tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגיש בשם מספר הורים מאמצים תלונה, שהתבררה בבית הדין לאתיקה של מועצת העיתונות נגד ידיעות אחרונות על כתבה שקבעה כי ילדים מאומצים מחוץ לישראל גדלים להיות עבריינים וזונות באחוזים גבוהים.
"ידיעות אחרונות" חויב לפרסם התנצלות ולפרסם את ההחלטה של בית הדין.
בית הדין קבע שאם היה מגיש את התלונה לא רק נגד העיתון, כי אם גם נגד העיתונאים, היה מחליט שאסור להעסיקם בעיתונות.
תיקו של מרכוס קלינגברג, שהורשע בריגול לטובת ברית המועצות.
ייצג את הנתבעים בתביעת הדיבה שהגישה תנועת אם תרצו נגד מפעילי עמוד הפייסבוק "אם תרצו תנועה פאשיסטית (אז יש)".
במהלך המשפט הודה יו"ר התנועה, רונן שובל, כי השיג באמצעות חוקר פרטי, חומרים מתוך משרדו של ספרד.
בינואר 2024 ייצג יחד עם עו"ד שניר קליין את חבר הכנסת עופר כסיף בהליך בוועדת הכנסת להפסקת כהונתו.
בראיון עימו סיפר ספרד כי לדעתו "מפת ההתיישבויות בגדה היא בלתי ניתנת לקיום אם רוצים לשמור על מדינת ישראל.
אני חושב שאני משרת את האינטרס הלאומי, בוודאי יותר מהמתנחלים...מה שאני עושה הוא הדבר הטוב ביותר לעתיד המדינה".
בראיון הגדיר את עצמו ספרד כיהודי חילוני: "אני יהודי חילוני, והתורה למשל היא חלק מהתרבות אבל לא ראיית עולם.
כשאני אומר שאני יהודי ושהשורשים שלי נטועים ביהדות אני לא מתכוון לדת, אלא לחוכמה היהודית, להיסטוריה ולמוסר".
בספטמבר 2018 שיתף בעמוד הפייסבוק שלו מכתב המופנה לכוחות צה"ל שיידרשו לבצע את פינוי הכפר הפלסטיני הבלתי חוקי ח'אן אל-אחמר, ובו אזהרה כי הם חשופים לתביעה בבית הדין הפלילי הבין-לאומי לפשעי מלחמה בהאג.
ספרד סבור כי ישראל אינה יכולה להיחשב למדינה דמוקרטית בגלל הכיבוש הישראלי.
בספרו "כיבוש מבית", ספרד טען כי המשטר הישראלי אינו חוקי על פי הדין הבין-לאומי, קרא לפירוק מדינת ישראל כמדינה אתנוקרטית ולכינון משטר דמוקרטי אמיתי בישראל.
דב חנין, מיכאל ספרד, שרון רוטברד (עורכים), משפטי הסרבנים: התובע הצבאי נגד חגי מטר, מתן קמינר, נעם בהט, שמרי צמרת, אדם מאור.
התובע הצבאי נגד יונתן בן ארצי, הוצאת בבל, 2004
מרקוס קלינגברג, המרגל האחרון, נכתב יחד עם מיכאל ספרד, תל אביב, הוצאת מעריב הד ארצי, 2007: ספרד ערך את האוטוביוגרפיה של קלינגברג, מרגל לטובת ברית המועצות שספרד ייצג בעתירות שונות.
בביוגרפיה נחשף לראשונה שקלינברג גייס עבור הק.ג.ב.
מרגלים ישראלים נוספים, בהם אשתו ומדען שזהותו לא נחשפה בספר, אבל נטען לגביו שהיה חבר בוועדה בעלת סיווג ביטחוני גבוה, שייעצה למשרד הביטחון.
שאול אריאלי ומיכאל ספרד, חומה ומחדל: גדר ההפרדה - ביטחון או חמדנות?, ידיעות ספרים, תל אביב, 2008.
מיכאל ספרד, החומה והשער: ישראל, פלסטין והמאבק המשפטי לזכויות אדם, הוצאת כתר, 2018.
מיכאל ספרד, כיבוש מבית - מסע אל מקורות ההפיכה המשטרית, בהוצאת קרן ברל כצנלסון, 2025.
מיכאל (מיצ'י) סלע (2 במרץ 1924 – 27 במאי 2022) היה ביוכימאי, פרופסור לאימונולוגיה ונשיאו השישי של מכון ויצמן למדע.
היה שותף לגילוי תרופת הקופקסון לטיפול בטרשת נפוצה ותרופת ארביטוקס לטיפול בסרטן גרורתי של המעי הגס ובסרטן ראש צוואר.
חתן פרס ישראל בתחום מדעי החיים לשנת 1959 (ה'תשי"ט).
בנוסף לעיסוקיו המדעיים והציבוריים היה שוחר תרבות מובהק שפעל לקידום המוזיקה הקלאסית, האופרה והמחול בישראל.
סלע נולד בשם מייצ'יסלב סלמונוביץ בטומשוב מזובייצקי שבפולין.
בשנת 1935 עבר עם משפחתו לבוקרשט שברומניה, ממנה עלה לארץ ישראל בשנת 1941. באותה שנה החל בלימודי כימיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בסיום לימודי התואר השני, בשנת 1946, למד באוניברסיטת ז'נבה במשך כשנה ועבד בשירות ההעפלה באיטליה.
בשנים 1948–1950 עבד כנספח מסחרי בצירות ישראל בצ'כוסלובקיה, ולאחר מכן שב לישראל והצטרף למכון ויצמן למדע.
סלע היה חבר סגל במחלקה לביופיזיקה בין השנים 1950–1963, לצד סיום עבודת הדוקטורט בהנחיית פרופ' אפרים קצ'לסקי (1954).
בשנים 1956–1957, ובשנית בין 1960–1961, שהה לצורכי מחקר במכונים הלאומיים לבריאות של ארצות הברית.
בשנת 1960 הוא הועלה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 1963 לפרופסור מן המניין וראש החוג לכימיה אימונולוגית.
בשנת 1968, לאחר שובו משנת שבתון באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, מונה לראש המחלקה לאימונולוגיה.
בשנת 1975 נבחר לנשיא השישי של מכון ויצמן למדע.
הוא כיהן בתפקיד במשך עשר שנים, עד נובמבר 1985, ולאחריו כיהן כסגן יושב ראש מועצת המנהלים של המכון (1986–1994).
חלקו של סלע בגילוי תרופת הקופקסון לטיפול בטרשת נפוצה, יחד עם רות ארנון ודבורה טייטלבאום, הביא לזכייתו בפרס ישראל למדעי החיים (1959), בפרס רוטשילד לכימיה (1968) ובפרס וולף (1998) .
בשנת 1971 נבחר כחבר זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, ובשנת 1976 נבחר לחבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
החל משנת 1991 הוא חבר כבוד באקדמיה הרומנית.
נוסף לכך היה חבר כבוד בארגונים בישראל ובעולם בתחומי המדעים והרפואה.
במהלך השנים התפרסמו מטעמו למעלה מ-700 מאמרים בתחומי האימונולוגיה, הביוכימיה והביולוגיה המולקולרית.
בבחירות לכנסת ה-17 מוקם סלע במקום ה-120 הסמלי ברשימת מפלגת קדימה לכנסת.
פעילותו בישראל הייתה נרחבת גם בתחומי התרבות והוא נמנה עם תומכיה הראשונים של להקת המחול "בת שבע".
עמד גם בראש נשיאות התנועה למען איכות השלטון בישראל.
בשנת 2009 הוענק לסלע תואר לשם כבוד מהמסלול האקדמי המכללה למינהל.
ב-2011 זכה בתואר מפקד בלגיון הכבוד הצרפתי.
במכון ויצמן למדע קראו אודיטוריום על שמו של סלע (שנקרא קודם לכן אולם ויקס).
סלע היה נשוי עד לפטירתו לשרה, דיילת לשעבר, ולהם בת משותפת ולו עוד שתי בנות מנישואיו הראשונים למרגלית, ובנוסף יש לו בן חורג מנישואיה הראשונים של שרה, המשמש טייס בחיל האוויר.
סלע נפטר ב-27 במאי 2022 בגיל 98, והובא למנוחות בבית העלמין ברחובות.
מיכאל פולאק (1862–1912) היה ממייסדי העיר תל אביב.
פולאק נולד בשנת 1862 בקלווריה שבליטא לברוך בנדט ולחיה אסתר בנדט, והיה השני מארבעת ילדיהם.
משפחתו הייתה דתית ציונית מכובדת ודוברת עברית.
פולאק עלה לארץ ישראל בשנת 1906 בעודו בן 44, ומיד הצטרף לאגודת אחוזת בית.
הוא נודע כנדבן גדול ובין היתר תרם לפתיחתה של הישיבה הראשונה באחוזת בית.
בשותפות עם שלמה זלמן (לימים גיסו) הוא הגריל וזכה באחד מהמגרשים הגדולים בעיר.
לאחר זמן קצר השותפות פורקה ומיכאל הקים במקום את ביתו בשנת 1909. מיכאל נפטר בשנת 1912 ממחלה שנגרמה מסיבוכי קיבה.
זמן קצר לפני מותו, קרא לאחיו אהרון פולאק לבוא מליטא ולרשת אותו ואת רכושו.
בית פולאק שימש שנים רבות לאחר מותו כבית מגורים ולאכסון מוסדות ואנשי ציבור.
בית פולאק קרוי על שמו, נכון לשנת 2018 שוכנים שם מספר מפעלים.
מיכאל פולק (Michael Polak; מרץ 1864 – 21 במרץ 1954) היה איש עסקים, יזם ותעשיין בתקופת היישוב, מייסד מפעל המלט נשר, מראשי החברה להתיישבות יהודית בארץ־ישראל (פיק"א) ובעל מניות בחברת האשלג הארץ-ישראלית.
פולק נולד בעיר סלוצק שברוסיה הלבנה (בשנות האלפיים, "בלארוס").
למד מתמטיקה באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
הוא עסק בחיפושי נפט ובהובלתו בדרום רוסיה, וצבר הון רב כשמכר את החזקותיו בחברת הנפט לתאגיד האנרגיה האמריקני "של".
בעקבות המהפכה הבולשביקית ברח לארץ ישראל עם משפחתו.
פולק היה ידיד אישי של הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד ואיש אמונו.
הוא נבחר בשנת 1923 כחבר מועצת המנהלים של פיק"א.
לראשונה ביקר בארץ ישראל בשנת 1908 כחבר בקבוצה הרוסית "צאריצין" שהורכבה מבעלי הון יהודים ציוניים רוסים.
אז הוא רכש קרקעות בחיפה.
בשנת 1922 פנתה לפולק קבוצה המחפשת אפיקי השקעה, בראשות המהנדס בוריס גולדברג, מציוני ליטא, אחיו של יצחק לייב גולדברג, אשר זכה לכינוי "הנדיב הלא ידוע", ושותפו למפעל הסיליקט בתל אביב.
קבוצה זו תכננה להקים בית חרושת למלט בארץ ישראל עוד לפני מלחמת העולם הראשונה.
פולק נכנס במקום גולדברג (שנפטר בשנת 1922 בעקבות פציעתו במאורעות 1921) לשותפות שנקראה "חברת המלט צמנט פורטלנד, נשר בע"מ" (כיום נשר מפעלי מלט ישראלים בע"מ).
בסוף שנת 1923 הגיע פולק לארץ כדי להקים את המפעל, והנהלת החברה התמקמה בחיפה.
היוזמה להקמת מפעל מלט בארץ ישראל הייתה נועזת, ונחשבה כיוצאת דופן בהיקפה ובחזון שעמד מאחוריה.
למפעל ניתן השם "נשר" והיה הגדול מסוגו בארץ.
החל לייצר מלט בשנת 1925 שאיכותו נחשבה למעולה.
שכונת נשר (לימים העיר נשר) נבנתה לעובדים בקרבת המפעל בתמיכתו של פולק.
לצורך שיווק מלט בהוצאה נמוכה, רכש פולק בשנת 1927 אונייה באנגליה וקרא לה "נשר".
בהגיעה ארצה שינה את שמה ל"גוזל" וזו נחשבה לאונייה ראשונה ביישוב בבעלות עברית פרטית.
הגוזל עבדה בשרות מפעלי המלט עד שנת 1932, ובעקבות משבר בביקוש נמכרה.
פולק ניהל את מפעל נשר במשך שנים רבות, עד זקנתו.
במרץ 1945 נקלע המפעל למשבר, כאשר העובדים שדרשו שיפור בתנאיהם הסוציאליים פתחו בשביתה שנמשכה 70 יום.
בתום משא ומתן ממושך בתיווכו של דוד הורוביץ נאלץ פולק להיכנע לדרישות העובדים.
היות שלא העמיד דור המשך, העמיד פולק את המפעל למכירה, ובנובמבר 1945 רכשה אותו סולל בונה.
פולק נפטר ערירי שנים אחדות לאחר מכן, בגיל 90.
נקבר בבית הקברות חוף הכרמל בחיפה על מצבתו ניצבת מצבת שיש פשוטה עליה כתוב .
קיבוץ מעגן מיכאל קרוי על שמו, כמו גם הרחוב המוביל לבית החרושת בנשר.
בשנת 1932 העניקה לו ממשלת צרפת את אות לגיון הכבוד על חלקו בהקמת ביתן ארץ ישראל בתערוכת המושבות.
ראס מיכאל (1850–1918) היה המנהיג המוסלמי של הוואלו, תת-שבט של האורומו.
האימאם מוחמד עלי קיבל את הנצרות בפקודת הקיסר יוהנס ב-1878 וזכה בתואר ובשם ראס מיכאל.
הוא נשאר שליט אוטונומי של האורומו במרכז אתיופיה, ופיקד על חיל הפרשים האדיר שלהם.
שירת את יוהנס בנאמנות ולאחר מותו של יוהנס נעשה יד ימינו של מנליק.
הוא נשא לאישה את בתו של מנליק, שוואה-רגה ובנם מנישואים אלה, ליג' ייאסו, יועד בידי מנליק ליורשו.
מוחמד עלי היה קרוב משפחה של וורקיטו, מלכת וואלו.
המלכה וורקיטו התיידדה עם שוואני צעיר בשם סהלה מריאם כאשר הוא נמלט מהקיסר תוודרוס השני.
באמצע 1850, תיאודור כלא את הנסיך הצעיר במעוזו ההררי אמבה מריאם.
המאסר לא היה קשה, ובעודם כלואים, סהלה מריאם נישא לאליטש תוודרוס בתו של הקיסר.
מוחמד עלי הפך לחבר קרוב של סהלה מריאם שהיה מבוגר ממנו בשש שנים.
עם הזמן, סהלה מריאם הוכתר לקיסר ונקרא מנליק השני ומוחמד עלי הפך לאחד מתומכיו הנאמנים.
כתוצאה מכך, ב-1874 מונה על ידי מנליק כמושל וואלו.
עם זאת, כאשר מוחמד חזר לוואלו ממסע שערך עם מנליק בגוג'אם, עם שובו מצא שעמדתו מאוימת על ידי מרד אנטי שוואני שפרץ בוואלו.
הוא החליט לוותר על חברותו עם מנליק ולשמור על בסיס הכוח שלו על ידי תמיכה ביוהנס הרביעי, שיצא במסע צבאי על שאווה מתוך מחשבה שיביס את מנליק.
"אף על פי שהתמרון הפוליטי הצליח מעל למצופה לטווח הרחוק," הרולד מרקוס מציין כי: "מוחמד עלי קיבל מיד תבוסה מוחצת מידי הצבא שוואני."
למרות הניצחון של מנליק על וואלו, ב-20 מרס 1878 הקיסר יוהנס הכניע את מנליק (בלא קרב), אשר כללה גם את העברת האמונים של מוחמד עלי ממנליק ליוהנס.
מאוחר יותר באותה שנה, בכינוס על של אצילי אתיופיה בבורו מדה שבוואלו, בניהולו של הקיסר, תבע הקיסר יוהנס מכל המוסלמים המחזיקים משרות באתיופיה להתנצר בתוך שלושה חודשים או לוותר על עמדותיהם.
"לאחר למסקנה שוואלו הייתה שווה מסה", כותב מרקוס, "מוחמד עלי הוביל את בני עמו לנצרות." בעוד הוא הוטבל בשם "מיכאל" והפך לראס (שווה ערך ל"דוכס"), בני אורומו רבים בוואלו סירבו לוותר על אמונתם ועזבו למטמה, ג'ימה, והרר.
מיכאל של וואלו, כפי שהוא ידוע כיום, נישא לשוואה-רגה.
מיכאל ייסד את דסיה, העיר הראשונה בוואלו, וכיום בירתה החדשה.
בשנת 1896, במהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה, מיכאל נלחם לצד מנליק והוביל את פרשי האורומו נגד הפולשים האיטלקים בקרב עדווה.
החטיבה האיטלקית בפיקוד דבורמידה סבלה מנחיתות והחלה בנסיגה לעבר עמדות איטלקיות עורפיות.
עם זאת, החטיבה צעדה בשוגג לתוך עמק צר שבו פרשיו של מיכאל שחטו אותם, תוך שהם צועקים "לחתוך!
שרידיו של דבורמידה מעולם לא נמצאו.
בעקבות מותו של מנליק ב-1913, בנו של מיכאל, ליג' ייאסו, עלה לשלטון בשם ייאסו החמישי.
וזאת עקב צוואתו של מנליק, ראס טסמה נאדוו הפך לעוצר עבור נכדו של מנליק בן ה-18. עם זאת, באותה שנה, טסמה נאדוו מת.
עם מותו של טסמה ייאסו היה עצמאי, ואולם הוא מעולם לא התקבל במלואו על ידי כלל האצילים.
וחשוב מכך, הוא מעולם לא הוכתר באופן רשמי לקיסר.
עם זאת, ייאסו, הכתיר את אביו מיכאל לנגוס (מלך) וואלו.
מיכאל לאחר מכן הפך לכוח שמאחורי הכתר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, התעוררו חששות עקב קשריו של ייאסו עם מעצמות המרכז, על תמיכה אפשרית שלו במוחמד חסן עבדאללה (המכונה על ידי הבריטים "המולא המשוגע"), והמרת דתו לאסלאם.
בתגובה לחששות אלה, ב-27 בספטמבר 1916, ייאסו הודח מהשלטון ודודתו לאולט ("הנסיכה") זאודיטו, הוכרזה כניגיסטה נגסט ("מלכת המלכים").
זאודיטו הייתה הבת השלישית של מנליק, כמו כן מונה יורש עצר צעיר הוא טפרי מקונן, העתיד להיות הקיסר היילה סלאסי.
תגובת נגוס מיכאל להדחת בנו ייאסו הייתה מהירה.
ב-7 באוקטובר, מיכאל יצא מוואלו בראש צבא של 80,000 חיילים לפלוש לשאווה ולהחזיר את בנו לשלטון; ייאסו היה אמור להצטרף אליו שם עם צבא משלו.
ב-27 באוקטובר, נגוס מיכאל התעמת עם הגוף העיקרי של הכוחות התומכים בזאודיטו בקרב סגאלה.
כוחות מיכאל תקפו ראשונים, אבל התחמושת למכונות ירייה שלו נגמרו מוקדם והארטילריה שלו השתתקה במהירות.
ההתקפות הישירות של חי"ר וחיל פרשים נתקלו באש רצחנית של אויב מוכן שחיכה להתקפותיו.
ייאסו התעכב בדרכו לשדה הקרב והגיע מאוחר מכדי לעזור.
כשראה שאביו הובס, הוא נמלט מהקרב.
מיכאל נתפס והושם תחת פיקוחו של הפיטאוורארי ("מפקד חיל החלוץ") הבטה גיורגיס, אשר הגבילו אל אי באגם צ'אבו שבארץ הגוראגה.
אחרי שנתיים וחצי, אשרה הקיסרית זאודיטו את העברתו מהאי, והוא הושם במעצר בית בהוליטנה גנט, שם נפטר כעבור שישה חודשים.
מיכאל סקופין-שויסקי היה מפקד צבא ומדינאי רוסי בתקופת הצרות בתחילת המאה ה-17.
מיכאל סקופין-שויסקי נולד במשפחה של בויארין וסילי סקופין-שויסקי שהיה דמות ידוע בתקופת איוואן הרביעי.
בשנת 1604 הוא קיבל תפקיד זוטר בחצר של בוריס גודונוב.
בשנת 1605 בחצר של דמיטרי הכוזב הראשון הוא היה דמות מפתח והביא לחצר את אלמנתו של איוואן הרביעי שהודיעה שדמיטרי הכוזב הראשון אכן בנה.
בשנת 1606 בן דודו וסילי שויסקי התמנה לצאר.
הוא התמנה לוויוודה והיה פעיל בדיכוי התקוממות איכרים בהנהגת איוואן בולוטניקוב.
בסביבות קלוגה הצבא בפיקודו הביס את כוחות האיכרים.
בשנת 1608 הוא היה בראש צוות משא ומתן עם השוודים.
מטרה השיחות הייתה לקבל את עזרתם בלחימה נגד הפולנים ודמיטרי הכוזב השני.
החל משנת 1609 הצבא בפיקודו שכלל בנוסף לרוסים גם כוחות שוודים ושכירי חרב נוספים הביס את תומכי דמיטרי הכוזב השני במספר קרבות.
כתוצאה מכך הפולנים היו צריכים להפסיק את המצור על המנזר חשוב בסביבות מוסקבה.
באותה שנה, הוויוודה של ריאזן פנה אליו עם הצעה לסלק את בן דודו מהשלטון ולהתמנות במקומו.
הוא לא הסכים אך לא דיווח לצאר.
במרץ 1610 הוא הצליח להפסיק את המצור של דמיטרי הכוזב השני והכוחות הפולנים על מוסקבה.
לאור ההצלחות בשדה הקרב הוא רכש אהדה גדולה בצבא ואצל חלק של האצילים.
בהתאם לפקודת הצאר הוא הגיע למוסקבה.
קבלת פנים החמה שהוא קיבל מתושבי העיר רק הגבירה חששות של הצאר ממנו.
במהלך החגיגות חלה מיכאל ונפטר תוך שבועיים.
לפי הגרסה המקובלת, הוא הורעל על ידי אשתו של אח הצאר.
הוא נקבר בקתדרלת המלאך מיכאל במוסקבה.
היה נשוי, בנו נפטר בגיל קטן.
מיכאל פישביין (מאנגלית: Michael A Fishbane; נולד ב-1943) הוא חוקר מקרא ויהדות יהודי-אמריקאי, שימש כפרופסור באוניברסיטת ברנדייס וכיום מלמד באוניברסיטת שיקגו.
פישביין נולד ב-18 בפברואר 1943 בקיימברידג' שבמסצ'וסטס.
פישביין סיים דוקטורט באוניברסיטת ברנדייס בשנת 1971. עבודתו הייתה בנושא "מחקרים בכשפים במקרא: מקורות, שימושים, שינויי מינוחים וצורות ספרותיות".
מחקריו עוסקים במזרח הקרוב העתיק, טקסטים תנ"כיים וספרות רבנית, היסטוריה יהודית, מיסטיקה יהודית והגות יהודית מודרנית.
קיבל מענק גוגנהיים והיה פעמיים עמית במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית בירושלים.
נשוי למונה דהקובן, פרופסור לפסיכולוגיה ואב לאלישע ולאיתן.
מיכאל אדוארד סטון (נולד ב-22 באוקטובר 1938) הוא פרופסור אמריטוס למדע הדתות וללימודים ארמניים באוניברסיטה העברית בירושלים, ומשורר.
מיכאל סטון נולד בלידס שבאנגליה.
משפחתו עברה לאוסטרליה לפני מלחמת העולם השנייה, ושם גדל, עשה תואר ראשון באוניברסיטת מלבורן בלימודים שמיים וקלאסיים בשנים 1956–1960. עלה לישראל ב-1960. אביו, יוליוס סטון, היה פרופסור למשפט בינלאומי באוניברסיטת סידני ושימש כמנהל האקדמי הראשון של מרכז טרומן באוניברסיטה העברית.
לאחר שנת השתלמות (1960-61) באוניברסיטה העברית בירושלים עבר סטון לאוניברסיטת הרווארד בארצות הברית, ושם כתב דוקטורט בהנחיית פרופסור פרנק קרוסוב במחלקה לשפות המזרח הקרוב בשנים 1961–1965. נושא העבודה היה "תפיסת אחרית הימים בספר חזון עזרא".
לאחר מכן שימש מרצה למדע הדתות באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה.
הוא שב לישראל ומונה ב-1966 למרצה במחלקה למדע הדתות באוניברסיטה העברית בירושלים, ולפרופסור חבר ב-1976. ב-1980 הוא מונה לפרופסור מן המניין ללימודים ארמניים ולמופקד על הקתדרה על שם גייל לוין דה נור ללימודי הדתות.
שימש כפרופסור נלווה על שם טרזיאן להיסטוריה ותרבות ארמנית באוניברסיטת פנסילבניה בשנים 1977–1983. יצא לגמלאות מהאוניברסיטה העברית בשנת 2007.
ביוני 2019, נבחר להיות חבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
סטון מילא תפקידים רבים במוסדות אקדמיים בחו"ל.
הוא מייסד וחבר הוועדה של קבוצת הפסאודואפיגרפיה של ה-Society of Biblical Literature (ארצות הברית).
סטון כתב ופרסם שירים רבים באנגלית והוא חבר באיגוד הישראלי של הסופרים הכותבים באנגלית.
מיכאל סטון היה נשוי מאז 1961 לנירה לבית ויינטראוב ז"ל, שהייתה ד"ר לתולדות האמנות הביזנטית והארמנית, תחום שאותו לימדה שנים רבות באוניברסיטה העברית.
להם שני ילדים ושישה נכדים.
חבר חוץ של האקדמיה המלכותית ההולנדית למדעים
חבר חוץ של האקדמיה הלומברדית למדעים (איטליה)
חבר האקדמיה האוסטרלית למדעי הרוח
מייסד ונשיא כבוד לכל החיים של האגודה הבינלאומית ללימודים ארמניים
1988 - פרס ג'ק קוליגיאן עבור הישגים יוצאי דופן ותרומה לתרבות הארמנית
1991- פרס לקריץ על הפירוש לחזון עזרא, מטעם המכון למדעי היהדות, האוניברסיטה העברית
1999 - פרס החברה לארכאולוגיה מקראית עבור הספר Biblical Figures Outside the Bible, ביחד עם ט.א.
2002 - פרס לנדאו למדעים ולמחקר במדעי הרוח
2007 - נושא הרצאת אליס טייט בלימודי היהדות, באוניברסיטת צפון קרולינה בשארלוט
2009 - הרצאה לזכר צ'ן קינג, האוניברסיטה הסינית בהונג קונג.
מיכאל סטון הוא בראש ובראשונה היסטוריון של ההגות הדתית.
הוא עוסק במחקריו בשני תחומים: 1. מחשבה וספרות יהודית בימי הבית השני ומסירתה לימי הביניים.
עבודתו שמה דגש חזק על טקסטים ופירושיהם, אבל מתרחבת מעבר למיקוד טקסטואלי צר ומנתחת מושגים וסוגיות בהיסטוריה של הדת והמחשבה.
בנושא זה התמקד סטון בשלושה נושאים עיקריים:
חקר הספרות היהודית שתורגמה לארמנית
בחקר הספרות היהודית שתורגמה לארמנית, וכן בחקר העיצוב מחדש והמסירה של סיפורים ומסורות יהודיים והמקראיים על ידי העם הארמני, פרסם סטון כמה ספרים
בספרו "הגרסה הארמנית של חזון עזרא" פרסם סטון את המהדורה הביקורתית הראשונה של הטקסט הקשור לאסופה המקראית הארמנית.
בעקבות כך פרסם מספר כרכים נוספים של טקסטים ופרשנות על טקסטים המתייחסים למסורות מקראיות או יהודיות.
כרכים אלה מכילים טקסטים שנערכו מחדש מכתבי היד כולל הרבה מהדורות ראשונות של חיבורים שהיו לפני כן בלתי ידועים.
כמו כן, מאמרים רבים שלו מוקדשים לפרסום טקסטים ובכך הוא הציב גוף נרחב של טקסטים שלא היו ידועים קודם לכן.
הוא פרסם את המהדורה הראשונה של הגרסה הארמנית של ספר חיי אדם וחווה ב-1981.(The Penitence of Adam), בכך יזם מחקר ממושך של מסורות של הספרים החיצוניים הנוגעים לאדם וחוה שאותן אסף בעשור האחרון.
פרסם קונקורדנציות של אדם בספרות החיצונית הארמנית (1996, 2001), ועבודות נוספות הקשורות לארמנים ולמסורות אדם אחרות שהוזכרו למטה.
באמצעות מחקרים אלה יצר סטון שדה חדש של לימוד ומחקר - הספרות החיצונית הארמנית, שהוא מסירת המסורות המקראיות והיהודיות בארמנית.
לכך יש השפעה מתמשכת גם על חקר ארמניה וגם על חקר הספרות החיצונית.
בשנים האחרונות הוא התמקד בדרך שמסורות אלה מתפקדות בתוך המסורות הארמנית ואיך הטרנספורמציה שלהם משקפת שינויים בדת ובהיסטוריה האינטלקטואלית של העם הארמני.
הוא מציג שאלות דיאכרוניות שמעולם לא נשאלו קודם לכן ועוקב אחרי תנועות של היסטוריה דתית, אינטלקטואלית ותרבותית שטיפלו בהן מעט.
שאלות אלו נוגעות להבנת המצב של בני האדם בעולם, גורלם ומטרת קיומם.
נוסף לכך, המחקר בדיאכרוני של מסורות שלמות מבליט שנויים שחלו המחשבה הארמנית במשך הדורות וקושר אותם לקורות הארמנים, הפוליטיים, הדתיים והמחשבתיים.
כאן, בין היתר, הוא עומד על יסודות יהודיים עתיקים התרבות הארמנית, שחלקם חוזר אף לתקופה שלפני ניצור ארמניה (301 לספירה).
סטון ביצע עבודה ראשונית ביישום טכניקות מחשב לשפה וספרות ארמנית.
ב-1971 הוא השלים את מחקרו הראשון בעזרת מחשב בארמנית, שהתפרסם בספרו
מאז ועד היום, ובמיוחד בשלושת העשורים האחרונים.
הוא השתמש במחשבים בדרכים שונות לקדום המחקר.
ראוי לציון הוא השימוש במחשב להשוואת כתבי יד ולהכנת מהדורות מדעיות של טקסטים, וכן של קונקורדנציות.
הוא כתב ספרים בשטחים אחרים של מחקר ארמניה, למשל פרסום מחקרו, ביחד עם ר.
שיריניאן המהדורה, התרגום והפרשנות של המסה הפילוסופית העתיקה, ששומרה רק בארמנית.
פלאוגרפיה והיסטוריה של ארמניה בישראל
עניינו בכתבי היד הארמניים הוליך את סטון לעיין בכתב הארמני.
הוא פרסם מספר תאורי כתבי יד טכניים ופרסם ביחד עם ד"ר נירה סטון קטלוג של כתבי היד הארמניים החדשים בספריית צ'סטר ביטי, דבלין.
אולם, תגליותיו העיקריות בשטח זה היו כתובות.
הוא אסף ופרסם גרפיטי ארמניים מסיני בעבודה גדולה
לה השלכות היסטוריות, אפיגרפיות ולשוניות.
הן זורות אור על תנועת העלייה לרגל קדומה של הארמנים, על אופים של עולי הרגל ובכלל על פרקים בתולדותה במשך הדורות.
לכך התקשרו מחקרו בגרפיטי הארמניים בנצרת.
הוא הוכיח כי כמה מהכתובות שבסיני ובנצרת הן הכתיבה הארמנית העתיקה ביותר בעולם, ונרשמו תוך כמה עשרות שנים אחרי המצאת האל"ף-בי"ת הארמני (ראשית המאה החמישית לספירה).
סטון פרסם קורפוס של כתובות ארמניות מארץ-ישראל כסדרת מאמרים, וגילה מספר תגליות משמעותיות הנוגעות לעליית לרגל ולנזירות הארמנית בארץ-ישראל.
הוא יזם והוא העורך הראשי של The Album of Armenian Paleography, פרויקט גדול שמציג ומנתח את התפתחות הכתב הארמני החל מכתבי היד העתיקים ביותר המתוארכים ועד למאה התשע-עשרה לספירה.
בעבודה זו הוא חידש את השימוש בטכניקות מחשב להפיק את לוחות האותיות ישר מצילומים דיגיטליים של כתבי היד עצמם.
בצד אחד של כל פתיחה יש צילום של כתב היד, בצידו השני יש העתקת קטע מן הטקסט, דיון פאליוגרפי וביבליוגרפי.
ובסיום הספר מופיעות טבלאות התפתחותיות.
לספר הזה אין דומה בשום שפה בינתיים והוא עומד כדוגמה מתקדמת ביותר של אלבום פאליוגרפי.
סטון חקר ופרסם, עם הארכאולוג הישראלי ד"ר דוד עמית, בית קברות יהודי מימי הביניים בדרום ארמניה.
בית קברות זה (המאות הי"ג - י"ד) אין דומה לו לא רק בארמניה, אלא בכל המזרח היהודי.
על המצבות יש כתובות בעברית ובארמית שמלמדות על חיי קהילה יהודית בדרום ארמניה, עליה לא היו שום ידיעות לפני כן
מחקריו על יהודי ארמניה נמשכים עד היום.
מחשבה וספרות יהודית בימי הבית השני
בנושא זה סטון עסק בארבעה שטחים: במחקרו על חיבורים ספציפיים, הוא עבד על ספר חזון עזרא, מסמך לוי הארמי וצוואת שנים עשר השבטים; ספרות חנוך ונוח, והספרות הנוגעת לאדם וחווה.
בשדה ההיסטוריה של ההגות הדתית, הוא עבד במיוחד על הספרות האפוקליפטית וגם על סוגיות הנוגעות למאפיינים מרכזיים של היהדות באותה עת.
הוא גם כתב מונוגרפיות ומאמרים על שטחים רבים נוספים בתחום.
זה היה נושא מחקרו במשך 25 שנה ותוצאתו היא פירושו לחזון עזרא שפרסם בשנת 1990. הספר נכתב במקור בעברית כ-30 שנה אחרי חורבן הבית השני, תורגם ליוונית ומשם לשפות נוספות (לטינית, געז, סורית, ערבית, ארמנית וגאורגית).
מעברית ויוונית לא השתמר הכתוב, ונותרו בידינו רק התרגומים מיוונית, שעליהם עבד סטון.
הספר מכיל פירוש פרטני של הפסוקים בטקסט ביחד עם ניתוח רחב יותר של הדינמיקה הספרותית ותפישת עולמו הדתית של המחבר כפי התגלה הן בדבריו והן במנה הספר ואופן הצגת העניינים.
הוא כתב במשך השנים סדרת מאמרים על חזון עזרא, כולל על בעיות המבנה ההגיוני שלו, תפישתו של הצדק האלוהי, ויסודות מיסטיים ופרשניים שבו.
סטון פרסם שתי אסופות מאמריו שבהן מצויות עבודות רבות על חזון עזרא וכן על ממדים אחרים של יהדות הבית השני.
ביסוד גישתו לספר בפירושו עומד הרעיון כי מאחרי התיאור של החוויות הדתיות של המחבר עומדת חוויה דתית שחווה המחבר או החוגים מהם הוא יצא.
גישה זו מכניסה לדיון המדעי את החוויה הדתית של המחבר כיסוד בסיסי לחקר הספרות הדתית העתיקה, יסוד שרבים החוקרים שנמנעים מלהכיר בו במחקריהם, בהם הם מעדיפים להתרכז בממדים טקסטואליים, פילולוגיים, לשוניים והיסטוריים ולהתעלם מן הספרים כביטויים של חיי הדת של המחברים.
הוא גם פרסם בספרים נפרדים את המהדורה של הטקסט הארמני הנזכרת לעיל, ואת עבודת הדוקטורט שלו על האסכטולוגיה של החיבור, ב-1989. במהלך עבודה זו הוא הוביל למחקר הספרות האפוקליפטית באופן כללי ושל סוגיות בהגות הדתית הקדומה.
צוואת לוי ומגילות מדבר יהודה
במקביל למחקרו על חזון עזרא, עם פרסומו את הטקסט הארמני של צוואת לוי ב-1969 ועתה (בעזרת תלמידתו ורד הילל) של הנוסח הבקורתי המלא של כל 12 צוואת בני יעקוב (HUAS, 13), עליה עבר במשך שנים רבות, וסדרת מאמרים ומונוגרפיות קטנות יותר שהמשיכו פרויקט זה.
בעת ובאותו זמן, בשלהי שנות השישים הוא החל בשיתוף פעולה שנמשך שנים רבות עם פרופסור יונה גרינפלד, לגבי האפוקריפה הארמית.
ביחד ובנפרד, סטון וגרינפלד פרסמו סדרת מאמרים שנבעו מהמחקר הזה עד למותו של גרינפלד ב-1997, כולל מאמרים על ספרות חנוך.
מאז פרסם סטון את המהדורה המשותפת שלהם של הפרגמנטים של מגילות מדבר יהודה של ספר חנוך בסדרת DJD.
סטון השלים ביחד עם ד"ר אסתר אשל מאוניברסיטת בר-אילן את התרגום, הפרשנות והמחקר של העבודה הזו מהמאה השלישית או השנייה לפני הספירה.
זוהי אסופת מסורות שנמסרו בצנורות יהודים (מגילות ים-המלח והגניזה הקהירית), ונוצריים אותם מצאו בגניזה, בכתבי-יד יווניים ובמגילות הגנוזות.
הם חיברו יחדיו קטעים שהיו מפוזרים וכתבו לו פירוש.
אין לנו כמעט חומר קדום כזה מחוץ למקרא, הספרות החוץ מקראית היא כמעט כולה מימי המכבים ואילך.
בנוסף חקרו מסורות קשורות לנוח ולחנוך.
מחקר ספר חנוך הוביל את סטון לעניין במגילות מדבר יהודה.
הוא כתב על השאלה של הפסאודואפיגרפיה וספרות קומראן, על סיווג הספרות היהודית בימי בית המקדש השני ונושאים הקשורים לכך.
הוא ערך כתבי יד של המגילות על ספורי המקרא (4Q464) עם אסתר אשל, אחרית הימים עם אסתר חזון, על חיבור לוי הארמי עם יונה גרינפלד.
כמו כן, במהדורתו של קטעי חיבור נפתלי הוא הראה לא רק שהחיבור שקטעו נמצא בקומראן היה משוקע בצורה מעובדת בתוך צוואת נפתלי היווני, אלא גם שר' משה הדרשן, מחבר מדרש בראשית רבתי (צרפת, המאה הי"א) הכיר חיבור דומה או זהה לחיבור הקומראני בשפה שמית.
מתוך כך עלתה בחריפות השאלה של מסירת ספרות מימי הבית השני לימי הביניים.
הוא יזם את הקמת מרכז אוריון למחקר מגילות מדבר יהודה באוניברסיטה העברית.
ב-1995 וניהל אותו בשנותיו הראשונות.
סטון שב בשלהי שנות התשעים לנושא שנידון באחד ממאמריו הראשונים, שהוא האפוקריפה הארמנית "מותו של אדם"
אחרי חזון עזרא הוא אסף את הספרות האפוקריפית של אדם וחוה כנושא גדול.
ב-1992 הוא כתב את "ההיסטוריה של הספרות על אדם וחווה" History of the Literature of Adam and Eve וב-1999 הוא הוציא לאור ביחד עם פרופ' גארי אנדרסון ספר בנושא.
סטון ואנדרסון פרסמו אסופה של מחקרים על ספרות אדם ב-2000. יש לו גם עבודה נוספת על אדם וחווה
זה פרט לפרסום טקסטים וקונקורדנציות של ספרות אדם הארמנית שהוזכרה לעיל.
הספר "החוזה של אדם עם השטן" עוסק במסורות על אדם וחווה שהשתמרו בסלבית, ארמנית, גאורגית, יוונית חדשה ועוד.
זהו גם מסורת שדן בתולדות המחשבה וגם בתולדות הפולקלור.
הוא עקב אחרי תפוצת אגדה זו, שמדברת על כך שאחרי שאדם וחוה עזבו את גן עדן, הם חטאו בפעם השנייה.
החטא השני קרה כשהשטן רימה את אדם וחוה.
אם כן, המצב העגום של בני האדם בעולם מתבטא בשני מעגלים: מעגל חיצוני שמסביר לנו למה אנחנו לא בגן-עדן (המבוסס על ספר בראשית).
המעגל הפנימי של גורל האדם העולם הזה הוא תוצאה לא של חטא, אלא של רמייה, השטן רימה אותם.
אם כן, מי הבין את העולם ככה ראה אותו אחרת מאלו שיחסו אותו לחטא אדם וחווה בלבד או לחטא קדמון, כמו בנצרות המערבית.
בשדה זה היה העמיק סטון באופי ובפנומנולוגיה של הספרות האפוקליפטית היהודית.
הוא פרסם בנושא הספרות האפוקליפטית ויחסו ל"מחשבה אפוקליפטית".
ויכוח בו היה שקוע עולם המחקר בשנות השבעים והשמונים.
כתיבתו על סוגיות אחרות של יהדות הבית השני, כמו גם המעבר מספרות בעל פה לספרות בכתב, הגישה הסוציולוגית להבנת המורים החכמים, ושאלות של פסאודואפיגרפיה, טבעו חותם על הבנתם של המקורות הראשוניים, באותה עת, בשל חידושם המושגיים ותובנותיהם.
עבודתו בשטח זה, פורסמה בעיקר במאמרים.
יכולותיו והתעניינותו כהיסטוריון של הדת ניכרות יותר מכל בעבודות של הקטגוריה האחרונה הזו.
עיקר מאמריו בנושאים אלו נאספו בשתי אסופות המאמרים הנזכרים לעיל.
סטון עוסק כיום בכתיבת תולדות יהודי ארמניה; בסיום מחקרו המקיף על אדם וחווה במסורת הארמנית; בהכנה לפרסום של כתובות ארמניות רבות מירושלים; ובהכנת ספר שיכלול חיבורים בלתי ידועים בארמנית על אדם הראשון.
סטון אסף צילומים של כתובות גרפיטי בשפות רבות מסיני, הנגב והמקומות הקדושים.
מתוך זה פרסם חומרים רבים בארמנית.
מרכז אוריון לחקר מגילות מדבר יהודה והספרים העוסקים בהם
סטון הקים באוניברסיטה העברית את מרכז אוריון לחקר מגילות מדבר יהודה בשנת 1995 במטרה להביא לידי אינטגרציה של המידע החדש מהמגילות לתוך ידיעותינו הקודמות על יהדות בית שני.
המרכז פעיל עד היום ומהווה אחד המוקדים החשובים של חקר מגילות מדבר יהודה.
סטון הקים את האגודה הבינלאומית ללימודים ארמניים (Association Internationale des Etudes Armeniennes) בשנת 1980 וכיהן כנשיאה עד שנת 2000, ומאז הוא נשיא של כבוד.
החברות בארגון מוגבלת לאנשי מחקר בתחום ומונה כיום למעלה ממאתיים חברים.
הוא האגודה המובילה ללימודים ארמניים.
ביחד עם הארכאולוג הישראלי ד"ר דוד עמית דאג לחפירה בבית הקברות היהודי בארמניה ולפרסום הכתובות.
וגם הספרים הנזכרים לעיל בסעיף "מחקריו העכשוויים")
מיכאל פלזנבאום (בכתיב יידי: פֿעלזענבאַום; בכתב רוסי: Михо́эл Фельзенба́ум; באנגלית: Mikhoel Felsenbaum; נולד ב-1951 בווסילקיב, אוקראינה) הוא סופר, משורר ומחזאי פוסט מודרניסט שכותב ביידיש.
משתתף בכאן 11 - תאגיד השידור הישראלי, בהגשת התוכנית השבועית כאן יידיש.
מיכאל פלזנבאום גדל בעיר הבסרבית פלורשט.
למד בימוי, תיאטרון, מוזיקולוגיה והיסטוריה של האמנות בלנינגרד.
מ-1973-1969 עבד כבמאי בתיאטרון הלאומי של בלץ.
במחצית שנות ה-80 התחיל לפרסם את יצירתו בכתב העת ביידיש סאוועטיש היימלאנד.
ב-1988 הוא ייסד את התיאטרון היהודי בבלץ ובו ביים כמה מחזות ביידיש.
הוא היה היושב ראש הראשון של אגודת התרבות היהודית בעיר.
בחודש ספטמבר 2024 הודיעה הרשות הלאומית לתרבות היידיש כי פלזנבאום הוא אחד הזוכים בפרס מפעל חיים לשנת תרפ"ד 2024 על תרומה לשימור וקידום תרבות היידיש.
מיכאל פלזנבאום הוא אביה של הזמרת וירה לוזינסקי.
אחרי עלייתו לישראל ב-1991 פרסם פלזנבאום כמה ספרי שירה ופרוזה ביידיש והיה אחד ממייסדי האלמנך נייע וועגן.
עבודתו פורסמה בכתבי עת שונים ביידיש: די גאלדענע קייט וטאפלפונקט (ישראל), די פען (אוקספורד), אויפן שוועל ויידישע קולטור (ניו יורק).
הרומן שלו שבתדיקע שוועבעלעך הוא אחד הבודדים בספרות שנכתבה ביידיש השייך לזרם הפוסט מודרניסטי.
הוא עתיד להיות מתורגם לעברית, אנגלית, גרמנית, רוסית וצרפתית.
הוא נדון בכנס שהיה באוקספורד.
שירים רבים שלו תורגמו לשפות רבות כמו:רוסית, גרמנית, צ'כית, רומנית, ספרדית ויפנית.
עס קומט דער טאג: לידער.
תל אביב, יידישער קולטור־געזעלשאפט, 1992. (הנה בא היום)
דער נאכט־מלאך, תל אביב, הוצאת י"ל פרץ, 1997. (מלאך הלילה)
און איצט בין איך דיין ניגון.
תל אביב, לייוויק־פאַרלאג, 1998. (ועתה אני הוא הניגון שלך)
לייוויק פארלאג ביים פאראיין פון יידישע שרייבערס און זשורנאליסטן אין ישראל, 2005. (גפרורים של שבת)
בענקשאַפֿט, לידער, תל אביב, מנורה פארלאג, 2007. (געגועים)
א ליבע נאכן טויט, דערציילונגען, תל אביב, מנורה פארלאג, 2009 (אהבה אחר המוות)
בנימין סקודיצקי, בשבילי החיים והמעש.
תרגום מיידיש לעברית - מיכאל פלזנבאום.
סר מיכאל מואיזי פוסטן (1898–1981) היה היסטוריון כלכלי יהודי-בריטי, ממייסדי תחום ההיסטוריה הכלכלית.
פוסטן נולד בטיגינה בבסרביה, שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית, לאב יהודי ליטאי ואם המושרשת בתרבות הרוסית מבריטניה.
החל ללמוד באוניברסיטת סנקט פטרבורג אבל בגלל מלחמת העולם הראשונה הוא נאלץ לעזוב ועבר ללמוד באוניברסיטה באודסה כלכלה ומשפטים.
היה ממייסדי תנועת צעירי ציון הלא סוציאליסטים ופעיל בהחבר.
בשנת 1917 גויס לצבא ועם פרישת רוסיה מהמלחמה הוא עבר ללמוד באוניברסיטת קייב.
בראשית 1920 הוא שב לבסרביה והיה לפעיל ציוני ותוך חודשים מעטים היה לאישיות מרכזית בתנועה הציונית בבסרביה.
נשלח לקישינב לייסד בה את העיתון הציוני דער איד.
והזמין את מיכאל לנדאו לבוא איתו וביחד הם יסדו את העיתון.
בסתיו 1920 הוא נשלח ללונדון להשתתף ב"ועידה השנתית" של ההסתדרות הציונית העולמית.
לאחר הוועידה הוא החליט להישאר ללמוד בבית הספר לכלכלה של לונדון, בה החל בלימודי תואר ראשון בשנת 1921. כדי להתפרנס בתקופת הלימודים הוא עבד בלילות בבית דפוס.
בנוסף, הוא שיתף פעולה עם העיתון אונזער טריבונע של מאיר גרוסמן וזאב ז'בוטינסקי, דבר שהביא לריחוק בינו ובין חבריו מהעבר שהיו ממתנגדי ז'בוטינסקי.
לאחר קבלת תואר הראשון, המשיך לתואר שני בהנחיית איילין פאואר, ולאחר מכן היה לעוזר מחקר שלה והם נישאו.
בעקבות פאואר הוא התמקד בהיסטוריה הכלכלית של ימי הביניים.
בשנים 1927 הוא היה מרצה בקולג' האוניברסיטאי של לונדון ואז עבר להרצות בבית הספר לכלכלה.
בשנת 1934 החל לערוך את כתב העת Economic History Review תפקיד בו החזיק עד 1960. ב-1935 הוא עבר לקיימברידג', ובשנת 1938 הוא קיבל את הקתדרה להיסטוריה כלכלית בקיימברידג'.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא מונה לראש המחלקה הרוסית במשרד הלוחמה הכלכלית, והוא נשלח לשגרירות בריטניה במוסקבה.
אולם בהגיעו ליוון בדרכו למוסקבה נודע לו שברית המועצות סירבה לתת לו ויזה, ככל הנראה בגלל איבתו הגלויה לקומוניזם.
בשובו ללונדון הוא הוזמן על ידי ויליאם קיית' הנקוק לכתוב את ההיסטוריה של הייצור המלחמתי, עבור סדרה של היסטוריה כלכלית שהכין.
עם השנים, פוסטן התרחק מכל פעילות ציונית, אך היה תורם לקרן היסוד.
הוא נשא דוכסית אנגליה לא יהודיה אחרי מותה של פאואר וממנה נולדו לו שני בנים.
טענה מרכזית במחקריו ההיסטוריים של פוסטן, הייתה שלפני תקופת המוות השחור, גידול האוכלוסייה בבריטניה מהער ואמצעי המחייה לא הספיקו לספק מקורות מחייה לאוכלוסייה.
לטענתו, בהתאם למשנתו של תומאס מלתוס, המוות השחור אפשר לאוכלוסייה שהצטמצמה תנאי מחיה מספקים.
מיכאל פרידריך בנדיקט ברון פון מלאס היה גנרל מהאימפריה הרומית הקדושה (הידועה יותר בשם האימפריה האוסטרית).
נולד בכפר ראדלן בטרנסילבניה ליד העיר שסבורג (בימינו סיגישוארה ברומניה).
מלאס נולד למשפחה בעלת מסורת דתית אדוקה: אביו וסבו היו כמרים לותרנים אוונגליסטים שדאגו לחינוך בעל אופי ספרטני דתי ונוקשה לנער הצעיר.
סביבתו, באזור הספר הרומני (באותה תקופה גבול בין האימפריה העות'מאנית ואוסטריה שהיו יריבות), הייתה מיליטריסטית מאוד ומרבית הגברים היו מיומנים בשימוש בכלי נשק שונים.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר המקומי התגייס בגיל 17 לרגימנט חיל רגלים המקומי בדרגת פרח קצונה.
השירות המעשי החל כשעבר בגיל 23 והוצב לשירות בחיל הרגלים.
הוצב בתחילה בפרובינציית שטיריה והועבר אחר כך למחנה אימונים בווינר נוישטאדט, לא רחוק מווינה הבירה.
הקרב הרציני הראשון שבו לקח חלק היה ליד קולין במלחמת שבע השנים (1756–1763).
מלאס היה בדרגת סגן משנה בעת הקרב.
הקרב היה מוצלח מבחינתו של מלאס, הוא קודם לדרגת קפטן וקיבל פיקוד על פלוגת גרנדירים הונגרים.
הוא הצטיין בלחימה עם פלוגתו בקרב שניידניץ בשנת 1761.
לאחר המלחמה, בשנת 1768, התחתן עם בת למשפחה בוהמית אצילה.
לאחר מכן קודם לדרגת לוטננט קולונל וקיבל פיקוד על גדוד גרנדירים.
חמש שנים לאחר מכן קודם לדרגת קולונל ומונה לפקד על רגימנט עלית של קרביניירים רכובים והצטיין במלחמת הירושה הבווארית (1778–1779).
כן לקח חלק במלחמת אוסטריה-טורקיה (1787–1791).
על פיקודו על חלק מהכוחות האוסטרים במצור בלגרד (1789) קודם לדרגת גנרל.
בתקופת מלחמות המהפכה הצרפתית, בעת מלחמות הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה, מונה לפקד על בריגדה באזור הריין ובהמשך הועבר לאיטליה.
באיטליה פיקד תחילה על כוחות העתודה של הצבא האוסטרי ובהמשך אף פיקד לתקופה קצרה על הצבא האוסטרי באיטליה עד שהוחלף על ידי ורמוסר.
כמו כן, הצטיין בלחימה באזור מבצר מנטובה בעת מצור צרפתי על המבצר.
בעת מלחמות הקואליציה האנטי-צרפתית השנייה פיקד על הכוחות האוסטריים שהיו חלק מהצבא המשותף עם הרוסים, בפיקודו של אלכסנדר סובורוב.
מלאס פיקד על הכוחות האוסטרים בקרב נובי (1799) ועל הצטיינותו בקרב קיבל את עיטור מריה תרזה.
לאחר שובו של ממצרים והפיכת ה-18 בברימר, פלש נפוליאון בונפרטה לאיטליה.
מלאס נקרא לבלום את הפלישה ונלחם נגדו בקרב מרנגו (1800).
למרות הצלחה ראשונית, הפסיד מלאס בקרב.
לאחר מכן פרש משירות צבאי פעיל.
מיכאל (פריץ) סימון (19 בספטמבר 1901 – 29 באוקטובר 1976) היה ראש הטקס הראשון במדינת ישראל ומראשוני משרד החוץ הישראלי בין השנים 1948–1968.
משנת 1957 כיהן סימון כקונסול כללי בקנדה, ושגריר בפרו, אוסטריה ובוליביה.
סימון נולד בברלין בירת הקיסרות הגרמנית לאפרים גוטהולד סימון וססיליה לבית ליפמן, דור חמישי לרבי עקיבא איגר (הראשון) מהלברשטאדט.
הוא גדל כבן למשפחה יהודית מתבוללת וכפטריוט גרמני.
אחיו היו עקיבא ארנסט סימון, לימים חתן פרס ישראל בחינוך, והנס סימון.
סימון היה פעיל ציוני בגרמניה.
בשנת 1918 סיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה, ולמד באוניברסיטת הומבולדט של ברלין ואוניברסיטת גתה בפרנקפורט וקיבל תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת טיבינגן על מחקרו בנושא "החינוך הגופני כגורם בחינוך הלאומי".
בתקופת לימודיו באוניברסיטה נחשף לתנועה הציונית, הצטרף לאיגוד הסטודנטים הציונים בגרמניה, ונכלל בין חברי הנשיאות של האיגוד.
סימון היה פעיל בתנועת הספורט היהודית ונמנה עם חברי אגודת החתירה "עברייה".
סימון עלה לארץ ישראל ב-1924. בתחילה שימש כמורה בבית הספר הריאלי בחיפה.
בהמשך עבר לירושלים ועבד כמזכיר לגרמנית בהנהלה הציונית.
כיהן במספר תפקידים בסוכנות היהודית, בהם מזכירו של דוד בן-גוריון, מזכירו של משה שרתוק, ונציג הסוכנות במצרים.
סימון היה פעיל בארגון ההגנה מ-1929 בהיותו ממגיני רחביה.
במהומות בין השנים 1936–1939 היה מפקד המקום.
בין השנים 1928–1934 עבד סימון בהוצאה לאור של "העיתון הרשמי של ממשלת פלשתינה (א"י)" שהוציאה לאור ממשלת המנדט.
עם הקמת המדינה מונה על ידי שר החוץ שרתוק לעמוד בראש מחלקת הטקס במשרד החוץ.
בתפקידו זה היה סימון אחראי על קביעה ועיצוב כללי הטקס במדינת ישראל.
בשדה התעופה בז'נבה ובטרם עלותם למטוס קיבלו בני הזוג ויצמן תעודות הזהות שלהם (מספר אחת ומספר שתיים), בחדר צדדי בשדה התעופה ובטרם עלותם למטוס, השביע סימון את ויצמן לנשיא מועצת המדינה הזמנית בנוסח שהובא מן הארץ שבו נאמר: "אני, דוקטור חיים ויצמן, נשבע באלוהים שאהיה נאמן ומסור לממשלת ישראל"
1960-1963 שגריר ישראל בפרו ובוליביה.
סימון פרסם לאורך השנים כמאה מאמרים בנושאי חינוך, היסטוריה, וכן על תולדות החינוך הגופני בעיתונות היומית והמקצועית בישראל, בעברית ובגרמנית.
כתב מספר ערכים באנציקלופדיה העברית, ובהם הערכים: "דגל" ו"טקס"
במסגרת שירותו בחיל הים, היה שותף סימון בהנחת היסודות לטקס הימי, עיצוב הדגלים ומדי חיל הים.
באביב 1954, השתתף סימון ב"מבצע נדיב" שבמסגרתו הועלו עצמות הברון אדמונד דה רוטשילד לארץ ונקבר, ביחד עם רעייתו, באחוזת הקבר ב"יד הנדיב" בזיכרון יעקב.
ארונותיהם של הברון רוטשילד ורעייתו הועלו בנמל מרסיי בצרפת על גבי אח"י מבטח בנמל מארסיי, להפלגה הצטרף סימון שהיה אחראי על כל סידורי הטקס בנמל מארסיי וכן על סידורי טקס הקבורה הממלכתית שנערך לברון רוטשילד בארץ.
בצד תרומתו של סימון לגיבוש כללי הטקס בחיל הים, הוא השתלב בישרות המילואים כימאי מן הורה ובין השנים 1950-1956 הצטרף לכמה הפלגות עם אוניית חיל הים אח"י משגב.
באפריל 1955 הצטרף סימון למסעה של אח"י משגב במערב אפריקה במסגרת "מבצע משווה" בין ה-15 בפברואר עד 2 ביוני 1955 הפליגה אח"י משגב במסגרת השלב האחרון של קורס חובלים, לאורך חופי מערב אפריקה ועד נמל חיפה.
סימון הצטרף לחלק האחרון של המסע כאשר האנייה עגנה בליבריה.
לביקור בליבריה הייתה חשיבות מדינית רבה.
סימון היה נשוי לחרמונה, בתו של האגרונום חיים מרגליות קלווריסקי.
מיכאל סימון הוא אחיו השני של עקיבא ארנסט סימון, ודודו של אוריאל סימון.
סימון נפטר ב-29 באוקטובר 1976.
מיכאל עמיר (במקור: מִישוּ וייסמן) (1892 - 16 ביוני 1954) היה משפטן, עורך דין, מדינאי ודיפלומט, מנהיג ציוני ברומניה, מחברי הפרלמנט הרומני מטעם המפלגה היהודית הרומנית.
עלה לארץ ישראל ב-1940, ולאחר קום המדינה כיהן כציר ישראל הראשון במדינות בנלוקס (בלגיה, הולנד ולוקסמבורג).
עמיר נולד בשם מישו וייסמן בשנת 1892 בכפר סמוך לפיאטרה ניאמץ ברומניה, במשפחת סוחרים עניים.
ב-1906, כשהיה בן 13, רצה אביו לעשותו זבן בחנותו כאחיו הגדולים, אך מנהל בית הספר הכפרי, שהכיר בכישרונותיו הרבים, שכנע את אביו לשולחו ללמוד בבית ספר תיכון בעיר הקרובה פיאטרה ניאמץ.
כשעבר לעיר החל ללמוד עברית אצל מאיר יחזקאל סגל.
עד מהרה הפך לאחד מהפעילים הבולטים ב"צעירי ציון" בעיר בזכות נאומיו כובשי הלב.
בשנות לימודיו בתיכון סבל רבות מאנטישמיות הן מהמורים והן מחבריו לספסל הלימודים, ולא פעם איימו עליו שיסלקו אותו מבית הספר בגין פעולותיו הציוניות.
כשסיים את בית הספר החל ללמוד משפטים באוניברסיטת יאשי.
בעת לימודיו נכנס ערב אחד למועדון הציוני כדי לשמוע הרצאה ובסיומה ביקש את רשות הדיבור ונאם ברומנית מתובלת בציטוטים עבריים מהמקורות, וגרם התלהבות רבה בקרב שומעיו.
מאותו הערב נעשה לנואם הציוני החביב ביותר על הציבור ביאשי.
אך בשל הדקאן האנטישמי, לא ניתן היה ליהודי להתמיד בלימודיו, ולכן ב-1919 עבר ללמוד באוניברסיטת פריס.
בשובו לרומניה התיישב בקישינוב ועד מהרה קנה לעצמו שם כאחד הבולטים שבעורכי הדין.
הופעותיו בבתי המשפט זכו לביטויי הערכה מצד המשפטנים הטובים ביותר והכול הודו כי לכך נוצר.
לא היה מעשה ציוני ארגוני, תרבותי וכספי שווייסמן לא היה בין ראשי המדברים והמתנדבים לטובתו, אך כישרונותיו והצלחותיו עוררו קנאה גדולה בקרב "אילי" הפוליטיקה שראו בו מתחרה, ולא פעם היו חייו בסכנה.
ב-1931 עד 1933 היה נשיא הפדרציה הציונית, ובשנים 1933-1932 היה חבר בית הנבחרים הרומני מטעם המפלגה היהודית הרומנית.
בשנת 1940 עלה לארץ ישראל יחד עם אשתו טלה, בתו פנינה עמיר-זמיר ובנו (שנפל בקרב במבצע מוות לפולש במלחמת העצמאות בשירותו בפלמ"ח בחטיבת הנגב), היה לעורך דין בתל אביב.
בשנים 1948–1950 היה נציג ישראל במדינות בנלוקס (בלגיה, לוקסמבורג והולנד).
כמקובל אז, עברת את שמו ל"מיכאל עמיר".
ב-10 במאי 1949 כתב להנהלת משרד החוץ כי התחוללה התאוששות מדהימה של המשק בגרמניה המערבית, ואפשר היה להניח שכוחה לעמוד בתשלום פיצויים, וכי "זו העת להגיש חשבון לפיצויים על כל ההרס שנגרם, על כל העושק שבוצע ועל כל הרכוש שנשדד".
בשנים 1950–1954 היה ציר ישראל הראשון במדינות בנלוקס.
נפטר ב-1954 בהאג שבהולנד מדום לב לאחר שנאם בפתיחת התערוכה "ארץ התנ"ך".
בהלווייתו אמר ראש הממשלה ושר החוץ משה שרת "כי מיכאל עמיר ז"ל עשה בשנותיו האחרונות את שליחותו בשל הכישרונות המצוינים הדרושים לכהונה זאת".
על שמו "בית מיכאל עמיר" בקיבוץ צובה.
מיכאל פסמן (נולד ב-5 באוגוסט 1960) הוא מתכנת מחשבים, שחמטאי ישראלי בעל דרגת אמן בינלאומי, שייצג את ישראל באליפויות העולם ואירופה לנוער בשחמט ומחבר אטיודים בתחום השחמט שזכה בגביעי העולם בשנים 2022 ו- 2025.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום ה-81 בישראל לפי מד כושר.
מיכאל פסמן גדל בעיר ריגה, שבלטביה, עד לעלייתו לישראל בשנת 1973.
בישראל השתקע בבאר שבע, שם למד שחמט במועדון בניהולו של אליהו לבנט.
הוביל את קבוצת הנוער של מועדון באר שבע לזכיות באליפויות המדינה והיה החניך הראשון של המועדון שהצליח בקנה מידה ישראלי ועולמי.
בשנת 1977 זכה באליפות ישראל לנוער ונבחר כנציג של ישראל לאליפויות העולם ואירופה לנוער לאחר שניצח בדו-קרב בן 6 משחקים את ניר גרינברג, שהיה אלוף העולם עד גיל 17.
הצטיין במשחקי הליגה העליונה לבוגרים.
דורג בין הראשונים באליפות ישראל הפתוחה לבוגרים - בין היתר ניצח את אלוף ישראל נתן בירנבוים.
במשחקי המכביה בהם ייצג את ישראל זכה ב-2 מדליות - מדליית ארד קבוצתית ומדליית זהב אישית בלוח ראשון, כשניצח, בין היתר, את חבר נבחרת הבוגרת של ישראל, יצחק רדשקוביץ'.
ייצג את ישראל בהצלחה באליפויות העולם מחוץ לישראל, ואת העיר באר שבע במשחקי הליגה העליונה לבוגרים בשחמט משנת 1977 עד אמצע שנות ה-80 של המאה ה-20. פסמן זכה יחד עם קבוצת מועדון באר שבע, שהפך למוביל בשחמט הישראלי, במספר אליפויות המדינה.
בוגר מדעי המחשב באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ועבד כמתכנת מחשבים.
בשנת 1987 החל בלימודי תואר שני בניהול מערכות מידע ומנהל עסקים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, שאחריהם פתח עסקים פרטיים.
לאחר סגירתם שב לתחום פיתוח התוכנה בו עסק לאחר סיום לימודיו לתואר ראשון.
לאחר שנים רבות של עבודה בחברת אלביט מערכות כמהנדס תוכנה, היום עובד כמתכנת בכיר בהנהלה ראשית של שירותי בריאות כללית.
שיחק בלוח ראשון בליגה לאומית בשנת 2002 וזכה במקום ראשון בתחרות בינלאומית בבאר שבע בשנת 2005, בה שיחקו מספר רבי-אמנים.
קיבל דרגת אמן בינלאומי בשנת 2013.
זכה במדליית זהב בתחרות לקביעת ציון לדרגת אמן בינלאומי במכביה ה-20 ב-2017.
משנת 2019 עוסק בזמנו הפנוי בקומפוזיציה שחמטית - חיבור סיומי שחמט (אטיודים).
מאז הגיע למספר רב של מקומות ראשונים בתחרויות חיבור בינלאומיות.
פסמן זכה במדליית זהב בגביע העולם של פיד"א FIDE (אגוד השחמט העולמי) לקומפוזיציה לשנת 2022.
בשנת 2023 זכה פסמן עם האטיוד שחיבר במקום 3 (מדליית ארד) בגביע העולם של פיד"א FIDE.
בשנת 2025 התקיימה אליפות עולם אישית מס' 9 של אגוד השחמט העולמי לקומפוזיציה 2022-2024 WCCI, המתקיימת אחת ל-3 שנים ובה מדורגים 4 סיומים הכי טובים לכל מחבר לתקופה זו - פסמן זכה במקום 3 ומדליית ארד.
בשנת 2025 זכה פסמן בפעם השנייה עם אטיוד חדש שחיבר במדליית זהב בבגביע העולם של פיד"א FIDE.
מיכאל פייגה (5 ביולי 1957 – 8 ביוני 2016) היה מרצה בכיר לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
נרצח בפיגוע הירי במתחם שרונה שבתל אביב.
פייגה נולד בירושלים, בן בכור ליהודה, פיזיקאי גרעין ומומחה לקרינה רדיואקטיבית ולפיתוחים רפואיים קשורים, ולשרה ממשפחת בן-צור.
כשהיה כבן שלוש עברה המשפחה מירושלים לרחובות, שם למד בבית הספר היסודי סמילנסקי ובתיכון דה שליט.
שירת בצה"ל בהנדסה קרבית, בתחום של לוחמת אב"כ, ולאחר מכן החל בלימודיו לתואר ראשון בסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
המשיך בלימודיו לתואר שני, ובשנת 1995 השלים את עבודת הדוקטורט שלו, "תנועות חברתיות, הגמוניה ומיתוס פוליטי: בחינה משווה של האידאולוגיות של גוש אמונים ושלום עכשיו", שאותה כתב באוניברסיטה העברית בהנחייתם של פרופ' דון הנדלמן ופרופ' לואיס רוניגר.
פייגה היה עמית מחקר בכיר ומרצה במכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות שבאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, וראש המסלול לתואר ראשון ללימודי מדינת ישראל.
הוא עסק בחברה הישראלית, בזיכרון קולקטיבי ובמיתוס פוליטי (Political myth).
נודע בסגנון ההוראה הישיר שלו, והדריך חוקרים רבים מישראל ומהעולם בעבודות הדוקטורט והתזה שלהם.
פייגה ערך יחד עם פרופסור פנינה מוצפי-האלר את כתב העת "הגר" (Hagar), היוצא לאור בשפה האנגלית בישראל ועניינו לימודי חברה.
ב-8 ביוני 2016 נרצח בפיגוע הירי במתחם שרונה.
בשנת 2010 זכה פייגה בפרס שפירא של האגודה ללימודי ישראל, לספר הטוב ביותר בלימודי ישראל שיוצא לאור מדי שנה, על ספרו "שתי מפות לגדה: גוש אמונים, שלום עכשיו ועיצוב המרחב בישראל" שבחן את תופעת ההתיישבות האידאולוגית דרך בחינת התנועה הלאומית דתית גוש אמונים.
פייגה היה נשוי לנורית, ולהם שלוש בנות.
התגורר עם משפחתו ביישוב הקהילתי מדרשת בן-גוריון ואחר כך ברמת גן.
אחיו, אוריאל פייגה, הוא מדען מחשב במכון ויצמן למדע.
מיכאל פייגה, שתי מפות לגדה: גוש אמונים, שלום עכשיו ועיצוב המרחב בישראל, ירושלים: מאגנס (2002).
מיכאל פייגה וצבי שילוני (עורכים), קרדום לחפור בו: ארכאולוגיה ולאומיות בארץ ישראל, מדרשת בן-גוריון: אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות (2008).
מיכאל פייגה, על דעת המקום: מחוזות זיכרון ישראליים, עורך: דוד אוחנה, הוצאת מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, אוניברסיטת בן-גוריון (2017).
הרב מיכאל עמוס (נולד ב-12 בדצמבר 1954) הוא רב ודיין חרדי-ישראלי, המכהן החל מיולי 2016 כדיין בבית הדין הרבני הגדול בירושלים.
קודם לכן כיהן כדיין וכאב בית דין בנתניה.
כמו כן, מכהן כרב שכונות קריית מנחם ועיר גנים בירושלים.
בעקבות דחיית הבחירות לרבנות הראשית לישראל שימש כממלא מקום נשיא בית הדין הגדול.
נולד בכפר סיד אל חאר, הסמוך לעיר מרקש, מרוקו.
עלה לישראל בגיל ארבע וגדל בטבריה במשפחה דתית לאומית.
למד בישיבה התיכונית בעיר, ולאחר גמר הלימודים החל ללמוד בישיבת הכותל.
שרת במסגרת ההסדר כחובש קרבי בחטיבה 7 של חיל השריון, ולחם במלחמת יום הכיפורים.
לאחר נישואיו, החל ללמוד בכולל לדיינות בישיבת הכותל, אך בהמשך עבר למכון אריאל שם סיים את לימודי הדיינות.
בסופם שינה את אורח חייו לחרדי.
התמקצע בלימודי חושן משפט אצל הרב זלמן נחמיה גולדברג, ואבן העזר אצל הדיין הרב יוסף כהן.
בשנת 2000 נבחר לכהן כדיין בבית הדין הרבני בנתניה, ובשנת 2010 מונה לאב בית דין.
בשנת 2014 מונה לכהן במינוי זמני בבית הדין הרבני הגדול.
ביולי 2016 התמנה במינוי קבוע לתפקיד.
מכהן כרב שכונות קריית מנחם ועיר גנים בירושלים, שם מפעיל מרכז רוחני הכולל בית כנסת וכולל דיינות.
במאי 2024 פורסם בגלי צה"ל כי הרב עמוס יתמודד לתפקיד הרב הראשי הספרדי בבחירות לרבנות הראשית.
בראיון לרגל התמודדותו התבטא לגבי חוק הגיוס ואמר "שאלת הגיוס חייבת להיפתר בהידברות.
אי אפשר לתת נשק למי שלא רוצה ואי אפשר לראות את אחיך מתים על הגנת הארץ ולעמוד מנגד.
בצבא עצמו מי שרוצה לשמור תורה ומצוות יכול".
ב-8 באוגוסט 2024 מונה לממלא מקום נשיא בית הדין הגדול, עד לקיום בחירות לרבנים הראשיים.
בבחירות, שהתקיימו ב-29 בספטמבר, זכה ב-21 קולות, והפסיד לרב דוד יוסף.
התיר לבעל לשאת אשה שנייה בניגוד לחרם דרבנו גרשום, כאשר האשה הראשונה לוקה בשיטיון.
התיר את עגונות נוסעי טיסה 302 של אתיופיאן איירליינס שהתרסק ב-2019.
חידש חליצה לאיטר רגל, ובכך התיר נשים רבות להינשא, לאחר כשבעים שנה שלא בוצע הליך זה.
מהלך שזכה להסכמת הרבנים עובדיה יוסף, שלמה משה עמאר וציון בוארון.
שו"ת אמרי עמוס, שני חלקים, ירושלים תשפ"ד
הוא מחותנו של הרב דוד אברהם.
בנו מאיר משמש כדיין בבית דין אזורי.
הרב מיכאל אליעזר הכהן פורשלגר (בכתיב יידי: פארשלאגר; ה'תרמ"ד, 1883 – ט"ו בחשוון ה'תשי"ט 29 באוקטובר 1958) היה רב ולמדן מתלמידי האדמו"ר מסוכטשוב רבי אברהם בורנשטיין.
נולד בעיר ליוביטש הסמוכה לעיר סוכטשוב שבפולין, לאברהם משה ולבלומא.
מילדותו היה חולה עיניים ובמשך תקופה לא ראה כלל.
למד בילדותו אצל הרב פנחס לבקוביץ, חסיד גור.
מגיל צעיר החל לנסוע בקביעות לסוכטשוב, ופעם אף הלך ברגל מעירו לסוכטשוב מרחק של 25 ק"מ, בשנת תרנ"ח בהיותו בגיל 14, נסע ללמוד בצורה קבועה אצל רבו, הרב אברהם בורנשטיין, בסוכטשוב.
באותה התקופה, הפסיק הרב להעביר שיעורים וקיבל אותו ללימוד יחידני.
בהיותו בסוכטשוב למד גם מפי הרב יואב יהושע וינגרטן מחבר "חלקת יואב", ומפי הרב אריה צבי פרומר, הרב מקוז'יגלוב, ראש ישיבת חכמי לובלין.
הוא התקרב גם לרב יוסף ענגיל רבה של קרקוב.
בשנת תרס"ב נישא לשרה רייזל פליישמן, מהעיר סוכטשוב.
הוריו היגרו לארצות הברית, ובשנת 1921 היגר הוא בעקבותיהם והגיע לארצות הברית, הוא השתקע בבולטימור.
בבלטימור מסר שיעורים פעמיים ביום, בבקר שיעור משניות בבית כנסת 'חיזוק האמונה', שלימים הפך לקונסרבטיבי והוא פרש משם לאחר 26 שנים שמסר שם שיעורים.
בערב מסר שיעור בגמרא בבית הכנסת הרוסי, שם כיהן הרב שמואל פליסקין.
במשך שנים סירב לקבל משרות רבניות, אך רבים מרבני ארצות הברית הכירו בו, התכתבו עמו בהלכה וצירפו אותו במקרים רבים להכרעות כדיין שלישי במושבי בית דין.
היה מיודד עם הרב חיים צימרמן, הרב מאיר אמסעל, הרבי מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד ורבי יואל טייטלבוים מסאטמאר.
היה מתכתב רבות עם רבו רבי העניך מסוכטשוב, שגר בארץ ישראל.
סייע בהקמת ישיבת נר ישראל והיה קשור לראש הישיבה הרב יעקב יצחק רודרמן.
בשנתיים האחרונות לחייו אף התפלל שם תפילת שחרית כל יום.
בסוף ימיו סבל רבות ממחלות לב, הוא נפטר בט"ו בחשון ה'תשי"ט כבן 75 שנים.
כתב כעשרים אלף גיליונות של דברי תורה, מעט מהם עובדו וכונסו בידי תלמידיו לאחר פטירתו בספר 'תורת מיכאל'.
מיכאל סוקולוף הוא פרופסור אמריטוס לשפות שמיות.
חיבר מספר מילונים לארמית הנחשבים לספרי יסוד בתחומם.
בשנת תשל"א הגיש את עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטה העברית בנושא - "שרידי כתבי-יד ופלימפססטים של בראשית רבה: מן הגניזה וכתב-יד ואטיקן 60 של בראשית רבה".
מיכאל סוקולוף שימש עד לפרישתו כפרופסור לעברית ולשפות שמיות באוניברסיטת בר-אילן ברמת גן.
תחום המחקר שלו הוא השפה הארמית, שבה כתב מאמרים רבים ומספר מילונים.
כל המילונים שכתב סוקולוף נכתבו בשפה האנגלית.
מילון לארמית גלילית בתקופה הביזנטית (A dictionary of Jewish Palestinian Aramaic of the Byzantine period), הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1990. מאז יצאו מהדורות נוספות.
מילון זה מקיף את הארמית של התלמוד הירושלמי, בראשית רבה וויקרא רבה.
מילון לארמית יהודאית (של חבל יהודה), הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2003. מילון זה מקיף את הארמית שבשימוש המשנה ומגילות מדבר יהודה.
מילון לסורית, תרגום והרחבה של המילון הלטיני לסורית שכתב קרל ברוקלמן ב-1928. (Syriac Lexicon.
לצורך חידוש המילון לסורית שהה סוקולוף באוניברסיטה הקתולית בוושינגטון די.
שם נמצא כנראה האוסף הגדול בעולם של ספרות סורית, המרוכז בספרייה אחת.
מילון לארמית בבלית של התלמוד בבלי ותקופת הגאונים, (A dictionary of Jewish Babylonian Aramaic of the Talmudic and Geonic periods), הוצאת אוניברסיטת בר-אילן ואוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור, 2002. מהדורה מחודשת יצאה ב-2021.
מיכאל סקיבה הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל גרמני המאמן את קבוצת הנוער של בורוסיה דורטמונד.
סקיבה שיחק כנער בוטנשייד 09, ובהמשך בשאלקה 04. כנער סקיבה ערך 18 הופעות בנבחרת גרמניה עד גיל 18, ובשנת 1985 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של שאלקה 04 בבונדסליגה.
עם זאת, סבל סקיבה מפציעות רבות, ונאלץ לפרוש ממשחק פעיל כבר בגיל 21, לאחר שקרע את הרצועה הצולבת בפעם השלישית.
סקיבה החל לאחר פרישתו את קריירת האימון, כאשר השתלב בשנת 1988 בקבוצת הנוער של שאלקה 04 כמאמן.
בשנת 1989 עבר סקיבה ליריבה המושבעת של שאלקה 04, בורוסיה דורטמונד, וגם שם אימן את קבוצת הנוער.
סקיבה אימן מספר שנים את קבוצת הנוער ואת קבוצת המילואים, ובשנת 1995 מונה כעוזר המאמן של אוטמר היצפלד בקבוצה הבכירה של המועדון, ולאחר מכן של נביו סקלה.
בתקופה זו, זכתה בורוסיה דורטמונד בהישגים משמעותיים, כאשר זכתה בשתי אליפויות ובליגת האלופות בשנת 1997. בשנת 1998, לאחר עזיבתו של סקלה, מונה סקיבה כמאמנה הראשי של בורוסיה דורטמונד, תפקיד אותו מילא במשך שנתיים.
מינויו לתפקיד בגיל 32 הפך אותו לצעיר המאמנים בתולדות הבונדסליגה דאז.
בפברואר 2000 פוטר סקיבה מתפקידו מפאת חוסר הצלחה, והועבר שוב לתפקיד מאמן הנוער.
בקיץ 2000 עזב סקיבה את בורוסיה דורטמונד, והחל לשמש כמנהל בנבחרת גרמניה.
למאמן הנבחרת החדש רודי פלר טרם היה רישיון אימון והוא קיבל את מרבית ההחלטות, אך סקיבה היה רשום כמאמן בפועל.
פלר וסקיבה הגיעו עם נבחרת גרמניה לגמר מונדיאל 2002 בו הפסידו 2-0 לנבחרת ברזיל, אך הודחו בצורה משפילה בשלב הבתים של יורו 2004, ולאחר כישלון זה עזבו שניהם את הנבחרת.
סקיבה נשאר לעבוד בהתאחדות הכדורגל הגרמנית כמנהל של נבחרות הנוער הגרמניות עד אוקטובר 2005.
באוקטובר 2005 שב סקיבה לבונדסליגה ומונה כמאמן הראשי של באייר לברקוזן.
לפני הגעת סקיבה, באייר לברקוזן פתחה בצורה חלשה את עונת 2005/06 והודחה מגביע אופ"א כבר בסיבוב הראשון על ידי צסק"א סופיה, ופיטרה את מאמנה קלאוס אאוגנטלר.
החליף אותו כמאמן זמני רודי פלר, וסקיבה החליף את פלר, שחזר לתפקיד ניהולי במועדון.
סקיבה סיים עם לברקוזן את העונה במקום החמישי בבונדסליגה.