tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהופעה שהיא מתרחשת במגע שבין המבצעים והקהל, נוצרת אשליה של טוטאליות, כזו שמשבר המודרנה יוצר את הגעגועים והנוסטלגיה אליה.
כרמלי הקדיש מאמרים ספציפיים לדמויות רבות בקרקס: הקוסם, האקרובט, מאלף החיות, המוקיונים, הפריק – הגמד.
למרות שמבחינה היסטורית שורשיו של הקרקס הנודד ביריד, בעיני אנשי הקרקס מהווה היריד "אחר" בזוי, מקום של הונאה ואחיזת עיניים לעומת הקרקס שהוא "אמיתי".
הקוסם מציג הופעתו (הליכה על חרבות, בליעת אש) בלבוש פקיר ובלבוש אינדיאני ישיש.
הקוסם עושה משהו תיאטרלי שעורר התנגדות רבה.
הגמד – הפריק – גם הוא מדמויות היריד.
ביריד הוא יצור אזוטרי, מסמן של גבולות האנושי, ואילו בקרקס הוא מופיע עם המוקיונים.
כאן הוא מהווה איום: אם הפריק הוא אנושי, האנושי נושא בתוכו את הפריק.
מאלף האריות עומד כאדם/תרבות מול חיות/טבע, אך בקרקס הוא גם דומה לחיה – הקרקס יוצר את חיצוניותו על ידי שהוא מפרק ומשווה קטגוריות וניגודים בסיסיים (תרבות טבע) בקוסמולוגיה של הקהל.
בשנות ה-70 היו הקרקסים באנגליה מאורגנים במשפחות.
משפחות היו בעלות קרקסים ואליהן נוספו משפחות של מבצעים.
מלבד היותן בסיס לכוח עבודה, המשפחות גם הופיעו ככאלה בזירה והופעת "משפחה" (אפילו כשאיננה ממש כזאת) הייתה חשובה לקהל, ליצירה של האילוזיה של "קהילה" ו"משפחה" אצל הקהל כמו גם למסרים לאומיים ולאומניים שהקרקס הביא עמו.
ההצגה העצמית של המשפחות השפיעה על הדינמיקה הפנימית ביחסי המשפחה וחיי היום יום של חבריה.
גם הקרקס המודרני וגם הספורט המודרני הופיעו במאה ה-19. כרמלי מראה במחקריו כיצד הם מנוגדים אך עדיין משלימים; שניהם מייצגים את ההגמוניה של הבורגנות וגם את משבר המודרנה.
הגוף הספורטיבי משעתק באופן סמלי את התפיסות הבורגניות של היררכיה, כמותיות, וזמן ליניארי – פרוגרסיבי.
לעומת זאת, האקרובטים ב"קרקס המסורתי" כלומר – הקרקס של עידן המודרניות, עוברים חיפצון והוצאה אל מחוץ לזמן וליחסים החברתיים.
בעולם המודרני המקוטב והממוסחר, מעורר האקרובט אובייקטיפיקציה מדומה ונוסטלגיה אצל הקהל.
הצופים שרואים בקרקס את ה-"really, real" חווים למעשה את אשליית ה-"really, real" של עצמם.
חיות בקרקס, התאכזרות לבעלי חיים, תקשורת inter-species
על פי כרמלי ההקשר העיקרי של מופעי חיות בקרקס הוא הרציונליזציה של הטבע, ניצחון התרבות על הטבע, כמו גם החרדות והפחדים שמעוררת התרבות שהתרחקה מקרקע הטבע עליה היא הושתתה.
כל אלה לדעתו מאפיינים את עידן המודרניות והפוסט-מודרניות.
במאמרים המפרשים את מופעי החיות (פילים, אריות) בקרקסים הבריטיים, מנותחים המופעים הללו כפי שהם מביאים לידי ביטוי את הדיכוטומיה המערבית של טבע/תרבות, כמו גם את הסחף שלה.
אולם, האובייקטיפיקציה והטשטוש של הדיכוטומיה בקרקס כפי שהציבור רואה אותה, מעוררים גם נוסטלגיה ואשליה של שלמות.
סוגיה מעניינת הממקמת את הקרקס המסורתי בין מודרנה לפוסט-מודרנה היא סוגיית ההאשמה ב"התאכזרות לבעלי חיים" ותגובות הציבור במהלך ההופעה.
כרמלי טוען שיותר משבעלי החיים באמת סובלים בקרקס, דבר שהוא נדיר במציאות, הרי שהמראה של גופות מאולפים וחוויית ההפרה של "ההתנהגות הטבעית" של הטבע כפי שמעוררים באמצעות ההצגה של בעלי החיים הן שעומדות בבסיס ההאשמות באכזריות.
עבור רוב הצופים של הקרקס המסורתי, חוויה זו היא מרכיב ותנאי לאשליית הקרקס: עבורם הגופות המאולפים של בעלי החיים בקרקס כמו גם הגוף המחופצן של אקרובט הקרקס, מביאים את הקרקס כמעבר לדיכוטומיות של אדם/חיה, תרבות/טבע.
אצל האחרים, אותו מראה מעורר התנגדות אם מחמת רומנטיזציה בורגנית של הטבע, ואם מתוך תפיסות מאוחרות יותר המבטלות את הניגוד טבע/תרבות ומצדדות בדיאלוג ביניהן.
בהקשר זה, עוסקים גם מחקריו של כרמלי העוסקים בעצם האפשרות של תקשורת בין חיה לאדם.
המבנה החברתי הסגור של הקרקס מקשה על חקירתו.
קושי נוסף מהווה המבנה של הצגה עצמית מתמדת וטוטאלית שהופכת גם לחלק מהאמונות של הצופים אודות "האמת" הקרקסית וכן גם תפיסת המציאות של אנשי הקרקס עצמם.
בשביל אלה, האחרונים מהווים ההצגה העצמית והאובייקטיפיקציה העצמית תנאי קיומי (ולא רק כלי לפרנסתם).
כרמלי מקדיש מאמרים מיוחדים לשאלות של עבודה אתנוגרפית ושל הבעיות האפיסטמולוגיות הכרוכות בחקר הקרקס.
הקרקסים המסורתיים עברו טרנספורמציה יסודית מאז שנות ה-70. עם המעבר מהמודרניות לפוסט מודרניות.
השתנה מראה האקרובט כאובייקטיפיקציה של גוף, התמעטה ההנגדה של טבע/תרבות (חיות כמעט ונעלמו מהופעות הקרקס), הנוסטלגיה לטוטאליות ולאותנטיות אשר הזינה את הקרקס הנודד הפכה במידה רבה לבלתי רלוונטית.
הקרקס החדש השתלב בהצגות תיאטרון וריקוד, ומצד שני הפך לנושא ומופע שמשמש במרכזים קהילתיים ובאינטגרציה של שכבות חברתיות חלשות.
מעמדו הסמלי של הקרקס הוזז מהשוליים למרכז.
במהלך 2002 – 2003, ביצע כרמלי התבוננויות ותיעד חומרים רבים הנוגעים לתמורות אלה בבריטניה.
חומר זה יהיה בסיס לשני פרסומים: האחד אוסף של מאמרים שנכתבו על ידי אנשי אקדמיה ואנשי קרקס, שהוא עוסק בעריכתן.
האוסף עוסק בהיסטוריה ובקרקס העכשווי.
הפרויקט השני הוא מונוגרפיה שתכלול 25 שנות פרספקטיבה על הקרקס.
היבטים חברתיים ופוליטיים של הספורט
עניינו של כרמלי בספורט הוא בהקשר של ספורט ומודרנה, ובהשוואה של הספורט עם הקרקס .
בניתוחו את הספורט בשדה הישראלי, חקר כרמלי גם את נגיעתם של מופעי ספורט מודרניים, עם החוקים שלכאורה אינם פוליטיים והם אוניברסליים, לסוגיות של כוח וזהות קולקטיבית, ושילובם בהצגת יריבויות לאומיות, אתניות ומעמדיות.
ביציאתו מנקודת מבט זאת, חקר כרמלי יחד עם סטודנטים שלו נבחרת כדורגל פלסטינית שנכנסה לתוך ליגת העל הישראלית והתעמתה עם נבחרות יהודיות בערים שונות בישראל.
המפגשים אפשרו לו לחקור זהויות מקומיות ולאומיות בהקשר ייחודי של קונפליקט אינטנסיבי.
במחקרים, הוא בחן כיצד מתגבשות ומיוצגות הזהויות היהודית-ישראליות במשחקי כדורגל אל מול הפלסטיני כאחר אולטימטיבי.
מאמרי הספורט שלו נוגעים בקודים הבסיסיים של הלאומיות היהודית, אך גם בווריאציות מקומיות של הזהות היהודית-ישראלית, עם המאפיינים הגאו-פוליטיים המיוחדים אליהם.
נותחה גם הרטוריקה הלאומנית של כתבות הספורט בעיתונות העברית והגלישה של "מסגרת המשחק" לתוך החיים האמיתיים.
הקונטקסטים הישראליים של צריכה קושרים יחד אלמנטים של מודרניות-פוסט מודרניות.
הסצנה הישראלית באה לידי ביטוי בפלורליזם של מגזרים שונים (ביניהם: המעמד הבינוני-יהודי-חילוני, יהודים אולטרה אורתודוקסים, אזרחי ישראל פלסטיניים, ומהגרים רוסים).
עבור המעמד הבינוני-יהודי-ישראלי, הצריכה היא גם מרקם של "נורמליות", המקיימת מראית עין של שגרת היום יום בתוך חוסר השוויון הכלכלי הגובר והאינטנסיביות של הקונפליקט הישראלי-פלסטיני.
כרמלי, בצוותא עם ד"ר קלמן אפלבאום מאוניברסיטת ויסקונסין, ערכו אסופת מאמרים באנתרופולוגיה של צריכה בישראל בה משתתפים גם כמה מתלמידיו של כרמלי.
פוסט מודרניזם, גוף, זהות: היבטים חברתיים ותרבותיים של טכנולוגיות הולדה
את כל הפרויקטים בתחום זה ערך כרמלי בשיתוף עם רעייתו פרופסור דפנה בירנבוים כרמלי באוניברסיטת חיפה.
מחקריהם המשותפים התרכזו בטכנולוגיות ההפריה החוץ גופית וההפריה המלאכותית.
יחד עם חוקרים אחרים, סבורים גם הזוג כרמלי שסוגיות הנוגעות לטכנולוגיות רפואה חדשניות מעלות ומייצגות היבטים חדשים הקשורים לגוף בעידן הפוסט מודרני ומתבטאות בפירוק של מושגי הטבע, משפחה, הורות וזהויות מגדריות.
בנוסף לכך, מעניינות הדרכים שבהן מהוות הטכנולוגיות החדשות כלי בידי המדינה וקבוצות שונות ביחסי כוח ותהליכים פוליטיים, וכאמצעי לקשור יחדיו את הפרט, הגוף הקולקטיבי, והאומה.
כרמלי מראים במחקריהם כיצד הכנסת הטכנולוגיות החדשות הביאה לידי ביטוי אך גם הכניסה תמורות ביחסי מגדר.
היא הדגישה מחדש את גבולות יחסי הקרבה והאינטימיות המשפחתית.
כרמלי מנסה להראות כיצד יישומן של הטכנולוגיות מתקשר גם אל יחסים ודימויים מעמדיים.
הבדלים מעמדיים ניכרים בעצם הנגישות לטכנולוגיה, מאידך הטכנולוגיות מאפשרות גם ניעות חברתית או תקווה להזדמנות לניעות מעמדית.
באמצעות הבחירה של תורמי זרע מסוימים ולא של אחרים, יכולים מקבלי הזרע להעניק לילדיהם העתידיים את המראה שהם תופסים אותו כנחשק ומגדיל את סיכוייהם בחיים.
החוקרים מראים שלמרות הדרישות הגבוהות שלהן מהמשפחה, ישראלים יהודיים מעוניינים באופציות של שדרוג חברתי, אם כי בתוך הגבולות של דמיון סביר ל"משפחה טבעית".
ניתן לראות שבתוך גבולות הדמיון "הטבעי" (כלומר, הדמיון במראה לבן הזוג הגברי במשפחה), היהודיים-ישראלים שואפים להולדת צאצאים שיהיו בעלי מראה של האוכלוסייה האשכנזית ההגמונית.
וכך משתמשים בטכנולוגיית רבייה על מנת לשעתק הגמוניה בעידן של מסחור הטבע.
עם זאת, מציעים כרמלי במחקריהם כי באוכלוסייה הישראלית הנאמנות "למשפחה" יכולה להמשיך ולהתקיים אפילו בעידן של בחירה.
מדינה, "משפחה טבעית" וזהות קולקטיבית
כרמלי מצאו שהשימוש בטכנולוגיות הפריה בישראל מקבל עידוד רב מהמדינה שמשתמשת בהם בעיקר לגבי האוכלוסייה היהודית אך השימוש בהן חוצה את כל הגבולות הסוציו-דמוגרפיים והתרבותיים.
בהקשר זה, הם גם מצאו שרעיון "המשפחה הטבעית" מקודם בצורה נמרצת באמצעות חוקי המדינה והפרקטיקות הרפואיות של החוקים הללו.
החוקרים רואים בכל אלה שימוש במושג "המשפחה הטבעית" כמגבש זהות שבטית-יהודית (כמו גם אמצעי בידי בעלי המקצוע הרפואיים על מנת לשעתק את כוחם ומעמדם).
מתודולוגיה; מבט כולל על טכנולוגיות הפריה בישראל
במחקרים השתמשו הזוג כרמלי במגוון שיטות מחקר כגון שאלונים, ראיונות, ארכיונים של בתי חולים, וכתבות בעיתונות.
החוקרים ערכו ספר העוסק בנושא טכנולוגיות ההפריה ויישומן בישראל.
בספר משתתפים חוקרים שעסקו בנושא בישראל ומחוצה לה.
יורם כוכבי (נולד ב-19 בנובמבר 1962) הוא שחיין עבר, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה.
השתתף באולימפיאדה (לוס אנג'לס 1984) ובאליפות העולם בשחייה (גואיאקיל 1982) במדי נבחרת ישראל.
אלוף המכביה האחת עשרה (1981).
יורם כוכבי שחה בקבוצת השחייה של מכבי תל אביב בהדרכתו של ברוך צ'יש.
הוא למד בתיכון עירוני ה' בתל אביב
באליפות ישראל בשחייה באוקטובר 1976 זכה כוכבי במדליית כסף, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיאי ישראל חדשים לגילאי 14 ו-16 בתוצאה של 5:07.1 דקות, אחרי רון קרמן ממכבי חיפה (5:03.4 דקות) ולפני ישי ורדי מהפועל בית קמה (5:15.0 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף ספטמבר 1977 זכה כוכבי ב-6 מדליות, 2 כסף ו-4 ארד.
מדליות כסף, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:52.68 דקות, אחרי דב ניסמן מהפועל העמקים (4:49.89 דקות) ולפני אלון אקר מהפועל בית קמה (5:03.96 דקות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:24.56 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט 1978 זכה כוכבי ב-3 מדליות, זהב, כסף וארד.
בתחרות שמונה האומות שנערכה בבלגיה בשנת 1979 זכה כוכבי במדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף חודש אוגוסט 1980 זכה כוכבי במדליית זהב במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא ישראלי חדש של 4:37.55 דקות לפני רון קרמן וירון אילתי.
בתחרות שמונה האומות שנערכה בקיאסו, שווייץ בתחילת יולי 1981 סיים כוכבי במקום רביעי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:46.24 דקות ובמקום שמיני במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם זוהר וייס, ירון אילתי ויוחאי ליפשיץ בתוצאה של 8:18.61 דקות.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-11 שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב מספר ימים לאחר מכן זכה כוכבי ב-3 מדליות.
מדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי ומכביה חדש של 2:05.74 דקות, שתי מדליות ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.63 שניות ובמשחה ל-4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:01.55 דקות, כששחה את סגנון הגב ביחד עם רון קרמן, אילתי וניר שמיר.
נוסף לכך, הוא סיים במקום השישי במשחה ל-100 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 1:02.52 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט אותה שנה זכה כוכבי ב-4 מדליות.
בתחרות שמונה האומות שנערכה באוסלו, נורווגיה בתחילת יולי 1982 זכה כוכבי בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי.
באליפות העולם שנערכה בגואיאקיל, אקוודור בתחילת אוגוסט אותה שנה לא הצליח כוכבי לשפר את שיאיו כששחה 200 מטר פרפר בתוצאה של 2:06.84 דקות, סיים במקום ה-20 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:39.52 דקות ובמקום ה-24 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:12.33 דקות.
בנוסף, סיימה הנבחרת במקום ה-14 והלפני אחרון, במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:01.98 דקות, ביחד עם קרמן, אילתי ושמיר.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף אוגוסט אותה שנה זכה כוכבי ב-6 מדליות אישיות, אך רק במדליה זהב אחת.
מדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 2:14.04 דקות, שיפור לשיאו של אבי כרמל (2:15.22 דקות).
שתי מדליות ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.12 שניות, אחרי אילתי שקבע שיא ישראלי חדש (57.57 שניות) ונדב שנל (58.02 שניות) ובמשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:04.03 דקות, אחרי יזהר שנהר (1:02.77 דקות) ואבי נחמיאס מהפועל ימק"א ירושלים (1:03.97 דקות).
בתחרויות השחייה של כינוס הפועל ה-12 שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב במאי 1983, בהשתתפות טובי הספורטאים בעולם כהכנה לאולימפיאדה, סיים כוכבי במקום הרביעי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:12.57 דקות ובמקום החמישי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:43.62 דקות.
בתחרות שמונה האומות, בשחייה שנערכה בטנריפה, ספרד ביולי אותה שנה סיים כוכבי במקום חמישי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:08.43 דקות ובמקום שישי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:13.84 דקות.
שתי מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא ישראלי חדש של 2:09.47 דקות, שיפור של 11 מאיות השנייה לשיא הוותיק של קרמן ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:33.73 דקות, איטי מהשיא הישראלי שלו ב-35 מאיות השנייה.
באולימפיאדת לוס אנג'לס שנערכה בשנת 1984 סיים כוכבי במקום ה-16 כשהצליח לעלות שלב ולשחות בגמר ב' במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:40.00 דקות.
בשלב המוקדמות קבע תוצאה של 4:35.70 דקות.
בנוסף, הוא סיים במקום ה-22 במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:04.08 דקות ובמקום ה-27 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:11.81 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט אותה שנה הוא זכה ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף.
100 מטר פרפר: 57.94 שניות (ניקבע באליפות ישראל בשחייה בשנת 1981)
יורם מוזס (נולד ב-3 בינואר 1957) הוא מדען מחשב ישראלי, פרופסור בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון.
מוזס נולד בעפולה וגדל בבאר שבע.
בנו של רופא הילדים פרופ' שמעון מוזס.
סיים תואר ראשון במתמטיקה מהאוניברסיטה העברית בשנת 1981. הוא המשיך במסלול ישיר לדוקטורט במדעי המחשב באוניברסיטת סטנפורד, אותו סיים בשנת 1986 בהנחיית פרופסור ג'ו הלפרין.
בשנת 1997 זכה בפרס גדל, יחד עם ג'ו הלפרין בזכות מאמרם בנושא "ידע וידע משותף בסביבה מבוזרת" שהוצג ב-1984. בשנת 2009 זכה יחד עם הלפרין בפרס דייקסטרה בחישוב מבוזר, על אותו מאמר.
בנימוקי בחירתם אמרו השופטים כי המאמר "סיפק דרך חדשה לדיון במערכות מבוזרות, והשפיע עמוקות בשנים שלאחר פרסומו; ההשפעה עדיין ניכרת כיום, וחורגת משמעותית מתחומי קהילת המערכות המבוזרות – באינטליגנציה מלאכותית, אבטחת מערכות מחשבים, ותורת המשחקים.
המאמר היה פורץ דרך במספר מובנים".
בשנת 2003 יצא ספרו "Reasoning About Knowledge" בהוצאת MIT, אותו כתב יחד עם ג'ו הלפרין, רונלד פייגין ומשה ורדי.
במהלך השנים הנחה מוזס 17 סטודנטים לתארים מתקדמים.
נשוי ליעל מוזס, פרופסור למדעי המחשב במרכז הבינתחומי הרצליה ומתגורר בתל אביב.
יורם עבר הדני הוא סופר, פרסומאי, תסריטאי ובמאי פרסומות ישראלי.
יורם הוא בנה של הסופרת והמשוררת דפנה עבר הדני.
הוא שימש כתסריטאי בקומדי סטור וקופירייטר לקמפיין של אהוד ברק בשנת 2001. הוא כתב חמישה ספרי ילדים.
כיום הוא אחד מבמאי הפרסומות המובילים בארץ.
נשוי לבמאית והתסריטאית קרן מרגלית ואב לשלושה.
השלקט, ספרית פועלים, 1988, איורים, נעמה גולומב
האיש והקו, הוצאת מודן, 1990 (הספר תורגם לאנגלית ופורטוגזית)
נטע רוצה להיות גדולה, הוצאת שבא, 1996, איורים: קארו שוהם
בוא-הנה הולך לאבוד, ספרית פועלים, 2005, איורים: שרון אלפרט
המפלצת שקראו לה בהההה!, ספרית פועלים, 2007, איורים: שרון אלפרט
יורם פורת (נולד ב-24 בפברואר 1972) הוא מפיק, במאי וצלם ישראלי הפועל בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה.
פורת הוא בוגר תואר שני של החוג למדיה במכללת האנטר בניו יורק, ובוגר החוג לצילום במכללת הדסה.
בשנת 2000 החל פורת לצלם ולכתוב עבור המגזין נשיונל ג'יאוגרפיק ישראל, ובמסגרתו הוציא עשרות כתבות מצולמות.
ב-2003 הקים את חברת ההפקה "Outline films" אותה הוא מנהל ובמסגרתה הוא יוצר.
ב-2007 זכה בפרס סאלינג'ר לסרט דוקומנטרי מצטיין בפסטיבל ניו יורק, ובשנת 2010 זכה בפרס הבמאי המצטיין בפסטיבל Golden wheel במקדוניה.
פורת הוא חבר איגוד עובדי הקולנוע והטלוויזיה, חבר פורום היוצרים הדוקומנטריים ובעל תעודת עיתונאי.
עבודתו התיעודית של פורת מתרכזת בהתנגשות בין תרבויות ודתות, זכויות אדם וסביבה.
סרטיו עוסקים בדיכוי קבוצות מיעוט ובמאבקן של אלו לשרוד בעולם הנשלט על ידי כלכלה גלובלית.
המוטיבציה של פורת באה מתוך רצון להתחקות אחר טבע האדם.
הוא מרכז את עבודתו ביחידים וקבוצות מחוץ לזרם המרכזי של החברה.
הסגנון הקולנועי של פורת הוא פואטי ונשען על נראטיב דינאמי.
סגנון הצילום שלו הוא מינימלי ומושפע מהאסתטיקה של צילום סטילס, התרכזות בקומפוזיציות סטטיות ובאור טבעי.
"גניבת הספרים הגדולה", בבימוי בני ברומן
יורם מטמור (Yoram Matmor; 3 ביוני 1925 – 1 ביוני 1975) היה מחזאי וסופר ישראלי.
מטמור נולד ברומניה בשם הנס שטרנהיים ועלה לארץ בגיל 14.
במלחמת העולם השנייה התנדב לצי הבריטי, ולאחר מכן שירת ב"הגנה".
לאחר מלחמת העצמאות החל בכתיבת מערכונים ללהקות הצבאיות (להקת הנח"ל, להקת פיקוד המרכז).
ב-1953 הופיע לראשונה בתפקיד קטן במחזה "הדגן הוא ירוק" בתיאטרון האהל.
בהמשך כתב מחזות עבור הפקותיהן של להקת פיטר פריי, התיאטרון הקאמרי, החמאם, תיאטרון סמבטיון, תיאטרון גיורא גודיק, ואף כתב לשחקן היחיד שמעון ישראלי.
בנוסף לכתיבת מחזות כתב מספר ספרים, בהם "המלחמה הערבית-ישראלית" (1948).
נישא בשנת 1958 לקטי לבית רודר דוגמנית ונערת זוהר בת 19, ילידת טרנסילבניה.
קטי יצאה לפריז בגיל 17 ועברה שם הכשרה מקצועית בבית האופנה "דיור".
אמה החזיקה בתל אביב את בוטיק האופנה "גבי".
לבני הזוג נולדו שני בנים.
לאחר הנישואים פתחה רעייתו בוטיק בתל אביב, שעם הזמן צבר חובות.
רעייתו עזבה את הארץ ביוני 1963 לארצות הברית, בהריון עם בנה השני, שם הצטרפה לאמה.
מאוחר יותר עברה ללונדון ובני הזוג התגרשו.
שם נישאה מחדש ליצרן טקסטיל יהודי-בריטי.
מטמור נותר בישראל והצליח לכסות את מרבית חובותיה של רעייתו.
בשנים 1967–1971 חי בלונדון, שם כתב ופרסם את הרומן "המכשיר" באנגלית (בארצות הברית הופיע בשם "מי?
המחזמר שכתב לחיי הסוסים שיוציאו את עם ישראל מהבוץ, על פי סיפור מימי ההעפלה מאת אהרן חטר-ישי הועלה בתיאטרון גיורא גודיק ב-1970.
מטמור יצא לגרמניה ב-1975, לרגל פרסום תרגום ספרו שם והמשיך ללונדון לפגוש את ילדיו.
משם יצא לבקתת דייגים בפורטוגל, שהייתה שייכת לרעייתו לשעבר.
גופתו נמצאה ליד האמבטיה, כשלושה ימים לאחר מותו.
קרוב לוודאי שנפטר מהתקף לב.
הוא נקבר בבית הקברות היהודי בליסבון, כיוון שלא ניתן היה להעביר את גופתו לישראל.
מחזה רגיל – הועלה בתיאטרון הקאמרי, 1956. (הגרסה הראשונה של המחזה הייתה המערכון "דני קרש", שהוצג על ידי "להקת הכרמל" ב-1949).
דגניה: מחזה נסיוני, 'הספרייה הקטנה של חבר הקבוצות', 2 (תל אביב: דפוס ספר), תשי"א.
תצפית מעל גבעה: מסכת ליום העצמאות העשירי (מיועדת לחגיגה אזורית), ירושלים: מינהל ההסברה, תשי"ח 1958.
שורש כל רע, עם דן בן אמוץ וחיים חפר, לפי "לה מנדראגולה" למקיאוולי – הועלה במועדון החמאם, 1962.
ככה זה לא יכול להימשך – בית הספר לאמנות הבמה של סמינר הקיבוצים תל אביב, 1970.
לחיי הסוסים שיוציאו את עם ישראל מהבוץ, מחזמר, 1970.
מי שנכנס לים יוצא רטוב – הועלה ב"התיאטרון הצעיר", 1971.
שמח בנמל: מחזמר, עם שמעון ישראלי הועלה ב"אלהמברה", 1971.
"שייע גלזר עייף" (לתיאטרון סמבטיון)
"האשמים", על פי סיפור של אהרן חטר-ישי בספרו "רק אתמול" – הועלה על ידי להקת פיטר פריי ב-1960.
"שלושה גיבורים" (תוכנית שנייה של להקת פיקוד מרכז)
"בומבה של שחקן" (בתוכנית היחיד של שמעון ישראלי "סתם יום של חול")
אנטול פראנס, מעשה באדם שנשא אִלמת: מהתלה בשתי תמונות, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל – הוועד הפועל – מרכז לתרבות ולחינוך – אִגוד בימות החובבים, [תשי"-].
יורם לוי פורת (1939 - 10 בנובמבר 2006) היה מחזאי, במאי ומשורר ישראלי.
לוי נולד וגדל בתל אביב ואת לימודיו התיכוניים סיים בגימנסיה גאולה.
כבר בגיל 18 החלו שיריו להתפרסם בעיתון על המשמר ומאוחר יותר אף החל לפרסם במסגרת זו טור שבועי בו ראיין אמנים שונים וכן ביקורות ספרות.
לאחר תקופה קצרה עזב את הארץ לשוודיה ולאחר מכן לארצות הברית שם התמקם בניו יורק.
בכל אותה העת כתב מחזות ועבד בבימוי.
בתחילת שנות ה-80 חזר לוי לישראל.
בשנת 1985, כתב את המחזה 'אהבתו הראשונה של המורה לטבע' שהוצגה בתיאטרון הבימה.
ברגע האחרון, כמה שעות לפני הצגת הבכורה, פסלה המועצה לביקורת סרטים ומחזות ("הצנזורה") את ההצגה מאחר שהיה בה עירום מלא.
אך יומיים אחר כך, חזרה בה ואישרה את ההצגה.
בשנת 1987 ביים את המחזה "אמריקה" שכתב עם שלמה גרוניך שהתבסס על ספרו של פרנץ קפקא (שירי המחזה אותם הלחין גרוניך הופיעו באלבומו קונצרט).
המחזה הופק במסגרת פסטיבל ישראל.
במקור ביקשו השניים להעלות את המחזה בברודוויי בסוף שנות ה-70.
בשנת 1988, תרגם וביים את המחזה 'סטיות מיניות בשיקגו' של דייוויד מאמט בתיאטרון הסימטה.
כתב מספר מחזות ובהם: "הצגת הגולם האחרונה", "אופרת היהודים" ו"שלוש רבעיות" וכן את ספר הילדים "דובי הארנב" לו התלוו איוריו של אמי רובינגר.
לוי פרסם שלושה ספרי שירה: "אוניות התה", "העיר התחתית" ו"החיים הם עניין מקומי".
על שירתו כתב המשורר והמבקר אורי הולנדר: "פורת הצליח לאלף את מרחב השיר ולהביא בו לידי ביטוי את רשמיו המקוטעים, התמונתיים, הנעים בין סטטיות לדינמיות, במסגרת שרק השירה יכולה לספק לאמן המלים".
בשנת 2006 זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים ובאותה שנה נפטר לאחר מחלה קשה.
הובא למנחות בבית העלמין בקיבוץ עינת .
אחיו של יורם לוי פורת הוא ארנון פורת - משורר ומנכ"ל אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל.
אמריקה - מחווה לפרנץ קאפקא (תל אביב: מודן, 1987)
שלוש רביעיות: מחזה (תל אביב: תג, תשנ"ו 1995)
אמצעוני: מסע שמתחיל באמצע ומסתיים בחלזון אחרית הימים (ירושלים: כרמל, תשס"א 2001)
אוניות התה: שירים (בני ברק: הקיבוץ המאוחד, תשס"א 2001)
העיר התחתית (תל אביב: קשב לשירה, תשס"ד 2004)
דובי הארנב (רעננה: אבן חושן, תשס"ה 2005)
החיים הם עניין מקומי (תל אביב: קשב לשירה, תשס"ו 2006)
יורם פאלק (נולד ב-27 בנובמבר 1941) הוא במאי, מעבד, כותב ומורה בתיאטרון הישראלי.
נולד וגדל בקיבוץ הדתי שדה אליהו שבעמק בית שאן (אחרון יישובי "חומה ומגדל").
הוריו, ירחמיאל וחנה פאלק, הם ילידי גרמניה וממייסדי הקיבוץ.
הוריו היו חלוצים ועובדי אדמה.
בשנים ההן היו מעט מקלטי רדיו, שלא לדבר על טלוויזיה.
סרטי קולנוע הוקרנו באסם של הקיבוץ כשהחברים יישובים על שקים או על כיסאות שהביאו מהבית.
בקיץ היו מגיעות הצגות תיאטרון מתל אביב לאמפיתיאטרון הרומי בבית שאן הסמוכה.
אולי כך, בזכות הצגות כמו "הדיבוק" עם חנה רובינא, "החייל האמיץ שוויק" עם מאיר מרגלית ו"חנה סנש" עם מרים זוהר, נולדה האהבה הגדולה לקסם התיאטרון ולשחקנים.
את שירותו הצבאי עשה כחייל חי"ר במסגרת הנח"ל.
ב-1967 החל ללמוד בחוגים לספרות עברית, ספרות אנגלית ותיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
הוא בעל תואר ראשון בחוגים אלה ותעודת הוראה באנגלית.
עם סיום לימודיו, ב-1971, המחיז וביים בתיאטרון "מרתף" את הסיפורים "הרופא וגרושתו" ו"פרנהיים", פרי עטו של ש"י עגנון, בכיכובם של אהובה יובל וגד קינר.
עדית זרטל כתבה בעיתון "דבר" על ההפקה:
ב-1971 נסע ללונדון ולמד שלוש שנים במסלול בימוי בבית הספר "דרמה סנטר", והוא בוגר מסלול זה (1976) (באותו זמן למדו שם גם הבמאים עמרי ניצן ועמית גזית).
אלו היו שנים עתירות השראה לאוהב תיאטרון.
לא רק הודות לבית הספר ומוריו, אלא גם בזכות הקסם הייחודי והשחקנים הנפלאים שהופיעו על בימות התיאטרון בלונדון באותן שנים.
בתום הלימודים שהה חודשיים במחיצת הלהקה השייקספירית המלכותית ונכח בחזרות להצגה "טרואילוס וקרוסידה" בבימויו של ג'ון ברטון.
גרי בילו, מייסדו ומנהלו הראשון של תיאטרון באר שבע, שצפה ב-1971 בהצגה "הרופא וגרושתו" שביים פאלק, העניק לו הזדמנות ראשונה והזמין אותו לתיאטרון הדרומי; ובשנים 1976 עד 1981 כיהן כבמאי הבית של תיאטרון באר שבע.
לאחר מכן ביים במרבית התיאטראות הרפרטוארים בישראל: החאן, באר שבע, חיפה, בית ליסין, הקאמרי, הבימה, יידישפיל.
הוא ביים הצגות קלאסיות כמו "בית ברנרדה אלבה" של לורקה, "בית הבובות" של איבסן, "שש נפשות מחפשות מחבר" של פיראנדלו ו"רומיאו ויוליה" של שייקספיר.
לצד זה ביים מחזות מקוריים כמו "הרצח של פיירו" מאת ערן בניאל ו"פויגלמאן" של אהרן מגד.
פאלק הוא הראשון שהמחיז את ספריו של עגנון, עד היום עיבד וביים עשרה מחזות שהועלו בתיאטראות בישראל לפי טקסטים של ש"י עגנון, יותר מכל במאי אחר.
ההצגה "שירה", שהועלתה בתיאטרון הקאמרי, זכתה בפרס מסקין – ההפקה המקורית הטובה ביותר, ב-29 במרץ 1990. ב-1990 זכה אילן דר בפרס על שם חנה רובינא ובפרס עיריית תל אביב לאמנות הבמה על גילום דמותו של פרופסור הרבסט בהצגה.
בהצגה כיכבו גם לבנה פינקלשטיין, סנדרה שדה ועוד.
יורם פאלק זכה בפרס שייבר לספרות ולאומנות שהוענק לו בבית שלום עליכם, נימוקי הוועדה היו:
ב-12 בינואר 2013 תעלה ההצגה "סולומון גריפ" בבימויו של פאלק בתיאטרון יידישפיל.
זאת הפעם הראשונה שחנוך לוין מוצג על בימות התיאטרון בעולם בשפת היידיש.
במשך עשרים ושמונה שנה, מספטמבר 1981 עד 2009 שימש יורם פאלק כמורה (לימד משחק וניתוח טקסט) ובמאי בבית צבי.
לימד במשך שנה בחוג לתיאטרון בבית הספר לקולנוע "מעלה".
פרסים ליורם פאלק, לשחקנים ולהצגות בבימויו
2007 – פרס שחקנית השנה לנטשה מנור בפסטיבל עכו עבור "ככה זה קרה", הצגת היחיד בכיכובה.
2007 – פרס שחקנית השנה לנטשה מנור בתיאטרונטו עבור "ככה זה קרה", הצגת היחיד בכיכובה.
1999 - פרס שייבר לספרות ולאומנות.
1996 – פרס השחקן והשחקנית הטובים ביותר לעמוס לביא וחגית דסברג בפסטיבל עכו.
1990 – ההצגה "שירה" זכתה בפרס מסקין – ההפקה המקורית הטובה ביותר.
1990 – הפרס על שם חנה רובינא לאילן דר על גילום דמותו של פרופסור הרבסט בהצגה "שירה".
1990 – פרס עיריית תל אביב לאמנות הבמה על גילום דמותו של פרופסור הרבסט בהצגה "שירה".
1983 – פרס כינור דוד לזהרירה חריפאי על משחקה בהצגה "יונו והטווס".
1982 – פרס כינור דוד לטטיאנה קנליס-אולייר על תפקיד הבת החורגת בהצגה "שש נפשות מחפשות מחבר".
אחד המשפטים שפאלק הולך לאורם הוא מתוך "שירה" של עגנון: "דמיונו של אדם מחולל את מעשיו." כלומר שההבדל בין עולם המציאות לעולם דמיון הוא מאוד דק.
הוא מתעסק הרבה מאוד בחלומות ומנסה ליצור על הבמה עולם של חלום.
לכן המחזאים האהובים עליו, אותם גם ביים הם פיראנדלו ולורקה.
הוא מחפש פיוט בימתי בתיאטרון.
הוא מאוד אוהב ספרות ושירה ולכן הרבה לעשות עיבודים של ספרות לתיאטרון – בעיקר העיבודים לעגנון.
ההצגה "שירה" הועלתה ב-11 במרץ 1989 בתיאטרון הקאמרי וזכתה להצלחה קופתית ולהצלחה ביקורתית.
היא הציגה ב-1990 במוסקבה ובלנינגרד וכמו כן בפסטיבל התיאטרון של שיקגו, לצד "חלום ליל קיץ" של קנת בראנה.
"שירה" על פי ש"י עגנון בתיאטרון הקאמרי.
אילן דר - ד"ר מנפרד הרבסט, מרצה באוניברסיטה.
לבנה פינקלשטיין – הנרייטה, אשתו.
סנדרה שדה – שירה, אחות בבית חולים.
אסתר גרינברג שבק – שיכרסון.
ענת מנדלסון – זהרה, בתם של מנפרד והנרייטה.
נעמה שפירא - תמרה, בתם של מנפרד והנרייטה/ תמימה קוטשינסקי.
רוברטו פולק – אקסלרוד/ הצל/ אברהם וחצי/ נהג.
שולמית אדר – האחות הזקנה/ גברת בכלם/ מוכרת הסיגריות.
בשמת אלוני – ליסבת ניי/ אניטה בריק/מלצרית.יהויכין פרידלנדר – בעל בית קפה/ פרופסור בכלם.
אבי שבי – חייל אנגלי/ מלצר/ קיבוצניק/ מצורע.
המחזה הועלה בשנית לפי עיבודו של פאלק כעבור חמש עשרה שנה, בתיאטרון באר שבע בבימויו של ניר ארז בשנת 2004, בכיכובו של דורון תבורי כד"ר מנפרד הרבסט.
פאלק לא המחיז את הרומן למחזה, אלא לקח חלקים ממנו, בלי לשנותם וחיבר אותם אילו לאילו.
בעזבונו של עגנון נמצאו פרקים שבחר להשאירם מחוץ לרומן ובהם שלושה שפאלק בחר להכניסם להצגה: וידויו של הרבסט על בגידתו בהנרייטה אשתו, ביקורם של הרבסט והנרייטה, אצל פרופסור בכלם ופרק הסיום של פגישתם שירה והרבסט בבית החולים למצורעים.
ההצגה משלבת בין ריאליזם היסטורי לדרמת נפש פיוטית.
הריאליזם ההיסטורי ניכר בתפאורת האבן הירושלמית, אותה עיצב דוד שריר, בנעימות בתי קפה מברלין של שנות השלושים.
כמו גם בעלילה המתרחשת בירושלים של שנות השלושים והארבעים, בתיאור קשיי התאקלמותם של היקים והמאבק על המדינה שבדרך.
הדרמה היא תיאור אהבתם של מנפרד הרבסט, גיבורה הראשי ושל שירה, אחות בית חולים מודרנית ושערורייתית.
הרבסט, איש אקדמיה יבשושי, שאהבתו לאשתו גוועה, אהבתו האסורה לשירה הסוערת מחזירה לו לזמן מה את טעם החיים.
שוש וייץ כתבה עליה ב"ידיעות אחרונות":
אליקים ירון כתב על ההצגה ב"מעריב":
ב"שיקגו סן טיימס" נכתב עליה:
ריצ'רד כריסטאנסן כתב על "שירה" ב"שיקגו טריביון":
זוהי ההצגה האחרונה שעשה פאלק כבמאי הבית בתיאטרון באר שבע.
הוא שם דגש על צבעי השחקנים.
השחקנים שגילמו את דמותם של השחקנים בהצגה היו לבושים כולם בצבעים בהירים ואילו שש הדמויות היו לבושות כולן בשחור.
כל הזמן התרחש עימות בין שתי הקבוצות.
פאלק נתן משימה לכל שחקן בלהקה לעקוב אחרי הדמויות על מנת לדעת כיצד לשחק אותן.
תרגום: רחל איתן תיאטרון באר שבע שמואל שילה, ציפורה פלד, עמי ויינברג 30 בינואר 1979 שחטתי את דודתי קברט על פי פרנק ודקינד.
הצגה מחזאי הצגת בכורה הערב אימפרוביזציה לואיג'י פיראנדלו 31 במרץ 1984 תמונות ציד מבוואריה התחתית מרטין שפר 16 במרץ 1985 כטוב בעיניכם (עם ריטה) ויליאם שייקספיר 24 במאי 1986 קייטנים מקסים גורקי 17 ביוני 1986 המלט (עם גיל פרנק) ויליאם שייקספיר, תרגום: ט.
1995 – ההצגה "מירה'לה אפרת" של תיאטרון יידישפיל, בכיכובה של אורנה פורת, הופיעה בווינה.
1990 – ההצגה "שירה" טסה למסע הופעות ברוסיה: לנינגרד ומוסקבה; וכן השתתפה בפסטיבל התיאטרון של שיקגו.
יורם פליקס פריד (1914 – 11 בפברואר 2013) היה ספורטאי ישראלי רב-תחומי, מאמן כדוריד ויושב ראש ארגון מאמני הכדוריד, ראש ענף משטר ומשמעת בצה"ל בדרגת סגן-אלוף, שופט צבאי בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, עיתונאי ופרשן לענייני ספורט וצבא.
פריד התחיל לשחק כדוריד בגיל 11, בקבוצת הילדים של ו.
וינה ובגיל 17 בקבוצה של הכוח וינה.
כעבור שנה התחיל לשחק הוקי שדה באותה אגודה, שזכתה באליפות אוסטריה.
בגיל 19 עלה לארץ ישראל המנדטורית והחל בקריירה ארוכה של שחקן, מאמן ומארגן.
פריד אימן כדוריד את הפועל תל אביב, מכבי תל אביב, מכבי פתח תקווה וגן את קבוצת הנשים של הפועל תל אביב.
כמו כן היה ממייסדי הליגה בכדוריד והקים את הוועדה הארצית הראשונה, גוף שהסדיר את תעודות השחקן, דוחות השיפוט ויתר העניינים הארגוניים.
לקראת המכביה השנייה שהה פריד קרוב לשנה בגליל, שם פעל בין תלמידי בתי הספר, כדי להכין בעזרתם את מפגן הפתיחה של המכביה.
במשחקי המכביה שיחק פריד בנבחרת הכדוריד הארץ ישראלית, אליה התקבל כנציג "מכבי צפת", מועדון שכלל לא הייתה לו קבוצת כדוריד.
נבחרת הכדוריד הארץ ישראלית הביסה במשחקי המכביה את קבוצת הכדוריד של יהדות רומניה בתוצאה 2-13, לאחר שהבקיע שישה שערים.
הוא השתתף גם במשחק ההוקי בשורות קבוצת מכבי תל אביב וריצת 3000 מטר זכה במדליית כסף, אחרי אלוף יוון והמכביה, לאון פאסי.
לאחר המכביה עבר פריד לחיפה, שם אימן את קבוצת הכדוריד המקומית ושיפר את משחקה עד כדי כך שתוך שנתיים זכתה באליפות.
בתקופת המרד הערבי הגדול הוא ארגן ליגה מקומית באזור חיפה, כדי להימנע מנסיעות בדרכים מסוכנות, תוך כדי שאימן את מרבית הקבוצות.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה התגייס פריד לצבא הבריטי.
לאחר שהבריטים גילו את יכולותיו במשחק ההוקי, הוא מונה לראש קבוצת ההוקי של בסיס צבאי גדול ושובץ בנבחרת פיקוד מרכז-דרום.
עם הכרזת המדינה והקמת צה"ל, החל פריד את שירותו בבית הספר הצבאי לאימון גופני, בה"ד 8 ולאחר מכן עבר לתפקידי ארגון, שיפוט וייעוץ.
יורם מֶלְצֶר (Melcer; נולד ב-3 בנובמבר 1963) הוא סופר, מתרגם, מסאי, עורך ומבקר תרבות וספרות ישראלי.
מלצר נולד בחיפה, בנה של המתרגמת ריטה מלצר (שתרגמה בעיקר מספריו של גבריאל גרסיה מרקס).
מקצת משנות נעוריו עברו עליו בהונדורס, שם התחנך בבית הספר האמריקני בטגוסיגלפה.
בשנת 1972 שבה משפחתו לישראל והוא המשיך את לימודיו בבית ספר יסודי ובין השנים 1975–1981 למד בבית הספר הריאלי וסיים את לימודיו במגמה מתמטית-פיזיקלית בהצטיינות יתרה.
בשנת 1981 החל את לימודיו האקדמיים בטכניון ל-BA במדעי המחשב בפקולטה למדעי המחשב.
בין השנים 1985–1989 התגייס לצבא ושירת כקצין בחיל המודיעין.
עם שחרורו למד באוניברסיטה העברית בירושלים לימודי BA בבלשנות כללית עם דגש על שפות רומאניות וערבית, היסטוריה ופילוסופיה.
לאחר שסיים לימודי MA בבלשנות רומאנית באוניברסיטה העברית, בשנת 2021 השלים את כתיבת עבודת הדוקטורט שלו בחוג לבלשנות באוניברסיטה העברית, בהנחיית פרופ' סיריל אסלנוב.
המחקר שלו עוסק בתחביר של הפורטוגזית של ברזיל וכותרתו "The Zero Article in Brazilian Portuguese".
מלצר תרגם יצירות ספרות רבות, מן השפות ספרדית, פורטוגלית, אנגלית, צרפתית, איטלקית וקטלאנית.
בסך הכל פורסמו כ-75 ספרים בתרגומו.
כמו כן, תרגם שירה מספרדית, מפורטוגלית ומאנגלית.
בשנת 1999 זכה בפרס ברנשטיין לביקורת ספרות, וספר המסות שלו זכה בפרס משרד התרבות.
בשנת 2001 זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים ושנה לאחר מכן קיבל את פרס "בני ברית" לעיתונות.
בשנים 2001 ו-2003 נשלח על ידי משרד החוץ לייצג את מדינת ישראל בסדרת הרצאות בספרד וביריד הספרים הבינלאומי בארגנטינה.
החל מסתיו 2002 ועד מרץ 2004 היה אחד משני מגישיה של תוכנית ספרות שבועית בטלוויזיה, "על המדף", בערוץ 33 ובערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית.
מלצר לימד כיתות מחוננים בבית הספר "אופק", מתמטיקה ומחשבים בבית הספר הריאלי, ואנגלית ותרגום לבגרות בבית הספר התיכון למדעים ולאמנויות בירושלים.
הוא אחד הרכזים בתוכנית להכשרת מורים למחוננים באוניברסיטה העברית.
מלצר היה עורך התוכן וסופר הבית של הספרייה הלאומית.
מסוף 2015 הוא עורך את כתב העת הדיגיטלי "אלכסון".
מאז שנת 2021 מלצר כותב טור ב"אלכסון" טור שבועי קבוע בענייני בלשנות.
מלצר נשוי ואב לשני בנים ושתי בנות.
משנת 1992 הוא כותב מאמרים וטורים אישיים קבועים במספר עיתונים, בהם מאמרי תרבות ב"העולם הזה" ו"שישי".
טור אישי "דברים אחדים" (1995–1997) במדור תרבות וספרות של "הארץ", ומאוחר יותר טור לענייני לשון באותו המוסף (2005–2009).
החל משנת 2003 כותב קבוע במוסף התרבות של העיתון El País באורוגוואי (בספרדית), ומשנת 2010 כותב קבוע ב"מסע אחר" הישראלי.
כמו כן, פרסם מאמרים ב"ארץ אחרת", "מקור ראשון", "פנים", "הליקון" ועוד.
ב-1999 ראה אור קובץ סיפורים פרי עטו, "שלג באלבניה", ב"הוצאת חרגול".
ב-2000 ראה אור כרך מסות, "האם ליסבון קיימת?", ב"הוצאת הקיבוץ המאוחד".
ב-2002 ראה אור הרומן "חיבת ציון" ב"הוצאת מודן".
ב-2004 ראה אור ספרו המונוגרפי, "פלה: אל בשר ודם", ב"הוצאת מפה".
ב-2008 ראה אור ספרו "האיש שנקבר פעמיים", ב"הוצאת כרמל".
כחלק מעבודתו הספרותית ערך מלצר את "פרשת לופז" של חיים שנהב, "מלח בחומות" מאת כרמלה סרנגה, מחקר מקיף של ד"ר יוסף בן דוד על הבדואים בישראל, ספר אוטוביוגרפי של ד"ר עדית אולשטיין, וכתב וערך פרסום רשמי של מוזיאון ישראל לליווי תערוכה לכבוד מאה שנה לגניזת קהיר.
במקביל לימד באוניברסיטת בן-גוריון במסגרת לימודי תואר שני בכתיבה יוצרת.
העביר סדנאות לכתיבת פרוזה ויצירות בבית אריאלה, בהן הרצאה על תרגומו ל"ספר האי-נחת" של פרננדו פסואה, יצירותיו של גבריאל גרסיה מרקס ושל סופרים גדולים מאמריקה הלטינית, וסדרת הרצאות שכותרתן "בוב מרלי: דת, מחאה ומוזיקה בים הקריבי".
חדשות גנוזות: לקט ידיעות מן הגניזה בעליית בית הכנסת בן-עזרא בפוסטאט, קהיר העתיקה, בעיקר מהמאות ה-10 עד ה-13, ירושלים: מוזיאון ישראל, תשנ"ז
שלג באלבניה: סיפורים, בעריכת של אלי הירש, תל אביב: חרגול, תש"ס 1999
: מסות, בעריכת אבי כצמן, בני־ברק: הקיבוץ המאוחד, 2000
חיבת ציון, מושב בן-שמן: מודן, 2002
כפר ויתקין: 70 שנים ראשונות, כפר ויתקין, 2006
האיש שנקבר פעמיים, ירושלים: כרמל, תשס"ח 2008
עידו ועינם - על תרבויות נעלמות: על פי סיפורו של ש"י עגנון, ירושלים: הספרייה הלאומית, תשע"ב 2012
עקבות בים, תל אביב: אפיק, תשע"ח 2018
כמה שזה לוקח, הוצאת פרדס, חיפה, מאי 2020.
חוליו קורטאסר, מתומן, תל אביב: בבל, 1996
הנרי ס' וילרד, ג'יימס ניג'ל, המינגווי באהבה ובמלחמה, ירושלים: כתר, 1997
פאולו קואלו, על נהר הפיאדרה שם ישבתי גם בכיתי, ירושלים: כתר, 1997
פאולו קואלו, יומנו של מכשף, ירושלים: כתר, 1998
פדריקו אנדהזי, האנטומיסט, יחד עם ריטה מלצר, תל אביב: ידיעות אחרונות – ספרי חמד, 1999
פאולו קואלו, ורוניקה מחליטה למות, ירושלים: כתר, 1999
סלמאן רושדי, האנחה האחרונה של המורי, ירושלים: כתר, 1999
פאוזיה אסעד, המצרִיָה, תל אביב: פראג : סצנה, 2000
טיארנו מוננמבו, פלוריניו, בעריכת ימפה בולסלבסקי, בני־ברק: הקיבוץ המאוחד, תש"ס 2000
פרננדו פסואה, ספר האי נחת, בעריכת מיכל רוזנטל, תל אביב: בבל, תש"ס 2000
ארטורו פרס-רוורטה, מועדון דיומא, או צלו של רישליה, תל אביב: פראג, 2000
אריאל דורפמן, האומנת והקרחון, ירושלים: כתר, 2001
לואיסה קסטרו, מיטת העץ, ירושלים: כרמל, תשס"א 2001
פרנאן ברודל, הים התיכון: מרחב והיסטוריה; אחרית דבר, עוזי אלידע; עריכה, מיכל רוזנטל, ירושלים: כרמל, תשס"ב 2001
חורחה וולפי, החיפוש אחר קלינגסור, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2002
אנטוניו סקרמטה, חתונת המשורר, אור יהודה: זמורה-ביתן, תשס"ג 2002
פאולו קואלו, קצרצרים: אוסף ספורים ומשלים, איורים של איילת זורר, תל אביב: ידיעות אחרונות: ספרי חמד, 2002
אנטוניו לובו אנטונש, הארורים, תל אביב: עם עובד, תשס"ג 2003
פרידה קאלו – יומן, אמנות, חיים, הקדמה והארות ליומן – גנית אנקורי, מושב בן שמן: מודן, 2003
ברנרדו אצ'אגה, אובאבקווק, אור־יהודה: זמורה־ביתן, תשס"ג 2003
ארי דה לוקה, אתה, שלי, יחד עם מנחם פרי, בני ברק: הקיבוץ המאוחד, תשס"ג 2003
קרלס דוארטה, טריפטיך עברי, ירושלים: כרמל, תשס"ג 2003
מיא קואוטו, ארץ סהרורית, ירושלים: כרמל, תשס"ג 2003
פאולו קואלו, אחת-עשרה דקות, תל אביב: ידיעות אחרונות – ספרי חמד, 2003
גונסאלו ה' גוארץ', שלום ספרד, גבעתיים: במבוק, 2005
מריו ורגס יוסה, חגיגת התיש, ירושלים: כתר, 2005
פאולו קואלו, הזאהיר, תל אביב: ידיעות אחרונות – ספר חמד, 2005
חוליו קורטאסר, סוף המשחק, עריכת מיכל רוזנטל, ירושלים: כרמל, תשס"ה 2005
פאולו קואלו, יומנו של מכשף, תל אביב: ידיעות אחרונות – ספרי חמד, 2005
פאולו קואלו, ורוניקה מחליטה למות, תל אביב: ידיעות אחרונות – ספרי חמד, 2005
פרננדו פסואה, הבנקאי האנרכיסט, ירושלים: רימונים הוצאה לאור, תשס"ו 2006
סוזאנה תמרו, בחוץ, מושב בן שמן: מודן, 2006
מרג'ורי אגוסין, אנה פרנק היקרה, ירושלים: כרמל, תשס"ו 2006
אסתר סליגסון, גלעין, ירושלים: כרמל, תשס"ז 2006
לואיס פרננדו וריסימו, תעלומת רצח: בורחס והאורנג-אוטנגים הנצחיים, רמת השרון: במבוק, תשס"ז 2006
אנה אוביולס בעיבוד לפי סרוואנטס, הרפתקאות דון קיחוטה, תל אביב: אגם, תשס"ז 2006
פידל קסטרו ואגנסיו רמונט, פידל: אוטוביוגרפיה, תל אביב: ידיעות אחרונות – ספרי חמד, 2007
מסעו של כריסטופר קולומבוס, עבוד - אנה אוביולס, תל אביב: אגם, 2007
מוצרט הקוסם הקטן, עבוד - אנה אוביולס, תל אביב: אגם, 2007
ז'ורז' אמאדו, גלימה, מדים וכתונת לילה: משל שנועד לעורר תקווה, אור-יהודה: זמורה-ביתן, 2007
פאולו קואלו, המכשפה מפורטובלו, תל אביב: ידיעות אחרונות: ספרי חמד, 2007
חוויאר גונסלס, הכתר החמישי, תל אביב: אגם, 2007
כרמן חיל בונצ'רה עיבדה, אל-סיד איש הקרבות, תל אביב: אגם, 2008
חוליה נווארו, אחוות התכריך הקדוש, תל אביב: אגם, 2008
ג'יאני רודארי, אנה לאורה קנטונה, חיות בלי גן חיות, תל אביב: אגם, 2008
ג'ונוט דיאס, חייו הקצרים והמופלאים של אוסקר וואו, תל אביב: מחברות לספרות, 2009
פרננדו פסואה, חנות הטבק: מבחר קטעי שירה ופרוזה (אנתולוגיה), רמת-גן: רימונים הוצאה לאור, תשס"ט 2009
רודולפו פוגוויל, ארמדילים: תמונות מקרב תת-קרקעי, ירושלים: כרמל, תשס"ט 2009
חורחה איקאסה, אינדיאני על ההר: סיפור על נחלת דמים, אחרית דבר - ירון אביטוב, ירושלים: כרמל, תשס"ט 2009
ז'יל ברנהיים ופיליפ ברבראן; בהנחיית ז'אן פרנסואה מונדו, הרב והקרדינל: דיאלוג יהודי-נוצרי בן זמננו, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב - ההוצאה לאור ע"ש חיים רובין, תשס"ט 2009
גונסאלו טווארש, ירושלים, אור יהודה: מחברות לספרות, תש"ע 2009
חוליה נווארו, דם התמימים, תל אביב: אגם, 2009
כרמן לפורט, השדים של מרתה קמינו, עריכת תרגום - יעל שכנאי, רמת גן: רימונים הוצאה לאור, תש"ע 2010
ג'ונוט דיאס, לטבוע, אור יהודה: מחברות לספרות, תש"ע 2010
להתבונן ולהבין - עולם הטבע: פעילויות וניסויים לחוקרים צעירים, אור יהודה: כנרת, תש"ע 2010
הרנן ריברה לטלייר, פטה מורגנה של אהבה עם הרכב מוזיקלי, אחרית דבר - דניאל בלאושטיין, ירושלים: כרמל, תשע"א 2010
אנטוניו דה בנדטו, סאמה, מספרדית, הוצאת כרמל, 2010
אי המטמון, מבוסס על יצירתו המקורית של רוברט ל' סטיבנסון; עבוד - אנדרס איבניס, איורים - מריונה קבאסה, תל אביב: אגם, 2011
חואן חוסה סאר, הבן החורג, עריכת תרגום - ינון קחטן, ירושלים: כרמל, תשע"א 2011
מריסה מדיירי, ירוק מים, ירושלים: סמטאות, 2011
סביב העולם בשמונים יום, מבוסס על יצירתו המקורית של ז'ול ורן, עבוד לואיס יורק, איורים - איאן קסלוצ'י, תל אביב: אגם, 2011
לורנצה מאצטי, השמיים נופלים, ירושלים: סמטאות, תשע"א 2011
שרלוק הולמס ותעלומת התכשיט הכחול, עבוד - רוסה מויה, איורים - רוג'ר אולמוס, תל אביב: אגם, 2011
הורסיו קסטיינוס מויא, איוולת, תל אביב: בבל, תשע"ב 2012
אוגו קורניה, אושר בכל מחיר, ירושלים: סמטאות, 2012
פאולו סורטינו, אליזבת, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, תשע"ב 2012
ספר השאלות הגדול: שאלות ותשובות, עובדות מפתיעות, שיאים שלא ייאמנו, פעילויות וחידונים מאתגרים, אור יהודה: כנרת, תשע"ג 2012
אנטוניו קלסאדו, נובמבר, רמת גן: רימונים הוצאה לאור, תשע"ג 2013
חוליו קורטאסר, קלאס, אחרית דבר - אדם גיא, ירושלים: כרמל, תשע"ג 2013
דצ'ה מראיני, רכבת הלילה האחרון, מאיטלקית, רימונים הוצאה לאור, 2013
2021, פרס שר התרבות לתרגום ספרות
יורם לוקוב (נולד ב-29 במרץ 1940) הוא צייר ישראלי.
לוקוב נולד בקיבוץ נען, לשרה ואברהם לוקוב מייסדי הקיבוץ והחל לצייר בגיל צעיר.
לאחר שירותו הצבאי עבר ללמוד ציור במחלקה לאמנות בבצלאל בירושלים.
לאחר שסיים את לימודיו ב-1966 הציג תערוכת יחיד ראשונה בגלריה גורדון בתל אביב.
שנה לאחר מכן הופיע ציור שלו על עטיפת האלבום "ישן וגם חדש" של הזמר אריק איינשטיין שהיה בשעתו בשיא הצלחתו.
בנוסף הציג באותה שנה תערוכת יחיד נוספת בגלריה צ'מרינסקי.
והחל מאותה עת הציג בקביעות בגלריות בישראל ובעולם.
בשנת 1984, כחלק מגל החזרה בתשובה שפקד רבים מאנשי הבוהמה התל אביבית, התקרב לוקוב לדת.
אחר כך הפך מקורב לחסידות גור.
כך גם השתנו נושאי ציוריו כשהחל לצייר סצנות מהעולם הדתי והחרדי, סצנות מהשטייטל היהודי באירופה של המאה ה-19, וכן פורטרטים של רבנים.
ב-1986 חזר אריק איינשטיין והזמין ציור מלוקוב שהופיע בעטיפת אלבומו אוהב להיות בבית.
את הציור עיצב לוקוב בהשראת שירי האלבום.
התגורר במשך שנים ברחוב שינקין בתל אביב, ובשנת 2020, בגיל 80 רכש בית בלוד ועבר להתגורר בו.
יורם מיתקי (נולד ב-16 בדצמבר 1945) הוא פרופסור לניהול ומשאבי אנוש, מתמחה בפיתוח והוראת גישות ניהוליות מתקדמות וכן בייעוץ עסקי/ ארגוני בתחומים אלו.
בקריירה האקדמית שלו מילא תפקיד דיקן פקולטה למינהל עסקים במספר מכללות, בתפקידו האקדמי האחרון (2019-2023) שימש כראש החוג לניהול משאבי אנוש במרכז האקדמי פרס.
מיתקי נולד בירושלים לעדה (לבית לוי) ואהרון מיתקי (זיסקינד).
אביו שימש כראש מדור עיראק באמ"ן וממקימי חברת דפי זהב.
בשנת 1952 עבר עם משפחתו לשכונת צהלה בתל אביב והם היו מתושבי השכונה הראשונים.
בשנת 1960, עבר להתגורר כילד חוץ בקיבוץ חצור שם סיים את לימודי התיכון.
בשנת 1964, התגייס לצה"ל ושירת בחיל השריון.
עם שחרורו מצה"ל, הצטרף כחבר מן-המניין לקיבוץ חצור.
בשנת 1986 התקבל לחברות בקיבוץ גבעת חיים מאוחד.
נשוי לנעמי (לבית גלר) ולהם חמישה ילדים ותשעה נכדים.
בשנת 1972 החל את לימודיו לתואר ראשון במדע המדינה ולימודי עבודה באוניברסיטת תל אביב וסיים את לימודיו בהצטיינות.
במהלך לימודיו, שימש כנשיא אגודת הסטודנטים באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1975, עם סיום לימודיו, שימש כמנהל הפעילות החברתית של המוסד החינוכי האזורי צפית.
בשנת 1976, מונה לדובר מפלגת מפ"ם ובשנת 1978 נבחר לכהן כיו"ר דור ההמשך ותאי הסטודנטים של מפ"ם.
בשנת 1978, החל את לימודי התואר השני בלימודי עבודה באוניברסיטת תל אביב עם התמחות בפיתוח ארגוני וניהול משאבי אנוש, אותם סיים בהצטיינות.
בשנת 1981, עם סיום לימודי התואר השני, שימש כמנהל משאבי אנוש בקיבוץ חצור.
בין השנים 1984–1987 עמד בראש הגוף המייעץ של איגוד התעשייה הקיבוצית, במסגרת תפקידו העניק ייעוץ בנושאי ארגון וניהול למפעלי התעשייה הקיבוצית.
במקביל, החל ללמד ניהול בחוג לכלכלה וניהול במדרשת רופין.
בשנת 1988, החל את לימודי הדוקטורט בחוג ללימודי עבודה באוניברסיטת תל אביב.
זמן קצר לאחר סיום לימודיו, היה ממקימי החוג למנהל עסקים במדרשת רופין ועמד בראשו עד שנת 2000. בזמן ששימש כראש החוג למנהל עסקים פתח את תוכנית לימודי התואר הראשון למנהלים הראשונה בארץ ובאישורה של המועצה להשכלה גבוהה.
בשנת 2001 מונה לדיקן בית הספר למדעי החברה והניהול במרכז האקדמי רופין.
בין השנים 2013–2009 היה דיקן בית הספר למנהל עסקים במכון לנדר - מרכז אקדמי ירושלים.
בעת כהונתו כדיקן בית הספר למנהל עסקים היה שותף לייסוד הקמפוס החרדי של המכון.
בין השנים 2013 עד 2017 שימש כדיקן הפקולטה למנהל עסקים במרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן.
משנת 2019 עד שנת 2023 כיהן כראש החוג לניהול משאבי אנוש במרכז האקדמי פרס ברחובות.
החל משנת 1986 משמש יועץ לפיתוח והטמעה של גישות ניהוליות, לאורך השנים ייעץ לחברות פרטיות וציבוריות בישראל ומחוצה לה ביניהן: חברת חשמל, פלאפון, מפעלי נייר אמריקאיים ישראליים בע"מ (מנא"י), רשות הנמלים והרכבות, בנק הפועלים ועוד.
בשנת 1990, עמד בראש צוות מומחים שמינה צה"ל לאבחון עבודת החמ"לים (חדרי מלחמה) ולפיתוח תורה וכלים לשיפור תפקודם ופעילותם מול יחידות ומול חמ"לים אחרים, תוך התמקדות באיסוף מידע, תקשורת וקבלת החלטות.
על חברי צוות המומחים נמנו, בין היתר, פרופסור זאב מעוז ופרופסור שיזף רפאלי.
הצוות סיים פעילותו בשנת 1994 ומסקנותיו יושמו ביחידות צה"ל השונות.
נשיא מועצת אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב (1972–1973)
דובר מפלגת מפ"ם - מפלגת הפועלים המאוחדת (1975–1977)
דובר מפלגת המערך במערכת הבחירות לכנסת התשיעית (1977)
חבר הוועד הפועל הציוני כנציג מפ"ם (1981-1978)
חבר הנהלת המועצה הציונית לישראל, זרוע הפעולה המרכזית של ההסתדרות הציונית העולמית בישראל (1977–1979)
נציג הדור הצעיר של מפלגת מפ"ם - מפלגת הפועלים המאוחדת בארגון הקהילה האירופית של סוציאליסטים צעירים (1982-1977)
חבר המועצה הציבורית לחילופי נוער וצעירים, במינוי שר החינוך (1979–1982)
נציג קיבוץ גבעת חיים מאוחד בדירקטוריון פריגת (2002-1996)
שליח המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי של משרד החוץ והמרכז לשיתוף והדרכה חקלאית בינלאומית (סינדקו) במשרד החקלאות לפיתוח והטמעת שיטות ניהול באזורים כפריים (1995–2010)
יורם מנדלבאום (19 בינואר 1939 – 8 באוגוסט 1997) היה שחיין ישראלי, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה, החזיק בשיאים הישראליים במשחים ל-100 מטר חופשי, ל-200 מטר חופשי ול-400 מטר חופשי ושיחק בנבחרת ישראל בכדורמים.
מנדלבאום היה לשחיין הישראלי הראשון ששחה 400 מטר חופשי (חתירה) מתחת ל-5 דקות.
מנדלבאום נולד וגדל בקיבוץ גבעת חיים (לאחר הפילוג בגבעת חיים איחוד), בנם של יואל ואסתר מנדלבאום.
הוא התאמן בקבוצת הפועל גבעת חיים בהדרכתו של פינדה שנפר.
באליפות הפועל שנערכה בחדרה בסוף אוגוסט 1953 זכה מנדלבאום במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 5:23.5 דקות, שיפור לשיא הישראלי בן השנה של ישעיהו אלבאום מברית מכבים עתיד (5:27.9 דקות).
בתחרויות השחייה של המכביה הרביעית שנערכו בחיפה בבריכת "בת גלים" בספטמבר 1953 זכה מנדלבאום במדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם ראובן שנפר, עוזי רוזן ונחום בוך בשיא ישראלי חדש של 10:03.4 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא מכביה חדש של 9:15.4 דקות ודרום אפריקה (9:26.7 דקות).
כשחיין ראשון הוא קבע במשחה ל-200 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 2:26.3 דקות, שיפור לשיא הישראלי בן ה-15 שנים של שלמה תנשמת (2:27.6 דקות).
באליפות הפועל שנערכה בספטמבר 1954 קבע מנדלבאום במשחה ל-400 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 5:03.0 דקות ובמשחה ל-100 מטר חופשי שיא ישראלי חדש לנוער של 1:03.5 דקות.
בתחרות שנערכה במסגרת ספורט הפועלים בבריסל שבבלגיה ביוני 1955, זכה מנדלבאום במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 2:21.5 דקות, שיפור לשיאו הישראלי הקודם שעמד על תוצאה של 2:26.3 דקות.
שבוע לאחר מכן, הוא קבע שלושה שיאים ישראלים במהלך המשחה ל-1500 מטר חופשי, במשחה ל-800 מטר חופשי (11:14.5 דקות), במשחה ל-1000 מטר חופשי (14:04.0 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר חופשי (21:07.9 דקות), לאחר ששיפר את שלושת השיאים בני השנה של חברו לקבוצה ראובן שפע.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוקטובר 1956, זכה מנדלבאום בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:00.4 דקות לפני עמירם טראובר ממכבי ברית מכבים עתיד (5:08.0 דקות) ומדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:01.7 דקות, אחרי עוזי בק ממכבי חיפה שהשווה את השיא הישראלי בתוצאה של 1:00.6 דקות.
בתחרות שנערכה בבריכת גבעת חיים באוגוסט 1959, קבע מנדלבאום במשחה ל-100 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 1:00.1 דקות, שיפור לשיא הישראלי של עוזי בק (1:00.2 דקות).
מנדלבאום נפטר בשנת 1997 ונקבר בקיבוצו.
יורם מירון (8 באוקטובר 1939 - 6 בינואר 2007) היה מחלוצי הוראת השפה הערבית הפלסטינית בישראל ומחברם של ספרים ותוכניות לימוד בתחום זה.
מירון נולד בקיבוץ הזורע, בן לרות ומאיר מירון, ממייסדי הקיבוץ, אשר עלו לישראל מגרמניה במסגרת תנועת הנוער היהודית-גרמנית ורקלויטה לאחר עליית הנאצים לשלטון.
התחנך במוסד החינוכי שומריה בקיבוץ משמר העמק והיה מדריך וחבר פעיל בתנועת השומר הצעיר.
בשנים 1957–1960 שירת בצה"ל בחטיבת גולני.
בשנת 1959 קיבל את אות החייל המצטיין מידי הנשיא יצחק בן-צבי.
בשנת 1961 התגורר בקיבוץ זיקים במסגרת תוכנית סיוע של קיבוצים מבוססים מתנועת הקיבוץ הארצי לקיבוצים צעירים שסבלו מקשיים.
בשנה זו נישא לאורנה לבית פולסקי.
בשנים 1962–1964 התגורר בקיבוצו הזורע ועסק בחקלאות.
בשנים 1964 עד 1966 למד ערבית ולימודי המזרח התיכון במכון ללימודים ערביים בגבעת-חביבה ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1967 עד 1980 עסק בהוראת השפה הערבית ותרבותה במוסד החינוכי שומריה בקיבוץ משמר העמק.
בשנים 1982 עד 1985 כיהן כמזכיר קיבוץ הזורע.
בשנים 1986–1994 היה מנהל המכון ללימודים ערביים בגבעת חביבה.
בשנת 1987 יזם את קיומו של הכנס השנתי של המורים לערבית בישראל, ועסק בהפקת האירוע מדי שנה, עד מותו.
היה בין יוזמיו ומייסדיו של ביטאון המורים לערבית וחבר מערכת פעיל.
בשנים 1994 עד 2007 ניהל את המחלקה ללימודי ערבית במרכז היהודי-ערבי לשלום בגבעת חביבה.
בתקופה זו היה חבר בוועד הבין-דתי בישראל ובפורום להסכמה אזרחית.
בשנים 1993 עד 1998 היה חבר בוועדת אמנות ההיגוד של עמותת אמנות לעם.
בשנים 1995 עד 1997 עסק בפיתוח וחיבור תכנים לסדרת הטלוויזיה "תעלם ותכלם" של הטלוויזיה החינוכית.
בשנים 2001 עד 2007 היה חבר בוועדת המקצוע: השפה הערבית ועולם האסלאם במשרד החינוך.
בשנת 2005 תרגם לעברית את הנובלה "ילדי הטל" של הסופר מחמד אלאסעד, תרגום אשר יצא לאור בהוצאת פרדס.
בשנת 2003 יזם פרויקט לתיעוד ושימור של מסורת הסיפור העממי ביישובים הערביים הכפריים בישראל.
בשנת 2005 השלים צוות בראשותו את האיסוף והתיעוד בכפרי הגליל העליון, ופרסם את תוצריו בספר "אגדה של כפר (כרך א') אגדות כפריו של הגליל ומרומיו", שיצא לאור באותה שנה.
החל משנת 2006 ועד מותו בשנת 2007 עסק בחלקו השני של הפרויקט: איסוף ותיעוד סיפורים מכפרי הגליל התחתון והעמקים.
בשנים שלאחר מותו עסק צוות הפרויקט בהשלמת עבודתו שנקטעה, ובשנת 2012 פרסם את תוצריו בספר "אגדה של כפר (כרך ב') סיפורי הכפרים ממורדות הגליל ומרחבי עמקים", שהוקדש לזכרו.
מירון נפטר בשנת 2007, בגיל 68. הותיר אישה ושלושה ילדים.
הוא הובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ הזורע.
אהלן וסהלן – ערבית מדוברת למתקדמים, (עם נמר מצארוה), גבעת חביבה: המכון ללימודים ערביים וספרית פועלים, 1983.
פרקים נבחרים – חוברת להוראת כתבי-יד ערביים, גבעת חביבה: המכון ללימודים ערביים, 1988.
הערבית של אמצעי התקשורת - תוכנית להוראת ערבית תקשורתית במעבדה לשונית, גבעת-חביבה: המכון ללימודים ערביים, 1988.
אגדות הואדי - מבחר סיפורי עם מואדי עארה, (עם ריאד כבהא), גבעת-חביבה: המכון ללימודים ערביים, 1993.
גרגר הרימון - האישה בסיפורי העם הערביים, (עם נמר מצארוה וכרמלה שחאדה), גבעת-חביבה: המכון ללימודים ערביים, 1997.
אגדה של כפר (כרך א') - אגדות כפריו של הגליל ומרומיו, (עם ריאד כבהא וראפע אבו ריא), ירושלים: מינרוה בית הוצאה לאור והמכון ללימודים ערביים גבעת חביבה, 2005.
אגדה של כפר (כרך ב') - אגדות הכפרים ממורדות הגליל ומרחבי עמקים, (עם יחיאל קארה, ריאד כבהא וראפע אבו ריא), ירושלים: מינרוה בית הוצאה לאור והמכון ללימודים ערביים גבעת חביבה, 2012.
1975 – פרס ע"ש מולה אגין, על פעילותו למען דו-קיום יהודי-ערבי ואחוות עמים.
1988 – פרס קרן מרכוס זיו, על יוזמותיו לקידום יחסי יהודים-ערבים בישראל.
1993 – פרס שר החינוך, על פעילותו החינוכית במסגרת המכון ללימודים ערביים בגבעת חביבה.
1995 – פרס לתרגום מערבית לעברית ע"ש חיים בלנק, מטעם אגודת המתרגמים בישראל וקרן ליטאואר בניו-יורק, על ספרו "אגדות הואדי", יחד עם שותפו לחיבור הספר, ריאד כבהא.
אגדה של כפר (כרך ב')- אגדות הכפרים ממורדות הגליל ומרחבי עמקים, ירושלים: מינרוה בית הוצאה לאור והמכון ללימודים ערביים גבעת חביבה, עמ' 10–13.
יורם לרדו (נולד בשנת 1968) הוא תת-אלוף במילואים, שכיהן כראש רשות החירום הלאומית במשרד הביטחון.
קודם לכן שימש כראש מטה פיקוד העורף, קצין אג"ם של פיקוד המרכז, מפקד חטיבת החילוץ ומפקד מחוז מרכז בפיקוד העורף.
לרדו נולד בדימונה, בן להורים שעלו ממרוקו ואחיינו של ראש המועצה ערמון לרדו.
היה רשג"ד (ראש גדוד) בתנועת הצופים העבריים ונטל חלק בגרעין נח"ל בקיבוץ טללים.
התגייס לצה"ל בשנת 1987 ושובץ בגדוד 932 של חטיבת הנח"ל.
עבר מסלול לוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
עם סיום הקורס שב לחטיבת הנח"ל ומונה למפקד מחלקה ובהמשך למפקד פלוגה.
כסגן מפקד גדוד בחטיבה לקח חלק בלחימה בדרום לבנון.
שימש סגן מפקד גדוד גפן בבה"ד 1. בשנת 1998 הועלה לדרגת סא"ל.
הוא מונה להקים את גדוד נחשון, ושימש כמפקדו הראשון עד שנת 2000. עם סיום תפקידו חזר לחטיבת הנח"ל ומונה לסגנו של מפקד החטיבה, שהיה אז יאיר גולן.
תפקידו הבא היה מפקד גדוד בבה"ד 1, ולאחר מכן מונה לקצין אג"ם של אוגדת עזה.
לרדו הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה לסגן מפקד עוצבת אדום, ולאחר מכן שימש כסגן מפקד המרכז הלאומי לאימונים ביבשה (מל"י, בסיס צאלים).
באוגוסט 2009 מונה למפקד מחוז מרכז בפיקוד העורף, ושימש בתפקיד עד שנת 2012. ב-6 באוגוסט 2013 הקים את חטיבת החילוץ ומונה למפקדה הראשון.
הוא פיקד על החטיבה עד 29 ביולי 2015. באפריל 2015, בעקבות רעידת האדמה בנפאל, יצא בראש משלחת סיוע של צה"ל לאזור.
בשנת 2015 מונה לקצין אג"ם של פיקוד המרכז ושימש בתפקיד עד יולי 2016. באוגוסט 2016 מונה לראש מטה פיקוד העורף.
באוקטובר 2020 מונה לראש רשות החירום הלאומית במשרד הביטחון.
לרדו מתגורר במודיעין, נשוי ואב לשלוש בנות.
בעל תואר ראשון במדעי המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני במדיניות ציבורית מאוניברסיטת תל אביב.
יורם סופר (נולד ב-1965) הוא קצין משטרת ישראל בדרגת ניצב, מכהן כממונה למאבק בפשיעה בחברה הערבית.
עם גיוסו לצה"ל בפברואר 1984 התנדב סופר לצנחנים.
בצנחנים שובץ סופר בגדוד 890, עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר, ולקח חלק בלחימה בדרום לבנון.
ב-1987 התגייס למשמר הגבול ושירת כלוחם וכקצין בימ"מ.
בשנת 2000 עבר למשטרה הכחולה ומונה לקצין המבצעים במחוז הדרום.
שירת כסגן מפקד תחנת אשקלון וממלא מקום מפקד תחנת אופקים.
בהמשך שירת כראש מדור כשירות מבצעית במטה הארצי.
בתקופת ביצוע תוכנית ההתנתקות שירת כקצין אג"ם באוגדת הפינוי.
בספטמבר 2006 מונה למפקד תחנת אשקלון וב-2007 מונה למפקד תחנת באר שבע.
ב-2011 מונה למפקד מרחב לכיש ושירת בתפקיד עד ספטמבר 2013. לאחר מכן מונה למפקד המרכז ללימודי משטרה.
ב-2015 מונה לראש מנהלת המשטרה לנושא הרכבת הקלה בתל אביב.