tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופת הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה הוקם בה מחנה ריכוז ועבודה בכפייה של יהודים.
קודם לעצמאות תוניסיה ב-1956 התגוררו בעיר בעיקר תושבים ממוצא אירופי (בייחוד איטלקים).
לה טור דארז'אן היא המסעדה העתיקה בפריז.
המסעדה נוסדה כפונדק ברציף דה טורנל (quai de la tournelle) על הגדה השמאלית ברובע החמישי של פריז בשנת 1582. היא ניצבת על שרידיה של טירה אותה בנה שארל החמישי, מלך צרפת; מגדל אבנים ששרד מהטירה עדיין עומד על תילו.
לקוק (Leqoq), הטבח המלכותי בתקופת נפוליאון בונפרטה, לקח על עצמו את ניהול המסעדה שסבלה ממוראות המהפכה הצרפתית, באותה תקופה תבשילי הדגל של המקום היו אווז צלוי ורגל טלה.
פרדריק גם העלה באותה הזדמנות את הרעיון למספר את האווזים.
פרדריק הלך לעולמו ב-1910 בהיותו בן שבעים, את פרדריק ירש אנדרה טראי (Terrail) ואותו ירש בנו, קלוד טראיי, ב-1947. קלוד טראיי הלך לעולמו בגיל 88 בשנת 2006 ואותו ירש בנו, אנדרה טראיי.
למסעדה גם סניף בטוקיו שביפן.
לה טור דארז'אן הייתה המסעדה שהחזיקה לאורך הזמן הארוך ביותר בהיסטוריה בניקוד המקסימלי של שלושה כוכבים במדריך מישלן האדום מ-1933 עד 1996, אז הורדה לשני כוכבים; בשנת 2006 הורד דירוג המסעדה לכוכב אחד.
בעל המסעדה הקשיש, קלוד טראי, לקה לאחר הפרסום, במקרה או שלא במקרה, בהתקף לב ונפטר מיד לאחר מכן.
נכון ל-2019, דירוג המסעדה הוא עדיין כוכב אחד.
המסעדה שייכת לעידן מסעדות הצמרת הישן שלפני מלחמת העולם השנייה והיא מזוהה עם בעליה, משפחת טראיי, זאת בניגוד למסעדות העילית שצמחו החל מהמחצית השנייה של המאה העשרים וקיימות גם בימינו, שהן מזוהות עם השף, שהוא גם הבעלים.
למסעדה גם סניף הנושא אותו שם בטוקיו.
שתי המסעדות, בפריז ובטוקיו נכללות במדריך השולחנות הגדולים בעולם.
לה גראן ופור היא מסעדת העילית הראשונה בפריז.
רשימת הלקוחות הקבועים במאתיים השנים האחרונות כוללת אישים בולטים מבין נכבדי פריז, בתרבות ובפוליטיקה הצרפתית, כגון ויקטור הוגו, נפוליאון, ז'אן קוקטו, קולט ואנדרה מאלרו.
רוטב מורניי היה אחד המאכלים הראשונים שהוגשו בגראן ופור.
המסעדה נפתחה לראשונה בפאסאז' פאלה רויאל ב-1784 בידי אנטואן אוברטו, בשם "קפה דה שארטר".
בשנת 1820 רכש אותה ז'אן ופור, ושמה שונה ל"מסעדת ופור".
לאחר שלוש שנים פרש ופור ומכר את המסעדה לז'אן בואסייה.
בשנים 1905–1947 הייתה המסעדה סגורה והיא נפתחה מחדש בידי השף רמון אוליבר, כשז'אן קוקטו עיצב את התפריט.
אוליבר החזיר את המסעדה לימי גדולתה והיא הייתה שוב מוקד משיכה לנכבדי צרפת, עד שעזב את המסעדה ב-1983.
בשנת 1983 נהרסה המסעדה בפיגוע ונרכשה על ידי ז'אן טטינג'ה, אשר שיקם אותה ופתח אותה מחדש.
בנובמבר 1991 הציע טטינג'ה לגי מארטן (נולד ב-1957, סבואה עילית), את תפקיד השף הראשי ומנהל המסעדה.
מארטן, שנשבה בקסמו של המקום ההיסטורי השוכן בגני פאלה רויאל, עזב את סבואה והתמנה לעמוד בראש המסעדה.
בתקופת כהונתו הגיעה המסעדה לפסגת ההכרה הקולינרית: היא זכתה בשלושה כוכבים במדריך מישלן וב-19 נקודות במדריך גו מיו.
כאשר איבדה המסעדה אחד משלושת כוכבי המישלן שלה בשנת 2008, תחת הנהגתו של מארטן שעבד עבור קבוצת טטינג'ה, עורר הדבר כותרות בתקשורת.
בשנת 2011 רכש השף מארטן את המסעדה.
בשנת 2021, החליט השף מארטן להפוך את המסעדה לביסטרו אלגנטי, ובעקבות שינוי זה הוסרו ממנה כל כוכבי המישלן.
המסעדה, המעוצבת בסגנון נאו קלאסי מראשית המאה התשע עשרה, מתאפיינת במראות גדולות במסגרת מוזהבת ובעיטורים מצוירים מעל פתחי הדלתות, הידועים באדריכלות כסופרפורטות.
היא ממשיכה את המסורת הקולינרית שלה באותו אתר, ואף כונתה "מצודה רוויית היסטוריה של המטבח הצרפתי הקלאסי".
לֵה דֶק טְהוֹ או לה דיק טהו (בווייטנאמית: Lê Ðức Thọ; 14 באוקטובר 1911 – 13 באוקטובר 1990) היה מהפכן, גנרל, דיפלומט ופוליטיקאי וייטנאמי, שסירב לקבל את פרס נובל לשלום, שוועדת פרס נובל מצאה לנכון להעניק לו ביחד עם הנרי קיסינג'ר (שבחר לקבל את הפרס) בשנת 1973.
ב-1930 עזר טהו לייסד את המפלגה הקומוניסטית של וייטנאם.
ב-1956 ניהל טהו את הווייטקונג, שפעל נגד הממשל בדרום וייטנאם.
ארצות הברית הצטרפה באופן פעיל למלחמת וייטנאם במהלך שנות ה-60. בין השנים 1969—1973 נערכו בפריז שיחות, חלקן חשאיות וחלקן גלויות, לקידום תהליך השלום בין המדינות.
אף שההסכמים נחתמו ב-23 בינואר 1973, נמשכו המגעים בין המדינות גם בהמשך, גם הלחימה נמשכה באופן לא סדיר בחלק מהמקומות.
כאשר נסוגו הכוחות המזוינים של ארצות הברית, ב-29 במרץ, ההפצצות בצפון וייטנאם נמשכו.
כיוון שההסכמים הופרו על ידי כל הצדדים, שבו קיסינג'ר וטהו אל שולחן הדיונים במאי וביוני 1973 על מנת להשיב את תהליך השלום על כנו.
ב-13 ביוני 1973 חתמו ארצות הברית וצפון וייטנאם על תצהיר משותף לפיו שתי המדינות יישמו את ההסכמים.
ועדת פרס נובל מצאה לנכון להעניק ללה דק טהו ולהנרי קיסינג'ר במשותף את פרס נובל לשלום בשנת 1973, על מאמציהם בקידום המשא ומתן בהסכמי פריז.
קיסינג'ר קיבל את הפרס באותה שנה, אולם טהו סירב לקבל את הפרס בטענה שעדיין אין שלום בארצו.
לֶה האבְרְ או לֶה אָבְרְ (בצרפתית - "") היא עיר במחוז סן-מריטים בחבל נורמנדי בצרפת.
לה האבר נמצאת בצפון מערב צרפת, על גדתו הימנית של שפך הנהר סן לים, באזור תעלת למאנש.
בין שתי גדות הסן באזור זה מחבר הגשר מעוגן הכבלים פון דה נורמנדי, המקשר בין לה האבר ובין העיירה הסמוכה אונפלר.
לה האבר היא הרשות המוניציפלית המאוכלסת ביותר בנורמנדי, על אף שמספר האוכלוסין באזור המטרופוליטני של רואן גדול ממספר האוכלוסין של האזור המטרופוליטני של לה האבר.
נמל לה האבר הוא השני בגדלו בצרפת, לאחר הנמל במרסיי.
מאז 1974 משמשת לה האבר משכן לבישוף מלה האבר.
ב-1944, במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחר הפלישה לנורמנדי, שימשה לה האבר זירה לקרבות קשים במהלך מבצע אסטוניה.
היו אלו בעיקר הפצצות בעלות הברית שהביאו להרג של כ-5,000 אזרחים והרס של כ-12,000 מבנים.
לאחר המלחמה שוקם מרכז העיר בסגנון מודרניסטי על ידי המתכנן אוגוסט פרה.
לה האבר עוטרה באות לגיון הכבוד בשנת 1949, ובשנת 2005 הוכרזה כאתר מורשת עולמית.
המוזיאון לאמונות מודרנית על שם אנדרה מלרו הפך לשני בצרפת לפי מספר הציורים האימפריוניסטים שהוא מאחסן.
לה האבר נשארה נאמנה למסורתה כעיר פועלים וימאיים.
היא מוכרת גם כן ברמה ארצית על ידי מועדוני הספורט החשובים: Le Havre Athletic Club בכדורגל,Saint-Thomas Basket Le Havre בכדורסל וקבוצת הכדוריד לנשים HAC.
לה גולואה היה יומון צרפתי שנוסד בשנת 1868 על ידי אדמונד טארבה והנרי דה פן.
לאחר שנקלע לקשיים, העיתון נקנה ביולי 1879 על ידי איל העיתונות ארתור מאיר שהמשיך להוציאו לאור יחד עם שותפיו פול בורג'ה, אלפרד גרוון, אבל הרמן וארנסט דודה.
גי דה מופאסאן היה בין כותביו המפורסמים.
במהלך פרשת דרייפוס ב-1898 נקט העיתון קו ניצי כנגד דרייפוס והתאושש על חשבונו של קוראי לה פיגארו.
מאייר גם פנה לקהל המלוכנים כדי להגדיל את מכירותיו.
העיתון יצא לאור עד 30 במרץ 1929, אז התאחד עם היומון לה פיגארו לאחר למעלה מ-60 שנים.
לה הוגא (צרפתית: le Houga) הוא כפר קטן בחבל אוקסיטניה שבדרום מערב צרפת.
מקור שם הכפר הוא מהשפה הגסקונית שבה heugar פירושו מקום שבו מתפתחת מושבת שרכאים.
בצרפתית השרכאים מכונים פוּגֵרֵה (fougères) ולכן כינויים של תושבי המקום הוא פוֹלגַרִים (Folgariens).
ביישוב מספר אתרים תיירותיים, ביניהם כנסייה בעלת מגדל מתומן, זירה למלחמות שוורים (Course landaise) ועוד.
לה דפאנס הוא מרכז העסקים הראשי של המטרופולין של פריז.
אוכלוסייתו היא כ-20,000 אנשים והוא שוכן מחוץ לכביש טבעת של פריז, בולוואר פריפריק וסמוך לו.
הרובע שייך למחוז רמות הסן.
הדפאנס מכונה לעיתים הרובע ה-21 של פריז, אף שהוא נמצא מערבית לפריז.
הדפאנס מהווה את הנקודה האחרונה באקס היסטוריק, שמתחיל במוזיאון הלובר ועובר דרך שאנז אליזה, שער הניצחון ושדרת שארל דה גול עד הגיעו לדפאנס.
הדפאנס הוא רובע עסקים וקניות בדומה לקנרי וורף - רובע העסקים והקניות של לונדון; שני הרבעים נמצאים מחוץ לעיר ואינם חודרים לאזור ההיסטורי שלה.
בדפאנס נמצאים גורדי שחקים רבים, אחד המפורסמים שבהם הוא הגרנד ארש.
הדפאנס הוא אזור העסקים הגדול ביותר בשטחו באירופה.
הרובע נקרא לה דפאנס - La Défense, על שם הפסל שנמצא בו, La Défense de Paris ("ההגנה של פריז").
הפסל הוצב בשנת 1883 לזכר החיילים שהגנו על פריז בזמן מלחמת צרפת–פרוסיה.
בספטמבר 1958 החלה בנייתו של הדפאנס והחלו לקום בניינים גבוהים שהחליפו את המפעלים, בתי העוני והחוות שהיו קודם לכן בשטחו.
המרכז לתעשייה וטכנולוגיה חדשה (CNIT) היה בין הבניינים הראשונים שנבנו באזור.
גורדי השחקים הראשונים שנבנו היו זהים זה לזה ומוגבלים בגובה של 100 מטר.
בשנת 1966 נבנה בניין המשרדים הראשון וב-1970 נסלל קו A ב-RER שהוביל למקום מכיכר שארל דה גול.
בתחילת שנות ה-70, בתגובה להרס גדול, החלו להיבנות בניינים מ"דור שני" אבל המשבר הפיננסי של 1973 כמעט עצר את כל הבנייה באזור.
בתחילת שנות ה-80 החלו להיבנות בניינים מ"דור שלישי".
מרכז הקניות, ה-"Quatre Temps", שהיה הגדול באירופה כשנבנה ב-1981. ב-1982 החלה תחרות ה-"Tête Défense" ("ראש הדפאנס"), לתכנון מבנה שישלים את האקס היסטוריק.
המבנה שזכה בתחרות, והוא גם המבנה שניצב במקום גם היום, הוא הגרנד ארש.
באותו זמן החלו להיבנות גם בתי מלון, בניין המרכז לתעשייה וטכנולוגיה חדשה (CNIT) נבנה מחדש וב-1992 הוארך קו 1 של המטרו של פריז עד הדפאנס, דבר שהפך את האזור לנגיש יותר.
באמצע שנות ה-90 התרחב הרובע עוד יותר, דבר שהפך אותו למרכז העסקים הגדול ביותר באירופה עד היום.
ביום הבסטיליה בשנת 1991 ביצע מלחין המוזיקה האלקטרונית ז'אן מישל ז'אר קונצרט כשהוא משתמש בגרנד ארש ובשלושה מגדלים מהאזור כמסכים להקרנה על במה בצורת פירמידה מעל הכביש.
המופע החוצות, ששמו היה "פריז לה דפאנס", משך כ-2.5 מיליון צופים שעמדו כל הדרך עד לשער הניצחון.
בהופעה זו נרשם שיא גינס עולמי על הנוכחות הגדולה ביותר בהופעה אי-פעם.
בדפאנס נמצאים משרדים ראשיים של חברות חשובות רבות - סוסייטה ז'נרל, סאנופי-אוונטיס, נף סז'טל, טוטאל, ארווה, ארסלור וגם AXA.
המגדל הגבוה ביותר ברובע כיום, "Tour First" ("המגדל הראשון"), נבנה בשנת 1974, גובהו 231 מ', הוא בעל 50 קומות והחליף את מגדל מונפרנאס בתואר המבנה הגבוה ביותר בסביבות פריז אחרי מגדל אייפל.
גובהו המקורי של המגדל היה 159 מטר, אך לאחר שיפוץ שעבר בין השנים 2007–2011 הוא הוגבה לגובהו הנוכחי.
ב-9 בספטמבר 2008 חגג הדפאנס 50 שנה במופע זיקוקים ענק.
ישנן 3 מטרות: בניית 150,000 מ"ר של משרדים תוך כדי הריסה ובנייה מחדש, בניית 300,000 מ"ר של משרדים תוך כדי בניית מבנים חדשים ובניית 100,000 מ"ר של בתי מגורים.
ממשלת צרפת אישרה את הפרויקט בשנת 2006 והוא אמור להסתיים בשנת 2015. האדריכלות המערבית מעודדת את פריז ליצור גורדי שחקים נוספים ליד פריז.
יתרון גורדי השחקים הוא שהם חסכוניים יותר מבניינים קטנים אך המבנים יצטרכו להתגבר על כמה מהבעיות הכלכליות של צרפת ובעיות נוספות.
בהמשך ייבנו בדפאנס גורדי שחקים נוספים וגבוהים יותר, כמו "מגדל הז'נראלי" שיושלם בשנת 2014 וגובהו יהיה 265 מ' עם 46 קומות, "מגדל פאר" שיושלם בשנת 2017 וגובהו יהיה 296 מ' עם 71 קומות, וה"הרמיטאז' פלאזה" שיושלם בשנת 2016 וגובהו יהיה 320 מ' עם 93 קומות.
210,000 מ"ר של חנויות (ביניהם 120,000 מ"ר של ה-Quatre Temps - הקניון הגדול ביותר באירופה)
60 פסלים ומונומטים בשטח פתוח
לה דזיראד היא קומונה בגוואדלופ, מחוז צרפת מעבר לים.
העיר משתרעת על כל האי לה דזיראד ועל איי פטיט-טר.
השטח המיושב נמצא בעיקר בדרום האי לה דזיראד כאשר באיי פטיט-טר, שנמצאים 5 ק"מ דרום מערבית לנקודה הדרומית של לה דזיראד, אין כלל אוכלוסייה והאיים מוגדרים כשמורת טבע.
החל ממפקד האוכלוסין של שנת 1961, אוכלוסיית העיר נותרת סביב 1,600 תושבים.
האי לא דזיראד הוא אי בארכיפלג האנטילים הקטנים.
שטח האי הוא חלק מעיר בעלת אותו שם שכוללת בשטחה גם את איי פטיט-טר.
לפי הארכאולוגים באי עדויות להתיישבות של אינדיאנים כבר במאה השלישית.
לה דזיראד היא האדמה הראשונה שנראתה, 21 ימים לאחר שעזב את האיים הקנריים, על ידי כריסטופר קולומבוס וספניו במסעיהם השני ב-1493.
ב-1648 האי עבר לחסותה של גוואדלופ לאחר כיבושם על ידי צרפת.
במהלך המאה השבע עשרה באי הוקמה מושבת מצורעים במזרח האי, מושבה שנסגרה ב-1952.
לה דז אלפ היא עיירת נופש וסקי השוכנת בגובה של 1,650 מטר מעל פני הים, במחוז איזר בחבל אוברן-רון-אלפ על יד אגווי דו פלה דה לה סל.
אתר הסקי של העיירה הוא אתר סקי הקיץ הגדול ביותר באירופה והשני שהוקם בצרפת לאחר אתר הסקי בשאמוני.
הקרחונים באתר הסקי מאפשרים סקי בכל עונות השנה, אך הרכבלים פועלים רק בין אמצע חודש יוני ועד סוף אוגוסט בעונת הקיץ ומתחילת דצמבר ועד סוף אפריל בעונת החורף ומספר ימים נוספים בחודש אוקטובר.
בתוך הקרחון ישנה מערה ובה פסלים של חיות ודמויות שונות מקרח.
לה דז אלפ היא אתר פופולרי לתיירים ומטיילים ומושך גם רוכבי אופניים.
בנוסף בעיירה שפע של אטרקציות לילדים בכל הגילאים.
בימי הקיץ פועלים בעיירה שני רכבלי כיסאות העולים לפסגות ההרים בשני הצדדים, מעלית גונדולה המחברת את העיירה עם הכפר ונוסק, וכן מערכת של כמה מעליות גונדולה העולות לאתר הסקי.
לה גופרה היא רשת גלידריות ישראלית.
רשת לה גופרה הוקמה ב־1995, על ידי גלעד סמובסקי.
הסניף הראשון נפתח בצפון ישראל.
עם הזמן נפתחו כ-20 סניפים, הדרומי ביותר נמצא בגן יבנה.
תקופה ארוכה עיצוב סניפי הרשת היה שונה מעיצוב הקיים במרבית סניפי הרשת כיום.
בשנים האחרונות נקבע עיצוב אחיד למרבית הסניפים כשהבולט ביניהם הוא תקרת שמיים כחולה.
רשת "לה גופרה" היא רשת גלידריות מהוותיקות בישראל.
הרשת מבוססת על שיטת הזכיינות.
הזכיינים עוברים הכשרה בייצור גלידות איטלקיות איכותיות כמו גם הכשרה בהכנת קרפים צרפתיים, וופלים בלגיים מסורתיים.
על אף שבסניפי הרשת יש תפריט בסיסי אחיד, קיימת ייחודיות ורב-גווניות בטעמים בסניפי לה גופרה ברחבי הארץ.
בין סניפי הרשת יש סניפים כשרים.
חומרי הגלם לגלידות מגיעים מיצרני גלידות איטלקיות איכותיות והם בעלי הכשר.
לָה גּוּלוּ הייתה רקדנית ודוגמנית יהודיה במולן רוז' בפריז.
הייתה מיודדת עם הציירים סרה, רנואר וטולוז לוטראק.
נודעה כ"מלכת מונמארטר" ו"מלכת הקברט" וכיוצרת ריקוד הקאן קאן.
לה גולו נולדה כלואיז ובר למשפחה יהודית ענייה מאלזס, שהיגרה לפרבר קלישי, הסמוך לפריז.
אמה הייתה כובסת, ולואיז עבדה איתה כבר כנערה.
בגיל 16 לערך החלה להתגנב ולרקוד במועדוני פריז, בפרט במולן דה לה גאלט במונמרטר.
עד מהרה הפכה לדמות פופולרית בקרב המבקרים במועדונים ובבתי הקפה, בשל אופייה הפתוח ומנהגיה הפרובוקטיביים, בהם חשיפת ביריותיה בשעת הריקוד, הנפת רגל ישרה תוך בעיטה שהעיפה כובעו של צופה היישוב סמוך לבמה ולגימה מהירה של כוסות משקה המוצבות על שולחות הצופים, שהיא אשר זיכתה אותה בכינוי הבמה שלה.
כבר בתחילת דרכה הכירה את רנואר והחלה לדגמן עבורו כמו גם את הצלם אשיל דלמה (Achille Delmaet), שצילם צילומי עירום שלה.
כאשר נפתח מועדון המולין רוז' ב-1889 הייתה לה גולו, בת ה-23, הכוכבת הראשית שלו.
היא נהגה להופיע בריקוד שנקרא chahut ("מְהוּמָה") ממנו התפתח ריקוד הקאן-קאן.
בן זוגה הקבוע, אשר אימץ את שם הבמה ולנטין לה דסוסֶה (Valentin le Désossé), היה בעצם סוחר יין בשם ז'אק רנודאן (Jacques Renaudin) שרקד במועדון להנאתו וללא תשלום.
באותה עת הפכה לה גולו לידוענית והצייר אנרי טולוז לוטראק, שהיה לקוח קבוע במועדון, הרבה לציירה, הן עבור כרזות פרסומת והן בציורים אמנותיים.
כן דגמנה עבור הצייר ז'ורז' סרה (לסדרת ציוריו studio per le chahut מ-1889).
בין לה גולו לרקדנית הכוכבת השנייה של המועדון, ג'יין אבריל (Jane Avril), התפתחה (או הובערה במתכוון על ידי המועדון) יריבות תוססת.
ב-1895, בשיא הצלחתה הן בפרסום והן ברווחים, החליטה לה גולו לעזוב את המולין רוז' ולצאת לחיים עצמאיים.
היא השקיעה בבניית מופע רביו שנועד לנדוד בין ירידים ואולמות מופעים.
אולם, הקהל שנהר לראות אותה במולין רוז' לא פקד את המופעים הללו, דבר שגרם להתרוששותה ולהיעלמותה מהעין הציבורית.
לה גולו שקעה בדיכאון ובאלכוהוליזם.
בשנת 1928 חזרה לה גולו למונמארטר עניה וחסרת כל, והחלה להתפרנס ממכירת בוטנים, גפרורים וסיגריות בפינת רחוב סמוכה למולין רוז'.
כעבור שנה היא מתה, בגיל 62. בתחילה נקברה בבית הקברות פנטין, אך מאוחר יותר שרידיה הועברו לבית הקברות של מונמארטר.
מלבד הציורים שהותירו הציירים בני תקופתה, הופיעה דמותה של לה גולו במספר סרטים בהם "מולן רוז'" של הבמאי ג'ון יוסטון מ-1952 ו"קאן-קאן צרפתי" של ז'אן רנואר מ-1954 והיא היוותה השראה לדמויות במחזמר ובסרט קאן-קאן מ-1960.
לה דואן (בוייטנאמית: Lê Duẩn; 7 באפריל 1907 – 10 ביולי 1986) היה פוליטיקאי קומוניסטי וייטנאמי.
הוא עלה במדרג המפלגה בסוף שנות החמישים והפך למזכיר הכללי של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של וייטנאם (VCP) בקונגרס הלאומי השלישי בשנת 1960. הוא המשיך במדיניותו של הו צ'י מין לפסוק באמצעות מנהיגות קולקטיבית.
מאמצע שנות השישים (כאשר בריאותו של הו צ'י מין התדרדרה) ועד מותו בשנת 1986, הוא היה בראש מקבלי ההחלטות הבכירים בווייטנאם.
הוא נולד למשפחה מהמעמד הנמוך במחוז קווינג טרו, בדרום הודו סין הצרפתית בשם לֵן וָן נוּן.
מעט ידוע על משפחתו וילדותו.
לראשונה הוא בא במגע עם מחשבות מהפכניות בשנות העשרים דרך עבודתו כפקיד רכבת.
לה דון היה חבר מייסד של המפלגה הקומוניסטית אינדו-צ'ינה (המפלגה הקומוניסטית העתידית של וייטנאם) בשנת 1930. הוא נכלא בשנת 1931 ושוחרר בשנת 1937. בשנים 1937 - 1939 עלה בסולם הדרגות.
הוא נכלא שוב בשנת 1939, הפעם בגין קיום התקוממות בדרום.
לה דון שוחרר מהכלא בעקבות המהפכה המוצלחת שהובילה המפלגה הקומוניסטית באוגוסט 1945.
במהלך מלחמת הודו סין הראשונה (1946-1954), היה לה דון מנהיג מהפכני פעיל בדרום וייטנאם.
במהלך שנות החמישים נעשה אגרסיבי יותר ויותר כלפי דרום וייטנאם וקרא לאיחוד מחדש באמצעות מלחמה.
עד אמצע שנות החמישים של סוף שנות ה-50 הפך למעצב המדיניות החזק ביותר במפלגה.
עד ל-1960, הוא היה רשמית חבר המפלגה החזק ביותר אחרי יו"ר המפלגה.
ב־2 בספטמבר 1969 נפטר הו צ'י מין ולה דואן הפך לדמות החזקה ביותר בצפון .
הוא הפך למזכיר הראשון של המפלגה בשנת 1960, והפך רשמית לאישיות הראשית במפלגה אחרי הו צ'י מין.
לאחר מותו של הו, לה דואן השתלט על הנהגת צפון וייטנאם.
כאשר אוחדה דרום וייטנאם עם צפון וייטנאם בשנת 1976 והמפלגה שוחזרה מחדש, לה דואן הפך למזכיר הכללי של המפלגה.
הוא אישר את הפלישה הווייטנאמית לקמבודיה בדצמבר 1978, במטרה להפיל את משטר הטרור חמר-רוז ' שהיה מגובה על ידי סין.
זה השפיע מאוד על היחסים בין וייטנאם לסין, כאשר וייטנאם הגיבה בגירוש הסינים האתניים וסין בביצוע מסע עונשין צבאי קשה בהפסד נגד וייטנאם בשנת 1979. מכאן ואילך קיימה וייטנאם ברית קרובה יותר עם ברית המועצות והצטרפה לקומקון בשנת 1978. נשאר מזכיר כללי עד מותו ב-1986. הוא נפטר בהאנוי.
ממשיך דרכו היה טרינג צ'ינה.
לה דואן נודע גם בשם לה דאנג, והיה ידוע בציבור "anh Ba" (האח השלישי).
אטיין דה ויניול הידוע בכינוי לה היר (La Hire) היה איש צבא צרפתי בתקופת מלחמת מאה השנים.
ויניול ידוע בדרך כלל בכינוי "לה היר", אולם מקור הכינוי אינו ידוע.
משמעותו הוא "השכיר" אולם לא ידוע מדוע כונה ויניול בשם זה.
לפיכך הוצעו מספר פרשנויות אחרות לכינוי.
הפרשנות המקובלת גורסת שמשמעות הכינוי היא "הזועם".
"זעם" הוא l'ire בצרפתית ישנה.
פרשנות אחרת גורסת שמדובר בשיבוש של עיר מוצאו של ויניול.
ויניול היה בן למשפחת אצולה קטנה מאזור גסקון.
הוא נולד בתאריך לא ידוע בין השנים 1380–1390. המידע המסודר עליו מתחיל מ-1418, עת התגייס צבא של שארל השביעי, מלך צרפת ולחם במלחמת מאה השנים.
הוא התבלט כלוחם מצטיין וכמנהיג צבאי מוכשר.
הוא היה חבר קרוב של ז'אן ד'ארק, והיה אחד המפקדים המעטים בצבא הצרפתי הסדיר שהאמין בה וביכולותיה.
הוא לחם לצדה במהלך המצור על אורליאן, ובהמשך פיקד על חיל החלוץ שלה במהלך קרב פאטאי.
בקרב זה זכו הכוחות שבפיקודו בניצחון גדול על האנגלים.
הוא נודע במנהגו להתפלל לפני כל קרב, דבר שיש המייחסים אותו להשפעתה של ז'אן.
מלך צרפת סירב לנסות לשחרר אותה, ולה היר יחד עם ז'אן דה ברוס וז'אן פוטון דה גזנטראי הקים צבא בן 4,000 לוחמים כדי לחלץ אותה.
הם צעדו לקומפיין שם הייתה ז'אן ד'ארק שבויה.
הם ניסו לנקום את מותה על ידי כיבוש רואן, אולם נכשלו.
לה היר המשיך להילחם באנגלים.
ב-1435 הוא הנחיל להם תבוסה בקרב גרברוי, וב-1438 הוא מונה למושל נורמנדי.
ב-1440 הוא כבש את פונטיז מידי האנגלים יחד עם ז'אן דה דונואה, ושנתיים לאחר מכן סייע לשארל הראשון, דוכס אורליאן בכיבוש לה רול.
הוא נפטר במונטובאן ב-11 בינואר 1443, ממחלה לא ידועה.
לה זיסה (באיטלקית: La Zisa), או גם קסטלו דלה זיסה (Castello della Zisa), או פשוט זיסה, הוא ארמון במערב פלרמו, בירת האי סיציליה שבאיטליה, ששימש כמעון הקיץ של המלכים הנורמנים של סיציליה.
הוא שוכן ב"פארקו נואובו" (Parco Nuovo, "הפארק החדש") לשעבר, החלק של הפארק המלכותי (Parco Reale) במערב העיר.
בנוסף ל, ארמון נוסף בפארק לשעבר זה, לה זיסה הוא אחד הארמונות הנורמניים השמורים ביותר בסיציליה.
זהו אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, כחלק מהאתרים הערביים-נורמניים בפלרמו והקתדרלות של צ'פלו ומונריאלה.
בניית ארמון לה זיסה התחילה בשנת 1165 תחת גוליילמו הראשון, מלך סיציליה, והושלמה בשנת 1167 תחת בנו, גוליילמו השני, מלך סיציליה.
זה נובע מהעובדה שרוב בעלי המלאכה והפועלים המשתתפים היו ערבים, שבאותה תקופה עדיין ייצגו חלק גדול מאוכלוסיית סיציליה.
גם שמה של הטירה מקורו בערבית, הוא נגזר מאל-עזיז (عزیز, יקר, נהדר).
הטירה הייתה בפארק המלכותי, ומול החזית הראשית שלה, הפונה מזרחה לעבר העיר, הייתה בריכת מים גדולה.
במאה ה-14 התפתח ארמון לה זיסה למבצר.
לימים הוא עבר לבעלות פרטית.
במהלך מגפת הדבר בשנת 1624 שימש זיסה כמחסן לחפצים שהיו ככל הנראה במגע עם המגפה.
אי אפשר לקבוע כיום את סוג החפצים הללו.
בשנת 1635 רכשה משפחת האצולה דה סנדובל (de Sandoval) את הארמון והפכה אותו לארמון בארוק.
בשנת 1806 הוא הגיע לבעלותה של משפחת נוטרבארטולו (Notarbartolo), ששיקמה אותו חלקית.
בשנת 1951 עבר ארמון לה זיסה לבעלות מדינה.
השינויים הבארוקיים בוטלו כבר בשנות החמישים של המאה ה-20. לאחר קריסה חלקית של תקרות וחיפוי קירות באוקטובר 1971, החלו עבודות שיקום נרחבות בשנת 1972.
לאחר השלמת השיקום, נפתח ארמון לה זיסה שוב לציבור.
כיום שוכן בו המוזיאון לאמנות אסלאמית של פלרמו.
לה זיסה הוא מבנה בצורת קובייה בן שלוש קומות וגובהו 25.70 מטרים.
באמצע שני הצדדים הצרים בולטת הארכה של המבנה (Avant-corps), שפעלו כצינורות אוורור וקררו את האוויר בתוך המבנה.
בקצה הארכות אלו יש מגדלים קטנים המתנשאים מעל ראש הבניין.
בחזית הראשית מובילות שלוש קשתות מחודדות אל תוך הבניין.
האמצעית גדולה ומפוארת יותר מהצדדיות ומתארכת עד לקומה הראשונה.
הקשת המחודדת מונחת משני הצדדים על זוג עמודים.
החזית מחולקת רק על ידי קשתות עיוורות (קשתות המשמשות כקישוט) שטוחות.
מדף צר וישר מפריד לאורך כל הבניין שבין הקומה הראשונה והשנייה, ומדגיש את הכיוון האופקי.
במקור היווה אפריז עם כתובת ערבית, כפי שניתן לראות היום בקובה, את הקצה העליון הישר של הבניין.
במהלך שיפוץ מחדש בימי הביניים, הוחלף אפריז זה בשינות שנמצאות שם עד היום.
מבני הגג הבארוקים, שנוספו על ידי משפחת דה סנדובל בעת שיפוץ זיסה, מוצבים אחורה מקצה המבנה ולכן ניתן לראותם רק מרחוק.
הקשתות המחודדות של החזית הראשית מובילות לכיוון המבואה, המשתרעת כפרוזדור ארוך לאורך החזית הראשית על פני הבניין כולו ויש בה גם מעבר מקושת לעבר החזיתות הצדדיות.
ממבואה זו ניתן להגיע אל שאר החדרים בקומת הקרקע ואל גרמי המדרגות המובילים לקומות העליונות.
ממש מול הקשת המחודדת המרכזית, מעבר עם קשת גדולה מונחת על זוג עמודים מוביל מהמבואה אל אולם הקהל הגדול בן שתי הקומות במרכז המבנה.
לאולם זה יש גומחה מול הכניסה ומשני הצדדים, אשר נסגרת בחלקה העליון על ידי מוקרנס.
רק חלק מהפסיפס שעיטר את הקירות שרד.
בגומחה שמול הכניסה פעלה בעבר מזרקת גן העדן, ממנה זרמו המים דרך מדרון לתעלה המוטבעת ברצפה באמצע החדר ומתרחבת לכמה בריכות קטנות.
בחוץ, התעלה בציר המרכזי של הבניין הובילה לבריכת מים מול הטירה.
שאר החדרים בקומת הקרקע והקומות הראשונות מסודרים משני צידי אולם זה.
בקומה הראשונה, שני הצדדים מחוברים על ידי מסדרון צר בחלק האחורי של הבניין.
בקומה השנייה יש גם אולם גדול באמצע, כלומר מעל אולם הקהל.
מכיוון שרצפתו נוטה לכיוון המרכז, ההנחה הייתה שמדובר באטריום עם בריכה מרכזית (), שככל הנראה כוסה בגג על ידי משפחת דה סנדובל רק לאחר שהארמון שופץ במאה ה -17.
מול הטירה נמצאת בריכת המים, אליה זרמו המים ממזרקת גן העדן.
באמצע עדיין ניתן לראות את בסיס הביתן, שעמד במקור באמצע הבריכה והיה נגיש דרך גשר רגלי.
בשנת 2005 הורחבה תעלת המים שהובילה לבריכת המים ונוספו שטחים ירוקים, כשמים זורמים בתעלה באזור הירוק דרך בריכות מלבניות קטנות ובסדרת מפלים קטנים.
בשנת 1972 התגלו שרידים של מרחצאות וצינורות מים רומיים מצפון לארמון.
צפונית לארמון קיימת כנסייה נורמנית עתיקה אף יותר מ"לה זיסה,, "הקפלה דלה סנטיסימה טרינטה אלה זיסה" (Cappella della Santissima Trinità alla Zisa).
לֶה דֶאנט או לֶה דֶאן או לֶז דֶנְטְס או ד'ה נידלז הן ארבע פסגות סלעיות בולטות, דמויות שיניים, בהרי רואן, בצפון האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
בשל בולטותן, הפסגות מהוות ציון דרך בולט באזור.
לפסגות גובה אחד - כ-1,500 מטרים מעל פני הים.
הפסגות מופו לראשונה על ידי המשלחת הצרפתית הרביעית לאנטארקטיקה (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1908–1910) בפיקודו של ז'אן-באטיסט שארקו,
הפסגות מופו בדיוק רב יותר, בשנת 1960 על ידי דרק סירל (Derek J.H.
שארקו נתן לפסגות את שמן.
השם הוא תיאורי, בשל מראה הפסגות.
לָה וֵגָה (בספרדית: La Vega) היא עיירה ורשות מקומית במחוז קאוקה, קולומביה.
העיירה הוקמה ב-9 בספטמבר 1777.
בשנת 1535, נכנסו הספרדים מאקוודור בפיקודו של אשר נשלחו על ידי סבסטיאן דה בללקאסר , עברו דרך המקום והקימו דרך סלולה כדי להימנע ממפגש עם הקבוצה האימתנית לוס פטיאנוס, הדרך שעוברת בשטחי היישובים המודרניים , , , , , לה וגה, , , ו.
בשנת 1777 העיירה הוקמה רשמית, ולאחר מאה שנים בשנים 1874 עד 1875 סופחו לרשות המקומית כפרים רבים באזור.
לָה דוֹרָדָה (בספרדית: La Dorada) היא עיירה ורשות מקומית במחוז קלדס, קולומביה.
זהו מקום מושבה של .
העיירה ממוקמת על גדות הנהר הראשי של קולומביה, המגדלנה.
כלכלת העיר מבוססת בעיקר על מקנה, דיג ותיירות.
פאטימה זאהרה חפדי (; נולדה ב-25 באוגוסט 1987), ידועה בשם הבמה שלה, לה זארה (), היא זמרת-יוצרת קנדית ממוצא צרפתי־מרוקאי.
ייצגה את צרפת באירוויזיון 2023, שהתקיים בליברפול שב, וסיימה במקום ה-16 על אף שבטבלאות ההימורים הייתה צפויה לזכות באחד מחמשת המקומות הראשונים.
חפדי נולדה במונטריאול שבקנדה, להורים קנדים–צרפתים ממרוקו.
לאורך שנותיה הראשונות גרה על קו מונטריאול־לונגווייל, כשלבסוף היא בחרה להתיישב יחד עם משפחתה בעיר האחרונה מבין השתיים.
היא התפרסמה בשנת 2016, כשהוציאה לאור את סינגל הבכורה שלה, "Printemps blanc", בהשתתפות הראפר הצרפתי נירו.
ב-2021 רשמה את נקודת שיא הקריירה שלה עם הוצאתו של "Tu t'en iras", שהושמע רבות בתחנות הרדיו בצרפת.
על נתוני המכירות שלו בצרפת קיבל מאיגוד תעשיית ההקלטות הצרפתי תואר פלטינה.
באותה שנה הועמדה לפרס המוזיקה של NRJ בקטגוריית פריצת הדרך הפרנקופונית של השנה.
ב-3 בדצמבר פרסמה את אלבום הבכורה שלה, Traîtrise.
ב-12 בינואר 2023 נבחרה על ידי פראנס טלוויזיון לייצג את צרפת באירוויזיון 2023 – הזמרת הקנדית השנייה שמייצגת את המדינה לאחר נטשה סנט-פייר באירוויזיון 2001. בגמר האירווזיון בליברפול היא הגיעה למקום ה-16 עם 104 נקודות.
שםפרטיםמיקומי שיאFRATraîtrise יצא לאור: 3 בדצמבר 2021
לה האבר אתלטיק קלוב הוא מועדון כדורגל צרפתי מהעיר לה האבר, שבחבל נורמנדי, בצפון מערב צרפת.
המועדון נוסד ב-1894 כחלק ממועדון ספורט בעל אותו השם, שנוסד ב-1884. והוא זכה פעם אחת בגביע הצרפתי.
ו-6 פעמים באליפות הליגה הצרפתית השנייה.
המועדון משחק בליג 1, הליגה הבכירה של הכדורגל הצרפתי, ומארח את משחקיו באצטדיון אושיאן המכיל 25,181 מקומות.
בשנת 1884 הקימה קבוצה של תושבים בריטים את מועדון הספורט לה האבר אתלטיק, ששיחק משחק משולב שכלל הכלאה בין רוגבי לכדורגל.
מועדון הכדורגל של לה האבר לעומת זאת הוקם עשור לאחר מכן בשנת 1894.
בשנת 1899, לה האבר הפך למועדון הראשון מחוץ לפריז שזוכה באליפות צרפת בכדורגל.
תחרות שאורגנה על ידי ה-USFSA איגוד אגודות הספורט של צרפת.
לאחר שעברו בחצי הגמר את איריס קלאב לילואה שלא הופיע למשחק, ובגמר את קלוב פרנסס שסירב להתמודד מולו מפני שלא שיחק אף משחק בדרך לגמר.
על אף שהשמחק לא נערך החליט האיגוד להכריז על לה האבר כאלופי צרפת.
גם בשנה שלאחר מכן זכה המועדון באליפות כשהפעם הזכייה נערכה על הדשא שלה האבר ניצחה במשחק גמר את קלוב פרנסס.
בעשורים הבאים המועדון ידע עליות ומורדות, ואף חדל לפעול במהלך מלחמת העולם הראשונה אך בסיומה חזר המועדון לתפקד, כשבעשור השלישי של המאה ה-20 ובתחילת העשור הרביעי שיחק בליגה האזורית של נורמנדי, כשהיריבה העיקרית שלו היא רואן.
בשנת 1932 הקימה התאחדות הכדורגל הצרפתית את הליגה המקצוענית של צרפת, ולה האבר הצטרפה לליגה השנייה שם שיחקה במשך 6 עונות, כשבסיום עונת 1937/1938 זכתה באליפות הליגה השנייה ועלתה לראשונה לליגה הבכירה.
בסיום עונת 1949/1950 חזרה לליגה הראשונה.
עונת 1950/1951 הייתה עונת שיא עבור לה האבר בה סיימה את העונה במקום השלישי בליגה הבכירה.
לה האבר שיחקה בליגה הבכירה שלוש עונות נוספות עד שירדה שוב לליגה השנייה בסיום עונת 1953/1954. שם שיחקה 5 עונות כשעונת 1958/1959 הייתה עונה היסטורית עבור לה האבר, בה היא זכתה בגביע הצרפתי ובאליפות הליגה השנייה ושבה לליגה הבכירה.
בליגה הבכירה שיחק המועדון שלוש עונות עד שירד חזרה לליגת המשנה בסיום עונת 1961/1962.
הירידה לליגת המשנה גרמה למשבר והמועדון חדל להתקיים כמועדון מקצועני, ועבר לשחק בליגה הצרפתית הרביעית, שם שיחק עד 1970 והעפיל לליגה השלישית.
בליגה השלישית שיחק המועדון כעשור עד שבשנת 1981 חזר המועדון לליגת המשנה.
בסיום עונת 1984/1985 זכה המועדון באליפות הליגה השנייה בפעם השלישית בתולדותיו ושב לליגת העל.
בשתי העונות הראשונות הצליח לשרוד המועדון בליגת העל כשסיים פעמיים במקום ה-17 מתוך 20, אך בסיום עונת 1987/1988 ירד המועדון לליגת המשנה פעם נוספת.
בסיום עונת 1990/1991 זכה המועדון באליפות הליגה השנייה בפעם הרביעית בתולדותיו וחזר לליגה הבכירה.
המועדון שיחק בליגה הבכירה במשך 9 עונות רצופות, כשסיים לרב בתחתית הטבלה, ובסיום עונת 1999/2000 חזר לליגת המשנה.
בעשור הראשון של המאה ה-21 המשיך המועדון להתנדד בין ליג 1 לליג 2. כשבשנת 2008 זכה המועדון באליפות הליגה השנייה בפעם החמישית בתולדותיו, והפך לשיאן הזכיות בליגת המשנה הצרפתית.
אך לאחר עונה אחת בלבד שב לליג 2 לאחר שסיים במקום האחרון בליגה.
החל מעונת 2009/2010 שיחק המועדון בליג 2 במשך 14 עונות רצופות, עד שבסיום עונת 2022/2023 זכה המועדון בפעם השישית באליפות הליג 2 ושב לליגה הבכירה.
ב-12 ביולי 2012 חנכה לה האבר את האצטדיון החדש שלה, אצטדיון אושיאן, המכיל 25,181 מקומות.
לה טירנה (בספרדית: La Tirana) היא עיירה צ'יליאנית בקומונה של פוסו אלמונטה בפרובינציית טמרוגל, מחוז טרפקה.
העיירה שוכנת בנווה מדבר באמצע פמפה דל טארוגל, כ-72 ק"מ בתוך המדינה מנמל איקיקה.
העיירה בולטת בחגיגה הדתית שלה לכבוד גבירתנו מהר הכרמל.
החגיגה מתקיימת ב-16 ביולי בכל שנה, והוא החג הדתי החשוב ביותר בנורתה גרנדה.
האזור סביב לה טירנה סבל מכריתת יערות במאה ה-19, בעיקר כתוצאה מביקוש גבוה לעצי הסקה, להנעת שיטת הפרדס המשמשת לעיבוד מלחת.
לה גומרה (בספרדית: La Gomera) הוא אי לא גדול בקבוצת האיים הקנריים, תחת ריבונותה של ספרד.
הוא האי השישי בגודלו בין האיים העיקריים של הארכיפלג הקנרי, ובין הקטנים ביותר.
מספר תושבי האי עמד בשנת 2024 על 22,504, וגם מספר התושבים האי מדורג שישי, בין האיים המרכזיים המרכיבים את קבוצת האיים הקנריים.
אוכלוסיית האי נמצאה במשך שנים בירידה מתמשכת עקב הגירה, בעיקר לוונצואלה, אך מראשית שנות האלפיים האוכלוסייה חזרה למגמה של צמיחה.
באי בנויים 6 יישובים משמעותיים, בירת האי היא העיר סן סבסטיאן דה לה גומרה (San Sebastián de la Gomera) שבה מתגוררים כ-9,500 תושבים.
אין אחידות דעים באשר למקור שמו של האי לה גומרה, וקיימות מספר תאוריות.
סברה אחת גורסת, כי מקור השם מגיע מ"גומארה" (Ghomara), שמו של שבט ברברי מצפון אפריקה, שהיגר מהאזורים שבהם קיימת מרוקו המודרנית.
סברה זו נתמכת בקרבה הגאוגרפית היחסית בין מקום בו חי השבט, לאי לה גומרה.
סברה אחרת קושרת את שם האי לשם "גומר", נכדו של נח המקראי (ספר בראשית, פרק י, פסוק ב).
לפי סברה נוספת, מקור השם נבע מספנים פיניקים או יוונים.
אפשרות אחרת שהועלתה, היא שמקור שם האי בא מתוך שמם של כלבים גדולים שחיו בעבר באי.
מתיישבים ראשונים מאפריקה הגיעו אל לה גומרה במאה ה-1. לאחר הגעתם, האי נשאר מבודד יחסית עד לגילויו מחדש בתקופת הרנסאנס.
המתיישבים עסקו במרעה, בליקוט ובענפי חקלאות בסיסיים, וחיו במסגרות שבטיות.
במאה ה-15 היו על האי ארבעה אזורים שלטוניים קשורים (קנטונים) נפרדים, איפלאן, אגאנה, אורון ומולגואה (Ipalán, Agana, Orone ,Mulagua).
החל מהמאה ה-14 הגיעו לאי נוסעים אקראיים, מחפשי אוצרות ומאוחר יותר גם מאתרי וסוחרי עבדים.
באמצע המאה ה-15 ייסד (Hernán Peraza) שכונה "הזקן", את העיר סן סבסטיאן.
ב-1478 אישרה ממלכת קסטיליה תואר של לורד להרנאן פראזה שכונה "הצעיר".
משפחת הרנאן נקטה גישה קשוחה ולא הוגנת כלפי ילידיי האי והם התמרדו בשנת 1488, הוציאו להורג את הלורד, ותקפו את מבצר השליטים שנקרא "מגדל הרוזן" (Torre del Conde).
שליטת האי ביאטריס דה בובאדילה הסתייעה במושל האי הגדול השכן, גראן קנריה, לדיכוי המרד.
מנקודת זמן זו והלאה, עד המאה ה-19, הונהג באי משטר של סניורים, המזכיר במידה רבה את המשטר הפאודלי, ובו האדון מוסר אדמה לרשות האיכרים, בתמורה לקבלת חלק נכבד מהיבול.
שיטת ממשל זו בוטלה בשנת 1854. בשנת 1492 שימש האי כמעגן אחרון לספינתו של כריסטופר קולומבוס, במסעו לגילוי יבשת אמריקה.
כלכלת האי ידעה עליות ומורדות רבות בין המאה ה-17 עד המאה ה-19, וגם גלי הגירה אל ומן האי.
בשנת 1950 הגיעה מספר תושבי האי לשיא של כ-30,000 תושבים, ולאחר מכן חווה האי גל הגירה שלילית שהוריד משמעותית את מספר התושבים.
במאה ה-20 עם התפתחות אמצעי תחבורה מודרניים, החלה תיירות להתבלט באי כגורם כלכלי שהשפעתו גוברת.
לה גומרה הוא אי וולקני ספרדי שצורתו של מעגל סימטרי למדי, אשר שטחו כ-369.76 קמ"ר.
מנהלתית, האי שייך למחוז סנטה קרוז דה טנריפה (Santa Cruz de Tenerife), המתנהל במסגרת הקהילה האוטונומית של האיים הקנריים.
האי מוקף במימיי האוקיינוס האטלנטי ובחלק מחופיו, בייחוד במערביים מגיעים מורדות ההרים עד לחוף האוקיינוס.
מרכז האי הררי, ופסגת ההר הגבוהה ביותר אלטו דה גרחונאי (Alto de Garajonay) מגיעה לגובה 1487 מטר.
הגובה הממוצע של האי מעל פני הים מסתכם ב-334 מטר.
האי נמצא כ-300 ק"מ בקו אווירי מערבית לחופי אפריקה.
האי הקרוב ביותר בקבוצת האיים הקנריים אל לה גומרה הוא טנריפה, במרחק שיט של כ-30 ק"מ.
המרחק לקדיס בדרומו של חצי האי האיברי מגיע כמעט ל-1,400 ק"מ.
האי מחולק לשישה אזורים עירוניים, באופן המזכיר משולשים לא סימטריים של פיצה.
לה גומרה הוא אי קטן בשטחו, אך תנאי מזג האוויר בו אינם אחידים.
כללית, ניתן לומר שהאקלים באי סובטרופי-אוקייני, עם זאת תנאי מזג האוויר בסמוך לחופי האוקיינוס האטלנטי שונים באופן משמעותי מאלו בהרים הגבוהים.
גם התנאים במורדות ההרים עצמם אינם זהים.
המורדות הצפוניים ום הצפון-מזרחיים חשופים ליותר גשמים והם ירוקים יותר.
המורדות הדרומיים מקבלים כמות מצומצמת של גשם בלבד.
הנתנונים הסטטיסטיים המובאים בטבלת האקלים מתייחסים לאזור בירת האי סן סבסטיאן דה לה גומרה.
תקופות הקיץ באי חמימות ותקופות החורף נעימות והטמפרטורות אינן קיצוניות.
נדירים המקרים בהם מעלות החום עולות על 31 צלזיוס, או יורדות אל מתחת ל-14 מעלות.
ממוצע מספר ימי הגשם השנתי עומד על 18.8 ימים בלבד.
כמות הגשם השנתית הממוצעת מסתכמת ב-112.7 מ"מ.
עקב קו הרוחב הדרומי והקרבה היחסית לקו המשווה, אין דווחים על שלג באזור.
תושבי האי דוברים האת השפה הספרדית בניב מקומי המגיע מספרדית קסטיליאנית, אך לאי יש שפת שריקות ייחודית, שתושבי האי בלבד יודעים, והיא נקראת שפת (silbo gomero).
התפתחות שפת השריקות נבעה מצורך לתקשר למרחקים גדולים, בשטחי האי המאופיינים באזורים הרריים וגאיות המפרידים ביניהם.
האוכלוסייה באי מעולם לא הייתה צפופה, ורועי צאן, חקלאים, ותושבים שהיו מרוחקים זה מזה חיפשו דרך לתקשר, וכך התפתחה שפה שכולה נשרקת, המאפשרת "דיבור" למרחק של קילומטרים.
השריקות מבוצעות על-ידיי הכנסת אצבעות יד אחת אל בין השפתיים, נשיפת אוויר בחוזקה, ושימוש בכף היד האחרת בתור מעין מגבר, המכוון ומוליך את צליל השריקה לכיוון היעד.
המובן של הצלילים נקבע לפי גובהם, הטונים, רצף ומשך השריקה.
מצב האצבעות בין השפתיים משתנה קלות, בהתאם לצליל הרצוי.
מאז שנת 1999 מלמדים את שפת השריקות סילבו גומרו כמקצוע חובה בכל בתי הספר שבאי.
מעריכים שמספר דוברי סילבו גומרו מסכם בכ-22,000 (שזה בערך מספר תושבי האי לה גומרה).
בשנת 2009 החליט ארגון אונסק"ו להכיר בשפת סילבו גומרו כמורשת תרבותית עולמית בלתי מוחשית של האנושות (Intangible Cultural Heritage of Humanity).
לה גומרה הוא אי המיושב בדלילות יחסית ואינו צפוף, והוא נחשב למקום של טבע ונופים.
בשטחו מצוי פארק לאומי רחב ידיים, והוא מוכרז גם כשמורה ביוספרית.
האי מתוייר, אך יחסית לאיים אחרים בארכיפלג הקנרי, מגיעים לאי זה הרבה פחות תיירים, אף על פי שקיימות נקודות עניין משמעותיות.
הפארק הלאומי גרחונאי: הפארק הלאומי גרחונאי הוא פארק בשטח של כ-40 קמ"ר.
הפארק הוכר בשנת 1986 על-ידיי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית, לפי קריטריונים 7 ו-9. בפארק קיימים יערות של עצי מחט (למשל יער לאורל-Laurel), עצים סובטרופים, עצים אחרים, וצמחייה עשירה, שחלק מהם הוכחדו במקומות אחרים בעולם, עקב פעילות המין האנושי ועקב שינויי אקלים.
מסלולי הליכה: אחת הפעילויות הנפוצות באי היא הליכה במסלולים (hiking), לרבות הליכה ספורטיבית ופעילויות של ספורט אתגרי.
באי ישמם מספר אתרי תצפית נופית הנקראים "מירדורים", למשל מירדור דל ארבאנטה (Mirador de Abrante), או מירדור דל סנטו (Mirador del Santo).
קיימים גם מסלולי הליכה על החופים, למעשה יש מסלול "סובב לה גומרה" בסמוך לחופי האוקיינוס האטלנטי, באמצעותו ניתן להקיף את האי בהליכה.
בחלק מהמסלולים מתאפשרת בלילות צפייה בשמיים זרועי כוכבים.
טעימות יין וגבינות: ב-לה גומרה שטחים נרחבים של אדמה געשית, עליהם מגדלים גפני יין ייחודיים, וטעימות יין כלולות בסיורים רבים של אגרו תיירות.
באי מייצרים בעבודה ידנית מגוון של גבינות עיזים, המוצעות לטעימה עם או ללא יינות.
יישובים עירוניים: בירת האי סן סבסטיאן דה לה גומרה, בה נמצא נמל אוניות ונמל מעבורות, וגם מבנים היסטוריים דוגמת טורה דל קונדה (Torre del Conde) משנת 1477, בה התבצרה שליטת האי ביאטריס דה בובאדילה (Beatriz de Bobadilla) עד הגעת תגבורת צבאית, לאחר שבעלה העריץ נהרג במרד עממי של התושבים המקומיים.
ברשימת היישובים האחרים בהם ניתן לבקר נמצאים צ'יפודה (Chipude), אלאחרו (Alajeró), הרמיגואה (Hermigua), ו-אגולו (Agulo).
תצפית ימית: באוקיינוס סביב האי חיים דולפינים ולווייתנים רבים, שניתן לצפות בהם מתוך סירות מיוחדות המיועדות לכך.
האי גראן קנריה: גראו קנריה מרוחקת כ-150 ק"מ מלה גומרה, ומקושר אליה בשיט ובטיסות.
בגראן קנריה יש מוזיאונים, פעילות תרבותית ענפה, תיאטרון, אתרים דוגמת עיר מערות, פארק ארכאולוגי, ומתקיימים בה קרנבלים ופסטיבלים, בנויים בה יישובים עירוניים גדולים יחסית, קיימים אתרי תיירות, יש בה ופעילויות מגוונות.
נופיה וחופי הים הפראיים והבתוליים של לה גומרה גרמו לכמה במאים לבחור באי כאתר להסרטת חלקים מסרטיהם.
בלב ים: בלב ים (In the Heart of the Sea) הוא סרט אמריקאי בנושא מפגש דרמטי של אוניה עם לווייתן ענק.
הסרט של הבמאי רון הווארד, יצא לאקרנים בשנת 2015, בהשתתפות שחקנים ידועי שם רבים, ביניהם כריס המסוורת', בנג'מין ווקר, קיליאן מרפי ושחקנים נוספים.
אחד מאתרי הצילומים של הסרט היה באזור אלאחרו (Alajeró) בלה גומרה.
השורקים: סרטו של הבמאי הרומני קורנליו פורומבויו השורקים (The Whistlers), צולם בחלקו על האי, וגם עשה שימוש בשפת השריקות העתיקה סילבו גומרו, הנהוגה בלה גומרה.
לפי אתר הסרטים IMDb, שימש האי כאתר הסרטה של סרטים נוספים.
נושא לסרט: הסרט הגרמני "כשחורף הופך קיץ" (When Winter Turns to Summer) עוסק בתושבי גרמניה שמהגרים מגרמניה החורפית, לאי לה גומרה הקייצי, ומתיישבים באזור ואלה גראן ריי באי.
ספרות: הסופר ומשורר פליקס קזנובה דה אילה (Félix Casanova de Ayala) יליד האי, כתב את ספרו "שרשרת הצדפים" (El collar de caracoles), שחלק מעלילתו מתרחשת ב-לה גומרה.
התיירות היא ענף כלכלי מתחזק בלה גומרה, ומראשית המאה ה-21 מהווה את מקור הפרנסה העיקרי באי.
עם זאת ענפי כלכלה מסורתיים עדיין ממלאים תפקיד חשוב בכלכלה המקומית.
באוקיינוס פועלים דייגים, ובשטחי האי עובדים חקלאים.
הגידולים החקלאיים הנפוצים באי הם תפוחי אדמה, בננות, גפן היין, שעועית, עדשים ותירס.
סוג הגידולים משתנה בהתאם לפני השטח, כך למשל הגפנים מגודלים בעיקר בשטחים בזלתיים גבוהים על מורדות ההרים.
בעבר גודלו באי גם עגבניות וקנה סוכר.
רוב תושבי האי הם נוצרים קתולים, אך יש גם מיעוט של אוונגלים, עדי יהווה, ו-בהאים.
לא ידוע על יהודים, או על קיומה של קהילה יהודית על האי, בעבר ובהווה.
כבישים: רשת של כבישים מחברת את חופי האי מצד אל צד.
הכבישים עוברים בפסגות ההרים, עד גובה של כ-1,300 מטרים, אך אינם עוברים בתוך הפארק הלאומי גרחונאי.
עקב הממדים הצנועים של האי, לא נסללה אוטוסטרדה המקיפה או חוצה את לה גומרה.
אוטובוסים: קווי אוטובוס מקשרים את בירת האי סן סבסטיאן דה לה גומרה, עם כל היישובים והאתרים המכזיים באי, על-בסיס שירות סדיר, ולפי לוח זמנים קבוע מראש.
רכבת: לא קיימות מסילות רכבת על האי.
תעופה: את לה גומרה משרת נמל התעופה לה גומרה.
הנמל מיועד לטיסות פנים בלבד לנמלי תעופה בארכיפלג האיים בקנריים.
סימנו הבין-לאומי של נמל התעופה לה גומרה בארגון יאט"א הוא GMZ, והוא מסומן באותיות GCGM בארגון ICAO.
נמל התעופה מתופעל על-ידיי חברת AENA, המפעילה את מרבית נמלי התעופה בספרד.
רוב הטיסות אל ומנמל התעופה לה גומרה מתבצעות לנמל התעופה גראן קנריה (LPA), ואל נמל התעופה טנריפה צפון (TFS).
שיט/הפלגה: שירות מעבורות סדיר מחבר את האי עם האי השכן טנריפה.
ההפלגות הלוך וחזור יוצאות ומגיעות אל נמלי לוס כריסטיאנוס (Los Cristianos) בטנריפה, ואל סן סבסטיאן דה לה גומרה.
הקו מתנהל על בסיס יומי, בלוח זמנים לפי שעות קבועות מראש משעות הבוקר, ומעבורת אחרונה מפליגה ב-22:00 בלילה.
ל-לה גומרה חופי ים ארוכים ומוצעים לאורכם פעילויות רבות של ספורט ימי, צלילה, שנירקול.
באי קיים מועדון גולף, שמתוך מדשאותיו נשקף נוף פנורמי לכיוון האוקיינוס האטלנטי.
לה ליגה (בספרדית: Primera División (החטיבה הראשונה), או בשמה הרשמי La Liga EA Sports.
נודעת מחוץ לספרד בשם La Liga) היא ליגת הכדורגל הבכירה בספרד, הנחשבת לאחת מליגות הכדורגל הטובות בעולם.
נכון ל-2025 הליגה מדורגת במקום השני בדירוג אופ"א לאחר הפרמייר ליג האנגלית.
לה ליגה היא הליגה הבכירה בכדורגל גברים בספרד.
היא מנוהלת בידי ליגת הכדורגל המקצועית הספרדית (LFP), ומתחרות בה 20 קבוצות מדי עונה.
הליגה הוקמה בשנת 1929, ומאז מתנהלת מדי שנה ברציפות, למעט 1937–1939, בשל מלחמת האזרחים.
בסך הכל התחרו בה מאז הקמתה 62 קבוצות, ו-9 מתוכן אף זכו באליפות.
ריאל מדריד היא שיאנית האליפויות (36), וברצלונה סגניתה (28) והאלופה הראשונה (1929).
לה ליגה הייתה מדורגת במקום הראשון בדירוג אופ"א שמונה שנים ברציפות (2013–2020).
בסך הכל לה ליגה הייתה במקום הראשון 23 פעמים, יותר מכל ליגה אחרת.
לה ליגה היא אחת מליגות הספורט המקצועיות הפופולריות ביותר בעולם, עם ממוצע של 26,933 צופים במשחקי ליגה בעונת 2018/2019. זהו הממוצע השמיני בגובהו מבין כל ליגות הספורט המקומיות והמקצועיות בעולם, והשלישי בגובהו מבין כל ליגות הכדורגל בעולם, אחרי הפרמייר ליג והבונדסליגה.
לה ליגה היא גם ליגת הספורט השישית הכי מכניסה בעולם, לאחר ה-NFL, ה-MLB, ליגת ה-NBA, הפרמייר ליג וה-NHL.
בליגה משתתפות 20 קבוצות המקיימות ביניהן שני מפגשים, אחד בכל סיבוב; האחד בבית והשני בחוץ, ובסך הכל משחקות 38 משחקים בעונה סדירה.
בסוף העונה שלוש הקבוצות שסיימו במקומות האחרונים (18–20) נושרות לליגת המשנה.
שתי הקבוצות שסיימו ראשונות בליגת המשנה מעפילות ללה ליגה, הליגה הראשונה, יחד עם מנצחת הפלייאוף המפגיש בין הקבוצות במקומות 3–6 בליגת המשנה.
ארבע הקבוצות המאיישות את המקומות הראשונים בסוף העונה משתתפות בליגת האלופות; ארבע הראשונות מעפילות אוטומטית לשלב הבתים בליגת האלופות, הקבוצה שסיימה במקום החמישי וגם זוכת גביע המלך הספרדי מעפילות אוטומטית לשלב הבתים של הליגה האירופית ואילו הקבוצה שסיימה במקום השישי משתתפת בקונפרנס ליג משלב הפלייאוף.
במקרה שיש 2 קבוצות או יותר עם אותו ניקוד: אם הקבוצות המעורבות שיחקו את כל המשחקים ביניהן, הקבוצה שהשיגה הכי הרבה נקודות באותם משחקים תדורג ראשונה וכן הלאה.
אם עדיין יש קבוצות השוות גם בזה, הדירוג ביניהן יקבע לפי הפרש השערים במשחקים ביניהן, הקבוצה בעלת ההפרש הגבוה ביותר תהיה ראשונה וכן הלאה.
אם גם בזה הן משתוות או אם עדיין לא שוחקו כל המשחקים ביניהן: הפרש השערים הכללי מכל העונה קובע, ואם גם זה שווה, מספר שערי הזכות יקבע.
אם עדיין הקבוצות שוות: הולכים לפי חוקי הפייר פליי המתבצע באמצעות נקודות חובה.
אם גם אחרי חוקים אלו הן עדיין שוות יקבע משחק בין הקבוצות במגרש נייטרלי.
באפריל 1928 הציע חוסה מריה אצ'ה, אחד מהבעלים של מועדון הכדורגל "ארנה קלאב דה גטקסו", את הרעיון להקים ליגה לאומית בכדורגל.
לאחר דיונים רבים על גודל הליגה והרכבה, התאחדות הכדורגל הספרדית הסכימה בסופו של דבר על עשר קבוצות שישתתפו בליגה הראשונה בשנת 1929. ברצלונה, ריאל מדריד, אתלטיק בילבאו, ריאל סוסיאדד, גטקסו וריאל אוניון נבחרו כולן כזוכות קודמות של גביע המלך.
אתלטיקו מדריד, אספניול ואירופה השתתפו כסגניות בגביע המלך, וראסינג סנטנדר העפילה דרך תחרות נוקאאוט.
רק שלושה מהמועדונים המייסדים, ריאל מדריד, ברצלונה ואתלטיק בילבאו, מעולם לא נשרו מהליגה הראשונה.
הלה ליגה לא פעלה במהלך מלחמת האזרחים בספרד (1937-1939).
בשנת 1937, בזמן מלחמת האזרחים, קבוצות מהאזור הרפובליקני של ספרד, פרט לריאל ואתלטיקו מדריד, אף שגם הן נכללו באזור הרפובליקני, התחרו בליגה שנקראה "ליגה מדיטרנאה", בה זכתה ברצלונה.
שבעים שנה מאוחר יותר, ב-28 בספטמבר 2007, ברצלונה ביקשה מההתאחדות הספרדית להכיר בזכייה ב"ליגה מדיטרנאה" כאליפות לאומית.
בקשה זו באה בעקבות דרישה מההתאחדות להכיר בזכייתה של לבאנטה ב"קופה דה לה אספניה ליברה" (גביע ספרד החופשית), טורניר גביע שהתקיים בשנת 1937 באזור הרפובליקני בזמן מלחמת האזרחים, כזכייה בגביע המלך.
עם זאת, ההתאחדות עדיין לא קיבלה החלטה בעניין.
שנות הארבעים: אתלטיקו מדריד, ולנסיה וברצלונה
עם חזרת הליגה לפעילות לאחר מלחמת האזרחים בספרד, אתלטיקו אוויאסיון (כיום אתלטיקו מדריד), ולנסיה וברצלונה נחשבו למועדונים החזקים ביותר.
אתלטיקו השתתפה בליגה הראשונה בעונת 1939/40 כתחליף לריאל אוביידו, שהאצטדיון שלה ניזוק בזמן המלחמה.
אתלטיקו זכתה באליפות הראשונה שלה באותה עונה, וגם שמרה על התואר בשנת 1941. בעוד מועדונים אחרים איבדו שחקנים עקב פציעות מהמלחמה, אתלטיקו התחזקה בעקבות מיזוג עם המועדון "אוויאסיון נסיונל".
שנות החמישים: ריאל מדריד וברצלונה
אף על פי שאתלטיקו מדריד, שנודעה בשם "אתלטיקו אוויאסיון", הייתה אלופה בשנים 1950 וב-1951, תחת שיטת הקטנאצ'ו של המאמן הלניו הררה, שנות החמישים הראו את תחילת הדומיננטיות של ברצלונה וריאל מדריד.
בשנות השלושים, הארבעים והחמישים היו מגבלות קפדניות על שיתוף שחקנים זרים.
ברוב המקרים, יכלו להיכלל רק שלושה שחקנים זרים בהרכב, כלומר לפחות שמונה שחקנים מקומיים היו חייבים לשחק בכל משחק.
במהלך שנות החמישים, כללים אלה נעקפו על ידי ריאל מדריד וברצלונה, על ידי התאזרחותם של אלפרדו די סטפנו, פרנץ פושקש, ולאסלו קובאלה.
ברצלונה, בהובלת קובאלה, זכתה באליפות ב-1952 וב-1953 תחת המאמן פרדיננד דאוצ'יק.
די סטפנו, פושקש ופרנסיסקו חנטו היו הגרעין של ריאל מדריד ששלטה במחצית השנייה של שנות החמישים.
מדריד זכתה באליפות בפעם הראשונה כ"ריאל מדריד" בשנת 1954 (לראשונה מאז 1933) ושמרה על התואר שלה בשנת 1955. ריאל זכתה שוב בשנים 1957 ו-1958, כשרק אתלטיק בילבאו הפריעה לרצף שלה ב-1956. במהלך תקופה זו, ריאל מדריד זכתה גם ברצף של חמישה גביעי אירופה רצופים.
ברצלונה, עם המאמן הלניו הררה והשחקן לואיס סוארס מירמונטס, זכתה באליפות ב-1959 וב-1960.
שנות השישים והשבעים: ריאל מדריד
בין השנים 1961 ל-1980, ריאל מדריד שלטה בליגה המקומית, וזכתה באליפות 14 פעמים, למרות זאת, זכתה ריאל מדריד רק פעם אחת בכל התקופה הזאת בגביע אירופה לאלופות ב-1966, בניגוד גמור לזכייתה חמש פעמים רצופות בגביע אירופה החל מהגמר הראשון ב-1956.
במהלך תקופה זו, רק אתלטיקו מדריד התבלטה מלבד ריאל מדריד, והיא זכתה בארבע אליפויות בשנים 1966, 1970, 1973, ו-1977 וסיימה במקום השני בשנים 1961, 1963 ו-1965. מהמועדונים האחרים, רק ולנסיה תחת אלפרדו די סטפנו בשנת 1971 וברצלונה בהובלת יוהאן קרויף בשנת 1974, הצליחו להתגבר על הדומיננטיות של ריאל מדריד.
שנות השמונים: המועדונים הבאסקים וריאל מדריד
יוהאן קרויף חזר לברצלונה כמאמן בשנת 1988 והרכיב קבוצה שזכתה לכינוי "דרים טים" (נבחרת החלומות) ואשר כללה שחקנים כפפ גווארדיולה, חוסה מריה באקרו, צ'יקי בגיריסטיין, יון אנדוני גויקוצ'אה, רונאלד קומאן, מיכאל לאודרופ, רומאריו וחריסטו סטויצ'קוב.
2000-2020: ברצלונה ועלייתו של הכדורגל הספרדי
במאה ה-21 המשיכה ברצלונה בהצלחתה בלה ליגה, ויצרה הגמוניה שלא נראתה מאז ריאל מדריד של שנות השישים והשבעים.
בסך הכל זכתה ברצלונה בעשר אליפויות בין השנים 2005 ל-2019, כולל שני טרבלים וארבעה דאבלים מקומיים.
בתחילת המאה, זכו גם קבוצות חדשות באליפות.
בשנת 2000, תחת אימונו של חאבייר אירורטה, הפכה דפורטיבו לה קורוניה לקבוצה התשיעית שזוכה באליפות ספרד.
בין השנים 2000 ו-2004 סיימה דפורטיבו בשלושת המקומות הראשונים חמש פעמים ברציפות, נתון טוב יותר מאשר ריאל מדריד או ברצלונה.
ברצלונה שמרה על התואר גם בשנת 2006 וגם זכתה באותה עונה בליגת האלופות.
תחת פפ גווארדיולה, ובהובלתם של שחקני בית כליונל מסי, צ'אבי, אנדרס אינייסטה, קרלס פויול, ג'רארד פיקה וסרחיו בוסקטס ושחקני רכש כתיירי הנרי ואטו, זכתה ברצלונה באליפות בעונת 2008/2009 והוסיפה לכך זכיות בליגת האלופות ובגביע המלך ובכך השלימה טרבל ראשון מסוגו בכדורגל הספרדי.
ברצלונה זכתה באליפות גם בעונות 2009/2010 ו-2010/2011 ובכך השלימה שלוש אליפויות רצופות.
בעונת 2011/2012, ריאל מדריד זכתה באליפות בפעם ה-32 תחת המאמן ז'וזה מוריניו ושברה מספר שיאי ליגה: כמות הנקודות בעונה (100), כמות שערים בעונה (121), כמות ניצחונות בעונה (32) וכמות ניצחונות חוץ בעונה (16).
בסוף עונה זו עזב גוארדיולה את ברצלונה לאחר ארבע עונות ו-14 תארים.
בעונת 2012/2013 זכתה ברצלונה שוב באליפות תחת אימונו של טיטו וילאנובה שגם השווה את שיא 100 הנקודות שקבעה ריאל מדריד בעונה הקודמת.
אתלטיקו מדריד זכתה באליפות בעונת 2013/2014, שהייתה הראשונה שלה אחרי 18 שנים, והפעם הראשונה לאחר עשר שנים שריאל מדריד או ברצלונה לא זכו באליפות.
ברצלונה של לואיס אנריקה זכתה בעונת 2014/2015 (כמו גם בליגת האלופות ובגביע המלך, כשהיא משלימה טרבל שני, לראשונה בהיסטוריה של הכדורגל) ושמרה על התואר בעונת 2015/2016, אליפות שישית בשמונה עונות.
בעונת 2016/2017 ריאל מדריד זכתה באליפות לאחר 5 שנים, תחת אימונו של זינדין זידאן, שגם הוביל אותה לשלוש זכיות רצופות בליגת האלופות (2016–2018).
בעונת 2017/2018 ברצלונה זכתה בליגה והשיגה הישג מרשים של הפסד אחד בלבד בכל העונה.
בעונת 2018/2019 ברצלונה זכתה פעם נוספת בליגה, כשבאותה עונה ליונל מסי השווה את שיא הזכיות בתואר הפיצ'יצ'י שהיה שייך לטלמו זארה עם 6 זכיות.
בעונת 2019/2020 זכתה ריאל מדריד באליפות, בעונה שהופרעה קשות ממגפת הקורונה.
הייתה זו הפעם הראשונה מאז 2008 בה ברצלונה אינה זוכה פעמיים ברצף.
בסך הכל זכתה ברצלונה ב-10 אליפויות במאה ה-20 (ב-15 עונות בלבד) וריאל מדריד זכתה ב-7.
עידן זה היה תור הזהב של הכדורגל הספרדי.
כאשר קבוצות הלה ליגה זכו בעשרה גביעי ליגת האלופות (מתוכם חמש זכיות ברציפות) ואחד עשר גביעי הליגה האירופית.
בתקופה זו שיחקו בליגה יחד למעלה מעשור שניים מהשחקנים הטובים ביותר בעולם, ליונל מסי וכריסטיאנו רונאלדו, ושחקנים אחרים כמו רונאלדיניו, רונאלדו, זינדין זידאן, ריבאלדו, ניימאר, איקר קסיאס, תיירי הנרי, סרחיו ראמוס, צ'אבי, אנדרס אינייסטה, לואיש פיגו, לואיס סוארס ועוד.
כמו כן, זכתה נבחרת ספרד, שהורכבה בעיקר משחקניה של ברצלונה וריאל מדריד, ביורו 2008, מונדיאל 2010 ויורו 2012, והשלימה זכייה בשלושה טורנירים גדולים בתוך ארבע שנים והייתה הראשונה לעשות זאת.
אתלטיקו מדריד זכתה באליפות עונת 2020/2021 וריאל מדריד סיימה שנייה.
הייתה זו הפעם הראשונה מאז 2008 בה ברצלונה אינה זוכה באליפות פעמיים ברציפות, והפעם הראשונה מאז שהיא אינה מסיימת בשני המקומות הראשונים.
בעונת 2023/2024 זכתה שוב ריאל מדריד ובעונת 2024/2025 חזרה ברצלונה וזכתה פעם נוספת באליפות ה-28 בתולדותיה.
בעונת 2025/2026 משתתפות בליגה הקבוצות:
העונה הראשונה שוחקה בשנת 1929 בלבד, החל מה-10 בפברואר ועד ל-23 ביוני.
בשנת 2022 דורגה הלה ליגה במקום השני בדירוג הליגות של אופ"א, מתחת הפרמייר ליג האנגלית ומעל הסרייה א' שבמקום השלישי.
הדירוג מבוסס על הופעתן של קבוצות מאותה ליגה בתחרויות באירופה על פני תקופה של חמש שנים.
ריאל מדריד, ברצלונה וולנסיה הן חלק מעשר קבוצות הכדורגל המצליחות ביותר בכדורגל האירופאי מבחינת גביעים אירופיים.
שלוש הקבוצות הללו, יחד עם סביליה ואתלטיקו מדריד, הן חמש קבוצות מהמצליחות ביותר בתולדות התחרויות האירופאיות; חמש הקבוצות הללו הן הקבוצות הספרדיות היחידות שזכו בחמישה או יותר גביעים בינלאומיים.
דפורטיבו לה קורוניה היא הקבוצה הספרדית החמישית עם הכי הרבה הופעות בליגת האלופות - אחרי ריאל מדריד, ברצלונה, ולנסיה ואתלטיקו מדריד - עם חמש הופעות בליגת האלופות ברצף, כולל הגעה עד חצי הגמר בעונת 2003/04.
בעונת 2005/06, ברצלונה זכתה בליגת האלופות וסביליה זכתה בגביע אופ"א, בכך לה ליגה הפכה לליגה הראשונה שרשמה דאבל אירופי מאז 1997 (אז זכו בורוסיה דורטמונד ושאלקה 04 מגרמניה, בליגת האלופות ובגביע אופ"א בהתאמה).
ב-עונת 2015/2016, הלה ליגה הפכה לליגה הראשונה ששלחה חמש נציגות לשלב הבתים של ליגת האלופות (ריאל מדריד, ברצלונה, אתלטיקו מדריד, סביליה וולנסיה).
הלה ליגה היא הליגה עם מספר הזכיות הגבוה ביותר בגביעי אירופה (ליגת האלופות, הליגה האירופית והקונפרנס ליג) עם 34 זכיות בסך הכל.
קבוצה המסומנת בכתב מודגש זכתה בגביע המלך באותה העונה והשלימה דאבל מקומי.
- לא הוכתרה אלופה מכיוון שהליגה בוטלה עקב מלחמת האזרחים בספרד.
עיר אליפויות מועדונים מדריד <center>47 ריאל מדריד (36), אתלטיקו מדריד (11) ברצלונה <center>28 ברצלונה (28) בילבאו <center>8 אתלטיק בילבאו (8) ולנסיה <center>6 ולנסיה (6) סן סבסטיאן <center>2 ריאל סוסיאדד (2) סביליה <center>2 ריאל בטיס (1), סביליה (1) לה קורוניה <center>1 דפורטיבו לה קורוניה (1)
קהילה אוטונומית אליפויות מועדונים מדריד <center>47 ריאל מדריד (36), אתלטיקו מדריד (11) קטלוניה <center>28 ברצלונה (28) חבל הבסקים <center>10 אתלטיק בילבאו (8), ריאל סוסיאדד (2) ולנסיה <center>6 ולנסיה (6) אנדלוסיה <center>2 ריאל בטיס (1), סביליה (1) גליסיה <center>1 דפורטיבו לה קורוניה (1)
להלן רשימה של כדורגלנים אשר זכו בפרס כדור הזהב, על שני גלגוליו, בעודם משחקים בקבוצה מן הלה ליגה.
בסך הכול זכו 12 שחקנים ב-23 שנים שונות ומשתי קבוצות בלבד.
1957 אלפרדו די סטפנו (ריאל מדריד)
1958 רמון קופה (ריאל מדריד)
1959 אלפרדו די סטפנו (ריאל מדריד)
1960 לואיס סוארס מירמונטס (ברצלונה)
2000 לואיש פיגו (ריאל מדריד)
2006 פאביו קנבארו (ריאל מדריד)2009 ליונל מסי (ברצלונה)
2013 כריסטיאנו רונאלדו (ריאל מדריד)
2014 כריסטיאנו רונאלדו (ריאל מדריד)
2016 כריסטיאנו רונאלדו (ריאל מדריד)
2017 כריסטיאנו רונאלדו (ריאל מדריד)
2018 לוקה מודריץ' (ריאל מדריד)
2022 כרים בנזמה (ריאל מדריד)
העיתון "מארקה" מעניק את "פרס הפיצ'יצ'י" לשחקן שהבקיע את מרב השערים בעונה בלה ליגה.
הפרס קרוי על שם כינויו של שחקנה של אתלטיק בילבאו בתחילת המאה ה-20, רפאל מורנו ארנסדי.
להלן רשימת הזוכים לפי עונה:
מסומן בכתב מודגש - שיאן השערים לעונה