tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף על עבודתו באוניברסיטה לימד גם כ-11 שנה גידול עופות בבית הספר החקלאי מקוה ישראל, וכן הורה בבית הספר החקלאי בירושלים ובעיינות.
בשנת 1948 עבר לפקולטה לחקלאות ברחובות שם ניהל את המחלקה להיגיינה של בעלי-חיים ומדע העופות והרחיב את ההוראה והמחקר לתחום של פיזיולוגיה, פוריות, הורמונים, ויטמינים ותזונת בעלי הכנף כללית.
הפורענויות שפקדו את בעלי הכנף – אבעבועות (על העור והגרון), ספירוכטוזיס (Spirochetosis; פרזיטים חד-תאיים בדם) ומחלות נשימה קשות – היו חמורות.
ד"ר פרק פיתח בהצלחה חיסון נגד מחלת האבעבועות משליה של עופות, הצליח לייצר חיסון נגד זני מחלת הספירוכטוזיס וחקר את מחלת הנשימה הכרונית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נוצר קושי לייבא שמני דגים ואבקת חלב מחוץ לארץ, המכילים ויטמינים A ו-B שהם מרכיב הכרחי במזון של העופות.
הוא מצא שכבדים מדג הלקרדה המיובא מטורקיה עשירים פי כמה וכמה בוויטמין A משמן דגים מזוקק שיובא לפני כן לארץ מהולנד ומנורווגיה.
גם על המחסור בהזנת חלבונים וויטמין B2 לאפרוחים והעופות הצעירים התגבר על ידי המלצת השימוש בגבינות צאן יבשות – הלבנה – שיוצרו על ידי הבדואים בארץ ומזרחה לה.
בראשית שנות ה-60 ערך מחקרים על השפעת מתן ויטמין C לעופות על הטלת ביצים (תטולה) ומצא שתרנגולות שקיבלו בעונת החום את הוויטמין כתוספת הטילו כמות ביצים רבה יותר.
ובהמשך, נרתם למאבק במחלת ניוקאסל שפקדה את הארץ ביתר שאת לאחר מלחמת ששת הימים.
במחקריו הוכיח ששימוש בתאורה אולטרה סגולה בלולים עשויה להגן מפני מחלת ניוקאסל.
בעבודתו המדעית והמעשית תרם רבות לייצור תרופות וטרינריות מיוחדות עבור משק החי והעופות.
פרסם כ-140 עבודות על נושאים באימונולוגיה ופוריות של תרנגולים ותרנגולי הודו, באנדוקרינולוגיה, ויטמין C, על תפקידי בלוטת "הבורסה ע"ש פבריציוס" והשפעת התאורה בספקטרום של אור שונים על גדילה והטלה.
העמיד דורות של חקלאים אקדמאיים, מוסמכים, דוקטורים, חוקרים וממשיכי דרכו וביניהם פרופ' ישראל ניר, פרופ' דן הלר, פרופ' נחום סנפיר, פרופ' בעז רובינזון וז'אק קנדלר.
שימש כפרופסור אורח באוניברסיטאות בצרפת, אנגליה, ארצות הברית, נורווגיה, יפן ודרום אפריקה וכחבר באגודות מדעיות לאומיות ובינלאומיות, והשתתף דרך קבע בוועידות וכינוסים שונים בתחום התמחותו.
פרופ' מלך פרק נפטר ברחובות בכ"ט בסיוון תשנ"ט.
בשנת 1938 נישא לשושנה לבית גבריאלוב, ולזוג נולדו שלושה ילדים: צפרירה (צפי), עתליה-חנה (תלי) ודניאל.
לאחר מותה של שושנה ב-1978 נישא בשנית לטוניה.
אחיינו פרופ' קלמן פרק היה ניצול שואה, וטרינר ורופא.
שימש כמנהל המחלקה לאנטומיה ופיזיולוגיה של בעלי החיים בפקולטה לחקלאות ברחובות ועמד בראש בית הספר לרפואה וטרינרית ע"ש קורט שאותו ייסד (לאחר מכן כיהן כמנהל כבוד של בית הספר).
בזכות פעילותו נמנה בשנת 2002 בין מדליקי המשואות בטקס יום העצמאות הממלכתי.
מלך עכברוש הוא תופעה אשר נטען שמתרחשת כאשר זנבותיהן של מספר חולדות נשזרים זה בזה, ונדבקים יחד על ידי דם, לכלוך, קרח, צואה, או שהזנבות נקשרים זה לזה מעצמם.
החולדות גדלות, לכאורה, כשהן מאוחדות בזנבותיהן.
מספר החולדות המאוחדות יכול להשתנות, אך נדיר למצוא מלך עכברוש המורכב ממספר רב של חולדות.
התופעה מיוחסת בעיקר לגרמניה, שם דווחו רוב המקרים.
המונח הגרמני Rattenkönig תורגם לאנגלית כ-rat king, ולצרפתית כ-roi de rats.
במקור לא כוון השם להגדרת חולדות אמיתיות אלא לאנשים החיים על חשבונם של אחרים.
בספר Historia animalium ציין קונרד גסנר ש"יש אשר יאמרו שהחולדות הזקנות מקבלות את מזונן מהחולדות הצעירות, תופעה אשר נקראת מלך עכברוש", ומרטין לותר ציין "ולבסוף, ישנו האפיפיור, מלך העכברושים הנמצא בפסגה".
מאוחר יותר, שונה האפיון למלך היושב על כיסא מלוכה העשוי מזנבות קשורים.
חוקרי ימי הביניים סברו שאנשים רבים התרשמו שמלך עכברוש הוא למעשה יצור אחד עם גופים רבים, וה"מלך" רומז למעשה על גודל היצור.
אגדות אף הציעו ש"העכברוש המלך" יושב על זנבותיהם של "מלך עכברוש", מכוון את תנועת בעלי החיים בעודם מנסים לנווט עם זנבותיהם הקשורים
תאוריה חלופית טוענת כי מקור השם בצרפתית rouet de rats (או גליל מסתובב של חולדות, הזנבות הקשורים בין חישורי הגלגל), והמונח תורגם במשך הזמן ל-roi de rats.
הדיווחים המוקדמים על מלך עכברוש מתועדים בשנת 1564. מלך עכברוש נחשב מבחינה היסטוריונית כאות שלילי, לרוב כיוון שחולדות נתפסו כמבשרות מחלות כדוגמת דבר.
התופעה הצטמצמה כשחולדת החוף (Rattus norvegicus) תפסה את מקומה של החולדה המצויה (R.
rattus) במאה ה-18. בעידן המודרני לא היו התצפיות סדירות, במאה ה-21 נצפתה התופעה בחווה אסטונית באזור וורומאה ב-16 בינואר 2005.
דגימות של מה שמתיימר להיות מלך עכברוש נשמרות במספר מוזיאונים.
במוזיאון המדע מאוריטאנום באלטנבורג שבגרמניה משומרת הדגימה הגדולה ביותר של "מלך עכברוש", אשר התגלתה באח של בעל טחנת קמח בבוכהיים בשנת 1828. הדגימה מורכבת מ-32 חולדות.
מלך עכברוש משומרים באלכוהול מוצגים במוזיאונים בהאמבורג, המלין, גטינגן ושטוטגרט.
במוזיאון הזואולוגי של אוניברסיטת טרטו באסטוניה, ישנה דגימה נוספת.
מלך עכברוש נוסף התגלה בשנת 1930 בניו זילנד, ומוצג במוזיאון אוטגו בדנידין.
הוא מורכב מחולדות שחורות צעירות, אשר זנבותיהן מפותלים בשערות סוס.
באופן יחסי, מספר מצומצם של מלכי עכברוש התגלו, ומספר הדיווחים נע בין 35 ל-50.
רוב דגימות המלך עכברוש מורכבות מחולדות שחורות.
עם הזמן נתגלו דגימות נוספות המורכבות מסוגים נוספים של חולדות, וביוני 2013 התגלה ברג'יינה, ססקצ'ואן "מלך סנאי", אשר הורכב משישה סנאים חיים.
הם הופרדו זה מזה בעזרת וטרינרים.
המלך עכברוש אשר התגלה בשנת 1963 על ידי החקלאי פ.
ואן ניג'נאטן ברוכפן הולנד, מורכב משבע חולדות.
צילום רנטגן שנעשה הראה שנוצרה רקמה מיובלת סביב השברים בזנבותיהם, דבר שהוכיח שהם שרדו למשך זמן מה במצבם הנוכחי.
מלך עכברוש מופיע בסיפורים רבים, כדוגמת "The Tale of One Bad Rat" מאת בריאן טלבוט, "מלך עכברוש" מאת ג'יימס קלאוול, ועוד.
מלך עכברוש המורכב משבע חולדות מופיע בסרטו של לארס פון טרייר "Epidemic" ("מגפה", 1987).
בספר "מוריס המדהים ומכרסמיו המלומדים" שחיבר טרי פראצ'ט, מציין קית בספקנות שהזוהמה אשר אמורה לגרום לזנבותיהם של החולדות הצעירות להסתבך אינה מצויה בקיני החולדאים, וחושד שהמלך עכברוש נוצר כסוג של פרויקט על ידי לוכדי החולדות עצמם.
בדבר המחבר בסוף הספר מזכיר טרי פראצ'ט את התאוריה של ד"ר ג'ק כהן, ש"במהלך השנים היה לכמה אנשים אכזריים ורבי תושייה יותר מדי זמן פנוי".
בסיפור "מפצח האגוזים ומלך העכברים" מאת א.ת.א.
הופמן מוצגת דמותו של "מלך עכבר", בעלת שבעה ראשים, אשר נראית מושפעת ממלך עכברוש מרובה הגופים.
דמות זו לא מופיעה כלשונה בסוויטה "מפצח האגוזים", המבוססת באופן חלקי על הסיפור.
מלכ חִפני נאסף (בערבית : ملك حفني ناصف; 25 בדצמבר 1886 – 17 באוקטובר 1918) הייתה סופרת ופמיניסטית מצרית, פעילה למען רפורמה חברתית ושחרור האישה המצרית בתחילת המאה ה-20.
נאסף נולדה בשכונת אלג'מאליה בעיר קהיר שבמצרים; אמה הייתה סנייה עבד אל-כרים, ואביה היה חפני ביי נאסף, ממכובדי קהיר, משפטן, משורר, מורה לשפה וספרות ערבית, ואחד המייסדים של האוניברסיטה המצרית.
הוא עודד את בתו ללמוד ולרכוש השכלה.
כבר בגיל נעוריה, נאסף התחילה לכתוב פרוזה ושירה.
היא הייתה אחת מהתלמידות הראשונות לסיים את לימודיה במחלקת הבנות של בית הספר היסודי "עבאס" בשנת 1901, והמשיכה את לימודיה במכללת המורות "אלסוניה", שם סיימה בהצטיינות ב-1903. היא חזרה ללמד בבית הספר "עבאס", בו התחנכה בעצמה.
היא נאלצה להפסיק את עבודתה כאשר נישאה בשנת 1907 לעבד אלסתאר אלבאסל ( شيخ العرب), שייח' אלערב, ועברה לגור איתו בעיר פיום.
באותה תקופה, היה איסור על נשים נשואות לעסוק בהוראה.
היא ניצלה את זמנה כדי להמשיך לכתוב, ופרסמה מספר עבודות בשם העט בהית'אט אל-בדיעה.
בפיום היא גילתה שאלבאסל כבר נשוי ואב לילד, אך נפרד ממשפחתו לאחר תאונה בה נפגע, מה שלכאורה גם הסביר את העובדה שהוא ונאסף לא הביאו ילדים.
אך הייתה זו נאסף שהואשמה בכך.
חוויותיה של נאסף, בשילוב עם תובנותיה מצפייה בחייהן של נשים אחרות, הובילו אותה להתחיל לכתוב על מעמדן של נשים במצרים.
היא התחילה להתכתב עם סופרות ופעילות אחרות, כמו מאי זיאדה, והייתה מפרסמת תגובות ביקורתיות לסופרים וכותבים גברים בנושא, כמו למשל קסים אמין.
נאסף זכתה לכינוי חוקרת הערבה, מכיוון שפעלה מעירה פיום השוכנת במדבר.
בין הנושאים שעסקה בהם היו התנגדות חריפה לנישואי גברים עם יותר מאישה אחת, והסרת הרעלה.
היא הייתה בין הנשים המצריות הראשונות להביע דעה גלויה למען שחרור נשים ושוויון בין נשים לגברים.
היא הייתה משכילה במיוחד ביחס לנשים בנות זמנה, ואף שלטה בשתי שפות זרות, אנגלית וצרפתית, והדבר עזר לה בפעילותה.
נאסף נשארה עם אלבאסל 11 שנים, עד שחלתה במחלת השפעת הספרדית ונפטרה ב-17 באוקטובר 1918, בגיל 32, בבית הוריה בקהיר.
היא נקברה בבית העלמין, בו קבורים רבים מבני משפחתה, "אלאמאם אלשאפעי" (الامام الشافعي).
הרבה שירים נכתבו לזכרה של נאסף, דוגמת שיריהם של המשוררים חאפז אברהים (حافظ ابراهيم) וחליל מוטראן (خليل مطران), וגם הסופרת הפמיניסטית הפלסטינית-לבנונית מאי זיאדה כתבה ספרות ושירה לזכרה.
כיום יש רחובות ומוסדות ציבור רבים הקרויים על שמה כאות הוקרה על פעילותה למען זכויות נשים.
נאסף חייתה בזמן של פריחה בשיח האינטלקטואלי והפוליטי ביחס לזכויות נשים במצרים.
פמיניסטיות מצריות בולטות מהתקופה כוללות את הודא שעראוי, נבוויה מוסא, סיזא נבראוי ואחרות.
גם השיח הלאומני והפוליטי לגבי מצרים וגורל המזרח התיכון היה בשיאו, והייתה חפיפה רבה בין שתי השיחות הערות.
זה היה ההקשר שבו עלתה נאסף על הבמה הציבורית והציעה רפורמות למען עתיד מצרים.
נאסף התחילה לפרסם את כתביה ב"אל-גרידה" ( "آلجريده"), העיתון של מפלגת אל-אומה.
היא גם התחילה לדבר בפני קהלים באוניברסיטאות ובמטה המפלגה.
זה הוביל לפרסום "אלנסאאיאת" ("آلنسائيات", "הנשים") ב-1909, אוסף מסות ונאומים שלה, וכך החלה להיות קול למען זכויות וקידום נשים.
רק החלק הראשון של הספר יצא לאור, ואילו החלק השני נשאר ככתב יד שהתגלה ופורסם לאחר מותה, יחד עם ספר שני שכתבה, אך לא סיימה, "זכויות נשים" ("حقوق النساء").
היא חיזקה את טענותיה באמצעות פסוקים מהקוראן והחדיתים ("القرآن والحديث"), וכך מצאה עצמה לכאורה בצד של "תומכי החג'אב" השמרנים, למרות שלמעשה התנגדה לרעלה וכיסוי פנים, וטענה שדי בכיסוי ראש כדי לקיים את מצוות האסלאם, על פי דרכו של האמאם אל-שאפעי (الامام الشافعي).
היא סברה שאין קשר בין הקדמה האירופית במדע וחינוך לבין אופן הלבוש המקובל שם, וטענה שקיום מסורת בעניין כיסוי ראש יקל על ילדות ונערות לרכוש חינוך והשכלה.
ניתן לשייך את גישתה לפמיניזם התרבותי נוסח קרול גיליגן, לפיו מתן זכויות לנשים אינו צריך להיות אוניברסלי, אלא באופן המתאים להן והמאפשר שמירה על ערכים תרבותיים וחברתיים.
כמו בתאוריית ההתפתחות המוסרית של גיליגן, על פיה הבניית המוסר של האדם מתחילה מגיל צעיר בילדות, והתפתחות זו מנתבת את שארית חייו, כך גם נאסף סברה שאם נשים ירצו לתפוס תפקידים שווים בחברה ובמשפחה, הן צריכות לעבוד על זה מגיל צעיר.
בתחילת המאה ה-20, נשים מצריות מהמעמד הגבוה התחילו להסיר רעלותיהן כאקט פמיניסטי.
סופרות דוגמת קסים אמין קידמו את רעיון הסרת הרעלה כאסטרטגיה עבור נשים להראות את כוחן ועצמאותן.
נאסף האמינה שמאחורי אקט זה מצד נשים רבות חבוי בעצם מניע אחר, כמו אובססיה לאופנה אירופית, ולא רצון בחירות או התנגדות לדיכוי.
היא טענה גם שהסרת הרעלה תהווה שינוי חד מידי מכדי שהסביבה וכן הנשים יוכלו להכיל אותה, והזהירה נשים מפני גברים שאך רגע קודם לכן דרשו שיכסו פניהן ופתאום דורשים מהן להיחשף, כביכול עבור "שחרורן".
דעותיה בנושא זה היוו הבדל משמעותי בינה לבין חברותיה הפמיניסטיות.
נאסף הרבתה לכתוב על זכויותיהן של נשים במסגרת מוסד הנישואים במצרים.
היא ראתה בנושא זה את הסוגיה הפמיניסטית החשובה מכל, וכן כבעל המשמעות האישית ביותר עבורה, מאחר שגילתה שהיא אשתו השנייה של בעלה, דבר שלא הסכימה לו אך לא היה מנוגד לחוק.
היא הייתה מתנגדת חריפה לפוליגמיה.
במאמר שכותרתו "רעיות-שותפות", היא כינתה פוליגמיה "אויב הנפש של נשים".
נאסף ביקשה לקדם רפורמות משמעותיות לגבי נישואים: הסוף לפוליגמיה, זכות הדדית בין גברים ונשים לגירושים, וקביעת גיל 16 כגיל החוקי לנישואים עבור נערות.
היא האמינה שהרפורמות הללו נובעות מרעיון מרכזי אחד, שנישואים אמורים להיות מבוססי אהבה.
היא בזה למנהג של גברים להינשא לנשים בשביל הטבות כלכליות, ובקשה להגן על ילדות מפני נישואים כפויים.
נאסף ראתה בחינוך את אחת הרפורמות המבטיחות לפתרון מגוון בעיות העומדות בפני נשים.
היא טענה בכתביה שלכל ילדה שלא ניתנה לה ההזדמנות לרכוש השכלה, נעשה אי-צדק.
אך היא לא האמינה שכל צורת חינוך שווה את המחיר - היא התנגדה בתוקף לבתי ספר מיסיונריים במצרים, בטענה ש"הבנות הבורות ביותר הן תוצר של בתי ספר אלו".
נאסף רצתה יותר שליטה מצרית על מערכת החינוך הציבורית, כדי לייצר בתי ספר שילמדו מערך חינוכי מקיף יותר, שיכלול את ההיסטוריה של התרבות המצרית.
גם בזאת הייתה נאסף שונה מחברותיה - היא הדגישה שחינוך פורמלי הוא לא מספיק כדי לפתור את בעיותיהן של נשים.
היא האמינה שחלק מכריע של אי הצדק כלפי נשים מקורו בבית, ובאופן גידול הילדות.
בזה היא השוותה לטובה את השיטה האירופית, בציינה שהאמהות המצריות לא דואגות לבריאות ורווחת ילדותיהן כמו אחיותיהן האירופיות.
היא אמרה שעל אמהות ללמד את בנותיהן חמלה כלפי אחרים, כיצד לדאוג לעצמן, וכן איך לגדל ילדים משלהן.
נושא גידול ילדים היה אחד הנושאים היחידים בהם ראתה יתרון בגישה המערבית, אך לא רצתה שזה יבוא על חשבון לימוד מסורת ואסלאם.
בשיר "رأي في الحجاب" ("ראי פי אלחג'אב", או דעה לגבי החג'אב), היא פונה לגברים המצרים ושואלת אותם, "האם לא תהיו מרוצים אם אנו הנשים נגן עליכם מצרות צרורות?", כאשר הצרות הן הדעות של הזרם המערבי שמנסה להיכנס ולהשפיע על הנשים והבנות שלהם.
זו שאלה רטורית שהתשובה שלה לכאורה מובנת מאליה והתשובה של הגברים היא לא, ההפך, זה טוב לנו ולמשפחות שלנו.
ואז היא שואלת, "האם תהיו מרוצים שהבנות שלכם תמשכנה להיות אסירות של הרעלה ושל בורות?" - כאן היא רואה ברעלה סמל בורות, והעמדה שלה ברורה - היא נגד המערביות והלבוש המערבי ובעד רפורמה מזרחית חדשה: הסרת הרעלה ולבישת החג'אב בלבד, וכן מתן חינוך והשכלה לבנות בגיל צעיר.
בשיר אחר, "خير النساء" ("ח'יר אלנסאא", הנשים המובחרות), מעודדת נאסף את עצמה לא להיות אימננטית אלא להיות יותר טרנסנדנטית, באמצעות חינוך, השכלה ולמידה.
היא טוענת שאין מנהיגות לנשים בעידן הנוכחי, וזה ההפך ממה שהיה בעבר, אז נשים למדו והתחרו עם גברים, כמו אשתו של הנביא מוחמד, עאישה, שהייתה מנהיגה ודוגמה לנשים, והתחרתה עם גברים בכך שרכשה השכלה והעבירה בעצמה הרבה חדיתים (אמירות של הנביא לאומה המוסלמית), ותפסה מקום בחברה והשפיעה עליה.
בשיר אחר, כותבת נאסף שהנקאב הוא לא החיג'אב, ושיש לאישה הזכות לקצר בלבוש או ללבוש לבוש ארוך, וגם שנשים אינן צריכות הכוונה איך להתלבש, כל אחת צריכה לבדוק בעצמה מה אומרת הדת ומנהיגיה.
בסוף השיר אומרת נאסף שמטרתה היא שיהיה טוב לנשים, ועל הנשים להסיק מסקנות בעצמן.
נאסף גיבתה את מילותיה בפעולה: היא הקימה ארגונים ועודדה פעילות פוליטית.
דרך אחת שפעלה בה הייתה יצירת קשרים עם נשים ממדינות אחרות ופיתוח דיאלוג איתן.
היא יסדה את האגודה למען חינוך נשים, שחיבר בין נשים מצריות לבין נשים ערביות ואירופיות אחרות.
היא גם הקימה שירותי חירום בריאותיים שהתבססו על הצלב האדום, וכן בית ספר לאחיות שפעל מתוך ביתה.
אחת הפעולות המשמעותיות שלה הייתה עריכת תוכנית בת עשרה סעיפים לשיפור מעמדן של נשים, והגשתה לאספה המחוקקת המצרית ב-1911. התוכנית כללה חמישה סעיפים לשיפור החינוך:
עליו להיות מבוסס על אוריינטציה דתית
חינוך חובה עד תום לימודי בית ספר יסודי
שיעורי חובה בהיגיינה, גידול ילדים, עזרה ראשונה וכלכלה
השכלה גבוהה הזמינה לכל אישה
היא בקשה חקיקה לכל אחד מהסעיפים.
שאר הסעיפים נגעו לזכויות אחרות של נשים, כמו נישואים ולבישת רעלה.
האספה התעלמה מהתוכנית, אולם הייתה זו דוגמה משמעותית של יוזמה נשית בזירה הפוליטית.
כשנאסף נפטרה בגיל 32, הגיע ללווייתה מספר רב של מנהיגות פמיניסטיות.
ביום השנה השביעי למותה, ניהלה הודא שעראוי טקס זיכרון בהשתתפות ההוגות הפמיניסטיות המובילות, נבוויה מוסא ומאי זיאדה.
אך על אף שציינו את זכרה, הגישה הייחודית שלה לפמיניזם מתה איתה, והתנועה התקדמה בדרכה של שעראוי.
מלך עכברוש הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1965 המספר על חיים במחנה שבויים יפני במלחמת העולם השנייה.
זה עיבוד לקולנוע של הספר מלך עכברוש מאת ג'יימס קלאוול שיצא לאור ב-1962. הוא מספר על חיים במחנה השבויים צ'אנגי ליד סינגפור שם הוחזק קלאוול כשבוי.
בניגוד לסרטי מחנות שבויים בגרמניה כמו הבריחה הגדולה וסטלאג 17 בהם היו השבויים עסוקים בתכנון בריחות והמחנות נשמרו בקפדנות על ידי מגדלי שמירה וזרקורים, מחנה צ'אנגי היה מרוחק מכל מדינה נייטרלית שאפשר לברוח אליה ונשמר בדלילות כי השבויים עסקו בהישרדות ולא בתכנון בריחות.
בתנאים הקשים במחנה יש תמיד מי שיכול להסתדר יותר טוב.
כאן זה קורפורל קינג ובסטלאג 17 זה סרג'נט ג' ג'י ספטון (ויליאם הולדן).
שניהם אוכלים טוב, מתלבשים טוב, לשניהם יש "משרת" הממלא את פקודותיהם ולשניהם יש ארגז כלבו מלא בסיגריות, בקבוקי אלכוהול ומצרכים נוספים ובעת שחבריהם סובלים מרעב הם נוהגים לטגן בפניהם חביתה.
כל זה מעורר את זעמם של השבויים.
במחנה צ'אנגי בדרום מלאיה מוחזקים בידי היפנים 600 שבויים רובם בריטים ואוסטרלים ומיעוטם אמריקאים.
כולם סובלים מרעב מתמשך, לבושים בבגדים מרופטים, מלוכלכים ומוזנחים פרט לקורפורל האמריקאי קינג (ג'ורג' סיגל).
הוא מתחיל את הבוקר כשהוא יושב על כורסא בבגדים נקיים ומגוהצים והעוזר שלו מגלח אותו למשעי, עושה לו מניקור ומצחצח את נעליו.
מפקד המשטרה הצבאית במחנה לוטננט גריי (טום קורטני) מתעב את קינג גם בגלל היותו אמריקאי אבל בעיקר התנהגותו כמלך במחנה.
הוא מזמן אותו ואומר לו שהוא עוקב אחריו בשבע עיניים ומחכה לרגע שימעד כדי להכניסו לכלא במחנה.
במחנה מנסה גריי להטיל משמעת חמורה.
כאשר אחד השבויים האמונים על חלוקת המזון נחשף כרמאי, הוא נמצא למחרת חנוק בתוך בור האשפה.
כאשר מגלה גריי כי שני קצינים שינו את המשקלות הוא מבקש להענישם אבל המפקד הבכיר קולונל סמדלי-טיילור (ג'ון מילס) אומר לו שיחדול מדרישותיו אלו היות שהמלחמה עומדת להסתיים והוא כמפקד בכיר מתחייב תמורת שתיקתו לקידומו של גריי בצבא הקבע.
קינג זקוק למתורגמן כדי לבצע עסקאות עם השומרים.
הוא מוצא את החייל מארלו (ג'יימס פוקס), מפתה אותו בעזרת ביצה מטוגנת, סיגריה משובחת שהוא מדליק לו בעזרת מצית רונסון והבטחת אחוזים מכל עסקה.
אחד המיזמים שלו הוא רביית עכברים ומכירת בשרם במחיר גבוה לקצינים במחנה.
הם מלקקים את האצבעות ומבקשים עוד כשאינם מודעים שזה בשר עכברים.
קינג מקבל על כך את התואר "מלך עכברוש".
מארלו נפצע קשה בידו ומצבו היה מחמיר, אך קינג זקוק לו לעסקת "יהלומים" גדולה.
כאשר הם חוזרים מהעסקה עם הכסף הם מבחינים בגריי האורב להם.
קינג מבקש ממרלו לברוח ולהחביא את הכסף באדמה.
כאשר גריי נפגש בו ומבצע חיפוש הוא לא מוצא דבר.
כעת מופיע נמק בידו של מרלו.
קינג קונה בכסף רב תרופות נגד הרעלה ומגייס את החובש שיזריק לו אותן.
הוא יושב יומם ולילה ליד מארלו בתקווה שיחלים אבל לא ברור אם הוא עושה זאת מידידות אמיתית או בגלל שרק מארלו יודע היכן מוחבא הכסף.
מארלו מחלים ומעריך את קינג כידיד אמיתי.
כשהיפנים מודיעים על כניעתם וסיום המלחמה כולם שמחים פרט לקינג.
הוא יודע שמעמדו כמלך נגמר ומעתה יהיה כאחד האדם.
שחרור המחנה מתבטא בתחילה בסמל אמריקאי בודד שמגיע למחנה ורואה שבויים מוזנחים הנרתעים ממנו ומסרבים לדבר.
לפתע הוא רואה לתדהמתו את קינג כפי שהגיע מעולם אחר, לבוש יפה, במצב רוח טוב, שמקבל אותו יפה ומציע לו סיגריה.
כשמתחיל הפינוי מהמחנה מבקש גריי להיפרד מקינג אך זה ממהר לעלות על המשאית ולהסתלק מהמחנה בלי לאמר שלום.
ה"ידידות" ביניהם הייתה רק של ניצול בגלל המצב וכשנגמרה המלחמה אין בה לדעת קינג, צורך.
מלך קריאול הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמת פשע בבימויו של מייקל קורטיז עם אלביס פרסלי, וולטר מתאו וקרולין ג'ונס.
התסריט מבוסס על הרומן A Stone to Danny Fisher מאת הרולד רובינס.
התפקיד הראשי הוצע לג'יימס דין אבל הוא נהרג בתאונה ואז הוצע התפקיד לאלביס פרסלי מקום העלילה שונה מניו יורק לניו אורלינס ומקצוע הגיבור הראשי שונה ממתאגרף לזמר.
זיוה רודן מופיעה בסרט בתפקיד קטנטן בתור חברה בצוות הבידור של מועדון "מלך קריאול".
יש לה משפט אחד: "דני (אלביס פרסלי) היה נהדר"..
דני פישר (אלביס פרסלי) הוא בחור בן שמונה עשרה שעומד לסיים בית ספר תיכון.
הוא גר בדירה קטנה ברובע הצרפתי של ניו אורלינס ביחד עם אביו (דין ג'אגר) ואחותו מימי (ג'ן שפארד).
האב הוא רוקח אבל לאחר שהאם מתה, הוא נכנס לדיכאון ופוטר ועל דני הוטל לפרנס את המשפחה.
הוא נאלץ לעבוד ולהיעדר מהלימודים ונעשה עצבני ואלים עד שמודיעים לו שלא יוכל לסיים את הלימודים.
אביו מבקש ממנו להמשיך שנה נוספת אך דני מסרב.
דני נתקל בנער רחוב בשם שארק (ויק מורו) שמציע לו להצטרף לעוד שני חברים לבצע גנבה בחנות כלבו.
דני מסרב ומתעמת איתו פיזית, אך לבסוף מסכים.
הוא נכנס לחנות ושר לכולם בליווי גיטרה בעוד שחבריו גונבים מכל הבא ליד.
אחת המוכרות, נלי (דולורס הרט), מבחינה בכך אך לא מתערבת.
היא מאוהבת בדני והם מתחילים לצאת ביחד.
דני עובד במועדון השייך למקסי פילד (וולטר מתאו).
מקסי הוא עבריין בכיר ועשיר שהשתלט כמעט על כל המועדונים בעיר.
יש לו מאהבת בשם רוני (קרולין ג'ונס).
מקסי הוא אדם אלים והוא מתייחס לרוני בזלזול מופגן.
הוא מבקש מדני לשיר ולאחר שהקהל מרוצה הוא לוחץ עליו לחתום על חוזה כדי שיופיע במועדונו.
דני מעדיף לשיר במועדון "מלך קריאול" של צ'רלי לגרנד (פול סטיוארט) ותוך זמן קצר מצליח ומתפרסם.
האב מצליח למצוא עבודה בבית מרקחת.
שארק וחבריו מתכננים לשדוד את בעל בית המרקחת אבל נתקלים באביו של דני ופוצעים אותו קשות.
הוא נזקק לניתוח מוח אותו מממן מקסי ודני נאלץ לחתום איתו על חוזה ולעזוב את מועדון "מלך קריאול".
הענייניים בין דני למקסי מסתבכים ונגמרים במכות.
דני חובט בו ובורח ומקסי שולח שני בריונים לחסל אותו אבל דני גובר עליהם ונפצע תוך כדי מאבק.
רוני מגיעה ומחלצת אותו למקום מבטח על חוף אגם.
הוא מתאושש אך מקסי מגלה אותם.
הוא מגיע למקום עם דאמי, אחד מאנשיו שמחבב את דני.
מקסי יורה ברוני והורג אותה אבל דאמי מסתער עליו ובמאבק ביניהם נפלט כדור ומקסי נהרג.
בסוף חוזר דני לשיר ב"מלך קריאול" ואביו מרוצה ממנו.
מלך מרוקו הוא ראש המדינה של ממלכת מרוקו, שלה משטר מונרכי חוקתי.
מלך מרוקו ממנה את ראש הממשלה.
בשונה ממשטר נשיאותי טיפוסי, בו הנשיא הוא המנהיג הבכיר ביותר של הרשות המבצעת ונחשב לראש ממשלה וראש מדינה כאחד, ראש המדינה של מרוקו הוא המלך, שמחזיק בסמכות נרחבת ברשות המבצעת ובעל סמכות בלעדית על הצבא, הדת והרשות השופטת.
המלך הראשון מהשושלת האידריסית היה אידריס בן עבדאללה שכיהן בתפקיד בין 789 ל-791. המלך הראשון מהשושלת העלאווית היה א-רשיד, סולטאן מרוקו שכיהן בתפקיד בין 1666 ל-1672.
המלך הנוכחי הוא מוחמד השישי, שמכהן מאז פטירת אביו חסן השני ב-1999.
מרוקו היא מונרכיה חוקתית וחוקת מרוקו משנת 2011 אומצה בעקבות משאל העם החוקתי שנערך באותה שנה, על רקע גל מחאות שבהן דרשו המפגינים חירויות פוליטיות נרחבות יותר, כחלק מתנועת "האביב הערבי".
בתגובה לכך, מינה המלך ועדה חוקתית לגיבוש חוקה חדשה, אשר צמצמה חלק מסמכויותיו והנהיגה רפורמות דמוקרטיות.
החוקה מגדירה את המדינה כמלוכה חוקתית, שבה הסמכות המלכותית מופעלת בהתאם לחוקה, והמלך אינו מקבל את כל ההחלטות לבדו.
עם זאת, החוקה ממשיכה להעניק למלך סמכויות נרחבות, לרבות הכרעה סופית בעניינים מרכזיים של מדיניות ופיתוח לאומי.
כמו במונרכיות חוקתיות אחרות, המלך משמש כראש המדינה וכסמלה העליון של אחדות האומה המרוקאית, והוא מייצג את המדינה בזירה הדיפלומטית.
עם זאת, למלך יש שליטה מוחלטת על הכוחות המזוינים ועל מערכת המשפט, וכן על ענייני דת ומדיניות חוץ.
בנוסף, הוא מחזיק בסמכות למנות ולפטר ראשי ממשלה מהמפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט.
מאז 1962, מוגדר המלך בחוקה גם כ"אמיר אל-מומינין" (מפקד המאמינים), תואר המעניק לו סמכות דתית מסוימת.
תואר זה מעניק למלוכה בסיס לגיטימי דתי, הנשען בין היתר על המעמד השריפי של השושלת, ומאשש רעיון שהיה מקובל במרוקו עוד קודם לכן.
במרוקו נחשב לעבירה פלילית לערער על המונרכיה, לרבות ביקורת פומבית על החלטותיו המדיניות של המלך.
הון הממלכה ובו גם הונו האישי של המלך מוערך במיליארדי דולרים.
המלך מחזיק במספר ארמונות רב, ומתגורר בעיקר בארמון המלכותי ברבאט.
מלבד זאת מחזיק המלך ביאכטות, מכוניות פאר ויצירות אמנות רבות.
+שםתמונהתקופת חייםתחילת כהונהסוף כהונההערותשושלתמוחמד החמישי10 באוגוסט 1909 – 26 בפברואר 1961 (בגיל 51)14 באוגוסט 195726 בפברואר 1961בן יוסוףהשושלת העלוויתחסן השני9 ביולי 1929 – 23 ביולי 1999 (בגיל 70)26 בפברואר 196123 ביולי 1999בן מוחמד החמישיהשושלת העלוויתמוחמד השישי21 באוגוסט 196323 ביולי 1999מכהןבן חסן השניהשושלת העלווית
מלך עליון אל דר במרום הוא פיוט לראש השנה, שנכתב בידי רבי אלעזר בירבי קליר כ"רהיט" לקדושתא לראש השנה.
הפיוט נאמר בנוסח אשכנז בתוך הקדושתא "אופד מאז", בחזרת הש"ץ של תפילת מוסף ביום הראשון של ראש השנה.
מטרת הפיוט, בנוסחו המקורי, היא לשבח את מלכות ה', ולהנגיד אותה למלכותו השפלה של מלך אנושי בשר ודם.
הפיוט מסודר כמחרוזת הנפתחת במילים "מלך עליון", ובה שלושה ביטויים לגדולת ה' הפותחים באותה אות, וכנגדה מחרוזת הנפתחת במילים 'מלך אביון', ובה שלושה ביטויים לשפלותו של מלך בשר ודם, הפותחים באות העוקבת לפי סדר הא"ב, וכך לסירוגין מחרוזת העוסקת במלך העליון ומחרוזת שעניינה מלך אביון.
מחרוזות המלך העליון מסתיימות ברפרן "לעדי עד ימלוך", והרפרן הנגדי, במחרוזות המתארות את המלך האביון הוא השאלה הרטורית "עד מתי ימלוך?".
במחרוזות רבות, הפייטן מנסה להעמיד בכל צמד מחרוזות ניגוד בין מלך בשר ודם למלכות ה' בתכונה מסוימת.
למשל, במחרוזת הראשונה מתואר ה' כ"אל דר במרום", ובמחרוזת שאחריה מתואר המלך האביון כמי ש"רד שחת" ויורד לשאול.
במחרוזת של האות ש' מתואר ה' כמי ש"שינה אין לפניו", ובמחרוזת שלאחריה נאמר על המלך האביון "תנומה תעופנו".
באמצעות הניגוד והרפרנים המתחלפים, הפיוט מעצים את תפארתה ונצחיותה של מלכות ה', המלך העליון, אל מול שפלותה, אפסותה וארעיותה של המלכות האנושית.
משום כך, נמצאים בפיוט שיבוצים רבים מספר איוב שבו הדיון בין איוב המיוסר, שהיה בעבר בעל נכסים ומעמד איתן, עם חבריו, מביא לידי ביטוי פעמים רבות את הניגוד בין חולשתו ואפסותו של האדם העומד מול האל, גם אם הוא נדמה כבעל עוצמה זמנית, ובין עוצמתו וגדולתו של האל.
ייתכן שהכוונה בפיוט אינה רק להנגיד בין האדם לקב"ה באופן כללי, אלא בפרט כנגד מלכות הגויים השולטת בישראל.
הפייטן מבקש אם כן, להדגיש שלמרות שנדמה כי המלך הגוי שולט בישראל ומשפיל אותם, הרי שהוא אינו המלך אמיתי והוא עצמו אדם המושפל בידי המלך העליון.
אף שדי ברור כי מחבר הפיוט הוא רבי אלעזר בירבי קליר, וכי הוא חלק מקדושתא לראש השנה, פחות ברור לאיזו קדושתא מקדושתאותיו השתייך הפיוט במקור.
במנהגי אשכנז, וכן בחלק מההעתקות הפיוט בגניזת קהיר, הוא חלק מהקדושתא "אופד מאז" שמיועדת לתפילת מוסף.
מאידך, בקטעי גניזה רבים, וכן במחזורים כמנהג צרפת, הוא חלק מהקדושתא "את חיל" לתפילת שחרית.
בקטעי גניזה אחרים הוא מופיע כחלק מהקדושתא "אדן חוג".
הממצא אינו מאפשר לשלול אף אחת מהאפשרויות הללו כמקור הפיוט, אך ברור כי החזנים והקהילות ראו לעצמם חופש להעביר אותו מקדושתא לקדושתא ומתפילה לתפילה.
במספר קטעי גניזה הוא נמצא מועתק בהקשרים נוספים, משניים, ולעיתים אפילו הועבר לתפילת יום כיפור.
כאמור, הנוסח המקורי של הפיוט, כפי שנמצא בגניזת קהיר וכפי ששרד במחזורי נוסח פרובנס (מנהג קארפינטראץ), כלל מחרוזות המשבחות את המלך העליון, וכנגדן מחרוזות המשפילות את המלך האביון, לסירוגין.
ואולם, במנהג אשכנז הושמטו רוב מחרוזות "מלך אביון".
במיעוט כתבי היד האשכנזיים, הועברו המחרוזות הללו (בדרך כלל, רק כמה מהן) לסוף הפיוט במקובץ, וברוב המקורות הן נשמטו לחלוטין.
בדפוסי מחזורי מנהג אשכנז המערבי הושמטו כל המחרוזות, ונותרו רק מחרוזות "מלך עליון", ואילו בדפוסי המחזור כמנהג פולין, שרדו שתי מחרוזות, שהוצבו שתיהן לפני המחרוזת האחרונה של "מלך עליון", ולאחריהן נוספה המילה "אבל", כדי להגביר את הניגוד.
סיבת ההשמטה אינה ידועה בבירור, ונאמרו בדבר השערות שונות.
השערה נפוצה, שאימצו גם כמה מן החוקרים, תולה זאת בעטיים של הצנזורה על ספרים עבריים והחשש מן הגויים, או משלום המלכות, כלומר בשל החשש שהפיוט ייתפס כמשפיל את המלך האנושי בן הזמן.
יצחק סטנוב שיער כי הקהילות לא רצו לפתוח ולסגור את ארון הקודש פעמים רבות כל כך בסמיכות, ולכן ויתרו על אמירת "מלך אביון".
בחיבור מסוף ימי הביניים נאמר כי בצורתו המקורית של הפיוט החזן עלול לטעות ולהחליף בין המילים "מלך עליון" ו"מלך אביון", וכך לומר בטעות דברי גידוף כלפי ה', ולכן העדיפו שלא לומר את מחרוזות "מלך אביון" כלל.
מסיבות שונות הקשורות לצורת האמירה של הפיוט על ידי החזן והקהל לסירוגין, נקטע הפיוט כך שראש הבתים נצמד לתחילתם, וכך בקהילות רבות שרים "לעדי עד ימלוך מלך עליון.
גיבור להקים, גוזר ומקים, גולה עמוקים, לעדי עד ימלוך מלך עליון" וכך בשאר הבתים.
לפי מנהג אשכנז המזרחי המאוחר, נהוג לפתוח את ארון הקודש בשעת אמירת הפיוט פתוח, אך לסגור אותו כאשר אומרים את החלק המדבר על "מלך אביון".
כמו רהיטים נוספים לראש השנה שנכתבו בידי רבי אלעזר בירבי קליר, גם הרהיט "מלך עליון אל דר במרום" הפך מופת לחיקוי לפייטנים רבים אחריו, ואצל רבים רהיט מסוג זה הפך לרהיט קבוע בקדושתאות לראש השנה.
בקדושתא אנונימית לראש השנה שחל בשבת נכלל פיוט מקביל הפותח "מלך עליון איום שוכן עד".
גם רבי שמעון בן יצחק, כלל בקדושתא שלו לראש השנה "אמרתך צרופה" (נהוגה באשכנז בשחרית של היום השני) פיוט הפותח "מלך עליון אמיץ המנושא", שכתוב במבנה זהה כמעט לזה של הקליר.
גם רבי יעקב בר דונש, רבי בנימן בן שמואל ופייטנים נוספים כתבו פיוטים דומים.
הטורניר, שנקרא בעבר "גביע אלופות אירופה למועדונים", הוא המפעל היוקרתי ביותר למועדונים בכדורגל האירופי.
מציין כי השחקן היה פעיל בעידן גביע אירופה לאלופות (1955–1992).
שחקנים המשתתפים בעונת 2025/2026 בליגת האלופות מצוינים בכתב בולט.
הטבלה אינה כוללת שערים שהובקעו בשלבי מוקדמות.
להלן רשימת מלכי השערים בליגת האלופות לפי עונה.
איינדהובן6 ז'אן-פייר פאפן אולימפיק מרסיי פטר פקולט טירול אינסברוק6 ז'אן-פייר פאפן אולימפיק מרסיי ז'אן-פייר פאפן אולימפיק מרסיי7 סרגיי יוראן בנפיקה ליסבון רומאריו פ.ס.וו.
להלן שחקנים שזכו בשתי עונות לפחות במלכות השערים בליגת האלופות/גביע אירופה.
דני אולמוערך זה מפרט את מלך השערים של אליפות אירופה בכדורגל.
שחקן מודגש מציין שחקן פעיל.
(טורניר המוקף בסוגריים) מציין טורניר בו השחקן שיחק אך לא הבקיע.
ערך זה מפרט את כובשי השערים המובילים של גביע העולם בכדורגל - המונדיאל.
ישנם למעלה מ-1,400 כובשי שערים, ונכבשו יותר מאשר 2,700 שערים ב-22 אליפויות העולם שהתקיימו עד למונדיאל 2022, שחקנים מודגשים הם שחקנים פעילים.
שערים שהובקעו בדו-קרב פנדלים אינם נספרים.
מלך נפאל (הידוע באופן מסורתי בשם Mahārājdhirāja כלומר מלך המלכים הגדול; ניתן לתרגם אותו גם כ"קיסר ריבוני" נפאלית: श्री ५ महाराजधिजा) היה עד 2008 התואר שהחזיקו בו המלכים של האומה האסייתית, שאליו הצטרפו יורשיו של הפרית'בי נאראיאן שאה מאז איחוד הממלכה בשנת 1768. שושלת זו השתמשה בשמו של השאה.
בנפאל, המלך היה ידוע בביטוי ראג'ה, ואילו המלכה נודעה בשם ראני.
ממלכת נפאל נוסדה בשנת 1768, כאשר פרית'בי נאראיאן שאה, השליט של נסיכות גורקה הקטנה, יצר מדינה המורכבת מכמה מדינות הרים קטנות ועצמאיות.
המלך מהנדרה פיטר את ממשלת קואירלה ופרסם חוקה חדשה ב־16 בדצמבר 1962. החוקה החדשה ייסדה שיטה "לא-מפלגתית" של מועצות (פנצ'יאט, מילולית - חמשת זקני הכפר), שיטה שהוצעה בידי מהאטמה גנדהי בהודו, ויושמה על ידי מהנדרה בנפאל, כמבנה היררכי, ממועצות הכפרים ועד לפרלמנט הלאומי.
ביום ה-28 במאי 2008 ביטלה האספה הלאומית המיוחדת של נפאל את שלטון המלוכה.
+שםדיוקןתחילת מלוכהסיום מלוכההערותפרית'בי נאראיאן שאה
पृथ्वीनारायण शाह25 בדצמבר 176811 בינואר 1775בנו של נארה בהופל שאהפרתפ סינג שאה
प्रतापसिंह शाह11 בינואר 177517 בנובמבר 1777בנו של פרית'בי נאראיאן שאהרנא בהדור שאה
रण बहादुर शाह17 בנובמבר 17778 במרץ 1799בנו של פרתפ סינג שאהג'ירוואן יודהה ביקרם שאה
गीर्वाणयुद्ध विक्रम शाह8 במרץ 179920 בנובמבר 1816בנו של רנא בהדור שאהראג'נדרה ביקרם שאה
राजेन्द्र बिक्रम शाह20 בנובמבר 181612 במאי 1847בנו של ג'ירוואן יודהה ביקרם שאהסורנדרה ביקרם שאה
सुरेन्द्र बिक्रम शाह12 במאי 184717 במאי 1881בנו של ראג'נדרה ביקרם שאהפרית'בי ביר ביקרם שאה
पृथ्वी वीर बिक्रम शाह17 במאי 188111 בדצמבר 1911נכדו של סורנדרה ביקרם שאהטריבהוואן ביר ביקרם שאה
त्रिभुवन वीर बिक्रम शाह11 בדצמבר 19117 בנובמבר 1950בנו של פרית'בי ביר ביקרם שאהגיינדרה ביר ביקרם שאה
ज्ञानेन्द्र वीर बिक्रम शाह7 בנובמבר 19507 בינואר 1951נכדו של טריבהוואן ביר ביקרם שאהטריבהוואן ביר ביקרם שאה
त्रिभुवन वीर बिक्रम शाह7 בינואר 195113 במרץ 1955בנו של פרית'בי ביר ביקרם שאהמהנדרה ביר ביקרם שאה
महेन्द्र वीर बिक्रम शाह13 במרץ 195531 בינואר 1972בנו של טריבהוואן ביר ביקרם שאהבירנדרה ביר ביקראם שאה
वीरेन्द्र वीर विक्रम शाह31 בינואר 19721 ביוני 2001בנו של מהנדרה ביר ביקרם שאהדיפנדרה ביר ביקראם שאה
दीपेन्द्र वीर बिक्रम शाह1 ביוני 20014 ביוני 2001בנו של בירנדרה ביר ביקרם שאהגיינדרה ביר ביקרם שאה
מלכה אפלבוים (ביידיש: מלכה אפעלבוים; 22 במאי 1908 -?) הייתה עיתונאית ומשוררת ילידת פולין אשר עברה לברזיל, שם כתבה ויצרה ביידיש.
אפלבוים נולדה באוסטרוביץ, פולין ב-1908. בנעוריה למדה הוראה והפכה למורה.
יצירותיה העיתונאיות הראשונות פורסמו בעיתוני אחר הצהריים "רדיו" ו"החדשות של היום", שניהם בוורשה, בשנת 1933.
בברזיל פרסמה מערכונים וסיפורים על חיי משפחה ב"עיתון העם היהודי" (Yidishe Folks-Tsaytung) בריו דה ז'ניירו, וכתבה מאמרים לעיתונות יהודית (Yidishe Prese) בריו דה ז'ניירו ולרגע האחרון (Der nayer) בסאו פאולו.
כמו כן כתבה מספר מאמרים בנושאים פדגוגיים.
ב-1985 יצא לאור ספרה האחרון.
נייע און אלטע היים, דערציילונגען און בילדער (בית חדש וישן, סיפורים ותמונות) (ריו דה ז'ניירו, 1955), 125 עמ'; הוצאת דרוק לנדר
פון הארץ צו הארץ, מעתאָדע פאר קינדער דערציונג (מלב אל לב, שיטת חינוך ילדים) (ריו דה ז'ניירו, 1957), 161 עמ';
A vontade de voltar ao primitivismo (הרצון לחזור לפרימיטיביות) - פורטוגזית (ריו דה ז'ניירו, 1962) 104 עמ'
אף די חבלי'ס פון גורל, דערציילונגן און ליידער (על גלי הגורל, סיפורים ושירים) (פתח תקווה, 1985),- הוצאת אותיות נוי 127 עמ'.
בלגנדריום של טולקין, מלך רוֹהָן, מלך הספָר או שׂר הספָר () הוא שליטם של ממלכת רוֹהָן ושל הרוֹהִירִים ובעל סמכויות אבסולוטיות במדינה.
המשרה מועברת מועברת מאב לבן, ואם אין למלך רוֹהָן הנוכחי בן, המשרה עוברת לאחד מקרובי משפחתו.
המלך חייב להיות מזרע בית אֵאוֹרְל.
מלכי רוֹהָן גרו במֶדוּסֶלְד, שנמצאת באֵדוֹרָס.
הוא התריע לאוֹנְדוֹהֵר, מלך גוֹנְדוֹר ובנו של קָלִימֶהְּטָר על התארגנות רוכבי הקרונות לפלישתם.
לאחר מכן, בנו נלחם יחד עם אוֹנְדוֹהֵר והפסיד יחד איתו.
פְרָם קטל אותו ולקח את אוצרו העצום, הנלקח בעיקר מהגַמְדָאִים.
לאחר שהרג את סְקָתָה, הגיעו שליחים מהגַמְדָאִים, שדרשו ממנו שיחזיר להם את האוצר שנלקח מהם על ידי סְקָתָה.
הוא נשבע לנקום על מות אביו, אך כשגילה את הסוס, במקום לירות בו ולהורגו כנקמה, תפס אותו וקרא לו פֵלָרוֹף.
כאות תודה לעזרתם במלחמה, קִירִיוֹן, שליט גוֹנְדוֹר, נתן לרוֹהִירִים את מחוז קָלֵנַרְד'וֹן שיתיישבו בו, והוא ואֵאוֹרְל נשבעו את 'שבועת קִירִיוֹן ואֵאוֹרְל', הקובעת שכל אחת מן הממלכות תעזור לחברתה בעת צרה.
לימים התגלה ששליטי אַיסֶנְגַרְד, אשר היו קרובים בקשר דם אל בני דוּן, פתחו את השערים בפני קבוצה של בני דוּן, שנכנסו לעיר באין מעצור וטבחו ביושביה.
דֵאוֹר שלח משלחת אל שליט גוֹנְדוֹר, אך הוא לא היה יכול להביא לעזרתם תגבורת.
בימי המלך התשיעי, הֶלְם, נפלה צרה גדולה על רוֹהָן: אויבים תקפו את רוֹהָן ממזרח, ובני דוּן, שהרגישו שיש להם הזדמנות פז לנקום ברוֹהִירִים, כינסו את אויבי גוֹנְדוֹר ורוֹהָן ממערבן, חצו את האַיסֶן וירדו מאַיסֶנְגַרְד.
בסופו של דבר, בן אחותו של הֶלְם, פְרֵאָלָף, אסף את האנשים שברחו לדוּנְהֵירְג, הפתיע את וּוּלְף באֵדוֹרָס, והרג אותו.
הפולשים שבאו מהמזרח מתו מהשיטפונות או נסוגו.
בטקס ההכתרה הופיע סָרוּמָן, הביא מתנות למלך הטרי ושיבח את האומץ של הרוֹהִירִים.
מוֹרְוֶּן ילדה לו עוד שתי בנות ברוֹהָן.
הוא מת בידי המלך־המכשף של אַנְגְמָר בקרב שדות הפֶּלֶנוֹר.
לפי המסופר בקרב שדות הפֶּלֶנוֹר, סמלו של מלך רוֹהָן הוא סוס לבן ברקע ירוק, כשהוא משמש בקרב לנס מלחמה: הדבר מוזכר גם בקרב המוֹרַנוֹן.
ככל הנראה ההשראה לסוס הלבן היא הסוס הלבן של אפינגטון שנחצב בדשא של מורדות הגיר באנגליה.
הגיבור , מהאפוס באותו השם, חולק זיקה הדוקה עם רוב מלכי רוֹהָן.
ניתן לטעון שרבים מהתכונות והמאפיינים שנמצאו בבית אֵאוֹרְל ניתן לייחס לביאוולף.
להלן השוואות מפורטות עם בין מלכי רוֹהָן מסוימים לביאוולף:
מסעו של ביאוולף מסומן על ידי שלוש אבני דרך עיקריות: הקרב נגד גרנדל, העימות שלו עם והרג נושף אש המאיים להרוס את האדמות ולהרוג את האנשים תחת מלכותו.
בהיסטוריה של הרוֹהִירִים, פְרָם, אחד מאבותיו של אֵאוֹרְל, הרג את סְקָתָה, דרקון גדול שהטיל אימה על סביבותיו.
מה שמבדיל גם את אֵאוֹרְל וגם את תֵאוֹדֶן משאר מלכי רוֹהָן, הם מעשיהם במהלך מלחמה ונחישותם לעזור לבעלי בריתם בגוֹנְדוֹר.
כמו תֵאוֹדֶן, אֵאוֹרְל גייס צבא של חסידים כדי להדוף מתקפה פוטנציאלית בשדה הקֶלֶבְּרַנְט, ובכך לחזק את הקשר בין שתי הממלכות.
יותר מחמש מאות שנים מאוחר יותר, ההיסטוריה חזרה על עצמה במהלך מלחמת הטבעת.
גם לאחר הקרבות של ביאוולף, הרותגר והיגלאק הידקו את הקשר בין הממלכות.
אומנם, ביאוולף אינו משתווה בזמן שלטונו (כ-50 שנה) לזמן שלטונו של אַלְדוֹר, אבל חמישים השנים שהוא בילה כמלך הן עדות לאופיו החזק ולמנהיגותו התקינה, תכונה שנראית כאילו הועברה דרך חלק מצאצאיו של בית אֵאוֹרְל.
ייתכן שביאוולף בתור גיבור לא נראה כאדם מאוד סימפתי וחביב.
ביאוולף נושא את התרברבות והעגמומיות של הגיבור הנורדי הטיפוסי שעומד בפני כל אתגר ואינו מפחד מהמוות.
עם זאת, ברגע שהוא הופך למלך, מספרים לנו על נדיבותו ועל שלטונו המשגשג על הגאטים, דבר התואם את תקופתם של המלכים הללו, כאשר מתואר שגשוג בימיהם של שלושת המלכים הראשונים, בזמן שבזמנו של בְּרִיטָה מתוארת אהבה אליו, ושתרם לאנשיו ביד רחבה.
אחד המאפיינים המובהקים ביותר של ביאוולף שמגדיר אותו כגיבור האפוס הוא כוחו העוצמתי.
המוניטין שלו מבחינה זו בולט ביותר כאשר הגיבור מכריז בפני אנשיו שהוא לא ילחם במפלצת גרנדל בשום נשק מלבד ידיו שלו.
דבר זה הולם את הֶלְם, המכונה "יד־פטיש", שהרג את פְרֵקָה באגרוף.
במהלך אירועי מלחמת הטבעת, תֵאוֹדֶן מינה את אֵאוֹמֶר כיורשו.
אֵאוֹמֶר היה בנה של אחותו של תֵאוֹדֶן, תֵאוֹדְוִּין, ולאחר שהיא ואביו (אֵאוֹמוּנְד) מתו, הושאר למלך לגדל את אחיינו כבן.
כך גם ביאוולף משרת את דודו היגלאק: מלך הגאטים.
למלך הייתה אחות (אימו של ביאוולף) וגם בן בשם הרדרד.
מלכה לֵיאוֹפּוֹלד-רַפָּפּוֹרט (4 ביולי 1904, מוׂנָסְטרִיץ', גליציה – 22 במרץ 1976, ניו יורק, ארצות הברית), שנודעה בשם העט מלכָּה לִי , הייתה משוררת, מספרת ועיתונאית יידיש אמריקאית.
מלכה לי נולדה ב-1904 במונסטרישץ' שבגליציה, אוסטריה (כיום באוקראינה).
למדה בגימנסיה, ופרסמה את שיריה הראשונים בלשון הגרמנית עוד כתלמידה.
בגיל שמונה-עשרה היגרה לארצות הברית והשתקעה בניו יורק.
פרסמה שירים ביידיש, לילדים ולמבוגרים, בעלי נימה רומנטית בולטת.
שירי טבע וגעגועים לנופי ילדותה שלחופי נהר הדניסטר.
באמריקה המירה את נופי גליציה בנופי הרי הקטסקיל שבצפון מדינת ניו יורק; עולם החוות, היערות וכרי הדשא שעל מורדות הרי הקטסקיל החליפו בשירתה את מראות הטבע של מחוזות ילדותה.
מלכה לי קוננה בשירתה המאוחרת על חורבן יהדות מזרח אירופה, ופרסמה ספרי קינה אחדים.
הקמת מדינת ישראל והתקווה להמשך חייו של העם היהודי בארץ הפכו גם הם לנושאי כתיבתה המאוחרת.
השתתפה שנים רבות בכתיבה לעיתוני ילדים ביידיש בניו יורק, ובעיקר בירחון "קינדערצייטונג" ('עיתון הילדים').
שירתה התקבלה בברכה על ידי גדול המבקרים של שירת היידיש באמריקה, שמואל ניגר.
מלכה לי פרסמה כעשרה כרכי שירה ומעשיות ביידיש.
לעברית תורגמו רק שירים בודדים מיצירתה, בידי שמשון מלצר, אוריאל אופק, ואחרים.
מלכה רפופורט חובב (נולדה בכ"ט בכסלו ה'תשי"ד, 6 בדצמבר 1953) היא בלשנית ישראלית.
ראש בית הספר למדעי הלשון באוניברסיטה העברית בירושלים וחברה במרכז לשפה, לוגיקה וקוגניציה.
רפופורט חובב נולדה למנחם מנדל ויהודית רפופורט.
למדה לתואר ראשון בברוקלין קולג' בניו יורק ולתואר שלישי בבלשנות ב-MIT.
בשנת 1984 עלתה לישראל ונישאה לעו"ד בניהו חובב.
בשנת 2003 הייתה חברה במרכז ללימודים מתקדמים באוניברסיטת סטנפורד.
רפופורט חובב מתגוררת בירושלים עם בעלה, והשניים הורים לארבעה.
Argument Realization, (עם בת לוין) בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג', 2004
מלכה לוֹקֶר (בכתיב יידי: לאָקער; 22 בנובמבר 1887, קיטוב, גליציה – 18 בנובמבר 1990, ירושלים) הייתה משוררת יידיש, חוקרת ספרות ומתרגמת.
מלכה לוקר נולדה ב-1887 בקיטוב שבגליציה.
קיבלה חינוך יהודי מסורתי לצד חינוך כללי.
היא למדה כמה שפות וגילתה כישרון בתחום הספרות והלשון.
בשנת 1910 נישאה לבן דודה, ברל לוקר, לימים מנהיג ציוני מפורסם, והזוג הצעיר עקר ללמברג, בירת גליציה.
בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, יצאה עם בעלה לניו יורק.
הם נדדו כמה שנים בין הבירות האירופיות וינה, ורשה ולונדון.
עבודתו של ברל לוקר בהנהגת התנועה הציונית חייבה אותם לנדוד בין מרכזי היהודים השונים.
שיריה הראשונים של מלכה לוקר ביידיש החלו להתפרסם בשנת 1929 – תחילה בעיתונים ובכתבי עת ספרותיים, וכעבור שנתיים, בשנת 1931, יצא לאור ספר שיריה הראשון, "וועלט און מענטש" ("עולם ואדם").
בשנת 1932 ביקרה לוקר לראשונה, עם בעלה, בארץ ישראל.
חוויות הביקור בארץ באו לידי ביטוי בספר שיריה השני, "דו" ("אתה").
בעת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט כתבה שירים על עמידת היישוב מול התקפות הערבים, בהם הפואמה הדרמטית "לוח מאורעות תרצ"ו", שתורגמו לעברית בידי הסופר והמחזאי אביגדור המאירי, ואף יצאו לאור בספר.
בשנת 1936 השתקע הזוג בתל אביב.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, שהתה מלכה לוקר עם בעלה בלונדון, והייתה עדה להתקפות הנאצים על בריטניה.
היא נתנה לכך ביטוי בשיריה.
במשך השנים חקרה והוציאה לאור את מסותיה המקיפות על גדולי השירה הצרפתית.
בשנת 1948 חזרה מלכה לוקר עם בעלה לישראל.
הם השתקעו בירושלים, וברל לוקר הגיע אז גם לתפקידיו הבכירים, קודם יושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית, ואחר כך גם חבר הכנסת מטעם מפא"י.
משנת 1953 ועד לפטירתם ישבו בני הזוג בדירה בירושלים; ברל לוקר נפטר בשנת 1972, ומלכה לוקר האריכה ימים וזכתה להגיע לגיל מאה ושלוש.
המשוררת אסתר מייבסקי היא בת אחיה.
אבירת מסדר הדקל האקדמי מממשלת צרפת, על מחקריה בספרות הצרפתית בלשון יידיש.
1979 – יקירת ירושלים, על פעילותה התרבותית בעיר.
וועלט און מענטש: לידער; פארווארט פון חיים ליבערמאן, פריז: טריאנגל, 1931. (שירים)
די וועלט איז אָן א היטער, ניו יורק: אידישער קעמפער, 1947. (שירים) (ראה אור בעברית)
זשאן ארטור רעמבאָ, ניו יורק: אידישער קעמפער, 1950. (על ז'אן ארתור רמבו) (ראה אור בתרגום לצרפתית ולעברית)
ראָמאנטיקער: דיַיטשלאנד, פרנקריַיך ענגלאנד, ניו יורק: די ברידער שולזינגער, 1958. (ראה אור בתרגום לעברית)
ירושלים, תל אביב: פארלאג י"ל פרץ, תשכ"ז.
שארל באָדלער, תל אביב: פארלאג י"ל פרץ, תש"ל.
(מונוגרפיה על תולדות חייו ויצירותיו של שארל בודלר) (ראה אור בתרגום לעברית)
פּאָל ווערלען, תל אביב: פארלאג י"ל פרץ, תשל"ו.
ריינער מאריא רילקע; מלכה לאָקער, ריינער מאריא רילקע און זיין בוך פון די שעה'ן, ירושלים: [חמו"ל] (דפוס אחוה), תשמ"א 1981. ('ריינר מריה רילקה וספר השעות שלו'; מרבית הספר הוא תרגום שיריו ליידיש)
העולם ללא שומר: שירים; עברית: אביגדור המאירי, תל אביב: עם עובד, תש"ו.
("די וועלט איז אָן א היטער")
פני הרומאנטיקה: גרמניה, צרפת, אנגליה; תרגם מכתב יד: עזרא פליישר, ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ב.
שארל בודליר; תרגם מיידיש: עזרא פליישר, תל אביב: הוצאת י"ל פרץ, תש"ל 1970. ("שארל באָדלער")
ז'אן ארתור רמבו: מסה; תורגם מיידיש; דברי השירה והפרוזה של רמבו תורגמו מן המקור הצרפתי בידי אליהו מייטוס, ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ג.
פול ורלן; תרגום המסה מיידיש והשירים מצרפתית בידי אליהו מיטוס, תל אביב: עקד, 1975. ("פּאָל ווערלען")
מלכה לוקר – שירים: מהדורה דו לשונית; עם תרגומים לעברית מאת אביגדור המאירי, שמשון מלצר ובני מר, תל אביב: אוב - ז.ע.פ., תשס"ו 2005. (יידיש ועברית עמוד מול עמוד)
מלכה אפריקאית הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1951 שעובד מרומן בן אותו שם של סי.
המפרי בוגרט, שכיכב בסרט, זכה על כך בפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר – האוסקר היחידי שלו.
הסרט מלכה אפריקאית נבחר לשימור בידי ארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
רוברט מורלי וקתרין הפבורן מגלמים את דמויותיהם של סמואל ורוז סייר, אח ואחות שהם מיסיונרים מתודיסטים בריטים בכפר במזרח אפריקה הגרמנית ב-1914 במהלך מלחמת העולם הראשונה.
אספקת הדואר שלהם מועברת בידי הקפטן הקנדי המחוספס צ'ארלי אולנאט (המפרי בוגרט), שמשיט את הספינה "המלכה האפריקאית".
אולנאט מעדכן אותם שפרצה מלחמה בין גרמניה לבריטניה, אך המיסיונרים בוחרים להישאר וצופים בגרמנים ששורפים את כפר המיסיון ומבריחים ממנו את הכפריים.
כשסמואל מוחה, מכים אותו החיילים הגרמנים.
אחרי שהגרמנים עוזבים, סמואל הוזה עם חום ובמהרה נפטר.
צ'רלי שב זמן קצר אחרי כן.
הוא מסייע לרוז לקבור את אחיה, והם יוצאים לדרך על סיפונה של המלכה האפריקאית.
צ'רלי מספר לרוז שלגרמנים יש ספינת תותחים, "הלואיזה", שמסיירת באגם גדול במורד הנהר, וחוסמת ביעילות כל התקפת נגד בריטית.
רוז מציעה להסב את המלכה האפריקאית לספינת טורפדו, ולהטביע את "הלואיזה".
צ'רלי מציין שכדי להגיע לאגם עליהם לעבור מעוז גרמני ולעבור מספר זרמי נהר מסוכנים, אולם רוז מתעקשת ולבסוף משכנעת אותו לדבוק בתוכנית.
צ'רלי מקווה שאחרי שהם יעברו את המכשול הראשון ירפו ידיה של רוז, אך היא בטוחה שהם יכולים להתמודד עם העתיד לבוא וטוענת שצ'רלי הבטיח לה ללכת עד הסוף.
במהלך המסע במורד הנהר הם נתקלים במהמורות רבות, בכללן מבצרים גרמניים שניצבים על ראש ההר בסמוך לנהר, משם יורים עליהם ילידים.
היריות מחוררות את דוד החימום וגורמות לאחד מזרנוקי הקיטור להתנתק מהדוד, מה שגורם למנוע הספינה להפסיק לפעול.
למרבה המזל, צ'רלי מצליח לחבר מחדש את הזרנוק לדוד בדיוק כשהם בדרכם להיכנס למערכת הזרמים.
הספינה מתגלגלת ונזרקת בחוזקה כשהיא יורדת במורד הנהר, מובילה להצפה קשה יותר בספינה וגם לקריסת חופת הירכתיים.
בשלב זה הם חוגגים את הצלחתם, ומוצאים עצמם מחובקים.
נבוכים, הם מנתקים מגע, אבל מיד אחרי כן מתחיל להתפתח ביניהם רומן.
רוז שואלת: "מה שמך, יקירי?" הוא אומר לה והיא קוראת לו "צ'רלי", במקום "מר אלנו", והוא מתחיל לקרוא לה "רוזי" במקום "מיס".
מאוחר יותר מחליט הזוג לעצור למנוחה על מנת לאסוף עוד דלק ולנקז את הספינה.
בחזרה בנהר, צ'רלי ורוז צופים בתנינים על גדת הנהר הסמוכה כשהמערכת השלישית של יובלים צצה.
כעת, נשמע רעש מתכתי רם כשהספינה עוברת את המפלים.
שוב, הזוג עוגן על גדת הנהר כדי לבדוק את הנזק.
כשצ'רלי צולל מתחת לספינה, הוא מגלה שהמדחף מכופף הצידה ושאחד מלהבי המדחף חסר.בעזרת מומחיותו ועצות שימושיות שרוז משיאה לו, מצליח צ'רלי ליישר את המדחף ולחבר להב חדש למדחף, והם מפליגים שוב.
הכול נדמה אבוד כשצ'רלי ורוז "מאבדים את אפיק הנחל" והספינה שוקעת בבוץ בתוך קני סוף צפופים סמוך לשפת הנהר.
ראשית, הם מנסים למשוך את הספינה דרך הלכלוך, אז צ'רלי יוצא מהמים מכוסה בעלוקות.
כל מאמציהם לשחרר את המלכה האפריקאית עולים בתוהו.
כשלא נותרת להם די אספקה וחסרים להם מים ראויים לשתייה, רוז וצ'רלי (האחרון סובל מהתקפת חום של מלריה) הולכים לישון, משוכנעים שאין להם שום תקווה לשרוד.
לפני שהם הולכים לישון רוז מתפללת שהיא וצ'רלי יגיעו לגן עדן.
בעודם ישנים, מותשים וחבולים, מעלה גשם כבד את מפלס הנהר ומוציא את המלכה האפריקאית מחוץ לבוץ ולתוך האגם שקרוב למקום יעדם.
כשהם באגם, בקושי עולה בידם להימנע מלהתגלות בידי הלואיזה.
באותו הלילה הם מתחילים במתקפה בהסבם גלילי חמצן לטורפדו.
הם משתמשים בחומר נפץ מג'לטין ונפצים מאולתרים שמשתמשים במסמרים כנוקרים לתרמילי הרובה, ומחברים את הטורפדו דרך חרטומה של המלכה האפריקאית.
בשיא הסערה הם דוחפים את המלכה לתוך האגם, כשהם מתכוונים להתקיף את הלואיזה.
לרוע המזל, הנקבים בחרטום הספינה שדרכם הטורפדו עוברים אינם אטומים, דבר המאפשר למים לחדור לספינה וגורם לה לשקוע נמוך יותר ולבסוף הספינה מתהפכת.
צ'רלי נשבה ונלקח לסיפונה של הלואיזה, ואחרי שהוא נחקר רוז נשבית וצ'רלי צועק את שמה ואז מעמיד פנים שאינו מכיר אותה.
הקפטן חוקר אותה, ורוז אומרת שהם תכננו להטביע את ספינת הגרמנים ומעודדת את צ'רלי לתאר את הטורפדו.
הקפטן דן אותם להוצאה להורג כמרגלים.
צ'רלי מבקש מהקפטן הגרמני להשיא אותם לפני שיוציא אותם להורג.
אחרי טקס נישואים קצר, מתכוננים הגרמנים לתלות אותם, כשלפתע יש התפוצצות והלואיזה מתחילה לשקוע.
הלואיזה הותקפה בידי גוף האוניה ההפוך של המלכה האפריקאית, שגורם לטורפדו להתפוצץ.
תוכניתה של רוז הצליחה, אם גם באיחור רב, והזוג הטרי שנישא שוחה למקום מבטחים בקונגו הבלגית.
הצנזורים של ההפקה התנגדו להיבטים אחדים של התסריט המקורי, בכללם שהשניים חיים יחד כזוג נשוי בלי שהם נשואים פורמלית.
שינויים מסוימים נעשו לפני שהסרט הושלם.
אחרי שבוגארט לוהק לסרט, שוכתב התפקיד שלו.
התסריט המקורי מתאר את דמותו כבעלת מבטא קוקני כבד, אך בוגארט לא היה מסוגל לדבר במבטא זה.
הסרט מומן בחלקו בידי ג'ון וולף וג'יימס וולף מסרטי רומולוס.
בעקבות הצלחת הסרט הציעה החברה מג'ון יוסטון לביים את סרטם הבא, מולן רוז'.
סצנות שבהן בוגארט והפבורן נראים במים צולמו כולן במכלי האולפן באנגליה (באולפני איזלוורת'ף מידלסקס Isleworth Studios, Middlesex).
רובל הסצנות האחרות צולמו במרכז אפריקה, גרמו לתלאות רציניות לצוות, אבל התוצאה הייתה הצלחה ביקורתית ומסחרית.
רוב הפעולה התרחשה על הספינה – ששמה המלכה האפריקאית כשם הסרט – והסצנות על סיפון הספינה צולמו תוך שימוש בדוברה גדולה עם דגם של סירה עליה.
ניתן היה להזיז חלקים מאתר הספינה כדי לפנות מקום למצלמת טכניקולור גדולה.
הדבר התברר כמסוכן במקרה אחד כשדוד הספינה – העתק כבד של הסיר – כמעט נפל על הפבורן.
הוא לא הוברג כי היה צריך להזיז אותו על מנת לפנות מקום למצלמה.
ספינת הקיטור הקטנה שהשתמשו בה בסרט לתאר את המלכה האפריקאית נבנתה ב-1912, בלית'ם סיינט אנס, אנגליה, לצורך שירות באפריקה, והיא עכשיו בתצוגה בקי לארגו בפלורידה, ארצות הברית.
בשלב כלשהו הייתה בבעלותו של השחקן פס פארקר.
הסרט מציג ספינת תותחים גרמנית, הקיסרית לואיזה, שמבוססת על כלי השיט ממלחמת העולם הראשונה MV Liemba (שנודע ב-1924 כגראף פון גוצן Graf von Götzen) שטבע ב-1916 במהלך הקרב על ימת טנגניקה, אולם לבסוף הועלה על פני המים בידי הבריטים והמשיך לפעול כמעבורת נוסעים.
הסרט הוצג בבתי הקולנוע ב-23 בדצמבר 1951 בלוס אנג'לס, והתמודד על פרסי האוסקר של שנת 1951, וב-20 בפברואר 1952 בקולנוע הקפיטול Capitol Theatre בעיר ניו יורק.
פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר להמפרי בוגרט
פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר לקתרין הפבורן
התסריט המעובד הטוב ביותר לג'ון יוסטון
פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר לג'יימס אג'י וג'ון יוסטון
הכרה של מכון הסרטים האמריקאי
1998 - מקום 17 ברשימת 100 הסרטים האמריקאיים הטובים ביותר ב-100 השנים האחרונות.
2002 - מקום 14 ברשימת 100 סרטי התשוקה האמריקאיים הטובים ביותר ב-100 השנים האחרונות.
2006 - מקום 48 ברשימת 100 הסרטים האמריקאיים מעוררי ההשראה ביותר ב-100 השנים האחרונות.
2007 - מקום 65 ברשימת 100 הסרטים האמריקאיים הטובים ביותר ב-100 השנים האחרונות.
מכון הסרטים האמריקאי גם העריך את המפרי בוגרט וקתרין הפבורן כאגדות הקולנוע האמריקאיות הגדולות ביותר.
המלכה האפריקאית עובדה לתסכית רדיו בן שעה אחת ששודר ב-15 בדצמבר 1952 ב-Lux Radio Theater עם המפרי בוגארט שחוזר על תפקידו בסרט ביחד עם גריר גארסון.
הסרט צייד לבן לב שחור בבימויו ובכיכובו של קלינט איסטווד מבוסס באופן חופשי על הפקת המלכה האפריקאית.
מלכה בינה (Malke Bina; נולדה ב-1950) היא מייסדת מדרשת מת"ן, ומחלוצות מהפכת לימוד התורה לנשים.
שני הוריה, ברוך ולאה מיליקובסקי, היו ניצולי שואה ועסקו בחינוך.
אביה היה מתלמידי ישיבת מיר ובזמן השואה שהה בשאנגחאי יחד עם שאר תלמידי הישיבה.
ב-1967 הגיעה לישראל לצורך לימודי תואר ראשון במכללת ירושלים לבנות.
במהלך שנות לימודיה, הכירה את בעלה.
לאחר השלמת התואר השני בישיבה יוניברסיטי בניו יורק חזרה לישראל ולימדה בבית הספר אוולינה דה רוטשילד בירושלים.
עם הקמת מדרשת ברוריה, חלוצת המדרשות התורניות לנשים, החלה ללמד שם ובמקומות נוספים תלמוד.
בשנת 1982 שהתה בברית המועצות בשליחות חינוכית וציונית מטעם משרד ראש הממשלה.
בשנת 1988 הקימה את בית המדרש "מת"ן - מכון תורני לנשים", העוסק בלימוד תורה במסגרות שונות לנשים.
במשך השנים נוספו תוכניות לימוד מגוונות, בהן תוכנית בת מצווה ותוכניות לימוד לעולים חדשים מברית המועצות ומאתיופיה.
הסניף הראשי נמצא בירושלים ומלבדו קיימים סניפים נוספים בישראל ומחוצה לה.
בעשור השני של המאה ה-21, בית המדרש מת"ן הוא אחד מבתי המדרש המרכזיים לנשים בישראל.
בשנת 2002 קיבלה בינה את פרס נשות הדסה העולמית.
בשנת 2006 קיבלה תואר ד"ר לשם כבוד מישיבה יוניברסיטי על פועלה בתחום לימוד תורה לנשים ותרומתה בקידום העלייה, החינוך והרווחה.
בשנת 2009 נבחרה לאשת השנה של תנועת אמונה.
בראיון עמה בשנת 2009 אמרה כי מאז החל מהלך לימוד התורה לנשים, חלה התפתחות רבה בתחום זה והנשים "נכנסות לכל עולם התורה של בית המדרש אשר במשך שנים היה נחלתם של גברים בלבד".
לדבריה, "התורה של הנשים יותר שלמה, יותר עמוקה, יותר תופסת את כל חלקי העולם התורני ולא רק חלקים בודדים".
נשואה לרב אהרון בינה, ראש ישיבת "נתיב אריה" בעיר העתיקה, בנו של הרב אריה בינה.
בשנת 2014 קיבלה את פרס בוני ציון בתחום החינוך.
ב-2021 פרשה מניהול מכון מתן, ובמקומה מונו ד"ר יעל ציגלר לראש בית המדרש והמנהלת החינוכית, ובתה חיה בינה-כץ כמנכ"לית המכון.
באותה שנה קיבלה את פרס יקיר ירושלים.
בשנת 2022 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בר-אילן.
מלכה האס (1920 – 16 בנובמבר 2021) הייתה מחנכת ישראלית וחוקרת התפתחות הילד.
בין השאר פיתחה את "חצר הגרוטאות".
נולדה ב-1920 בברלין בירת גרמניה בשם הילדֶה שטייניץ.
משפחתה הייתה יהודית מסורתית, אך לא הקפידה על קיום מצוות.
בילדותה למדה מלבד גרמנית גם עברית.
כרבים מבני גילה ומעמדה באותן שנים, נהנתה האס מילדות עשירה בחוגים, ספרות עשירה וטיולים בטבע, עד עליית הנאצים לשלטון ב-1933, אז החלה רדיפת יהודי גרמניה הנאצית והשואה.
ב-1935, ארבע שנים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, בגיל 15, עלתה לארץ ישראל המנדטורית בהשפעת מדריך בתנועת הנוער בני עקיבא, שבה הייתה חברה.
האס סיפרה כי בעוזבה את ברלין זרקה מחלון הרכבת את הכריך הלא-כשר שהיה לה, ומאז הקפידה לשמור על כשרות.
הוריה, שנשארו בברלין, הצליחו להגיע לניו יורק ב-1941.
האס הגיעה לירושלים, ולמדה בבית צעירות מזרחי.
אחת ממורותיה במוסד החינוכי הייתה המחנכת ופרשנית המקרא נחמה ליבוביץ', אותה החשיבה האס כדמות לחיקוי ולהערצה.
לאחר כשנתיים בירושלים, הצטרפה לקבוצת צעירים שהתכוונו להקים יישוב חדש ועבדו בינתיים בפרדסי חדרה.
ב-1939, בתחילת ימי חומה ומגדל, הקימו חברי הקבוצה את קיבוץ שדה אליהו בעמק בית שאן.
תקופה מסוימת עבדה במטבח הקיבוץ, ובהמשך למדה כשנה במחזור השני של סמינר הקיבוצים.
מוריה בסמינר היו מרדכי סגל, יהושע מרגולין והיינריך מנדלסון.
ב-1942, הקימה האס את גן הילדים הראשון בשדה אליהו.
בעצתה הופסקה הלינה המשותפת בקיבוץ כבר בשנות ה-40 – צעד לא מקובל בתנועה הקיבוצית באותם ימים.
במקביל לעבודתה המעשית בחינוך המשיכה ללמוד ולחקור באופן עצמאי את נושא התפתחות הילד, בעקבות תורתו של ז'אן פיאז'ה, תוך שימת דגש על ביטויה ביצירה ובאמנות.
משנת 1961 לימדה האס בסמינר הקיבוצים, בסמינר אורנים ובמקומות נוספים, ופרסמה מאמרים וספרים בנושא.
גם לאחר שהפסיקה לעבוד כגננת, שמרה על קשר עם הגן, והקימה בקיבוצה את "ביתן הציור", בו ניתנה הזדמנות לילדי בית הספר היסודי ליצור ולהתבטא באמנות.
הכיתה ההיסטורית שבה לימדה מלכה האס באורנים שכנה בבית 42 והועברה ברבות הימים לבית 10.
שיטתה החינוכית בנויה על שני עקרונות מרכזיים: ההתפתחות הילד עוברת דרך התנסות מעשית, והצורך של הילדים במגע עם החומר הממשי, עם הדברים "האמיתיים".
אחד המושגים אותו טבעה הוא "חצר הגרוטאות".