tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות הכיבוש ללא התנגדות של הונגריה על ידי בת בריתה, גרמניה (מרץ 1944), שכפתה על העוצר מיקלוש הורטי את הממשלה הפרו-נאצית הקיצונית בראשות הגנרל דמה סטויאי שואת היהודים בהונגריה ובשטחים שהסתפחו אליה נכנסה לשלב מזורז של "הפתרון הסופי".
בחודשים מאי ויוני 1944 היהודים באזור שימלאו אולצו לעזוב את בתיהם והובלו בכוח לגטו צ'היי, ומשם הועלו על קרונות להובלת בקר עד לאושוויץ-בירקנאו.
שם נרצחו 160,000 יהודי צפון טרנסילבניה.יהודים ספורים ניצלו ושבו לאזור הולדתם.
המשפחה היהודית האחרונה היגרה באמצע שנות ה-1960 בימי השלטון הקומוניסטי.
בעקבות הגירת היהודים האחרונים בית הכנסת הפסיק להיות פעיל, ננטש ומצב תחזוקתו התחיל להידרדר.
בית הכנסת נבנה כבניין גדול בעל סגנון נאו-רומנסקי.
יש לו מפרצים (טראביאות) אחידים
נראים גם כמה סימנים של סגנון "התחייה המורית" כגון צורת תלתן בקצה העליון של החלונות והכיפות הקטנות על הצריחונים הצדדיים בחזית הבניין.
הגג הוא דו שיפועי עם טימפנון משולש בחזית שעל קצהו סמל לוחות הברית.
איגוד הזיכרון "הבראיקה" של יהודי נושפלאו בחו"ל וקרן המורשת האדריכלית היהודית באמריקה קיבלו את בית הכנסת לניהולם מפדרציית הקהילות היהודיות של רומניה.
עבודות השיפוץ התחילו בשנת 2004 על ידי החלפת הגג וחיזוק הבניין.
הן נגעו בעיקר למעטפה החיצונית.
לא שוחזרו חזיתות הבניין בדיוק כפי שהיו אלא רק פושטו ונצבעו מחדש.
ומשום כך הבניין איבד מחנו.
יוזמי המיזם מתכוונים לשפץ בעתיד גם את פנים בית הכנסת.
ב-11 בספטמבר 2005 נחנך במקום המוזיאון לזכר שואת יהודי צפון טרנסילבניה.
כעת המוזיאון משמש כמרכז חינוך ונערכים בו סיורים מודרכים, במיוחד לתלמידים ולסטודנטים.
באביב 2008 נחנך במוזיאון מרכז רב-תרבותי להוראת וחקר השואה.
בית הכנסת רבי יוסף קארו הוא בית כנסת מן המאה ה-16 בעיר העתיקה של צפת, אשר על פי המסורת היה בית מדרשו של רבי יוסף קארו.
רבי יוסף קארו עלה לארץ ישראל מניקופול בשנת ה'רצ"ו (1536), והתיישב בצפת, שם למד בישיבתו של רבי יעקב בירב, והיה אחד מארבעת התלמידים שנסמכו על ידו עם חידוש הסמיכה.
עד מהרה הפך לאחד ממנהיגיה הרוחניים של הקהילה היהודית בצפת.
הוא קבע את מקומו בבית הכנסת, שהתקיים אז בקומה השנייה של המבנה, שם לימד את תלמידיו ושקד על כתיבת רוב ספריו.
רבי יחיא אלצ'אהרי ביקר בבית הכנסת במאה ה-16, וציין כי בבית המדרש לומדים כ-200 תלמידים.
ברעידת האדמה הגדולה בשנת ה'תק"כ (1759) נחרב בית הכנסת, ונבנה מחדש במבנה צנוע יותר בקומת הקרקע.
הנוסע ר' שמחה מזאלאזיץ, שביקר בבית הכנסת בשנת 1764, העיד כי למדו בו 700 תלמידים, אם כי יש הטוענים כי מספר זה הוא גוזמה.
רבי ישראל מפולוצק כתב בשנת 1778 כי החסידים שעלו לארץ ישראל שנה קודם לכן והתיישבו בצפת "מתפללין בבית יוסף", עד השלמת בניית של בית הכנסת האר"י האשכנזי.
גם המבנה החדש של בית הכנסת חרב ברעידת האדמה בצפת בשנת 1837, ושוקם במשך עשר שנים במימונו של הגביר רבי יצחק גויטע, שעלה לצפת מאיטליה.
בבית הכנסת קיים ספר תורה ששרד מן המאה ה-16.
מבנה בית הכנסת מעיד כי ייעודו היה להיות בית מדרש ולא בית כנסת.
מעל פתח הכניסה מוצבים שני לוחות שיש ובהם כתובת ארוכה קשה לקריאה, מליצית ומשובצת בחלקי פסוקים, המנציחה את שיקום בית הכנסת לאחר רעידת האדמה:
מתחת לבית הכנסת קיים בית מגורים עם חצר קטנה, בו נמצאת "מערת המגיד", חדרון קטן ומקומר אשר בו על פי המסורת היה המגיד נגלה לרבי יוסף קארו.
בסמוך לבית הכנסת ישנה חלקה, ללא ציון קבר, אשר בה, על פי אגדה אורבנית רווחת בצפת נקבר יוסף דלה ריינה.
הסמטה בה נמצא בית הכנסת נקראת "סמטת בית יוסף", ע"ש ספרו של רבי יוסף קארו, שככל הנראה נכתב בבית הכנסת.
בֵּית הַכְּנֶסֶת שׁוֹשַׁנִים לְדָוִד הוא בית כנסת וישיבה לעדה הבבלית בשכונת בית ישראל בירושלים.
בבית הכנסת מתקיימות תפילות ובמשך היום מתנהלים בו סדרי לימוד.
כמו כן, לפני חג הפסח פועלת במקום מאפיית מצות יד.
בית הכנסת נוסד בעשור הראשון של המאה ה-20, (בין השנים ה'תרס"ד - ה'תרס"ט) על ידי הרב יעקב חיים סופר וידידו הרב יחזקאל עזרא הלוי, שעלו מעיראק, כבית כנסת וישיבה לבני העדה הבבלית מחוץ לחומות.
להקמה הצטרפו הרב יחזקאל עזרא רחמים ורבי דוד חי מאיר יוסף ניסים סלמאן מעתוק (אחי אמו של רבי יוסף חיים מבגדאד).
רבי דוד פנה במכתב לאחיינו בבגדאד, וזה האחרון גייס את הנדבן יוסף חנניה שתרם את הסכום הדרוש לרכישת המגרש בפאתי שכונת בית ישראל.
רבי דוד נפטר בשלהי עבודות הבנייה, ובית הכנסת נקרא "שושנים לדוד" על שמו.
בבית הכנסת החל לפעול בית מדרש, אליו הגיעו ללמוד בני העדה הבבלית בירושלים.
בנוסף פעל בו גם תלמוד תורה קטן לילדי העדה שדבק בו הכינוי "תלמוד בבלי", והיה לתלמוד התורה הראשון לעדות המזרח מחוץ לחומות העיר העתיקה, (לאחר שנים נקרא בני ציון).
הרב יעקב חיים סופר היה דורש בבית הכנסת בשבתות וימים טובים.
הוא קבע בעליית הגג הצמודה לבית המדרש את מקום לימודו, שם כתב כמה מספריו, ביניהם חיבורו המפורסם "כף החיים".
מלבד הרב יעקב חיים סופר, בין מקימי בית הכנסת, גבאיו ומנהלי הישיבה בשנים הראשונות נמנו הרבנים יהושע שהרבני, ובן ציון חזן (שפרש כדי להקים את ישיבת פורת יוסף).
את הגיבוי הכלכלי לאחזקת המקום נתן הנדבן מנשה מאיר, לבקשת הבן איש חי.
בשנת ה'תש"ב החליט ועד העדה הבבלית בירושלים לפרוס את חסותו על הישיבה, ותיקצב את החזקתו.
תקרת מבנה בית הכנסת קרסה ברעש האדמה שפקד את אזור ירושלים ב-28 בפברואר 1928. הרב עובדיה יוסף, שהיה באותה עת ילד, למד במבנה וחולץ מההריסות בידי הרב יעקב חיים סופר.
לאחר הרעש, הבניין שוקם על ידי מנשה מאיר.
בית הכנסת קהל מונסטיר הוא בית כנסת אשר שוכן בעיר סלוניקי אשר ביוון והוקם ב-1927 על ידי יוצאי מונסטיר שהיגרו לעיר החל מתקופת מלחמת הבלקן הראשונה ועד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
זהו בית הכנסת היחיד בסלוניקי אשר שרד את מלחמת העולם השנייה.
קהילה יהודית מתועדת בעיר מונסטיר (בשמה המודרני ביטולה אשר במקדוניה הצפונית) מהמאה ה-12. העיר נשלטה על ידי האימפריה העות'מאנית מ-1382 ועד 1913. בשלהי המאה ה-15 וראשית המאה ה-16 הגיעו לעיר מגורשי ספרד ובהמשך פורטוגל והקימו קהילה ספרדית משגשגת ולה בתי כנסת, בתי מדרש ומוסדות קהילתיים.
שקיעתה ההדרגתית של האימפריה העות'מאנית אשר הואצה לקראת סוף המאה ה-19 הפכה את מונסטיר לאזור עימות, החל ממרד אילינדן, דרך המרד האלבני ב-1910, ועד למלחמת הבלקן הראשונה במהלכה נכבשה העיר על ידי ממלכת סרביה.
בהמשך, פרצה מלחמת העולם הראשונה ובמהלכה ניצבה העיר בקו החזית המקדונית וחרבה כמעט לחלוטין.
אלפי יהודים נטשו את העיר לבלי שוב.
רבים מהמהגרים הגיעו לעיר סלוניקי והקימו בה קהילה של יוצאי מונסטיר.
מבין משפחות הקהילה בסלוניקי שהיגרו ממונסטיר ניתן למנות את משפחות: ארואסטי, אֶרְגָס, קָמְחִי, נחמיאס, ברוך, מָסוֹט, קלדרון, ישראל, פאראג'י, פרדו ומאיר.
במהלך מלחמת העולם השנייה בין מרץ לאוגוסט 1943 גורשו יהודי סלוניקי ובכללם בני "קהל מונסטיר" על ידי הנאצים אל מותם במחנה ההשמדה אושוויץ.
בית הכנסת נבנה בכספי תרומות של חברי הקהילה ובעיקר של אידה ארואסטי אשר תרמה כספים להנצחת בעלה המנוח יצחק.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל אליהו ארנסט לוי ובנייתו החלה ב-1925. המבנה תוכנן בסגנון אדריכלי נאו קלאסי, הוא היה בן שתי קומות, כאשר חזית הבניין עוטרה בסמלי יודאיקה כגון מגן דוד.
ב-24 בספטמבר 1927 נחנך בית הכנסת במעמד הרב הראשי ליהודי סלוניקי חיים חביב.
במהלך מלחמת העולם השנייה נהרסו 40 בתי הכנסת השונים שהיו בעיר להוציא את "קהל מונסטיר" משום ששימש מחסן של הצלב האדום.
במבנה שכנה ספרייה ובה כתבים, ספרי שאלות ותשובות ובהם של יוסף קארו ותכולתה נשדדה במהלך המלחמה על ידי אנשי מטה רוזנברג.
ב-17 במרץ 1943 נאם הרב צבי קורץ ראש היודנראט בסלוניקי בפני קהל המתפללים בבית הכנסת ואמר בין השאר: "הזמנים קשים וטרגיים, שיהיה לכם סבלנות ואומץ".
הקהל התעמת עם הרב קורץ ובא אליו בטענות קשות בשל המצב.
זמן קצר לאחר מכן החלו הטרנספורטים לאושוויץ.
ב-20 ביוני 1978 אירעה בסלוניקי רעידת אדמה בעוצמה של 6.2 בסולם מגניטודה לפי מומנט.
נגרמו נזקים כבדים ברחבי העיר, בית הכנסת נפגע קשות ונגרם בו הרס רב.
בית הכנסת שוקם, ב-2016 עבר גם שיפוץ נרחב ונפתח לקהל בעיקר בחגי ישראל ומועדיו.
בית הכנסת קהל ישן (בבוסנית: Stara Sinagoga וכן Il Kal Vježu, בלאדינו: Il Kal Viejo) הוא בית הכנסת הספרדי הראשון שהוקם עבור יהודי סרייבו, ופועל מ-1581.
קהילה יהודית ספרדית התקיימה בסרייבו החל מאמצע המאה ה-16. ב-1566 התיר קאניילי סייאווש פאשה הוואלי של איילט בוסניה ליהודי סרייבו, להקים בעיר שכונה יהודית ולהתגורר בה במגורי קבע.
ב-1581 נחנך "בית הכנסת קהל ישן" אשר מוקם בתוך שכונת החצר היהודית בעיר שנקראה "אֶל קוֹרְטִיז'וֹ" (El Cortijo, מלאדינו: החצר).
המבנה נבנה מלבנים והוא בן 3 קומות.
ב-1697, במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית–הליגה הקדושה (1683–1699) נכבשה סרייבו על ידי צבא ממלכת הבסבורג בפיקודו של הנסיך אויגן מסבויה.
בית הכנסת הועלה באש וניזוק קשות.
ב-1788 נחרב שוב בדליקה שפרצה במקום.
ב-1794 אישר הוואלי העות'מאני לבני הקהילה לשקם את בית הכנסת.
העבודות התמשכו לאורך שנים ארוכות ולפי כתובת המצויה על תקרת המבנה, עולה כי הן הסתיימו ב-1827.
במהלך מלחמת העולם השנייה הושחת בית הכנסת, נבזז והופקע.
הוא שימש בית מעצר ובהמשך מחסן ומאוחר יותר ננטש.
לאחר המלחמה שופץ הבניין וב-15 באוקטובר 1966 נחנך בו "המוזיאון היהודי של בוסניה והרצגובינה".
המוזיאון התמקד בהצגת תולדות יהדות סרייבו והיו בו 3 מפלסים.
במוזיאון הוצגו דגם בית הכנסת העתיק וכן תשמישי קדושה ופרטי לבוש מהמאה ה-18 שהובאו מקהילות בוסניה ורקע כללי על הקהילות, מנהיגיהן וכן אישי מדע ורוח בולטים.
מפלס אחד הוקדש לשואת יהודי בוסניה.
במהלך מלחמת בוסניה נסגר המוזיאון היהודי.
ב-2004 נחנך מחדש תחת המוזיאון ההיסטורי של סרייבו וקיים בו גם חדר תפילה.
בבית הכנסת מתקיימת תפילה אחת בשנה, ערבית של יום א' של ראש השנה.
בית הכנסת רֶיְיקֶה שטראסה, או בית הכנסת ברחוב רֶיְיקֶה הוא בית הכנסת הגדול בגרמניה, ממוקם בשכונת פרנצלאואר ברג ברובע פנקוב בברלין.
בית הכנסת נבנה בשנת 1903/1904. הוא נחנך ב־4 בספטמבר 1904, סמוך לתקופת החגים של ראש השנה, יום כיפור וסוכות.
בית הכנסת ניצב מחוץ לרחוב וניתן להגיע אליו דרך ציר בבניין הפונה לחזית.
ביהדות גרמניה, היו רוב היהודים המאמינים שייכים ליהדות הקונסרבטיבית, וכן הייתה נציגות גדולה ליהדות האורתודוקסית והרפורמית, שגדלה מאוד בחברות במחצית השנייה של המאה ה-19. עם התרחבותה של ברלין לשכונות חדשות עלה הצורך בבניית בתי כנסת נוספים במרחק הליכה.
עם זאת, הקהילה היהודית לא יכלה למלא את כל התביעות, ורוב היהודים בשכונת פרנצלאואר ברג לא יכלו להרשות לעצמם להקים בית כנסת בכספם.
לכן, בשנת 1902 רכשה הקהילה היהודית בברלין את האתר, ושכרה את הקבלן היהודי יוהאן הוניגר (1850–1913) לתכנן ולפקח על בניית בית הכנסת החדש.
הבנייה החלה בשנת 1903 ובצהריים ביום ראשון, 4 בספטמבר 1904, נחנך בית הכנסת בטקס מהודר, עם יצירתו של המלחין הגרמני בהשמעת יצירה של המלחין הגרמני גאורג פרידריך הנדל בדו מז'ור ותפילת מה טובו בראשות החזן דוד סטבינסקי (1857–1919), והרב אדולף רוזנצוויג (1850–1918).
נכחו בטקס לא רק עשירי העיר ויקיריה אלא אף כמעט כל חברי המועצה העירונית של ברלין.
בשעות אחר הצהריים של אותו יום, פתחה קהילה יהודית אחרת בברלין, המונה אך ורק חברים אורתודוקסים, בית כנסת משלה בארטילריסטראסה, טוכולסקי שטראסה של ימינו.
כעבור חמישה ימים בערב ראש השנה, כבר שימש בית הכנסת לתפילות.
בית הכנסת הציע שירותים לחברי הקהילה היהודית מזרמים נוספים, הן אורתודוקסים והן רפורמים.
עם זאת, יהודים מהקהילה האורתודוקסית פנו לבתי כנסת אחרים.
הגבאים החליטו לאפשר לנשים ולגברים לשבת זה לצד זה, למרות ביקורת מצד חלק מחברי הקהילה האורתודוקסים.
אולם לאחר ויכוח כבד, לא אושרה תוכנית להתקנת עוגב - כפי שהתממשה בבית הכנסת החדש בברלין בשנת 1861. החלל באולם התפילה שהוכן לעוגב נותר ריק.
בשנת 1904 פתחה הקהילה היהודית בברלין בית ספר דתי יהודי בבניין הקדמי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה העסיקה הקהילה היהודית בברלין את הרב מרטין יוזף כאיש דת עבור שבויי מלחמה יהודים רוסים שהיו כלואים בבתי מעצר בברלין.
הפיקוד העליון הגרמני אפשר להם להשתתף בטקסים בבית הכנסת רייקשטראסה בתקופת החגים.
יוזף הימל (1872–1943, טרזיינשטט) כיהן כנשיא הגבאים בשנות העשרים של המאה העשרים כנראה עד שנות העשרים.
הרב האורתודוקסי זיגפריד אלכסנדר (1886–1943, אושוויץ) זכה בכנסים לבחור את האישה הראשונה, מרתה ארליך (לבית אייזנהרדט; 1896–1942) כגבאי, והיא השתתפה באופן שווה בהחלטות ומשימות הגבאי.
אולם - שלא כמו עמיתיה הגברים - לא הורשתה לקרוא בתורה.
בשנות השלושים ועד סגירת בית הכנסת בשנת 1940 עמד יוסף לוסטר (1886–1943, אושוויץ) בראש מועצת הגבאים.
בשנת 1922 פתחה הקהילה היהודית בברלין מחדש בית ספר יהודי פרטי בבניין הקדמי.
בית הכנסת שימש את יהודי שכונת פרנצלאואר ברג כמקום תפילה ולצורך טקסי מעבר כמו חתונות וטקסי בר מצווה ובת מצווה.
ה-"Israelitisches Familienblatt" הקדיש מאמר לציון 25 שנה לחנוכת בית הכנסת, ואילו הגבאים החליטו לחגוג טקס מיוחד ביום ראשון, 29 בספטמבר 1929, לציון האירוע.
מתפללי בית הכנסת הקימו אגודה (עמותה) רשומה לבית הכנסת Rykestraße (Synagogenverein Rykestraße), שקידמה את הפעילות החברתית של קהל המתפללים.
האגודה ארגנה ישיבות, חגיגות והרצאות, וכן ציון מסורות יהודיות.
לשם כך הם אספו כסף מחברי הקהילה, ואף תרמו צדקה לנזקקים.
בשנת 1931 עמד הוגו אלכסנדר בראש האגודה.
בית הכנסת בתקופת השלטון הנאצי
הדיקטטורה הנאצית, שכללה אנטישמיות, רדיפת היהודים, ובסופה רצח היהודים, שינתה את חייה של יהדות גרמניה בצורה כה יסודית, עד כי מחלוקות על סגנון תפילה ומסורת הפסיקו באותו זמן להתקיים.
לאחר שהממשלה הנאצית החדשה אסרה באופן נרחב על הופעות של שחקנים ואמנים יהודים, והרצאות של אנשי רוח ומדענים יהודים בבמות ציבוריות, פתח בית הכנסת רייקה שטראסה את המקום לקונצרטים והרצאות שערכה ארגון האגודה היהודית לתרבות וכן לתרומת עזרה בציוד לחורף, לטובת יהודים עניים, שהוצאו מהטבות הממשלה.
ב־16 בפברואר 1934 השמיעה מקהלת בית הכנסת תחת המלחין היהודי קורט בורכרד (1877–1942, אושוויץ) לראשונה את הליטורגיה החדשה של ליל שישי שהולחנה על ידי יעקב דיאמונט (1881–1956), ראש המקהלה בבית הכנסת "עדת ישראל".
יעקב דיאמונט הלחין לבית הכנסת מספר רב של מנגינות חזנות בהתאם לנוסח התפילה.
ב־9 בנובמבר 1938, תקפו הנאצים בתי כנסת והפגינו אלימות קשה כלפי בתי עסק יהודים וכלפי יהודים, באירוע אלימות כביכול עממי, שהיה מאורגן היטב: פוגרום ליל הבדולח.
בניגוד לבתי כנסת אחרים, בית הכנסת ברחוב רייקה לא הוצת ולא נשרף, עקב מיקומו בתוך בלוק של בנייני מגורים, שהתגוררו בהם גם לא יהודים.
במקום זאת הורו הנאצים - כמו גם באתרים דומים אחרים - להשחית את המקום לחלוטין ולהרוס אותו.
הריהוט נשבר והושחת, ספרי תורה נופצו, נקרעו, וחלקם אף הועלו באש, אך היא כובתה במהירות לפני שהתפשטה לבניין בפועל.
רבנים ובאי בית הכנסת האחרים ששהו במקום נעצרו והובאו למחנה הריכוז זקסנהאוזן.
הקהילה היהודית בברלין השקיעה כספים רבים ותיקנה את בית הכנסת, ופתחה אותו מחדש בחג הפסח, 3 באפריל 1939. במשך זמן קצר ניתן היה לערוך טקסים יהודיים סדירים, עד שב־12 באפריל 1940 פורסמו האיסורים הנאציים על איסור טקסי יהודיים ופעילות יהודית במקומות חדשים.
בית הכנסת המשופץ נחשב לצורך העניין למקום חדש, על פי אותן תקנות, והפעילות בו נאסרה על פי חוק.
בית הספר היהודי שהתקיים בבניין הקדמי המשך להתקיים עוד כשנה, עד שנאלץ להיסגר בשנת 1941. עם זאת, הקהילה היהודית נותרה רשמית בעלת האתר.
במאי 1942 הכריז רובע פרנצלאואר ברג על רצונו לרכוש את האתר בתשלום סכום מגוחך של 191,860 רייכסמארק (בערכים של היום, כמה מאות שקלים), וב-1 בספטמבר 1944 הועבר האתר לידי מנהלת הרובע.
כאשר הקהילה היהודית נדרשה להגיש לגסטפו בקשה לקבלת אישור מכירה.
הבניין עצמו, שהפך להיות בבעלות מינהלת הרובע, לא נהרס.
בשונה ממקרים אחרים של השתלטות הוורמאכט על בתי כנסת, לא סביר שנעשה במקום שימוש כאורוות סוסים.
בית הכנסת היה באזור מגורים, ולא היו בו היכולת הטכנית, וכן לא ההיתרים העירוניים הדרושים, המעידים על שימוש כזה.
המקום שימש כפי הנראה כמחסן.
מוצרים הקשורים ליהדות, כסידורים, ספרי תורה, בדי פרוכת, ועוד, הושחתו ונלקחו.
עם זאת, לא פורק מהמבנה ציוד אחר, שלא הייתה בו מתכת מתכת שהייתה דרושה לייצור ביטחוני.
לאחר המלחמה, כמעט שלא נותרו יהודים בברלין, שיכלו להתפלל במקום.
אולם התפילה היה חסר את מרבית ספסליו וארון הקודש נבנה באופן זמני.
אריך נהלהאנס, (1899–1950, הגולאג הסובייטי), ששרד את השואה על ידי חיים במחתרת, מונה לנשיא החדש של הקהילה היהודית בברלין, וקידם רבות את פתיחתו מחדש של בית הכנסת רייקה שטראסה.
הוא הודיע למועצת העיר כי ביום שישי, 13 ביולי 1945, ייערך טקס קבלת השבת הראשון, שלאחר המלחמה, בו השתתף גם מפקד העיר הסובייטית ניקולאי ברזרין.
נעשה שימוש באולם התפילה המשומר והקטן יותר, שבעבר שימש את הקהילה רק בימי חול.
ב־29 ביולי 1945 נחגגה במקום החתונה היהודית הראשונה מאז סגירת בית הכנסת בשנת 1940. עקורים יהודים ששרדו את השואה ונקלעו לברלין, נהגו להתגורר בבניין הקדמי.
בהמשך אותה שנה עוצב המקום מחדש.
אולם התפילה הגדול רוהט מחדש בספסלים.
בימה מרכזית חדשה החליפה את המקורית שנמצאה ישירות מול ארון הקודש.
בהמשך נסגר המקום לצורך שיפוץ רציני יותר.
בתקופת השלטון הקומוניסטי של גרמניה המזרחית
מתוך עשרות אלפי יהודים שחיו בחלק זה של ברלין לפני המלחמה, נותרו כמה אלפים.
היהודים שבו ממחנות המוות, כולם לאחר שאיבדו את יקיריהם, ורובם לאחר ניצלו בעור שיניהם ובמצב פוסט טראומטי.
בית הכנסת רייקה שטראסה היה היחידי שעמד על תילו בברלין המזרחית, והיהודים באזור, מכל הזרמים, שביקשו להתפלל, הגיעו אליו.
בשנת 1952, כאשר ההפרדה בין שני חלקי העיר ברלין עדיין לא הייתה מוחלטת, הזמין היינץ גלינסקי, נשיא הקהילה היהודית בברלין מאז שנת 1949, את היינץ יוליוסברגר, ראש מחלקת הבנייה של העיר, במטרה להכין ולפקח על שיפוץ נרחב של בית הכנסת, שהיה בית הכנסת היחיד המתפקד בגזרה המזרחית של ברלין.
חומרים שלא היו זמינים למערכת הבניין הקומוניסטית, כגון אבץ לתיקון הגג, נרכשו במערב ברלין והועברו.
במהלך הקמפיינים האנטישמיים בצ'כוסלובקיה במהלך משפטי פראג עצרו וחקרו שלטונות גרמניה המזרחית יהודים החיים במזרח גרמניה.
השטאזי חיפש במשרדי הקהילה יהודים שנחשדו כתומכים במערב, מה שהוביל ליציאה המונית של יהודים ממזרח העיר.
מערב ברלין התירה את הכניסה למהגרים אלה ותוך מספר חודשים עברו בין 500 ל-600 יהודים.
הרב הראשי של ברלין, נתן לוינסון, דחק אז בגלינסקי, ששמר על פרופיל פוליטי נמוך לאחר שהסובייטים גירשו את קודמו, להזהיר את היהודים במזרח מפני הרדיפה הקרובה, דבר שעשה באמצעות מסיבת עיתונאים שהתקיימה במערב ברלין.
סגן פולקסקאמר הקומוניסטי, (1909–1979), נשיא איגוד הקהילות היהודיות במזרח גרמניה, נחקר ופקידי גרמניה המזרחית הניעו אותו להכריז בשם הקהילה היהודית, כי אין אנטישמיות במדינות קומוניסטיות, שישראל היא מדינה פשיסטית ושהוא מכיר במשפטי פראג.
הוא סירב ונמלט למערב ברלין בלילה לאחר תחילת משפט הרופאים ב־13 בינואר 1953 ועמו בכירים יהודים נוספים מהקהילה היהודית.
בתקווה להימנע מהמשך הרדיפות, התנתקו חברי הקהילה במזרח ברלין מהקהילה היהודית בברלין, והקימו מועצה מנהלת זמנית חדשה המוסמכת רק למגזר המזרחי.
ב־25 בינואר 1953 החל השטאזי בגל מעצרים של יהודים.
ביום ראשון, 30 באוגוסט 1953, נחנך מחדש בית הכנסת רייקה שטראסה, וניתן לו השם "Friedenstempel" (מקדש השלום).
גאורג היילברון וישראל רוטמן נשאו נאומים, האחרון שיבח את ברית המועצות הגדולה ואת ממשלת גרמניה המזרחית.
נאמו בטקס גם ארנולד צווייג ורוברט האוומן כנציגי הקהילה היהודית.
השם "Friedenstempel" לא השתרש ובפועל לא נעשה בו שימוש.
שיפוצים נוספים בבית הכנסת נעשו בשנת 1957, 1967, אך הממשלה המזרח גרמנית, שהגדירה עצמה כגוף קומוניסטי אתאיסטי, סירבה להקצות כספים לבתי תפילה (כולל לכנסיות).
לאחר הקמת חומת ברלין, הסתכם מספר חברי הקהילה היהודית בגזרה המזרחית של ברלין בכ-3,000 נפש.
ביום ראשון, 11 במרץ 1962, חנך הרב ריזנבורגר, שידע גם לנגן בעוגב.
העוגב הותקן לראשונה במקום המשופץ.
ב־21 בספטמבר 1976 רשמה מזרח ברלין את בית הכנסת רייקה שטראסה כאנדרטה, ולכן החלו להגיע אליו סובסידיות ציבוריות לצורך שיפוצים, שהחלו בשנת 1986/1987. ב־25 בפברואר 1988 ביטלה ממשלת גרמניה המזרחית את תקנות העברת הרכוש משנת 1944, ובית הכנסת חזר להיות רכוש הקהילה היהודית בברלין.
אמנם, היה מדובר בתואר בלבד, מאחר שהשלטונות המזרח גרמניים הם ששלטו באישורים לבניה ושיפוצים, אך היה זה תואר בעל משמעות ציבורית רבה.
בשנות הקומוניזם קטנה מאוד הקהילה, ועד 1990 מנתה קהילת בית הכנסת רייקה שטראסה כ־200 חברים בלבד וכבר לא היה לה רב.
ב־1 בינואר 1991 התאחדו קהילת יהודי מזרח ברלין עם קהילת המערב, הגדולה בהרבה.
איחוד גרמניה התרחש באוקטובר 1990, כאשר שטחי גרמניה המזרחית, שעד האיחוד היו תחת שלטון קומוניסטי, אוחדו לתוך גרמניה המערבית הדמוקרטית.
שערי בית הכנסת, שעד אז לא היו פתוחים למבקרים מהמערב, נפתחו.
ב־12 בספטמבר 2004 נחגגו באירוע חגיגי מאה שנה לבית הכנסת של רייקשטראסה.
החזן יואכין פהלנקמפ שר את "אדושם מלך" מאת המנצח ומלחין המקהלה לשעבר של רייקשטראסה, יעקב דיאמונט (1860–1956).
כיום, זהו בית הכנסת הגדול ביותר בברלין.
בחלל בית הכנסת יש כיום 1,074 מושבים, כאשר במקור היו בו 2,000. לאחר יותר משנה של עבודה להחזרת הפאר שהיה לפני המלחמה, הוא נחנך מחדש ב־31 באוגוסט 2007, הפעם כבית כנסת אורתודוקסי, עם מקומות ישיבה נפרדים ומניין אורתודוקסי.
בטקס הבאת ספרי התורה לבית הכנסת, השתתפו מנהיגים פוליטיים וניצולי השואה מרחבי העולם.
כיום נמצאת בברלין הקהילה היהודית (הדתית) הגדולה ביותר בגרמניה, עם 12,000 חברים רשומים ושמונה בתי כנסת.
סיורים ציבוריים בבית הכנסת Rykestrasse זמינים בימי חמישי ובימי ראשון.
בשאר הזמן, בית הכנסת מאובטח, ואנשים שאינם חברי קהילה רשומים אינם רשאים להיכנס אליו.
בית הכנסת ותלמוד התורה הספרדי "קהל קטן" בפאזארג'יק (בלאדינו: Kal chiko i meldar) היה בית כנסת ובו תלמוד תורה, אשר פעלו בעיר פאזארג'יק בדרום מערב בולגריה בין השנים 1872–1954.
תיעוד כתוב לקהילה יהודית בפאזארג'יק קיים מאמצע המאה ה-17. ב-1835, לאחר השרפה הגדולה שפגעה קשות בקהילה היהודית באדירנה, הגיעו משפחות רבות לאזור בולגריה ובכלל זה לעיר פאזארג'יק וב-1850 הוקם בית הכנסת המרכזי של הקהילה.
בית הכנסת ובתוכו תלמוד תורה (בלאדינו: Meldar) הוקם ב-1872 במקום בו שכן בשעתו בית הכנסת המרכזי של הקהילה שחרב בשריפה.
המבנה בן קומה אחת, אורכו 13 מטרים ורוחבו 7 מטרים.
בחזית הכניסה הצפונית-מערבית נבנתה אכסדרה המחולקת לשלוש על ידי עמודי תווך מעץ מגולף.
אולם התפילה מואר על ידי חלונות רחבים וגבוהים עם מסגרות מצודדות.
המקום שימש כתלמוד תורה לבנים.
במקום למדו ילדים בגילאי 4 – 12 אשר ישבו על מחצלות.
הלימודים נוהלו בלאדינו, התבססו על שינון והמלדאר חסרו תנאי תברואה בסיסיים וכן ציוד הוראה.
רמת ההשכלה בקרב ילדי הקהילה הייתה נמוכה לעומת קהילות מערב אירופה, וכמעט ולא אפשרה ללומדים לרכוש השכלה גבוהה.
עם זאת, במרבית קהילות בולגריה התקיימו המלדאר בחדרים צפופים בדרך כלל בבתי רבנים, והמבנה המרווח והגדול בפאזארג'יק מעיד על איתנותם הכלכלית של פרנסי הקהילה במקום.
בעידן הרפובליקה העממית של בולגריה הוחרם המבנה, ומאוחר יותר בראשית המאה ה-21 שימש כמסעדה.
בית הכנסת רבי שלום זאווי הוא בית כנסת המצוי במלאח של העיר רבאט במרוקו.
בית הכנסת נמצא במלאח של רבאט.
סגנונו המורי ניכר בין היתר באריחים בעלי צורות ותבליטים גאומטריים שונים.
בית הכנסת נוסד בבית רבי שלום זאווי (נפטר בכ"ט בכסלו ה'תקע"ב - 1811) והיה נערץ על יהודי רבאט.
לבית הכנסת היו מגיעות נשים עקרות ומתפללות בו להיפקד בפרי בטן.
במהלך העשור האחרון עבר המקום שיפוץ ושיקום.
בית הכנסת קוֹרְן הוא אחד משני בתי הכנסת הפעילים בצ'רנוביץ, נוסף על בית הכנסת בית תפילה בנימין.
בית הכנסת נבנה ב-1900 לערך.
לאחר מלחמת העולם השנייה נסגר בית הכנסת ומבנהו הוסב לבניין משרדים.
הבניין שופץ ביוזמת בית חב"ד המקומי בין 2004 ל-2011, וחנך את שעריו מחדש ב-2012.
בית הכנסת קיטייבסקאיה, הידוע גם בשם בית הכנסת של חסידות דז'רינסק היה בית בית כנסת חסידי במינסק.
הוא פעל בסוף המאה התשע עשרה ובתחילת המאה העשרים.
בית הכנסת ממוקם ב"פרבר טריניטי" ברחוב "אלכסנדרובסקאיה" (כתובת נוכחית: רחוב מקסים בוגדנוביץ', מספר 9 א').
כעת שוכן בבניין "בית הטבע" של מינסק.
על פי המיתוס, שם בית הכנסת מקורו בשמו של הסוחר ברוך קיטייבסקי, שבית הכנסת היה בבעלותו.
בית הכנת נבנה בראשית המאה ה-19 (על פי מקורות אחרים בשנת 1874) על ידי חסידי דזיארז'ינסק.
זה היה בית התפילה המרכזי של החסידות במינסק, והיה פופולרי מאוד בזכות המוזיקה שלו, במיוחד השירים המפורסמים של יענקל טלהאנר (טלהאנר).
בבניין הסמוך בבית כנסת, שפנה לחזית הרחוב, שכנה הישיבה החסידית של חסידות דזיארז'ינסק.
בשנות השבעים שופץ בניין בית הכנסת והועבר לבית הטבע.
קומה אחת של בית הכנסת מלבנית בבניין לבנים מתוכנן על בסיס גבוה, מכוסה בגמלונים.
חזיתות הקצה משלימות בפדימנטים משולשים, שבטימפנות יש נישות חצי עגולות רדודות עם עמודים דקורטיביים.
בית הכנסת שבזי הוא בית כנסת בשכונת נחלת צבי בירושלים, שהוקם בשנת ה'תרמ"ח (1888) על ידי יהודי תימן שיצאו מהעיר העתיקה.
יהודי תימן שעלו בעליית אעלה בתמר בשנת ה'תרמ"ב (1882), כ-30 משפחות עזבו בשנת ה'תרמ"ח (1888) את העיר העתיקה והקימו בסמיכות לשכונת מאה שערים את שכונת נחלת צבי.
ייסוד השכונה נעשה בעזרת הלוואה כספית של הברון הירש, בהשתדלות נסים בכר.
בשנת ה'תרמ"ט (1889) קנה הברון את אדמות השכונה, ומכספי ההלוואה נשאר סכום מספיק לבניית 17 בתים בלבד.
בעת ייסוד השכונה בשנת ה'תרנ"ד (1894) הוקם גם בית הכנסת שנקרא על שם רבי שלום שבזי.
בית הכנסת הוקם במרתף אחד הבתים.
המתפללים הראשונים בו היו נוהגים לשבת על מזרנים מסביב לקירות, ולחלוץ את נעליהם לפני הכניסה, כמו המנהג בתימן ומנהג ארץ ישראל הקדמון.
על בית הכנסת כתב יצחק שפירא:
כיום שוכנת במבנה בית הכנסת ישיבה לחוזרים בתשובה וכולל אברכים של מוסדות "מתימן יבוא".
הוא היה בית כנסת בעיר קוצ'נגאטי , דרומית לרובע היהודי בעיר קוצ'י, במדינת קרלה.
הוא נבנה בשנת 1345 לספירה על ידי יהודי קוצ'ין לאחר שברחו מהעיר קודנגאלור , דבר שהפך אותו לבית הכנסת העתיק ביותר בהודו בהיסטוריה המתועדת.
הוא נהרס ולא נבנה מחדש.
בית הכנסת שנבנה לאחר מכן Kadavumbhagam (1544 לספירה) ובית הכנסת Thekkumbhagam (1647 לספירה) נבנו לאחר שהוקמה קהילת יהודי קוצ'ין.
השם "קוצ'נגאטי" הוא קיצור של "קוצ'ה אנגאטי " או "שוק יהודי" בשפת מלאיאלאם המקומית.
במשך השנים בית הכנסת נהרס ושוקם מספר פעמים.
על פי ההערכה, תהליכי ההרס והשיקום נמשכו עד סוף המאה ה-20. במתחם נשאר לפחות קיר אחד שלם והוא נקרא בלשון המקומיים " מיסרו פאלי".
האטימולוגיה של השם אבדה עם הזמן.
אחת מאבני היסוד של בית הכנסת עדיין שמורה בקיר החצר המקיפה את בית הכנסת פארדסי שברובע היהודי בעיר קוצ'י המתוחזק על ידי יהודי קוצ'ין.
בית הכנסת קוצ'נגאטי נבנה ככל הנראה במאה ה-14 לספירה, לאחר שיהודי מלאבר (קוצ'ין) נאלצו לנטוש את מוזיריס או קודונגאלור.
יוסף עזר, היורש ה-72 של יוסף רבן והנסיך היהודי האחרון של קודונגאלור, ברח לקוצ'נגאטי עם חסידיו והקים את קהילת קוצ'נגאטי.
הסיבה לנטישה וההגירה אינה ברורה, מאידך קיימות תיאוריות ואגדות רבות על כך.
החל מהתקפה של הפורטוגזים, השיטפון בשנת 1341 לספירה, ועד לרצח של אהרון אזר.
משה פריירה דה פאיבה מתאר בחיבורו Noticias dos Judeos de Cochim, שראה את קברו של יוסף אזר בקוצ'ין.
בתקופה המודרנית לא נמצאו שרידים המאששים זאת.
מסורת האחרת קובעת שיהודי הפאלאיור היגרו לקוצ'נגאטי והקימו את הקהילה במקום.
מסורת זו נסמכת על שיר קוצ'יני שעבר מדור לדור בעל פה.
מסורות אחרות מציינות שהמסגד Chebittapally הסמוך, נבנה מקורות עץ שנתרמו על ידי יהודי קוצ'נגאטי.
לאחר הקמתו בשנת 1345 לספירה, שוחזר בית הכנסת בשנת 1539 לספירה על ידי ברוך יוסף לוי, המודליאר/ראש קהילת יהודי קוצ'ין.
על פי המסורת בית הכנסת נהרס על ידי צבאו של טיפו סולטאן במהלך פשיטתו על קרלה בשנת 1789 במהלך מלחמת אנגלו-מייסור השנייה.
נוסף על כך, ייתכן שהדומיננטיות המוסלמית באזור אילצה את יהודי קוצ'נגאטי לעבור צפונה יותר לרובע היהודי במטנצ'רי.
לאחר שבית הכנסת נהרס, הקהילה היהודית לא בנתה אותו מחדש.
כי הקהילה עברה לקוצ'י הסמוכה.
במעבר הם נשאו עמם את לוח האבן עם הכתובת המזכירה את שנת בניית בית הכנסת והטמיעו אותה בקיר בית הכנסת קדאבאמבאגם מתאנצ'רי.
האבן התגלתה פעם נוספת בשנת 1818 לספירה כאשר טיח הוסר מהקיר, וחשף את הלוח והכתובות שעליו.
מאוחר יותר, לוח הוטמע בקיר המזרחי של בית הכנסת "פארדסי" הסמוך, שם הוא נמצא עד היום.
הכתובת העברית מציינת כי המבנה נבנה ביום שלישי ה' בכסלו שנת 105 (באלף השישי) ליצירה (לפי המניין לאדם הראשון, כלומר ה'ק"ו), כ"משכן לרוח האל".
הלוח הוא השריד היהודי העתיק ביותר הידוע מכל בתי הכנסת בהודו.
בית הכנסת ראה-י דנש (בפרסית: کنیسای راه دانش) שפירושו בפרסית "דרך הידע" נמצא ברחוב 20 בשכונת אמיר אבאד בטהראן.
הבניין בו שוכן בית הכנסת נבנה בשנת 1971 כבניין בן שלוש קומות.
בשתי הקומות הראשונות פועל בית ספר בו לומדים 180 תלמידים.
במסורת היהודית בטהראן מקובל לשלב בין הוראת מדע ודעת לבין לימוד תורה ותפילות, לכן הוקם בקומה השלישית של הבניין בית כנסת ובו 240 מקומות.
בשנת 1981 הממשלה החדשה אסרה על המיעוטים לנהל בתי ספר בסמוך לכנסיות או לבתי כנסת כדי לא לחשוף את התלמידים המוסלמים לדתות אחרות, אך האיסור לא השפיע על פעילותו של בית הכנסת ראה-י דנש.
יהודים רבים עזבו את איראן אחרי המהפכה האיראנית, עדיין פוקדים יהודים את בית הכנסת בשבתות ובחגים.
בשנת 2009 בית הכנסת עבר שיפוץ גדול יסודי בהשראת בתי הכנסת בירושלים.
בית כנסת קרן ישועה, הוא בית כנסת בעיירה לה מרסה שבתוניסיה, פרבר של העיר תוניס.
בית הכנסת נוסד בשנת 1923 ונקרא קרן ישועה על שמו הנדבן המקומי ישועה סובר קיסראוי שסיפק את הקרקע לבניין בית הכנסת.
בניית בית הכנסת החלה ב-1925 ובית הכנסת עצמו נפתח ונחנך ב-1927. בית הכנסת נותר אחד מחלקי המורשת היהודית בתוניסיה וזוכה לכבוד רב על ידי הקהילה המוסלמית המקומית.
בבית הכנסת, המשמש כמרכז של הקהילה היהודית בלה מרסה, יש גם בית ספר יסודי יהודי.
מאז תחילת שנות ה-80, עקב ירידה במספר המתפללים, סגר בית הכנסת את שעריו למעט בתקופות הקיץ (יולי-אוגוסט), שבמהלכה פוקדים את בית הכנסת תיירים יהודים.
בית הכנסת מכונה על ידי חלק מהקהילה היהודית כ"בית הכנסת של הניסים", מכיוון שהוא שרד מספר אירועים שבמהלכם הוא יכל להיהרס.
במהלך מלחמת העולם השנייה וכיבוש תוניסיה ניצל בית הכנסת מהפצצותיהם של המטוסים האמריקאים.
ישנה אגדה מקומית שבמהלך אחת ההפצצות, אחד הטייסים ראה את מגן הדוד שעל כיפת בית הכנסת והתאים את מסלולו כדי להימנע ממנו.
הפצצות נפלו ברובע סף-סף כ-200 מטרים מבית הכנסת.
לאחר שחרור תוניסיה הגיעו חיילים יהודים של בעלות הברית להתפלל בבית הכנסת, תמונותיהם של החיילים נותרו שמורות בארכיון בית הכנסת.
בשנת 1994 ניזוק בית הכנסת ממזג אוויר חורפי קשה, שהוביל לקריסת הכיפה ולסכנה לשאר הבניין.
האחראים על בית הכנסת, הצילו את הבניין למרות קריאות העירייה והקהילה היהודית התוניסאית הגדולה יותר להרוס את מבנה בית הכנסת.
הודות לתרומות כספיות של ועד פרטי של בני קהילה המקומית, בית הכנסת שופץ והוחזר לקדמותו.
בלילה שבין 11 ל-12 באפריל 2002, בית הכנסת נבזז והושחת, ספרי קודש נקרעו ונשרפו וחפצי פולחן אחרים ניזוקו.
על מבנה בית הכנסת רוסס גרפיטי גזעני בערבית ודיוקנאות של יאסר ערפאת ודגלי פלסטין נתלו על הקירות.
הוונדליזם אירע זמן קצר לאחר פיגוע התופת בבית הכנסת אלגריבה.
ממשלת תוניסיה התנצלה ואמרה כי תעשה כל שביכולתה כדי להחזיר את הבניין לקדמותו.
מאז המקרה שומרת משטרה על בית הכנסת 24 שעות ביממה.
בשנת 2007, 80 שנים לאחר ייסוד בית הכנסת נוסדה בסרסל שבצרפת עמותה שמטרתה היא לדאוג לשמירה על מבנה בית הכנסת ועל היכולת להתפלל בו.
בית הכנסת ידוע בארכיטקטורה המורית הייחודית שלו.
בית הכנסת מופיע בסרט התוניסאי קיץ בלה גולט שבוים על ידי פריד בוגדיר.
מבנה בית הכנסת הוא צבוע בכחול ולבן, צבעים מסורתיים ביהדות וכן בכפר סידי בו סעיד, המשקיף על לה מרסה.
עד 1994 הייתה בבית הכנסת כיפה שקרסה בעבר עקבות מזג אוויר קשה.
לוחות אבן גדולים שעליהם כתובות עשרת הדיברות משקיפים אל המבנה.
בחלקו הפנימי של בית הכנסת נעשה שימוש בארון קודש עגול ייחודי ובתיבה מעץ שגולפו על ידי יוצרי ארונות מקומיים.
אומרים שהביי של תוניסיה, שהיה לו בית נופש בלה מרסה, עזר ביצירת הבימה.
בחלקו האחורי של מבנה בית הכנסת יש מרפסת שממנה ניתן לראות את קו החוף של לה מרסה.
הרב יום-טוב כלפון (1899–1977) שימש כמנהיג הרוחני והגבאי של בית הכנסת משנת 1927 ועד מותו.
הרב, שהיה חבר בקהילה היהודית של תוניס, נודע בשל השכלתו וכן במעורבותו בקהילה במיוחד בנושאים חברתיים.
הוא כיהן כראש של מספר ארגוני צדקה מקומיים.
בית הכנסת רש"י הוא בית כנסת בעיר טרואה, בחבל גראנד אסט בצרפת.
בית הכנסת נקרא על שמו של הרב ופרשן המקרא רש"י שנולד ונפטר בטרואה.
הוא בית כנסת אורתודוקסי בנוסח הספרדים, הוא שייך לקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת.
אתר בית הכנסת כולל מוזיאון, בית רש"י, מרכז תרבות וספרייה.
מכון רש"י של האוניברסיטה האירופית, , הממוקם מול בית הכנסת, הוא מכון מחקר עצמאי של קהילת בית הכנסת המתמקד בלימודי יהדות, לימודי שמיים ומונותאיזם.
יהודים הגיעו לטרואה במאה ה-11, בתקופה בה התקוומו פעמיים בשנה, ירידי שמפאן.
האוכלוסייה היהודית התגוררה ברובע היהודי שנקרא ברוש , בפינת Rue Boucherat ו Rue Montier la Celle.
בית הקברות היהודי מימי הביניים ממוקם מחוץ לגבולות השכונה, מול ספריית טרואה.
רש"י - רבי שלמה בן יצחק, נולד בשנת 1040 בעיר טרואה, שנשלטה על ידי רוזן שמפאן .
הוא למד תלמוד בישיבה בעיר וורמס, עיר קיסרית חופשית של האימפריה הרומית הקדושה.
עם שובו מלימודיו בישיבה לטרואה, הוא הקים ישיבה, כתב פרשנות משלו לתורה והתלמוד והיה בעל מוניטין רב בקרב הקהילות היהודיות בתקופתו ובכל השנים שלאחר מותו.
בשנת 1285, שמפאן נשלטה על ידי מלך צרפת פיליפ הרביעי, שבימיו נרדפה הקהילה היהודית המקומית.
בשנת 1288 נשרפו על המוקד 13 יהודים מטרואה, שהואשמו בטענות כוזבות ובעלילת דם.
האוכלוסייה היהודית של טרואה גורשה זמן קצר לאחר מכן.
כנסיית סן-פרובר נבנתה במקום בו עמד בעבר בית הכנסת ברובע היהודי.
נכון למאה ה-21 המקום משמש כבניין דירות.
כנסיית Saint-Pantaléon, ברחוב Rue de la synagogue בטרואה, נבנתה במקום בו היה בית כנסת נוסף של הקהילה היהודית בעיר.
בעקבות מלחמת צרפת-פרוסיה והסיפוח הגרמני של אלזס-לורן, חזרה הקהילה היהודית לטרואה ויהודים אשכנזים מגרמניה אכלסו את העיר.
ב-1989 נוסד מכון רש"י של האוניברסיטה האירופית, והוקם בה מכון המחקר הפתוח לכלל, בשיתוף עם אוניברסיטת ריימס-שמפניה-ארדן .
מכון המחקר נפתח על ידי הסופר אלי ויזל והרב הראשי של צרפת סמואל סיראט.
הוא מציע תוכניות מחקר בתחומים, היסטוריה של העם היהודי, פילוסופיה יהודית וכן לימודי השפות ערבית ועברית מודרניות.
בשנת 1990 הוקמה אנדרטה לזכר רש"י מול תיאטרון שמפאן.
האנדרטה, שעוצבה ונוצרה על ידי הפסל ריימונד מורטי, בצורת כדור שחור ולבן.
בשנת 2011 הקהילה החלה בתהליך שיפוץ של המבנים הישנים.
הבניינים נפתחו מחדש לקהל הרחב ב-4 בספטמבר 2016, בנוכחות חיים קורסיה, הרב הראשי של צרפת.
במסגרת תהליך השיפוץ והשיקום הוקמו במקום גם מוזיאון, בית רש"י, המשחזר את בית המדרש של הרב.
ביוני 2019, האתר ארח את הקונגרס העולמי של הנשים היהודיות, שכותרתו "נשות רש"י".
הרבנים הצרפתיים דלפין הורווילור, פאולין בבה ופלוריאן צ'ינסקי השתתפו באירוע.
הבניין הנוכחי נבנה במקום בו עמד מנזר ישן מהמאה ה-16. הוא נבנה בסגנון הרנסאנס ושוחזר במאה ה-20 וה-21. המתחם מורכב מבית הבנוי חצי עץ עם קשתות קורבליות מהמאה ה-16 ובית נוסף מהמאה ה-18.
במשקוף של דלת הכניסה בין 2 כותרות העמודים, נמצא תבליט מאבן של לוחות הברית שעליו חרוטים עשרת הדברות.
בית הכנסת קורנויבורג הוא בית הכנסת העתיק ביותר באוסטריה, נמצא ברחוב פרופסט–ברנהרד–שטראסה 6 בעיר שבאוסטריה תחתית, (כ-12 קילומטר מווינה).
חורבות בית הכנסת מוגנות כאתר היסטורי משנת 1980.
בניין בית הכנסת נבנה בשלהי ימי הביניים, בסביבות שנת 1325, והוא בית הכנסת העתיק ביותר באוסטריה.
יש תיעוד על קהילה יהודית בקורנויבורג בסביבות 1302, להם היה בית כנסת, שנהרס לאחר פוגרום ורצח כעשרה יהודים, וגירוש היהודים שנותרו, שנעשה בעקבות האשמות בחילול לחם הקודש, ובמקומו הוקם מנזר אוגוסטיני.
אך לאחר מכן אין תיעוד על היהודים שגרו בעיר, ורק הימצאות בניין בית הכנסת החדש, מעידה על קהילה שהייתה במקום.
בשנת 1420 גורשו יהודי העיר, על ידי אלברכט השלישי, דוכס בוואריה, לאחר הגירוש הזה, בית הכנסת לא חזר לשימושו המקורי, ובשנת 1460 בנין בית הכנסת הועבר לבעלות העירייה כמתנה מקיסר אוסטריה פרידיך השלישי.
הבניין הוסב לשימוש כמחסן, ובהמשך הוסב לטחנת קמח המופעלת , בתקופת מלחמת שלושים השנים המקום נשרף על ידי השוודים, ובשנת 1766 שופץ הבניין ושימש כאסם תבואה.
במהלך המאה העשרים המבנה החל להתפורר, וגגו נהרס בסערה בשנת 1942.
בית הכנסת משתרע על שטח של כ-100 מטר מרובע, במבנה העשוי מאבן חול.
המבנה מרובע, (מידות חיצוניות: 10.50 מטר על 13.20 מטר), והקירות בעובי 81 עד 90 סנטימטר, גודל אולם התפילה הפנימי הוא ברוחב 8.80 מטר, ואורך 11.40 מטר.
גובה הקירות כ-8 מטר, וקבועים בו חלונות עגולים מאורכים בעלי מסגרת דקה, בסגנון גותי.
בקיר בית הכנסת לכיוון ירושלים יש שקע שבו היה ארון הקודש, ונותרו מספר אבני מסגרת סביב הארון.
למרות שהמקום הוכרז כאתר לשימור כבר ב-1980, ובשנת 1999 החלו בהכנת תוכניות לשיפוץ ושימור המבנה, בשנת 2007 בעלי המקום פרצו שער כניסה למכוניות בקיר המבנה, והוא משמש כיום כמוסך מכוניות, היות שאין לעירייה את המשאבים לקנות את המקום ולשפץ את המבנה.
בית הכנסת הספרדי "קהל פורטוגל" בביטולה (בלאדינו: Kal Portugal) היה בית כנסת אשר פעל בעיר ביטולה בדרומה של מקדוניה הצפונית משלהי המאה ה-16 ועד לחורבנו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בתחילה, בשל מספרם הקטן יחסית ומעמדם הכלכלי הנמוך, נסמך "קהל פורטוגל" על "קהל אראגון" כמשלם מיסים, ובהמשך הפך לקהל עצמאי.
בספרי שאלות ותשובות מצוין כי ב-1580 כי יוצאי פורטוגל היו מעטים במספרם והתפללו בבית הכנסת המרכזי קהל אראגון, אך מספרם הגדל בהדרגה, והוויכוחים ההלכתיים עם יוצאי אראגון, הובילה לפנייתם לבית הדין הרבני הגדול להקמת בית כנסת נפרד.
בסופו של ההליך אושרה בקשתם גם על ידי השלטונות העות'מאניים ובית הכנסת נבנה החל מתקופה זו.
עוד מצוין בספרי שאלות ותשובות כי בשלהי המאה ה-16 פרצה שריפה אשר החריבה את רובע היהודים, ובכלל זה שני בתי הכנסת המרכזיים, "קהל אראגון" ו"קהל פורטוגל", ומכאן למדים שבית הכנסת "קהל פורטוגל" עמד על תילו עוד במהלך מאה זו, ככל הנראה בסביבות שנת 1590.
מבנה בית הכנסת היה רחב ממדים וגבוה יחסית למבנים אחרים.
הוא נבנה בסגנון אדריכלי מורי ובין קירותיו שולבו קשתות.
בחלל המבנה היו שלוש שורות של עמודי תמך ושתים עשרה כיפות מעוטרות על גגו, שהעניקו למבנה מראה של מסגד או חמאם עות'מאני.
לאחר השריפה שפרצה בשלהי המאה ה-16, שוקם במהלך המאה ה-17, אך נשרף כליל במהלך שריפת הענק בביטולה ב-1863. בית הכנסת שוקם חלקית באמצעות תרומות, ונפגע שוב בשריפה שפרצה ב-1897 ונגרמה ככל הנראה מהצתה שיזמו השלטונות העות'מאניים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ניצבה ביטולה בקו החזית המקדונית, וספגה הפגזות כבדות מהר באבה אשר החריבו את מבנה בית הכנסת.
בית הכנסת לא שוקם וב-1929 נהרס סופית על ידי הרשות המקומית.
באזור בו שכן הוקם בית מלון ולצידו פארק ציבורי.
שני עמודי תמך נותרו מבית הכנסת והם ניצבים בכניסה לפארק הציבורי.
עמודי בית הכנסת אינם מעוגנים בחוק כחלק מהמורשת התרבותית וההיסטורית המוגנת של ביטולה ומקדוניה הצפונית.
ב-2020, בהוראת אחד המנהלים המקומיים של הרשות המקומית בביטולה, הם נצבעו בירוק.
עם זאת, מוצב עליהם שילוט עם משמעותם וסמלם.
בית הכנסת רונשטראסה הוא בית כנסת יהודי אורתודוקסי, הממוקם ברחוב רונשטראסה 50 ברובע איננשטאדט בקלן, גרמניה.
בית הכנסת הוא היחיד ששרד מבין חמשת בתי הכנסת של קלן לפני התקופה הנאצית.
לקהילה היהודית בקלן יש את ההיסטוריה העתיקה ביותר בגרמניה, ויהודים גרו בה ככל הנראה עוד לפני חורבן בית המקדש השני.
היא מוזכרת במסמכים לראשונה כבר בשנת 321. היהודים גורשו מהעיר ב-1424 וחזרו לקלן רק ב-1798. ב-1815 מנתה הקהילה 150 נפשות, ב-1895 גדלה אוכלוסיית היהודים ל-8,000 וב-1933 לכ-15,000 איש, ובכך הייתה מהקהילות הגדולות בגרמניה.
לאחר מלחמת העולם השנייה שבו יהודים לגור בעיר, ובסוף שנות ה-50 החליטו לבנות מחדש את בית הכנסת.
השחזור היה בניהולו של האדריכל הלמוט גולדשמידט , עם שינויים קלים מהבנייה המקורית, וב-20 בספטמבר 1959 בית הכנסת נפתח מחדש.
בערב חג המולד של אותה שנה, בסיסמאות אנטישמיות על ידי ימנים קיצוניים ממפלגת הרייך הגרמנית.
קנצלר גרמניה המערבית, קונראד אדנאואר, שכיהן כראש עיריית קלן מ-1917 עד שהודח על ידי הממשל הנאצי ב-1933, מחה על כך בנאום לקראת השנה החדשה.
בית הכנסת משמש כמרכז הקהילה היהודית של קלן, וכולל מרכז קהילתי, תצוגה קטנה של פריטים הקשורים ליהדות קלן, ומסעדה כשרה.
פנים בית הכנסת המשוחזר כולל כיפה כחולה רחבת ידיים.
ב-19 באוגוסט 2005 ביקר האפיפיור בנדיקטוס ה-16 בבית הכנסת רונשטראסה.
ביקור זה היה הביקור השני אי פעם של אחד האפיפיורים בבית כנסת כלשהו, וביקורו הראשון של בנדיקטוס בבית תפילה שאיננו כנסייה.
שם הוא גינה את הנאציזם והאנטישמיות.
אחד מספרי התורה שהיה בבית הכנסת בליל הבדולח, ניצל מתוך הלהבות על ידי הכומר מינטרז' פרלט (Prelat), והושב לבית הכנסת בשנת 2007.
בית הכנסת רביזדה (בפרסית: کنیسای ربیعزاده) הוא בית כנסת השייך לקהילת יהודי שיראז הממוקם בסמטת נובהאר (גזר אדיאן).
בית כנסת זה נחשב לבית הכנסת היהודי המפורסם והמרכזי ביותר בשיראז.
לבניין בית הכנסת שתי קומות, כאשר הקומה הראשונה שבה משמשת כמקום בו מתקיימים טקסים יהודיים.
בית הכנסת רביזדה נוסד בשנות ה-50 בתמיכתו הכספית של מר רביזדה עבור הקהילה היהודית של שיראז וכיום הוא שייך לקהילה היהודית של שיראז.
בית הכנסת שארל לישה שוכן בפלאס דה ווז' 14, הרובע הרביעי של פריז, בתוך הוטל דה ריבו, בקומה הראשונה.
בית הכנסת נוסד בשנת 1963.
הרב שארל לישה, ששמו בלידה היה שארל ליכנשטיין, שימש כחזן בית הכנסת טורנלס, שבו כיהן באותה תקופה הרב ד"ר דוד פיירוורקר.
כאשר הקונסיסטואר, בראשות אלן דה רוטשילד, החליט לשנות את נוסח התפילה בבית הכנסת מנוסח אשכנז לנוסח ספרד, המשיך ליכנשטיין עוד זמן מה לשמש כחזן בבית הכנסת טורנל.
לאחר מכן החל לקיים מניין במבנה שבו פעל בעבר "חוג הלימוד של המארה", בקומה הראשונה של פלאס דה ווז' 14.
בהמשך מינה אותו הקונסיסטואר לתפקיד "רב המגורשים" – תואר סמלי בלבד, כהוקרה על פועלו.
במקור נקרא המקום בית הכנסת כיכר ווז', אך ב־16 ביוני 2006 שונה שמו לכבוד מייסדו, הרב שארל לישה, ניצול אושוויץ.
לאחר פטירתו של הרב לישה, מונה הרב אוליביה קופמן לרב בית הכנסת.
בכל שנה נערך בבית הכנסת טקס הנצחה לזכר שחרור מחנות אושוויץ.
בית הכנסת שָאסְלוֹ-לוּבָּה הוא בית כנסת הממוקם ברחוב שאסלופ-לובה (rue Chasseloup-Laubat) מספר 14, ברובע ה-15 של פריז.
בית הכנסת קשור לקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת.
בתחילת המאה העשרים פעל ברובע ה-15 של פריז בית תפילה יהודי קטן, בשדרות לה מוט-פיקה (avenue de La Motte-Picquet).
המקום לא הספיק לקהילה המקומית, שהייתה קיימת ברובע, מזה כחמישים שנה.
ב-1910, רכשה הקונסיסטוריה של פריז מגרש בשטח של 754 מטרים רבועים ברחוב שאסלו-לובה, תמורת 130,000 פרנקים והברון אדמונד דה רוטשילד נטל על עצמו את מימון עלות הבנייה בסך 340,000 פרנקים ובנוסף את עלות בניית בית המגורים הצמוד לבית הכנסת, בסך 56,000 פרנקים.
האדריכל לוסיאן בכמן (Lucien Bechmann) נבחר על ידי הברון רוטשילד לתכנן את בית הכנסת (בעבר הוא נבחר על ידי משפחת רוטשילד ללתכנן את בית החולים רוטשילד (Hôpital Rothschild).
בכמן שקל לפרוש מספר פעמים לאחר שלא הגיע להסכמה לגבי התכנית, אך בנובמבר 1911 הגיש תכנון בעל אופי ביזנטי שמצא חן בעיני הברון.
היתר הבנייה ניתן ב-26 בספטמבר 1912, ושנה לאחר מכן, ב-29 בספטמבר 1913, נחנך בית הכנסת באופן רשמי במהלך חגי תשרי.
הרב הראשי של פריז, ז'אק-אנרי דרייפוס הודה בנאומו לברון רוטשילד על נדיבותו ובירך את האדריכל בכמן, תוך שהוא משווה אותו לבצלאל, בונה המשכן.
בשנת 1914 מונה הרב מרסל זקס (Marcel Sachs), שהיה קודם לכן רב בסנט אטיין, לרב בית הכנסת שאסלו-לובה והוא כיהן עד פרישתו ב-1958.
אחריו כיהנו בבית הכנסת הרב דוד פיירוורקר, הרב אלן גולדמן והחל משנת 2014 מכהן בבית הכנסת הרב מיכאל ז'ורנו (Mikaël Journo).
ב-4 במאי 2009, במעמד הרב הראשי של צרפת והרב הצבאי הראשי, נחנך בית הכנסת שאסלו-לובה באופן רשמי בטקס צבאי כבית הכנסת של הכוחות המזוינים של צרפת (synagogue aux armées).
האדריכל לוסיאן בכמן בחר לעצב בית כנסת המושפע מהסגנון הביזנטי, עם כניסה דרך חצר, בשונה מבתי כנסת קונסיסטוריאליים גדולים אחרים שנבנו 30–35 שנים קודם לכן, כמו: בית הכנסת הגדול ברחוב לה ויקטואר, בית הכנסת ברחוב טורנל ובית הכנסת ברחוב בופו שחזיתם הראשית פנתה ישירות לרחוב.
מבנה בית הכנסת מורכב ממספר חללים נפרדים, הנראים בבירור מבחוץ:
אגף קדמי: חלל מלבני הכולל את הכניסה וכמה חדרים.
באגף זה משובצים חלונות קשתיות המופרדים על ידי עמודים קטנים היוצרים ארקדה.
במרכז החלל ניצבת מרפסת שתקרתה נתמכת על ידי שני עמודי שיש שחור, ומעליה גמלון מעוטר בלוחות הברית.
מבואה: (Narthex): ממוקמת בין האגף הקדמי לאולם התפילה.
מהמבואה עולים לעזרות הנשים וכן כניסה לשני חדרים המשמשים חדרי תפילה לימי חול.
חומרים חיצוניים: הבניין מחופה בלבנים בצבע בז', עם תוספות של אבן לבנה לקישוט פינות המבנה, לשושנות (rosaces), לקשתות ולתומכות המעוטרות.
הכיפה הפנימית: אולם התפילה הריבועי מוקף בגובה הקומה הראשונה בשושנת חלון בעלת שמונה אונות, ומעליו ניצב מגדל מעץ.
ייחודו של פנים בית הכנסת הוא הקונסטרוקציה מעץ (גלוי ולא צבוע) ועמודי עץ התומכים בעזרת הנשים.
גובה האולם מגיע לכ-15 מטרים ברום הכיפה.
העיצוב: בכמן העדיף צניעות בעיצוב ונמנע מריבוי עיטורים והגביל את עצמו לשימוש במוטיב של מגן דוד.
מוטיב מגן דוד מופיע על כותרות עמודים, על הפסיפס שמעל חלל הכניסה לאולם, וכן על הנברשות, עבודות העץ (הבימה, ארון הקודש, כיסאו של הרב) ובוויטראז'ים.
התאריך העברי של חנוכת בית הכנסת: אלול תרפ"ג (29 בספטמבר 1913) חרוט מעל לדלת המובילה לאולם התפילה.
ארון הקודש מעץ, הממוקם על הקיר מול הכניסה, הוא פשוט ועיטורו היחיד הוא מגן דוד, מגולף בתבליט.
מעליו לוחות הברית, גם הם מגולפים בעץ.
כמו בכל בתי הכנסת הקונסיסטוריאליים שהוקמו בתקופה זו, הבימה ממוקמת מול ארון הקודש ולא במרכז החדר כמקובל בבתי הכנסת האורתודוקסיים.
חלונות הוויטראז' מספקים תאורה טבעית בצבעים חמים המשתלבים עם קירות האבן ועבודות העץ.
פמוטים, נברשות ומנורות קיר, משלימים את התאורה מבחוץ.
בשנת 2011 קיבל מבנה בית הכנסת את התואר "מורשת המאה העשרים" (Patrimoine du XXe siècle) בצרפת, דבר המדגיש את חשיבותו האדריכלית וההיסטורית.
בבית הכנסת מתקיימים שיעורים לילדים (בנים ובנות בין הגילאים 5–13), במסגרת תלמוד תורה, בימי ראשון בבוקר ובימי שלישי בערב.
כמו כן מתקיימים חוגים שונים.
בית הכנסת שטומלן הוא בית כנסת לשעבר ברובע שטומלן שבעיירה , במחוז ריין־ארפט, שבמדינת נורדריין־וסטפאליה, גרמניה.
המבנה נבנה בשנים 1881–1882 ונמצא בחצר פנימית מאחורי הכתובת Hauptstraße 85. הוא שרד את תקופת גרמניה הנאצית משום שכבר בראשית שנות ה־1930 חדל לשמש לתפילה ונמכר ב־1937, לפני הפוגרומים של נובמבר 1938.
מאז 1979 המבנה מוגן כמבנה לשימור ומשמש את העירייה כחלל לאירועי תרבות, ובעיקר לתערוכות אמנות.
כאחד ממבני בתי הכנסת הבודדים שנותרו באזור הכפרי סביב קלן, הוא משמש אתר זיכרון לקהילה היהודית המקומית ולגורל יהודי גרמניה.
לקהילה היהודית בשטומלן היה בית תפילה החל מ־1831, וב־1832 הוקם במקום בית כנסת ראשון בסיוע משה קאהן (Moses Cahn).
עם גידול הקהילה (שיא של 78 נפשות בשנת 1861) נבנה מבנה גדול יותר, שנחנך ב־11 באוגוסט 1882. בראשית המאה ה־20 עזבו רבים לקלן, ועד שנות ה־1920 פסקו התפילות הסדירות בשל היעדר מניין.
בשנת 1937 נמכר בית הכנסת בידי הקהילה היהודית בקלן, כיורשת המשפטית של הקהילה היהודית בשטומלן, לחקלאי מקומי.
הוא השתמש במבנה כמחסן; ולכן הוא לא נהרס במהלך הפוגרומים של נובמבר 1938. בשנים שלאחר המלחמה נשכח בית הכנסת, ורק בסוף שנות ה־70 חזר לתודעה הציבורית.
שטח המבנה כ־43 מ"ר, ובצדו המערבי עזרת נשים של כ־11 מ"ר.
הוא בנוי לבנים ומכוסה גג ירך.
בחזית הדרומית יש מאפיינים נאו־רומנסקיים, ובהם חלונות קשתיים ועיטור מגן־דוד.
בשנים 1979–1983 שוקם המבנה ונפתח לציבור ב־2 באוקטובר 1983. מאז 1991 מתקיים בו פרויקט תערוכות שנתי (Synagoge Stommeln) המארח אמנים בינלאומיים.
בית הכנסת הראשון של ארד, רומניה, נבנה מעץ בשנת 1742 על חלקת קרקע שנתרמה על ידי אישה בשם נחומה.
שמו של הרב הראשון היה יוחנן והוא התחיל לנהל את עבודת הקודש בשנת 1764. אחריו כיהנו הרבנים יהודה ליב ברוידא, שטרמניץ והירש.
בשנת 1789 מונה לרב היישוב אהרן חורין, שהיה אז בן 23; הוא החזיק בתפקיד עד מותו בגיל 78. בתקופתו של חורין הונהגו בהדרגה סדרים חדשים אשר ביטאו את נטיותיו של חורין לרפורמה: בוטלה תפילת כל נדרי, נאסר לירוק בעלינו לשבח או לרקוע ברגליים בעת הזכרת המן הרשע בקריאת המגילה.
כמו כן, בוטל השימוש בטעמי המקרא בעת קריאת התורה.
חורין התיר לקהילות בברלין ובהמבורג להתפלל ללא כיסוי ראש ב-1818, אך עמדתו זו לא התקבלה בקהילתו.
אבן הפינה למבנה חדש לבית-הכנסת הונחה ב-13 ביוני 1828, אך מכשולים ששמה העירייה עיכבו את סיום הבנייה עד שנת 1834.
שנתיים לפני מותו של הרב חורין, ב-1842, הוכנס באישורו עוגב לבניין.
היה זה העוגב הראשון שהופעל בבית-כנסת בהונגריה.
הוא הביע אז את תקוותו כי הקהילה תעבור בקרוב להתפלל לפי הנהוג בהיכל בהמבורג.
יורשו יעקב שטיינהרדט היה רב נאולוגי חשוב, והקהילה הצטרפה ללשכה הארצית הנאולוגית מיד עם הקמתה.
בית הכנסת של מושב זקנים הוא בית כנסת הממוקם ברחוב אלנבי 89 בתל אביב-יפו.
בית הכנסת שייך לבית אבות "מושב זקנים" - עמותה שנוסדה בשנת 1910 על ידי זרח ברנט.
בשנת 1926 הונחה אבן הפינה למבנה בית הכנסת שתוכנן על ידי יהודה מגידוביץ' בסגנון אקלקטי מתון.
בחזית הבניין שני טורי מדרגות קטנים המובילים אל דלת הכניסה הקבועה בתוך קשת גדולה.
סביב הדלת נבנה משקוף מפואר הכולל שני עמודים (המזכירים את יכין ובועז), בעלי כותרות מגולפות בדמות פרחי לוטוס הנושאים כרכוב המעוטר בלוחות קרמיקה.
בתוך הכרכוב קבועה לונטה ובה הכתובת "אל תשליכנו לעת זקנה".
משני צידי המשקוף קבועים שני פסי קרמיקה אשר נעשו לפי עיצובו של זאב רבן.
האחד מעוטר בסמלי גלגל המזלות וחודשי השנה, והשני מתאר את שנים עשר השבטים ושבעת המינים.
פנים בית הכנסת מעוטר באריחים בדוגמת גפנים.
כיום המבנה, שהוכרז כמבנה לשימור, סגור.
בית הכנסת שבעיירה אלטקירש (Altkirch) באו-רן שבאלזס הצרפתית, הממוקם ברחוב Rue de Ferrette, הוא בית כנסת שכיום בקושי נמצא בשימוש.
באלטקירש הייתה קיימת קהילה יהודית כבר במאה ה-14. לאחר גירוש היהודים בידי שארל השישי, מלך צרפת ב-1394, שבו והתיישבו בה יהודים במהלך המאה ה-18. ב-1844 אוישה בעיירה משרת הרבנות.
בית הכנסת הוקם בין שנת 1834 ל-1837, על חורבות בניין אחר.
בפוגרומים שנערכו נגד היהודים במהלך מהפכת 1844 בצרפת, נחרב ונהרס בית הכנסת, והוא שוקם מחדש ב-1850. בתקופת הכיבוש הנאצי הוסב בית הכנסת לבית קולנוע.
החל מ-1950 ניתן היה להשתמש בו שוב לתפילה, אך עקב האוכלוסייה היהודית הדלילה בעיר נעשה בו שימוש רק בימי חג מיוחדים.
השיקום והשיפוץ ב-1850 נעשו בהכוונת הארכיטקט הצרפתי ז'אן-בטיסט שאקר (Schacre) .
באולם התפילה גלריות לעזרת נשים בשלושת צדדיו.
המסגרות בצד החיצוני של החלונות המקושתים, שעשויות מאבני חול צבעוניות, מדגישות את החזית.
על ארון הקודש שבנוי בתוך גומחה בקיר המזרחי מחוץ לבניין בצד הכביש, תלוי בצִדו החיצוני אבן לוחות הברית.
על שער הכניסה כתוב: .
בית הכנסת שבעיירה ברגהיים (Bergheim) באו-רן במחוז אלזס בצרפת, הוא בית כנסת מן המאה ה-19, שכיום הוסב לאולם לאירועים שונים.
בית הכנסת שוכן ב-Rue des Juifs (רחוב היהודים).
כבר במאה ה-14 היו תושבים יהודים בברגהיים, והללו הקימו במשך השנים בתי כנסת בסגנונות שונים.
בית הכנסת מתקופת ימי הביניים נהרס בשריפה שמחקה חלק מהעיר, ובית הכנסת הנוכחי הוקם בין השנים 1860-1863 על חורבותיו.
במפקד אוכלוסין שנערך באותן שנים נספרו בעיר 361 יהודים, שהיוו 11 אחוזים מהאוכלוסייה.
בתקופת הכיבוש הנאצי נהרס ונבזז בית הכנסת ומאז לא התקיימו יותר תפילות במקום.
בשנת 1991 שופץ המבנה ומשמש כאולם אירועי תרבות.
המבנה נבנה ותוכנן בידי הארכיטקט אוגוסט הרטמן.
יש בו חלונות מקושתים עם מסגרות אבני חול.
מעל לשער הכניסה קיים מקושת משולש, ומעליו חלון עגול גדול שמסביבו חצי מעגל של אבני חול.
למעלה ליד שיפוע הגג הבנוי בצורת גמלון חרוטים לוחות הברית.
בבית הכנסת לשעבר התנוסס לוחית זיכרון לזכר הקהילה היהודית.
בית הכנסת בעיירה אינגווילר (צרפתית: Ingwiller ) בריין התחתון שבאלזס, הוא בית כנסת נטוש שלא מתקיימות בו יותר תפילות סדירות.
בשנת 1809 רכשה קהילת אינגווילר (שמנתה אז כ-250 יהודים, מתוך אוכלוסייה של 1600 תושבים) את חורבותיה של טירת הרוזנים לבית ליכטנברג.
הטירה הוקמה ב-1472, וחרבה בשנת 1677. על חורבות הטירה הקימה הקהילה הבית כנסת שנחנך בשנת 1822, והורחב בשנת 1891. בשנת 1870, זכה המבנה להכרה רשמית כמקום תפילה.
כיפת הנחושת של בית הכנסת, הבנויה בסגנון מזרחי, מתוארכת לשנת 1913. בית הכנסת נפגע בהפצצות הגרמנית ב-1940, אך לא נהרס בעת הכיבוש הגרמני.
בשנת 1948 שופץ בית הכנסת בידי הקהילה המתחדשת, ונחנך בימים הנוראים בשנת ה'תש"י.
שיאה של הקהילה היה ב-1842, אז מנתה כ-500 נפש (כרבע מכלל האוכלוסייה).
במחצית השנייה של המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 חוותה הקהילה ירידה דמוגרפית, בעיקר עקב הגירה לארצות הברית: מפקדי האוכלוסין מהשנים 1851, 1861, ו-1905 מציינים 459, 399, ו-322 יהודים, בהתאמה.
בשנת 1936 מנתה הקהילה 160 יהודים בלבד.
מלחמת העולם השנייה והשואה האיצו את שקיעתה של הקהילה: בשנת 1954 היו בכפר 93 יהודים, וב-1987, 28 יהודים.
לאחר מכן, כבר לא נותר בקהילה מניין, אך חברי הקהילה שנותרו המשיכו להתפלל בית הכנסת בשבתות בלי מניין.
בחגים הובאו יהודים מבחוץ שישלימו מניין.
כיום נותרו בקהילה יהודים ספורים בלבד, ובית הכנסת אינו משמש לתפילה באופן סדיר, אלא אם מגיעות קבוצות אורחים.
מישל לוי, אחד מיהודי הקהילה, לקח על עצמו את שימור בית הכנסת.
בית הכנסת בעיירה וולפיסהיים בריין התחתון באלזס הוא בית כנסת מן המאה ה-19 ששימש את הקהילה היהודית בעיירה וכיום משמש את היהודים המעטים שנותרו בה ובסביבתה.
וולפיסהיים (Wolfisheim) היא קומונה באזור הריין התחתון באלזס, ככל הנראה הייתה קיימת בוולפיסהיים אוכלוסייה יהודית כבר מימי הביניים.
ב-1235 נרדפו היהודים ב"וילה וולפיסהיים", ושמונה-עשר יהודים נרצחו באשמת רצח נוצרי, אך לא ברור אם מדובר בוולפיסהיים באלזס.
ב-1785 התגוררו במקום ארבע-עשרה משפחות יהודיות, מתוך סך של 80 תושבים.
ב-1884 הקהילה היהודית בוולפיסהיים מנתה 214 נפשות, ובית הכנסת הקיים שנבנה ב-1837 הפך קטן מדי.
לשם כך נבנה ב-1897 בית כנסת חדש, בעל סגנון ואלמנטים מזרחיים.
מעל לשער ישנו חלון רוזטה ומעליו גמלון.
המבנה מוקף בשני צדדיו בכיפות בצל.
בפנים המבנה יש ציורי קיר של מוטיבים צמחיים.
בשנת 1936 חיו בוולפיסהיים 114 יהודים, רובם גורשו אל דרום צרפת בשנת 1940, וגם בית הכנסת נהרס בחלקו.
בשנת 1965, נספרו שוב 65 יהודים במקום, וב-2008 בית הכנסת חודש ושוחזר במלואו, ומשמש כיום לתפילות של תושבי וולפיסהיים, אקבולסהיים, ואוברשאעפולסהיים.
בית הכנסת של ברודסקי (ביידיש: די בראָדסקי שול) הוא בית כנסת היסטורי במרכז העיר קייב שבאוקראינה, שהיווה מרכז דתי ותרבותי ליהודי קייב.
בית הכנסת נמצא ברחוב שותא רוסתוולי 13. הוא נבנה בשנת 1898 לפי תכנונו של האדריכל גאורגיי שלייפר, ובמימון הסוחר והתעשיין אליעזר ברודסקי.
הפרויקט בוצע על ידי חברת הבנייה של לב גינזבורג.
בסוף שנות התשעים של המאה ה-19 החליט הסוחר העשיר, התעשיין והנדבן היהודי אליעזר ברודסקי לבנות לעצמו בית כנסת.
באביב של שנת 1897 הוא קיבל אישור מהסנאט של האימפריה הרוסית.
בית הכנסת הכוראלי נפתח ב-24 באוגוסט (5 בספטמבר לפי הלוח הגרגוריאני) של שנת 1898, ביום הולדת ה-50 של ברודסקי.
עלות הבנייה הסתכמה ב-150 אלף רובלים.
בטקס הפתיחה החגיגי נוכחו ראש המחוז, ראש העיר קייב ונציגים חשובים אחרים של אותה תקופה.
בקני המידה של מזרח אירופה, בית-הכנסת היה מודרני להפליא: ניתנו בו דרשות סדירות במקום פלפולים תלמודיים או שיעורי מוסר של מגידים, נאסר להרעיש ולהפריע בתפילה, צופה מהמתפללים להגיע בלבוש אירופאי והייתה מקהלת בנים עם חזן מקצועי.