מהפרמייר ליג.
לקונט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של לוריאן ב-26 באוקטובר 2010, במשחק גביע הליגה הצרפתית נגד מונקו.
ב-20 בינואר 2011 חתם על חוזהו המקצועני הראשון, כשחתם על חוזה לשלוש שנים בלוריאן.
באוגוסט 2013 הושאל לעונה אחת לדיז'ון.
בתום עונת 2016/2017 ירדה לוריאן מהליגה 1 לליגה 2, וב-29 ביוני 2017 עבר לקונט למונפלייה.
ב-15 ביולי 2019 חתם במונקו לחמש עונות.
ב-20 באוגוסט 2021 הושאל לאתלטיקו מדריד לעונה אחת.
ב-13 ביולי 2022 הושאל לאספניול.
ב-27 בינואר 2023 חזר למונפלייה.
לקונט שיחק 4 משחקים בנבחרת צרפת עד גיל 19, ופעמיים בנבחרת צרפת עד גיל 20. ב-3 בספטמבר 2018 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת, בשל פציעתם של השוערים הוגו לוריס וסטיב מנדנדה.
מועדון כדורגל בנות נתניה היא קבוצת כדורגל נשים, המשחקת בליגת העל בכדורגל נשים.
הקבוצה נוסדה בשנת 2013 על ידי שחקנית העבר שלי ישראל והצטרפה לליגת הנשים השנייה.
בעונת 2015/16 סיימה ראשונה ועלתה לליגת העל.
בשלושת העונות הראשונות שלה בליגת העל סיימה בפליאוף התחתון ובעונות 2017/18 ו-2018/19 אף נאלצה לקיים משחקי מבחן מול השנייה בליגה הלאומית על הזכות להמשיך ולשחק בליגת העל וניצחה בהם.
המועדון כולל גם קבוצות נוער לשלוש קבוצות גיל - נערות, ילדות וטרומיות.
בשנת 2018 העניק נשיא המדינה את פרס "מאמן הכבוד של המדינה" לשלי ישראל מייסדת עמותת "בנות נתניה".
בנות עירוני מודיעין היא קבוצת כדורגל נשים וחלק ממועדון עירוני מודיעין, שיחקה בליגה הלאומית והייתה אמורה לשחק בליגת העל בכדורגל נשים החל מעונת 2021/2022 אך לא עברה את הבקרה התקציבית של ההתאחדות.
הקבוצה נוסדה בשנת 2015 כקבוצת מאמא רגל ומשנת 2019 הפכה לקבוצת כדורגל רגילה שהצליחה לעלות תוך שתי עונות לליגת העל אך לא מימשה את הצלחתה ופעילותה הופסקה.
המועדון מפעיל גם קבוצת נערות וילדות.
הקבוצה הוקמה במודיעין בשנת 2015 והצטרפה לליגת מאמא רגל של ההתאחדות לכדורגל שהייתה הליגה השלישית לנשים והוגדרה כליגה בפיתוח.
בליגה זו שיחקו בתקופה זו על חצי מגרש, לרוחב, 8 שחקניות לכל קבוצה וללא הגבלת חילופים.
כבר בעונתה השנייה הצליחה הקבוצה לסיים ראשונה בליגה ולזכות באליפות.
בשנה הבאה סיימה מקום השני.
בשנים אלו, בגלל מיעוט בקבוצות, הצטרפות לליגה הלאומית הייתה תלויה בהחלטת הקבוצה להפוך לקבוצת כדורגל רגילה וברישום לליגה אך הקבוצה החליטה להמתין עם צעד כזה ונשארה לשחק בליגת מאמא רגל.
בשנה שלאחר מכן, בעונת 2018/2019, סיימה הקבוצה במקום השלישי אך החליטה שבעונה הבאה תצטרף לליגה הלאומית כקבוצה מן המניין.
בעונת 2019/2020 החליטה ההתאחדות לכדורגל להפוך גם את הליגה הארצית לליגת כדורגל רגילה ורשמה את קבוצת בנות מודיעין בליגה זו.
הקבוצה ערערה על ההחלטה וביקשה להצטרף ישר לליגה הלאומית אך לאחר מאבק משפטי ודחייה של פתיחת הליגה נדחתה בקשתה.
כבר בעונתה הראשונה, עונת 2019/2020 בליגה הארצית המתחדשת, הצליחה הקבוצה להפגין דומיננטיות ושמרה לאורך העונה על מיקומה בצמרת.
בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בישראל והפסקת עונת המשחקים, הוחלט שהקבוצה, שהייתה ממוקמת שנייה, תעלה בעונה הבאה לליגה הלאומית.
כבר בעונתה הראשונה בליגה הלאומית, עונת 2020/2021, זכתה הקבוצה להצלחה והבטיחה במחזור הסיום את המקום השני ועליה לליגת העל.
למרות זאת, לקראת פתיחת העונה התברר שהקבוצה לא עברה בבקרה התקציבית והיא הורדה חזרה לליגה הלאומית.
בפועל, הקבוצה הפסיקה את פעילותה ולא הצטרפה לליגה בעונת 2021/2022.
בנז'מן וואזן הוא שחקן צרפתי.
ידוע בשל תפקידו כדויד גורמן בסרט הדרמה "קיץ 85", עבורו היה מועמד לפרס סזאר ולפרס לומייר.
וואזן נולד בפריז שבצרפת, לאב מורה בבית הספר למשחק קור פלורה שבפריז ולאם רואת חשבון.
הוא למד בבית הספר ע"ש קלוד ברנאר ברובע השישה-עשר של פריז, שם גדל.
הוא התחיל לימודי תיאטרון בקור פלורה, אליו הצטרף לראשונה בשנת 2011 והשתתף בסדנאות נוער למשך שלוש שנים, עד גיל 18. לאחר מכן השתלב, בשנתו השנייה, בקורס משחק.
בשנת 2016 הוא הצטרף גם לקונסרבטואר הלאומי הגבוה לאמנות הדרמה.
בשנת 2015 שיחק בסרט הקצר "Adèle" בבימויו של הקטור לנז'וון, שעבורו גם כתב את התסריט, ובשנת 2017 שיחק בסרטה הקצר של מארי קרמר, "Le Pérou", בתפקיד ונסן.
תפקידו הבולט הראשון היה במיני-סדרה Fiertés , אשר בוימה על ידי פיליפ פוקון ושודרה בערוץ ארטה במאי 2018. בסדרה, העוקבת אחרי רגעי המפתח של המאבק ההומוסקסואלי בצרפת לאורך השנים בשלושה חלקים, הוא מגלם את דמותו של ויקטור בהיותו בן 17, בפרק הראשון.
את תפקידו הראשון בסרט עלילתי קיבל וואזן בשנת 2017, בקומדיה "Bonne Pomme" בבימויו של פלורנס קוונטן , ובהמשך נבחר על ידי רופרט אוורט להשתתף בסרט "The Happy Prince" שבבימויו, בתפקיד ז'אן.
בשנת 2019 הופיע בסרט "Un vrai bonhomme" מאת בנז'מן פארה ובסרט "La Dernière Vie de Simon" מאת לאו קרמן.
בשנת 2020 הופיע בסרט "קיץ 85" מאת פרנסואה אוזון, המבוסס על רומן מאת הסופר איידן צ'יימברס , וגילם את דמותו של דויד גורמן.
בשנת 2021 הופיע בסרט "אשליות אבודות" , לצד ז'ראר דפארדיה וקסבייה דולן, בתפקיד לוסיאן דה רובמפרה, הדמות הראשית.
הסרט מבוסס על רומן בעל אותו השם מאת הסופר הצרפתי אונורה דה בלזק.
וואזן שיחק בסרט "Le Bal des folles" בבימויה של מלאני לורן, המבוסס על רומן מאת ויקטוריה מאס , אשר עתיד לצאת לאקרנים בספטמבר 2021, לצד לורן, לו דה לאז' ועמנואל ברקוט , בתפקיד תאופיל קלרי.
שנהסרטתפקידהערות2015Adèleסרט קצר2017Le Pérouוינסנטסרט קצרBonne Pomme תומא2018הנסיך המאושר ז'אןLa Mort dans l'âme אלכס לנייהסרט טלוויזיהJe sais tomber קוויןסרט טלוויזיה2019La Dernière Vie de Simon סימוןUn vrai bonhomme לאו2020קיץ 85דויד גורמן2021אשליות אבודות לוסיאן דה רובמפרהנשף המשוגעות תאופיל קלריEn roue libreפול2022Les Pieds sur terreדויד פאבר2025הזרמרסו
שנהסדרהתפקידהערות2016Emma מתיו פורנייה2018Fiertés ויקטור2025קארם (אנ')מארי-אנטואן קארם8 פרקים
2014: Autour du rêve, אולם הקונסרבטוריון ע"ש ז'אן-פיליפ ראמו
2016: Débris מאת דניס קלי , בבימויו של לור פראפייר
2017: Un Dom Juan, תיאטרון שתי הגלריות, פסטיבל אביניון; בימוי המופע
שנהפרסקטגוריהסדרה/סרטתוצאההערות2016פרס אולגה הורסטיג2018פסטיבל הטלוויזיה הבדיונית פרס אדמי לכוכב העולה הצעיר (גברים)Je sais tomber 2020פסטיבל הסרטים של קאבור פרס ברבור הזהב לתגלית החדשה (גברים)Un vrai bonhomme 2021פרס סזארהשחקן הצעיר הטוב ביותרקיץ 85פרס לומיירהשחקן הצעיר הטוב ביותר (יחד עם פליקס לפבר)
בנות עם מקרוב היא סדרת טלוויזיה קומית רוסית בהפקת Comedy Club Production.
את התפקידים הראשיים גילמו פאבל מייקוב, אלווטינה טוקאן, ולדיסלבה ירמולאייבה, ולריה אסטאפובה וילנה פוליאנסקאיה.
פרק הבכורה של העונה הראשונה שודר ב-9 במרץ 2021 ברשת TNT.
בקיץ 2021 הסתיימו הצילומים לעונה השנייה.
הסדרה עלתה בישראל בפרטנר tv במרץ 2022.
עקב סכסוך עם ההנהגה, ראש מחלקת החקירות הפליליות של בוטובו, פאבל מקרוב, מוחלף בארבע בוגרות צעירות מבית הספר לשוטרים.
הן כולן שונות מאוד: אנה טורקינה היהירה, יקטרינה סיניצקאיה היפה וקלת הדעת, אלכסנדרה פופובה הספורטאית החצופה ואולסיה ורבה האם החד הורית הנאיבית שחושבת יותר על בנה מאשר על עבודתה.
לכולן יש דבר אחד במשותף: עם חוסר הניסיון שלהן, הן מאוד מעצבנות את מפקדן, שעוד לפני הגעתם לא אהב במיוחד נשים.
מקרוב ינסה להיפטר מהן בכל האמצעים, והשוטרות יוכיחו בכל כוחן שלא סתם בחרו במקצוע הזה.
פאבל מייקוב – פאבל מקארוב
אולסיה סודזילובסקאיה – אולגה רומאנובה
אלווטינה טוקאן – אנה טורקינה
ילנה פוליאנסקאיה – אולסיה ורבה
ולדיסלבה ירמולאייבה – אלכסנדרה פופובה
ולריה אסטאפובה – יקטרינה סיניצקאיה
גאורגי דרונוב – רומן ז'ילין
דמיטרי ליסנקוב – דניס קורנקוב
בנז'מין קונסטן (בפורטוגזית: Benjamin Constant) היא עיר הממוקמת במדינת אמזונאס בברזיל.
העיר ממוקמת ליד מפגש נהר ז'אווארי והאמזונאס, קרוב לגבול עם פרו.
עם זאת, אין מתקני מכס או הגירה בבנז'מין קונסטן, ורישומי כניסה ויציאה מתקיימים בטבצ'ינגה שעל הגדה הנגדית של האמזונאס.
אין כבישים לתוך העיר והגישה היחידה היא בסירת נהר.
השייט לעיירה אורך בסירה מהירה כ-31 שעות מהעיר מנאוס (כ-7 ימים בסירה איטית).
שדה התעופה הקרוב ביותר נמצא בטבצ'ינגה, שייט של כשעתיים בסירה.
האזור מאוכלס על ידי אינדיאנים משבט הטיקונה.
מוזיאון Magüta בעיירה מוקדש לתרבותם ולשפתם.
ב-1988 העיר הייתה זירת הרצח של 14 טיקונים במחלוקת בינם לבין קבוצה של כורתי עצים.
העיירה נקראה על שם המהפכן הברזילאי בנז'מין קונסטן (1836–1891) .
בנז'מן בושוארי הוא כדורגלן מרוקאי-בלגי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת טרבזונספור.
בושוארי גדל במחלקות הנוער של ואסלנד-בוורן, אנדרלכט, ראסינג גנק, מכלן, וילם II ופורטונה סיטארד.
ב-1 ביולי 2020 חתם בושוארי ברודה מליגת המשנה ההולנדית, במדיה ערך 65 הופעות ליגה והבקיע שלושה שערים.
ב-16 באוגוסט 2022 חתם בושוארי על חוזה לשלוש שנים בסנט אטיין מליגת המשנה הצרפתית.
ב-5 בספטמבר 2025 חתם בטרבזונספור.
בושוארי היה חלק מסגל נבחרת מרוקו עד גיל 23 בטורניר גביע אפריקה לאומות עד גיל 23 בשנת 2023, וערך ארבע הופעות בטורניר, בו זכתה נבחרתו.
בנז'מן כרמיה (1 בדצמבר 1888 – 14 באפריל 1944; באנגלית: Benjamin Crémieux) היה סופר, מבקר והיסטוריון ספרותי צרפתי, שנספה במחנה הריכוז בוכנוואלד.
כרמיה נולד בשנת 1888 למשפחה יהודית בנרבון, צרפת.
למשפחתו היו קשרים ארוכים באזור, לאחר שהתיישבה בצרפת כבר במאה ה-14.
כרמיה לחם במלחמת העולם הראשונה כחלק משירות חובה בצבא הצרפתי, שם נפצע קשה במהלך הקרבות.
לאחר המלחמה הוא התמקד בלימוד ספרות והיסטוריה איטלקית.
כרמיה תרם למגוון כתבי עת ספרותיים וכתבי עת, כולל "La Gazette du Franc", וכתב העת הספרותי רב ההשפעה Nouvelle Revue Française (NRF).
ב-1920 הוא החל לכתוב עבור ה-NRF וז'אן פולאן ב-1926 הזמין אותו להיות חבר בוועדת העורכים של כתב העת.
ב-1928 הוא הגן על עבודת הדוקטורט שלו Essai Sur l'évolution littéraire de l'Italie de 1870 á nos jours בסורבון, אשר התפרסמה מאוחר יותר באותה שנה.
הוא פרסם את אחד הטקסטים החשובים ביותר שלו ב-1931, Inquiétude et Reconstruction, שסיפק סקירה של הספרות הצרפתית מאז תחילת המאה.
כמו כן שימש במגוון תפקידי שירות.
הוא היה ראש הלשכה האיטלקית של משרד החוץ הצרפתי והמזכיר הקבוע של האגף הצרפתי של ארגון הסופרים הבין-לאומי.
בשנת 1940, הצטרף כרמיה למחתרת הצרפתית והפך למנהיג המאקי.
באפריל 1943, שני סוכני גסטפו עצרו את כרמיה במרסיי.
הוא נעצר, נכלא וגורש לגרמניה הנאצית, שם הוצא להורג באפריל 1944 במחנה הריכוז בוכנוואלד.
"בנות כמוני לא בוכות" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית נועה קירל.
השיר יצא לאור ב-10 באפריל 2024, כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
לאחר שהוציאה לאור את גרסת המנון "התקווה" בשילוב עם "Unicorn - Hope Version" – "Unicorn", ב-4 באפריל 2024, הכריזה קירל בפני עוקביה ברשת החברתית טיקטוק כי ביום הולדתה ב-10 באפריל היא תוציא סינגל חדש, וחשפה את שמו.
לאחר מכן, חשפה קירל חלק מהשיר שבו נשמע את סימן ההיכר "נועה קילה".
ב-8 באפריל, נחשפה עטיפת הסינגל, שבה רואים אותה מזילה דמעה.
באתר מאקו ציינו כי עטיפת הסינגל של קירל דומה לזו של עטיפת האלבום של הזמרת הקולומביאנית שאקירה, Las Mujeres Ya No Lloran שיצא במרץ 2024 ובו רואים את שאקירה מזילה דמעות.
קירל עצמה הקדישה את השיר "לכל הנשים המדהימות שהראו בשנה האחרונה ללא ספק כמה חוזק ועוצמה יש להן".
הוידאו קליפ הרשמי של השיר הוא קליפ מילים שיצרו AVOXVISION.
המוטיב המרכזי בו הוא נועה בוכה דמעה שמייצרת X, והוא מחולק לשני דברים עיקריים: תמונות של נועה כשמגיע הפזמון היא "מדברת" עם גבר.
יש התייחסות לדמעות שנופלות מפניה כשמגיע הפזמון נפגשת אם משהו ומתחילה "לשאול שאלות".
בסקירה שנכתבה על ידי אבישי סלע על השיר שפורסמה באתר "Time Out תל אביב" המסר של השיר זכה לביקורת.
השיר נתפס כהמשך למגמה במוזיקה הישראלית לאחר טבח שבעה באוקטובר, כשהרבה שירים מתייחסים לאירועים הטרגיים שהתרחשו.
נכתב כי השיר וכי הוא מציע להימנע מהתמודדות עם המצב הקשה ומתייחס לבכי כאל סימן לחולשה שיש להדחיק.
סלע טען שבכי הוא תגובה טבעית ואנושית, ואי הפורקן עלול לגרום לנזק ארוך טווח.
בנז'מן בוריז'ו הוא כדורגלן צרפתי המשחק כקשר במועדון א-דוחייל מליגת העל הקטרית.
בוריז'ו החל את הקריירה שלו באקדמיה של לאנס וב-11 בנובמבר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ששיחקה אז בליג 2 הליגה השנייה בצרפת, במשחק שהסתיים בתיקו 2–2 מול שמואה ניור.
בעונת הבכורה שלו בקבוצה הוא שותף ב-16 משחקים ולא כבש.