tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התמונות הציגו סצנות תנ"כיות ותושבי הכפר שימשו כדוגמנים.
בית הספר בכפר היה בשימוש עד 1957, וידוע בהווה בשם גלריית ווטרפורד או ליידי ווטרפורד הול.
לואיזה חונכה על ידי דנטה גבריאל רוזטי והשתתפה בשיעורי רישום שערך ג'ון ראסקין, יחד עם ליידי טרוואליאן וקייט גרינאווי, והציגה בפניו את רוז לה טוש.
ייתכן שהיא דגמנה לסר ג'ון אוורט מיליי בכמה מיצירותיו, ויופייה נתן השראה לאחווה הפרה-רפאליטית.
ב־8 ביוני 1842 התחתנה עם לורד ווטרפורד והתיישבה במחוז ווטרפורד, עד שהוא מת בתאונת רכיבה על סוסים בשנת 1859. לא היו להם ילדים.
הארוזיה של המצוקים בהייקליף הייתה גדולה בערך מטר בשנה - שביל החוף היה זקוק לתחזוקה מתמדת עקב נסיגת הצוקים.
לואיזה כתבה בזיכרונותיה שחלק מהבעיה הייתה הזרימה על המצוק וכדי להילחם בכך היא תכננה מערכת ניקוז נרחבת באזור מצוקים כדי לשמור על יציבות המדרון.
בסביבות 1880 בעיות השחיקה של הייקליף גרמו לה לחפש פתרון הנדסי.
הגורם העיקרי כאמור היה הזרימה והשטפונות של נהר כריסטצ'רץ', שבגלל קרבתו לצוקים, הגביר מאוד את השחיקה.
היא דאגה להצבת גושי גיר וגרניט-פורפיר ליד הטירה, עם הרעיון להסיט את מהלך הזרימה במקום להתנגד לה ישירות.
בסופו של דבר נעלם המגן הזה ובשנת 1931 רק מעט מהמחסום עדיין נראים בזמן השפל.
בעבודתו משנת 1893 כתב הביוגרף הוויקטוריאני אוגוסטוס הייר (1834–1903) על לואיזה, ליידי ווטרפורד.
לטענתו נותר מעט חומר כתוב שהשאירה אחריה, אך רבים העידו על נוכחותה האדיבה ופשטותה האצילית, היה לה הומור משובב לב, וחיבה גדולה לאנשים.
היא הייתה מתלהבת ומלהיבה אחרים.
קברה שוכן ליד כנסיית סנט מייקל בכפר פורד.
המצבה שלה תוכננה בשנת 1891 על ידי ג'ורג' פרדריק ווטס.
לואיזה אווה גולד הייתה חברה בתנועת ההתנגדות הבריטית באיי התעלה בזמן מלחמת העולם השנייה.
משנת 1942 ועד מעצרה בשנת 1944, גולד סיפקה מחסה לעובד כפייה רוסי שנמלט.
היא נתפסה בעקבות הלשנה ולאחר משפטה היא נשלחה למחנה הריכוז ראוונסבריק שם נרצחה בתאי הגזים בשנת 1945. בשנת 2010 קיבלה את אות גיבור השואה הבריטי.
גולד נולדה כלואיזה אווה גולד בסנט אואן, ג'רזי, ב־7 באוקטובר 1891. במשך רוב חייה ניהלה חנות מכולת בלה פונטיין, מילאיס בסנט אואן.
לגולד נולדו שני בנים, ראלף ואדוארד, שניהם התגייסו לכוחות המזוינים הבריטיים במהלך מלחמת העולם השנייה.
אדוארד, קצין בצי המלכותי, נהרג בפעולה בשנת 1941.
במהלך הכיבוש הגרמני באיי התעלה, הנאצים השתמשו בחיילים רוסים שנתפסו כעובדי כפייה.
החל מסוף שנת 1942, גולד הסתירה עובד כפייה סובייטי שנמלט בשם פיודור בורי, טייס לשעבר שנלכד לאחר שמטוסו הופל.
כשהיא מודעת לעונשים הקשים על נתינת מחסה לעובדי הכפייה, אמרה גולד בפשטות "אני צריכה לעשות משהו למען בנה של אם אחרת." גולד הסתירה את בורי בביתה בסנט אואן במשך 18 חודשים.
שכנתה הלשינה לשלטונות הכיבוש על מעשיה של גולד.
ביוני 1944 נערך חיפוש בביתה.
בורי לא נמצא אך בין החפצים נמצא מילון רוסי-אנגלי בו השתמש לתרגול השפה האנגלית.
בורי ניצל מתפיסה במהלך החיפוש ועד סוף המלחמה.
גולד נעצרה על ידי הנאצים.
במשפט היא נידונה לשנתיים מאסר בגין נתינת מחסה לעובד כפייה, ובגין החזקת רדיו ששמרה למרות התקנות המחייבות אותה למסור אותו.
איתה נעצרו אחיה הרולד לה דרילינק ואחותה אייבי פורסטר.
בעקבות משפטה נשלחה גולד למחנה הריכוז ראוונסבריק.
אחיה הרולד לה דרולינק נשלח למחנה הריכוז ברגן-בלזן, והיה אחד משני הניצולים הבריטים היחידים.
לואיזה גולד נרצחה בתאי הגזים בפברואר 1945 בראוונסבריק.
בשנת 1995 הוצג לוח זיכרון בסנט אואן, ג'רזי; בורי, עובד הכפייה לשעבר, השתתף בחשיפתו.
בשנת 2010 היא זכתה בתואר אות גיבור השואה הבריטי.
סיפורה של גולד מתואר בסרט "בן של אם אחרת." את דמותה של גולד גילמה ג'ני סיגרוב.
לואיזה זיידלר הייתה ציירת גרמנית בחצרם של הדוכסים הגדולים של ויימאר ושומרת אוסף האמנות שלהם, וחברה קרובה של המשורר גתה.
לואיזה זיידלר נולדה ב-15 במאי 1786 נולדה לאקדמאי באוניברסיטת ינה.
היא בילתה את נעוריה עם סבתה (שלימדה אותה מוזיקה וציור) ואז במות סבתה אומצה על ידי אשתו של רופא בגותה.
אהבתה לאמנות פותחה רק על ידי הפסל , שחזר לגותה לאחר שהות בת אחת עשרה שנים ברומא.
היא חזרה לינה וגרה בבית אביה, בסמוך לביתו של גתה והכירה אותו מילדותה.
בינה התיידדה גם עם סילבי פון ציגזאר ופאולינה גוטר , לימים רעייתו של פרידריך וילהלם שלינג.
לואיזה זיידלר התקבלה לחוגים האינטלקטואליים בעיר, שכללו את פרידריך שילר, יוהאן גוטליב פיכטה, פרידריך וילהלם שלינג, גאורג וילהלם פרידריך הגל, האחים אלכסנדר ווילהלם פון הומבולדט ואחרים.
גתה פגש אותה בעיקר בביתו של המו"ל קרל פרידריך ארנסט פרומן , והחל להתעניין בה מאוד.
ב-14 באוקטובר 1806 ניצחו הצרפתים בקרב בינה וב-1806 ו-1807 כבשו את ינה, וחשפו את תושביה לשוד וגזל.
במהלך תקופה זו לואיזה התאהבה ונישאה לרופא הצבאי ג'פרוי.
בפקודות שקיבל לפני חתונתו הוא הועבר לספרד, שם נפטר מחום בבית חולים צבאי.
לאחר מכן הוריה שלחו את לואיזה האלמנה לדרזדן כדי להסיט אותה מהאבל.
בביקורה בגלריה בדרזדן, שהרשימה גם את גתה, היא החליטה להיות ציירת והתקדמה במהירות, לאחר שהפכה לתלמידה של הצייר והמורה כריסטיאן לברכט פוגל, שלימד אותה בחינם.
גתה שהה בדרזדן במשך 10 ימים בנסיעתו חזרה מקרלסבאד, והיה כל כך מרוצה מההעתק של לואיזה ל"ססיליה הקדושה" של קרלו דולצ'ה, שהוא הזמין אותה לוויימאר, שם ציירה את דיוקנו.
עד למות אמה ב-23 בספטמבר 1814 היא בילתה את חודשי החורף בוויימאר ובינה ובחודשי הקיץ בדרזדן, ועברה הכשרה נוספת בציור.
בחורף 1811 היא הוזמנה לגותה על ידי הדוכס אוגוסטוס לצייר אותו, אשתו השנייה קרולין אמאלי והנסיכה לואיזה (בתו מנישואיו הראשונים).
מות אמה ב-23 בספטמבר 1814 סימן שבר בחייה, והיא חזרה לאביה בינה, כראש משק הבית שלו, אף על פי שהיא עדיין ראתה הצלחה בעבודתה האמנותית.
בזכות גתה היא קיבלה מלגה לשנה מהדוכס קרל אוגוסטוס כדי לנסוע למינכן לשנה נוספת להכשרה בציור.
ב-4 ביולי 1817 נסעה למינכן, ועם מכתבי המלצה של גתה.
במינכן פגשה שוב את חברתה פאולינה גוטר, שבשנת 1812 התחתנה עם הפילוסוף פרידריך וילהלם שלינג, ובביתה פגשה את המשורר השוודי פר דניאל אמדאוס אטרבום.
בהשפעתו של מנהל האקדמיה לנגר, סגנון הציור של לואיזה הפך לעצמאי יותר ככל שעברה מהעתקת יצירות האמנות של אחרים ללימוד הטבע (שאותו הזניחה בעבר).
למרות זאת, היא עדיין העתיקה ציור של רפאל במינכן עבור הדוכס והפיקה רישום בארמון נימפנבורג עבור גתה.
הדוכס נעתר לבקשתה למלגה נוספת לאיטליה.
ב-20 בספטמבר 1818 לואיזה יצאה לטיול באיטליה והגיעה לרומא ב-30 באוקטובר שלאחר מכן.
היא חיה בחוג האמנותי של העיר, בה גם ביקרו יוליוס שנור פון קרולספלד והאחים יוהאן ופיליפ וייט.
במושבה הגרמנית של הציירים והפסלים היא מצאה דרך לחיים האמנותיים והחברתיים של העיר ויוצריה.
באביב 1819 היא בילתה חודשים רבים בנאפולי ובסתיו 1820 בפירנצה, על מנת להעתיק את "מדונה דל גרנדוקה" ו"מדונה דל קרדלינו" של רפאל (שניהם במוזיאון אופיצי) עבור הדוכס הגדול קרל אוגוסטוס.
הצייר פרידריך פרלר התרשם כל כך מהעותקים שלה שהוא כינה אותם "העותקים הטובים ביותר שאני מכיר".
עותק נוסף, נקנה על ידי המלך לואי הראשון מבוואריה בשנת 1826 במינכן.
בסוף הסתיו 1821 היא עזבה את פירנצה לרומא.
באפריל ובמאי 1822 היא העתיקה את "נגני הכינור", כאשר העותק לימים היה חלק מהאוסף בארמון בפוטסדאם.
במקביל החלה בציור משלה "אליזבת הקדושה מחלקת נדבות".
לואיזה אמרה כי זמנה באיטליה היה המאושר בחייה, אך תקופה זו הגיעה לסיומה כאשר בשנת 1823 קיבלה ידיעה כי אביה חלה קשה והיא נאלצה לחזור לגרמניה.
רק בשובה לוויימאר היא מצאה זמן להשלים את עבודתה "אליזבת הקדושה מחלקת נדבות".
בהמלצתם של גתה ויוהאן היינריך מאייר.
הדוכס קרל אוגוסטוס, העמיד אותה בראש אנשי החינוך של בתו.
בשנת 1824 מינה אותה קרל אוגוסטוס כאחראית לאוסף האמנות הגדול בוויימאר.
למעט כמה מסעות לואיזה נשארה בוויימאר וזכתה להערכה רבה בחוגי החברה.
היא ניהלה התכתבות ערה עם אישים שונים.
ממש עד מותו בשנת 1832 גתה היה אסיר תודה ללואיזה על קידומה בקריירה שלו (ולהפך) ומותו הכניס אותה לאבל עמוק.
בסתיו 1832, היא נסעה לנסיעה שנייה לאיטליה, שנמשכה קצת יותר משנה.
מעל לכל היא שמרה על יחסיה עם הצייר פרידריך פרלר, אשר נתן לה השראה לצייר ציורי דת, שהסיטו אותה מהיצירה האמנותית לאחר חזרתה מאיטליה.
עיוורון שפגע בה והתגבר לקראת סוף חייה, מנע גם השלמת רבים מעבודותיה.
לואיזה מודרזון-ברלינג הייתה זמרת וציירת גרמנייה.
לואיזה מודרזון-ברלינג הייתה הבת השנייה מבין שש בנותיהם של הצייר מפישהרודה היינריך ברלינג (1849–1914) ורעייתו אמלי, מאייר (1856–1931).
לואיזה ברלינג גדלה במינכן-שלייסהיים עד שמשפחתה עברה להנובר ולבסוף לפישרהודה בשנת 1892. בתחילה התאמנה כזמרת אופרה והופיעה בהאגן, הנובר וברלין משנת 1904 ואילך.
בשנת 1909 התחתנה עם הצייר אוטו מודרזון (1865–1943) בפישרהודה, שאשתו השנייה פאולה מודרזון-בקר נפטרה בשנת 1907. היא ויתרה על קריירת השירה שלה.
הבנים אולריך (1913–1943) וכריסטיאן (1916–2009) נולדו מנישואיהם של לואיזה מודרזון-ברלינג ואוטו מודרזון.
לאחר שהייה של שנה בנסיעת לימודים בצרפת, התגוררה המשפחה שוב בפישרהודה משנת 1917. באותה תקופה פנתה לואיזה מודרזון-ברלינג לציור והחלה לצייר בני משפחה וחברים.
היא התרשמה מאקספרסיוניסטים גרמנים כמו קרל שמידט-רוטלוף, שכתבה לו במכתב גלוי בשנת 1920 לאחר ביקורה בתערוכה שלו.
היא פיתחה את סגנון הציור שלה בריאליזם אקספרסיבי.
כאשר הואשמה כי החתימה את עבודותיה בדומה לחתימה של פאולה מודרזון-בקר במטרה ליהנות מתהילתה לאחר מותה, היא נקטה צעדים משפטיים נגד המלעיזים.
בני הזוג מודרזון יצאו למספר נסיעות לימוד.
בשנת 1922, הם נסעו לורטהיים עם פרידריך אהלרס-הרמן ואלכסנדרה פובורינה, שם ציירה לואיזה מודרזון-ברלינג תמונות רחוב.
בשנים שלאחר מכן הם נסעו לוירצבורג ושוב לורטהיים.
בשנת 1925 הם נסעו להולנד.
מאוחר יותר הם נסעו לעיתים קרובות לאלגאו ובשנת 1930 רכשו לבסוף בית חווה בגיילנברג.
לואיזה מודרזון-ברלינג שהתה שם כל השנה וציירה תמונות של ההרים ותושביהם.
לואיזה מודרזון-ברלינג נפטרה בשנת 1950 מסיבוכים מאירוע מוחי.
מוזיאון אוטו מודרזון בפישרהודה מחזיק בחלק מיצירותיה, כמו גם שניים מתוך שלושת הדיוקנאות שאוטו מודרזון צייר אותה בין השנים 1913–1918.
יצירות נוספות שלה מוצגות במוזיאון גרפשאפטס ורטהיים.
לואיזה אטקינסון הייתה סופרת אוסטרלית מוקדמת, בוטנאית ומאיירת.
אף שהייתה ידועה בסיפורת שלה במהלך חייה, חשיבותה ארוכת הטווח נשענת על עבודתה הבוטנית.
היא נחשבת לפורצת דרך עבור נשים אוסטרליות בעיתונות ובמדעי הטבע, והיא נודעה בזכות התייחסותיה האוהדות לאוסטרלים האבוריג'ינים בכתביה ועידודה לשימורם.
לואיזה, נולדה בניו סאות' ויילס, והייתה ילדתם הרביעית של הוריה.
אביה, ג'יימס אטקינסון, היה מחברו של ספר אוסטרלי מוקדם, "תיאור החקלאות והמרעה בניו סאות' ויילס", שפורסם בשנת 1826. הוא נפטר בשנת 1834, כשלואיזה הייתה בת 8 שבועות בלבד.
לואיזה הייתה ילדה מעט שברירית עם מום בלב, ולכן התחנכה על ידי אמה, שרלוט ברטון, בעצמה מחברת ספר הילדים הראשון באוסטרליה.
אמה התחתנה בשנית, אך בעלה השני, ג'ורג' ברטון שהיה חבר המשפחה, הפך לאלים זמן לא רב לאחר הנישואין וכתוצאה מכך נזקקה המשפחה לעזוב את ביתם.
היא חיה את מרבית חייה בקוראג'ונג הייטס בבית שנבנה על ידי אמה.
לפני כן היא התגוררה לזמן קצר בסידני.
היא הפכה לחברה פעילה בקהילה, ופעלה כמתנדבת עבור אנשי המחוז בלימוד ילדים ועזרה לזקנים ולחולים.
היא גם ארגנה ולימדה בבית הספר הראשון של המחוז.
לואיזה ואמה חזרו לביתם הראשון בשנת 1865, ואמה מתה שם בשנת 1868.
ב־11 במרץ 1869, היא נישאה לג'יימס סנודן קלברט (1825–1884), ניצול משלחתו של החוקר הגרמני לודוויג לייכהרדט שהתעניין בבוטניקה.
היא נפטרה בסוואנטון, בשנת 1872, 18 יום לאחר לידתה של בתה, לואיזה סנודן אנני.
היא נקברה בקבר משפחת אטקינסון בכנסיית אול סיינטס, יער סאטון.
לואיזה מוכרת כבוטנאית מובילה שגילתה מיני צמחים חדשים באזור ההרים הכחולים ודרום ההיילנדס שבניו סאות' ויילס, והיא דגלה בשימור נכון בזמן של עיבוד קרקע מהיר.
העניין הבוטני שלה נזקף בחלקה ללימודיה הביתיים על ידי אמה, שהייתה בעצמה אמנית שהתעניינה בהיסטוריה של הטבע.
היא ערכה סיורים בוטניים באזורים מרוחקים ממקום מגוריה ואספה דגימות בהרחבה עבור הכומר ד"ר ויליאם וולס, מורה ידוע ובוטנאי חובב, ופרדיננד פון מולר.
אליזבת לוסון כתבה כי עבודתו של פון מולר נעזרה בחובבי טבע רבים באוסטרליה, אך תרומתה של אטקינסון ראויה לציון מיוחד "בזכות איכות המידע שלה, המחויבות המלומדת שלה, ההתלהבות וההתמדה לאורך זמן, הטווח הגאוגרפי שעברה, והידע המקומי שלה, איכות התיאורים שלה תחושת החקירה הראשונית והגילויים הגדולים שלה ".
היא מונצחת במין Loranthaceous Atkinsonia, ובכמה מינים נוספים.
האוסף שלה שכולל למעלה מ -800 דגימות בוטניות נמצא בהרבריום הלאומי של ויקטוריה.
בשנות ה -60 של המאה ה-19 הייתה אטקינסון מודעת להשפעה של החקלאות האירופית על הצומח המקומי.
היא כתבה על כך בכמה הזדמנויות, והצהירה הצהרות כמו " לא צריך שום דמיון פורה כדי לחזות שבעוד, למשל, חצי מאה, שטחים של מאות קילומטרים יהיו חסרי עצים".
היא נחשבת כאמנית בוטנית, התעניינה גם בזואולוגיה.
האמנות שלה הייתה יוצאת דופן בשל המגוון שלה: היא כללה בעלי חיים, ציפורים, חרקים, זוחלים ונופים.
היא הייתה כתבת פופולרית לענייני מדע וכתבה עבור The Morning Herald של סידני ומגזין הגננות.
לואיזה נחשבת לאישה הראשונה ילידת אוסטרליה שפרסמה באוסטרליה רומן, "גרטרוד המהגרת" (1857) שזכה להצלחה, והיא הייתה אז בת 23. היא הייתה גם הסופרת הראשונה שאיירה את יצירותיה שלה.
היא הייתה אישה דתית מאוד והסיפורת שלה, שבדרך כלל ניתן לתאר אותה כ"רומנטיקה-מלודרמה ויקטוריאנית ", העבירה מסרים מוסריים פשוטים באמצעותם".
למרות זאת, הרומנים שלה הם משמעותיים משום ש"הם הרומנים הראשונים שנכתבו על ידי אישה אוסטרלית ילידת הארץ; הם מציעים, תיאור מתמשך של חיים קולוניאליים באוסטרליה ומציעים נקודת מבט קולוניאלית, נשית מסוימת, המנסה באופן פעיל לנסות להיות שונה מהערכים האנגלים המיובאים ".
למעשה,"ניתן לראות באטקינסון את ההומניסטית-דמוקרטית האמיתית הראשונה בסיפורת - תיאור וחמלה לדמויות לבנות ושחורות, לנשים כמו גם לגברים ".
בנוסף לסיפורת, אטקינסון גם כתבה מאמרים במדעי הטבע, והייתה בת 19 כאשר בשנת 1853 פרסם המגזין "חדשות מאוירות של סידני", את מאמריה המאוירים הראשונים, "הערות הטבע של החודש עם איורים".
היא הייתה האישה הראשונה באוסטרליה שפרסמה סדרת מאמרים ארוכת שנים בעיתון גדול.
מאמריה הופיעו ב- The Sydney Morning Herald וב- The Mail Mail מ־12 בדצמבר 1859 במשך למעלה מעשר שנים.
הם היו "אינפורמטיביים ועממיים" עם "נימה וכוונה חינוכית פשוטה".
רחוב אטקינסון, בפרבר קוק בקנברה, נקרא לכבודה.
לואיזה ליטון היא שחקנית אנגלייה.
ליטון נולדה ב-1989 ברובע קֶמְדֶן של לונדון.
ב-2005 החלה לשחק באופרת הסבון "איסטאנדרס", בה המשיכה לגלם את דמותה של הנערה רובי אלן גם בשנה שלאחר מכן, ושבה לסדרה שוב החל מ-2018. בסך הכל, השתתפה בתפקיד זה בלמעלה מ-300 פרקים.
ב-2006 זכתה בפרס בטקס פרסי אופרת הסבון הבריטי "The British Soap Awards" בקטגוריית השחקנית הסקסית ביותר.
היא השתתפה בעונה הרביעית של תוכנית הריקודים "Strictly Come Dancing" והגיעה למקום הרביעי.
באירוויזיון לרוקדים 2008 ייצגה את בריטניה עם מי שהיה בן זוגה בתוכנית וינסנט סימון והגיעו למקום התשיעי.
היא שיחקה בסרט "אמריקן פאי מציגים: ספר האהבה", בסרט הדרמה "Payback Season" וכן הופיעה במספר פרקים של קומדיית המצבים "Edge of Heaven".
לואיזה וששת בעליה הוא סרט קומדיה שחורה אמריקאי משנת 1964 בבימויו של ג'יי לי תומפסון, עם שירלי מקלין, דיק ואן דייק, פול ניומן, רוברט מיצ'ם וג'ין קלי בתפקידים הראשיים.
העלילה מתוארת בפלשבק בו מספרת הדמות הראשית לפסיכיאטר על חמשת בעליה (אף על פי שבעברית כתוב שישה, הפסיכיאטר רק רצה להתחתן איתה) שארבעה מהם הלכו לעולמם בטרם עת והפכו אותה למיליונרית אף על פי שכל חייה רצתה לחיות חיים שקטים וצנועים לפי תורתו של הנרי דייוויד תורו.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר ולפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר.
שירלי מקלין הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הזרה הטובה ביותר.
ג'ין קלי זכה לפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל לוקרנו.
לואיזה פוסטר (שירלי מקלין) היא אלמנה מיליונרית בפעם הרביעית.
היא מגיעה למשרד שירות הכנסות הפנים ורוצה לתת למדינה המחאה על סן 211 מיליון דולר.
הפקיד מסתכל עליה בתימהון וחושב שזו מתיחת האחד באפריל.
דרגים גבוהים יותר יועצים לה לפנות לפסיכיאטר.
היא מגיעה לפסיכיאטר ד"ר סטפנסון (בוב קאמינגס), שוכבת על הספה ומתחילה לספר לו על קורותיה.
לואיזה גדלה בעיירה קטנה באוהיו אמה (מרגרט דומונט) חינכה אותה להתחתן רק עם אדם עשיר.
היא עמדה להינשא ללאונרד קרולי (דין מרטין) השחצן היהיר העשיר ביותר בעיירה ולא מתוך אהבה.
היא פגשה באדגר הופר (דיק ואן דייק) בעל חנות קטנה, צנוע ועניו וחי בצניעות לפי ספרו של הנרי דייוויד תורו.
אדגר מצא חן בעיניה והיא התחתנה אתו למורת רוחה של אמה.
הם גרו בצריף בודד וקרולי הגיע אליהם במכוניתו המהודרת ולעג לאדגר.
אדגר קבל זאת כעלבון אישי, החל להשקיע בחנות ובפרסומת ותוך זמן קצר הפך למיליונר שהביא לפשיטת רגל של קרולי.
הוא הפך לוורקוהולי כדי להרוויח יותר ויותר ולבסוף מת ממאמץ עבודה לאחר שהרוויח שני מיליון דולר..
לואיזה נתנה חלק מהכסף לאמה וטסה לפריז.
בפריז היא נפגשת בלארי פלינט (פול ניומן), אמריקאי שמתגורר בפריז ומנסה להתפרנס ממכירת ציורים מופשטים שחלקם נצבעים על ידי שימפנזה והשאר על ידי רובוטים שמונעים לקול צלילים.
כדי להתפרנס הוא עובד גם כנהג מונית.
לואיזה מתאהבת בלארי ובחיים הבוהמים הפשוטים שלו והם מתחתנים.
היא מציעה לו להפעיל את הרובוטים על ידי מוזיקה קלאסית וזה פועל.
הציורים שלו נחטפים ותוך זמן קצר הוא הופך לידוען ומיליונר.
הוא שקוע כל הזמן בעבודה עם הרובוטים עד שיום אחד הוא נלכד בתוכם ונהרג.
הבעל השלישי של הוא המיליונר רוד אנדרסון אך גם הוא שקוע כל הזמן בעסקיו.
היא מרגישה מוזנחת ומציעה לו לקנות חווה ולגור שם בטבע.
הוא מסכים והם מאושרים עד שיום אחד במקום לחלוב את הפרה הוא "חולב" את הפר שבועט בו וגורם למותו.
הבעל הרביעי הוא פינקי בנסון (ג'ין קלי), שחקן וזמר שמופיע שנים במועדון לילה שם שר ורוקד כשהוא מאופר מבלי ששמים אליו לב.
היא מתאהבת בו ובחייו הפשוטים והם מתחתנים.
היא מציעה לו שיסיר את האיפור וזה מצליח.
תוך זמן קצר הוא הופך לשחקן המפורסם ביותר בהוליווד.
הוא מוקף בהערצת המונים שיום אחד רודפים אחריו ורומסים אותו.
בשלב מסוים מסתבר לד"ר סטפנסון שההמחאה של לואיזה היא אמיתית והוא מציע לה נישואים אך היא מסרבת כי אינה אוהבת אותו.
לואיזה מטפלת בו בעזרת השרת שמסתבר שהוא לאונרד קרולי שפשט רגל וכעת הוא שמח בחלקו וחי לפי משנת תורו.
הם מתחתנים ונולדים להם ארבעה ילדים.
הם חיים בחווה חקלאית ויום אחד נתקל הטרקטור שלו באדמה וסילון נפט שחור פורץ משם הוא מגיע ללואיזה שחור כולו ומבשר לה שזה שווה מיליונים.
לואיזה רואה שגורלה פוגע בה פעם נוספת אבל אז מתברר שהוא פגע בצינור נפט ולא בשדה נפט.
כעת היא מאושרת והם מתחבקים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותשירלי מקליןלואיזהדיק ואן דייקאדגר הופרבעל ראשוןפול ניומןלארי פלינטבעל שנירוברט מיצ'םרוד אנדרסוןבעל שלישיג'ין קליפינקי בנסוןבעל רביעידין מרטיןלאונרד קרוליבעל חמישירוברט קאמינגסד"ר ויקטור סטפנסוןפסיכיאטרמרגרט דומונטמיס פוסטראמא של לואיזה
לואיזה אדלגונדה ויקטוריה גוטשד הייתה משוררת, מחזאית, מסאית ומתרגמת גרמנייה, ונחשבת לאחת ממייסדות הקומדיה התיאטרלית המודרנית בגרמנית.
היא נולדה בדנציג (גדנסק), פרוסיה המלכותית.
במהלך חייה, נחשבה לאחת האינטלקטואליות המובילות באירופה ואחת הנשים האינטליגנטיות ביותר של זמנה.
היכרותה עם בעלה, המשורר והסופר יוהאן כריסטוף גוטשד, נוצרה כששלחה לו כמה מיצירותיה.
הוא התרשם כנראה, והתכתבות ממושכת הובילה בסופו של דבר לנישואים.
לאחר נישואיה, המשיכה לואיזה לכתוב ולפרסם והייתה גם עוזרת נאמנה לבעלה בעבודתו הספרותית.
לואיזה גוטשד כתבה כמה קומדיות פופולריות, שהטובה בהן היא Das Testament, ותרגמה את "Rape of the Lock" מאת אלכסנדר פופ (1744) ויצירות אחרות, אנגליות וצרפתיות.
לאחר מותה ערך בעלה את "'Sämtliche kleinere Gedichte" שלה עם זכרונותיה (1763).
יוהנה קלרה לואיזה לצן , שנודעה גם בשם הברונית לואיזה לצן, הייתה אומנתה ולאחר מכן בת לווייתה הקרובה של המלכה ויקטוריה.
לצן הייתה בתו של כומר לותרני, ובשנת 1819 נכנסה לשירותו של הדוכס מקנט, בנו הרביעי של המלך ג'ורג' השלישי.
בשנת 1824 מונתה לאומנתה של בתו היחידה של הדוכס, הנסיכה אלכסנדרינה ויקטוריה, אשר ב־1827 הפכה לשנייה בסדר הירושה לכתר הבריטי.
חינוכה של ויקטוריה נשלט על ידי הדוכסית האלמנה מקנט וחשב הכספים שלה, סר ג'ון קונרוי.
לצן הפגינה מסירות יוצאת דופן כלפי הנסיכה, עודדה את עצמאותה וטיפחה את השכלתה, תוך שהיא מתנגדת להשפעתם של הדוכסית וקונרוי.
עימותים אלו גרמו למתחים ניכרים במשק הבית, אך ניסיונות להרחיקה כשלו, בזכות תמיכת דודיה של ויקטוריה.
עם עלייתה של ויקטוריה לשלטון בשנת 1837, הפכה לצן לדמות מרכזית בסביבתה הקרובה, ושימשה למעשה כמזכירתה האישית הבלתי רשמית, תוך מגורים בחדרים הסמוכים למלכה.
נישואי המלכה לנסיך אלברט בשנת 1840 הובילו למתיחות בין השניים, ובשנת 1841, בעקבות מחלתה של ויקטוריה, הנסיכה המלכותית, פוטרה לצן מתפקידה.
הקשר האישי ההדוק עם המלכה דעך, אם כי השתיים שמרו על קשר מכתבים.
לצן בילתה את שנותיה האחרונות בעיר הנובר, כשהיא נהנית מפנסיה נדיבה, ונפטרה בשנת 1870. הייתה לה השפעה ניכרת על עיצובה של המלכה ויקטוריה, ובפרט תרמה לחוסן הנפשי שגילתה בהתמודדות עם ילדותה הקשה ועם אחריותה כמלכה צעירה.
יוהנה קלרה לואיזה לצן נולדה בהנובר ב-3 באוקטובר 1784, הצעירה מבין עשרה ילדים שנולדו לכומר הלותרני יואכים פרידריך להזן ולאשתו מלוזין פאלם.
היא נאלצה בשל הנסיבות לעבוד למחייתה מאז שהייתה צעירה, לצן הועסקה במשפחת פון מרנהולץ, משפחה גרמנית אריסטוקרטית.
היא שימשה כאומנת לשלוש בנות המשפחה, וזכתה למחמאות על עבודתה.
לאחר שקנתה לה שם לצן הפכה לחלק ממשק ביתה של הנסיכה ויקטוריה, הדוכסית מקנט בדצמבר 1819 היא כיהנה כאומנת של פאודורה, נסיכת ליינינגן, בתה של הנסיכה מנישואיה הראשונים.
בנישואיה השניים, הנסיכה ויקטוריה נישאה לנסיך אדוארד אוגוסטוס, דוכס קנט וסטרטהרן, שהיה, באותה עת, רביעי בתור לכס המלכות הבריטי.
לצן וכל משק הבית הועברו לאנגליה בשנת 1817 כדי שבתה החדשה של הדוכסית מקנט תוכל להיוולד שם, מה שיחזק את תביעתה של הילדה לכס המלכות.
התינוקת הייתה ילדה, שנקראה אלכסנדרינה ויקטוריה על שם אמה והסנדק שלה, אלכסנדר הראשון מרוסיה; היא תגדל להיות ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
הדוכס מקנט מת בשנת 1820, ואחריו אביו, המלך ג'ורג' השלישי.
דודה של ויקטוריה, הנסיך יורש העצר, עלה לכס המלכות כמלך ג'ורג' הרביעי.
ויקטוריה הייתה כעת שלישית בתור לכס המלכות, אחרי דודיה הדוכס מיורק והדוכס מקלרנס, שניהם היו הרבה מעבר לגיל העמידה ולאף אחד מהם לא היו יורשים לגיטימיים.
כיורשת בסופו של דבר, ויקטוריה הייתה צריכה להתחנך בהתאם.
לצן – כפי שהיא נקראה במשק הבית – השתלטה על טיפולה של ויקטוריה בת החמש בשנת 1824. הדוכסית וג'ון קונרוי מינו את לצן לא רק כי הייתה גרמנייה אלא כי הם האמינו שהיא תפעל לפי רצונותיהם.
ההיסטוריון כריסטופר היברט מתאר את לצן כ"אישה נאה, למרות אפה וסנטרה המחודדים, חכמה, רגשית וחסרת הומור".
אף על פי שבהתחלה חששה מהתנהגותה המחמירה של לצן, "לצן היקרה, הטובה" כבשה מקום בליבה של ויקטוריה שהחליפה את כל האחרים, כולל אמה שלה, הדוכסית מקנט.
לצן עודדה את הנסיכה לחוסר אמון באמה ובחבריה של אמה, ולשמור על עצמאותה.
האומנת לא הייתה מעוניינת בכסף וחסרה שאפתנות לעצמה, במקום זאת בחרה להקדיש את זמנה ומרצה לנסיכה.
ויקטוריה התחילה לקרוא ללצן "אמא" ו"דייזי היקרה ביותר", כחלק ממערכת השליטה בקנסינגטון שהגה קונרוי, לאחר 1824 הייתה אמורה ויקטוריה להיות מלווה על ידי לצן בכל עת במהלך היום; כך גם לצן נדרשה להחזיק את ידה של הנסיכה כאשר ויקטוריה ירדה בגרם מדרגות.
בשנת 1827, מת הדוכס מיורק, מה שהפך את הדוכס מקלרנס ליורש היורש, ואת ויקטוריה השנייה בתור לכס המלכות.
המלך ג'ורג' הרביעי הביע ספק כי לצן היא המועמדת המתאימה להכין את ויקטוריה.
בתגובה, אמה וקונרוי שכנעו את המלך להעניק לשניהם תארים, כדי שהנסיכה לא תהיה מוקפת בפשוטי העם; לצן הפכה לברונית של ממלכת הנובר.
ג'ורג' הרביעי מת ב-1830, ואחיו הדוכס מקלרנס ירש אותו, כמלך ויליאם הרביעי.
ויליאם הכיר רשמית בוויקטוריה כיורשת שלו.
לפי לצן, בערך בזמן הזה התרחשה סצנה ידועה לשמצה, שבה לצן החליקה עותק של שושלת היוחסין של בית הנובר לתוך אחד מספרי הלימוד של הנסיכה.
לאחר שעיינה בו זמן מה, מצאה ויקטוריה שאביה היה הבא בתור אחרי המלך, ושלמלכה אדלייד אין ילדים.
זו הייתה הפעם הראשונה שבה גילתה ויקטוריה את הגורל שנטלו על עצמם רבים מאז לידתה; שהיא תהיה המונרך הבריטי הבא.
לאחר גילוי זה, מדווח שוויקטוריה אמרה "אני אהיה טובה".
אם כי סיפור זה הוא כנראה אגדה עממית.
הדוכסית הודחה ב-1837 על ידי אמה של ויקטוריה אף על פי שניסתה להשפיע יותר על חינוך הממונה המלכותי שלה.
במהלך תקופה זו, לצן לא מילאה תפקיד רשמי בחצר המלכות; למרות התואר שקיבלה, מעמדה הפשוט יותר המשיך להוות מכשול.
רצונם של הדוכסית וקונרוי להשאיר את ויקטוריה תלויה ברצונם נעקף על ידי לצן, שרצתה שוויקטוריה באחריותה תהפוך לאישה חזקה ומשכילה.
ככל שוויקטוריה התבגרה, נעשו ניסיונות על ידי קונרוי והדוכסית לסילוקה של לצן, או לפחות להפחית את השפעתה.
טקטיקות כאלה התבררו כבלתי מוצלחות, שכן הנסיכה התמסרה ללצן יותר מבעבר, כפי שבא לידי ביטוי ביומניה.
חברתה האמיתית היחידה של לצן במשק הבית, הברונית ספאט, הודחה לפתע ב-1828 בהוראת קונרוי; נפוצו שמועות שהברונית הייתה עדה ל"היכרות" בינו לבין הדוכסית.
חברי בית המשפט של ג'ורג' הרביעי שיערו כי לצן תהיה הבאה שתעזוב, אך היא שמרה על שתיקה בנושא ושמרה על מעמדה.
בשנת 1835, הדוכסית מקנט כתבה לבתה מכתב חמור בדרישה שוויקטוריה תפתח מערכת יחסים רשמית יותר ופחות אינטימית עם לצן.
באותה שנה (בה מלאו לוויקטוריה שש עשרה), נכשלו התוכניות לפטר את לצן לאחר שטיפלה בוויקטוריה במסירות במהלך מחלה במשך חמישה שבועות.
לצן סייעה לוויקטוריה החלשה בסירובה לחתום על מסמך שהכינו עבורה קונרוי והדוכסית, שיבטיח לו תפקיד כשתהפוך למלכה.
במהלך כהונתה זכתה לצן לתמיכתם של ג'ורג' הרביעי, ויליאם הרביעי, ומדודה של ויקטוריה, לאופולד הראשון מבלגיה, שכולם האמינו שהיא חיונית לבריאותה של הנסיכה, לאושרה ולהתנגדות המתמשכת לנסיכה, השפעתו של קונרוי.
החינוך שקיבלה ויקטוריה מלצן היה בסיסי אך יציב.
בניגוד לגישות הרווחות באותה תקופה, לצן, המורה ד"ר ג'ורג' דייוויס ואחרים עודדו בהצלחה את ויקטוריה ליהנות מרכישת ידע.
דייוויס הופקד על הלימודים של ויקטוריה, בעוד לצן התרכזה בטיפול בשעות הפנאי.
לאחר שרכשה "חינוך נאור", למדה הנסיכה לדבר צרפתית, גרמנית, לטינית אנגלית.
היא גם למדה היסטוריה כלכלה, גאוגרפיה, מתמטיקה, פוליטיקה, אמנות ומוזיקה.
לצן הייתה קפדנית, אך תגמלה את הנסיכה כשהיא הייתה צייתנית.
ביציאה נוספת מהעידן, לצן הפעילה מעט ענישה גופנית; לפחות, אין תיעוד לכך בספרי משק הבית.
כאשר עלתה ויקטוריה לכס המלכות ב-1837, נהנתה לצן מעמדה בולטת בהכתרה, ונשארה בחצר המלכות.
לבקשתה, היא לא קיבלה תפקיד רשמי, אך הסכימה על תואר חדש, "גברת מלווה".
בתפקידה, בארמון בקינגהאם מונתה כמעין מזכירה פרטית לא רשמית, שימשה כאשת קשר ראשית לבתי המלוכה, ונשאה את מפתחות הבית כאות למעמדה; חתימתה נדרשה לכל תשלומי הארמון.
בשלב זה, נראה שלצן החליפה לחלוטין את אמה של ויקטוריה הן מבחינת השפעה והן מבחינת חיבה; מגוריה של לצן היו צמודים למגורי המלכה, ואילו הדוכסית מקנט אמה של המלכה הורחקה למערכת חדרים המרוחקת מוויקטוריה.
במשך השנים הראשונות של שלטונה של ויקטוריה, במיוחד לפני נישואיה לנסיך אלברט מסקסה-קובורג וגותה ב-1840, הייתה ללצן השפעה חזקה מאוד על השקפת המלכה הן בפוליטיקה והן בעניינים אישיים, למרות העובדה שהיא לא התערבה בגלוי בענייני המדינה.
גם לאחר נישואי המלכה, לצן שמרה על הכניסה הפרטית לחדר השינה המלכותי, מה שהיווה מקור למורת רוח לבעלה החדש של ויקטוריה.
פיטוריה על ידי הנסיך אלברט
הגעתו של הנסיך אלברט הובילה לשינויים משמעותיים במשק הבית של ויקטוריה.
לצן התנגדה לשאיפותיה של ויקטוריה להינשא לאלברט, מתוך אמונה שהנסיכה היא כמו אליזבת הראשונה, בתולה ובלתי תלויה בהשפעה גברית.
אלברט היה משכיל וזה עתה סיים סיור באירופה, שקדמו לו שנים של לימוד באוניברסיטת בון.
עד מהרה פיתחו לצן ואלברט סלידה זה מזה; היא סיכלה באופן קבוע את רצונו של אלברט בענייני ניהול משק הבית, ובינתיים הוא מצא אותה דוחה באופן אישי לא ראויה לידידות למלכה, והתייחס אליה בזלזול, לעיתים בגלוי.
כשבתה הבכורה של ויקטוריה, הנסיכה המלכותית, נולדה, ויקטוריה סמכה על לצן שתעשה את הסידורים הנדרשים בחדר הילדים.
לצן הפקידה את חינוכה על צוותים שונים כמו גם סר ג'יימס קלארק, למרות התנגדותו של אלברט שהרופא לא מתאים לחלוטין לתפקיד, לאחר שכבר נכשל בטיפול בליידי פלורה הייסטינגס שנה קודם לכן.
לאחר ארבעה עשר חודשים חלתה הנסיכה, איבדה את תיאבונה ונראתה חיוורת וקדחה מחום.
ד"ר קלארק הכריז על זה כמחלה קלה, ורשם לה בטעות קלומל, תרופה שמכילה כספית ולאודנום.
ייתכן שהנסיכה פשוט הביעה את מורת רוחה מהשינויים בחדר הילדים המלכותי, וכי מצב רוחה השתנה עם לידתו של אחיה הצעיר.
אלברט, אב מסור, התעמת עם ויקטוריה על אוזלת היד של הצוות שנבחר על ידי לצן.
לאחר המריבה שהתפתחה הכריז אלברט כי ישאיר את הפרשה בידיה של ויקטוריה, והשאיר זאת על מצפונה אם הילדה תמות.
זמן קצר לאחר הוויכוח הזה ויקטוריה שלא רצתה לראות את בן זוגה הנסיך אומלל, עשתה ניסיון אחרון להגן על לצן, ותיארה אותה כאישה נאמנה חסרת אנוכיות, שראויה להישאר קרובה.
אבל לנוכח נחישותו של אלברט, ויקטוריה פיטרה את לצן, לכאורה בגלל בריאותה.
בעיני אלברט, לצן הייתה משרתת שניסתה להתעלות מעל מקומה בחיים, והוא רצה שוויקטוריה תסתמך עליו בלבד.
בימים שקדמו לעזיבתה, היא לימדה את מריאן סקרט, אחת המלבישות של ויקטוריה, את חלק מחובותיה, והחזירה את המפתחות שלה למלכה.
לצן עזבה ב-30 בספטמבר 1842, והשאירה פתק במקום לדבר ישירות עם ויקטוריה, מתוך אמונה שכך תהיה הפרידה פחות כואבת.
המלכה לא הייתה רגילה בתחילה להיעדרותה של לצן, לאחר שבילתה כמעט את כל חייה עד לאותה נקודה בנוכחות האומנת לשעבר.
"זה היה מאוד כואב לי...
להתעורר הבוקר, ולהיזכר שהיא באמת די רחוקה", אמרה ויקטוריה.
השמועה על עזיבתה של לצן התפשטה בחצר המלוכה ובמקומות אחרים.
הדיווחים על הסיבה היו מגוונים; היומנאי של בית המלוכה צ'ארלס גרוויל ציין שהיא עזבה "למען בריאותה (כפי שהיא טענה).
אולם הטיימס דיווח שהיא פשוט ביקרה חברים בגרמניה.
לאחר עזיבתה, העיר יועץ המשפחה ברון סטוקמאר על הפרשה "כי היו מכשולים וקשיים רבים עד שהנסיך הצליח להיפטר מ[לצן].
היא הייתה טיפשה מספיק כדי לערער על השפעתו, ולא להתאים את עצמה לשינוי במעמדה.
אם היא הייתה עושה זאת, ומתפשרת עם הנסיך, ייתכן שהיא הייתה נשארת בארמון עד סוף חייה".
כאשר לצן פוטרה מחצר המלוכה היא חזרה למולדתה גרמניה, והתגוררה בבוקבורג.
היא גרה עם אחותה כשהיא מקבלת פנסיה נדיבה שסיפקה ויקטוריה, סכום שנתי של 800 פאונד.
היא כיסתה את קירות ביתה בפורטרטים של המלכה.
אף על פי שאחותה מתה מספר חודשים לאחר מכן, הברונית המשיכה לתמוך כלכלית באחיינים הרבים שלה.
לצן המשיכה להתייחס לוויקטוריה בחיבה, והמלכה כתבה בקביעות לאומנתה לשעבר, כל שבוע בהתחלה ואחר כך מדי חודש לבקשת לצן.
כאשר ביקרה קרובים בגרמניה, באה המלכה לבקר אותה פעמיים ביחידות.
הברונית לצן נפטרה בבוקבורג ב-9 בספטמבר 1870, ונקברה בבית הקברות יטנבורגר.
המלכה ויקטוריה הורתה להקים לה אנדרטה.
במהלך תקופתה בחצר הבריטית, לצן משכה תשומת לב מחוץ לבית המלוכה בשל יחסיה הקרובים עם ויקטוריה.
היא ספגה ביקורת על השפעתה על המלכה, במיוחד מאלה שלא אהבו השפעות גרמניות בחצר המלכות.
חוברות, רבות שפורסמו על ידי מפלגת הטורים, התלוננו על "הזרה המתאכסנת בארצנו" ועל "היועצים המרושעים" המקיפים את ויקטוריה.
אחד במיוחד, שפורסם כמכתב האזהרה לברונית לצן, הכריז כי "גברת זרה מסוימת משכה את חוטי הקונספירציה השטנית שהליידי פלורה הייתה הקורבן הראשון שלה", התייחסות לפרשת פלורה הייסטינגס.
כאות להשפעה הפוליטית הנתפסת בה, בשנת 1838 שמועות כוזבות העלו כי לצן צידדה במפלגה הוויגית, וכי הוצעה לה "הצעת נישואין דחופה" על ידי ראש הממשלה, לורד מלבורן.
למרות כל הביקורת הזו, ההיסטוריונית ג'יליאן גיל מתארת כיצד לצן הייתה ישרה וחסכנית; גם לאחר שוויקטוריה עלתה לכס המלכות, נראה שהיא לא דרשה העלאה או תואר, אלא העדיפה פשוט להיות בחברת המלכה.
די ריינולדס מוסיף כי ללצן הייתה השפעה גדולה על אופייה והתפתחותה המוסרית של ויקטוריה, במיוחד העניקה למלכה את כוח הרצון לשרוד את ילדותה הבעייתית ואת המלכות הצעירה.
אולם לא כל השפעתה הייתה חיובית; ריינולדס גם משער שמשבר בנות הלוויה ב-1839 נבע בחלקו מאי נכונותה של ויקטוריה לאבד את לצן.
דמותה של הברונית לצן הוצגה פעמים רבות בקולנוע ובטלוויזיה.
רנה סטוברווה גילמה אותה בסרט הגרמני "Mädchenjahre einer Königin" משנת 1936. גרטה שרדר גילמה אותה בסרטים "ויקטוריה הגדולה" ו"שישים שנות תהילה".
ברברה אוורסט - גילמה אותה בסרט "ראש הממשלה" מ-1941. מגדה שניידר בסדרת הטלוויזיה "סיפורה של ויקי".
דיאנה ריג גילמה את דמותה בסדרת הטלוויזיה "ויקטוריה ואלברט" מ-2001. ג'נט היין גילמה את דמותה בסרט "ויקטוריה הצעירה" ודניאלה הולץ גילמה את דמותה בסדרת הטלוויזיה "ויקטוריה" מ-2016.
לואיזה אן מרדית', אנגלית: Louisa Anne Meredith (20 ביולי 1812 - 21 באוקטובר 1895), הייתה סופרת אנגלית/אוסטרלית ומאיירת.
ואולי אחת הצלמות המוקדמות ביותר באוסטרליה.
לואיזה אן טוואמלי נולדה בברמינגהם, אנגליה, בתם של תומאס טוואמלי ולואיזה אן לבית מרדית'.
היא התחנכה בעיקר מאמה, ובשנת 1835 פרסמה כרך שירים, שקבל ביקורת אוהדת.
לאחר מכן פרסמה את "הרומנטיקה של הטבע" (1836, מהדורה שלישית 1839), בעיקר בחרוזים.
כרך נוסף פורסם ב-1839, בכותרת המשנה "טיול סתווי", סיפור על סיור בנהר הוויי .
ב-18 באפריל 1839, היא נישאה לבן דודה, צ'ארלס מרדית' בכנסיית אולד באסטון, ברמינגהם.
צ'ארלס היגר ב-1821 לארץ ואן דימן ( טסמניה) עם אביו ג'ורג' ומשפחתו.
הם היו חלוצים התפרנסו ממרעה, ציד לווייתנים ופעילויות אחרות ברחבי סוונסי בחוף המזרחי של טסמניה.
צ'ארלס עבר למחוז קנברה בניו סאות' ויילס.
מרדית' ובעלה הפליגו לניו סאות' ויילס ביוני 1839, והגיעו לסידני ב-27 בספטמבר 1839. לאחר שנסעו בתוך היבשת עד לבאת'רסט, חזרה לואיזה מרדית לחוף והתגוררה בהומבוש במשך כשנה, שם ילדה בן .
לקראת סוף 1840 הם עברו לנכס של אביו של צ'ארלס בטסמניה, שם נולד בנם השני של בני הזוג ב-1844 ֿ.
שפל כלכלי חמור בניו סאות' ויילס גרם לאובדן של 'כל מה שהיה לנו במושבה ההיא'.
צ'ארלס מונה לשופט של משטרת פורט סורל בשנת 1844 על ידי המושל ארדלי-וילמוט.
לאחר מכן המשפחה עם שלושה הבנים, חזרה בשנת 1848 לגור בחלק מקמבריה של אביו של צ'ארלס.
את תיאור של 11 שנותיה הראשונות באוסטרליה כתבה לואיזה בשני ספרים: "הערות וסקיצות מניו סאות' ויילס" (1844), שנדפס לפחות פעמיים, ו"בביתי בטסמניה" (1852), שראה אור גם בארצות הברית תחת השם "תשע שנים באוסטרליה".
במשך רוב חייה התגוררה לואיזה מרדית' בנכסים ברחבי סוונסי.
ב-1860 היא פרסמה ספר על "הבוש בטסמניה" שהכיל לוחות משוכללים בצבע מלא שהודפסו בתהליך הכרומוליטוגרפי החדש.
את האיורים ציירה בעצמה, וכן ניתנו תיאורים פשוטים של פרחים מקומיים אופייניים.
ב-1861 פורסם דיווח על ביקורה בוויקטוריה ב-1856, "מעל המיצרים", ובשנת 1880 "חברים ואויבים טסמניים".
בשנת 1891 נסעה מרדית' ללונדון כדי לפקח על פרסום הסדרה האחרונה, על הבוש בטסמניה.
הספר פורסם בתחילתו של שפל כלכלי קשה במושבות האוסטרליות, וכן התמוטט הבנק שבו הוחזקו רוב חסכונותיהם.
בשנותיה האחרונות מרדית' חלתה בסיאטיקה כרונית והפכה לעיוורת בעין אחת.
היא מתה בקולינגווד, ויקטוריה (פרבר של מלבורן) ב-21 באוקטובר 1895, ונקברה בבית הקברות הכללי של מלבורן ב-Carlton North, ויקטוריה.
מרדית' גילתה עניין רב בפוליטיקה, בעלה צ'ארלס היה חבר במועצה המחוקקת של טסמניה במשך מספר קדנציות בין אמצע שנות ה-50 של המאה ה-19 עד מותו ב-1881. היא הייתה חברה מוקדמת באגודה למניעת צער בעלי חיים.
השפיעה על בעלה לחוקק חקיקה לשימור חיות הבר והנוף המקומיים.
מרדית' כתבה לעיתים קרובות מאמרים לא חתומים לעיתונות הטסמנית, כפי שנהגה בצעירותה שכתבה מאמרים רבים בעיתונות הבריטית.
כשביקרה בסידני ב-1882, סר הנרי פארקס אמר לה שהוא קרא והעריך את מאמריה כשהיה צעיר.
לאחר מות בעלה הוענקה לה פנסיה של 100 פאונד בשנה על ידי ממשלת טזמניה.
לואיזה וילהלם (בהונגרית: Wilhelm Lujza; סומבטהיי, 2 בינואר 1911 – גבעתיים, 1978) ציירת ישראלית ילידת הונגריה, זוכת פרס נורדאו.
לואיזה וילהלם נולדה במשפחה יהודית אורתודוקסית כבתם של שאנדור וילהלם, סוחר טקסטיל, ושל ברתה בינֵת.
אביה נפטר באוגוסט 1939 ואמה גורשה ונרצחה באושוויץ.
היא החלה לאייר ולצייר עוד בילדותה והשתתפה במספר תחרויות ציור בעיר הולדתה.
מאוחר יותר לימד אותה אישטוואן יאשקה (Jaska István), צייר בעיר הולדתה.
כשהתבגרה עברה לבודפשט (הדבר שבסופו של דבר הציל אותה מהגירוש לאושוויץ) ולמדה בבית הספר הפרטי של אישטוואן אורקני שטרסר ולאחר מכן אצל וילמוש פרלרוט-צ'אבה.
בינואר 1940, "עיתון היהודים ההונגרים" פרסם דו"ח ארוך על תערוכת האמנות הראשונה של הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
(פעילות עבור אמנים יהודים שלא יכלו להציג או להופיע בפני קהל שאינו יהודי) הדו"ח הכיל את המשפט הבא:
לאחר תערוכת האמנות הראשונה שלה השתתפה בשלוש תערוכות נוספות של מסע האמנות של אומיקה.
חלק מהתמונות הוצגו בגיליון של עבר ועתיד.
לאחר מלחמת העולם השנייה הציגה בתערוכות לאמנות יפה של חברת החשמל ההונגרית, עליהן דיווחו העיתונים החשובים הארציים נפסבה וסאבאד נפ.
מייד אחרי זה עזבה את הונגריה ובילתה שנתיים בפריז, בהזמנתו של מארק שאגאל.
היא עלתה לישראל והשתקעה בה ב-1950. לואיזה וילהלם ציירה בעיקר תמונות בטכניקות שמן, גואש וצבעי מים.
הציגה בעיקר בתל אביב, אך עבודותיה הוצגו גם במספר מדינות באירופה ובאמריקה הדרומית.
תערוכה קולקטיבית של אמנים ישראלים במלאת 10 שנים להקמת מדינת ישראל, תל אביב, חיפה, ירושלים (1958)
בית ציוני אמריקה, תל אביב (1960)
גלריה בן אורי, לונדון (1965)
בית שלום עליכם, תל אביב (1973)
גלריה רוזנפלד, תל אביב (1983)
תערוכת אמנים ישראלים ממוצא הונגרי (1984)
המוזיאון העירוני בית עיריית נהריה (1986)
לואיזה ג'ייקובסון גאמר היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית.
היא ידועה בעיקר בזכות דמותה של מריאן ברוק בסדרה "העידן המוזהב" של HBO.
ג'ייקובסון נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית, ב-12 ביוני 1991, אמה היא השחקנית מריל סטריפ ואביה הפסל דון גאמר.
היא אחותו הצעירה של המוזיקאי הנרי וולף והשחקניות מיימי גאמר וגרייס גאמר.
היא למדה בבית הספר פולי פרפ וסיימה את לימודיה במכללת ואסר בשנת 2013 במגמת פסיכולוגיה.
היא השתתפה באקדמיה הבריטית האמריקאית לדרמה בתוכנית הקיץ באוקספורד והיא בוגרת בית הספר לדרמה של ייל עם תואר שני במשחק.
ג'ייקובסון משתמשת בשם המשפחה ג'ייקובסון, שהוא שמה האמצעי, מכיוון שכבר יש שחקנית בשם לואיזה גאמר, וגילדת שחקני המסך (SAG) דורשת שאף חבר לא ישתמש בשם זהה או דומה לזה של חבר אחר.
על הבמה, ג'ייקובסון עשתה את הופעת הבכורה שלה כשחקנית מקצועית בתור מרי דלטון בהפקה של תיאטרון ייל ב-2017 במחזה "Native Son".
ב-2018, בשנה שלאחר מכן היא שיחקה בהפקה של פסטיבל התיאטרון של וויליאמסטאון למחזה של קארסון מקאלרס "Member of the Wedding", לצד טאווי גווינסון ובבימוי גיי טיילור אפצ'רץ'.
בשנת 2019, היא שיחקה בתפקיד ג'ולייט בהפקת "רומיאו ויוליה".
בשנת 2022, היא עשתה את הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה בסדרת הדרמה התקופתית של ג'וליאן פלוז, "העידן המוזהב".
בסדרה היא משחקת בתפקיד מריאן, יתומה מפנסילבניה המגיעה חסרת כל לניו יורק לגור עם דודותיה.
עוד משחקות לצדה קארי קון, כריסטין ברנסקי, סינת'יה ניקסון ודנה בנטון.
בשנת 2023 הייתה מועמדת יחד עם צוות השחקנים לפרס גילדת שחקני המסך על הופעה יוצאת דופן של אנסמבל בסדרת דרמה.
ב-2025 יצא לאקרנים הסרט "מאצ' מושלם" בהשתתפותה.
שנה סדרה תפקיד הערות 2022 – היום העידן המוזהב מריאן ברוק ראשי; 17 פרקים
שנה ארגון קטגוריה עבודה תוצאה רפ.
2023 פרס גילדת שחקני המסך אנסמבל מצטיין בסדרת דרמה העידן המוזהב
לואיזיאנה היא מדינה בדרום ארצות הברית, הגובלת במערב בטקסס, בצפון בארקנסו, במזרח במיסיסיפי ובדרום במפרץ מקסיקו.
בירת המדינה היא באטון רוז', והעיר הגדולה בה היא ניו אורלינס.
שמה של לואיזיאנה ניתן על ידי מגלה הארצות הצרפתי רנה-רובר קוואלייה, אדון לה-סאל עת ביקר באזור והכריז עליה כטריטוריה צרפתית.
הוא ניתן לה על שם מלך צרפת לואי ה-14 שנודע בכינויו "מלך השמש", ששלט בה בין השנים 1643–1715.
קודם להתיישבות האירופאית בלואיזיאנה התגוררו באזור שבטים אינדיאנים רבים.
זכרם של שבטים אלה נשתמר בשמותיהם ערים ואתרים בלואיזיאנה.
שבט אטאקאפה שכן באזור דרום מערב לואיזיאנה, באזור בו מצויים בימינו המחוזות ורמיליון, קמרון, לאפייט, אקאדיה, ג'פרסון דייוויס וקאלקאסיו.
שבט צ'יטימאצ'ה שכן בדרום מזרח המדינה.
באזור זה מצויים המחוזות איבריה, אסמפשן, סנט מרי, סנט מרטין התחתון, טרבון, לה-פורש, סנט ג'יימס, סנט ג'ון (יוחנן המטביל), סנט בו, סנט צ'ארלס, ג'פרסון, אורלינס, סנט ברנרד ופלאקוומינס.
שבט באיוגולה, חלק מאומת האינדיאנים צ'וקטאו, שכן באזור בו נמצאים היום מחוזות סנט הלנה, טנגיפוהא, וושינגטון, מחוזות באטון רוז' המזרחי והמערבי, מחוז ליווינגסטון ומחוז סנט טאמאני.
שבט הומה שכן במקום בו מצויים היום מחוזות פליסיאנה המזרחית והמערבית, ומחוז פויינט קופי (השבט שכן 150 ק"מ צפונית לעיר הקרויה על שמו).
שבט אבוייל (חלק מאומת נאצ'ז) שכן באזור בו מצויים במאה ה-21 המחוזות אווילס וקנוקורדיה.
שבט טוניקה שכן באזור בו מצויים מחוזות טנסס, מדיסון וקרול המזרחית והמערבית.
במרכז לואיזיאנה של ימינו שכן שבט קאדו.
בשנת 1528 הגיעו לאזור לואיזיאנה המגלים האירופאים הראשונים - משלחת ספרדית בראשותו של פנפילו דה נארוואז, שגילתה את שפך נהר המיסיסיפי.
שלוש-עשרה שנים לאחר מכן ארננדו דה סוטו חקר את האזור, אולם לאחר מסע מחקר זה החליטו השלטונות הספרדים שלא להתיישב באזור.
חוקרים צרפתיים, ובהם רובר קבלייר דה לה סאל, הגיעו למקום בשנת 1682 וקרא לאזור לואיזיאנה על שמו של לואי ה-14. בשנת 1699 הקים פייר לה מויין ד'איברוויל את התיישבות הקבע הראשונה באזור.
הצרפתים התחילו להתיישב בצפון אמריקה כבר ב-1600, בקנדה של ימינו.
ההתיישבות בלואיזיאנה היוותה חלק ממושבת הכתר צרפת החדשה, שטענה לבעלות על שטחים נרחבים משני עברי נהר המיסיסיפי בין מפרץ מקסיקו לקנדה.
רוב ההתיישבויות שכנו לאורך נהר המיסיסיפי ויובליו שימשו נתיב התחבורה והמסחר העיקרי של ההתיישבויות ותחנות סחר.
בתחילה שימשה מוביל כבירת חבל זה של המושבה ולאחריה בילוקסי.
החל משנת 1722 הפכה ניו אורלינס לעיר הבירה.
בעקבות ניצחונה במלחמת הצרפתים והאינדיאנים השתלטה בריטניה על כל השטחים שממזרח לנהר המיסיסיפי במסגרת חוזה פריז.
צרפת ויתרה על יתרת השטח של לואיזיאנה שהפך לשטח בשליטת ספרד על פי הסכם פונטנבלו משנת 1762.
בתקופת השלטון הספרדי גרשו הבריטים מספר אלפים של דוברי צרפתית מאקדיה ללואיזיאנה, ואלה התיישבו באזור ניו אורלינס.
דוברי צרפתית אלה יצרו את תרבות הקאג'ון של האזור.
בשנת 1800 השתלט נפוליאון על לואיזיאנה בהתאם לחוזה סן אילדפונסו.
בשנת 1803 רכשה ארצות הברית את הפרובינציה הצרפתית לואיזיאנה מנפוליאון תמורת 15 מיליון דולרים.
היא חילקה אותה לשתי טריטוריות - טריטוריית אורלינס - שהפכה למדינת לואיזיאנה בשנת 1812, ומחוז לואיזיאנה.
בינואר 1815, במסגרת מלחמת 1812, התקיים בניו אורלינס, קרב בין חיילים בריטים לחיילי ארצות הברית בפיקודו של אנדרו ג'קסון, לימים הנשיא, זה היה הקרב שסלל את דרכו לנשיאות והיה הקרב האחרון על אדמת ארצות הברית שבו האמריקאים נלחמים מול כוחות זרים.
הגבול בין חלקה המערבי של לואיזיאנה לבין טקסס שהייתה אז בשליטת ספרד נותר במחלוקת עד חוזה אדמס אוניס משנת 1819.
בשנת 1849 עברה בירת המדינה מניו אורלינס לבאטון רוז'.
אף שלואיזיאנה הייתה מדינה בה העבדות הייתה מותרת, הייתה בה אוכלוסיית השחורים המשוחררים הגדולה ביותר מבין מדינות ארצות הברית.
ב-26 בינואר 1861 פרשה לואיזיאנה מארצות הברית, והצטרפה לקונפדרציית המדינות של אמריקה.
ב-25 באפריל 1862 נכבשה המדינה על ידי כוחות הצבא הפדרלי.
בשל תמיכת רבים מהתושבים בהישארות באיחוד, המשיכה לואיזיאנה לשלוח נציגים לקונגרס החל משנה זו ועד תום המלחמה (שאז חזרה להיות מדינה באיחוד).
במהלך ההיסטוריה ספגה לואיזיאנה מספר סופות הוריקן חריפות במיוחד.
תיעוד מסודר בנושא התגבש בהדרגה.
התיעוד המוקדם ביותר להוריקן כזה הוא משנת 1856 שגרם להרס רב.
בשנת 1957 הוריקן אודרי שפגעה בלואיזיאנה וטקסס גרמה ליותר מ-500 מקרי מוות.
בשנת 1965 הוריקן בטסי גרמה אף היא להרס רב ופגיעה בנפש.
בשנת 1992 הוריקן אנדרו פגעה בלואיזיאנה, פלורידה ואיי באהמה, וגרמה לנזק כולל שנאמד בכ-26 מיליארד דולר.
ב-30 באוגוסט 2005 פגעה סופת ההוריקן קתרינה בחופי המדינה וגרמה נזקים נרחבים באזור החוף.
למעלה משני מיליון תושבים נאלצו לעזוב את בתיהם, והנזקים הוערכו בעלות של עשרות מיליארדי דולרים.
באוגוסט 2021 האזור נפגע מהוריקן איידה והוכרז כ"אזור אסון" על ידי הממשל.
שטחה של לואיזיאנה מתחלק לשניים - אזור גבעות ואזור החוף.
אזור החוף הוא אזור ביצתי הנמצא לגדותיו של נהר המיסיסיפי, החוצה את המדינה מצפון לדרום, ונשפך למפרץ מקסיקו.
נהר המיסיסיפי זורם על רמה הנוצרת ממשקעיו ומהסחף שהנהר מביא.
משני צידי הנהר משתפלת הקרקע ונמצאים שטחי ביצות נרחבים, שגובהם הממוצע 3 מטרים מעל פני הים.
סוללות עפר משני צידי הנהר וכן מצידי זרועות הנהר נועדו למנוע את הצפת השטחים על ידי המיסיסיפי.
אזור הגבעות בצפונה של המדינה הוא שטח גבעות מיוער שגובהו כ-20 מטרים מעל פני הים.
בין אזור הביצות לאזור הגבהות נמצאת ערבת עשב מישורית.
אזור הגבעות בשיאו (הר דריסקול) מגיע לגובה של 164 מטרים מעל פני הים.
נהרות נוספים במדינה: נהר סבין המהווה את גבול המדינה המערבי, ונהר פרל המהווה את גבול המדינה המזרחי, נהר קלקאסיו, נהר מרמנטאו, נהר ורמיליון.
אורכם הכולל של נהרות המדינה מגיע לכ־6,400 ק"מ.
שטח פני האגמים במדינה הוא כ־2,735 קמ"ר, ושטח פני הנהרות 804 קמ"ר.
לואיזיאנה היא המדינה השנייה והאחרונה בארצות הברית של אמריקה (אחרי קליפורניה) בה יש נקודות ביבשה שגובהן נמוך מגובה פני הים.
מרבית הקרקע של לואיזיאנה מקורה במשקעים שהובאו לאזור על ידי נהר המיסיסיפי.
סחף שהביא עמו הנהר יצר את לשון הים ואת דלתת המיסיסיפי המהווה את מרבית שטח המדינה.
בשל חסימת הנהר בסכרים שנועדו למנוע הצפות, נעצרת הבאת הסחף על ידי הנהר לאזורים השונים בדלתת הנהר, דבר המביא לירידת פני הקרקע ולאובדן שטחי חוף, וכיסויים במי ים.
בירת מדינת לואיזיאנה היא באטון רוז' ובה ממוקם בניין הקפיטול המדינתי של לואיזיאנה, בה שוכנים בתי המחוקקים של לואיזיאנה ומשרד המושל.
נחשב לבניין הקפיטול הגבוה ביותר בכל ארצות הברית.
מושל מדינת לואיזיאנה הוא ג'ף לנדרי, חבר המפלגה הרפובליקנית.
שני חברי הסנאט של ארצות הברית מטעם לואיזיאנה הם ביל קסידי וג'ון נילי קנדי (חברי המפלגה הרפובליקנית).
למדינה שישה חברי קונגרס: חמישה מהם חברי המפלגה הרפובליקנית ואחד חבר המפלגה הדמוקרטית, אחד מהם הוא מייק ג'ונסון מהמחוז הרביעי, המכהן כיושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית.
לואיזיאנה היא המדינה היחידה בארצות הברית בה שיטת המשפט היא "קונטיננטלית" (Civil Law), ולא משפט מקובל אנגלי.
השיטה מכונה גם "השיטה האזרחית" ("Civilian System").
בניגוד לשמועה המקובלת, המשפט של לואיזיאנה אינו מבוסס על קוד נפוליאון (אף שהקוד האזרחי התקבל בלואיזיאנה באותה עת, שכן קוד נפוליאון הוכנס לשימוש ב-1804 בעוד רכישת לואיזיאנה התבצעה ב-1803).
בלואיזיאנה אחוז הכלואים הגבוה בעולם - 1% מאוכלוסיית המדינה נמצאים בבתי כלא (1,013 אסורים על כל 100,000 תושבים).
לואיזיאנה ייחודית בין מדינות ארצות הברית בשיטת הבחירה שלה, הן בפן המדינתי והן בפן המקומי.
ביום הבחירות רצים כל המועמדים בכל מחוז בחירה במעין פריימריז, והמועמד לו מעל 50% מהקולות זוכה.
אם אין מועמד לו מעל 50% מהקולות, שני המועמדים להם מספר הקולות הרב ביותר רצים שוב לבחירה חוזרת חודש לאחר מכן.
בבחירות אלה אין חשיבות למפלגה - וכל מפלגה יכולה לשלוח מספר מועמדים לכל מחוז בחירה.
התוצר המדינתי הגולמי של לואיזיאנה בשנת 2003 היה 140 מיליארד דולר אמריקני.
ההכנסה הממוצעת לנפש בשנה זו הייתה $26,312 (מקום 23 מבין מדינות ארצות הברית).
התוצר החקלאי העיקרי של המדינה כולל מאכלי ים (לואיזיאנה היא המפיקה הגדולה ביותר בעולם של חסילונים), כותנה, סויה, בקר, קנה סוכר, עופות וביצים, חלב ומוצריו ואורז.
התוצרים התעשייתיים של המדינה כוללים מוצרים כימיים, נפט ומוצרי זיקוקו, פחם, מזון מעובד, מוצרי נייר וכלי תחבורה.
תנועת המסוקים היומית בלואיזיאנה היא מהגבוהות ביותר בכל ארצות הברית עקב הצורך בהעברת עובדים מתחנות זיקוק ואסדות הקידוח.
כלכלת המדינה מתבססת גם על ענף התיירות.
בחישוב שנערך על ידי המכון האמריקאי לחקר מדיניות ציבורית "American Enterprise Institute", נמצא כי מבין כלל מדינות ארצות הברית, התל"ג של לואיזיאנה היה הקרוב ביותר לתל"ג של מדינת ישראל, נכון לשנת 2012 (243 לעומת 241 מיליארד דולר, בהתאמה).
קבוצת הפוטבול המובילה של מדינת לואיזיאנה היא קבוצת ניו אורלינס סיינטס מליגת ה-NFL, הקבוצה נוסדה בשנת 1967 וזכתה פעם אחת בתולדותיה בסופרבול של שנת 2009.לרוב צבעי הקבוצה הם - שחור, זהב ולבן.
ללואיזיאנה קבוצה אחת המיוצגת בליגת ה-NBA, היא ניו אורלינס פליקנס.
ליגת ההוקי הנמוכה של ארצות הברית
ניו ראורלינז בראס (1997–2003) - ליגת ההוקי של החוף המזרחי
לואיזיאנה אייסגייטרוז - ליגת ההוקי של החוף המזרחי
בוסייר שרבפורט מדבגס - ליגת ההוקי של מרכז ארצות הברית.
אוניברסיטת מדינת לואיזיאנה הכוללת את הקמפוס הראשי בבאטון רוז', וכן את:
מכללת גבירתנו של הצלב הקדוש
אוניברסיטת סאות'רן הכוללת את הקמפוס הראשי בבאטון רוז' וכן את:
אוניברסיטת סאות'רן ניו אורלינסאוניברסיטת טוליין
סמלי מדינת לואיזיאנה דגל סמל מוטו כינוי דגל לואיזיאנהFlag of Louisiana סמל לואיזיאנהSeal of Louisiana "איחוד, צדק, ביטחון""Union, justice, confidence" "מדינת השקנאי""Pelican State" עץ פרח ציפור חיה טקסודיון דו-טוריBald Cypress מגנוליהMagnolia שקנאי חוםBrown pelican דוב שחור אמריקניAmerican black bear
לואיזה מיי אלקוט הייתה סופרת אמריקאית הידועה בעיקר בזכות ספרה "נשים קטנות".
אלקוט נולדה בג'רמנטאון (היום חלק מפילדלפיה) שבמדינת פנסילבניה שבארצות הברית לאביה, עמוס ברונסון אלקוט, מחנך ומורה בעל תפיסות מתקדמות לזמנו, שדגל בניהול עצמי של התלמידים.
המשפחה עברה לקונקורד שבמדינת מסצ'וסטס שם גדלה לואיזה עם שלוש אחיותיה והתחנכה על-פי שיטותיו המיוחדות של אביה.
ברונסון אלקוט היה אידאולוג שפעל להקמת חברה אוטופית, ובין היתר ייסד את הקומונה הטבעונית הראשונה בארצות הברית, "פרוטלנד" (Fruitland), בה התבססו החיים על אמונתו הטרנצנדנטית, ובה לא היו משתמשים בחיות לשום מטרה שהיא.
בנות משפחת אלקוט לא למדו באופן מסודר, יכלו לבחור את השיעורים המועדפים עליהן (לואיזה מעידה שהיא העדיפה את מקצועות הספרות, ההיסטוריה והגאוגרפיה), ונהגו להמחיז מחזות ואגדות שבהם היו משתתפים כל בני המשפחה, באסם המשפחתי, כאשר אלקוט עצמה גילמה את התפקידים הגבריים.
לפי עדותה של אלקוט היו אלה הימים המאושרים ביותר בחייה.
לאחר שנאלץ אביה לסגור את בית הספר שניהל (יום אחד הוא קיבל אל בית ספרו תלמיד שחור, ומשנודע מעשה זה להורים הלבנים – חדלו לשלוח את ילדיהם אל בית ספרו של המחנך ה"מושחת"), שקעה המשפחה בחובות כבדים, ולואיזה החלה לעבוד במגוון של עבודות על מנת לתמוך בנטל הכלכלי של משפחתה.
היא עבדה בין השאר בתור תופרת, מטפלת, מורה, גננת ועוד.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית שימשה אלקוט בתור אחות.
העבודות הרבות, והנטל והמאמץ הפיזי שקיבלה על עצמה החלישו אותה ופגעו בבריאותה.
בשלב זה פתחה אלקוט בקריירה ספרותית, והחלה לשלוח סיפורים ושירים לכתבי-עת שונים.
ספרה הראשון, "משלי פרחים", יצא לאור כאשר הייתה בת 22, והיה מבוסס על קובץ אגדות שכתבה לביתו הקטנה של ידיד המשפחה, הסופר ראלף אמרסון.
פרסומה כסופרת החל עם צאת ספרה "תמונות מבית החולים", בשנת 1863, שהיה עיבוד למכתבים ששלחה למשפחתה בזמן ששימשה כאחות בימי מלחמת האזרחים.
הצלחתו של הספר הביאה לפנייה של הוצאת ספרים אליה והזמנת כתיבת ספר לנערות.
אלקוט נענתה לבקשה, וכתבה את הספר "נשים קטנות", שהתבסס על זיכרונותיה משנות ילדותה.
בהתחלה חשב המוציא לאור לבטל את הדפסת הספר, שנראה לו משעמם, אולם לאחר שנתן אותו לאחייניתו הצעירה לקריאה, בעקבות תגובתה הנלהבת הוא הוציא את הספר לאור באוקטובר 1868.
הספר זכה להצלחה מסחרית עצומה ברחבי אנגליה וארצות הברית, מה שהבטיח את עתידה הכלכלי של אלקוט.
אלקוט פרעה את חובות משפחתה, שלחה את אחותה הצעירה אביגיל מיי אלקוט ניריקר ללמוד ציור באירופה, וקנתה בית למשפחתה בקונקורד.
בשנים הבאות המשיכה לעסוק בכתיבת ספרים, רובם מיועדים לילדים ונוער, ואף כתבה שני המשכים ל"נשים קטנות".
המאמץ הקשה בו התנסתה אלקוט בצעירותה ובריאותה הרופפת התישו את כוחותיה, והיא העידה על עצמה שהיא חשה "זקנה מתקדמת".
ב-6 במרץ 1888 היא מתה משבץ בבוסטון בגיל 55.
"מאחורי מסכה, או כוחה של אישה", 1866 (בשם העט א"מ ברנרד), תרגום: שירלי פינצי-לב, סנדיק ספרים, 2015.
"נשים קטנות", 1868. תורגם מספר פעמים לעברית, כשהתרגום הנפוץ ביותר הוא של שרון פרמינגר, ידיעות ספרים, 2011 .
"מתחת לשיחי הלילך", 1889 (פורסם לאחר מותה)
"נערה בת הדור הישן", 1897 (פורסם לאחר מותה)
לואיזיאני דֶה אוליביירה לינס (בפורטוגזית: Luizianne de Oliveira Lins, נולדה ב-18 בנובמבר 1968), המכונה לורה, היא עתונאית ופוליטיקאית ברזילאית.
בשנים 2005–2012 כיהנה כראש עיריית פורטלזה, העיר החמישית בגודלה בברזיל.
היא סיימה לימודי עיתונאות באוניברסיטה הפדרלית של סירה (UFC), שם החלה את פעילות ההפוליטית האקטיביסטית כיו"ר אגודת הסטודנטים המרכזית.
היא הצטרפה למפלגת הפועלים בשנת 1989, וארבע שנים לאחר מכן, קיבלה את ניהול דירקטוריון האיגוד הלאומי של הסטודנטים (UNE).
לאחר שעבדה בחברת הניקיון והעיור העירוני בפורטלזה והייתה סגנית רכזת של מכון המחקר Datafolha do Ceará, היא הפכה לפרופסור לתקשורת חברתית באוניברסיטת UFC.
חברה במפלגת הפועלים מאז 1989. בעלת תואר בעיתונאות מהאוניברסיטה הפדרלית של פורטלזה.
בשנת 2004 נבחרה לראשות עיריית פורטלזה.
מנהיגות המפלגה תמכה במועמד מטעם המפלגה הקומוניסטית, אך למרות זאת לואיזיאני הצליחה לגשת לסבב השני, והביסה את מורוני טורגן ממפלגת החזית הליברלית.
חיה עם סרג'יו נובאיס וילדיהם המשותפים.
לואיזיאנה הצרפתית הייתה מחוז מנהלי של צרפת החדשה.
המחוז, שנקרא על שמו של מלך צרפת לואי הארבעה עשר, היה תחת שליטה צרפתית מסוף המאה ה-17 עד אמצע המאה ה-18. המחוז כיסה שטח נרחב שכלל את כל אגן נהר המיסיסיפי והשתרע בין הימות הגדולות למפרץ מקסיקו, ומהרי האפלאצ'ים להרי הרוקי.
לואיזיאנה חולקה לשני חבלים, לואיזיאנה עילית (Haute-Louisiane), שהייתה מצפון לנהר ארקנסו, ולואיזיאנה תחתית (Basse-Louisiane).
מדינת לואיזיאנה, אחת מחמישים מדינות ארצות הברית, נקראת על שם המחוז ההיסטורי אך היא תופסת רק חלק קטן מהשטח של הטריטוריה הצרפתית המקורית.
שמו של המחוז ניתן לו על ידי רובר קוואלייה דה לה סאל, שחקר את האזור ותבע אותו בשם צרפת ב-1682. לואיזיאנה פותחה באופן מזערי תחת שלטון הצרפתים, מפאת חוסר כוח אדם ומשאבים.
תבוסתה של צרפת במלחמת שבע השנים (ובזירה הקולוניאלית שלה, מלחמת הצרפתים והאינדיאנים) גרמה לוויתור על שטחה המזרחי של הטריטוריה לטובת בריטניה ב-1763, בעוד השטח המערבי עבר לשליטת ספרד כפיצוי על כך שהם הפסידו לבריטים את פלורידה הספרדית.
השליטה על השטח המערבי חזרה לצרפת בשנת 1800 במסגרת הסכם סודי בין צרפת לספרד, אולם בשנת 1803 החליט נפוליאון בונפרטה למכור את כל השטח לארצות הברית, במהלך שנקרא רכישת לואיזיאנה, אשר סיים את הנוכחות הצרפתית באזור.
חלק מהאזור שנמכר לאמריקאים הועבר מאוחר יותר לשליטת בריטניה, על-פי הסכם שנחתם בשנת 1818. זהו החלק שנמצא מעל לקו הרוחב 49, ובו נמצאות מאז תחילת המאה ה-20 הפרובינציות הקנדיות אלברטה וססקצ'ואן.
במאה ה-18 כללה לואיזיאנה הצרפתית את רוב האזור שנקרא כיום המערב התיכון של ארצות הברית.
קשה לתחום את הגבולות המדויקים של הטריטוריה הישנה משום שהם לא היו רשמיים במובן המודרני.
האזורים היחידים במחוז בהם היו מרכזי אוכלוסייה וביצורים היו עמק המיסיסיפי ואזור הימות הגדולות, בעוד ששאר האזורים נשלטו על ידי הילידים האמריקאים.