tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלכסיי ירה בביזון בעזרת האקדח, אולם החטיא.
באפלו ביל הגיש לו את הרובה המפורסם שלו "לוקרישיה", שלטענתו הרג 4,200 ביזונים.
אלכסיי ירה שוב, והפעם פגע.
עורו של הביזון המת הוסר בקפידה, ואלכסיי לקח אותו עמו לרוסיה.
כעשרים עד שלושים בעלי חיים נהרגו באותו היום, ולאחר מכן חזרו המשתתפים בציד למחנה האוהלים שבו נערכה מסיבה בסגנון המערב הפרוע עם משקאות חריפים לרוב.
למחרת הזמינו האינדיאנים את אלכסיי לצפות בציד אינדיאני מסורתי בעזרת חיצים וקשתות.
אלכסיי אף קיבל במתנה את אחד מהחצים.
אלכסיי נהנה מאוד ממסע הציד, והעניק לבאפלו ביל במתנה מעיל פרווה עם חפתים יקרים.
אירוע זה ליווה אותו עד סוף ימיו והוא נהג לארגן ברוסיה שחזורים של מסע הציד.
החל משנת 2000 מרכז הייז בנברסקה מארגן שחזור מקצועי של מסע הציד בכל שנה.
קסטר נותר אחד מחבריו הטובים, והם התכתבו ברציפות עד מותו של קסטר בקרב ליטל ביגהורן.
ב-17 בינואר הגיע אלכסיי לדנוור, ובדרך חזור לכיוון סנט לויס ניסה לארגן מסע ציד נוסף של ביזונים ליד קולורדו ספרינגס.
מכיוון שהפעם הציד נעשה ללא ליווי מקצועי, כמה מהרוסים נפצעו.
אלכסיי עצמו לא נפצע, וירה ב-25 ביזונים.
הוא אף ירה בכמה ביזונים מחלון הרכבת בדרכו לקנזס.
ב-26 בינואר עשה אלכסיי ביקור קצר בסינסינטי ולאחר מכן נסע לקנטקי ובין היתר ביקר בפארק הלאומי מערת מאמות'.
ב-2 בפברואר הוא ביקר בטנסי, וב-8 בפברואר הגיע לניו אורלינס.
בניו אורלינס הוא היה אורח הכבוד בחגיגות המרדי גרא.
עיריית ניו אורלינס התאמצה להפיק את המרב מביקורו של אלכסיי, והשתלה לנצל זאת כדי להפוך את המרדי גרא לאירוע מסודר יותר.
ההמנון הרוסי נוגן באירוע לכבוד הביקור, ואגדות רבות נשזרו סביב הביקור.
ב-22 בפברואר הפליג אלכסיי עם הצי הרוסי לפלורידה השמועות גרסו כי מאות קילוגרמים של בשר ביזון משומר בקפידה נמצאים במחסני האניות.
לאחר מכן עזבה השייטת את ארצות הברית.
אלכסיי יכול היה לסכם ביקור מוצלח.
ב-29 בפברואר עצרה השייטת הרוסית בהוואנה בירת קובה שהייתה עדיין תחת שלטון האימפריה הספרדית.
באותה תקופה השתוללה באי מלחמת עשר השנים, והמורדים הקובנים שלטו בחלקים ממנו, אולם הדבר לא מנע מהמושל הספרדי לקבל את אלכסיי בכל הכבוד הראוי.
ב-3 ביוני השייטת הרוסית עצרה בריו דה ז'ניירו בירת האימפריה הברזילאית.
אלכסיי אירח את פדרו השני, קיסר ברזיל ואת הפמליה הקיסרית הברזילאית על סיפון אחת האניות שלו.
הקיסר הברזילאי העניק לאלכסיי את אות מסדר פדרו הראשון.
אלכסיי נראה מעט מאוכזב, וכאשר הקיסר התעניין על כך, השיב אלכסיי שקיווה לקבל את אות מסדר רוז הנמוך יותר, כיוון שזהו העיטור היפה ביותר שראה מימיו.
ב-9 ביוני עזב אלכסיי את ברזיל, והפליג למזרח הרחוק.
הוא ביקר בג'קרטה, סינגפור, הונג קונג, קנטון ושאנגחאי.
ב-15 באוקטובר עגנה השייטת של אלכסיי בנגסאקי, שם התקבל אלכסיי בכבוד רב בידי המושל המקומי, ונערכו לכבודו מסיבות שכללו טורניר התאבקות בו השתתפו 60 המתאבקים הטובים ביותר של האימפריה היפנית.
ב-22 באוקטובר ביקרו הרוסים בכפר הקטן אינאשה שבו הייתה מושבה רוסית קטנה.
ב-24 באוקטובר עזבה השייטת את נגסאקי והגיעה אל העיר קובה.
גם כאן הם התקבלו בכבוד רב.
הרוסים ראו לראשונה את הריקשות והתפעלו מאוד.
ב-1 בנובמבר הגיעה השייטת ליוקוהמה, ואלכסיי פגש את הנסיך אריסוגאווה טארוטו, הדאיג'ו דאייג'ין (ראש הממשלה) של האימפריה, שליווה אותו אל טירת אדו.
אלכסיי התארח בטירה, וב-5 בנובמבר פגש את הקיסר מוצוהיטו.
הקיסר היפני העניק לאלכסיי במתנה את דיוקנו, וביקש בתמורה את דיוקנו של אלכסנדר השני.
אלכסיי העניק לו דיוקן שלו, והבטיח לשלוח דיוקן של הצאר מיד כשיחזור לסנקט פטרבורג.
ב-9 בנובמבר צפו אלכסיי והקיסר במצעד צבאי יפני, ואלכסיי הוצג בפני הקיסרית מסאקו.
ב-26 בנובמבר חזרה השייטת הרוסית לולדיווסטוק, והגיעה לבסיס רוסי באוקיינוס השקט כמעט שנה וחצי לאחר שעזבה את קרונשטאדט.
לאחר מכן חזר אלכסיי לסנקט פטרבורג במסע על פני סיביר.
ב-1874 ערך אלכסיי ביקור מלכותי נוסף בלונדון, כאשר נסע עם אביו לבקר את אחותו מריה אלכסנדרובנה שנישאה לאלפרד, דוכס אדינבורו וסקסוניה-קובורג-גותה.
אלכסיי המשיך להתקדם בסולם הפיקוד בצי, ובמהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) קודם לתפקיד מפקד כוחות הצי על הדנובה.
ב-9 בינואר 1878 הוא עוטר בצלב מסדר גאורג הקדוש דרגה רביעית.
ב-1882 נרצח אביו, ואחיו הוכתר כאלכסנדר השלישי.
באותה שנה הדיח אחיו את קונסטנטין ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה מתפקידו כראש מחלקת הצי ומינה את אלכסיי לתפקיד במקומו.
ב-1883 הוענקה לו דרגת גנרל-אדמירל.
בחיי היום יום של הצבא הייתה לו השפעה מועטת, אולם הוא היה מעורב רבות בתכנון אסטרטגיות ימיות.
היותו אחיו של הצאר נתנה לו השפעה רבה על קבלת החלטות.
מלבד היותו מפקד הצי, קיבל אלכסיי גם סדרת תפקידי פיקוד סמליים.
הוא היה מפקד חיל הצוערים הימי, מפקד רגימנט המשמר של מוסקבה, מפקד רגימנט הרגלים ה-37 (יקטרינבורג), מפקד רגימנט הרגלים ה-77 (טנגינסק) ורגימנט הרגלים הסיבירי ה-17. דאגתו העיקרית של אלכסיי הייתה המודרניזציה של הצי.
הוא דאג לצייד את הצי בספינות חדישות רבות.
הוא פיתח את הנמלים הצבאיים, הגדיר מחדש את הכישורים הנדרשים לקצינים ואת התגמולים השונים.
כאשר גברה המתיחות בגבול עם האימפריה היפנית, הוא הורה על תגבור כוחות הצי הרוסיים בפורט ארתור.
עם פרוץ מלחמת רוסיה–יפן ב-1904, הייתה השייטת הרוסית ה-1 של האוקיינוס השקט מסוגלת לעמוד בפני ההתקפה היפנית במהלך קרב הים הצהוב.
עם זאת, השייטת נהרסה במהלך קרב פורט ארתור, והצי הבלטי שנשלח כדי לחזק אותה, הובס לחלוטין בקרב צושימה.
ב-2 ביוני 1905, אלכסיי פוטר מתפקידו ופרש מהצי.
בשנותיו האחרונות, חי אלכסיי בפריז והקדיש אלכסיי את עצמו למנעמי החיים, וניהל רומן מפורסם עם אוגניה מקסימיליאנובנה, נסיכת לויכטנברג.
הוא שימש כסנדקו של אלכסיי ניקולאייביץ', הצארביץ' של רוסיה.
אלכסיי ניקולאייביץ' באך 1857 זולוטונושה, האימפריה הרוסית – 13 במאי 1946, מוסקבה, ברית המועצות) היה ביוכימאי רוסי-סובייטי, יהודי ליטאי בשורשיו, הנחשב למייסד האסכולה הסובייטית והרוסית לביוכימיה.
באך היה חבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
זכה על פעילותו המדעית לפרסים ותארים רבים.
יחד עם אלכסנדר אופרין ייסד בשנת 1934 את המכון לביוכימיה של האקדמיה למדעים של ברית המועצות והוא עמד בראשו עד מותו.
בנעוריו היה פעיל מבחינה פוליטית כחבר בתנועת הנרודניקים, ובהמשך במפלגה הסוציאל-רבולוציונרית.
לפי המקורות הביוגרפיים הרשמיים, אלכסיי באך נולד בשם אברם (אברהם) ליטמנוביץ' ב"ק במשפחה יהודית בעיירה זולוטונושה שבפלך פולטבה (אז חלק מההאימפריה הרוסית וכיום באוקראינה).
אביו, שמוצאו היה במחוז שאוליאי שבגוברניית קובנה בליטא, היה טכנאי ביקב.
לפי מקורות אחרים, נולד אלכסיי באך בליטא, בעיירת לייז'בו שבמחוז שאוליאי בגוברניית קובנה, בשם אבל (אברם) ליטמנוביץ' ב"ק והיה הילד החמישי של הוריו, ליטמן אברמוביץ' ב"ק ורודה ב"ק.
את ילדותו בילה אברם ב"ק בבוריספיל, במחוז פרייסלב, בפלך פולטבה, לשם עבר לגור עם משפחתו.
אביו ומאוחר יותר קריאת כתבי דמיטרי פיסרב חיזקו את משיכתו למדעים ולפיתוחם לטובת עם.
בשנים 1875-1869 למד ב"ק בגימנסיה הקלאסית מס' 2 ב-קייב ו ב-1875 התקבל למחלקה למדעי טבע של הפקולטה לפיזיקה ולמתמטיקה של אוניברסיטת ולדימיר הקדוש בקייב.
מעורבותו במהומות סטודנטים מהפכנים, הביאה למעצרו ולסילוקו מהאוניברסיטה יחד עם עוד 30 מחבריו ללימודים.
בנוסף נאסר עליהם ללמוד למשך 3 שנים במוסדות חינוך אחרים.
ב"ק הוגלה למשך שלוש שנים וחצי (1881-1878) - קודם בבלוזרסק בפלך נובגורוד, אחר כך בנובומוסקובסק, באזור דנייפרופטרובסק, ולבסוף הועבר מחמת מחלה לבחמוט, באזור ייקטרינוסלב.
בינואר 1882 חזר לקייב וחידש את לימודיו באוניברסיטה.
אולם בפברואר 1883 נטש את הלימודים לטובת פעילות פוליטית מחתרתית במסגרת הארגון השמאלי המהפכני "נרודנאיה ווליה" (רצון העם) הידוע כ"נארודניקים".
על מנת לבצע טוב יותר את משימותיו התעמולתיות בקרב העם, ב"ק התנצר בדת הנוצרית האורתודוקסית ושינה את שמו ל"אלכסיי ניקולאייביץ' באך".
הוא הפך מהר לאחד המנהיגים הבולטים של הנרודניקים בקייב.
הוא הרבה להרצות בפני בני הפרולטריון, תוך הפצת רעיונות סוציאליסטים.
על יסוד הרצאות אלה הוא כתב את הספר "הצאר-רעָב"
ביולי 1883 כשנרדף על ידי המשטרה בגלל הפצת ספרו, נאלץ באך להסתתר בירוסלבל תחת השם המזויף סמיון אנדרייביץ' ואשצ'נקו.
הוא המשיך בשנים 1883-1883 את פעילותו המחתרתית בקאזאן, בחרקוב, רוסטוב על הדון
בפברואר 1884 השתתף במפגש חשאי של הנרודניקים הוותיקים עם הצעירים ובאפריל, יחד עם ס.
איוואנוב, הקים באך בית דפוס מחתרתי ברוסטוב על הדון.
במרץ 1885 אחרי שהצליח להתחמק ממעצר כמעט בטוח, נאלץ באך לעזוב את רוסיה.
הוא חי כמהגר בצרפת, בה פעל בשנים 1918 -1890 כעורך בכתב העת המדעי "Moniteur scientifique".
שיצנברכר ציטט אח אחד ממחקריו של באך בדיווח בפני האקדמיה הצרפתית למדעים.
בשנים 1892-1891 יצא למסע לימודים בארצות הברית על מנת ליישם במזקקות שיקגו את שיטת ההתססה המשופרת שהמציא.
נסע אחר כך לשווייץ, בה התמקד במחקריו על החימצון.
מאמריו המדעיים הראשונים פורסמו על ידו בשנת 1893
בקיץ של שנת 1890 התחתן באך עם אלכסנדרה אלכסנדרובנה צ'רבן-וודאלי (1950-1867) ,בעבר מורה וסטודנטית לרפואה, בתו של בעל אחוזה מולדובני מקישינב ושל אשתו האנגלייה.
החל משנת 1894 התיישב בז'נבה התכוון לטפל בשחפת שבה חלה.
מעבדה שהקים בדירתו ערך מחקרים בעיקר בתחום הנשימה התאית, תחת הדרכתם של פרופסורים רובר שודא ואָמה פיקטה.
בשנים 1901-1900 לקח באך חלק במו"ם לשם הקמת המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית של רוסיה, אך הצטרף אליה רק בשנת 1905, כשנבחר למזכיר הוועד שלה בחו"ל.
ב-1909-1911 באך עמד בראש ועדת חקירה של ה"אס.אר" בנוגע לנסיבות פעילותו של הסוכן הכפול יוונו אזף והשלכותיה.
אחרי פריצת מלחמת העולם הראשונה נמנה אלכסיי באך עם תומכי ההכרח במאמץ המלחמתי להגנת המולדת.
ב-1916 נבחר לשנה ליושב ראש החברה חמדעי הטבע והפיזיקה בז'נבה.
ב-18 ביוני הגיע לפטרוגרד שנמצאה בעיצומה של תסיסה מהפכנית.
בשנת 1918 התנתק באך מהסוציאליסטים הרבולוציונים שהודחו מהשלטון על ידי הבולשביקים ובשלבים הורחקו מהחיים הפוליטיים.
הוא הקדיש את עצמו לתחומים מדעיים וארגן את המעבדה מרכזית לכימיה בשנת 1931 שמה שונה ל"מכון לפיזיקו-כימיה על שם ל.א.
באך הפך למנהל מוסד זה עד סוף חייו.
לעבודה במכון הוא הזמין מספר כימאים בולטים לרבות אדולף רבינוביץ', איסאק קזרנובסקי ויעקב סירקין.
בסוף שנת 1920 הוא יזם את ייסוד המכון הביוכימי של נציבות העם לבריאות, תוך דגש על ההיבטים הרפואיים.
ב-1936 מיוזמתו הוקם כתב העת הסובייטי "ביוכימיה", כתב העת הראשון לביוכימיה בברית המועצות, והוא מילא בו את תפקיד העורך הראשי.
אחרי 1928 ניהל באך את השלכה המרכזית של "האיגוד הכל-אוניונלי של עובדי המדע והטכנולוגיה המעורבים באופן פעיל בבניית הסוציאליזם בברית המועצות" שהוא נמנה עם מייסדיה ושפעל עד שנת 1939. ב-1935 יחד עם אלכסנדר אופרין ארגן את המכון לביוכימיה של האקדמיה למדעים של ברית המועצות והיה למנהלו.
אחרי שנת 1944 נקרא מכון זה על שמו.
החל מ-1932 כיהן באל גם כיושב ראש האגוד הלאומי לכימיה ע"ש דמיטרי מנדלייב.
בשנים 1945-1939 בתור חבר האקדמיה למדעים של ברית המועצות הוא מילא את התפקיד של מזכיר המחלקה למדעים כימיים של האקדמיה.
כזקן חברי האקדמיה למדעים בשנת 1939 העלה באך את ההצעה לבחור במנהיג הקומוניסטי הרודן של ברית המועצות, יוסיף סטלין כחבר כבוד של האקדמיה למדעים:
באותה שנה השתתף באך במסע ההשמצות של איזאק פרזנט ושאר חסידיו של טרופים ליסנקו, מדען מפוקפק בן טיפוחו של סטלין, נגד מנהל המכון לביולוגיה ניסויית, ניקולאי קולצוב (1940-1872).
ב-1 בינואר 1939 יחד עם בוריס קלר הוא צירף את חתימתו למחברי מאמר נגד קולצוב שפורסם בעיתון "פראבדה".
המאמר נשא את הכותרת "אין מקום לפסואדו-מדענים באקדמיה" ותיאר את קולצוב כ"מתנגד למהפכה" ו"פשיסט".
ב-4 במרץ 1939 הועמד באך בראש ועדת חקירה של האקדמיה למדעים שנוהלה בפועל על ידי פרזנט ושנועדה לחקור את "הסטייה הפסאודומדעית" של המכון של קולצוב.
במהלך עבודות הוועדה הודה באך שלא קרא את המאמרים של קולצוב שהותקפו בחריפות ב"פראבדה".
בסופו של דבר המכון של קולצוב נסגר
כזקן חברי הסובייט העליון של ברית המועצות זכה באך לכבוד לפתוח את המליאה הראשונה של הפרלמנט האוניונלי ב-2 בינואר 1938. החל מ-1940 התמנה באך ליושב ראש הוועד להענקת פרסי סטלין בתחום המדעים .
בימי מלחמת המולדת הגדולה בשנים 1945-1941 הועבר באך במסגרת פינוי מוסדות המדע של המדינה מפני הפולשים הנאצים, אל בורובויה בקזחסטן ואחר, לפרונזה, בירת קירגיזסטן.
אלכסיי באך נפטר בגיל 90 ב-13 במאי 1946. הוא נקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה.
בשנות ה-1890 חקר באך את מנגנון האסימילציה של דו־תחמוצת הפחמן על ידי הצמחים הירוקים.
הגיע, בין השאר למסקנה היא מתבססת על תגובת חמצון-חיזור מצומדת עם מעורבות של מים.
אלכסיי באך תרם תרומות חשובות בתחום חקר מנגנון החימצון התאי.
הוא הגה בשנת 1897 את "תאוריית הפראוקסידים" לגבי תהליכי החימצון האיטי, הידועה כתאוריית באך-אנגלר (לפי שמו של קרל אנגלר שהגיע למסקנות דומות במקביל).
לפי תאוריה זו החמצן שבאוויר מחמצן חמרים הנגישים בקלות לחימצון ויוצר עמם פראוקסידים בעלי תפקיד של זרזים (אנזימים מסוג אוקסיגנז.
תחת השפעתם זרזים אחרים - פראוקסידזים, הפראוקסידים יכולים להעביר את החמצן לחומרים אחרים.
עד לימינו מיושמות תוצאות מחקריו בביוטכנולוגיה המודרנית, בתחומים כמו ייצור הלחם, התה, הטבק, הבירה, ייבוש הפשתן, והמלחת הדגים.
בשובו לרוסיה הוא המשיך בחקר אנזימים כמו הקטלאז.
עם תלמידיו נמנו חברי האקדמיה ולדימיר אנגלגארט, אלכסנדר אופרין, א.ל.
באך השתתף בעריכת המהדורה הראשונה של ה"בולשאיה סובייטסקאיה אנציקלופדיה"
אחיין, בן אחות של באך, היה ההיגייניסט והאפידמיולוג זכרי גריגורייביץ' פרנקל, חבר באקדמיה למדעי הרפואה.
אחיו הבכור של האחרון, יעקב גריגורייביץ' פרנקל (מת ב-1936) היה בנעוריו נרודניק והיה מעורב יחד עם באך ב"משפט העשרים האחד".
אחותם, יבגניה גריגורייבנה לויצקאיה לבית פרנקל (1961-1880) הייתה עורכת ספרותית בהוצאה לאור "מוסקובסקי ראבוצ'י" והייתה אחת הקוראות הראשונות של הרומן "הדון השקט" של מיכאיל שולוחוב ואיפשרה את פרסומו.
היא התכתבה שנים רבות עם הסופר, שהקדיש לה את הנובלה "גורלו של אדם".
בעלה היה המהפכן קונסטנטין אוסיפוביץ' לויצקי (1919-1869) ובתם מרגריטה הייתה נשואה למהנדס הצבאי איוואן טרנטייביץ' קלֶאִימיונוב.
לאלכסיי באך היו שלוש בנות: לידיה (ילידת 1893), נטליה ואירינה.
נטליה אלכסייבנה באך (1979-1895), תלמידתו של אלכסנדר פרומקין, הייתה גם היא כימאית, מנהלת מחלקת רדיוכימיה במכון לאלקטרוכימיה של האקדמיה למדעים של ברית המועצות, פרופסור באוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה.
אירינה אלכסייבנה באך-באלאחובסקייה (1991-1901) הייתה היסטוריונית, ועבדה במכון למרקסיזם-לניניזם, ונישאה לביוכימאי פרופ' סרגיי דנילוביץ' באלאחובסקי מהמכון לרפואה מספר 3 של מוסקבה, חתן פרס ברית המועצות, בן אחותו של הפילוסוף האקזיסטנציאליסטי לב שסטוב ובנו של תעשיין הסוכר והמצנט דניאיל גריגורייביץ' באלאחובסקי.
נכדיו של באך היו:הביוכימאי איגור סרגייביץ' באלאחובסקי (יליד 1925), פרופסור לפיזיקת המערכות החיות במכון הפיזיקו-טכני במוסקבה, יושב ראש האיגוד המדעי של רופאי המעבדה, וכן המהנדס והממציא סרגיי סרגייביץ' באלאחובסקי (יליד 1927).
גיסו של באך, אחי אשתו, הנוטריון אלכסנדר צ'רבן-וודאלי, היה חבר במפלגה הדמוקרטית החוקתית (ה"קדטים") של רוסיה ושר פנים בממשלתו של האדמירל קולצ'ק בימי מלחמת האזרחים ברוסיה והוצא להורג על ידי הבולשביקים בשנת 1920 בסיביר.
1916 - יושב ראש החברה למדעי הטבע והפיזיקה של ז'נבה
1917 - דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת לוזאן
1927 - חבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות
1928 - חבר באקדמיה לאופולדינה בברלין
1929 - עיטור הדגל האדום של העמל
1943 - חבר כבוד של החברה המלכותית לכימיה בלונדון
1943 - חבר כבוד של החברה האמריקאית לכימיה
1945 - תואר גיבור העמל הסוציאליסטי של ברית המועצות
1945 - מדליית המגל והפטיש של ברית המועצות
1944 - עוד בחייו, המכון לביוכימיה של האקדמיה למדעים של ברית המועצות במוסקבה נקרא על שמו.
27 באפריל 1944 - לרגל 50 שנה לתאוריית הפרוקסיד של באך - ייסדה נשיאות האקדמיה הסובייטית למדעים הרצאות שנתיות בתחום הביוכימיה שהתקיימו כל שנה ב-17 במרץ - יום הולדתו של אלכסיי באך - במכון לביוכימיה הנושא את שמו.
עוד בחייו התקיימו שתי הרצאות הכאלה: אחת של אופארין, והשנייה שלניקולאי סמיונוב.
רחובות לזכרו נקראו בבישקק, שבו חי בימי מלחמת העולם השנייה, בנ"ראיון" דנייפרובסק בקייב, בעיר זולוטונושה, בעיר דנייפר בראיון סובורני, בניז'ני נובגורוד, בברדיאנסק וכו'.
שמו ניתן לאוניית נוסעים על הוולגה ולטאנקר קטן בצי הסובייטי באוקיינוס השקט.
14 במאי 1946 - מדליית אלקסיי באך - ממשלת ברית המועצות החליטה להעניק כל שלוש שנים מדליה לביוכימיה לזכרו של אלכסיי באך, כהוקרה על הישגים בתחום הביוכימיה.
1957 - לרגל מאה שנה להולדתו הנפיק הדואר הסובייטי בול דואר עם דיוקנו.
1957 - על ביתו בשדרות לנין במוסקבה, שבו התגורר, הוצבה לוחית זיכרון.
קובץ של מבחר מחקריו של חבר האקדמיה א.נ.
1946 - ביבליוגרפיה המחקרים 1945-1893 ב:אופרין, סיסקיאן, גובירינה
באך - קובץ מחקרים בכימיה ובביוכימיה, מוסקבה (בעריכת א.א.
ארטאמוב (עורך ראשי) - א.נ.
באך - מחקרים מוברחים בכימיה ובביוכימיה, לרגל 150 שנה ליום הולדתו, מוסקבה (אנדרטאות למדע מולדתנו)
אלכסיי גרומוב (נולד ב-31 במאי 1960, זאגורסק, מחוז מוסקבה) הוא דיפלומט ופוליטיקאי רוסי, המכהן כסגן ראשון לראש סגל הקרמלין.
בעבר שימש כדובר הקרמלין במשך 8 שנים, בשתי הקדנציות הראשונות לכהונתו של פוטין כנשיא, בשנים 2000-2008.
גרומוב סיים את לימודיו בפקולטה להיסטוריה של אוניברסיטת מוסקבה ב-1982.
1982—1985 — כיהן כמזכיר הקונסוליה הכללית בקרלובי וארי, צ'כוסלובקיה;
אז הכיר את ולדימיר פוטין.
1988—1991 — עבד כמזכיר שני ושלישי במזכירות סגן שר החוץ של רוסיה;
1992—1993 — עבד כקונסול בברטיסלבה, סלובקיה;
ב-22 בנובמבר 1996 חזר למוסקבה ומונה לראש שירותי העיתונות של נשיא רוסיה דאז, בוריס ילצין, כשהוא מחליף בתפקיד את איגור איגנאטייב.
ב-4 במרץ 1998 מונה לעמוד בראש מינהל שירותי העיתונות של סגל הקרמלין.
ב-31 בדצמבר 1999, ילצין התפטר מתפקיד הנשיא ומינה את פוטין לממלא מקום נשיא רוסיה ולמחליפו.
בעקבות זאת, ב-4 בינואר 2000 פוטין מינה אותו לדובר שלו והוא התמנה למזכיר העיתונות של נשיא רוסיה בפועל.
במרץ 2000 פוטין נבחר לנשיא וגרומוב מונה לתפקיד דובר הקרמלין, כשהוא מחליף את דמיטרי יאקושקין.
בשנת 2001 צורף כחבר בדירקטוריון ערוץ ORT.
ב-26 במרץ 2004 פוטין נבחר לכהונה שנייה כנשיא וגרומוב מונה מחדש על ידי פוטין.
ב-12 במאי 2008 מונה לתפקיד סגן ראש סגל הקרמלין.
ב-21 במאי 2012 מונה לסגן ראשון של ראש סגל הקרמלין והוא ממלא את מקומו של ראש הסגל במקרה של היעדרות.
הוא דובר צ'כית, סלובקית ואנגלית.
נשוי ואב לשני בנים: אלכסיי ודנילה.
אלכסיי אלכסנדרוביץ' גוברב היה קוסמונאוט סובייטי, שטס לחלל בשתי משימות כחבר משלחת לתחנת החלל סאליוט 6.
אלכסיי גוברב נולד בכפר מחוז קויבישב למשפחת איכר.
בשנת 1936 לאחר מות אביו המשפחה עברה לכפר באזור מוסקבה.
בשנת 1950 הוא סיים בית הספר והחל ללמוד בבית הספר הטכני של חיל האוויר.
במקביל הוא עבר קורס טיס ובשנת 1952 החל לשרת בחיל האוויר הסובייטי.
הוא שירת ביחידות שונות שתמכו בפעילות של הצי.
בשנת 1961 הוא סיים לימודים באקדמיה של חיל האוויר.
בשנת 1963 הוא נכלל ביחידת הקוסמונאוטים והחל בהכנות לטיסת חלל.
בשנת 1975 הוא טס לחלל בחללית סויוז 17 לצד מפקד צוות גאורגי גרצ'קו.
החללית התחברה לתחנת החלל סאליוט 4 לשהות של כחודש.
בשנת 1978 אלכסיי גוברב טס לחתת בחללית סויוז 28 כמפקד צוות לצד הקוסמונאוט הצ'כי הראשון ולדימיר רמק.
הם התחברו לתחנת חלל סאליוט 6 לביקור קצר.
בשנת 1981 גוברב עזב את יחידת הקוסמונאוטים וכיהן בתפקידי ניהול במערך הכנת הקוסמונאוטים.
בשנים 1982–1988 הוא כיהן בתפקיד ניהולי במכון המחקר של חיל האוויר הסובייטי.
בשנת 1988 אלכסיי גוברב עזב את חיל האוויר הסובייטי בדרגת גנרל מיור.
בשנת 1982 גוברב סיים את עבודת הדוקטורט והוא פרסם 16 עבודות בתחום חקר החלל.
גוברב התגורר עם משפחתו בעיר הכוכבים.
אלכסיי יורייביץ' בורקוב הוא מתכנת והאקר רוסי, שהורשע בארצות הברית ונידון לתשע שנות מאסר.
אלכסיי בורקוב גדל בסנקט פטרבורג ועבד כמתכנת פרילנסר בתחום אבטחת מידע, תכנות, ומסדי נתונים.
בורקוב עוכב בנתב"ג ב-13 בדצמבר 2015 לבקשת ארצות הברית במהלך ביקורת הדרכונים בעת עזיבתו את ישראל.
בורקוב שהה כארבע שנים בבתי הכלא בישראל.
בקשות להסגרתו נשלחו על ידי רוסיה וגם ארצות הברית.
על פי דיווחי התקשורת בישראל, רוסיה עשתה את מרב המאמצים למנוע את הסגרתו של בורקוב לאמריקה.
מוסקבה הציעה חילופי אסירים: הסגרה של בורקוב לרוסיה תמורת שחרורה של נעמה יששכר, אזרחית ישראל וארצות הברית, שנידונה במקור ל-7.5 שנים בבית משפט ברוסיה, אך זכתה לחנינה מוקדמת מנשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
ב-30 באוקטובר 2019 חתם שר המשפטים הישראלי אמיר אוחנה על החלטה להסגרת בורקוב לארצות הברית עורכי דינו ניסו לערער על ההסגרה לארצות הברית, אולם ב-10 בנובמבר 2019 דחה בג"ץ את בקשת בורקוב שלא להסגיר אותו לארצות הברית.
ב-12 בנובמבר הוסגר ועם נחיתתו הופיע בדיון בבית המשפט במחוז המזרחי בווירג'יניה.
מחלקת המשפטים האמריקנית האשימה את בורקוב בחמישה סעיפי אישום פליליים בגין הונאה, קנוניה, גנבת זהות והלבנת הון.
הוא מואשם כי ניהל את אתר "Cardplanet" שמכר מספרי חיוב וכרטיסי אשראי, שרבים מהם שייכים לאזרחים אמריקאים.
נתונים אלה, על פי מסמכי בית המשפט, נגנבו, בעיקר כתוצאה מחדירה למחשבים.
הפרקליטות סבורה שבורקוב מכר 150 אלף מספרי כרטיסי אשראי גנובים במחירים שנעו בין 2.6 ל-60 דולר למידע.
כתוצאה מכך, רמאים שניצלו את הנתונים הללו ביצעו רכישות לא חוקיות בשווי של יותר מעשרים מיליון דולר.
בורקוב הודה באשמה בשניים מתוך חמישה סעיפי אישום: הונאה עם מכשירי גישה, כמו גם קנוניה לביצוע הונאה, גנבת מידע אישי, חדירה למערכות מחשב והלבנת הון.
גזר הדין הוכרז בבית משפט בווירג'יניה בסוף יוני 2020 והוא נידון ל-9 שנות מאסר.
בעבר תוכנן גזר הדין ל-8 במאי, ברם, בבתי משפט רבים, מועדי הדיונים ומתן פסיקות הדין התעכבו בשל מגפת הקורונה.
בספטמבר 2021, כלי תקשורת ברוסיה טענו כי בורקוב גורש מארצות הברית לרוסיה וכי הוא נעצר במוסקבה על ידי משטרת רוסיה.
אלכסיי יבגנייביץ' גוטור (; 30 באוגוסט 1868 – 13 באוגוסט 1938) היה לוטננט גנרל בצבא האימפריה הרוסית אשר פיקד על החזית הדרום-מערבית במלחמת העולם הראשונה.
גוטור נולד ב-30 באוגוסט 1868, בעיר וורונז' באימפריה הרוסית.
אביו, יבגני גוטור, היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית.
לאנטולי היו שני אחים בוגרים -שניהם שירתו כקצינים בצבא האימפריה הרוסית.
אלכסנדר, הגיע לדרגת גנרל-מיור ואנטולי הגיע לדרגת קולונל.
ב-1886 הלך אלכסיי בעקבות אחיו והתגייס לצבא.
הוא סיים את בית הספר לצוערים במוסקבה, וב-1889 סיים את בית הספר לתותחנים והוצב כפודפורצ'יק ברגימנט התותחנים של המשמר הקיסרי.
ב-1893 הוא הועלה לדרגת פורוצ'יק.
ב-1895 הוא הועלה לדרגת קפיטן וסיים את לימודיו באקדמיה הצבאית של המטה הכללי.
ב-1897 הוא הוצב בחיל החימוש, וב-1898 הועבר לרגימנט הגרנדירים ה-2 עד 1899. ב-1900 הוא הועלה לדרגת פודפולקובניק והועבר לתפקידי הוראה בבית הספר הצבאי במוסקבה.
ב-1901 הוא מונה לקצין מטה בקורפוס ה-12, ובהמשך במטה המחוז הצבאי של אזור קייב.
ב-1904 הוא הועלה לדרגת פולקובניק ומונה למפקד הבריגדה ה-9. הוא פיקד עליה במהלך מלחמת רוסיה-יפן ונפצע במהלך המלחמה.
ב-1905 הוא הועבר לפקד על הרגימנט ה-112 של חיל רגלים.
ב-1910 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור והועבר לפקד על רגימנט במשמר הקיסרי.
ב-1913 הוא מונה לראש מטה המחוז הצבאי של אזור קאזאן.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 על בסיס הכוחות של המחוז הצבאי קאזאן הוקמה הארמייה הרביעית ומטה המחוז הפך להיות מטה הארמייה.
גוטור הפך להיות ראש מטה הארמייה והועלה לדרגת לוטננט גנרל.
הארמייה הוכפפה לחזית הדרום-מערבית, ופלשה לגליציה, אשר הייתה תחת שליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
ב-1 באפריל 1915 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-34, וב-2 במרץ 1916 הועבר לפקד על הקורפוס ה-6. בעקבות מהפכת פברואר הוא מונה למפקד הארמייה ה-11. ב-22 במאי 1917 הוא הועבר לפקד על החזית הדרום-מערבית.
ב-10 ביולי של אותה שנה הוא פרש מהצבא.
באוגוסט 1918 הוא התגייס ל ולחם עמו במלחמת האזרחים ברוסיה.
הוא מילא תפקידי מטה והדריך בקורסי הכשרה צבאיים.
ב-23 באוגוסט 1920 הוא נעצר באומסק בחשד לפעילות אנטי-מהפכנית.
ב-11 במרץ 1922 הוא שוחרר מהמעצר מחוסר ראיות.
שמו טוהר רשמית ב-26 באפריל 2000 בידי התובע המחוזי של אומסק.
מיד לאחר שחרורו חזר להרצות באקדמיות צבאיות.
הוא שוחרר מהשירות ב-1 במאי 1931. מת במוסקבה ב-13 באוגוסט 1938
אלכסיי דרסן (באסטונית: Aleksei Dressen; נולד ב-28 בספטמבר 1968 בריגה) הוא קצין שירות ביטחון הפנים האסטוני לשעבר שהואשם בבגידה ובשיתוף פעולה עם שירות הביטחון הרוסי פ.ס.ב.
בתקופת השלטון הסובייטי באסטוניה אלכסיי דרסן עבד כשוטר במיליציה הסובייטית.
בשנת 1993 החל לעבוד במשטרת הביטחון האסטונית שהוקמה מחדש.
בשנת 1994 הוא איבד את הרישיון המשטרתי.
שנה לאחר מכן הואשם בגין התנהלות פסולה במהלך עבודתו.
זה קרה כמה פעמים במהלך הקריירה שלו ובשנת 1999 קוצצה משכורתו ב-30% למשך חודשיים.
למרות כל זאת אלכסיי דרסן הצליח להפוך למנהל של כמה יחידות שונות במשטרת הביטחון האסטונית.
אלכסיי דרסן ואשתו ויקטוריה נעצרו בבוקר ה-22 בפברואר 2012 בנמל התעופה בטאלין.
ויקטוריה עמדה לעלות על טיסה למוסקבה.
במהלך המעצר נתפס כונן זיכרון מלא במידע.
האדריכל הראשי העומד מאחורי לכידתו של דרסן נחשב לסגן מפקד משטרת הביטחון האסטונית אלכסנדר טואוטס שנחשב גם למפקד משטרת הביטחון האסטונית בפועל.
בשנת 2012 נגזרו על דרסן 16 שנות מאסר.
ב-26 בספטמבר 2015 הוא הועבר לרוסיה תמורת אסטון קוהבר במסגרת עסקת חילופי שבויים.
האסירים הוחלפו באופן שמזכיר את חילופי הריגול של המלחמה הקרה על גשר מעל נהר פיוסה.
אלכסיי ויקטורוביץ' גלקין הוא איש צבא ומודיעין, מייג'ור גנרל במנהל המודיעין הראשי של המטה הכללי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית, לחם במסגרת הסכסוך הצ'צ'ני ועוטר בתואר גיבור הפדרציה הרוסית (2002).
אלכסיי גלקין נולד בשנת 1970 בעיר צ'רקסי שבאוקראינה הסובייטית.
הוא סיים את בית הספר התיכון, ולאחר מכן עבד כמכונאי.
הוא גויס לשירות צבאי בעיר צ'רקסי.
בשנת 1996 סיים בהצטיינות את בית הספר לפיקוד על נשק משולב בנובוסיבירסק.
בשנים 1996–2002 שירת במחוז הצבאי של צפון הקווקז והשתתף במבצעי מלחמה בטרור.
בסתיו 2002 בדרגת מייג'ור פיקד על יחידת ביון של המינהל הראשי של המטה הכללי הרוסי, במסגרת מלחמת צ'צ'ניה השנייה.
בסתיו 2002, במהלך מבצע מיוחד יחידתו של גלקין תפסה מסמכים חשובים שאישרו מעורבות של ארגוני טרור בינלאומי בפעילות הכנופיות הבדלניות בצ'צ'ניה.
המסמכים הובאו באופן אישי לידי הנשיא ולדימיר פוטין.
בצו של נשיא הפדרציה הרוסית מספר 1311 מ-10 בנובמבר 2002 על "אומץ לב וגבורה שהוצגו במהלך ביצוע משימה מיוחדת" הוענק לגלקין תואר גיבור הפדרציה הרוסית.
הוא המשיך לשרת בכוחות המיוחדים של המודיעין הצבאי ושימש כמפקד יחידה 92154. כמו כן הוענק לו עיטור ההצטיינות למען המולדת מדרגה רביעית ומספר מדליות.
גלקין היה האב-טיפוס לדמות הגיבור בסרט "מספר אישי".
אלכסיי סרגייביץ' גורבונוב (באוקראינית: Олексiй Сергійович Горбунов; נולד ב-29 באוקטובר 1961) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון רוסי-אוקראיני.
זכה בתואר אמן כבוד של אוקראינה (1991) ואמן העם של אוקראינה (2016).
גורבונוב נולד ב-29 באוקטובר 1961 בקייב.
את ילדותו בילה בשכונת רוסאניבקה בקייב.
בשנת 1978, מיד לאחר שסיים את לימודיו בתיכון לא יכול היה ללכת למכון התיאטרון של קייב מכיוון שלא היה חבר הקומסומול.
בשנים 1978 ו-1979 עבד בתיאטרון האקדמי הלאומי לסייה אוקראינקה לדרמה רוסית.
בתיאטרון, הודות לאדה רוגובצבה, הוא נפגש עם בעלה, השחקן ומנטורו קונסטנטין סטפנקוב.
בשנת 1984 סיים את לימודיו באוניברסיטה לקולנוע, טלוויזיה ותיאטרון הלאומי על שם א.ק.
קארפנקו-קרי בקייב (בקורס של קונסטנטין סטפנקוב).
גורבונוב החל להופיע בסרטו הראשון, "מטען ללא תווית" ביום שקיבל את התעודה.
בשנים 1984–1995 עבד אצל אלכסנדר דובז'נקו.
באביב 1985 עד 20 באפריל 1987 שירת בצבא הסובייטי.
בשנות ה-90 עבד גורבונוב כנהג מונית פרטי בשל המשבר באולפן הקולנוע דובז'נקו.
הבמאי ולדימיר פופקוב עזר לו לחזור לקולנוע בכך שהזמין אותו לתפקיד ג'סטר שיקוט בסרט "הרוזנת דה מונסרו".
גורבונוב עבד באולפן התיאטרון בתיאטרון הקאמרי הפרטי של מ.
נסטאנטינר ובתיאטרון האקדמי הלאומי לדרמה רוסית לסייה אוקראינקה.
הוא כיכב בסדרות הטלוויזיה האוקראיניות "שירות הלילה" (1998) וב"אנשי הפלא" (2008).
גורבונוב הוא סולן להקת "טייס העצבות" ועבד כתקליטן בתחנות הרדיו של קייב "יבשת" ו"נוסטלגיה".
הופיע במגוון הפקות קולנוע וטלוויזיה רוסיות ומוכר במיוחד בגילום תפקידי נבלים.
גילם את פרופסור מוריארטי בסדרה "שרלוק הולמס".
אלכסיי אנטרופוב היה צייר רוסי פעיל בעיקר בסנקט פטרסבורג, שם נולד ונפטר.
הוא עבד גם במוסקבה ובכנסיות בקייב.
המדיום המועדף עליו היה צבעי שמן, אבל הוא גם צייר מיניאטורות ואייקונים.
אלכסיי נולד למשפחתו של פקיד ממשלתי שעבד בתעשיית נשק רוסית.
לאחר 1739 היה חבר ב"צוות הציור" קיסרי בניהולו של איוואן וישניאקוב.
כחבר בצוות אלכסיי השתתף בציורי הקיר של ארמון הקיץ, ארמון החורף, ארמון אניצ'קוב ומבנים אחרים בסנט פטרסבורג.
הוא גם למד ציור דיוקנאות אצל צייר החצר לואי קרוואק מצרפת.
בשנת 1749 קיבל אלכסיי את דרגת שוליית צייר ובסוף שנות ה-50 את דרגת אמן צייר.
בשנים 1752–1755, הוא עבד על עיטור הפנים בכנסיית סנט אנדרו בקייב.
הוא פיקח על עיטור בפרסקו של האייקונים, הכיפות והקירות.
הבולט מבין ציורי הקיר שלו בכנסייה הוא ציור "הסעודה האחרונה" במזבח של הכנסייה.
הוא התחיל לצייר פורטרטים לפני תקופת קייב שלו.
הדיוקנאות המוקדמים ביותר הידועים הם דיוקנאות של יליזבטה קיסרית רוסיה.
הוא לא פגש את ההקיסרית, אלא ביסס את הדיוקן על יצירותיו של מורו, לואי קארוואק.
מ-1755 עד 1757 עבד במוסקבה בציור פרסקו בארמון גולובקין.
כאן הוא פגש את הנסיך איוואן שובלוב שתמך בעבודתו של אנטרופוב למשך שארית חייו.
מ-1757 עד 1759 חזר אנטרופוב לסנט פטרסבורג וקיבל הדרכה נוספת מצייר החצר פייטרו רוטרי מאיטליה.
שנות ה-60 היו כנראה התקופה היצירתית ביותר של האמן.
הוא צייר דיוקנאות רבים וטובים.
איוואן שובלוב תכנן להעביר אותו למוסקבה, כדי שאנטרופוב יוכל ללמד אמנות באוניברסיטת מוסקבה.
משום מה בוטלה התוכנית הזו ואנטרופוב במקום זאת קיבל את התפקיד בסינוד של הכנסייה הרוסית האורתודוקסית, שם הוא פיקח על ציור אייקונים, עיטר את הכנסיות, צייר דיוקנאות של אישים בכנסייה והדריך סטודנטים לאמנות.
בין חניכיו היה דמיטרי לויצקי, שהתגורר בפועל בבית המורה שלו.
בשנת 1762 הפך פיוטר השלישי מרוסיה לצאר החדש.
עד מהרה הפך אנטרופוב לצייר האהוב עליו.
במשך ששת החודשים של שלטונו של פיוטר השלישי, צייר אנטרופוב לפחות ארבעה דיוקנאות שלו.
לאחר מרד בארמון, הקיסרית החדשה, יקתרינה השנייה לא אהדה את כישרונותיו של אנטרופוב.
באותה תקופה, אמנים העדיפו שילובים רכים של צבעים.
אנטרופוב העדיף את הסמלים המסורתיים ואת דיוקנאות הפרסונה, המבוססים על ניגודיות חדה של צבעים עם רקע כהה.
בשנת 1789 הקריב אנטרופוב קורבן אישי, והעביר את ביתו היחיד למחלקת החינוך עבור ייסוד בית ספר חופשי שם.
בשנת 1795 מת אנטרופוב ונקבר בבית הקברות לזארבסקו במנזר אלכסנדר נייבסקי בסנקט פטרבורג.
אלכסיי אלכסנדרוביץ' בכרב היה כדורגלן רוסי-אוקראיני ששיחק בעמדת הקשר.
בכרב שיחק בקבוצות לאדה טוליאטי, ספרטק מוסקבה, רוטור וולגוגרד, שחטאר דונצק, רובין קאזאן, נוסטה נובוטרויצק, מאשוק-KMV ו-FSA וורונז'.
ב-18 בנובמבר 1998 ערך ברכב את הופעתו היחידה בנבחרת רוסיה, במשחק ידידות נגד נבחרת ברזיל.
ב-21 באוגוסט 2002 הוא ערך את הופעתו היחידה בנבחרת אוקראינה, במשחק ידידות נגד נבחרת איראן.
אלכסיי בוגוליובוב היה צייר נוף רוסי.
בוגוליובוב נולד בכפר במחוז נובגורוד.
סבו מצד אמו של בוגוליובוב היה הפילוסוף והמבקר החברתי אלכסנדר רדישצ'ב.
בשנת 1841 סיים בוגוליובוב את בית הספר הצבאי, שירת בצי הרוסי ונסע עם הצי למדינות רבות.
בשנת 1849, הוא התחיל להשתתף בשיעורים של האקדמיה לאמנויות סנט פטרבורג, שם למד אצל מקסים וורובייב.
הצייר הצעיר הושפע מאוד מאיוואן איווזובסקי.
ב-1853 הוא סיים את האקדמיה עם מדליית זהב גדולה.
הוא פרש כקצין חיל הים ומונה לאמן במפקדת חיל הים.
מ-1854 עד 1860, הוא הסתובב ברחבי אירופה ועבד רבות.
ברומא הוא הכיר את אלכסנדר איוונוב, ששכנע את בוגוליובוב להתמקד יותר בציור.
בדיסלדורף למד בוגוליובוב שיעורים אצל הצייר אנדראס אכנבאך.
בפריז הוא העריץ את אמני בית הספר ברביזון.
הוא גם צייר את ציורי הקיר בקתדרלת אלכסנדר נבסקי.
בוגוליובוב חזר לרוסיה בשנת 1860. הוא הציג את עבודותיו באקדמיה וקיבל את התואר פרופסור.
במשך זמן מה לימד באקדמיה.
בשנות ה-60 הוא נסע לאורך הוולגה.
ציוריו איבדו כל עקבות של רומנטיקה, והחליפו את האלמנט הזה בריאליזם מובהק של הטבע.
בשנת 1871 הוא נבחר לאקדמיה הקיסרית לאמנויות.
משנת 1870 הוא התקרב לתנועת האמנות הנודדים, השתתף בכל התערוכות והפך לחבר בדירקטוריון שלהם.
הוא היה מבוגר הרבה יותר מרוב חברי התנועה האחרים, היו לו הסתייגות מהרעיונות החברתיים של עמיתיו.
בשנת 1873 עזב בוגוליובוב את האקדמיה בסולידריות עם חבריו הנודדים.
הוא אפילו ניסה ליצור אקדמיה רוסית חלופית לאמנויות, ברומא.
לאחר 1873, התגורר בוגוליובוב בעיקר בפריז, בגלל מצב הלב שלו.
ביתו היה כמו מושבה רוסית: מבקרים תכופים כללו את איוואן טורגנייב, איליה רפין, וסילי פולנוב,
ב-1885 פתח בוגוליובוב מוזיאון לאמנות בסראטוב, המוזיאון לאמנות רדישצ'ב, הקרוי על שם סבו.
הוא נפתח לקהל הרחב שבע שנים לפני גלריית טרטיאקוב במוסקבה וחמש עשרה שנים לפני המוזיאון הרוסי בסנט פטרסבורג.
קריאת המוזיאון על שם "המהפכן הרוסי הראשון", אלכסנדר רדישצ'ב, הייתה אתגר ישיר מול פני השלטונות: בוגוליובוב נאלץ לעבור מאבק משפטי ארוך כדי לקבל רשות לפתוח את המוזיאון.
בוגוליובוב נפטר ב-3 בפברואר 1896 בפריז.
הוא השאיר את כל כספו והונו (כ-200 אלף רובל רוסי (כ-6 מיליון דולר)) למוזיאון ולבית הספר לציור שלו.
בית הספר נפתח לאחר מותו של בוגוליובוב ונקרא בית הספר לציור בוגוליובוב.
בין הציירים שלמדו בבית הספר של בוגוליובוב היו ציירים מודרניסטיים חשובים כמו ויקטור בוריסוב-מוסטוב, אלכסיי קארב ופבל קוזנצוב.
אלכסיי גורנוסטאייב היה אדריכל רוסי, בולט כחלוץ בתחייה הרוסית, בונה של מנזר וקתדרלה בסנט פטרסבורג, כנסיית סנט פטרסבורג וכן כנסייה בהלסינקי.
מיוחסת לו הלידה מחדש של ארכיטקטורת גגות האוהלים המסורתית של הצפון הרוסי.
אלכסיי גורנוסטאייב היה בנו של מנהל מפעל היציקה באזור ניז'ני נובגורוד.
הוא הצטרף לשירות המדינה כפקיד זוטר ב-1823 בעיר הולדתו ארדטוב, לאחר מכן עבר לסנט פטרסבורג ב-1826, פרש ב-1827 והתפרנס מציור לוחות פרסום ואיורים ומאוחר יותר עבור הוצאת ספרים, סווינין שמימנה את סיור הלימודים שלו ברוסיה.
בשנת 1829, גורנוסטייב פנה לכיתתו של אלסנדרו ברולו באקדמיה האימפריאלית לאמנויות ושימש כשוליה בבניית תיאטרון מיכאילובסקי (1831).
בשנים 1834–1838, הוא נסע על חשבונו באירופה, וקיבל את הקרדיטים הגבוהים ביותר עבור יצירות האמנות שלו בפומפיי.
הוא חזר בשנת 1838, השנה שבה הכריז ניקולאי הראשון לאקדמיה כי "כדי לשמור על רוח האדריכלות הביזנטית העתיקה בעיצובי כנסיות, על האדריכלים לעקוב אחר הטיוטות של קונסטנטין תון" .
גורנוסטאייב קיבל רישיון אדריכל ממלכתי, חברות באקדמיה, והועסק כאדריכל משרד הפנים מאז 1843 ועד מותו.
הקריירה המעשית שלו מחולקת בבירור לשתי תקופות.
עבודתו של גורנוסטאייב לפני 1848 פעלה לפי המסורת של הזמן ההוא, ושילבה את הדעיכה הנאו-קלאסית עם הטעם של המעמדות הגבוהים.
אחד מלקוחותיו, M.V.Shishmaryov, ממן מאוחר יותר את השחזור של גורנוסטייב את מנזר טריניטי-סרגיוס.
חייו של גורנוסטאיב השתנו כאשר קיבל הזמנה מדמאסקין (1795–1881), הכומר ממנזר ולעם, לשפץ את המנזר למען הנזירים הרבים שבו.
כפי שניסח זאת המבקר ולדימיר סטאסוב, "הוא כבר היה בן 45, פרופסור, מבוסס היטב בין העתקה וחיקוי פה אחד של סגנונות אירופיים, יוונים ורומיים קלאסיים, כשלפתע, בהשפעת אנשי דת משכילים קיבל תפנית חדה.
במקום ללכת בעקבות הקאנון הביזנטי בעל חמש הכיפות של תון, בחר גורנוסטאייב לבצע מחדש את גגות האוהלים של צפון רוסיה המסורתית.
במקביל, כשהוא חש מגבלות של גישה צרה זו, הוא הגדיל אוהלים רוסיים עם קמרונות וקשתות רומנסקיות.
המבצע שלו לשחזור את מנזר ולעם כלל כנסייה ומגורים, בניינים טכניים כמו להספקת מים, קפלות וכנסיות נוספות במתחם.
בשנת 1858 תכנן גורנוסטאייב את קתדרלת דורמיציון במחוז דונייצק באוקראינה, הפעם בצורת מגדל ביזנטי מסורתי.
זמן קצר לפני מותו, הוא תכנן ובנה שיפורים למנזר טריניטי-סרגיוס בסטרלנה (ליד סנט פטרסבורג) - שערי כניסה, קפלה ושני בנייני מגורים.
עבודתו האחרונה, קתדרלת אוספנסקי האורתודוקסית בהלסינקי, הושלמה לאחר מותו.
אלכסיי הרלאמוף ( באנגלית: Alexei Harlamoff 1840–1925 ) היה צייר רוסי, שבדרך כלל חתם את שמו באלפבית הלטיני בשם הרלאמוף.
אלכסיי הרלאמוף נולד למשפחה של צמיתים ב-18 באוקטובר 1840 בכפר דיאצ'בקה ליד סראטוב על נהר הוולגה.
בשנת 1850 זכו הוריו בחופש שלהם.
הרלאמוף הפך לתלמיד אורח באקדמיה האימפריאלית לאמנויות בסנט פטרסבורג בשנת 1854. שלוש שנים לאחר מכן הוענק לו מדליית כסף מדרגה שנייה עבור ציור.
ב-1863 הוענקו לו שתי מדליות כסף מדרגה ראשונה, עבור ציור ועבור סקיצה.
בשנת 1865 הוא הציג את הציור בקנה מידה גדול שלו "חנניה בדמשק" לפני השופטים, אך לא זכה בתחרות על מדליית זהב מדרגה שנייה.
אולם בשנה שלאחר מכן הוא כן זכה בפרס זה, על ציורו "הטבילה".
הוא השלים את לימודיו ב-1868, זכה במדליית זהב מהשורה הראשונה על "שובו של הבן האובד", וקיבל מלגה מהאקדמיה ללימודים בפריז ב-1869.
בשנת 1870 קנתה הצארינה מריה אלכסנדרובנה את אחד מציוריו של הרלאמוף.
באפריל הוא שלח את מכתבו הראשון מפריז לסנט פטרסבורג.
הוא בילה את ספטמבר ואוקטובר של אותה שנה בנורמנדי ובדרום הולנד עם אלכסיי בוגוליובוב.
הוא גם נסע לבריסל וללונדון, שם ביקר בתערוכה של מאסטרים ישנים.
בנובמבר האקדמיה לאמנויות הזמינה אותו להעתיק את "שיעור האנטומיה" של רמברנדט והוא נשאר בהאג.
מאביב 1871 ועד סתיו 1872 העתיק הרלאמוף את שיעור האנטומיה ברישום ובשמן.
במהלך קיץ 1871 הוא חזר לנורמנדי.
בנובמבר 1872 האקדמיה הקיסרית בסנט פטרסבורג שילמה לו 1,500 רובל עבור העותק של רמברנדט.
ב-1872 פגש הרלאמוף את לאון בונה וביקר בסטודיו העצמאי שלו.
כמו כן, הוענקה לו מדליית ארד בתערוכה העולמית בווינה.
מזכיר האקדמיה לאמנויות, פיטר פ.
איסייב, דחה את בקשתו של בוגוליובוב להעניק להרלאמוף פרופסורה.
בדצמבר דיווח בוגוליובוב למועצה של האקדמיה הקיסרית לאמנויות על הצלחתו הנראית לעין של הרלאמוף בהדרכתו של בונה.
בתערוכת האביב של האקדמיה האימפריאלית לאמנויות, דיוקנו של "החרט פוזהלוסטין" זיכה אותו בתואר חבר האקדמיה לאמנות.
מאפריל ואילך הצטרף הרלאמוף לערבי הציור במעונו של בוגוליובוב.
בערך בזמן הזה איוואן טורגנייב הזכיר את הרלאמוף בפעם הראשונה במכתב, שאת ציוריו קונים סוחרי האמנות הפריזאי אדולף גופיל והמוסקובאי האספן דימיטרי פ' בוטקין.
הרלאמוף החל להתרועע עם טורגנייב ואמנים רוסים אחרים בפריז.
ביוני צייר הרלאמוף דיוקן של הצאר אלכסנדר השני בבאד אמס, ובילה את שארית הקיץ בספרד.
בינואר 1875 השלים הרלאמוף דיוקן של אלנה טרטיאקובה בשמלת ערב.
הוא התחיל דיוקן של טורגנייב, אותו סיים בדצמבר.
בתקופה זו הוא קיבל גם משימות אחרות.
במהלך השנה הזו הוא החל לצבור פופולריות בקרב סוחרי אמנות בריטיים.
בראש השנה ובתחילת 1876 ביקר ברוסיה.
בשנת 1876 הגיעה זמרת הסופרן הצעירה פליה ליטווין מסנט פטרסבורג והחלה לקחת שיעורים אצל פאולין ויארדוט-גרסיה.
טורגנייב רכש מבוגוליובוב את אחד מציוריו של הרלאמוף, בשם "צוענייה".
הרלאמוף הצטרף לחברה לתערוכות אמנות באקדמיה האימפריאלית לאמנויות.
איסייב מהרלאמוף לשתף פעולה בקישוט קתדרלת ישו המושיע במוסקבה.
בפעם הראשונה הרלאמוף הציג כאורח בתערוכת האמנות של הנודדים.
איוואן קראמסקוי שכנע את הרלאמוף לעבור מהחברה לתערוכות אמנות באקדמיה האימפריאלית לאמנויות אל הנודדים.
בשנת 1888, על פי הצעתו של בוגוליובוב, הציג ולדימיר סטאסוב ציור של הרלאמוף את טורגנייב בתערוכת הנודדים.
הוא גם הציג בתערוכה הבינלאומית בגלאזגו.
בשנה שלאחר מכן הצטרף הרלאמוף לוועדה המארגנת של התערוכה העולמית בפריז, שם הציג אחד עשר מציוריו באותה שנה.
בשנת 1891 ארגן הרלאמוף את יובל ה-50 לפעילותו של בוגוליובוב.
בתערוכת הנודדים ה-19 בסנט פטרבורג רכשה צארינה מריה פדורובנה את ציורו "דיוקן של נערה צעירה".
כאשר נפטר בוגוליובוב ב-1896 היה הרלאמוף מועמד ליושב ראש אגודת האמנים הרוסים.
בשנת 1900 הוא הציג שוב בתערוכה האוניברסלית בפריז, ולאחר הפסקה של שמונה שנים השתתף שוב בתערוכת הנודדים.
בשנת 1902 זכה הרלאמוף במדליית ולדימיר הקדוש.
הרלאמוף מת ב-10 באפריל 1925 בסטודיו שלו בשדרות דה רוצ'וארט, פריז.
אלכסיי אריומין היה צייר ריאליסטי סובייטי רוסי, אמן העם של הפדרציה הרוסית.
הוא היה חבר באיגוד האמנים של סנט פטרסבורג, ונחשב לאחד מנציגי אסכולת הציור של לנינגרד, ציוריו מוקדשים לעמים ולטבע של צפון קרליה.
אלכסיי גריגורייביץ' אריומין נולד ב-17 במרץ 1919 בכפר וליקאיה גובה, הממוקם על חוף אגם אונגה בצפון קרליה.
בשנת 1930 אלכסיי אריומין הגיע ללנינגרד.
בשנים 1935–1939 למד בבית הספר המשני לאמנות בחסות האקדמיה הכל-רוסית לאמנויות.
כטנקיסט והשתתף במלחמה נגד גרמניה הנאצית ובעלות בריתה.
הוא נפצע וקיבל אותות כבוד.
לאחר סיום המלחמה בשנת 1945, אלכסיי אריומין נכנס לקורס הראשון של המחלקה לציור במכון לציור, פיסול ואדריכלות בלנינגרד על שם איליה רפין, שם למד עם בוריס פוגל, סמיון אבוגוב, אלכסנדר דבלר ואלכסנדר זייצב.
בשנת 1947, הוא התחתן עם האומנית אירינה מיכאלובנה בלדינה, שסיימה את המכון לאמנויות בסנט פטרבורג אחרי המלחמה.
בשנת 1951 סיים אלכסיי אריומין את לימודיו במכון לנינגרד לציור, פיסול ואדריכלות בסטודיו של בוריס איוגנסון, יחד עם ניקולאי בסקאקוב, מיכאיל קנייב, מאיה קופיצבה, אנטולי לויטין, ארסני סמיונוב, מיכאיל טרופנוב ואמנים נוספים.
עבודת הסיום שלו הייתה ציור ז'אנר "לנין בצייד בסיביר"
מאז 1939 אלכסיי אריומין השתתף בתערוכות אמנות.
הוא צייר ציורי ז'אנר והיסטוריה, פורטרטים, נופים, רישומים מהחיים.
הוא התפרסם בעיקר בזכות ציוריו שהוקדשו לעמים ולטבע של צפון קרלייה.
מאז 1951 הוא היה חבר באיגוד האמנים של לנינגרד, וזכה בתוארי הכבוד של הפדרציה הרוסית (1978).
אלכסיי גריגורייביץ' אריומין מת ב-11 ביוני 1998 בסנט פטרסבורג בשנת השמונים לחייו.
ציוריו שוכנים במוזיאון הרוסי הממלכתי, גלריית טרטיאקוב הממלכתית, במוזיאונים לאמנות ובאוספים פרטיים ברוסיה, יפן, אנגליה, פינלנד ומדינות אחרות.
אלכסי אפנאסייב היה צייר, גרפיקאי, קריקטוריסט ומאייר רוסי שהיה קשור לנודדים.
הוריו היו משרתים בחצר הקיסרית, והוא עבד במקור כשוטר.
ב-1872 החל לקחת שיעורים באקדמיה האימפריאלית לאמנויות והתקבל כסטודנט שנה לאחר מכן.
ב-1877 קיבל מדליית כסף על רישומיו מהטבע.
מ-1887 עד 1905, הוא היה מורה בחברה האימפריאלית לעידוד האמנויות.
בשנת 1905, לאחר מותו של קונסטנטין סאוויצקי, הוא נקרא לרשת את מקומו כמנהל המכללה לאמנות בפנזה, ליד מוסקבה.
הוא התפטר ארבע שנים לאחר מכן וחזר לתפקידו כמורה בחברה האימפריאלית.
בשנים 1889 עד 1918 השתתף בתערוכות של הפרדוויז'ניקי (הנודדים).
לאחר 1912, הוא סיפק רישומים למספר כתבי עת סאטיריים, הומוריסטיים וספרותיים, כולל שברים (Осколки).
הוא גם צייר איורים ל"סיפורו של הצאר סלטן" ו"סיפור הדייג והדג" מאת פושקין, וכן יצירות של אלכסי טולסטוי; אבל יצירותיו הידועות ביותר מסוג זה הן, אולי, אלה של "הסוס הגבן" מאת פיוטר ירשוב רבים מאיוריו פורסמו כגלויות.
מ-1894 עד 1897, יחד עם ויקטור וסנצוב, מיכאיל נסטרוב וציירים ידועים אחרים, הוא השתתף בעיטור כנסיית המושיע על הדם, ויצר רישומים לפסיפסים רבים.
הוא ככל הנראה נעלם במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
אלכסיי אנגלוביץ' וייצן היה ממשתתפי המרד בסוביבור, ומאחרוני הניצולים ממנו שנותרו בחיים.
נולד בכפר הריהוריב שליד רוהאטין במזרח פולין (כיום נמצא הכפר בתחומי מחוז לבוב של אוקראינה), אחד מתוך ארבעת ילדים של אנשל ורחל וייצן.
כמה שנים אחרי לידתו עברה המשפחה לחודורוב.
בנעוריו הצטיין בכדורגל, שיחק בנבחרת הנערים של מערב אוקראינה.
בספטמבר 1939, בעקבות הסכם מולוטוב-ריבנטרופ עברה העיר חודורוב לשליטת ברית המועצות.
ב-1941 גויס וייצן לצבא האדום והוצב לשרת בעיר רווה-רוסקה.
מהיום הראשון של הפלישה הנאצית לברית המועצות לחם בחזית.
במהלך הקרב באזור צ'רקסי נפצע ונפל בשבי.
הצליח לברוח מהשבי, הסתתר ביערות הסביבה.
בדצמבר 1941 נתפס שוב, נכלא, אך הצליח לברוח.
כעבור חודש נתפס בפעם השלישי ונכלא בבית הסוהר בעיר טרנופיל.
במרץ 1942 נשלח עם אסירים יהודים אחרים למחנה הריכוז וההשמדה סוביבור שבפולין.
הוא נכלא במחנה העבודה ולא נשלח לתאי הגזים.
במחנה גילה, ששניים מאחיו (מיכאל ושמואל) גם כלואים במחנה.
מאחיו נוגע לו כי הוריו ואחותו רבקה נרצחו במהלך הפוגרום בחודורוב.
כמה חודשים אחרי שהגיע למחנה - נרצח אחיו מיכאל על ידי השומרים.
בספטמבר 1943 גויס וייצן על ידי אלכסנדר פצ'רסקי להיות חלק בתכנון התקוממות האסירים שהתרחשה במחנה ב-14 באוקטובר אותה שנה.
וייצן הקים חוליה של צלפים - אסירים, בעלי ידע שימוש ברובים.
בעת המרד הם היו צריכים להשתלט על מחסן הנשק ובעזרת הרובים מהמחסן לחסל את השומרים במגדלי השמירה.
עם פרוץ המרד, הצליחו וייצן וחבריו להשתלט על מספר רובים ולירות על השומרים, כדי לחפות על בריחתם של אסירים אחרים.
וייצן הצליח להימלט מהמחנה אל היערות שבסביבה.
הוא נע דרך היערות מזרחה, שם פגש יחידת הפרטיזנים סובייטים באזור ברסט.
הוא הצטרף אליהם ולחם בשורות הפרטיזנים עד לשחרור האזור על ידי הצבא האדום.
אחיו שמואל הצליח גם הוא להימלט מן המחנה, אך קבוצה, עמה הוא הסתתר ביער הוסגרה לגרמנים על ידי הפולנים.
שמואל נרצח על ידי הנאצים.
עם הגעת הצבא האדום, התגייס וייצן מחדש לצבא.
הוא צורף ליחידת הסיור ולחם בשורותיה תחילה טוראי ולאחר מכן כמפקד כיתה עד לסוף המלחמה.
הגיע עם יחידתו עד לאזור פרוסיה המזרחית.
על אומץ ליבו בקרבות עוטר בשלושה עיטורים.
לאחר המלחמה החליט אלכסיי וייצן להישאר לשרת בצבא הקבע.
הוא שירת ביחידה מוצנחת בעיר ריאזן.
הוא שירת כרב-סמל פלוגתי, במהלך השירות ביצע כ־1000 צניחות.
בשנת 1966 פרש מהשירות הצבאי.
נשאר להתגורר בעיר ריאזן, עבד בחברת החשמל המקומית.
בשנת 1968 השתתף בפגישה של משתתפי המרד בסוביבור, אשר נערכה בדירתו של אלכסנדר פצ'רסקי בעיר רוסטוב על הדון.
בפגישה לקחו חלק: אלכסנדר פצ'רסקי, ארקדי וייספאפיר, סמיון רוזנפלד, יפים ליטבינובסקי, נחום פלוטניצקי.
מאז נערך המפגש של הניצולים כל 5 שנים, עד למותו של פצ'רסקי ב-1990.
אלכסיי וייצן פרש לגמלאות בשנת 1996. בינואר 2015 נפטר בביתו בריאזן.
אלכסיי גליבינסקי (נולד ב-23 בספטמבר 2004) הוא שחיין ישראלי, חבר נבחרת ישראל בשחייה.
זוכה מדליית זהב באליפות אירופה (בלגרד 2024) במשחה שליחים משולב 100×4 מטר מעורב ושותף לשיא הישראלי במשחה שליחים משולב 4x100 מטר חופשי.
ייצג את ישראל באולימפיאדת פריז (2024).
אבא של גליבינסקי הוא השחיין האולימפי ואדים אלכסייב.
אלכסיי גליבנסקי בן למשפחה של שחיינים.
אמא שלו, ילנה גליבינסקי, מאמנת השחייה בקבוצתו הפועל ירושלים ואבא שלו, השחיין האולימפי ואדים אלכסייב.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 2023 זכה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:03.10 דקות, אחרי יעקב טומרקין ממכבי אשדוד (2:00.25 דקות) וגל כהן גרומי מהפועל ירושלים (2:03.09 דקות).
באליפות אירופה שנערכה בבלגרד, סרביה ביוני 2024 זכה במדליית זהב במשחה שליחים משולב 100×4 מטר מעורב לאחר ששחה בשלב המוקדמות.
כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 48.93 שניות.
מקום רביעי במשחה שליחים משולב 4x100 מטר חופשי ביחד עם יואב רומנו, אנסטסיה גורבנקו ואנדראה מורז בשיא ישראלי חדש של 3:27.02 דקות, מאית השנייה איטי ממדליית ארד שבה זכתה גרמניה.
כשחיין שני הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 48.44 שניות, המהיר מבין השחיינים הישראלים.
מקום שביעי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:17.14 דקות, כשחיין שלישי הוא קבע ב"זינוק שליחים" 48.60 שניות.
מקום שמיני במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:38.82 דקות, כשחיין שלישי הוא שחה את סגנון הפרפר ב"זינוק שליחים" בתוצאה של 53.46 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 28 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.49 שניות ובמקום 34 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 54.05 שניות.
בסך הכל השתתף באליפות ב-11 מקצים.
בסיום האליפות נבחר לייצג את ישראל באולימפיאדת פריז (2024).
באולימפיאדת פריז סיים במקום 14 במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם תומר פרנקל, גל כהן גרומי ודניס לוקטב בתוצאה של 3:15.41 דקות, כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 49.72 שניות.
אלכסיי אנדרייביץ' בטרקוב הוא כדורגלן רוסי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת לוקומוטיב מוסקבה מליגת העל הרוסית ובנבחרת רוסיה.
בטרקוב גדל במחלקת הנוער של לוקומוטיב מוסקבה.
הוא ערך חמש הופעות ליגה בעונה זו, בהן הבקיע שער אחד.
בחודש ספטמבר 2024 זומן בטרקוב לראשונה לסגל נבחרת רוסיה.
ב-15 בנובמבר 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 11-0 על נבחרת ברוניי במשחק ידידות, בו גם הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
אלכסיי איוואנוביץ' בוגייב היה כדורגלן רוסי ששיחק בעמדת הבלם.
בוגייב שיחק במועדונים טורפדו מוסקבה, טום טומסק, לוקומוטיב מוסקבה, חימקי וקרסנודאר במסגרת ליגת העל הרוסית והליגה הרוסית הראשונה.
ב-25 במאי 2004 ערך בוגייב את הופעת הבכורה שלו בנבחרת רוסיה, בתיקו 0-0 נגד נבחרת אוסטריה במשחק ידידות.
הוא נכלל בסגל הנבחרת לטורניר יורו 2004, וערך שתי הופעות בטורניר.
בסך הכל ערך שבע הופעות במדי נבחרת רוסיה.
ב-28 באוקטובר 2023 נעצר בוגייב בקרסנודאר כשהוא מחזיק 495 גרם של סם מפדרון Mephedrone.
ב-24 בספטמבר 2024 הודה באשמה בסחר בסמים, ונשפט לתשע שנים וחצי במאסר.
ב-29 בדצמבר 2024 נהרג בוגייב כשנלחם בשורות צבא רוסיה במסגרת מלחמת אוקראינה–רוסיה.
אלכסיי ארחיפוביץ ליאונוב היה קוסמונאוט, מחלוצי תוכנית החלל הסובייטית והאדם הראשון שביצע הליכת חלל.
ליאונוב נולד בכפר ליסטביאנקה (Листвянка) שבסיביר (מחוז קמרובו).
סיים את בית הספר לטייסי קרב בשנת 1957, ובשנת 1960 התקבל ליחידה להכנת הקוסמונאוטים הסובייטים.
ב-18 במרץ 1965 ביצע ליאונוב את "הליכת החלל" הראשונה בהיסטוריה, כאשר יצא אל מחוץ לחללית ווסחוד 2 לטיול שנמשך 12 דקות ו-9 שניות.
לאונוב עשה זאת שלושה שבועות לפני מקבילו האמריקאי, האסטרונאוט אד וייט.
בתום ההליכה, נתקל ליאונוב בקושי להיכנס חזרה לחללית, מפני שלחץ האוויר בחליפת החלל שלבש ניפח אותה עד כדי כך שהיא לא התאימה לפתח הקפסולה.
בסופו של דבר, הצליח ליאונוב להידחק חזרה בקושי רב, לאחר ששחרר מהאוויר שבחליפה לחלל.
בעקבות התקלה, התארכה המשימה, שהייתה מתוכננת להמשך 12 דקות, לכמעט 24 דקות.
אין בנמצא תמונות טובות של הרגע ההיסטורי, משום שהמצלמה שהותקנה מחוץ לחללית נשארה במנעל-האוויר שהושלך לחלל.
בחזרתם לאטמוספירה ארעה תקלה נוספת, במערכת ההנחיה האוטומטית, שחייבה את הטייס פאבל בלייב (Павел Беляев) לנווט את החללית באופן ידני.
כתוצאה מכך, נחתו הקוסמונאוטים כ-1,000 ק"מ מהיעד המתוכנן, ונאלצו לבלות יומיים בקור המקפיא של הרי אורל.
למעשה, הם שהו בהרים זמן ארוך יותר מאשר בחלל.
בשנת 1968 יוּעד ליאונוב לעמוד בראש הטיסה הרוסית המאוישת הראשונה סביב לירח, אך זו בוטלה לאחר שהאמריקאים הצליחו לבצע זאת לפניהם, בחללית אפולו 8.
בטיסתו הבאה לחלל, ב-15 ביולי 1975, פיקד ליאונוב על החללית סויוז 19 במסגרת משימה משותפת עם החללית האמריקאית אפולו, שהייתה הפעילות הרוסית-אמריקאית הראשונה בחלל.
בין השנים 1976 ו-1982 שימש גנרל לאונוב כסגן מנהל מרכז הקוסמונאוטים "גגארין" ואף שימש כעורך המעצב והקריקטוריסט של עיתון הקוסמונאוטים APOGEE.
באוקטובר 2019 הלך לעולמו, בן 85 היה במותו.
הותיר אחריו אישה, סבטלנה ושתי בנות.
נקבר בבית העלמין הצבאי הפדרלי להנצחה סמוך למיטישצ'י במחוז מוסקבה.
כמחווה לקוסמונאוט, בחר סופר המדע הבדיוני, ארתור סי.
קלארק בספרו "אודיסיאה 2: 2010" לקרוא לחללית הרוסית הראשונה שנשלחה לכוכב הלכת צדק בשם "אלכסיי ליאונוב".
הוא הופיע בהופעת קמע בסרט החלל הרוסי "מעבר לכוכבים".
בסדרת ההיסטוריה חלופית, עבור כל האנושות שברית המועצות הצליחה להנחית על הירח צוות הראשון לפני ארצות הברית (ובעקבות כך מרוץ החלל העולמי מעולם לא היה מסתיים), ליאונוב הוא האדם הראשון על הירח (וזאת בניגוד למציאות, בה זה היה ניל ארמסטרונג).
אלכסיי אלכסייביץ' יריומנקו הוא כדורגלן עבר פיני ממוצא רוסי.
הוא שחקן תוקף שמסוגל לשחק במספר תפקידים, ידוע גם בבעיטות חופשיות.
יריומנקו נולד בעיר רוסטוב על הדון שברוסיה, ועבר לפינלנד עם משפחתו בגיל שבע, כאשר אביו, שחקן לשעבר של דינמו מוסקבה וספרטק מוסקבה, אלכסיי יריומנקו, הגיע לשחק בפינלנד בקבוצת פ.פ יארו.
בשנת 2003 הוענקה לו אזרחות פינית, אך הוא ממשיך להחזיק גם באזרחות רוסית.
אלכסיי יריומנקו הוא אחיו הגדול של רומן יריומנקו.
יריומנקו שיחק בקבוצת הנערים עד גיל 15 של קבוצת טרומסה מהליגה הנורווגית שם שיחק אביו בקבוצת הבוגרים.
כמו כן, שיחק באקדמיה לנוער בקבוצת מץ מהליגה הצרפתית, עד שחזר להופעת בכורה בליגה הפינית הבכירה עם קבוצת פ.צ ג'וקיריט ב-2001. עונה לאחר מכן הוא עבר להלסינקי, בירת פינלנד, כדי לשחק בקבוצת ה.י.ק.
הלסינקי, שם הפך לאחד השחקנים הטובים בליגה.
הוא זכה בשתי אליפויות פינלנד וגביע אחד עם ה.י.ק הלסינקי.
בקיץ 2004 הוא עבר לקבוצת לצ'ה מהליגה האיטלקית הראשונה.
אחרי שנכשל בנסיונותיו להצליח בלצ'ה, הוא עבר בינואר 2006 לפ.צ.
סאטורן, שם חתם לחוזה של 4 עונות והפך לשחקן מפתח בקבוצה הרוסית.
בנבחרת פינלנד ערך הופעת בכורה ב-11 באוקטובר 2003 נגד נבחרת קנדה.
יריומנקו היה שחקן מפתח בנבחרת פינלנד במוקדמות מונדיאל 2006, כשכבש 8 שערים, מתוכם 4 שערים מכדורים חופשיים.
אלכסיי קונסטאנטינוביץ יגודין הוא מחליק קרח המתחרה בקטגוריית גברים יחידים.
הוא אלוף אולימפי (סולט לייק סיט 2002), אלוף עולם ארבע פעמים (1998, 1999, 2000 ו-2002), אלוף אירופה שלוש פעמים וזוכה מדליית זהב בגמר הגרנד פרי שלוש פעמים.
יגודין נולד בלנינגרד, ברית המועצות, כיום סנקט פטרבורג, רוסיה והחל להחליק בגיל 4, בעידודה של אימו, זויה.
בשנת 1994 הוא החל להשתתף בתחרויות בין-לאומיות.
בשנת 1996 זכה יגודין באליפות העולם לנוער ושנה לאחר מכן סיים במקום השלישי באליפות העולם לבוגרים.
מגיל 12 ועד הגיעו לגיל 18 התאמן יגודין אצל אלכסי מישין.
במהלך תקופה זו פיתח יגודין תחרותיות עזה עם שותפו לקבוצה יבגני פלושנקו.
בשנת 1998 זכה יגודין באליפות אירופה בהחלקה על הקרח כשהוא מוביל את הנבחרת הרוסית, יבגני פלושנקו סיים במקום השני ואלכסנדר אבט בשלישי.
חודש מאוחר יותר סיים יגודין במקום ה-5 באולימפיאדת חורף 1998 שנערכה בנאגנו, יפן, ומשם המשיך לזכייתו הראשונה באליפות העולם בהחלקה על הקרח שנערכה באותה שנה במיניאפוליס, ארצות הברית.
מספר חודשים מאוחר יותר החליט יגודין להגר לארצות הברית במטרה להתאמן אצל טטיאנה טארסובה, שאימנה אותו עד פרישתו ב-2003.
בעונת 1998–1999 ניצח יגודין בגמר הגרנד פרי ואף על פי שהפסיד באליפות רוסיה ליריבו, יבגני פלושנקו, זכה ב-1999 בפעם השנייה באליפות אירופה ובאליפות העולם.
בעונת 1999–2000 הפסיד יגודין לפלושנקו באליפות רוסיה ובאליפות אירופה, אך הצליח לזכות באליפות העולם בפעם השלישית ברציפות.
בעונת 2000–2001, בה סבל מפציעה, הפסיד יגודין לפלושנקו בכל תחרות בה השניים נפגשו.
שנה לאחר מכן, בעונת 2001–2002 שהייתה גם עונה אולימפית, זכה יגודין להצלחה רבה.
הוא ניצח בכל תחרויות הגרנד פרי בהן השתתף, כמו גם באליפות אירופה ובאליפות העולם, וזכה במדליית זהב באולימפיאדת חורף 2002 שנערכה בסולט לייק סיטי, ארצות הברית.
יגודין היה למחליק הראשון מזה 50 שנה בקטגוריית גברים, שדורג במקום הראשון על ידי כל השופטים לאורך כל התחרות.
כמו כן היה למחליק הראשון בקטגוריית הגברים שמקבל 4 תוצאות מושלמות (6.0) על הפרזנטציה.
עד יגודין, אף מתחרה בקטגוריית הגברים לא קיבל יותר מ-6.0 אחד.
באליפות העולם 2002 שנערכה בנאגנו, יפן יגודין היה המחליק הראשון בקטגוריית הגברים שקיבל 6 פעמים תוצאה מושלמת, 6.0 על הפרזנטציה והראשון לקבל 6.0 על "האלמנטים הדרושים" בקטגוריית הגברים.
מאחר ששיטת השיפוט שונתה שנתיים לאחר מכן, הישגים אלו גם לא ישוחזרו.
בעונת 2002–2003 השתתף יגודין בתחרות סקייט קנדה, אך נאלץ לפרוש במהלכה.
זמן קצר לאחר מכן, מום מלידה בירך הביא לפרישתו מההחלקה התחרותית.
יגודין עבר להחליק באופן מקצועני והשתתף מאז בתחרויות למקצוענים ובמופעי ראווה.
בשנת 2006 הוא נטל חלק בתוכנית הטלוויזיה כוכבים על הקרח.
ביולי 2007 עבר יגודין ניתוח להשתלת מפרק טיטניום לירך ובאוגוסט הכריז יגודין שהוא שוקל לחזור להתחרות לאחר הפסקה של 5 שנים.