tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תמורת הסכם שלום הציע אל-כאמל לצלבנים להשיב לידיהם את ירושלים ולשקם את חומותיה (שהרס אחיו), וכן להשיב לידיהם את שאריות הצלב עליו נצלב ישו (שככל הנראה מעולם לא היו בידיו).
בין האנשים איתם ניהל משא ומתן בנוגע להסכם השלום נכלל גם הנזיר פרנציסקוס מאסיזי, שהתלווה אל צבא הצלבנים וככל הנראה נפגש עם הסולטאן כדי לנסות להמירו לנצרות.
בשנת 1219, בעקבות בצורת שהתבטאה בזרימה חלשה של נהר הנילוס, נפוצו מגפות ורעב במצרים, והסולטאן התרכז בשיקום ממלכתו, הזניח את שמירת גבולותיה והניח לצלבנים לכבוש את העיר דמייטה בעוד הוא וצבאו בורחים למבצר אל מנסווארה שמעל הנילוס.
בשנת 1221 הציע הסולטאן בשנית חוזה שלום לצלבנים, אולם האחרונים עמדו בסרובם.
הצבא הצלבני המשיך בדרכו אל עבר קהיר אולם נחסם וספג אבדות רבות לאחר שהסולטאן הורה על פתיחת הסכרים שעל הנילוס והצפת הכוחות הכובשים.
לאחר שנפגעו הסכימו הצלבנים לחתום עם הסולטאן על חוזה שלום שתוקפו שמונה שנים, במסגרתו הושבה העיר דמייטה לידי המצרים.
בשנים שלאחר החתימה על הסכם השלום החל אל-כאמל לנהל מאבקי כוח מול אחיו אל-מועט'ם.
מאבקים אלו הביאו אותו לכלל החלטה לכרות ברית שלום עם פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שהחל באותו הזמן לארגן את מסע הצלב השישי באירופה.
כוונתו המקורית של אל-כאמל הייתה להעניק לפרידריך את ירושלים תמורת עזרה נוצרית בכיבוש דמשק מידי אחיו, אולם מותו של אל מועט'ם בשנת 1227 ביטל את הצורך בהסכם שכזה.
על אף הנכונות המוסלמית להעניק את ירושלים לצלבנים ללא קרב הגיע לבסוף פרידריך השני לארץ ישראל.
במגעים שניהל מולו, ביקש אל-כאמל מהקיסר להעניק לו את השליטה בארץ ישראל ועבר הירדן ולאחיו אל אשרף את השליטה בסוריה, וזאת תמורת ויתור מוסלמי על הזכויות בירושלים.
בשנת 1229 נחתם חוזה השלום לתקופה של 10 שנים וירושלים הושבה לידי הצלבנים בממלכת ירושלים.
אל-כאמל לא חשש ממסירת העיר לידיים נוצריות, וזאת מאחר שהיא מעולם לא שוקמה מאז מפלתה בפני צלאח א-דין בשנת 1187.
ההסכם עם הנוצרים לא הביא את השקט המיוחל לו ציפה אל-כאמל.
מיד לאחר החתימה על ההסכם החלו צבאותיו של הסולטאן להתנגש עם צבאות הסלג'וקים והח'ואריזמים, התנגשויות שנמשכו עד מותו של הסולטאן בשנת 1238.
לאחר מותו של אל-כאמל ירשו אותו בניו א-צאלח כשליט סוריה ואל-עאדל השני כשליט מצרים, אולם עד מהרה נקלעה האימפריה לכדי מלחמת אחים.
בשנת 1239 פקע תוקף ההסכם שנחתם עם פרידריך השני וירושלים שבה לידי האיובים, אולם חמש שנים לאחר מכן היא נכבשה בידי צבא הח'ואריזמים.
אל-מנאר הוא ערוץ טלוויזיה לווייני לבנוני-אסלאמיסטי המופעל על-ידי חזבאללה, שייסד אל הערוץ ב-4 ביוני 1991. התחנה מהווה כלי רב-השפעה במכלול התעמולתי של הארגון, הכולל גם את תחנת הרדיו רדיו נור ואתרי אינטרנט אחדים.
התחנה מפיצה תוכנית הקוראים להשמדת ישראל ומשדלת לאנטישמיות.
היא חסומה בארצות הברית, צרפת, ספרד, וגרמניה, וגם לא זמינה במספר מדינות אחרות בגלל בעיות רישיון באיחוד האירופי (למרות שלא נחסמה שם באופן רשמי).
התחנה בחרה להתמקם בשכונה שיעית מוזנחת בדרום ביירות – "חארת חרייכ" – שכונה שהיוותה תפאורה אפורה בניגוד גמור לשכונותיה התוססות של ביירות המתחדשת.
המנכ"ל הרשמי של התחנה הוא עבדאללה קציר, חבר הפרלמנט הלבנוני לשעבר מטעם ארגון חזבאללה.
על פי המרכז למורשת המודיעין, הלוויינים באמצעותם משדרת התחנה מופעלים על ידי תאגידים וחברות ערביות ומערביות בהן חברות אמריקניות ואירופיות.
שתי חברות עיקריות: Arabsat הסעודית ו-Globesat הצרפתית קונות זמן שידור במספר רב של לוויינים המשדרים לרחבי העולם ומקצים אותה לרשת אל-מנאר.
בעבר עמדו לרשותה כמה מאות עובדים - שדרים, כתבים, טכנאים, צלמים ומתרגמים שפעלו במסירות רבה במימון איראני נדיב ביותר.
אל-מנאר התחילה לשדר לראשונה מביירות, ב-4 ביוני 1991, באמצעי שידור יבשתיים (לא באמצעות לוויינים).
בתחילה, התחנה שידרה רק חמש שעות ביום.
זמן קצר לפני בחירות 1992 בלבנון, היא התחילה לשדר חדשות, כדי לעזור לחזבאללה לגייס עוד קולות ולהפיץ את מסריה.
ב-1993, התחנה הגדילה את השידורים שלה ל-7 שעות ביום וגם הרחיבה את השידורים כך שיכסו את אזור הבקאע.
לפני בחירות 1996 בלבנון, עוד אנטנות הוצבו באזור צפון לבנון.
ב-1998, התחנה התחילה לשדר 20 שעות ביום.
עם יציאת צה"ל מלבנון בשנת 2000, "אל-מנאר" עברה לשדר שבעה ימים בשבוע, 24 שעות ביממה, רכשה ציוד אלקטרוני מתקדם, והחלה לשדר לרחבי העולם באמצעות לווייני תקשורת.
במהלך מלחמת לבנון השנייה הופצצו אולפני התחנה בפרבר הדרומי של ביירות מספר פעמים, דבר שהביא להפסקת השידורים לכשתי דקות בלבד ולא פגע ביכולת התחנה להמשיך לשדר, ככל הנראה מאולפנים חלופיים.
ב-20 באוקטובר במהלך הגל הראשון של התקיפות של המטרות הכלכליות של חזבאללה, הותקפה הכניסה לאחד מהמבנים של הערוץ בביירות.
קהל היעד של התחנה הוא העם הלבנוני, הפלסטינים, וקהילות ערביות ומוסלמיות ברחבי העולם.
עם השנים צברה התחנה פופולריות רבה, הן במזרח התיכון והן בריכוזי מוסלמים ברחבי תבל.
מעבר לעניין התעמולתי של התחנה, התחנה פרשה כתבים רבים במדינות ערביות רבות ובערים שונות, מעיראק ועד עזה, ודומה היה כי התחנה מדווחת מכל מקום, בכל עת ובכל נושא, בדומה לאל-ג'זירה.
אחת המטרות של תחנת "אל-מנאר" היא להגביר את התעמולה של האסלאם הרדיקלי, ולהפיח רוח חיים במאבק בציונות על כל המשתמע מכך: היא פעלה למען איראן וסוריה, למען הגברת כוחו של חזבאללה בלבנון, למען עידוד פעולות טרור נגד ישראל והמערב, ועידוד ההקרבה האישית של הלוחמים.
כמו כן עסקה התחנה בהעברת מסרים אנטי-ישראליים ואנטי-מערביים (בעיקר אנטי אמריקניים) חריפים וברורים.
כך למשל שודרה בערוץ המשוואה מגן דוד גדול מצלב קרס, ומתחתיו הכיתוב "ישראל גרועה מהנאצים".
בסדרה האנטי-ציונית "הפזורה" ("אלשתאת") נעשה שימוש במוטיב רצח ילדים נוצריים לצורכי פולחן.
הדימוי התקשורתי של "אל-מנאר" בעולם השפיע על הדימוי של חזבאללה כארגון כל-יכול, ומכאן גם היוהרה שאפיינה את חסן נסראללה בהתנהגותו כלפי לבנון, ישראל, והמערב.
התחנה לא היססה להשתמש בכתבות ששודרו בתחנות הטלוויזיה בישראל, אם אלה תאמו את פרשנותה אם כי לעיתים שיקרה בתרגום.
כך למשל, בעת מלחמת לבנון השנייה, לאחר פגיעת קטיושה במוסך הרכבת בחיפה, העבירה "אל-מנאר" בשידור חי את הדיווחים של התחנות הישראליות כהוכחה ליכולתו של חזבאללה לפגוע בכל מקום, כפי שהובטח.
במקרים רבים, ההתלהמות של הכתבים הישראלים שימשה להמחשת רעיונו של נסראללה בדבר החולשה האינהרנטית של החברה הישראלית הנמצאת על סף קריסה.
(נסראללה לא היה הראשון שחשב כך - יאסר ערפאת פיתח תאוריות שלמות בנושא, עוד בשנות ה-60 ובעיקר לאחר מלחמת ששת הימים).
האמריקאים ניסו לפעול נגד התחנה באמצעות חסימת מקורות המימון שלה, ובשל כך הופעל במרץ 2006 צו נשיאותי אמריקאי נגד "אל-מנאר", שהוגדרה כארגון טרור.
הצו הנשיאותי – שמספרו 13244 – פורסם לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001 והוא מדבר על "חסימת ומניעת עסקאות עם אנשים אשר מבצעים פעולות טרור, או מאיימים לבצע פעולות טרור או תומכים בפעולות טרור".
ההודעה האמריקאית כללה את כל אמצעי התקשורת של חזבאללה, הרדיו והטלוויזיה, וכן את הארגון עצמו, שכן אנשי הארגון הם אלה שמפעילים אותם, והם אלה הנהנים מהפירות שמניבים אמצעי התקשורת האלה.
בתגובה להודעה האמריקאית, מסר מנכ"ל אל-מנאר לשעבר עבדאללה קציר כי הוא רואה בהחלטה האמריקנית פגיעה בתאגיד תקשורתי לבנוני הפועל באופן מקצועי ואובייקטיבי.
עוד מסר קציר, בהודעתו שפורסמה בתחילת אפריל 2006, כי מאחורי ההחלטה האמריקנית עומדים מניעים פוליטיים בהשפעת הלובי הציוני בארצות הברית, וכי הערוץ ימשיך לשדר ולהפיץ את שידוריו לכל העולם, כולל ארצות הברית וקנדה.
ב־2008 אסר משרד הפנים הגרמני על שידור הערוץ במדינה.
התחנה נאסרה לשידור בצרפת משום שתכניה כללו הסתה אנטישמית.
עלי אבו אלחסן אלמסעודי היה היסטוריון וגאוגרף מוסלמי שנפטר בבגדאד בשנת 957 לספירה.
אל-מסעודי ידוע בשל ספרו הגאוגרפי וההיסטורי הגדול "שדות המרעה של הזהב ומכרות האבנים היקרות" ("מרוג' א-ד'הב"; נכתב בין השנים 943–947), שתיאר את האזורים הגאוגרפיים השונים בעולם ואת ההיסטוריה של העמים במאה העשירית לספירה.
בספר הזה התייחס גם למנהגים התרבותיים אשר היו קיימים בתקופתו בארצות שונות, כגון הודו, סין, העמים הטורקים ושבטים שונים באפריקה.
התייחסותו למנהגי אותה העת סייעה רבות למחקר האנתרופולוגי וההיסטורי בזמננו, והובילה להבנת התהליכים התרבותיים והחברתיים אשר עברו עמי המזרח מן המאה העשירית ועד ימינו.
כמו כן, הוא מספר בספרו על מלך הכוזרים שהתגייר בימיו של הח'ליפה הארון א-רשיד.
בספרו התייחס אל-מסעודי גם להיסטוריה של עם ישראל כאשר העדיף להשתמש בתנ"ך כמקור היסטורי, בחירה שבעטיה ספג ביקורת מצד ההיסטוריון והסוציולוג המוסלמי אבן ח'לדון שטען שצריך להעמיד את פסוקי התנ"ך לביקורת היסטורית ולא לקבל דברים שנראו שהם סותרים את ההיגיון האנושי.
למרות הביקורת הזאת נשאר ספרו של אל-מסעודי מקור עיקרי להיסטוריה המוסלמית בפרט ולהיסטוריה העולמית והתרבותית בכלל במאה העשירית לספירה.
עבדאללה בן מחמד אל-מנצור , שנודע גם בכוניה אבו ג'עפר (أبو جعفر) הח'ליף השני לבית עבאס, שלט בין 754 ו-775. אל-מנצור היה אחיו של הח'ליף הראשון לשושלת בית עבאס, א-ספאח וירש את השלטון.
עם מותו של א-ספאח, החליט אל-מנצור לייצב את שלטונו באמצעות חיסול מנהיגים כריזמטיים אחרים של כוחות בית עבאס.
אבו מוסלם, אחד מראשי הצבא אשר הוביל את בית עבאס לניצחון על בית אומיה, היה השליט הבלתי מעורער באזור איראן וטראנסאוקסאניה.
אל-מנצור ביקש תחילה למנותו למושל מצרים על מנת לנטרלו מכוחו.
לאחר סירובו של הלה לעזוב את בסיס כוחו באיראן, הוצא אבו מוסלם להורג ב-755. מותו של אבו מוסלם אכן הבטיח את שליטתה של השושלת העבאסית באזור.
שלטונו של אל-מנצור העמיק את האכזבה והתסכול בקרב הציבור השיעי, אשר חש כי תקוותיו, כי חיסול בית אומייה בידי בית עבאס יחזיר את הח'ליפות לאמאמים, נכזבו.
אל-מנצור אף פעל לדיכוי שאיפות השיעים בדרום עיראק ובחצי האי ערב.
מקורות שיעים אף טוענים, כי אל-מנצור אחראי למותו של האימאם ג'עפר א-צאדק.
מבחינת מדיניות דתית, שאף להכליל ולאסלם כמות רבה ככל האפשר מתושבי האימפריה.
זאת, בניגוד למדיניות בית אומייה, אשר העדיף ליהנות ממס הגולגולת שהוטל על "בני חסות" לא-מוסלמים (ד'ימי).
ב-750, רק 8% מתושביה היו מוסלמים.
תקופתו של אל-מנצור מאופיינת בשגשוג תרבותי.
הסובלנות שהפגין בית עבאס כלפי הפרסים וקבוצות אחרות שדוכאו על ידי בית אומייה תרמה לכך.
למרות שהח'ליף השאם אבן עבד אלמלכ אימץ מנהגי חצר פרסיים, ספרות ומחקר פרסי לא זכו להערכה בעולם האסלאמי עד לתקופתו של אל-מנסור.
ללבלוב בתרבות הפרסית היה גם ביטוי פוליטי: תנועת השעוביה (الشعوبية), אשר טענה כי התרבות הפרסית עליונה על זו של הערבים.
אל-מנצור היה מעורב גם בפיתוח בגדאד כבירת האימפריה האסלאמית.
ב-1 באוגוסט 762, הוא ייסד את בגדאד והקים את ארמון הח'ליף החדש, "מדינת א-סלאם", סביבו התפתחה העיר.
בנוסף, הוא הקים בעיר את בית אלחכמה, ספרייה ומרכז מחקר והגות שהיוותה מרכז לתור הזהב של האסלאם.
באותה שנה, ב-25 בספטמבר פרץ מרד של קבוצה מתוך השיעים נגד אל-מנצור והח'ליפות העבאסית באזור חג'אז ודרום עיראק בעקבותיו נהרג מנהיג המרד מוחמד אל נפס אל זכייה.
בשנת 765 החלו להירקם קשרים בין הממלכה הפרנקית לח'ליפות העבאסית.
על פי מחבר ההמשך לכרוניקה המיוחסת לפרדגריוס, המלך הפרנקי פיפין הגוץ שלח משלחת לחצרו של אל-מנצור בבגדאד, וכעבור 3 שנים היא שבה לאירופה עם מתנות מהח'ליפה ומלווה במשלחת גומלין מוסלמית.
פיפין נפגש עם שליחיו של אל-מנצור, ולאחר מכן ליווה אותם בעצמו לנמל במרסיי ושלח עמם מתנות רבות.
ייתכן שחילופי המשלחות הללו התקיימו על רקע יחסי האיבה ששררו בין הממלכה הפרנקית לבין האימפריה הביזנטית, ותהליך ההתקרבות שחלה בין הממלכה הפרנקית והאפיפיורות.
ייתכן שהמוסלמים תפסו את הפרנקים כנציגי העולם הנוצרי, וזה הצדיק יצירת קשרים דיפלומטיים עמם.
אל-מנצור נפטר ב-775 בדרכו למכה, לקיים את מצוות החג'.
הוא נקבר לאורך הדרך למכה – קברו אינו מסומן (בשל הרצון להסתיר את גופתו מאנשי בית אומיה).
אל מיר היה כפר ערבי קטן מדרום לנחל הירקון ובסמוך למקורות הנחל.
הוקם בתחילת המאה ה-19 ויושב על ידי מהגרים מצריים וסודאניים שהובאו לאזור.
פירוש שם הכפר בעברית הוא "המעבר", בשל המעבר המרוצף מעל הירקון שהיה בשטח הכפר.
הכפר כונה גם בשם "אל-מחמודיה", על-שם הסולטאן מחמוד השני שבמהלך תקופת שלטונו הוקם הכפר מחדש בידי מתיישבים מצריים, ביחד עם כפרים סמוכים כגון אומלבס, פג'ה ואבו כישכ.
לאחר הקמת המושבה פתח תקווה בסוף המאה ה-19, הוקפו אדמות הכפר באדמות המושבה.
תושבי אל מיר היו מוסלמים ופרנסתם הייתה חקלאות.
בשטח הכפר פעלה עד סוף המאה ה-19 "טחונת אל-פוקא" (הטחנה העליונה) – טחנת הקמח הראשונה לאורך הירקון; הטחנה הייתה עתיקה וגדולה, וכללה 13 זוגות רחיים.
את הכפר חיברה שלוחת מסילת רכבת קצרה לקו פתח תקווה-ראש העין ובסמוך לו גשר הרכבת הבריטי על הירקון כיום בתחום גן לאומי ירקון ולצידו גשר רכבת משנות ה-90 של המאה ה-20 על מסילת הירקון.
ככל הנראה נמלטו תושבי הכפר מבתיהם בפברואר ומרץ 1948 בשל מלחמת העצמאות.
ב-1956 הוקם כפר הבפטיסטים בקרבת חורבות הכפר, אך ככל הנראה לא על אדמותיו.
כיום מצוי שטח הכפר בתחומי הגן הלאומי ירקון.
מבתי הכפר לא נותר שריד, אך חלקים ממבנה הטחנה שרדו עד היום.
אל-מנסורה היא אחת הערים הגדולות במצרים ובירת מחוז א-דקהלייה בצפון-מזרח המדינה.
העיר שוכנת באזור הדלתא של הנילוס, כ-120 ק"מ צפון-מזרחית לבירה קהיר.
לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2023 אוכלוסיית העיר מנתה 632,330 בני אדם.
העיר נוסדה בשנת 1219 במהלך מסע הצלב החמישי על ידי הסולטאן המצרי האיובי אל-מלכ אל-עאדל, אחיו של צלאח א-דין, שהקים בה את מחנהו.
שמה של העיר, שפירושו בעברית "המנצחת", ניתן לה בשנת 1221 לאחר שצבא צלבני שיצא מדמיאט לכוון קהיר נעצר מול ביצורי העיר, נסוג ונכנע ובכך הגיע מסע הצלב לסופו.
במסע הצלב השביעי הייתה העיר נצורה על ידי צבאו של לואי התשיעי, מלך צרפת ועם התהפכות הקערה על פיה, הצבא הצלבני צרפתי נסוג והובס בקרב פארסכור.
המלך הצרפתי הוחזק כאסיר מצרי בבית בעיר מנסורה שהיה שייך לפקיד מצרי בכיר.
בית זה הוא המוזיאון היחיד בעיר מנסורה ובו מוצגים פריטים שונים שנתפסו כשלל לאחר תבוסת הצבא הצרפתי, כולל בית שימוש נייד ששימש את המלך הצרפתי.
בעיר התגוררה קהילה יוונית גדולה שחבריה עזבו את מצרים לאחר עלייתו לשלטון של גמאל עבד אל נאצר.
ב-14 באוקטובר 1973 התנהל בשמי העיר קרב אל מנצורה אחד מקרבות האוויר הגדולים של מלחמת יום הכיפורים.
במסגרתו ניסה צה"ל לתקוף את בסיס חיל האוויר המצרי שמדרום לעיר.
כישלון חיל האוויר הישראלי להשמיד את השדה נחשב בהיסטוריה המצרית כניצחון האווירי החשוב ביותר ויום חיל האוויר המצרי נקבע מאז ל-14 באוקטובר.
הספרייה הלאומית של מצרים פתחה סניף בעיר בשנת 2008 על שמו של נשיא מצרים חוסני מובארכ.
האוניברסיטה של מנסורה נוסדה בשנת 1962, תחילה כשלוחה של אוניברסיטת קהיר ובשנת 1972 פועלת האוניברסיטה באופן עצמאי על פי צו נשיאותי.
ושלוחה שלה פועלת בעיר דמיאט.
במסגרת האוניברסיטה פועל בית חולים לילדים, ומרכז רפואי נפרולוגי הגדול מסוגו במזרח התיכון.
בעיר פועל אצטדיון בן 20,000 מושבים המשמש את קבוצת הכדורגל המקומית מועדון ספורט אל מנסורה.
אל-מנסור עלי (ערבית: المنصور على בשמו המלכותי: الملك المنصور نور الدين علي بن أيبك - אל מליכ אל-מנצור נור א-דין עלי בן איבכ, נולד ב-1242, שנת פטירה לא ידועה) היה הסולטאן השני של האימפריה הממלוכית בין 1257 ל-1259.
בנו של אייבכ מאשתו הראשונה, שעלה לשלטון לאחר הירצחו.
בתקופתו העוצרים היו סנג'ר אל-חלבי, סנג'ר אל ע'יתמי ובסופו של דבר קוטוז, שהדיח את הסולטאן הצעיר כשפלישת המונגולים נהייתה מוחשית והממלוכים רצו סולטאן חזק שיוכל בעצמו להתמודד עם האויב.
לאחר הדחתו נעצר אל מנסור עלי ביחד עם אחיו ועם אמו במבצר במצרים וגורש לדמייטה, ואחר כך לאימפריה הביזנטית.
גורלו לאחר מכן לוט בערפל.
אל-מסתדיא באמר אללה (מילולית: המבקש הארה במצוות האל; כתיב מדויק: אלמסתצ'א), אבו מחמד אל-חסן בן אל-מסתנג'ד נולד בשנת 1142 והיה הח'ליף העבאסי השלושים ושלושה, בין השנים 1170 ל-1180. עשור שלטונו נודע כתקופה שלווה, שהורדו בה המיסים והרבו בבניית מסגדים ומדרסות.
בימיו עלה צלאח א-דין לשלטון במצרים והסב את נאמנותו לבית עבאס מהפאטמים.
הוא נפטר ב־30 במרץ 1180 ונקבר בבגדאד, עיר ממשלו.
אל-מכתפי באללה (מילולית: המסתפק באללה), אבו אחמד עלי בן אל-מעתצ'ד (קרי: אל-מעתדד) באללה הראשון , היה בנו של הח'ליף העבאסי הקודם אל-מעתדד הראשון משפחה טורקית.
הוא כיהן כח'ליף בין ה-15 באפריל 902 ו-13 באוגוסט 908. בימי אביו הוא היה מפקד חיל המצב בא-רקה ועם פטירתו הוא שב לבגדאד וסגר את בתי הכלא הסודיים של אביו לקולות שבחי העם.
שבע שנותיו כח'ליף עמדו בסימן מלחמות בכל רחבי האימפריה, בהן יצא כשידו על העליונה.
הסכנה המיידית ביותר לשלטונו הייתה מצד הקרמטים.
אל-מכתפי נלחם בהם והרג את מנהיגם יחיא בן זכריהי בשנת 903. בשנה העוקבת הצליח להרוג מנהיגים נוספים ממשפחת של אבן זכריהי: את אחיו אל-חסין, ואת בן דודו עיסא ועימם רבים מאנשיהם.
בימיו של אל-מכתפי נכבשו אזורים חדשים בסיציליה והוא סייע למאמץ המלחמתי במימון ובכוח אדם.
בינתיים, התלקחה מחדש המלחמה הימית עם הביזנטים בים התיכון.
בשנת 898 הובס צי ביזנטי ו-3000 מלחים הוצאו להורג בידי כוחות מוסלמיים.
אך עתה, הביזנטים שיקמו את כוחם, הטילו מצור על תרסוס שבחבל אדאנה באסיה הקטנה והצליחו לשבות את מושלה.
מורדים מצריים הצליחו לשכנע את המושל הטולוני של העיר לשרוף בנמל את צי המלחמה המוסלמי שכלל כ-50 אוניות.
כתוצאה מכך, יכלו הביזנטים לערוך פשיטות על חופי מזרח אגן הים התיכון הן בים והן ביבשה אשר במהלכן נשבו מוסלמים רבים.
הכוחות הביזנטיים כללו 5 משלחות בנות רבבת לוחמים כל אחת ובראש כל אחת מהן נישא צלב מוזהב סמלי.
מנגד, כוח קטן של פרייווטירים ביזנטים ועבדים שחורים הצליח לערוך מספר פשיטות על חופי אסיה הקטנה הביזנטית שנשארו לא מוגנים.
כותבי ההיסטוריה הערבים מספרים על משלחת דיפלומטית ששיגרה המלכה הפרנקית בֶּרתָה אל הח'ליף אל-מוכתפי בבגדאד בשנת 906, ועל כך שהציעה לו ידידות ואף נישואין.
אל-מכתפי נלחם וייצב את גבולות הח'ליפות והשיב את הביטחון היחסי ששרר בה לאחרונה בימי אל-מעתצם.
במזרח, אל-מכתפי הביא את הנסיכים הסאמאניים לכדי הכרה בו כח'ליף.
אל-מכתפי מת בגיל 34 והוריש את כיסאו לאחיו למחצה אל-מקתדר באללה בן אל-מעתז באללה.
אל-מנתצר באללה (מילולית: המנצח באל), אבו ג'עפר מחמד בן אל-מתוכל עלא אללה הראשון היה הח'ליף העבאסי ששלט בין השנים 861–862 לאחר שרצח את אביו אל-מתוכל הראשון.
אל-מנתצר היה בנה של שפחה יווניה ומועמדו המועדף של אל-מתוכל לח'ליפות מבין שלושת בניו.
בשנת 849 מינה אל-מתוכל את שלושת בניו באופן רשמי כיורשי עצר ובשנת 851 אל-מנתצר אף הוביל את העליה לרגל השנתית למכה בשם אביו.
אף על פי כן, ככל שהשנים חלפו נראה היה שהדבר החל להשתנות ואל-מנתצר החל דואג לירושתו.
הוא קשר קשר כנגד אביו והביא לרציחתו בידי חייל טורקי ב-11 בדצמבר 861. באותו יום עלה אל-מנתצר לשלטון בגיבוי פלגים טורקיים אשר לחצו עליו להדיח את שני אחיו האחרים מתור הירושה לח'ליפות ולמנות תחתיהם את בנו שלו.
אל-מנתצר ותומכיו חששו מנקמתם של האחים לאחר רצח אביהם.
ב-27 באפריל 862 אולצו שני האחים לחתום על כתב הוויתור.
תוך פחות מחודשיים מצא אל-מנתצר את מותו בנסיבות מסתוריות.
ב-7 ביוני עלה לכס הח'ליפות אחיו אל-מסתעין הראשון.
אל-מנתצר היה ידוע כאוהד של משפחת הנביא והוא אף הסיר את האיסור על העלייה לרגל לקברי האמאמים בכרבלא ובמדינה.
אל-מלכ אל-מעט'ם עיסא שרף א-דין היה הסולטאן האיובי ששלט בדמשק בשנים 1227-1218, בנו של אל-מלכ אל-עאדל ואחיינו של צלאח א-דין מייסד השושלת.
אל-עאדל חילק את הממלכה לשניים, ובשנת 1201 מינה את אל-מעט'ם למושלה של דמשק, ואת בנו השני אל-מלכ אל-כאמל למושלה של מצרים.
שני אחים נוספים שהיו פחות בולטים באישיותם קיבלו תחת שליטתם אזורים קטנים יותר.
אל-אשראף קיבל את ג'זירה, ועבד אל עזיז עות'מאן קיבל את הבניאס.
בשנת 1218, עם מותו של אל-עאדל, הפך אל-מעט'ם לסולטאן דמשק.
לאחר פטירתו, החליף את אל-מעט'ם בנו אל-מלכ נאצר דאוד .
אל-מעט'ם בנה וביצר את ארץ ישראל, אך גם הרס מבצרים וחומות רבים.
כמעט מאה שנה נמצאה ירושלים תחת שלטון נוצרי-צלבני.
ב- 2 באוקטובר 1187, נכבשה העיר על ידי חילותיו של צלאח א-דין, וירושלים שבה לשליטת האסלאם.
כדי למנוע את שובם של הצלבנים, החלו השליטים האיוביים, במסע חיזוקים וביצורים של החומה בירושלים ובבניית מגדלים.
כן הוקמו וחוזקו על ידם, מבצרים בגליל, בגלעד ובגולן.
מרבית הביצורים הללו נעשו על ידי אל-מעט'ם, או בהוראתו, עוד בחיי אביו אלמלכ עאדל, בהיותו שליטה של ירושלים, אך מאוחר יותר כסולטאן, כשחשב שטובת שלטונו היא הרס הביצורים, הוא לא היסס להרוס את החומות והמבצרים שהוא בעצמו בנה.
כך בשנת 1217 כשצבאו של אנדראש השני מלך הונגריה הגיע לחופי הארץ, חיזק אל-מעט'ם את ביצוריה של ירושלים, ובשנת 1219 הרס את ביצורי הר תבור שבנה אביו, כדי לעזור לאחיו אלמלכ אל-כאמל, ולהסיח את דעתם של הכוחות האירופיים שצרו על מצרים.
מבצר נמרוד, השוכן למרגלות הר חרמון, נבנה על ידי שליט הבניאס אלעזיז עת'מאן, במימונו של אחיו אל-מעט'ם.
מעברו של הקטע הדרומי של חומת ירושלים נמצאו בחפירות חדשות שרידי חומה ומגדלים איוביים; אלו נבנו בשלהי תקופת צלאח א-דין, בתקופת אלמלכ אל-עאדל, ובראשית שלטונו של אל-מעט'ם, אך בשנים 1219 ו- 1220 פקד אלמעט'ם להרוס אותם.
במהלך ספטמבר ואוקטובר של שנת 1227 יצא שוב אל-מעט'ם מדמשק, והחל בהחרבה שיטתית של ביצורי ירושלים ומבצרים בגליל כגון: כוכב הירדן, המצודה בתבנין ומצודת צפת - אסטרטגיה בה נהג צלאח א-דין, ברצונו למנוע התבססות הצלבנים בארץ.
בחודש נובמבר מת אלמלכ אל-מעט'ם עיסא, ומותו שינה את המפה הפוליטית של ממלכת ירושלים ואויביה.
בשנת 1218 נבנתה בצו הסולטאן אלמלכ אלמעט'ם עיסא, מדרשה ללימודי האסלאם, על פי האסכולה החנפית, אשר קיבלה את שמה על שם הסולטאן - אלמעט'מיה.
מבנה המדרשה נמצא בעיר העתיקה סמוך לשער האריות ובקרבת תחילתה של הויה דולורוזה.
במקום נמצאה כתובת בשפה הערבית:
אל-מסילה היא עיר הבירה של מחוז אל-מסילה באלג'יריה, השוכנת על נהר אל-קסובּ.
כבר בתקופת הכיבוש הרומי נבנו שורה של מבצרים באזור אל-מסילה, מתוך כוונה להגן עליו מפני התקפותיהם של שבטים נוודים.
העיר הוקמה על ידי האימאם הפאטימי מוחמד אלקאים באמר אללה בנו של מייסד השושלת עובייד אללה בן אלחוסיין אלמהדי, כעיר הבירה של זאבּ ארץ הברברים.
כיום ידועה אל-מסילה בעיקר בזכות גידולי החקלאות והעסקים הקטנים שבה.
אל-מסילה התפרסמה גם בעקבות תוכנית ממשלתית של ממשלת אלג'יר להעברת אזרחים מחיי נוודות לבתי קבע, שהחלה בה.
לקראת סוף דצמבר 1964 פקדה את אל-מסילה סדרה של רעידות אדמה.
כתוצאה מהן נהרגו ארבעה בני אדם, רבים נפצעו, וכ-2500 בתים נהרסו.
השייח'ה אל-מיאסה בנת חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני היא בתו ה-14 של חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני, האמיר לשעבר של קטר.
היא בתו הבכירה של האמיר מאשתו השנייה, אחותו של האמיר הנוכחי תמים בן חמד אאל ת'אני.
היא תוארה כ"אישה המשפיעה ביותר בעולם האמנות".
לשייח'ה אל-מיאסה יש תואר ראשון במדע המדינה וספרות מאוניברסיטת דיוק, אותו קיבלה ב-2005. בזמן שלמדה באוניברסיטת דיוק היא כיהנה כסגנית נשיא של האגודה הבינלאומית, סגנית נשיא של החזית העיראקית לדיאלוג לאומי והייתה נציגת קטר במודל האו"ם בשנים 2000–2001.
בשנים 2003–2004 למדה באוניברסיטת פריז-1 (פנתאון-סורבון) והמכון למדע המדינה פריז.
עם סיום לימודיה הקימה את עמותת "Reach Out To Asia", ארגון פילנתרופי המגיש סיוע לקורבנות אסונות הטבע האחרונים באסיה על ידי מתן חינוך איכותי.
אל-מיאסה מכהנת גם בראש רשות המוזיאונים של קטר ומכון קולנוע דוחה.
אַל-מִיסּוּד הוא תהליך חברתי ושם כולל לתנועות חברתיות הדוגלות בשחרור אנשים עם מגבלה נפשית מן המוסדות הפסיכיאטריים, בהתאם לעיקרון לפיו יש להם הזכות לקבל טיפול כשהם חיים בקהילה, וללא הגבלת החופש שלהם.
התנועות נוצרו ברחבי העולם המערבי ובעיקר בארצות הברית ואנגליה.
החל מסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 ועד לתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, במקביל להתפתחותם של תנועות לזכויות אדם, ובהמשך להתפתחות גורמים כלכליים וחוקיים בשילוב עם פיתוחן של תרופות אנטי-פסיכוטיות שקיצרו את הצורך באשפוז פסיכיאטרי ממושך.
בתקופה זו היו תרופות ופסיכותרפיה שתי הגישות הטיפוליות העיקריות, וניתנה תשומת לב מעטה לתמיכה וסיוע בתפקוד יומיומי ובאינטראקציה חברתית.
לעיתים קרובות התערבות טיפולית הייתה בעלת השפעה קטנה על חיי היומיום, הסוציאליזציה והאפשרויות התעסוקתיות.
לעיתים היו מחסומים כגון סטיגמות ודעות קדומות שהקשו על קבלה חברתית של פגועי הנפש.
אך מאז שנות ה-60 (בישראל – מאז סוף שנות ה-70) קיימת בארצות הברית ובעולם מגמה ברורה להעביר את הטיפול עבור האנשים הסובלים ממצבים נפשיים חמורים ומתמשכים, אל הקהילה.
מודל האל-מיסוד מדגיש את התפקוד וההתמודדות במסגרת הקהילה הטבעית, והוא כולל בדיקה מחודשת של תפקיד המשפחה בתהליכי שיקום פסיכיאטרי והחלמה, ומקומה כשותפה פעילה בתהליכים אלו, תוך התייחסות לצרכים השונים המתעוררים במשפחות בעקבות התמודדות עם מחלת נפש של אחד מבני המשפחה.
תוצאות המדיניות החדשה התבטאו בין היתר במגמה מתמשכת של סגירת מוסדות פסיכיאטריים, ניסיון לקיצור זמן האשפוז ופיתוח שירותים טיפולים ושיקומים חדשים ומשולבים בקהילה.
השינוי במדיניות הביא לתמורות רבות שגרמו להסתכלות והבנה חדשה על אנשים עם מגבלה נפשית ויכולתם לבנות חיים משמעותיים בקהילותיהם.
תנועת האל-מיסוד בעולם הביאה לצמצום במספר מיטות אשפוז וימי אשפוז, ואף יצרה תהליכי חשיבה אחרים המתבטאים בשינוי היחס כלפי האדם עם מגבלה נפשית ומשפחתו.
נהוג כיום במערכות בריאות הנפש בעולם לבנות תוכנית עזרה מקצועית תוך התמקדות באדם ובצרכיו.
ביקורת על מודל האל מיסוד
לצד אלה המציינים את מודל האל מיסוד כמודל שהצליח לשפר את איכות החיים של אלה המאובחנים עם אבחנה פסיכיאטרית, רבים אחרים טוענים שהתכנית נכשלה בפועל.
כך במאמר מערכת של עיתון הניו יורק טיימס נטען בשנת 1990 כי "תהליך האל-מיסוד (Deinstitutionalization), כלומר שחרור רב-היקף של מאושפזים ממחלקות פסיכיאטריות, התחיל בארצות הברית בסוף שנות ה-50 במאה הנוכחית כתוצאה ממאבקם של אנשים המאובחנים עם מגבלה נפשית, בני משפחותיהם וארגוני זכויות אדם.
הרעיון שעמד מאחורי התהליך היה שבקהילה ניתן לטפל יותר טוב במאובחנים עם מגבלה נפשית מאשר במוסדות אשפוז.
עם זאת, המשאבים שנחסכו מצמצום מיטות האשפוז במחלקות פסיכיאטריות לא הופנו לטובת טיפול בקהילה באנשים אלה, ורק חלק קטן מהמאובחנים באבחנה פסיכיאטרית קיבלו טיפול בקהילה".
כמו כן בשנת 1988 כתבה תמר לווין (כתבת מדיניות ציבורית של העיתון): "ד"ר פולר טוען כי כיום חיים ברחובות יותר חולי נפש מאשר בבתי חולים לחולי נפש וכי חלק גדול מהם ממלא את בתי הכלא, בעוד שבעבר רק חלק קטן מחולי נפש הפכו להיות מסוכנים.
ואפילו סכיזופרנים פרנואידים שעלולים להיות מסוכנים, בעבר לא היו צפויים להפוך להיות אלימים, אם הם היו מטופלים כראוי.
היום אנשים עם מחלות נפש קשות משוחררים באופן שגרתי מבתי חולים ללא כל הסדר להמשך הטיפול.
כתוצאה מכך, אומר ד"ר פולר, מספר הפשעים האלימים שהם מבצעים עולה במהירות.
לפני שנת 1950, שיעור המעצרים באוכלוסיית חולי הנפש היה נמוך יותר מאשר באוכלוסייה הכללית.
עם זאת, מאז האל-מיסוד שיעור המעצרים של חולי נפש עלה מאוד".
לצד אלה הטוענים כי תהליך האל מיסוד נכשל כי הנחת היסוד כי ניתן לטפל במחלות נפשיות קשות בקהילה היא שגויה.
אחרים טוענים כי מודל האל מיסוד תרם לעלייה בתפיסה המקשרת בין מחלות נפש למסוכנות.
ואכן מחקרים מצביעים על פערים ניכרים בתפיסות המסוכנות של המאובחנים עם מחלה נפשית בין תחילת שנות ה-50 לאמצע סוף שנות ה-60 של המאה הקודמת.
וכי פערים אלה נובעים מהליך שחרור רחב-היקף של מאושפזים ממחלקות פסיכיאטריות החל מסוף שנות ה-50 ועד תחילת שנות ה-60. חלק מהחוקרים טוענים שפער זה קשור בשינויי חקיקה שחלו בשנים אלה ברוב מדינות ארצות הברית.
שינויי החקיקה הללו ביטלו את האפשרות לאשפז אדם בניגוד לרצונו על סמך אבחנה נפשית בלבד, והחל משנים אלה על מנת לאשפז אדם בניגוד לרצונו היה צורך להוכיח שהוא מסוכן לעצמו או לסביבה.
יוצא אפוא שהמחוקק קישר מגבלה נפשית עם מסוכנות, מה שגרם לציבור להאמין שאנשים המאובחנים עם מחלה נפשית הם מסוכנים.
אל-מיאדין הוא ערוץ טלוויזיה לווייני פאן-ערבי המקורב לחזבאללה, אשר הושק ב-11 ביוני 2012 בלבנון במטרה לצמצם את השפעתן של הרשתות הערביות הפופולריות בעולם הערבי, אל-ג'זירה ואל-ערביה, הממומנות על ידי מדינות ערביות-סוניות במפרץ הפרסי.
אל-מיאדין נולד בתקופה בה העולם הפוליטי הערבי ודעת הקהל ברחוב הערבי היו מודאגים מצעירים שיצאו לרחובות בתקופת האביב הערבי.
הערוץ הוקם על ידי ע'סאן בן ג'דו בביירות בשלהי השנה הראשונה של האביב הערבי.
בן ג'ידו היה ידוע בהזדהותו עם מאבק העם ועצם הקמת אל-מיאדין נתפסה כאות הזדהות עם מאבק הרחוב הערבי.
לכניסתה של התחנה לזירה התקשורתית היו מספר מטרות, ובהן הפניית תשומת הלב בעולם הערבי לנרטיב הפלסטיני כדי לעודד הזדהות עם מאבק העם הפלסטיני.
מאבקה העיקרי של התחנה הוא נגד מה שהערוץ תפס כאימפריאליזם מערבי וישראלי במזרח התיכון.
בנוסף, ערוץ אל-מיאדין תמך בהמשך שלטונו של בשאר אל-אסד בסוריה, ודחה במוצהר ובאופן ברור ומובהק את הרחבת שליטתם של הסונים במדינות המזרח התיכון.
הערוץ מתכנן גם לשמש אלטרנטיבה לתקשורת הלוויינית הערבית מהזרם המרכזי.
כל ערוצי החדשות הערביים, BBC בערבית ו-Sky News בערבית, מהווים תחרות נוספת עבור הערוץ.
לאל-מיאדין כתבת בישראל, העיתונאית הערביה חנא מחאמיד.
במהלך מלחמת חרבות ברזל הורה שר התקשורת, שלמה קרעי, לעצור את פעילות הערוץ בישראל ולמנוע את העברת שידוריו בישראל, לתקופה של 60 יום, שהסתיימה ב-13 בינואר 2024, אך חסימת אתר האינטרנט של הערוץ נמשכה, ובהמשך הוצאו צווים נוספים לחסימתו.
ב-23 באוקטובר 2024 הותקפו בנייני הערוץ על ידי צה"ל ברובע הדאחייה בביירות.
אל-מנאר היה כתב עת אסלאמי, שיצא לאור בקהיר על ידי רשיד רידא ברציפות מ-1898 ועד מותו של רידא ב-1935.
בהתחלה הופק כתב העת כשבועון ולאחר מכן הפך לירחון שכלל פרשנות על פי הקוראן, דברי תמיכה במוחמד אבן עבד אל-והאב ותמיכה בהעמקת הידע במדע ובטכנולוגיה.
במאמריו קרא רידא לרפורמות באסלאם תוך חזרה לרעיונותיהם של הח'ליפים הראשונים וכן העלה את רעיון המדינה המוסלמית.
רשיד רידא העלה באל-מנאר את רעיונותיו של אבן תיימיה בן המאה ה-13, כפי שרידא פירש אותם, כלומר דגש על חזרה לאמונתם של הסלף (בני שלוש הדורות הראשונים לאסלאם), מכאן התנגדות עזה לחידושים של הצופים.
תפוצתו של כתב העת הייתה ברוב השנים 1000–1500 גיליונות אולם השפעתו על הוגי הדעות של המודרניזם באסלאם ועל אנשי הוהאביה ואנשי הסלפיה הייתה גבוהה יותר מאשר מספר הגיליונות שנמכרו.
אל-מַסְדַר היה אתר חדשות ישראלי בשפה הערבית עבור קהל הקוראים הערבי הן בישראל והן ברחבי העולם הערבי.
האתר הוקם ב-2013 במסגרת הארגון האמריקני The Israel Project על ידי העיתונאית הישראלית שמרית מאיר.
מערכת האתר ישבה בתל אביב וכללה יהודים וערבים ישראלים.
קדמה לאתר מערכת חדשות קטנה יותר שהפעילה משנת 2011 דף פייסבוק בערבית בשם "ישראל ללא צנזורה" (إسرائيل بدون رقابة) שזכה להצלחה וליותר מ-1.3 מיליון לייקים.
מטרתו של האתר הייתה להגיש לקורא הערבי מידע וחדשות על ישראל ללא תיווך של אתרי חדשות ערביים, אם כי הוא עסק גם בתחומים שאינם קשורים לישראל.
האתר גם דיווח על תכנים ונושאים שלא זכו להתייחסות רבה בתקשורת הערבית כגון התייחסות לנושאים הקשורים לקהילת הלהט"ב.
בסוף אפריל 2019 הודיעה מאיר כי האתר נסגר, ופעילותו תועבר לגופים אחרים.
לדבריה, הסיבה לסגירת האתר איננה כלכלית.
אל-מידיה הוא כפר פלסטיני באזור מודיעין, המשתייך לנפת רמאללה ואל-בירה של הרשות הפלסטינית, וממוקם כ-2 ק"מ מצפון מערב לעיר מודיעין-מכבים-רעות.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2016 מנתה אוכלוסיית הכפר למעלה מ-1,665 תושבים.
הכפר מזוהה כמיקומה של מודיעין הקדומה.
לפי עדויות ארכאולוגיות הכפר היה מיושב ברציפות החל מתקופת הברזל בארץ ישראל.
בכפר וסביבתו נמצאים עשרות אתרים ארכאולוגיים.
העיקרי שבהם הוא תל א-ראס הממוקם בראש הגבעה עליה ממוקם הכפר.
באזור מקובל לזהות את מודיעין הקדומה.
באתר התגלו שרידי מבנים ובורות מים וכן חרסים ומטבעות מהתקופות ההלניסטיות והרומית.
בנוסף, התגלתה באתר מערכת מסתור אופיינית ובתוכה נמצאו חמישה מטבעות, שניים מהם מטבעות בר כוכבא.
ממצאים אלו מעידים על כך שבתקופה הרומית הקדומה התקיים במקום ישוב יהודי.
ברכס שממערב לכפר, ממוקמת שלוש חורבות נוספות: "קובור אל-יהוד", "ח'רבת אל-חמאם" ו"ח'רבת אל-ע'רבאווי" (או שייח ערבאווי שבעברית קיבלה את השם חורבת הגרדי).
שלושת האתרים היו מכלול של עיר אחת שנקרא "ח'רבת אל-מידיה".
זיהוי של הכפר עם מודיעים הקדומה, מסתמך על מספר מקורות: במפת מידבא מופיע כפר בשם מודיעים ליד לוד.
אשתורי הפרחי בספרו כפתור ופרח מהמאה ה-14 מזכיר את הכפר.
גם חוקר ארץ ישראל זאב וילנאי זיהה את אל-מידיה עם מודיעים.
ברשומות המס העות'מאני משנת 1596, מופיע הכפר בנַאחִיָה של רמלה (נפת רמלה).
בכפר היו 25 בתי אב ששילמו מס על גידולי חיטה, שעורה, זיתים, גפנים, ועצי פרי.
בשנת 1866 פרסם הנזיר הפרנציסקני עמנואל פורנר ידיעה קצרה בעיתון הצרפתי לה מונד שבה הוא מזהה את מודיעים עם הכפר אל-מידיה.
לאור מאמר זה ביקר בשנת 1870, חוקר ארץ ישראל הצרפתי ויקטור גרן בכפר.
גרן חיפש את קברי המכבים המתאימים לתיאורו של ההיסטוריון היהודי מהמאה הראשונה, יוספוס פלביוס, שכתב כי שבעה קברים בצורת פירמידה הוקמו באותו מקום.
גרן בדק מספר אתרים ומצא ליד חורבת שייח ערבאווי בנין גדול עם עמודים ופסיפס.
גודל המבנה היה 26×7 מטר.
ב-27 ביוני 1870, ערך חפירה חלקית באתר שכונה בפי אנשי הכפר אל-קלעה (המצודה).
גרן חשף חדר קבורה אשר לדעתו קורה בבנייה דמוית פירמידה כמתואר בספר מקבים א ואצל פלביוס.
הוא הסיק כי המבנה הכיל שבעה קברים כמניין האחים המכבים והוריהם.
בעקבות התגלית פנה לאדריכל צרפתי בשם מוס שעבד בירושלים.
מוס, הגיע לאתר ואחר כך הכין דו"ח בו כתב:.
חוקר צרפתי נוסף, שארל קלרמון-גנו, שביקר במקום ב-1874 וגם סבר שזהו המבנה המסומן במפת מידבא.
וכן על פי תיאורו של אוסביוס מקיסריה שהיה מראשוני חוקרי ארץ ישראל במאה הרביעית לספירה.
גנו ערך במקום את חפירה המקיפה.
הוא חשף מבנה מלבני מרשים, עשוי אבני גזית נאות, ופסיפסים צבעוניים.
אחד הפסיפסים נשא דגם צלב לטיני ולהערכתו נוצר במאה החמישית, בתקופה הביזנטית.
מכאן הסיק לבסוף שהאתר אינו קבר המכבים.
בתגובה טען גרן שאין כל הוכחה שהמבנה עצמו אינו קדום יותר והצלב נוסף בשלב מאוחר יותר.
בשנות ב-2000 ערכה רשות העתיקות חפירות נוספות באתר בו חפרו גרן וגנו שחיזקו את אפשרות הזיהוי של המקום עם אחוזת הקבר של המכבים או לפחות עם ציון הקבר שלהם בתקופה הביזנטית.
בתקופה זו התפתחה המסורת הציונית של ביקור באל-מידיה וסביבתה, בעקבות מורשת החשמונאים (או המכבים).
זאב וילנאי היה מדריך טיולים למקום, וחיים בוגר (בוגרשוב) החל במסורת של ביקור בקברי המכבים בחנוכה כבר בתחילת המאה ה-20. ב-1927 נעשה ניסיון של הקרן הקיימת לקנות אדמות באזור הכפר.
בחנוכה 1944, החלה תנועת המכבי הצעיר במסורת של מרוץ לפיד המתחיל באזור אל-מידיה.
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט, באל-מידיה הייתה אוכלוסייה של 245 נפש, כולם מוסלמים.
במפקד 1931 היו בכפר 59 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 286 תושבים, כולם מוסלמים.
בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 320 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל של הכפר היה 7,020 דונם.
אשר מתוכם הוקצו 688 לחקלאות שלחין, ו-2,304 לגידולי דגנים.
לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, היישוב נכלל בשטח המדינה הערבית.
למרות זאת נכבש במהלך מבצע דני ביולי 1948, ותושביו גורשו, רובם ברחו לכפרים שממזרח לכפר בלב השומרון.
ב-20 ביוני 1948, דיווח העיתון מעריב: "מודיעין, ערש המכבים - בידינו", בהתייחסו לאל-מידיה.
בזמן ההפוגה השנייה נקבע קו החזית בגבול השטח הבנוי של הכפר.
עם זאת נמשכו חילופי האש בין צה"ל ללגיון הערבי לאורך קו החזית באזור הכפר.
ב-24 בספטמבר 1948 חיילי הלגיון הירדני וכפריים מהסביבה הפרו את ההפוגה וכבשו את משלט 219 הסמוך לכפר.
חיילי חטיבת קרייתי, מגדוד 44 ו-42, שנשלחו לכבוש מחדש את המשלט סבלו מאבדות כבדות, 23 מהחיילים נהרגו וגופותיהם חוללו.
שניים מהם נלקחו לכפר אל מידיה והם חללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע.
לאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות ב-1949, עבר הכפר לשליטת לירדן, ותושביו יכלו לחזור אליו.
בהסכמי שביתת הנשק הקו הירוק באזור הכפר נקבע על פי קו החזית בזמן ההפוגה השנייה.
בנוסף הוגדרה רצועת שטח מפורז ברוחב של כקילומטר עד 3 קילומטרים סביב לטרון סמוך לכפר, אך למעשה היה זה שטח הפקר שלא היה בריבונות ישראלית או ירדנית.
מיקום הכפר הוא על הקצה הצפוני מערבי של השטח המפורז.
כתוצאה מכך הכפר איבד את רוב האדמות החקלאיות שלו, שהיו בשטח המפורז.
באותן שנים סבל הכפר באופן קבוע מירי מכיוון ישראל, בעיקר נגד תושבים שביקשו לעבד את אדמתם בשטח המפורז.
בשנת 1961, האוכלוסייה של אל-מידיה הייתה 570 נפש, על פי מפקד האוכלוסין הירדני.
על פי הבמאי רם לוי צולם בכפר הסרט חרבת חזעה אותו ביים, אשר מבוסס על ספרו של ס.
ביוני 1986, הטיל צה"ל עוצר על הכפר, במהלך מבצע לעקירת מטע זיתים בו 800 עצים, שנטעו תושבי הכפר על אדמות שהיו קודם בשטח המפורז.
לטענת צה"ל עברו אדמות אלו לרשותו כאדמות מדינה.
בשנת 1981 הוקמה ההתנחלות חשמונאים כקילומטר מדרום מזרח לכפר, שלצורך הקמתה הופקעו 186 דונם מאדמות הכפר.
ב-1983 ניסו מתנחלי חשמונאים להתיישב על גבעה סמוכה לכפר, תושבי הכפר התלוננו שהאדמות במקום הם בבעלותם ובית המשפט הוציא להם צו פינוי.
ב-1989 שוב התנחלו במקום, הביאו 11 קרוונים והקימו ישיבה בשם "מרכז חינוכי בני בינה".
בעקבות הסכם אוסלו ב', 7.4% מאדמות הכפר נמצאות בשטח B, ו-92.6% הנותרים נמצאים בשטח C.
בשנת 2004 החלה מדינת ישראל בהקמת גדר ההפרדה באזור הכפר, שלצורך הקמתה הופקעו כ-500 דונם מאדמות הכפר בהם מעטי זיתים.
תושבי הכפר עתרו לבג"ץ נגד ההפקעה אך עתירתם נדחתה.
אל-מידיה הוא אחד מתשעה כפרים באזור הנמצאים בתוך מובלעת, המוקפת מכל עבריה בגדר ההפרדה.
אל-מידיה עצמה מוקפת בגדר משלושה צדדים, מאחר שתוואי הגדר הוסט כדי לכלול את ההתנחלויות הסמוכות בתוך שטח ישראל.
אל-מניה הוא כפר פלסטיני בהרי יהודה הממוקם 8.6 ק"מ מדרום-מזרח לבית לחם ומדרום לתוקוע, ומשתייך לנפת בית לחם של הרשות הפלסטינית.
תחום שיפוטו כולל גם את הכפר הסמוך ואדי מוחמד.
אוכלוסיית הכפר מנתה 1,012 תושבים במפקד 2007, שנערך על ידי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה.
הכפר הוקם על ידי יוצאי העיר סיעיר הסמוכה לחברון.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן עבר במקום ב-1863, ותיאר אותו כמקום בעל חורבות בעלות חשיבות מועטת.
בסקר ארץ-ישראל המערבית של "הקרן לחקר ארץ-ישראל" אשר נערך ב-1883, תואר המקום כבעל "יסודות וקירות הרוסים, עם מערה אחת או שתיים, מיושבות".
לאחר מלחמת העצמאות נותר הכפר תחת שלטון ירדן, ומאז מלחמת ששת הימים הוא נמצא בשליטה ישראלית.
בעקבות הסכמי אוסלו עבר ניהול הכפר לידי הרשות הפלסטינית, אולם רוב אדמות הכפר, כולל חלק ניכר משטחו הבנוי, נמצאות בשטח C, אשר בשליטה ישראלית מלאה.
ב-1996 הקימה הרשות הפלסטינית מועצה כפרית של שבעה חברים לניהול אל-מניה.
חברי המועצה ממונים על ידי הרשות הפלסטינית.
המשפחות העיקריות בכפר כוללות את אל-ג'בארין, אל-פרוח, אל-קוואזבה, אל-טרווה ואש-שללדה.
בכפר בנוי מסגד אחד, הנקרא "המסגד הפלסטיני".
אלמנצור באללה אלפאטמי היה הח'ליפה השלישי של השושלת הפאטמית.
אלמנצור באללה אלפאטמי, נולד בשנת 913 ברקאדה שליד קירואן, ובשנת 946 כבר ירש את השלטון מאביו, אבו אל-קאסם אלקאים.
הוא גדל בצפון אפריקה, בסביבה של מהפכות ומלחמות.
הממלכה הפאטמית מצאה את עצמה במשבר עמוק בעקבות המרד של אבו יזיד, מרד שהתרחש בין השנים 943-947. עם זאת, כאשר אחדותם של המורדים החלה להיסדק, הצליח אבו טאהר לדכא את המרד.
לאחר שהוא הביס את המורדים, ניכס לעצמו אבו טאהר את התואר "אלמנצור", והתיישב באלמנצוריה שהייתה גם היא סמוכה לקירואן.
אלמנצור העסיק את עצמו בארגון מחדש של האימפריה הפאטמית במשך כל ימי חייו, עד לתום שלטונו.
הוא חידש את המאבק נגד בית אומיה, כבש מחדש את סיציליה, ומשם הפלישה לאיטליה גם היא התחדשה.
אלמנצור נפטר לאחר מחלה קשה, ב-19 במרץ 953, ובכך העביר את השלטון לבנו, אבו תמים מעד אל-מועיז.
אל-מִניא היא עיר במצרים התיכונה ובירת המחוז הקרוי על שמה.
העיר ממוקמת על גדתו המערבית של הנילוס, כ-220 ק"מ דרום-מערבית לבירה קהיר.
לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2023 אוכלוסיית העיר מנתה 298,021 בני אדם.
ההתיישבות באזור החלה עוד ב ובהמשך צורפה למצרים העתיקה.
במאות השנים שלאחר מכן התבססה אל-מניא כמרכז מסחרי חשוב ובשלב מסוים נקראה על שמו של ח'ופו ששלט ב.
שגשוגה של העיר נמשך גם עוד מאות שנים, והיא נחשבה לעיר עשירה מאוד ובתקופה זו היא התנהלה באופן אוטונומי.
אוטונומיה זו נחלשה עם תחילת האלף ה-2 לפנה"ס.
באל-מניא נמצאו עדויות למקדשים לאל תחות.
הקיסר הרומי אדריאנוס בנה בעיר מבנה לזכרו של מאהבו היווני אנטינואוס.
אל-מניא הייתה אף מרכז אדמיניסטרטיבי גם בתקופה ההלניסטית והביזנטית.
העיר התפתחה מאוד בתקופת בית עבאס.
בשנת 1326 ביקר בעיר החוקר הידוע אבן בטוטה.
השליטים מוחמד עלי ואסמאעיל פאשא ראו בעיר כחשובה מאוד מבחינה כלכלית וחקלאית ולכן פיתחו אותה.
בשנת 1870 פאשא בנה באל-מניא ארמון ובשנת 1873 נבנתה תעלת מים שסיפקה מים לחקלאות המקומית.
פיתוח הכלכלה והחקלאות המקומיות גרמו גם לצמיחה דמוגרפית.
בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית עלה הביקוש לכותנה המקומית, וכתוצאה מכך התפתחה מאוד הכלכלה המקומית.
בתחילת המאה ה-20 נבנתה באל-מניא מערכת רכבות.
בתקופה זו הקימה הממלכה המאוחדת קונסוליה ובשנת 1907 נפתח סניף של בנק עותומן.
בשנת 1927 נפתח בית משפט, בשנת 1931 נפתחה תחנת כיבוי אש ובשנת 1937 נחנכה עירייה חדשה.
לאחר מהפכת הקצינים החופשיים ב-1952, מלחמת סיני ב-1956 והלאמת תעשיות רבות ב-1957, עזבו תושבים ארמנים ויוונים רבים את אל-מניא.
הגירה שלילית זו הביאה להידרדרות במצב העיר.
גורם נוסף להידרדרות היה הצפיפות בתוך העיר ותשתיות לקויות.
לשם פתרון משברי הדיור, נבנה בשנות ה-60 דיור ציבורי.
ב-26 במאי 2017 התרחש באל-מניא פיגוע ירי, כאשר חמושים מארגון המדינה האסלאמית פתחו באש לעבר נוצרים קופטים שנסעו באוטובוס.
בפיגוע נרצחו 29 אנשים, מרביתם ילדים.
כ-25 בני אדם נוספים נפצעו.
מבין התושבים הידועים בעיר ניתן למנות את טה חוסיין והודא שעראווי.
המגזר הדומיננטי הוא המגזר הציבורי.
המוצרים הנפוצים שמיוצרים על ידי הייצור התעשייתי בעיר הם מלט, מוצרי מזון, רהיטים, מתכת, נגרות, כימיקלים, כרייה, דשנים ותעשיות חקלאיות.
למרות עברה ההיסטורי של העיר, התיירות המקומית אינה מפותחת.
אל-מִניא הוא אחד מ-27 מחוזות מצרים הממוקם במצרים העליונה (מרכז המדינה), על גדת הנילוס.
שטח המחוז הוא כ-32 אלף קמ"ר, והוא החמישי בגודלו ומהווה 3.2% משטח מצרים.
היום הלאומי של המחוז הוא ה-18 במרץ.
מיניה נחשב לאזור חקלאי ותעשייתי חשוב.
בין הגידולים החקלאיים העיקריים שמיוצרים במחוז הם: קני סוכר, כותנה, שעועית, פולי סויה, שום, בצל, ירקות מסוגים שונים, עגבניות, תפוחי אדמה, אבטיחים וענבים.
ייצורי התעשיות המקומיות כוללים עיבוד מזון, אריגה של כותנה, בשמים, שמנים ושומנים, ייצור מלט, חציבה (בעיקר אבן גיר) ויצירת לבנים.
באל-מיניה ישנו האתר הארכאולוגי קבר בני חסן.
אישים ידועים שהתגוררו בשטח המחוז לאורך ההיסטוריה הם הודא שעראווי, אחנתון (אשר התבודד באזור עם אשתו נפרטיטי), ח'ופו, עבד אל-חכים עאמר, אחמד חסן וטה חוסיין.
למעלה מ-50% מתושבי המחוז הם נוצרים קופטים, הריכוז הגבוה ביותר במצרים.
האוכלוסייה כפרית מאוד, ורק 18.9% מהתושבים גרים בערים.
בתחילת 2019 ארכאולוגים במצרים גילו קבר שמכיל 50 מומיות מהתקופה של בית תלמי במחוז אל-מניא.
אל-מנופיה הוא אחד מ-27 מחוזות מצרים הממוקם בצפון מצרים, על גדות הנילוס, מדרום למחוז אל-ע'רביה ומצפון לקהיר.
בירת המחוז היא שיבין אל קום.
האוכלוסייה באל-מנופיה היא כפרית מאוד, כאשר רק כ-20.6% מתושבי המחוז מתגוררים בערים.
מבחינה מנהלית המחוז מחולק ל-8 נפות.
בנפה הגדולה ביותר "אשמון" מתגוררים כ-800 אלף תושבים ומרכזה בעיר אשמון.
אל-מנופיה ידוע בייצור גידולים חקלאיים כמו כותנה, תירס וחיטה, כמו כן גידולי ירקות כגון תפוחי אדמה ושעועית ירוקה אשר חלק גדול מגידולים אלו מיוצא.
שניים מנשיאי מצרים נולדו בשטח המחוז- אנואר סאדאת וחוסני מובארכ.
אל-מסיח א-דג'אל הוא דמות מרושעת באסכטולוגיה האסלאמית.
משמעות השם היא "משיח שקר".
על פי התאולוגיה האסלאמית, משיח השקר יופיע באחרית הימים, ויטען שהוא המשיח, דבר אשר יבשר על בואו הקרב של קץ העולם.
הוא מקביל לאנטיכריסט באסכטולוגיה הנוצרית, ולארמילוס באסכטולוגיה היהודית.
מצבו של העולם עת הגעתו של משיח השקר
התאולוגים המוסלמים מתארים את מצב העולם עת הגעתו של משיח השקר כדלקמן:
עוד ועוד אנשים יפסיקו להתפלל.
אנשים ימכרו את אמונתם עבור שכר חומרי.
לא תהיה עוד בושה בין בני האדם.
אנשים רבים יעבדו את השטן.
על פי התאולוגיה האסלאמית, ישנם כמה וכמה סימנים המעידים על כך שמשיח השקר עומד להגיע.
בין הסימנים הללו ניתן למצוא את:
עצי הדקל של בית שאן יפסיקו לתת פרי
עבודת השטן תהפוך לדבר נפוץ
שחרור קונסטנטינופול על ידי הח'לאפה האסלאמית
אבו אמיר מוחמד איבן עבדאללה איבן אבי אמיר אל-מעאפרי , המוכר גם בכינויו אל-מנסור , ולעיתים קרובות מתורגם בלטינית אלמנזור (Almanzor) (נולד בסביבות 938 - 8 באוגוסט 1002) היה מנהיג צבאי ומדינאי ערבי מוסלמי אנדלוסי.
כקנצלר הח'ליפות האומיית של קורדובה וחאג'יב (המשרת) של הח'ליף החלש הישאם השני , אלמנזור היה השליט דה פקטו של איבריה האסלאמית.
נולד באלקריה בפאתי טורוקס למשפחה ממוצא ערבי-תימני עם כמה אבות משפטיים, אבן אבי אמיר עזב לקורדובה עוד בצעירותו כדי לעבור הכשרה כפק'ה .
לאחר מספר התחלות צנועות, הוא הצטרף להנהלת בית המשפט ועד מהרה זכה באמונה של סובח , אם ילדיו של הח'ליף אל-חקאם השני .
הודות לחסותה וליעילות שלו, תפקידו הורחב במהירות.
בתקופת הח'ליפות של אל-חקאם השני, הוא מילא מספר תפקידים אדמיניסטרטיביים חשובים, ביניהם מנהל המטבעה (967), מטפל בענייני סובח וילדיה, מנהל ירושות בעלות אופי צבאי ומפקד צבאו של הגנרל גאליב איבן עבד אל-רחמן (973).
עלייתו לשלטון הוסברה בכך שלא ידע שובע לדומיננטיות, אך ההיסטוריון אדוארדו מנסנו מורנו מזהיר כי "יש להבין זאת במסגרת המאבקים הפנימיים המורכבים שהתפתחו בתוך הממשל האומיי." הוא היה איש דת עמוק, קיבל את תמיכתם הפרגמטית של הרשויות המוסלמיות בשליטתו בכוח הפוליטי, אם כי לא בלי מתחים תקופתיים ביניהן.
בסיס כוחו היה הגנתו על הג'יהאד עליו הכריז בשם הח'ליף.
תדמיתו כמגן האסלאם שימשה להצדקת נטילת הסמכות השלטונית שלו.
לאחר שקיבל מונופול על הדומיננטיות הפוליטית בח'ליפות, הוא ביצע רפורמות עמוקות הן בפוליטיקת החוץ והן בפוליטיקה הפנימית.
הוא ערך מסעות מנצחים רבים הן במגרב והן באיבריה.
בחצי האי, פלישותיו נגד הממלכות הנוצריות עצרו זמנית את התקדמותן דרומה.
אל-מלכ אל-עאדל או אל-עאדל הראשון היה הסולטאן הרביעי של מצרים וסוריה, ואחיו של סלאח א-דין, מייסד סולטנות מצרים והשושלת האיובית.
הצלבנים הכירו אותו בשם ספדין (נגזר מהלקב שלו "סיף א-דין", שפירושו "חרב האמונה"), שם שבו הוא עדיין מוכר בעולם המערבי.
אל-עאדל היה מנהל ומארגן מוכשר ויעיל, שסיפק תמיכה צבאית ואזרחית חיונית למסעות הגדולים של סלאח א-דין.
הוא גם היה גנרל ואסטרטג מוכשר בפני עצמו, ומילא תפקיד מרכזי בהפיכת הח'ליפות הפאטימית המדורדרת בקהיר לסולטנות האיובית של מצרים.
אל-עאדל היה בנו של נג'ם א-דין איוב, ממשפחת האיובים הכורדית, ואחיו הצעיר של סלאח א-דין.
הוא נולד ביוני 1145, ככל הנראה בדמשק.
הוא זכה לראשונה להכרה כקצין בצבאו של נור א-דין במהלך מסעו השלישי והאחרון של דודו שירכוה במצרים.
לאחר מותו של נור א-דין ב-1174, שלט אל-עאדל במצרים בשם אחיו סלאח א-דין וגייס את משאביה העצומים של המדינה לתמיכה במסעותיו של אחיו בסוריה ובמלחמתו נגד הצלבנים.
הוא שימש כמושל חלב, אך חזר לנהל את מצרים במהלך מסע הצלב השלישי.
כמושל המחוזות הצפוניים של סלאח א-דין, הוא דיכא את מרדו של עז א-דין ממוסול לאחר מותו של סלאח א-דין.
במותו של סלאח א-דין הוא כיהן כמושל דמשק.
בשנת 1190 הציע המלך ריצ'רד הראשון מאנגליה לאל-עאדל נישואים עם אחותו הצעירה ג'ואן מאנגליה, ולאחר מכן עם אחייניתו אלינור מבריטני, אך שתי ההצעות לא צלחו, שכן אל-עאדל לא גילה עניין בנצרות.
מאבק על הירושה של סלאח א-דין
השאלה המרכזית במשפחת האיובים השלטת לאחר מותו של סלאח א-דין הייתה האם השלטון יישאר בידי בניו של סלאח א-דין עצמו, יתחלק בין ענפיה השונים של המשפחה, או יתרכז בידיו של אל-עאדל.
סלאח א-דין חייב את כל האמירים להישבע אמונים לבנו אל-אפדל עלי, אך לאחר מותו סירבו כמה מבניו האחרים לקבל את עליונותו של אל-אפדל.
במחלוקות שבאו לאחר מכן, אל-עאדל מצא את עצמו לעיתים קרובות כמתווך הוגן בין אל-אפדל עלי לאחיו אל-עזיז עותמאן, בניסיון לשמור על השלום.
עם זאת, לבסוף הגיע אל-עאדל למסקנה שאל-אפדל עלי אינו כשיר לשלוט, ותמך באל-עזיז עותמאן להפוך לסולטאן במקומו, תוך שהוא מאלץ את אחיו לגלות.
מותו של אל-עזיז עותמאן ב-1198 לאחר תאונת רכיבה פתח מחדש את מאבקי הירושה הדינסטיים.
אל-אפדל עלי הוזמן חזרה למצרים לשמש כעוצר ליורשו של אל-עזיז עותמאן, אל-מנצור מוחמד בן ה-12. מבסיס כוח זה הוא חבר לאחיו א-זהיר ע'אזי כדי לנסות לסלק את אל-עאדל מדמשק, אותה צרו.
אל-עאדל שיחק במיומנות בין אחייניו, תמרן את נאמנויותיהם של בעלי בריתם, ובסיוע בנו אל-כאמל, שהגיע לדמשק עם תגבורות, הביא לסיום המצור בדצמבר 1199. אל-אפדל נסוג למצרים, אך דודו רדף אחריו והביס את צבאו בבילביס.
לאחר שברח לקהיר, ביקש אל-אפדל שלום בתנאים כלשהם; הוא נושל ממצרים והובטחו לו הערים סמוסטה ומיאפרקין.
ב-17 בפברואר 1200 הכריז אל-עאדל על עצמו כסולטאן.
אל-אפדל ניסה שוב להתנגד, אך לבסוף איבד את רצונו להמשיך להילחם.
אל-עאדל אישר את שלטונו של אל-אפדל על סמוסטה, סרוג' וערים נוספות, וא-זהיר הכיר בסמכותו של דודו באביב 1202. כך הצליח אל-עאדל לבסס את סמכותו על כל השטחים האיוביים.
לאחר ניצחונו, שלט אל-עאדל בחוכמה וביעילות במצרים ובסוריה במשך כמעט שני עשורים, תוך קידום סחר ויחסים טובים עם המדינות הצלבניות.
עם זאת, במהלך חלק ניכר ממלכותו, השליט האפקטיבי של מצרים היה בנו אל-מלכ אל-כאמל.
שלטונו של אל-עאדל התאפיין יותר בקונסולידציה מאשר בהתפשטות.
כשהגיע לשלטון, הוא היה כבר בשנות החמישים המאוחרות לחייו, ולאחר כמעט שני עשורים של מלחמות כמעט רצופות.
דאגתו הראשונה הייתה לשקם את האוצר, שהתרוקן כמעט לחלוטין בשל בניית האימפריה של אחיו, המלחמות עם הצלבנים והמאבקים בתוך השושלת האיובית עצמה.
אל-עאדל הכניס רפורמות במטבע ובמערכת המיסוי.
יעילות צעדיו ניכרת בהתאוששות המהירה יחסית של מצרים מרעידת אדמה ב-1200 ומשיטפונות נמוכים של הנילוס בין 1199 ל-1202, שהובילו לבצורת ורעב.
באמצעות צעדים שונים, כולל שליחת חייליו לעבוד בשדות, הבטיח אל-עאדל יציבות חברתית ופוליטית והתאוששות כלכלית.
מניעת מסע צלב חדש הייתה דאגתו השנייה העיקרית, ולשם כך עודד סחר עם סוחרים אירופאים, מתוך חישוב שאם לערי הסחר בים התיכון יהיה אינטרס בסחר שליו, הן יהיו פחות נוטות לתמוך במסע צלב חדש.
הוא לא הצליח לחלוטין בכך, והיו פשיטות ימיות פרנקיות על רוזטה ב-1204 ועל דמיאט ב-1211.
דאגתו השלישית הייתה לשמור על הגמוניה בתחומי האיובים ללא שימוש בכוח.
הוא הוכיח את עצמו כדיפלומט מיומן והצליח להימנע מעימותים לאחר 1201. חשיבות מיוחדת הייתה לנישואי בתו דיפה ח'אתון לבנו של סלאח א-דין, א-זהיר ע'אזי מחלב, ב-1212, שסימנו את סיום היריבות בין שני ענפי המשפחה.
אל-עאדל גם יזם תוכנית נרחבת של ביצורים מחדש ברחבי תחומיו, והמצודה העצומה של דמשק הייתה אחת מהישגיו הבולטים בתחום זה.
אחד היעדים העיקריים של מדיניות החוץ של אל-עאדל היה למנוע עוררות של מסע צלב חדש.
עם זאת, בספטמבר 1217 נחת צבא צלבני חדש בעכו.
אל-עאדל לא היה מוכן כלל להתקפה זו, ולמרות גילו המבוגר (72) הוא מיהר להוביל את כוחותיו לפלשתינה כדי להתעמת עמם.
המערכות בפלשתינה לא הביאו לו הצלחה משמעותית, ובאוגוסט 1218 קיבל את הידיעה המזעזעת שכוח צלבני שני נחת במצרים ותקף את דמיאט.
הוא חלה ומת במהלך המערכה (אוגוסט 1218), ובנו אל-מלכ אל-כאמל ירש אותו.
שלטונו של אל-עאדל היה מכריע בקביעת צורתה של הממלכה האיובית לשנים רבות לאחר מכן.
לאחר מותו, הירושה במצרים והתואר הנחשק של סולטאן נותרו בקו הגברי הבכור של צאצאיו.
צאצאיו שלטו גם במבצר הגבול החשוב מיאפרקין בצפון-מזרח הממלכה האיובית.
במקומות אחרים, צאצאיו של סלאח א-דין שמרו על חלב, ומשפחתו של אחיו האחר של אל-עאדל, נור א-דין שהאנשה, החזיקה בבעלבכ וחמה.
חומס נשלטה על ידי צאצאיו של דודו של אל-עאדל, שירכוה.
דמשק הפכה למוקד היריבות העיקרי בין ענפי המשפחה השונים, ועברה ידיים מספר פעמים עד לסיום השלטון האיובי.
אל-מנשיה הוא כפר בנפת ג'נין שבצפון השומרון.
הממוקם כ-5 ק"מ מדרום-מערב לעיר ג'נין, בין בורקין לכופיראת, ומצפון לעמק דותן.
על פי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה הפלסטינית, אוכלוסיית הכפר מנתה 156 תושבים באמצע שנת 2006.
אל-מתכות הן יסודות כימיים חסרי תכונות מתכתיות.
קבוצת האל-מתכות היא קבוצה אחת מתוך שלוש המחלקות בטבלה המחזורית, יחד עם מתכות ומתכות למחצה.
המחלקה כוללת בתוכה בין היתר את ההלוגנים (מלבד האסטטין) ואת הגזים האצילים.
רוב האל-מתכות נמצאות בצד הימני העליון של הטבלה המחזורית.
יוצא דופן הוא המימן, שמופיע בצד השמאלי העליון יחד עם המתכות האלקליות, אבל הוא מתנהג ברוב המקרים כאל-מתכת.
שלא כמו מתכות, שמוליכות חשמל, רוב האל-מתכות הן מבודדות או מבודדות למחצה.
אל-מתכות יכולות ליצור סריג יוני עם מתכות, או לחלופין קשר קוולנטי עם אל-מתכות ומתכות אחרות.
תחמוצת של אל-מתכת יוצרת חומצה.
ישנן 19 אל-מתכות ידועות; חלקן חד-אטומיות (הגזים האצילים); חלקן דו-אטומיות (מימן, חנקן, חמצן, פלואור, כלור, ברום ויוד), והשאר הן רב-אטומיות.
אל-מקריזי (שמו המלא בערבית: تقي الدين أحمد بن علي بن عبد القادر بن محمد المقريزي תקי א-דין אחמד בן עלי בן עבד אל-קאדר בן מוחמד אל-מקריזי; 1364–1442), היה היסטוריון מצרי סוני בתקופה הממלוכית.
הוא נודע בעניין הרב שגילה בשושלת הפאטמית האיסמאעילית ותפקידה בהיסטוריה של מצרים ונחשב להיסטוריון פופולרי מאוד בקרב החוקרים, בעיקר בשל התרגומים המוקדמים שלו לשפות מערביות, למרות בעיות האמינות הקשות בכתביו.
אל-מקריזי נולד בקהיר ובילה את מרבית חייו במצרים.
הוא חונך על פי הילכות האסכולה החניפית אך מאוחר יותר נטה לאסכולה השאפעית.
אל-מקריזי התוודה לפני בני זמנו כי הוא מאמין בהיותו נצר לשושלת הפאטמית דרך בנו של הח'ליף אבו תמים מעד אל-מועיז לדין אללה.
אחד הדיווחים מהתקופה מספר על אל-מקריזי הנכנס בלווית אביו למסגד אל-חאכם באמר אללה בקהיר (שנבנה על ידי ח'ליפים פאטמים בסוף המילניום הראשון), שפונה אליו בדברים: "בני, אתה נכנס למסגד אבותיך".
באותה הזדמנות מורה לו אביו להסתיר זאת מאלו שאין הוא סומך עליהם.
על פי החוקר פול ווקר (Paul E.
Walker) קשה להגיע למסקנה שאל-מקריזי גילה עניין גדול יותר מבעתיקותה גרידא של השושלת הפאטמית, שכן חיבוריו נגעו יותר במשמעות השושלת ובירתה קהיר להווה, כלומר למצרים הממלוכית ולתפקידה באסלאם.
ב־1385 אל-מקריזי עלה לרגל למכה.
במשך זמן מה הוא נשא בתפקיד מזכיר במנגנון השלטוני וב־1399 הוא מונה למשגיח השווקים של קהיר וצפון מצרים.
הוא ויתר במהרה על התפקיד ונעשה למטיף במסגד ומרצה למסורת.
ב־1408 עבר לדמשק שם שירת בתפקיד שלטוני נוסף וכמרצה.
מאוחר יותר פרש לחייו הפרטיים בקהיר.
אל-מקריזי עלה לרגל פעם נוספת עם משפחתו ב־1430 והמשיך במסעותיו כחמש שנים.
הוא גילה יכולת גבוהה בלימודיו, יכולת אבחנה מדויקת ושיפוט טוב, אך ספריו עוסקים רבות בהאדרה וממעיטים בציון מקורות.
רוב חיבוריו של אל-מקריזי עוסקים במצרים, על הטופוגרפיה, שליטיה, כלכלתה וקשריה עם מדינות שכנות.
חיבורים נוספים עוסקים באמונה האיסלמית ובסוגיות מהאסלאם הקדום, סיפורי חג' וייחוסם של שבטי ערב.
חיבורו המפורסם ביותר הוא 'אלמואעט' ואלאעתבאר בד'כר אלח'טט ואלאאת'אר ("הלקחים והמופת על אודות הרבעים ושרידי הקדם") המכונה בקיצור "אלח'טט".
החיבור עוסק במצרים האיסלמית וקורותיה וכולל פירוט רב על המבנים הציבוריים בקהיר ועל טקסיהם, חגיהם ומישרותיהם של השושלות ששלטו בקהיר.
אלסלוכ למערפת דול אלמלוכ ("ענק הפנינים להכרת שושלת השליטים") או בקיצור "אלסלוכ" הוא חיבור מלא ומפורט על תולדות הממלוכים.
החיבור סוקר את השנים 1436-1181 בפירוט רב ומלווה במסמכים מהתקופה.
אלסלוכ נודע למזרחנים אירופאים עוד במאה ה-19 בזכות תרגומו לצרפתית על ידי Étienne Marc Quatremère כ-
אל-מקריזי החל בכתיבתה של אנציקלופדיה מקיפה על שליטי מצרים מתחילת תקופת האסלאם.
גודלה המשוער של האנציקלופדיה המלאה הוא 80 כרכים אך רק שישה עשר מתוכם נכתבו.
במיתולוגיה ובסיפורי עם, אַל-מֵת הוא ישות שהייתה בעבר בחיים, והמשיכה להתקיים בעולם החיים גם לאחר מותה.