tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא מצוי במי האוקיינוס האטלנטי בין חופי ברזיל למפרץ מקסיקו ואולי גם לדרום פלורידה וייתכן שתפוצתו רחבה אף יותר.
הוא קיבל את השם "insularis", מאחר שנמצא בעיקר בכמה איים בברזיל כמו פרננדו די נורוניה ופאולוס הקדוש.
עם זאת לרוב הוא חי על קרקעית הים לאורך חופים חמימים ושוניות בעומק של 30 מטרים מפני הים.
תמנון זה קטן מאוד עם מעטפת באורך מרבי של 12 ס"מ ולרוב קטן יותר (8 ס"מ בזכרים, 9.5 ס"מ בנקבות) וצבעו הרגיל אדום-חום.
תמנון זה בעל יכולת ייחודית לספוג מים בזימיו לזמן רב המאפשר לו לצאת מהמים ולהלך על היבשה, תוך שהוא פורש את זרועותיו כדי להתגלגל על הקרקע בין בריכות סלעים.
התמנון הוא צייד המחפש סרטנים משלל סוגים, ביניהם מסרטן סלעים אדום, משבלולים ומצדפות ודגים קטנים.
מחקר מצא שגם תמנונים גדולים יחסית יעדיפו לאכול סרטנים קטנים יחסית, מאחר שהם פשוטים יותר לציד.
אויביו כוללים מורנות, טחניים ומפרקתן הבינים.
תמנון שנתפס יכול לפלוט ענן דיו כהה המבלבל את אויביו והוא יכול גם להשיר רגל שנתפסה אך ההגנה העיקרית שלו הוא הסוואתו החזקה ויכולתו לשנות צבע בזמן קצר.
תמנון זה מתרבה בקצב איטי יותר מהתמנון המצוי, בעיקר בחורף וההתבגרות המינית של הצאצאים לוקחת שנתיים.
תמלילן הוא כותב שירים שכותב את מילות השיר (המילים המושרות), בניגוד למלחין, שכותב את המוזיקה של השיר שעשויה לכלול אך לא רק את המנגינה, ההרמוניה, העיבוד והליווי.
הכנסתו של כותב מילים נובעת מתמלוגים שקיבל משירים מקוריים.
תמלוגים עשויים לנוע בין 50 אחוז מהכנסות השיר אם הוא נכתב בעיקר עם המלחין, או פחות אם הם כתבו את השיר בשיתוף פעולה.
שירים מוגנים באופן אוטומטי בזכויות יוצרים ברגע שהם נמצאים בצורות מוחשיות, כגון הקלטה והשמעה של קול או תווים.
בארצות הברית, לפני ששיר מתפרסם או הופך לציבור, מחברו או המוציא לאור שלו צריכים לרשום אותו במשרד זכויות היוצרים בספריית הקונגרס כדי להגן טוב יותר מפני הפרת זכויות יוצרים.
שיתוף פעולה לובש צורות שונות.
חלק מהמלחינים והמילים עובדים בשיתוף פעולה הדוק על שיר, כאשר לכל אחד מהם יש קלט למילים וללחן.
בדרך כלל כותב מילים ממלא את המילים ללחן שכבר נכתב במלואו.
דורותי פילדס עבדה בצורה זו.
כותבי מילים הוסיפו לעיתים קרובות מילים ללחן קיים, כפי שעשה ג'וני בורק עם סטנדרט הג'אז של ארול גארנר, "מיסטי".
שותפויות מסוימות עובדות באופן עצמאי כמעט לחלוטין, למשל, ברני טופין כותב מילים ומעביר אותן לאלטון ג'ון, שלאחר מכן הלחין אותן במוזיקה, עם מינימום אינטראקציה בין שני היוצרים.
שיתוף הפעולה של לנון-מקרטני הוא אחד המצליחים בתולדות הפופ וכולל שירים כמו Yesterday ו-A Hard Day's Night.
שיתופי פעולה מפורסמים נוספים כוללים את לייבר וסטולר, סולן הרולינג סטונז מיק ג'אגר עם קית' ריצ'רדס.
במסורת השירה הנוצרית, לרבים מהיצירות הפופולריות יש מילים שנכתבו כדי להתאים למנגינות קיימות.
למזמור חג המולד "איזה ילד זה?" מילותיו נקבעו ללחן עממי אנגלי ישן שהיה קינתו של מאהב, "Greensleeves".
המלחין האנגלי רייף וון ויליאמס הציב לחנים עממיים קיימים לשירים ומזמורים, מאת משוררים כמו וויליאם קאופר וצ'ארלס ווסלי, שרבים מהם פרסם ב-"The English Hymnal".
דרך אחרת שזה קרה הייתה "נישואין" של מילים ומנגינה לא קשורות, דוגמה ידועה היא "המנון ארצות הברית", ההמנון הלאומי של ארצות הברית, עם מילים שכתב פרנסיס סקוט קי ללחן שהוצמד לו מאוחר יותר של זמר שיכורים ישן.
באופרה, הכותב הליבריטי אחראי על כל הטקסט, בין אם מדובר או מושר ברצ'יטטיב או באריה.
תמנה קמינקא (נולדה ב-19 באפריל 2007) היא שחקנית ישראלית.
תמנה היא בתם של אילנה ואייל קמינקא, סופר ישראלי.
אחיה הצעיר, נבו קמינקא, מגלם את הדמות ויש בסדרת הנוער "כראמל" (החל משנת 2022).
אחיה הבכור, , נפל ב-7 באוקטובר 2023 במתקפת הפתע על ישראל.
הפרק הראשון בעונה השנייה של "האריות של שלי הכובשת" הוקדש לו, לאחר שיצא כשבוע וחצי לאחר נפילתו.
את דרכה במשחק החלה בזמן שהות משפחתה בארצות הברית, כשהשתתפה במגוון מחזות זמר של התיאטרון העירוני בסקרמנטו, קליפורניה, כולל "אנני" ("Annie") ו"הלילה השנים עשר" (The Twelfth Night) של ויליאם שייקספיר.
בשנת 2019, עם חזרתה לארץ קמינקא, לוהקה לסדרת הילדים "אבא מטפלת", בה גילמה בעונות 1–5 את קלואי.
ב-2020 גילמה את נטע בסדרה "PPS" וב-2022 גילמה את הדמות זוהר בסדרה הקומית "גולדה ומאיר".
ב-2022 לוהקה לתפקיד הראשי בסדרת הנוער של כאן חינוכית "האריות של שלי הכובשת", בה גילמה את שלי רומנו, נערה ממגדל העמק המקימה ומאמנת קבוצת כדורגל בליגה מעורבת.
לקראת צילומי העונה השלישית החליטה לפרוש מסדרה זו.
שנהשם המחזמר/המופעהפקהתפקיד2017מחזמר "אנני"הפקת Sacramento Theater Companyיולי2018"הלילה השנים-עשר"הפקת Sacramento Theater Companyולנטין2018"הקוסם מארץ עוץ"הפקת ילדים בהתבסס על ספרו של ליימן פרנק באוםהמכשפה2020מחזמר "מארי פופינס"הפקת תיאטרון נורית קציר בירושליםברט
שנהשם ההפקהתפקידהערות2019–2022אבא מטפלתקלואיעונות 1–52020PPSנטע גוטמן2021פלמ"חנעמישחקנית אורחת2022גולדה ומאירזוהר כהן2023-2022האריות של שלי הכובשתשלי רומנועונות 1–2
תמיר שלום (נולד ב-12 בפברואר 1974) הוא ראש מועצה מקומית יסוד המעלה.
תמיר שלום נולד וגדל במושב ירדנה.
אביו, שלמה עבד כחקלאי, ואמו כרמית, עבדה כמורה.
למד ביסודי בבית הספר במושב ירדנה ובתיכון בבית החינוך גאון הירדן דרכא בקיבוץ נווה איתן.
באוגוסט 1992 התגייס לצה"ל כלוחם בחטיבת גולני ויצא לקורס קצינים.
בשנת 1994 שירת כקצין לוחם השתתף במבצעים ואף פיקד על חלקם.
בשנת 2005 עבר לשרת בחטיבת כפיר והיה שותף להקמת החטיבה.
שירת כמפקד גדוד נחשון כסגן מפקד חטיבת כפיר וכראש ענף האימונים וההדרכה בפיקוד הצפון והגיע לדרגת אלוף-משנה.
בתפקידו במילואים שימש כמפקד נפת גולן, טבריה ועמק הירדן.
לאחר נישואיו עבר להתגורר ביסוד המעלה.
לאחר שחרורו מצה"ל כיהן כמנכ"ל במספר חברות פרטיות ושימש כראש אגף חירום באשכול גליל מזרחי.
בבחירות 2024 התמודד לראשות המועצה כשעמד בראש סיעת "למען המושבה" וניצח את עודד מזרחי.
סיעתו זכתה לשני מושבים במועצה.
בעל תואר שני במדיניות ציבורית באוניברסיטת תל אביב.
הוא נשוי לרעות קורן ראש מערך הנפגעים בצה"ל ואב לארבעה.
תמנון-כחול-טבעות דרומי ( Hpalochlaena maculosa ) הוא אחד משלושה או ארבעה מיני תמנון כחול-טבעות.
הוא קרוי כך עקב יכולתו להבליט את הטבעות הכחולות שעליו בשעה שהוא נסער, אזהרה שהוא עומד לתקוף.
ידוע בגודלו הקטן, אך המין הזה הוא הכי גדול בסוג, בעוד אורכם של שאר התמנונים 15 ס"מ כשהם בוגרים, אורכו של המין הדרומי מגיע ל-20 ס"מ.
כאשר הוא רגוע, לעיתים צבעו יהפוך לאפור כמו קרקעית הים.
לתמנונים אלו יש בממוצע כ-60 טבעות כחולות.
טבעות אלו מופיעות בדרך כלל כ-6 שבועות לאחר הבקיעה.
התמנון-כחול-הטבעות הדרומי מאכלס את חופי דרום אוסטרליה.
לרב הוא נמצא לבדו, בבריכות סלעים ובמרבדי עשב הים שם נמצא מזונו.
מזונו של התמנון כחול הטבעות מורכב מלובסטרים, סרטנים, שרימפס ורכיכות, ומדי פעם דגים קטנים.
התמנון משתמש בארס החזק שלו כדי לשתק את טרפו ולאוכלו בנחת במקום מסתור.
בעל תוחלת חיים קצרה מאוד-7 חודשים בלבד.
תמנונים כחולי טבעות דרומיים נוטים להיות פסיביים ולא מזיקים יחסית: הם בדרך כלל משתמשים ברעל שלהם רק בעת ציד או התגרות.
הם מוציאים סילון מים להנעה.
כמו שאר בני הסוג, הם חיים במחילות.
התמנון מגיע לבגרות מינית בסביבות גיל ארבעה חודשים, אז הוא ממקד את החודשים האחרונים לחייו לקראת הזדווגות.
טקס ההזדווגות של מתחיל בדרך כלל בכך שהנקבה יוזמת רבייה על ידי שינוי צבע ויציבה.
לאחר מכן הזכר עולה על הנקבה, מחדיר את ההקטוקוטילוס מתחת למעטפת הנקבה, ומשחרר את הזרע לתוך הביצית של הנקבה.
לסוג זה של תמנון, קיים חלון של כחודשיים שבו נקבה רוכשת ואוגרת זרע ממספר זכרים.
לאחר מכן היא נושאת איתה את הביצים, בניגוד להפקדתן במקום נייח.
במהלך פרק זמן זה, האם ממעטת לזוז אלא אם כן היא מופרעת.
כשהיא נאלצת לזוז, היא משתמשת רק בשתי זרועות לתנועה.
הנקבה גם לא אוכלת בפרק זמן זה.
בגלל זה, האם מתה זמן קצר לאחר בקעת הביצים.
הצעירים מתחילים לצוד בסביבות גיל חודש - הם ארסיים מלידה, בעוד שהטבעות הכחולות שלהם לא מופיעות עד שישה שבועות לאחר הבקיעה.
מה שהופך את התמנון הזה למפורסם הוא הארס שלו.
הרעלן נמצא גם בביצים של תמנון זה.
ללא טיפול רפואי מיידי, נשיכה היא לרוב קטלנית לבני אדם.
למעשה, הארס משמש בעיקר בציד או להגנה.
לא דווח על מקרים של תוקפנות לא מעוררת כלפי בני אדם.
לא קיים נסיוב נגד הארס.
תמנון-כחול-טבעות גדול (Hapalochlaena lunulata) הוא אחד מארבעה מינים של תמנונים ארסיים במיוחד השייכים למשפחת התמנונים.
המין המסוים הזה של תמנון-כחול-טבעות ידוע כאחת מבעלי החיים הימיים הרעילים ביותר בעולם.
קרוי כך לא עקב גודלו, שכן קרובו התמנון-כחול-טבעות הדרומי גדול יותר, אלא עקב גודל טבעותיו הכחולות, הגדולות משאר המינים.
הוא תמנון קטן שגודלו אינו עולה על 10 סנטימטרים כולל זרועות, במשקל ממוצע של 80 גרם.
שמו הנפוץ מגיע מהגודל הגדול יחסית של הטבעות הכחולות שלו (קוטר של 7 עד 8 מילימטרים), שהן גדולות מאלה של בני הסוג האחרים ועוזרות להבחין בסוג זה של תמנון.
התמנון בדרך כלל מהבהב את הטבעות הססגוניות שלו כאות אזהרה, כל הבזק נמשך כשליש שנייה.
תמנון-כחול-טבעות גדול הוא בעל אורח חיים בודד והוא נפוץ בכל המים הטרופיים והסובטרופיים של הודו, מערב האוקיינוס השקט, מסרי לנקה לפיליפינים ומאוסטרליה ועד פפואה גינאה החדשה, איי שלמה.
בעל החיים מעדיף מים רדודים עם קרקעית ים מעורבת (כגון הריסות, שוניות ואזורים חוליים).
כפי שנכון לכל התמנונים, הוא חי במחילה ויוצא רק לחפש מזון או בן זוג.
הכניסה למקלט זרועה בשרידי ארוחות (קונכיות ריקות וקונכיית סרטנים ורגליים) וניתנת לזיהוי בקלות.
התמנון ניזון בדרך כלל מסרטנים קטנים ושרימפס.
הם גם נוטים לנצל דגים קטנים פצועים אם הם יכולים לתפוס אותם.
התנהגות הציד הידועה שלו מורכבת מהתנפלות על הטרף שלו, לתפוס אותו בזרועותיו ואז למשוך אותו לכיוון פיו.
הוא משתמש במקור שלו כדי לחדור דרך השלד החיצוני הקשוח של הסרטן או השרימפס, ומשחרר את הארס שלו.
הארס משתק את השרירים הנדרשים לתנועה, מה שהורג למעשה את הטרף.
התמנון הגדול יותר בעל טבעות כחולות מסוגל לגרום לנשיכה קטלנית לטורפים שלו שעלולה להיות קטלנית לבני אדם.
השלב הראשון של ההרעלה מאופיין בכאבי פנים וגפיים, והנפגע מרגיש עקצוץ ו/או חוסר תחושה בפנים, בלשון, בשפתיים ובגפיים אחרות בגוף.
הנפגע עלול גם לסבול מהזעת יתר, כאבי ראש עזים יחד עם סחרחורת, בעיות דיבור, ריר יתר, הקאות בינוניות, הפרעות תנועה, תחושת חולשה, ציאנוזה בגפיים ובשפתיים ודימומים פטכיים בגוף.
השלב השני של ההרעלה מתרחש בדרך כלל לאחר שמונה שעות וכולל תת-לחץ דם ושיתוק שרירים ספסטי כללי.
מוות עלול להתרחש בין 20 דקות ל-24 שעות לאחר הופעת התסמינים, בדרך כלל כתוצאה משיתוק נשימתי.
לאורך כל אחד משלבי ההרעלה, מצב ההכרה של הקורבן אינו מושפע.
תמיר שפר (נולד ב-22 בפברואר 1962) הוא נשיא האוניברסיטה העברית בירושלים, פרופסור מן המניין במחלקות למדע המדינה ולתקשורת ולעיתונאות.
כיהן כרקטור האוניברסיטה העברית בשנים 2022–2025.
שפר נולד וגדל בקיבוץ ניר דוד, שסביו היו ממקימיו.
את שירותו הצבאי עשה בחיל התותחנים, שם שירת במילואים בדרגת סגן-אלוף.
בשנת 1994 סיים תואר ראשון בתקשורת באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בהצטיינות יתרה.
בשנת 2001 סיים בהצטיינות דוקטורט בתקשורת פוליטית באוניברסיטה העברית בהנחייתו של פרופ' גדי וולפספלד.
הוא נשוי לאלונה שפר-קארו, מנהלת בכירה במגזר הציבורי ודירקטורית בחברות ציבוריות, ולהם שלושה ילדים.
בשנת 2002 מונה למרצה במחלקות למדע המדינה ולתקשורת באוניברסיטה העברית, ובשנת 2007 מונה למרצה בכיר עם קביעות במחלקות אלה.
בשנת 2010 קודם לדרגת פרופסור חבר ובשנת 2014 קודם לדרגת פרופסור מן המניין.
בשנים 2012–2016 שימש שפר בתור סגן דקאן להוראה בפקולטה למדעי החברה.
בשנת 2016 נבחר לתפקיד דיקן הפקולטה ובשנת 2020 נבחר לכהונה נוספת.
בשנת 2022 נבחר לתפקיד רקטור האוניברסיטה העברית, ובאפריל 2025 נבחר להיות הנשיא הבא של האוניברסיטה העברית במקום אשר כהן.
שפר הוא מומחה לתקשורת פוליטית והתנהגות בוחרים.
מחקריו מתמקדים באינטראקציה בין מדיה לפוליטיקה, בדגש על תקשורת פוליטית השוואתית ודיגיטלית.
הוא חוקר בין היתר את תפקיד הכישורים הכריזמטיים של פוליטיקאים בזירת התקשורת הפוליטית ומחוצה לה.
נחשב לאחד החוקרים המרכזיים בחקר פרסונליזציה פוליטית, ומחקריו חושפים כיצד פוליטיקאים בישראל ובעולם הופכים למשמעותיים יותר בפוליטיקה על חשבונם של מוסדות פוליטיים, כגון מפלגות וממשלות.
הוא היה חבר במספר קבוצות מחקר בין-לאומיות של חוקרי תקשורת פוליטית, הכוללות חוקרים מקרוב לעשרים מדינות.
במסגרת זו הוא חקר כיצד משפיעים גורמים כמו מבנה המערכת הפוליטית וחוזקה של הדמוקרטיה על תהליכים פוליטיים ותקשורתיים.
באוניברסיטה העברית הוא מוביל, ביחד עם פרופסור שאול שנהב, מעבדת מחקר של תקשורת פוליטית דיגיטלית.
מעבדת המחקר מבצעת ניתוח טקסטואלי ממוחשב של נרטיבים פוליטיים תוך התבססות על מודלים של למידה עמוקה, כדי להבין תהליכים פוליטיים ותקשורתיים.
שפר כתב עשרות מאמרים, אשר פורסמו בכתבי עת אקדמיים מובילים.
הוא נחשב לאחד מהחוקרים המצוטטים בישראל מבין מדעני המדינה והתקשורת.
תמר קבלה מאביה ממלכה חזקה והגדילה אותה עוד יותר עד להיותה אימפריה פאן-קווקזית שהשתרעה בשיאה מצפון הקווקז לצפון איראן ומערבה לתוך אסיה הקטנה.
תמר עצמה נחשבה בעיני נתיניה למלכה מוצלחת ומיטיבה שכונתה "מלך המלכים ומלכת המלכות", "תמרה הגדולה" ו"תמר המלך".
תמר הוכרזה כיורשת עצר ושליטה משותפת על ידי אביה, גיאורגי השלישי, בשנת 1178, עוד בתקופת חייו.
אולם לאחר מותו של אביה, נתקלה בהתנגדות משמעותית של האצולה הגאורגית.
תמר ניטרלה את ההתנגדות בהצלחה והחלה במדיניות חוץ פעילה, תוך ניצול ירידת כוחה של השושלת הסלג'וקית.
היא נעזרה באליטה הצבאית רבת העוצמה שבנו אבותיה, והצליחה לבסס ממלכה גדולה ששלטה בקווקז עד שקרסה, שני עשורים לאחר מותה, בפלישה המונגולית לגאורגיה.
תמר נישאה פעמיים במהלך חייה.
בפעם הראשונה נישאה בשידוך בשנת 1185, ליורי בוגוליובסקי, נסיך רוס של קייב, ממנו התגרשה שנתיים מאוחר יותר וגירשה אותו מגאורגיה, בשנת 1187, לאחר שסכלה ניסיונות הפיכה שלו בעת נישואיהם.
בפעם השנייה בחרה בשנת 1191 בנסיך האלאני, דוד סוסלן, וילדה ממנו שני ילדים, גיאורגי ורוסודן, שירשו אותה כשליטי גאורגיה בזה אחר זה.
החיבור בין תקופה של הצלחות פוליטיות וצבאיות והישגים תרבותיים, יחד עם היותה שליטה אישה (בפעם הראשונה בגאורגיה), הובילה לאידיאליזציה ורומניטיזציה של דמותה באומנות הגאורגית ובזיכרון הלאומי הגאורגי.
היא נותרה סמל חשוב בתרבות הפופולרית הגאורגית עד היום.
היא עברה קאנוניזציה כקדושה על ידי הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית המנציחה את האירוע ב-14 במאי מדי שנה, וקיבלה את התואר "הקדושה תמר המלכה" (წმიდა კეთილმსახური მეფე თამარი).
שנותיה הראשונות ועלייתה לכס השלטון
תמר נולדה בשנת 1166 לערך, לגיאורגי השלישי, מלך גאורגיה ואשתו בורדוחן, שהייתה בתו של מלך אלאניה.
ייתכן שהייתה לתמר גם אחות צעירה, רוסודן, אולם היא נזכרת רק פעם אחת בכל המקורות הידועים על תקופת שלטונה של תמר המלכה.
השם תמר הוא שם מקראי שהועדף על פני שם גאורגי, כיוון ששושלת המלוכה הגאורגית, שושלת בגרטיוני, אימצה לעצמה את האגדה על היותה נצר לבית דוד.
תקופת ילדותה של תמר הייתה תקופת אי סדר בגאורגיה; בשנת 1177, התעמת אביה גיאורגי עם קבוצה מרדנית של אצילים.
המורדים רצו להדיח את גיאורגי לטובת אחיינו, דמנה, שנחשב בעיני רבים כטוען לגיטימי לכתר לאחר שאביו, דוד החמישי, נרצח.
העילה של דמנה היוותה תירוץ עבור האצילים בראשות מי שהתחזה כאביו החורג, האמירספסלר, איוון אורבלי, להחליש את הכתר.
גיאורגי השלישי הצליח לדכא את המרידה ויצא למסע של סנקציות כנגד האצילים המרדנים; איוון אורבלי הוצא להורג ונציגי משפחתו ששרדו גורשו מגאורגיה.
הנסיך דמנה, שסורס וסומא בהוראת דודו, לא שרד את הטלת המום ועד מהרה מצא את מותו בכלא.
לאחר שהמרד דוכא והמתחזה חוסל, גיאורגי עשה צעד נוסף לחיזוק המשכיות שלטונו והכריז, בשנת 1178, על תמר כשליטה משותפת יחד עמו וכיורשת מוחלטת.
בהכרזה זו ניסה המלך לסכל כל מחלוקת על ירושתו לאחר מותו, ולהעניק לגיטימציה להמשך השלטון על ידי צאצאיו.
במקביל קידם גיאורגי מיוחסים ללא שיוך לאצולה הקיימת כדי להרחיק את האריסטוקרטיה ממרכזי הכוח.
במשך שש שנים הייתה תמר שליטה משותפת עם אביה עד למותו בשנת 1184. בשנה זו קיבלה לידיה את השליטה המלאה והוכתרה שוב לשליטה יחידה במנזר גלאתי.
היא ירשה ממלכה חזקה אולם האצילים הגדולים הוסיפו לנסות לתפוס את השלטון.
לא היו טוענים לכתר משמעותיים מלבדה, אך האופוזיציה התעוררה כתגובה למדיניות הדיכוי של אביה ונסמכה על העובדה שהשליטה החדשה היא אישה.
גאורגיה מעולם לא נשלטה לפני כן על ידי אישה וחלק מהאצולה הגאורגית ערערה על הלגיטימיות של שלטונה, בעוד אחרים ניסו לנצל את נעוריה במטרה להשיג אוטונומיה רבה יותר לעצמם.
המעורבות הפעילה של דודתה בעלת ההשפעה, רוסודן, והקתוליקוס-פטריארך של כל גאורגיה מיכאיל הרביעי מיריאניסדזה , היו גורליות להשגת הלגיטימיות של תמר כיורשת הכתר.
עם זאת, נאלצה המלכה הצעירה לוותר ויתורים משמעותיים לטובת האצולה.
כך, כדי לקבל את תמיכתו של הקתוליקוס מיכאיל, היא נאלצה לתגמל אותו בכך שמינתה אותו לעמוד בראש שתי ההיררכיות, הדתית והחילונית.
אצילי גאורגיה לחצו על תמר לבטל את המינויים של אביה, שהרחיקו אותם ממרכזי הכוח.
בין המינויים האלה היה קוּבַּסַר, קצין בכיר קיפצ'קי שהפך לגאורגי ללא ייחוס אריסטוקרטי, שעזר לגיאורגי השלישי במסע הסנקציות כנגד האצילים המרדנים.
אחד מאותם פקידים ללא ייחוס אריסטוקרטי, שנמלט מגורל דומה, היה קותלו ארסלן.
הוא כיהן כווזיר הראשי ושר האוצר תחת גיאורגי השלישי עד למותו של גיאורגי ומינויה של תמר לשליטה יחידה ב ב-1184. בערך באותה שנה הוא הוביל קבוצת אצילים ואזרחים עשירים במאבק להגבלת סמכויות המלוכה על ידי יצירת רשות מחוקקת (דַרבַּזִי), ורשות מבצעת (קַארַאווִי), שלחבריה תהיה הזכות הבלעדית לדון ולהחליט על מדיניות.
ניסיון זה ל"חוקה פיאודלית" נכשל.
תמר עצרה את קותלו ותומכיו שודלו להיכנע.
עם זאת, מאמציה של תמר לצמצום כוחה של האליטה האריסטוקרטית עלו בתוהו.
היא נכשלה בניסיונה להשתמש בסינוד הכנסייתי לפיטורי הקתוליקוס מיכאיל ואת מועצת האצילים, דַרבַּזִי, תבעה את הזכות לאשר גזירות מלכותיות.
גם נישואיה ליורי בוגוליובסקי נכפו עליה בידי אצילי הממלכה.
האצילים תבעו כי תמר תנשא, בהתאם למקובל באותם ימים, כדי שימונה מנהיג (גבר), שיעמוד בראש הצבא, וכדי להעמיד יורשים לכתר.
הבחירה נפלה על יורי, בנו של הנסיך שנרצח, אנדרי בוגולובסקי מנסיכות ולדימיר, שחי כפליט בקרב הקיפצ'קים של צפון הקווקז.
הבחירה אושרה על ידי דודתה של תמר, רוסודן בגרטיוני, ובשנת 1185 הובא הנסיך לגאורגיה כדי להינשא לתמר.
יורי נמצא כשיר להיות חייל אבל גם אדם קשה.
תוך זמן קצר הסתכסך עם אשתו.
המתח בין בני הזוג התווסף למאבק בין הפלגים בחצר המלוכה.
תמר הגבירה את מעורבותה במאבק בין הפלגים והשתמשה באופן אסרטיבי יותר בכוחה כשליטה.
נקודת המפנה בחייה אירעה כשהקתוליקס מיכאיל, רב העצמה, נפטר.
היא מינתה את אנטון גנוֹלִיסתַאווִיסדזֶה, שהיה מתומכיה, לווזיר הראשי של הממלכה, שהיה לפני כן כומר בדוד גארג'ה (מתחם מנזרי) .
תמר הגדילה בהדרגה את בסיס הכוח שלה ורוממה את האצילים הנאמנים לתפקידים בכירים בחצר המלוכה.
מבין הידועים שבאצילים האלה הייתה משפחת אצולה ממוצא כורדי, בית מחַארגרדזֵלִי (או זאקאריד-מחארגרדזלי ).
בשנת 1187, שכנעה תמר את מועצת האצילים לאשר את גירושיה מיורי, שהואשם בהתמכרות לטיפה המרה ובמעשה סדום, והוא נשלח לקונסטנטינופול.
יורי ניסה לערוך שני ניסיונות הפיכה כשהוא נעזר במספר אצילים גאורגים שחששו מכוחה הגובר של תמר.
הוא נכשל בשניהם ונעלם בחשכת האלמוניות לאחר 1191. המלכה בחרה את בעלה השני בעצמה.
היה זה דוד סוסלן, נסיך אלאני, שעל פי ההיסטוריון הגאורגי בן המאה ה-18, וחושטי, היה נצר לגיאורגי הראשון מבית בגרטיוני, משפחת האצולה של תמר.
הוא היה מפקד צבאי מוכשר, שהפך לתומך הראשי של תמר וסייע להביס את האצילים המורדים שהתייצבו מאחורי יורי.
לתמר ודוד נולדו שני ילדים.
בשנת 1192 או 1194, ילדה תמר את גיאורגי הרביעי לאשה, שירש אותה, ובשנת 1195 לערך היא ילדה את בתה רוסודן, שירשה את אחיה כריבון הממלכה הגאורגית המאוחדת.
מעמדו המשפטי של דוד היה מעמד של מלך מלווה של ממלכת גאורגיה.
התואר מתבטא באמנות, במגילות ובמטבעות, ונבע מהצורך בהיבטים גבריים של מלכות, אבל הוא נשאר שליט כפיף שחלק את כיסאו וכוחו נבע מתמר.
תמר נקראה "תמר מֶפֶּה" (המלך/המלכה תמר) ונוסף לה התואר "מלך המלכים".
בגאורגית המילה מלך מתארת זכר או נקבה והכינוי "מפה" היא ללא קונוטציה גברית שיכולה להתפרש יותר כ"ריבון".
המינוח למלכה (דֵדוֹפַּלִי), מקביל לתואר מלכה רעיה או לאישה במעמד גבוה הקרובה למלך.
לעיתים מוצגת תמר ברשומות הגאורגיות ובחלק מהמגילות כ"דדופלי".
לכן, התואר "מפה", נועד, כפי הנראה, להבדיל את מעמדה של תמר מיתר הנשים בעלי תואר דדופלי.
ברגע שתמר הצליחה בגיבוש כוחה ומצאה תומכים אמינים כמו דוד סוסלן, בית מחארגרדזלי , בית תורלי ומשפחות אצולה אחרות, היא חידשה את מדיניות ההתפשטות של קודמיה.
מאבקי ירושה של שושלות אצולה גאורגיה יחד עם המאבקים של יורשי האימפריה הסלג'וקית הגדולה כמו האטאבגים האילדניזים של אזרבייג'ן , שירוואנשאח והאחלטשאש, האטו את הדינמיקה של הישגי הגאורגים שהחלו עוד בתקופת שלטונו של דוד הבנאי, הסבא רבא של תמר אך היו לא רציפים.
עם זאת בתקופתה של תמר, שבו הגאורגים להיות פעילים, בייחוד בעשור השני לשלטונה.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-12, החל השלטון הגאורגי להתערב ביחסים בין האילדניזים והשירוואנים.
הגאורגים נעזרו בנסיכים מורדים בני המקום והפכו את שירוואן למדינה כפופה שהעלתה מיסים לגאורגיה.
האטבג האילדניזי, אבו בכר , ניסה לבלום את התקדמות הגאורגים.
הוא עמד בראש קואליציה של צבאות מוסלמיים אבל ספג תבוסה מוחצת מהצבא הגאורגי בראשות דוד סוסלן.
בקרב המכריע, קרב שמכור, שהתקיים בשנת 1195, ניצחו הגאורגים ניצחון מוחץ.
הגאורגים לקחו שלל ושבויים רבים וכן את דגלו של הח'ליף (אשר הועבר למנזר חאחולי ).
הם השתלטו על עיר הבירה שמכור (כיום שמקיר (Şəmkir) בטורקיה) והאזורים הסמוכים אליה.
השטחים הכבושים הועברו לשירוואנשאח בתנאים של וסאליות.
משם צעד הצבא הגאורגי בראשות תמר לגנג'ה.
אף על פי ששנה לאחר מכן הייתה לאבו בכר האפשרות להחזיר לידיו את השלטון הוא ויתר על כך משום שהבין שלא יוכל לשרוד גיחות גאורגיות נוספות.
בשנת 1199 זכו צבאותיה של תמר בניצחון גדול נוסף כאשר שני האחים זכריה ואיוון מחארגרדזלי הצליחו לנשל את שושלת שאדאדיד מאני וקיבלו אישור מהמלכה להחזיק בה כנחלתם.
מבסיסם באני התקדמו האחים מחארגרדזלי לשטחי מרכז ארמניה וכבשו מידי השושלות המוסלמיות מצודה אחר מצודה: בג'ני נכבשה ב-1201 ודווין ב-1203.
סולימאן השני סולטאן סולטנות רום, חשש מההצלחות הגאורגיות של הממלכה הנוצרית.
הוא אסף חילות מהאמירויות הווסליות שלו באזור וצעד בראש כח של כ-300,000 חיילים סלג'וקים לכיוון גאורגיה.
אולם המחנה שלו הותקף והושמד בקרב בסיאן בשנת 1203 או 1204. ההיסטוריון של תמר תיאר כיצד הצבא הגאורגי בראשות דוד סוסלן שמנה כ-80,000 חיילים התארגן לפני צעידתו לבסיאן בעיר החצובה בסלע, ורדזיה, ואיך תמר המלכה נאמה בפני צבאה ממרפסת הכנסייה בוורדזיה.
בשנת 1206 כבש מחארגרדזלי את קארס בשם הכתר הגאורגי, אולם בשנת 1209 נהדפו כוחותיו מחומות אחטל.
זה עיכב את המאבק על אדמות ארמניה, והותיר את אזור ימת ואן, בעמדה מוגנת יחסית תחת אדוניהם החדשים מהשושלת האיובית.
בשנת 1209, החריבו האחים מחארגרדזלי את ארדביל.
הרשומות תולדות גאורגיה וגם הרשומות של תולדות ארמניה מספרות כי הסיבה לכך הייתה נקמה כנגד השליטים המוסלמיים המקומיים על תקיפת העיר אני וטבח האוכלוסייה הנוצרית שבה.
בפרץ האחרון הגדול, גייסו האחים מחארגרדזלי צבא בכל האזורים שבהם שלטה תמר כולל שטחי הווסלים, וצעדו דרך נחיצ'יבאן וג'ולפא למאראנד , תבריז וקזווין בצפון איראן.
האימפריה של טרפזונטס והמזרח התיכון
בין האירועים הראויים לציון של שלטונה של תמר היה ייסוד האימפריה של טרפזונטס, לחופיו הדרום-מזרחיים של הים השחור, בשנת 1204. ממלכה זו הוקמה על ידי אלכסיוס הראשון ואחיו דוד קוממנס , בסיוע הכוחות הגאורגיים, והתקיימה במחוזות הצפון-מערביים, של האימפריה הביזנטית המתפוררת באזור פונטוס.
אלכסיוס ודוד, קרובי משפחתה של תמר, היו נסיכים ביזנטיים נמלטים, שגדלו בחצר הארמון הגאורגי.
על פי היסטוריון החצר של תמר, נשלחה משלחת גאורגית לטרפזונטס במטרה להעניש את קיסר האימפריה הביזנטית, אלכסיוס הרביעי אנגלוס על כך שהחרים את משלוח הכסף ששלחה תמר למנזרים של אנטיוכיה ולמנזר איווירון שבהר אתוס.
עם זאת, סביר יותר כי תמר רצתה לנצל את מסע הצלב הרביעי המערב אירופי כנגד קונסטנטינופול, ולהקים ממלכה ידידותית בגבול הדרום-מערבי של גאורגיה.
כפי הנראה תרמה לכך גם הסולידריות המשפחתית לקומננים המנושלים.
תמר ביקשה לעשות שימוש בחולשתה של האימפריה הביזנטית ותבוסת הצלבנים לסולטאן האיובי, צלאח א-דין, במטרה להעלות את מעמדה של גאורגיה בזירה הבינלאומית ולמלא את התפקיד המסורתי של הכתר הביזנטי כמגן הנוצרים במזרח התיכון.
מיסיונרים נוצרים גאורגים היו פעילים בצפון הקווקז, וקהילות של נזירים גאורגים היו מפוזרות בכל רחבי המזרח התיכון.
הרשומות ההיסטוריות של תמר משבחות את ההגנה האוניברסלית של הנצרות ותמיכתה בכנסיות ומנזרים ממצרים ועד לבולגריה וקפריסין.
חצר המלוכה הגאורגית דאגה בעיקר למרכזים הנזיריים הגאורגיים בארץ הקודש.
עד למאה ה-12 נרשמו שמונה מנזרים בירושלים.
הביוגרף של צלאח א-דין, באהא א-דין איבן שדאד דיווח כי לאחר הכיבוש האיובי של ירושלים, בשנת 1187, שלחה תמר שליחים לסולטאן וביקשה שיוחזר הרכוש שהוחרם מהמנזרים הגאורגים בירושלים.
תגובתו של צלאח א-דין לא נרשמה אולם נראה כי בקשתה נשאה פרי.
ז'אק דה ויטרי, שמונה להגמון של עכו זמן קצר לאחר מותה של תמר, נותן עדות נוספת לנוכחות הגאורגית בירושלים.
הוא כתב כי הגאורגים, בניגוד לצליינים הנוצרים האחרים, זכו למעבר חופשי לתוך העיר בדגלים מונפים.
איבן שאדאד דיווח כי תמר הציעה לצלאח א-דין 200,000 מטבעות זהב במאמציה להשיג את שרידי הצלב האמיתי, שצלאח א-דין לקח כשלל בקרב חיטין.
הצעת המחיר הייתה גבוהה יותר מהצעת הקיסר הביזנטי אולם מאמציה לא נשאו פרי.
היה זה מרחב כלל-קווקזי עם משטר נאמן בראשות זכריה מחארגרדזלי, שחלש על מרכז וצפון ארמניה, וממלכה וסלית בשירוואן ובעלת ברית טרפזונטס.
היסטוריון גאורגי בן זמננו תיאר את תמר כשליטת האדמות "מים פונטוס לים גורגן, מאיספיר לדרבנט מהרי הקווקז הגדול ממזרח לממלכת הכוזרים וסקיתיה".
התואר המלכותי של תמר הביא לידי ביטוי לא רק להשפעתה על המחוזות המסורתיים של הממלכה הגאורגית, אלא כלל תארים נוספים, תוך שימת דגש על ההגמוניה של הכתר הגאורגי על האדמות השכנות.
לפיכך, תמר מזוהה במטבעות ובמסמכים רשמיים בתואר: "בהתאם לרצונו של האל, מלך המלכים ומלכת המלכות של האבחזים, הכרתוולים, האראנים קאחתים והארמנים; שירוואנשאח ושאהנשאה; שליטה יחידה של כל המזרח והמערב, תפארת העולם והאמונה; אלופתו של המשיח".
המלכה מעולם לא הצליחה להיות שליטת יחיד ומועצת האצילים המשיכה לתפקד.
יוקרתה של תמר והרחבת ה"פַּטרוֹנקמוֹבָּה", הגדילה את סמכות נסיכי השושלות ושמרה על הממלכה מפיצול.
זו הייתה התקופה הקלאסית בהיסטוריה הפיאודלית של גאורגיה.
תמר הצליחה ליישם את השיטה הפיאודלית גם במקומות שלא הייתה מוכרת לפני כן, הגם שנתקלה בהתנגדות.
בשנת 1212 מרדו תושבי ההרים של גאורגיה בפחובי והדידו (צאזים) בגבול הצפון-מזרחי של הממלכה (צפון הקווקז).
המרד דוכא בידי איוון מחארגרדזלי לאחר שלושה חודשים של קרבות קשים.
עם פריחת המרכזים המסחריים שהפכו להיות תחת שליטת הממלכה הגאורגית, התעשייה והמסחר הביאו עושר חדש לכס הגאורגי.
מיסים שהועלו מהשכנים ושלל המלחמות הוסיף לאוצר המלוכה, והוליד את האמרה כי "איכרים היו כמו אצילים, האצילים כמו נסיכים והנסיכים כמו מלכים".
עם השגשוג הגיעה גם פריחת התרבות הגאורגית הייחודית, שנוצרה מתערובת של תרבות נוצרית וחילונית, מערבית ומזרחית.
עם זאת, הזדהו הגאורגים עם המערב הביזנטי ולא עם התרבות האסלאמית המזרחית.
המלוכה הגאורגית ביקשה להדגיש את הקשר לנצרות ולהציג את סמכותם המלכותית כזכותם האלוהית של מלכים.
באותה תקופה עוצב מחדש הקאנון של האדריכלות הגאורגית האורתודוקסית, ונבנו סדרה של קתדרלות-כיפה גדולי מידות.
הביטוי של הכוח המלכותי שנגזר מהאימפריה הביזנטית שונה בצורות שונות כדי לתמוך במעמדה חסר התקדים של תמר כשליטה אישה בזכות עצמה.
חמשת הדיוקנאות המונומנטליים של תמר המונצחים בציור קיר בכנסיות הגאורגיות ערוכים באופן ברור על פי הדגם הביזנטי, ומדגישים תמות גאורגיות מסוימות וסגנון פרסי של יופי נשי.
למרות הנטייה התרבותית לכיוון ביזנטיון, קשרי הסחר האינטימיים של הממלכה היו במזרח התיכון.
עדויות לכך ניתן למצוא במטבעות גאורגיים מאותה תקופה, שהכתובות עליהן נכתבו בגאורגית ובערבית.
סדרה של מטבעות שנטבעו בשנת 1200 לערך בשם המלכה תמר מתארת גרסה ביזנטית של פני המטבע, וכתובת בערבית על גב המטבע המתארת את תמר כ"אלופתו של המשיח".
הרשומות הגאורגיות של אותה תקופה ראו את המוסר הנוצרי כקדוש וספרות אבות הכנסייה פרחה, ומצד שני היא איבדה את מעמדה הבכיר לספרות החילונית, שהייתה מקורית אף על פי שהושפעה מהתרבויות השכנות.
המגמה הגיעה לשיאה בפואמה האפית של שותא רוסתוולי, "עוטה עור הנמר", שהעלה על נס את האידיאלים של "תקופת האבירות".
היצירה נחשבת בגאורגיה כהישג הגדול ביותר של הספרות המקומית ומתייחסים אליה ביראת כבוד.
תמר האריכה ימים מבן זוגה, דוד סוסלן, ומתה ממחלה קטלנית לא רחוק מבירתה, טביליסי.
לפני מותה הכתירה את בנה, גיאורגי הרביעי לאשה, כשליט משותף.
ההיסטוריון של תמר תיאר בכתביו כי תמר נפלה למשכב בפתאומיות בעת דיון בענייני הממלכה עם שריה בטירת נַאצַ'ארמַאגֵווִי ליד העיר גורי.
היא הועברה לטביליסי ולאחר מכן לטירת אַגַרַנִי הסמוכה.
שם נפטרה ונתיניה התאבלו עליה.
עצמותיה הועברו לקתדרלת סווטיצחובלי במצחתה ולאחר מכן לחלקת הקבר המשפחתית של שושלת המלוכה הגאורגית במנזר גלאתי.
הדעה הרווחת בקרב החוקרים היא שתמר נפטרה בשנת 1213, אם כי ישנן אינדיקציות מעורפלות שמהן נובע ייתכן כי נפטרה מוקדם יותר, בשנת 1207, או ב-1210.
בתקופות מאוחרות יותר צצו מספר אגדות לגבי מקום קבורתה של תמר.
על פי אחת מהאגדות, היא נקברה בגומחה סודית במנזר גלאתי, כדי למנוע את חילול גופתה בידי אויביה.
על פי גרסה אחרת, נקברו שרידיה במיקום חדש ורחוק ואולי אף בארץ הקודש.
בתחילת המאה ה-13 האביר הצרפתי גיום דה-בואה מזכיר את המלכה תמר במכתב שכתב בפלשתינה לבישוף בזאנסון.
במכתב הוא מדווח כי שמע שמלך הגאורגים שם פעמיו לכיוון ירושלים בראש צבא גדול וכבר כבש ערים רבות של הסרצנים (הערבים).
הוא נשא, כך נאמר בדיווח, את שרידיה של אמו "תמר המלכה האדירה" ("regina potentissima Thamar"), שלא יכלה לעלות לרגל לארץ הקודש בימי חייה וביקשה להיקבר ליד הקבר הקדוש.
החיפוש אחר קברה של תמר הפך במאה ה-20 לנושא למחקר אקדמי כמו גם למוקד עניין לציבור הרחב.
הסופר הגאורגי, גריגול רובכידזה , כתב במאמרו בשנת 1918 על תמר: "איש אינו יודע איפה קברה של תמר.
היא שייכת לכולם ולאף אחד: הקבר שלה הוא בלבם של הגאורגים ובתפיסה הגאורגית.
זה לא קבר אלא אגרטל יפה שבו פורח פרח השומר על רעננותו, המלכה תמר, פורחת".
הסברה הרווחת באקדמיה היא שתמר קבורה במנזר גלאתי, אולם סדרה של מחקרים ארכאולוגיים, החל מתאקאישווילי , לא הצליחה לאתר אותו במנזר.
במשך מאות בשנים, התפתחה דמותה של תמר כדמות דומיננטית בפנתאון ההיסטורי של גאורגיה.
מספר משוררים מימי הביניים כולל שותא רוסתוולי, ראו בתמר מקור השראה ליצירותיהם.
ישנה אגדה על כך שאהבתו הבוערת של רוסתוולי לתמר היא שהביאה לכך שהוא סיים את ימיו במנזר.
הסצנה הדרמטית בפואמה של רוסתוולי, בה המלך רוֹסטֶוואן מכתיר את בתו טינאטין, היא אלגוריה לשיתוף השלטון בין גיאורגי השלישי לתמר בתו.
על פי רוסתוולי: "גור אריות טוב באותה מידה בין אם הוא זכר או נקבה".
המלכה הפכה לנושא בשירי הלל עכשוויים, כמו "תמריאני" של צ'אחרוחאדזה ו"עבדול-מסיאני" ("עבד המשיח") של יואנה שוותלי.
הרשומות הגאורגיות כוללות דברי הספד לתמר.
העיקריים שבהם הם שני מקורות שהתרכזו בתקופת שלטונה - "חיי תמר, מלכת המלכות" ו"ההיסטוריה וההספדים של ריבונים" - שהפכו למקורות העיקריים לקדושתה של תמר בספרות הגאורגית.
כותבי הרשומות של גאורגיה רוממו אותה כ"פרוטקטור האלמנה" ו"שהתברכה שלוש פעמים".
הם שמים דגש מיוחד על מעלותיה כאישה: יופי, ענווה, אהבת חסד, נאמנות ותום.
אף על פי שעברה קאנוניזציה כקדושה מאוחר יותר על ידי הכנסייה הגאורגית, היא נקראה קדושה אף במהלך חייה בקולופון הדו לשוני יווני-גאורגי שצורף לכתב היד של הבשורות מוואני.
האידיאליזציה של תמר הודגשה ביתר שאת בעקבות האירועים שהתרחשו בעת שלטונם של יורשיה; בתוך שני עשורים ממותה, הביאו הפלישות החווראזמית והמונגולית, לסיומה הפתאומי של הדומיננטיות הגאורגית באזור.
תחיות לאומיות שחלו בתקופות מאוחרות יותר היו קיקיוניות בהשוואה להישגי שלטונה של תמר.
כל אלה תרמו לפולחן של תמר שטשטש את ההבחנה בין האידיאליזציה של מלכה לאישיותה האמיתית.
בזיכרון העממי הגאורגי, כרוכה דמותה של תמר בהילה אגדית ורומנטית.
שירי עם, פואמות וסיפורים מציגים אותה כשליטה אידיאלית, אישה קדושה כפי שמתוארים לעיתים אלים פגניים וקדושים נוצרים.
לדוגמה, באגדת אוסטית עתיקה, המלכה תמר מתעברת מקרן שמש הזורחת מהחלון.
במיתוס אחר, מהמחוזות ההרריים של גאורגיה, מתארים את תמר כשווה לאלוהות מזג האוויר, פרימיזה, השולטת בחורף.
באופן דומה, במחוז ההיסטורי ההררי פשאבי, דמותה של תמר מזוהה עם אלת הריפוי ופוריות האישה.
אף על פי שמעולם לא הייתה מעורבת באופן ישיר בלחימה, זכר הניצחונות הצבאיים בתקופת שלטונה תרם לדמותה הפופולרית כדמות המלכה הלוחמת.
דמות זו באה הדהדה לסיפור על צארינה דינארה , סיפור פופולרי רוסי מהמאה ה-16 על מלכה גאורגית דמיונית הנלחמת כנגד הפרסים.
חלק גדול מהתפיסה המודרנית על המלכה תמר עוצב תחת ההשפעה של התנועה הרומנטית של המאה ה-19, ועם התעצמות הלאומיות בקרב האינטלקטואלים הגאורגים של אותה תקופה.
בספרות הרוסית והמערבית של המאה ה-19, שיקפה דמותה של תמר את התפיסות האירופאיות לגבי המזרח, שגאורגיה נתפסה כחלק ממנו, ואת מעמדן ומאפייניהן של הנשים במזרח.
הסופר הטירולי יוזף פיליפ פלמרייר , תיאר את תמר כ"סמירמיס הקווקזית".
המשורר הרוסי, מיכאיל לרמונטוב, שהוקסם מהקווקז ה"אקזוטי", כתב את הפואמה הרומנטית "טמרה" (רוסית: Тамара ;1841), שבה הוא משתמש באגדה גאורגית עתיקה על נסיכה הררית דמוית סירנה, לה קרא המלכה תמר.
המלחין הרוסי מילי באלאקירב כתב פואמה סימפונית שכותרתה "טמרה" (נדפסה לראשונה בשנת 1884).
דמותה של תמר עברה רומנטיזציה גם בספרות הגאורגית, אולם באופן שונה לגמרי מנקודת המבט הרוסית והמערבית.
הרומנטיקנים הגאורגים הלכו בעקבות המסורת של ימי הביניים, שגילמו את דמותה כאישה עדינה וקדושה, ששלטה בממלכה שהייתה במצב קבוע של מלחמה.
סנטימנט זה גבר בהשראת הגילוי מחדש של ציור קיר של תמר במנזר בתניה , מנזר הרוס באותם ימים, שנחשף ושוחזר בידי הנסיך גריגורי גגארין בשנות ה-40 של המאה ה-19. הפרסקו הפך למקור לתחריטים רבים שנפוצו בגאורגיה באותו זמן, ולהשראתו של המשורר, גריגול אורבליאני , שהקדיש לו שיר רומנטי.
סופרים גאורגים שהשוו את מצבה של גאורגיה באותם ימים (המאה ה-19) של שליטה רוסית בגאורגיה ודיכוי המוסדות הלאומיים, ביכו בכתביהם את העבר שאבד לבלי.
תמר הפכה להאנשה של ימי הזוהר של גאורגיה, שנמשכת עד היום.
אסטרואיד 326 Tamara שהתגלה על ידי יוהאן פאליזה נקרא על שמה.
השם ניתן על ידי גאורגי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה.
תָּמָר היא דמות מקראית, כלתו של יהודה, אשתו של בנו ער ויבמתו של בנו אונן.
לאחר שסירב יהודה לאפשר לבנו השלישי לקיים את חובת הייבום כלפיה, התעברה תמר מיהודה בעורמה והפכה לאם ילדיו, פרץ וזרח.
בין צאצאיה הבולטים נמנים אלישבע, בעז, דוד המלך ויואב בן צרויה.
סיפורה מופיע ב, בין סיפור מכירת יוסף לסיפור יוסף ואשת פוטיפר.
מקור השם "תמר" הוא בעץ התמר, והוא מתייחס לאחד מדימויי היופי הנשיים במזרח הקדום.
גוף האישה האידיאלי מדומה לעץ התמר הגבוה, כאשר אשכולות התמרים הם כשדיים הגדולים ובולטים יחסית לגוף.
הממצאים אומנותיים רבים מאוד מהמזרח הקדום, בין האלפים ה־3–1 לפנה"ס ומשומר במזרח עד קרתחדשת במערב, מייצגים את עץ התמר כעץ קדוש, ומקשרים בין אלות נקביות לבין עצי תמר ועבודה הקשורה בהם.
אין ספק, לאור התפוצה הרחבה של קדושת עץ התמר והטיפוס עליו בזמן ובמרחב, שדימוי זה היה ידוע היטב גם בירושלים, ומתבטא הן בדימוי בשיר השירים () והן לשם הפרטי "תמר" לנשים מושכות במקרא (תמר מספר בראשית וכן תמר מספר שמואל).
הבלטת השדיים בדימויים ובאומנות החזותית מזכירה גם את "צלמיות העמודים" שהיו נפוצות במיוחד בישראל וביהודה במאות ה־8–6 לפנה"ס, בהם האישה הייתה מעוצבת כעמוד בעל ראש וידיים, כאשר מהעמוד בלטו שדיים שהידיים אחזו בהם.
תמר הייתה אשתו של עֵר, בנו הבכור של יהודה.
לאחר שער נפטר, מסיבות שלא מצוינות בכתובים במפורש, מלבד שהיה "רע בעיני ה'", נישאה תמר, בהתאם לנוהג הייבום, לאחיו אוֹנָן.
אונן סירב להפרות אותה ושפך את זרעו ארצה (ומכאן הביטוי "אוננות" בעברית).
זאת משום שעל פי מהות הייבום, הילד שהיה אמור להיוולד מזיווגם לא יישא את שמו, אלא את שם אחיו.
על פי המסופר, הדבר לא מצא חן בעיני ה', ועל כן נענש אונן בידי שמים במוות: .
לדעת פרשנים אחדים, המילה "גם", המופיעה בטקסט המקראי, רומזת שגם ער חטא בהשחתת זרעו.
על פי הנוהג, אמור היה בנו השלישי של יהודה, שלה, להינתן לתמר; אולם יהודה חשש שמא גם הוא ימות כשני אחיו לפניו, ולכן דחה את זיווגו לתמר בטענה שהוא צעיר מדי, ושילחה בינתיים לבית אביה.
תמר, שחשדה כנראה כי אין בכוונת יהודה לממש את חובתו להשיא לה את בנו, ישבה באתר הקרוי "פתח עיניים" עטופה בצעיף, וחיכתה ליהודה שהיה אמור לעבור דרך אתר זה.
יהודה, שפגש בה "במקרה", חשב אותה לזונה משום שהייתה עטופה בצעיפים והתפתה לשכב עמה.
כתשלום על המעשה, הציע לה גדי עיזים מעדרו.
אך כיוון שהעדר לא היה עמו באותו הרגע, דרשה תמר כערבון את חותמו, את פתילו ואת מטהו.
הפתיל, המטה והחותם היו חפצים אישיים שהיה בהם כדי להעיד על בעליהם.
מאוחר יותר ניסה יהודה לשלוח לה את האתנן, אך השליח חזר וסיפר לו כי לא איתר את הזונה.
יהודה העדיף להשתיק את העניין ולא לדרוש את העירבון .
כאשר התגלה הריונה, הודיעו ליהודה שזנתה (שכן אמורה הייתה לשבת בבית אביה ולא להתראות עם גברים), והוא ציווה להוציאה להורג בשריפה ().
עם זאת, בטרם ביצוע גזר הדין גילתה תמר את זהות האב: (פסוק כה).
יהודה הודה בגלוי, ואמר "צדקה ממני".
כתוצאה מזיווגם, נולדו התאומים פרץ וזרח.
על פי המסופר, הראשון הוציא את ידו, וסרט נקשר עליה.
ואז התפרץ השני ויצא ראשון, ולכן נקרא שמו פרץ, שממנו התחילה למעשה שושלת המלוכה (פסוקים כח-ל).
השוואה לסיפור מכירת יוסף בפרק הקודם: גם כאן מעורב גדי עזים בתרמית והביטוי "הַכֶּר-נָא" משותף ליהודה מול חפציו, ויעקב מול הכותונת המוכתמת בדם.
בעוד יהודה עושה בביטוי "הכר נא" שימוש פסול, שנועד להונות את יעקב אביו, עושה תמר שימוש בדיוק באותו הביטוי על מנת להוציא את חפותה לאור ולהציג בפני יהודה את חטאו – סירובו לייבם אותה.
השוואה לסיפור יוסף ואשת פוטיפר בפרק הבא: ישנו פער בולט בין יכולתו של יוסף לעמוד בפני פיתוי מיני מפורש כבפרשת אשת פוטיפר, מול אי יכולתו של יהודה לעמוד אף בפני פיתוי מרומז בדמותה של אישה היושבת בצד הדרך.
יש לציין כי אשת פוטיפר הייתה אסורה ליוסף בעונש מוות מצד מלך מצרים ואילו יהודה היה אלמן ללא מחויבות בעת בה קיים יחסי מין עם תמר בהתגלותה לו כזונה.
סיפורה של תמר מזכיר את המסופר במגילת רות אודות רות המואביה שיוזמת מפגש בגורן עם בעז, מצאצאי יהודה ותמר, ויולדת לו את עובד, סבו של דוד המלך.
ניתן לראות בשני הסיפורים גישה אוהדת ומשבחת של המקרא לאקטיביזם נשי ומוכנות להקרבה עד מוות בעבור האמהות.
תמר היא אישה אקטיביסטית, שלוקחת את גורלה בידיה ואיננה מחכה באופן פסיבי שיקרה משהו (אם כי חיכתה שנים עד לבגרותו של הבן השלישי ליהודה, שלה, מתוך כבוד להחלטת אבי המשפחה, יהודה).
אף שהיא מסכנת את עצמה, לבסוף זוכה תמר להיות להתחלה של שושלת חשובה מאוד בעם ישראל, הכול תוך תשוקה להגשמת תכליתה כאם ולצד כבוד עצום ליהודה כגבר וכאב המשפחה, שהרי שמרה על כבודו והניחה לו לזהות את חותמו גם בסיכון עצמה במוות בשרפה.
יש חוקרים הסבורים כי הסיפור מרמז על נישואי בתי אב מיהודה עם משפחות כנעניות.
לדבריהם שמה של אשת יהודה המצוין בסיפור זה – בת־שוע – הוא שם חיתי מובהק, ומרמז על שמה של אם שלמה – בת שבע (אשר מופיעה בספר דברי הימים אף היא בשם בת שוע), ומכאן שאף היא כנענית.
כל זה בבחינת "מעשה אבות סימן לבנים" – יהודה לקח לו כנענית לאישה, דבר שמכשיר את האישה הכנענית של דוד ואת היותו של שלמה בנה של כנענית (אך כך לא נפסק להלכה ואין הכשר או אף אפשרות לנישואי התבוללות).
פן נוסף של "מעשה אבות" הוא החזרה על מוטיב הבן הרביעי: יהודה הוא בנו הרביעי של יעקב, פרץ הוא בנו הרביעי של יהודה, ושלמה הוא בנו הרביעי (בסדר ירושת הכתר, לאו דווקא בפועל) של דוד.
סיפור יהודה ותמר נוגע בכמה תחומים בהלכה:
על פי התורה, איש נשוי שמת ללא בנים – על אחיו לעבר את האלמנה, על מנת להקים זכר לאחיו המת: .
אונן סירב לייבם את אשת אחיו.
ובפועל מי שהקים את שם בנו היה יהודה.
הרמב"ן מבאר שאין זה קיום של דין ייבום המוכר בתורה, אלא מנהג קדום, שאחד מבני המשפחה מייבם, ולכן במקרה זה, ייבומו של יהודה, החם, היה כשר.
על פי ההלכה אישה שמתו שני בעליה, איננה יכולה להנשא שוב לאדם שלישי, מחשש שהאישה גורמת למוות בעליה עקב מחלה או מזל רע.
רבים רואים מקור להלכה זו מסירובו של יהודה לתת לתמר את בנו השלישי -שלה.
מהסיפור המקראי שבו נמנעה תמר מלומר בגלוי כי היא הרה מיהודה, ואף סיכנה עצמה במוות בשריפה לולא היה יהודה מודה באבהותו, למדו חז"ל כי נוח לו לאדם להפיל עצמו לכבשן האש ולמות מאשר "להלבין פני חברו" (=לביישו) ברבים.
תמר בתו של שם הייתה
המדרש מספר כי תמר הייתה צאצאיתו של שם, שעליו נאמר שהיה כהן.
ידוע לנו מן המקרא שדינהּ של בת כהן המזנה, הוא מוות בשריפה.
על כן כאשר הובא לידיעתו של יהודה כי כלתו הרה לזנונים, פסק באפן מיידי "הוֹצִיאוּהָ וְתִשָּׂרֵף".
הרמב"ן מתקשה על פירוש זה, כיוון שדינה של בת כהן היא רק בנשואה או ארוסה, ולא ברווקה.
חלק מהמפרשים מתרצים ששומרת יבם נחשבה כארוסה ולא כרווקה.
ופרשנים אחרים פירשו, שבאמת לא הייתה חייבת מיתה בשל האיסור של בת כהן, רק בשל גזירת בית דינו של שם בן נח על הזנות, אך הוציאוה לשריפה ולא בחנק, בשל היותה בת כהן.
הספרים החיצוניים מביאים עוד מידע על מוצאה של תמר, לפיו יהודה הביא את תמר ככלה לער בנו מארם נהריים.
הייחוס הזה יכול להסביר מדוע דווקא תמר זכתה להקים את שושלת דוד המלך ולא צאצאי אשתו הראשונה של יהודה, בת שוע, המתוארת כ"כנענית".
יוסף ויהודה הם האבות של שני בתי המלוכה.
מצאצאיהם של יוסף ואסנת יצאו שאול המלך וממלכת ישראל, ומצאצאיהם של יהודה ותמר יצאו דוד המלך וממלכת יהודה.
בסיפורה של תמר ניתן להבחין במאפיינים של שושלת יהודה בעתיד ובהשוואה שעושה המקרא בין שתי דמויות האב הללו.
בשנת 1952 עלה בתיאטרון אוהל מחזהו של יגאל מוסינזון, "תמר אשת ער", המבוסס על הסיפור המקראי.
בספר "מר מאני" מאת א.ב.
יהושע, המחולק לחמש תקופות זמן עוקבות בסדר כרונולוגי הפוך, מתואר מקרה בעל מאפיינים דומים למקרה של יהודה ותמר.
בתקופה המוקדמת ביותר מבין חמש התקופות לפי אותו ספר, תמרה היא אשתו של יוסף מאני, והיא אינה מצליחה להתעבר ממנו.
אביו של יוסף, גבריאל מאני, הורג את בנו, ובהמשך לכך אף גורם לתמרה, כלתו, להתעבר ממנו.
"תמסחי ביבים" או "תניני ביבים" הם תנינאים שעל פי האגדה האורבנית שורצים בתעלות הביוב של ניו יורק.
על פי האגדה הובאו לניו יורק אליגטורי מחמד קטנים מפלורידה ונמכרו במגזר הפרטי.
עם התבגרותם נזרקו התמסחים לאסלה על ידי בעליהם ודרכה הגיעו אל הביוב, שם על פי האגדה נטעו את משכנם והם מתרבים עד עצם היום הזה.
לאגדה האורבנית אין יסוד במציאות, בין השאר בשל הבדלי הטמפרטורות בין פלורידה וניו יורק, תרביות החיידקים במערכות הביוב, והיעדר עדות כלשהי לקיומם של תנינאים במערכות הביוב.
שורשה של האגדה בשנת 1927, בה פורסם בתאריך ה-4 בספטמבר בטיים מגזין של ניו-יורק כי בנחל שעלה על גדותיו נמצא תנין.
לאחר מכן התברר כי התנין נמלט כמה חודשים קודם לכן מנחל בשטחו של אדם בשם ד"ר פ.א.
פרסומים על גילוי תנינים נוספים באזור ניו יורק רווחו בשנים שלאחר מכן, אך מערכת הביוב אוזכרה לראשונה כשטיים מגזין פרסם ידיעה כי כמה ילדים שפינו שלג לתעלות הביוב ראו תנין באורך 1.8, כשזה ניסה לחמוק לתעלות הביוב.
הילדים תקפו את התנין באתי חפירה והרגו אותו.
ההשערה הייתה כי התנין נפל מספינה, שחה אל החוף ומצא את הכניסה לביוב.
כיצד בכל זאת הפכה לאגדה רווחת?
דליי טען כי פגש את מאי כשזה היה בן 84, עשרים שנים אחרי האירועים, אך דמיונו העשיר של מאי ונטייתו לסיפורי בדיון גרמו לרוב חוקרי הסיפור לדחות את טענתו.
לבושה המודרני של האגדה האורבנית שייך בעיקרו לסופר תומאס פינצ'ון, שברומן V, שפרסם בשנת 1963, ברא בדמיונו את עיקר פריטי האגדה: תנינים קטנים מפלורידה, שנרכשו כחיות מחמד, חמקו אל מערכות הביוב ומאז הם חיים שם.
פינצ'ון דמיין אליגטורים עיוורים ולבקנים, בהם נלחמת "סיירת אליגטורים" חמושה ברובים ארוכי קנה ורבי עצמה.
פרי דמיונו של פינצ'ון זכה לפופולריות רבה בשנות השישים, אז צברה האגדה האורבנית תנופה של ממש.
סרט הקולנוע "Alligator" משנת 1980 מבוסס על אגדת תמסחי הביבים.
לסרט יצא סרט המשך ישירות לווידאו בשם "Alligator II: The Mutation" בשנת 1991.
תָּמָר, דמות מקראית, מתוארת ב כבתו של דוד המלך מנישואיו למעכה בת תלמי מלך גשור וכאחות אבשלום.
הייתה ידועה בשל יופייה הרב, וזכורה לדורות בשל סיפור האונס, המתואר במקרא, שעברה על ידי אמנון, אחיה מאב.
אין ספק, לאור התפוצה הרחבה של קדושת עץ התמר והטיפוס עליו בזמן ובמרחב, שדימוי זה היה ידוע היטב גם בירושלים, ומבתטא הן בדימוי בשיר השירים () והן לשם הפרטי "תמר" לנשים מושכות במקרא (תמר מספר שמואל וכן תמר מספר בראשית).
תמר מיוחסת, בכל אזכורי דמותה במקרא, דווקא אל אחיה אבשלום.
יופיה ניכר בה, ואמנון אחיה, בכורו של דוד, אהב אותה.
בעצת רעהו יונדב בן שמעה, העמיד פני חולה וביקש מאביו לשלוח לו את תמר, שתכין לעיניו לביבות ותטפל בו.
תמר עשתה כבקשת דוד ובעת הכנת הלביבות ביקש אמנון להשאירם לבד, הביא אותה אל חדרו, ואנס אותה למרות מחאתה.
לאחר מכן בקשה ממנו תמר לפרוש עליה את חסותו, מכיוון שבזמנו קידשו את הבתולין ועדיף היה להיות תחת חסות האנס מאשר להיות אישה לא בתולה, אך הוא שנא אותה וגרש אותה.
בתלמוד הבבלי במסכת סנהדרין דורש רבי יצחק כי אמנון שנא את תמר מכיוון שהפכה אותו ל"כרות שפכה" (סירוס), על ידי כריכת שערה סביב איבר מינו.
לפי חז"ל בתלמוד הבבלי, כתוצאה ממעשה אמנון ותמר גזרו על איסור ייחוד עם אישה לא נשואה: .
את מעשה האונס של תמר ניתן לפרש כעונש 'מידה כנגד מידה' על חטא דוד ובת שבע.
גם בסיפור של תמר ישנם גילוי עריות ושפיכות דמים, והפעם דוד הוא הגורם העקיף למעשים אלו.
פרשנים רבים ניסו להסביר מדוע אומרת תמר לאמנון .
איך ייתכן שדוד ירשה לאחים להינשא?
ברובד הפשוט כוונתה להשהות את האונס או למנוע אותו, ולכן השתמשה בתירוץ זה, אך לא ברור כיצד ניתן להשתמש בתירוץ מופרך מעין זה.
חלק מהפרשנים גורסים כי תמר הייתה בתה של מעכה אך לא בתו של דוד.
אך הסבר זה נסתר מהכתוב, שכן תמר מכונה מספר פעמים כ'אחותו' של אמנון.
אחרים אומרים, על פי חז"ל, שאכן הייתה בתו של דוד, אלא שנולדה למעכה כשעוד הייתה גויה, על פי דין אשת יפת תואר – דין המאפשר לקחת אישה מן האויב במלחמה ולהביאה הביתה – ומכאן שתמר נחשבה לגויה, המיוחסת על-פי התורה רק לאמה ולא לאביה, ולכן התאפשר קשר בין תמר לאמנון.
יש פרשנות הטוענת כי תמר פגעה באמנון בדרך זו או אחרת.
דים סבורה כי הטלת פגם בייחוסו של אבשלום נועדה לבטל את הסיכויים להרחבת האימפריה של דוד אל מעבר לגבולות המסורתיים של ישראל ולברית עם השכנים הארמיים.
הפרח אמנון ותמר (סֶגֶל שְׁלָשׁ גּוֹנִי) קיבל את שמו מדמויותיהן של אמנון ותמר המקראיים.
הראשון שקישר ביניהם היה שאול טשרניחובסקי כאשר תרגם לעברית אגדת עם רוסית אודות אותו הפרח.
באגדה הרוסית, הפרח זכה לכינוי "איבן דה-מריה" ומקורו באח ואחות, אשר נפרדו בילדותם, ובבגרותם התאהבו מבלי לדעת את קרבתם.
משנודע להם שהם אחים, מתו מחובקים זה בזה והפכו לפרח האמנון ותמר.
כאשר טשרניחובסקי תרגם את אגדת העם הרוסית לעברית הוא השתמש בשמותיהם של אמנון ותמר, בעקבות הדמיון העלילתי וכן הדמיון הפונולוגי לשמות הרוסיים.
בספר "אהבת ציון" מאת אברהם מאפו, מופיע סיפור אהבה בין שתי דמויות מרכזיות, אמנון ותמר.
מאפו השתמש בשמותיהן של שתי הדמויות מהסיפור המקראי, בניסיון "לטהר" אותם מהתדמית השלילית שדבקה בהם.
"אפר על ראשה" הוא רומן היסטורי מאת חוה עציוני-הלוי, המבוסס על סיפורה של תמר.
תְּמָנְיוֹן משוכלל (גם אוֹקְטָהֶדְרוֹן רגולרי) הוא פאון בעל 8 פאות משולשות שוות צלעות, 6 קודקודים ו-12 מקצועות.
את התמניון המשוכלל, הקרוי גם דו-פירמידה ריבועית, אפשר לבנות משתי פירמידות ריבועיות שפאותיהן הצדדיות הן משולשים שווי-צלעות, אשר חוברו בבסיסיהן.
התמניון המשוכלל הוא אחד מחמשת הפאונים המשוכללים, הקרויים גם "הגופים האפלטוניים".
בדרך כלל נקרא סתם תמניון או אוקטהדרון.
הפאון הדואלי, המתקבל מחיבור המרכז של כל פאה עם מרכזי הפאות הסמוכות לה, הוא קובייה.
אם נסמן את אורך מקצועו של התמניון המשוכלל ב-a, אזי:
שטח פני התמניון הוא ;
התמניון הוא אחת מצורות הגבישים ומופיע במינרלים כדוגמת קורונדום.
התמניון המשוכלל משמש כקוביית משחק במשחקי תפקידים בתור קובייה בעלת 8 פאות.
תמס שריר (בלעז: Rhabdomyolysis) הוא שם כולל לתופעות של הרס מעטפת התאים בשריר.
התסמינים האופייניים להרס השריר הם כאבי שרירים עזים בתחילה, ולאחר מכן חולשה כללית עד עילפון, נפיחות, שתן אדום או כהה המסמן פגיעה כלייתית, ולעיתים גם אובדן הכרה.
הטיפול בתמס שריר כולל עירוי נוזלים מסיבי לתוך הוריד, מנוחה מוחלטת ובמקרים חמורים גם דיקור של מעטפת השריר לשם הפחתת הלחץ על הרקמה.
לעיתים, במקרה של פגיעה כלייתית חמורה, יש צורך בדיאליזה.
תמס שריר (בלועזית - ראבדומיוליזיס: ראבדומיו – שריר שלד, ליזיס – הרס), הוא תסמונת קלינית וביוכימית הנובעת מנזק לקרום העוטף את התאים של שרירי השלד (סרקולמה) או קריעה שלו.
הפגיעה גורמת לשחרור של תכולת תאי השריר למחזור הדם.
חלק מהחומרים המגיעים למחזור הדם בכמות גדולה הם רעילים ומסוכנים.
לתמס השריר גורמים שונים, אך מהלך המחלה זהה בכל המקרים.
תחילה עולה החדירוּת של ממברנת תא השריר לנתרן וריכוז הנתרן בתא עולה לרמה בה מנגנוני הוצאת הסידן מהתא אינם מתפקדים.
לאחר מכן נוצרת כניסה בלתי מבוקרת של סידן אל התא, ובעקבותיה הפרשה בלתי פוסקת של סידן מהרשת התוך תאית בשרירים.
בשרירים נוצרת עווית, שנמשכת עד שחלה ירידה ברמת מולקולות ה-ATP ובכמות האנרגיה הזמינה בתא.
ירידת כמות האנרגיה בתא, גורמת לפגיעה בפעילות אנזימים ובתהליכי קיום חיוניים; מתחילה יציאה של מיוגלובין מהתא, עד שמתרוקן מאגר החמצן בתוכו.
בעקבות המחסור בחמצן משתחררים אנזימים אשר גורמים להתפרקות התא.
האנזימים פוגעים בעיקר בקרום ובאברונים, וגורמים לכך שנשימה תאית אינה מתאפשרת עוד.
מתחיל תהליך של מוות של תאים בשריר (נקרוזיס) ותוכן התא משתחרר אל הנוזל הבין-תאי ואל מחזור הדם.
כך מתחילה היווצרות של רדיקלים חופשיים ומתחיל תהליך מקומי של אפופטוזה.
בנוסף, זליגה של רכיבי התא גורמת לפגיעה בנימי דם, הצטברות נוזלים, הגדלת הלחץ החוץ-תאי והחרפת הנזק האיסכמי.
פגיעה איסכמית של תאי השריר היא הגורם העיקרי לראבדומיוליזיס.
ליצירת פגיעה איסכמית יכולים להיות גורמים רבים:
פציעת שריר ישירה היא הגורם הנפוץ ביותר להתפתחות ראבדומיוליזיס כתוצאה מפגיעה איסכמית.
הפגיעה בתאי השריר נגרמת כתוצאה מכוח חיצוני, כמו בפציעת מעיכה, בטראומה, בכוויה ובהתחשמלות.
בכל הפגיעות הישירות נוצר מצב שבו תהליך של חסימה ישירה של זרימת הדם או של דלקת ובצקת גורמים לאיסכמיה ממושכת של תאי השריר.
מצב זה גורם לקריסת מערכות קיום החיים בתאי השריר כתוצאה ממחסור בחמצן ומאוחר יותר באנרגיה.
הצרות וואסקולרית כתוצאה מאתרוסקלרוזיס ומחלות קארדיווסקולריות כמו פקקת ורידים עמוקה (DVT) או PVD הן גורם נוסף לפגיעה איסכמית של תאי השריר.
מחלה נוספת היא מחלת לב איסכמית (IHD) שיכולה להביא לאוטם שריר הלב (MI) ופגיעה בשריר הלב (מיוקרד) שתתבטא בפרפוזיה ירודה לרקמות הגוף.
הירידה באספקת החמצן וחומרי המזון לתאי השריר גורמת לראבדומיוליזיס.
מצבים שונים של הלם יכולים לגרום גם הם לאיסכמיה כתוצאה מירידה בפרפוזיה.
לכן יש לפקוח עין במקרים של הלם ספטי, נוירוגני, קרדיוגני והיפוולמיה.
אנמיה חרמשית יכולה לגרום גם היא לפגיעה איסכמית של תאי השריר.
במחלה הזו התפקוד המבני של האריתרוציטים נפגע.
בכך אספקת החמצן בתאי הגוף נפגעת וכך גם תפקודם התקין .
כך נוצר סיכון שבזמן מאמץ כלשהו של השרירים ייווצר ראבדומיוליזיס.
פעילות יתר של שריר היא הגורם השני בשכיחותו לראבדומיוליזיס, נמצא אותה במקרים הבאים:
ספורטאים שמתאמנים יתר על המידה הם קבוצה נוספת של אנשים שמועדים לראבדומיוליזיס,
לכן ניתן למצוא את התופעה גם אצל אצני מרתון לאחר ריצה ואצל מרימי משקולות לאחר אימון קשה במיוחד.
פעילות כזאת גורמת לירידה במאגרי הגליקוגן בתאי השריר ולירידה באנרגיה הנחוצה לתא.
תהליכי התא נפגעים עד כדי הרס הממברנה.
מחלות כרוניות יכולות לגרום גם הן לפעילות יתר של תאי השריר:
חולי אסתמה במצב סטטוס אסטמטיקוס נמצאים בקבוצת סיכון להתפתחות ראבדומיוליזיס כתוצאה מריקון מאגר הגליקוגן בתאי השריר.
חולי אפילפסיה במצב של סטטוס אפילפטיקוס נמצא לאחר זמן ממושך של פרכוסים בלתי נשלטים של שרירי השלד.
לכן קיים סיכון שגם הוא "רוקן" את מאגר הגליקוגן בתאי השריר.
תופעה נוספת שיכולה לגרום לראבדומיוליזיס היא Prolonged myoclonus, שגורמת להיווצרות התכווצויות של השרירים, מה שגורם להרס שריר בדומה לאפילפסיה.
מכת חום או מחלת חום גבוה הן גורם נוסף לראבדומיוליזיס.
הפגיעה בתאי השריר כשחום הגוף גבוה היא כפולה.
תפקודי התא נהרסים כתוצאה מהדנטורציה של חלבונים ואנזימים ובנוסף נוצר עומס על התאים כתוצאה מפרכוסים ממושכים.
תאי השריר קורסים תחת העומס שמוטל עליהם במצב שהם אינם מסוגלים לתפקד בו בצורה אופטימלית.
הרעלות כימיות גורמות גם הן להרס שריר.
לכן נמצא את קיום התופעה גם במצבים כמו מנת יתר של תרופות, בעיקר של תרופות מרפות-שריר (רלקסנטיות), נוגדי-דיכאון, אנטיביוטיקות וסטטינים.
הרעלות כימיות כתוצאה מרעלנים ביולוגיים, כמו הרעלת אלכוהול, אכילת פטריות רעילות, עקיצות והכשות של בעלי חיים ארסיים, שגורמות להרס ישיר של הסרקולמה וממברנות התאים.
הפרעות במטבוליזם כתוצאה מבעיות תורשתיות הן גורם נוסף לראבדומיוליזיס.
הפרעה במטבוליזם של גלוקוז, בעיקר כתוצאה ממחסור באנזימים של גליקוגנוליזה, היא ההפרעה העיקרית שגורמת ראבדומיוליזיס.
בעקבות מחסור אנרגיה בתא נוצרת פגיעה בממברנה וראבדומיוליזיס.
הפרעה במטבוליזם של שומנים או חלבונים הן בעיות תורשתיות נוספות שיכולות לגרום לארבדומיוליזיס.
כתוצאה מההפרעות נגרמת ירידה בסובסטרטים שמשמשים לייצור אנרגיה בתהליך האירובי בתא השריר ונוצרת פגיעה בתא ובממברנה.
המחלה המטבולית השכיחה ביותר שגורמת לראבדומיוליזיס היא McArdle's, מחלה שנובעת ממחסור באנזים מיופוספורילאז.
אנזים זה חיוני לתהליך הנשימה האנאירובית בתא, היות שהוא גורם לפירוק הגליקוגן לגלוקוז בתהליך הגליקוליזה.
הגליקוגן הוא צורת אגירת האנרגיה בשרירים, כדי שתא השריר יוכל להשתמש באנרגיה שעצורה במולקולת הגליקוגן יש לפרק אותה למולקולות של גלוקוז.
לכן מחסור בפירוק של גליקוגן לגלוקוז יגרום לירידה ברמת האנרגיה הזמינה לתא ולנזק לשריר.
בתחילת כל פעילות ספורטיבית, השרירים משתמשים רק בתהליך הנשימה האנאירובית ליצירת אנרגיה.
תהליך זה מורכב רק מגליקוליזה, כלומר רק מפירוק ראשוני של מולקולות גלוקוז לחומצה פירובית.
לאחר מספר דקות של פעילות, התאים עוברים לנשימה אירובית, בה נעשה שימוש בחמצן ותהליך הפירוק של החומצה הפירובית נמשך ומביא לניצול מרבי של האנרגיה מהפירוק.
תהליך הנשימה האירובית הוא יותר אפקטיבי ומייצר כמות אנרגיה גבוהה פי 19 מתהליך הנשימה האנאירובית.
החולים במקארדל'ס סובלים מכאבי שרירים עזים בדקות הראשונות של פעילות ספורטיבית, בעקבות המחסור במיופוספורילאז והמחסור החמור באנרגיה לתא.
אך ברגע שהתאים עוברים לתהליך נשימה אירובית הכאבים חולפים.
במקרים מסוימים של פעילות מתמשכת במנגנון האנאירובי מתפתח אצל החולים תהליך של ראבדומיוליזיס.
לכן יש חשיבות רבה לאימון של חולים אלה במטרה להרגיל את התאים למעבר מהיר למנגנון הפעולה האירובי.
הסימפטומים לזיהוי ראבדומיוליזיס מתחלקים לסימפטומים שרירניים וסימפטומים כלליים.
הסימפטומים השרירניים הם כאב באזור הפגוע, קונטרקטורה – כיווץ וקשיון של האזור הפגוע וחולשה של השריר הפגוע.
כאב זה נוצר כתוצאה מהאיסכמיה ופירוק התאים.
הסימפטומים הכלליים הם כתוצאה מפעילות מוגברת של המערכת האימונית והמע"מ: חום, חולשה, טכיקרדיה, כאב בחילות והקאות.
כתוצאה מתגובה של מערכת העצבים המרכזים לגירוי של כאב ופעילות מוגברת של מערכת החיסון שגורמת בין השאר להפרשת היסטמין מוגברת בקיבה.