tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעבר היה זה תנאי לקבלת מינוי של קבע בעליון אך מאז שנת 2007, אז מינה שר המשפטים דניאל פרידמן את עורכי הדין מהשוק הפרטי חנן מלצר ויורם דנציגר לשופטים בבית המשפט העליון מבלי שכיהנו קודם לכן במינוי זמני ואף לא כיהנו כשופטים כלל, הופסק הנוהג של מינוי זמני לעליון.
קובע כי כהונת שופט תסתיים בגיל 70. קובע כי בתום תקופת כהונתו מוקצבים לשופט שלושה חודשים נוספים כדי להשלים את פסקי הדין שהחל לכתוב לפני מועד יציאתו לגמלאות.
קובע כי: כיום התקן למספר השופטים הקבוע עומד על 15, אך בפועל מכהנים רק 11 שופטים.
בעת הקמת בית המשפט העליון עמד מספר השופטים על שבעה, כאשר רק חמישה אוישו בפועל.
בשנת 1950 עלה מספר השופטים ל-7 עם מינויים של שמעון אגרנט ומשה זילברג.
בשנת 1953 הועלה מספר השופטים ל-9. כבר בשנת 1958 בקשו שר המשפטים ונשיא בית המשפט העליון להרחיב את מספר השופטים ל-11 בגלל עומס העבודה על השופטים, אולם מספר השופטים הוגדל ל-10 רק בתחילת 1963. באמצע שנות השבעים הורחב מספר השופטים בבית המשפט העליון מ-10 ל-11 עם מינויו של מאיר שמגר.
בית המשפט הורחב שוב ב־1978 ל־12 שופטים, והתמלא עם מינויו של משה בייסקי ב־1979. בשנת 1994 הורחב מספר השופטים ל-14 עם מינויים של צבי טל ודליה דורנר.
ובשנת 2009 הועלה מספר השופטים ל-15.
לא תמיד היו כל תקני השופטים בבית המשפט העליון מאוישים.
בשנת 2023 נמנע שר המשפטים, יריב לוין, מלכנס את הוועדה לבחירת שופטים, אף שהיה ידוע על פרישתם הצפויה של שופטים.
כתוצאה מכך ירד במהלך השנה מספר שופטי בית המשפט העליון ל-13, עם פרישתן לגמלאות של השופטות ענת ברון ואסתר חיות.
בשנת 2024 כונסה הוועדה אך לא בחרה שופטים לבית המשפט העליון, ומספר השופטים בו ירד ל-12 עם פרישתו לגמלאות של השופט עוזי פוגלמן.
עם פרישתו לגמלאות של השופט יוסף אלרון בספטמבר 2025 ירד מספר השופטים ל-11.
ככלל, שופטי בית המשפט העליון הם עורכי דין מוסמכים.
יוצא דופן היה שמחה אסף שלא היה עורך דין.
לשם הכשרת מינויו נחקק חוק לאישור מינויי שופטים של בית המשפט העליון, שנתן תוקף למפרע למינוי זה, וזכה לכינוי "חוק הרב אסף".
בשנת 1953 נקבע בחוק השופטים כי לכהונת שופט בית המשפט העליון יכול להיבחר גם אדם שהוא "משפטאי מובהק", כדוגמת הרב אסף.
מאז מינויו של אסף לא נעשה שימוש בסעיף זה, אך בשנת 1994 הציע השופט אהרן ברק לרב הדיין שלמה דיכובסקי להתמנות לשופט בבית המשפט העליון, אולם הרב דיכובסקי סירב לאחר ששאל בעצתו של הרב יוסף שלום אלישיב.
מרבית שופטי בית המשפט העליון מגיעים לתפקיד לאחר שכיהנו שנים רבות בבתי משפט מחוזיים.
בנוסף, רבים מאלו שכיהנו בתפקיד פרקליט המדינה או היועץ המשפטי לממשלה מונו ישירות כשופטים בבית המשפט העליון, בהם חיים כהן, מאיר שמגר, גבריאל בך, פרופ' אהרן ברק, פרופ' יצחק זמיר, אליקים רובינשטיין, דורית ביניש ועדנה ארבל.
החוק תוקן וישנה תקופת צינון בת 18 חודשים על מינוי של היועץ המשפטי לממשלה ופרקליט המדינה לבית המשפט העליון.
מינוי עורכי-דין מהמגזר הפרטי ישירות לכהונת שופט בבית המשפט העליון הוא נדיר.
ביוזמת שר המשפטים דניאל פרידמן מונו בשנת 2007 לבית המשפט העליון השופטים חנן מלצר ויורם דנציגר, שהיו עורכי דין במגזר הפרטי.
כמו כן בשנת 2022 מונה לבית המשפט העליון השופט יחיאל כשר, אף הוא מהמגזר הפרטי.
בחירת שופטים לבית המשפט העליון
שופטי בית המשפט העליון נבחרים בידי הוועדה לבחירת שופטים.
לפי תיקון בחוק משנת 2008, שיזם חבר הכנסת גדעון סער, שופטי בית המשפט העליון נבחרים על ידי רוב מיוחס של חברי הוועדה לבחירת שופטים – כלומר, לפחות שבעה מבין תשעת חברי הוועדה.
לפני הקמת הוועדה לבחירת שופטים בשנת 1953, שופטי בית המשפט העליון מונו על ידי שר המשפטים, באישור ממשלת ישראל והכנסת.
מינוי נשיא בית המשפט העליון
נשיא בית המשפט העליון מתמנה על ידי הוועדה לבחירת שופטים מבין שופטי בית המשפט העליון המציעים את מועמדותם.
כאשר נשיא מסיים את תפקידו, הנוהג בין השופטים הוא כי רק השופט הוותיק ביותר מציע את מועמדותו ("שיטת הסניוריטי"), וזאת כדי למנוע סכסוכים בין השופטים, להפחית את התלות בחברי הרשות המחוקקת והמבצעת, ולמנוע פגיעה במעמד בית המשפט שעלולה להיווצר בגין העלאת טענות נגד המועמדים במסגרת ההשוואה ביניהם.
התוצאה היא ששופט שבעת מינויו לבית המשפט העליון הוא צעיר יותר מכל שופטי העליון המכהנים צפוי להפוך, בסופו של דבר, לנשיא.
תיקון בחוק משנת 2007, ביוזמת שר המשפטים דניאל פרידמן, קצב את כהונת נשיא בית המשפט העליון והמשנה לנשיא, לתקופה מרבית של שבע שנים.
הדמוגרפיה של בית המשפט העליון
להרכבו של בית המשפט העליון נודעת לא רק משמעות משפטית, אלא גם משמעות ציבורית וחברתית, משום חשיבות הנושאים הנדונים בבית המשפט ובגלל עקרון התקדים.
לפי גישת הריאליזם המשפטי, ביושבו על כס השיפוט, מביא איתו השופט לא רק את כישוריו המשפטיים, אלא גם את השקפת עולמו.
על כן, לפי גישה זו, יש חשיבות לניתוח דמוגרפי של בית המשפט העליון.
עם הקמתו בשנת 1948 היה בית המשפט העליון מורכב משופטים גברים יהודים אשכנזים בלבד, שאחד מהם דתי.
במהלך העשור הראשון למדינת ישראל לא כלל בית המשפט העליון אישה, איש עדות המזרח או ערבי.
בתקופה זו אף לא התמנו לבית המשפט העליון שופטים שזוהו עם מפלגות שחרגו מהמרכז הפוליטי, כגון מפ"ם, "חרות", "אגודת ישראל", "פועלי אגודת ישראל" ומק"י.
כעבור 14 שנה מונה שופט ספרדי ראשון, אליהו מני.
בהרכב הנוכחי (נכון לאוגוסט 2023) נכללים 11 שופטים ממוצא אשכנזי (בהם שניים שגדלו בברית המועצות ובאנגליה ועלו לישראל ואחד ממוצא הולנדי), שלושה שופטים ממוצא מזרחי-ספרדי ושופט אחד ערבי.
עד לשנת 2012 כיהנו בבית המשפט העליון 5 שופטים מזרחים מתוך 82 שופטים (מתוכם 64 קבועים ו-18 זמניים).
אישה ראשונה, מרים בן-פורת, מונתה לבית המשפט העליון בשנת 1977, 29 שנים לאחר הקמתו, ובשנת 1982 הצטרפה אליה שושנה נתניהו.
לאחר פרישתה של נתניהו בשנת 1993 שב בית המשפט העליון להיות ללא ייצוג נשי, אולם בשנת 1994 מונו שתי שופטות חדשות – דליה דורנר וטובה שטרסברג כהן.
לאחר מינוין של דורית ביניש (1995) ואילה פרוקצ'יה (2001) הגיע מספר השופטות המכהנות לארבע.
בשנים 2003–2004 פרשו שטרסברג כהן ודורנר, ותחתיהן מונו מרים נאור, עדנה ארבל ואסתר חיות, כך שבין השנים 2004–2011 כיהנו בבית המשפט העליון חמש שופטות.
בשנת 2011 פרשה פרוקצ'יה, בשנת 2012 פרשה ביניש, באותה השנה מונתה דפנה ברק-ארז.
בשנת 2014 פרשה ארבל וב-2015 מונתה ענת ברון.
בשנת 2017 פרשה נאור ומונתה יעל וילנר.
ב-2022 מונו גילה כנפי-שטייניץ ורות רונן.
נכון לאוקטובר 2023 מכהנות ארבע שופטות בבית המשפט העליון: דפנה ברק-ארז, יעל וילנר, גילה כנפי-שטייניץ ורות רונן.
הגידול במספר הנשים משקף לא רק את השינוי במעמד האישה, אלא גם את הגידול המשמעותי במספר הנשים במערכת המשפטית, בפרט בשירות המדינה.
כהונה ראשונה של אישה בתפקיד נשיאת בית המשפט העליון החלה בספטמבר 2006, לאחר פרישתו של נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק.
במועד זה התמנתה לתפקיד דורית ביניש, שהייתה השופטת הוותיקה ביותר בבית המשפט העליון באותה עת.
מבין 12 נשיאי בית המשפט העליון לאורך השנים, כיהנו שלוש נשים (דורית ביניש, מרים נאור ואסתר חיות).
בשנת 2004 מונה לראשונה שופט ערבי, סלים ג'ובראן, למינוי של קבע בבית המשפט העליון (השופט ג'ובראן השתתף בהרכבו של בית המשפט העליון גם קודם לכן, במינוי זמני.
לפני כן כיהן במינוי זמני גם השופט הערבי עבד א-רחמן זועבי).
כיום מכהנים בבית המשפט העליון שלושה שופטים דתיים: נעם סולברג, דוד מינץ ויעל וילנר.
בית המשפט העליון בישראל הוא אחד מבתי המשפט העליונים העמוסים בעולם.
בשנת 2024 עלה העומס מאוד.
ההרכב הנוכחי של בית המשפט העליון
תפקיד דיוקן שם (שנת לידה) תחילת הכהונה מועד פרישה צפוי תפקידים קודמים הערותנשיא בית המשפט העליוןיצחק עמית (1958)2009 2028 (20 באוקטובר) שופט בית משפט מחוזיכיהן כיו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-25
חבר הוועדה לבחירת שופטיםמשנה לנשיא בית המשפט העליוןנעם סולברג (1962) 2012 2032 (22 בינואר) שופט בית משפט מחוזיצפוי להתמנות לנשיא בית המשפט העליון בשנת 2028
יו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-26
חבר הוועדה לבחירת שופטיםשופטתדפנה ברק-ארז (1965) 2035 (2 בינואר)דיקאן הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת תל אביבצפויה להתמנות לנשיאת בית המשפט העליון בשנת 2032
חברת הוועדה לבחירת שופטיםשופטדוד מינץ (1959)2017 2029 (8 במאי)שופט בית משפט מחוזישופטתיעל וילנר (1959) 2029 (22 בספטמבר)שופטת בית משפט מחוזישופטעופר גרוסקופף (1969) 2018 2039 (12 באוקטובר)פרופסור למשפטים, שופט בית משפט מחוזיצפוי להתמנות לנשיא בית המשפט העליון בשנת 2035שופטאלכס שטיין (1957) 2027 (27 באוקטובר)פרופסור למשפטיםשופטתגילה כנפי-שטייניץ
(1958)20222028 (אוקטובר)סגנית נשיא בית משפט מחוזישופטח'אלד כבוב
(1958)2028 (3 במרץ)שופט בית משפט מחוזישופטיחיאל כשר
(1961)2031 (9 ביוני)עורך דין פרטישופטתרות רונן
לכל שופט צוות ובו שני עוזרים משפטיים (בכיר וזוטר) – שניהם עורכי דין בהסמכתם, וכן שני מתמחים לתקופה של שנה (כאשר לרוב החלפתם היא לסירוגין – אחד בכל חצי שנה) ומנהלת לשכה.
כרשמת בבית המשפט העליון מכהנת (החל מחודש יוני 2024) מורן יהב, המכהנת גם כשופטת בבית-משפט שלום.
שופטי בית המשפט העליון בעבר
שופטים שכיהנו במינוי זמני בבית המשפט העליון
החל משנת 1994 מונה במינוי קבע1942 מיכאל בן יאיר 1990 1990 שופט בבית המשפט המחוזי בירושלים לא מונה במינוי קבע1927 צבי טל 1993 1994 שופטים בבית המשפט המחוזי מונו במינוי קבע מייד לאחר סיום המינוי הזמני1934 דליה דורנר1936 יוסף גולדברג 1997 1998 החליף את בך.
מעמדו הציבורי של בית המשפט העליון
תקדימים אחדים של בית המשפט העליון עוררו מחלוקת בקהילה המשפטית, ולעיתים הביאה פסיקה, שלא מצאה חן בעיני המחוקק, לתיקונו של החוק.
פסק דין אפרופים, שניתן בשנת 1995 ושינה את ההלכה הנוהגת בפרשנות החוזה.
מבקריו של פסק הדין טענו שהוא פוגע בעקרונות של ודאות מסחרית ומשפטית בהקשר לפרשנות חוזים.
בינואר 2011 התקבל בכנסת תיקון לחוק החוזים שנועד לשנות את הלכת אפרופים ולהגביר את הוודאות המשפטית, אולם עד שבית המשפט יפסוק בעניין זה, קשה להעריך אם מטרה זו הושגה.
פסק דין ורד פרי, שניתן בשנת 2009, הביא להכרה בהוצאות של אם עובדת להשגחה על ילדיה.
עקב כך תוקנה פקודת מס הכנסה, ונקבע בה במפורש שהוצאה כזו לא תוכר.
חשיבותו של בית המשפט העליון בהוויה הציבורית בישראל רבה.
לפי הסקרים אמון הציבור בבית המשפט העליון גבוה בהרבה מאמון הציבור בגופים אחרים (הכנסת, הממשלה, המפלגות) וגם נמצא בשחיקה מתמדת.
לפי סקר "המרכז לחקר פשיעה, משפט וחברה" שנערך בשנת 2008 ירד האמון בבית המשפט מתחת ל-50%.
לפי סקר "מדד שלטון החוק" שערך הפרופסור אריה רטנר, אמון הציבור בבית המשפט העליון ירד מאמון של 80% בשנת 2000 ל-60% בשנת 2014 ול-49% בשנת 2017. לפי סקר של המכון הישראלי לדמוקרטיה לשנת 2020 ירד אמון הציבור היהודי לרמה של 52% ואילו אמון הציבור הערבי עלה ל-60%.
לפתחו של בית המשפט העליון, בשבתו כבג"ץ, מגיעות פעמים רבות עתירות בעלות משמעות פוליטית, העוסקות בנושאים השנויים במחלוקת בציבור.
על פסיקתו של בג"ץ בעתירות כאלה נמתחת ביקורת הן מהמתנגדים לעצם התערבותו בנושאים אלו, הן על ידי מי שהפסיקה אינה לרוחו.
בשנת 2011, במסגרת דיון בכנסת בחוקים שנועדו לשנות את פני בית המשפט העליון, מתח השר עוזי לנדאו ביקורת חריפה על בית המשפט העליון: "אין בהרכב שופטי בית המשפט העליון פלורליזם, אלא יש בו אליטיסטיות אשכנזית.
הוא שמאלני, פוליטי, מנותק מיהדות ולעיתים מהמציאות ומרשה לעצמו לפלוש לתחומים לא לו".
בנאום יוצא דופן שנשאה נשיאת בית המשפט העליון, דורית ביניש, כשבועיים לאחר מכן, אמרה כי "משך מספר שנים מתנהל מסע התופס תאוצה משנה לשנה, במטרה להחליש את מערכת המשפט ובראשה בית המשפט העליון.
זהו מסע של דה-לגיטימציה שבראשו עומדים מספר פוליטיקאים, חברי כנסת ואף שרי ממשלה, שמנצלים את חסינותם ומוסרים לציבור הרחב מידע מוטעה ומטעה שהידרדר להסתה המופנית נגד בית המשפט, נגד חבר שופטיו ונגד עבודתו השיפוטית".
לעיתים, מי שהוגדרו כתומכי צמצום מעורבות בית המשפט העליון תמכו בפסקי דין שהתערבו בעבודת הממשלה.
בקרב חלק מחוגי הימין ישנה תחושה כי בית המשפט העליון מקדם אידאולוגיה שמאלנית וכי מבחינה פוליטית חסר בו ייצוג מאוזן של חלקי העם.
מנגד, חלק מחוגי השמאל סבורים שבית המשפט העליון מאמץ יותר מדי את עמדות מערכת הביטחון.
אישי ציבור חרדים נמנעים באופן מסורתי מלעתור לבית המשפט העליון נגד עוולות הפוגעות בציבור החרדי, בשל אי הכרה בסמכותו של בית המשפט (המבוססת על תפיסה שהסמכות העליונה היא הלכתית ולא אזרחית-ממלכתית) ועקב חוסר אמון בבית המשפט.
אפילו במרבית העתירות בנושאי חרדים (שהגישו גורמים לא חרדים), נמנעו אישי ציבור מלהציג את תשובתם בפני בית המשפט, ומתוך הנחה ש"המשחק מכור מראש".
בתקופת כהונתה של ממשלת ישראל השלושים ושבע גברה ההסתה של שרי הממשלה וחברי הקואליציה נגד בית המשפט העליון ובפרט נגד נשיאו, יצחק עמית.
דוגמה לכך היא דבריו של שר האוצר בצלאל סמוטריץ', לפיהם עמית הוא "מגלומן אלים ודורסני שגונב את הדמוקרטיה הישראלית, התוצאה תהיה שנדרוס אותו, לא תהיה ברירה", ודברי שר התקשורת שלמה קרעי שהצטרף לסמוטריץ' באומרו "את הדברים צריך להוציא מן הכוח אל הפועל.
כבר מזמן הגיעה העת לפעול.
אומרים 'לא' לצווים בלתי חוקיים של בג"ץ ומצילים את הדמוקרטיה הישראלית".
ראש האופוזיציה יאיר לפיד ואנשי אופוזיציה נוספים גינו את דבריו של סמוטריץ'.
142 שופטים בדימוס, בהם כל נשיאי בית המשפט העליון בדימוס, גינו את השיסוי נגד עמית ובית המשפט העליון.
בית המשפט העליון שוכן בגבעת רם שבירושלים, על אדמות הכפר שייח' באדר.
המבנה הוקם בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, בתכנונם של האדריכלים עדה כרמי-מלמד ואחיה רם כרמי שזכו בו בתחרות אדריכלים בשנת 1986. עד להקמת בניין זה, שכן בית המשפט במשך עשרות שנים בבניין ותיק במגרש הרוסים שבעיר.
קרן יד הנדיב הציעה לממן בניין חדש בקריית הממשלה, כדי להשלים את "המשולש הדמוקרטי" בגבעה: הרשות המחוקקת (הכנסת), הרשות המבצעת (הממשלה) והרשות השופטת (בית המשפט העליון); וכן בשל הרצון לשכן את הגוף השיפוטי הגבוה ביותר במדינת ישראל במבנה שהוקם במיוחד לצורך מטרותיו (המבנה במגרש הרוסים שימש בעברו כאכסניית צליינים נוצרים).
הבניין הושלם ונחנך בשנת 1992. חמשת אולמות המשפט, השונים זה מזה בגודלם בהתאם לצרכים, מתאפיינים בעיצוב זהה ובשימוש רב באור שמש טבעי.
המבנה כולל גם את לשכות השופטים, 'חצר הקשתות', הספרייה וחלון פנורמי המשקיף לעבר העיר.
בית המשפט העליון של הממלכה המאוחדת הוא הערכאה השיפוטית העליונה ובית משפט עליון לערעורים בכל הנוגע למשפט האנגלי, למשפט הוולשי (ככל שאספה הלאומית הוולשית מחוקקת חוקים לוויילס השונים מאלה שבאנגליה), למשפט האזרחי הסקוטי ולמשפט בצפון אירלנד.
לבית המשפט העליון אף סמכות הכרעה בסכסוכים הנוגעים להאצלת סמכויות: מקרים שבהם קיימת מחלוקת באשר לסמכויותיהם של הממשלים העצמאיים בסקוטלנד, צפון אירלנד וויילס, או חילוקי דעות המתעוררים ביחס לחוקים שחוקקו שלטונותיהם.
את סמכויותיו להכריע בסכסוכי האצלת סמכויות קנה בית המשפט מסמכויותיה של הוועדה השיפוטית של מועצת המלכה.
נכון לשנת 2020, נשיא בית המשפט העליון הוא רוברט ריד.
בית המשפט מתמקד בנושאים בעלי חשיבות ציבורית, ויש לו סמכות רחבה לדון בערעורים במגוון רחב של נושאים: כולל משפט מסחרי, דיני משפחה, משפט מינהלי ועניינים מכוח חוק זכויות האדם משנת 1998. לבית המשפט אף הסמכות לשמוע ערעורים בעניינים פליליים, למעט אלו שנדונו בסקוטלנד.
בית המשפט העליון דן אף בסכסוכים הנוגעים ל"האצלת סמכויות" (כפי שהוגדרו בחוק סקוטלנד משנת 1998, חוק צפון אירלנד משנת 1998, וחוק ממשלת ויילס משנת 2006).
אלה הם הליכים משפטיים הנוגעים לסמכויות שניתנו לשלוש הממשלות: הממשל הצפון אירי והאסיפה הצפון אירית, ממשלת סקוטלנד והפרלמנט הסקוטי, ממשלת האספה של ויילס והאסיפה הלאומית של ויילס.
עד ליסודו של בית המשפט העליון טופלו נושאי האצלת הסמכויות בידי הוועדה השיפוטית של מועצת המלכה.
רוב המקרים הנידונים בנושאי האצלת סמכויות הם באשר ליחס שבין חוקים מקומיים לזכויות הניתנות מתוקף האמנה האירופית לזכויות אדם, אשר לה תוקף מכוח חוק זכויות האדם הבריטי משנת 1998.
לרוב, יושב על המדוכה בכל עניין מוֹתב של חמישה שופטים, אם כי מספר חברי ההרכב יכול לנוע בין שלושה לתשעה, מתוך כלל שנים עשר שופטי בית המשפט העליון.
בכך הוא שונה מבית המשפט העליון האמריקאי הפוסק רק בהרכב הכולל את כל שופטיו, ודומה לבית המשפט העליון הישראלי.
על הקמת בית המשפט הומלץ לראשונה בנייר עמדה של המחלקה לעניינים חוקתיים של הממלכה המאוחדת שפורסם ביולי 2003. ההמלצה נומקה בכך שהעובדה כי לבית הלורדים סמכויות בתחום החקיקה וגם בתחום השפיטה (באמצעות הוועדה השיפוטית של בית הלורדים) סותרת את עקרון הפרדת הרשויות, ושההפרדה בין הסמכויות עדיף שהתא ברורה ומפורשת.
עם זאת, חוות הדעת לא כללה ביקורת נגד לורדי המשפט, ולא מצאה כל ראיות למשוא פנים מצדם.
חוות הדעת דנה בסוגיות הבאות:
אם נדרש ביטוי מובהק יותר של עצמאות השופטים מהרשויות המבצעת והמחוקקת כדי לוודא שהשיפוט הוא אכן בלתי תלוי.
הצורך במראית עיין של נייטרליות ועצמאות שיפוטית הגביל את יכולתם של לורדי המשפט ליטול חלק בעבודתו של בית הלורדים, מה שפגע ביעילות עבודתו של הבית.
נוצר בלבול בקרב הציבור הבריטי, שלא תמיד הבין כי החלטותיו השיפוטיות של "בית הלורדים" נתקבלו למעשה על ידי הוועדה השיפוטית שלו, וכי לחברי הבית האחרים לא הייתה כל השפעה עליהן.
יתר על כן, הובעה במסמך תחושה שמידת הריחוק שגזרו על עצמם לורדי המשפט ממעורבות בעניינים פוליטיים לא זכתה להערכת הציבור.
לורד פיליפס, נשיאו הראשון של בית המשפט, טען כי הקמתו תיצור, לראשונה באנגליה, הפרדת רשויות ברורה.
החלל הפיזי של בית הלורדים נדרש לשימושים אחרים, והקמת מבנה נפרד לבית משפט נפרד יש בה כדי להקל את הדרישה לחלל פנוי בארמון ווסטמינסטר.
הטיעון העיקרי נגד הקמת בית משפט חדש היה שהמערכת הקודמת הייתה חסכנית ותפקדה היטב.
אולם תומכי השינוי הביעו חשש שמא הפגיעה בהפרדת הרשויות שהייתה מנת חלקה של המערכת הקודמת עומדת בסתירה להכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם.
למשרתי הציבור המחוקקים או מוציאים לפועל חקיקה יש עניין במשפטים שבהם נבחנים חוקים אלה.
לפיכך, כאשר ניתנת למשרתי ציבור אלה או אף לעמיתיהם המקצועיים גם הסמכות השיפוטית, עלול להיווצר ניגוד עניינים המעמיד בסכנה את עצמאותם ואת הנייטרליות שלהם, באופן העלול לפגוע, בתנאים מסוימים, במימוש הזכות להליך הוגן.
לורד דוד ניוברגר, לימים נשיא בית המשפט העליון של הממלכה המאוחדת, הביע חשש שבית המשפט החדש יוכל להפוך את עצמו ליותר חזק מהוועדה של בית הלורדים באומרו כי יש סיכון ממשי מפני "שופטים שירחיבו את הסמכויות של עצמם שלא בצדק בהשוואה לסמכויותיהם טרם התיקון".
מנגד, טען לורד פיליפס, מי שהיה לנשיאו הראשון של בית המשפט החדש, כי מצב כזה "אפשרי" אך "אינו סביר".
בית המשפט העליון עצמו הוקם על ידי חלק 3 של חוק הרפורמה החוקתית 2005, והחל בעבודתו באחד באוקטובר 2009. הוא קיבל את סמכויותיו השיפוטיות של בית הלורדים שבוצעו בפועל על ידי לורדי המשפט.
את סמכותו לדון בסכסוכים משפטיים בין ממשל הממלכה המאוחדת לממשלים האוטונומיים למחצה של צפון אירלנד וסקוטלנד ירש מהוועדה המשפטית של מועצת המלכה.
התיק הראשון שבו דן בית המשפט היה משרד האוצר נ' אחמד.
סגל בית המשפט כולל את הנשיא, את סגנו ועשרה שופטים נוספים.
כהונותיהם אינן מוגבלות בזמן, אך הפרלמנט רשאי להעבירם מתפקידם, ובדומה לשאר שופטי הממלכה, הם מחויבים לצאת לגמלאות בהגיעם לגיל שבעים וחמש אם מונו לראשונה למשרה שיפוטית לפני סוף מרץ 1995, או שבעים אם מונו לאחר מכן.
הנשיא וסגנו ממונים בנפרד, ולא נבחרים לפי ותק.
עשרת לורדי המשפט של בית הלורדים שהיו בתפקיד זה באחד באוקטובר 2009 היו לשופטיו הראשונים של בית המשפט העליון.
שופטו האחד עשר היה לורד אנטוני פיטר קלארק (Anthony Peter Clarke), וסר ג'ון דייסון (John Dyson) מונהיה השופט השנים עשר.
זקן לורדי המשפט באחד באוקטובר 2009, לורד פיליפס, היה לנשיאו הראשון של בית המשפט העליון, וסגנו בוועדת המשפט של בית הלורדים, ארתור דוד הופ (Arthur David Hope) היה לסגנו בבית המשפט העליון.
נוסף על תריסר שופטיו הקבועים של בית המשפט, רשאי נשיאו לבקש משופטים בכירים להתמנות לבית המשפט במינוי זמני.
שופטים אלה מגיעים משתי קבוצות:
שופטים המכהנים במשרת "שופט טריטוריאלי בכיר" - שופטים המכהנים בערכאות המשפטיות הגבוהות של ויילס ואנגליה, צפון אירלנד או סקוטלנד
שופטים בכירים שפרשו זה מכבר מכס השיפוט וטרם מלאו להם שבעים וחמש.
הליך המינוי של שופטים קבועים
הוועדה בוחרת אדם אחד למילוי המשרה, ומודיעה על בחירתה ללורד צ'נסלור.
לדחותו, או לבקש מהוועדה לשקול אותו בשנית
אם דחה הלורד צ'נסלור את מועמדהּ של הוועדה, היא תגיש מועמד שני, ואם גם זה יידחה יוגש שמו של מועמד שלישי.
במקרה כזה יחויב הלורד צ'נסלור לאשר את המועמד השני או את השלישי.
לאחר שאושר המינוי על ידי הלורד צ'נסלור, ראש הממשלה חייב להמליץ על מינויו למלך, והוא ממנה אותו באופן פורמלי.
שופטים חדשים הממונים לבית המשפט לאחר הקמתו לא בהכרח מקבלים בעקבות המינוי תואר אצולה, אולם הם כן מקבלים courtesy title של לורד או של ליידי.
בשונה מהנהוג בישראל, נשיא בית המשפט וסגנו ממונים אף הם, ולא נבחרים על פי ותק.
מבנה בית המשפט העליון ממוקם בבית הגילדות של מידלסקס שאותו הוא חולק עם הוועדה המשפטית של מועצת המלכה.
הבניין נמצא בסיטי של ווסטמינסטר, לונדון.
חוק הרפורמה החוקתית 2005 הקצה זמן למציאת בניין מתאים לבית המשפט טרם עברו לורדי המשפט מבניין הפרלמנט שבו הם השתמשו במספר חדרים בארמון ווסטמינסטר.
לאחר שבדקה מספר אתרים אפשריים, הודיעה הממשלה הבריטית כי בחרה בבית הגילדות של מידלסקס ברובע הפרלמנט בווסטמינסטר.
ארגון בריטי שמרני בשם "הצילו את מורשת בריטניה" ערער על ההחלטה אך הערעור נדחה.
בית המשפט העליון של הרשות הפלסטינית הוא המוסד השיפוטי הגבוה ביותר של הרשות הפלסטינית.
בבית המשפט העליון יושבים 28 שופטים.
בחוק היסוד הפלסטיני, שנחקק ב-2003, נקבע כי יוקם בית משפט לחוקה ברשות הפלסטינית על סמך חקיקה נפרדת, וכי עד להקמתו יחזיק בית המשפט העליון בסמכויות אלו באופן זמני.
ב-2006 נחקק חוק המסדיר את הקמת בית משפט לחוקה ברשות הפלסטינית, כשהסמכות להקימו הופקדה בידי נשיא הרשות הפלסטינית אך רק ב-2016 הוקם בית המשפט החוקתי, כשהוא נוטל את הסמכויות שהופקדו בידי בית המשפט העליון.
ב-2014 מינה אבו מאזן לנשיא בית המשפט את עלי מהנא, אך בית המשפט פסק כי המינוי, שנעשה בלא היוועצות ב, נעשה בניגוד לחוק.
בעקבות הפסק הגיש מהנא בקשה לאבו מאזן ליציאה מוקדמת לגמלאות.
בספטמבר 2017 הוקמה "ועדה לאומית לפיתוח מגזר המשפט", שעמד בראשה נשיא בית המשפט העליון עמאד סלים סעד.
לצד זאת, המליצה הוועדה להקים ועדה שתבצע הערכאה שיפוטית של כלל שופטי הרשות הפלסטינית, וכן להוריד את גיל הפרישה מ-70 ל-65, על מנת להזרים דם חדש במערכת.
כנגד ההחלטה עתרו ששה עשר שופטים, בהם אחד עשר שופטי בית המשפט העליון, לבית המשפט החוקתי של הרשות הפלסטינית.
פחות משבועיים לאחר מתן פסק הדין, ב-15 בספטמבר 2019 פרסם נשיא הרשות אבו מאזן שתי החלטות, שהתבססו על המלצה של מועצת השופטים למעבר בישיבה שנערכה באותו היום, ובהן הורה על הוצאתם לגמלאות מוקדמות של תשעה עשר שופטים משופטי בית המשפט העליון ובתי המשפט לערעורים.
בתוך רשימה זו נכללו שנים עשר מתוך ששה עשר העותרים לבית המשפט החוקתי, והביא להדחת השופטים הוותיקים בבית המשפט העליון.
ב-2021 חתם נשיא הרשות הפלסטינית אבו מאזן על חוק בתי המשפט המנהליים - 2021, שהקים מערכת עצמאית ונפרדת של בתי משפט מנהליים בשתי ערכאות (ראשונה ועליונה) שנטלו את סמכויות בית המשפט העליון לדון בעניינים מנהליים.
למרות החקיקה, טרם הוקמו בתי המשפט הללו.
שופטים בית המשפט העליון של הרשות הפלסטינית ממונים על ידי ראש הרשות הפלסטינית, בכפוף להמלצת שיבוץ מהמועצה השיפוטית העליונה, המורכבת בעיקרה משופטי בית המשפט העליון.
בדומה לנהוג במערכת המשפט הישראלית, גיל הפרישה של שופטי בית המשפט היה 70. ביולי 2019 חתם נשיא הרשות הפלסטינית אבו מאזן על חוק המורה על הורדת גיל הפרישה ל-60, אך בית המשפט החוקתי של הרשות הפלסטינית פסל את החוק.
מוחמד עבד אל-ע'אני אל-עוויווי (2024–מכהן)
בית המשפט לחוקה של הפדרציה הרוסית או בית המשפט החוקתי של רוסיה (Конституционный суд Российской Федерации) הוא בית המשפט הגבוה לעניינים חוקתיים ברוסיה.
בית המשפט מורכב מ-19 שופטים הממונים על ידי מועצת הפדרציה של רוסיה על פי המלצת נשיא המדינה.
לבית המשפט סמכות לבטל חוקים פדרליים, במידה ואלה נוגדים את חוקת רוסיה.
כמו כן, בית המשפט מוסמך לקבל תלונות אזרחים על כל חוק שהתקבל ועשוי להיות מנוגד לחוקה.
החל מ-2007 מושב בית המשפט הוא במבנה הסנאט והסינוד בסנקט פטרבורג.
יו"ר בית המשפט החוקתי הוא ואלרי זורקין והוא נחשב לבכיר מערכת המשפט הרוסית והוא המשביע את הנשיא, בטקס ההשבעה לנשיאות רוסיה.
בית המשפט הוקם ב-30 באוקטובר 1991 וכבר שנתיים לאחר מכן היה מעורב במשבר חוקתי.
במהלך המשבר החוקתי ברוסיה בשנת 1993 נטל בית המשפט חלק פעיל בניהול משא ומתן בין הנשיא בוריס ילצין ומתנגדיו מהפרלמנט.
ב-2 בדצמבר 2009 מועצת השופטים הרוסית תבעה לפטר את ולדימיר יארוסלבצב מתפקידו כשופט בבית המשפט לחוקה בשל התבטאויותיו כנגד נשיא המדינה, דמיטרי מדבדב, התביעה לא יושמה והשופט נותר בתפקידו.
השופט אנאטולי קונונוב הודיע ב-1 בינואר 2010 על התפטרותו מתפקידו כשופט בבית המשפט לחוקה.
הסיבה - חוסר הסכמה עם התנהלות הממשלה המפרה את עיקרון עצמאות מערכת המשפט.
בדצמבר 2007 הנשיא ולדימיר פוטין חתם על החוק הפדרלי אודות בית המשפט לחוקה וזירז את המהלך להעברת מושב בית המשפט לחוקה ממוסקבה הבירה לסנקט פטרבורג ובהמשך אותה שנה יושם הרעיון ולקראת סוף השנה ערך בית המשפט לחוקה את ישיבותיו הראשונות בסנקט פטרבורג ומאז זהו מקום מושבו.
פסקי דין חשובים של בית הדין
ב-21 בספטמבר 1993 בית הדין מצהיר כי פעולותיו של נשיא רוסיה בוריס ילצין הן לא חוקתיות, וכי לפיכך סמכויות הנשיא מועברות לידי סגן הנשיא, אלכסנדר רוצקוי.
ב-1995 בית הדין מאשר החלטות ממשלה והחלטות של הנשיא בדבר כינון סדר חוקתי בצ'צ'ניה, המשמעות: היתר לרפובליקה הצ'צ'נית לכונן חוקה עצמאית משל עצמה, ובלבד שלא תסתור את חוקת הפדרציה הרוסית.
2005 - בית הדין לחוקה מאשר את חוקיות פעולותיו של הנשיא וצוויו בדבר ביטול הבחירות לראשי הרפובליקות ומושלי המחוזות ובמקום זאת, הם מתמנים על ידי הנשיא.
בית המשפט אינו מצהיר כי מעשים אלה מנוגדים לחוקה, חרף הביקורת על כך.
יושבי ראש בית הדין לחוקה של רוסיה
בית המשפט העליון לבוררות של הפדרציה הרוסית היה גוף בכיר במערכת המשפט הרוסית שעסק בבוררות בעניינים כלכליים, כמו גם במחלוקות בנושאי החוק הפדרלי ועניינים שונים.
נוסף לכך ביצע בית המשפט פיקוח משפטי על יישום החוק הפדרלי.
הוקם ב-23 בינואר 1992 והתקיים עד קיץ 2014, עת מוזג ב-6 באוגוסט 2014 עם בית המשפט העליון של רוסיה.
יו"ר בית המשפט העליון לבוררות
יושב ראש בית המשפט העליון לבוררות התמנה על ידי מועצת הפדרציה של רוסיה בהמלצת נשיא רוסיה.
סגן ושופטי בית המשפט העליון לבוררות התמנו על ידי מועצת הפדרציה של רוסיה, בהמלצת נשיא רוסיה שהסתמך על דעתו של יו"ר בית המשפט העליון לבוררות.
יושבי ראש בית המשפט העליון לבוררות
בית המשפט העליון של יפן (ביפנית: 最高裁判所) הוא הסמכות השיפוטית העליונה ביפן.
לבית משפט זה סמכות עליונה בפירוש חוקת יפן ובהכרעה בשאלות הנוגעות לחוקים במדינה, ברמה הלאומית וברמה המקומית.
כן מוקנית לו גם סמכות של ביקורת שיפוטית, דבר אשר מאפשר לו לפסול חוקים שחוקקו הדיאט של יפן ואספות מקומיות ולהכריז על פעולות מנהליות כי הן אינן חוקתיות.
נשיא בית המשפט העליון של יפן הוא נאוטו אוטאני.
בית המשפט העליון הראשון ביפן שפעל בדפוסים של בית משפט עליון בעולם המערבי היה בית המשפט העליון למנהל שיפוטי (大審院) אשר הוקם על ידי משרד המשפטים בשנת 1875. בבית משפט זה ישבו 120 שופטים, הן בחטיבות אזרחיות והן בחטיבות פליליות.
חמישה שופטים ישבו בכל הרכב.
החטיבה הפלילית של בית משפט זה הייתה ערכאה ראשונה לפשעים נגד קיסר יפן ולפשעים חמורים נגד הסדר הציבורי.
החוק שמכוחו פעל בית משפט זה בוטל בשנת 1947, עת הוקם בית המשפט העליון במתכונתו הנוכחית תחת החוקה.
סעיף 81 לחוקה מגדיר את בית המשפט העליון כערכאה עליונה עם סמכות לקבוע את חוקתיותם של כל חוק, צו, פקודה או תקנה.
בית המשפט העליון אחראי להציג מועמדים לשופטים עבור בתי משפט נמוכים יותר שימונו על ידי הממשלה, לקבוע סדרי משפט, לפקח על המערכת המשפטית, לרבות על פעילותם של תובעים, ולהטיל משמעת על שופטים ועובדים אחרים במערכת המשפט.
בית המשפט פוסק את דינו בהרכב מורחב של 15 שופטים או בהרכב מצומצם של חמישה.
ההרכב המורחב נדרש לדיונים בנושאים חוקתיים.
בית המשפט העליון היא בית המשפט היחיד ביפן שלו סמכות מפורשת לביקורת שיפוטית על חוקים, אם כי נטען כי לבתי משפט נמוכים ממנו גם כן הסמכות לפרש את החוקה.
בניגוד לבתי משפט לחוקה במדינות אחרות, בית משפט זה מקיים ביקורת שיפוטית רק במקרים שבהם יש מחלוקת אמיתית בין הצדדים, והוא אינו דן בשאלות הבאות לפתחו מטעם נציגי ממשל.
בית המשפט בדרך כלל ממאן להשתמש בסמכות הביקורת השיפוטית שמעניקה לו החוקה, משום חוסר רצונו להתערב בעניינים רגישים פוליטית.
חריג לנוהג זה של בית המשפט היה בדמות סדרה של פסיקות בעניין חוסר חוקתיותה של הקצאת המושבים בדיאט למחוזות הבחירה בבחירות הכלליות.
בסך הכול פסל בית המשפט העליון שמונה חוקים מאז הקמתו ב-1947.
נשיא בית המשפט העליון נבחר על ידי ממשלת יפן וממונה על ידי הקיסר.
לצדו שופטים 14 שופטים נוספים הנבחרים אף הם על ידי הממשלה.
לאחר בחירתם עומדים שופטי בית המשפט העליון למשאל עם המאשר את מינוים בבחירות הכלליות העוקבות.
נוסף על כך, השופטים עומדים לאישור משאל עם בכל עשר שנים מתחילת כהונתם, משאל עם שנערך אף הוא בזמן הבחירות הכלליות.
במסגרת משאל עם זה, לא הועבר עד היום אף שופט עליון מתפקידו.
גיל הפרישה של השופטים ביפן הוא 70
מקום מושבו הראשון של בית משפט עליון זה, אשר החל לפעול במאי 1947, היה מתחם מועצת הקיסר בארמון הקיסרי של טוקיו.
בספטמבר של אותה שנה עבר בית המשפט העליון למבנה של בית המשפט המחוזי של טוקיו, ובאוקטובר 1949 עבר למקום מושבו במתחם הקודם של בית המשפט העליון למנהל שיפוטי.
בשנת 1974 עבר בית המשפט לבניין הנוכחי שבו הוא יושב ברובע צ'יודה שבטוקיו.
זהו בניין בן חמש קומות שתוכנן על ידי האדריכל שיניצ'י אוקאדה ואשר זכה בפרס המוסד לארכיטקטורה של יפן לעיצוב.
בית המשפט העליון הפלילי (Верховный уголовный суд) הוא הגוף השיפוטי הגבוה ביותר של האימפריה הרוסית שנוצר עבור התהליכים הפוליטיים של הדקבריסטים (1826), ד"ר קרקוזוב (1866), א.ק.
מאז 1906 בחן תיקים פליליים גדולים כבית משפט ראשון.
ממנו נוצר בהמשך בית המשפט העליון של ברית המועצות שבית המשפט העליון של רוסיה הוקם מתוכו.
לראשונה הוקם בית המשפט העליון הפלילי בתקופת שלטונה של הקיסרית יקתרינה השנייה על פי מניפסט מ-17 באוגוסט 1764 במקרה של וסילי מירוביץ' שניסה לשחרר את איוואן אנטונוביץ', שהוחזק במצודת שליסלבורג.
בית המשפט פעל בפעם השנייה בשנת 1771, כאשר "הוועדה הכללית המיוחדת לשפיטת מבצעי המורדים במוסקבה, בה נהרג הארכיבישוף אמברוזה", הוקמה.
כך בשנות האימפריה הרוסית לא פעל בית המשפט ברציפות אלא כונס בכל עת שהיה צורך לערוך משפט חשוב או בעל חשיבות עליונה לצארים.
ב-19 בדצמבר 1774 הונפק המניפסט שבו הוחלט לשפוט את הקוזאק פוגצ'וב ושותפיו על ידי בית המשפט העליון הפלילי.
לבסוף, בתקופת שלטונו של הקיסר ניקולאי הראשון, ב-1 ביוני 1826, הוקם בית המשפט העליון הפלילי על ידי המניפסט "לשיפוטם של מי שנוגע לאירועי ה-14 בדצמבר 1825".
בכל המקרים הללו בית המשפט הופעל כבית דין מיוחד למקרים חשובים, אך מעולם לא הוסדר הליך פעולתו ומבנה השופטים השתנה כל העת.
הסנאט והסינוד תמיד היו חלק מבית משפט זה אך חבריו השתנו כל העת ולעיתים לישיבות בית המשפט צורפו גם חברי המועצה המדינית, כאשר גזר הדין נקבע לאחר הצבעה כללית בין כלל חברי בית המשפט.
בהתבסס על חוקי השיפוט של הקיסר אלכסנדר השני, בית המשפט דן:
בפשעי מדינה, כאשר לרגל קונספירציה כללית שהתגלתה באזורים שונים במדינה כנגד הרשות העליונה או כנגד צורת השלטון הסטטוטורית או צו ירושה של כס המלוכה, יבוא גזר הדין הגבוה ביותר לשקול את המקרה בבית המשפט העליון הפלילי;
בפשעים בתפקיד, כאשר מואשמים בהם חברי מועצת המדינה, שרים ומפקדים ראשיים של יחידות מסוימות.
הנוהל הכללי להליך פלילי נצפה גם בהליכים בבית המשפט העליון הפלילי, בכפוף לכללים מסוימים שנוצרו במיוחד לבית משפט זה.
בית המשפט הוקם בכל פעם על ידי צו מיוחד, גבוה ביותר, והוא הורכב, תחת יושב ראש מועצת המדינה, מראשי מחלקות מועצת המדינה ומאלה שנמצאים לראשונה במחלקות החזית של הסנאט הממשלתי ובאסיפה הכללית שלהם.
החקירה המקדימה של פשעי מדינה הנמצאים בסמכותו של בית המשפט התבצעה על ידי אחד הסנאטורים של מחלקות החזית של הסנאט, בסדר הדין הגבוה ביותר.
על שר המשפטים במקרים אלה הוטלה חובת התביעה; הוא מוביל את החקירה המקדמית, מביא אותה לבית המשפט ומציע לבית המשפט כתב אישום או חוות דעת על המשך הכיוון של התיק; בבית המשפט, שר המשפטים הוא נציג התביעה.
לנאשמים ניתנים עוזרים שיפוטיים סטטוטוריים, אך סניגורים יכולים להיות רק מושבעים בלבד.
גזרי הדין נחשבו סופיים ואינם ניתנים לערעור; אסור למורשעים להגיש בקשה לחנינה.
בקשות אלה מוגשות לבית המשפט העליון הפלילי, כאשר ההחלטות מוגשות באמצעות שר המשפטים לפי שיקול דעתם הגבוה ביותר.
בצו אישי של הקיסר מ-15 בפברואר 1889 נקבע כמה תיקונים ותוספות בנוגע לייצור מקרים של פשעים על ידי חברי מועצת המדינה, שרים ומנהלים ראשיים של יחידות מסוימות.
כל הדיווחים והתלונות על מקרים מסוג זה מוגשים לשיקול דעתם הגבוה ביותר, ובמקרים בהם הם נחשבים ראויים לבחינה, מוגשים למחלקה לעניינים אזרחיים ורוחניים במועצת המדינה, שמתחילה לדון בהם עם לפחות שבעה חברים.
במקרים בהם המחלקה לעניינים אזרחיים ורוחניים רואה לנדרש לערוך חקירה ראשונית, היא מוקצית, על פי שיקול דעתה הגבוה ביותר, לאחד הסנאטורים של מחלקות החזית של הסנאט והיא מתבצעת תחת ניהולו של שר המשפטים.
בשמיעת חוות דעתו של שר המשפטים מחליטה המחלקה להפסיק את התיק, או להטיל עונשים ללא משפט, או להעמיד לדין.
החלטה זו מוגשת ישירות לפי שיקול דעת הגבוה ביותר.
אם פסק הדין של המחלקה זוכה לאישור הגבוה ביותר, הוא משמש בסיס לכתב האישום, שנערך על ידי שר המשפטים והוגש לבית המשפט העליון הפלילי.
בית המשפט, לשיפוט פשעים באופן רשמי על ידי חברי מועצת המדינה, שרים ומנהלים ראשיים של חלקים מסוימים, כולל את אותם אנשים כמו במקרים של פשעי דינה, עם החלפתו של האדם הראשון בלבד שנמצא באספה הכללית של מחלקות החזית של הסנאט עם האדם הראשון בנוכחות משולבת של מחלקות הסנאט.
אם ראש המחלקה לעניינים אזרחיים ורוחניים של מועצת המדינה לקח חלק בהחלטה להעמיד לדין, אז לפי שיקול דעתו הגבוה ביותר, ממונה אחד מחברי מועצת המדינה.
מאז פרסום התקנות השיפוטיות, בית המשפט נקרא פעמיים.
לראשונה הוקם בית המשפט על פי הצו הגבוה ביותר שניתן לסנאט השלטון ב־28 ביוני 1866 למשפטו של דמיטרי קרקוזוב שניסה להתנקש באלכסנדר השני ב-4 באפריל 1866 ו-34 אנשים נוספים שהואשמו בשייכות לחברה מהפכנית סודית [החקירה בוצעה על ידי ועדת חקירה בראשותו של חבר מועצת המדינה הרוזן מורביוב].
הרכב בית המשפט העליון הפלילי בתיק זה כלל: כיו"ר - סגן נשיא מועצת המדינה הנסיך פאבל גגארין וכחברי בית המשפט: הנסיך פטר מאולדנבורג, נ.
קרניולין-פינסקי תחת שר המשפטים ד.
כמעט כל עורכי הדין המצטיינים של חבר השופטים בהרכב הראשון היו מעורבים בהגנה.
המקרה נבדק מאחורי דלתיים סגורות ורק הכרעת הדין נפסקה.
על פי זכרונו של אחד הנוכחים, דרך הפעולה של יו"ר בית המשפט הייתה ראויה לציון בשל חוסר משוא פנים; כולם גם נתנו צדק לריסון התובע.
קראקוזוב זכה להגנת עורך הדין פ.
תשומת לב מיוחדת ניתנה לנאום ההגנה של הפרקליט מסנקט פטרבורג, יאקוב סרבריאני שלקוחו הואשם בשותפות הדוקה עם קרקוזוב.
עונש המוות ניתן לשניים מהנאשמים - דמיטרי קרקוזוב וניקולאי אישוטין; אך הוא בוצע רק על הראשון.
בפעם השנייה הוקם בית המשפט ב--11 באפריל 1879, למשפטו של מזכיר המכללה בדימוס אלכסנדר סולוביוב, שניסה להתנקש בקיסר אלכסנדר השני ב-2 באפריל 1879. הרכב בית המשפט, בראשותו של הנסיך סרגיי.
קובלבסקי; תפקידי המזכירות בוצעו על ידי ו.
התובע מטעם שר המשפטים היה ד.
נבוקוב סנגורו של הנאשם היה א.
שאלת הצורך ביצירת גוף שיפוטי עליון אחד לכל ברית המועצות כולה הועלתה מיד לאחר הקמת ברית המועצות בדצמבר 1922, שכן סעיף 12 לחוק אודות הקמת ברית המועצות קבע את הקמת בית המשפט העליון של ברית המועצות "עם תפקידים של שליטה שיפוטית עליונה" תחת הוועד המנהל המרכזי של ברית המועצות.
ב-23 בנובמבר 1923 אימצה נשיאות הוועד המרכזי של ברית המועצות את התקנה הראשונה על בית המשפט העליון של ברית המועצות, שקבעה את המעמד, הסמכות והנוהל לפעילותו של בית משפט זה.
חוקת ברית המועצות משנת 1924 בפרק 7 ("אודות בית המשפט העליון של ברית המועצות"; בשנת 1935 שונה שם פרק זה ל"אודות בית המשפט העליון והפרקליטות של ברית המועצות") הבטיחה את מעמדו ותפקידו של בית המשפט העליון במערכת הגופים הממשלתיים של ברית המועצות.
החוקה של ברית המועצות הקצתה את הסוגיות הבאות לסמכותו של בית המשפט העליון של ברית המועצות:
מתן הדרכה לבתי המשפט העליונים ברפובליקות הסובייטיות בנושאי דיני האיחוד;
שיקול ופנייה לוועד המנהל המרכזי של ברית המועצות על הצעת התובע של בית המשפט העליון בנוגע להחלטות וגזר דין של בתי המשפט העליונים ברפובליקות, מסיבות של סתירה בין אלה לחוק הסובייטי, או מכיוון שהן משפיעות על האינטרסים של רפובליקות אחרות;
מתן חוות דעת לבקשת הוועד המנהל המרכזי על חוקיותן של החלטות מסוימות של הרפובליקות מבחינת החוקה;
הסדרת התדיינות משפטית בין הרפובליקות;
עיון בתיקים בהם מעורבים פקידים בכירים.
מאוחר יותר, ב-14 ביולי 1924, אימץ הוועד המנהל המרכזי של ברית המועצות את הצו, שכותרתו "צו בית המשפט העליון של ברית המועצות", אשר פירט את הסמכויות והנהלים של בית המשפט העליון של ברית המועצות.
בתחילה (על פי חוקת 1923, החוקה והצו משנת 1924) בית המשפט העליון של ברית המועצות פעל בהרכב הכולל את:
הקולגיה הצבאית והקולגיום הצבאי לתחבורה.
יושב ראש בית המשפט העליון וחבריו מונו על ידי נשיאות הוועד המנהל וניתן היה לסלקם מתפקידם.
מליאת בית המשפט העליון הורכבה גם מארבעה יושבי ראש בתי המשפט העליונים ברפובליקות האיחוד ויו"ר המינהל הפוליטי הממלכתי המאוחד תחת ממשלת ברית המועצות.
כמו כן, התובע הכללי של ברית המועצות או סגנו השתתפו בהכרח במליאה.
בשנת 1926 בוטלו בתי הדין הצבאיים לענייני תעבורה והקולגיום הצבאי לתחבורה של בית המשפט העליון של ברית המועצות, ובית המשפט העליון הוכרז על ידי בית המשפט בתיקים שנבחנו על ידי בתי הדין הצבאיים.
בשנת 1935 נערכו תיקונים לחוקה של ברית המועצות, שהשפיעו על הסעיפים הנוגעים לבית המשפט העליון של ברית המועצות.
בפרט הובהר מבנה בית המשפט.
על פי הסעיף החדש, בית המשפט העליון של ברית המועצות פעל בהרכב שכלל את:
קולגיות מיוחדות (שהופיעו לאחר פיזור או.ג.פ.או.).
בנוסף, בית המשפט העליון קיבל את הזכות לבטל ישירות את צווי השיפוט של הערכאות העליונות ברפובליקות, אם הן נוגדות את החקיקה הסובייטית (על פי הנורמות שהיו קיימות בעבר, בית המשפט העליון יכול היה לערער רק על מעשים כאלו לוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית).
חוקת 1936 קבעה את בית המשפט העליון של ברית המועצות בתור הגוף השיפוטי הגבוה ביותר.
על פי החוקה, בית המשפט העליון של ברית המועצות הופקד על הפיקוח על הפעילות השיפוטית של הגופים השיפוטיים השונים של ברית המועצות, כמו גם על הגופים השיפוטיים של רפובליקות ברית המועצות, בגבולות שנקבעו על ידי החוק.
בית המשפט העליון נבחר על ידי המועצה העליונה של ברית המועצות לתקופה של חמש שנים ויושבי הראש של בתי המשפט העליונים של הרפובליקות היו בעלי תפקידים רשמיים בבית המשפט (סעיף 105 לחוקה).
ב-16 באוגוסט 1938, על בסיס חוקת ברית המועצות, אומץ חוק "אודות מערכת המשפט של ברית המועצות והרפובליקות האוטונומיות", שהכניס שינויים במבנה בית המשפט העליון של ברית המועצות (נוצר קולגיום הרכבות ובוטלו קולגיות התחבורה והקולגיות המיוחדות).
מבנה בית המשפט העליון של ברית המועצות בשנת 1939
במהלך שנות מלחמת העולם השנייה, חלו שינויים מסוימים במבנה בית המשפט העליון.
אז נוצרו קולגיום הרכבת הצבאית (בשל הכנסת חוק בנושא תובלה בעת מלחמה), שהעבירו סמכויות ותפקידי פיקוח לבתי הדין הצבאיים.
כמו כן, בשנת 1944 הוקמה הקולגיה השיפוטית לבתי המשפט למחנות כמעמד של חיסול ופיקוח בתיקים שנחשבו על ידי בתי המשפט למחנות שהוקמו באותה תקופה (בתי משפט מיוחדים שהופעלו במסגרת מערכת גולאג והייתה נפרדת מבית המשפט העליון).
הוועדה השיפוטית לבתי משפט של הגולאג
בסך הכל 309 עובדים, כולל 69 שופטים היו בבית המשפט העליון.
בסך הכל 320 עובדים, כולל 69 שופטים היו בבית המשפט העליון.
בית המשפט העליון של הרפובליקה של בלארוס (Вярхоўны суд Рэспублікі Беларусь) הוא בית הדין הגבוה ביותר בבלארוס.
המשימות הכלליות כוללות פיקוח על בתי משפט נמוכים יותר ויכולות להעניק גזר דין בתחומים של משפט אזרחי ופלילי כללי.
בניגוד לבית המשפט העליון בארצות הברית, סוגיות חוקתיות אינן נשלחות לבית המשפט העליון בבלארוס, אלא נשלחות לבית משפט נפרד המכונה בית המשפט החוקתי.
השופטים לבית המשפט העליון ממונים על ידי הנשיא.
ב-1 בינואר 2014 התמזג בית המשפט הכלכלי העליון של בלארוס עם בית המשפט העליון.
אולדזימיר קראבאי (1991—1997), כיהן כיושב ראש בית המשפט עליון של בלארוס הסובייטית בשנים 1988–1991.
בית המשפט העירוני של מוסקבה הוא הגוף השיפוטי הגבוה ביותר של העיר מוסקבה בתיקים אזרחיים, פליליים, מינהליים ואחרים, מהווה חלק ממערך בתי המשפט של רוסיה.
בית המשפט דן בתיקים בהן יש הפרה של חוקים פדרליים ומהווה ערכאה שיפוטית עליונה בערעור של בתי המשפט הנפתיים של העיר מוסקבה.
בניין בית המשפט העירוני של מוסקבה ממוקם ברחוב בוגורודסקי ואל 8 ומורכב משלושה בניינים שנבנו בשנים 1988–2012. שטחו הכולל של המתחם הוא 29,677.7 מ"ר, מתוכם 4,340 מ"ר תת-קרקעיים.
בשנת 2012 הוקם מבנה חדש לבית המשפט לערעורים בעיר מוסקבה על חשבון תקציבים של עיריית מוסקבה.
בנוסף לשטחי משרדים, בבניין יש שלוש דירות מגורים לשופטים, שמאובטחים על ידי המדינה.
בשנות השלושים של המאה העשרים, בית המשפט העירוני מוסקבה היה ערכאה נמוכה יותר ביחס לבית הדין המחוזי של מוסקבה, שהיה בסמכויות הפיקוח והשליטה השיפוטית על בית המשפט העירוני.
בית המשפט העירוני במוסקבה היה נתון לסמכותם של גופי המשפט של ברית המועצות והרפובליקות הסובייטיות.
לאחר אימוץ "יסודות החקיקה של מערכת השיפוט של הרפובליקות והאוטונומיות בברית המועצות" בשנת 1958, בית המשפט העירוני במוסקבה הפך לערכה מקבילה לערכאות השיפוט האזוריות.
אותם יסודות היוו את המבנה הפנימי של בית המשפט העירוני במוסקבה וקבע הקמת נשיאות בית המשפט וחלוקת עבודה למועצות ומחלקות.
לאחר התפרקות ברית המועצות נותר בית המשפט לערכה השיפוטית העליונה בעיר, אך לאחר הרפורמה במערכת המשפט הופרד מערכאת בית המשפט המחוזי של מוסקבה, שנחשב לערכאה השיפוטית הגבוהה במחוז מוסקבה בלבד.
נשיא בית המשפט העירוני של מוסקבה מתמנה לתקופה של שש שנים על פי הצעת בית המשפט העליון של רוסיה.
תחומי האחריות שלו כוללים ארגון עבודת בית המשפט, כינוס והחזקת נשיאות בית המשפו, קביעת סדרי דין, הקצאת אחריות ובחינת תלונות על עבודתם של שופטים כפופים לו.
אחת מנשיאות בית המשפט החשובות הייתה אולגה אלכסנדרובנה יגורובה שכיהנה במשך 20 שנה בתפקיד, בשנים 2000–2020.
בתי משפט נפתיים של העיר מוסקבה
על בית המשפט העירוני במוסקבה לעיתים קרובות נמתחת ביקורת על היעדר זיכויים, נשיאת בית המשפט העירוני של מוסקבה, אולגה יגורובה, השיבה: "בשנת 2015 היה זיכוי אחד בבית המשפט העירוני במוסקבה".
בית המשפט העירוני מואשם בהכאת נאשמים על ידי שוטרי הליווי שלו, שימוש בשיטות כוחניות אחרות.
פעילי זכויות אדם, לטענת הנאשמים, הצהירו כי בבניין בית המשפט העירוני במוסקבה היה חדר מיוחד עם טבעות המותקנות בקיר, אליו נקשרו הנאשמים ועברו עינויים.
בתגובה להצהרות אלה פרסמה דוברות בית המשפט הצהרה במסגרתה הוסבר כי חדר זה הוא חדר שנועד להכיר לאנשים במעצר את חומרי התיק שלהם והטבעות שהוקמו "נועדו להגביל את חופש הפעולה של אנשים במעצר ורק כדי להבטיח את בטיחות צוות בית המשפט".
בית המשפט המחוזי של מוסקבה הוא הרשות השיפוטית הפדרלית הגבוהה ביותר במחוז מוסקבה בפדרציה הרוסית.
הוא נכלל במערכת בתי המשפט הרוסית והוא בית המשפט הגבוה ביותר ביחס ל-53 בתי משפט נפתיים ועירוניים בפרברי מוסקבה.
1 בפברואר 1923 נחשב ליום ההקמה של בית המשפט המחוזי של מוסקבה.
ב-11 בנובמבר 1922 הוקם בית המשפט המחוזי על בסיס "התקנות למערכת המשפט של רוסיה הסובייטית".
איוואן אלכסנדרוביץ' סמירנוב הפך ליו"ר הראשון שלו.
בשנת 1929 שונה שמם של בתי המשפט המחוזיים לאזוריים (טריטוריאליים).
עם זאת, בית המשפו המחוזי היה לגוף השיפוטי המאוחד של מוסקבה ומחוז מוסקבה, כשמיזג אל תוכו את בית המשפט העירוני של מוסקבה.
ב-13 בדצמבר 1932, כאשר קיבלה מוסקבה מעמד של עיר בעלת משמעות לאומית, הופרד בית המשפט העירוני מבית המשפט המחוזי.
מאז ה-1 בנובמבר 1993 פועל חבר מושבעים בבית המשפט וכיום ממוקם בית המשפט בבית הממשלה של מחוז מוסקבה בעיר קרסנוגורסק.
בית המשפט המחוזי בתל אביב הוא בית המשפט המחוזי של מחוז תל אביב.
בית המשפט הוקם על ידי ממשלת המנדט, והמשיך לפעול עם הקמתה של מדינת ישראל.
זהו הגדול מבין בתי המשפט המחוזיים בישראל.
הנשיא הנוכחי של בית המשפט הוא השופט גלעד נויטל.
עם הקמתו שכן בית המשפט המחוזי בתל אביב ברחוב יהודה הלוי.
בשנת 1950 עבר לדרך יפו, לבניין שבתקופת המנדט שימש את הבולשת הבריטית ביפו.
בשנת 1966 עבר בית המשפט המחוזי בתל אביב למבנה חדש שנבנה ברחוב ויצמן 1 בתל אביב.
באוקטובר 2014 עבר בית המשפט להיכל המשפט תל אביב, שהוקם מצפון למבנה הקודם.
עד לשנת 2008 שירת בית המשפט המחוזי בתל אביב גם את מחוז המרכז.
בשנה זו הוקם בית המשפט המחוזי מרכז כבית המשפט המחוזי של מחוז המרכז.
בית המשפט המחוזי בירושלים הוא בית המשפט המחוזי של מחוז ירושלים.
לאחר מלחמת ששת הימים התמקם בית המשפט במבנה בית המשפט לערעורים הירדני, שישב ברחוב צלאח א-דין בירושלים המזרחית.
לפי לחוק יסוד: הממשלה, כתב אישום נגד ראש הממשלה יוגש בידי היועץ המשפטי לממשלה לבית המשפט המחוזי בירושלים.
הנשיא הנוכחי של בית המשפט הוא השופט משה סובל.
בשנים 1954–1955 שפט נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים, בנימין הלוי, במשפט "מדינת ישראל נגד מלכיאל גרינוולד", הידוע יותר כמשפט קסטנר.
משפט דיבה זה הפך לבירור רחב יריעה של שואת יהודי הונגריה.
בפסק-דינו, שזיכה את גרינוולד מרוב הסעיפים, כתב כי ישראל קסטנר "מכר את נפשו לשטן", משפט שעורר מחלוקת רבה.
קסטנר נרצח יותר מאוחר, ובית-המשפט העליון הפך את החלטת השופט הלוי ברוב קולות (שלושה כנגד שניים).
בשנת 1961 נערך בבית משפט זה, שלצורך המשפט ישב ב"בית העם" בירושלים, המשפט המפורסם בתולדות המדינה, שזכה להד עולמי, משפט אייכמן, שבו נגזר עונש מוות על הפושע הנאצי אדולף אייכמן.
בשנים 1987–1988 התנהל בבית המשפט, שלצורך המשפט ישב בבנייני האומה, משפטו של איוואן דמיאניוק שהואשם בהיותו תליין במחנה ההשמדה טרבלינקה שבסיומו הורשע ונידון למוות.
בשנת 1993 הוא זוכה מחמת הספק בערעור בבית המשפט העליון.
בשנת 2009 החל בבית משפט זה משפטו של אהוד אולמרט, ראש ממשלת ישראל לשעבר, באשמת קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, לקיחת שוחד, מרמה, הפרת אמונים ורישום כוזב במסמכי תאגיד.
שבסופו הורשע בקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, ובמרמה והפרת אמונים, ונגזר עליו עונש של 8 חודשי מאסר וקנס בסך 100,000 ש"ח.
בשנת 2020 החל בבית משפט זה משפט נתניהו - משפטם של ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, ארנון מוזס ואיריס ושאול אלוביץ'.
בית המשפט המחוזי מרכז הוא בית המשפט המחוזי של מחוז המרכז בישראל.
בית המשפט הוקם בשנת 2007, והוא הצעיר בבתי המשפט המחוזיים בישראל.
בית המשפט המחוזי בתל אביב טיפל גם בעניינים המשפטיים של מחוז המרכז.
במרץ 2007 החליט שר המשפטים, דניאל פרידמן, על הקמת בית המשפט המחוזי של מחוז מרכז.
סגנית נשיא בית המשפט המחוזי תל אביב, הילה גרסטל, התבקשה במאי 2007, על ידי פרידמן, על דעת נשיאת בית המשפט העליון דורית ביניש, להקים את בית המשפט המחוזי מרכז ולכהן כנשיאתו הראשונה.
בית המשפט המחוזי מרכז החל לפעול בספטמבר 2007 בפתח תקווה, תוך שגרסטל עורכת בעצמה את מיון והכשרת עובדיו.
בשנת 2008 הוחלט שבית המשפט ישכון בלוד, ובספטמבר 2012 עבר בית המשפט למשכנו הקבוע בלוד.
+ נשיאי בית המשפט שם הנשיא/ה תחילת מינוי בפועל תחילת מינוי סיום מינוי הילה גרסטל יולי 2007 מרץ 2014 אברהם טל אפריל 2014 יוני 2019 רות לורך ספטמבר 2018 יוני 2019 ספטמבר 2025
בית המשפט המחוזי בחיפה הוא בית המשפט המחוזי של מחוז חיפה.
הנשיא הנוכחי של בית המשפט הוא השופט אבי לוי.
בנוסף לפונקציות המשותפות לכל בתי המשפט המחוזיים, בית המשפט המחוזי בחיפה כולל שתי פונקציות ייחודיות, שבהן הוא פועל כבית דין ארצי: בית הדין לענייני מים ובית משפט לימאות.
בשנת 2003 עבר בית המשפט המחוזי בחיפה, יחד עם יתר בתי המשפט שפעלו בחיפה, להיכל המשפט חיפה.
קודם הקמת בית המשפט המחוזי בנצרת כלל תחום השיפוט של בית המשפט את מחוז חיפה ומחוז הצפון.
הקמת בית המשפט ב־1968 הביאה לגריעת מרבית מחוז הצפון, פרט לנפת עכו, משטח שיפוטו של בית המשפט.
בית המשפט המחוזי בנצרת הוא בית המשפט המחוזי של מחוז הצפון בישראל.
בית המשפט שוכן בנוף הגליל (שנקראה בעבר נצרת עילית).
נשיאת בית המשפט הנוכחית היא השופטת אסתר הלמן נוסבוים.
בינואר 1949 נעשה ניסיון ראשון לפתוח בית משפט מחוזי בנצרת, שהייתה בירת הגליל בימי המנדט הבריטי.
טקס פתיחת בית המשפט התקיים בינואר 1949 וכשופט בפועל שימש השופט שמש.
אולם פעילות בית המשפט המחוזי בנצרת לא התמידה.
בתחילת 1955, לאור עודף בשופטים בבית המשפט המחוזי בתל אביב, נמצאה הזדמנות נוספת לפתוח את בית המשפט המחוזי בנצרת.
השופט שלום קסאן הועבר לבית המשפט המחוזי בחיפה תוך העלאתו לדרגת נשיא בית המשפט המחוזי בנצרת, שפעל כסניף של בית המשפט המחוזי בחיפה.
למרות הכוונה למנות שופטים נוספים, בית המשפט הופעל רק בתיקים של דן יחיד, ולאחר זמן מה נסגר.
מדי פעם מסרו דוברים רשמיים שפתיחת בית משפט מחוזי נמצאת בדיונים ובית המשפט הוקם לבסוף בסוף שנת 1968. באופן זמני שוכן בית המשפט במבנה של בית ספר.
כיהנו בו השופטים יוסף בהלול, י.
בשנת 1999 נחנך היכל המשפט נוף הגליל - נצרת, משכנם של בית משפט השלום, בית הדין האזורי לעבודה נצרת ובית המשפט המחוזי בעיר.
את הבניין תכננו האדריכלים שולמית נדלר, שמואל ביקסון ומשה גיל, מבכירי האדריכלים שפעלו בישראל במחצית השנייה של המאה העשרים.
משפט בולט שנערך בבית המשפט המחוזי בנצרת הוא משפטו של רומן זדורוב, שנאשם ברצח תאיר ראדה.
המשפט נערך בשנים 2007—2010, וזדורוב הורשע בו ברצח.
במרץ 2013, בצעד נדיר, הורה בית המשפט העליון למחוזי לעיין בראיות ולשקול מחדש את משמעותן.
בפברואר 2014 דחו שופטי בית המשפט המחוזי בנצרת את טענות ההגנה, ובכך הרשיעו שנית את זדורוב ברצח תאיר ראדה.
במאי 2021 פסק המשנה לנשיאת בית המשפט העליון, חנן מלצר, כי ייערך לזדורוב משפט חוזר, ובהמשך אותה שנה החל המשפט החוזר בבית המשפט המחוזי בנצרת.
במרץ 2023 זיכה בית המשפט את זדורוב ברוב דעות מאשמת רצח תאיר ראדה.
בית המשפט המחוזי בבאר שבע הוא בית המשפט המחוזי של מחוז הדרום.
בית המשפט שוכן בבניין "היכל המשפט" שבמרכז האזרחי בבאר שבע.
בתחילת 1954 הוחלט על הקמת בית משפט מחוזי בבאר שבע בנשיאות השופט בנימין הלוי.
טקס פתיחה חגיגי של בית המשפט התקיים בתחילת אפריל 1954, אולם בית המשפט לא התמיד בפעילותו.
בסוף 1960 נחנך מבנה חדש לבית המשפט בבאר שבע ובו שני אולמות דיונים לבית המשפט המחוזי ולקראת סוף 1961 הוחלט על הקמת בית משפט מחוזי בבאר שבע, בנשיאות השופט שלמה אלקיים, שיפעל כסניף של בית המשפט המחוזי בירושלים.
במרץ 1962 התפרסם שהשופט אלקיים יגיע לעיתים לאשקלון.
בראשית 1963 הוחלט להקים את בית המשפט המחוזי בבאר שבע כבית משפט עצמאי, לאור ריבוי התיקים בבית המשפט המחוזי בירושלים המגיעים מבאר שבע.
בית המשפט המחוזי בבאר שבע נפתח רשמית בינואר 1965.
היכל המשפט באר שבע הוא המבנה המאכלס את בית המשפט.
שטחו של המבנה כ-50,000 מ"ר, וצורתו במבט על כצורת ספר פתוח.
המבנה תוכנן על ידי ברחנא אדריכלים ונפתח בשנת 2000. הכניסה להיכל היא ממדרחוב התקווה.
בית המשפט העליון של אוגנדה הוא הרשות השופטת באוגנדה.
בית המשפט שואב את סמכויותיו מסעיף 130 לחוקת אוגנדה.
בניין בית המשפט העליון ממוקם ברחוב קולולו העליון מספר 10, בפינה עם כביש מבואה, על גבעת קולולו.
זהו הרובע המרכזי של קמפלה, בירת אוגנדה והעיר הגדולה ביותר.
בראש בית המשפט העליון עומד השופט הראשי ויש עוד עשרה שופטים נוספים.
הרוב הנדרש להחלטת בית המשפט משתנה בהתאם לסוג התיק הנדון.
כאשר דנים בערעור חוקתי, המניין הנדרש הוא שבעה שופטים.
במקרה פלילי או בערעור אזרחי, רק חמישה שופטים נדרשים.
בהיעדר השופט הראשי בדיון, השופט הבכיר ביותר בבית המשפט עומד בראש הדיון.
בית המשפט מתכנס לשמונה ישיבות בשנה עם הפסקה של כשבועיים בין הפגישות לצורך ביצוע מחקר וכתיבת פסקי דין.
בסמכות בית המשפט לדחות, לבטל, להחליף את פסק הדין או להורות על משפט חוזר בעת דיון.
החל מה-22 באוגוסט 2020 מונו השופטים הבאים לבית המשפט העליון:
אלפונז אוייני-דולו, נשיא בית המשפט העליון של אוגנדה
בית המשפט העליון של האיטי הוא בית המשפט הגבוה ביותר במערכת המשפט של האיטי.
בניין בית המשפט העליון ממוקם בפורט-או-פרנס.
בית המשפט חבר בארגון בתי המשפט העליונים במדינות דוברות צרפתית.
בין השנים 1806–1817 שימש הסנאט של האיטי כבית המשפט העליון.
בית המשפט העליון הוקם לראשונה כגוף נפרד בשנת 1817, והיו בו 9 שופטים, שהורכבו מנשיא בית המשפט, דקאן, שישה שופטים רגילים ופקיד מטעם הממשלה.
השופטים כיהנו אז לכל חייהם.
נשיא בית המשפט העליון היה אנדרה דומיניק סבורין, ששימש במקביל כשר המשפטים.
ב-16 ביולי 1954 הוספו לבית המשפט העליון שלושה שופטים.
חוקת האיטי קובעת כי שופטי בית המשפט העליון מתמנים על ידי הנשיא מתוך רשימה שהגיש הסנאט.
כל שלושה סנאטורים יכולים להציע שופט אחד.
מבחינה היסטורית, בית המשפט הפך לעיתים קרובות את דעותיו שלו ושופטיו הוחלפו לעיתים קרובות.
כמעט בכל ממשלה, מתמנים שופטים חדשים.
על פי סעיף 174 בחוקה, השופטים מתמנים ל-10 שנים, אך על פי סעיף 177, הם מתמנים לכל החיים.
במקרה ואין נשיא, או שהנשיא נעדר, נשיא בית המשפט העליון ישמש כנשיא זמני, אך אם גם הוא נעדר או אינו יכול, סגן נשיא בית המשפט העליון ישמש כנשיא.
במקרה שסגן נשיא בית המשפט אינו יכול לשמש כנשיא, יכהן כנשיא השופט בעל הוותק הגדול ביותר.
בית המשפט העליון אחראי לבדוק ולהשגיח שכל הצווים והחוקים שנחקקו בבתי משפט מחוזיים תואמים את חוקי המדינה וחוקתה.
ערעור על בית משפט מחוזי ניתן לבצע רק בבית המשפט העליון.
בית המשפט העליון אינו משמש למקרים פרטיים, ואם ישנו כזה הוא תקף על כלל הציבור.
בניין בית המשפט היה ממוקם במרכז פורט-או-פרנס, עד שנפגע קשות ואף התמוטט מעט מרעידת האדמה שהתרחשה בשנת 2010. בית המשפט הועבר, עקב רעידת האדמה, למיקום זמני במתחם בית הספר הלאומי למשפטים.
בשנת 2013, הודות לעזרתה של טאיוואן, החל להיבנות בניין חדש לבית המשפט, שנחנך ב-14 ביולי 2015.
+נשיאי בית המשפט העליון משנת 1946שםתאריך התחלהתאריך סיוםמקורז'וזף נמור פייר-לואי19461957לליו וילגרן1957?פורנייה פורטונה?1982רוק רמון1982?ארטה פסקל-טרויו19881990אמיל ז'ונאסן19911993קלוזל דברוס19942000בוניפאס אלכסנדר20022006ז'ורז' מואיז20062011אנל אלכסיס ז'וזף20112015ז'ול קנטאב20152019רנה סילבסטר20192021
נכון לספטמבר 2021 הרכב בית המשפט העליון של האיטי הוא:
בית המשפט העליון של הודו (בסנסקריט: भारत का सर्वोच्च न्यायालय) היא הרשות השיפוטית העליונה ובית המשפט העליון של הרפובליקה של הודו.
זהו בית המשפט האחרון לערעורים עבור כל התיקים האזרחיים והפליליים בהודו, והוא מחזיק גם סמכות לביקורת שיפוטית.
לבית המשפט העליון, המורכב מנשיא בית המשפט ועד 33 שופטים נוספים, יש סמכויות נרחבות בצורה של סמכויות שיפוט ראשית, ערעור והגשת חוות דעת מייעצת לנשיא הודו.
כבית המשפט החוקתי העליון, בית המשפט דן בערעורים בעיקר על פסקי דין של בתי המשפט העליונים של המדינות והטריטוריות של הודו.
כבית משפט מייעץ, הוא דן בעניינים המופנים אליו על ידי נשיא הודו.
במסגרת ביקורת שיפוטית, בית המשפט פוסל חוקים רגילים ואף תיקונים חוקתיים המפרים את דוקטרינת המבנה הבסיסי , הנחשבים לתיקון חוקתי שאינו חוקתי.
החלטות בית המשפט מחייבות את בתי משפט האחרים בהודו וכן את ממשלת הודו וממשלות המדינות.
בהתאם לסעיף 142 לחוקת הודו, לבית המשפט מוקנית סמכות השיפוט הטבועה למסור כל צו הנחשב הכרחי למען צדק מוחלט והנשיא מחויב לאוכפו.
מכיוון שחוקת הודו מעניקה לבית המשפט סמכות נרחבות במיוחד ליזום פעולות, לקבל ערעורים על כלל בתי המשפט האחרים במדינה ואת הסמכות לבטל תיקונים לחוקה, בית המשפט העליון של הודו נחשב לאחד מבתי המשפט העליונים החזקים בעולם.