tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפריחה מקדימה את הופעת העלווה (hysteranthy), ולכן עמודי התפרחת מגיחים עוד לפני העלים.
פריחה ראשונה מתרחשת לרוב רק בשנתו השלישית, אך במקומות עשירים בלחות ייתכנו פרטים הפורחים כבר בשנה השנייה.
בסמוך לסיום הפריחה מתחילים להופיע העלים, אך במושבות טבעיות אין הופעה אחידה: בצלים בוגרים מוציאים עלים מרזביים רחבים יותר, בעוד בצלצולים צעירים ממשיכים להוציא עלים מחטיים דקים וגליליים.
התוצאה היא עלווה מעורבת - פסיפס של עלים מחטיים ועלים מרזביים - המשקף את מבנה המושבה על דורותיה; תופעה זו מתוארת בהרחבה בפרק מורפולוגיה.
העלים השונים ממלאים את הבצלים בחומרי תשמורת (בעיקר עמילנים) לאורך החורף עד מרץ–אפריל, עד להתייבשותה המלאה.
בישראל חניטת הפרי (הופעת ההלקטים הירוקים) מתרחשת בדרך כלל בתחילת דצמבר.
במהלך החודש ההלקט מתייבש ומתקמט עד להבשלה מלאה.
הפצת הזרעים מתרחשת מסוף דצמבר ועד תחילת ינואר, לרוב בנפילה ישירה לקרקע.
בסוף כל עונת פריחה, הקשקשים מתרוקנים אט אט מחומרי התשמורת, הבצל הישן הולך ומתכווץ ובבסיסו נוצר בצלצול חדש.
הבצל החדש מקבל את תפקיד "הבצל הראשי" בשנה הבאה, ואילו הישן מתנוון ומת.
הצמח מתרבה הן באמצעות זרעים (רבייה מינית) והן באמצעות בצלצולים (רבייה א-מינית).
בתנאים מתאימים, הרבייה הווגטטיבית יוצרת מקבצים צפופים של עשרות פרטים, המשתרעים על פני שטח בקוטר 30 עד 50 ס"מ.
זהו מחזור של התחדשות בצל שנתית – תופעה טיפוסית למיני כדן.
בסיום כל עונה נופו העליון של הצמח (העלים ועמוד התפרחת) מתייבש ונעלם לגמרי, והצמח שוהה בקרקע רק כבצל תת-קרקעי פעיל.
כדן קטן-פרחים חי שנים רבות: בכל שנה הוא מפיק בצלצולים חדשים.
חלקם נפרדים לאט ויוצרים מקבצים צפופים, וחלקם נותרים וגטטיביים (vegetative bulbs) ואינם פורחים, וכך מגדילים את האוכלוסייה.
מכאן תצפיות השדה של "מקבצים עם מעט עמודי פריחה" – תופעה גאופיטית נפוצה במינים המתחדשים מדי שנה מן הקרקע.
לכדן קטן-פרחים מערכת שורשים המפגינה מספר התאמות גאופיטיות מובהקות, המסייעות לו לשמור על עומק קבוע בקרקע וליצור התפשטות וגטטיבית אפקטיבית.
שני סוגים שורשים מתכווצים אנכיים ושורשים מתכווצים אופקיים.
בשלבים הראשונים שלאחר הנביטה, כאשר הצמח הצעיר מפתח את הבצל הראשוני, נוצרים בבסיס הבצל שורשים מתכווצים (Contractile roots) - שורשים המתעבים ולאחר מכן מתקצרים לאורכם.
תהליך זה מושך את הבצל לעומק האופטימלי בקרקע, שבו הטמפרטורה והלחות יציבים יותר, וכך מגנים עליו מתנאי סביבה קשים: חשיפה, התחממות או יובש קיצוני.
תצפיות שדה מלמדות כי הבצלים מצויים בעומק רב יחסית לגודלם ועדינותו של הצמח.
למרות העומק שבו הבצל קבוע, העלים העדינים והרכים מצליחים לפרוץ שכבות קרקע יבשה וקשה.
יכולת זו נובעת ממבנה העלים: קצה העלה צר ומחודד, ורקמות החוד צעירות אך דחוסות במיוחד ולכן מפעילות לחץ מכני גבוה; ומנגד, בשלבי הצמיחה הראשונים העלים מוגנים בתוך נדן קשיח.
שילוב תכונות זה אופייני לגאופיטים סתוויים ומאפשר לכדן להופיע במהירות עם הגשמים הראשונים, גם כאשר הקרקע עדיין יבשה ומאובקת.
בעת רבייה וגטטיבית נוצרות לצד הבצל גם בצלצולים חדשים.
בצלצולים אלה קשורים לשורשים אופקיים עבים (Contractile spreading roots)המתארכים אופקית ולאחר מכן מתכווצים.
פעולה כפולה זו מרחיקה את בצלצולי הריבוי מבצל האם — לעיתים עד כדי 10 ס"מ — וכך נוצרים גושים רחבים בעלי מבנה מבוזר, המגדילים את טווח ההתפשטות המקומי של האוכלוסייה.
הבצל קטן, דמוי ביצה, בקוטר 1 עד 1.5 ס"מ, טמון בקרקע בעומק רדוד של 5 עד 6 ס"מ, ובקרקעות כבדות עד 10 ס"מ.
הבצל מרובד בגלדים יבשים, חומים בהירים (tunicate bulb), המונעים התייבשות החלקים הפנימיים.
בצלצולי הריבוי נוצרים בחיק הגלדים החיצוניים.
העלים פשוטים, תמימים וללא לוואים, מרוכזים בבסיס הצמח ומספרם 3 עד 5, והם כמעט שווים באורכם.
קיימים שני טיפוסי עלים: עלי הצמחים הבוגרים נימיים ברוחב כ-2 מ"מ, חצי-גליליים (semiterete) ובעלי חריץ עדין בצדם העליון — עלים מרזביים.
לעומתם, עלי הבצלצולים הצעירים, שטרם הגיעו לשלב הפריחה, גליליים לחלוטין (terete), עגולים בחתך, מחודדים וחסרי חריץ — עלים מחטיים, המתאימים לחדירה של קרקע יבשה.
במושבות צעירות ניכרת כמעט רק עלווה מחטית, ואילו במושבות בוגרות מופיעים שני טיפוסי העלים במקביל.
לעיתים קצה העלה נתקע בשכבת קרקע קשה והוא מגיח כלולאה מעל פני הקרקע לפני שהוא נמתח ומתיישר — תופעה גאופיטית מוכרת בשלבי ההתארכות הראשונים.
התפרחת היא אשכול דליל, גלילי, באורך 1.5 עד 3 ס"מ, הנישא על עמוד תפרחת זקוף וחסר עלים.
אורכה עולה מעט על זה של העלים, ובכל תפרחת 6 עד 12 פרחים.
עוקצי הפרחים זקופים-מפושקים ועד אופקיים, שווים פחות או יותר באורכם, ואינם עולים כמעט על אורך העטיף.
כל פרח מלווה בחפה ובחפית דמויי חוט (setaceous).
בקצה התפרחת עשויים להופיע פרחים עקרים, אך הם זעירים מאוד או כמעט נעדרים.
הפרחים דו-מיניים, בעלי שחלה עילית, וצבע העטיף (כולל השניים) אחיד.
הפרחים הפוריים באורך 3 עד 5 מ"מ בצבע לילך בהיר עד כחול חיוור, עם עורקים כהים יותר.
צבעיהם אינם משתנים במהלך הפריחה או הנבילה.
העטיף מאוחה עלים כמעט לכל אורכו, ויוצר צינור דמוי ביצה עד פעמון, המסתיים בלוע (באגן) בעל 6 שיניים בצבע זהה לעטיף.
מתחת ללוע קיימת היצרות קלה (שנץ), תכונה המבדילה בין הכדן לזמזומית (Bellevalia), שבה ההיצרות אינה קיימת.
השיניים קצרות, דמויות ביצה, כפופות לאחור, ואורכן פחות משליש מאורך צינור העטיף.
אצל זמזומית מגיע אורך השיניים לכשליש עד רבע מאורך הכותרת.
האבקנים 6, חבויים בצינור העטיף וערוכים בדור אחד.
הזירים קבועים על צינור העטיף בגובה מחצית אורכו, בניגוד לזמזומית, שאבקניה ממוקמים בבסיס השיניים או בסמוך אליהם.
השחלה עילית, בת שלוש מגורות, ובכל מגורה שתי ביציות.
עמוד השחלה דקיק והצלקת קטנה, דמוית ראש.
הפרי הוא הלקט בעל שלושה מקצועות חדים וברורים, הנפתח לשלוש קשוות.
קשוות ההלקט (3 עד 3.5 מ"מ) כמעט עגולות (suborbicular), רחבות יותר מאורכן, ובעלות עורקים בולטים.
פתיחת ההלקט היא פְּתִיחָה חוֹצַת מְגוּרָה (loculicidal), כאשר הסדק מתחיל בקודקוד ונמשך מטה לאורך תפר הגב של כל עלה שחלה.
העטיף נישא על ההלקט ונושר ונושר ממנו.
בכל מגורה שני זרעים, שחורים, מבריקים ומקומטים וחסרי עטי (אריל, מעין תוספת).
הכדורשער בישראל הוא ענף יחסית חדש, אך נבחרות ישראל (במיוחד נבחרת הנשים) זכו להישגים במשחקים הפאראלימפיים ובאליפויות שונות.
ב-2009 הנבחרת הגיעה למקום השישי באליפות אירופה על אף שהיו בהרכב חלקי, בזכות הישג זה הן הגיעו לאליפות העולם ב-2010 שבה הגיעו למקום השביעי.
ב-2011 בקדם אולימפיאדה הן הגיעו למקום חמישי, באותה שנה באליפות אירופה שיפרו את הישגן והגיעו למקום החמישי.
ב-2013 הן שיפרו את הישגן אף יותר באליפות אירופה והפעם הגיעו למקום השלישי.
הנבחרת הגיעה למקום הרביעי ב-2015 באליפות אירופה.
באליפות אירופה בדצמבר 2023, זכתה הנבחרת במדליית הכסף אחרי הפסד 8:4 לטורקיה, והבטיחה את מקומה באולימפיאדת פריז 2024
בהמשחקים הפאראלימפיים פריז ב־2024 העפילה הנבחרת לגמר מול טורקיה והפסידה 8:3 וזכתה במדליית כסף.
ב-2017 יצאו נבחרות העתודה לאליפות העולם לנוער שהתקיימה בהונגריה, ושתי הנבחרות סיימו במקום השישי.
כדי הוא אמורא שקיומו שנוי במחלוקת.
הגמרא ב כותבת שבגט יש להאריך את הו' של המילה "וכדו" כדי שלא ישמע "וכדי".
רש"י מפרש שהמילה כדי משמעותה בחינם.
הוא מביא דוגמאות לכך: כדי נסבא, "ואמרי לה כדי" () שם חכם".
סיומת דברי רש"י לא מובנת.
לא ברור ההקשר של המילים "שם חכם".
רבי יהושע בועז במסורת הש"ס כותב על פי מהרש"ל שכוונת רש"י להגיד שיש משמעות נוספת למילה כדי והיא – שם חכם.
הפירוש הפשוט במקומות אלו שמימרא זו נאמרה בסתם ללא שם חכם.
לא מובא בש"ס בשום מקום מימרא מפורשת בשם כדי.
רבי אברהם זכות כותב בספר יוחסין שהגרסה הנכונה ברש"י היא "לא שם חכם" כלומר שכוונת הגמרא להגיד שהמימרא נאמרה בלי שם אומרה.
החיד"א טען שתלמיד טועה כתב כך ברש"י.
בעקבות המהרש"ל כתב רבי יששכר בר איילנבורג שרש"י כותב בהרבה מקומות שיש אמורא בשם כדי.
רבי יחיאל היילפרין בסדר הדורות כותב שלא מצא כן ברש"י.
הרש"ש והחיד"א העירו שנמצא כן ברש"י בגיטין.
הרב ראובן מרגליות טען שכוונתו להגיד שלא מצא כן ברש"י – הרבה פעמים.
זרח ורהפטיג טען שבעל סדר הדורות כתב שלא מצא כן ברש"י מפני שרש"י לא התכוון לכך כלל.
לדבריו כוונת רש"י להגיד שהצירוף "אמרי לה כדי" פירושו "יש אומרים שחינם" והוא מוסב על עניין "שם חכם".
כלומר, הגמרא אומרת מימרא בשם אמורא ולאחר מכן אומרת "ואמרי לה כדי – שם חכם" - מיותר להגיד את שם החכם הנזכר.
ניתנו מספר הצעות למקור המילה.
ייתכן שהיא לקוחה מהתרגום הפרסי לכזב – כדיב.
או כצירוף של המילים "כד-היא" – "כמו שהוא" בלא תוספת.
המילה נכנסה גם לעברית בעיקר בתצרף "לא בכדי".
ברוח דברי רש"י שמדובר בשם חכם, הסביר מהר"ץ חיות שהמילה כדי משמעותה "כעדי" - כמו אדם מפורסם בשם עדי.
והגמרא אומרת שחכם בולט כמו עדי אמר את המימרא.
הוא מסתמך על גמרא ב בה נאמר שמרדכי היה מוכתר בנימוסו כעדי, הערוך מסביר "כעדי שהיה ידוע בדורו ומצוין בכל התורה".
מהרצ"ח מבאר שכוונתו שהוא כאדם בשם עדי.
רבי ראובן מרגליות ציין לגמרא שנאמר בה "הריני כפרת בן בתי "כדא", רש"י מפרש במקום כלי חשוב (=כד).
שד"ל כותב בשם רי"ץ מרגליות שהמילה כדי מגיע מהמילה קאדי בערבית, תואר כבוד לרב.
שד"ל עצמו טוען שפירוש זה נובע מבורות וחוסר ידע מחקרי.
כה אמר זרתוסטרא הוא ספר מאת הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה, שיצא בארבעה כרכים (טטרלוגיה) שפורסמו בין שנת 1883 לשנת 1885. ספר זה הוא אחד מספרי הפילוסופיה המפורסמים ביותר ותואר על ידי ניטשה כספר העמוק ביותר שכתב.
הספר הוא חיבור על פילוסופיה ומוסר, והוא מסופר דרך דמותו של זרתוסטרא, המקיים מונולוגים לאורך העלילה.
זהו זרתוסטרא חדש ושונה מזרתוסטרה, מייסד דת הזורואסטריות בממלכת פרס העתיקה.
זרתוסטרה הפרסי ייסד מוסר דתי, ולעומתו זרתוסטרא של ניטשה הופך את מערכת הערכים המסורתית על פיה.
הוא בז לאלה החושבים את עצמם לחכמים, ובכך נוהג כסוקרטס, שהיה חושף את בורותם של אנשי דורו.
חלק ניכר מהספר עוסק ברעיונות שהוצגו כבר במדע העליז, כמו החזרה המתמדת, מות האלוהים, הרצון לעוצמה.
הוא יוצא נגד ערכים כגון רחמים, או אהבת הזולת.
בכך נדמה כי הוא יוצא נגד הציווי המוסרי, כמו גם נגד הציווי האלוהי.
אך מטרתו של ניטשה היא לא לקדם עולם אכזר.
ניטשה משתמש בדמותו של זרתוסטרא כדי להציג את העל-אדם.
אותו על אדם דוחה את התרבות הנוצרית המבוססת על הקטנת הערך העצמי (פרישות, צניעות וכדומה).
הוא מאמץ ערכים של אדם "חזק".
הוא אינו חי בשביל אהבתו של האל, אלא בשביל אהבת האדם.
חלק ראשון הוא דברי פתיחה של זרתוסטרא, בו הוא מתאר את העל-אדם, ואת דעותיו בכלליות.
חלק שני הוא הערותיו של זרתוסטרא על הנושאים השונים המעסיקים אותו, כגון כהונה, רחמים, מידות טובות, אספסוף וכדומה.
זרתוסטרא חיי ב"איי האושר" המקום בו אפשר לחיות באשליות על טיב האדם.
החלק השלישי מאופיין בהתפכחות של זרתוסטרא על טיבם של החיים, ובמה שהוא מגדיר כישלונו.
בחלק השלישי הוא מתאר את "עזיבתו של איי האושר".
החלק הרביעי מאופיין בהתפרעות, ולעג מצד זרתוסטרא על עצמו.
הוא מכיל יותר פואטיקה, וסגנונו פחות אחיד משל החלקים הקודמים.
סיומו של הספר הוא כניעה של זרתוסטרא שעוזב את מערתו.
הטקסט עשיר במשלים, בשעשועי לשון ובסתירות.
לחלקו יש אופי פואטי, וסגנונו מחקה את זה של התנ"ך ושל הברית החדשה.
בכך מוסיף ניטשה אירוניה להצגת רעיונות המנוגדים למוסר הדתי והמסורתי.
כה אמר זרתוסטרא של שטראוס
המלחין הגרמני ריכרד שטראוס חיבר ב-1896 בהשראת הספר פואמה סימפונית בשם "כה אמר זרתוסטרא".
יצירה זו ידועה כיום בעיקר בגלל השימוש שעשה בה סטנלי קובריק בסרט 2001: אודיסיאה בחלל (1968), והיא גם הושמעה כפתיחה למופעים של אלביס פרסלי.
קטע מהיצירה הנקרא "שחר האדם" מתנגן גם בתחילת הסרט ההיסטוריה המטורפת של העולם (1981) של מל ברוקס, בה רואים את האדם הקדמון בתהליך הזדקפות.
הספר תורגם לעברית בידי דוד פרישמן ויצא במהדורות שונות בוורשה, החל משנת 1914. בשנת 1970 פורסם תרגום נוסף, שהתקין ד"ר ישראל אלדד, בהוצאת שוקן.
ב-2010 פורסם תרגום נוסף לספר על ידי אילנה המרמן בהוצאת עם עובד.ב־2015 יצאה מהדורה חדשה עם התרגום של דוד פרישמן בהוצאת מאגנס.
כה אמר זרתוסטרא, ירושלים ות"א: הוצאת שוקן, מגרמנית ישראל אלדד, 1973.
כה אמר זרתוסטרה, ת"א: הוצאת עם עובד, מגרמנית אילנה המרמן, 2010.
כדרך בני מאדים הוא סיפור קצר מאת אייזק אסימוב ופורסם לראשונה בספר "כדרך בני המאדים וסיפורים אחרים" בשנת 1952. הסיפור תורגם לעברית בשנת 2004 בספר כדרך בני מאדים ושוב בשנת 2014 בספר כתבי אייזק אסימוב חלק 4 בשם הדרך המאדימית.
סיפור זה הוא תגובתו של אסימוב למהומה שהשתררה באותה תקופה סביב כוכב הלכת האדום.
בספרו מתאר אסימוב תרחיש בו קבוצת חלוצים בני כדור הארץ מיישבת את כוכב הלכת מאדים ומקימה עליו התיישבות חיה ותוססת אשר הולכת ומתפתחת עם השנים.
שלושה דורות לאחר תקופת החלוצים, עומדים תושבי המאדים מול משבר מחסור במים הרה אסון, בעקבות סירובה של ממשלת הארץ להמשיך ולספק לתושבי המאדים את המים הנחוצים כל כך להמשך קיומם, זאת בעקבות קמפיין פוליטי נרחב שערך כנגדם דמגוג פוליטי על כדור הארץ.
תושב המאדים בשם טד לונג וקבוצת גרוטאנים (אוספי גרוטאות חלל) אמיצה יוצאים למסע היסטורי אל כוכב הלכת שבתאי, במטרה למצוא מקור מים חלופי לארץ על אחת מטבעותיו של כוכב הלכת.
מסע זה יכריע לנצח את גורלם של אנשי המאדים בפרט ואת גורל ההתיישבות בחלל בכלל.
ניתן לראות בספרו של אסימוב ביקורת נוקבת כלפי הפוליטיקאי ג'וזף מקארתי וכלפי ממשלת ארצות הברית של אותה תקופה, המקבילים לממשלת הארץ בספר ולאותו פוליטיקאי דמגוג, בעוד בני המאדים מדומים לחלוצים האמריקאים של המאה ה-19.
כְּדָרְלָעֹמֶר מלך עילם נזכר בתנ"ך בספר בראשית, כאחד ממלכי קואליציית ארבעת המלכים שהוקמה יחד עם אמרפל מלך שנער, אריוך מלך אלסר ותדעל מלך גוים, למטרת דיכוי מרד של חמשת מלכי כיכר הירדן, שכרתו ביניהם ברית על מנת למרוד במלכי מסופוטמיה שכדרלעומר עומד בראשה.
כדרלעומר שלט בחמשת מלכי כיכר הירדן במשך שתים עשרה שנה, אולם לאחר מכן מרדו החמישה בשלטונו, והוא מיהר לארגן כנגדם מסע מלחמה.
הוא ושלושה מלכים אחרים ממסופוטמיה יצאו לכיוון כיכר הירדן, כאשר הם מכים בדרכם עמים רבים המתוארים כיושבי עבר הירדן המזרחי אשר קדמו לממלכות המאוחרות יותר של בני עמון, מואב ואדום, כמו הרפאים, החורים יושבי הר שעיר, האמורים ועוד.
כאשר היו כדרלעומר ושלושת המלכים שעמו בדרכם צפונה אל ארצותיהם, רדף אחריהם אברהם והשיגם באזור דמשק.
הוא הביס אותם ואת צבאם, והשיב את השבויים והרכוש למלכי כיכר הירדן.
לאחר גילוי ספריית אשורבניפל ולימוד השפה העילמית, התברר כי משמעות שמו - כדרלעומר (Kudür-Lagamar) היא: "כֻּדֻר" - עובד, מאמין; לעוֹמר (Lagamal) - אל/אלה בפנתיאון העילמי.
עם זאת, לא נמצא תיעוד למלך או אדם שנשא שם זה.
יש חוקרים המזהים את כדרלעומר עם כודור-מבוכ (Kudur-Mabuk), אביו של וארד-סין (המזוהה עם אריוך), ואילו אחרים מזהים אותו עם Kutir-Naẖunte, אחד ממלכי עילם שהביא את פסלי בבל לארצו.
יוסף בן מתתיהו, בספרו קדמוניות היהודים, גורס כי כדרלעומר היה אחד משרי הצבא של האשורים.
הרמב"ן בפירושו לספר בראשית מביא מדרש, לפיו כל אחד מארבעת המלכים רומז לאחת מהאימפריות הגדולות שיקומו בעולם: לפי מדרש זה, רומזת "עילם" ליוון העתיקה, מכיוון שאלכסנדר הגדול הוכתר בשושן הבירה, הנמצאת בארץ עילם.
כַּדְרוּרִית (שם מדעי: Wolffia) היא סוג צמח במשפחת הלופיים.
פרחיו זעירים, ומיני הצמח נחשבים לקטנים מבין צמחי הפרחים.
שמו העברי של הצמח מרמז על צורתו העגולה.
שמו המדעי הוא על שם הרופא והבוטנאי הגרמני יוהאן פרידריך וולף (Wolff; 1778–1806).
מיני סוג זה נבדלים מעדשת המים ואגמית, סוגים קרובים, במידותיהם.
קוטרם הוא עד 1.2 מילימטר, בעוד אורכם של עלי עדשת המים אינו יורד משני מילימטר, ואורכו של צמח האגמית אינו יורד מ-1.5 מילימטר.
הבדל נוסף בין הסוגים הוא בשורשים: לאגמית למעלה מ-2 שורשים, לעדשת המים שורש יחיד, ואילו לכדרורית אין שורשים כלל.
שלושת הסוגים נחשבו בעבר כשייכים למשפחה נפרדת – משפחת עדשת המים (Lemnaceae) – ועם הרחבת משפחת הלופיים לאחר מחקרים גנטיים הם הועברו לתת-משפחת עדשת המים (Lemnaoideae) הכוללת 5 סוגים, מהם שלושה המיוצגים בצמחיית הבר של הארץ (והוזכרו בפסקה הקודמת).
לעיתים קרובות, צמחי הכדרורית חולקים את בית-גידולם עם צמחי עדשת-המים, ויוצרים מעין שטיח צפוף של צמחים במפלס של מקווי-מים מתוקים.
הסוג כולל כ-10 מינים בעלי תפוצה כלל-עולמית כמעט הם גדלים בכל יבשות העולם פרט לקטבים.
בארץ ישראל גדל המין כדרורית המים (Wolffia arrhiza), אשר נכחד מהשרון אך עודו קיים ברמת הגולן.
הצמחים עצמם מכילים כ-40 אחוז חלבון – כמות גבוהה, הדומה לכמות החלבון בפולי סויה.
בכך, יש בהם פוטנציאל כמזון עבור האדם, והם אכן מלוקטים לצורך כך בחברות מסורתיות.
כה עשו אמותינו - סדרת סיפורי צדקניות לבנות ישראל היא סדרה של 12 ספרונים המתפרסמת מדי חודש החל משנת 2011. הסדרה חדשנית, בהיותה הראשונה העוסקת בסיפורים על נשים צדקניות המעובדים עבור ילדות חרדיות.
הסדרה יוצאת ביוזמתם של המוציאים לאור, בני הזוג יוסף וחוה לאופר.
הסיפורים נכתבים על ידי חני ורטהיימר ומאוירים על ידי רות ביר.
הסדרה יוצאת בהסכמת בית הדין של הרב נסים קרליץ ומתורגמת גם ליידיש.
הסיפורים מתארים את חייהן ומעשיהן של נשים מדורות ומעדות מגוונים.
כל ספרון כולל סיפור אודות רבנית שמספרת סבתא לנכדתה אחרי הדלקת הנרות בליל שבת, על בסיס קשיים ודילמות שעוברת הנכדה בחיי היום יום.
הסיפור מסתיים בתפלה שמתפללת הנכדה לקב"ה סביב הנושא שבו עוסק הסיפור.
הסיפורים מדגישים ערכים כמו פשטות, צדקה, אמונה, תפילה, ביטחון וצניעות.
לדברי המוציאים לאור, הסדרה נכתבה כדי לחזק בקרב הילדות הקוראות את הגאווה היהודית ואת הרצון להידמות לנשים מן הדורות הקודמים.
הסדרה זוכה להצלחה בציבור החרדי.
שם הסדרה הוא פרפרזה לסדרה הפופולרית כה עשו חכמינו.
"גם אם צוחקים" על שרה שנירר
"בית האתרוג", על הרבנית הנדה, אשת רבי אברהם אחי הגר"א
"לאור הנר", על הרבנית לאה אמו של הרב עזרא עטיה
"עצים להסקה" על הרבנית פעסל אשת רבי ברוך הלברשטאם מגורליץ
"כשאוהבים יכולים" על הרבנית פריידא, אשת החפץ חיים
"שמלה שלמה" על הרבנית הענדל, אשת רב זושא מאניפולי
כדרך בני מאדים היא אסופה של ארבעה סיפורים קצרים מאת הסופר אייזק אסימוב.
הספר יצא לאור באנגלית בשנת 1955 ובעברית בהוצאת "מסדה" בשנת 1980, בתרגומו של אדם שרתיאל.
30 היא פואמה סימפונית שהולחנה בידי המלחין הגרמני ריכרד שטראוס בשנת 1896, בהשראת הרומן הפילוסופי באותו השם מאת פרידריך ניטשה (מתוך תפיסה של מוזיקה תוכניתית).
שטראוס היה המנצח בהשמעה הראשונה של היצירה, שנערכה ב-27 בנובמבר 1896 בפרנקפורט.
ביצועים טיפוסיים של היצירה נמשכים כחצי שעה.
היצירה נכללה ברפרטואר הקלאסי מאז שבוצעה לראשונה.
קטע הפתיחה (שנקרא גם "זריחה") הפך לידוע בציבור הרחב, לאחר השימוש שעשה בו סטנלי קובריק בשנת 1968 עבור הסרט "2001: אודיסיאה בחלל".
קטע המבואנתקלתם בבעיות בהפעלת הקובץ?
היצירה מחולקת לתשעה חלקים, אך ישנן רק שלוש הפסקות מובחנות ביניהם.
כותרות הקטעים הם שמותיהם של פרקים נבחרים מתוך הספר:
היצירה מתחילה בדו נמוך מתמשך שמנוגן בידי הקונטרבס (מיתר חמישי נמוך), הקונטרבסון והעוגב.
מכאן היא עוברת לתרועת המבוא – מוטיב ה"שחר" (מ"הפרולוג של זרתוסטרא", שהטקסט שלו כלול בתווי היצירה), שנפוץ לאורך היצירה: במוטיב יש שלושה תווים, במרווחים של קווינטה ואוקטבה: דו-סול-דו (C–G–C).
הקטע "על אנשי העולמות האחוריים" מתחיל עם צ'לו, קונטרה-בס ודוושות עוגב, ועובר לקטע לירי.
שני החלקים הבאים, "על הגעגועים הגדולים" ו"על הנאות ותשוקות", מציגים מוטיבים כרומטיים יותר.
ב"על המדע" יש פוגה יוצאת דופן בקונטרבס וצ'לו, שמורכבת מכל 12 התווים בסולם כרומטי.
נעשה כאן תיזמור לא שיגרתי לקונטרה בס שמנגנים תו סי נמוך בעזרת מיתר חמישי (נמוך מהדו הנמוך בפסנתר).
בסיום של "שיר המשוטט בלילה" שטראוס משאיר את היצירה חצי־פתורה, עם חלילים גבוהים, פיקולו, וכינורות באקורד סי מז'ור, בזמן שמיתרים נמוכים פורטים בדו:
אחד המוטיבים ההלחנתיים הבולטים ביצירה נעשה בעזרת ההנגדה בין השימוש בסולם סי מז'ור, אשר מיצג את האנושות, לעומת השימוש בסולם בדו מז'ור אשר מייצג את היקום.
מפני שהתווים סי ודו סמוכים זה לזה (מרווח של חצי טון, סקונדה קטנה) הם שונים זה מזה בחינה טונאלית.
בסולם סי מז'ור חמישה דיאזים לעומת דו מז'ור בו אין כלל דיאזים או במולים.
ההקלטה הראשונה נעשתה ב-1935 עם סרגיי קוסביצקי בניצוחו על התזמורת הסימפונית של בוסטון.
ב-1944, שטראוס עצמו ניצח על התזמורת הפילהרמונית של וינה בהקלטת טייפ באיכות גבוהה.
אלביס פרסלי עשה שימוש בתרועת הפתיחה, בהופעות החל מ-1971 ועד מותו ב-1977, וכן השתמש בה במספר אלבומי הופעה חיה.
השיר הפך לאלתור קבוע עבור להקת הרוק המתקדם האמריקאית פיש.
השימוש המוכר ביותר נעשה על ידי סטנלי קובריק בשנת 1968 עבור הסרט "2001: אודיסיאה בחלל" ואז הפכה היצירה למזוהה עם ז'אנר המדע הבדיוני.
כה יקר ללבי הוא סרט ילדים אמריקאי עם קטעי הנפשה תוצרת אולפני ההנפשה של וולט דיסני משנת 1948 עם בובי דריסקול וברל אייבס בתפקידים הראשיים.
זה סרטו הראשון של אייבס ששר בו מספר שירים ומלווה עצמו בגיטרה.
שירו "Lavender Blue" היה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
ב-1949 הוענק לבובי דריסקול פרס אוסקר לשחקן הצעיר על משחקו בסרט זה ובסרט החלון.
התסריט מבוסס על ספר הילדים "Midnight and Jeremiah" של סטרלינג נורת' מ-1943.
ג'רמיה קינקייד (בובי דריסקול) גר עם סבתו "גרני" קינקייד (ביולה בונדי) בחווה בכפר קטן באינדיאנה, 1903. הוא חובב סוסים ומתרגש כאשר מגיעה לכפר רכבת וממנה יורד סוס המרוצים המפורסם Dan Patch .
הסוס מורד מהרכבת כדי שהנפח המקומי, "הדוד" היירם (ברל אייבס), ישלוף מפרסתו מסמר עקום.
ג'רמיה חולם להיות רוכב סוסים.
בדיר הכבשים בחווה נולדים תאומים, טלה לבן וטלה שחור.
הכבשה דוחה את השחור וג'רמיה מאמץ אותו וקורא לו דני על שם סוס המרוצים.
הוא מבלה אתו הרבה ביחד עם שכנתו וחברתו טילדי (לואנה פאטן)..
דני הוא כבש שובב וגורם נזקים גדולים בכפר ובעיקר בחווה.
הסבתא רוצה למכור אותו אבל רחמיה נכמרים על ג'רמיה.
הדוד היירם מתקן את הנזקים וגם מעודד את ג'רמיה להשתתף ביריד החקלאים המחוזי.
ג'רמיה מהסס אבל כאן מופיע בהנפשה הינשוף החכם ומעודד אותו בדוגמאות מההיסטוריה כמו דוד שגבר על גוליית וברוס מלך סקוטלנד שגבר על האנגלים.
כדי לממן את ההשתתפות בתחרות עובד ג'רמיה בשליחויות ומביא חלות דבש לחנות המקומית.
הסבתא, שהתנגדה להשתתפות בתחרות, מסכימה לכך לבסוף.
אנשי העיירה נפרדים מג'רמיה ודני שעולים לרכבת.
בתחרות לא זוכה ג'רמיה במקום ראשון כי הכבש שלו שחור וגם אין לו אילן יוחסין אבל השופט הראשי (הארי קארי) מתרשם מהטיפול שהעניק ג'רמיה לדני ומעניק לו פרס מיוחד.
כל אנשי העיירה מקבלים בהתלהבות את ג'רמיה ודני ברדתם מהרכבת.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותבובי דריסקולג'רמיה קינקיידברל אייבסה"דוד" היירםביולה בונדי"גרני" קינקיידהסבתאלואנה פאטןטילדיחברתו של ג'רמיההארי קארישופט ראשי ביריד
כֹּהֵן הוא המעמד הגבוה ביותר בין שלושת המעמדות בעם ישראל לפי התורה.
הכהן הראשון היה אהרון, אחיו של משה והמעמד עובר מאב לבן.
תפקיד הכהנים לשמש בפולחן האל, בעיקר בעבודת בית המקדש.
התורה קובעת לכהן תפקידים הייחודיים לו: הקרבת הקורבנות, הבחנה בין נגעים ובין דמים, ועריכת ברכת כהנים.
מנגד, מטילה התורה על בני ישראל לקדש את הכהן ולתת לו מתנות כהונה.
כמו כן, מוטלים על הכהן איסורים מיוחדים הנובעים ממעמדו.
הכהנים, כשאר בני שבט לוי, אינם זכאים על פי התורה לנחלה בארץ ישראל בניגוד לשאר השבטים, על מנת שיהיו פנויים להוראת התורה לעם ולעבודת המקדש.
עם חורבן בית המקדש בטלו עיקר תפקידי הכהנים, אולם כמה ציוויים ואיסורים החלים עליהם ממשיכים להתקיים.
במיוחד מוכרים השתתפות הכהנים בברכת כהנים, קבלת כסף הפדיון בפדיון הבן, איסורי נישואים לכהן והאיסור על היטמאות למתים.
המונחים "כהן" ו"כהנת" במשמעות של נושאי תפקידים בפולחן לאלים מופיעים בטקסטים כנעניים קדומים: בכתבי אוגרית ובכתובות פיניקיות.
בכתובות אלה, המתייחסות לאלים כנעניים כגון בעל ועשתרת ורבים אחרים, מופיעים גם הצירופים "רב-כהן" ו"רב-כהנת" – העומד או העומדת בראש הכהנים, תפקיד המקביל לכהן הגדול במקרא.
גם הכהן הראשון שמוזכר בתנ"ך הוא כנעני: "וּמַלְכִּי־צֶדֶק מֶלֶךְ שָׁלֵם הוֹצִיא לֶחֶם וָיָיִן, וְהוּא כֹהֵן לְאֵל עֶלְיוֹן", וכהנים נוספים שאינם משרתים במשכן או בבית המקדש נזכרים במקרא.
למילה כהן מקבילות המילה הארמית כָּהֲנָא (הכהן) והמילה הערבית כַּאהִן (רואה עתידות).
יש אומרים כי המילה מבטאת משרה ועשירות בלשונות הסורית והמצרית הקדומות, ויש מפרשים את המילה עשיר וקצין.
בתרגומי המקרא תורגם המונח "כהן" כ־ἱερεύς ביוונית ו־sacerdos בלטינית, שניהם מונחים הקשורים למילה "קודש", ומציינים אדם שעיסוקו היה ביצוע ריטואלים ציבוריים (במיוחד קרבנות) המכוונים לאלים, בשם קהילה מסוימת, כפי שהיה קיים בכל הדתות הגדולות בעת העתיקה.
התורה קובעת כי לכהנים תפקיד עיקרי בעבודת בית המקדש – הקרבת הקורבנות:
הכהנים נצטוו להעביר את ברכתו של ה' אל עם ישראל, כפי שמתואר בספר במדבר:
הכהנים, כחלק משבט לוי, מתוארים בכמה מקומות במקרא כממונים על הוראת ההלכה לעם ישראל.
עם זאת, פוסקים קבעו כי מדובר בתיאור של המציאות הקדומה ולא בקביעה נורמטיבית שהכהנים תמיד צריכים להיות אלו שמורים הלכה.
נפסק כי ראוי שחלק מדייני הסנהדרין יהיו כהנים, אולם זו אינה חובה הלכתית.
הרב צבי הירש חיות טען כי באופן גורף ההוראה ההלכתית בישראל מוטלת על שכמי הכהנים בלבד, אולם זו שיטה יחידית שלא התקבלה על ידי שאר הפוסקים.
כך לדוגמה הרב חיות עצמו שלח את חיבורו לחתם סופר, והלה כתב בתגובה:
במקום נחלה בארץ, ותמורת עבודתם, התורה מעניקה לכהנים עשרים וארבע מתנות כהונה הכוללים חלקים מהקרבנות המובאים לבית המקדש, חלק מהתוצרת החקלאית הנקרא תרומה ומתנות נוספות.
התורה אוסרת על הכהנים איסורים מיוחדים אשר אינם חלים על שאר היהודים.
איסורים אלו כוללים מגבלות על הנישואין ואיסור להיטמא למת אלא לבני משפחה מדרגה ראשונה.
בעקבות זאת, כהנים אינם מורשים להיכנס לבית קברות לעמוד בד' אמות של מת או לשהות בחדר בו נמצא יהודי שמת.
למעמדו של כהן יש בעיקר משמעות הלכתית, אך מכוח חוקי הנישואים בישראל, המכירים רק בנישואים דתיים (או בנישואים שנערכו בחו"ל), חלים בישראל איסורי הנישואים של הכהנים גם על יהודים שאינם שומרי מצוות.
יהודי המבקש להתחתן בישראל עם אשה האסורה לכהן חייב להוכיח שאינו כהן.
חז"ל קבעו את הכלל האומר כי הכהנים זריזים הם ולכן אין לחשוש שמא הם יתרשלו בעבודתם או שיזלזלו באיסורים המוטלים עליהם.
לאור תפקידם במקדש, ככל שבט לוי, הכהנים אינם מקבלים נחלה בארץ ישראל:
בספר ויקרא נאסר על אדם בעל מום להקריב קרבנות, אפילו אם הוא כהן.
במסכת בכורות מביאים חז"ל רשימה של 140 מומים גופניים ותכונות שנחשבו לא אסתטיות, שפוסלים אדם מכהונה.
לדוגמה, אדם שצורת ראשו אינה רגילה; קרח; אדם שיש לו עיניים גדולות במיוחד או קטנות במיוחד או שאינן סימטריות; אדם שאבר מינו גדול במיוחד; אדם שכף רגלו רחבה או שטוחה במיוחד; אדם שעורו כהה ("כושי" בלשון הגמרא); לבקן; אדם שרגליו עקומות; חרש; ננס; שיכור; ועוד.
התורה קובעת שעל בני ישראל לכבד את הכהנים: .
על יישומי מצווה זו נכתב בברייתא בתלמוד: חז"ל קבעו שיש לכבד את הכהן בעליה ראשונה לקריאת התורה, נתנו לו קדימות בהובלת אמירת ברכת המזון, חייבו לתת לו לבחור ראשון מנה יפה, וקבעו שאל לאדם לבקש מכהן לשרת אותו.
כבודו של הכהן גדול, עד שדמי הבושת שמוטלים על מי שמבזה כהן, יותר גדולים משל איש אחר.
כהנים קודמים אף לזקנים, בעניין זה, כפי שנאמר .
חובת כיבוד הכהן מבוססת אך ורק על היותו ממשפחת כהנים, ולא על בסיס חכמתו או הישגיו האישיים.
לפי דעות אחדות מעלת הכהונה מאפילה על כל הישג אישי, כמו שמפרש הספורנו על הפסוק: , "אף על פי שלא יהיה גדול בחכמה...
ראוי שתדבר עמו בזה דרך כבוד".
לעומת גישה זו ישנן דעות לפיהן על הכהן להיות "יודע דת וספר": "כהן וישראל שוין בחכמה אז חל החיוב ד"וקדשתו", דהיינו בכל דבר שיראה גדול הוא מקודש", ובמקום אחר: "חכם ישראל קודם לכהן".
חיוב זה חל כלפי כהנים גדולים בשנים בלבד, ואין ביכולת הכהנים להתנער מכבוד זה.
על משמעותו של מצווה זו נכתב בתלמוד: "שאלו תלמידיו את רבי פרידא במה הארכת ימים?
הכהן הגדול הוא תוארו של ראש הכהנים בעם ישראל, האדם שעמד בכל דור בראש הממסד הדתי היהודי.
בתקופות הפרסית וההלניסטית הכהן הגדול היה המנהיג העיקרי של העם היהודי תחת השלטון הזר.
משרת הכהן הגדול עד לימי יאסון עברה בירושה, והמחזיקים בה התייחסו לאהרון "הכהן הגדול הראשון" ופינחס בן אלעזר.
הכהן הגדול נבדל משאר הכהנים במעמדו, השפעתו, תפקידיו הדתיים, חובותיו הדתיים והפרטיים, וזכויות היתר הנוספות שקיבל.
ההבדל הבולט ביותר היה לבושו, שתפקידו היה להציג מעין הדרת מלכות ויחוד.
שני בחשיבותו לכהן הגדול הוא "סגן הכהנים", שהיה אחראי על עבודת כל הכהנים, והיה מיועד להחליף את הכהן הגדול אם זה ייפסל לעבודת המקדש.
ב מסופר שהכהנים נחלקו בימי דוד המלך לעשרים וארבע משמרות, המשמרת הראשונה הייתה משמרת יהויריב והאחרונה משמרת מעזיהו.
מדי שבוע עבד במקדש משמר אחר, ושמו היה נרשם על החותמות לנסכים באותו שבוע.
ישנה דעה האומרת שכל משמר חולק לשבעה בתי אב, ובכל יום מימי השבוע שבו שירת המשמר במקדש, שירת בית אב אחר (ר' עובדיה מברטנורא, תענית ב, ו).
לעומת זאת לפי ה, נראה שכל משמר חולק לשישה בתי אב – בית אב לכל אחד מששת ימי השבוע הראשונים, ובשבת עבדו כל כהני המשמר יחד ).
מסתבר שמכיוון שהנושא שם הוא קרבנות נדבה שלא מוקרבים בשבת לכן השמיטו את בית האב של שבת.
המשנה במסכת זבחים (יד, ד) אומרת: "עד שלא הוקם המשכן, היו הבמות מתרות, ועבודה בבכורות.
משהוקם המשכן, נאסרו הבמות, ועבודה בכהנים".
בזמן הקמת המשכן היו רק חמישה כהנים – אהרן וארבעת בניו – אך התורה מציינת בפירוש: "לְמַעַן אֲשֶׁר לֹא יִקְרַב אִישׁ זָר אֲשֶׁר לֹא מִזֶּרַע אַהֲרֹן הוּא לְהַקְטִיר קְטֹרֶת לִפְנֵי ה'", כלומר: הבחירה באהרן נצחית.
בנוסף לבחירת אהרן ישנה בחירה בכל שבט לוי לתפקיד עזרה לכהנים ושמירת מקום המקדש.
הפרשנים נותנים סיבות שונות להעברת הכהונה אל אהרן וזרעו.
יש מסבירים, כי החלטת אלוהים לרכז את הכהונה במשפחה יחידה היא כדי שאבי המשפחה ילמד את בניו עבודות הכהונה, והבנים יגדלו תוך בית שכולו בנוי ומשוקע מסביב לרעיון עבודות הכהונה – וכך יצליחו בעבודת הכהונה.
בתוספתא מבואר הרעיון שריכוז עבודת שימוש המלך בקבוצת אנשים מצומצים נחשב כשבחו של מלך.
תרגום הירושלמי מסביר שאהרן נבחר בזכות יוכבד ומעשיה, שהצילה ילדי ישראל הזכרים מגזר דין מוות שהטיל פרעה על העבריים.
המדרש רבה מסביר שבגלל שקהת זכה להיות מטועני הארון ואהרן בעצמו היה הבכור מבין נכדיו זכה לעבודת הכהונה ולהיקרא קודש קודשים.
בנוסף, יש פרשנים שהסבירו שאהרן הכהן בעצמו – ובניו אחריו – נבחרו לעבודת הכהונה מאת בריאת העולם.
הספורנו בפירושו על הפסוק ולעמוד לפני העדה לשרתם מסביר שאחת ממטרות בחירת שבט לוי הייתה להקניט את העדה על השתתפותם בחטא העגל.
בראי המחקר האקדמי המודרני של המקרא
כהונה הוא בעיקר תפקיד פולחני ולא מוצא משפחתי.
עם זאת, ברור מהכתוב במקרא כי לפחות חלק מתפקידי הכהונה עברו בירושה מאב אל בנו, גם ממצאים מהמזרח הקדום מוכיחים זאת.
להלן התאוריה המקובלת בביקורת המקרא לגבי התקבעות הזכות לשמש בכהונה בישראל:
המקרא מתייחס לשלוש הגדרות שונות לגבי מוצאם המשפחתי והשבטי של הרשאים לעסוק בכהונה:
על פי ספר במדבר, הכהנים הם צאצאי אהרון הכהן.
על פי ספר דברים, כל בני שבט לוי זכאים לשרת בפולחן (, , .
ספר יחזקאל מתייחס לכהנים בני צדוק, והם מכונים שם "הכהנים הלוויים בני צדוק" .
ההיסטוריה של הכהונה היהודית אינה ברורה למסתמך על המקרא בלבד.
עם זאת, גם בקרב חוקרי המקרא לא קיימת הסכמה מלאה לגבי השלבים הראשונים של התפתחות הכהונה בישראל וקיימות מספר תאוריות בנושא.
על השלבים המאוחרים (מהרפורמה של יאשיהו המלך ואילך), לעומת זאת, מצויות עדויות ברורות למדי.
שלבי ההתפתחות כפי שמציגים אותם חוקרי המקרא הם:
בשלב הקדום ביותר התבצע הפולחן בכל מקום, בין אם ציבורי ובין אם פרטי.
כל אדם יכול היה לבנות במה ולנהל את הפולחן ודוגמאות לכך ניתן למצוא בסיפורים רבים – מאברהם אבינו, מיכה הנזכר לעיל, בני דוד המלך ועוד.
בהמשך, נתהוו מרכזים פולחניים בערים מרכזיות.
בין הערים הללו הנזכרות במקרא דן, שכם, בית אל, שילה, חברון, באר שבע ועוד.
ערד למשל אינה מוזכרת במקרא כעיר מקדש, אולם הממצאים הארכאולוגיים מהתקופה הישראלי מראים בבירור כי הייתה כזו.
הפולחן בערים אלו נוהל ככל הנראה על ידי כהנים, שתפקידם אף עבר בירושה – למשל שושלת עלי בשילה ושושלת משה בדן).
בשלב השלישי, לאחר התחלת המלוכה בישראל, נבחרה ירושלים כעיר בירה ובה נבנה מקדש מלך (אוהל) בו משרתים כהנים בני מספר משפחות – לאו דווקא בני לוי .
בשלב הרביעי נבנה המקדש המרכזי כמבנה קבע בירושלים, והכהנים המשרתים בו ממונים על ידי המלך.
על פי המסופר בספר מלכים המלך שלמה מדיח את אביתר מכהונתו ומתקופתו ואילך רק צדוק מכהן ככהן גדול.
בתקופה זו, עדיין פעלו לצד המקדש בירושלים מקדשים ומקומות פולחן נוספים (ה"במות") בהם התבצע הפולחן על ידי אישים שונים שאינם דווקא כהנים בני אהרן – ויש דעות כי בכורי ישראל ושרי יהודה שימשו ככהני הבמות או אף כלל בני שבט לוי, כמשתמע מהכתוב בספר דברים.
השלב החמישי הוא הרפורמות של המלך חזקיהו והמלך יאשיהו.
המלך חזקיהו ריכז את הפולחן בירושלים, אך הרפורמה שלו בוטלה למעשה על ידי בנו, המלך מנשה.
יאשיהו הצליח באופן סופי לבטל את כל המקדשים ולרכז את הפולחן אך ורק במקדש המרכזי בירושלים.
בית המקדש חרב כמה עשורים לאחר מות יאשיהו ובכך התקבעה הרפורמה של יאשיהו.
יחד עם זאת, נוצרו כתוצאה מחורבן הבית מספר מחלוקות שמוצאות את ביטוין הנרחב הן בספרי המקרא והן בתורה שבעל פה, ביניהן המחלוקת בשאלה מיהם הזכאים לשמש בכהונה – כל שבט לוי (כאמור לעיל בספר דברים), בני אהרון או צאצאי צדוק בלבד.
רק בספרי יחזקאל ועזרא שנכתבו במובהק לאחר גלות יהויכין, מצוין במפורש כי הכהנים הם בני צדוק בלבד.
כהן הוא מי שאביו כהן, ואמו הייתה כשרה להינשא לאביו.
בהתאם לכך כהן הוא קודם כל מי שמסורת משפחתו אומרת שזו משפחת כהנים.
הגמרא מציינת שתי רמות ודאות של כהונה: כהני ייחוס וכהני חזקה.
כהני ייחוס הם כהנים ברמת ודאות גבוהה שכן יש להם כתב ייחוס המראה את שושלת ייחוסם עד כהן שעלה בעבודה על גבי המזבח.
כהני חזקה, לעומתם, אין להם ספרי ייחוסין אלא הם מוחזקים ככהנים כי הם נוהגים במשפחתם ככהנים.
ישנה מחלוקת הלכתית האם הכהנים בימינו – שכולם כהני חזקה – הם רק ספק כהנים או שהם כהנים ודאים.
ישנם הטוענים שהם ספק כהנים מכיוון שאין להם ספרי ייחוס.
לעומתם טוענים, שמעמד ספק כהנים ניתן רק בזמן שהיו כהנים שהיו מיוחסים.
אבל בימינו שאין כהנים מיוחסים, כהני חזקה הם ודאי כהנים.
בשנות התשעים של המאה העשרים, עם התפתחות הביולוגיה המולקולרית החל המחקר התורשתי של הכהנים, על ידי בדיקת כרומוזום ה-Y של כהנים.
בניגוד לכרומוזומים אחרים, רצף כרומוזום ה-Y אינו מופרע בשחלוף, אלא רק במוטציות, ומשום שמוטציות הן נדירות, רצף כרומוזום ה-Y עובר בשלמותו מאב לבן ומאפשר לערוך מעקב אחר שושלות זכריות במחקרים בגנטיקה אבולוציונית אנושית.
בשנת 1997 התפרסם מאמר של פרופסור קרל סקורצקי ועמיתיו מהטכניון בכתב העת Nature שכותרתו "כרומוזומי Y של כהני דת יהודיים".
במאמר דיווחו החוקרים על מאפיין תורשתי השכיח יותר בכרומוזום Y של כהנים מאשר באוכלוסיות אנושיות אחרות.
בריאיון עם פרופ' סקורצקי למגזין מכון ויצמן למדע נטען כי "ניתוח הרצף הגנטי של כרומוזומי Y הראה כי לגברים היהודים שנושאים מסורת של שייכות לכהונה היה כנראה אב קדמון משותף אשר חי לפני 2,000 או 3,000 שנה".
במחקר המשך שהתפרסם בשנת 2000 נטען כי מאפיין תורשתי זה שכיח גם בקרב בני קבוצת הלמבה, החיים בדרומה של יבשת אפריקה וטוענים שמוצאם יהודי.
מחקרים נגדיים טענו כי המאפיין התורשתי "הכהני" עליו דיווחה קבוצתו של סקורצקי שכיח גם בקרב אוכלוסיות לא-יהודיות במזרח התיכון, ומוצאו באב קדמון משותף שחי לפני 18.5±3.5 אלפי שנים.
כך למשל נמצא המאפיין התורשתי הלז בקרב כשליש מהנבדקים מתימן, כרבע מהנבדקים מעומאן וכחמישית מהנבדקים מהנגב, מעיראק ומכורדיסטן, כולם לא יהודיים.
ממצאים אלה מעידים כי המאפיין התורשתי "הכהני" קדום באלפי שנים מהעם היהודי עצמו, והימצאו או היעדרו אינם מעידים כשלעצמם על מוצאו הכהני של הנבדק, או אפילו על מוצאו היהודי.
בשנת 2003 טענה קבוצתו של פרופ' סקורצקי כי מצאה סמן תורשתי משותף ללויים אשכנזים, אך חוקר אחר חלק על טענה זו בשנת 2006. במקרה של בני שבט הלמבה וקהילת בני ישראל בהודו, השפיעה קיומה של אסמכתה מדעית לדמיון תורשתי בינם לבין עם ישראל על גיבוש זהותם והגדרתם העצמית למול שכניהם.
יישנם שמות משפחה רבים אשר בעליהם מתייחסים לזרע הכהונה, כגון:
כהן, כוהן, כהנא, כהנים, בר-כהן, בן-כהן, קוגנזון, כגן, קוגן, קגן, קון, קנר, קאהן, כהנמן, כוהנר, כאהן, כהאן, כהנר, ברכגן, קוהן, קואן, קאגן, קפלן, קפלין, קפלון, כהני, כהנה, כהנסון, אזולי, ברקן (לא מעוברת), מזא"ה, כ"ץ (ראשי תיבות: כהן צדק), כצמן (כ"צמן), כצברג, כהנהיים, קרנר, דואק, דוויק, רכטמן ועוד.
טוויל – פירושו בערבית ארוך או גבוה.
בהקשר של שם משפחה, מציין ברכת חיים ארוכים לכוהנים צאצאי עלי הכהן כנגד הקללה שקיבלו.
הַכֹּהֵן הַגָּדוֹל הוא תוארו של ראש הכהנים בעם ישראל.
הכהן הגדול עמד בראש הממסד הדתי היהודי החל מייסודו ועד לחורבן בית המקדש השני.
ככזה, נבדל משאר הכהנים במעמדו, בהשפעתו הדתית והמדינית, בתפקידיו ובחובותיו הדתיות והפרטיות, ובזכויות היתר הנוספות שקיבל מתוקף תפקידו.
בשונה מאחיו הכהנים, לכהן הגדול יוחד לבוש נוסף, הדור, יקר ערך וקשור בסמליות רוחנית ובציוויים דתיים שניתנו בתורה.
תואר כֹּהֵן הָרֹאשׁ המופיע בתנ"ך מתייחס ככל הנראה לכהן הגדול.
בימי בית המקדש הראשון, מונה הכהן הגדול באמצעות משיחתו בשמן המשחה, ועל כן הוא קרוי גם 'כהן משוח' או 'כהן משיח'.
בימי בית המקדש השני לא היה שמן המשחה (לפי מסורת חז"ל הוא נגנז בידי יאשיהו המלך), ולכן נעשה מינויו באמצעות לבישת בגדי הכהן הגדול,, כלומר ארבעת הבגדים המיוחדים לו ונוספים על ארבעת הבגדים שלבש ככהן הדיוט.
בתקופה זו כונה הכהן הגדול גם 'מרובה בגדים'.
בתקופות הפרסית וההלניסטית היה הכהן הגדול ממנהיגי העם היהודי תחת השלטון הזר.
המקביל במידה מסוימת לתפקידו של 'רב הכהנים' הידוע מכתבי אוגרית.
עד לימי יאסון עברה משרת הכהן הגדול בירושה, והמחזיקים בה התייחסו אל אהרן כ"הכהן הגדול הראשון" ואל אלעזר בנו כממשיכו.
החל מהתקופה ההלניסטית בארץ ישראל ועד לחורבן הבית השני עבר התפקיד לעיתים בירושה, אך לרוב הוענק כראות עיניו של הממסד הזר השולט בארץ ככלי לשליטה פוליטית ביהודים, ולפעמים אף בתמורה לכסף שניתן לשלטון בתמורה למינוי.
על אישיותו של הכהן הגדול, ראש משרתי ה', להיות מושלמת מכל הבחינות, ולכן נאמר עליו:
קדושתו של כהן גדול היא קדושה עצמית, ואינה תלויה בדבר, ולכן מובא בתלמוד שגם כאשר כהן גדול חטא, מענישים אותו והוא ממשיך בתפקידו:
במשנה נאמר שכהן גדול יכול להיות דיין, וגם אפשר לדון אותו.
בתלמוד הבבלי נטען שהחלק השני של ההלכה מתחייב מחלקה הראשון, כיוון שלא ייתכן שתהיה לכהן גדול רשות לשפוט אחרים כאשר הוא עצמו חסין משיפוט.
הגמרא מבססת את הנימוק על הפסוק בספר צפניה "התקוששו וקושו" ועל דברי ריש לקיש "קשט עצמך, ואחר כך קשט אחרים".
בתלמוד הירושלמי מובא שכהן גדול משמש כדיין רק בהרכבים של סנהדרין קטנה (המונה 23 דיינים) ושל סנהדרין גדולה (המונה 71 דיינים).
מגבלה זו אינה מופיעה בתלמוד הבבלי וכן אינה מובאת בדברי הרמב"ם.
במשנה מובא שדינו של הכהן הגדול נידון בפני בית דין של 71 דיינים.
התלמוד מבאר שדין זה תקף רק כאשר דנים בעניין דיני נפשות של הכהן הגדול.
בתלמוד הירושלמי מובא שכאשר עניין השייך לכהן גדול נידון בבית דין, אם הוא נוגע לדיני ממונות, הוא נידון בהרכב של 23 דיינים.
לעומת זאת, בתלמוד הבבלי משמע שדיני ממונות של כהן גדול נידונים בפני שלושה דיינים, כמו דינו של כל אדם.
אם הכהן הגדול נידון בדין של מלקות הוא נידון בשלושה דיינים, ובירושלמי, הסובר שדיני ממונות שלו בעשרים ושלושה דיינים, מוסבר שכאן די בשלושה דיינים, לשם שמירה על כבודו של הכהן הגדול.
תפקידיו הדתיים של הכהן הגדול
הכהן הגדול החדש היה יכול להיכנס לתפקידו רק לאחר שנמשח בשמן המשחה והקריב קורבן מנחה מיוחד (לאחר שיבת ציון ואובדן הארון והאורים ותומים נעשתה המשיחה לתפקיד רק על ידי הלבשת הבגדים המיוחדים).
על הכהן הגדול מוטלת האחריות לשאול באורים ותומים כאשר יש צורך.
הכהן הגדול מקריב בכל יום מנחת חביתין - עשירית האיפה סולת, מחציתה בבוקר ומחציתה בין הערבים.
הוא היחיד שהיה יכול להיכנס לקודש הקודשים בבית המקדש, ורק ביום הכיפורים.
כל עבודת יום הכיפורים נעשית על ידו בלבד.
עבודת כהן גדול ביום כיפור - בתקופה שהיה קיים בית המקדש, הייתה עבודת הכהן הגדול החלק המרכזי של יום הכיפורים.
הכהן הגדול של אותה תקופה, היה קורא בתורה ב"עזרת הנשים" של המקדש שתי פרשיות.
("אחרי מות" בויקרא טז, א, ו"אך בעשור" בויקרא כג, כז) והיה נכנס לקודש הקודשים בפעם היחידה בשנה ומקטיר שם קטורת ומתפלל תפילה קצרה, על גשמים ושלא תשמע תפילת עוברי דרכים (שמבקשים להפסיק את הגשם).
על המשכיות מלכות ישראל, ועל הפרנסה.
על פי המתואר במקורות, הוא היה עלול למות בקודש הקודשים, ולכן היה נחפז לאחר ביצוע תפקידו לצאת במהירות כדי לא להבהיל את העם.
הכהן הגדול היה מבצע וידוי ובקשת מחילה על כל עם ישראל כאשר היה מתפלל את תפילת "כל עוונות ישראל".
הכהן הגדול היה יכול להקריב קורבנות בכל עת שרצה בכך, בלי להתחשב בסדר המשמרות.
המנהג היה שהכהן הגדול הקריב בשבתות, ראשי חודשים וחגים.
בנוסף היו מעלים בכל יום מנחה לקורבן מכספו האישי בשמו.
המגבלות ההלכתיות שהוטלו על הכהן הגדול חמורות יותר מהמגבלות שהוטלו על יתר הכהנים, והן מתייחסות בעיקר לנושאי אישות וטומאה.
ישנם לכהן הגדול איסורים מורחבים יותר בתחומים אלה:
מלבד סוגי הנשים האסורות לכהן הדיוט, שהן: גרושה, חלוצה, זונה, חללה וגיורת, לכהן הגדול נוסף איסור נישואין לאלמנה, אף אם היא התאלמנה מהאירוסין.
הכהן גדול נצטוו לישא אשה בתולה שלא נישאה לאחר, שנאמר: .
כהן העובר ונושא אישה בעולה ביטל מצוות עשה זו.
לכהן הגדול אסור להיטמא למת בשום מצב (להבדיל מכהן הדיוט, שמצווה להיטמא לשבעת הקרובים: אב, אם, אח, אחות, ילד, ילדה, אישה) מלבד למת מצווה.
הכהן הגדול יוחד בבגדיו משאר הכהנים.
הכנת הבגדים המקוריים הוטלה לפי המקרא על בצלאל בן אורי ואהליאב בן אחיסמך, שני אמנים מומחים שעסקו גם ביצירת המשכן וכליו.
הכהן גדול היה לבוש בשעת עבודתו בשמונה בגדים:
בתקופת שלטון הנציבים הרומאים הייתה השמירה על בגדי הכהן הגדול מקור לחיכוך מתמיד בין השלטונות הרומאים לבין מנהלת בית המקדש, עד שלבסוף הועברה האחריות שלהם לשלטונות היהודים.
על פי התלמוד הבבלי, לכהן הגדול הייתה תספורת לוליינית, תספורת ייחודית שהייתה מחודשת פעם בשבוע בערב שבת.
"כהן מרובה בגדים" הוא כינוי לכהן גדול שהתמנה לתפקידו באמצעות לבישת שמונת בגדי הכהונה הגדולה, ללא שנמשח בשמן המשחה.
מינוי זה נעשה במקום המינוי המקורי, שכלל משיחה בשמן המשחה.
מינוי כהן גדול נעשה במקורו על ידי משיחת הכהן בשמן המשחה וכפי שנאמר בתורה: "והכהן הגדול מאחיו, אשר יוצק על ראשו שמן המשחה, ומילא את ידו ללבוש את הבגדים".
משיחה זו נעשתה כל יום במשך שבעה ימים.
אמנם כבר מיד לאחר הפעם הראשונה הוא נחשב ככהן גדול
בסוף ימי בית ראשון נגנז שמן המשחה על ידי המלך יאשיהו, ומאותו זמן ואילך לא ניתן היה למנות כהן גדול על ידי משיחה בשמן.
משכך נעשה מינויו בלבישת שמונה בגדי הכהן הגדול.
כהן גדול שנתמנה בדרך זו נקרא "מרובה בגדים".
אמנם אף שבתורה נזכר שמינוי כהן גדול נעשה על ידי שמן המשחה, חז"ל דרשו מהפסוק שהמינוי יכול להתבצע גם באמצעות לבישת הבגדים.
כתב הרמב"ם שמינוי כהן גדול צריך להיעשות על ידי בית דין של שבעים ואחד דיינים.
ולכך לבישת בגדי הכהונה שעל ידם נעשה כהן גדול, צריכה להיעשות בפני בית זה.
עוד כתב ברמב"ם שמינוי הכהן הגדול נעשה רק בשעות היום, כפי שנאמר לעניין משיחת הכהן "ביום המשח אותו", ולמדו חז"ל בהיקש שה"ה במינוי לבישת בגדים צריך להיעשות ביום דווקא.
לכתחילה יש לכהן ללבוש את בגדי הכהונה בכל יום במשל שבעה ימים: הוא לובש ביום מינויו את שמונת בגדי הכהן הגדול לזמן מה ופושט אותם.
ולמחרת, הוא חוזר ולובשם, כך במשך שבעה ימים (רמב"ם, כלי המקדש ד, יג, על פי יומא ה, א), דין זה למדו חז"ל מהפסוק "שבעת ימים ילבשם הכהן תחתיו מבניו" ().
אמנם בדיעבד, גם אם לבישת הבגדים נעשתה רק פעם אחת, אפילו לזמן קצר, הכהן מתמנה לכהן גדול (רמב"ם, שם).
אמנם יש מהראשונים שכתבו שדברי חז"ל אלו שיש לכהן ללבוש לכתחילה את בגדי הכהונה במשך שבעה ימים, היינו רק לקראת עבודת יום הכיפורים, אך בשאר ימות השנה די בלבישת הבגדים פעם אחת.
מינוי כהן גדול ביום כיפור
בתלמוד, דנה הגמרא בהיתכנות של מינוי כהן גדול ביום כיפור על ידי ריבוי בגדים, מאחר שביום כיפור עבודת הכהן הגדול נעשית על ידי בגדי לבן.
צורך זה למינוי כהן גדול ביום כיפור, יכול להייוצר במקרה שנטמא הכהן גדול המשמש.
מקרים מעין אלו מתוארים בתלמוד ירושלמי שם מסופר על 'בן אילם' מציפורין, ששימש ככהן גדול לאחר שאירע קרי לכהן הגדול ביום הכיפורים.
עוד מסופר בירושלמי על קמחית, שבנה, שמעון נטמא בערב יום הכיפורים, ואחיו יהודה נכנס לכהן תחתיו.
למעשה מסקנת הסוגיה ש"עבודתו מחנכתו" - ואין צורך שילבש שמונה בגדים לפני עבודתו.
וכן נפסק ברמב"ם שאם יש צורך להחליף כהן גדול ביום הכיפורים, הכהן שנכנס תחתיו אינו צריך חינוך מיוחד, אלא מתחיל את העבודה מהמקום בו פסק הראשון, גם אם מדובר בעבודה בבגדי לבן
על אף שכהן גדול מרובה בבגדים נחשב ככהן גדול לכל דבר ועניין, אך בתלמוד למדו מלשון הפסוק שהם אינם דומים לגמרי:
דין זה למדו חז"ל מלשון הפסוק: .
כהן משיח היינו כהן שנמשח בשמן המשחה.
מת מצווה - כהן גדול שנמשח במשן המשחה וכהן גדול שנתמנה בריבוי בגדים, שמצאו שניהם מת מצווה, עדיף שהכהן המרובה בגדים יטמא למת.
פדיון שבויים - כהן גדול משיח ומרובה בבגדים שחבושים בבית האסורים, יש לפדות קודם את הכהן המשיח.
לפי המסורת, הכהן הגדול הראשון היה אהרון הכהן, יורשו היה בנו אלעזר ולאחר מכן פינחס בנו של אלעזר.
מאז ממשיכה, לפי המסורת, שושלת הכהונה כקו ישיר מבני אהרון.
נראה, שעוד בתקופה שקדמה למלכים, היו לכהנים הגדולים מעמד והשפעה חזקים בחברה השבטית, כמו שנראה בתיאור המקראי על בית עלי, שבניו שימשו ככוהנים במשכן שילה.
בימי המלוכה הקדומה שימשו הכוהנים גם כשרים למלכים, וכהנים נזכרים לאורך כל תקופת המלוכה כיועצי מלכות ובעלי שררה, ובמיוחד הכוהנים הגדולים.
בתקופת שלמה בערך החלה עלייתה של משפחת צדוק לכהונה הגדולה.
בימי מלכותו של יאשיהו והתיקון הדתי שביצע התחזק מעמד הכהנים בכלל, וכהני ירושלים בפרט, בייחוד הכהנים הגדולים.
בימי ממלכת יהודה הייתה לכהן הגדול השפעה פוליטית מרכזית, וכפי שמתואר בספר מלכים, יהוידע הכהן הגדול היה הרוח החיה מאחורי הקשר נגד עתליה והמלכתו של יואש.
עם גלות בבל גלה גם נצר לכהונה - יהוצדק, שהיה בנו של שריה, הכהן הגדול בזמן חורבן הבית.
עם שיבת ציון ומראשית ימי בית שני, תחת השלטון הפרסי, החלו הכהנים הגדולים לתפקד כראשי העם.
במיוחד בלט כוחם בתקופת הכנסת הגדולה - מוסד הלכתי שהיו בו מאה ועשרים חברים, והיווה סמכות הלכתית בלעדית עליונה.
בתקופה זו, שנמשכה כנראה משיבת ציון, ועד לדורות הראשונים של התנאים, עמד הכהן הגדול בראש הכנסת הגדולה כדוגמת שמעון הצדיק, שהיה ידוע כאחד משיירי הכנסת הגדולה ושימש ככהן גדול.
הכהן הגדול, יחד עם הפחה שפעל מטעם המלכות הפרסית, עמד בראש השלטון ביהודה, וטיפל למעשה בכל ענייניו הפנימיים של העם.
נראה שלכהן הגדול הייתה גם השפעה על יהודים מחוץ ליהודה.
המקרא מציין את יהושע בן יהוצדק -מבין הכהנים בני צדוק- ככהן הגדול שחזר בשיבת ציון, ושימש ככהן הגדול שבזמנו שוקם בית המקדש.
במהלך התקופה הפרסית, לפי יוסף בן מתתיהו היה מאבק ירושה בין יוחנן בן יוידע הכהן הגדול ואחיו ישוע על הכהונה הגדולה, מאבק שהוביל להתערבות תקדימית של הפחה בגוהי, נציגו של ארתחשסתא השני, בענייניה הפנימיים של יהודה.
לכהן הגדול הייתה כנראה גם עמדה דיפלומטית כלפי כוחות זרים, כפי שנראה מהאגדה על המפגש בין הכהן הגדול שמעון הצדיק לבין אלכסנדר מוקדון.
בתקופה ההלניסטית הפך מעמד הכהונה הגדולה לחשוב והמשפיע ביותר בקרב העם.
שכבת ההנהגה המדינית של היהודים בארץ ישראל יצאה ממעמד זה.
הכוהנים הגדולים היו למעשה ראשי יהודה האוטונומית.
בית המקדש שימש גם כמוסד הדתי העיקרי וגם כמוסד המדיני העיקרי.
תפקידם של הכוהנים הגדולים כלל ייצוג העם לפני השלטון, פיקוח וניהול עבודת המקדש, שמירה על ביטחון ירושלים, דאגה לאספקת מי השתייה, וגביית המיסים לשלטון הזרים.
הכהן הגדול היה גם בעל תפקיד תרבותי רוחני חשוב, ובעל השפעה גדולה על ההתפתחות הדתית של העם.
תרגום התורה ליוונית נעשה, לפי איגרת אריסטיאס, תחת ניהולו של אלעזר הכהן הגדול.
גם בתחום החינוך היה לכהן הגדול תפקיד מרכזי כפי שאנו לומדים מדברי השבח של רב יהודה בשם רב ליהושע בן גמלא במסכת בבא בתרא ().
בתחילת המאה ה־2 לפנה"ס, בימי שלטונם של הסלאוקים על הארץ, החל מאבק פוליטי ואידאולוגי על משרת הכהונה הגדולה.
בית צדוק ממשמרת ידעיה (צאצאי יהושע בן יהוצדק), החזיקו את הכהונה הגדולה לאורך כל התקופה הפרסית וההלניסטית.
עליהם קראו תגר בני טוביה ומשמרת בילגה.
שני הצדדים גם החזיקו באידאולוגיות מנוגדות בקשר לצביון התרבותי דתי של העם.
בעוד רוב בני צדוק דגלו בשמירה על המסורת הקיימת, דגלו בני טוביה בהתייוונות ואימוץ התרבות ההלניסטית.
הצדדים גם התחלקו למפלגות פרו-תלמיות, ומפלגות פרו-סלאוקיות.
המאבק הגיע לשיא חדש בהדחת חוניו השלישי מהכהונה הגדולה על ידי המלך הסלאוקי אנטיוכוס הרביעי אפיפנס, ומינוי יאסון, אחיו המתייוון של חוניו, לכהן גדול, בתמיכת בני טוביה.
ההדחה הייתה תקדים מסוכן במעמד הכהונה הגדולה.
לראשונה התערב שליט זר באופן ישיר בענייניה הפנימיים של יהודה, ובמינוי של מנהיג האומה.
לראשונה בוטלה הכהונה הגדולה, אשר הייתה אמורה להיות משרה לכל החיים.
שיאו של המאבק הגיע במלחמת האזרחים בין יאסון ובין מנלאוס על הכהונה הגדולה.
יאסון הפך את ירושלים לפוליס הלניסטית, אך מדיניותו ההלניסטית הייתה מתונה מדי בשביל בני טוביה.
עובדה זו בתוספת שאיפות פוליטית אישיות, הביאו את מנלאוס לקנות את הכהונה הגדולה מאנטיוכוס הרביעי.
הדבר הוביל למלחמה בין שני הכהנים הגדולים, ובין הפלגים המתונים לפלגים הקיצונים של התייוונות.
מעמדו של הכהן הגדול בקרב העם ירד בעקבות אירועים אלה, בעקבות קשריו עם מדיניות אנטיוכוס, ובעקבות התייוונות חלק גדול מהמשפחות השולטות במעמד זה.
עם הקמת מדינת החשמונאים הגיע מעמדו המדיני של הכוהן הגדול לשיאו.
הכהן הגדול החשמונאי (משפחת כהנים ממשמרת יהויריב) היה למעשה גם נשיא האומה העצמאית ומאוחר יותר מלכה.
אולם יחד עם עליית מעמדו המדיני של הכהן הגדול בקרב העם החלה ירידה במעמדו כמנהיגו הרוחני.
עליית הפרושים כמנהיגים הדתיים של העם הובילה לדחיקת הכהנים בכלל, והכהנים הגדולים (שרובם היו מנהיגי הצדוקים) בפרט, ממעמדם הרוחני בקרב האומה.
הפרושים, ובייחוד הקיצונים שבהם, דרשו מהחשמונאים להפריד את הכהונה הגדולה מהשלטון החילוני של הנשיאות, דרישה שהלכה והתגברה עם הפיכת החשמונאים למלכים.
סוף המדינה החשמונאית ועליית הורדוס לשלטון סימנו את תחילת סופה של הכהונה הגדולה.
לראשונה עבר השלטון המדיני של היהודים מאז שיבת ציון לגורם שאינו הכהן הגדול: בתקופת שלטונה של שלומציון הייתה הכהונה הגדולה שייכת לבנה יוחנן הורקנוס השני.
לאחר שחיסל הורדוס את בית חשמונאי מינה את חנמאל המצרי ככוהן גדול.
השערת החוקרים היא שבדרך זו ניסה לשלול את כוח הכהונה בכך שהמשרה לא עברה יותר בירושה, והפסיקה להיות משרה לכל החיים.
במהלך שנות שלטונו מינה לתפקיד הכהן הגדול שבעה כהנים כראות עיניו.
בעקבות כך חל פיחות במעמדו של הכוהן הגדול.
מעמדו של הכהן הגדול הצטמצם למעמד טקסי, ותפקידו היה בעיקר ביצוע עבודת יום הכיפורים.
הורדוס העדיף למנות את כוהנים ממשפחות כהונה מחוץ לארץ ישראל כך שהם יהיו חסרי בסיס תומכים מקומי ולא יוכלו לאיים על מעמדו.
לאחר מותו של הורדוס עברה סמכות מינוי הכהנים הגדולים לבנו ארכלאוס שהמשיך במדיניות אביו ולאחר הדחתו וסיפוחה של יהודה לאימפריה הרומית בשנת 6 מינו הנציבים הרומאים את הכהנים הגדולים, מה שהוביל לירידה גדולה במעמד של הכהנים הגדולים בפני העם, והגברת הפיקוח של ההנהגה הדתית הפרושית על סדרי בית המקדש.
עם המלכתו של אגריפס הראשון על יהודה בשנת 41 הוא קיבל גם את הסמכות למנות כהנים גדולים, אחרי מותו וסיפוחה מחדש של יהודה לאימפריה הזכות עברה לבני משפחתו, קודם לאחיו הורדוס וכשזה מת הזכות עברה לבנו אגריפס השני.
התפתח מעמד של משפחות כהונה מיוחסות ועשירות (בית ביתוס, בית פיאבי, בית חנן, בית קתרוס, ועוד) שמקרבן התמנו רוב הכהנים הגדולים.
המשפחות יצרו ביניהן מעין שלטון משותף על הכהונה הגדולה, שלטון שנקנה מידי השלטונות, והמחזיק בו התחלף כל שנה.
אצולה זו הייתה בעלת זכויות יתר מופלגות, שאפשרו התעשרות מהירה ורדייה בעם.
מדי פעם היו מאבקים פנימיים בתוך המשפחות שהובילו לסבל של יושבי ירושלים (לדוגמה בימי הכה"ג ישוע בן דמנאי ).
משפחתו של הכהן הגדול חנן בן שת, העמידה חמישה מבניה לכהנים גדולים: אלעזר, יונתן, תאופילוס, מתתיהו וחנן.
המשפחה נמנתה, ככל הנראה על הצדוקים, ולכל הפחות לגבי חנן בן חנן אומר זאת יוספוס מפורשות.
משפחת ביתוס העמידה תחילה את אחד מבניה, שמעון בן ביתוס, לכהונה הגדולה ובזמן המרד עלה למשרה זו יהושע בן גמלא, שאשתו הייתה מבית בייתוס, והתלמוד (יבמות סא ע"א) מספר כי קנתה בשבילו את המשרה.
העם בכלל, ופשוטי הכהנים בפרט, היו מנותקים כמעט לגמרי מהכהונה הגדולה.
בעוד רוב הכהנים הגדולים היו צדוקים, היה רוב העם פרושים.
ההבדל הכלכלי העצום ביניהם, היחס הרודני של רוב הכהנים הגדולים, והיות הכהנים הגדולים בני חסותו של השלטון הרומאי ונאמניו, העמיקו את הקרע ביניהם.
הכהנים הגדולים לא התנהגו כפי המצופה מהם ורבים מהם היו מושחתים ואלימים, כך נמסר עליהם מפי חכם שחי בתקופה זו:
בזמן המרד הגדול השתתפו הכהנים הגדולים בהנהגת העם.
כאשר השתלטו הקנאים על ירושלים התפרצה האיבה כלפי מעמד הכוהנים.
הקנאים הדיחו את כולם, רצחו חלק ניכר מהם ומהמנהיגים המתונים.
הכהן הגדול האחרון של ישראל, פינחס בן שמואל מכפר חבתא, אדם פשוט וסתת, לפי יוסף בן מתתיהו, אך לפי מקורות חז"ל היה מקורב לנשיאות, נבחר על ידי הקנאים בגורל.
עם נפילת העיר ונפילת בית המקדש נפל גם הוא.
הכהנים הגדולים של מקדש חוניו
חוניו הרביעי, בנו של חוניו השלישי, שהיה המועמד החוקי לכהונה הגדולה לאחר רצח אביו, מעולם לא קיבל את המשרה.
אלקימוס ויונתן החשמונאי נתמנו במקומו.
חוניו עזב את יהודה ועבר למצרים שם, ברשות המלך תלמי הרביעי הקים, בין השנים 170–154 לפנה"ס, בית מקדש בלאונטופוליס.
לפי סברה אחת, ראה חוניו את המקדש בירושלים כמופקע מקודשו לאחר חילולו בידי אנטיוכוס ומנלאוס.
לפי סברה שנייה, חוניו לא הכיר בכשרות הכהונה הגדולה של בית חשמונאי.
סברות נוספות הן, כי רצה ליצור לעצמו מרכז כוח חדש בקרב העם היהודי, או לחלופין להקים מרכז דתי מיוחד לקהילה היהודית הגדולה במצרים.
על כל פנים, שושלת בניו של חוניו הרביעי שימשו בבית מקדש זה ככהנים גדולים, ולמעשה המשיכו שם את שושלת בית צדוק.
יהודי מצרים הקריבו בו קרבנות, אולם לא נראה שראו בו תחליף שווה ערך לבית המקדש הירושלמי.
שושלת הכוהנים הגדולים של מקדש חוניו המשיכה להתקיים עד סגירתו על ידי אספסינוס בשנת 73 לספירה.
שמות כח - הוראות יצירת בגדי הכוהן.
שמות לה, ל - לט - הטלת יצירת בגדי הכהן הגדול על אמנים.
שמות לט - ביצוע הוראות אלה.
ויקרא ד, ג-כא - קורבן חטאת של הכהן הגדול (מכונה "הכוהן המשיח").
ויקרא פרק ט"ז (עבודת יום הכיפורים בקודש הקודשים)
ויקרא כא, י-טו - דיני אישות וטומאה של כהן גדול.
במדבר כ, כה-כח - הלבשת אלעזר בבגדיו של אהרון.
במדבר כה, יג - הבטחת כהונת-עולם לפינחס בן אלעזר ובניו.
במדבר כז, כא - שימושו של הכהן הגדול באורים ותומים.
מלכים א ד, ד - מצוין שצדוק ואביתר משמשים ככהנים.
מלכים ב, כב, ד - אזכור ראשון של "כהן גדול" במסגרת סיפור תנ"כי, הכוהן הגדול חלקיהו בן שלום.
ספר עזרא ג, ב - הזכרת יהושע בן יהוצדק כהן.
נחמיה יב, י-יא - רשימת ייחוס של מספר כהנים ולויים.
רשימת הכהנים הגדולים במהלך הדורות
רשימות מדויקות ומפורטות של הכהנים הגדולים לא השתמרו, וקיימות רשימות חלקיות ונתונות במחלוקת.
התלמוד הבבלי מספר כי בתקופת בית המקדש הראשון כיהנו כשמונה עשר כהנים, וכי בבית המקדש השני כיהנו לא פחות משלוש מאות כהנים, מפני השוחד שהיו משלמים הכהנים לשלטון הרומאי, על מנת לזכות במשרה הרמה.
אולם ייתכן שהמספר שלוש מאות אינו אלא לשון גוזמה, כיוון שבתלמוד הירושלמי מופיע מספר נמוך בהרבה, בין שמונים לשמונים וחמישה כהנים גדולים, ואף מבחינה היסטורית ידועים לכל היותר כשמונים וארבעה כהנים גדולים בסך הכל, לאורך שני בתי המקדש.
גם מספרם של הכהנים הגדולים בבית המקדש הראשון איננו מוסכם.
כאמור, חז"ל מנו שמונה-עשר כהנים, אך מפרשי התלמוד, ובראשם בעלי התוספות, התקשו בדבריהם, מאחר שבספר דברי הימים מופיעה רשימת צאצאי אהרן הכהן ופנחס נכדו, שמקובל לזהותה כרשימת הכהנים הגדולים בימי בית ראשון, ולפי הפרשנות המקובלת שלה היא כוללת רק שלושה עשר כהנים גדולים לאורך בית ראשון.