tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-3 במרץ 1815, הקונגרס אישר שימוש בצי מול אלג'יראים, וכך המלחמה הברברית השנייה סיימה התקפות שודדי ים על אמריקנים.
רצף האירועים המהיר בסוף המלחמה (שריפת הבית הלבן, הקרב על ניו אורלינס, הסכם גנט) גרם לציבור האמריקני לראות את הניצחון בניו אורלינס כמכריע.
אף על פי שדבר זה לא היה נכון בהכרח, אופוריה פשטה בציבור, ונמשכה כמעט כעשור.
אפילו אם המלחמה נכשלה מבחינה אסטרטגית, היא הפכה למיתוס.
נפוליאון נוצח בקרב ווטרלו בסיום כהונתו של מדיסון, ולאחר סיום המלחמות הנפוליאוניות, גם מלחמת 1812 הסתיימה.
בסיום תקופתו של מדיסון היה שלום ושגשוג, וכך נפתח "עידן הרגשות הטובים".
מדיסון חיזק את מעמדו כנשיא, והאמריקנים האמינו שארצות הברית ביססה את עצמה כמעצמה עולמית.
לאחר סיום המלחמה, האמריקנים האמינו שהבטיחו את עצמאותם.
השיח הציבורי הרגוע אפשר שגשוג.
הייתה עדיין מתיחות פוליטית, למשל ב-1816 כששני שלישים מחברי הקונגרס איבדו את מקומם לאחר שהחליטו על העלאת משכורתם.
מדיסון אישר את הבנק המרכזי, מערכת מיסוי חדשה שהתבססה על מכסי מגן, צבא מקצועי, ומיזמים לשיפור פנימי בהובלת קליי.
ב-1816, אלמנות ויתומי המלחמה קיבלו קצבאות לחמש שנים.
המעשה האחרון של מדיסון לפני שעזב את תפקידו היה ביטול חוק שהיה אמור לממן גשרים ודרכים, כיוון שהרגיש שזה לא מסמכות המדינה.
ג'יימס וילקינסון היה מפקד צבאי שנוי במחלוקת ומושל לואיזיאנה.
הוא היה מעורב בניסיון של ארון בר ליצור מדינה חדשה במערב, אולם זוכה ב-1808. לאחר היכנסו לתפקיד של מדיסון, הוא הפך את וילקינסון לאחראי על חוף לואיזיאנה.
רבים מהחיילים התלוננו על וילקינסון ועל התנאים במחנה הצבאי.
חקירה של הקונגרס לא הניבה פירות, וההכרעה עברה למדיסון, ששמר על וילקינסון בתפקיד מסיבות פוליטיות.
המנהיגים הצבאיים תמכו במדיסון על כך.
לאחר תבוסתו בידי הבריטים, מדיסון שחרר אותו משירות פעיל.
מדיסון טען בנאום כניסתו לתפקיד שיש לתרבת את האינדיאנים.
הוא עודד את האינדיאנים להפוך לחוואים ולא לציידים.
הוא גם ציווה על הצבא להגן על האינדיאנים מפני מתיישבים, לכעסו של המפקד הצבאי אנדרו ג'קסון.
ג'קסון רצה לעצור את האינדיאנים והתנגד לפקודת הנשיא.
לאחר קרב טיפקאנו ב-1811, האינדיאנים חזרו אל השמורות והלבנים השתלטו על האזור.
ב-1815, היו 400,000 מתיישבים אירופאים באוהיו, והאינדיאנים איבדו את אחיזתם באזור.
לאחר שתי קדנציות כנשיא, עזב מדיסון את המשרה בשנת 1817, ופרש לחוותו, מונטפילייר בווירג'יניה, לא רחוק ממונטיצ'לו.
דולי הייתה בטוחה שיצליחו לנסוע לפריז, אולם כמו עם וושינגטון ועם ג'פרסון, מדיסון סיים את כהונתו עם פחות כסף מאשר היה לו כשנבחר.
המטע שלו החל להידרדר כלכלית.
עבד לשעבר של מדיסון כתב עליו אוטוביוגרפיה.
לאחר מותו, רכש הסנאטור דניאל ובסטר את העבד מדולי מדיסון, והביא לשחרורו.
העבד כיבד את מדיסון וטען שמעולם לא תקף את עבדיו והתייחס אליהם בנועם.
החוב של מדיסון הוביל לכך שלא פרסם את כתביו במהלך חייו, כדי לא לגרום לעוד בעיות כלכליות.
עם סוף שנותיו, התעסק במורשתו ההיסטורית.
הוא שמר על מכתביו ומסמכיו, ואף ערך אותם.
רבים טוענים שבאחרית ימיו בריאותו הנפשית הייתה מעורערת.
ב-1826 מונה לרקטור של אוניברסיטת וירג'יניה, אך העביר את מרבית זמנו באחוזתו.
ב-1829, נבחר לייצג את וירג'יניה בוועידה החוקתית שלה.
הוועידה הסתיימה בהענקת זכות בחירה לכל הגברים הלבנים אולם ללא שינוי הייצוג המחוזי.
מדיסון היה מודאג בנוגע לעבדות בדרום.
הוא היה נשיאה הראשון של אגודת הקולוניזציה האמריקאית, ששילמה עבור נסיעתם של עבדים משוחררים לליבריה במערב אפריקה, בניסיון להקל במשהו את מחירה המוסרי של העבדות.
דיוקנו של מדיסון הופיע על שטר ה-5000 דולר.
לשטר היו 20 גרסאות שונות בשנים שבהן היה הליך מטבע חוקי בארצות הברית (1861–1946), ותמונתו התנוססה על כולם מלבד שלושה.
למרות הידרדרות בריאותו, הוא כתב כמה מאמרים פוליטיים.
הוא סירב לשילוב אנשי דת בקונגרס ובצבא.
בין 1834 ל-1835 מכר כרבע מעבדיו כדי להקטין את הפסדיו הכלכליים.
הוא הוריש אלפיים דולר לאגודת הקולוניזציה האמריקאית, אך את עבדיו בחר שלא לשחרר והורישם לאשתו.
הוא נקבר בבית הקברות במונטפילייר.
ההיסטוריונים טענו שמדיסון היה מגן גדול על החוקה וששמר עליה.
הם טענו שהעט שלו הייתה יותר טובה מחרבו של וושינגטון.
בכתבי הפדרליסט דרש מדיסון להגן על החברה מפני דיכוי מצד שליטיה, ומצד עריצות הרוב.
אף על פי שסיים את תפקידו עם אהדה גדולה, לאחר תחושת ניצחון במלחמת עצמאות נוספת, כמה היסטוריונים ביקרו אותו.
הם שיבחו אותו על הישגיו בניסוח החוקה, אולם טענו שניהל בצורה רעה מלחמה לא נחוצה.
הוא לא ביצע מודיעין כמו שצריך, המבנה הפיקודי שיצר היה מבולבל, ההשפעה הפוליטית גרמה לבחירת מפקדים גרועים, וסמך על מיליציות יותר מאשר על צבא קבע.
בנוסף, נטען שמדיסון הרשה לקונגרס לקחת כוח מהנשיאות.
האספה המפלגתית של הדמוקרטים החלה להכריע את המועמדים הנשיאותיים.
הקונגרס השיג כוח חדש לחסום מינויים.
בתקופתו מוסד הנשיאות החל להיחלש.
למרות זאת, פעולותיו חיזקו את המערכת החוקתית, והכינו את המדינה לקראת המאה החדשה.
ב-1986, הקים הקונגרס אגודה ללימוד החוקה על שמו של מדיסון.
אחוזת מונטיפילייר היא אתר מורשת לאומית.
ערים רבות נקראות על שמו של מדיסון: ביניהן מחוז מדיסון בוושינגטון, ומחוז מדיסון במדינה איווה המוכר בזכות הגשרים שבו, שנתנו השראה לספר ולסרט "הגשרים של מחוז מדיסון".
מדיסון מופיע כדמות במחזמר המילטון.
על שמו נקראת אוניברסיטת ג'יימס מדיסון בעיר הריסונבורג שבמדינת וירג'יניה.
ג'יימס מונרו היה נשיאה החמישי של ארצות הברית בשנים 1817–1825, הנשיא האחרון שהיה מהאבות המייסדים של ארצות הברית.
לחם במלחמת העצמאות האמריקנית ונפצע בקרב טרנטון.
למד משפטים אצל תומאס ג'פרסון ואחר כך שירת כציר בקונגרס הקונטיננטלי.
היה אחד הצירים האנטי-פדרליסטים בוועידה של מדינת וירג'יניה שנועדה לאשרר את חוקת ארצות הברית והתנגד לחוקה המוצעת, בטענה שהיא נותנת כוח רב מדי לממשל המרכזי.
ב-1790 נבחר לכהן כסנאטור בקונגרס האמריקאי הראשון.
צבר ניסיון כמושל מדינת וירג'יניה, ומעמדו גבר כשכדיפלומט בצרפת, עזר לנסח את הסכם רכישת לואיזיאנה ב-1803. שירת כמזכיר המדינה וכמזכיר המלחמה במהלך מלחמת 1812, תחת הנשיא ג'יימס מדיסון.
ב-1816 נבחר לנשיאות ארצות הברית.
כנשיא, הוא קנה את פלורידה מספרד בהסכם אדמס-אוניס וארצות הברית התרחבה מחוף האוקיינוס האטלנטי אל חוף האוקיינוס השקט כשכבשה יחד עם בריטניה את אורגון.
הלאומיות האמריקאית גברה, ונוצר "עידן הרגשות הטובים", שנמשך עד בהלת 1819 ופשרת מיזורי שחילקה את המדינה ב-1820. מונרו נבחר מחדש ב-1820 כמעט פה אחד.
תמך בתנועת החזרה לאפריקה - הקמת מושבות באפריקה לעבדים משוחררים, שלבסוף הפכו לליבריה.
בירתה, מונרוביה, נקראת על שמו.
ב-1823, הכריז על התנגדותה של ארצות הברית לכל מעורבות אירופאית במדינות אמריקה, שהפכה לדוקטרינת מונרו, צעד שהנחה את מדיניות החוץ האמריקאית במשך כמאה שנים.
ג'יימס מונרו נולד ב-28 באפריל 1758, בבית הוריו בווירג'יניה.
האתר נודע כיום כ"היכל מונרו" ומוכר כאתר מורשת לאומי מאז 1979. אביו ספנס (1727–1774) היה בעל מטעים ונגר משגשג.
סב-סבו מצד אביו, פטריק אנדרו מונרו, היגר לאמריקה מסקוטלנד באמצע המאה השבע-עשרה.
ב-1650 רכש שטח אדמה במחוז וירג'יניה.
הוא היה ממוצא של הוגנוטים.
בין גילאי אחת עשרה לשש עשרה למד מונרו בביתו עם אמו אליזבת, ולאחר מכן למד באקדמיה העירונית.
הוא היה תלמיד מצטיין, ולמד לטינית ומתמטיקה.
ג'ון מרשל, שהיה נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, למד איתו.
לאחר מות אביו ב-1774, ירש מונרו את המטע ואת העבדים, ונכנס אל מעמד בעלי המטעים השליט בווירג'יניה.
הוא היה בן שש עשרה, והחל מערכת יחסים קרובה עם דודו, השופט האזורי.
באותה השנה, החל ללמוד בקולג' ויליאם ומרי, שם רוב התלמידים התלהבו מהרעיון של מרד כנגד המלך ג'ורג' השלישי.
בתחילת 1776, שנה וחצי לאחר שנרשם לקולג', עזב מונרו את לימודיו והצטרף לגדוד השלישי של וירג'יניה בתוך הצבא הקונטיננטלי, שם הרקע שלו כבן לבעל מטעים אפשר לו להשיג דרגת קצין.
הוא לא חזר להשלים את לימודיו.
ביוני 1776, לאחר קרבות לקסינגטון וקונקורד, הצטרפו מונרו ותלמידים אחרים אל עשרים וארבעה חיילים אחרים בפשיטה על מחסן נשק בריטי, בו הוחרמו מאתיים רובי מוסקט ושלוש מאות חרבות לטובת המיליציה המקומית.
אף על פי שאנדרו ג'קסון היה שליח במיליציה בגיל שלוש עשרה, נחשב מונרו לנשיא האחרון ששירת במלחמת העצמאות האמריקנית, כיוון שהוא שירת כקצין בצבא ונלחם.
יחד עם צבאו של הגנרל ג'ורג' וושינגטון, לאחר תבוסתו בקרב לונג איילנד ב-27 באוגוסט, נסוג הגדוד של מונרו מלונג איילנד בסתיו 1776 לאורך ניו ג'רזי, וחצה את נהר דלאוור בדצמבר 1776. כמה ימים לפני שצווי הגיוס פגו, החליט וושינגטון שרק צעד נועז יציל את הצבא ואת המהפכה מפני כליון.
וושינגטון ציווה על כוחותיו, שהתכווצו בתשעים אחוז מאז הקרב בלונג איילנד וכללו פחות משלושת אלפים חיילים, לחצות את נהר דלאוור ב-25 בדצמבר ולתקוף את החיילים ההסיאנים בבוקר ה-26 בדצמבר, וכך החל קרב טרנטון.
מונרו והגדוד שלו חצו את הנהר במהלך סופת שלגים, בהתחלה צפונה ואז מזרחה.
האמריקנים התקרבו בחשאי אל מרכז טרנטון מצפון ומדרום.
כשההסיאנים השמיעו את הצופרים, הם ניסו להפעיל ארטילריה כנגד האמריקנים.
בידיעה שהדבר יאט את התקיפה, רץ מונרו להחרים את האקדחים לפני שירו, ונפצע קשה.
הוא נישא אל מחוץ לשדה הקרב בידי ד"ר ג'ון ריקר, שמנע ממנו לדמם למוות.
מונרו הפצוע נשלח לווירג'יניה כדי לטפל בפציעותיו.
הקרב היה הקרב היחיד שלו, ואת שלושת החודשים הבאים הוא בילה בהחלמה.
בציור וושינגטון חוצה את הדלאוור, מצויר מונרו כמחזיק הדגל האמריקני.
לאחר שהחלים, מונה מונרו לסגן קולונל המיליציה של וירג'יניה, והתבקש לגייס ולהוביל גדוד, שלא גויס.
הוא חזר לביתו בספטמבר 1779 ולמד משפטים, ולאחר מכן עבר לריצ'מונד כדי ללמוד משפטים עם תומאס ג'פרסון.
ב-1780 פלשו הבריטים לריצ'מונד, והמושל ג'פרסון מינה את מונרו לקולונל שיפקד על המיליציה שגויסה בתגובה.
מונרו חזר ללמוד משפטים אצל תומאס ג'פרסון, והמשיך בכך עד 1783. מונרו לא התעניין בתאוריה משפטית או בעריכת דין, אולם למד את הנושא כי הבין שהוא היה הדרך לעושר, מעמד חברתי והשפעה פוליטית.
לאחר שהוסמך לעריכת דין, עבד כעורך דין בווירג'יניה.
הוא הכיר אותה כששירת בקונגרס הקונטיננטלי בניו יורק, הבירה הזמנית של המדינה החדשה.
לאחר ירח דבש קצר בלונג איילנד, חזרו לניו יורק סיטי כדי לחיות עם אביה של אליזבת עד שהקונגרס יתכנס מחדש.
אלייזה קורטרייט מונרו היי (1786–1840): נולדה בווירג'יניה ב-1786, ולמדה בפריז כשאביה היה השגריר בצרפת.
ב-1808 התחתנה עם ג'ורג' היי, עורך דין מווירג'יניה שהיה התובע במשפטו של ארון בר.
אלייזה הייתה מנותקת יחסית מהחברה הגבוהה של וושינגטון, אולם סייעה לקורבנות המחלה שהתפרצה בוושינגטון במהלך נשיאותו של אביה.
לאחר מות אביה ובעלה, עברה לפריז, שם מתה ב-27 בינואר 1840.
מריה הסטר מונרו (1804–1850) - נישאה לבן דודה סמואל גוברנור ב-8 במרץ 1820, בחתונה הראשונה של בת נשיא בבית הלבן.
מונרו מכר את המטע שירש בווירג'יניה ב-1783 כדי להיכנס לפוליטיקה.
לאחר מכן הפך לבעלים של מטע גדול יותר, אף על פי שהבעלות לא הייתה רווחית.
היו לו אדמות ועבדים רבים, אולם הוא לא ניהל את המטע.
המפקחים עליו התייחסו לעבדים בקשיחות כדי להעלות את התפוקה, אולם המטע לא היה רווחי.
סגנון חייו הראוותני של מונרו גרם לו להיכנס לחובות, והוא מכר רכוש (ועבדים) כדי לכסות עליהן.
מונרו היה בעל מטעים עשיר שהיו לו כמה מטעים, כולל בביתו בווירג'יניה.
המפקחים על המטעים הפרידו משפחות בדרך כלל כדי להעביר את העבדים למטעים אחרים.
אחד מעבדיו, בשם דניאל, ברח לעיתים קרובות מהמטעים כדי לבקר עבדים אחרים ובני משפחה, וכמו כן השיטה של העברת עבדים הייתה נפוצה בדרום.
מונרו נבחר לבית הנבחרים של מדינת וירג'יניה ב-1782. הוא נבחר לקונגרס בנובמבר 1783 ושירת בו במשך שלוש שנים.
בווירג'יניה, המאבק על אשרור החוקה המוצעת ב-1788 היה יותר מהתנגשות בין הפדרליסטים והאנטי-פדרליסטים.
תושבי וירג'יניה היו מגוונים מאוד בדעותיהם בנוגע לשינוי הממשל המרכזי.
התומכים הגדולים היו ג'ורג' וושינגטון וג'יימס מדיסון.
בין המתנגדים הגדולים היה פטריק הנרי.
מונרו היה ממנהיגיהם, שהתנגדו להיעדרה של מגילת זכויות מהחוקה ודאגו על ויתור סמכויות המיסוי לממשל המרכזי.
וירג'יניה אשררה את החוקה ביוני 1788, בעיקר בגלל מונרו, שהיה מוכן לשנות את הממשל לאחר שזה יקום.
וירג'יניה אשררה את החוקה ברוב זעום.
מונרו ניסה להיבחר לבית הנבחרים, אולם נוצח בידי מדיסון.
ב-1790, נבחר להיות סנאטור מטעם וירג'יניה, והצטרף למפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית של ג'פרסון ומדיסון.
ב-1791 היה למנהיג המפלגה בסנאט.
מונרו התפטר מהסנאט לאחר שמונה לשגריר בצרפת ב-1794. כשגריר, השיג את שחרורו של תומאס פיין בצרפת המהפכנית לאחר שנעצר עקב התנגדותו להוצאה להורג של לואי השישה עשר.
הממשלה התעקשה שפיין יוגלה לארצות הברית.
מונרו פעל לשחרור כל האמריקנים מבתי הכלא הצרפתיים.
בנוסף שחרר את אדריאן, אשתו של המרקיז דה לה פאייט, והעניק למשפחתה אזרחות כבוד אמריקנית.
כתומך במהפכה הצרפתית, ניסה מונרו להבטיח לצרפת שמדיניותו הנייטרלית של ג'ורג' וושינגטון לא תמכה בבריטניה.
אולם המדיניות האמריקנית החלה לתמוך בבריטניה, ומונרו נדהם לגלות שארצות הברית חתמה על הסכם ג'יי, הסכם סחר עם בריטניה.
כשצרפת ובריטניה לחמו, ההסכם הכעיס את הצרפתים.
וושינגטון פיטר את מונרו מתפקידו בגלל חילוקי דעות.
מונרו היה מודאג בנוגע להשפעה זרה על הנשיאות.
הוא היה מודאג מקריאות ספרדיות לאפשר לספרד לסגור את נהר המיסיסיפי לתנועה אמריקנית במשך שלושים שנה.
ספרד שלטה ברוב הנהר לאחר שהשתלטה על השטח הצרפתי, כולל ניו אורלינס, שהייתה נמל חשוב.
מונרו סבר שספרד תסכן את דרום מערב המדינה ובכך תגרום לשליטה של צפון מזרח המדינה על חשבונו.
מונרו האמין בנשיאות חזקה ובמערכת של איזונים ובלמים.
בשנות התשעים, כעס על כך שוושינגטון המבוגר הושפע בידי יועציו כאלכסנדר המילטון, שנחשבו לקרובים לבריטניה.
הוא הושפל בידי הביקורת של וושינגטון לגבי תמיכתו במהפכה הצרפתית בתקופתו כשגריר.
לאחר שפוטר, חזר מונרו לעסוק בעריכת דין עד שנבחר לתפקיד מושל וירג'יניה בין 1799 ל-1802. הוא נבחר שוב ב-1811. הוא הביא את המיליציה של המדינה כדי לדכא מרד עבדים.
עשרים ושישה עבדים נתלו על בגידה.
מונרו חשב שהאלמנטים הפדרליסטיים והזרים הובילו אל המלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת בין 1799 ל-1800, וניסו למנוע את היבחרו של תומאס ג'פרסון לנשיאות ב-1800. כמושל הוא שקל להשתמש במיליציה כדי לכפות תוצאה לטובת ג'פרסון.
הפדרליסטים חשדו במונרו, ראו בו כאדם שמאמין יותר מדי לצרפתים, ואף כבוגד.
הנשיא ג'פרסון שלח את מונרו לצרפת כדי לעזור בניסוח רכישת לואיזיאנה.
מונרו מונה כשגריר בבריטניה בין 1803 ל-1807. ב-1806 הוא הגיע להסכם עם בריטניה, שהרחיב את הסכם הסחר הקודם.
ג'פרסון לחם בהסכם הסחר הקודם כי הרגיש שיכול היה לפגוע ברפובליקניזם האמריקני.
ההסכם הוביל לסחר פורה במשך עשור, אולם ג'פרסון עדיין היה עוין כלפיהם.
כשמונרו והבריטים חתמו על הסכם חדש, החליט ג'פרסון אפילו לא לשלוח את ההסכם לאישור הסנאט.
ההסכם היה אמור להוביל לעוד עשור של סחר בין אמריקה לבריטניה, אולם ג'פרסון סירב לוותר על האפשרות להכריז מלחמת סחר מול בריטניה, וכעס שההסכם לא מנע מהבריטים לאסור מלחים אמריקנים ולגייס אותם לצי.
ג'פרסון לא ניסה להגיע להסכם חדש, ולכן שתי האומות החלו להתכונן למלחמת 1812. לאחר כישלון ההסכם, חזר מונרו על המדינה ב-1807. הוא נפגע בגלל דחיית ההסכם, והסתכסך עם ג'יימס מדיסון, מזכיר המדינה.
המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית החלה להתפלג, כשהרפובליקנים הוותיקים יותר טענו שג'פרסון נטש את העקרונות הרפובליקניים.
כשהבינו שמדיניותו של מונרו נדחתה בידי ג'פרסון, הם ניסו לשתף פעולה עם המפלגה הפדרליסטית ולהריץ את מונרו לנשיאות.
בנוסף הם ניסו לחסום את ג'יימס מדיסון, יורשו של ג'פרסון.
אולם תומכי ג'פרסון ניצחו באספה המפלגתית, שמרו על שליטה במפלגה בווירג'יניה, והגנו על מדיסון.
מונרו לא היה מועמד ומדיסון נבחר.
לאחר הבחירות השניים התפייסו, אולם לא דיברו עד 1810.
מונרו נבחר להיות מושל וירג'יניה פעם נוספת ב-1811, אבל שירת רק ארבעה חודשים לאחר שמונה לתפקיד מזכיר המדינה של ארצות הברית.
הנשיא מדיסון ניסה לרצות את הפלגים הרדיקליים של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית במינויו.
מונרו לא עסק רבות במלחמת 1812. לאחר שריפת הבית הלבן ב-1814, מדיסון מינה את מונרו למזכיר המלחמה של ארצות הברית.
מונרו התפטר מתפקיד מזכיר המדינה ב-1 באוקטובר, אולם ללא מינוי מחליף עד 28 בפברואר, הוא שירת בשני התפקידים.
מונרו תכנן לפלוש לקנדה כדי לנצח במלחמה, אבל הסכם שלום הושלם בפברואר 1815. מונרו התפטר במרץ מתפקידו וחזר להיות מזכיר המדינה, תפקיד שבו נשאר עד שהפך לנשיא.
האספה המפלגתית לא חוותה התנגדות בתקופות ג'פרסון ומדיסון, אולם ב-1816 המצב היה שונה.
צירים מניו יורק התנגדו להמשך השליטה של וירג'יניה במוסד הנשיאות.
הם לא הצליחו להסכים על מועמד מובטח, ומונרו הפך למועמד לנשיאות.
המפלגה הפדרליסטית נכחדה בגלל התנגדותה למלחמה, ומונרו ניצח בקלות בבחירות.
הפדרליסטים אפילו לא שלחו מועמד, אף על פי שרופוס קינג התמודד נגד מונרו וזכה לתמיכתם.
קינג זכה רק בקונטיקט, בדלאוור ובמסצ'וסטס, וזכה רק ב-34 אלקטורים מתוך 217.
קריסת המפלגה הפדרליסטית גרמה לכך שלא הייתה התנגדות למונרו, ובבחירות ב-1820 הוא התמודד שוב ללא תחרות, הישג שרק ג'ורג' וושינגטון זכה לו.
אלקטור אחד מניו המפשייר תמך בג'ון קווינסי אדמס, ומנע תמיכה פה אחד של האלקטורים במונרו.
בניגוד לאגדה שנוצרה, לפיה התנגד האלקטור למונרו כדי לשמור על כבודו של וושינגטון כנשיא היחיד שנבחר פה אחד, האלקטור לא חשב שמונרו התאים לנשיאות.
מונרו היה האחרון מוותיקי מלחמת העצמאות שכיהן כנשיא.
מונרו התעלם מאילוצים מפלגתיים כשמינה מינויים פוליטיים, ודבר זה הקטין את המתיחות הפוליטית וכונה אחר כך "עידן הרגשות הטובים".
ב-1817 הוא יצא לסיור ברחבי האומה כדי ליצור אחדות לאומית.
הפדרליסטים המשיכו לקרוס, ללא כל השפעה מעבר לרמה המקומית.
ללא ההתנגדות, האספה המפלגתית של הדמוקרטים-רפובליקנים הפסיקה להיפגש, ופוליטיקה מפלגתית כמעט לא הייתה קיימת באותה תקופה.
כשנתיים לאחר היבחרו, התמודד מונרו עם משבר כלכלי, בהלת 1819. היה זה המשבר הכלכלי הראשון מאז מלחמת העצמאות.
הבהלה התרחשה בגלל ירידה ביבוא וביצוא, ובמחירי תוצרת נמוכים כשהשווקים ניסו להתרגל לשלום לאחר מלחמת 1812 והמלחמות הנפוליאוניות.
המצב החמיר בגלל ספקולציות על אדמות ציבור, שהונעו בגלל אספקת כסף מנייר מצד בנקים וצרכים עסקיים.
הבנק האמריקני, שיכול היה לעצור את האינפלציה, ניסה להשיג רווחים.
בסוף 1818, האחראים על הבנק החליטו להפחית את האשראי, לא לקבל שטרי חוב ולבקש תשלום מידי של חובות מצד בנקים מקומיים.
התוצאה הייתה אבטלה גבוהה ועלייה בפשיטות רגל.
המשבר הכלכלי הוביל להתנגדות לבנקים ולעסקים.
בנוסף, התרחשה מתיחות אזורית בתוך המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, כשהצפוניים תמכו במכסים גבוהים והדרומיים תמכו בביזור הכוח הכלכלי.
לבסוף, פסק בית המשפט שאסור למדינות להטיל מס על סניפים של הבנק האמריקני.
ההחלטה הובילה לחשש בנוגע לכוח הממשלה.
בפברואר 1819, התווכח בית הנבחרים של ארצות הברית לגבי חוק שהסמיך את תושבי מיזורי לכתוב חוקה וליצור ממשלה כתנאי להצטרפותם לאיחוד.
במהלך הדיונים, הוצעו תיקונים שאסרו על הרחבת העבדות אל מיזורי, והציעו שכל ילד להורים עבדים ישוחרר בגיל עשרים וחמש.
לאחר שלושה ימים של עימות מר, החוק עבר.
הסנאט דחה את שני התיקונים, וועדה משותפת לא הצליחה לפתור את הנושא.
כך נחשפה הבעיה האזורית בנוגע לעתיד העבדות באומה.
אנשי הצפון יצרו קואליציה מפלגתית יחד עם הפדרליסטים.
העימותים כללו את הצפוניים, שביקשו למנוע מהטריטוריות שהושגו להיות פתוחות לעבדות, ואת הדרומיים, שהתנגדו לכל מעורבות של הקונגרס בנושא.
במהלך המושב הבא (1819–1820) העביר הבית חוק דומה, אולם עם תיקון שיאשר למיזורי להצטרף כמדינת עבדות.
השאלה הסתבכה כשאלבמה הצטרפה בדצמבר, כמדינת עבדות, כך שמדינות העבדות ומדינות החירות היו שוות במספרן.
בנוסף, עמד לעבור חוק שעמד לצרף את מיין כמדינה ללא עבדות.
הסנאט החליט למזג בין שתי ההצעות: עבר חוק שאישר את צירופה של מיין ואישור יצירת חוקה לתושבי מיזורי.
לפני שהחוק חזר אל בית הנבחרים, תיקון נוסף אסר על העבדות מצפון לקו הרוחב '36°30, גבולה הדרומי של מיזורי, פרט למיזורי עצמה.
בית הנבחרים אישר את התיקונים של הסנאט.
שני הבתים לא התווכחו רק על העבדות, אלא גם בנוגע לצירוף שתי מדינות באותו החוק.
הוועדה המליצה על הגשת שני חוקים.
שני הבתים הסכימו, והנשיא חתם על החוקים ב-6 במרץ.
שאלת צירוף מיזורי התרחשה במושב של 1820–1821. המאבק התרחש בגלל סעיף בחוקה שמנע מעבדים חופשיים וממולאטים להצטרף למדינה.
בעזרת השפעתו של הסנאטור מקנטקי, הנרי קליי, שנודע כ"מפשר הגדול", עבר תיקון, בתנאי שחוקת מיזורי לא תשלול זכויות מכל אזרח אמריקני.
בתקופתו של מונרו צורפו מיסיסיפי, אילינוי, מיין ומיזורי לאיחוד.
כשארצות הברית המשיכה לגדול, אמריקנים רבים תמכו בהגברת הפיתוח בעזרת "שיפורים פנימיים".
מימון ממשלתי לפרויקטים לא התפתח במהירות, בעיקר מפני שהממשלה נמנעה מלחדור אל ענייני המדינות.
מונרו האמין שהאומה הצעירה צריכה תשתית משופרת, כולל רשת תעבורה, כדי לגדול.
הוא לא סבר שהייתה בחוקה סמכות לכך, והציע תיקון חוקתי שיעניק לממשלה את הזכות לעשות זאת.
הקונגרס לא פעל בנוגע לכך בגלל תפישה שהייתה לקונגרס הזכות לבצע את הצעדים הללו.
ב-1822, עבר חוק של אגרה על כבישים לצורך שיפוצם, והנשיא הטיל עליו וטו.
מונרו כתב חיבור בו התייחס לשיפורים הפנימיים.
הוא טען שהקונגרס יכול להקציב כסף, אולם לא לפעול בנושא.
כעבור שנתיים, הסמיך הקונגרס את הנשיא לערוך מדידות לדרכים ולתעלות שהאמין שהיו נחוצות לצורך סחר והגנה צבאית.
הנרי קליי היה תומך של הגדלת הממשלה, הציע הקמת מגדלורים ופיתוח פנים המדינה.
בנוגע למועמדים אחרים לנשיאות, ג'קסון תמך בכך, ואילו אדמס הסביר שהוא לא רואה כל פסול בהגדלת הממשלה.
ב-1824, קבע בית המשפט שלממשלה יש הסמכות לסלול נתיבי סחר.
הקונגרס העביר שני חוקים שהחלו את המעורבות הממשלתית בעבודות האזרחיות.
חוק המדידות אישר מדידת כבישים ותעלות בחשיבות לאומית, וחוק אחר הקציב 75,000 דולר לשיפור הניווט בנהרות אוהיו ומיסיסיפי.
מונרו הוביל לבעיה חוקתית כששלח ב-1817 את הגנרל אנדרו ג'קסון להילחם מול פלורידה הספרדית וללכוד אינדיאנים עוינים.
הקונגרס דרש חקירה, אולם הדמוקרטים-רפובליקנים תמכו בג'קסון ובהתרחבות ארצות הברית מערבה.
לאחר ויכוח נוקב, הקונגרס ביטל את ההאשמות נגד ג'קסון.
מונרו האמין שיש להפוך את האינדיאנים מציידים לחקלאים, וניסה להעביר חוקים ברוח השקפתו, שנדחו בידי הקונגרס.
לקראת תחילת כהונתו הראשונה של מונרו, העביר ממשלו שני הסכמים חשובים עם בריטניה, שפתרו בעיות גבול ממלחמת 1812. ההסכם הראשון, מ-20 באפריל 1817, הסדיר את חימוש הצי באזור הימות הגדולות ופירז את הגבול בין המדינות.
ההסכם השני, שנחתם ב-20 באוקטובר 1818, קבע את גבולה של ארצות הברית עם קנדה, ממינסוטה עד להרי הרוקי.
בריטניה פינתה את כל מוצביה מדרום לגבול וממזרח לקו הגבול, וארצות הברית ויתרה על שטח מצפון לגבול.
ההסכם הוביל לשיתוף פעולה בריטי-אמריקני בשליטה על אורגון במשך עשור.
ההסכמים לא פתרו לחלוטין את סכסוכי הגבול והסחר, אולם הם סימנו תפנית ביחסי ארצות הברית-הממלכה המאוחדת וביחסי ארצות הברית-קנדה.
ספרד דחתה כל ניסיון אמריקני לרכוש את פלורידה.
ב-1818, היו לספרד קשיים בשמירה על מושבותיה, ולכן היא החליטה לנטוש את פלורידה.
ספרד הותשה במלחמת חצי האי באירופה ונאלצה לבנות מחדש את נוכחותה במושבות.
המהפכנים במרכז אמריקה ובדרום אמריקה החלו לדרוש עצמאות.
ספרד לא רצתה להשקיע בפלורידה, ודאגה בנוגע לגבול בין ספרד החדשה לארצות הברית.
ספרד לא הצליחה, בכוחה הצבאי המצומצם בפלורידה, לרסן את התקפות האינדיאנים שפשטו על כפרים וחוות, והגנו על עבדים נמלטים.
כדי לעצור את פשיטות האינדיאנים, החל צבא ארצות הברית לפלוש אל הטריטוריה הספרדית.
הגנרל אנדרו ג'קסון הוביל מסע צבאי בין 1817 ל-1818, שבו פיקד על מיליציה מטנסי, השתלט על שטחים בפלורידה וסילק את המושל הספרדי.
בנוסף הוציא להורג שני נתינים בריטים שהאשים בחדירה אל השטח.
ארצות הברית השתלטה על צפון-מזרח פלורידה.
החדשות הובילו לחקירה של הקונגרס, אולם הקונגרס תמך בהתרחבות טריטוריאלית ובג'קסון.
לבסוף ביטל בית הנבחרים את כל הגינויים כלפי ג'קסון ותמך במונרו.
חלקים בקבינט של מונרו, כג'ון קלהון, רצו לשפוט את הגנרל ג'קסון.
ג'ון קווינסי אדמס טען שהפעולות של ג'קסון הוצדקו מפני שספרד לא יכולה הייתה לשלוט בטריטוריה ושג'קסון הגן על המדינה בכך שלקח את השטח.
הייתה תחושה שספרד ובריטניה יכריזו מלחמה על ארצות הברית.
הספרדים השעו מיד כל משא ומתן בנוגע לפלורידה, מחו על הפלישה וקראו למעורבות בריטית.
לונדון סירבה להתערב, והצלחתו של ג'קסון הביאה לארצות הברית מעמד דיפלומטי חזק.
עקב מרידות במושבותיה האמריקניות, לא יכלה ספרד להתנגד ללחץ לוותר על מחוז שעליו לא יכלה למשול או להגן.
לבסוף, נחתם ב-22 בפברואר 1819 הסכם אדמס-אוניס, שהעביר את פלורידה לארצות הברית תמורת תשלום של 5,000,000 דולרים.
ההסכם הגדיר את הגבול בין אמריקה לספרד.
לאחר כניסתו לתפקיד של מונרו, הוא נאלץ להתייחס לתנועות המהפכניות במושבות הספרדיות באמריקה הלטינית.
מונרו תמך בתנועות, והיה נחוש שארצות הברית לא תהיה נייטרלית כמו בממשל וושינגטון, בו סירבה המדינה לתמוך במאמצים רפובליקניים.
הוא לא תמך במעורבות צבאית אולם הביע את תמיכתו.
הוא טען שמעורבות צבאית רק תוביל למעורבות נגד אירופאית, שתפגע במושבות.
בנוסף, הוא רצה שספרד תוותר על פלורידה.
מונרו הודיע לקונגרס ב-1822 על הכרתו בארגנטינה, צ'ילה, פרו, קולומביה ומקסיקו, ושלח אליהן שגרירים.
הוא הכריז שארצות הברית צריכה ליצור קשרים עם מדינות אלו ולהתנתק מאירופה.
מונרו הכריז בקונגרס, ב-2 בדצמבר 1823 על מה שהפך לדוקטרינת מונרו.
הדוקטרינה גורסת כי יבשת אמריקה צריכה להיות חופשית מקולוניאליזם אירופאי, וממעורבות אירופאית בעניינם של המדינות בה.
בנוסף, ארצות הברית צריכה לשאוף לנייטרליות בסכסוכים בין המעצמות האירופאיות, או בינן לבין הקולוניות שלהן, אבל להחשיב כל קולוניה חדשה באמריקה, או התערבות בענייניה של מדינה באמריקה, כאקט של עוינות כלפי ארצות הברית.
הנאום עצמו נכתב בידי אדמס, שעיצב את הדוקטרינה בתמיכת בריטניה.
בריטניה, על הצי החזק שלה, לא הייתה מעוניינת גם היא בכיבוש מחדש של אמריקה הלטינית, והציעה להכריז במשותף עם ארצות הברית על רצונן לשמור עליה חופשית מכיבוש אירופאי.
תוצאת הדוקטרינה הייתה מדיניות בדלנית.
מונרו הכריז שלא רק שאמריקה הלטינית צריכה להישאר חופשייה מכיבוש אירופאי, אלא בנוסף, אל לרוסיה להמשיך להתקדם דרומה לאורך חוף האוקיינוס השקט.
מעמדם החופשי והעצמאי של האמריקות, הכריז, חייב להישמר, והם לא יהיו יעד לכיבוש מצד מעצמה אירופאית כלשהי.
מונרו איזן את הקבינט שלו.
ג'ון קלהון, דרומי, היה מזכיר המלחמה, בעוד שג'ון קווינסי אדמס, צפוני, היה מזכיר המדינה.
אדמס היה דיפלומט מוכשר, וקלהון ארגן מחדש את משרדו כדי להפחית את הגירעונות משנות המלחמה.
כיוון שמונרו לא רצה למנות את הנרי קליי משיקולים פוליטיים, היה חסר לו אדם מערבי בקבינט.
מונרו הוא הנשיא היחיד במאה ה-19 שהשלים שתי קדנציות עם אותו סגן הנשיא.
כשנשיאותו הסתיימה ב-4 במרץ 1825, עבר להתגורר באזור שבו כיום נמצאת אוניברסיטת וירג'יניה.
שם ניהל את החווה המשפחתית שלו, אותה מכר בשנתו הראשונה כנשיא למוסד החדש.
הוא היה מעמיתי הקולג' תחת ג'פרסון וג'יימס מדיסון, הנשיאים לשעבר, עד למותו.
מונרו צבר חובות רבים במהלך שנותיו בשירות הציבורי.
הוא מכר את המטע שלו, שנפתח בעתיד כאתר מורשת לאומי.
הוא לא היה יציב מבחינה כלכלית, ומצבה הבריאותי הרע של אשתו החמיר את מצבו.
מונרו נבחר כציר לוועדת החוקה של וירג'יניה בין 1829 ל-1830. הוא גם היה ממנסחי החוקה הראשונה של וירג'יניה.
ב-1829, נבחר להיות מנהל הוועדה, עד שבריאותו הובילה להחלפתו.
הוא ואשתו חיו בביתם בווירג'יניה עד למותה של אליזבת ב-23 בספטמבר 1830. באוגוסט 1825, קיבלו הזוג מונרו את המרקיז דה לה פאייט ואת הנשיא ג'ון קווינסי אדמס כאורחים.
לאחר מותה של אליזבת, עבר מונרו לניו יורק סיטי כדי לחיות עם בתו.
בריאותו כבר החלה להידרדר, ובאפריל 1831 ביקר אותו ג'ון קווינסי אדמס.
אדמס מצא את מונרו במצב בריאותי רע, אולם עדיין צלול ונחוש לשוחח על המצב באירופה.
אדמס קיצר את הביקור במחשבה שהתיש את מונרו.
מונרו מת מאי ספיקת לב ושחפת ב-4 ביולי 1831, והפך לנשיא השלישי שמת ביום העצמאות, 4 ביולי.
מותו התרחש 55 שנים לאחר הכרזת העצמאות של ארצות הברית וחמש שנים לאחר מותם של שני אבות מייסדים שהפכו לנשיאים: ג'ון אדמס ותומאס ג'פרסון.
ב-1858, גופתו הועברה אל בית הקברות הנשיאותי.
אמונתו הדתית של מונרו נותרה מסתורית.
אין מכתבים בהם דיבר על אמונתו הדתית, וחבריו, משפחתו ועוזריו לא דיברו על כך.
המכתבים שנותרו לא מדברים על דתו.
מונרו גדל במשפחה שהייתה חלק מהכנסייה האנגליקנית, שהייתה הכנסייה הרשמית בווירג'יניה.
כאדם בוגר נכח בכנסיות אפיסקופליות.
יש היסטוריונים שטוענים שהתייחס במעט לאל מופשט.
בניגוד לג'פרסון, לא נחשב מונרו לאתאיסט או לכופר.
ב-1832, ביקר כומר את מונרו בטענה שזה חי ומת כמו פילוסוף יווני מסוג ב'.
כמזכיר המדינה, פיטר את מרדכי מנואל נח ב-1815 מתפקידו כשגריר בתוניס בגלל יהדותו.
נח מחה על כך וקיבל מכתבים מאדמס, ג'פרסון ומדיסון שתמכו בסבלנות דתית ליהודים ובהפרדת הדת מהמדינה.
יכול להיות שמונרו האמין באל שמתערב ביקום, כיוון שבנאום אחד דיבר על אל שימשיך להגן על ארצות הברית.
הוא לקח כמה איתו לוושינגטון אל הבית הלבן במהלך כהונתו כנשיא.
הקונגרס לא סיפק עובדים לנשיא באותה התקופה, ולכן המנהג היה נפוץ.
ב-15 באוקטובר 1799, כשסוחרי עבדים ניסו להעביר עבדים אל ג'ורג'יה, מרדו העבדים והרגו את הסוחרים.
יחידת שיטור קרובה הרגה עשרה עבדים ללא משפט, ואסרה את חמשת העבדים האחרים, שנשפטו ללא חבר מושבעים.
מונרו דחה את הוצאתם להורג כדי לבדוק את זהותם.
הוא העניק חנינה לאחד, והרשה לתלות שניים.
החמישי טען שלא היה אשם ולכן רק חטף מלקות.
היסטוריונים טוענים שמונרו הבטיח מינימום זכויות לעבדים.
כשהיה מושל וירג'יניה ב-1800, מאות עבדים תכננו לחטוף אותו, להשתלט על ריצ'מונד ולהוביל לשחרורם.
הם לא הצליחו עקב סופה ב-30 באוגוסט.
החיילים לכדו עבדים שהואשמו בבגידה.
לעבדים ניתן משפט מהיר ללא חבר מושבעים.
מונרו עדיין הצליח להוביל למתן חנינה לכמה עבדים ולמכירת אחרים, במקום הוצאתם להורג.
בין עשרים ושישה לשלושים וחמישה עבדים הוצאו להורג.
אף אחד מהם לא הרג אדם לבן כיוון שהמרד דוכא לפני שהחל.
כנשיא הוועידה החוקתית בסתיו 1829, טען מונרו שהעבדות הייתה בעיה שווירג'יניה ניסתה לתקן.
הוא התנגד לזכויות המדינות והיה מוכן לקבל מעורבות ממשלתית בשחרור עבדים.
הוא דרש מווירג'יניה, בהצהרתו הציבורית האחרונה, לבטל את העבדות בתחומה.
מונרו היה חבר האגודה האמריקנית להתיישבות, שנוצרה ב-1816, יחד עם הנרי קליי ואנדרו ג'קסון.
הם שיתפו פעולה עם מתנגדי עבדות ביישוב עבדים מחדש.
כמה אלפים של עבדים משוחררים נשלחו אל ליבריה שבאפריקה בין 1820 ל-1840. בעלי עבדים כמו מונרו וג'קסון רצו למנוע מהשחורים המשוחררים לשכנע את העבדים בדרום למרוד.
עם הקצבה של 100,000 דולרים מהממשלה, האגודה קנתה אדמות לעבדים המשוחררים בליבריה.
בירת ליבריה נקראה על שמו, מונרוביה.
מונרו נחשב לאדם כן ולנעים הליכות, שהיה אחראי לשתי החלטות מרכזיות בתולדות ארצות הברית: פשרת מיזורי ודוקטרינת מונרו.
הראשונה סימלה את חילוקי הדעות במדינה לגבי העבדות והשנייה הבטיחה את ההשפעה האמריקנית בחצי הכדור המערבי.
הברון ג'יימס (יעקב) מאיר רוטשילד היה בנקאי יהודי, מייסד הענף הצרפתי של שושלת רוטשילד.
אביו של "הנדיב הידוע" הברון בנימין אדמונד ג'יימס דה רוטשילד.
יעקב נולד בפרנקפורט שבגרמניה כבנו החמישי והצעיר ביותר של מאיר אנשל רוטשילד, מייסד המשפחה.
בשנת 1811 עבר בהוראת אביו לפריז, כדי לשמש שם כמנהל עסקי המשפחה בצרפת, ובשנת 1817 הקים את הסניף הראשון של אימפריית העסקים המשפחתית בפריז ובכך היה למייסד הענף הצרפתי של שושלת רוטשילד.
הוא שימש כיועץ כלכלי לשני מלכים צרפתיים, ייעוץ שקנה לו את השם של הבנקאי החזק במדינה כולה.
לאחר מלחמות נפוליאון מילאו עסקיו של יעקב תפקיד חשוב בהפיכתה של צרפת לאימפריה תעשייתית, וזאת על ידי מימון הכשרתם והקמתם של מסילות ברזל ואתרי כריית מחצבים.
ההון שצבר במסגרת עסקיו העניק לו מקום של כבוד בקרב רשימת האנשים העשירים ביותר בעולם באותה העת.
בשנת 1822 הוכתר יעקב, יחד עם שלושה מאחיו, בתואר ברון מטעם פרנץ השני, שהפך לפרנץ הראשון, קיסר אוסטריה.
ב-11 ביולי 1824 התחתן בפרנקפורט עם בטי סלומון דה רוטשילד (1805–1886), בת-אחיו סלומון מאיר רוטשילד.
שרלוט דה רוטשילד (1825–1899), נישאה לנתנאל דה רוטשילד
בשנת 1854 שכר ג'יימס את שירותיו של האדריכל ג'וזף פקסטון כדי שיבנה לו טירה מדרום-מערב לפריז.
הטירה הנאו-רנסאנסית, שכינויה "פרייר" (Château de Ferrières), הפכה למשכנה של המשפחה.
בשנת 1870, בעת המשא ומתן לאחר מפלת הצרפתים במלחמת צרפת–פרוסיה, התאכסנו בה הקייזר וילהלם הראשון והקנצלר ביסמרק, שהתגורר בחדרי הברון.
הטירה המשיכה לשמש כמשכן המשפחה עד לשנת 1975, שבה הוענק מתחם המגורים המשפחתי כמתנה לאוניברסיטת הסורבון הפריזאית.
באותו זמן יזם ומימן את הקמת בית החולים היהודי הראשון בירושלים, "בית החולים מאיר רוטשילד".
בנוסף לעסקי הבנקאות שהיו ברשותו, רכש ג'יימס בשנת 1868 את אחד מהכרמים יצרני היין הטובים והנחשבים ביותר בצרפת - שאטו לאפיט.
הייקב, שממוקם באזור בורדו נמצא בבעלות המשפחה עד לימינו.
בנוסף לייקב השקיע ג'יימס הון רב בתרומה לקהילה (בעיקר זו היהודית) ואף הפך לאחד ממנהיגיה של יהדות צרפת.
שלושה חודשים לאחר שרכש את שאטו לאפיט נפטר הברון ג'יימס דה רוטשילד.
בניו אלפונס וגוסטב ירשו את אימפריית העסקים שהקים.
במהלך השנים, דעך כוחו הכלכלי של הבנק שאותו הקים ג'יימס מאיר רוטשילד ואשר צבר את רוב הונו מעסקאות מימון למיזמים שונים שהנהיגו ממשלות מדינות אירופה.
דעיכה זו החלה בסופה של המאה ה-19 ונבעה בעיקר מפיתוחן של שיטות מימון ממשלתיות חדשות, שהיו עדיפות על השיטות המיושנות יחסית של בנק רוטשילד.
על אף הירידה בהיקף עסקיהם, נשארו צאצאיו של ג'יימס במרכז זירת העסקים הבינלאומית.
עם זאת, בשנת 1982 ספגה הרשת זעזוע קשה עם ההלאמה של הבנק המרכזי שלה על ידי ממשלת צרפת הסוציאליסטית בראשותו של פרנסואה מיטראן.
את הריסות העסק המשפחתי שיקם אחד מצאצאיו של ג'יימס, אריק דה רוטשילד, שיחד עם בן דודו דוד הקים בנק משפחתי חדש והפך אותו לעסק מצליח.
על שמו נקרא היישוב זכרון יעקב.
שמו המקורי של בית הכנסת הנקרא היום החורבה היה "בית יעקב" לאור תרומתו של ג'יימס לבית הכנסת.
מאחר שבית הכנסת שכן במתחם המכונה חורבת רבי יהודה החסיד דבק שם זה בבית הכנסת וכך הוא נקרא היום באופן רשמי.
ג'יימס ארתור "ג'ים" לוֹוֶל הבן היה אסטרונאוט בתוכנית ג'מיני ובתוכנית אפולו.
היה אחד מ-24 בני האדם שטסו אל הירח, הראשון מבין שלושה שטסו אל הירח פעמיים, והיחיד שטס אל הירח פעמיים בלי לנחות עליו.
לוול היה גם האדם הראשון שטס ארבע פעמים לחלל.
בשנת 1952 סיים תואר בוגר במדעים באקדמיה הימית של ארצות הברית ואוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
בשנת 1971 סיים תואר בתוכנית לניהול מתקדם של בית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד.
לוול הגיע לדרגת קפטן בצי האמריקאי.
שירת כטייס ניסוי במרכז הניסויים של הצי (כיום ) במשך ארבע שנים.
היה מנהל תוכנית מטוס ה־F-4H פנטום, ובמקביל שירת כ וכמהנדס בטיחות בטייסת הקרב 101 בבסיס טיסה של הצי בוירג'יניה ביץ', וירג'יניה.
נבחר לתפקיד אסטרונאוט ב־1962, והיה אסטרונאוט גיבוי לג'מיני 4 ו־9, וכן היה גיבוי של ניל ארמסטרונג באפולו 11. ב־4 בדצמבר 1965 שוגר בג'מיני 7 יחד עם פרנק בורמן.
משימה זו הייתה הראשונה בה שתי חלליות נפגשו בחלל.
ביוני 1967 מונה על ידי לינדון ג'ונסון ליועץ לכושר גופני וספורט.
כאשר עדכן הנשיא ריצ'רד ניקסון את הרכב הוועדה ב-1970, הוא מונה ליו"ר הוועדה לכושר גופני.
בין 21 ל־27 בדצמבר 1968 היה טייס מודול הפיקוד ונווט במשימת אפולו 8, המשימה הראשונה שהגיעה אל הירח והראשונה שעשתה שימוש בטיל סטורן 5.
בין 11 ל־17 באפריל 1970 היה מפקד משימת אפולו 13, ופיקד על טיסה זו שעקב כשל טכני שהוביל לפיצוץ מכל חמצן בחללית, הפכה בעצם למשימת הצלה של שלושת האסטרונאוטים שהיו בה עד לשובם המוצלח חזרה לכדור הארץ.
בכך היה לאדם הראשון שהגיע אל הירח פעמיים (אם כי שתי המשימות רק הקיפו את הירח ולא נחתו עליו).
בין 1971 ל־1973 היה סגן מנהל מרכז טיסות החלל מרשל.
פרש מנאס"א ב-1 במרץ 1973 והצטרף לחברה ביוסטון העוסקת בגרירה בנמלים, כריה ומוצרי גינון.
ב-1 במרץ 1975 קודם לתפקיד נשיא ויו"ר מועצת המנהלים של החברה.
ב-1976 הופיע בהופעת קמע בסרט "האיש שנפל מכוכב אחר".
ב-1 בינואר 1977 התמנה לנשיא "פיסק מערכות טלפון", העוסקת בשיווק מערכות תקשורת עסקיות, גם כן ביוסטון.
בשנת 1978 התפטר מתפקידיו בוועדה הנשיאותית לכושר גופני וספורט, אך המשיך לשמש כיועץ חיצוני לוועדה.
ב-1 בינואר 1981 התמנה לסגן נשיא קבוצת Business Communications Systems, השייכת לתאגיד Centel.
הוא פרש מהתאגיד בתפקיד סגן נשיא וחבר מועצת המנהלים ב-1 בינואר 1991.
היה נשיא חברה שהקים, "לוול קומוניקיישנס".
באפריל 1987 הגיע אל הקוטב הצפוני.
בסרט אפולו 13, שנעשה על פי הספר "הירח האבוד" שכתב אודות משימת אפולו 13, שיחק בתפקיד משנה כמפקד האיוו-ג'ימה, נושאת המטוסים שאספה את צוות האפולו 13 מן הים, והוא נראה באותה סצנה לוחץ את ידה של דמותו בסרט, המגולמת על ידי טום הנקס.
במאי 1999 פתח מסעדה בווסט לייק פורסט, בפרברי שיקגו.
בינואר 2000 השלים מסע בן חמישה ימים אל הקוטב הדרומי, לאיתור מטאוריטים, יחד עם מדען פלנטרי נוסף, האסטרונאוט אואן גריוט ומספר בני לוויה נוספים.
דוקטור לשם כבוד, אוניברסיטת וסליאן באילינוי
דוקטור לשם כבוד, אוניברסיטת מערב מישיגן
דוקטור לשם כבוד, מכללת מרי הרדין-ביילור
דוקטור לשם כבוד, בית הספר להנדסה של מילווקי
פרס אמי מטעם חבר הנאמנים, 1969
מדליית השירות המצוין של נאס"א
ועוד אותות מארגונים בלתי ממשלתיים אחרים.
ג'יימס לסלי סטרקי היה ארכאולוג בריטי שעמד בראש משלחת שחשפה את תל לכיש.
נרצח בידי כנופיית טרוריסטים ערבים בעת מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט.
ג'יימס לסלי סטרקי נולד בבריטניה בשנת 1895, היה בנו של סוקר.
בילדותו לא התעניין במיוחד בלימודים.
התעניינותו בארכאולוגיה התעוררה בעקבות קריאת ספרו של אוסטן הנרי לייארד (Sir Austen Henry Layard): "נינוה ושרידיה".
סטרקי עבד עם סוחר עתיקות, והרבה לסייר בגלריות ובמוזיאון הבריטי.
במלחמת העולם הראשונה שרת בחיל האוויר המלכותי.
הוא הוצב לתקופה מסוימת במגדלור, שם העביר את זמנו בקריאת ספרי ארכאולוגיה אשר נשלחו אליו.
לאחר המלחמה השתתף בשיעורי אגיפטולוגיה אשר התקיימו בערבים.
השיעורים התקיימו בקולג' האוניברסיטאי של לונדון, שם פגש את הארכאולוג הנודע פלינדרס פיטרי ואת מרגרט מורי אשר לימדה אותו לאחר מכן כתב חרטומים.
בשנת 1923 בגיל 28 החליט להיות ארכאולוג.
סטרקי הצטרף לפיטרי בחפירותיו בקאו אל כביר אשר במצרים העליונה.
החפירות התקיימו במסגרת בית הספר הבריטי לארכאולוגיה במצרים.
יכולתו להבחין בפרטים ודקדקנותו הביאו אותו לזיהוי התרבות הבדרית.
ב-1924 הוא מונה למנהל השטח בחפירה הארכאולוגית של אוניברסיטת מישיגן שהתקיימה באזור פיום.
בשנה זו סטרקי התחתן עם מרג'ורי רייס, אשר נהגה ללוותו בחפירותיו ביחד עם שלושת ילדיו.
בשנת 1926 עבר פיטרי לחפור בארץ ישראל, סטרקי הצטרף אליו כעוזרו הראשי לחפירתו בתל ג'מה, שם הביא לידי ביטוי את ניסיונו בניהול חפירה אשר צבר במצרים.
הוא היה שותף לחפירותיו של פיטרי בתל אל פארעה (הוא ניהל את עונת החפירות האחרונה), וכן היה עוזרו של פיטרי בחפירה בתל אל-עג'ול.
ב-1932 עזב סטרקי את פיטרי כדי לנהל בעצמו חפירה.
הוא בחר לחפור בתל אֶ דֻוֵיר אשר זוהתה לאחר מכן כלכיש המקראית, עיר חשובה בממלכת יהודה.
חברו אליו הארכאולוגים אולגה טפנל וג'רלד לנקסטר הרדינג שעבדו לצידו עד אז בחפירותיו של פיטרי.
החפירות בתל לכיש התנהלו עד שנת 1938. הממצאים העיקריים כללו מקדש מתקופת הברונזה המאוחרת, פיר גדול, קיר חיצוני מדופן, שער העיר, בנין מנהלי גדול מתקופת ממלכת יהודה ומקדש השמש מהתקופה הפרסית והליניסטית.
אחד הממצאים החשובים ביותר שלו היו "מכתבי לכיש" אשר נתגלו בעונת החפירות השלישית בשנים 1934-1935. מכתבי לכיש הם אוסטרקונים ועליהם כתובת בכתב העברי הקדום.
הם נתגלו בחדר קטן בשער העיר בשכבה II, שככל הנראה נשלחו אל מפקד לכיש ערב כיבוש העיר בידי נבוכדנאצר מלך בבל.
מכתבי לכיש נחשבים לתגלית שהרחיבה את הידע ההיסטורי של תקופות הכיבוש הבבלי.
ב-10 בינואר 1938 יצא סטרקי בדרכו לירושלים להשתתף בטקס הפתיחה של תצוגת הקבע של מוזיאון רוקפלר.
בסביבות השעה 5.00 אחר הצהרים בנוסעו במכוניתו הנהוגה על ידי נהגו ובה גם שני עוזרים ערבים, נעצרה המכונית בהיותה בקרבת הכפר בית ג'יברין, ליד הכביש הראשי בית גוברין - חברון, על ידי כנופיית ערבים חמושים.
סטרקי נשאל לזהותו, בענותו כי הוא בריטי, נדרש לרדת ממכוניתו.
שני עוזריו הערבים שולחו ללא פגע ונהגו נדרש לנסוע לחברון.
כשהנהג הרחיק מעט בנסיעתו הוא שמע שתי יריות וכשהסב ראשו לאחור ראה את סטרקי נופל ארצה.
הנהג הודיע על המקרה למשטרת חברון והשוטרים יצאו למקום וגילו את גופתו של סטרקי כשהוא ירוי בשני כדורים בראשו.
בעקבות הרצח נדחתה פתיחת מוזיאון רוקפלר ביומיים וטקס הפתיחה החגיגי שהנציב העליון היה אמור להשתתף בו, בוטל.
הכנופיה שרצחה את סטרקי הייתה הכנופיה הגדולה ביותר באזור חברון ובראשה עמד רוצח שברח מבית הכלא.
הרצח זעזע את היישוב, אשר היה מודע לתגליותיו של סטרקי שנתפרסמו בעיתונות העברית.
סטרקי נבחר להתנקשות בשל היותו אישיות בריטית, וזאת במהלך התקופה שלאחר רציחתו של מושל הגליל לואיס אנדרוס, בסוף שנת 1937, שבה הפרו הערבים לראשונה הסכם לא כתוב, שהתקיים מאז ראשית המאורעות, שלא להתנקש באנשי שלטון ואישים בריטיים.
סטרקי הובא לקבורה בבית הקברות הפרוטסטנטי בהר ציון.
ג'יימס לומנזו (James Lomenzo; נולד ב-13 בינואר 1959 בברוקלין, ניו יורק) הוא מוזיקאי ונגן באס, הידוע ביותר כבאסיסט לשעבר של להקת הגלאם מטאל האמריקאית המצליחה White Lion בשנות ה-80. הוא גם ידוע כבאסיסט לשעבר של להקת הת'ראש מטאל מגאדת', בה ניגן בשנים 2006 עד 2010 ובשנית החל משנת 2022.
לומנזו ניגן בבאס עם להקת הגלאם מטאל "וויט ליון" (White Lion) משנת 1984 ועד פירוקה ב-1991, ואחר כך עבד עם זאק ווילד בפרויקט "לינרד סקינהד" והוציא אלבום אחד עם הלהקה.
בנוסף ניגן עם Black Label Society של זאק ווילד עד שנת 2005 ועם אוזי אוסבורן ודייוויד לי רות'.
החל מה-10 בפברואר 2006, לומנזו עבד כבאסיסט להקת הת'ראש מטאל מגאדת'.
לומנזו השתתף בהקלטת האלבום United Abominations וכן הגיע עם הלהקה להופעה בישראל ב-2 ביולי 2007. ב-10 בפברואר 2010 הוכרז כי לומנזו יחליף את דייוויד אלפסון (אשר פוטר מן הלהקה) ויצטרף לסיבוב הופעות, ובמאי 2022 הצטרף באופן רשמי מחדש כחבר להקה.
ג'יימס מורטימר היה שחמטאי אמריקאי, עיתונאי ומחזאי שחי את ארבעים שנותיו האחרונות באנגליה.
מורטימר סיים את לימודיו באוניברסיטה של וירג'יניה, וכנספח לשירות הדיפלומטי של ארצות הברית הוצב בפריז בין השנים 1855–1860. נפוליאון השלישי העניק לו את אות לגיון הכבוד על עבודתו.
כאשר אלוף השחמט האמריקאי פול מורפי ביקר בפריז בשנת 1858 נפגש עמו מורטימר והשניים התיידדו.
מורטימר היה אחד מהבודדים שחזו בדו-קרב המפורסם בין פול מורפי לבין אדולף אנדרסן.
נאמנותו של מורטימר לקונפדרציית המדינות של אמריקה הביאה אותו לפרוש מהשירות הפדרלי בשנת 1860. מורטימר נשאר בפריז ועבד כעיתונאי.
כאשר נפוליאון השלישי הודח בשנת 1870, שניהם השתקעו באנגליה.
בלונדון יסד מורטימר עיתון בשם "פיגארו", העיתון הרשמי של ממשל נפוליאון בגלות.
הגם שנפוליאון מת בשנת 1873, "פיגארו" המשיך לצאת לאור עוד זמן מה.
העיתון היה לעיתים שנוי במחלוקת ומורטימר הסתכסך עם רבים בשל ביקורות התיאטרון החריפות שכתב.
כאשר הוגשה נגדו תביעת דיבה, שגה מורטימר והחליט להגן על עצמו.
כיועץ המשפטי של עצמו לא היה יכול להעיד לטובתו במהלך שלב ההגנה, ורק לאחר שהורשע על ידי השופט יכול היה להביא עדויות שמוכיחות כי לא היה לו מידע לגבי המאמר שבגינו הוגשה התביעה.
השופטים החליטו שההוכחות הוגשו מאוחר מדי, ודנו אותו לשלושה חודשי מאסר.
הציבור חש שהעונש לא מוצדק, והמוניטין של מורטימר עלה.
כתוצאה מהמאסר נסגר "פיגארו", ובא הקץ למדור השחמט המצוין שנכתב על ידי יוהאן לבנטל בין השנים 1872–1876 ועל ידי אלוף העולם וילהלם שטייניץ משנת 1876 ועד 1882. כאשר מורטימר שוחרר הוא המשיך את הקריירה כמבקר וככותב מחזות.
מורטימר כתב למעלה מ-30 מחזות שהופקו בלונדון.
בסקרו את התחרות הבינלאומית הראשונה שהתקיימה בספרד, בסן-סבסטיאן בשנת 1911, חלה בדלקת ריאות ומת.
למורטימר היו תוצאות גרועות בתחרויות שחמט וכמעט תמיד סיים בתחתית הטבלה.
בתחרות לונדון בשנת 1887 סיים במקום האחרון לאחר שהפסיד בכל משחקיו.
למרות תוצאותיו הגרועות, הוא הוזמן לתחרויות רבות ונראה שהתייחסו אליו כאל אישיות שחמטאית יותר מאשר כאל שחקן.
אף על פי שמעולם לא הצליח בתחרויות, לעיתים שיחק מורטימר בצורה טובה מול מתחרים חזקים.
מורטימר כתב שני ספרי שחמט שהפכו לרבי-מכר.
על שמו קרויה הגנת מורטימר בפתיחה ספרדית, מלכודת מורטימר
ג'יימס מונרו הוא פרופסור אמריטוס לספרות ערבית קלאסית וספרות השוואתית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי,
ג'יימס מונרו הוא בעל דוקטורט מאוניברסיטת הרווארד.
מחקריו של ג'יימס מונרו התמקדו בספרות ערבית קלאסית וספרות היספנית-ערבית.
מונרו חרג במחקריו מן הגישה הפילולוגית הצרה שאפיינה בלשנים ערבים בני זמנו, הוא יצר בהם שילוב של דיסציפלינות שונות ותאוריות ממדעי החברה.
כתב ספרים חשובים על המקאמות, ביניהם ספר על המקאמות של בדיע א-זמאן אל-המד'אני.
וכתב מאמרים חשובים על שירת הזג'ל של אבן קוזמן.
ב-1974 פרסם אנתולוגיה של שירה היספנית-ספרדית.
ג'יימס מוריסון הוא זמר רוק ומוזיקת סול בריטי.
מוריסון החל לנגן בגיטרה מגיל 12 כשדודו לימד אותו.
הוא הושפע מהאמנים: סטיבי וונדר, אוטיס רדינג, ואן מוריסון ואל גריין.
הוא ניגן בבר בדרבי למשך שנתיים עד שהוא חתם חוזה עם חברת תקליטים.
חשיפתו הבינלאומית החלה כאשר הוא הוציא לאור את הסינגל "You Give Me Something" שהגיע לראש המצעדים באנגליה והולנד.
ב-31 ביולי 2006 שוחרר אלבומו "Undiscovered".
בסוף 2006, הוא מכר למעלה ממיליון עותקים מאלבומו, מה שהפך אותו לאמן הבריטי הנמכר באותה תקופה.
ב-15 בנובמבר 2008, הוא הוציא את הסינגל "Nothing Ever Hurt Like You".
ב-2008, יצא אלבומו השני של מוריסון, "Songs for You, Truths for Me".
מתוך האלבום יצא הסינגל המוכר ביותר שלו "Broken Strings" עם הזמרת נלי פורטדו.
אחריו ב-2009 הוציא מוריסון את הסינגל Please don't stop the rain.
למעט הדואט עם נלי פורטדו אשר זכה להשמעות רבות בארץ (ובמיוחד בגלגלצ), שאר שיריו כלל לא הושמעו ברדיו הישראלי.
ב-26 בספטמבר 2011 שחרר מוריסון את אלבומו השלישי "The Awakening".
הסינגל הראשון מתוך האלבום הוא "I Won't Let You Go", והאלבום כלול שיתוף פעולה עם זמרת הפופ וה-R&B הבריטית ג'סי ג'יי בשיר "Up".
מוריסון השתתף בהפקת אלבומה השלישי של הזמרת דמי לובאטו "Unbroken" ששוחרר ב-20 בספטמבר 2011.
באלבומו האחרון שיצא בשנת 2015, "Higher Than Here", שיתף פעולה עם iLL BLU בסינגל "Lonely People".
אביו של מוריסון התמודד עם אלכוהוליזם ומת לאחר שעבר התקף לב ב-2010. אחיו הבכור של מוריסון, אלכסיס, מת בהיותו בן 43, ובנו קולום מת שנה אחריו בהיותו בן 21.
מוריסון נישא לחברת נעוריו גיל קצ'פול (1979-2024) שהייתה מבוגרת ממנו בכ-5 שנים ועמה הביא לעולם שתי בנות.
ב-2024 אשתו לשעבר שמה קץ לחייה בביתה.
כיום מנהל מוריסון מערכת יחסים עם אושיית רשת בריטית בשם מריאל ג'ונס.
2006- Wonderful World- מקום 8 במצעד הבריטי
2007- Undiscovered- מקום 63 במצעד הבריטי
2007- One Last Chance- לא דורג במצעד הבריטי
2008- You Make It Real- מקום 8 במצעד הבריטי
2008- Broken Strings- מקום 2 במצעד הבריטי
2011- I Won't Let You Go- מקום 5 במצעד הבריטי
2011- Slave To The Music- לא דורג במצעד הבריטי
2015- Demons- לא דורג במצעד הבריטי
2015- Stay Like This- לא דורג במצעדי הבריטי
ביוקנן היה פרופסור לכלכלה, חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 1986 על תרומותיו לתאורית הבחירה הציבורית.
עבודתו של ביוקנן אפשרה לבחון את הדרך בה האינטרסים האישיים של הפוליטיקאים וכוחות לא כלכליים משפיעים על המדיניות הכלכלית של ממשלות.
ביוקנן סיים תואר ראשון באוניברסיטת המדינה של אמצע טנסי ואת התואר השני באוניברסיטת טנסי בשנת 1941. בשנות המלחמה שרת בצוותו של אדמירל צ'סטר נימיץ בהונולולו שם פגש ונישא לאשתו אן.
בשנת 1948 סיים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת שיקגו שם הושפע רבות מפרנק נייט ומעבודתו של הכלכלן השוודי קנוט ויקסל.
ביוקנן ייסד את הגישה של הכלכלה הפוליטית של וירג'יניה, שם ייסד את מרכז תומאס ג'פרסון.
כמו כן לימד ב-UCLA, באוניברסיטת מדינת פלורידה, אוניברסיטת טנסי ואוניברסיטת ג'ורג' מייסון.
עבודתו של ביוקנן כוללת כתיבה נרחבת בנושא מימון ציבורי, החוב הציבורי, הצבעה, ניתוח מדוקדק של תיאורית של הסכמות הדדיות בנושאי הצבעה, מקרו-כלכלה וליברטריאניזם.
לפי ביוקנן ההיסטוריה הפיסקלית המערבית מתחלקת לעידן הטרום-קיינסיאני והעידן הפוסט-קיינסיאני.
בעידן הטרום-קיינסיאני, עד אמצע המאה ה-20, המדיניות הפיסקלית המערבית דגלה בשמירה על תקציב ללא גירעון והשימוש בחוב לאומי נשמר למצבי משבר.
לעומת זאת מאמצע המאה ה-20 עברה המדיניות הפיסקלית המערבית למצב בו חוב לאומי משמעותי הפך לנורמה המקובלת.
ביוקנן מתח ביקורת על התפיסה הכלכלית הקיינסיאנית.
לשיטתו, תפיסה זו אותה הגה ג'ון מיינרד קיינס מתאימה למשנתו של קיינס שדגל במשטר אליטיסטי (מעין אוליגרכיה).
לעומת זאת במודל הדמוקרטי בו השליט חייב לרצות את העם באופן כמעט תמידי, הגישה הכלכלית הקיינסיאנית שמקטינה משמעותית את החסמים מעל הגדלת החוב הלאומי עלולה לדרבן את השלטון להגדיל את ההוצאה הממשלתית באמצעות הגדלת החוב הלאומי באופן שיפגע קשות בכלכלת המדינה בטווח הארוך.
ג'יימס מונטגומרי פלאג היה אמן ומאייר אמריקאי, המוכר בעיקר הודות לכרזות התעמולה הרבות שיצר.
פלאג נולד בעיירה פלהאם שבמדינת ניו יורק.
הוא נמשך לציור מגיל צעיר, וכבר בגיל 12 התקבלו איוריו לפרסום בכתבי עת בתפוצה ארצית.
בגיל 14 הפך לאמן קבוע במגזין לייף, וכשנה לאחר מכן הצטרף למערכת המגזין הסאטירי Judge .
בין השנים 1894 עד 1898 למד בבית הספר ליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק , ובין השנים 1898 עד 1900 למד אמנות בלונדון ובפריז.
בתום לימודיו שב לארצות הברית, שם אייר עבור ספרים, כתבי עת, פרסומות וקריקטורות פוליטיות.
בין השנים 1903 עד 1907 פרסם במגזין Judge רצועת קומיקס אהודה במיוחד בשם "נאט העצבני".
בשיא הקריירה שלו, נחשב פלאג למאייר בעל השכר הגבוה ביותר בארצות הברית.
הוא נפטר בגיל 83 בניו יורק, ונקבר בבית הקברות "וודלון" שברובע הברונקס.
היצירה הידועה ביותר של פלאג הייתה פוסטר תעמולה משנת 1917 שעודד גיוס לצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בכרזה הופיעה דמות הדוד סם המצביע על הקורא ואומר - "אני רוצה אותך בצבא ארצות הברית".
ההשראה הייתה כרזה דומה שפורסמה בבריטניה ב-1914, בה מאויר שר המלחמה הלורד קיצ'נר, במסגרת קמפיין הגיוס לצבא הבריטי.
פלאג השתמש בפניו שלו עצמו לדמותו של "הדוד סם" (במראה מבוגר יותר ובתוספת זקן לבן), לדבריו, כדי לחסוך בעלויות של דוגמן.
למעלה מ-4 מיליון עותקים של הפוסטר הודפסו בארצות הברית ב-1917 ו-1918, וכמות דומה הודפסה במהלך מלחמת העולם השנייה.
ג'יימס לונגסטריט היה אחד הגנרלים החשובים ביותר של הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
הוא שירת כמפקד קורפוס תחת פיקודו של הגנרל הנודע רוברט לי במהלך כמה מהקרבות המפורסמים ביותר של ארמיית צפון וירג'יניה בזירה המזרחית, שבעקבותיהם כינה לי את לונגסטריט 'סוס המלחמה הזקן שלי'.
בנוסף הוא גם שירת בארמיית טנסי תחת הגנרל ברקסטון בראג בזירה המערבית.
ההיסטוריון והביוגרף ג'פרי וורט כתב: "לונגסטריט...
היה מפקד הקורפוס הטוב ביותר בארמיית צפון וירג'יניה; למעשה, הוא היה ללא ספק מפקד הקורפוס המוכשר ביותר במלחמה בשני הצדדים".
לונגסטריט נולד במחוז אדג'פילד, קרוליינה הדרומית.
הוא היה ילדם החמישי והבן השלישי של ג'יימס ומרי אן דנט לונגסטריט, שהיו בעלי מטע כותנה בצפון-מזרח ג'ורג'יה.
אביו של ג'יימס התרשם מהאופי החזק של בנו בעבודה במטע, ונתן לו את הכינוי פיטר, והוא נודע בתור 'פיט' או 'פיט הזקן' למשך שארית חייו.
אביו של ג'יימס החליט שבנו צריך ללכת לקריירה צבאית, אך הרגיש כי מערכת החינוך המקומית לא תוכל להכינו כראוי לצבא.
בגיל תשע נשלח ג'יימס לגור עם דודו ודודתו באוגוסטה, ג'ורג'יה.
ג'יימס בילה שמונה שנים בעבודה במטע של דודו אוגוסטוס, שבמהלכן למד באקדמיה המחוזית ריצ'מונד.
אביו נפטר מכולרה במהלך ביקור באוגוסטה ב-1833.
ב-1838 נרשם ג'יימס לאקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית וסיים את לימודיו ארבע שנים מאוחר יותר.
הוא סבל מבעיות משמעת ולא הצליח בלימודים, וסיים במקום ה-54 מתוך 56 החניכים באותה שנה.
הוא היה פופולרי בקרב חבריו לכיתה, והתיידד עם כמה אנשים שיהפכו לאישים חשובים במלחמת האזרחים, ביניהם ג'ורג' הנרי תומאס, ויליאם רוזקרנס, ג'ון פופ, דניאל הארווי היל, לאפאייט מקלאוס, ג'ורג' פיקט ויוליסס גרנט.
לונגסטריט שירת במשך שנתיים בבסיס הצבאי ג'פרסון שבמיזורי יחד עם חברו מהאקדמיה לוטננט גרנט.
במהלך שרותו שם, לונגסטריט פגש את מריה לואיזה גרלנד, עימה הוא התחתן בשנת 1848 לאחר מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, נישואים שהחזיקו 40 שנה והניבו 10 ילדים.
לונגסטריט שירת בהצטיינות במלחמה נגד מקסיקו ברגימנט הרגלים ה-8. הוא קודם בדרגה לקפטן לאחר הקרבות בצ'ורובוסקו ובקונטררס, ולמייג'ור לאחר הקרב במולינו דל ריי.
בקרב צ'פולטפק שנערך ב-12 בספטמבר 1847, נפצע לונגסטריט בירך לאחר שהסתער על גבעה עם דגל הרגימנט; כשנפל, הוא מסר את הדגל לחברו לוטננט ג'ורג' פיקט שהצליח להגיע לפסגת הגבעה.
לאחר המלחמה והתאוששותו מהפציעה בצ'פולטפק, לונגסטריט שירת בפורט מרטין ובפורט בליס שבטקסס.
הוא לא התלהב מרעיון הפרישה מהאיחוד, אך הושפע מדודו אוגוסטוס שלימד אותו על דוקטרינת זכויות המדינות בארצות הברית.
הוא התפטר מצבא ארצות הברית ביוני 1861 כדי לנסות את מזלו עם הקונפדרציה במלחמת האזרחים.
קרב בול ראן הראשון ומערכת חצי האי
לונגסטריט הגיע לריצ'מונד שבוירג'יניה ומונה ללויטננט קולונל בצבא הקונפדרציה.
הוא נפגש עם נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס ב-22 ביוני 1861, שם נודע לו כי הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל.
הוא קיבל פקודה להתייצב אצל בריגדיר גנרל פ.
בורגארד במנאסס, ושם קיבל פיקוד על בריגדה.
טבילת האש של הבריגדה הייתה בקרב על מעברת בלקבורן שנערך ב-18 ביולי.
בקרב בול ראן הראשון שהתרחש שלושה ימים מאוחר יותר לבריגדה היה תפקיד שולי.
לאחר ניצחון הדרום בבול ראן, לונגסטריט זעם על כך שמפקדיו לא רדפו אחרי כוחות האיחוד הנסוגים.
ב-7 באוקטובר לונגסטריט קודם לדרגת מייג'ור גנרל וקיבל פיקוד על דיוויזיה בארמיית צפון וירג'יניה.
בינואר 1862 פקדה טרגדיה את משפחתו של לונגסטריט.
מגפת שנית שפרצה בריצ'מונד גבתה את חייהם של שלושה מילדיו בתוך שבוע.
לונגסטריט היה שבור בעקבות מות ילדיו והחל להסתגר בעצמו.
הוא פנה לדת והפך לאפיסקופלי אדוק.
במערכת חצי האי שנערכה באותה שנה הביאו ביצועיו של לונגסטריט כמפקד לתוצאות מעורבות: בקרבות ביורקטאון ובוויליאמסברג הוא תפקד בצורה טובה ועיכב את התקדמותו של צבא האיחוד בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ורג' מקללן לעבר ריצ'מונד.
בקרב שבעת האורנים שהתחולל בסוף חודש מאי הוא הצעיד את חייליו בכיוון שגוי וגרם לבלבול עם יחידות אחרות של הקונפדרציה, ובכך גרע מכוחה של התקפת הנגד הדרומית על מקללן.
במהלך הקרב נפצע מפקד ארמיית צפון וירג'יניה הגנרל ג'וזף א' ג'ונסטון, והוא הוחלף על ידי הגנרל רוברט א' לי.
במהלך קרבות שבעת הימים שנערכו בחודש יוני בהם הצליחה ארמיית צפון וירג'יניה להדוף את צבאו של מקללן, לונגסטריט כבר פיקד על 15 בריגדות, כמחצית מהארמייה של גנרל לי.
הוא תפקד בקרבות בצורה טובה ואגרסיבית, במיוחד בגיינס מיל ובגלנדייל, וביסס את מעמדו כקצין הבכיר ביותר של לי.
קרב בול ראן השני, המערכות על מרילנד ופרדריקסברג
המוניטין הצבאי של מפקדי הקורפוסים של לי, סטונוול ג'קסון ולונגסטריט, אפיינו בדרך כלל את ג'קסון כנועז והתקפי, ואילו את לונגסטריט כמפקד הגנתי.
ג'קסון תואר כפטיש של הארמייה, ולונגסטריט כסדן.
אולם התיאורים הללו נופצו באוגוסט 1862, לאחר המערכה על צפון וירג'יניה.
לונגסטריט פיקד על האגף הימני וג'קסון על השמאלי.
האחרון החל את המערכה בפעולת איגוף מהירה שהציבה את הקורפוס שלו מאחורי ארמיית וירג'יניה של מייג'ור גנרל ג'ון פופ, אולם במקום לתקוף ג'קסון העדיף לתפוס עמדות הגנה ולמעשה הזמין את פופ לתקוף אותו.
עם תחילת קרב בול ראן השני, פופ הלם בקורפוס של ג'קסון בזמן שלונגסטריט ושארית הארמייה של לי צעדו לעבר שדה הקרב.
בביקורות שנשמעו לאחר המלחמה הואשם לונגסטריט בכך שצעד לאט מדי עם חייליו והשאיר את ג'קסון להילחם לבדו במשך יומיים שלמים, אולם חייליו הצליחו לעבור 50 קילומטרים בקירוב בקצת יותר מיממה, אך גנרל לי לא עשה כל ניסיון לרכז את צבאו במהירות.