tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פעולות לדיכוי מערכות ההגנה האוויריות של האויב היוגוסלבי (SEAD) על ידי נאט"ו בוצעו בעיקר על ידי חיל האוויר האמריקאי, עם חמישים מטוסי F-16, ועל ידי חיל הים והמארינס האמריקאי, עם כ-30 מטוסי A-6 אינטרודר.
מטוסי ה-F-16 נשאו טילים נגד קרינה מסוג AGM-88 הארם אשר כוונו והשמידו כל מערכת מכ"ם יוגוסלבית פעילה, בעוד שמטוסי ה-A-6 סיפקו סיוע בשיבושים במכ"ם.
סיוע נוסף הגיע בצורה של מטוסי טורנדו ECR איטלקיים וגרמניים אשר נשאו גם הם טילים נגד קרינה מסוג הארם.
מטוסי Compass Call EC-130 של חיל האוויר האמריקאי שימשו ליירוט ולשיבוש תקשורת יוגוסלבית, בעוד שמטוסי ריגול מסוג בואינג RC-135 ביצעו את הערכת נזקי ההפצצות.
הטקטיקה הסטנדרטית של ההפצצות בעבור מטוסי F-16 הייתה ששני זוגות מטוסים יגיעו לאתר הגנה אווירית חשוד מכיוונים מנוגדים, תוך הבטחת כיסוי מלא של אזור המטרה והעברת מידע לכלי הטיס הנכנסים כדי שיוכלו להתאים את מסלול הטיסה שלהם בהתאם למערכת המוצבת במקום.
מטוסים רבים של נאט"ו עשו שימוש בחימושי דמה חדשים שנועדו למשוך טילים שנורו לעברם.
על פי הדיווחים, נאט"ו גם השתמשה לראשונה בלוחמת סייבר כדי לפגוע במערכות מחשב הגנה אווירית יוגוסלביות.
מספר ליקויים בפעולות דיכוי מערכות ההגנה האוויריות על ידי נאט"ו נחשפו במהלך קמפיין ההפצצות.
מטוסי ה-A-6 אינטרודר היו איטיים באופן ניכר ממטוסים אחרים, מה שהגביל את יעילותם במתן תמיכה, ומטוסי כאלו שטסו מבסיס חיל האוויר אביאנו נאלצו לשאת מכלי דלק נוספים במקום טילי הארם נגד מערכות הגנה עקב המרחקים הכרוכים בכך.
מטוס ה-F-16 מסוג בלוק 50, לא יכול היה לשאת את תרמיל הכוונת LANTIRN, מה שמנע מהם לבצע הפצצות מדויקות בלילה.
יתר על כן, חיל האוויר האמריקאי אפשר לענף הלוחמה האלקטרונית שלו להתנוון בשנים שלאחר מלחמת המפרץ.
האימונים של לוחמי הסייבר היו פחות ופחות קפדניים מבעבר, בעוד שוותיקים עם ניסיון בלוחמה אלקטרונית פרשו, ולא הובא להם כל תחליף.
התוצאות לא היו משביעות רצון: זמני התגובה להתמודדות עם איום טילי קרקע-אוויר למעשה גדלו ממלחמת המפרץ, והיכולת לשתק את מערכות ההגנה האוויריות ולפגוע בהן בדרך אלקטרונית הדרדרה.
קשיים נוספים הגיעו בדמות הגבלות על תנועה במרחב האווירי, שאילצו את מטוסי נאט"ו לפעול דרך נתיבי טיסה מעטים וצפויים, וכללי פתיחה באש שמנעו מנאט"ו לפגוע באתרים מסוימים מחשש לנזק משני ונזק אזרחי.
בפרט, הדבר חל על מכ"מי התרעה מוקדמת שהוקמו במונטנגרו, אשר נותרו פעילים במהלך המערכה ונתנו לכוחות היוגוסלבים התרעה מוקדמת מפני התקפות אוויריות של נאט"ו.
השטח ההררי של קוסובו הקשה גם הוא על נאט"ו לאתר ולפגוע בהגנות האוויריות היוגוסלביות.
לפני תחילת הסכסוך, טילי הגנה אווירית יוגוסלבית פוזרו באופן מקדים הרחק ממחנות צבאיים כדי להפחית את יכולתם של כוחות נאט"ו לאתר אותם.
מערכת ההגנה האווירית המשולבת של יוגוסלביה (IADS) הייתה נרחבת, וכללה אתרי פיקוד תת-קרקעיים וקווי טלפון קרקעיים קבורים, שאפשרו שיתוף מידע בין מערכות.
ניסיון מדינות נאט"ו לזכות לאישור מועצת הביטחון של האומות המאוחדות לשימוש בכוח נגד יוגוסלביה לא זכה להצלחה בשל איום רוסיה להטיל וטו על כל החלטה כזו.
מחשש לטבח עם, הסכימו מדינות אירופה לפתוח במבצע הצבאי, לראשונה בלי אישור בינלאומי זה.
במהלך המבצע ספגה הממשלה האיטלקית ביקורת מבית, וסקר שנערך במרץ הראה כי יותר מ-50% מהאיטלקים מתנגדים להפצצות.
מחאות הושמעו גם מכיוון יוון וצרפת שקראו לשוב למשא ומתן ולחדול מההפצצות.
פעילי זכויות אדם טוענים כי מלחמה זו לא הייתה חוקית כל עיקר, היות שהחלה ללא אישור בינלאומי ובכך הפרה את פרק ז' במגילת האומות המאוחדות ואת אמנת וינה בדבר דיני אמנות, 1969.
ב-10 ביוני הסכימה הממשלה היוגוסלבית בראשות הנשיא סלובודן מילושביץ' להסיג את כוחות הצבא מקוסובו.
ב-12 ביוני כוחות נאט"ו ואו"ם נכנסו לקוסובו למשימת שמירת שלום והגנה על האזרחים מפני כוחות סרביים.
ביקורת פנימית על המצב הכלכלי הובילה להדחתו של מילושוביץ' ב-5 באוקטובר 2000. במהלך הסכסוך נהרגו באימונים (מחוץ לשדה הקרב) רק שני חיילי נאט"ו.
מצבא יוגוסלביה נהרגו בין 132–169 חיילים וכ-300 נפצעו.
מספר ההרוגים האזרחים היה גבוה יותר ועמד על כ-500.
מבצע יקב היה מבצע צבאי של צה"ל במלחמת העצמאות, אשר הוצא לפועל על ידי חטיבת עציוני, לדחיקת הכוחות הקלים המצריים שמדרום לירושלים.
שמו של המבצע על שום היקב של מנזר כרמיזן הסמוך.
למרות שהמבצע הביא להישגים מסוימים, הוא נכשל ברובו.
המבצע נערך בעיקרו בלילה שבין 19 ל-20 באוקטובר 1948.
עם הכרזת העצמאות פלש הצבא המצרי לארץ ישראל בשני טורים.
הטור העיקרי פלש במקביל לחוף הים התיכון.
טור משני, 'הכוחות הקלים', רובם מתנדבים סדירים למחצה, פנה להר חברון עד למבואותיה הדרומיים של ירושלים.
במהלך ההפוגה השנייה הוחלט בממשלה כי האויב העיקרי של צה"ל הוא הצבא המצרי שבנגב.
לשם דחיקתו מן הנגב ולשם הסרת הניתוק מן היישובים היהודיים באותו אזור, תוכנן מבצע יואב.
מבצע זה נערך החל מ-15 באוקטובר 1948. באשר לחזית המרכז, הגישה הייתה זהירה יותר.
מצד אחד, התקפה על הכוחות הקלים המצריים, בנוסף לאפשרות הרחבת השטח במבואות ירושלים אשר בידי ישראל, תסייע למבצע 'יואב', ולכל הפחות, תמנע מן הכוחות הקלים המצריים שמדרום לירושלים, לסייע לצבא המצרי שבנגב.
מצד שני, היה קיים חשש כי מבצע נמרץ מדי יכניס ללחימה את הלגיון הירדני, אשר היה יחסית פסיבי בחודשים שמאז קרבות עשרת הימים.
כוונת ישראל הייתה להרחיב את פרוזדור ירושלים, כך שיכלול את מסילת הברזל בכיוון השפלה.
הדבר היה כרוך בכיבוש רצועת שטח המשתרעת, בקירוב, מדיר אבן ועד בתיר.
כן כרוך היה הדבר בדחיקת הערבים מרחק מה דרומה גם בחלקו העליון של נחל רפאים.
חלקו המערבי, הרחוק יותר מירושלים, של תחום זה, הוקצה לחטיבת הראל, אשר ערכה את מבצע אל ההר במקביל למבצע יקב.
קו החזית באזור דרום ירושלים עבר, עם מעט יוצאים מן הכלל, בנחל רפאים (נתיב מסילת הברזל), פרט לחלקו העליון ביותר (קטמון, עמק רפאים), עליו שלטה ישראל משני צדדיו, ופרט לכפר ולג'ה (ששכן אז באזור עמינדב של ימינו), מצפון לערוץ הנחל, שהיה בידיים ערביות.
כך, ישראל החזיקה בעת ההפוגה השנייה בעין כרם, במלחה ובהר אורה-" מיס קרי " .
המבצע נערך על ידי כוחות מחטיבת עציוני בפיקודו של משה דיין.
חטיבה זו הפעילה במבצע את גדוד 61 (גדוד 'מוריה'), בפיקוד זלמן מרט ואת גדוד 62 (גדוד 'בית חורון'), בפיקודו של מאיר זורע.
שני הגדודים הכירו היטב את הגזרה, כיוון שעסקו בהחזקת הקו בחודשים לפני המבצע.
נוסף לאלה הפעילה החטיבה פלוגה מגדוד 68, מוגברת בארבע כיתות מקורס המ"כים המחוזי.
כסיוע, עמדו לרשות התוקפים שתי סוללות תותחים, שתי סוללות מרגמות ומשוריינים מגדוד 64. כן עמדו לרשות מטה המבצע כוחות חי"ם לתפקידי משמר סטטיים.
מן הצד הערבי, על פי דיווחי המודיעין הישראליים, נערכו בגזרה שמדרום לירושלים, כולל בבית לחם, כ-1,000 חיילים מן 'הכוחות הקלים' המצריים, וכן, בכפוף אליהם, כוחות של צבא הג'יהאד הקדוש וכוחות מקומיים נוספים.
לרשותם עמדו גם כ-15 תותחים.
מספרים אלה כוללים את גזרות 'יקב' ו'אל ההר' כאחד.
גדוד 'מוריה' נועד לנוע דרומה מהר אורה, לחצות את מסילת הברזל באזור גן החיות התנ"כי של ימינו, ולכבוש את רכס בית ג'אלה (פסגת הר גילה בימינו).
פלוגה מגדוד 'בית חורון' נועדה להתפצל מכוח זה, לכבוש את דיר כרמיזן לאחר ריכוך ארטילרי, ולהמשיך דרומה עד הגיעה לעין חנטאש, הנמצא מערבה לאזור הגשר ב'כביש המנהרות' (החלק של כביש 60 שבין גוש עציון לירושלים) של ימינו.
פלוגה אחרת של גדוד 'בית חורון' נועדה לעלות מעין יאלו (כיום עין יעל) ולכבוש בהמשך את הר התעלה (כיום פארק גילה).
הפלוגה המוגברת מגדוד 68 נועדה לכבוש את הכפר ולג'ה ואת סביבתו.
ראשונה יצאה לדרכה, ב-19 באוקטובר, שעה 18:35, הפלוגה המוגברת מגדוד 68, ואליה נלווה משה דיין עצמו.
עד 19:20 הכוח כבש שלוש גבעות, 'הפטמות', בסמוך לכפר: האחת, עליה נמצא כיום המושב עמינדב, השנייה, 'הדבשת', עליה נמצא כיום יד קנדי וגבעה נוספת, ביניהן.
הכוח העביר את הגבעות שכבש ליחידות חי"ם, ואלה הדפו התקפת נגד ערבית על 'הדבשת'.
לאחר מכן פנה לכבוש את הכפר עצמו, אלא שהדבר לא עלה בידו.
הכוח פנה קמעה לאחור, והכפר הופגז בתותחים, ואחר כך במרגמות עד השעה 22:20. בשעה 22:40, לאחר שפסקה אש הסיוע הארטילרית, פתחו הערבים בהתקפת נגד והפלוגה, שאחד מחייליה נהרג, נסוגה.
ב-00:30 הפלוגה פתחה בהתקפה נוספת על הכפר, אך נסוגה ל'פטמות', לאחר שספגה אבדות.
בשעה 03:00 הדפה הפלוגה התקפת נגד ערבית נוספת.
בבוקר יום המחרת, 20 לחודש, הצטרפו לפלוגה מגדוד 68 כוחות מגדוד 61, שהתקפתו על רכס בית ג'אלה (ר' להלן) נכשלה.
לאחר ניסיון שנערך בבוקר, על ידי חבלנים מגדוד 61, ושנכשל, לפוצץ בתים בכפר, נעשה ניסיון נוסף בלילה הבא, וזה אכן הצליח.
בימים הבאים נעזב הכפר ותושביו עברו אל מדרום למסילת הברזל.
הכוח העיקרי, גדוד 'מוריה', ואיתו פלוגה מגדוד 62 (פלוגה ג', בפיקוד מישקה רבינוביץ), יצא לדרכו מהר אורה ב-19 באוקטובר בשעה 20:30, בשורה ארוכה ומסורבלת של כ-800 לוחמים.
בשעה 22:00 הגיעו למסילת הרכבת.
כאשר חצו את המסילה נפתחה עליהם אש ממקלע יחיד.
מאש זו נהרג חייל אחד וכמה אחרים נפצעו.
לפלוגת החוד ניתנה פקודה לחסל את המקלע, אך בשל תקלה היא לא בוצעה.
עקב אורכה וסירבולה של שורת הלוחמים, לא התקיימה שליטה מלאה על חלקיה השונים: חלק מן החיילים ענו באש, וחלק נמנעו מכך.
הזמן חלף והסכנה של חשיפת הכוח בדרכו ליעדו לאור יום גברה.
היות שהצלחת התוכנית הייתה תלויה בביצועה באותו לילה, נתן דיין בשעה 00:30 אישור לנסיגה, וכוח מן הגדוד סייע לתוקפים את ולג'ה (ר' למעלה).
בימים הבאים פוצץ הגדוד בתים בכפרים בתיר ואל-קבו, שנעזבו.
באותו ערב, 19 באוקטובר, פלוגה ב' מגדוד 62, בפיקוד שמוליק מטות, עברה את עין יאלו, ובדרכה לכיבוש הר התעלה (פארק גילה) נתגלתה, נפתחה עליה אש, וכמה מן החיילים נפגעו.
שתי מחלקות נצמדו לקרקע, אך מחלקה שלישית מן הפלוגה, המשיכה וכבשה את היעד.
כמו כן, נשלחה בקשה לסיוע ארטילרי כלפי מקורות הירי שעצרו את שתי המחלקות האחרות, ואלה שותקו.
הפלוגה השלימה את משימתה והחלה להתחפר ולהתארגן.
אבדות הפלוגה היו שישה הרוגים ו-12 פצועים.
בהמשך הלילה, בעקבות כישלון גדוד 'מוריה', הורה דיין לפלוגה לסגת, תוך מחאה של מפקד הפלוגה שרצה להמשיך ולהחזיק בהר, שנכבש במחיר כבד.
עקב אותו כישלון, משימתה של הפלוגה ג', שיועדה לכיבוש דיר כרמיזן, בוטלה, ובמקום זאת הפלוגה הופנתה לעין יאלו, לסיוע בפינוי נפגעי פלוגה ב', שכבשה את הר התעלה.
מבצע יקב היה בעיקרו כישלון צבאי צורב.
לצה"ל היו במבצע תשעה הרוגים.
ב-22 לחודש דיין נסע לבן-גוריון ופירט בפניו תוכנית חדשה לכיבוש בית ג'אלה, והפעם בעזרת חטיבת הראל, שהגיעה להישגים במבצע ההר.
בן-גוריון לא קיבל את התוכנית באומרו כי גם "אם יעלה בידינו לתפוס המקום, נצטרך תחת לחץ או"ם לפנותו ולא כדאי לאבד חיי איש אחד על זה".
דווקא הכוחות שצוותו למשימות המשניות השיגו את יעדיהם הצנועים יותר, וצה"ל שלט בתום המבצע על כל השטח שמצפון למסילת הברזל.
הדבר אפשר, בהסכמי שביתת הנשק עם עבר הירדן, לדרוש ולקבל שליטה על כל נתיב המסילה.
מבצע יקב, יחד עם מבצעי 'ההר' ו'יואב', ערערו את מעמד הכוחות המצריים באזור הר חברון, ומיני אז, הלגיון הירדני נטל את הבכורה באזור.
למעשה, אי הרצון לערב את הלגיון בקרבות היה אחד הגורמים, פרט לאלה המדיניים, להוראת הממשלה להפסיק את המבצע.
באזור ירושלים לא נערכו, מאז ועד סוף המלחמה, קרבות תנועה.
ב-30 בנובמבר קיבל הדבר גושפנקה רשמית-למחצה, עת חתם דיין הסכם "הפסקת אש כנה" עם עבדאללה א-תל, מפקד הלגיון הירדני באזור ירושלים, שאכן כובד בעיקרו.
כיוון שכך, קו החזית בתום מבצע יקב קבע בפועל את גבולה הדרומי של ירושלים עד מלחמת ששת הימים.
על מעשהו זכה ד"ר אגמון לעיטור העוז.
פעולת התגמול באה כתגובה על תקרית דווימה - התקפה מתוכננת של חיילי הלגיון על חיילי צה"ל שהיו באימונים באזור בית גוברין בה נרצחו 6 חיילי מילואים, חלקם עתודאים.
תחילה הוחלט לתקוף את הכפר אידנא שמדרום-מערב לחברון.
כאשר כוחות הצנחנים הגיעו לשטח הכינוס ליד אמציה, שונתה התוכנית ונקבעה פשיטה על בניין המשטרה הירדנית בא-רהווה.
כוח א': לוחמים בפיקודו של דוד (טרזן) בן עוזיאל, היו אחראים על פריצה וטיהור תעלות הקשר בחיפוי פלוגה ג' בפיקודו של אלישע שלם.
כוח ב': הסיירת בפיקודו של מאיר הר-ציון וסגנו מיכה בן ארי (קפוסטה) היו אחראים על ניווט הכוחות.
כוח ג': כוחות חבלה בפיקודם של מרסל טוביאס וירמי ברדנוב, היו אחראים על פינויהשלל ופיצוץ בניין המשטרה
כוח ד': לוחמי פלוגה ד' מגדוד 88 של הנח"ל המוצנח בפיקודו של זאב וקס (וקסי) עם סגנו יאיר לין, היו אחראים על כיבוש הבית הבודד של מגורי החיילים מול המשטרה.
כוח ה': בפיקודם של אריה בירו, עובד לדיז'ינסקי ועמוס נאמן היו אחראים על חסימות כוחות תגבור המגיעים מצפון.
בבניין המשטרה הייתה פלוגת חיילי משמר של הלגיון.
אריק שרון אמר בתדרוך למפקדי הכוחות: "המשימה היא פריצה לתוך הבניין המבצר ופיצוצו על כל יושביו.
לא יישאר חדר או אבן", וכן הוסיף: "אם לא מוצאים את המשטרה לא חוזרים לישראל".
הייתה התלבטות איך לפרוץ למשטרה.
מאיר הר ציון, ממפקדי הפעולה, הכריע: "פשוט להיכנס דרך השער".
במקביל ירה כוח חיפוי על המשטרה בררנט"ים ובבזוקות.
במסגרת הפשיטה בוצע טיהור העמדות שהיו מחוברות בתעלות קשר, טיהור פנים בניין המשטרה, הופעלו חסימות כנגד תגבורת ירדנית שהגיעה מכוון דאהרייה, נאסף שלל מסמכים והבניין פוצץ.
כעבור כמחצית השעה הושגו כל המטרות: בניין המשטרה פוצץ, תגבורת הלגיון נבלמה ונגרמו לה אבדות כבדות.
הרמטכ"ל משה דיין החליט להעניק את צל"ש הרמטכ"ל, וזה היה נוסח הצל"ש:
הייתה זו פעם ראשונה בצה"ל בה נפרשה ערכת ניתוח שדה ובוצע ניתוח בשדה הקרב ובכך נצלו חיים.
ד"ר אגמון הבחין כי הר ציון חסר הכרה וכמעט לא נושם, הוא החליט לבצע פיום קנה ללא הרדמה.
בכך הציל את הר ציון מחנק.
מיד לאחר מכן פונה לבית חולים בבאר שבע.
הניתוח, שארך 5 דקות, הציל את חייו של הלוחם שמשה דיין כינה "הלוחם הגדול ביותר שקם לעם היהודי".
ב-1973 הומר צל"ש הרמטכ"ל שהוענק לאגמון בעיטור העוז, על פי חוק העיטורים בצבא הגנה לישראל שהתקבל באותה שנה.
המבצע עורר סערה בירדן ותגובות חריפות בקהילה הבינלאומית.
ועדת שביתת הנשק יצאה בהצהרה בה נאמר כי:.
מבצע יהלום (או הציפור הכחולה) הוא מבצע של המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
במסגרת המבצע ערק לישראל, ב-16 באוגוסט 1966, טייס חיל האוויר העיראקי מוניר רדפא עם מטוסו מדגם מיג 21. מוניר רדפא השתייך למיעוט הנוצרי בעיראק, ועקב כך לא זכה לקידום בצבא, ולכן ערק.
המבצע החל בבקשה של מפקד חיל האוויר, עזר ויצמן, בפגישה שקיים באפריל 1965 עם ראש "המוסד" מאיר עמית, להשיג מטוס מיג 21 - מטוס יירוט סובייטי חדיש בעל מעטפת ביצועים מרשימה ולא ידועה גם למדינות נאט"ו.
בראש המבצע עמד איש "המוסד" רחביה ורדי.
לאחר פעילות מאומצת שבה השתתפו יעקב נמרודי (ראש שלוחת "המוסד" בטהראן) ואיש "המוסד" יוסף שמש, אותר מוניר רדפא, טייס מתוסכל שקידומו נבלם על אף היותו טייס מוערך וזאת עקב היותו נוצרי, ששאף להגר למדינה מערבית.
רדפא היה מוכן לערוק לישראל תמורת 50 אלף דולר ובתמורה לסיוע בהברחת משפחתו מעיראק לישראל.
ההכנות לעריקה נעשו תחת מעטה כבד של סודיות.
לפני העריקה יצא רדפא מעיראק לאירופה בטענה שהוא זקוק לטיפול רפואי.
נציגי "המוסד" פגשו אותו והגיעו עמו לישראל לעשרים וארבע שעות, שבהן נפגש עם ראש ענף המודיעין בחיל האוויר, שייקה ברקת, שערך לו סיור בנתיבי הטיסה ובאזור הנחיתה המיועד.
באתונה נפגש רדפא עם איש חיל האוויר זאב לירון, לשעבר ראש ענף מודיעין.
תכנון מסלול הטיסה הוטל על אל"ם יהודה פורת.
במקביל, יצאו בני משפחתו של רדפא לאירופה, לביקור מכרים.
ב-9 באוגוסט 1966 הודיע רדפא במסר מוצפן לסוכני "המוסד" כי הוא מוכן לעריקה.
הוא קיבל אישור מישראל לעריקתו בהודעה מוצפנת באמצעות שידורי קול ישראל בערבית.
ב-14 באוגוסט יצא רדפא עם מטוסו בדרכו לישראל, אך נאלץ לחזור לבסיסו עקב תקלה טכנית.
ב-16 באוגוסט המריא שנית מבסיסו, ובתוך כשעה הגיע למרחב האווירי הישראלי.
עם חדירתו למרחב האווירי הוזנקו מולו מפקד טייסת מיראז'ים, רן פקר וסגנו שמואל שפר, שהמריאו משדה התעופה תל נוף ולא היו שותפים לסוד ההכנות לעריקה.
המיראז'ים הבחינו ברדפא בגובה 20 אלף רגל כשהוא טס לכיוון אשדוד-אשקלון.
הטייסים, שידעו רק שהם מעורבים במבצע סודי, קיבלו הוראה שלא לפתוח באש על מטוס האויב וליוו אותו במבנה מכונס עד לנחיתה.
לאחר עריקתו הופץ סיפור כיסוי כאילו מאס רדפא בחיים בעיראק וערק לישראל באופן עצמאי.
רדפא פגש את משפחתו בישראל, היה נכון לשתף פעולה והצהיר כי מאס במשימות ההפצצה האכזריות של האזרחים הכורדים, שבהן השתתף.
הוא אף הציג מכתב שנכתב בעבורו על ידי "המוסד", ודבק בעמדתו זו גם במסיבת עיתונאים.
רדפא ומשפחתו שוכנו בדירה בתל אביב והוצגו לדיירי הבניין כמשפחה יהודית שנמלטה מעיראק.
רדפא הוציא רישיון טיס אזרחי ועבד כטייס בקו אזרחי לאבו רודס, בסיני.
ילדיו השתלבו במוסדות לימוד בתל אביב והתערו במהירות בסביבתם.
יחד עם זאת, אשתו של ראדפה, בטי, לא סלחה מעולם למוניר על-כך שלא סיפר לה מראש על כוונתו לערוק ולא שיתף אותה בהחלטו ובלחצה עזבה לבסוף המשפחה את ישראל ובסיוע "המוסד" השתקעו במדינה אירופית.
רדפא נפטר באוגוסט 1998 מדום לב.
ממשלת עיראק הגישה פנייה למזכ"ל האו"ם או תאנט להחזרת המטוס, אך הארגון נמנע מלהתערב בפרשה.
רדפא סייע לחיל האוויר בלימוד המטוס ומאפייניו.
הוא מסר חוברת הדרכה של המטוס החדיש שלקח עמו טרם יציאתו.
כמו כן, סייע בתחזוקתו שהייתה מורכבת, מאחר שלא היה בנמצא ציוד תומך או ציוד מתכלה לתחזוקתו.
דני שפירא, טייס הניסוי של חיל האוויר, הטיסו לראשונה.
לאחר סדרת הטיסות בה נבדקו ביצועי המטוס, הוחלט על ביצוע סדרת קרבות-אוויר, בה יתעמתו שפירא והמיג מול בכירי טייסי חיל-האוויר באותה תקופה - הרצל בודינגר, רן פקר, אשר שניר ואחרים.
כל אחד מן הטייסים הטיס מטוס שונה מול המיג, כך שנוצר בסיס נתונים על יכולת ההתמודדות של המיג עם חלק גדול ממטוסי חיל-האוויר באותה התקופה - הווטור, הסמב"ד והמיראז'.
התגלה כי למיג 21 כושר תמרון נמוך מאוד בטיסה במהירות גבוהה וכי שדה הראייה מתא הטייס מוגבל ביותר.
המטוס סיפק לחיל האוויר מודיעין חשוב נוסף באשר למעטפת הביצועים של המיג, שהיה נפוץ בכל מדינות ערב ובעיקר סיפק מידע בדבר נקודות התורפה של המטוס, אשר נוצלו בהצלחה בקרבות האוויר שבמלחמת ששת הימים.
המטוס נצבע בצבע אדום ולבן על מנת להבטיח שטייסי חיל האוויר יוכלו לזהותו בקלות.
בשנתיים שלאחר נחיתתו של רדפא שימש מטוסו לביצוע אימוני סימולציה רבים עם טייסי יירוט של חיל האוויר וכן השתתף בתצוגות ומפגנים.
המטוס היה לתקופה קצרה מבצעי וחומש בטילי שפריר, במטרה ליירט מטוסי צילום מצריים מסוג מיג 21 שמטוסי המיראז' 3 לא הצליחו ליירט.
אולם בתקופת היותו מבצעי לא בוצעו טיסות צילום והמטוס לא הוזנק מעולם נגד מטרת אויב.
פרשנים צבאיים ראו בעצם שמירתו במצב טיסה הישג טכני, שכן לא היו לישראל חלפים ומערך טכני למטוס הסובייטי.
לאחר שנתיים נמסר המטוס לחיל האוויר האמריקאי למשך שלושה חודשים לשם בחינתו ב"אזור 51".
ראש "המוסד" לשעבר, אפרים הלוי, טען בראיון כי ללכידת המטוס והעברתו לארצות הברית היה משקל רב בהחלטה האמריקאית לבטל את האמברגו על אספקת נשק לישראל שהיה בתוקף מעת הקמתה.
בשנת 1988 הופק בארצות הברית סרט הטלוויזיה "לגנוב את השמיים", המבוסס על סיפורו של רדפא.
בשנת 2007 הפיק המרכז למורשת המודיעין (המל"מ) בשיתוף עם הערוץ הראשון בטלוויזיה הישראלית סרט תעודה על הפרשה, בשם "הציפור הכחולה"על פי תסריט ובימוי של שמואל אימברמן.
בשנת 2018 פרסמה הסופרת אורה מורג ספר לנוער בשם "היהלום המריא עם שחר" ובו תיאור האירוע ותרומת הברחת המיג להצלחת חיל האוויר במלחמת ששת הימים.
מבצע כותונת הוא פשיטה לילית של סיירת צנחנים שהתקיימה בליל שבת אור לי"ז בתשרי תשל"ד, יומה השישי של מלחמת יום הכיפורים, המבצע התרחש בעומק סוריה, צפונית מזרחית לדמשק ליד שדה התעופה הצבאי סייקל, שנועדה לפגוע בתשתיות ובשיירות רכב עיראקיות שנשלחו לסייע לצבא סוריה במלחמה כנגד ישראל.
בעקבות מידע על תגבורות של חיל המשלוח העיראקי לחזית הסורית יזם הקחצ"ר, תא"ל עמנואל שקד, פשיטה לפגיעה בשיירות התגבורת הללו.
ב-11 באוקטובר 1973 הוקפצו לוחמי סיירת הצנחנים לתל נוף מהחזית המצרית שם נלחמו באזור ראס סודר.
מפקד הסיירת, רס"ן שאול מופז נקרא אל בסיס הקריה וקיבל תדריך לקראת המבצע שתוכנן להתבצע עוד באותו הלילה.
מטרת המבצע הייתה להניח מארב על כביש שמוביל מעיראק לסוריה, כ-150 ק"מ מזרחית לדמשק, לפגוע בשיירות הרכב הצבאיות שיחלפו בו, לפוצץ גשרון שעליו עובר הכביש ובמידת האפשר לפוצץ צינור נפט שעובר בקרבת מקום.
הכוונה הייתה ליצור באזור הגשרון חסימה שבסמוך לה יצטברו כלי רכב רבים שיושמדו בבוקר על ידי חיל האוויר הישראלי.
נבחנה האפשרות שהפשיטה תתבצע באמצעות שני ג'יפי תול"ר אולם בשל משקלם הוחלט להציב מארב של לוחמים לא רכובים לצד הדרך.
במקביל ללימוד המשימה של מופז נערכו לוחמי הסיירת למבצע בבסיס תל נוף.
מופז חזר לבסיס תל נוף זמן קצר לפני מועד היציאה למבצע מבלי שהיה די זמן לתרגול אלא לתדריך מקוצר בלבד.
25 חיילי הסיירת יצאו בליל שבת במסוק יסעור יחיד מטייסת דורסי הלילה שהטיס יוסי קסן, לכיוון סייקל, כ-250 ק"מ בעומק שטח סוריה.
המסוק טס מערבה אל הים התיכון, צפונה לאורך החוף ומזרחה מעל לעיר ג'וניה דרך לבנון לעומק סוריה, עד ליעד.
חרף תנאי הניווט הקשים עקב נופו החדגוני של המדבר, הונחתו הלוחמים במקום שיועד לכך.
הלוחמים נעו רגלית בוואדי היורד אל נקודת המארב המתוכנן בתוואי קשה לתנועה במשך שעה וארבעים וחמש דקות אך בהגיעם בשעה 22:00 גילו כי הגבעה המתוכננת להצבת המארב מרוחקת מדי מהכביש.
מופז החליט על שינוי בצורת המארב כך שהכוח נחלק לחוליות והתמקם בפרישה רחבה לאורך 150 מטרים של הכביש ממזרח למערב במרחק של כ-100 מטרים מהכביש.
חוליות המארב הניחו את המטענים התארגנו והתמקמו בעמדות ירי לצד הציר ובשעה 23:05 הכוח כולו היה מוכן לתקיפה.
כל חוליה הייתה מצוידת בנוסף לנשק האישי גם במקלע מא"ג, במטול RPG עם חמש פצצות ומטען צד.
הלוחמים צפו בשיירות של מכליות, קומנדקרים וטרקטורים שנסעו מערבה לכיוון סוריה בזוגות במרחק 100–150 מטרים זה מזה במרווחי זמן גדולים בין זוג לזוג.
על כן החליט מופז להשהות את התקיפה עד למעבר כלים כבדים יותר.
לאחר המתנה ממושכת שבה עברו עשרות כלי רכב וכאשר מועד הפינוי התקרב והיה כרבע שעה בלבד החליט מופז לתקוף את זוג כלי הרכב הבא שיחלוף בכביש.
לוחמי הסיירת פגעו בזוג משאיות במטעני צד, רקטות RPG וירי מא"ג והשמידו אותן.
לאחר זמן מה התקרבו משאית, ג'יפ ומוביל טנקים שעליו טנק.
מופז הורה לסגנו סגן אודי שלוי שהיה מפקד חוליית החבלה לפוצץ את הגשרון בחומר נפץ במשקל של כ-160 ק"ג כשהכלים יהיו מעליו.
לאחר שהושמדו התקרבו שלושה כלי רכב נוספים שהושמדו באש נק"ל.
בסיום המבצע שבו הלוחמים וטיפסו בוואדי לנקודה בה נחתו ונאספו על ידי מסוק יסעור אחר שהוטס על ידי מפקד הטייסת יובל אפרת.
במהלך כל הפעולה ועד לחזרת הסיירת לבסיסה לא הייתה כל התנגדות סורית.
הכוח נחת בתל נוף בשעה 05:10 בבוקר יום 12 באוקטובר.
בהתאם לפקודה, כוח סיירת צנחנים לא הסתער על כלי הרכב הפגועים אלא הסתפק בהשמדתם מהמארב.
לא ידוע מה הייתה תכולת המשאיות ומאיזה דגם היו כלי הרכב שהושמדו.
הפגיעה בגשרון עיכבה את מעבר של חיל המשלוח העיראקי, אשר מנה 16,000 חיילים ו-250 טנקים, בדרכו לחזית ברמת הגולן.
לאור הצלחת המבצע יצאו לוחמי הסיירת בלילה למחרת למבצע נוסף בשם מבצע דוידקה בעורף הסורי באזור קטייפה.
בתחקיר שנערך מיד לאחר נחיתת הכוח הציע מופז לבצע מארב נוסף באותו הציר בלילה הקרוב אולם מחשש להצבת כוח שמירה סורי ההצעה נדחתה והוצע במקום ציר מזרחי מעיראק להניח מארב הפעם על ציר עיקרי צפוני: כביש דמשק-חלב.
בסוף התחקיר הורה תא"ל עמנואל שקד למופז לבצע מארב דומה בציר צפוני כביש אל נבק-דמשק או כביש דמשק חלב.
לאחר התחקיר נשלחו חיילי הכוח לישון לקראת פשיטה מתוכננת דומה בלילה הקרוב.
מפקד סיירת הצנחנים, שאול מופז, סיפר לימים:
מבצע יונה, מבצע שחרית ומבצע אביבה הם כינויים של מבצעים חשאיים להעברת נשק מצרפת לישראל ב-1956, טרום היציאה למבצע קדש.
המבצעים חוללו מהפך במצבת הנשק של צה"ל, הן מבחינת כמות והן מבחינת איכות.
בתגובה חתמה ישראל במרץ וביוני 1956 על עסקאות לרכישת ציוד צבאי בצרפת, כולל עשרות מטוסי מיסטר, עשרות טנקים מדגמי סופר שרמן ו-AMX-13 וכלי רק"ם נוספים.
מכיוון שישראל רצתה למנוע כוננות מצרית, תוכנן המבצע כך שהציוד יועבר וייפרק באופן חשאי.
שם הקוד למבצע נקבע ל"מבצע יונה" על שם יונה הנביא, כיוון שהציוד הגיע ונפרק מלב ספינות.
המבצע להעברת ציוד הלחימה בוצע באמצעות שלוש נחתות של הצבא הצרפתי, חוף הנחיתה נקבע בסמוך לנמל הקישון וכלי המשחית אוחסנו במחנה כורדני.
למבצע הוכשרו עשרות נהגי משאיות GMC 6X6 שהתאמנו במגרש מיוחד בגודל הנחתת, במהלך האימונים התברר שהצרפתים אוסרים על משאיות בנזין לעלות לנחתות עמוסות חומרי הנפץ, וצה"ל נאלץ לגייס למבצע תוך שעות בודדות עשרות אזרחים, עם משאיות הדיזל שלהם.
הנחתת הראשונה ("ירדנה 1") הפליגה ב-1 ביולי והגיעה לחופי הארץ ב-25 ביולי ובבטנה 33 טנקי AMX-13, חלפים ותחמושת.
הפריקה התבצעה במהירות ותוך פחות משעה כבר היו הטנקים על החוף והועמסו למובילים בדרכם לכורדני.
המשאיות הועלו לנחתת והעמיסו ממנה את התחמושת והחלפים.
למחרת פרקה נחתת שנייה ("ירקונה 1") 33 טנקי סופר שרמן, הנחתת השלישית ("ארנונה 1") הובילה תחמושת רבה ונפרקה במהלך שלושה לילות, כאשר המשאיות הועמסו על הנחתת והיא הפליגה כל פעם לפני עלות השחר ללב ים שם נמשכה העמסה.
על כך זכתה פלוגה ג', בפיקוד בנימין אושרי, מגדוד 9 בצל"ש יחידתי מהרמטכ"ל.
באוגוסט 1956, הושלם החלק היבשתי של המבצע, כאשר הנחתות פרקו בישראל 99 טנקי AMX-13.
12 מטוסים הגיעו בגל הראשון, 12 נוספים באוגוסט ובאוקטובר, ממש ערב המלחמה, המריאו מצרפת 36 מטוסים במבצע עליו פיקד ראש מחלקת אוויר, שלמה להט (לנדאו).
סך הכל הגיעו 61 מטוסים (כולל מטוס צילום אחד), חלקם שימשו במלחמה את הטייסת הצרפתית וחלקם לא יכלו להיות כשירים ללחימה עקב מחסור בחלפים ותחמושת.
על מבצע ההעברה היה אחראי רס"ן ישעיהו גזית מענף התכנון במטה החיל.
המטסים בוצעו באוקטובר 1956. ההעברה נעשתה בשלוש קבוצות, קבוצה ראשונה של חמישה מטוסים הוטסה על ידי טייסים צרפתים, במסווה של מטוסים אזרחיים שנרכשו על ידי חברת תעופה חדשה.
המטס השלישי שהכיל את עשרת המטוסים הנותרים, בוצע בנתיב שונה, גויסו צוותי אוויר מסדיר ומילואים והוטסו לצרפת, שם התחזו לצוותי אוויר צרפתיים, מצרפת טסו דרך ביזרטה שבתוניסיה עד לנחיתתם בתל נוף.
המטוסים הוחזרו לאחר המלחמה לצרפת.
בנוסף רכשה ישראל מכשירי מכ"ם עבור מערך הבקרה, שהוצבו בי"ק 501 במחנה חפץ חיים ובי"ק 503 בסטלה מאריס.
ב-15 באוקטובר 1956 הקריא ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון, שיר של נתן אלתרמן בשם "עוד יסופר", מעל בימת הכנסת.
שירו של אלתרמן, שנכח בזמן פריקת הכלים, הכיל רמזים רבים למבצע הבאת הנשק:
בסיימו לקרוא את השיר הוסיף בן-גוריון ואמר: "עד כאן דברי המשורר.
בפרוזה הדלה שלי אומר רק כי חל שינוי ניכר לטובה ביכולתו של צה"ל".
מבצע יער הנגב היה פשיטה שבוצעה על ידי שייטת 13, יחידת הקומנדו הימי של ישראל, ב-4 באוגוסט 2006, בעיר צור שבלבנון, במהלך מלחמת לבנון השנייה.
במהלך מלחמת לבנון השנייה נטלה שייטת 13 חלק במספר רב של פעולות בעומק שטח לבנון.
מטרת הפשיטה של כוחות הקומנדו הימי על צור הייתה לחטוף בכיר במערך הרקטות של חזבאללה, הפעולה בעומק שטח האויב ובהשתתפות 92 לוחמים הייתה מהגדולות והנועזות שביצעה היחידה לאורך כל שנותיה, לצורך הפעולה גויסו לוחמי היחידה שאינם בשירות הסדיר.
בכיר לשעבר באמ"ן אמר על הפעולה כי .
בתחילת מלחמת לבנון השנייה עסקה השייטת בפשיטות מבצעיות בעיר עזה כחלק ממבצע גשמי קיץ.
לאחר כמה ימים החלה היחידה להתכונן לפעולות בגזרת לבנון, אולם שוב ושוב בוטלו או נדחו הפעולות בהן הייתה אמורה היחידה לקחת חלק.
מפקד השייטת, אל"ם נבו ארז, העלה בפני מפקדיו שוב ושוב הצעות לפעולות מיוחדות בעומק האויב, ונדחה בכל פעם.
עקב כך החליט אל"ם נבו לשלוח שניים מאנשיו לאמ"ן כדי לאתר מידע מודיעיני שממנו ניתן יהיה לתכנן משימה עבור השייטת, שגם תאושר על ידי פיקוד חיל הים והמטכ"ל.
לאחר כמה ימים נמצאה משימה כזו - לחטוף בכיר במערך הרקטות של חזבאללה, שהיה מעורב גם בירי על חדרה.
הבכיר שהה בדירת מסתור באחת השכונות הצפוניות של צור.
כל מה שהיה ידוע על הופעתו החיצונית של האיש, הוא שהוא גדול מידות ובעל שפם.
בליל 2 באוגוסט התקבל אישור לפעולה, והכוח הפליג על גבי כלי שיט של חיל הים אל מול חופי צור.
כאשר הכוח, שמנה עשרות רבות של לוחמים (אולי הכוח הפושט הגדול בתולדות היחידה), עמד לרדת למים, התקבלה ידיעה כי הבכיר אינו בדירה.
המבצע התבטל והכוח שב ארצה.
מפקד חיל הים, דוד בן בעש"ט, השתתף באותו ערב בשידור טלוויזיה מבסיס חיל הים באשדוד ואגף המבצעים במטכ"ל סירב לאשר את הפעולה עד שמפקד חיל הים יגיע לבור הפיקוד.
כתוצאה מכך התעכב המבצע בחצי שעה בעוד הכוח ממתין בים מול החוף בצור.
מפקד החיל פיקד על המבצע, וסייע בידו תא"ל טל רוסו, יועץ לראש אגף מבצעים לפעילות יחידות מיוחדות.
מערך הפיקוד: אל"ם נבו ארז מפקד השייטת, סא"ל רפי מילוא שמונה לפקד על הכוח הפורץ ומפקד פלגת האימונים סא"ל גור שרייבמן שמונה לפקד על כוח האבטחה, במבצע השתתפו גם רס"ן במיל' זיו גרשוני, סרן שחר רבינס ואורן שמחה.
הנחיתה בחופי לבנון: בלילה של יום שישי, 4 באוגוסט, סמוך לחצות, ירדו הלוחמים מול חופי צור.
הנחיתה בחוף הלבנוני עברה בלא תקלות ובשעה 00:18 התמקם הכוח על החוף הלבנוני.
הדרך ליעד הפשיטה: בראש הכוח המוביל ניצב מפקד השייטת אל"ם נבו ארז אף שמפקדיו דרשו ממנו שלא לצאת לפעולה.
בשל קשיי התמצאות בפרדס כוח החוד טעה בדרך לזמן קצר אולם הצליח לשוב לציר המקורי, בשטח מקורח באמצע הפרדס נקבעה תחנת פינוי נפגעים, חלק מצוות הפשיטה נשאר במקום ושאר הלוחמים המשיכו לעבר היעד, למעשה אף שהכוח הצליח לפלס דרך בפרדס היה זה באיחור ניכר בלוח הזמנים.
תחילת הפשיטה: בשעה 02:20, (עשרים דקות לאחר המועד האחרון שנקבע כאפשרי לביצוע הפעולה) הגיע כוח השייטת לבניין הסמוך לפרדס אשר לפי המודיעין שוהה בו בכיר חזבאללה, למעשה התברר כי זה לא הבניין הנדרש.
בהגעתם לכתובת המעודכנת התפצלו לוחמי הכוח.
עקב תמונת מודיעין חסרה לא נמסר לכוח הפשיטה תמונה של המבוקש אלא נתונים כללים אודות מראהו, לפי נתונים אלו העריכו לוחמי השייטת כי המבוקש בידם.
התפתחות הקרב: בשעה 03:16 לאחר צעקתו של פעיל החזבאללה זיהה סרן רבינס מחבל שמציץ מאחת הדלתות.
רבינס צעק לו בערבית לעצור ולגשת אליו אולם המחבל נכנס פנימה לחדרו וטרק את הדלת.
בתגובה ירה רבינס לעבר הדלת 3 יריות, לאחר כמה שניות נורה צרור יריות אל תוך הסלון שם שהה חלק מהכוח יחד עם פעיל החזבאללה, הכוח הגיב באש חזרה והחל קרב יריות צמוד.
במהלך חילופי האש זיהה מפקד הצוות א' מחבל חמוש שעומד במסדרון בעמדה שנותנת לו שליטה מרבית על המתרחש והשליך לעברו רימון אולם הרימון נתקע במשקוף דלת המטבח וחזר לעבר הכוח.
מפקד הצוות צעק "רימון" הפיל לוחם שלא שם לב למתרחש ונשכב על גבו כדי להגן עליו מהפיצוץ.
עקב התפוצצות הרימון בקרבת הכוח נפגעו מרסיסים מפקד הצוות א' ברגליו, לוחם נוסף בכתפו וכמה לוחמים בגופם.
לאחר כמה שניות נורה צרור נוסף שפגע ברבינס, רבינס נפצע מפציעה חודרת של קליע בצלעותיו ובריאותיו.
בשלב זה 2 מחבלים ניסו להימלט מהדירה דרך החלונות, אחד המחבלים זיהה מהחלון את הכוח המאבטח שנמצא מסביב לבניין, לוחמי הכוח התמהמהו מחשש שמדובר בלוחם שייטת, המחבל ניצל את התמהמהות וירה צרור לעבר הכוח, מירי זה נפגע לוחם שייטת במילואים רס"ר איציק ברגר, שנפגע בראשו משני קליעים וברסיסים ברחבי גופו.
הכוח השיב אש והרג את המחבל שנותר תלוי כשמחצית גופו מחוץ לדירה ומחצית גופו בתוכה, בתוך הדירה זיהו לוחמי הכוח כי אחד המחבלים התבצר במטבח והשליכו לעברו רימון, הרימון התפוצץ הרג את המחבל וגרם לבלון גז שנמצא במקום להתפוצץ, כתוצאה מכך החלה הדירה לעלות באש.
המחבל נהרג ומ' שהוביל את המחבל נפגע מפגיעת קליע בידו, הכוח השאיר את גופת המחבל במקום והמשיך בפינוי לעבר החוף.
בעקבות קולות חילופי האש הכבדים תושבי השכונה התעוררו והכח ספג אש כבדה מחלונות שונים ואף הושלכו לעברו מטעני חבלה.
במקביל הסתייע הכוח בשני מסוקי קרב ומטוסי חיל האוויר שהוזנקו לאזור לחפות על נסיגתם.
לבקשת הכוח הפציץ חיל האוויר את השנאים האחראים על אספקת כוח החשמל לשכונה, כוח השייטת ניצל את העלטה הכבדה שנוצרה על מנת להשלים את הפינוי במהירות המרבית.
עם קבלת האישור החל ד"ר וולף לבצע את ההליך הכירורגי ללא חומרי הרדמה עקב מצבו החמור של רבינס.
במהלך ההליך הכירורגי ניתנה לכוח פקודה להתפנות מידית מחשש שמיקום הכוח נחשף לאחר שרבינס השמיע זעקת כאב, אעפ"כ דרש ד"ר וולף ממפקד החפ"ק בחוף שהות נוספת בניסיון לייצב את מצבו של רבינס שאיבד את הכרה ופסק מלנשום, רק בחלוף 2 דקות התחיל הכוח בתנועה לעבר החוף.
תוך כדי הפינוי ותחת אש כבדה המשיכו ד"ר וולף וצוות הרפואה להנשים ולסיים את ההליך הכירורגי בסרן רבינס ובכך הצילו את חייו.
על פעולה זו הוענק לד"ר וולף עיטור המופת.
תוצאות המבצע נמצאים בטווח האפור שנע בין הצלחה לכישלון באשר כל צד יכול לנכס לעצמו הצלחה מסוימת, טרם היציאה למבצע הוגדרו שלוש מטרות עיקריות, א.
חטיפת בכיר חזבאללה האחראי על ירי הרקטות בינוני-טווח, ב.
הפסקת ירי רקטות בינוני-טווח לעבר ישראל, ג.
מאוחר יותר התנצל האיש בפני מפקדיו בחזבאללה והתנדב למות כשאהיד.
מצד שני בהיבט שתי המטרות הנוספות שהוגדרו למבצע ניתן לומר כי המבצע נחל הצלחה מרובה, מעת המבצע ואילך עד סוף המלחמה חזבאללה נותר מאוים ולא הוסיף לשגר רקטות לטווח בינוני ממרחב צור.
בנוסף עצם הידיעה שכוח קומנדו ישראלי פעל בעומק לבנון בתוככי שכונה מיושבת והצליח להיחלץ בשלום הותירה בהלם את הנהגת חזבאללה.
כך אמר מפקד השייטת בראיון לתוכנית זמן אמת
בפעולה נפצעו 8 לוחמים וביניהם קצין וחייל שנפצעו קשה.
בפעולה נהרגו יותר מ-10 מחבלים, בהם פעילים במערך הרקטות לטווח בינוני-ארוך של חזבאללה.
לרופא השייטת, רב-סרן במיל' ד"ר תמיר וולף, הוענק בשל טיפולו בפצועים תחת אש, עיטור המופת.
צל"ש מפקד חיל הים הוענק למפקדי כוח השייטת רס"ן א' וסא"ל רפי מילוא.
מבצע כדור ברד היה שם קוד להתקפה ימית ואווירית רחבת היקף שנערכה ב-17-18 בפברואר 1944, על ידי הצי האמריקאי כנגד בסיסי הצי והאוויר של האימפריה היפנית בלגונת טרוק שבאיי קרוליין.
לגונת טרוק שימשה כמעגן חשוב של הצי היפני המשולב וכבסיס לוגיסטי מרכזי, ונחשבה כעמידה ביותר מבין כל המוצבים היפניים באוקיינוס השקט.
באטול זה נבנה הבסיס האווירי היחיד ברשות יפן הנמצא בטווח טיסה מאיי מרשל, והיווה מוקד סיוע בעל חשיבות לחילות המצב היפניים שהיו פזורים במרכז ובדרום האוקיינוס.
לגונה זו היוותה את הבסיס עליו הושתתה ההגנה ההיקפית של היפנים באוקיינוס השקט.
למען השגת עליונות ימית ואווירית לקראת הפלישה לאניווטוק הורה אדמירל ריימונד ספרואנס על תקיפת טרוק.
שייטת נושאות המטוסים של הצי האמריקאי, שנקראה "כוח משימה 58" נשלחה למשימה.
כוח המשימה כלל חמש נושאות מטוסים (אנטרפרייז, יורקטאון, אסקס, אינטרפיד ובאנקר היל) וארבע נושאות מטוסים קלות (בלו ווד, קאבוט, מונטריי וקאופנס), כשעל סיפוניהן כחמש מאות מטוסים.
בנוסף, הצטרפו לכוח המשימה שבע אוניות מערכה, סיירות, משחתות, צוללות וספינות סיוע נוספות.
בחשדם כי טרוק עשוי להיות פגיע מדי, העבירו היפנים את נושאות המטוסים, את אוניות המערכה ואת הסיירות הכבדות של הצי המשולב לפלאו כשבוע לפני המבצע.
אולם, מספר רב של ספינות מלחמה וספינות סוחר נותרו במעגן או בסביבותיו, כמו כן מאות מטוסים שנותרו בשדות התעופה השונים של האטול.
תוכנית ההתקפה האמריקאית כללה שילוב של תקיפות מן האוויר, מספינות ומצוללות במשך יומיים, והיא הצליחה להפתיע את היפנים.
הכוחות האמריקאים תקפו מטוסים יפניים, שדות תעופה, מתקני חוף וספינות שעגנו בסביבות טרוק.
כוח מיוחד של ספינות וצוללות אף עגן בסמוך לנתיב היציאה מהמעגן ותקף כל כלי שיט יפני שניסה להימלט מההפצצות.
היפנים איבדו בהתקפה שלוש סיירות קלות (אגאנו, קטורי ונאקה), ארבע משחתות (אויטה, פומיזוקי, מאיקאזה טצ'יקאזה), שלוש משחתות סיוע, ספינות מלחמה קטנות נוספות ו-32 אוניות סוחר.
רבות מאוניות הסוחר היו עמוסות בתגבורות וציוד לחילות המצב היפניים במרכז האוקיינוס השקט.
רק בודדים מבין החיילים שהיו על האוניות שרדו, את ההתקפה וציוד רב אבד.
הסיירת אגאנו הייתה בדרכה חזרה ליפן כאשר החלה ההתקפה, והיא טובעה בידי הצוללת האמריקאית "סקייט".
המשחתת אויטה אספה 523 ניצולים מאגאנו ושבה לטרוק על מנת לסייע במאמצי ההגנה.
היא טובעה בידי מטוסים זמן קצר לאחר שהגיעה לטרוק, ואיתה טבעו כל אנשי צוותה, למעט 20 ניצולים, וכל אנשי הצוות של אגאנו.
מעל 250 מטוסים יפניים הושמדו, רובם בעודם על הקרקע.
רבים מהמטוסים היו בשלבים שונים של הרכבה, שכן חלקיהם הגיעו זמן קצר לפני כן מיפן.
לכן, מספר מטוסים מועט בלבד יכול היה להמריא כנגד המטוסים האמריקאים, ומרבית המטוסים שהמריאו הופלו על ידי טייסים אמריקאים.
האמריקאים איבדו 25 מטוסים, בעיקר בשל אש נ"מ כבדה שירו המגינים.
התקפת מפציצי טורפדו מרבאול או מסאיפאן פגעה בנושאת המטוסים אינטרפיד, גרמה למותם של 11 אנשי צוות ואילצה את האונייה לשוב לפרל הארבור, ומאוחר יותר לסן פרנסיסקו, לתיקונים.
מטוסים יפנים אף פגעו באוניית המערכה "איווה" אך הסבו לה נזק קל בלבד.
ההתקפה האמריקאית שמה למעשה קץ לאיום המתמיד שהייתה לגונת טרוק על הכוחות האמריקאים הפועלים במרכז האוקיינוס השקט.
בנוסף, נמנעה מחיל המצב היפני באניווטוק כל אפשרות לקבלת תגבורת ואספקה בעת הפלישה שעתידה להתחיל ב-18 בפברואר, ובכך סייעה ההתקפה למאמץ האמריקאי לכיבוש האי.
לאחר ההתקפה העבירו היפנים כמאה מטוסים מרבאול לטרוק על מנת לחזק את המעגן.
מטוסים אלה הושמדו על ידי שייטת נושאות מטוסים אמריקאית בהתקפה נוספת ב-29-30 באפריל 1944. בהתקפה זו לא נצפו כל כלי שיט בלגונת טרוק ולמעשה הייתה זו ההתקפה האחרונה על טרוק במהלך המלחמה.
כוחות בעלות הברית, ובראשון ארצות הברית, בודדו את לגונת טרוק תוך התקדמותם ליפן ופלישה לאיי נוספים באוקיינוס השקט כגון: גואם, סאיפאן, פלאו ואיוו ג'ימה.
הכוחות היפנים שנותרו בטרוק, בדומה לחילות מצב באיי אחרים באוקיינוס השקט, נותרו מנותקים מאספקה ועמדו על סף רעב עוד טרם נכנעה יפן ב-15 באוגוסט 1945.
מבצע ים ירוק (בפורטוגזית: Operação Mar Verde; ידוע גם בשם הפלישה הפורטוגזית לגינאה) הייתה התקפה מן הים על אזור קונאקרי בירת גינאה על ידי כוח בן 350 עד 420 חיילים פורטוגזים וחיל עזר גינאי.
המבצע היה חלק ממאמציה של פורטוגל לשמר את האימפריה שלה לאור עלייתן תנועות שחרור במושבותיה האפריקאיות.
מטרות המבצע כללו הדחת משטרו של הנשיא אחמד סקו טורה (Ahmed Sékou Touré), לכידת מנהיג המפלגה האפריקאית לעצמאות גינאה וכף ורדה (בקצרה PAIGC מראשי תיבות שם הארגון בפורטוגזית), אמילקר קברל (Amílcar Cabral), השמדת מתקנים בנמל ובשדה התעופה, ושחרור שבויים פורטוגזים שהוחזקו בקונאקרי.
התוקפים נסוגו לאחר ששחררו את שבויי המלחמה ולאחר שהשמידו כמה ספינות של ה-PAIGC ופגעו בתשתית של חיל האוויר הגינאי, אך נכשלו במטרה של לכידת אמילקר קברל, מנהיג ארגון PAIGC, או בהפלת משטרו של הרודן הגינאי, אחמד סקו טורה.
בבחירות של 1957 זכתה המפלגה ב-56 מתוך 60 המושבים.
בספטמבר 1958 יזמה ה-PDG משאל עם שבו החליט רוב מוחץ מבין הגינאים כי עצמאות מיידית עדיפה על המשך הקשר על צרפת, המדינה הקולוניאלית ששלטה עד אז בגינאה.
הצרפתים פינו את המדינה וב-2 באוקטובר 1958 הוכרזה גינאה כרפובליקה עצמאית וריבונית כשטורה עומד בראש כנשיא.
ב-1960 הזמין טורה לגינאה את אמילקר קברל מנהיג הארגון "המפלגה האפריקאית לעצמאות גינאה וכף ורדה" (PAIGC) שפעל באמצעות לוחמת גרילה לשחרור גינאה ביסאו (אז גינאה הפורטוגזית) ואיי כף ורדה משלטון הפורטוגזים.
שני המנהיגים היו בעלי רקע אידאולוגי (מרקסיזם) משותף.
לוחמי ארגון PAIGC פעלו משטחם של גינאה וסנגל, מדינות שזכו לעצמאות מצרפת כשהם תוקפים ערים ומבצרים בשטחה של גינאה הפורטוגזית וזוכים לסיוע צבאי מברית המועצות, מקובה ומהרפובליקה העממית של סין.
הפורטוגזים, שבניגוד למעצמות הקולוניאליות האחרות כמו צרפת ובריטניה סירבו לוותר על המושבות שלהם באפריקה, היו בעיצומה של מלחמה כנגד ארגוני גרילה במושבות שלהם באפריקה, הקרויה המלחמה הקולוניאלית הפורטוגזית.
בשלב מסוים שלט הארגון על שני שלישים משטחה של גינאה הפורטוגזית, אבל בהדרגה הגדילו הפורטוגזים את כוחם.
בלילה שבין ה-21 ל-22 בנובמבר 1970 נחתו במקומות שונים סביב קונאקרי כ-200 גינאים חמושים לבושים במדים דומים לאלו של צבא גינאה בפיקודם של קצינים פורטוגזים וכ-220 חיילים פורטוגזים.
כוח הפשיטה הגיע ב-4 ספינות בלתי מסומנות, כולל נחתת וספינת משא.
הכוח השמיד ארבע או חמש ספינות אספקה של ה-PAIGC.
כוחות נוספים נחתו בסמוך לבית הקיץ של הנשיא סקו טורה, שאותו שרפו.
סקו טורה היה באותה שעה בארמון הנשיאותי ולא נפגע.
חיילים אחרים לכדו שני מחנות צבא, השתלטו על תחנת הכוח העיקרית של העיר, כבשו את מטה ה-PAIGC (אך לא מצאו בו את אמילקר קברל), ושחררו 26 שבויי מלחמה פורטוגזים שהיו בשבי ה-PAIGC.
תגובת כוחות המיליציה הגינאית הייתה בלתי יעילה, ולאחר שלא הצליחו למצוא את קברל וטורה נסוגו הפושטים, לאחר שסבלו אבדות קלות.
בתוך שבוע מהפשיטה הקים טורה ועדה בת עשרה חברים: "המפקדה העליונה" (Haut-Commandement).
המפקדה העליונה, שהייתה מאוישת בחברי מפלגה מסורים ניהלה את גינאה על פי צו.
המפקדה העליונה פקחה על ביצוע מעצרים, מעצרים בלא משפט, והוצאות להורג.
הפעילות של המפקדה העליונה דלדלה בצורה משמעותית את שורות פקידי הממשל והמשטרה.
בין הקורבנות בלט עוסמן בלדה (Ousmane Baldé), נגיד הבנק המרכזי של גינאה ושר האוצר.
לאחר משפט בן חמישה ימים ב-23 בינואר 1971, הורה "בית המשפט המהפכני העליון" על ביצוע 29 הוצאות להורג (שהתבצעו 3 ימים אחר כך), על 33 איש הוטל גזר דין מוות שלא בפניהם, 68 איש נידונו למאסר עולם עם עבודת פרך, והוחרם רכושם הכולל של 17 איש.
גינאים שערקו מהצבא הפורטוגזי ונמלטו לגינאה נשפטו למאסר עולם ועבודת פרך.
89 מאלו שנאשמו שוחררו, אבל מתנגדי משטר טענו כי כמה אנשים "נעלמו" לתוך בית הכלא או שהוצאו להורג ללא משפט.
אלו שנידונו למוות כללו חברים ממפלגת השלטון (כולל מנהיגי מפלגה משכונות קונאקרי), מפקד המשטרה של קונאקרי, מזכיר הנשיא, ולפחות חמישה חיילים גינאים.
אנשים שרכושם הוחרם היו צרפתים או ממוצא לבנוני.
גורלם של אירופאים אחרים שנעצרו אינו ידוע.
בין אלו שנגזר עליהם מאסר עולם היו שרי ממשלה לשעבר, מנהלי תעשייה, מושל מחוז לשעבר, ושני המנהלים של המוזיאון הלאומי.
ביולי 1971 טיהר טורה את הצבא מכמה מקציניו, באפריל 1973 הוא טיהר את שלטונו מחלק משריו.
ב-8 בדצמבר 1970 העבירה מועצת הביטחון של האו"ם את החלטה 290, שגינתה את פורטוגל בשל פלישתה לגינאה, וקראה לפורטוגל לכבד את עקרונות ההגדרה העצמית והעצמאות ביחס לגינאה.
ב-11 בדצמבר 1970 העביר ארגון אחדות אפריקה החלטה פה אחד המגנה את הפלישה.
ניגריה ואלג'יריה הציעו תמיכה לגינאה וברית המועצות שלחה ספינות מלחמה לאזור (כוח שכונה בנאט"ו פטרול מערב אפריקה) על מנת למנוע פעולות צבאיות נוספות כנגד משטר טורה וכנגד בסיסים של ה-PAIGC בגינאה.
מבצע יריחו היה מבצע הפצצה קטן של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה על כלא אמיין ב-18 בפברואר 1944. העיר אמיין הייתה באותה עת כבושה בידי הגרמנים כחלק מכיבוש צרפת.
מטרתה המוצהרת של ההתקפה הייתה שחרורם של אסירים פוליטיים ואנשי תנועת ההתנגדות הצרפתית (רזיסטנס) והיא הצליחה במשימה זו באופן חלקי.
פשיטה זו נחשבה ליוצאת דופן בשל הדיוק והתעוזה בה בוצעה.
עם זאת, עד היום נמשכת המחלוקת בשאלה מי ביקש ואישר את ההתקפה, והאם היה בה צורך.
בשנת 1943 רבים מחברי הרזיסטנס באזור אמיין נתפסו על ידי הגרמנים או הוסגרו על ידי משתפי פעולה ונכלאו בכלא אמיין.
תנועת ההתנגדות באזור עמדה בסכנת קריסה.
עד דצמבר 1943, 12 מחברי המחתרת הוצאו להורג בבית הכלא, ונודע כי למעלה מ-100 חברים אחרים יוצאו להורג ביריה ב-19 בפברואר 1944. פעיל הרזיסטנס דומיניק פנצארד החל לשלוח מידע על הכלא ללונדון, כולל פרטים מדויקים על הפריסה של השומרים, ההגנות, וכן רשימות השמירה.
לאחר ששני קציני מודיעין של בעלות הברית נתפסו והוערך כי נשלחו לכלא אמיין, התקפה אווירית מדויקת על בית הסוהר הפכה לדחופה יותר.
מן המידע ששלח פנצארד עלה שהבניין הראשי של הכלא נמצא לצד כביש ישר וארוך מוקף חומות גבוהות.
הסוהרים אכלו בבניין הסמוך לבניין הראשי, מה שהפך את ארוחת הצהריים לזמן הטוב ביותר כדי לחסל את המספר המרבי של השומרים.
עוצמת התחמושת ששימשה להפצצה הייתה צריכה להיות מתוכננת בקפידה, כך שכאשר יפציצו את חומות הכלא, הפצצות יפרצו את דלתות הכלא בלי להרוס את המבנה עצמו.
לפיכך, ההפצצות היו צריכות להרוס את חדר האוכל של השומרים ואת הקירות החיצוניים של בית הסוהר, כדי לאפשר האסירים לברוח, בלי לפגוע באסירים עצמם.
בכלא היו כ-700 אסירים ואובדן החיים היה בלתי נמנע במהלך התקפה אווירית, אבל רבים חשבו שמכיוון שכבר נגזר עליהם עונש מוות, עדיף לבצע את המבצע מכיוון שהוא נותן להם לפחות סיכוי כלשהו לברוח.
כנף 140 של פיקוד האוויר הטקטי השני של חיל האוויר המלכותי מבסיס הנסדון שבהרטפורדשייר, נבחרה לבצע את הפשיטה באמצעות מטוסי מוסקיטו.
הכנף הייתה מורכבת מ-18 מטוסי מוסקיטו מטייסת 464, טייסת 487, וטייסת 21. הפשיטה הובלה על ידי קפטן קבוצה (אל"ם) צ'ארלס פרסי פיקארד, בעל אות השירות המצוין (ושני פסים).
טייס ומפקד מנוסה, אך חסר ניסיון במשימות הפצצה מגובה נמוך.
פיקארד עבר אימון הסבה בן 10 שעות בהטפילד לקראת המבצע.
מטוסי המוסקיטו של טייסת 487 הוקצו למשימה של הפצצת חדר האוכל של שומרי הכלא ופריצת חומת הכלא החיצונית בשני מקומות, בעוד המטוסים של טייסת 464 הופקדו על הפצצת קירות הכלא עצמו במידה ולא יבחינו בבריחה מוצלחת של האסירים.
טייסת מספר 21 הונחתה להיערך להפצצת מבנה הכלא עצמו, על האסירים שבתוכו במקרה של כישלון תוכנית הבריחה, תרחיש שהתבקש על ידי אסירים שעמדו בקשר עם החוץ והיו מודעים למבצע.
המבצע כולו הונהג על ידי מרשל אוויר משנה (אלוף) בזיל אמברי, והייתה ערוכה לביצוע החל מ-10 בפברואר.
סיוע אווירי קרוב ניתן על ידי מטוסי הוקר טייפון מטייסת 198 של חיל האוויר המלכותי.
מרשל אוויר משנה בזיל אמברי היה המפקד המיועד של הגיחה אך נאסר עליו לטוס למשימה בשל מעורבותו בתכנון הפלישה לאירופה ובמקומו מונה פיקארד, למרות ניסיונו המוגבל במשימות מסוג זה.
המשימה נדחתה עקב מזג אוויר קשה שהלך והחמיר מ-10 בפברואר, עם עננות נמוכה ושלג ברחבי אירופה.
המבצע התעכב עד ל-18 בפברואר, מועד בו הוחלט כי לא ניתן לחכות עוד להשתפרות במזג האוויר.
18 מטוסי מוסקיטו בתוספת מטוס מוסקיטו לצילום המבצע הוכנו להמראה.
הצוותים תודרכו בשעה 08:00 תחת אבטחה גבוהה, ובפעם הראשונה נודע להם מה המטרה.
פיקארד טס באגף האחורי של הגל השני של המטוסים במטרה להעריך את נזקי ההפצצה ובמידת הצורך להורות לטייסת מספר 21 לבצע את משימתה.
תוכנן שבמידה ומטוסו של פיקארד ייפגע, צוות מטוס הצילום ימלא את תפקידו.
ההחלטה הסופית לבצע את ההתקפה התקבלה רק שעתיים לפני חלון הזמנים המתוכנן האחרון, ומטוסי המוסקיטו המריאו מהנסדון במזג אוויר גרוע, כמוהו רוב הצוותים מעולם לא חוו בעבר.
ארבעה מטוסי מוסקיטו איבדו קשר עם המבנה ונאלצו לחזור לבסיס ומטוס נוסף נאלץ לחזור על עקבותיו בשל תקלה באחד ממנועיו.
תשעה מטוסים המשיכו לביצוע המשימה העיקרית יחד עם ארבעה מטוסים נוספים בעתודה.
בשעה 12:01 הגיעו המטוסים ליעד.
שלושה מטוסים מטייסת 487 הטילו על החומה המזרחית והחומה הצפונית של המתחם פצצות בעלות מרעום השהייה של אחת עשרה שניות.
זוג מטוסים נוסף ביצע התקפת הסחה על תחנת הרכבת המקומית ופנו גם הם לאזור הכלא.
החומות החיצוניות נפרצו בהצלחה, ומטוסי המוסקיטו של טייסת 464 שהיו קרובים מדי אליהן, נאלצו להקיף את היעד תוך כדי שפצצות הגל הראשון מתפוצצות.
בשעה 12:06 החומה המזרחית עדיין נראתה בלתי פרוצה, ושני מטוסים של טייסת 464 תקפו אותה מגובה של 15 מטרים בשמונה פצצות של כ-225 ק"ג כל אחת.
עם זאת, לא זוהה נזק לכלא שנגרם על ידי גל הפצצה זה.
במקביל, שני מטוסים של טייסת 464 הפציצו את הבניין המרכזי מגובה 30 מטר, אף הם בשמונה פצצות 225 ק"ג.
בפגיעה ישירה בעמדת המשמר הראשית נהרגו או נפצעו השומרים שהוצבו בה וכן מספר אסירים, בעוד אסירים רבים אחרים הצליחו להימלט.
פיקארד, שחג בגובה של כ-150 מטר, נוכח כי בריחת האסירים מצליחה והורה למטוסי טייסת 21 לשוב לבסיסם.
בעודו סב לשוב בעצמו לבסיס, הותקף על ידי מטוס פוקה וולף 190 Fw מטייסת JG 26 שפגע בזנב מטוס המוסקיטו והביא להתרסקותו ולמותם של פיקארד והנווט שלו.
מתוך 21 מטוסים שתקפו, שניים אבדו ובהם מטוסו של מפקד הפשיטה, פיקארד.
מפציצי המוסקיטו הצליחו להבקיע את חומות הכלא ומבנים בו, ובנוסף הרסו את עמדת המשמר הראשית.
79 מתוך הבורחים היו אנשי רזיסטנס ואסירים פוליטיים.
בסך הכל, 258 אסירים נמלטו, אך מתוכם נתפסו כשני שלישים.
התקפת ההסחה על תחנת הרכבת עיכבה את החיילים הגרמנים בשעתיים.
לוח זיכרון בכלא מוקדש לחללי ההתקפה והמבצע מונצח גם באתר זיכרון בשדה התעופה בהנסדון, בסיסם של מטוסי המוסקיטו.
בשנת 2004, ביום השנה ה-60 למבצע, ביצע מטוס ספיטפייר שחזור של הגיחה.
מטוס המוסקיטו האחרון שהיה ראוי לטיסה מהמבצע התרסק בשנת 1996.
בשנת 1946 הופק בצרפת סרט אודות המבצע בשם יריחו (או מבצע יריחו), בבימויו של אנרי קאלף.
בניתוח של המבצע שערך מגזין תעופה צרפתי ב-2005, הועלו תהיות לגבי מטרותיו האמיתיות של מבצע יריחו.
לא פעם נטען שהאסירים החזיקו במידע אודות הפלישה לנורמנדי, למרות שבכלא שהו 523 אסירים פליליים ו-180 אסירים פוליטיים, בהם חברי רזיסטנס מדרגים נמוכים בלבד ואף לא סוכן אחד של בעלות הברית.
כדי לתת מוטיבציה לצוות ההתקפה, מפקד הפעולה ציין שמדובר בצעד שמטרתו לשחרר 120 אסירים שיוצאו להורג למחרת, ושחלק מהאסירים עזרו לצוותי אוויר של בעלות הברית שנפלו בצרפת להימנע מלכידה על ידי הגרמנים.
בפועל, ההוצאה להורג לא הייתה אמורה להיות בימים הקרובים שלאחר התאריך של המבצע.
ההתקפה האווירית תואמה לכאורה עם פעולה של הרזיסטנס כדי לסייע לאסירים להימלט, אך לא נמצאה שום הוכחה לתיאום כלשהו.
שם המבצע, יריחו, הופיע רק לאחר סיום המלחמה ב-1946 כאשר חיל האוויר המלכותי שידר סרט על המבצע בשם זה.
בשנת 1944, המבצע נקרא "חוטר 564" וכונה על ידי הצוותים מבצע "שיפוץ" (על שם מילת הקוד לביטול המבצע).
התאוריה שהועלתה טוענת כי על סמך כל הנתונים שהוצגו, בצירוף עם העובדה שאמיין רחוקה מחופי נורמנדי אך סמוכה לפה-דה-קאלה, ניתן להסיק שהמבצע היה חלק ממבצע פורטיטיוד להטעיית שירותי המודיעין הגרמניים לקראת נחיתת בעלות הברית בנורמנדי.
לטענת עורכי הניתוח, ההתקפה על בית הסוהר באמיין נועדה למשוך תשומת לב לאזור פור-דה-קאלה ולגרום למודיעין הגרמני להניח כי מבין האסירים המקומיים קיימים בכירי רזיסטנס הקשורים לנחיתה באזור.
מבצע יום חמישי היה מבצע צבאי שנערך בבורמה במהלך מלחמת העולם השנייה, החל מ-5 במרץ 1944 ועד ל-27 באוגוסט.
בפברואר 1943 יצא אורד צ'ארלס וינגייט יחד עם יחידת העלית שתחת פיקודו, ה"צ'ינדיטים", למבצע בד ארוך.
תוצאות המבצע שנויות במחלוקת, אולם היה לו ערך פסיכולוגי עצום, והוא רומם את רוחם של חיילי בעלות הברית שלחמו במסגרת המערכה על בורמה.
לאחר הוועדה הוחלט להגדיל את הכוח הצ'ינדיטי לסדר גודל של דיוויזיה.
בוועידת קוויבק הוכנה תוכנית חדשה לכיבושה של בורמה מידי האימפריה היפנית.
היוזמה העיקרית הוטלה על הכוחות הסינים-אמריקאיים שתחת פיקודו של ג'וזף סטילוול.
הצ'ינדיטים היו אמורים להצטרף למתקפה של סטילוול באמצעה.
כבר באוקטובר 1943, פתח סטילוול במתקפה שבחוד החנית שלה עמדה הדיוויזיה הסינית ה-38 בפיקודו של סון לי-ג'ין שתקפה את הדיוויזיה היפנית ה-18 לאורך דרך לדו, בעוד פועלים הודים מרחיבים את הדרך בפיקוחם של מהנדסים אמריקניים.
ההתקדמות הייתה אטית מאוד, עקב הסביבה שהסינים התקשו לתפקד בה, ולחימתם העקשנית של היפנים.
הצ'ינדיטים נועדו להשתתף במתקפה רק בחודש מרץ, אולם ככל שהתקדמה המתקפה באטיות, ונגבה מחיר כבד בחיי אדם לשני הצדדים, הודיע צ'יאנג קאי שק כי הכוחות הסיניים לא ישתתפו במתקפה כמתוכנן (פרט לכוחות שתחת פיקודו של סטילוול שכבר היו בחזית).
המשימות שהוטלו על הדיוויזיה של וינגייט היו: לסייע להתקדמותם של הכוחות הלוחמים מהאזור לידו (כוחו של סטילוול) אל שטח מיצ'ינה; למשוך את כוחות האויב המוצבים מולם, להטיל בהם אנדרלמוסיה ולמנוע את תגבורם של הכוחות הללו ליצור תנאים נוחים להתקדמות, ובאופן כללי לגרום בלבול מרבי, נזק ואבדות לכוחות האויב בבורמה.
וינגייט החליט לשדרג את שיטת החדירה לטווח ארוך שלו; במקום תנועה מתמדת כפי שנעשה במבצע בד ארוך, הקמת מעוזים בתוככי שטח האויב, ומהם לצאת לפעולות ולאגף את הדיוויזיה ה-18. נבחרו שלושה יעדים כאלו שקיבלו את שמות הקוד "פיקדילי", "ברודוויי" ו"צ'ורינגהי".
הנחיתה הראשונה הייתה אמורה להתבצע ב"פיקדילי", אולם ברגע האחרון גילה וינגייט שהאזור כוסה כולו בגזעי עצים כרותים, מה שהפך את הנחיתה באזור דרך האוויר לבלתי אפשרית.
וינגייט גילה שאנשיו צילמו את האזור דרך האוויר אף על פי שאסר עליהם במפורש לעשות כן, וסבר שהיפנים הבחינו במטוסים המצלמים ומיהרו לכסות את האזור בגזעי עצים.
אם כי מאוחר יותר התברר כי היפנים לא הבחינו במטוסים, ואת העצים חטבו מקומיים תמימים.
במקור תכננו להנחית את הבריגדה ה-77 חציה ב"פיקדילי" וחציה ב"ברודוויי", ומכיוון שווינגייט האמין שהיפנים יודעים רק על "פיקדילי" ולא על שני הבסיסים האחרים, הוא שאל את קאלוורט האם הוא מעדיף שכל הבריגדה שלו תונחת ב"ברודוויי" או שחציה תונחת ב"ברודוויי" והחצי השני ב"צ'ורינגהי".
קאלוורט הודיע שהוא מעדיף שכל הבריגדה תונחת ב"ברודוויי", כיוון ש"ברודוויי" היה מעברו המערבי של הנהר , בעוד "צורינגהי" היה מעברו המזרחי, וקאלוורט הודיע שיקשה עליו לפקד על אנשיו בצורה כזו.
הפעילות כולה קיבלה את שם הקוד "מבצע יום חמישי" (ת'רסדיי).
ב-28 בפברואר תדרך וינגייט את מפקדי הבריגדות והורה להם להתכונן לקראת נחיתה בתוככי בורמה.
במבצע ההנחתה לקחו חלק 83 מטוסים, אשר למעלה ממחציתם היו שייכים לחיל האוויר המלכותי והשאר לחיל האוויר האמריקאי.
כהכנה, הפציצו האמריקאים את שדות התעופה היפניים באזור והשמידו 26 מטוסים.
בערב ה-5 במרץ התרכזה הבריגדה של קאלוורט בשדה התעופה של ללגהאט שבהודו, שם מטוסי C-47 דקוטה היו אמורים לגרור את אנשיה בדאונים אל "ברודוויי".
כל מטוס גרר עמו שני דאונים, והנחיתה בוצעה עם תקלות רבות בנחיתה, אולם בלי שהיפנים הבחינו בה.
למחרת הונחתה הבריגדה ה-111 ב"צ'ורינגהי".
הפעם הוביל כל מטוס רק דאון אחד, כך שהנחיתה בוצעה ללא תקלות.
בשני המעוזים החלו המפקדים להכשיר את הקרקע למגננה, והכינו מסלולי נחיתה כדי לאפשר למטוסם להנחית אספקה ולאסוף פצועים.
בתוך חמישה לילות, כמעט 12,000 חיילים, 3,000 פרדות, עשרות טונות של ציוד, תותחי נ"מ וארטילריה וכמויות גדולות של מזון הוצנחו או הונחתו ב"ברודוויי" או ב"צ'ורינגהי".
הבריגדה ה-16 של פרגוסון הייתה היחידה שעשתה את דרכה רגלית, באזור שהיפנים לא טרחו לשמור עליו כיוון שהחשיבו אותו לבלתי עביר.
כעבור זמן קצר פונה מעוז "צ'ורינגהי", כיוון ששכן בנקודה סמוכה לשדה תעופה צבאי יפני, והבריטים הבינו שזה רק עניין של זמן עד שהיפנים ימצאו אותו.
ואכן, כמה שעות לאחר שהאנשים והציוד ב"צ'ורינגהי" הועברו אל "ברודוויי", פוצצו היפנים את האזור.
מאידך, מעוזים נוספים, קטנים יותר, הוקמו בידי הצ'ינדיטים.
באמצע מרץ, לאחר שהמעוזים כבר היו מבוססים היטב, החלו הצ'ינדיטים בפעולות.
הבריגדה של קאלורט נעה בקושי 50 ק"מ לפני שנתקלה בכוח יפני מבוסס היטב, על גבעה מדרום-מזרח ל"ברודוויי", שזכתה לכינוי "גבעת הפגודה" בשל פגודה מוזהבת שניצבה בראשה.
התפתח קרב קשה, ובסופו של דבר ניצחו הבריטים והשתלטו על גבעת הפגודה.
בבוקר המחרת החליט קאלוורט להקים באזור מעוז נוסף.
המעוז קיבל את הכינוי "העיר הלבנה", בגלל חופות המצנחים שעד מהרה כיסו את העצים באזור, כאשר החלו להצניח באזור ציוד ומזון.
במקביל, לנטיין החל לחסום את הדרכים היפניות, ופרגוסון כבש את העיירה לונקין בעלת החשיבות האסטרטגית, אולם נאלץ לפנות אותה לאחר שסטילוול לא הגיע עם תגבורת כמובטח.
הפיקוד היפני באזור היה של מוטגוצ'י, והופעת הצ'ינדיטים שיבשה כליל את הכנותיו של זה לקראת הפלישה להודו.
אנשי מטהו יעצו לו להתעלם מהצ'ינדיטים ולהתמקד בהודו, אולם מפקדו מסקאזו קוואבה הורה לו לא להמשיך בהכנות לפלישה לפני שיושמדו הצ'ינדיטים.
לאחר שהוקמה "העיר הלבנה", ומיקומה זוהה בידי היפנים, הם החלו להזרים כוחות במטרה להשמידה, ווינגייט נאלץ להורות לבריגדות של לנטיין ופרגוסון לחסום את הדרכים המובילות ל"עיר הלבנה".
פרגוסון הקים מעוז נוסף בשם "אברדין", והחל בהכנות לתקיפה על אינדאו.
אל "אברדין" הועברה ב-21 במרץ גם הבריגדה ה-14, אשר קיבלה פקודה למנוע תנועה של האויב באזור פינלבו, ואז לכבוש את פיינגיינג.
ב-24 במרץ ביקר וינגייט ב"ברודוויי", ולאחר מכן ב"עיר הלבנה" וב"אברדין".
המטוס שבו טס חזרה להודו (B-25 מיטשל של חיל האוויר האמריקני) התרסק באזור מניפור, ועשרת נוסעיו נהרגו.
הייתה זו מכה קשה עבור הצ'ינדיטים, שאיבדו בהפתעה את מנהיגם המיתולוגי.
כדי להמשיך את ניהולו התקין של מבצע יום חמישי, היה הכרח שמחליפו של וינגייט יהיה אדם אשר מכיר את שיטותיו של וינגייט, מזדהה עמם, ויהיה מוכן להגן על הצ'ינדיטי מפני ביקורות שעלולות להימתח עליהם בדרגים הגבוהים.