tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא תרגם את יצירותיהם של שארל בודלר, גי דה מופאסנאן, וולטר, ז'אן-ז'אק רוסו וגרהרט האופטמן.
הטון הבסיסי בשירתו היה תחושת הבדידות וחוסר התקווה.
בתרגום לעברית לפי סדר המקור
שירים מהצעיף האדום ועד לנעלי ששת האבזמים.
דיונים עם אלוהים ; 1911
סיפורים קצרים ; בקשצ'בה, 1915
שירים על המלחמה הגדולה ; 1918
שירים מאת זולטאן שומיו ;1919
הנסיכה מילונגה טנגו (רומן, 1924)
קטעים מיצירותיו של וולטייר; 1932
שירים נבחרים מאת זולטאן שומיו ; 1937
שירים נבחרים מאת זולטאן שומיו ; 1958
ספר פתוח / הכתיבה הסודית.
שירים נבחרים מאת זולטאן שומיו ; 1962
הפכי את חצאיתך על עיניי; 1972
חיים אחרים (אמנות) במרחב אחר ; עבר ועתיד - האוניברסיטה העברית בירושלים, 2009 (הגר)
זולטאן זלק ( במקור זֶלְקוֹבִיץ', בהונגרית: Zelk Zoltán; ארמייהאיפלווה; 18 בדצמבר 1906 – בודפשט, 23 באפריל 1981) היה משורר וסופר יהודי-הונגרי ניצול שואה, זוכה פרס באומגרטן, פרס אטילה יוז'ף (פעמיים) ופרס קושוט (פעמיים), חבר לאחר מותו באקדמיה לספרות דיגיטלית מאז 2012.
זולטאן זלק נולד במשפחה יהודית כבנם של חזן יהודי עני, ארמין זלקוביץ' ומריה הרשקוביץ'.
הוא איבד את אביו מוקדם בחייו.
למד בבית ספר בעיר מישקולץ, אך לא סיים את לימודיו.
הוא היה גם שוליה לזמן מה, אך לא למד שום מקצוע.
הוא חווה את אובדן שטחי הונגריה בטרנסילבניה לאחר מלחמת העולם הראשונה, בגיל 13. משנת 1921 עבד בסאטו מארה.
הוא נסע לבודפשט בשנת 1925, והפך שם חבר בתנועת הפועלים הסוציאליסטים והכריז על עצמו כקומוניסט, אף על פי שלדבריו הוא לא הכיר את האידאולוגיה של מרקס, או של אנגלס או של לנין.
מצויד במורשת העתיקה של השפה ההונגרית העשירה של אזורי ארמלק ופרטיום, התחיל לכתוב שירים רבי רושם ללא דברי חספוס ושפה גסה.
הוא גורש לרומניה בשנת 1927, משם ברח במהרה בחזרה להונגריה.
בשנת 1928 הופיע לראשונה שירו בכתב העת הספרותי החשוב ניוגט.
כרך השירה הראשון שלו פורסם בשנת 1930 בשם "הדם פורץ משורש כף ידך", עליו כתב ביקורת הערכה חיובית המשורר ההונגרי-יהודי הגדול מיקלוש רדנוטי שניספה בשואה.
זלק הכיר את הדור השני של כתב העת ניוגט, כולל את אטילה יוז'ף, והם קיבלו אותו לחברתם במהירה.
הוא נעצר בשנת 1937 אך שוחרר בהתערבות השדולה של החוג הספרותי.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה כיהודי גויס לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ונשלח לחזית באוקראינה, הוא הצליח לשרוד (1942–1944).
עם זאת, במהלך כיבוש הונגריה על ידי הוורמכט, הוא נאלץ להסתתר בדירתה של אשתו, אירן בטורי, בזוגלו.
הוא היה משורר מוערך במשטר הקומוניסטי.
הוא לא ידע את המצב האמיתי, על כן כתב שירי הלל להאדרת שמם של סטלין ומתיאש ראקושי.
הוא זכה בפרס באומגרטן בשנת 1948, בפרס קושוט בשנים 1949 ו-1954, ופרס אטילה יוז'ף בשנים 1951 ו-1974. הוא הקים מגזין לילדים בשם קישדובוש (1952–1956) שפירושו "המתופף הקטן" (Kisdobos), ובו פרסם גם שירי ילדים משלו.
בשלב זה כבר היה מודע לפשעי הקומוניזם והפך לתומך נלהב של המרד ההונגרי בשנת 1956.
הוא נידון לשלוש שנות מאסר לאחר כישלון המרד, אך שוחרר ב־15 באוקטובר 1958, בעקבות חנינה.
עם זאת, הדבר לא היה יכול מילא אותו בשמחה: אשתו נפטרה שבוע לפני שחרורו, ואמו שכבה על ערש הדווי ונפטרה למחרת שחרורו.
זו הייתה נקודת השפל בחייו של זלק, אך עידן חדש החל בליריקה שלו.
בשנת 1963 פורסם כרך השירה שלו "הכינור שניצל מהאש", ובתוך כרך השירה שיר אבל לאשתו (שחף).
משנת 1964 כתב רישומים, הערות וכדומה למגזין הספרותי "חיים וספרות" (Élet és Irodalom), ובין 1965 לבין 1967 כתביו הופיעו גם במגזין טוקור (מראה).
לאחר מות אשתו, אהבות או מערכות היחסים שלו שנחשבו לאהבה, התחלפו לעיתים קרובות.
בסוף שנות השישים פגש את ההיסטוריונית הספרות ארז'בט שינקה שהייתה צעירה ממנו ב-25 שנה.
הוא התחתן איתה ומצא בה בת לוויה נאמנה, שהפכה גם למטפלת במשורר שחלה לעיתים קרובות בזקנתו.
הוא נפטר ב־23 באפריל 1981 בבודפשט.
הדם פורץ משורש כף ידך ;1930
ארבעה נוודים וסיפורים אחרים; 1947
שיר נאמנות והכרת תודה 1949
הוא הפקיד את הכרוב אצל העז 1954
סיפור על סייח שעדיין אין לו פרסה 1954
שירים חדשים; פיקציה, בודפשט, 1963
שירים נבחרים; ספרות, בודפשט, 1964
השמים רותחים; Seeder, Bp., 1967 + רשומה
במרחק בלימה; בדיוני, עמ', 1973
כרקדני חבלים; בדיוני, עמ', 1975
סיפור על הסייח הקטן ורבים מחברינו האחרים; Móra, Bp., 1975
שמיים סמויים; גרוס ארנולד עם תחריט; ספרות, Bp., 1976 (חוברות מיקרוקוסמוס)
מי אלוהים לא אוהב; בדיוני, עמ', 1976
זלק זולטאן 70; עורכת, תוכנית.
Tibor Szántó; דירר ני., גיולה, 1976
שחף; ספריית מחוז בקש, בקשצבה, 1978
מותי היומיומי; בדיוני, עמ', 1979
נסיעה ראשית לחיים שלאחר המוות; ספרי קוסמוס, עמ', 1980
(שם הסרט, תפקיד, שנת הצגת)
דיולה האביר בחורף ובקיץ, אנדור בירו, 1970
פרס רוברט גרייבס (השיר היפה ביותר של 1971)
זולטאן ואגו (במקור וייס, בהונגרית: Vágó Zoltán; פאסטו, 26 בדצמבר 1892 – 2 בספטמבר 1976) היה כדורגלן ומאמן כדורגל יהודי-הונגרי.
אחיו הצעיר של אנטל ואגו (טוני) כדורגלן נבחרת הונגריה שנרצח בשואה.
זולטאן שיחק במועדון ההתעמלות טרזווארוש 15 משחקי ליגה בליגה הראשונה בהונגריה בין השנים 1910 ל־1913 ולאחר מכן תקופה קצרה במ.ט.ק.
קריירת המשחק שלו כשחקן נקטעה על ידי מלחמת העולם הראשונה.
כקצין מילואים הוצב בחזית האיטלקית, שם נורה בזרועו ונפצע קשה.
חייו במגרשי הכדורגל המשיכו כמנהל ספורט וכמאמן.
ואגו אימן בשצ'צ'ין (אז גרמניה) משם עברה המשפחה לרואן שבצפון צרפת.
בשנת 1936 הוא אימן חצי עונה את קבוצת הכדורגל של שלגוטריאן.
בעונת 1936–1937 אימן את קבוצת הכדורגל סנט אטיין בצרפת.
לאחר מלחמת העולם השנייה בין השנים 1945–1946 הוא אימן את קבוצת מ.ט.ק.
בודפשט, איתה ניצח ב-18 משחקים מתוך 37, 6 תוצאות תיקו ו-13 הפסדים.
לאחר מכן אימן קבוצות הונגריות קטנות יותר.
לאחר שאימן את קבוצת סנט אטיין הוא חזר עם משפחתו להונגריה.
ואגו ורעייתו שרדו את השואה בגטו בודפשט.
בתם ז'וזאנה עבדה באויפשט, אך גורשה תחילה לאושוויץ ולאחר מכן למאוטהאוזן, שם שוחררה ושרדה את השואה.
בנם, קארוי, נשאר בצרפת התחתן ועבד כמהנדס כימיה.
בשנת 1942 נשלח קארוי על ידי הנאצים למחנה הריכוז דראנסי שליד פריז.
משם נשלח לסוביבור ואחר כך לאושוויץ, שם ניספה בשנת 1943.
לזולטאן משפחה בישראל מתגוררים בנתניה לשם משפחה וייס
זולטאן לייטנר, (שמו הספרותי: זולטאן לייטנר-לוקאץ'; בהונגרית: Leitner Zoltán; אוראדיה, 1896 – מחנה ריכוז אושוויץ 1945) היה סופר, מתרגם ועורך הונגרי-יהודי מאזור טרנסילבניה.
לייטנר תרגם להונגרית את ספר הנוער "חלומות הילדוּת" של הסופר האורתודוקסי הרמן שוואב מפרנקפורט (1915), תרגם את ספרו של ס.
(בודפשט, 1917), את "אל נקמות" של הסופר שכתב ביידיש שלום אש.
רומן (1919) שהומחז באותו שם והועלה בארץ ישראל בשנת 1922 ב"תיאטרון עברי בא"י"; בבימויה של אסתר איזביצקי).
הוא היה גם העורך האחראי של השבועון היהודי "מזרחי".
בין שתי מלחמות העולם הופיעו מאמרים של לייטנר ב"יומן אוראדיה" ובעיתון היהודי בשפה ההונגרית אוי קלט (מזרח החדש) בקלוז'-נאפוקה.
הוא היה העורך והמייסד של הסדרה של ספריית הרנסנס היהודי, וכנשיא והמנהל בפועל בעיר אוראדיה של "האגודה הלאומית היהודית בטרנסילבניה", הצטרף לתנועות הציבוריות.
הוא היה העורך של העלון "המיעוט היהודי" (1928) שהופיע זמן קצר ולאחר מכן היה העורך האחראי של השבועון היהודי "עמנו" (1929-1940).
את ההיסטוריה של יהודי עיר הולדתו כתב בספר הזיכרון של תלמידי אוראדיה הוותיקים (1937).
הוא כתב הקדמה לספרו של בלה מזאי: אבות וגיבורים (אוראדיה, 1938).
בשואה נשלח כנראה למחנה הריכוז אושוויץ ונרצח שם.
(דבר הקדמה מאת נחום סוקולוב, אוראדיה, 1930); * מאתיים שנה בשירות ההומניזם (היסטוריה של עמותת הצדקה היהודית באוראדיה.
(הערות מסע באיטליה, ללא ציון שנה).
זולטאן קורדה (במקור קלנר, בהונגרית: Korda Zoltán; פוסטהפאסטו (בשמו היום: טורקווה), מחוז יאס-נאג'קון-סולנוק, 3 ביוני 1895 – הוליווד, קליפורניה, ארצות הברית, 23 באוקטובר 1965) היה במאי קולנוע יהודי-הונגרי-אמריקאי.
אחיהם של במאי הקולנוע והמפיק אלכסנדר קורדה והצייר ותפאורן וינסנט קורדה.
זולטאן קורדה נולד במשפחה יהודית כבנם של הנריק קלנר, פקיד נושא משרה כמנהל אחוזה ושל ארנסטינה וייס.
אֶחיו היו שאנדור (אלכסנדר) קורדה הבכור ווינסנט קורדה, שנודעו שניהם כבמאים בתעשיית הקולנוע.
אביו חלה בשנת 1906 בדלקת התוספתן.
מחלתו אובחנה לא נכון והוא הועבר מטורקווה לבודפשט בחשד לדלקת הצפק, אך מאמצי הרופאים היו לשווא והנריק קלנר נפטר.
זולטאן ואחיו אלכסנדר עבדו בהונגריה ובבריטניה.
זולטן יצר בין 1918 לבין 1920 בהונגריה, ובשנת 1927 בגרמניה הסריט סרט אילם.
עם זאת, ההצלחה האמיתית הראשונה שלו הייתה "Sanders of the River", שנעשה בבריטניה בשנת 1935. בשנת 1937, יחד עם רוברט פלהרטי קיבל את פרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל ונציה עבור סרטו Elephant Boy.
הוא צילם כמה סרטי מלחמה באפריקה ובאסיה.
בשנת 1940 הצטרף לאחיו, אלכסנדר קורדה בהוליווד.
שם הפיק את הסרט "הגנב מבגדאד" כמפיק.
את שארית חייו בילה בביתו שבדרום קליפורניה, אך עדיין צילם סרטים כמו דרמת מלחמת העולם השנייה משנת 1943 עם המפרי בוגרט.
שני בנים נולדו להם, ניקולס (15 בינואר 1945–8 באוקטובר 2018) ודוד.
הסיפור ההרפתקני של המשפחה נכתב על ידי מיכאל קורדה ביצירתו בשם "בני המזל".
בשל בריאותו הרופפת (סבל משחפת) נאלץ זולטאן קורדה לפרוש בשנת 1955. הוא נפטר בשנת 1961 בהוליווד לאחר מחלה ממושכת.
הובא למנוחות בבית העלמין בהוליווד.
זולטאן ואש (בהונגרית: Vass Zoltán; ליפה, 14 בספטמבר 1898 – קלוז', 13 ביוני 1970) היה רופא יהודי-הונגרי -רומני, טרנסילבני, רופא שיניים, סופר רפואי, מנהל בית חולים, פרופסור באוניברסיטה.
זולטאן ואש נולד במשפחה יהודית ואת לימודיו התיכוניים סיים בעיר ארד ב-1917. הוא קיבל את התואר דוקטור לרפואה ב-1923 באוניברסיטת פרדיננד הראשון בקלוז' (שמה היום בהונגרית: Babeș–Bolyai Tudományegyetem, ברומנית: Universitatea Babeș-Bolyai, בקיצור BBTE) הוא קיבל את ההסמכה שלו לאחר מכן ברפואת שיניים במרפאת השיניים באוניברסיטה.
במהלך אותה תקופה ולאחריה, הוא היה מתמחה ולאחר מכן מרצה ועוזר רופא אצל פרופסור בילאשקו (1923–1931), ובמקביל ניהל פרקטיקה פרטית.
בין השנים 1931-1944 היה הרופא הראשי של מחלקת השיניים של בית החולים היהודי בקולוז'וואר.
הוא שיכלל את כישוריו ברפואת שיניים בבודפשט, בציריך ובוינה.
הוא היה חבר באגודה הרפואית פאול ארליך.
ואש גורש במאי 1944 למחנה ריכוז, הצליח לשרוד, חזר הביתה מאושוויץ-בירקנאו ופתח מחדש פרקטיקה פרטית בקלוז'.
בעת הקמת אוניברסיטת באבש-בויאי מונה לפרופסור בפקולטה לרפואת שיניים ומשנת 1948 היה גם מנהל בית החולים היהודי במשך שנה אחת.
בין השנים 1950-1961 עבד במרפאת השיניים של משרד התחבורה בקלוז', במקביל מ-1959 ועד פרישתו (1961) היה מנהל מחלקת השיניים של הפוליקליניקה מס' 1.
תחומי המחקר שלו היו מבני שיניים, טיפולי שורש, כתרי חרסינה, זיהומים מוקדיים ותאונות ברפואת השיניים.
ואש השתלב בשלב מוקדם בעבודת העריכה של כתבי עת שונים לרפואת שיניים.
בשנת 1925, הוא היה חבר בוועדת המערכת של כתב העת "סקירת רפואת השינייים" (ברומנית: Revista Stomatologică, בהונגרית: Stomatológia Szemle ; עורך כתב העת משנת 1927 ועד לסגירתו (1940).
חבר מערכת בכיר ועורך של המוסף "רפואת שיניים" של כתב העת "הסקירה הרפואית" (1929–1937).
מחקריו פורסמו בנוסף לנ"ל גם ב:
סקירת רפואת השיניים של בודפשט,
זולטאן פאברי (במקור פורטקוביץ', בהונגרית: Fábri Zoltán; בודפשט, 15 באוקטובר 1917 – בודפשט, 23 באוגוסט 1994) היה במאי קולנוע ובמאי תיאטרון הונגרי זוכה שלוש פעמים בפרס קושוט, שחקן, מעצב תפאורה, תסריטאי, מרצה באוניברסיטה, צייר, גרפיקאי.
פאברי נולד בבודפשט כבנם של מיהאי בלה פורטקוביץ' (1889-1959) ושל אולגה מאריה גְרֶבֶּר.
הוא גדל בפרנצווארוש (רובע 9 של בודפשט) והתכונן להיות צייר.
סיים את המכללה לאמנויות יפות בשנת 1938, אך התעניינותו פנתה למשחק.
סיים את לימודיו באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע בשנת 1941. הוא היה תלמיד שנה ב' כשהתקבל על מלגה כחניך במאי בתיאטרון הקומדיה של בודפשט.
בשנים 1941 עד 1943 עבד בתיאטרון הלאומי של בודפשט כשחקן, מעצב תפאורות ומנהל במה.
בשנים 1943 עד 1946 היה חבר בתיאטרון הקומדיה של בודפשט.
בשנים 1946 עד 1948 עבד ב"תיאטרון האמנים" (Művész Színház).
בשנת 1948 היה הבמאי של התיאטרון הלאומי של בודפשט למשך עונה אחת, וב-1949 היה מנהל ה"תיאטרון הפיאונירים" (Úttörő Színház) גם כן למשך עונה.
בשנת 1950 הצטרף ל"מפעל הסרטים הוניה" (Hunnia Filmgyár), שם היה תחילה מנהל אמנותי עד 1952 ובמאי קולנוע משנת 1952. פאברי נבחר לנשיא "האיגוד ההונגרי לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה" בשנת 1958 וכיהן בתפקיד עד 1981, ולאחר מכן הפך לנשיא כבוד.
הוא לימד באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע משנת 1970. אלמנתה הייתה השחקנית נעמי אפור (1918–2005), אחותו של זולטאן וארקוני.
פסטיבל הסרטים הבינלאומי של לוקרנו, פרס מיוחד, (החושך ביום) (1964)
פסטיבל הסרטים הבינלאומי של ונציה, פרס יוניקריט, (עשרים שעות) (1965)
פסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה, הגרנד פרי (עשרים שעות) (1965)
פרס מיוחד לפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה, (141 דקות מהמשפט שלא הסתיים) (1975)
פסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה, הגרנד פרי (חותם חמישי) (1977)
פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, דוב הכסף, (רקוויאם) (1982)
הצלב האמצעי של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה (1992)
במקרה של במאי קולנוע ואלו שעוסקים בקולנוע, לעיתים קרובות קורה שהם מופיעים כהבזק בעבודתם או עבודת עמיתיהם הבמאים.
עם זאת, הוא מילא תפקיד ראשי בסרט הפולחן של הבמאיי פטר בצ'ו, "העד" (הוא גילם את תפקיד השר זולטאן דניאל).
זולטאן רונאי נולד במשפחה יהודית, למד בתיכון בבודפשט ולאחר מכן החל משנת 1898 ללמוד בפקולטה למשפטים וכן מדע מדינה באוניברסיטת בודפשט (היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל דוקטור במשפטים וב-1908 את רישיון עורך הדין.
לאחר מכן פתח משרד עורכי דין בבודפשט, בכתובת Váci körút 21 (היום: Bajcsy-Zsilinszky út).
לפני מלחמת העולם הראשונה הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP), היה הנציג המשפטי של כמה איגודים מקצועיים, כתב מאמרים עבור היומון נפסבה ו"סוציאליזם", כמו גם לכתב העת למשפטים, והיה חבר בחוג גליליאו.
ב-22 בינואר 1919 מינתה אותו ממשלת מיהאי קארואי לפרופסור מן המניין באוניברסיטת בודפשט והיה עליו ללמד מדע המדינה.
בשל חילוקי דעות בין הפקולטה לשרת התרבות, רונאי הושבע בפני מועצת השרים (ממשלה) ב-4 בפברואר, אך לא הייתה לו הזדמנות ללמד בשל התפקד הפוליטי שקיבל על עצמו.
בממשלת ברינקי הפך לצד דיולה פיידל מזכיר מדיני (סגן שר) לעבודה ולרווחה בפברואר 1919. עם הקמת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית ב-21 במרץ ועד 24 ביוני היה קומיסר העם לענייני משפט (שר המשפטים).
הוא פיתח את חוקת הרפובליקה, הקים וארגן את רשת בתי המשפט המהפכניים, וגם הסדיר ופיקח על פעולתם.
ביום הכרזת הרפובליקה, הוא עדיין התנגד, אך מאוחר יותר קיבל את איחוד שתי מפלגות העובדים (הסוציאל-דמוקרטית והקומוניסטית).
ב-23 ביוני האספה הלאומית של המועצות (סובייטים) בחרה בוועד הניהול המרכזי של הרפובליקה, שגם הוא הפך בו לחבר.
הוועדה המסדרת בחרה מחדש את קומיסרי העם למחרת, ורונאי מונה לסגן קומיסר העם לענייני פנים (סגן שר הפנים) בנוסף, החל מה-29 ביוני 1919, עמד בעצם גם בראש הקומיסריאט העם למשפט במקום פטר אגושטון (שוב שר המשפטים).
במשך 133 הימים של הרפובליקה הוא השתייך לזרוע המרכזית של ז'יגמונד קונפי, גיסו.
לאחר נפילת הרפובליקה, ממשלת פיידל מינתה אותו למזכיר מדיני לענייני פנים (סגן שר הפנים), אך הוא לא נכנס לתפקיד, והיגר לווינה, שם הפך לאחד ממנהיגי "קבוצת האור" לצד וילמוש בהם וקונפי.
הוא כתב מספר מאמרים עבור עיתון המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית, ה-Der Kamp, ופרסם גם בשם הבדוי זולטאן ואנדור בנפסבה ובסוציאליזם.
במאמריו הוא מתח ביקורת על המשטר של מיקלוש הורטי בהונגריה ועל הסוציאל-דמוקרטים ההונגרים.
בינתיים נתבע מספר פעמים בהונגריה.
לאחר הדיקטטורה הפרולטרית, המינויים שנעשו בתקופה שלאחר מהפכת החרציות בוטלו, כלומר ההחלטה שהכריזה על מינויו כפרופסור באוניברסיטה ברוני כבלתי חוקית ואסרה עליו להחזיק בתואר פרופסור באוניברסיטה.
בשנת 1921 הצטרף רונאי לקבוצה ההונגרית של מה שכונה "הבינלאומי שניים וחצי".
לאחר תבוסת מרד שוצבונד, הוא עבר מווינה לפראג ולאחר מכן לציריך, לימים התגורר בבלגיה, שם עבד אצל פרידריך אדלר במזכירות האיגוד הבינלאומי לפועלים סוציאליסטיים (SZMI) וערך את עיתונו, International Information.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, בין השנים 1934–1938, החל שוב לכתוב מאמרים ל"סוציאליזם", והיה ראש הטור בעיתון.
הוא התאבד לאחר הפלישה הגרמנית לבלגיה.
רונאי היה מזכיר ומרצה בחברה למדעי החברה ובבית הספר החופשי למדעי החברה.
(החברה למדעי החברה הוקמה ב-23 בינואר 1901, והתפרקה בתחילת 1919 במקביל להגירתו של אוסקר יאסי והפסקת הופעתו של כתב העת של למדעי החברה בשם "המאה העשרים" (Huszadik Század)).
רונאי התקבל בשנת 1908 לתא הבונים החופשיים של מרטינוביץ', אותו עזב בשנת 1918.
אביו היה ברנאט רונאי (1847–1918) (רוזנטל עד 1882), סוחר יליד קישקונפלדיהאזה ושל אילונה קישפאלבי (1855–1943) (קליין עד 1878), ילידת משפחה יהודית גם היא.
לזולטאן היו שני אחים: שאנדור רונאי וארז'בט רונאי, אשתו השנייה של ז'יגמונד קונפי.
ב-8 ביולי 1918 בבודפשט, נשא זולטאן רונאי את פלורה פּייזנר, מורה, בתם של איגנץ פּייזנר ושל ברתה וייס.
זכות בחירה אוניברסלית ואויביה (1901)
איזון המדיניות החברתית ההונגרית (1908)
מאבק גזעי והיווצרות מדינה (1909)
סוגיית חבר המושבעים והרפורמה של חבר השופטים ההונגרי (1913)
זולטאן סאנטו (במקור שרייבר, בהונגרית: Szántó Zoltán; נג'קניז'ה, 17 בדצמבר 1893 – בודפשט, 26 במרץ 1977) היה דיפלומט יהודי-הונגרי, פוליטיקאי קומוניסטי, שר בלי תיק בממשלת אימרה נאג' השלישית.
זולטאן סאנטו נולד במשפחה יהודית.
אביו שאנדור שרייבר היה קצב, אמו הייתה סלינה גינסברגר.
בשנת 1908 הצטרף כשוליית נגר לתנועת הנוער של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP).
הוא התכונן במקור לקריירה רפואית, אך פרוץ מלחמת העולם הראשונה מנע ממנו להמשיך את לימודיו.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר לקצינים בשנת 1914 ולאחר מכן נשלח לחזית המזרחית, שם נפל בשבי הרוסי בשנת 1916, במחנה השבויים בא בקשר עם התנועה המהפכנית הרוסית.
בקיץ 1918, שוחרר מהשבי והותר לו לחזור הביתה, להירשם לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
הוא הפך במקביל למפקד פלוגה של הצבא בבודפשט.
במהלך מהפכת החרציות, הוא ופלוגתו צידדו ב"מועצה הלאומית ההונגרית" ומילאו תפקיד פעיל בהגנה על הגשרים על הדנובה.
סאנטו היה אחד הראשונים שהצטרפו למפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP) בנובמבר.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה מפקד גדוד של הצבא האדום וקומיסר פוליטי חטיבתי.
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית היגר לאוסטריה.
ב-11 ביוני 1919, בבודפשט, כסטודנט לרפואה עדיין, התחתן עם שרה טרק, גם היא הייתה סטודנטית לרפואה, בתם של וילמוש טרק ושל רוזה פרידמן.
סאנטו השתתף בארגון מחדש של ה-KMP, הפך לחבר חליף בוועד המרכזי של המפלגה בשנת 1926 וחזר להונגריה בהוראות המפלגה באותה שנה.
הוא נעצר בבית בשנת 1927 ונידון ל-8 וחצי שנות מאסר.
לאחר ריצוי עונשו היגר למוסקבה בשנת 1935, שם ייצג את ה-KMP באינטרנציונל הקומוניסטי (הקומינטרן).
במהלך מלחמת העולם השנייה ערך את שידורי רדיו קושוט שהוקם במוסקבה.
הוא חזר להונגריה בשנת 1945 והיה חבר באספה הלאומית הזמנית.
ב-3 בנובמבר 1956, כאשר הוקמה ממשלתו השלישית של אימרה נאג', מונה לשר בלי תיק בממשלה.
בעקבות ההתערבות הסובייטית קיבל מקלט מדיני עם משפחתו בשגרירות יוגוסלביה בבודפשט.
במשפטו של אימרה נאג' העיד נגד אימרה נאג' כעד מטעם התביעה ולכן לא הוגשה נגדו תביעה.
סאנטו פרש לגמלאות בשנת 1958 וחי בפנסיה עד מותו.
תביעה, מנקודת המבט של חמישים שנה 1978 (עובדות ועדים)
אחיו היו בלה סאנטו, רז'ה סאנטו וגיזלה סאנטו.
זולטאן ולנשטיין (בהונגרית: Wallenstein Zoltán; טארקאן, 19 בפברואר 1898 – בודפשט, 24 בספטמבר 1944) היה רב, הרב של קומארום, ואחר כך של פץ', דוקטור למדעי הרוח, סופר תאולוגי.
זולטאן ולנשטיין היה בנם של איגנץ ולנשטיין (1870–1940) סוחר כללי עצמאי, ושל רוזליה (ריזה) קראוס (1874–1938).
הוא למד תחילה בגימנסיה הראשית בקומארום ואחר כך סיים בבית המדרש לרבנים בבודפשט.
לאחר מכן היה תלמיד בבית המדרש לרבנים בברלין (Rabbinerseminar für das orthodoxe Judentum), בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות (Hochschule für die Wissenschaft des Judentums) ובאוניברסיטת פרידריך וילהלם.
הוא נחנך כדוקטור למדעי הרוח באוניברסיטת בודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד) ב-1921 וקיבל סמיכה לרבנות בבודפשט באותה השנה.
בשנת 1920, בטרם סיום את לימודיו, נבחר פה אחד לרב של קהילת קומארום.
אולם כניסתו לתפקיד נערכה רק לאחר קבלת הסמיכה לרבנות שנה לאחר מכן.
כבר בשנים הראשונות לפעילותו קיבל הזמנות מכמה קהילות יהודיות גדולות יותר ובשנת 1923 נענה להזמנת הקהילה היהודית של פץ', שם נבחר לרב הראשי של הקהילה.
הוא זכה להכרה ולפופולריות בין-דתית לאומית בממלכת הונגריה באמצעות כישרון הדרשה והנאום שלו.
עקב מחלתו הקשה טופל במשך חודשים בבית החולים סנט רוקוש בבודפשט.
אשתו הראשונה: מריה (מיצי) ולנשטיין (פץ' 1908 כנראה נפטרה בגיל צעיר)
אשתו השנייה: בורבאלה וידור (קודם וייסנשטיין) (מישקולץ, 1915 – אונטריו קנדה, 1992)
ילדיו: ואיבאן ולנשטיין (מאשתו הראשונה), אווה ולנשטיין (מאשתו השנייה)
אחיו: ד"ר ארפאד ולנשטיין, לאסלו ולנשטיין, אנדרה ולנשטיין.
מקורות מזמוריו של שמעון פצ'י (בודפשט, 1921)
בני ישראל ברומא בתקופה הראשונה של האימפריה הרומית בהארת הספרות המסורתית העברית (בודפשט, 1921)
לתולדות אגודת הנשים היהודיות בפאפה (פאפה, 1925)
תוספות לתולדות הקהילה היהודית בפץ' (פץ', 1926)
ספר זיכרון ליובל המאה לחברה קדישא בץ' (פץ', 1928)
כתביו הנוספים ראו אור ב:
זולטאן הורבאט (בהונגרית: Horváth Zoltán; 25 באוקטובר 1900, בודפשט – 15 בנובמבר 1967, בודפשט) היה עיתונאי, מתרגם, היסטוריון יהודי-הונגרי.
זולטאן הורבאט נולד במשפחה יהודית כבנם של גזה הורבאט (1863-1925), מנכ"ל "כרוז החדשות הטלפוני" ושל פאולינה מורטון.
(מטרתו של כרוז החדשות הטלפוני הייתה מתן שירות חדשות המהיר ביותר שניתן היה אז להעלות על הדעת, כך שניתן היה לשמוע חדשות בטלפון שנקראו לתוך מיקרופון בודד בו זמנית בכמה חלקים שונים של העיר בודפשט).
ב-1916 הפך זולטאן הורבאט לחבר ב"איגוד הלאומי של הפקידים" וחבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית.
בחודש דצמבר 1919 היגר לווינה והצטרף ל"קבוצה אור" (Világosság-csoport).
הוא חזר להונגריה במהלך שנות ה-20, התחתן עם מרתה מולנר (אחרי גירושיהם מרתה שארקזי), בתם של הסופר פרנץ מולנר והעיתונאית מרגיט וסי (בתו של העיתונאי יוז'ף וסי), ב-21 במרץ 1926. בנם, אדם הורבאט, נולד ב-1930. מאוחר יותר התגרשו ומרתה הפכה לאשתו של הסופר היהודי-הונגרי ג'ורג' שארקזי שניספה לאחר מכן בשואה.
זולטן הורבאט עבד אז כעיתונאי וכמתרגם (תרגם להונגרית את יצירותיהם של שטפן צווייג, קונרד פרדיננד מאייר, אריך קסטנר) ובמקביל הקדיש את זמנו לכתיבת יצירות היסטוריות.
הוא היה העורך של סדרת הרומנים הקלאסיים של "הוצאת הספרים גריל" (Grill Könyvkiadó).
הוא חזר לבודפשט ב-1942, שם היה כתב חיצוני (פרילנס) בעיתון נפסבה, כי בשל יהדותו אסור היה להעסיקו כשכיר, והצליח לשרוד את השואה, משנת 1945 עמד בראש מדור מדיניות החוץ של העיתון.
אחרי מלחמת העולם השנייה הצטרף למנהיגות הלאומית של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ונאם נאום אישום ותביעה פוליטי בשם המפלגה במשפט פושע המלחמה בלה אימרדי, שר האוצר הימני קיצוני ואנטישמי של ממשלת הונגריה שהוצא להורג לאחר מכן.
מ-1947 עבד כעורך הראשי של העיתון "אור".
ב-1948 מילא תפקיד חשוב באיחוד שתי מפלגות הפועלים ונבחר לחבר ההנהלה המרכזית של ה-MDP בקונגרס המאחד.
עד מהרה מונה לעורך הראשי של נפסבה.
הוא נעצר באשמות מפוברקות ב-1949 ונשלח לכלא, ממנו שוחרר בקיץ 1956. לאחר מכן הפך שוב לעורך הראשי של נפסבה עד פרישתו ב-1 בנובמבר 1956. לאחר מכן עסק רק בהיסטוריוגרפיה.
לקסיקון לתולדות העולם (עם ג'רג' פראגי 1942)
כיצד הפכה ארצות הברית למעצמה עולמית (תרגום עבודתו של מקס זילברשמידט עם בלה רייצר, 1943)
המדיניות של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (1946)
זולטאן הירש, (בהונגרית: Hirsch Zoltán; מוכר בכינוי הליצן זוֹלִי - Zoli bohóc, קרי "זוֹלִי בּוֹהוֹץ"; דומבובאר, 6 בפברואר 1885 – מחנה הריכוז אושוויץ, 1944?) היה ליצן, קומיקאי ושחקן קולנוע יהודי-הונגרי.
זולטאן הירש נולד כילד שלישי במשפחה יהודית מרובת ילדים של סוחר יהודי עני.
עד גיל שלוש טופל במרפאה מיוחדת במחלת הרככת ובשל קומתו הנמוכה, לשווא.
מאוחר יותר עבר עם משפחתו לעיר פץ'.
באוטוביוגרפיה שלו ציין זולטאן חיבה עמוקה לסבו, בעל בית המרזח היהודי הזקן בבאטאסק, שניסה לגונן על נכדו מכל הרוע האנושי שפקד אותו מצד בני גילו עקב קומתו הקטנה.
זולי נאלץ לחכות שנים כדי לעלות סוף סוף לבמה.
עד אז התפרנס כפחח, אך הרגיש שמקצוע זה נכפה עליו.
לבו המשיך לגרור אותו לעולם הקרקס.
ב-1907 החליט לעשות צעד נועז, כשנסע מפץ' לבודפשט.
מסע הרפתקני וקשה החל בחייו של הצעיר הנחוש.
בודפשט, וינה ואמסטרדם היו תחנות בחייו.
זולי חי במחסור גדול פעמים רבות.
נסע עם כלבים מאולפים בערימות קש, קפא מקור וגווע ברעב, אך התמדתו וחריצותו הוכתרו בהצלחה.
משפחתו של הנסיך המלכותי פרידריך הוקסמה מהליצן ההונגרי זולי.
אחרי איטליה, רוסיה (מוסקבה), אנגליה, צרפת, גרמניה ונורווגיה, הופיע גם בדרום אמריקה.
בחו"ל היה מוכר בעיקר בתור מאסטר פִיפְּס (Fips).
זולי הפך מליצן ל"הונגריקוּם" (Hungaricum - סמל לתרבות, ללאומיות ולמאפיינים של הונגריה).
בין 1914 ל-1938 זכה זולי לסיקור עיתונאי נרחב, כולל של מרבית הופעותיו.
הוא לא הובך משאלות פרובוקטיבית של כתבים והשיב עליהן בהומור.
הוא סיפר שהוא שוקל 44 ק"ג, שמספר הנעליים שלו הוא 34 ושגודל הכפפות שלו הוא 6. הוא לא הסתיר אף את התעניינותו בנשים וסיפר שהוא מתכנן נישואים.
זולי החל את הקריירה האמנותית שלו בקרקס של מקס שומאן, עם שותף קטן-קומה.
מאוחר יותר חתם בקבוצה של שישה אמנים בשם Senez.
הוא טייל בכל העולם, ביקר כאמור בדרום אמריקה שלוש פעמים והיה לו חוזה בחו"ל מדי שנה.
רוב הזמן הופיע בקרקס אולימפיה המפורסם בלונדון, שבו היה כוכב.
זולי הופיע גם בבודפשט משנת 1914, תחילה בקרקס האוהלים של אלני, אחר כך בזירה העממית של שמידט.
לאחר מכן מיעט לקבל הצעות מחוץ להונגריה.
הצלחתו הגדולה הייתה באלתורים השנונים שלו.
כתוצאה מ"החוקים היהודיים" האנטישמיים (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי), זולי לא הורשה עוד להופיע בשום מקום משנת 1942 ואילך.
אז פרסם לפרנסתו במהדורה פרטית (כי לא הורשה אחרת) את ספרו "חייו הגדולים של איש קטן" - ספר זיכרונות, בו החיה את קורות חיי ההרפתקאות שלו, את מסעותיו ואת הופעותיו.
הוא ראה כהצלחתו הגדולה ביותר את אותה פעם בה בידר והצחיק (ללא כל תשלום) ילד גוסס במשך לילה שלם.
הוא נכלא עקב המכירה הבלתי חוקית של ספריו, ובשל גודלו הבלתי תקין של הטלאי הצהוב שענד.
כשהוכיחו אותו על כך וחקרו מדוע הוא עונד טלאי צהוב כה זעיר, הוא השיב:
בשנת 1944 גורש למחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ, שם מצא את מותו.
זולטאן הירש זכור עדיין גם מחוץ לעולם הקרקס.
זולי: חייו הגדולים של איש קטן.
זולי הירש הופיע גם בסרטים אילמים:
הרפתקאותיו של מר דובי - 1921
שניים וחצי נוכלים - 1923
דיוקן קרמיקה בפנתיאון של דומבובאר - על קיר הארקדה של חנות הכלבו איבאניץ' בדומבובאר - 2012
הסרט "חייו הגדולים של איש קטן" 1983, שביים פטר גארדוש לזכרו.
זולטאן קאמרר (בהונגרית: Kammerer Zoltán; נולד ב-10 במרץ 1978, ואץ) הוא שייט קיאקים אלוף אולימפי (סידני 2000 ואתונה 2004) זוכה 4 מדליות אולימפיות, מהן 3 זהב, אלוף עולם זוכה 15 מדליות עולמיות מהן 3 זהב ואלוף אירוהפ וכה 12 מדליות אירופיות, מהן 3 זהב.
קאמרר החל לשוט בקיאק בעיר גד מעט לפני 1993. בשנת 1994 עבר למועדון UTE כשייט נוער.
כבר באותה השנה היה במדורגים ב-1000 מטר באליפות הבוגרים.
בשנה שלאחר מכן כבר זכה במדליית ארד ב-1000 מטר באליפות הונגריה לבוגרים.
באליפות העולם לנוער הוא זכה בשלוש מדליות זהב.
ב-1997 הוא הפך לקיאקיסט של מועדון VSE בגיור.
הוא סיים ראשון באליפות אירופה ב-500 ו-1000 מטר.
באליפות העולם זכה במדליית זהב ברביעיות ל-500 מטר.
בשנה שלאחר מכן זכה בשתי מדליות באליפות הונגריה, אך לא הצליח להגיע לאליפות העולם.
באליפות אירופה 1999 בזאגרב זכה במדליית כסף בזוגות ב-500 וב-1000 מטר.
זולטאן קמרר סיים את הקריירה האולימפית באולימפיאדת לונדון (2012), שם זכה במדליית כסף ברביעיות (קאמרר, טוט, קוליפאי, פאומן) ולאחר מכן במדליית ארד באותו ההרכב באליפות אירופה 2013.
צלב אמצעי של מסדר ההצטיינות ההונגרי עם הכוכב (2012)
זולטאן קרמנדי (במקור פרים-Frim, בהונגרית: Körmendi Zoltán; בודפשט, 10 ביוני 1898 – גונסקירכן, תת-מחנה של מאוטהאוזן 1945) היה משורר, סופר, פובליציסט יהודי-הונגרי שניספה בשואת יהודי הונגריה.
קרמנדי היה איש מיוחד במינו שעסק, בנוסף לכתיבה, בסוציולוגיה תיאורית - ענף בסוציולוגיה שעוסק בסקירת חיי החברה ביישובים ובאֵזורים שונים וביחסים שבין יחידות חברתיות שונות.
הוא היה מחברי חוג גלילאו.
זולטאן פרים נולד במשפחה יהודית בבודפשט כבנם של דיולה פרים (1860–1940) פקיד רכבת ושל פרנציסקה שנטאג (Schöntag).
סבו וסבתו מצד אביו היו פרנץ פרים, בורסקאי ורוזה קוהן (כהן), סבו וסבתו מצד אמו היו שלמה שנטאג, בעלים של קרונות תובלה וקרונות נוסעים להשכרה, ורוזליה פרנקל.
זולטאן נרשם לבית הספר למשפטים של האוניברסיטה, אך לא היה יכול לסיים.
הוא השתתף באירועי הרפובליקה הסובייטית ההונגרית כעובד של הקומיסריאט העממי לחינוך ציבורי ולאחר מכן עם לחם גם עם נשק.
לכן נעצר מאוחר יותר עם נפילת הרפובליקה ונאסר עליו ללמוד באוניברסיטאות בממלכת הונגריה.
הוא הפך לפקיד, תוך כדי כתיבת שירה, פרוזה וסוציוגרפיה, ולקח חלק בתנועת הפועלים, לרבות בפעילות "הסיוע האדום" הבלתי חוקי.
ב-1919 נשא בבודפשט את יוליאנה, בתם של שלמה ז'יגמונד וייס ושל זלמה לוי.
אשתו נפטרה ב-1921. ב-25 במרץ 1925 נשא לאישה את בורבלה (ברברה), בתם של יוז'ף פניה ושל גיזלה שייבר.
בנוסף לפרוזה שלו כתב גם שירים.
שירתו עוצבה על ידי המשיכה לתנועת העבודה-התרבותית שהתחוללה באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 ושגשגה במשך יותר מעשור.
בנוסף ל"מקהלות השירה" שלו שנכתבו בסגנון האוונגרד, הוא ניסה גם את הז'אנרים הליריים האינטימיים יותר.
בשנות השלושים, על פי אחד ממאמריו הסוציוגרפיים, "ערך יותר מחמישה עשר אלף ביקורים משפחתיים והיה מעורב בחייהן של שלושת אלפים משפחות לפחות" (משפחות נזקקות שנפלטו מהמעגל החברתי והתדרדרו הן כלכלית והן מוסרית)
כתביו הופיעו בשופרי השמאל ב:
100% (כתב עת ספרותי, אמנותי ופוליטי בניהול מפלגת בקומוניסטים בהונגריה)
נפסבה (שופר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית)
תשובה (Answer) (כתב עת לספרות ומדיניות חברתית)
מילה יפה (Szép Szó) (כתב עת לספרות ולמדעי החברה.
כותביו היו חבר סופרים דמוקרטים עירוני)
ובכתב העת קלנדיה (Kalangya) בוויבודינה (כתב עת ספרותי וביקורתי של הלאום ההונגרי ביוגוסלביה)
קרמנדי פרסם שלושה ספרים בחייו ואחד לאחר מותו:
הרומן שלו "עכשיו אני סולח הכל למריה", (Most már mindent megbocsátok Máriának) שנכתב ב-1933, פורסם רק ב-1963, בפרסום אוסף כל יצירותיו שנאספו.
הוא נלקח לשירות העבודה ב-1943 (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ולאחר מכן, יחד עם עמיתיו לגורל, גורש למחנה הריכוז גונסקירכן, שנפתח באפריל 1945. בדרך כלל נלקחו לשם ברגל אסירים ממאוטהאוזן או ישירות ממחנות עבודת כפייה גרמניות על הגבול.
זולטאן קרמנדי מת במחנה גונסקירכן או - על פי ספרו של סבולץ' סיטה - בבית החולים הצבאי הרשינג (Hörsching) הסמוך מייד לאחר שחרור המחנה (5-4 במאי 1945).
אריחי מראה (סיפורים קצרים, בודפשט, 1934)
במקום רומן (שירים, בודפשט, 1936)
מסעה של טירילי מסביב לעולם (תרגום רומן הנוער של פריץ רוזנפלד, בודפשט, 1933)
ספר תמונות מהכרך (כתבים אסופים, עורך.
זולטאן רדנוטי (בהונגרית: Radnóti Zoltán; בודפשט, 18 בנובמבר 1971) הוא רב נאולוגי, רבה הראשי של ההתאחדות הקהילות היהודיות בהונגריה (MAZSIHISZ) לשעבר נשיא מועצת הרבנים של ההתאחדות, מנהל רבני של הקהילה היהודית של בודפשט, רב הקהילה הדתית של בית הכנסת בית שלום.
הוא סיים את לימודיו ובחינות הבגרות בתיכון ברז'ני דניאל, לאחר מכן למד בבית המדרש לרבנים בבודפשט (ORZSE) ובשנת 1999 קיבל סמיכה לרבנות, ומאז הוא מלמד וראש מחלקה בבית המדרש.
רדנוטי נולד בבודפשט ב-1971, ברחוב מארק יוז'ף (Marek József utca) ברובע 7, שם גדל במשפחה יהודית מתבוללת.
הוא קיבל את תעודת הבגרות במחלקה למתמטיקה של בית הספר התיכון דניאל ברז'ני ברובע 13 של בודפשט.
לאחר חילופי המשטר, בשנת 1991, במהלך מלחמת המפרץ, התנדב לצבא הגנה לישראל, ולאחר מכן החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, תוך כדי לימודים מתקדמים בישיבה בבני ברק.
בשנת 1992 החל את לימודיו בבית המדרש לרבנים בבודפשט.
בשנת 1999 הוסמך לרבנות בבית הכנסת הגדול ברחוב דוהאן.
את שירותו כרב החל כבר בשנות לימודיו, תחילה באויפשט, אחר כך בבית הכנסת ברחוב נאג'פובארוש, ולאחר מכן במישקולץ.
לאחר סמיכתו לרב, הוא נקרא לחזור לרחוב נאג'פובארוש (Nagyfuvaros utca) לכהן שם כרב מוסמך.
הוא כיהן שם ברובע 8 במשך חמש שנים.
משנת 2004 הוא משמש כרב בית הכנסת בית שלום במחוז דרום בודה (לאג'מאנוש).
בנוסף, הוא ממלא שירותי רבנות במישקולץ, מושונמגיארובאר ושופרון מזה שנים רבות.
משנת 2015 מכהן כמנהל הרבנות של הקהילה היהודית בבודפשט.
כרב ראשי הוא מרצה בקביעות על יהדות בכנסים שונים, ונשאל מספר פעמים בתקשורת המודפסת והאלקטרונית כמומחה בנושאי הדת היהודית.
במשך תקופה ארוכה פרסם באופן קבוע את הבלוג היחיד של רב בהונגריה על נושאים אקטואליים הקשורים לדת היהודית, להיסטוריה היהודית, לפוליטיקה ולתרבות.
עד כה, 463 מאמרים שלו פורסמו בבלוג שלו.
המאמרים שלו מופיעים באופן קבוע בפלטפורמות מקוונות ובדפוס (index.hu, 24.hu, Magyar Narancs וכו').
יש לו טור קבוע במגזין "המילה החדשה" (Új Szó) הסלובקית בהונגרית, הוא גם "הרב המקוון" של האתר היהודי Jewish Meeting Point.
משנת 2005 מלמד כתבי קודש והלכה בבית המדרש לרבנים שנקרת היום בשם "האוניברסיטה היהודית", ומשנת 2019 מכהן כממלא מקום ראש החוג לכתבי קודש ותלמוד.
הוא נשוי, לו ולאשתו אניקו נולדו שתי בנות: מרים (2006) וליזה (2009).
במהלך שנותיו בבית המדרש לרבנים-האוניברסיטה היהודית, שימש כעוזר לרב ולימד בתלמוד-תורה של בית הכנסת ברחוב נאג'פובארוש לצד הרב טמאש ראי.
הוא הקים מחדש את הקהילה היהודית מושונמגיארובאר יחד עם נשיא הקהילה לאסלו ליגטי.
עד היום הוא משתתף שם בקביעות, וקהילת מושון רואה בו כרב שלה
כתלמיד שנה ג' בבית המדרש, הוא הוזמן לבית הכנסת באויפשט כדי לתפקד כרב מחוזי.
בשנה האחרונה של האוניברסיטה הרבנית מילא תפקידי רבנות במישקולץ כמועמד לרב.
לאחר הסמכתו לרב, הוא נקרא לחזור לבית הכנסת Nagyfuvaros utca כדי להחליף על כס הרבנות את טמאש ראי, שפרש לגמלאות באותה עת.
הוא מילא את תפקיד הרב עד שנת 2004.
בשנת 2004 קיבל על עצמו את ההנהגה הרבנית של הקהילה היהודית בדרום בודה, שם הוא ממשיך לשרת את הקהילה עד היום.
הקהילה אימצה את השם בית שלום, ומשתמשת ב"מותג" הזה עד היום.
ב-2015 הוא נבחר לנשיא אגודת הרבנים של MAZSIHISZ, שמתפקידו זה התפטר ב-2019. הוא עזב את אגודת הרנבים בינואר 2021, שמתנהלת בראשות טמאש רונה, יחד עם אחרים.
בשנת 2016, כחבר מייסד של שירות החסד של הקהילה היהודית, הוענק לו פרס החנוכה כאות הוקרה על פועלו הרבני.
זולטאן רדנוטי היה הרב הראשון שממנו אתר kibic ביקש חוות דעת מקצועית לאחר שעדותו של ג'רג' וארי עוררה סערה גדולה.
כמנהל הרבנות של הקהילה היהודית של בודפשט, הוא העורך הראשי מדי שנה של לוח השנה העברי.
הפרסום מסייע ליהודים בהונגריה לנווט ברצף של ימי החול והחגים.
במשך שנים לימד עברית במחלקה לעברית של אוניברסיטת אטווש לוראנד בהזמנתו של ראש המחלקה, ד"ר גזה קומורוצי.
הוא למד את יסודות החינוך היהודי המאורגן בבית כנסת בתלמוד-תורה המפורסם של הרב הראשי דאז טמאש ראי ב-Nagyfuvaros utca, כאשר טמאש ראי ביקש ממנו לעזור ללמד ילדים, עוד בהיותו סטודנט בבית המדרש.
RaDar – סדרת הרצאות מקוונות משותפות עם הרב אישטוואן דרוואש, שהחלה בתחילת מגפת הקורונה ומופיעה מאז על בסיס שבועי, תמיד עם נושא חדש ועדכני.
ניתן לצפות בהרצאות בערוץ היוטיוב ובפייסבוק שלהם.
רדנוטי הוא ראש בית המדרש לרבנים - ראש החוג לכתבי קודש ותלמוד.
יסודות הדת היהודית היא סדרת הרצאות נושאית למי שרוצה לקבל על עצמו את הדת היהודית, או שבשל גידולו וחינוכו לא למד על המסורת היהודית.
נשיא הקהילה היהודית של בודפשט ביקש מהרב רדנוטי להעביר שיעור היסטוריה לצעירים (הנוצרים) שהשפילו את בית הכנסת הגדול ברחוב דוהאן ובית המשפט גזר עליהם עונש זה.
מאז הסמכתו לרב, הפעיל זולטאן רדנוטי פעילות תקשורתית ענפה, חזקה ונחרצת כדי לעזור ליהודים שהתרחקו מהדת למצוא את דרכם חזרה ליהדותם, ולסייע לאוכלוסייה הלא-יהודית של הונגריה ללמוד על התרבות היהודית.
זולטאן ואש (במקור ויינברגר, בהונגרית: Vas Zoltán; בודפשט, 30 במרץ 1903 – בודפשט, 13 באוגוסט 1983) היה פוליטיקאי קומוניסטי, סופר, עיתונאי, ראש עיר.
הוא הצטרף לקומוניסטים בגיל צעיר, בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
במשך רוב תקופת שלטון מיקלוש הורטי היה בכלא או בגלות.
בשנת 1940 היגר לברית המועצות, משם חזר להונגריה רק בסוף 1944 כקצין צבא סובייטי.
בתקופת מתיאש ראקושי מילא תפקידים חשובים במדיניות הכלכלית: הוא היה ראש המועצה הכלכלית הראשית (1945–1949) וראש המשרד הלאומי לתכנון (1949–1953).
באותה תקופה הוא היה אחד מחברי המפלגה המשפיעים ביותר, אך בשנת 1953 איבד את חסדי ראשי המפלגה והצטרף לחוג אימרה נאג'.
בשל תפקידו בשנת 1956, במרד ההונגרי, הוא נדחק מהפוליטיקה ובילה את זמנו בכתיבה עד למותו.
זולטאן ויינברגר נולד במשפחה יהודית אמידה ודתית, אביו היה מור (משה) ויינברגר ואמו קרולין רוזנברג.
כבר בגיל 16, בשנת 1919, הצטרף למפלגת הקומוניסטים של הונגריה ולחם בצבא האדום ההונגרי; בהמשך השתתף בארגון מחדש של תנועת הנוער של המפלגה הבלתי חוקית.
מסיבה זו הורחק בשנת 1920 מבית הספר התיכון ברחוב בארצ'אי.
זמן מה הוא עבד בגלות בצ'כוסלובקיה ואחר כך חזר להונגריה בשנת 1921, אך נעצר ונידון ל-10 שנות מאסר באשמת מרד.
בשנת 1922, במסגרת חילופי שבויים ההונגרי-סובייטי, נסע לברית המועצות, שם למד באוניברסיטה.
משקלו במפלגה גבר גם הוא ובשנת 1925 הפך למזכיר האיגוד ההונגרי של פועלי הנוער הקומוניסטי (KIMSZ) ולחבר בוועד המרכזי של המפלגה.
הוא חזר להונגריה מאוחר יותר באותה השנה מטעם הקומינטרן, אך נעצר שוב במהירות ובשנת 1926 נידון לשש שנות מאסר, אשר בשנת 1929 הוגדלו ל-13.5 שנים.
הוא שוחרר בשנת 1940 יחד עם מתיאש ראקושי ונסע עמו שוב לברית המועצות.
שם עבד עבור הקומינטרן, ואז בשנת 1942 (בעקבות מבצע ברברוסה) הצטרף לצבא האדום, שם ניהל תעמולה קדמית וארגן קורסים "אנטי-פשיסטים".
הוא חזר להונגריה באוקטובר 1944 כקצין סובייטי.
עד חזרת הנהגת המפלגה להונגריה מילא ואש תפקידים חשובים: הוא השתתף בארגון המפלגה באזור טרנס-טיסה, בהכנת האספה הלאומית הזמנית.
בשנת 1944 נבחר כנציג בפרלמנט של העיר פץ'.
(הוא נשאר חבר האספה הלאומית (הונגריה) עד 1957, אך מאוחר יותר נבחר מטעם העיר בודפשט.
בשנת 1944 ישב בהנהלה המרכזית בדברצן ופיקח על ענייני הכלכלה, הצבא והשלטון מטעם המפלגה.
בחודשים הראשונים של 1945 היה מזכיר בכיר בהנהלה המרכזית בבודפשט.
מפברואר עד מאי היה נציב הממשלה לשירותים ציבוריים בבודפשט וממאי עד נובמבר היה ראש העיר של בירת הונגריה.
לאחר מכן מילא ואש תפקיד בעל חשיבות לאומית: הוא הפך למזכיר הכללי של המועצה הכלכלית העליונה לעניינים כלכליים, היה מתאם הפיצויים והשיקום וכך הייתה לו השפעה מכריעה של חברי המפלגה בתחום חיוני זה.
(הוא מילא את תפקידו בדרגת מזכיר מדיני במשרד ראש הממשלה, שזה סגן שר).
כשהמועצה פורקה בשנת 1949, הפך ואש לנשיא משרד התכנון הלאומי, גוף מרכזי של ממשל כלכלי ממלכתי, שתפקידו היה באותה תקופה לערוך תוכנית לחומש.
בינתיים, בשנים 1948–1951 הפך חבר חליף בפוליטבירו במפלגת העובדים ההונגרית (MDP).
ב-1951 הוא היה כבר חבר קבוע של הפוליטבירו והיה האיש המשפיע ביותר אחרי הרביעייה המוסקבאית באותה עת, של מתיאש ראקושי (רוזנפלד), ארנה גרה (זינגר), מיהאי פרקש (לוי) ויוסף רוואי (לדרר) הוא הוזכר כחמישי בחמישיית הקומוניסטים.
(בעצם היה יהודי נוסף בחוג הזה גאבור פטר (אייזנברג) ראש שרותי הביטחון.
מן הסתיו של 1952 מצבו התחיל להתנדנד: ארנה גרה שהיה ראש המועצה העליונה של הכלכלה הלאומית, כינה אותו באופן קבוע "מחבל", בשל דחייתו את הרעיונות הלא מציאותיים של המועצה.
בפברואר 1953, הוא איבד את כל תפקידיו הן במשרדי הממשלה והן במפלגה ואולץ להפעיל "ביקורת עצמית".
ככל הנראה הוא נועד להיות הנאשם העיקרי במשפט הראווה האנטי-יהודי בעקבות המשפטי הראווה דוגמת מוסקבה, שבסופו של דבר לא החל בגלל מותו של סטלין.
לאחר מכן הצטרף לקו הפחות דוקטרינארי של אימרה נוג'.
לאחר שניהל את מכרות הפחם בעיר קומלו עד שנת 1954, הפך לראש מזכירות מועצת השרים בממשלת אימרה נאג' הראשונה (1954–1955).
בשנים 1955 - 1956 היה סגן השר לסחר חוץ, ובשנת 1956 מיוני הפך לנשיא "הפדרציה הלאומית של הקואופרטיבים".
בתוך החוג הקרוב של אימרה נאג' הוא היה אחד הבודדים שניהלו קשר עם שגריר ברית המועצות בהונגריה, עם יורי אנדרופוב, שמילא תפקיד חשוב באירועי 1956. במהלך המרד, ב-26 באוקטובר, מונה ליו"ר הקומיסריאט הממשלתי לאספקת שירותים ציבוריים, וב-28 באוקטובר מונה לנציב הממשלתי לאספקת שירותים ציבוריים.
מסדר הכבוד של חופש הונגריה דרג כסף (1946)
עיטור הצלב האמצעי עם הכוכב והצלב הגדול של מסדר הכבוד של הרפובליקה של הונגריה (1947)
מסדר הכבוד של קושוט (1948)
עיטור הכבוד של הרפובליקה העממית ההונגרית דרגה 1, 2, 3 (1950)
עיטור הדגל האדום של העמל (1954)
מדליית ההנצחה ליובל השחרור (1970)
מסדר הדגלים של הרפובליקה העממית ההונגרית, דרג 2 (1970)
עיטור למען הונגריה הסוציאליסטית (1978)
נוער בן אלמוות (סיפורים קצרים, מוסקבה, 1944)
דו"ח של זולטאן ואס על הפעלת הממשל של עיר הבירה 16 במאי 1945. 16 בנובמבר ; שקספסווארוסי האזיני., בע"מ, 1945
דו"ח של זולטאן ואס על מצב הממשל של עיר הבירה בספטמבר 1945 / בודפשט.
ראש העיר ; שקספסווארוסי האזיני., בע"מ, 1945
נאומים מאת ארנה גרש, זולטאן ואס, אימרה וג'דה בהנהלה המרכזית בנובמבר.
נאום של זולטאן ואס בדיון על הצעת החוק לתוכנית חמש שנים ב־9 בדצמבר 1949; משרד התרבות העממית, עמ '1949
משימות חדשות של הכלכלה הלאומית שלנו.
נאומים מאת ארנו גרש, זולטאן ואס, אימרה וג'דה ; Spark, Bp., 1949
מצב ופיתוח כלכלתנו הלאומית (Bp., 1949)
השלמת תוכנית השלוש שנים: ניצחון עמנו (Bp., 1950)
משימות השנה השנייה של תוכנית החומש (Bp., 1951)
תוכנית החומש של ברית המועצות היא צעד ענק בדרך לבניית קומוניזם (Bp., 1952)
לקראת האור (רומן, עמוד 1955)
עדותו של זולטאן ואס על קומוניזם וחבריו ; ב: László Varga: מניו יורק למיורקה ובחזרה ; הוצאת ניו יורק - הונגריה, ניו יורק - Boardman, 1987
הביוגרפיה של מרקס ואנגלס (Bp., 1956)
חייו של לאיוש קושוט עד לכניעה בוילאגושי; סיפורת, Bp., 1965
תן לו כל כך הרבה ברכות (חייו של לאיוש קושוט משנת 1861 ועד מותו.
שלישו של הוד מלכותו: מיקלוש הורטי (Bp., 1969)
הורטי (מהדורה 2 מתוקנת, מורחבת Bp., 1975)
שש עשרה שנות מאסר (יומן כלא, מוסקבה, 1944)
זולטאן קרמצי (במקור גולדהמר עד 1899, בהונגרית: Körmöczi Zoltán; קצ'קמט, 15 ביולי 1876 – בודפשט, 27 במאי 1958) היה רופא שיניים, מייסד-עורך ראשי של כתב העת "סקירת רופאי השיניים" (Fogorvosi Szemle), אחיו של הרופא אמיל קרמצי (1868–1949).
זולטאן גולדהמר נולד במשפחה יהודית כבנם השמיני של מור גולדהמר (1824–1918) ושל יוזפה שטרן.
היו לו שלוש אחיות וארבעה אחים.
הוא השלים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה הראשית של המסדר הציסטרציאני בסקשפהרוואר (1886–1894) ולאחר מכן הפך לסטודנט בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם הוסמך לדוקטור לרפואה ב-1899. כמתמחה הוא עבד כמדגים במכון לפתולוגיה, אנטומיה והיסטולוגיה וכן במכון לפיזיולוגיה.
בהם, ובשנת 1897 של ד"ר הנריק פולאק בסך 100 פורינט הונגרי כל שנה.
כתלמיד שנה א', הפך לעמית של יוז'ף איסלאי (1840–1903) ולעוזר ההוראה הראשון שלו במכון הפרופדיוטי הדנטלי שהוקם ב-1902. עקב מותו הפתאומי של איסלאי, המכון חדל להתקיים והקריירה האוניברסיטאית של קרמצי נקטעה.
עם זאת, העניין שלו ברפואת שיניים נשאר והוא המשיך להיות פעיל מאוד בחיי העמותות ובכתבי העת המקצועיים.
בדצמבר 1905 נבחר למזכיר החברה הרפואית של רובע 8. הוא מילא תפקיד מוביל בהקמת איגוד רופאי השיניים ההונגריים (1905), והיה לו תפקיד מרכזי בהקמת לכתב של רופאי השיניים שיצא במשך כמעט שנתיים.
לאחר שהעיתון חדל מלהתקיים, פתחה ההנהלה החדשה של האגודה, בראשות ארמין רוטמן, את "סקירת רופאי השיניים" (Fogorvosi Szemle) כעיתון הרשמי החדש של האגודה, שקרמצי היה עורכו הראשי מ-1908 עד 1925. בתחילה יצא לאור מדי רבעון, ומשנת 1921 כירחון.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה שירת ב"בית החולים בכיכר בורארוש" וב"בית החולים עזר".
הוא היה פעיל במגוון רחב של חיים ציבוריים ולאחר שהתפטר מתפקידו כעורך ראשי, הקדיש לפעילות הציבורית עוד יותר זמן.
הוא היה חבר במועצות המנהלים של אגודות רפואיות ואגודות בריאות הציבור רבות, כולל:
האגודה הרפואית של בודפשט במשך 25 שנה
מזכיר מועצת המנהלים של הסתדרות הרפואית הלאומית במשך תקופה ארוכה
לאחר מכן הגזבר הראשי שלה
סגן נשיא, נשיא וחבר ועדה של איגוד הרופאים המטפלים
המזכיר ולאחר מכן סגן הנשיא של האגודה הרפואית רובע 8 וחבר הוועדה
חבר מועצת המנהלים של איגוד האמבולנסים הוולונטרי של בודפשט
חבר מועצת המנהלים של מרפאת ה-Charité Polyclinic ובית החולים
סגן נשיא בית החולים Teleia, עמותה שנלחמה במחלות מין
חבר הנהלה של איגוד בתי הספר ההונגריים
סגן נשיא האגודה הלאומית להפצת ידע בהונגריה
מזכיר של מועצת המנהלים של אגודת הצלב האדום ההונגרית, הרופא הראשי הכבוד של ושל אגודות חברתיות אחרות
במשך למעלה מ-10 שנים ייצג את האינטרסים של בריאות הציבור והפקולטה לרפואה בוועדת ההון
סגן הנשיא של הקהילה היהודית של פשט רובע 8
סגן ראש החינוך בקהילה היהודית
קרמצי הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
אשתו היא אלה וליש (1892–1966), בתם של חבר המועצה המלכותי ארנולד וליש ושל גיזלה דויטש, עמה התחתן ב-1930 בבודפשט.
בנם היה לאסלו קרמצי (1932–2004), בתם היא אשתו של אנטל קלמן.
מקרה של אמפיאמה Hyghmori ממקור אודנטוגני הקשור לשחיקת עצם הלסת.
– על תכשירים הנקראים גינגיוויט וביבריט.
החשיבות של טיפול שיניים ופה.
רמה גבוהה של הרס שורשים עם כתר שלם.
בישיבת ההנהלה של איגוד רופאי השיניים ההונגרים ב-1 בנובמבר 1973 הקים את "פרס הקריירה שלקרמצי", המוענק לחוקרים צעירים המפרסמים מאמרים באיכות מדעית יוצאת דופן בכתב העת של האגודה, Dental Review (סקירת רופאי השיניים).
זולטאן רייס (בהונגרית: Reiss Zoltán; בודפשט, 24 במאי 1877 – בודפשט, 26 ביוני 1945) היה מהנדס-סגן בצבא ההונגרי, אדריכל יהודי-הונגרי.
זולטאן רייס נולד במשפחה יהודית כבנם של ברנאט רייס, יצרן כימיקלים, ושל רוזה קוֹהְן (כהן).
הוא קיבל הכשרה כחרט עץ, והמאסטר שלו היה גוסטב מוֹרֶלִי.
מאוחר יותר למד אדריכלות באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה, קיבל דיפלומה ב-1901, ולאחר מכן עבד בסטודיו של אאדריכל, צייר המפורסם אלברט שיקדנץ.
ב-1908 השתתף במכרז על בית העירייה שלמדיארקאניז'ה, ותוכניתו התקבלה ב-1909 בשינויים קלים.
הבניין שהושלם ב-1912 ושיכן גם את מטה המשטרה המקומית.
בשנת 1915, במלחמת העולם הראשונה התנדב לצבא למרות נכותו, שם מונה לסג"ם-מהנדס.
k 7. במחוז הצבא, בגליציה.
שם הוביל את בניית הכבישים והגשרים של Zielona-Nadworna ו-Kosmácz-Ardzeluza.
לאחר מכן עבר לרדאוץ (בוקובינה, שם עבד בבניית מבצרים.
במאי 1916 היה חולה קשה וחזר לבודפשט.
לאחר החלמתו הפך לרפרנט (ממונהׂ) של בדיקת קברי חללי המלחמה של הפיקוד הצבאי של בודפשט.
עבודתו האזרחית מאופיינת ביותר ממאה בנייני דירות ומבני ציבור קלאסיים.
הוא היה פעיל באדריכלות גם לאחר מלחמת העולם הראשונה.
אחד המבנים ה"נאו-אקלקטיים" הראשונים (הסגנון המהווה היסטוריזציה בין שתי מלחמות העולם), המטה הענק שתוכנן ל-Haditermény Rt.
הוא היה חבר בלשכת המהנדסים של בודפשט.
רעייתו הייתה אילונה, בתם של ד"ר אדולף דויטש ושל רגינה הרטמן, איתה התחתן ב-27 בינואר 1910 בבודפשט.
הוא שרד את השואה, אך מת מייד אחריה ב-26 ביוני 1945 בבודפשט.
היצירה המפורסמת ביותר שלו, חנות הכלבו קורווין ב-1926. הוא נמסר ללקוחות ב-1 במרץ, והופעל על ידי MJ Emden & Söhne Rt.
הבניין, לכאורה, בעל קומה אחת, בסגנון קלאסי, כלל למעשה ארבע קומות.
מאחורי הכניסה היה אולם דו-קומתי עם גג זכוכית קיבל את פני הלקוחות.
הפנים והמשטחים תוכננו על ידי הפסל היהודי-הונגרי פילפ אדן בק.
הוא היה מקושט בפסלים שלו ושל Szigfrid Pongrácz, ואת הבנייה הובילו הקבלנים יוז'ף מן ובנו.
הדרגנוע הראשון בהונגריה הוקם שם ב-1931. המבנה ניזוק במלחמת העולם השנייה ובמרד ההונגרי של 1956. הוא עמד בהריסות זמן רב, עד ששופץ וכוסה באלומיניום בשנות ה-60.
1903: המטה של החברה הרומנית לספרות ולתרבות ציבורית, סבן (פרס שלישי, עם פרנץ פאלודי)
1913: מטה בנק הסחרי של טימישוארה, טימישוארה
משנת 1917 חייב החוק את היישובים בהונגרייה להנציח את זכר מלחמת העולם הראשונה ולהקים אנדרטאות גבורה: "כל כפר (עיר) לפי איתנותו הכלכלית, מנציח את שמות כל תושביו שהקריבו את חייהם למען המדינה במלחמה הנוכחית".
עקב מצבה הכלכלי של המדינה, בניית האנדרטאות התקדמה באיטיות או שלא.
שתי אנדרטאות כאלה תוכננו והוקמו על ידי רייס.
זולטאן שנהרץ (בהונגרית: Schönherz Zoltán; 25 ביולי 1905, קאשה – 9 באוקטובר 1942, בודפשט) היה מהנדס חשמל יהוד-הונגרי, פעיל המפלגה הקומוניסטית, מנהיג בתנועת העבודה שהוצא להורג בשנת 1942. כעשרה מוסדות, בתי ספר ועוד נקראים על שמו להנצחתו.
דיוקנו הונצח על בול בשנת 1980.
זולטאן שנהרץ נולד במשפחה יהודית כבנם של הוגו שנהרץ ושל מלווינה גולדהאמר.
הוא היה סטודנט באוניברסיטה כשהפך חבר בתנועת הפועלים בפראג.
הוא לקח חלק בארגון אגודת הנוער ההונגרית (Magyar Fiatalok Szövetsége) ולאחר בוררות וינה הראשונה (נובמבר 1938), הפך לבלתי חוקי בצ'כוסלובקיה (עיר הולדתו חזרה לשליטה וטריטוריה הונגרית) והמשיך את פעילותו בממלכת הונגריה.
הוא יצר קשר עם נציג מפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP) דיולה קוליך.
הוא לקח חלק גם בעבודת ועד הנוער הלאומי (Országos Ifjúsági Bizottság) והשתתף ב-20 באוגוסט 1939 במפגש נוער הפועלים-איכר ים בבודפשט.
מדצמבר 1940 ארגן שנהרץ את המאבק נגד המלחמה של ה-KMP וניהל את ועדת העצמאות.
ארגון זה יזם וארגן ב-6 באוקטובר 1941 את ההפגנות שהתקיימו ב־Batthyány-erökmécses ולאחר מכן בקברי לאיוש קושוט ושל מיהאי טאנצ'יץ' ב-1 בנובמבר.
הוא גם הכין וערך את גיליון חג המולד של העיתון נפסבה ב-1941 ועזר בעריכת העיתון "עם חופשי" (Szabad Nép) הבלתי חוקי, שבגיליון הראשון שלו ב-1 בפברואר 1942 כתב שנהרץ את מאמר המערכת של העיתון שכותרתו הייתה "אנשים חופשיים במדינה חופשית".
הוא נעצר ב-6 ביולי 1942 והובא בפני בית הדין מיוחד של ה-VKF (המטה הכללי) עם 13 נוספים כנאשם דרגה ראשונה.
במשפט הפלילי שהתקיים בין ה-29 בספטמבר לבין ה-30. גזר עליו בית הדין הצבאי עונש מוות.
ביצוע גזר הדין התרחש ב-9 באוקטובר בחצר בית הכלא בשדרות מארגיט.
סגן אלוף אולימפי (רומא 1960), אלוף עולם (1962), סגן אלוף עולם (1959) ופעמיים ברציפות זכה במדליית ארד באליפות עולם (1965 ו-1966) בחרב אישי.
משנת 1952 היה סייף של בודפשט ואשאש, ומשנת 1957 של בודפשט וורש מטאור.
ב-1955 הצטרף לנבחרת הלאומית בסיף.
באליפות העולם שנערכה בפריז, צרפת בשנת 1957 זכה במדליית זהב בחרב קבוצתי ושנה לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בפילדלפיה, ארצות הברית זכה שוב במדליית זהב בחרב קבוצתי.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט ב-1959 זכה בשתי מדליות כסף, בחרב קבוצתי ובחרב אישי.
באולימפיאדת רומא (1960) זכה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בחרב קבוצתי ביחד עם גאבור דלנקי, אלדר גרביץ', רודולף קרפאטי, פאל קובאץ' וטמאש מנדלני ומדליית כסף בחרב אישי.
חברו לנבחרת רודולף קרפאטי זכה במדליית הזהב וולדימיר קלרסה מאיטליה זכה במדליית הארד.
באליפות העולם שנערכה בבואנוס איירס, ארגנטינה 1962 זכה במדליית זהב בחרב אישי.
ב-1964 עבר תאונת דרכים קשה.
לאחר החלמתו חזר להתחרות בסיף.
באולימפיאדת טוקיו (1964) סיים במקום חמישי בחרב קבוצתי.
באליפות העולם שנערכה בפריז בשנת 1965 זכה במדליית ארד בחרב אישי.
באליפות העולם שנערכה במוסקבה, ברית המועצות בשנת 1966 זכה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב בחרב קבוצתי ומדליית ארד בחרב אישי.
בשנת 1971 פרש מסיף תחרותי.
לאחר פרישתו פתח חנות מסחר בולים פרטית והיה מאמן בצ'ילה ב-1973, ביוון מ-1978, ובאיטליה בתחילת שנות ה-80.
אזרחות כבוד של בלטונפירד (2012)
זולטאן נֶמֶרֶה (בהונגרית: Nemere Zoltán; בוקוד, 20 באפריל 1942 – פלג'ה 6 במאי 2001) היה סייף (דקר) הונגרי, אלוף אולימפי ואלוף עולם.
הוא התחיל לסייף ב-1958. ב-1962, הוא היה שני בדקר ושישי ברומח באליפות העולם לנוער.
הוא התחרה הן דקר והן ברומח, והיה חבר בנבחרת הונגריה עבור שני כלי הנשק מ-1963 עד 1971, אך השיג תוצאות יוצאות דופן בדקר.
במהלך הקריירה שלו, זכה בסך הכל בשתי מדליות אולימפיות ובשש אליפות עולם.
התוצאה האישית הטובה ביותר שלו הייתה ב-1965, מקום ראשון באליפות העולם בפריז.
באותה השנה נבחר לסייף השנה בהונגריה.
ב-1965 קיבל הסמכה למאמן סיף במכללה לחינוך גופני, וב-1971 קיבל תואר ברפואת שיניים באוניברסיטת זמלווייס לרפואה.
נמרה נסע לחו"ל בשנת 1972 והתיישב ברפובליקה הפדרלית של גרמניה.
הוא פתח מרפאת שיניים פרטית באסן, והמשיך לסייף באגודות גרמניות שונות עד 1980. משנת 1990 הייתה לו אזרחות כפולה הונגרית-גרמנית.
5 ק"מ מצ'ונגראד, הפ מצא את מותו בתאונת דרכים.
1964, טוקיו: קבוצתי (ארפאד באראן, טמאש גאבור, אישטוואן קאוס, ג'זה קולצ'אר)
1968, מקסיקו סיטי: קבוצתי (פאל נאג', צ'אבה פניבשי, ג'זה קולצ'אר, פאל שמיט)
אליפות עולם מקום חמש קבוצתי:
אליפות העולם לנוער מקום ששי:
הסייף ההונגרי של השנה (1965)
אזרחות כבוד של צ'ונגראד (2011)
תחרות זיכרון על שם זולטאן נמרה
זולטאן סצ'י (בהונגרית: Szécsi Zoltán; בודפשט, 22 בדצמבר 1977) הוא אלוף אולימפי הונגרי, שלוש פעמים, שחקן כדורמים, שוער.
סצ'י התחיל לשחות בגיל שנתיים.
לאחר מכן שיחק טניס, כדורסל וכדורעף.
הוא נאלץ לשחות בהמלצה רפואית ואז התחיל לשחק כדורמים ב-BVSC.
ב-1995 הוא כבר היה בנבחרת הצעירה.
בשנה שלאחר מכן, זכה באליפות הונגריה הראשונה שלו עם BVSC והגיע לגמר ב-KEK (גביע מרכז אירופה).
באותה העונה היה מדליסט כסף באליפות אירופה לנוער.
באליפות 1996–1997 הוא כבר היה השוער מספר אחד של ה-BVSC.
ב-1997 היה שני באליפות העולם לנוער ובאוניברסיאדה.
הוא היה אלוף הונגריה שוב ב-1998 וב-1999. ב-1999 הוא היה שלישי באוניברסיאדה.
באותה השנה היה חבר בנבחרת הזוכה בגביע העולם.
בשנת 2000 היה שלישי בליגת האלופות עם BVSC.
הוא זכה במדליית זהב באולימפיאדה.
בשנת 2001 הוא היה מדליסט ארד באליפות אירופה.
בקיץ 2004 עבר לקבוצת Brendon-ZF-Eger.
באותה השנה הוא גם הגן על המקום הראשון בליגה העולמית ובאליפויות האולימפיות שלו.
מ-2005 הוא הפך לשחקן של פרנצווארוש.
ב-2007 הוא היה שני באליפות העולם עם הנבחרת הלאומית.
בקיץ 2007 הוא חתם שוב באגר.
הוא סיים את השנה במקום השני בליגה גביע העולם.
ב-2008 הוא הגיע עם המועדון שלו לגמר גביע LEN.
הוא היה מדליסט ארד באליפות אירופה ומדליסט זהב באולימפיאדה בפעם השלישית ברציפות.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה וכלכלה בניהול טכני ב-2002.
הוא נשוי לוונדה סגדי מאז 2011, ובנם זֵנוֹ נולד ב-2014. הוא ואחותו גודלו על ידי אמו לבדה, הוא היה בן עשר כשאביו נפטר.
אחותו מתה באופן טראגי בפתאומיות ב-2004.
מדליית כסף לזכר סצ'ני (2000)
שחקן השנה בהונגריה בכדור מים (2004)
צלב מרכזי של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה עם כוכב (חלק אזרחי) (2008)
אזרחות כבוד של אגר (2008)
זצעירים אליפות אירופה מקום שני (1996) איסטנבול
אליפות העולם לנוער-מקום שני (1997)
זולטאן שנקר אוזוראי (קדומת אצולה) (בהונגרית: Schenker Zoltán; וארסנטמארטון, 13 באוקטובר 1880 – בודפשט, 25 באוגוסט 1966) היה סייף הונגרי-יהודי, אלוף אולימפי (סטוקהולם 1912), קצין צבא, סופר בתחום הספורט.
כקצין של הכוחות המזוינים המלכותיים ההונגריים, הוא היה סייף של ה-Wesselényi VK משנת 1898 ושל Honvéd Tiszti VK משנת 1921. הוא התחרה הן בחרב והן ברומח, היה חלק מנבחרת הונגריה בשני כלי הנשק והשיג תוצאות בינלאומיות.
כקצין צבא של המלוכה, הוא לא הורשה להתחרות בצבעי הונגריה באולימפיאדת לונדון 1908, כך הוא השתתף רק בשלוש אולימפיאדות וזכה בסך הכל בשלוש מדליות אולימפיות.