tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוב הפרטים על חייו ועל עבודתו ידועים בזכות אזכוריו של ההיסטוריון הסיני סה-מה צ'יאן בעבודתו "רשומות ההיסטוריון", אולם אלה מקוטעים ולא שלמים ומתחילים לתאר את חייו רק בזמן בגרותו.
מהמתואר על חייו ידוע שהוא נולד במדינת צ'י ובצעירותו היה תלמיד יוצא דופן באקדמיית ג'ישיה לפקידי ממשל ומלומדים אותה סיים בהצלחה.
לאחר סיום הכשרתו החל דזואו יין לפתח את רעיונותיו.
ראשית, על ידי העברת ביקורת קשה על המלכים והאצולה של זמנו שלדעתו היו נגועים בשחיתות בשל מעמדם כאנשים מעל החוק.
לדעת דזואו ין היה על האצולה והשליטים לשמש דוגמה ומופת להתנהגות טובה לעם הפשוט.
לאחר מכן החל לשקוד על עבודותיו (שעסקו בתחומים אחרים) "שינויים מוזרים", "החכם הגדול" (大圣) ו"סוף והתחדשות" (终始) עבודותיו מצביעות על חשיבה מסודרת ושיטתית אך עם זאת לא מתחשבת במסורת הנהוגה בזמנו.
לפי סה-מה צ'יאן מחקריו תמיד החלו בהתבוננות ולמידה של דברים קטנים וסופיים, בדרך כלל בטבע, והסתיימו בניסיון ללמוד כיצד עובדים הדברים האינסופיים.
דזאודזי היא קומונה באי פטיט-טר במיוט שבמצר מוזמביק.
הקומונה מאגדת בתוכה שני כפרים דזאודזי ולאבאטואר.
בקומונה 15,339 תושבים לפי מפקד האוכלוסין של שנת 2007 לכן היא העיר השלישית בכמות אוכלוסייתה במיוט והקומונה הצפופה ביותר במיוט עם צפיפות של 2,303 תושבים לקמ"ר.
הכפר דזאודזי ממוקם על סלע חשוף ליד האי פטיט-טר, הוא מחובר לאי על ידי סכר מלאכותי שעליו עובר כביש (בולוואר דה קראב).
על האי פטיט-טר נמצא הכפר לאבאטואר (Labattoir) שיחד יוצרים את הקומונה.
העיר מחוברת לבירה מאמודזו שנמצאת על האי גראנד-טר על ידי מעבורות.
ישנם עדויות להתיישבות על האי פטיט-טר כבר מהמאה התשיעית אולם על הסלע החשוף התחילו להתיישב רק בתחילת המאה ה-19 לפי תכנון של גוסטב אייפל ושימש כבירת מיוט עד שנת 1980.
נמל התעופה הבינלאומי היחידי של מיוט ממוקם ליד הקומונה השכנה פאמאנדזי.
דז'יזק (באוזבקית: Жиззах/Jizzax; ברוסית: Джизак; בפרסית: جیزک, תעתיק מדויק: ג'יזכ) היא עיר במזרח אוזבקיסטן ובירת המחוז הקרוי על שמה כ-170 ק"מ דרום-מערבית לבירה טשקנט.
דז'יזק הוקמה על דרך המשי.
ב-1220 העיר נהרסה על ידי צבאו של ג'ינגיס חאן.
במאות ה-14 וה-15 העיר שוקמה תחת מדינתו של טימור לנג והפכה למרכז אדמיניסטרטיבי ומסחרי חשוב.
לקראת 1860 העיר הייתה מרכז של מחוז דז'יזק של אמירות בוכרה, אז התגוררו בעיר כעשרים אלף תושבים.
ב-1868 על העיר הוטל מצור על ידי חיילי צבא רוסיה, העיר נכבשה כעבור 7 ימים ורוב מגיני העיר נטבחו לאחר הכיבוש.
החל מ-1887 דז'יזק הייתה חלק ממחוז סמרקנד של האימפריה הרוסית.
ב-1916 דז'יזק הייתה לאחד המרכזים של התקוממות נגד השלטון הרוסי.
על פי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2025 אוכלוסיית העיר מנתה 199,942 בני אדם.
דז'רז'וניוב (בפולנית: Dzierżoniów; בגרמנית: Reichenbach im Eulengebirge, רייכנבאך בהרי הינשופים) היא עיירה בפרובינציית שלזיה תחתית שבדרום-מערב פולין.
היא קרויה על שם הכומר, חוקר הדבורים והדבוראי הפולני יאן דז'רז'ון (Jan Dzierżon).
בעבר, העיירה הייתה ידועה כרייכנבאך (Reichenbach), שילוב של המילה הגרמנית רייך (עשיר, חזק) ובאך (זרם), השם מתייחס לזרם החזק של נהר פילאבה (Pilawa).
במהלך המאה ה-16, התפתח ברייכנבאך מרכז מסחרי, בייחוד לטקסטיל ופשתן.
לאחר מלחמת שלזיה הראשונה, הפכה רייכנבאך לחלק מממלכת פרוסיה.
בשנת 1762 במהלך מלחמת שבע השנים, באזור שבין רייכנבאך ושווידניצה התרחש קרב בורקטוף בין פרוסיה ואוסטריה.
בשנת 1790 נציגים מאוסטריה, פרוסיה, הרפובליקה ההולנדית ופולין נפגשו ברייכנבאך לדון בעניין המלחמה העות'מאנית באירופה.
בשנת 1855, התחברה רייכנבאך לרשת רכבות.
בשנת 1871 הפכה העיירה לחלק מהאימפריה הגרמנית.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה מחנה ריכוז גדול בשלזיה תחתית, גרוס-רוזן, עם סניפים חשובים בעיירה ובשתי עיירות סמוכות נוספות.
היו שם בערך 20,000 ניצולים יהודים של המחנה, רבים מהם פולנים.
אליהם הצטרפו מאוחר יותר יהודים פולנים שחחזרו מברית המועצות במסגרת הרה-פטריאציה, ואחרים ששרדו במחבוא בפולין או חזרו ממחנות ריכוז בגרמניה.
אחד מבתי הכנסת בעיירה (שנפתח בשנת 1875) שרד את המלחמה ושוחזר.
לאחר המלחמה, בשנת 1945, העיירה הועברה מגרמניה לפולין.
רוב תושביה הגרמנים נמלטו לפני סוף המלחמה ורוב אלה שכן נשארו גורשו לאחר מכן.
הגרמנים הוחלפו במתיישבים פולנים, בעיקר מהחלק המזרחי של פולין שסופח לברית המועצות וכן כ-10,000 יהודים.
בתקופה שלאחר המלחמה, העיירה הייתה ידועה בשמות שונים: ריכבאך (Rychbach - שמה הפולני המסורתי), רייכנבאך (Reichenbach) ודרובנישב (Drobniszew).
בשנת 1936 כונתה העיירה גם דז'רז'וניוב (Dzierżoniów) או דז'רז'ון (Dzierżon) על שם אותו כומר, חוקר דבורים ודבוראי יאן דז'רז'ון.
דז'וויצה (בפולנית: Drzewica) היא עיירה במחוז אופוצ'נו שבפרובינציית לודז' בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
עד תחילת המאה ה-13 הייתה דז'וויצה בבעלות נסיכים, ובשנת 1429 קיבלה זכויות עיר.
במחצית הראשונה של המאה ה-16 נבנתה בעיירה טירה, העומדת על תלה עד היום.
מסוף המאה ה-19 התקיימה בעיירה תעשיית מוצרי מתכת.
בדז'וויצה התקיימה קהילה יהודית עצמאית מראשית המאה ה-19, אז נבנה בה בית כנסת, וקודש בית עלמין.
רוב יהודי העיירה נמנו עם חסידות גור, ופעלו בה גם חסידויות נוספות.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-750 יהודים, קרוב למחצית מתושביה.
בשנות השלושים סבלו יהודי העיירה מהחרם הכלכלי על עסקי יהודים, ומתקריות אנטישמיות אלימות בסביבת העיירה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הגיעו לעיירה פליטים יהודים רבים ממערב פולין, בעיקר מפלוצק.
באביב 1941 הוקם בעיירה גטו, בו רוכזו כ-2,200 יהודים.
בגטו שררו תנאי רעב קשים, שהביאו לתמותה יום-יומית, ובמקרה אחד הוצאו להורג 65 מיהודי המקום.
קבוצת יהודים שהצליחה להימלט מהגטו, חברה לקבוצת פרטיזנים פולנית, אשר ביצעה במחצית השנייה של 1942 פעולות חבלה בתשתיות הגרמנים.
סגן מפקד היחידה, שמאי רוזנבלום, נרצח בידי אנשי המחתרת הפולנית.
לאחר בהקמת הגטו הובאו לגטו יהודים מהסביבה לרבות מקלבוב.
ב-23-22 באוקטובר 1942 חוסל גטו דז'וויצה, וכאלפיים מיושביו שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
יתר היהודים שנתפסו מסתתרים בעיירה, או שהושארו בה לעבודות כפייה, שולחו להשמדה לאחר מכן.
דז'יאלושין (בפולנית: Działoszyn; ביידיש: זאלושין) היא עיירה במחוז פאיינצ'נו שבפרובינציית לודז' בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
בשנת 1412 הוענקו לדז'יאלושין זכויות עיר, והעיירה שימשה כמוקד קלוויניזם ואריאניות.
במהלך פשיטת האימפריה השוודית במאה ה-17 נחרבה העיירה, אך בהמשך פותחה מחדש.
יהודים ראשונים התיישבו בדז'יאלושין בראשית המאה ה-17, ועד סוף המאה ה-17 כבר היוו רוב תושביה, והקהילה המקומית פרשה חסותה על יהודים נוספים מכפרי הסביבה.
במחצית המאה ה-18 נפגעה הקהילה בעיירה כתוצאה משרפה גדולה שפקדה את המקום, וכתוצאה ממסים שונים שהוטלו עליה.
במהלך המאה ה-19 נטלו יהודי הקהילה חלק משמעותי בתעשיית הסחר שהתנהלה בעיירה, שנמצאה על נתיב מסחר מרכזי בין פולין ובין שלזיה.
כתוצאה מכך, מספר מיהודי העיירה התעשרו, ואחד מהם, קופל יעקובוביץ', אף תרם בשנת 1861 סכום כסף גדול למשה מונטיפיורי עבור בניית ישיבה בירושלים.
ירידה בהיקף המסחר בצמר, כמו גם שרפה גדולה שפרצה בעיירה בשנת 1888, הביאו לפגיעה במצבם הכלכלי של יהודי המקום.
בתפקיד רב העיירה שימש הרב הגאון המפורסם ומחבר הספרים "חלק בנימין" ו"מזבח אבנים" וספרים רבים נוספים, רבי בנימין אליהו קנטור, עד לפטירתו במוצאי יום הכיפורים בשנת תר"צ ולאחר מכן שימש ברבנות בנו הגאון רבי ברוך שרגא, עד לשנת תרצ"ד.
בין מלחמות העולם התגברה בעיירה הפעילות הציונית, לצד פעילות של אגודת ישראל.
בשנות השלושים התרבו מעשי האנטישמיות בעיירה, תוך ניפוץ שמשות בבתי יהודים, חילול בית העלמין המקומי, והצבת משמרות חרם בפתח חנויות יהודים.
במקרה אחד אף הוכו כ-40 יהודים בידי ההמון.
בתקופה זו נמנו בעיירה כ-2,000 יהודים, למעלה ממחצית תושביה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הופצצה העיירה באופן כבד בידי הגרמנים, ורוב יהודיה נסו לפאיינצ'נו הסמוכה, אליה הגיעו חסרי כל, ובה הועסקו בעבודות כפייה.
גורלם במקום זה היה כגורל יתר יהודיו.
דז'יאלושיצה (בפולנית: Działoszyce; ביידיש: דזיאלאשיץ, דזיאלושיץ, זאלעשיץ) היא עיירה במחוז פינצ'וב שבפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
דזיאלושיץ' נזכרת לראשונה בשנת 1220, ובשנת 1409 העניק לה מלך פולין ולדיסלב השני יגיילו זכויות עיר.
תחילה השתייכה העיירה למשפחת אוסטרוגסקי, ולאורך השנים שימשה כנקודת מעבר בנתיב המסחר של קרקוב.
נראה שיהודים התיישבו בדז'יאלושיצה מאז שהוענקו לה זכויות עיר.
מאמצע המאה ה-18 נעשו היהודים לרוב בעיירה, והפכו את היישוב למרכז מסחר ומלאכה לכפרי הסביבה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 5,618 יהודים, מתוך 6,755 תושבים.
לאחר כיבוש העיירה בידי הגרמנים בספטמבר 1939, מונה בה יודנרט, אשר נצטווה לספק לגרמנים כוח אדם לעבודות כפייה, שבוצעו גם במחנות עבודה.
משנת 1941 הורע מצבם של יהודי העיירה, ונאסר עליהם לצאת מהעיירה לקניית מזון.
במקרה אחד הוצאו להורג 6 יהודים שעברו על האיסור, ובמקרה נוסף 4 יהודים.
בחורף 1942 נצטוו יהודי העיירה למסור לגרמנים את דברי הפרווה שלהם, ובאביב 1942 צוו יהודי העיירה לשלם לגרמנים סכום כופר גבוה.
ב-2 בספטמבר 1942 כותרה העיירה בידי אנשי ס"ס ושוטרים פולנים, ויהודיה נצטוו להתכנס בכיכר השוק המקומית.
בשלב זה מאות מיהודי העיירה הצליחו להימלט ממנה ליערות הסביבה.
בכיכר השוק נערכה ביהודים סלקציה, כאשר כ-1,200 עד 2,000 יהודים, בעיקר מבוגרים וילדים, נרצחו בבורות ירי שהוכנו בבית העלמין היהודי המקומי.
יתר יהודי העיירה, בנוסף לפליטים יהודים רבים שהגיעו והובאו אליה, כ-15,000 איש, הועברו לעיירה מייחוב, שם הוחזקו בשדה פתוח שעות רבות ללא מזון ושתייה, ונערכה בהם סלקציה יחד עם יהודים נוספים מהסביבה שהובאו למקום.
כ-2,000 צעירים, ובהם 800 מתושבי דז'יאלושיצה, הועברו למחנות עבודה באזור קרקוב, והיתר שולחו באמצעות קרונות משא למחנה ההשמדה בלז'ץ.
מעט היהודים שהושארו בדז'יאלושיצה לאחר האקציה, לצד מאות מהיהודים הנמלטים ששבו אליה, הועסקו בידי הגרמנים באיסוף ובמיון הרכוש היהודי הנותר בעיירה, ובאוקטובר 1942 גורשו כולם למחנות עבודה.
דז'יסנה או דיסנה (בבלארוסית: Дзісна, דזיסנה; בפולנית: Dzisna) היא עיירה במחוז ויטבסק שבבלארוס, על גדת נהר דווינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
האזכור הראשון לדז'יסנה, שהחלה כטירה מבוצרת על נהר דווינה, הוא משנת 1374. בשנת 1569 הוענקו ליישוב זכויות עיר, ובמהלך מלחמת ליבוניה הפכה הטירה שביישוב למרכז איסוף לחייליו של סטפאן באטורי.
בחלוקת פולין בשנת 1793 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית, ובשנת 1921 נכללה בנפת וילנה של הרפובליקה הפולנית השנייה.
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיירה כ-8,000 יהודים, רוב תושביה.
בעיירה פעלו מפלגות ותנועות נוער ציוניות, וכן מוסדות תרבות ודת יהודיים.
בספטמבר 1939 נכנס לעיירה הצבא האדום.
ב-5 ביולי 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו מיד בהטלת גזירות שונות על יהודיה, ובהן הגבלות תנועה, חובת ענידת טלאי צהוב וחיוב בעבודות כפייה, תוך מעשי התעללות ורצח.
בד בבד, הוקם בעיירה יודנרט, בראשות נחום רוכלין ואפרים גורדון.
ב-3 באוגוסט 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו קטן שהוקם בה, אליו הובאו גם יהודים מיישובי הסביבה.
בגטו שררו צפיפות, רעב ומגפות, ויהודיו נאלצו לשלם לגרמנים תשלומי כופר.
באפריל 1942 נרצחו כ-30 יהודים מהגטו.
באמצע יוני 1942 פתחו הגרמנים, בסיוע שוטרים מקומיים, באקציה בגטו, בה ירו באופן אקראי לעבר יושביו.
כ-2,200 יושבי הגטו התנגדו לגרמנים, וניסו להימלט מהגטו, אך רובם נתפסו, ונרצחו בבורות ירי.
מעטים מיהודי העיירה שהצליחו להימלט ממנה, הצטרפו ליחידות פרטיזנים.
בסך הכול נרצחו בעיירה 3,800 יהודים.
אנדרטה לזכרם הוקמה בידי שארית הפליטה שחזרה לעיירה לאחר המלחמה.
על גבי המצבה רשום: נרצחו 3,800 בני אדם ללא תזכורת להשתייכותם הלאומית (יהודים).
ניצולי העיירה היו ברובם אלו שהספיקו לברוח מזרחה בימים שלפני הכיבוש הגרמני.
דזמונד סינקלייר "דז" ווקר הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת הבלם.
ווקר שיחק לאורך הקריירה בעיקר בשני מועדונים, נוטינגהאם פורסט, בה גדל ובמדיה זכה פעמיים בגביע הפוטבול ליג, ושפילד ונסדיי.
בנוסף, שיחק עונה אחת במדי סמפדוריה האיטלקית.
ווקר ערך 59 הופעות במדי נבחרת אנגליה, והיה שותף לסגל הנבחרת בטורנירי מונדיאל 1990 ויורו 1992.
ווקר החל את הקריירה בקבוצת הנוער של נוטינגהאם פורסט.
כחודשיים לסיום עונת , כשהוא בן 18 בלבד, זכה ווקר לארבע הופעות ליגה ראשונות במדי הקבוצה הבוגרת, אותה אימן אז בריאן קלאף, שהיה ידוע בשילוב צעירים בקבוצה.
החל מעונת היה ווקר לבלם מוביל בקבוצה.
עונה אחר כך, אף זכה בתואר כדורגלן העונה של המועדון.
במשך שבע עונות הוביל ווקר את הגנת נוטינגהאם, ובעונת אף זכה עם הקבוצה בשני גביעים - גביע פול ממברס, לאחר ניצחון בגמר על אברטון 4-3 בהארכה, וגביע הפוטבול ליג, לאחר ניצחון בגמר 3-1 על לוטון טאון.
נוטינגהאם חיפשה זכייה בגביע שלישי באותה העונה, אך הפסידה לליברפול בחצי גמר גביע ה-FA, במשחק חוזר לאחר ביטולו של המועד המקורי עקב אסון הילסבורו.
עונה אחר כך שמרה קבוצתו של ווקר על גביע הפוטבול ליג עם 1-0 בגמר על אולדהאם אתלטיק, ובפעם השנייה זכה ווקר בתואר כדורגלן העונה של הקבוצה.
בעונת הניפה פעם נוספת את גביע פול ממברס, עם 3-2 בהארכה על סאות'המפטון בגמר, בעוד ווקר זכה בפעם השלישית בתואר שחקן העונה של נוטינגהאם.
באותה עונה, במשחק ליגה מול לוטון טאון שנערך ב-1 בינואר 1992, כבש ווקר את השער היחיד בקריירה במשחק רשמי, כשהקבוצות נפרדו בשוויון 1-1. בתום העונה
לאחר טורניר יורו 1992, ובתום תשע עונות בנוטינגהאם פורסט, מתוכן שבע כשחקן הרכב קבוע, נמכר ווקר לסמפדוריה מהסרייה א' תמורת כמיליון וחצי ליש"ט.
הקבוצה של המאמן השוודי סוון-יוראן אריקסון שהעפילה עונה קודם לכן לגמר גביע אירופה לאלופות.
ווקר שיחק בקבוצה בעונת בלבד, בה סיימה הקבוצה במקום השביעי בטבלה.
על אף שהיה שחקן הרכב קבוע וזכה לשלושים הופעות ליגה, תופקד ווקר לעיתים קרובות בעמדה זרה לו, עמדת המגן.
בתום עונה אחת באיטליה, חזר ווקר לאנגליה וחתם בשפילד ונסדיי של המאמן טרוור פרנסיס, ששיחקה אז בפרמייר ליג.
סכום ההעברה עמד על כ-2.7 מיליון ליש"ט.
במשך שמונה עונות, ותחת שמונה מאמנים שונים, היה ווקר לאחד משחקניה היציבים והטובים של שפילד.
הוא היה לשחקן הרכב למשך כל תקופתו בקבוצה, ובסך הכל ערך מעל ל-300 הופעות ליגה במדיה של הקבוצה.
הוא זכה לאהדה רבה בקרב אוהדי הקבוצה, ובעונה הראשונה שלו במדיה אף זכה בתואר כדורגלן העונה של הקבוצה.
בתום עונת , העונה השביעית שלו במועדון, נשרה הקבוצה לליגת המשנה מהמקום ה-19 בטבלה.
ווקר נותר בקבוצה לעונה אחת בליגת המשנה, עונת שהסתיימה באופן מאכזב במקום ה-17 מתוך 24. ירידת הליגה, היכולת החלשה והקשיים הכלכליים המתגברים של שפילד, הביאו אותה להתיר את חוזהו של ווקר בתום העונה ולהפכו לשחקן חופשי.
במהלך עונת נעדר ווקר ממשחק פעיל.
הוא התאמן תקופה קצרה בקבוצת ברטון אלביון, אותה אימן חברו לשעבר בנוטינגהאם נייג'ל קלאף, והשתתף במשחק צדקה במדיה של ניו יורק מטרוסטארס מול די.סי.
יונייטד לנפגעי פיגועי 11 בספטמבר.
פול הארט, מי שאימן אז את נוטינגהאם פורסט, הציע לווקר לחזור ולהתאמן בקבוצה, שהתקשתה אז בתחתית ליגת המשנה.
ווקר קיבל את ההצעה, ולקראת עונת חזר רשמית לקדנציה שנייה במדי מועדון נעוריו.
במשך שתי עונות היה ווקר שחקן הרכב בקבוצה, עד שבאוגוסט 2004, בגיל 39, פרש ממשחק פעיל.
ווקר ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת אנגליה ב-14 בספטמבר 1988, תחת המאמן בובי רובסון, כשעלה מהספסל במקומו של טוני אדמס במהלך משחק ידידות מול .
אנגליה ניצחה בסיום בתוצאה 1-0. תוך זמן קצר הצליח ווקר לתפוס את עמדת הבלם הראשון, עליה התחרה עם שחקנים בכירים ובהם אדמס, מארק רייט וטרי בוצ'ר.
ווקר ערך שש הופעות במסגרת מוקדמות מונדיאל 1990, ובכולן שמרה נבחרתו על רשת נקייה.
ווקר זומן על ידי רובסון לטורניר מונדיאל 1990 באיטליה, ופתח בהרכב בכל שבעת משחקיה של אנגליה בטורניר.
אנגליה צלחה את שלב הבתים מהמקום הראשון, תוך שהיא סופגת שער אחד בלבד.
ווקר שמר על מקומו בשלבי הנוקאאוט, כשאנגליה גברה 1-0 בהארכה על בשמינית הגמר, 3-2 בהארכה על ברבע הגמר, והודחה לבסוף בחצי הגמר בדו-קרב בעיטות עונשין, על ידי.
ווקר עלה בהרכב גם בהפסד 2-1 ל המארחת במשחק על המקום השלישי.
על אף שלא זכה למקום בנבחרת הטורניר, זכה ווקר לתשואות רבות על הופעותיו במהלך הטורניר.
עם פרישתו של בוצ'ר מהנבחרת לאחר הטורניר, ולאחר מינויו של גרהאם טיילור לתפקיד המאמן, היה ווקר לשחקן המרכזי בחוליה האחורית של אנגליה.
ווקר העפיל עם נבחרתו ממוקדמות יורו 1992, וזומן על ידי טיילור לטורניר הגמר בשוודיה.
ווקר פתח בהרכב ושיחק לאורך כל משחקיה של אנגליה בשלב הבתים.
בשני המשחקים הראשונים סייע לנבחרתו לשמור על רשת נקייה עם שתי תוצאות תיקו 0-0 רצופות, מול ומול .
במשחק השלישי הפסידה אנגליה 2-1 למארחת , ונותרה במקום האחרון בבית ללא ניצחון.
הופעותיו של ווקר בטורניר זכו לשבחים, על רקע הביקורת על יכולתה הכללית של הנבחרת.
האמון הרב שנתנו בו מאמניו, וריבוי המשחקים הבינלאומיים של אנגליה באותן השנים, הפכו את ווקר לכדורגלן האנגלי שמגיע לחמישים הופעות בינלאומיות בזמן הקצר ביותר.
הוא השלים את ההישג בתוך מעט יותר מארבע שנים, ב-18 בנובמבר 1992 בניצחון הביתי 4-0 על במוקדמות מונדיאל 1994. ווקר שותף עד אז ב-50 מתוך 53 משחקיה הבינלאומיים האחרונים של נבחרתו.
טורניר המוקדמות היה לנקודת מפנה בקריירה הבינלאומית של ווקר, שהחל להפגין יכולת חלשה במדי הנבחרת ולאבד ממעמדו בחוליית ההגנה האנגלית.
ארבע דקות לסיום, כשאנגליה צעדה ביתרון 2-1, ניצל מארק אוברמארס את מהירותו, חלף על פני ווקר וחדר לרחבה.
ווקר הכשיל את אוברמארס ברחבה, גרם לפנדל שבוצע בהצלחה והולנד השיגה שוויון 2-2 בסיום.
חודש אחר כך, במשחק חוץ מול , שוב נכנע ווקר למהירות של שחקן יריב, הפעם דריוש אדמצ'וק והקשית פנימה מעל השוער כריס וודס.
המשחק הסתיים בשוויון 1-1. ארבעה ימים חלפו, ושוב אנגליה איבדה נקודות, הפעם עם הפסד 2-0 ל בחוץ.
לווקר, שהתקשה באופן ברור להתמודד עם שינוי השיטה של טיילור, היה חלק משמעותי בשער הראשון.
לאחר שביצע עבירה סמוך לדגל הקרן, עצר כדי להתווכח עם שופט המשחק בזמן שנורווגיה ביצעה תרגיל בעיטה חופשית מהיר שהסתיים בשער נגיחה של אויבינד ליאונרדסן.
לאחר שהחמיץ שני משחקים חשובים במסגרת המוקדמות, חזר ווקר להרכב נבחרתו בנובמבר 1993 למשחקה האחרון של אנגליה בטורניר, מול .
אנגליה ניצחה בסיום 7-1, שלא הספיק לה כדי לעלות למונדיאל 1994 בעקבות ניצחונה של הולנד במשחק המקביל.
היה זה משחקו האחרון של טיילור בתפקיד, ומחליפו טרי ונבלס מעולם לא זימן את ווקר לסגל, ובכך הסתיימה הקריירה הבינלאומית של ווקר בגיל 27 בלבד.
בתוך כחמש שנים שותף ווקר ב-59 משחקים בינלאומיים מתוך 64 שערכה נבחרתו, יחס מרשים שמצביע על כך שווקר היה לאחד משחקניה המובילים באותן השנים של נבחרת אנגליה.
הטור "אחר" כולל את משחקיו של ווקר בגביע פול ממברס, בפלייאוף ההעפלה לליגה הבכירה באנגליה ובגביע האינטרטוטו
דזו (בטיבטית: མཛོ་; קרוי גם זו, זהו ודזהו), הוא פר מבוית גדול שנוצר מהכלאה בין יאק הבית ובקר הבית, ונעשה בו שימוש בעיקר על ידי ילידים ונוודים במרכז אסיה.
הכינוי דזו מתייחס לזכר שנוצר מההכלאה, בעוד שנקבה מכונה דזומו או זהום.
בשפה המונגולית, הדזו נקרא חֵינאק (хайнаг).
באנגלית יש המכנים אותו יאקאו המהווה הלחם של המילים "יאק" ו"קאו" (פרה), אם כי השם נמצא בשימוש לעיתים רחוקות.
בדרך כלל, רבייה בין יאק לבקר באופן טבעי נדירה יחסית, שכן ההתנהגות שלהם שונה במקצת; הדבר אמור במיוחד במקומות שבהם יש עדרים גדולים הן של בקר והן של יאק, כך שכל אחד יעדיף להתרבות עם מינו.
אצל נוודים שמחזיקים מספר מצומצם של ראשי בקר ויאק, תופעת הכלאיים תהיה נפוצה יותר שכן החיות רגילות יותר אחת לשנייה.
בעוד שנקבת הדזו פורייה, הזכרים והצאצאים הם עקרים.
צאצאי הכלאיים הם גדולים וחזקים יותר מהיאקים ומהבקר בתופעה הידועה כאון כלאיים, והם יעילים יותר מבחינת יצור חלב או בשר.
אף על פי שבדזואים נעשה שימוש במשך מאות שנים, במקומות מסוימים הם נדחים מבחינה דתית על ידי השבטים - שכן הגזע שלהם אינו טהור.
צאצאי הדזו עשויים לעיתים קרובות להפגין דמיון חיצוני וגנטי לאחד ההורים.
במונגוליה, יש כינויים מיוחדים לצאצאי דזו שהתרבו עם יאק טהור או בקר טהור.
הדזואים חיים בעיקר במונגוליה, נפאל וטיבט, שכן במקומות אלו קיימת אוכלוסיית היאקים המבויתים הגדולה בעולם.
עקב כך שהם מצויים באזורים קרים, לפרווה העבה והצמרירית שלהם יש תפקיד חשוב בהגנה על הדזו מפני קפיאה, והטמפרטורות באזור צונחות לעיתים קרובות מתחת לאפס.
הם ניזונים בעיקר מעשב וצמחייה טרשית דלילה המצויה בערבה האירואסייתית וברמה הטיבטית, ועשויים להיות מאוימים על ידי זאבים טיבטים או נמרי־שלג.
בעיקרון, הדזו מקבל את המבנה והאנטומיה של היאק, בעוד שדברים מסוימים כמו הפרווה או הראש דומים יותר לבקר.
מבנה הגוף שלו רחב וארוך, יש לו דבשת קטנה על הכתף, והראש מוארך וצר בדרך כלל בדומה לבקר.
אף על פי שהרגליים קצרות בהשוואה לגוף, הן ארוכות יותר משל היאקים הרגילים.
הפרווה עבה מאוד, מדובללת וצמרירית, אך לרוב היא פחות שעירה מפרוות היאק.
צבע הפרווה הוא שחור מבריק, שחור אפרפר או אפור, כשבדרך כלל יש כתמים לבנים גדולים על המצח, הגב, החרטום, השפתיים או הרגליים.
חוטם ורוד מצביע בדרך כלל על כך שמדובר בבן כלאיים.
ההבדל העיקרי בין הדזו ליאק הוא צורת החרטום שארוכה יותר אצל הדזו, וצורת החוטם שדומה לבקר ולא ליאק.
הקרניים של הדזו זקופות, עבות וצומחות לכיוון מעלה עם עיקום כלפי קדימה או אחורה, בניגוד לקרני היאק שצומחות לצדדים ומסתיימות בספירלה ייחודית.
הדזו גדול, חזק ומוצק יותר מהוריו, ומשקלו כבד יותר בסביבות 30-25%; עם זאת, הדבר אמור בעיקר לגבי יאקים מבויתים, אך יאקים פראיים גדולים וכבדים ממנו.
הזנב של הדזו ארוך ושעיר בדומה ליאק, והחצאית שבחלק התחתון של הגוף קטנה יותר ולעיתים קרובות נעדרת.
גובה הכתפיים של זכר בוגר 126 ס"מ, אורך הראש והגוף 162 ס"מ, ומשקל הגוף כ-470 ק"ג.
הדזו משמש את האדם למגוון דברים בדומה ליאק: בשר, חלב, גזיזת צמר והכנת בגדים מהפרווה העבה.
לדזו יש מזג נוח ורגוע יותר מהיאק או הבקר, עד כדי כך שגם אדם זר יכול לקחת מהאחו בנקל קבוצת דזואים מבלי שהללו יפגינו התנגדות ועקב כך הם זקוקים לשמירה הדוקה יותר.
ניתן להשתמש בו כבהמת משא לנשיאת חבילות כבדות בבתי גידול הרריים וקשים לגישה או בשדות שלג.
נקבת הדזו מייצרת חלב בסביבות 40-30% יותר מנקבת היאק, והחלב עשיר בשומן.
עם זאת, ניסיונות ליצירת דזו שיפיק כמות חלב זהה לפרה ובו זמנית יהיה בעל אנטומיה של יאק המותאמת למזג אוויר קשה וגם ראוי לנשיאת משאות - טרם הצליחו.
תוחלת החיים של הדזו ארוכה יותר משל היאקים.
דְזָאי יוּ' (בסינית מסורתית: 宰予, בסינית מפושטת: 宰予, בפין-יין: Zǎi Yǔ.
522-458 לפנה"ס), ידוע בכינוי הכבוד שלו דְזְה ווֹ (סינית: 子我, פין-יין: Zi Wo ווייד-ג'יילס: Tzu-wo), ובשמו הנפוץ "דְזָאי ווֹ" (סינית: 宰我, פין-יין: Zai Wo ווייד-ג'יילס: Tsai Wo), היה תלמיד בולט של קונפוציוס, שהיה ידוע בעיקר בשל כושר הדיבור שלו.
ועם זאת, קונפוציוס ביקר אותו קשות על כך שהציע לקצר את תקופת האבל בת שלוש השנים לאחר מות הורה.
דְזָאי יוּ' היה יליד מדינת לוּ.
הוא נחשב הדובר הרהוט ביותר מבין תלמידי קונפוציוס.
ועם זאת, ההתייחסות היחידה אליו במאמרות היא הביקורת של קונפוציוס עליו.
הקטע המדובר, הוא דיון חשוב על נושא האבל, בו דְזָאי יוּ' מפקפק בנחיצות של שלוש שנות אבל לאחר מות הורה, ומציע מקסימום של שנת אבל אחת.
קונפוציוס מבקר אותו בחריפות ומתאר אותו כלא אנושי.
קונפוציוס גם מבקר אותו על כך שהוא ישן במהלך היום, ומשווה אותו לעץ מרקיב שלא ניתן לגלף.
על אף הביקורת הוא נותר אחד מתלמידיו הקרובים ביותר של המורה.
על פי רשומות ההיסטוריון של סה-מה צ'יין, דְזָאי יוּ' שימש כשר בלִינְדְזְה, בירתה של מדינת צִ'י, ונהרג בעת מעורבותו במרד של צֶ'ן חֶנְג, ביחד עם כל שבטו.
סה-מה צ'יין גם טוען כי קונפוציוס התבייש במותו של דְזָאי יוּ'.
ועם זאת, תיאור זה נתקל בחשדם של מלומדים מאז ימי קדם, מאחר שהדְזְווֹ גְ'ווָאן מציין רק את קָאן גְ'ה כמי שנהרג במרד של צֶ'ן חֶנְג.
מאחר שכינויו של קָאן גְ'ה היה זהה לזה של דְזָאי יוּ', ייתכן שסה-מה צ'יין חיבר בצורה כלשהי את סיפורם של השניים.
במקדשי קונפוציוס, לוח רוחו של דְזָאי יוּ' נמצא שני מבין תריסר החכמים, במערב.
במהלך שושלת טאנג, הקיסר שׂוֵ'אנְדְזונְג העניק לדְזָאי יוּ' את תואר האצולה "מרקיז צִ'י" (齊侯).
במהלךשושלת סונג הוסיף לו הקיסר גֶ'נְדְזונְג את התואר דוכס לִינְדְזְה (臨菑公) והקיסר דוּדְזונְג את התואר דוכס צִ'י (齊公).
דז'יוגאס ברטקוס (בליטאית: Džiugas Bartkus; נולד ב-7 בנובמבר 1989) הוא כדורגלן ליטאי המשחק בעמדת השוער בא-רפאע.
ברטקוס התחיל את הקריירה שלו בקובנה, בה שיחק שלוש שנים במהלכן הושאל גם לפרטיזן מינסק ודינמו ברסט מליגת העל הבלארוסית.
בשנת 2012 ברטקוס חתם בסודובה מריאמפולה, אך רק בשנת הפך לשוער הבכיר של המועדון.
ביולי חתם בולטה מליגת העל המלטזית לעונה אחת.
ב-9 ביולי 2017 חזר לליטא וחתם בז'לגיריס וילנה.
ב-13 בספטמבר 2018 חתם בעירוני קריית שמונה מליגת העל.
ב-8 בדצמבר 2018 ברטקוס הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה כאשר כבש מהרמת קרן וקבע שוויון 2-2 נגד מכבי חיפה במשחק במסגרת ליגת העל.
דז'ום היא עיירה שנמצאת בדרום קמרון.
קילומטרים אחדים צפונה מדז'ום נמצאת שמורת החי דג'ה וכ-50 ק"מ דרומה מהעיירה נמצא הגבול של קמרון עם גבון.
העיירה נמצאת כ-185 קילומטרים מעיר הבירה יאונדה וכ-173 ק"מ מבירת האזור אבולווה.
העירייה ממוקמת על יד הכביש הלאומי N9. הכביש D36 מתחיל דרומית לעיירה.
יש מנחת מטוסים ליד העיירה.
דֶז'ה קֶלֵר (בשם משפחתו המקור Keller, בהונגרית: Kellér Dezső; בודפשט, 1 בדצמבר 1905 – בודפשט, 24 בספטמבר 1986) היה סופר, הומוריסטן, דרמטורג, מַנְחֶה (של מופע קברט, תוכנית בידור וכדומה) יהודי-הונגרי זוכה פרס האמן המצטיין ופרס האמן הדגול.
אחיו הגדול היה אנדור קלר.
דז'ה קלר נולד במשפחה יהודית כבנם של אברהם קלר ושל אידה דמטר (1879–1935).קלר נולד בבודפשט ברובע 7, שכונה צפופה וענייה שכונתה "שיקגו".
הוא גדל בסביבה אוהבת עם אחיו הגדול, אנדור קלר.
הבחור הצעיר החל את הקריירה שלו כעיתונאי, בעוד מופע הקברט הראשון שלו הוצג בשנת 1927. לאחר מכן כתב בקביעות סצנות, בדיחות, מערכונים וכדומה לתיאטראות שונים ולקברט קלארוס.
ב-1931 החל לעבוד כדרמטורג בקברט הקומיקאים.
הוא הנחה לראשונה תוכנית משלו בשנת 1933 בשם "הידד לטכנוקרטיה".
בין השנים 1937 ו-1941 היה הכותב הקבוע של קברט סופרי הפודיום.
כיהודי נאלץ להופיע לפרנסתו משנת 1941 בתיאטרון של או.מ.י.ק.ה., התיאטרון היחיד בו יכולים היו יהודים להופיע תחת השלטון הפשיסטי ההונגרי.
לאחר השתלטות "מפלגת צלב החץ" בשנת 1944 נאלץ קלר להתגייס ל"שירות העבודה" בשל מוצאו היהודי (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי), על אף היותו אומן ידוע.
ממאי 1945 ועד תחילת 1948, הפך למחבר ולמנחה של הקברט "פודיום" שהוקם זה מחדש.
אחרי 1950 היו לקלר כמה פעמים מחלוקת לגבי הסצנות החופשיות והביקורתיות מדי בהופעותיו.
אחיזתו הייחודית בווילון המסך של התיאטרון ביד שמאל בעת ההנחיה ודברי הקישור שלו הפכו לסימן ההיכר שלו.
סגנונו היה קצת צובטני, קצת לעגני ובדברי הקישור שלו נגע לעיתים קרובות בבעיות פוליטיות וחברתיות חמורות ועדינות.
האירוניה תמיד הסתתרה מאחורי המשפטים שלו, ובין השורות הסתיר יותר ממה שאמר.
מאפיינים אלו יצרו את הפיקנטריה להנחיה ולדברי הקישור שלו.
ה"קריאה בין-השורות" הייתה אופיינית לתקופה ההיא של הונגריה הסוציאליסטית, שבה לא ניתן היה לדבר בגלוי על בעיות ודאגות.
קלר יצר את המילה "מאסק" (maszek), שהיא ראשי תיבות או שילוב בהונגרית של שתי המילים "מגזר פרטי" (magán szektor) מגזר שכמעט נעלם במשטר הסוציאליסטי בשנות ה-50 של המאה ה-20 בהונגריה.
המשפט שכתב באחד המערכונים, "אם אני אפתח את הפה, אם אני אתחיל לדבר ...", הפך למשל ולמוטו במערכון המפורסם (פומוצ'י נשאר - 1964) בביצועו של השחקן בלה שאלאמון.
קלר נקבר בבית הקברות היהודי הגדול ברחוב קוזמה בבודפשט.
דז'ורין (באוקראינית וברוסית: Джурин; ברומנית: Djurîn) הוא כפר במחוז ויניצה באוקראינה, הנמצא כ־85 ק"מ מדרום וממערב לעיר המחוז ויניצה, ו-25 ק"מ משרהורוד.
דז'ורין ממוקם בחלק הדרום-מזרחי של אזור שרגורוד, במפגש של שני נהרות - דז'ורקה ווולצ'יצה, המובילים את נהר מוראפה, הזורם אל הדנייסטר
אוכלוסיית הכפר לפי מפקד בשנת 2001 מנתה 3,734 תושבים.
בשנת 1926 חיו בכפר 1,470 יהודים שהיוו 24.3% מכלל האוכלוסייה.
בשנת 1941 במהלך הכיבוש הגרמני והרומני של אוקראינה והעברת טרנסניסטריה לשלטון רומני, הוקם בדז'ורין גטו, ואליו קובצו יהודי דז'ורין והיהודים מן הכפרים ומן העיירות שמסביב.
נכון לשנת 2016, חיים בדז'ורין 3,361 תושבים נוצרים, שטח הכפר מתפרס על 6,202 דונם.
ראש הכפר הוא יאקובישנה ולנטינה איבנובנה, כיום יש בעיירה 8 בתי ספר, שלושה מהם בתי ספר תיכונים, שלושה מהם בתי ספר יסודיים משולבים עם גנים ושניים מהם בתי ספר להשכלה גבוהה.
בנוסף, ישנם 7 מרכזי בריאות, שלושה בתי מרקחת, שלוש מרפאות ובית חולים אחד.
כיום, לא נשארו יהודים בדז'ורין.
דז'ורין הוקמה בשנת 1547 בשם צ'ורילוב, ונשלטה על ידי שליטי מחוז שארגורוד.
במאה ה-18 דז'ורין השתייכה לשלטון משפחת פוטוצקי, וניתנה לה לראשונה הזכות למכור את סחורות האיכרים בערי מחוז שארגורוד.
בשנת 1569, לאחר איחוד לובלין בו התאחדו ממלכת פולין והדוכסות הגדולה של ליטא, עברו אדמות צ'ורילוב (דז'ורין) לידי חבר העמים הפולני-ליטאי .
ב-1672 נהיו חלק ממחוז ברסלב, שהייתה חלק בלתי נפרד מטורקיה .
באותה תקופה הוצב ביישוב חיל מצב טורקי בכיבוש שנמשך 27 שנים.
בשנת 1699 הפכה דז'ורין שוב לחלק מחבר העמים הפולני-ליטאי.
בתקופה זו הופיעה ביישוב מושבה של יהודים.
בשנת 1767 אימץ דז'ורין את חוקי מגדבורג שהעניק לכפר אוטונומיה בנושאים קהילתיים, פוליטיים וכלכליים ואפשר לתושבי היישוב לקיים יריד חודשי ולמכור חיות מדי שבוע.
לדז'ורין ניתנה הזכות להיכלל בחוק זה לאחר שזכה בהגרלה שהתקיימה במחוז שרהורוד.
לאחר החלוקה השנייה של פולין (1793), הפך האזור כולל הכפר דז'ורין, לחלק מהאימפריה הרוסית .
לפי הנתונים ששרדו, בשנת 1861 נכללו בדז'ורין בשנת 1868 262 חוות, ארבע טחנות ועשרה בתי מלאכה;
לפי המפקד משנות העשרים של המאה הקודמת, היו בדז'ורין שתי מועצות כפריות - אוקראיניות ויהודיות.
מהיווצרות הקהילה ועד המאה ה-19
יהודים היו המיעוט הגדול ביותר בכפר.
הם הגיעו לעיירה בשנת 1569, לאחר איחוד לובלין.
בעקבות כך החלו בעלי הון פולנים לנוע מזרחה ונזקקו לעוזרים מנוסים, שהיו מסוגלים למלא את תפקידי המנהלים ולחקור את הדקויות של הפעילות המסחרית והפיננסית.
היהודים התיישבו בעיירות קטנות, שנכללו בחוקי מגדבורג שאומץ על ידי דז'ורין בשנת 1769.
בגזירות ת"ח-ת"ט (1648) נהרגו רבים מיהודי המקום.
רק בשנת 1672 כאשר האזור עבר לשליטת בני חסותם של האימפריה העות'מאנית, חיו היהודים בשלווה בשל נאמנותם של הטורקים ליהודים.
יישוב היהודים והיווצרות הקהילה התנהלו מאז ומתמיד על בסיס הסכם עם הנהגת העיר.
על פי הסכם זה קיבלו היהודים את הזכות לבנות בשטח מסוים מבני מגורים, בית קברות ובית כנסת.
הקהילה היהודית התיישבה בעיקר במרכז העיר.
היהודים היו מעורבים במסחר, במכירת מוצרים חקלאיים, בהלבשה שכללה צעיפים ובהלבשה תחתונה.
לפי רשומות העיירה, בשנת 1765 חיו בעיירה 84 יהודים.
בשנה זו הגיע הרב הראשון, לב פייבישוביץ', להתגורר בעיירה.
בשנת 1853 כשהקהילה מנתה 1,004 יהודים הוקם בה חדר לילדי היהודים.
בשנת 1889 חיו בעיירה 1,320 יהודים, רובם עבדו במפעל הסוכר שנבנה עוד בשנת 1880. בבעלות היהודים היו כל החנויות בעיר, בתי המרקחת, הפונדקים והמחסנים.
כמו כן התגורר בעיירה רופא יהודי, שהיה אחראי על המרפאה שבמפעל הסוכר.
בתחילת המאה העשרים חיו בדז'ורין 5,000 נפש, מתוכם 2,030 יהודים.
במהלך מאבקי השחרור של 1918–1920 הצטרפו היהודים מדז'ורין לכוח הסובייטי בחזית נגד גרמניה.
במהלך מלחמת האזרחים באוקראינה, בשנת 1919, סבלו היהודים בעיירה מפוגרומים רבים.
בפוגרום הראשון נהרגו 40 יהודים.
בנובמבר 1919 אירע הפוגרום השני שבמהלכו נהרגו 18 יהודים, 60 נשים נאנסו בברוטליות ו-53 בתים נשרפו עד היסוד.
דז'ורין היא אחת העיירות היחידות שבה האוכלוסייה האוקראינית המקומית ניסתה לעזור ליהודים במהלך הפוגרומים והגנה על היהודים מהפרעות.
לאחר מלחמת האזרחים, הפכה העיירה למקום נידח.
בשנת 1920 הוקם בעיירה בית הספר הראשון היהודי, בית ספר ארבע-שנתי, ששכן בצמוד לבית הספר האוקראיני השבע-שנתי.
בבית הספר היהודי היו רק ארבעה מורים.
בשנים 1924–1946 הייתה בדז'ורין מועצת כפר יהודית.
בעיירה דז'ורין הוקם בית כנסת, אשר שימש את יהודי המקום.
בית הכנסת נהרס כולו בשנות ה-50 של המאה ה-20.
בזמן מלחמת העולם השנייה (שנים 1941–1944) הוקם גטו בעיירה, אליו הוגלו יהודים רבים מכל רחבי המדינה.
רבים מהם מתו בשל המחסור במזון ובשל מחלות רבות שפרצו בגטו.
עם פרוץ המלחמה גויסו הגברים לצבא האדום, ובעיירה נותרו רק קשישים חולים, נשים וטף כ-1000 נפשות.
בתוך 1000 הגברים המגויסים לצבא האדום היו 245 יהודים שגויסו גם הם ורבים מהם נספו.
118 יהודים שירתו בחזית, 24% מסך של 479 משרתים בחזית מחיילי העיירה.
הצבא הגרמני-רומני כבש את העיירה ב-22 ביולי 1941. לאחר הכיבוש חויבו היהודים לענוד טלאי צהוב והגבילו את תנועתם ברחובות.
המגורשים הראשונים הגיעו בספטמבר 1941 מהוטין שבבסראביה.
לאחר נדודים ארוכים ממחנה למחנה ערומים, עייפים וחולים ושוכנו בביהכ"נ.
בסוף אוקטובר של אותה שנה ועד לינואר 1942 זרמו לעיירה מאות מגורשים דרך מוגילב.
יחד הגיע מספר המגורשים ל-3500 נפשות ביניהם 300 מסוצ'בה.
בבואם של המגורשים מצאו ישוב יהודי שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה מנה כ-2000 עד 2500 נפשות שגרו ברובע נפרד ורובם עבדו בבית החרושת המקומי לסוכר.
ברשותם היו בית-כנסת, בית מדרש ובית עלמין קטן.
מנהיגם הרוחני היה הרב הרשיל קאראלניק.
חלק מהיהודים ברח עם הצבא האדום וחלק גויס, חלק אחר הסתתר בבוא הצבא הרומני - גרמני לאזור ואחר כך שבו לבתיהם.
מצבם של יהודים אלו היה ירוד ובנוסף נותרו ללא אמצעי פרנסה לאחר שבית החרושת לסוכר הופצץ ונהרס בחלקו.
אף כי רוב היהודים המקומיים שנותרו היו זקנים ונשים, עניים וחסרי כל הם קיבלו את המגורשים בזרועות פתוחות.
הצטופפו איתם 8-10 נפשות בחדר אחד, וכך הצליחו לקלוט למעלה משני שלישים מהמגורשים.
היתר כ-1000 איש שוכנו ברפתות ובמחסנים וגם להם עזרו היהודים המקומיים בתרומת שמיכות, בגדים ומעט מזון.
תנאי החיים בגיטו - חל איסור על עזיבת הגיטו וכל שעבר על האיסור הזה היה צפוי לגזר דין מוות.
בתחילה היה הגיטו כפוף למפקדת הז'נדרמים ולראשות נפת שארגורוד, אולם, במאי 1942 הוקמה תחנת ז'נדרמים בפיקודו של הרב"ט פלוריאנו.
היהודים בדז'ורין היו נתונים לרדיפותיהם של הז'נדרמים ובעיקר של פלוריאנו שהוציא מדי יום גזירות חדשות כדי לסחוט כסף.
בין היתר אסר על היהודים לצאת מבתיהם, והתיר רק לגברים לצאת מ-7 – 9 בבוקר כדי להצטייד במזון.
היהודים שהעזו לצאת מן הגיטו על מנת לפגוש את קרוביהם נורו על ידי פלוריאנו בבית הקברות הפולני שבשארגורוד.
בינואר 1942 פרצה מגפה של טיפוס הבהרות שהשתוללה במקום.
בחודשים הראשונים היה אחוז התמותה גבוה אולם אחרי שהופעל בית החולים ירד מספר הנפגעים.
באביב 1942 הוקם ועד יהודי בן 7 חברים ובראשם הרב ברוך הגר מסירט, הממונה על נפת שארגורוד, מינה ליו"ר את ד"ר מקס רוזנשטראוך מסוצ'בה.
הוא היה אחראי למילוי ההוראות שנתקבלו מן השלטונות.
ההנהגה המעשית של יהודי דז'ורין הייתה בידי סגן יו"ר הוועד – משה כ"ץ מראדאוץ.
הוועד הקים משטרה יהודית, בית-חולים, תמחוי, בית יתומים ובית דין יהודי.
המשטרה היהודית, קבוצה של 20 איש עמדה לרשותו של הוועד וסייעה בידו לשמור על הסדר בגיטו.
כן נאלצו לעזור לז'נדרמים בבואם לקחת אנשים למחנות עבודה.
בית החולים – הופעל בחורף 1942/43. היו בו 56 מיטות, שני רופאים ושלוש אחיות.
מיד עם פתיחתו התמלא בחולי טיפוס הבהרות.
שני הרופאים ניספו במגפה ואחדים מהמגורשים נטלו את מקומם כולל סטודנטים לרפואה.
רופא שלישי שנפגע במגפה היה ד"ר יוליוס פרנקל מצ'רנוביץ והיחיד שנותר לטפל בחולים היה ד"ר רוזנראוך מסירט.
על אף המחסור החמור במכשירים ובתרופות הצליח הצוות הרפואי להפחית את מספר הניספים.
החל בשנת 1943 פעל במקום גם בית-מרקחת שבו חולקו תרופות שנשלחו מועדת העזרה בבוקרשט.
בית היתומים נוסד בסתיו 1943, ובו שוכנו 51 יתומים משני הוריהם.
מלבדם נמצאו במרס 1943, 194 יתומים מאחד ההורים.
כולם זכו לטיפול ועד הגיטו.
המוסד פעל עד לאביב 1944 כשהוחזרו כל היתומים מטראנסניסטריה לרומניה.
מייסדו ומנהלו המוכשר היה ד"ר ביגו הרט ז"ל עו"ד מרדאוץ, שניהל אותו במסירות רבה.
כ-300 מהמגורשים, בעלי אמצעים רובם יוצאי סוצ'אבה הצליחו להשיג מן השלטונות הרומנים רשות לגור מחוץ לגיטו.
הם שכרו חדרים אצל האוקראינים תמורת כסף או מלבושים.
כל משפחה קיבלה חדר נפרד.
הם היו חופשים בתנועותיהם ויכלו לסחור עם האוכלוסייה האוקראינית ולהרוויח את לחמם.
יהודי הגיטו התקיימו בדוחק רב, אחדים הצליחו לקבל עבודה אצל האוקראינים מהעיר או אצל איכרי הסביבה.
הרב ברוך האגר מסירט הצליח בעזרת תרומות לארגן בית תמחוי שבו אכלו 300 נצרכים.
בסוף 1942 עבר בית התמחוי להנהלתו של הוועד ואז סיפק למעלה מאלף מנות אוכל כל יום שכללו מרק, עדשים, תפוח אדמה ופרוסת לחם.
הגיעו משלוחי כסף מטעם ועדת העזרה מבוקרשט, מן הוועדים הבוקובינאי והבסראבי בבוקרשט, מן ההסתדרות הציונית ברומניה ומקרן שנאספה על ידי אחיו של הרב, הרבנים האגר מרומניה.
כבלדרים שימשו קצינים רומנים שלקחו חלק מן הכסף שנשלח עמם.
עבודת כפייה - גברים ונשים בני 16 ומעלה הועסקו בעבודות כפייה שונות ובשכרם קיבלו רק מעט מזון.
100 איש נשלחו ליער צ'יובוטארקה.
70 עבדו בחפירות תעלה מן המחסנים של אודסה עד לשפת הים.
כ-300 יהודים עבדו בווארוורובקה ובטריהטי.
קבוצה של מגורשים עבדה בהקמת גשר מעל הבוג, והם היו תחת פיקוחם של הגרמנים.
היו גם משפחות עם אמצעים שלא יצאו לעבודה תמורת שוחד והתפרנסו לרוב מהחלפת ביגוד ותכשיטים תמורת מזון.
כ-90 מיהודי הגיטו גורשו בנובמבר 1942 למחנה הריכוז פצ'ורה.
ב- 1943 הופצה שמועה שעומדים לגרש את כל היהודים המקומיים מנפת שארגורוד לאזור הגרמני.
כדי למנוע הגירוש דרש הממונה על הנפה דינדלגאן (Dindelegan) סכום של מליון מארקים מכל ישובי האזור ואנשי דז'ורין בלבד היו צריכים לאסוף 100,000 מארקים.
הם הצליחו לאסוף 60,000 מארקים שנמסרו בשארגורוד לממונה על הנפה וכך ניצלו מהגירוש.
כמו כן בעזרת שוחד הצליחו לבטל את הגזירה על סגירת השוק השבועי והאיסור לצאת מן הבתים למעלה משעתיים ביום וכו'.
מן הראוי לציין כי סגן יו"ר משה כ"ץ מראדאוץ שיתף עצמו בסבלה של האוכלוסייה היהודית ולקח חלק פעיל בפעולות הצלה בסכנו את חייו לשם כך.
הוא השיג תעודות זהות עבור יהודים בורחים שהגיעו ממקומות שונים והודות לו גם פעל בית התמחוי.
לציון מיוחד ראויה דמותו של מנהיג היהודים המקומיים, הרב הרשיל קאראלניק.
במצוותו נתקבלו המגורשים שוכנו והצטופפו עם היהודים המקומיים בבתיהם, בביהכ"נ ובבתי המדרש.
דאג לשמיכות ועזרה לאלף המגורשים ששוכנו באורוות ומחסנים בסמוך לכפר ולעידוד נפשי ומוסרי למגורשים וליהודים המקומיים.
וכך בחורף הקשה ב-1942/41 לא היה מקרה מוות אחד מקור.
הוא ציווה להכין עצי הסקה מרהיטי ביהכ"נ לרבות ארון הקודש.
האכיל מדי יום ביומו כ-30 אביונים.
בדצמבר 1943 הוחזרו מדז'ורין לרומניה אלה מיהודי דורוהוי שנותרו בחיים.
למחרת היום ניספו 32 יהודים בהפצצה גרמנית.
הרוסים גייסו מיד את היהודים המקומיים שהיו כשרים לשרות צבאי ואת אלה מבין המגורשים שהתנדבו.
האחרים כ-2,500 החלו לעזוב את המקום.
מיהודי העיירה – מקומיים ומגורשים – ניספו במהלך תקופת המלחמה כ-500 איש וזהו אחוז התמותה הנמוך ביותר בטרנסניסטריה.
בין השנים 1963–1970 חלה ירידה מתמדת במספר היהודים בעיירה.
עד שנת 1973 לא נשארו בה יהודים כלל בשל המעבר אל הערים הגדולות ובשל הגירה אל מחוץ למדינה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, קבוצת צוענים החלה להתיישב בדז'ורין, אך עד אמצע שנות ה-80 של המאה הקודמת, עזבו כולם את העיירה.
בשנת 1863 נפתח בית הספר הנוצרי הארבע שנתי הראשון בעיירה.
בתחילה לימדו בבית הספר רק קריאה, כתיבה, חשבון ושיעורי דת.
מאז 1863 ועד שנת 1908 התווספו מקצועות לימוד נוספים: מכניקה מעשית, התעמלות קרקע, מדעי הטבע, גננות וחקלאות מעשית.
בית הספר הפך לבית ספר שבע שנתי.
בית הספר הפסיק לפעול בזמן מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1853 הוקם החדר הראשון בעיירה בתוך בית הכנסת היהודי.
בשנת 1920 הוקם בית הספר היהודי הראשון בעיירה שבו למדו מקצועות לא יהודיים.
בית העלמין היהודי ממוקם במזרח של העיירה, מחוץ לגבולותיה.
בבית הקברות נמצאו מצבות כבר מהמאה ה-18, אולם בשנות האלפיים, כל המצבות שנותרו הן מהמאה ה-19 עד לסוף המאה ה-20, ולא ידוע מה קרה למצבות החסרות.
במקום יש קבר אחים בעקבות הפוגרום של אנטון דניקין, מפקד רוסי שעודד פעולות אנטישמיות, שבהן נהרגו ונקברו 28 אנשים.
באביב 2013 שלושה מקומיים ביצעו מעשה ונדליזם בבית העלמין היהודי והרסו 66 מצבות יהודיות.
בשנת 1765 הוקם בעיירה בית הכנסת הראשון.
בשנת 1889 הוקם בית הכנסת השני, ששימש מקום מחסה ליהודים בגטו בזמן השואה.
בית הכנסת נהרס בשנות החמישים של המאה ה-20.
הרב הראשון של העיירה, הורה על הקמת בית הכנסת ועל הקמת החדר, שבו למדו תורה.
הרב מאיר גלייץ שימש כרב העיירה בשנת 1853. הרבנים אשר היו בעיירה בזמן השואה היו: הרב ברוך הגר מוויז'ניץ עם חסידיו והובא לעיירה דז'ורין, הרב חיים מרדכי רוזנבוים, והרב המקומי הרשל קורלניק ששיכן את כל המגורשים באסמים, בבתי כנסת ובמחסנים.
דז'ה שבשטין (במקור שטרן, בהונגרית: Sebestyén Dezső, בודפשט, 15 באוגוסט 1895 – בודפשט, 25 ביוני 1974) היה מנהל תיאטרון, מנהל במה הונגרי-יהודי.
הוא אחיהם של מנהלי התיאטרון ומנהלי במה גזה שבשטין, מיהאי שבשטין, השחקן ינה שבשטין והכדורגלן בלה שבשטין.
דז'ה שטרן נולד בבודפשט במשפחה יהודית כבנם של ז'יגמונד שטרן ושל גיזלה וירט.
את דרכו בתיאטרון החל בשנת 1921 בלהקת התיאטרון של אחיו גזה שבשטין במישקולץ כמזכיר התיאטרון.
משנת 1924 היה סגן מנהל "תיאטרון העיר" (Városi Színház) בבודפשט.
משנת 1945 ועד פרישתו ניהל את ענייני התיאטראות בזה אחר זה: של קברט הפודיום (Pódium Kabaré), משנת 1951 הבמה העליזה, בין השנים 1956–1964, היה מנהל הכספים והעסקי של "תיאטרון יוז'ף אטילה" (József Attila Színház) בבודפשט.
הוא ארגן מופעי תיאטרון תובעניים, והעסיק את הנציגים המובילים של הז'אנר.
שבשטין הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
דזהרטיטניס (שם מדעי: Dzharatitanis; מילולית: "הטיטאן של דזהראקודוק") הוא סוג של דינוזאור זאורופוד ממשפחת הרבאצ'יזאוריים שחי לפני 92 עד 90 מיליון שנה מזמננו.
המאובנים שלו נמצאו בתוך מדבר קיזילקום שבאוזבקיסטן בתצורת ביסקטי .
הסוג הוגדר בשנת 2021 ונכלל בו מין אחד - Dzharatitanis kingi.
שם המין נקרא על שם הגאולוג כריסטופר קינג, שחקר מאובנים רבים באסיה.
דינוזאור זה היה קרוב רחוק של הדיפלודוקוס, והוא משויך למשפחת הרבאצ'יזאוריים, אשר רובם חיו במשך היורה והקרטיקון התחתון והוא הראשון מבני המשפחה שהתגלה באסיה, אולי לאחר הגירה מאירופה.
הוא הזאורופוד הידוע היחיד מהתצורה בה התגלה, לצד סוג לא מזוהה של טיטנוזאור.
הממצאים של הדינוזאור התגלו ב-1997 בידי החוקרים הנס דיטר זואס (Hans-Dieter Sues) ודייוויד ג'.
Ward) כחלק ממשלחת חיפוש גדולה, והוא תואר למדע ב-2021 בידי זואס ובידי אלכסנדר אבריאנוב (Alexander Averianov).
במקור הוא נחשב לטיטנוזאור, בדומה לסוגים אסייתים רבים שנחשפו באזור, אך מבנה חוליות הזנב והחוליות הקוצניות לא התאים למבנה של הטיטאנוזאורים, והוביל לקשר עם דינוזאורים כמו הניז'רזאורוס והרבאצ'יזאורוס.
מבדיקת העצמות נראה שהדינוזאור הגיע לאורך של 15 עד 20 מטרים, כך שהיה קטן יחסית לזאורופוד, אך גדול מאוד ביחס לפאונה שהתקיימה באזור.
דז'ה קליין (Klein Dezső; ג'נג'ש, 11 בפברואר 1874 –?) היה רב ותאולוג הונגרי.
הוא היה אחיו הצעיר של הרב יוז'ף קליין מסובוטיצה.
דז'ה קליין נולד כבנם של ליפוט קליין ושל ברתה רוזנברג.
בין השנים 1883 – 1889 היה תלמיד בית המדרש לרבנים בבודפשט.
בשנת 1897 קיבל תואר דוקטור למדעי הרוח בבודפשט ובשנת 1899 קיבל סמיכה לרבנות.
הוא עבד בשיקלוש במשך עשר שנים, בשנת 1909 נבחר לרב על ידי קהילת ניטרה.
משנת 1926 היה הרב הראשי של פרשוב.
הנביאים עובדיה ונחום תרגום לערבית (בודפשט, 1897).
הוא היה עמית וכותב של ההיסטוריה האוניברסלית של היהודים יצירה גדולה וחשובה ביותר.
כעורך: הוצאת תרגום לערבית של ספרי הנביאים יואל ועמוס מאת מחבר אנונימי: מבוסס על קודקס הנטינגטון 206 (בודאפשט: בית הדפוס אתנאום) באתר Biblia Arabica
דז'ניק טלוויזיני (בתרגום לעברית: יומן טלוויזיה; שמו מקוצר לעיתים רבות ל"דז'ניק") הייתה תוכנית החדשות של הטלוויזיה הפולנית בין 1958 ו-1989 ברפובליקה העממית הפולנית.
התוכנית הייתה התוכנית עם הרייטינג השני בגובהו במדינה והיווה כלי תעמולה עיקרי על ידי מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית בזמן המלחמה הקרה.
הפרק האחרון של התוכנית שודר ב-17 בנובמבר 1989 ויום לאחר מכן התוכנית הוחלפה על ידי "ויאדומוסצ'י"
שידור התוכנית הזכיר והיה דומה לתוכניות טלוויזיה חדשותיות במדינות קומוניסטיות אחרות כמו "אקטואל קאמרה" המזרח-גרמנית.
לתוכנית היו כתבים ששהו באופן קבוע בכמה מערי העולם כמו ניו יורק, לונדון, מוסקבה, פריז, ורומא.
את מורשת התוכנית שהתפתחה ב-31 שנות שידוריה ניתן לראות בפולין כיום בקרב הדור המבוגר יותר, אשר מתייחסים לכול תוכנית חדשות עכשווית כ"דז'ניק" גם בעיתונים ובאמצעי תקשורת המונים.
בשיא הפופולריות של התוכנית בשנות השבעים, דז'ניק טלוויזיני נצפתה על ידי יותר מ-11 מיליון אנשים, אחד מתוך שלושה משקי בית בפולין באותו זמן.
מקורות הטלוויזיה הפולנית מגיעים לסוף שנות השלושים כאשר מספר מבחנים לשידור תמונת מונוכרום ברדיוס של 20 קילומטר נערכו במעלה מגדל "פרודנטיאל" בוורשה.
עם זאת, תחילת מלחמת העולם השנייה הפריעה לניסיונות נוספים של ייסוד שידור טלוויזיה סדיר.
תאגיד השידור הפולני, הטלוויזיה הפולנית נוסדה לאחר מלחמת העולם השנייה ב-1952. תאריך הייסוד של התאגיד מתכתב עם זמן השידור הטלוויזיוני הסדיר שקרה ב-19:00 ב-25 באוקטובר 1952. ב-23 בינואר 1953 תוכניות סדירות החלו להופיע בערוץ הראשון, והיחידי, "TVP1".
עם זאת, אמצעי התקשורת הכי אמין בשנות החמישים נחשב לעיתונים, ובמיוחד טריבונה לודו.
כל פרק של התוכנית שודר במקור בשעה 20:00 ומ-1965 בשעה 19:30. הטלוויזיה הפולנית ממשיכה לשדר את תוכנית הדגל שלה, "ויאדומוסצ'י" באותה שעה, עד היום.
עם התפתחותה של הטלוויזיה הפולנית, ספין-אופים ותוכניות אחרות החלו ללוות את דז'ניק.
מ-1965 עד 1976 גרסת הערב של דז'ניק הוחלפה על ידי "מוניטור" אשר קוריינה על ידי קארול מלצוז'ינסקי ואדמונד מצלבסקי.
ב-26 ביוני 1986, שודר לראשונה מבזק חדשות חדשה שהיה קצר יותר וישיר יותר שנקרא "טלהאקספרס" ב"TVP1".
מ-30 במרץ 1987, תוכנית חדשה שודרה, "פנרומה" שהקבילה ל"טלהאקספרס" ב"TVP2".
תחת המשטר הצבאי בפולין, מדצמבר 1981 דז'ניק קוריינה על ידי קצינים של הצבא הפולני, או קריינים לבושים במדי צבא ושודרה 24 שעות ביממה.
זמן השידור באותה תקופה הוארך ל-60 דקות לפרק.
התוכנית חזרה לצורתה המקורית ב-1983.
השידור הצבעוני הראשון של דז'ניק התרחש ב-6 בדצמבר 1971.
התוכנית שודרה לאחרונה ב-17 בנובמבר 1989.
התוכנית הייתה שנויה במחלוקות במהלך קיומה מכיוון שלא שידרה חדשות שיכלו לגרות סנטימנט אנטי-ממשלתי.
יותר מכך, הסמכויות הקומוניסטיות ברפובליקה העממית הפולנית ומפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית שימשו בתוכנית כתעמולה ומניפולציות של הקהל.
משדרי חדשות דומים שומשו עבור סיבות זהות והיו קיימים בכל מדינות הגוש המזרחי, הידועות לשמצה הן "אקטואל קאמרה" של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית וורמיה של ברית המועצות.
דְזְה-סְה (בסינית מסורתית ובסינית מפושטת: 子思, בפין-יין: zǐ sī; 481 – 402 לפנה"ס) היה פילוסוף קונפוציאני ממדינת לו של תחילת תקופת המדינות הלוחמות.
הוא היה נכדו של קונפוציוס, ומורהו (או מורה מורהו) של מנציוס.
דזה-סה היה נכדו היחיד של קונפוציוס, ובנו של קוֹנְג לִי (孔鯉) הקרוי גם קוֹנְג בָּוֹיוּ' (孔伯魚).
שמו האמיתי היה קוֹנְג גִ'י (孔伋), ודְזְה-סְה היה הכינוי שלו.
הוא נולד מעט אחרי מותו של סבו, ולמד אצל דְזֶנְג דְזְה, תלמידו של קונפוציוס.
הוא גם שימש בשירותו של הדוכס מוּ (穆公) ממדינת לוּ.
על פי המסורת הוא היה מורהו של מנציוס, אולם על פי התיארוכים נפטר 30 שנה לפני שמנציוס נולד, כך שכנראה היה מורו של שְׁה שְׁווֹ (世碩) שהיה בעצמו מורו של מנציוס.
בדומה לאריסטו, דזה-סה מעלה על נס את דרך האמצע על פני קיצוניות כזו או אחרת..
בתורתו הוא ממשיך את האבחנה של סבו בין ידיעה להשערה, ומעמיק באיבחון היחסיות של הידע האנושי על העולם.
הוא הרבה לנתח פעולות, וטען שחכמים שמודעים לחובתם המוסרית והאינטלקטואלי מסוגלים להעתיק לתוכם את המציאות העולמית.
על פי המלומד בן המאה ה-19 חְוָאנְג יִיג'וֹאוּ (黃以周), יש לתורתו מספר קוי דמיון משותפים עם עקרונות המופיעים בחוואי נאן דזה.
בדומה למנציוס, גם דזה-סה היה אחד מהפילוסופים שספגו ביקורת מצד ש'ו'ן דזה במאמרו "נגד תריסר המאסטרים", כאשר במוקד הביקורת עומדת תורת "חמש הדרכים".
על פי המלומד גָ'אנְג בִּינְגְלִין (章炳麟), בן המאה ה-19, ניסה דזה-סה לשלב בתורה הקונפוציאנית עקרונות נומרולוגיים.
הפרופסור לִי שׂוֵּ'צִ'ין (李学勤) טוען כי מגמה זו הייתה בהשפעת הטקסט "התוכנית הגדולה" (洪範) שכיום משמש פרק ב"קלאסיקה של המסמכים".
הקרבה האידאולוגית של דזה-סה למנציוס יצרה במהלך ההיסטוריה תפיסה של שניהם כבני אסכולה אחת, תחת השם "אסכולת סְה-מֶנְג".
המפורסמת ביצירותיו היא "דרך האמצע וקיומה", ששובצה כפרק בקלאסיקה של הטקסים, ואותה מייחס לו סה-מה צ'יין, אם כי הייחוס מעולם לא הוכח.
בנוסף מיוחסים לו גם פרקים 30, 32 ו-33 בקלאסיקה של הטקסים: "רשומות הסכרים", "רשומות הדוגמה" ו"הגלימות השחורות".
בעבר היה קיים אוסף בשם "החכם דְזְה-סְה" (子思子), אולם הוא אבד ברבות השנים.
מיוחס לו ספר שנקרא, בדומה לפרק מן הקלאסיקה של המסמכים, "התוכנית הגדולה" (洪範).
בתקופת שושלת סונג הרכיב וָאנְג גְ'ווֹ (汪晫) עותק של הספר, אולם אמינותו הוטלה בספק.
במאה ה-19 יצר המלומד חְוָאנְג יִיג'וֹאוּ (黃以周) עותק אמין יותר על סמך ציטוטים מכתביו של שֶׁן יְוֵּ'ה (沈約) בן המאה ה-5-6.
דזה-סה נחשב לאחד מארבעת החכמים של הקונפוציאניזם, ביחד עם יֵן חְווֵי, דְזֶנְג דְזְה ומנציוס.
בתקופתשושלת סונג העניק לו הקיסר חווידזונג תואר כבוד: "מרקיז אגם יִי".
בתקופת שושלת יואן כיבד אותו הקיסר וֶנְדְזונְג בתואר "הדוכס החכם המספר של מדינת יִי".
ובתקופת שושלת מינג קיצר הקיסר שְׁה-דְזונְג את תוארו ל"הדוכס החכם המספר".
בעקבות כך זכה לכינוי "החכם המספר", כאשר "המספר" מתייחס לתפקידו כמי שהעביר את המורשת הקונפוציאנית ושימר אותה.
מאחר שצאצאיו של דזה-סה הם שהחזיקו במשרה המסורתית של צאצאי קונפוציוס, לא נוצרה משרה נוספת לצאצאי דזה-סה, וכתחליף נדרשו צאצאיו להגיש שני קורבנות לאבותיהם, על ידי האח הבכור המחזיק במשרה, ועל ידי האח השני.
אם האח הבכור היה בן יחיד, הוא עצמו נדרש להקריב פעמיים.
דז'ה שומלו (במקור זילברשטיין עד 1915, בהונגרית: Somló Dezső; דיולה, 16 באוקטובר 1884 – ברית המועצות, דצמבר 1923) איש עסקים יהודי-הונגרי, סוציאל-דמוקרט ולאחר מכן חבר ופעיל המפלגה הקומוניסטית.
דז'ה זילברשטיין נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף זילברשטיין ושל רגינה זילברשטיין.
בצעירותו הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP) באוראדיה, ובשנים שאחרי תחילת המאה ה-20 היה מראשי המפלגה המקומית.
בשנת 1904 היה אחד ממארגני ההפגנה ההמונית שפוזרה במה שמכונה "מט"ח הירי ביישוב אלשד" (מט"ח הירי באלשד ב-24 באפריל 1904 היה באלשד שבטרנסילבניה (כיום רומניה, אז הונגריה) שהתרחש בעקבות הפגנה ביישוב שדוכאה באכזריות על ידי הז'נדרמריה.
באירוע היו יותר משלושים הרוגים).
בגין ארגון ההפגנה נגזרו עליו 3 שנות מאסר.
לאחר שריצה את עונשו, הוא פעל כתועמלן.
באוגוסט 1913, ביוזמת שומלו וחברו אמיל ג'אג'ובסקי, הוקמה "ההתאחדות ההונגרית של איגודי הפועלים חובבי האמנות".
משימתו של ארגון הייתה לארגן חידונים, להציג שירה, להקים במות קבועות להופעות עבור פועלים, לספק כרטיסי תיאטרון בחינם, כלומר לבדר את הפועלים ולזכות בתמיכתם.
בשנים 1917 ו-1918 ערך את כתב העת המקצועי "הפועל בתעשייה הכימית" (Vegyipari Munkás).
באותה השנה ייסד גם את ההוצאה לאור דנטה.
בסוף 1918 עזב את ה-MSZDP והצטרף למפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP) בה הפך לחבר ב"וועד המרכזי הראשון" של המפלגה (שכלל 18 חברים מתוכם 10 יהודים).
הוא היה ממנהיגי איגוד העובדים.
שולו נעצר ב-22 בפברואר 1919 כמו מנהיגים רבים נוספים של המפלגה ושוחרר ב-21 במרץ 1919, וכך גם כל חבריו הקומוניסטים.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה שומלו ראש משרד הדיור בבודפשט, וב-7 ביוני 1919, ברובע 5 של בודפשט, נשא לאישה את רוזליה לאצי, בתם של יוז'ף לאצי ושל מאריה פאפ.
אחרי נפילת הרפובליקה נעצר ב-14 באוגוסט 1919, בשעה 9 בבוקר.
ב-20 בדצמבר 1920 נידון ל-15 שנות מאסר וכן ל-10 שנים השעיה מכל תפקיד ושלילת זכויותיו כל הפוליטיות לאותה תקופה.
ב-21 באוקטובר 2021 הוא נשלח לרוסיה הסובייטית במסגרת מבצע חילופי השבויים ההונגרי-סובייטי כשהיה כבר חולה סופני.
בברית המועצות עבד כפקיד באיגוד הבינלאומי האדום עד מותו.
דז'נאן מוסה (בבוסנית: Džanan Musa; נולד ב-8 במאי 1999) הוא כדורסלן בוסני המשחק בעמדת הסמול פורוורד בדובאי מהליגה האדריאטית והיורוליג, ובנבחרת בוסניה.
מוסה, שנולד בביחאץ', בוסניה והרצגובינה, החל לשחק כדורגל בהתחלה, לפני שבחר להתמקד בכדורסל.
הוא החל לשחק כדורסל במחלקת הנוער של בוסנה סרייבו כשהיה בן 8. לאחר מכן עבר לסרייבו, לפני שהצטרף לקבוצה הקרואטית צדביטה זאגרב ב-2014.
בדצמבר 2014, הוא חתם על חוזה עם צדביטה זאגרב הקרואטית.
מוסה ערך את הופעת הבכורה שלו בתחרות האירופית ברמה הגבוהה ביותר, היורוליג, ב-15 באוקטובר 2015, מה שהפך אותו לשחקן התשיעי בצעירותו שערך את הופעת הבכורה שלו ביורוליג.
מוסה שיחק ב-4:55 הדקות הראשונות של המשחק ורשם 4 נקודות.
ביוני 2017 השתתף מוסה באדידס יורוקאמפ, מחנה כדורסל בטרוויזו עבור מועמדים לדראפט ה-NBA.
הוא נבחר לשחקן המשתפר ביותר במחנה 2017.
בעונת הוענק למוסה תואר הכוכב העולה של היורוקאפ, לאחר שהעמיד ממוצעים של 10.5 נקודות ו-3.2 ריבאונדים למשחק, ב-16 משחקים ששיחק במפעל.
הוא גם נבחר לשחקן הצעיר של הליגה האדריאטית ולחמישיית העונה בעונת 2017/18.
ב-12 באפריל 2018 הכריז מוסה על מועמדותו לדראפט ה-NBA 2018, בו היה צפוי להיבחר בסיבוב הראשון.
ב-21 ביוני הוא נבחר בבחירה ה-29 על ידי ברוקלין נטס.
ב-12 ביולי, הנטס החתימו את מוסה על חוזה רוקי.
במהלך עונת הרוקי שלו נשלח מוסה פעמים רבות לקבוצת ליגת הפיתוח של הנטס, לונג איילנד נטס.
ב-19 בנובמבר 2020, מוסה הועבר לדטרויט פיסטונס בטרייד שכלל שלוש קבוצות.
ב-21 בדצמבר 2020 הפיסטונס ויתרו על מוסה.
ב-13 בינואר 2021, מוסה חתם על חוזה לשנתיים וחצי באנאדולו אפס מליגת העל הטורקית והיורוליג.
ב-27 ביוני 2021, אנאדולו השתמשה באופציה שלהם לעזוב את החוזה ומוסה הפך לשחקן חופשי.
בקדנציה הקצרה שלו במועדון הטורקי הוא שיחק ארבע הופעות ביורוליג וזמן משחק קצר בסך הכל של 12 דקות.
הוא גם שיחק בשמונה משחקי ליגה טורקית, עם ממוצע של 11.4 נקודות למשחק.
ב-21 ביולי 2021 חתם מוסה בבראוגן מליגת העל הספרדית.
מוסה שיחק במועדון כאשר זה זכה בגביע המלך בפעם הראשונה זה יותר מ-30 שנה.
בין משחקים נמנים שני משחקים מול ולנסיה, שכללו 33 נקודות (44 נקודות מדד) ו-31 נקודות (מדד 47), סל ניצחון מול אוברדוירו, ו-25 נקודות נגד טנריפה.
מוסה נפצע באפריל במשחק נגד באסקט מנרסה.
לאחר ששהה בבית חולים במשך כמה ימים, הוא הופיע כדי לצפות במשחק של קבוצתו מול סרגוסה וזכה לתשואות מהאוהדים המקומיים.
הוא זכה במספר פרסי שחקן השבוע ובשני פרסי שחקן החודש, וזכה בפרס ה-MVP של הליגה הספרדית בעונת 2021/22, שחקן בראוגן הראשון שזכה אי פעם בפרס האישי בכדורסל הספרדי.
ב-14 ביולי 2022 חתם מוסה בריאל מדריד מליגת העל הספרדית והיורוליג.
מוסה שיחק באליפות אירופה עד גיל 16 2014 עם נבחרת בוסניה עד גיל 16, והוביל את הטורניר הנקודות, עם 23.0 למשחק.
הוא שיחק גם באליפות אירופה 2015, אותה שוב הוביל בנקודות עם 23.3 למשחק, ובאסיסטים, עם 6.3 למשחק.
בנוסף, הוא גם רשם ממוצעים של 9.0 ריבאונדים למשחק.
במשחק הגמר של הטורניר, מול המארחת ליטא, קלע מוסה 33 נקודות, יחד עם 8 ריבאונדים, 7 אסיסטים, 3 חטיפות ו-2 חסימות, והוביל את נבחרתו לניצחון 85–83 ולמדליית זהב.
מוסה נבחר ל-MVP של הטורניר, והוא גם נבחר לחמישיית הטורניר.
הוא שיחק גם בגביע העולם עד גיל 17 2016, אותו הוביל בנקודות עם 34.0 למשחק.
הוא גם העמיד ממוצעים של 8.1 ריבאונדים ו-3.0 אסיסטים למשחק.
במהלך הטורניר קלע מוסה 50 נקודות ב-27 דקות מול טאיפיי הסינית, מה שמהווה את שיא הנקודות למשחק בודד בטורניר גביע העולם עד גיל 17.