tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האתר המפורסם ביותר במצרים התחתונה, מרימדה, קדם לתרבות הבדרית בכשבע מאות שנים.
בתקופה זו נמצא לראשונה תיעוד של כתב חרטומים.
ההיסטוריה של מצרים העתיקה מתחילה באלף הרביעי לפני הספירה ומסתיימת עם נפילתה של הממלכה והפיכתה לפרובינקיה רומית לאחר מותה של המלכה קלאופטרה בשנת 30 לפני הספירה.
הכרונולוגיה המצרית העתיקה מתחלקת לתקופות הבאות:
התקופה הנאוליתית: מתוארכת בין האלף התשיעי לפני הספירה לאלף השביעי לפני הספירה
התקופה הקדם שושלתית: מתוארכת בין האלף השישי לפני הספירה לאלף הרביעי לפני הספירה.
מצרים בתקופה זו מחולקת לתרבויות שונות, תרבויות של מצרים התחתונה (הצפונית) ותרבויות מצרים העליונה (הדרומית).
התרבויות נבדלו זו מזו בתרבותן החומרית.
התקופה השושלתית הקדומה: מתוארכת לשנים 3150–2686 לפני הספירה.
הממלכה הקדומה: מתוארכת לשנים 2686–2181 לפני הספירה.
תקופת הביניים הראשונה: מתוארכת לשנים 2181–2055 לפני הספירה.
ממלכה תיכונה: מתוארכת לשנים 2055–1650 לפני הספירה.
תקופת הביניים השנייה (חיקסוס): מתוארכת לשנים 1650–1550 לפני הספירה.
ממלכה חדשה (אימפריה): מתוארכת לשנים 1550–1070 לפני הספירה.
תקופת הביניים השלישית: מתוארכת לשנים 1070–664 לפני הספירה.
תקופה מאוחרת: מתוארכת לשנים 664–332 לפני הספירה.
התקופה ההלניסטית (תלמיית): מתוארכת לשנים 332–30 לפני הספירה.
הציוויליזציה המצרית הקדומה התאחדה בסביבות 3150 לפני הספירה עם האיחוד הפוליטי של מצרים העליונה ומצרים התחתונה תחת הפרעה הראשון של השושלת הראשונה, נערמר.
מצרים העתיקה ראתה רצף של כשלושים שושלות המתפרשות על פני שלושת אלפי שנים.
במהלך תקופה זו, התרבות המצרית עברה התפתחות משמעותית מבחינת הדת, האמנות, השפה והמנהגים.
השלטון המצרי המקומי נמשך בעיקר עד המאה השישית לפני הספירה.
שיאה של מצרים היה באלף השני לפני הספירה, בתקופת הממלכה החדשה.
בתקופה זו, מצרים התפשטה עד לדרום טורקיה בצפון ועד לג'בל ברקל בדרום, בסודאן של היום.
עם סוף תור הזהב האחרון, הידוע כממלכה החדשה, החלה מצרים העתיקה להידרדר, ומצרים נכבשה בידי כמה כוחות זרים.
בנוסף לנוביה מדרום, האימפריות הגדולות של העת העתיקה מהמזרח התיכון - אשור ופרס כבשו את מצרים והפכו אותה לחלק מנחלתן לזמן מוגבל.
למרות הכיבושים, המצרים שמרו על תרבות ייחודית, וכאשר אלכסנדר הגדול הגיע לשם הוא מצא תרבות שונה ומרתקת.
לאחר התפרקות האימפריה שלו, אחד מהגנרלים שלו, תלמי בן לגוס, ניכס לעצמו את מצרים והיא הייתה תחת שלטון בית תלמי עד המאה הראשונה לפני הספירה, אז כבשה האימפריה הרומית את מצרים.
שליטי מצרים התלמיית אימצו את התואר פרעה, בדומה לשליטים קודמים, כמו ארתחששתא השלישי מפרס ואלכסנדר הגדול.
מצרים בתקופת האימפריות הרומית והביזנטית
האימפריה הרומית, שבסיסה בעיר המדינה רומא, התקיימה באגן הים התיכון החל מימיו של אוגוסטוס (המאה ה-1 לפני הספירה).
בשיא התפשטותה, בימיו של הקיסר טראיאנוס, היא חלשה על שטח של כמעט 6 מיליון קמ"ר, בשטחים נרחבים של העולם המוכר.
מורשתה של האימפריה הרומית והשפעתה ניכרות עד היום בתחומים נרחבים, בהם השפה, דת, ארכיטקטורה, פילוסופיה, משפטים והממשל.
מצרים הייתה פרובינקיה רומית בשנים אלה.
בדומה לתקופה התלמיית, חלק מהאוכלוסייה היה יווני ובמקביל השפיעה התרבות המצרית על הרומים (כמו התפשטות פולחן איזיס באימפריה).
על אף שהמצרים הקדמונים עצמם ראו ברומאים פרעונים שלהם ויורשיהם הלגיטימיים של הפרעונים הקדמונים, קיסרי רומא עצמם מעולם לא אימצו תארים או מסורות פרעוניות מחוץ למצרים, שכן הם התקשו להצדיק אותם בעולם הרומי.
לרוב הקיסרים לא היה אכפת מהמעמד שהעניקו להם המצרים, כאשר לעיתים רחוקות הקיסרים ביקרו במצרים יותר מפעם בחייהם.
תפקידם כמלכי אלים הוכר רק רשמית על ידי המצרים עצמם.
מצב זה היה ניגוד חד לבית תלמי, שבילו את רוב חייהם במצרים.
פרעונים לפני השתלבות מצרים באימפריה האחמנית שלטו גם הם במדינה מתוך מצרים.
אף על פי כן, אסר הקיסר על סנאטורים להיכנס אליה ללא אישורו המפורש, ובניגוד לפרובינקיות אחרות שבהם השלטון היה נתון להלכה בידי הסנאט, במצרים מונה נציב קיסרי שענה אך ורק לפרינקפס.
הסיבה לכך הייתה חשיבות אסטרטגית שיחסו הרומאים לפרובינקיה אשר הייתה חלק מ"אסם התבואה" של איטליה.
מקסימינוס דאיה היה הקיסר האחרון שתואר על ידי המקומיים כפרעה.
אף כי הכרטושים מלכותיים נרשמו מתקופות מאוחרות יותר (הכרטוש האחרון שידוע היה בתקופת שלטונו של קונסטנטיוס השני בשנת 340), המצרים שעבדו אלילים השתמשו לאחר מותו בכרטושים של דיוקלטיאנוס, במקום להכיר בקיסרים המאוחרים שהיו נוצרים (פרט ליוליאנוס הכופר).
הדת המצרית דרשה את נוכחותו של פרעה כדי לשמש מתווך בין האלים לבין האנושות.
קיסר שייראה כמו הפרעונים היה הפתרון.
ככל שהנצרות התקבלה יותר ויותר בתוך האימפריה, ובסופו של דבר הפכה לדת המדינה, הקיסרים כבר לא הסכימו לקבל את ההשלכות המסורתיות של להיות פרעה (עמדה המושרשת היטב בדת המצרית) ובתחילת המאה ה-4, אלכסנדריה עצמה, בירת מצרים מאז תקופתו של אלכסנדר הגדול, הפכה למרכז עיקרי של הנצרות.
"האימפריה הביזנטית" או "ביזנטיון" הוא כינוי שניתן לחלקה המזרחי של האימפריה הרומית, שנוצר כתוצאה מפיצול הקיסרות הרומית בשנת 395, והתקיים עד לכיבוש קונסטנטינופול בידי הטורקים העות'מאנים בשנת 1453. מצרים הייתה חלק מהאימפריה עד 639 לספירה.
היא הייתה חלק מדיוקסיה וחולקה לפרובנקיות קטנות יותר.
מצרים המשיכה להיות מרכז כלכלי חשוב עבור האימפריה וסיפקה רבים מצרכיה החקלאיים והתעשייתיים, וכן המשיכה להיות מרכז לימוד חשוב.
אלכסנדריה היה חלק מהפנטארכיה הנוצרית העתיקה.
במקביל למאבקים בדת המצרית, היו עימותים בתוך הנצרות.
הנצרות הקופטית התפלגה מיתר הנצרות במאה ה-6 והייתה לחלק מהנצרות האוריינטלית.
הפילוג נבע ממחלוקת תאולוגית על טיבעו של ישו.
ויכוח בולט היה בין אסכולת אנטיוכיה לאסכולת אלכסנדריה.
לאחר ועידת כלקדון, באלכסנדריה היו שני פטריארכים: הפטריארך האימפריאלי (שתמך במסקנות הוועידה), הידוע כיום כאפיפיור המזרחי-אורתודוקסי, והפטריארך הלאומי המצרי הלא-כלקדוני, הידוע כאפיפיור הקופטי.
מצב זה יצר מתיחות עם השלטון האמפריאלי.
בין השנים 30 לפנה"ס עד 639 לספירה נשלטה מצרים על ידי האימפריה הרומית והייתה מוקד חשוב, כלכלית ותרבותית.
באלכסנדריה שכנה הספרייה הגדולה והחשובה ביותר בעולם העתיק, הספרייה הגדולה של אלכסנדריה.
הנצרות הכתה שורש במצרים בשלב מוקדם.
כבר בשנת 180 לספירה נוסדה בה אסכולת אלכסנדריה שהייתה מרכז לתאולוגיה ופילוסופיה נוצריות שפעל באלכסנדריה מן המאה השנייה ועד המאה השביעית.
מכאן צמחה הנצרות הקופטית, שכללה את רוב האליטה האינטלקטואלית (ולפי המסורת גם את אחרוני הכהנים-המכשפים של מצרים, החרטומים).
בשנת 391 הרס תיאופילוס, הפטריארך של אלכסנדריה, את כל המקדשים הפגניים כחלק מהשתלטותה של הנצרות על אלכסנדריה.
בשנת 641 כבש צבא האימפריה המוסלמית את אלכסנדריה, זאת לאחר מצור בן שישה חודשים.
לאחר הכיבוש היו ניסיונות בודדים בשנת 645 ו-654 לשחרור העיר על ידי הביזנטים.
קיימות עדויות סותרות האם הכיבוש הערבי הוביל לשריפת הספרייה הגדולה של אלכסנדריה, או שזו גוועה בתהליך הדרגתי והוזנחה, הן על ידי הנוצרים שהסבו עורף לתרבות יוון ורומי והן על ידי המוסלמים.
למרות המהפך הפוליטי, מצרים נותרה ברובה ארץ נוצרית, אם כי במשך השנים התקיימו המרות דת רבות לאסלאם.
מגמה זו שינתה בהדרגה את הדמוגרפיה המקומית ועד סוף המאה ה-12 הפכה את מצרים לארץ בעלת רוב מוסלמי.
במאה השביעית נכבשה על ידי המוסלמים ומאז ועד המאה השש-עשרה הייתה מרכז חשוב של הח'ליפות המוסלמית שהשתרעה מבגדאד ועד קורדובה.
גם כאשר לא הייתה קהיר בירת הח'ליפות, היא הייתה צומת דרכי המסחר החשוב ביותר.
בקהיר ובאלכסנדריה הצטלבו דרכי המסחר בים וביבשה ממערב (צפון אפריקה וספרד) מזרחה (עיראק ואף הודו) ומדרום (אתיופיה ותימן) צפונה (סוריה, אסיה הקטנה, יוון, איטליה ואיי הים התיכון).
היא נהנתה מכספי המכסים שהוטלו על הסחורות שעברו דרכה ומלומדיה העתיקו ספרים ואגרות שעברו דרכה (כפי שמדגימה הגניזה הקהירית).
קהיר הייתה בירתן של שלוש שושלות בח'ליפות האסלאמית: שושלת טולון (868–905), שהגיעה למעמד עצמאי לאחר שנפרדה הלכה למעשה מהשלטון המרכזי של הח'ליפות העבאסית שנשלטה מבגדאד, השושלת הפאטמית (969-1171) והשושלת האיובית (1172-1250).
אחמד אבן-טולון היה חייל של חיל-משמר ממוצא טורקי, שהוקם על ידי העבאסים ושכן בבגדאד.
בשנת 868 נשלח אבן-טולון למצרים כדי למשול בה מטעם הח'ליף העבאסי אל-מועת'ז.
במצרים נטל לעצמו אבן-טולון סמכויות נוספות וניהל באופן עצמאי את הכלכלה ואת כוחות הצבא המקומיים, כשהוא שולט על אוצר המחוזות סוריה ומצרים.
בשנת 877 נשלח כוח עבאסי להדיח את אבן-טולון מכסאו כיוון שהלה לא הסכים לשלם מס מספיק גדול לח'ליף, אך אבן-טולון הצליח להדוף את המתקפה על שטחו ואף השתלט על סוריה בשנה שלאחר מכן.
עם אוטונומיה מלאה, לאחר שכבר לא היה צורך לשלם מיסים לח'ליף העבאסי, התפנה אבן-טולון להשקעת משאבים בבניית תעלות השקיה וצי ימי נרחבים, שהעבודה עליהם תמרצה את הכלכלה המצרית באופן משמעותי.
אבן-טולון העביר את הבירה מפוסטאט לאל-קטאיע (שתי הערים הן חלק מקהיר של ימינו) והקים שם את מסגד אבן טולון המפואר, אחד המסגדים הגדולים בעולם.
הוא הותיר אחריו צבא עצמאי סדיר ומאומן היטב, כלכלה יציבה וממסד בירוקרטי יציב.
האמירים המאוחרים יותר של השושלת לא היו מוצלחים והותירו את ניהול ענייני המדינה לעבדיהם ממוצא טורקי ואפריקאי.
השליט החמישי והאחרון של שושלת טולון היה שייבן אבן אחמד אבן טולון, שלא הצליח להתנגד לפלישה הצבאית העבאסית, שהביאה לסופה של שושלת טולון בשנת 905.
השושלת הפאטמית נוסדה בשנת 909 על ידי עבדאללה אלמהדי באללה, שטען לזכות לשלטון על בסיס היותו צאצא של מוחמד, דרך בתו של מייסד האסלאם פאטִמה א-זהרה (ומכאן שמה של השושלת) ובעלה עלי בן אבי טאלב, בן דודו של מוחמד והאימאם השיעי.
במהלך השנים כבשו הפאטימים את כל שטחי הח'ליפות העבאסית.
ב-969 כבש אבו תמים מעד אל-מועיז את מצרים וקבע את מרכז הח'ליפות בקהיר.
בסוף המאה ה-11 נאלצו הפאטמים להתמודד עם מסעות הצלב, ומצאו עצמם מבססים את שלטונם בתחומי מצרים בלבד.
במאה ה-12 החלה המערכת הפוליטית הפאטמית להתערער, ומצרים נכבשה ב-1169 על ידי צלאח אל-דין, שפעל בשליחותו של השליט הסלג'וקי נור א-דין.
צלאח א-דין כבש את מצרים לכאורה רק למטרת תשלום החוב ששליט מצרים, שאוואר, היה חייב לשלם לנור א-דין.
אלא שבמהלך הכיבוש, שאוואר נהרג, והח'ליפות הפאטמית נותרה ללא יורשים.
לאחר מותו של נור א-דין בשנת 1174 השתלט צלאח אל-דין על מצרים והשתמש בה כקרש קפיצה לשליטה בסוריה ובמרחבי הסהר הפורה, בראש השושלת הסונית האיובית.
השושלת האיובית הייתה משפחת שליטים מוסלמים ממוצא כורדי.
בשיא כוחה שלטה על מצרים, סוריה, צפון עיראק, חלקים מארץ ישראל, ערב הסעודית ותימן.
האימפריה האיובית, אותה הקים צלאח א-דין, התקיימה במרבית שנותיה כקונפדרציה של נסיכויות מקומיות שבראשן עמדו שליטים איובים.
לכל השליטים המקומיים הייתה אוטונומיה שלטונית מסוימת בתחומם, והם נשבעו אמונים לסולטאן המרכזי שישב במצרים, אשר היה לרוב השליט המבוגר מבני השושלת.
חלק ממסעי הצלב כללו שאיפה לכבוש את מצרים או חלק משטחה.
כך בשנים 1248 עד 1257 הונהג מסע צלב למצרים על ידי לואי התשיעי, מלך צרפת.
המסע הסתיים בכישלון ובתשלום של כ-50,000 ביזאנטים (סכום השווה לכל ההכנסות הצרפתיות בשנה דאז), ששולמו ככופר על ידי המלך לואי עבורו ועבור אלפי חייליו שהובסו ונשבו על ידי הצבא המצרי.
במאה ה-13 עלה במצרים שלטון הממלוכים ששלטו בה עד המאה ה-16. הסולטנות הממלוכית נשלטה על ידי עבדים שרובם היו ממלוכים (עבדים-לוחמים שהתאסלמו).
מרכז הסולטנות היה בקהיר, והיא השתרעה במשך מרבית זמן קיומה גם על ארץ ישראל ועל סוריה.
ראשית השלטון הממלוכי ב-1250, כאשר גדוד ממלוכי בשירות השושלת האיובית הביס את הצלבנים בקרב מנצורה ועצר את מסע הצלב השביעי.
כשהבינו הקצינים הממלוכים שאין בכוונת הסולטאן האיובי החדש אלמלך אלמועט'ם תוראן שאה להעניק לממלוכים פרס על כך שהביסו את הצלבנים, חיסלו קוטוז וביברס את הסולטאן וייסדו למעשה את השושלת הבחרית.
סגנו של קוטוז, קצין בשם אייבכ נשא לאשה את פילגשו של הסולטאן אל-מלכ אל-צאלח איוב, שג'ר אל-דור והפך לסולטאן הממלוכי הראשון.
בני הזוג שלטו יחדיו, עד שבהתקף זעם רצחה שג'ר אל-דור את אייבכ.
לאחר ששג'ר א-דור רצחה את אייבכ, תפס קוטוז את המלוכה.
ב-1260 יצא הסולטאן קוטוז עם צבאו לבלום את פלישתו של מונגקה חאן המונגולי.
קוטוז הצליח להביס את הצבא המונגולי בקרב עין ג'אלות (מעיין גוליית – הוא מעיין חרוד).
זמן קצר אחרי הקרב, רצח ביברס את קוטוז ועלה לשלטון.
ביברס היה המחוקק שקבע את דמותה של ממלכת הממלוכים עד אחריתה, כ-250 שנה מאוחר יותר.
במשך 17 שנות שלטונו קיצץ אט-אט במה שנותר מממלכת ירושלים הצלבנית.
בשנים 1347–1382 סבלה האימפריה הממלוכית, כמו יתר העולם, מן המגפה השחורה והשלכותיה.
אין מספר מדויק למתים, אך לפחות מאות-אלפים מתו במרחב המזרח התיכון.
גם מקורות גיוס העבדים התדלדלו באופן חמור.
הממלוכים פנו לרכישת ילדים-עבדים מן הבלקן ובעיקר מן העמים הצ'רקסים של הקווקז.
בשנת 1382 עלה לשלטון הסולטאן הצ'רקסי הראשון - ברקוק, אשר ייסד את השלטון הממלוכי הבורג'י (כיוון שמרכזה היה בבורג' - מצודת קהיר).
ברקוק שלט שמונה שנים וממותו ואילך, במשך 125 שנה, התחלפו בשלטון סולטאנים צ'רקסים בתדירות גבוהה.
בשנת 1453 עלה הסולטאן אל-אשרף לשלטון, אל-אשרף כונן יחסים חמים עם האימפריה העות'מאנית שכבשה באותן שנים את קונסטנטינופול, כיבוש אשר גרם לעושר רב במצרים.
עם זאת, עם מינויו של חשק'דם כסולטאן ב-1463 התגלעה מחלוקת בין מצרים לאימפריה העות'מאנית ושני הצדדים ניהלו קרבות מדי פעם.
האדריכלות הממלוכית ניכרת במצרים במבנה המסגדים, המדרסות, הגשרים, הסבילים והספריות וניכר עד ימינו.
בשנת 1517 נכבשה מצרים על ידי האימפריה העות'מאנית.
לממלוכים שהמשיכו לשלוט במצרים נותרה אוטונומיה בענייני פנים בלבד.
שלטון האימפריה העות'מאנית במצרים התקיים בשנים 1517 עד 1805 ובאופן רשמי עד 1882.
בשלהי התקופה העות'מאנית, בשנת 1798, פלש נפוליאון למצרים.
כיבוש מצרים נעשה מתוך מטרה פוליטית לנתק את בריטניה, אויבתה המושבעת של המהפכה הצרפתית, מהודו, תוך פגיעה בממלוכים, בני בריתם.
נפוליאון כבש עד מהרה את קהיר וסביבותיה, אך נותק מצרפת בעקבות השמדת הצי הצרפתי על ידי האדמירל הבריטי הוריישו נלסון בקרב אבוקיר.
נפוליאון ביסס את שלטונו במצרים והחל לנוע לאורך חוף הים התיכון בכיוון ארץ ישראל, וכבש את ערי-החוף של אותה תקופה.
התקופה בה שהה נפוליאון במצרים הייתה בעלת חשיבות תרבותית נוסף על חשיבותה הצבאית: נפוליאון עצמו, וחוקרים שהגיעו עמו, תרו את מצרים בחיפוש אחר עתיקות.
בתקופה זו החל המחקר על התרבות המצרית העתיקה, נתגלו קברים ומומיות של מלכיה, והתגלתה אבן רוזטה, בעזרתה פוענח מאוחר יותר הכתב המצרי העתיק.
בנוסף, מיפה חיל ההנדסה של נפוליאון את האזור ויצר את המפה המפורטת, הידועה כמפת ג'קוטין, שהייתה בשימוש לאורך כל המאה ה-19 עד למיפוי הארץ על ידי הבריטים.
לאחר שלוש שנים של קרבות הובסו הכוחות הצרפתיים ונסוגו בשנת 1801. אבן רוזטה, אותה גילו, נתפסה על ידי הבריטים ונשלחה למוזיאון הבריטי בלונדון.
עם זאת, נותרה מצריים עדיין תחת שלטון עות'מאני, ובשנת 1805 מונה מוחמד עלי לשליט מצרים.
מוחמד עלי באשא (1769–1849), גנרל, מדינאי, ובהמשך סולטאן מצרים, נחשב למייסד מצרים המודרנית.
אף על פי שלהלכה היה וסל של האימפריה העות'מאנית, למעשה פעל עלי באופן עצמאי.
הוא מונה לסולטאן של מצרים בשנת 1805, לאחר שבמסגרת תפקידו הצבאי הצליח לעצור את התקדמות צבא נפוליאון.
עם קבלת תפקיד הסולטאן והשתלטותו על המדינה טבח במנהיגים הממלוכים.
בתחילה סייע לסולטאן העות'מאני מבחינה צבאית בסכסוכים אזוריים ומלחמות; אך בשנת 1831 נפרדו דרכיהם עד כדי מלחמה ביניהם.
מוחמד עלי ביצע רפורמות מקיפות במדינה, כגון הקמת צבא שהתבסס על האיכרים, שבו השתמש כדי להרחיב את גבולות מצרים.
השקיע בתשתית ובנה תעלות ודרכים.
במידה רבה היה אחראי להפיכתה של מצרים לאחת המובילות ביצור הכותנה.
הוא הביא לרפורמות סוציאליות משמעותיות, בהן יצירת מוסדות לימוד מודרניים, אולם את עיקר מאמציו הפנה לחיזוק הכוחות המזוינים.
מצרים הפכה למדינה חזקה, מתועשת ולמעצמה אזורית.
בנו, אבראהים פאשא (1789 - 1848), נולד באזור מקדוניה, ידוע כלוחם מוערך, שהממשלה העות'מאנית חששה מכוחו הצבאי הרב.
רוב תקופת חייו חי בצל שלטונו של אביו, וכמפקד הצבא המצרי כבש ושלט בארץ ישראל ובסוריה.
ב-1840, בשלהי שלטונו של איברהים בסוריה התחוללה עלילת הדם של דמשק.
מוחמד עלי ויתר על כסאו בשנת 1848 עקב מחלה קשה, ושלטונו הועבר לבנו אבראהים פאשא למספר חודשים, אך הלה נפטר ממחלה באותה שנה.
את מקומו תפס נכדו של מוחמד עלי, עבאס הראשון, שהיה שליט חלש וביטל רבים מחידושי סבו.
תחת שלטונו התגברה השפעתה של אירופה על מצרים.
ממשיך דרכו היה מוחמד סעיד פאשה (1822 - 1863), בנו הרביעי של המנהיג מוחמד עלי.
סעיד היה מקורב למדינות האירופאיות ואף למד בפריז.
בתקופת שלטונו קידם רפורמות בענייני חוק, מיסים ומקרקעין, והעניק זיכיון לאיש העסקים הצרפתי פרדיננד דה לספס לחפור את תעלת סואץ.
עם מותו של סעיד בשנת 1863 מילא את מקומו אסמאעיל פאשא.
הוא הרחיב את העיר קהיר במידה גדולה, ובנה עיר חדשה לחלוטין בצד המערבי שלה בדומה לתוכנית אוסמן להתחדשות פריז.
כמו כן, הורה אסמאעיל על הקמת מוסדות השכלה גבוהה שיכשירו צעירים בתחומים כגון רפואה, משפטים והוראה.
קהילות אירופאיות אלו הקימו מוסדות תרבות והשכלה שונים במצרים ותרמו לפיתוח עיתונות ודפוס (כולל עיתונים חשובים שקיימים עד היום, כגון אל-אהראם).
לפתיחות תרמו גם חפירות ארכאולוגיות שמשכו למצרים מלומדים וסקרנים מרחבי אירופה ופרסמו את פלאיה בעולם, דבר שפיתח את תחום התיירות.
מצרים הפכה ליעד תיירות פופולרי ונגיש יחסית והפכה לחלק מ"הטיול הגדול" של צעירים אירופאים בסוף המאה ה-19.
בימי אסמאעיל נכרתה תעלת סואץ על ידי פרדיננד דה לספס.
חנוכתה, ב-1869, במעמד כל שועי עולם, הייתה רגע שיא בשלטונו.
חזונו של אסמאעיל היה שמצרים תשלוט על נהר הנילוס לכל אורכו, כולל על כל הסתעפויותיו השונות.
הסולטאן העות'מאני הסכים ב-1865 למסור לו את מחוז "חבש" העות'מאני שכללה חלק מהטריטוריה שלימים תקבל את השם אריתראה.
בהמשך אסמאעיל החל להתפשט עם צבאו לתוך שטחיה של האימפריה האתיופית של יוהנס הרביעי.
המצרים הובסו שוב בקרב גורה (ב-7–9 במרץ 1876).
הקמפיין הצבאי, כמו גם ההשקעות האדירות בתשתיות היו נטל על האוצר המצרי, שנאלץ לקחת הלוואות בהיקף גדול מכפי יכולת ההחזר שלו, עד כי החוב הלאומי הגיע לכמאה מיליון לירות שטרלינג.
ברחבי העולם הוצאו נגד אסמאעיל פסקי דין בבתי דין בינלאומיים, שחייבו אותו להחזיר את ההלוואות ושלטונות אירופה השתמשו במצב זה כדי לסחוט מאסמאעיל זיכיונות שונים.
כאשר לא יכול עוד ללוות כסף, מכר אסמעיל ב-1875 את חלקו בתעלת סואץ לממשלת בריטניה במחיר של פחות מארבעה מיליון £; מעשה זה גרם לתחילת ההתערבות הבינלאומית במתרחש במצרים.
ב-1876 הוקם ארגון צרפתי-בריטי שהשתלט על ענייני הכספים והשלטון במצרים.
ועדת חקירה נוספת הביאה את אסמאעיל להסכים להקמת משטר חוקתי שכלל שרים לא-מצריים.
שליטה בינלאומית זו לא הייתה מקובלת בעיני מצרים רבים, שהתאחדו מאחורי קולונל אחמד עוראבי שפצח במרד עוראבי.
בריטניה וצרפת דרשו במאי 1879 להחזיר את השרים הצרפתים והבריטים לתפקידם.
האירופאים לחצו על הסולטאן העות'מאני לסלק את אסמאעיל מתפקידו, וכך נעשה.
אסמאעיל עזב במהרה את מצרים ועבר לנאפולי, אך לבסוף הורשה על ידי הסולטאן לגור בארמונו ליד מצרי הבוספורוס.
שם הוא חי פחות או יותר כאסיר עד שנפטר ב-2 במרץ 1895.
מכיבוש בריטי עד עצמאות מדינית
בשנת 1879, לאור דרישה בריטית, הודח אסמאעיל פאשא מתפקידו ובמקומו מונה בנו תאופיק פאשא.
בממשל מונו שני מפקחים אירופאים וצבא מצרים הוגבל ל-18,000 חיילים.
בשנת 1882 הכריזה בריטניה על מצרים כעל קולוניה בריטית.
בשנת 1899 נקבע גבולה של מצרים עם הסודאן, עם כיבושו ועם כינון הקונדמיניון.
בשנים 1901–1904 הרחיבה בריטניה את הטריטוריה המצרית והשתלטה על שטחים שנמצאים בחלקים מלוב וסודאן המודרניות.
בשנת 1906 נקבע הגבול עם ארץ ישראל, בעקבות סכסוך טאבה.
ב-2 בדצמבר 1925 נחתם הסכם בין מצרים לאיטליה, שקבע את גבולה המערבי של מצרים.
בשנים 1914–1922 הייתה מצרים תחת פרוטקטורט בריטי.
במלחמת העולם הראשונה שימשה מצרים כבסיס אנגלי, שממנו תקפו הבריטים את הטורקים בארץ ישראל.
בשנת 1919 פרצו במצרים מהומות שהקיפו את כלל האוכלוסייה.
המנהיג הבולט של אותן מהומות היה סעד זע'לול, הזכור עד היום כגיבור לאומי בהיסטוריה המצרית המודרנית.
מהומות 1919 לא הביאו לעצמאות, אך היוו את הסנונית המבשרת על עצמאות מדינית, ודחפו לתחילתו של התהליך.
ב-28 בפברואר 1922 ניתנה הצהרת העצמאות של מצרים, שכללה את סיום מעמדה כשטח כבוש ואת הכרזתה כמונרכיה חוקתית.
עם זאת, העצמאות הייתה נומינלית בלבד משום שארבעה נושאים "נותרו לשיקול דעתה של בריטניה" (ביטחון נתיבי התקשורת, הגנה מפני תוקפנות זרה, שמירה על האינטרסים הזרים ועל המיעוטים ושמירה על מעמדה של בריטניה בסודאן).
מתן עצמאות חד-צדדית: ממלכת מצרים 1922–1952
ב-1922 העניקו הבריטים עצמאות למצרים ומינו את המלך פואד כשליט, את מערכת היחסים בין מצרים לבריטניה הגדיר חוזה שהוכתב על ידי הבריטים.
עם מותו של המלך פואד בשנת 1936 ירש אותו בנו פארוק.
בשנה זו חתמו בריטניה ומצרים על ההסכם האנגלו-מצרי שהעניק להלכה עצמאות למצרים, אך הסדיר את הנוכחות הצבאית הבריטית באזור תעלת סואץ לעשרים שנה נוספות.
במלחמת העולם השנייה שימשה כמחסום אחרון לפני גייסותיו של רומל מלכבוש את ארץ ישראל ולהשתלט על תעלת סואץ.
עם תום המלחמה, ב-1947 נסוגו כוחות הצבא הבריטי מרוב מצרים אל האזור האסטרטגי של תעלת סואץ.
ב-1948, עם הכרזת העצמאות של מדינת ישראל הייתה מצרים ממנהיגות פלישת צבאות ערב, אולם נחלה מפלה, ובסוף המלחמה נותר בידה רק השטח של רצועת עזה.
מהפכת הקצינים החופשיים ועלייתו של נאצר 1952–1954
הרוחות הלאומיות כנגד השלטון הבריטי, וההתמרמרות על התבוסה שנחלה מידי ישראל הובילה ל"מהפכת הקצינים החופשיים" בשנת 1952. התנועה הדיחה את מלך מצרים פארוק, שנשלח לגלות, והעלתה לשלטון את מוחמד נגיב כנשיא.
שיטת השלטון המצרית עברה משיטה מלוכנית לשיטה רפובליקנית, אם כי נשארה לא דמוקרטית.
נגיב נותר נשיא מצרים למשך זמן קצר בלבד.
עד מהרה הדיח אותו גמאל עבד אל נאצר ונבחר כנשיא בבחירות בהן היה המועמד היחידי.
מהפכת הקצינים החופשיים, שגרמה לשינויים נרחבים במצרים, השפיעה גם על שאר מדינות העולם הערבי.
גמאל עבד אל נאצר הוביל קו של לאומנות ערבית סוציאליסטית וקשרים חמים עם ברית המועצות (למרות השתייכות רשמית לקבוצת המדינות הבלתי-מזדהות).
ב-26 ביולי 1956 הכריז בתגובה על ביטול הסיוע הכספי של הבנק העולמי לבניית סכר אסואן על הלאמת תעלת סואץ על מנת להשתמש ברווחיה לבניית הסכר.
בתגובה רקחו בריטניה צרפת וישראל תוכנית לפיה ישראל תתקוף את מצרים ואילו בריטניה וצרפת יכנסו לאזור כדי להפריד כביכול בין הניצים, ובכך ישתלטו על אזור התעלה.
מבצע קדש החל בנחיתת צנחנים ישראלים במעבר המיתלה שבחצי האי סיני ב-29 באוקטובר, כוחות בריטניה וצרפת הצטרפו ב-1 בנובמבר, ותוך כמה ימים נכבש כל חצי האי סיני.
אולם בלחץ ברית המועצות וארצות הברית נאלצו הכוחות הפולשים לסגת ), והתעלה הוכרה כרכוש מצרים.
בשנת 1958 התאחדה מצרים עם סוריה ליצירת "הרפובליקה הערבית המאוחדת - רע"ם".
המילה "רעם", שהייתה לה גם משמעות סמלית, לא נראתה ראויה בישראל, ובעיתונות הכתובה ובשידורי קול ישראל כונה האיחוד בשם "קע"מ" (קהילייה ערבית מאוחדת).
במסגרת ניסיונה לצרף גם את תימן לאיחוד, התערבה מצרים במלחמה שם.
האיחוד התפרק בשנת 1961 אולם, מצרים המשיכה להלכה להיקרא בשם זה עד 1971.
בשנת 1962 מונתה חכמת אבו זיד לתפקיד שרה, ובכך הפכה לשרה הראשונה בממשלת מצרים.
בחודש מאי 1967 הכניסה מצרים כוחות צבא גדולים לחצי האי סיני וחסמה שוב את מצרי טיראן לתנועת ספינות ישראליות בדרכן לנמל אילת.
במלחמת ששת הימים, שפרצה בעקבות צעדים אלה, ספגה מצרים תבוסה נוספת מידי ישראל, חצי האי סיני נכבש על ידי ישראל ותעלת סואץ נסגרה לשייט.
ב-8 במרץ 1969 הכריז נאצר על ביטול הפסקת האש עם ישראל, ובכך החלה מלחמת ההתשה, שהמשיכה עד ה-7 באוגוסט 1970.
ב-28 בספטמבר 1970 מת נאצר, וסגנו, אנואר סאדאת ירש אותו.
אנואר סאדאת היה נשיא מצרים בין השנים 1970–1981. בתחילת דרכו נחשב לשליט של פשרה בין הפלגים בראשות מפלגת השלטון המצרית, אולם מעט לאחר כניסתו לתפקיד הנהיג מדיניות תקיפה ובשנת 1971 העמיד את יריביו, אנשי הסיעה השמאלנית והנאצריסטים הוותיקים, למשפט בטענה שקשרו קשר ובאשמות שחיתות.
ב-6 באוקטובר 1973 יזם עם סוריה את מתקפת הפתע על מדינת ישראל במלחמת יום הכיפורים - מלחמה עקובה מדם שגבתה קרבנות רבים.
בנובמבר 1977 ערך ביקור היסטורי בישראל, ובעקבותיו, בשנת 1978, כחמש שנים לאחר המלחמה, ולקראת סוף כהונתו, חתם סאדאת על הסכם השלום בין ישראל למצרים שהיה הסכם השלום הראשון בין מדינת ישראל לבין מדינה הגובלת בה.
מהלכו לא התקבל במצרים בעין יפה על ידי גורמי האופוזיציה, ובשנת 1981 נרצח סאדאת בהתנקשות של אנשי הג'יהאד המצרי.
את מקומו תפס סגנו חוסני מובארכ.
חוסני מובארכ היה נשיא מצרים בין השנים 1981–2011.
בין 1991 ל-1996 הלך והסלים במצרים המאבק האלים בין קיצונים מוסלמים, בעיקר מארגון אל-ג'מאעה אל-אסלאמיה, לבין כוחות הביטחון, וגבה את חייהם של מאות בני אדם מדי שנה, בעיקר באזורים הכפריים במצרים העליונה ובפרוורי העוני של הערים הגדולות.
הקיצונים המוסלמים ביצעו פעולות טרור נגד תיירים, אנשי משטרה ונציגי השלטון, פגעו בבני המיעוט הקופטי והתנקשו באנשי רוח חילונים.
המדינה דיכאה את הארגונים הקיצוניים ביד קשה, עצרה רבבות פעילים והוציאה להורג עשרות.
המאבק נשא פרי ובנובמבר 1997 הכריז הזרם המרכזי בארגון אל-ג'מאעה אל-אסלאמיה על נטישת האלימות.
במקביל למאבק תקיף בקיצונים האלימים, נסוגה המדינה מן המורשת החילונית של מהפכת 1952 והגדילה את חופש הפעולה של מטיפים ופעילים מוסלמים אדוקים שנמנעו מאלימות.
פעילים אלה זכו להשפעה גוברת בתקשורת, בחינוך ואף במערכת המשפט.
עם זאת, האיסור על פעולתן של מפלגות פוליטיות שמצען דתי נותר בעינו, וכן האיסור הרשמי על פעילות האחים המוסלמים.
בסוף ינואר 2011 החלה תסיסה עממית הולכת וגוברת כנגד שלטונו של מובארכ.
התסיסה התבטאה בהפגנות המוניות ברחבי קהיר ועריה האחרות של מצרים.
במהלך המהומות נהרגו לפחות 297 בני אדם, מאות נוספים נפצעו ואלפים נעצרו (אך שוחררו לאחר ההפיכה).
המוקד המרכזי של ההפגנות, שהתרחשו בכל רחבי מצרים, היה כיכר א-תחריר שבמרכז קהיר.
מובארכ התפטר מתפקידו ובהמשך נעצר.
ב-11 בפברואר 2011 נטלה על עצמה המועצה העליונה של הכוחות המזוינים במצרים את השלטון על מצרים, והצהירה שתישאר בשלטון עד לקיום בחירות חופשיות.
ב-2011–2012 התקיימו הבחירות לפרלמנט והבחירות לנשיאות.
בשני בתי הפרלמנט נעשו המפלגות המזוהות עם האחים המוסלמים לגדולות ביותר מבין המפלגות שנבחרו.
בבחירות לנשיאות נבחר מוחמד מורסי, המזוהה אף הוא עם האחים המוסלמים.
ביוני 2012 הודיע בית המשפט העליון לחוקה על פיזור הבית התחתון וקיום בחירות חדשות.
במקביל, בזמן שמצרים עסוקה במאבקים הפנימיים, הכריזה אתיופיה, בניגוד להסכמים הנהוגים עד אז, על בניית סכר שישנה את זרימת מי הנילוס לטובתה, על חשבון מצרים, שנמצאה בעצמה על סף משבר מים תקופה ממושכת, על רקע הגידול הדמוגרפי הרב במצרים.
המהלך יצר משבר דיפלומטי מתמשך בין המדינות למשך העשור.
בסוף יוני 2013, במלאת שנה לבחירתו של מורסי, נערכו במצרים הפגנות המוניות בקריאה להתפטרותו.
ב-3 ביולי, בתום אולטימטום שהציב צבא מצרים בראשות שר ההגנה שמינה מורסי, הגנרל עבד אל-פתאח אל-סיסי, הדיח הצבא את מורסי מכהונתו.
בעקבות הדחת מורסי היו התנגשויות בין הצבא והמשטרה ובין תומכי מורסי, שגבו מאות הרוגים, ואלה הגיעו לשיא בטבח 14 באוגוסט, שבו נמנו 638 הרוגים וכ-4,000 פצועים.
בשנת 2014 נבחר אל-סיסי לנשיא מצרים.
בתקופת שלטונו התגברו פיגוע הטרור במצרים, ובמיוחד הוא נאלץ להילחם בטרור בסיני.
לאחר כמה שנים בהן התיירות של מצרים נפגעה קשות בעקבות אירועי טרור שקיבלו חשיפה עולמית, בסוף שנת 2017 ארגון התיירות העולמי של האו"ם דירג את מצרים בתור יעד התיירות הצומח ביותר של שנת 2017. למרות הגידול היחסי, מצרים עדיין לא הצליחו לשחזר את הישגי התיירות שלה מתחילת העשור.
בשנים אלו חזרו דיווחים, מצד ארגונים מצריים לזכויות-אדם וכנגד שחיתות, על תפוצתן הרחבה של תופעות כמו מאסר אזרחים על רקע דעות פוליטיות - ובהם עיתונאים ואנשי אופוזיציה, צמצום חופש הביטוי בכלל, וחופש הביטוי כנגד השלטון בפרט.
בסוף שנת 2018 ארגון Freedom House פרסם את דו"ח החירות המקוונת השנתי שלו, בו מדרג הארגון המדינות השונות לפי סוגיות כמו חופש הביטוי ופרטיות.
הדו"ח ציין את מצרים כאחת מ-2 המדינות בהן התקיימה הפגיעה החמורה ביותר בחירות המקוונת.
בשנת 2019 התרחשו מחאות המוניות שהתפרצו ב-20, 21 ו-27 בספטמבר 2019, במספר ערים ברחבי המדינה, בהן קהיר, אלכסנדריה, דמיאט וערים נוספות.
המפגינים קראו להתפטרותו של נשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי, בעקבות האשמות לשחיתות שלטונית ודיכוי פוליטי.
ממצאים ארכאולוגיים מלמדים על הימצאותם של בני אדם במדבר גובי הדרומי לפני כ-100 אלף עד 200 אלף שנים.
בתקופת הברונזה באלף הראשון לפני הספירה, כבר נמצאו אנשים במונגוליה.
עם המצאתם של כלי הנשק העשויים ברזל באלף השלישי לפני הספירה, התאגדו השבטים המונגולים והחלו לאיים על סין.
מקורות נוספים לעם המונגולי ניתן למצוא בשבטי ציידים נודדים במרכז אסיה.
עלייתה ושקיעתה של האימפריה המונגולית
לאחר מאות שנים של פירוד וחוסר אחדות, בשנת 1206 התאגדו שבטי הנוודים המונגולים תחת הנהגתו של ג'ינגיס חאן בקורילטאי וייסדו את האימפריה המונגולית המאוחדת.
ג'ינגיס חאן ויורשיו נחלו הצלחה צבאית עצומה, וכבשו בשנים שלאחר מכן חלקים נרחבים של אסיה ורוסיה האירופית, כשידם הארוכה מגיעה אף למרכז אירופה.
נכדו של ג'ינגיס חאן, קובלאי חאן, אשר כבש את סין וייסד את שושלת יואן (1368-1279), זכה לפרסום באירופה הודות לכתביו של מרקו פולו.
בשנת 1259 החל תהליך פיצול האימפריה המונגולית שכלל מספר מלחמות אזרחים והיחלשות אחיזת המונגולים באזורים מסוימים.
בשנת 1368 נפלה שושלת יואן הסינית-מונגולית, והח'אן הגדול האחרון של האימפריה המונגולית הודח.
ב-1586 הפכה הבודהיזם לדת הרשמית באימפריה.
המנצ'ורים, שכבשו את סין ב-1644 והקימו את שושלת צ'ינג, השתלטו על מונגוליה ב-1691 והפרידו אותה לשני מחוזות: מונגוליה החיצונית ומונגוליה הפנימית.
עם זאת, שליטיה המקומיים של מונגוליה החיצונית נהנו מאוטונומיה יחסית תחת השלטון המנצ'ורי, ונשבעו אמונים לקיסר המנצ'ורי.
ב-1727 חתמו רוסיה וסין המנצ'ורית על ברית קייחטה, אשר תחמה את גבולות מונגוליה - אשר נותרו ברובם עד יום זה.
בתחילת המאה ה-20 הצרו שלטונות סין את צעדיהם של המונגולים, יישבו סינים במונגוליה על הגבול עם רוסיה ופעלו לסיניפיקציה של מונגוליה.
בשנת 1911, בעקבות התקוממות ווצ'אנג ומהפכת שינהאי, הכריזו המונגולים על עצמאותם, אולם רק מונגוליה החיצונית קיבלה את עצמאותה בסיוע רוסי.
סין הכירה, ב-1913, באוטונומיה של מונגוליה החיצונית, אך לא בריבונותה.
לאחר מהפכת אוקטובר באימפריה הרוסית, הסינים כבשו את מונגוליה החיצונית ב-1919, וגורשו משם עד 1921. בשנה זו הכריזה מונגוליה החיצונית על עצמאות מסין אולם לא הוקמה ממשלה עד 1924, כאשר הוקמה הרפובליקה העממית של מונגוליה בסיוע הממשל הסובייטי.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ברית המועצות הגנה על מונגוליה מהאימפריה היפנית.
אחרי המלחמה MPR הוכרה גם על ידי הרפובליקה העממית של סין וגם על ידי הרפובליקה הסינית אחרי שהופעל לחץ מצד ברית המועצות.
בתמורה לעזרתם של הרוסים במהלך מלחמת העולם השנייה, ועקב הפיצול הסיני-סובייטי ב-1958, התירו המונגולים לרוסים למקם בסיסים צבאיים בשטחם במלחמה הקרה.
עקב כך הרפובליקה הסינית סרבה להכיר בעצמאות מונגוליה והצביע נגד כל ניסיון של מונגוליה להיכנס לאו"ם עד 1961, שנה בה התקבלה מונגוליה כחברה באו"ם.
עם נפילת מסך הברזל ב-1989, התארגנו לראשונה קבוצות מהפכניות במדינה, שדרשו דמוקרטיה.
ההפגנות שנערכו נגד השלטון הקומוניסטי הצליחו לבסוף במשימתם, וב-1990 הכריזו הסובייטים כי כוחותיהם הצבאיים ייסוגו ממונגוליה עד 1992.
ב-1992 נקבעה חוקה למונגוליה, בה נקבעה שיטת בחירות דמוקרטית ורב מפלגתית.
הבחירות הראשונות נערכו ב-29 ביולי 1992, וב-1996 נבחרה לראשונה לשלטון מפלגה לא-קומוניסטית.
ההיסטוריה המתועדת של מצרים העתיקה, מתחילה באלף הרביעי לפני הספירה ומסתיימת עם נפילתה של הממלכה והפיכתה לפרובינקיה רומית לאחר מותה של המלכה קלאופטרה בשנת 30 לפני הספירה.
אין בידינו תיעוד כתוב על בניית הפירמידות הגדולות, לא נמצאו עליהן ובתוכן כתבים (לעומת ממצאים מאוחרים יותר שהיו מכוסים רישומים וציורים מכל עבר), ולכן לא ניתן לדעת האם הייתה תרבות עתיקה יותר במצרים.
ישנם תיאוריות לפיהם הייתה תקופה לחה באפריקה שהסתיימה לפני כ-5000 שנה.
התאוריות של התפתחות התרבויות המצריות מתעלמות ממצא זה.
הלוח הכרונולוגי של מצרים העתיקה מתחלק לתקופות הבאות:
התקופה השושלתית הקדומה: מתוארכת לשנים 3000–2686 לפני הספירה.
תקופת הביניים הראשונה: מתוארכת לשנים 2181–2125 לפני הספירה.
הממלכה התיכונה: מתוארכת לשנים 2125–1773 לפני הספירה.
תקופת הביניים השנייה (חיקסוס): מתוארכת לשנים 1773–1550 לפני הספירה.
הממלכה החדשה (אימפריה): מתוארכת לשנים 1550–1070 לפני הספירה.
תקופת הביניים השלישית: מתוארכת לשנים 1070–712 לפני הספירה.
תקופה מאוחרת: מתוארכת לשנים 712–332 לפני הספירה.
הנילוס היה עורק החיים לתרבות המצרית מאז שציידים-לקטים נוודים החלו לחיות לאורכו במהלך תקופת הפלייסטוקן.
עקבותיהם של בני-אדם קדומים אלה מופיעים בצורת חפצים וגילופי סלע לאורך טרסות הנילוס ובנאות המדבר.
באלף ה-12 לפני הספירה התקיימה לאורך הנילוס תרבות טחינת תבואה פלאוליתית עליונה, תוך שימוש בלהבי מגל מהסוג הקדום ביותר, והחליפה את תרבות הציד, הדיג והציידים-לקטים באמצעות כלי אבן.
למרות עדויות המצביעות על מגורים אנושיים ורעיית בקר באזור הדרום-מערבי של מצרים, סמוך לגבול סודאן לפני האלף ה-8 לפני הספירה, יש לזנוח את הרעיון של אירוע ביות בקר עצמאי באפריקה, מכיוון שעדויות מאוחרות יותר שנאספו במשך תקופה של שלושים שנה לא הצליחו לאשש זאת.
עדויות ארכאולוגיות מעידות כי התיישבות אוכלוסין התרחשה בנוביה כבר בתקופת הפלייסטוקן המאוחרת ומהאלף ה-5 לפני הספירה ואילך, בעוד ש"אין עדויות או קיימות עדויות מועטות" לנוכחות אנושית בעמק הנילוס המצרי בתקופות אלו, דבר שעשוי היה להתרחש עקב בעיות בשימור האתר.
שרידי הבקר המבויתים העתיקים ביותר הידועים באפריקה הם מהעיר פיום, משנת 4400 לפני הספירה לערך.
עדויות גאולוגיות ומחקרי מידול אקלים ממוחשבים מצביעים על כך ששינויי אקלים טבעיים סביב האלף ה-8 לפני הספירה החלו לייבש את אדמות הפסטורליות הנרחבות של צפון אפריקה, ובסופו של דבר יצרו את הסהרה עד המאה ה-25 לפני הספירה.
התייבשות מתמשכת אילצה את אבותיהם הקדומים של המצרים להתיישב סביב הנילוס באופן קבוע יותר ואילצה אותם לאמץ אורח חיים יושבני יותר.
עם זאת, התקופה שבין האלף ה-9 ל-6 לפני הספירה הותירה מעט מאוד ראיות ארכאולוגיות.
עמק הנילוס במצרים היה כמעט בלתי ראוי למגורים עד שהחלו עבודות חישוף קרקע והשקיה של האדמה לאורך הגדות.
עם זאת, נראה כי חישוף והשקיה אלה היו בעיצומן במידה רבה עד האלף ה-6 לפנה"ס.
באותה תקופה, חברת הנילוס כבר עסקה בחקלאות מאורגנת ובבניית מבנים גדולים.
בתקופה זו, המצרים שחיו באזורים הדרום-מערביים של מצרים רעו בקר וגם בנו מבנים גדולים.
טיט היה בשימוש מהאלף ה-4 לפנה"ס.
אנשי העמק והדלתא של הנילוס היו עצמאיים ובלתי תלויים וגידלו שעורה ואמר , זן חיטה קדום, ואחסנו אותה בבורות מרופדים במחצלות קנים.
הם גידלו בקר, עיזים וחזירים וארגו פשתן וסלים.
הפרהיסטוריה נמשכת עד תקופה זו, עם תפיסות שונות החל מתרבות עמרה.
בין 5500 לפני הספירה ל, שגשגו יישובים קטנים לאורך הנילוס, שדלתתו נשפכת ל.
התרבות הטסיאנית הייתה הבאה להופיע.
היא התקיימה במצרים העליונה החל משנת 4500 לפני הספירה בערך.
קבוצה זו נקראת על שם הקבורה שנמצאה בדיר טסה, אתר בגדה המזרחית של הנילוס בין אסיוט לאחמים .
התרבות הטסיאנית בולטת בייצור כלי החרס הקדומים ביותר, סוג של כלי חרס אדומים וחומים הצבועים בשחור בחלק העליון ובפנים.
התרבות הבדרית, הנקראת על שם אתר הבדרי ליד דיר טסה, הלכה בעקבות התרבות הטסיאנית.
עם זאת, קווי דמיון גורמים לרבים להימנע כלל מהבחנה ביניהן.
תרבות עמרה נקראת על שם האתר אל-עמרה , כ-120 קילומטרים דרומית לבדרי.
אל-עמרה היה האתר הראשון שבו נמצאה תרבות זו ללא תערובת עם תרבות גרזה המאוחרת יותר.
עם זאת, תקופה זו מאושרת טוב יותר בנקאדה, ולכן מכונה גם תרבות "נקאדה I".
כלי חרס שחורי-שפה המשיכו להיות מיוצרים, אך כלי חרס לבנים בעלי קווים צולבים, סוג של כלי חרס מעוטרים בקווים לבנים מקבילים קרובים שחוצים על ידי קבוצה נוספת של קווים לבנים מקבילים קרובים, החלו להיות מיוצרים בתקופה זו.
תקופת עמרה חלה בין שנת 4000 ל-3500 לפני הספירה.
חפצים שנחפרו מצביעים על כך שהתקיים בתקופה זו סחר בין מצרים העליונה למצרים התחתונה.
כד אבן מהצפון נמצא באל-עמרה, ונחושת, שאינה הייתה קיימת במצרים, יובאה ככל הנראה מחצי האי סיני או אולי מנוביה.
אובסידיאן וכמות פעוטה של זהב יובאו באופן סופי מנוביה בתקופה זו.
סחר עם נווה המדבר היה גם הוא מתקבל על הדעת.
תרבות גרזה ("נקאדה II"), הקרויה על שם אתר אל-גרזה, הייתה השלב הבא בהתפתחות התרבותית ובתקופה זו הונחו היסודות למצרים העתיקה.
תרבות גרזה הייתה במידה רבה התפתחות רציפה מתרבות עמרה, שהחלה בדלתא של הנילוס ועברה דרומה דרך מצרים העליונה.
עם זאת, היא לא הצליחה לסלק את העמרה בנוביה.
תרבות גרזה התרחשה במקביל לירידה משמעותית בכמות הגשמים והחקלאות ייצרה את הרוב המכריע של המזון.
עם עלייה באספקת המזון, אימצה האוכלוסייה אורח חיים יושבני הרבה יותר, וההתיישבות הגדולה יותר צמחה לערים בנות כ-5000 תושבים.
בתקופה זו החלו תושבי הערים להשתמש בחומר לבניית עריהם.
הנחושת החליפה את האבן ושימשה יותר ויותר לייצור כלים וכלי נשק.
כסף, זהב, לפיס לזולי (שיובאו מבאדח'שאן , באפגניסטן של ימינו) ופיאנס מצרי שימשו לקישוט, ולוחות השחיקה ששימשו לצבע עיניים מאז תרבות הבדרי החלו להיות מעוטרות בתבליטים.
במאה ה-33 לפני הספירה, מעט לפני ייסוד השושלת הראשונה של מצרים, חולקה מצרים לשתי ממלכות שנודעו מאוחר יותר כמצרים העליונה בדרום ומצרים התחתונה בצפון.
קו ההפרדה או הגבול נמתח בערך באזור העיר קהיר של ימינו.
התיעוד ההיסטורי של מצרים העתיקה מתחיל במצרים כמדינה מאוחדת, שהתקיימה החל מסביבות שנת 3150 לפני הספירה.
על פי המסורת המצרית, מנס, שנחשב כמי שאיחד את מצרים העליונה והתחתונה, היה השליט הראשון.
התרבות, המנהגים, הביטוי האמנותי, האדריכלות והמבנה החברתי המצריים היו קשורים קשר הדוק לדת, יציבים להפליא, והשתנו מעט במשך תקופה של כמעט 3000 שנה.
הכרונולוגיה המצרית, הכוללת שנות מלכות , מתחילה בערך בתקופה זו.
הכרונולוגיה המקובלת כיום התקבלה במהלך המאה העשרים, אך היא אינה כוללת אף אחת מהצעות התיקון העיקריות שהועלו גם הן באותה עת.
אפילו בתוך יצירה אחת מציעים ארכאולוגים, לעיתים קרובות, מספר תאריכים אפשריים, או אפילו מספר כרונולוגיות שלמות כאפשרויות.
כתוצאה מכך, ייתכנו פערים בין התאריכים המוצגים כאן לבין התאריכים המוצגים במאמרים על שליטים או נושאים מסוימים הקשורים למצרים העתיקה.
ישנם גם מספר איותים אפשריים של השמות.
בדרך כלל, אגיפטולוגים מחלקים את ההיסטוריה של הציוויליזציה הפרעונית באמצעות לוח זמנים שנקבע לראשונה על ידי "איגיפטיאקה" (Aegyptiaca) של מנתון, שנכתבה בתקופת ממלכת בית תלמי במאה השלישית לפני הספירה.
לפני איחוד מצרים הייתה הארץ מיושבת בכפרים אוטונומיים.
עם כינון השושלות הראשונות, ובמשך רוב ההיסטוריה של מצרים לאחר מכן, המדינה נודעה בשם שתי הארצות והפרעונים הקימו ממשל לאומי ומינו מושלים מלכותיים.
לפי כתובי מנתון, הפרעה הראשון היה מנס, אך ממצאים ארכאולוגיים תומכים בדעה שהשליט הראשון שטען שאיחד את שתי הארצות היה נערמר, השליט האחרון של תקופת נקאדה השלישית.
שמו ידוע בעיקר מפלטת נערמר המפורסמת, שסצנותיה פורשו כמעשה איחוד מצרים העליונה והתחתונה.
כיום מנס נחשב לאחד מתאריו של חור אחע, הפרעה השני של השושלת הראשונה.
כתוצאה ממנהגי הלוויה והקבורה של האליטה בחברה המצרית פותחה בניית מסטבות.
מאוחר יותר היוותה המסטבה דגם למבנים מאוחרים יותר בתקופת הממלכה הקדומה כמו פירמידת מדרגות , שמקורה נחשב בתקופת השושלת השלישית של מצרים.
תקופת הממלכה הקדומה נחשבת לרוב כמשתרעת על פני תקופה בה מצרים נשלטה על ידי השושלת השלישית ועד לשושלת השישית (2686–2181 לפני הספירה).
בירתה המלכותית של מצרים בתקופה זו שכנה בממפיס, שם הקים ג'וסר (2630–2611 לפני הספירה) את חצרו.
הממלכה הקדומה ידועה בעיקר בזכות מספר הפירמידות הרב, שנבנו בתקופה זו כמקומות קבורה פרעוניים.
מסיבה זו, תקופה זו מכונה לעיתים קרובות "עידן הפירמידות".
הפרעה הבולט הראשון מתקופתשל הממלכה הקדומה היה ג'וסר מהשושלת השלישית, שהורה על בניית הפירמידה הראשונה, הפירמידה של ג'וסר, בנקרופוליס של ממפיס, סקארה.
בתקופה זו הפכו ערי-מדינה אוטונומיות לשעבר לנומים (מחוזות) הנשלטים אך ורק על ידי הפרעה.
שליטים מקומיים לשעבר נאלצו לקחת על עצמם את תפקיד הנומארך (מושל) או לעבוד כגובי מיסים .
המצרים בתקופה זו סגדו לפרעה כאל, מתוך אמונה כי יבטיח את ההצפה השנתית של הנילוס, שהייתה הכרחית לגידוליהם.
הממלכה הקדומה וכוחה המלכותי הגיעו לשיאם תחת השושלת הרביעית.
סנפרו, מייסד השושלת, נחשב כמי שהזמין לפחות שלוש פירמידות; בעוד שבנו ויורשו ח'ופו (ביוונית חיאופס) הקים את הפירמידה הגדולה של גיזה.
סנפרו הזיז יותר אבנים ולבנים מכל פרעה אחר.
ח'ופו, בנו חעפרע (ביוונית חֵפְרֵן) ונכדו מנכאורע (ביוונית מיקרינוס) זכו כולם לתהילה מתמשכת בבניית מתחם הפירמידות בגיזה.
כדי לארגן ולהאכיל את כוח האדם לבניית הפירמידות הללו נדרשה ממשלה ריכוזית בעלת סמכויות נרחבות.
אגיפטולוגים מאמינים שהממלכה הקדומה הפגינה בתקופה זו רמת תחכום רבה לשם כך.
חפירות ארכאולוגיות בראשות מארק להנר , שהתבצעו ליד הפירמידות, חשפו עיר גדולה שנראה כי שיכנה, האכילה וסיפקה את עובדי ובוני הפירמידות.
למרות שבעבר האמונה הרווחת הייתה כי עבדים בנו את המונומנטים הללו, תיאוריה המבוססת על סיפור יציאת מצרים בתנ"ך, מחקר על קברי הפועלים, שפיקחו על בניית הפירמידות, הראתה שהן נבנו על ידי קבוצת איכרים שנאספו מכל רחבי מצרים.
ככל הנראה הם עבדו בזמן שההצפה השנתית של הנילוס כיסתה את שדותיהם, כמו גם צוות גדול מאוד של מומחים, כולל סתתי אבנים, ציירים, מתמטיקאים וכוהנים.
השושלת החמישית נוסדה בידי אוסר כאף בסביבות שנת 2495 לפני הספירה והתאפיינה בחשיבותו הגוברת של פולחן אל השמש רע.
כתוצאה מכך, הוקדש פחות מאמץ לבניית מתחמי פירמידות בהשוואה לתקופת השושלת הרביעית ויותר לבניית מקדשי שמש באבו סיר.
עיטור מתחמי הפירמידות נעשה מורכב יותר במהלך השושלת ומלכה האחרון, אוּנַס, היה הראשון שחיבר את כתבי הפירמידות בפירמידה שלו.
הביקוש של מצרים לסחורות וטובין כמו הובנה, קטורת כמו מור ולבונה , זהב, נחושת ומתכות שימושיות אחרות גבר ואילץ את המצרים הקדמונים להתחיל לנווט בים הפתוח.
עדויות מהפירמידה של סחו רע, השליט השני בשושלת, מראות כי התקיים סחר קבוע עם החוף הסורי לרכישת ארז הלבנון.
פרעונים גם פתחו במשלחות סחר לארץ פונת, ואף אולי לקרן אפריקה, עבור עץ הובנה, שנהב ושרפים ארומטיים.
בתקופת השושלת השישית (2345–2181 לפני הספירה), נחלש בהדרגה כוחם של הפרעונים והוחלף בעלייתם של נומארכים רבי עוצמה.
אלה כבר לא היו שייכים למשפחת המלוכה והאחריות עליהם הפכה לתורשתית, וכך נוצרו שושלות מקומיות בלתי תלויות במידה רבה בסמכות המרכזית של הפרעה.
אי סדרים פנימיים פרצו במהלך שלטונו הארוך להפליא של פפי השני (2278–2184 לפני הספירה) לקראת סוף השושלת.
מותו, שבא הרבה אחרי מותו של יורשיו המיועדים, יצר מאבקי ירושה והמדינה גלשה למלחמות אזרחים עשרות שנים בלבד לאחר סיום שלטונו.
המכה הסופית הגיעה כאשר אירוע 4.2 פגע באזור במאה ה-22 לפני הספירה וגרם לרמות הצפה נמוכות של הנילוס באופן רציף ועקבי.
התוצאה הייתה קריסתה של הממלכה הקדומה, ולאחריה עשרות שנים של רעב וסכסוכים.
לאחר נפילת הממלכה הקדומה הגיעה תקופה בת כ-200 שנה המכונה תקופת הביניים הראשונה, שנחשבת בדרך כלל כמכלול יחסי לא ידוע של פרעונים, שנמשכה מסוף השושלת השישית ועד לשושלת העשירית ורוב השושלת האחת-עשרה .
רובם היו ככל הנראה שליטים מקומיים שלא החזיקו בכוח רב מחוץ לתחום שליטתם.
ישנם מספר כתבים המכונים "קינות" מהתקופה המוקדמת של הממלכה התיכונה שבאה לאחר מכן, אשר עשויים לשפוך אור על מה שקרה בתקופה זו.
חלק מהכתבים הללו משקפים את התמוטטות השלטון, אחרים רומזים לפלישה של "קשתים אסייתים".
באופן כללי, הסיפורים מתמקדים בחברה שבה הופל הסדר הטבעי של הדברים הן בחברה והן בטבע.
סביר מאוד גם שבתקופה זו נבזזו כל מתחמי הפירמידה והקברים.
כתבי קינה נוספים רומזים לעובדה זו, ונמצאו מומיות מתחילת תקופת הממלכה התיכונה מעוטרות בכתבי כישופים קסומים שבעבר היו בלעדיים לפירמידות של מלכי השושלת השישית.
עד שנת 2160 לפני הספירה, שושלות פרעונים חדשות, השושלות התשיעית והעשירית, איחדו את מצרים התחתונה בבירתן בהרקליאופוליס מגנה.
במקביל, שושלת יריבה, השושלת האחת-עשרה, שבסיסה היה בתבאי, איחדה את מצרים העליונה.
התנגשות בין השושלות היריבות הייתה בלתי נמנעת.
בסביבות שנת 2055 לפני הספירה הביסו כוחות תבאי את הפרעונים ההרקלאופוליטניים ואיחדו את שתי הארצות.
שלטונו של הפרעה הראשון, מנטוחותפ השני , מסמן את תחילתה של הממלכה התיכונה.
הממלכה התיכונה היא תקופה בהיסטוריה של מצרים העתיקה, המשתרעת משנת מלכותו ה-39 של מנטוחותפ השני מהשושלת האחת-עשרה ועד סוף השושלת השלוש-עשרה , בין השנים 1650–2030 לפני הספירה לערך.
התקופה כוללת שני שלבים, השושלת האחת-עשרה, ששלטה מתבאי, ולאחר מכן השושלת השתים-עשרה, שבירתה הייתה לישת.
שתי שושלות אלו נחשבו במקור למלוא היקף הממלכה המאוחדת הזו, אך כיום ישנם היסטוריונים הרואים בחלק הראשון של השושלת השלוש-עשרה כשייך לממלכה התיכונה.
השושלת השתים-עשרה (1991–1802 לפני הספירה) הגיעה להישגים גבוהים, העולים על אלו של תקופת הפירמידות הקודמת (השושלת הרביעית).
מדע הרפואה ותורת הניתוח הרפואי הגיעו לשיאים חדשים.
התפתחו תרבות, ספרות ושירה המעידים בין היתר על מודעות חברתית, דאגה לעני ולחלש ותקוה לעתיד טוב יותר.
בתקופה זו נחצבה תעלה שקישרה את הים האדום לים התיכון וחיזקה את הקשר בין מצריים לבין האיים האגאיים, יוון, כריתים, פיניקיה וסוריה.
המסחר התפתח מאוד, והתרבות המצרית התעשרה עוד יותר.
במקביל, התפתחה ספרות מסעות והרפתקאות מהווי הספנים והסוחרים המצרים.
המצרים בתקופה זו החלו לנהל מדיניות חוץ פעילה יותר ומעורבות בארצות השכנות.
נלחמו בשבטים הפולשים מדרום, כבשו חלקים מנוביה, ערכו מספר מסעות לארץ ישראל והשליטו את ההגמוניה שלהם בארצות הסביבה שחלקן הפכו מדינות חסות מצריות.
אנו למדים רבות על כיבושים ומסעות אלו מ"כתבי המארות".
אלו הם חרסים ועליהם קללות שמטרתן לפגוע באופן מאגי באויב ולהחלישו, מעין תפילות לעזרת האלים.
חרסים אלו נשברו בכוונה, לאחר כתיבתם, להעיד על שברונו הקרוב של האויב.
בחרסים אלו נזכרות הערים אשקלון, לכיש, אפק, בית שמש, ירושלים (אשמם), ועוד ערים רבות ועליהם ציורים של שבויים ושלל מלחמה המובאים לפני פרעה המנצח.
מקורם של הפרעונים המוקדמים ביותר בממלכה התיכונה הוא שני הנומארכים של תבאי, אינטף האב , ששירת פרעה הרקליאופוליטני מהשושלת העשירית, ויורשו, מנטוחותפ הראשון .
יורשו של האחרון, אינטף הראשון , היה הנומארך הראשון של תבאי שטען לשם הורוס ולכס המצרים.
הוא נחשב לפרעה הראשון של השושלת האחת-עשרה.
טענותיו הביאו את התבאנים לעימות עם שליטי השושלת העשירית.
אינטף הראשון ואחיו אינטף השני ערכו מספר מסעות צפונה ולבסוף כבשו את הנום החשוב של אבידוס.
הלחימה נמשכה לסירוגין בין השושלות התבאיות וההרקליאופוליטניות עד שנת מלכותו ה-39 של מנטוחותפ השני , יורשו השני של אינטף השני.
בנקודה זו, ההרקליאופוליטנים הובסו ושושלת התבאנים ביססה את שלטונה על מצרים.
ידוע כי מנטוחותפ השני פיקד על מסעות צבאיים דרומה לתוך נוביה, שזכתה בעצמאותה בתקופת הביניים הראשונה.
ישנן גם עדויות לפעולות צבאיות נגד הלבנט הדרומי.
השליט ארגן מחדש את המדינה ומינה וזיר בראש המנהל האזרחי במדינה.
מנטוחותפ השלישי ירש את אביו וארגן משלחת לפונת.
מנטוחותפ הרביעי ירש את מנטוחותפ השלישי והיה לפרעה האחרון של שושלת זו.
למרות היעדרותו של מנטוחותפ הרביעי מרשימות פרעונים שונות, שלטונו מתועד על מספר כתובות בוואדי חמאמאת המציינות יציאת משלחות לחופי ים סוף ולחציבת אבנים עבור המונומנטים המלכותיים.
מנהיג משלחת זו היה הווזיר שלו, אמנמחת, אשר נחשב באופן נרחב לפרעה העתידי אמנמחת הראשון, הפרעה הראשון של השושלת השתים-עשרה.
לכן, מספר אגיפטולוגים סבורים כי אמנמחת תפס את כס המלוכה או תפס את השלטון לאחר מותו של מנטוחותפ הרביעי, שהיה חסר יורש טבעי.
אמנמחת הראשון בנה בירה חדשה למצרים, איטיטאווי, שמיקומה המשוער מצוי ליד לישת של ימינו, אם כי מנתון טוען כי הבירה נותרה בתבאי.
אמנמחת הרגיע בכוח את אי-השקט הפנימי, צמצם את זכויותיהם של הנומארכים, וידוע כי פתח לפחות במסע אחד לתוך נוביה.
בנו, סנוסרת הראשון, המשיך את מדיניות אביו לכבוש מחדש את נוביה ושטחים אחרים שאבדו במהלך תקופת הביניים הראשונה.
שבט הליבו הוכנע תחת שלטונו בן ארבעים וחמש השנים, ושגשוגה וביטחונה של מצרים הובטחו.
סנוסרת השלישי (1878–1839 לפני הספירה) היה מלך-לוחם, שהוביל את חייליו עמוק לתוך נוביה, ובנה סדרה של מבצרים ענקיים ברחבי המדינה כדי לקבוע את גבולותיה הרשמיים של מצרים עם האזורים הבלתי כבושים בשטחה.
אמנמחת השלישי (1860–1815 לפני הספירה) נחשב לפרעה הגדול האחרון של הממלכה התיכונה.
אוכלוסיית מצרים החלה לעלות על רמות ייצור המזון בתקופת שלטונו של אמנמחת השלישי, אשר הורה לאחר מכן על ניצול הפיום והגברת פעילות הכרייה בחצי האי סיני.
הוא גם הזמין מתיישבים ממערב אסיה למצרים לעבוד על המונומנטים של מצרים.
בסוף שלטונו, ההצפות השנתיות של הנילוס החלו לאכזב, מה שהקשה עוד יותר על משאבי הממשלה.
השושלת השלוש-עשרה והשושלת הארבע-עשרה היו עדות לדעיכה איטית של מצרים אל תוך תקופת הביניים השנייה, שבה חלק מהמתיישבים שהוזמנו על ידי אמנמחת השלישי תפסו את השלטון כחיקסוס.
תקופת הביניים השנייה: פלישת החיקסוס
תקופת הביניים השנייה מסמנת תקופה שבה מצרים שוב נפלה לתהום בין סוף תקופת הממלכה התיכונה לתחילת תקופת הממלכה החדשה.
תקופה זו ידועה בעיקר כתקופת הופעת החיקסוס במצרים, ששלטון מלכיה כלל את השושלת החמש-עשרה .
השושלת השלוש-עשרה הוכיחה את עצמה כמי שאינה מסוגלת להחזיק בשטחיה הנרחבים של מצרים ומשפחה פרובינציאלית ממוצא לבנטיני שהתגוררה בביצות הדלתא המזרחית באווריס התנתקה מהשלטון המרכזי כדי להקים את השושלת הארבע-עשרה .
פיצול הארץ ככל הנראה התרחש זמן קצר לאחר שלטונם של הפרעונים החזקים מהשושלת השלוש-עשרה, נפרחותפ הראשון וסובחותפ הרביעי , בסביבות 1720 לפני הספירה.
בעוד שהשושלת הארבע-עשרה הייתה לבנטית, החיקסוס הופיעו לראשונה במצרים בסביבות 1650 לפני הספירה, עת השתלטו על אווריס, נעו במהירות דרומה לממפיס ובכך סיימו את שלטונן של השושלות השלוש-עשרה והארבע-עשרה.
קווי המתאר של התיאור המסורתי של "הפלישה" לארץ על ידי החיקסוס נשמרו ב"אגיפטיאקה" של מנתון, המתעד כי בתקופה זו החיקסוס השתלטו על מצרים, בראשות סליטיס , מייסד השושלת החמש-עשרה.
עם זאת, הרעיון של הגירה פשוטה, והשתלטות עם מעט אלימות או ללא אלימות כלל, זוכה לתמיכה מסוימת.
על פי תיאוריה זו, השליטים המצריים של השושלות השלוש-עשרה והארבע-עשרה לא הצליחו למנוע מהמהגרים החדשים הללו להגיע מהלבנט למצרים מכיוון שממלכותיהם נאבקו בהתמודדות עם בעיות פנימיות שונות, כולל רעב ומגפות.
מצבן המוחלש בעיתות שלום או מלחמה של השושלת השלוש-עשרה והארבע-עשרה יכול להסביר מדוע הן נפלו במהירות לידי כוח החיקסוס המתהווה.
נסיכי וראשי החיקסוס שלטו בשטח הדלתא המזרחית עם הווסלים המצריים המקומיים שלהם.
שליטי השושלת החמש-עשרה קבעו את בירתם ומושב ממשלתם בממפיס ואת מעון הקיץ שלהם באווריס.
ממלכת החיקסוס התמקדה בדלתא המזרחית של הנילוס ובמרכז מצרים, אך דחפה דרומה ללא הרף לשליטה במרכז מצרים ומצרים העליונה.
בערך בזמן נפילת ממפיס לידי החיקסוס, בית השלטון המצרי הילידי בתבאי הכריז על עצמאותו והקים את עצמו כשושלת השש-עשרה .
שושלת קצרת מועד נוספת הייתה עשויה לעשות את אותו הדבר במרכז מצרים ולהרוויח מהוואקום הכוחני שנוצר עם נפילת השושלת השלוש-עשרה וליצור את שושלת אבידוס .
עד שנת 1600 לפני הספירה, החיקסוס הצליחו לנוע דרומה במרכז מצרים, לחסל את שושלת אבידוס ולאיים ישירות על השושלת השש-עשרה.
האחרונה התבררה כלא מסוגלת להתנגד ותבאי נפלה לידי החיקסוס לתקופה קצרה מאוד בסביבות שנת 1580 לפני הספירה.
החיקסוס נסוג במהירות צפונה ותבאי שבה לעצמאות מסוימת תחת השושלת השבע-עשרה .
מאותו רגע ואילך, נראה כי יחסי החיקסוס עם הדרום היו בעיקר בעלי אופי מסחרי, אם כי נראה כי נסיכי תבאי הכירו בשליטי החיקסוס וייתכן ששילמו להם מס לתקופה מסוימת.
השושלת השבע-עשרה נועדה להוכיח את גאולתה של מצרים ובסופו של דבר הובילה את מלחמת השחרור שדחפה את החיקסוס בחזרה לאסיה.
שני השליטים האחרונים של שושלת זו היו טאו השני וכא מוס .
יעחמס הראשון השלים את כיבוש וגירוש החיקסוס מדלתת הנילוס, החזיר את שלטון תבאי על כל מצרים ואף הצליח להחזיר את השלטון המצרי בשטחים שהיו נתונים בעבר לנוביה וללבנט הדרומי.
שלטונו מסמן את תחילתה של השושלת השמונה-עשרה והממלכה החדשה.
ייתכן שכתוצאה מהשלטון הזר של החיקסוס בתקופת הביניים השנייה ניסתה המממלכה החדשה של מצרים ליצור חיץ בינה לבין הלבנט ולהגיע להיקף הטריטוריאלי הגדול ביותר שלה.
היא התרחבה דרומה עד נוביה והחזיקה בשטחים נרחבים ב.
צבאות מצרים נלחמו בצבאות החתים על השליטה בסוריה של ימינו.
הייתה זו תקופה של עושר ועוצמה גדולים עבור מצרים.
כמה מהפרעונים החשובים והידועים ביותר שלטו בתקופה זו, כמו חתשפסות.
חטשפסות היא יוצאת דופן מכיוון שהייתה פרעה אישה, תופעה נדירה בהיסטוריה המצרית.
היא הייתה מנהיגה שאפתנית ומוכשרת, שהרחיבה את הסחר המצרי דרומה לסומליה של ימינו וצפונה לים התיכון.
היא שלטה במשך עשרים שנה באמצעות שילוב של תעמולה נרחבת ומיומנות פוליטית גבוהה.
יורש העצר המשותף לה ויורשה תחותמס השלישי ("נפוליאון של מצרים") הרחיב את צבא מצרים והפעיל אותו בהצלחה רבה.
עם זאת, בסוף שלטונו, הוא הורה למחוק את שמה מהאנדרטאות שלה.
הוא נלחם נגד עמים אסייתים והיה המצליח ביותר מבין הפרעונים המצריים.
אמנחותפ השלישי בנה באופן מקיף את מקדש כרנך, כולל את מקדש לוקסור, שכלל שני פילונים, שדרת עמודים מאחורי הכניסה החדשה למקדש, ומקדש חדש לאלה מאעת.
בתקופת שלטונו של תחותמס השלישי (בערך 1479–1425 לפני הספירה), המונח פרעה, שהתייחס במקור לארמון השליט, הפך לצורת פנייה לאדם שהיה השליט.
אחד הפרעונים הידועים ביותר מהשושלת השמונה-עשרה הוא אמנחותפ הרביעי, ששינה את שמו לאחנתון לכבוד האל אתון.
סגידה בלעדית לאתון, המכונה לעיתים אתוניזם, נתפסת לעיתים קרובות כדוגמה הראשונה בהיסטוריה למונותאיזם.
אתוניזם ומספר שינויים שליוו אותו שיבשו קשות את החברה המצרית.
אחנתון בנה בירה חדשה באתר עמארנה, ונותן לתקופת שלטונו ומעט אחריה את שמה המודרני, תקופת עמארנה .
אמנות עמארנה התרחקה באופן משמעותי מהמוסכמות הקודמות של האמנות המצרית.
תחת סדרה של יורשים, וביניהם תות ענח' אמון וחרמחב, חודשה הסגידה לאלים הישנים וחלק ניכר מהאמנות והאנדרטאות שנוצרו בתקופת שלטונו של אחנתון הושחתו או נהרסו.
כאשר נפטר חרמחב ללא יורש טבעי, הוא מינה ליורשו את רעמסס הראשון, מייסד השושלת התשע-עשרה.
רעמסס הראשון מלך במשך שנתיים ובנו, סתי הראשון, ירש אותו.
סתי הראשון המשיך את עבודתו של חרמחב בשיקום הכוח, השליטה והכבוד למצרים.
הוא היה אחראי גם על יצירת מתחם המקדש באבידוס.
ניתן לטעון כי כוחה של מצרים העתיקה כמדינת-לאום הגיע לשיאו בתקופת שלטונו של רעמסס השני ("הגדול") מהשושלת התשע-עשרה.
הוא מלך במשך 67 שנים (מגיל 18) והמשיך את עבודתו של אביו סתי הראשון ויצר מקדשים מפוארים רבים נוספים, כמו מקדשי אבו סימבל בגבול הנובי.
הוא ביקש לכבוש מחדש שטחים בלבנט שהוחזקו על ידי השושלת השמונה-עשרה.
מסעות הכיבוש החדשים שלו הגיעו לשיאם בקרב קדש בשנת 1274 לפני הספירה, שם הוביל את צבאות מצרים כנגד צבאותיו של המלך החיתי מוותלי השני ונתפס במארב הצבאי המתועד הראשון בהיסטוריה.
רעמסס השני התפרסם במספר העצום של ילדים שהוליד מנשותיו ופילגשותיו השונות.
הקבר שבנה לבניו (שרבים מהם האריכו חיים) בעמק המלכים הוכח כמתחם הקבורה הגדול ביותר במצרים.
יורשיו המיידיים המשיכו במסעות הצבאיים, אם כי חצר מלוכה מפוקפק יותר ויותר סיבכה את העניינים.
את רעמסס השני ירש בנו מרנפתח ולאחר מכן ירש בנו של מרנפתח, סתי השני.
נראה כי כסאו של סתי השני היה שנוי במחלוקת על ידי אחיו למחצה אמנמסס , שייתכן ששלט זמנית מתבאי.
עם מותו של סתי השני, בנו סיפתח , שייתכן ולקה בפוליו במהלך חייו, מונה לכס המלוכה על ידי היועץ ביי, פשוט עם ממערב אסיה ששימש כוזיר מאחורי הקלעים.
עם מותו המוקדם של סיפתח, הכס עבר לתאוסרת, המלכה האלמנה של סתי השני ואולי אחותו של אמנמסס.