tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כתוצאה מכך התקשו הגרמנים לפגוע במתקנים חיוניים ובשדות תעופה בריטיים שמוקמו באזורים המרוחקים מאזור התעלה ומבסיסי האוויר הגרמניים בצפון צרפת ובארצות השפלה.
עובדה זו איפשרה לפיקוד ה-RAF לשמור על כוחות עתודה מוגנים יחסית, אשר יכלו להחליף טייסות מוכות בכל עת.
יכולת זאת הקטינה את השחיקה של טייסות הקרב הבריטיות, והקשתה על הגרמנים לשתק ולהרוס את חיל האוויר הבריטי.
למעשה, אחת האפשרויות שנשקלה על ידי פיקוד מטוסי הקרב הבריטי הייתה לפנות את כוחותיו מדרום בריטניה אם האבדות היו הופכות בלתי נסבלות, במטרה לאפשר לטייסות הקרב להשתקם ולחזור ללחום לאחר תחילת הפלישה הגרמנית.
גורמים דומים מאוד הקשו על כוחות האוויר של בעלות הברית כאשר הם ניהלו את מערכת ההפצצות שלהן נגד גרמניה הנאצית מאדמת בריטניה החל מ-1943. גם במקרה זה הצליחו כוחות האוויר של בעלות הברית להשיג עליונות אווירית רק לאחר שהצליחו לייצר מטוסי קרב בעלי טווח מתאים כדי להגיע ללב גרמניה.
נוסף על כך הפיקוד הגרמני נכשל בהתמודדות מול שיטת היירוט של הבריטים, שהסתמכה על מערכת תחנות המכ"ם צ'יין-הום.
בתחילה הגרמנים לא הבינו את חשיבותן של מערכות המכ"ם, וגם לאחר שהבינו שהן ממלאות תפקיד חיוני ביירוט מבני המטוסים שלהם, הם עדיין לא ראו בהן יעד מרכזי לתקיפה.
תקיפות חוזרות ונשנות על תשתיות מכ"ם וקשר יכלו לשתק את מערכת היירוט הבריטית, ובכך להקשות מאוד על הבריטים לאתר את מבני המפציצים הגרמניים, ולהזניק את מטוסי הקרב שלהם בזמן, כדי ליירט אותם.
גורם נוסף לכישלון הגרמני בקרב על בריטניה היה כישלון התקיפות האוויריות שביצע הלופטוואפה כנגד יעדים חיוניים של ה-RAF.
חלק מהכישלון נבע ממחדל מודיעיני, במיוחד בתחילת השלב השני של המערכה האווירית מיד לאחר פתיחת מבצע "תקיפת הנשר".
חלק מהמטרות שהוגדרו לתקיפה לא היו מתקנים שהשתייכו לחיל האוויר הבריטי, או מפעלים של תעשיית המטוסים הבריטית.
בשלב מאוחר יותר של המערכה, המודיעין הגרמני השתפר בהגדרת היעדים "הנכונים" לתקיפה, אך משימות תקיפה רבות נסתיימו ללא תוצאות כיוון שמבני המפציצים אולצו לחזור לבסיסם לפני שהגיעו ליעדיהם, לאחר שהותקפו על ידי מטוסי הקרב הבריטיים, או בשל טעויות בניווט שגרמו לכך שמטרות אחרות הותקפו בשוגג.
התקיפות הגרמניות אמנם הצליחו להפעיל לחץ כבד על חיל האוויר הבריטי ותעשיית המטוסים הבריטית לאורך השלב הקריטי הזה במערכה, אך לא היה בהן די כדי לשתק לחלוטין את פעילות חיל האוויר הבריטי, ולהשיג עליונות אווירית.
עם זאת, הגורם העיקרי לכישלון הגרמני בקרב על בריטניה היה הכשל הפיקודי.
מספר חוקרים טוענים שהפיקוד הגרמני שגה בכך, שאילץ את מטוסי הקרב שלו להיצמד למבני המפציצים, צעד שהעניק יתרון למטוסי האויב הזריזים יותר, אך יש לזכור שבסופו של דבר, ההנחיה שניתנה לטייסים הבריטים הייתה להתרכז בהפלת המפציצים, והאחרונים אכן ספגו אבדות בלתי נסבלות באותו זמן.
ההנחיה שנתן גרינג למטוסי הקרב להישאר צמודים למפציצים הגדילה אמנם את אבדותיהם, אך הקטינה באופן משמעותי את האבדות שספגו המפציצים.
הכשל העיקרי של פיקוד הלופטוואפה בשלב זה של המערכה האווירית היה בהגדרת המשימות.
התקיפות נעשו בצורה אקראית, לא הייתה שיטה או תוכנית מסודרת לתקיפה מרוכזת של המטרות, והמאמץ של הכוח האווירי פוזר בין מספר רב של מטרות, במקום להתרכז בהשמדת מספר יעדים חיוניים להשגת אפקט מרבי.
בנוסף לכך מטוסי הלופטוואפה לא השכילו להשמיד לחלוטין את יעדיהם, או לפחות להוציא אותם מכלל שימוש לתקופה ארוכה, באמצעות הפצצות חוזרות ונשנות, ובכך איפשרו לבריטים לשקם במהירות יחסית את הנזק שנגרם למתקנים חיוניים (כגון שדות תעופה).
בסופו של דבר תעשיית המטוסים הבריטית הצליחה להעביר את רוב מפעליה צפונה או לפזר את המפעלים בין סדנאות קטנות יותר, ובכך מנעה מהגרמנים את האפשרות לפגוע באופן משמעותי בתפוקת המטוסים.
השגיאה המשמעותית ביותר של הפיקוד הגרמני במהלך הקרב הייתה ההחלטה להעביר את הדגש לתקיפת לונדון, במקום להמשיך להתרכז בתקיפת שדות התעופה הבריטיים.
החלטה זו נבעה ממודיעין שגוי ביחס להיקף האבדות שנגרם לחיל האוויר הבריטי, וכן מלחץ מצידו של היטלר, שרצה לנקום בבריטים על תקיפת ברלין בלילה שבין 25 ל-26 באוגוסט.
לקראת 15 בספטמבר, לאחר שבוע של תקיפות על לונדון, תעשיית המטוסים הבריטית הצליחה לייצר עתודה משמעותית של מטוסי קרב, שאיפשרו ל-RAF להשלים את אבדותיו.
המהלך הגרמני נתן פסק זמן חיוני להתאוששות לטייסות חיל האוויר הבריטי, ואיפשר להן לחזור לפעילות מלאה בכוחות מחודשים ב-15 בספטמבר.
ההחלטה הגורלית לתקוף את לונדון, במקום להתמקד בהשמדת חיל האוויר הבריטי, היוותה נקודת מפנה, והוגדרה כשגיאה הגדולה של גרינג.
אפילו בהתחשב במודיעין השגוי, לא הייתה הצדקה למעבר לתקיפת לונדון.
במהלך כל המערכה האווירית, המודיעין הגרמני הגזים בהערכת אבדות חיל האוויר הבריטי, ודיווח שהוא עומד על סף קריסה (בין השאר, עקב דיווחים מוגזמים של הטייסים הגרמנים לגבי אבדות האויב).
לאחר שלושה חודשים של דיווחים מוטעים מצד המודיעין, גם גרינג וקסלרינג השתכנעו שלחיל האוויר הבריטי נותרו רק כ-50 מטוסי קרב מבצעיים.
כתוצאה מכך, גם לאחר שגרינג קיבל ב-15 בספטמבר דיווחים על כך שכ-300 מטוסי קרב בריטיים תוקפים את מבני מפציצים הגרמניים, הוא סירב להאמין, שחיל האוויר הבריטי עדיין לא הובס.
ההשפעה המיידית של המערכה על הצבא הנאצי הייתה החלשה משמעותית בכוחו של הלופטוואפה.
בסך הכול אבדו לגרמנים 2,313 מטוסים, שהיו כ-57% מכלל הכוח האווירי הגרמני ב-4 במאי 1940 (לפני פתיחת המתקפה הגרמנית על צרפת).
האובדן של אלפי אנשי צוות אוויר מנוסים היה משמעותי הרבה יותר מבחינת חיל האוויר הגרמני.
המוראל של הטייסים, במיוחד טייסי הקרב נפגע קשות כתוצאה מהיחס המזלזל שחשו מצד פיקוד הלופטוואפה כלפי הקורבנות הכבדים שהם נדרשו להקריב במהלך הקרב, והערכות המודיעין המוטעות, שטענו פעם אחר פעם שהבריטים נותרו ללא מטוסי קרב, בניגוד למציאות איתה נאלצו הטייסים להתמודד מדי יום.
מציאות זו הוסתרה מפני הציבור הגרמני, שלא היה מודע כלל לכישלון המערכה האווירית.
התעמולה הנאצית חזרה והצהירה שהבריטים על סף שבירה, וצריך רק עוד דחיפה קטנה כדי לנצח אותם.
מבחינה אסטרטגית רחבה, לא הצליחו הגרמנים להכניע את הבריטים או לאלצם להסכים לשביתת נשק, ועל ידי כך למנוע את האפשרות של פתיחת חזית שנייה מול בריטניה בעתיד.
כישלון זה היה בהמשך גורלי, כיוון שבריטניה שימשה כבסיס אם למערכה האווירית האסטרטגית שניהלו כוחות האוויר של ארצות הברית ובריטניה נגד גרמניה הנאצית החל מ-1943, מערכה שפגעה קשות בתפוקת התעשייה הצבאית הגרמנית, וכן גרמה לשחיקה מואצת של כוחו של הלופטוואפה ולקריסתו.
ב-1944 הייתה בריטניה הבסיס לפלישת כוחות הקרקע של בעלות הברית המערביות לצרפת, ולפתיחת החזית השנייה, שמילאה תפקיד מרכזי בתבוסתה הסופית של גרמניה הנאצית.
מבחינת בריטניה הניצחון בקרב העלה את המוראל, וכן שימש ככלי הסברתי במשך כל המלחמה, אפילו כאשר המערכה הפכה למערכת הפצצות ליליות בבליץ, היה המורל הבריטי גבוה.
תוצאות המערכה קירבו בין ארצות הברית ובריטניה, ועל אף שארצות הברית עדיין מיאנה להתערב באופן ישיר במלחמה באירופה, היא הגדילה את הסיוע לבריטניה במוצרי תעשייה, בציוד ובכלי מלחמה, ששלחה אליה בשיירות ימיות.
הניצחון עוד עודד ועזר לשמור על בריטניה וכן מדינות חבר העמים הבריטי במלחמה, שאילצה את הגרמנים להילחם בשתי חזיתות קרקעיות, החזית הרוסית וחזית צפון אפריקה, מערכות שהכבידו על משאביה של גרמניה ועזרו לבסוף להכניעה.
הלקח הראשון של המערכה שיושם במלואו בידי הבריטים מיד לאחר תום המערכה היה הקושי של המפציצים לפעול ביום מעל אדמות אויב המוגנות בידי כוחות אוויר מודרניים.
לאורך המלחמה כמעט עד לתומה היו ההפצצות האסטרטגיות אשר ביצע חיל האוויר הבריטי בלילה בלבד, בתנאים בהם קטן משמעותית יתרונם של כוחות הנ"מ והמיירטים, על אף טכנולוגיית המכ"ם.
אך לקח אחר של המערכה לא נלמד והוא אי הדיוק של הפצצות הלילה.
הבריטים הכירו בחסרון זה רק בקיץ 1941 מניסיונם האישי, כשהבינו כי רק כשליש מפצצותיהם נפלו ברדיוס של 8 קילומטר מהמטרה (כ-5 מייל) שהוא שטח של 203.4 קילומטר רבוע סביב המטרה.
בנוסף לא התייחסו הבריטים לכך שהמורל של אנשיהם עלה עם תקיפת הערים והניחו שהגרמנים לבטח לא יוכלו לעמוד באותה מידה בלחץ של ההפצצות כמו שהצליחו הבריטים.
האמריקאים הסיקו מסקנות שונות לגמרי, שעיקרן היה כי המפציצים הגרמנים סבלו אבדות קשות כאלה בשל מיעוט כלי הנשק ההגנתיים, שלדות קטנות של מטוסים וכן גובה שיוט נמוך מדי וכן משמעת מבנה ירודה, בגללה הרבה מטוסים נטשו את מבניהם וחזרו על עקבותיהם.
מסקנותיהם הוצגו באוגוסט 1941 תוך כתיבת תורת הלחימה במקרה והאמריקאים יצטרפו למלחמה באירופה כי תוך שימוש במספרים גדולים, חימוש הגנתי רב, גובה ומהירות גבוהים מבני מפציצים גדולים יכלו לחדור ביום באבדות נסבלות.
האמריקאים לא ראו בחוסר הטווח המבצעי של מטוסי הקרב גורם משפיע על פעילות ההפצצה, ולכן לא התרכזו בהשגת כוח כזה, אך לאחר אוקטובר 1943 בהם האמריקאים סבלו אבדות נוראיות מכוחות הלופטוואפה, גישה זאת שונתה.
שתי המעצמות הסיקו כי המבנה והארגון של הלופטוואפה לא התאים לדרישות המערכה, ובעידוד הניצחון החלו שתיהן לטוות תוכניות להגדלת היכולת התעשייתית והכוח האווירי.
בעוד הגרמנים המשיכו בתוכנית יצור מצומצמת השיגו בעלות הברית יתרון כמותי במטוסים וצוותי האוויר, יתרון שיוכיח את עצמו במהלך המלחמה כמכריע.
הקרב על בריטניה בעולם המערבי נתפס כהישג הירואי של מעט טייסים אמיצים שהגנו על החופש נגד נחילים של נתיני עריץ רשע.
הסרט הראשון שעסק בקרב על בריטניה היה האי של צ'רצ'יל שהופק בשנת 1941 והיה לסרט התיעודי הקצר הראשון שזכה בפרס האוסקר.
ומאז הופקו מספר סרטים בנושא זה המפורסם מביניהם הוא הקרב על בריטניה של הבמאי גאי המילטון שהופק בשנת 1969 ומבוסס על הספר השוליים הצרים (The Narrow Margin) שנכתב בידי דקר דמסטר ודרק ווד.
הקרב על בריטניה היווה מקור השראה למספר שירים שעוסקים בקרב זה.
שיר הנושא של אלבומה השני של קייט בוש, "Lionheart" (1978), עוסק בטייס ספיטפייר המופל מעל אדמת אנגליה.
במוזיקת המטאל ישנם מספר שירים שעוסקים בקרב על בריטניה, ביניהם השיר Aces High של להקת ההבי מטאל הבריטית המפורסמת איירון מיידן מתוך האלבום Powerslave.
הדובר בשיר הוא טייס בריטי במהלך הקרב על בריטניה (בהקדמה לשיר בהופעות חיות שומע הקהל את הנאום של צ'רצ'יל).
שיר נוסף הוא "Aces in Exile" של להקת הפאוור מטאל השוודית סבטון מתוך האלבום Coat of Arms ובו מוקירים את עזרתם של הטייסים הזרים בקרב על בריטניה.
הקרב השני על נהר איזונצו (איטלקית: Seconda battaglia dell'Isonzo)מתוך סדרת קרבות הנהר איזונצו, הוא קרב שהתקיים בין 17 ביולי עד 3 באוגוסט 1915, בין ממלכת איטליה לאוסטרו-הונגריה, במסגרת החזית האיטלקית במלחמת העולם הראשונה.
לאחר כישלון הקרב הראשון על האיזונצו, שבועיים קודם לכן, החליט לואיג'י קאדורנה, המפקד העליון של הכוחות האיטלקיים, על דחיפה חדשה נגד הקווים האוסטרו-הונגרים בתמיכה ארטילרית כבדה יותר.
התוכניות הכוללות של המתקפה האיטלקית כמעט ולא שונו על ידי תוצאות הקרב הקודם, מלבד תפקידה של הארמייה השנייה של הגנרל פרוגוני, שהפעם, על הנייר, לבצע רק התקפות הפגנתיות בכל חזיתו.
התפקיד העיקרי, שהוטל על הארמייה השלישית של הדוכס מאוסטה, היה לכבוש את הר סן מיקלה ואת הר קושיך, לחתוך את קו האויב ולפתוח את הדרך לגוריציה.
הטקטיקה של הגנרל קאדורנה הייתה פשוטה כמו שהייתה קשוחה: לאחר הפצצה ארטילרית כבדה חייליו היו אמורים להתקדם בהתקפה חזיתית נגד הקו האוסטרו-הונגרי, להתגבר על גדרות התיל של האויב, ולתפוס את השוחות.
חוסר הספיקות של חומרי מלחמה - מרובים, לפגזי ארטילריה, למספריים לחיתוך תיל - ביטלה את העליונות המספרית של האיטלקים.
המתקפה החלה בהפגזת תותחים רצופה של יומיים.
הארמייה האיטלקית השלישית אמורה הייתה לפרוץ לכיוון מונטה סאן מיכלה, בעוד הארמייה השנייה אמורה הייתה לכבוש את גוריציה וטולמיין.
האיטלקים הצליחו לכבוש רק אזור באורך ארבעה קילומטרים וברוחב 100-500 מ'.
גם ליד פודגורה ובהר קרן הם הצליחו לתפוס רק נקודה אחת (נקודת גובה מס' 2163).
רמת קארסט הייתה המקום שבו התקיימה סדרה מתישה של קרבות בהשתתפות הארמיות השנייה והשלישית האיטלקיות, עם אבדות קשות משני הצדדים.
כידונים, חרבות, סכינים וגרוטאות מתכת ופסולת שונים שימשו כולם בתגרה המפחידה.
דיוויזיית הרגלים ה-20 האוסטרו-הונגרית של הונווד איבדה שני שלישים מעוצמתה האפקטיבית ונותבה עקב שילוב של התקפות הצבא האיטלקי הרצופות והשטח הלא נוח.
ב-25 ביולי כבשו האיטלקים את יער קפוצ'יו, עמדה ממערב להר סן מיקלה, שלא היה תלול במיוחד אבל שלט על שטח די גדול כולל ראש הגשר האוסטרו-הונגרי של גוריציה מדרום.
הר סן מיקלה הוחזק לזמן קצר על ידי כוחות איטלקיים, אך נשבה מחדש במהלך התקפת נגד נואשת על ידי קולונל ריכטר, שפיקד על קבוצת רגימנטים מובחרים.
בקטע הצפוני של החזית, האלפים היוליאניים, הצליחו האיטלקים לעקוף את הר בטוניצה מעל קובאריד (קפורטו), שיהיה לו ערך אסטרטגי חשוב בקרבות עתידיים.
הקרב התפוגג כאשר לשני הצדדים אזלה התחמושת.
סך הנפגעים במהלך הקרב שנמשך שלושה שבועות היה כ-91,000 איש, מתוכם 43,000 איטלקים ו-48,000 אוסטרו-הונגרים.
הקרב גווע מעצמו כאשר אזלה תחמושתם של שני הצדדים - הן נשק קל והן ציוד לתותחים.
הקרב השלישי על נהר איזונצו מתוך סדרת קרבות הנהר איזונצו, התקיים בין 18 באוקטובר ועד 4 בנובמבר 1915, בין איטליה לאוסטרו-הונגריה.
האיטלקים פרצו בין קרן ובין הים.
המטרות היו זהות לאלה של הקרב השני על האיזונצו.
הפריצה בכיוון סאן מיכלה שוב נכשלה, ומתחת לרמה של דוברדו הם הצליחו לתפוס רק כמה עמדות.
ההתקפות שכוונו בו בזמן כנגד פליטש (פלצו), טולמיין וגוריצה התמוטטו תוך אבדות קשות.
הקרב השמיני על נהר איזונצו נערך בין 9 באוקטובר ל-12 באוקטובר 1916, בין איטליה והאימפריה האוסטרו-הונגרית.
הקרב השמיני היה המשכו של הקרב השביעי על האיזונצו.
מטרת ההתקפה הייתה זהה – העיר טריאסטה.
בנוסף לכך התקיימה התקפת הסחה בין ויפאך וסט' פטר ליד גוריצה.
האיטלקים הצליחו לכבוש עמדות אחדות ממזרח לגוריצה, וכן שטח קרקעי קטן ליד הודי לוג וקוסטניביקה.
הקרב התשיעי על נהר איזונצו מתוך סדרת קרבות הנהר איזונצו נערך בין 31 באוקטובר עד 4 בנובמבר 1916, בין ממלכת איטליה ואוסטרו-הונגריה.
מטרת האיטלקים היה שוב לפרוץ לכיוון טריאסט, אך באזור גוריצה הם ניהלו קרבות הסחה.
לאחר הפגזה ארטילרית שנמשכה חמישה ימים עברו האיטלקים להתקפה.
הפעם ניסו לרכז כוחות גדולים בנקודת הפריצה (8 דיוויזיות לאורך 8.5 ק"מ בלבד).
האיטלקים הצליחו לפרוץ ליד הר וולקובניאק (נקודה 284), ובפאטי הריב, להתקדם עד קוסטניביקה, ולכתר את הכפר הודי לוג.
צבאו של סבטוזר בורוייביץ' עמד לפני התמוטטות, אך שוב לא השכיל הצבא האיטלקי לנצל הזדמנות והיסס זמן רב מדי.
כך יכול היה בורוייביץ' לאסוף את הארמייה הקיסרית החמישית, לכבוש מחדש את הכפר הודי לוג, ולדחוק את האיטלקים בחזרה מעבר לפאטי הריב.
קו החזית לאחר מערכה זו עברה מפאטי הריב אל קוסטניביקה וקוריטה ועד לנהר טימאווה.
הקרב השני על האן היה מתקפה גדולה של צבא צרפת במהלך מלחמת העולם הראשונה.
רובר ניוול, המפקד בפועל על צבא צרפת, הגה את תוכנית ההתקפה בדצמבר 1916 לאחר שהחליף את ז'וזף ז'ופר בתפקידו עקב התבוסות של זה האחרון.
מטרת המתקפה הייתה בראש ובראשונה להבטיח שליטה צרפתית ברכס קטן של הרים בשם שמן דה דאם (צרפתית: Chemin des Dames, "דרך הגברות" בתרגום חופשי) באורך של 80 ק"מ שבו היו מערות מסתור לחיילים הגרמנים מפני הארטילריה הצרפתית.
הקרב נפסק כעבור מספר שבועות מועט היות שהמתקפה הצרפתית נחלה כישלון חרוץ.
רכס ההרים נשאר בשליטה גרמנית.
חמישה חודשים לאחר תום הקרבות פתחו הצרפתים במתקפה קטנה במהלכה הצליחו לכבוש מידי הגרמנים עיירה קטנה ואת רכס שמן דה דאם .
לאחר שהחליף את קודמו בתפקיד, ניבל טען שהסתערות גדולה על הקווים הגרמנים תביא לניצחון צרפתי מהיר בתוך 48 שעות.
הוא האמין שהגרמנים עדיין לא סיימו לארגן מחדש את קווי ההגנה שלהם לאחר קרב ורדן והקרב על הסום ולכן מתקפה צרפתית בתמיכה בריטית תוביל לפריצת דרך בחזית.
רבים התנגדו למהלך כזה, בראשם שר המלחמה הצרפתי, ראש צבא צרפת אנרי פיליפ פטן ועוד.
ניבל איים לפרוש מהתפקיד אם המתקפה לא תצא לפועל וממשלת צרפת מצאה עצמה במלכוד - מצד אחד ניבל לא הפסיד בשום קרב עד לאותו הזמן, והוא נהנה מתמיכה רחבה של ראש ממשלת בריטניה, לויד ג'ורג'.
מצד השני למתקפה קמו התנגדויות רבות.
לבסוף החליט ראש ממשלת צרפת אריסטיד בריאן לתמוך בניבל.
כתוצאה מכך הודיע שר המלחמה הצרפתי על התפטרותו.
המבצע רחב ההיקף כלל כ-1.2 מיליון חיילים וכ-7,000 תותחים שהיו מפוזרים בין רואה לריימס.
מטרתו העיקרית כאמור הייתה לפרוץ את הקווים הגרמנים שבסמוך לנהר אן שנמצא במחוז אן שבצרפת.
התוכנית, שהתגבשה החל מדצמבר 1916, לקתה בדחיות ואינפורמציה שגויה.
כתוצאה מכך באפריל 1917 (עת תחילת המתקפה) הגרמנים ידעו את תוכניות ההתקפה של הצרפתים והספיקו להיערך בהתאם.
בנוסף, נסיגתם של הגרמנים לקו הינדנבורג גרמה לאובדן היתרון הטקטי הצרפתי.
למרות איבוד היתרונות הטקטיים הצרפתים, המעבר לשטח לא מוכר, הביצורים הגרמנים והחוסר במודיעין, הורה לבסוף ניבל לפתוח במתקפה.
ב-16 באפריל 1917 לאחר שבוע של התקפות בריטיות במהלך קרב אראס, תקפו 19 אוגדות צרפתיות (מהארמיות החמישית והשישית) את הקו הגרמני לאורך 80 ק"מ.
כמות נכבדת של אש ארטילרית צרפתית כוונה אל עבר הקווים הגרמנים, אך החיילים הסתתרו במערות הרבות שברכס ההרים ולכן לא נפגעו.
לרעת הצרפתים, הגרמנים התכוננו להתקפה בצורה הטובה ביותר שהיה ביכולתם - היו ברשותם 100 מקלעים חדשים שנפרשו כל קילומטר לערך.
כמו כן לגרמנים היה גם את יתרון הגובה היות שהצרפתים התקיפו מהעמק בו עבר נהר אן.
אחד היתרונות המעטים שהיה לצרפתים הוא השימוש בטנקים - כמות לא קטנה של טנקים מסוג סן שאמון השתתפו בהתקפה.
עם זאת, ההישג אותו הצליחו להשיג הטנקים היה מזערי.
בסופו של יום הקרב הראשון, כ-40,000 צרפתים נפצעו או נהרגו.
בנוסף איבדה צרפת כ-150 טנקים.
ביום השני לקרב, הארמייה הרביעית הצרפתית פתחה בהתקפה על האזור המזרחי של הריימס ליד הכפר מורונבילרס מזרחית לריימס.
מתקפה זו כשלה גם היא היות שהארמייה השביעית הגרמנית בפיקודו של מקס פון בהן הייתה מוכנה היטב לצרפתים.
ב-21 באפריל 1917, הורה ניוול לארמייה העשירית לתקוף במרחב שבין הארמייה החמישית לשישית, אך גם התקפות הארמייה העשירית כשלו עקב התקפות נגד גרמניות.
ניבל המשיך להורות על התקפות קטנות עד ל-25 באפריל 1917. התקפות אלו נכשלו כאשר ברוב המקרים השטח שכבשו הצרפתים נכבש חזרה על ידי הגרמנים מספר ימים לאחר מכן.
ב-5 במאי 1917 היו בשליטת צרפת עיירה קטנה בשם קרואן ורצועת הרים באורך 4 ק"מ.
על אף שנראה כי ההתקפות הקטנות היו כישלון, למעשה הן השיגו יותר מאשר הצליחו להשיג המתקפות הגדולות.
אף על פי שהמתקפות נתפסו ככישלון חרוץ, מדינות ההסכמה הצליחו להעביר לשליטתם שטח של 7 ק"מ (הישג לא רע יחסית לשאר הקרבות בחזית המערבית).
בנוסף לזאת, הצבא הגרמני ספג פגיעה במורל על אף ניצחונו.
בצבא הצרפתי מספר הנפגעים היה גבוה במיוחד - כ-20% מכלל הצבא (נכון ל-10 במאי) בעוד מספר אוגדות סבלו אף יותר מ-60% נפגעים.
ב-3 במאי האוגדה הצרפתית השנייה סרבה לצאת להתקפה ובכך פתחה במרד בצבא הצרפתי.
המרד המשיך להתפשט ובכך נגמרה המתקפה של ניבל ב-9 במאי 1917 באופן סופי.
בעוד שהאבדות בקרב הגרמנים עמדו על 40,000 חיילים, לצרפתים היו כ-118,000 נפגעים.
כמות גדולה זו, ביחד עם שרשרת האירועים הטרגיים גרמו לתדהמה בציבור ובממשל הצרפתי.
ב-16 במאי רובר ניוול שהיה האחראי על המתקפה הועבר מתפקידו אל החזית הצפון אפריקנית.
מחליפו היה אנרי פיליפ פטן שנחשב לזהיר יותר ולא לוקח סיכונים (כמו לצאת למתקפות רחבות היקף).
הצרפתים היו במגננה בחודשים שלאחר הקרב על מנת להחזיר לחיילים את הביטחון והמורל ולהימנע ממספר אבדות גדול כמו בקרב על האן.
המפקד הגרמני במתקפה, מקס פון בהן, קיבל את העיטור הכבוד פור לה מריט (העיטור הגבוה ביותר באותה עת) על "שהוכיח מנהיגות יוצאת דופן במהלך מתקפת ניבל ב-1917".
השתלטות הצרפתים על לה מלמזון
חמישה חודשים לאחר תום הקרבות באן, ביצעו הצרפתים, בפיקודו של פטן, התקפה נוספת ב-24 באוקטובר 1917 ליד העיירה לה מלמזון.
כמות מאסיבית של חיילים הנתמכים על ידי ארטילריה מדויקת וטנקים קלים יצאה לכבוש את העיירה לה מלמזון.
המגנים הגרמנים שהופתעו מהמתקפה הצרפתית נסוגו לאחור.
על אף שהניצחון באוקטובר לא פיצה על הכישלון הצורב באפריל ובמאי, הניצחון נתן אישור מעשי לאסטרטגית קרב חדשה שכללה שימוש באמצעים מודרניים (ארטילריה, טנקים) הממוקדים אל עבר שטח קטן בחזית.
הקרב על אוסטרליה הוא מונח היסטוריוגרפי המקובל באוסטרליה המתאר סדרת קרבות בין כוחות האימפריה היפנית ובין כוחות בעלות הברית בשנים 1942–1943 בקרבת אוסטרליה, במהלך המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
בקרבות אלה ניסו בעלות הברית לבלום את ההתקדמות היפנית אל צפון אוסטרליה דרך דרום-מזרח אסיה.
תחילה התכוונו היפנים לנתק את קווי התקשורת והאספקה בין אוסטרליה וארצות הברית, אך לאחר מכן שאפו לחזק את גבולותיהם החדשים.
לאחר התבוסה בקרב מידוויי, בו איבד הצי הקיסרי היפני מספר נושאות מטוסים, והכישלון בניסיון כיבוש העיר פורט מורסבי שבפפואה גינאה החדשה, נעצרה ההתקדמות היפנית באזור דרום-מערב האוקיינוס השקט.
החל מ-2008 מצוינים אירועים אלה ב"יום הקרב על אוסטרליה," המצוין ביום רביעי הראשון בחודש ספטמבר.
פיטר סטנלי, לשעבר ההיסטוריון הראשי של האגודה האוסטרלית לזכר המלחמה, טוען שהרעיון של הקרב על אוסטרליה הוא מוטעה שכן סדרת קרבות אלה לא היוו מערכה שמטרתה כיבוש המדינה.
התפיסה המודרנית של הקרב על אוסטרליה
בהקשר זה נועד המונח "הקרב על אוסטרליה" לתאר מאבק קשה ומתמשך שנועד למנוע מהיפנים להשיג את מטרתם האסטרטגית באוקיינוס השקט, והיא כיבוש אוסטרליה ומניעת ארצות הברית מלסייע לה ולהשתמש בה כבסיס לעריכת מתקפות-נגד כנגד הצבא היפני הקיסרי.
ארצות הברית הייתה נחושה להגן על הגישה שלה לאוסטרליה ולטריטוריות של בגינאה החדשה גם במחיר של העמדת נושאות המטוסים שלה בסיכון.
ב-19 בפברואר 1942 תקפו כ-242 מטוסים יפנים את העיר דרווין (הטריטוריה הצפונית) באוסטרליה, וגרמו למותם של 71 איש.
אך התפיסה האמריקאית רואה ב-11 במרץ 1942 היום בו פרץ הקרב על אוסטרליה, שכן ביום זה אישר המטה הכללי הקיסרי של יפן את יישום התוכנית ששאפה להכניע את אוסטרליה על ידי בידודה מארצות הברית, הטלת מצור ימי ושימוש בלוחמה פסיכולוגית.
הקרב הסתיים כשהיפנים נהדפו מגינאה החדשה ב-22 בינואר ומגוודלקנל ב-7 בפברואר 1943.
בנאום בשנת 2006 טען ההיסטוריון הראשי לשעבר של האגודה האוסטרלית לזכר המלחמה, פיטר סטנלי, שרעיון הקרב על אוסטרליה אינו תקף מפני שהאירועים עליהם מבוסס הרעיון קשורים במידה קלושה בלבד.
סטנלי טען שרעיון הקרב על אוסטרליה השתרש בחברה האוסטרלית באופן חלקי בגלל קבוצה של אנשים בעלי תפיסה היסטורית מוטלת בספק אך בעלי רצון ראוי להערכה להכיר ולכבד את אלו שנלחמו במלחמת העולם השנייה, ושהקרב על אוסטרליה לא התקיים במובן שהיפנים לא ערכו מתקפה מאורגנת כנגד אוסטרליה.
מעבר לכך, סטנלי טען שלא נעשה שימוש במונח "הקרב על אוסטרליה" עד שנות ה-90, ושהוא אינו מוכר כקרב במדינות אחרות מלבד אוסטרליה.
הקרב מול בוגנוויל היה עימות אווירי וימי שנערך בין כוחות הצי הקיסרי היפני לבין כוחות הצי האמריקאי ב-20 בפברואר 1942 בסמוך לאי בוגנוויל, פפואה גינאה החדשה.
בעימות זה תקפו מפציצים יפנים כוח משימה של נושאות מטוסים אמריקאיות שהיה בדרכו להתקפה על הבסיס היפני ברבאול.
לאחר כיבוש רבאול הפכו אותה היפנים לבסיס קדמי גדול והדבר גרם לחששות בקרב פיקוד בעלות הברית ששליטה יפנית ברבאול תאיים על קווי האספקה בין סן פרנסיסקו לאוסטרליה.
אדמירל צ'סטר נימיץ ואדמירל וילסון בראון החליטו לפתור בעיה זו על ידי תקיפת הבסיס ברבאול באמצעות מטוסים מנושאות מטוסים, והמשימה הוטלה על "כוח משימה 11" - נושאת המטוסים לקסינגטון ומלוותיה - ועל פלגת ספינות אנזא"ק.
אולם ב-21 בפברואר 1942, יום המתקפה, נותרה פלגת אנזא"ק בנמל בשל מחסור בדלק וכוח משימה 11 הפליג צפונה בגפו.
בשעה 10:15, בעת שהייתה במרחק 390 מילים (720 ק"מ) מרבאול, זיהה מכ"ם הלקסינגטון מטוס במרחק 56 קילומטרים מהאונייה.
מיד הוזנקו לאוויר שישה מטוסים לסיור ונשלחו לזהות את המטוס.
בשעה 11:12, במרחק 69 קילומטרים מלקסינגטון, יירטו והפילו המטוסים האמריקאים מטוס ימי יפני מדגם קאוונישי H6K.
מאוחר יותר נשלחו שניים ממטוסי הסיור ליירט מטרת מכ"ם נוספת, הפעם במרחק 56 קילומטרים, והפילו מטוס ימי נוסף בשעה 12:02. קשר מכ"ם נוסף נוצר, אך המטוס פנה על עקבותיו ונעלם במהירות.
הפיקוד ברבאול, שכעת היה מודע לנוכחות האמריקאית באזור, דיווח על כך למפקד הצי היפני הרביעי, תת-אדמירל שיגיושי אינואואה, במפקדתו בלגונת טרוק, שבתורו הורה על עריכת מתקפה אווירית מרבאול, ומיד המריאו 17 מפציצים יפנים לאוויר.
בנוסף, הורה אינואואה על פלגת הסיירות השישית, שהכילה את הסיירות "אאובה", "פורוטאקה", "קינוגאסה" ו"קאקו" לצאת וליירט את כוח משימה 11.
בראון, לאחר שהבין שגורם ההפתעה אבד לו, החליט לבטל את הפשיטה על רבאול והחל לשוב על עקבותיו.
בשעה 16:25 הופיעה על מסכי המכ"ם של "לקסינגטון" מטרה במרחק 76 קילומטרים מהאונייה.
בתגובה שוגרו 19 מטוסי קרב מדגם F4F ויילדקט ליירט את המטרה המתקרבת.
מתוך תשעת המטוסים היפנים שהתקרבו ללקסינגטון הופלו תוך זמן קצר חמישה.
בשעה 16:49 הופיעה על מסכי המכ"ם מטרה נוספת במרחק 19 קילומטרים מהכיוון השני של כוח המשימה.
מכיוון שכל מטוסי הקרב היו עסוקים בקרב אוויר עם המפציצים היפנים נותרו לכוח המשימה שני מטוסי ויילדקאט בלבד, שהמריאו מיד לפגוש במפציצים היפנים המתקרבים.
באותו רגע נתקל אחד הטייסים במעצור בתותחי המטוס, והטייס השני נותר לבד מול שמונה מפציצים.
במהלך הקרב שהתפתח הפיל הטייס האמריקאי לוטננט אדוארד או'הייר שני מטוסים יפנים לפני שאלה הגיעו לכלי השיט.
אדוארד או'הייר נפל בהמשך המלחמה ונמל התעופה שיקגו או'הייר קרוי על שמו.
חמישה מפציצים הטילו שתי פצצות במשקל 250 קילוגרם כל אחת, אך כולן החטיאו את מטרותיהן.
בהמשך הקרב הפילו הטייסים האמריקאים, שהצטרפו לאו'הייר לאחר שהפילו את כל הקבוצה הראשונה, את שאר מטוסי הקבוצה השנייה, מלבד מטוס אחד שחזר בשלום לרבאול.
בשל אובדן גורם ההפתעה ביטל בראון את הפשיטה המתוכננת על רבאול ועזב את האזור.
בשל אובדן המפציצים דחו היפנים את הפלישה ללאה-סלמאואה בשבוע.
שני מטוסים ימיים יפנים נוספים שעקבו אחר כוח משימה 11 הופלו גם הם, כמו גם שני מטוסי סיור יפנים.
הכוח האמריקאי איבד שני מטוסים וטייס אחד, אך לא נגרם כל נזק לספינות.
הטייס אדוארד או'הייר קיבל על פעולותיו בקרב זה את עיטור מדליית הכבוד.
הקרב השני על האגמים המזוריים הידוע גם כ-קרב החורף על האגמים המזוריים, נערך במלחמת העולם הראשונה בתאריכים 7 בפברואר – 18 בפברואר 1915 בין צבא הקיסרות הגרמנית בפיקודו של פאול פון הינדנבורג ובין צבא האימפריה הרוסית.
בחורף 1915 אישר הרמטכ"ל הגרמני אריך פון פאלקנהיין מתקפה גדולה לאורך כל החזית המזרחית.
הוא אישר לפאול פון הינדנבורג לפתוח במתקפה גדולה בצפון החזית ליד האגמים המזוריים ומשם להתקדם לעבר הויסלה ולנסות להוציא את רוסיה מהמלחמה.
האגמים המזוריים הם אזור הכולל כ-2,000 אגמים בשטח של כ-52,000 ק"מ המחוברים ביניהם בתעלות ובנהרות.
בתקופה זו הם היו בשליטת פרוסיה המזרחית.
לאחר מלחמת העולם השנייה הם סופחו לפולין.
באזור זה הביס הינדנבורג בספטמבר 1914 את הארמייה הרוסית הראשונה בפיקודו של פאול פון רננקמפף בקרב הראשון על האגמים המזוריים.
לרשות הינדנבורג עמדו הארמייה השמינית בפיקודו של אוטו פון בלו והארמייה העשירית בפיקודו של הרמן פון אייכהורן.
מולן ניצבו הארמייה הרוסית העשירית בפיקודו של טדיאוש פון סיברס והארמייה ה-12 בפיקודו של פאבל פלווה.
ב-7 בפברואר 1915 בתוך סופת שלג, פתח פון בלו בהתקפה על הארמייה הרוסית העשירית של פון סיברס ותוך שבוע התקדם כ-100 ק"מ תוך גרימת אבדות כבדות לרוסים בהרוגים, פצועים ושבויים.
הגיס ה-20 של הרוסים שכלל כ-40 אלף חיילים כותר באזור אוגוסטוב.
לאחר קרב קשה והרוגים רבים החיילים כולל מפקד הגיס והמטה נכנעו.
למרות הניצחון בקרב לא הצליחו הגרמנים להכניע את הצבא הרוסי ולהתקדם לתוך רוסיה.
לא היו עוד קרבות באזור זה.
כיוון שהצבא האוסטרו-הונגרי סבל אבדות כבדות בחזית המזרחית, מעתה ואילך נעשו כל המתקפות בחזית זו תוך שיתוף שני הצבאות.
הקרב על בריטניה הוא סרט שהופק בשנת 1969 בשיטת הטכניקולור על ידי הארי זלצמן ובנימין פיזס, ובוים על ידי גאי המילטון.
עלילת הסרט עוסקת באירועי הקרב על בריטניה, מתוך כוונה לתאר אותו באופן המדויק ביותר.
התסריט, שנכתב על ידי ג'יימס קנאווי וויילדפרד גרייטורקס, התבסס על ספרם של דרק ווד ודרק דמפסטר, "השוליים הצרים".
הקרב על בריטניה היה מערכה אווירית שהתחוללה במהלך מלחמת העולם השנייה בין הלופטוואפה - חיל האוויר הגרמני, לבין חיל האוויר המלכותי הבריטי מיולי ועד ספטמבר 1940. במהלך הקרב מנע חיל האוויר הבריטי מגרמניה להשיג עליונות אווירית, וסיכל את כוונתה לפלוש לבריטניה במבצע ארי-הים.
במאי 1940, בזמן המערכה על צרפת, טייסי חיל האוויר המלכותי נמלטו ממתקפת הבזק הגרמנית.
טייסים אלו, יחד עם חיילים בריטים וצרפתים, פונו במהירות ממטחי המטוסים הגרמנים.
בסצנה הבאה, אזרחים צרפתים צופים בהשתאות על שיירה של חיילים גרמנים שנכנסת לתוך שטח צרפת ומשתלטת עליה.
לאחר מבזק חדשות ברדיו של ה-BBC, ולאחר מבט על החופים הנטושים של דנקרק, נראה אחד מבסיסי חיל האוויר הגרמנים הגדולים בצרפת.
מרשל אוויר ראשי סר יו דאודינג (מגולם על ידי לורנס אוליבייה), שצפה את הפלישה המתוכננת של גרמניה הנאצית לבריטניה (מבצע ארי-הים), דורש כל מטוס קרב ואיש צוות אוויר זמינים ועוצר את אספקת המטוסים לצרפת, כך שבעת ההתקפה יהיה לבריטניה הכוח הרב ביותר להגנתה.
בשווייץ, השגריר הגרמני (קורט יורגנס) מציע למקבילו הבריטי (רלף ריצ'רדסון) תנאים לשלום, בטענה שהמשך הלחימה ב"מאסטרים" האירופיים הוא אבוד.
השגריר הבריטי משיב כי מדינתו תמשיך בלחימה, אולם בפרטיות אומר לאשתו כי השגריר הגרמני צודק.
ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל מצהיר כי הקרב על צרפת הסתיים, והקרב על בריטניה החל.
הגרמנים מבינים שהם לא יוכלו לפלוש לבריטניה דרך הים עד שהיכולת האווירית של זו תנוטרל.
מסיבה זו, הם פותחים במבצע של הלופטוואפה במהלכו הם תוקפים את בריטניה במטרה לנטרל את חיל האוויר המלכותי על הקרקע, לפני שיספיקו להזניק את מטוסי הספיטפייר וההוקר הוריקן.
במהלך התקיפות, פוגע הלופטוואפה במערך המכ"מים של בריטניה, אשר היו מרכיב חיוני בהגנת שמי בריטניה.
הטייסים הבריטים נלחמים חזרה, אך לרבים מהם חסר ניסיון טיסה.
בין הכוחות מתפתחת מלחמת התשה, במהלכה אומר המרשל דאודינג כי הם מפסידים.
בעקבות האבדות הקשות, מתחילים הבריטים להעסיק טייסים זרים שברחו מהמדינות שכבשו הגרמנים.
בזמן אימונם, מגלה טייסת פולנית (כוחות פולין במערב) מטס של מפציצים גרמנים ללא ליווי.
הפולנים תוקפים אותם, תוך התעלמות מקצין האימון הבריטי.
הטייסת מצליחה, ובעקבות הצלחתה, הופכת לטייסת מבצעית.
נקודת המפנה מתחילה כאשר טייסת של מפציצים גרמניים אובדת בעת הפצצת לילה במזג אוויר סוער ומטילה בשוגג את פצצותיה על לונדון.
בתגובה, חיל האוויר המלכותי מתקיף את ברלין.
אף על פי שהנזק מההתקפה היה קל, הוא משפיע בצורה פסיכולוגית על הגרמנים, כיוון שזו הפעם הראשונה בה מפציצים את ברלין מהאוויר.
בזעמו על ההפצצות, פוקד אדולף היטלר על הבליץ - הפצצות כבדות של בריטניה ובעיקר של לונדון.
העיר סובלת מהפצצות חוזרות ונשנות שלה על ידי מפציצים גרמניים, שחלקם אף מטילים פצצות תבערה בלילה.
בזמן ההפוגה, מתקן חיל האוויר הבריטי את שדות התעופה שלו, וגם את הצ'יין הום - שמה של שרשרת מכ"מים שהוצבה בבריטניה כדי למנוע התקפה גרמנית.
בפעם הראשונה, מצליחים טייסים שמאבטחים את לונדון להעסיק את האויב ובנוסף, לונדון נמצאת בקצה טווח הליווי של המפציצים הגרמניים.
המערכה האווירית המכריעה מגיע ב-15 בספטמבר 1940. בבונקר תת-קרקעי, כוח בקרה בריטי קרקעי משגיח בזהירות אחר האויב המתקרב באמצעות מכ"ם ומספק למטוסיהם מטרות.
מתפתח קרב אווירי בשמי לונדון, כאשר לשני הצדדים אבדות רבות.
לבסוף, חיל האוויר המלכותי מוכיח עצמו כאויב מאתגר מדי; היטלר מבטל את מבצע ארי-הים (פלישה מתוכננת לאיים הבריטיים).
שני מאבטחים גרמנים, ששמרו קודם לכן על נמל צרפתי הומה בשירות הקריגסמרינה ובנחתות, שומרים כעת על רציף נטוש.
הסרט מסתיים לקראת סוף המערכה, קרוב לסוף שנת 1940, כאשר משפטו של וינסטון צ'רציל מופיע על המסך: "Never in the field of human conflict was so much owed by so many to so few" - (בתרגום חופשי : "מעולם בשדה הקרב האנושי, לא היו חייבים כה רבים, לכה מעטים")
עלות הפקת הסרט הייתה גבוהה מאד, בין השאר בגלל הצגת הטיסות באופן מרהיב במיוחד.
צילום הסרט דרש מטוסים ישנים רבים, מאותה התקופה.
בספטמבר 1965, יצרו המפיקים הארי זלצמן ובנג'מין פיז קשר עם המפקד לשעבר של מפקדת ההפצצה המלכותית (של בריטניה), האמיש מחדי, על מנת למצוא מטוסים מתאימים ולהכשירם לטיסה.
בסופו של דבר, גויסו לסרט 100 מטוסים שנקראו "חיל האוויר ה-35 מבחינת גודלו בעולם".
בעזרתו של מחדי, אותרו בבריטניה 109 ספיטפייטרים, מתוכם 27 היו זמינים לסרט, ורק 12 יכלו לטוס.
בנוסף, הסכים מחדי לשימוש בשישה מטוסי הוקר הוריקן, מתוכם שלושה טסו באוויר.
הסרט עזר לשמר את המטוסים הללו, ביניהם מטוס ספיטפייר נדיר שהיווה "שומר הסף" של בסיס קולרן של בריטניה.
במהלך הקרב על בריטניה, כל הספיטפיירים היו מדגם I ו-II.
עם זאת, רק מטוס Mk I אחד ו-Mk II 1 היו כשירים לטיסה, ולכן, נאלצו המפיקים להשתמש בשבעה דגמים נוספים, שיוצרו לרוב לאחר הקרב.
על מנת לשמור על אחידות, נאלצו לעשות שינויים קלים במטוסים, בין היתר בצורת הכנף, בחופה, ושינויים נוספים.
זוג מטוסי ספיטפייר דו-מושביים צוידו במצלמות על מנת לקבל תמונה אווירית אמינה יותר בתוך סצנות המלחמה.
מטוס הוריקן נוסף שוחזר על ידי בוב דימרט שהטיס את המטוס גם בסרט.
המטוסים הגרמניים בסרט היו מטוסי מפציצי קאסה 2.111 דו מנועיים שהיו גרסה ספרדית של המטוס הגרמני היינקל He 111. המפיקים מצאו גם 27 מטוסי HA-1112 שהייתה גרסה ספרדית של מטוס המסרשמיט Bf 109.
מטוסי ה-HA-1112 שונו כך שייראו דומים יותר לדגם ה-BF 109E, בין היתר על ידי ציודו במקלעים ובתותח מדומים.
רוב המטוסים בסרט הונעו על ידי מנוע רולס-רויס מרלין, ביניהם גם ה-HA-1112.
לאחר הסרט, נתרם מטוס HA-1112 אחד למוזיאון הלופטוואפה והומר למטוס BF 109 G-2.
לצורך השימוש בסרט, ניתן למפיקים אישור להשתמש במטוס יונקרס Ju 87 של מוזיאון חיל האוויר המלכותי, שהיה אחד משניים יחידים ששרדו.
המטוס, שהיה משנת 1943 נצבע מחדש ושונה מעט על מנת לדמות דגם של המטוס משנת 1940.
המנוע נמצא במצב מצוין, והתנעתו לא הייתה כרוכה בבעיות רבות, אך הוחלט שבגלל העלות הגדולה שבהעלאת המטוס לאוויר, להסב זוג מטוסי "Percival Proctor" שהיו מטוסי אימונים במלחמת העולם הראשונה, למטוס בחצי גודלו של מטוס היונקרס.
על מנת לשחזר את הצלילה התלולה של היונקרס, ובשל אי-התאמת הדגמים בהם השתמשו בסרט, הוטסו הדגמים הגדולים על ידי שליטת רדיו.
מטוסים מדגם He-111 שנשלטו על ידי גלי רדיו גם כן ודימו מפציצים הושמדו מעל תעלת למאנש.
באנגליה, בוצעו צילומים בשדות התעופה Duxford, Debden, North Weald ו-Hawkinge, ושני מטוסי היינקל ו-17 מטוסי מסרשמיט הוטסו לשם על מנת להשלים את הצילומים לסרט.
כמה מהסצנות צולמו ב-Bovingdon שהיה בסיס מפציצים שהיה בשימוש במלחמה.
במהלך הצילומים, נעשה ניסיון לשקף את מזג האוויר של קיץ 1940, אך משימה זו הייתה קשה בגלל מזג האוויר הקשה באנגליה.
מסיבה זו, הסצנות שצולמו כלפי מעלה צולמו בספרד, בעוד הסצנות בהן מצלמים כלפי מטה צולמו מתחת לעננים, לאורך דרום אנגליה, מעל השדות האופייניים.
עם זאת, השמים הבהירים הקשו על זיהוי המטוסים, ולכן, השתמשו ברקע עננים כשזה התאפשר.
הקרב על גבון, שהתרחש בין 8 בנובמבר ל-12 בנובמבר 1940, היה אחד מהקרבות שנערכו ביבשת אפריקה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
במהלך הקרב כבשו כוחות צבא צרפת החופשית בסיוע ימי ואווירי בריטי את העיר ליברוויל בירת גבון מידי אנשי צרפת של וישי.
בכך הבטיח דה גול את תמיכתן של מושבות אפריקה המשוונית הצרפתית בצרפת החופשית.
לאחר כניעת צרפת במהלך המערכה על צרפת, הוקם משטר משתפי הפעולה של צרפת של וישי.
רבים בצרפת ובמושבותיה התנגדו למשטר החדש, והעדיפו לחבור לאנשי הגנרל שארל דה גול ולצבא צרפת החופשית.
במושבות אפריקה המשוונית הצרפתית, הייתה הנטייה הכללית לחבור לדה גול.
מושל צ'אד, פליקס אבואה, סחף אחריו את רוב המושבות הצרפתיות באזור.
המושבה היחידה ששמרה על נאמנותה למשטר וישי הייתה גבון.
בספטמבר 1940 ניסו אנשי צרפת החופשית לכבוש מן הים את דקר, במטרה להעביר לצידם גם את מושבות מערב אפריקה הצרפתית.
ניסיון זה, המכונה הקרב על דקר, כשל, והעיר נותרה בשליטת תומכי וישי.
חשיבות יתר נודעה עתה להשגת תמיכתן של מושבות אפריקה המשוונית, שיכלו לשמש כבסיס לתקיפת האיטלקים בלוב ובכך להשפיע על המערכה בצפון אפריקה.
מכיוון שכך החליט דה גול לתקוף את ליברוויל בירת גבון, כדי להשלים את השתלטות כוחות צרפת החופשית על כל מושבות אפריקה המשוונית.
ב-8 באוקטובר 1940 הגיע דה גול לדואלה שבקמרון, ושם, ב-12 באוקטובר נתן לאנשיו את הפקודות לפלישה לליברוויל.
משם המשיך דה גול צפונה, על מנת לבחון את המצב בצ'אד.
מזה מספר שבועות שאנשי דה גול ואנשי וישי היו מעורבים בקרב בשתי הערים למברנה ומיציק שבגבון.
יחידות שנערכו להתקדם לליברוויל נתקלו בעיירות אלו בהתנגדות אנשי וישי.
דה גול, שהגיע לליאופולדוויל בסוף אוקטובר, החליט להכריע את המערכה בהסתערות ישירה על ליברוויל.
עד לתחילת נובמבר נכנעו למברנה ומיציק, אך אז כבר הוחלט כי ליברוויל תוכנע בדרך של פלישה מן הים.
ב-8 בנובמבר 1940 הטביעה אוניית הקרב הבריטית "מילפורד" צוללת של אנשי וישי.
סוכם בין צ'רצ'יל ודה גול כי הצי הבריטי לא יתערב ישירות, אלא רק ישמור מן הים על הכוח הפולש, על מנת למנוע התערבות ימית ממושבות וישי האחרות, ובמיוחד מדקר.
הכוח הפולש מנה שני גדודים, גדוד של לגיון הזרים וגדוד של מתגייסים אפריקנים.
מפקדו הכללי של המבצע היה הגנרל פיליפ לקלרק, ואילו מפקד כוחות היבשה היה הגנרל פייר קניג.
הכוח המגן בפיקודו של הגנרל טאטי כלל ארבעה גדודים, וכן כוח אווירי וימי.
הכוחות הפולשים הונחתו ב-8 בנובמבר בסמוך לליברוויל, והחלו בתקיפה באותו היום.
ב-9 בספטמבר הפציצו אנשי צרפת החופשית את שדה התעופה של ליברוויל.
לאחר מכן נתפס שדה התעופה על ידי אנשיו של קניג.
כוחות ימיים של צרפת החופשית, בפיקודו של ז'ורז' תיירי ד'ארז'נלייה, תקפו והטביעו את אוניית הקרב של וישי "בוגנוויל".
לאחר כל אלו הסכים המפקד טאטי להיכנע.
במבצע כולו נהרגו כ-20 אנשים משני הצדדים.
לאחר כניעתה של ליברוויל הגיעו אנשי צרפת החופשית לעיר פור ז'נטי, עיר הנמל השנייה בגודלה בגבון, וזו נכנעה ללא קרב.
ב-12 בנובמבר 1940 נכנעו אחרוני אנשי וישי בפור ז'נטי.
מושל גבון מטעם וישי, מאסון, הסדיר את כניעת אנשי וישי לדה גול, ומנע לוחמה נוספת בפור ז'נטי, אך לאחר הכניעה נעצר, והתאבד.
טאטי ואנשיו שנכנעו בליברוויל סירבו להצטרף אל אנשי דה גול, ולכן נכלאו במחנה שבויים.
לאחר הצטרפות מושבות צפון אפריקה לדה גול, בשנת 1943, הצטרפו טאטי ואנשיו לצבא צרפת החופשית.
הקרב על אל-כופרה הוא קרב שנערך במלחמת העולם השנייה, בין 31 בינואר ל-1 במרץ 1941 בין כוחות איטליה הפשיסטית ששלטו בלוב, ובין כוחות צרפת החופשית בפיקודו של הקולונל פיליפ לקלרק שהסתייעו ביחידת קבוצת המדבר ארוכת הטווח של הצבא הבריטי.
אל-כופרה היא שקע ונווה מדבר המשמש כנקודת שליטה טבעית על נתיבי התעבורה ממזרח למערב במדבר סהרה, בקירנאיקה שבלוב.
המקום שימש בעבר מרכז לאנשי כת הסנוסים שהתנגדו לשלטון הקולוניאלי של המעצמות האירופיות.
ב-1931 כבשה איטליה הפשיסטית את אל-כופרה וצירפה אותה למושבותיה בצפון אפריקה.
במקום הוקם שדה תעופה ותחנת רדיו, ששימשו כנקודה חשובה בתעבורה האווירית בין מושבות איטליה בצפון אפריקה ומושבות איטליה במזרח אפריקה.
לאחר תבוסת צרפת במהלך המערכה על צרפת, הייתה צ'אד בין המושבות הראשונות שהצטרפו לצבא צרפת החופשית.
שארל דה גול שלח לצ'אד כמפקד הצבא את הקולונל פיליפ לקלרק, אשר שימש כמפקד כוחות צרפת החופשית בקמרון ופיקד על הקרב על גבון שהיה הצלחה צבאית חשובה לכוחות צרפת החופשית.
דה גול ולקלרק חזו כי צ'אד עומדת בפני איום הן מן הכוחות האיטלקים בקירנאיקה, והן מכוחות וישי במושבות צרפת ששמרו על נאמנות למשטר צרפת של וישי כניז'ר.
לקלרק פיקד על כוח של כ-6,000 איש, מתוכם כ-500 אירופאים, והיתר מקומיים.
סגניו היו לויטננט-קולונל ז'אן קולונה ד'אורננו, וקפיטן ז'אק מאסו.
מספטמבר 1940 החלו האיטלקים בסדרה של מתקפות כלפי הכוחות הבריטים במצרים ובסומליה.
תרומתם של אנשי צרפת החופשית באזור מזרח אפריקה נראתה כשולית, שכן המושבה העיקרית של צרפת במזרח אפריקה, סומלילנד הצרפתית (דג'יבוטי של ימינו), סירבה להצטרף ללחימה ושמרה נאמנות למשטר וישי.
הצורך בפעולה התקפית כנגד האיטלקים בחזית כלשהי באזור זה נראה הכרחי.
אל-כופרה הייתה נקודת מפתח לוגיסטית בדיוק בין שתי החזיתות, זו שבצפון אפריקה וזו שבמזרחה.
תכנון מתקפה מצ'אד לאל-כופרה נראתה כמשימה קשה במיוחד לכוחות צרפת החופשית.
כוחות אלו אולתרו במהירות לאחר תבוסת צרפת, וניידותם הייתה מוגבלת.
היו להם מעט כלי רכב ממונעים.
המסע לאל-כופרה מעמדותיהם של הצרפתים בצ'אד, סמוך לפור לאמי היה כ-880 קילומטרים של אדמת מדבר חולית הקשה למעבר.
מבצע מקדים היה התקפת הבסיס האיטלקי במורזוק, באזור פזאן הנמצא בדרום מערב לוב.
קבוצה של 76 לוחמים, הן מאנשי צרפת החופשית והן מאנשי קבוצת המדבר ארוכת הטווח הבריטית תקפה את הבסיס ב-21 בינואר 1941. התקיפה הצליחה והבסיס הושמד, אך ד'אורננו נהרג במהלך המתקפה.
מייד לאחר מותו של ד'אורננו החלו התכנונים לפשיטה על אל-כופרה.
בין השלל - מכוניות משא, נשק, תחמושת, גנרטורים, ומכונה לייצור קרח.
לאחר כיבוש אל-כופרה, הפך המקום לבסיס קבוצת המדבר ארוכת הטווח, אך דה גול התעקש על שמירת כוח צרפתי קטן במקום.
דה גול ראה בהחזקה הצרפתית על כופרה, שנחשבה לחלק מסודאן האנגלו-מצרית, כקלף מיקוח במשא ומתן עתידי על מושבות צרפת באפריקה.
המקום שימש כבסיס להכנת המתקפה על פזאן בתחילת שנת 1943.
תעמולת צרפת החופשית עשתה שימוש רב בשבועה שנשבעו לקלרק ואנשיו עם כיבוש אל-כופרה, כי לא יניחו את נשקם עד שדגלם יתנופף מעל הקתדרלה בשטרסבורג.
שבועה זו מונצחת בפסל דמוי אובליסק בשטרסבורג, שאכן שוחררה בידי לקלרק בשנת 1944.
פעולות צבא צרפת החופשית וקבוצת המדבר ארוכת הטווח במתקפה על אל-כופרה השפיעו על המחשבה הקרבית של ההגנה בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, ושימשו כדוגמה לדרך בה יש ללחום ב"מלחמה זעירה".
הקרב השלישי על האן היה הקרב השלישי במתקפת האביב הגרמנית בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
הקרב התמקד בכיבוש הרכס שמן דה דאם הסמוך לנהר האן, בטרם יגיע חיל המשלוח האמריקאי במלוא כוחו לצרפת.
היה זה אחד מהקרבות הנואשים של גרמניה לקראת סיום המלחמה.
בקרב איפר הרביעי (או "מבצע ג'ורג'ט" מצד הגרמנים) ניסה הפיקוד הגרמני לכבוש את הנמלים לחוף התעלה הבריטית.
משנכשלו הגרמנים תכנן לודנדורף מתקפה באזור פריז, מתוך אמונה כי הכוחות הגרמנים יצליחו להבקיע את קו מדינות ההסכמה ולאיים על פריז, דבר שיכריח את מדינות ההסכמה להסיט כוחות מאזור פלדנריה דרומה כדי להגן על פריז, ויקל על הגרמנים בהמשך המתקפה בפלנדריה.
מבצע בליכר-יורק היה למעשה מתקפת הסחה גדולה.
מפקד הכוחות באזור אן היה הגנרל הצרפתי דני אוגוסט דושן שפיקד על הארמייה השישית הצרפתית.
בנוסף היו באזור ארבע אוגדות בריטיות שלחמו במבצע מיכאל ונשלחו לאזור למנוחה והתארגנות.
לקראת "מתקפת בליכר" היו בארמייה השביעית סה"כ 29 דיוויזיות, בתוספת 1,158 סוללות ארטילריה, 1,631 מהן היו ארטילריה כבדה ו-1,233 מטילי מוקשים (4,630 קני ארטילריה) וכ-500 מטוסים.
האגף הימני, שהוצב נגד קטע אילט–סואסון, כלל שני קורפוסים:
קבוצת "פרנסואה" (הקורפוס ה-7) עם הדיוויזיות ה-211 וה-241.
קבוצת "לאריש" (הקורפוס ה-54) עם הדיוויזיות ה-5 וה-6 בחלק הקדמי ודיוויזיית המילואים הבווארית ה-6 בעתודה.
באמצע, על הרכס של שמן דה דאם, הוקצו שלושה קורפוסים:
קבוצת "ויכורה" (קורפוס המילואים ה-8) עם דיוויזיית המילואים ה-14, הדיוויזיות ה-37 וה-113, מאחוריהם הדיוויזיה ה-197 ודיוויזיית הלנדווהר ה-13.
קבוצת "וינקלר" (קורפוס המילואים ה-25) עם דיוויזיית המשמר ה-1, הדיוויזיה ה-33 ודיוויזיית המילואים ה-10, עם הדיוויזיה ה-231 בעתודה.
קבוצת "קונטה" (קורפוס המילואים ה-4) עם הדיוויזיות ה-10 וה-28 ודיוויזיית המשמר ה-5, והדיוויזיה ה-103 בעתודה.
האגף השמאלי של הארמייה השביעית כלל שני קורפוסים:
קבוצת "שמטוב" (הקורפוס ה-65) עם הדיוויזיות ה-50 וה-52 מלפנים ודיוויזיית המילואים ה-7 מאחור.
קבוצת "ברימונט" (הקורפוס ה-15) עם דיוויזיית המילואים ה-33 והדיוויזיה ה-213 שהיה חלק מהארמייה הראשונה תמך במתקפה, ושמונה דיוויזיות (המילואים ה-45, המילואים ה-47, המילואים ה-51, ה-36, ה-115, ה-195, הבווארית ה-12 והמשמר ה-2) היו זמינות בעתודה.
הארמייה הצרפתית השישית, בפיקודו של הגנרל דני אוגוסט דושן, כללה 14 דיוויזיות חי"ר ו-4 דיוויזיות פרשים (12 דיוויזיות חי"ר בקו הראשון) ו-1,400 תותחים ביום ההתקפה.
באגף השמאלי של הארמייה היה הקורפוס ה-30 תחת פיקודו של איפוליט-אלפונס פנה בגזרת אליט, אשר כלל את הדיוויזיות ה-19, ה-55, ה-151 ודיוויזיית הפרשים השנייה.
באמצע ברכס שמן דה דאם היה הקורפוס ה-11 תחת פיקודו של לואי דה מודהוי, אשר כלל את הדיוויזיות ה-21, ה-22, ה-61 וה-74.
באגף הימני הוצב הקורפוס ה-21 בפיקודו של ז'אן מארי דגוט, אשר כלל את הדיוויזיות ה-39, ה-45 וה-157.
בהמשך האגף הימני בין קראון - קורמיצי, הוצב הקורפוס הבריטי ה-9 בפיקודו של סר אלכסנדר המילטון-גורדון, אשר כלל את הדיוויזיות ה-8, ה-21, ה-25 ואת הדיוויזיה ה-50 בעתודה.
כעתודה צבאית מאחורי החזית הוצב קורפוס הפרשים הצרפתי ה-1 בפיקודו של אז'ן פרו, אשר כלל את דיוויזיות הפרשים ה-4, ה-1 וה-5.
בבוקר 27 במאי 1918 החלו הגרמנים בהפצצות על קווי מדינות ההסכמה עם למעלה מ-4,000 קני ארטילריה.
הבריטים ספגו אבדות כבדות משום שדושן הורה להם להצטופף יחדיו בשוחות הקדמיות בניגוד להוראותיו של פטן, דבר שהציב אותם כמטרה קלה לארטילריית מדינות המרכז.
לאחר ההפגזה המשיכו הגרמנים בהפגזה בנשק כימי.
לאחר התפזרות הגז הרעיל, תקפו הגרמנים בעזרת 17 דיוויזיות בפיקוד וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה, בנו הבכור של הקיסר וילהלם השני.
מדינות ההסכמה לא הצליחו לעצור את ההתקפה ואת הצבא הגרמני שהגיע עד לנהר אן בתוך פחות משש שעות.
עד סוף היום התקדמו הגרמנים למרחק של כ-60 ק"מ.
ב-30 במאי 1918 הניצחון נראה קרוב עבור הגרמנים, כשעד אותו יום שבו מעל ל-50,000 חיילים של מדינות ההסכמה ומעל 800 תותחים.
בעקבות ההצלחה החליט הפיקוד הגרמני לשנות את תוכניותיו ולזנוח את תוכנית המתקפה באזור פלנדריה.
כשהיו במרחק של 56 קילומטרים בלבד מפריז, ב-3 ביוני, התגלו אצל הגרמנים בעיות קשות כגון מחסור באספקה, עייפות, חוסר בחיילי מילואים ונפגעים רבים יחד עם התקפות והתנגדות עזה מצד חטיבות האמריקאים החדשות שהגיעו לצרפת.
ב-6 ביוני, בעקבות מתקפות נגד של מדינות ההסכמה, התקדמות הגרמנים נעצרה על המארן.
הצרפתים ספגו מעל 98,000 נפגעים והבריטים סביב 29,000, אך הגרמנים ספגו כמות דומה של אבדות.
דושן הועבר מתפקידו על ידי הרמטכ"ל הצרפתי, פיליפ פטן.
האמריקאים הוכיחו את עצמם בקרב בפעם הראשונה במלחמה.
לודנדורף, מעודד מהתקדמות הכוחות הגרמנים, החליט להמשיך במתקפה באזור פריז ופתח במספר מתקפות נוספות שהגיעו לשיאן בקרב השני על המארן.
הקרב על ארנהם היה קרב מפורסם שהתנהל בעיר ההולנדית ארנהם ובסביבתה, כחלק ממבצע מרקט גארדן במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשלב השני של המבצע כוחות יבשה של בעלות הברית יתקדמו מדרום, יחברו לכוחות המוצנחים וימשיכו הלאה לעומק הולנד ולתוך גרמניה.
יעדו העיקרי של המבצע - אבטוח גשר על הריין על מנת לפלוש לגרמניה - לא הושג, מכיוון שהכוח הקרקעי הגיע באיחור רב ובינתיים התגברו הגרמנים על הכוח הבריטי הקטן שהצליח להשתלט על אחד מקצות הגשר.
אמנם אף שלא הושגו כל היעדים במלואם והיו עיכובים רבים בדרך, הדיוויזיות האמריקאיות השיגו יעדיהן.
הקרב על ארנהם נוהל בגבורה על ידי הבריטים והיה השראה למספר ספרים וסרטים, כמו הספר גשר אחד רחוק מדי והסרט המבוסס על אותו השם.
שם פופולרי זה נלקח מאמירתו של המפקד, פרדריק בראונינג, בטרם המבצע: "התוכנית השאפתנית עלולה להתגלות כגשר אחד רחוק מדי" (כשהכוונה לגשר ארנהם).
החטיבה הבריטית המוטסת הראשונה (בפיקודו של ג'ון פרוסט - למעשה ללא חלק הארי שלה, שנחסם בדרך על ידי הגרמנים) השתלטה על חלק הגשר הצפוני ולאחר מכן ניהלה קרב הגנה עיקש עליו, כשאף לא אחת מהיחידות האחרות בדיוויזיה לא הצליחה להגיע אליה, והיא הייתה מכותרת במשך ארבעה ימים.
אף שהכוח הופגז הוא עמד מול התקפה אחרי התקפה של הנאצים, עד שנשבר בסוף ונכנע.
בחלק הקרב האחרון הדיוויזיה המוטסת הבריטית הייתה מכותרת אף היא וניהלה קרב נואש מול הגרמנים שעמדו להשמידה, אך שרידיה חולצו בסירות במבצע לילי על ידי כוחות קרקעיים של בעלות הברית שהגיעו לבסוף לעברו הדרומי של הריין.
במבצע חילוץ זה ניצלו כ־2,500 מחיילי הדיוויזיה, מתוך כ־10,400 שיצאו לקרב.
הדיוויזיה לא התאוששה מהקרב ולא חזרה יותר לגודלה המקורי, והיא פורקה לבסוף בנובמבר 1945.
מהצד הגרמני, הצלחתם בקרב ארנהם וכן בעצירת ההתקדמות והשגת יעדי המבצע על ידי בעלות הברית, הביאו להעלאת מורל משמעותית.
זאת בשלב בו הורמאכט הגרמני היה עסוק בקרבות נסיגה אל מול התקדמות בעלות הברית, ממזרח (הצבא האדום) וממערב (בעלות הברית המערביות).
מבצע מרקט גרדן היה מבצע שאפתני אשר מטרתו הייתה ליצור כיוון התקדמות צפוני, מה שיביא לסיום מהיר של מלחמת העולם השנייה באירופה.
כנגד תוכנית הפעולה האמריקאית שכללה התקדמות לכיוון מזרח, מחופי נורמנדי עד ללב גרמניה וברלין, הציעו הבריטים בפיקודו של מונטגומרי את מבצע 'מרקט גרדן' שבו יוצנחו שלוש דיוויזיות מוטסות בשטחי מרכז הולנד, יחזיקו את צירי ההתקדמות ויחכו ארבעה ימים להתקדמות כוחות השריון וחיל הרגלים במעלה הצירים.
באופן זה היה אמור להיפתח ציר התקדמות חדש דרך הולנד, מה שהיה אמור להפתיע את הגרמנים ולסיים את המלחמה מוקדם.
תוכנית המבצע הייתה שהדיוויזיה המוטסת ה־101 תנחת, תשתלט ותחזיק את איינדהובן והגשרים בה, הדיוויזיה המוטסת ה־82 הייתה אמורה להשתלט באותו האופן על ניימכן, בעוד שהדיוויזיה המוטסת הבריטית הראשונה יחד עם החטיבה הפולנית הייתה אמורה להחזיק את ארנהם.
הכוחות המוטסים היו אמורים להחזיק את הערים בזמן שכוחות היבשה של בעלות הברית התקדמו במעלה צירי התנועה, כשהם משלימים את פעולת השחרור ויוצרים מובלעת בעומק הקו הגרמני בהולנד.
הדיוויזיה המוטסת הבריטית הראשונה – דיוויזיה בריטית בפיקודו של מייג'ור־גנרל רוברט ארקהרט שכללה שלוש חטיבות.
בנוסף לאלו סופחו לצורך המבצע מספר יחידות לדיוויזיה, בהם 1,200 חיילים מרגימנט הדאונים, צוות קומנדו הולנדי, צוותי קשר אמריקאים, כוחות מקורפוס הרפואה המלכותי וכן מקורפוס השירות המלכותי.
הדיוויזיה עצמה הורכבה משלוש חטיבות חי"ר מוטס, יחד עם יחידות תומכות של הנדסה, ארטילריה וסוללות תותחים נגד טנקים.
חטיבה פולנית מוטסת – תחת פיקודו של אקהרט, נוספה חטיבה של צבא פולין החופשית, חטיבה עצמאית שתפעל לצד הדיוויזיה.
הנחיתות וההגנה הבריטיות המתוכננות בארנהם תוכננו בזמן שהדיוויזיה הבריטית המוטסת ה-6 עדיין התארגנה מחדש לאחר מבצע טונגה והלחימה בנורמנדי, המשימה של אבטחת ראש הגשר על הריין הוטלה על הדיוויזיה המוטסת ה-1 בפיקודו של מייג'ור גנרל רוי ארקהרט.
הדיוויזיה הורכבה משלוש חטיבות חי"ר (שתי חטיבות צנחנים, חטיבה אחת של כוחות מוטסים בדאונים), ארטילריה תומכת של הרגימנט המוטס הקל ה-1 וסוללות נ"ט ויחידות הנדסה מלכותיות, וכן גורמים תומכים כמו חיל השירות של הצבא המלכותי וחיל הרפואה של הצבא המלכותי.
רוב הדיוויזיה לחמה בצפון אפריקה ובסיציליה, במיוחד חטיבת הצנחנים הראשונה והחטיבה המונחתת האווירית הראשונה.
זו הייתה הפעם הראשונה שהדיוויזיה נלחמה כמערך שלם.
לארקהארט הייתה גם חטיבת הצנחנים הפולנית העצמאית הראשונה בפיקודו.
כוחו גם תוגבר באופן משמעותי על ידי כ-1,200 חיילים מגדוד טייסי הדאונים, שיטיסו את חיל הרגלים וכלי הרכב הנישאים בדאונים לארנהם, וסיפקו את המקבילה של שני גדודי חי"ר למבצע.
תגבורות קטנות יותר כללו יחידת קומנדו הולנדית וצוותי תקשורת אמריקאים.
הדיוויזיה נדרשה לאבטח את גשרי הכביש, הרכבת והפונטונים מעל ה-Nederrijn בארנהם ולהחזיק אותם במשך יומיים-שלושה עד לשחרור על ידי הקורפוס ה-30. מלכתחילה היה ארקהארט מוגבל מאוד בתכנון המבצע.
מפקדת נושאת הכוחות התשיעית של ארצות הברית (מייג'ור גנרל ויליאמס) לא יכלה להנחית את כל הכוחות המוטסים בהטסה אחת.
ויליאמס החליט שניתן יהיה לשלוח רק גיחה אווירית אחת ביום, כלומר ייקח שלושה ימים להעביר את הדיוויזיה והבריגדה הפולנית.
אזורים מעטים היו מתאימים לנחיתות דאונים וויליאמס נרתע מלשלוח את מטוסיו קרוב מדי לארנהם ולתוך הנ"מ משדה התעופה דילן לאחר ההנחתה.
ארקהארט נאלץ לבחור אזורי הצנחה (DZ) ואזורי נחיתה (LZ) עד 13 ק"מ מארנהם, בצד הצפוני של הנהר.
עם הצורך לאבטח את הגשרים, הערים ואזורי ההנחתה למטסי האספקה הבאים, המטס הראשון יצטרך להגן על היקף באורך 29 ק"מ בזמן ההמתנה לקורפוס ה-30.
ארקהרט החליט להנחית את חטיבת הצנחנים הראשונה (בריגדיר ג'רלד לאת'ברי) ואת החטיבה המונחתת האווירית הראשונה (בריגדיר פיליפ "פיפ" היקס) ביום הראשון של המבצע, יחד עם מפקדת הדיוויזיה, הרגימנט המוטס הקל ה-1, הארטילריה המלכותית ויחידות ההנדסה המלכותית ויחידות רפואיות.
החטיבה המונחתת האווירית הייתה אמורה לנחות על ה-LZs 'S' ו-'Z' ותנוע לאבטח את אזורי ההצנחה ואזורי ההנחתה לצניחה של הימים הבאים, בעוד ששלושת הגדודים של חטיבת הצנחנים יגיעו ל-DZ 'X' ויתקדמו במסלולים נפרדים אל גשרי ארנהם.
הגדוד השני (לוטננט קולונל ג'ון פרוסט) יתקדם בדרך הנהר למרכז ארנהם (נתיב האריה) ויאבטח את הכביש הראשי וגשרי הרכבת, כמו גם גשר פונטון ביניהם.
הגדוד השלישי (לוטננט קולונל פיץ') יפנה דרך אוסטרביק לארנהם (נתיב הנמר), יסייע בכיבוש גשר הכביש ויתפוס עמדות במזרח העיר.
הגדוד הראשון (לוטננט קולונל דובי) ילך בדרך הנמר מצפון לקו הרכבת כדי לכבוש קרקע גבוהה מצפון ומצפון מערב לארנהם.
את ההתקדמות לארנהם תוביל קבוצת ג'יפים מפלוגת הסיור המוטסת הראשונה (מייג'ור פרדריק גוף) בנתיב הנמר, שינסה לבצע הפיכה על גשר הכביש.
ביום השני, חטיבת הצנחנים הרביעית (בריגדיר ג'ון "שאן" האקט) תגיע ל-DZ 'Y', מלווה ביחידות ארטילריה נוספות ושאר חטיבת הנחיתה ב-LZ 'X'.
שלושת הגדודים של האקט יתגברו את העמדות מצפון ומצפון מערב לארנהם.
ביום השלישי, חטיבת הצנחנים הפולנית העצמאית הראשונה תוצנח מדרום לנהר ב-DZ 'K'.
באמצעות גשר הכביש, הם יחזקו את ההיקף ממזרח לארנהם, ויחברו עם הארטילריה שלהם שתוטס בדאונים ל-LZ 'L'.
החטיבה המונחתת האווירית הראשונה תיסוג לאחור כדי לחפות על אוסטרביק בצד המערבי של ההיקף וחטיבת הצנחנים הראשונה תיסוג אחורה כדי לחפות על הצד הדרומי של הגשרים.
היחידות הנותרות של הדיוויזיה יתקדמו בעקבות הקורפוס ה-30 בשטח במה שהיה ידוע כזנב הים.
לאחר שיגיע הקורפוס ה-30 ויתקדם מעבר לראש הגשר, דיוויזיית חיל הרגלים ה-52 (לולנד) תנחת בשדה התעופה דילן כדי לתמוך בכוחות הקרקע מצפון לנהר הריין.
המבצע יתוספק על ידי טיסות יומיות של להק 38 ולהק 46 אשר יבצעו את ההנחתה הראשונה ב-LZ 'L' ביום 2 וההצנחה שלאחר מכן על DZ 'V'.
לדיוויזיה נאמר לצפות להתנגדות מוגבלת בלבד מצד כוחות המילואים הגרמניים.
לא היה צפוי אתגר רציני להפעלתם ולוחמים רבים האמינו שפעילותם תוביל לסיום המלחמה.
חלקם - בציפייה לתקופת כיבוש בגרמניה - ארזו ציוד פנאי בערכה או בדאון.
קצין המודיעין של בראונינג - מייג'ור בריאן ארקהארט - השיג מידע מקבוצת הארמיות ה-21 בבלגיה ומהתנגדות הולנדית לפיו שריון גרמני קיים סביב ארנהם.
המידע היה מגובה בסיור אווירי שהוא הורה להטיס.
בראונינג זלזל בו והורה לקצין הרפואה הראשי שלו לשלוח את ארקהארט לחופשת מחלה.
SHAEF היה מודע לכך שכמעט בוודאות קיימות שתי דיוויזיות פנצר בארנהם, אך בשל המבצע המתקרב בחר להתעלם מהן.
מידע כזה נאסף מיירוטים של אולטרה שלא היה בידי הארמייה המוטסת הראשונה ולכן לא יכול היה להשפיע על החלטות הפיקוד.
במקרה נבחר אזור ארנהם לאזור מנוחה, התארגנות ואימונים של קורפוס פאנצר אס אס השני בפיקודו של וילהלם ביטריך, אשר הורכב מדיוויזיית פאנצר אס אס העשירית והתשיעית.
שתי דיוויזיות אלו הוצאו מקו החזית לאחר שספגו אבדות קשות במהלך המערכה על נורמנדי.
מלבד שרידי שתי דיוויזיות האס אס, נמצאו באזור ארנהם גם מספר יחידות גרמניות קטנות יותר, בהם יחידות של בסיסי אימונים.
דיוויזיית פאנצר אס אס התשיעית – לפי מקורות שונים, כללה הדיוויזיה עד כ־6,000 חיילים בעת הקרב תחת פיקודו של ולטר הרצר.
דיוויזיית פאנצר אס אס העשירית – שרידי הדיוויזיה כללו 1,000–2,000 חיילים בלבד תחת פיקודו של היינץ הרמל.
צוות קרב פון טטאו (Kampfgruppe Von Tettau) – צוות קרב מאולתר רב־חיילי, שכלל 7 גדודים מיחידות שונות תחת פיקודו של הנס פון טטאו.
17 בספטמבר, הנחיתה והמאמץ לכיוון הגשר
המבצע החל בהפגזות מסיביות ובפשיטות הפצצה על קווי ההגנה הגרמניים, שביצע חיל האוויר הטקטי השני הבריטי, ועל ידי חיל האוויר השמיני והתשיעי האמריקנים.
הללו התמקדו בעמדות נ"מ, ביחידות של חיל מצב ובבסיסים גרמניים.