tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שהלווים סיימו להיטהר, החל שלב הכפרה שכלל תנופה והקרבת קרבן.
קרבן הלווים כלל פר אחד לעולה בתוספת מנחה, ופר נוסף לחטאת.
התנופה של הלוויים הייתה ייחודית במינה, שכן בעבודת המקדש תנופה היא פעולה המתבצעת בקרבנות, ואילו כאן המקרא מתאר שהלווים עצמם הונפו לפני ה'.
במדרש רבה אירוע זה מתואר כנס, שאהרון הצליח להניף ביום אחד עשרים ושניים אלף לויים.
אמנם, מפירושיו של רב סעדיה גאון משמע שהתנופה לא כללה הולכה והבאה, אלא התנופה הייתה מין תהלוכה.
הפסוקים המתארים את הציווי על הטקס מזכירים שלוש פעמים את הנפת הלווים, וקיימת חוסר בהירות לגבי מספר התנופות שבפועל התבצעו:
רבי יצחק אברבנאל והמלבי"ם פירשו שהתבצעו בלוויים שתי תנופות, כנגד שני השעבודים שהם נכנסים אליהם: תנופה ראשונה הייתה כשעבוד לה' במקום הבכורות, ולאחר מכן שעבוד שני לאהרון ובניו, כלומר ציות לדברי הכהנים בכל מה שנוגע לשמירת המקדש.
לדעתם, הציון השלישי של התנופה נועד להגדיר את נקודת הזמן בה יש לקיים את שתי התנופות הראשונות.
הקהילה הבהאית באוסטרליה היא חלק מן הדת הבהאית, וכוללת את מאמיני הדת ביבשת אוסטרליה.
ניצניה של הקהילה באוסטרליה היו בשנות ה-20 של המאה העשרים, בזכות מאמציהם של קלרה והייד דון, שהגיעו לסידני בשנת 1920. הקהילה הבהאית באוסטרליה מונה קרוב ל-14 אלף מאמינים, נכון לשנת 2016.
הייד דון הפך לבהאי בשנת 1905, לאחר שהכיר את הדת הבהאית באמצעות אישים בהאים בולטים, ביניהם' ת'ורנטון צ'ייס, לואה גטסינגר ואלה קופר, שבהמשך גם פעלו יחד אתו.
הוא היה לתומך נלהב של התנועה הבהאית בקליפורניה, והראשון שלימד אותה בנבדה.
קלרה דון הפכה לבהאית בשנת 1907, לאחר שהייד הכיר לה את הדת.
הם התחתנו בשנת 1917, לאחר מותה של אשתו הראשונה של הייד, פאני.
קלרה הייתה הבהאית היחידה בוואלה-וואלה, וושינגטון במשך 5 שנים.
הייד היה איש עסקים, תפקיד בו עבד עד פרישתו בשנת 1933, והוא נפטר בסידני בשנת 1944. קלרה הפכה לדוברת לאחר מות בעלה, והמשיכה בקידום הדת הבהאית עד למותה בסידני בשנת 1960.
לפני הגעתם של הזוג לאוסטרליה, היו מספר דיווחי תקשורת על אירועים בהאים במדינה.
בשנת 1904 הכומר צ'ארלס סטרונג נאם על חייו של עבד אל-בהאא בכנסייה האוסטרלית אותה הוא הקים.
רוברט סטיוארט, רופא שיניים מבריסביין, למד על הדת הבהאית מהכומר פרינס בשנת 1912, ובאותה שנה כתב ג'ון אליוט ספר על מסעותיו של עבד אל-בהאא בשם "the christian commonwealth".
קלרה והייד דון פגשו בעבד אל בהאא במהלך ביקורו בקליפורניה בשנת 1912.
קלרה והייד דון הגיעו אל אוסטרליה ב-10 באפריל 1920. הם טיילו ברחבי אוסטרליה וניו זילנד, והצליחו להקים קהילות בהאיות בערים הגדולות.
הבהאים האוסטרליים הראשונים חוו חוסר סיפוק מהכנסיות הנוצריות הגדולות, וחיפשו אלטרנטיבות ומסורות דתיות חדשות בשנים לאחר מלחמת העולם הראשונה.
הייד דון הזדהה עם אותם הסנטימנטים של אנשי הדתות החדשות, ובשנת 1922 החלו אנשי הדתות החדשות להתחבר אל המסר הבהאי שלו.
דון הפיץ את הדת בערים גדולות וקטנות ביבשת אוסטרליה, ועד יולי 1923 הוא ביקר ב-225 ערים.
שוגי אפנדי העריך את מאמציהם, ואמר ש"זאת תמיד שמחה בלתי מתוארת".
בשנת 1934, הוקמו מחדש אסיפות מקומיות באדלייד, סידני ואוקלנד, וקבוצות קטנות יותר של בהאים התקיימו במלבורן, פרת', בריסביין והוברט.
השנים 1947–963 סימלו את הפיתוח של המסגרת המוסדית של הדת הבהאית באוסטרליה, ברמה מקומית ולאומית, ואת ההתפשטות של הדת בתוך אוסטרליה ובאיים באוקיינוס השקט.
באותן שנים מספר הקהילות המקומיות גדל מאזור ה-30 קהילות ל-110 קהילות, ומספר הבהאים באוסטרליה הגיע לכ-500 מאמינים.
אומנם הצמיחה הייתה גדולה, אך לא משמעותית מכמה סיבות.
ראשית, באותם ימים האוסטרלים דגלו במדיניות "אוסטרליה הלבנה", שצמצמה הגירה של לא אירופאים ומנעה מהילידים האוסטרלים את הזכות להצביע.
משום שהדת הבהאית דוגלת בשוויון לכולם, הערכים שעליהם התבססו האוסטרלים היו מנוגדים לקהילה ומנעו ממנה להתרחב ולגדול בצורה משמעותית יותר.
הסיבה השנייה היא המבנה הדתי הבהאי, שהיה שונה ממבנה הכנסייה.
מרבית האוסטרלים קישרו את המילה "דת" למסורות קתוליות ופרוטסטנטיות, ההתקלחויות ביניהן, והסמכות שהייתה לאנשי הדת ששכנו בבניינים ארכיטקטוניים.
מבנה הדת הבהאית הסתכל מעבר לחלוקה של הדת למסורות שונות, והתייחסה לנצרות כנצרות אחת מקורית, העריכה דתות אחרות כמו אסלאם, בודהיזם והינדואיזם, והחליפה את הסמכות של אנשי הדת בסמכות של חברים שנבחרים בצורה דמוקרטית.
הסיבה השלישית היא התרבות החילונית שהפכה לפופולרית בקרב אוסטרלים לאחר מלחמת העולם השנייה, בעוד הבהאים חיו חיים יותר רוחניים ומשמעתיים – הימנעות מאלכוהול וסמים ונאמנות לבני הזוג.
הקהילה עברה שינוים פנימיים בין השנים 1947–1953, ולאחר מותו של הייד דון ובחירת חברים חדשים רבים לאספה הרוחנית הלאומית באמצע שנות ה-40, סגנון ההנהגה והאסטרטגיה הארגונית החלה להתפקס בהשגת יעדים וניסוח הליכים מנהליים.
רכישת מטה דו-קומתי בפדינגטון בשנת 1944 נתנה לקהילה מוקד לתפקוד מנהלי ולאירועים קהילתיים.
בשנות ה-50 אחת מהמטרות של הקהילה הבהאית האוסטרלית הייתה רכישה עתידית של אתר תפילה, ובעקבות רדיפת הבהאים באיראן בשנות ה-50 וביטול בניית בית התפילה שם, שוגי אפנדי החליט להקים שני בתי תפילה במקפלה ובסידני.
בית התפילה נחנך בשנת 1961, לאחר בנייה של ארבע שנים.
בנוסף, הקהילה הבהאית האוסטרלית התפרסמה בזכות מאמציה להפיץ ספרות בהאית וחינוך בהאי.
החל משנות ה-50 פורסמו עיתונים וספרות בהאית בנושאים רבים, לדוג' חברה, דת והומניטריות.
פורסמו ספרים בנושאים בהאים, וקרן להוצאה לאור בהאית הוקמה בשנת 1975. במספר ערים הוקמו בתי ספר מיוחדים לחינוך ילדים ומבוגרים, וועדת החינוך הבהאית הוציאה שני כרכי קוריקולום ללימודים בהאים.
חלו תוכניות מיוחדות לילדים וצעירים, והכנס הראשון ללימודים בהאים התקיים בירינבול בתחילת שנות ה-80.
בשנת 1957 הוכרו ימי החג הבהאים על ידי משרד החינוך במדינת ויקטוריה ועל ידי הרשויות בדרום אוסטרליה ובשנת 1963 קיבלו 19 אסיפות מקומיות קיבלו חוקיות להתאגדות.
ההכרה בדת וההגנה המשפטית שזכו לה קבוצות דתיות רבות, אפשרו לאסיפות כמו האסיפות המקומיות להחזיק בקניין קרקע והכרה בטקסי נישואים בהאים והליכה קבורה בהאים.
רוב החוקים הנוגעים למעמד אישי נכנסו לתוקף החל מהקמת האספה הלאומית ב-1934, והוא עצמו זכה לחוקיות בשנת 1961.
הבהאים האוסטרליים פועלים במספר מישורים.
בתחום הפיתוח החברתי והכלכלי הפעולות שלהם כוללות מאמצים פשוטים כגון ניקיון קהילתי, ביקורי חולים וקמפיינים להעלאת מודעות לנושאים חשובים.
חלק מן המאמצים מתפתחים לפרויקטים מתמשכים יותר, למשל גינות קהילתיות, קורסי הורים וסיוע בהדרכה.
מלבד הפרויקטים החברתיים, הבהאים באוסטרליה מעורבים גם בשיח פומבי, המיועד להתגברות על אתגרים חברתיים, ופיתוח חשיבה חדשה.
אחת הדרכים בהן עושה זאת הקהילה הבהאית באוסטרליה היא סמינרים לתלמידי תואר ראשון ושני, הנערכים על ידי המכון ללימודים לשגשוג גלובלי (ISGP) במספר מקומות באוסטרליה.
באמצעות סמינרים אלו הסטודנטים תורמים לשיח הרווח בתחומם ובחברה כולה.
הקהילה הבהאית בגרמניה היא אחת הקהילות הבהאיות הגדולות באירופה.
היא החלה להתפתח בסוף המאה ה-19, וקיבלה תנופה משמעותית מביקורו של עבד אלבהאא בשנת 1913. הקהילה גדלה בהדרגה במהלך המאה ה-20, ומונה כ-6,000 בהאים (לפי נתוני האספה הבהאית בגרמניה).
הקהילה פועלת לקידום עקרונות הבהאיים של אחדות האנושות, צדק חברתי ושלום עולמי.
הקהילה הבהאית בגרמניה מפעילה מגוון רחב של פעילויות, כולל בתי ספר, מרכזים תרבותיים ותוכניות קהילתיות.
הקהילה גם תורמת רבות לחברה הגרמנית, בתחומים כגון חינוך, בריאות וצדקה.
זוהי קהילה גמישה וחיונית שעודנה גדלה ומתפתחת ושואפת לקדם את העקרונות הבהאיים ברחבי גרמניה והעולם, ולתרום ליצירת עולם טוב יותר.
הקהילה הבאאית בגרמניה החלה להיווצר בשנת 1905, כאשר שני מאמינים בהאים, אדווין פישר (Karl Edwin Fischer) ואלמה קנובלון (Alma Sedonia Knobloch), היגרו לגרמניה מארצות הברית.
אדווין פישר היה רופא שיניים, שהיגר ב-1878 לניו יורק, שם נחשף לדת הבהאית.
בנוסף לתרומתו להפצת הדת הבהאית בגרמניה, גם כאשר גר בניו יורק סיפר פישר למטופליו בהתלהבות רבה על הדת הבהאית ותרם להפצתה בארצות הברית.
המאמינה הבהאית השנייה שהגיעה לגרמניה היא אלמה קנובלוך, אשר הפכה לבהאית בשנת 1903 בשהותה בארצות הברית וחזרה לגרמניה בשנת 1907. לאחר בואם של שני המאמינים, קבוצה נוספת של מאמינים בהאים עברו מארצות הברית לגרמניה.
ברבות השנים יותר ויותר גרמנים המירו את דתם והפכו לבהאים, עד שבשנת 1908 כונסה האספה הבהאית הראשונה בגרמניה.
בשנת 1913 הייתה הקהילה הבאאית בגרמניה מספיק גדולה ומשמעותית, על מנת שיבקר עבד אלבהאא בגרמניה, ביקור בו נפגש עם מאמינים רבים בקהילה.
ביקור זה תרם לשכנוע אזרחים גרמנים נוספים להמיר את דתם לדת הבהאית.
ב-1923 נבחרה לראשונה האספה הרוחנית הבהאית בגרמניה.
בשנת 1935 ארגן שוגי אפנדי את הקהילה הבהאית בגרמניה מחדש כך שתכלול גם את אוסטריה.
בשנות מלחמת העולם הראשונה, גדלה הקהילה הבהאית.
בשנים אלו הקהילה נעשתה פעילה ובולטת יותר.
הקהילה, שכחלק מעקרונות הדת הבהאית דוגלת בשלום ופיוס, סחפה מאמינים נוספים בתקופה זו.
בתוך כך, התכנסו אסיפות בהאיות רבות יותר ויותר בערים ועיירות שונות ברחבי גרמניה, עד אשר הפכה הקהילה לקהילה בולטת בגרמניה.
לאחר עליית הנאצים, השלטון הנאצי החדש לא ראה בעין יפה את פעילות הדת הבהאית, שכן היו בין שתי הקבוצות חילוקי דעות רבים.
הבהאים התנגדו בגלוי לאידאולוגיה הנאצית; הם התנגדו ללאומיות הנאצית וטענו כי יש לאהוב את כל בני האדם החיים בעולם.
בעוד הנאצים האמינו בעליונות גזעית של האדם הלבן, הבהאים האמינו באחדות האנושות.
בעוד הנאצים האמינו בשלטון צבאי של אומה אחת על כל אומות העולם, הבהאים האמינו כי כל האנושות היא אומה אחת.
בעקבות כך, עסקים בהאים רבים הושחתו ובעלי עסקים אוימו.
בנוסף, בעקבות היות רבים מבני הדת הבהאית בגרמניה יהודים שהמירו את דתם, התנכל השלטון הנאצי גם אליהם בהתאם לתורת הגזע.
בין אותם יהודים שהמירו דתם לדת הבהאית, ניתן למנות, לפי ספרו של הארי לידטקה, The German Baha'i Community under National Socialism: A Historical Perspective With Notes, Postscript, and Photographs, את שלוש האחיות לבית משפחת ורטהיימר, יוהנה, טקלה וברטה, וכן ניתן למנות יהודים נוספים.
בשנת 1937 הוציאו השלטונות הנאצים צו האוסר על הדת הבהאית בשטח גרמניה.
צו זה עורר רדיפות רבות נגד בני הדת עד שבשנת 1939 החליטו מנהיגי הקהילה הגרמנית על עצירת התכנסויות האסיפות הבהאיות בגרמניה.
בשנת 1942 החלו להיערך מעצרים המוניים של בני הדת הבהאית בגרמניה ובשאר מדינות אירופה, כאשר רבים מהעצורים נשלחו למחנות ריכוז ומצאו שם את מותם.
בעקבות היחס השלילי של השלטון הנאצי כלפי הדת הבהאית, הרבה מן התרבות החומרית של הקהילה הבהאית בגרמניה הושמדה.
השלטון השמיד את הרוב המוחלט של המסמכים המנהליים של הקהילה, יצירות של בני הקהילה ואף כתבים אישיים.
לאחר מלחמת העולם השנייה נשארו בגרמניה רק מעט עדויות חומריות לקהילה הבהאית כפי שהייתה טרם פרוץ המלחמה.
ב-1948 תחת שלטון פרו-קומוניסטי, צמחה מחדש הקהילה הבהאית במזרח גרמניה.
לאחר איחוד גרמניה ונפילת הגוש הקומוניסטי בין 1989 ל-1991, התיר השלטון הגרמני את הדת הבהאית ופעילותה בגרמניה, כפי שהיה טרם עליית השלטון הנאצי לגרמניה.
נכון לשנת 2012, הקהילה הבהאית בגרמניה מונה כ-5,200 מאמינים וההערכה היא כי בשנת 2019 מתגוררים בה כ-6,000 מאמינים.
מספר מאמינים זה מתחלק בין 900 ערים ועיירות בגרמניה אשר קיימות בה 106 אסיפות רוחניות.
בגרמניה נמצא בית התפילה הבהאי היחיד באירופה בקרבת העיר פרנקפורט אשר נבנה בשנת 1952.
בית התפילה הבהאי בפרנקפורט הוא מקום תפילה מכובד השייך לקהילה הבהאית.
הוא ממוקם בפרנקפורט, גרמניה, ומהווה אטרקציה תיירותית.
העיצוב הייחודי והסמלי שלו, שעוצב על ידי האדריכל השווייצרי אלי זכריאס, מהווה עדות לעקרונות הבהאיים של אחדות האנושות ואחווה בין-דתית.
בית התפילה נבנה בשנים 1952–1963, ונחנך רשמית בשנת 1964 על ידי רוחה חיאני ח'אנום, בתו של בהאא אללה.
לבית התפילה מבנה עגול, המייצג את ההרמוניה בין כל הדתות.
הוא עשוי לבנים לבנות כסמל לניקיון וטהרה.
המבנה מתנשא לגובה של 27 מטרים ויכול להכיל עד 2,500 איש.
על גג המבנה ישנם 19 כוכבים בעלי תשעה קודקודים, המייצגים את אחדות האנושות.
במבנה ישנם חלונות זכוכית, המסמלים את האמת הפנימית ואת האור האלוהי, גם הם מאפיינים של האמונה הבהאית.
המבנה משמש גם מרכז רוחני וקהילתי עבור בני הדת הבהאית, לעריכת אירועים דתיים, תרבותיים וחברתיים, וכן ללימוד וחקר הדת הבהאית.
הקהילה הבהאית ברפובליקת דרום אפריקה נוסדה בשנת 1911, ונכון לשנת 2009 מונה כ-21,800 מאמינים בכל מחוזות המדינה.
נוכחותה של הדת הבהאית בדרום אפריקה החלה בשנת 1911, אז התקיימו מפגשים קהילתיים בקייפטאון, אחת משלוש ערי הבירה של המדינה.
שנה לאחר מכן, בני הזוג פראטאס, מאמינים בהאים תושבי מיוזנברג שפגשו את עבד אל-בהאא, מנהיגה השני של הקהילה הבהאית העולמית, שבו למדינה מניו יורק והיוו את הבסיס לקהילה ההבהאית במדינה.
לאחר מותו של עבד-אל בהאא בשנת 1921, החלו לעבור מאמינים בהאים לדרום אפריקה, ובשנת 1925 הוקמה בפרטוריה האספה הבהאית המקומית הראשונה במדינה; האספה פורקה בשנת 1931. בשנת 1929 הוקמו קהילות נוספות בכף המערבי ובאזור יוהנסבורג.
בשנותיהם הראשונות, המאמינים הבהאים לימדו בעיקר את האוכלוסייה הלבנה, שנטתה לראות באמונה הבהאית מעין פילוסופיה.
בשנים לאחר מכן הייתה נסיגה בנוכחות הבהאית במדינה.
בשנת 1937 שתי מאמינות אמריקאיות, לולי מת'יוס ואופליה קורס, ניסו להחיות את הקהילה הבהאית בדרום אפריקה אך נחלו כישלון ועזבו במהרה, כך שנותרה במדינה מאמינה אחת: אגנס קארי, עובדת סוציאלית שזכתה לתואר "אם הבהאים של דרום אפריקה".
בשנת 1949, רג'ינלד טורווי, דרום אפריקאי מליידיברנד, שב למדינה מאנגליה שם הצטרף לאמונה הבהאית.
טורווי לא היה מודע לקיומה של קארי, לכן חי שלוש עשרה שנים כמאמין בודד.
על סבלנותו, מסירותו ושירותיו לקהילה בשנותיו האחרונות, קיבל את התואר "אבי הבהאים של דרום אפריקה".
בשנת 1953 שוגי אפנדי, מנהיגה השלישי של הדת הבהאית, השיק את המאמץ המתואם העולמי הראשון להרחבת האמונה הבהאית, "מסע עשר השנים" ("the Ten Year Crusade").
מטרת המאמץ הייתה לפתח את מוסדות המרכז הבהאי העולמי, להתבסס במדינות בהן האמונה כבר נוכחת ולהפיצה במדינות נוספות.
כתוצאה מכך, בשנת 1953 הגיעו שלושה עשר חלוצים לדרום אפריקה, ובסך הכל בשנים לאחר מכן הגיעו שישים וחמישה חלוצים נוספים, וחלקם התיישבו במדינה לצמיתות.
בעקבות הוראותיו של אפנדי, ריכזו החלוצים את עבודת ההוראה שלהם באוכלוסיות שחורים וצבעוניים (Coloured) במדינה.
במהלך השנים הבאות הצטרפו לאמונה הבהאית אזרחים מכמה קבוצות אתניות כגון זולו, , קוסה וסוטו.
עד שנת 1956 האמונה הבהאית התבססה ב-15 מדינות בדרום יבשת אפריקה, וכן בסנט הלנה ובאיים באוקיינוס ההודי.
בשנה זו האספה הרוחנית של הבהאים בדרום ומערב היבשת נבחרה כגוף המנהלי של המאמינים באזור גאוגרפי זה.
לאחר מות שוגי אפנדי ובחירת בית הצדק העולמי, הוקמו אסיפות לאומיות במדינות השונות.
תחת משטר האפרטהייד התקיימה מדיניות הפרדה גזעית שהונהגה בדרום אפריקה בשנים 1948–1994 והעניקה זכויות יתר לאנשי המיעוט הלבן על פני שחורים ובני תערובת.
מדיניות האפרטהייד מנוגדת לאמונה הבהאית ובפרט לעקרון אחדות המין האנושי.
לכן, בשנים אלה, הן מאמינים בהאים והן המוסדות המנהליים של הקהילה הבהאית בדרום אפריקה היו נתונים במעקב של שירות המשטרה של דרום אפריקה, זאת בשל השילוב הגזעי שאפיין את הקהילות הבהאיות ופעילותן.
למרות זאת במסגרת הניגוד בין עקרונות הקהילה והמדינה, הקהילה הבהאית לא התנגדה אקטיבית לשלטון האפרטהייד מפני שמעורבות בפוליטיקה מפלגתית והתנגדות למשטר אסורות על ידי בהאא אללה.
במקרה של איסור פעילות בין-גזעית, במקום לפצל את המוסדות האדמיניסטרטיביים של הקהילה לפי קבוצות באוכלוסייה, הוחלט להגביל את החברות בגופי המנהל למאמינים שחורים, שהיו מרבית חברי הקהילה.
לפי אפנס סן, מאמין בהאי דרום-אפריקאי, אשתו והוא פחדו תחילה שלאנשים הלבנים יש תוכניות להרוג אותם; פחד זה נעלם כשהם הצטרפו לקהילה הבהאית, אך הם נאלצו להיזהר מלפגוש אותם בגלל חששותיהם ממעקב המדינה.
ניסיונות הקהילה הבהאית לשמור על אחדות בין-גזעית הפריעו לא פעם למעמדם החברתי של המאמינים.
לעיתים קרובות, בהאים מהגזע הלבן היו מנודים מקבוצות חברתיות לבנות, ואילו בההאים שחורים ספגו גינויים מאזרחים שחורים על הפסיביות שלהם במאבק הפוליטי לשוויון.
מתיחות זו הביאה אף להוצאה להורג של ארבעה מאמינים בהאים במוקדי פולחן של הקהילה ב וב.
פעילות חברתית לאחר תקופת האפרטהייד
לאחר תום האפרטהייד, הקהילה הבהאית הייתה מעורבת בשלל פרויקטים חברתיים במדינה.
דוגמה לכך היא המעורבות של מעל מאה מאמינים בהאים דרום-אפריקאים בארגון והוצאה לפועל של מפגש של פרלמנט הדתות העולמי, שהתקיים במדינה בשנת 1999.
בהתייחס לגזענות, הקהילה המקומית הדגישה מסרים המאפיינים את האמונה הבהאית בנוגע לאחדות האנושות וביטול הגזענות:
בנושא מחלת האיידס, למשל, הקהילה הבהאית המקומית הדגישה את הקשר בין המחלה לאי-שוויון מגדרי וגינתה את תופעות האשמת הקורבן והסטיגמטיזציה עמה מתמודדים החולים בנגיף ה-HIV:
כמו כן, פרסמה הקהילה הצהרות, על בסיס כמעט שנתי, בנושאים נוספים כגון: חוקה, חינוך, שגשוג האנושות, עונש מוות והפסקת הריון, זאת במסגרת המשרד הבהאי לענייני ציבור (BOPA), המייצג את הקהילה באמצעי התקשורת ובחברה האזרחית.
הקהילה הבהאית בדרום אפריקה כיום
הקהילה הבהאית בדרום אפריקה ציינה בשנת 2003 יובל לקיומה.
במסגרת המועד, התקיימו חגיגות במספר אתרים במדינה.
מבחינה דמוגרפית, נכון ל-2009 מספר המאמינים הבהאים במדינה הוא כ-21,800 מאמינים, המהווים כמחצית האחוז מהאוכלוסייה הכללית במדינה.
המאמינים פרוסים על פני כל המחוזות במדינה, וחיים בסביבות עירוניות וכפריות כאחד.
לצד זאת, לא קיימים במדינה מקדשים דקורטיביים ובתי תפילה בהאים, למעט המרכז הבהאי הלאומי ב.
הקהילה הבהאית בניו זילנד היא חלק מהדת הבהאית.
ראשית הקהילה שם בתחילת המאה ה-20. נכון לשנת 2020, יש 4,678 בהאים ברחבי ניו זילנד והם מהווים כ-0.1% מאוכלוסיית המדינה.
הקהילה הבהאית בניו זילנד מורכבת מכ-46 קהילות וכקהילה כלל מדינית היא אחת מהקהילות האזוריות של ניו זילנד-אוסטרליה.
בתחילת המאה ה-20 נכתבו מספר מאמרים העוסקים במנהיגים הבהאיים בהאא אללה ועבדול בהאא.
המאמרים המוכרים ביותר נכתבו על ידי הניו זילנדית והאנגלי רוברט ויליאם פלקין.
ב-1911–1912 עבדול בהאא ערך סיור באירופה וארצות הברית.
באחת מהרצאותיו בלונדון נכחה איימי סטיבנסון (Amy Stevenson), ובעקבות כך התעוררה סקרנותה לגבי הדת החדשה ולכן כשחזרה לניו זילנד היא הביאה לאחותה, , מאמר על עבדול בהאא והדת הבהאית.
באותה שנה גם חברתה האנגליה של מרגרט סטיבנסון הגיעה לביקור בניו זילנד וסיפרה לאחיות על הדת הבהאית, עבדול בהאא ושיחותיה עם עבדול בהאא.
התעניינותה של מרגרט גברה עד שהיא המירה את דתה לבהאית והקדישה את חייה להפצת הדת ופעילויות המתאימות לדת.
היא הייתה הבהאית היחידה באוקלנד בפרט, ובאזור ניו זילנד, אוסטרליה והאוקיינוס השקט בכלל למשך כעשור.
לכן, היא נחשבת הבהאית הראשונה באזורים אלו.
ב-1923 זוג בהאי נוסף הגיע מאוסטרליה לאוקלנד ואחריו עוד אנשים הגיעו והמירו את דתם לדת הבהאית.
ב-1924 הייתה קבוצה של מאמינים בהאים שהתאספו סביב מרגרט ואחיותיה ובחרו במרגרט להיות מנהיגת הקהילה.
הם אפילו כינו אותה "אם המטרה" ("Mother of the Cause") בניו זילנד.
יחד עם זאת, קבוצת המאמינים הבהאים הפכה לאספה בהאית בראשות מרגרט רק ב-1926.
ב-1934 הוקמה בסידני גם האספה הלאומית של ניו זילנד, אוסטרליה והאוקיינוס השקט.
מרגרט הייתה ראש האספה של ניו זילנד רוב חייה מראשית הקהילה ואף נבחרה להיות ראש האספה הלאומית ב-1934. היא הייתה חלק משמעותי מהקהילה ואפילו שוגי אפנדי (شوقی افندی, Shoghí Effendi,חי ב:1897-1957) הכיר בה כחלוצת המקום.
כ-4 חודשים לאחר הקמת האספה הלאומית באזור (1934), ניו זילנד הכירה בדת הבהאית כמוקד דתי, חינוכי וכגורם שתורם לחברה ולקהילה.
מעמד חדש זה שינה את שם האספה הבהאית באוקלנד לאספה הבהאית הרשמית של העיר.
בנוסף הוא עזר לקהילה לקבל זכויות חדשות עם התקדמות המדינה.
למשל, ב-1961 הממשלה העבירה חוק שמכיר בזכות של כל קהילה, דתית ולא דתית, לערוך טקס נישואין כראות עיניה.
חוק זה הפך את טקסי הנישואים הבהאים לחוקיים בניו זילנד.
ב-1957 האספה המקומית של אוקלנד הפכה לאספה הרשמית של כל מדינת ניו זילנד בסדר הסמכויות בדת הבהאית.
בשנות ה-50 וה-60 הגיעו לניו זילנד נציגים מקבוצת "Hands of the Cause of God" שהכירו בקהילה ועזרו לה לבסס את מעמדה ולקבל הכרה לקיומה בשבטי מאורים שונים במדינה.
אוכלוסיית הבהאים גדלה בניו זילנד במהלך השנים ונוצרו כמה קהילות ברחבי המדינה.
אך רק ב-1931 הקהילה הבהאית החלה ליצור קשר עם המאורים בקשר לדת.
בהתחלה, קייט רנסום קהלר (Keith Ransom-Kehler), בהאית מחוץ לניו זילנד, הוזמנה לאורקי מאראה כדי להיפגש עם ראשי השבטים המאורים כבהאית הראשונה.
ב-1933 הוצאה חוברת מתורגמת לשפת המאורים שעוסקת בדת הבהאית.
ב-1948 המאורי הראשון, אלברט טיקיטו וויט (Albert Tikitu White, חי ב:1895-975), הצטרף לדת הבהאית ואחריו גם אשתו.
הזוג חינך את ששת ילידיהם על ערכי הדת הבהאית ולכן בבגרותם גם הילדים בחרו בדת.
בהאאים בעולם ובניו זילנד המשיכו להיפגש עם מאורים ומנהיגיהם במשך שנים והקבוצות אתן הבהאים דיברו גדלו.
ב-1958 אנוך אולינגה הבהאי ואחד מקבוצת Hands of the Cause of God"" הרצה לקבוצה של כ-2,000 מאורים.
בעקבות ההרצאה היו יותר מאורים שהכירו ואף הצטרפו לדת הבהאית ובין המצטרפים היו: זקן השבט קאומאטאו (Kaumātua), טה ראראווה (Te Rarawa) ואפריים טה פאה (Ephraim Te Paa).
שלושת הבהאים החדשים היו דמויות חשובות בשבטים, ועזרו להפיץ את הדת הבהאית וערכיה בקרב השבטים.
בשנות ה-60 המלכה המאורית והפרלמנט המאורי הכיר בקהילה הבהאית בקרב המאורים למרות שהייתה רק 7.5% מכלל אוכלוסיית המאורים.
זהו בערך אותו אחוז שהמאורים היוו מניו זילנד באותה תקופה.
ההכרה הממשלתית המאורית בבהאים אפשרה לבהאים להתמודד ולהיבחר מטעם הקהילות הבהאיות במועצות מקומיות ושל המדינה.
הבהאים ממשיכים עד היום לערוך כנסים ולשאת הרצאות בנושא הדת, ערכיה ואמונותיה הרוחניות.
הקהילה ממשיכה גם בשנים האחרונות לתרגם לשפת המאורים את כתבי בהאא אללה.
מראשית הקהילה הבהאית העולמית היא ראתה עצמה כאחראית לעזור לקדם שוויון מגדרי ולקדם את המצב הסוציו-אקונומי ברחבי העולם.
מכאן שכל הקהילות ברחבי העולם עוזרות בבניית מרפאות ובתי ספר וסיפוק משאבים לחקלאות.
מאז 1983, בהוראת בית הצדק העולמי, הבהאים חיפשו דרכים נוספות לקידום ערכי הבהאים כמו שוויון, אחדות וקידום המצב הסוציו-אקונומי.
בתחום החינוך ותרומה לקהילה, לקהילה הבהאית יש כמה תוכניות.
לילדים הקטנים יש שיעורים הכוללים אמנות, מוזיקה, סיפורים ומשחקים בשיתוף עם חברים והמשפחה.
לנוער הצעיר (גילאי 12–15) יש תוכנית של פעילויות בתחומי האמנות, המוזיקה, הספורט, חשיבה מתקדמת ותרומה לקהילה.
בנוסף, לכל הגילאים יש אזורי למידה בקבוצות בשלל תחומים ותוכניות עזרה לקהילה, ליישוב ולמדינה ללא שייכות למין, גזע, או דת.
ב-1996 הקהילה הבהאית החלה גם תוכנית עזרה להתמודדות עם לחץ ופוסט טראומה.
ב-1997 הקהילה הבהאית הביאה הצעה ל להכריז על יום קידום זכויות האדם וביניהם לבחור אנשים שפעלו רבות בתחום כל שנה.
הגוף דן בנושא וקבע ב-1998 שבתאריך 21.3 בכל שנה החל משנת 1999 יערך יום זכויות האדם ובו יהיה טקס למקדמי הזכויות הבולטים לאותה שנה ונואמים מתחומים שונים.
יחס הבהאים בניו זילנד לבהאים באיראן
ב-1979 ניו זילנד קיבלה פליטים מעיראק ואיראן וביניהם גם בהאים.
נכון ל-1987–1989 ידוע שהתיישבו בניו זילנד 142 בהאים אירנים.
ב-2009 הקהילה הבהאית הביעה תמיכה ודאגה לבהאים הנרדפים באיראן.
הקהילה הבהאית באנגליה היא חלק מן הדת הבהאית, וכוללת את מאמיני הדת באנגליה, ונוסדה בסוף שנות התשעים של המאה התשע עשרה.
בעשורים הראשונים של המאה העשרים הקהילה הבהאית בבריטניה גדלה במספר מוקדים שונים ברחבי הממלכה.
הגידול בקהילה הבהאית המשיך עד סוף שנות השלושים, ולאחר מלחמת העולם השנייה רוב הבהאים שהצטרפו לקהילה היו מהגרים.
בשנים האחרונות הדת הבהאית הייתה הדת ה-17 בגודלה בבריטניה, עם כחמשת אלפים מאמינים בהאים נכון לשנת 2021.
תחילת דרכה של הדת באנגליה
לאחר היווסדות הדת הבהאית על ידי הבאב בשנת 1844, הדיווחים אודות התפשטות הדת החדשה הופצו ברחבי העולם, והגיעו גם לבריטניה.
במהלך עשרות השנים הראשונות של קיום הדת הבהאית, הממשל והעיתונות הבריטית עסקו בדיווחים על אודות הדת החדשה, ואף סיקרו אירועי מפתח בהתפתחותה באיראן, כמו ניסיונות הדיכוי שלה וגירוש בהאא אללה לבגדאד.
בשנת 1898, אמריקאית בשם מארי ת'ורנבורג קרופר (Mary Thornburgh-Cropper) הפכה להיות המאמינה הבהאית הראשונה בבריטניה, ובשנת 1899, יהודיה אנגליה בשם את'ל רוזנברג (Ethel Rosenberg) קיבלה על עצמה את הדת הבהאית לאחר שקרופר הכירה לה את עקרונותיה.
כך, רוזנברג הפכה להיות המאמינה השנייה בבריטניה, והבריטית הראשונה, והמשיכה להיות גורם מפתח בתחילת דרכה של הקהילה הבהאית.
בהמשך, בתחילת המאה ה-20, בריטים נוספים מאנגליה, וויילס, אירלנד וסקוטלנד הצטרפו לדת הבהאית.
במקביל להתרחבות מעגל המאמינים הבהאים, התבצעו יותר פעולות לטובת הפצת הדת בבריטניה.
אירוע משמעותי בתהליך הזה היה אזכור של הדת הבהאית בכנסיית ג'ון הקדוש בלונדון ב-1911 שהוביל לעניין מוגבר בדת הבהאית והקמת חדר קריאה בהאי בלונדון.
הוא גייס לצידו בהאי בריטי בשם ווסלי טודור פואול (Wesley Tudor Pole), שתרגם את הופעותיו של עבד אלבהאא לאנגלית.
לאחר הופעתו בלונדון המשיך במסעו בבריטניה וביקר את הקהילות הקטנות של בהאים שהיו קיימות ברחבי בריטניה, שם דאג לחזק את הקשרים בין הקהילות הנפרדות.
בשנת 1914 הבהאים באנגליה הקימו ועדה במטרה לחזק את הקהילתיות של חברי הדת בבריטניה, אך הוועדה התפרקה לאחר כמה חודשים.
הקהילה בין שתי מלחמות העולם
לאחר ביקורו האחרון בארץ ישראל ובצל מלחמת העולם הראשונה, עבד אלבהאא, בנו של בהאא אללה מציין מספר מקומות שאליהם הדת הבהאית צריכה להתפשט, זאת באמצעות סדרה של מכתבים שהוא שלח למאמינים הבהאים בצפון אמריקה.
מכתבים אלו אוגדו לתוך אחת היצירות החשובות ביותר שלו, "לוחות התוכנית האלוהית" (Tablets of the Divine Plan).
ב"לוח" השביעי, האיים הבריטיים מופיעים כאחד המקומות אליהם הדת צריכה להגיע, יחד עם עוד שלושים וארבע מדינות נוספות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, עבד אלבהאא ארגן שרשראות אספקת מזון במטרה לתמוך בתושבי העיר עכו, אחת מהערים המרכזיות בדת הבהאית במזרח התיכון, מפני המצור שהוטל עליהם.
נטען שהוא חילק את המזון לכל מי שהזדקק לכך, ללא הבדלי דת או לאום.
כאות הוקרה על הצלת תושבי העיר, הבריטים החליטו להעניק לו את תואר האבירות באפריל 1920, בטקס צנוע בביתו של מושל העיר חיפה.
שנה לאחר מכן, ב-1921, עבד אלבהאא נפטר.
בשלב זה, מתחילים להתגבש עוד מוסדות בהאים בבריטניה, כגון מנגנון המנהל הבהאי וכמה אסיפות רוחניות שונות בלונדון, מנצ'סטר ובורנמות'.
בנוסף, נוצרה אספה רוחנית של כל האיים הבריטיים, שבראשה עמד חסן בליוזי, מהגר בהאי שהגיע לבריטניה משיראז שבאיראן.
בליוזי נבחר לתפקיד זה פעם נוספת, ובמהלך שנות החמישים הוא הוכר על ידי שוגי אפנדי, מנהיג ו"שומר הדת" לאחר מות עבד אלבהאא, כחלק מידי האמונה - כל אותם מאמינים בהאים אשר תפקידם היה להפיץ את משנתו של בהאא אללה ולהגן עליה.
לאחר כמה שנים קמו עוד אסיפות רוחניות בערים ברדפורד וטורקיי.
עם היווסדות המוסדות השונים בתקופה זו, הקהילה הבהאית החלה לצמוח, ומספר אישים בולטים המירו את דתם והצטרפו לקהילה הבהאית.
לאחר מלחמת העולם השנייה, בהאים בריטים רבים החלו להגר בעקבות לוחות התוכנית האלוהית, מה שתרם להפצה של הדת גם בוויילס ובסקוטלנד, והגדיל את כמות האסיפות הרוחניות הבהאיות בכל בריטניה.
מכמה אסיפות בודדות, נוצרו 24 אסיפות רוחניות בכל האזור.
מאמינים בהאים מהקהילה החלו גם להגיע לאזורים כמו אוגנדה, קניה ואוסטרליה, שבהם לא הייתה נוכחות בהאית משמעותית, על מנת להמשיך להפיץ את הדת.
שוגי אפנדי והקהילה הבהאית בבריטניה
באחד מכתביו, שוגי אפנדי מזכיר שלושה אישים בולטים מהקהילות הבהאיות באנגליה, אירלנד וסקוטלנד, אותם הוא מכנה "שלוש נקודות האור" (The Three Luminaries).
ת'ומס ברייקוול מאנגליה, שעבד בדרום ארצות הברית בתקופה שבה עבדות עדיין הייתה חוקית, והתפטר מעבודתו בגלל קושי מוסרי עם הנורמה הזו.
בתחילת שנות העשרים, ברייקוול נפטר ממחלת השחפת.
מותו היה אובדן משמעותי עבור שוגי אפנדי, שהחליט לכתוב הספד לברייקוול באחד הלוחות שלו.
נקודת האור מסקוטלנד הייתה ג'ון אסלמונט, סופר בהאי מפורסם שפרסם ספרים על הדת שתורגמו לעשרות שפות ומשמשים עד היום כספר מבוא להבנת יסודות הדת.
אסלמונט נחשב בעיני שוגי אפנדי כאחד מידי האמונה.
האחרון מבין השלושה הוא ג'ורג' טאונשנד, אירי שהחל להפיץ את הדת בשנות העשרים של המאה העשרים, לאחר שזנח את הכנסייה האנגליקנית, והפך גם הוא לאחד מידי האמונה.
שוגי אפנדי נפטר בלונדון בשנת 1957 - מה שהפך את הקבר שלו בניו סאות'גייט שבלונדון למוקד עלייה לרגל עבור מאמינים בהאים מכל רחבי העולם.
התייחסויותיו לשלוש נקודות האור בבריטניה, לצד הפיכת הקבר למוקד עלייה לרגל בהאי, מחזקות את הזיקה של שוגי אפנדי ושל הדת הבהאית לבריטניה.
הקהילה הבהאית בבריטניה בשנים האחרונות
פסיקה מיוחדת של בית הצדק העולמי ב-1983 קבעה שעל כל מאמין בהאי לבחון כיצד הוא משפר את המצב החברתי בקהילה בה הוא חי, בהתאם לעקרונות הדת.
בעקבות כך, הקהילה בבריטניה כיום ממקדת מאמצים בהתפתחות סוציו-אקונומית, בדגש על הנגשת חינוך לנשים, וזאת באמצעות הקמת בתי ספר, מרפאות ותאגידים חקלאיים.
דוגמה בולטת לכך בבריטניה היא מעורבותה של הקהילה הבהאית ב"אג'נדה 21" (תוכנית של האו"ם לקידום פיתוח בר קיימא, שיש לה שלוחה מקומית גם בבריטניה).
בשנת 2001, מספר בהאים מחברי הפרלמנט הבריטי הקימו גוף שנקרא "המוסד ללכידות חברתית" (The Institute for Social Cohesion), שתחילה הורכבה ממומחים בנושא, כולל יושבת ראש הוועדה לשוויון וסופרים.
מאז הקמתו, המוסד מנסה למצוא פתרונות לסוגיות הקשורות ללכידות חברתית, כמו צדק, שוויון מגדרי, הגירה ואזרחות.
מעבר למעורבותה בנושאים סוציו-אקונומיים הנוגעים לכלל האזרחים, הקהילה הבהאית בבריטניה עוסקת גם באפליה נגד בהאים ברחבי העולם.
ב-2009 למשל, הקהילה הבהאית באנגליה פרסמה מכתב המבטא את התנגדותם למעצר מספר פעילים חברתיים בהאים שאירע באותו זמן באיראן.
הקהילה הבהאית בברזיל היא חלק מהדת הבהאית.
בשנת 1919 מספר מאמינים בהאים ביקרו לראשונה במדינה, והאספה הרוחנית המקומית הבאאית הראשונה בברזיל הוקמה ב-1928. לאחר מכן החלה תקופה של צמיחה עם הגעתם של חלוצים מארצות הברית שהפיצו את הדת בקרב ברזילאים מקומיים.
בשנת 1961 הוקמה בברזיל קהילה בהאית לאומית עצמאית.
במהלך פסגת כדור הארץ ב-1992 שהתקיימה בברזיל, הקהילות הבהאיות הבינלאומיות והמקומיות קיבלו את האחריות לארגון מספר תוכניות שונות, ומאז המעורבות של הקהילה הבהאית בברזיל הלכה וגדלה.
לפי ארכיון הנתונים של הדת (אנ'), המסתמך על האנציקלופדיה הנוצרית העולמית, בשנת 2022 התגוררו בברזיל 45,913 מאמינים בהאים.
"לוחות התכנית האלוהית" של עבד אל-בהאא
עבד אל-בהאא, בנו של מייסד הדת בהאא אללה ומנהיגה השני, כתב שורה של מכתבים, או לוחות , לחסידי הדת בארצות הברית בשנים 1916–1917. מכתבים אלה אוגדו יחדיו לכדי ספר שכותרתו לוחות התוכנית האלוהית .
הלוח השישי הזכיר לראשונה אזורים באמריקה הלטינית ונכתב ב-8 באפריל 1916, אך לא הוצג בארצות הברית עד 1919 - לאחר תום מלחמת העולם הראשונה והשפעת הספרדית.
המגע הראשון בין הקהילה הבהאית לאמריקה הלטינית היה בביקורם של מספר אנשים במקסיקו ובדרום אמריקה, ככל הנראה עוד לפני חשיפת הלוח השישי ב-1919. בין אותם אנשים היו הזוג פרנקלנד, רוי ק' וילהלם ומרתה רוט.
מסעותיה של רוט, אשר ככל הנראה הייתה הבההאית הראשונה בברזיל, החלו בקיץ 1919 - תחילה בברזיל, אחר כך בארגנטינה ובאורוגוואי ולבסוף חצתה את הרי האנדים לכיוון צ'ילה בחורף 1920.
הלוח השישי תורגם והוצג על ידי מירזא אחמד סוהראב ב-4 באפריל 1919 ופורסם במגזין "כוכב המערב" ב-12 בדצמבר 1919.
בעקבות לוחות התוכנית האלוהית ובערך בזמן פטירתו של עבד אל-בהאא ב-1921, בהאים נוספים החלו לבקר באמריקה הלטינית, ואף לעבור לגור בה.
הקהילה בברזיל הוקמה ב-1921 כאשר תושבת הקבע הבהאית הראשונה בדרום אמריקה, לאונורה ארמסטרונג, הגיעה לברזיל בשנה זו.
החברה השנייה בקהילה הייתה מוד מיקל (Maude Mickle).
בעקבות הנחייתו של שוגי אפנדי, נכדו ויורשו של עבד אל-בהאא, החלה התפשטות מהירה של אסיפות רוחניות מקומיות ברחבי העולם, כאשר לפי ספירה שנערכה בשנת 1928 בברזיל הייתה אחת מ-85 האסיפות הרוחניות המקומיות הראשונות בכל רחבי העולם.
תוכנית שבע השנים והעשורים לאחריה
שוגי אפנדי שלח ב-1 במאי 1936 מברק לוועידה השנתית הבהאית של ארצות הברית וקנדה, וביקש להתחיל ליישם את חזונו של עבד אלבהאא.
שוגי אפנדי שלח מברק נוסף ב-19 במאי שקרא להתיישבות קבועה של חלוצים בהאים בכל מדינות אמריקה הלטינית.
האספה הרוחנית הלאומית של ארצות הברית וקנדה מינתה את הוועדה הבין-אמריקאית כאחראית על ההכנות לתהליך.
במהלך ועידת צפון אמריקה הבהאית ב-1937, שוגי אפנדי הודיע לוועידה שעליהם להאריך את דיוניהם כדי לאפשר לנציגים ולאסיפה הלאומית להחליט על תוכנית שתאפשר הגירה לאמריקה הלטינית וכן שתאפשר את השלמת בניית מבנה בית התפילה הבהאי בוילמט, אילינוי.
בשנת 1937 תוכנית שבע השנים הראשונה (1937–1944) הגדירה לבהאים האמריקאים את משימת ביסוס האמונה הבהאית בכל מדינה באמריקה הלטינית.
עם הגעת הבהאים האמריקאים לאמריקה הלטינית, החל משנת 1938, קהילות בהאיות ואסיפות רוחניות מקומיות הוקמו ברחבי אמריקה הלטינית.
עד אוקטובר 1941 החלוצים הבהאים הברזילאים היו דונה אנטוניה, ובני הזוג וורלי.
עד שנת 1946, הגיעו לברזיל חלוצים נוספים - ז'אן סילבר, ויויאן ווסון, וירג'יניה אורביסון, מר וגברת אדוארד בודה, והזוג אדמונד ג'יי מיסלר.
בשנת 1946 נבחרה האספה המקומית הראשונה של ריו דה ז'ניירו.
עד יוני 1947, נוסדו בברזיל שלוש אסיפות רוחניות מקומיות.
לאחר בחירתה של האספה הרוחנית האזורית של דרום אמריקה בשנת 1950, בשנת 1957 חולקה האספה חולקה לשניים: אספה עבור צפון ומזרח דרום אמריקה (כלל את ברזיל, פרו, קולומביה, אקוודור וונצואלה) שמרכזה בלימה, ואספה עבור דרום ומערב דרום אמריקה (כלל את ארגנטינה, צ'ילה, אורוגוואי, פרגוואי ובוליביה) שמרכזה בבואנוס איירס.
בשנת 1961, הוקמה אספה רוחנית לאומית עצמאית בברזיל.
עד שנת 1963, היו 12 אסיפות רוחניות מקומיות בברזיל: באהיה, קמפינאס, קוריטיבה, לגואה גראנדה , ניטרוי, פורטו אלגרה, רסיפה, ריו דה ז'ניירו, סנטו אנדרה , סאו קייטנו דו סול, מוגי מירים וסאו פאולו, נוסף לחמש קהילות בהאיות קטנות יותר - בלם, בלו הוריזונטה, ברזיליה, קצ'וארה דורדה ופוסוס דה קלדס .
בשנת 1977, הצטרף מאמין בהאי ראשון מבני המאקושי לדת.
בשנת 1980 נוסד בברזיליה בית הספר של האומות , "Escola das Nações", בית ספר בהאי בינלאומי דו-לשוני, המלמד באנגלית ובפורטוגזית.
בשנת 1990, בית הספר שיתף פעולה עם כמה קהילות בפרויקטים שונים, שאחד מהם כלל חסות של שר החינוך של המחוז הפדרלי.
בשנת 2007 היו בבית הספר כ-610 תלמידים רשומים ו-90 מורים.
בסוף שנות ה-80 וה-90 של המאה העשרים הוקמה אגודת מונטה קרלו (Associação Monte Carmelo) כקהילה של מחנכים, משפחות, ילדיהם וצוות תמיכה שיצרה ארגון לא-ממשלתי לפיתוח חברתי וכלכלי על ידי משפחת אייואזיאן (Ayvazian).
המשפחה תרמה 84,000 מטרים רבועים באזור פורטו פליז שהיו בבעלותם לקהילה הבהאית כדי שישמשו לצורכי העיר וסביבתה.
לאחר הערכה מדוקדקת והתייעצות עם מנהיגים ורשויות מקומיות, נקבע כי השימוש הטוב ביותר בנכס יהיה הפיכתו למרכז לחינוך חומרי, אנושי ורוחני של 120 ילדים ובני נוער מכל רקע דתי וקבוצות אתניות ממשפחות בעלות הכנסה נמוכה.
הקהילה הבהאית הבינלאומית קיבלה פנייה לסייע בהכנה לפסגת כדור הארץ ב-1992 שנערכה בברזיל.
באוגוסט 1991, פנה לקהילה וורן לינדנר, יו"ר משותף של הפורום הגלובלי, בבקשה לסיוע בהקמת משרדי הפורום העולמי בריו דה ז'ניירו.
ארתורו, יו"ר המשרד לענייני הסביבה של הקהילה הבהאית הבינלאומית, אמר כי "הצלחנו להציע לפורום את הסיוע במשרה מלאה של גב' אמנדה גורני, בהאית ברזילאית השולטת באנגלית ופורטוגזית כאחד, כעוזרת למר לינדנר"; "תקוותנו הייתה שמעורבות מוקדמת של בהאים תעזור להחדיר רוח מאחדת לפורום, ואנו מאמינים שזה הושג".
הקהילה הבהאית הבינלאומית עקבה אחר מאמצי פסגת כדור הארץ למרות הירידה בעיסוק בנושא, והתחייבה לתמיכה בסוגיה ברחבי העולם.
במהלך פסגת כדור הארץ, הקהילה הבהאית הבינלאומית לקחה חלק בפורום הגלובלי שהתנהל לצד הפגישות הממשלתיות בפסגה וכן מילאה תפקיד מרכזי בפעילויות נלוות, כמו אנדרטת השלום שהוזמנה על ידי הקהילה הבהאית הבינלאומית ונחשבה כסמלה של פסגת כדור הארץ.
האנדרטה ממוקמת באזורים הירוקים של גויאניה.
הבהאים בברזיל ומחוצה לה גם סייעו בהכנה ובהפקה של ספר יצירות אמנות ומאמרים של ילדים מרחבי העולם שעוסק בצורך בהגנה על הסביבה ובשלום.
הספר, שנקרא המחר שייך לילדים, נשלח לכל ראשי המדינות ב-1993. הבאאים מימנו כלכלית סימפוזיון באורך יום, שנערך בפורום העולמי, בנושא "ערכים ומוסדות לציוויליזציה עולמית בת קיימא ומתקדמת".
הבהאים קיבלו גם את האחריות על ארגון תוכנית של מוזיקת ערב ותרבות עבור הפורום העולמי של 1992. "סדרות ערב בפארק" התקיימו מדי ערב במהלך הפורום העולמי באמפיתיאטרון בפארק פלמנגו שבריו דה ז'ניירו.
בשנת 1990, נבחרה בעיר ברורי שבמדינת אמזונאס האספה הרוחנית המקומית הראשונה שהורכבה כולה מילידים בני המורה .
בשנת 2002, הבהאים טענו כי ישנם כ-55,000 מאמינים בהאים בברזיל, ו-66 אסיפות רוחניות מקומיות.
עד לשנת 2008, נוסדו קהילות בהאיות מקומיות בבארטוס , באורו, בלו הוריזונטה, בלומנאו, ברזיליה, קצ'ואירה דו בום ז'סוס - פלוריאנופוליס, גויאביירס, לאורו דה פרייטס, לונדרינה, מנאוס, מוגי גואסו , נטאל, פורטו פליז , רסיפה, ריו ברנקו, ריו דה ז'ניירו, סנטו אנדרה סאו פאולו, סאו פאולו, סאו סבסטיאו ווילה וליה.
מאז הקמתה הייתה לדת הבהאית מעורבות בפיתוח סוציו-אקונומי , החל בהענקת חופש גדול יותר לנשים, פרסום וקידום החינוך הנשי, שקיבלה ביטוי מעשי בהקמת בתי ספר, פיתוח חקלאות, ובניית מרפאות.
הדת נכנסה לשלב חדש של פעילות כאשר פורסם מסר של בית הצדק האוניברסלי ב-20 באוקטובר 1983, בו הבהאים נקראו לחפש דרכים, התואמות את העקרונות הבהאים, שבהן יוכלו להיות מעורבים בפיתוח החברתי והכלכלי של הקהילות שבהן הם חיים.
ברחבי העולם בשנת 1979 היו 129 פרויקטים של פיתוח סוציו-אקונומי בהאים המוכרים באופן רשמי.
עד 1987, מספר פרויקטי הפיתוח המוכרים רשמית עלה ל-1,482. לקהילה הבהאית הברזילאית יש חברים ופעילויות בנושאים המשפיעים על הדת, והקהילה ממשיכה בתוכניות של הסברה.
בשנת 1986 הוקמה האגודה הברזילאית לרופאים לשלום ביוזמתם של מספר רופאים בהאים.
בשנת 2002 הרכיבה האספה הרוחנית הלאומית הברזילאית רשימה של כ-44 שמות של מנהיגים דתיים לאומיים, תאולוגים ואקדמאים דתיים, להם שלחו את מכתב שנקרא מכתב למנהיגי הדת בעולם, העוסק במתחים בין הדתות השונות.
כצעד שני, כ-330 עותקים של המכתב נשלחו לאסיפות הרוחניות המקומיות בברזיל, להפצה למנהיגים דתיים מקומיים.
רוברטו אגרארי, מזכיר לענייני חוץ של האספה הרוחנית הלאומית הברזילאית אמר כי "בחברה הברזילאית, פילוגים דתיים הם בעיה"; "יש מתחים בין קבוצות אוונגליסטיות לבין עדות נוצריות אחרות, ובין נוצרים וקבוצות דתיות המבוססות באפריקה.
אז אנחנו מאמינים שהפצת המסר הזה מגיעה בזמן הנכון, שיש לו פוטנציאל להביא הבנות חדשות".
ישנם בהאים ידועים שפעלו או חיו בברזיל.
במהלך שנות ה-90, רולנד צוויקר הבהאי היה שחקן פנטומימאי ושחקן תיאטרון שפעל בברזיל, צרפת וארצות הברית.
בשנת 1992, הצייר והפסל סירון פרנקו , שהכריז לראשונה על הצטרפותו לדת הבהאית במהלך ראיון רדיו ששודר ברחבי ברזיל, עיצב את אנדרטת השלום לפסגת כדור הארץ.
מוסדות בהאים ומאמינים בהאים בעצמם ייסדו מספר ארגונים שמטרתם קידום שירות לקהילה.
בשנת 1985, הסניף הדרום אמריקאי הראשון של האגודה ללימודי הבהאים נוסד בברזיל.
בשנת 1990, הוכרה האגודה הברזילאית למחנכים לשלום, שהוקמה על ידי מאמינים בהאים, על ידי ממשלת מדינת אמזונאס.
בינואר 2002 נפגש הקונגרס התשיעי של תנועת הנוער הבהאית של אמריקה עם 600 בני נוער מ-15 מדינות במרכז החינוך הבהאי סולטנייה מחוץ למוגי מרים , עיר במדינת סאו פאולו.
האגודה לפיתוח מלוכד של האמזונס (בפורטוגזית: The Associacao para o Desenvolvimento Coesivo da Amazonia, או בקיצור - ADCAM) נוסדה בשנת 1984 על ידי האספה הרוחנית הלאומית של הבהאים מברזיל.
בעת הקמתה, ADCAM החלה לפעול בשני אזורים שונים: באזור החקלאי ובאזור העירוני.
באזור החקלאי, האגודה פעלה באמצעות המכון החקלאי הפוליטכני דג'אג'אל אגרארי (או בקיצור IPRAM), באירנדובה , המספק חינוך פורמלי בתחום החקלאות והטכנולוגיה החקלאית.
באזור העירוני, ADCAM הקימה את מה שהפך למכון המקצועי מנסרור, באזור המזרחי של מנאוס, אשר נחנך ב-7 בספטמבר 1989. משרד החינוך הברזילאי העניק מענק בשווי של כ-850,000 דולר בשנת 2001 למכון המקצועי של מנסרור, על מנת שיוכל להכיל כ-4000 סטודנטים מדי שנה.
בשנת 2003, חנכה ADCAM באישור משרד החינוך הברזילאי את מכללת טאהרה, המכיל קורסים למורים שסיימו את לימודים בנושאי בפיתוח חברתי.
בנובמבר 2005 קיבלה מכללת טאהרה מעמד רשמי של מכללה.
קשרים בין הקהילה הבהאית להנהגה הברזילאית
ב-28 במאי 1992 התכנס בית הנבחרים של ברזיל לישיבה מיוחדת לציון מאה שנה לפטירתו של בהאא' אללה.
בשנת 1996 ערך בית הנבחרים של ברזיל מושב חגיגי מיוחד לכבוד רוחיה ח'אנום (מרי סאת'רלנד מקסוול, בהאית קנדית ואשתו של אחד ממנהיגי הדת שוגי אפנדי), שביקרה בברזיל לציון יום השנה ה-75 לראשיתה של האמונה הבהאית בברזיל.
בשנת 2000 הסכימה ברזיל לקלוט 30 משפחות בהאיות איראניות שהתמודדו עם רדיפות על רקע דתי בארצן.
שרת המשפטים דאז, אליזבת סוסקינד, ציינה כי קליטת המשפחות הייתה חלק מהסכם עם הנציב העליון של האו"ם לפליטים.
מאז המעצר הראשוני של חלק מחברי הנהגת הבהאים באיראן במרץ 2008, מספר חברי קונגרס ברזילאים התבטאו כנגד המהלך.
הנושא הועלה שוב בברזיל ב-17 בפברואר 2009 כאשר ועדת הקונגרס הברזילאי לזכויות אדם ומיעוטים פרסמה מכתב פתוח לרשויות המשפטיות של הרפובליקה האסלאמית של איראן.
(להרחבה ראה ערך רדיפת בהאים ).
הקהילה הבהאית בטורקיה היא חלק מהדת הבהאית, שנוסדה במאה ה-19 באיראן על ידי מירזא חוסיין-עלי נורי בהאא אללה (נפטר ב-1892) והתפתחה מבאביזם, תנועה משיחית איראנית, ושיח'יה שיעית.
הבהאים מכירים בנביאים רבים, כולל מוחמד, ישוע, קרישנה, בודהה ובהאא אללה.
הדת הבהאית היא מונותיאיסטית ואוניברסליסטית, ומכירה בטענות האמת של מסורות דתיות אחרות.
חסידים מאמינים בהתגלות מתקדמת, כך שלכל עידן יש את הנביא שלו והתגלויות ספציפיות לאותה תקופה.
המוסלמים הסונים והשיעים מחשיבים את הבהאים ככפירה, מה שמוביל לעיתים קרובות ליחסים מתוחים עם מוסלמים אחרים במדינות בעלות רוב מוסלמי.
זו היא דת בינלאומית, עם קהילות קטנות ברוב המדינות.
לקהילה היסטוריה שהגיעה לשיאה בתקופת הגלייתו של בהאא אללה מבגדאד לאיסטנבול.
לקהילה הבהאית הטורקית שורשים בקרב בהאים איראנים שהתיישבו באיסטנבול כסוחרים, פליטים ועולי רגל, הקימו אספה רוחנית מקומית, ולאחר מכן התרחבו בהדרגה לאזורים אחרים.
בהאא אללה בילה את רוב חייו בתוך האימפריה העות'מאנית, כולל תקופות גלות באיסטנבול ובאדירנה.
כמה מהטורקים הצעירים המוקדמים התעניינו באמונה הבהאית כתוצאה משינויים פוליטיים שהתרחשו בקרב הקהילה הבהאית הקדומה, וחלקם נמשכו לפציפיזם הבהאי וליצירת אסלאם ליברלי ומתקדם.
האינטראקציה הראשונה בין הדת הבהאית ובין טורקיה של ימינו התרחשה כאשר מולא עלי בסטאמי, שהיה באבי, נעצר בבגדאד שבשליטת העות'מאנים בגין הפצת הדת ונשלח כאסיר לאיסטנבול ב-1846.
לאחר הקמת הרפובליקה של טורקיה, הבהאים נעצרו והואשמו בהתאגדות באגודות סודיות בלתי חוקיות.
למרות הלחץ הממשלתי, הקהילה הבהאית גדלה במהלך אמצע המאה העשרים וקהילות קמו באזורים שונים.
הדת הבהאית מוכרת רשמית על ידי ממשלת טורקיה ומופיעה בתעודות זהות טורקיות מאז 1966. עם זאת, כמו מיעוטים דתיים אחרים, הבהאים מדווחים על הטרדה, אפליה ועל קשיים במתן חינוך דתי לילדיהם.
בשנת 1863, כאשר בהאא אללה, מייסד הדת, שהה בבגדאד עקב גירושו מפרס, הוא הוגלה על ידי הממשלה העות'מאנית מבגדאד לאיסטנבול, לאחר שהוא זומן לשם על ידי סולטאן עבדילאזיז לבקשתו של השלטון הפרסי.
הגעתו סימנה את הפעם הראשונה בהיסטוריה המתועדת שבה הוא ביקר ביבשת אירופה.
מאוחר יותר הוא הוגלה לאדירנה שבמערב טורקיה, עקב המעורבות המתמשכת של הרשויות הפרסיות, ובסופו של דבר הוגלה לעכו.
בהיותו באיסטנבול ובאדירנה החלו חסידי הדת להתפרסם כבהאים, וחלק ניכר מכתביו של בהאא אללה נכתב בזמן שהיה בטורקיה של ימינו.
בעוד שחלק ניכר מהכתבים נכתבו בערבית או פרסית, הדמויות המרכזיות של הדת הבהאית כתבו בטורקית, אם כי רוב הספרות הבהאית המוקדמת בטורקית הודפסה על ידי הקהילות הבהאיות הגדולות בבאקו באזרבייג'ן ואשגבאט.
בהאים חיים בשטחה של טורקיה המודרנית מאז ימי בהאא אללה.
בהאים אחרים הגיעו ממקומות אחרים כדי להיות בקונסטנטינופול בתקופה זו בסביבות 1910. דמויות רבות ערכו טיולים לביקור עבד אל-בהאא בקונסטנטינופול ולאחר מכן הצטרפו לדת הבהאית.
בשנת 1913, עבד אל-בהאא, בנו ויורשו של בהאא אללה, ציין שהדת מתפשטת אל פנים טורקיה.
באפריל 1952 הוקמה האספה הרוחנית המקומית של איסטנבול.
עד סוף שנות החמישים התקיימו קהילות בהאיות ברבות מהערים והעיירות שבהן עבר בהאא אללה בדרכו בטורקיה.
עד 1963 התקיימו בארץ 12 אסיפות מקומיות בהאיות, והמספר גדל ל-22 אסיפות עד סוף 1973. האספה הלאומית הצליחה לקום מחדש ב־1974, ועד 1986 היו 50 אסיפות מקומיות.
אדירנה היא עיירה בטורקיה האירופית שאליה גורש בהאא אללה לאחר שהותו למשך ארבעת החודשים בקונסטנטינופול.
המסע לאדירנה מהבירה ארך שלושה עשר ימים, והתקיים באמצע החורף.
בהאא אללה נהג לבקר במסגד במרכז העיירה.
הבית הראשון שבו נאלצה המשפחה הקדושה של בהאא אללה להתגורר היה במצב נורא.
הבית הזה כבר לא קיים, אבל הבהאים הם הבעלים של הקרקע, ואפשר לבקר ביסודות המגרש.
תצלומים בהאים של אדירנה מראים לעיתים קרובות את הבית שבו התגוררה המשפחה לאחר מכן במשך כחמש שנים, שקיים עד היום, ומוכר בשם הבית של בהאא אללה.
תרומתו של הדת בהתפתחות הקהילה
מאז הקמת של דת הבהאית הייתה לה מעורבות בפיתוח סוציו-אקונומי החל בהענקת חופש גדול יותר לנשים, פרסום קידום החינוך הנשי בראש סדר העדיפויות, והמעורבות הזו קיבלה ביטוי מעשי ביצירת בתי ספר, חברות חקלאיות ומרפאות.
הדת נכנסה לשלב חדש של פעילות כאשר שוחרר מסר של בית הצדק האוניברסלי ב־20 באוקטובר 1983. הבהאים נקראו לחפש דרכים, התואמות את התורה הבהאית, שבהן יוכלו להיות מעורבים בפיתוח החברתי והכלכלי של הקהילות שבהן הם חיו.
כיום הבהאים של טורקיה מונים יותר מעשרת אלפים וכמאה אסיפות רוחניות מקומיות בהאיות בטורקיה.
רבים מהמכשולים לדת נותרו על מקומם, שכן בהאים אינם יכולים להירשם בממשלה באופן רשמי.
למרות זאת, הבהאים אינם מתמודדים עם רדיפות משמעותיות עקב הפרדת דת ומדינה בטורקיה.
למרות תקנה משנת 2006 המתירה לאנשים להשאיר את קטע הדת בתעודות הזהות שלהם ריק או לשנות את הייעוד הדתי באמצעות בקשה בכתב, הממשלה המשיכה להגביל את בחירת הדת של המבקשים.
למרות התקנה, על המועמדים לבחור בהשתייכותם הדתית של מוסלמים, נוצרים, יהודים, הינדיים, זורואסטריים, קונפוציאנים, טאואיסטים, בודהיסטים, חסרי דת, אחרים או לא ידועים, כך שאנשים לא יוכלו להירשם כבהאיים.
בנוסף יש עדיין מקרים של הטרדה והוחרם הרכוש.
במרכזי ערים, אזורים כפריים, שכונות ובתים, אנשים מרקע, גיל ומגדר שונים עוסקים בפעילות רוחנית, חברתית ואינטלקטואלית בו-זמנית, תוך עיסוק באורח חיים דינמי.
הקהילה הבהאית בטורקמניסטן היא קהילת מאמיני הדת הבהאית שצמחה בטורקמניסטן מסוף המאה ה-19, כאשר נשלטה בידי איראן הקאג'ארית.
מרכז הקהילה בבירת טורקמניסטן אשגבאט, והיא נפוצה בערים אחרות כמו מרי ובלקנאבאט.
רבים מראשוני הקהילה היו בהאים שנמלטו בעקבות רדיפות דתיות באיראן.
בין 1880 ל-1881, כבשה וסיפחה האימפריה הרוסית את טורקמניסטן.
תחת השלטון הרוסי גדלה הקהילה הבהאית בטורקמניסטן, וקהילת הבהאים באשגבאט הייתה הקהילה הבהאית הראשונה שקיבלה הכרה מצד השלטונות.
זו הקהילה הבהאית הראשונה שייסדה בית תפילה ואחת הקהילות הבהאיות הראשונות שבחרה אספה רוחנית מקומית.
שיאה של קהילת אשגבאט, היה בשנים הראשונות לאחר המהפכה הרוסית.
החל משנות ה-20 רדפו השלטונות הסובייטים בטורקמניסטן ובברית המועצות את הקהילות הבהאיות, ברדיפות שהגיעו לשיאן ב-1938 כאשר נעצרו, הוגלו או נכלאו מרבית הבהאים באשגבאט.
מצב הקהילה התייצב לקראת שנות ה-80 וה-90, וב-1989 הייתה זו הקהילה הבהאית הראשונה שייסדה מחדש את האספה הרוחנית שלה בברית המועצות.
הרעה נוספת במצב הקהילה החלה לאחר התפרקות ברית המועצות וקבלת עצמאותה של טורקמניסטן.
כיום חיים בטורקמניסטן כ-1,000 בהאים, בערך, ללא הכרה רשמית מצד הרשויות ותחת הגבלות חוקתיות משמעותיות.
ייסוד הקהילה וצמיחתה תחת שלטון הקיסרות
על ראשית הקהילה הבהאית בטורקמניסטן לא ידוע לנו דבר מלבד אנקדוטה לפיה איבן-י אסדאק , ככל הנראה אחד מתשעה-עשר שליחי בהאא אללה באותו השם, ביקר בארץ ב-1875. אסדאק הוזמן על-ידי צ'יף טורקמני למבצר קארים-ורדי אישאן, שם הצ'יף ו-12 מוסלמים סונים נוספים המירו את דתם לאמונה הבהאית.
בין 1881 ל-1882, לאחר הכיבוש הרוסי של טורקמניסטן והקמת אשגבאט, ביקר חאג'י מירזא חסן, גיסו של הבאב המכונה אפנאן-י כביר ("אפנאן הגדול"), בטורקמניסטן וזיהה פוטנציאל באזור המתחדש.
הוא הנחה את בנו, אקא סעיד אחמד אפנאן, לרכוש חלקת אדמה בעיר החדשה בשמו.
בהמשך פנה אקא סעיד לחאג'י מוחמד כאזם אספהאני אשר שלח לבסוף את אחיו (שהתגורר בקוצ'ן הסמוכה לגבול הטורקמני), חאגי-עבדול חוסיין, לרכוש את הקרקע באשגבאט.
ב-1883 החלה רדיפה דתית כנגד הבהאים באיראן.
בתגובה לפרעות ביקשו כמה מהבהאים באספהאן וביזד לפנות לקיסר הרוסי בבקשה להגן על העדה הבהאית.
בהאא אללה אסר על פנייה שכזאת אך אישר מעבר לאשגבאט.
ב-1884, על רקע הפרעות ואישורו של בהאא אללה, התיישבו ארבעת הבהאים הראשונים באשגבאט, ביניהם אקא מוחמד רידא ארבאב אספהאני, בנו של חאג'י מוחמד כאזם שהוזכר מעל.
בין 1884 ל-1889, עברו לאשגבאט משפחות בהאיות נוספות, בעיקר בנאים וסוחרים שמצאו פוטנציאל ביישוב המתחדש.
בדצמבר 1887 יוסדו המבנים הבהאים הקהילתיים הראשונים בעיר, בית מרחץ ציבורי ובית מפגש.
לצד הבהאים היגרו לעיר גם איראנים שיעים, אשר נשאו משקעים דתיים כנגד העדה הבהאית.
ב-8 בספטמבר 1889 נרצח לאור היום, בשוק המרכזי, ובפני קהל, נציג משפחת אפנאן באשגבאט, חאג'י מוחמד רידא אספהאני.
חאג'י מוחמד היה אחד מהמנהיגים הבהאים המרכזיים בעיר והיה נודע בפומבי כחבר בעדה הבהאית, זאת בניגוד למקובל עד אז.
את הרצח תכננו איראנים שיעים שהגיעו לאשגבאט למטרה זאת, כחלק מתוכנית לפרעות נרחבות נגד העדה הבהאית בעיר.
מתכנני הפרעות טענו בפני השלטון הקיסרי כי מדובר בסכסוך פנים-שיעי, ושעליו להימנע מהתערבות בסכסוך מעין זה.
נציגי הקיסרות לא קיבלו את טענות אלו, והחלו לאסור את משתפי הפעולה בתוכנית נגד העדה הבהאית.
רבים מאלו ברחו חזרה לאיראן, בעוד תשעה נאסרו והובאו למשפט.
בנובמבר 1890 נערך המשפט בפני שופטים צבאיים שהובאו במיוחד מהבירה.
את העדה הבהאית ייצג שליחו של בהאא אללה, אבו אל-פצ'ל גולפאיגאני, אשר הגיע לעיר ממשהד ב-16 ביולי באותה השנה.
השופטים הנחו על בני הקהילות השונות, הבהאית והשיעית, שישבו בנפרד בבית המשפט.
זו הייתה הפעם הראשונה בה רבים מבני הקהילה הבהאית באשגבאט חשפו את זהותם הבהאית.
כמו כן, זו הפעם הראשונה בהיסטוריה של העדה הבהאית בה קיבלה העדה הכרה רשמית כדת הנפרדת מהאסלאם.
בית-המשפט גזר מוות על שני הרוצחים עצמם, ארבעה הוגלו ונכלאו בסיביר, אחד נאסר ואחד נמצא לא אשם.
בעקבות בקשת הקהילה הבהאית הומרו עונשי המוות למאסרי עולם.
בהאא אללה והקהילה הבהאית בירכו את הקיסרות הרוסית על פועלם.
לפרשת הרצח והמשפט היו שתי השפעות משמעותיות על הקהילה הבהאית בעיר.
ראשית, היחשפותם של בני העדה הבהאית הביאה להפרדה בינם לבני העדה השיעית בעיר.
דבר אשר גרר התמעטות משמעותית בכמות המומרים לאמונה הבהאית (זאת על רקע החוק הקיסרי שאסר המרת דת מהנצרות האורתודוקסית ועל רקע הניתוק התרבותי והחברתי בין הבהאים לטורקמנים המקומיים).
כמו כן, היפרדותם של בני הקהילה הבהאית מהקהילה השיעית חייבה ייסוד מוסדות ורשתות חברתיים עצמאיים לקהילה הבהאית.
הקהילה הבהאית הפכה למובחנת יותר ומאורגנת יותר.
בין 1889 ל-1891, על רקע פרעות נוספות באיראן כנגד העדה הבהאית (באספהאן, יזד, טהראן וח'וראסאן), ובעקבות פרשת המשפט, הצטרפו לקהילת אשגבאט בהאים רבים נוספים.
בין השנים 1894–1895 החלה הקמתו של בית ספר לבנים.
זה הושלם ב-1897. בתקופה זו נוסד בעיר גם בית קברות של הקהילה.
בין השנים 1895–1896 הפכה קהילת הבהאים באשגבאט לאחת הקהילות הבהאיות הראשונות בעולם (אולי הראשונה) שהקימה אספה רוחנית נבחרת.
בראשות הוועידה עמדו כמה מהסוחרים ואנשי הרוח הבכירים בקהילה הבהאית, ביניהם סייד מהדי גולפאיגאני, אשר החליף את דודו, אבו אל-פצ'ל (שעזב את טורקמניסטן שנה קודם לכן והתיישב בסמרקנד, שם סייע בייסוד קהילה בהאית מקומית), כבכיר אנשי החינוך והרוח הבהאים בקהילה.
בספטמבר 1902 החלה הקהילה לעמול על הפרויקט הגדול בתולדותיה – הקמת בית התפילה הבהאי הראשון בעולם.
לצורך ביצוע הפרויקט שלח עבד אל-בהאא את השליח אפנאן-י יזדי (הידוע בכינוי וכיל א-דוולה ), בן דודו של הבאב, לפקח על הפרויקט.
א-דוולה הגיע לאשגבאט מיזד והקמת בית התפילה החלה ב-31 באוקטובר 1902. וכיל א-דלווה השקיע את מרב ממונו לצורך מימון הפרויקט, ואסף בנוסף תרומות מרחבי העולם הבהאי.
בנובמבר 1904 התקיים טקס בו הניח המושל הרוסי, גנרל סובוטיץ', את אבן הפינה למקדש.
על הבנייה עצמה פיקחו חבר האספה הרוחנית אוסתאד' עלי אכבר יזדי ומהנדס רוסי בשם וולקוב.
ב-1907 עזב א-דוולה לעכו והשאיר את בנו, מירזא מחמוד, לפקח על הפרויקט.
ב-1908 ביקר צ'ארלס מייסון רמי באשגבאט ודיווח בעיתונות הבהאית על התקדמויות הקהילה הבהאית בטורקמניסטן.
בהמשך אותה השנה נשלמה בנייתו של בית התפילה, עבודות על קישוט ושיפור המבנה המשיכו עד 1919. בית התפילה הבהאי היה אחד המבנים הבולטים והמרשימים ביותר באשגבאט, גדול יותר מכל מסגד או כנסייה בעיר.
חזית המקדש פנתה לכיוון עכו, ומסביב למקדש הוקם גן.
המקדש מוקם בסביבת מבני הציבור הבהאים הקיימים, ולצדו נוסדו גם בית ספר לבנות, שני גני ילדים, חדר קריאה וספרייה.
ייסוד בית התפילה הבהאי באשגבאט נתן השראה לייסוד מקדש דומה במרי השכנה, שם החלה לפעול קהילה בהאית קטנה באותן השנים.
לאחר בקשת בני הקהילה אישר עבד אל-בהאא את הקמתו של מקדש בהאי במרי, ובית תפילה קטן נוסד שם.
מבחינות רבות, בעשור הראשון שלאחר המהפכה הקומוניסטית ב-1917 הגיעה הקהילה הבהאית בטורקמניסטן לשיאה.
בתחילה, בין השנים 1918–1920, תחת שלטון טורקמני דמוקרטי מקומי , ולאחר מכן תחת שלטון הבולשביקים, שכבשו את טורקמניסטן ב-1920, בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה.
נפילתה של הקיסרות הרוסית גררה את הסרת המגבלות על ההמרה לדת הבהאית בקרב האוכלוסייה הרוסית, עקב כך החלה הקהילה הבהאית בטורקמניסטן וברוסיה לפעול להפצת הדת ברבים.
בעקבות הצטרפותם של חברים חדשים לעדה, ועל רקע הגידול הטבעי באוכלוסייה הצומחת, עלה מספר הבהאים באשגבאט לבערך 4,000 עד 1919 (בערך 3% מכלל הבהאים בעולם דאז).
מרבית החברים הבהאים בקהילה היו סוחרים, חנוונים ובעלי מלאכה, לצידם פעלו נתח גדל של אקדמאים ואנשי רוח.
ב-1917 הקימה הקהילה מגזין בהאי בשם "ח'ורשיד-י ח'ואר" אותו ערך סייד מהדי גולפאיגאני.
בנוסף, הוקמה ליגת נוער בהאי שהקימה ספרייה ציבורית, פרסמה לוח שנה בהאי למשך עשור, ארגנה סמינרים, והעבירו שיעורי מוזיקה ואוריינות למבוגרים.
ב-1920 קיבלה האספה הרוחנית באשגבאט הכרה מצד השלטונות, וב-1925 קמה האספה הרוחנית הלאומית של טורקמניסטן.
פריחתה של הקהילה הבהאית בטורקמניסטן וברוסיה באה על רקע המאבק המוקדם של השלטונות הסובייטים במוסדות הדתיים בברית המועצות.
לאורך העשור השני של המאה העשרים ארגנו השלטונות הסובייטים בטורקמניסטן מספר כינוסים המוניים בהם תקפו את המוסדות הדתיים השונים.
כינוסים מסוג זה התקיימו באשגבאט ב-8 עד 11 ביוני 1921, וב-25–26 באפריל ו-19–20 באוקטובר של 1925. סייד מהדי גולפאיגאני הגן על העדה הבהאית בכינוסים אלו לצד נציגי העדות הנוצריות.
ידיעות על כינוסים אלו דווחו בתקשורת הסובייטית והביאו הן לעלייה במספר הנוכחים בכינוסים עצמן, והן לפרסום והפצת האמונה הבהאית בברית המועצות, פרסום אשר הוביל בין השאר לייסוד קהילות בהאיות חדשות במרחב הסובייטי.
השלטונות הסובייטים תקפו את קהילות הבהאיים דרך התקשורת, וטענו כי האמונה הבהאית מרחיקה את מחשבותיהם של הצעירים מהבולשביזם.
השתייכותם של רבים מבני הקהילה הבהאית הן למעמד הסוחרים ובעלי הממון, והן למיעוט הפרסי בברית המועצות הקלה על קטלוגם כיריבים ארכיטיפים לשלטון הסובייטי.
החל מ-1926, החלו הסובייטים לעקוב אחר פעילויות הבהאיים באופן צמוד.