tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היה מזכירו של מושל ברמודה מ-1847 ועד 1849, נסע למדבר סהרה בחורפים 1855 ו-1857 וביקר בארץ ישראל ב-1858, וחזר אליה ב-1863, 1872 וב-1897 למסעות נוספים שבהם חקר את עולם החי והצומח והתעניין בכתבים עתיקים.
ב-1881 שב לאזור וסייר גם בעבר הירדן, לבנון, מסופוטמיה וארמניה.
נוסף על כך סייר מספר חודשים במערב ארצות הברית, טייל לאורך החוף המערבי של נורווגיה ועד החוג הארקטי והגיע גם לסרי לנקה (ציילון), סין, יפן, רוסיה וב-1891 ביקר בצפון מערב אמריקה הצפונית.
ב-1905, שנה לפני מותו, הוא טייל בסיציליה.
טריסטראם היה אחד מחוקרי הטבע הראשונים של ארץ ישראל בדורו.
כתביו ואוסף הפוחלצים והאדרים (עורות של בעלי חיים) שלו מהווים מקור ידע חשוב בדבר עולם החי של ארץ ישראל במאה ה-19. את סיפורי מסעותיו אסף ופרסם ב-1865 בספרו "מסע בארץ ישראל – יומן 1864–1863".
טריסטראם נחשב ל"אבי הזואולוגיה בארץ-ישראל".
ספרו "החי והצומח של ארץ ישראל", שראה אור לראשונה ב-1889, נחשב לאבן יסוד רבה במחקר הביולוגי של הארץ.
במיוחד התעניין בציפורים והיה ברשותו לקראת סוף המאה ה-19 אוסף של 20,000 פריטים מכל חלקי העולם, אותם מכר למוזיאון ליברפול.
פוחלצי היונקים שאסף במסעו בארץ-ישראל בשנות השישים, הגיעו למוזיאון דרום קנסינגטון בלונדון.
וחלק מהצמחים שאסף אל המוזיאון הבוטני בקיימברידג'.
טריסטראם היה נוצרי מאמין והתייחס ביראת כבוד לארץ ישראל.
מספר פעמים בספרו הוא מספר על ההתפעמות שאחזה בו כשעמד מול מקום קדוש, כבית אל או ירושלים.
במסעותיו הוא לא חדל לחפש ראיות לנאמר בכתבי הקודש.
הוא פעל בשירות המיסיון ואולם לא עבד כמיסיונר בארץ ישראל והתייחס בכבוד ליהודים הגרים בה.
ביומנו ניסה למצוא באתרי הארץ עדויות לדברים הכתובים בתנ"ך.
אחד האזורים שבהם הירבה לטייל הוא סביבות ים המלח וכך הוא מייחס את מזמור מ"ב בתהילים לנחל דוד.
ביקר בשכם וציין כי "בתיה משופרים בדרך כלל מבתי ירושלים, רחובותיה נקיים יותר, ובאמצע רבים מהם ניגר זרם קטן של טחנה ומימיו צלולים מאד".
הוא מצא בשכם 200 שומרונים ופחות מזה יהודים.
הקבר נמצא בין "באר יעקב" - אתר הקדוש לנוצרים לבין הכפר הקטן "עסקר" שבו יש מעיין שופע.
לדעתו, זהו מקום "שלם" העתיקה.
על קבר יוסף הוא אומר כי הוא קטן ומסויד אך "אינו מצטיין בשום דבר מיוחד".
עם זאת, הוא סבור כי אין לפקפק בזיהוי שלו.
גולת הכותרת של מסעו היא ירושלים.
הוא מספר על הגילוי של קברי המלכים על ידי משלחת פליסיאן דה סוסי באותה שנה.
בתוך ארון הקבורה היה שלד של אישה ועל הסרקופג כתובת בעברית.
ההשערה הראשונית של המגלה הייתה כי אלו העצמות של אחת מבנות המלך דוד.
הוא מבקר בהר הבית ומראים לו את המערה מתחת לכיפת הסלע.
הוא כותב : "בו מנהרות המקשרות אותו עם נקבת השילוח ועם עיר דוד".
על שמו של טריסטראם קרויים בעלי חיים רבים; המפורסמת שבהם היא הציפור טריסטרמית, אך ישנם בעלי חיים נוספים הקרויים על-שמו כגון מריון (מכרסם דומה לעכבר) טריסטרמי, לטאת טריסטר'ם ועוד.
הוא נישא לאלינור מרי בולבי בצ'לטנהאם ב-5 בפברואר 1850. תשעת ילדיהם כללו את המיסיונרית והמנהלת קתרין אליס סלווין טריסטראם.
שאר ילדיו היו: מרי, אלינור, הנרי, פרנסיס, לואיסה, שארלוט, כריסטינה וג'ון.
זרובבל גלעד במסע לעין גדי כולל מוטו מתוך ספרו של טריסטראם מסע בארץ ישראל (מעריב, ה' בסיון תש"ט)
הנרי אלפרד ביירוד היה דיפלומט אמריקאי אשר שימש כשגריר ארצות הברית במצרים.
במהלך שנות החמישים, בהיותו עוזר שר החוץ האמריקאי, נשא נאומים פומביים אנטי-ישראליים ובעלי נימה אנטישמית, אשר עוררו סערה בחוגי השלטון, בדעת הקהל בישראל ובקרב יהדות ארצות הברית.
הנרי אלפרד ביירוד נולד בעיר וודבורן שבמדינת אינדיאנה בארצות הברית, בשנת 1913. בשנת 1937, בהיותו בן 24, סיים את האקדמיה הצבאית וסט פוינט והחל בשירות כקצין בצבא הקבע האמריקאי, שירות שארך 15 שנה עד לשנת 1952. במהלך שירותו טיפס במעלה הדרגות ובשנת 1946 קודם לדרגת בריגדיר גנרל.
במשך רוב שנות מלחמת העולם השנייה שירת בזירת סין-הודו-בורמה כקצין מבצעים.
עם סיום המלחמה היה שלישו של הגנרל ג'ורג' מרשל, בעת שליחותו של הגנרל מרשל בסין.
בשנת 1946 הושאל ביירוד על ידי הצבא למחלקת המדינה - משרד החוץ האמריקאי.
בשנים 1946 - 1947 שימש כסגן המנהל, לאחר מכן המנהל, של המחלקה הגרמנית במשרד החוץ.
בשנת 1952 השתחרר ביירוד מן הצבא והמשיך להיות איש משרד החוץ.
בשנים 1952 - 1955 שימש כעוזר שר החוץ לענייני המזרח התיכון, דרום אסיה ואפריקה.
בתפקידו זה נחשב כמשתייך לקבוצת אוהדי הערבים במשרד החוץ שנהוג היה לכנותם "הערביסטים" (the Arabists).
ב-18 באפריל 1953 נפגש שר החוץ של ישראל משה שרת עם הנרי ביירוד בארצות הברית.
בפגישה התעלם ביירוד משאלותיו של שרת בעניין מכירת נשק אמריקני למדינות ערב ומבקשתו למתן ערבויות ביטחון אמריקניות לישראל, אך תבע מישראל להביע נכונותה לעשות ויתורים טריטוריאליים לשכנותיה.
אותה שנה בחר ביירוד להציג את תוכניתו למזרח התיכון, דווקא בכנס אנטי ישראלי.
ב-13 במאי 1953 הגיע לישראל מזכיר המדינה האמריקאי, ג'ון פוסטר דאלס, במסגרת מסע בן 20 יום שערך במדינות האזור.
הנרי ביירוד נלווה לדאלס כאחד מאנשי פמלייתו.
פגישתו של דאלס עם מנהיגי ישראל הייתה מתוחה, ובה רמז האורח על דרישה לוויתורים טריטוריאליים מצד ישראל ול"בינאום פונקציונלי" של ירושלים, עם חלוקת סמכויות בה לישראל ולממלכת ירדן.
בחודש אפריל 1954 נשא ביירוד נאום פומבי בעיר דייטון שבמדינת אוהיו, ובו מתח ביקורת גלויה על מדינת ישראל וקרא לה להימנע ממעשי תגמול ולחדול מגישה של כובש.
על מנת להציג עמדה מאוזנת כביכול פתח ביירוד את נאומו בקריאה לערבים "להשלים עם קיומה של ישראל", אך מיד לאחר מכן נתן ביטוי פומבי וגלוי לגישה אנטי-ישראלית בוטה.
"עליכם לראות את עצמכם באמת ובתמים כמדינה מזרח תיכונית," אמר ביירוד.
"עליכם לראות את עתידכם בהקשר הזה ולא בתור מטה וגרעין, כביכול, של קבוצות בני אדם בעלי אמונה דתית מסוימת ברחבי תבל, שיש להעניק להם זכויות מיוחדות במדינת ישראל ויש להם מחויבות למדינה.
עליכם להיפטר מגישת הכובש ומן האמונה שהכוח ומדיניות של הרג בתור תגובה הם המדיניות היחידה ששכניכם מבינים."
לדברים כאלה מפיו של איש ממשל אמריקאי לא היה תקדים ביחסי ארצות הברית-ישראל.
בדבריו נשזרה גם נימה אנטישמית; כשכינה את היהודים "קבוצות של בני אדם בעלי אמונה דתית מסוימת" ולא "עם" עורר זעם בדעת הקהל הישראלית וביקורת חריפה מצד שלטונות ישראל.
בקרב יהודי ארצות הברית התקבל הנאום בחרדה ובזעזוע.
ב-1 במאי שב ביירוד לתקוף את ישראל בנאום פומבי נוסף.
הבימה שבחר בה לשאת את דבריו הייתה "המועצה למען היהדות" (Council for Judaism), ארגון יהודי-אמריקאי אנטי-ציוני בהנהגתו של אלפרד ליליאנטל.
בהמשך לניסיונו בנאומו הראשון להפריד בין מדינת ישראל ובין יהודי התפוצות נגע הפעם ביירוד בנושא העלייה.
הוא קרא לישראל בנאום הזה לשנות את חוק השבות כדי "להפיג את פחדם של הערבים מפני עלייה המונית".
לדעתו של ביירוד, אם ביום מן הימים תתיר ברית המועצות ליהודיה יציאה חופשית, לא תוכל ישראל לבדה לקלוט אותם.
הנאום עורר גל מחאות חריפות בישראל וביהדות ארצות הברית.
ממשלת ישראל הגישה מחאה רשמית למשרד החוץ האמריקאי.
העניין הובא לדיון סוער בכנסת.
ב-10 במאי גונה ביירוד בפומבי על ידי ראש הממשלה ושר החוץ משה שרת, שדחה את טענותיו ותביעותיו מישראל.
המחאה הישראלית לא הניעה את ממשלת ארצות הברית להסתייג מן הנאומים, ובישראל נוצר הרושם שנאומי ביירוד ביטאו את המדיניות האמריקאית הרשמית כלפי ישראל ושכנותיה, כמו שגובשה בידי שר החוץ האמריקאי ג'ון פוסטר דאלס.
מחלקת המדינה טענה שדבריו של ביירוד הוצאו מהקשרם ובשידור מיוחד השמיעה את תוכנם המלא בתחנת השידור העברי של קול אמריקה.
השידור המיוחד הזה במאי 1954 נעשה כשנה לאחר שנפסקו השידורים הסדירים של קול אמריקה בעברית.
בשנים 1955 - 1956 שימש הנרי ביירוד שגריר ארצות הברית במצרים.
עם כניסתו לתפקיד נקשרה ידידות אישית בין השגריר ביירוד לבין נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר, על הרקע הצבאי המשותף לשניהם, אך בשנים אלה הלכה מצרים (שהגדירה עצמה כמשתייכת למדינות הבלתי-מזדהות) והתקרבה לברית המועצות.
בתקופה זו בוצעה עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית, שבמסגרתה סיפקה צ'כוסלובקיה מפציצים ארוכי טווח ומטוסי קרב סילוניים למצרים, שהקנו לחיל האוויר המצרי עדיפות על חיל האוויר הישראלי, עסקה שמאחוריה עמדה ברית המועצות.
ב-19 ביולי 1956 חזרה בה ארצות הברית מהחלטתה להעניק למצרים, באמצעות הבנק העולמי, סיוע כספי לבניית סכר אסואן ובעקבות זאת הודיע נאצר ב-26 ביולי על הלאמת תעלת סואץ.
שר החוץ האמריקאי החליט להעביר את ביירוד מתפקידו במצרים, להיות שגריר בדרום אפריקה.
העיתונות האמריקאית ראתה בכך הגליה והטיים מגזין כתב לימים כי השגריר ביירוד היה מנפגעי ההחלטה האמריקאית לחזור בה מההסכמה לסייע כספית בבניית סכר אסואן.
בשנים 1956 - 1977 שירת ביירוד לסירוגין כשגריר בדרום אפריקה, באפגניסטן, בבורמה, בפיליפינים ובפקיסטן.
בשנת 1977 פרש משירות החוץ.
לאחר פרישתו עבד במשך שנתיים בחברה פרטית בסעודיה.
עם שובו לארצות הברית השתקע בוושינגטון הבירה.
הנרי ביירוד נפטר בסוף שנת 1993 ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
הנרי בירד היה שחמטאי אנגלי וסופר שחמט.
בגיל 21 הוזמן בירד לתחרות הבינלאומית הראשונה שהתקיימה בלונדון, 1851. הוא השתתף גם בתחרויות שהתקיימו בווינה ובניו ג'רזי.
בשנת 1858 הפסיד בירד בדו-קרב לפול מורפי.
למרות הפסדו זה המשיך בירד לשחק ברמה גבוהה במשך 50 שנים נוספות.
בירד היה רואה חשבון במקצועו ולא שחמטאי מקצועי אך נאמר עליו ש"הוא חי בשביל השחמט, והיה מוכן לשחק עם כל אחד, בכל מקום, בכל שעה, ובכל תנאי".
בתחרות ניו-יורק 1876 קיבל בירד את פרס היופי הראשון שהוענק אי פעם, עבור משחקו מול ג'יימס מייסון.
בשנת 1874 הציע בירד וריאנט חדש לשחמט, על לוח של 8*10 משבצות בצירוף שני כלים חדשים, האחד מאחד את מסעי הצריח והפרש והשני מאחד את מסעי הרץ והפרש.
רעיונו של בירד גרם לחוסה ראול קפבלנקה להגות וריאנט אחר של שחמט הקרוי על שמו והמבוסס על אותם שני כלים שהגה בירד אך נבדל בעמדת הפתיחה.
בירד היה סופר פורה הן בנושאי שחמט והן בנושאים חשבונאיים.
בין היתר כתב ספר על ההיסטוריה של השחמט וספר המנתח את רשת פסי הרכבת בממלכה המאוחדת.
בירד הביא לפופולריות של הפתיחה הידועה היום כפתיחת בירד (1. ו4) וכן להגנת בירד בפתיחה הספרדית (1. ה4 ה5 2. פו3 פג6 3. רב5 פד4).
פתיחת בירד נחשבת יציבה, אם כי לא בגדר ניסיון להשיג יתרון משלב הפתיחה.
הגנת בירד נחשבת לנחותה מעט, אך מאפשרת לטמון מלכודות ללבן.
הנרי ארנסט אטקינס היה שחמטאי בריטי.
אומדן מד הכושר מציב אותו עם 2702 בינואר 1903, במקום השישי בעולם.
אטקינס למד מתמטיקה באוניברסיטת קיימברידג'.
לאחר מספר תפקידי הוראה שמילא בבתי ספר שונים מונה בשנת 1909 למנהל הקולג' החדש בהודרספילד באזור יורקשייר והאמבר, תפקיד אותו מילא עד לפרישתו.
בשנת 1895 הגיע למקום השני בתחרות המשנה של הייסטינגס, אחרי גזה מארוצי, תוצאה שהקנתה לו תואר של אלוף אנגליה לחובבים.
בשנת 1899 ניצח בתחרות אמסטרדם, בהפרש של ארבע נקודות מהמקום השני, אדולף אולנד.
אטקינס זכה באליפות בריטניה בשחמט תשע פעמים, בשנים 1905-1911, בשנת 1924 ובשנת 1925. בגיל 65, בשנת 1937 השתתף פעם נוספת באליפות והגיע למקום השלישי.
הוא הופיע רק לעיתים נדירות בתחרויות בינלאומיות.
בהנובר בשנת 1902 זכה במקום השלישי לאחר דוד ינובסקי והרי נלסון פילסבורי ובשנת 1922 בתחרות לונדון, אותה ניצח חוסה ראול קפבלנקה.
בין השנים 1896-1911 השתתף ב-12 אירועי שחמט באמצעות הטלקס בין נבחרת ארצות הברית לנבחרת אנגליה.
הישגו הטוב ביותר היה בשנת 1902 עת ניצח את פרנק מרשל.
אטקינס כתב את ההקדמה למהדורה הראשונה של הספר Modern Chess Openings שיצא בשנת 1911.
בשנת 1950 הוענקה לאטיקנס דרגת אמן בינלאומי על ידי פיד"ה על סמך השגי העבר שלו.
אטקינס ייצג את אנגליה בשתי אולימפיאדות שחמט:
הנרי ארנסט דודני היה חידונאי ומתמטיקאי אנגלי.
נחשב לאחד החידונאים החשובים בכל הזמנים.
דודני נולד בעיר מייפילד באנגליה.
סבו, ג'ון דודני, היה מתמטיקאי אוטודידקט ידוע.
שיחק שחמט במשך כל חייו.
השחמט הוביל אותו להתעניין במתמטיקה וחיבור חידות.
בשנותיו הראשונות התעניין במיוחד בחידות שחמט.
על אף שהקריירה שלו הייתה כעובד מדינה, הוא המשיך לחבר חידות שונות בזמנו הפנוי.
החידות הראשונות שחיבר פורסמו במגזינים ובעיתונים, לרוב תחת שם העט "ספינקס" (Sphinx).
בתחילת דרכו הרבה לשתף פעולה עם החידונאי האמריקאי המפורסם סם לויד.
ב-1890 הם פרסמו יחד סדרה של מאמרים בשבועון האנגלי "Tit-Bits".
מאוחר יותר החל דודני לפרסם את חידותיו תחת שמו האמיתי, בעיתונים ובמגזינים רבים.
במשך עשרים שנה כתב טור מצליח בשם Perplexities", במגזין "The Strand".
הוא המשיך בהתכתבות ושיתוף פעולה עם לויד, עד שהחברות ביניהם עלתה על שרטון ודודני אף האשים את לויד בגנבת רעיונותיו ופרסומם תחת שמו.
דודני ידוע בעיקר בשל פתרונו מ-1903 לחידת מוכר הסדקית, בה המשימה היא להפוך משולש שווה-צלעות לריבוע, על ידי ארבעה חיתוכים בלבד.
לא רק שדודני אכן הצליח לבצע את המשימה בעזרת ארבעה חיתוכים בלבד, אלא גם ניתן לתלות צירים המחזיקים את ארבעת החלקים יחד, כך שכאשר מסובבים את החלקים לכיוון אחד נוצר ריבוע, וכאשר מסובבים אותם לכיוון השני נוצר משולש שווה-צלעות.
הפתרון פורסם לראשונה בעיתון הדיילי מייל, ומאוחר יותר נכלל בספרו שפורסם ב-1907, "The Canterbury Puzzles", ובו נותן דודני הסבר מפורט וטכני כיצד למצוא את הנקודות המשמשות לחיתוך.
בספר הוא אינו נותן רמז לאופן שבו גילה את החיתוך.
ההשערה היא שהוא השתמש בשיטה המבוססת על ריצופים.
בשנת 1884 נישא דודני לאליס ויפין.
מאוחר יותר פרסמה אליס ספרים רבים והתפרסמה בזכות עצמה (חלקם בשם "גברת הנרי דודני").
יומניה הפרטים של אליס נערכו ופורסמו ב-1998 בשם "A Lewes Diary: 1916–1944", ובהם מתוארים חיי היומיום והנישואין לדודני.
ילדם הראשון נפטר בינקותו, ולאחר מכן נולדה להם בת אחת, מרג'רי.
באפריל 1930 נפטר דודני מסרטן בגרון, בעיר לואיס (Lewes), בה התגורר מאז 1914 עם אשתו.
A Puzzle-Mine (פורסם לאחר מותו)
הנרי ג'קסון הבן היה אלוף העולם באגרוף במשקל נוצה, במשקל קל ובמשקל מעורב שנלחם תחת השם הנרי ארמסטרונג (Henry Armstrong).
אביו היה חקלאי אריס ואינדיאני שהשתייך לקבוצת שבטי האירוקוי, הנרי הבן היה מתאגרף שלא זו בלבד שהשתייך לקבוצה היוקרתית של מתאגרפים שזכו באליפות העולם ביותר משלוש קטגוריות שונות (או בשלוש אגודות שונות), אלא גם היה המתאגרף היחידי שהחזיק בשלוש אליפויות עולם בעת ובעונה אחת.
הוא גם הגן על כתר האליפות במשקל מעורב יותר פעמים מכל מתאגרף אחר.
ב-2002, כתב העת "הזירה" דירג את ארמסטרונג כמתאגרף השני בטיבו בכל הזמנים בשמונים השנים האחרונות, כשהיחידי שהקדים אותו היה שוגר ריי רובינסון.
הנרי ארמסטרונג נולד בקולומבוס שבמיסיסיפי ועבר עם משפחתו בהיותו צעיר לסנט לואיס שבמדינת מיזורי, שם שנים רבות אחרי כן הוא הוכנס למדרכת התהילה של סנט לואיס (St.
שני כינויי החיבה של ארמסטרונג היו 'הוריקן הנרי' ו'הומיסייד האנק'.
הוא היה בן דודה של בילי הולידיי.
ארמסטרונג החל את הקריירה המקצוענית שלו ב-28 ביולי 1931, אז נערך הקרב הראשון שלו בו הוא הפסיד בנוקאאוט לאל סורבינו אחרי שלושה סיבובים.
בדומה למתאגרפים שיבואו אחריו כגון אלכסיס ארגיו, ברנרד הופקינס ווילפרדו ולסקז גם ארמסטרונג אלוף עולם שהתחיל את הקריירה שלו כמפסיד.
ניצחונו הראשון הגיע מאוחר יותר באותה שנה, כשהביס את סמי ברנס לפי החלטת השופטים אחרי שישה סיבובים.
ב-1932 עבר ארמסטרונג ללוס אנג'לס, שם הייתה לו התחלה חלשה כשהפסיד בשני קרבות רצופים בסיבוב הרביעי, לפי החלטות השופטים, האח אדי טרוחיו והשני לאל גרינפלד.
אולם לאחר מכן, הוא החל בקו רציף של 11 ניצחונות והמשיך בכך עד לשנת 1933 עד שהוא הפסיד שוב לבייבי מנואל.
לאחר מכן הוא זכה בשורה של 22 ניצחונות בלא שום הפסד, בתוצאות 5-0-17, שכללו ניצחון בקרב החוזר שלו עם מנואל בסקרמנטו, וחמישה ניצחונות על פרפקטו לופז.
אחרי כן, הוא עבר למקסיקו סיטי, שם הוא הפסיד בקרב הראשון שלו בשהותו שם לאלוף העולם לשעבר במשקל זבוב, בייבי אריזמנדי.
הוא השתתף בארבעה קרבות נוספים, עם מאזן של 2-2 והוא הפסיד לאריזמנדי במה שנחשב לקרב על תחרות העולם בין מקסיקו לקליפורניה (אף על פי שארמסטרונג כשל בניסיונו הראשון לקחת את האליפות), ולבייבי קזנובה בפסילה בסיבוב החמישי.
לאחר מכן הוא שב לקליפורניה, שם עמד מאזנו בעשרת הקרבות הבאים על 1-1-8.
ב-1936 ארמסטרונג פיצל את זמנו בנסיעות בין לוס אנג'לס, מקסיקו סיטי וסנט לואיס.
כמה מיריביו שראויים לציון באותה שנה היו ריצ'י פונטיין, שנגדו הוא הפסיד לפי החלטת השופטים ואחרי כן זכה לפי החלטת השופטים בקרב החוזר שנערך ביניהם.
יריב אחר היה אריזמנדי, שארמסטרונג הביסו לבסוף בסיבוב העשירי לפי החלטת השופטים.
יריב נוסף היה אלוף העולם לשעבר חואן זוריטה, כן התחרה נגד מייק בלואז, שהפסיד אף הוא לפי החלטה לארמסטרונג.
ארמסטרונג פתח בסערה את שנת 1937 תוך כדי 22 ניצחונות רצופים, מהם 21 בנוקאאוט.
הוא הביס את קזנובה בשלושה סיבובים, את בלואז בארבעה סיבובים, את ג'ו ריברס בשלושה, את אלוף העולם לשעבר פרנקי קליק בארבע ואת אלוף העולם לשעבר בני בס בארבעה.
לאחר 22 הניצחונות הללו ברציפות, אירע הבלתי נמנע: ארמסטרונג ניסה בפעם הראשונה להתמודד על תואר אליפות העולם, על כתר ה-57 קילוגרמים, אלוף העולם במשקל נוצה פטי סרון הגן על תארו נגדו במדיסון סקוור גרדן.
ארמסטרונג הוכתר כאלוף העולם במשקל נוצה לאחר שניצח את סרון בסיבוב השישי, והשלים שנה שבה צבר ארבעה ניצחונות נוספים בנוקאאוט.
ארמסטרונג פתח את שנת 1938 עם שבעה נוקאאוטים נוספים ברצף, בכללם אחד על אלוף העולם לעתיד צ'וקי רייט.
קו זה הסתיים לבסוף כשאריזמנדי החזיק מעמד עשרה סיבובים לפני שהפסיד לארמסטרונג בקרב הרביעי ביניהם לפי החלטת השופטים.
שורת 27 הנוקאאוטים הרצופים שלו הייתה אחד מרצפי הנוקאאוטים הארוכים ביותר בתולדות האגרוף, לפי כתב העת Ring.
לאחר הקרב הרביעי עם אריזמנדי הוא התעמת עם אדי ציביק, אחיו של פריצי ציביק, וזכה לעוד ניצחון בנוקאאוט, ולאחר קרב נוסף ארמסטרונג שהיה בקטגוריית האליפות של ה-57 קילוגרמים, קרא תיגר על תוארו של בארני רוס, קולגה שלו במועדון שלוש הקטגוריות, שהיה אותה עת אלוף העולם במשקל מעורב.
ארמסטרונג, שהיה במשקל 57 קילוגרמים, הביס את רוס ששקל 67 קילוגרמים, בהחלטה פה אחד של השופטים, והוסיף לעצמו את כתר אלוף העולם במשקל מעורב, בנוסף להיותו אלוף העולם במשקל נוצה.
לאחר מכן, הוא ירד במשקל, וקרא תיגר על לו אמברס, אלוף העולם במשקל קל.
ארמסטרונג היה המתאגרף הראשונה בהיסטוריה שהחזיק בעת ובעונה אחת בשלוש קטגוריות אליפות שונות, לאחר שניצח את אמברס בנקודות.
כעבור מספר ימים, הוא החליט שהוא לא יכול להתמודד במשקל 57 קילוגרמים יותר והותיר את כתר משקל הנוצה ריק.
הוא הקדיש שנתיים נוספות להגן על כתר המשקל המעורב, וניצח, בין היתר את קפרינו גרציה, אלוף העולם לעתיד במשקל בינוני, את אל מנפרדו ואת בובי פאצ'ו, לפני שהגן על תואר במשקל קל בקרב חוזר בין לבין אמברס, שבו הוא הפסיד לפי החלטת השופטים בקרב של 15 סיבובים.
אחרי כן הוא הגן פעם נוספת על כתר המשקל המעורב, והגן עליו שמונה פעמים ברציפות, התשיעי היה ניצחון על פדרו מונטנז מפוארטו ריקו.
אחר כך הוא ניסה לעשות היסטוריה שוב וניסה להיות המתאגרף הראשון בעולם שזוכה בארבע קטגוריות שונות.
בקרב חוזר שערך עם גרסיה, שכבר היה אלוף העולם במשקל בינוני, אף הקרב הסתיים בתיקו בסיבוב העשירי, וניסיונו של ארמסטרונג לזכות בקטגוריה הרביעית עלה בתוהו.
ברט סוגר, היסטוריון האגרוף האמריקאי, אומר כי רבים סברו שההחלטה הייתה שגויה וכי ראוי היה לפסוק לטובת ארמסטרונג.
הוא שב להתמודד במשקל מעורב והגן על תוארו חמש פעמים נוספות, עד שעלה ביד פריצי ציביק לנקום את תבוסתו של אחיו בכך שהוא נטל מידי ארמסטרונג את תואר אלוף העולם בקרב שנמשך 15 סיבובים והוכרע בהחלטת השופטים.
עם ההפסד הזה, הגיעו לקיצו שלטונו של ארמסטרונג במשקל מעורב, ארמסטרונג הגן 18 פעמים על כתרו, שהיו ההגנות המרובות ביותר על הכתר בהיסטוריה של המשקל המעורב.
ב-1941, הם התאגרפו עד לקרב החוזר, בפעם הזו, ציביק עצר את ארמסטרונג ב-12 סיבובים.
ב-1942 היה מאזנו של ארמסטרונג 1–13, בכלל זה ניצחון על אלופי העולם פריצי ציביק בקרב בן עשרה סיבובים שלא היה על האליפות, וכן בקרבות עם ג'נקינס וזוריטה.
ב-1943 עמד מאזנו של ארמסטרונג על 3–10, כולל ניצחונות על אלופי העולם טיפי לרקין וסמי אנגו בקרבות בני עשרה סיבובים, והפסדים לאלופי העולם ביו ג'ק ושוגר ריי רובינסון, גם כן בקרבות בני עשרה סיבובים.
ב-1944 היה מאזנו של ארמסטרונג 1-2-14 ב-17 קרבות, ביניהם היה ניצחון על בלואז.
ב-1945, לאחר שניצח בקרב אחד, הפסיד אחד וגמר אחד בתיקו, החליט ארמסטרונג על פרישה מאגרוף.
פרט לטקסים וגאלות בהם נכח לאחר מכן, הוא חי חיים שקטים יחסית בשארית ימיו.
הוא נולד מחדש כנוצרי וכומר מוסמך והוא לימד מתאגרפים צעירים כיצד להתאגרף.
לזכות ארמסטרונג נרשם מאזן חיובי של 150 ניצחונות, 21 הפסדים ותשעה תיקו, כאשר 100 מהניצחונות היו בנוקאאוט.
ברם, ההישג המדויק שלו אינו ידוע, מכיוון שנאמר שהוא השתתף במספר קרבות בתשלום תחת הכינוי מלודי ג'קסון Melody Jackson.
ארמסטרונג נהיה חבר ב"היכל התהילה הבינלאומי של האגרוף" (International Boxing Hall Of Fame).
לאחר שפרש מן האגרוף, נהפך ארמסטרונג להיות כומר בפטיסטי.
הנרי ארמסטרונג הלך לעולמו בשנת 1988 ונטמן בבית הקברות רוזדייל (Angelus-Rosedale Cemetery) בלוס אנג'לס שבקליפורניה.
באגרוף מקצועני: 181 קרבות, 151 ניצחונות מתוכם 101 בנוקאאוטים, 21 הפסדים ו-9 תיקו.
הנרי ג'ורג' לידל היה בלשן שהתמחה ביוונית עתיקה, מילונאי, היסטוריון וכומר אנגליקני אנגלי, פרופסור ללימודים קלאסיים באוניברסיטת אוקספורד, ומחבר (במשותף עם רוברט סקוט של המילון ליוונית עתיקה, הידוע בשם "לידל-סקוט".
לידל נולד למשפחת אצולה בריטית.
הוא למד בבית הספר הפרטי צ'רטרהאוס, ולאחר מכן באוניברסיטת אוקספורד (בקולג' כרייסט צ'רץ').
לאחר שסיים את לימודיו בהצטיינות החל לשמש עוזר הוראה באוניברסיטה זו.
לידל עמד בראש קולג' קרייסט צ'רץ' בין השנים 1891–1855, ושימש כ-וייס צ'נסלור (מנהל כללי) של אוניברסיטת אוקספורד בין השנים 1874-1870. בשנת 1857 הופיע ספרו "היסטוריה של רומא".
בשנת 1846 נישא ללורינה ריב.
על אחת מבנותיו, אליס לידל, ייסד לואיס קרול את דמותה של אליס בספרו הרפתקאות אליס בארץ הפלאות.
לידל ידוע בעיקר בשל חיבורו המונומנטלי, שאותו כתב יחד עם עמיתו רוברט סקוט, "לקסיקון אנגלי יווני".
מאז יצא לאור משמש המילון כספר היעץ העיקרי בתחום הלקסיקוגרפיה של היוונית העתיקה.
סר הנרי בסמר היה ממציא בריטי שהניח את היסוד לתעשיית הפלדה.
הנרי בסמר, נולד בכפר צ'רלטון בדרום אנגליה.
אביו היה אדם מבוסס, ממציא ובעל בית חרושת ליציקת אותיות.
הנרי בילה את זמנו הפנוי בסדנתו של אביו, ושם למד להשתמש בכישרונו המכני הטבעי.
בגיל 17 נשלח הנרי ללונדון, שם התחיל להשתמש בכישרונו בעודו מפסל פסלים יפהפיים שמאוחר יותר המלך והמלכה קנו, וכן יוצק דמויות אמנותיות ממתכת אשר "הגלריה המלכותית" הציגה אותן.
אחר-כך עסק בקישוט גלויות ובדים בפיתוחים.
בעודו בן 42, רשם פטנט על שיטה לזיקוק ברזל כדי שאפשר יהיה לעשות ממנו פלדה בזול ובקלות.
שיטה זו, הנקראת על שמו, וכן מכונה, שגם היא נקראת על שמו, עודן משמשות בתעשיית הפלדה.
למעשה חולל תהליך בסמר את תעשיית הפלדה החדישה.
לפני המצאתו של תהליך זה, אפשר היה לייצר רק כמויות קטנות של פלדה, ועל כן הייתה המתכת יקרה מאוד.
תגליתו של בסמר אפשרה ייצור פלדה בקנה-מידה גדול.
יש המונים את המצאתו עם ההמצאות הגדולות ששינו את פני העולם - הדפוס, המצפן והקטר.
בסך הכל נרשמו לזכותו פטנטים על 114 המצאות.
אחת היעילות ביותר הייתה שיטה לעשיית צבע בגוון הזהב.
בכסף שקיבל תמורת המצאה זו, עשה ניסיונות ופיתח את התהליך שלו לייצור פלדה - החשובה בהמצאותיו.
בגיל 66, הוכתר בתואר-האבירות "סר" על שיטה להחתמת בולי הכנסה.
הנרי בארנארד , איש חינוך אמריקאי.
בארנארד למד באוניברסיטת ייל וסיים את לימודיו בשנת 1830. בשנת 1835 הוא הוסמך כעורך דין בקונטיקט ובשנים 1839-1837 היה חבר בבית הנבחרים של קונטיקט.
בשנת 1838 הוא יזם והעביר חוק לפיקוח הדוק יותר על בתי ספר ויסד גוף פיקוח על בתי הספר שהוא שימש כמזכיר שלו עד שנת 1842 עת פוזר גוף הפיקוח.
בתקופה זו הוא דחף לרפורמה במערכת החינוך של קונטיקט ונודע ברחבי ארצות הברית כרפורמטור.
בשנת 1843 הוא נתבקש על ידי מושל רוד איילנד לבחון את מערכת החינוך במדינה ולקדם שיפורים.
בשנת 1845 הוא ייסד בית מדרש למורים והוא שימש כאחראי על בתי הספר ברוד איילנד עד 1849. בין 1855-1851 הוא שימש כמפקח ראשי על בתי הספר בקונטיקט ואף סירב בשנת 1852 להצעה לשמש כנשיא אוניברסיטת מישיגן.
בין 1860-1859 שימש כנגיד אוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
בין 1870-1867 הוא כיהן כשר החינוך הראשון של ארצות הברית והניח את היסודות לגלגול הראשון של מחלקת החינוך של ארצות הברית.
בין השנים 1881-1855 הוא היה העורך של הביטאון האמריקאי לחינוך.
הוא נפטר בקונטיקט בגיל 89.
הבית בו גדול בקונטיקט הוכרז כמבנה היסטורי לאומי בדצמבר 1967 וכוונות לשיפוצו פורסמו ב-2008. כיום הבית משמש כמחסה לחסרי בית.
הנרי לואיס בלמון היה פוליטיקאי אמריקני.
כיהן כמושל אוקלהומה ונציגה בסנאט של ארצות הברית.
בלמון נולד וגדל באוקלהומה, בה סיים לימודי תואר ראשון בחקלאות.
במלחמת העולם השנייה היה קצין זוטר בצי ארצות הברית (1942–1946) ושירת באוקיינוס השקט.
בין המבצעים בהם השתתף לקח חלק גם בגיחת הצי לאיוו ג'ימה ובעבור שירותו הצבאי הוענקו לו אות לגיון ההצטיינות וכוכב הכסף.
בשובו לאוקלהומה עסק בחקלאות והחל לקחת חלק בחיים הפוליטיים.
בשנים 1946–1948 היה חבר בית הנבחרים של אוקלהומה.
בשנת 1960 נבחר בלמון לראש המפלגה הרפובליקנית באוקלהומה ובשנת 1962 התמודד מטעמה בהצלחה למשרת מושל אוקלהומה.
בעת בחירתו היה בלמון המושל הראשון במדינה להיבחר כנציג המפלגה הרפובליקנית.
הוא כיהן כהונה יחידה בתפקיד, בכפוף לחוק, ובמהלך תקופת כהונתו היה גם יו"ר Interstate Oil Company ובשנת 1963 נבחר להנהלת איגוד המושלים הלאומי.
בשנת 1967 הסתיימה כהונתו ובלמון הציג מועמדותו לשמש נציג אוקלהומה בסנאט של ארצות הברית.
כסנאטור כיהן שתי כהונות, בין השנים 1969–1981, ובמהלכן היה חבר מייסד ויו"ר עמית של הוועדה לפיקוח על התקציב.
בתום כהונתו השנייה בחר שלא להתמודד לתפקיד בשלישית.
בשנת 1983 התמנה למנכ"ל המשרד לשירותים חברתיים של מדינת אוקלהומה.
בשנת 1986, לאחר שינוי מגבלות החוק בנוגע לכהונת המושל, נענה לבקשת המפלגה הרפובליקנית והתמודד בשנית למשרת המושל.
בכהונתו השנייה בתפקיד, בין השנים 1987–1991, הוא עמד בראשות ה-Southern States Energy.
בתום כהונתו פרש מן החיים הפוליטיים.
לאחר פרישתו חזר למשקו החקלאי בעיר בילינגס, פעל בעסקים חקלאיים והיה מרצה באוניברסיטת אוקלהומה סיטי, אוניברסיטת סנטרל סטייט, אוניברסיטת המדינה של אוקלהומה ואוניברסיטת אוקלהומה.
בשנותיו האחרונות סבל ממחלת פרקינסון ובשנת 2009 נפטר.
הנרי דרייפוס ברנט היה מלחין אוונגרד ומנצח יהודי-קנדי שפעל בארצות הברית.
הוא הרבה להלחין מוזיקה אקספרימנטלית והיה ממפתחי מושג המוזיקה הספטיאלית - מוזיקה בה מיקום וצורת פיזורם של הנגנים וצורת האולם והבמה הם חלק חשוב מהיצירה עצמה.
נולד במונטריאול, קנדה בשנת 1913 להורים אמריקאים.
אביו, שאול, היה כנר ולימד בקונסרבטוריון למוזיקה באוניברסיטת מקגיל.
בשנת 1929 עבר לניו יורק.
הוא הלחין מוזיקה וניצח בעבור תוכניות רדיו, סרטי קולנוע, הופעות מחול ולהקות ג'אז וגם הלחין מוזיקה אקספרימנטלית בעבור קונצרטים.
ביצירתו משנת 1932, "Music for a Five and Dime Store", הוא משתמש במגוון כלי מטבח ליצירת צלילים, יחד עם כינור ופסנתר.
הוא שימש כמנצח בעבור יצירות של המלחין אלכס נורת', כמו Cheyenne Autumn ו-Cleopatra.
יצירתו משנת 1951, "Antiphony 1", דרשה כחמש תזמורות שונות שינגנו אותה במקביל.
ביצירתו משנת 1963, "Voyage Four", הנגנים מוקמו פיזית באולם במקומות בלתי שגרתיים, כמו מתחת לרצפה ועל הקירות.
בשנת 2002 זכה בפרס פוליצר בעבור היצירה "Ice Field".
בסך הכל הלחין כ-100 יצירות מהלך חייו.
החל משנות ה-40 הוא לימד באוניברסיטת קולומביה ובבית הספר ג'וליארד.
בין השנים 1957 ל-1980 לימד הלחנה ב-Bennington College בוורמונט.
בשנת 2008 סיים את ספר הלימוד על ניצוח, "Textures & Timbres", פרויקט שהתחיל בשנות ה-50.
נישא למקסין פיקרד והתגרש ממנה ולפטרישיה גורמן, שממנה היה אב לשלושה ילדים וגם ממנה התגרש.
אחר כך נישא בשלישית לקתי וליקובסקי.
נפטר בביתו שבסנטה ברברה בקליפורניה ב-26 באפריל 2008. היה בן 96 במותו.
הנרי ג'ורג היה סופר, פוליטיקאי וכלכלן אמריקאי.
יצירתו המפורסמת ביותר היא קידמה ועוני שנכתבה במהלך 1879 ומכרה מיליוני עותקים.
הוא היה אבי הזרם הכלכלי ג'ורג'יזם.
נולד בפילדלפיה שבפנסילבניה למשפחה מהמעמד הבינוני- נמוך, השני מבין עשרה ילדים.
אביו היה מוציא לאור של ספרי קודש, ולכן שלח את בנו ללימודי דת, אך ג'ורג' עזב בטרם סיום הלימודים, ועזב בשנת 1858 לקליפורניה.
התחתן בשנת 1861, ונולדו לו כחמישה ילדים.
בתקופה זו המשפחה הייתה בעוני כבד, על סף רעב.
לאחר שוויתר על עבודה בכריית זהב, החליט לכתוב מאמרים בעיתון בסן פרנסיסקו והפך לעורך העיתון בשנת 1867.
בתחילה תמך בנשיא אברהם לינקולן ובמפלגה הרפובליקנית, אך בהמשך החליט לתמוך במפלגה הדמוקרטית.
בשנת 1879 כתב את ספרו הידוע קידמה ועוני, זאת בעקבות ביקור בניו יורק.
הוא נדהם לגלות שבניו יורק, עיר הנחשבת למפותחת מאוד, מצב העניים לכאורה גרוע מזה של העניים בקליפורניה, שנחשבה באותה התקופה לפחות מפותחת.
טענתו בספר הייתה כי העושר הנוצר מההתפתחות הטכנולוגית והמסחרית בשוק חופשי מגיע לכיסם של העשירים בעלי הקרקעות, זאת באמצעות דמי השכירות הכלכליים.
ג'ורג' ראה בכך עוול גדול.
בשנת 1880 ג'ורג' היה כבר סופר ידוע, ועבר לניו יורק.
בשנת 1887 ניסה להתמודד לראשות העיר, אך נכשל.
בעמדותיו הפוליטיות תמך בהקטנת הצבא, מתן זכות בחירה לנשים, והגנה על פושטי רגל.
בשנת 1890 קיבל את השבץ המוחי הראשון שלו.
כתוצאה משבץ זה, הוא נחלש מאוד ומעולם לא השתקם לגמרי.
השבץ הראשון לא מנע ממנו להתמודד בפעם השנייה לראשות העיר בשנת 1897 כמועמד עצמאי, זאת בניגוד לעצת רופאיו.
הוא קיבל את השבץ השני שלו, ונפטר כארבעה ימים לפני הבחירות.
רבים מתושבי העיר השתתפו באבל, והלווייתו הייתה אחת מהלוויות הגדולות בתולדות העיר, ויש מחלוקת אם לא הגדולה ביותר (בכך לכאורה ג'ורג' עקף את הלווייתו של אברהם לינקולן).
סר הנרי ארתור בלייק כיהן כמנהלן בשירות הקולוניאלי הבריטי, וכמושל איי בהמה, מושל ניופאונדלנד, מושל ג'מייקה ומושל הונג קונג.
הנרי ארתור בלייק נולד בלימריק שבאירלנד, לג'יין ליין (Jane Lane) ולפיטר בלייק (Peter Blake), שוטר מקומי.
בלייק עבד כשולייה של סוחר בגדים, ובשנת 1859 הצטרף למשטרה המקומית כמפקח ולאחר מכן בתפקיד שופט.
בשנת 1876 עבר לטואם במערב אירלנד, ובשנת 1882 מונה לשופט קבוע (Special Resident Magistrate).
בשנת 1884 מונה למושל איי בהאמה, בו כיהן עד שנת 1887. בשנת 1886 הוצע לו תפקיד מושל קווינסלנד אולם בלייק סירב.
בשנת 1887 מונה למושל ניופאונדלנד, תפקיד בו כיהן עד שנת 1889. בשנת 1889 מונה למפקד הצבא הבריטי בג'מייקה (Captain-General) וכיהן כמושל ג'מייקה.
כהונתו, שהייתה אמורה להסתיים בשנת 1894 הוארכה פעמיים, לבקשת בית המחוקקים של המושבה, והוא נותר בתפקיד עד שנת 1898 עת מונה למושל הונג קונג.
בלייק נשא בתפקיד עד שנת 1903.
חמישה חודשים קודם לכניסתו לתפקיד מושל הונג קונג, הוסכם עם סין על חכירת הטריטוריות החדשות לתקופה של 99 שנים.
תקופת כהונתו של בלייק התאפיינה בהשתלטות על האוכלוסייה העוינת של הטריטוריות (שצלחה בחלקה) והסדרת האדמיניסטרציה בהן.
לאחר תום כהונתו כמושל הונג קונג מונה למושל ציילון, תפקיד בו כיהן עד שנת 1907.
בלייק נשא את ג'יני אירווין (Jeannie Irwin) בשנת 1862. ג'יני נפטרה בשנת 1866 ולאחר מכן, בשנת 1874 נשא בלייק לאישה את אדית' ברנאל-אוסבורן (Edith Bernal-Osborne) בתו של חבר הפרלמנט הבריטי ראלף ברנאל אוסבורן.
לבלייק נולדו שני בנים ובת אחת.
בשנת 1887 קיבל בלייק תואר ממסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש; בשנת 1888 קיבל תואר אביר במסדר זה, ובשנת 1897 קיבל תואר אביר גדול במסדר.
על שמו של בלייק קרויה העיר בלייקטאון בקנדה, וכן רציף בלייק בהונג קונג קרוי על שמה.
הצמח בוהיניה בלייקאנה (Bauhinia blakeana) שהתגלה בהונג קונג בשנת 1880 נקרא על שמו; הצמח הפך לסמל המושבה בשנת 1965 ומאז שנת 1997 עת הועברה השליטה במושבה לידי סין העממית, שונה דגל הונג קונג וכיום הפרח מופיע במרכזי.
הנרי בנדיקט סטיוארט היה חשמן בכנסייה הקתולית והטוען היעקוביטי לכתר אנגליה, סקוטלנד ואירלנד.
הנרי נולד ברומא היכן שאביו ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט חי בגלות.
ג'יימס היה בנו של ג'יימס השני, מלך אנגליה שהודח במהלך המהפכה המהוללת.
ג'יימס ותומכיו לא קיבלו את הדחתו של אביו או העובדה שג'יימס נושל מסדר הירושה לכתר, לאחר מותו של ג'יימס השני בנו הוכר על ידי צרפת, מדינת האפיפיור ועוד מספר מדינות קתוליות כמלך החוקי של אנגליה, סקוטלנד ואירלנד.
כבנו הצעיר של המונרך האנגלי הנרי קיבל את התואר דוכס יורק.
כאשר אחיו, צ'ארלס אדוארד סטיוארט, פלש לסקוטלנד ב-1745 בניסיון להחזיר את הכתר לבית סטיוארט, נסע הנרי לצרפת על מנת לשדל את לואי החמישה עשר, מלך צרפת להעניק את תמיכתו למאמץ הרסטורציה של בית סטיוארט.
בסופו של דבר, למרות מספר הצלחות, צ'ארלס הובס בסקוטלנד ונאלץ להימלט לצרפת.
לאחר הכישלון היעקוביטי אבדה כל תקווה ריאלית לחזרתו של בית סטיוארט לשלטון.
הנרי החליט להצטרף לשורות הכנסייה הקתולית כחשמן למרות רוחו של אחיו צ'ארלס שראה את הצעד הזה כמחליש עוד יותר את מעמדו שלו באנגליה הפרוטסטנטית, בנוסף לכך כמה מתומכיו של צ'ארלס האשימו את הנרי בכך שלא עשה מספיק כדי שהצי הצרפתי יבוא לעזרתו של אחיו במהלך המרד.
הנרי מונה לחשמן ב-1747 ותודות למעמדו החדש בכנסייה הצליח להתעשר במידה רבה ולקנות לעצמו השפעה פוליטית גדולה בתוך הכנסייה.
בתוך הכנסייה היה ידוע כחשמן יורק.
כאשר נפטר אחיו ב-31 בינואר 1788 הוא הפך לטוען לכתר והיה ידוע כקרב תומכיו כהנרי התשיעי מאנגליה והנרי הראשון מסקוטלנד.
בניגוד לאביו ולאחיו הוא לא עשה שום ניסיון פעיל להשיב לעצמו את הכתר.
לאחר שנקלע למצוקה כלכלית בעקבות המהפכה הצרפתית, הוא הסכים לקבל קצבה חודשית של 4,000 פאונד מג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת.
הבריטים הציגו את הצעד הזה כמעשה של נדיבות ופיוס בין בית סטיוארט לבית הנובר אולם הנרי ותומכיו ראו בכך לא יותר מהחזרת הנדוניה של סבתו מרי ממודנה.
הנרי היה הנצר האחרון לבית סטיוארט ופטירתו ב-1807 הביאה את הקץ על משפחת המלוכה הזאת.
הנרי הארלי ארנולד היה גנרל הצבא וגנרל חיל האוויר בצבא ארצות הברית.
מראשוני הטייסים הצבאיים ומפקד חילות האוויר של צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
תחילת הקריירה הצבאית והצטרפות לחיל האוויר
ארנולד התקבל לאקדמיית ווסט פוינט ב-1903, וסיים אותה ב-1907 בדרגת לוטננט שני.
בתום לימודיו הוצב בגדוד חיל הרגלים ה-29 בפיליפינים ועסק במיפוי האי לוזון.
ב-1911 עבר לדייטון, אוהיו והתקבל לקורס טיס בבית הספר של האחים רייט.
ב-1913 זכה לאישור כטייס צבאי.
הוא שימש כמדריך טיסה בחטיבה האווירונאוטית שהייתה מסופחת לגיס הקשר במרילנד.
לאחר סגירת בית הספר חזר לחיל הרגלים וב-1916 חזר לשירות האוויר בהמלצתו של בילי מיטשל.
במלחמת העולם הראשונה שימש ארנולד עוזר במחלקת המודיעין.
בנובמבר 1918 הגיע לצרפת כדי לחקור את הפעולות האוויריות במלחמה.
לאחר מכן התרכז בבניית חיל האוויר.
התקדמותו בחיל האוויר נעצרה ב-1925 לאחר שהעיד לטובת חברו בילי מיטשל במשפט צבאי שנערך לו.
הוא הועבר לתפקידי פיקוד בחיל הרגלים, וב-1929 סיים קורס לפיקוד ומטה בפורט לוונוורת'.
בפברואר 1931 חזר לחיל האוויר כקצין המבצעים של החטיבה האווירית.
ב-9 במרץ 1935 מונה למפקד הכנף הראשונה שמפקדתה במרץ' פילד, קליפורניה.
בדצמבר 1935 מונה לעוזר מפקד גיס האוויר בוושינגטון.
ב-29 בספטמבר 1938 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד הגיס האווירי של צבא ארצות הברית.
ב-20 ביוני 1941 הפך הגיס האווירי לחילות האוויר של צבא ארצות הברית בפיקודו של ארנולד.
הוא היה אחראי על כל הפעולות האוויריות במלחמה בחזית אירופה ובחזית האוקיינוס השקט.
ב-מרץ 1942 הורה משרד המלחמה על אוטונומיה של חיל האוויר וארנולד היה חבר בפורום המטה הכללי של הצבא ובפורום המטות המשולבים אף על פי שמבחינה רשמית היה כפוף לגנרל ג'ורג' מרשל.
הוא הקים את חיל האוויר השמיני ומינה את גנרל קרל ספאץ למפקדו.
הוא הגדיל את חיל האוויר מ-22.000 קצינים וחיילים ל-2,500,000 ואת מספר המטוסים מ-3,900 ל-75,000. הוא הגדיל את כוח המפציצים הכבדים והקים את חיל האוויר העשרים בפיקודו של גנרל קרטיס לה מיי שהיה אחראי להפצצות הכבדות על יפן.
ב-21 בדצמבר 1944 הועלה לדרגת גנרל הצבא (5 כוכבים), דרגה שהוענקה לארבעה מפקדים אמריקאים נוספים בלבד, לפי סדר קבלתה: ג'ורג' מרשל, דגלס מקארתור, דוויט אייזנהאואר, ועומר ברדלי.
ארנולד סבל ממחלת לב ועבר מספר התקפי לב שגרמו להחלטתו לפרוש בסיום המלחמה.
ב-28 בפברואר 1946 פרש ארנולד מחיל האוויר ובמקומו מונה גנרל קרל ספאץ.
הוא פרש לחוותו וכתב את זכרונותיו.
ב-7 במאי 1949 הוענקה לו דרגת גנרל חיל האוויר (5 כוכבים) והוא היחיד שקבל דרגה זו.
הוא גם היחיד שהייתה לו דרגת גנרל 5 כוכבים של שתי זרועות: צבא ארצות הברית וחיל האוויר של ארצות הברית.
לאחר פרישתו הקים את תאגיד ראנד למחקר ולפיתוח למען הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
סר הנרי ברטל אדוארד פריר היה פקיד קולוניאלי בריטי.
הייתה לו קריירה מוצלחת בהודו, אולם נודע בשל תפקידו בדרום אפריקה, במסגרתו גרם למלחמת הזולו ומלחמת הבורים הראשונה.
פריר נולד ב-29 במרץ 1815 בעיר קליידאץ' שבבריטניה.
אביו היה אדוארד פריר, ואמו הייתה מרי אן גרין.
היו לו שתי אחיות, אחת צעירה ממנו ואחת מבוגרת ממנו.
הוא התחנך במכללת חברת הודו המזרחית.
בשנת 1842 הוא קיבל תפקיד כמזכירו האישי של סר ג'ורג' ארתור, שהיה מושל בומביי.
שנתיים לאחר מכן ב-10 באוקטובר הוא נישא לבתו, קתרין ארתור.
בתם הבכורה מרי, הייתה ברבות הימים לסופרת.
בשנת 1850 הוא מונה לתפקיד הנציב הראשי של מחוז סינד, ושנה לאחר מכן הקים במסגרת תפקידו שירות דואר שהיווה את הבסיס לשירות הדואר ההודי המודרני.
בשנת 1857, בתחילת המרד ההודי הגדול, הוא שיגר פלוגות מחיל המצב שלו אל מולטאן ופנג'אב כדי לאבטח אזורים אלו.
כאות תודה על פעולותיו, הוא קיבל את אות "אביר מפקד של מסדר האמבט".
כמו כן הוא גם הוציא צו הקובע שהשפה הסינדית היא מעתה ואילך השפה הרשמית במחוז סינד, במקום הניבים הפרסיים וניבים נוספים שרווחו אז באזור.
פקידי ממשל נאלצו ללמוד סינדית כדי להמשיך בעבודת היום-יום.
בעידודו של פריר גם פורסמו ספרים שונים בשפה הסינדית.
בשנת 1862 מונה כנציב של בומביי, ושם המשיך במדיניות הטיפוח העירוני שהחל בה בסינד.
הוא הקים את "מכללת דקאן" (Deccan College) לארכאולוגיה ולשונות, הפועלת עד ימינו.
הוא הורה לנתץ את המבצר העתיק ליד העיר, וכך אפשר לעיר להתרחב ולגדול, ובשנת 1864 נבנתה בהוראתו "מזרקת פלורה" (Flora Fountain).
בשנת 1868 פרסמה בתו מרי ספר בשם "Old Deccan Days", שהפך לנכס חשוב בפולקלור ההודי בשפה האנגלית, והפך אותה לסופרת מפורסמת.
בשנת 1867 הוא חזר לבריטניה, ושם קיבל את אות "אביר מפקד גבוה של מסדר כוכב הודו".
בשנת 1872 הוא נשלח בידי משרד החוץ הבריטי לזנזיבר כדי לשאת ולתת עם השליט המקומי בורגוס בן סעיד.
בשנת 1875 הוא ליווה את הנסיך מוויילס למצרים והודו.
בשנת 1877 הוא מונה לנציב העליון של מושבת הכף בדרום אפריקה.
במסגרת תפקידו, היה עליו לממש את התוכנית של משרד החוץ הבריטי להתיך את כל המדינות הדרום-אפריקאיות לקונפדרציה בריטית.
עם זאת, רעיון ה נתקל בהתנגדות מצד הרפובליקות האפריקאנריות, וממלכות מקומיות כמו ממלכת הזולו.
בספטמבר 1877 פרץ סכסוך קטן בין שני שבטים מקומיים בגבול מושבת הכף.
לרוב הבריטים התעלמו מסכסוכים כאלו, אולם פריר ראה בסכסוך זה הזדמנות לספח שטחים חדשים עבור הקונפדרציה המתוכננת, ומיהר להכריז מלחמה על אחד השבטים.
כך פרצה המלחמה שכונתה "מלחמת הגבול התשיעית" והייתה חלק מסדרת מלחמות גדולה יותר בין הבריטים לבין הילידים שנקראה "מלחמות קוסה".
המלחמה הסתיימה מהר מאוד בניצחון בריטי מוחץ.
על הכוח הבריטי במלחמה זו פיקד לורד צ'למספורד, שהיה ידידו של פריר עוד מזמן שירות המשותף בהודו.
בעקבות המלחמה, חבל טרנסקאי סופח למושבת הכף.
פריר עמד בתוקף על כך שכדי לשלוט באזור דרום אפריקה בצורה מוחלטת, יש להכניע את ממלכת הזולו שתחת שלטונו של מלכה קטשאויו קמפנדה הגיעה לשיא עוצמתה.
הזולו ידעו על כך, והשתדלו להימנע.
עם זאת, פריר החל להכין תוכניות מלחמה ללא גיבוי מלא מהפרלמנט הבריטי.
המתיחות גברה כאשר ביולי של שנת 1876, שתי נשותיו של ראש שבט מקומי נמלטו עם אהוביהן לגבול מושבת נטאל הבריטית.
בניו של ראש השבט החזירו אותן והוציאו אותן להורג.
פריר דרש מקטשאויו לשלם 500 ראשי בקר כפיצוי על הסגת הגבול.
קטשאויו טען שהצעירים שחטפו את הנשים פעלו בלהט הרגע, והציע לשלם 50 לירות שטרלינג כפיצוי.
אירוע זה העלה את הביקורת האירופאית כנגד הזולו ומלכם קטשאויו והעלה את המתיחות בין הצדדים.
ייתכן אף שקטשאויו הסית את השבטים הילידים באזור למרוד כנגד האירופאים.
פריר ניצל כמה תקריות גבול קטנות שהתרחשו בין אוגוסט לספטמבר 1878, כדי להציב אולטימטום בפני קטשאויו ב-1 בדצמבר.
פריר דרש מקטשאויו לפרק את צבאו, לקבל עליו ממשל בריטי, ולשלם קנס.
קטשאויו הסכים לשלם את הקנס, אולם לשאר הדרישות סירב.
פריר ציפה לכך, ובתחילת שנת 1879 פרצה "מלחמת הזולו".
פריר מינה כמפקד הכוח שפלש לזולולנד את לורד צ'למספורד.
פריר כינה אותם "חבורה של פראים חמושים במלות".
עם זאת, ב-22 ביוני התרחש קרב איסאנדלוואנה, שהסתיים בניצחון מוחץ לבני הזולו, והפך לאחת התבוסות המשפילות ביותר של צבא אירופאי כנגד צבא ילידים.
לאחר הקרב ננזף פריר קשות בידי הפרלמנט הבריטי על שיצא למלחמה ללא אישור.
עם זאת, ראש הממשלה בנג'מין דיזראלי החליט לסיים את הקונפילקט במהירות האפשרית, ושלח לאזור כוחות נוספים.
פריר לא הודח מתפקידו לעת עתה, אולם שטחי שלטונו צומצמו מאוד.
בשל המלחמות נגד הילידים, פריר לא יכל לתת את דעתו על כך שהתושבים הבורים של ממלכתו אינם מרוצים מהשלטון הבריטי וחפצים בעצמאות.
באפריל 1879 נפגש פריר עם קבוצה של כ-4,000 בורים ממורמרים ליד פרטוריה, והבטיח להגיש את תלונותיהם בפני הממשלה הבריטית.
עם זאת, בדצמבר 1880, הכריזה "הרפובליקה הדרום-אפריקאית" באופן חד-צדדי על עצמאותה בראשותו של פול קרוגר.
הבורים הטילו מצור על עמדות הצבא הבריטי ברחבי טרנסוואל ותקפו את שיירות האספקה והתגבורת שניסו להגיע אליהם.
המלחמה הגיעה לשיאה ב-27 בפברואר 1881 בקרב מג'ובה היל, שהסתיים בניצחון בורי מוחץ.
ראש הממשלה הבריטי החדש, ויליאם יוארט גלאדסטון, נאלץ להכיר בעצמאותם של הבורים.
מאז 1872, נמצא מחוז "בסוטולנד", שבו חיו בני עם הבסוטו, תחת שליטת מושבת הכף.
עם זאת, הבריטים, הרשו לבני הבסוטו לשמור על המנהגים המסורתיים שלהם, ואף על מידה מסוימת של עצמאות.
בנוסף על כך, הבריטים סיפקו נשק מערבי לבני הבסוטו ותמורה לכך הלוו סייעו להם במלחמותיהם.
עם זאת בשנת 1879 פרסם פריר את "החוק להגנת השלום", שקבע שכל העמים הלא-אירופאים החיים במושבת הכף צריכים להתפרק מנשקם.
בני הבסוטו ראו חוק זה כשרירותי וגזעני, וסירבו.
בספטמבר 1880 נכשלו הניסיונות לשכנע את הבסוטו לוותר על נשקם ופרצה "מלחמת הבסוטו".
כשפרצה המלחמה, פריר כבר לא היה בתפקידו.
הוא נקרא למשפט בלונדון על פזיזותו במלחמת הזולו.
בתוך חודשיים פתחו הבסוטו במרד גלוי.
הם רכשו נשק בכמויות גדולות ממדינת אורנג' החופשית, וניצלו את אופייה ההררי של ארצם ללוחמת גרילה כנגד הכוחות הבריטים.
בסופו של דבר באמצע שנת 1881, חתמו הבסוטו והבריטים על הסכם שלום שהכיר בזכותם של הבסוטו לשאת נשק, והעניק עצמאות מסוימת לארצם.
זו הסיבה שכיום מדינת לסוטו, הידועה גם בשם "בסוטולנד", היא מדינה עצמאית המוקפת כל כולה בדרום אפריקה.
בשנת 1880 הוא נקרא לשוב ללונדון והואשם בפזיזות וביציאה למלחמה ללא רשות.
הוא הודח מתפקידו ומת בלונדון ב-29 במאי 1884. הוא נקבר בקתדרלת סנט פול.
הנרי ג'יי (מאנגלית: Kaiser Henry J) היא מכונית משפחתית גדולה אמריקאית המוגדרת כמכונית קומפקטית, 2 דלתות, סדאן שיוצרה על ידי יצרנית הרכב האמריקאית קייזר-פרייזר משנת 1950 עד 1954, בשנים האלה הורכב הדגם בארץ על ידי קייזר-אילין תעשיות.
משנת 1951 החברה בארצות הברית הייתה קרויה "קייזר מוטורס" לאחר שהשותף ג'וזף פרייזר פרש.
קייזר-פרייזר הרכיבה את ההנרי ג'יי במפעלה ב- מישיגן, בגרסת 2,200 סמ"ק, (4 צילינדרים), ו- 2,600 סמ"ק, (6 צילינדרים).
הרכב נקרא ע"ש יו"ר חברת קייזר-פרייזר והושק ב-28 בספטמבר 1950.
הצבעים הדומיננטיים היו : שחור בשלוב גג לבן, ואפור בהיר.
הדגם היה קרו על שם הנרי ג'יי קייזר, נשיא "קייזר-פייזר".
דגם ה-אולסטייט היה גרסה משופרת של דגם ה"הנרי ג'יי".
קייזר-פרייזר (Kaiser-Frazer) הייתה חברת מכוניות אמריקאית חדשה, שנוסדה לאחר מלחמת העולם השנייה על ידי ג'וזף פרייזר, שהיה בעל ניסיון רב בתעשיית הרכב, והנרי קייזר, תעשיין נודע.
אילין התיידד עם היקמן פרייס, סגן נשיא "קייזר-פרייזר" והצליח ליצור שותפות בינו לקונצרן האמריקאי.
לפי תנאי העסקה קייזר פרייזר השקיע חצי מיליון דולר ואילין השקיע שני מיליון דולר.
מפעלי "קייזר-אילין" הקימו תוך שנה וחצי את המפעל בישראל.
המפעל החל להרכיב מגוון כלי רכב, תחילה מתוצרת קייזר-פרייזר כגון "קייזר מנהטן" ו"הנרי ג'יי", ובהמשך ג'יפ ויליס, ויליס ג'יפ סטיישן, ויליס ג'יפ טנדר, "דופין" ו"קטר שבו" של רנו הצרפתית.
בשנת 1950 התחילו להרכיב את ההנרי ג'יי, במפעל ב- נשר, עד שנת 1954.
הנרי בדימו נסאנה הוא כדורגלן עבר קמרוני ששיחק בעמדת הבלם.
בדימו נולד בדואלה, קמרון ובגיל 15 היגר עם משפחתו לצרפת.
הוא התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של גרנובל ממנה הגיע גם לקבוצה הבוגרת.
בשנת הצטרף לטולוז בהעברה חופשית.
בטולוז בדימו התקשה למצוא את מקומו ועזב אחרי שלוש שנים.
ב-28 ביולי 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו בלה הבר בהפסד 1–3 נגד אמיין.
ב-13 באוקטובר 2006 הורחק לראשונה בקריירה בניצחון 0–1 נגד איסטר.
ב-14 במאי 2007 בדימו הבקיע שער עצמי בהפסד 1–2 למונפלייה.
ב-21 בספטמבר 2007 בדימו הבקיע את שערו הראשון בקריירה בניצחון 0–1 שאמור ניור.
ב-11 בינואר 2010 חתם בלאנס מהליגה הראדונה.
ב-6 בפברואר 2010 בדימו ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 1–2 נגד לה מאן.
ב-20 בפברואר 2010 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 0–2 נגד מונקו.
בתום עונת ירדה לאנס לליגה השנייה ובדימו עזב את המועדון.
ביוני , הוא חתם על חוזה לארבע שנים במונפלייה.
במונפלייה הוסט לעמדת המגן השמאלי ובתום העונה זכה עם המועדון באליפות ראשונה בהיסטוריה ובדימו נכלל בנבחרת העונה של הליגה.
ב-1 באוגוסט 2013 חתם ל-3 שנים באולימפיק ליון תמורת 2 מיליון אירו.
ב-10 באוקטובר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קמרון בניצחון 0–3 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010. בדימו זומן לסגל הנבחרת לקראת גביע אפריקה לאומות 2010.
ב-9 ביוני 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1-1 נגד .
בדימו השתתף עם הנבחרת גם במונדיאל 2014 וגביע אפריקה לאומות 2015.
הנרי ברטר (נולד בפברואר 1948) הוא מוזיקאי, מלחין ומעבד מוזיקלי ישראלי.
הנרי ברטר נולד בפריז בירת צרפת להורים יוצאי פולין ניצולי השואה.
בגיל 6 הביאו אותו הוריו לקונסרבטוריון ללמוד נגינה על פסנתר.
להוריו לא היה כסף לקנות לו פסנתר, והם קנו לו לבקשתו גיטרה, והוא החל להופיע בלהקות, עבד מגיל 19 עם זמרים ועסק בהלחנת מוזיקה לפרסומות.
הוא למד לתואר ראשון בכלכלה באוניברסיטה בפריז.
בתחילת שנות השמונים במהלך ביקורו בישראל הוא החליט לעלות לישראל מצרפת.
בישראל הוא התפרסם בשנת 1981 כאשר הלחין את שירה הידוע של עפרה חזה "תפילה", שפורסם באלבומה "בוא נדבר".
ברטר סיפר בריאיון לערוץ 2 כי הלחין את השיר במהלך נסיעה באוטובוס, וכשירד ממנו נפגש עם בצלאל אלוני.
אלוני שמע את הלחן, התלהב וכתב את מילות השיר.
לשיר בוצעו גרסאות כיסוי רבות, ביניהן, גרסת כיסוי מהונגריה, שהפרה את זכויות היוצרים למשך שנים רבות, עד לטיפול משפטי בעניין ב-2021.
לקדם-אירוויזיון 1982 הוא הלחין ועיבד את שירה של ירדנה ארזי "מוזיקה נשארת" שהשתתף בתחרות, וסיים במקום השני.
השיר הופיע באלבום הבכורה של ירדנה ארזי.
בדצמבר אותה שנה הלחין את שירה של ארזי "מילה קטנה" שזכה במקום הראשון בפסטיגל מספר 2.
לקדם-אירוויזיון 1983 הלחין את שירה של ירדנה ארזי "שירו שיר אמן".
בסיום התחרות הראתה ספירת הקולות כי השיר הפסיד על חודה של נקודה אחת לעפרה חזה שביצעה את השיר "חי".
לימים סיפרה ארזי כי רפי גינת, שישב בחבר השופטים, סיפר לה לאחר התחרות, כי חלה טעות בספירת הקולות, והייתה זו דווקא היא שניצחה.
ברטר ניסה את כוחו כזמר, כאשר הוציא בתחילת 1985 שיר שכתב והלחין - "הלו מאדאם לרואה".
השיר הגיע למקום ה-21 במצעד הפזמונים לשנת תשמ"ה (1985) של רשת ג'.
השיר שודר בתוכנית "להיט בראש".
בהמשך הקליט את השיר "לימוזין" למילים שכתב דורי בן זאב.
לאחר מכן החליט להתמקד בהלחנה.
בשנת 1988 הלחין את שירו של אדם, "אל תשכח" שזכה במקום הראשון בפסטיגל.
(בשנת 2018, לכבוד שחרורו של אדם מאשפוז ממושך בבית החולים, הפיק ברטר גרסה מחודשת של השיר בביצועה של דיאנה גולבי).
באותה שנה הלחין גם את המוזיקה ל-2 סרטים ישראליים: "מלך הסלים" של דובי גל, וסרט המתיחות "מצלמה בלי בושה" של יהודה ברקן.
בשנת 1991 הלחין ועיבד את השיר "יחד נעמוד" בביצועו של הזמר אדם, שסיים במקום השני בקדם-אירוויזיון 1991.
לאלבומה של אילנית "בוא נתחיל מבראשית", שיצא באותה שנה, הלחין 2 שירים.
באותה שנה הוציא סינגל ראשון של דואט עם מזי כהן בשם "שום דבר לא בטוח", מתוך אלבום הבכורה.
מעת עלייתו לישראל עסק ברטר גם בהלחנת מוזיקה לג'ינגלים.
בין היתר הפיק ג'ינגלים לחברת החשמל ("איתך בכל רגע"), תנובה, אגד, בזק, בנק הפועלים, מועצת ההימורים, מועצת הפירות וקליל חלונות מעוצבים.
בשנת 1993 הקים את חברת 'ברטר הפקות', העוסקת בהפקת ג'ינגלים, הלחנה הפקה ותחזוקה של תכנים קוליים ומוזיקליים למרכזיות טלפון והוספת ממד קולי לאתרי אינטרנט.
בשנת 1988 החל להלחין מוזיקה לתשדירי בחירות בישראל.
לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה שנערכו בשנת 1988, הוא הלחין את המוזיקה לזמריר "רק הליכוד יכול".
לקראת הבחירות לכנסת השלוש עשרה שנערכו בשנת 1992, הוא המשיך לעבוד עם הליכוד והלחין את הזמריר "הליכוד - זה נכון".
במקביל, עבד גם על תשדיר הבחירות של מרצ.
לקראת הבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה שנערכו שנת 1996 עבד עם הליכוד בראשות בנימין נתניהו.
לקראת הבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה שנערכו בשנת 1999, חצה את הקווים ועבר לעבוד עם אהוד ברק.
לקראת הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה - 2001 שוב חזר לעבוד עם הליכוד, כשהפעם עמד בראשו אריאל שרון.
בשנת 2004 תבע מיליון שקל מקופ"ח לאומית וחברת אלגדקום, על שהשתמשו בג'ינגל "לאומית - מתחייבים אישית" שהלחין.
הוא גרוש פעמיים ואב לשניים.
הנרי ג'יי קייזר (4 במרץ 1882 - 24 באוגוסט 1967) היה תעשיין אמריקאי, הקים את "מספנות קייזר" אשר בנו אוניות משא מסוג אוניות ליברטי בתקופת מלחמת העולם השנייה, "קייזר אלומיניום" , "קייזר פלדה" , הקים את קייזר פרמננטה, ייסד עם ג'וזף וו.
פרייזר את מותג יצרנית המכוניות קייזר-פרייזר
קייזר היה מעורב בפרויקטים גדולים של בנייה כמו מרכזים אזרחיים וסכרים, והשקיע בנדל"ן, לאחר מכן עבר לשידורי טלוויזיה.
קייזר הקים בעזרת הונו את "קרן משפחת קייזר" ארגון צדקה ללא מטרות רווח, שאינו מפלגתי.
קייזר נולד ב"Sprout Brook, New York" , בנם של פרנץ ואנה מארי קייזר יוצאי גרמניה.
בגיל 16 קייזר עבד כקופאי בחנות כלבו ביוטיקה במדינת ניו-יורק.
בהמשך, קייזר עבד כצלם חניך בשלב מוקדם של חייו, והפעיל את הסטודיו באגם פלאסיד בגיל 20.
בשנת 1906 קייזר השתמש בחסכונותיו כדי לעבור למדינת וושינגטון בחוף המערבי של ארצות הברית והקים חברת בנייה שמילאה חוזים ממשלתיים.
בשנת 1914 הקים קייזר חברה לסלילת כבישים, הנרי ג'יי קייזר ושות' בע"מ, מהראשונים שהשתמשו במכונות כבדות לבנייה.
משרדו התרחב משמעותית בשנת 1927 כשקיבל חוזה בסך 18 מיליון דולר להקמת כבישים במחוז קמגיי, קובה.
בשנת 1931 משרדו היה אחד הקבלנים הראשיים בבניית סכר הובר על נהר הקולורדו.
בעקבות התעניינותו במרוצי סירות מנוע, הקים מספנות בסיאטל ובטקומה, שם החל להשתמש בטכניקות ייצור המוני, כגון שימוש בריתוך.
קייזר היה תומך מוקדם בהבאת סיוע אמריקני לסובלים מהתוקפנות הנאצית באירופה.
בשנת 1940, שנה שלמה לפני כניסתה של ארצות הברית הנייטרלית למלחמת העולם השנייה, שימש קייזר כיושב ראש הלאומי של אוסף הביגוד המאוחד למען סיוע במלחמה הבינלאומית במטרה לספק בגדים נחוצים לפליטים מכיבושי היטלר באירופה
במהלך מלחמת העולם השנייה פיתח, במספנת קייזר בריצ'מונד, קליפורניה, טכניקות ייצור שאפשרו בניית אוניית משא ב-45 יום בממוצע.
ספינות אלה התפרסמו כאוניות ליברטי.
קייזר התפרסם בעולם כאשר קבוצותיו בנו ספינה בארבעה ימים.
ביקור במפעל הרכבה של פורד על ידי אחד ממקורביו הביא להחלטה להשתמש בריתוך במקום מסמרת לבניית ספינות.
לריתוך היה יתרון מכיוון שנדרש פחות כוח לבצע והיה קל יותר ללמד את אלפי העובדים, רובם עובדים בלתי מיומנים ורבים מהם נשים.
קייזר אימץ את השימוש במכלולי משנה בבניית ספינות, בעבר מאות פועלים הצטופפו יחד כדי להשלים ספינה.
אף על פי ששיטה זו נוסתה בחוף המזרחי ובבריטניה, קייזר הצליח לנצל את התהליך במלואו על ידי הקמת מספנות חדשות מתוך מחשבה זו.
מספנות קייזר אחרות שכנו בריאן פוינט (ונקובר) על נהר קולומביה במדינת וושינגטון ובאי הברבורים בפורטלנד, אורגון.
המושגים שפיתח לייצור המוני של אוניות מסחר וציוד נמצאים בשימוש גם כיום.
במספנות קייזר בעיר הנמל "ריצ'מונד", קליפורניה, קייזר יישם את הרעיון החלוצי של ד"ר סידני גארפילד מקייזר פרמננטה.
בית חולים שדה "קייזר ריצ'מונד" עבור מספנות קייזר נפתח ב -10 באוגוסט 1942 על ידי הוועדה הימית של ארצות הברית, בחסות קרן פרמננטה של הנרי ג'יי קייזר, ובניהולו של ד"ר גארפילד
בחלקו בגלל הקיצוב של חומרים בזמן המלחמה, בית החולים שדה היה מבנה מסגרת עץ בן קומות חד פעמיות שתוכנן במצב מודרניסטי פשוט.
בית החולים שדה נועד במקור לשימוש בעיקר כמתקן חירום, ונפתח עם 10 מיטות בלבד.
תוספות מאוחרות הגדילו את קיבולתן ל -160 מיטות עד 1944.
"בית החולים שדה ריצ'מונד של קייזר" שימש מרכיב חשוב במערך הטיפול הרפואי בן שלוש שכבות שכלל שש תחנות עזרה ראשונה מאובזרות במספנות, ובית החולים הפרמנטנטי הראשי באוקלנד, שם טופלו המקרים הקריטיים ביותר.
באוגוסט 1944, 92.2 אחוזים מכלל עובדי מספנות ריצ'מונד הצטרפו לתוכנית הביטוח הרפואי "קייזר פרמננטה", התוכנית הקבוצתית הראשונה שהתקיימה במדינה הכוללת תרגול רפואי קבוצתי, תשלום מראש ומתקנים רפואיים משמעותיים בהיקף כה גדול.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה הורחבה תוכנית הבריאות לכלול משפחות עובדים.
כדי לשרת עובדים בעסקיו המגוונים, פתח קייזר את מתקני פרמננטה בוואלנוט קריק, קליפורניה, בהוואי, בדרום קליפורניה, במקומות רבים אחרים.
משנת 2014 קייזר פרמננטה היא חברת ביטוח בריאות הגדולה ביותר בארצות הברית.
בשנת 1945, קייזר חבר בשיתוף עם מנהל הרכב הוותיק ג'וזף וו.
פרייזר כדי להקים חברת רכב חדשה שהייתה קרויה קייזר-פרייזר משרידי גרהאם-פייג', שפרייזר כיהן כנשיא החברה.
קייזר השתמש במפעל של חברת פורד מוטור ב"ווילו רון", מישיגן, שנבנה במקור לייצור מטוסים ממלחמת העולם השנייה על ידי פורד.
"קייזר מוטורס" ייצרה מכוניות תחת שמות "קייזר" ופרייזר עד שנת 1955, אז נטשה את השוק האמריקני והעבירה את הייצור לארגנטינה.
בסוף שנות השישים נמכרו פעולות דרום אמריקה לשילוב של פורד- רנו.
בשנת 1953 רכש קייזר את "וויליס-אוברלנד", יצרנית קו הג'יפים של ג'יפ, ושינה את שמה ל"וויליס מוטורס".
בשנת 1963 שונה השם שוב ל"קייזר-ג'יפ", שנמכר בסופו של דבר לחברת "אמריקן מוטורס" בשנת 1970
בנק "קייזר פרמננטה אשראי פדרלי" (Kaiser Permanente Federal Credit Union (Kaiperm FCU)), שנוסד בשנת 1952, והבנק הפדרלי קייזר (Kaiser Federal Bank), שנוסד בשנת 1953, היו איגודי אשראי לעובדי בתי החולים והקבוצות הרפואיות השונות בקייזר.
בספטמבר 2008 בחר הממשל הלאומי לאיחוד אשראי (National Credit Union Administration (NCUA)) את איחוד האשראי בשיקגו לרכוש את נכסי "Kaiperm FCU" מקליפורניה, קליפורניה.
הרכישה הושלמה ב־26 בספטמבר 2008. הבנק הפדרלי של קייזר הוסב לבנק חיסכון הדדי פדרלי בשנת 1999. בשנת 2012 נמכר ל-"HomeStreet Bank".
קייזר הקים את "קייזר אלומיניום" בשנת 1946 באמצעות חכירה ורכישה של מתקני אלומיניום במדינת וושינגטון לאחר מכן מממשלת ארצות הברית.
קייזר עסק בבניית מרכזים אזרחיים, דרכים ובתי ספר.
קייזר היה חלק מהקונסורציום שבנה את סכר הובר וסכר סכר גרנד קולי.
קייזר קנה ובנה שרשרת תחנות רדיו וטלוויזיה שהתפרסמו בשם "Broadcasting Kaiser".
בשנת 1948 הקים קייזר את "קרן משפחת הנרי ג'יי קייזר" (הידועה גם כקרן משפחת קייזר), קרן תפעול פרטית, ללא מטרות רווח, המתמקדת בנושאי שירותי בריאות.
במקור באוקלנד, קליפורניה עם מותו של קייזר, חצי מהונו הושאר לקרן.
קייזר מימן גם את פיתוח העיר פנורמה, קהילה מתוכננת באזור עמק סן פרננדו בלוס אנג'לס.
בתי ספר נקראו לכבודו בהוואי, מערב וירג'יניה, וקליפורניה.
קייזר תרם לקידום הרפואה בפיתוח ובניית בתי חולים, מרכזים רפואיים ובתי ספר לרפואה.