tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1840 איברהים פאשא נמלט עם צבאו מהארץ, והשלטון העות'מאני חזר אליה.
תחת השלטון החדש-ישן, ובלחץ ערביי האזור שלא אהדו את ההתיישבות היהודית במקום, אולצו ב"ק ומשפחתו לנטוש את המשק החקלאי ולעבור לירושלים:
מעמדה החלוצי של ההתיישבות בג'רמק
למרות תיאורו החלוצי של ב"ק ומפעלו, חשוב לראות את פעילותו החקלאית בהקשרה:
התיישבותו של ישראל ב"ק בג'רמק הייתה קצרה יחסית, ונבעה בעיקר מחוסר הברירה שהותירה רעידת האדמה.
ידוע על רכישת אדמות על ידי יהודים כבר מראשית המאה ה-19 – אך יש כאלה המנסים להטיל דופי בכך וטוענים כי אין לבלבל רכישת אדמות עם פעילות חקלאית – לדבריהם, היהודים רק השתלבו במגמה הכללית של מעבר אדמות לידי העירוניים.
לטענתם, לולא רעידת האדמה, ייתכן והמשק של ב"ק היה מצטרף לרשימה זו של אדמות המוחזקות בידי יהודים.
תיאור נוסף של החווה תומך בגישה הסקפטית, שאינה רואה בה חידוש כלשהו: "חווה זו, שבה עבדו אריסים יהודים, מהווה דוגמה של חקלאות פרברית על ידי עירוניים ולא של התיישבות חקלאית ממשית".
מצד שני, באותה תקופה עיסוק חקלאי מובהק היה נדיר.
בין היתר מפני שהחוק העות'מאני אסר על מכירת אדמות ליהודים בארץ.
במפקד האוכלוסין של צפת בשנת 1839 מוזכרים שני עובדי אדמה בלבד (לא ברור האם מדובר במשפחת ב"ק).
לכך אפשר לצרף את עדותו של כומר שביקר בארץ ב-1840, והופתע מהמאמץ לעודד התיישבות חקלאית יהודית, מפני שחשב שהיא חסרת סיכוי.
ראיות אלה מצטרפות לכדי הבנה שהתיישבותו החקלאית של ב"ק, גם אם לא הייתה דוגמת מופת למשק חקלאי, כן הייתה מיוחדת, והיוותה את הסימן הראשון להתעוררות החקלאות היהודית.
לכן יש הקובעים כי הזיקה היהודית לחקלאות "נמשכה משנות השלושים של המאה ה-19 ועד ראשית המאה העשרים".
חרבת עטרבה הוא שמו של אתר ארכאולוגי בשפלת יהודה, בו נמצאו שרידי עיירה יהודית מן התקופה הרומית.
החורבה שוכנת כקילומטר מצפון למושב לוזית שבשפלה, בראש גבעה ברום של 210 מטרים מעל פני הים, מדרום לאפיקו של נחל האלה.
כארבעה קילומטרים ממזרח לחורבה נמצא תל עזקה וכארבעה קילומטרים ממערב לה נמצא תל צפית.
בשנות השמונים של המאה ה-20 אותרה בחורבה מערכת מחילות מסתור מפותחת מימי המרד הגדול או מרד בר כוכבא, שנחצבה בסמוך לבור מים עגול ומדורג.
בשנת 2011 נסקרה בחלקה הדרומי של החורבה מערת קבורה שנפגעה כתוצאת מחפירות שוד.
במערה אותרו תשעה כוכי קבורה ושברי שלוש גלוסקמאות מעוטרות, האופייניים למערות קבורה יהודיות מן התקופה הרומית בשנים שקדמו למרד בר כוכבא.
יש המציעים לזהות את האתר עם "כפר טובא" הנזכרת בכתבי יוסף בן מתתיהו כעיירה יהודית מרכזית בשפלה שהוחרבה בידי אספסיאנוס במהלך דיכוי המרד הגדול או עם היישוב "טורבאן", שבו הוקם במאה החמישית מנזר ביזנטי לפי המקורות הנוצריים.
מערכת המסתור שבאתר ומערות הפעמון שבו נגישים כיום למטיילים.
חרבת קושט הוא שמו של אתר ארכאולוגי במערב הגליל התחתון, על שלוחה הפונה מערבה ברכס ביער אלונים, מדרום ליישוב נופית ומעל נחל ציפורי הזורם מדרום לה וצפון מערבית לאלוני אבא, בו נתגלו שרידי עיירה יהודית מהתקופה הפרסית ועד לתקופה הממלוכית.
על פי ממצאי החרסים באתר, תחילתו בתקופת הברזל, כאשר היישוב עצמו מתחיל בתקופה הפרסית והוא המשיך להתקיים ברציפות לאורך התקופה ההלניסטית, החשמונאית, הרומית, הביזנטית, הערבית, וסופו בתקופה הממלוכית.
לכל אורך תקופות אלו, ניתן לקבוע שזהו יישוב יהודי וזאת גם על פי ממצא החרסים, כלי האבן, מבנה הציבור, האבנים המעוטרות שכללו תבליט עם מנורת שבעת הקנים שנתגלה בשנת 1969 ומתוארך למאה החמישית והשישית ומערות הקבורה.
זאת בנוסף לעובדה שהוא ממוקם באזור בתחום הגליל היהודי, שהתרכז סביב אושא, שפרעם ובית שערים של ימי המשנה.
באתר נתגלה בשנת 1969 שברי לוח שיש עם תבליט מנורת שבעת הקנים, בעקבות זאת נערך סקר בו תועד שרידיו של מבנה ציבור גדול, כנראה בית כנסת.
בשנת 2008 ובשנת 2010 נערכו חפירות באתר עקב פגיעה בו ועבודות לסלילת כביש.
הממצאים שנתגלו כללו מחצבות קירטון ובורות מים, כלי זכוכית, שני מקוואות, אחד מהם בעל שני פתחים.
כלי החרס שנתגלו באתר כוללים כלים ממשפחת כלי כפר חנניה היא השלטת במכלול וכוללת קערות, קדרות, סיר בישול וקנקנים משפחת כלי שיחין.
מבחינת מטבעות באתר, בשכבות ובמתקנים השונים נתגלו מטבעות מהתקופה הרומית, כולל מטבע מימי הקיסר טראיאנוס, מטבעות מהתקופה הביזנטית ומטבעות ממלוכים.
חרבות בפיתה הוא אלבום הסולו הרביעי של הראפר הישראלי פלד.
האלבום יצא לאור ב-7 ביולי 2020, על ידי חברות התקליטים סינגולד ו-Mobile1 Music.
את האלבום, בדומה לאלבומיו הקודמים, הפיקו אורי שוחט ומיכאל כהן.
האלבום, בדומה לקודמו, מתאפיין בעיקר בסוגת הטראפ.
מתוך האלבום הסינגלים: "סחימת", "קריז" ו"היידה".
באלבום מתארחים מיכאל כהן, עדן דרסו ודין כרמל.
עטיפת האלבום מהווה מחווה לעטיפתו של האלבום Liquid Swords של הראפר ג'יזה.
מבקר המוזיקה מתן שרון ביקר את האלבום בחיוב: "בעיני זה לגמרי האלבום הכי מזוקק של פלד שיצא עד היום, עם כמה מההפקות הכי מרשימות של שוחט וכהן ואפילו כמה בעיטות לעור התוף שהזכירו לי את הרוח הצעירה של האפרו.
בעיני אחרים זה אולי פספוס, והם צודקים בדיוק כמוני מכיוון שזה בדיוק מה שפלד נועד להיות – דמות קצת מפלגת, ראפר מפלצתי שלא תמיד תתחברו למקום שבו הוא נמצא ומוזיקאי שלעולם לא מפסיק להשתנות.
ואם זה לא שם לכם את החרבות בפיתה - אני לא יודע מה כן".
חרבראנד ואן דן אקהאוט (בהולנדית: Gerbrand van den Eeckhout; 19 באוגוסט 1621 – 29 בספטמבר 1674) היה צייר בתקופת תור הזהב של הולנד ותלמידו של הצייר רמברנדט.
ואן דן אקהאוט נולד באמסטרדם, בנו של צורף ממוצא מנוניטי, אשר נמלט לאחר שנת 1585 מאנטוורפן צפונה.
בשנת 1631 נפטרה אמו, ואביו נישא בשנית לקורנליה דדל, בתו של אחד ממייסדי לשכת דלפט של חברת הודו המזרחית ההולנדית.
על פי עדותו של ארנולד האוברקן, היה ואן דן אקהאוט תלמידו של רמברנדט.
בין עמיתיו ללימודים נמנו פרדיננד בול, ניקולאס מאס וחוברט פלינק, אולם כישוריו וניסיונו נחשבו לנחותים ביחס אליהם.
עם זאת, הוא אימץ את סגנונו של רמברנדט במידה כה רבה עד כי ציוריו לעיתים קרובות התבלבלו עם אלו של מורו.
ואן דן אקהאוט לא הסתפק בהעתקת הנושאים האופייניים לרמברנדט, אלא אימץ גם את הצורות, הדמויות, הלבוש היהודי והאפקטים הציוריים של מורו.
בשל כך, קשה להעריך במדויק את איכויותיו בשלביה הראשונים של הקריירה שלו.
יצירותיו המוקדמות ביותר הן ככל הנראה אלו שבהן חיקה בנאמנות את מאפייניו הייחודיים של רמברנדט.
עם זאת, סגנונו התאפיין גם בגוון ירקרק בצללים, שפגע בהרמוניה של יצירותיו, בצבעים עזים ולעיתים צורמים, במשטחים אחידים ובמגע מכחול מהיר יותר מאשר מעודן.
ואן דן אקהאוט התקבל בגיל צעיר לגילדת האמנים של אמסטרדם.
עם השנים, הוא הצטיין במיוחד בציור דיוקנאות, בהם דיוקנו של יצחק קומלין (שבעבר זוהה בטעות כפורטרט של ההיסטוריון אולפרט דפר משנת 1669), הנמצא באוסף שטדל בפרנקפורט.
לעיתים גיוון ואן דן אקהאוט את סגנונו, כפי שניכר ביצירות כגון "חיילים מהמרים" המיוחסת לחררד טר בורכ, הנמצאת בבית סטאפורד, ו"חיילים חוגגים" מאוספו של המרקיז מביוט.
בין יצירותיו הבולטות ביותר נמנות "ישו במקדש" (1662), המוצג במינכן, ו"המן ומרדכי" (1665), המצוי בלוטון האוס.
ואן דן אקהאוט, אשר לא נישא מעולם, היה מוכר גם כחובב אמנות וכמי שקיים קשרים עם משוררים ומדענים.
בערוב ימיו התגורר עם גיסתו האלמנה בבית מפואר על גדת הרנחרכט, אחד האזורים היוקרתיים ביותר בתעלות אמסטרדם.
"חרבות ברזל" הוא מיני-אלבום, הראשון שהוציאה הזמרת הישראלית אודיה.
יצא לאור ב-16 בנובמבר 2023, באמצעות חברת התקליטים הליקון ארומה מיוזיק.
המיני-אלבום יצא בעקבות מלחמת חרבות ברזל וכולל שירים שנכתבו אודותיה.
הסינגל המוביל מתוך האלבום, "חורף 23", בהשתתפותו של איזי, יצא לאור ב-22 באוקטובר 2023, והוא הוקדש לנרצחים במתקפת הפתע על ישראל ב-7 באוקטובר.
השיר "דם של גיבורים" הקדישה אודיה לזכר חללי צה"ל שנפלו במלחמה, ואת "מלאכית לבנה" הקדישה לזכרה של מאי נעים, אחותה של חברתה הטובה שנרצחה בטבח במסיבת הטבע ליד רעים.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולם16 בנובמבר 2023סטרימינג • הורדה דיגיטליתהליקון ארומה מיוזיק
חַרְבִּית (שם מדעי: Ceriagrion) היא סוג של שפריריות ממשפחת הרמחיתיים.
החרביות הן שפריריות בגודל קטן עד בינוני, בדרך כלל בעלות צבעים עזים.
הן נפוצות ברחבי העולם הישן, אפריקה, אסיה ואוסטרליה.
בישראל נציגה אחת מהסוג, חרבית סמוקה.
חַרְבִּית סְמֻקָּה (שם מדעי: Ceriagrion georgifreyi) היא מין נדיר של שפרירית ממשפחת הרומחיתיים, בעלת תפוצה מצומצמת לאורך חופי הים התיכון מישראל עד יוון, והיא מאוימת על ידי אובדן בית גידול.
בישראל לא נצפתה מאז 1972, אך בשנים האחרונות התגלתה מחדש ונצפית בקביעות במספר קטן של אתרים בצפון ובמישור החוף, ובעינות צוקים.
החרבית הסמוקה היא השפרירית האדומה היחידה באזורנו, עם בטן, רגליים, עיניים ופטרוסטיגמות אדומות.
החזה והחלק העליון של הראש בעלי גוון ירוק מטאלי.
לנקבות כמה מופעים: חלקן בעלות בטן אדומה בדומה לזכרים (erythrogastra), לחלקן האדום מוגבל למקטעי הבטן S1-S3 ו-S9–S10 (typica), וחלקן שחורות לחלוטין (melanogastra).
נבדלת מקרובתה החרבית Ceriagrion tenellum בתוספתני הזכר המחודדים יותר ובכתר שיניים קטן המצוי על החלק העליון של מקטע S10 של הבטן, ואצל הנקבה עם שתי בליטות המצויות בחלק העליון של החזה.
עונת התעופה של הבוגרים היא מתחילת מאי עד תחילת נובמבר.
למין נדיר זה תפוצה מקוטעת בשוליים צרים לאורך הים התיכון, מישראל ועד דרום-מערב טורקיה, וגם באיים היווניים תאסוס, זקינתוס, קורפו ולסבוס.
החרבית מעדיפה מעדיפה נחלים איטיי זרימה ובוציים, תעלות, ובריכות עם צמחייה עשירה.
היא מופיעה רק בגבהים נמוכים.
נחשבה בעבר לתת-מין של קרובתה Ceriagrion tenellum, אך נחשבת כיום למין עצמאי.
למין תפוצה מפוזרת מאוד שנהיית מקוטעת יותר ויותר; הוא אינו נפוץ ואין נתונים עדכניים על מספרים מדויקים של פרטים.
המין מאכלס ביצות, זרימות ונחלים קטנים המאוימים בעיקר עקב שינויי אקלים והתפתחויות בתיירות והתפשטות כללית של המדינה.
ההערכה היא כי אוכלוסיית המין בירידה, ובשך כל הוא מסווג במצב שימור "בסכנת הכחדה" (EN) ברשימה האדומה של IUCN.
חרדה חברתית או פוביה חברתית היא הפרעת חרדה, שמתאפיינת בפחד, חשש או דאגה ממגוון של מצבים חברתיים או מביצוע פעולות מסוימות בפומבי.
אף שהפרעה זו היא מבחינות מסוימות סוג של פוביה ספציפית, היא הופרדה מאבחנת הפוביה הספציפית והפכה לאבחנה בזכות עצמה.
מאפייני ההפרעה כוללים פחד ממצבים חברתיים שונים, פחד העלול לגרום לפגיעה במגוון של תפקודים בחיי היומיום.
יש הרואים בחרדה חברתית קבוצה של מספר הפרעות הקשורות זו לזו ונוצרות בגילאי הילדות.
על פי ה-DSM 5, כדי שאדם יאובחן כסובל מחרדה חברתית, חייבים להתקיים כל הקריטריונים הבאים:
פחד ניכר או חרדה מפני מצב חברתי אחד או יותר בו הפרט חשוף לבדיקה או ביקורת מצד אחרים.
דוגמאות יכולות לכלול שיחות פנים אל פנים, פגישה עם אנשים שאינם מוכרים, וקיום של פעילויות שבהן אחרים יכולים לראות את האדם עושה פעולות כמו אכילה או שתייה.
דוגמה נוספת היא דיבור בפני קהל.
בילדים החרדה צריכה להתקיים בנוכחות אנשים בוגרים.
הפרט חושש שמא הוא ינהג באופן שיתפרש כשלילי, כלומר חושש מאפשרות של היות מושפל או מובך, או שיידחה על ידי הסביבה.
הסיטואציות החברתיות כמעט תמיד גורמות לפחד וחרדה.
בילדים הביטוי יהיה בכי, צעקות, קפיאה או היצמדות של הילד למבוגר.
סיטואציות חברתיות בכלל מלוות בפחד אינטנסיבי וחרדה.
הפחד, החרדה וההימנעות אינם פרופורציונליים לעצם האיום שבסיטואציה ואינם מותאמים להקשר החברתי.
הפחד, החרדה וההימנעות הם ממושכים, ובדרך כלל נמשכים שישה חודשים או יותר.
הפחד, החרדה וההימנעות אינם ניתנים להסבר טוב יותר על ידי הפרעה פסיכיאטרית אחרת, כמו הפרעת פאניקה, הפרעת גוף דיסמורפית, או הפרעת הספקטרום האוטיסטי.
אם קיים רקע רפואי נוסף (כמו מחלת פרקינסון, השמנת יתר, השחתה של הפנים כתוצאה מכוויות או פציעה), הפחד החרדה וההימנעות הם לחלוטין אינם קשורים, או שהם נרחבים מאד.
תת סוג של ההפרעה: פחד מפני דיבור בפני קהל.
על פי ה-ICD-11, לחרדה חברתית 6 מאפיינים עיקריים:
פחד או חרדה ניכרים ומוגזמים התרחשים באופן עקבי בסיטואציה חברתית אחת או יותר, בין אם באינטראקציות חברתיות (למשל, בקיום שיחה), בין אם בעשייה של משהו תוך כדי תחושה שצופים בי (למשל, אכילה או שתייה בנוכחות אחרים), ובין אם בהופעה מול אנשים אחרים (למשל, במתן נאום).
פחד או חרדה מחשיפה של התנהגות משונה או סימני מצוקה בציבור, שעלולים להיתפס באופן שיפוטי על ידי אחרים (כלומר: סיטואציה שעלולה להיות משפילה, מביכה, התוביל לדחייה או תפגע).
הימנעות מסיטואציות חברתיות באופן ממושך בעקבות פחד או חרדה עזים.
התסמינים אינם חולפים; כלומר, הם נמשכים לתקופה ממושכת של זמן (למשל, לפחות כמה חודשים).
התסמינים אינם מוסברים טוב יותר על ידי הפרעה נפשית אחרת (למשל, אגורפוביה, הפרעת גוף דיסמורפית, הפרעת חוש ריח).
התסמינים מביאים למצוקה משמעותית וחרדה מתמשכת אשר עלולה לפגוע בתפקוד האישי, המשפחתי, החברתי, החינוכי והתעסוקתי של הפרט.
אם התפקוד של הפרט לא נפגע, זה רק באמצעות מאמץ רב.
שאלון למדידת חרדה חברתית לילדים הוא שאלון המעריך את רמת החרדה החברתית של ילדים בגילאי 7 עד 18. השאלון תורגם לעברית ולערבית.
בארצות הברית שכיחות ההפרעה עומדת על כ-7%.
השיעור החציוני במדינות אירופה עומד על 2.3%.
השכיחות בילדים ומתבגרים דומה לזו של מבוגרים.
השכיחות של חרדה חברתית בקרב זקנים נעה בין 2% ל-5% בקרב אזרחי ארצות הברית.
הבדלים בין המינים באים לידי ביטוי בעיקר בילדים ובני נוער, כאשר בנות נוטות יותר מבנים לפתח את ההפרעה.
בארצות הברית שיעור החרדה החברתית גבוה יותר בקרב ילידים אינדיאניים ונמוך יותר בקרב יוצאי אסיה, אמריקה הלטינית, אפרו-אמריקנים, ויוצאי הקריביים.
בשל מגפת הקורונה חלה עלייה משמעותית באחוזי הסובלים מחרדה זו בקרב בני הנוער.
אישיותיים: תכונות בסיסיות היכולות להיות קשורות לפרה דיספוזיציה לחרדה חברתית הם חשש משיפוט חברתי ועכבות חברתיות.
סביבתיים: חינוך אינו תקין, או חוויות בלתי נעימות עם אנשים מובילות בדרך כלל לחרדה חברתית.
גנטיים ופיזיולוגיים: ישנה ככל הנראה השפעה גנטית הקשורה לאינטראקציה בין גנטיקה לסביבה (תחום הקרוי אפיגנטיקה).
כמו כן קרובים מדרגה ראשונה הם בעלי סיכוי גדול עד פי שישה לפתח את ההפרעה.
התסמונת טייג'ין קיופושו (בתרגום מכונה מיפנית: "טיפול אישי") המוכרת בתרבות היפנית והקוראנית קשורה בעיקר להשפעה שהאדם עם ההפרעה מיחס למבטים שלו.
היא כוללת היבטים של חרדה חברתית ושל הפרעת גוף דיסמורפית ובחלק מהמקרים גם הפרעה דלוזיונלית.
בקרב מהגרים לבנים לארצות הברית נמצא שיעור נמוך יותר משמעותית של הפרעת חרדה חברתית.
הגיל החציוני לתחילת ההפרעה בקרב ילידי ארצות הברית הוא גיל 13. כ-75% מהילדים מפתחים את ההפרעה בין גיל 8 לגיל 15. תמונת ההפרעה עולה לעיתים מסיפור החיים של הילד הכולל עכבות חברתיות וביישנות.
ההפרעה יכולה להתפתח ולבוא לידי ביטוי גם בילדים צעירים יותר.
התפתחות ההפרעה יכולה להתרחש על רקע של התנסות משפילה (למשל ילד שהיה קורבן לאלימות בבית הספר, ילד שהקיא כשהיה צריך לדבר מול קהל).
במקרים אחרים ההפרעה מתפתחת בהדרגה ובאיטיות.
התפתחות של הפרעה חברתית בבגרות היא אירוע נדיר יחסית וקשור לצורך לרכוש תפקידים חברתיים חדשים (למשל תפקיד בכיר יותר בעבודה, או ניסיון למצוא בת/בן זוג לנישואין).
במקרה האחרון, החרדה החברתית תיעלם עם הנישואין.
עם זאת היא עלולה להופיע שוב אם האדם יתגרש.
הסימפטומים הגופניים של החרדה החברתית שאותם חווים אנשים החיים עם ההפרעה דומים לאלו של הפרעות חרדה אחרות וכוללים: הזעה, הסמקה, רעד בגוף, בחילה, ורעד בקול.
כמו כן ישנה נטייה חזקה להימנע מסיטואציות חברתיות שבהן האדם התנסה בתסמינים אלה בעבר.
מתבגרים יציגו תמונה רחבה יותר של סימפטומים מאשר ילדים, אשר תהיה קשורה למגוון רחב יותר של סיטואציות חברתיות (דייטים, מסיבות ואירועים חברתיים אחרים וכדומה).
אצל זקנים תסמיני החרדה החברתית יהיו מתונים יותר, אך הם יתרחשו במגוון רחב יותר של סיטואציות חברתיות.
אצל זקנים החרדה החברתית עשויה להיות קשורה לאובדנים הקשורים לזקנה (ירידה בשמיעה למשל) או פגיעה בעקבות מצב רפואי.
התמונה הקלינית אצל זקנים תכלול יותר סימנים גופניים מאשר תסמינים נפשיים.
מעבר לסימפטומים הגופניים, בדומה להפרעות חרדה אחרות, אנשים עם חרדה חברתית יכולים להציג במקביל גם סימפטומים של הפרעות אחרות ובכללן הפרעות חרדה נוספות, דיכאון (שכיח), הפרעה דו־קוטבית, דיסתימיה, הפרעה בדימוי הגוף או אילמות סלקטיבית.
כמו כן, בקרב הסובלים מההפרעה יש אחוז גבוה, ביחס לשאר האוכלוסייה, של התמכרויות לאלכוהול וסמים, כתוצאה מניסיון לטיפול עצמי בחרדה.
מבחינה רפואית חרדה חברתית היא ממצא שכיח אצל חולי טרשת נפוצה (MS).
ביישנות ביישנות היא תכונה חברתית ידועה שבפני עצמה אינה מהווה פתולוגיה.
בחברות מסוימות היא אף מעידה על נימוסים טובים ויראת כבוד כלפי הזולת.
ההבדל הוא שבחרדה חברתית התגובה היא תגובה של חרדה ופחד נוכח המצב החברתי ולא תגובה של ביישנות.
אגורפוביה כוללת פחד מהימצאות במקומות פתוחים והומים, מחשש שמא האדם לא יוכל להחלץ מהם אם וכאשר ירצה בכך.
הפרעת חרדה חברתית נוגעת למצבים חברתיים ופחות (או בכלל לא) למקום שבו הם מתרחשים.
הפרעת פאניקה: הפרעת פאניקה מתרחשת באופן ספונטני בלי שיהיה גורם ברור שהצית את ההתקף.
בחרדה חברתית מה שמצית את ההתקף הוא סיטואציות חברתיות.
הפרעת חרדה מוכללת: פוביה חברתית שכיחה בקרב אנשים עם הפרעת חרדה מוכללת.
ההבדל בין ההפרעות הוא שבהפרעת חרדה מוכללת הדגש הוא על קשרים בינאישיים ופחות על שיפוט חברתי.
הפרעת חרדת נטישה אנשים עם הפרעת חרדת נטישה עלולים להימנע ממצבים חברתיים אך לא מפני שהמצבים מפחידים אותם, אלא מפני שהם חשים צורך להישאר קרובים לאדם מסוים.
פוביה ספציפית: לרוב אנשים עם פוביה ספציפית אינם חוששים משיפוט חברתי שלהם נוכח הפוביה הספציפית.
דיכאון מז'ורי: ייתכן דפוס של הימנעות ממצבים חברתיים אך הסיבה אינה בהכרח רצון להימנע מחרדה, הכרוכה בהימצאות בציבור או כרוכה בשיפוט חברתי.
הפרעת גוף דיסמורפית: אצל אנשים עם הפרעה זו מוקד החרדה הוא פגם גופני הקיים אצלם לדעתם, וההופך אותם לבלתי אטרקטיביים.
חרדה חברתית אינה חייבת להיות קשורה לפגם גופני כלשהו.
הפרעה דלוזיונלית: אנשים עם הפרעה דלוזיונלית יכולים לפתח אמונת שווא לפיה הם דחויים מסיבה כלשהי.
אנשים עם הפרעת חרדה חברתית אינם מפתחים דלוזיות והשיפוט החברתי שלהם לא מבוסס על אמונות שווא בדרך כלל.
הספקטרום האוטיסטי: לאנשים עם הפרעת חרדה חברתית יש כישורי תקשורת בינאישית טובים יותר מאלה שיכולים להציג אנשים על הספקטרום האוטיסטי.
מצבים נפשיים אחרים : פחד חברתי יכול להתרחש על רקע של סכיזופרניה, אלא שאז התמונה הקלינית תכלול גם תסמינים אחרים של סכיזופרניה.
גם בהפרעות אכילה יכולה להיות רתיעה של האדם מפני מצבים חברתיים, אך בהפרעות אכילה לא יהיה חשש מפני שיפוט חברתי כפי שיש בהפרעת חרדה חברתית.
מצבים רפואיים : מצבים רפואיים שונים כמו מחלת פרקינסון יכולים גם הם להיות כרוכים ברתיעה ממצבים חברתיים.
כאשר הפחד והחרדה משמעותיים תיתכן גם אבחנה של חרדה חברתית.
הפרעת התנגדות: קשורה לסירוב של הפרט לציית לסמכות.
כמו כן הפרעה זו לא קשורה לחרדה מפני ביקורת חברתית.
מחקר מטא-אנליזה משנת 2014 בחן 101 מחקרים שכללו מעל 14,000 מטופלים הסובלים מחרדה חברתית.
במחקר השוו בין טיפול פסיכולוגי לבין הימצאות ברשימת המתנה.
אפקטים גדולים נמצאו לטיפולים תרופתיים, לטיפולים קוגניטיביים-התנהגותיים ולקבוצות לעזרה עצמית.
לטיפול פסיכודינמי נמצאה אפקטיביות נמוכה יותר.
מבין הטיפולים התרופתיים השונים, תרופות נוגדות דיכאון וחרדה ממשפחת SSRI הראו אפקטיביות הכי עקביות.
קיימות מספר אפשרויות בטיפול התרופתי, תרופות נוגדות דיכאון וחרדה ממשפחת SSRI או SNRI שיש ליטול באופן רציף והשפעתם למשך כל היום, תרופות נוגדות חרדה ממשפחת בנזודיאזפינים כמו קלונקס.
אפשרות תרופתית נוספת שהיא חדשה יחסית היא ההורמון אוקסיטוצין המשפר יכולות חברתיות.
ישנן עדויות להצלחת טיפול פרטני באמצעות CBT.
טיפול זה יצליח יותר אם למטופל לא היו תסמיני דיכאון.
ישנן גם עדויות להצלחת CBT בטיפול קבוצתי.
חרגוליים (שם מדעי: Tettigoniidae) היא משפחה של חרקים בעלי גלגול חסר השייכת לסדרת החגבאים ומונה יותר מ-6,000 מינים.
החרגולים ניכרים ברגליהם האחוריות הארוכות והדקות המשמשות לניתור ובמחושיהם הדקים, הארוכים יותר ממחצית אורך גופם.
מחושים אלו הם הסימן החיצוני הבולט ביותר המבדיל בין החרגולים לחגבים.
לבני משפחת החרגולים מגוון צורות וצבעים המותאם לסביבתם ומאפשר להם להתחפש ולהסוות עצמם כך שיתמזגו בסביבתם.
כנפיהם העליונות הנוקשות והישרות נקראות כנפי חפייה משום שהן חופות על שתי הכנפיים התחתונות הקרומיות הגמישות שהן כנפי תעופה.
הכנפיים מנוונות אצל רוב החרגולים שוכני הקרקע.
מרבית החרגולים ניזונים מתזונה מעורבת אך יש ביניהם צמחוניים גמורים ויש הטורפים חרקים קטנים.
זכרי החרגולים משמיעים קולות למשיכת הנקבות אליהם.
בדומה לצרצר הם עושים זאת על ידי חיכוך כנפי החפייה זו בזו.
היכולת להפיק קולות נשמרת גם אצל רוב המינים בעלי כנפיים מנוונות.
איברי השמע של החרגולים, כמו של הצרצרים, נמצאים בשוקי רגליהם הקדמיות.
החרגוליים, כשאר החגבאים, מתפתחים בדרך של גלגול חסר - שלב הגולם אינו קיים אצלם ומן הביצים שמטילה הנקבה בקרקע בוקעים חרקים הדומים בצורתם לבוגרים פרט להיותם חסרי כנפיים.
דרגות צעירות אלה קרויות נימפות.
לנקבה צינור הטלה ארוך ופחוס בצורת חרב כפופה.
בעזרת צינור ההטלה היא מחדירה את הביצים לרקמות צמחים או לאדמה.
חרדון צב (שם מדעי: Uromastix או Uromastyx) הוא סוג לטאה מגושמת וכבדת גוף ממשפחת החרדוניים.
הנפוץ בארץ, חרדון צב מצוי (שם מדעי: Uromastyx aegyptia הנפוץ יותר, Uromastyx aegypticus או Uromastix spinipes) נמנה עם אחד הזוחלים המדבריים הגדולים בישראל ואורכו מגיע ל-75 סנטימטרים.
נוסף הוא חרדון צב הדור (Uromastyx ornata).
חרדון הצב מגושם, ותנועתו איטית; הוא מגיע למשקל של מספר קילוגרמים, ואורכו של פרט בוגר כ-80 סנטימטרים.
כרוב בני משפחת החרדוניים, הוא מעדיף אתרי חיות מדבריים בהם טמפרטורות גבוהות: בדרך כלל מעל 40 מעלות.
חרדון הצב המצוי, הנפוץ בארץ, חי בעיקר באזור הנגב וים המלח.
תזונתו של חרדון הצב מתבססת על צמחים בלבד; מן הצמחים המדבריים הוא משיג גם את מרב הנוזלים שהוא נדרש להם.
גופו של חרדון זה חום-כתום ברובו.
הצוואר ארוך ובו מעין קפלי עור, ואילו הזנב קוצני ומהודר.
מקור השם המדעי ביוונית, ופירושו "זנב השוט".
בעבר נהגו הבדואים אשר חיו במדבר לצוד את חרדון הצב ולאכול את בשרו וביציו.
לפי המסורת התימנית שקיבל הרב יוסף קאפח, חרדון הצב הוא הצב המקראי והוא אחד משמונה שרצים.
כמו כן, המילה המקבילה בערבית, ضَبّ (צַ'בּّ), מתייחסת לחרדון הצב.
גם המילים הארמיות עַבָּא וצַבָּא מתייחסות ללטאה.
חרגול הוצאה לאור היא הוצאת ספרים ישראלית שנוסדה על ידי יהונתן נדב (חיליק) ודן דאור בשנת 1998.
מאז הספר הראשון, "הנזיר והפילוסוף" מאת ז'אן פראנסואה רוול ומאתייה ריקאר, ראו בה אור עד היום מעל 200 ספרים.
בשנת 2003 הצטרף להוצאה אלי הירש כעורך המקור של ההוצאה ושל סדרת הפרוזה העברית חרגול פלוס.
חרגול מוציאה בעיקר ספרות יפה וספרי עיון, מקור ותרגום.
בין סופרי המקור הבולטים של ההוצאה: דן צלקה, מאיה ערד, אלון חילו, צבי טריגר, חגי דגן, נעה ידלין, נילי לנדסמן ותמר גלבץ.
בתחילת שנת 2006 חתמה הוצאת חרגול על הסכם שיתוף פעולה עם הוצאת עם עובד.
משנת 2013 הוצאת חרגול עובדת בשיתוף פעולה עם הוצאת מודן.
חרדון מצוי (שם מדעי: Laudakia stellio) הוא מין של לטאה ממשפחת החרדונים הנפוץ באזורים ים-תיכוניים ובאזורים מדבריים.
אורכו לרוב עד כ-30 ס"מ.
גופו מוצק, מגושם ומחוספס בשל הקשקשים הגדולים והקוצניים שעליו, ובמיוחד על זנבו.
צבעי גופו של החרדון המצוי מגוונים ומשתנים בהתאם לגורמים שונים כמו למשל אזור המחיה, גיל, זוויג, טמפרטורת סביבה.
בשעות הבוקר הקרירות צבע גופו כהה יחסית על מנת לקלוט את חום השמש ביעילות, ובמשך היום הוא הולך ומתבהר עם ההתחממות.
כמיני חרדונים רבים, החרדון המצוי משתמש בתנועות קידה לתקשורת תוך-מינית: להכרזה על טריטוריה ולחיזור אחר נקבות.
מזונו של החרדון הוא בעיקר חרקים ופרוקי-רגליים שונים ולעיתים גם חלזונות, וכן מזון צמחי כפרחים ועלים.
הזכרים שומרים על הטריטוריות שלהם ואינם נותנים לזכרים זרים להיכנס אליהן.
סביב כל זכר ישנם 4-1 נקבות וצעירים אחדים.
עונת ההטלה היא בסוף האביב עד תחילת הקיץ.
הנקבה חופרת גומה באדמה לחה ומטילה בה 13-6 ביצים.
החרדון המצוי הוא החרדון הכי נפוץ בישראל וניתן למצוא אותו בבתי הגידול הים-תיכוניים ובבתי הגידול המדבריים בארץ.
אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. , עמודים: 79-81
בערבית: حِرْذَوْن – חִרְדַ'וְן) הוא סוג של לטאה במשפחת החרדוניים.
גוף החרדון מכוסה קשקשים, ובאצבעות רגליו יש טפרים חזקים.
לחרדון שיניים שונות: חותכות, חדות ורחבות.
תזונת החרדונים מורכבת בעיקר מחרקים, אך הם אוכלים גם עשב, פירות וזרעים, ולעיתים אפילו ביצים של לטאות קטנות יותר.
רוב החרדונים נפוצים באזורי מדבר, אך מינים אחדים נפוצים באזורים הרריים.
בדרום מזרח אסיה קיימים חרדונים שוכני עצים.
בארץ ישראל נפוץ המין חרדון סיני (Agama sinaita).
חרדון אדום ראש (Agama agama)
המין חרדון מצוי, הועבר לסוג עצמאי Stellagama.
המינים חרדון המדבר וחרדון החולות הועבר לסוג Trapelus.
חֲרָדָה היא רגש המתאפיין בחשש ומתח גופני, כאשר האדם צופה שמשהו נורא עומד להתרחש.
בעקבות הציפייה לאסון, הגוף מכין את עצמו להתמודדות עם האיום: מתח השרירים עולה, הנשימה מואצת והדופק עולה.
חרדה יכולה להיות תגובה נורמלית למצב לחץ, כמו בעיה בעבודה, חשש ממבחן צפוי או קבלת החלטה חשובה.
במקרים כאלה, חרדה יכולה לסייע, בכך שהיא ממקדת את האדם בהתמודדות עם המצב.
אך חרדה יכולה להיות מוגזמת, מתמשכת ולא מועילה, ואז היא עלולה להפוך להפרעת חרדה.
קיימים מספר מושגים דומים בהקשר של לחץ וחרדה.
לעיתים, ההבדלים בין המושגים הללו אינו גדול.
דחק (לחץ) הוא תגובה גופנית או פסיכולוגית לגורמי לחץ פנימיים או חיצוניים.
חרדה היא רגש המתאפיין בחשש ומתח גופני, בו האדם צופה שמשהו נורא עומד להתרחש.
החרדה ממוקדת באיום מעורפל ועתידי.
פחד הוא רגש בסיסי ועז המתעורר עם הזיהוי של איום מידי.
הפחד הוא תגובה מתאימה לאיום ברור וספציפי בהווה.
דאגה היא מצב של מצוקה רגשית הנובעת מעיסוק במאורע, איום או סכנה צפויים.
הפרעת חרדה היא הפרעה נפשית הכוללת מרכיב מרכזי של פחד, דאגה או חשש מוגזמים.
ההבחנה בין חרדה לבין דחק אינה חד משמעית.
בדרך-כלל מתייחסים לדחק כאשר מדובר בהתמודדות עם גורם חיצוני (למשל מבחן), ולחרדה כאשר מדובר בהתמודדות עם גורם פנימי, כלומר עם התגובה הרגשית ללחץ.
חרדה ופחד הם מושגים דומים, אך שונים.
חרדה נבדלת מפחד בכך שהיא ממוקדת באיום מעורפל ועתידי, בעוד שפחד הוא תגובה מתאימה לאיום ברור וספציפי בהווה.
הבחנה אחרת בין השניים היא שפחד נחווה כאשר נמנעים או בורחים מגירוי שלילי, בעוד שחרדה נחווית כאשר נכנסים למצב מסוכן.
במצב של איום, הגוף מפעיל תגובת דחק הקרויה "הילחם או ברח".
תגובה זו מכינה את הגוף להתמודדות פיזית עם האיום.
תגובת הדחק מפעילה את מערכת העצבים הסימפתטית אשר מייצרת תסמינים כגון: נשימה שטחית ומואצת, עלייה בקצב הלב, עלייה במתח השריר, הזעה.
תסמינים אלה מופיעים גם כאשר אין איום מידי, והאדם נמצא בחרדה.
בנוסף, ייתכנו גם כאבים בחזה, סחרחורת ותחושה של אסון העומד להתרחש.
אבחון של חרדה במטרה לברר האם היא חמורה עד כדי הפרעת חרדה, נעשה על ידי פסיכיאטר.
הפסיכיאטר עורך אנמנזה ושואל את הנבדק שאלות לגבי ההיסטוריה הרפואית והנפשית שלו, מברר את שכיחות התסמינים, עוצמתם ומשך הזמן שלהם, ובעיות בתפקוד הנגרמות מהופעת תסמינים אלו.
לעיתים הנבדק ממלא שאלון שנועד לברר את מאפייני החרדה, כגון השאלונים של בק (Beck Anxiety Inventory), צונג (Zung Self-Rating Anxiety Scale) והמילטון (HAM-A - Hamilton Anxiety Scale).
לפי הגישה הקוגניטיבית, חרדה נוצרת כאשר האדם חושב מחשבות שליליות ולא מועילות.
לפי גישה זו, יש לזהות את המחשבות השליליות, לשנות אותן או להסיח את הדעת מהן.
לפי גישת ה-ACT, הקושי המרכזי שבבסיס מגוון בעיות נפשיות כמו החרדה, אינו נובע מקשיים בשליטה ובניהול של רגשות או מחשבות, אלא נעוץ דווקא בניסיונות ההימנעות ממפגש עם רגשות וחוויות או בניסיונות השליטה בהם.
לפי הגישה הביהביוריסטית, חרדה נוצרת בתהליך של התניה קלאסית, בה גירוי חיצוני שהיה נייטרלי מקושר עם תגובת פחד, וכך מתבססת תחושת חרדה סביב גירוי זה.
לטענת הביהביוריסטים, זהו התהליך שברמות קיצוניות שלו עשויות להיווצר פוביות.
אחד הכלים בהם ניתן לתת מענה למצבים מסוג זה הוא טכניקת הרפיה.
לפי התאוריה הפסיכואנליטית, תחושת החרדה נוצרת על ידי המבנה הראשוני והיצרי של האישיות, הסתמי (איד) המתמודד עם דרישות המציאות ועם הסופר אגו.
זיגמונד פרויד פירט שלושה סוגי חרדה:
זו יכולה להיות חרדה בשל בעיות בריאות אצל האדם או מישהו מקרוביו, חרדה כלכלית, חרדת נטישה, חרדה ביטחונית, חרדה מבעלי חיים, חרדה מחושך, קפיופוביה (חרדה משוטרים), חרדת בחינות או פחד גבהים.
חרדה נוירוטית - שהיא למעשה חשש מעונש - חשש שהאני (אגו), המבנה האישיותי שמתווך בין הדחפים והיצרים של הסתמי לבין דרישות המציאות, יאבד שליטה על הסתמי, וכך עלול האדם להיענש על מעשיו.
חרדה מוסרית - שמתבטאת ברגשות אשמה שנועדו להזהיר את האדם מפני עונשים חמורים ביותר, כביכול, שצפויים לו אם יבצע מעשה לא מוסרי בעיניו של האני עליון (סופר אגו), מבנה אישיות נוקשה שאחראי על ערכיות ומצפון האדם.
במצב של דחק וחרדה, מופעלות שתי מערכות עיקריות: מערכת העצבים הסימפתטית וציר ה־HPA.
מערכת העצבים הסימפתטית בתגובה לסכנה.
בעת חשיפה לאיום, מציפה מערכת זו את המוח בנוראדרנלין (הורמון שתפקידו להורות על מיקוד והאצה של הפעילות המנטלית והמוטורית).
במקביל מוצף הגוף באדרנלין ובקורטיזול, הורמונים שתפקידם בין היתר להזרים אנרגיה זמינה אל תאי השרירים האוטונומיים והרצוניים.
תגובת הגוף להופעה של גירוי מאיים היא הפעלה של ציר ה-HPA.
גרעין האמיגדלה מפעיל את ההיפותלמוס, שבתורו מפריש את ההורמונים CRH וזופרסין אל ההיפופיזה שבתגובה מפריש את ההורמון ACTH שמגיע עם זרם הדם אל בלוטת יותרת הכליה, כשהתוצר הסופי הוא הפרשה של קורטיזול מבלוטת יותרת הכליה.
הקורטיזול מוכר כ"הורמון הדחק", היות שהוא משפיע על המטבוליזם בגוף, מעודד עליה ברמת הגלוקוז בדם, מסייע בפירוק של גליקוגן בכבד, מעלה לחץ דם ומפחית את תגובות מערכת החיסון.
בנוסף יש הפרשה של הורמונים קטכולאמינים (אדרנלין ונוראדרנלין) מבלוטת יותרת הכליה.
הקורטיזול וההורמונים הנוספים המשתחררים מבלוטת יותרת הכליה מובילים לעלייה בקצב פעימות הלב וקצב הנשימה (על מנת שיגיע יותר דם עשיר בחמצן אל השרירים), הגברה של מערכות קשב וירידה בתפקוד של פונקציות גופניות לא חיוניות (כגון מערכת העיכול).
כלומר, הורמונים אלה מכינים את הגוף לתגובה אופטימלית למצבי חירום על ידי הפניית משאבים לתפקודים חיוניים וצמצום משאבים לתפקודים שאינם דחופים.
חרדה היא תגובה נורמלית ללחץ, ורמות נמוכות של חרדה יכולות אף להועיל בכך שהן מזהירות מפני סכנה.
בניגוד לחרדה, בהפרעות חרדה החרדה מוגזמת או שאינה תואמת־גיל, והיא פוגעת בתפקוד התקין.
הפרעת חרדה מוכללת היא מצב בו ישנה דאגה עקבית ומוגזמת המפריעה לפעילות היומיומית.
הפרעת פאניקה כוללת התקפי חרדה חוזרים.
הפרעת חרדה חברתית כוללת חרדה ואי נוחות משמעותיים מפני מבוכה, השפלה, דחייה או התנשאות באינטראקציות חברתיות.
פוביה ספציפית היא פחד עקבי ומוגזם מפני אובייקט, מצב או פעילות ספציפית שבדרך כלל אינם מזיקים (למשל, פחד מעכבישים או מטיסה).
אגורפוביה היא הפחד להימצא במצבים שקשה או מביך להימלט מהם, או שקשה להשיג בהם עזרה במקרה של התקף חרדה.
הפרעת חרדה מפרידה היא פחד או חרדה מוגזמים מפרידה מאנשים קרובים.
אילמות סלקטיבית היא מצב בו ילד לא מדבר במצבים חברתיים מסוימים, למשל בבית הספר.
מעבר להפרעות החרדה המופיעות בספר האבחנות הפסיכיאטרי DSM-5, קיימים כמה סוגים נוספים של חרדות.
בתחילת המאה ה-20 אפיין התאולוג פאול טיליך את החרדה הקיומית כ"מצב שבו יצור נעשה מודע לאפשרות של אי-הקיום שלו".
הוא מנה שלוש קטגוריות של חרדה קיומית: חרדת מוות, חרדה מוסרית (שכוללת רגש אשמה), וחרדה רוחנית (שכוללת תחושת ריקנות וחוסר משמעות).
לטענתו, חרדה רוחנית נפוצה יחסית בתקופה המודרנית, בעוד שבעבר היו חרדת מוות וחרדה מוסרית נפוצות יותר.
עוד טען טיליך כי יש לקבל את החרדה הקיומית כחלק טבעי במצבו של האדם, וכי התנגדות לה עלולה להביא להשלכות שליליות.
ויקטור פראנקל, בספרו "האדם מחפש משמעות", טוען כי כשאדם ניצב מול סכנת מוות משאלתו הבסיסית היא למצוא משמעות לחייו, על מנת שיוכל להתמודד עם "טראומת אי-הקיום" של המוות הקרוב.
אבי האקזיסטנציאליזם, סרן קירקגור, מדבר על הייאוש שלתוכו נולדים כלל בני האדם בשל "העצמי המזויף" שלהם, וטוען כי העצמי האמיתי הוא יחסי האדם עם אלוהים.
בשנת החיים הראשונה מופיעים אצל ילדים רבים חרדת פרידה וחרדת זרים.
חרדות אלה הן חרדות נורמליות, הקשורות להתפתחותם התקינה של הילדים.
בקרב פעוטות וילדים נפוצה תחושת חרדה כאשר הם פוגשים אדם זר, כחלק מהתפתחותם.
הפעוט עשוי לפרוץ בבכי למראה פרצוף זר, מתוך חוסר ביטחון טבעי שהוא חש בנוכחותו של אדם לא מוכר.
הפסיכולוגית מרי איינסוורת פיתחה על סמך תחושה נפוצה זו את הליך "מצב הזר", הבודק את סגנון ההתקשרות של ילד להוריו בהתאם להתנהגותו בנוכחות זר בחדר, ותגובתו בעת חזרת אימו לחדר לאחר מכן.
חרדת זרים נפוצה בעיקר בגילאי חצי שנה עד שנה, בהם התינוק חסר מיומנויות מוטוריות ושפתיות שמאפשרות לו שליטה על מידת התקרבות הזר, ולכן מצוקתו גדולה יחסית והוא מביע אותה בבכי.
לאחר התפתחות יכולות הדיבור וההליכה, פוחתת לרוב התופעה במידה ניכרת.
תחושת חרדה נוצרת לעיתים אצל תלמידים, סטודנטים, או עובדים במצבים של מבחן או הערכת ביצועים מסוגים שונים.
חרדה זו נובעת מחשש מכישלון במבחן ומתבטאת בתחושת אי נוחות, עצבנות ותחושות פיזיולוגיות המאפיינות חרדה (הזעה, סחרחורת, הגברת קצב לב ועוד).
חשש זה עשוי לנבוע ממקורות שונים, כגון קישור הציון במבחן לערך העצמי הכולל של הנבחן, פחד מהשפלה, בושה מהמורה או המעביד, חשש מדחייה על ידי ההורים או החברים בעקבות כישלון במבחן, תחושת לחץ זמן או פחד מאיבוד שליטה במצב מסוג זה.
נראה כי מידה מסוימת של עוררות במצב דחק זה דווקא נחוצה לביצוע מוצלח של המשימה, אך ברמות גבוהות נוצרת חרדה שעשויה לפגום בביצוע.
תופעה הנוצרת במצבים בהם לרמת הביצוע של האדם יש השלכות בעלות משמעות על ההזדמנויות וההצלחה העתידית של האדם.
התופעה מאופיינת בכך שהביצועים של אדם הנתון בלחץ רב גרועים במידה ניכרת מהמצופה ממנו בהתחשב ברמת המיומנות שלו.
ההתמודדות עם חרדה דומה להתמודדות עם לחץ.
ניתן להיעזר בטיפול פסיכולוגי, ובמיוחד טיפול קוגניטיבי־התנהגותי.
פעילות גופנית היא כלי אחר היעיל בהפחתת חרדה ולחץ.
גם טכניקות הרפיה ותרגול קשיבות יכולים לסייע להתמודדות עם לחץ וחרדה.
במקרה של הפרעות חרדה, אפשר להיעזר גם בטיפול תרופתי.
נשימה סרעפתית היא סוג של טכניקת הרפיה שנועדה להפחית את פעילות המערכת הסימפטתית ולהרגיע את הגוף.
על מנת לבצע אותה יש לשבת בתנוחה נוחה, לעצום עיניים, לשחרר את הלסת והזרועות.
מניחים יד אחת על החזה ויד אחת על הבטן, ומנסים לנשום כך שעיקר התנועה מהנשימה היא מהבטן.
התמודדות עם מחשבות שליליות היא כלי מתוך הטיפול הקוגניטיבי.
על מנת לתרגל אותו בוחנים את הדיבור הפנימי ומזהים דפוסים שליליים.
מחפשים ציפיות לא מציאותיות כלפי העצמי (לדוגמה, "אני חייב"), חשיבה בשחור ולבן (לדוגמה, "תמיד", "אף פעם"), חשיבה קטסטרופלית (לדוגמה, "נורא", "אסון"), ותוויות שליליות (לדוגמה, "אידיוט").
אחרי שמזהים את דפוסי החשיבה השליליים, מנסים לשנות אותם.
על מנת לעשות זאת על האדם להיעזר בשאלות כמו: האם המחשבה הגיונית, מה הדבר הכי נורא שיכול לקרות.
לבסוף מנסים לשנות את דפוס החשיבה, או להסיח את הדעת לפעילות שלא תייצר את המחשבות הללו.
חַרְדּוֹן הצַוָּארוֹן (שם מדעי: Chlamydosaurus kingii), הוא מין של לטאה.
הוא קרוי כך בגלל עטרת הצוואר המרשימה אשר מצויה על צווארו.
העטרת נתמכת על ידי סחוס מעמוד השידרה, וכשהחרדון חש בסכנה, הוא פותח את פיו וכך חושף את פנים הפה שצבעו ורוד וצהוב בוהק אשר אמור להרתיע את האויב.
בנוסף לכך, הוא פורש את עטרת צווארו שצבעו בגווני כתום-אדום כמין להבה.
חרדון הצווארון יכול להגיע לאורך של מטר אחד.
החרדון צועד על ארבע רגליו, אך בעת סכנה הוא פותח בריצה, בתחילה על ארבע רגליו ולאחר מכן על שתי רגליו האחוריות בלבד.
בעקבות התנהגות זו יצרו באוסטרליה דגם של אופניים ("אופני הלטאה").
הזכרים גדולים באופן משמעותי מהנקבות.
עטרת הצוואר של חרדון הצווארון, משמשת על מנת להפחיד את הטורפים - כמו גם השריקות והתנועות המהירות שלו.
אם אלה לא ירתיעו את הטורף, יימלט החרדון אל העץ הקרוב ויטפס עליו בזריזות, ושם יסתתר עד חלוף הסכנה.
עיקר תפוצתו של חרדון הצווארון הוא ביבשת אוסטרליה.
הוא שכיח בדרום גינאה החדשה, בקימברלי שבאוסטרליה המערבית ועד למזרח אוסטרליה.
הוא מצוי ביערות טרופיים חמים, ובמקומות בהם יש סבך, שיחים ועצים נמוכים.
תקופת החיזור של חרדון הצווארון מתחילה לאחר סיום תקופת היובש, בסביבות ספטמבר-אוקטובר.
הזכרים הבוגרים נלחמים ביניהם על מנת להשיג בת זוג.
הם פורשים את עטרת הצוואר ונושכים זה את זה.
נקבת החרדון מטילה 8–23 ביצים, אותן היא מניחה בעומק של 5–20 ס"מ מתחת לקרקע.
הבשלת הביצים נמשכת כמה שבועות.
זוויגו של הצאצא נקבע על פי טמפרטורת הסביבה.
בטמפרטורות קיצוניות תצאנה נקבות ובטמפרטורות של 29–35 מעלות צלזיוס, מספר הזכרים והנקבות יהיה דומה.
חרדון הצווארון ניזון בעיקר מנמלים, טרמיטים, עכבישים ולטאות קטנות אחרות.
הוא פחות פעיל בשיחור מזון בתקופת היובש (אפריל-אוגוסט).
חרדון הצווארון הטבע על גבי הצד האחורי של מטבע 2 סנטים אוסטרליים.
חרדון הצווארון שימש הקמיע של המשחקים הפאראלימפיים בסידני, אוסטרליה בשנת 2000.
חרדון הצווארון שימש השראה לעטרת הצוואר של הדילופוזאורוס בסרט שובר הקופות "פארק היורה" ושאר סרטי הזיכיון (אף שאין שום הוכחה מדעית לכך).
עטרת צווארו זו שימשה גם מודל ללטאה טורפת בסרט "מסע אל האי המסתורי".
חרגולן (שם מדעי: Locustella) הוא סוג של ציפורי שיר קטנות, אוכלות חרקים, במשפחת הסבכיים.
סוג זה, המחולק ל 9 מינים, מאופיין בגוונים אחידים של חום-אפור, ובפס-גבה מטושטש בצבע לבנבן, זנב מעוגל במדורג ומקור מחודד.
התנהגותם של החרגולנים חששנית מאוד.
התכונה האופיינית ביותר לסוג זה היא השירה הצרצרנית כשל החרגולים, מאפיין זה העניק להם את שמם המדעי - Locustella ואת שמם העברי.
בית גידולם של החרגולנים הוא צמחייה סבוכה, חורשים, ביצות וגדות מים, שטחים שיחיים וחישות קנים.
קשה לצפות בחרגולנים עקב התנהגותם החששנית - הם מסתתרים בסבך צמחייה ונעים בו במהירות או במעוף חטוף.
מינים אחדים שרים מעמדות תצפית.
מינים המקננים באזורי אקלים ממוזג הם מינים נודדים.
בישראל נמצאים 4 מינים :
שם שם מדעי תמונה/איורסטטוס: יציב / נודד חרגולן מנומר Locustella naevia מבקר אקראי חרגולן סיבירי Locustella certhiola עובר אורח חרגולן נחלים Locustella fluviatilis עובר אורח חרגולן זמירי Locustella luscinioides חולף וחורף מצוי, מקנן נדיר
חרגולן זמירי (שם מדעי: Locustella luscinioides) הוא מין ציפור שיר קטנה במשפחת הסבכיים ומהסוג חרגולן אשר נמצאת על סף הכחדה בישראל.
היא בינונית בגודלה ביחס למשפחת הסבכיים.
אזורי קינונה באקלים ממוזג של דרום אירופה (מקננת נדירה באנגליה) עד טורקיה שבה נמצאת האוכלוסייה הקרובה ביותר לאוכלוסיית ישראל, שהיא גבול תפוצה הדרומי ביותר של המין.
זהו מין נודד, החורף באפריקה שמדרום לסהרה.
אזור חיותו , בדרך כלל עם סבך צמחית גדה ובביצות.
הקן נבנה בין הקנים, כאשר הוא מאגד ונאחז בכמה מהם, בו הנקבה מטילה 3–4 ביצים.
בישראל מין זה חולף מצוי, ומקנן נדיר מאוד, ההערכות הן שבין 1 ל-3 זוגות מקננים בעמק החולה וייתכן ונכחד כמקנן.
עד אמצע המאה ה-20 היה נפוץ מאוד ואוכלוסייתו מנתה מאות זוגות מקננים בנופי ביצה ומים מתוקים בישראל, אולם עקב יבוש שטחים אלו נעלם כמעט לחלוטין מישראל כמקנן.
ביחס למשפחת הסבכיים, לחרכולן הזמירי גב חום-אפרפר או חום אדמדם.
החלק התחתון אפור-לבנבן כולל הזנב התחתון, מה שמבדיל אותו מחרגולן נחלים שצבע זנבו התחתון כהה יותר.
עם זאת, לפרטים צעירים יש צבע צהבהב בזנב התחתון.
המקור ארוך ודק, ופס גבה קצר ולא מודגש.
בדומה לרוב הסבכיים הוא ניזון בעיקר מחרקים.
מין זה אינו חששן במיוחד, אולם קשה לצפות בו בסבך הקנים, מלבד כאשר הוא שר.
השירה מונוטונית ומזכירה את ניגון החרגול, והיא נשמעת לעיתים תכופות בין הערביים.
היא דומה לשירתו של חרגולן מנומר, אולם היא מהירה ועמוקה יותר.
אוכלוסיית אירופה מוערכת בכ-42,000–100,000 זוגות ומוגדרת כיציבה.
חרדון צב הדור (שם מדעי: Uromastyx ornata) המכונה גם "חרדון צב מגוון", הוא מין של לטאה ממשפחת החרדוניים.
שמו ניתן לו מעצם היותו "הדור", מלא צבע בגוונים כגון: כחול, ירוק, סגול, שחור ולעיתים לזכרים ישנם צבעים אדמדמים.
גבו צבוע בנוסף בעיגולים בצבע חום ובפסים בצבע צהוב.
לרוב לנקבות גוון דהוי או עמום יותר משל הזכרים והצבע הבולט בגבן הוא צבע חום-שחור.
הוא משנה את צבעו בהתאם לטמפרטורה ולעונת הרבייה בה הנקבה מטילה 7–17 ביצים וקוברת אותן באדמה.
לחרדון צב הדור שני תת-מינים:
חרדון צב הדור יכול להגיע לאורך מרבי של 37 סנטימטרים.
זנבו שטוח, קוצני ומורכב מכ-20 קטעים.
הזנב הקוצני מגן עליו מפני עופות טורפים שהם אויביו העיקריים.
כמו כן, בעת סכנה הוא נכנס למחילתו כשזנבו נשאר כלפי חוץ ובהתקרב אויב למחילה מכה חזק מצד לצד בזנבו.
לכל פרט יש מחילה נפרדת.
תקופת הדגירה של הנקבות על הביצים היא כ-70–80 יום.
הוא מין הרבובורי (אוכל עשב).
עיקר מזונו שיחי רכפתן מדברי וכן עשב, עלים, פרחים ופירות.
עיקר תפוצתו היא באזור חצי האי סיני, מערב סעודיה וישראל (הרי אילת).
ניתן לראות כי הוא מצוי בשטחים מדבריים וחמים כרוב בני משפחתו.
שלא כמו החרדון המצוי הוא שוכן בעיקר במדרונות סלעיים.
מין זה בישראל נמצא בסכנת הכחדה ונדיר לראותו בטבע.
מצב שימור אזורי: (EN (B,C2a.
מצב שימור עולמי למין זה לא הוערך.
חרדון צב מצוי (שם מדעי: Uromastyx aegyptia) הוא מין של לטאה ממשפחת החרדוניים.
חרדון צב מצוי נפוץ בעיקר באזור מצריים, לוב, עומאן, ישראל (אזור הנגב והרי אילת) וברחבי המזרח התיכון, בשטחים מדבריים וחמים כרוב בני משפחתו.
שלא כמו חרדון הצב ההדור, הוא שוכן בעיקר במישורים סלעיים ובוואדיות ונפוץ יותר.
אצל הבדואים נקרא ד'אב .
הם מנצלים את עורו החזק וכן, בשרו משמש כמזון.
נמנה עם הזוחלים המדבריים הגדולים בישראל ואורכו מגיע ל-75 סנטימטרים (כולל זנב).
בשעות הבוקר הקרירות צבע הגוף כהה יחסית (שחור-אפור) על מנת לקלוט את חום השמש ביעילות, ובמשך היום הוא הולך ומתבהר עם ההתחממות (חום-כתום).
הוא מתאפיין בחפירת מחילות עמוקות מתחת לקרקע (כמספר מטרים) ושם שוהה במשך מרבית התקופה הקרה.
בעת סכנה הוא פותח בריצה לעבר המחילה שלו ובמקרה של סכנה קרובה אף יכול להכות בעזרת הזנב החזק והקוצני שלו.
הוא יצור צמחוני ולכן ניזון בעיקר מצמחים, שיחים ופירות.
בעונת הרבייה הנקבה מטילה 17–41 ביצים וקוברת אותם באדמה.
חרדון החולות (שם מדעי: Trapelus savignii) הוא מין לטאה ממשפחת החרדוניים החיה באזורים יבשים או מדבריים בישראל, במצרים וביהודה ושומרון.
חרדון החולות פעיל בשעות היום ובימים חמים הוא מטפס על שיחים וכך הוא מרחיק את גופו מהקרקע החמה.
חרדון החולות כמעט שאינו שותה אלא הוא קולט מים ממזונו הכולל צמחים, חרקים ולטאות קטנות.
אורכו של חרדון החולות הוא עד ל-25 סנטימטר, כאשר אורך זנבו קרוב לאורך גופו.
צבעו הכללי הוא צהבהב חום, ועל גבו כתמים רבועים.
שמו המדעי ניתן לו לכבוד המדען הצרפתי Savigny, אחד ממחברי דוח המשלחת אשר ליוותה את נפוליאון במסעו למצרים ולארץ ישראל.
בעונת רבייה בולט הצבע הכחול על צווארו של הזכר.
בקיץ בזמן החיזור קדים הזכר והנקבה זה מול זה ומבליטים את הצבע שעל צווארם.
הנקבה מטילה ביצים בגומה שהיא חופרת בחול לח.
היא מכסה את הביצים ועוזבת אותן.
הצעירים בוקעים כחודשיים לאחר ההטלה.
אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. , עמודים: 73-75
חרגולן מנומר (שם מדעי: Locustella naevia) הוא ציפור שיר נודדת קטנה, באורך של 12.5 עד 13.5 סנטימטר, הניזון מחרקים.
הוא אחד מתשעת המינים של הסוג חרגולן (המשתייך למשפחת הסבכיים).
צבע גבו בגוון זית עם פסים בגווני חום ואפור, בהיר וכהה.
ציוציו של החרגולן המנומר נשמעים מכניים ומונוטוניים, ומזכירים מאוד את הקולות שמשמיעים חרקים ובמיוחד את זה של החרגול, שהוא גם מקור שמו.
החרגולן המנומר מקנן ברוב מדינות אירופה בעלות אקלים ממוזג ובאסיה.
הוא חורף באזור שמתחיל מצפון מערב אפריקה ועד הודו.
בית הגידול שלו הוא באזורים בעלי צמחייה מרובה המאפשרת לו להסתתר בקלות, לעיתים קרובות ליד מקורות או מקווי מים.
הנקבה מטילה בדרך כלל בין 4 ל-7 ביצים והקן מצוי בדרך כלל על הקרקע או בצמחייה.
החרגולן המנומר מבקר בישראל לעיתים נדירות.
ב-1985 הוא נצפה באזור קיבוץ אילות וב-2012 באילת.
חרדון המדבר (שם מדעי: Trapelus pallidus) הוא מין חרדון קטן למדי שמגיע לאורך של 20 סנטימטר.
הוא קרוב מאוד לחרדון סיני, וגם דומה לו בהופעתו.
ההבדל הבולט ביותר ביניהם הוא באצבעות הרגל הקדמית.
בחרדון סיני האצבע הארוכה ביותר היא האצבע השלישית, ובחרדון המדבר האצבע הרביעית היא הארוכה ביותר.
זנבו ארוך יותר מגופו ומגיע לאורך של עד 24 סנטימטר.
לחרדון המדבר יש הסוואה מצוינת בשטח החולי האפור שבו הוא חי, ועל כן בעת סכנה הוא נצמד לקרקע, בניגוד לקרובו חרדון סיני שמעדיף לנסות לברוח מהמקום.
המין מצוי בישראל ברחבי הנגב והערבה, בנוף פתוח למדי, כאשר במהלך עשרות השנים האחרונות תפוצתו הולכת ומצטמצמת בעקבות הרס בתי גידול ונראה כי נעלם לחלוטין מאזורים בצפון מערב הנגב.
החרדון ניזון בעיקר מחרקים שונים וגם מחלקי צמחים.
הזכר טריטוראלי ומגן על נחלתו מפני חדירת פולשים בני מינו.
באביב מופיעים על גב הנקבה כתמים בצבע חלודה, וכך היא מודיעה שהיא מוכנה להזדווג.
הנקבה חופרת גומה בקרקע לחה, מטילה 10 ביצים, מכסה אותן ונוטשת אותן.
אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. , עמודים: 70-72
חרדון מוואנזה (שם מדעי: Agama mwanzae) הוא מין נפוץ של חרדון החי ברחבי אפריקה.
הוא חי במדינות: טנזניה, רואנדה וקניה על גבי סלעים בסוואנות.
החרדון יכול להגיע לאורך 32 ס"מ.
הוא בעל צבעים ורודים בולטים עם פלג גוף אחורי וגפיים כחולים, אצל הזכר.
הנקבות הקטנות יותר הן חסרות צבע יחסית (חום בהיר-אפור) ומתמזגות היטב בין הסלעים.
לעיתים מתבלבלים בינם לחרדון אדום ראש, החי באותם אזורים.
מבנה גופם של החרדונים הוא חזק והרגליים ארוכות, בעלות טפרים והם יכולים להיאחז במשטחים אופיים.
הם יודעים לטפס על עצים או סלעים בקלות והצעירים נמצאים שם יותר מהבוגרים.
חרדונים אלה מתחממים על סלעים בשעות הבוקר והצהריים של היום.
לעיתים מאות חרדונים באותו מקום בדיוק, מה שגורם לזכרים לנסות להזדווג עם כמה שיותר נקבות ולגרש זכרים יריבים באמצעות מתקפה אגרסיבית.
הם ניזונים מחרקים קטנים שונים ומכמה צמחים.
הם עצמם עלולים להיטרף על ידי נחשים, חתולים, נמיות ועופות דורסים שונים.
בשעת סכנה הם מתחבאים ויורדים אל מתחת לקרקע או אל בין העצים.
חרדון מזוקן או דרקון מזוקן (שם מדעי: Pogona) הוא סוג במשפחת החרדוניים המצוי במישורי ומדבריות אוסטרליה.
חרדון זה הוא בעל "זקן" (בצעירותם הזקן רך) המשמש להגנה וחיזור.
לטאות אלו חיות רק באוסטרליה והם נפוצים במגוון של בתי גידול מערבות עשב וחורשות אקליפטוסים עד למדבריות יבשים.
הם גדלים עד לאורך של 60 ס"מ ולמשקל עד 600 גרם, והם בעלי קוצים על רוב חלקי גופם, אך הבולט מכולם הוא ה"זקן" שיכול להתנפח כדי להרתיע פולש.
החרדון המזוקן ניזון מחרקים או מעלים ואינו מרבה בשתייה, תכונות ההופכות אותו לחיית מחמד במקומות שונים.
החרדון המזוקן הוא אחד מיני הזוחלים הנפוצים ביותר בשבי עקב הסתגלותו והנוחות שבגידולו, כאשר זוחלים אחרים צריכים השקעות שונות ומגוונות בגידולם, החרדון זקוק למעט על מנת לחיות בסוג של רווחה בשבי.
אך כמובן, שככל בעלי החיים האקזוטיים בשבי, לא יוכל החרדון לשגשג באמת ולכן, חיים מיטיבים לחרדון המזוקן יהיו בטבע האוסטרלי לשם הוא שייך.
מוטב לא לקנות חרדונים מזוקנים בפרט או חיות אקזוטיות בכלל על מנת לא לתרום לסחר וריבוי שלהן, שלא כמו חיות מבויתות (כלבים וחתולים), חיות אקזוטיות לא ישגשגו בשבי ואף יפגעו או ימותו בטרם עת, במרבית המקרים.
חרדון אוסטרלי מזוקן (Pogona vitticeps)
חַרְגּוֹלָנִיִּים (שם מדעי: Locustellidae) היא משפחה של ציפורי שיר.
בעבר היא נחשבה לתת-משפחה במשפחת הסבכיים, אך מחקרים מ-2012 העלו את הקניות, לצד משפחות רבות אחרות, למעמד של משפחה עצמאית; כשהסבכים נעשו לעל-משפחה.
היא נקראת לעיתים Megalurinae, אך יש עדיפות ל-Locustellidae.
עופות אלו חיים מאירופה ואפריקה עד לאוסטרליה ביערות, שיחים, ערבות אזורי סלעים ואזורים יבשים והם בעלי נוצות חומות, מקור דק וזנבות ארוכים.
חלקם עופות חברתיים החיים בלהקות על הקרקע.
הם פעילי יום וניזונים מחרקים שונים.
סוג Schoenicola כולל ציפור דשא רחבת-זנב
חרגולן סיבירי (שם מדעי: Locustella certhiola) הוא מין ציפור שיר קטנה ממשפחת הסבכיים, הנפוצה בעיקר במרכז אסיה ובמערב אירופה.
לחרגולן הסיבירי מראה מפוספס, המבדיל אותו משלושת החרגולנים הנוספים המצויים בישראל: חרגולן זמירי וחרגולן נחלים בעלי המראה האחיד, וכן החרגולן המנומר.
בישראל מקנן החרגולן הסיבירי באזור קיבוץ אילות.
שמו האנגלי של החרגולן הסיבירי הוא Pallas's grasshopper warbler, על שם הזואולוג הגרמני פטר סימון פאלאס.
אורך הגוף של החרגולן הסיבירי הוא 13–14 ס"מ, ומוטת הכנפיים שלו מגיעה ל-16–19 ס"מ.
חרגולן זה ניתן לזיהוי על ידי הכיפה האפורה שעל ראשו ועל ידי מראהו המפוספס.
חלקיו התחתונים בהירים, זנבו אפור ורחב וקצהו בגוון חום כהה.
בחלקים הפנימיים של הכנפיים מופיעות נקודות לבנות.
החרגולן הסיבירי נוטה להסתתר, כאופייני לכל החרגולנים הנוטים להתנהגות ביישנית וחששנית.
נקבת החרגולן בונה קן העשוי מדשא ומצמחים הסמוכים לקרקע, ויחד עם הזכר היא דוגרת על 5-6 ביצים במשך 12–15 ימים.
החרגולן הצעיר עוזב את הקן לאחר 10–15 ימים.
אזורי המחיה המועדפים על החרגולן הסבירי הם העמקים והשפלה.
הוא מקנן בעצים פזורים, על מדרונות הרריים, ליד שולי מקווי מים מתוקים, ובביצות המוקפות בשיחים ובצמחייה עשבונית.
מזונו של החרגולן הסיבירי מבוסס על מספוא (ירקות וגרעינים המשמשים מזון לבהמות) ועל חרקים.
החרגולן הסיבירי נפוץ בעיקר במרכז אסיה, ברוסיה, במונגוליה ובצפון סין, וכן במערב אירופה.
בעונת הסתיו אוכלוסיית החרגולן נודדת דרומה, לדרום אסיה ולמזרחה.
במהלך ספטמבר ואוקטובר נפוץ החרגולן הסיבירי בעיקר בצפון סקוטלנד, ובחורף הוא נפוץ בצפון מזרח הודו ובאיי סונדרה.
בישראל נצפתה הציפור לראשונה בשנת 1983 בעיר אילת, ומאז היא מקננת באזור קיבוץ אילות.
חֲרָדָה (בתרגום השבעים: "חרדת") הוא מקום הנזכר במקרא כאחת מהתחנות של בני ישראל במסעם ממצרים, בין הר שפר למקהלות.
האתר נזכר בתנ"ך בהקשר של תחנות בני ישראל במדבר: .
למקום אין אזכורים נוספים במקרא.
כמרבית התחנות של בני ישראל במדבר, אין זיהוי ברור לחרדה.
האזור המשוער בו הוא עשוי להיות ממוקם, הוא במדבר פארן - בין קדש ברנע לעציון גבר.
אַבֶל סובר כי המקום מזוהה עם נַקְב אל-ערוּד, ומרטין נות מניח כי המקום נמצא בצפון חג'אז והוא מזהה את המקום עם אל-ח'רדה, כ-85 ק"מ דרומית לאילת-עקבה.
אין דעה ברורה בקשר להוראת השם "חרדה".
יש המקשרים את השם עם שורש "חרד" הקיים במשמעות של פחד, אך לדעת יוחנן אהרוני זה כנראה שגוי.
לדעת בורי קיימת זיקה בין שם זה לבין המילה הערבית حاردة ("חארדה") שאחד משימושיה המושאלים הוא התמעטות הגשמים של השנה.
בתרגום ירושלמי נדרש שם המקום: "אֲתַר דְתָוְוהוּ עַל בִּישָׁתָא דְמוֹתָנָא" (מקום שחרדו על רעות המגפה).
חרדון מים (שם מדעי: Hydrosaurus) הוא סוג של לטאות ממשפחת החרדוניים שבו 3 מינים החיים בדרום-מזרח אסיה וגינאה החדשה באזורים טרופיים.
סוג זה הוא היחיד בתת-משפחה Hydrosaurinae.
באנגלית הם מכונים "sailfin lizards", עקב מראה זנבם דמוי המפרש.
חרדונים אלה מזכירים במראם איגואניים או לבסיליסקיים יותר מרוב החרדונים המוכרים.
הם מהגדולים שבמיני המשפחה והגדול שבהם, חרדון מים פפואני (Hydrosaurus amboinensis), מגיע לאורך 110 ס"מ.
הם בעלי "כרבולת" עטורה על ראשם, רגליהם בעלות סנפירים וזנבם ארוך ובעל "מפרש", כשהנקבות קטנות ומקושטות פחות מהזכרים.
מאפיינים אלה עוזרים להם לחיות באזורים הקרובים למקווי מים כמו בביצות, גדות נהר ועצי מנגרובים.
לטאות אלה הן אוכלות כל הניזונות מצמחייה, פירות, עלים ומבעלי חיים קטנים והם מחפשים את המזון הן על היבשה, על העצים ובתוך המים.
חלק מהמינים נמצאים בסכנת הכחדה עקב פגיעה ביערות.
חרדון אוסטרלי מזוקן (שם מדעי: Pogona vitticeps) הוא מין של זוחל מהסוג חרדון מזוקן שבמשפחת החרדוניים החי במרכזה של אוסטרליה באזורי בתה, מדבריות וערבות עשב חמימות.
הוא נפוץ מאוד כחיית מחמד.
החרדון הוא לטאה בינונית שמגיעה עד לאורך 60 סנטימטרים, כשמחצית מזה מהווה הזנב.
לחרדון אין הבדלים בין גודל הזכר לנקבה, אך לזכרים יש זנב רחב יותר, ראשים וזקנים גדולים יותר ופתחי ביב בולטים יותר.
צבעם מגוון, מחום בהיר עד אדמדם, כתום, ורדרד ולעיתים כהה יותר.
החרדון מכוסה בקשקשים רחבים וקוצניים הבולטים בעיקר מתחת לסנטרו בעל שק התהודה, ומשווים לו מראה של "זקן".
לצד העיניים ישנו פס חום ולאורך הצידיים ישנו רכס קוצני נוסף.
הרגליים קצרות ובעלות טפרים חדים.
החרדון הוא חיית יום המנצלת את חום השמש כדי לחמם את גופה, אך בשעות הצהריים במדבר החרדון נסוג למחסה של סלעים או גזעים.
לטאות אלה ניזונות בעיקר מחרקים עליהם הן מזנקות בזריזות.
חרדונים הנפגשים ביניהם מתחרים על היררכיה באמצעות מחוות ראשים מהירה ותוקפנית, ואם היריבים לא נרתעים הם יילחמו בעזרת לסתותיהם או טפריהם.
הם יודעים לזנק באוויר כדי לחטוף מזון או להגיע לעמדה גבוהה יותר.
חרדון סארדה הקרוי גם חרדון מניפת-גרון (שם מדעי: Sarada) הוא סוג של לטאות אסייתיות ממשפחת החרדוניים.
סוג זה הוגדר בשנת 2016 על סמך מיונים חדשים שהפרידו אותו מהסוג סיטנה (Sitana).
משמעות שמם המדעי הוא ממראטהית ופירושו: "חרדונים".
הסוג מכיל 3 מינים השוכנים רק בדרום הודו באזורים חמימים וטרופיים בשתי מדינות: במהאראשטרה ובחלק מצפון קרנאטקה.
מינים אלה הם קטנים, ציידי חרקים זריזים בעלי "מפרשים" זקורים מתחת גרונם ומעל גבם ועורפם, במבנה המזכיר את הבסיליסקיים והאנוליסיים.
מבנה זה נועד לתצוגות הראווה של הזכרים הטריטוריאליים להרשמת נקבות, מאחר שעונת הרבייה שלהם קצרה וחייהם קצרים ביותר.
זכרים לוחמים יכולים להרוג זה את זה בלוחמה על נקבות.
חרדון אדום ראש (שם מדעי: Agama agama) הוא מין של חרדון החי ברחבי אפריקה שמדרום לסהרה באזורי סוואנה ומקומות פתוחים.
חרדון זה מגיע לאורך ממוצע של 13 עד 30 סנטימטרים, כשהזכרים יותר ארוכים מהנקבות וגם מפוארים יותר, והוא מזכיר את המין חרדון מוואנזה החי באותם אזורים.
צבע החרדון הזכר הוא כחול עם עורף, גרון וראש כתומים-אדומים, הגב בעל גוני כחולים-כהים והזנב מפוספס בפסים דקים שחורים והגוף מנוקד בלבן.
הנקבות חיוורות יותר בצבע אפור, אך בעלי כתם כתום על כתפיהם.
הרגליים של החרדון ארוכות ומסייעות לו לנוע במהירות כדי להתחמק מאויבים.
החרדונים הם ציידי חרקים מוצלחים אשר חוטפים את טרפם במהירות בתנועות חדות והם בעלי לשון דביקה מעט בקצוות.
לעיתים הם מגוונים גם בזוחלים קטנים יותר, דו-חיים ובצמחים שונים.
החרדונים טריטוריאליים מאוד והזכרים נלחמים בתוקפנות ביריבים על שטח ונקבות, אשר לרוב נמצאים ליד זכר היושב על סלעים גבוהים וחמימים יחסית.
הנקבות מטילות בחול או בקרקע לחה תטולה של 5 עד 7 ביצים הבוקעות כעבור 8 עד 10 שבועות בממוצע.
הצעירים הבוקעים לרוב מטפסים על עצים או סלעים כדי להסתוות, אך רבים מהם נאכלים בידי טורפים שונים.
בעבר סיווגו תת-מין נוסף - Agama agama savattieri, הנחשב כיום לחלק מתת-המין Agama agama africana.
חַרְגּוֹלָן נְחָלִים (שם מדעי: Locustella fluviatilis) הוא ציפור שיר קטנה ממשפחת החרגולניים, משפחה שפוצלה ממשפחת הסבכיים.
הוא מקנן במזרח ובמרכז אירופה, ובמערב האזור פלארקטי.
הוא נודד, חורף בדרום אפריקה הפנימית, מסביב לנהר הזמבזי לדרום ועד לסביבת פרטוריה שבדרום אפריקה.
בישראל הוא חולף לא שכיח, בעיקר בשל אופיו החמקני המקשה לצפות בו.
שם הסוג Locustella הוא מלטינית והוא צורת הקטנה של locusta, "חגב".
שם זה מגיע משירתו של החרגולן המנומר ומינים נוספים בסוג זה, הנשמעים כצרצורי חגב.
שם המין הספציפי fluviatilis הוא מלטינית, ומשמעותו "של נהר".
לבוגר יש גב אפור-חום ללא פספוס, חלקיו התחתונים אפורים-לבנבנים והתת-זנב כהה יותר, בעל שוליים לבנים לנוצות המעניקים להן דגם מנוגד.
הזוויגים זהים, כמו אצל רוב בני משפחתו, והצעירים צהובים יותר בחלקים התחתונים.
פרטים מסוימים עשויים להראות פחות סימונים כהים בסוככות הזנב (דבר הנגרם מקצוות לבנים נרחבים יותר מהרגיל) ובשל כך הם קרובים יותר במראם לחרגולן זמירי מאשר לחרגולני נחלים טיפוסיים.
עם זאת, בדרך כלל עדיין יהיה להם חזה מפוספס ויותר צבע זיתי בחלקים העליונים.