tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך מעצרו של האג'יפור, משתמשים רבים ברשתות החברתית פעלו כדי להגיש לאקדמיית ההקלטות את מועמדותו של השיר "בַּרָאיֶה" לפרס גראמי בקטגוריית "שיר השינוי החברתי הטוב ביותר", קטגוריה חדשה של הפרס.
חאג'יפור זכה בפרס בשנת 2023, וג'יל ביידן הכריזה על זכייתו בטקס.
בתגובה לזכייה בפרס פרסם האג'יפור תמונה שלו בעמוד האינסטגרם שלו וכתב: "ניצחנו".
ידוענים ואישים רבים הגיבו למעצר, ביניהם רוג'ר ווטרס, מוראט בוז , מוחמד אספהני וכרים סדג'אדפור .
בשנת 2023 הופיע ברשימה השנתית של מאה האנשים המשפיעים בעולם, טיים 100 של מגזין טיים.
שרווארה (בסנסקריט: शर्वर) הוא דמות של כלב המופיעה במיתולוגיה ההינדואית.
ב"ריג ודה", קובץ של מזמורים הינדואיסטים עתיקים, שרווארה הוא כלבו של האל יאמה, ותפקידו הוא לשמור על הכניסה לעולם הבא.
הכלב מתואר כבעל מספר ראשים וארבע עיניים.
מבחינה אטימולוגית, שרווארה מקביל לקרברוס מהמיתולוגיה היוונית.
שרווד סטיוארט טניסאי עבר אמריקאי.
הוא זכה במקום ראשון בתחרויות גרנאד סלאם 5 פעמים (3 בתחרויות זוגות גברים ו-2 בתחרויות זוגות מעורבים).
שרווד סטיוארט נולד בבייטואן שבטקסס בשנת 1946.
בשנת 1966 הוא לראשונה שיחק באליפות ארצות הברית הפתוחה והודח בסיבוב השני.
בהיותו סטודנט הוא ניצח בתחרויות לסטודנטים.
הצלחות גדולות של סטיוארט היו בתחרויות זוגות גברים.
באליפות צרפת הפתוחה 1976 הוא הגיע לתואר הראשון.
בהמשך הוא ניצח באליפות צרפת הפתוחה 1982 ואליפות אוסטרליה הפתוחה 1984. בנוסף לכך הוא הפסיד ב-2 משחקי הגמר.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוא הגיע להצלחות בתחרויות זוגות מעורבים.
הוא שיחק לצד זינה גריסון (וגם אימן אותה).
הם ניצחו באליפות אוסטרליה הפתוחה 1987 ואליפות וימבלדון 1988. בנוסף לכך הוא הפסיד ב-2 משחקי הגמר.
ניצחון בווימבלדון 1988 הגיע לסטיוארט כאשר הוא היה בן 42. הוא שיחק עד לשנת 1990.
סטיוארט היה חבר בנבחרת גביע דייוויס של ארצות הברית וזכה איתה בגביע.
לאחר פרישה סטיוארט לא שיחק בתחרויות לסניורים, אך השתתף בתחרויות בגולף.
השַׁרְוָואל הוא סוג של מכנסיים רחבים ורפויים העשויים לרוב מבד אוורירי ונושם.
בלבוש הדרוזי המסורתי הוא נלבש בתוספת שק – בד רחב באזור המפשעה.
בשל נוחותו, הוא נפוץ למדי גם בקרב אנשים שאינם דרוזים.
מקור שמו של השרוואל הוא ככל הנראה המילה הפרסית "שַׁלְוָאר (شلوار)", שמשמעה מכנסיים, בשיכול עיצורים.
בשונה מהשרוואל המסורתי, החלק לרוב, ישנם דגמים מודרניים רבים עם דוגמאות בשלל סגנונות.
סוג נפוץ של שרוואלים הוא מכנסי פילים - שרוואלים עם דוגמאות פילים הנמכרים לתיירים בדרום מזרח אסיה והשימוש בהם במערב שכיח.
דוגמאות נפוצות נוספות הן גראס ופניו של בוב מארלי.
שְׂרוּלִיק, ובכתיב המקורי ישראליק (ההגייה זהה; זהו שם חיבה אשכנזי לשם "ישראל"), הוא דמות מצוירת המסמלת את מדינת ישראל, פרי יצירתו של הקריקטוריסט והמאייר דוֹש (קָרִיאֵל גַרדוֹש), ניצול השואה שעלה לישראל מהונגריה, אשר הופיעה במשך שנים רבות בקריקטורות שפרסם ב"מעריב".
שרוליק הוא ציוני חלוצי ונמרץ, אוהב הארץ והאדמה.
חקלאי אמיץ, אשר בעת הצורך "עולה על מדים" ויוצא להגן על מדינת ישראל כאשר הוא חמוש בעוזי.
רבים ציינו את היותו של שרוליק אנטיתזה לקריקטורות האנטישמיות שהופיעו בדר שטירמר ובעיתונים אירופאים וערביים.
כנגד הסטריאוטיפ של היהודי החלש והנלעג שהפיץ יוזף גבלס, עיצב דוש - ניצול השואה - דמות של יהודי גאה ואמיץ.
בהספד במלאת שנה למותו של דוש, כתב שלום רוזנפלד במעריב על הרקע להיווצרות דמותו של שרוליק:
הדמות צוירה והופיעה לראשונה בשבועון "העולם הזה", בשנת 1950, בצורה שונה מזו המוכרת כיום.
ב-1951 פרסם דוש את הדמות בצורתה המוכרת.
דוש צייר את שרוליק הן בקריקטורות על ענייני השעה עבור מעריב והן עבור "ספיישלים" למיניהם וחגיגות למדינה הצעירה.
בעתות מלחמה, שרוליק "עלה על מדים" והתגייס להעלאת המורל הלאומי.
יוסף לפיד, עמיתו של דוש במערכת "מעריב", אמר כי שרוליק מסמל את ישראל כשם שמריאן היא סמלה של צרפת ודוד סם מסמל את ארצות הברית.
בספרו "מה קרה", שיצא לאור בשנת 1964, מספר דוש על לבטיו באשר להתבגרותו של שרוליק:
שרון אלכסנדר (נולד כשרון אלכסנדר הכהן ב-21 במאי 1962) הוא שחקן ישראלי.
כיכב בהצגות תיאטרון רבות, בסדרות טלוויזיה וכן ב-30 סרטי קולנוע.
זוכה פרס אופיר על משחקו בסרטו של אסי דיין "החיים על פי אגפא".
אלכסנדר גדל בשכונת גני-צהלה בצפון תל אביב.
לאחר מכן עבר עם משפחתו לרמת השרון.
בגיל עשר כבר הופיע כקוסם בימי הולדת, דבר שעשה באופן מקצועי עד גיל 18.
במקביל החל ללמוד משחק בסדנאות שונות והחל לשחק בהצגות ילדים באופן מקצועי בגיל 15. כשהיה בן 17 התקבל לסרטו של זאב רווח "פצעי בגרות 80" בתפקיד הראשי לצד דליה שימקו.
לפני גיוסו לצבא הספיק לשחק בדרמת הטלוויזיה "חדר מורים" אשר שודרה בערוץ הראשון.
בצבא שרת כלוחם בגדוד 202 של חטיבת הצנחנים.
כשהשתחרר בשנת 1984 התקבל ללימודי תיאטרון בבית הספר למשחק בית צבי.
ב-1987 סיים את לימודי המשחק שלו בבית הספר למשחק בית צבי עם שתי מלגות הצטיינות וכבר באותה שנה השתתף בסרט "אהבה אסורה".
בשנת 1989 השתתף בתפקיד הראשי בסרט "אחד משלנו", לצד אלון אבוטבול ודן תורן, ועל משחקו בסרט זכה בפרס שחקן השנה.
בשנת 1990 השתתף בסרט "נשיקה במצ"ח" בבימויו של שמוליק פירסטנברג והפקתו של יהודה ברקן כקצין בצה"ל.
בשנת 1991 השתתף בסרט "שרה אהרנסון" של הבמאית אורנה בן דור, וכן בסרט "גמר גביע" לצד משה איבגי.
הוא השתתף בהצגות בתיאטרון באר שבע; "אילוף הסוררת", "מפיסטו", "ברווז הפרא", "מסיבת יום ההולדת של ישראל שפי", "מותו של סוכן", "קומדיה של טעויות" ו"מהומה רבה על לא דבר".
בשנת 1992 זכה בפרס אופיר שני על משחקו בסרט של אסי דיין, "החיים על פי אגפא", בו שיחק לצד גילה אלמגור ושולי רנד.
כמו כן השתתף בסרט "סיפורי תל אביב" לצד יעל אבקסיס וענת וקסמן, ובתפקיד הראשי בסרט "חסד מופלא" של עמוס גוטמן לצד אקי אבני ורבקה מיכאלי.
הסרטים "החיים על פי אגפא" "אחד משלנו" ו"חסד מופלא" מוגדרים כנכסי צאן ברזל בקולנוע הישראלי.
השתתף בסדרת הטלוויזיה "רצח למהדרין".
ב-1993 שיחק בסרטה של מיכל בת-אדם "אישה זרה" לצד פאני ארדן וגידי גוב, בדרמת הטלוויזיה "אור אחר" ובסדרה "רצח בים המלח",
כמו כן, הספיק להעלות באותה שנה בפסטיבל תיאטרון נטו את הצגת היחיד "הנחש", אותה עיבדו וביימה דליה שימקו.
בין השנים 1994 ו-1996 שיחק בתיאטרון הספרייה ב"בנו כופתא בוכתא" ו"ההבטחה", ובתיאטרון הבימה, השתתף בהצגות "הנפש הטובה מסצ'ואן", "הדה גאבלר", "מלינקי", "לב טוב", "ציד המכשפות" ו"הבחורים בדלת ממול".
שיחק בהקאמרי ב"אלמה" ו"מעין הגפרית" ובתיאטרון בית ליסין ב"המים זוכרים".
בשנת 1995, השתתף בסרטו של רפי בוקאי "מרקו פולו: הפרק האחרון" לצד אביטל דיקר ובסרט "לילה לבן" לצד שמיל בן-ארי שזכה בפרס מיוחד בפסטיבל קאן.
עד 1998 שיחק בתיאטרון הסימטה ב"אשתי הנצחית לשעבר" ו"מלחמת טרויה לא תהייה" וביים את ההצגה "בשר".
ב-1995 הקים ביחד עם זוגתו דאז, סמדר קילצ'ינסקי, בית ספר למשחק ומשחק מול מצלמה.
היה הראשון שאפשר לימודי משחק ברמה מקצועית מחוץ למסגרות הממוסדות.
בתקופה זאת פיתח תרגילים ושיטות חדשניות בהעברת הנושא של משחק מול מצלמה.
בית הספר פעל כשמונה שנים ונסגר לאחר פרידתו מקילצ'ינסקי, וגם ללמד במספר קורסים, ביניהם בבית הספר קמרה אובסקורה.
בין השנים 2006–2009 הוא לימד הדרכת שחקנים בחוג לקולנוע באוניברסיטת ת"א, בבית צבי.
כיום הוא מלמד בבית הספר למשחק של טלי שרון.
משנת 2011 ועד 2020 לימד וביים באקדמיה לאמנויות המופע, תל אביב.
בשנת 1997 שיחק בסרט "אופציה" ובסדרת הטלוויזיה "קפה פריז" של אמנון רובינשטיין.
ב-1998 שחק בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "כרוניקה של אהבה" ובדרמת הטלוויזיה "משחקי ילדים".
בשנת 1999 שיחק בסדרה "סיבת הרצח מוות" של ערן ריקליס' בתפקיד, ראשי בסרט הקולנוע "קשר עיר" לצד דפנה רכטר ובתפקיד ראשי בסרט "שקרים לבנים" לצד אורנה פורת.
באותה שנה נמנה עם מייסדי שח"ם - איגוד שחקני המסך שכיום מהווה את איגוד האמנים הגדול ביותר ומונה כמעלה מ-2,500 חברים.
ב-2001 שיחק בסרט הקולנוע "חמש דקות בהליכה" לצד נועה תשבי ובדרמת הטלוויזיה "חיה מוגנת".
ב-2002 שיחק בסרט "תמונה קבוצתית עם אישה" לצד מיכל ינאי ובתפקיד הראשי בסרט "פיתוי" לצד גיא מרוז ואורנה פיטוסי.
ב-2003 שיחק בסרט הקולנוע "הביוגרפיה של בן", ב"סיפורו של בן-דן וולמן" ובתפקיד אורח בסדרה "שבתות וחגים".
בשנת 2004 שיחק בסדרת הטלוויזיה "אדומות" ובטלנובלה "מיכאלה".
בשנת 2005 שיחק ב"טלנובלה בע"מ" בתפקיד נפתלי אונגר שלמשך פרקים אחדים בתחילת הסדרה שיחק אותו טוביה צפיר.
באותה שנה שיחק בסרטו של סטיבן ספילברג "מינכן".
בשנת 2006 השתתף בסרט הפתיחה של הפסטיבל הבינלאומי ה-11 לסרטי סטודנטים, הסרט המוקומנטרי הקצר "סיפורו של ג.
אסלמונד", לצידם של גורי אלפי וגילה אלמגור.
בשנת 2007 שיחק בעונה השנייה של הסדרה האלופה בתור זאביק.
בסוף 2007 שיחק אלכסנדר בטלנובלה "בובות" בתור צלם מזדקן.
בין השנים 2005–2007 שיחק בהצלחה בהצגה "סינית אני מדברת אליך" אשר נכתב על ידי סביון ליברכט.
בשנת 2008 השתתף בהצגה "אוגוסט: מחוז אוסייג'" בתיאטרון הבימה לצידם של גילה אלמגור, אריה מוסקונה, מרים גבריאלי, ליליאן ברטו ואחרים.
באותה שנה שיחק בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "סוף שבוע בגליל" בבימויו של משה מזרחי ובסרט הטלוויזיה "אלטלנה".
ב-2009 שיחק אלכסנדר בסדרה "חצויה" אשר הועלתה ישירות ל-Hot V.O.D ואף שודרה בערוץ הילדים לאחר מכן.
בעשור השני ובעשור השלישי של המאה ה-21
בשנים 2012–2016 שיחק בסדרת הנוער "החממה" בתור זאב נאמן בעונה הראשונה בה הוא היה ראש לשכתו של ראש הממשלה הנבל הראשי אך פעל בשביל דמות בעלת סמכות רמה יותר.
בעונה השלישית שימש שוב כנבל הראשי והיה בראש שרשרת המזון.
ב-2010 שיחק אלכסנדר בעונה השנייה של סדרת הילדים והנוער "דאוס" המשודרת ב-yes.
ב-2011 שיחק בסדרה "ילדי ראש הממשלה" בתור גנן ועובד בית וכן גילם את נוח ראש העיר בסדרת הילדים "החולמים" של HOT בערוץ הילדים.
באותה שנה לוהק אלכסנדר לתפקיד בסדרת האקשן המשטרתית של ערוץ 10 "אחת אפס אפס" בתפקיד פקד גדעון ברקוביץ'.
השתתף בסדרה של הוט "תנוחי", לצד ישי גולן, יעל גרובגלס, ואחרים.
בין השנים 2008 ו-2010 יצר אלכסנדר את הסדרה האינטרנטית "חייו הנפלאים של הסלב" אותה כתב ובה כיכב (את הסדרה ביים אורי הוכמן) ובה סימן לראשונה את התרבות הסלבריטאית כמטרה סאטירית.
המיזם התקשורתי הפרובוקטיבי והסדרה המצולמת, אשר מנתה 16 פרקים, שודרה באתר nrg במשך שנה וחצי.
הקמפיין התקשורתי שליווה אותה היה ייחודי ונמשך יותר משנתיים.
בהם הופיע אלכסנדר באמצעי התקשרות כדמות הסלב הנלעג והמוקצן ויצר בלבול תקשורתי מכוון, אשר נועד לחדד את המסר.
הסדרה זכתה להדים רבים ונחשבת כפורצת דרך.
בשנת 2011 כתב שיחק והפיק את ההצגה "החמור והשמנמונת" בה שיחק עם השחקנית קטיה זימבריס תחת הבימוי של יגאל זקס במסגרת אנסמבל קבוצת עבודה.
ההצגה היא קומדיה קיצונית וסרקסטית החושפת את הריקנות, השקרים וחוסר התכלית בחיפוש אחרי אשליית האהבה הרומנטית.
ההצגה קצרה שבחים והציגה בתיאטרון הסמטה ביפו עד 2014.
ב-2012 שיחק בסדרת האינטרנט "הרפתקאות מגה מופלא וילדון הפלא" לצד איציק לוי, הוא גילם גיבור על מזדקן בשם "מגה-מופלא" שהחליט לעשות קאמבק כדי להביס את אויבו ד"ר קפטן, אותו גילם דב גליקמן.
ב-2015 שיחק את אמנון בסדרה "החדש של עומרי גורדון" ואת הרב בסרט הסטודנטים "שפסעלך" של דרור נובלמן.
ושיחק בהצגת היחיד "הנחש" בבימויה של דליה שימקו.
בשנת 2016 שיחק בסרט "שבוע ויום" שזכה בפרס של פסטיבל קאן וב"נמל בית" של ארז תדמור.
בשנת 2016 שיחק בתפקיד זאב בן יאיר בהצגה אידיאליזם בהפקת אנסמבל קבוצת עבודה בבימויו של יגאל זקס
בשנת 2017 שיחק בתפקיד הראשי בסרטה של מיכל בת-אדם "הדרך לאן", ובהצגה "בעלים ונשים" בתיאטרון חיפה.
החל בשנת 2018 הנחה את ה"פודקאסט של התנ"ך" ביחד עם הד"ר ליאורה רביד.
בשנת 2019 שיחק בתפקידים מרכזיים בסרטים "מבצע שלאגר" ו"המחשמלים".
בשנת 2020 החל לשחק במחזמר "מאמא מיה" אשר הועלה בתיאטרון הבימה.
בתקופת הקורונה, הפיק כתב ושיחק בסרטונים אשר שיקפו את האבסורד במצב בו הוא נמצא.
הסרטונים הופקו עבור טדי הפקות ושודרו בערוץ הצחוק של הוט ובפרטנר טיוי.
סרטו הראשון נקרא "חצי זין" שצבר מאות אלפי צפיות סרטו השני "האור מן האסלה" גם עלה לשידור והוא ממשיך כיום ליצור סרטונים נוספים.
בשנת 2021 גילם בקומדיית הנעורים "לבד בבית" את בן ציון שטרית, ראש עיריית יבנה.
בשנת 2022 גילם בסדרת הרשת "קנאה" את יוסי לוי, הנבל הראשי בסדרה.
באותה השנה שיחק בתפקיד הראשי בהצגה "וולקאם" של אנסמבל קבוצת עבודה, בבימויו של יגאל זקס וכן שיחק בסרט "יוני 0" ובסדרה "אלף" ששודרה ב-yes.
ב-2024 גילם את דמותו של איש העסקים נוח קני בסדרה "אף אחד לא עוזב את פאלו אלטו" ששודרה בקשת 12. באותה השנה שיחק בסדרה "סברי מרנן" וגילם את דמותו של יעקב אגמון בסרט הקולנוע "המנצחים".
אלכסנדר היה נשוי לשחקנית סמדר קילצ'ינסקי ולהם שלושה ילדים.
לאחר גירושיו ניהל מערכת יחסים ארוכה עם השחקנית ענת עצמון.
שרון אייל (נולדה ב-2 בדצמבר 1971) היא רקדנית וכוריאוגרפית ישראלית.
אייל נולדה בירושלים ולמדה באקדמיה למוזיקה ולמחול על שם רובין בירושלים ובאולפן בת דור בתל אביב, ורקדה בלהקת "הורה ירושלים".
בשנת 1988, בגיל שבע עשרה, הצטרפה ללהקת המחול בת שבע, שם ביצעה את יצירותיהם של מנהלה האומנותי של הלהקה, אוהד נהרין, ושל כוריאוגרפים מרחבי תבל, ביניהם: פול נורטון, ביל פורסיית', אנג'לה פרלז'וקז' ירי קיליאן, ורה מונטרו.
השתתפה בוידאו קליפ של השיר "יום מעונן" של היי פייב בתחילת 1997.
בשנת 1998 השתתפה בדואט 'יום יפה לחתונה לבנה' שיצר יובל פיק במסגרת חגיגות שנת ה-40 למדינת ישראל.
היצירה השתתפה לאחר מכן גם באירוע 'חשיפה בינלאומית'" של מרכז סוזן דלל.
בשנת 2000 החלה אייל ליצור עבודות כוריאוגרפיות ללהקת בת שבע.
היא יצרה עבודות לאנסמבל בת-שבע, ללהקת מחול בת-שבע ועבודות סולו אישיות.
בקיץ 2004 הוצגה עבודתה "Love" בפסטיבל ג'ייקובס-פילו היוקרתי בארצות הברית.
בשנת 2006 צירפה אייל את גיא בכר כשותף ליצירה ואת המוזיקאי אורי ליכטיק ליצירת המופע "ברתולינה" בביצועה של להקת בת שבע.
היצירה עלתה בהופעת בכורה בפסטיבל מונפלייה למחול, בצרפת.
מאז, שיתפו השלושה פעולה בכל יצירותיה של אייל בארץ וללהקות שונות ברחבי העולם.
זאת הייתה הפעם הראשונה שאייל יצרה עבודה באורך מלא וללהקה כולה.
"ברתולינה" מתאפיינת באקסטרווגנטיות, מיניות מתפרצת, מוזיקה מלודית, שילובים בין מחול אתני מאפריקה וספרד למוזיקת פופ ומועדונים, תזוזה בלתי פוסקת על הבמה, תלבושות מרהיבות שעוצבו על ידי מיקי אבני ותאורה רבגונית של אבי יונה (במבי) בואנו.
אייל המשיכה לרקוד במסגרת להקת בת-שבע ובנוסף לכך שימשה כמנהלת אמנותית עמיתה של הלהקה מספטמבר 2003 ועד דצמבר 2004. בשנים 2011-2005 הייתה אייל כוריאוגרפית הבית של להקת בת-שבע.
בשנים אלו יצרה שבע עבודות חדשות לצד מספר עדכונים ליצירות קיימות שבחלקם השתתפו הלהקה והאנסמבל גם יחד.
ב-2010 עבדה עם יצרה עבור להקות מארצות הברית ונורווגיה, יחד עם גיא בכר המוזיקאי אורי ליכטיק ומעצב התאורה במבי (אבי-יונה בואנו).
ב-2012 פרשה מלהקת בת שבע והקימה ביחד עם גיא בכר את להקת המחול "L-E-V" .
ב-2014 הוזמנה שוב על ידי פסטיבל מונפלייה למחול לעלות יצירה חדשה בפסטיבל.
בספטמבר 2018, הופיעה להקת "L-E-V" בתצוגת האופנה של בית כריסטיאן דיור, שפתחה את אירועי שבוע האופנה בפריז.
ביוני 2023 עלתה היצירה של "Into the Hairy" בהופעת בכורה בפסטיבל מונפלייה למחול, בצרפת ואחר כך יצאה לסיור הכולל הופעות באיטליה, אוסטריה, צרפת, בלגיה, שווייץ וגרמניה.
אייל ובכר שתפו פעולה שוב עם מריה גרציה קיורי, המעצבת הראשית של בית האופנה דיור שעיצבה לרקדנים את התלבושות.
המוזיקאי הבריטי Koreless (לואיס רוברטס) יצר את המוזיקה עבורה.
שרון התגוררה בתל אביב עם בן זוגה, גיא בכר, ושני ילדיהם עד תחילת שנת 2022. אז עברה המשפחה לצרפת, לאחר שלהקת המחול שלה ושל גיא בכר L-E-V החלה לפעול באופן רשמי כעמותה המקבלת תמיכה ממסדית בחבל איל-דה-פראנס בצרפת.
עבודת סולו לערב "פרסונה", אשר הועלה במסגרת פסטיבל ישראל 2003.
Pan היא יצירה לאנסמבל בת שבע שהוצגה במסגרת "הרמת מסך 2001" והועלתה גם בניו יורק.
Ink משנת 2002 יצרה ללהקת המחול בת שבע.
Static נוצרה ב-2002 עבור אנסמבל בת-שבע שהועלתה במסגרת "הרמת מסך 2002".
After Love יצרה ב-2003 עבור אנסמבל בת-שבע.
Love משנת 2003 היא ערב ללהקת מחול בת-שבע.
Quiet Village יצרה ב-2004 עבור להקת מחול בת-שבע.
Part II משנת 2005 לאנסמבל בת-שבע.
Bertolina משנת 2006 ללהקת בת-שבע.
Bill משנת 2009 ללהקת בת-שבע
Killer Pig משנת 2009 ללהקת קארט בלאנש (נורווגיה)
Patrushka משנת 2010 לאנסמבל בת-שבע
Core De Wallk משנת 2011 ללהקת קארט בלאנש (נורווגיה)
Too Beaucoup משנת 2011 ללהקת האברד סטריט שיקגו (ארצות הברית)
Lost Cause משנת 2011 לאנסמבל בת-שבע
העבודה של חופש משנת 2011 ללהקת בת שבע
Plafona משנת 2012 ללהקת טאנז קומפני אולדנבורג (גרמניה)
Untitled Black משנת 2012 לגוטנבורג אופרה דאנס קומפני (שוודיה)
"HOUSE" - "בית" משנת 2012, יצירת הבכורה של להקת המחול "V־E־L"
Housen משנת 2013, עובר פסטיבל ישראל, עלה בבית הנסן
"OCD Love" משנת 2015 יחד עם גיא בכר
"NOVA כרמן" משנת 2018, עבור הבלט הישראלי
"The Look" משנת 2019, עבור אנסמבל בת שבע
פרס יאיר שפירא לרקדנית מצטיינת (1994)
פרס משרד התרבות ליוצרים ולמבצעים בתחום המחול (2004)
אמנית נבחרת של הקרן למצוינות בתרבות (2008)
פרס לנדאו לאמנויות הבמה בתחום המחול (2008)
פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה "על שפת המחול הייחודית שפיתחה" (2016)
שרון אס (נולדה בי"ט באייר ה'תשכ"ו, 9 במאי 1966) היא משוררת, מסאית ומורה ישראלית.
שרון אס היא בעלת תואר שני בלימודים קלאסיים באוניברסיטת תל אביב.
היא בוגרת כיתת השירה של הליקון.
בנוסף הנחתה סדנאות כתיבה במסגרת מתא"ן וכיום מנחה סדנאות ומרצה בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת בן-גוריון וב"מכון כרם" להכשרת מורים בירושלים.
אס היא כלת פרס ראש הממשלה לשירה לשנת 2003, כלת פרס ביאליק לשנת 2012 על ספרה "האוריום", וכלת פרס יהודה עמיחי לשירה עברית לשנת תשע"ח על ספרה "מוזיקת הנתיב הרחב".
אס מתגוררת בתל אביב, נמצאת בזוגיות עם ד"ר עמל זיו מהחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב ואם לילד.
אם ההר נעלמה, תג-הליקון, 1997.
הזר ואשת החול, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2001.
נתיני השמש, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005.
האוריום, סדרת "כבר" לשירה, הוצאת מוסד ביאליק, 2012.
מוזיקת הנתיב הרחב, הוצאת אפיק, 2015.
היום שאחרי (מסה על פרידתו של סופוקלס מהשירה), הוצאת אפיק, 2019.
עם בוא הבוקר או שמות העצים, הוצאת מקום לשירה, 2024.
2003 - פרס ראש הממשלה לשירה
2012 - פרס ביאליק על ספרה "האוריום"
2018 - פרס יהודה עמיחי לשירה על ספרה "מוזיקת הנתיב הרחב"
שרוך הוא פריט במדים של חלק מצבאות העולם הנענד על הכתף.
בצבאות רבים השרוך על הכתף מהווה חלק ממדים רשמיים, המשמשים בעיקר לטקסים, אך בחלק מהצבאות וכן בצה"ל ובמשטרת ישראל השרוך מהווה חלק ממדים שגרתיים.
בצה"ל צבע השרוך מצביע על תפקידו של החייל הנושא אותו והוא נענד בדרך כלל על כתף שמאל.
בצה"ל רק בעלי תפקידים מסוימים, בעיקר אנשי סגל הדרכה ובעלי תפקידים טקסיים עונדים שרוך.
השרוך נענד הן על מדי א' והן על מדי ב' והוא קיים במגוון צבעים המסמלים תפקידים שונים.
השוטרים עונדים שרוך שחור על מדיהם, שרוך כסוף על מדי שרד, ולעיתים שרוך בצבע אחר לבעלי תפקידים מסוימים (בעיקר בהכשרה).
שוטרי משמר הגבול עונדים שרוך ירוק על מדים יצוגיים.
במשמר הכנסת, מדי שרד ילוו בשרוך מוזהב והמדים השגרתיים בשרוך שחור.
בכבאות והצלה קצינים בכירים עונדים עם מדי שרד שרוכים שזורים עם חוטי לורקס, בצבע לבן-בורדו.
בשרות בתי הסוהר קיימים שרוכים שזורים עם חוטי לורקס, בצבע לבן-כחול כהה, למדי שרד של קצינים בכירים.
השרוך נענד מעל לכתף, על גבי חולצת או סוודר המדים, כאשר הוא מועבר מתחת לכותפת, סמוך לתפר השרוול סביב בית השחי.
קצה השרוך מוצמד לחולצה או לסוודר, כמפורט להלן:
כתף שמאל - קצה השרוך מוצמד בסיכה לכיס השמאלי.
כתף ימין - קצה השרוך מוצמד בסיכה לכיס הימני (חיילים) או לצד ימין, במקביל לקצה העליון של הכיס השמאלי (חיילות).
בסוודר - קצה השרוך מוצמד בסיכה לצד הרלוונטי בגובה הכיס.
שרוך נעל הוא חוט או רצועה, המשמש להידוק הנעליים לכף הרגל.
השרוכים מגיעים לרוב כזוג, לקשירת זוג הנעליים.
שרוכים ניתנים להידוק או להרפיה, ובכך ניתן לשלוט במידת הלחץ של הנעל על הרגל.
השרוכים הפכו לשימוש נפוץ במאה ה-20, והחליפו את הכפתורים ואת האבזמים ששימשו קודם למטרה דומה.
את שרוך הנעל ניתן לקשור במגוון דרכים, כאשר המקובלת בהן היא "קשר שרוך" בסיסי.
מיומנות קשירת שרוכים נרכשת בדרך כלל בילדות, אך ילדים עם קשיי התפתחות יתקשו לרכוש מיומנות זו, והם ירכשו אותה רק לאחר הדרכה מיוחדת.
שמה של מעטפת הפלסטיק או הנחושת הכרוכה בקצה השרוך היא אגלט.
מטרתה לשמור על צפיפות סיבי החוט, ולהקל על השחלת השרוך לחרירי הנעל.
שרוול תרמי הוא כיסוי לאורך החלק החיצוני של קניהם של תותחים בקטרים גדולים.
מורכב בדרך כלל על תותחי טנקים.
מטרתו העיקרית של השרוול היא למנוע עיוות של קנה התותח כתוצאה מהפרש טמפרטורות העלול להתפתח עליו.
השרוול מונע מצב בו הטמפרטורה בנקודה מסוימת בקנה גבוהה או נמוכה יותר, עקב חום השמש, רוחות או שלג.
לאחידות הטמפרטורה בקנה יש השפעה על דיוק התותח, ומכאן חשיבותו של השרוול התרמי.
לרוב, ניתן לפרק ולהחליף בקלות את השרוול התרמי ולצבוע אותו בצבעי הטנק.
שרוולים תרמים מתקדמים בנויים באופן כזה שיקטין את החתימה התרמית של התותח ובכך יקשה על זיהוי הרק"ם באמצעי ראיית לילה תרמי.
לרוב, מכוסה גם מפנה הגזים בשרוול תרמי, ללא קשר למיקומו.
אחד הטנקים הראשונים שעשו שימוש בשרוול תרמי הוא טנק הצ'יפטיין הבריטי.
השרוולים התרמיים שמשמשים את תותחי 120 מ"מ של טנקי המרכבה סימן 3 וסימן 4 פותחו בישראל על ידי חברת ווישיי ישראל ונחשבים לטובים מסוגם בעולם.
פליקס זנדמן, מייסד ויו"ר וישיי אינטרטכנולוג'י שהיה גם המפתח הראשי של השרוול, תרם את הפתרון למדינת ישראל, וראה בו גולת כותרת של עשייתו.
שרוול רוח הוא צינור בד בצורת חרוט קטום, המחובר בקצהו הרחב לתורן, ומשמש להערכת מהירות הרוח וכיוונה.
שרוול רוח מותקן בדרך כלל במנחתים ושדות תעופה, וכן במפעלים כימיים שבהם יש סכנת דליפת גזים.
כיוון הרוח הוא הכיוון הנגדי לכיוון אליו מצביע שרוול הרוח (כיוון הרוח נקרא הכיוון ממנו באה הרוח, כך ששרוול רוח המצביע צפונה מעיד על רוח דרומית).
מהירות הרוח משפיעה על זווית שרוול הרוח ביחס לתורן אליו הוא מחובר.
ברוח חזקה שרוול הרוח מתנופף אופקית, ברוח חלשה הוא צונח כלפי מטה.
על פי תקנות מנהל התעופה האמריקאי (FAA - Federal Aviation Administration), רוח בעוצמה של 15 קשרים תפרוש לחלוטין שרוול רוח תקין, בעוד רוח בעוצמה של 3 קשרים תספיק כדי ששרוול רוח תקין יראה את כיוון הרוח הנכון.
על שרוול הרוח לעמוד ברוחות של עד 75 קשרים.
בשדות תעופה רבים שרוול הרוח מואר בלילה, אם על ידי זרקור או על ידי מקור אור המותקן על התורן ומאיר אל תוך השרוול.
שרוטונים (שם מלא: שרוטונים זה ויראלי בע"מ) היא חברת תוכן והפקות ישראלית, המתמחה בהפקות וידאו קומיות וסאטיריות המיועדות למדיה הדיגיטלית, בדגש על רשתות חברתיות כגון: יוטיוב, פייסבוק, טיקטוק ואינסטגרם.
נכון לאפריל 2023 עוקבים אחרי "שרוטונים" למעלה ממיליון עוקבים ומנויים דרך מגוון רשתות חברתיות שנות (אינסטגרם פייסבוק יוטיוב טיקטוק).
החברה הפיקה מעל 780 סרטונים הכוללים תכנים מקוריים ותכנים מסחריים, בהם צפו נכון להיום למעלה מ-391 מיליון.
כיום מייצרת חברת שרוטונים תוכן שיווקי דיגיטלי עבור חברות ישראליות.
החברה הוקמה בשנת 2007 על ידי שחר בר דוד, ניב פועל, גיא סומך והאנימטור ליחי קלבו, בעקבות הצלחתם של סרטונים באתר שיתוף הסרטונים Flix בתפוז אנשים, אשר הונפשו על ידי ליחי קלבו.
קלבו עזב את החברה יחד עם גיא סומך כמספר שנים לאחר מכן.
בין אותם סרטונים כלול סרטון "השבלול" אשר הופק לו סרטון המשך לאחר הקמת החברה.
בשנת 2010 פרסמה החברה את שיר המונדיאל, שדורג על ידי אתר יוטיוב כסרטון הנצפה ביותר בישראל באותה שנה, עם כ-7 מיליון צפיות.
בשנת 2012 עלה הסרטון "גמבה סטייל", פארודיה לשיר "גנגנם סטייל".
הפארודיה הפכה לסרטון הנצפה ביותר בישראל אי פעם, לפי דירוג יוטיוב.
נכון לדצמבר 2017, הסרטון עומד על כ-60 מיליון צפיות וכ-10,000 תגובות.
באותה שנה (2017) ייצגה שרוטונים את ישראל בוועידת יוטיוב העולמית שנערכה בלונדון.
בשנת 2013, סרטון שלישי של החברה היה בראש דירוג יוטיוב ישראל - "כוכב רשת סטייל", שהופק בשיתוף ערוץ הילדים וכיום (מאי 2023) עומד על 27 מיליון צפיות.
לקראת סיום שנת 2014, חברת "שרוטונים" הוכרזה על ידי יוטיוב בפעם הרביעית כבעלת הסרטון הנצפה ביותר ביוטיוב ישראל בעקבות הסרטון "שיר המונדיאל 2014", שזכה ל-3.5 מיליון צפיות ובאוקטובר 2019 עמד על 5.5 מיליון צפיות.
בשנת 2015, הסרטון "חברה רוסיה" של שרוטונים הוכרז על ידי יוטיוב לסרטון הנצפה ביותר בישראל בקטגוריה שאינה מוזיקה.
הסרטון נכתב ביחד עם אושיית הרשת הרוסי סניה ולדברג, וגרף ביוטיוב מעל 2,700,000 צפיות ובפייסבוק כמות דומה.
החל מ-2016 מפיקה החברה יומן בית-ספרי שנתי דיגיטלי, הכולל קטעים הומוריסטיים, משחקים וסרטונים המוצגים על גבי היומן באמצעות אפליקציה העושה שימוש בטכנולוגיית מציאות רבודה.
בשנת 2017, סרטון "מחזמר שירי חנוכה", מחרוזת שירים בכיכובן של סופגניות באנימציה, זכה ליותר מ-4 מיליון צפיות.
שנה לאחר מכן, בשנת 2018, במסגרת מהלך לקידום שלגוני "לה-פרוטה", יצרו בשרוטונים סיטקום בכיכובן של הפירות, סדרה שזכתה ליותר מ-5 מיליון צפיות.
לסדרה הופקו עד עתה למעלה מ-11 פרקים, ונכון ל-2019 עדיין נכתבים ומופקים פרקים חדשים לסדרה.
בשנת 2018 החלו בשרוטונים להשתמש בטכנולוגית RIA (Realtime Integrated Animation) – ליצירת שידורי LIVE, בכיכובן של דמויות אנימציה, אותן מגלם שחקן.
במסגרת שיתוף הפעולה עם נסטלה יצרו בשרוטונים אולפן שידורי לייב, בו בננה מצוירת סיפרה בדיחות, הגיבה למתרחש וענתה לצופים בצ'אט.
באותה השנה, כבש בפעם השלישית שיר המונדיאל את כל המצעדים וזכה למיליוני צפיות, סיקורים וחסות של ג'פניקה.
בחודש יוני 2019 ערוץ הפרסומות SrutonimADS קיבל את ה"סילבר באטן" לרגל העוקב ה-100 אלף (הצטרף לערוץ Srutonim, שקיבל את הכפתור כבר במאי 2013).
בקיץ 2019 הושק ליין מוצרי חזרה לבית הספר בשיתוף "פלפוט".
בשנת 2020 עלתה סדרת סרטונים לקפה בטעמים של קפה עלית, ובתוספת דמות אנימציה לפרזנטור יוסי שטרית.
בשנת 2021 זכתה סדרת תשדירים על קפה עלית, בנושא "שובו של הסגר (קורונה)" ואפליקציית שטראוס+ למעל 600 אלף צפיות.
כמו כן, החלה סדרת רשת בווידאו מצולם "עוד אחת בדרך" בכיכובה של דון לני גבאי עבור סופר פארם.
בשנת 2022 - העלתה בערוץ חברת מיטב דש קמפיין טלוויזיה משולב אנימציה ווידאו כמחווה על ההגעה לחלל של איתן סטיבה.
עבור גלידות נסטלה עלתה "חבורת לה פרוטה" בסדרת רשת של 15 פרקים ב-3 שנים עם למעלה מ-7 מיליון צפיות במצטבר.
הסיאנס של סימי - תוכנית בידור בדיונית בהנחיית סימי, מדיום אשר מעלה בכל פרק רוח של מישהו אחר כדי לראיין אותו.
דביר TV - פרודיה לגיא טי וי אשר מזכירה את דניס טל.
יוטיובר שמשגע את הצופים, קורא להם חמוצים, ממציא אתגרים ומשימות וכובש גם את מצעדי הגיימינג – הוא יעשה הכל כדי להגיע ל"סרטונים החמים".
החופרת - החופרת היא אחת מהדמויות הוותיקות והמוכרות ביותר בשרוטונים – כיכבה בעשרות קליפים שצברו מיליוני צפיות ברשת.
בשלב מסוים אפילו הייתה עסוקה מאוד כפרזנטורית של "קליר-בלו" בדיקות הריון, "עופר אבניר" אופנועים ואפילו של קניוני עזריאלי.
חבורת לה פרוטה - חברים בצורת ארטיקים שגרים בפריזר, כל פרק הם עושים משהו שונה.
ליצ'אי - מערכת יחסים, מתפטר מהעבודה ואפילו מקבץ נדבות.
אלון יודע איך לנצל את טוב לבם של הסובבים אותו לטובתו האישית והוא נוטה להתחזות לאחרים.
אלון נעים הוא גוש ורוד שמזכיר את פטריק מבובספוג.
בהתחלה לסדרה קראו אלון נעים אך ב-2020 שמה שונה לליצ'אי.
עלילות בוכמן - אחת מהסדרות האהובות ביותר בשרוטונים, מבוססת על הסטטוסים של יוצר הרשת שי בוכמן, שיוצא להרפתקאות בעיר הגדולה ומנסה למצוא אהבה, אך בתור ג'ינג'י בעל דמיון יצירתי לפעמים הדברים משתבשים.
דימה גאון ויראלי - דימה (יובל בינדר) הוא גאון ויראלי הידוע ביכולתו לפצח בריפים בתוך פחות מ-30 שניות ולהביא פרסים וקקטוסי זהב.
ניב ואדם - ניב ואדם עובדי "שרוטונים" המסורים בשלל הרפתקאות אקטואליות ומערכונים שכבר הפכו לקאלט.
מעבר לדינמיקה המשעשעת, הצופים לומדים עובדות כגון הברכות המדויקות בטרם הקרבת קורבן והעובדה החשובה- צומת זה זכר.
המעצבן - המעצבן הוא דמות וותיקה של שרוטונים, עם כישרון מיוחד לעצבן כל אחד: בעבודה, במנגל, בארוחת החג ובאין ספור אירועים ומקומות.
המעצבן מלווה את שרוטונים כבר מספר שנים, וזוכה למאות אלפי צפיות בכל סרטון.את דמות "המעצבן" מגלם יובל בינדר
המניאק - מוטי (יובל בינדר) הוא "המניאק" האלמותי שתמיד מטריף את רונית (טליה ברקאי) בסיטואציות שונות: בטסט, בחנות סופגניות, מחופש לשוטר ועוד.
סטלנים מבשלים - זוג שותפים חושף אותנו בכל לילה למטעמי המטבח הסטלני (חומוס עם בייגלה, פיצה פיתה), ומספק לנו הצצה לעולמם ההזוי של הסטלנים.
בדיחות טובות - פורמט המותאם במיוחד לפלטפורמת ה"סטוריז" באינסטגרם, בכיכובם של יובל בינדר, הכותב הראשי וטאלנט מוכר של שרוטונים, ועידן זיו – כותב בשרוטונים והאחראי על ערוץ הפרודיות "מכיל בוטנים" ביוטיוב.
אורכו של כל סרטון הוא עד 15 שניות, כשבכל פעם עידן ויובל מציגים בדיחת קרש חדשה בדרכם המיוחדת.
הסיפור האמיתי באמת - סדרה הצוחקת על סרטוני קונספירציה הנפוצים ביוטיוב, אשר חושפת בפני הצופים תאוריות קונספירציה מופרחות ומגוחכות.
בסדרה יובל בינדר מוצג כפרופסור בשם ספי.
יעל ושוש - סדרה קומית המבוססת על יעל פוליאקוב ושוש פוליאקוב שבה שוש מוצגת כמכשפה שכל הזמן עצבנית ומקללת הסדרה קיבלה פרק ספיישל לפורים.
מניאק - סדרה קומית שהתחילה לפני 5 שנים וקיבלה 555K עם השחקנים יובל בינדר וטליה ברקאי שחזרה ב-2024.
צב השעה - סדרה קומית על המלחמה שהחילה ב-2023 ונגמרה ב-2024.
10 הסרטונים הנצפים ביותר של "שרוטונים" נכון ל-2024
שם הסרטוןמספר צפיותגמבה סטייל67Mאייל גולן קורא לך11Mשיר המונדיאל 201011Mמחרוזת שירי חנוכה9Mשיר המונדיאל 20146.8Mשיר הסלקציה5.7Mהיי, רק הכרנו 4.5Mשיר המונדיאל 20184.3Mחוזרים לבית הספר4.2Mככה זה כשיש לך חברה רוסיה4M
בנוסף לערוץ התכנים המקוריים מפעילה החברה שני ערוצים נוספים ביוטיוב: האחד, המרכז סרטונים מסחריים (SrutonimAds) והשני, המופנה לקהל הבינלאומי (Scratch group).
שרון אפק (נולד ב-10 באוגוסט 1970) הוא משפטן, מכהן כמשנה ליועצת המשפטית לממשלה לניהול ותפקידים מיוחדים, לשעבר הפרקליט הצבאי הראשי.
אפק, אלוף בדימוס, היה הקצין ההומוסקסואל הגלוי הבכיר ביותר בצה"ל.
אפק גדל בנתניה, בנם של דליה ואורי אפק, אנשי ספורט וחינוך.
אביו שימש כמנכ"ל הוועד האולימפי בישראל.
למד משפטים באוניברסיטת תל אביב כעתודאי.
בשירותו הצבאי שימש במגוון תפקידי פיקוד ומטה בפרקליטות הצבאית, ובהם סגן ראש מחלקת הדין הבינלאומי (2002–2004), עוזר הפרקליט הצבאי הראשי ופרקליט חיל האוויר (2004–2007).
בשנים 2007–2009 היה היועץ המשפטי לאזור יהודה והשומרון, ובהמשך כיהן כסגן הפרקליט הצבאי הראשי (2009–2012) וכמפקד מגמת אפק במכללה הבין-זרועית לפיקוד ומטה של צה"ל.
ב-22 באוקטובר 2015 נכנס לתפקידו כפרקליט הצבאי הראשי.
בתפקידו זה הורה על העמדתו של החייל אלאור אזריה לדין פלילי בעבירה של הריגה.
משפטו של אזריה התנהל במהלך כהונתו של אפק, ובסופו הורשע החייל בעבירות המיוחסות לו ונגזר עליו עונש מאסר.
בריאיון שנתן בשנת 2017 לביטאון לשכת עורכי הדין בישראל, "עורך הדין", התייחס אפק למשפט אזריה כ"ציון דרך משפטי וערכי בתולדות המשפט הצבאי".
בתקופת כהונתו התנהל גם משפטו של תת-אלוף אופק בוכריס, שבסופו הורשע בוכריס על פי הודאתו בהסדר טיעון בבעילה אסורה בהסכמה ובהתנהגות שאינה הולמת והורד בדרגה.
ב-12 ביולי 2018 קודם אפק לדרגת אלוף.
בתקופת כהונתו אימצה הפרקליטות הצבאית מדיניות חדשה בנוגע לאכיפת החוק כלפי חיילים שנכשלו לראשונה בעבירות מסוימות, כגון עבירת השימוש בסמים בנסיבות אזרחיות.
מטרתה של מדיניות זו להעניק לחיילים אלה הזדמנות שנייה, לעודדם להשלים שירות צבאי תקין, ולאפשר את שיקומם.
מדיניות דומה הוחלה על חיילים הנעדרים משירות, לגביהם הופעלו "הסדרי שילוב" המאפשרים להם לשוב לשירות תקין בליווי ותמיכה להם הם זקוקים, מתוך מטרה לאפשר להם לסיים את שירותם באופן תקין.
מיזם זה, תחת הכותרת "הליכי השילוב בבית הדין המשלב" פותח כמהלך משותף לפרקליטות הצבאית, לבתי הדין הצבאיים ולאגף כוח האדם בצה"ל ונועד לאפשר, לחיילים שנמצאו מתאימים לכך, על אף שנעדרו מהשירות הצבאי שלא ברשות, הזדמנות שנייה להשלים שירות צבאי מלא ולאחר מכן להשתלב בחברה האזרחית ללא רישום פלילי.
המיזם זכה בפרס הרמטכ"ל הראשון לחדשנות לשנת התשפ"א-2020, בקטגוריית "האנשים".
כמו-כן, בתקופה זו קוצר בצה"ל משך המעצר עד להבאתו של חייל עצור בפני שופט מ-48 שעות ל-24 שעות והוחל הסדר חדש שמאפשר עריכת תסקירי מבחן לגבי עונשם של חיילים, טרם מתן גזר הדין בעניינם.
שינוי מהותי נוסף בא לידי ביטוי בהחלתו הרשמית של חוק זכויות נפגעי עבירה על צה"ל, במטרה לחזק את ההגנה על נפגעי עבירה בצה"ל.
עוד הוקם, בשיתוף פעולה של הפרקליטות הצבאית ויועצת הרמטכ"ל לענייני מגדר, מערך ליווי משפטי לחיילים ולחיילות שחוו פגיעה בשירותם על רקע מיני.
באוקטובר 2018 הורה למשטרה הצבאית החוקרת לפתוח בחקירה פלילית בנוגע למותה של רזאן א-נג'אר שנהרגה במהלך ההפגנות בגבול רצועת עזה ביוני 2018.
ביולי 2019 החילה התביעה הצבאית מדיניות של הסדרים מובנים בעבירות תעבורה, המאפשרת למשרתי קבע להודות בעבירות תעבורה קלות כשהענישה היא הרשעה וקנס, חלף משפט פלילי העלול להסתיים גם בפסילה בפועל.
למשרתי חובה ניתנה גם האפשרות לתשלום קנס מופחת, אך לצידו פסילת רישיון נהיגה על תנאי.
מטרת המדיניות לאפשר אכיפה יעילה ומרתיעה יותר.
בספטמבר 2021 סיים אפק את תפקידו, ובמקומו מונתה יפעת תומר-ירושלמי.
ב-30 בספטמבר 2021 פורסם כי אפק נמנה עם רשימת 24 המועמדים הסופיים לתפקיד שופט בבית המשפט העליון.
ביוני 2022 אושר מינויו של אפק למשנה ליועצת המשפטית לממשלה, מנהל מערך ייעוץ וחקיקה, והוא נכנס לתפקידו ב-1 ביולי.
ב-16 בדצמבר 2021 הודיעה העמותה למשפט ציבורי בישראל כי אפק הוא הזוכה בפרס גורני למשפטן בשירות הציבורי לשנת 2021.
לאפק תואר ראשון במשפטים בהצטיינות מטעם אוניברסיטת תל אביב ותואר שני במשפטים בהצטיינות יתרה מטעם אוניברסיטת תל אביב.
הוא בעל תואר שני בביטחון לאומי בהצטיינות מטעם אוניברסיטת חיפה במסגרת המכללה לביטחון לאומי, ובוגר התוכנית לבכירים בשירות הציבורי מטעם קרן וקסנר באוניברסיטת הרווארד.
הוא בוגר קורס פיקוד ומטה "אפק".
אפק היה הקצין הבכיר ביותר בתולדות צה"ל הנמנה עם הקהילה הגאה.
אף שלא הסתיר זאת קודם לכן, בריאיון שנתן בשנת 2017 ציין זאת לראשונה בתקשורת.
באותו ריאיון ציין כי חשוב מבחינתו לשמש מודל לחיקוי לצעירים ולצעירות מקהילת הלהט"ב המתגייסים לצה"ל ולשדר להם מסר שצה"ל כצבא העם ידע להעריך אותם לפי יכולותיהם וכישוריהם.
אפק הוא רץ חובב, שנטל חלק במספר ריצות מרתון, ושיאו האישי, שאותו השיג במרתון פריז, עומד על 2:45:53 שעות.
בת-דודתו מצד אביו היא מיכל הרצוג, רעיית נשיא המדינה יצחק הרצוג.
גיסו הוא כדורגלן העבר עודד מכנס.
שׂרוּל בּרוֹנשטיין (יידיש: סראָל בראָנשטײן; ברוסית: Срул Бронштейн; 1913, שטפאנשטי - 1943 טשקנט) היה משורר יידי יהודי-סובייטי.
נולד בשטפנשט במשפחה של אופה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 התגורר בבוקרשט, שם החל לפרסם את שיריו הראשונים.
היה מיודד עם אהרון אוקניצר, יחיאל שרייבמן, צבי צלמן, זישע בגיש, עזריאל רויטמן ואחרים; קבוצתם התגבשה סביב כתב העת הספרותי שויבן (חלונות) שהוצא לאור על ידי יעקב שטרנברג.
הוא פרסם מספר קובצי שירים בכתבי עת ספרותיים בבוקרשט, ביניהם: שפיטאל לידער (שירי בית החולים), פאבריק לידער (שירי בית החרושת), תפיסה לידער (שירי בית הסוהר) ואחרים.
לאחר סיפוח בסרביה לברית המועצות ב-1940 הוא נסע לקישינב, בה נולדה אשתו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא האדום, נפצע בקרב ב-1942 ונפטר ב-1943 בבית החולים הצבאי בטשקנט עקב סיבוכים שנגרמו כתוצאה מפציעה.
מאָלדאָװע, מײַן הײם: לידער און פאָעמען, בוקרשט 1938.
'האָב געעפֿנט ברײט די טױערן, בוקרשט 1939.
יחיאל שרײַבמאַן, זיבן יאָר מיט זיבן חדשים, 2003.
שימש מפקד חטיבת הנח"ל, קצין אג"ם של פיקוד הצפון, מפקד חטיבת בנימין, מפקד חטיבת עציון, קצין אג"ם של אוגדת עזה ומפקד גדוד 931.
אסמן, בנם של פסח ואינה, נולד וגדל בכפר סבא.
למד בתיכון כצנלסון שבעיר מגוריו.
הוא התגייס לצה"ל במרץ 1997, ושובץ בגדוד 931 בחטיבת הנח"ל.
לאחר מכן שירת כקצין המבצעים (קמב"ץ) הגדודי.
לאחר מכן היה מפקד פלוגה בגדוד 931. בשנת 2002 מונה למפקד פלנ"ט נח"ל, והשתתף בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה.
בתפקיד זה שימש עד שנת 2004. בתקופת ההתנתקות שירת כראש נציגות דובר צה"ל בפיקוד המרכז.
בהמשך שימש כסגן מפקד גדוד 932 בין השנים 2008–2009. לאחר מכן מונה לקצין אג"ם של חטיבת הנח"ל בין השנים 2010–2011. בסיום תפקידו יצא ללימודים בפו"ם.
באוגוסט 2012 הועלה לדרגת סא"ל ומונה לראש ענף חי"ר במרכז לאימונים באש במל"י, ושימש בתפקיד עד שנת 2013. באוגוסט 2013 מונה למפקד גדוד 931, אותו הוביל בין היתר במבצע שובו אחים ובמבצע צוק איתן, במהלכו אף נפצע.
על פעילות הגדוד והישגיו בפיקודו במבצע צוק איתן, עוטר הגדוד ב-26 במרץ 2015 בצל"ש יחידתי ממפקד עוצבת הפלדה, נדב פדן.
ב-1 ביולי 2021, שלושה ימים לאחר מינויו למפקד החטיבה, נפטר מדום לב לאחר שהתמוטט בעת אימון בוקר.
הוא הובא למנוחות בהלוויה צבאית בהשתתפות הרמטכ"ל אביב כוכבי בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
בפברואר 2022, כשמונה חודשים לאחר מותו, הודיעה עיריית ירושלים על החלטתה להנציח את זכרו בדרך של מרוץ מקדים למרתון ירושלים, שייערך מדי שנה.
המרוץ הראשון התקיים ב-11 במרץ 2022.
היה נשוי עד למותו לשרון שלמון אסמן, סמנכ"לית ynet וידיעות אחרונות, ואב לשתי בנות.
היה בעל תואר ראשון בפסיכולוגיה מהמכללה האקדמית תל אביב-יפו.
שרון אלטיט (נולד ב-12 בנובמבר 1978) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף, המשמש כמפקד אוגדה 38 ומרכז הכשרות היסוד.
שימש מפקד חטיבת כפיר, ראש תורת חי"ר וצנחנים במקחצ"ר, מפקד חטיבת מנשה, מפקד בא"ח כפיר ומפקד גדוד דוכיפת.
אלטיט נולד, גדל והתחנך באשדוד.
בנעוריו למד בתיכון מקיף ה' בעיר מגוריו.
התגייס לצה"ל במרץ 1997, ושובץ בגדוד דוכיפת.
לאחר קורס קציני חי"ר שב לגדוד דוכיפת ומונה למפקד מחלקה.
לאחר מכן שירת כמפקד פלוגת מסלול בגדוד.
בהמשך היה מפקד פלוגה בגדוד, ולקח חלק בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה.
לאחר מכן מונה למפקד פלוגה בבה"ד 1. בהמשך שימש כסגן מפקד גדוד דוכיפת בין השנים 2008–2009. לאחר מכן מונה למפקד מחזור בבא"ח כפיר בין השנים 2010–2011.
במלחמת חרבות ברזל עזב את המכללה לביטחון לאומי ועסק בהכנה ואימון כוחות היבשה למלחמה.
בסוף יולי 2024 הועלה לדרגת תת-אלוף ולאחר מכן נכנס לתפקידו כמפקד מרכז הכשרות היסוד ורמ"ט הפיקוד.
אלטיט מתגורר באשדוד, נשוי לשגית ואב לארבעה.
בעל תואר ראשון בביטחון ובממשל מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר שני בפוליטיקה ובמדיניות ציבורית מאוניברסיטת בר-אילן.
שרון אברהמי (נולד ב-20 באוקטובר 1973) הוא מאמן כדורסל ישראלי ושחקן עבר בליגת העל.
אברהמי מאמן את נבחרת הנוער של ישראל ואת הפועל גלבוע גליל מליגת העל.
שרון אברהמי נולד בקיבוץ שמיר.
ב-1990 עלה לשחק בקבוצת הבוגרים של הפועל גבת מהליגה הראשונה.
הוא שיחק בשורותיה 6 עונות, במהלכן ירד עם הקבוצה לליגה השנייה, ועלה עם הקבוצה לליגה הראשונה בעונה שאחרי.
בהמשך שיחק במכבי קריית מוצקין, עלה איתה מן הליגה הארצית השנייה, והגיע לחצי גמר גביע המדינה ובמכבי חדרה, אף היא מן הליגה השנייה.
בשנת 1999 עבר לאליצור קריית אתא מן הליגה הארצית שימש כקפטן הקבוצה, והעלה אותה עד לליגת העל.
כשחקן הקבוצה, השתתף בניצחון על מכבי תל אביב באולמה הביתי של מכבי, לאחר 7 שנים בהן לא הפסידה הקבוצה לקבוצה ישראלית בביתה.
ב-2002 עבר להפועל עפולה מהליגה הלאומית, וב-2004 שיחק במשך שנתיים בהפועל עמק יזרעאל מהליגה הארצית, ולאחריהן פרש ממשחק.
אברהמי קלע בליגה הראשונה 621 נקודות.
לאחר פרישתו ממשחק החל לאמן בשנת 2006 את אליצור קריית אתא והעלה אותה לליגת העל.
בעונת 2008/09 שימש כמאמן הפועל עפולה והעלה אף אותה לליגת העל בתום העונה.
בעונת 2009/10 מונה למאמן הפועל אוסישקין ששיחקה בליגה הארצית, במקומו של אורי שלף שעבר לתפקיד המנהל המקצועי.
בתום העונה העפילה הקבוצה לליגה הלאומית לאחר עונה שלמה ללא הפסדים בליגה.
בנוסף זכתה הקבוצה בגביע האיגוד.
בעונה שאחרי שיחקה הקבוצה בליגה הלאומית, וסיימה את הסיבוב הראשון ללא הפסד.
היא העפילה לפלייאוף על העלייה לליגת העל, אך הפסידה את העלייה למועדון כדורסל הבקעה.
בנוסף העפילה הקבוצה, ששינתה בעונה זו את שמה ל"הפועל תל אביב", לחצי גמר גביע המדינה, לאחר שהדיחה בדרך את הפועל חולון ומכבי חיפה מליגת העל, והפסידה בחצי הגמר לברק נתניה.
בתום העונה הוחלף על ידי ארז אדלשטיין.
בעונת 2015/16 היה עוזרו של עודד קטש בהפועל תל אביב.
לאחר 4 מחזורים מונה כמאמן הראשי במקומו של קטש שפוטר.
הוא הוביל את הקבוצה למשחק החמישי ברבע גמר בפלייאוף מול הפועל ירושלים, אך הקבוצה לא הצליחה לעלות אל הפיינל פור.
בעונתו השנייה בקבוצה פוטר אברהמי במחזור ה-12.
בקיץ 2017 חתם לשנתיים בהפועל חיפה מהליגה השנייה.
במקביל לתפקידיו אברהמי מנהל את בית הספר לכדורסל שהקים בשנת 1999 בעמק יזרעאל, בשנים 2000–2015 אימן את קבוצת הנוער של עמק יזרעאל ובתיכון ויצו נהלל.
בדצמבר 2017 התפטר אברהמי מהפועל חיפה וחתם בעירוני קריית אתא.
בעונת 2021/22 העלה את קריית אתא לליגת העל אחרי ניצחון על מכבי רמת גן 3-0.
בסיום עונת 2022/23 הוארך חוזהו של אברהמי בשלוש שנים נוספות.
בסיום עונת 2023/2024 עזב אברהמי את קריית אתא וחתם לשנתיים בהפועל גלבוע גליל.
בשנים 2009–2011 אברהמי שימש כעוזר מאמן נבחרת הנוער אריאל בית הלחמי ולאחריו כעוזר מאמן הנבחרת רונן גינזבורג.
בשנים 2013–2014 היה למאמן נבחרת הקדטים.
בהדרכתו השתתפה הנבחרת בשנת 2014 באליפות אירופה לנבחרות דרג ב' שנערכה במקדוניה, הגיעה למקום השני ועלתה לדרג א' באירופה.
משנת 2014 הוא מאמן את נבחרת הנוער של ישראל.
באליפות אירופה לנבחרות בדרג ב' שהתקיימה בטאלין אסטוניה בשנת 2017, הפסידה הנבחרת בחצי הגמר, סיימה במקום הרביעי ולא הצליחה להעפיל לדרג א'.
אברהמי נשוי ואב לשלוש בנות, ומתגורר בקיבוץ גניגר.
שרון אברהם-ויס (נולדה ב-17 ביולי 1969) היא משפטנית, פמיניסטית ומנהלת נציבות השוויון והמגוון באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 2014-2021 הייתה מנכ"לית האגודה לזכויות האזרח בישראל.
בעבר הייתה הנציבה הראשונה במחוז תל אביב והמרכז בנציבות שוויון ההזדמנויות בעבודה במשרד הכלכלה.
פעילה לשינוי חברתי העוסקת בעיקר בקידום זכויות חברתיות-כלכליות וזכויות נשים.
בשנת 2005 נבחרה על ידי המגזין "דה מרקר" כאחת מעשרת האנשים המשפיעים לטובה על החברה הישראלית.
בין השנים 2013–2015 כיהנה כדירקטורית מקרב הציבור בחברת גני יהושע- פארק הירקון.
ביוני 2014 נבחרה על ידי הנהלת האגודה לזכויות האזרח לתפקיד מנכ"לית האגודה.
חברת הוועדה הציבורית של דירוג מעלה – עסקים מנהיגים אחריות חברתית.
חברה בוועד המנהל של התאחדות הטיפוס הספורטיבי והאתגרי בישראל.
והייתה יושבת ראש משותפת של ארגון הגג העולמי של ארגוני זכויות האדם INCLO.
ב-2020 נכללה במקום הארבעים ושבעה ברשימת האנשים המשפיעים של העיתון דה-מרקר.
נולדה בפתח תקווה לאם דור שני לניצולי שואה ולאב מהגר מהודו וגדלה באילת.
סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון לחינוך סביבתי במדרשת שדה בוקר.
בשנים 1987–1990 שירתה בחיל החינוך, השתחררה בדרגת סגן.
היא בוגרת בתזונה קלינית ובמשפטים – שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בעלת תואר מוסמך בהצטיינות במשפטים מאוניברסיטת תל אביב ומוסמך במנהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד בארצות הברית, כעמיתת קרן וקסנר משנת 2012. בשנת 1998 בהיותה סטודנטית, הייתה בין מייסדי הארגון החברתי "מרכז ברירה", הפועל למעורבות חברתית של סטודנטים בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, להשגת זכויות לאוכלוסיות שונות בירושלים כאזרחים שווים במדינת ישראל.
בשנת 2000 החלה לעבוד באגודה לזכויות האזרח כמתמחה, והייתה עורכת הדין הראשונה באגודה שעסקה בזכויות חברתיות-כלכליות.
בין עיסוקיה פעלה רבות בנושא הקשת הדמוקרטית המזרחית לצמצום הפערים בחברה הישראלית והביאה את תחומי זכויות עובדי הקבלן והשוואת זכויותיהם לסדר היום באגודה.
בנוסף, אברהם-ויס הייתה ממייסדות איתך - משפטניות למען צדק חברתי במטרה לקדם את זכויותיה של אוכלוסיית הנשים מהשכבות המוחלשות חברתית וכלכלית, כהגדרתה.
בשנת 2008 הקימה את הקליניקה לאחריות חברתית של תאגידים, במרכז האקדמי למשפט ולעסקים, ועמדה בראשה, בשנת 2009 נבחרה להקים ולעמוד בראש נציבות שוויון ההזדמנויות בעבודה, במשרד הכלכלה במחוז ת"א.
עבודתה הבולטת עסקה באחריות מעבידים להטרדה מינית ובהפליית עובדים מבוגרים מחמת גילם.
בין השנים 2013–2015 הייתה ממובילות מאבק מאות התושבים באזור אלנבי בתל אביב, שהביא לסגירת פיצוציות סמים ומועדונים ולהחזרת האכיפה של העירייה במקום.
תיקים משפטיים בולטים בהם הייתה מעורבת
בג"ץ 366/03 עמותת מחויבות לשלום וצדק חברתי נ' שר האוצר (2005) (בג"ץ הבטחת הכנסה, בו הרכב של 7 שופטים דחה עתירות נגד החוק, שקיצץ בקיצבת הבטחת הכנסה) (ביחד עם עו"ד דן יקיר).
בג"ץ 7052/03 עדאלה – המרכז המשפטי לזכויות המיעוט הערבי נ' שר הפנים (2006) (בג"ץ חוק האזרחות, בו ברוב של 6 שופטים מול 5 נדחו העתירות נגד חוק האזרחות והכניסה לישראל, שמונע קבלת מעמד בישראל מבני זוג פלסטינים של ישראלים) (ביחד עם עו"ד דן יקיר).
בג"ץ 6317/03 הקשת הדמוקרטית המזרחית נ' מינהל מקרקעי ישראל - עתירה נגד הוראות המעבר של שינוי ייעוד קרקע חקלאית (עם עו"ד סמדר בן נתן ואלי בן- ארי).
עת"מ 1464/07 האגודה לזכויות האזרח נ' פרח השקד - עתירה מנהלית לביטול מכרז הפסד בעירית בת- ים, במסגרתו לא ניתן היה להבטיח תשלום שכר מינימום לעובדי הקבלן.
בעתירה התקבלה עמדתם העקרונית של קו לעובד והאגודה לזכויות האזרח, בדבר הצורך בהבטחת זכויות עובדי קבלן גם על ידי מזמיני שירותים.
ע"ע 203/09 רשת הגנים של אגודת ישראל נ' שמחה בוסי - עמדה עקרונית Amicus Curiea של נציבות שוויון ההזדמנויות בעבודה בסוגיית אפליה מחמת גיל.
אברהם ויס נישאה בשנת 1997 לאמן יואב ויס על ידי סוניה סוטומאיור, מי שלימים מונתה להיות השופטת ההיספנית הראשונה בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
לזוג שתי בנות והם מתגוררים בתל אביב.
שרוכים הוא סרט קולנוע ישראלי, משנת 2018, בבימויו של יעקב גולדווסר.
הסרט היה מועמד בשמונה קטגוריות בטקס פרסי אופיר לשנת 2018, ובהן הפרס לסרט העלילתי הטוב ביותר.
על משחקו בסרט זכה דב גליקמן בפרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
תסריט הסרט שנכתב על ידי חיים מרין מבוסס בחלקו על יעקב גולדווסר ובנו.
הסרט הופק במימון חלקי של המיזם לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים.
גיבור הסרט הוא גדי אברמוב, גבר בן 38 עם לקות בעלת מאפיינים רבים של מוגבלות שכלית התפתחותית ועם אפילפסיה (מגולם על ידי נבו קמחי).
אמו נהרגה בתאונת דרכים ולכן אביו ראובן (דב גליקמן) נאלץ לאפשר לו לעבור לגור איתו באופן זמני, אף כי רוב חייהם לא היה קשר בין האב לבנו בעל הצרכים המיוחדים.
בילדותו של גדי, אביו התקשה לקבל את בשורת הקשיים של בנו ועזב את הבית.
הוא התקשה לאורך שנים רבות לחזור לבית גרושתו ולפגוש את בנו.
אילנה (אוולין הגואל) היא עובדת סוציאלית שמחבבת את ראובן, אך היא מודיעה לו שהכפר הטיפולי יפנה מקום לבנו רק בעוד שלושה שבועות.
למעשה, מדובר בפרק זמן ארוך אף יותר.
בחוסר רצון ניכר, ראובן מקבל את בנו לעבודה במוסך שלו.
אך גדי מתגלה כבעל ניסיון עשיר בניקיון מכוניות.
גדי מתאהב במלצרית (אושרת אינגדשט) העובדת במסעדה של ריטה (יפית אסולין).
ריטה מכבדת מאוד את ראובן, על שתמך בה בתקופה קשה.
המלצרית עצמה, מתוסכלת מבן-זוגה (אלי אלטוניו), עובד המוסך של ראובן, שנמנע מלגלות ברבים את הקשר עימה בשל עורה הכהה.
עם עבור הזמן, ראובן לומד להכיר את בנו.
הוא מתבונן בו תחילה בעין ביקורתית ומגלה כלפיו חוסר סבלנות, הנובע מחששות ומקושי לקבל את האחר.
אך במהלך הזמן מתפתחת בינו לבין גדי קרבה מיוחדת ואף אהבה.
וכך כאשר נמצא עבור גדי מקום בכפר הטיפולי, והוא עובר אליו לניסיון, הוא מתקשה להסתגל אל המקום, אף שגם כאן הוא מתאהב באחת הדיירות בכפר.
האב, שרגש המיאוס שלו כלפי הבן כבר התחלף בדאגה כנה, מוציא אותו משם וגדי חוזר לחיות עם אביו ולעבוד במוסך שבו, ובמסעדת הפועלים הסמוכה אליו, הוא כבר חש בתוך קהילה מחבקת.
כשמתברר שהאב חולה במחלה קשה, מתגלה עוצמתו המיוחדת של גדי וכך נחשף ליבו הנדיב מאוד.
דב גליקמן - ראובן, האב
נבו קמחי - גדי, הבן
אוולין הגואל - אילנה, עובדת סוציאלית
יפית אסולין - ריטה, ידידת המשפחה
דרור קרן - יהודה, הדוד, אחיו של ראובן
אלי אלטוניו - דדה, עובד במוסך
שרון אולדס היא משוררת וסופרת אמריקאית, זוכת פרס פוליצר לשנת 2013 על ספרה "קפיצת האייל", ובפרסים רבים נוספים.
אולדס מלמדת כתיבה יוצרת באוניברסיטת ניו יורק.
שרון אולדס נולדה בסן פרנסיסקו ב-19 בנובמבר 1942. היא גדלה במשפחה קלוויניסיטית, אך הגדירה את עצמה כאתאיסטית כבר בגיל 15. שרון אולדס למדה בחטיבת ביניים ובתיכון בבית הספר דנה הול, ומשורריה האהובים כללו את שייקספיר ואמילי דיקינסון.
אולדס המשיכה את לימודיה באוניברסיטת סטנפורד, וקיבלה דוקטורט באוניברסיטה קולומביה ב-1972. עבודת התזה שלה עסקה בפרוזודיה, כלומר תבניות של קצב ורעש, בשיריו של אמרסון.
היא העריכה אותו מכיוון שהוא לא תמיד עקב אחרי החוקים הקונבנציונליים של שירה.
לאחר שקיבלה את הדוקטורט עמדה על המדרגות של האוניברסיטה ונשבעה לאל פגאני כלשהו או לרצון החופשי שתוותר על כל מה שלמדה אם רק תוכל לכתוב באופן שלה, ולעסוק בשירים שלה.
בפעם הראשונה שניסתה לפרסם את עבודתה, עורך כתב העת שניסתה לפרסם בו כתב לה שנושאים המתאימים לשירה קשורים לגברים, שילדיה אינם משהו שאפשר לכתוב עליהם שירים ושכדאי לה לפרסם את כתביה במגזין הנשים לבית.
בגיל 37 פרסמה את ספרה הראשון לשירה, "השטן אומר", ב-1980. ספר זה מדבר על חיי המין המוקדמים שלה ועל משפחתה.
אולדס ובעלה התחתנו ב-1967 והתגרשו אחרי כ-30 שנות נישואין.
15 שנה לאחר מכן, אולדס פרסמה ספר שירים המדבר על הפרידה, "קפיצת האייל."
רשימת ספרים מלאה מהאתר של האקדמיה האמריקאית למשוררים.
בעברית, ספרה היחיד שיצא לאור הוא קובץ שירים מספריה, בשם "קרקעית חיינו", בהוצאת אפיק והליקון, בתרגום לעברית של שירה סתיו.
ספריה של אולדס מתמקדים בילדותה, במיניות שלה, בבעלה ובילדיה.
ספרה "האב" שנכתב ב-1992 מתמקד בילדות עם אב אלכוהוליסט ומאבקה לאהוב אותו ולסלוח לו.
מבקריה הללו את שיריה, את השפה ואת העוצמה שלהם ועל כך שהיא לא נרתעה מלבדוק את הקשר בין ניצול מיני ודיכוי פוליטי.
אולדס כתבה על הרגע שבו אמה התנצלה על התעללות שהיא, הבת, חוותה בילדותה.
היא תיארה את הרגע הזה בשיריה, כרגע בו השמיים נשברו כמו חלון, שמשהו נכנס או יוצא ממנו.
בנוסף, אולדס כתבה על שמחת הלידה, שמחת הנקת תינוק ורחצתו, ואהבה.
היא כתבה על נישואין ועל פגיעה במערכת יחסים.
כתיבתה של אולדס נחשבת "כתיבה כווידוי" (Confessional writing), אך היא עצמה נמנעת מהגדרה זו.
חלק ממבקריה טוענים כי שיריה נרקיסיסטיים, לעומת זאת אחרים אומרים כי שילוב של עולמה הפרטי עם אירועים עולמיים מראה כמה אישית עבודתה וכמה היא נוגעת לכולם.
אחרים טוענים כי היא כותבת לא פמיניסטית הפוגמת ברעיון הכתיבה כווידוי.
בעיתון "הארץ" פורסמה רשימת ביקורת של יותם ראובני על קובץ שיריה של אולדס - "קרקעית חיינו".
ראובני טען בכתבה כי: "אולדס היא אשפית של מילים שאינה נרתעת מעיסוק בחשוף מכל."
בעקבות ספריה, אולדס קיבלה מספר פרסים.
היוקרתי ביותר הוא פרס פוליצר על "קפיצת האייל" ב-2013. נוסף לכך, אולדס היא האישה האמריקאית הראשונה שזכתה בפרס ת"ס אליוט בשנת 2013 על ספרה "קפיצת האייל".
1978 - גרנט שירות פומבי לאומנים יצירתיים
1979 - פרס למשוררים צעירים- פואטרי מיסלני
1980 פרס מרכז השירה של סן פרנסיסקו על ספרה "השטן אמר"
1981-1982 - חברות גוגנהיים, במרכז ההנצחה ג'ון סיימון גוגנהיים
1982-1983 - חברות בתרומה לאומית לאומניות
1983 - "החיים והמתים", פרס למונט לשירה ופרס מבקרים לאומיים
2002 - חברות באקדמיה למשוררים אמריקאים
2003 - פרס גריפין לשירה
2004 - פרס ברנס ונובל פרס סופרים לסופרים
2004 - חבר באקדמיה האמריקאית לאומנויות ומדע
2006-2012 - נגידת האקדמיה של משוררים אמריקאים
2012 - פרס ת"ס אליוט לספר "קפיצת האייל"
2013 - פרס פוליצר לספר "קפיצת האייל".
אולדס התפרסמה בשנת 2005 לאחר שדחתה בקשה של לורה בוש, רעייתו של ג'ורג בוש הבן, להשתתף בפסטיבל הספרים הלאומי.
היא פרסמה מכתב בעיתון The Nation הדוחה את הבקשה, בנימוק שהיא לא מסכימה עם ההחלטה לפלוש לעיראק, ושהיא חושבת שהחלטה זו נעשתה בדרך לא דמוקרטית.
נכון ל-2012, שרון אולדס מבלה מחצית מזמנה בבקתה בניו המפשייר ומחצית מזמנה בדירה בניו יורק.
בנוסף לכך, היא מטיילת, כותבת, והקימה מספר תוכניות שיקומיות בבתי כלא ובתי חולים, כולל תוכנית לחיילים משוחררים שלחמו בעיראק ואפגניסטן.
היא נוהגת בכתיבתה כאדם פרטי, ואינה מזכירה את שמות בני משפחתה בשיריה.
שרולטה שטיינברגר (בהונגרית: Steinberger Sarolta; 12 בספטמבר 1875 – 24 בנובמבר 1966) הייתה רופאת נשים יהודייה-הונגרייה, הרופאה הראשונה שסיימה את לימודיה והוסמכה באוניברסיטת בודפשט.
שרולטה ויינברגר נולדה בטִיסַהאוּילַאק אז בשטח אוסטרו-הונגריה (כיום הכפר וילוק באוקראינה על גבול הונגריה).
היא הייתה השביעית בין ילדי המשפחה היהודית האמידה.
היא סיימה את בית הספר התיכון באופן פרטי ואת בחינות הבגרות עברה בגימנסיה הקלוויניסטית בקלוז' (כיום ברומניה).
על פי ההחלטה משנת 1895 של הקיסר פרנץ יוזף, מלך הונגריה, ניתן היתר על ידי שר החינוך והדתות ההונגרי לאפשר כניסתן של נשים לקורסים הרפואיים, הפילוסופיים והפרמצבטיים באוניברסיטאות בהונגריה.
הצו פתח את הדרך גם לשטיינברגר, שהוסמכה ב -3 בנובמבר 1900 כרופאה הראשונה שסיימה את לימודיה באוניברסיטת בודפשט.
היא המשיכה את התמחותה בגינקולוגיה בחו"ל.
ב-1902 פרסמה דר' שטיינברגר מאמר בשבועון הרפואי של הונגריה בשם "תולדות הרופאות".
בחזרתה הביתה מההתמחות בשווייץ התחילה לעבוד בקליניקת טאופר.
הקליניקה, על שם מייסדה, וילמוש טאופר, החלה את פעילותה עוד בשנת 1881. דר' שטיינברגר מונתה בשנת 1928 כראש המחלקה הרפואית בביטוח לאומי בהונגריה (OTI) וכיהנה בתפקיד עד 1944. בשנה זו נאלצה לפרוש בשל החוקים שאסרו העסקת יהודים במוסדות הממשל הממלכתי והעירוני.
היא פרשה לביתה ב-Pesthidegkút, בודפשט עד מותה ב-24 בנובמבר 1966.
ייתכן ששטיינברגר הייתה יכולה לעזוב את הונגריה בשנת 1938, לאחר שהנאצים סיפחו את אוסטריה.
המקרה של ד"ר שטיינברגר שימש דוגמה בארצות הברית לסופרז'יסטית המובילה קארי צ'פמן קאט, שביקשה מהממשל להקל על הגירת יהודים לתוך ארצות הברית לאחר עליית היטלר לשלטון בגרמניה.
כלת פרס השלום העולמי, רוזיקה שווימר (יהודייה ממוצא הונגרי), פנתה לקאט כדי שתחתום על מכתב התומך ביוג'ניה מלר ובשרולטה שטיינברגר להגר לארצות הברית, אך קאט סירבה לחתום על המכתב.
שרון איילון (נולדה ב-14 באוגוסט 1973) היא ידוענית ישראלית ומנהלת שיתופי פעולה וגיוס משאבים בעמותת "גדולים מהחיים".
איילון נולדה לדינה ואבי איילון ולה שלוש אחיות.
כשהייתה בת שנה נסעה עם משפחתה לשליחות בסינגפור, ולאחר ארבע שנים הם חזרו לישראל והיא גדלה בהוד השרון.
בנעוריה הייתה חברה בנבחרת האתלטיקה של כפר סבא ונוסף על כך רקדה בלהקת המחול העירונית של הוד השרון.
בצבא שירתה כפקידת מבצעים בבסיס תל נוף.
לאחר השירות עבדה מספר שנים כדיילת באל על, למדה לתואר במנהל עסקים במכללה למינהל ועבדה בחברת התוכנה "מרקורי" כמנהלת שיווק.
בקיץ 2003 זכתה לפרסום כשכיכבה בתוכנית המציאות "קחי אותי שרון", שזכתה לאחוזי צפייה גבוהים.
בסוף התוכנית בחרה את יואב שוורד כבן זוגה, ואחרי כחצי שנה הם נפרדו.
במקביל להופעתה בתוכנית היא לוהקה לשלושה קמפיינים: הקמפיין הראשון הוא לסרטון פרסומת למנו ספנות שצולם על אונייה, ועלותו הוערכה בכ-200 אלף דולר.
הקמפיין השני הוא לרשת המידות הגדולות "אשה אשה", והיא גם הופיעה בקטלוג של קניון ערים בכפר סבא.
אולם זמן קצר אחר כך הגישה רשת "אשה אשה" תביעה נגדה על הפרת הסכם בלעדיות, והיא קיבלה צו מניעה זמני שאסר עליה להשתתף בקמפיינים מתחרים.
בשנת 2004 נכנסה כשותפה במסעדה, ונוסף על כך, גם לקחה חלק במסע פרסום מטעם עיריית אילת לקידום התיירות בעיר ואחר כך עבדה בחברת האופנה ml, כיועצת אופנה, קידום מכירות ואירועי יחסי ציבור.
היא הופיעה בקומדיית המצבים "שמש" כשגית, אחת מאחיותיה של אתי.
בשנת 2007 החלה לשמש מנחה במגזין "החיים הטובים", תוכנית הדגל של ערוץ החיים הטובים.
בשנת 2008 הובילה קמפיין פרסומי למשחת השיניים "קולגייט טוטל".
באותה שנה גם הנחתה בערוץ 2 את תוכנית ההורות "בייבי טיים".
במקביל שימשה כמנהלת עמותת "לב אוהב", הפועלת בערים ובשכונות בפריפריה הגאוגרפית והחברתית של ישראל, לצמצום פערים ולהעצמת ילדים ובני נוער.
בשנת 2009 מונתה לתפקיד מנהלת שיתופי פעולה וגיוס כספים בעמותת "גדולים מהחיים", עמותה לילדים חולי סרטן, להוריהם ולמשפחותיהם.
בין התורמים לעמותה בזמן שעבדה בה הייתה חברת "בזק", שהייתה אז בשליטת אבי בעלה.