tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חיבורו זה לא נדפס וכתב היד נמצא בבית הספרים הלאומי בירושלים.
בהקדמתו לכתביו, מְתנה המחבר את צערו על שלא זכה לילדים חיים וקיימים, וכותב שמצב זה הניע אותו לכתיבתם כדי להנציח את עצמו.
מנחם מנדל זלוטקין מזכיר גם כתב יד בשם "חידושי ר"י נוימבורג" המכיל פירוש שלו על מדרש רבה.
מלבד ספריו אלו נדפס ביאורו לסדר העבודה "אמיץ כח" המתאר את עבודת יום הכיפורים בבית המקדש, במחזור קרובות של הרוו"ה.
הרוו"ה מצטט פירוש שלו על הפיוט "אל אמונה...
אומץ אדירי כל חפץ" שבקדושתא לתפילת מוסף ביום הראשון של ראש השנה, בתוך "פירוש הרוו"ה" הנדפס במחזורים.
יעקב נגל (נולד ב-3 בינואר 1957) הוא פרופסור אורח בפקולטה להנדסת אווירונוטיקה וחלל של הטכניון.
קודם לכן כיהן כראש המטה לביטחון לאומי בפועל וכקצין בדרגת תת-אלוף.
נגל בעל תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול מהטכניון (1979) ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב (1984).
שירת בצה"ל בתפקידי מחקר ופיתוח ביחידה 8200 במשך 17 שנים והוא קצין בדרגת תת-אלוף במילואים.
ב-1996 עבר למינהל למחקר, פיתוח אמצעי לחימה ותשתית טכנולוגית (מפא"ת) במשרד הביטחון ובשנת 2002 השתחרר מצה"ל והמשיך לעבוד כאזרח במפא"ת.
במהלך הזמן התקדם לתפקיד ממלא מקום ראש מו"פ וסגן מדעי לראש מפא"ת.
בתפקידו זה עמד בראש הוועדה לבחינת מערכות ליירוט רקטות קרקע-קרקע קצרות טווח שהמליצה על מערכת יירוט קינטי ("כיפת ברזל") כפתרון המועדף על פני מערכת "סקייגארד".
מאפריל 2011 שימש סגן ראש המטה לביטחון לאומי וראש האגף למדיניות ביטחונית ואסטרטגית.
במסגרת תפקידו שימש כמשקיף מטעם המל"ל בוועדה לבחינת תקציב הביטחון.
בינואר 2016 מונה לממלא מקום ראש המטה לביטחון לאומי בעקבות מינויו של יוסי כהן לראש המוסד.
עקב התארכות מילוי המקום כונה בפרסומי המכון ובראיונות לתקשורת "ראש המכון לאומי בפועל" ולא רק כממלא מקום.
בזמן כהונתו כראש המל"ל בפועל היה אחראי מטעם ישראל על הסכם הסיוע מארצות הברית, ראש הצוות מטעם ישראל בנוגע להסכם הגרעין באיראן וכן חתם על הסכם הפיוס עם טורקיה.
במרץ 2017 סיים את תפקידו זה והוחלף על ידי איתן בן-דוד.
מכהן כפרופסור אורח בפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל של הטכניון.
הוא עמית אורח ב (FDD).
במאי 2018 מונה על ידי הממשלה לנציג ציבור בוועדה לאישור מינויי בכירים.
בספטמבר 2018 פרש לאחר שבג"ץ הקפיא את המינוי בעקבות עתירה של התנועה לטוהר המידות, שטענה שהוא מקורב לראש הממשלה בנימין נתניהו, וכי לא דיווח על זיקתו האישית לשרים בממשלה בטופס המועמדות שהגיש.
בשנת 2022 יצא לאור ספרו, שנכתב יחד עם יונתן שנזר, העימות בעזה 2021 - חמאס, ישראל ו-11 ימי עימות.
בינואר 2024 מונה נגל לראש ועדה שנועדה להכריע במחלוקת בין "המוסד" וצה"ל בנושא תוכנית הדגל הלאומית להתמודדות הצבאית עם תוכנית הגרעין האיראנית.
היא הגישה את המלצותיה במרץ 2024.
ב-2024 מונה לראש הוועדה הציבורית לבחינת בניין הכוח ותקציב הביטחון, וזו הגישה את המלצותיה בינואר 2025.
ב-2025 מונה לראש הוועדה לגיבוש המלצות להאצת תחום הבינה המלאכותית בראייה לאומית.
ישיבת ההנעה היייתה במאי 2025.
יעקב מרמורוש (Iacob Marmorosch), 1820–1904, היה סוחר ובנקאי יהודי רומני, מייסד בנק מרמורוש, בלנק ושות', שהיה בנק מהגדולים והחשובים ביותר ברומניה.
יעקב מרמורוש היה סוחר בבוקרשט, בירת נסיכות ולאכיה, שעסק בעיקר במסחר במזונות, צבעים ולוחות פח עבור גגות.
ב-1848 ייסד בנק אשראי חשוב ברובע ותיק של בוקרשט, בפינת הרחובות "בקאן" ו"בלנאר".
הבנק עסק בעיקר במתן אשראי לחבריו ומכריו הסוחרים של מרמורוש.
מרמורוש הסתייע בעצותיו של גיסו, יעקב לבל, דמות בולטת בתחום הבנקאות הרומנית של התקופה.
ב-1863 נשכר לעבודה בבנק צירף מאוריצ'יו בלנק וב-1869 צורף על ידי מרמורוש כשותף וב-1870, כאשר מרמורוש פרש מפעילות בבנק, הפך בלנק למנהל הבנק.
ב-1874 הבנק שינה את שמו ל"בנק מרמורוש, בלנק ושות'" ובמהרה הפך לבנק החשוב ביותר ברומניה, פרט לבנק הלאומי.
מרמורוש קבע את מגוריו בווינה, שם חי עד מותו, כשהוא משגיח מרחוק על התנהלות הבנק.
רבי יעקב בן משה מרגליות (או מרגלית) היה רב, פוסק וראש ישיבה מרכזי באירופה בתקופת המעבר שבין תקופת הראשונים לאחרונים.
מחבר סדר הגט וסדר החליצה.
רבי יעקב נולד לרב משה מרומנדא ולאשתו הרבנית מרגלא בעיר ליבורנו שבאיטליה, בערך בשנת ה'ק"נ.
אמו הייתה אשה חשובה ורבת פעלים, על שמה קרא את שם משפחתו "מרגליות", אולם המשיך לחתום בשם "יעקב מרוממנדי" ככינויו של אביו.
מעט ידוע על חייו של רבי יעקב, אולם ידוע כי בראשית דרכו כיהן כרבה של לוקא באיטליה.
בהמשך נאלץ לעזוב את איטליה, לכן קבע את מושבו בגרמניה.
בגרמניה הייתה מרבית פעילותו, בה למד מפי גדולי הדור - מהרי"ל ותלמידיו, וכיהן ברבנות בקהילות שונות.
בין השנים ה'קצ"ו-ה'ר"ט נדד רבי יעקב בין ערי גרמניה, וכך כיהן כרב בעיירות אאוגסבורג, וירצבורג ובקהילת מגנצא הגדולה.
לאחר מכן עבר לנירנברג - שם שהה לתקופה הארוכה ביותר בחייו.
באותה התקופה רבני הקהילות לא היו מקבלים שכר על עבודתם והתפרנסו בעבודות שונות.
רבי יעקב נודע כמלמד נערים לפרנסתו, ואף כשדכן.
יש הסוברים כי התפרנס אף מעבודת בית הדין ומסידור גיטין וקידושין.
בנירנברג הקים רבי יעקב את ישיבת נירנברג, אליה באו מאות תלמידים מרחבי גרמניה, איטליה ובוהמיה.
בין תלמידיו הבולטים באותה תקופה ניתן למצוא את רבי יעקב פולק, אבי שיטת הפלפול, ורבי נפתלי הירץ טריוויש מחבר סידור הקבלה וההגהות על פירוש רבנו בחיי.
בסוף חייו עבר לרגנסבורג, בעקבות גירוש היהודים מנירנברג, ובה גם נפטר.
לרבי יעקב היו קשרי ידידות עם השלטון בקיסרות, ואף מופיע שמו במכתב ששלח הקיסר פרידריך השלישי ליהודי גרמניה בתואר "מייסטר" והקיסר נהג בו כראש היהודים בממלכה.
עוד היה בקשר עם ההומניסט יוהנס רויכלין, שנסתייע ברבי יעקב לצורך ויכוחיו עם המומר יוהנס פפרקורן.
עוד לפני פטירתו עבר בנו רבי אייזק מרגליות לפראג, בה נתמנה לרב הקהילה ובה הקים מחדש את ישיבתו של אביו, יחד עם תלמידו המובהק רבי יעקב פולק (עד שעזב לפולין בעקבות פרשת המיאון).
בנו השני, רבי שמואל, כיהן כרבה של רגנסבורג אחרי רבי יעקב, כנראה גם הוא בחיי אביו, וגורש משם עם כל הקהילה היהודית בשנת ה'רע"ט.
רבי יעקב האריך ימים מאוד, ובתשובות שנשלחו אליו הוא מכונה "הישיש המופלג".
ידוע כי נפטר בתאריך י"ח שבט, אולם לא ברור באיזו שנה.
במרבית המקורות מופיע שנפטר בשנת ה'רס"א, אם כן חי כ-110 שנים.
אך בשו"ת מהר"י מינץ, בתשובה שנכתבה כנראה בשנת ה'רנ"ב מופיע שמו כ"מהר"י מרגליות זצ"ל", אם כן כבר לא היה אז בחיים.
עם זאת, בכתב-יד בנו הוא מעיד כי אביו נפטר בי"ח שבט ה'רס"א.
על אף דמותו העלומה, רבי יעקב מרגליות נחשב לחוליה משמעותית בהעברת מסורת התורה באשכנז, בשמירת הרצף מבית מדרשם של אחרוני הראשונים אל תחילתה של תקופת האחרונים.
רבי יעקב כתב חיבור ארוך בשם סדר הגט, בו הוא מפרט את כל הלכות הגט ומנהגיו כמסורת האשכנזים.
חיבור זה התקבל בכל קהילות אשכנז, בפרט לאחר שהרמ"א הכניסו ככתבו וכלשונו לחיבורו שלו, דרכי משה, וכתב עליו כי "נוהגין אחריו בכל מדינות אלו".
כמו כן כתב ספר דומה להלכות חליצה בשם "סדר חליצה".
את ספריו הוציא בנו, רבי אייזק מרגליות, בשתי מהדורות שונות, האחת בנירנברג והשנייה ברגנסבורג, המכונות "סדר הגט הארוך" ו"סדר הגט הקצר".
יצא לאור על פי כתב היד בהוצאת מכון ירושלים (סדר הגט יצא בתשמ"ג, תשנ"ח, תשפ"ג, וסדר חליצה בתשנ"ח ותשפ"ג).
בשנת ה'רנ"ב אישר הרב יעקב פולק מיאון שעשתה אחות אשתו שנישאה בקטנותה, וביטל את הקידושין, אף על פי שחמישים שנה קודם לכן תיקן הרב מנחם ממירזבורק לא לעשות מיאון.
הדבר הזה גרם למחלוקת גדולה נגד ר' יעקב פולק, ורבנים רבים וביניהם רבו ר' יעקב מרגליות החרימו אותו.
מהר"י מינץ, שגם היה מזקני הדור שחלקו עליו, כתב בתשובתו כי רבי יעקב מרגליות החרים את תלמידו בשמתא (קללה) שכן במכתבו לרבי יעקב פולק לא כתב עליו לשון "שיחיה" וכדומה, הנהוג במכתבים בין גדולי ישראל (שו"ת מהר"י מינץ סי' י"ג).
בעקבות פרשה זו, עבר רבי יעקב פולק לפולין, שם הקים את בית מדרשו מחדש, ומשם החלה לפרוח תורתם של האחרונים בפולין, ובפרט מתלמיד תלמידו - הרמ"א.
בין היתר, עסק רבי יעקב גם בתורת הנסתר.
בכתבי יד שונים נמצאו משמו פירושים קבליים על פסוקי התורה.
במהלך התכתבותו עם יוהנס רויכלין (שהייתה בלשון העברית, בגלל בקיאותו של יוהנס בה), ביקש רויכלין מרבי יעקב כי ימציא לו כתבי קבלה שונים בכדי שיוכל להשתמש בהם לצורך ויכוחו עם פפרקורן, בתשובתו כותב לו רבי יעקב:
אכן, כאמור, אחד מתלמידיו המובהקים הוא רבי נפתלי הירץ טריוויש הידוע כאחד מחכמי הקבלה החשובים באשכנז באותה תקופה, אשר חיבר את סידורו עם הערות מחכמת הקבלה על סדר התפילה, ואף הביא בו הנהגות מרבו רבי יעקב מרגליות ומבנו רבי אייזק.
גם תלמידו הגדול רבי יעקב פולק הובא על ידי רבי נפתלי כבעל ביאור על דרך הסוד לאחד מרמזיו של רבנו בחיי לשם ה'.
בנו - ר' אייזק מרגליות דיין בפראג.
בנו - ר' שמואל אב"ד רגנסבורג בין השנים ה'רס"א-ה'שי"א, 1501–1551. נישא לסעדיה (Saidia) ממשפחת שטראובינגר-ויפלין, משפחה מבוססת ואמידה שמקורה ברגנסבורג.
בנם הוא המומר אנטוניוס מרגריטה.
בנו - ר' שלום שכנא (נפטר בשנת של"ג).
יעקב מתתיה (9 באפריל 1933, י"ג בניסן ה'תרצ"ג – 9 באוגוסט 2021, א' באלול ה'תשפ"א) היה בוטנאי ישראלי וחוקר בבנק הגנים שבמכון וולקני.
מתתיה נולד בשכונת מקור ברוך בירושלים להורים יוצאי יוון.
בילדותו למד בגן שבבית ספר אשכולי לפי שיטת דקרולי, בבית הספר היסודי שבבית הכרם ובגימנסיה העברית.
כנער ירושלמי בתקופת המנדט הבריטי ובמלחמת העצמאות שימש כמעביר ידיעות רכוב על אופניים.
לאחר שסיים את לימודי התיכון בשנת 1950, עבד כמורה במושב העולים זכריה ואף מונה למנהל בית הספר באופן זמני, עד לגיוסו לצה"ל לחטיבת גבעתי.
לאחר השירות הצבאי החל לשמש כמורה בחצור הגלילית ועבר להתגורר בראש פינה, שם הכיר את אשתו ברכה.
למד שנתיים במכון הביולוגי בחיפה.
בשנת 1956 עבר להתגורר בנהלל, שם עבד כמחנך וכמורה לטבע, בין השאר חינך את הסופר מאיר שלו שאף הזכיר אותו בספרו "גינת בר".
בשנת 1961 נשלח עם אשתו מטעם משרד החינוך והסוכנות היהודית לדרום אפריקה, והיה מחנך ומורה לעברית בבתי ספר יהודיים בפארל ובקייפטאון.
החל בלימודי הבוטניקה באוניברסיטת קייפטאון והשלים שם תואר ראשון בהצטיינות (BSc Hons) ותואר שני (MSc).
בשנת 1967 חזר לישראל, לימד שנה בסמינר למורים בנהלל, עבר לירושלים והחל את לימודי התואר השלישי במחלקה לבוטניקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1976 השלים את עבודת הדוקטורט בהנחיית פרופסור אבן-ארי בנושא היחסים בין צמחים אמפי-קרפיים לסביבתם, בה חקר את הנושא מורפולגית, פיזיולוגית, ציטולוגית ואקולוגית.
בשנים 1977–1984 עבד במכון וולקני בבנק הגנים ועסק באיסוף ושימור זרעי בר וזרעי תרבות מסורתיים.
מתתיה לא זכה להכרה על עבודתו בתחום זה – עבודתו הופסקה והממצאים נגנזו.
בשנת 1983 יצא לשנת שבתון בארצות הברית ועסק במחקר.
הוא המשיך לעסוק במחקר באוניברסיטת ואכנינגן בהולנד בשנים 1986–1987. בתקופה זו החל לחזור בתשובה.
בשנת 1988 השתקע עם משפחתו במושב אבן ספיר.
את שארית ימיו בילה בטיולים בחיק הטבע, בחקר המוזיקה הבלקנית, שורשיו הרומניוטיים ולימוד השפה היוונית.
בשנות חייו האחרונות סבל מדמנציה.
נפטר בשנת 2021, והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
הותיר אחריו אישה, שלושה ילדים, עשרה נכדים ונינה.
במסגרת המחקר במכון וולקני יזם מתתיה תוכנית הצלה לאיתור ואיסוף זרעים מסורתיים של מיני דגן וגידולי שדה אשר כבר נכחדו כמעט לחלוטין עקב כניסתם של זרעי החקלאות המודרנית המתועשת.
במהלך שנות עבודתו יצא לסייר ברחבי הארץ והתמקד במיוחד בביקורים בכפרים ערביים ודרוזים בפריפריה ובשטחי יהודה ושומרון, שבהם הייתה נהוגה עדיין חקלאות מסורתית.
בסיוריו הרחיק אף ללבנון ולהר הגבוה בחצי האי סיני.
בתחילת שנות השמונים של המאה ה-20 כבר הושלם כמעט המעבר לחקלאות מתועשת והשימוש בזרעים מסורתיים הלך ונעלם.
שיטות הגידול המודרניות מבוססות על מיכון ולכן הזנים המודרניים מאופיינים באחידות בגובה, בזמני ההבשלה ובתכונות אחרות המגדילות את הפריון, תוך ויתור על המגוון הרחב שהיה קיים בגידולים המסורתיים.
מתתיה הבין את הדחיפות הגדולה בשימור זרעים שהיו בשימוש באזור מימי קדם ועד ראשית העת המודרנית, בטרם המעבר לשיטות חדשות.
חשיבותם של זרעים אלה נובעת ממטענם הגנטי המגוון, ערכם התזונתי, התאמתם לתנאי האקלים המשתנים באזור ועמידותם למחלות ולמזיקים.
כיליד ירושלים, הייתה הערבית שגורה בפיו.
הוא פנה אל תושבי הכפרים בשפתם, הסביר את כוונותיו וביקש דוגמאות זרעים על מנת למפות ולשמר.
מתתיה אסף ומיין אלפי זרעים, וכך הציל מאות קווים של זרעים מסורתיים שנעלמו מארץ ישראל במרוצת השנים.
הזרעים קוטלגו בפנקסיו תוך תיעוד מקום האיסוף, לעיתים עם נקודות ציון מדויקות, שם הכפר ושמות האנשים שפגש ואף צירף מידע נוסף בערבית על מקורות הזרעים ושמותיהם, תכונות הזרעים בעת הגידול ובזמן הבישול והאפיה, מתכונים ששמע מפי נשות הכפר וכדומה.
המידע נרשם בשמונה פנקסים מסודרים לפי אזורים גאוגרפיים.
בין הזנים שנאספו – חיטה, שעורה, קטניות למיניהן, ירקות כגון עגבניות, דלעות, מלפפונים, במיה וכן צמחי תבלין שונים כגון גד, חילבה, בן חרדל ועוד.
המחקר של מתתיה לא זכה להכרה באותה העת.
דוגמאות הזרעים שנאספו הוכנסו לקופסאות פח גדולות אשר נשכחו בחדרי הקירור של מכון וולקני ואילו הפנקסים נשכחו בבית החוקר.
בשנת 2015 נתגלה האוסף מחדש במהלך תחקיר לסרט על אפיית לחם, אך לא הצליחו לקשר בין האוסף ובין החוקר שמאחוריו.
רק בשנת 2017 נוצר הקשר עם מתתיה בעקבות פרסום ספרו של מאיר שלו "גינת בר", שבעקבותיו נוצר החיבור בין המידע הנדיר שהיה אצור בפנקסים ובין הזרעים שנשמרו במקררי המכון.
לקישור בין הפנקסים לזרעים יש ערך מבחינה חקלאית, גנטית, תרבותית, סוציולוגית ולשונית.
זרעי האוסף נמצאו פוריים, ומשנת 2016 החלו לגדלם במכון וולקני ובחוות פרטיות.
ביוני 2022 נפתחה תערוכת "עיר, חיטה ולחם" במרכז הקולינרי "אסיף" בתל אביב, שם השתמשו בזרעים מתוך האוסף של מתתיה לשחזור שיטות אפיית הלחם המסורתיות שהיו נהוגות בארץ לפני כ-400 שנים.
פרופסור אהרון גבע קליינברגר, מהחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטת חיפה, ערך מחקר משלו על פנקסיו של מתתיה ומצא בהם מגוון שמות ושימושים לשוניים אשר נכחדו בינתיים מהשפה הערבית המקומית, יחד עם זרעי המורשת עצמם.
הזרעים בחקלאות המסורתית נאספו על ידי האיכרים המקומיים והועברו מדור לדור.
זרעים אלה הם בעלי שונות גנטית רחבה, עמידים למזיקים ומתאימים לתנאי הגידול באזור מוצאם.
בחקלאות המודרנית משתמשים בזרעים בעלי אחידות גנטית דבר שמקל על גידול בשטחים נרחבים, אך המטען הגנטי שלהם צר ולכן הם פגיעים יותר.
התבססות החקלאות המודרנית דחקה את השימוש בזנים הפרימיטיביים כדי להשיג אחידות בזמני הגידול, יבול רב וכדומה.
לכן חשוב לאסוף את הזנים הפרימיטיביים שהולכים ונעלמים ולשמר את המטען הגנטי שלהם על מנת שיוכלו לשמש את הדורות הבאים.
בשנת 2017 קיבל מתתיה תעודת הוקרה מטעם מכון וולקני על תרומתו לשימור צמחיית ארץ ישראל וזני המורשת.
בכנסים מקצועיים שעורך בנק הגנים מוזכר מתתיה בשורה אחת עם חוקרים כמו אהרן אהרונסון מבחינת תרומתו לאיסוף ולחקר מיני החיטה המסורתית.
הרב יעקב משה פרייברג (כ"ח באב ה'תר"ס, 23 באוגוסט 1900 – ח' בתשרי ה'תשנ"ד, 23 בספטמבר 1993) היה רב שכונת מנשיה בתל אביב-יפו, רב בית הכנסת, וחבר מועצת הרבנות בעיר.
נולד לרב יהודה אריה פרייברג, רב בעיירות וולנוביץ וקרשניק שבפולין, ומחבר תורני פורה.
עלה לארץ באפריל, 1940, עם אשתו וששת ילדיו.
בתחילה הגיע לשכונה מאה שערים שבירושלים, חצר פרידמן.
כיהן כרב בית כנסת 'קהילת יהודי קרשניק', וכרב שכונת מנשיה (לעיתים 'חסן בק') שבתל אביב-יפו.
אביו נרצח בשואה יחד עם קהילתו.
בשנת 1951 כתב לרבנות הראשית אודות מגוון השיעורים והפעילויות שלו לחיזוק היהדות בשכונתו 'חסן בק' ותיאר את כוונתו "לעשות ולפעול בשטח הדת, לצערינו הגדול הירודה".
בשנות רבנותו בישראל חיבר מאמרים תורניים רבים בכתבי עת.
בכמה מקרים עורר בעיתונות על בעיות רוחניות, כדוגמת ספרים תורניים המצטטים מקורות מהנצרות או חילול קברי צדיקים.
בשנת תשל"ד הוציא לאור את ספרו 'חידושי הרי"ם' - חידושים על פרשת השבוע.
יעקב "פצ'נגה" מרדכי (6 בינואר 1950 – 15 ביוני 1975) היה חייל צה"ל, שלחם במחבלים שחדרו לביתו שבכפר יובל ונפל בקרב.
על פעולתו שם הוא עוטר בעיטור העוז.
יעקב מרדכי נולד במחוז קוצ'ין שבהודו, בן למשפחה ובה תשעה ילדים.
עלה לישראל עם משפחתו בהיותו כבן ארבע.
המשפחה התיישבה בכפר יובל שבגליל העליון.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים בטבריה.
התגייס לצה"ל בנובמבר 1967, לפני שמלאו לו 18. הוא שירת בהצטיינות בפלוגת הסיור של חטיבת גולני והשתתף בפעולות קרביות רבות.
במלחמת יום הכיפורים צורף לפי בקשתו ליחידת שריון שנלחמה בסיני ובהמשך הסב את תפקידו הצבאי הקבוע במילואים לאיש שריון.
לפני המלחמה נשא אשה והם התגוררו בנווה אטי"ב, אך בהמשך חזרו לכפר יובל.
בבוקר ה-15 ביוני 1975 חדרה חוליית מחבלים מלבנון לכפר יובל.
אנשיה השתלטו על ביתו של יצחק יוסף-חי, אבי אשתו של מרדכי, ששם התגורר באותה עת עם אשתו שמחה ובנם בן תשעת החודשים.
בבית נמצאו בעת הפיגוע גם שמחה, הבן אסף ושני אחיה של שמחה.
יעקב מרדכי יצא לפני כן לעבודתו כנהג אוטובוס, אך כששמע את חילופי האש חזר על עקבותיו.
הוא מסר לחיילי גולני שהתכוננו לפרוץ לבית מידע מפורט על מבנהו הפנימי.
הוא דרש להצטרף אליהם ובקשתו נענתה.
בעת הפריצה הצליח מרדכי להרוג שניים מארבעת המחבלים, אך לאחר מכן נפגע מאישם ונהרג.
חיילי הכוח הרגו את המחבלים האחרים.
בפיגוע נהרג גם נחמיה אחיה של שמחה, ואילו היא נפצעה ומתה למחרת בבית החולים בצפת.
מרדכי הניח בן, הורים ואחים ואחיות.
הוא, אשתו וגיסו הובאו יחד לקבורה בכפר יובל.
יעקב מרדכי חויל לאחר מותו ובהמשך השנה עוטר בעיטור העוז על לחימתו.
שמו של יעקב מרדכי הונצח באתר ההנצחה לחללי חטיבת גולני, באנדרטת יד לשריון, באנדרטה לנופלי מועצה אזורית מבואות החרמון וכן בבית איל שבאשדות יעקב מאוחד.
אנדרטאות לזכרו ולזכר בני משפחתו שנפלו עמו הוקמו ביישובם כפר יובל וכן ליד שמורת תל דן.
משפחתו הכניסה לזכרו ספר תורה לבית הכנסת בכפר יובל.
הרב יעקב משה רוזנברג (בהולנדית: Jacob Moses Rosenberg; ה'תקס"ו, 20 באוגוסט 1806, דיסלדורף – כ"ג בניסן ה'תרכ"ז, 14 באפריל 1868, פרנקפורט) היה רב גרמני, שכיהן כרב ראשי של דיסלדורף, של מחוז פולדא ושל מחוז גרונינגן שבהולנד.
רוזנברג נולד בשנת 1806 בדיסלדורף, לאביו רבי גבריאל יצחק שהיה רב וסוחר יהודי.
מצד אמו היה נצר לרב מרדכי הלברשטאדט, רבה של דיסלדורף.
למד אצל ידיד אביו הרב יהודה לייב קארלבורג.
לאחר שסיים את לימודיו התורניים במנהיים בישיבתו של הרב יעקב אטלינגר, הוסמך לרבנות בשנת 1830. בהמשך למד פילוסופיה ולשונות המזרח באוניברסיטת וירצבורג בשנים 1833–1835.
לאחר פטירת הרב יהודה לייב שייאר (1821), נותרה משרת הרבנות בדיסלדורף פנויה במשך שנים ארוכות, בין השאר עקב מחלוקת בין הקהילה המקומית לרב קרלבורג.
עם פטירת קרלבורג ב-1835, גיבשה קבוצה של יהודים מקומיים והסכימו לממן רב חדש לתקופה קצובה.
ב־2 באפריל 1837 מונה לרב הראשי של דיסלדורף, וכיהן שם שש שנים.
בשנת 1843 עבר לכהן כרבה של העיר פולדא במשך עשור, אך תפקידו הסתיים בשנת 1852 לאחר סכסוכים עם ראשי הקהילה המקומית.
בשנת 1852, לאחר פטירת הרב ברוך בנדט דוסנוס, הוזמן לכהן כרב הראשי של מחוז גרונינגן שבהולנד.
הוא מונה רשמית בתחילת 1853, ובטקס שהתקיים ב־24 במאי של אותה שנה הוכתר לתפקידו על ידי הרב יעקב פרנקל, הרב הראשי של מחוז אוברייסל.
במהלך כהונתו בגרונינגן, עורר רוזנברג ביקורת מצד הנהגת הקהילה, בין היתר משום שסירב ללמוד את השפה ההולנדית, וכן משום שסירב לדרוש בתדירות שהקהילה ציפתה לה.
בדצמבר 1860 התקבלה החלטה לסיים את כהונתו, והוא עזב את תפקידו באופן רשמי בדצמבר 1861.
הוא המשיך להתגורר בגרונינגן מספר שנים נוספות, עד שעבר לפרנקפורט בשנת 1866. רוזנברג נפטר שם ב־14 באפריל 1868, בגיל 62, ונטמן בבית העלמין היהודי החדש בעיר.
רבי יעקב בן שמואל היה רב ופוסק בפולין במאה ה־17. רבה של צויזמר, ומחבר שו"ת "בית יעקב".
בספר השו"ת שלו מספר שדן עם חמיו ועם רבי משה לימא (נפטר ב-1656) מה שממקם את לידתו לתחילת המאה ה-17. היה נשוי לבתו של ר' יצחק אייזק אב"ד טיקטין.
בהקדמתו לחיבורו הוא מספר על נדודים ובתשובותיו הוא דן בהשלכות של "מלחמת הריקים" כך שנראה שסבל מגזירות ת"ח ות"ט.
כרבותיו הוא מזכיר את חמיו ואת ר' צבי הירש אב"ד בריסק.
שהה במספר תקופות בבריסק ובווילנא שם התווכח עם בעל הש"ך.
בשנת תנ"ו הדפיס את ספרו שו"ת בית יעקב, וכנראה נפטר לאחר זמן לא רב.
שבעה מילדיו נפטרו בחייו, חלקם בצעירותם ושני בנים שכבר הספיקו ללמוד.
לזכר בנו שמואל חיבר חיבור בשם משפטי שמואל העוסק ביישובי דעת רש"י משאלות התוספות.
אחת מבנותיו נישאה לרבי יהושע העשיל אב"ד באפטא, בנו מאיר היה אביו של רבי יהושע העשיל מביחאוו מחבר ספר מצמיח ישועה.
חיבורו המפורסם הוא שו"ת בית יעקב שנדפס בדיהרנפורט תנ"ו, הספר מוכר גם בשל אזכוריו המרובים בחיבורים פתחי תשובה ושערי תשובה.
בתשובותיו התכתב עם הש"ך והט"ז.
הספר נדפס בדפוס צילום בניו יורק תשמ"ו ובאשדוד תשנ"ח.
כתב גם ספר בשם משפטי שמואל העוסק ביישוב שיטת רש"י משאלות התוספות, ספר בשם תולדות יעקב על התורה, ספר דרושים לפי סדר המצוות וחלק נוסף משו"ת בית יעקב, כל החיבורים לא שרדו, חלקם נעלמו בחייו ואחרים במשך הדורות.
יעקב נמרודי (1 ביוני 1926 – 21 באוגוסט 2023) היה איש מודיעין, אלוף-משנה ואיש עסקים ישראלי.
יעקב נמרודי נולד ב-1926 בבגדאד.
בהיותו בן שבועיים עלתה משפחתו לארץ ישראל.
הוא התייתם מאביו בגיל 14 ויצא לסייע בפרנסת המשפחה.
כנער, בירושלים של שנות הארבעים, התגייס ל"הגנה" והיה פעיל בש"י, במעקבים וברכישות נשק ורכוש.
אז התיידד עם מי שהיה עתיד להיות למפקדו, יצחק נבון.
הוא עבר קורס קצינים בפלמ"ח והיה קצין מודיעין ביחידת שחר – "המסתערבים".
עם קום המדינה עברה היחידה לחיל המודיעין.
תחילה שירת בבסיס ג' בירושלים וב-1951 מונה למפקד בסיס ד' בבאר שבע ושירת בתפקיד במשך ארבע שנים.
התמחה במודיעין ממקורות אנושיים מבדואים, ממצרים ומירדן.
בתפקידו זה הכיר את אריאל שרון.
בתפקידו הבא הושאל ל"מוסד" וניהל את שלוחת הארגון בנציגות ישראל בטהראן עד 1959. בשנת 1960, עם התהדקות יחסי איראן–ישראל, מונה לנספח צה"ל הראשון בטהראן.
במשך השנים הפך לאחת הדמויות המשפיעות באיראן של השאה, קודם המהפכה האיראנית.
במסגרת זו היה מעורב במבצע יהלום להבאתו של מטוס מיג 21 של חיל האוויר העיראקי לישראל.
בשנת 1964 הועלה לדרגת אלוף-משנה.
לאחר שלא קודם, פרש מצה"ל בשנת 1970. הוא עבר ליקים והתמקד בייצוא מפעלי התעשייה הישראליים לאיראן.
הקים עם שאול אייזנברג חברה לייצוא מתקני התפלה בשיטת אלכסנדר זרחין לאיראן.
עד 1974 הקימה החברה 26 מתקני התפלה באיראן ועד 1977 יותר מ-60 מתקנים.
במסגרת עסקיו היה מעורב בשנות ה-80 בפרשה שזכתה לכינוי "איראנגייט", עסקה סיבובית בה ישראל מכרה נשק לאיראן, באישור אמריקני, בזמן מלחמת איראן–עיראק.
פרסומים רבים על כך הופיעו בעיתונות התקופה, אף שהוכחשו בידי נמרודי.
לאחר שההסתדרות הציונית החליטה להפריט את חברת הכשרת הישוב בשנת 1988, רכש נמרודי את החברה עתירת הנכסים, במטרה להחזיר את מרכז עסקיו לישראל.
בהנהגת בנו, עופר נמרודי, החל בשורה של מאבקים בעיתון המתחרה "ידיעות אחרונות" - מאבקים שהובילו למעצרים ולמשפטים.
יעקב נמרודי עצמו היה גיבורה של הפרשה השלישית והאחרונה שזכתה לכינוי "פרשת נמרודי ג'", כאשר ביחד עם מקורבו הסופר אריה קרישק ניסו לשבש את משפטו של בנו.
יעקב נמרודי הורשע ונדון למאסר על תנאי ולקנס.
גם הסופר קרישק הורשע באופן דומה.
לאחר המשפט חלה התרחקות בין השניים.
נמרודי פרסם שלושה ספרים (בעזרת סופרי צללים) על חייו והקריירה שלו: "מסע חיי", "התקווה והמחדל", ו"ימי טהראן" (2010).
פעילותו של נמרודי בעת היותו נספח צה"ל בטהראן תוארה בסרט "מושל שושן", המבוסס על תצלומיו ויומניו של נמרודי.
הסרט הוקרן בערוץ הראשון בשנת 2016. הפקת הסרט ועריכתו נעשתה על ידי חברה בבעלות משפחת נמרודי עצמה, והסרט ניתן בחינם לערוץ 1, דבר שגרר ביקורת.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 מונה נמרודי לקונסול כבוד של מדגסקר.
היה נשוי לרבקה, והתגורר בסביון.
נפטר ב-21 באוגוסט 2023. הותיר ארבעה ילדים:
בתו, רותי וייסברג, נהרגה כשעלה רכבה על מוקש בעת טיול בסיני ב-1996.
עופר - איש עסקים ומשפטן.
בן דודו הוא ציון נמרודי - חמיו של איתמר בן גביר.
נכדו הוא יונתן נמרודי, בכיר בחברת מטא ומנחה הפודקאסט "ציון3".
התקווה והמחדל – פרשת איראנגייט, ספריית מעריב, תשס"ד 2004
ימי טהראן, ספריית מעריב, תש"ע 2010
הנצחתו של נמרודי החלה עוד בחייו, כאשר חברת "הכשרת הישוב" החל בהקמת מגדל יעקב נמרודי, מגדל משרדים בן 42 קומות במקום שבו שכן בית מעריב.
יעקב נחושתן (22 באפריל 1925 – 17 באפריל 2019) היה איש ציבור ומשפטן ישראלי.
נחושתן נולד בשם יעקב (ז'קו) צ'ליבונוב בקאזאנלק שבבולגריה.
בנעוריו היה חבר תנועת מכבי הצעיר.
סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון בעיר וראצה ובשנת 1944 עלה ארצה.
חבר תנועת האצ"ל מעלייתו ועד לפירוק הארגון, נחושתן היה בין פעיליה המרכזיים בירושלים.
בשנת 1945 נעצר והוגלה למחנה מעצר באריתריאה, ממנו הועבר ב-1947 לקניה.
בוגר לימודי משפטים באוניברסיטה העברית.
הוא הוסמך כעורך דין בנובמבר 1955. שנים רבות עסק בעריכת דין והיה, בתקופות שונות, נציג של בנק לאומי בירושלים ויועץ משפטי של המועצה המקומית מבשרת ציון.
פעילותו הציבורית החלה כפעיל בסניף תנועת החרות בירושלים, לראשותו נבחר בשנת 1968.
בשנים 1969–1974 כיהן כחבר הכנסת מטעם גח"ל בכנסת השביעית והיה חבר בוועדות הכנסת השונות.
לאחר עליית הליכוד לשלטון מונה נחושתן לתפקידים דיפלומטיים.
בשנים 1979–1982 היה ציר בשגרירות ישראל בוושינגטון ולאחר מכן, עד שנת 1985, כיהן כשגריר ישראל בהולנד.
נפטר ב-17 באפריל 2019. היה נשוי לדבורה לבית קלפוס, שלחמה גם היא בשורות האצ"ל.
בנו, עידו נחושתן הוא מפקד חיל האוויר הישראלי לשעבר.
בנו השני יורי הוא עורך דין.
יעקב ניצני (צ'יצ'ק) (6 בדצמבר 1900 – 15 בספטמבר 1962) היה איש ציבור ישראלי, ראש המחלקה לעדות המזרח שליד הוועד הפועל של ההסתדרות, וחבר הכנסת מטעם מפא"י.
ניצני נולד בשנת 1900 לשרה פניז'ל ולשלמה צ'יצ'ק בפלובדיב שבבולגריה, ובה רכש השכלה תיכונית ויסודית.
במהלך לימודיו היה ממייסדי "ההסתדרות לשפה ולתרבות עברית" ומהפעילים הבולטים בה בתום לימודיו התיכוניים למד משפטים באוניברסיטת סופיה ובסמינר למורים לעברית.
בין השנים 1920–1925 עסק בהוראה, לצד ראשית פעילותו הציונית, בהיותו מייסדי "ההסתדרות לשפה ולתרבות העברית" וממייסדי תנועות "השומר הצעיר" ו"פועלי ציון" בבולגריה.
כיהן כמזכ"ל ההסתדרות הציונית בבולגריה מ-1925 ועד עלייתו לארץ ישראל ב-1935. עם עלייתו הצטרף תחילה למושב בית-חנן, וב-1936 עבר לתל אביב.
בארץ היה ניצני פעיל בקליטת עלייה מבולגריה, יוון וטורקיה.
הוא עמד בראש המחלקה לעדות המזרח שליד הוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית, ונבחר לחבר הוועד הפועל של ההסתדרות, חבר מרכז מפא"י וחבר מזכירות מועצת הפועלי תל אביב.
ב-1951, לאחר קום המדינה, היה ניצני ממייסדי הפדרציה העולמית של הקהילות הספרדיות וכיהן כמזכיר ההנהלה הישראלית של הפדרציה.
ניצני נבחר מטעם מפא"י לכהן כחבר הכנסת.
לכנסת השנייה נכנס ב-8 בדצמבר 1952 במקום יצחק בן-צבי שפרש מהכנסת בעקבות בחירתו לנשיא מדינת ישראל, ולכנסת השלישית נכנס ב-14 בנובמבר 1955, במקום יעקב שמשון שפירא שפרש מהכנסת.
בין 1960 ל-1962 כיהן כחבר מזכירות מועצת פועלי תל אביב יפו.
ניצני הרבה לפרסם מאמרים בעיתון "דבר", "דבר השבוע", ב"הפועל הצעיר" וב"שבט עם".
בשנת 1927 נישא לסופי (שמחה) לבית בזרנו.
ב-1937 נפטרה אשתו, ובשנת 1938 נישא לרבקה לבית לודמר.
יעקב ניצני נפטר ב-1962 בתום מחלה קצרה, בגיל 62. הותיר את אשתו וילדיו.
נקבר בלוויה המונית בבית העלמין נחלת יצחק.
יעקב נחום הלוי אפשטיין (20 בנובמבר 1878, כ"ד בחשוון תרל"ט, בריסק דליטא (ברסט), פלך גרודנו, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) – 29 בפברואר 1952, ג' באדר תשי"ב, ירושלים) היה פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים, מייסד המכון למדעי היהדות בה ועורכו הראשון של כתב העת של המכון – "תרביץ".
פילולוג וחוקר ספרות התנאים והאמוראים.
נחשב ל"אבי המדע התלמודי המדויק".
יעקב נחום הלוי אפשטיין נולד בשנת 1878 בעיר בריסק דליטא (ברסט) שבפלך גרודנו של האימפריה הרוסית, בתחום המושב היהודי.
אביו, הרב חיים הלוי אפשטיין, היה דור חמישי לרב אריה לייב הלוי אפשטיין, ואמו חיה-שרה באגון הייתה בת רב העיירה הסמוכה קוטליני.
עד הגיעו לגיל עשר למד ב"חדר", ולאחר מכן למד אצל אביו.
כשהיה בן 14 נפטר אביו, ולאחר מכן, במשך שנה וחצי, מתחילת קיץ תרנ"ד (1894) עד סוף קיץ תרנ"ה (1895), למד בישיבת מיר אצל הרב חיים לייב טיקטינסקי.
בראש השנה תרנ"ה חזר בפעם היחידה בתקופה זו לבקר בביתו בבריסק.
בסוף קיץ תרנ"ה חזר לעירו ולמד ביחידות בבתי מדרש ללא הכוונה מסודרת של רב או מורה, עיקר לימודו התרכז בתורתם של הראשונים.
באותה תקופה החל להתעמק על פי יומניו במחקר אודות ייחוסם של ספרי ראשונים, במחקרו זה הוא מגלה טעויות רבות לגבי זיהויים ומוצאם של כותבי הספרים השונים.
במהלך מחקריו האישיים עמד לו לרועץ החיסרון בספרי מחקר, על כן החליט בשנת תרס"א לנסוע לווילנה, ושם להעמיק ולהרחיב את עיסוקיו בתחום המחקר בספריית שטרשון, וכך כותב אפשטיין במכתב לדודו:
תחילה ניסה להתקבל לישיבת הקיבוץ של הרב גרודזנסקי, אבל הוא לא התקבל לקיבוץ על אף שהביא עמו מכתב המלצה מר' חיים סולובייצ'יק.
בשנת תרס"ז למד בבית המדרש לרבנים בווינה, בשנים תרס"ח-תר"ע למד באוניברסיטת וינה, ועשה דוקטורט בפילולוגיה שמית, פילוסופיה והיסטוריה מאוניברסיטת ברן (תרע"א-תרע"ג) בנושא מבוא לפירושי הגאונים לסדר טהרות.
משנת תרפ"ב היה שנתיים פרופסור שלא מן המניין בבית המדרש הגבוה לחכמת ישראל בברלין.
בעקבות פניה של יהודה לייב מאגנס בשנת 1925 במהלך סמינר שנתן אפשטיין בארצות הברית, הגיע ללמד כפרופסור לבלשנות שמית במכון למדעי היהדות באוניברסיטה העברית, ובשנת תר"ץ (1930) ייסד והחל לערוך את כתב העת "תרביץ" של המכון למדעי היהדות באוניברסיטה.
ב-1948 זכה אפשטיין בפרס ביאליק לחכמת ישראל על המגנום אופוס שלו, "מבוא לנוסח המשנה", שכתיבתו החלה עוד בברלין בשנת תרע"ה.
בהגיעו לגיל שבעים יצא לכבודו ספר היובל תחת הכותרת: "ספר היובל לכבוד יעקב נחום הלוי אפשטיין: למלאת לו שבעים שנה".
נישא לציפורה דה בֵּר, מורה ליוונית ורומית שעלתה לבדה מהולנד, נכדתו של הרב הראשי לאמסטרדם יוסף צבי דינר (אחותה, בֶּרתה (ברכה), הייתה אשתו של המחנך וחוקר היהדות פרופ' בנימין דה-פריס), והתגורר בשכונת תלפיות בירושלים (שם התיידד עם שכנו, ש"י עגנון).
בנו הבכור, חיים מנחם (אשר דאג ביחד עם אמו ציפורה אפשטיין להביא לידי הוצאת כתבי אביו לאור), גר משנות החמישים בקיבוץ סעד שבנגב ושימש בו בתפקידים שונים בהם הקמת קיבוץ כפר עציון המחודש וראש צורים.
אחד מבניו של חיים מנחם הוא הרב יעקב אפשטיין, מחבר השו"ת "חבל נחלתו".
בתו, שרה, הייתה רופאה כללית, והייתה נשואה לרב חיים דרוקמן.
בתו, יסכה לנדאו, התגוררה אף היא בקיבוץ סעד.
תלמידו המובהק, הרב פרופסור עזרא ציון מלמד, ערך והוציא לאור את כל כתבי היד של פרופסור אפשטיין שנותרו לאחר פטירתו.
כמו כן, אשתו ציפורה, אשר האריכה ימים עוד כ-26 שנה, דאגה לשמר את זכרו של בעלה ולהמשיך את עבודתו.
לצורך כך היא הקדישה ממון רב שיועד למתן פרס על שמו לתלמיד מצטיין בחוג לתלמוד באוניברסיטה העברית, פרס זה מוענק בכל שנה בג' באדר, יום השנה לפטירתו של אפשטיין.
בנוסף, ציפורה טרחה ועמלה בתרגום מדעי ומדויק של כל המאמרים של אפשטיין שנכתבו בלועזית לעברית ודאגה לכך שיעברו ביקורת של חוקרי תלמוד.
זכרו הונצח ברחוב על שמו בשכונת קריית היובל בירושלים.
מבוא לנוסח המשנה - נוסח המשנה וגלגוליו למימי האמוראים הראשונים ועד דפוסי ר' יו"ט ליפמן הלר (בעל תוי"ט), תשכ"ד.
(חלק ראשון ו חלק שני ממהדורת תש"ח, באתר HebrewBooks)
מבואות לספרות התנאים: משנה, תוספתא ומדרשי-הלכה, ירושלים: תשי"ז-1957, נערך לאחר פטירתו בידי תלמידו הרב פרופסור עזרא ציון מלמד
מבואות לספרות האמוראים, תשכ"ב-1962, נערך לאחר פטירתו בידי תלמידו הרב פרופסור עזרא ציון מלמד
בשנת 2011 יצא סרטו של הבמאי יוסף סידר - "הערת שוליים", ובו מוזכר אפשטיין, בשם י.נ.
פיינשטיין, כמורהו הדגול של "פרופ' אליעזר שקולניק" (שלמה בר אבא).
מוזכר גם ספרו "מבוא לנוסח המשנה".
יעקב נטל (1917–2002) היה אדריכל ישראלי שפעל בישראל בעיקר בשירות תנועת הפועל המזרחי משנות ה-50 ועד תחילת שנות האלפיים.
נטל נולד בעיר קרקוב שבפולין בשנת 1917, למשפחה דתית וציונית.
נטל התחנך בילדותו ב"חדר", את לימודי התיכון השלים בגימנסיה הממלכתית, שם גם הכיר את מי שיהיה בעתיד שותפו לתכנון פרויקטים רבים – יצחק ביגלאיזן.
בשנת 1935 בהיותו בן 18, עלה נטל לארץ והתיישב בתל אביב, בבניין ברחוב אחד העם 105, שנרכש על ידי אביו קודם לעלותו לארץ.
הבניין כולו נרכש על ידי משפחת נטל, במטרה להוות ערובה לביטחון כלכלי עבור הבן שזה עתה עלה בגפו לארץ ישראל.
בישראל, פנה נטל ללימודי אדריכלות בטכניון שבחיפה, שם הוכשר כאדריכל ומהנדס.
הודות לכך, התקבל ככל הנראה לעבוד כמתכנן באחד מאשכולות המתכננים בחטיבה 12 של המחלקה לעבודות ציבוריות שפעלה במסגרת ממשלת המנדט הבריטי, שהתמחתה בהקמתם של ביצורי משטרת המנדט הבריטי (מצודות טיגרט).
בראשית דרכו העצמאית כאדריכל, פעל בשותפות עם חברו מפולין אינג'ינר יצחק ביגלאיזן, עמו תכנן מוסדות דת רבים, ובכללם בית הכנסת המרכזי בשיכון ה' בעיר בני ברק שתוכנן והוקם בין השנים 1950-1953.
לאחר פירוק השותפות, המשיך נטל לתכנן מבנים רבים ברחבי הארץ, בעיקר מבני ציבור (בתי כנסת, מעונות, מקוואות) ומגורים למגזר הדתי.
יעקב נטל עבד כאדריכל עצמאי במשרדו בתל אביב, עד לפטירתו בשנת 2002.
רשימה חלקית של המבנים והאתרים שתכנן:
בית הכנסת המרכזי בשיכון ה', בני ברק
ישיבת היישוב החדש (פרס ראשון בתחרות מתכננים) ברחוב פומפדיתא בתל אביב.
כפר הנוער הדתי וקריית החינוך גבעת ושינגטון, פרויקט אותו תכנן וליווה החל משנות ה-50 ועד שנת 2002.
קריית חינוך באר יעקב (ישיבה ואולפנה, בית כנסת, מבני מגורים, חדרי אוכל, חדרי כיתות ועוד).
חידוש כפר הנופש לחיילי צה"ל, אשקלון.
הישיבה התיכונית כפר גנים, כיום בתחום פתח תקווה.
בית הכנסת דובב עוז, רחוב הבילויים 15, רמת גן.
בית הכנסת היכל יהודה, גבעת שמואל.
מלון ארבע העונות, נתניה (עיצוב פנים: דורה גד).
בית אבות עכו, קבוצת אש"ל (כיום "מרכז אזורי לקשיש"), עכו.
מרכז מורשת יהדות בבל, אור יהודה.
מרכז 7, מרכז מסחר ותעסוקה, באר שבע.
גני ילדים ובית ספר, קריית ארבע.
בית הספר אמירים, רמת השרון.
מעונות יום עבור תנועת אמונה של הפועל המזרחי בכל רחבי הארץ (ובכלל זה יבנה, עתלית, רחובות).
בנייני מגורים, רחוב כורזין פינת רחוב הרצוג, חברת משהב, רמת גן.
בנייני מגורים, חברת מינרב, אשדוד.
מקווה עירוני, רחוב התחיה 4, יפו, 1960.
יעקב נוישוץ, נכתב גם ניישאץ (Jacob de Neuschotz) 1819 - 25 באוגוסט 1888 היה איש עסקים ובנקאי, עסקן ציבור ונדבן יהודי רומני, חלוץ בתחום הביטוח והבנקאות בנסיכות מולדובה, בעל נתינות אוסטרו-הונגרית וברון, מייסד ובונה בית הכנסת המודרני שנשא את שמו, בית יעקב או בית הכנסת נוישוץ ביאשי.
נוישוץ נולד בסביבות העיר הרצה, אז בנסיכות מולדובה וכעת באוקראינה.
הוא היה בנו של חקלאי יהודי בעל קרקעות ויערות נרחבים, שאיבד את רכושו במהלך משפט ממושך ומורכב ביותר.
האב המדוכא מאובדן נכסיו חלה ומת והותיר אחריו את בנו, יעקב, אחותו של יעקב ואימם.
משפחת נוישוץ עזבה את הרצה והתיישבה ביאשי, שהייתה אז בירת הנסיכות.
האם נישאה פעם נוספת ויעקב עסק במסחר ונשא לאישה את רעייתו הראשונה, פאני.
במשך כעשר שנים עסק יעקב במסחר והייתה לו חנות ברחוב הראשי, אך שנתיים לאחר נישואיו, נפגעו עסקיו ממשבר כלכלי וכל הונו הלך לאבדון.
הוא התחיל לעבוד כמנהל חשבונות, בשכר שבועי, אצל סוחר גדול ובהדרגה שיקם את עצמו, פתח עסק לחלפנות, שהתפתח לעסקי בנקאות גדולים.
עסקי נוישוץ התפתחו עד כדי כך, שב-1849 נתן הלוואה של 6,000 מטבעות זהב לשליט העוזב, מיכאיל סטורדזה וזה יצר לו מוניטין טוב במיוחד.
בנק נוישוץ שכן ברחוב Golia, ביאשי והוא היה אחד הצינורות העיקריים דרכם תושבי מולדובה הזרימו את חסכונותיהם למימון בניית מסילות הברזל החדשות על ידי חברת Ofenheim.
הבנק נתן ריבית של 7,5% לשנה.
נוישוץ היה בעל מניות גדול בחברות הביטוח העיקריות של התקופה ונמנה בין חברי מועצת המנהלים של חברת România וחברת Naţionala.
ליעקב נוישוץ ולרעייתו, פאני, נולדו ארבעה ילדים שלא האריכו חיים.
שנה לאחר מות רעייתו נשא יעקב אישה שנייה, העלמה Adelaide de Jolles מדרזדן.
במקביל להתעשרותו נוישוץ עסק, יחד עם אשתו, בהרבה מעשי נדבנות.
כבר ב-1863 החל בבניית בית כנסת חדש ליד ביתו, בית הכנסת המודרני הראשון בנסיכות מולדובה.
לתפעול בית הכנסת דאג להביא מחוץ למולדובה חזן ומטיף.
בית הכנסת נקרא "טמפל נוישוץ" (בית כנסת נוישוץ) או "בית יעקב".
נוישוץ רצה להקים סמינר רבני והשקיע מאמצים לשם כך, אך נכשל בכך.
הוא שלח על חשבונו צעירים בעלי השכלה תלמודית ללמוד בווינה לתואר דוקטור ובסמינר הרבני, כדי שישובו רבנים מודרניים, כמקובל בבית הכנסת שהקים.
בית הכנסת פעל עד מלחמת העולם השנייה, במהלכה הופצץ ובאמתלה שהוא מהווה סכנה, השלטונות האנטישמיים של התקופה הרסו אותו כליל.
בבית כנסת זה כיהן יעקב נימירובר בתפקידו הראשון כרב וכדרשן.
נוישוץ הקים ומימן את Orfaneum Iacob şi Fany Neuschotz (בית היתומים על שם יעקב ופאני נוישוץ), מוסד בו חיו בקביעות 18 יתומים באפוטרופסותו של דוקטור קרפל ליפה, שזכו לקיום מכובד ולימודים יסודיים, תיכוניים וחלקם גם נשלחו ללמוד בחוץ לארץ על חשבון הברון נוישוץ.
בשנת 1866, בעת מגפת כולרה, כשהגיעו פליטים רבים שנסו מפני המגפה, נוישוץ מימן במשך עשרה ימים את כלכלתם של כחמשת אלפים פליטים.
בשנת 1867, כשפשט הרעב במחוזות הרומניים ובעלי האחוזות עשקו את חוכריהם ככל שיכלו, נוישוץ, שהיה בעצמו בעל אחוזה, בניגוד להתנהגותם של אחרים, קנה כמויות של תירס וחילק אותו ליושבים באחוזותיו, כדי שלא יסבלו חרפת רעב.
דברים אלה התפרסמו והוא זכה לתודות רבות, גם מאישי שלטון של התקופה.
יעקב נוישוץ זכה לקבל בחייו מגוון של אותות ותוארי כבוד.
וילהלם הראשון, קיסר גרמניה, העניק לו את תואר האצולה, פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, מינה אותו לאביר במסדר "פרנץ-יוזף", קרול הראשון, מלך רומניה מינה אותו לחבר במסדר "כתר רומניה" והעניק לו תואר של אביר המסדר "כוכב רומניה".
מילאן הראשון, מלך סרביה, צירף אותו למסדר "טאקובה".
על פי החוקה הרומנית רק נוצרים זכו לאזרחות הרומנית ולהענקת אזרחות למי שאינו נוצרי היה צורך בהעברת חוק בשני בתי המחוקקים של רומניה.
היהודים הרומנים, פרט לקבוצה של פחות מאלף, שהשתתפו במלחמת העצמאות של רומניה, היו חסרי אזרחות או שהיו אזרחים של מדינות זרות.
יעקב נוישוץ, שהיה יליד נסיכות מולדובה (אחת משתי הנסיכויות שיחד יצרו את רומניה), בן להורים ילידי נסיכות מולדובה, שחי ברומניה, ניהל בה עסקים גדולים ונודע במעשי הנדבנות שלו, ביקש את האזרחות הרומנית.
אישים רומנים ידועי שם, ביניהם מיכאיל קוגלניצ'אנו ויון ברטיאנו, דיברו למען הענקת האזרחות והאזרחות אושרה לו בבית העליון, ב-26 בפברואר 1888, ברוב קולות, אך הבית התחתון, ב-4 בדצמבר, באותה שנה, סירב לאשר את החוק ובכך נדחתה בקשתו.
למרות אכזבתו נוישוץ המשיך לראות את עצמו כבן רומניה ונתן ביטוי לכך גם בצוואתו.
יעקב נוישוץ השאיר בצוואתו עשרים אלף ליי לאקדמיה הרומנית, לייסוד פרס על שם נוישוץ, פרס שהוענק ליצירות ספרותיות איכותיות.
יעקב נוישוץ נפטר ב-25 באוגוסט, בחווילתו, Mon Repos, שברובע קופואו, ביאשי.
למחרת הוצגה גופתו באחד הסלונים של ארמונו (הארמון מהווה כעת מוזאון המוקדש לסופר מיכאיל סדובאנו) כשהיא מקושטת בפרחים וקהל גדול מאוד עבר על פניו.
ביום ראשון, 28 באוגוסט, הועמדה הגופה בשערי בית הכנסת בית יעקב ( או "טמפלול נוישוץ").
בין הנואמים שם היו הרב טאובס (טויבס), הדרשן טאובר וד"ר קרפל ליפא.
העירייה ארגנה משמר כבוד צבאי.
הקבורה נערכה בבית העלמין היהודי, פקוראר, (Păcurari) ובין המספידים היו: הרב הדרשן שמואל דוד טאובר (טויבער), ראשי הציבור, כולל התובע הכללי, שהיה מידידיו.
העיתון Curierul (השליח) המקומי הופיע למחרת במסגרת שחורה ועם תיאור מעשי הצדקה שלו.
הרב יעקב ניסן רוזנטל (ט"ו בסיון ה'תרפ"ד, 17 ביוני 1924 – י"ז באייר ה'תש"ע, 1 במאי 2010) היה פוסק, דיין ואב בית דין בחיפה.
נולד בירושלים לרב אברהם דוד רוזנטל, ששימש כרבה של שכונת שערי חסד בעיר.
למד תורה מפי הרבנים יעקב משה חרל"פ, איסר זלמן מלצר, החזון איש והרב מבריסק.
בגיל 20 החל להשקיע זמן רב בלימוד חלק חושן משפט בשולחן ערוך העוסק במשפט עברי, וזאת באופן עצמאי בישיבת עץ חיים, ותוך שימוש חכמים של רבנים מפורסמים כדוגמת החזון איש, הרב מבריסק, הרב מלצר, הרב פרנק והרב הרצוג.
החזון איש יעץ לו להתמנות לדיין כדי להתפרנס.
הוא מונה לדיין בצפת על ידי הרב הראשי לישראל יצחק אייזיק הלוי הרצוג בגיל 27, והיה צעיר הדיינים בישראל.
כעבור חצי שנה עבר לחיפה, וכעבור שלוש שנים נוספות מונה לאב בית דין בחיפה.
הוא שימש בתפקיד זה כ-25 שנה, עד לפרישתו בגיל 55.
בשנת 1966 הוזמן על ידי הרב זלמן סורוצקין לכהן כחבר בוועד הפועל של ועד הישיבות בארץ ישראל.
מדי שבוע היה מעביר שיעור לרבנים ודיינים.
שימש כרב הפוסק של החברה קדישא בחיפה.
בשנת 1975 התמודד לכהונת הרב הראשי של חיפה, ובעיתונות נטען שהוא נתמך על ידי הרב שלמה גורן, אך לא נבחר.
הרב רוזנטל הקים את ישיבת הגר"א בחיפה, שלימים הפכה לכולל אברכים, והוקמו לה סניפים נוספים של כוללים גם בבני ברק, פתח תקווה, קריית ספר ורמת השרון.
לרשת כוללים זו התמסר במיוחד לאחר פרישתו מבית הדין, ובראשות הסניפים עומדים בניו של הרב רוזנטל.
כמו כן מסר במשך כמה שנים שיעורים בישיבת כנסת חזקיהו בכפר חסידים לתלמידי השיעורים הגבוהים, בענייני סדר זרעים וסדר קדשים.
מסר מדי שנה שיעורים במסגרת מפעל ירחי כלה של ישיבת פוניבז'.
הרב רוזנטל נפטר בי"ז באייר ה'תש"ע ונקבר לפי בקשתו בחלקת הילדים של בית הקברות הישן בחיפה.
הרב רוזנטל כתב סדרה של 15 כרכים בשם משנת יעקב, על משנה תורה של הרמב"ם (ירושלים-חיפה תשמ"ו-תשע"ג).
התאפיין בעצמאות מחשבתית והלכתית, ולא נרתע מעמדות שאינן מקובלות.
בספרו "משנת יעקב" כתב כי עלייה להר הבית, כאשר היא נעשית לשם תפילה או מתוך רצון להתקרב למקום קודש הקודשים, אינה נחשבת "ביאה ריקנית".
תלמידו הרב שלמה משה עמאר אכן העיד כי בצעירותו עלה להר הבית, אולם ברבות השנים חזר בו והסכים לאסור עלייה זו בשל החשש מעלייה המונית למקומות האסורים לטמאי מתים.
בשנת תש"פ (2020) אף פרסם הרב עמאר מכתב רשמי שבו הבהיר כי הדברים שפורסמו בשמו אינם נכונים, וכי הרב רוזנטל עצמו אמר לו במפורש לפרסם איסור מוחלט על הכניסה להר הבית.
עם זאת, בסיכומי שיעורים שנמסרו על-ידו בישיבת נהריה נכתב בשמו כי דעתו להתיר עלייה להר הבית.
סירב לחתום על כרוז בגנות התנדבות בנות דתיות לשירות לאומי והוכה בשל כך בידי קנאים בבני ברק, על פי החוקר הרב איתם הנקין, נמנה הרב רוזנטל עם עשרת הרבנים שפסקו להיתר בעילום שמם בפרשת האח והאחות, ושעל חוות דעתם ביסס הרב שלמה גורן את ההיתר בפרשה.
הרב רוזנטל נהג מנהג מיוחד הנקרא "בית דין של מטה", בו מכנסים שלושה פוסקי הלכה לבית דין על מנת לגזור על רווקים ורווקות שיינשאו, על זוגות חשוכי ילדים שייפקדו ועל חולים שיתרפאו.
מנהג זה של כינוס בית דין למקרים אלו נעשה בעיקר ביום הפורים, אך גם בהזדמנויות נוספות במשך השנה.
הוא מבוסס על העיקרון שבית דין של מעלה מקיים את מה שגוזר בית דין של מטה (כגון בקידוש החודש ובהתרת נדרים).
מנהג מיוחד זה נוסד בשנת תשנ"ח (1998), בהחלטה ספונטנית ביום הפורים צירף אליו הרב רוזנטל מספר תלמידי דיינות על מנת לברך רווקים ורווקות וזוגות חשוכי ילדים, ולדבריו זמן קצר לאחר פורים נושעו כולם.
הרב רוזנטל נהג אף לערוך במקרים מסוימים פדיון נפש לחולים, ואף שהעירו לו שהדבר מסוכן, אמר שכיוון שהוא עושה זאת לצורך הרבים, הוא לוקח על עצמו את הסיכון.
בריאיון עיתונאי אמר ש"זה עובד - בתשעים ושמונה אחוז מהמקרים".
היה מאזין מדי בוקר למהדורת החדשות, כדי שיוכל להתפלל על עם ישראל.
הרב רוזנטל היה מזוהה עם הרבנות הראשית, אמר הלל ביום העצמאות והתייחס למדינת ישראל כאל "ראשית צמיחת גאולתנו".
הוא היה מיודד עם הרב אברהם אלקנה שפירא - מגדולי הרבנים של הציונות הדתית - אך שמר על קשרים טובים גם עם רבני הציבור החרדי, כדוגמת הרב אלעזר מנחם מן שך - מנהיג הזרם החרדי ליטאי.
לא היה מזוהה עם אף גוף פוליטי ואף לא הסכים לחתום על כרוזים והמלצות, כדי שלא להיות מזוהה עם כל גוף ציבורי.
בניו וחתניו למדו בישיבות חרדיות ומשתייכים למגזר החרדי.
הקפיד שלא לחתום על כרוזים.
נמנע גם מכתיבת הסכמות, פרט לספריהם של בודדים מבין תלמידיו.
מדי שבוע מסר שיעור בשולחן ערוך לרבני ערים וקהילות בצפון הארץ.
בין המשתתפים: הרב דוד אבוחצירא בעת שכיהן כרבה של נהריה והרב פרץ ציוני רבה של עפולה.
הראשון לציון הרב שלמה משה עמאר, הרב הראשי לירושלים
הרב מיכאל ועקנין, רבה של יקנעם
הרב משה ראוכברגר, רב שכונת רמת הדר בחיפה
הרב ישראל דוד רוסט, רב קהילת גור בחיפה
הרב נח קניאל, ר"מ בישיבת כנסת חזקיהו
הרב יחיאל שחר, רב שכונת רמות רמז בחיפה
הרב יעקב ממן, רב שכונת ורדיה בחיפה
הרב רוזנטל היה נשוי לפנינה, בת הרב מרדכי שמואל קרול, רבו הראשון של כפר חסידים, ורבקה, בת הרב מרדכי שלמה מובשוביץ, רבה של מלסטובקה.
אחיו הם הרב ישכר דב רוזנטל, רב שכונת משכנות בירושלים; הרב משה אהרון רוזנטל, ראש כולל הרמ"א בבני ברק ומחבר ספרי "מטה אהרון"; והרב יהושע מאיר רוזנטל, רב שכונת שערי חסד בירושלים.
חתניו הם הרב ישראל מאיר ערלנגר - ראש כולל דברי שיר בלונדון, והרב מאיר שמואלביץ - בנו של הרב חיים שמואלביץ, ר"מ בישיבת מיר וראש מערכת האנציקלופדיה התלמודית.
יעקב נפתלי הרץ שמחוני (שמחוביץ) (על פי רוב י.
שמחוני; 20 בינואר 1884, כ"ב בטבת תרמ"ד, סלוצק, רוסיה (רוסיה הלבנה) – 21 במאי 1926, ח' בסיוון תרפ"ו) היה משכיל יהודי, היסטוריון ומתרגם, בקי במזרחנות ומדעי היהדות.
שמחוני נולד בשנת 1884 בסלוצק שברוסיה הלבנה (אז חלק מהאימפריה הרוסית), בשם יעקב נפתלי הרץ שמחוביץ, לאביו ר' שמואל, איש משכיל ועשיר, כשאביו היה בן 60, מנישואיו השניים לזיסיל, בתו של ר' יעקב נפתלי הרץ ברנשטיין מלבוב.
אחותו רוזה הייתה מורה ופסיכולוגית, ופעילה בייווא.
את השם בעל הסיומת הלועזית (הסלאבית) שמחוביץ', שינה לשם עברי מתוך רגש לאומי.
ב-1896 אביו נפטר וב-1898 שמחוני עבר עם אמו למינסק, שם למד לטינית, יוונית וערבית.
ב-1903 נקבעה בסלוצק בחינת הבגרות שלו בכתב ליום שבת.
אף על פי שלא היה שומר מצוות, סירב להיבחן מטעמים לאומיים, מה שעיכב את לימודיו באוניברסיטה.
ב-1906 יצא לבירת רוסיה סנקט פטרבורג, ולאחר שקיבל שם תעודת בגרות אקסטרנית בבית ספר ממשלתי, יצא ללייפציג שבגרמניה, ללמוד באוניברסיטה.
את חופשות הקיץ עשה בשווייץ, שם הכיר את המשורר יעקב כהן.
בתרע"ב פרסם כהן את מאמרו העברי הראשון של שמחוני, "רבי יהודה הלוי בתור משורר לאומי", בקובץ "העברי החדש: מאסף לספרות, לאמנות ולחיים".
על מאמר זה חתם לראשונה בשם "י.
באותה שנה התפרסם מאמר נוסף שלו ב"העתיד" על יחזקאל הנביא.
ב-1914, זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, קיבל תואר דוקטור על עבודתו "לחקר ההרצאות של הסופרים הערבים על דבר הכוזרים".
החל משנה זו גר בברלין.
ב-1916, לאחר כיבוש פולין על ידי הגרמנים, נתחדשה "הצפירה" ושמחוני פרסם בה שני מחקרים גדולים, על רבי יהודה החסיד ועל ש"ד לוצאטו (שד"ל).
ב-1917 הוזמן לגימנסיה העברית בלודז' שבפולין, להורות את הלימודים העבריים.
במקביל להוראה בגימנסיה (1917–1924), עסק בהרבה תחומים (היסטוריה, ארכאולוגיה, בלשנות ופילוסופיה) והשתתף במרבית העיתונים וכתבי העת העבריים בביקורות ספרים ובמאמרים ומחקרים על השירה העברית בימי הביניים והעת החדשה, הספרות היהודית-ערבית בימי הביניים ותולדות ישראל.
בין היתר פרסם מאמרים על רבנו גרשום מאור הגולה ("השלח", כרך כ"ח, חתום בכינוי "נפתלי בן שמואל") ושלמה אבן גבירול.
בנוסף, כיהן כציר מטעם לודז' בוועידה הארצית של ציוני פולין.
ב-1922 הוציא את "דברי ימי ישראל", ספר לימוד מקיף לתיכון להיסטוריה של עם ישראל.
ב-1923, שנה בלבד לאחר הופעת הכרך השני של ספרו ההיסטורי-פילוסופי של אוסוואלד שפנגלר "שקיעת המערב", פרסם שמחוני, בעברית, מסה מקיפה מאוד על שפנגלר, שפורסמה ברבעון "התקופה", כתב העת הספרותי העברי היוקרתי והפופולרי ביותר בראשית שנות ה-20.
באותה שנה תרגם שמחוני, בהזמנת הוצאת שטיבל, את ספרו הראשון של יוסף בן מתתיהו, "תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים".
בתרגומו לספר הזה, קנה לו שם של מתרגם קפדן.
ב-1924 כתב שמחוני את המבוא לתרגום העברי של טשרניחובסקי לאפוס הבבלי "עלילות גילגמש".
ב-1925 עבר שמחוני לברלין, שהייתה אז מרכז של תרבות עברית, והצטרף למערכת המדעית של האנציקלופדיה שייסדו יעקב קלצקין ונחום גולדמן - אנציקלופדיה יודאיקה הגרמנית, כמזכיר ראשי ועורך מחלקת ההיסטוריה של עם ישראל עד חתימת התלמוד.
הוא תרם ערכים רבים לשני הכרכים הראשונים של האנציקלופדיה, אך פטירתו גדעה את המשך תרומתו לאנציקלופדיה.
הוא גם היה נשיא בית הוועד העברי בעיר.
באותה שנה תרגם גם את ספרו האחרון של יוסף בן מתתיהו, "נגד אַפִּיוֹן".
עם פתיחת האוניברסיטה העברית, הוזמן על ידה להורות בה את ההיסטוריה העברית והתכוון להענות להצעה: "חג פתיחת מכללתנו הוא חג העתיד".
הוא חלה בתחילת חודש סיון תרפ"ה, וכתוצאה מהניתוח שעבר, נפטר ערירי באסרו חג של שבועות 1926.
אסיפות אבל נערכו לזכרו בקהילות היהודיות בברלין, ורשה, לודז', קובנה וריגה.
ב-14 ביוני 1926 נערכה אספה כזאת בניו יורק.
אחרון הדוברים היה חיים נחמן ביאליק:
ב-1929 הוציאו חבריו של שמחוני בברלין קובץ לזכרו בשם "ציונים".
הקובץ מחולק לארבעה מדורים: "ספרות", "גנזי שירה", "מחקרים", "שירים, מסות ומכתבים".
השתתפו בו גדולי התרבות היהודית שבתקופה ובראשם ח"נ ביאליק.
תרגום "מלחמת היהודים עם הרומאים"
תרגום שמחוני ל"תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים" הוא התרגום השני שנעשה לעברית, אך הראשון שנעשה ישירות מהמקור היווני.
התרגום הקודם לעברית, של קלמן שולמן, נעשה מתרגום גרמני, ולדעת שמחוני "אינו אלא מהדורה מליצית של ספר יוספוס".
מכיוון שיוסף בן מתתיהו מספר שאת "מלחמת היהודים" כתב לראשונה בלשון "אבותיו" ורק אחר כך תרגם אותו ליוונית, בחר שמחוני לתרגם את הספר לעברית של זמנו של יוסף:
אם ב"שפת אבותינו" התכוון יוסף לעברית ולא לארמית, הקפדתו של שמחוני להימנע משימוש במילים מאוחרות לחתימת המשנה (220 לספירה לערך), מהווה ניסיון לשחזר איך הייתה עשויה להיראות הגרסה הראשונה של יוסף, שלא שרדה.
תרגום שמחוני הוא גם התרגום המקובל בקרב חוקרים ישראלים, ובו משתמשים בדרך כלל בימינו כמקור העיקרי לציטוט.
תרגומו נחשב לנאמן למקור, מלווה בהערות שוליים רבות בגוף הספר, הערות ובאורים לכל פרק מרוכזים בסוף הספר, וכן במבוא מרתק ובנספחים חשובים: לוח זמנים של מאורעות המלחמה, מפתח שמות ומקומות, לוחות יוחסין ומפות.
שמחוני, דברי ימי ישראל: ספר עזר למורים, למתלמדים ולתלמידי המחלקות העליונות של בתי ספר תיכונים, "מוריה" 1922.
יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, מתורגמים מן המקור היווני על ידי ד"ר י.
שמחוני עם מבואות, הערות ומפתחות, הוצאת שטיבל, ורשה, תרפ"ג 1923. "מסדה" 1968.
עלילות גלגמש, תרגם שאול טשרניחובסקי עם מבוא מאת י.
שמחוני, הוצאת שטיבל, ורשה, תרפ"ד 1924.
יוסף בן מתתיהו, קדמות היהודים (נגד אפיון), תרגם ד"ר י.
יעקב מיכאילוביץ' סבֶרְדְלוֹב היה הנשיא (יו"ר "הוועד הפועל המרכזי של כל רוסיה") השני של רוסיה הסובייטית (21 בנובמבר 1917 – 16 במרץ 1919) והשני ממוצא יהודי בתפקיד זה (אחרי לב קמנייב), תחת מנהיגותו של לנין.
סברדלוב נולד ב-3 ביוני (22 במאי לפי הלוח היוליאני שנהג אז ברוסיה הצארית) 1885,
לאליזבט סולומונובנה ולמשה סברדלוב בניז'ני נובגורוד שעל גדות הוולגה, במרכז רוסיה הצארית.
משפחת אמו הייתה במקור מפלך ויטבסק וסבו, ישראל גאוכמן, היה סוחר בסראטוב.
אביו, משה, השתקע עם המשפחה בניז'ני נובגורוד בשנת 1882 ושינה את שם המשפחה לסברדלוב.
אביו היה בעל הוצאה לאור, בית דפוס וסדנת תחריט.
יעקב למד בגימנסיה, אולם נזרק מבית הספר בשל פעילות פוליטית מהפכנית.
עקב כך, שלח אותו אביו להתלמדות בבית מרקחת.
ב-1896 היה הסופר מקסים גורקי, יליד ניז'ני נובגורוד אף הוא, לידיד המשפחה וכמה שנים אחר כך הוא אף אימץ את אחיו הבכור של סברדלוב, יהושע זלמן סברדלוב, כבן.
אותו אח של סברדלוב התנצר, קיבל את שם משפחתו של גורקי – פשקוב, והיה לימים לגנרל בצבא הצרפתי – זינובי פשקוב.
ב-1902 פגש גורקי את לנין והפך לבן בריתו וידידו.
סברדלוב הלך בעקבות ידיד המשפחה ובאותה שנה, בגיל 17, הוא הצטרף למפלגתו של לנין – "מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית".
ב-1903, בעקבות לנין, הוא הצטרף לפלג הבולשביקי של המפלגה.
באותה שנה הוא אף נעצר לראשונה על ידי האוכראנה – משטרת הצאר.
סברדלוב השתתף במהפכת 1905, כמפקד המחתרת הבולשביקית בהרי אורל.
בעקבות זאת הוא נעצר ביוני 1906 ומאז היה במשך כ-11 שנה, כמעט ללא הפסקה, במאסר או בגלות, עד 1917. בסתיו 1913 נבחר סברדלוב לראשונה לוועד המרכזי של המפלגה הבולשביקית, בהיעדרו והוא בן 27 בלבד.
שנתיים מתוך שנות הגלות שבילה בתוך רוסיה (1914–1916), היו בסיביר, לצידו של סטלין.
עם פרוץ מהפכת פברואר 1917 והדחת הצאר חזר סברדלוב לפעילות פוליטית מלאה בפטרוגרד (כיום סנקט פטרבורג) ונבחר שוב לוועד המרכזי, והפעם, בנוסף לכך, גם לתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה, שהיה שני בחשיבותו רק ללנין.
לנין אף תכנן ככל הנראה להוריש לסברדלוב את הנהגת המפלגה והמדינה, בבוא היום.
סברדלוב ארגן יחד עם סטלין את הוועידה הקומוניסטית השישית שהתקיימה בחשאי ביולי-אוגוסט 1917.
סברדלוב לקח לאחר מכן חלק פעיל ביותר, במהפכת אוקטובר.
ב-1922 טען גנרל רוסי מלוכני, מיכאיל דיטריכס, שסברדלוב ארגן את רצח הצאר המודח, ניקולאי השני, ומשפחתו ביקטרינבורג, ב-16 ביולי 1918. ב-1990 חזר המחזאי הרוסי אדוארד רדז'ינסקי על הטענה הזו בספר רב-מכר על אחרוני הרומנובים, שהתפרסם בשורה של לשונות.
ב-21 בנובמבר 1917, התפטר לב קמנייב מתפקידו כיו"ר הוועד הפועל המרכזי של כל רוסיה, פחות משבועיים אחרי פרוץ מהפכת אוקטובר ובחירתו לתפקיד.
הרקע היה נכונותו המופרזת מדי לטעמו של לנין, לשאת ולתת עם יריבי המפלגה ובראש וראשונה איגוד פועלי מסילות הברזל, שאיים אותה עת בשביתה כנגד הקומוניסטים.
סברדלוב, המיליטנטי יותר, קיבל תפקיד זה במקומו, על פי מצוות לנין ובכך היה לנשיא השני של רוסיה הסובייטית והיהודי השני בתפקיד זה.
הוא המשיך לכהן כנשיא רוסיה הסובייטית בפועל במשך כשנה וחצי אחר כך, עד יום מותו במרץ 1919, בן פחות מ-34.
סברדלוב נפטר ממגפת השפעת שפשתה עם סיום מלחמת העולם הראשונה, בכל אירופה.
באשר לגורם המוות, נשמעו במשך השנים טענות בלתי מוכחות, כי הייתה זו התנקשות בחייו ולאו דווקא מחלה שגרמה למותו (טענה זו גם הועלתה במהלך משפט העשרים ואחת).
הוא נקבר בבית הקברות של חומת הקרמלין בצידה המערבי של הכיכר האדומה במוסקבה ולצידו נקברו לאחר מכן רבים אחרים ממנהיגי המפלגה הקומוניסטית הסובייטית.
את מקומו בתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ירשו טכנוקרטים שונים, עד 1922, עת נכנס סטלין לתפקיד והפך אותו שוב למוקד של כוח במפלגה.
מנהיג ברית המועצות, ולדימיר איליץ' לנין, טען כי סוורדלוב הווה את "הדמות העילאית של המהפכן המקצועי"
כץ כתב עליו בהבוקר: .
ב-1924 שינה השלטון הקומוניסטי את שמם של העיר יקטרינבורג ומחוז יקטרינבורג לסברדלובסק על שם יעקב סברדלוב.
העיר חזרה לשם המקורי רק אחרי נפילת השלטון הקומוניסטי, ב-1991, ואילו מחוז סברדלובסק שמר על השם הסובייטי.
סברדלוב הונצח על בולים רבים של ברית המועצות.
פסלו שהוצב במוסקבה הוסר בשנת 1991.
על שמו נקראה סדרה של ספינות תותחים שיוצרו משנת 1948 ועד 1959 ושרתו בצי הסובייטי.
יעקב ניב (הלפרין) (נכתב גם הַלְפֶּרְן; 14 באפריל 1905 – 14 בספטמבר 1976) היה מחנך, סופר ומתרגם ישראלי, המפקח הראשי של זרם העובדים ומנהל המרכז לחינוך של ההסתדרות.
ניב נולד בשנת 1905 בסוויסלוץ' שבמחוז וולקוביסק בפולין, בן לדניאל הלפרין.
בילדותו למד ב"חדר" ובבית מדרש וכן למד חשבון אצל מורה פרטי.
כשהיה בן 13 הוקם בעיירתו בית ספר עברי, והוא התבקש, בגילו הצעיר, ללמד בו חשבון ועברית.
תחילה עבד בכפר גלעדי, אולם משאלתו של אביו כי יהיה מורה לעברית עמדה לנגד עיניו, ועל כן פנה ללמוד בבית המדרש למורים בירושלים.
במהלך לימודיו נקשר לחברי ועדת התרבות של ההסתדרות, ועם סיום לימודיו נענה לקריאת ההסתדרות והיה למורה בעמק יזרעאל.
בין השנים 1924–1934 היה מורה ומנהל במספר בתי ספר: במשך שש שנים לימד בבלפוריה, ומשנת 1930 בבית הספר בנשר.
בשנת 1934 התמנה כמפקח בזרם העובדים, מ-1937 כיהן כמפקח הראשי של הזרם, ומשנת 1942 פיקח על הזרם מטעם הוועד הלאומי, ושימש בתפקיד זה עד לפירוק החינוך הפועלי בשנת 1953. כמו כן, משנת 1941 ועד 1950 כיהן כמנהל המרכז לחינוך של ההסתדרות.
בין השנים 1953–1960 היה חבר המזכירות הפדגוגית, וריכז מטעמה את הכיתות הטרום מקצועיות בשנת הלימודים תשי"ז.
משנת 1960 כיהן כמפקח החינוך במחוז תל אביב של משרד החינוך והתרבות.
ניב כתב מספר רב של ספרים בתחום החינוך והפדגוגיה, ותרגם מאמרים מרוסית, יידיש ואנגלית.
כן היה חבר מערכות "אורים" ו"אורים להורים" ופרסם מאמרים בתחום הספרות והפדגוגיה ב"הד החינוך", "דבר", "הפועל הצעיר", "מאזנים" ובכתבי עת נוספים.