tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כניסתה לתפקיד לוותה בחרם מצד לשכת עורכי הדין שטענה שמינוייה הוא "מינוי פוליטי" בשעה שיש עורכי דין בעלי ותק רב שלא זכו בתפקיד.
יוחנן בדר ציין שמועה שבמקור הייתה בן פורת אמורה להתמנות לבית המשפט המחוזי בתל אביב, אולם בגלל התנגדות גורמים שונים בתל אביב מונתה למחוזי בירושלים, דבר שהעלה את חמת אלו שחיכו לתורם להתמנות לבית המשפט המחוזי בירושלים.
בתחילת 1968 עוררה סערה ציבורית כאשר קבעה שהסעיף הדורש את שמירת השבת המופיע בחוזים של הקרן הקיימת לישראל, בטל.
בספטמבר 1970 מתחה ביקורת על מינהל מקרקעי ישראל, על שלא שילם פיצויים במלוא השווי של קרקעות מופקעות.
בשנת 1971 מונתה ליושבת ראש ועדת העררים לחלוקת רישיונות למוניות.
בשנת 1974 הייתה אב בית הדין שדן בעניינו של הילריון קפוצ'י.
באפריל 1975 החלה לכהן כנשיא-תורן של בית המשפט המחוזי בירושלים.
בדצמבר 1975 החלה לכהן כנשיאת בית המשפט המחוזי.
במקביל לכס השיפוט, בין השנים 1964–1978, לימדה בן-פורת באוניברסיטה העברית, והגיעה לדרגת פרופסור חבר.
ב-1 בנובמבר 1976, מונתה כשופטת בפועל בבית המשפט העליון.
ב-2 במרץ 1977 מונתה במינוי קבע, והייתה לאישה הראשונה בהרכב בית המשפט.
בשנת 1983, עם מינויו של מאיר שמגר לנשיא, התמנתה לממלא מקום נשיא בית המשפט העליון (תואר אשר שונה בשנת 1984 ל"משנה לנשיא בית המשפט העליון").
בשנת 1984 הרכב שופטים בראשותה קיבל החלטה בפסק דין פטרומיליו.
היא פרשה מכס השיפוט בשנת 1988, בהגיעה לגיל 70. בשנה זו נמנתה עם מדליקי המשואות בטקס פתיחת יום העצמאות.
השופטת מרים בן-פורת דחתה בקשה למשפט חוזר של עמוס ברנס במרץ 1985, בטענה שברנס לא הציג בפניה כל ראיה חדשה, והיא אף המליצה על טיפול פסיכולוגי: .
מיד לאחר פרישתה מכס השיפוט, ב-4 ביולי 1988, מונתה לתפקיד מבקר המדינה.
היא עמדה בראש מוסד מבקר המדינה במשך עשור, עד 4 ביולי 1998.
בתקופת כהונתה כמבקרת המדינה, היוותה בן-פורת גורם בעל השפעה ופעלה למינהל תקין בכל מוסדות השלטון.
היא נחשבה כמי שיצקה תכנים חדשים למוסד המבקר, וכמי שעוררה את המשרד להיות בעל תפקיד אפקטיבי במלחמה בשחיתויות השלטון והמנהל הציבורי.
בין היתר, היא אילצה את המפלגות השונות לפרסם את רשימות התורמים להן, וביקרה את צה"ל על כך שמסיכות הגז שחילק ערב מלחמת המפרץ הראשונה לא היו יעילות דיין.
הדו"חות שפרסמה עוררו הד נרחב בציבור, במיוחד הדו"ח של שנת 1992, שצייר תמונה קשה של התנהלות שלטונית מושחתת, מינויים פוליטיים ומתן כספים ייחודיים.
דו"ח זה נוצל על ידי מפלגת העבודה בתעמולת הבחירות לכנסת ה-13.
בשנת 1991 הוענק לבן-פורת פרס ישראל למפעל חיים.
בשנת 2004 הוענק לה התואר "יקירת ירושלים".
בשנת 2005 יצא לאור ספרה "חוק יסוד: מבקר המדינה", בסדרת פירוש לחוקי היסוד בהוצאת מכון הרי סאקר.
מרים בן-פורת הלכה לעולמה ב-26 ביולי 2012 בגיל 94. הובאה לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
אחיה, פנחס, והוריה, נרצחו על ידי הגרמנים בליטא בשנת 1941. האח שמעון הצליח להימלט לברית המועצות, והאחות רחל לדרום אפריקה.
אחיה בנימין, ראובן ובלה, הגיעו, כמוה, לארץ ישראל.
בעלה, יוסף, היה בעל מפעל עצמאי קטן לתבלינים ואבקות מאכל.
בשעות הפנאי, עסק בתרגום שירה.
בני הזוג היו הורים לבת מאומצת, אשר הגיעה אליהם בגיל 5, לאחר פטירת אמה האלמנה.
מרים בן-פורת, מבעד לגלימה, הוצאת כתר, 2010
מרים ברוך חלפי (1914 – 17 באוקטובר 2002) הייתה משוררת ופסלת.
מרים חלפי (לבית שטרנבאום) נולדה בסוקולוב (פולין); אביה, ברוך, היה סוחר; אמה, רחל לבית זלצברג.
אביה היה איש משכיל ולימד אותה בילדותה עברית.
ב-1925 עלתה לארץ עם אביה (אמה נפטרה בפולין) ושלושה אחים ואחות אחת, וחיו בתל אביב.
בארץ למדה בבית-ספר תיכון של ערב, גימנסיה הומניסטית, וכן למדה בסמינר לגננות.
בילדותה ובנעוריה עבדה בעבודות שונות כדי לעזור למשפחתה ולאחיה.
לאחר לימודיה, עבדה כמורה וגננת לחינוך מיוחד.
ב-1952 נשלח הזוג למקסיקו להוראה בגימנסיה "תרבות", שם ייסדה את הגן העברי.
שם סיימה בהצטיינות לימודי פיסול ב"אקדמיה דל-ארטה" במקסיקו-סיטי.
כשחזרה ארצה המשיכה בלימודי הפיסול אצל רודי להמן ודב פייגין.
נפטרה בתל אביב בשנת 2002 והותירה בת, המשוררת רחל חלפי.
עבודותיה הוצגו, בין השאר, בתערוכת "שמונים שנות פיסול בארץ" במוזיאון ישראל.
את שיריה הראשונים פרסמה בשם העט "מרים ברוך".
איש, לבד ממשפחתה הקרובה, לא ידע את זהותה.
היא לא רצתה שפרסומה כפסלת ישמש מנוף לשירתה, או יתערבב בצליל ה"נקי" שאליו שאפו שיריה.
יצירתה הפלסטית, בדומה לשירתה, מתייחדת בריכוז ובצמצום.
וכך כתב הצייר אוזיאש הופשטטר:
ספר ביכוריה, "בַּתָּוֶךְ" (1992), עורר הדים נרגשים בקהילה הספרותית.
המשורר ישראל הר כתב על ספרה זה: "שיריה נדירים ונוצצים בייחודם", וכן כתב גם דוד וינפלד: "שיריה עמוקים ומרוכזים להפליא", וחיים פסח כתב: "היא מצליחה לכנס עולם רוחני, מעודן, עשיר ומהדהד במסגרת מוקפדת של שיר מדויק, היודע היטב את סוד הצמצום".
בספרה השני, "כִּמָּהוֹן", (הקיבוץ המאוחד, 1999) חשפה מרים ברוך את זהותה והופיעה בשמה המלא.
כמו כן, הוציאה ספר ילדים: נסיכה על הסוס: סיפורים (איירה: אלונה פרנקל), תל אביב, עם עובד, 1994.
בשנת 2011 פרוסמו כל שיריה בקובץ אחד "קולות הדוממים", עם פתח דבר ומבוא מאת אריאל הירשפלד.
בשנת 2013 הונחה לוחית זיכרון על ביתם של מרים ושמשון חלפי בתל אביב.
מרים ברנשטיין-כהן (14 בדצמבר 1895, קישינב – 4 באפריל 1991, כ' בניסן תשנ"א, תל אביב) הייתה שחקנית תיאטרון הקאמרי, אשר נודעה בתור השחקנית המקצועית הראשונה בארץ ישראל.
כמו כן, היא גם הייתה במאית, דוקטור לרפואה, סופרת, משוררת, מתרגמת, מרצה ומורה למשחק.
כלת פרס ישראל לתיאטרון לשנת תשל"ה (1975).
יקירת העיר תל אביב ומראשונות "צוותא".
מרים ברנשטיין-כהן, בתו של המנהיג הציוני יעקב ברנשטיין-כהן, נולדה בקישינב שבבסרביה (אז באימפריה הרוסית; כיום במולדובה) ובילדותה הותקף ביתה (נופצו חלונותיו) במהלך פרעות קישינב, זיכרון שעליו סיפרה לתוכנית "עמוד האש".
בילדותה דיברה מרים עברית, כראוי בבית ציוני, רוסית, שפת השלטון וגרמנית, שפתה של סבתה שמוצאה היה מלבוב.
בין השנים 1907–1910 שימש אביה רופא ביישוב היהודי של ארץ ישראל ומרים למדה בגימנסיה הרצליה בעברית.
לאחר ששבו לקישינב נשלחה מרים ללמוד בגימנסיה גרמנית, כי הוריה רצו שתשלוט היטב בשפה זו.
מרים ברנשטיין כהן למדה רפואה (סיימה את לימודי הרפואה ב-1918) ב בחרקוב ובערבים, בהמלצת זאב ז'בוטינסקי, שהיה ידיד המשפחה, למדה משחק בבית הספר הדרמטי של פאול אלין ולאחר שלוש שנות לימודים התחילה לשחק בתיאטרון סינאלניקוב.
לאחר מהפכת אוקטובר, בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה, מאסה במגפות ופציעות, לאחר שגויסה כרופאה לצבא אדום למלחמה במגפת טיפוס הבהרות אך בהשתדלותו של הבמאי ניקולאי מרדז'אנוב שוחררה.
עזבה את מקצוע הרפואה לטובת לימודי משחק, תחילה בקייב ולאחר מכן במוסקבה.
בתקופת לימודיה במוסקבה פגשה את נחום צמח שהציע לה להצטרף להבימה, אך רצונה להמשיך בלימודיה אצל גדולי מורי התיאטרון, כולל קונסטנטין סטניסלבסקי, נמירוביץ'-דנצ'ינקו, הביא לכך שדחתה את ההצעה.
היא הופיעה בהצגות בהיכל מהפכת אוקטובר.
לאחר שלמדה שנה בסטודיו המרכזי של סטניסלבסקי, יצאה מרים ברנשטיין-כהן ב-1921, דרך איטליה, אל ארץ ישראל, שם השתתפה עם מאיר תאומי, מנחם בנימיני וישראל ליאוני בייסוד "התיאטרון העברי בארץ־ישראל" בתל אביב, והייתה לגברת הראשונה של התיאטרון הארץ ישראלי.
יחד עם קבוצת שחקנים נוספים העלתה בין השנים 1921–1923 הצגות שונות, מרביתן ממקורות רוסיים, אך גם הצגות של אוסקר ויילד, אוגוסט סטרינדברג, הנריק איבסן ואחרים.
בהשפעתה ובהנהגתה יצאה לברלין קבוצה של שחקנים ארץ ישראליים, ללימודי משחק.
בברלין פגשו שחקנים יהודים נוספים, שהצטרפו אליהם ואת מנחם גנסין, שפרש מהבימה והפך למנהלם כאשר חזרו לארץ ישראל.
התיאטרון, שנוסד בברלין ושיחק בארץ ישראל עד 1927, נקרא התיאטרון הארץ ישראלי.
לאחר חזרת הקבוצה לארץ ישראל והגעתו ארצה של תיאטרון הבימה, התפתח מאבק בין התיאטרונים ובהדרגה מרבית השחקנים הצטרפו להבימה, כולל המנהל גנסין ומרים ברנשטיין-כהן נשארה בודדה.
בן זוגה של מרים, מיכאל גור, הוזמן לקובנה, כדי לייסד שם תיאטרון עברי.
בשנים 1927–1935 מרים הופיעה לעיתים קרובות בנשפי קריאה במזרח אירופה.
בעת ביקורה בקובנה במרץ 1928, פגשה אותה הנערה לאה גולדברג, שגם כתבה ביומנה את התרשמותה מהקונצרט שלה: "היא מקסימה, נפלאה, כל־כך הרבה חיים ואור יש בה.
שמעתי שירי משוררים ידועים לי...ואולם עתה לבשו הם צורה אחרת לגמרי והריתמוס שלהם חי בשבילי שבעתיים".
ולאחר שראתה קונצרט נוסף: "שמעתי את השפה העברית חיה וכה יפה.
כה מצלצלת מעל הבמה...והצלילים היו יפים שבעתיים מאלה שאני מכירה".
לאחר שעזבה את העיר, כתבה גולדברג: "עתה בלב כולנו נשארו געגועים אליה ואל...
ברנשטיין-כהן שיחקה ולימדה משחק בפולין, ליטא ויתר מזרח אירופה וגם בדרום אפריקה.
היא ביקשה להתקבל להבימה, אך נדחתה שוב ושוב.
ב-1935 שבו בני הזוג, מרים ברנשטיין-כהן ומיכאל גור,(בן מנחם) לארץ ישראל.
תיאטרון הבימה סגר את דלתותיו בפניה ואף הפעיל לחצים למניעת הופעותיה, כמו בעצרת בחדרה, ב-1937. ב-1936 ייסדה את הקומדיה הארץ ישראלית ועסקה בהוראת אמנות הבמה.
בשנת 1926 נבחרה ברנשטיין-כהן לאספת הנבחרים השנייה מטעם ברית הציונים הרוויזיוניסטים, בה הייתה פעילה עד 1932.
בעקבות המרד הערבי הגדול פסקה להקת הקומדיה הארץ-ישראלית מלהציג.
ברנשטיין-כהן נשלחה מטעם קרן קיימת לישראל לרומניה, הונגריה, הולנד ובלגיה ועסקה בתעמולה ועידוד השימוש בשפה העברית באמצעות משחק וקריאה.
ערב מלחמת העולם השנייה היא שבה ארצה והחלה לעסוק בהוראה ובהופעות אמנותיות בערי הספר ובמחנות ההגנה (פעילות שנמשכה לאחר קום המדינה במחנות צה"ל).
בשנת 1948 סייעה ליסוד ועד אמני ישראל.
היא ייסדה וערכה את כתב העת 'תיאטרון ואמנות'.
לאחר הקמת המדינה הייתה ברנשטיין-כהן פעילה במפ"ם.
לאורך השנים היא השתתפה גם בפעילות ועדת התרבות של הסתדרות העובדים הכללית.
ברנשטיין-כהן הצטרפה לתיאטרון הקאמרי, בו שחקו בהמשך גם בעלה מיכאל גור, בתה אביבה גור ובעלה של אביבה, שהגיע מהבימה לקאמרי, יצחק מיכאל שילה.
בשנת תשל"ה הוענק לברנשטיין-כהן פרס ישראל לתיאטרון.
"פרנהיים" על פי סיפורו של שמואל יוסף עגנון (1970)
מרים ברנשטיין-כהן עסקה גם בתרגום וכתבה ספרות יפה ושירה.
בארץ אופיר, הוצאת שבילים, 1930.
מפיסטו: רומן (שני כרכים), בהוצאת יהושע צ'צ'יק, 1938.
תבערה: רומן, בהוצאת טברסקי, 1948
חווה ובנותיה - מבחר הסיפור על האישה, יצא לאור על ידי עידית, 1953.
כתבי מרים ברנשטיין-כהן, הוצאת כרמי, 1954.
בעולם ההשליות: רומן, תל אביב: הוצאת מרים ברנשטיין-כהן, 1961.
אנציקלופדיה תבל ומלואה - תולדות התיאטרון מראשיתו ועד ימינו, הוצאת מ.
כטיפה בים: זכרונותיה של מרים ברנשטיין כהן כשחקנית וכסופרת, ילדות, בית הספר לדרמה בחרקוב, החלטורות הראשונות, החוג הדרמטי בגימנסיה הרצליה, האופרה הראשונה, הנחת אבן הפינה לתיאטרון הארץ ישראלי ועוד, הוצאת מסדה, 1971.
שורשים במים: רומן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1976.
דממות - שירים, ללא ציון המו"ל ושנת ההוצאה.
אלכסנדר פושקין, פולטבה, הוצאת אחיאסף, 1946.
גי דה מופאסאן -מבחר הסיפורים, ללא ציון המו"ל ושנת ההוצאה.
הפטריוט, הוצאת הספרייה הישראלית, 1952, יצא לאור גם בכריכה רכה (שני חלקים) תחת השם לילה אחד בפקין בהוצאת מקור.
אנרי בארביס, יומן המלחמה הוצאת ספרית פועלים, 1950, ספרי משלט.
לב טולסטוי - מבחר הסיפורים, הוצאת עידית, 1954.
לב טולסטוי, מותו של איוון איליץ' הוצאת משרד הביטחון, 1965, ספריית תרמיל.
פרדריק לומיס, חדר הרופא''' הוצאת מ.
מזרחי, 1987, מועדון הספר הטוב.
מרים ארז (נולדה ב-23 ביוני 1943) היא פרופסור אמריטה בפקולטה למדעי הנתונים וההחלטות (הפקולטה להנדסת תעשייה וניהול לשעבר) בטכניון, מופקדת הקתדרה בניהול וכלכלה על שם מנדס פראנס וכלת פרס ישראל לניהול לשנת ה'תשס"ה 2005.
חלק מילדותה גדלה בקריית חיים, שם הקימו הוריה משק עזר בנוסף לעיסוקיהם – האב מתתיהו כמהנדס והאם נעמי כמורה.
לקראת לימודי התיכון חזרה ללמוד בבית הספר הריאלי העברי בחיפה.
עשתה את חוק לימודיה לתואר הראשון בסוציולוגיה ובפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית.
את התואר השני והדוקטורט ערכה בטכניון בפסיכולוגיה תעשייתית.
הגישה את עבודת הדוקטורט בשנת 1972, בנושא "תגמולים וביצוע במצבי עבודה – יישום למדענים ומהנדסים", בהנחייתו של פרופסור ישעיה רים.
עשתה פוסט-דוקטורט במחלקה לפסיכולוגיה שבאוניברסיטת מרילנד.
מונתה למרצה בכירה בטכניון ב-1980 ולפרופסור מן המניין ב-1993.
עבדה ברפא"ל תקופה קצרה כמ"מ ראש היחידה למשאבי אנוש וארגונים.
שהתה בשבתונים וכפרופסור אורח באוניברסיטאות אילינוי, מרילנד, אוניברסיטת וושינגטון בסיאטל, אוניברסיטת קולומביה, ניו יורק, וברקלי.
כמו כן, במזרח הרחוק – אוניברסיטת סורוגדי בטוקיו שביפן, האוניברסיטה הסינית בהונג קונג, באוניברסיטת הונג קונג למדע ולטכנולוגיה, באוניברסיטת נאניונג שבסינגפור ובאוניברסיטת פקינג בבייג'ינג שבסין.
היא הכשירה קרוב לשמונים תלמידים לתוארי מגיסטר ודוקטורט.
ארז מכהנת כמתאמת מעמד האישה בטכניון.
ארז זכתה בפרס על המאמר הטוב ביותר בהתנהגות ארגונית מטעם האקדמיה האמריקנית לניהול, וכן בפרס הסימפוזיון החדשני ביותר בכנס השנתי של האקדמיה האמריקנית לניהול, יחד עם סינטיה לי.
כמו כן, זכתה בפרס על מאמר שכתבה יחד עם מיטשל, הולטון ולי מטעם האיגוד הבינלאומי לפסיכולוגיה יישומית.
ב-1998 זכתה לאות הוקרה במסגרת הצדעה לנשים מצטיינות בחיפה, מעיריית חיפה ומהארגון הבינלאומי של הסורופטימיסטים.
ב-2002 קיבלה פרס על תרומתה המחקרית מטעם האגודה הבינלאומית לפסיכולוגיה תעשייתית (IAAP).
היא חברת כבוד (Fellow) באגודה האמריקנית לפסיכולוגיה תעשייתית ארגונית, חברת כבוד באגודה האמריקנית לפסיכולוגיה, חברת כבוד באקדמיה האמריקנית לניהול ואף כיהנה שלש שנים כחברה במועצת המנהלים של האקדמיה האמריקאית לניהול.
בשנת 2008 נבחרה למועצת העיר חיפה.
מרים ארז נשואה לליפא, אם לשניים וסבתא לחמישה.
מרים ארז חוקרת שלושה תחומים: האחד הוא מוטיבציה לעבודה, השני הוא הבדלי תרבות בהתנהגות ארגונית, פה היא גם עסקה בהשפעת הגלובליזציה על ההתנהגות הארגונית ונושא שלישי הוא חדשנות.
מחקריה נעשים רובם ככולם בשיתוף פעולה עם תלמידיה ועמיתיה.
התחום הראשון אותה החלה לחקור ארז הוא מוטיבציה לעבודה, שעוסק בשאלות של איך מגבירים מוטיבציה למטרה של הגברת פריון וגם למטרה של שביעות רצונם של העובדים.
התנאי השני הוא המשוב – מתן משוב על הביצוע הכרחי על מנת שאכן יעדים יביאו לביצועים גבוהים.
שאלה נוספת אותה בדקה ארז היא: אם מחויבות היא דבר חשוב, אז כיצד יוצרים אותה ?
הדרך שבחרה לבדוק היא דרך שיתוף בהצבת יעדים ואכן נמצא שאנשים וגם צוותים שמשתפים אותם יותר בתהליך הצבת יעדים, הם בעלי רמת מחויבות גבוהה יותר וגם ביצועים טובים יותר.
מאמרה בנושא (Resolving scientific disputes by the Antagonists) זכה בפרס המאמר הטוב ביותר של האקדמיה לניהול.
המאמר הוא ייחודי מאמר בכך ששני חוקרים שמצאו בעבר תוצאות מנוגדות לגבי השפעת השיתוף ביעדים על מחויבות וביצוע שיתפו פעולה על מנת להבין את הסיבות להבדלים בממצאים שקיבלו.
נושא שני אותו התחילה לחקור בעקבות חקר המוטיבציה עוסק בהבדלי תרבות בהתנהגות ארגונית.
היא גילתה ששיטות מוטיבציה שמצליחות בתרבות אחת אינן בהכרח מצליחות בתרבות אחרת ועניין אותה מהי הסיבה לכך.
כתוצאה מכך החלה בסוף שנות השמונים וראשית שנות התשעים בחקר הבדלי תרבות בהנעה לעבודה.
היא כתבה שני ספרים וערכה שני ספרים בנושא וכן פרסמה מספר מאמרים.
ספר זה כתבה מרים ארז ב-1993 יחד עם כריס ארלי, שהיה סטודנט שלה וחקר יחד איתה את הנושא.
הספר מסביר כיצד משפיעה התרבות על ערכי האדם וכתוצאה מזה מה חשוב לו ומה אינו חשוב לו.
כתוצאה מכך מסביר הספר למה אותם גורמים שמניעים אנשים בתרבות אחת, אינם חשובים בתרבות אחרת.
למשל במזרח הרחוק ישנו דגש על הערך קולקטיביזם, לפיו חשוב לאנשים להיות שייכים לקבוצה ומטרות הקבוצה חשובות ממטרות הפרט.
לעומת הצד השני של המטבע, שהוא אינדיבידואליזם הרווח בתרבות המערב, שלפיו חשוב לאנשים להיות יחידים שונים ולפיו מטרות היחיד חשובות ממטרות הקבוצה.
מכאן אם יוצעו לאנשים בחברות קולקטיביסטיות תגמולים אישיים, הדבר לא ייתפש בחיוב, אבל אם תציע תגמולים ברמת צוות – הדבר ייתפש באופן חיובי.
ערך אחר הוא ערך של מרחק כוח, שאומר שבתרבות של מרחק כוח גדול יש הבדל בין דרגים שונים בהיררכיה החברתית ובהיררכיה הניהולית והחברה מקבלת את ההבדל הזה כקיים.
זאת לעומת חברה עם מרחק כוח קטן, בה יש הבדלי כוח מועטים בין רמות שונות בהיררכיה החברתית.
הערך הזה רלוונטי בארגון לגבי המשמעות של קבלת הוראות מלמעלה, לעומת שיתוף בקבלת החלטות.
בתרבות של מרחק כוח גבוה, רגילים לקבל הוראות מן הממונה, בעוד שבמרחק כוח נמוך מעדיפים להיות שותפים להחלטות.
בשנים האחרונות עובדת ארז על גישה קצת אחרת שמושפעת מתהליך הגלובליזציה המשנה את סביבת העבודה.
אנשים העובדים בסביבה גלובלית חולקים במערכת של משמעויות משותפות המתבטאת בתרבות הגלובלית, שהיא מעבר לתרבויות הלאומיות מהן באים העובדים.
התרבות הגלובלית מהווה את הדבק החברתי הקושר בין עובדים הבאים המסביבות תרבותיות שונות ועובדים יחד בארגונים הרב-לאומיים.
בשנת 2004. בנוסף, פורסמו מספר פרקים בנושא בין השנים 2006–2008, כפי שניתן לראות באתר הבית שלה.
לאחרונה, כתבה ארז יחד עם מישל גלפנד וזיינפ אייקן מאמר מסכם של הספרות שהתפרסמה בעשר השנים האחרונות בנושא של הבדלי תרבות בהתנהגות ארגונית
נושא שלישי בו מתמחה ארז הוא החדשנות.
לנושא זה היא הגיעה דרך התעניינותה בתרבות והסביבה הגלובליות.
אחד הגורמים שקובעים הצלחות של חברות כיום בתחרות גלובלית הוא חדשנות.
בנושא זה היא חוקרת מספר תחומים: האחד הוא ההשפעה של תרבות לאומית על החדשנות.
השני הוא ההשפעה של תרבות ארגונית על חדשנות.
השלישי הוא השפעה של תהליכים בקבוצה והרכב הקבוצה על החדשנות.
והרביעי הוא פיתוח שיטות שבאמצעותן ניתן להגדיל את החדשנות בצוותים.
בנושא של תרבות ארגונית מצאה ארז עד כמה היא חשובה לתוצאות חדשניות.
למשל יכולים להיות אנשים מאוד חדשניים, אבל אם הם עובדים בסביבה שאינה תומכת בחדשנות, הם לא יגיעו לאותן תוצאות כמו אנשים שיעבדו בסביבה של תרבות ארגונית התומכת בחדשנות.
ארז מצאה שעל מנת להצליח בחדשנות חשוב לא רק להיות יצירתי, אלא גם להיות בעל יוזמה, ושאנשים חדשניים יודעים לקדם את הרעיונות שלהם.
ארז יחד עם תלמידיה, פיתחה שיטה להגברת חדשנות.
השיטה הבנויה על שני עקרונות: האחד הוא שחברי הצוות יידעו מה המשאבים של כל אחד מחברי הצוות, במה הוא יכול לתרום ואם יודעים ומבהירים את נקודות החוזק של כל אחד – הם יכולים לנצל טוב יותר את המשאבים האישיים של חברי הצוות.
השני הוא התבוננות של הצוות על עצמו.
הכוונה היא לכך שהצוות עושה פסק זמן בתוך תהליך העבודה שלו ומנתח את תהליכי הצוות.
עד כמה הצוות מכוון ופועל בתהליכי המטרה ועד כמה ניצלו את משאבי הצוות.
ארז ותלמידתה ניסו זאת באחד הארגונים בארץ במסגרת סדנה שבדקה את שני התהליכים ומצאה שקבוצות שהיו מודעות למשאבים השונים של חברי הצוות וכמו כן, ביצעו התבוננות עצמית על תהליכי הצוות, הגיעו לביצועי חדשנות יותר גבוהים.
המנהל שעובד מחוץ לגבולות התרבות שלו, בתרבות אחרת
כתבה ארז ביחד עם כריס ארלי והוא ראה אור בשנת 1997. הספר דן במנהל של אנשים שלא מאותה תרבות, החי בסביבה שונה ולה כל מיני קודים תרבותיים השונים מאלה הנהוגים בתרבות שלו וגם ההתנהגויות שבתרבות המארחת, שונים מאלו שבתרבות שלו.
הספר טוען כי על מנת להכיר תרבויות אחרות על המנהל קודם כל להכיר היטב את התרבות שממנה הוא בא ולהבין מהן שיטות הניהול התואמות את תרבותו.
רק לאחר מכן יוכל ללמוד ולהבין תרבויות אחרות, ולהתאים את שטות הניהול למערכת הערכים שבהן.
המחקרים העכשוויים של ארז עוסקים בשני התחומים של הסביבה הגלובלית ושל החדשנות, בהקשר לסביבה הגלובלית ארז חוקרת כיצד עובדים וכיצד ארגונים מסתגלים לסביבה הגלובלית.
עובדים מפתחים זהות גלובלית המאפשרת להם להרגיש שייך לסביבה זו, גם אם איננה סביבת התרבות המקורית שלהם.
ארגונים מפתחים תרבות ארגונית גלובלית, המאפשרת להם לאזן בין אינטגרציה גלובלית של הפונקציות הארגוניות השונות מעבר למדינות השונות בהן הם פועלים, לבין התאמה לתרבות הלוקלית – לערכי העובדים ולמערכת העדיפויות של הצרכנים, השונים מתרבות לתרבות.
במאי 2023 התפרסמו תוצאות מחקר שלקחה בו חלק, שבחן את השפעות הגיוון הדיסציפלינרי על יצירת רעיונות עיצוב בצוותים דיאדיים.
המחקר מצא שגם בתחום העיצוב, כמו בתחומים רבים אחרים.
במהלך המחקר, שלושה שופטים מומחים בחנו תוצרים של שלושה צוותים שהורכבו ממעצבים בלבד, מעצבים וחברי צוות מרקע אחר, וצוות שכולו מורכב מאנשים שאינם מעצבים.
השופטים נתנו ציון לרעיונות עבור מקוריות, שימושיות ועמידה בדרישות, כמו גם העניקו ציוני יצירתיות סובייקטיביים עצמאיים.
בנוסף בדקו גם את נדירות הרעיונות.
הממצאים מצביעים על כך שלצוותים דיאדיים מעורבים הציונים הגבוהים ביותר כמעט בכל המשתנים, ובכך מרמזים שהעיצוב אינו שונה מתחומים אחרים, ובכך מוסיפים לספרות המעדיפה צוותים מגוונים ליצירתיות מוגברת.
רים, ישעיהו., וארז מרים.: פסיכולוגיה של העבודה: פרקים נבחרים.
רים, ישעיהו., ארז מרים וזיידנרוס, הדסה.: הנעה, סיכון, ערכים: פרקים נבחרים בפסיכולוגיה חברתית.
ספריית המינהל, תל אביב, 1974.
מרים בן-פרץ (1 באפריל 1927 – 15 ביולי 2020) הייתה פרופסור לחינוך באוניברסיטת חיפה ונשיאת מכללת תל-חי.
כלת פרס ישראל לחקר החינוך לשנת 2006 וכן כלת פרס א.מ.ת בתחום החינוך וקידום החינוך לשנת 2015.
בן-פרץ נולדה בברסלאו שבגרמניה לד"ר ישראל אברהם רבין ולד"ר אסתר רבין.
בשנת 1935 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בחיפה.
בן-פרץ למדה בבית ספר לבנות "מזרחי" ובבית הספר הריאלי העברי ושירתה שירות לאומי בקבוצת "אמונים" שהתיישבה בעין הנצי"ב.
הייתה פעילה בארגון ההגנה ובמלחמת העצמאות שירתה כמדריכת נשק בירושלים הנצורה.
במלחמה נהרג בעלה , שהיה אחד מאנשי מחלקת הל"ה.
קודם למלחמת השחרור החלה בלימודי ביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, שנפסקו עם גיוסה.
בשנת 1958 סיימה את לימודי תואר ראשון.
בשנת 1969 סיימה לימודי תואר שני באוניברסיטה העברית בהוראת מדעים ובשנת 1977 קיבלה תואר דוקטור בחינוך באוניברסיטה העברית.
החל בשנת 1969, ועד פרישתה לגמלאות בשנת 1997, הייתה חברת הסגל בפקולטה לחינוך של אוניברסיטת חיפה.
במהלך שנות עבודתה הייתה ראש החוג להוראה (1978–1985) וראש בית הספר לחינוך (1988–1993) ובשנת 1990 הוענקה לה דרגת פרופסור מן המניין.
בשנת 1993 ייסדה באוניברסיטת חיפה את המרכז לחינוך יהודי בישראל ובתפוצות ועמדה בראשו עד לשנת 2000.
בין השנים 1993–1996 הייתה נשיאת מכללת תל-חי.
תחת ניהולה הפכה המכללה ממרכז לימודי חוץ למוסד אקדמי בחסות אוניברסיטת חיפה.
לקראת סיום כהונתה קיבלה המכללה אישור מהמועצה להשכלה גבוהה להעניק תארים ובכך הפכה למכללת החסות הראשונה שהפכה עצמאית.
כיהנה כפרופסור אורח באוניברסיטאות אמריקאיות, קנדיות ואירופאיות, ביניהן: מכון אונטריו למדעי החינוך , אוניברסיטת סטנפורד, אוניברסיטת המדינה של מישיגן, אוניברסיטת קיימברידג' והמכון לחינוך של אוניברסיטת לונדון.
מחקריה עוסקים בחקר תוכניות לימודים ובתחום הכשרת מורים.
חקרה את תחום פיתוח תוכניות לימודים ובמסגרתה קבעה מונח חדש - "פוטנציאל קריקולרי" - לתיאור תוכנית לימודים כתוכנית הפתוחה לשינויים ומותאמת לצורכי המורים והתלמידים.
מחקריה נגעו גם בחינוך היהודי בישראל ובקרב יהדות התפוצות.
מומחיותה הביאה למינויה לוועדות מקצועיות רבות, ובין התפקידים שימשה, בין השאר כיו"ר ועדות במשרד החינוך והתרבות לעניין הרפורמה בבחינות הבגרות (1993–1994), להכנת תוכנית חומש לחינוך במגזר הערבי (1997–1998) ולרפורמה בהכשרת מורים (2000).
תפקידים נוספים בהם החזיקה, בין השאר, במסגרת מכון מופ"ת (יו"ר ועדת ההיגוי של בית הספר להתפתחות מורי מורים), המרכז הארצי לבחינות ולהערכה, האגודה האמריקנית לחקר החינוך, מועצת המנהלים של המכללה לחינוך גופני ולספורט ע"ש זינמן במכון וינגייט וכן במסגרת האוניברסיטה הפתוחה.
בן-פרץ כיהנה שנים רבות כחברת מועצת העיר בחיפה (1973–1978, 1983–1988, 1997–1998) וכחברת הנהלה בקרן תרבות חיפה, והנהלת בית "יד לבנים" בחיפה, בשנת 2001 הוענק לה תואר יקירת העיר.
בן-פרץ זכתה בפרס עמוס דה-שליט בהוראת המדעים (1971), פרס על מפעל חיים מהאגודה לחקר החינוך (1997), בשנת 1997 הוענק לה פרס מפעל חיים בתחום תכנון לימודים מארגון AERA, אות יקירת אוניברסיטת חיפה (2002) ופרס ישראל לחקר החינוך (2006).
משנת 2010 היא חברה באקדמיה האמריקאית לחינוך NAEd.
בשנת 2012 זכתה בפרס על הכשרת מורים מ-AERA, באותה שנה זכתה גם לתואר עמית של כבוד מהאוניברסיטה הפתוחה בישראל.
על תרומתה לתחום החינוך וקידום החינוך.
הייתה נשואה לעורך הדין משה בן-פרץ, שהיה התובע הצבאי של מחוז חיפה וחיל הים בזמן מלחמת השחרור ושותף בכיר במשרד עו"ד יעקב סלומון, ליפשיץ ושות'.
בן פרץ נפטרה ב-15 ביולי 2020. הותירה אחריה ארבעה ילדים ואת אחיה הפרופסור מיכאל רבין.
אח נוסף היה הפרופסור חיים רבין.
מַרְיָם ברטוב (גוטמן) (25 ביולי 1914 – 30 ביוני 2012) הייתה סופרת ילדים, ציירת ומאיירת ישראלית.
ברטוב נולדה בקיץ 1914 בעיר המבורג שבצפון גרמניה.
בילדותה מתה עליה אמה, והיא התחנכה בבית סביה בבירה בברלין.
ברטוב הצטיינה בציור מגיל צעיר, ולמדה בגימנסיה ריאלית ולאחר מכן באקדמיה לאמנות.
עוד בילדותה הגיעה להכרה ציונית והייתה פעילה בתנועת "החלוץ".
בשנת 1935, על רקע עליית הנאצים לשלטון, היגרה משפחתה לארגנטינה, אך היא החליטה לעלות לארץ ישראל, ועלתה בשנת 1936. בארץ הצטרפה לגרעין של הקיבוץ המאוחד בשם "קיבוץ מחר" ששכן ברמתיים, ובשנת 1942 התיישב בגברעם.
ברטוב הייתה חברת הקיבוץ במשך עשרות שנים.
בהמשך עברה לבאר שבע, ולבסוף התיישבה בנתניה.
בקיבוץ עסקה, בין היתר, בייצור צעצועים שעיצבה בעצמה.
בשנת 1949 החליטה לכתוב סיפור לילדים, על פי סיפור שסיפרה לילדיה, לאחר שעיצבה בובות בד בדמויות הסיפור.
היא פנתה אל שחקן תיאטרון "האהל" יהודה גבאי, שכתב על פי הנחייתה את הסיפור "עֲליקָמָא הקטן", העוסק בכושי באפריקה.
את הסיפור איירה ברטוב במגזרות נייר בצבעים אדום, לבן ושחור.
הצלחת הספר הביאה לכתיבת ספרים רבים נוספים, ולאיור ספרים של כותבים אחרים.
כן איירה לעיתונים "דבר" ו"משמר לילדים".
גם בספרים שאיירה, כתבה לעיתים קרובות את הסיפורים, והגישה אותם כשהם מאוירים למספרים ולחורזי החרוזים, כך שחלקה ביצירה היה גדול מאיור גרידא.
בשנת 1986 זכתה מידי נשיא המדינה חיים הרצוג על מפעל חייה באיור ספרי ילדים בפרס בן-יצחק, המוענק על ידי מוזיאון ישראל למאייר המצטיין לספרי ילדים.
ברטוב עבדה בקיבוץ במשך שישה ימים, וציירה, כתחביב, ביום השביעי.
ציוריה הוצגו בתערוכות, וזכו להכרה אמנותית.
ברטוב ציירה בטכניקות שונות, לרבות ציור על זכוכית וחיתוך עץ.
בשנת 1949 הציגה ציור זכוכית בתערוכה "הקיבוץ במאבק ובמערכה" של הקיבוץ המאוחד בבית סרני שבגבעת ברנר, וב-1951 הציגה ב"תערוכת אמני ישראל" במוזיאון תל אביב.
בשנת 1955 הציגה בתערוכת אמני ההתיישבות העובדת במשכן לאמנות בעין חרוד, ב-1958 בתערוכת אמני הקיבוץ בנען, וב-1960 הציגה בבית האמנים בירושלים תערוכה שזכתה לביקורות מחמיאות.
בשנת 1961 הציגה בגלריה "אטליי" בתל אביב תערוכה מציוריה, שכללה גם ציורים על זכוכית, וגם איורי מגזרות נייר לספרי ילדים.
בשנת 1968 זכתה בפרס ראשון ב"תערוכת יום העצמאות של ציירי הנגב".
ב-1970 הציגה בגלריה "אנגל" תערוכת ציורי שמן.
ב-1972 הציגה במוזיאון הנגב לאמנות בבאר שבע.
ברטוב הייתה אם לשלושה: פרופ' אלישע ברטוב (אופתלמולוג, מנהל מחלקת עיניים במרכז הרפואי וולפסון ופרופסור חבר קליני לאופתלמולוגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, חבר נשיאות המועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית בישראל), חנה כץ ושולי כץ (מוותיקי קיבוץ גברעם; נהרגה מפגיעת קסאם ב-2008), וסבתא לנכדים.
בשנותיה האחרונות המשיכה להתגורר בביתה בנתניה עד לאשפוז בו נפטרה.
נפטרה בקיץ 2012 בסמוך למלאת לה 98, והובאה למנוחות בבית העלמין שיכון ותיקים בנתניה.
איפה רותי?: ספור קטן לילדים קטנים, תל אביב: סיני, 1956.
מוקי הקוף: ספור עם ציורים לגיל הרך, תל אביב: סיני, תשי"ז.
גמד הצבעונים: ספור קטן לילדי הגן, תל אביב: סיני, 1958.
מעשה בצמר-פלא, מרחביה: ספרית פועלים ('ספרית חלון'), תשי"ט 1959. (מהדורה נוספת: קריית גת: דני ספרים, 1997)
מעשה בצמר פלא; סִפרה מרים ברטוב; ציְרה נורית צרפתי; עִבד לעברית קלה משה מנור, ירושלים: המחלקה לחנוך ולתרבות בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית ('גשר לילדים'), 1980.
טפות הגשם, תל אביב: הקיבוץ המאוחד ('ספרית דרור'), תש"ך 1959.
ילד המאדים בתל אביב, תל אביב: סיני, 1962.
צִפור קטנה סִפרה לי: לבנית ושחורית, תל אביב: סיני, 1962.
עשרה סיפורים לקטנים, ביחד עם : נחום גוטמן, משה טבנקין, דליה רביקוביץ, הוצאת הקיבוץ המאוחד, ספרית דרור 1964.
קפיץ וקפיצה, מרחביה – תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ג 1973.
חנן מביט בענן, גבעתיים – רמת גן: מסדה, 1977.
אחד האהובים שבספריה של ברטוב הוא הספר "עֲליקָמָא הקטן".
הספר מספר את סיפורו של הילד עליקמא שהוא כושי מאפריקה, ואמו שמה סמבינה.
הספר פותח במילים: "ראו ילדים כאן עומד עליקמא / עליז ושמח יודעים אתם למה?
/ ראשית הוא כושון / ושנית שחרחרון / ושלישית הוא יודע לרכב על פילון."
כאשר פורסם הספר בשנת 1949 לא נראה היה כי למילים אלו משמעות שלילית מיוחדת, אך עם חלוף השנים הפכה המילה "כושון" לטעונה במשמעויות שליליות, וחרוזים אלו לא נראו תמימים כפי שנכתבו.
בשנת 2007 פסק בית משפט השלום בירושלים בתביעת לשון הרע של מאבטח ממוצא אתיופי, שבשעת מריבה קרא לו נהג אגד "כושי", והביא את הספר "עליקמא" כדוגמה לשינוי השלילי שחל במשמעות המילה "כושי" משנות הארבעים, בהן נחשב הכינוי לחיובי, ועד לשנת 2007.
בשנת 1999 החליט אגף הנוער במוזיאון ישראל להוציא מהדורה מחודשת לספר, וברטוב החליטה לשנות את מילות הפתיחה של הספר כך שלא יכללו את המילים "כושון" ו"שחרחרון", וכתבה כי "ראשית, יש לו אבא / שנית, יש לו אמא / ושלישית יש לו פיל שקוראים לו במבימא".
ברטוב עצמה הסבירה כי לדעתה ספרה אך קירב את הילדים לדמותו של עליקמא השחרחר, ולא הייתה לה כל כוונה גזענית.
יהודה גבאי, עליקמא הקטן: ספור בחרוזים לגיל הרך, תל אביב: סיני, 1949.
אביגדור המאירי, ילדים וחגים בישראל, תל אביב: סיני, 1949.
אביגדור המאירי, בואו לאכול!: ספור קטן לילדי הגן, תל אביב: סיני, 1957.
רנה שני, שלושה ידידים קטנים, מרחביה: ספרית פועלים, תשכ"ב 1962.
רנה שני, כושיה עם שמשיה, תל אביב: עם עובד ('ספרית שפן הסופר'), תשכ"ד 1963.
עודד בורלא, רכבת החלומות תל אביב: עם עובד ('ספרית שפן הסופר'), תשל"ג 1972.
אוריאל אופק, סִפור ומשחק האצבעות; צִלומים: נתן סדן, תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ה 1975.
רנה ק' אבני (כתבה על-פי אגדת עם), דיסה מתוקה, פתח תקווה: לילך, 1995.
מרים אֶטל בָּרָץ (אוסטרובסקי) (ב' בטבת ה'תר"ן, 23 בדצמבר 1889 – ב' בטבת ה'תשל"א, 30 בדצמבר 1970) הייתה מראשוני דגניה א' ומייסדת הרפת בקיבוץ.
זכתה בפרס צימרמן על תרומתה "לטיפוח וגידול הבקר, ובחינוך דור בוקרים ובוקרות בארץ".
הייתה אשתו של יוסף ברץ.
ברץ נולדה בסוף שנת 1889 בשם מרים אוסטרובסקי בעיירה בוגוסלאב שבקייב שבאימפריה הרוסית, כיום אוקראינה, בת יוסף יהודה ליב אוסטרובסקי (התפרנס מחכירת מעבורת על נהר רוס) ודבורה לבית דבורין (שנפטרה בפסח 1902 כשמרים הייתה כבת 11).
ב-1903 נשא האב אישה שנייה.
לצד מרים מנתה המשפחה עוד שלושה אחים ושתי אחיות.
המשפחה הייתה ציונית, והילדים התחנכו ברוח הרעיון הציוני ושמעו סיפורים על ארץ ישראל וגאולת הקרקע בה.
אחיה הבכור, אשר, החליט לנסוע לארץ ישראל ב-1903 כשהיה כבן 17, ומאוחר יותר, ב-1905 עלה ארצה גם אחיה השני אהרון.
ברץ הושפעה מכך רבות, ברבות הימים כתבה: "עוד בהיותי בת 12, כששמעתי את אחי מדבר על ארץ ישראל, נקבע אצלי יחס מסוים לארץ ומחשבותיי היו מרוכזות בה".
בשנת 1906, בטרם מלאו לה 17, עלתה ברץ לארץ ישראל, לאחר שאביה עלה ארצה לפניה וקנה שטח חקלאי גדול בכפר סבא.
אחיה, שהגיעו לפניה, נהגו לבקר שם, והיא החליטה להישאר בכפר סבא עם סבה וסבתה, עבדה ובישלה במסעדה משפחתית קטנה שפתח הסב.
מאחר שהעבודה לא הייתה רבה, החליטה לעבור למושבה פתח תקווה, שם עבדה בפרדסים.
בעלי הפרדסים העדיפו להעסיק גברים בגלל כוחם הפיזי או ערבים, שעבודתם הייתה זולה, ורק מעטים הסכימו להעסיק אישה בחקלאות.
על כן היה על ברץ להתאמץ להוכיח עצמה על מנת להתקבל לעבודה.
חבריה של ברץ עלו לגליל, לחוות כנרת, והציעו לה להצטרף אליהם, במטרה לשמש כאחראית על עבודות משק הבית.
ברץ רצתה לעבוד גם מחוץ לבית, אך החברים לא הסכימו מחשש שתעבוד קשה מדי.
היא לא הייתה מוכנה להתפשר והחליטה להמשיך ולעבוד בפרדס, ובכך גם עזרה לסבה וסבתה לכלכל עצמם.
באחד הימים קיבלה ידיעה כי היא מתבקשת לבוא לעזרת חבריה בכנרת מכיוון שחברתה, שרה מלכין, חולה.
היא עלתה לכנרת ועבדה שם כארבעה חודשים, עבודה מאומצת מעלות השחר ועד שעות הליל.
על תקופה זו העידה לימים כי "אלה היו חודשי עבודה מאומצים, שופעי חיים ושמחה".
כאשר הבריאה מלכין, החליטה ברץ לעבור למצפה יחד עם כמה מחבריה שכבר היו במקום.
היא עבדה במקום כחודשיים, ולאחר מכן עברה לחדרה לעבוד בתלישת חמצה, עבודה שנחשבה פיזית וקשה עד מאוד.
בתחילה לא הסכים אף איכר לקבלה לעבודה, אך ברץ שוב הוכיחה יכולתה ואף קיבלה שכר הגון בעבור עבודתה זו.
מאוחר יותר הגיעו לחדרה חבריה מכנרת.
הם חיו יחדיו, והשכר שקיבל כל אחד מהם עבור עבודתו הועבר לקומונה: "כל אחד קיבל את משכורתו החודשית והביא את כספו אלי...
לאחד קניתי נעליים, לשני מכנסיים...
וכך ניהלתי את הבית במשך שלושה חודשים".
לאחר זמן מה הציעו נציגי המשרד הארצישראלי לקבוצה לעלות צפונה שוב, הפעם במטרה ליישב את אום ג'וני שעל גדות הכנרת.
הקבוצה קיבלה את השטח והחלה לעבוד במקום.
ברץ נקראה על ידי אביה, ששהה באוקראינה, לשוב לשם לזמן קצר, אך משהגיעה לשם גילתה להפתעתה כי אביה אינו מוכן שתשוב ארצה.
לאחר מאבקים ומריבות, ברחה ברץ מהבית ושבה לאום ג'וני, שכבר נקראה "דגניה".
במקום היו מספר עופות, פרה אחת וצעירים רבים שעבדו וחיו יחד.
בדגניה החלה להתמסד גם אהבתה של מרים ליוסף ברץ, חבר הקבוצה (ולימים ממקימי האגודה למען החייל, חבר הכנסת הראשונה), שאותו פגשה בחדרה.
שאלת הנישואים עמדה על הפרק, ולאחר החלטה משותפת בתוך הקבוצה הוחלט כי השניים יינשאו בכ' בסיוון 1912. ברץ תיארה את חתונתה כ"חג כפול": חנוכת הבית לדגניה החדשה וחתונה ראשונה של חברי דגניה הראשונים.
כאשר נולד בנם גדעון, הילד הראשון לדגניה, לא הסכימה ברץ לוותר על עבודתה בקבוצה והביאה את בנה התינוק איתה לרפת: "המשכתי את אורח חיי כמקודם, והתגברתי על כל הקשיים.
הייתי קמה בשלוש בלילה לעבודה ולא הפסקתי עד עשר בערב".
באותם ימים ראתה הקבוצה בילדים תוצר משותף; אי לכך, הוחלט שילדם של מרים ויוסף יהיה שייך לכלל הקבוצה.
עם זאת, אותה שנה היה נהוג לשלם לכל חבר עובד משכורת חודשית, ומאחר שהקדישה זמן גם לטיפול בבנה, קיבלה רק שני-שלישים מהמשכורת.
לאחר כשנתיים נולדה לזוג בתם דבורה.
שני הילדים נמצאו עם ברץ ברפת, כיוון שהחליטה להמשיך ולעבוד.
חברי הקבוצה לא ראו זאת בעין יפה, אך ברץ התמידה בהחלטתה זו.
כאשר הייתה התינוקת בת חודשיים, יצאה ללימודים בבן שמן.
היא שהתה שם כתשעה חודשים; לימים העידה בזיכרונותיה כי "הייתה זו התקופה הקשה ביותר בחיי".
כאשר חזרה לדגניה הביאה איתה מספר פרות וכמה עגלות וידע רב שצברה.
בזכות ידע זה הפכה מומחית לעבודת הרפת, ובהתאם לכך נשאה באחריות רבה.
ברץ המשיכה להתפתח בתחום זה, וכאשר נולד בנה החמישי בשנת 1926, יצאה ללימודים בהולנד על מנת להרחיב את ידיעותיה בתחום.
בשנת 1937 הצטרפה ליוסף שנסע לשליחות בארצות הברית, ושם למדה עוד על גידול בקר.
במשך שמונת החודשים שבהם נעדרו, נותרו שבעת ילדיהם של השניים בקיבוץ.
ברץ עבדה בענף הרפת יותר מארבעים שנה, והייתה חלק נכבד מענף זה.
היא המשיכה לעבוד ברפת עד שכוחותיה לא הותירו לה ברירה והיא עברה לעבוד במטבח, שם עבדה עד ימיה האחרונים.
יוסף ברץ נפטר ב-14 בדצמבר 1968, בגיל 78. מרים ברץ נפטרה כעבור שנתיים, ב-30 בדצמבר 1970, בגיל 81, ונקברה בבית הקברות של דגניה א', והותירה ילדים, נכדים ונינים.
ההצעה ליישב את אדמות אום ג'וני הגיעה מאת ארתור רופין, מנהל המשרד הארצישראלי.
כוונתו הייתה להקים יישוב קבע יהודי על אדמות אלה, שהיו שייכות לקרן קיימת לישראל.
שאיפתו הייתה שתושבי המקום יהיו פועלים עבריים שיפתחו את המקום ויחיו בו.
בשנת 1910 נענתה להצעתו לבסוף "הקומונה החדרתית", ועשרה גברים ושתי נשים עלו להקים על גדות הכנרת יישוב, שכונה "דגניה".
מבחינה משפטית היה השטח שייך לקרן קיימת לישראל; מבחינה מעשית, הפועלים היו רשאים לנהל את המקום כפי העולה על רוחם.
דגניה הייתה ליישוב הראשון שהוקם על אדמות קרן קיימת לישראל, ללא מנהל וללא אגרונום.
חברי הקבוצה קיימו חיי שיתוף ושוויון וקידשו את ערך כיבוש הארץ והאדמה (כבר מן היום הראשון לא היה השוויון מוחלט, משום שעל החוזה בין הקומונה החדרתית למשרד הארצישראלי היו חתומים רק גברים).
על פי יצחק טבנקין, דגניה הייתה מעין תחנת מעבר לכל פועל.
הפועלים נדדו ממקום למקום, הקימו יישוב והמשיכו לחלקת האדמה הבאה.
כל הפועלים עברו בדגניה, אך בודדים ונבחרים נשארו.
מרים ברץ צברה ניסיון בעבודה חקלאית טרם הצטרפה לקומונה החדרתית.
לפני הצטרפותה, עבדה בפרדסים ובזאת פרצה דרך חדשה לפועלת העברייה.
עם חברי הקומונה נמנתה גם חברתה שרה מלכין, שגם לה היה ניסיון חקלאי בעבודתה בפתח תקווה.
מאוחר יותר, כאשר עברו לאום ג'וני, דרשו שתיהן למצוא מקומות עבודה לפועלות, כדי שגם הן יוכלו לשאת בנטל, אך תוכניתן לא עלתה בקנה אחד עם רצון החברים.
מלכין עזבה, וברץ החליטה להישאר ולהמשיך לפעול לשינוי המצב.
הקבוצה החליטה להקים משק חקלאי שתוצריו יספקו את צרכיה ואת האוכלוסייה היהודית המתרחבת בארץ.
תנחום תנפילוב, מחברי הקבוצה, היה אחראי על מלאכת החליבה של הפרה הבודדת, כיוון שהיה היחיד שלמד את מלאכת הרפתנות.
באותה עת חזרה מרים ברץ מאוקראינה ולדאבונה גילתה שמלכין, חברתה הטובה, לא קיבלה את תפקיד החליבה כפי שרצתה.
הוויכוח בין מלכין לחברי הקבוצה היה מאוד סוער, ועל זאת כתבה ברץ בזיכרונותיה: "אין אנו רוצות רק לעבוד בבית ולהיות מפוטמות, ורק לכבס ולתקן...
אנו רוצות לשמור, לחרוש, לבנות מזריחת השמש עד שקיעתה-כמוכם...
על ידי מעשים הוכחנו להם שאנו יודעות ויכולות.
ברץ החליטה לנקוט יוזמה ועשתה מעשה: היא ניגשה לזכייה, אשתו של אבו רחים מהכפר אום ג'וני, כדי ללמוד את מלאכת החליבה.
במשק הבית הערבי תפקיד החליבה והטיפול בפרות היה מוטל על האישה.
באישון לילה למדה מזכייה כיצד לחלוב פרה, והתנסתה במלאכה בעצמה.
כאשר הגיע תנחום תנפילוב השכם בבוקר לחלוב את הפרה, גילה "שהחלב היה כבר על הכיריים".
כך הציבה ברץ בפני חברי הקבוצה, עובדה מוגמרת: מקומה הוא ברפת.
לאחר מגפה שפקדה את העדר בדגניה, החליטה ברץ ללמוד בצורה פורמלית את יסודות המקצוע.
מאוחר יותר, בזכותה, נוספו צעירות לעבודת הרפת.
באספת פועלים ב-1910, בדיון שהתקיים בשאלה באילו תחומי עבודה יכולות הנשים לקחת חלק, התבטאה ברץ בזכות חלוקת עבודה מגדרית.
בתגובה לדברי יעל גורדון בתו של א.
גורדון, שהתנגדה להצבתה כמבשלת היא העירה: "איני מבינה מדוע נבהלה כל כך החברה גורדון מפני התפקיד להיות מבשלת?
אני לא רואה בזה כל פחיתות כבוד.
לנהל משק ביתי - זוהי עבודה שהאישה מסוגלת אליה והאיש אינו מסוגל.
להפך, לעבודת השדה מסוגל יותר האיש מהאישה.
ומכיוון שאין שום יכולת לפועל להתקיים בעבודתו בשדה אם לא יהיה מי שינהל בשבילו משק ביתי, אני אומרת שהצעירות מחויבות לקבל עליהן את התפקיד הזה".
עם זאת, כמרכזת ענף הרפת, הנהיגה ברץ את רפת דגניה כענף בשליטה נשית.
מרים ברץ נאבקה על הזכות להיות פועלת חקלאית בעודה אם לשבעה.
היא פעלה למען חינוך משותף לילדי הקבוצה, שישחרר את האימהות בקבוצה מתפקידים אלה במטרה להשתתף בצורה פעילה בחיי הקבוצה ובעולם העבודה.
ברץ לקחה את ילדיה לרפת כדי להוכיח כי אפשר להיות אם יחד עם עבודת החקלאות.
התנהלות זו לוּותה בביקורת מצד חבריה וחברותיה בדגניה.
מרים בת-יוסף (31 בינואר 1931 - 8 באוקטובר 2023) הייתה ציירת ופסלת יהודיה אשר התגוררה בישראל, בצרפת ובאיסלנד.
נולדה בברלין בשם מאריון הלרמן למשפחה יהודית ממוצא ליטאי.
בשנת 1933 ברחה המשפחה לארץ ישראל והתגוררה ביפו.
בשנת 1936 השתתף אביה בהגנה בעת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, נפצע וכעבור 9 חודשים נפטר בבית חולים.
בשנת 1936 עברה עם אמה להתגורר בפריז.
בשנת 1939, עם עליית הנאצים, המשפחה חזרה לישראל והתגוררה בתל אביב.
היא החלה ללמוד אמנות בגיל צעיר ואימצה את השם מרים בת-יוסף כמחווה לאביה יוסף.
בשנת 1952 החלה ללמוד אמנות בפריז ובשנת 1956 החלה ללמוד אמנות בפירנצה.
הציגה במוזיאונים ברחבי העולם, ובישראל הציגה במוזיאון תל אביב, מוזיאון ישראל ובמוזיאון רמת גן.
בת-יוסף נפטרה ב-8 באוקטובר 2023. הותירה אחריה בעל, ארו, מבכירי האמנים באיסלנד, ובן.
"מעיין מרים" בכפר אעבלין קרוי על שמה.
בוארדי נולדה באעבלין להורים יוונים קתולים ממוצא לבנוני וסורי.
לאחר שהוריה שכלו את כל שנים-עשר בניהם בגיל צעיר, הם עלו לרגל לבית לחם והתפללו למרים שתחון אותם בבת.
לבני הזוג נולדה בת לה קראו מרים, ושנתיים לאחר מכן נולד להם בן נוסף.
בהיותה בת שלוש מתו שני הוריה בהפרש של מספר ימים, ומרים ואחיה היחיד נמסרו לקרובי משפחה שונים ולא נפגשו שוב מעולם.
בהיותה בת שמונה עקרה משפחת דודה שגידל אותה לאלכסנדריה.
כשמלאו לבוארדי 13, ביקש דודה להשיאה, אך היא סירבה שכן בקשה להקדיש את חייה לדת.
עקב כך החל דודה להשפילה ומקץ שלושה חודשים גילתה את ליבה בפני משרת המשפחה לשעבר, אשר הציע לה להמיר את דתה לאסלאם.
משסירבה מרים להצעה, שיסף האיש את גרונה והשליכה באחד מרחובות העיר.
כשבוארדי התעוררה, היא מצאה את עצמה במערה ואחות לבושה בכחול טיפלה בה משך ארבעה שבועות.
לימים ספרה מרים כי זיהתה באותה אחות את הבתולה בעצמה.
לאחר שהחלימה עבדה כמשרתת אצל מספר משפחות בערים שונות, וב-1865 הגיעה למרסיי שבצרפת.
בגיל 19 הצטרפה בוארדי לקהילת נזירות במרסיי, אך מקץ שנתיים השפיעה עליה הנזירה החונכת אותה להצטרף למסדר הנשים הכרמליתי.
בשנת 1867 היא הצטרפה למנזר כרמליתי בצרפת ושלוש שנים לאחר מכן יצאה עם קבוצת נזירות לקרנאטקה שבהודו כדי לייסד שם את מנזר הכרמליתיות הראשון במדינה.
ב-1871 נדרה את נדר הפרישות שלה, ושבה לצרפת ב-1872. ב-20 באוגוסט 1875 היא יצאה עם מספר נזירות לארץ ישראל כדי ליסד את המנזר הכרמליתי בבית לחם.
בהיותה הנזירה היחידה שדיברה את השפה הערבית פיקחה בוארדי על עבודות הבנייה, והמנזר אויש ב-21 בנובמבר 1876. בנוסף פעלה להקמת המנזר הכרמליתי בנצרת.
ב-22 באפריל 1878, ביום שני של פסחא, התגלה בפני בוארדי חיזיון, ובו ראתה מקום פלוני עליו נאמר לה: "זה המקום בו ישוע ברך את הלחם, בביתם של תלמידי אמאוס".
לאחר שבועיים היא הזדמנה לאמאוס ניקופוליס וזיהתה את המקום אותו ראתה בחיזיון.
עקב כך שוב עלה זיהויה של אמאוס ניקופוליס עם האירוע המתואר בברית החדשה, ובשנת 1879 קנו הכרמליתיות את השטח מהכפר הערבי עמואס, ובאתר החלו חפירות (לפי מקור אחר השטח נקנה כבר ב-1875).
בוארדי שהתה במנזר הכרמליתי בבית לחם עד מותה בגיל 32, כתוצאה מנמק שנגרם לאחר שבר בזרועה.
מרים איתן (22 באוגוסט 1935, כ"ג באב תרצ"ה, זאגרב, יוגוסלביה – 9 בינואר 2015, י"ח בטבת תשע"ה, ישראל) הייתה משוררת ומתרגמת.
נודעה בתרגומיה מהשפה הדנית לכתביו של סרן קירקגור.
מרים איתן נולדה בזאגרב שבקרואטיה, אז חלק מממלכת יוגוסלביה, ועלתה לארץ ישראל בשנת 1940. למדה בתיכון חדש בתל אביב.
בוגרת החוג להיסטוריה וספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים והחוג לספרות עברית ואנגלית באוניברסיטת תל אביב.
למדה דנית בדנמרק ולימודי תעודה בפקולטה לתאולוגיה של אוניברסיטת קופנהגן.
עסקה בהוראה וחינוך בבתי ספר על-יסודיים באשדוד ובירושלים, בפיקוח על תלמידים-עולים ומורים-עולים במשרד החינוך, מחוז ירושלים.
בשנים 1984–1986 ניהלה את "בית עגנון" והייתה חברה בוועד אגודת הסופרים בירושלים.
זכתה בפרס ניומן מטעם בית-הסופר ע"ש חיים הזז לביכורי שירה, פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת ופרס היצירה ע"ש ראש הממשלה לוי אשכול.
בעלה, דב איתן (1935–1988), היה שופט בית המשפט המחוזי בירושלים.
באוגוסט 1988 הצטרף לצוות ההגנה של ג'ון דמיאניוק.
כעבור 3 חודשים התאבד לאחר שאיימו לחשוף את היותו ביסקסואל, אם לא יפרוש.
מרים איתן נפטרה ב-9 בינואר 2015 בגיל 79, והובאה למנוחות בבית העלמין האלטרנטיבי בגבעת ברנר .
יסמין ובנזין: שירים (תל אביב: צ'ריקובר, תשמ"ג 1983)
צירופים: פואמה (ירושלים: מרים איתן, 1984) רישומים – מני סלמה
חיוך הלביאה: שירים (תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ז 1987)
שנה (תל אביב: הוצאת ירון גולן, 1990)
רק במקום של הגן: דיאלוג שירי ואלתורים על התנ"ך (תל אביב: ירון גולן, 1992) (בהשתתפות אמירה הס ושמעון שלוש)
תאנה על שן הסלע: שירים (ירושלים: כרמל, תשנ"ו 1996)
שירי ירושלים ואחרים / פלויד הורוביץ (ירושלים, 2004)
שיר טריטוריה: ציורים ירושלמיים / פיה טפדרופ (ירושלים: כרמל, תשס"ה 2005)
או-או / סרן קירקגור (ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשנ"ו–תשס"ח) 2 כר'.
העת הזאת; חזרה; ההבדל בין גאון לשליח / סרן קירקגור (ירושלים: כרמל, תשס"ח 2008) (הקדים וערך יעקב גולומב)
מה יגידו שושני השדה: שלוש שיחות בונות בהלכי רוח שונים / סרן קירקגור (תל אביב: רסלינג, 2009) (עריכה מדעית – תמר אילת-יגורי)
כוכבים ולבבות: תוכנית העשרה בספרות במסגרת מפעלי החינוך החברתי העל-יסודי בבית הספר ובספריות העירוניות שנת תש"ן (ירושלים: עיריית ירושלים, המחלקה לתרבות, אגף הספריות העירוניות, המינהלה לחינוך, תש"ן)
מרים אל-מנסורי היא טייסת הקרב הראשונה באיחוד האמירויות הערביות.
הייתה מהנשים הראשונות שהצטרפו לחיל האוויר האמירתי לאחר שנשים הורשו לשרת בחיל, זוכת "מדליית גאוות האמירויות".
אל-מנסורי השתתפה בתקיפות האוויריות של איחוד האמירויות נגד דאעש מעל שטח סוריה.
אל-מנסורי היא בת למשפחה בת שמונה ילדים, המשתייכת לאחת החמולות הגדולות באבו דאבי.
למדה תואר ראשון בספרות אנגלית באוניברסיטת איחוד האמירויות הערביות.
שאפה להיות טייסת ושירתה בצבא איחוד האמירויות במשך כעשר שנים, לפני שנפתחה האפשרות לגיוס נשים לחיל האוויר.
סיימה את לימודיה בבית הספר לתעופה ב-2007 והייתה אחת הנשים הראשונות שהצטרפו לחיל האוויר של איחוד האמירויות הערביות.
אל-מנסורי היא קצינה בדרגת מייג'ור (המקבילה לדרגת רב-סרן בצה"ל) ומטיסה מטוס מסוג F-16 פייטינג פלקון.
ב-2014 הייתה אחת הזוכות במדליית "גאוות האמירויות".
אל-מנסורי הובילה תקיפות אוויריות מעל שטח סוריה, כחלק מהשתתפות איחוד האמירויות הערביות בקואליציה בינלאומית נגד דאעש עד לנפילתו בשבי של הטייס הירדני מועאז אל-כסאסבה במהלך התקיפות, אז פרשה איחוד האמירויות מהשתתפות בקואליציה.
על אף שרואיינה לתקשורת מספר פעמים גם לפני השתתפותה בתקיפות נגד דאעש, הרי שלאחר התקיפות זכתה לסיקור נרחב בתקשורת הבינלאומית.
ממשלת איחוד האמירויות נעזרה בסיפורה של אל-מנסורי כדי לקדם תדמית חיובית של מדינה בעלת תרבות אסלאם מודרני.
במגוון אמצעי תקשורת פורסם כי לפי סוכנות ידיעות פלסטינית, משפחתה המורחבת של אל-מנסורי גינתה את פעילותה ונידתה אותה.
מרים אשכול (12 ביוני 1929 – 26 בנובמבר 2016) הייתה אשת ציבור ופעילה חברתית.
הייתה רעייתו של ראש ממשלת ישראל השלישי לוי אשכול (שכיהן בשנים 1963–1969), ולאחר מותו עמדה בהתנדבות בראש יד לוי אשכול.
אשכול נולדה בבקאו שברומניה בשם מרים זליקוביץ'.
כשהייתה בת 8 עלתה לארץ ישראל עם הוריה, ועימם התגוררה ברמת גן ובתל אביב, שם למדה בגימנסיה בלפור.
אשכול הייתה חברה בפלמ"ח, ובמסגרת שירותה בו ליוותה את השיירות לירושלים במהלך מלחמת העצמאות.
היא שירתה בצה"ל בהמשך המלחמה, ואחרי המלחמה הייתה חובשת בצה"ל.
לאחר שחרורה מצה"ל למדה לתואר ראשון בהיסטוריה ובספרות אנגלית ולתואר שני בהיסטוריה עם התמחות בתולדות ימי הביניים ב.
בשנים אלה עבדה כעוזרת מחקר של וולפגנג פון וייזל ויהושע פראוור והייתה ספרנית החוג להיסטוריה.
בעת שהייתה סטודנטית התגוררה ברמת גן, וניסתה למצוא דירה בירושלים.
לשם כך, מכריהם של לוי אשכול ושל אשתו דאז, אלישבע קפלן, יצרו קשר בינם לבין מרים, שרצו להשכיר לה דירה בביתם שבירושלים.
מרים שכרה אותה, ובתוך זמן קצר הפכה לידידתם הקרובה של משפחת אשכול.
עד 1956 עבדה באוניברסיטה העברית בירושלים, ובאותה שנה התקבלה לעבודה כספרנית בספריית הכנסת.
ב-3 במרץ 1964 נישאה לראש הממשלה המכהן לוי אשכול, שהיה נשוי לפני כן פעמיים ומבוגר ממנה בשלושים וארבע שנים, והייתה לצידו עד מותו ב-1969 ובכלל זה בתקופת מלחמת ששת הימים.
מרים אשכול הביאה סגנון חדש לתפקידה הבלתי רשמי, אשת ראש הממשלה, שונה מאשר של פולה בן-גוריון.
היא התלוותה למסעות דיפלומטיים ונשאה תפקידים התנדבותיים, בין היתר כיושבת ראש הוועד להקמת בית הלוחם ובפעילות למען האגודה להבנה ולידידות יהודית-ערבית.
ארגון עולי ברית המועצות קיבל את חסותה.
לאחר מותו של לוי אשכול סייעה מרים לממש בפועל את החלטת הממשלה להקים יד לזכרו, יד לוי אשכול, שהוקמה בשנת 1970. כארבעה עשורים עמדה בהתנדבות בראש הנהלת "יד לוי אשכול".
היא הובילה את הקמת ארכיון "יד לוי אשכול", סייעה באופן אישי לחוקרים ולעיתונאים בחקר פועלו של לוי אשכול ופעלה למען הקמת בית לוי אשכול.
לאחר סיום תפקידה, ב-2008 התמנתה לנשיאת הכבוד של יד לוי אשכול.
בתוך כך הרבתה בפעילות התנדבותית גם בתחום ההסברה ולמען קידום תרבות, אמנות ומדע.
היא הייתה נשיאת איגוד נשים אקדמאיות בישראל ונשיאת האגודה לפיתוח המדע וקידום המחקר והרפואי.
כמו כן הייתה נשיאת אגודת הידידים של בית האמנים בירושלים וחברת הנהלת מוזיאון ישראל.
בסרט התיעודי "האיש שניסה למנוע מלחמה" גילמה את דמותה של מרים השחקנית ענת סלונים.
אשכול התגוררה בירושלים וקבורה בחלקת גדולי האומה בהר הרצל.
מרים בן-אהרן (1923 - פברואר 2003) הייתה פסיכולוגית ישראלית, מפתחת גישת הטיפול הורה–ילד ("הגישה החיפאית" לטיפול דיאדי ), וממקימי המגמה לפסיכולוגיה קלינית-חינוכית באוניברסיטת חיפה.
מרים בן-אהרן נולדה בשם מירה קרוגמן.
היא גדלה בוורשה, ועם פלישת הנאצים ברחה עם משפחתה למחוז לובלין.
עם התפשטות הכיבוש החליטה המשפחה להיפרד, והוריה ואחיינה נספו.
לאחר השחרור למדה כשנתיים פסיכולוגיה באוניברסיטת ורשה, וב-1948 עלתה לישראל.
היא נישאה לגדעון בן-אהרן, מראשוני חיל הים, וכשהוא נשלח לתפקיד ממלכתי בפריז, המשיכה בלימודיה בסורבון.
אחרי חזרתה לארץ עבדה ברמת הדסה (מרכז קליטה ומיון לילדים בודדים שהובאו לארץ), ואחר כך טיפלה בילדים בתחנה לטיפול פסיכולוגי של התנועה הקיבוצית באורנים.
בין השנים 1961–1963 הייתה חברה בצוות של הפסיכואנליטיקאית מרגרט מאהלר בארצות הברית; הצוות פיתח גישה ייחודית לטיפול בהפרעות התפתחותיות קשות.
ב-1968 הקימה וניהלה את "התחנה לטיפול הפסיכולוגי-ההתפתחותי" בחיפה, שהתמחתה בהתערבות מניעתית בגיל הרך.
היא הקימה את הגן הטיפולי הראשון לילדים בחיפה, וב-1980 הצטרפה לצוות ההקמה של המגמה הקלינית-החינוכית בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה.
כמו כן הייתה בין מקימי מרכז מילמן.
בן-אהרן גיבשה סביבה גרעין של פסיכולוגיות ובעזרתן קידמה את גישתה הטיפולית החדשנית - "טיפול דיאדי אם-ילד אב-ילד", השמה במרכז ההתערבות את הקשר בין הילד להוריו.
גישה זו זוכה להערכה בין חוקרים חשובים בעולם, ובראשם הפסיכואנליטיקאי הבריטי פיטר פונגי.
בערוב ימיה נבחרה בן-אהרן ליקירת העיר חיפה.
גישת בן-אהרן, המכונה גם הגישה החיפאית לפסיכותרפיית הורה-ילד, היא גישה פסיכודינמית לטיפול קצר בהפרעות ביחסים אצל ילדים בגיל הרך, אשר פותחה על ידי בן-אהרן ועמיתותיה.
המודל צמח מתוך גישות פסיכולוגיות שונות: התפתחותיות, מערכתיות ופסיכואנליטיות.
ייחוד הגישה בגיבוש עקרונות מגופי ידע שונים להבנת בעיות התפתחותיות נפוצות ויישומם לגישה טיפולית יעילה וממוקדת.
הגישה צמחה מתוך חיבור בין מספר גישות פסיכולוגיות המדגישות את חשיבות הקשר בין ההורה לילדו להתפתחות התקינה של הילד.
גישה זו היא אינטרסובייקטיבית - התייחסותית, במהותה, כלומר גישה המתמקדת בקשר בין שני סובייקטים ובמערכות היחסים המופנמות שלהם.
הגישה שהנחילה ממשיכה להיחקר ולהילמד, וזוכה להכרה ולביסוס מתמשכים.
מרים בן-אהרן, רעיה אבמאיר-פת, חיותה קפלן, יהודית הראל ואחרות (1997).
מדריך טיפול דיאדי: אם-ילד ואב-ילד, גישה דינמית לטיפול בהפרעות יחסים בילדות.
מרים ביליג (נולדה ב-1959) היא פרופסור-חבר נלווה באוניברסיטת אריאל בשומרון בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה, ומרצה בבית הספר לארכיטקטורה.
בתחומי המחקר וההוראה היא מתמקדת בנושאי חקר קהילות, סוציולוגיה אורבנית ופסיכולוגיה סביבתית.
מרים ביליג נולדה ברמת גן.
בצבא שירתה בנח"ל בגרעין כפר עציון.
התחתנה עם חיים ביליג, תושב אלון שבות.
אחרי נישואיהם גרו בנווה-צוף, באלקנה ובאורנית.
את התואר הראשון עשתה מרים בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה.
ואת התואר השני בסוציולוגיה ארגונית.
את התזה לתואר השני ערכה על היישוב אלקנה, שבו התגוררה באותה עת.
במחקרה תיארה את התפתחות היישוב מקומונה לקהילה עירונית.
המשיכה בלימודים לקראת תואר בתכנון ערים בטכניון.
עבודת הדוקטורט שלה, הייתה בנושא "סמיכות מגורים בין קבוצות חברתיות-כלכליות שונות בעקבות חידוש עירוני".
המודל היה התחדשות עירונית ברמת גן.
שימשה כמרצה במחלקה למדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן.
מינואר 2009, עומדת בראש מו"פ אזורי השומרון ובקעת הירדן.
מספטמבר 2014 משמשת גם כממלאת מקום לחבר בעל הכשרה מקצועית בסוציולוגיה במועצה הארצית לתכנון ולבנייה.
עורכת כתב העת: מחקרי יהודה ושומרון, הוצאת אוניברסיטת אריאל והמו"פ האזורי שומרון ובקעת הירדן.
מרים ביליג ושלי סורקראוט, החוסן הקהילתי של יישובי מטה בנימין, המרכז האוניברסיטאי אריאל בשומרון, מאי 2008, אייר תשס"ח
מרים ביליג, ההון החברתי ותרומתו להתמודדות עם מצבי משבר ביישובי חבל עזה, מכון פלורסהיימר למחקרי מדיניות, 2006 - 46 עמודים
מרים גולדפיין, היא אתלטית ישראלית בעבר.
אלופת ישראל בזריקת דיסקוס (1949), בעלת שתי מדליות ארד מהמכביות (1950 ו-1953).
גולדפיין התאמנה בקבוצת הפועל ירושלים.
באליפות ישראל שנערכעה ביולי 1949 זכתה גולדפיין במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 26.82 מטר.
בתחרות אתלטיקה שנערכה בירושלים בין אתלטים מזאגרב לאתלטים מהפועל במאי 1950 זכתה גולדפיין במדליית כסף בזריקת דיסקוס בשיא אישי חדש של 31.05 מטר, אחרי בורוביץ' מזגרב (35.70 מטר) ולפני עליזה וירץ מישראל (28.90 מטר).
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השלישית שנערכו בתל אביב באוקטובר היא זכתה במדליית ארד, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 28.52 מטר, אחרי פרידה ליכטבלאו (33.28 מטר) ועטרה פולונסקי (32.68 מטר), שתיהן מישראל.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה הרביעית שנערכו בשנת 1953 זכתה גולדפיין שוב במדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 29.92 מטר, אחרי עטרה פולונסקי (35.28 מטר) ואולגה וינטנברג (34.35 מטר).
מרים בלאסקו סוטו (בספרדית: Miriam Blasco Soto; נולדה ב-12 בדצמבר 1963) היא ג'ודוקא עבר ספרדייה אשר התחרתה בקטגוריית המשקל עד 56 ק"ג, האלופה האולימפית מברצלונה 1992.
בלאסקו נולדה בואיאדוליד והתגוררה שם עם משפחתה עד נעוריה.
משפחתה הייתה מעורבת בספורט; אביה היה מורה לחינוך גופני ואמה ניהלה חנות ספורט.
בריאיון לעיתון אל מונדו היא סיפרה שהחלה ללמוד ג'ודו במקרה.
כאשר אביה יצא לפנסיה משפחתה עברה למדריד אך היא החליטה לעבור לאליקנטה עבור פיתוח קריירת הג'ודו שלה.
בלאסקו השתתפה במשחקים האולימפיים בברצלונה 1992 וזכתה במדליית הזהב.
בברצלונה 1992 הוכנסו לראשונה תחרויות הנשים בענף הג'ודו ובלאסקו זכתה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל עד 56 ק"ג לעיני הקהל הביתי.
בקרב הראשון היא ניצחה את ג'אנג סון-יונג הדרום קוריאנית, ברבע הגמר היא ניצחה את צ'יורי טאנטו היפנית ובחצי הגמר היא ניצחה את דריאוליס גונזאלס הקובנית.
בגמר בלאסקו התמודדה מול ניקולה פיירברות'ר הבריטית וניצחה בניקוד יוקו.
בלאסקו הפכה לספורטאית הספרדייה הראשונה שזוכה במדליה אולימפית והראשונה שזוכה במדליית זהב אולימפית.
בלאסקו מחזיקה בשתי מדליות מאליפויות העולם, מדליית זהב (1991) ומדליית ארד (1989).
באליפויות אירופה היא זכתה בחמש מדליות.
במהלך הקריירה בלאסקו זכתה במדליות רבות בתחרויות מהסבב העולמי וביניהן מדליות מטורנירי יפן וצרפת היוקרתיים.
לאחר פרישתה היא בין היתר אימנה את נבחרת הנשים של ספרד בג'ודו והובילה את איזבל פרננדז ויולנדה סולר למדליית ארד באולימפיאדת אטלנטה 1996.
מאוחר יותר בלאסקו נכנסה לפוליטיקה וכיהנה כסנאטור של פרובינציית אליקנטה מטעם המפלגה העממית בסנאט של ספרד בבחירות הכלליות של ספרד בשנים 2000, 2004 ו-2008.
בלאסקו היא לסבית ובשנת 2015 אחרי 22 שנות זוגיות, היא התחתנה עם ניקולה פיירברות'ר, יריבתה בגמר האולימפי מברצלונה 1992.
מרים אורלסקה (בפולנית: Miriam Orleska; 1900, ורשה – 1943, מחנה ההשמדה טרבלינקה) הייתה שחקנית יהודייה אשר שיחקה בתיאטרון יידיש, ידועה בעיקר בזכות תפקידה כלאה במחזה הדיבוק מאת ש.
אורלסקה החלה לשחק בגיל צעיר, ושיחקה את תפקיד דוד בהפקת "מיטן שטרום" של שלום אש בשנתה האחרונה בגימנסיה.
אלכסנדר זלברוביץ סייע לאורלסקה להקים את הלהקה הווילנאית ב-1919, שבה הופיעה בפולין, רומניה, צרפת, גרמניה, הולנד, בלגיה, אנגליה.
היא שיחקה תפקידים במחזות רבים בין היתר "הקמצן" למולייר, "יום ולילה" של ש.
אנ-סקי, שדות ירוקים של פרץ הירשביין, בגרסת היידיש של "אוריאל אקוסטה" לקארל גוצקוב ובמחזות של שלום עליכם, ארתור שניצלר, ויוג'ין או'ניל.
אורלסקה ידועה בעיקר בזכות משחקה של לאה בהצגת בכורה העולמית של "הדיבוק" של ש.