tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי רולס, מתדיינים המצויים במצב המקורי, מאחורי מסך הבערות, ופועלים בצורה רציונלית ואוטונומית, יחליטו לאמץ שני עקרונות מרכזיים - "עקרונות הצדק כהוגנות" (Justice As Fairness), המבטאים את הדרך שבה אמורה לפעול חברה ליברלית דמוקרטית סדורה היטב.
עקרון החירות (The Liberty Principle) - לכל אחד יש זכות דומה שאינה בת–ביטול, למכלול הולם לגמרי של חירויות יסוד שוות, מכלול העולה בקנה אחד עם מכלול חירויות דומה לכולם.
עקרון השוויון - אי–שוויונֹות כלכליים וחברתיים צריכים לספק שני תנאים: ראשית, עליהם להיות מוצמדים למשרות ולעמדות פתוחות לכול בתנאים של שוויון הזדמנויות הוגן (עקרון שוויון הזדמנויות); ושנית, עליהם להיות לטובתם המְַרּבית של אלה מבני החברה שמצבם הוא הגרוע ביותר.
כלומר יש לאפשר לאנשים ליהנות מעושרם הגדול יותר, כישרון, או מאמץ רק כל עוד הם מפצים את אלו שמזלם פחות טוב.
הביקורת על תיאורית "המצב המקורי"
נוזיק מבקר בחריפות את תאוריית המצב המקורי של רולס, לשם כך הוא מביא את הדוגמה הבאה:
קבוצת תלמידים נבחנה בנושא מסוים.
התלמידים כונסו יחד קודם שנמסרו להם תוצאות הבחינה, והם התבקשו לחלק ביניהם את הציונים.
הסכום הכולל של הנקודות שכל התלמידים קיבלו יחד בחלוקה זו צריך להיות שווה לסכום הכולל של הנקודות שניתנו על ידי המורה.
התלמידים התבקשו לא רק לחלק את הציונים של הבחינה הנוכחית אלא גם לקבוע עיקרון של חלוקת ציונים, שיהיה מתאים לכל הבחינות העתידיות.
ובכן, על איזה עיקרון של חלוקת ציונים יחליטו התלמידים?
לאחר שהתלמידים החליטו לחלק את הציונים ביניהם שווה בשווה, מפרסם המורה את הציונים האמיתיים שקיבל כל אחד מהם.
כעת ברור שהתלמידים לא יגיעו להסכמה להעדיף את ציוני המורה משום שהתלמידים החלשים יתנגדו לכך.
וכך ידחה עיקרון חלוקת הציונים לפי הערכת המורה ויתקבל עיקרון אחר של חלוקת ציונים.
נוזיק מבקש להראות באמצעות דוגמה זו את האבסורד של הניסיון להציג את בעיית הצדק כבעיה של חלוקת מאגר נתון של טובין על פי דפוס חלוקה כלשהו, שעליו יש להכריע במשא ומתן, בדומה למשא והמתן המתנהל במצב המקורי.
כיצד אפשר להתייחס לציונים, האמורים מטבעם לציין את ההישגים האישיים של הנבחנים, כאל מאגר בר–חלוקה בין כלל הנבחנים?
ובדומה לכך גם בחיים האמיתיים אנשים זוכים בטובין על סמך חריצותם, טיב עבודתם וכישרונם.
אך המשתתפים במצב המקורי, שנמצאים מאחורי מסך הבערות, אינם יכולים להכיר את ההיבטים האישיים של גורמים אלה ולכן הם אינם מתחשבים בהם.
מסקנתו של נוזיק מהדוגמה היא שעצם הרעיון שהחלטתם של בני האדם במצב המקורי תהיה מוצדקת הוא מוטעה ומופרך.
משום שהמשתתפים בו לא מכירים את הגורמים האמיתיים שבגללם אנשים זוכים בטובין.
בפרק 3 נוזיק דן בשאלות האם יש גבולות למה שאנחנו יכולים לעשות לבעלי חיים?
האם לבעלי חיים יש מעמד מוסרי של חפצים בלבד?
מה מקנה לנו את הזכות להשתמש בהם בכלל?
הפילוסוף ג'וש מילבורן טען כי תרומותיו של נוזיק בנושא זה זכו להתעלמות הן בספרות זכויות בעלי החיים והן בספרות הליברטריאנית.
כאשר הספר יצא לאור, הוא עורר הדים ברחבי העולם האקדמי, רוב המבקרים שיבחו אותו כהצגה אלגנטית ומשוכללת של עמדה ברורה מאוד, אך העמדה הליברטריאנית עצמה הותקפה מכל עבר.
מאמרים רבים נכתבו בעקבות פרסום הספר וכנסים שלמים התקיימו בנושא המדינה המינימלית.
הספר עצמו תורגם ל-11 שפות, זכה בפרס הספר הלאומי של ארצות הברית בקטגוריה פילוסופיה ודת ונבחר על ידי המוסף הספרותי של הטיימס לאחד ממאה הספרים המשפיעים ביותר מאז מלחמת העולם השנייה.
נוזיק עצמו סירב להגן על ספרו מפני הביקורות הרבות שקיבל, וציין שהוא לא רוצה לבלות את חייו בכתיבת וריאציות של הספר אנרכיה, מדינה ואוטופיה.
בראיון משנת 1978 לעיתון הניו יורק טיימס אמר נוזיק:
בהמשך חייו, נוזיק זנח במידה רבה את הפילוסופיה הפוליטית ועסק בנושאים אחרים כמו אפיסטמולוגיה, מטאפיזיקה ופילוסופיה של הנפש.
אם כי במהלך השנים הוא כתב מספר מאמרים בנושאים בעלי עניין ליברטריאני, כגון מתודולוגיה כלכלית אוסטרית, הסברים על היד הבלתי נראית והאתיקה של איין ראנד.
בשנת 1989, כתב בספרו הא-פוליטי "החיים הנבחנים" :
אמירה זו נשמעה כאילו נוזיק חוזר בו ממסקנותיו הליברטריאניות ועוררה הדים ברחבי העולם.
אך בראיון האחרון לפני מותו שנערך ביולי 2001, הוא הצהיר שהוא מעולם לא הפסיק להזדהות כליברטריאני, אם כי הוא כבר לא "ליברטריאני הַרְד-קוֹר כמו שהיה קודם".
הפילוסוף הליברל-השמאלני תומאס נייגל עורר הדים רבים בטיעונו שהליברטריאניזם של נוזיק הוא "חסר-בסיס", משום שיוצא מנקודת ההנחה שהאדם שייך לעצמו, ללא הסבר נוסף בעניין.
הפילוסוף ג'ונתן וולף , אחד ממתנגדיו האינטלקטואלים של נוזיק, כתב: "קראתי את נוזיק לראשונה בתואר ראשון בשנת 1980. באותה תקופה סטודנטים לפילוסופיה הגיבו בדרך כלל ל"אנרכיה, מדינה ואוטופיה" באחת משתי דרכים.
או שהם חשבו שמסקנותיה כה דוחות עד שאין להתייחס אליה ברצינות כפילוסופיה פוליטית כלל, או שהם חשבו שמסקנותיה כה דוחות, עד שהיה חיוני (אך לא קשה מאוד) להראות כיצד היא נכשלת".
אך כעת (בשנות ה-90) אומר וולף, הוא נתקל לעיתים קרובות מדי בדעה שלישית: "שבאופן כללי, נוזיק צודק"
הכלכלן האנרכו-קפיטליסט מארי רות'בארד ביקר את התפיסה של נוזיק במאמרו "Robert Nozick and the Immaculate Conception of the State"
המשפטן האמריקאי ארתור לף מתח ביקורת על תפיסתו של נוזיק במאמרו משנת 1979 "Unspeakable ethics, Unnatural law"
רולס הגיב לביקורת של נוזיק בספרו "הרצאות על ההיסטוריה של הפילוסופיה הפוליטית" (2007), שם טען כי נוזיק מניח שעסקאות צודקות משמרות צדק קיים בדומה לאופן שבו פעולות לוגיות הן "שימור האמת".
לפיכך, נוזיק גורס כי יישומים חוזרים ונשנים של "עיקרון הרכישה" ו"עיקרון ההעברה" משמרים מצב ראשוני של צדק שהושג באמצעות "עיקרון הרכישה".
רולס מציין כי זו הנחה שדורשת ביסוס.
במציאות, הוא טוען, אי-שוויון קטן שנוצר על ידי עסקאות צודקות מצטבר עם הזמן ובסופו של דבר גורם לאי-שוויון גדול ולמצב לא צודק.
אנריקו אריק דואניאס הרננדס ביסחופ (בספרדית: Enrico Erick Dueñas Hernández Bisschop; נולד ב-23 בפברואר 2001 באלמיירה שבהולנד) הוא כדורגלן סלוודורי-הולנדי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת קרטחנה ב' הספרדית ובנבחרת אל סלוודור.
הרננדס גדל במחלקות הנוער של אלמיירה סיטי, של ואטרוייק ושל אייאקס, ובשנת 2018 הגיע אל מחלקת הנוער של ויטסה ארנהם.
ב-17 בדצמבר 2020 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-0 על וילם II במסגרת הסיבוב השני של הגביע ההולנדי.
ב-6 בפברואר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בהפסד 1-0 להירנפיין במסגרת המחזור ה-21 בליגה לעונת .
הוא ערך שתי הופעות ליגה בעונה זו.
ב-4 באוגוסט 2021 הושאל הרננדס למועדון הכדורגל איינדהובן מליגת המשנה ההולנדית.
ב-6 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 2-2 נגד פולנדם במסגרת המחזור הראשון בליגה.
ב-23 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 3-2 לקבוצת המילואים של פ.ס.וו.
איינדהובן במסגרת המחזור השלישי בליגה.
ב-3 בספטמבר 2021 ערך הרננדס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אל סלוודור, בתיקו 0-0 נגד נבחרת ארצות הברית במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
אנריקו ולנטיני הוא כדורגלן עבר גרמני ממוצא איטלקי ששיחק בעמדת המגן הימני.
ולנטיני גדל במחלקת הנוער של נירנברג, ולקראת עונת 2008/2009 קודם לקבוצת המילואים של המועדון.
בתום עונת 2011/2012 העפיל עם הקבוצה לבונדסליגה השנייה.
במרץ 2012 האריך את חוזהו בקבוצה עד ליוני 2014.
בפברואר 2014 חתם על חוזה לשלוש שנים בקרלסרוהה מהליגה השנייה.
במסגרת החוזה הוסכם שוולנטיני יסיים את העונה במדי ו.פ.ר.
אאלן, ויעבור לקרלסוהה רק ביולי.
ביולי 2017 עבר בהעברה חופשית לקבוצת נעוריו, נירנברג, גם היא מהליגה השנייה, ובתום העונה העפיל עם הקבוצה לבונדסליגה.
את עונת 2018/2019 בבונדסליגה סיימה הקבוצה במקום האחרון, ושבה לליגת המשנה.
קייזרסלאוטרן במסגרת הסיבוב השני של הגביע הגרמני, נפצע שוערה של נירנברג בדקה ה-115 של תוספת הזמן ואת אפודת השוער קיבל ולנטיני, מפני שלקבוצתו לא נותרו חילופים זמינים.
בדו-קרב בעיטות העונשין שנערך בתום הזמן החוקי וההארכה לא הצליח ולנטיני לעצור אף בעיטה, וקבוצתו הפסידה 5–6 והודחה מהמפעל.
בפברואר 2020 האריך את חוזהו בקבוצה עד ליוני 2022, ולקראת עונת 2020/2021 הפך ולנטיני לקפטן הקבוצה.
בסוף עונת 2024/25 פרש ממשחק פעיל.
מיד לאחר פרישתו, ולנטיני נשאר בנירנברג, והחל לאמן את קבוצת הכדורגל עד גיל 14 של המועדון.
אנריקו קרדנדינו (באיטלקית: Enrico Credendino; נולד ב-21 בינואר 1963) הוא אדמירל איטלקי, המשמש מאז 6 בנובמבר 2021 כמפקד הצי האיטלקי.
קרדנדינו נולד בטורינו ב-21 בינואר 1963. ב-1980 הוא התגייס לצי האיטלקי, ולמד באקדמיה הימית בליבורנו.
ב-1984 הוא סיים את לימודיו באקדמיה ושרת על סיפונן של משחתות וסיירות.
בין ספטמבר 1992 לספטמבר 1993 הוא פיקד על ספינת הסיור "ספיקה".
בין השנים 1995-1997 הוא פיקד על כיתות של פרחי קצונה באקדמיה הימית בליבורנו.
בין השנים 2000–2001 הוא פיקד על הפריגטה "מאסטרלי".
בין 2001–2002 הוא פיקד על שייטת הסיור ה-1. באוקטובר 2002 מונה למפקד קורסי הצוערים באקדמיה הימית.
באוקטובר 2006 הוא מונה למפקד המשחתת "פרנצ'סקו מימבלי", וכיהן בתפקיד במשך שנה.
בינואר 2008 החל לשרת במטה הצי האיטלקי.
בנובמבר 2010 הוא מונה לסגן ראש מחלקת התכנון הכללי במטכ"ל הימי.
ב-20 ביולי 2011 הוא מונה לסגן מפקד הצי האיטלקי.
בהמשך אותה שנה הועבר לשמש כמפקד קבוצת הקרב האמפיבית הספרדית-איטלקית.
בין אוגוסט לדצמבר 2012, הוא שימש כמפקד הכוח הבינלאומי שלחם בפיראטים בחופי סומליה.
במאי 2015 הוא מונה בידי מועצת החוץ וההגנה של האיחוד האירופי למפקד "מבצע סופיה" נגד סחר בבני אדם בים התיכון.
המשימה נמשכה עד ה-20 בפברואר 2020. ב-12 במרץ 2020 הוא מונה למפקד בתי הספר של הצי.
ב-6 בנובמבר 2021 הוא נכנס לתפקיד מפקד הצי האיטלקי.
אנריקו קולנטוני הוא שחקן קנדי, הידוע בעיקר בזכות גילום אליוט דימאורו בסיטקום "תהרוג אותי וזהו", קית' מארס בסדרת הטלוויזיה "ורוניקה מארס", לואי לוץ בסיטקום קצר הימים "Hope & Gloria", אדון הפשע קרל אליאס ב"מבוקש" וסמל גרג פרקר בסדרת הטלוויזיה "Flashpoint".
היו לו גם תפקידי משנה בסרטים כמו "The Wrong Guy", "כיבוש הגלקסיה", "אינטליגנציה מלאכותית", "התפשטות" ו-"A Beautiful Day in the Neighborhood" והופעות אורח ב"מונק", "מספ7ים", "סטארגייט SG-1" ו"בונז".
הוא כיכב בתור אלן קונר ב-"Remedy".
הוא שיחק את אביה של לורה הוליס בעונה השלישית של סדרת האינטרנט המקוונת "קרמילה".
הוא הופיע בחידוש של "וסטוורלד" של HBO וב"תחנה אחת-עשרה".
קולנטוני ביים שני פרקים של סדרת הטלוויזיה "איי זומבי".
קולנטוני נולד בטורונטו, אונטריו, קנדה, בנם של ג'ינה, עובדת בחנות, וקינטינו קולנטוני, פועל ונהג משאית.
שני הוריו היו מהגרים מאברוצו, איטליה, ואחיו, הבלש סמל הקטור קולנטוני, הוא שוטר בדימוס במשטרת טורונטו.
הוא למד פסיכולוגיה וסוציולוגיה באוניברסיטת טורונטו, אך עבר בהמשך לאקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה בניו יורק.
קולנטוני סיים את לימודיו בבית הספר לדרמה של אוניברסיטת ייל, וזכה בפרס קרול דיי.
קולנטוני כיכב בסדרת הטלוויזיה "רמדי".
הוא הופיע בתהרוג אותי וזהו בתפקיד אליוט דימאורו מ-1997 עד 2003, ושיחק בדרמת המשטרה הקנדית של משטרת הטלוויזיה Flashpoint בתור סמל גרג פארקר.
אחיו הגדול, שהיה שוטר בטורונטו 30 שנה, ייעץ לקולנטוני כיצד לגלם את הדמות.
קולנטוני שיחק את קית' מארס במשך ארבע עונות ב"ורוניקה מארס", תפקיד שחזר עליו בסרט ורוניקה מארס ב-2014 ובחידוש ב-2019.
לקולנטוני היה גם תפקיד חוזר ב-"מבוקש'" כבוס הפשע קארל אליאס וב"הנוסעים בזמן" בתור וינסנט אינגרם.
מאז 2011, קולנטוני היה מעורב מאוד ב-"The Tema Conter Memorial Trust", ארגון המסייע למגיבים ראשונים ואנשי שירות אחרים המתמודדים עם הפרעת דחק פוסט-טראומטית.
הוא הפך לדובר הרשמי שלהם ומאז היה מעורב בגאלה השנתית שלהם בטורונטו מדי שנה.
הוא גם היה מעורב בקמפיין של החברה להגנת בעלי חיים ולהחרמת חנויות חיות מחמד מסחריות, תוך יצירת סרטון להעלאת המודעות לנושא.
ב-11 בנובמבר 2011, קולנטוני התחתן עם רוזנה פרנסיוני.
שנה שם הסדרה הערות 2017–2018 iZombie 2 פרקים
שנה שם סדרה תפקידים הערות 2016 קרמילה שרמן הוליס עונה 3, תפקיד חוזר
אָנַרְכִיזְם או אַל-מִשְׁטְרָנוּת הוא מושג כללי המתייחס למגוון פילוסופיות פוליטיות התומכות ביצירת חברה המבוססת על מוסדות התנדבותיים, בביטול מוסד המדינה ולעיתים גם בביטול כלל המבנים ההיררכיים בחברה.
אידאולוגיות אנרכיסטיות שונות קמו במהלך ההיסטוריה בעיקר כביקורת אקטיבית על מוסדות ממשלתיים, או צורות ממשל שונות.
רבים משתמשים במושג "אנרכיזם" או "אנרכיה" כדי לתאר אי-סדר, מהומה ובלגן, אף על פי שרוב האנרכיסטים אינם מסכימים עם ההגדרה הזאת וטוענים כי היא אידאולוגיה פוליטית ופילוסופית אשר רוצה להביא למימוש השוויון ולפירוק ההיררכיה החברתית.
האנרכיסטים משמאל גורסים כי לכל מערכת חברתית היררכית תהיה השפעה שלילית משמעותית הן על הפרט הנמצא תחת סמכותה והן על בעל הסמכות באותה קבוצה.
אנרכיסטים מזרמים המתנגדים למוסד הרכוש גורסים כי במקום המבנים הפוליטיים הריכוזיים, הבעלות הפרטית על אמצעי הייצור, ומנהגים כלכליים כמו עבודה תמורת שכר – כל ההתקשרויות וההסכמים בין בני האדם צריכים להיות מבוססים על התנדבות ללא תמורה גשמית, ניהול עצמי ושליטה קהילתית.
החברה צריכה להיות מורכבת בעיקר מיחידים עצמאיים וחופשיים, תחת הרעיון שלקהילות ויחידים יש זכות לקבל החלטות על חייהם, בפרט ביחס למידת השפעת ההחלטות עליהם.
מקור השם "אנרכיזם" הוא בשפה היוונית, ומשמעו "היעדר ארכון" (ארכון היה בעל המשרה הבכירה ביותר באתונה, המקביל לראש המדינה בימינו).
משמע, אנרכיזם, במובנו הרחב ביותר, הוא אמונה שכל צורת שלטון וכפייה על אחר אינם נחוצים וצריך לבטלם.
במילה "אנרכיה", כפי שרוב האנרכיסטים עושים בה שימוש, אין הכוונה לכאוס ואי-סדר, אלא לחברה ללא מדינות ועם קשרים חברתיים התנדבותיים.
בעוד ההתנגדות למוסדות כופים ולהיררכיה חברתית היא מאפיין עיקרי של כל סוגי האנרכיזם השמאלי (להבדיל מהאנרכו-קפיטליזם), לאנרכיזם יש גם חזון חיובי לגבי תפקוד מוצלח של חברה אנרכיסטית.
ישנו מגוון רב ושונות בין הפילוסופיות האנרכיסטיות והדעות חלוקות בתחומים שונים כגון סוג השיטה הכלכלית שתונהג, היחס לסביבה ולתעשייה, תפקיד האנרכיסטים בתנועות אחרות, ושאלת השימוש בכוח להגנה על חברה אנרכיסטית עתידית.
העקרונות הבסיסיים של האנרכיזם הם חירות, שוויון, סולידריות וניהול-עצמי.
האנרכיסטים מאמינים שלאף אדם אין הזכות לשלוט ולכפות את רצונותיו ודעותיו על אדם אחר, ולכן גם היווצרות חברה אנרכיסטית תיתכן רק על ידי שחרור-עצמי ולא על ידי כפיית הרעיון האנרכיסטי על אחרים.
החברה האנרכיסטית תורכב מקהילות והתאגדויות חופשיות של עובדים, כאשר ניהולן יתבצע על ידי כל חברי ההתאגדות (העובדים) או הקהילה, בשקיפות מוחלטת ובאמצעות שיטת הדמוקרטיה הישירה, בניגוד לשיטת הדמוקרטיה הייצוגית.
שיטה נוספת לניהול וקבלת החלטות באנרכיזם היא שיטת הקונצנזוס, כאשר הדבר מתאפשר.
כך, יאמרו האנרכיסטים, כאשר מתקיימת שקיפות ולכל אדם תהיה אפשרות להצביע ולהביע את דעתו, ללא תלות במעמד ובתפקיד, יימנעו גם מקרים של שחיתות וניצול סמכויות.
בשנת 1793 כתב ויליאם גודווין את ספרו "חקירה בנוגע לצדק פוליטי", שהפך לליבת הביקורת האנרכיסטית על ממשלות, כלכלה והסדר החברתי הקיים.
אף על פי שגודווין לא השתמש במילה "אנרכיזם", יש הרואים בו את אבי האנרכיזם המודרני.
אולם, הדעה הרווחת היא שרק כאשר פייר-ז'וזף פרודון פרסם את "מהו רכוש?", בשנת 1840, המושג "אנרכיזם" אומץ כהגדרה-עצמית.
מסיבה זו יש כאלו הרואים בפרודון את אבי האנרכיזם המודרני.
האנרכיזם כתנועה חברתית ידע עליות ומורדות בפופולריות שלו.
תקופתו הקלאסית התרחשה בין השנים 1860 ל-1939, כאשר היה קשור בצורה הדוקה לתנועות העובדים של המאה ה-19 והמאה ה-20. בתקופת מלחמת האזרחים בספרד, הצליח האנרכיזם להשיג משקל פוליטי משמעותי, לזכות בתמיכה המונית, ואף להיות מיושם בשטח בצורה חלקית, בעיקר באזור ברצלונה, עד שדוכא בידי הקומוניסטים-סטליניסטים והפשיסטים הלאומנים.
אולם, מאז ועד היום לא הצליח לזכות שוב בתמיכה המונית ונותר תנועת שוליים.
יבשת אירופה סערה לאחר אביב העמים, ובשנת 1864 איחד האינטרנציונל הראשון זרמים מהפכניים מגוונים שכללו בין השאר את תומכיו הצרפתיים של פרודון, בלאנקיסטים, הבונים החופשיים, איגודי עובדים אנגלים, סוציאליסטים וסוציאל-דמוקרטים.
עקב העובדה שתנועות עובדים פעילות לקחו בו חלק, האינטרנציונל הראשון הפך לארגון משמעותי.
קרל מרקס היה דמות מובילה באינטרנציונל וחבר במועצה הכללית של הארגון.
תומכי פרודון, המוטואליסטים, התנגדו לסוציאליזם המדינתי של מרקס, ותמכו בהימנעות מפוליטיקה והחזקות רכוש קטנות.
בשנת 1868, בעקבות ההשתתפות הכושלת שלהם בליגת השלום והחופש (LPF), מיכאיל באקונין ותומכיו הצטרפו לאינטרנציונל הראשון – והחליטו לא לשתף פעולה עם ה-LPF.
הם כרתו ברית עם החלקים הסוציאליסטים האנטי-סמכותניים של האינטרנציונל, שתמכו בהפלת המדינה ובקולקטיביזציה של רכוש.
בתחילה, הקולקטיביסטים עבדו בשיתוף עם המרקסיסטים על מנת לדחוף את האינטרנציונל הראשון לכיוון סוציאליסטי מהפכני יותר.
בהמשך, האינטרנציונל נחלק לשני קטבים, כאשר מרקס ובאקונין עומדים בראש כל אחד מן המחנות.
באקונין הגדיר את רעיונותיו של מרקס כסמכותניים וצפה שאם מפלגה מרקסיסטית תעלה לשלטון, מנהיגיה פשוט ייקחו את מקומו של המעמד השליט מולו הם נלחמו.
בשנת 1872, המאבק בין שני המחנות הגיע לשיאו, עם הפיצול הסופי ביניהם, כאשר בקונגרס בהאג, מרקס תכנן את סילוקם של באקונין והאנרכיסט ג'יימס גיום מהאינטרנציונל ודאג שמטה הארגון יעבור לניו יורק.
בתגובה, החלקים האנטי-סמכותניים ייסדו אינטרנציונל משל עצמם בקונגרס סיינט אימייר, ואימצו תוכנית אנרכיסטית מהפכנית.
החלקים האנטי-סמכותניים של האינטרנציונל הראשון היו בעצם גלגול מוקדם יותר של האנרכו-סינדיקליזם, שחיפש "להחליף את זכויות היתר ואת הסמכות של המדינה" ב"ארגון החופשי והספונטני של העבודה".
בשנת 1886, "הפדרציה של האיגודים המקצועיים" בארצות הברית וקנדה הכריזה פה אחד שהחל ב-1 במאי, יום העבודה יהיה בן 8 שעות.
בתגובה, איגודי עובדים ברחבי ארצות הברית הכריזו על שביתה כללית בתמיכה בדרישה זו.
ב-3 במאי, בשיקגו, החל מאבק בעת שעובדים מחליפים ניסו לעבור את משמרות השביתה.
התערבות משטרתית הובילה למותם של 4 מפגינים, דבר שעורר את זעם העובדים בעיר.
למחרת, החלו מהומות היימרקט, שהיו מכשול למאבק העובדים ליום עבודה בן 8 שעות.
בשנת 1890 נעשה ניסיון שני, הפעם בהיקף בין-לאומי, לדרוש יום עבודה בן 8 שעות.
לאירוע הייתה גם מטרה משנית, והיא לציין את זכרם של העובדים שנהרגו כתוצאה ממהומות היימרקט.
לזכר האירועים הללו, מצוין האחד במאי, יום תחילת השביתה הכללית שהובילה למאורעות היימרקט.
בשנת 1907, הקונגרס האנרכיסטי הבינלאומי של אמסטרדם אסף נציגים מ-14 מדינות, ביניהם דמויות בולטות בתנועה האנרכיסטית, כגון אריקו מלטסטה, פייר מונאט, לואיג'י פאברי, אמה גולדמן ורודולף רוקר.
בקונגרס נדונו מספר נושאים, ביניהם ארגון התנועה האנרכיסטית, נושאים חינוכיים, שביתה כללית ואנטי-מיליטריזם.
אחד מהדיונים המרכזיים סבב סביב הקשר בין אנרכיזם וסינדיקליזם, כאשר מונאט טען שהסינדיקליזם הוא מהפכני והוא ייצר את התנאים למהפכה חברתית, בעוד מלטסטה סבר שסינדיקליזם לבדו אינו מספיק על מנת לחולל מהפכה חברתית, ושהאיגודים המקצועיים הם רפורמיסטים ולעיתים אף שמרניים.
פדרציות של איגודי עובדים אנרכיסטים היוו כוח משמעותי בתנועת העובדים בספרד.
האיגוד האנרכו-סינדיקליסטי המצליח ביותר היה ה-CNT, שנוסד בשנת 1910. מאז היווסדו ועד לסיומה של מלחמת האזרחים בספרד, ה-CNT היה הכוח המשמעותי ביותר בתנועת העובדים הספרדית ומילא תפקיד חשוב במלחמה.
הארגון האנרכיסטי הגדול ביותר כיום הוא ה-CGT, שהוא איגוד מקצועי אנרכו-סינדיקליסטי ספרדי.
מעשים אלו היוו ביטוי מעשי לדוקטרינה האנרכיסטית של "תעמולה באמצעות פעולה".
דוקטרינה זו עודדה פעולות אלימות של יחידים, כגון התנקשויות פוליטיות, במטרה לשמש השראה לפעולות נוספות ולהצתת מהפכה.
פעולות טרור רבות התרחשו בצרפת.
בדצמבר 1893 אנרכיסט בשם אוגוסט ווייאן (Auguste Vaillant 1861-1894) זרק פצצה בתוך בית המחוקקים הצרפתי במטרה לרצוח את ראש ממשלת צרפת.
הניסיון נכשל וגרם לפצועים רבים.
חודשיים מאוחר יותר הוטלה פצצה על באי בית הקפה הפריזאי טרמינוס (Terminus) על ידי אמיל הנרי (Emile Henri 1872-1894).
הפצצה הרגה אדם אחד ופצעה עשרים נוספים.
בזמן בריחתו הספיק אמיל עוד לירות למוות בשוטר עד שנתפס על ידי עוברי אורח.
בתחילת המאה ה-20 גברה ההכרה בחוגי האנרכיסטים שהדוקטרינה היא אסטרטגיה כושלת, ורוב האנרכיסטים הרחיקו עצמם מהרעיון.
מיעוט המשיך את המעשים עוד מספר שנים.
היום, פעולות אלימות של אנרכיסטים כלפי בני אדם הם אירוע נדיר ביותר, אף על פי שרובם אינם פציפיסטים במובן הנוקשה של המילה.
למרות זאת, רבים עדיין מקשרים את האנרכיזם עם אלימות וכאוס, לעיתים בגלל השימוש במילה 'אנרכיה' בתקשורת במשמעות של אי-סדר פוליטי או חברתי, על אף שאין הכוונה לאנרכיזם במובנו הפוליטי.
אנרכיסטים השתתפו יחד עם הבולשביקים, הן במהפכת פברואר, והן במהפכת אוקטובר, כאשר אנרכיסטים רבים תמכו בתחילה בהפיכה הבולשביקית.
אולם, הבולשביקים פנו במהרה נגד האנרכיסטים והאופוזיציה השמאלנית בכלל - מאבק אשר הגיע לשיאו במרד קרונשטאדט.
אנרכיסטים במרכז רוסיה נכלאו, או אולצו לרדת למחתרת או להצטרף לבולשביקים.
באוקראינה, האנרכיסטים לחמו במלחמת אזרחים נגד הצבא הלבן ולאחר מכן נגד הבולשביקים כחלק מהמאבק הצבאי בהנהגת נסטור מאכנו, שניסה לכונן חברה אנרכיסטית באזור למשך מספר חודשים.
האנרכיסטים האמריקאים המגורשים, אמה גולדמן ואלכסנדר ברקמן, היו בין אלו שהתסיסו נגד הבולשביקים, עקב מדיניותם ודיכוי מרד קרונשטאדט, לפני שעזבו את רוסיה.
שניהם כתבו על החוויה שלהם ברוסיה, וביקרו את מידת השליטה שהבולשביקים הפעילו.
עבורם, הציפיות של באקונין לגבי תוצאותיו של שלטון מרקסיסטי, התגשמו לנגד עיניהם.
הניצחון הבולשביקי במהפכת אוקטובר ומלחמת האזרחים ברוסיה הסבו נזק משמעותי לתנועה האנרכיסטית העולמית.
עובדים ופעילים פוליטיים רבים ראו בהצלחה הבולשביקית דוגמה חיובית.
מפלגות קומוניסטיות גדלו על חשבון התנועה האנרכיסטית ותנועות סוציאליסטיות אחרות.
בארצות הברית ובצרפת, לדוגמה, חברים רבים בארגונים אנרכו-סינדיקליסטים כגון ה-CGT וה-IWW עזבו את הארגון והצטרפו לקומינטרן.
בתחילת המאה ה-20, עלייתו של הפשיזם באירופה שינתה את מהות המאבק האנרכיסטי במדינה.
המאבקים הראשונים בין אנרכיסטים לפשיסטים החלו באיטליה.
אנרכיסטים איטלקים מילאו תפקיד מרכזי בארגון האנטי-פשיסטי, "חוליות העם" (Arditi del Popolo), שהיה חזק יותר באזורים בעלי מסורת אנרכיסטית, ונחל הצלחות רבות, כולל הדיפת "החולצות השחורות" (ארגון פשיסטי כמו-צבאי) במעוז האנרכיסטי בפארמה, באוגוסט 1922. בצרפת, בה הליגות הימניות הקיצונית התקרבו להתקוממות במהומות פברואר 1934, האנרכיסטים נקטו בחזית מאוחדת נגדן.
בספרד, ה-CNT סירב בתחילה להצטרף לחזית העממית, והימנעות תומכי ה-CNT מהצבעה בבחירות הובילו לניצחון הימין.
אך בשנת 1936, ה-CNT שינה את מדיניותו והקולות האנרכיסטיים תרמו לחזרתה של החזית העממית לשלטון.
חודשים לאחר מכן, המעמד השליט הגיב בניסיון הפיכה, וכך החלה מלחמת האזרחים בספרד.
בתגובה למרד הצבאי, תנועה של איכרים ועובדים אנרכיסטים, בתמיכה של מיליציות חמושות, השתלטו על ברצלונה וחלקים כפריים נרחבים בספרד, בה הם ביצעו מהלך של קולקטיביזציה של האדמה.
אך עוד לפני הניצחון הפשיסטי ב-1939, האנרכיסטים דוכאו בידי הסטליניסטים, ששלטו על פריסת הסיוע הצבאי לרפובליקה, מברית המועצות.
הסטליניסטים דיכאו את הקולקטיבים ורדפו אחר מרקסיסטים סוררים ואנרכיסטים.
אנרכיזם עולמי כיום (תחילת המאה ה-21)
אנרכיזם ומערכות ארגון לא-היררכיות נפוצים מאוד כיום בקרב תנועות מהשמאל הרדיקלי.
כיום פעילים האנרכיסטים בעיקר במאבקים הקשורים לזכויות האדם, לזכויות בעלי חיים ולאנטי-גלובליזציה, ובמאבקים שונים נגד דיכוי עמים, תרבויות, קבוצות, מיעוטים ויחידים.
גם כיום נחשבים פעילים אנרכיסטיים במדינות רבות לקיצוניים, ומוקצים מן החברה.
אנרכיזם צפון אמריקאי מושפע רבות מהתנועה האמריקאית לזכויות האזרח, ומהתנועה נגד מלחמת וייטנאם.
אנרכיזם אירופאי התפתח מתנועות הפועלים, ושניהם אימצו את המאבקים למען בעלי החיים ולמען כדור הארץ.
צורות הפעולה של ארגונים וקבוצות אנרכיסטיות הן בדרך כלל ביצוע של פעולות ישירות במסגרת קבוצות זיקה, כמו למשל בארגונים החזית לשחרור בעלי חיים והחזית לשחרור כדור הארץ, אשר נחשבים כארגוני טרור אקולוגי על ידי הרשויות.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 התעוררו באירופה ובמקומות אחרים בעולם זרמים אנרכיסטיים רבים.
עם הסיבות לכך נמנים התעצמות מגמת הגלובליזציה, עליית הפציפיזם בתרבות האירופית והיווצרות האינטרנט כמדיום בעל פוטנציאל אנרכיסטי (למשל באתרי ויקי ובבלוגים, שתפקודם מאופיין בסממנים אנרכיסטיים).
ביטוי מובהק להתעוררות זו היו הפגנות ענק במספר ערים אירופיות נגד הגלובליזציה והשיטה הקפיטליסטית, וספציפית נגד ארגון הסחר העולמי ונגד כנסים של ארגון המדינות המתועשות.
הפגנות אלה דוכאו ביד חזקה בידי השלטונות, וכמה מהן הידרדרו לאירועים אלימים.
במסגרת ההתנגדות למלחמת עיראק התפשטה מחאה זו, וראיית העולם שמאחוריה, גם למדינות אחרות באמריקה ובמזרח הרחוק.
הפגנות רבות משתתפים אלו, מאורגנות דרך ערוצים שונים כקבוצות זיקה, רשתות תקשורת מבוזרות, ומועצות דוברות.
ההפגנה המפורסמת מכולן, התרחשה בסיאטל, בשנת 1999, בעת כנס של ארגון הסחר העולמי.
חלק מהאנרכיסטים תומכים ביצירת 'גושים שחורים' (Black Blocs) בהפגנות.
במסגרת הגוש השחור, המשתתפים לובשים שחור ומסתירים את פניהם על מנת להימנע מזיהוי פניהם על ידי המשטרה.
משתתפי הגוש מתעמתים עם המשטרה, מציבים מחסומים, ולפעמים משתתפים בהרס של רכוש תאגידי.
לטענתם, ההרס שהם גורמים, אינו משתווה להרס שגורמים מעוררי הגלובליזציה - ולדבריהם, אם יש באלימות משום העברת מסר שיקטין את הנזק אזי היא מוצדקת.
אף על פי שמשתתפי ה'גוש השחור' הם לרוב האנרכיסטים שנכנסים לכותרות התקשורת, הם אינם אלא מיעוט רועש בקרב התנועה האנרכיסטית.
בשנים האחרונות התארגנה במדינת ישראל קבוצה של צעירים המכונה "אנרכיסטים נגד הגדר".
מדובר בקבוצת שמאל רדיקלי המתנגדת לבנייתה של גדר ההפרדה על שטחים פלסטיניים מעבר לקו הירוק, כאשר חלקם מתנגדים לעצם הרעיון של גדר הפרדה, ללא קשר למיקומה הגאו-פוליטי.
הפגנותיה של קבוצה זו בסמוך לאזורי הגדר הובילו לא פעם לעימותים בין פעיליה לכוחות הביטחון.
למרות האמור לעיל, אנרכיזם אינו קשור אך ורק למחאה פוליטית.
אנרכיסטים רבים פועלים עם אחרים במטרה לבנות מבנים חברתיים וארגונים אלטרנטיביים, כגון קומונות, כפרים אקולוגיים, חנויות-מידע ומרכזים קהילתיים רדיקליים, קבוצות "אוכל במקום פצצות", תנועות פועלים רדיקליות, שיטות חינוך חדשות, ותקשורת עצמאית בצורות שונות.
כמו כן, הם מדגישים את ערך השוויון וארגון "אופקי" בתוך התנועה, בשימושם בכלים כמו קבלת החלטות בקונצנזוס ודמוקרטיה ישירה.
כל אלו מתיישבים עם הרעיון האנרכיסטי של יצירת חברה אנטי-סמכותנית חדשה, בתוך החברה ההיררכית הישנה.
יש האומרים כי ההתפתחויות הטכנולוגיות האחרונות, כמו האינטרנט והתקשורת הסלולרית, איפשרו לרעיון האנרכיסטי להיות יותר משכנע ויותר נגיש.
אנשים רבים משתמשים בטלפונים סלולרים ובאינטרנט על מנת ליצור קהילות מבוזרות הפועלות על פי עקרונות אנרכיסטים.
חלק מהקהילות הללו, שמו להן למטרה להנגיש מידע בצורה לא ממוסחרת, וללא ערך-שימושי.
מטרה זו הושגה על ידי מחשבים אישיים, ומדיה דיגיטלית.
טכנולוגיות אלו איפשרו לאנשים לחלוק קובצי מוזיקה דרך האינטרנט, וליצור קהילות של תכנות בקוד פתוח, אשר תורמים מזמנן ומציעים מוצרים בחינם.
דוגמאות לכך כוללות את ויקיפדיה, הרישיון הציבורי הכללי של גנו, מערכת ההפעלה לינוקס ואינדימדיה.
קיימים זרמים רבים באנרכיזם, המבוססים על תפיסות עולם שונות.
זרמים אלו אינם סותרים בהכרח, ויש חפיפה חלקית בין רבים מהם.
אנרכו-קפיטליזם היא פילוסופיה פוליטית אינדיבידואליסטית במסורת הליברלית השואפת לחברה קפיטליסטית חופשית, ללא ממשלה כגוף המחזיק במונופול על הכוח.
הממשלה נתפסת כגוף לא מוסרי ולא יעיל המחריג עצמו מכללי המוסר הרגילים, בכך שהוא פועל לגנבת רכוש על ידי מיסוי, לכליאתם של חפים-מפשע בגין פשעים ללא קורבן, ולחקיקת חוקים באופן המוטה לטובת קבוצות אינטרס ולטובת עצמו.
אנרכו-קפיטליסטים תומכים ביישום עקבי של עקרון אי-התוקפנות העומד בבסיס הליברליזם הקלסי.
האנרכו-קפיטליזם נהגה לראשונה על ידי גוסטבו מולינארי שהיה מתלמידיו של הכלכלן והוגה תקופת הנאורות פרדריק בסטייה.
את הגרסה הרווחת הראשונה של אנרכו-קפיטליזם הפיץ מארי רות'בארד, כלכלן ליברטריאני מן האסכולה האוסטרית החל משנות ה-50 במאה ה-20. רות'בארד שילב בין התאוריה הכלכלית של האסכולה האוסטרית, הליברליזם הקלאסי והאנרכיזם האינדיבידואליסטי האמריקאי מן המאה ה-19.
האנרכו-קפיטליזם הוא זרם ליברלי, ובכך הוא נבדל משאר זרמי האנרכיזם אשר מבוססים על סוציאליזם.
בניגוד חד לשאר הזרמים אין לאנרכו-קפיטליזם התנגדות לעצם קיומם של מבנים חברתיים היררכיים, כל עוד אלו נובעים מהתקשרות וולונטרית המבוססים על מסחר.
מרבית הזרמים האנרכיסטיים הקיימים כיום דוחים את האנרכו-קפיטליזם ואינם מחשיבים אותו כזרם לגיטימי באנרכיזם, מאחר שקפיטליזם מייצג עבורם היררכיה כלכלית ומעמדית שאינה משתלבת עם תפיסות אנרכיסטיות.
אנרכו-קומוניזם מדגיש את השוויוניות, ביטול הכסף, ושימוש בכלכלת מתנות על מנת להקל על חלוקת הסחורה.
הוא תומך בבעלות משותפת על אמצעי הייצור והחלוקה ובבעלות אישית על דברים שימושיים - לדוגמה, היחיד רשאי להיות הבעלים של המכנסיים שלו, אבל המפעל לייצור מכנסיים שייך לכל הקהילה.
משמע, המפעלים שייכים לכל החברה, וכל מי שתרם לחברה יוכל לקבל את מה שהוא צריך.
המינוח "אנרכיזם של סגנון חיים" משמש היום לתיאור עמדות שמתרכזות יותר בשינוי ההתנהגות האישית, ופחות בארגון מחדש של החברה וביטול החברה המעמדית.
רבים החיים על פי סגנון חיים זה, גרים בבתים נטושים שהשתלטו עליהם, ובכך נמנעים מלשלם שכר דירה (תופעה זו נרחבת בעיקר באירופה ונקראת "סקוואטינג", כאשר מבנה נטוש שהשתלטו עליו נקרא סקוואט).
כמו כן, הם משיגים מזון, בגדים, רהיטים וכדומה על ידי סחר חליפין, או על ידי נבירה בפחי אשפה (תופעה הנקראת "דאמפסטרינג", ומתבצעת גם כמחאה על בזבוז המצרכים והמשאבים הנרחב בחברה הקפיטליסטית).
דרך נוספת להשגת אמצעים היא גנבה מתאגידים (ההצדקה לכך היא בטענה שהגנבה נעשית על מנת לפגוע בתאגיד כמחאה על הניצול והסבל הרב שגורמים תאגידים רב-לאומיים, לטענתם).
קבוצה מפורסמת התומכת בסגנון חיים שכזה היא הקבוצה האנרכיסטית האמריקאית Crimethinc.
אנרכו-פמיניזם משלב אנרכיזם עם פמיניזם.
אנרכו-פמיניסטיות רואות בפטריארכיה התגלמות של היררכיה, ולכן כבעיה בסיסית בחברה.
אנרכו-פמיניסטיות מאמינות שהמאבק נגד הפטריארכיה הוא חלק אינטגרלי ממלחמת המעמדות ומהמאבק האנרכיסטי נגד המדינה.
אנרכו-פרימיטיביזם הוא זרם המבקר את מקורות והתפתחות הציוויליזציה.
האנרכו-פרימיטיביסטים טוענים שחקלאות וביות של צמחים ובעלי חיים מובילים ליצירתו של רכוש פרטי, הרס כדור הארץ ומציעים שיטות של פרמהקלצ'ר, וחזרה לקיום פרה-תעשייתי.
הם מצביעים על כך שלפני המצאת החקלאות, בני האדם חיו בשבטים קטנים ונודדים שהיו שוויוניים מבחינה חברתית, פוליטית וכלכלית.
אנרכיזם אינדיבידואליסטי מתנגד לקולקטיביזם ומדגיש את חשיבות האוטונומיה של היחיד ואת חירותו.
בנוסף, האנרכיזם האינדיבידואליסטי תומך בקיומו של רכוש פרטי (בעלות אישית על התוצר המלא של העבודה), כמו גם בשוק תחרותי בו רכוש ועבודה ניתנים לקנייה ולמכירה (ובכך מתנגד לקומוניזם).
כמו כן, הוא מאמץ את תאוריית הערך של העבודה, וכתוצאה מכך, מתייחס לרווח (ולכן גם לקפיטליזם כשיטה המאפשרת רווח) כאלמנט של ניצול.
במקום הקפיטליזם והקומוניזם, הוא מציע את המוטואליזם כשיטה הכלכלית הראויה.
בהתאם לכך, הוא אינו שולל את קיומה של מערכת תגמולים, בין אם תגמולים פורמליים (כגון משכורת) או בלתי פורמליים (תחושת סיפוק, הכרה חברתית, וכו').
אוהדי האנרכיזם אינדיבידואליסטי טוענים כי ניגודי אינטרסים נובעים אך ורק מפגיעה במצבם הטבעי של בני האדם, על ידי מערכות סמכות.
האנרכיסטים האינדיבידואליסטים המסורתיים אינם מתנגדים לבעלות פרטית על ההון, אך עם זאת רובם מתנגדים לבעלות על אדמה שלא בשימוש.
זאת מכיוון שאדמה אינה תוצר של עבודה ולכן לא ניתן לקנות או למכור אותה.
למרות זאת, היחיד רשאי להחזיק באדמה על ידי כיבושה או שימוש בה ועליו להמשיך להשתמש בה על מנת שתישאר בבעלותו.
אדמה שלא בשימוש אינה נחשבת כרכוש משותף של הקהילה, אלא פשוט אינה בבעלות אף אחד ולכן לא נדרשת קבלת רשות מהקהילה על מנת להשתמש בה לצרכים פרטיים.
עקב כל אלו, האנרכיזם האינדיבידואליסטי מנוגד לזרמים קולקטיביסטיים של האנרכיזם (אנרכו-קומוניזם ואנרכו-סינדיקליזם).
אף על פי שחלק מהאנרכיסטים האינדיבידואליסטים עסקו בעניינים מעשיים, האנרכיזם האינדיבידואליסטי נחשב לרוב כ"אנרכיזם פילוסופי" מכיוון שהוא מתמקד בעיקר בטיעונים פילוסופיים על מנת לגרום לשינוי.
לעיתים הוא נראה כצורה של ליברליזם ולכן היו שקראו לו "אנרכיזם ליברלי".
אנרכו-לאומיות (ניתן לתרגם גם כאנרכו-לאומנות) היא אידאולוגיית ימין רדיקלית אנטי-קפיטליסטית ואנטי מרקיסיסטית המציגה עצמה כזרם באנרכיזם, אף כי רוב מוחלט של האנרכיסטים רואה בכך מעשה התחזוּּת מצד פעילים נאו-פשיסטים.
מחזיקי האידאולוגיה מעוניינים בביטול מוסד המדינה והפלת הכלכלה הקפיטלסטית תוך שימור הבדלנות של כל אומה משאר אומות העולם כקולקטיב.
אנרכיסטים לאומיים רואים במודרניות, בליברליזם, בחומרניות, בצרכנות, בהגירה, ברב תרבותיות ובגלובליזציה את הסיבות העיקריות לירידה חברתית של אומות וזהויות תרבותית.
הם רואים צורך ליצור ברית אסטרטגית ואידאולוגית של בדלנים גזעיים בעולם המערבי וברוסיה, של איסלאמיסטים במדינות בעלות רוב מוסלמי, תנועות לאומניות במדינות עולם שלישי, ואנטי-ציונים מכל העולם על מנת להתנגד ל"סדר העולמי החדש".
גלובליזציה נתפסת ככלי של הבנקאות הבינלאומית הנשלטת על ידי היהודים והאימפריאליזם אמריקאי, דבר שמוביל בהכרח לקריסה כלכלית עולמית ולהתמוטטות אקולוגית.
באופן כללי, אנרכיסטים תומכים בפעולה ישירה ומתנגדים לבחירת נציגים.
רוב האנרכיסטים מרגישים כי הבאתו של שינוי אמיתי אינה אפשרית באמצעות קיום בחירות, ורבים טוענים כי השתתפות בבחירות שוות ערך להכרה במוסד המדינה.בעוד שאחרים קוראים לגישה פרגמטית יותר, כולל השתתפות במשאלי עם.
פעולה ישירה עשויה להיות אלימה או בלתי אלימה.
למרות שכמה אנרכיסטים מאמינים שאלימות מוצדקת כדי להפיל את השיטה החברתית הסמכותנית הקיימת, רוב האנרכיסטים מתנגדים לטרור ורואים בו דבר סמכותני.
מיכאל באקונין ואריקו מלטסטה, כתבו שאלימות היא הכרחית בזמן מהפכה, אבל דחו את הטרור כאנטי-מהפכני.
רוב המסורות האנרכיסטיות דוחות את הקפיטליזם, כמו גם את המדינה.
הן רואות בקפיטליזם דבר סמכותני, כפייתי, ונצלני ומאשימות אותו בפגיעה בסביבה ורווחת האדם.
אנרכו קפיטליסטים, ורוב האנרכיסטים האינדיבדואליסטים, לעומת זאת, רואים בהון פרטי וברכוש דברים טבעיים ומרכזיים לחברה חופשית.
היות שהם מאמינים שקפיטליזם טבעי וספונטני, הביטול שלו יצריך מדינה כפייתנית או אלימות פרטית, ולכן הביטול של מוסד ההון והרכוש נתפש כדבר לא רצוי לאנרכיה.
אנרכיסטים חברתיים לעומתם, הולכים בעקבות פרודון ומתנגדים לבעלות של מקומות העבודה על ידי קפיטליסטים ורוצים להחליף את העבודה בשכר בהתארגנויות של עובדים.
אנרכיסטים אלו מסכימים עם קביעתו של קרופוטקין לפיה "המקור של התפיסה האנרכיסטית את החברה" נעוץ ב"ביקורת...
כנגד ההתארגנויות ההיררכיות והתפיסות הסמכותניות של החברה" ולא סתם התנגדות פשוטה למוסד המדינה או לממשלה.
הם טוענים כי עבודה בשכר היא היררכית וסמכותנית מטבעה וכתוצאה מכך לא ייתכן קפיטליזם אנרכיסטי.
אנרכיסטים אלה יסכימו על ג'רמי גנניגס אשר טוען כי "קשה שלא להסיק שרעיונות אלה [אנרכו קפיטליזם] - בעלי שורשים עמוקים בליברליזם הקלאסי - הם אנרכיסטים רק על בסיס של אי הבנה מה הוא אנרכיזם".
בעוד שאנרכיסטים רבים מציגים את הקומוניזם כצורת ארגון לחברה ולכלכלה, אנרכיסטים אחרים רואים בו סכנה לחרות ולהתפתחות החופשית של הפרט.
רוב זרמי האנרכיזם מבחינים בין צורה סמכותנית וליברטרית של קומוניזם.
פרודון אמר על הקומוניזם, "אם זה הזן המרקסיסטי או האוטופי, הוא הורס את החרות על ידי לקיחה מהפרט את השליטה על אמצעי הייצור." באקונין כתב: "אני שונא את הקומוניזם כי הוא מהווה את שלילת החירות ומכיוון שעבורי, אנושיות ללא חירות היא בלתי נתפסת.
מאחר שהוא מוביל בצורה בלתי נמנעת לריכוז הרכוש בידיה של המדינה".
אנרכיסטים אינדיבידואליסטים רבים מתנגדים לקומוניזם בכל צורותיו, על בסיס הטענה שבלתי אפשרי ליישם קומוניזם מרצון.
אינדיבידואליסטים כגון בנג'מין טאקר, ויקטור יארוס והנרי אפלטון דחו את האנרכו-קומוניזם כזרם לגיטימי באנרכיזם.
הם דחו את שיטותיו וטענו שהוא סמכותני מטבעו.
לדעת האינדיבידואליסט הנרי אפלטון, "קומוניזם, בהיותו מנוגד לטבע האדם, בהכרח ישתמש בשיטות לא טבעיות אם ייושם בשטח" ויתרגם את עצמו ב"ביזה, שימוש אכזרי בכוח, ואלימות".
אנרכו-קומוניסטים דוחים את הביקורת הזו, ומצביעים על העיקרון של התארגנות מרצון שמחזק את התאוריה שלהם ומבדיל אותה מקומוניזם מדינתי.
חלק מהאנרכיסטים האינדיבידואליסטים מוכנים להכיר באנרכו-קומוניזם כזרם לגיטימי.
קווין קרסון כותב: "שוק חופשי, קומוניסטים ליברטניים, סינדיקליזם, וסוגים אחרים של אנרכיסטים קולקטיביסטים חייבים ללמוד להתקיים יחדיו בשלום ובכבוד הדדי, במאבק שלנו נגד המדינה התאגידית, ומחר בפאנארכיה שככל הנראה תירש אותה".
האנרכיסטים הם בעד גלובליזציה במובנו המקורי של המונח, כלומר, הרחבת הקשרים בין חברות ויחידים בקנה מידה עולמי, שכן אנרכיסטים מתנגדים ללאומיות, והם בעד יחסי אחווה ואי אלימות בין כל בני האדם.
עם זאת, רוב האנרכיסטים רואים בגלובליזציה המתרחשת כיום את העמקת הניצול הקפיטליסטי: מניצול של מעסיק המנצל את עובדו, לניצול של מדינה או תאגיד המנצלים עובדים זולים ממדינות מתפתחות.
לטענת האנרכיסטים, המסחר הבינלאומי כפי שהוא מנוהל על ידי מוסדות בינלאומיים כמו הבנק העולמי, ארגון הסחר העולמי, G8 והפורום הכלכלי העולמי נעשה בכפייה, בעיקר כלפי מדינות נחשלות או כנגד אוכלוסיות חלשות.
חלק מהאנרכיסטים רואים בכפייה כזו גלובליזציה נאו-ליברלית.
קבוצות כמו Reclaim the Streets או פעולה עולמית של האנשים היו מהיוזמות של מה שנהוג לכנות התנועה נגד הגלובליזציה.
הטענה המרכזית כנגד הגלובליזציה הנאו ליברלית או התאגידית, אשר מצטרפים אליה גם זרמים אחרים הדוגלים בביזור ומגוון ואפילו כלכלת שוק, היא שהגלובליזציה הזו מקדמת את הריכוזיות של הכלכלה העולמית, על ידי הגדלת כוחם של תאגידים רב-לאומיים כקרטלים בשוק ומול האזרחים במישור הפוליטי והתרבותי.
באופן זה ישנה הרחקה של מוקדי קבלת ההחלטות למוקדי כוח מרוחקים וריכוזיים יותר, ומקדמת קפיטליזם דורסני המעמיק את הפערים בחברה ואת הניכור.
דבר זה עומד בניגוד לעקרונות האנרכיסטים של אוטונומיה, דמוקרטיה ישירה, ביזור החלטות, סולידריות ושוויון.
המחאות נגד הגלובליזציה מאורגנות בדרך כלל על פי עקרונות של פעולה ישירה אנרכיסטית, עם סובלנות כללית כלפי מגוון של דעות שונות ושל דרכי פעולה שונות, החל מקבוצות של איוולות טקטית כגון צבא הליצנים, ועד קבוצות נוקשות יותר כמו הגוש השחור.
פעולות המחאה והפעולה הישירה מאורגנות דרך ערוצים לא-היררכיים ובשיטות של דמוקרטיה ישירה.
אימרה אנרכיסטית ידועה היא ש"לו הבחירות היו יכולות לשנות משהו, היו מוציאים אותן מחוץ לחוק".
אנרכיסטים אינם מאמינים בדמוקרטיה ייצוגית, מאחר שעל פי טענתם, הנציגים הנבחרים בדרך כלל מתעלמים מרצונות המצביעים להם, וחותרים אחר מטרות אחרות, שהן בדרך כלל קידום האינטרסים של הגופים המממנים אותם.
בנוסף, הם טוענים שדמוקרטיה ייצוגית מדכאת מעורבות חברתית, מאחר שקיום בחירות מספק את האשליה של חופש בחירה ודמוקרטיה, כאשר בעצם לאוכלוסייה אין כל השפעה על המדיניות החברתית, מלבד הצבעה פעם במספר שנים ובחירת שליט.
אנרכיסטים שואפים לחברה דמוקרטית, אשר תקיים דמוקרטיה ישירה בכל תחומי החיים (קהילה, עבודה, כלכלה, לימודים וכו').
זכויות המיעוט בחברה שכזו תמיד תישמרנה, ולעולם לא תיכָּפה דעת הרוב על המיעוט.
למיעוט תמיד תהיה הזכות לסרב לדעת הרוב ולפרוש מאותה קהילה או ארגון בהם התקבלה החלטה אשר הותירה אותם במיעוט.
המתנגדים לאנרכיזם, טוענים שבלתי אפשר לקיים דמוקרטיה ישירה בקבוצות גדולות.
האנרכיסטים מציעים מערכת של באי כוח על מנת להעביר מידע בפדרציות ורשתות גדולות, ועל מנת להתמודד עם נושאים ברמה עולמית.
בהצעה האנרכיסטית לבאי כוח אין הכוונה ל"נציגי ציבור" כפי שאנו מכירים אותם כיום, והם אינם אפילו "נציגים".
מבנה באי הכוח שמציעים האנרכיסטים הוא בעצם מערכת של שיטות בהן שליחים פשוט מעבירים מידע והחלטות שהוחלט עליהן בקהילות השונות.
באי הכוח נבחרים (בניגוד לכאלו שמחפשים עבודה), וניתן "לפטר" אותם ברגע בו הם חורגים מהמנדט שניתן להם (בניגוד למצב בדמוקרטיה ייצוגית, בו ניתן להחליף נציג רק בסיום תקופה קבועה מראש).
סביבה וקיימות היו נושאים עבור אנרכיסטים לפחות מאז החיבור של קרופוטקין "שדות, מפעלים וסדנאות", אבל החל משנות ה-1970 אנרכיסטים במדינות מערביות היו מעורבים מאוד בפעילות למען הסביבה.
אקו-אנרכיסטים ואנרכיסטים ירוקים דוגלים ברובם באקולוגיה עמוקה.
זוהי ראיית עולם שתומכת במגוון ביולוגי ובקיימות.
לעיתים קרובות אקו-אנרכיסטים נוקטים בפעולה ישירה כנגד מוסדות שגורמים לדעתם לנזק לסביבה ולקהילות.
דוגמה בולטת לתופעה זו היא תנועת "כדור הארץ תחילה!", אשר חבריה נוקטים בפעולות כמו "התנחלות על עצים".
גם לתנועה המיליטנטית יותר "החזית לשחרור כדור הארץ", אשר התפצלה מתוך "כדור הארץ תחילה!", יש קשרים עם התנועה האנרכיסטית.
מרכיב חשוב נוסף הוא האקו-פמיניזם, אשר רואה בשליטה ובניצול הטבע על ידי האדם מטפורה של שליטה גברית באישה.
אנרכו-פרימיטיביזם היא פילוסופיה מערבית בעיקרה שתומכת בחזרה לחברה פרה-תעשייתית ובדרך כלל גם פרה-חקלאית.
תומכי זרם זה פיתחו את הביקורת על הציוויליזציה התעשייתי.
בביקורת זו טכנולוגיה ופיתוח הטכנולוגיה הובילו לניכור של אנשים מהעולם הטבעי.
פילוסופיה זו פיתחה נושאים שקיימים בפעילות הפוליטית של הלודיטים ובכתבים של ז'אן-ז'אק רוסו.
כמה פרימיטיביסטים תומכים בתהליך מלא של "השבת הטבע לפראותו" וחזרה לאורח חיים הנוודי של ציידים-לקטים, בעוד אחרים רק מעוניינים בסופה של החברה התעשייתית ולא מתנגדים לביות וחקלאות.
תאורטיקנים מובילים בזרם הראשון הם דריק ג'נסן, וג'ון זרזן, בעוד שה"יונבומבר" טד קזינסקי משתייך לזרם השני.
כיום יש חילוקי דעות רבים בין פרימיטיביסטים לבין צורות מסורתיות יותר של אנרכיזם המתמקדות במאבק מעמדי, כמו האקולוגיה החברתית של מוריי בוקצ'ין.
החל מפרודון ובאקונין ועד לאנרכו-סינדיקליסטים הספרדים, אנרכיסטים באופן מסורתי התנגדו או שהיו חשדנים כלפי דת מאורגנת.
הם האמינו כי רוב הדתות המאורגנות הן היררכיות מטבען, וברוב המקרים, משתפות פעולה ותומכות במבני הכוח הקיימים כמו מדינה או הון.
יחד עם זאת, יש הכורכים יחד אנרכיזם עם תפיסות דתיות.
אנרכיסטים נוצרים מאמינים כי אין סמכות גבוהה יותר מאשר אלוהים, ומתנגדים לסמכויות ארציות כמו ממשלות ולהיררכיה של הכנסיות.
הם מאמינים כי התורה של ישו והמנהגים של הנוצרים הקדומים היו אנרכיסטים בבירור.
חלק מהם מרגישים שהכתבים של "נצרתיים" וקבוצות נוצריות קדומות אחרות הושחתו על ידי הדעות הדתיות הנוכחיות - בעיקר כאשר פאולוס הכניס דעות של הפרושים, וכאשר קונסטנטינוס הכריז על הנצרות כדת הרשמית של רומא.
הסופר לב טולסטוי נחשב לאנרכיסט-נוצרי המפורסם ביותר, למרות שלא כינה את עצמו אנרכיסט, כיוון שהוא השתמש במונח זה כדי לתאר את אלו שרצו לשנות את החברה באמצעות אלימות, הספר שלו "ממלכתו של אלוהים נמצאת בתוכך" נחשב לטקסט יסודי באנרכיזם הנוצרי.
תנועת הקתולי העובד היא ארגון אנרכיסטי-נוצרי מודרני.
אנרכיזם בודהיסטי נבע מתוך התנועה האנרכיסטית הסינית של שנות ה-1920. טאיקסו (Taixu)
אחד ההוגים והכותבים המובילים של זרם מחשבה זה, הושפע עמוקות מאנרכיסטים נוצרים כמו לב טולסטוי, ומהמערכת באר-שדה הסינית העתיקה.
ביטוי חדש יותר לזרם מחשבה זה קיבל ביטוי פופולרי בספרו של ג'ק קרואק, "בטלני הדהרמה" שיצא לאור בשנת 1958.
התנועה האנרכיסטית מאז הקמת המדינה הייתה בעיקרה ספרותית, עם סופרים יוצאי פולין כמו אליעזר הירשאוגה, אבא גורדין ויעקב מאיר זלקינד שכתבו ספרים וכתבים רבים בנושא אנרכיזם, בעיקר ביידיש.
קבוצות פעולה החלו לקום, כמו מאבק אחד – קבוצה אנרכיסטית לזכויות בעלי חיים, פעולה ירוקה – קבוצת פעולה ישירה למען הגנה סביבתית, כביסה שחורה – להט"ב וקווירים נגד הכיבוש הישראלי בגדה המערבית, ורבות אחרות.
בשנת 2003 התכנסו פעילי שמאל רדיקלי ישראלים למאהל מחאה ליד הכפר הפלסטיני מסחה ויזמו פעולות ישירות נגד גדר ההפרדה.
פעילים אלו התגבשו מאוחר יותר התגבשו לקבוצה הידועה בשם אנרכיסטים נגד הגדר, הקבוצה הפעילה והידועה ביותר בשמאל הרדיקלי הישראלי ובתנועה האנרכיסטית בישראל בכלל.
מאז 2003 יזמו חברי הקבוצה פעולות ישירות רבות נגד גדר ההפרדה בגדה המערבית תוך שיתוף פעולה עם קבוצות פלסטיניות מקומיות ועם קבוצות התנגדות לכיבוש מהעולם, כמו תנועת הסולידריות הבין-לאומית.
"אנרכיסטים נגד גדרות" הייתה קבוצה המורכבת מפעילי שמאל רדיקלי ישראלים המתנגדים לבניית גדר ההפרדה ולהפקעת שטחים פלסטיניים ואדמות גידול חקלאי.
אמנם בקבוצה אין חברות רשמית, אך נטען כי יש בה כמאה פעילים, העוסקים, בתיאום עם פלסטינים וקבוצות כגון תנועת הסולידריות הבין-לאומית (ISM), בארגון פעולות ישירות, תהלוכות, פעולות של אי ציות אזרחי וכדומה.
בהודעה לתקשורת שנשלחה בשם הקבוצה ב-23 בפברואר 2004 תוארה הגדר כ"אחד מהאיומים הגדולים שידעה החברה הפלסטינית במאה האחרונה...
אשר מטרתה לגרום לחיי הפלסטינים להיות כה בלתי נסבלים עד שהם יישארו עם ברירה אחת: לעזוב".
קבוצת "אנרכיסטים נגד גדרות" צמחה מתוך שורות השמאל הרדיקלי בסוף שנת 2002. חבריה כינו את עצמם בתחילה בשם "הקואליציה נגד הגדר", והתמקדו בפעילות נגד הגדר בכפר זבובה ובכפר מסחה, ש-95% מאדמותיו נמצאות בצד הישראלי של הגדר.
במהלך הפעילות התלבטו הפעילים בין השמות "יהודים נגד גטאות" או "אנרכיסטיות נגד החומה".
לאחר תקרית בה נפצע קשה פעיל הקבוצה הם כונו בכלי התקשורת "אנרכיסטים נגד הגדר", והקבוצה החליטה לאמץ שם זה כ"מותג".
קבוצת "אנרכיסטים נגד הגדר" התגבשה באפריל 2003 בכפר מסחה שבגדה המערבית, בו נפגשו פעילי שמאל רדיקלי על מנת ליצור אוהל מחאה כנגד גדר ההפרדה.
האוהל פעל כ-4 חודשים, במהלכם ביקרו בו אלפי ישראלים ואזרחים זרים.
"אנרכיסטים נגד הגדר" המשיכו ליזום פעולות נגד הגדר בכפרים סאלם, עניין, זבאבוואה ועוד.
ב-26 בדצמבר 2003, במהלך הפגנה של הקבוצה ליד הכפר מסחה, ירה כוח צה"ל אש חיה לעבר חברי התנועה שניסו לפרק קטע בגדר ההפרדה.
מהירי נפצע באורח קשה פעיל התנועה, גיל נעמתי, ישראלי בן 22. המפגינים טענו כי הירי בוצע בשעה שהקבוצה ניסתה לפתוח שער בגדר שהיה נעול במשך 3 חודשים.
בתחקיר האירוע במצ"ח, נתגלו ליקויים במוכנות הצבא להתמודד עם מפגינים בסיטואציות דומות, שהתבטאה בעיקר במחסור באמצעים לפיזור הפגנות.
גורמים צבאיים טענו כי החיילים חשו שנשקפה סכנה לחייהם.
במסיבת עיתונאים שנערכה לאחר האירוע, הציגו המפגינים צילומי וידאו מההפגנה המפריכים לטענתם את דברי הצבא.
ב-2004 החליט הפרקליט הצבאי הראשי שלא להעמיד לדין פלילי את החיילים המעורבים בפרשה, אך לנקוט בצעדים משמעתיים כנגד החייל שירה בפעיל התנועה נעמתי באשמת שימוש לא חוקי בנשק, וכנגד חייל נוסף שירה על הקרקע בחשד שפעל בניגוד להוראות הפתיחה באש.
כמו כן הוחלט להעמיד לדין משמעתי את מפקד הפלוגה וסגנו, בחשד שהם התרשלו בהיערכות לאירוע זה.
בשנת 2005 הקבוצה הייתה פעילה בעיקר בכפרים בלעין, נעלין וקדום בהם התקיימו הפגנות שבועיות כנגד גדר ההפרדה, המנתקת בין תושבי הכפר לבין חלק מאדמותיהם.
ההפגנות המשיכו עד 2013 בטענה שהחומה מספחת חלק מאדמות הכפר, אף על פי שחלק מאלו הוחזרו כאשר שונה במקצת בשנת 2011 תוואי הגדר.
במהלך ההפגנות נפצעו הן חיילי צה"ל שנפגעו מאבנים שנזרקו על ידי מפגינים, והן מפגינים.
מפגין אחד נהרג מאמצעי צה"ל לפיזור הפגנות - אלות, כדורי גומי ורימוני גז והלם.
האנרכיזם מבקר את הסדר החברתי הקיים, אך גם מציע אלטרנטיבות ופתרונות מנקודת מבט אנרכיסטית, ומצייר את קווי המתאר של חברה אנרכיסטית עתידית.
אנרכיסטים מתנגדים לכפיית הסדר החברתי האנרכיסטי על האוכלוסייה, כחלק מהתנגדותם לכל סוג של כפייה.
הם טוענים שהאנרכיזם לא יגיע במהפכה בין לילה, אלא באמצעות סדרה של פעולות ישירות והתקוממויות חברתיות, תוך כדי יצירת מוסדות חברתיים אנרכיסטים אלטרנטיביים למדינה ולקפיטליזם, ושחברה אנרכיסטית תחל רק כאשר תיווצר מסה קריטית שתכיל את רובה המוחלט של האוכלוסייה במקום מסוים.
קווי מתאר של חברה אנרכיסטית
רוב הפילוסופים הפוליטיים מצדיקים את תמיכתם במדינה כאמצעי לשליטה על האלימות ושמירת הסדר, ובטענתם שהמדינה מורידה למינימום את ההרס הפוטנציאלי שנוצר מחיכוכים וקונפליקטים אנושיים, ושבלעדי המדינה ייווצר כאוס ותתפרץ אלימות בלתי נשלטת.
אנרכיסטים טוענים שמטרות אלו אינן מצריכות את קיום המדינה, ולמעשה רבים טוענים שהמדינה אינה מסוגלת לבצע תפקיד זה ולראייה הם מצביעים על המלחמות הנמשכות ועל האלימות הגואה בחברה המודרנית.
יותר מכך, אנרכיסטים טוענים שהמדינה יוצרת מונופול על האלימות (על ידי הקמת צבאות ומשטרות), ומשתמשת בכוח ואלימות על מנת להרחיב ולהגן על האינטרסים של האליטה החברתית ובעלי ההון.
הרעיון האנרכיסטי לטיפול באלימות בקהילה הוא אכיפה קהילתית במקום אכיפה על ידי מיעוט חמוש כדוגמת המשטרה אשר יכול ליפול לשחיתות וכדומה.
מאמצים רבים הושקעו בניסיון להסביר כיצד חברות אנרכיסטיות יקדמו ערכים אלו.
באופן כללי, אנרכיסטים מסכימים על הנקודות הבאות בכל הנוגע לחברה אנרכיסטית עתידית:
רוב האנרכיסטים מסכימים, שכלכלה אנרכיסטית תתקיים ללא כלכלת שוק וללא מערכות עבודת שכר.
הייצור ינוהל עצמאית על ידי ולמען העובדים והקהילות עליהן הייצור ישפיע, וכך ייוצרו מוצרים שבאמת יש בהם צורך אמיתי שנבע מהקהילה.
מועצות עובדים, אסיפות, ומוסדות גדולים יותר של שליטת עובדים יטפסו למעלה על מנת לפתור נושאים רחבים יותר ברמה אזורית, ארצית ואפילו כלל עולמית.
דוגמה לסוג התארגנות שכזה היא הקולקטיבים של האיכרים והעובדים בזמן מלחמת האזרחים בספרד, ואכן אנרכיסטים רבים תומכים בשימוש בקולקטיבים וקואופורטיבים בייצור בקנה מידה קטן.
חלק מהאנרכיסטים מציעים כלכלת מתנות, אשר יגרמו לרכוש החומרי והאינטלקטואלי להיות פתוחים ונגישים לכל, ובכך יתאפשר ליותר אנשים לעבוד במגוון רחב יותר של פרויקטים ותעשיות.
תנועת התוכנה החופשית מוצגת לעיתים קרובות כדוגמה לכלכלת מתנות בפעולה הפועלת על פי עקרונות אנרכיסטים.
אחרים, לרוב אנרכיסטים ירוקים ואנרכו-פרימיטיביסטים, שואפים לחזור לצורת חיים טרום-חקלאית.
הכלכלה ההשתתפותית מציעה שיטת "אשראי" כגמול על עבודה, אך עדיין תומכת בניהול עצמי של העובדים על הייצור.
החלטות קהילתיות ושכונתיות יתקבלו על ידי אלו בקהילה שיושפעו מתוצאות ההחלטה.
מוסדות דמוקרטיה ישירה ושליטה קהילתית יוקמו על מנת לדון בבעיות ולהעלות פתרונות.
מועצות קהילתיות ואסיפות כלליות יוכלו גם הן לתכנן פעילויות, להציע פרויקטים, ולתאם רוטציה בתפקידים שונים שצריכים להעשות.
דוגמה למערכת של אסיפות קהילתיות שעובדת אפשר למצוא בארגנטינה בימינו.
קבוצות של שכנים נפגשות פעם שבוע או שבועיים, לאחר מכן נפגשות עם שכונות אחרות, ולבסוף עם אסיפות אחרות ברמה האזורית.
כמו כלכלה בניהול עצמי, אנרכיסטים מציעים שמועצות מקומיות אלו יוכלו לתקשר עם קהילות אחרות בצורות שונות של פדרציות ורשתות.
בנוגע לדוגמאות לייצור תעשייתי רחב (כלכלה), ולקהילות (פוליטיקה), רבים ממבקרי האנרכיזם יטענו שמסות גדולות של אנשים לא יוכלו להגיע לקונצנזוס במגוון נושאים, ומערכת שכזו היא בלתי אפשרית.
ולמרות זאת, אנרכיסטים מציעים מערכת של באי כוח על מנת להעביר מידע בפדרציות ורשתות גדולות, ועל מנת להתמודד עם נושאים ברמה עולמית.
באי הכוח נבחרים (בניגוד לכאלו שמחפשים עבודה), וניתן "לפטר" אותם ברגע בו הם חורגים מהמנדט שניתן להם (כלומר, מתחילים להתנהג כמו נציגים ממשלתיים, ולא כמו באי כוח של קהילה).
בדרך זו, קבוצות גדולות יכולות להגיע להסכמות והבנות, ונושאים מסובכים יכולים לעלות על סדר היום.
דוגמה למבנה שכזה אפשר לראות בצורת ההתנהלות של איגודים כמו "פועלי התעשייה של העולם" ובמועצות דוברות.
מועצות דוברות כוללות קבוצות גדולות של פעילים, יחד עם מגוון קולקטיבים וקבוצות זיקה הבוחרים באי כוח כדי לדווח על ההחלטות עליהן החליטו הקבוצות בקונצנזוס או בדמוקרטיה ישירה.
מודלים כאלו עזרו לארגן עשרות אלפי פעילים במגוון נושאים.
לקהילות הזאפאטיסטה במקסיקו יש מבנה דומה, עם קהילות המכנסות אסיפות, ולאחר מכן בוחרות באי כוח שנפגשים על מנת לדון בנושאים המשפיעים על כלל הקהילות.
האנרכיסטית אמה גולדמן אמרה ש"כל חברה מקבלת את הפשע שמגיע לה", בהתכוונה לכך שהפשע הקיים בחברה הקפיטליסטית קיים ברובו עקב הסדר החברתי ההיררכי, המנצל וחסר השוויון.
אנרכיסטים מטילים ספק במערכת בתי הסוהר, אותה הם רואים כסמכותנית, ובלתי יעילה בפתרון בעיות בתוך החברה, אלא להפך – רק מייצרת עוד בעיות ועוד פושעים.
ההתמודדות עם פשע, ועם מגוון של בעיות חברתיות בתוך מגוון הקהילות, תתבצע בתוך הקהילה, ולא על ידי מוסדות היררכיים חיצוניים כמו המשטרה, מערכת המשפט והמדינה.
מערכות גישור ומשפט מבוססות-קהילה יוקמו על מנת להתמודד עם קונפליקטים בתוך הקהילה.
מערכות מתנדבים של שיטור-עצמי וביטחון הוצעו כחלופות למשטרה, כאשר העבודה מתבצעת ברוטציה, ותחת פיקוח הקהילה.
מערכת שכזו אפשר לראות בקהילות הזאפאטיסטה במקסיקו עם יצירתה של "משטרת הילידים הקהילתית" (ICP), שהיא בעצם קבוצת מתנדבים מהקהילה המבצעים פעילות ביטחון.
הזאפאטיסטים מציינים ששיעור הפשיעה ירד, הפשע המאורגן כמעט ונעלם לגמרי, ושחיתות משטרתית לא קיימת בכלל.
עם זאת ה-ICP לא הצליחה להתמודד עם גורמי פשיעה חיצוניים.
אנרכיסטים גם מצביעים על מגוון דוגמאות של חברות אנרכיסטיות בהן המבנה הלא-היררכי של הקהילה הוביל לירידה משמעותית ביותר בפשיעה.
אנרכיסטים טוענים גם שבחברה ללא רכוש פרטי וללא כלכלה קפיטליסטית ודיכוי משטרתי, עבירות הרכוש ועבירות כלכליות (המהוות את רוב רובו של הפשע כיום) יעלמו כמעט לגמרי.
רוב האנרכיסטים מסכימים שכל סוג של ייצור בחברה אנרכיסטית צריך להתבצע בצורה אקולוגית ובת קיימא.
אנרכו-פרימיטיביסטים טוענים שייצור תעשייתי המוני הוא הרסני כלפי הסביבה, וחייבים לבטלו.
כמוהם, אנרכו-סינדיקליסטים, טוענים שייצור תעשייתי הוא אכזרי כלפי העובדים, מוביל לניכור מאסיבי, ועוזר רק לייצור כמויות המוניות של מוצרים על מנת לספק את כלכלת השוק.
על מנת להתמודד עם בעיות אלו, רוב האנרכיסטים מציעים ייצור מבוסס-קהילה וניהול עצמי של התעשיות על מנת לצמצם את הייצור העודף, ולשפר את תנאי העובדים.
כמו כן, אנרכיסטים טוענים שברגע שהקהילות עצמן יחליטו על המוצרים שהן צריכות, ייפסק הצורך בייצור המוני של מוצרים שהם מותרות, ויש האומרים מיותרים.
לעומת זאת, אנרכו-פרימיטיביסטים טוענים שחקלאות וביות של צמחים ובעלי חיים מובילים ליצירתו של רכוש פרטי, הרס כדור הארץ ומציעים שיטות של פרמהקלצ'ר, וחזרה לקיום פרה-תעשייתי.
אנרכיסטים טוענים שעם העלמות המדינה, אלימות מכוחות מדינתיים תגיע מגורמים אנטי-מהפכניים, ומאלה שירצו לחזור למבנים היררכיים.
מרקסיסטים-לניניסטים מבקרים את האנרכיסטים בנקודה זו, וטוענים שללא מבנה ריכוזי חזק, חברה מהפכנית לא תוכל להגן על עצמה.
על אף קיום הזרם האנרכו-פציפיזם הפציפיסטי, אנרכיסטים רבים תומכים בהגנה עצמית נגד כוחות אנטי-מהפכניים באמצעות יצירתם של מיליציות עממיות, בהן המפקדים נבחרים בדמוקרטיה ישירה על ידי החיילים.
דוגמאות למיליציות כאלו אפשר למצוא בתקופות של מהפכות אנרכיסטיות בעת מלחמת האזרחים בספרד ובהנהגת נסטור מאכנו באוקראינה.
באופן כללי, אנרכיסטים רוצים שהחברה תמשיך להתארגן מסביב למגוון קהילות שונות.
ואולם, בניגוד לחברות קפיטליסטיות וקומוניסטיות המאורגנות באמצעות המדינה או סביב עסקים כלכליים, אנרכיסטים רוצים שהחברה תאורגן ותנוהל על ידי ולמען האנשים החיים בה.
באופן כללי, האנרכיסטים רואים את בתי ספר, מרכזים חברתיים, פארקים, תחנות כיבוי אש, וכו', כמוסדות שצריכים לשנות את עורם ולהעביר את ניהולן לאנשים דרך שיטות של דמוקרטיה ישירה וניהול עצמי.
אנרכיסטים מצביעים על העובדה שתחומים רבים בחיינו הם כבר קומונליים ואנרכיסטים: שיתוף של מתכונים, בנייה קהילתית, גינון קהילתי, שיתוף של סרטי וידאו, שכנים ששומרים על ילדי השכונה.
כל אלו הם מקומות בהם אדמה ודברים שייכים לכל אלו המשתמשים בהם, בצורה שיתופית.
אנרכיסטים פשוט רוצים להרחיב את המרחב השיתופי הזה, ולהחיל ניהול עצמי קהילתי בכל תחומי החיים.
אנרכיסטים רוצים גם להרחיב את המרחב השיתופי שקיים בתוך הערים והשטחים הציבוריים, ולא רק לבטל את המוסדות הקפיטליסטים.
בשנות ה-40 של המאה ה-20, בזמן מלחמת העולם השנייה, "גינות ניצחון" התפשטו ברחבי ארצות הברית, ובאזורים מסוימים כמו סן פרנסיסקו, 40% מהייצור הגיע מתוך אספקה עצמית של העיר.