tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החל משנת 1948 גברים בגלאים 18 עד 26 נדרשו להירשם בלשכת גיוס מקומית על פי חוק הגיוס האמריקאי.
במקרה של מלחמה, מי שהוכרז ככשיר לגיוס נקרא לשרת בצבא.
החוק דרש מגברים לשאת את צווי הגיוס בכל עת.
צו הגיוס היה כרטיס לבן קטן המכיל פרטים מזהים, תאריך ומקום הרישום, ומספר ייחודי לכל מועמד לשירות.
התיקון לחוק הגיוס באוגוסט 1965 היה יוזמה של שני חברי קונגרס ל.
מנדל ריוורס (דמוקרט) וויליאם ג' בריי (רפובליקן).
נוספו לחוק ארבע מילים, "הורס ביודעין, משחית ביודעין" את צו הגיוס.
הסנאטור סטרום ת'ורמונד העביר את הצעת החוק בסנאט, כשהוא מכנה את שרפת צווי הגיוס "התנהגות מפרת חוק אשר מהווה איום פוטנציאלי על הפעלת סמכות הצבא לגייס תמיכה".
בתקופה המדוברת, משקיפים רבים (כולל בית המשפט של ארצות הברית לערעורים ראשוניים) האמין כי הקונגרס שם לו למטרה לפעול נגד ולהכפיש את מתנגדי המלחמה ששרפו את צווי הגיוס.
חוק שירות לאומי נחקק ב-1964 כתגובה לעימות אינדונזיה-מלזיה.
גברים בני 20 נקראו לשירות צבאי על בסיס הגרלה על פי תאריכי לידה.
באפריל 1965, ראש ממשלת אוסטרליה סר רוברט מנזיס שלח גדוד סדיר של צבא אוסטרליה לווייטנאם.
החלטה זו סימלה את תחילת המעורבות האוסטרלית מחוץ לגבולות המדינה אשר נמשכה שבע שנים ועוררה מחלוקת עמוקה באוסטרליה.
בתחילת 1966, מנזיס פרש מתפקידו והרולד הולט מונה לראש הממשלה.
במרץ 1966, הודיע הולט כי הוא מגדיל את מספר החיילים האוסטרליים בווייטנאם ל-4,500, פי שלושה ממספר החיילים שגויסו עד אז.
בעקבות החלטה זו פרצו הפגנות מחאה שכללו שרפת צווי גיוס מחוץ לביתו של הולט.
בסוף יוני 1966 הולט נשא נאום בוושינגטון, בנוכחות הנשיא האמריקאי לינדון ב.
ג'ונסון, בו הצהיר על תמיכתו במדיניות האמריקנית.
הוא סיים את נאומו באמירה שאוסטרליה היא "ידידה נאמנה" של אמריקה, ומוכנה "ללכת את כל הדרך עם הנשיא ג'ונסון".
הצהרה זו עוררה ביקורת קשה באוסטרליה.
אנדי בלונדן (Andy Blunden), סופר ופילוסוף מרקסיסטי ממוצא אוסטרלי, ששרף את צו הגיוס שלו, אמר כי ההצהרה של הולט שאוסטרליה תתמוך בארצות הברית במלחמה בווייטנאם משולה לתמיכתה של איטליה ברשות בניטו מוסוליני בגרמניה הנאצית.
בדצמבר הממשלה הגדילה את הנוכחות הצבאית האוסטרלית בווייטנאם ב-1,700 חיילים נוספים.
ג'ון גורטון מונה לראש הממשלה בינואר 1968, בעקבות מותו הפתאומי של הולט.
ביוני 1968, הממשלה הכפילה את הקנס על שרפת צו גיוס.
ב-1971, החלה נסיגה הדרגתית מווייטנאם בעקבות לחץ של דעת הקהל האוסטרלי ושינוי המדיניות האמריקאית.
בשנת 1972, כל החיילים חזרו הביתה מווייטנאם.
מקרים שהובאו לבתי המשפט בארצות הברית
מילר היה המתנגד הראשון ששרף את צו הגיוס שלו בעצרת שנערכה ליד מרכז הגיוס במנהטן.
הוא דיבר בקצרה אל הבאים לעצרת ואז שרף את צו הגיוס.
מילר נעצר על ידי ה-FBI שלושה ימים מאוחר יותר במנצ'סטר, ניו המפשייר.
מילר היה חבר בתנועת הפועלים הקתולית (The Catholic Worker Movement) הדוגלת באי אלימות, פציפיזם וחלוקת ההון.
באפריל 1966 הוא הגיע עם אשתו ובנם היונק לרצות את 30 חודשי המאסר שנגזרו עליו.
המקרה נדון בבית המשפט הפדרלי לערעורים ביוני באותה שנה.
עורך הדין של מילר טען כי שרפת צו הגיוס הייתה מעשה סימבולי והקהל שהשתתף בעצרת היה מודע לכך שזהו מעשה סימבולי, ועל כן הוא מוגן על ידי התיקון הראשון לחוקה.
שרפת צו גיוס, לטענתו, היא הצהרה דרמטית שסייעה למילר להבהיר את טיעוניו בצורה הטובה ביותר, ויש לו את הזכות החוקתית לשאת נאום משמעותי משפיע ככל שניתן.
בית המשפט לא קיבל את טיעוניו ובאוקטובר הרשעתו של מילר אושררה.
מילר, שהיה משוחרר בערבות, נאסר ל-22 חודשים ביוני 1968.
ב-20 באוקטובר 1965, סטיבן לין סמית', סטודנט בן 20, נאם בעצרת באוניברסיטת איווה ושרף את צו הגיוס שלו.
הוא אמר, "אני מרגיש שלתת חמש שנים מהחיים שלי זה יותר מידי ולכן החוק הזה לא בסדר." סמית' הזמין לאירוע עיתונאים וכתבי טלוויזיה שהיו נוכחים בעת ששרף את צו הגיוס.
הוא אמר שהוא מתנגד למעורבות של ארצות הברית בווייטנאם, וכי הוא מתנגד לשיטת הגיוס.
בנובמבר 1966 הוא נמצא אשם ונפסק לו עונש על תנאי למשך שלוש שנים.
בבוקר ה-31 במרץ 1966, דייוויד פול אובריאן ושלושה מועמדים לגיוס שרפו את צווי הגיוס שלהם על מדרגות בית המשפט בשכונת דרום בוסטון בנוכחות קהל, וביניהם סוכני FBI.
לאחר שהארבעה הותקפו על ידי מתנגדים למחאה, סוכן FBI עצר את אובריאן.
אובריאן הודה במעשה ומסר לבולשת את שיירי התעודה השרופה.
הוא הואשם בהפרת חוק הגיוס והועמד לדין בבית המשפט המחוזי במחוז מסצ'וסטס.
אובריאן טען כי התיקון לחוק הגיוס – הורס ביודעין, משחית ביודעין – הוא בלתי חוקתי ופוגע בחופש הביטוי.
הוא טען שהתיקון לא משמש שום מטרה משום שעל פי חוק הגיוס כבר נדרש מהמועמדים לגיוס לשאת איתם את צווי הגיוס שלהם כל הזמן, ועל כן כל צורה של השחתה היא כבר בגדר עבירה.
השופטים קבעו שבשרפת צו הגיוס אינו בהכרח מופע של אקספרסיביות.
נשיא בית המשפט העליון ארל וורן, אמר, "אנחנו לא יכולים לקבל את הדעה כי, ככל הנראה, יש אין ספור התנהגויות היכולות להיכנס תחת ההגדרה של "חופש הביטוי", ושכל אימת שאדם מתנהג בצורה מסוימת הוא מבטא רעיון [שמוגן על פי החוקה האמריקאית]".
נגזרו על אובריאן שש שנות מאסר.
החלטת בית המשפט העליון עוררה ביקורת.
רבים ראו במעשה של אובריאן אקט תקשורתי שביקש "להעביר מסר", כוונה אשר בית המשפט לא נתן לה מספיק משקל.
במקום זאת, בית המשפט נתן משקל גדול ביותר לאינטרס של הממשלה והבטיח את האפשרות להמשיך גיוס מועמדים לפני חוק הגיוס.
ב-15 באפריל 1967, 12 סטודנטים שרפו צווי גיוס בניו יורק.
באוניברסיטת קליפורניה, ב-5 במאי 1965, כמה מאות אנשים צעדו לכיוון לשכת הגיוס בברקלי, כשהם נושאים ארון קבורה.
במהלך הצעדה 40 גברים שרפו צווי גיוס.
אחד המשתתפים אמר לעיתונאים שזהו אקט סימבולי: "אנחנו יכולים לקבל צווי גיוס חדשים, אם נבקש".
כשבועיים לאחר מכן, נערכה עצרת נוספת בקרבת לשכת הגיוס בברקלי, ו-19 גברים שרפו צווי גיוס.
באוגוסט 1965, מגזין לייף פרסם תמונה של צעיר שורף את צו הגיוס שלו לפני לשכת הגיוס בוול סטריט במנהנטן.
מילר, גם הוא היה חבר בתנועת הפועלים הקתולית.
שלא כמו מילר, הוא לא נעצר.
באפריל 1967, כ-60 צעירים שרפו את צווי הגיוס שלהם בסנטרל פארק, ביניהם היה גארי ריידר, חייל בכוחות המיוחדים שהצטרף להפגנה ושרף את צו הגיוס שלו.
הוא נעצר על ידי סוכני ה-FBI כמה ימים מאוחר יותר בביתו באוונסטון, אילינוי.
טיים מגזין העריך שכ-75 צווים נשרפו במהלך העצרת; ואילו הסופר מרטין ג'זר (Martin Jezer) שהשתתף בהפגנה כתב שכ-158 צווי גיוס נשרפו.
ב-16 באוקטובר 1967 נערכו הפגנות נגד מעורבות ארצות הברית במלחמת וייטנאם ב-30 ערים ברחבי ארצות הברית.
במהלך ההפגנות נשרפו כ-1400 צווי גיוס.
בהפגנה שנערכה בבוסטון, 214 איש החזירו את צווי הגיוס שלהם ו-67 שרפו אותם.
אחת המשתתפות אספה נתונים מתוך צווי הגיוס שהוחזרו, ומצאה כי הגיל הממוצע של הגברים היה 22, וכי שלושה מתוך ארבעה למדו בהרווארד, ייל, או אוניברסיטת בוסטון.
בסן פרנסיסקו ב-4 בדצמבר 1967, במהלך עצרת בהשתתפות כ-500 מפגינים, 88 צווי גיוס נאספו ונשרפו.
ב-3 באפריל 1968, נערכו עצרות ברחבי ארצות הברית לסיום מעורבות ארצות הברית בווייטנאם.
כאלף צווי גיוס נשרפו במהלך האירועים.
במהלך הפגנה בבוסטון בהשתתפות 15,000 איש, מועמדים לגיוס שרפו 235 צווי גיוס.
צעירים שהתנגדו למלחמה החלו להחזיר את צווי הגיוס שלהם כאות מחאה ולא לשרוף אותם.
החזרת צווי הגיוס נחשבה רדיקלית יותר משום שהמועמדים הצהירו מול הרשויות על מחאתם.
התגובות לשרפת צווי הגיוס היו מעורבות.
ארגוני חיילים משוחררים הדגישו שרוב הצעירים לא שורפים את צווי הגיוס, ושהם אלה הראויים להוקרה, לא המשתמטים.
באוקטובר 1967 נערכה עצרת, בחסות הממשל, לתמיכה במתגייסים.
המגזין רמפארטס (Ramparts), שהיה משויך לשמאל החדש, פרסם בדצמבר 1967, בשער המגזין, צילום של שרפת צווי גיוס.
גם המגזין השמרני, The Saturday Evening Post, פרסם תמונה של שרפת צווי גיוס על שער המגזין ב-27 בינואר 1968. במחזמר שיער, סצנת השיא, במערכה הראשונה, היא קבוצה של גברים "היפים" שורפת את צווי הגיוס שלהם בעוד הדמות הראשית, קלוד, נאבק עם ההחלטה האם להצטרף אליהם.
הנשיא ג'ונסון דיבר בתקיפות נגד שורפי צווי הגיוס, וקרא לחקור את ההשפעות הקומוניסטיות על תנועת המתנגדים.
הניו יורק טיימס דיווח על תגובותו של הנשיא וטען שהצעירים מוחים נגד חוק הגיוס ולא נגד המלחמה.
ב-1968 ריצ'רד ניקסון, במסע הבחירות שלו לנשיאות, הבטיח לשנות את חוק הגיוס ולהפוך את צבא ארצות הברית לצבא המבוסס לחלוטין על התנדבות.
שרפת ביומסה היא שרפה של צמחייה יבשה או חיה, מכוונת על ידי אדם או כזו המתלקחת ממכת ברק.
מעריכים כי מרבית שרפת הביומסה, בעיקר באזורים הטרופיים (אולי אף 90 אחוזים), היא מעשה ידי אדם, לטובת בירוא השטח לשימוש בקרקע.
שרפות טבעיות שנדלקות מברקים אטמוספיריים אחראיות ככל הנראה לכעשירית מכלל השרפות.
שרפת ביומסה משמעותית מתרחשת גם ביערות הצפוניים של רוסיה, קנדה ואלסקה.
שרפת ביומסה היא מקור משמעותי של גזים ושל חלקיקים לאטמוספירה - אזורית וגלובלית.
רוב שרפת הביומסה בעולם מתרחשת באזורים הטרופיים - ביערות הטרופיים של דרום אמריקה, דרום מזרח אסיה ובסוואנות של אפריקה ושל דרום אמריקה.
שרפת ביומסה היא נושא רב תחומי, ומתייחסים אליו גם בתחומי המחקר של אקולוגיית בעירה, מדידת שרפות, מידול שרפות, חישה מרחוק, פליטת חלקיקים וגזים משרפות וכן השפעות פליטות אלה על האקלים.
חוקרים מצאו כי לשרפת ביומסה השפעה משמעותית על פולסים של מתאן שנצפו בתקופות שונות.
העלייה הגלובלית של המתאן ב-1997 למשל, נזקפה לשרפת שטחי צמחייה הרחבים, לשרפת הכבול מתחת לפני הקרקע באינדונזיה ולשרפות ביערות הצפוניים של רוסיה ב-1998. העלייה במתאן מ-2000 ל-2003 מיוחסת להגברת הפליטות משרפת יערות צפוניים בתקופה זו.
השפעה כימית של תוצרי הפליטה
שרפת ביומסה היא גורם משמעותי של חלקיקים ושל גזים לאטמוספירה ברמה גלובלית.
פליטות החלקיקים ופליטות הגזים כתוצאה משרפת ביומסה תלויות בטבעו של החומר, הקשור במערכת האקולוגית ובטמפרטורת האש, אשר תלויה גם היא במערכת האקולוגית.
הביומסה מורכבת בעיקר מפחמן (כ-45% מהמשקל) וכן מימן וחמצן (55% מהמשקל), כמו גם מעט חנקן, גופרית, זרחן, אשלגן, וכמויות קטנות אף יותר של כלור ושל ברום.
בעירת החומר בשרפה מלאה מייצרת פחמן דו-חמצני ואדי מים כתוצרים העיקריים על פי הריאקציה:
כאשר מייצג את התרכובת האופיינית של חומר ביומאסיבי.
במקרים מציאותיים יותר, שבהם הבעירה היא חלקית, באש קרה יותר או מחוסרת חמצן - שלב העשן של השרפה, פחמן משתחרר בצורות של , כפחמימנים שאינם מתאן (), וכן כתרכובות אורגניות שונות מחומצנות למחצה, כולל אלדהידים, כוהלים, קטונים וחומצות אורגניות, וכן פחמן שחור.
בעבר רווחה ההנחה כי שרפת ביומסה היא בעיקר תופעה טרופית.
זאת משום שרוב המידע הגאוגרפי על פיזור השרפות הגיע מהאזורים הטרופיים.
מידע מועט מאוד היה זמין על פישוט השרפות בזמן נתון ביערות הצפוניים, שהם רבע מכלל היערות בעולם.
יש מספר סיבות לכך ששרפות ביערות צפוניים הן חשובות מאוד.
היערות הצפוניים רגישים מאוד להתחממות גלובלית.
שינויים קטנים בטמפרטורת הקרקע עשויים להשפיע על משוב האלבדו של קרח ושל שלג (שינוי באחוז הקרינה שמחזירה הקרקע).
לפיכך, תהליכי בליעת קרינה תת-אדומה של גזי חממה, תוצרי פליטת שרפות, כמו גם שינויים באלבדו הקרקע כתוצאה משרפות, משמעותיים יותר מאשר באזורים הטרופיים.
ביערות הצפוניים התחממות גלובלית תוביל לאקלים חם ויבש יותר, והדבר עלול להגביר אף יותר את תדירות השרפות המלוות בפליטת פחמן דו-חמצני ומתאן, שיגבירו שוב את אפקט החממה וכך הלאה.
לשרפות ביערות הצפוניים יש את האנרגיה הרבה יותר בטבע.
איכול הדלק (שנכללים בו כל החומרים הדליקים בסביבת השרפה) ליחידת שטח ביערות הצפוניים הוא מסדר גודל של 25,000 ק"ג להקטר, הגדול בסדר גודל אחד מהיקף הדלק באזורים הטרופיים.
שרפות ביערות צפוניים גדולים בדרך כלל מתפשטות במהירות רבה, על פי רוב ב'שרפות צמרות', אשר שורפות את העץ כולו עד לצמרת.
בבעירת יערות צפוניים רחבים משתחררת אנרגיה רבה שיכולה לייצר עמוד עשן קונבקטיבי במעלה הטרופוספירה, שלעיתים אף מצליח לחדור את הטרופופאוזה (הגבול שבין שתי שכבות האטמוספירה - טרופוספירה וסטרטוספירה) אל הסטרטוספירה, אשר גובהה המינימלי הוא באזור זה.
הטמפרטורה הנמוכה של הטרופוספירה באזור היערות הצפוניים אחראית למיעוט באדי מים המצויים בה.
המחסור באדי מים ודלילות קרני השמש במשך רוב השנה, אחראיים לייצורו הדל עד מאוד של הרדיקל הידרוקסיל, OH.
רדיקל זה הוא 'אוכל הנבלות' הכימי בטרופוספירה והוא קובע את משך החיים האטמוספירי של גזים טרופוספריים רבים, כולל מתאן המיוצר על ידי שרפת ביומסה.
לפיכך לגזים המיוצרים על ידי שרפה, כמו פחמן חד-חמצני, מתאן ותחמוצות חנקן יהיה משך זמן ארוך יותר ביערות הצפוניים.
השפעה על אקלים ומזג האוויר
חלקיקים מוצקים שמיוצרים בבעירה, הקטנים בדרך כלל מ-10 מיקרומטר, כמו עשן או פיח, משוחררים גם הם אל האטמוספירה.
חלקיקים אלה בולעים ומפזרים את קרני השמש ולפיכך משפיעים על האקלים המקומי, האזורי והגלובלי.
יתרה מזו, חלקיקים אלה, ובמיוחד אלו הקטנים מ-2.5 מיקרון, עלולים להוביל לבעיות בריאותיות כנשאפים, ובעיקר בעיות בנשימה.
הגזים והחלקיקים המיוצרים במהלך שרפת הביומסה מובילים ליצירה של ערפיח.
השפעת פליטת הגזים והחלקיקים יכולה להתבטא בכמה מישורים.
שרפת ביומסה היא מקור משמעותי גלובלי לפחמן דו-חמצני ולמתאן, גזי חממה שגורמים כאמור להתחממות גלובלית.
שרפת ביומסה היא מקור משמעותי גלובלי לפחמן חד-חמצני, למתאן, לפחמימנים שאינם מתאן ותחמוצות חנקן.
גזים אלה מובילים לייצור פוטוכימי של אוזון בטרופוספירה, חומר מזהם ומגרה ולו השפעה שלילית על הצמחייה, על החי ועל האדם.
למתיל כלוריד ולמתיל ברומיד, על אף שמשוחררים בכמות מזערית לאטמוספירה, השפעה שלילית על האוזון הסטרטוספרי.
שני אלה הופכים חשובים יותר באופן יחסי, משום שהמקורות האנושיים לחומרים אלה נאסרו בפרוטוקול מונטריאול, כמו גם חומרים נוספים שפוגעים באוזון הסטרטוספרי.
חלקיקים המיוצרים במהלך שרפת ביומסה בולעים ומפזרים קרינת שמש המשפיעה על האקלים ועל מזג האוויר (כפי שמוסבר בהמשך הערך בחלק על ברקים).
בנוסף, חלקיקים אלה פוגעים בראות האטמוספירית.
על פי מחקרים, חלקיקים במהלך שרפת ביומסה חודרים אף לסטרטוספירה, באמצעות זרם אנכי תרמי קונבקטיבי המיוצר בעת הבעירה - כלומר האוויר שהתחמם מהשרפה מתפשט, נעשה צפוף פחות, ועולה מעלה.
יחסי גומלין בין ברקים ובין שרפות
הצתת שרפות על ידי ברקים
כ-90% מהשרפות בעולם הן מעשה ידי אדם והשאר נדלקות בגלל ברקים מסוג "ענן-קרקע" (Cloud-Ground - CG), אלה מכונות "שרפות טבעיות".
כדי שתיתכן שרפה, על האזור להיות יבש, ולכן הברקים שיוצרים את השרפה צריכים לפגוע במקום דל או חסר משקעים (ברקים אלה מכונים "ברקים יבשים").
לא ידועה סיבה טבעית לשרפות שאינה נובעת מברקים.
חזאים מנסים לצפות זמנים של ברקים יבשים באמצעות שימוש במדדי יציבות מסורתיים (למשל מדד ה-K) ומדד היינס (Haines index).
מדדי היציבות יעילים בחיזוי זמנים של קונבקציה, אולם הם לא נועדו להבחין בין סופות יבשות ולחות.
במדד היינס יש פקטור של לחות בשילוב עם גורם יציבות, כדי ליצור מדד לכימות סכנת התפשטות האש.
אף על פי כן, יעילותו של מדד זה בהערכת הידלקות שרפות על ידי ברקים היא מוגבלת, משום שקטגוריות המדד גסות יתר על המידה.
הערכת הסיכוי לשרפה כתוצאה ממכת ברק יבש היא מורכבת וכוללת גורמים רבים - לחות החומר הנשרף - "הדלק", תנאי הלחות באטמוספירה, כמויות ומשך הגשם בזמן הברק.
בשנים יבשות באופן חריג, שרפות עלולות להידלק למרות קיומו של גשם משמעותי, מפאת יובשו הקיצוני של הדלק.
גם ההגדרה של "ברק יבש" מתעתעת.
ברקים יכולים להתקיים גם ללא משקעים משמעותיים, למשל בסופה בת בסיס גבוה אשר משקעיה העיקריים הם וירגה (מצב שבו גשם מתאדה בעודו באוויר), ולחלופין, ברק יכול להיות תוצר של סופה עתירת משקעים דווקא, אך הוא עצמו פוגע בקרקע באזור יבש, שאינו מתחת לעמוד המשקעים.
אפשרות נוספת היא ברק מסופה המתקדמת מאוד מהר, ועל אף שמורידה משקעים, התקדמותה מונעת מהמשקעים להיאסף במקום אחד וכך מתאפשרת דליקה.
המרכזים הלאומיים לחיזוי סביבתי (The National Centers for Environmental Prediction - NCEP) חוזים את פוטנציאל לסופות רעמים יבשות (שבהגדרה מייצרות פחות מ-2.5 מ"מ גשם) כחלק מהתוכנית למזג האוויר של שרפות.
מודל זה מציג מפה שמשלבת את האנרגיה הפוטנציאלית הקונבקטיבית הזמינה (CAPE) ואת הלחות היחסית הממוצעת בלחץ 6 kPA הנמוכים ביותר של האטמוספירה (כ-600 מטרים מעל פני הקרקע).
השפעת שרפות על היווצרות ברקים
מלבד השפעה ישירה של ברקים על שרפות בעצם הדלקתן, גם לחומרים הנפלטים משרפות השפעה על אופי מזג האוויר בכלל ועל סופות בפרט.
עדויות רבות, שעדיין נאספות, מציעות שיצירת ברקים עלולה להשתנות על ידי שינויים במזהמים ובאירוסולים באוויר שנשאב על ידי הסופה.
שינוי עשוי להיות הפסקה מוחלטת של ברקים, גם בסופה רצינית.
כך למשל, קיומו של מוץ אלומיניום באטמוספירה גורם להפסקת ברקים.
אפשרות אחרת, היא עלייה בסוג ברקים מסוים.
כך למשל, באזורים אורבניים, תועדה עלייה מ-40% ל-85% בשיעור הבזקי ה-CG (ללא מיון בקוטביות).
חשוב לדעת שחלק מברקי ה-CG הם בעלי קוטביות חיובית, ומסומנים +CG.
ברקים אלה הם מיעוט מקרב הברקים (כ-5% אחוזים) ויש להם מאפיינים ייחודיים - משך ההבזק ארוך יותר, הספקם יכול להגיע לפי עשרה יותר מאשר ברק CG-, הם נפוצים יותר עם שוך הסופה, ובדרך כלל יש להם מכה אחת בלבד.
כך גם באזורים מזוהמים בשוודיה בנשורת גרעינית של צ'רנוביל היה שיעורי הברקים גדול יותר.
בניסיון מכוון לשנות את מאפייני החשמל של הסופה, חוקרים פיזרו מטען שלילי לבסיס עננים קונבקטיביים אורוגניים (שהיווצרותם קשורה בטופוגרפיה) ולאחר מכן דיווחו על אנומליה בשדה החשמלי ועל הבזקים בקרקע.
תופעה דומה נצפתה גם באופן טבעי - מטען חשמלי שנוצר על ידי שרפות יער קטנות השפיע על סוג הברקים מסופה, והיא ייצרה אך ורק הבזקי +CG.
בכלל, נמצאו אחוזים גבוהים של הבזקי +CG בסופות המושפעות משרפות.
גורם משמעותי שמשפיע על אופי סופה הוא גרעיני ההתעבות (CCN) וגרעיני הקרח (IN).
ללא גרעינים כאלה, הלחות שבענן אינה יכולה להתגבש לטיפות משמעותיות, ובלעידיהן משקעים בלתי אפשריים.
כמות גרעיני ההתעבות משפיעה על גודל הטיפה ובכלל על תהליכים מיקרופיזיקליים בענן.
מחקרים מסוימים הראו שעשן שהתפשט אלפי קילומטרים השפיע על התפלגות סוגי הברקים השונים בסופות, ומאחר שמטען חשמלי אינו יכול להיות מוסע למרחק רב כל כך, ההנחה היא שקיימת השפעה מיקרופיזיקלית בגלל תוצרי הסופה.
בהשפעה של אירוסולים אנתרופוגניים (הנפלטים כתוצאה מפעולות אדם) על עננים גלומה האפשרות להיות מרכיב חשוב בחיזוי השינוי האקלימי, וחרף זאת, רב הנסתר בה על הגלוי.
ייתכן שכמות האירוסולים הגבוהה עשויה לשנות את עוצמת הקונבקציה וכפועל יוצא גם את הפעילות החשמלית של ענני סופות ברקים.
לאירוסולים עלולה להיות גם השפעה הפוכה, שדווקא מדכאת קונבקציה.
אירוסולים באוויר בולעים את קרינת השמש ומתחממים, ובכך גורמים להתחממות סביבתם ולהתקררות הקרקע.
התחממות בגובה תורמת ליציבות האטמוספירית ומדכאת קונבקציה.
במחקר שנערך באמזונס נעשה ניסיון לעמוד על המאזן שבין שני הגורמים הללו.
המחקר נערך בעונה היבשה, מועטת המשקעים באזור, אשר בה מובערות שרפות רבות בשטח, בעיקר לצרכים חקלאיים.
למחקרים מסוג זה נעשה שימוש ברשת הכלל עולמית למיקום ברקים (WWLLN-World Wide Lightning Location Network), המודדת סיגנלים של התפרקויות חשמליות, יחד עם מידע מההתקן הלווייני AQUA Modis, שמספק נתונים על אירוסולים ועל עננים.
במחקר המדובר נתונים אלה סייעו בהצגת עדות לתקופת מעבר בין שתי ההשפעות הסותרות של האירוסולים והעננים.
הלוויין מספק נתונים על העובי האופטי של האירוסולים (Aerosol Optical Depth - AOD), וזהו מדד לריכוזם.
כאמור, האפקט המיקרופיזיקלי קשור לכך שאירוסולים משמשים גרעיני התעבות וגרעיני קרח.
שינויים בריכוזם משנים את התפלגות הגדלים של טיפונות הענן (טיפות המים המזעריות המרכיבות את הענן) ולאחר מכן את חלקיקי הקרח ולפיכך משפיעים על תהליכים פנימיים בענן - שיעורי התעבות והתאדות, שחרור חום כמוס ויעילות ההתנגשות-התמזגות (Collision coalescence efficiency).
עשן כבד משרפות יער מקטין את גודל הטיפונות וכתוצאה מכך מעכב משקעים.
עיכוב תחילת המשקעים מאפשר את התעצמותם של העננים, גורם לזרמים אנכיים חזקים יותר, ברד גדול יותר, וסבירות גבוהה יותר לקונבקציה.
סימולציות עננים הראו גם כי זיהום אירוסולים באטמוספירה לחה בלת יציבה יכולה להניע עננים לפתח זרמים אנכיים חזקים יותר, לגדול גבוה יותר ולהתניע התפתחות סופות שניוניות.
יש קשר הדוק בין עוצמת הקונבקציה ובין הפעילות החשמלית בענן.
בעננים קונבקטיביים עמוקים יכולים להיות זרמים אנכיים חזקים, עם אזור רחב משולב פאזות (כלומר מים במצבי צבירה שונים), עם כמות מוגברת של שטף קרח וברד רך (גראופל).
כל אלה חיוניים לתהליך הטעינה הלא-השראתי, שעל פי רוב, מיוחס לו ייצור החשמל בסופה.
ההשפעה הקרינתית של אירוסולים על תכונות הענן היא תוצאה של בליעה ופיזור של קרינת השמש על ידם.
האירוסולים הבולעים מחממים את שכבת האטמוספירה הסובבת אותם, ובכך מקטינים את הלחות היחסית, בזמן שהם מקררים את הקרקע.
תהליך זה מייצב את פרופיל הטמפרטורה מתחת לשכבת האירוסולים, מקטין את שטף לחות הקרקע ומוביל להפחתה בעננות.
מהמחקר עולה כי עבור ערכים נמוכים של אירוסולים, עלייה בריכוזם מביאה גם לעלייה בכמות הברקים, בעוד שעבור ערכים גבוהים יותר של אירוסולים, המגמה מתהפכת, ויותר אירוסולים מובילים לירידה בכמות הברקים.
מכאן ניתן ללמוד ששני האפקטים המתוארים קודם תקפים ופועלים במקביל.
כאשר יש מעט אירוסולים, גידול בכמותם משנה את התהליכים המיקרופיזיקליים, אשר גוברים על התהליך הקרינתי, ומעצימים את הברקים.
עם העלייה בכמות האירוסולים, גובר התהליך הקרינתי, מייצב את הטמפרטורה, מקטין את הקונבקציה ובכך גם את כמות הברקים.
שרפות היער בקליפורניה ב-2018 היו רצף של שרפות, מההרסניים ביותר בתולדות קליפורניה.
במהלך 2018, סך של 7,579 שרפות שרפו שטח של 6,749.57 קמ"ר, היקף השרפה הגדול ביותר שתועד בקליפורניה, על פי מחלקת היערנות והגנת האש של קליפורניה ומרכז האש הלאומי, נכון ל-11 בנובמבר.
השרפות גרמו לנזק שמוערך במעל 2.975 מיליארד דולר, כולל $1.366 מיליארד של עלויות תפעול רשויות כיבוי אש.
זו אחת משרפות היער הגדולות בהיסטוריה של המדינה, כאשר שטח השרפה עולה על שרפות היער בתומאס אש ובקניון סנטיאגו משנת 1889 והיא שרפת היער הגדולה ביותר בתולדות קליפורניה.
באמצע יולי ואוגוסט 2018, סדרה של שרפות גדולות שפרצו ברחבי קליפורניה, בעיקר בחלק הצפוני של המדינה, הביאה להרס בקנה מידה ענק.
ב-4 באוגוסט 2018, אסון לאומי הוכרז בצפון קליפורניה, בשל מסיביות השרפות.
בנובמבר 2018, רוח פן גרמה לסבב נוסף של שרפות גדולות והרסניות שהתפרצו ברחבי המדינה.
גל השרפות הביא להרס של יותר מ-6,700 מבנים.
בגל השרפות הזה נספו 103 אנשים, וכ-1000 נעדרים; מאות אלפים פונו מבתיהם.
כתוצאה מהשרפות השתרר זיהום אוויר קיצוני באזורים נרחבים בקליפורניה, בכללם העיר סן פרנסיסקו.
שׂרפנג (בדזונגקה: གསར་སྤང་ར; באנגלית: Sarpang; מתועתק גם לשרבְּהַאנג או שרבַּנג) היא עיירה ות'רומדה () במחוז שרפנג בדרום ממלכת בהוטן ובקרבת הגבול עם הודו.
מצפון לשרפנג עובר כביש מפונקה דרך הערים ואנגדי פודראנג ודמפו.
כביש נוסף עובר לאורך הגבול ההודי ומזרחה משרפנג ומחבר אותה עם העיר הגדולה במחוז, גלפו, שם נמצא נמל התעופה גלפו.
שרפת וינדסקייל התרחשה מ-10 באוקטובר 1957 ולמשך 3 ימים במפעל וינדסקייל במחוז קאמברלנד בצפון אנגליה.
השרפה מהווה את התאונה הגרעינית החמורה ביותר בהיסטוריה של בריטניה, בדרגה 5 (מתוך 7) בסולם הבינלאומי לאירוע אטומי ורדיולוגי של הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית.
השרפה התרחשה בכור מספר 1 (מתוך סה"כ שני כורים) במפעל.
שני הכורים נבנו כחלק מפרויקט ההתחמשות הגרעינית הבריטית.
השרפה בערה במשך 3 ימים ובתוך כך שחררה קרינה רדיואקטיבית.
אחת ההשפעות הידועות של השרפה הוא שחרור האיזוטופ הרדיואקטיבי יוד-131 אשר עשוי לגרום לנחשפים אליו ללקות בסרטן בלוטת התריס.
סך הכל מוכרים כ-240 מקרים של נפגעים שלקו בסרטן זה כתוצאה מהשרפה.
למרות זאת, במהלך התרחשות השרפה, לא פונתה אוכלוסייה מהאזור החשוף לקרינה.
השפעה נוספת נראתה בחלב, אשר עד מרחק של 190 קמ"ר מאירוע השרפה - נראה דליל ולא ניתן לשימוש.
מחקר שנערך בשנת 2010, בדק את השפעת השרפה על עובדים שהיו מעורבים בניקוי המפעל לאחר סיומה, ומצא שלא נגרם להם נזק כלשהו.
שרפת הרכבת בפקיסטן (2019) התרחשה ב-31 באוקטובר 2019, ברכבת שהייתה בדרכה מקראצ'י לרוואלפינדי שבפקיסטן, כתוצאה מפיצוץ שאירע באחד מקרונות הרכבת.
מרשויות פקיסטן נמסר כי הפיצוץ נגרם ככל הנראה עקב שימוש בגזייה, בה השתמשו נוסעים כדי לבשל, אך נסיבות התקרית עדיין בחקירה.
75 בני אדם נהרגו באסון, ו-43 לפחות, נפצעו, 11 מתוכם במצב קשה.
זהו אסון הרכבת החמור ביותר בפקיסטן מאז אסון הרכבת בגוטקי בשנת 2005, בה נספו למעלה מ-150 בני אדם.
התקרית אירעה בשעה 6:18 בבוקר, במחוז ראהים יאר קאן, בחבל פנג'אב.
שר הרכבות הפקיסטני, ראשיד אחמד, הודיע כי 2 גזיות התפוצצו, וגרמו להתלקחותה של הרכבת.
אולם על פי דיווחים אחרים, המבוססים על עדויות ראייה, השרפה נגרמה עקב כשל חשמלי.
שלושה מקרונות הרכבת נשרפו כליל.
הרכבת נשאה 933 בני אדם, מתוכם 207 שהתמקמו בקרונות שהתלקחו.
צבא פקיסטן נחלץ לסייע בזירת האסון.
אלה שנפצעו באורח קשה הובהלו לבתי חולים בבהוולפור ובמולטאן, ואילו אלה שנפצעו באורח קל הובהלו לבתי חולים בראהים יאר קאן.
על פי דיווחים ועדויות ראייה, לכוחות הכיבוי לקח כ-20 דקות עד שהצליחו להשתלט על האש.
זמן מה לאחר מכן, הגיעה רכבת נוספת לזירה, והסיעה את אלה שנותרו לרוואלפינדי.
על פי דיווחים, הרכבת הגיעה לעצירה מוחלטת רק 20 דקות אחרי שפרצה השרפה, ומרבית ההרוגים מתו בעודם קופצים כדי להימלט מהקרונות הבוערים, זאת על אף הפעלת בלם החירום.
54 מן הקרבנות נכוו באורח קשה כה בגופם, שנדרש היה לערוך בדיקות DNA על מנת לזהות אותם.
ראש ממשלת פקיסטן, עימראן ח'אן, הורה על ועדת חקירה מיידית לבירור נסיבות התאונה.
שר הרכבות, רשיד אחמד, הודיע על קרן פיצויים בסך של 1.5 מיליון רופי פקיסטני עבור משפחות ההרוגים.
כמו כן הודיע על קרן פיצויים בסך של חצי מיליון רופי פקיסטני לפצועים.
שרפת פסולת היא תהליך לטיפול בפסולת הכרוך בבעירה של חומרים אורגניים הכלולים בחומרי פסולת.
שרפה ומערכות אחרות לטיפול בפסולת בטמפרטורה גבוהה מתוארות כ"טיפול תרמי".
שרפת חומרי פסולת ממירה את הפסולת לתוצרים של אפר, גזי פליטה וחום.
האפר נוצר ברובו על ידי המרכיבים הלא אורגניים של הפסולת והוא עשוי לקבל צורה של גושים מוצקים או חלקיקים המועברים על ידי גזי הפליטה.
במקרים מסוימים, ניתן להשתמש בחום שנוצר על ידי השרפה לצורך הפקת אנרגיה כגון חשמל.
מרבית המשרפות שנבנו לפני כמה עשורים לא כללו התקנת אמצעים לצמצום פליטת חומרים מזהמים וחומרים מסוכנים, כמו כן לא כללו שלבי מיחזור טרם הכנסת הפסולת לכבשנים ולא ייצרו חשמל.
אף כי בשנים האחרונות מרבית המשרפות החדשות שהוקמו פועלות לצמצום כמות המזהמים הנפלטים בתהליך הבעירה, קיימים מחקרים המצביעים על הסכנות הנשקפות בתהליך השרפה והנזק אשר עשוי להיגרם לקהילות מקומיות כתוצאה מהחשיפה לתוצרי השרפה.
בנוסף, חלק ניכר מגזי הפליטה של המשרפות הם גזי חממה רעילים התורמים להתחממות הגלובלית.
שרפת פסולת מצמצמת את המסה המוצקה של הפסולת המקורית בעשרות אחוזים (תלוי בהרכב ובמידת ההתאוששות של חומרים כמו מתכות מהאפר למיחזור).
בתום תהליך הבעירה נותרים חומרים שאינם התכלו (פסולת שיורית), לרוב מתכות כבדות, חלקן נפלטות דרך ארובות המתקן ומרביתן נערמות בתחתית הכבשנים ומצריכות פינוי מיוחד.
תהליך הבעירה כולל פליטת מזהמים.
משרפות פסולת מודרניות, הנבנות על פי תקנים מיוחדים, כוללות אמצעים לוויסות והקטנת פליטת מזהמים, אך אינן מונעים אותם.
במדינות רבות בעולם מתקיימות מחאות ציבוריות רבות נגד הקמת מתקני שרפת פסולת בסמיכות לתושבים, בחלקן אף הוקמו תנועות מחאה המוניות.
בישראל החלה להתעורר מחאה נגד הקמת מתקני השרפה בעקבות כוונת המשרד להגנת הסביבה לתכנון הקמתן של מתקני שרפת פסולת ברחבי ישראל.
כמות הפסולת המצטברת בעת העתיקה הייתה מוגבלת יחסית עקב צריכה מופחתת ושימוש חוזר בחומרים.
פסולת מזון כגון עצמות וקליפות הועברו לעיתים קרובות לניצולם על ידי חיות משק (בהמות, כלבים וכו').
בריכוזים עירוניים כמות הפסולת שניתן היה למחזר קטנה עקב שוני מאפייני הכלכלה העירונית, מוקדי שפיכת הפסולת באזורים אלו אשר נחקרו ונותחו (כדוגמת מחקר שבוצע בירושלים), מצביעים כי עיקרם כולל פסולת אורגנית בדגש על עצמות בעל חיים, ובנוסף ריכוזים גדולים מאוד של שברי כלי חרס.
שאר הפסולת אשר לא ניתן היה להפיק ממנה תועלת שימושית נוצלה כפי הנראה לצורכי הסקה.
משרפות הפסולת הראשונות נבנו בנוטינגהאם, בריטניה, על ידי מנלוב, אליוט ושות' בע"מ בשנת 1874, מתקנים אלו כונו בשם "destructors".
משרפת הפסולת הראשונה בארצות הברית נבנתה בשנת 1885 בגברנרז איילנד (אי המושלים) בניו יורק.
בצ'כיה הוקמה משרפת הפסולת הראשונה בשנת 1905 בעיר ברנו.
המשרפות נועדו לתת פתרון לצמצום נפח הפסולת הנדרשת לפינוי מרוחק משטח היישוב.
מתקני שרפת הפסולת הפשוטים ביותר מתבססים על שרפת מצבורי פסולת בשטח פתוח.
תהליך זה מקובל לכנות כשרפת פסולת פיראטית והוא נחשב למזהם ביותר עקב פליטת חומרים רעילים ומסוכנים המתפזרים לסביבה.
לאורך השנים התקנתן של משרפות פסולת המבוססות על מתקני כבשן נעשתה לעיתים קרובות בסמיכות לריכוזי ישוב במטרה לשנע בקלות רבה יותר את מצבורי האשפה.
החל מהקמתן של משרפות הפסולת הראשונות ועד למתקנים שהוקמו בעשורים האחרונים מרבית המתקנים לא כללו אמצעי ניטור ובקרה של פליטת חומרים מזהמים ורק בשנים האחרונות גברה המודעות לנושא זה.
כיום מרבית משרפות הפסולת פועלות תחת בקרה ואולם הצורך בהקמתן עודנו שנוי במחלוקת רבה סביב נושא הזיהום והסכנות הטמונות בחשיפה לתוצרי השרפה.
שרפות היער באזור ההרחקה של צ'רנוביל היו סדרה של שרפות יער שהתפשטו באזור ההרחקה של צ'רנוביל בצפון אוקראינה באפריל 2020. השרפות כובו ברובן תוך שבועיים, לפחות חשוד אחד נעצר בגין הצתה מכוונת.
ב-6 באפריל דווח שרמות הקרינה בתוך האזור היו "פי 16 מהרגיל" כתוצאה מהשרפות.
בשעה שהאש התפשטה, כפר קטן סמוך לעיירה הנטושה ברובה פוליסקה, פונה חמישה ימים לאחר מכן.
עד 13 באפריל, השרפות התפשטו למרחק של קילומטר וחצי מתחנת הכוח הגרעינית בצ'רנוביל והגיעו עד לפרברי העיר הנטושה פריפיאט.
יותר מ-300 כבאים פעלו כדי לעצור את השרפות מלהגיע לאזור תחנת הכוח.
עד 11 באפריל הגיע מספרם של לוחמי האש קרוב ל-400, כאשר מסוקים רבים ומאה מנועי כיבוי פוזרו באזור ההרחקה של צ'רנוביל.
בשירות החירום הממלכתי של אוקראינה טענו כי הם עדיין נלחמים בשרפות, אך המצב תחת שליטה, בעוד גרינפיס רוסיה טענה כי המצב "גרוע בהרבה מכפי שהשלטונות האוקראינים אומרים", תוך פרסום תמונות לוויין המראות התפשטות עשן.
ב-14 באפריל אמרו בשירות החירום הממלכתי של אוקראינה כי כל השרפות הגדולות באזור כובו לאחר עשרה ימים של מאמצי כיבוי וגשמים שירדו באזור.
על פי הדיווחים, 124 כבאים פעלו לכבות השרפה הגדולה יותר ביער קוטובסקי בסמוך לכפר וולודימיריבקה.
תושב מקומי בן 27 נעצר בגין הצתה.
לא ברור אם האיש שהודה בכך שהתחיל את השרפות "לשם הכיף", אחראי באופן חלקי או מלא על השרפות.
החשוד אמר לרשויות כי הצית דשא יבש קרוב ליער, מבלי לנסות לכבות את האש כשהיא התפשטה.
בהיעדר ענישה מוסדרת בחוק הפלילי האוקראיני הרשויות הטילו קנסות על הצתה, לאחר הצבעה של הפרלמנט ב-13 באפריל.
על פי פורבס, דווח כי 30% מאטרקציות התיירות באזור נהרסו, כולל מחנה מהתקופה הסובייטית בשם איזומרודנויה.
הנזק כלל כמה כפרים נטושים כמו "סטרה מרקיבקה" סביב צ'רנוביל שנשרף לחלוטין.
עוד דווח על נזקי אש ביער האדום שמסביב בו הושמדו עצים רבים.
תחנת הכוח עצמה והערים צ'רנוביל, ופריפיאט לא נפגעו.
הנשיא וולודימיר זלנסקי חשף ב-26 באפריל כי השרפות כילו כ-11.5 אלף דונם עצים.
השרפות גרמו לאובך סמיך שכיסה את עיר הבירה קייב, מה שהפך את זיהום האוויר שלה לחמור ביותר בעולם, בהשוואה לזה של כמה ערים בסין.
IQAir דיווחה שבשלב מסוים ב-16 באפריל, קייב סבלה מזיהום האוויר הגרוע ביותר בעולם.
עם זאת, הערפיח לא השפיע על בריאותם של התושבים, שכן הוא התרחש במקביל לסגר כללי שהוטל עקב התפרצות נגיף הקורונה באוקראינה, מה שאומר שרוב האנשים היו בתוך הבתים.
ב-17 באפריל, למרות העלייה ברמות הקרינה, הצהירה סוכנות האטום של האו"ם כי תחנת הכוח אינה מהווה סכנה לבריאות האדם, בהתחשב בדו"חות שהוציאה ממשלת אוקראינה.
עוד הוסיפו כי ריכוז החומרים הרדיואקטיביים באוויר נשאר תחת נורמות הבטיחות של הקרינה באוקראינה, כפי שהתגלה על ידי גוף הפיקוח הרגולטורי על הגרעין באוקראינה.
בממלכת הונגריה התרחשו מספר אירועים שבמהלכם הועלו יהודים על המוקד בעקבות עלילות דם אנטישמיות.
יהודים הואשמו ברצח ילדים נוצרים ושימוש בדמם למטרות פולחן, כגון אפיית מצות בפסח.
מקורן העתיק של עלילות הדם הוא בקורבנות אדם בימי קדם, כמו גם באמונות הטפלות העתיקות לפיהן הדם האנושי ניחן בכוח מופלא לניבוי וכישוף.
דעות קדומות מסוג זה מושמעות גם היום כחלק מהשיח האנטישמי.
טרנבה (בסלובקית: Trnava, בהונגרית: Nagyszombat, בגרמנית: Tyrnau) היא עיר בסלובקיה של ימנו, שנשלטה במשך מאות בשנים על ידי ממלכת הונגריה והישויות המדיניות השונות שקמו אחרי נפילתה במאה ה-16. ב-5 באוגוסט 1494 נעצרו בעיר טרנבה מספר רב של יהודים באשמת רצח ילד נוצרי.
העלילה התחילה בהעלמות ילד נוצרי, שלדברי כמה תושבים נוצריים מקומיים, נראה ביום לפני היעלמותו ברחוב היהודי ולכן ייחסו את היעלמותו ליהודים.
החיילים החוקרים (hajdu) גילו סימני דם על הקיר בתוך אחד מבתי היהודים ועצרו את כל יושבי הבית.
בחקירתן, תוך כדי עינויים, הודו הנשים מפחד ברצח הילד שלא קרה.
אדם בשם בוניפיוס דיווח על כל האירוע מתוך אמונה בהאשמות ובאשמה.
הוא סיפר בדיווח שלו כך:
"שנים עשר גברים יהודים ושתי נשים יהודיות רצחו את הנער בבית הכנסת הקרוב.
לאחר שחנקו אותו חתכו את ורידיו ואת דמו שתו בחלקו ושמרו בחלקו.
הם ביתרו את הגופה וקברו את החלקים במקומות שונים."
בוניפיוס כותב שהקשישים היהודים הודו בחדרי העינויים שליהודים צורך בדם נוצרי על מנת להפסיק את הדימום של התינוק בטקס ברית המילה, להכין שיקוי אהבה, להפסיק את דימום הווסת הנשי ולהקריב קורבן לאלוהים, טקס שעורכים היהודים כל שנה באזור אחר.
לפי בוניפיוס, שלא פקפק בדברים האמורים, "באותה שנה הקרבת הקורבן חלה לדבריהם בעיר שלהם טרנבה.
הודאות אלה הוצאו מהקשישים ומהנשים, אך הצעירים היהודים לא היו מוכנים להודות בדבר".
החקירה, העינויים, המשפט, פסק הדין, גזר הדין וההוצאה לפועל של גזר הדין ערכו 12 ימים.
ב-22 באוגוסט המורשעים הועלו על המוקד.
ביום ההוצאה להורג כמרים ונזירים ניסו לשכנע את המורשעים להמיר את דתם לנצרות, כדי שיוקל עונשם או אפילו יבוטלו האשמה וההרשעה.
למרות שהחוקרים שברו בעינויים את גופם של המורשעים, לא הצליחו לשבור את רוחם וכולם סירבו להצעות הכמרים והנזירים.
לפי הרישום, שניים מבין המורשעים היו לויים.
שני קשישים, אברהם ויהודה עלו למוקד תוך השמעת תפילות בקול רם.
המדורה הוצתה על ידי הפלטין (נאדור בהונגרית) - מעין משנה למלך בממלכת הונגריה - בשם אישטוואן ספויאי.
על האירוע נכתב שיר מאת אדם בשם יהושע בן חיים שחי סביב 1494. ייתכן שהיה עד להתרחשות או שנודע לו על האירועים מעדי ראייה אחרים.
השיר, שנכתב בעברית, מספר על הסבל של יהודי הונגריה.
האירוע "הונצח" על ידי העיר טרנבה באמצעות הצבת פסל אבן של הילד שכביכול נרצח על ידי היהודים על השער היהודי.
קיימת טענה שגויה לפיה היהודים גורשו מהעיר אחרי אירוע זה, אך היא לא נכונה.
בהמשך אף מונה שופט ליהודים, והם המשיכו לעמוד תחת שלטונו של הפלטין עד פלישת הטורקים להונגריה בשנת 1526.
פזינוק (בסלובקית:Pezinok בהונגרית: Bazin; בגרמנית: Bösing; בלטינית: Bazinium) היא עיירה בדרום מערב סלובקיה כ- 20 ק"מ צפונית-מזרחית לברטיסלבה.
וולף לווה כסף רב מהיהודים של פזינוק והעיר הסמוכה מארכג (Marchegg), שקע בחובות כבדים וכדי להשתחרר מדרישות ההחזר של יהודי שתי הערים העליל עליהם עלילה נבזית, שקרית ומרושעת.
יצחק מנדל שמונה על ידי המלך לנציב יהדות הונגריה הרגיש בסכנה ופנה למלך הונגריה וצ'כיה משנת 1526 פרדיננד הראשון, שהפך לקיסר האימפריה הרומית הקדושה לאחר מכן להגנה ולמתן צדק לנאשמים.
הרוזן לא התחשב בדעת המלך והוציא לפועל את זממו.
ההאשמה המומצאת הייתה כה מופרכת שהילד שהרוזן טען לרציחתו על ידי היהודים חזר לאחר זמן מה לעיר הולדתו והתברר שהרוזן בעצמו הבריח אותו לווינה עד סיום ביצוע תוכניתו.
מסיבה זו יהודי העיר מארכג ניצלו ברגע האחרון מגורל דומה.
"ספר הזיכרון" של הקהילה היהודית בקרקוב מונה את שמות הקורבנות וביניהם גם נשים וילדים.
היהודי המכובד ביותר בפזינוק משה בן יעקב כהן עלה על המוקד עם כל משפחתו לרבות אשתו וילדיו.
תושבי העיר הנוצרים הוסיפו חטא על פשע וגירשו את כל היהודים הנותרים מהעיר שבה גרו מאז היווסדה.
היהודים לא הורשו לחזור במשך כמאתיים שנה לפחות.
עלילת הדם השלישית בהונגריה התרחשה באורקוטה (Orkuta) שכיום היא שכונה בעיר סבינוב (Sabinov) בסלובקיה של היום (אז ממלכת הונגריה) 20 ק"מ מפרשוב, 55 ק"מ מקושיצה.
ב-3 ביוני 1764 נעלם באורקוטה ילד נוצרי בשם אישטוואן בַּלָה.
גופתו נמצאה בגבול הכפר כעבור יומיים כשהוא ללא בגדים ועל צווארו היה כרוך חבל.
היהודים הואשמו בכך שלצרכים ריטואליים, דהיינו פולחניים, רצחו את הילד למען השימוש בדמו.
טענת המעלילים הייתה שאותיות עבריות נמצאו מקועקעות על הגופה.
ביישוב הסמוך, בסדיקרט, כיתרו אנשי הרשויות ושלושים מתפללים שהתכנסו לתפילת חג השבועות והם נאסרו מייד.
השופט הורה להכין ציור של הגופה בגודל טבעי ושלח את הציור לווינה למיניסטריון ההונגרי.
גם הקיסרית מריה תרזה ראתה את הציור שהועבר משם לגנזך המדינה (שם ראה אותה גם קארוי אטווש כמאה שנים לאחר מכן ואמר שרק ראש ספוג אמונות טפלות יכול היה לראות בשרבוטים אותיות עבריות).
21 יהודים שוחררו כעבור חודש ונגד 9 הוגשו כתבי אישום ונשארו במאסר.
פביאן מרקוביץ', לזר ברקוביץ', אברהם הירשל ברחו לברטיסלבה וביקשו את התערבות הקהילה היהודית.
אברהם תֶבּּן, נשיא הקהילה נסע מייד לווינה כדי להתקבל אצל מריה תרזה שנטתה לו חסד, אבל ההליך לא נפסק.
אחד הנאשמים הראשיים שמואל שאפסה התנצר ומייד שוחרר מהמאסר.
שנים עשר בניו של יעקב לבקוביץ' הופיעו במבצרו של לאסלו בורנמיסה וביקשו להתנצר אף הם.
זה אכן קרה ב-27 ביוני בחגיגה גדולה.
הקהילה היהודית של ברטיסלבה הגישה תביעה נגד לאסלו בורנמיסה בשל ההתנצרות שנכפתה על היהודים והרב הראשי של ברטיסלבה, הרב ברבי נסע לפגישה דחופה למריה תרזה.
הבדיקה אכן נפתחה, אך זה לא עזר הרבה.
בית המשפט הורה על עינויים של יעקב לבקוביץ' ומשה יוזפוביץ' עד להוצאת הודאות מהם.
יעקב לבקוביץ', קדוש מעונה של עלילת הדם באורקוטה היה חוכר קרקע.
הוא היה אחד הנאשמים של עלילת הדם.
במהלך העינויים מת מידיו של התליין של פרשוב.
באביב 1765 בית המשפט קיבל החלטה: לבקוביץ' קיבל את עונשו במותו, יוזפוביץ' קיבל את עונשו בעינויים וכל יתר היהודים זוכו.
העינויים לצורך הוצאת הודאות בוטלו על ידי הפרלמנט ההונגרי בשנת 1990. שמו של לבקוביץ' שמת מות קדושים הוזכר מאז בכל אזכרה בבית הכנסת של פרשוב.
ושמה נקשר בעלילה ובדרישה לשרפת יהודים, אבל אין על כך תיעוד מיוחד.
צ'נגר אף הוא כפר במזרח הונגריה על הגבול של היום עם רומניה וגם שמה נקשר לאירוע לא מתועד של דרישה לשרפת יהודים.
שני האירועים מתועדים לשנת 1791 ובשני המקרים הנאשמים זוכו.
שרפות קטנות בכל מקום היא מיני-סדרת דרמה טלוויזיונית אמריקאית, מבוססת על הספר מאת סלסט אינג הנושא את שם הסדרה, שיצא בשנת 2017.
המיני-סדרה שודרה בבכורה ברשת הטלוויזיה הולו ב-18 במרץ 2020 והיא מורכבת משמונה פרקים.
בסדרה מככבות ריס וית'רספון וקרי וושינגטון, שניהם כיהנו כמפיקות בפועל, לצד ליז טיגלאר, לורן נוישטדר ופילאר סאבון.
עלילת הסדרה ממוקמת בפרברי העיר קליבלנד, אוהיו בסוף שנות ה-90, ומציג יחסי כוחות בין שתי אמהות מרקע סוציו-אקונומי שונה.
הסדרה מגוללת את סיפורן של שתי האימהות מיה וורן ואלנה ריצ'רדסון.
מיה נוסעת עם בתה פרל במשך כל חייה מערים שונות על מנת לקדם את האמנות שלה.
מאוחר יותר אנו מגלים כי הסיבה האמיתית היא לברוח מההורים הביולוגים של הבת שלה.
אלנה היא אמא מהפרוורים אשר משכירה למיה ולפרל את הדירה שלה.
כשהן מכירות אלנה מאוד חברותית עם מיה ואפילו מציעה לה לעבוד אצלה בבית בתור העוזרת שלה.
מיה מסרבת להצעה ומוצאת עבודה בתור מלצרית במסעדה סינית.
מאוחר יותר מיה מסכימה להצעה של אלנה כדי להרוויח עוד כסף.
בהמשך הסדרה נכנסת דמות נוספת בשם ביבי שו, אישה אסיאתית בשנות ה-20 לחייה אשר הניחה את הבת של מול תחנת דלק בגלל שלא היה לה כסף לאוכל עבורה.
ביבי ומיה מוצאות את הבת שלה ומגלות שהיא אומצה על ידי חברה של אלנה.
שתיהן נלחמות על הילדה ואלנה ומיה מגיעות לפיצוץ.
הסדרה מסתיימת בכך שאלנה מכריחה את מיה ופרל לעזוב את הדירה, ביבי מפסידה במשפט על ביתה אך חוטפת אותה והבית של משפחת ריצ'רדוסן עולה באש.
ריס וית'רספון - אלנה ריצ'רדסון, עיתונאית ואם לארבעה מתבגרים.
קרי וושינגטון - מיה וורן, אמנית מוכשרת שעובדת במשרה חלקית כמלצרית, והיא אמה של פרל.
ג'ושוע ג'קסון - ביל ריצ'רדסון, עורך דין ובעלה של אלנה.
רוזמרי דה ויט - לינדה מקאלו, חברת ילדות של אלנה.
ג'ייד פיטיג'ון - לקסי ריצ'רדסון, בתם הבכורה של אלנה וביל, וסטודנטית שנה א' באוניברסיטה.
לקסי אנדרווד - פרל וורן, בתה של מיה, סטודנטית מחוננת ומשוררת מתחילה.
ג'ורדן אלסאס - טריפ ריצ'רדסון, בנם השני של אלנה וביל, ספורטי פופולרי בתיכון.
גווין לואיס - מודי ריצ'רדסון, בנם השלישי של אילנה וביל, ידיד טוב של פרל.
מייגן סטוט - איזי ריצ'רדסון, בתם הרביעית של אלנה וביל, אמנית והכבשה השחורה של המשפחה בת הזקונים של אלנה וביל.
שרפות היער בקליפורניה היו רצף של שרפות, מההרסניים ביותר בתולדות מדינת קליפורניה עד סוף 2020 דווחו במדינה כ-9,917 שרפות, מה שהופך את שנת 2020 לטענת מחלקת היערות והגנת האש בקליפורניה לעונת השרפות הגדולה ביותר שנרשמה בהיסטוריה המודרנית של קליפורניה.
גם לדברי מושל קליפורניה, גווין ניוסם, השטח של שרפה זו לבד היה גדול מכל השריפות שתועדו בקליפורניה בין 1932 ל-1999.
השרפה בקומפלקס אוגוסט נחשבת לסנונית הראשונה שהתחילה את גל השרפות.
בשרפה בקומפלקס אוגוסט נשרפו שטחים בגודל של כ־1,614 קילומטר מרובע (לשם השוואה, שטח זה גדול בהרבה משטחה של מדינת רוד איילנד).
בכל גל השרפות שהכה בקליפורניה נהרסו למעלה מ-10,000 מבנים ונזקי רכוש שהוערכו בלמעלה מ-10 מיליארד דולר, וזאת בנוסף ל-2.079 מיליארד דולרים שהוקעו בכיבוי השרפות.
ב-18 באוגוסט 2020, הכריז מושל קליפורניה, גווין ניוסם על מצב חירום במדינה.
שבועיים לאחר מכן דווח כי המדינה נאבקת בכ-367 שרפות ידועות וזאת בעקבות לסופות רעמים וברקים (כ-12,000 ברקים פקדו את קליפורניה תוך כ-72 שעות בלבד) עזות באותו הזמן שנגרמו על ידי לחות מסופה טרופית שהכתה באזור).
הפינוי ותגובות הממשל לגל השרפות התסבך בעקבות מגפת הקורונה בארצות הברית.
ב-21 באוגוסט נשלחו לקליפרוניה כבאים ומטוסי כיבוי מ-10 מדינות בארצות הברית.
יום לאחר מכן פרסם נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ הצהרה שנתנה אישור חוקי לספק סיוע פרטני וציבורי לקליפורניה.
כבר בסוף אוגוסט 2020, עוד בטרם הסתיימו השרפות הוערכו נזקי השרפה בכמאות מיליארדי דולרים.
בתחילת ספטמבר 2020, שילוב של גל חום שובר שיאים וגל רוחות קטבטיות (בהם רוחות סנטה אנה השנתיות) גרמו לאש להתשפט יותר מהר.
בינתיים, קומפלקס אוגוסט הפך לשדה הקוצים הבוער הגדול ביותר בקליפורניה.
בקשתו של המושל ניוסם להצהיר על אסון פדרלי בגין שש שריפות גדולות אושרה רשמית ב-17 באוקטובר.
שרפת האוטובוס בבולגריה אירעה ב-23 בנובמבר 2021, בשעה 2:00 לפנות בוקר, כאשר באוטובוס שהוביל נוסעים פרצה שרפה, לפני או אחרי שפגע במעקה הפרדה בשטח מחוז פרניק במערב בולגריה.
46 מנוסעיו נשרפו למוות, בהם 12 ילדים.
על פי גורמים ממשלתיים, האוטובוס נשא תיירים מאיסטנבול לסקופיה.
לדברי ראש ממשלת מקדוניה הצפונית, זוראן זאאב, הקורבנות כנראה היו מקדונים, אך לדברי מפקד המשטרה הלאומית של בולגריה רק הנהגים היו מקדונים, ואילו הנוסעים היו אלבנים.
בנוסעים היו גם סרבי אחד ובלגי אחד.
לא ברור האם סיבת ההתלקחות היא תקלה טכנית, או שהיא טעות אנוש.
לפחות 46 נוסעים נשרפו למוות, כששר הפנים הבולגרי בויקו רשקוב מסר כי גופות הקורבנות נשרפו לחלוטין.
כשבעה אנשים הצליחו להימלט דרך חלונות האוטובוס.
שרפת המוח הוא סיפור מדע בדיוני קצר שכתב הסופר האמריקאי קורדוויינר סמית בשנת 1955 ופרסם באוקטובר 1958. קורדוויינר סמית היה שם העט של ד"ר פול מיירון אנתוני לינברגר, שהיה סוכן ביון.
בארצות הברית פורסם שוב הסיפור בספר The Rediscovery of Man (הגילוי מחדש של האדם) ב-1 ביולי 1975. בישראל פורסם בספר "כוכב ושמו שאול" שיצא לאור ב-1981 בהוצאת עם עובד בתרגום עמי שמיר.
הסיפור הוא על ספינת חלל בשם "וו-פיינשטיין" (Wu-Feinstein) הנוסעת בעל-חלל בעתיד הרחוק, ועוסק בקברניט הספינה, רב החובל מאגנו טליאנו, באשתו דולורס הו, ובאחייניתו דיטה מהבית הדרומי הגדול, שלפי הנוהג נשאה שם מקום במקום שם משפחה.
לפי הסיפור, דולורס הו הייתה אישה יפה.
יופיה הפך חכמים לכסילים, וגברים צעירים למפלצות.
לאן שהגיעה, נלחמו עליה גברים.
דולורס הו הייתה גאה, וסירבה לעבור חידוש נעורים.
כשהסתכלה בראי, היא החליטה שצריך להיות בה משהו נוסף מעבר לחלקת פניה ולתווים המקריים של לסתה ועצמות לחייה.
היא פגשה את הקברניט ונישאה לו.
פרשת אהבתם הייתה לשיחת היום בארבעים פלנטות.
לפי הסיפור, מאגנו טליאנו היה קברניט מוכשר, ונאמר עליו שהיה מסוגל לצלוח את הגיהנום בכוח שרירי עינו השמאלית בלבד.
בסיפור הוא מתואר כטוב בכיתתו, הטוב בין בני גילו, וכתלמיד שעלה על הטוב שבמוריו.
נישואיו עם היפה שביפהפיות על פני ארבעים עולמות, דמו לנישואי אלואיז ואבלר.
הספינות שטליאנו נהג בהן, היו הטובות והיפות ביותר בין כל הספינות, והוא שמר על יתרונו ממאה למאה בצורה נחרצת, עד שאיש לא העלה בדעתו כי המשובחת בספינות המין האנושי לא תפליג למסע רצוף קשיים והפתעות בעל-חלל בלי שהוא יהיה מאחורי ההגה שלה.
כשדיטה עלתה לסיפון ה"וו-פיינשטיין", היא כבר ידעה רבות על דולורס הו, שבסיפור דיברו עליה בארבעים עולמות.
דולורס קיבלה את פניה בצורה מנומסת, אך לפי הסיפור דמו נימוסיה למשאבת יניקה של חרדה מזעזעת.
דולורס אמרה: "נחמד לפגוש אישה שאינה מנסה לגזול ממני את טליאנו".
דיטה הסתכלה בפנים החרושות של דולורס הו, באימה החלומית בעיניה, והבינה שדולורס הפכה לרוח רפאים המתקיימת מבעלה, ונרתעת ממגע חברתי או מהיכרות אקראית, לבל תאבד את מאגנו טליאנו.
בסיפור, היא נראתה לדיטה כמו נחש ארסי מכוסה בוץ, אבל לטליאנו שנכנס לחדר נראתה דולורס כמו הנערה שאותה נשא לאישה לפני 164 שנים.
טליאנו נשק לה, ליטף את שיערה, הסתכל בעיניה מלאות התאווה והאימה, כאילו היו עיני ילדה, ואמר לה: "היי טובה לדיטה, יקירתי".
הוא חצה את טרקלין הספינה ונכנס לחדר האלעול, שנועד בסיפור לניהול הטיסה בעל-חלל.
בחדר האלעול המתינו לטליאנו קברניט העגינה והשפדאים, והוא חייך אליהם.
השפדאים, שהיו כולם טלפתים, הרהרו איך יכול אדם נעים הליכות כמוהו להיות נשוי שנים כה רבות לדולורס הו, איך ייתכן שהייתה יפהפייה, ואיך ייתכן שהייתה אותה אישה, שאת דמותה הם עדיין רואים מפעם לפעם בארבעה ממדים.
לפי הסיפור, מחוץ לחדר האלעול, נראתה וו-פיינשטיין כאחוזה עתיקה כמו הר ורנון, והנוסעים נהנו מאולמות מרווחים, טיילו על הדשא, ופטפטו תחת שמיים כחולים של אטמוספירה מדומה.
כשבחדר האלעול נראו שמיים שחורים והספינה המריאה, המשיכו הנוסעים לטייל בנחת על מדשאות מבושמות.
בסיפור, נהג טליאנו בספינה בעזרת הדחפים של מוחו, כאשר הכותל מולו היה מלא כרטיסי תכנות, מאה אלף כרטיסים לאינץ', המסודרים כך שיענו על כל מצב שנוצר בעת המסע.
טליאנו המתין שהכותל יגלה לו איפה הוא נמצא, כדי שיוכל להחזיר את הספינה למערכת החלל הכוכבי ולהקפיץ אותה שוב אל היעד בדילוג של שנת אור אחת או של מאה שנות אור.
הכותל לא הגיב, וגלי מוחו של טליאנו חדרו בין כרטיסי התכנות.
הוא הבין כי עקב טעות, כרטיסי התכנות היו זהים, וכרטיס החירום לדרך חזרה אבד.
מחוץ לחדר האלעול, הנוסעים לא ידעו שהם תקועים בלא כלום.
בסיפור, התנדנדה דולורס הו בכיסא נדנדה וצפתה בלא חמדה בנהר דמיוני שזרם בשולי המדשאה.
דיטה ישבה לידה על כיסא תלת רגלי, ודולורס סיפרה לה על איש משמר שהרג רב חובל, ואמר לה שהיא צריכה להינשא לו.
באופן בלתי צפוי הופיע שפדאי על המרפסת.
שפדאים אף פעם לא עזבו את חדר האלעול.
השפדאי ביקש משתי הגברות לבוא אל חדר האלעול ולפגוש את קברניט ההפלגה.
הן הלכו אחריו ופגשו את טליאנו יושב קפוא על מושב הקברניט בחדר, כדי שהספינה לא תזוז מהמקום שהיא נמצאת בו.
הקברניט אמר להן שהם תועים בחלל, וביקש להיעזר בגלי המוח שלהן כדי למצוא דרך חזרה.
דיטה הציעה פשוט לחזור, והשפדאי ענה לה בנועם, כרופא המודיע לאדם על מותו, שכל כרטיסי התכנות הם העתקים זהים ואף אחד מהם לא יצלח לשיבת חירום.
שתי הנשים הבינו שהחלל יקרע את הנוסעים לגזרים כשתשתתק מערכת הכוח של הספינה, או שהקברניט ישמיד את הספינה כדי למנוע ייסורים.
השפדאי אמר לקברניט שהוא רואה מדגם מוכר בפאתי מוחו.
טליאנו אישר לשפדאים לסרוק את מוחו, והשפדאי אמר לטליאנו שבשולי קליפת המוח הקדומה שלו נמצא מדגם של כוכב, השייך לחלל שהם נמצאים בו.
הוא שאל אם טליאנו יוכל להטיס את הספינה הביתה בכוח מוחו.
טליאנו ענה שמוחו יישרף בדרך זו.
דולורס צעקה שהם אבודים בחלל, הציעה לטליאנו למות יחד, והם סוף סוף יהיו שייכים זה לזה לעד.
דיטה הציעה לטליאנו לנסות, והוא ענה לה שאם יעשה זאת, יהיה טיפש, ילד או בר מינן, אבל הסכים לנסות.
דיטה ידעה שעם היעלמות חלקו הקדום ביותר של המוח, תיעלם השליטה על הדחפים הבסיסיים של רעב, עוינות ומין.
טליאנו לחץ את ידה של דולורס הו ואמר לה שכאשר ימות, היא תדע שהוא אוהב אותה.
שפדאי נעץ אלקטרודה שחדרה ישר לקליפת המוח הקדום של טליאנו, וחדר האלעול התעורר לחיים.
דיטה קלטה בגלי מוחה את דילוגיה של הוו-פיינשטיין מחלל לחלל, והרגישה את קליפת המוח של דודה נשרפת.
דולורס הו עקבה אחרי בעלה בחמדנות שאין לה קץ.
דיטה הרגישה שגם המוח האמצעי שלו הולך ונשרף עד תום.
דולורס נפלה על ברכיה, ופתחה ביבבות כשלחיה צמודה אל יד בעלה.
אחד השפדאים אחז בזרועה של דיטה ואמר לה שהם הגיעו ליעד.
דיטה שאלה אותו על דודה, והשפדאי הסתכל בה.
הוא דיבר אליה בלי להניע את שפתיו, ושאל אותה אם היא איננה מבינה.
היא הנידה בראשה לשלילה, והשפדאי שלח לעברה פעם נוספת את מחשבתו האמפתית: "בשעה שדודך שרף את מוחו, ירשת את כישוריו.
עכשיו את קברניט ההפלגה, אחד הגדולים שידענו מעולם".
הסיפור מסתיים בכך שטליאנו קם מכסאו, דולורס הו אחזה בזרועו והוליכה אותו אל הדלת, כשחיוך טוב מזג של מטומטם היה על פניו, והם רטטו בארשת של אהבה מבויישת ואווילית.
שרפות היער בקנדה ב-2023 היו סדרת שריפות יער חסרות תקדים שהתרחשו בין מרץ לנובמבר 2023 בכל 13 הפרובינציות והטריטוריות של קנדה.
זו הייתה עונת השריפות בה נשרף האזור הנרחב ביותר שאי פעם נשרף בהיסטוריה המתועדת של קנדה, והיא הייתה גם עונת השריפות בה נשרף האזור הנרחב ביותר שאי פעם נשרף בהיסטוריה המתועדת של אמריקה הצפונית.
השריפות הגדולות ביותר בקנדה במהלך אותה השנה התרחשו באלברטה, בקולומביה הבריטית, בטריטוריות הצפון-מערביות, בנובה סקוטיה, באונטריו ובקוויבק.
נכון ל-6 באוגוסט 2023 התרחשו בסך הכל 6,551 שריפות יער באזור המשתרע על פני 184,961 קמ"ר, שהם כ-5 אחוזים מכל אזורי היער של קנדה.
שמונה כבאים נהרגו בשריפות בעת מילוי תפקידם, ובסביבות 185,000 עד 232,000 בני אדם נעקרו מבתיהם בעקבות השריפות, כולל 16,400 אנשים בהליפקס.
אלפי כבאים ממדינות אחרות הגיעו לקנדה על מנת לסייע לכבות את שריפות היער בקנדה.
לשריפות היער הייתה השפעה עצומה על איכות האוויר ברחבי קנדה וארצות הברית, כאשר הן גרמו לכך שעשן סמיך התפשט על פני שטחים נרחבים, והגיעו אף לערים גדולות כמו ניו יורק וטורונטו.
בסוף יוני העשן אף הצליח לחצות את האוקיינוס האטלנטי ולהגיע לאירופה.
שרפת הספרים בקמניץ-פודולסקי הייתה אירוע שבו נשרפו כרכי תלמוד וספרים יהודיים נוספים בעיר קמניץ-פודולסקי, שבאזור הגבול בין מדינת-החסות העות'מאנית מולדובה לחבל פודוליה באיחוד הפולני-ליטאי.
האירוע התרחש בשנת תקי"ח (1757), ומהווה חלק ממסכת רדיפות תרבותיות ודתיות כנגד היהודים באותה תקופה.
שורשה של הגזירה נעוץ במאורע שהתרחש בכ"ו בשבט תקט"ז (27–28 בינואר 1756) נתפסה בעיירה לנצקורון (כיום: זריצ'נקה), מחוז קמניץ, חבורה של חברי כת הפרנקיסטים, בראשות מנהיגם יעקב פרנק, בעיצומה של הילולה שנערכה בביתו של אחד מאנשי הכת.
הילולה זו כללה מעשי פריצות חמורים אשר זעזעו את יהודי פולין, וחשפו בפניהם את חומרת האיום הנשקף מכת זו על חומת הדת והמסורת היהודית.
בעקבות האירוע, החלה מלחמתם של קהילות ישראל בכת הפרנקיסטים.
בכ"ו באייר בשנת תקט"ו (1755), התכנסו גדולי הרבנים בעיר ברודי בגליציה, ופרסמו כרוז בשם "וחרב פיפיות", בו החרימו את כל מאמיני כת הפרנקיסטים.
משפט רשמי נערך בסטנוב, במהלכו נגבו עדויות שהצביעו על מעשיהם החמורים של חברי הכת.
בהמשך לכך, ביום כ"ו בסיוון תקט"ז (1756), נערכה אספת ועד גליל לבוב, בה השתתפו גם מספר רבנים, והוכרז חרם רשמי על אנשי הכת.
החרם, שהופץ באמצעות הדפוס בכל קהילות פולין, סימן את תחילתה של רדיפה נרחבת כנגד חברי הכת.
בעקבות החרמות שהוטלו עליהם הגיעו הפרנקיסטים אל העיר קמניץ, וקיבלו את חסותו של הבישוף האנטישמי מיקולאי דמבובסקי שנודע בשנאתו העזה ליהודים.
בעקבות הלשנתם הבישוף הורה לקיים עימות בין הפרנקיסטים לרבני היהודים ולאחר שניסו הרבנים וזקני הקהילות לדחות את ההתמודדות מספר פעמים, הם נאלצו בסופו של דבר להתייצב לעימות.
על אף שהיהודים טענו כי ניצחו את הפרנקיסטים, ביום ג' בחשוון תקי"ח (17 באוקטובר 1757) פסק הבישוף כי דתם של הפרנקיסטים נוטה לעיקרי הנצרות, ולכן יש להלקות את המתנפלים על הפרנקיסטים בלנצקורון, לקנוס את הקהילה, ולשרוף את ספרי התלמוד בפודוליה.
בשנת 1757 נשרף התלמוד עם עוד ספרים בפומבי בשוק העיר קמניץ.
השרפה התרחשה בעקבות הלשנה של חברי כת הפרנקיסטים, אשר שכנעו את הבישוף האנטישמי מיקולאי דמבובסקי שבעבר גם הוציא צו לגרש את היהודים מהעיר קמניץ (ב-10 במרץ 1750), לכפות על הרבנים להתייצב בפניו לוויכוח דתי עם הפרנקיסטים בנושאי אמונה.
לאחר הוויכוח דמבובסקי פסק כי הוויכוח הוכיח, לכאורה, את "הרע שבתלמוד", ולכן יש לשרוף את ספרי התלמוד בשוק העיר.
למוחרת היום, ד' בחשוון תקי"ח, אושר פסק הדין על ידי בית המשפט האזרחי בקמניץ.
בפסק הדין הוצהר כי בית המשפט מקבל את "צדקת תביעתם של מתנגדי התלמוד מבני הברית הישנה", אשר דרשו את שרפת ספרי התלמוד באופן מיידי.
בנוסף, הוא התכוון להרחיב את הגזירה גם לאזורים נוספים, אך חודש לאחר השרפה הוא מת לפתע, והגזירה נעצרה.
היהודים ראו במותו של דמבובסקי את יד ה': עונש אלוהי למי שהעז להרים יד על תורת ישראל.
הפסק קבע כי "ספרים אלו, שאינם ראויים אלא לאש חולפת ואף לאש נצח, יימסרו לידי התליין לשם שרפתם על המוקד לעיני כל הציבור".
פסק הדין בוצע עוד באותו היום, כאשר ספרי התלמוד ושאר הספרים נשרפו בפומבי לפני בניין העירייה, לעיני תושבי העיר.
המאורע זעזע את יהודי פולין כולה, במיוחד לאור העובדה שבינתיים מונה דמבובסקי לארכיבישוף של לבוב, והתעורר חשש ממשי שהוא ירחיב את שרפת הספרים לכל רחבי פולין.
בתגובה, שתדלן ועד ארבע ארצות, רבי ברוך מארץ יון, פנה ל, איש אמונו של אוגוסט השלישי, מלך פולין.
בריהל הצליח לשכנע את המלך להורות לנונציוס של האפיפיור בפולין לחקור מחדש את העניין ולחדש את המשפט.
במקביל בקהילות היהודים הוכרז על יום תענית ונישאו תפילות לביטול הגזרה.
כחודש ימים לאחר השרפה חלה הבישוף ומת ב-27 בנובמבר (ט"ו או ט"ז בכסלו).
המסורות העממיות מספרות כי לאחר הלוויה, דמבובסקי זוהה כערפד (בלשון פולנית "Upiór" ), הוא התחיל לצאת מהקבר ולהפחיד, להכות ולהרוג אנשים, והמגפה פרצה בקמניץ.
כדי למנוע את פעילותו לאחר מותו, הוחלט לחפור את גופתו ולכרות את ראשו בעזרת עורב.
עם זאת, גם לאחר מכן, הוא נראה מסתובב עם ראשו מתחת לזרועותיו.
לבסוף, ביום ט"ז בניסן גופתו נשרפה באותו המקום שבו הועלו הספרים באש, ואפרו פוזר לכל עבר ברוח.
רבי ישראל חריף מסטנוב שהיה קרוב במקום ובזמן למקום המאורע, נדר להתענות מדי שנה ביום ד' בחשוון לזכר השרפה.
מאידך גיסא, יש שכתבו שראוי לקבוע יום שמחה על ההצלה מן הגזרה.
רבי יעקב עמדין מתאר את הנס שנעשה במות הבישוף ותבוסת הפרנקיסטים ב'חצי כסלו', ומציע לקבוע בו פורים שני: "וראוי לקבעו יום טוב ליהודים בהודאה והלל, ולשלוח מנות ומתנות לאביונים".
רבי פנחס מקוריץ נהג הוא לעשות יום שמחה לזכר המאורע ביום ג' בכסלו.
בעקבותיו, נוהגים בחסידות סקווירא שלא לומר תחנון ביום זה.
שרפת וושינגטון, או כיבוש וושינגטון הייתה התקפה אמפיבית בריטית מוצלחת שנוהלה על ידי אדמירל משנה ג'ורג' קוקברן במהלך מערכת צ'ספיק בפיקודו של אדמירל ג'ון וורן במלחמת 1812. הייתה זו הפעם היחידה מאז מלחמת העצמאות של ארצות הברית שכוח זר כבש והחזיק בעיר בירה של ארצות הברית.
בעקבות תבוסת הכוחות האמריקאים בקרב בליידנסבורג ב-24 באוגוסט 1814, צעד הצבא הבריטי בפיקודו של מייג'ור גנרל רוברט רוס לוושינגטון הבירה.