tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1991 שיחקה בדרמה העצמאית "החיפוש אחר סימנים של חיים איטיליגנטיים בעולם".
טומלין שזכתה בפרס הטוני על אותו התפקיד בגרסת התיאטרון גילמה מספר דמויות, זכתה בפרס הקומדיה האמריקאית והייתה מועמדת לשני פרסי אמי.
ב-1992 זכתה טומלין בפרס קריסטל למצוינות נשים בקולנוע, וב-2003 בפרס לוסי למצוינות נשים בטלוויזיה.
טומלין זכתה בפרס השחקנית הקומית בפעם השנייה על תפקידה בסרטו של רוברט אלטמן "תמונות קצרות" בתור המלצרית דורין פיגוט.
שיחקה בסרטיו של דייוויד או.
ראסל "אני, אשתי ואמי החורגת" בתפקיד מרי שליצ'טינג אמו הביולוגית של מל קופלין (בן סטילר) ו"אני אוהב האקביז" לצידו של דאסטין הופמן בתור הבלשית ויויאן ג'פה.
הופיעה לצידה של שר בקומדיה "תה עם מוסוליני" בתור הארכאולוגית הלסבית ג'ורג'י רוקוול.
התפרסמה בקומדיות "הילד" בתור ג'נט המזכירה של יועץ התדמית ראס דוריץ (ברוס ויליס), "מחוז אורנג'" בתור יועצת בית ספרו של שון ברומדר וסרטה השלשי עבור רוברט אלטמן "המדריך לחיים בכפר" בתור רונדה ג'ונסון ששרה לצידה של אחותה יולנדה (מריל סטריפ).
ב-2009 השתתפה בסרט "הפנתר הוורוד 2" בתפקיד הסוכנת המיוחדת ייבט ברנג'ר.
בשנת 2015 גילמה את אלה, משוררת לסבית בדרמה הקומית "סבתא" של פול וייץ.
על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי לשנת 2016.
הריב המתוקשר עם דייוויד או.
בשנת 2004 השתתפה טומלין בסרטו של דייוויד או.
ראסל "אני אוהב האקביז", במהלך הצילומים התפתח בין השניים ריב מילולי על עשיית הסרט שכמעט התפתח לפיזי, כאשר טומלין ביקרה את עבודתו של ראסל.
הריב בין השניים צולם והועלה לאתר יוטיוב.
התחילה את דרכה כשחקנית ב"מופע גארי מור" והתפרסמה לראשונה בסדרה הקומית "Rowan & Martin's Laugh-In", על הופעתה בארבע עונות התוכנית הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב ולפרס אמי.
טומלין זכתה בארבעה פרסי אמי על הופעותייה בספיישלים הקומיים "לילי" ו"Lily: Sold Out" שנקראו על שמה ו"הספיישל של פול סיימון".
ב-1993 הופיעה בסרט הטלוויזיה "והתזמורת ממשיכה לנגן" הייתה מועמדת לפרס אמי על תפקידה בתור הפיזיקאית סלמה דריץ.
טומלין דיבבה במשך שלוש שנים בסדרת האנימציה "אוטובוס הקסמים" את גברת פריזל וזכתה בפרס אמי היומי.
בשנת 1996 הצטרפה אל שתי העונות האחרונות של הסדרה הקומית "מרפי בראון" בתפקיד המפיקה קיי קרטר שפליי.
הייתה מועמדת לפרס אמי שמיני על תפקיד האורח שעשתה עבור סדרת הדרמה "רצח מאדום לשחור".
משנת 2002 הופיעה בתפקיד דברה פידרר העוזרת האישית של נשיא ארצות הברית ג'וזיה אדוארד "ג'ד" ברטלט (מרטין שין) בסדרת הדרמה "הבית הלבן".
בשנת 2008 הופיעה בשישה פרקים של הסדרה "עקרות בית נואשות" בתור רוברטה סימונס אחותה של קארן מקלאסקי.
בשנת 2010 לוהקה טומלין לעונה השלישית של סדרת הדרמה "Damages" לתפקיד מרלין, אם משפחת טובין.
בשנים 2011–2015 שיחקה בתפקיד ראשי בסדרה הקומית "טיפול אונליין" ברשת שואוטיים בכיכובה של ליסה קודרו.
החל מ-2015 היא משחקת בסדרה גרייס ופרנקי, שם היא מגלמת את דמותה של פרנקי בעוד שג'יין פונדה מגלמת את דמותה של גרייס.
טומלין היא לסבית מוצהרת משנת 2001, והיא מנהלת יחסים בני כ-40 שנה עם התסריטאית ג'יין וגנר.
השתיים נישאו ב-2013. יחד איתה זכתה טומלין בפרס אמי על עבודתן, "לילי".
נאשוויל (1975) - בתפקיד: לינאה ריז.
המופע האחרון (1977) - בתפקיד: מארגו סטרלינג.
האישה המכווצת המדהימה (1981) - בתפקיד: פאט קריימר / ג'ודית' בייסלי.
אני את ואני (1984) - בתפקיד: אדווינה קאט ווטר.
עסקים גדולים (1988) - בתפקיד: רוז שלטון / רוז ראטליף.
החיפוש אחר סימנים של חיים איטיליגנטיים בעולם (1991) - בתפקיד: טרודי אשת התיקים/ אגנוס אנגסט/ קייט.
תפרנים מבברלי הילס (1993) - בתפקיד: מיס ג'יין האת'וויי.
תמונות קצרות (1993) - בתפקיד: דורין פיג'וט.
מוציאים עשן (1995) - בתפקיד: אוכלת הוואפלים.
לברוח עם רוצח (1996) - בתפקיד: אינגה מולר.
אני, אשתי ואמי החורגת (1996) - בתפקיד: מיס פריצל.
תה עם מוסוליני (1999) - בתפקיד: ג'ורג' רוקוול.
מחוז אורנג' (2002) בתפקיד: שארלוט קוב.
אני אוהב האקביז (2004) - וויויאן.
המדריך לחיים בכפר (2006) - בתפקיד: רונדה ג'קסון.
גיבור על נמלים (2006) - בתפקיד: דיבוב קולה של מומו.
ההולך (2007) - בתפקיד: אביגייל ד'לוראיין.
פוניו על הצוק ליד הים (2008) - בתפקיד: דיבוב קולה של טוקי.
הפנתר הוורוד 2 (2009) - בתפקיד: גברת ברגנר.
ספיידרמן: ממד העכביש (2018) - בתפקיד: דיבוב קולה של הדודה (אנט) מיי.
ממשיכות הלאה (2023) - בתפקיד: אוולין.
המופע של גארי מור (1966) - בתפקיד: אורחת.
הספיישל של לילי טומלין (1975) - בתפקיד: לילי טומלין.
סאטרדיי נייט לייב (1976) - בתפקיד: פארה פוסט ודמויות אחרות.
והתזמורת ממשיכה לנגן (1993) - בתפקיד: דוקטור סלמה דרייטץ.
אוטובוס הקסמים (1994) - בתפקיד: קולה של אדית אן.
רצח מאדום לשחור (1996) - בתפקיד: אינגה מולר.
מרפי בראון (1996) - בתפקיד: קיי קארטר שאפליי.
הבית הלבן (2002) - בתפקיד: דבורה פידרר.
עקרות בית נואשות (2008) - בתפקיד: רוברטה סימונס.
Damages (2010) - בתפקיד: מרילין טובין.
אוטובוס הקסמים נוסע שוב (2017 - 2020) - בתפקיד: קולה של פרופסור ואלרי פריזל.
לילי מאי לאבלס היא שחקנית אנגלייה, ידועה בעיקר בזכות תפקידה כנעמי קמפבל בסדרת הדרמה סקינס.
לאבלס עשתה את הופעת הבכורה שלה בעונה השלישית של 'סקינס' כששיחקה את הנערה הבוטה, פעילה פוליטית ומבולבלת מינית - 'נעמי קמפבל'.
לאבלס סיפרה ש'נעמי קמפבל' היא הגרסה הקיצונית שלה.
לאבלס רקדה בלהקת המחול הפסיכוטי, קבוצת מחול שמתמחה בריקודי רחוב, איתם הופיעה בקרנבל טוטנהאם.
ליליאן "לילי" פָּר הייתה כדורגלנית אנגלייה ששיחקה בעמדת הקיצונית השמאלית.
היא התפרסמה בשל היותה חלק מקבוצת דיק, קר'ס ליידיס שהייתה קבוצת כדורגל הנשים המצליחה ביותר בסוף העשור השני ותחילת שנות ה-20 של המאה ה-20.
בשנת 2002, הייתה פָּר האישה הראשונה שזכתה להיכנס להיכל התהילה של הכדורגל האנגלי הממוקם במוזיאון הכדורגל הלאומי במנצ'סטר.
פר נולדה בעיר סנט הלנס שבמחוז מרזיסייד שבצפון מערב אנגליה ב-26 באפריל 1905 כרביעית מבין שבעה ילדים.
אביה ג'ורג', היה פועל במפעל הזכוכית המקומי, והמשפחה השכירה שטחים בחצר ובבית על מנת להעלות את הכנסתם.
כבר מגיל צעיר הביעה התנגדות עזה למקצועות שהיו מקובלים אז אצל נשים כמו תפירה ובישול.
חוסר הפחד שלה גרם לה לשחק ללא חשש עם בנים בכדורגל וברוגבי, ותחת הדרכתם של אחיה הבוגרים הפכה למיומנת בשני מקצועות אלו.
בשנת 1919, בהיותה בת 14 בלבד, שיחקה פר עם קבוצתה "סנט הלנס ליידיס" נגד קבוצת הנשים הטובה ביותר דאז, דיק, קר'ס ליידיס.
סנט הלנס הפסידה 6-1, אולם מנג'ר דיק קר'ס ליידיס, אלפרד פרנקלנד התלהב מפאר ומחברתה לקבוצה, אליס וודס והחליט לצרפן לקבוצה.
פרנקלנד הציע לפאר שכר של עשרה שילינג לכל משחק, ושתי הבנות עברו לפרסטון כדי להצטרף לקבוצה.
פר זכתה לשחק בטורניר הבינלאומי הראשון של כדורגל הנשים אי פעם, שנערך בלונדון, פרסטון, מנצ'סטר וסטוקפורט ב-1920, בסדרת משחקים של אנגליה נגד צרפת.
הטורניר כלל ארבעה משחקים, וקהל של 25 אלף צופים ראה את קבוצת דיק, קר'ס ליידיס - שייצגה את אנגליה, מנצחת במשחק הפתיחה את הצרפתיות 0-2 באצטדיון דיפדייל, ביתה של פרסטון נורת' אנד.
ב-26 בדצמבר 1920, פגשה דיק, קר'ס ליידיס את קבוצת הנשים השנייה בטיבה באנגליה, סנט הלנס ליידיס.
את שנת 1921 פתחה פר בדהרה כאשר כבשה פעמיים חמישייה בשני משחקים שונים.
במשחק הראשון שנערך ב-14 בפברואר, הביסה דיק, קר'ס ליידיס 1-9 את כוכבות בריטניה, ובמשחק השני ניצחה את נבחרת צרפת 1-5, כאשר פר כובשת את כל שערי הקבוצה.
המשך הקריירה והחיים שאחרי הפרישה
המספר של קבוצות כדורגל נשים הלך וגדל, עד שבמרץ 1921 התאחדות הכדורגל האנגלית הנחיתה עליהם מהלומה קשה.
התאחדות הכדורגל אסרה על נשים לשחק במגרשי ההתאחדות, בטענה שמשחקי הנשים חסרי טעם.
האיסור הביא להקמתה של התאחדות כדורגל הנשים האנגלית, ומשחקי הנשים הועברו למגרשי הרוגבי ומגרשי כדורגל שאינם קשורים להתאחדות.
למרות ששחקניות רבות החליטו לעזוב את הכדורגל, פר המשיכה לשחק במגרשי כדורגל שאינם קשורים להתאחדות ובכפרים קטנים.
בעקבות החרם, יצאה ב-1922 קבוצת דיק, קר'ס ליידיס לסיבוב משחקים בצפון אמריקה.
כשנחתו בקנדה, גילו הבנות שגם שם אסור להן לשחק, ולכן הדרימו לארצות הברית.
כישרונה היוצא דופן של פָּר משך גם את התקשורת האמריקאית שכינתה אותה: "הכדורגלנית המבריקה ביותר בעולם".
פָּר המשיכה לשחק עם הקבוצה גם כאשר המפעל כבר לא עמד מאחוריהן, ובסופו של דבר, הקבוצה שינתה את שמה ל"פרסטון ליידיס".
בשנת 1946, מונתה פר כקפטנית הקבוצה כהכרה על 26 שנות פעילות במועדון.
באותו הזמן, היא החמיצה רק כחמישה משחקים מאז התחילה לשחק בקבוצה בתחילת שנות העשרים.
לאחר שעזבה את העבודה במפעל של "דיק וקר", החלה פר להתמקצע כאחות.
היא עבדה בבית חולים פסיכיאטרי בויטינגהאם שבמחוז לנקשייר עד יציאתה לפנסיה.
פאר המשיכה לשחק בפרסטון ליידיס גם כאשר עבדה כאחות, ומשחקה האחרון בקריירה היה ב-12 באוגוסט 1951 במשחק נגד נבחרת סקוטלנד, בו כבשה את אחד השערים.
כבר בעונתה הראשונה בקבוצה, כשהיא בת 14 בלבד, כבשה פר מספר מרשים של 43 שערים.
בסך הכל, כבשה פר למעלה מ-900 שערים בקריירה שנמשכה למעלה משלושים שנה - משנת 1919 ועד 1951. עיתון מקומי דיווח שפָּר כבשה 967 שערים מתוך 3,022 השערים של דיק, קר'ס ליידיס - כמעט שליש משערי הקבוצה.
את רוב חייה העבירה פר בכפר גוזנר הצמוד לעיר פרסטון.
בתור לסבית מוצהרת, היא חיה עם בת זוגה מרי, והפכה לסמל של קהילת הלהט"ב.
היא נפטרה מסרטן השד ב-1978, בגיל 73, ונקברה בעיר הולדתה, סנט הלנס.
קחו אותי לבית החולים הכי מהר שתוכלו, היא הגיעה ושברה לי את היד!
— מיוחס לשוער מהפוטבול ליג אחרי שעצר בעיטה של לילי פר
לילי פר, שהייתה גבוהה למדי (1.80 מטר), נחשבה לשחקנית חזקה ופיזית מאוד, דבר שנתן לה יתרון בולט בקרב חברותיה למשחק.
כבר בגיל צעיר מאוד, יכלה לגבור על שחקניות הגנה מנוסות, אך חלשות בכוחן ממנה.
בנוסף, היא הייתה ידועה בעוצמת הבעיטה החזקה שלה - במיוחד בהרמות הארוכות מאגף שמאל ובבעיטות לשער.
חברתה לקבוצה, ג'ואן וואליי תיארה את בעיטותיה של פאר כ"בעיטות בעוצמה של בעיטות פרד".
עמיתה נוספת לקבוצה, לידיה אקרס טענה ש"מעולם לא ראיתי אישה, ואפילו לא גבר, שבועט בכדור כמוה.
כולם היו המומים כאשר ראו את הכוח שלה, לא יכולת להאמין לזה".
תוכניית המשחק בין דיק, קר'ס ליידיס לסטוק מספטמבר 1923 מתארת את פר כ"גדולה, מהירה וחזקה, שיכולה להרים קרנות טוב יותר מרוב הגברים".
בנוסף, נאמר שפר "כובשת שערים מזוויות יוצאות מן הכלל, שממש קורעים את הרשת".
בן גילה של פר, חלוץ נבחרת סקוטלנד בובי ווקר תיאר אותה כ"בעלת התזמון הטוב ביותר שראיתי אי פעם בכדורגל".
מאמנה בדיק, קר'ס ליידיס, אלפרד פרנקלנד טען ש"היא הקיצוני השמאלי הטוב ביותר בעולם כיום".
לילי לינדה פרומט (באסטונית: Lilli Linda Promet; 16 בפברואר 1922, פצרי (בימינו פצ'ורי), רוסיה – 16 בפברואר 2007, טאלין) הייתה סופרת ועיתונאית אסטונית.
נודעה במיוחד כמחברת סיפורים קצרים וכן מספר רומנים.
לילי פרומט נולדה בשנת 1922 בפצרי, במחוז הדרום-מזרחי פצרימה של אסטוניה העצמאית מלפני מלחמת העולם השנייה, בימינו חלק מרוסיה, כבת של הצייר האסטוני אלכסנדר פרומט (1879–1938) ושל אשתו הראשונה, אולגה.
אחרי שסיימה את בית הספר היסודי מס' 18 נרשמה בשנת 1935 לבית הספר לאמנות יישומית, מחלקת קרמיקה, אותו סיימה באביב 1940. בסתיו 1940 התקבלה לעבוד בעיתון Noorte Hääl (נורטה הל).
ביוני 1940 מולדתה נכבשה על ידי ברית המועצות שהנהיגה בה משטר קומוניסטי.
אחרי שגרמניה הנאצית פלשה לברית המועצות, לרבות לאסטוניה, לילי פרומט ומשפחתה פונו על ידי השלטונות הסובייטים מזרחה לטטרסטן.
בקיץ 1943 היא התקבלה לעבוד בתחנת הרדיו בשפה האסטונית ששידרה מלנינגרד הנצורה על ידי הנאצים.
בשובה למולדתה, בשנים 1944–1951 עבדה פרומט כעיתונאית.
בימי השלטון הסובייטי הייתה פרומט חברה במפלגה הקומוניסטית האסטונית.
לילי פרומט נפטרה בשנת 2007 בגיל 85 בטאלין.
היא הובאה לקבורה בבית הקברות מצאקלמיסטו בטאלין.
היא הייתה נשואה לסופר ראלף פארווה (1919–2011).
פארווה (1946–1998) היה עיתונאי ופוליטיקאי, חבר בפרלמנט של אסטוניה ("ריגיקוגו") בשנים 1992–1995.
1971 - תואר סופרת מצטיינת של אסטוניה הסובייטית
1989 - חברה לשם כבוד של איגוד אנשי הקולנוע באסטוניה
1958 - Ainult puhtas armastusest (רק אהבה טהורה) מיניאטורות וסיפורים
1958 Püha kunsti jüngrid (חסידי האמנות הקדושה) - סיפורים
1958 - 3x Pakitud Kohver eisipilte saksamaalt, Bulgaariast ja soomest (מזוודה ארוזה X3 - חוויות מסע בגרמניה, בולגריה ופינלנד) עם בעלה, ראלף פרווה
Roosa kübar (1961) (הכובע הוורוד)
Meesteta küla (1962 כפר ללא נשים - רומן)
1965 - 7kirja Poolast ספורי מסע בפולין עם רלף פרווה
Taputilgake (1968), ספר אגדותIibelpuu (1970) שיריםPrimavera (1971, ), רומן על אהבה, שבמרכזו מסע לאיטליה
(1984) ציור של קיץ וסיפורים אחרים
Kuningal on häda 1989 (היגון של המלך) מחזה לילדים
Iisabel: Romaan (1992) (איזבל: רומן אהבה)
לילי זלוף נולדה בבצרה שבעיראק בשנת 1932. מנעוריה הייתה פעילה בהתארגנויות ציוניות בבצרה שפעלו באופן מחתרתי, ובהן למדה עברית.
בשנת 1949 עזבה את עיראק ועלתה לישראל דרך טהרן עם אחיה ואחותה.
אביהם הגיע בשנת 1951. לאחר הגעתה לישראל נשלחה לקיבוץ רמת יוחנן.
בזכות ידיעתה את השפה העברית, השתלבה במהירות והייתה בוועדת התרבות של הקיבוץ.
בשנת 1950 נשלחה מטעם הקיבוץ לשער העלייה כדי לסייע בקליטת עולים חדשים מעיראק, ובשנת 1951 התגייסה לצה"ל ושירתה בנח"ל.
ב-1953 נישאה ועברה לגור בבני ברק ולזוג שני ילדים.
הייתה חברה פעילה באגודת הסופרים העבריים, חברה בפא"ן ובאקו"ם.
השתתפה בחוגים לספרות והופיעה בבמות שונות.
זלוף פרסמה את קובץ שיריה הראשון, "צלילה", בשנת 1986, והוציאה לאור עוד ארבעה קובצי שירה במהלך חייה.
רבים משיריה מתארים את אישיותה החצויה בין תרבויות.
לשון כתיבתה שאובה מעולם הרוח היהודי-בבלי.
על יצירתה זכתה בפרס מטעם אח"י ובמענק מטעם קרן תל אביב לספרות ואמנות.
נפטרה ב-3 במאי 2014, והובאה למנוחות לצד בעלה אליהו בבית העלמין ירקון.
צלילה: שירים (תל אביב: טרקלין, תשמ"ו 1986)
נופים שתוקים (תל אביב: עקד, תש"ן 1990)
לילי ניר (28 במאי 1949 — 4 בדצמבר 2011) הייתה פסיכולוגית ארגונית ויועצת ארגונית, הידועה בעיקר בזכות פועלה לקידום שוויון מגדרי בישראל.
ניר ייסדה את "פמיננסי - מכללה כלכלית לנשים", העוסקת בהעצמת נשים בפן הכלכלי.
בנעוריה למדה בקיבוץ עין החורש.
שירתה בצה"ל בתפקידי הדרכה, תחילה כמפקדת כיתה, ולאחר שהוכשרה בקורס קצינות שירתה כקצינת הדרכה.
בתפקידה האחרון שירתה כמפקדת פלוגה.
לאחר שחרורה מצה"ל, בשנת 1970, החלה ללמוד לתואר ראשון במדעי ההתנהגות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת 1973, המשיכה לתואר שני בפסיכולוגיה חינוכית באוניברסיטה העברית בירושלים, ובמקביל התגייסה למשטרת ישראל, בתור פסיכולוגית ארגונית של המטה הארצי בירושלים.
במסגרת תפקידה, הקימה את המדור למדעי ההתנהגות של המשטרה.
בתפקידה האחרון כיהנה כראש היחידה להנחיה פסיכולוגית, אשר עסקה בייעוץ ופיתוח ארגוני במשטרה, ועסקה בהנחיית סדנאות ניהוליות לכל שדרת הפיקוד של המשטרה.
סיימה את עבודתה במשטרת ישראל בשנת 1979 בדרגת רב-פקד.
בשנת 1980 השתלמה בתוכנית להכשרת אקדמאים להוראה, והחלה לעבוד כמורה בבית הספר היסודי בנווה עוז.
בשנת 1987 המשיכה בלימודיה האקדמיים לתואר שני בהתנהגות ארגונית ובמנהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים, ובמקביל החלה לעבוד באופן עצמאי במגזר העסקי כיועצת ארגונית.
במהלך עבודתה, התמחתה בהנחיית קבוצות בחברות ציבוריות ובחברות פרטיות.
לימים הוסמכה כמגשרת, ועסקה בגישור בנושאי עבודה בתיקים של בית משפט השלום בתל אביב, בפתח תקווה, בבת ים ובחדרה.
בנוסף, כיהנה כנציגת ציבור בבית הדין הארצי לעבודה.
לאחר מספר שנים, השלימה את לימודיה האקדמיים לתואר דוקטור במדעי ההתנהגות ובמנהל עסקים מאוניברסיטת צפון אילינוי (NIU).
לאורך כל חייה הבוגרים, ניר נאבקה ופעלה רבות למען שוויון בין המינים בישראל.
הייתה חברה בהנהלת שדולת הנשים בישראל ובהנהלת איגוד נשים אקדמאיות בישראל.
הייתה חברה פעילה בארגוני נשים רבים: ויצו, פורום נשים לתקציב הוגן, גרנית - עמותה לסיוע לנשים בהליכי גירושין, העמותה לקידום נשים בספורט בישראל, עמותת כ"ן - כוח נשים לקידום מנהיגות נשים בישראל, וכן קידמה בעבור ארגון נעמת פרויקטים של "שילוב אזורי" להעצמת נשים ברחבי הארץ.
פעלה על מנת להכניס את נושא השוויון בין המינים לספרי הלימוד במערכת החינוך, ולהעלאת המודעות לנושא הטרדות מיניות.
פעילות זו תרמה לקידום החקיקה בנושא הטרדה מינית בחוק השיפוט הצבאי ובהמשך גם במשפט האזרחי.
במסגרת היותה חונכת עסקית מוסמכת מטעם משרד הכלכלה, הדריכה נשים יהודיות וערביות בנושא קידום עסקים משותפים.
כמו כן, הדריכה חברי סגל של בתי ספר כיצד להתמודד עם אלימות.
בשנת 1999 חלתה ניר במחלת הסרטן.
בעקבות תובנותיה מהמחלה ומההתמודדות עמה, ייסדה ניר בשנת 2002 את "פמיננסי" - מכללה כלכלית לנשים.
המכללה הכשירה מאז אלפי בוגרות.
מחלת הסרטן שבה ותקפה מספר פעמים, עד שלבסוף, בדצמבר 2011, נפטרה ניר.
לאחר מותה, ילדיה המשיכו את פועלה בפמיננסי, והמכללה ממשיכה להכשיר נשים לעצמאות כלכלית עד היום.
מאז פטירתה, מכהנת ביתה, ענת ניר, כיושבת ראש דירקטוריון המכללה.
במאי 2021 נחנך משעול על שמה של לילי ניר בפתח תקווה, עיר הולדה.
ליליאן פוליצר רוסו , נולדה כליליאן לי מקים (Lillian Lee McKim), הייתה מעצבת אופנה אמריקאית ואשת החברה הגבוהה.
היא החלה את דרכה כמעצבת שמלות המעוטרות בהדפסים שדימו כתמים של מיץ תפוזים, מה שהפך במהרה ללהיט ולסימן ההיכר שלה.
המותג הנושא את שמה ממשיך להתקיים גם כיום, לאחר מותה בגיל 81.
פוליצר נישאה לבעלה הראשון, פיטר פוליצר, ב-1952. בני הזוג השתקעו בפאלם ביץ', פלורידה, זמן קצר לאחר נישואיהם והחזיקו בבעלותם מספר מטעים של פירות הדר, שבעזרת תוצרתם פתחה לילי דוכן מיצים בויה מינצר (Via Minzer) בפאלם ביץ'.
במהלך עבודתה בדוכן המיצים, מצאה לילי כי כתמי מיץ מכתימים את בגדיה לעיתים תכופות, וכפתרון להסוואת כתמי המיץ - עיצבה עבור עצמה שמלת כותנה ללא שרוולים בהדפס בהיר וצבעוני.
היא נוכחה לדעת כי לקוחותיה אהבו את השמלה שעיצבה, ולכן ייצרה עוד במטרה למכור אותן בדוכן המיצים שלה.
השמלות נמכרו במחיר של 22 דולר לשמלה וזכו להצלחה רבה.
בסופו של דבר, החלה לילי למכור יותר שמלות מאשר מיצים, מה שהביא אותה להחלטה להתמקד בעיצוב.
ב-1959 פוליצר הפכה לנשיאת החברה שלה שנשאה את שמה (Lilly Pulitzer, Inc).
המפעל הראשי של החברה היה ממוקם במיאמי, פלורידה, כאשר הבדים יוצרו באי קי וסט (Key West).
משנות השישים ועד שנות השמונים בגדיה הצבעוניים והבהירים של פוליצר היו פופולריים מאוד ונלבשו על ידי בני אליטה דוגמת ג'קלין קנדי-אונאסיס (Jacqueline Kennedy Onassis), קרוליין קנדי (Caroline Kennedy) ובני משפחות רוקפלר (Rockfeller), ואנדרבילט (Vanderbilt) וויטני (Whitney).
פוליצר הייתה בת כיתתה לשעבר של ג'קלין קנדי-אונאסיס.
לאחר שזו האחרונה צולמה למגזין לייף לבושה באחת השמלות בעיצובה של לילי, הלכו נשות אליטה נוספות בעקבותיה והשמלה הפכה לאחת ההצלחות הגדולות של פוליצר.
מאוחר יותר הצהירה שהשמלה שצולמה בה אונסיס, יוצרה במקור מווילונות מטבח.
אירוע שיא זה סייע למותג של פוליצר להתפרסם ולהתבסס, ולאחר מכן התרחב לקווי הלבשה לגברים ולילדים, וגם לתחום עיצוב הבית.
בשנת 1984, פרשה לילי מעיצוב המותג הנושא את שמה, ומסיבות כלכליות ועסקיות שונות (בין היתר השינוי במגמות האופנה ועלייתו של קו מינימליסטי יותר), הפסיקה את ייצור הבגדים.
ב-1993, הזכויות על המותג "לילי פוליצר" נרכשו על ידי חברת Sugartown Worldwide, Inc, כאשר ראשיה יצרו קשר עם פוליצר בתקווה להחיות את המותג.
פוליצר לא הייתה מעורבת בעבודה היום-יומית של החברה אך החזיקה בתפקיד של יועצת קריאייטיב, והמשיכה לאשר עיצובים, בדים וקולקציות חדשות.
כיום מחזיק המותג 75 חנויות, וניתן למצוא את מוצריו בחנויות וברשתות נוספות כגון לורד אנד טיילור, סאקס השדרה החמישית, ניומן מרקוס ועוד.
לצד בגדי נשים, החברה ייצרה גם בגדי ילדים, בגדי ים, נעליים, תכשיטים, אביזרי אופנה, מצעים ומוצרי נייר וכתיבה.
לילי מעולם לא רצתה לייצר בגדי חורף ונהגה לומר כי "תמיד יש קיץ איפשהו".
בהתאם לכך, השמלות היו נלבשות ברגליים חשופות ועוצבו כך שלא נדרשת הלבשה תחתונה מתחתיהן.
בנוסף, החברה השיקה קולקציה בלעדית של כלות בשנת 2010.
המוטו של לילי "הכל אפשרי עם קרני שמש וקצת ורוד", ייצג את עיצוביה השמחים ומלאי החיים.
ב-1950 ברחה לילי עם הרברט פיטר פוליצר, נכדו של ג'וזף פוליצר, מייסד פרס הקרוי על שמו- פרס אמריקאי שנתי לעיתונאות כתובה, ספרות והלחנה.
לזוג פוליצר נולדו שלושה ילדים: פטר, מיני וליזה.
ב-1969 לילי ופיטר התגרשו והיא נישאה בשנית זמן קצר לאחר מכן, לאנריקה רוסו שעבד בעבר עבור בעלה הראשון.
אף על פי ששינתה באופן חוקי את שמה לליליאן מקים רוסו, המותג שלה המשיך לשאת את השם "לילי פוליצר".
בעלה השני נפטר בשנת 1993 ממחלת הסרטן.
ב-7 באפריל 2013 מתה פוליצר-רוסו בבית אימה בפאלם ביץ', והיא בת 81.
לילי סאיני סינג (Lilly Saini Singh; נולדה ב-26 בספטמבר 1988) היא יוטיוברית, מנחת טלוויזיה, ולוגרית, קומיקאית, שחקנית וראפרית קנדית.
היא מוכרת כ-IISuperwomanII, שם המשתמש שלה ב-YouTube.
מאז שפתחה את הערוץ שלה באוקטובר 2010, הסרטונים שלה קיבלו מעל 1.5 מיליארד צפיות והערוץ שלה צבר מעל 10 מיליון מנויים.
ב-2016, היא דורגה במקום ה-8 ברשימת האנשים המרוויחים ביותר ב-YouTube של פורבס, ב-2015 היא דיווחה על הכנסות של 3 מיליון דולר.
סינג הופיעה ב-YouTube Rewind 2014 והנחתה את YouTube Rewind 2015. היא קיבלה את הפרס MTV Fandom Award, שלושה פרסי Streamy ושני פרסי בחירת הנוער.
ב-2016 סינג השיקה שפתון אדום, בשם "Bawse" ויצרה את סרטה העלילתי הראשון, שכותרתו A Trip to Unicorn Island.
היא הגיעה ל-10 מיליון מנויי YouTube בחודש אוקטובר 2016. בשנת 2017 הוציאה לאור את ספרה הראשון, How to be a Bawse.
החל מספטמבר 2019 מנחה את תוכנית הלייט נייט "A Little Late With Lilly Singh".
סינג נולדה וגדלה בסקרבורו, טורונטו.
ההורים שלה, מלווינדר וסוקהווינדר סינג, הגיעו לקנדה מפנג'אב שבהודו, והיא גדלה במסורת הסיקית.
יש לה אחות גדולה בשם טינה, שגם לה יש ערוץ ב-YouTube.
בילדותה, סינג מספרת שהיא הייתה טומבוי.
היא למדה בבית הספר הציבורי Mary Shadd במהלך כיתות היסוד, בשנת 2006, היא סיימה את לימודיה ב-Lester B.
ב-2010, היא בוגרת אוניברסיטת יורק עם תואר ראשון בפסיכולוגיה.
סינג פיתחה קשר חזק עם מורשת הפנג'אב במהלך הביקורים שלה בהודו.
היא מתמודדת עם דיכאון, והחלה לייצר את קטעי הווידאו ב-YouTube כדרך להתמודדות רגשית.
כאישה צעירה, היא חייתה במרקהאם, אונטריו.
בשנת 2015, היא עברה לגור בלוס אנג'לס שבקליפורניה, כדי לקדם את הקריירה שלה.
באוקטובר 2010, סינג פתחה ערוץ ב-YouTube תחת השם "IISuperwomanII".
היא הסבירה כי השם סופר-וומן הגיע מטבעת בצורת S שהייתה לה מתקופת הילדות.
תרבות הפנג'אב מצטיירת לעיתים קרובות בקטעי הווידאו שלה, אשר מכילים גם תובנות סטיריות על חיי היומיום ועל תלונות נפוצות של אנשים הסרטון הפופולרי ביותר שלה הוא "איך בנות מתכוננות" How Girls Get Ready.
הסדרה הפופולרית ביותר שלה מציגה את הדמויות של הוריה הדמיוניים, פרמג'יט ומנג'יט.
דמויות אלו משוחקות על ידי סינג עצמה.
היא גם מתעדת מפגשים עם סלבריטאים, כולל שאהרוח' ח'אן, מדהורי דיקסיט, אריאנה גרנדה, אד שירן, שי מיטשל, סלינה גומז, אלסיה קארה, דבי ריאן, ארג'ון קאפור, נארג'ס פאקרי, וארון דהאוואן, וקארינה קאפור, דוויין ג'ונסון, קראן בראר, דרייק ועוד.
סינג מצרפת גם קטעים של "Ask Superwoman Live" בערוץ הראשי שלה ביום ה-14 של כל חודש.
במהלך שעה או יותר של שידור חי, המעריצים שלה שואלים אותה שאלות באמצעות פלטפורמות המדיה החברתית.
ביולי 2016, סינג הודיעה על פתיחתו של ערוץ ה-YouTube של דוויין ג'ונסון, אליל הילדות שלה.
הם שיתפו פעולה ביציאת הסרטון לכבוד הערוץ החדש.
במהלך אותו חודש, היא החלה להגיש תוכנית אירוח שכותרתה #GirlLove, שבה סינג מראיינת סלבריטאיות ונשים מעוררות השראה, במטרה למגר את תופעת המיזוגיניה המופנמת.
ב-25 באוקטובר היא הגיעה לאבן הדרך של 10 מיליון מנויים.
בדצמבר 2011, סינג יצרה את הערוץ השני שלה שנקרא SuperwomanVlogs, שבו היא מתעדת את הפעילות היומיומית שלה וקטעים המתעדים את מאחורי הקלעים של יצירותיה.
היא השתמשה בערוץ השני כדי להעלות סרטונים עד אוגוסט 2014 ואז היא החלה להעלות אליו גם בלוגים יומיים.
לערוץ SuperwomanVlogs יש 1.6 מיליון מנויים ו-163 מיליון צפיות (נכון לאוגוסט 2016).
לפני הופעת הבכורה שלה בתעשיית הקולנוע בשנת 2014,בתפקיד קטן בהשראת אישיות ה-YouTube שלה בהפקה ההודית-קנטית Dr.
Cabbie, סינג הופיעה כרקדנית רקע בסרטים Speedy Singhs ו-Thank You ב-2011. ב-2016, היא דובבה חד-קרניים מניאטוריים בשמות באבלז ומיסטי בסרט האנימציה עידן הקרח: מסלול התנגשות, ושיחקה בתפקיד אורח בסרט "אמהות רעות".
בחודש מרץ 2015, סינג יצאה למסע הופעות עולמי בשם "טיול לאי החד-קרן" "A Trip to Unicorn Island".
היא התאימה את התכנים שלה עבור מסע ההופעות שכלל שירה, ריקודים, הופעות מוזיקה, קומדיה ודמויות ההורים שלה.
סיבוב ההופעות שלה כלל את הודו, אוסטרליה, הונג קונג, סינגפור, בריטניה, דובאי, קנדה, טרינידד וטובגו, ארצות הברית.
הבלוג של סינג מראה את תכנון הסיור, כולל שינויים תזונתיים שעשתה והחזרות עם הצוות שלה.
היא תיעדה את סיבוב ההופעות הראשון שלה לסרט, אשר מתאר גם כיצד התהילה ב-YouTube משפיעה על החיים שלה.
הסרט יצא לאקרנים ב-10 בפברואר 2016 ב-YouTube Red.
היא מתארת את הסרט כ- "גולמי ואותנטי".
היא החליטה לשתף פעולה עם YouTube בגלל הנאמנות שלה ושל אוהדיה לפלטפורמה.
הסרט התיעודי המתאר את "המקום השמח" שלה ואת הנסיעות לה ב-31 ערים היה אחד הסרטים הראשונים שהוצג ב-YouTube אדום .
זהו שירות של תוכן יוטיוב ללא פרסומות בעלות חודשית של $9.99 שניתן לצפות בו גם באופן לא מקוון, אשר חושף את אוהדיה להתרשם מחייה האישיים.
הקרנת הבכורה הייתה בתיאטרון הסיני ב-לוס אנג 'לס, בו השתתפו אורחים מכל קהילת YouTube כמו קולין באלינג' ר, אליסון סטונר, בת 'אני מוטה, ג' ואי Graceffa ורבים אחרים.
היא גם פרסמה אפליקציה משל עצמה בשם "אי החד-קרן".
יישום זה נוצר כדי ליצור אינטראקציה משמעותית עם פרסום מפגשי מעריצים, עם פוסטים אודות החיים שלה ומידע בלעדי.
במאי 2016, לילי הציגה אודם חדש בשיתוף פעולה עם Smashbox קוסמטיקה בשם BAWSE.
בספטמבר 2019 עלתה לשידור תוכנית אירוח בכיכובה העונה לשם "A Little Late With Lilly Singh" ("מעט מאוחר עם לילי סינג") ברשת NBC האמריקאית.
התוכנית, בסגנון אירוח קומית-סאטירית משודרת מידי לילה בימים שני עד שישי בשעה אחת וחצי לפנות בוקר.
בתוכנית התארחו מספר רב של ידוענים, שחקנים ומוזיקאים, וכללה משחקים עם האורחים והקהל ופינת הופעות קבועה לקומיקאים מתחילים.
התוכנית קיבלה ביקורות טובות ורעות, שכן שיבחו את "משב הרוח הרענן שמביאה סינג לעולם הלייט נייט".
עם זאת, מבקרים רבים לא שיבחו את ההומור והאג'נדה של סינג על המסך.
במאי 2020 התוכנית חודשה לעונה שנייה.
ב-2016 סינג שיתפה פעולה עם MEtoWe כדי לקדם את המוצר #GirlLove ראפיקי.
ההכנסות מרכישת צמידים מוקדשת לחינוך של בנות בקניה.
היעד הראשוני של סינג היה למכור 5,000 צמידים.
כשהמטרה הוגשמה היא יצרה מטרה חדשה של 10,000 צמידים ועברה אותה על ידי מכירת יותר מ-14,000 צמידים.
ב-2020 יצאה מהארון בתור ביסקסואלית, היא מחשיבה את עצמה תומכת של הקהילה הגאה.
שנה הסרט התפקיד הערות 2011 Speedy Singhs רקדנית באנגרה (תפקיד ללא קרדיט) רקדנית רקע בסצנת חתונה 2011 תודה רקדנית באנגרה רקדנית רקע בשיר "Viah Di Raat" 2016 עידן הקרח: מסלול התנגשות בועות/מיסטי דיבוב 2016אמהות רעות קתי המדליון2017שיזד*** הנשףמיס פאלסבורג2021ריברדאנס: הרפתקה מצוירתפנידיבוב2022לא רעים בכללטיפאני ליטופידיבוב2022–2024Canada's Got Talentשופטתתוכנית מיצאות
עונות 4-22023החבובות: מהומהנורהמיני-סדרה של דיסני+2024Doin' ItמאיהסרטHitpig!פיקלסדיבוב2025לא רעים בכלל 2טיפאני ליטופידיבובמעביר הילוך (אנ')ג'ןתפקיד בעונה השנייה
לילי המכשפה היא סדרת אנימציה אמריקאית לילדים ששודרה בישראל בערוץ לוגי, המבוססת על סדרת ספרים בעל אותו שם מאת הסופר "קניסטר".
לסדרה הופקו 3 עונות בעלות 52 פרקים, כאשר העונה השלישית לא שודרה בישראל.
לילי הנערה, יוצאת בזמן עם חברה הקטור הדרקון במסע לימודי ופוגשים אנשים שהיו אחראים להשראה גדולה בהיסטוריה של העולם.
לילי (מאי יעקובסון) - נערה שקיבלה מהקטור קמע קסמים אשר מחזיר אותה בזמן בשיעורים הלימודים שלה.
הקטור (ניר רון) - דרקון ירוק וקטן אשר התעורר לחיים מחוץ לספר כשפים ועכשיו הוא עוזר ללילי במסעות בזמן.
ליאון (עידו דנקנר/שיר הדר) - אחיה הקטן והמעצבן של לילי.
לילי מנחם (8 ביוני 1918 בסלוניקי, יוון – 1 בינואר 2005 בתל אביב) הייתה אשת ציבור ישראלית שמילאה מגוון תפקידים.
כהוקרה על פועלה הוענקו לה תוארי יקירת העיר תל אביב-יפו ויקירת ההסתדרות, ורחוב נקרא על שמה בתל אביב.
ילדותה ונעוריה לפני עלייתה ארצה
נולדה בסלוניקי שביוון למשפחה דתית ששורשיה בספרד.
אביה היה משה סוסטיאל ואמה הייתה פאולינה בת דוד עובדיה.
קיבלה החל מגן הילדים חינוך עברי במוסדות החינוך של הקהילה היהודית בסלוניקי, שבהם לימדו מורים מארץ-ישראל, וסיימה סמינר לגננות.
עוד מנעוריה הקדישה את זמנה לעזרת נזקקי הקהילה.
הייתה חברה בתנועה הציונית ופעילה למען ארץ-ישראל.
במסגרת חברותה ופעילותה ב"החלוץ", הייתה אחת ממייסדות "החלוץ הצעיר" ביוון, כסניף של הארגון העולמי שהכשיר צעירים יהודים לעלות לארץ ישראל כדי לבנות אותה.
כאשר אבא חושי הגיע בספטמבר 1933 לסלוניקי, כדי לבחור אישית פועלי נמל יהודיים מיומנים לנמל חיפה, נלוותה אליו לילי בת ה-15 ושימשה כמתורגמנית בהידברות עם יהודי המקום.
עם עלייתה ארצה, התמקמה בשכונת נווה שלום ביפו.
זמן קצר לאחר מכן, בפרוץ מאורעות 36 נגד יהודי יפו, השתתפה בצורה פעילה בפינוי ילדי האזור המסוכן למחנות שהקימו בחוף הים בתל אביב, ביוזמת "ארגון אימהות עובדות".
בשנת 1936 נישאה ליוסף מנחם בתל אביב.
לאחר נישואיהם התגוררו בשכונת פלורנטין, שהשתייכה ליפו, בה פתחה, כפעילה מטעם ארגון אימהות עובדות, גן ילדים ליום לימודים ארוך, כדי לאפשר לאימהות לצאת לעבוד.
היא נאבקה למען סיפוח שכונות הדרום לעיר תל אביב.
בשנת 1942 עברה משפחת מנחם לגור בשכונת התקווה, שהייתה אז דלת אוכלוסין ומאוימת על ידי הערבים שהקיפוה.
לכן החליטה לילי מנחם לגייס נשים מתנדבות כדי לסייע למגיני השכונה.
היא גם הייתה אחת מהפעילים שדאגו לשיפור מצבם של התושבים.
בשיתוף עם ההסתדרות ועיריית תל אביב, ייסדה מרפאות ומוסדות תרבות וחינוך.
משנת 1943 עד שנת 1950 הייתה חברת ועד התושבים בשכונת התקווה.
משנת 1947 עד שנת 1949 הייתה אחראית על פעולות "ההגנה" בשכונת התקווה.
לאחר השואה הקדישה עצמה לקליטת הניצולים, בעיקר מיוצאי יוון, ועמדה בראש ארגון הנשים יוצאות יוון.
במשך מלחמת העצמאות ניהלה את האגף לסיוע למשפחות החיילים המגויסים בשכונת התקווה ודאגה לטפל בעולים חדשים בשתי מעברות שהוקמו בשכונה.
אחר כך הייתה העובדת האחראית על התשלומים בוועד למען החייל.
משנת 1950 עד שנת 1953, בתקופת הצנע, שימשה כמנהלת מחלקה אחראית על המדור לתלונות במשרד המסחר והתעשייה.
היא הקימה מועדוני ילדים ודאגה להקניית מקצוע לנערות ונשים, בעודדה אותן לצאת מביתן ולעזור בפרנסת המשפחה וב-1953 נבחרה למזכירות הפעילה של ארגון אימהות עובדות, שם דאגה לחינוכם של צעירי השכונות.
היא תוארה כ"הנציגה המוכרת ביותר של מועצת הפועלות בפרבריה הדרומיים של תל אביב".
בספרה על עבודתה עם יוצאות ארצות המזרח אמרה ש-85% מהפועלות הן יוצאות ארצות המזרח, שלא הסכינו עדיין להתבטא בציבור.
עוד אמרה: "אם קשה לאשה להתחרות עם הגבר, לאשה המזרחית קשה שבעתיים.
תמיד שאפתי להחדיר בלב האישה הספרדית שהיא מישהי ויכולה לעשות משהו, והאמת, כשהם רואים אותי נוכחים שאין השד נורא כל כך".
היא נתפסה כאחת מהן ולכן קרובה להן, כי חייתה עמן בשכונת פלורנטין ובשכונת התקווה ודיברה בשפתן.
היא הייתה קולן של הנשים העובדות ממוצא ספרדי/מזרחי, שלא ידעו להתבטא בפומבי ולדרוש את זכויותיהן, בתקופה שמקומה של האישה היה בתוך ביתה במטרה לשרת את בעלה ולדאוג לילדיה.
שימשה כמנהלת מחלקת התרבות ואחראית בסמינר מטעם ארגון אימהות עובדות על השכונות בתל אביב.
מ-1983 עד 1985 כיהנה כנשיאה של ארגון נעמ"ת בתל אביב והשקיעה מאמצים לשפר את מצבן של שכונות התקווה, פלורנטין ושפירא.
מנחם הייתה פעילה גם בתחום הלאדינו.
משנת 1948 עד שנת 1956 עבדה במדור הלאדינו ב"קול ישראל", וב-1954 נבחרה למנהלת קול ישראל בשפת הלאדינו ולקחה חלק בסדרה ההומוריסטית המוצלחת "שימון שימון", שנכתבה על ידי יצחק בן רובי.
היא הייתה גם הקריינית הקבועה של השידורים בשפה זו.
מאמריה בלאדינו התפרסמו בעיתון "איל טיימפו", היוצא בישראל.
נבחרה לנשיאות הפדרציה הספרדית ובשנים 1954, 1958 ו-1961 הייתה ציר בקונגרס הבינלאומי של הסתדרות הספרדים בירושלים ובקונגרס הציוני.
בעקבות פעילותה נבחרה בשנת 1959 למועצת העיר תל אביב-יפו מטעם המערך וכיהנה כחברת המועצה במשך שש קדנציות.
בעיתון "לה ב'ירדאד" התפרסמה בשנת 1959 הודעה המציינת שראש העיר תל אביב, מר מרדכי נמיר, מינה את מנחם לאחראית על התקציבים לענייני חינוך וספורט של הנוער בתל אביב.
פעילותה הסוציאליסטית של מנחם התקיימה גם מחוץ לישראל: בעיתון בשפת הלאדינו "איל טיימפו" התפרסמה בספטמבר 1958 כתבה אודות קונגרס בינלאומי של נשים שהתקיים בגרמניה, בהשתתפותה של הגברת לילי מנחם, שציינה שלוש מטרות עיקריות שיש צורך לקחת בחשבון כשדנים במטרות הסוציאליזם וקידום מעמדן של הנשים:
לאמץ שיטות כדי למשוך תשומת לבם של הצעירים לאידיאלים של הסוציאליזם.
לקיים קשר תמידי בין נשים סוציאליסטיות בעולם ולהנהיג, אם יש צורך, מאבק בתוך המפלגה, כדי להיטיב את מעמדה של האישה העובדת.
לתת לנשים את התמיכה והתחושה, כך שתדענה את ערכן האמיתי ואת האפשרות שיש להן לפעול.
בביקור זה גם נפגשה באיסטנבול עם מנהיגי תנועת העבודה הטורקיים; בשנת 1969 נשלחה על ידי ההסתדרות הכללית לקפריסין לארגן חטיבת נשים בהסתדרות העובדים הקפריסאית; כמו כן נשלחה לפעילות ציונית בדרום אפריקה.
מנחם כיהנה כסגן יו"ר הליגה לידידות ישראל-יוון בארץ.
מגיל 18 הייתה נשואה ליוסף מנחם.
ארבעת ילדיהם: מיקו (מנחם), עורך דין; רחל, ד"ר לחינוך, אשת דוד ניסימוב-לפידות; זהבה ז"ל, מוזיקאית, אשת ישראל גרינברג; וחמדה, גננת, אשת אברהם סולמה.
ב-1989 נבחרה ליקירת העיר תל אביב-יפו.
כאות הוקרה לתרומתה בתחום החברתי הוענק לה התואר "יקירת ההסתדרות".
על שמה של לילי מנחם קרוי רחוב בתל אביב (גובל בקריית שאול).
לילי מאיסקי היא פסנתרנית צרפתייה.
לילי מאיסקי נולדה לצ'לן מישה מאיסקי בפריז ואחר עברה לבריסל.
היא החלה לנגן בפסנתר בגיל ארבע, אצל ליל טיימפו ובהמשך למדה אצל חגית קרבל, אולגה מוגילבסקי, ולריה שרוואנסקי, אילנה דווידס ואלאן וייס.
בין 2001 ל-2005 הייתה תלמידה בבית הספר למוזיקה ע"ש פרסל, שם למדה גם נגינת ג'אז.
מאיסקי יצאה לסיורי קונצרטים ברחבי אירופה ובמזרח הרחוק והופיעה בפסטיבלי מוזיקה רבים, בהם פסטיבל ורבייה, "פרוג'טו מרתה ארחריץ'", "שלזוויג הולשטיין", "יוליאן רחלין וידידיו" והפסטיבל הבינלאומי למוזיקה קאמרית באוטרכט, הולנד.
הקליטה כמה תקליטורים לדויטשה גרמופון ול-EMT, וביצועיה משודרים לעיתים קרובות בתחנות רדיו באירופה ובאסיה.
היא נהנית מנגינת מוזיקה קאמרית כמו גם מנגינת סולו ומופיעה בקביעות בנגינת דואו עם מישה מאיסקי.
"מדריך למוזיקה", בהתייחס לתקליטור EMI של פרוג'טו מרתה ארחריץ'.
לילי סימונס היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית, ידועה בעיקר בתפקידה כרבקה באומן בסדרת הפשע "באנשי" של רשת הטלוויזיה סינמקס ובתור ליילה סטנטון בסדרת האימה של רשת הטלוויזיה USA; "הטיהור" המבוססת על סדרת סרטי האימה "הטיהור".
סימונס נולדה וגדלה בעיר החוף אנסיניטאס בסן דייגו, קליפורניה ובגיל 15 אותרה על ידי מנהלת הכישרונות קייט לינדן.
סימונס התחילה את הקריירה כדוגמנית בסוכנויות פורד מודל, ביבי סטורז וברוקסי.
כמו כן הופיעה בפרסומות ותשדירים של החברות ג'יי.סי.
את קריירת המשחק שלה היא התחילה בשנת 2010 בסדרת הרשת "Hollywood Is Like High School with Money" המבוסס על ספר באותו השם, שם גילמה את קווין ויטאקר.
בהמשך גם הופיעה בערוץ דיסני בפרק בקומדיית המצבים "זיק ולותר" ובסרט "חנון מהסרטים" שיצא בשנת 2011. באותה השנה גילמה תפקיד קטן בסדרה "מר סאנשיין".
בשנת 2012, סימונס כיכבה בסרט "ילד שמן שולט בעולם" והשתתפה כאורחת בפרק של הסדרה "ג'ין באמצעות עיצוב".
בשנת 2013 הופיעה בפרק של הסדרה "וגאס" ובמקביל החלה לשחק כרבקה באומן בסדרת הפשע "באנשי" של רשת "סינמקס".
במקור, סימונס התמודדה על תפקיד "דווה הופוול", אך לדברי ההפקה, הייתה בוגרת מדי בשביל דמות זו.
במרץ אותה השנה הופיעה סימונס במגזין "מקסים".
בשנת 2014 קיבלה סימונס תפקיד בסדרת הדרמה המשטרתית הוואי חמש-אפס ובסדרת הדרמת פשע "בלש אמיתי" של רשת HBO.
באפריל 2016 הצטרפה לצוות השחקנים של הסדרה "ווסטוורלד" וקיבלה תפקיד משני במהלך העונה הראשונה.
בפברואר 2017, גילמה את "נטלי ג'יימס" הצרפתייה בעונה החמישית של סדרת הדרמה "ריי דונובן" של רשת "Showtime".
ב-2019, גילמה את דמותה של קאטוומן, סלינה קייל, הגרסה המבוגרת בפרק האחרון בסדרה "גות'האם".
לילי לעבאסי, או "מועלם לילי אל-עבאסי", בשמו האמיתי אלי מויאל היה זמר-יוצר בעל קול טנור, מלחין וכנר יהודי אלג'ראי-צרפתי שנודע כאחד היוצרים הבולטים של מוזיקת השעבי האלג'יראית.
לילי לעבאסי נולד ב־1897 בשם אלי מויאל במשפחה יהודית.
לגבי מקום הולדתו קיימות מחלוקות.
בדרך כלל נחשב יליד העיר סידי בל עבאס במערב אלג'יריה, שממנה נגזר שמו האמנותי - "אל עבאסי".
אולם יש הטוענים כי הוא יליד מרסיי בצרפת ושהוא גדל בסידי בל עבאס.
גרסה אחרת טוענת שנולד במרוקו ושבגיל 5 הגיע עם משפחתו לעיר תלמסאן באלג'יריה.
ואחר כך לסידי בל עבאס.
לעבאסי חי תחילה באוראן, ואחר כך באלג'יר בה התגורר בשכונה הקוסמופוליטית באב אל ווד.
הוא למד שם מוזיקה למשך מספר שנים.
שר וניגן באירועים משפחתיים, בחתונות ובאתרי בידור של בירת אלג'יריה.
הצטרף ללהקת מוטריביה של מוזיקה ערבית אנדלוסית, שנוהלה על ידי אדמונד נתן יאפיל (Edmond Nathan Yafil) (1928-1874) היהודי ומוחיאדין באשטרזי המוסלמי.
כמו כן חבר לתזמורת "אל אנדלוסיה" ושימש כמנהל אמנותי של בית ההקלטות Parlophone באלג'יריה.
בהמשך הקים להקה משל עצמו, שאיתה ערך סיורי הופעות באלג'יריה, מרוקו, צרפת ובארצות אחרות.
הצטיין במוזיקת השעבי האלג'יראית, סוגת "מוזיקה קלה" שנגזרה מהמוזיקה הערבית האנדלוסית, ושמייסדה היה חאג' מוחמד אל-אנקה.(1978-1907)
או, אתה הנוסע לארץ האיילים
אם תמצא את איילי (אילתי) (אהבתי)
תגיד לו (לה):הוא (היא) עדיין (חי)ה (מזל חי מזל)
איש לא יכול לתפוס את מקומו (ה) בלבי
הוא (היא) חי (ה) לתמיד, לתמיד הוא (היא) חי (ה)
החשדות של הצרפתים היו חסרי בסיס מכיוון שהשיר נכתב כבר ב-1936, שנה לפני הגלייתו של אל-פאסי.
שיר אחר שלו ברוח דומה "מזל חי מזל" (הוא עדיין חי) זכה לגורל דומה, ונאסר גם הוא במרוקו בחשד לרמזים פוליטיים מרדניים:
בשנים 1938–1940 השלטונות הקולוניאליים הצרפתית במרוקו אסרו על הפצת התקליטים עם השיר הזה, בטענתם כי הוא שיר מחאה מוסווה נגד הגלייתו של המנהיג הפטריוטי המרוקאי אלאל אל-פאסי, שנשלח לגלות גבון בסוף שנת 1937
בימי מלחמת העולם השנייה והשואה נפגעה פעילותם של המוזיקאים היהודים באלג'יריה.
אחרי המלחמה יחד עם מוחמד אל אנקה ניהל לילי לעבאסי תזמורת ברדיו אלג'יר עדיין תחת השלטון הקולוניאלי הצרפתי.
בשנת 1946 יחד עם בנו, רובר, אז בן 12, ערך לעבאסי סיורי הופעות בערים לאורך המסלול שבין אלג'יר לקזבלנקה וזכה בהצלחה רבה.
בשנת 1958 הקדיש לעבאסי שיר לפריז "פריז, פריז" - עיר המעוררת בגולה קסם וחרדה :
את אוספת אנשים מכל האופקים...
צריך למלא את כיסו ב"לואי" (זהובים)
והמבוגרים יותר יאבדו בה את ראשם
בשנים 1961–1962 שבהן השיגה אלג'יריה את עצמאותה נאלצו יהודיה לעזוב לצרפת.
לעבאסי הצטרף לשאר המוזיקאים היהודים שיצאו את אלג'יריה ועמד במרכז הקבוצה שהתכנסה במסעדת Le Poussin Bleu שברחוב פובור-מונמארטר בפריז.
זמן קצר אחרי הגירתו נפטרה אשתו מהתקף לב.
הוא המשיך להיות מוכר על ידי קהל רחב ממוצא אלג'יראי בצרפת.
למשך תקופה הופיע יחד עם בנו, רובר, שליווה אותו בגיטרה ועם מוריס אל מדיוני שליווה אותו בפסנתר.
הוא נפטר בשנת 1969 בעיר ניס.
עם מבצעי שיריו נמנו בלון-בלון (בלונד-בלונד), לוק שרקי, מוריס אל-מדיוני, פרנסואז אטלן, בנו רובר קסטל, ואחרים.
Ma nensash ebladi (אינני שוכח את מולדתי)
Wahran el bahia לרגל חניכת היכל הספורט באוראן - 1955
בנו, רובר קסטל , (יליד 1933) הוא שחקן, קומיקאי ומוזיקאי צרפתי.
לילי ליכטנטל (נולדה בשנת 1935) הייתה שחיינית נבחרת ישראל, השחיינית הישראלית המהירה ביותר במשחה ל-100 מטר חופשי (1950), זוכת מדליית כסף מהמכביה השלישית (1950).
היא עלתה לישראל בהיותה נערה צעירה והתאמנה בקבוצות השחייה של הפועל חיפה ומכבי חיפה בהדרכתו של איזיה פייגנבוים.
ללילי אחות תאומה, אני, אף היא שחיינית מצטיינת בהפועל חיפה.
בתחרות שחיה שנערכה בבריכת גלי הדר בחיפה בסוף יולי 1950 זכה ליטנטל במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא הפועל חדש של 1:25.2 דקות חודש וחצי לאחר מכן, בתחרות שנערכה בפתח תקווה בתחילת ספטמבר היא קבעה במשחה ל-100 מטר חופשי את התוצאה המהירה בישראל באותה שנה 1:22.1 דקות.
בתחרויות השחייה של המכביה השלישית שנערכו בתחילת אוקטובר אותה שנה היא זכתה במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר ביחד עם דפנה אורן, חוה שלמברג ונוגה למדני בתוצאה של 5:45.2 דקות, אחרי בריטניה (5:41.2 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי כללי וראשונה מבין השחייניות הישראליות במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:25.1 דקות.
בתחרות שנערכה בחיפה בסוף יולי 1951 זכתה ליכטנטל במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:25.5 דקות, לפני אחותה התאומה אני (1:30.2 דקות).
ליליאן רודאבט גלוריה אלסבטה "לילי" סובייסקי היא שחקנית ואמנית אמריקאית ממוצא יהודי.
נודעת בזכות משחקה בסרטים "פגיעה קטלנית", "עיניים עצומות לרווחה", "אף פעם לא התנשקה", "לעולם אל תשחקו עם זרים", "קיץ בלתי נשכח", ו"בית משפחת גלאס".
מאז 2012 פרשה מחיי המשחק, והחלה להתמקד בקריירה השנייה שלה כאמנית תחת שם נישואיה לילי קימל (Leelee Kimmel).
סובייסקי נולדה בניו יורק, ניו יורק שבארצות הברית.
אביה הוא השחקן והצייר הצרפתי-נוצרי ממוצא פולני ושוודי, ז'אן סובייסקי .
אמה היא המפיקה, התסריטאית והמנהלת האישית שלה, אליזבת סובייסקי (לבית סלומון), והיא אמריקאית.
סבה מצד אמה הוא יהודי ממוצא אשכנזי, וסבתה מצד אמה היא בת לאב ממוצא יהודי-אשכנזי ולאם ממוצא הולנדי עם רקע נוצרי.
לה אח צעיר בשם רוברט "רובי" סובייסקי.
שמה הפרטי "ליליאן" הוא על שם סבתה מצד אביה.
אחד משמותיה האמצעיים "אלסבטה" נגזר מהגרסה הפולנית לשמה של אמה, "אליזבת".
למדה בבית הספר הפרטי טרבור שבמנהטן; למדה לתואר בספרות ואמנות יפה באוניברסיטת בראון אך נשרה בטרם עת.
ב-1998 שיחקה בסרטו של ג'יימס אייבורי "A Soldier's Daughter Never Cries" לצדם של קריס קריסטופרסון וג'סי ברדפורד.
ב-1999 קיבלה מועמדויות לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב על כיכובה כז'אן ד'ארק במיני-סדרה הקנדית "ז'אן ד'ארק" שעוסק בלוחמת גיבורה צרפתייה שהוצאה להורג אצל האויבים האנגלים ועוזריהם הצרפתים, ומאוחר יתר אף הפכה לקדושה קתולית.
קיבלה מועמדות לפרסי בחירת הנוער 2000 על כיכובה בסרט הנעורים "קיץ בלתי נשכח", בתור סמנת'ה "סאם" קוואנו, לצד השחקן והמועמד ג'וש הארטנט.
ב-2001 קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב על תפקידה במיני-סדרה/סרט הטלוויזיה "התקוממות", המבוסס על סיפור אמיתי בתקופת השואה, שם היא מגלמת את טוסיה אלטמן, לוחמת יהודייה במרד גטו ורשה שבפולין.
בשנת 2018 כיכבה בסרט הטלוויזיה הטורקי "Amerikali Kiz", תפקידה הראשון מזה שנים.
בינואר 2009 החלה לצאת עם מעצב האופנה האמריקאי ממוצא יהודי אדם ג'ון קימל, בנו של יזם הנדל"ן מרטין קימל ונכדו של הספורטאי והמעצב דונלד ארונוב .
הם התארסו ב-28 במאי 2009, וכשנה לאחר מכן הם נישאו.
בתם, לואיזיאנה ריי, נולדה בדצמבר 2009; ובנם מרטין, נולד באוגוסט 2014. הם מתגוררים בשכונת רד הוק, ברוקלין.
היא דוברת צרפתית שוטפת, שלמדה מאביה שהוא יליד צרפת.
+שנהסדרהתפקידהערות1995Charlie Grace ג'ני גרייסתפקיד ראשי; 9 פרקים1996גרייס על הכוונתלוסיפרק: "Positively Hateful"עיקר החדשותתלמידהפרק: "Arcade"1998F/X: The Seriesטניהפרק: "Evil Eye"1999ז'אן ד'ארק ז'אן ד'ארקמיני-סדרה
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה
מועמדת פרס אמי לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה
מועמדת פרס סטלייט לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או סרט טלוויזיה (אנ') (1999)2001התקוממותטוסיה אלטמןמיני-סדרה
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה2003Les Liaisons dangereuses ססיל דה וולנגסמיני-סדרה2005הרקולסדאיאנירה (אנ')מיני-סדרה2010גדולה מהחייםסמנת'ה "סאם" קולביפרק: "A Mother's Secret"2011האישה הטובהאלכסיס סימנסקיפרק: "Breaking Up"2012NYC 22ג'ניפר פריתפקיד ראשי; 13 פרקים2018Amerikali Kizג'ניסרט טלוויזיה של Show TV
שרלוט אליזבת ווסט הייתה עקרת בית גרמנייה.
אשתו של רואה חשבון וחייל בנקאי גרמני במהלך מלחמת העולם השנייה.
היא ידועה בסיפור האהבה הטרגי שלה ובמערכת היחסים שניהלה עם פליס שרגנהיים.
סיפור מערכת היחסים ביניהן מתואר בסרט 1999 'אמה ויגואר', ובספר באותו השם על ידי אריקה פישר.
היא הוכרזה כחסידת אומות העולם ב־31 באוגוסט 1995 על ידי יד ושם על מאמציה להציל נשים יהודיות ולהגן עליהן מפני רדיפות הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה.
מלחמת העולם השנייה והצלת נשים יהודיות מרדיפות הנאצים
כשהיא מתגוררת בברלין-שמרגנדורף עם ארבעת ילדיה ועוזרת הבית בתחילת שנות הארבעים בזמן שבעלה נע במלחמה, אליזבת ווסט הוצגה על ידי עוזרת הבית שלה לאישה בשם פליס שרגנהיים בכינויה 'פליס שרודר'.
לאחר שבילתה איתה זמן מה והתאהבה בה, נודע לווסט כי שרגנהיים זקוקה להגנה מפני השלטונות הנאציים בשל חברותה בתנועת ההתנגדות הגרמנית וכאישה יהודייה.
החיזור שלהם היה מסורתי, על פי קייט קונולי, כתבת הגרדיאן ארצות הברית בברלין בזמן הראיון שלה עם לילי ווסט בשנת 2001. לאחר היכרותן, הייתה שרגנהיים "מגיעה לתה אצל לילי כמעט מדי יום, ומביאה פרחים ושירים שכתבה.
בין לבין השתיים היו כותבות זו לזו." כאשר ווסט אושפזה עם אלח דם דנטלי במרץ 1943, שרגנהיים "הביאה ורדים אדומים מדי יום.
ב־25 במרץ השתיים התארסו, וחתמו על הצהרות בכתב על אהבתן, אותן חתמו בחוזה נישואין כעבור שלושה חודשים."
בנות הזוג החלו לחיות יחד לאחר שווסט נפרדה מבעלה באופן חוקי בשנת 1942; הם נשארו זוג עד יולי 1944, כאשר דיווחו שרגנהיים והיא נתפסה על ידי הגסטפו.
היא נעצרה בבית שחלקה עם ווסט, נלקחה למחנה המעבר שולשטראסה בברלין.
הוחזק שם עד 4 בספטמבר 1944, אז גורשה למחנה הריכוז טרזינשטט בצ'כוסלובקיה.
למרות הסכנה, ווסט ביקרה שוב ושוב את שרגנהיים בשולשטראסה, וגם ניסתה לארגן ביקור בטרזינשטט, אך סורבה על ידי מפקד המחנה.
קצת יותר מחודש לאחר מכן, ב־9 באוקטובר 1944, הועברה שרגנהיים למחנה ההשמדה אושוויץ לאחר שנידונה למוות.
ההערכה היא כי היא מתה בערב ראש השנה (31 בדצמבר 1944), על פי היסטוריונים של יד ושם, שהצהירו כי "ווסט הצליחה להימלט מעונש בלבד [על שהסתירה את שרגנהיים בביתה] מכיוון שהייתה אם לארבעה ילדים.
ילדים צעירים שאביהם נעדר בפעולה." היסטוריונים אחרים ציינו כי מתישהו בדצמבר 1944 נשלחו שרגנהיים ואסירים אחרים על ידי בצעדת מוות למחנה הריכוז גרוס-רוזן, ואולי גם בצעדת מוות שנייה למחנה הריכוז ברגן-בלזן.
אף על פי שלא ניתן היה לקבוע את גורלה המדויק, בית משפט בברלין הוציא פסק דין בשנת 1948 שקבע את תאריך מותה של שרגנהיים ל־31 בדצמבר 1944.
כתוצאה ממערכת היחסים שלה ממעורבותה בניסיון הצלתה שרגנהיים, אליזבת ווסט התמודדה עם ביקורת והטרדות מוגברות מצד גורמים נאצים, ונדרשה לחתום במשטרה המקומית כל יומיים לאחר מעצרה של שרגנהיים, אך סכנה מוגברת זו רק חיזקה את החלטתה של ווסט להגן על נשים אחרות בסיכון.
של גורל דומה לזה שחוותה שרגנהיים.
לאחר שפגשה את לוסי פרידלנדר, קטיה לזרשטיין ודוקטור רוזה אולנדורף שלושה שבועות לפני חג המולד בשנת 1944, ווסט החלה אז להסתיר את שלוש הנשים במפלס העליון של ביתה בברלין.
כל שלוש הנשים שרדו את המלחמה אולם פרידלנדר, שחוותה טראומה קשה מחוויותיה במלחמה, שמה קץ לחייה.
יותר משישים שנה לאחר מותה של אהובתה, פליס שרגנהיים, אליזבת ווסט נפטרה.
לאחר פטירתה בגיל 92 ב־31 במרץ 2006, היא הובאה למנוחות בדורפקירשה גיסנסדורף (בית הקברות של כנסיית הכפר גיזנסדורף), בליכטרפלדה (ברלין), גרמניה.
מצבתה משמשת גם כאבן זיכרון לשרגנהיים.
נכון לשנת 2018, ספרה של פישר תורגם ל־20 שפות.
ב־31 באוגוסט 1995 הוכרה אליזבת ווסט על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם על מאמציה להגן על נשים יהודיות מפני רדיפות הנאצים.
בראיון בשנת 2001, ווסט בת ה־89 נזכרה בזמנה עם שרגנהיים:זו הייתה האהבה הרכה ביותר שניתן לדמיין.
הייתי מנוסה למדי עם גברים, אבל עם פליס הגעתי להבנה עמוקה הרבה יותר של יחסי מין מבעבר.
הייתה אטרקציה מיידית, ופלירטטנו בצורה שערורייתית .
התחלתי להרגיש חיים כמו שמעולם לא היו לי.
היא הייתה החצי השני שלי, ממש ההשתקפות שלי, תמונת המראה שלי, ולראשונה מצאתי את האהבה יפה מבחינה אסתטית, וכל כך עדינה.
פעמיים מאז שעזבה, הרגשתי את נשימתה ונוכחות חמה לידי.
אני חולמת שניפגש שוב - אני חיה בתקווה.
לילי יאן הייתה רופאה יהודייה-גרמנייה, שזכתה לתהילה בינלאומית לאחר מותה כאשר פורסמו מכתביה לחמשת ילדיה אותם כתבה במהלך מאסרה במחנה העבודה ברייטנאו.
היא גורשה למחנה הריכוז אושוויץ ונרצחה שם.
אוסף מכתביה וסיפור חייה נפרש בספרו של נכדה, עורך הדר שפיגל מרטין דרי.
לילי יאן נולדה בתור לילי שלוכטרר, בתו של סוחר עשיר שחיה בקלן כיהודייה במשפחה מתבוללת ליברלית.
היא קיבלה השכלה די מתקדמת לילדה באותה תקופה: היא למדה את דרגות ה- A שלה בשנת 1919 בבית הספר "הקיסרית אוגוסטה" בקלן והתחילה לאחר מכן ללמוד רפואה בווירצבורג, האלה, פרייבורג וקלן.
אחותה אלזה שהייתה צעירה ממנה בשנה למדה כימיה.
בשנת 1924 סיימה לילי את לימודיה בהצלחה וקיבלה תואר דוקטור עם עבודת גמר בנושא המטולוגיה.
לילי שלוכטרר נישאה לארנסט יאן ונולדו להם חמישה ילדים.
בסוף אוגוסט 1943 נדרשה לילי יאן - להוסיף את השם 'שרה'.
היא נדרשה לוותר על תואר הרופא שהיה אסור על יהודים.
היא נעצרה, נחקרה ובגלל הפרה של הרייכסגסץ ב-17 באוגוסט 1938, נשלחה למחנה חינוך העבודה ברייטנאו ליד גוקסאגן, מדרום לקאסל, בנסיבות מפוקפקות.
ילדיה הקטינים הושארו להסתדר לבד וללא השגחה.
במהלך המלחמה ארנסט התגרש ממנה.
בעוד האב שהתחתן מחדש נלחם בחזית, נותרו הילדים ובראשם אילזה הבכורה שהייתה בת 14 לבד.
בתחילה עבדה לילי יאן כפועלת כפייה במפעל תרופות.
בתה אילזה הצליחה לבקר את אמה שכבר נחלשה במהלך מעצרה רק פעם אחת.
עד היום לא נותר ברור עד כמה ארנסט יאן בעלה ניסה להציל את חייה של גרושתו על ידי תחנונים לגסטפו האחראי בקאסל או למחלקה הראשית לביטחון של הרייך בברלין.
מאמצי ההצלה של חברי הכנסייה בקאסל נותרו ללא הצלחה.
במרץ 1944 גורשה לילי יאן בטרנספורט דרך דרזדן לאושוויץ.
לפני גירושה הצליחה להבריח מכתבים לילדיה מברייטנאו: הם הגיעו לבנה, שהחזיק אותם ללא ידיעת אחיותיו עד למותו ב-1998. המכתב האחרון שנכתב על ידי לילי יאן מאושוויץ מיום 6 במרץ 1944 נכתב על ידי מישהו אחר.
ילדיה קיבלו את המסר על מות אמה בספטמבר 1944 באימנהאוזן.
"ליבי הפצוע" הוא ספר מאת מרטין דרי המאגד בתוכו בין היתר את מכתביה של לילי יאן לילדיה ואת סיפור חייה.
גרהרד יאן, שהיה שר המשפטים תחת קנצלר גרמניה וילי ברנדט מת בשנת 1998. הוא הוריש חליפת מכתבים ענפה מהשנים 1943–1944, בין אמו לילי יאן לילדיה.
אחיו לא ידעו על המכתבים.
לאחר שהתגלו המכתבים היו אחיותיו של יאן בהלם.
האחיות זכרו את מכתביהן של אמן, אך לא ידעו שגרהארד שמר על המכתבים ושאותם לר הזכיר במשך כחמישים שנה.
חייה נפרשו במכתבים אשר שלחה לילדיה.
במכתביה היא מנסה להילחם על לבו של ארנסט, שהיה סטודנט לרפואה וניסתה לעודד ולתמוך בילדיה שנעזבו מאחור.
מרטין דרי נכדה של לילי ועורכו הראשי של העיתון "דר שפיגל" אסף את המכתבים שכתבה ובספרו "ליבי הפצוע", מספר את סיפורה של משפחת יאן.
"מכתב ללילי", הוא סרט תיעודי משנת 2006. הסרט הופק על ידי ה-BBC בבימוי רוג'ר צ'יילדס.
בסרט חוזרים דרי, שהיה שותף להפקת הסרט, ואימו, בתה של לילי, לעיירה אימנהאוזן בה התגוררה המשפחה לפני מלחמת העולם השנייה.
לילי מרלן הוא סרט גרמני משנת 1981 בבימויו של ריינר ורנר פאסבינדר, עלילת הסרט מבוססת על הרומן האוטוביוגרפי "Der Himmel hat viele Farben" מאת לאלה אנדרסן.
הסרט נשלח להתמודד מטעם מערב גרמניה לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
הסרט מתרחש במהלך הרייך השלישי ועוסק ברומן האסור בין וילי, זמרת גרמנייה לרוברט מנדלסון, מלחין יהודי הבא לעזור למחתרת של יהודים גרמנים.
באותו זמן שירה לילי מרלן נהפך ללהיט בקרב הממשל הנאצי.
לילי פרג (1964 – ינואר 2019) הייתה פרופסור למיקרוביולוגיה אוסטרלית ילידת ישראל.
פרג עסקה באקולוגיה מיקרוביולוגית של הצמח, בביולוגיה מולקולרית ובציטולוגיה של התא בבית הספר למדע וטכנולוגיה של באוסטרליה, במשך כ-25 שנים עד להירצחה.
היא סיימה תואר ראשון באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ותואר שני באוניברסיטת תל אביב.
היא עברה לאוסטרליה בשנות ה-90 כדי לקבל דוקטורט באוניברסיטת סידני, אותה השלימה בשנת 1998.
בשנים 1998–2001 השתלמה במכון לגנטיקה באוניברסיטת קלן, גרמניה.
בשנת 2001 הצטרפה לאוניברסיטת ניו אינגלד באוסטרליה.
מאפריל 2016 כיהנה פרג כיושבת ראש המחלקה לביולוגיה של הקרקע, מיקרוביולוגיה ומגוון ביולוגי.
ב-2018 קודמה לדרגת פרופסור חבר.
המחקר של פרג התמקד באקולוגיה מיקרוביאלית בקרקע ובאינטראקציות בין צמחים למיקרוביאלים.
היא לימדה מיקרוביולוגיה, ביוכימיה וביוטכנולוגיה באוניברסיטת ניו אינגלנד.
היא נבחרה לנשיאת חטיבת מדעי מערכות הקרקע של האיגוד האירופי למדעי כדור הארץ (EGU), והייתה אמורה להתחיל בתפקיד באפריל 2019.
ב-11 בינואר 2019 הגיעו לילי פרג ואחותה, פרחיה סרוסי, בת 63 מרחובות, עובדת רשות המיסים בישראל מזה 36 שנים, לארגנטינה, כדי לבקר את בנה של סרוסי, גלעד (גיל) פרג בן ה-36, המתגורר במדינה.
האחיות לנו בדירה ששכרו בעיר מנדוסה.
בני משפחתן של השתיים יצרו איתן קשר לאחרונה, ביום שבת בלילה שבין ה-11 ל-12 בינואר, ומאז נותק איתן הקשר.
החשוד ברצח, גלעד פרג סיפר לחוקרים כי למחרת בבוקר הגיע למקום ולקח אותם לביתו.
לפי מצלמות האבטחה באזור, הגיעו האחיות לביתו בשעה 10:15 בבוקר.
פרג טען כי האחיות עזבו באותו ערב באוטובוס למנדוסה.
הפעם האחרונה ששתי האחיות נראו, הייתה כשיצאו מביתו של פרג, והתכוונו ללכת לכיוון תחנת האוטובוס בדרך לדירה שלהן.
ב-14 בינואר 2019 דיווח גלעד פרג למשטרה על כך שהאחיות נעלמו.
הוא קרא לציבור לסייע בחיפושים אחרי אמו ודודתו, ובאותו הזמן צולם על ידי צלם עיתונות כשהוא יושב במקום שבו מאוחר יותר נתגלו הגופות.
המשטרה המקומית איתרה את הגופות של לילי פרג ואחותה בחצר ביתו של החשוד ברצח, גלעד פרג.
הגופות כוסו באבנים ונמצאו בעומק של כמטר וחצי.
המשטרה עשתה שימוש בכלבים כדי לאתר את הגופות.,
המשטרה סיימה לזהות את גופות לילי פרג ואחותה, והן הוטסו לישראל, ונקברו ב-12 בפברואר, בתום הליך בדיקה במכון לזיהוי פלילי.
בבדיקת הגופות הנרצחות בישראל נתגלה כי לילי פרג נרצחה בשלוש יריות ואחותה בחניקה.
גלעד פרג עבר כבר ב-2019 חמש בדיקות פסיכיאטריות שונות, ובשלושה מהן נקבע כי מדובר באדם שסובל מסכיזופרניה ויש לאשפזו במוסד סגור.
בנובמבר טענו עורכי דינו כי אינו כשיר לעמוד לדין.
והוא הורשע ברצח אימו ודודתו ונגזר עליו מאסר עולם.
ב-7 ביולי 2024 נמצא מת בתאו בבית החולים הפסיכיאטרי בו הוחזק.
לילי פלמר (Lilli Palmer; 14 במאי 1914 – 27 בינואר 1986) הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית יהודייה ממוצא גרמני.
היא נולדה בשם Lilli Marie Peiser בפוזנן שהייתה אז בקיסרות הגרמנית (כיום בפולין) להורים יהודים.
אביה אלפרד היה כירורג ואמה רוז הייתה שחקנית תיאטרון.
בגיל ארבע היא עברה עם משפחתה לרובע שרלוטנבורג בברלין ושם למדה משחק.
עם עליית הנאצים לשלטון הם עברו לפריז שם הופיע בקברטים עד שצייד כישרונות בריטי התרשם ממנה והיא עברה ללונדון והוחתה על חוזה עם חברת הסרטים Gaumont.
סרטה הראשון היה Crime Unlimited" (1935) ולאחריו הופיעה בעוד מספר סרטים בריטיים.
בתקופה זו הכירה את בעלה הראשון, השחקן רקס הריסון.
ב-1945 הם עברו לארצות הברית והופיעו בברודוויי בהצגה המצליחה "פעמון, ספר ונר".
היא הוחתמה בחברת האחים וורנר והופיעה בסרטים "Cloak and Dagger" לצידו של גרי קופר (1946) ו"Body and Soul" לצידו של ג'ון גארפילד.
ב-1952 הם הופיעו יחד בסרט "The Four Poster" עליו זכתה ב"בגיע וולפי" בפסטיבל הסרטים של ונציה.
ב-1961 שיחקה בקומדיה "התענוג של חברתו" לצידם של פרד אסטר ודבי ריינולדס, ב-1962 הופיעה בתפקיד ראשי בסרט "הבוגד שלא בגד" לצידו של ויליאם הולדן.
ב-1963 הופיעה בסרט "נס הסוסים הלבנים" לצידו של רוברט טיילור.
שני סרטים אלה מבוססים על מקרים אמיתיים במלחמת העולם השנייה.
ב-1954 חזרה לגרמניה והופיע שם בסרטים כמו "סיפורה של אנה אנדרסון" (1956).