tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טענה זו של סולינוס מקושרת בדרך כלל למה שאוסביוס ציין, לגבי העברת יהודים מיהודה להורקניה בסביבות הים הכספי, בתקופת שלטונו של ארתחששתא השלישי (אוכוס).
בהמשך תיאורו את ארץ יהודה, סולינוס מציין ש"בארץ זו גדל הבלסם" וטוען כי "יער הבלסם" היה מוגבל בגודלו, אולם מצב זה השתנה לאחר ניצחון הרומאים: "לאחר שהפכנו לשליטי יהודה, אלה גדלו כל כך, שכעת שטחים נרחבים של גבעות מרעיפים בלסם לתועלתנו".
סולינוס מתאר את אזור ים המלח: "במרחק גדול מירושלים משתרע עמק קודר.
על פגיעתו מהשמיים מעידה האדמה השחורה ההופכת לאפר.
כאן היו שתי ערים, אחת נקראה סדום והשנייה עמורה, שבסביבתן, כל פרי הנולד שם, גם אם נראה בשל, הוא בלתי אכיל כיוון שחלקו הפנימי מכיל פיח...
אפילו כאשר נוגעים בו קלות, הוא פולט עשן ומתפורר לאבק".
להבדיל מסדום, שנזכרה כבר אצל סטראבון וגלנוס, זוהי הפעם הראשונה שעמורה נזכרת בספרות הפגאנית.
סולינוס מספר גם על האיסיים: "חלקה הפנימי של יהודה הצופה למערב מיושב על ידי האיסיים.
אלה...פרשו ממנהגי כל שאר העמים...
לא ניתן למצוא אישה ביניהם והם ויתרו על מין לחלוטין.
הם מתעלמים מכסף וחיים על דקלים.
אף אחד לא נולד ביניהם, אולם מספרם אינו פוחת.
לשם אנשים רבים נוהרים מכל הארצות...
תחת האיסיים שכנה קודם לכן העיירה עין גדי, אולם היא נחרבה עד היסוד".
למרות זאת, "חורשות הדקלים המרהיבות לא קטנו, לא בשל גילן ולא בגלל מלחמה.
הגבול של יהודה מסומן על ידי מבצר מצדה".
סוללת אופה הייתה סוללת עפר שהקימו תושביה הקודמים של אנגליה לאורך גבולם עם ויילס.
היא נקראת על שם אופה האדיר מלך ממלכת מרסיה אשר מלך עליה בין השנים 757 ו-796, ולו מיוחסת בניית הסוללה.
הסוללה הנמתחת לאורך כמאה עד מאתיים וחמישים קילומטרים, נבנתה, כך סוברים, על מנת להגן על מרסיה בפרט ואנגליה בכלל מפני פלישות וולשיות ממערב, ובפרט מממלכת פוויס העוינת.
בניית הסוללה מומנה ככל הנראה בין השאר באמצעות הטלת קורווה על הוסאלים הכפופים למלך.
בימינו אפשר למצוא קטעים ארוכים המהווים שרידים של סוללת אופה.
החוקרים מעריכים כי הסוללה היוותה הגבהת עפר לגובה של כ-2.5 מטר בממוצע, ובמטרה להעצים את אפקט גובהה, נחפר לכל אורכה ובצמוד לצידה המערבי חפיר בעומק של כמה מטרים.
לעיתים רבות הסוללה חרגה מהגבול המקובל בין אנגליה לוויילס, פעם מזרחה ופעם מערבה.
זאת על מנת לכלול גבעות ורכסי הרים בעלי ערך אסטרטגי בצד המרסיאני, אשר יוכל לחלוש בקלות מגבוה על הצד הוולשי.
כבר בימי הביניים, מאות שנים אחדות לאחר מותו של אופה האדיר, היסטוריונים וארכאולוגים החלו לחקור את סוללת אופה.
כך למשל הסביר הוגה בן המאה ה-10 לקוראיו:
אף על פי שכאמור כבר לפני מאות שנים נערך עיסוק מחקרי בסוללת אופה, החל המחקר המשמעותי רק במהלך המאה ה-20. הסקר הארכאולוגי המקיף הראשון שנעשה לסוללה נערך בשנת 1955 על ידי הארכאולוג הבריטי סירל פוקס.
פוקס קבע כי אורכה של הסוללה, אשר השתרכה משפך נהר הדי בצפון ועד לשפך נהר הסוורן בדרום, היה כ-240 ק"מ.
אף על פי שסוללת העפר לא הייתה רציפה וחסרו בה חלקים רבים.
עם זאת, הסביר פוקס לצד חוקרים אחרים, כלל הגבול היה מאובטח, וסוללת העפר נעדרה רק בקטעים שכללו מכשולים טבעיים, ולכן במקומות אלו לא היה צורך בה.
הגם שלאורך השנים נמצאו שגיאות מסוימות במרכיבים מעבודתו של פוקס, הסקר שערך נחשב בכל עשרות השנים שלאחר עריכתו לתיעוד המחקרי החשוב ביותר של סוללת אופה.
בשנת 1978 קרא החוקר פרנק נובל תיגר על ממצאיו של פוקס, באופן אשר ליבה מחדש את הדיון האקדמי בסוללת אופה.
עבודתו, אשר כונתה "בדיקה מחדש של סוללת אופה" (Offa's Dyke Reviewed), העלתה מספר שאלות על ההיסטוריוגרפיה של הסוללה.
נובל חלק על הטענה כי הסיבה לפערים המשמעותיים בתוואי סוללת העפר היא שימוש במכשולים טבעיים שונים אשר ייתרו בניית סוללה בחלק מקטעי הגבול.
במקום זאת טען כי לצד הסוללה, בקטעים שונים השלימו אותה גדרות עץ שלא השאירו עקבות ארכאולוגיות.
לימים, היה נובל אחד ממקימי אגודת סוללת אופה, אשר תביא מאוחר יותר בין השאר להקמת שביל טיולים לאומי לאורך תוואי הסוללה.
מחקר אחר, אשר נערך על ידי חוקרים מאוניברסיטת מנצ'סטר, טען כי למעשה תיאורי סוללת אופה כנמתחת "מים אל ים" הם מוגזמים.
במקום זאת הוצע כי הסוללה נמצאה רק לאורך מחצית הגבול עם ויילס, בין צפון הרפורדשייר לשפך נהר הדי.
לטענת המצדדים בטענה זאת, קטעים דרומיים יותר אשר היו מקובלים בעבר כסוללת אופה, מהווים עבודת עפר אחרת, אשר לא התקיימה במקביל לסוללת אופה עצמה.
לצד הגישה המקובלת, אשר ייחסה את בניית סוללת העפר לאופה האדיר, היו שפקפקו בגישה זאת לכל אורך השנים.
כך למשל, מחקרים מאוחרים הביאו כראיה את דבריו של אטרופיוס, ההיסטוריון הרומי בן המאה ה-4. אטרופיוס כתב בשנת 319 לערך בספרו "היסטוריה רומאנה ברוויאריום" (Historiae Romanae Breviarium), על "חומת סוורוס" אשר בנה הקיסר הרומי ספטימיוס סוורוס בראשית המאה ה-3:
חומת סוורוס, המוזכרת גם בהיסטוריה אוגוסטה, יוחסה לא פעם לחומת אדריאנוס או חומת אנטונינוס.
עם זאת, היו שהטילו ספק בייחוס זה.
ראשית, אורכן של שתי חומות אלו הוא קצר משמעותית מתיאורו של אטרופיוס (אורכן של חומות אדריאנוס ואנטונינוס הוא 73 מייל ו-37 מייל בהתאמה).
שנית, לנוכח קיומן של שתי חומות אלו קרוב למאתיים שנה קודם ימיו של סוורוס, עומד קושי להבין את הצורך בבניית חומה חדשה כפי שאטרופיוס מתאר שאירע.
בנוסף, לא נמצאו שרידים ממשיים לחומה שלישית בגבול הצפוני של בריטניה הרומית עם ארץ הפיקטים.
לפיכך, מחקרים מאוחרים הציעו כי סוללת אופה היא למעשה פרי עבודה רומית מוקדמת של ביצורי הגבול המערבי של בריטניה הרומית, אשר יוחסה רק בדיעבד לאופה האדיר.
אף על פי שתאוריה זאת רכשה לא תומכים לא מעטים, רוב החוקרים דחו גישה זאת.
במחקר שנערך בשנת 2014 בסמוך לרקסהאם, באמצעות תיארוך פחמן-14 הגיעו החוקרים למסקנה כי מלאכת בניית סוללת אופה החלה למעשה כבר באמצע המאה ה-6, למעלה ממאתיים שנה קודם ימיו של אופה האדיר.
החוקרים הסבירו כי סביר שבניית החומה לא הייתה מפעל בנייה של מלך אחד, אופה האדיר, אלא מיזם מתמשך לאורך דורות של מספר מלכים ממרסיה אשר בימי מלכותם קידמו את בניית הביצורים לאורך הגבול הוולשי.
בעיירה קניגטון שבמרכז פוויס שוכן מרכז המבקרים של סוללת אופה, אותו מתפעלת אגודת סוללת אופה.
לצד מרכז תיירות, שוכן במקום גם מוזיאון הכולל תערוכת קבע על הסוללה ומלאכת הבנייה שלה, החי והצומח של האזור, ההיסטוריה של קניגטון וכן על ויילס ואנגליה בתקופה האנגלו-סקסונית.
כל הקטעים ששרדו מסוללת אופה, משומרים על ידי ממשלת הממלכה המאוחדת ומוכרים בתור מונומנט רשום.
בנוסף, מוכרים אזורים שונים לאורך תווי הסוללה כאזורי יופי טבעי יוצא דופן.
בשנת 2010, במסגרת מיזם משותף של אגודת סוללת אופה ורשויות מקומיות לאורך תוואי הסוללה, נשלחה לארגון החינוך, המדע והתרבות של האומות המאוחדות הצעה רשמית להכיר בסוללת אופה כאתר מורשת עולמית.
במסגרת ההצעה נאמר כי "סוללת אופה היא מושא לקנה מידה גדול של טבע, משמעות ושגשוג היסטורי" וכן שהיא מהווה בסיס של "מורשת נצחית עבור קהילות וולשיות ואנגליות כאחד".
באוגוסט 2013, נהרס קטע של 45 מטרים מסוללת אופה בסמוך לצ'ירק, על ידי בעל קרקעות מקומי.
לאחר שטען לתום לב, הצליח בעל הקרקעות לחמוק מעונש.
בשנת 1971 נחנך לאורך שרידי סוללת אופה שביל סוללת אופה (Offa's Dyke Path).
השביל הוא מסלול הליכה בן 285 קילומטר המתחקה אחר גבול ויילס ואנגליה לאורך תוואי סוללת אופה.
עם זאת, לעיתים רבות סוטה המסלול מתוואי הסוללה וכן הוא משתרך לא פעם בקטעים בהם אין לסוללה שרידים כלשהם.
ההליכה לאורך המסלול אורכת כ-12 ימים, והוא חוצה עיירות היסטוריות כדוגמת מונמות', היי-און-וואי ול'אנגול'ן; מצודות ואתרים ארכאולוגיים שונים; וכן נהרות, נחלים, יערות, הרים וגבעות.
סוליתיים (שם מדעי: Soleidae) היא משפחה של דגים שטוחים מסדרת הסוליתאים וקרובים למשפחת הסוליתיים האמריקאים (Achiridae) מאמריקה.
במשפחה 30 סוגים ו-180 מינים.
הסוליתיים הם דגים שטוחים החיים במים מלוחים או מליחים במזרח האוקיינוס האטלנטי (כולל בים התיכון), האוקיינוס ההודי ומערב ומרכז האוקיינוס השקט.
ישנם גם כמה מינים החיים במים מתוקים באפריקה, דרום אסיה, גינאה החדשה ואוסטרליה.
לדגים אלה שתי עיניים באותו צד של הגוף, הם שוכבים על גבם ומתחפרים בבוץ והם בעלי צבעי הסוואה מתוחכמים.
הם ניזונים מיצורי ים קטנים כמו סרטנים וחסרי חוליות אחרים.
מינים רבים מביניהם, כמו המין Solea solea הם דגי מאכל חשובים.
סוג ומין יחיד סוּלִית אֲזוּרָה (Aesopia cornuta)
סוג ומין יחיד סוּלִית צְהֻבָּה (Buglossidium luteum)
סוללה גרעינית, סוללה אטומית, סוללת טריטיום או סוללה רדיואיזוטופית היא מתקן המנצל אנרגיה הנוצרת בתהליך דעיכה רדיואקטיבית של איזוטופ רדיואקטיבי על מנת לייצר חשמל.
בדומה לכורים גרעיניים, הן מייצרות חשמל מאנרגיה גרעינית, אך הן שונות בכך שהן אינן משתמשות בתגובת שרשרת גרעינית.
הטכנולוגיה של הסוללה הגרעינית החלה להתפתח ב-1913 כשהנרי מוזלי הציג לראשונה את סוללת הבטא , המשתמשת בחלקיקי בטא הנפלטים ממקור רדיואקטיבי בתור מקור אנרגיה.
התחום קיבל תשומת לב מחקרית מיוחדת עקב הצורך במקור אנרגיה ארוך-טווח עבור משימות בחלל בשנות ה-1950 וה-1960.
בשנת 1954 ביצעה חברת RCA מחקר על סוללה גרעינית קטנה לצורך שימוש בתוך ומכשירי שמיעה.
מאז הניסיון הראשוני של RCA, סוגים רבים ושיטות רבות פותחו על מנת לייצר אנרגיה חשמלית ממקורות של אנרגיה גרעינית.
העקרונות המדעיים אמנם כבר ידועים, אך טכנולוגיות מודרניות חדשות (כגון ננוטכנולוגיה ומוליכים למחצה בעלי פער אסור רחב) אפשרו את יצירתם של מכשירים חדשים שקודם לכן לא היו אפשריים.
סוללות המשתמשות באנרגיה של דעיכה גרעינית של רדיואיזוטופים על מנת לספק אנרגיה לתקופות ממושכות (20-10 שנים) נמצאות בפיתוח באופן בינלאומי.
שיטות ההמרה של האנרגיה הגרעינית לחשמלית ניתנות לחלוקה לשני סוגים: שיטות תרמיות ושיטות לא תרמיות.
מכשירים המבוססים על שיטות תרמיות (שתפוקת החשמל בהם מבוססת על ניצול הבדלי טמפרטורה) כוללים גנרטורים תרמואלקטריים ותרמויוניים.
מכשירים המבוססים על שיטות לא תרמיות מפיקים חלק מהאנרגיה בזמן ששאר האנרגיה הופכת לאנרגיה תרמית, במקום להשתמש באנרגיה התרמית עצמה.
היעילות של סוללות גרעיניות היא בדרך כלל בתחום 5%-0.1%, וסוללות בטא יעילות יכול להגיע ליעילות של 8%-6%.
סוללות גרעיניות משתמשות ברדיואיזוטופים המייצרים חלקיקי בטא בעלי אנרגיה נמוכה או חלקיקי אלפא בטווח אנרגיות רחב.
השימוש דווקא ברדיואיזוטופים המייצרים חלקיקי בטא בעלי אנרגיה נמוכה נועד למנוע היווצרות של קרינת בלימה אשר תצריך מיגון כבד.
ברדיואיזוטופים טריטיום, פלוטוניום-238, קוריום-242, קוריום-244 וסטרונציום-90 כבר נעשה שימוש בפועל בסוללות גרעיניות.
ברדיואיזוטופים ניקל-63, פרומתיום-147, טכנציום-99 ועוד כבר נעשו ניסויים לגבי האפשרות לעשות בהם שימוש בסוללות.
סוללה גרעינית תרמויונית מורכבת מאלקטרודה לוהטת אשר פולטת אלקטרונים באופן תרמויוני אל מעבר למחסום פוטנציאל, אלקטרונים אשר נקלטים על ידי אלקטרודה קרה, וכך נוצרת אנרגיה אותה ניתן לנצל.
אדי צסיום משמשים על מנת לשפר את פונקציית העבודה של האלקטרודה, ולדאוג לאספקת יונים (על ידי יוניזציה תרמית ) על מנת לנטרל את המטען המרחבי.
גנרטור רדיואיזוטופי תרמואלקטרי משתמש בצמד תרמי.
כל צמד תרמי מורכב משני תיילים של מתכות שונות או של חומרים שונים.
הבדלי טמפרטורה לאורכו של כל תיל יוצרים הבדלי מתח בין צד אחד של התיל לצידו השני; אך החומרים השונים יוצרים הבדלי מתחים שונים לכל שינוי של מעלת טמפרטורה.
על ידי חיבור התיילים באחד מקצותיהם, וחימום אותו צד וקירור של הצד הנגדי, נוצר מתח קטן בין הקצוות הלא-מחוברים של שני התיילים.
בפועל, צמדים תרמיים רבים כאלו מחוברים בשורה על מנת לייצר מתח גדול יותר מאותו מקור חום.
תא תרמופוטו-וולטאי פועל על פי אותו העיקרון לפיו פועל תא פוטו-וולטאי, למעט שהוא ממיר אנרגיה אינפרא-אדומה (במקום אור נראה) הנפלטת על ידי מקור חום, לחשמל.
לתאים תרמופוטו-וולטאיים יש יעילות גבוהה מעט יותר משל צמדים תרמיים, וניתן לכסות אותם בצמדים תרמיים, מה שמאפשר פוטנציאלית להכפיל את היעילות של התאים.
באוניברסיטת יוסטון מתבצע מחקר מתמשך על מנת לשלב תאים תרמופוטו-וולטאיים עם צמדים תרמיים על מנת לספק יעילות גבוהה פי 3 או פי 4 לעומת גנרטור רדיואיזוטופי תרמואלקטרי.
גנרטור סטרלינג רדיואיזוטופי הוא מנוע סטרלינג המונע על ידי הפרשי טמפרטורות הנוצרות על ידי יחידת חימום רדיואיזוטופית .
גרסה מתקדמת יותר של הגנרטור הייתה בפיתוח של נאס"א, אך תוכנית הפיתוח בוטלה ב-2013 עקב חריגות גדולות מהתקציב.
ממירים לא-תרמיים מפיקים חלק מהאנרגיה הגרעינית בזמן שהיא הופכת לחום.
התפוקה שלהם אינה פונקציה של הפרשי טמפרטורה.
הגנרטור מורכב מקבל הנטען על ידי הזרם של החלקיקים הטעונים המגיעים משכבה רדיואקטיבית הממוקמת על אחת האלקטרודות.
התווך בין האלקטרודות יכול להיות ריק או חומר דיאלקטרי.
החלקיקים הטעונים עשויים להיות חלקיקי בטא הטעונים במטען שלילי, חלקיקי אלפא הטעונים במטען חיובי, פוזיטרונים או תוצרי ביקוע גרעיני.
על אף שצורה זו של גנרטור גרעיני-חשמלי הומצא כבר בשנת 1913, מעט מאוד שימושים נמצאו לו בעבר, כיוון שהוא יוצר זרם מאוד חלש וגם מתח מאוד חזק.
ממירי זרם ישר ממותגים משמשים להורדת המתח והגדלת הזרם, ומהפכים משמשים להמרת זרם החילופין לזרם ישר.
הפיזיקאי האנגלי הנרי מוזלי היה הראשון שייצר גנרטור מסוג זה.
המכשיר של מוזלי היה בנוי מכדור זכוכית המצופה בכסף מבפנים, עם פולט רדיום הממוקם בקצה התיל הממוקם במרכז הכדור.
החלקיקים הטעונים מהרדיום יצרו זרם חשמלי בשעה שהם נעו מהרדיום אל הציפוי הפנימי של הכדור.
החל משנת 1945 המודל שבנה מוזלי שימש בסיס למאמצים אחרים לבנות סוללות נסיוניות המפיקות חשמל מפליטת חלקיקים מיסודות רדיואקטיביים.
סוללת בטא משתמשת באנרגיה המופקת ממקור רדיואקטיבי הפולט חלקיקי בטא (אלקטרונים).
מקור רדיואקטיבי הנמצא בשימוש נפוץ בסוללות מסוג זה, הוא האיזוטופ הרדיואקטיבי של מימן: טריטיום.
בניגוד לרוב מקורות האנרגיה הגרעיניים, המשתמשים בקרינה גרעינית על מנת לייצר חום, אשר לאחר מכן מומר לחשמל, סוללת בטא משתמשת בתהליך שאינו משתמש בחום, באמצעות צומת p-n של מוליכים למחצה.
סוללות בטא מתאימות במיוחד עבור יישומים הדורשים תפוקת אנרגיה נמוכה יחד עם משך חיים ארוך של מקור האנרגיה, כמו קוצבי לב, שימושים צבאיים ומשימות בחלל.
בשנת 2016 הוצגה סוללת יהלום גרעינית מבוססת על עיקרון זה.
סוללת אלפא דומה במהותה לסוללת בטא - גם היא משתמשת בצומת p-n של מוליכים למחצה, אך היא שונה בכך שהיא משתמשת בחלקיקי אלפא במקום בחלקיקי בטא.
סוללה גרעינית אופטואלקטרית הוצע על ידי מוסד קורצ'טוב שבמוסקבה.
רדיואיזוטופ הפולט חלקיקי בטא (כמו טכנציום-99) גורם לערבוב של אקסימר , והאור הנפלט כתוצאה מכך מספק אנרגיה לתא סולרי.
הסוללה תהיה בנויה מתערובת אקסימר של ארגון וקסנון במתקן לחץ עם משטח פנימי מחזיר-אור, טכנציום-99 המפוזר בקפידה, ומכשיר המנתב אולטרה סאונד לסירוגין, כך שהתא הסולרי יואר על ידי אור עם פער אנרגיה המתאים במיוחד עבור האקסימר.
היתרון במבנה זה הוא שאין צורך למקם אלקטרודות בצורה מדויקת, וכן עקב הפיזור של החומר הרדיואקטיבי, רוב חלקיקי הבטא יצליחו לברוח מתוך גושי החומר הרדיואקטיבי ולתרום לתפוקת הסוללה.
סוללות גרעיניות אלקטרומכניות משתמשות במתח הנוצר בין שני לוחות על מנת לעקם לוח אחד כנגד השני, עד ששני הלוחות נפגשים, המתח שביניהם נפרק, ואז הלוחות חוזרים למקומם.
התנועה המכנית שנוצרת בשיטה זו יכולה לשמש לייצור חשמל על ידי שינוי צורתם של חומרים פיאזואלקטריים או על ידי גנרטור ליניארי.
סוליתיים אמריקניים (שם מדעי: Achiridae) היא משפחה של דגים שטוחים מסדרת הסוליתאים החיים במים מלוחים וגם במים מתוקים וכן במים מליחים בשתי האמריקות.
מינים אלה קרובים למשפחת הסוליתיים ונחשבו עד לאחרונה לתת-משפחה שלהם, אך הופרדו עקב מספר הבדלים.
רוב המינים אינם עולים על 30 סנטימטרים, והם בעלי סנפירי שת מעוגלים וארוכים.
הזנב דק וקוצני והגוף שטוח ומכוסה בכתמים בצבעים שונים, בעיקר כהים, המשמשים להסוואה בעולם החי.
ראשם מעוגל עם עיניים מצד ימין של הפנים ולסת תחתונה בעלת שפה מאוד בשרנית.
הם טורפים הניזונים מחסרי חוליות ודגי גרם קטנים החיים על הקרקעית.
בעודם צעירים הם יכולים לשחות באוקיינוס הפתוח.
סוליצה או סוליצה רבתי (ברומנית: Sulița) הוא כפר גדול ("קומונה") ברומניה, במחוז בוטושאן שבצפון חבל מולדובה.
הכפר מורכב משלושה יישובים כפריים: קליש (בוטושאן) (395 תושבים, נכון ל-2002), דרקשאן (בוטושאן) (1,581 תושבים, נכון ל-2002) והעיירה לשעבר סוליצה, שנודעה בעבר כ"סוליצה טרג" (Sulița Târg, סוליצה העיירה) (1,261 תושבים, נכון ל-2002) שהוא גם מושב מועצת הכפר הגדול כולו.
סוליצה שוכן בחלק הדרומי של המחוז בוטושאן, כ-25 ק"מ מבירת המחוז, העיר בוטושאן.
העיירה לשעבר סוליצה עם השטעטל לשעבר סוליצה נמצאת בין בריכת דרקשאן (Iazul Dracșani) לגבעת קליש (Cheliș) והנחל בורלה, על גבעה המשתרעת עד לשפך הנחל בורלה (Burla) (המכונה על ידי המקומיים "אורסואיה" Ursoaia) לתוך הנהר סיטנה (Sitna).
העיירה לשעבר Sulița Târg יחד עם היישוב סוליצואיה מהווים כיום יחידה מנהלית אחת: היישוב הכפרי סוליצה.
דרך סוליצה עוברת הדרך המחוזית 297.
היישוב סוליצואיה (Sulițoaia) שוכן על מדרון גבעה שהתאפיינה בחתחתים רבים ובשנת 1968 נאסרו המגורים בו.
הגובה המרבי בסוליצה הוא 120 מ'.
בצפון גובל סוליצה עם הכיישוב צ'רקז'אן שהוא חלק מן הכפר בלנדשט, בדרום עם היישוב קליש, ודרום-מערב
לכפר סוליצה שהוא הכפר הראשי של סוליצה העכשווית היה בעבר אופי עירוני.
הוא הוקם כעיירה בשנת 1817 על ידי הנסיך סקרלט קלימאקי.
בשנת 1860 במפקד האוכלוסין של הנסיכויות הרומניות המאוחדות של מולדובה וולאכיה, עם 2858 תושבים נחשב סוליצה ליישוב העירוני ה-24 בנסיכות .
ב-1864 בהתאם לחלוקה המנהלית-טריטוריאלית החדשה מעמד היישוב הפך ל"קומונה", כפר גדול, הכולל כמה יישובים.
ב-1874 הוסר הצביון העירוני של בית הספר במקום.
במסגרת ה"קומונה" סוליצה שמר עדיין היישוב סוליצה אופי עירוני - של עיירה - שהטשטש במהלך המאה ה-20 עד שנעלם לחלוטין במחצית השנייה של המאה.
בעיירה חיו תושבים יהודים רבים ולכן היא לבשה גם אופי של שטעטעל עד לתקופת שואת יהודי רומניה, ביולי 1941 ,כשגורשו כל יהודי סוליצה לעיר בוטושאן.
לאזור ההידרוגרפי כיוון צפון-דרום והוא מורכב מהבריכות דרקשאן ובורלה, ומן הנחל אורסואיה או בורלה.
בריכת דרקשאן נוצרה על ידי חסימת עמק הנהר סיטנה ושטחו כ-5000–6000 דונם.
בעת שיטפונות מגיע ל-8000 דונם.
ברכת דרקשאן הוא האגם השני לפי הגודל בחבל מולדובה, אחרי אגם בראטש והראשון בין אגמי עמק.
מקור המים הנאגרים בו הוא בהמסת השלגים, בגשמים, במעיינות ובמי הנהר סיטנה שבמסלולו הוא שוכן.
יש בו מעט צמחיית מים, בעיקר במה שנקרא "זנב הבריכה" ("Coada iazului"):סוף, קנה, קרנן, אלף עלה וכו'.
בהיותו שוכנת בין גבעות מקבלת הבריכה כמויות גדולות של סחף כתוצאה של סחיפת הקרקע.
בריכת בורלה הוסדרה בשנת 1962 בצפון-מזרח הכפר במסלול הנחל אורסואיה או בורלה.
שטחו הוא כ-660 דונם מתוכו 440 שטח מים נקי.
גדלים בתוכו דגים (קרפיון, דג זהב)
בתנאים טבעיים ללא הוספת תופסות מזון תפוקת גידול הדגים היא 50 ק"ג לדונם.
מקור נחל בורלה הוא על יד הכפר מסנטירשט במחוז בוטושאן.
בשנים הגשומות עובר נחל אורסואיה על גדותיו וגורם לשיטפונות חמורים, כפי שאירע בשנת 1969. בקיץ הנחל מתייבש.
מפני שנמצאת על ראש גבעה יש לסוליצה מי תהום בעומק רב.
כל הבארות שעל הרמה הם עמוקים מאוד - 15–20 מ'.
המים עתירי מלחים ולכן לא מתאימה כל כך לשתייה.
מסיבות אלה לעיירה לשעבר היו מעט בארות.
רוב התושבים שאבו מים מבארות שעל גדת בריכת דרקשאן וגדות הנחל בורלה, שבהם המיים באיכות טובה ונמצאים פחות עמוק.
האקלים הוא יבשתי והטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 8.6 °C.
היו שנים עם טמפרטורות חריגות למטה או למעלה.
הממוצע בחודש ינואר הוא בין 3-4.5°C.
הטמפרטורה המרבית נרשמה בשנת 1952 כנמדדו 39+ °C.
משך הזמן הממוצע ללא קרח מגיע ל-184 יום, בקיצים הלחות נמוכה, אבל יש גם קיצים גשומים, כפי שקרה ב-1965. ממוצע השנתי של משקעים הוא 500–600 מ"מ.
בחורפים אין בדרך כלל הרבה שלג, והשלג מתפזר ברוח ה"קריבץ".
לעיתים קרובות הוכה הכפר באסונות טבע כמו הברד מאוגוסט 1933 שהחריב 90 % מהיבול.
שטח הכפר מתאפיין בצומח של ערבה מיוערת עם מיני דגנים בעלי גרגירים קטנים, אלות לבנות, רוביניה בת השיטה, אגס פרא, צפצפה, עוזרר חד גרעיני וכו'.בכרי הדשא גדלים צמחי שדה מסוג האפר והמלעליאל המצוי.
רבים שטחי המרעה הידרדרו בגלל גלישות הקרקע וגידול אינטנסיבי של צאן ובקר.
בקרקעות המלחיות פוגשים צמחייה אופיינית כמו פרקן עשבוני, Armeria ועוד.
עולם החי מתאים לצמחיית הערבה המיוערת והוא מיוצג בעיקר על ידי מכרסמים כמו הסוסליק, החולד, עכבר הערבה, חולדת השדה, ארנבי שדה.
מבין העופות נפוצים הם הדרור, עורב המזרע, הזרזיר, הנץ ועוד.
בבריכה מוצאים ברווזי פרא, צפרדעים וכו'.
קיים גם מגוון רחב של חרקים, בעיקר חרגולים, פרפרים, תיקנים, צרצרים, יתושי ביצות ועוד.
הקרקע עליה נבנה הכפר הוא מגוון.
הגבעה שעליה שכנה העיירה מורכבת מצ'רנוזיום ללא קרבונטים בעוד ביישוב סוליצואיה הקרקע פודזולית.
בגלל הגשמים הקרקע נתונה לסחיפה על ידי המים מהמסת השלגים ועל ידי מי הגשם, ואז הקרקע חסרה את ההומוס.
בחלק הדרום-מזרחי של הגבעה, מופיעים באביב קטעי אדמה פודזולית על רקע הצטברות מלחים שאריתיים של הסלעים.
במערב סוליצה, על גדת בריכת דרקשאן, בגלל מי התהום, מתרחשות גלישות קרקע אל מוקד הבריכה.
במפקד בשנת 1860 בימי השליט אלכסנדרו יואן קוזה נחשבה סוליצה ליישוב העירוני ה-24 של חבל מולדובה, לפי מספר התושבים - 2,858.
לפי מוצא אתני 95.2% הם רומנים ו-1.34% צוענים (אתניה רומה).
לפי אמונה דתית: 96.18% הם נוצרים אורתודוקסים, 3.46% כולל כמה תושבים נוצרים פנטקוסטלים ואדוונטיסטים.
כלכלת הכפר היא ברוב רובה חקלאית: הגידולים העיקריים הם תירס, חיטה, שעורה סלק, חמנית, תפוח אדמה, שעועית ועוד.
הכפר מתפרנס מגידולים חקלאיים וגידול בעלי חיים.
קיימים גם ענף מסחר ושירותים בשוק הפרטי והמעורב.
מוסדות ציבוריים של מנהל, דואר ותקשורת, חינוך, בריאות, רווחה פועלים רק ביישוב סוליצה (יישוב), מושב המועצה, מה שמקשה על חיי התושבים ביישובים האחרים.
לעומת זאת בכל יישובי הכפר פועלים מוסדות הכנסייה האורתודוקסית הרומנית.
בכפר פועלות שתי טחנות תירס, בית מטבחיים, שלושה גתי שמן, נגריה, מתקן להסרקת הצמר, נפחייה, חוות דגים ומאפייה.
גידול הדגים נעשה בבריכת דרקשאן על ידי חברת S.C.Piscicola
השטח החקלאי מונה 49,630 דונם.
הכפר כולל כרי דשא, שטחי מרעה ושדות חציר.
מספר בעלי החיים הגדלים בכפר הוא בירידה.
העבודות החקלאיות נעשות על ידי חברת Agromec Suliţa ועל ידי בעלים פרטיים של מכונות חקלאיות.
הכפר סוליצה נוהל בין השנים 2020-2004 על ידי ראש המועצה קוסטינל צ'ובוטאריו מהמפלגה הלאומית ליברלית ומועצה מקומית מורכבת מ-1513 יועצים.-אחרי הבחירות ב-2016 5 יועצים במועצה היו מהמפלגה הלאומית ליברלית, 3 - מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית, 2 - ממפלגת "רומניה הגדולה", 2 מהאיחוד הלאומי לקדמת רומניה ואחד ממפלגה "ברית הליברלים והדמוקרטים".
החל מ-2020 ראש המועצה, ג'ורג'ה פופסקו, מטעם "מפגלת הימין המאוחד" ADU.
סוליצה (ברומנית: Satul Sulița), הידוע גם לפי שמו בעבר "סוליצה-טרג" (ברומנית: Sulița-Târg, כלומר "סוליצה עיירה") הוא כיום יישוב כפרי, חלק מהכפר הגדול סוליצה (Comuna Sulița) במחוז בוטושאן, מושב המועצה שלו.
מועצת סוליצה אחראית גם על היישובים דרקשאן וקליש הסמוכים.
במפקד האוכלוסין של הנסיכויות הרומניות המאוחדות של מולדובה וולאכיה.
בשנת 1860 הייתה "סוליצה העיירה" היישוב העירוני ה-24 בגודלו במולדובה.
אוכלוסייתו הייתה אז 2,858 תושבים.
לעיירה היה עד יולי 1941 גם אופי של שטעטל יהודי.
החל משנת 1864, לפי חלוקה מנהלית-גאוגרפית חדשה הפך היישוב לחלק מהכפר סוליצה רבתי ("קומונה סוליצה").
במחצית האחרונה של המאה ה-20 איבד לחולטין את אופיו העירוני וכיום הוא כפר לכל דבר.
לפי הפילולוג יורגו יורדאן, קרוב לוודאי ששמות היישובים סוליצה וסוליצואיה (בדומה לשם היישוב נובוסליצה שנקרא ברומנית "נואוה סוליצה") מקורם במילים הסלאביות "סלו" ו"סליצה" - שמשמעותן "כפר".
מאוחר יותר התושבים הרומנים ביטאו את השם "סוּליצׇה", כמו המילה שמשמעותה ברומנית "כידון".
עוד במאה ה-17 היה באזור, על גבעת קיסק (Chisc), כפר בשם צ'וקנשט, שנהרס בעקבות מגפות פשיטת קוזקים.
תושבי הכפר הזה התיישבו במקום אחר, והקימו את הכפר סוליצואיה.
עד שנת 1906 השתייכה סוליצואיה לכפר דרקשאן, שהייתה במאה ה-19 בבעלות משפחת הבויארים מברוקורדט, ומאוחר יותר סטורדזה, גיקה-קומנשט ואלוורו.
בשנת 1817 הוציא השליט סקרלט קלימאקי לבקשת בעלי האתר, הוורניק הגדול קונסטנטין מברוקורדט, צו להקמת עיירת סוליצואיה או סוליצה.
בהתאם להסכם, יושבו בעיירה החדשה סוחרים ובעלי מלאכה, רבים מהם יהודים שבאו מגליציה ומבוקובינה.
בהסכמת הבעלים הבא של העיירה, ספירידון פאבלו, הוקמו במקום, בין היתר, בתי מרזח לממכר יין שרף ("ראקי") ויין, ומאפיות לממכר לחם ובייגלה.
בשנת 1822–1824 נבנתה הכנסייה האורתודוקסית ניקולאיה הקדוש, וב-1905 נבנתה קפלה על שם גאורגה הקדוש.
העיירה הוכתה במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20 במספר אסונות המוניים, בהם שרפות ומגפות.
קשה במיוחד הייתה השרפה משנת 1843. ב-1864 וב-1921 זכו חלק מהאיכרים לקרקעות באמצעות רפורמה אגררית.
החל משנת 1840 הייתה העיירה בבעלות שליט מולדובה מיכאיל סטורדזה.
בעקבות חלוקה מנהלית חדשה מ-1864 סוליצה השתייכה לנפת ("פלאסה") מילטין במחוז ("ז'ודץ") בוטושאן.
ב-1884 סטורדזה הוריש את המקום לבנו, גריגורה.
בשנת 1858 הגיע לעיירה הרופא הראשון, אנאה גרקול (היווני).
בהמשך, בשנת 1903 אושפזו בבית החולים מעל אלף מטופלים, כולל 56 מקרי פלגרה.
בית הספר הראשון שפעל רק שנתיים היה פנסיון שהוקם על ידי הכומר לומיצ'סקו.
ב-1867 הוקם בית הספר הקבוע של העיירה.
בהמשך פעלו בתי ספר לבנים ולבנות.
ב-1874 הפך בית הספר העירוני לבית ספר כפרי.
המורה יואן גאורגיו הקים בבית הספר ספרייה ציבורית ראשונה ומאוחר יותר קואופרטיב של איכרים, בנק עממי חברה למאבק באלכוהוליזם.
ב-1914 הוקם "הבית הלאומי" - בית תרבות ראשון ביישוב.
ב-1928 הוקם בית תרבות על שם מיכאי אמינסקו.
בימי מלחמת העולם הראשונה פעל בעיירה חיל מצב ובית חולים צבאי שהתמודד, בין השאר, עם מגפת טיפוס הבהרות.
ב-1939 סופח הכפר דרקשאן לסוליצה.
בימי מלחמת העולם השנייה נכנסו לעיירה כוחות גרמניים בדרך לפלישה לברית המועצות.
בנסיבות אלה ביולי 1941 גורשה האוכלוסייה היהודית לעיר בוטושאן.
באפריל 1944 נכנסו ליישוב יחידות ראשונות של הצבא האדום.
בימי המשטר הדמוקרטי החדש, ב-1945 נוספה לבית החולים מחלקת יולדות.
בהמשך נכנס היישוב לעידן הקומוניסטי שנמשך בין 1946–1989. חוסלו מוקדי הקדחת, נעשה מבצע לאוריינות כללית של האוכלוסייה.
אחרי חלוקת קרקעות לאיכרים נכפתה עליהם הקמת משק שיתופי מסוג קולחוז שנקרא תחילה על שם מקסים גורקי (1950).
הקולקטיביזציה הכפויה הסתיימה ב-1962. ב-1950 שויך היישוב לתת-מחוז שנקרא "הראיון בוטושאן" במסגרת ה"אזור" סוצ'אבה; ב-1968, בחלוקה מנהלית חדשה, הוא שויך למחוז בוטושאן.
ב-1948 הולאמו טחנות הקמח ובית המרקחת של יוסף מאן.
בהמשך הפכו גם המסחר וענף השירותים לממלכתי, במתכונת של קואופרטיב.
ב-1960 הוקמה מרכזייה חשמלית קטנה וב-1968 חובר היישוב למערכת האנרגטית הלאומית.
בשנת 1961 הוקמה מרפאת שיניים ראשונה, ב-1968 חנות כל בו ממשלתית בעלת שתי קומות, ב-1968 נבנו מדרכות וב-1970 הרחוב הראשי כוסה באספלט.
בשנת 1962 נעשו עבודות להסדרת בריכת אורסואיה-בורלה.
עם הקמת העיירה בשנת 1817 לבקשת קונסטנטין מברוקורדט ובאישור השליט סקרלט קלימאקי יושבו בה סוחרים ובעלי מלאכה, רבים מהם יהודים.
שמות המקצועות הפכו במהרה אצל היהודים לשמות משפחה ברומנית: הרש (גרש) החייט - להרש קרויטורו, איציק בעל בית המרזח - לאיציק קרצ'ומרו, בנימין מוכר המשי - לבויום מטסארו, יהודה הקצב - לאידה קסאפו, אברהם האופה - לאברם קיטארו או פיטארו.
בשנת 1832 חיו בסוליצה 496 יהודים - מתוך אוכלוסייה של 973 תושבים.
ב-1843 כשהדליקה הגדולה החריבה את רוב הבתים והיהודים ביקשו לעזוב התגייס הבעלים, הנסיך סטורדזה, לשקם את העיירה ופטר את היהודים המקומיים ממסים ל-25 שנה.
80% היו בעלי מלאכה, השאר היו סוחרים, ואחדים עסקו בשיווק וגידלו כבשים.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 היו כמעט מחצית התושבים - ב-1930 - 1063 מתוך 2598 נפשות בסוליצה רבתי אולם 76% מתושבי העיירה עצמה
בסוף המאה ה-19 החזיקו היהודים חמישה חדרי תפילה, מקווה ואכסניה לנוסעים עניים.
בעיירה פעל חדר וב-1890 בעזרת הארגון יק"א הוקם בית ספר יסודי יהודי.
בשנת 1907 בימי מרד האיכרים הרומנים יצאו גם האיכרים באזור, בכפרים צ'רקז'ן ודרקשאן, לפעולות מחאה נגד המחירים הגבוהים בחכירת האדמות ודרשו לחתום על הסכמי חכירה חדשים ישירות עם בעלי האדמות.
הם התקוממו נגד בעלי האחוזות וחוכרי האדמות שהיו רובם יהודים.
כשתביעותיהם לא נענו עשו פרעות קשות נגד בתיהם והחנויות של יהודי סוליצה.
נשדד גם הבית בדרשקאן של בעל האחוזה, אלוורה, בשנת 1932 דרש בעל האחוזה, אלוורה, את גירוש היהודים מסוליצה אך דרישתו נדחתה על ידי בית המשפט.
מקרב יהודי סוליצה קמו אישים כמו הרופא מרקו קאז'אל והמשורר יון פירביאגו.
אחרי הפלישה הגרמנית-רומנית לברית המועצות, בהשראת האידאולוגיה האנטישמית הנאצית והמקומית, ערך משטר אנטונסקו גירוש יהודים מכפרים כמו שטפנשט ואחרים לסוליצה אחר כך ב-5 ביולי 1941 פונו כל היהודים שנמצאו בסוליצה לעיר בוטושאן על ידי ז'נדרמים רומנים.
אחרי המלחמה שבו לעיירה 49 משפחות.
בסוליצה נשארו לבסוף שלוש משפחות יהודיות (עם 6 נפשות):המשפחות של דוד לזרוביץ', מרקו גרימברג וחיים סין שעיה.
במפקד ב-1966 צוינו בסוליצה 1,063 תושבים, מתוכם 6 יהודים.
שפת האם של 2,060 מהם היא רומנית.
ב-2011 מנתה אוכלוסיית הכפר 1,357 תושבים.
ב-1860 חיו בה 2,858 תושבים ונחשב ליישוב העירוני ה-24 בגודלו של נסיכות מולדובה.
סוללת אלקליין היא סוג של סוללה ראשונית המפיקה אנרגיה בתגובה בין אבץ ומנגן דו-חמצני (MnO2 ).
מקור השם אלקליין מהמילה אלקלי - בסיס הוא בשימוש באשלגן הידרוקסיד KOH כאלקטרוליט.
לסוללת אלקליין צפיפות אנרגיה (אנרגיה ליחידת נפח או מסה) גבוהה בהשוואה לסוללות אחרות במתחים דומים, רוב הסוללות הראשוניות (שאינן מיועדות לטעינה מחדש) הן סוללות אלקליין המשמשות לצעצועים, פנסים, מכשירים אלקטרונים קטנים וכו'.
היקף הייצור העולמי הוא כ-10 מיליארד סוללות בשנה.
האלקטרודה השלילית - האנודה (מחוברת לצד השטוח של הסוללה) היא אבץ והאלקטרודה החיובית - הקתודה (המחוברת לבליטה שבצידה השני של הסוללה) היא מנגן דו-חמצני MnO2. בין האלקטרודות מפרידה תמיסה מרוכזת של אשלגן הידרוקסיד KOH שאינו משתתף בתגובה האלקטרוכימית וריכוזו אינו משתנה (בניגוד לריכוז החומצה במצבר).
קיבול האנרגיה של סוללת אלקליין תלוי בגודלה, מסוללת אלקליין בגודל AA ניתן להפיק 3,000 מיליאמפר שעה (mAh) כשהיא מספקת זרם נמוך, בעומס חשמלי של אמפר האנרגיה תהיה נמוכה משמעותית - כ-700mAh.
סוליקא הוא מחזמר ישראלי מאת מאור סבג ותאיר סיבוני, בהשראת סיפורה האמיתי של סול חגואל, הרוגת המלכות מטנג'יר.
זוכה "פרס התיאטרון הישראלי" לשנת 2017 בתחום המוזיקה לתיאטרון.
המחזמר הועלה לראשונה בפסטיבל חג המחזמר בת-ים ב-30 בדצמבר 2016
ב-30 בדצמבר 2017 התקיימה הצגת הבכורה של המחזמר בהפקת תיאטרון באר שבע בבימויו של רפי ניב.
את המחזמר מלווה תזמורת חיה של 9 נגנים המופיעה על הבמה.
המחזמר זכה להצלחה רבה והופיע למעלה מ-100 הצגות בכל רחבי הארץ עד אוגוסט 2019.
נסרין קדרי, רעות אלוש, עלאא דקא, גיל כהן, יקיר אליהו ואקנין, אורי זגורי, עדי זורע, יגאל מזרחי, אסתי אסרף, תום חודורוב, אליה לסרי, ספיר מנור, לירן מזרחי, ענבל מילוא, יהב מרום, כרמל קנדל, אלעד סננס, אור משה.
סוליקו הוא הרכב מוזיקלי ישראלי.
בשנות ה-2000 המוקדמות, החליט ההרכב לשתף פעולה ביצירת מוזיקה ולקיים מסיבות.
ב-2004, כשסאבו רונן ועידו סער חזרו מניו יורק, ההרכב הקליט את המיקסטייפ "Masabeha" (משחק מילים בין מסבחה ל"מסע בך"), שכלל שיתופי פעולה עם ראפרים כמו פישי הגדול, לצד שירים מקוריים ורמיקסים לשירים בביצוע שב"ק ס', הדג נחש, זהבה בן ואחרים.
ב-2004 הקליטו יחד עם הזמרת קרולינה את הלהיט "לא ציפיתי".
גרסה ישראלית לשיר הרגאיי "It's a Pity" של הזמרת הג'מייקנית טניה סטיבנס.
השיר הפך לאחד מחמשת השירים המושמעים ביותר באותה שנה בתחנות הרדיו בישראל, אף על פי שמעולם לא יצא באופן רשמי, ואף הגיע למקום ה-33 במצעד הפזמונים השנתי של גלגלצ.
ב-2009 הוציאו את אלבומם הראשון, "Exotic on the Speaker".
האלבום הופץ בארצות הברית באמצעות חברת התקליטים היהודית-אמריקאית "JDub Records" , ובישראל תחת חסותה של חברת "היי פידליטי".
האלבום כלל שיתוף פעולה עם הראפרים האמריקאים גוסטפייס קילה וליריקס בורן , לצד שיתופי פעולה נוספים עם ראפרים ישראליים כמו תומר יוסף, אקסום וסול ג'יי.
2006: פעמיים שחור (עם אורי שוחט ודי ג'יי אלארם)
סולין (בקרואטית: Solin) היא עיירה בחצי האי איסטריה שבקרואטיה, לחוף הים האדריאטי.
העיר התפתחה על שרידי העיר סלונה עתיקה.
ההתיישבות באזור החלה עוד בתקופת רומא העתיקה.
היא התפתחה לעיר חשובה ובסביבות 300 דיוקלטיאנוס בנה בפרברי העיר ארמון.
האזור היה מרכז נצרות חשוב בה התגורר בין היתר אנסטסיוס מנקה הצמר והוקמו מספר כנסיות.
כאשר האזור נכבש על ידי אווארים הם נטשו את העיירה והתיישבו בסביבות הארמון.
כך החלה להתפתח העיר ספליט.
שרידי הקדושים שהיו בכנסיות העיר הועברו לרומא.
במהלך המאה ה-9 והמאה ה-10 העיר הייתה למרכז חשוב.
מלכי קרואטיה בנו בה כנסיות חדשות ובחלקם נקברו בהם.
במהלך המאה ה-16 העיר נכבשה על ידי הטורקים ולמעשה לא השתקמה מאז.
כיום היא מהווה פרבר של ספליט.
סוללת אלומיניום-אוויר (או סוללת Al–air, באנגלית: Aluminium–air battery) היא סוללת מתכת-אוויר, המייצרת חשמל מתגובת חמצן באוויר עם אלומיניום.
צפיפות האנרגיה שלה מהגבוהות ביותר בתחום הסוללות, אך הן אינן נמצאים בשימוש נרחב עקב עלות גבוהה של האנודות ובעיות טיפול בתוצרי לוואי בעת שימוש באלקטרוליטים רגילים.
גורמים אלו הגבילו את השימוש בהן בעיקר ליישומים צבאיים.
עם זאת, לרכב חשמלי עם סוללות אלומיניום יש פוטנציאל לטווח נסיעה של עד פי שמונה מטווח סוללת ליתיום-יון ועם משקל כולל נמוך משמעותית.
סוללות אלומיניום-אוויר הן תאים ראשוניים, כלומר אינן נטענות.
ברגע שאנודת האלומיניום נצרכת על ידי תגובתה עם חמצן אטמוספירי בקתודה הטבולה באלקטרוליט על בסיס מים ליצירת תחמוצת אלומיניום, הסוללה כבר לא תייצר חשמל.
עם זאת, ניתן לטעון את הסוללה באופן מכני באנודות אלומיניום חדשות המיוצרות ממחזור תחמוצות האלומיניום.
מיחזור כזה ידרש אם יהיה אימוץ נרחב של סוללות אלומיניום.
כלי רכב המונעים מאלומיניום נמצאים בדיון זה כמה עשורים.
הכלאה מקלה על העלויות, ובשנת 1989 דווח על בדיקות דרכים של הכלאה של סוללת אלומיניום-אוויר/עופרת-חומצה ברכב חשמלי.
מיניוואן היברידי כזה המופעל באמצעות אלומיניום הודגם באונטריו בשנת 1990.
במרץ 2013 פרסם Phinergy סרטון הדגמה של מכונית חשמלית המשתמשת בתאי אוויר מאלומיניום שנסעה 330 ק"מ באמצעות קתודה מיוחדת והידרוקסיד אשלגן.
ב-27 במאי 2013, בחדשות הערב בערוץ 10 הישראלי הוצגה מכונית עם סוללת Phinergy מאחור, בטענה לטווח של 2,000 ק"מ לפני שנדרשה החלפת אנודות האלומיניום.
חצי תגובת חמצון האנודה היא:
מתח של כ-1.2 וולט נוצר על ידי תגובות אלה וניתן להשגה בפועל כאשר אשלגן הידרוקסיד משמש כאלקטרוליט.
אלקטרוליט מים מלוחים משיג כ-0.7 וולט לתא.
המתח הספציפי של התא יכול להשתנות כתלות בהרכב האלקטרוליט כמו גם במבנה ובחומרים של הקתודה.
ניתן להשתמש במתכות אחרות באופן דומה, כגון ליתיום-אוויר, אבץ-אוויר, מנגן-אוויר ונתרן-אוויר, חלקן עם צפיפות אנרגיה גבוהה יותר.
עם זאת אלומיניום נחשב אטרקטיבי כמתכת היציבה ביותר.
סוללת יון-סודיום או NIB היא סוללה נטענת אנלוגית לסוללת ליתיום אך משתמשת ביוני נתרן (+Na) כנושאי המטען החשמלי.
עקרון העבודה האלקטרוכימי שלה ובניית התאים כמעט זהים לאלה של סוגי סוללות על בסיס ליתיום הנפוצות מסחרית, אך תרכובות נתרן משמשות במקום תרכובות ליתיום.
סוללות יון-סודיום קיבלו עניין אקדמי ומסחרי רב בשנות 2010–2020 כטכנולוגיה משלימה אפשרית לסוללות יון-ליתיום, בעיקר בשל ההתפלגות הגאוגרפית הלא אחידה, ההשפעה הסביבתית הגבוהה והעלות הגבוהה של רבים מהאלמנטים הנדרשים לסוללות יון-ליתיום.
המובילים שבהם הם ליתיום, קובלט, נחושת וניקל, שאינם נדרשים לסוגים רבים של סוללות יון-נתרן.
היתרון הגדול ביותר של סוללות יון-נתרן הוא השפע הטבעי הגבוה של נתרן.
זה יכול לייצר ייצור מסחרי של סוללות יון-נתרן פחות מאשר סוללות ליתיום-יון.
נכון לשנת 2020, לסוללות יון-נתרן יש נתח קטן מאוד משוק הסוללות.
הטכנולוגיה אינה מוזכרת בדו"ח מינהל המידע לאנרגיה של ארצות הברית על טכנולוגיות אגירה של סוללות.
אין כלי רכב חשמליים שמשתמשים בסוללות יון נתרן.
האתגרים לאימוץ כוללים צפיפות אנרגיה נמוכה ומספר מצומצם של מחזורי פריקת מטען.
פיתוח סוללת יון-הנתרן התקיים זה לצד זה של סוללת הליתיום-יון בשנות השבעים ותחילת שנות השמונים.
עם זאת, בשנות התשעים התברר שלסוללות יון-ליתיום יש הבטחות מסחריות רבות יותר, מה שגרם להתעניינות בסוללות יון-נתרן.
בתחילת שנות ה-2010, סוללות יון-נתרן חוו התעוררות מחודשת, המונעות בעיקר מהביקוש והמחיר של חומרי גלם יון-ליתיום.
נתרן-יון תאי סוללה מורכב קתודה המבוססת על חומר המכיל נתרן, אנודה (לא בהכרח חומר מבוסס-נתרן) ונוזל אלקטרוליטי המכיל מלחי נתרן בתמיסה פרוטית קוטבית או תמיסה אפרוטית.
במהלך הטעינה, יוני נתרן מופקים מהקתודה ומוכנסים לאנודה בזמן שהאלקטרונים נוסעים במעגל החיצוני; במהלך פריקה מתרחש התהליך ההפוך כאשר יוני הנתרן מופקים מהאנודה ומוכנסים שוב לקתודה כשהאלקטרונים נוסעים במעגל החיצוני.
מכיוון שהתכונות הפיזיות והאלקטרוכימיות של הנתרן שונות מאלו של ליתיום, החומרים המשמשים בדרך כלל לסוללות יון-ליתיום, או אפילו האנלוגים המכילים נתרן, לא תמיד מתאימים לסוללות נתרן-יון.
האנודה הדומיננטית המשמשת בסוללות יון-ליתיום מסחריות, גרפיט, אינה ניתנת לשימוש בסוללות יון-נתרן מכיוון שאינה יכולה לאחסן את יון הנתרן הגדול יותר בכמויות ניכרות.
במקום זאת, חומר פחמן לא מסודר המורכב ממבנה פחמן לא גרפיטי, לא גבישי ואמורפי (המכונה "פחמן קשה") הוא האנודה המועדפת כיום על יון-נתרן.
אחסון הנתרן של פחמן קשה התגלה בשנת 2000. הוכח שאנודה זו מספקת 300 mAh/g עם פרופיל פוטנציאלי משופע מעל 0.15V vs +Na/Na המהווה בערך חצי מהקיבולת ופרופיל פוטנציאלי שטוח (רמה פוטנציאלית) מתחת ⁓0.15V +vs Na/Na.
ביצועי אחסון כאלה דומים לאלה שניתן לראות באחסון ליתיום באנודת גרפיט עבור סוללות ליתיום-יון שבהן קיבולת אופיינית של 300–360 mAh/g.
תא היון-נתרן הראשון באמצעות פחמן קשה הוכח בשנת 2003 שהראה מתח ממוצע גבוה של 3.7 V במהלך פריקה.
בעוד שפחמן קשה הוא ללא ספק האנודה המועדפת ביותר בשל השילוב המצוין שלו של קיבולת גבוהה, פוטנציאל עבודה נמוך יותר ויציבות רכיבה טובה, היו עוד כמה התפתחויות בולטות באנודות בעלות ביצועים נמוכים יותר.
התגלה כי גרפיט יכול לאחסן נתרן באמצעות אינטראקציה משותפת של ממסים באלקטרוליטים מבוססי אתר בשנת 2015: מתקבלים קיבולת נמוכה בסביבות 100 mAh/g כאשר פוטנציאל העבודה גבוה יחסית בין +0-1.2V vs Na/Na.
כמה שלבי חומצה טיטנית כגון Na2Ti3O7, או NaTiO2, יכולים לספק קיבולות בסביבות 90–180 mAh/g בפוטנציאל עבודה נמוך (< +1V vs Na/ Na), אם כי יציבות המחזור מוגבלת כיום לכמה מאות מחזורים.
היו דיווחים רבים על חומרי אנודה המאחסנים נתרן באמצעות מנגנון תגובת סגסוגת ו/או מנגנון תגובת המרה, עם זאת, מאמץ העומס החמור שחווה החומר במהלך מחזורי אחסון חוזרים ונשנים מגביל מאוד את יציבותם במחזור, במיוחד בתאים בפורמט גדול, ומהווה אתגר טכני מרכזי שצריך להתגבר עליו על ידי גישה חסכונית.
חוקרים מאוניברסיטת טוקיו השיגו 478 mAh/g עם חלקיקי מגנזיום בגודל ננו כפי שפורסם בדצמבר 2020.
התקדמות משמעותית הושגה בתכנון קתודות של יון-נתרן בצפיפות אנרגיה גבוהה מאז 2011. בדומה לכל הקתודות של יון-ליתיום, גם קתודות יון-נתרן מאחסנות נתרן באמצעות מנגנון תגובת אינטראסלציה.
בשל הצפיפות (Bulk density) הגבוהה שלהם, פוטנציאל ההפעלה הגבוה והקיבולת הגבוהה, קתודות המבוססות על תחמוצות מתכת למעבר נתרן זכו לתשומת לב גדולה.
מתוך רצון לשמור על עלויות נמוכות, מחקר משמעותי נועד להימנע או להפחית אלמנטים יקרים כגון Co, Cr, Ni או V בתחמוצות.
כדי להתגבר על מחסור בנתרן הטמון בתחמוצות P2, הושקעו מאמצים משמעותיים בפיתוח תחמוצות עשירות יותר ב-Na.
ביצועים כאלה בתצורת תאים מלאה טובים יותר או משתווים למערכות יון-ליתיום מסחריות כיום.
CATL : יצרנית סינית גדולה זו של סוללות יון-ליתיום הודיעה בשנת 2021 כי תביא סוללה מבוססת יון נתרן לשוק עד שנת 2023. טכנולוגיית "הדור הראשון" משתמשת בכחול פרוסי לאלקטרודה החיובית ופחמן נקבובי לאלקטרודה השלילית.
הם טוענים לצפיפות אנרגיה ספציפית של 160 Wh/kg בסוללת הדור הראשון שלהם, ומצפים שדור מאוחר יותר יגיע ליותר מ -200 Wh/kg.
סוללת יהלום גרעינית או NDB (ראשי תיבות באנגלית של: Nuclear Diamond Battery) היא מודל של סוללה גרעינית שפורסם על ידי מכון קאבוט של אוניברסיטת בריסטול במהלך ועידה שנתית שהתקיימה ב-25 בנובמבר 2016 בבניין הזיכרון לווילס.
סוללה זו מוצעת לפעול על רדיואקטיביות של גושי פסולת גרפיט (ששימשו בעבר כחומר מנחה נייטרונים בגרפיט) ותייצר כמויות קטנות של חשמל אך לאורך זמן רב.
הסוללה היא תא בטא-וולטאי המשתמש בפחמן-14 (C14) בצורה של פחמן דמוי יהלום (DLC) כמקור קרינת בטא, ו-DLC נוסף של פחמן רגיל כדי ליצור את צומת המוליכים-למחצה הדרוש ולעטוף את הפחמן-14.
אם תהפוך סוללה כזו לברת ייצור סדרתי היא עלולה לשנות לחלוטין את שוק הסוללות מפני שאף שמחירה עלול להיות יקר (עשרות אלפי דולרים ליחידה), היא תוכל לספק אנרגיה במשך מאות ואלפי שנים ברציפות.
נכון לעכשיו, אין אב טיפוס ידוע המשתמש ב C14 כמקורו, עם זאת ישנם כמה אבות-טיפוס המשתמשים בניקל-63 (Ni63) כמקור שלהם עם מוליכים למחצה יהלומיים להמרת אנרגיה, אשר נתפסים כאבן דרך לאב-טיפוס אפשרי של סוללת יהלום C14.
חוקרים מנסים לשפר את היעילות ומתמקדים בשימוש ב C14 רדיואקטיבי, מכיוון שהוא תורם מינורי לרדיואקטיביות של פסולת גרעינית.
C14 עובר דעיכת בטא, שבו הוא פולט חלקיק בטא בעל אנרגיה נמוכה כדי להפוך לחנקן-14, שהוא יציב (לא רדיואקטיבי).
חלקיקי בטא אלה, בעלי אנרגיה ממוצעת של 50 keV, עוברים התנגשויות לא אלסטיות עם אטומי פחמן אחרים, ובכך יוצרים זוגות אלקטרונים-חורים אשר תורמים לאחר מכן לזרם חשמלי.
ניתן לנסח זאת במונחים של תורת הרצועות בכך שבשל האנרגיה הגבוהה של חלקיקי הבטא, אלקטרונים בפסי הולכה הפחמן קופצים לפס ההולכה שלו, ומשאירים מאחוריהם חורים בפס הערכיות שבהם היו אלקטרונים קודם לכן.
בשל צפיפות ההספק הנמוכה מאוד שלו, יעילות ההמרה והעלות הגבוהה שלו, מכשיר בטא-וולטאי C14 דומה מאוד להתקנים אחרים הקיימים בטא-וולטאיים אשר מתאימים ליישומי נישה הזקוקים למעט מאוד הספק (מיקרו-וואט) במשך מספר שנים במצבים שבהם לא ניתן להשתמש בסוללות קונבנציונליות.
הוחלף או נטען מחדש באמצעות טכניקות קציר אנרגיה קונבנציונליות.
בשל זמן מחצית חיים הארוך שלה, C14 בטא-וולטאי עשוי להיות יתרון בחיי שירות בהשוואה לבטא-וולטאיים אחרים המשתמשים בטריטיום או באיזוטופים של ניקל.
עם זאת, זה כנראה ילווה ב"מחיר" של צפיפות הספק מופחתת.
בספטמבר 2020, מורגן בורדמן, עמית תעשייתי ויועץ אסטרטגי מקבוצת Aspire Diamond במרכז הגרעיני הדרום-מערבי של אוניברסיטת בריסטול, מונה להיות מנכ"ל חברה חדשה בשם Arkenlight, אשר נוצרה במפורש כדי למסחר טכנולוגיית סוללת היהלומים שלהם ואולי מכשירי קרינה גרעיניים אחרים במחקר או פיתוח באוניברסיטת בריסטול.
סוללה נטענת היא סוללה חשמלית אותה ניתן לטעון מחדש מספר רב של פעמים, בדרך כלל על ידי מטען סוללות, בניגוד לסוללה המיועדת לשימוש חד פעמי.
סוללות נטענות נמצאות בשימוש נרחב במוצרי אלקטרוניקה, מיכשור תעשייתי ובכלי רכב, והן מספקות פתרון חסכוני וידידותי לסביבה.
סוללות נטענות מיוצרות בגדלים ובמתחים שונים, וחלקן נועדו לשימוש באותם המכשירים בהם נעשה לפני כן שימוש בסוללות חד פעמיות.
בסוללות נטענות נעשה כיום שימוש במוצרים כמו טלפונים חכמים, מחשבים ניידים, כלי עבודה חשמליים וכלי רכב חשמליים, בין היתר.
בניגוד לסוללות חד פעמיות, אשר נזרקות לפח לאחר השימוש בהן, בסוללות הנטענות ניתן להשתמש פעמים רבות, מה שמפחית במידה רבה את כמות הפסולת שנוצרת ואת הצורך בהחלפות תכופות של סוללות.
עם זאת, יש להשתמש בהן בזהירות על מנת למקסם את תוחלת החיים שלהן ולהבטיח שימוש בטוח.
לאורך השנים הושקעו מיליארדי דולרים במחקרים הממוקדים בשיפור טכנולוגיות הסוללות הנטענות.
סוגי הסוללות הנטענות הנפוצים ביותר
סוללות יוני ליתיום הן מהסוללות הנטענות הנפוצות ביותר בעולם בין היתר בשל צפיפות האנרגיה הגבוהה שלהן, משקלן הקל ותוחלת החיים הארוכה יחסית שלהן.
בסוללות הללו נעשה בדרך כלל שימוש במכשירי אלקטרוניקה ניידיים (כגון טלפונים חכמים, מחשבים ניידים וטאבלטים), כלי עבודה חשמליים, וכלי רכב חשמליים.
התפתחות טכנולוגיית סוללות יוני הליתיום תרמה לשיפור ניכר בתוחלת החיים שלהן והפחיתה באופן ניכר את סיכוני הבטיחות הכרוכים בשימוש בהן, כמו הסיכון להתחממות יתר או כשל בסוללה.
אף על פי שחלו שיפורים ניכרים בטכנולוגיה זו, המשתמשים נדרשים להשתמש בה בזהירות על מנת למנוע התחממות יתר שעשויה להזיק לסוללה ולהוות סכנה בטיחותית.
טכנולוגיית סוללות היוני ליתיום הנטענות הפכה זמינה לציבור בשנת 1991.
סוללות ניקל מתכת-הידריד הן סוג פופולרי של סוללות נטענות.
הן מספקות בדרך כלל קיבולת גבוהה יותר מסוללות הניקל-קדמיום (NiCd) הישנות יותר, והן נחשבות ידידותיות יותר לסביבה משום שהן לא מכילות קדמיום.
בדרך כלל נעשה שימוש בסוללות ניקל מתכת-הידריד בסוללות נטענות מסוג AA ו-AAA, וכן בציוד רפואי ובטלפונים אלחוטיים.
הן פופולריות בין היתר בשל העמידות שלהן ומשום שהן פחות מזיקות לסביבה.
טכנולוגיית סוללות הניקל מתכת-הידריד הנטענות משווקת משנת 1989.
טכנולוגיית סוללות הניקל-קדמיום הנטענות פותחה במקור על ידי הממציא השוודי ולדמר יונגנר בשנת 1899, וסוללות מסוג זה היו נפוצות במכשירי אלקטרוניקה ניידים ובכלים חשמליים.
לאורך השנים הן הוחלפו במידה רבה בסוללות ניקל מתכת-הידריד ובסוללות יוני ליתיום.
לסוללות עמידות טובה יחסית, אך הן עשויות לאבד מקיבולתן אם הן נטענות מחדש פעמים רבות לפני שנפרקו לחלוטין.
הן מכילות קדמיום, ולכן הן פחות ידידותיות לסביבה.
למרות החסרונות האלו הן עדיין נמצאות בשימוש במכשירים שונים כגון מערכות חשמל לשעת חירום וכלים אלחוטיים מסוימים.
טכנולוגיית סוללות עופרת-חומצה הנטענות פותחה במקור ב-1859 על ידי הפיזיקאי הצרפתי גסטון פלנטה, וזהו הסוג הראשון שהומצא של סוללות נטענות.
הן נמצאות עדיין בשימוש נרחב בכלי רכב, במערכות אל-פסק (UPS) ובמערכות תאורת חירום.
אלה סוללות חסכוניות יחסית עם הספק גבוה, ולכן הן פופולריות בין היתר להתנעת מנועי הבעירה הפנימית בכלי רכב.
עם זאת, לסוללות עופרת-חומצה תוחלת חיים מוגבלת, ותהליך הוצאת העופרת מהן עלול לגרום נזק לסביבה.
הנחיצות ההולכת וגוברת בחלופות נקיות וברות קיימא הובילה לאורך השנים למחקרים שבמסגרתם פותחו חלופות לסוללות אלו.
סוללת התותחים במרוויל הייתה סוללה מבוצרת של תותחי חוף כבדים שהקימו הגרמנים בתקופת מלחמת העולם השנייה בצרפת לחופי תעלת למאנש.
הסוללה הייתה חלק מהחומה האטלנטית שנבנתנ כדי להתגונן מפלישת בעלות הברית לאירופה.
ב-1944, במהלך תכנון הפלישה לנורמנדי, סומנה הסוללה כסיכון לאגף השמאלי של זירת הפלישה (חוף סורד) ולכן הוקצו כוחות מוצנחים לכבוש אותה לפני תחילת הנחיתה.
הקרב לכיבוש הסוללה הסתיים בהצלחה אך התאפיין בשיבוש כבד של תוכנית הקרב לאחר שכשני שלישים מהכוח המונחת, שיועד למשימה, לא הגיע ליעדו כשאיתו רוב הציוד שתוכנן לסייע לכוח הלוחם.
על אף הכוח המצומצם שעמד לרשותו החליט מפקד המבצע להמשיך במשימה ובקרב הקשה שהתפתח נפצעו או נהרגו כ-40% מהחיילים הבריטים שלחמו במקום.
כיום הסוללה משוחזרת ומשמשת מוזיאון לאירועי מלחמת העולם השנייה.
במאי-יוני 1940 נכבשה צרפת על ידי הגרמנים שהחזיקו בעקבות כיבוש זה בכל קו החוף המערבי של אירופה.
זמן קצר לאחר התייצבות שלטון הכיבוש במדינות מערב אירופה החלו הגרמנים לבצר את החופים הפונים לאנגליה.
ב-1942 יצאה הוראה מהיטלר לבנות את החומה האטלנטית שתוכננה להגן על כל חופיה של אירופה (מנורווגיה עד דרום צרפת – כ-3,800 ק"מ) כדי למנוע את פלישת בעלות הברית ליבשת.
חומה זו שילבה עמדות ארטילריה, עמדות רגלים, תעלות קשר, חוטי תייל דוקרניים, שדות מוקשים, שיני דרקון ועוד מרכיבים והייתה אמורה לעמוד בפני הפצצות אוויר.
עבודות התכנון וההקמה של קו הביצורים נמסר לארגון טודט.
על אף עבודות ההקמה האינטנסיביות, בהן הועסקו גם עובדי כפיה, לא הושלמו כל ביצורי החומה המתוכננים עד הפלישה.
חלק ממערכת הגנתית זו נבנה בקרבת חופי נורמנדי וסיכן בכך את אפשרויות הנחיתה בחופים אלו ולכן העמדות העיקריות של המערכת סומנו כיעדי תקיפה וכיבוש טרם הנחיתה.
אחד מיעדים אלו הייתה סוללת התותחים הכבדים שנבנתה לייד הכפר מרוויל , ממזרח לחופי הנחיתה.
הסוללה נבנתה מדרום לכפר מרוויל שבמחוז קלבדוס, חבל נורמנדי.
ממקומה, כארבעה ק"מ מחופי נורמנדי, שלטו תותחי הסוללה על האגף השמאלי של חוף הנחיתה (חוף סורד בו נחתו הבריטים) ועל העיר אויסטרהאם והנמל הטבעי שלה בשפך נהר אורן לצידו היא בנויה.
סוללת מרוויל כללה ארבעה מצדיות גדולות שנועדו להכיל תותחים ארוכי טווח בקוטר 150 מ"מ (בפועל הוצבו במקום תותחי 100 מ"מ ישנים ממלחמת העולם הראשונה).
לכל מצדית (Casemate) נבנה גג בטון עבה להגנה בפני התקפות אוויריות וכן נבנו, לכל מצדית, כנפי בטון בחזית כדי להגן על פתח הירי מפני הפגזות.
כדי לתמוך בתותחים נבנו בסביבת המצדיות הראשיות מבני שירות תת-קרקעיים שכללו בונקרים של תחמושת, מקלטים, מגורים ועמדת פיקוד.
המתחם הוקף על ידי שתי חגורות של תיל דוקרניות בגובה שני מטרים ורוחב ארבעה מטר ועל ידי שדה מוקשים.
מתחם הסוללה צויד בתותחי נ"מ 20 מ"מ להגנה בפני תקיפות אוויריות.
עם הקמת הסוללה, ב-1941, הוצבו במקום תותחי שדה נגררי סוסים כשהם חשופים וללא הגנה.
בתחילת 1942 החלו מטוסי בריטניה להפציץ את העמדות הגרמניות במערב צרפת.
במסגרת תוכנית החומה האטלנטית הוחלט לבצר גם את סוללת מרוויל כשבאוגוסט 1942 החלו עבודות הביצורים עבור שני תותחים.
במרץ 1944 ביקר בסוללה ארווין רומל, שמונה על ידי היטלר לפקד על בניית הקו, ודרש להשלים תוך זמן קצר את הבנייה.
במאי 1944 הושלמו הביצורים עבור כל התותחים כשעד תאריך זה הושלמה גם בניית בונקרים של תחמושת, מקלטים, צריפים ועמדת פיקוד עם פריסקופ.
מאחר שהסוללה נבנתה במרחק מהחוף הוקמה עמדת תצפית קדמית בקו החוף שחוברה לסוללה באמצעות טלפון.
עמדה זו איפשרה לאכן ירי לעבר הים ולהעביר תיקוני ירי.
עם השלמתה אוכלסה הסוללה בכ-160 חיילים.
התכנון לקראת מבצע אוברלורד הקדיש פרק מיוחד למערכים הצבאיים שנפרשו בעורף קו החוף.
הפצצות אוויר בשבועות שלפני הפלישה
פשיטה אווירית על עורף יחידות קו החוף כדי לכבוש עמדות תותחים שמאיימות על הכוחות הפולשים, לכבוש נקודות אסטרטגיות כמו גשרים וכן להשתלט על צמתי דרכים ולחסום הגעת תגבורות גרמניות.
בנוגע לסוללת מרוויל הייתה התוכנית כדלקמן:
ב-6 ביוני 1944, 00:30 תוכננה הפצצה אווירית של כמאה מפציצי RFA כדי להרוס את הביצורים של סוללת מרוויל או לפחות לגרום להם נזק ניכר.
לפני תחילת ההפצצה הזו תוכננה הצנחה של יחידה צבאית קטנה ליד הסוללה כדי שתפנה בחשאי, מיד לאחר ההפצצה, מעבר דרך גדר התיל והמוקשים.
ב-00:50 תוכננה הצנחה והנחתה בדאונים של גדוד הצנחנים התשיעי (מהדיוויזיה המוטסת השישית) יחד עם יחידת הנדסה של חיל ההנדסה המלכותי.
כוח זה תוכנן להגיע לקרבת הסוללה בסביבות השעה 04:00. הציוד שיועד לכוח זה כלל, בין השאר, שני תותחי נ"ט לפריצת הדלתות המשורינות של מצודות התותחים.
התקיפה הרגלית של מתחם הסוללה תוכננה ל-04:30 וכללה תקיפת הסחה על השער הראשי, ירי צלפים על כוחות אויב בעמדות השונות, הנחתת פלוגה בשטח הסוללה עם שלושה דאוני "איירספיד הורסא" ומעבר שתי פלוגות דרך גדרות התייל שפונו מוקדם יותר.
כתוכנית גיבוי למקרה של כישלון תוכנן ירי של ספינת מלחמה בריטית ב-05:30.
כמפקד הפעולה מונה לוטננט קולונל טרנס אוטווי .
בשל שגיאות ניווט, כיסוי עננים נמוך, אבק מההפגזה העזה של הסוללה ואי סימון אזור ההצנחה התפזרו חיילי הגדוד התשיעי על פני שטח נרחב כשחלקם נחת כ-16 ק"מ מהסוללה.
אוטוויי המתין לחייליו בנקודת המפגש אך עד 02:50 רק כ-150 מתוך 600 חיילי הגדוד הגיעו כשרוב הציוד שיועד לפריצה למתחם ולמצדיות לא הגיע.
על אף החוסר החליט אוטווי לתקוף את הסוללה.
הצוות שהגיע מוקדם יותר הצליח לפנות מעברים בשדות במוקשים אך לא סימן את המעברים באופן ברור ולא פרץ את גדרות התייל.
גם ההפצצה האווירית המקדימה נכשלה ברובה והמטוסים הטילו את הפצצות מדרום לסוללה וכמעו הרגו את צוות פינוי המוקשים.
בסביבות 04:30 ארגן אוטווי את הגדוד והחל להתקדם במעברי שדה המוקשים.
עם תחילת תנועת הכוח זיהו אותו הגרמנים ופתחו באש מקלעים.
כוח גיבוי לייד השער הראשי תקף משם כדי להטות את אש המקלעים אליו ולאפשר לכוח הראשי להתקדם.
על פי התוכנית היו אמורים לנחות מעבר לגדרות בשטח הסוללה שלושה דאונים עם הפלוגה השלישית של הגדוד.
אחד מאותם שלושה דאונים נחת באנגליה והשניים הנותרים היו צריכים לנחות על פי משואות אלחוטיות קרקעיות אך אלו אבדו בצניחת הגדוד דבר שאילץ את טייסי הדאונים לנחות על פי זיהוי ויזואלי.
אחד הטייסים שגה בזיהוי הסוללה ונחת כשלושה ק"מ ממנה כשהטייס השלישי זיהה את מקום הנחיתה אך נפגע מאש נ"מ ונאלץ לנחות כ-700 מטר מהסוללה כשעליו מספר פצועים מירי הנ"מ.
בשלב זה נתן אוטווי פקודה לתקוף את הסוללה.
מכיוון שכלי הטורפדו בנגלור לפריצת גדרות התייל נעלמו בנחיתה נשכבו חיילים על גדרות התייל כדי לאפשר לחבריהם לעבור עליהם.
במהלך ההסתערות סטו חלק מהחיילים מהמעבר בתוך שדה המוקשים, שלא סומן כיאות, ועלו על מוקשים.
בסופו של דבר הצליחו הצנחנים לחדור לשטח הסוללה תוך שהם מתקדמים מול אש מקלעים חזקה.
הגרמנים אף הזמינו ירי ארטילרי על שטח הסוללה והגדר ההיקפית מסוללת תותחים שכנה.
הכוחות הבריטים שהגיעו למצדיות התקשו לפרוץ אותן מכיוון שהן תותחי הנ"ט והן חומרי הנפץ לא הגיעו לכוח הפורץ.
בסופו של דבר הצליחו הבריטים לפרוץ את שערי המצדיות ולחסל את ההתנגדות הגרמנית.
בשעה 05:00 הסתיימה הלחימה בסוללה.
מתוך החיילים הגרמנים שאיישו אותה נהרגו 14 ונפצעו 30 בעוד שבצד הבריטי נהרגו או נפצעו 65 חיילים.
ב-06:30 החלה הפלישה לנורמנדי ולכיבוש סוללת התותחים במרוויל היה חלק בצמצום ההתנגדות לכוח הפולש.
לאחר הקרב עזבו חיילי הגדוד התשיעי את הסוללה למשימתם הבאה מתוך הנחה שהשמידו את התותחים כשבפועל, עקב חוסר ידע מקצועי וחוסר בחומרי נפץ, הנזק היה מינורי.
ההערכה היא שחיילי הסוללה הגרמנים חזרו אליה לאחר עזיבת הבריטים, הצליחו לשקם חלק מהתותחים ומ-15 ביוני חזרו לירות על חוף הנחיתה ועל נמל אויסטהאם.
לפי עדויות חיילים ששהו על החוף קצב האש היה נמוך משמעותית מקצב תאורטי של 24 פגזים לדקה, דבר המצביע על כך שרק חלק מהתותחים תוקן.
כל ירי כזה נענע בירי נגדי מספינות המלחמה שעגנו בקרבת החוף.
במהלך אוגוסט 1944, עם הרחבת ראש הגשר נסוגו הגרמנים שהפעילו את הסוללה.
מפקד הגדוד, לוטננט קולונל טרנס אוטווי , זכה באות השירות המצוין על קרב זה.
ב-1969 הציע גנרל בדימוס, סר ריצ'רד גייל לשמר את הסוללה והמבנים שבה כמוזיאון.
גייל, שהיה בעברו מפקד הדיוויזיה המוטסת השישית, ייסד וניהל, באותה עת, את אגודת ASPEG (האגודה לשימור גשר פגסוס) והיה מיוזמי הקמת מוזיאון גשר פגסוס.
ב-1977 נרכש השטח (כ-50 דונם), עליו היו שרידי הסוללה, על ידי עמותת שימור חופים צרפתית ופרויקט השיקום יצא לדרך.
במסגרת השימור והשיפוץ שוחזרו המבנים של ארבעת התותחים, מבנה הפיקוד ומבנים נוספים וכן נסללו מגרש חניה ושבילי הליכה.
החלל של מצדית 2 נסגר והפך למוזיאון המציג מידע ומוצגים הקשורים לנחיתה בנורמנדי עם דגש על הגדוד התשיעי.
לאורך השבילים הוצבו לוחות הסבר בצרפתית ואנגלית עבור המבקרים.
ב-1990 מונתה למוזיאון הנהלה משותפת, מטעם "האגודה הפרנקו-בריטית לניהול מוזיאון סוללת מרוויל", שכללה מספר שווה של חברי "אגודת הפשיטה לנורמנדי", חברי מועצת העיר מרוויל וחברי אגודת המוזיאון.
ב-2001 הוגדר המקום כאתר מורשת היסטורית .
ב-2008 הוצב במקום מטוס מדגם דאגלס C-47 דקוטה כשלמטוס הספציפי שהוצב בסוללה ניתן השם SNAFU .
משמעות ראשי התיבות היא: Situation Normal: All Fucked Up (ובעברית: "המצב רגיל: הכל דפוק") שהיה ביטוי רווח בז'רגון הצבאי בתקופת המלחמה .
ב-2017 שונה הרכב ההנהלה והוא כולל כיום 7 חברים מטעם מועצת העיר מרוויל-פרנסוויל-פלאז' ושישה מאגודת ידידי סוללת מרוויל.
המקום מארח כ-75,000 תיירים בשנה.
לאחר המלחמה נחשב קרב סוללת מרוויל לסיפור הצלחה, במיוחד לאור התקלות הקשות שפקדו את הכוח.
ב-1987 פרסם חוקר בשם אלן ג'פרסון ספר בשם "Assault on the Guns of Merville" שהתבסס על ראיונות שערך עם חיילים גרמנים ששירתו בסוללה.