tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחרים טוענים שחוקרים אחרים הקדימו את מחקריו של חוואס, ובאלה אין למעשה חידוש לאגיפטולוגיה, גם אם מסקנותיהם נכונות.
תגובותיו של חוואס נעות בין התעלמות לבין הסבר שהוא פועל לטובת מצרים ועתיקותיה.
מאז מהפכת תחריר ירדה קרנו של חוואס בשל קרבתו למובארק והמשטר הישן, עד שפוטר מהממשלה.
הוא גם מתמודד, במקרים מסוימים בבית המשפט, עם האשמות בקשרים מסחריים לא הוגנים עם חברות מערביות.
בנוסף לפעילותו בנשיונל ג'יאוגרפיק, קיבלה חברה שמוכרת כובעים על שמו זיכיון לניהול חנות המזכרות במוזיאון המצרי.
בעקבות תלונה מצד בעל חנות אחר, פסק בית המשפט שלא התקיים מכרז הוגן וגזר שנת מאסר על חוואס.
החנות נסגרה וגזר הדין בוטל.
חברה אחרת מוכרת פרטי לבוש על שמו וגם מנהלת תערוכה נודדת של מוצגי תות ענח' אמון.
חוואס טוען שרווחיו מעסקאות אלו מועברים לצדקה, אבל פרש מנשיונל ג'יאוגרפיק.
(עידן הזהב של תות אנח אמון: כוח אלוהי ופאר בממלכה החדשה, הוצאת אוניברסיטת קהיר 2004)
(קללת הפרעונים: הרפתקאותי עם המומיות, חברת נשיונל ג'יאוגרפיק, 2004)
(האוצרות החבויים של מצרים הקדומה: חשיפת יצירות המופת של ההיסטוריה המצרית, חברת נשיונל ג'יאוגרפיק, 2004)
(עם דייוויד פרומקין ומילטון ויורסט עריסה וסיר: היסטוריה ואמונה במזרח התיכון, חברת נשיונל ג'יאוגרפיק, 2004)
(אגיפטולוגיה בשחר המאה ה-21 כרכים א-ג, הוצאת האוניברסיטה האמריקאית בקהיר, 2003)
(הסוד מתוך החולות: חיפושי אחרי העבר של מצרים, הוצאת הארי אברמס, 2003)
(אוצרות הפירמידות, הוצאת וייט סטאר, 2003)
(מסתורי אבו סימבל: רעמסס השני ומקדשי השמש הזורחת, הוצאת האוניברסיטה האמריקאית בקהיר 2001)
(סודות הספינקס: שיקומו בעבר ובהווה, הוצאת האוניברסיטה האמריקאית בקהיר, 2000)
(הרי הפרעונים: הסיפור הלא מסופר של בוני הפירמידות, הוצאת דאבלדיי, רנדום האוס, 2006)
1998 הפרס הנשיאותי של מצרים בתחום האמנויות והמדע – בשביל עבודות שיקום הספינקס בגיזה
זאוליטים (מיוונית, "זאין" – לרתוח, "ליתוס" – אבן) הם קבוצה של מינרלים אלוּמוֹ־סיליקטיים במבנה תלת־ממדי הקרוי טקטוסיליקט (סיליקט במבנה מרחבי).
מינרלים אלה בנויים מטטרהדרונים של SiO4+4 הקשורים בכל ארבעת קודקודיהם לטטרהדרונים אחרים.
בחלק מהטטרהדרונים מחליף אלומיניום את הצורן במרכז הטטרהדרון.
מבנה דומה לזה של פצלת השדה, אלא שבזאוליטים המבנה יוצר חללים גדולים (במונחים מולקולריים) בין הטטרהדרונים.
גודל החללים נע בין שניים לשמונה אנגסטרום.
הזואוליט שימש את בני המאיה במשך אלפי שנים בטיהור מים.
המונח זאוליט נטבע ב-מאה ה-18 על ידי המינרלוג השוודי אקסל פרדריק קרונשטדט שהבחין שחימום מהיר של המינרל, שגורם למים שהיו בתוך הנקבוביות הזעירות להתאדות, גורם לאבנים להתנועע.
קרונשטדט קרא למינרל זאוליט, קיצור של ביטוי ביוונית שמשמעו "אבן רותחת".
צבע הזאוליטים הוא בדרך כלל לבן, אדמדם או חסר צבע.
קשיותם בין 3.5 ל-5.5 בסולם מוס, ומשקלם הסגולי נמוך יחסית, 2.0–2.4 והוא נובע ממבנם הנקבובי.
בטבע נמצאו כ-48 סוגים של זאוליטים ובמעבדה הצליחו ליצור יותר מ-1,500 סוגים נוספים.
הזאוליטים הם מינרלים סיליקטיים המכילים אלומיניום בעלי מבנה "פתוח" שיכול לספוח מגוון רחב של קטיונים של מתכות אלקליות ומתכות אלקליות עפרוריות כדוגמת Na+, K+, Ca2+, Mg2+ ואחרים.
יונים חיוביים אלה קשורים בקשר חלש ובתמיסה הם מתחלפים בנקל ביונים אחרים.
בין הזאוליטים הנפוצים ביותר מצויים: אנלציט, חבזיט, היולנדיט, נתרוליט, פיליפסיט וסטילביט.
נוסחת הנתרוליט לדוגמה היא: Na2Al2Si3O10-2H2O.
הזאוליטים בנויים באחד משלושת סוגי המבנים הבאים:
דמויי שרשרת שבו המינרלים יוצרים גבישים פריזמטיים דמוי מחט, למשל נתרוליט.
זאוליטים טבעיים נוצרים כשסלעים געשיים ושכבות אפר געשי מגיבות למגע עם מי תהום אלקליים.
זאוליטים התגבשו גם בשכבות סלעי משקע שהתרבדו בסביבה ימית רדודה, זמן רב (מאלפי ועד מיליוני שנים) לאחר יצירת השכבות.
כמעט ולא ניתן למצוא זאוליטים טבעיים טהורים ובדרך כלל הם מזוהמים בדרגות שונות על ידי מינרלים אחרים, מתכות, קוורץ וזאוליטים אחרים.
משום כך לא נעשה שימוש בזאוליטים טבעיים ביישומים מסחריים חשובים רבים שבהם אחידות וטוהר החומר הם הכרח.
זאוליטים הם החברים האלומו־סיליקטים בקבוצת המוצקים בעלי הנקבוביות הזערוריות המכונים "מסננות מולקולריות".
המונח מסננת מולקולרית מתייחס לתכונה ייחודית של חומרים אלה, היכולת למיין מולקולות בצורה בררנית בהתבסס על תהליך ניפוי על פי גודל.
תכונה זו מקורה במבנה הנקבובית המולקולרית שגודלה קבוע.
הזאוליטים המועילים ביותר הם אלו שבהם החללים המולקולריים מתחברים ויוצרים תעלות.
הגודל המקסימלי של מולקולות או יונים היכולים לחדור לנקבוביות של זאוליט נקבע על פי קוטר התעלות.
מקובל לקבוע את גודל התעלות על פי גודל הטבעת של הפתח, כך למשל, המונח "טבעת8" מתייחס ללולאה סגורה הבנויה מ-8 טטרהדרונים שבמרכזם צורן (או אלומיניום) המוקפים אטומי של חמצן.
טבעות אלו אינן תמיד שטוחות וסימטריות בצורה מושלמת בשל מגוון גורמים, כולל הלחץ המופעל על ידי הקשר בין יחידות הנדרשות ליצור את המבנה הכללי, או הקואורדינציה בין חלק מאטומי החמצן בטבעות לקטיונים שבתוך המבנה.
משום כך פתחי הנקבוביות של כל הטבעות מגודל אחד אינם זהים.
הזאוליטים הם מינרלים נפוצים וניתן למצאם בחללים הנוצרים בסלעים וולקנים במקומות רבים בעולם.
בארץ ישראל ניתן למצוא זאוליטים בסלעים וולקנים בגליל התחתון בכרמל ובמכתש רמון.
את הזאוליטים הטבעיים כורים באמצעות טכניקות מקובלות של מכרה פתוח.
על מנת להגיע אל המחצב מסלקים את שכבות האדמה והסלע שמעליו.
את המחצב מרסקים באמצעות פיצוצים מבוקרים או באמצעות מחפרים וטרקטורים מצוידים ביעה אופני.
בתהליך מרסקים את המחצב, מייבשים אותו וטוחנים אותו.
המחצב הטחון מסווג בהתאם לגודל הגרגירים ומשונע בשקים או בצובר.
לעיתים מסננים את החומר המרוסק על מנת לסלק גרגרים דקים מדי כשנדרש חומר גרגירי, ומוצרים מסוימים הבנויים ככדוריות קטנות מיוצרים מהחומר דק הגרגיר.
היצרנים יכולים לשנות את תכונות הזאוליטים או לערב את מוצרי הזאוליטים עם חומרים אחרים לפני המכירה על מנת לשפר את ביצועיהם.
הייצור העולמי של זאוליטים טבעיים עומד על 4 מיליון טון.
מתוך כמות זו כ-2.6 מיליון טון משונעים לשוקי סין לשם שימוש בתעשיית המלט.
היצרנים המובילים בתחום הזאוליטים הטבעיים נמצאים במזרח אירופה במערב אירופה, באוסטרליה ובאסיה.
לשם השוואה רק 57,400 טון של זאוליטים טבעיים (כ-1% מכלל הייצור העולמי) מיוצרים באמריקה הצפונית.
רק לאחרונה הבינו באמריקה הצפונית את הפוטנציאל הגלום בחומר לשווקים הנוכחיים והעתידיים.
קיימים מספר סוגים של זאוליטים סינתטיים המיוצרים בתהליך של התגבשות איטית של ג'ל סיליקה-אלומינה בנוכחות בסיסים אלקליים בתבניות אורגניות.
לזאוליטים סינתטיים יש מספר יתרונות משמעותיים על אלה הנוצרים בטבע.
את החומר הסינתטי ניתן לייצר בצורה אחידה וטהורה.
ניתן לייצר זאוליטים במבנים שאינם מופיעים בטבע.
דוגמה ידועה לכך הוא זאוליט A.
מכיוון שחומרי הגלם העיקריים לייצור זאוליטים הם סיליקה ואלומינה, שהם בין התרכובות המצויות בשפע על כדור הארץ, הפוטנציאל לייצור זאוליטים הוא למעשה בלתי מוגבל.
תהליכי ייצור זאוליטים דורשים הרבה פחות זמן מה-50 עד 50,000 שנים הנדרשים בטבע לייצור זאוליטים.
החיסרון הוא שאין כיום יכולת ליצור גבישים בממדים דומים לאלו הנוצרים בזאוליטים הטבעיים.
דרך אחת להתגבר על מגבלה זו היא לגדל את גבישי הזאוליט במצב של אפס כבידה (חוסר משקל).
דרך זו נוסתה בתחנת החלל הבין-לאומית.
שימושים ביתיים – בזאוליטים נעשה שימוש נרחב במצעים מחליפי יונים במערכות ריכוך או טיהור מים ביתיים ומסחריים כדוגמת המסנן המצוי במכלים של חברת בריטה, או המסנן לאקווריום של דגי נוי.
הצרכן הגדול ביותר של זאוליטים סינתטיים הוא שוק אבקות הכביסה.
על פי נתוני 1992 נרכשו על ידי היצרנים כ-1.44 מיליון טון של זאוליט A כל שנה.
כימיה – הזאוליטים משמשים כמסננת מולקולרית להפרדת מולקולות (רק מולקולות בגדלים וצורות מסוימים יכולות לעבור).
פטרוכימיה – בתהליכי יצור בתעשייה הפטרוכימית נעשה שימוש נרחב בזאוליטים כזרזים.
חקלאות – זאוליטים משמשים כתוסף מזון למספוא של חיות משק והם מסייעים בספיגת רעלנים העלולים להימצא במזון.
בקלינופטילוליט (זאוליט טבעי) נעשה שימוש בהשבחת קרקעות.
הזאוליט משמש כמקור לשחרור איטי של אשלגן.
אם טענו את הזאוליט באמוניום (+NH4), יכול הזאוליט לשמש בתפקוד דומה בכך שהוא משחרר חנקן לקרקע באיטיות.
מחקרים בקובה בתחום החדש הקרוי "זאופוניקה" הראו כי ניתן לגדל יבולים מסוימים ב-100% זאוליט או תערובת של זאוליט שבהם נטען או צופה הזאוליט קודם לכן בדשן וביסודות קורט.
רפואה – מערכות לייצור חמצן המבוססות על זאוליטים נמצאות בשימוש נרחב על מנת לייצר חמצן באיכות הנדרשת ברפואה.
בזאוליט נעשה שימוש כמסננת מולקולרית המחלצת חמצן מהאוויר בתהליך שבו בולע הזאוליט את החנקן שבאוויר.
כמו כן נבדקת האפשרות להשתמש בזאוליטים על מנת לעצור במהירות דימומים חריפים כחומר המופץ תחת שם המותג "קוויקלוט" (QuikClot) או "המוֹסוֹרְב" (Hemosorb).
היצרן טוען שאם שופכים את החומר, שאינו פעיל ביולוגית או בוטנית, ישירות על הפצע הוא מסוגל לעצור דימום מסיבי כמעט מיד.
קירור וחימום – ניתן להשתמש בזאוליטים כקולטי שמש ובקירור בספיחה.
ביישומים אלו מנצלים את יכולת ספיחת החום הגבוהה של הזאוליטים ואת יכולתם לספוח ולפלוט מים תוך כדי שימור יציבות המבנה הפנימי שלהם.
יכולת היגרוסקופית זו בתוספת לתגובה האקסותרמית המתרחשת כאשר הזאוליטים עוברים ממצב מיובש למצב ממוים (ספיחת חום), הופכים את הזאוליטים הטבעיים ליעילים באחסון אנרגיית חום, סולרית או עודפת.
בנייה – זאוליט סינתטי משמש גם כתוסף בתהליך הייצור של אספלט בתערובת חמימה (בניגוד לאספלט בתערובת חמה).
פיתוח השיטה החל בגרמניה בשנות ה-90 וזכה להתעניינות ציבורית ניכרת בעולם משום שהוספת הזאוליטים לתערובת מאפשרת להשתמש בטמפרטורה נמוכה יותר של התערובת בזמן ייצור והנחת האספלט, עקב כך נחסך שימוש בדלק.
מעבר לחיסכון הכספי, התהליך מקטין את פליטת גזי החממה.
אבני חן – תומסוניט הוא סוג של זאוליט המשמש כאבן חן ונאסף מאזורים שבהם היו זרמי לבה לאורך ימת סופיריור במינסוטה ובמישיגן.
גושים קטנים של תומסוניט מאזורים אלה הם תוצאה של בליה של בזלת משטפי הלבה ונוהגם לאוספם על החופים ועל ידי צוללים בימת סופיריור.
לגושי תומסוניט אלו יש טבעות קונצנטריות במגוון צבעים, שחור, לבן, כתום, ורוד, אדום וגוונים רבים של ירוק.
כמה מהגושים כוללים נחושת ולעיתים רחוקות יימצאו עם "עיני" נחושת.
לאחר ליטוש התומסוניט על ידי אמן אבני חן מופיעה לעיתים תופעת "עין החתול" (Chatoyancy – הבזק אור בדמות אישון עין החתול המופיע לאורך האבן המלוטשת).
שימושים עתידיים – לזאוליטים יש את היכולת לבצע הפרדה בררנית ומדויקת של גזים כולל סילוק של מים, פחמן דו-חמצני וגופרית דו-חמצנית ממקורות של גז טבעי, זאוליטים גם מסוגלים לבצע הפרדה של גזים אצילים, N2, פראון ופורמאלדהיד.
עם זאת טרם נבדקה יכולת זו באופן מעשי.
הערך תורגם מהערך המקביל בוויקיפדיה באנגלית שהסתמך על המקורות הבאים:
עובדות לערך נלקחו גם מהאנציקלופדיה העברית, אנציקלופדיה בריטניקה ואתר Mineral Galleries.
במיתולוגיה היוונית, זֶאוּס (ביוונית עתיקה: ) הוא אל השמיים, מטיל הרעם והברק, בכיר אלי האולימפוס ומלכם, בנם של הטיטאנים קרונוס וריאה.
זאוס אחראי על המשפט, והוא אחת מדמויות המפתח במיתולוגיה היוונית בהיותו אביהם-מולידם של מרבית האלים החשובים וגיבורי המיתולוגיה.
החיה המקודשת לזאוס היא עיט והעץ המקודש לו הוא אלון.
מקדשים הוקמו לכבודו בשטח נרחב של ארצות לחופו של הים התיכון, מאסיה הקטנה שבמזרח ועד סיציליה שבמערב.
מוקד הפולחן המרכזי לזאוס היה באולימפיה שבאליס, שם נערכו לכבודו גם המשחקים האולימפיים העתיקים.
ביוונית עתיקה נהגה שמו תחילה זְדֶאוּס, ולימים בשיכול אותיות "דזאוס", ולבסוף "זאוס" (בהברה אחת, עם דו-תנועה).
הכתיב היווני היה תמיד Ζεύς.
ביוונית מודרנית הוא נקרא דִיאַס (Δίας).
זהו גלגול שמו של אל שמי-היום ההודו-אירופאי, דאוס (Dyēus ph2ter), שפירוש שמו "ברק" או "שמיים".
אל זה היה ראש הפנתאון, ושמו התגלגל לשפות רבות.
במיתולוגיה הרומית מכונה זאוס "יופיטר" (שגם שמו מקורו בדאוס), ועל שמו נקרא גדול כוכבי הלכת במערכת השמש, צדק ("יופיטר").
בעבר נהגו לתעתק את שמו לעברית גם באופנים הבאים: זיאוס, זֶוְס, זֶבְס, צאוס (על דרך הגרמנית), ציאוס.
זאוס היה השישי והאחרון מבניהם של קרונוס וריאה, הטיטאנים.
אחיו היו: הסטיה, האדס, דמטר, פוסידון והרה, לפי הסדר.
בנבואה אשר רבצה על קרונוס, ואשר סופרה על ידי גאיה ואורנוס, נאמר כי אחד מבניו ידיח אותו משלטונו בעולם.
בשל כך, נהג לבלוע את ילדיו בזה אחר זה מיד כשנולדו.
אולם ריאה סלדה מכך, וכאשר נולד זאוס, נתנה לבעלה אבן עטופה בד במקום בנה.
קרונוס בלע את האבן והיה בטוח כי בלע את בנו.ריאה ילדה את זאוס בכרתים, במערה מוסתרת, יחד עם נימפות וקורטים (רקדנים חמושים).
הנימפות אדרסטיאה ואידיאה השקו אותו בחלב העז אמלתיאה.
הנימפות והקורטים שרו, רקדו סביבו ועוררו רעש כל זמן שבכה, על מנת שאביו לא יישמע את בכיו.
זאוס גדל בסתר עד שהגיע למלוא כוחו, ומשהגיע לבגרות יצא לשחרר את אחיו.
הוא הלך לארמונו של קרונוס על הר אותריס ושם הפך לשר המשקים של קרונוס.
הוא הערים על קרונוס ואמר לו שאם ישתה משקה (כדי שיקיא את אחיו של זאוס, הוא נתן לו יין מעורב במי ורדים וחרדל) מסוים יהפוך לישות החזקה בעולם.
קרונוס, שלא הכיר את בנו, שתה בשמחה את המשקה והקיא את ילדיו מיד.
כשחברו האלים יחד, הם נלחמו בטיטאנים, שבראשם קרונוס.
הטיטאנים לא מיהרו לקבל את מרות האלים החדשים.
במשך עשר שנים השתוללה מלחמה בין הדורות.
לבסוף שחרר זאוס את אחיו של קרונוס, הקיקלופים, מכלאם שבטרטרוס עליו שמרה קאמפה שהרג.
ואלה העניקו לו את כלי נשקו הקטלני: הברק.
בנוסף, שחרר גם את הענקים בעלי מאה הזרועות (הקאטונכרים), ובתמורה ניצבו אף הם לצידו.
יחד הכו האלים ובני בריתם בטיטאנים, עד שלבסוף הושלכו הטיטאנים לטרטרוס, אטלס – גנרל הטיטאנים שנאלץ לשאת את השמיים על גבו – הורשה להישאר מחוץ לכלא, אך הוא סבל מאוד.
קרונוס נקצץ לאלף חתיכות בחרמשו שלו עצמו (על ידי זאוס) והושלך לטרטרוס.
לאחר הניצחון על הטיטאנים בחרו ששת האלים את הר אולימפוס כמקום מושבם הנצחי, שם נפלה ההחלטה כיצד יחלקו ביניהם את העולם.
זאוס נבחר לשליט העליון, וכן לאל השמיים, הרעם והברק; לפי מקורות מסוימים נבחר בשל כך שהנהיג את המאבק בטיטאנים, היה החזק מבין האלים והכריזמטי מכולם.
לפי גרסאות אחרות, הבחירה בו נעשתה בהגרלה, כשהוא ואחיו חילקו ביניהם את השליטה על כדור הארץ: זאוס – קיבל את השמיים, פוסידון את הים והאדס את השאול.
זאוס נישא לאחותו הרה, הנזכרת כאלה קנאית ונקמנית – כיוון שזאוס לא שם את הנאמנות לה בראש מעייניו.
הוא היה אביהן של מספר דמויות בולטות במיתולוגיה היוונית, לרבות:
אתנה – אלת הצדק, החוכמה, הטקטיקה והקרב.
בקעה ממצחו לאחר שבלע את הענקית מטיס אמה.
פטרונית העיר אתונה מאז שניצחה את פוסידון.
דיוניסוס – אל היין, התיאטרון והשיגעון.
נולד מבת התמותה סמלה והפך לאל לאחר שנרצח.
אפולו – אל השמש, הרפואה, המוזיקה, האור, הנבואה והיופי הגברי.
אימו היא לטו שילדה אותו ואת אחותו התאומה ארטמיס בדלוס במהלך בריחה מהרה, שכעסה על זאוס שבגד בה.
ארטמיס – אלת הציד, הירח וחיות הבר.
אחותו התאומה של אפולו, ביתה של לטו.
היא אלה בתולה, אין לה צאצאים בכלל אבל יש לה חבורת ציידות בתולות בנות אלמוות שמלוות אותה.
הרמס – אל הגנבים, הנוודים, הסוחרים ושליח האלים.
גנב לאפולו את הפרות שלו, אך כדי לחמוק מעונש המציא את הלירה הראשונה ונתן אותה לאפולו.
ארס – אל המלחמה, הקרב, התשוקה והריקוד (שהיה בנם של זאוס והרה).
בקשר קרוב עם אשת אחיו אפרודיטה.
נכלא על ידי הענקים התאומים בכד ארד.
הפיסטוס – אל האש והנפחים (גם הוא בנם של זאוס והרה).
כשנולד אימו זרקה אותו מראש האולימפוס.
לאחר דרך ארוכה, חזר לאולימפוס כאל והתקבל שם בברכה.
מאוחר יותר, אחיו ארס קיים יחסים עם אשתו אפרודיטה.
פרסאוס – אחד מבין גיבורי יוון וסבא רבא של הרקולס.
נולד לזאוס מדנאה לאחר שנכלאה אימו, כי לסבו נובא שנכדו עומד להורגו.
סבו הגלה אותו ואת אימו כשגילה שיש לה בכל זאת ילד, אך פרסאוס חזר והרגו בטעות בזריקת דיסקוס.
הרג את מדוזה ולקח את ראשה למלך האי, פולידקטס, שדרש את ראשה כדי שיעזוב את אימו.
הציל את אנדרומדה ממפלצת הים קטוס.
הרקולס – גדול גיבורי יוון והאדם החזק ביותר על פני האדמה.
נולד מזיווגם של זאוס ואלקמנה, שהייתה בעצמה צאצאית של זאוס משום שהייתה צאצאית של בנו פרסאוס.
נולד כתאומו של בן דודו הרודן איפיקלס.
עבר 12 משימות קשות, במסע אל גיזת הזהב ועוד.
מת מעינויים של דם קנטאור (הקנטאור שחיסל שכנע את אשתו לבגוד בו בשוגג ולהרעילו) והפך לאל.
ידוע מהסיפור על המינוטאור ועל תזאוס, שבו הכריח את מלך אתונה, אייגאוס לשלוח 14 נערים פעם בשבע שנים למבוך של דיידלוס למאכל המינוטאור, בגלל רצח אנדרוגאוס, בנו של מינוס על ידי הפאלאנטידים.
כשהגיע תזאוס והרג את המינוטאור, מינוס כלא את דיידלוס ובנו, איקרוס במגדל בלב המבוך.
מת כשבנותיו של קוקאלוס, מלך אגרימנטום זרקו לאמבטיה, בזמן שהתארח אצל קוקאלוס שלוש פניני זהב, שקשרו אותו בחוטי זהב והוא הפך למומית ארד.
הן עשו זאת מכיוון שלא רצו שילכוד את דיידלוס, שמצא אצלם מחסה והפך למורן.
זאוס הפך לאל כל כך מרכזי בחיי היוונים כי לפי אמונתם הוא שלט בגורל המלחמה.
הומרוס מתאר באיליאדה פעמים רבות את הדבר.
זאוס משפיע על גורל הקרב בשני אופנים.
ראשית, הוא מטיל את ברקיו לצידי הקרבות כדי להודיע מי ינצח.
שנית, במלחמות הרות גורל בשביל האלים זאוס משתמש במאזני הצדק שלו.
על שתי כפות המאזניים הוא שם גורל מר עבור שני הצדדים והצד הכבד יותר יפסיד.
לדוגמה, מתואר באיליאדה שזאוס הציב על המאזניים את גורלות אכילס והקטור.
זאוס גם שלט בגשמים, הוריד את המבול והחריב את אטלנטיס.
חרף גדולתו של זאוס, הוא לא היה חף מפגמים.
על אף היותו החזק שבאלים, לא היה הפיקח שבהם (ב"איליאדה", לדוגמה, מערימים עליו הרה ופוסידון גם יחד).
הוא מצטייר כישות יצרית מאוד: רודף נשים, חם מזג וחובב יין, מה שלעיתים גם סיבכו בצרות.
תאוות הבשר שלו הביאה אותו ללבוש צורות שונות כדי לפתות אלות, נימפות ובנות תמותה, למורת רוחה של הרה אשתו.
תשע המוזות (קליאו, אוראניה, מלפומנה, תאליה, טרפסיכורה, קאליופה, אראטו, פוליהימניה ואוטרפה) מהטיטאנית מנמוסינה
ארטמיס ואפולו מהטיטאנית ליטו (בת הטיטאנים קויוס ופויבה)
איליתיה, הבה, ארס, אנגלוס והפיסטוס מאשתו החוקית והנבגדת תמיד הרה
מינוס, רדמנתיס וסרפדון מהנסיכה אירופה
דרדנוס, אמתיון, הרמוניה, ויאסיון מהפליאדה אלקטרה
הנימפות מדינו אחת הגראיות, האוריאדות והדריאדות
הליטאי מאלת הריב והמדון אריס
פרסאוס מדנאה (Danaë), נסיכה בת תמותה, בתו של המלך אקריסיוס, שהרתה לזאוס
אגדיסטיס, ארקזיוס, אטה, אטימניוס מקסיופיאה
קורינתוס, קרינקוס, הקוריבנטים מהמוזה קאליופה
קרוניוס, ספרטאוס וקיטוס מהנימפה הימליה
טרגיטוס מבתה של תמון, וקסנתוס
ההורות (דיקי אירנה והורות אונומיה) מאשתו הראשונה תמיס
החאריטות (ידועות יותר בכינוי הלטיני "הגראציות") אגלאיה, אופרוסינה ותאליה; מהאוקיינידה אורינומה
הכנסת פסל זאוס לבית המקדש על ידי ההלניסטים בראשות אנטיוכוס הרביעי היו חלק מצעדי הדיכוי שנקט השליט היווני נגד היהדות כחלק מגזירות השמד, וכחלק מהן, היווה את אחת הסיבות לפרוץ מרד החשמונאים שבמסגרתו סולק הפסל וטוהר בית המקדש.
מאורעות אלו מתוארים בהרחבה ב ואצל יוסף בן מתתיהו.
קיימת פרשנות לפיה הביטוי "שיקוץ משומם" המוזכר בתנ"ך בסוף ספר דניאל מנבא את הצבת הפסל על ידי אנטיוכוס.
זאוס הוא אחד האלים המוזכרים בשיר "The Origin of Love" מתוך המחזמר "הדוויג והשארית העצבנית".
בחוברות הקומיקס של חברת מארוול קומיקס, ובמיוחד של גיבור-העל תור מופיעה דמותו הבדיונית של זאוס, המבוססת על האל מהמיתולוגיה.
מופיע כדמות במשחקי המחשב Smite ו־Age of Mythology.
זאוס, ביחד עם אלים אחרים, מופיע בסדרת הנוער "פרסי ג'קסון והאולימפיים" של ריק ריירדן.
זאוס מופיע בסרט הרקולס של דיסני כאביו של הרקולס.
זָאוֹלזֶ'ה (בפולנית: Zaolzie, בצ'כית: Zaolší או Zaolží) הוא חבל ארץ היסטורי במרכז אירופה שהיווה סלע מחלוקת בין פולין ובין צ'כוסלובקיה.
זאולז'ה היא השם הפולני של האזור של שלזיה הצ'כית הנמצא ממערב לאולז'ה, בסמוך לה.
משמעות השם זאולז'ה היא: מעבר לאולזה, כלומר הטריטוריה שמעבר לנהר אולזה.
בצ'כיה מכונה האזור טשין הצ'כית (České Těšínsko).
היא מורכבת מהשטחים של המחוזות של צ'שין ופריזסטט של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
שטחה של זאולז'ה היא בסביבות 2250 קמ"ר.
ישנם המשתמשים בטעות בשם זאולז'ה בהתייחס לכל שלזיה הצ'כית.
החבל היה חלק מפולין ובהמשך, משנת 1339, גם חלק משלזיה הצ'כית.
משנת 1653 עבר החבל לידי בית הבסבורג.
חבל זאולז'ה היה מחולק בתקופת האימפריה האוסטרו-הונגרית לארבעה מחוזות - בשלושה מתוכם היה רוב פולני, וברביעי - רוב צ'כי.
במהלך המאה ה-19 גדל מספר התושבים הגרמנים של החבל.
מיעוט משמעותי נוסף היו היהודים, אך כמעט כולם נספו בשואה.
התושבים הפולנים והצ'כים שיתפו פעולה נגד ההתיישבות האוסטרית/גרמנית.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 הגיע אל החבל גל של הגירה (כ-60,000 מהגרים) מגליציה ושינה את המאזן הדמוגרפי.
מרבית המהגרים היו עניים מאוד וחסרי השכלה, וחלקם התיישבו מעבר לגבולות החבל, באוסטרבה שבתחומי שלזיה הצ'כית.
המהלכים אחרי פירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית
לאחר מלחמת העולם הראשונה, כאשר החל פירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית, מועצת תושבים פולנית (Rada Narodowa Księstwa Cieszyńskiego) תבעה את הריבונות על המקום ב-30 באוקטובר 1918, וכך עשתה גם מועצת תושבים צ'כוסלובקית (Národní výbor pro Slezsko) ב-1 בנובמבר 1918.
בסיום מלחמת העולם הראשונה ופירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית, מרבית השטח היה תחת שליטה של רשויות פולניות המגובות בכוחות צבא.
ב-2 בנובמבר, בהסכם ביניים, לא הגיעו הצדדים להסכמה.
ב-5 בנובמבר החליטו פולין וצ'כוסלובקיה, בהסכם ביניים, לחלק את השטח ולהפקידו בידי שתי המועצות המקומיות, הפולנית והצ'כוסלובקית.
בתחילת 1919 המועצות נבלעו בתוך מנגנוני שתי המדינות החדשות, ולמרות שלפי ההסכם האחרון הוקטן השטח שבשליטה פולנית והוגדל השטח שבשליטה צ'כוסלובקית, הצ'כוסלובקים לא היו מרוצים מהמצב ושאפו ליותר.
ב-23 בינואר פלשו הצ'כוסלובקים לתוך השטח, כשהם מנצלים את היות פולין שקועה במלחמה עם הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה.
האמתלה הצ'כוסלובקית לפלישה, שכללה כ-15,000 חיילי חיל רגלים, הייתה ארגון בחירות לסיים (הפרלמנט הפולני) בשטח השנוי במחלוקת.
לטענת הצ'כוסלובקים, היה זה צעד של הפגנת ריבונות.
הצבא הצ'כוסלובקי נבלם ליד העיירה סקוצוב ובין הצדדים נחתם, ב-3 בפברואר, הסכם הפסקת אש.
תביעת הפולנים על השטח התבססה על כך שמרבית התושבים היו פולנים ועל כך שהשטח כבר היה שייך בעבר למדינה פולנית.
הצ'כוסלובקים, בנוסף לטענות היסטוריות ואתניות, הציגו גם סיבות כלכליות - באזור נמצא צומת רכבות חשוב המחבר את שלזיה הצ'כית עם סלובקיה ומכרות פחם חיוניים לתעשיית המתכת הצ'כוסלובקית.
הסכסוך הפולני-צ'כוסלובקי הובא בפני המעצמות שניצחו במלחמת העולם הראשונה, והללו הזמינו את שני הצדדים לפריז כדי להציג את טיעוניהם.
המעצמות ניסו להתחשב בתביעות הצדדים ועמדו לחלק את הטריטוריה בצורה שתיתן לצ'כוסלובקיה 60% ממכרות הפחם ולפולנים את צומת הרכבות והטריטוריות המיושבות בפולנים.
בשלב זה הגיש אדווארד בנש הצעה מפתיעה - הוא הציע לערוך משאל עם.
נציגי המעצמות ניסו להניא אותו מהצעתו והסבירו לו שהרוב הפולני יהיה נגדו, אך הצ'כוסלובקים התעקשו.
הפולנים הסכימו להצעה, והמעצמות החלו בהכנות למשאל עם לחודש ספטמבר 1919. עם זאת, המתח בחבל עלה מאוד, בוצעו מעשי טרור ואף מעשי רצח, ובנסיבות אלה החליטו המעצמות שאין אפשרות לערוך את משאל העם.
בחודש יולי 1920 התכנסה בעיר ספא שבבלגיה ועידה של המעצמות (ועידת ספא) כדי לטפל בבקשת פולין לעזרה במלחמה הפולנית-סובייטית.
הצ'כוסלובקים ניצלו את הסיטואציה ושכנעו את המעצמות שבמצב זה הפולנים יקבלו כל החלטה בנושא הגבול עם צ'כוסלובקיה, וכך הובילו את המעצמות לקבל החלטה שהעבירה את מרבית השטח לידי צ'כוסלובקיה, כולל כ-139,000 פולנים.
תחת שלטון פולני נשארו רק כ-2,000 צ'כים.
הפולנים זעמו, אך נאלצו לקבל את התכתיב.
פולין ראתה בהעברת שטח מיושב פולנים לריבונות צ'כוסלובקית פגיעה, והמתינה בקוצר רוח להזדמנות להשיבו אליה.
נושא זה היה אחת הסיבות העיקרית לעוינות ביחסי פולין-צ'כוסלובקיה והיו שטענו שהייתה הסיבה העיקרית לאי כריתת בריתות מול האיום הגרמני המשותף.
השלטון הצ'כוסלובקי עד הסכם מינכן
לאחר שהחבל עבר לידי צ'כוסלובקיה, ב-1920, גדל מספר התושבים הצ'כים והתמעטו הפולנים, הן בשל הגירה והן בשל התבוללות פולנים בתוך המדינה הצ'כוסלובקית.
השלטונות הצ'כוסלובקיים עשו מאמצים רבים לשם כך, הם הקשו על פולנים לקבל אזרחות, עודדו מעבר של ילדי פולנים לבתי ספר צ'כיים שהיו מצוידים טוב יותר, ובדרך של פיתוי ודיכוי הביאו לכך שפולנים רבים התבוללו תרבותית בקרב האוכלוסייה הצ'כית.
הסכם מינכן ומלחמת העולם השנייה
כשהוחלט על חלוקת צ'כוסלובקיה, ב-30 בספטמבר 1938, בהסכם מינכן, מיהרה פולין להגיש אולטימטום לצ'כוסלובקיה, בדרישה להוצאת צבאה מחבל זאולז'ה ובהמשך, ב-1 באוקטובר, נכנס הצבא הפולני והשתלט על החבל.
הפולנים פעלו במהירות כדי שלא יקדימו אותם הגרמנים, שגם הם רצו בסיפוח החבל.
האוכלוסייה הפולנית של החבל קיבלה את החלפת השלטון בהתלהבות רבה.
עם קבלת השלטון על החבל נקטו הפולנים בצעדים להפיכת תהליך הצ'כיזציה של החבל.
במקום אנשי רשות צ'כים, שפוטרו, מונו פולנים.
הפולנים הפעילו פולניזציה מהירה ואילצו צ'כים וגרמנים לעזוב את החבל.
כ-35,000 צ'כים עזבו את החבל, מרצונם או שלא מרצונם.
לאחר שגרמניה הנאצית פלשה לפולין, היא סיפחה את זאולז'ה לשטחה ב-1 בספטמבר 1939. במהלך המלחמה היה החבל חלק מגרמניה ועבר תהליך של גרמניזציה.
כחלק מתהליך הגרמניזציה, שלווה בטרור ומעשי רצח, נדרשו התושבים להצהיר על לאומיותם ולחתום על כך שיש גרמנים בין אבותיהם.
מי שחתמו היו צפויים בהמשך לגיוס לוורמכט ויציאה לחזית המלחמה.
רבים מאלה שלא חתמו נלקחו לעבודות כפייה, למחנות ריכוז וכו'.
ליהודים לא ניתנה הבחירה, הם נשלחו למוות.
היו קורבנות מהמחוז גם בין הרוגי טבח יער קאטין.
בסיום מלחמת העולם השנייה הוחזר קו הגבול בין פולין לבין צ'כוסלובקיה למתאר של שנת 1920, וחבל זאולז'ה הוחזר לשלטון צ'כוסלובקי.
החלפת השלטון הביאה שוב לרדיפות, הפעם רדיפת פולנים, שהיו חלק מהרשויות הפולניות, בידי הצ'כים.
הלחץ המחודש לצ'כיזציה הוקל רק לאחר עליית הקומוניסטים לשלטון, אך רכוש פולני ויהודי, שהוחרם על ידי הגרמנים בתקופת המלחמה, לא הושב לידי בעליהם.
ב-13 ביוני 1958, בוורשה, נחתם בין שתי המדינות הסכם שאישר את קו הגבול כפי שהיה ביום 1 בינואר 1938 ושם קץ לסכסוך הגבולות.
החבל עבר פיתוח תעשייתי מואץ שיצר ביקוש לידיים עובדות, ביקוש שסופק מיתר חלקי צ'כוסלובקיה, בעיקר מסלובקיה.
התושבים החדשים של החבל התבוללו בתוך האוכלוסייה הצ'כית, ועם התפרקות צ'כוסלובקיה ב-1993 החבל היה לחלק מצ'כיה.
בחבל קיים עדיין מיעוט פולני משמעותי - 43,479 איש נכון לשנת 1991, מתוך אוכלוסייה של 368,355 תושבים.
זֶאוּדִיתוּ (בגעז: ዘውዲቱ, זוודיתו; נולדה ב-29 באפריל 1876 בשם "אסכלה מריאם", נפטרה ב-2 באפריל 1930) הייתה בתו הצעירה של הקיסר מנליק השני מאשתו וויזרו אבאטצ'או באין.
פירוש שמה הוא באמהרית הוא "הכתר".
הוכרזה כקיסרית אתיופיה לאחר הדחת אחיינה ייאסו החמישי ב-27 בספטמבר 1916 בארמון גאבי הגדול באדיס אבבה
הוכתרה באופן רשמי לקיסרית ב-11 בפברואר 1917 בקתדרלת גאורגיוס הקדוש.
תוארה המלא היה: האריה המנצח משבט יהודה בחירת האל מלכת המלכים של אתיופיה (מוע אנבסה זה-אם נגדה יהודה סיימתה אגזיבחר נגסתה נגסת זה-אתיופיה)
זאודיתו נישאה מספר פעמים, בעלה הראשון היה בנו של הקיסר יוהנס הראס אראיה סלאסי (נפטר ב-1888),
השני הדאג'זמץ וואגשום גוונגול (1904) השלישי הדאג'זמץ וובה אטנף סגד (1913), הרביעי והאחרון ראס גוגסה וולה (1930).
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הביעה זאודיתו את רצונה לעבור להתגורר בירושלים ואף בנתה בית שהיה אמור לשמש אותה בבואה.
התוכנית לא יצאה אל הפועל והבית הפך לבניין הקונסוליה האתיופית ולבית דירות להשכרה.
זאודיתו נפטרה לאחר ששמעה שבעלה מת בארמון מנליק ב-2 באפריל 1930 ונקברה בכנסיית המנזר ביתא לא מריאם.
זאוויית א-שאזלייה הוא מתחם דתי ומסגד השוכנים בפינה הדרום-מערבית של מצודת עכו וממערב לחמאם אל-באשה, בצפונה של העיר העתיקה בעכו.
במקום בו שוכן כיום המבנה, ניצב בתקופה הצלבנית אחד ממגדלי משכן רובע ההוספיטלרים.
הבניין הנוכחי הוקם ב-1862 כזאווייה, מוסד שמקורו במגרב והדומה למדרסה.
הוא הוקם בידי השייח עלי נור אל-דין אל-ישרוטי, מייסד המסדר הסופי השאזילי בעכו.
אל-ישרוטי הגיע לעיר מתוניסיה בשנת 1849 במצוות יונה הנביא, אשר נגלה לו בחלומו.
תחילה עשו חברי המסדר שימוש במסגד א-זיתונה הסמוך ולאחר מכן הקימו מסגד בתרשיחא.
לבסוף שבו וקבעו את מרכזם העולמי בעכו והקימו בה את הזאוויה.
המבנה ערוך סביב חצר גדולה המשמשת להתכנסויות ובמרכזה עץ דקל גבוה.
המבנה המרכזי בקומפלקס הוא המסגד, המכונה "משהד".
הוא שוכן בצידה המזרחי של החצר ובו נמצאים גם קבריהם של מייסד המסדר ושל בני משפחתו.
המקום מהווה אתר עלייה לרגל לחברי המסדר המתגוררים בישראל, בירדן ובלבנון.
הכניסה לזאווייה היא מרחוב נור אל-דין אל-ישרוטי, המנציח את שמו של מייסדה.
כיום נמצא מרכז מסדר השאזלים בלבנון.
לפיכך, במשך שנים נזנח המבנה בעכו והשוכרים של המתחם הרחיבו בו את בתיהם.
בסוף המאה ה-20 החליטו השאזלים לשפץ את המקום.
לצורך זה, הם פינו תחילה את הדיירים, תוך מתן פיצויים, ואז החלו בשיפוץ האתר.
ההשקעה בחידוש האתר מוערכת בכ-80 מיליון דולר.
זַאוִיַה (מערבית: زاوية, מילולית: פינה, זווית) היא תא תפילה והתבודדות לדרווישים צופים.
במובן רחב יותר, הנפוץ בארצות צפון אפריקה (מגרב), משמש המושג לתיאור מדרסה - בית מדרש ללימודי דת האסלאם, המשולב לרוב במבנה תפילה.
בארצות המגרב בארצות המגרב הזאווייה מפוארת, בנויה סביב בריכת-נוי ובה לרוב מזרקה, והשם הוא שם נרדף, למעשה, ל"מדרסה".
במזרח התיכון במזרח המזרח התיכון מדובר במבנה צנוע, כראוי למתבודדים צופים.
בתקופה הממלוכית בארץ ישראל נבנו בארץ ישראל זאוויות רבות במיוחד בירושלים ורבות מהן על הר הבית, רובן ככולן פשוטות ביותר.
במדינות הסהרה במדינות הסהרה המערבית, מאלי, מאוריטניה ודרום אלג'יריה חיים שבטים ערביים הנקראים "בני חסן" (חסנים).
השבטים מחולקים ללוחמים ("חסנים"), מלומדים (להם מיוחס המונח "זאווייה") וקבוצות נוספות.
המונח זאווייה מיועד גם על מנת להבדיל את השבטים החסנים מהשבטים ה"בֶרבֶרים".
השייח'ים של שבטי הזאווייה יכולים להקים בתי ספר ובמותם נהפכים קבריהם לקברי קדושים.
בלוב קיימים מחוז ועיר בשם א-זאווייה.
זאוול (זבולון) זילברטס (Zavel Zilberts; 1881 – 1949) היה מלחין ומנצח בתחום המוזיקה היהודית והחזנות.
זילברטס נולד בפרבר קרלין בעיר פינסק בבלארוס.
בילדותו למד נגינה בכינור ושר במקהלה שליוותה את אביו ברוך הירש שהיה חזן בעיר.
כשהיה בן 16 נפטר אביו, וזילברטס נכנס לכהן כחזן במקומו.
בשנת 1899 החל ללמוד בקונסרבטוריון בוורשה, ניצוח הלחנה והוראת המוזיקה.
סיים את לימודיו שם ב-1903. משנת 1904 עד 1907 כיהן כמנצח מקהלת אגודת הזמיר בלודז'.
בשנת 1907 נתמנה למנהל המוזיקלי ומנצח המקהלה בבית הכנסת הגדול במוסקבה.
במוסקבה באותה העת הורשו להתגורר אך ורק יהודים בעלי מקצועות מסוימים וממעמד סוציו אקונומי גבוה, כך שלזילברטס היה קהל משכיל שדרש רמה מוזיקלית גבוהה.
באותן שנים פיתח זילברטס את סגנונו המיוחד המשלב אלמנטים מוזיקליים מערביים ביצירות היהודיות השורשיות, דוגמת דוד נובקובסקי, ופנחס מינקובסקי.
בשנת 1914 נאלץ זילברטס לעזוב את מוסקבה בפקודת השלטונות, ומאחר ועיסוקו לא התיר לו לשהות בעיר.
הוא חזר ללודז', ולניצוח על מקהלת הזמיר, ונשאר בה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1920 היגר זילברטס לארצות הברית, שם נתמנה למנהל ומנצח המקהלה של איגוד החזנים בניו יורק (חזנים פארבאנד).
בתקופתו התרחבה המקהלה עד שמנתה מאה חזנים, והופיעה בקונצרט שנתי ענק שנערך באולמות כמו קרנגי הול, עם גדולי חזני התקופה כסולנים.
בשנת 1924 הקים את האגודה הכוראלית של זילברטס (The Zilberts Choral Society), שהפכה עד מהרה לחלק בלתי נפרד מתרבות המוזיקה היהודית בניו יורק.
כמו כן ליווה זילברטס חזנים רבים בבתי כנסת שונים בהופעות ובקונצרטים.
המקהלה המשיכה להתקיים אף לאחר מותו, בניו יורק ב-1948, עד להתפרקותה בשנת 1960.
יצירתו של זילברטס התמקדה בעיקר בפרקי חזנות, מוזיקה עממית יהודית ושירי יידיש.
זילברטס גם כתב קנטטה על נושא חלום יעקב.
בין יצירותיו המפורסמות: "הבדלה" שהתפרסמה על ידי הטנורים יאן פירס, ריצ'רד טאקר ועוד, "הנרות הללו" שפורסם על ידי משה קוסביצקי, יצירתו לסליחות "אל מלך" "היה עם פיפיות" ועוד.
זאו וו קי (סינית מסורתית: 趙無極; 13 בפברואר 1921 – 9 באפריל 2013) היה אמן סיני-צרפתי.
זאו נולד למשפחה משכילה בבייג'ינג.
כשהיה בן חצי שנה, עזבה המשפחה לעיר נאנטונג, אשר צפונית לשנגחאי.
הוא למד קליגרפיה בנעוריו, בין השנים 1935 ל-1941 בבית ספר לאמנות בהאנגג'ואו ואחר כך לימד שם.
בשנת 1948 עבר לחיות עם אשתו המלחינה לאן-לאן בפריז, שם התאזרח וזכה לתמיכתם של ז'ואן מירו ופבלו פיקאסו.
בשנת 1951 נסע לשווייץ, שם נחשף ליצירותיו של פאול קלה אשר הותירו השפעה על סגנונו.
הוא התגרש מאשתו באמצע שנות החמישים וב-1957 נסע לארצות הברית והתגורר בניו יורק.
הוא התיידד עם האמן והמשורר אנרי מישו.
ב-1983 חזר לראשונה לסין, כאשר תערוכה שלו הוצגה במוזיאון לאמנות יפה של בייג'ינג.
יצירתו התאפיינה בשילוב של ציור מופשט מערבי, יחד עם מסורת קליגרפית סינית.
רבים מציוריו אופיינו בצבעים בהירים ומלאי אור.
זוכה פרס הפרמיום אימפריאלה לשנת 1994.
נפטר בניון שבשווייץ בגיל 92.
זאור אומרוביץ' סדאייב הוא כדורגלן עבר רוסי ממוצא צ'צ'ני, ששיחק בעמדת החלוץ.
זאור סדאייב נולד וגדל בבירת צ'צ'ניה, גרוזני.
עד שנת 2006 שיחק בקבוצת הנוער של טרק גרוזני (כיום אחמט גרוזני), ולאחר מכן עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון.
ב-27 בינואר 2013 הודיע בעלי בית"ר ירושלים ארקדי גאידמק על צירופם של שני שחקני רכש מטרק גרוזני לבית"ר ירושלים - סדאייב וג'בראיל קאדייב בן ה-19. החלטה זו של גאידמק עוררה זעם רב בקרב חלק מאוהדי בית"ר עקב העובדה כי שני השחקנים מוסלמים.
בתחילת דרכו בירושלים סבל מפציעה, ואת הופעת הבכורה שלו במועדון ערך ב-24 בפברואר 2013, כשנכנס כמחליף במשחק מול מכבי חיפה.
את שערו היחיד בקבוצה כבש סדאייב במשחק מול מכבי נתניה ב-3 במרץ 2013. בתגובה לשער זה יצאו כ-300 אוהדי בית"ר מאצטדיון טדי.
בקיץ 2013 חזר סדאייב לאחמט גרוזני, ובינואר 2014 הושאל לקבוצת לכיה גדנסק מליגת העל הפולנית.
לאחר אותה העונה, הושאל סדאייב בשנית, הפעם ללך פוזנן, עמה זכה באליפות פולין.
ב-31 בינואר 2019 הושאל לאנקרגוג'ו מליגת העל הטורקית עד סוף עונת 2018/19. ב-16 ביולי 2019 נרכש על ידי אנקרגוצ'ו בחוזה לעונה אחת.
במרץ 2020 עזב את הקבוצה.
באוגוסט 2021 הצטרף לקבוצה הרוסית אלוסטון יוב"ק אלושטה המשחקת בליגת העל בכדורגל של קרים.
זאוויר מרץ היה חוקר ארצות, מטפס הרים וגלשן סקי שווייצרי, יליד בזל.
הוא השתתף במשלחת המזרח הרחוק, רכיב מן השנים 1912–1913 של משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה בהנהגת דאגלס מוסון, שבה קיפד את חייו.
קרחון מרץ קרוי על שמו.
מרץ, בנו של יצרו מכונות טקסטיל, למד משפטים ודיני פטנטים באוניברסיטת ברן, ומדעי הטבע באוניברסיטת לוזאן, שם התמחה בתצורות קרחונים והרים.
בתקופת לימודיו, הרבה מרץ לעסוק בסקי, גם בתחרויות לאומיות, ובטיפוס אל רבות מן הפסגות הגבוהות ביותר של הרי האלפים.
בראשית 1911 פנה מרץ אל הגאולוג וחוקר הארצות דאגלס מוסון בבקשה לצרפו למשלחתו.
מוסון תכנן לצרף למשלחתו רק בריטים ואוסטרלים, אבל מיומנותו של השווייצרי על מגלשי סקי שכנעה אותו לשנות את דעתו ולשלב אותו במשלחת.
תחילה עבד כמדריך סקי, אבל באנטארקטיקה עבד עם אדוארד ניניס בטיפול בכלבי ההאסקי הגרינלנדי של המשלחת.
בקיץ 1912–1913 בחר מוסון במרץ ובניניס להילוות אליו בקבוצת המזרח הרחוק.
הם השתמשו בכלבים למסע מהיר מבסיס המשלחת בארץ אדלי לעבר ארץ ויקטוריה.
אחרי שניניס ומזחלת שנשאה עליה את רוב המזון נבלעו בתוך בתרון במרחק כ-500 ק"מ מן הצריף, החלו מרץ ומוסון לחזור מערבה.
כיוון שחלק הארי של אספקת המזון אבד עם המזחלת, נאלצו להמית בהדרגה את הכלבים כדי להזין בבשרם את הכלבים הנותרים ולהשלים את מכסות המזון הזעומות שנשארו להם.
מרץ חלה אנושות ומת במרחק 160 ק"מ מן הבסיס, מוסון, שהיה גם הוא חולה אם כי לא במצב אנוש כמו מרץ, המשיך בדרך לבדו.
סיבת מותו של מרץ לא נקבעה מעולם בבירור; התאוריה המקובלת היא ששני האנשים חלו בהיפרוויטמינוזיס A (צריכת יתר של ויטמין A) כתוצאה מאכילת כבדי ההאסקי, המכילים כמות גדולה מאוד של ויטמין זה.
הבעיה הייתה מוכרת אז למספר קטן מאוד של אנשים בעולם, בהם בני האינואיטים, שאינם אוכלים לעולם כבד של כלב האסקי, ומוסון ומרץ לא היו מודעים לסכנה.
תאוריות אחרות גורסות, שייתכן ומרץ מת משילוב של תת-תזונה, שינוי בדיאטה (בהיותו צמחוני במקור), חשיפה לקור ומתח נפשי.
זַאוּר קַלוֹאֵב (בגאורגית: ზაურ კალოევი זַאוּר קַלוֹאֵבִי, ברוסית: Заур Григорьевич Калоев; 24 במרץ 1931 - 23 בדצמבר 1997) היה שחקן כדורגל גאורגי ממוצא אוסטי בתקופת ברית המועצות; הוא שיחק בעמדת חלוץ.
זאור קלואב נולד בשנת 1931 בטביליסי, בירת גאורגיה הסובייטית; קבוצת הבוגרים הראשונה שבה שיחק הייתה ספרטק טביליסי; הוא הופיע במדיה בשנים 1952-1950, שבמהלכן שיחק ב-26 משחקים והבקיע 13 שערים.
בשנת 1953 קלואב עבר לקבוצת דינמו טביליסי; באותה עונה הוא זכה עם קבוצתו החדשה במדליית כסף על סגנות אליפות ברית המועצות; אחרי 67 הופעות במדיה והבקעת 23 שערים לזכותה, בשנת 1957 הוא עזב ללוקומוטיב מוסקבה; בסוף אותה עונה, קלואב זכה עם קבוצתו החדשה בגביע ברית המועצות.
קלואב נשאר בקבוצה הרוסית עד סוף עונת 1958; בסך הכול, הוא שיחק במדי "לוקומוטיב" ב-21 משחקים והבקיע שבעה שערים לזכותה.
בשנת 1960 קלואב צורף לנבחרת ברית המועצות לקראת השתתפותה באליפות אירופה הראשונה; הוא לא שותף במשחקי הטורניר, אך זכה בתואר אליפות אירופה יחד עם הנבחרת הסובייטית; באותה שנה הוא המשיך להיות המבקיע המוביל בדינמו טביליסי והוכתר שנית כמלך השערים של ליגת העל הסובייטית (קלואב הצטיין במיוחד בנגיחת כדורים לרשת).
בשנת 1962 קלואב זכה במדליית הארד השנייה שלו עם דינמו טביליסי - על מקום שלישי באליפות ברית המועצות; בשנת 1963 הוא זכה בתואר "אמן ספורט נכבד של ברית המועצות".
בשנת 1964 קלואב זכה עם דינמו טביליסי באליפות ברית המועצות הראשונה שלה; בסוף אותה עונה הוא סיים את קריירת המשחק שלו.
בשנת 1996 קלואב זכה בעיטור הכבוד של גאורגיה.
זאור קלואב מת בשנת 1997 בטביליסי; נכון לשנת 2014, הוא ניצב במקום ה-24 במועדון המבקיעים של גריגורי פדוטוב, עם 139 שערים (המועדון הלא-רשמי מהווה רשימת דירוג של כדורגלנים סובייטים ורוסים, שהבקיעו 100 שערים ויותר במשחקים רשמיים בכול המסגרות).
מדליית כסף על סגנות אליפות ברית המועצות: 1953
שתי מדליות ארד על מקום שלישי באליפות ברית המועצות: 1959, 1962
מלך השערים של ליגת העל הסובייטית: 1959, 1960
זאוסאים (שם מדעי: Zeiformes) היא סדרת דגים ממחלקת מקריני סנפיר בעלי גוף צר וגבוה החיים בעומק בימים שונים ורבים מהם הם דגי מאכל.
קיימים 33 מינים ב-7 משפחות.
מבנה גופם של דגים אלה הוא דק אבל מוגבה.
הם בעלי לסת קצרה הפונה למעלה וגולגולת שטוחה.
הסנפיר הגבי הוא קוצני ובעל כמה סנפירים היוצאים ממנו וגם הזנב קוצני.
הם חיים רוב הזמן בעומקים.
משפחת הכופיתיים (Caproidae) שויכה בעבר לזאוסאים אך כיום משויכת לסדרת הדקראים.
זאווארט (בפולנית: Zawrat ובנוסף PZInż Zawrat) הוא אוטובוס, עירוני, אשר יוצר על ידי יצרנית הרכב הצבאית פולנית Państwowe Zakłady Inżynierii PZInż בוורשה, בין השנים 1936–1937.
בסך הכול יוצרו 18 יחידות.
האוטובוס האחרון, יצא משירות, כאוטובוס עירוני בוורשה בשנת 1949.
דלת כניסה לנהג (צד שמאל)
זאורולופוס (שם מדעי: Saurolophus; מילולית: "ציצת לטאה") הוא סוג דינוזאור ממשפחת ההדרוזאוריים ("בעלי מקור הברווז") אשר חי בעידן הקרטיקון לפני 68–70 מיליון שנה.
הזאורולופוס התגלה באמריקה הצפונית (קנדה) ובאסיה (מונגוליה).
ליד מאובניו התגלו גם מאובנים של ההדרוזאור פרזאורולופוס שכך קיבל את שמו (מילולית: "קרוב לזאורולופוס").
יצור זה הגיע לאורך 9. מ' והגיע למשקל 2 טון.
כמו לקרוביו היו לו לסתות ארוכות עם חלק קדמי שטוח וחסר שיניים, וחלק אחורי בעל שיניים רבות שעזרו לו ללעוס מזון צמחי.
הכפות היו שטוחות ודמויות פרסה והזנב שימש לאיזון.
נראה שהוא היה יכול לעמוד על 2 רגליים ולהזדקף כדי לכופף עלים מענפים.
לדינוזאור זה הייתה קרן חלולה על ראשו, מעט יותר קצרה מקרנו של הפרזאורולופוס, איתו הוא יכל להריע ולתקשר עם חבריו.
הוא חי בסוף הקרטיקון בעדרים שנדדו סמוך לנהרות.
דינוזאור זה הופיע בסרט המסע לעמק החלומות ובסדרות נרדף בידי דינוזאורים ופלאווורלד.
זאוויה (נקרא גם: א-זאוויה; בערבית: الزاويه) היא עיירה פלסטינית בנפת סלפית בצפון הגדה המערבית, הממוקמת 15 ק"מ מערבית לסלפית, וכ-6 ק"מ מזרחית לראש העין.
5% הנותרים הם משפחות של פליטים פלסטיניים כמו "שמלאווי", "רבי", ו"יוסיף".
זאוויה מנוהלת על ידי מועצה מקומית שחבריה נבחרים כל ארבע שנים.
העיירה קיבלה את הגדרתה העירונית הנוכחית בשנת 1996, מידי הרשות הפלסטינית.
ראש העיר הוא טאלב רדאד.
בזאוויה קיימות שתי מרפאות, שני בתי ספר לבנים ושני בתי ספר לבנות.
העיירה סגורה מארבעת צדדיה עם השלמת גדר ההפרדה במובלעת זאוויה.
באמצע התקופה העות'מאנית, במאות ה-18 וה-19, השתייכה זאוויה לחבל הארץ שנקרא "ג'וֹרַת עַמְרַא" או "בילאד ג'מאעין," אזור החופף במידה ניכרת את נחלת שבט אפרים המקראית.
אזור זה היה על התפר שבין הרי יהודה והרי השומרון, והוא סבל מחוסר יציבות פוליטית עקב הגירת שבטים ותחרות מתמדת בין משפחות תקיפות על גביית מיסים בשם השלטונות העת'מאניים.
במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בזאוויה הייתה אוכלוסייה של 396 נפש, 394 מוסלמים, ו-2 נוצרים אורתודוקסים.
במפקד 1931 היו 513 תושבים מוסלמים אשר גרו ב-122 בתים.
בשנת 1945 האוכלוסייה הייתה 720, כולה מוסלמית, ושטח הקרקע הכולל היה 11,516 דונם, כשמתוכו הוקצו 964 דונמים למטעים ואדמות השקיה, 2,055 לגידולי דגנים, ואילו 41 דונם סווגו כשטח בנוי.
בעקבות מלחמת העצמאות בשנת 1948, ולאחר הסכמי שביתת-הנשק של 1949, עברה זאוויה משליטה בריטית לירדנית.
בתחילת שנות השמונים הוכרזו מאות דונמים מאדמות בסביבת הכפר האדמות מדינה והוקמו היישוב אלקנה ומחצבת נחל רבה.
ובשנות ה-90 של המאה ה-20 הכריזה מדינת ישראל קרקעות נוספות בסביבת הכפר לצורך הקמת כביש 5. בסך הכל הופקעו 885 דונם מסביבת אדמות הכפר.
בשנת 2000 חסמה מדינת ישראל בפני תושבי הכפר, במסגרת ההגבלות על התנועה בגדה, את הכניסה הצפונית לעיירה סלפית, כביש המסתעף מכביש 5 והמשמש גם ככביש הגישה המרכזי לאריאל, וכפתה על כפרי נפת סלפית נתיב נסיעה ממושך אל העיירה, העובר דרך צומת תפוח ודרך הכפרים יאסוף ואיסכאכא, עד לכניסה המזרחית לסלפית.
נסיעה שארכה קודם לכן כחמש דקות ארכה במסלול זה כשעה.
לאחר הסכם אוסלו ב', השטח הבנוי של הכפר סווג כשטח B אך 70% מהקרקעות החקלאיות של הכפר סווגו כשטח C.
ב-2004, עשרות תושבים נפצעו בעימותים עם כוחות צה"ל והמשטרה, בעת הפגנות נגד הקמת גדר ההפרדה באזור.
א-זאוויה (יחד עם הכפרים דיר בלוט וראפאת) כותרה מכל צדדיה על ידי הגדר בתוך "מובלעת א-זאוויה", שהביאה להפרדת שליש מן האדמות השייכות לכפר, ניתק את היישובים א-זאוויה, דיר בלוט וראפאת מעיר המחוז והמרכז השלטוני שלהם, בעיירה סלפית, המהווה עורק חיים לאותם כפרים בתחום הבריאות, החינוך, התעסוקה וקבלת שירותים ממשלתיים.
המובלעת מנותקת מכביש 5, ללא מתן פתרון תחבורה הולם.
כן הביא תוואי הגדר לתפיסת עשרות דונמים של חלקות פרטיות ולעקירת מאות עצי זית, שמהווים מקור פרנסה למשפחות רבות בכפר.
התושבים עתרו לבג"ץ נגד תוואי הגדר, ב-2006 נדחו העתירות על ידי בית המשפט העליון.
החקלאות היא התעסוקה הכלכלית העיקרית של העיירה, והיא כוללת זיתים, תאנים, שקדים, עדשים, וחיטה.
יש למעלה מ-2,700 דונם של קרקעות המרכיבות את שטח השיפוט של זאוויה, מתוכם 900 דונם של שטח בנוי.
הכבשים הם בעלי החיים העיקריים המגודלים בזאוויה.
בנוסף יש תעשיות קטנות בעיירה, כגון תפירה, נגרות, ועבודות מתכת.
בעיירה יש מעל 120 חנויות.
האינתיפאדה השנייה צמצמה באופן דרמטי את ההכנסות מיצוא חקלאי לישראל ולירדן, והורידה את המחירים במחצית.
זאוגמה הייתה עיר הלניסטית ורומית בגדה המערבית של נהר פרת, בגבול אסיה הקטנה, סוריה ומסופוטמיה.
אתרהּ נמצא בנפת גזיאנטפ שבדרום-מזרח טורקיה.
חלקים נרחבים של שרידיה מוצפים מאז 2001, אחרי הפעלתו של סכר בּירֶג'יק .
לעתיקותיה של זאוגמה יוחד אגף במוזיאון לארכאולוגיה של גזיאנטפ.
זאוגמה נוסדה בסביבות שנת 300 לפני הספירה, בימיו של סלאוקוס הראשון ניקאטור, מראשי המפקדים בצבאו של אלכסנדר מוקדון ומלכהּ הראשון של הממלכה הסלאוקית.
העיר נקראה לכבודו בשם "סלאוקיה שעל הפרת".
זאוגמה הייתה אחת מארבע הערים הראשיות של ממלכת קומגנה ההלניסטית עד שזו בוטלה בעקבות הכיבוש הרומי.
בתקופה הרומית נקראה העיר בשם Zeugma ושם זה התייחס לשתי הערים התאומות שמשני עברי הנהר כאחת – סלאוקיה (Σελεύκεια) במערב ואפּאמיאה (Απάμεια) במזרח.
שתי הערים חוברו בגשר צף.
זאוגמה התקיימה בקו החיִץ שבין האימפריות, הרומית והפרתית, הפרת שימש כגבול ביניהן והגשר שחצה את הנהר העניק לה יתרון אסטרטגי.
העיר הייתה במשך כ-200 שנים בסיסו של הלגיון הרביעי סקיתיקה, והוא היה אחד מהגורמים לשגשוגה.
זאוגמה התעשרה מהיותה תחנה על דרך המסחר הבינלאומית שחיברה את נמל אנטיוכיה (אנטקיה) שלחוף הים התיכון עם סין.
מספר תושביה של זאוגמה בשיא גודלה מוערך ב-80,000.
בשנת 256 פלש לתחומה של זאוגמה המלך הסאסאני שאפור הראשון.
הפלישה המיטה על העיר חורבן שממנו לא הצליחה להתאושש.
מצבה הורע גם בשל רעידת אדמה עזה שפקדה את האזור.
אחרי פיצול הקיסרות הרומית ב-395 הייתה זאוגמה חלק מהקיסרות הרומית המזרחית.
בתקופת הקיסר יוסטיניאנוס הראשון נעשו מאמצים לשקם את העיר והיא הוקפה בחומות רחבות, אך אלה לא מנעו את הכיבוש המוסלמי ב-637. זאוגמה הידלדלה ונעזבה.
בתקופה העות'מאנית הוקם בקצה חורבותיה הכפר בֶּלקיס, ורוב שטחה כוסה במטעים של אלת הבוטנה.
פעולות סקר וחפירות שיטתיות באתר זאוגמה החלו בשנות ה-80 של המאה ה-20 מטעם המוזיאון לארכאולוגיה של גזיאנטפ לנוכח התגברות מקרי שוד העתיקות.
לקראת הקמת סכר בירג'יק ובמקביל לבנייתו (בשנים 1985–2000) הואצו והורחבו חפירות ההצלה בסיוע ממשלת טורקיה.
השתתפו בהן משלחות מאוסטרליה, צרפת ושווייצריה, מאיטליה ומטורקיה עצמה.
החפירות לוו בפעולות שימור, כולל הקמת מחסים למבנים שנחפרו ולא הוצפו.
החפירות התרכזו בחלקי האתר המועדים להצפה, אך גם במעלה גבעת בֶּלקיס (Belkis Tepe), האקרופוליס של זאוגמה ההלניסטית והרומית.
ממצאי החפירות, בעיקר פסיפסים, הוצגו במוזיאון לארכאולוגיה של גזיאנטפ והועברו ב-2011 למבנה משלהם במתחם המוזיאון, הנקרא בשם מוזיאון הפסיפסים של זאוגמה.
מן המחקרים מצטיירת עיר שלמסגרתה צורת טרפז, ראשו בגבעת האקרופוליס ובסיסו לאורך גדת הנהר.
העיר נבנתה במורד אל הנהר במפלסים מדורגים במערך היפודמי של גושי בניינים מוקפים ברשת רחובות שתי וערב.
מבני הציבור מוקמו במעלה העיר וכן לאורך גדת הנהר.
הסקרים והחפירות חשפו שרידי אגורה הלניסטית, אגורה רומית, תיאטרון, מרחצאות, אצטדיון, רובעי מגורים ורחובות עמודים, שרידי חומות, הן מהתקופה ההלניסטית והן מהתקופה הרומית, וכן בתי קברות.
החוקרים מצביעים גם על מבנה ששימש להבנתם כמפקדת הלגיון הרביעי סקיתיקה.
רצפות פסיפס רבות, בעיקר מהמאות השנייה והשלישית לספירה, השתמרו משום שכוסו במפולות של הקירות והתקרות בעת החורבן שגרם הכיבוש הסאסאני.
הידורן מעיד על עושרה של העיר.
בעיר התגלו שני מקדשים: המתחם המקודש (טֶמֶנוֹס) שעל האקרופוליס ומקדש באגורה ההלניסטית.
המקדש בראש הגבעה היה סמלה של העיר ודימויו מופיע על מטבעותיה.
זאוגמה נכללת מאז 2012 ברשימת המועמדים להכרזה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
זאהי איברהים חדאד (7 בפברואר 1895–1964) היה רופא ערבי, עסק במניעת מחלות זיהומיות ומדבקות בפלשתינה, כיהן כנשיא הסתדרות הרופאים הערביים בארץ ישראל, ונשיא הליגה הערבית למלחמה בשחפת.
חדאד נולד ב-1895, רופא ערבי, בוגר האוניברסיטה האמריקנית בביירות.
בשנת 1918 שירת בצבא האימפריה העות'מאנית ומאוחר יותר אצל הבריטים.
באמצע שנת 1920 חדאד מונה לרופא ממשלתי.
בסוף 1920 הועבר לקנטרה בתור רופא הרכבת והקרנטינה.
בשנת 1923 הועבר לחיפה כרופא הרכבת והקרנטינה.
בשנת 1931 הועבר לשכם ובשנת 1934 הועבר ליפו.
חדאד התקדם למשרה בכירה במערך שירותי הרפואה של המנדט הבריטי, עסק במניעת מחלות זיהומיות ומדבקות בפלשתינה.
הוענק לחדאד תואר חבר (MBE – Member) על ידי מסדר האימפריה הבריטית.
זאהי איברהים חדאד היה בעל רישיון מספר 688.
חדאד כיהן כנשיא הסתדרות הרופאים הערביים בארץ ישראל, ונשיא הליגה הערבית למלחמה בשחפת.
זאוקסקי הוא יישוב פועלים עירוני, המרכז המנהלי של המחוז המוניציפלי זאוקסקי במחוז טולה, במרכז רוסיה.
האוכלוסייה מונה 6,548 אנשים (נכון למפקד 2018).
הכפר ממוקם בצפון מחוז טולה, 63 ק"מ מהעיר טולה, לא הרחק מהגבול עם מחוז קלוגה.
בכפר שוכנת תחנת רכבת טארוסקאיה המשמשת את קו "מוסקבה-טולה".
זאוקסקי מוביל את שורשיו מקהילה, שכללה את הכפר אונקי (הידוע מאז המאה ה-17), הכפר איוואנובקה ותחנת איוואנובו (כיום תחנת טרוסקאיה) של הרכבת מוסקבה-קורסק, שנבנתה בראשית שנות ה-70 של המאה ה-19.
בשנת 1924 הכפר הופך למרכז מחוז סרפוחוב (משנת 1930 - מחוז זאוקסקי במחוז המשנה סרפוחוב של מחוז מוסקבה).
בשנת 1935 אוחדו הכפרים איוואנובקה ותחנת איוואנובו, שבאותה עת קיבלה את השם טרוסקאיה, ליישוב אחד בשם זאוקסקי.
ב-9 בספטמבר 1970 קיבל הכפר זאוקסקי מעמד של יישוב פועלים, מאז שמו הרשמי של יישוב הוא כפר הפועלים זאוקסקי.
סמינר אדוונטיסטי נפתח בזאוקסקי בשנת 1987, כיום הסמינר מתקיים בתור האוניברסיטה האדוונטיסטית של זאוקסקי.
המפעלים העיקריים של זאוקסקי: מאפייה, מפעל חקלאי, בית דפוס ובית ההוצאה לאור "מקור החיים" («Источник жизни»).
בסמוך לכפר, על גדת נהר אוקה - בית הנופש וולגוז', מרכז בילוי ופארק הנופש ולגוז' ויש מספר רב של עמותות גננות באזור.
ישנם שני בתי ספר בכפר (בית הספר היסודי ובית הספר התיכון על שם גיבור רוסיה, סרגיי בורנייב), פנימייה, בית ספר למוזיקה, קולנוע תלת־ממדי ובית חולים אזורי.
בנוסף בזאוקסקי קיים מוסד חינוך גבוה שאינו ממשלתי של הכנסייה האדווניסטית של היום השביעי - אוניברסיטת זאוקסקי האדוונטיסטית (שכוללת בית ספר תיכון נוצרי, אקדמיה תאולוגית ומכון כלכלי נוצרי), שמבין בוגריה הנודעים הוא שחקן התיאטרון גריגורי דובריגין.
מאז 2 באוקטובר 1930 יוצא לאור העיתון המקומי "זאוקסקי ווסטניק" (ידיעון זאוקסקי).
ליד זאוקסקי, על גדות אוקה, נמצאת אחוזת פולינובו - מוזיאון הבית ושמורתו של האמן הרוסי המפורסם וסילי דמיטרייביץ' פולינוב, שנבנה על פי פרויקט שלו בסוף המאה ה-19. בכפר ביחובו שנמצא בסמוך לזאוקסקי נשמרה כנסיית השילוש הקדוש, שנבנתה גם היא על פי פרויקט מיוחד של פולנוב עבור האיכרים במקום בשנת 1906.
אנדריי טימופייביץ' בולוטוב (נולד ב-7 באוקטובר 1738 - 3 או 4 באוקטובר 1833) הוא סופר, פילוסוף מוסרי, מדען, בוטנאי, ממקימי האגרונומיה ברוסיה.
הוא תרם תרומה רבה להכרה ברוסיה של עגבניות ותפוחי אדמה בגידולים.
אנדריי בולוטוב נולד בכפר אבותיו דבוריאנינוב שבמחוז המשנה אלכסינסקי במחוז טולה (כיום אזור זאוקסקי במחוז טולה)
וסבולוד פיודורוביץ' רודנייב, יליד משפחת אצולה ממחוז טולה, התגורר באחוזתו בכפר מישנקי, כיום בזאוקסקי.
מת ב-7 ביולי 1913 ונקבר בסביבת כנסיית גבירתנו מקאזאן בכפר סבינו, במחוז טולה.
גיבור המלחמה הרוסית-יפנית, אדמירל (1905) הצי הקיסרי הרוסי, מפקד סיירת וריאג שאחוזתו משמשת כמוזיאון.
זאורודון (שם מדעי: Saurodon; מילולית: "שן לטאה/זוחל") הוא סוג דג קדום ממשפחת האיכתיודקטידיים שהתקיים בתקופת הקרטיקון העליון.
הוא היה קרובו של הקסיפקטינוס, אך קטן יותר באורך ממוצע של 2.5 מטרים.
סוג זה תואר בידי החוקר האי ב-1830 ונכללו בו 2 מינים: Saurodon elongatus ו-Saurodon leanus.
המאובנים התגלו בארצות הברית ב-"Tar Heel Formation" שבקרוליינה הצפונית, ב-"Mooreville Chalk" שבאלבמה, ב-"Ripley Formation" שבטנסי וכנראה שגם באיטליה ובירדן.
דג גדול זה דמה במראהו לברקודה ענקית והיה בעל שיניים ענקיות בפיו המוארך.
בדומה לדגי חד-לסתיים הוא היה בעל לסתת תחתונה ארוכה יותר מהעליונה שפנתה מעלה.
מבנה זה שימש כנראה לציד דגים ממארב, תוך האצה כלפי הטרף ומניעת בריחתו.
ייתכן שהוא פגע בו בדומה ללסת של דג החרב.
דג זה נכחד עם הכחדת הקרטיקון הגדולה לפני 66 מיליון שנה, לצד אחרוני הדינוזאורים והמוסזאוריים שכנראה היו טורפיו הראשיים.
זאורולופיים (שם מדעי: Saurolophinae; מילולית: "ציצת לטאה/זוחל") היא תת-משפחה של דינוזאורים צמחוניים ממשפחת ההדרוזאוריים, אשר התקיימו רק בקרטיקון העליון שלפני 83 עד 66 מיליון שנה מזמננו.
זוהי אחת משתי תת-המשפחות של ההדרוזאורים לצד הלאמבאוזאוריים.
הממצאים שלהם התגלו באירואסיה ובאמריקה הצפונית.
בני קבוצה זו היו בעלי מבנה גוף בסיסי יותר והציצות וה"קסדות" שלהם היו הרבה פחות בולטות מהלאמבאוזאוריים, אך הם היו בעלי לסתות עבות ובשרניות יותר.
בעבר השתייכו לתת-משפחה זו כל ההדרוזאורים הרחוקים מהלאמבאוזאורוס וקרוביו, אך בהמשך הפרידו סוגים פשוטים יותר כמו ההדרוזאורוס.
היא הוגדרה ב-1918 בידי החוקר הקנדי לורנס לם , בהתבסס על הסוג זאורולופוס.
דינוזאורים אלה היו גדולים מאוד, הכבד שבהם היה השאנטונגוזאורוס, אשר הגיע לאורך 16 מטרים ולמשקל 16 טונות.
הם היו אוכלי צמחים קשיחים כמו מחטניים ועצים רחבי עלים שונים שאותם עיכלו באמצעות שורת שיניים באחורי הלסת.
מבנה הלסת דמה מאוד למקור של ברווז.
ממצאים מראים שרבים מהם נעו בעדרים גדולים אחרי מזון ובתורם משכו טורפים כמו טירנוזאוריים.
בעבר נחשבה קבוצה זו לקלייד, אך ב-2010 החוקרים Albert Prieto-Márquez ניתחו שהקבוצה הייתה תת-משפחה נפרדת מסוגים בסיסיים של הדרוזאורים.
זוויאר סמואל הוא שחקן אוסטרלי.
סמואל נולד בהמילטון, ויקטוריה, אוסטרליה, בנם של מארי וקליפורד סמואל.
הוא גדל באדלייד, שבדרום אוסטרליה וסיים את לימודיו במכללת רוסטרוור בשנת 2001. יש לו אח צעיר יותר, בנדיקט, סופר, מפיק ושחקן, וכן אחות מבוגרת, ברידג'ט, מנהלת במה.
מאוחר יותר סיים סמואל את לימודיו בחוג לדרמה של אוניברסיטת פלינדרס באדלייד, אוסטרליה הדרומית בשנת 2006.
בשנת 2003 סמואל ערך את הופעת הבכורה שלו בסדרת הטלוויזיה האוסטרלית "בנות מקלאוד".
בשנת 2010 הוא כיכב בסרט האימה האוסטרלי "Road Train" בתפקיד מרקוס, ושיחק בסרט האוסטרלי "טובע" בבימויו של קרייג בורהם.
בשנת 2009 הוא לוהק לתפקיד ברנט בסרט האימה האוסטרלי "האהובים" בתפקיד הראשי לצד רובין מקליווי.
על תפקידו קיבל כמה מועמדויות לפרסים.
בתחילת 2010 לוהק סמואל לתפקיד ריילי לסאגת "דמדומים 3: ליקוי חמה".
סמואל הופיע בסרט "אנונימי" בשנת 2011. הוא שיחק תפקיד ראשי בסרט "A Few Best Men".
הוא לוהק לסרט "3D Bait", שיצא לאקרנים ספטמבר 2012. בשנת 2013 שיחק את איאן בסרט "אמהות מושלמות" לצד רובין רייט ונעמי ווטס.
בשנת 2016, סמואל שיחק בסרט בסרט "חייו ומותו של אוטו בלום" בבימוי קריס ג'ונס, אודות רייצ'ל וורד ובתה, מטילדה בראון.
בשנת 2020 לוהק לסרט הביוגרפי של הבמאי באז לורמן "אלביס" אודות חיו של הזמר אלביס פרסלי.
שנה תיאטרון תפקיד הערות 2006 שני שבועות עם המלכה קוליןאומנויות הבמה של ווינדמיל אוסמה הגיבור לא ידוע תיאטרון אולד פיצרוי 2007Mercury Fur לא ידוע תיאטרון גריפין 2014 השחף קונסטנטין תיאטרון מדינת דרום אוסטרליה
שנהסדרהתפקידהערות2003בנות מקלאודג'ייסוןפרק: "Jokers to the Right"2008Dream Lifeבוידסרט טלוויזיה של MTV אוסטרליה2017שבעה סוגי עמימותסיימון הייוודתפקיד ראשי; 6 פרקים2018Riotג'ים ווקרסרט טלוויזיה של ABC2021-הווהספר לי את הסודות שלךקיט פארקרתפקיד ראשי; 10 פרקים 2023The Clearingקולין גאריסון7 פרקים2025יום השנה האחרוןזיק3 פרקים
שנהפרסקטגוריהפרויקטתוצאה2011פרסי בחירת הנוערבחירת כוכב הקולנוע: פריצהדמדומים 3: ליקוי חמהפרסי הסרטים והטלוויזיה של MTVהכוכב הפורץ הטוב ביותרהקרב הטוב ביותרדמדומים 3: ליקוי חמה (עם רוברט פטינסון וברייס דאלאס הווארד)2018פרסי האקדמיה האוסטרלית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיההאורח או שחקן המשנה הטוב ביותר בדרמת טלוויזיהRiot2023פרס פטל הזהבשחקן המשנה הגרוע ביותרבלונדינית
העיירה זאהון (בהונגרית: Záhony) ממוקמת בהונגריה במשולש הגבולות הונגריה - אוקראינה - סלובקיה, בתוך מחוז סבולץ'-סטמאר-ברג, בפינה הצפון-מזרחית של הונגריה ומקום מושבו של נפת זאהון.
באזור העיר משתנה זרימת נהר הטיסה מצפון לכיוון דרום-מערב.
זאהון (Záhony) היא העיירה הצפונית ביותר במחוז סאבולץ-סאטמר-ברג (Szabolcs-Szatmár-Bereg).
היא שוכנת על הגדה השמאלית של הטיסה, שזורם כאן כנהר גבול.
קצת יותר מקילומטר מערבית ממרכז העיירה נמצא הגבול המינהלי של הונגריה, סלובקיה ואוקראינה.
זהו מעבר גבול חשוב הן בכביש והן ברכבת.
לפני 1990 לברית המועצות, היום לאוקראינה.
רכבות בקו בודפשט - מוסקבה עוברות את הגבול במקום זה.