tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כיום פעיל במקום בית כנסת ומוזיאון של הקהילה היהודית בעיר.
צלאת אל קהל (נכתב גם: צלאת לקהל; בערבית: كنيس صلاة القهال) הוא בית כנסת בעיר מוגדור שבמרוקו.
בניית בית הכנסת נשלמה לראשונה ב-1865, כשהוא נבנה מכספי הקהל במוגדור, ומכאן שמו "צלאת אל קהל" - בית הכנסת של הקהל.
בית הכנסת נקרא גם בית הכנסת של העניים ושימש מקום לימוד לבני העניים.
בית הכנסת שופץ בשנת 2017.
צלאת אל פאסיין (נכתב גם: סלאט אלפסיין, ונקרא גם: "בית הכנסת של התושבים"; בערבית: كنيس صلاة الفاسيين) הוא בית הכנסת של קהילת התושבים בעיר פאס שבמרוקו, העתיק ביותר במרוקו.
בית הכנסת של קהילת התושבים בפאס נחשב לעתיק ביותר מבין בתי הכנסת במרוקו ולפי סגנונו האדריכלי משערים שהוא נבנה בתקופה המרינית (בין המאה ה-13 למאה ה-15).
בי"ח באלול שנת ה'ת"ו (1646) הורה הסולטן מוחמד ה-13 להרוס את בית הכנסת ואנשיו החלו בהרס, אולם אנשי הקהילה נאבקו ביוזמה והתפללו בו תפילת מנחה בכל יום, ובכך הם הצילו את עמודיו ואת כתליו.
בשנת ה'תק"ן (1790) נבזז בית הכנסת על ידי אנשיו של המלך מולאי יזיד ובהוראתו, יחד עם שאר בתי הכנסת בפאס ובמקנס.
בסוף שנות החמישים של המאה ה-20 חדל בית הכנסת מלפעול באופן סדיר ומאז חלה בו הזנחה.
בשנת 2013 נשלם שיקום בית הכנסת והוא נחנך מחדש.
בשנת 2016 הוא שב לפעילות דתית מלאה החל מחג החנוכה.
הוא משמש גם כיעד מבוקש לתיירות שאינה נושאת אופי דתי.
מרבני קהילת התושבים בשנים שלאחר גירוש ספרד נודע רבי חיים גאגין, שנלחם על שימור מנהגי התושבים ובעיקר נגד מנהג הנפיחה, אותו ניסו הספרדים לכפות על קהילתו.
אחריו כיהן רבי שמואל אבן דנאן, ומאז הוחזק בית הכנסת ומשרת שליח הציבור בידי משפחת .
בראש המאה ה-17 שימש רבי אברהם אבן דנאן כדרשן בבית הכנסת.
החל משנת ה'תרע"ב (1911) נבחר לשמש במקום כשליח ציבור וכדרשן רבי יוסף בן נאים, בתפקיד זה הוא שימש עד לשנת ה'תר"ץ (1930).
למרות נוכחותם המשמעותית של יהודים ספרדים בפאס, שמרה קהילת התושבים באדיקות על מנהגי התפילה ועל נוסחאותיה הייחודיים, שם שרידים מנוסח צפון אפריקה הקדום, עד לשנות החמישים של המאה ה-20. בכך מתייחדת קהילה זו משאר הקהילות שאליהן היגרו המגורשים או צאצאיהם.
עד לשנת ה'תרמ"ט (1889) עברו מסורות הקהילה בעל פה ובאמצעות כתבי יד, באותה השנה הדפיס רבי רפאל אהרן בן שמעון בירושלים את הסידור "אהבת הקדמונים", המייצג את מנהגי הקהילה.
נוסחאות ופיוטי תפילה וסליחות ייחודיים, שחלק מהם פרי הגותם של חכמי משפחת אבן דנאן.
לא מברכים על קריאת הלל בראש חודש ובשאר הימים שאין גומרים בהם את ההלל, כפסקו של רמב"ם, וזאת בשונה משאר קהילות מרוקו שנהגו כמנהג ספרד לברך.
לא אומרים את תפילת עלינו לשבח בתפילת מנחה של שבת, כאות אבל על פטירת משה רבנו.
מתרגמים את קטע התפילה "אין כאלוקינו" בשפת הלדינו ובמנגינה ספרדית ייחודית.
אחר ברכת הלבנה אמרו קדיש וברכו.
צלאת אל-עִשאא היא אחת מחמש תפילות החובה היומיות באסלאם.
מכוון שהיממה באסלאם מתחילה בשקיעה, צלאת אל-עשאא היא באופן תאורטי התפילה השנייה ביממה, אך מכוון שנהוג היום לחשב את תחילת היממה בחצות, צלאת אל-עשאא היא למעשה התפילה החמישית.
לפי האסכולה החנפית, הזמן של צלאת אל-עשאא מתחיל כשיש חשיכה מוחלטת.
לפי האסכולה המאלכית והאסכולה השאפעית, הזמן של צלאת אל עשאא הוא כאשר "החוט האדום נעלם מהשמיים".
זמנה של צלאת אל-עשאא מסתיים כשזמנה של תפילת השחר מתחיל.
הזמן של התפילה מתחיל לאחר סיומה של תפילת הערב, הנקראת צלאת אל-מע'רב.
השיעים נוהגים להתפלל את צלאת אל-עשאא מיד לאחר שהם התפללו את תפילת הערב.
הזמן של התפילה מסתיים בחצות.
צלב הגבורה (בפולנית: Krzyż Walecznych) הוא עיטור צבאי פולני המוענק עבור "מעשי גבורה ואומץ לב בשדה הקרב".
הוא מוענק בדרך כלל לקצינים, למש"קים או לחיילים פשוטים, ובמקרים נדירים לאזרחים המשתתפים בלחימה.
הוא הוצג לראשונה על ידי מועצת ההגנה הלאומית ב-11 באוגוסט 1920. ניתן להעניק את העיטור לאותו אדם עד ארבע פעמים.
העיטור ניתן רק בזמן מלחמה ועד חמש שנים לאחר סיומה.
העיטור נוסד בשנת 1920 בעיצומה של המלחמה הפולנית-סובייטית, זמן קצר לפני שיאה בקרב על ורשה.
בתחילה העיטור הוענק באופן אישי על ידי המפקד העליון של הצבא הפולני.
בהמשך נוספה האפשרות להאציל את הענקת המדליה למפקדי חזית ואוגדות.
עד 29 במאי 1923, הוענק צלב הגבורה עבור המלחמה הפולנית-סובייטית, לכ-60,000 חיילים.
מלבד אלה שהשתתפו במלחמה הפולנית-סובייטית, העיטור הוענק רטרואקטיבית גם לחלק מהחיילים של הלגיון הפולני , של יחידות צבאיות במלחמת העולם הראשונה, למורדים בשלזיה עילית שהייתה חלק מרפובליקת ויימאר, לחיילים במרד בפולין גדול ב-1918–1919 , ולחברי הארגון הצבאי הפולני , שהוקם בזמן מלחמת העולם הראשונה על ידי יוזף פילסודסקי.
העיטור הוענק גם לוותיקי מרד ינואר 1863 ולעיר פּלוצק.
עיטור הגבורה היה העיטור הצבאי הפולני היחידי שהוענק גם לזרים בין השנים 1921–1923. הוא הוענק למספר רב של צרפתים, ביניהם רמון פואנקרה, ז'ורז' קלמנסו, פרדיננד פוש ופיליפ פטן.
בינואר 1941 הוציא המפקד העליון הפולני, ולדיסלב סיקורסקי צו המחזיר את צלב הגבורה.
בהכרזת נשיא פולין מ-20 בספטמבר צוין כי ניתן להעניק את העיטור ארבע פעמים ללא קשר למספר הפעמים שאותו אדם קיבל את העיטור בשנים 1918–1921. על כן היו אנשים שקיבלו את העיטור שמונה פעמים, ביניהם סטפן רובצקי והגנרל ולדיסלב אנדרס.
אף על פי שרשמית הדבר לא היה אפשרי, הוענק העיטור חמש פעמים ללוחמת וסוכנת SOE אלזבייטה זבצקה על פעולותיה בזמן מלחמת העולם השנייה, ויאן מזורקייביץ' שהיה קצין במרד ורשה קיבל אותו 11 פעמים.
בשנת 1943, לאחר קרב לנינו, העניק הגנרל זיגמונט ברלינג, מפקד הדיוויזיה הפולנית הראשונה, שנתמכה על ידי ברית המועצות, את צלב הגבורה למספר חיילים.
המדליה עצמה אושרה כעיטור צבאי בהוראת מועצת ההגנה הלאומית ב-22 בדצמבר 1944.
קרוב ל-30,000 עיטורים הוענקו עד 1950, ובסך הכל בתקופת הרפובליקה העממית הפולנית הוענקו כ-40,000 עיטורים.
סוגי העיטורים של צלב הגבורה עיצוב מקורי עבור כוחות פולין במערבמאז 20 בספטמבר 1941 עיטור ראשון עיטור שני עיטור שלישי עיטור רביעי
צלב ארמני (בארמנית: Հայկական խաչ; խաչ, חַץ' – צלב) הוא טיפוס צלב ייחודי המשמש בכנסייה הארמנית כסמל לנצרות.
זרועותיו של הצלב הארמני מסתעפות בקצותיהן ומסתיימות בפרחים מסוגננים, והזרוע התחתונה ארוכה מהיתר.
צלב זה מופיע בלב מצבות החצ'קר, שבהן הוא מוקף בעיטורים למיניהם, בעיקרם צמחיים וגאומטריים.
הצלב הארמני מוצב על כיפות כנסיות, מגולף בקירות מנזרים, במצבות קבורה ובאנדרטות זיכרון, מצויר על מזבחות, רקום על בגדי אנשי הדת, וכיוצא באלה.
צלב זה מכונה גם "צלב פורח".
הפריחה מייצגת את כוח החיים המגולם בצלב הארמני ואת התבדלותו מהצלב המסמל עינויים ומוות.
צלב איינשטיין (Q2237+0305 או QSO 2237+0305) הוא קוואזר הנצפה באמצעות עדשה כבידתית ונמצא בקו ראייה ישיר מאחורי מרכז הגלקסיה ZW 2237+030, המכונה גם "עדשת הוכרה".
כתוצאה מהשפעת העדשה הכבידתית החזקה, מתקבלות ארבע תמונות של אותו קוואזר, ולעיתים מתוארת גם תמונה חמישית חיוורת במרכז, שאינה נראית בבירור.
המערכת התגלתה בשנת 1985 על ידי האסטרונום ג'ון הוכרה וצוותו, אשר זיהו קיומו של קוואזר מאחורי גלקסיה על סמך הבדלים בהסחה לאדום, אם כי באותה עת טרם הבחינו בארבע התמונות הנפרדות.
בניגוד למקרים רבים של עיוותי עדשה כבידתית היוצרים טבעת איינשטיין, במקרה זה מבנה הגלקסיה הקדמית ומיקום הקוואזר יוצרים תבנית של צלב.
מקרים נוספים של תצורות מסוג זה זוהו לאורך השנים.
ההסחה לאדום של הקוואזר מצביעה על כך שהוא נמצא במרחק של כ־8 מיליארד שנת אור מכדור הארץ, בעוד שהגלקסיה המעדשת נמצאת במרחק של כ־400 מיליון שנות אור.
ממדיה הנראים של הגלקסיה הם 0.87 × 0.34 דקת קשת, ואילו ממדי תבנית הצלב במרכז משתרעים על 1.6 × 1.6 שניית קשת.
צלב הקרס או סווסטיקה (בסנסקריט: स्वस्तिक; בכתיב לטיני: svástika; בתו מחשב: 卐 או 卍) הוא צלב שווה-זרועות, שארבע זרועותיו מעוקלות בזוויות ישרות הפונות לכיוון השעון או נגדו.
צלב הקרס מופיע כאשר הקו המרכזי בו אנך או כשהוא בזווית של 45 מעלות.
הגרסה ההינדית של צלב הקרס מציגה נקודה בתוכו של כל רבעון.
צלב הקרס הוא סמל למזל ושפע בתרבויות הודו והמזרח הרחוק.
פירוש המילה סווסטיקה בסנסקריט הוא: "להיות בר מזל" או "זהו דבר מה טוב", Swa - משמעו "טוב" ו-Asti משמעותו "להיות".
למילה, ולסמל, יש משמעות חיובית מאוד ולרוב משתמשים בהקשר של "מבשר טובות".
הסווסטיקה נראתה לראשונה בציור באיראן כ-5000 שנים לפנה"ס.
נמצאו ממצאי סווסטיקה בחפירות ארכאולוגיות בהאראפה אשר בעמק האינדוס בשכבות המתוארכות ל-2500 לפנה"ס.
צלב הקרס הוא סמל חשוב בשתי הדתות שמקורן בהודו, הינדואיזם ובודהיזם.
בבודהיזם משמש צלב הקרס כסמל לארבעת היסודות: אוויר, מים, אש ואדמה.
אחד הספרים הראשונים המוכרים מציג תמונה של הבודהה כשעל חזהו מצויר סווסטיקה.
בתחילת המאה ה-20 היה הסווסטיקה מקובל בעולם כסמל למזל טוב ולהצלחה.
הוא הופיע על גב ספרי רודיארד קיפלינג ושימש אף כסמל לתנועת הצופים מיסודו של רוברט באדן פאואל.
בתחילת שנות ה-30 אומץ צלב הקרס על ידי הנאצים, ומאז הוא מזוהה במערב כסמל נאצי.
אחרי נפילת המשטר הנאצי בגרמניה, השימוש בסמל הוצא מחוץ לחוק.
גם במדינות מערביות אחרות עלול שימוש בו בהקשרים מסוימים להיחשב עברה על החוק וכפגיעה ברגשות הציבור.
במזרח הרחוק, לעומת זאת, עדיין נתפס צלב הקרס כסמל דתי בודהיסטי, ולפיכך השימוש בו נפוץ כסימון למקדשים ובהקשרים דתיים אחרים.
המילה המקובלת בשפות אירופה לצלב הקרס היא "סווסטיקה" (Swastika), ומקורה בשפת הסנסקריט, שם פירושה הוא "סמלון המביא מזל והצלחה".
הכינוי "צלב קרס" מקובל אף הוא בשפות אירופיות שונות, לרבות גרמנית ("Hakenkreuz"), הולנדית, שוודית, פינית, נורווגית ואיטלקית.
יש הקוראים לצלב טטרהגמא, מכיוון שכל אחת מארבע זרועותיו (טטרה = ארבע) מזכירה את האות היוונית גמא ().
כך נקרא הצלב בשפה הספרדית - "Cruz gamada", ובצרפתית - "Croix gammée".
שמות נוספים הם "גלגל החמה" (בגרמנית - "Sonnenrad"), פילפוט (Fylfot - ארבע רגלים), ואף "עכביש שחור".
הסווסטיקה מופיע באמנות ובעיצוב למן התקופה הפרה-היסטורית, בהקשרים שונים: מזל, השמש, גלגול נשמות, ברהמה.
בימי קדם השתמשו בצלב הקרס בעיקר החיתים, הקלטים והיוונים, וכן רבים אחרים.
הוא מופיע גם כקישוט לרצפות פסיפס בתקופה הרומית, ונמצא במספר עיצובים שונים בקטקומבות בווילה טורלוניה ובמקומות אחרים ברומא.
הסמל מופיע בתרבויות רבות בכל העולם, לעיתים כמוטיב גאומטרי ולעיתים כסמל דתי.
לאורך רוב ההיסטוריה הייתה לצלב הקרס משמעות חיובית של מזל והצלחה.
תפוצתו האוניברסלית של הסווסטיקה הוסברה בשלוש תאוריות עיקריות: התפתחות עצמאית, פיעפוע תרבותי ואירוע חיצוני.
התאוריה הראשונה אומרת כי הסימטריה והפשטות של הסווסטיקה הובילו להתפתחותו העצמאית בתרבויות שונות, באופן דומה לתיאורית תת-המודע הקולקטיבי שפיתח קרל גוסטב יונג או סתם בשל פשטותו היתרה.
הסבר אחר הוצע על ידי המדען היהודי האמריקני קרל סייגן בספרו "כוכב שביט".
סאגאן העתיק כתבי יד סיניים עתיקים אשר תיארו את זנבותיהם של שביטים, וחלקם מראה את גרעינו של השביט כשממנו יוצאות ארבע זרועות מעוקלות, בדומה לסווסטיקה.
סאגאן מציע כי בעבר התקרב שביט מסוג זה אל כדור הארץ עד כדי כך שסילון הגאזים שפרץ ממנו, והתעקל עקב הכוחות הסיבוביים הפועלים על השביט, נראה ליושבי כדור הארץ, וכך אומץ הסמל בכל העולם.
תאוריות בדבר מוצאו של הסווסטיקה כסמל פרה היסטורי של תרבות אחת פרוטו-אינדו-אירופאית, מצביעות על כך שהשומרים במסופוטמיה בסביבות שנת 3500 לפנה"ס לא הכירו את הסווסטיקה, כמו גם הממלכה הקדומה במצרים אשר החלה בשנת 2630 לפנה"ס, דבר המראה שבזמן שהחל הסמל את תפוצתו היו תרבויות אלו כבר מושרשות היטב.
קיומו של הסווסטיקה ביבשת אמריקה מהווה אתגר לתאוריית הפיעפוע.
יש המסבירים זאת בכך שהסווסטיקה נדד באמצעות יורדי ים אירואסיאתים שהגיעו ליבשת בשלב כלשהו, אך סביר ביותר כי מדובר בהתפתחות מקבילה.
הסווסטיקה בעל נוכחות רבה בהינדואיזם, הנחשבת לדת האם של הבודהיזם והג'איניזם, דתות שתחילתן לערך במאה השישית לפני הספירה, ויחד עמן החל הסווסטיקה את תפוצתו.
הבודהיזם נהנה מהצלחה גדולה בדרום מזרח אסיה, סין, קוריאה, ויפן בסוף האלף הראשון.
השימוש בסווסטיקה הגיע לטיבט ולווייטנאם, וכן לפאלון גונג בסין, אשר שאלו אותו מן הבודהיזם.
הסווסטיקה נמצא במקדשי הינדו, ומשמש כקישוט לסמלים, מזבחים, תמונות ואיקונוגרפיה הינדית בהודו ובנפאל.
הסמל נחשב לסמל השני בקדושתו לאחר סמל האום.
שני המצבים שבהם ניתן למצוא את הסווסטיקה (כשזרועותיו פונות עם כיוון השעון, וכנגד כיוון השעון) מסמלים את שני המצבים של האל ברהמה.
עם כיוון השעון מסמל הסווסטיקה את תהליכי האיחוד של הברואים עם הבורא ומשמש כסמל לאל גנש, וכנגד כיוון השעון הוא מסמל את תהליכי הבריאה של הברואים על ידי הבורא ומהווה סמלה של קאלי.
העובדה כי הסווסטיקה פונה לכל ארבעת הרוחות מסמלת את יציבות הבריאה.
כסמל המסמל את השמש ניתן לראות בו ייצוג של סוריא, אל השמש ההינדי.
בבודהיזם מופיע הסווסטיקה על פסליו של בודהא לעיתים על סוליות נעלו.
בשל הזיהוי עם הנאציזם של סווסטיקה הפונה לימין, בפסלים שלאחר אמצע המאה העשרים פונה הסווסטיקה הבודהיסטי לשמאל.
כאשר מופיע סווסטיקה על עטיפות מזון בסין פירוש הדבר שהמדובר במזון צמחוני הניתן לאכילה על ידי בודהיסטים אדוקים.
לעיתים נתפר הסמל על צווארוני חולצות ילדים על מנת להגן עליהם מעין הרע.
בטיבט הסווסטיקה מהווה קמע וסמל למזל טוב.
באמנות הבודהיסטית נקרא הסווסטיקה "מאנג'י" ומסמל את דהרמת ההרמוניה האוניברסלית ואיזון ההפכים.
בדתות הג'ייניסטיות, הסווסטיקה משולב בדרך כלל בציור של יד.
זהו סימנו של הג'יין (קדוש) השביעי, סופארסבה טירטהנקרה (Suparsva Tirthankara).
זהו אחד מעשרים וארבעה הסימנים למזל ולהצלחה בדת זו.
כאשר הוא מופיע על מפה הוא מסמל את מיקומו של מנזר בודהיסטי.
גם הפאלון גונג משתמשים בסמל זה, דבר שהוביל לבעיות כאשר נציגיהם פעלו באירופה.
פסיקה של בית משפט בגרמניה התירה את השימוש בסמל.
בשיטת הפאלון גונג מופיעה הסווסטיקה כחלק מהסמל של השיטה.
סמל הפאלון גונג מורכב מסמל סווסטיקה הנמצא במרכז, ומסביבו ארבעה סמלי סוואסטיקה קטנים וארבעה סמלי יין-יאנג.
הסווסטיקה כמסמל את השמש מוכר בתרבות אקאן בדרום-מערב אפריקה, וייתכן שהיה חלק מחילופי תרבויות לאורך מסלולי סחר העבדים בסביבות שנת 1500 לספירה.
סמל הסווסטיקה עיטר מבנים יהודיים בירושלים של תקופת הבית השני.
בחפירות שערך הארכאולוג יובל ברוך מטעם רשות העתיקות מדרום להר הבית וליד שערי חולדה התגלו מספר שברים של כרכובים ועליהם עיטור של צלב קרס.
ברוך משייך את הפריטים למבנה הסטיו המלכותי שבנה הורדוס על הר הבית.
במבני בתי כנסת עתיקים בארץ ישראל מתקופת בית שני ואף מלפני כן נמצאו סווסטיקות, הן בצורתם הבסיסית והן במוטיבים שונים, כגון מיאנדר (רצף של צורות סימטריות המחוברות זו לזו בקווים גאומטריים).
בבית הכנסת העתיק בעין גדי ישנו פסיפס שעליו מצויר הסווסטיקה המפורסם ביותר שנמצא בבתי הכנסת.
הפסיפס כוסה בבד בעקבות הקונוטציה השלילית של הסמל.
בבתי כנסת אחרים ניתן למצוא סווסטיקות כעיטור בשערי הכניסה ובמקומות אחרים, למשל בבית הכנסת בכפר נחום שליד הכנרת.
בשבי ציון נתגלתה כנסייה ביזנטית מהמאה השישית ובה רצפת פסיפס שבה משובצים סמלי סווסטיקות רבים, כנראה כמוטיב גאומטרי.
אימוצו של הסווטיקה במערב החל עם גילוי משפחת השפות ההודו-אירופיות במאה ה-19. מאמצים רבים נעשו על ידי ארכאולוגים על מנת לקשר את הפרה-היסטוריה של העמים האירופאים לזו של הארים הקדמונים.
בעקבות גילויים של חפצים המסומנים בסווסטיקה בהריסות טרויה, התייעץ היינריך שלימן עם המלומדים המובילים בחקר הסנסקריט, והסיק כי המדובר בסמל ארי קדמון.
רעיון זה הושאל על ידי כותבים פופולריים בזמן ההוא, והסווסטיקה החל להיות סמל פופולרי בתרבות המערב.
הארגון הפיני הצבאי למחצה, Lotta Svärd, אימץ את צלב הקרס כסמלו ב-1921. מ-1923 צלב הקרס היה גם לסמלן של מפלגות אנטישמיות ברומניה.
הסופר הבריטי רודיארד קיפלינג נפגש עם הסמל בהודו והסמל הופיע על מספר עטיפות מוקדמות של ספריו.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הודיעו ראשי השבטים כי לא ישתמשו עוד בסמל.
המשמעויות החיוביות של הסמל עוותו על ידי הנאצים שאימצו אותו כסמלם.
הנאצים זיהו את הארים הקדמונים עם הגרמנים המודרניים, וטענו כי בשל כך על גרמניה לשלוט בעולם.
צלב הקרס שימש להדגיש קשר מיסטי זה בין עם האדונים הקדמון כביכול ובין צאצאיו ויורשיו בגרמניה של המאה ה-20. מאז שימוש זה בצלב הקרס קיבל צלב הקרס את המשמעות הגזענית המוכרת, דבר המוביל למבוכה כאשר נתקלים בסמל באמנות ובעיצוב במערב אשר קדם לתקופת הנאצים, או בתרבויות שאינן מערביות.
הסמל היה מזוהה, כסמל נורדי עתיק, עם תאוריות גזעניות בדבר עליונות הגזע הארי, עוד במאה ה-19. לאחר מלחמת העולם הראשונה ותבוסת גרמניה במלחמה לחמו מיליציות ימניות קיצוניות שכונו פרייקור הן כנגד גורמי שמאל בתוך גרמניה, והן להגנת הגבולות המזרחיים שלה, באזור פולין והמדינות הבלטיות.
אחת המיליציות אלו, מיליציית ארהארדט, אשר לחמה באזור הבלטי, בחרה את צלב הקרס כסמלה, והוא היה מצויר על קסדות חייליה.
בתקופה זו נראה כי המדובר בעיטור בלבד, ללא המשמעות האנטישמית והנאצית שנוספה לו לאחר מכן.
חיילי מיליציית ארהארדט השתתפו בשנת 1920 במרידה הכושלת נגד השלטון המרכזי בגרמניה, שכונתה "הפוטש של קאפ", והדבר קיבע בתודעה את הקישור בין צלב הקרס ובין אידאולוגיית הימין הקיצוני, עוד בטרם קבע אדולף היטלר את צלב הקרס כסמלה של תנועתו.
גופי ימין קיצוני נוספים, כאגודת תולה שחלק מחבריה היוו את הבסיס למפלגה הנאצית בתחילתה, התהדרו בצלב קרס בשנים אלו.
בשנת 1920 אימצה המפלגה הנאצית את צלב הקרס כסמלה.
הסמל נקבע על דגל המפלגה, תגיה ותג הזרוע שלה.
בספרו מיין קאמפף כתב אדולף היטלר:
לא רק הנאצים אימצו את צלב הקרס, ב-4 במרץ 1923 באוניברסיטת יאשי, התקיים כנס ההקמה של ליגת ההגנה הלאומית-נוצרית, מפלגה רומנית אנטישמית.
הכנס נפתח בטקס דתי במטרופוליה המקומית ולאחר מכן נשא נשיא המפלגה, אלכסנדרו קונסטנטין קוזה, נאום על הסכנה היהודית ועל "חוק הלאומים" שתכנן, שאמור היה לבטל את אזרחות היהודים.
זמן קצר לאחר עליית הנאצים לשלטון, ב-14 במרץ 1933, הונף הדגל לצד דגל גרמניה הקודם (טריקולור שחור לבן אדום), וב-15 בספטמבר 1935 נקבע כדגלה היחיד של גרמניה.
צלב הקרס שימש כסמלה של המפלגה הנאצית, של ארגון ההיטלריוגנד, של יחידות צבא ושל ארגונים נאציים נוספים.
בתקופה הנאצית נקבע צלב הקרס במרכזו של עיטור צלב הברזל.
צלב הקרס היה גם סמלן של התנועות הנאציונל-סוציאליסטיות והפשיסטיות בארצות הברית, בריטניה, הולנד ושווייץ.
הטאבו בדבר השימוש בצלב הקרס
בשל השימוש בסמל על ידי הנאצים, ולאחר מכן על ידי הנאו-נאצים וקבוצות שנאה אחרות, רבים במערב סולדים מן השימוש בסמל בכל צורה שהיא.
כך, מחוץ להקשרים היסטוריים, הפך הסמל לטאבו בארצות המערב.
החוק בגרמניה, למשל, אוסר על הצגתו בפומבי, פרט לשימוש לצורכי למידה ומחקר.
השימוש בסמל הוא לרוב לצורכי תעמולה, בקריקטורות המשוות את מושא הקריקטורה עם הנאצים; עם זאת, נאו-נאצים עדיין משתמשים בו לעיתים באופן אידאולוגי.
הטאבו הוא כה חזק עד אשר מוצרים המגיעים מן המזרח ונושאים באופן תמים את צלב הקרס מסיבות תרבותיות שונות מורדים מן המדפים.
מספר אמני פּאנק השתמשו בצלבי הקרס ובסמלים נאציים נוספים - חלקם מתוך הזדהות עם הנאצים וחלקם כדי לגרום הלם או פרובוקציה.
בשנת 2005 צולם הנסיך הארי מוויילס כשהוא לובש מדים נאציים המעוטרים בצלב הקרס, כחלק ממסיבת תחפושות.
הצילום גרם להלם ולתדהמה, והנסיך ננזף והתנצל.
צלב לורן הוא צלב המשמש כסמל צרפתי.
הצלב מורכב מקו אנכי אותו חוצים שני קווים מאוזנים, שהתחתון בהם ארוך מן העליון.
הקו האופקי העליון ממוקם במרכז הקטע העליון של הקו האנכי הנוצר מחיתוכו על ידי הקו האופקי הארוך.
צורת הצלב דומה לצורת "", בו משתמשות הכנסייה האורתודוקסית הרוסית וחלק מכנסיות הנצרות האורתודוקסית.
צלב לורן שימש כסמל לצבאות חבל לורן בצרפת, ומזוהה עם הפטריוטיזם הצרפתי, ובמיוחד עם העימות עם גרמניה.
הצלב שימש כסמלם של כוחות "צרפת החופשית" בהנהגת הגנרל שארל דה גול במלחמת העולם השנייה.
דגלם של כוחות אלו היה דגל צרפת, ה"טריקולור", שעל הרצועה הלבנה במרכזו הוסף צלב לורן בצבע אדום.
שימוש זה הביא את וינסטון צ'רצ'יל, אשר הסתכסך לא פעם עם דה גול, להעיר כי "הצלב הכבד ביותר שנאלצתי לשאת היה צלב לורן".
צלב לורן המשיך לשמש תנועות "גוליסטיות" בצרפת גם אחרי המלחמה, עד היום, ובין השאר שימש את תנועתו של הנשיא לשעבר ניקולה סרקוזי.
הצלב משמש גם כסמלה של "האגודה האמריקנית לבריאות הריאה".
ייתכן כי הסיבה היא הנפגעים האמריקנים משאיפת גז בחזית צרפת במלחמת העולם הראשונה.
צלבי אלינור הם אנדרטאות בצורת צלב שהוקמו על ידי המלך אדוארד הראשון מאנגליה, לזכרה של אשתו אלינור מקסטיליה.
המלכה אלינור נפטרה בשנת 1290 במחוז נוטינגהאמשייר והובאה במסע שנמשך שלושה עשר ימים ושנים עשר לילות מהארבי במחוז לינקולנשייר למנזר וסטמינסטר.
בכל שנים עשר המקומות בהם נח ארונה של המלכה בנה המלך אדוארד הראשון את האנדרטאות.
מצלבים אלה שלושה שרדו: וולת'ם קרוס, נורת'המפטון וגדינגטון.
ליד תחנת הרכבת בצ'רינג קרוס נמצא שחזור של הצלב המקורי, שעמד במקור מול ארמון וייטהול, במקום בו עומד היום פסלו של המלך צ'ארלס הראשון.
צלב מלטה או צלב מלטזי שימש כסמלם של האבירים ההוספיטלרים, הידועים גם כאבירי מלטה, על שם האי בו שוכן המסדר מאז המאה ה-16.
זהו צלב בן שמונה קצוות, וצורתו מורכבת מארבע אותיות V, שכל אחת פונה לכיוון אחר והן מחוברות בבסיסן.
שמונת הקצוות מסמלים את התכונות הנדרשות מהאביר:
צלב זה משמש כסמל מסדר יוחנן הקדוש ומסדר הריבוני הצבאי של מלטה.
כמו כן הוא מופיע בסמל מדינת קווינסלנד שבאוסטרליה, משמש כסמל מסדר האמבט הבריטי, מהווה את הבסיס לצלב ויקטוריה ומופיע על דגל ואליס ופוטונה.
משמש גם כסמל של חברת השעונים השווייצרית היוקרתית וושרון קונסטנטין.
צלב זה נחשב לאחד מסמליה הלאומיים של מלטה.
לרגל 20 שנה לתחילת המלחמה ב-1914 והיה פרס שניתן בתקופת הנציונל-סוציאליסם למשתתפים ולאבלים של משתתפי מלחמת העולם הראשונה.
צלב הכבוד ללוחמי החזית (Ehrenkreuz für Frontkämpfer) הוענק לחיילים ששירתו שירות קרבי במלחמת העולם הראשונה.
צלב הכבוד למשרתים במלחמה (Ehrenkreuz für Kriegsteilnehmer) הוענק לחיילים ששירתו בצבא בתפקידים לא קרביים.
צלב הכבוד לקרובי משפחה (Ehrenkreuz für Hinterbliebene) הוענק לשארי הבשר (הורים, יתומים, אלמנות) של חיילים שנפלו בזמן מילוי תפקידם במלחמת העולם הראשונה.
בתקופה שלאחר קביעת העיטור ועם התפשטותה הטריטוריאלית של גרמניה, ותיקי מלחמת העולם הראשונה שחיו בשטחים החדשים שצורפו לגרמניה הנאצית היו זכאים לקבלת העיטור.
העיטור עוצב על ידי יוג'ין גודט, הוא דומה בצורתו לצלב הברזל (למרות שהוא קטן ממנו בממדיו).
על חזית העיטור במרכז מצוין תאריך מלחמת העולם הראשונה (1914-1918), התאריך מוקף בזר של עלי אלון.
בגרסת לוחמי החזית העיטור כולל שתי חרבות מוצלבות ובשתי הגרסאות האחרות החרבות נעדרות מהעיטור.
החלק האחורי של העיטור חלק.
העיטור תלוי על סרט עם שני פסים שחורים דקים בצדדיו, פס אדום במרכזו, שני פסים שחורים לידו ושני פסים לבנים לידם, בגרסה לקרובי משפחה סדר הצבעים על הסרט הוא הפוך.
צלב ויקטוריה הוא עיטור צבאי, הראשון בחשיבותו, אשר מוענק לחברי הכוחות המזוינים של הממלכה המאוחדת ומספר מדינות מחבר העמים הבריטי, וניתן בגין מעשה גבורה "אל מול פני האויב".
לעיטור ניתנת קדימות על פני כל שאר העיטורים, המסדרים והמדליות והוא מקביל לצלב ג'ורג' אשר ניתן לאזרחים או חיילים אשר הפגינו מעשה גבורה שלא אל מול פני האויב.
את צלב ויקטוריה ניתן להעניק לכל חייל, בכל דרגה ובכל זרוע על פי החלטתו של המונרך הבריטי.
בממלכה המאוחדת מוענק הצלב מידי המונרך בטקס אשר נערך בארמון בקינגהאם ובשאר מדינת חבר העמים מעניק נציגו של הכתר, המושל הכללי, את העיטור.
העיטור הוענק לראשונה ב-29 בינואר 1856 לציון גבורתם של חיילים בריטים במלחמת קרים ומאז חולקו 1,358 עיטורים, שלוש מהם כהענקה כפולה.
צלב ויקטוריה הוא העיטור הצבאי הנחשב ליוקרתי ביותר; העיטור ניתן לעיתים רחוקות ובמקרים יוצאי דופן.
צלב ויקטוריה מורכב מצלב פאטה עשוי ארד, במרכזו כתר אדוארד הקדוש עליו ניצבת דמותו של 'האריה הבריטי'.
מתחת לכתר ולצידיו, נרשם "עבור עוז" (For Valour) על גבי איור של מגילה.
כאשר נוסד העיטור, נכתב עליו תחילה "למען גבורה" (For Bravery), אך ביטוי זה שונה לפי הוראת המלכה ויקטוריה משום שהביטוי "למען גבורה" מרמז שלא כל החיילים בקרב הם גיבורים.
הצלב תלוי בעזרת טבעת המחוברת לאבזם בצורת האות 'V' (בעלת סריף) אשר מחובר לפס תלייה.
פס התלייה מעוטר בעלי דפנה ודרכו נתלה הצלב על פס העיטור.
מהצד השני (האחורי) של העיטור, במרכז הצלב בתוך טבעת, נכתב תאריך הפעולה עליה הוענק למקבל העיטור.
בצד האחורי של פס התלייה רשום שמו של מקבל הצלב יחד עם דרגתו, מספרו האישי והיחידה בה שירת.
גובה הצלב 41 מ"מ ורוחבו 36 מ"מ, כאשר העיטור כולו שוקל כ-27 גרם.
הצלב תלוי על סרט בצבע אדום ארגמן.
לצלב ויקטוריה ניתן להוסיף גם אבזם, אשר זהה בעיצובו לפס התלייה.
האבזם ניתן במקרה הנדיר בו מוענק יותר מצלב ויקטוריה אחד לאדם נתון, מה שקרה נכון להיום רק בשלושה מקרים.
במקרה שכזה ניתן להוסיף מספר אבזמים כמספר ההענקות הנוספות, זאת עד למספר מקסימלי של ארבעה אבזמים (כלומר חמש הענקות), בפועל עד היום לא הוענק יותר מאבזם אחד (כלומר הענקה כפולה).
צלב ויקטוריה, יחד עם המקבילה האזרחית שלו צלב ג'ורג', הוא כאמור העיטור הגבוה ביותר שניתן להעניק לחבר בכוחות המזוינים של בריטניה ובעבר גם שאר מדינות האימפריה הבריטית וחבר העמים הבריטי.
העיטור ניתן במקרים נדירים לציון פעולה יוצאת דופן בגבורתה אל מול פני האויב, כלומר בעת פעילות קרבית, כגון בשעת מלחמה או קרב.
העיטור ניתן על ידי המונרך של הממלכה המאוחדת, בטקס מיוחד בנוכחות מקבל העיטור והמלך או המלכה.
החל מהיווסדו של העיטור בשנת 1856, הוענק העיטור 1,358 פעמים ל-1,355 אנשים.
המספר הרב ביותר של צלבי ויקטוריה אשר הוענקו במערכה מסוימת הוא 682; במהלך מלחמת העולם הראשונה (1914–1918).
המספר הרב ביותר אשר הוענקו בקרב מסוים הוא 28; במהלך השחרור השני של העיר לקנאו במהלך המרד ההודי הגדול (14-22 בנובמבר 1857).
המספר הרב ביותר אשר הוענקו ביום אחד הוא 18; ב-16 בנובמבר 1857, במהלך השחרור השני של לקנאו, בעיקר בקרבות סביב המצודה מחוץ לעיר.
מספר צלבי ויקטוריה הרב ביותר שהוענקו ליחידה מסוימת בקרב אחד הוא 7; לגדוד השני של רגימנט הרגלים ה-24 עבור הלחימה בקרב רורק'ס דריפט (22 - 23 בינואר 1879), כחלק ממלחמת הזולו.
שלוש מעוטרי צלב ויקטוריה קיבלו הענקה שנייה, מה שמוצג כסיכה על העיטור המקורי לציון הענקה כפולה; אלו הם ארתור מרטין-ליק ונואל שוואס מחיל הרפואה המלכותי, וקפטן צ'ארלס אפהם מניו זילנד שלחם במערכה בים התיכון במלחמת העולם השנייה.
נכון לנובמבר 2025 ישנם שלושה מעוטרי צלב ויקטוריה שהוענק להם על ידי הממלכה המאוחדת, שלושה נוספים אשר קיבלו את הגרסה האוסטרלית ואחד נוסף אשר קיבל את הגרסה הניו זילנדית, אשר עודם בחיים.
ג'ושוע ליקי (נולד 1988): קיבל את העיטור עבור ניהולו ולחימתו במהלך התקלות במלחמת אפגניסטן ב-22 באוגוסט 2013, של כוח משולב של צנחנים בריטים ונחתים אמריקאים במהלך סיור בדרום המדינה.
מארק דונלדסון (נולד 2 באפריל 1979)
בן רוברטס-סמית' (נולד 1 בנובמבר 1978)
צלב ויקטוריה של ניו זילנד:
מעוטרי צלב ויקטוריה לפי מערכה
הטבלה המובאת כאן מציגה את מספר מקבלי צלב ויקטוריה לפי מערכות ואירועים.
ברוב המקרים, הוענק העיטור על מעשה כחלק מקרב או מלחמה, במקרים בודדים הוענקו צלבי ויקטוריה שלא כחלק מפעילות מבצעית זאת בין השנים 1858 - 1881, כאשר העיטור היה ניתן להענקה גם במקרים של סכנה לחיים שלא מול פני האויב.
ישנם גם פעולות או מבצעים מצומצמים בהם הוענקו צלבי ויקטוריה בודדים.
בשני המקרים הללו ובמקרים בהם הוענקו העיטורים בתאריך יחיד, מצוין התאריך המדויק בהערות.
הצייר הצרפתי לואיס ויליאם דסאנס, מוכר כיום במיוחד בעקבות סדרה של כ-50 ציורים המתארים פעולות בשעת קרב עליהם קיבלו המתוארים בציור את העיטור.
הסרט 'זולו' (1964) בבימויו של סי אנפילד, אשר מציג תיאור קולנועי לקרב רורק'ס דריפט, מסתיים בהקראת שמותיהם של שבעת החיילים אשר להם הוענק העיטור.
כיום קרב רורק'ס דריפט הוא הקרב בו הוענקו המספר הרב ביותר של צלבי ויקטוריה, בקרב אחד, ביחידה מסוימת אחת.
צלב יווני הוא צלב שכל ארבע זרועותיו שוות באורכן.
הצלב היווני מופיע בין היתר בדגל יוון בסמל יוון ובדגלי הצלב האדום ושווייץ, וכנסיות יווניות-אורתודוקסיות בנויות בדרך כלל בצורה זו.
צלב פטריק הקדוש (באירית: Cros Phádraig) הוא דגל אשר מייצג את אירלנד בתוך דגל הממלכה המאוחדת.
הדגל מסמל את פטריק הקדוש, הפטרון של אירלנד וידוע גם כדגל פטריק הקדוש או הסאלטייר של פטריק הקדוש.
בלאזון: "ארז'ן, סאלטייר גולס" (לבן, צלב אלכסוני אדום), שפירושו ציור של צלב סאלטייר (צלב בצורת X) אדום על שדה לבן.
הדיון על מקורותיו של הדגל ניטש בין שתי תאוריות.
אחדים טוענים כי הדגל מקורו בדגל קדום הקשור לאירלנד.
לראייה הסאלטייר האדום המופיע בסמל טריניטי קולג' אשר מתוארך לשנת 1612, כמו גם סמלי הערים קורק ואניסקילן.
מדריכים הולנדיים מהמאה ה-18 מזכירים גם הם סאלטייר אדום באזכור אירלנד.
לעומתם, התאוריה הנגדית גורסת כי הדגל הוא יחסית חדש, המתוארך לשנת 1783, עם הקמתו של מסדר פטריק הקדוש ובחירתו של הסאלטייר האדום כתג המסדר.
התומכים בתאוריה זו על מקור הדגל מצביעים כי הבחירה בסאלטייר מקורה בבלבול של פרשנים איריים עכשוויים.
הם גם טוענים כי העדויות לשימוש קודם בסאלטייר נדירות ולא עקביות.
בשנת 1800, כאשר אוחדו ממלכת בריטניה הגדולה וממלכת אירלנד, סאלטייר אדום שולב בתוך דגל הממלכה המאוחדת כייצוגה של אירלנד באיחוד הממלכות.
לאורך המאה ה-19 עד להקמתה של מדינת אירלנד החופשית בשנת 1922 שימש הדגל כדגל אירלנד הלא-רשמי.
כיום השימוש בו נפוץ בקרב היוניוניסטים בצפון אירלנד שלדידם הוא מייצג את הדגל הטבעי של אירלנד, בניגוד לטריקולור האירי אשר נחשב כסמל לאומני.
המסדר המהולל ביותר של פטריק הקדוש, מסדר אבירות בריטי השייך לאירלנד, הוקם בשנת 1783 על מנת לציין את מתן האוטונומיה המוצקה לאירלנד.
הכוונה: מתן (או צבירת) תמיכה פוליטית בפרלמנט האירי.
כאשר נוצר המסדר, נוצרו גם סמלים אשר הוענקו לחברים בו.
הלורד טמפל (Lord Temple) הלורד לוטננט של אירלנד (סגן המלך) מסר את התיאור הרשמי של תג המסדר לממוניו בלונדון בינואר 1783:
מקור הצלב אשר מופיע בתג אינו ברור והוא מוחרם בידי אירים בני זמנו.
דיווח עיתונאי אשר ראה אור בפברואר 1783 מתלונן על כך ש:"חזות האירים נועדו להיות מעוטרים על ידי צלב סנט אנדרו המדמם ולא של המגן הטבעי של האי שלהם".
מאמר אחר טוען כי: "צלב סנט אנדרו, הפטרון הסקוטי מעניק כבוד למסדר האירי של סנט פטריק, בכך שהוא מוחדר אל תוך כוכב המסדר" ומתאר את זה כ"הפגנת עלבון לשכל הישר ולנכס לאומי".
האציל האירי הבכיר במסדר החדש היה ויליאם פיצג'ראלד, הדוכס השני של לנסטר (Leinster) אשר בשלט האצולה של משפחתו היה סאלטייר אדום.
למרות זאת, הסאלטייר האדום שולב בדגל הממלכה המאוחדת לאחר האיחוד בין בריטניה הגדולה ואירלנד ב-1801, כמייצג את אירלנד לצד צלב ג'ורג' הקדוש של אנגליה וצלב אנרדו הקדוש של סקוטלנד.
השימוש בצלב נחשד לפעמים ברצון ליצור דגל איחוד חדש לממלכה אשר ישלים את הדגל הקיים, יותר מאשר הצורך להשתמש בסמל אירי מקורי.
דגלי איחוד קודמים כגון דגל חבר העמים (אנגליה ואירלנד) או ג'ק הפרוטקטורט (אנגליה, אירלנד וסקוטלנד) הציגו את אירלנד על ידי שלט האצולה שלה (הנבל האירי).
המונח "צלב פטריק הקדוש" עשוי להטעות, כיוון בניגוד לקדושים ג'ורג' ואנדרו, פטריק הקדוש לא היה מרטיר ולצלב אין כל קשר למסורת הנוגעת בקדוש.
נראה שמקורו בשלט האצולה של משפחת פיצג'ראלד (דוכסי לנסטר) אשר נשלחו על ידי הנרי השני לאירלנד במטרה לחזק את השליטה האנגלו-נורמנית שם, אף על פי שמקורות אחרים סותרים את התאוריה הזו.
תאוריה נוספת אומרת כי הסמל הוא סמל לא מוכר של אירלנד ועדויות לכך ניתן למצוא במקורות שונים הקודמים לשנת 1783 באירלנד (לדוגמה: מטבע אירי משנת 1480 או מפה משנת 1601 של קרב קינסייל המתארת כוחות איריים-ספרדיים מאוחדים תחת סאלטייר אדום).
אך ניתן להסביר את הדמיון בדגלים שכן, יכול להיות שהיה זה דגל צלב בורגונדיה, צלב אנדרו הקדוש או דגל דומה.
תיאוריה שלישית גורסת כי היה זה מנהג נפוץ בסוף המאה ה-17 לענוד צלבים ביום פטריק הקדוש.
אולם עדויות שונות אשר שרדו מעידות כל כך שהמנהג היה לענוד צלבים בצבעים שונים ובצורת צלב אנכי ולא כסאלטייר.
המוטו של המסדר הוא "?Quis separabut" (מלטינית: "מי יפרידנו?") (כיום המוטו של צפון אירלנד) והוא הושאל ממוטו מסדר האחים החברותיים של פטריק הקדוש אך גם היה נכון פוליטי לציון התשוקה הפוליטית לאחדות.
ה"אחים" מצידם, תועדו ענודים בצלב פאטה כצלבו של פטריק הקדוש ומכתב גלוי ללורק טמפל, אשר עליו הוטל עיצובו של סמלי מסדר פטריק הקדוש מסביר מדוע נדחה הסאלטייר על ידי הציבור האירי:
צלב פאטה היה בשימוש במאה ה-15 על מטבעות איריים והיום בשימוש על ידי הכנסייה של אירלנד.
כמו כן הוא בשימוש אחיד הן של האירים הרומאים-קתוליים והן של האנגליקנים.
כיום נוכל לראות את דגלי צלב פטריק הקדוש מונפים במצעדים ביום פטריק הקדוש בצפון אירלנד.
בדרך כלל כניגוד להנפת הטריקולור האירי, דגלה של רפובליקת אירלנד אשר - אף על פי שהוא נתפס על ידי תומכי הלאומיות כדגלו של האי כולו - דחוי על ידי תומכי האיחוד.
הוא אחד מכמה דגלים, כנראה השני אחרי דגל ארבע הפרובינציות, אשר נחשב יחסית לטבעי בקשר לייצוגה של אירלנד ונמצא בשימוש על ידי מספר גופים כלל איריים, כמו גם הדגל הלאומי היחיד (כדגל הממלכה המאוחדת או כדגל אירלנד) המאושר להנפה על אדמות הכנסייה של אירלנד.
הצלב משמש גם כבסיס לתג שירות המשטרה של צפון אירלנד.
בשנת 1930 אומצה גרסה של צלב פטריק הקדוש על רקע כחול כסמלה ודגלה של קבוצת החולצות הכחולות (קבוצה מיליטנטית-ימנית זאת, שמרנית ותומכת האיחוד), אשר היא ההיפוך של המפלגה הרפובליקנית השמאלית - פיאנה פול.
דגלים צפון איריים שונים משלבים גם הם את הסאלטייר.
ביניהם הבדלנים האלסטרים אשר מעוניינים בהפרדות צפון אירלנד מהממלכה המאוחדת והקמתה כמדינה נפרדת ועצמאית ללא קשר לאחותה מדרום.
הדגל מורכב מצלב פטריק הקדוש, עליו מולבש סמל הכוכב והיד של צפון אירלנד, צבע הכוכב צהוב (במקום לבן כדגל צפון אירלנד) הדגל מבוסס על צבעיו של דגל מחוז אלסטר האירי.
דגל נוסף הוא גרסה חדשה של דגל צפון אירי - הכלאה בין דגל פטריק הקדוש לדגל מחוז אלסטר.
השינוי הוא תוספת של היד האדומה של אלסטר על כוכב משושה על דגל פטריק הקדוש, אך משמיט את הכתר ואת צלב ג'ורג' הקדוש, כפי שמופיע בדגל אלסטר הנוכחי.
צלב המלחמה הוא עיטור צבאי המוענק בצרפת.
העיטור נוצר בשנת 1915, הוענק בזמן מלחמת העולם הראשונה והשנייה ובעימותים נוספים אחרים והוא מוענק גם לחיילי צבאות בעלות בריתן של צרפת.
ניתן להעניק את העיטור כעיטור יחידתי או כעיטור אישי ליחידות או חיילים אשר הצטיינו במעשי גבורה אל מול כוחות אויב.
צלב קלטי (באירית: cros Cheilteach, בגאלית סקוטית: crois Cheilteach, במאנית: crosh Cheltiagh, בוולשית: Croes Geltaidd, בקורנית: krows keltek ובברטונית: kroaz geltek) הוא מונח שנטבע במאה ה-19 המתאר סגנון של צלב נוצרי הרווח בקרב העמים הקלטים.
בניגוד לצלב הרגיל, בצלב הקלטי נקודת ההצטלבות של שני הקווים המאונכים מאוגדת במעגל המסמן הילה או שמש.
צלבים קלטיים הופיעו באתרים רבים באירלנד ובארצות קלטיות אחרות ככל הנראה כבר במהלך המאות ה-5 וה-6, זמן לא רב לאחר הגעת הנצרות לאירלנד.
אגדה אירית מספרת כי הצלב הקלטי הראשון נוצר על ידי פטריק הקדוש, ממבשרי הנצרות באי.
תאוריות שונות הועלו על מנת להסביר את משמעות צורתו של הצלב הקלטי.
היו שטענו למשל כי המעגל בצלב הקלטי מייצג את השמש.
באופן זה ולפי גישה זאת הסביר פטריק הקדוש לתושביה הפגנים של אירלנד את חשיבותו של הצלב, היות שאנשים אלו ייחסו הערכה אלוהית ומיתית לשמש.
פרשנות אחרת רואה בצלב הקלטי את סימון עליונותו של ישו על פני השמש הפגנית, באמצעות הופעתו של הצלב על פני השמש המיוצגת כאמור במעגל.
דעה אחרת ביקשה לראות במעגל הילה האופפת את הצלב.
במהלך המאה ה-8 התפתחה בקרב הארצות הקלטיות מסורת מפותחת של הקמת צלבים קלטים גבוהים.
אלו היו מונומנטים עשויי אבן בצורת צלב העומד כמעין אובליסק.
תופעה זאת אירעה לצד הופעתם באותן השנים של צלבים גבוהים רבים בכל רחבי האיים הבריטיים, לאו דווקא בתצורה של צלב קלטי.
הצלבים הגבוהים הקלטים היו ככל הנראה ברי השפעה בין השאר מהאבן הפיקטית – סמל פגני קדום ובולט אשר היה נפוץ בקרב שבטי הפיקטים הקלטים.
כל אותה התקופה, אירלנד הייתה חלוצת הקמת הצלבים הגבוהים הקלטיים, אשר היו כעיקרו של דבר עשירים בעיטורים שונים על גביהם.
בניית הצלבים הגבוהים הקלטיים הסתיימה סביב שנת 1200 לספירה.
צלבים קלטים גבוהים רווחו באזורים מסוימים גם מחוץ לאיים הבריטיים, בעיקר בצרפת.
ייצוג בולט לכך אפשר למצוא בברטאן – חבל ארץ קלטי בצפון מערב צרפת.
עם זאת אפשר למצוא דוגמאות לצלבים גבוהים בעיצוב קלטי גם באזורים שאינם קלטים כמו עמק הלואר ונורמנדי.
על רקע זוהרה של התנועה הרומנטית, הייתה התחייה הקלטית במהלך המאות ה-19 וה-20 שם כולל למגוון מגמות של עניין מחודש בהיבטים של התרבות הקלטית הקדומה.
מגמות אלו כללו בין השאר עיסוק מחודש באמנות הקלטית, באופן אשר בלט בעיקר באירלנד.
לפיכך, במהלך המאה ה-19 היה אפשר לחזות לראשונה זה מאות שנים בעלייה בייצוג של הצלבים הקלטים במקומות שונים, לא פעם כסמל ליסודותיה הלאומיים של הלאומיות הקלטית המתעוררת.
בתוך כך גם נראו באירלנד ומחוצה לה הקמה של צלבים קלטים גבוהים חדשים.
כל זאת נעשה במקביל לבחירתו של הצלב הקלטי לשמש כסמלים של ארגונים קלטיים שונים, באופן אשר צבר תאוצה עם עצמאותה של אירלנד בשנת 1921.
על רקע תהפוכות המאה ה-20, שימש הצלב הקלטי לעיתים רבות בהקשרים לאומניים, רדיקליים ומהפכניים שונים, וכך גם לאחר מלחמת העולם השנייה.
באופן זה אפשר היה לחזות בו כסמל לייצוג לאומיות לבנה, עליונות לבנה, גאווה לבנה ונאו-נאציזם.
שימוש בצלב קלטי נעשה גם על ידי נאשונל סמלינג, המפלגה הנאצית הנורווגית.
בגרמניה צלב קלטי אומץ על ידי מפלגה נאו-נאצית בשם "התנועה הסוציאליסטית העממית של גרמניה / מפלגת העבודה" (VSBD / PDA).
מפלגה זאת הוצאה אל מחוץ לחוק.
בהקשר זה סעיף 86a לחוק העונשין הגרמני קובע כי הצגת הצלב הקלטי בהקשר גזעני מהווה עבירה על החוק.
איסור חוקי דומה לבי הצלב הקלטי הוחל גם באיטליה.
צלב ירושלים הוא מוטיב דתי-נוצרי, המורכב מצלב גדול בסגנון צלב פּוֹטנט (Potent), בצבע צהוב (או זהב), שבו כל ארבע זרועותיו שוות באורכן, וקרובות בדרך כלל לרוחבן, והוא מסתיים בצורת האות הלטינית T.
הצלב הגדול מחלק את המישור לארבעה חלקים שווים ובהם ממוקמים ארבעה צלבים יוונים קטנים המקיפים את הצלב הגדול מכל עבריו.
צורה פשוטה יותר של צלב ירושלים ידועה בשם "צלב צלבני" ובה הצלב המרכזי הגדול הוא צלב יווני.
צלב ירושלים הוא למעשה סמל המורכב מצלב פוטנט המחלק את המישור לארבעה חלקים שווים ובהם ממוקמים ארבעה צלבים יוונים קטנים המקיפים את הצלב הגדול מכל עבריו.
צלב פוטנט מופיע כסמל נוצרי במטבעות ביזנטיים שנטבעו המהלך המאה השביעית על ידי קיסרי השושלת ההרקליאנית, הצלב מוצג בפורמט של "צלב פרשים" דהיינו עומד על במה מוגבהת על מספר מדרגות.
בתחילה שימשו צלבים כצורות רגילות שמטרתן חלוקת השלט אך מהמאה ה-13 החלו להופיע וריאציות על הדרך בה מסתיימים קצות הצלב.
בספרות הרלדית של המאה ה-19 משתמשים במונח "צלב פוטנט" על מנת לתאר את הסמל צלב ירושלים מאחר שהוא משמש כמוטיב מרכזי בו.
על פי המסורת, צלב זה הוא הצלב שעיטר את דגל הכס הקדוש בעת מסעי הצלב ובו השתמשו הצלבנים עצמם כסמל על בגדיהם.
המסורת הנוצרית מייחסת לארבעת הצלבים הקטנים את ייצוג ארבע הבשורות שמהוות את החלק המרכזי של הברית החדשה, ספר הקודש של הנצרות.
על פי גרסה אחרת מסמלים ארבעת הצלבים הקטנים את שושנת הרוחות, ארבע רוחות השמיים, מהן תופץ תורתו של ישו לכל קצווי העולם.
על פי מסורת אחרת חמשת הצלבים המרכיבים את צלב ירושלים (והצלב הצלבני) מייצגים את חמשת הפצעים על גופו של ישו בהיותו על הצלב כמתואר בפסיון של ישו.
צלב ירושלים הופיע על במת ההיסטוריה כסמל של ממלכת ירושלים הצלבנית, ובזמנו היה בעל עיצוב יוצא דופן ופורץ גדר.
על פי החוק הראשון בהרלדיקה הוא חוק הטינקטורה: "אין לשים מתכת על גבי מתכת, או צבע על גבי צבע".
על רקע זה בולטת בחירתו של גוטפריד מבויון - בשלט אצולה לבן (כסף) בעל חמישה צלבים צהובים (זהב) - עת הוכרז כשליטה של ממלכת ירושלים.
ייתכן כי הבחירה בשלט זה נעשתה בהשראתה של טכניקת פלדת דמשק.
צלב ירושלים משמש כסמל עולי הרגל לירושלים ותכשיטים הנושאים סמל זה נמכרים בשווקים המכוונים את מרכולתם לצליינים נוצרים
שימוש נוסף בצלב ירושלים הוא כמוטיב בהרלדיקה של גופים הקשורים לכנסייה הקתולית וארץ הקודש.
דוגמה מובהקת לכך הוא סמל נציגות הכס הקדוש בארץ ישראל - נציגות המהווה חלק מהמסדר הפרנציסקני וידועה בשם "הקוסטודיה של ארץ הקודש" (Custodia Terrae Sanctae) - המקיימת את תפקיד שמירת הנוכחות הנוצרית (קתולית) בפרובינציה של ארץ הקודש.
הקוסטודיה קשורה למסדר אצולה קתולי הידוע בשם "מסדר כנסיית הקבר" (Ordo Equestris Sancti Sepulcri Hierosolymitani) שבסמל ההרלדיקה שלו מופיע צלב ירושלים.
בעת החדשה ממשיך השימוש בצלב ירושלים הן כסמל על שלט אצולה של בתי המלוכה שעדיין, מנסיבות שעיקרן תהליכים היסטוריים, נושאים את התואר מלך ירושלים והן בשימוש בהרלדיקה כנסייתית על מנת לשמר על הקשר בין הפטריארכיה הלטינית לארץ הקודש.
דגל גאורגיה המכונה גם "דגל חמשת הצלבים" נמצא בשימוש לפחות מאז המאה ה-13. האלמנט המרכזי בדגל הוא צלב גיאורגי הקדוש כווריאנט של צלב ירושלים, שמשתמש גם הוא בצלב מרכזי המוקף בארבעה צלבים קטנים בארבעת הרבעים שהוא מגדיר.
הדגל יצא משימוש בימי הביניים המאוחרים, אך לאומנים גאורגים החזירו אותו לשימוש בעת הכרזת עצמאות המדינה מברית המועצות בשנת 1991. הדגל אומץ סופית על ידי הפרלמנט הגאורגי ב-14 בינואר 2004, ובאופן רשמי על ידי צו נשיאותי עליו חתם סאקשווילי ב-25 בינואר, בעקבות בחירתו לנשיאות גאורגיה.
משמורת ארץ הקודש (לטינית Custodia Terrae Sanctae; איטלקית Custodia di Terra Santa) היא הפרובינציה של המסדר הפרנציסקני, הכוללת, לבד מארץ ישראל, גם את סוריה, לבנון, ירדן, מצרים, קפריסין ואת האי רודוס שביוון.
סמל המשמורת מורכב מכתר מסמל את מלכות השמיים ואת האל האב והיונה את רוח הקודש.
מתחת להם נראה סמל המסדר הפרנציסקני וצלב ירושלים, ומשני צידי המגן ענף זית המסמל את משיחת המשיח וענף דקל המסמל ניצחון ואת המרטירים.
אות צלב עולי הרגל לירושלים (לטינית: Signum Sacri Itineris Hierosolymitani) הוא אות כבוד המוענק על ידי הכס הקדוש ומוענק לעולי רגל נבחרים שעלו לרגל לירושלים.
העיטור הוא פרי צו של האפיפיור לאו השנים עשר משנת 1901 במרכז האות נמצא צלב ירושלים בזהב, כסף או ברונזה ותחריט קטן עם ראשו של לאו ה-12
צלב ירושלים הפרוסי (גרמנית:Jerusalem-Erinnerungskreuz)) הוא עיטור לזכר[מסעו של קיסר גרמניה וילהלם השני לארץ ישראל בחודשים אוקטובר-נובמבר 1898 במהלך המסע, שנמשך מ-11 באוקטובר עד 26 בנובמבר 1898, ביקר הקיסר בערים קונסטנטינופול, חיפה, יפו, ירושלים וביירות כולן תחת שלטון האימפריה העות'מאנית.
וילהלם השני ביקש לתמוך במעמדה של הנצרות, ובמיוחד של הכנסייה הפרוטסטנטית, וכן לעודד את המתיישבים הנוצרים והיהודים בארץ ישראל.
ביום 31 בדצמבר 1898 הוענק העיטור למלווים של הקיסר במסעו ולציון הנחת אבן הפינה לכנסייה הלותרנית בעיר העתיקה של ירושלים.
מרכזו של העיטור הוא צלב ירושלים בצבע אדום ובמרכזו מדליון זהב ועליו סמלי בית המלוכה הפרוסי.
וריאנט של ספוג מנגר ידוע בשם קוביית "ירושלים" היא פרקטל שתואר ב-2011 על ידי אריק בירד.
הוא נוצר על ידי חיתוך של צלב יווני ל-8-קוביות באיטרציה ראשונה ו-12 קוביות במיקום שונה באיטרציה שנייה וחוזר חלילה עד אינסוף.
צלב פאטה הוא צלב אשר זרועותיו צרות בנקודת החיבור ומתרחבות אל עבר שוליו.
שמו של הצלב מגיע מהשפה הצרפתית שכן כל זרוע מזכירה בצורתה כף רגל.
עיצובו של הצלב השתנה לאורך ההיסטוריה והוא משמש כאלמנט בכתרים מלכותיים וכמטען הרלדי נפוץ.
צלב השירות המצוין הוא עיטור בריטי מדרגה שלישית הניתן לחיילי הכוחות המזוינים של בריטניה המשרתים בים.
העיטור תחילה ניתן לקציני הצי המלכותי הזוטרים, מאז הורחב והחל משנת 1993 הוא ניתן לכל הדרגות ולכל זרועות הכוחות המזוינים הבריטים על גבורה בשירות בים.
צלב השירות המצוין מקביל לצלב הצבא ולצלב חיל האוויר, העיטורים שווים בדרגתם ושונים רק בזרוע ובאופי השירות.
העיטור נוסד בשנת 1901 תחת השם צלב השירות הניכר (Conspicuous Service Cross) וניתן לקצינים זוטרים בצי המלכותי עבור גבורה בשירות פעיל.
בשנת 1914 שונה שמו של העיטור לשמו הנוכחי, צלב השירות המצוין, והורחבה הזכאות לכדי כל הקצינים הזוטרים עד דרגת לוטננט קומנדר (שווה ערך לרב-סרן).
החל משנת 1931, ניתן לציון לחברי צי הסוחר והחל משנת 1940 ניתן לציון חיילים אשר לא משרתים בצי המלכותי אך משרתים בים (חיל האוויר המלכותי, צבא היבשה).
משנת 1993, עם השינוי בתפיסת מערכת ציון הכבוד בצבא הבריטי, הזכאות לעיטור התרחבה לכדי כל הדרגות ובכך למעגל הזכאים לעיטור נוספו גם חיילים פשוטים שבעבר היה ניתן להעניק להם את מדליית השירות המצוין בלבד.
העיטור הוא צלב פאטה עשוי כסף בעל קצוות מעוגלים שבמרכזו מוצג סמל וראשי תיבות המונרך בתוך טבעת.
העיטור תלוי על סרט המורכב מפס לבן ושני פסים כחולים באגפיו, זה הוא גם סדר הצבעים המוצגים באות העיטור (גרסה מוקטנת של העיטור אשר נענדת לא באירועים פורמליים).
צלב השירות המצוין הוא העיטור השני בחשיבותו המוענק למשרתים בצבא ארצות הברית והוא מוענק עבור גבורה יוצאת דופן תוך חירוף נפש בפעולה בשירות פעיל אשר אינה מצדיקה הענקת עיטור מדליית הכבוד.
העיטור נוסד במהלך מלחמת העולם הראשונה בשנת 1918 והוא חולק מאז כ-13,400 פעמים.
העיטור נוסד ב-2 בינואר 1918 במהלך המעורבות של צבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה באירופה, הוא נוסד בתור עיטור מדרגה שנייה למדליית הכבוד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לבדה הוענקו 6,307 עיטורים, בין המלחמות הוענקו 62 בנוסף ל-132 עיטורים שהוענקו רטרואקטיבית.
במלחמת העולם השנייה הוענקו כ-5,000 עיטורים, במלחמת קוריאה הוענקו כ-800, במלחמת וייטנאם הוענקו כ-1,000. מאז מלחמת וייטנאם ועד היום הוענקו 22 עיטורי צלב השירות המצוין; 7 במהלך מלחמת אפגניסטן ו-15 במהלך מלחמת עיראק.
אדוארד ריקנבייקר: אלוף הפלות במהלך מלחמת העולם הראשונה אשר הפיל 26 מטוסי אויב והוענקו לו 8 עיטורי צלב השירות המצוין, אחד מהם הומר מאוחר יותר למדליית הכבוד.
ריקנבייקר הוא המעוטר מספר הפעמים הרב ביותר בעיטור.
מייג'ור ריצ'רד וינטרס: קצין בפלוגה ה' ברגימנט 506 של הדיוויזיה המוטסת ה-101 קיבל את צלב השירות המצוין על הובלת מתקפה שהשמידה סוללת ארטילריה גרמנית בעת הפלישה לנורמנדי.
הרולד מור: שירת כמפקד הגדוד ה-1 ברגימנט החי"ר ה-7 בדיוויזיית הפרשים הראשונה, אשר לחם בקרב יה דראנג, במלחמת וייטנאם.
העיטור הוא צלב יווני אשר במרכזו עיטם לבן-ראש פרוש כנפיים המעוטר בטבעת זרי אלון.
מתחת לעיט, משני צידיו ישנם שני חלקי מגילה עם המילים למען גבורה.
בצידו השני של העיטור ישנה טבעת זרי אלון בדומה לחלק הקדמי, במרכז טבעת זו ניתן לציין את שם מקבל העיטור.
העיטור תלוי על סרט כחול בעל פס לבן ואדום משני אגפיו, זה הוא גם סדר הצבעים המוצגים באות העיטור (גרסה מוקטנת של העיטור אשר נענדת לא באירועים פורמליים).
צלב התעופה המצוינת הוא עיטור בריטי מדרגה שלישית הניתן לחיילי הכוחות המזוינים של בריטניה עבור פעולה של גבורה יוצאת דופן באוויר, בעיקר למשרתים בחיל האוויר המלכותי.
עד לשנת 1993, העיטור היה ניתן לקצינים בלבד כאשר עיטור מדליית התעופה המצוינת היה ניתן לדרגות הנמוכות, החל משנה זו צלב התעופה ניתן לכל הדרגות.
העיטור הוא צלב יווני עשוי כסף מעוטר שבמרכזו מוצג סמל וראשי תיבות חיל האוויר המלכותי.
העיטור תלוי על סרט המורכב מפסים לבנים וסגולים באלכסון לאורכו של הסרט, זו היא גם תצורת הצבעים המוצגים באות העיטור (גרסה מוקטנת של העיטור אשר נענדת לא באירועים פורמליים).
מצידו השני של העיטור מתואר סמל וראשי התיבות של המונרך כאשר בזרוע התחתונה נכתב שם מקבל העיטור.
לעיטור ניתן להוסיף אבזם כסף (לוחית עיטור) המציין כפל עיטורים, כלומר הענקה כפולה ויותר של אותו העיטור, בתצורת אות העיטור אבזם זה מיוצג בעזרת סיכה במרכז האות.
צלב חיל האוויר הוא עיטור בריטי מדרגה שלישית הניתן לחיילי הכוחות המזוינים של בריטניה עבור פעולה של גבורה או דבקות במטרה יוצאת דופן באוויר אך לא בשירות פעיל, בעיקר למשרתים בחיל האוויר המלכותי.
העיטור ניתן לציון פעילות יוצאת דופן באוויר לא בשירות פעיל, כלומר לא בשעת מלחמה או פעילות מבצעית, לציון פעולת גבורה בשירות פעיל ניתן עיטור צלב התעופה המצוינת.
עד לשנת 1993, העיטור היה ניתן לקצינים בלבד כאשר עיטור מדליית חיל האוויר היה ניתן לדרגות הנמוכות, החל משנה זו צלב חיל האוויר ניתן לכל הדרגות.
העיטור הוא צלב יווני עשוי כסף שבמרכזו מוצג תיאור של הרמס רוכב על כנפי נץ ואוחז זר דפנה.
בקצה הזרוע העליונה מתואר הכתר המלכותי של המונרך המכהן ובקצוות שאר הזרועות מסמלים ראשי התיבות של המונרך.
העיטור תלוי על סרט המורכב מפסים לבנים ואדומים באלכסון לאורכו של הסרט, זו היא גם תצורת הצבעים המוצגים באות העיטור (גרסה מוקטנת של העיטור אשר נענדת לא באירועים פורמליים).
צלב הצי הוא העיטור השני בחשיבותו המוענק למשרתים בצי ארצות הברית או בחיל הנחתים של ארצות הברית והוא מוענק עבור גבורה יוצאת דופן בקרב או בפעולה במהלך שירותם.
העיטור ניתן כאשר הפעולה אינה מצדיקה את מדליית הכבוד.
העיטור נוסד בשנת 1919 והוא חולק מאז כ-6,950 פעמים.
העיטור מוענק על ידי מזכיר הצי של ארצות הברית בשם נשיא ארצות הברית.
1. צלב הצי יוענק ליחידים אשר במהלך שירותם בצי ארצות הברית או בחיל הנחתים התבלטו במעשה גבורה עילאי אשר אינו מצדיק הענקת מדליית הכבוד.
התבצע במהלך פעולה נגד אויב ארצות הברית;
התבצע במהלך מבצע צבאי בו הייתה התקלות עם כוח אויב; או
התבצע בעת שירות בכוחות זרים ידידותיים המעורבים בעימות מזוין שבו ארצות הברית אינה צד לוחם.
2. מעשה הגבורה התבצע בנוכחות סכנה גדולה או תחת סיכון עצמי גבוה, והתבצע באופן כזה שהבליט את החייל ביחס לעמיתיו לצי או לנחתים האחרים.
העיטור מורכב מצלב פאטה עם קווי מתאר קעורים ומעוגלים ברוחב 1.5 אינץ'.
בין זרועותיו נמצאים עלי דפנה עם פירות המסמנים הישגיות.
בחזית ובמרכז העיטור ישנה אונייה המשייטת על גלים המסמלת את השירות בים.
במרכז הצד האחורי של העיטור יש שני עוגנים מצטלבים וביניהן האותיות USN.
כ-6,950 עיטורי לב הצי הוענקו.
להלן מספר העיטורים על פי מערכה או פעולה:
הכיבוש האמריקאי של הרפובליקה הדומיניקנית (1916–1924) - 4
הפיצוץ במחסן התחמושת באגם דנמרק (1926) - 20
משלחת בירד לאנטארקטיקה - 8
טיסות NC קרטיס - 15
הפלישה האמריקאית לפנמה (1989) - 2
צלב חיל האוויר הוא העיטור השני בחשיבותו המוענק למשרתים בחיל האוויר של ארצות הברית והוא מוענק עבור גבורה יוצאת דופן בקרב או בפעולה במהלך שירותם.
העיטור נוסד בשנת 1960 והוא חולק מאז 193 פעמים.
העיטור מוענק על ידי מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית בשם נשיא ארצות הברית.
צלב חיל האוויר יוענק ליחידים אשר במהלך שירותם בחיל האוויר התבלטו במעשה גבורה עילאי אשר אינו מצדיק הענקת מדליית הכבוד.
העיטור מורכב מצלב ארד עם גימור מבריק.
במרכז העיטור יש עיטם לבן-ראש מסמל ארצות הברית, על רקע ענן.
העיטור מקושט בזר עלי דפנה ירוקים שקצותיהם זהובים.
צידו האחורי של העיטור ריק ומתאים לחריתה.
סך הכל הוענקו 193 עיטורים ל-188 יחידים.
העיטור הראשון הוענק לרודולף אנדרסון לאחר מותו.
אנדרסון היה טייס מטוס הריגול לוקהיד U-2 שהופל במהלך משבר הטילים בקובה.
להלן התפלגות העיטורים על פי מערכה או פעולה:
צלב משמר החופים הוא העיטור השני בחשיבותו המוענק למשרתים במשמר החופים של ארצות הברית והוא מוענק עבור גבורה יוצאת דופן בפעילות במהלך שירותם.
העיטור נוסד בשנת 2010 וטרם הוענק מאז.
צלב משמר החופים יוענק ליחידים אשר במהלך שירותם במשמר החופים התבלטו במעשה גבורה עילאי אשר אינו מצדיק הענקת מדליית הכבוד וכאשר הפעילות לא הייתה תחת פיקוד מחלקת הצי של ארצות הברית (במקרים אלו יוענק צלב הצי).
התבצע במהלך מבצע צבאי במהלכו היה עימות עם כוח אויב או עם ארגון טרור בינלאומי; או
צלב התעופה המצוינת הוא עיטור צבאי המוענק לקצין או חייל בשירות סדיר של הכוחות המזוינים של ארצות הברית על הצטיינות בתמיכה בפעילות מבצעית על ידי "מעשי גבורה או הישגים בולטים במהלך טיסה החל מ-11 בנובמבר 1918."
העיטור הוענק לראשונה ב-2 במאי 1927, על ידי הנשיא קלווין קולידג' בשם הסנאט לעשרה אנשי צוות אוויר שהשתתפו בטיסה מחוף לחוף של צבא ארצות הברית שנמשכה מ-21 בדצמבר 1926 ועד 2 במאי 1927.
במהלך מלחמת העולם השנייה העיטור הוענק על פי קריטריונים שונים מזירה לזירה.
לדוגמה, בזירה הפאסיפית העיטור הוענק לקצינים בלבד, בזירה האירופאית העיטור הוענק לאיש צוות הבודד ששרד ממפציץ שהופל עם סיום הסבב המבצעי שלו.
כמו כן חיילי צבאות אחרים ששירתו יחד עם כוחות אמריקאים ומדריכי טיסה שהראו גבורה יוצאת דופן זכאים היו לקבל את המדליה.
במלחמה זו פרנציס גברסקי קיבל 13 עיטורי צלב התעופה המצוינת, המספר הגבוה ביותר שניתן לאדם אחד במלחמה זאת.
צלבי דארטמור הם מקבץ של כמאה ושלושים צלבי אבן בגדלים שונים הפזורים ברחבי הפארק הלאומי דארטמור שבדרום-מערב אנגליה.
צלבי דארטמור מהווים תופעה ארכאולוגית ייחודית באנגליה בפרט ובעולם בכלל.
הצלבים נחצבו והוצבו ברובם ככל הנראה לפני כאלף שנה, במהלך שלהי התקופה האנגלו-סקסונית.
במהלך העת החדשה המאוחרת, החל גל נוסף של הקמת צלבים חדשים הנמשך עד ימינו.
במסגרת זאת תושבים באזור הקימו צלבים חדשים, לעיתים רבות גבוהים למדי ביחס לצלבים המקוריים.
צלבים מודרניים אלו שימשו בעיקר למטרות הנצחה ועיטור קברים.
לאורך השנים צלבים רבים אבדו, נעקרו, קרסו ונגנבו.
לעיתים רבות אפשר למצוא כיום בדארטמור צלבי אבן שרק בסיסם שרד, לאחר שבחלוף הזמן נפלו זרועותיהם.
לא פעם תושבים מקומיים לקחו צלבים לשימוש כחומר גלם לבנייה.
לכן אפשר להבחין ברחבי מקומות רבים בדארטמור בצלבים המשמשים כיום בתור משקופי דלתות, רכיבם בגדרות חצרות וחלקים מקירות לבנים.
לפיכך, מתוך מאות צלבי אבן שהיו בדארטמור לפני מאות שנים, כיום עומדים לרשותנו כ-130 בלבד.
גובהם הממוצע של הצלבים עומד על כ-1.7 מטר, ורבים מהם מהווים דוגמה קלאסית לצלבים גבוהים.
צלב אייביברידג' 1 Ivybridge I ?
צלב פטר טייבי 2 Peter Tavy II ?
צלב רוּתְוֶול הוא הצלב הגבוה הגדול ביותר שנוצר באנגליה במהלך התקופה האנגלו-סקסונית ושרד עד ימינו.
הצלב מהווה את אחד המונומנטים המרשימים ביותר שנוצרו על ידי התרבות האנגלו-סקסונית ובנייתו מתוארכת למאה ה-8. הצלב מתהדר לאורך פאותיו השונות בתבליטים פרי גילוף מתוחכם של דמויות ועיטורים רבים.
בנוסף, הוא נושא כתובת של קטע שירה (חלקים מהפואמה החלום של הצלב) המהווה את אחד הטקסטים הקדומים ביותר שנכתבו באנגלית עתיקה.
עדות לחשיבתו של צלב רותוול אנו מוצאים בדבריו של חבר האקדמיה ומסדר האימפריה הבריטיים ההיסטוריון ניקולאוס פווסנר, אשר טען כי יחד עם צלב בווקאסל שבקאמבריה, מבחינה אמנותית צלב רותוול הוא "ההישג הגדול ביותר של תקופתו בכל אירופה".
מיקומו המקורי של הצלב לא ידוע בוודאות, אך ככל הנראה הוא נבנה בכפר רותוול סמוך למיקומו הנוכחי, קילומטרים ספורים משפך נהר הפירת' שלחופי הים האירי.
בימי בנייתו האזור היה נתון לשליטת הממלכה האנגלית נורת'מבריה, אך לאורך רוב אלף ומאתיים השנים האחרונות המקום היה בשליטה סקוטית.
מהמאה ה-15 הצלב שכן בחצר כנסיית רותוול, אך ניתן להניח כי הוא עמד שם לפחות משנת 1200, עת הקמת הכנסייה.
עם הצטרפותה של הכנסייה הסקוטית אל חיק הפרסביטריאניזם, גל של איקונוקלאזם שטף את הארץ.
בתוך כך, בשנת 1642 פורק צלב רותוול ככל הנראה עקב זיהויו כבעל מאפיינים אליליים.
חלקי הצלב שימשו במהלך רוב מאתיים השנים הבאות כלבנים ברצפת הכנסייה.
בשנים 1801 עד 1803 עברה כנסיית רותוול שיפוץ מקיף, ובמסגרת הליך זה הוצאו חלקי הצלב מרצפתה והושלכו אל חצרה.
בשנת 1818 כומר מקומי בשם הנרי דאנקן אסף את חלקי הצלב והחל להרכיב אותם מחדש בסמוך לשער הכנסייה.
מאחר שחלק מהחלקים לרבות ראש הצלב היו חסרים, בהוראת הכומר הם שוחזרו על ידי בנאי תושב האזור.
שנים אחדות לאחר מכן, בשנת 1823, צלב רותוול הוצב במתכונתו החדשה.
כחמישים שנה מאוחר יותר, בשנת 1887, הועבר הצלב אל פנים הכנסייה והוצב באפסיס ייעודי לו על מנת להגן עליו מפגעי הטבע.
במקום זה הצלב שוכן עד היום.
רוב בסיסו של צלב רותוול, הכולל את 125 הסנטימטרים התחתונים שלו, נראה כיום אבן גסה.
עם זאת, אפשר להבחין בו בעדויות לתבליטים קדומים שהיו מגולפים על פני פאותיו הצפונית והדרומית.
לידת ישו: חלק מהחוקרים העריכו כי בפאה הצפונית מופיעים שרידי תבליט המתאר את לידת ישו.
צליבת ישו: באופן דומה לתבליט לידת ישו, בפאה הדרומית חוקרים זיהו שרידים תבליט המתאר את צליבתו של ישו, על רקע השמש והירח.
באופן זה נראה כי בסיס צלב רותוול היווה גם ייצוג גרפי של בסיס הנצרות על שני האירועים המכוננים שלה – הולדתו של ישו וצליבתו.