tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דיולה לוקאץ', (במקור ליכטשיין או לוי לפי מקור אחר, בהונגרית: Lukács Gyula; נירג'האזה, 4 בינואר 1890 – בודפשט, 24 בנובמבר 1854) היה עיתונאי, סופר, עורך עיתון ומשפטן יהודי-הונגרי.
מהבולטים בבקורת חיי התיאטרון בממלכת הונגריה, הוא כתב את הרביו הבמה ההונגרי הראשון והיה מהיוזמים והמארגן של הבחירות למלכת היופי מיס הונגריה שנערכו מדי שנה החל מ-1929. כל יצירתו נכללת בצו סופרים אסורים (הונגריה 1944) שהוצא ב-1944 על ידי ממשלת הונגריה הימנית קיצונית הפרו-גרמנית והיא יועדה להשמדה.
דיולה ליכטשיין נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר מיקשה ליכטשיין ושל תרזיה וייס.
הוא השלים את לימודיו בבית הספר התיכון הלותרני בעיר הולדתו ובגימנסיה הראשית ברחוב דמיאניץ' בבודפשט.
ב-1906 שינה ליכטשיין את שם משפחתו ללוקאץ'.
לאחר סיום הלימודים הוא נרשם ללימודי משפטים, אך כבר כסטודנט שנה א' כתב ביקורות תיאטרון לעיתונו של שאנדור בראון "היום" (A Nap).
משנת 1920 הפך לכתב קבוע ובכיר של כתב העת "חיי תיאטרון" (Színházi Élet), הוא עמד בראש מדור התיאטרון וככזה השתתף בכל תנועות הצדקה שאורגנו על ידי השחקנים.
משנת 1933 היה עורך העיתון.
בינתיים הועלו כמה ממחזותיו החד-מערכתיים (אחד כבר ב-1916 בשם "קברט באנג'לפלד" (Kabaré az Angyalföldön).
הוא כתב ב-1921 את רביו הבמה ההונגרי הראשון לתיאטרון של אימרה נאג' בשם "הכנר הוא הסיבה לכל".
יחד עם ז'ולט הרשאני, הוא היה מארגן הבחירות למלכת היופי מיס הונגריה שנערכו מדי שנה מ-1929 במסגרת כתב העת חיי התיאטרון.
ב-31 באוגוסט 1925, בבודפשט, נישא לאיבויה ברגר, שהייתה צעירה ממנו ב-12 שנים, בתם של יוז'ף ברגר ושל אולגה בלונדר.
אמנם ב-1938 המיר את דתו לקתולית בשל האנטישמיות הגואה והחוקים ה (אנטי)יהודיים בממלכת הונגריה, אך זה לא עזר לו במאומה והוא לא יכול היה להמשיך את הקריירה העיתונאית שלו משנת 1939 בשל אותם החוקים היהודיים (במיוחד החוק היהודי השני ואחריו החוק היהודי השלישי), אך הוא המשיך לפרסם כתבות בעיתונים שונים.
הוא תרם באופן משמעותי לכתיבת ספרה של רוז'ה ג.
ב-1944 גורש לטרזיינשטט עם משפחתו, ובמהלך הגירוש הרגו בדרך את אשתו ואת בתו ז'וז'י (כתיבתו הלירית המנציחה זאת נכללה באנתולוגיה "קדושי העט" (A toll martírjai) ב־1947).
לאחר המלחמה, יחד עם בלה ז'ולט היה עורך השבועון הרדיקלי הבורגני "קידמה" (Haladás) עד שנאסר (1949).
לאחר מכן לא הועסק במשך זמן מה.
מאוחר יותר עבד עבור "העיתון הספרותי" (Irodalmi Újság) (בעריכת בלה אילש).
בנוסף לכך מאמרים קצרים שלו על דיג פורסמו בכתב העת של איגוד הדייג ופורסמו גם ברדיו ההונגרי.
בשנת 1947, הוא התחתן בפעם השנייה עם אלמנתו של פאל ברנואר, ארז'בט ורמן.
דיולה בנצור (בהונגרית: Benczúr Gyula; נירג'האזה, 28 בינואר 1844 – דולאן (היום בנצורפאלבה), 16 ביולי 1920) היה צייר הונגרי, חבר כבוד באקדמיה ההונגרית למדעים.
דיולה בנצור נולד כאמור בנירג'האזה כבנם של וילמוש בנצור (1811–1873) ושל פאולינה לאסגאלנר (1815–1885).
משפחתו עברה לקאשה ב-1846. כשהיה בתיכון התחיל לצייר בבית הספר הפרטי לציור של פרנץ קלימקוביץ' ושל בלה קלימקוביץ' בקאשה.
מ-1861 היה תלמידו של הרמן אנשיץ באקדמיה לאמנויות יפות במינכן, ובין 1865 לבין 1869 היה תלמידו של קארל פון פילוטי.
בשנת 1869 יצא למסע לימודים באיטליה, וב-1874 בצרפת.
בשנת 1873 התחתן עם אחותה של חברתו האמנית, עם קרולינה מקס.
לאחר מות אשתו (1890), הוא התחתן בשנית ב-1892, אשתו השנייה הייתה Piroska Ürmössy Boldizsár, מורה במכללת המורים הממלכתית של בודפשט.
מאמצע שנות ה-70, הוא בילה את הקיצים שלו באמבך שליד אגם שטארנברג (האגם החמישי בגודלו בגרמניה), שם נבנה בית הקיץ שלו ב-1885 על בסיס תוכניותיו של אחיו הצעיר, האדריכל בלה בנצור.
עם שובו הביתה, הקים את בית הספר ההונגרי הראשון לאמנות, בית הספר מאסטר בנצור, אותו ניהל עד מותו.
כבר בחייו היה צייר מוכר ומוערך.
ב-1906 הפך לחבר לנצח בבית העליון של הפרלמנט ההונגרי וב-1910 הפך לחבר כבוד באקדמיה ההונגרית למדעים.
בנצור הוא דמות יוצאת דופן של הציור ההיסטורי האקדמי ההונגרי מהמאה ה-19. השלב המוקדם של הקריירה שלו מאופיין בציורי פורטרטים בסגנון בידרמאייר (גיזלה), דיוקנאות חיים רומנטיים (טרגדית הדיג בבלטון) ותמונות של נושאים היסטוריים שהושפעו מציורו של קארל פון פילוטי (לכידתו של פרנץ ראקוצי השני).
הוא השיג את הצלחתו הראשונה עם תמונתו של לאסלו הוניאדי "הפרידה" ב-1866. בשנת 1875 זכה בתחרות הציור ההיסטורי עם ציורו "ההטבלה של וייק".
לודוויג השני, מלך בוואריה הזמין אותו לצייר תמונות רבות של נושאים היסטוריים.
לאחר שחזר הביתה, הוא צייר עירום, דיוקנאות ותמונות עם נושאים מיתולוגיים.
תקופת היצירה האחרונה שלו מאופיינת בחיבורים היסטוריים מונומנטליים.
יצירתו "הכיבוש בחזרה של טירת בודה", שצוירה למילניום ב-1896, היא אחת היצירות המשמעותיות ביותר בז'אנר.
בשנת 1900, הוא זכה בפרס הראשון בתערוכה העולמית בפריז עם דיוקנו של שלאו לרינץ שלאו, הקרדינל של נאג'ווארד, שצויר שם, שעדיין ניתן לראות אותו בארמון הבישוף בעיר.
ציורו מחווה למילניום, שהושלם ב-1907, עורר תשומת לב רבה ברחבי אירופה.
בשנים האחרונות לחייו הוא עבד על סדרה של שמונה תמונות עם נושאים היסטוריים שתוכננו לטירת בודה, מהן הצליח להשלים שניים.
הוא זכה בפרסי אמנות רבים במהלך הקריירה שלו.
ילדיו הם האמנית התעשייתית אלזה בנצור, האמנית היוצרת והתעשייתית אולגה בנצור, הציירת אידה בנצור והרופאה דיולה בנצור.
נכדיו אווה ואשטג ולאסלו ואשטג היו פסלים.
אחיו הצעיר בלה בנצור היה אדריכל.
הפסל ג'רג' ואשטג היה חתנו, והצייר גבריאל פון מקס היה גיסו.
דיולה (יוליוס) טרביטש (בהונגרית: Trebitsch Gyula (Julius); בודפשט, 3 בנובמבר 1914 – המבורג, 12 בדצמבר 2005) היה מפיק סרטים ומנהל הפקה יהודי-הונגרי-גרמני.
דיולה טרביטש נולד במשפחה יהודית כבנם של פקיד הקהילה היהודית של פשט מרק טרביטש ושל מלניה רוזנבאום.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון העליון למסחר ולאחר מכן מיולי 1932 עבד במשרד בודפשט של UFA, שם למד יצירת סרטי קולנוע.
בגיל 22 הקים בממלכת הונגריה את חברת הסרטים הראשונה שלו, .Objektiv Film Kft, ושנה לאחר מכן הוצג סרטו הראשון בשם "אני מפקיד בידיך את אשתי", (Rád bízom a feleségem), בבימויו של יאנוש ואסארי, במימון הלוואה בנקאית.
לאחר מכן באו עוד תשע הפקות סרטים.
בשנת 1939, עקב חוקים יהודיים, ובמיוחד החוק היהודי השני, היה לו אסור להחזיק בחברה וכך החברה שלו הועברה לידיו על ידי אקוש ראטוני.
בשנת 1942 נלקח למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
בין היתר נאלץ לחפור תעלות ולחלץ מוקשים בידיים בחזית המזרחית.
מאוחר יותר אולץ לעבוד במכרות הנחושת של בור במחנה ריכוז בור.
לאחר מכן גורש למחנות הריכוז זקסנהאוזן, ובארת (Barth) (ליד רוסטוק) וובלין (ליד Ludwigslust).
אֶחיו נרצחו במהלך השואה, בעוד הוריו שרדו בבודפשט ועלו לישראל אחרי המלחמה.
הוא שוחרר במחנה הריכוז וובלין, ולאחר מכן הצבא הבריטי טיפל בו באיצהו.
בשנת 1946, הוא היה אחד מיוזמי הקמת האנדרטה הראשונה בגרמניה להנצחת קורבנות הנציונל-סוציאליזם.
האנדרטה תוכננה על ידי אדריכל מהמבורג פריץ הוגר (Fritz Höger).
היא ממוקמת כיום במרכז איצהו.
טרביטש קיבל אישור מההנהגה הצבאית הבריטית שלאחר המלחמה להפעיל שני בתי קולנוע.
הוא לא חזר להונגריה כי התאהב במעצבת התלבושות ארנה סנדר, איתה התחתן ב-1947.
דיולה טרביטש הקים ב-1947 את חברת הפקת הסרטים Real-Film ביחד עם עמיתו ניצול השואה ולטר קופל (Walter Koppel) ובמסגרתה את סטודיו המבורג, שהפכו ביחד למרכז השירות הגדול ביותר לקולנוע וטלוויזיה בצפון גרמניה ולאחד מאימפריות התקשורת הגדולות באירופה.
הוא עשה את סרטו הראשון לאחר המלחמה "הלילה האחרון" (Die letzte Nacht) ב-1949, בכיכובם של מרגרט האגן (Margarete Haagen) וקרל-היינץ שרוט (Carl-Heinz Schroth).
אחרי כמה קומדיות כמו אל תפחד מחיות גדולות ( Keine Angst vor großen Tieren - (1953)) או Des Teufels General (1955) (הגנרל של השטן) בבימויו של הלמוט קאוטנר (Helmut Käutner) עם קורד יורגנס וויקטור דה קובה הביאו לו במהרה הצלחה גדולה.
בשנת 1957, טרביטש אף נחשב למתמודד על פרס האוסקר בקטגוריה של הסרט הזר הטוב ביותר עם סרטו Der Hauptmann von Köpenick (הסרן פון קפניק).
בפרס זה זכה בסופו של דבר פדריקו פליני על סרטו לילות כביריה.
סרטים מצליחים רבים באו בעקבותיו, כמו:
Crippen lebt (1958) עם אליזבת מולר ופיטר ואן אייק,
משנת 1951 היה טרביטש חבר בקהילה היהודית של המבורג, בה תמך כלכלית עד מותו.
ב-1992 הוא קיבל את ה-Bürgerpreis מהמפלגה הנוצרי-דמוקרטית הגרמנית (CDU) בהמבורג, אף על פי שהיה חבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SDP) במשך שנים רבות.
אשתו הראשונה (עוד בהונגריה) הייתה עורכת הסרטים קלרי דצ'י ממשפחת בעלי הקולנוע המפורסמת.
בתם, יוליה טרביטש, הייתה העורכת של הטלוויזיה ההונגרית.
היו לו שלושה ילדים מאשתו השנייה ארנה, שמתה ב-1991: קתרינה טרביטש (1949), מרקוס טרביטש (1950), שהפכו שניהם למפיקי טלוויזיה, ואולריקה.
בית ספר בהמבורג-טונדורף נושא את שמו: Gyula Trebitsch Schule Tonndorf.
דיולה בנצה (במקור עד 1905 ברייטנר, בהונגרית: Bencze Gyula; בודפשט, 7 בספטמבר 1879 – שיקגו, ארצות הברית, 3 בנובמבר 1949) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, רופא פנימי, רופא ראשי בבית החולים, פרופסור באוניברסיטה, בעל תואר "יועץ בריאות ראשי".
דיולה ברייטנר נולד במשפחה יהודית כבנם של שמעון ברייטנר (1843–1899) ושל קלרה דויטש (1855–1919) במשפחה יהודית באובודה.
הוא השלים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה המלכותית הקתולית הראשית של רובע 5 בבודפשט (1889–1897), ולאחר מכן הפך לסטודנט בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בשנת 1902 הוסמך כדוקטור לרפואה.
הקריירה שלו החלה כמתמחה ללא שכר במרפאה הפנימית מספר 1 של האוניברסיטה.
מינואר 1904, פעל במרפאה הפנימית מספר 3 בניהולו של שאנדור קוראני.
הוא הפך לעוזר הוראה ומרצה במרפאה הפנימית.
בשנת 1905 זכה בפרס בלשה על עבודתו "מחקרים קליניים על צמיגות הדם".
בשנת 1911 קיבל הסמכה פרטית (לא חלק מהסגל) להוראה באוניברסיטה כמרצה בכיר ב"אבחון ברפואה פנימית".
ב-1 בספטמבר 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, גויס ומונה כרופא גדודי בבית החולים של חיל מצב הצבא ההונגרי בבודפשט.
בשנה שלאחר מכן מונה לרופא קבוע בבודפשט וממאי אותה שנה הפך לרופא הראשי של בית החולים ברחוב טלפי.
כהוקרה על הישגיו בנושאי בריאות בצבא קיבל את עיטור הצלב האדום דרג 2 כאות כבוד של פרס צבאי.
בספטמבר 1926 מונה כרופא הראשי ומנהל המחלקה הפנימית מספר 8 בבית החולים הציבורי אישטוואן הקדוש.
בשנת 1928, כהוקרה על פועלו החשוב והפורה בתחום שירותי הבריאות הציבוריים, העניק לו עוצר ממלכת הונגריה האדמירל מיקלוש הורטי את התואר "יועץ בריאות מלכותי ההונגרי" ובאותה שנה, כהוקרה על הישגיו בתחום החינוך הרפואי, הוא קיבל גם את התואר פרופסור (חיצוני) באוניברסיטה.
בשנות ה-30 לקח חלק בעריכת הפרסום בן חמשת הכרכים לחינוך לבריאות בשם "רופא במשפחה".
במהלך מלחמת העולם השנייה קיבל פטור מחוקי הגזע.
לאחר המלחמה הרצה בארצות הברית.
אשתו הראשונה הייתה מרגיט וליש (1888–1912) , בתו של הקבלן וייזם שאנדור וליש, שמתה צעירה כתוצאה מהריון.
ב-14 ביוני 1914, בבודפשט, נישא למרגיט גוטמן, בתו של אמיל גוטמן, סוחר בעל מוניטין מפשט.
על פי תעודות הטבילה שהוציא הכומר של הקהילה הרומית-קתולית בבודפשט הם המירו את דתם לדת הרומית-קתולית ב-13 ביוני 1919. בתם הייתה קלרה בנצה.
מחקרים קליניים על יישומי דם.
– בדיקות פיזיקליות-כימיות על השינויים המתרחשים בדם בהשפעת חומצה פחמתית.
נתונים ניסויים לפתולוגיה של מחלת כליות.
נתונים ניסיוניים לפתולוגיה של הידרופלזמה כלייתית .
– נתונים על שאלת המקור של היפרטרופיה לבבית.
על מקור הבצקת עם בעיות בכליות.
טיפול רפואי בדלקת כליות כרונית ואי ספיקת כליות.
על דלקת כליות בזמן מלחמה.
שחפת ריאתית וכשירות לשירות צבאי.
התפתחות הפתולוגיה והטיפול בבעיות כליות בשלושים השנים האחרונות.
על טיפול באלניאו ואקלים במחלות יתר לחץ דם.
תפקיד הכבד והקיבה בפתולוגיה של אנמיה מזיקה.
נתונים חדשים על תפקיד הקיבה בפתולוגיה של אנמיה מזיקה .
אנמיה ניסויית לאחר כריתת קיבה.
דיאטות שתיית מים להפרעות לב וכלי דם.
(חינוך רפואי, 1937, גיליון מיוחד)
צלב האבירים של מסדר פרנץ יוזף יחד עם העיטור הצבאי
חבר נספח באגודת רופאי הפנים של וינה (1934–)
דיולה וארגה (במקור עד 1916 וייס, בהונגרית: Varga Gyula; סנטאנדרה, 4 בספטמבר 1902 – בודפשט, 11 בנובמבר 1973) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא אף אוזן גרון, פרופסור באוניברסיטה, קנדידט ("דוקטורט קטן" .CSc) למדעי הרפואה (1952).
דיולה וייס נולד במשפחה יהודית כבנם של אנטל וארגה (וייס) (1873–1939) מורה, סוחר עורות ושל הרמינה פליישמן (1880–1965).
הוא השלים את לימודיו באוניברסיטת ארז'בט בפץ', שם סיים ב-1928. ב-20 בדצמבר הוסמך כדוקטור לרפואה.
בין 1928 לבין 1930, היה מתמחה בבית החולים סנט אישטוואן בבודפשט.
בין השנים 1930 לבין 1950 עבד במחלקה לרפואת אף אוזן גרון בבית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' (שמו היום המרכז הרפואי הלאומי) של הקהילה היהודית של פשט, ומשנת 1945 היה הרופא הראשי ומנהל המחלקה.
בשנות ה-30 עבר את הבחינה של רופא מומחה אף-אוזן-גרון ויצא לסיור לימודי ארוך במרפאת נוימן בווינה ולאחר מכן בסטוקהולם, כדי לבחון וללמוד את ההליכים העדכניים ביותר של ניתוחי אוזניים.
הוא שרד את השואה ולאחר מלחמת העולם השנייה ארגן את איגוד רופאי האף אוזן גרון, שבו מילא את תפקידי המזכיר הכללי והנשיא.
בשנים 1950–1951, היה הרופא הראשי של בית החולים הממלכתי בדרך Kútvölgyi.
בשנת 1951 מונה למנהל המרפאה של רפואת אף אוזן גרון של האוניברסיטה הרפואית של בודפשט (שמה היום אוניברסיטת זמלווייס).
וארגה פרש ב-1966 עקב מחלה קשה.
הוא עבד גם כעורך הראשי של כתב העת "רפואת אף אוזן גרון" (Fül-Orr-Gégegyógyászat) והיה גם חבר בוועדת המערכת של Acta Chirurgica.
אפשר לקשור לשמו את הכנסתם של הניתוחים לשיפור השמיעה בהונגריה.
תחום התעניינותו המדעית ומחקריו התרכזו בעיקר מדעי האוזניים.
נאם בקונגרסים בחו"ל מספר פעמים
פעמיים היה הרפרנט האחראי של ארגון האספה ההונגרית לרפואת אף אוזן גרון
היה חבר בוועדת האקדמיה ההונגרית למדעים שעסקה במקצועות כירורגיים
היה חבר בוועדה הקלינית של האקדמיה ההונגרית למדעים
היה חבר באגודת שאנדור קוראני
היה נשיא המכללה הלאומית ההונגרית של אוטוסקלרוזיס
וארגה הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (5ב-7–17).
רפואת אף אוזן גרון (בודפשט, 1960)
פתולוגיה ורפואה של האוזן, האף והגרון (בודפשט, 1965)
תמציות מההיסטוריה של אף אוזן גרון הונגרית (Otorhinolaryngology, 1973. מס' 19)
עיטור מסדר הכשרון של העמל דרג זהב (1966)
דיולה בוביש (בהונגרית: Bóbis Gyula; קצ'קמט, 7 באוקטובר 1909 – בודפשט, 24 בינואר 1972) היה מתאבק אלוף אולימפי, אביה של אילדיקו בוביש, סייפת מדליית כסף אולימפית שלוש פעמים.
דיולה בוביש החל את קריירת הספורט שלו כשחקן כדורגל ב-Kecskemét TE, ואז הפך למתאבק עבור BVSC בבודפשט.
הוא זכה באליפות הלאומית הראשונה שלו ב-1934, ומאז ואילך היה בחזית ההיאבקות ההונגרית במשך שש עשרה שנים.
הוא התחרה בשני הסגנונות הן היווני-רומי והן החופשי.
ב-1934 הוא זכה באליפות הלאומית הראשונה שלו.
בין 1936 לבין 1950 הוא היה חבר בנבחרת הונגריה שלושים ואחת פעמים.
הוא השיג את הצלחתו הגדולה ביותר באולימפיאדת לונדון (1948), שם זכה במדליית הזהב מתוך תשעה מתחרים במשקל כבד.
בגמר ניצח את ברטיל אנטונסון השוודי, שהיה צעיר ממנו ב-12 שנים.
לאחר פרישתו, הוא עבד כפקיד רכבות הונגריה (מ.א.ב) .
בשנת 1971 קיבל את אות ההצטיינות של פדרציית ההיאבקות הבינלאומית (FILA).
בסגנון חופשי, משקל כבד: 1948, לונדון
סגנון יווני-רומי, משקל כבד: 1950, סטוקהולם
אלוף אירופה כפול מקום 3
בסגנון חופשי, משקל כבד: 1937, מינכן
יווני-רומי, משקל כבד: 1939, אוסלו
בסגנון חופשי, משקל קל: 1946, סטוקהולם
עשרים ואחת פעמים אלוף הונגריה:
אלוף קבוצתי הונגריה חמש פעמים:
בשנת 2001 ברובע 17 של בודפשט נקראו על שמו כיכר,
עיטור מסדר ההצטיינות של הרפובליקה העממית ההונגרית (1951)
דיולה גליקאיש (בהונגרית: Glykais Gyula; פומאז, 9 באפריל 1893 – סקסארד, 12 ביוני 1948) היה סייף הונגרי אלוף אולימפי פעמיים (חרב).
דיולה גליקאיש היה סייף עבור BEAC (מועדון האתלטיקה של אוניברסיטת בודפשט) ו-MAFC (מועדון האתלטיקה והכדורגל של אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה) משנת 1912. מ-1925 היה חבר במועדון הסייף ע"ש אישטוואן טיסה, ומ-1927 חבר במועדון הסייף סולנוק.
מ-1923 היה חבר בנבחרת הונגריה וזכה בשתי אליפויות אולימפיות כחבר בנבחרת החרב ההונגרית.
ב-1927 זכה תחילה במדליית ארד באליפות אירופה.
בשנת 1928 זכה במדליית זהב באולימפיאדת אמסטרדם (1928) בנבחרת ההונגרית שהורכבה מיאנוש גאראי, דיולה גליקאיש, שנדור גומבוש, אטילה פטשאואר, יוז'ף ראדי ואדן טרסטיאנסקי.
זו הייתה מדליית הזהב ההונגרית השש-עשרה בתולדות המשחקים האולימפיים והאליפות האולימפית השישית של סייף הונגרי.
באליפות אירופה ב-1929, הוא היה ראשון בתחרות האישית.
ב-1930 זכה במקום הראשון כקבוצה באליפות אירופה הצבאית ואחר כך באליפות אירופה.
הוא חזר על הצלחתו שנה לאחר מכן באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932).
נבחרת הונגריה שהורכבה אלדר גרביץ', דיולה גליקאיש, אנדרה קאבוש, ארנה נאג', אטילה פטשאואר וג'רג' פילר זכתה במדליית הזהב.
בהיסטוריה של המשחקים, זו הייתה מדליית הזהב ההונגרית העשרים ושתיים, ותואר האליפות האולימפית השמיני לסייף הונגרי.
אליפות אירופה מקום 3 (אישי: 1927)
בסוף שנות ה-20 עבד במשרד האדריכלות המלכותי ההונגרי בסולנוק.
אז לקח חלק בהפעלה מחדש של מועדון הסיף סולנוק.
מאוחר יותר הוא היה רואה החשבון הראשי של המחוז, ולאחר מכן הוא הפך למנהל משרד הביקורת העירוני של סקסארד.
מ-1 ביולי 2013, רחוב בסולנוק נושא את שמו.
דיולה גלאטר (בהונגרית: Glatter Gyula; מינכן, 27 במרץ 1886 – בודפשט, 3 ביוני 1927) היה צייר יהודי-הונגרי.
צייר עטור פרסים ומצליח ביותר כבר מגיל 22.
דיולה גלאטר נולד במשפחה יהודית של אמנים כבנו של הצייר ארמין גלאטר.
הוא החל את לימודיו בבודפשט, שם למד בבית הספר לציור מ-1901 עד 1904, לאחר מכן ב-1906 למד באקדמיה של מינכן, אחר כך במושבת האמנים של באיה מארה ובמושבת האמנים של סולנוק, ולבסוף המשיך את הכשרתו בבית הספר לאמנים בנצור.
המאסטר שלו היה דיולה בנצור.
מאביב 1908, הציג באופן קבוע את יצירותיו בהיכל האמנות היוקרתי.
הוא היה בן עשרים ושניים כאשר הוענק לו פרס הרקאני על תמונתו "אישה זקנה ונערה צעירה".
מאביב 1908 ועד סוף השנה למד בסולנוק במלגת כוהנר.
בתערוכת החורף השנתית 1909–1910 של היכל האמנות הוא זכה במדליית הזהב הקטנה הממלכתית בגיל עשרים ושלוש בלבד עם דיוקן של אישה, ולאחר מכן ב-1911 זכה ב"פרס הדיוקן" ביובל ה-200 בסלון הלאומי.
ב-1926 הוא גם צייר את יורש העצר אוטו בלקאיטיו .
הוא התבלט כבר בגיל צעיר, אנשים ראו בו מועדף מיוחד של הגורל.
כבר ב-1913, בשנה לפני שפרצה מלחמת העולם הראשונה, הוא היה צייר הדיוקנאות המבוקש ביותר בחוגי האלפיון העליון.
בנוסף, צייר גם מספר תמונות כלליות, עירום, נופים וטבע דומם.
הוא זכה להצלחה רבה גם מחוץ להונגריה במהלך תערוכותיו בוונציה, מינכן ווינה.
גלאטר היה חבר בקבוצת האמנים הראשונה בדֶמֶש, שנוסדה בתחילת העשור הראשון של המאה ה-20, וחי ועבד בדמש עד מותו בביתו המרוהט שכלל סטודיו משלו.
אלו הדיוקנאות האחרונים שנותרו בסטודיו שלו: הנסיכה המלכותית אנה; הנסיך המלכותי פרנץ יוזף; הרוזן קארוי צ'אקי, שר ההגנה.
לאחר מותו, אורגנה בשנת 1928 בהיכל האמנות תערוכת זיכרון והנצחה בהצגת חלק מיצירותיו.
ניתן למצוא כמה מציוריו בגלריה הלאומית של הונגריה .
לוטננט גנרל פאל ורנהארדט, המפקד צבאי של בודפשט (1912);
נשיא הבית העליון של הפרלמנט (1912);
הרוזנת בתלן (אשת ראש ממשלת הונגריה) (1923);
הרוזן יאנוש מיקש, הבישוף של סומבטהיי (1926);
מדליית זהב קטנה של המדינה (1909)
פרס הדיוקן של הסלון הלאומי (1911)
דיון אזרחי (מכונה גם סדר דין אזרחי או הליך אזרחי) הוא מכלול הדינים המסדירים את האופן בו מתנהל ההליך (פרוצדורה) של המשפט האזרחי.
הליכים אזרחיים מתחילים, לרוב, עם הגשת כתב טענות ועשויים להימשך עד לאחר שלב הערעור.
לעומת זאת, סדר הדין הפלילי מסדיר את ההליכים בהם המדינה, לרוב, היא הפותחת את ההליך נגד האזרח וזאת עקב עילה פלילית, לא אזרחית.
בישראל, דבר החקיקה העיקרי המסדיר את סדר הדין האזרחי הוא תקנות סדר הדין האזרחי, תשע"ט-2018, שאותן התקינה שרת המשפטים איילת שקד לפי הסמכות שהעניק לה חוק בתי המשפט.
התקנות הנוכחיות נכנסו לתוקפן ביום 1 בינואר 2021.
משפט פרוצדורלי לעומת משפט מהותי
הפרוצדורה, או "ההליך", הוא הענף המשפטי שאינו עוסק במהותן של הזכויות המשפטיות, כי אם בדרכים בהן ניתן לקבל הכרעה במקרה של סכסוך משפטי.
הענף אינו עוסק בשאלה "מי צודק?", "לטובת מי נוטה הדין?", "מי אחראי לנזק שנגרם?", "מי הפר את החוזה?" אלא בשאלות כגון "את מי ניתן לתבוע?", "באיזה סוג של תביעה מדובר?", "לאיזה בית משפט יש להגיש את התביעה?".
ענפי המשפט המהותי, כגון דיני חוזים, או דיני הנזיקין אינם נותנים תשובות לשאלות אלו, אלא מתווים לשופט בפניו מובא המקרה את הכללים המשפטיים לפיהם יש להכריע בדיון.
כיצד להביא את העובדות בפני השופט, ומהו ההליך בו יכריע בהן, זהו עניינו של המשפט הדיוני, ובמידה רבה שייכים אליו גם דיני הראיות.
חשיבות המשפט הפרוצדורלי אינה פחותה מחשיבותו של המשפט המהותי.
אדם הנתבע על הפרת חוזה, לדוגמה, אם לא יגיש כתב הגנה לבית המשפט במועד, עלול להפסיד במשפט ולהיות מחויב בפיצויים כבדים, גם אם יש בידו הוכחות טובות לכך שלא הפר את החוזה.
טעות טכנית בכתב אישום או בניהול ההליך עלולה להביא לזיכויו בדין אף של הרוצח האכזר ביותר.
לסיכום נקודה זו, חשוב לזכור כי גם אם מבחינה מהותית עומד הדין לצידו של צד להליך מסוים, עדיין עליו להקפיד על כל כללי המשפט הדיוני על מנת לזכות בדינו.
עניינים עיקריים המתבררים במסגרת ההליך האזרחי
במסגרת ההליך מתבררות בין היתר הסוגיות הבאות:
שאלת הסמכות - הסמכות הבינלאומית (האם ניתן להגיש את התביעה במדינת ישראל?), הסמכות המקומית (היכן תוגש התביעה?
בעפולה, בתל אביב או באילת?) והסמכות העניינית (לאיזה בית משפט או בית דין יש להגיש את התביעה - בית המשפט המחוזי?
בית משפט או בית דין לא ידון בעניין שאינו בסמכותו, מלבד מקרים נדירים בהם יפעל באמצעות "סמכות נגררת".
זהות בעלי הדין - שאלה שיש להשיב עליה בכל משפט היא מיהו התובע?
האם ישנם כמה תובעים או כמה נתבעים?
האם יש צורך לצרף תובעים או נתבעים נוספים?
האם קמה לנתבע זכות להגיש תביעה שכנגד?
האם יש אדם או גוף שיכול לפצות את הנתבע על מה שיהיה עליו לשלם לתובע, ובמקרה זה קמה לתובע הזכות להגיש "הודעת צד ג'"?
האם הנתבע והתובע הם גופים משפטיים הכשירים לזכויות וחובות?
האם יש ביניהם קטין, חולה נפש או פסול דין מכל סיבה אחרת?
אין להמשיך בהליכי המשפט בטרם ניתנה לכל אלו תשובה להנחת דעתו של בית המשפט.
סוגי התובענות - סוגי התובענות העיקריים בדיון האזרחי הם התביעה בסדר דין רגיל, התביעה בסדר דין מהיר, התביעה בסדר דין מקוצר, המרצת הפתיחה והתביעה הקטנה.
כל תביעה וסדר הדין המיוחד לה, וכל תביעה וסוג העניינים אשר ניתן לדון בו באמצעותה.
בתביעה בסדר דין מקוצר, למשל, אין עומדת לנתבע הזכות להגיש כתב הגנה, אלא עליו לבקש מבית המשפט רשות להגיש כתב הגנה, ורק אם ימצא בית המשפט כי עומדת לנתבע הגנה לכאורה, יתיר לו להגיש את כתב ההגנה.
סעדים ובקשות - מהו הסעד שמוסמך בית המשפט להורות לצד במהלך ניהול המשפט ולאחריו?
ישנו מגוון של צוים וסעדים אותם מוסמך בית המשפט להעניק לצד הן במהלך ניהול המשפט (צוים זמניים, עיקולים זמניים) והן בפסק הדין.
פסק הדין - מהן הנקודות שצריך לכלול פסק הדין?
מהם המועדים בהם עליו להינתן?
מהן הדרכים לביטולו, אם ניתן במעמד צד אחד?
מהו "פסק דין" לעומת "החלטה אחרת"?
הערעור - לאיזה בית משפט מערערים?
באיזה מקרים ישנה זכות ערעור, ובאיזה מקרים יש לבקש לכך את רשותו של בית המשפט?
איזה ראיות ניתן להביא בערעור?
על איזה חלקים מפסק הדין ניתן לערער ועל איזה חלקים לא ניתן?
שלבים מרכזיים בניהול הדיון האזרחי בישראל
מיצוי הליכים - שלב ראשוני שמקובל לנקוט עוד בטרם הפניה לבית המשפט.
התובע פונה לנתבע בדרך כלל באמצעות עורך דינו, מציג את טענותיו ואת נזקיו, ודורש את תיקון המצב, קבלת פיצוי כספי, או קבלת סעד אחר.
שלב ראשוני זה הוא חובה בכל עתירה כנגד רשויות המדינה (בג"ץ, עתירה מנהלית וכדומה).
לעומת זאת בהליך שבין אדם לזולתו או לתאגיד, פניה מוקדמת אל הנתבע איננה חובה, אך היא מסייעת לתובע להוכיח כי טרם החל בהליך פעל בתום לב.
הגשת כתבי טענות - על פי סדר הדין הרגיל מוגשים כתב תביעה, כתב הגנה, וכתב תשובה.
בהליך רגיל, לאחר הגשת כתב התביעה, יש להגיש תוך שישים יום את כתב ההגנה.
זהו שלב ראשוני שבו אין חובה לצרף מסמכים וראיות.
אי עמידה במועדים מחייבת דווח לבית המשפט ובקשת ארכה, כדי למנוע קבלת פסק דין או החלטות במעמד צד אחד, כנגד הצד שלא פעל במועד.
כאשר מדובר בעתירה אזרחית כנגד רשויות המדינה, בית המשפט קובע מועדים באופן גמיש יותר.
יש חשיבות רבה לניסוח קפדני של התשתית העובדתית לעוולה מאחר שלא ניתן להעלות עובדות חדשות עקב "הרחבת חזית" שמטרתה להבטיח הגינות בדיון המשפט והצד השני יוכל להתגונן מהתביעה
קדם משפט - שלב בהליך בין תובע לנתבע, בו יכול כל צד לדרוש מן הצד השני לגלות את המסמכים שברשותו, להתיר לו לעיין במסמכים, להודות בעובדות מסוימות, לענות בכתב על שאלון שהצד השני מציג לו, או למסור פרטים נוספים.
כלים אלו מאפשרים לכל צד להכיר את גרסת הצד השני במלואה בטרם החלה חקירת העדים.
עקרון מרכזי הוא כי אין להפתיע ב"שליפת" מסמך או ראיה במהלך הדיון, ועל הצדדים לגלות מראש את כל מסמכיהם, ולהגישם באמצעות תצהיר בחתימת עד, שעשוי להחקר על תכן תצהירו.
לפי פסיקת בית המשפט העליון, יש "לאפשר לבעלי הדין 'לשחק' בקלפים גלויים, למען לא יפתיע אחד מהם את יריבו במהלך המשפט בראייה בלתי צפויה וכך יכשיל את יריבו, שלא הייתה בידו אפשרות לבדקה ולהכין חומר ראיות לסתור".
בשלבי 'קדם המשפט' נידונים גם עניינים טכניים מבלי שמובאות עדיין ראיות לגופו של עניין.
שלב ההוכחות - שלב זה מתחיל בפרשת התביעה (הבאת ראיות מטעם התובע), לאחר מכן פרשת ההגנה (הבאת ראיות מטעם הנתבע), כשכל עד המוזמן עשוי להיחקר ב"חקירה ראשית" ו"חקירה נגדית", על תכן תצהיר שהגיש מראש ובכתב לצד השני ולבית המשפט.
באמצעות ראיות ניתן להוכיח את האמת בבית המשפט ולהפריך גרסאות בעלי דין שקריות.
שלב הסיכומים - בתום הצגת הראיות, קובע בית המשפט מועד בו יידרשו הצדדים לסכם את כל טענותיהם,להגיב על עדויות הצד השני, בדרך כלל בכתב ותוך הגבלת אורך המסמכים שיותר להגיש.
בנוסף לראיות שכבר הוצגו בתחילת ההליך, יוכלו לצטט פרוטוקולים של חקירות העדים, לצטט ממסמכי הצד השני, וכן להביא דוגמאות לתקדימים ולפסיקה משפטית שהתקבלה בעבר בהליכים דומים.
פסק דין - בית המשפט פוסק האם לקבל את התביעה או לדחותה.
בחלק הראשון של פסק הדין יובא בדרך כלל הרקע למחלוקת, אחר כך טיעוני הצדדים בתמצית, ולבסוף פרק המכונה 'דיון' בו מסביר בית המשפט כיצד הכריע במחלוקת ומהם נימוקיו.
הפרק האחרון בפסק הדין מתייחס באופן מפורט לסעדים שהתבקשו: במקרה שתביעה נתקבלה במלואה או בחלקה, האם יוענקו לתובע הסעדים שביקש, כולם או רק מקצתם, ומי מהצדדים יחויב לשאת בתשלום הוצאות משפט של הצד השני.
עם זאת מטעמי יעילות, בחלק מהתביעות פוסק בית המשפט ללא הסבר ונימוקים, בדרך של פשרה, לפי סעיף 79 א' לחוק בתי המשפט.
זאת לאחר שתוך כדי ברור המחלוקת, קיבל את הסכמת שני הצדדים לעשות כך.
שני החיקוקים העיקריים העוסקים בסדרי הדין האזרחי הם חוק בתי המשפט (נוסח משולב), תשמ"ד-1984, אשר עוסק במיוחד בשאלת סמכויות בתי המשפט וסמכויות השופטים, ותקנות סדר הדין האזרחי, התשע"ט-2018, המבקשות להסדיר את מגוון הסוגיות הנוגעות לדיון האזרחי.
לתקנות הנוכחיות קדמו תקנות סדר הדין האזרחי, תשמ"ד-1984, שפרק כ"ז להן, העוסק באכיפת פסקי-חוץ, עומד בתוקפו.
לתקנות אלו קדמו תקנות סדר הדין האזרחי תשכ"ג-1963, ולפניהן תקנות הפרוצדורה האזרחית, 1938 ותקנות הפרוצדורה בבתי משפט השלום, 1940. לפניהן חל חוק הפרוצדורה האזרחית העות'מאני.
בערכאות מסוימות סדר דין ייחודי להן, ותקנות מיוחדות העוסקות בו.
כך, למשל בבית הדין לעבודה נהוגה הפרוצדורה על פי תקנות בית הדין לעבודה (סדרי דין), תשכ"ט - 1969, ובבית המשפט העליון נהוגות תקנות סדר הדין בבית המשפט הגבוה לצדק, תשמ"ד-1984, וכן תקנות סדר הדין בדיון נוסף, תשמ"ד-1984.
חיקוקים אחרים מכילים אף הם הוראות דיוניות וסדרי דין מיוחדים.
ראוי לציון חוק פיצויים לנפגעי תאונות דרכים, התשל"ז-1977, הקובע מספר הוראות לגבי הדיון בתביעות הנוגעות לתאונות דרכים, המהוות אחוז ניכר מן התביעות המוגשות במדינת ישראל.
כן ניתן למצוא הוראות דיוניות בחיקוקים נוספים כגון חוק הבוררות, תשכ"ח - 1968, פקודת בזיון בית המשפט, חוק ההוצאה לפועל, תשכ"ז-1967, חוק לתיקון סדר הדין האזרחי (המדינה כבעל דין), תשי"ח-1958, ואחרים.
בית משפט השלום דן בסדר דין מהיר בתביעות בשווי של עד 75,000 ש"ח.
גם תביעות ממוכנות או תביעות בסדר דין מקוצר העונות על תקרת סכום התביעה וניתנה בהן רשות להתגונן, וכן בתביעות שהועברו מבית משפט לתביעות קטנות נדונות בסדר דין מהיר.
כללי סדר הדין המהיר אינם חלים על תובענות ייצוגיות ותביעות לפי חוק הפיצויים לנפגעי תאונות דרכים.
בית המשפט רשאי להעביר תביעה למסלול של סדר דין מהיר בהסכמת כל הצדדים, כאשר הוא סבור כי התובענה מתאימה לדיון בסדר דין מהיר.
בית המשפט רשאי בכל עת להורות על העברת הדיון לסדר דין רגיל אם מצא שאינה מתאימה לדיון בסדר דין מהיר.
בתובענות בסדר דין מהיר חלים כללים שנועדו להאיץ את הדיון.
כתבי הטענות מוגשים בצירוף תצהיר, אסמכתאות משפטיות, רשימת מסמכים והעתקיהם וחוות דעת מומחה (במידת הצורך).
הגשת תביעה שכנגד מותרת רק כאשר היא אינה כוללת בעלי דין חדשים, וביחד עם הגשת כתב הגנה.
כמו כן, על התביעה שכנגד להתאים בעצמה לדיון בסדר דין מהיר (סכום התביעה אינו עולה על 75,000 ש"ח) או עוסקת באותו נושא או נובעת מאותן נסיבות שבתביעה המקורית.
הגשת הודעה לצד שלישי כפופה לאישור בית המשפט.
וצד שלישי אינו רשאי להגיש הודעה לצד רביעי.
תצהירי עדות ראשית מוגשים תוך 45 יום מהגשת כתב ההגנה האחרון, ועדים שלא הוגשו תצהיריהם במועד לא יוכלו להעיד אלא במקרים מיוחדים ובאישור בית המשפט.
כלל זה משמעותי משום שתצהירי העדים מוגשים במקביל, ולא כשהתובע קודם לנתבע.
מועד הדיון הראשון יתקיים תוך חצי שנה מהגשת כתב ההגנה האחרון.
בסדר דין מהיר לא נערך קדם משפט אולם ניתן לערוך הליך דומה של ישיבה מקדמית כדי לייעל את הדיון, וזאת בתוך חודש ממועד הגשת כתב ההגנה האחרון, במידת האפשר.
בקשות ביניים צריכות להיות מוגשות בהקדם האפשרי, ולתגובה להן מוקצב שבוע בלבד.
כמו כן, על בית המשפט להכריע בבקשת ביניים תוך שבוע ממועד התגובה או הדיון בבקשה.
ככלל, הדיון בתביעה יסתיים תוך יום אחד.
לדחיית מועד דיון בתביעה ביותר מ-14 יום נדרש אישור נשיא בית המשפט או סגנו.
סיכום טענות הצדדים יהיה בעל פה ביום הדיון, ופסק הדין יינתן עם תום הדיון ולכל המאוחר בתוך שבועיים, וככלל, ינומק באופן תמציתי.
במקרים מסוימים ניתן להגיש תביעה בסדר דין מקוצר.
המיוחד בהליך כזה הוא שלנתבע אין זכות אוטומטית להגיש כתב הגנה.
אם הנתבע לא הגיש בקשת רשות להתגונן בתוך חודש, או אם בקשתו נדחתה, יפסוק בית המשפט לטובת התובע.
המקרים בהם ניתן להגיש תביעה בסדר דין מקוצר הם:
תביעה מכח חוזה או התחייבות, כשיש בהן ראשית ראיה בכתב.
תביעה על פי עילה מפורשת שנקבעה בחוק.
תביעה של רשות מקומית לתשלום ארנונה, היטל, אגרה או דמי השתתפות.
תביעה לסילוק יד או לפינוי מושכר שחוק הגנת הדייר אינו חל עליו, כאשר יש עליה ראיה בכתב.
תביעות כספיות בסדר דין מקוצר חייבות להיות לסכום קצוב, אשר אינו דורש הערכה, ולכאורה אינו שנוי במחלוקת, כגון פיצויים מוסכמים.
למרות ההלכה הקובעת כי יש להיעתר לבקשת רשות להתגונן במקרה של ספק, הנתבע בסדר דין מקוצר נמצא בעמדת נחיתות משמעותית מלכתחילה.
גופים גדולים, כגון חברות הסלולר, בנקים ורשויות מקומיות, אשר מגישים מספר רב של תביעות, רשאים להגיש תובענות באמצעות תקשורת מחשבים או אמצעי אלקטרוני, על סמך רשומותיהם.
ניתן להגיש באופן ממוכן תביעות המתאימות לדיון בסדר דין מקוצר, למעט תביעות במקרקעין.
תביעות ממוכנות מוגשות רק לבית משפט השלום.
מקובל לחלק את הפרוצדורה הפלילית בישראל לכמה חלקים עיקריים: הליכים בפני רשויות החקירה והתביעה (תלונה, חקירה, העמדה לדין, שימוע וכו'), סמכויות אכיפה (מעצר, חיפוש, הסגרה וכו'), הליכי המשפט (הקראה, טענות מקדמיות, הוכחות, סיכומים, טיעונים לעונש וכו'), הליכי תקיפה (ערעור, משפט חוזר, דיון נוסף וכו').
הפרוצדורה במשפטים פליליים בישראל קבועה ברובה על ידי חוק סדר הדין הפלילי [נוסח משולב], התשמ"ב-1982. חוק זה ואחרים שנוספו לו, מסדירים את הכללים העיקריים לניהול משפט פלילי בישראל.
חוק משלים הוא חוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - מעצרים), הידוע גם כ"חוק המעצרים" ובו מוסדרים העניינים הקשורים במעצרו של אדם, לרבות זכויות העצור, תקופות המעצר המקסימליות, עילות המעצר הן לצורכי חקירה והן במהלך ניהול משפט ("מעצר עד תום ההליכים"), וכן סדרי עיון חוזר וערר.
חוקים נוספים מסדירים סוגיות ספציפיות, כגון פקודת הראיות - המסדירה את קבלתן של ראיות, - המסדיר ייצוגם של חשודים ונאשמים מחוסרי אמצעים, חוק הנוער (שפיטה, ענישה ודרכי טיפול), חוק טיפול בחולי נפש, - בכולם הוראות ספציפיות הנוגעות לפרוצדורה הפלילית בקשר לאוכלוסיות מיוחדות של נאשמים/חשודים.
מערכת זו מסדירה את ההליך הפלילי על כל שלביו: החל ממידע המתקבל כתלונה מאזרח, עבור בחקירה, דרך בניהול המשפט: טענות מקדמיות סדרי הוכחת האשמה, הכרעת הדין, גזר הדין, וכלה בסדרי ערעור, דיון נוסף, משפט חוזר ועוד.
תחילת ההליך הוא בהגעת מידע לרשויות החוק אודות הפרת חוק, לעיתים באמצעות פעולה של יחידת מודיעין משטרתית, ולעיתים בשל הגשת תלונה על ידי אזרח המוגדר כ'מתלונן' או כ"נפגע עבירה" שזכויותיו מעוגנות בחוק זכויות נפגעי עבירה.
הגשת תלונה: מסירת מידע לחוקר משטרתי, במהלכו נשאל המתלונן אם יוכל לנקוב בשמו של חשוד, או בשמם של חשודים.
לאחר הגשת התלונה יוכל המתלונן לעקוב אחרי שלבי הטיפול בה באמצעות מערכת מנ"ע (מידע לנפגעי עבירה).
המידע בתלונה יטופל בהתאם לפקודות המטה הארצי.
חקירה בהתאם לחוק סדר הדין הפלילי (חקירת חשודים), התשס"ב-2002: בשלב זה תתבצע חקירת עדים, ולהבדיל חשודים המחייבת אזהרת הנחקר, הבהרת טיב העבירה, וזכותו לא להשיב או להיוועץ בעורך דין.
גם שלב ראשוני זה מחייב לעיתים את השוטר להסתייע בייעוץ משפטי של נציגי פרקליטות המדינה או עורך דין המשמש תובע משטרתי.
בסמכות המשטרה לבצע עיכוב עדים, או מעצר נחקרים באישור שופט לפי .
החוק מחייב לתעד שלב זה באופן חזותי, בהקלטה או בכתב "באופן שישקף נכונה את המתרחש בחקירה", כדי למנוע טענות אודות הוגנות ההליך.
לפי הוראת שעה, חקירות בעבירות ביטחון, אינן מחייבות תיעוד חזותי ולא תיעוד קולי.
גילוי חומרי החקירה לנאשם: כאשר בכוונת התביעה להגיש כתב אישום, עליה להעביר את מלוא חומרי החקירה לנאשם, בהתאם ל.
זאת במטרה לאפשר הליך הוגן, ולצורך מתן אפשרות שימוע בניסיון לשכנע להימנע מהגשת כתב אישום.
קביעת ערכאה, וההרכב (מותב) שידון בתיק: עבירות שעונשן עד שבע שנות מאסר יידונו בבית משפט השלום.
עבירות שעונשן בין שבע לעשר שנות מאסר, ידונו בבית משפט מחוזי בפני דן יחיד.
עבירות שעונשן עשר שנים ויותר, יידונו בפני הרכב של שלושה שופטים.
חריגים לכללים אלה מפורטים בחוק בתי המשפט.
הקראת כתב האישום לנאשם: שלב ראשוני שנועד לקבל את תשובות הנאשם, לשאלות שיציג לו שופט: האם כופר באשמה, מודה, מכחיש או טוען לאליבי או מאשר רק חלק מהעובדות, וכדומה.
במעמד זה נערך דיון שנועד לחדד את המחלוקות שיידונו בהמשך ההליך, בין התובע לנאשם.
בשלב זו נהוג להעלות טענות מקדמיות: התיישנות, חסינות, הגנה מן הצדק ועוד, בהתאם להוראות .
חלקים מדיון זה נהוג שלא לרשום בפרוטוקול, והשופט בפניו מתנהל שלב זה, איננו זה שידון בהליכים בהמשך.
חקירות עדים: שלב זה ייפתח על ידי הצד שנטל ההוכחה חל עליו, ובהליך פלילי רשויות התביעה - נציג פרקליטות המדינה או תובע משטרתי.
עדים להוכחת האשמה יציגו ראשונים את גרסתם ב'חקירה ראשית' שתנוהל על ידי נציג התביעה.
אחר כך ישיבו לשאלות הסניגור ב'חקירה נגדית', שמטרתה להציב סימני שאלה, להציף סתירות בגרסת עדי התביעה, לחדד ולבאר נתונים המסייעים לנאשם.
לעיתים בסיום ה'חקירה הנגדית' תבקש התביעה 'חקירה חוזרת', בניסיון לתקן פגיעה במהימנות העד.
שלב זה מכונה בחוק 'פרשת התביעה'.
במקרים שבהם במהלכו לא הוכחה האשמה אפילו לכאורה, יכול בית המשפט לזכות את הנאשם לפי .
אם לא זוכה הנאשם לפי סעיף זה, השלב הבא הוא 'פרשת ההגנה' ובו תוצג גרסת הנאשם באמצעות עדים מטעמו.
חקירתם תתנהל בשלבים דומים: חקירה ראשית, נגדית, וחוזרת.
חקירת העדים נקראת גם 'שלב ההוכחות', והיא מתנהלת בהתאם לפקודת הראיות.
הגשת סיכומים: התביעה וההגנה יסכמו עמדתם, בהתאם לציטוטי העדים בפרוטוקול, הראיות, ותקדימים בפסיקה.
בשלב זה, כל צד פורס את התזה העובדתית והמשפטית בפני בית המשפט.
בסיכומים, התובע מנסה להציג כיצד כל עובדה וראייה מוכחת על ידי העדויות, וכן להסביר מדוע העובדות הללו, בהנחה שהוכחו, מגבשות עבירה.
בניגוד לתביעה, מטרתו של הסנגור בסיכומים היא להקים ספק סביר בעובדות שהתביעה טוענת שהוכחו, או לחלופין להקים ספק סביר בכך שהעובדות שהוכחו מגבשות עבירה.
הנוהג הוא הגשת סיכומים בכתב, ולאחריהם השלמת טיעונים בעל פה.
עם זאת, בתי משפט יעדיפו פעמים רבות קבלת סיכומים בעל פה מטעמי יעילות וחיסכון בזמן שיפוטי.
הכרעת דין: החלטת בית המשפט ונימוקיו, באשר לזיכוי או הרשעה בכל אחד מסעיפי האישום בנפרד.
בתוך 30 ימים משמיעת הסיכומים או הגשתם בכתב, יקבע בית המשפט מועד להקראת הכרעת הדין והגשתה לצדדים בתיק; נשיא בית המשפט רשאי להאריך את התקופה מטעמים מיוחדים.
בית המשפט יקרא את הכרעת הדין ונימוקיו בפומבי, או לחלופין ימסור העתק לצדדים ויקריא את עקרי הכרעתו.
במקרה של זיכוי, יודיע בית המשפט על כך בתחילת ההקראה, והכרעת הדין מהווה גם גזר דין, וביחד פסק דין.
טיעונים לעונש: במקרה של הרשעה בסעיפי האישום, כולם או מקצתם, יציגו הצדדים טיעונים לעונש.
תחילה נימוקי התביעה ונתוניה באשר להרשעות קודמות, תקדימים, ההקשר הנורמטיבי, ולאחר מכן יובאו נימוקי הגנת הנאשם, כולל עדי אופי, תסקיר קצין מבחן, וכדומה.
שלב זה מתקיים בכפוף לתיקון 113 לחוק העונשין.
גזר דין: בית המשפט קובע את העונש, תוך מתן הסבר ונימוקים.
בתום גזר הדין יסביר השופט לנאשם את זכותו לערער, ויודיע לו מהו המועד להגשת ערעור.
הכרעת הדין וגזר הדין מהווים יחד את פסק הדין.
דִיוֹלקוֹס הייתה דרך סלולה מרוצפת, שנבנתה במאה ה-7 לפנה"ס לרוחב האיסתמוס הקורינתי שביוון, ושימשה להעברת ספינות ביבשה מהמפרץ הקורינתי אל המפרץ הסרוני ולהפך.
השיט מן הים האגאי אל הים האיוני סביב הפלופונסוס נתון לסכנות רבות, הן משום חופיו הסלעיים של חצי האי הן משום מיעוט נמליו.
אוניות סוחר רבות נטרפו במהלך ההיסטוריה על שלושת כפיו, ובמיוחד על כף מטפן וכף מאליאה.
המפרץ הקורינתי והמפרץ הסרוני, לעומת זאת, הם מקווי מים מוגנים יחסית.
גרירת האוניות ומטעניהן ביבשה, על גבי הדיולקוס, אפשרה להימנע מן השיט המסוכן, ובנוסף לכך קיצרה בצורה משמעותית את משך ההפלגה.
הדיולקוס נותר בשימוש למעלה מאלף שנים, עד תחילת ימי הביניים.
הדיולקוס נבנה כפי הנראה על ידי פריאנדרוס (625-588 לפנה"ס לערך), טיראן קורינתוס.
הביוגרף היווני דיוגנס לארטיוס, בן המאה ה-3 לספירה, מספר כי הוא היה הראשון שחשב על כריית תעלה לרוחבו של האיסתמוס, אך נמלך בדעתו לאחר שמדענים מצרים הזהירו אותו, כי הוא מסתכן בהצפת הפלופונסוס כולו.
תעלה בין שני הימים, תעלת קורינתוס, נחפרה רק כעבור 2300 שנים.
הדיולקוס היה החלופה השנייה אותה הגה.
הדיולקוס נמתח מסכינוס (Schinous) שבמפרץ הסרוני עד פוסיידוניה (Poseidonia) שבמפרץ הקורינתי, מרחק 6 ק"מ לערך, באותו נתיב בו נכרתה לימים התעלה הקורינתית.
רוחב המסילה 3-3.5 מטרים, והיא נבנתה מרפידת חול וחצץ מרוצפת באבני גיר.
שני חריצים מקבילים נחרצו למלוא אורכה של המסילה במרחק 1.5 מ' זה מזה, ובתוכם נעו גלגלי ה"הולקוס" (ὁλκός) – אותה עגלת גרירה מיוחדת, עליה הועמסה הספינה ואשר נגררה על ידי עבדים או בהמות משא.
מטעני הספינות נפרקו מהן והובלו בנפרד.
המסילה המרוצפת נותרה בשימוש כל תקופת הכיבוש הרומי של יוון (146 לפנה"ס – 330 לספירה) ובתקופת הקיסרות הביזנטית עד המאה ה-9 לפחות.
ב-1893 נפתחה לשיט התעלה הקורינתית, אשר נחפרה סמוך מאוד לנתיב הדיולקוס.
חלק גדול משרידיו נהרס בעבודות כריית התעלה, אך כ-500 מטרים ממנו נחפרו ונחקרו על ידי ארכאולוגים בין השנים 1956-1962. עדיין ניתן לראות את שרידי הדיולקוס בצד הדרומי של הכניסה המערבית לתעלה.
דיומיד הקטן או בשפת המקומיים ינאליק (שמו הקודם: אי קרוזנשטרן) הוא אי קטן ומיושב באלסקה שבארצות הברית והוא אחד משני איי דיומיד שממוקמים במצר ברינג בין אלסקה לסיביר שברוסיה.
שכנו דיומיד הגדול נמצא בסיביר בצד השני של קו התאריך הבינלאומי, כשהפרש השעות בין שני האיים הוא 21 שעות.
דיומיד הגדול ריק מאזרחים אחרי שהמשטר הסובייטי פינה את תושביו כדי למנוע מהם קשר עם תושבי חו"ל.
כיום יש בו רק מחנה צבאי.
על חופו המערבי של דיומיד הקטן נמצאת העיירה דיומיד, או בשפת המקומיים, ינאליק.
לפי הערכות של ארכאולוגים היו שני האיים מיושבים כבר מלפני 3,000 שנה על ידי הקבוצה האתנית של האינופיאק.
האירופאי הראשון שהיגע לאיים היה מגלה הארצות הרוסי סמיון דז'נייב, ב-1648. 80 שנה אחר כך גילה הנווט הדני-רוסי ויטוס יונאסן ברינג, מחדש, את האיי דיומיד ב-16 באוגוסט 1728. בתאריך הזה מציינת הכנסייה הרוסית האורתודוקסית את זכרו של הקדוש דיומדס היווני, ולכן האיים נקראו על שמו של אותו קדוש.
מאותו יום נשלטו האיים בידי האימפריה הרוסית עד לרכישת אלסקה, בשנת 1867, בידי ארצות הברית.
תנאי הרכישה קבעו את הגבול בין שתי המדינות בדיוק באמצע הדרך בין דיומיד הגדול - שהיה לרוסי, ודיומיד הקטן שהפך לחלק מאלסקה.
החלוקה הו בין ארצות הברית ל ברית המועצות לשעבר כונתה "מסך הקרח" במהלך המלחמה הקרה.
עד מכירת אלסקה ואיתו האי דיומיד הקטן לארצות הברית היו קהילות האינופיאט בשני האיים שזורות אלו באלו.
בחורף הים בין האיים היה קופא והופך לגשר של קרח, כך שהתושבים יכלו לעבור בין האיים באופן חופשי.
"סבא שלי נהג לעבור הלוך ושוב בין האיים כל הזמן", אמרה פרנסס אוזנה, מתאמת השבט בעיירה דיומיד.
תושבי שני האיים נישאו בנישואי תערובת, היו להם מנהגים ומסורות משותפים ותרבויותיהם התמזגו לתרבות לאחת.
ב-1948, כשהעולם שלאחר מלחמת העולם השנייה פינה את מקומו למתיחות חדשה, החליטה ממשלת רוסיה לפנות בכוח את דיומד הגדול.
האוכלוסייה הילידית הועברה ליבשת והאי הפך לבסיס צבאי.
מאז נותק הקשר בין האיים ובין המשפחות וכיום אסור להגיע מאי לאי.
חלוקת שני האיים בין רוסיה לברית המועצות גרמה לקרע בתוך משפחות.
הקרע התרחב עוד יותר כשתושבי דיומיד הגדול גורשו מביתם.
"אנחנו יודעים שיש לנו קרובי משפחה ברוסיה", אומרת אוזנה.
"הדורות המבוגרים יותר הולכים לעולמם ואנחנו, הצעירים כבר לא יודעים דבר אחד על השני.
אנחנו מאבדים גם את השפה שלנו.
אנחנו מדברים אנגלית עכשיו והם מדברים רוסית ולא יכולים לתקשר בינינו.
תושבי אזור מצר ברינג עדיין רואים את עצמם כעם אחד ואת הגבול כמטרד.
"אם היינו יכולים לקדם את האיחוד, זה היה מביא הרבה לשקט הנפשי שלנו כאן", אומר אוזנה.
"אבל אני לא חושב שזה הולך לקרות".
לכל תושבי העיירה דיומיד יש קשרים איפשהו ברוסיה.
לפני רבע מאה, כשברית המועצות קרסה, היה ניצוץ של תקווה שהם יוכלו להיפגש שוב.
רוברט סולוק, מנהיג שבט דיומדה, השתתף במשלחת שנסעה דרך מחוז צ'וקוטקה שבחוף המזרחי של סיביר בחיפוש אחר קרובי משפחה אבודים.
"באמצעות מגלשיים ומזחלות כלבים עברנו 20-40 ק"מ ביום ונסענו ל-16 כפרים", הוא נזכר.
"מצאתי קרובי משפחה מצד אמי בשלושה כפרים, ובת דודתה האהובה עליה - לודה - הייתה באוילן.
מבחינה טכנית, לתושבי הכפר מותר לנסוע ללא ויזה לברית המועצמות, אבל הם צריכים לקבל אישורים מיוחדים, מכיוון שצ'וקוטקה, שבה מתגוררים קרובי משפחתם, הוא אזור מוגבל מסיבות ביטחוניות.
עם השנים נמשכו התקוות שהיחסים השזורים יותר בין רוסיה למערב ישחררו את הגבול.
אבל הם התנפצו על ידי המשבר באוקראינה וההתעצמות הצבאית של רוסיה.
"הרוסים הקימו פיקוד ארקטי חדש.
הם פותחים כאן מחדש בסיסים מתקופת המלחמה הקרה", אומר קולונל פטריק קרפנטייה מפיקוד ההגנה האווירית של צפון אמריקה (Norad), המבצע המשותף של ארצות הברית וקנדה שתפקידו להגן על הגבול.
"כל הדברים האלה בהחלט מעוררים דאגה".
בהשוואה לגבול של רוסיה עם האיחוד האירופי, הגבול הזה רגוע יחסית.
הגבול עצמו אינו מסומן ואין דגל לאומי מתנוסס משני הצדדים.
מספר היירוטים של מטוסים רוסיים, למרות שעלה לאחרונה, נשאר באותו ממוצע, 10 בשנה, במשך עשרות שנים.
צוותי האוויר מסווגים את הגבול כלא עוין ולא ראו שום תוקפנות שחוו עמיתיהם באירופה.
אבל דברים עלולים להשתנות כיון שאיי דיומד שוכנים ממש מתחת לחוג הארקטי, שם כמויות עצומות של משאבי טבע הופכים נגישים הודות לשינויי האקלים והמסת הקרח.
על פי סקרים גאולוגיים בארצות הברית, האוקיינוס הארקטי מהווה 13% מהנפט הבלתי מתגלה בעולם ו-30% מהגז הטבעי שלו.
כיום ישנן תוכניות ארוכות טווח ושאפתניות לשיפור הקשרים חוצי הגבולות, כולל בניית מנהרה באורך 100 ק"מ מתחת למצר ברינג.
הקרמלין אישר אותה רשמית ב-2011 והיא זוכה לתמיכה מהצד האמריקאי.
"אנחנו אוהבים את הרעיון", אומר קרייג פלינר, יועץ ארקטי לממשלת מדינת אלסקה.
"אנחנו בקושי מחוברים לשאר העולם והתשתית שלנו מוגבלת.
זה ייתן לנו גישה ישירה לשווקים באסיה".
אלא שעד כה, מעט קרה ואין יוזמות חדשות לאחד מחדש את תושבי איי דיומד עם קרוביהם ברוסיה.
איי דיומיד נקראים על שם הקדוש הנוצרי דיומיד מטרסוס, מכיוון שהיום בו התגלה על ידי המגלה הדני ויטוס ברינג, 27 באוגוסט 1728 על פי הלוח הגרגוריאני, הוא היום בו הכנסייה הרוסית האורתודוקסית מציינת את זכרו של קדוש זה.
בשפת האינופיאק המקומית, נקרא האי "ינאליק" ופירוש שם זה הוא "זה ששם", או "האחד האחר".
דיומיד הקטן הוא אי שממוקם כ-40 ק"מ (25 מייל) ממערב לחופי אלסקה ובאמצע מצר ברינג.
הוא ממוקם כ-1 ק"מ (0.6 מייל) מקו התאריך הבינלאומי וכ-4 ק"מ (2.4 מייל) מדיומיד הגדול.
המרחק בין ביג דיומדה לאיי דיומד הקטנים הוא רק כ-3.75 ק"מ.
שני האיים מופרדים על ידי הגבול הימי האמריקאי-רוסי והגבול הימי קו תאריך בינלאומי.
דיומד הגדול ידוע גם בשם אי המחר ואילו הדיומד הקטן מכונה האי אתמול.
הסיבה לכך היא שדיומד הגדול בצד הרוסי מקדים בכ-21 שעות את דיומד הקטן בצד האמריקאי.
לפי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית לאי דיומיד הקטן יש שטח של כ-7.356 קמ"ר (2.84 מייל רבוע) וכל השטח הוא יבשה.
האי נמצא כ-25 ק"מ מערבית ליבשת אלסקה.
רוב האי הוא הר שגובהו המרבי כ-500 מטרים, ויורד בתלילות כמעט לכל כיוון וגם לעבר מערב.
בצד מזרח יש שיפולים נמוכים בגובה כמה עשרות מטרים, אך חלק זה אינו מיושב.
הכפר דיומדה (או Iŋaliq) הוא היישוב היחיד באי, הממוקם על החוף המערבי.
היא מיושבת על ידי עמי אינופיאק.
האי הזה מתמודד עם חורפים קרים במיוחד עם טמפרטורות ממוצעות שנעות בין מינוס 12 ל-14 מעלות צלזיוס וקיץ קר למדי עם טמפרטורות ממוצעות של 4 עד 10 מעלות צלזיוס.
שמיים מעוננים וערפל מכסים את האי בעונת הקיץ.
האקלים באי הוא אקלים טונדרה, ET על פי שיטת קפן לסיווג אקלים.
הטמפרטורה הממוצעת בחורף היא 13 מעלות צלזיוס מתחת לאפס עם כ-250 מילימטרים בממוצע של משקעים ו-76 סנטימטרים בממוצע של שלג.
במהלך חודשי הקיץ בדרך כלל מזג האוויר ערפילי ומעונן.
האי סובל מרוחות רבות וחזקות במהלך החורף.
מצר ברינג קפוא בין אמצע דצמבר לאמצע יוני.
כמות המשקעים אינה רבה לאורך כל השנה, אם כי שלג יכול להצטבר במהלך חודשי החורף ורוחות עזות נפוצות בכל עונות השנה.
החורפים נוטים להיות סוערים במיוחד בשל מיקומו של האי בין שני גופי מים גדולים.
למרות הטמפרטורות ותנאי מזג האוויר הקיצוניים, דיומד ידועה בנופים עוצרי נשימה של הטונדרה והנוף ההררי שמסביב.
על האי חיים דובי קוטב, כלבי ים, לווייתנים ומגוון עשיר של ציפורים ועופות ים.
בשנים האחרונות הביא השינוי באקלים לאיום חדש על אוכלוסיית דובי הקוטב שבאי.
אלו טורפי היבשה הגדולים ביותר על פני כדור הארץ.
בניגוד למיני דובים אחרים, דובי הקוטב אינם נכנסים לתרדמת חורף אלא נודדים רחוק עם הקרח בחיפוש אחר כלבי ים.
בדרך כלל בתקופת החורף נהגו הדובים לנדוד הרחק ממקום היישוב, אבל בשל המסת הקרח המוקדמת נאלצים הדובים לרדת לחוף בתדירות גבוהה יותר ולעיתים הם מגיעים עד למקום היישוב.
בנובמבר 2021 תועדה דובת קוטב יחד עם גורה על מדרגות בית הספר המקומי.
מורה מקומי התריע על הדובים שבפתח בית הספר ואזעקת חירום נשמעה ב-10.15 בבוקר.
אנשי הכפר מיהרו למקום מבטחים בזמן ששומרי דובי הקוטב התגייסו להרחיק את הדובים מהילדים.
הדובים שוטטו בסביבה במשך 10 דקות לפני שחזרו לים ליד אזור מנחת המטוסים.
זו הייתה הפעם הראשונה, מזה שנים, שדובים התקרבו ממש עד פנים הכפר.
קהילת דיומיד הקימה מערכת של שומרי דובי קוטב המסיירים בכפר ונוקטים באמצעים כדי להגן על התושבים מפני מפגשים עם הדובים.
בין דרי הים אפשר למצוא את כלב הים המזוקן, פוסה טבעתית (שם מדעי: Pusa hispida) ובשפה האסקימוסית ידוע כנטסיק או נטיק, פוקה מנוקדת או לארגה (שם מדעי: Phoca largha), כולם מותאמים לחיים בים הארקטי.
בין הליוויתנים ניתן למצוא את הניבתן (המכונים גם סוסי ים), הלויתן הכחול, הראשתן ועוד.
פאונת העופות כוללת בעיקר עופות ים ומינים ימיים.
אנו יכולים למצוא כאן את היסעור, חמסן, אלקה חדת מקור, חרטומן, אווז קיסרי, ברווז שטלר וברווז קרח.
כמו כן תועדו עופות כמו קורמורן פלאגי, בז נודד, ועורב.
הציפורים הנודדות עפות מעליהם או משתמשות בהם כמקומות עצירה במהלך המסע שלהן
דיומורטיריט הוא מינרל בורו-סיליקטי ממחלקת המינרלים הנזוסיליקטיים (סיליקטים במבנה דמוי איים), השייך לקבוצת הסילימניט.
נוסחת המבנה הכימי של דיומורטיריט היא Al6.5-7BO3(SiO4)3(O,OH)3, ומבנהו זהה למבנה המינרל מגנזיודיומורטיריט (Mg,Ti,[ ])<1(Al,Mg)2Al4Si3O18-y(OH)yB y=2-3)) העשיר במגנזיום.
דיומורטיריט יכול לעבור התמרה למינרל פירופיליט (Al2Si4O10(OH)2).
הדיומורטיריט מתגבש במערכת האורתורומבית, חבורת סימטריות נקודתית האורתורומבית דיפירמידלית וחבורת סימטריות מרחבית Pmcn.
הדיומורטיריט מופיע בטבע בדרך כלל במקבצים סיביים עד עמודיים של גבישים פריזמתיים דקים שלא התפתחו במלואם באורך של עד 6 ס"מ, וכן כמסה חסרת צורה.
קיימים גבישים תאומים המופיעים בשלישייה (טרילינגים).
הדיומורטיריט נשבר באופן בלתי שווה.
הקשיות של המינרל גבוהה, 7 עד 8.5 בסולם מוס, והמשקל הסגולי הוא בממוצע 3.34.
מקדם השבירה של הדיומורטיריט נע בין 1.659 ל-1.723. גבישי הדיומורטיריט הם בדרך כלל בגוון כחול עד כחול ירקרק או חום.
לעיתים רחוקות מופיע הדיומורטיריט בגוונים של ורוד וסגול.
מכיוון אחד נראה המינרל בגוון כחול עד סגול, מכיוון שני צהוב עד אדום-סגול או חסר צבע, ומכיוון שלישי כחול בהיר עד חסר צבע.
בהשפעת קרינת על סגול באורכי גל ארוכים פולט המינרל קרינה פלואורסצנטית בגוון כחול כשמסת האם פולטת קרינה בגוון צהוב.
כמה דוגמיות מאוריאנה (Oreana) שבנבדה פולטים קרינה פלואורסצנטית בגוון לבן בהשפעת קרינת על סגול באורכי גל קצרים.
תחת ההשפעה של החלפה של קטיון האלומיניום בברזל תלת-ערכי או יסודות אחרים משתנה הגוון של המינרל.
המינרל תואר לראשונה ב-1881 על סמך דגימה שנמצאה בקומונה שאפונו (Chaponost) ליד בונאן (Beaunan) שבמחוז רון (Rhône ) שבחבל רון-אלפ בצרפת.
פרנדינד גונאר (Ferdinand Gonnard 1923-1833), המינרלוג הצרפתי תושב ליון שתיאר את המינרל לראשונה, קרא לו על שם הפלאונטולוג הצרפתי אז'ן דומרטייה (Eugène Dumortier 1873-1803), אף הוא תושב ליון.
המחקר המעמיק ביותר על המינרל בוצע ב-2005 על דגימות שנאספו באוסטריה .
סוג כחלחל של קוורץ שבו יש תכלילים רבים של דיומורטיריט קרוי קוורץ דיומורטיריט.
בדיומורטיריט נעשה שימוש בייצור חרסינה באיכות גבוהה.
למינרל יש גוון כחול עד סגול עמוק וקשיות גבוהה, אבל משום שאיננו צלול נעשה בו מעט שימוש כאבן חן יקרה למחצה.
ניתן לגלף מדיומורטיריט גושני קבושונים, חרוזים, וחפצי אומנות כדוגמת פסלונים, ביצים וכדורים.
לעיתים טועים בינו לבין הסודליט, ונעשה בו שימשו כחיקוי ללפיס לזולי.
גבישי דיומורטיריט, כמו מינרלים אחרים, נמכרים בחנויות לאספנים.
הדיומורטיריט מצוי בדרך כלל בסלעים עשירים באלומיניום שעברו התמרה אזורית בחום גבוה, או בהתמרת מגע, וכן בעורקים של פגמטיטים עשירים בבורון.
הדיומורטיריט הוא מינרל נפוץ למדי.
דיון דאוול הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הסמול פורוורד בקבוצת הפועל אילת מליגת העל הישראלית.
דאוול נולד בברלין שבגרמניה ובגיל 7 עבר לארצות הברית.
בכיתה ו' החל לשחק כדורסל.
שיחק באוניברסיטת טקסס באוסטין ולאחר כשנה עבר לאוניברסיטת יוסטון, בה שיחק שנתיים בהן קלע 10.9 נקודות, הוריד 6.7 ריבאונדים וחסם 1.5 פעמים בממוצע למשחק.
בקיץ 2008 הוחתם דאוול על ידי קבוצת ה-NBA, גולדן סטייט ווריורס, למחנה קדם העונה אך שוחרר טרם פתיחת העונה עקב ריבוי השחקנים.
לאחר מכן עבר לאירופה וחתם בדקסיה מונס-אנו הבלגית, אך שוחרר מהקבוצה לאחר שישה משחקים בהם קלע 9.2 נקודות (64% מטווח 3 הנק') והוריד 2.7 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בינואר 2009 חתם דאוול בהפועל גלבוע גליל מליגת העל הישראלית, עימה הגיע לפיינל פור של הליגה, ובעונתו השנייה זכה באליפות המדינה.
באוגוסט 2010 הצטרף דאוול למאמנו בגליל עודד קטש ולחברו לקבוצה בריאן רנדל וחתם בקבוצת הפועל ירושלים לתקופה של שתי עונות, אך כבר לאחר עונה אחת שוחרר מהקבוצה.
ביוני 2011 חתם במועדון כדורסל הבקעה, שעלתה אז לליגת העל הישראלית.
דיון וורוויק היא זמרת, שחקנית ומנחת טלוויזיה אמריקאית.
וורוויק נודעה בשיתוף הפעולה שלה עם צמד היוצרים ברט בכרך והאל דייוויד.
מראשית שנות ה-60 ועד סוף שנות ה-90 הצליחו רבים משיריה כלהיטים.
כזמרת, היא מדורגת שנייה (אחרי אריתה פרנקלין) במספר הלהיטים שהצעידה בבילבורד הוט 100, 56 במספר.
נכון ל-2012 הוציאה וורוויק 35 אלבומי סטודיו, 5 אלבומי הופעות חיות, 22 אלבומי אוסף ו-85 סינגלים.
כיום היא משמשת כשגרירה של רצון טוב של ארגון המזון והחקלאות וכשגרירה של ארגון הבריאות האמריקאי.
נולדה בשם מארי דיון ווריק באיסט אורנג' שבניו ג'רזי, ארצות הברית, למשפחה מוזיקלית.
אמה סיסי יוסטון אף היא זמרת גוספל ונשמה נודעת.
גם אחותה די די וורוויק , התפרסמה כזמרת נשמה.
זמרת האופרה (סופרן) הנודעת, לאונטין פרייס, היא קרובה של וורוויק מצד אמה.
משפחתה מצד אמה היוותה את הבסיס ללהקת הגוספל, "דרינקארד סינגרס" , שהצליחה בסוף שנות ה-50 והיוותה קרש קפיצה לעוד אמנים מצליחים ממשפחתה של וורוויק.
כבר כילדה צעירה החלה וורוויק לשיר גוספל בכנסייה בניוארק ובגיל שש שרה סולו בפעם הראשונה.
הופעות הטלוויזיה הראשונות שלה היו באמצע שנות ה-50 בתחנות טלוויזיה מקומיות בניו ג'רזי ובניו יורק והיא הופיעה בהן כחברה ב"דרינקארד סינגרס".
וורוויק גדלה בשכונת מעמד הביניים רב-גזעית.
בראיון טלוויזיוני ב-2002 היא ציינה כי שכונת איסט אורנג' הייתה, פשוטו כמשמעו, "האומות המאוחדות" של השכונות והיו ברחוב שלה "כל לאום, כל אמונה וכל דת".
וורוויק לא נפגשה בהיבטים קשים של חוסר סובלנות גזעית ושל אפליה עד אשר החלה להופיע כזמרת מקצועית ברחבי ארצות הברית.
היא סיימה את לימודי התיכון שלה בבית הספר התיכון "איסט אורנג'" וקיבלה מלגה מוזיקלית בקולג' הארט למוזיקה שבהרטפורד, קונטיקט (בו גם קיבלה ב-1973 תואר דוקטור בחינוך מוזיקלי).
בעת שהייתה בתיכון הייתה וורוויק חלק מהרכב נשי שנקרא "הגוספלירס" (מאוחר יותר החליף ההרכב שם ל"Sweet Inspirations") שהופיע מדי פעם בתחרויות חובבים בתיאטרון אפולו שבהארלם.
באחת ההופעות הללו נתבקשו במפתיע לשמש כלהקת רקע קולית להקלטה של הסקסופוניסט סם טיילור.
הייתה זו התחלתה של קריירה ארוכה ומוצלחת להרכב זה כלהקת רקע נשית בהקלטות של אמנים רבים.
באחת מההקלטות הללו, הקלטה של הדריפטרס לאלבום שיצא ב-1962, הבחין ברט בכרך בקולה הייחודי של וורוויק.
בראיון במגזין טיים ב-1967 אמר בכרך: "הייתה לה עוצמה בלתי רגילה ובה בעת עדינות, בעת ששרה ברכות - כמו אונייה מיניאטורית בתוך בקבוק.
מבחינה מוזיקלית היא לא שיחקה על "הצד הבטוח".
איזה רגש שהייתי יכול לקבל!
ואיזו מורכבות, בהשוואה לזמרות הפופ הרגילות".
בכרך ביקש ממנה להקליט דמו של שיר שהיה מיועד ללהקת הבנות השירלס.
כשנשיאת חברת "תקליטי ספטר" (Scepter Records), פלורנס גרינברג, שמעה את ההקלטה היא אמרה לבכרך: "שכח מהשיר, תשיג לי את הנערה".
וורוויק חתמה חוזים במקביל עם חברת ההפקה של בכרך ודייוויד ועם תקליטי ספטר.
החוזה אפשר לבכרך חופש מוזיקלי בבחירת השירים ללא התערבות הנהלת חברת התקליטים.
ב-1963 יצא לאור אלבום הבכורה של וורוויק, "Presenting Dionne Warwick".
הסינגל הראשון שהוציאה וורוויק היה, "Don't Make Me Over", שיצא לאור בתקליטי ספטר בנובמבר 1962. השיר הגיע למקום ה-21 בבילבורד הוט 100 ולמקום החמישי במצעד הרית'ם אנד בלוז.
לאחר הצלחתו היחסית של הסינגל היא יצאה לסיבוב הופעות מוצלח בצרפת.
היא שרה גם באולם האולימפיה והמבקרים הצרפתים קשרו לה כתרים כמו "הפנינה השחורה של פריז".