tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שבבחירות זכתה הרשימה לשלושה מנדטים בלבד, דרש זיאד שאחד הקודמים ברשימה יפנה לו מקום, כיוון שכשני שלישים מהקולות לרשימה היו ממוסלמים, אך דרישתו לא נענתה.
בתחילת 1972 התפטר אמיל חביבי מהכנסת, אך במקומו נכנס אברהם לבנבראון ולא זיאד.
בתחילת 1973 יצא זיאד בשליחות המפלגה לפראג בה שהה כחצי שנה, עד ששב לישראל כדי להתמודד בבחירות לכנסת השמינית כנציג המוסלמים במפלגה.
נבחר לכנסת השמינית ב-1974 וכיהן ברציפות עד 1990 ושוב מ-1992 ועד מותו כשהוא נושא את דגל "שתי מדינות לשני עמים", נלחם בקיצוניות הדתית וקרא לסובלנות, אחוות עמים ושוויון זכויות.
תאופיק זיאד מילא תפקיד מפתח בקבלת ההחלטה על הכרזת השביתה הכללית ביום האדמה הראשון, ב-30 במרץ 1976. כן היה מהוגי רעיון "נצרת 2000".
תאופיק זיאד היה מהראשונים שנפגשו עם אש"ף, עוד בזמן שהדבר היה לא חוקי, ומילא תפקיד מרכזי ביצירת הדיאלוג עם הנהגת העם הפלסטיני באותה עת.
תאופיק זיאד ידוע בתור אחד מהמשוררים הבולטים מקרב ערביי ישראל ובצד עיסוקיו הפוליטיים, הקדיש זיאד חלק חשוב של חייו לשירה ולתרבות.
ברבים משיריו באה לביטוי השקפתו הקומוניסטית.
שיריו עוסקים בקשר לאדמה, בנושאי חירות ושוויון, אחוות עמים ועוד.
רבים משיריו מושרים עד היום בפי בני האוכלוסייה הערבית בישראל וכן במקומות רבים ברחבי העולם.
חלק משיריו תורגמו לעברית ולשפות נוספות.
זיאד היה פעיל במק"י וכתב שירים פוליטיים בביטאונה, "אל-איתיחאד".
לאחר מלחמת יום הכיפורים כתב שירים שלעגו לרהב הישראלי והביעו שמחה על ההצלחה של מצרים וסוריה להשיב את הכבוד הערבי.
חלק משיריו הפוליטיים הרגיזו רבים בקרב הציבור היהודי בישראל.
במיוחד בשירו המפורסם - "כמו היינו עשרים פעם הבלתי אפשרי", בו כתב כי "נפצע את גרונכם כמו שברי זכוכיות ונעוור את עיניכם בתופת הלהבות" כלפי השלטון הישראלי.
תאופיק זיאד נהרג בשנת 1994 בתאונת דרכים בדרכו מפגישה עם יושב ראש הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת.
זיאד נהג, חצה פס הפרדה רצוף והתנגש חזיתית ברכב הבא ממול.
הנהג ממול תושב נצרת נפגע באורח בינוני.
לאחר מותו נקראו רחובות על שמו בנצרת, בשפרעם ובערים ערביות נוספות.
תאופיק ח'טיב הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם המפלגות רע"ם, מפלגה לאומית ערבית ומד"ע-רע"ם.
ח'טיב, יליד ג'לג'וליה, נשוי ואב לחמישה, הוא בעל תואר ראשון במדע המדינה ודיפלומה בכלכלה ובנקאות מהמכללה למינהל.
כתב עבודת מאסטר בנושא המיסוי באסלאם באוניברסיטת בר-אילן.
חבר התנועה האסלאמית וכיהן מטעמה כראש המועצה המקומית ג'לג'וליה בין השנים 1989–1996.
בשנת 1996 נבחר לכנסת הארבע עשרה וכיהן כחבר הכנסת במשך שתי קדנציות.
ב-2001 פרש יחד עם מוחמד כנעאן מרע"ם והקים את "מפלגת הרפורמה", המפלגה הלאומית הערבית.
לקראת הבחירות לכנסת ה-16 פורסמו בתקשורת ידיעות לפיהן ח'טיב עמד במגעים עם מרצ ועם עם אחד על מנת לשתף עם אחת מהן פעולה.
המפלגה הצטרפה למרצ לקראת סיום מסע הבחירות.
ח'טיב לא שובץ במקום ריאלי ברשימה (ואף לא דרש זאת בפומבי).
לאחר מכן כיהן גם בתור חבר הסגל האקדמי של המכללה האקדמית בית ברל ולימד שם ערבית.
לאורך שנותיו כנבחר ציבור וכחבר הסגל האקדמי של המכללה האקדמית בית ברל, השלים ח'טיב לימודי טיסה והדרכת טיסה, לאחר מכן שימש כמדריך טיסה בכיר בבית הספר לטיסה F.N.Aviation ומדריך לימודי קרקע במכללה לתעופה "שירגל-כנפיים", שניהם בשדה התעופה הרצליה.
כיום הוא עובד כבוחן טייסים ברשות התעופה האזרחית (רת"א).
תאופיל גוטייה היה משורר, סופר, לבריתן ומבקר אמנות צרפתי.
נולד בעיר טארב (כיום בחבל מידי-פירנה שבדרום מערב צרפת) לפייר גוטייה שהיה עובד מדינה ולאשתו אנטואנט-אדלד קונקאר.
המשפחה עברה להתגורר בפריז כשהיה בן שלוש שנים בלבד.
הוא קיבל את חינוכו בקולז' לואי לה גראנד ובקולז' שארלמאן בפריז, אבל למד יותר בעזרת אביו, ושלט בשפה הלטינית כבר בגיל שמונה עשרה שנה.
במשך תקופת לימודיו פגש במשורר לעתיד ז'ראר דה נרוואל והתפתחה ביניהם ידידות עמוקה שנמשכה כל חייהם.
דה נרוואל הפגיש אותו עם ויקטור הוגו ותחת השפעתו החל לעסוק בספרות.
כבר ב-1826 החל לכתוב שירה וב-1830 פרסם את חרוזיו הראשונים ("שירים") במימונו של אביו.
לאחר מהפכת יולי 1830 בחר להתגורר עם חבריו במרכז פריז ולחיות חיי בוהמה.
ב-1833 פרסם את קובץ השירים "אנשי צרפת הצעירה" שבו תיאר את אורח חייהם של האמנים והסופרים שהשתייכו לחוגים הספרותיים בפריז.
ב-1835 פרסם את הנובלה "מדמוזל דה מופאן" שהייתה מבוססת על חייה של ז'ולי ד'אוביני וגרמה לשערורייה.
הוא הקדיש את מרבית זמנו לפרסום מאמרים בכתבי עת שונים - מה שאפשר לו לפגוש רבים מאנשי החברה הגבוהה ולהיכנס לעולם הספרות של פריז.
בתקופת מהפכת 1848 כתב כמעט 100 מאמרים במשך תשעה חודשים.
הוא זכה להתפרסם בחוגים הספרותיים של פריז אחרי שהסופרים הנודעים, ובהם פרנסואה-רנה דה שאטובריאן, אלפרד דה ויניי, אלפונס דה למרטין ואלפרד דה מיסה, חדלו מלהיות פעילים בחוגים אלה.
תאופיל גוטייה שימש כמנהל "כתב העת של פריז" (1851–1856), כתב ביקורת על האמנות, התיאטרון והספרות, הרבה לנסוע באירופה וביקר גם ברוסיה, במצרים ובאלג'יריה.
ב-1852 פרסם את קובץ השירה "זגוגיות וקמיעות" ששימש כמודל לאידיאל של "אמנות לשם אמנות" שבו דגל.
ב-1862 נבחר ליושב ראש "החברה הלאומית לאמנויות יפות" שבה היו חברים בין היתר הציירים אז'ן דלקרואה ואדואר מאנה.
ב-1863 שארל-אוגוסטן סנט-בב, שהיה מבקר הספרות הנודע של התקופה, הקדיש לפחות שלושה מאמרים ליצירתו של גוטייה.
תאופיל גוטייה נפטר ב-1872 כתוצאה מהתקף לב ונקבר בבית הקברות של מונמארטר.
פסל לזיכרו מוצב בז'רדן דה פואט בפריז.
מ-יוג'יני פורט נולד בנו תאופיל גוטייה הבן ומ-ארנסטה גריסי נולדו בנותיו ג'ודית גוטייה ואסטל גוטייה.
תאופיל גוטייה - סונטה על הסונטות, מצרפתית: דורי מנור.
אנשי צרפת הצעירה (שירה רומנטית 1833)
מדמואזל דה מופן (נובלה 1835)
הלברית לבלט ז'יזל (יחד עם ז'יל-אנרי ורנואה דה סן-ז'ורז') (1841)
זגוגיות וקמעות (קובץ שירה 1852)
אוצרות האמנות של רוסיה (1858)
אונורה דה בלזאק (ביוגרפיה 1859)
תאופיל גוטייה, על מחול, תשוקה ומוות, נהר ספרים.
בחרה, תרגמה מצרפתית והוסיפה מבוא והערות: ליאורה ביניג-היידקר, תשע"ב 2012.
תאופיק היה כפר סורי בדרום רמת הגולן, מדרום למקום שבו הוקם קיבוץ מבוא חמה.
הכפר תאופיק היה מחולק לשני חלקים - תאופיק התחתון (תאופיק א-תחתא) ותאופיק העליון (תאופיק אלפוקא).
ממצאים ארכאולוגיים מהאזור מצביעים על יישוב קדום יותר ששמו ח'אן אלעקבה, שישב על הנתיב מעכו לדמשק ומהכנרת לאזור הבשן.
במסגרת הסכם שביתת הנשק בין ישראל לסוריה, נכלל הכפר בבמפורז הדרומי במורדות רמת הגולן.
במאי 1951 בעקבות עימות צבאי חריף בין סוריה לישראל (תקרית אל-חמה וקרב תל מוטילה) על רקע מפעל ייבוש החולה נוצרה חלוקה דה-פקטו של האזורים המפורזים ותאופיק חזר לשליטה סורית ושימש בסיס לכוחות סוריים שירו לעבר יישובים ישראליים, ובייחוד לעבר קיבוץ תל קציר הסמוך.
במבצע חרגול, שנערך בלילה שבין 31 בינואר ו-1 בפברואר 1960, פשט כוח צה"ל מחטיבת גולני, בפיקוד אל"ם אלעד פלד, על הכפר תאופיק א-תחתא כפעולת תגמול לירי מן הכפר.
נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר ראה בהתקפה איום על יציבות קע"ם והניע כוחות לתוך סיני.
תאופיק העליון ננטש במהלך כיבוש הגולן במלחמת ששת הימים.
חורבות הכפר שוכנות כיום באזור חניון עין עקוב שביער מבוא חמה, שנטעה קרן קיימת לישראל.
תאופנוס היווני מגדולי הציירים של איקונינות בנסיכות מוסקבה של המאה ה-15, מורה של אנדריי רובליוב.
הוא נולד בבירת האימפריה הביזנטית קונסטנטינופול ומכאן מקור השם "היווני".
העבודות שלו שלפני הגעתו לרוסיה לא השתמרו.
בשנת 1370 הוא הגיע לנובגורוד ובשנת 1378 החל לעבוד על עיטור כנסיית ספאס על רחוב אילין.
רוב העבודה נשמרה עד היום.
הציורים וסגנונו השפיעו רבות על הציירים האחרים בנובגורוד והשפעתו מורגשת בעיטורים של הכנסיות שנבנו באותה תקופה וגם בעיטור הספרים שבוצע במהלך המאה ה-14.
על המשך פעילותו לא ידוע הרבה.
ככל הנראה הוא עבד בניז'ני נובגורוד ועבד גם בערים נוספות.
לקראת סוף המאה ה-14 הוא הגיע למוסקבה.
בשנת 1392 הוא השלים עיטור ספרי דת של אחד מאצילי מוסקבה.
לא ברור היקף הפעילות שלו במוסקבה אך לפי העדויות הוא עבד על עיטור של קתדרלת המלאך מיכאל ושל קתדרלת הבשורה ביחד עם אנדריי רובליוב.
בעבודות אלו הוא בפעם ראשונה ברוסיה צייר אנשים כולל הגוף המלא.
תאופילוס אבנהעזר דונגס (Theophilus Ebenhaezer Dönges; ) היה נשיאה הנבחר השני של הרפובליקה של דרום אפריקה, אך נפטר לפני שהחלה כהונתו.
דונגס נולד בקלרקסדורפ לאיש כמורה.
בצעירותו למד משפטים באוניברסיטת סטלנבוש ולאחר מכן התמחה בלשכת שופט בית המשפט העליון של מדינת אורנג' החופשית, ואף השלים דוקטורט במשפטים באוניברסיטת לונדון בשנת 1925. בשנים 1923–1924 ערך ביטאונים של המפלגה הלאומית.
במשך שנים היה חבר בכיר במפלגה הלאומית אשר שלטה בדרום אפריקה בין 1948 ל-1994. בין 1948 ל-1961 כיהן כשר הפנים ונחשב לאחד מאדריכלי האפרטהייד.
בין היתר הכניס את הסיווג הגזעי למרשם האוכלוסין.
כן הוביל הגבלות על ההגירה היהודית לדרום אפריקה.
לאחר ההתנקשות בראש הממשלה הנדריק פרוורד כיהן כראש ממשלה בפועל עד בחירתו של ג'ון פורסטר לתפקיד.
דונגס נחשב מתון יחסית לפרוורד ונדחק הצידה על ידי הגורמים הלאומניים במפלגה.
עם פרישתו של הנשיא הראשון של הרפובליקה, צ'ארלס רוברטס סווארט, נבחר דונגס להחליפו, אולם בטרם הספיק להיכנס לתפקיד לקה בשבץ מוחי ונכנס לתרדמת ממנה לא התעורר עד יום מותו.
סגנו ז'וזואה נודה כיהן כנשיא בפועל ונבחר לנשיא באופן רשמי ב-6 בדצמבר 1967.
תֵּאוֹפאנֶס המודה (יוונית: Θεοφάνης Ὁμολογητής; 758 או 760 – 12 במרץ 817 או 818) היה אריסטוקרט ביזנטי שהפך לנזיר והיסטוריון.
תאופאנס נולד בקונסטנטינופול למשפחת אצולה ביזנטית.
אביו איסאק (יצחק) היה מושל אימפריאלי של איי הים השחור; אמו תאודורה הייתה בת אצולה ביזנטית, אך דבר לא ידוע על משפחתה.
תאופאנס היה בן 3 כאשר אביו מת, והילד עבר לחסותו של קונסטנטינוס החמישי, קיסר האימפריה הביזנטית, שדאג לחינוכו של תאופאנס בחצר הקיסרית.
משהגיע לבגרות מילא תאופאנס תפקידים שונים בשירות פטרונו הקיסר.
תאופאנס התחתן בגיל 12, ושכנע את אשתו לקיים אורח חיים של פרישות.
בשנת 799, לאחר מות חותנו, התגרשו בני הזוג ונשבעו לנהל אורח חיים המוקדש לדת הנוצרית.
אשתו של תאופאנס בחרה לפרוש למנזר בסמוך לקונסטנטינופול, ותאופאנס עצמו פרש למנזר בשם פוליכרוניוס שבסמוך לעיר העתיקה קיזיקוס.
לאחר מספר שנים שימש תאופאנס כאב מנזר שייסד בסמוך לקיזיקוס, ומתוקף מעמדו השתתף בוועידת ניקיאה השנייה, הוועידה האקומנית השביעית של הכנסייה.
הוועידה התכנסה בשנת 787 בעיר ניקאה, היא איזניק של ימינו בטורקיה, החזירה את מנהג כיבוד האיקונין אשר בוטל וגונה בוועידת האיקונוקלסטים בשנת 754, וסיימה את מלחמת האיקונין (איקונוקלאזמוס) הראשונה.
ועידת ניקיאה השנייה היא הוועידה האקומנית האחרונה המקובלת הן על הנצרות האורתודוקסית והן על הנצרות הקתולית.
המחצית הראשונה של המאה התשיעית הייתה סוערת וקשה עבור תושבי האימפריה הביזנטית, קיסרים התחלפו בתדירות גבוהה וכך גם המדיניות הדתית של האימפריה.
עלייתו של לאון החמישי, קיסר האימפריה הביזנטית בשנת 813 סימנה את נפילתו של תאופאנס.
הקיסר חידש את רדיפת האיקונות והביא את תאופאנס לקונסטנטינופול על מנת לשכנע אותו לחזור בו מתמיכתו בהחלטות ועידת ניקאה השנייה.
משסירב תאופאנס למצוות הקיסר, הוא נאסר ועונה.
שנתיים לאחר מכן, משעמד תאופאנס בסירובו, הוא הוגלה לאי סמותראקה בשנת 817 ושם נפטר שבועיים לאחר מכן - ב-12 במרץ (על פי המסורת הנוצרית).
על פי המסופר, תאופאנס ביצע מעשי נסים רבים לאחר מותו.
על פי בקשתו ועידודו של ידידו גאורגיוס סינקלוס החל תאופאנס לכתוב את יצירתו הגדולה - ה"כרונוגרפיה" - ההיסטוריה של האימפריה הביזנטית.
היצירה נכתבה בין השנים 813 עד 815, ושולבו בה כתבים של היסטוריונים קודמים ובהם גאורגיוס סינקלוס, סוקרטס מקונסטנטינופול, סוזומנוס וסופרים ביזנטיים אחרים.
היא משמרת לא רק את ההיסטוריה של האימפריה אלא גם את הכתבים של סופרים והיסטוריונים מוקדמים שעבודתם הייתה אובדת לנצח לולא השתמרה בכרוניקה.
בחלק הראשון מתועדת ההיסטוריה לפי כרונולוגיה של שנים, ואף על פי שאין בו ניתוח ביקורתי וככל הנראה הוא לוקה גם במידה של חוסר דיוק היסטורי, יש בו שיפור ניכר לעומת הבעיתיות של ההיסטוריוגרפיה הביזנטית המוקדמת.
בחלק השני מתועדת ההיסטוריה בטבלאות בהן מופיעות שגיאות וסתירות מרובות.
חוקרים מודרניים מעלים את הסברה כי תאופאנס כתב רק חלק מהטבלאות והותיר מקטעים ריקים ללא תאריכים, ומידע זה הושלם במועד מאוחר יותר בטבלאות מופיעים שנות השלטון של הקיסרים הרומיים, המלכים הפרסים והח'ליפים המוסלמים.
כמו כן מופיע מידע על חמשת הפטריארכים של קונסטנטינופול.
תאופיק אבו ואיל הוא במאי ערבי-ישראלי, זוכה פרס האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2021.
תאופיק אבו ואיל נולד באום אל-פחם ולמד בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש באוניברסיטת תל אביב ובין השנים 1996 ל-1998 עבד בארכיון הסרטים באוניברסיטה.
אחר כך לימד דרמה בבית הספר ע"ש חסן ערפה ביפו.
סרטו הראשון באורך מלא, "עטאש", זכה להצלחה רבה.
זהו סרט דובר ערבית, העוסק במשפחה ערבית המתגוררת באזור מבודד לאחר שבת המשפחה נאנסה והואשמה בחילול כבוד המשפחה.
הסרט הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל קאן, שם זכה בפרס הביקורת.
כעבור כשנה זכה ביחד עם סרטה של קרן ידעיה, "אור", בפרס וולג'ין בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
בשנת 2007 זכה למענק מקרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב לתמיכה בפיתוח סרטו "טנאטור" ("התפוררות"), העוסק במערכת יחסים בין אשה לגבר, הנעה בין רמאללה, מזרח ירושלים וחיפה.
בנוסף זכה למענק מטעם הסוכנות השווייצית לפיתוח ושיתוף פעולה במסגרת פסטיבל לוקרנו.
הסרט יצא לאקרנים ב-2011, התמודד במסגרת התחרות הרשמית של פסטיבל לוקרנו, והוצג בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו.
באוגוסט 2019, עלתה הסדרה "הנערים", ברשת HBO האמריקאית העוסקת בחטיפתו ורציחתו של מוחמד אבו ח'דיר.
את הסדרה יצר יחד עם שני היוצרים הישראליים חגי לוי ויוסף סידר.
היא הייתה הסדרה השנייה של רשת HBO שאינה בשפה האנגלית.
אבו ואיל הוא הבמאי ואחד היוצרים והכותבים, יחד עם גיא סידיס ונירית ירון, של הסדרה עלומים המשודרת בכאן 11 החל מאוקטובר 2021 ועוסקת בחבורת נערים בבית ספר לנוער בסיכון.
"אהבה על פי דרישה" (2014) - מתוך: מכתבי אהבה לקולנוע
תאופיק מוחמד חוסיין טיראווי הידוע בשם אבו חסיין, היה ראש מנגנון המודיעין הכללי הפלסטיני ויועץ ביטחוני ליו"ר הרשות הפלסטינית, אבו מאזן, על תקן שר.
אחראי על פי משרד החוץ הישראלי למעשי רצח רבים, לרבות של פלסטינים בהם חשד שהם משתפי פעולה עם ישראל או שמכרו אדמות ליהודים.
טיראווי נולד בכפר א-טירה סמוך ללוד.
במלחמת העצמאות עקרה משפחתו למחנה הפליטים עקבת ג'בר באזור יריחו.
למד ספרות ערבית ופילוסופיה באוניברסיטת ביירות בלבנון.
לאחר מכן, השלים לימודי תואר שני במינהל חינוכי באוניברסיטת א-נג'אח בשכם.
בשנת 1967, במהלך לימודיו באוניברסיטת ביירות, הצטרף טיראווי לשלוחה הלבנונית של ארגון פת"ח.
בין השנים 1967–1971, עמד טיראווי בראש אגודת הסטודנטים הפלסטיניים בלבנון, והיה יו"ר מזכירות הסטודנטים של פתח בשנת 1970. בהמשך, הפך טיראווי לאחד ממנהיגי פתח בביירות, עד אשר נעצר על ידי המודיעין הסורי בחודש יולי 1985, בשל השתייכות לארגון.
טיראווי ריצה מאסר של ארבע שנים, עד שנת 1989, בכלא הסורי בדמשק.
טיראווי סיפר כי עבר עינויים רבים בכלא בסוריה, וכי לאחר שחרורו גורש ללבנון.
טיראווי שב לגדה המערבית ביוני 1994, והקים את מנגנון המודיעין הכללי.
בשנת 1997, החליטה ישראל לשלול ממנו את אישוריו כאישיות ציבורית פלסטינית מכיוון שלטענתם היה אחראי לרצח שלושה פלסטינים שמכרו קרקעות ליהודים, טענות שטיראווי הודה בהן מספר שנים מאוחר יותר.
טיראווי הוגדר כמבוקש למשך תשעה חודשים באשמת חיסול של משתפי פעולה ושל פלסטינים שמכרו אדמות לישראלים.
עם פרוץ האינתיפאדה השנייה בשנת 2000, החל טיראווי לפעול בשני כובעים – האחד כראש מנגנון המודיעין הכללי בגדה, שאמור היה לפעול נגד מבצעי הפיגועים ומשלחיהם, והשני כמארגן פעילות טרור.
טיראווי, שנחשב למקורבו של יו"ר הרשות, יאסר ערפאת, שהה עמו במוקטעה מאז כניסת צה"ל לרמאללה ולטענת ישראל, היה מעורב ישירות בביצוע הפיגועים.
בין היתר, טענה ישראל כי טיראווי סייע במימון גורמי טרור ובהכנתם טרם ביצוע הפיגועים.
אנשיו של טיראווי במנגנון המודיעין הכללי פעלו אף הם לבצע פיגועים.
בין היתר, הציג צה"ל מסמכים המוכיחים כי טיראווי היה מעודכן בגלגולם של פיגועים, וכי הוא וראש מנגנון המודיעין הכללי ברשות, אמין אל הינדי, פעלו יחדיו לחיסול משתף פעולה.
בזמן המצור על לשכתו של ערפאת, הוגדר טיראווי כמטרת המצור בעוד שאת ערפאת עצמו לא היה אישור להרוג.
סיום הגדרתו כמבוקש ופעילותו כראש המודיעין הכללי
באוגוסט 2005 החליטה ישראל להסיר את טיראווי מרשימת המבוקשים, לאחר שמנגנון המודיעין הכללי, בראשו עמד, החל לפעול לסיכול פעילות טרור.
טיראווי קיבל אישור לצאת את תחומי רמאללה לראשונה מאז המצור על המוקטעה, ושב אל ביתו ביריחו.
תוך המשך כהונתו כראש המנגנון בגדה, מונה בשנת 2006 גם לתפקיד סגן ראש המנגנון ברשות כולה.
בשנת 2007, מינה אותו יו"ר הרשות הפלסטינית, אבו מאזן לראש מנגנון המודיעין הכללי.
הוא הועלה לדרגת לואא' (המקבילה לדרגת אלוף) וכיהן כראש המנגנון עד נובמבר 2008, אז התפטר מתפקידו.
עם סיום תפקידו במודיעין הכללי, מונה לשמש כיועץ הביטחוני ליו"ר הרשות אבו מאזן, כשהוא על תקן שר.
בוועידת פתח השישית שהתקיימה באוגוסט 2009 נבחר טיראווי לכהן כחבר הוועד המרכזי של פתח, בו הוא מכהן עד היום.
טיראווי משמש גם כאחראי על הארגונים העממיים בארגון, וממלא את תפקיד יו"ר חבר הנאמנים של האקדמיה הפלסטינית למדעי הביטחון, המכשירה את כלל פעילי מנגנוני הביטחון הפלסטיניים.
טיראווי פעל לייסוד האקדמיה מאז שנת 1998, ועמד בראשה כאשר הוקמה בשנת 2006. טיראווי נחשב למקורב לבכירי פתח מוחמד דחלאן ונאסר אל-קודווה.
בחודש דצמבר 2010 התפרסם מסמך ויקיליקס אשר חשף את דעתו של ראש השב"כ, יובל דיסקין, על טיראווי.
המסמך תיאר פגישה של דיסקין עם גורם אמריקאי, בה הגדיר את טיראווי כ"פסיכופת, אכזר, מסוכן ומועד לשינויים קיצוניים במצב הרוח".
דיסקין הוסיף אז כי טיראווי לא זוכה לכבוד מאבו מאזן, כפי שהיה בעבר, וכי יחסיו עם מוחמד דחלאן התערערו אף הם.
תאופיק מנסור הוא מתמטיקאי דרוזי-ישראלי, פרופסור מן המניין באוניברסיטת חיפה.
תאופיק מנסור נולד למאג'ד וחזרוני בכפר עספיא שם גדל.
למד בתיכון "נזירות נצרת" בחיפה.
בוגר תואר ראשון במתמטיקה מהטכניון ותואר שני ושלישי במתמטיקה מאוניברסיטת חיפה.
בין השנים 1992–2000 מנסור היה מורה למתמטיקה בבתי ספר בכפר ובסוף התקופה שימש גם כמתרגל ומרצה במכללה הערבית, באוניברסיטת חיפה ובאוניברסיטה הפתוחה.
את הפוסט-דוקטורט הראשון עשה בין השנים 2001–2002, בבורדו בצרפת ב-"Laboratoire Bordelais de Recherche Informatique".
את הפוסט-דוקטורט השני עשה בין השנים בשנים 2002–2003, בגטבורג בשוודיה באוניברסיטת צ'למרס לטכנולוגיה.
בשנת 2003, מונה מנסור למרצה ואז למרצה בכיר באוניברסיטת חיפה (מלגת מעוף) ובשנת 2007 לפרופסור חבר בחוג למתמטיקה ובשנת 2014 לפרופסור מן המניין בחוג למתמטיקה.
בתקופת לימודיו בתואר שלישי וגם בשנתיים הפוסט-דוקטורט התמחה בקומבינטוריקה בכלל ובתבניות של תמורות (Permutation patterns) בפרט.
מנסור חוקר ענפים רבים ושונים במתמטיקה בדידה ובפרט בקומבינטוריקה ושימושיה הנרחבים.
בכלל זה זהויות, הוכחות קומבינטוריות ואנליטיות, כללי נסיגה, תבניות של תמורות ותורת גרפים, ובעיות קומבינטוריות בפיזיקה וכימיה.
משנת 1994 נשוי לרונית, ואב לשלוש בנות.
תאופיק כנעאן היה רופא עור פלסטיני-נוצרי, אתנוגרף, פולקלוריסט וארכאולוג חובב שחי עד 1948 בשכונת מוסררה בירושלים ולאחר מכן עבר למזרח העיר.
היה ממלא מקום מנהל המרכז הרפואי שערי צדק, מנהל בית החולים הנסן ("בית המצורעים") ובית החולים אוגוסטה ויקטוריה ומייסדן ונשיאן הראשון של "האגודה הרפואית הפלסטינית" והסהר האדום בעיר.
בתחום הרפואה ערך מחקרים בצרעת ומלריה.
היה פעיל ואידאולוג מרכזי של התנועה הלאומית הפלסטינית ומתנגד חריף של הציונות, אם כי באופן אישי היו לו קשרי עבודה וחברה עם יהודים רבים, בהם משה וולך, אברהם טיכו, יהודה לייב מאגנס, מיס לנדאו וליאון אריה מאיר.
כנעאן נולד בבית ג'אלא למשפחה נוצרית לותרנית עשירה ששורשיה בסוריה.
הוא למד בבית הספר של בית היתומים שנלר בירושלים, שהיה מוסד שנודע בחינוך הגרמני המשובח שנתן לתלמידיו.
את לימודי הרפואה סיים בהצטיינות באוניברסיטה האמריקנית בביירות.
כשחזר לירושלים עבד בבית החולים הגרמני ובבית החולים שערי צדק, שם התחבב על מנהל בית החולים, משה וולך, שערך יחד עמו מחקר בנושא "דלקת קרום המוח שדרתית בירושלים" (Cerebro-Spinal Meningitis; 1911) וקידם אותו עד למעמד ממלא מקום מנהל בית החולים.
בשנת 1912 נשא לאשה את מרגוט איילנדר (Margot Eilender), גרמניה ילידת יפו.
בין השנים 1912–1914 ערך השתלמות במיקרוביולוגיה בגרמניה.
בין היתר למד אצל הנס מיך (Hans Müch), שהגיע להיות מיסיונר בארץ ישראל ויחדיו ערכו מחקר בנוגע לתחלואת שחפת בארץ.
באותה עת רכש בית בשכונת מוסררה ופתח בו מרפאה פרטית, המרפאה הפרטית היחידה בבעלות ערבית בירושלים.
פעמים רבות נתנו לו מתרפאיו קמעות לאות תודה, חפצים שהיוו את ראשיתו של אוסף פריטי פולקלור מקומי גדול.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס כנעאן לצבא האימפריה העות'מאנית ושירת בנצרת כרופא ולאחר מכן כמנהל מעבדות הצבא בחזית סיני ורצועת עזה.
בתפקידו נסע לדמשק, עמאן וחלב ואסף שם קמעות ופריטי אתנוגרפיה ופולקלור נוספים.
עם תום המלחמה ב-1919 התמנה למנהלו של בית החולים הנסן למצורעים.
בבית חולים זה ערך כנעאן מספר ניסויים פורצי דרך בטיפול במחלה, בהם טיפול בשמן (chaulmoogra oil).
החל מ-1923 שימש במקביל בתפקיד מנהל מחלקה פנימית בבית החולים הגרמני, משרה בה החזיק עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
יחד עם מחמוד דג'אני ייסד את "האגודה הרפואית הפלסטינית" ועמד בראשה.
חיים פרטיים וחיי חברה בין מלחמות העולם
לכנעאן ואשתו נולדו ארבעה ילדים, תאו, נדה, ליילה ויסמין.
בראשית שנות השלושים בנה כנעאן בשכונת טלבייה את מלון בית יסמין, על שם בתו.
כנעאן היה פעיל שנים רבות כמזכיר החברה המזרחנית הארץ-ישראלית ואף נבחר לכהן כנשיאהּ.
במקביל החל לפתח תודעה לאומית פלסטינית.
בשנת 1934 עמד בראש משלחת רופאים ערבים שדרשה משלטונות המנדט להגביל את מתן רישיונות העבודה לרופאים יהודים.
בעת המרד הערבי הגדול היה כבר פעיל ודובר מרכזי של התנועה הלאומית הפלסטינית, כתב והעיד נגד הציונות מול ועדת פיל.
בספרו מ-1936, Conflict in the Land of Peace ובהמשכו The Palestine Arab Cause, היה מבין המנסחים הראשונים של "הבעיה הפלסטינית", שנבעה, לטענתו, מקשר בין הציונות לאימפריאליזם הבריטי לדחוק את הילידים הערבים מעל אדמתם.
בספר זה תקף את הטענה לפיה רק היהודים הביאו קידמה לארץ ישראל וציין כי השתמשו בעבודה ערבית זולה מאוד לשם צבירת הון וכן שגם ערבים עסקו בייבוש ביצות (למשל בנחל נעמן, בטנטורה ובדיר אל בלח).
כמו כן האשים את פנחס רוטנברג שמפעל החשמל שלו פגע בזרימת המים לכנרת וייצר ביצות שהגדילו את שיעור התחלואה במלריה בעמק בית שאן ובטבריה.
גם אשתו מרגוט ואחותו בדרה היו פעילות פוליטיות וייסדו בירושלים ב-1934 את "ועידת הנשים הערביות".
ביום הכרזת מלחמת העולם השנייה נאסר כנעאן בעוון התנגדותו למשטר המנדט ונכלא בכלא עכו למשך חודשיים, אשתו ואחותו נעצרו בתחילה בבית הסוהר לנשים בבית לחם ולאחריו הועברו למתקן כליאה לאזרחי מדינת אויב (אזרחים גרמנים) בוילהלמה (כיום סמוך לנמל התעופה בן-גוריון), שם שהו כשנה.
את בית יסמין מכר כנעאן לח'ליל ובשארה חדאד – משפחה נוצרית אמידה, על מנת שלא יוחרם כנכסי אויב.
מאותה עת ניתק כנעאן את קשריו החברתיים עם יהודים ואף אסר על בנותיו לקיים מגע כלשהו עם יהודים או לקנות בחנויות בבעלות יהודית.
בשנת 1947 יסד עם מחמוד דג'אני את אגודת הסהר האדום בעיר.
עקב קום המדינה נטל כנעאן את החולים הערבים מבית החולים הנסן ועבר עמם לסילוואן.
מאוחר יותר הקים בית חולים למצורעים מצפון לרמאללה.
הוא ומשפחתו התיישבו בהר הזיתים.
ספרייתו הגדולה הועברה לאוניברסיטה העברית.
כנעאן שימש עד מותו כמנהל בית החולים אוגוסטה ויקטוריה, בשטחו התגורר ואף נקבר.
בשנת 1951 עוטר בעיטור "צלב סרט אדום של כנסיית הקבר" מאת הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים ונבחר כחבר מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
בשנת 1954 נהרג בנו הארכאולוג תאו בעת חפירה בעיר הירדנית ג'רש.
בנותיו עברו להתגורר באירופה ונשבעו לא לחזור עוד לארץ ישראל כל עוד היא נתונה בשלטון ציוני.
עם זאת, בתו ליילה, שהייתה חברתה הטובה של רות דיין עוד מילדותן המשותפת בשכונת מוסררה, ביקרה בארץ מספר פעמים.
במקביל לשלל עיסוקיו טיפח כנעאן אוסף אתנוגרפי גדול וערך מספר מחקרים חשובים באתנוגרפיה, תיעוד תרבותי-חומרי ופולקלור של פלסטין ותושביה הערבים.
בין פרסומיו בתחום זה מחקרים שפורסמו בגרמנית כ"לוח השנה של הכפריים", "אמונות טפלות ורפואה עממית", "אמונה בשדים בארץ הקודש", "החוקים הבלתי כתובים המשפיעים על נשים ערביות בפלסטין", ועוד.
אוספו נתרם לאחר מותו לאוניברסיטת ביר זית.
כנעאן פרסם מספר ספרי רפואה, שני ספרים על הסכסוך הישראלי-ערבי, וספרים רבים בתחומי האתנוגרפיה והפולקלור.
1911 (ביחד עם מנכ"ל המרכז-הרפואי "שערי צדק" ד"ר משה וולך)
Conflict in the Land of Peace, 1936 (פורסם באנגלית, ערבית וצרפתית)
1929. - אמונה בשדים בארץ הקודש
תאופיק א-סווידי היה מדינאי ודיפלומט עיראקי, כיהן בשלוש תקופות כהונה כראש ממשלת עיראק תחת שלטון המלכים פייסל הראשון ופייסל השני, והיה שגריר ארצו לחבר הלאומים ולאו"ם.
א-סווידי נולד בבגדאד ליוסף סווידי שהיה מראשי הלאומנים בעיראק עוד בתקופה העות'מאנית.
הוא למד בבית ספר כל ישראל חברים בבגדאד ורכש שם חברים יהודים.
לאחר שהצטיין בלימודיו בארצו ובקולג' למשפטים בקושטא, שאותו סיים בשנת 1912, היה המוסלמי הראשון שנשלח מעיראק ללימודים בסורבון בפריז.
בעת שהותו בפריז היה חבר בתנועת אל-פתאת הפאן-ערבית.
ב-1913 היה ציר בקונגרס הערבי הלאומי הראשון.
לאחר סיום לימודיו בפריז ב-1914 הצטרף למשרד החינוך של האימפריה העות'מאנית ועבד בהפקת מילון צרפתי–טורקי.
לאחר מכן עבד כעורך דין פרטי וכמרצה למשפטים בבית הספר לחוקים בדמשק.
הוא דחה משרות שיפוט בדיר א-זור ובדמשק כיוון שלא השתלמו כלכלית.
בשנת 1920 הוא נבחר לראש הוועידה העיראקית הלאומית שנתכנסה בדמשק והכריזה על עצמאות עיראק.
לאחר הקמת ממלכת עיראק באוגוסט 1921 שב לעיראק וכיהן במשך ארבע שנים כשר המשפטים של הממלכה.
בתפקידו זה, א-סווידי היה יועץ לנציג העיראקי בוועידת לוזאן 1922–1923 שבה נדונה חלופה להסכם סוור.
בשנת 1928 כיהן א-סווידי כשר החינוך של עיראק, ובין השאר דיכא ביד קשה את מחאות הסטודנטים הפטריוטים.
באפריל 1929, לאחר שעיראק נותרה שלושה חודשים בלי ממשלה, נקרא על ידי המלך פייסל להרכיב קבינט ולעמוד בראשו.
בנוסף לתפקידו כראש ממשלה כיהן א-סווידי גם כשר חוץ מ-28 באפריל 1929 ועד 25 באוגוסט 1929. כמו כן היה חבר ועדת העוצרות שתפקדה במקום המלך בעת היעדרו מהמדינה.
בשנים 1930–1932 כיהן כשגריר עיראק באירן.
שר החוץ ושיחות ארץ ישראל
עם התקבלות עיראק לחבר הלאומים (ב-1932), מונה א-סווידי לציר ארצו לחבר הלאומים, בין היתר בשל שליטתו הטובה בשפה הצרפתית.
בשנת 1937 מונה לשר החוץ של עיראק.
בפגישת חבר הלאומים באותה שנה טען שהעלייה היהודית לארץ ישראל עלולה לגרום לערבים להיות מיעוט בה, ועל כן היא מפירה את חוקת חבר הלאומים ועלולה לגרום למהומות לא רק בארץ ישראל אלא גם בשכנותיה.
בדיוני חבר הלאומים בשנת 1938 הביע את התנגדותו לתוכנית החלוקה של ועדת פיל.
כנגד תוכניתה של ועדת פיל הציג א-סווידי את תוכניתו שעיקריה היו:
עצמאות לארץ ישראל כמו העצמאות של עיראק, שתכלול העברה הדרגתית של הסמכויות מהבריטים לממשלה
הממשלה תיבחר על ידי המועצה המחוקקת
פדרציה של מצרים, סוריה, ארץ ישראל ועיראק
זכויות אזרחיות שוות לכל תושבי המדינה
הרחבות הסמכויות של המועצות העירוניות והכפריות במידה מקסימלית, כדי להעניק ליישובים היהודים שלטון עצמי פנימי
העלייה היהודית תופסק או תצומצם למינימום.
בעיתונות נטען שתוכניתו זאת הייתה במרכז הדיונים בלונדון לגבי המדיניות בארץ ישראל.
בדבר תואר א-סווידי כנציג הפאן-ערביות של המופתי, יחד עם היותו נציג פרו-בריטי של העולם הערבי.
בתחילת 1939 התחלפה הממשלה בעיראק, וראש הממשלה החדש, נורי א-סעיד, נטל לעצמו את תפקיד שר החוץ.
אך בגלל ההתחייבויות של נורי א-סעיד כראש ממשלה, א-סווידי השתתף במקומו בפברואר 1939 בשיחות בלונדון סביב הספר הלבן.
בפברואר 1941, נתמנה א-סווידי שוב לשר החוץ של עיראק בממשלתו של טאהא אל-האשמי.
במרץ 1941 הגיע א-סווידי לקהיר, להיפגש עם שר החוץ הבריטי, אנתוני אידן.
בתגובה דרש א-סווידי כי בריטניה, שהחזיקה במנדט על ארץ ישראל, תיענה לדרישות הלאומיות של הפלסטינים, על מנת שיוכל להציג ויתורים אלו לבריטניה כהישגים במאבק הפאן-ערבי.
בתגובה שלח צ'רצ'יל את קינאהאן קורנווליס כשגריר לבגדאד, כשהוא מצויד במכתב הנוקט עמדה תקיפה בשאלת ארץ ישראל.
בסמוך לאחר מכן, בראשית אפריל 1941 הודח טאהא אל-האשמי בהפיכה שהעלתה לשלטון חבורה של קציני צבא פרו-נאצים, בראשות סלאח א-דין א-סבאע', ועימה את רשיד עאלי אל-כילאני, והביאה לפרוץ המלחמה האנגלו-עיראקית.
במהלך מלחמת העולם השנייה הקדיש א-סווידי זמן לעסקיו הפרטיים והקים מפעל גפרורים בשיתוף עם האחים מאיר.
בסוף 1943 הקים נורי א-סעיד ממשלה חדשה וא-סווידי, שהיה בהפוגה מפוליטיקה, צורף אליה כשר בלי תיק והוכתר בתואר סגן ראש הממשלה.
במרץ 1944 התפטר א-סווידי מתפקיד סגן ראש הממשלה.
עם התקבלות עיראק לאו"ם כיהן א-סווידי כשגריר ארצו למוסדות האו"ם.
ביולי 1945 נבחר א-סווידי לראש הוועדה הכלכלית של הליגה הערבית.
ב-23 בפברואר 1946 שב א-סווידי לכהן כראש ממשלה, במסגרת צעדי ליברליזציה בעיראק.
ממשלתו של א-סווידי סיימה את מצב החירום, התירה הקמה של מפלגות ואפשרה דיון פוליטי חופשי יחסית בעיתונות.
א-סווידי ייעץ באותה תקופה שהוועד הערבי העליון יופיע בפני ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל.
אולם במהרה הוחלט להשיב את העניינים לאחור וב-31 במאי 1946 פוטר א-סווידי, בטענה שיש צורך בממשלת מעבר כדי להתכונן לבחירות לפרלמנט.
בפברואר 1950 מונה א-סווידי בשלישית לראש ממשלה, לאחר שהממשלה הקודמת נפלה בגלל הבטחתה למצרים למנוע איחוד של עיראק עם סוריה.
ממשלתו של א-סווידי נועדה לקדם את האיחוד עם סוריה, אך א-סווידי הבטיח שהאיחוד לא ייעשה בכוח אלא רק בהסכמת סוריה.
א-סווידי התיר ליהודי עיראק לטוס לקפריסין, אף על פי שידע שיעדם הסופי הוא ישראל.
במרץ 1950, גיבש יחד עם שר המשפטים סאלח ג'בר את חוק שלילת האזרחות (שְׁכּוּנה ה"תסכית" – הוויתור) שהתיר לכל יהודי לצאת מעיראק בתוך שנה, בתנאי שיוותר על אזרחותו ולא יורשה לחזור לעיראק לעולם.
חוק זה אפשר את עלייתם של רבים מיהודי עיראק במבצע עזרא ונחמיה.
א-סווידי תמך בחוק מתוך גישתו הנוחה ליהודים וכדי להתמודד עם טענות בעולם שעיראק אינה מתייחסת כראוי לאזרחיה היהודים.
הוא הכיר את היהודים בעיראק כאזרחים נאמנים של המדינה והעריך שלא יותר מ-7,000–10,000 יהודים יעזבו.
מספר זה היה אמור להשקיט את הטענות בעולם נגד עיראק, מבלי לפגוע מהותית בכלכלה העיראקית.
א-סווידי התפטר בספטמבר 1950. לנסיבות התפטרותו נתנו הסברים שונים.
היו שכתבו שההתפטרות נבעה מסכסוכים בתוך ממשלתו, בין השאר עם סאלח ג'בר.
אחרים כתבו שההתפטרות נבעה מניסיונו של א-סווידי להגיע להסכמות עם מצרים, שטורפדה על ידי הנאמנים לבריטניה.
בדצמבר 1950 הוא שב לממשלה כסגן ראש הממשלה ושר חוץ בפועל, אך התפטר ביולי 1951.
הוא שב לממשלה בינואר 1953 בתפקיד שר החוץ.
בשנת 1954 עמד בראש הוועדה המתמדת של הליגה הערבית לעניינים כלכליים וכספיים ועסק בחיזוק החרם הערבי נגד ישראל.
בתחילת 1955 לקח חלק בשיחות של נציגי עיראק עם נציגי מדינות אחרות בליגה הערבית, שכעסו על עיראק על שכרתה ברית עצמאית עם טורקיה.
במאי 1955 יצא א-סווידי לסוריה לנסות לשכנע את הסורים שלא לכרות ברית עם מצרים, אך הדבר לא עלה בידו.
ביוני 1957 מונה א-סווידי לשר החוץ בממשלתו של עלי ג'אודת אל-איובי.
במאי 1958, בעקבות האיחוד ההאשמי בין עיראק וירדן, מונה לשר חוץ של האיחוד.
בעקבות ההפיכה של עבד אל-כרים קאסם נגד בית המלוכה הוא נעצר.
א-סווידי העיד במשפטים שנערכו לאחר ההפיכה שעיראק יכלה להשיג נשק רק מהמערב ולכן היה צריך להגיע להסכם עם בריטניה.
עם זאת, הוא טען שיוצרי ברית בגדאד, שהוא לא נמנה עימם, הגזימו בוויתורים לבריטניה.
א-סווידי נידון על ידי בית דין מהפכני למאסר עולם בשל חלקו במשטר המלוכני.
עונש זה קוצר במרץ 1960 וביולי 1961 שוחרר א-סווידי ממאסרו ונשלח לגלות בלבנון, שבה חי עד מותו.
תאופיק אבו אל-הודא (ערבית: توفيق ابو الهدى; 1894 – 1 ביולי 1956; כונה גם: תאופיק פאשא אבו אל-הודא) היה פוליטיקאי ירדני, ראש ממשלת ירדן בארבע כהונות לאורך השנים 1938–1955, במהלכן הרכיב 12 ממשלות.
כהונתו הראשונה הייתה בשנים 1938–1944, כאשר ירדן עדיין הייתה חלק מהמנדט הבריטי של עבר הירדן.
שלוש כהונותיו האחרות היו לאחר קבלת עצמאותה של ממלכת ירדן מידי בריטניה, בשנים 1947–1950, 1951–1953 ו־1954–1955. שימש כראש ממשלת ירדן בזמן מלחמת העצמאות והסכמי שביתת הנשק.
תאופיק אבו אל-הודא היה פלסטיני שנולד בעכו בשנת 1894, אחד משורה של פלסטינים שהגיעו לעמדות צמרת בפוליטיקה הירדנית בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20. הוא שירת בצבא העות'מאני במלחמת העולם הראשונה ולאחר מכן שירת את פייסל בסוריה.
לאחר הדחתו של פייסל מהשלטון בסוריה, עבר אל-הודא לירדן והצטרף למנגנון של עבדאללה הראשון, מלך ירדן.
היה ראש המחלקה לכספים של הממשלה.
בסוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30 הוא כיהן כמזכיר הראשי של ממשלת עבר הירדן.
בתפקידו זה הוא ניהל מגעים עם חברת החשמל לפלשתינה ונחשב לידיד של החברה בירדן.
בנוסף, כיהן אל-הודא בשנת 1929 כשר העתיקות, שר הפנים בשנת 1931 ומנהל הבנק לחקלאות של עבר הירדן בשנת 1933. בשנת 1934 הוא פוטר בגלל "חוסר הכשרה".
בעיתונות נטען שהוא פוטר מהבנק לחקלאות כי לא דיווח על מצבם הקשה של בני שבט בני חסן וכן כי פרסם סדרה של מאמרים נגד הממשלה.
בית המשפט בעמאן דחה תביעה שהגיש נגד פיטוריו, בנימוק של חוסר סמכות להתערב במהלכים מנהליים של השלטונות.
אל-הודא התמנה לראש ממשלה לראשונה בספטמבר 1938. בתחילת 1939 הוא הגיע ללונדון בראש משלחת עבר הירדן לשיחות על המצב בארץ ישראל.
בשנת 1943, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, נשלח למצרים בידי האמיר עבדאללה כדי לצדד ברעיון איחוד סוריה הגדולה תחת בית האשם.
ביולי 1941 כוננה ממשלה חדשה בה המשיך אל-הודא בתפקיד ראש הממשלה והחזיק גם בתיקי הביטחון והחוץ.
באוקטובר 1944 סיים את כהונתו הראשונה.
לאחר עצמאות ירדן מידי בריטניה התמנה בשנית לתפקיד ראש הממשלה בסוף 1947 והחזיק במקביל את תיק ההגנה.
אל-הודא רצה להפחית את התלות הירדנית בממלכה הבריטית.
בינואר 1948, לפי הוראתו של המלך עבדאללה, נועד בחשאי אבו אל-הודא בבריטניה עם שר החוץ הבריטי ארנסט בווין, והשיג את הסכמתו לסיפוח ירדני של השטחים בארץ ישראל שיועדו לפי תוכנית החלוקה להקמת מדינה ערבית, וזאת בתנאי שהירדנים לא יחדרו לשטחים שניתנו ליהודים.
ביולי 1948 העביר את תיק ההגנה לפאוזי אל-מולקי וקיבל ממנו את תיק החוץ.
בפברואר 1950 לאחר חתימה בראשי תיבות על הסכם שלום בין ישראל וירדן, התפטר אל-הודא, ותפקיד הרכבת הממשלה הוטל על סמיר א-ריפאעי.
לאחר שהלה לא הצליח במשימה, הקים אל-הודא ממשלה חדשה.
לאחר הבחירות לפרלמנט באפריל 1950, בהן לא התמודד, מונה אל-הודא לראש הסנאט הירדני.
לימים נטען שאל-הודא התפטר בגלל התנגדותו להסכם השלום עם ישראל ובכך טרפד את ההסכם.
כן נטען שהסכמתו להרכיב ממשלה חדשה נתקבלה לאחר שהובטח לו שההסכם יבוטל.
לאחר רצח המלך עבדאללה ביולי 1951 בירושלים התפטר ראש הממשלה סמיר א-ריפאעי ואבו אל-הודא מונה לראש ממשלה במקומו.
אבו אל-הודא היה מהגורמים שלחצו על מינוי בנו טלאל חרף מחלתו הנפשית.
הוא שימש כראש ממשלה לאורך כהונתו של טלאל.
לאחר כשנה בתפקיד הגיע אל-הודא למסקנה שטלאל אינו כשיר לכהן כמלך, כינס את הפרלמנט והוביל אותה להחלטה פה אחד על הדחת טלאל.
לקראת סוף 1952 התפטר לאור ביקורת רבה נגדו מצד הלאומנים שבקשו קו תקיף יותר נגד ישראל ושהאשימו אותו באחריות לוויתורים של ירדן בהסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות.
הוא מיד הקים ממשלה אחרת שכללה יותר נציגים של הלאומנים.
עם הכתרתו של חוסיין, במאי 1953, התפטר מראשות הממשלה והשאיר לחוסיין אפשרות למנות אדם שיהיה יותר מקובל על האופוזיציה הלאומנית.
לאחר התפטרותו, פורסם בעיתונות שאל-הודא פרש סופית ושהוא מתכוון להתיישב בביירות ולכתוב את זכרונותיו.
אולם לאחר שניסיונו של חוסיין להוביל מדיניות ליברלית לא צלחה, התפטר ראש הממשלה פאוזי אל-מולקי ואבו אל-הודא שב לראשות הממשלה במאי 1954. כהונתו הרביעית הסתיימה כעבור שנה, במאי 1955. ב-1 ביולי 1956 התאבד אבו אל-הודא בביתו שבעמאן, כי חלה במחלה כרונית.
תאופניס גקאס הוא כדורגלן עבר יווני ששיחק בעמדת החלוץ במספר קבוצות בליגה היוונית, הליגה הגרמנית והליגה הטורקית.
שיחק 78 פעמים במדי הנבחרת הלאומית של יוון בהם הבקיע 24 שערים.
גקאס התחיל את הקריירה המקצועית שלו בלאריסה, ששיחקה אז בליגה השנייה ביוון.
בינואר חתם בפנאתינאיקוס, כבר בעונתו הראשונה הוא הפך למלך השערים של הקבוצה עם 18 שערים.
באביב בוכום הגרמנית הביעה עניין בשחקן, אבל פנאתינייקוס דרשה 2 מיליון אירו תמורתו ובוכום ירדה מהפרק.
בקיץ של אותה שנה פנאתינייקוס החתימה את דימיטריס סלפינגידיס מפאוק סלוניקי, והעסקה כללה סעיף בו גקאס יעשה את הדרך ההפוכה לפאוק.
גקאס סירב לעבור לפאוק, והושאל לבוכום תמורת 300 אלף אירו אם אופציה לרכוש את כרטיס השחקן שלו בסיום העונה תמורת 700 אלף אירו נוספים במידה ובוכום תישאר בבונדסליגה בסיום העונה.
בבוכום הפך גקאס לשחקן המרכזי בקבוצה וסיים עם הקבוצה במקום ה-7 ועם 20 שערים סיים כמלך השערים של הבונדסליגה.
באפריל , חתם בבאייר לברקוזן.
עסקת ההעברה כללה מספר סעיפים:לברקוזן תשלם 700,000 אירו לפנאתינייקוס.
במידה ובוכום תירד ליגה בסיום העונה לברקוזן תשלם עליו 1.5 מיליון אירו, ואם היא תישאר בוכום תקבל 4 מיליון אירו מלברקוזן.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו משחק ידידות בו ניצחה לברקוזן 1-15, גקאס הבקיע 7 שערים מתוכם.
למרות שסיים את העונה כמלך השערים של הקבוצה, הוא מיעט לשחק ועלה בעיקר כמחליף.
ב-2 בפברואר 2009 הושאל לפורטסמות' עד לסיום העונה.
אחרי שהמנהל המקצועי אשר רצה הביא את גקאס למועדון פוטר, גקאס לא קיבל הרבה הזדמנויות וחזר ללברקוזן בסיום העונה.
כשחזר ללברקוזן מיעט לשחק בגלל שהמאמן העדיף את ארן דרדיוק, פטריק הלמס ושטפן קיסלינג שתפסו מקום בהרכב.
ב-17 בדצמבר 2009, הושאל להרטה ברלין עד לסיום העונה.
ב-16 בינואר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בה גם הבקיע את שער הבכורה שלו, בסיום המשחק ניצחה הרטה 0-3. ב-21 במרץ 2010 הבקיע שלושער בניצחון 1-5 נגד וולפסבורג.
בסיום העונה ירד עם המועדון לבונדסליגה השנייה.
ב-19 במאי 2010 חתם ל-3 שנים באיינטרכט פרנקפורט.
הוא כבש 16 שערים ב-34 הופעות, אך ירד עם הקבוצה לליגה השנייה בסיום העונה.
ב-7 בינואר 2012, חתם בסאמסונספור הטורקית עד לסיום העונה.
באוגוסט חתם בלבאנטה הספרדית לשנתיים, אך ב-27 בנובמבר שוחרר מהמועדון.
ב-25 בינואר 2013 חתם באקהאיסר בלדייספור עד לסיום העונה.
ב-1 בפברואר 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו נגד קייסריספור, ועזר לקבוצתו להישאר בליגה הראשונה.
ב-5 בספטמבר 2013 חתם לשנתיים בקוניאספור לשנה אחת.
לאחר מכן שיחק במספר מועדונים בטורקיה וגם בסיון השווייצרית.
בחורף 2017 חתם גקאס בסיוואספור הטורקית.
גקאס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בשנת , הוא זומן לסגל הנבחרת לקראת גביע הקונפדרציות 2005. הוא היה שותף פעיל בהעפלה של הנבחרת ליורו 2008 ואף זומן לסגל הנבחרת לקראת האליפות.
גקאס הפך למלך השערים של מוקדמות מונדיאל 2010 באירופה עם 10 שערים.
ב-9 בספטמבר 2010 החליט לפרוש מהנבחרת, אך שנה לאחר מכן חזר בו מהחלטתו לפרוש.
עם 24 שערים בנבחרת, גקאס נמצא במקום החמישי ברשימת מלכי השערים של הנבחרת בכל הזמנים.
ד"ר תאופיק חמיד או טארק עבדל-חמיד (נולד ב-1961 בקהיר, מצרים) הוא סופר מצרי, הרואה בעצמו כתומך ברפורמה באסלאם וידע כמתנגד חריף לאסלאמיזם ולדרך הג'יהאד כפי שהיא מפורשת על ידי ארגוני הטרור האסלאמיים.
חמיד מגדיר עצמו כחבר לשעבר בארגון טרור.
בצעירותו השלים לימודי רפואה ובמקביל היה חבר בארגון הטרור אל-ג'מאעה אל-אסלאמיה.
הוא עזב את הארגון משהתוודע להלך רוחו הקיצוני והרחוק מהאסלאם המקורי.
הוא החל להרצות במסגדים כנגד האסלאם הרדיקלי והיווה בשל כך מטרה לאיומים מצד מיליטנטים איסלאמיסטיים, שאיימו על חייו.
בשל כך היגר למערב וכיום הוא מרצה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, באוניברסיטת סטנפורד, באוניברסיטת מיאמי ובאוניברסיטת ג'ורג'טאון בהרצאות המתמקדות בהתנגדות לפונדמנטליזם האסלאמי.
בנוסף, הוא משמש כיועץ למועצת פסגת המודיעין, העורכת כנס מדי שנה בנושא.
חמיד נוהג להופיע בתוכניות טלוויזיה שונות.
חמיד הקים מרכז שנקרא 'המרכז הבינלאומי למאבק ברדיקליזם', שמטרתו להתנגד לרדיקליזם ברמה האידאולוגית, הפסיכולוגית וההתנהגותית.
המרכז גם נותן תמיכה ועידוד לפעילים במלחמה ברדיקליזם, על-מנת לעורר גל של אנטי-רדיקליזם.
בהשכלתו השלים לימודי רפואה והתמחה ברפואה פנימית, פסיכולוגיה תודעתית וטכניקות חינוכיות.
חמיד ידוע כאמור כמתנגד חריף לאלסאמיזם ודוגל בשיתוף פעולה עם הנצרות והיהדות.
לדעתו, זהו המסר האמיתי של הקוראן, שמפאר את בני הדתות האחרות ואינו פוקד לכפות את הדת האסלאמית על אחרים.
בראיונות, טען חמיד כי האויב האמיתי של ארגוני הטרור הוא זכויות הנשים וזו הסיבה, שבמקומות שבהם שולטים ארגוני טרור הם תחילה מדירים נשים ומחייבים אותן לחבוש חג'אב.
חמיד מגדיר עצמו כמוסלמי ציוני ולטענתו מוסלמים רבים נוטים לחשוב, שהשם ישראל נובע מ"עזראל" ולכן טועים לחשוב ש"ישראל", משמעותו "מלאך המוות".
במאמרו "מדוע אני אוהב את ישראל?" הוא כותב כי לפי הקוראן, האל העניק לבני ישראל את ארץ ישראל כארצם המובטחת (קוראן 17:104).
בנוסף הוא הדגיש כי לאף מוסלמי אין זכות לתבוע את גירוש היהודים מארץ ישראל, מאחר שארץ ישראל היא הבטחה שניתנה ליהודים בידי אללה עצמו.
מתוך הג'יהאד (Inside Jihad), מאת תאופיק חמיד
תאופילוס היה כהן גדול בבית המקדש השני בירושלים בין השנים 37–41 לספירה.
משפחתו, משפחת בית חנן, הייתה אחת העשירות והמשפיעות בפרובינקיית יהודה במאה הראשונה לספירה.
השם "תאופילוס" משמעותו ביוונית קוינה: "ידיד האל" (ידידיה) או "אהוב האל" או "אל אוהב".
אחותו הייתה אשתו של הכהן הגדול קיפא (19–36 לספירה).
בשנת 37 לספירה, ויטליוס, הנציב הרומי בסוריה, נטל את הכהונה הגדולה מיונתן בן חנן, ומסר אותה לתאופילוס, אחיו.
בשנת 41 לספירה, אגריפס הראשון מלך יהודה, העביר בתחילת תקופת מלכותו את הכהונה הגדולה מתאופילוס לשמעון בן ביתוס, שכונה קנתירא, ולאחיו ואביו, בית ביתוס.
בנו של תאופילוס, מתתיהו, שירת ככהן גדול בשנים 65–67 לספירה, בזמן פרוץ המרד הגדול ברומאים, עד מינויו של פינחס בן שמואל מכפר חבתא, הכהן הגדול האחרון, שבזמנו חרב בית המקדש השני.
קיים ממצא ארכאולוגי המאשר את קיומו של תאופילוס, גלוסקמה הנושאת את הכתובת: "יהוחנה ברת יהוחנן בר תפלוס הכהן הגדל".
ישנה סברה המזהה את תאופילוס בן חנן עם אותו "תאופילוס" שאליו פונים ספרי הברית החדשה הבשורה על-פי לוקאס ומעשי השליחים.
תאופיק ברהום הוא שחקן ערבי-ישראלי, פלסטיני.
ברהום נולד בכפר עין ראפה, מערבית לירושלים.
הוא בן למשפחה מוסלמית, ומגדיר עצמו פלסטיני.
כשהיה בן 14 נשלח לכפר הנוער "מאיר שפיה" ליד זכרון יעקב.
בשנת 2012 שיחק בתפקיד משני בסדרת הדרמה "אופוריה", ששודרה בהוט 3.
בשנת 2014 לוהק לשחק בתפקיד אורח בסדרת הנעורים "החממה" וגילם את נור.
באותה שנה גילם את דמותו של עדנאן בסרט של נסים דיין "מפריח היונים".
באותה שנה הצטלם גם בתפקיד הראשי בסרט "ערבים רוקדים" (המבוסס על ספרו של סייד קשוע), בו גילם את דמותו של איאד.
על תפקיד זה היה מועמד לפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר לשנת 2014.
בשנת 2015 שיחק בסרטו של ארז תדמור "ארץ פצועה" בו גילם את המחבל.
בשנת 2015 שיחק בתפקיד הראשי בסרט הפלסטיני "האיידול" בבימויו של האני אבו אסעד, בו גילם את דמותו של מוחמד עסאף.
באותה שנה, שיחק בסרט היווני "אהבה יוונית", בו גילם את פארס, פליט מלחמת האזרחים בסוריה.
בנוסף ב-2015 שיחק בסרט האמריקאי "אבודים בעיר הלבנה", בכיכובם של היילי בנט, תומאס דקר ובוב מורלי.
בשנת 2018 שיחק בסרט הבריטי-אמריקאי "מריה מגדלנה" בכיכובה של רוני מארה.
בנוסף ב-2018 שיחק גם במיני-סדרה האמריקאית "המגדלים הגבוהים" בדמותו של ח'אלד אל-מחד'אר, אחד מחוטפי טיסה 77 של אמריקן איירליינס.
בשנת 2020 שיחק במותחן הדרמה האמריקאי "מסלול נקמה" לצדם של בלייק לייבלי וג'וד לאו.
שיחק גם בסדרה הבריטית "בגדאד סנטרל" של ערוץ 4 את דמותו של אמג'ד ושיחק בסדרת הפנטזיה הבריטית "מכתב למלך" (אנ') ששודרה בנטפליקס.
בשנת 2022 שיחק בתפקיד ראשי של אדם בסרטו של טאריק צאלח "הילד מגן עדן" שזכה בפרס התסריט הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן.
בשנת 2023 שיחקו בסרטו התנ"כי של הבמאי טרנס מאליק "The Way of the Wind".
בשנת 2024 הוא שיחק בתור האב גבריאל בסרט האימה האמריקאי "אות משמיים: הסימן הראשון", השישי במספר בסדרת סרטי "זיכיון אות משמיים".
תאופיק מחלופי הוא אתלט אלג'יראי, אלוף אולימפי (לונדון 2012) בריצת 1500 מטר וסגן-אלוף אולימפי (ריו דה ז'ניירו 2016) בריצת 800 מטר ובריצת 1500 מטר.
התחרות הבינלאומית הראשונה בה השתתף מחלופי הייתה אליפות העולם בריצת שדה בשנת 2007, בה סיים במקום ה-82 בקטגוריית הנוער בריצה ל-8 קילומטר.
בשנת 2009 עבר להתחרות בקטגוריות הבוגרים וסיים רביעי בריצת 1500 מטר במשחקי הים התיכון.
באותה שנה זכה לראשונה באליפות אלג'יריה וייצג את המדינה באליפות העולם, זה הגיע לשלב חצי הגמר.
באותה שנה הגיע לגמר אליפות אפריקה, אך לא הצליח לסיים את הריצה.
בשנת 2011 השתתף בשתי תחרויות במסגרת ליגת היהלום (דוחה וסטוקהולם).
לאחר שזכה פעם נוספת באליפות המדינה, ייצג אותה בשנית באליפות העולם והגיע שוב עד לחצי הגמר.
הפריצה הגדולה הגיעה במשחקים האפריקאים שהתקיימו במפוטו בהם זכה במדליית הארד בריצת 1500 מטר ובמדליית הזהב בריצת 800 מטר.
בעקבות ההצלחה החל להתחרות יותר בריצות ל-800 מטר וביוני 2012 זכה באליפות אפריקה, תוך שהוא קובע שיא אישי חדש - 1:43.88 דקות.
שלושה שבועות לאחר מכן שיפר גם את שיאו האישי בריצת 1500 מטר, כשהוא קובע זמן של 3:30.80 דקות.
אולימפיאדת לונדון 2012: אלוף אולימפי
ההישגים באליפות אפריקה הקנו למחלופי את הכרטיס להשתתפות באולימפיאדת לונדון בשתי הקטגוריות.
הוא העפיל לגמר ריצת 1500 מטר לאחר שניצח את המקצה בו התמודד בחצי הגמר.
בעקבות כך ביקש לפרוש מהתמודדות בריצת 800 מטר, אך ההתאחדות האלג'יראית איחרה בהגשת הבקשה והוא אולץ להשתתף בריצה.
מחלופי החל את הריצה בצורה איטית ופרש ממנה כבר בשלב מוקדם.
התנהגותו הובילה את התאחדות האתלטיקה הבינלאומית להרחיקו מהמשך המשחקים בשל העובדה שפעל "ללא תום לב".
ההחלטה שונתה לאחר שהוצג מסמך רפואי המאשר כי נאלץ לפרוש מהריצה בשל בעיה רפואית.
למחרת היום השתתף בגמר ריצת 1500 מטר אותה סיים בזמן של 3:34.08 דקות והוכתר כאלוף אולימפי.
התוצאה שהשיג עוררה ביקורת גדולה בעיקר עקב ההצהרה הרפואית שנתן רק יום קודם לגבי מצבו הפיזי.
מחלופי עצמו טען שהניצחון הושג תודות למאמן החדש ולאימונים האינטנסיביים שאותם ביצע במהלך השנה האחרונה.
באליפות אפריקה שהתקיימה בשנת 2014 במרקש התמודד רק בריצת 800 מטר בה זכה במדליית הארד.
באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג, סין בשנת 2015 סיים במקום רביעי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:34.76 דקות.
חודש לאחר מכן, זכה במדליית כסף בריצת 800 מטר במשחקים האפריקאיים שהתקיימו בברזוויל.
באולימפיאדת ריו התחרה שוב בשתי הקטגוריות.
בריצת 800 מטר זכה במדליית כסף, תוך שהוא שובר את שיאו האישי וקובע שיא אלג'יראי חדש - 1:42:61 דקות.
בריצת 1500 מטר זכה במדליית כסף נוספת למרות שקבע זמן איטי יחסית - 3:50.11 דקות.
תאוסרת (לערך 1191 לפנה"ס - 1189 לפנה"ס) הייתה הפרעה השמינית בשושלת ה-19 של מלכי מצרים והשלישית שמלכה כאישה בימי הממלכה החדשה במצרים (אחרי חתשפסות ונפרטיטי).
מלכה כשש שנים יחד עם בנה החורג סי פתח השני ואחר כך כשנתיים לבדה, ובכך הייתה הפרעה האחרון של השושלת ה-19 (למרות שיותר מאוחר פרעה סת נ אחת' הסיר אותה מהרשימה הרשמית).
תאוסרת הייתה בתו של פרעה מרנפתח, שלחם בהצלחה במרידות בכנען ובלוב.
הוא השאיר את מצבת מרנפתח, שהיא המקור החיצוני הראשון המזכיר את עם ישראל.
באסטלה זו הוא מתפאר במלחמותיו וניצחונותיו.
בין שאר המלחמות נכתב "ישראל חרב, אין לו זרע".
בעקבות אזכור זה, היו ששיערו כי ייתכן שבימיו התרחשה יציאת מצרים.
אך כיוון שמתוארת כאן הימצאותם בארץ ישראל, מרבית החוקרים הגיעו למסקנה כי יציאת מצרים הייתה דור או שניים קודם לכן, ייתכן שבתקופת מלכות אביו, רעמסס השני.
לאחר מות מרנפתח פקדה את מצרים תקופה של חוסר יציבות, שבסופה מלך בנו פרעה סתי השני, ותאוסרת (אחותו מאב) הייתה לאשתו השנייה.
לאחר מות סתי השני עלה לשלטון סי פתח השני, בנו מפילגש כנענית בשם סוטאילג'ה.
יש הטוענים כי סוטאילג'ה הייתה בכלל אחת מנשותיו של רעמסס השני.
בדיקת המומיה שלו מראה שסבל משיתוק ילדים והיה נכה ברגלו.
אימו החורגת תאוסרת תפקדה כעוצרת הממלכה, יחד עם יועץ בעל כח בשם ביי.
ביי הוצא להורג כנראה בשנתו הרביעית למלוכה של סיפתח, שבעצמו מת כשנתיים אחר כך (בגיל 16 לפי המומיה).
תאוסרת נשארה למלוך לפחות למשך שנתיים.
מלכותה של תאוסרת הסתיימה במלחמת אזרחים כפי שתועד באסטלת יב של סת נ אחת' שמלך אחריה.
לא ברור אם תאוסרת הופלה ממלכותה או שמתה בשלווה.
בכל אופן סת נ אחת' תיאר את ימי השושלת ה-19 כתקופת אי סדר.
הוא השתלט על מבנה הקבר של תאוסרת וסתי השני, העביר את סתי לקבר חלופי, כיסה את תמונותיה של תאוסרת בגבס וצייר עליו את תמונותיו שלו.
סת נ אחת' גם הסיר את תאוסרת ואת סיפתח מרשימת הפרעונים הרשמית שנמצאה במדינת האבו.
מלבד מבנה הקבר שלה (KV14 בעמק המלכים בתבאי שבמצרים) הכולל איורים המראים אותה מלווה את סיפתח, תאוסרת השאירה אחריה גם שרידים ומונומנטים נוספים, הכוללים בין השאר אוצר תכשיטים בקבר KV56 ופסל של סיפתח על ברכי תאוסרת (כיום במוזאון לאומנות מצרית במינכנן גרמניה).
שמותיהם של תאוסרת ושל סיפתח הופיעו גם בהקשר למכרות הטורקיז בסיני ובבקעת תמנע.
תאופילוס היה היסטוריון וגאוגרף מהמאה ה-2 לפנה"ס, במידה והקטעים המצוטטים הבאים מתייחסים לאותו אדם.
ייתכן וזהו אותו תאופילוס שנזכר על ידי יוסף בן מתתיהו בחיבורו האפולוגטי "נגד אפיון", בין אותם סופרים יוונים עתיקים שהזכירו את היהודים בכתביהם.
הספר השלישי בחיבורו של תאופילוס על איטליה (Ίταλικά, איטליקה) והשני בחיבורו על הפלופונסוס מצוטטים על ידי פסאודו-פלוטרכוס.
9. § 3) מצטט מתוך חיבור גאוגרפי כלשהו של תאופילוס, שאת שמו הוא לא מציין, אך ללא ספק זהה לחיבור "פרייגיסיס" (Περιήγησις), שאל הספר ה-11 שבו, מתייחס סטפנוס מביזנטיון (בערך Παλική).
פסאודו-פלוטרכוס (De Fluviorum et Montium Nominibus, 24) גם מצטט מתוך הספר הראשון בחיבור של תאופילוס בשם περὶ λὶγων.
היה הראשון מבין 25 חברי הקומונה שהוצאו להורג בגין תפקידם בקומונה.
הוא היה תומך של המהפכן לואי אוגוסט בלאנקי וביוני 1870 נשפט כשותף במזימה לרציחתו של לואי נפוליאון ה-3 אך זוכה מחוסר ראיות.
במהלך המצור על פריז נבחר לוועידת המשמר של מונטרמר.
במרץ 1871 השתלטה ממשלת הקומונה המהפכנית על פריז.
פרה כיהן בוועדת ביטחון הפנים של הקומונה, גוף שקיבל סמכויות נרחבות לרדוף את אויבי הקומונה.
הוא היה אחראי לזמן קצר גם על כוח השיטור המהפכני, ובהמשך היה לתובע מטעם הקומונה.
ב-5 באפריל הוציאה הממשלה צו למעצרו של כל אדם הנאמן לממשלה הצרפתית בוורסאי.
העצורים הוחזקו כ"בני ערובה של תושבי פריז", ובכללם נעצר הארכיבישוף דרבוי וכמה מאות אחרים.
תמורת שחרור שבויים אלו, קיוותה ממשלת הקומונה לשחרר את המהפכן בלנקי, שנעצר ב-15 במרץ עוד טרם הקמת הקומונה, אך מונה מבית כלאו כנשיא של כבוד לקומונה.
עם זאת, אדולף טייר, ראש הממשלה הצרפתי, סירב לנהל משא ומתן עם הקומונה לשחרור בני הערובה.
ב-21 במאי נכנסו כוחות הממשלה הצרפתית לפריז והחל מה שכונה 'השבוע העקוב מדם' של לחימה בין כוחות הממשלה והמשמר הלאומי של הקומונה.
כוחות הממשלה ביצעו הוצאות להורג של אנשי המשמר הלאומי שנשבו, ושל קומונארדים שנלכדו.
עד 24 במאי החלה התנגדות הקומונה להחלש.
משלחת אנשי המשמר הלאומי בראשות גוסטב ז'נטון, חבר הוועדה לביטחון פנים, הגיעה למטה החדש של הקומונה בבניין העירייה ברובע ה-11 ודרשה את הוצאתם להורג של בני הערובה שהיו בידי הקומונה והוחזקו בכלא לה רוקט.
פרה, שכיהן כתובע, היסס ואחרי כן חתם על הצו המאשר את ההוצאות להורג.
ז'נטון ביקש מתנדבים שישמשו ככיתת יורים, והלך לכלא לה רוקט, שם בחר שישה שמות מרשימת בני הערובה, ביניהם הארכיבישוף דארבואה, המטיף של כנסיית מדלן אבה דגורי, נשיא לשכת בית המשפט בונז'יין ושלושה חברי ישועים: אלרד קלרק ודקודרי.
מנהל הכלא, פרנסואה, סירב לוותר על הארכיבישוף ללא פקודה ספציפית וישירה מהקומונה.
ז'נטון שלח סגן חזרה לפרה כדי לבקש זאת.
פרה השיב עם פקודה כתובה, ובה ציין בתחתית הפתק "ובעיקר הארכיבישוף".
ששת בני הערובה הוצאו לחצר בית הכלא, ונורו בשורה ליד הקיר.
מגיני הקומונה הצדיקו מאוחר יותר את פעולתו של פרה כמעשה תגמול על ההוצאות להורג המסוכנות שביצע הצבא הצרפתי במהלך השבוע העקוב מדם.
פרה נלכד מאוחר יותר על ידי כוחות הממשלה.
הוא נשפט ונידון למוות בבית משפט צבאי באוגוסט 1871, בין היתר בשל חלקו באישור ההוצאה להורג של השבויים.
לפנות בוקר 28 בנובמבר הוצא להורג על ידי כיתת יורים, לצד לואי רוסל ופייר בורז'ואה, אנשי צבא צרפת לשעבר שערקו לקומונה.
פרה סירב לכסות את עיניו.
במטח הירי הראשון רק נפצע, ולאחר מכן נורה ביריה בודדת נוספת.
לואיז מישל מהדמויות הבולטות של הקומונה, הייתה ידידתו הקרובה של פרה, ויש האומרים שבין השניים אף נרקמו יחסי אהבה.
מישל נפטרה ב-1905, אך השניים נקברו באותו בין קברות.
תאופיל אלכסנדר סטנלן היה צייר אר נובו צרפתי יליד שווייץ.
הוא למד באוניברסיטת לוזאן לפני שהתחיל לעבוד כמתמחה בבית חרושת לטקסטיל במילוז שבמזרח צרפת.
בתחילת שנות העשרים לחייו פיתח את כישוריו כצייר כאשר הוא ואשתו אמילי עודדו על ידי הצייר פרנסואה בוסיון לעבור לקהילה האמנותית ברובע מונמארטר בפריז.
שם התיידד סטנלן עם הצייר אדולף וילט, שהציג אותו בפני הקהל האמנותי בקפה Le Chat Noir, שהוביל לעבודות תמורת שכר כגון כרזות עבור אריסטיד ברואן, זמר ובעלים של קברט ועסקים מסחריים אחרים.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 הוצגו יצירותיו בסלון דה אינדפנדנט ציורי נוף כפרי, פרחים ועירום.
כמו הליטוגרפיה שלו משנת 1895 שכותרתה "Les Chanteurs des Rues" הייתה על הכריכה של היצירה בשם "Chansons de Montmartre".
הוא יצר שש עשרה ליטוגרפיות מקוריות שהמחישו את שירי תקופת ה"בל אפוק".
חמש מכרזותיו פורסמו גם ב-"Les Maîtres de l'Affiche".
ביתו ברובע מונמארטר וסביבתו היה נושא מועדף לאורך חייו של סטנלן ולעיתים קרובות הוא צייר סצנות של כמה מההיבטים הקשים יותר בחיים באזור.
בתו קולט הופיעה בחלק ניכר מעבודותיו.
בנוסף לציורים ורישומים, הוא גם עסק בפיסול ובמיוחד פיסל דמויות של חתולים שהייתה לו חיבה רבה אליהם, כפי שרואים ברבים מציוריו.
סטנלן כלל חתולים ברבים מאיוריו, ואף פרסם ספר בעיצוביו, "Dessins Sans Paroles Des Chats".
האמנות שלו השפיעה על עבודתם של אמנים אחרים, כולל פבלו פיקאסו.
תאופיל סטנלן נפטר בשנת 1923 בפריז ונקבר בבית הקברות סן ונסן במונמארטר.
כיום ניתן למצוא את עבודותיו במוזיאונים רבים ברחבי העולם, כולל במוזיאון הארמיטאז' בסנקט פטרבורג, רוסיה.
והגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון די.
אנדרטת אבן מאת פייר ונייר נוצרה עבור סטנלן בשנת 1936; היא ממוקמת בכיכר יואל לה טאק בפריז.
תאופומפוס היה היסטוריון ורטוריקן יווני ביוון העתיקה.
תאופומפוס נולד באי האגאי כיוס.
לפי ביוגרפיה ביזנטית קצרה, הוא נולד בשנת 377/378 לפנה"ס והיה בנו של דאמאסיסטראטוס.
בתקופה זו נשלט המרחב האגאי על ידי העיר היוונית ספרטה ועל ידי האימפריה האחמנית, ולכן באי כיוס הייתה ככל הנראה סיעה פרו-ספרטנית שדאמאסיסטראטוס השתייך אליה.
לאחר תבוסת ספרטה בקרב לאוקטרה בשנת 371 לפנה"ס, נפגעה הפופולריות של סיעה זו, ומשפחתו של תאופומפוס הוגלתה מכיוס.
נראה שבנעוריו המוקדמים בילה תאופומפוס זמן מה באתונה יחד עם אביו, שם נעשה לתלמיד של איסוקרטס, והתקדם במהירות ברטוריקה; מסופר שאיסוקרטס נהג לומר שאפורוס צריך היה את הדורבן ואילו תאופומפוס את המתג (שבפי הסוס).
נראה שבתחילה הוא חיבר נאומים אפידייקטיקיים , בהם הגיע לבקיאות כזו שבשנים 352–351 לפנה"ס הוא זכה בפרס הנאום שנתנה ארטמיסיה השנייה לכבוד בעלה, אף כי איסוקרטס עצמו היה בין המתחרים.
נאמר כי הייתה זו עצתו של מורו שקבעה בסופו של דבר את הקריירה שלו כהיסטוריון – קריירה שעבורה הוא היה כשיר במיוחד בזכות הירושה הגדולה שקיבל והידע הרחב שלו לגבי אנשים ומקומות.
תאופומפוס היה מעורב מאוד בחיים המדיניים.
בשנת 334 לפנה"ס הוא גורש מכיוס יחד עם אביו בגלל נטיות פרו-ספרטניות, אולם בסביבות 333 לפנה"ס הורה אלכסנדר הגדול על החזרת הגולים של כיוס.
תאופומפוס הוחזר לשם על ידי אלכסנדר כדי לסייע לו נגד האוליגרכיה הפרו-פרסית, ובמשך זמן מה נחשב כאחד ממנהיגי מפלגת האצולה בעיר הולדתו.