tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ג'יימס פיליפ איגל היה פוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ארקנסו ה-16, ולפני כן כחבר בית הנבחרים של ארקנסו וכיושב ראש שלו.
ג'יימס פיליפ איגל נולד במחוז מורי שבטנסי, כבנם של ג'יימס וצ'ריטי (סויים) איגל.
משפחתו הייתה משפחה ממוצא גרמני שהיגרה לארצות הברית משווייץ.
בנובמבר 1839 העביר אבי המשפחה, שהיה חוואי, את משפחתו לארקנסו ורכש חווה במחוז פולאסקי.
ב-1857 עברה המשפחה לעיירה ריצ'וודס, שהייתה אז במחוז פריירי, וכיום שוכנת ליד לונוקי שבמחוז לונוקי.
ב-1859 מונה איגל כסגן השריף של מחוז פריירי, תפקיד בו הוא שימש עד לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית.
ביוני 1861 הוא התגייס לרגימנט הרכוב החמישי של ארקנסו והוצב ביחידות של צבא הקונפדרציה בטריטוריה האינדיאנית.
עד מהרה הוא הועבר לרגימנט הרובאים הרכובים השני של ארקנסו.
הוא השתתף בקרבות בקנטקי ובטנסי, שם הוא נפל בשבי.
הוא שוחרר בעסקת חילופי שבויים במאי 1863, שב ליחידתו הקודמת והשתתף בקרבות בטנסי, מיסיסיפי וג'ורג'יה.
ב הוא נפצע בבטנו, אך החלים כדי להצטרף בזמן ליחידתו במערכות בטנסי ובקרוליינה הצפונית.
את המלחמה הוא סיים בדרגת לוטננט קולונל.
במהלך המלחמה נפטר אביו של איגל, והוא ירש את רוב אחוזתו.
בכך הוא היה לאחד החוואים האמידים ביותר במרכז ארקנסו.
בראשית שנות ה-80 היו בבעלותו 2,400 אקרים (9,700 דונם) של אדמה חקלאית ו-14 מגרשים בליטל רוק.
זמן קצר לאחר שובו מהמלחמה הצטרף איגל לכנסייה הבפטיסטית ניו הופ, וב-1870 הוא הוסמך ככומר.
ככומר בפטיסטי, הוא נזקק להשכלה רבה יותר, ובאותה שנה הוא החל ללמוד בקולג' מיסיסיפי, אך מצבו הבריאותי אילץ אותו לפרוש מהלימודים לפני תום השנה הראשונה.
הוא שב לארקנסו, שם הוא החל לעבוד עם קהילות בפטיסטיות כפריות קטנות.
במשך 24 שנים הוא נבחר לוועידת הכנסייה הבפטיסטית של ארקנסו.
חבר בית הנבחרים של ארקנסו
ב-1872 נבחר איגל כנציג מחוזות ארקנסו, פריירי ולינקולן בבית הנבחרים של ארקנסו.
הוא נכנס לבית המחוקקים בעיצומה של מלחמת ברוקס-בקסטר במאבק על משרת מושל המדינה.
בעימות זה תמך איגל באלישע בקסטר, ארגן שש פלוגות של כוחות מתנדבים בתגובה לקריאתו של בקסטר להגנה, ושימש כאחד משלושת חברי הוועדה שמונו על ידי בית המחוקקים לחקור את הטענות שעלו במסגרת העימות.
הוא גם שימש כנציג בוועידת החוקה של 1874, והמשיך לייצג את המחוז שלו כאשר התקבל החוקה החדשה.
איגל הגיש את הצעת החוק ליצירת מחוז לונוקי ושימש כנציג מחוז זה בבית הנבחרים בשנים 1877–1879 ובשנים 1885–1887. במהלך התקופה האחרונה מבין השתיים הוא כיהן כיושב ראש הבית.
בין שתי תקופות כהונה אלו, בינואר 1882, נשא איגל לאישה את מרי קוואנאו אודלהם, בת קנטקי, שאותה הוא הכיר במהלך מלחמת האזרחים.
לאחר כמה ניסיונות חוזרים ונשנים מצד תומכיו להתמודד על תפקיד מושל ארקנסו, הסכים איגל להציג את מועמדותו ב-1888. ועידת המפלגה הדמוקרטית המדינתית של אותה שנה הייתה מן הסוערות שבתולדות המפלגה.
חמישה מועמדים ביקשו לזכות במועמדות המפלגה לתפקיד המושל, והוועידה נמשכה שלושה ימים.
נדרשו 126 סבבי הצבעה לפני שצירי המפלגה בחרו באיגל כמועמד המפלגה.
בבחירות הכלליות הוא ניצח בהפרש של כ-15,000 קולות תוך כדי האשמות נרחבות להונאת בחירות.
כמושל, עמד איגל מול האתגר של מפלגה מפולגת ומול האספה הכללית שסבלה מחוסר ארגון.
הוא דרש שהאספה תמנה ועדה מיוחדת לחקור האשמות בהונאה, אך בית המחוקקים סירב.
הוא דחק באספה להחליט על רפורמה במערכת הכליאה ולהקים ועדה לארגון מחדש של המיסים.
באופן כללי התעלמה האספה מבקשותיו של איגל, וכדי לאזן את המצב בתקופת כהונתו הראשונה, הוא השקיע את מרצו בתקופת כהונתו השנייה להשיב את ההרמוניה במפלגה.
איגל היה הבעלים של אחת מהחוות הגדולות ביותר במחוזות פולאסקי ולונוקי, אך כמושל הוא קידם גם את מטרותיהם של החוואים הקטנים בארקנסו החקלאית.
הוא גם תמך בזכות בחירה לנשים, והתנגד באופן אישי לרבים מחוקי האפליה הגזעית שהוגשו בבית המחוקקים.
אף על פי כן, הוא חתם על חוקים אלו למען האחדות במפלגה.
איגל אירח את נשיא ארצות הברית הראשון שביקר בארקנסו, בנג'מין הריסון.
המאמצים לאחד מחדש את שורות המפלגה הדמוקרטית בארקנסו עלו יפה, וב-1890 ניצח איגל בבחירות לתקופת כהונתו השנייה כמושל בהפרש קולות ניכר.
אך משמעות אחדות המפלגה לא הייתה שיתוף פעולה של המחוקקים, ואיגל ניצב בפני רוב אותם מכשולים גם בתקופת כהונתו השנייה.
האספה הכללית עדין התעלמה מרוב יוזמותיו, כולל קריאה להקמת נציבות הרכבות, הקמת מועצה לשוויון, ביטול מערכת החכרת עבודתם של האסירים, והקמת בית סוהר חדש.
המחוקקים גילו יותר עניין בחוקי ג'ים קרואו, ודבקו בסדר העדיפויות שלהם.
החוק הידוע ביותר לשמצה מבין אלו היה החוק להפרדה גזעית באמצעי התחבורה הציבורית ובבתי המלון במדינה.
איגל סירב לתמוך בהצעת החוק, אך בסופו של דבר חתם עליו.
הוא גם חתם על חוק הבחירות של 1891, שהבטיח את עליונותה של המפלגה הדמוקרטית בארקנסו במשך העשורים הבאים.
איגל לא ביקש להתמודד על תקופת כהונה שלישית ופרש מן הפוליטיקה.
הוא המשיך לחיות בליטל רוק ונותר פעיל בכנסייה הבפטיסטית.
הוא גם שימש כחבר בוועדת הקפיטול המדינתי הראשונה, אך הועבר ממנה על ידי המושל ג'ף דייוויס על רקע ניגודי עניינים עם הפוליטיקה של הכנסייה.
השניים היו חברים בכנסיית הבפטיסטית השנייה של ליטל רוק, ואיגל השתתף במהלך מוצלח של הנהגת הכנסייה להדיר את דייוויס ממנה על רקע האשמות בצריכת אלכוהול מוגזמת.
ג'יימס פיליפ איגל נפטר כתוצאה מאי-ספיקת לב ב-20 בדצמבר 1904 בליטל רוק.
הוא נטמן בבית הקברות מאונט הולי שבעיר.
ג'יימס פול קלארק היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מארקנסו בשנות העידן הפרוגרסיבי.
הוא כיהן בתפקידים ציבוריים במשך תקופה של כמעט 30 שנה, החל מחבר בית הנבחרים של ארקנסו וחבר הסנאט שלה, המשך כתובע הכללי של ארקנסו, ועד כמושל ארקנסו ה-18 וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעמה.
בתקופה של ההגמוניה של המפלגה הדמוקרטית שנודעה בכינוי "הדרום המוצק" , שילב קלארק עמדות של המפלגה הפופוליסטית, כמו טביעה חופשית של מטבעות כסף ורגולציה על ענף הרכבות, יחד עם תמיכה בעליונות הלבנה.
כישרון הנאום בו הוא ניחן סייעו לו לגרוף אהדה ציבורית והצלחה במערכות הבחירות בהן התמודד.
ג'יימס פול קלארק נולד ביאזו סיטי, מיסיסיפי, שבאזור הדלתא של מיסיסיפי.
אביו, וולטר, שהיה אדריכל, נפטר כאשר קלארק היה בן שבע, והוא גודל על ידי אימו, אלן (לבית וייט), בת למשפחה בולטת ממעמד בעלי המטעים.
הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים ובאקדמיית טוטוילדר שבגרינברייר, אלבמה.
לאחר שערך לזמן קצר עיתון ביאזו סיטי, סיים קלארק ב-1878 לימודי תואר במשפטים באוניברסיטת וירג'יניה.
ב-1879 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין, והתיישב לזמן קצר בעיירה הקטנה אוזרק, ארקנסו שבעמק נהר ארקנסו, ולאחר מכן עבר לעיר הלנה שבארקנסו.
ב-1883 נשא קלארק לאישה את סאלי (לבית מור) ווטן מהעיירה מון לייק שבמיסיסיפי, לווטן היה בן מנישואים קודמים, ולשניים נולדו שתי בנות ובן.
שמונה שנים לאחר תחילת הקריירה המשפטית שלו, נבחר קלארק ב-1886 לבית הנבחרים של ארקנסו כנציג מחוז פיליפס.
בינואר 1887 הוא החל לכהן בבית המחוקקים.
לאחר תקופת כהונה אחת בבית הנבחרים הוא נבחר לסנאט של ארקנסו, בו הוא ייצג את מחוז הבחירה ה-14 שכיסה את מחוז פיליפס ואת מחוז לי.
ב-1891 הוא נבחר כנשיא הסנאט.
לאחר תום כהונתו בסנאט ב-1893 כיהן קלארק כתובע הכללי של ארקנסו עד 1894.
קלארק כיהן כמושל ארקנסו בשנים 1895 -1897. הוא היה מסור לשמירה על העליונות הלבנה כאבן היסוד של המפלגה הדמוקרטית.
"אנשי הדרום", הוא אמר בנאום הסיכום של מסע הבחירות שלו, "צפו במפלגה הדמוקרטית כדי שתשמר את אמות המידה הלבנות של התרבות".
במערכת הבחירות ניצח קלארק את יריביו בקלות.
תקופת כהונתו כמושל הייתה בלתי מוצלחת ברובה, ויוזמת החקיקה שלו, להנהיג משך תקופת כהונה של ארבע שנים לנבחרי הציבור, כשלה.
לאחר תום כהונתו כמושל הוא עבר לבית מגורים קבוע בליטל רוק ועסק בעריכת דין.
ב-1903 נבחר קלארק כסנאטור, וכיהן בתפקיד עד מותו ב-1916. בתקופה החל ממרץ 1913 ועד מותו הוא כיהן בתפקיד הנשיא הזמני של הסנאט.
ג'יימס פול קלארק נפטר בליטל רוק ב-1 באוקטובר 1916, בעת כהונתו בסנאט.
הוא נטמן בבית הקברות אוקלנד שבעיר.
על אף תקופת כהונתו כמושל שהייתה חסרת השפעה, תקופת כהונתו וזו של יורשו בתפקיד, דניאל ובסטר ג'ונס, עמדו בסימן המעבר של האגף השמרני של המפלגה הדמוקרטית כלפי גישה פופוליסטית יותר.
הם התמודדו עם האתגר של המפלגה הפופוליסטית שהתהוותה אז, באמצעות הנהגת כמה צעדי רפורמה במצע הדמוקרטי, זאת תוך כדי עימות מול עמדות הדמוקרטים הארציים.
קאלרק זכור בשל צחות לשונו, מזגו קצר הרוח, ומוכנותו למאבקים.
פסלו של קאלרק היה אחד משני הפסלים שייצגו את ארקנסו באוסף היכל הפסלים הלאומי שבקפיטול.
ב-2019 התקבלה החלטה להחליף את פסלו, ואת זה של אוריה מילטון רוז , בפסליהם של ג'וני קאש ושל .
במקרה של קאלרק, הסיבה שניתנה להעברת פסלו הייתה "אמונותיו הגזעניות".
בן-נינו של קלארק, חבר הסנאט של ארקנסו, קלארק טאקר, תמך ב-2018 בתוקף בהחלפת הפסל בכותבו בטור בעיתון: "אני מאוד מקווה שאחד מהפסלים החדשים יהיה של דייזי בייטס או של תשעת התלמידים של ליטל רוק".
ג'יימס פונדר היה פוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של דלאוור בשנים 1857–1859, כחבר הסנאט של דלאוור בשנים 1865–1869, וכמושל דלאוור ה-42 בשנים 1871–1875.
ג'יימס פונדר נולד ליד מילטון שבדלאוור, כבנם של ג'ון והסטר מילבי פונדר.
ב-1851 הוא נשא לאישה את סאלי וופלס, ולשניים נולדו ארבעה ילדים.
פונדר ירש את עסקי אביו והרחיב אותם לעסקי בניית ספינות, חקלאות ובנקאות.
פונדר נבחר לבית הנבחרים של דלאוור, וכיהן בו בשנים 1856–1859. בשנים 1865–1869 הוא כיהן כחבר הסנאט של דלאוור, ובמושב האחרון לכהונתו בסנאט הוא היה יושב ראש הבית.
ב-1870 הוא נבחר כמושל דלאוור לאחר שהביס את המועמד הרפובליקני תומאס בון קורסי, וכיהן בתפקיד מ-17 בינואר 1871 ועד 19 בינואר 1875.
בחירות 1870 היו ההזדמנות הראשונה של האפרו-אמריקאים להצביע בבחירות בדלאוור, ותקופת כהונתו של פונדר עמדה בצילה של תגובה מתמשכת לשינוי זה.
פונדר עצמו לא תמך בשום פנים ואופן בשינוי, באומרו לאספה הכללית של המדינה שהממשלה הפדרלית שגתה כאשר הרחיבה את זכות הבחירה ל"כושים הבלתי מחונכים".
במערכת הבחירות הוצגו רשימות בוחרים מזויפות אשר למעשה שללו את זכות ההצבעה מרוב האפרו-אמריקאים, וכתוצאה מהן לכל המושבים באספה הכללית נבחרו נציגי המפלגה הדמוקרטית.
בתגובה, שלח שנתיים לאחר מכן נשיא ארצות הברית יוליסס ס.
גרנט כוחות פדרליים לבצע פעולות שיטור במהלך הבחירות, ובכך עלה בידם של רפובליקנים אחדים להיבחר, אך ללא ספק הוא הגביר את המרירות של תושבי דלאוור כלפי הממשלה הפדרלית וכלפי תומכי הרפובליקנים במדינה.
התוצאה המיידית של הטלת מס הגולגולת ושל "חוק ההערכה " (Assessment Act) של 1873, שלמעשה אפשר לגובי המס את היכולת להוציא אנשים מרשימת המצביעים, לכאורה על כך שלא שילמו את מיסיהם, והפך עבור אלו שהוצאו מהרשימה את משימת החזרתם אליה לכמעט בלתי אפשרית.
תקופת כהונתו של פונדר כמושל עמדה גם בסימן ההרחבה של משרדי הממשלה למה שכיום ידוע כ"בית המדינה הישן", ושיפוץ יסודי שלו שכלל את ההתקנה הראשונה בו של מערכת חימום ומנורות גז.
הצעד השנוי ביותר במחלוקת במהלך תקופת כהונתו הייתה מינויו של גיסו, הסנאטור לשעבר וילארד סולסברי כנשיא בית המשפט העליון של היושר.
סולסברי עזב את הסנאט בחרפה לאחר שהסתבך בבעיות שתייה, הבטיח לפונדר שישנה את דרכיו אם ימונה לתפקיד, ועמד במילתו.
ג'יימס פונדר נפטר במילטון ב-5 בנובמבר 1897. הוא נטמן בבית הקברות המתודיסטי אפיסקופלי שבעיר.
ביתו שבמילטון הוכנס ב-1973 אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
ג'יימס אלפרד פירס היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, וייצג את המחוז השני של מרילנד בשנים 1835 עד 1839 ומ-1841 עד 1843. מאוחר יותר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מרילנד מ-1843 ועד מותו ב-1862.
בשנת 1850 פיתח את "תוכנית פירס", שהייתה חלק מפשרת 1850. התוכנית סיפקה פתרון לסכסוך הגבולות בין טקסס לממשל הפדרלי.
פירס ניסח הצעת חוק שהעניקה לטקסס פיצוי של 10 מיליון דולר בתמורה להסכמתה לגבולות שקבע הממשל.
ההצעה התקבלה בקונגרס ונחתמה על ידי הנשיא מילרד פילמור.
פירס נולד ב-14 בדצמבר 1805 באלכסנדריה שבווירג'יניה, והיה בנם של גדעון פירס וג'וליה דיק, ונכדו של אלישע ק.
כשהיה בן ארבע נפטרה אמו, ואביו עבר ללואיזיאנה להיות מגדל סוכר, בעוד בנו נשאר באלכסנדריה אצל סביו.
הוא למד באקדמיה פרטית באלכסנדריה וב־1819 נכנס לקולג' ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון).
בשנת 1822 השלים את לימודיו בהצטיינות בגיל 17 והחל ללמוד משפטים בבולטימור אצל השופט ג'ון גלן ועורך הדין דייוויד הופמן, מחלוצי האתיקה המשפטית בארצות הברית.
החקיקה במרילנד דרשה אז מתלמדים ללמוד משפטים שלוש שנים לפחות בהנחיית עורכי דין מוסמכים.
ב־1824, מוקדם מהרגיל, עבר את הבחינות והתקבל ללשכת עורכי הדין של מרילנד.
הוא החל לעסוק במקצוע בקיימברידג' במשך שנה, וב־1825 עבר ללואיזיאנה עם אביו וניסה לעסוק בגידול סוכר.
ב־1828 חזר למחוז קנט שבמרילנד ופתח משרד עורכי דין בצ'סטרטאון.
בשנת 1829 נישא למרתה ג'יי ליירד, ולשניים נולדו שלושה ילדים שחיו עימם בצ'סטרטאון עד מותה ב־1845. ב־1847 נישא בשנית למטילדה קוקס רינגגולד, ונולד להם ילד נוסף.
בנו, ג'יימס אלפרד פירס הבן, הפך בהמשך לשופט בבית המשפט לערעורים של מרילנד.
בין 1831 ל־1835 כיהן כחבר בבית הנבחרים של מרילנד.
ב־1835 נבחר מטעם המפלגה הוויגית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרסים ה־24 וה־25 וכיהן עד 1839, אך הפסיד בבחירות לכהונה נוספת לפיליפ תומאס.
ב־1840 נבחר מחדש לבית הנבחרים וכיהן בו עד 1843.
ב־1843 נבחר לסנאט מטעם המפלגה הוויגית, ונבחר מחדש ב־1849, 1855 ו־1861 (בפעם האחרונה כבר כחבר המפלגה הדמוקרטית).
הוא כיהן בסנאט כמעט 20 שנה עד מותו.
במשך כל תקופה זו שימש יו"ר ועדת הספרייה של הסנאט, שאחראית על ספריית הקונגרס.
הוא נודע כאדם מלומד ונעים שיחה, אך נמנע ממחלוקות פוליטיות.
בין היתר, סירב לרכוש עבור הספרייה ספרים או כתבי עת שלדעתו עלולים לעורר מחלוקות בין צפון לדרום, ואף מנע את רכישת ה־Atlantic Monthly בעת השקתו.</blockquote>ב־1861 כיהן חודשיים גם כיו"ר ועדת הכספים של הסנאט.
בין 1847 ל־1862 היה חבר בוועד המנהל של מוסד הסמית'סוניאן, ולקח חלק גם בפעילות הסקר החופי של ארצות הברית והגן הבוטני הלאומי.
ב־1850 יזם את "תוכנית פירס", שבה הציע פשרה לסכסוך הגבולות בין טקסס לממשל הפדרלי.
לפי התוכנית, טקסס קיבלה פיצוי כספי של 10 מיליון דולר בתמורה להסכמה על גבולותיה כפי ששרטט הממשל.
לאחר שהקונגרס אישר, הנשיא מילרד פילמור חתם על החוק.
באותה שנה הציע לו פילמור שתי משרות בכירות – שופט בבית המשפט הפדרלי של מרילנד או מזכיר הפנים – אך פירס העדיף להישאר בסנאט.
לאחר מות הנרי קליי והתפוררות המפלגה הוויגית, הצטרף לדמוקרטים ב־1856 ותמך בבחירת ג'יימס ביוקנן לנשיא.
הוא התנגד לפירוק האיחוד בעת משבר העבדות, אך הוא עצמו היה בעל עבדים ולכן נמנע מלדון בסוגיה בפומבי.
עם פרוץ מלחמת האזרחים לא התפטר מתפקידו.
במרץ 1862 הופיע בפעם האחרונה בסנאט.
פירס מת בצ'סטרטאון שבמרילנד ב-20 בדצמבר 1862, ונקבר בבית הקברות ניו צ'סטר.
ג'יימס פול "באק" ביוקנן כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מהמחוז ה-10 של טקסס משנת 1913 ועד מותו ב-1937.
ביוקנן נולד במידוויי, מחוז אורנג'בורג, קרוליינה הדרומית, ב-30 באפריל 1867; מאוחר יותר באותה שנה, משפחתו עברה לטקסס והתיישבה ליד צ'אפל היל במחוז וושינגטון.
הוא למד בבתי הספר המקומיים של צ'אפל היל, ובשנת 1889 קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת טקסס באוסטין.
מאוחר יותר בשנת 1889, ביוקנן החל לעסוק בעריכת דין במחוז וושינגטון, וכמעט מיד החל לעסוק בפוליטיקה כדמוקרטי.
הוא שימש כשופט השלום במחוז בין השנים 1889–1892, וכעורך הדין התובע של המחוז בין השנים 1892–1899. מ-1899 עד 1906, ביוקנן היה התובע המחוזי של המחוז השיפוטי העשרים ואחד.
ביוקנן היה חבר בבית הנבחרים של טקסס מ-1906 עד 1913. בשנת 1913, הוא נבחר לקונגרס השישים ושלוש, ומילא את המקום הפנוי שהותירה התפטרותו של אלברט סידני ברלסון.
ביוקנן נבחר לכהונה מלאה בקונגרס השישים וארבע, וזכה בבחירה חוזרת אחת עשרה פעמים.
הוא שירת בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-15 באפריל 1913 עד 22 בפברואר 1937, והיה יושב ראש ועדת בית הנבחרים להקצאות מ-1933 ועד מותו.
במהלך שנות ה-30, ביוקנן הוכר כחבר בקבוצת מילר, דמוקרטים שמרנים שהתנגדו לפרנקלין ד.
רוזוולט ולניו דיל, ובראשם הלוביסט הנרי פומרוי מילר.
ביוקנן מת בוושינגטון הבירה ב-22 בפברואר 1937. הוא נקבר בבית הקברות Prairie Lea בברנהאם, טקסס.
בקונגרס החליף אותו לינדון ב.
ג'ונסון, אז ראש מינהל הנוער הלאומי בטקסס ודילר חדש נלהב, שלימים הפך לנשיא ה-36 וסגן נשיא ארצות הברית.
סכר ביוקנן והאגם שהוא יוצר, אגם ביוקנן, נקראים לכבודו.
שניהם ממוקמים כ-12 מייל (19 ק"מ) מערבית לברנט, טקסס.
ג'יימס פורסט הוא כדורגלן סקוטי המשחק בעמדת הקיצוני בסלטיק ובנבחרת סקוטלנד.
פורסט התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של סלטיק.
שיחק בצעירותו גם טניס, אך לבסוף החליט להמשיך כשחקן כדורגל.
עד מהרה התבלט וסומן ככישרון גדול.
ב-30 באוגוסט 2009 חתם לארבע שנים בקבוצה הבוגרת.
ב-1 במאי 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-4 נגד מאת'רוול בה גם כבש את שער הבכורה שלו.
ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו בזירה האירופית במסגרת מוקדמות ליגת האלופות במשחק נגד ספורטינג בראגה.
בינואר הורחק לראשונה בקריירה במשחק הליגה נגד המילטון אקדמיקל.
ב-28 בינואר 2011 חתם על חוזה חדש לחמש שנים במועדון.
באוגוסט חתם לשלוש שנים נוספות בסלטיק.
בעונת הפך לשחקן הרכב פותח של סליטיק ורשם בעונה זו 46 הופעות וכבש 8 שערים, בעונה שהייתה אחת מעונות השיא של סלטיק שסיימה עונה ללא הפסד בליגה.
בעונת רשם את עונת השיא שלו עם 11 שערים ב-33 משחקי ליגה.
פורסט שיחק בצעירותו בנבחרות הצעירות של סקוטלנד.
ב-29 במאי 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בהפסד 1-0 ל.
פורסט זומן לסגל הרחב של נבחרת בריטניה לקראת אולימפיאדת לונדון (2012), אך לא נכלל בסגל הסופי.
ב-17 בנובמבר 2018 הבקיע את שני השערים הראשונים שלו עבור הנבחרת בניצחון החוץ שלה 4-0 נגד במסגרת ליגת האומות.
3 ימים לאחר מכן הבקיע שלושער בניצחון 2-3 נגד .
בכך הפך לשחקן הראשון של סלטיק שמבקיע שער במדי הנבחרת מאז ג'ימי קווין שעשה זאת בשנת ולשחקן הראשון שכובש במדי הנבחרת יותר משער אחד בשני משחקים ברציפות מאז אז עשה זאת דניס לאו.
ג'יימס פטון פרסטון היה פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כמושל וירג'יניה ה-20 בשנים 1816–1819.
ג'יימס פטון פרסטון נולד באחוזת המטעים סמית'פילד שבמושבת וירג'יניה, שכיום נמצאת בתחומי העיירה בלקסבורג, וירג'יניה, כבנם של קולונל ויליאם פרסטון ושל סוזאנה סמית'.
בשנים 1790–1795 הוא למד בקולג' ויליאם ומרי, וניהל את האחוזה הגדולה של משפחתו, שכללה קרקעות שכיום ניצבים עליהם הקמפוס של וירג'יניה טק וחלקים גדולים של חוות המוסד.
חלקת האדמה בשטח של 7,500 אקרים (30 קמ"ר), הוענקה בזמן כלשהו לפני 1737 על ידי מושל המושבה רוברט דינווידי לאחי-סבו של פטון, קולונל ג'ייס פטון, שעל שמו הוא נקרא, שהיה קברניט אירי, עבר לעסוק בעסקי מקרקעין, ונהרג בטבח דרייפרס מדאו ב-1755.
כחבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, כיהן פרסטון בשנים 1801–1804 כחבר הסנאט של וירג'יניה, ובשנים 1810–1812 כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה.
עם פרוץ מלחמת 1812 התגייס פרסטון לצבא ארצות הברית, ושירת כלוטננט קולונל בתפקיד סגן מפקד רגימנט הרגלים ה-12. באוגוסט 1813 הוא קודם לדרגת קולונל, וקיבל את הפיקוד על רגימנט הרגלים ה-23, תפקיד בו הוא שירת עד לפציעתו הקשה בקרב חוות קרייזלר באונטריו.
לאחר תום כהונתו כמושל, שימש פרסטון כמנהל הדואר של ריצ'מונד, ולאחר מכן פרש לאחוזתו.
פרסטון היה נשוי לאן טיילור, ולשניים היו שלושה בנים.
בנם, ויליאם פרסטון כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכמזכיר הצי של ארצות הברית.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית הוא כיהן כחבר הסנאט של הקונפדרציה.
שני בניהם האחרים, רוברט טיילור פרסטון וג'יימס פרנסיס פרסטון, שירתו כקצינים בצבא הקונפדרציה.
פרסטון היה גיסו של ג'ון פלויד, גם הוא כיהן כמושל וירג'יניה, ודודם של מושלי וירג'יניה ג'יימס מקדואל וג'ון פלויד.
ג'יימס פטון פרסטון נפטר באחוזת סמית'פילד ב-4 במאי 1843. הוא נטמן בחלקת הקבר של האחוזה.
ב-1818 נוצר מחוז פרסטון (כיום בתחומי וירג'יניה המערבית), שנקרא לכבודו.
על שמו נקרא גם בניין מעונות סטודנטים בקולג' ויליאם ומרי.
ג'יימס פינקני פופ היה פוליטיקאי חבר המפלגה הדמוקרטית מאיידהו.
הוא כיהן כראש עיריית בויסי במשך ארבע שנים וכחבר הסנאט של ארצות הברית בין השנים 1933 ל-1939.
פופ כיהן כראש עיריית בויסי בין השנים 1929 עד 1933.
ב-1932 נבחר כמועמד המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית, והביס את הסנאטור הרפובליקני ג'ון ויליאם תומאס מגודינג.
בין השנים 1934–1936, כיהן פופ כחבר בוועדת הוועדה המיוחדת לחקירת תעשיית התחמושת.
בשנת 1938, הובס בפריימריז הדמוקרטי על ידי חבר הקונגרס דייוויד וורת' קלארק מפוקטלו, שניצח לאחר מכן בבחירות הכלליות.
פופ היה תומך נלהב בממשל רוזוולט ובניו דיל, והועלתה הטענה כי הסנאטור הוותיק של איידהו, ויליאם בורה, "דיקן הסנאט של ארצות הברית", חש לעיתים שמעמדו נפגע, ואף היה לו חלק בהפסדו של פופ למועמד השמרני יותר, קלארק, בבחירות המקדימות באוגוסט.
בשנת 1939 מונה פופ למנהל רשות עמק טנסי על ידי הנשיא רוזוולט וכיהן בתפקיד זה עד 1951. הוא המשיך לעסוק בעריכת דין ולכהן בכמה דירקטוריונים בטנסי לאחר מכן.
בשנת 1963 עבר פופ לאלכסנדריה, וירג'יניה, ומת שם בגיל 81 ב-23 בינואר 1966. הוא ואשתו, פאולין רות הורן פופ (1887 – 1957), קבורים בבית הקברות Lynnhurst בנוקסוויל, טנסי.
נולדו להם שני בנים, רוס פ.
ג'יימס פורטר נולד בעיר פריז שבטנסי, כבנם של ד"ר תומאס קנדי פורטר ושל ג'רלדין (לבית הורטון) פורטר.
הוא למד באוניברסיטת נאשוויל, שם הוא קיבל תואר בוגר אוניברסיטה ב-1846 ותואר מוסמך אוניברסיטה ב-1849. הוא למד משפטים באוניברסיטת קמברלנד ובעיר הולדתו בהדרכתו של עורך הדין המקומי ג'ון ה.
דאנלופ, וב-1851 התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע בפריז.
ב-1859 נבחר פורטר לבית הנבחרים של טנסי מטעם המפלגה הוויגית.
ב-1861 הוא הגיש את "החלטות פורטר".
החלטות אלו קבעו שבמקרה של מלחמה בין מדינות הדרום לבין האיחוד, טנסי תיישר קו עם המדינות הפורשות.
בראשית מאי אותה שנה, לאחר קרב פורט סאמטר, יושמו החלטות אלו, וטנסי חתמה על ברית צבאית עם הקונפדרציה.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, הוצב פורטר כשליש הכללי תחת פיקודו של גדעון ג'.
פילו , וסייע לארגן את הארמייה הזמנית של טנסי.
לאחר שארמייה זו סופחה לצבא הקונפדרציה, הוצב פורטר תחת פיקודו של הגנרל בנג'מין פ.
כראש המטה של צ'טהאם, השתתף פורטר ב, קרב שילה, קרב צ'יקמוגה, קרב מיסונרי רידג' וב.
לאחר המלחמה שב פורטר לעיסוקו בעריכת דין בפריז.
ב-1870 הוא היה נציג לוועידת החוקה של טנסי, שבה נכתב נוסח חוקת המדינה שמהווה את הבסיס לנוסח החוקה הנוכחי, ושימש כחבר בוועדת המשפט של הוועידה.
לאחר הוועידה נבחר פורטר כשופט בבית המשפט בסבב ה-12 של טנסי.
כמי שמלכתחילה היה חבר במפלגה הוויגית, הצטרף פורטר לאחר המלחמה לשורות המפלגה הדמוקרטית, שהייתה אז מפלגת הרוב בקרב ציבור הלבנים במדינות הדרום.
ב-1874 נבחר פורטר כמועמד הדמוקרטים למשרת מושל טנסי.
בבחירות הכלליות הוא ניצח בקלות את מועמד המפלגה הרפובליקנית הוראס מיינרד ביחס קולות של 105,061 מול 55,847. ב-1876 הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה בהפרש קולות דומה מול כמה מועמדים, ביניהם הדמוקרט המתון דורסי ב.
יארדלי, האפרו-אמריקאי הראשון בטנסי שהיה מועמד למשרת המושל.
כמו קודמו בתפקיד, ג'ון בראון, עסק פורטר במשך רוב תקופת כהונתו כמושל בטיפול בחוב המדינתי שיצא משליטה.
לאחר שהמדינה כשלה בפירעון איגרות החוב שלה ב-1875, המשיך פורטר לטעון שעל המדינה לשלם את חובותיה במלואן כדי להגן על דירוג האשראי שלה.
המשבר הפיננסי של 1873 הפחית באופן משמעותי את ההכנסות ממיסים, והתברר שפירעון מלא של החוב היה בלתי אפשרי.
יורשיו של פורטר בתפקיד שאפו לפירעון חלקי בלבד.
פורטר תמך בחינוך הציבורי בטנסי.
כאשר הודיעה קרן החינוך פיבודי על כוונתה להקים בית מדרש למורים בנאשוויל, הפעיל פורטר את השפעתו שבית מדרש זה יהיה חלק מאוניברסיטת נאשוויל.
במהלך תקופת כהונתו של פורטר כמושל, הוקם בנאשוויל בית הספר לרפואה הראשון בדרום שיועד לאפרו-אמריקאים, הקולג' הרפואי מהארי , שהיה בלתי תלוי במדינה ונתמך באופן פרטי כחלק מהקולג' המרכזי של טנסי , מוסד אקדמי שמבחינה היסטורית יועד לאוכלוסייה השחורה והוקם על ידי הכנסייה המתודיסטית הצפונית.
פורטר חתם על חוק שכונה "חוק ארבעת המילים", שהיה צורה מוקדמת ועקיפה לחוק היובש, ועל פיו נאסרה צריכת אלכוהול במרחק של ארבעה מילים (6.4 ק"מ) מכל בית ספר.
המספר המצומצם של בתי הספר באזור גרם לכך שהם נבנו כמעט בכל קהילה, כולל באלו הקטנות, וכך הוא למעשה הוציא אל מחוץ לחוק את צריכת האלכוהול בכל המדינה למעט באזורים המאוכלסים בדלילות.
בשנים 1880–1884 שימש פורטר כנשיא חברת הרכבות נאשוויל, צ'טנוגה וסנט לואיס.
הוא גם היה חבר במועצת המנהלים של חברת הפחם, הברזל והרכבות של טנסי.
ב-1885 מונה פורטר על ידי הנשיא גרובר קליבלנד כעוזר מזכיר המדינה של ארצות הברית, תפקיד בו הוא שירת תחת מזכיר המדינה תומאס בייארד.
ב-1893, בתקופת נשיאותו השנייה של קליבלנד, מונה פורטר כשגריר ארצות הברית בצ'ילה.
הוא שירת בתפקיד עד לחילופי הממשל באביב 1894.
את שנותיו האחרונות העביר פורטר בקידום וגיוס כספים לאוניברסיטת נאשוויל בה למד ולפיבודי קולג'.
ב-1883 הוא מונה כחבר בחבר הנאמנים של קרן החינוך של פיבודי, וב-1890 היה לנשיא מועצת הנאמנים של אוניברסיטת נאשוויל.
ב-1901 היה פורטר לנגיד אוניברסיטת נאשוויל, וב-1902 לנשיא פיבודי קולג'.
הוא קידם את בניית אולם הזיכרון לקונפדרציה .
בהמשך העשור הוא פיקח על פירוק אוניברסיטת נאשוויל והעברת נכסיה לקרן פיבודי לצורך הקמת פיבודי קולג'.
הקרן בחרה למקם את הקולג' בקמפוס של אוניברסיטת ואנדרבילט, וכך גרמה להתמרמרותו של פורטר.
ב-1909 הוא התפטר ממועצת הנאמנים של הקרן.
ב-1899 פרסם פורטר ספר בשם "היסטוריה צבאית של טנסי, מלחמת 1865-1861", שהיה לכרך השמיני בסדרה בת 12 הכרכים של קלמנט אוונס "היסטוריה צבאית של הקונפדרציה" .
הוא גם היה פעיל בחברה ההיסטורית של טנסי, ובחלק מהזמן שימש כנשיאה.
ב-1851 נשא פורטר לאישה את סוזאנה דאנלופ, בתו של מדריכו בלימודי המשפטים ג'ון ה.
לשניים נולדו שישה ילדים, מתוכם שלושה נפטרו בצעירותם.
ג'יימס פורטר נפטר בפריז, טנסי ב-18 במאי 1912. הוא נטמן בבת הקברות העירוני.
ג'יימס פינקני הנדרסון היה עורך דין, איש צבא ופוליטיקאי אמריקאי מטקסס, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל טקסס הראשון בשנים 1846–1847, וכסנאטור מטעמה מ-1857 ועד מותו.
ג'יימס פינקני הנדרסון נולד בעיר לינקולנטון שבקרוליינה הצפונית, כבנם של לוסון הנדרסון ושל אליזבת (לבית קארות') הנדסון.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר אקדמיית פלזנט רטריט, הוא החל ללמוד משפטים באוניברסיטת קרוליינה הצפונית.
עם סיום לימודיו הוא למד 18 שעות ביום כדי לעבור את בחינות לשכת עורכי הדין.
ב-1829 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של קרוליינה הצפונית.
לאחר שהוסמך כעורך דין, שירת הנדרסון במיליציה של קרוליינה הצפונית, והגיע עד לדרגת קולונל.
ב-1835 הוא עבר לקנטון שבמיסיסיפי, שם הוא פתח משרד עורכי דין
עד מהרה עברה תשומת הלב שלו למאבקה של רפובליקת טקסס נגד מקסיקו.
הנדרסון החל לשאת נאומים כדי לגייס כספים וכוחות צבא לסיוע לטקסס.
יחד עם כמה מתנדבים הוא יצא לטקסס בתקווה להשתתף במאבק שלה לעצמאות.
עד הגעת הקבוצה ביוני 1836, התרחשו כבר כמה אירועים מרכזיים.
ב-2 במרץ נחתמה הכרזת העצמאות של טקסס, וב-10 במרץ נבחר דייוויד ג.
ברנט כנשיא הזמני של רפובליקת טקסס.
ב-6 במרץ נפל מבצר אלמו, וב-21 באפריל נחל סם יוסטון ניצחון בקרב סן חסינטו.
ב-14 במאי חתם אנטוניו לופס דה סנטה אנה על , בהם הוא הסכים להסיג את כוחותיו מטקסס.
הנשיא הזמני ברנט מינה את הנדרסון כבריגדיר גנרל בצבא הרפובליקה, עם הוראות לשוב לקרוליינה הצפונית כדי לגייס כוחו לשירות בטקסס.
את השליחות הזאת ביצע הנדרסון על חשבונו הפרטי.
ב-5 בספטמבר 1836 נבחר סם יוסטון כנשיא רפובליקת טקסס, ומינה את הנדרסון כתובע הכללי של הרפובליקה.
בדצמבר אותה שנה מונה הנדרסון על ידי יוסטון כמחליפו של סטיבן אוסטין שנפטר בתפקיד מזכיר המדינה של הרפובליקה.
בראשית 1837 מינה יוסטון את הנדרסון כשגריר הרפובליקה בצרפת ובממלכה המאוחדת.
במהלך כהונתו כשגריר, הוא הצליח להשיג את ההכרה בעצמאותה של רפובליקת טקסס, וניהל עם שתי המדינות משא ומתן על הסכמי סחר.
ב-1840 שב הנדרסון לטקסס ופתח משרד עורכי דין בסן אוגוסטין.
ב-1844 הוא נשלח לוושינגטון די.
כדי לעבוד בשיתוף פעולה עם אייזק ואן זנדט להבטחת סיפוחה של טקסס לארצות הברית.
אף על פי שהסכם הסיפוח נחתם, הוא לא אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית, והנדרסון נקרא לשוב לטקסס.
בסופו של דבר אושר הסכם הסיפוח על ידי הסנאט של ארצות הברית ב-29 בדצמבר 1845.
כהכנה לקבלתה הצפויה של טקסס כמדינה בארצות הברית, נבחר הנדרסון בבחירות הראשונות למשרת מושל טקסס שהתקיימו ב-1845 כמושל המדינה הראשון.
ב-19 בפברואר 1846 הוא הושבע לתפקידו.
באפריל אותה שנה, כאשר פרצה מלחמת ארצות הברית-מקסיקו, הוא עזב באופן זמני את תפקידו כדי לפקד על דיווזיית פרשים מתנדבים, ושירת תחת פיקודו של מייג'ור גנרל זכרי טיילור.
הוא שב לטקסס כדי לחדש את עיסוקו כמושל, אך לא התמודד על תקופת כהונה נוספת בתפקיד.
מנובמבר 1857 ועד מותו הוא כיהן בסנאט של ארצות הברית.
הנדרסון הכיר את אשתו, פרנסס קוקס , כאשר היה בשליחותו בצרפת ובאנגליה.
קוקס נולדה בפילדלפיה והתחנכה באירופה.
הם נישאו ב-30 באוקטובר 1839 בלונדון.
ב-1840 היא שבה עם הנדרסון לסן אוגוסטין.
לשניים נולדו חמישה ילדים, מתוכם שלוש בנות הגיעו לבגרות: מרתה, פאני וג'וליה.
ג'יימס פינקני הנדרסון נפטר בוושינגטון ב-4 ביוני 1858 בעת שכיהן בסנאט.
הוא נטמן בבית הקברות של מדינת טקסס, לזכרו הוקמה גם מצבה בבית הקברות של הקונגרס.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית, עברו אלמנתו ובנותיו לאירופה.
מרתה נפטרה בגיל 18, פאני נישאה לבן אצולה אוסטרי, וג'וליה נישאה לבעלי חוות סוכר אמריקאי.
פרנסס קוקס הנדרסון נפטרה ב-1897 והיא קבורה בניו ג'רזי, שם היא חיה בשנותיה האחרונות עם בתה ג'וליה ועם חתנה אדוארד וייט אדמס.
על שמו של הנדרסון קרוי מחוז הנדרסון שבטקסס שנוסד ב-1846. על שמו קרויה גם העיר הנדרסון שבמחוז ראסק שבטקסס שהוקמה ב-1843. בית הספר היסודי ג'יימס פינקני הנדרסון שביוסטון קרוי גם הוא על שמו.
בית לידתו של הנדרסון בלינקולנטון שבקרוליינה הצפונית, "וודסייד" הוכנס ב-1973 אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
ג'יימס לורנס פו היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם אלבמה בשנים 1880–1897, וכן כחבר הקונגרס של הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
פו נולד ב-12 בדצמבר 1820 במחוז בורק שבג'ורג'יה, ועבר לאלבמה בשנת 1824. הוא קיבל השכלה אקדמית, למד משפטים אצל ג'ון גיל שורטר והוסמך לעריכת דין ב־1841. הוא החל לעסוק בעריכת דין בעיר יופאולה שבאלבמה.
פו היה חבר בחבר האלקטורים ב־1848 וב־1856. בין השנים 1859–1861 ייצג את המחוז השני של אלבמה בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, עד שפרש עם פרישת מדינתו מן האיחוד.
לאחר מכן שירת כקצין בצבא הקונפדרציה.
בהמשך נבחר לייצג את מחוז הבחירה השמיני של אלבמה גם בקונגרס הקונפדרציה הראשון וגם בשני, בהם כיהן מ־22 בפברואר 1862 ועד כניעת הדרום ב־1865. פו שירת בוועדת הצבא של בית הנבחרים לאורך כל תקופת כהונתו ונודע כמבקר חריף של נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס.
לאחר המלחמה שב לעסוק בעריכת דין.
עם השבת אזרחותו כיהן כנשיא הוועידה המדינתית של המפלגה הדמוקרטית ב־1874, ציר בוועידת החוקה המדינתית של 1875, ושוב חבר בחבר האלקטורים בבחירות 1876. בשנת 1880 נבחר להשלים את כהונתו של הסנאטור ג'ורג' יוסטון, שנפטר בתפקיד, ולאחר מכן נבחר פעמיים נוספות.
הוא כיהן בסנאט מ־24 בנובמבר 1880 ועד 4 במרץ 1897, אז הפסיד בניסיונו להיבחר מחדש.
פו מת ב-9 במרץ 1907 בוושינגטון די.
ג'יימס גייבן פילד היה פוליטיקאי אמריקאי בקליפורניה ובווירג'יניה, אשר שימש גם איש עסקים, פקיד ממשלתי וקצין בצבא הקונפדרציה בדרגת מייג'ור.
הוא כיהן כתובע הכללי של וירג'יניה והיה מועמדה לתפקיד סגן הנשיא של המפלגה הפופוליסטית בבחירות לנשיאות של 1892.
ג'יימס גייבן פילד נולד ב-24 בפברואר 1826 בעיירה וולנט שבמחוז קאלפפר, וירג'יניה, לאביו השופט לואיס ינסי פילד ולאמו מריה דאנקן.
לאחר לימוד בבית ספר קלאסי פרטי, עבד כסוחר באדמות לשעבר של הלורד פיירפקס ואף שימש כמורה.
קוהרד, שהייתה צעירה ממנו בשנתיים.
נישואיהם נמשכו עד מותה באפריל 1877. לשניים נולדו לפחות ארבעה ילדים.
ב־2 בפברואר 1882 נישא בשנית לאליזבת ר.
בשנת 1848 הצטרף פילד למייג'ור היל, גזבר בצבא ארצות הברית, ונסע עמו לקליפורניה כפקיד.
בנוסף לעבודתו הפדרלית, שימש כמזכיר הוועידה שחיברה את החוקה הראשונה של מדינת קליפורניה בשנת 1850.
באוקטובר 1850 שב לווירג'יניה, למד משפטים אצל דודו, השופט ריצ'רד ה.
פילד, והתקבל ללשכת עורכי הדין ב־1852. בשנת 1859 נבחר כתובע מחוזי של מחוז קאלפפר.
על פי מפקד האוכלוסין הפדרלי של 1860, החזיק פילד שישה עבדים: גבר שחור בן 70, אישה שחורה בת 18, שתי ילדות בנות 12 ושני בנים בגילאי 9 ו־14.
ב־17 באפריל 1861 התפטר מתפקידו כתובע מחוזי והצטרף ל"אנשי הדקה" של מחוז קאלפפר.
הוא התגייס כחייל פשוט, ובהמשך נעשה קצין ברגימנט ה־13 של וירג'יניה.
הוא השתתף במערכה בעמק שניהל ג'קסון ב־1862, וב־23 במרץ אותה שנה הועלה לדרגת מייג'ור ושירת במטהו של הגנרל א.
בקרב גיינס מיל נפצע, ובקרב הר סידר (9 באוגוסט 1862) איבד את רגלו.
לאחר שהחלים במאי 1863, המשיך בשירות הקונפדרציה כקצין תשלומים עד לכניעת מדינות הדרום ב־9 באפריל 1865.
לאחר מלחמת האזרחים הצטרף למפלגה השמרנית.
בשנת 1877 נבחר לתובע הכללי של וירג'יניה.
בשנת 1879 הופיע בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית בתיק Ex Parte Virginia, אך נכשל לשכנע את השופטים כי לקונגרס אין סמכות לחייב הכללת שחורים בחבר מושבעים במשפטים פליליים.
בהמשך חייו פרש לחווה במחוז אלבמרל, וירג'יניה, אך המשיך להיות פעיל פוליטית.
מועמדות לסגן נשיא ומעורבות פוליטית
בבחירות לנשיאות של 1892 נבחר להיות מועמד לתפקיד סגן הנשיא של המפלגה הפופוליסטית, לצדו של המועמד לנשיאות ג'יימס ויבר.
פילד ניהל מסע בחירות במדינות הדרום ובמדינות הגבול, ותמך במצע הרפורמות הרדיקליות של המפלגה.
בנאום שנשא ביולי 1892 בעיירה גורדונסוויל שבמחוז אורנג', השווה את הדחף המהפכני של הפופוליזם למהפכה האמריקנית של 1776, וקרא לקהל: "קראו את התנ"ך בימי ראשון, ואת מצע אומהה בכל יום מימות השבוע."
הצמד ויבר–פילד זכה בחמש מדינות וקיבל למעלה ממיליון קולות.
בשנת 1893 קרא פילד להדחת הנשיא גרובר קליבלנד, וב־1896 וב־1900 תמך במועמד המפלגה הדמוקרטית ויליאם ג'נינגס ברייאן.
פילד נפטר בגורדונסוויל שבווירג'יניה – לפי מקורות מסוימים ב־18 במאי 1902, ולפי אחרים ב־12 באוקטובר 1901. הוא נקבר בבית העלמין העירוני של קאלפפר.
ג'יימס גראהם פייר היה מהגר אירי לארצות הברית, מהנדס כרייה ואיש עסקים מצליח.
השקעותיו במכרות הכסף בנבדה הפכו אותו למיליונר, והוא היה אחד מ"מלכי הכסף" שהתעשרו ממכרות הקומסטוק.
בהמשך הפך למשקיע נדל"ן ובונה מסילות ברזל בקליפורניה.
בשנת 1881 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם נבדה.
בניגוד לרוב הברונים השודדים של התקופה, שהיו פרוטסטנטים, פייר נותר עד מותו קתולי אדוק, אף שנולד במשפחת אנגליקנים ענייה.
פייר נולד ב-3 בדצמבר 1831 למשפחה ענייה בקלוגר, מחוז טיירון שבאירלנד.
בשנת 1843 היגר עם אביו לארצות הברית וגדל בחווה באילינוי.
שם רכש השכלה רחבה בעסקים, ולאחר מכן עבר ב־1850 לקליפורניה לחפש זהב באזור נהר פית'ר.
הוא התמקד בחציבה מסלעי קוורץ ולא בשטיפת זהב רגילה.
מאוחר יותר עבר לנבדה, ניהל בתי ריסוק עפרות בנהר קרסון, וקיבל משרות שונות של פיקוח במכרות סביב אזור הקומסטוק.
בשנת 1867 מונה למפקח מכרה הייל ונורקרוס בווירג'יניה סיטי, נבדה.
פייר חבר לשלושה אירים נוספים – ג'ון ויליאם מקיי ושני בעלי סלונים מסן פרנסיסקו, ג'יימס ס.
החברה כונתה רשמית Flood and O'Brien, אך נודעה בשם "חברת הבוננזה" (Bonanza Firm).
הארבעה צברו הון עתק מהחזקות במכרות הכסף בקומסטוק – מחוז הכרייה הגדול הראשון של כסף בארצות הברית.
בתוך שני עשורים הפיקו מכרות הקומסטוק מעל מאה מיליון דולר.
הצלחתם הגדולה ביותר הייתה ב־1873, כשבמכרה קונסולידייטד וירג'יניה גילו מרבץ עצום שכונה "הבוננזה הגדולה".
חלקו של פייר בהכנסות הושקע ברכבות ובנדל"ן, והונו האישי הגיע לכ־50 מיליון דולר.
אף שנחשב למהנדס כרייה מוכשר ואיש עסקים נבון, הוא לא היה אהוד וזכה לכינוי "ג'ים החלקלק".
יחד עם מקיי הקים את "בנק נבדה" בסן פרנסיסקו, שהתחרה בבנק קליפורניה של ויליאם רלסטון.
לאחר קריסת האימפריה של רלסטון הפך בנק נבדה לזמן מה לבנק הגדול ביותר בארצות הברית.
בשנת 1876 הקים פייר, יחד עם שותפים נוספים, את מסילת הברזל הצרה South Pacific Coast Railroad.
הקו החל סמוך לעיר ניוארק (קליפורניה של ימינו), עבר לאורך מפרץ סן פרנסיסקו, דרך סן חוזה ולוס גאטוס, וחצה את רכס הרי סנטה קרוז.
המסילה כללה מנהרה באורך 1,900 מטר, מנהרה נוספת באורך 1,500 מטר ועוד שש מנהרות קצרות יותר.
בעבודות השתתפו כ־600 פועלים סינים, שמתוכם נהרגו 31 בתאונות, בעיקר מפיצוצי גז טבעי.
בדרומה רכשה החברה את מסילת Santa Cruz & Felton Railroad, והקו הושלם במאי 1880. המסילה נחלה הצלחה כלכלית מיידית.
פייר ניסה להרחיב את פעילותו לרכבות עירוניות באוקלנד, אך התנגדות עזה לשימוש בקטרי קיטור ברחובות העיר גרמה לביטול התוכניות.
בשנת 1886 נמכרה המסילה לחברת Southern Pacific תמורת 6 מיליון דולר (כ־210 מיליון דולר בערכים של 2025).
החברה שדרגה חלקים מהקו לרוחב מסילה סטנדרטי, והמשיכה להפעילו עד 1940, אז ננטש המקטע שחצה את ההרים.
בשנת 1881 נבחר פייר לסנאט של ארצות הברית מטעם נבדה.
עיקר עניינו היה בקידום מעמדו של הכסף במערכת המוניטרית, בשעה שהחלה תנועה ל"דימוניטיזציה" של הכסף.
פייר כיהן כהונה אחת בלבד, ולאחר מכן שב לסן פרנסיסקו ב־1887.
ב־1861 נישא פייר לתרזה רוני, שניהלה בית הארחה.
השניים התגרשו ב־1883 על רקע "ניאוף מתמשך", וארבעת ילדיהם גודלו בידי תרזה בעזרת הסכם גירושין נדיב.
ב־1890 נישאה בתם הבכורה, תרזה אליס "טסי" פייר, להרמן אולריקס, מבעלי חברת הספנות הגרמנית "נורדדויטשה לויד", בחתונה שנחשבה לאירוע החברתי הגדול ביותר של סן פרנסיסקו.
פייר עצמו לא הוזמן ונשאר בסוויטה שלו במלון, אך העניק לבתו מיליון דולר מתנה.
בצוואתו הוריש 40 מיליון דולר לשתי בנותיו – תרזה (טסי) פייר אולריקס ווירג'יניה פייר (שלימים נישאה לוויליאם ונדרבילט השני) – ולבנו היחיד שנותר בחיים, צ'ארלס לואיס פייר.
צ'ארלס נהרג בתאונת רכב בצרפת ב־1902, בגיל 35, לאחר שנושל מצוואת אביו.
לאחר מותו טענה אישה בשם נטי קראבנס כי הייתה אשתו החוקית, אך תביעתה נדחתה והיא חיה את שארית חייה בעוני ובבית חולים לחולי נפש.
גם הפעילה למען זכויות נשים פיבי קוזינס טענה למערכת יחסים עמו.
פייר נפטר בסן פרנסיסקו ב-28 בדצמבר 1894. תחילה נקבר בבית העלמין לורל היל, אך מאוחר יותר הועבר לקבורה בבית העלמין "הולי קרוס" בקולמה, קליפורניה.
בנותיו בנו את מלון "פיירמונט" בסן פרנסיסקו כמונומנט לזכרו, שנקרא על שמו.
הבנייה החלה ב־1902, אך הן מכרו את חלקן זמן קצר לפני רעידת האדמה הגדולה של 1906.
שמו מונצח גם ברחוב פייר בסנטה קרוז ובשכונת ברנל הייטס בסן פרנסיסקו.
ג'יימס דיובאל פילן היה פוליטיקאי, מנהיג אזרחי ובנקאי אמריקאי.
הוא כיהן כראש העירייה הלא-מפלגתי של סן פרנסיסקו בין השנים 1897–1902. בתקופת כהונתו פעל להקמת שירותים עירוניים בבעלות ציבורית וניסה להגן על תושבי העיר מפני שיטות המונופול של תאגידים גדולים.
מאוחר יותר ייצג את מדינת קליפורניה בסנאט של ארצות הברית בשנים 1915–1921 מטעם המפלגה הדמוקרטית.
פילן היה תומך פרוגרסיבי במדיניותו של וודרו וילסון, אך גם ממנהיגי התנועה להגבלת ההגירה היפנית והסינית לארצות הברית.
פילן נולד ב-20 באפריל 1861 בסן פרנסיסקו, והיה בנם של ג'יימס פילן – מהגר אירי ובנקאי – ושל אליס קלי.
בשנת 1881 השלים את לימודיו במכללה הישועית הקתולית סנט איגנשיוס בסן פרנסיסקו.
היו לו שתי אחיות – אליס פילן סאליבן ומרי לואיז פילן.
לאחר לימודי משפטים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, עבד פילן כבנקאי.
בשנת 1897 נבחר לראשות עיריית סן פרנסיסקו וכיהן בתפקיד שלוש קדנציות רצופות בין השנים 1897–1902. הוא קידם את חקיקת חוקת העיר החדשה של 1898 ושימש כנשיא הראשון של "ליגת ערי קליפורניה".
בשנת 1900 התמודד לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית אך הפסיד לרפובליקני תומאס בארד.
בשנת 1914 נבחר לסנאט של ארצות הברית וכיהן בו בין השנים 1915–1921. בתקופה זו ביסס את מעמדו כאחד ממובילי המאבק להגבלת ההגירה היפנית, תופעה שכונתה על ידי אחד מתומכיו "המאבק הקדוש להדרה היפנית".
עוד לפני כהונתו, סייע להשגת תמיכתו של הנשיא וודרו וילסון בחוקי ההגירה המגבילים, והיה שותף לקידום "חוק הקרקעות לזרים" של קליפורניה בשנת 1913 – שחסם את האפשרות של מהגרים אסייתים לרכוש אדמות במדינה.
בתחילת המאה ה-20 רכש פילן שטחי אדמה ומים ברחבי אזור מפרץ סן פרנסיסקו, והשיג זכויות על זרימת הנהר טואולומי בעמק הטץ'־הטצ'י.
מזכיר הפנים אית'ן היצ'קוק ניסה למנוע זאת, אך הנשיא תאודור רוזוולט תמך בפילן מתוך ראייה שהאזור ישמש לפיתוח קבוע של העיר.
פילן תכנן מערכת מים וחשמל ציבורית בשם "סן פרנסיסקו רבתי" וניסה, יחד עם חבריו ממועדון הבוהמיינים, לספח אדמות סביב המפרץ.
בתקופת כהונתו נאלץ פילן להתמודד עם התפרצות מגפת הדבר (1900–1904) שפגעה בעיקר ברובע הסיני של העיר.
עוד לפני כן קרא להשקעה בשירותי בריאות ציבוריים וטען שהממשלה חייבת לפעול לשיפור תנאי החיים.
אולם, בשנת 1899 הוא ומועצת העיר קיצצו משמעותית את תקציב מחלקת הבריאות העירונית, שהגיעה עד כדי קריסה – כך שבעת פרוץ המגפה העיר לא הייתה ערוכה לטפל בה.
כאשר החלו מקרי ההדבקה הראשונים, הכריז ד"ר ג'וזף קיניון מהממשלה הפדרלית על מגבלות נסיעה מחשש להתפשטות המחלה.
פילן האשים את מערכת המשפט הפדרלית בכך שהגבילה את סמכויותיו להתמודד עם המשבר.
המושל ביקש ממנו להשתתף במימון פעולות ניקוי הרובע הסיני; המדינה התחייבה ל־25,000 דולר, אך פילן הסביר כי העיר אינה מסוגלת להשוות את הסכום ותרמה רק 6,000 דולר.
בקיץ 1901 הודיע כי לא יתמודד לכהונה נוספת, ובנאום הפרידה שיבח את מחלקת הבריאות וטען כי בזכותה "ניצלה העיר מזיהום מזרחי".
העיתונות של אותה תקופה התייחסה למגפה בפרסום מגמתי ולעיתים גזעני – הציגה את הקהילה הסינית כאחראית ללכלוך ולמחלה, והאשימה את פקידי הבריאות בשחיתות.
בעת רעידת האדמה הגדולה של סן פרנסיסקו בשנת 1906 היה פילן חבר ב"ועדת החמישים" שמונתה על ידי ראש העיר שמיץ לניהול המשבר.
מאוחר יותר שיתף פעולה עם נציג הצלב האדום ד"ר אדוארד דוויין בניהול כספי הסיוע, כדי למנוע את העברתם לידי גורמים מושחתים בעירייה.
פילן נבחר לסנאט של ארצות הברית בשנת 1914 מטעם המפלגה הדמוקרטית ונכנס לתפקידו בשנת 1915. במהלך מלחמת העולם הראשונה ריכך את עמדותיו כלפי יפן, אך לאחר המלחמה חזר להשמיע רטוריקה חריפה נגד "הסכנה הצהובה" וקרא שוב להדרת יפנים מהמדינה.
הוא הצביע בעד התיקון ה־19 לחוקה (זכות הצבעה לנשים) ונגד "חוק וולסטד" שאסר על מכירת אלכוהול.
בשנת 1920 קיבל ציון כמעט מושלם מהתאחדות העובדים האמריקאית בזכות תמיכתו ברוב יוזמותיה.
בבחירות של 1920 הפסיד למועמד המפלגה הרפובליקנית סמואל שורטרידג', לאחר שקיבל כ־40% מהקולות בלבד.
קמפיין הבחירות שלו התבסס על פחדים גזעיים, תחת הסיסמה הידועה "Keep California White" – "שמרו על קליפורניה לבנה".
לאחר פרישתו מהפוליטיקה חזר לעולם הבנקאות ואסף יצירות אמנות.
הוא המשיך לפעול בתנועת ההדרה היפנית, יחד עם ו.
מקלאצ'י ו"הליגה להדרת יפנים בקליפורניה", וסייע בהעברת "חוק ההגירה של 1924" שאסר על הגירת יפנים לארצות הברית.
פילן נפטר באחוזתו "וילה מונטלבו" שבעיר סראטוגה ב-7 באוגוסט 1930, ונקבר בקבר המשפחתי בבית העלמין "הצלב הקדוש" בקולמה, קליפורניה.
לאחר מותו הוריש את אחוזת וילה מונטלבו לשירות הציבור, ומאז 1930 היא משמשת כמרכז לאמנויות הבמה והחזותיות בשם "Montalvo Arts Center".
שדרה בעיר סן פרנסיסקו שנקראה על שמו – "Phelan Avenue" – שונתה בשנת 2018 לשם "Frida Kahlo Way" בעקבות הצבעת תושבים.
הקהילה הבלתי-מאוגדת "Phelan" בקליפורניה נקראת על שמו ועל שם אחיו.
Phelan" מוענקים עד היום לסופרים ואמנים צעירים מקליפורניה.
מעון סטודנטים באוניברסיטת סן פרנסיסקו שנקרא "Phelan Hall" שינה את שמו בשנת 2017 בעקבות מחאות על דעותיו הגזעניות.
ב־1887 רכש אביו של פילן שטח של 11 דונם בפוינט סנטה קרוז לשימוש כאתר נופש משפחתי – "פארק פילן".
השטח נותר בבעלות המשפחה עד 1932, אז נתרם בחלקו לארגון "המסורים ליוסף הקדוש", והיתר הפך ל־Lighthouse Field State Beach בשנת 1978.
כראש עירייה קידם הנפקת אג"ח למימון ביוב חדש, בתי חולים ובתי ספר.
על אף תרומתו לפיתוח הכלכלי והתעשייתי של סן פרנסיסקו, השקפתו הגזענית וקריאתו "Keep California White" הפכו את דמותו לשנויה במחלוקת והביאו גם לתבוסתו בבחירות.
ג'יימס פיסק היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית ובסנאט של ארצות הברית מטעם ורמונט.
פיסק נולד ב-4 באוקטובר 1763 בעיירה גריניץ' שבפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס, והיה בנם של סטיבן פיסק ואנה בראדיש.
אביו נפטר כאשר היה בן שנה בלבד, והוא רכש את השכלתו בעיקר כאוטודידקט.
כנער עבד בחווה של משפחתו.
הוא שירת במלחמת העצמאות האמריקאית בין 1779 ל־1782 כחייל מן השורה בפלוגתו של הקפטן ויליס, ברגימנט של קולונל ברוקס, יחידה של המיליציה של מסצ'וסטס.
לאחר המלחמה, היה חקלאי בגריניץ'.
בשנת 1785 כיהן כחבר בבית המחוקקים של מסצ'וסטס.
פיסק הוסמך ככומר אוניברסליסטי והטיף מדי פעם.
בשנת 1786 התחתן עם פריסילה ווסט.
בשנת 1798 עבר פיסק לאזור שבו נמצאת כיום העיר בארי בוורמונט, שהייתה אז כפר בעיירה בארי.
הוא החזיק בחווה וניהל אותה, השלים את הסמכתו ככומר אוניברסליסטי והחל להטיף.
בנוסף למד משפטים, הוסמך לעריכת דין, והיה לעורך הדין הראשון בבארי.
בשנת 1799 נבחר למועצת הזקנים (selectmen) של העיירה.
פיסק ייצג את בארי בבית הנבחרים של ורמונט בשנים 1800–1805, 1809–1810 וב־1815. הוא כיהן כשופט בבית המשפט של מחוז אורנג' בשנים 1802–1809 וב־1816. בשנת 1803 כיהן כנציג מחוז אורנג' בוועדה שבחרה את מיקום בירת המדינה — הוועדה בחרה במונטפלייר.
בשנת 1804 עמד בראש הוועדה שניסתה להסדיר את גבול ורמונט–קנדה.
בשנת 1804 נבחר פיסק לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
הוא נבחר מחדש ב־1806 וכיהן שתי קדנציות, מ־4 במרץ 1805 עד 3 במרץ 1809. בשנת 1808 ניסה להתמנות מחדש אך לא הצליח.
בשנת 1810 נבחר שוב לבית הנבחרים.
הוא נבחר מחדש ב־1812 וכיהן מ־4 במרץ 1811 ועד 3 במרץ 1815. הוא כיהן בתפקיד יושב הראש של ועדת הבחירות.
בשנת 1812 מינה אותו הנשיא ג'יימס מדיסון לשופט פדרלי של טריטוריית אינדיאנה, אך הוא סירב למינוי.
בשנת 1814 היה ציר בוועידה החוקתית של ורמונט, ובשנים 1815–1816 כיהן כשופט בבית המשפט העליון של ורמונט.
בשנת 1817 נבחר פיסק לסנאט של ארצות הברית במקומו של דאדלי צ'ייס שהתפטר.
הוא כיהן מ־4 בנובמבר 1817 ועד שהתפטר ב־8 בינואר 1818 כדי לקבל את תפקיד גובה המכס הפדרלי של מחוז ורמונט.
הוא כיהן בתפקיד זה בשנים 1818–1826. בשנת 1819 עבר להתגורר בעיירה סוונטון כדי להיות קרוב יותר לגבול עם קנדה ולנקודות המעבר שבהן נגבו דמי המכס.
פיסק נפטר בסוונטון ב־17 בנובמבר 1844. בתו, פארמה פיסק, הייתה נשואה לאורלנדו סטיבנס, שכיהן כסגנו של פיסק בתפקיד גובה המכס, ולימים היה חבר בתי המחוקקים של ורמונט ושל מינסוטה.
ג'יימס פינדול היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת וירג'יניה.
פינדול נולד ב-1783 במחוז מונונגאליה, וירג'יניה (כיום וירג'יניה המערבית), ולמד בבתי ספר ציבוריים.
לאחר שלמד משפטים הוסמך לעריכת דין בשנת 1803 ועסק במקצוע בעיר מורגנטאון.
בהמשך עבר לעיר קלארקסבורג והמשיך שם בעבודתו כעורך דין.
במהלך חייו כיהן במגוון תפקידים ציבוריים, ובהם חבר הסנאט של וירג'יניה בשנים 1808–1812, קולונל במיליציה, וכן נבחר מטעם המפלגה הפדרליסטית לקונגרסים ה־15 וה־16. הוא כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ־4 במרץ 1817 ועד התפטרותו ב־26 ביולי 1820.
ג'יימס פינדול נפטר בקלארקסבורג, וירג'יניה (כיום וירג'יניה המערבית), ב־22 בנובמבר 1825, ונקבר בבית הקברות שהיה ידוע בשם חלקת הקבורה של דניאל דייוויסון בקלארקסבורג, וירג'יניה המערבית.
ג'יימס פרנסיס ברנס היה שופט ופוליטיקאי אמריקאי ממדינת קרוליינה הדרומית.
כחבר המפלגה הדמוקרטית כיהן ברנס בקונגרס, כמזכיר המדינה ובתפקידים נוספים בממשל, וכשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
הוא גם כיהן כמושל קרוליינה הדרומית ה-104, ובכך הוא היה אחד הפוליטיקאים המעטים שכיהנו בדרג בכיר בכל שלוש הזרועות של הממשל הפדרלי של ארצות הברית, וכן פעיל בממשל המדינתי.
ברנס נולד וגדל בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית.
הוא ניהל קריירה משפטית בסיוע דודנו, המושל מילס בנג'מין מקסוויני.
ברנס נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בו בשנים 1911–1925. הוא היה בעל ברית קרוב של הנשיא וודרו וילסון ובן חסותו של הסנאטור בנג'מין טילמן.
הוא ניסה להתמודד בבחירות לסנאט של ארצות הברית ב-1924, אך הפסיד בהפרש קטן לקולמן ליווינגסטון בליז, שזכה לגיבוי הקו קלוקס קלאן.
ברנס העביר אז את משרד עורכי הדין שלו לספרטנבורג שבקרוליינה הדרומית, והכין את עצמו לחזרה לפוליטיקה.
ב-1930 הוא הביס את בליז בהפרש קטן בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית ונבחר לסנאט.
ההיסטוריון ג'ורג' מוורי כינה את ברנס "חבר הקונגרס הדרומי המשפיע ביותר מג'ון קלהון ועד לינדון ג'ונסון".
כחבר הסנאט, תמך ברנס בצעדי המדיניות של ידידו משכבר הימים, הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
הוא תמך בניו דיל ושאף להשקעות של הממשל הפדרלי במיזמי המים של קרוליינה הדרומית.
הוא גם תמך במדיניות החוץ של רוזוולט, קרא לנקיטת יד קשה נגד האימפריה היפנית וגרמניה הנאצית.
מצד שני, ברנס התנגד לחקיקת חוקים נגד מעשי לינץ' ונגד כמה מחוקי העבודה שהוצעו על ידי רוזוולט, כמו "חוק יחסי העבודה ההוגנים" , שקבע תשלום שכר מינימום.
ב-1941 מינה רוזוולט את ברנס כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, אך לאחר כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה הוא ביקש ממנו למלא תפקידים ברשות המבצעת.
במהלך המלחמה ניהל ברנס את "המשרד ליציבות כלכלית" ואת "המשרד לגיוס המלחמתי" והיה מועמד להחליף את הנרי וולאס כשותפו למרוץ של רוזוולט בבחירות לנשיאות של 1944, אך תחת זאת נבחר הארי טרומן כמועמד המפלגה הדמוקרטית לסגן הנשיא על ידי ועידת המפלגה הארצית.
לאחר מותו של רוזוולט, שימש ברנס כיועצו הקרוב של טרומן וביולי 1945 הוא מונה כמזכיר המדינה של ארצות הברית.
בתוקף תפקידו זה השתתף ברנס בוועידת פוטסדאם ובוועידת השלום בפריז.
עם זאת, היחסים בין ברנס לבין טרומן החלו להתערער ובינואר 1947 הוא התפטר מתפקידו.
הוא שב לכהן במשרה נבחרת ב-1950 כאשר נבחר למשרת מושל קרוליינה הדרומית.
כמושל, התנגד ברנס להחלטת בית המשפט בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך ושאף למסד את דוקטרינת נפרד אבל שווה כחלופה מציאותית לביטול ההפרדה הגזעית בבתי הספר.
אף על פי שהוא המשיך להיות חבר המפלגה הדמוקרטית, הוא תמך ברוב מועמדי המפלגה הרפובליקנית לנשיאות לאחר 1948 ותמך במעבר של סטרום ת'ורמונד אל המפלגה הרפובליקנית ב-1964.
ג'יימס פרנסיס ברנס נולד וגדל בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית.
אביו, ג'יימס פרנסיס ברנס האב, נפטר שישה שבועות לפני לידתו.
אמו, אליזבת מקסוויני ברנס, אישה ממוצא אירי אמריקאי, הייתה תופרת.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 עברה להתגורר עמם דודתו האלמנה ושלושת ילדיה.
אחד מהם היה פרנק ג' הוגן, לימים נשיא לשכת עורכי הדין של ארצות הברית.
בגיל 14 עזב ברנס את בית הספר הקתולי סנט פטריק כדי לעבוד במשרד עורכי דין וכדי להיות קצרן בבית משפט.
המשפט הבולט ביותר שהוא עסק בו בעבודת הקצרנות היה משפטו של סגן מושל קרוליינה הדרומית ג'יימס טילמן, שנשפט ב-1903 על רצח עורך עיתון.
ב-1906 נשא ברנס לאישה את מוד פרקינס בוש מהעיר אייקן.
באותה עת הוא המיר את דתו מהנצרות הקתולית לנצרות האפיסקופלית.
ב-1900, מונה ברנס על ידי דודנו, מושל קרוליינה הדרומית מילס בנג'מין מקסוויני, כפקיד בלשכתו של השופט רוברט אלדריץ' באייקן.
עקב הדרישה להיות בן 21 כדי לקבל את המשרה, שינו ברנס, אמו ומקסוויני את תאריך הלידה שלו לזה של אחותו לאונורה.
בהמשך הוא למד משפטים בקריאה עצמית בהדרכתו של עורך דין, וב-1903 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-1908 הוא מונה כיועץ המשפטי של הסבב השני של קרוליינה הדרומית, תפקיד בו הוא כיהן עד 1910. ברנס היה בן חסותו של בנג'מין טילמן ולעיתים קרובות הייתה לו השפעה ממתנת על הסנאטור הרתחן תומך ההפרדה הגזעית.
ב-1910 ניצח ברנס בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית כמועמד למשרת חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה השני של קרוליינה הדרומית, שהיה אז מחוז בחירה בטוח של המפלגה.
הוא ניצח גם בבחירות הכלליות והחל לכהן בבית הנבחרים ב-1911, נבחר מחדש שש פעמים נוספות, וכיהן בו עד 1925.
ברנס הוכיח את עצמו כמחוקק מבריק, עבד מאחורי הקלעים כדי ליצור קואליציות, ונמנע מלהתאפיין כנואם בולט כפי שהיו רוב חברי הקונגרס הדרומיים.
הוא היה לבעל ברית קרוב של נשיא ארצות הברית וודרו וילסון, שלעיתים קרובות העדיף להפקיד משימות פוליטיות חשובות בידיו של חבר הקונגרס הצעיר, במקום בידיהם של המחוקקים המנוסים.
בשנות ה-20 הוא קידם את "תנועת הכבישים הטובים" , שהסבה את תשומת ליבם של נהגים ופוליטיקאים לתוכניות סלילת כבישים רחבות היקף.
ב-1924 דחה ברנס הצעות להיבחר מחדש לבית הנבחרים, ותחת זאת הוא ביקש להיבחר כמועמד המפלגה לסנאט של ארצות הברית.
המושב של קרוליינה הדרומית בסנאט אויש אז על ידי נתניאל ב.
דייל וברנס היו שניהם בעלי ברית של בנג'מין טילמן, שאז כבר הלך לעולמו, ואף על פי כן ביקש ברנס להתמודד מול דייל.
מתנגדו של טילמן, הדמגוג והגזען הקיצוני קולמן ליווינגסטון בליז, שהתמודד מול דייל ב-1918, התמודד גם הוא על המועמדות לסנאט.
בליז הוביל את הבחירות המקדימות ברוב של 42%.
ברנס זכה ב-34% ודייל סיים שלישי עם 22%.
ברנס זכה להתנגדותם של חברי הקו קלוקס קלאן, שהעדיפו את בליז.
ברנס גדל כנוצרי קתולי, והקלאן הפיץ שמועות שהוא עדיין החזיק בסתר באמונתו הקודמת.
ברנס הגיב בפרסום תמיכתו בכמורה האפיסקופלית.
שלושה ימים לפני סבב הבחירות הסופי, פרסמו עשרים קתולים שהיו יחד עם ברנס נערי מזבח, הודעת תמיכה בו.
מנהיג קבוצה זו היה בעל בריתו של בליז, ו"הודעת תמיכה" זו הופצה באזורים אנטי-קתולים.
בסבב הבחירות הסופי זכה בליז ב-50.6% מקולות הבוחרים וברנס זכה ב-49.4% בלבד.
לאחר סיום מושב בית הנבחרים ב-1925 סיים ברנס את כהונתו.
הוא העביר את משרד עורכי הדין שלו לספרטנבורג, שבאזור התעשייה של פידמונט.
בזכות עיסוקו בעריכת דין ובזכות ייעוץ השקעות מידידים כמו ברנרד ברוך, הוא היה לאדם אמיד, אך מעולם לא ויתר על חזרה לפוליטיקה.
הוא טיפח את עובדי ענף הטקסטיל של פידמונט, שהיו התומכים המרכזיים של בליז.
ב-1930 הוא התמודד מול בליז פעם נוספת.
גם הפעם הוביל בליז בבחירות המקדימות, עם 46% מול 38% שהצביעו לברנס.
אך הפעם, ניצח ברנס בסבב הבחירות הסופי, כאשר גרף 51% מקולות המצביעים מול 49% שהצביעו לבליז.
במהלך תקופת כהונתו בסנאט, נחשב ברנס לסנאטור מדרום קרוליינה המשפיע ביותר מאז ג'ון קלהון.
הוא היה ידידו משכבר הימים של פרנקלין דלאנו רוזוולט, ותמך בבחירתו כמועמד המפלגה הדמוקרטית בבחירות לנשיאות של 1932. הוא הפך לדוברו של רוזוולט במליאת הסנאט, שם הוא הוביל את רוב צעדי החקיקה הראשונים של הניו דיל.
בבחירות של 1936 הוא נבחר מחדש בקלות, בהבטיחו:
מאז העידן הקולוניאלי, חלמו הפוליטיקאים בקרוליינה הדרומית על כריית מערכת תעלות פנימית, שלא רק תשמש כנתיב סחר, אלא גם תהיה אמצעי לשליטה בשיטפונות.
בשנות ה-30 נרתם ברנס לקידום מיזם לבניית סכר גדול, סנטי קופר , שלא רק הגשים את המטרות הללו, אלא גם הוביל לחשמולה של כל המדינה באמצעות אנרגיה הידרואלקטרית.
משנפגעה קרוליינה הדרומית מהשפל הגדול, הצליח ברנס לגרום לממשלה הפדרלית לאשר קבלת הלוואה למיזם, שהושלם ונכנס לפעולה בפברואר 1942. ההלוואה שולמה עם ריבית מלאה לממשלה הפדרלית ללא שום עלות למשלמי המיסים בקרוליינה הדרומית.
מיזם סנטי קופר המשיך להיות מודל לגופי תשתית חשמל בבעלות הציבור ברחבי העולם.
ב-1937 תמך ברנס בתוכנית הרפורמה השנויה במחלקות בבית המשפט העליון, אך ב-1938 הוא הצביע נגד "חוק יחסי העבודה ההוגנים" , שקבע שכר מינימום, אך היווה סכנה פוטנציאלית לרווחיותם של מפעלי הטקסטיל במדינתו.
הוא התנגד למאמציו של רוזוולט להתנתק מאנשי האגף השמרני במפלגה הדמוקרטית בבחירות המקדימות של 1938. ברנס תמך במדיניות החוץ של רוזוולט לסיוע לממלכה המאוחדת וצרפת נגד גרמניה הנאצית בשנים 1939–1941 ובנקיטת קו דיפלומטי נוקשה נגד יפן.