tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
+שנהסדרהתפקידהערות2008Review with Myles Barlowקליפרק: "Stealing, Dickheads, Risk"2008–2011שכנים שכניםדונה פרידמן353 פרקים2011–2012פאן אםלורה קמרוןתפקיד ראשי; 14 פרקים2019–הווהפני בובהאימלדהפרק: "Mama Bear"
מרג'ורי רמביו הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון אמריקאית מועמדת שני פרסי אוסקר על תפקידיה בסרטים "שביל הרקפות" ו"שיר לפידות".
רמביו נולדה בסן פרנסיסקו, בתם של מרסל וליליאן גרלינדה רמביו.
הוריה נפרדו כשהייתה ילדה והיא גדלה עם אמה בעיר נום שבאלסקה.
החלה את דרכה כשחקנית בגיל 12 בברודוויי ובשנת 1917 היא התחילה לשחק בסרטי ראינוע עבור חברת הסרטים "Mutual Film".
בשנות ה-30 השתתפה רמביו בסרטיו של ג'ורג' היל "מין וביל", "צוללי הגיהנום" ו"השש הסודי" ובדרמות של קלרנס בראון "השראה" ו"הגשם הגיע".
בשנת 1940 שיחקה רמביו בדרמה של גרגורי לה קאבה "שביל הרקפות" בתור מאיימי אמה של אלי מיי אדמס (ג'ינג'ר רוג'רס), תפקיד עליו הייתה מועמדת רמביו לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בהמשך שנות ה-40 הופיעה במספר רב של סרטים, הבולטים בהם היו: הדרמה "דרך הטבק" של ג'ון פורד בתפקיד הנזירה בסי רייס והמערבון "באוקלהומה" בו הופיעה לצידו של ג'ון ויין.
ב-1953 הופיעה בדרמה המוזיקלית של צ'ארלס וולטרס "שיר לפידות", תפקידה בתור אמה של כוכבת בתיאטרון ג'ני סטיוארט (ג'ואן קרופורד) הקנה לה מועמדות שנייה לפרס האוסקר לתפקיד משנה.
באותו עשור למעשה סיימה את קריירת המשחק שלה עם הופעות בדרמות "איש בשם פיטר" של הנרי קוסטר בתור מיס לורה פאולר ו"האיש בעל אלף הפרצופים".
על פועלה בתחום הקולנוע קיבלה רמביו כוכב על שמה בשדרת הכוכבים של הוליווד.
רמביו נישאה 3 פעמים במהלך חייה אך מעולם לא הביאה ילד לעולם.
בשנת 1913 נישאה לשחקן והבמאי הקנדי וילארד מאק, היא התגרשה ממנו ב-1917.
בשנת 1919 נישאה לשחקן יו דילמן, הזוג התגרש ב-1923.
לבעלה השלישי הצרפתי פרנסיס אשברי הייתה רמביו נשואה עד למותו בשנת 1967.
בשנותיה המאוחרות נהייתה רמביו נכה בעקבות מספר תאונות דרכים בהן הייתה מעורבת.
היא מתה בביתה שבפאלם ספרינגס ב-6 ביולי 1970 כשהיא בת 80.
אנני טאבוט מפליגה שוב (1940)
האיש בעל אלף הפרצופים (1957)
בישראל היא ידועה בעיקר עקב עמדותיה והתבטאויותיה במהלך גל הטרור הפלסטיני (2015–2016), שהתפרשו בישראל כאנטי-ישראליות.
ולסטרם נולדה בעיר חלפטיאו (Skellefteå) שבשוודיה, סיימה בית ספר תיכון ב-1973, אך לא למדה לימודים אקדמיים ופתחה בקריירה פוליטית זמן קצר לאחר סיום התיכון.
בשנים 1974 - 1977 כיהנה כנציבת קבילות הציבור של ליגת הצעירים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה (SSU).
בשנת 1977 החלה לעבוד כרואת חשבון זוטרה בבנק "Sparbanken Alfa" בעיר קרלסטד שבשוודיה.
במשרה זו החזיקה עד 1979, אז רצה לבחירות לפרלמנט והצליחה להיכנס ברשימת הסוציאל-דמוקרטים.
היא המשיכה לכהן כחברת פרלמנט עד שנת 1985, ולאחר מכן שבה ל-"Sparbanken Alfa" כרואת חשבון בכירה (1986 - 1987).
בשנת 1988 חזרה לפעילות ציבורית ומונתה לשרה לענייני הגנת הצרכן, הנשים והילדים.
בשנת 1993 מונתה ולסטרם חברה בוועדה המבצעת של מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה.
בשנים 1993 - 1994 היא עבדה כנציבת קבילות הציבור של "TV Värmland", רשת הטלוויזיה האזורית של ורמלנד שבמערב-מרכז שוודיה.
בשנים 1998 - 1999 הייתה סגן נשיא בפועל של חברת "Worldview Global Media", בקולומבו, סרי לנקה.
בשנים 1999 - 2004, שירתה ולסטרם כחברה בנציבות איכות הסביבה בנציבות האירופית, ובין היתר היה לה תפקיד משמעותי בקידום פרוטוקול קיוטו ו-"REACH", רגולציה רחבת היקף המסדירה את מדיניות הכימיקלים במדינות האיחוד.
בשנים 2004 - 2009 כיהנה כנציבת אסטרטגיה תקשורתית וקשרים ארגוניים באיחוד (תיק שבוטל בשנת 2010).
בנוסף כיהנה בתפקיד סגן נציב ראשון תחת נשיא הנציבות ברוזו.
בשנת 2004, הייתה ולסטרם החברה הראשונה בנציבות האירופית שניהלה בלוג באינטרנט.
חלק התגובות באתר שלה הפכו במהרה לאזור ויכוחים והתנצחויות בנושאים הנוגעים לפוליטיקה של האיחוד האירופי.
עם דחייתה ב-2005 של החוקה האירופית בעקבות התנגדות המצביעים הצרפתים וההולנדים, הציגה ודחפה ולסטרם את "תוכנית D" (לדמוקרטיה, לדיאלוג ולדיבייט) במטרה לחבר מחדש את האזרחים לאיחוד האירופי.
לאחר הבחירות ב-2006 בהן איבדו הסוציאל-דמוקרטים מכוחם, הודיע ראש הממשלה לשעבר גוראן פרסון על פרישתו מהחיים הפוליטיים במרץ 2007. ולסטרם נחשבה כמועמדת העדיפה ביותר להחליף את פרסון בתפקיד יושב ראש המפלגה, אך היא הבהירה שאין בכוונתה לעשות זאת.
לתפקיד יושבת הראש של המפלגה נבחרה מונה סהלין.
מיד לאחר בחירתה של סחלין, קיבלה ולסטרם משרה בחברה שעוסקת בפיתוח אסטרטגיות פוליטיות לקראת הבחירות הממשמשות ובאות לפרלמנט האירופי.
בעקבות קבלת משרה זו על ידה, טען הליברל השוודי קרל ב.
המילטון (ולאחר מכן גם פרדריק ריינפלט), שהיא מהווה הפרה של השבועה אותה נשבע כל חבר בנציבות האירופית, ובה נאמר כי על חברי הנציבות לפעול למען האינטרס של הקהיליה בלי שום השפעה מפוליטיקאים.
ב-19 במרץ הצהיר סגן הדובר הראשי של הנציבות, פיה אהרנקילד-הנסן, כי משרתה החדשה של ולסטרם אינה עומדת בסתירה לתפקידה כנציבה (תפקיד אותו מילאה עד 2009).
בשנת 2009 ערך "האקונומיסט" סקירה של הנציבים השונים, והגדיר את ולסטרם כ"מאכזבת".
ב-31 בינואר 2010 הודיע מזכ"ל האו"ם באן קי-מון בפסגת האיחוד האפריקאי שהתקיימה באתיופיה על כוונתו למנות את ולסטרם לתפקיד ראשון מסוגו של נציגה מיוחדת למזכירות האו"ם (SRSG) לנושא אלימות מינית נגד נשים וילדים במוקדי סכסוך בעולם.
על ייסוד תפקיד זה הוחלט בהחלטה 1888 של מועצת הביטחון של האו"ם, המבוססת על החלטות 1325 (משנת 2000) ו-1820 (משנת 2008), כי "על מזכיר האו"ם למנות 'נציג/ה מיוחד/ת' להוביל ולתאם את המאמצים לשים קץ לאלימות מינית במהלך סכסוכים ולאחריהם".
ולסטרם כיהנה בתפקיד זה מאפריל 2010 עד מאי 2012, אז הוחלפה על ידי זיינב בנגורה.
ב-18 בספטמבר 2010 אישרה ולסטרם כי עם תום תקופת ההצבה שלה כנציגה מיוחדת לאו"ם, בפברואר 2012, היא תתמנה ליושבת ראש הוועד המנהל של אוניברסיטת לונד.
ב-3 באוקטובר 2014, כאשר יושב ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית סטפן לוון נבחר לראש ממשלת שוודיה, מונתה ולסטרם לשרת החוץ בממשלתו.
אחת המטרות העיקרית של מדיניות חוץ שלה היא ששוודיה תזכה באחד המושבים שאינם קבועים במועצת הביטחון של האו"ם בבחירות שייערכו ב-2016.
במהלך הקדנציה שלה חלה הידרדרות ביחסי ישראל–שוודיה בעקבות שורת התבטאויות שלה במהלך גל הטרור.
בינואר 2016, הסתבכה בפרשת שחיתות.
הטענה המרכזית שעלתה כנגדה הייתה שהיא קיבלה במחיר מוזל דירה בדיור ציבורי (דיור סוציאלי) בסטוקהולם בניגוד לנהלים.
בעקבות כך, קראו רבים מחברי האופוזיציה לשרה לקחת פסק-זמן ממשרדה.
בתגובה הודיע ולסטרם בריאיון לערוץ הטלוויזיה הממלכתי (svt) כי "איני רואה סיבה לכך (לקחת פסק זמן)", וכי "אמשיך בעבודתי".
כמו כן, לאחר שיחה שערך עימה ראש הממשלה, הודיע לוון כי, מבחינתו, "נכון לכעת לא קיים שום חשש לביצוע עבירה, ועל כן הצעד הראשון הוא לחקור את העניין.
בעקבות הפרשה הודיעה במסיבת עיתונאים ב-20 בינואר 2016 אנאלי נורדסטרם (Annelie Nordström), שעל פי הטענות הציעה את הדירה המדוברת לולסטרם, על כוונתה לפרוש בחודש מאי 2016 מתפקידה כיו"ר הוועד לדיור ציבורי.
בדבריה הודתה נורדסטרם לעיתון אפטונבלודט על כך שחשף את הפרשה, בדבריה "הנושא מובא כעת לקדמת הבמה, וייסיע להבין מה השתבש.
כמו כן, הבהירה נורדסטרם כי "לא דיברתי עם השרה ולסטרם.
לדעתי לא הייתה בעיה בהתנהלות, אך מובן שלאור "הרעש" שעלה בעקבות הפרשה, אני מבינה את רגישות הנושא."
היא התפטרה מתפקידה כשרת החוץ ב-7 בספטמבר 2019.
בישראל נתפשת ולסטרם כאנטי-ישראלית בעקבות שורת התבטאויות שלה במהלך גל הטרור שהתפרשו בישראל כהאשמתה בפשעי מלחמה ושלילת זכותה להגנה עצמית.
ב-16 בנובמבר 2015, לאחר הפיגועים בפריז, התייחסה ולסטרם בריאיון לערוץ טלוויזיה שוודי להקצנה של צעירים בשוודיה המצטרפים לדאעש והביאה כדוגמה את הסכסוך במזרח התיכון: , דבר שהוביל לכעס בישראל ולמחאה חריפה מצד משרד החוץ הישראלי.
שוודיה מצדה טענה כי ולסטרם לא טענה שהסכסוך הישראלי-פלסטיני קשור לפיגועים בפריז.
ב-4 בדצמבר 2015 בתגובה לשאלה מדוע היא לא מגנה את הפיגועים הפלסטיניים נגד ישראלים, היא גינתה את הפיגועים אך הסתייגה וציינה שהתגובה לא צריכה להיות הוצאה להורג ללא משפט; ותגובה זו התפרשה בישראל כהאשמתה בפשעי מלחמה וכהתרת דמם של אזרחיה.
לאחר מכן היא התנצלה על דבריה, וטענה כי לא הבינו אותה נכונה, ודבריה גונו מכל רחבי הקשת הפוליטית השוודית.
ב-12 בינואר 2016 אמרה ולסטרם שלדעתה .
לאחר מכן, התראיינה ולסטרם לתקשורת השוודית ואמרה כי .
דבריה ספגו גינויים חריפים ושגריר שוודיה בישראל ספג נזיפה רשמית ממשרד החוץ.
ראש הממשלה בנימין נתניהו אמר בקבלת פנים לכתבים הזרים בישראל כי דברי שרת החוץ של שוודיה היו "מקוממים ומטופשים".
מרגוט ולסטרם נישאה בשנת 1984 להוקן ולסטרם, ולהם שני ילדים.
ב-2007 נתבקשה לכתוב הקדמה לתרגום השוודי לספרו של אל גור "האמת המטרידה".
ולסטרם קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת צ'למרס לטכנולוגיה (2001), מאוניברסיטת מלרדלן, מאוניברסיטת מסצ'וסטס ומאוניברסיטת אומאו (2010).
בשנת 2008 קיבלה את מדליית המלך עבור "שנים רבות של פעילות משמעותית בשוודיה ובאיחוד האירופי", מקרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה.
בשנה זו קיבלה גם את פרס גוטנבורג על פעילותה לקידום רגולציית REACH.
באפריל 2014 היא מונתה לתואר "מפקדת" בלגיון הכבוד הצרפתי בהתאם להחלטתו של נשיא צרפת פרנסואה הולנד.
מרגו מרטינדייל היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית.
זוכת פרס אמי לשנת 2011 על תפקידה כמאגס בנט בסדרה "צדק פרטי".
היא זכתה פעמיים בפרס אמי מתוך ארבע מועמדויות על גילומה של קלאודיה בסדרה "האמריקאים".
ב-2004, מרטינדייל הייתה מועמדת לפרס טוני על תפקידה במחזה "חתולה על גג פח לוהט".
בשנת 2009 שיחקה בקומדיה "עונה מנצחת" לצד סם רוקוול.
בשנת 2011 החלה לשחק בתפקיד ראשי לצד פטריק וילסון בסדרת הטלוויזיה של CBS "איש מחונן", שלא האריכה ימים וירדה מהאוויר לאחר 16 פרקים.
באותה שנה שיחקה בסדרה "צדק פרטי", ובאותה שנה זכתה על תפקידה בפרס אמי לשחקנית המשנה בסדרת דרמה.
בשנת 2013 החלה לגלם את קלאודיה בסדרה "האמריקאים".
בשנים 2013 ו-2014 הייתה מועמדת לפרס אמי לשחקנית אורחת בסדרת דרמה, ובשנים 2015 ו-2016 זכתה לפרס אמי בקטגוריה זו.
באוגוסט 2015 החלה לשחק בסדרת הפשע "סניקי פיט" ברשת אמאזון.
ב-2018 שבה לשחק בעונתה השנייה, וב-2019 שבה לשחק בעונתה השלישית והאחרונה.
בשנת 2016 שיחקה בדרמה "זמן משפחתי" בבימויו של ג'ון קרסינסקי.
בשנת 2017 שיחקה בדרמה הקומית "שולחן 19" לצד אנה קנדריק, ושיחקה בסרט "לחיות בקטן" לצד מאט דיימון.
בשנת 2018 שיחקה בדרמה הקומית "פתאום משפחה" לצד מארק וולברג.
ושיחקה בעונה השנייה של הסדרה "הטובות לקרב".
בשנת 2019 שיחקה בדרמת הפשע "קיטצ'ן" בכיכובה של מליסה מקארתי.
בנובמבר 2019 יצא לאוויר פודקאסט בשם "I spy" בהנחייתה של מרטינדייל ובהפקת מגזין Foreign Policy.
בשנת 2020 שיחקה בסדרת הטלוויזיה של רשת Showtime "כבודו" המבוססת על סדרת ישראלית באותו שם שיצרו רוני ניניו ושלמה משיח.
מרטינדייל מדובבת דמות המבוססת על עצמה בסדרת האנימציה למבוגרים של נטפליקס, בוג'ק הורסמן.
שומר הילד (1988) - סרט טלוויזיה
לא פראייר של אף אחד 1994)
משימתה של אם (1997) - סרט טלוויזיה
הנחטפת (1999) - סרט טלוויזיה
דברים של בנות (2001) - סרט טלוויזיה
מה שבנות לומדות (2001) - סרט טלוויזיה
אהבה לא צפויה (2003) - סרט טלוויזיה
שיר פשוט (2004) - סרט טלוויזיה
פעמוני כסף (2005) - סרט טלוויזיה
תרבות נגדית (2012) - סרט טלוויזיה
כל התיכון שלי שוקע אל תוך הים (2016) - דיבוב
ברוכים הבאים לניו יורק (2001)
סיפור פשע אמריקאי: מוניקה לווינסקי (2021)
מרג'י גולדשטיין-אנגל היא רוכבת סוסים אמריקאית המתחרה בקפיצות ראווה.
זכתה עשר פעמים בתואר "רוכבת השנה" באיגוד הגרנד פרי האמריקאי (American Grandprix Association).
היא נולדה בוולינגטון, פלורידה, למונה (מנהלת בית ספר יסודי ומורה) וארווין גולדשטיין (רואה חשבון – יהודי).
היא גדלה במשפחה מהמעמד הבינוני, בדרום מיאמי, עם שני אחים גדולים.
בכיתה ג' היא גילתה עניין רב בסוסים.
בגיל תשע, היא לקחה משרות באורוות סוסים ובמלונות כלבים כדי לשלם עבור שיעורי רכיבה.
היא למדה בתיכון "דרום מיאמי" ובתיכון "צפון מיאמי ביץ" וסיימה תואר מהאוניברסיטה הבינלאומית של פלורידה, בהתמחות השכלה עסקית.
היא נישאה בשנת 1995 לבעלה סטיב אנגל, ווטרינר סוסים.
היא זכתה ב-6 אליפויות עולם ו־20 ליגות לאומיות בין השנים 1984 ועד 2005. פדרציית הרכיבה הבינלאומית (ה-FEI) Federation Equestre Internationale)) דירגו אותה כשישית במספר מכל הזמנים.
כשדיברה על האירוע, אמרה: "אתה חייב להבין את הסוס, לתת בו אמון או את הלב, בגלל ברגע שהקיר מגיע לגובה של 6.5 רגל זה נראה כמו קיר של בניין".
ב-1991 היא סבלה מעצמות שבורות ונזק עצבי ברגל שמאל כתוצאה מנפילה מסוס במהלך הופעה.
הרופאים אמרו לה שהיא כנראה לא תחזור ללכת נורמלי שוב.
בשבוע לאחר מכן היא חזרה לרכוב ואחרי עשרה שבועות היא חזרה להתחרות.
ב-1992, סוס במשקל 540 קילו נפל עליה במהלך הופעה, וגרם לחתך באורך 30 ס"מ בגבה ולשברים בארבע מצלעותיה.
ביולי 1998 היא נפצעה בפנים כתוצאה מנפילה, היא המשיכה לרכוב יום למחרת.
בנוסף היא שברה גם את כתף שמאל, את עצם הבריח פעמים, הזרוע, מפרק כף היד ושתי אצבעות.
ב-1999 במשחקי "פאן אמריקה" (Pan America Games) בוויניפג (Winnipeg), היא זכתה במדליית כסף יחד עם קבוצה הקפיצה של ארצות הברית "riding Alvaretto".
בשנת 2000, היא ייצגה את ארצות הברית באולימפיאדת סידני.
בשנת 2003 במשחקי "פאן אמריקה" (Pan America Games) היא זכתה במדליית זהב קבוצתית ובמדליית ארד אישית.
ובשנת 2006 במדליית כסף בתחרות "2006 World Equestrian Games".
גולדשטיין-אנגל הרוויחה במהלך הקריירה כ-4 מיליון דולר בפרסים.
יש לה יותר מ-195 ניצחונות ב "גראנד פרי"(Grand Prix).
מאוקטובר 2011 היא הייתה מובילה בקריירה שלה במספר הניצחונות.
היא קבעה שיא של מספר ניצחונות הרב ביותר ב"גראנד פרי".
ב-2001 הוענק לה אות כבוד על ידי היכל התהילה של הספורט היהודי בארצות הברית .
בשנת 2009 הוכנסה להיכל התהילה הבינלאומי היהודי"
מרגוט לי שטרלי היא סופרת אמריקאית.
ספרה הראשון, מאחורי המספרים, עובד לסרט בשם זה.
שטרלי, ילידת המפטון, וירג'יניה, היא בתם של מדען מחקר במרכז המחקר לנגלי של נאס"א, ושל פרופסורית לאנגלית באוניברסיטת המפטון .
היא למדה בתיכון פביוס והיא בוגרת בית הספר למסחר באוניברסיטת וירג'יניה.
אחרי הקולג' עברה לניו יורק ועבדה מספר שנים בבנקאות השקעות, בסחר חוץ בג'יי.
מורגן, ולאחר מכן במריל לינץ'.
היא עשתה הסבה לתעשיית המדיה ועבדה על מגוון רחב של מיזמים כולל אתר במימון HBO, Volume.com.
ב-2005 היא ובעלה, הסופר ארן שטרלי, עברו למקסיקו כדי לייסד מגזין באנגלית בשם "בתוך מקסיקו", עבור גולים, שפעל עד שנת 2009. מ-2010 עד 2013 עבדו השניים בעריכת תוכן שיווקי ובייעוץ לתעשיית התיירות המקסיקנית.
שטרלי החלה במחקר ובכתיבת מאחורי המספרים ב-2010. ב-2014, הזכויות על הספר נמכרו לוויליאם מורו, להוצאת הארפר-קולינס, ונחתם הסכם הפקה פוטנציאלי לסרט באותו השם.
הנסון, אוקטביה ספנסר, ג'אנל מונה וקווין קוסטנר.
ב-2013 ייסדה שטרלי את פרויקט המחשב האנושי, ארגון שמטרתו לארכב את עבודתן של כל הנשים שעבדו בתור מחשבות ומתמטיקאיות בימים הראשונים של הוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה (NACA) ונאס"א.
"מאחורי המספרים", ויליאם מורו/הרפר-קולינס, 2016
הרצאת הפתיחה בחודש ההיסטוריה של נשים בנאס"א-לנגלי, 2014.
שטרלי זכתה בפרס קרן סלואן לשנת 2014 על ספרה "מאחורי המספרים", ובמענקים מקרן וירג'יניה למדעי הרוח על יצירתה, על פרויקט המחשב האנושי.
ב-2017 זכתה בפרס אניספילד-וולף על ספרה "מאחורי המספרים".
מרג'ורי פלמינג הייתה ילדה סקוטית שנפטרה בגיל שמונה.
יומנים שכתבה הקנו לה פרסום לאחר מותה.
פלמינג נולדה בקירקלדי שבסקוטלנד ב-1803 כבתם השלישית של ג'יימס ואיזבלה פלמינג.
בגיל 6 עברה לגור עם דודה בן ה-17 באדינבורו.
מרג'ורי חזרה לעיר הולדתה ב-1811. מספר חודשים לאחר מכן היא חלתה בחצבת.
למרות שהבריאה, היא נפטרה זמן קצר לאחר מכן, ככל הנראה מדלקת קרום המוח.
היא מתה חודש לפני יום הולדתה התשיעי.
כמו ילדים רבים בתקופתה היא כתבה יומן.
לאחר מותה הוא נשמר בספרייה הלאומית של סקוטלנד.
היומן התגלה כחמישים שנה לאחר מכן על ידי עיתונאי לונדוני בשם הנרין פרין.
הוא פרסמו בספר "מרג'ורי: סיפורה של ילדה לפני חמישים שנה".
הספר כולל יומן שכתבה שנה וחצי לפני מותה.
הספר הפך לפופולרי בתקופה הוויקטוריאנית וזכה להתייחסויות רבות.
מרגרט רות קידר ; 17 באוקטובר 1948 – 13 במאי 2018) הייתה שחקנית ופעילה חברתית קנדית-אמריקאית.
זוכת פרס אמי לבידור בפריים טיים.
היא התפרסמה ב-1978 בזכות תפקידה בתור לויס ליין בסדרת סרטי סופרמן, לצד כריסטופר ריב.
קידר החלה את הקריירה שלה בשנות ה-1960 כשהופיעה בסרטים דלי תקציב קנדיים ובסדרות טלוויזיה, לפני שזכתה בתפקיד ראשי בסרט "Quackser Fortune Has a Cousin in the Bronx" (1970).
לאחר מכן היא שיחקה זוג תאומות במותחן הקאלט של בריאן דה פלמה, "אחיות" (1973), חברת אחוות סטודנטיות בסרט האימה "Black Christmas" (1974), ובת הזוג של דמות הכותרת בסרט "The Great Waldo Pepper" (1975), לצד רוברט רדפורד.
הביצוע שלה את תפקיד קאתי לוץ בסרט האימה שובר הקופות "The Amityville Horror" (1979) הביא לה חשיפה נוספת במיינסטרים.
ב-1996 חוותה אפיזודת מאניה והתמוטטות עצבים מתוקשרת.
הקריירה שלה דעכה בסוף שנות התשעים.
בשנת 2005 הפכה לאזרחית ארצות הברית.
היא הייתה פעילה פוליטית, סביבתית ופציפיסטית.
קידר, אחת מחמישה ילדים, נולדה בילונייף, בטריטוריות הצפון-מערביות, בתם של ג'וסלין מרי "ג'יל" (לבית וילסון), מורה להיסטוריה, וקנדל קידר, מומחה לחומרי נפץ ומהנדס.
קידר גם חייתה במהלך ילדותה בלברדור סיטי, בניופאונדלנד.
אמא שלה הייתה מקולומביה הבריטית, קנדה, ואבא שלה היה מניו מקסיקו, שבארצות הברית.
קידר נולדה בילונייף בגלל עבודתו של אביה, אשר לקחה את המשפחה למגוון מקומות מרוחקים.
אביה היה מנהל בחברת הטלפון של ילונייף בשנים 51–1948. קידר אמרה על ילדותה בצפון קנדה, "לא היו לנו סרטים בעיירת הכורים הקטנה הזו.
כשהייתי בת 12 אמא שלי לקחה אותי לניו יורק וראיתי את "ביי ביי בירדי", עם אנשים שרים ורוקדים, וזה היה זה.
לא היה לי מושג, אבל אני [הסתדרתי] לא רע."
קידר למדה במספר בתי ספר בצעירותה, וסיימה את לימודיה בהברגל קולג', פנימייה פרטית בטורונטו, ב-1966. יש לה אחות אחת, אנני, שהיא שחקנית קנדית ומנכ"לית המלכ"ר "People for Education", וכן שלושה אחים: ג'ון, מייקל ופיטר.
קידר הייתה האחיינית של ג'נט קידר שגם היא שחקנית.
הבכורה הקולנועית של קידר הייתה בסרט בן 49 דקות סרט שכותרתו "The Best Damn Fiddler from Calabogie to Kaladar" (1968), דרמה אשר מתרחשת בקהילת חוטבי עצים קנדית, אשר הופקה על ידי חברת Challenge for Change (אתגר לשינוי).
הסרט העלילתי הראשון שלה היה בסרט האמריקאי משנת 1969, "Gaily, Gaily", קומדיה בכיכובו של בו ברידג'ס.
היא הופיעה במספר סדרות דרמה של הרשת הקנדית CBC, כולל הופעות אורח בסדרות "Wojeck", "Adventures in Rainbow Country" ותפקיד קבוע-למחצה בתור כתבת צעירה בסדרה "מקווין".
היא גם הייתה פאנליסטית בתוכנית "Mantrap" בה הוצגו דיונים מפרספקטיבה פמיניסטית.
במהלך עונת 72–1971, היא כיכבה בתפקיד ראשי בתור הברמנית רות בסדרה Nichols, מערבון של ג'יימס גארנר, אשר שודרה ב-NBC.
בשנות ה-1960 המאוחרות קידר הייתה מבוססת בטורונטו, וב-1970 עברה לוונקובר.
באותה תקופה לא הייתה בטוחה שעתידה הוא כשחקנית, ושקלה שינוי לכיוון עריכה.
בינתיים, המשיכה להופיע במגוון תוכניות, ביניהן תפקיד כוכבת אורחת ב-1972 בסדרת הבלשים של ג'ורג' פפארד, "Banacek".
כעבור זמן קצר עברה קידר ללוס אנג'לס, שם לוהקה לתפקיד ראשי לצד ג'ין ויילדר בסרט "Quackser Fortune Has a Cousin in the Bronx" (1970) בתור סטודנטית באירלנד שהופכת למושא האהבה של אספן זבל סוסים עני בדבלין.
לאחר הצילומים באירלנד, קידר עברה לניו יורק כדי להמשיך ללמוד משחק.
שנה לאחר מכן, היא חזרה לקליפורניה, ולוהקה בסרט הקאלט של בריאן דה פלמה "Sisters" (1973), אשר הגביר את המוניטין של הבמאי ושל השחקנית הראשית, אשר גילמה תאומות מחוברות.
קידר הייתה במערכת יחסים עם דה פלמה באותו הזמן, והייתה שותפה לדירה עם כוכבת המשנה שלה בסרט, ג'ניפר סולט.
היא אז כיכבה בסרט האימה "Black Christmas" ב-1974, תפקיד עבורו זכתה בפרס הסרט הקנדי לשחקנית הטובה ביותר; אחריו גילמה זונה בסרט שכתב טרנס מאליק, "The Gravy Train" (1974).
היא זכתה בעוד פרס הסרט הקנדי לשחקנית הטובה ביותר על הופעתה בדרמת המלחמה "A Quiet Day in Belfast" (1974).
בשנת 1975, קידר לוהקה לתפקיד ראשי בסרט "וולדו פפר הגדול" לצד רוברט רדפורד, היא הופיעה גם בסרטים "The Reincarnation of Peter Proud" ו-"" (1975) עם פיטר פונדה.
תפקידים אשר הבטיחו את מעמדה כשחקנית ראשית.
קידר נישאה לבמאי של הסרט "", תומאס מגוויין.
היא הופיעה ב-9 במרץ 1975 בפרק של "American Sportsman", בו היא למדה גלישה אווירית, וקריינה.
הפרק מסתיים עם גלישות סולו של קידר בין הרי הרוקי.
קידר הופיעה במרץ 1975 בגיליון של פלייבוי, שצולם בשחור-לבן על ידי דאגלס קירקלנד, עם מאמר שנכתב על ידי קידר עצמה.
לאחר הפסקה ממשחק אחרי לידת בתה ב-1976, קידר ביקש לחזור לעשות סרטים בשנות ה-1970 המאוחרות.
אחרי קריאה של תפקיד לויס ליין עבור סרט גיבורי העל "סופרמן", קידר הוטסה לאנגליה על ידי ריצ'רד דונר בשביל מבחן בד.
דונר בסופו של דבר ליהק את קידר בתפקיד, אשר הפך לאחד האייקוניים שלה.
הסרט צולם במשך יותר משנה, ויצא לאקרנים במהלך חג המולד 1978, להצלחה מסחרית גדולה.
קידר זכתה בפרס סאטורן לשחקנית הטובה ביותר על הופעתה בסרט.
קידר ביטאה בפומבי את חוסר הסכמתה עם ההחלטה של המפיקים אלכסנדר סלקינד ואיליה סלקינד להחליף את ריצ'רד דונר כבמאי בסרט "סופרמן 2" (1980).
דווח, כי כתוצאה מכך, התפקיד של קידר ב"סופרמן 3" (1983) צומצם לפחות מחמש דקות זמן מסך, אם כי המפיקים הכחישו זאת בראיון שנכלל בגרסת ה-DVD של הסרט.
תפקידה ב"סופרמן 4" (1987) היה יותר משמעותי.
גילומה של קידר את תפקיד קאתי לוץ בסרט האימה משנת 1979 "The Amityville Horror" חיזק את מעמדה בתור אחת הגברות המובילות של הוליווד.
הסרט זכה לביקורות מעורבות מהמבקרים, אך היה נחל הצלחה מסחרית מסחררת, עם הכנסות של מעל 86 מיליון דולר בארצות הברית.
קידר עצמה זכתה לביקורות חיוביות על משחקה.
באותה שנה, קידר אירחה פרק של תוכנית המערכונים האמריקאית "סאטרדיי נייט לייב".
קידר המשיכה לעבוד במשך שנות ה-1980. היא הופיעה בסרטיו של פול מזורסקי "Willie & Phil" ו-"Some Kind of Hero".
ביצועיה בסרט משנת 1981 "Heartaches" זכו לשבחי הביקורת ובאזז לאוסקר.
כשהסרט "Trenchcoat" בו הופיעה כמיקי ריימונד, קצרנית בית משפט שהופכת לבלשית פרטית, קיבל דירוג של PG-13, הדבר הניע את חברת וולט דיסני להקים את חברת סרטי טאצ'סטון.
היא הופיעה לצד ג'יימס גארנר בדרמת הפשע מעוררת המחלוקת "Glitter Dome" (1984).
ב-1985, היא שיחקה בתפקיד ראשי עם טד דנסון וברט לנקסטר בסרט "Little Treasure", בו היא שיחקה חשפנית קצת מבולבלת המחפשת את ההון האבוד של אביה שודד הבנקים.
ב-1986 היא נבחרה כמדבבת סדרת האנימציה היפנית "הקוסם מארץ עוץ".
הפקת תיאטרון משנת 1982 של "Bus Stop" בכיכובה של קידר בתפקיד שרי וטים מתיסון בתפקיד בו, שודר ב-HBO.
בשנת 1983 קידר הפיקה וכיכבה בתפקיד אלייזה דוליטל בגרסה של "פיגמליון" עם פיטר אוטול עבור שואוטיים.
היא הפיקה וכיכבה בסרט הטלוויזיה הצרפתי-קנדי התקופתי "Louisiana" (1984), כבעלת מטעים בדרום של ארצות הברית אשר חוזרת מפריז ומגלה שאיבדה את נכסיה.
ב-1988 השתתפה בתפקיד ראשי בסרט הטלוויזיה "Body of Evidence" של ערוץ CBS.
בשנת 1994 הופיעה בסרט "WindRunner" ערוץ דיסני לצד ראסל מינס וג'ייסון ויילס.
באותה שנה דיבבה את דמות הברמנית בפונדק במשחק המחשב "Under a Killing Moon" של IBM.
באמצע שנות ה-1990, הקריירה שלה חוותה דעיכה, אשר יוחס להתמוטטות עצבים ציבורית שחוותה ב-1996.
2000-2018: סרטים עצמאיים ותוכניות טלוויזיה
בשנת 2000, קידר שיחקה את תפקיד איילין קנבורו בסרט "Apocalypse III: Tribulation", סרט נוצרי העוסק באסכטולוגיה נוצרית ובחזון אחרית הימים האוונגליסטי.
קידר ציין לאחר מכן שהיא לא הבינה עד שהיא הייתה על הסט שהסרט היה רציני.
באותה שנה היא הופיעה בשלושה פרקים בסדרתו של פיטר בנצ'לי, "Amazon", בו גילמה אישה קנדית חולת נפש, הנחושה לשלוט בכל השבטים המקומיים.
בשנת 2001, היא שיחקה אם מתעללת של רוצח סדרתי בפרק של "חוק וסדר: מדור מיוחד".
בשנת 2002, היא הופיעה לצד קריספין גלובר וונסה רדגרייב בעיבוד הקולנועי הבריטי לספר "החטא ועונשו".
קידר הופיעה אוף-ברודוויי ב"מונולוגים מהווגינה" בדצמבר 2002, ותיירה עם המופע במשך שנתיים.
קידר השתתפה בסדרת הטלוויזיה "Robson Arms", קומדיית מצבים קנדית המתרחשת בבית דירות בוונקובר.
ב-2007 לוהקה לתפקיד אמילי קראפט בסדרת הטלוויזיה "אחים ואחיות".
ב-2008 גילמה יועצת בית ספר בסרט המסתורין הלהט"בי "On the Other Hand, Death".
ב-2009 גילמה את התרפיסטית של לורי סטרוד בסרט "ליל המסכות 2".
ב-2015 קידר זכתה בפרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית בתוכנית ילדים על הופעתה בסדרה "R.L.
קידר יצאה עם ראש ממשלת קנדה לשעבר פייר טרודו, הבמאים בריאן דה פלמה וסטיבן ספילברג, התסריטאי/במאי טום מנקוביץ, והשחקן/קומיקאי ריצ'רד פריור.
היא נישאה והתגרשה שלוש פעמים.
נישואיה הראשונים של קידר היו לסופר האמריקאי תומאס מקגוויין, להם נולדה בתה היחידה, מגי מקגוויין (נולדה ב-1976).
היא הייתה נשואה לשחקן ג'ון הרד ב-1979 למשך שישה ימים בלבד, והייתה נשואה לבמאי הצרפתי פיליפ דה ברוקה מ-1983 עד 1984. לאחר גירושיה מדה ברוקה, היא אמרה שהיא מעדיפה את חברתם של הכלבים שלה.
לקידר נולדו שני נכדים מנישואיה של בתה מגי לסופר וולטר קרן.
היא שמרה על חברות קרובה עם הכוכב השותף מהסרט "סופרמן", כריסטופר ריב, שנמשכה מ-1978 עד מותו בשנת 2004. "כשאת קשורה למישהו שתלוי מהתקרה במשך חודשים, יש נטייה שתתקרבו", בראיון עימה אמרה קידר ל-CBS.
"הוא היה כל כך משמעותי בחיים שלי.
הוא היה מסובך, חכם, מאוד חכם, הוא ידע שהוא עשה משהו משמעותי.
הוא היה מאוד מודע לכך ומאוד שמח בכך." קידר ציינה בריאיון ל-"TV Guide" שהיא אתאיסטית.
בדצמבר 1990, קידר נפצעה קשה בתאונת דרכים שהשאירה אותה משותקת חלקית, ומרותקת לכיסא גלגלים.
היא לא יכלה לעבוד במשך שנתיים, דבר שגרם לה קשיים כספיים.
היא אובחנה עם הפרעה דו-קוטבית, אשר היה הגורם לאפיזודה מאנית מתוקשרת שהיא חוותה באפריל 1996. באותה העת, קידר עבדה על האוטוביוגרפיה שלה, והמחשב שלה נדבק בוירוס, מה שגרם לו לקרוס והיא איבדה שלוש שנים של טיוטות.
קידר טסה ללוס אנג'לס כדי להביא את המחשב לבדיקת חברת שחזור נתונים, אשר בסופו של דבר לא הצליחו לשחזר את הקבצים.
היא נכנסה למצב מאני ונעלמה למשך ארבעה ימים.
היא נמצאה בחצר אחורית של בית פרטי, ונלקחה על ידי משטרת לוס אנג'לס לבית החולים כשהיא במצב של מצוקה, וציפויי השיניים שלה נפלו כשהוכתה במהלך ניסיון אונס.
אחרי טיפול ראשוני בבית החולים היא אושפזה במוסד פסיכיאטרי.
ב-2007, קידר, דיווחה כי לא הייתה לה אפיזודה מאנית מזה 11 שנים, וזקפה זאת לזכותה של הרפואה האורתו-מולקולרית בה טופלה (סוג של רפואה אלטרנטיבית מבוססת תזונה ותוספי תזונה).
קידר תמכה במספר רב של מטרות דמוקרטיות וליברליות לאורך הקריירה שלה.
היא אמרה שהעניין שלה נולד בזכות שיחות פוליטיות עם ההורים שלה במהלך הילדות שלה; אמא שלה הייתה קנדית עם נטיות סוציאליסטית, בעוד אביה היה במקור מארצות הברית, והיה שמרן רפובליקני.
היא הייתה תומכת פעילה במסע של ג'סי ג'קסון לזכות במועמדות של המפלגה הדמוקרטית ב-1984 הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1984. בתחילת שנות ה-1990, במהלך מלחמת המפרץ, קידר תויגה כ"בגדד בטי", כינוי גנאי לנשים שהתנגדו למלחמה, והיא נחשפה בשל כך למספר מקרים של בריונות אישית ובכתב.
בתגובה, היא כתבה מאמר שם "וידויים של בגדד בטי'", שהיה מנוסח כמכתב לאמה, ואשר פורסם בכתב העת The Nation, בו קידר הגיבה בהסברים לגבי טענותיה בדבר המלחמה.
מאז נובמבר 2009, קידר הייתה הרכזת של ארגון "דמוקרטים פרוגרסיביים באמריקה" במונטנה.
ב-23 באוגוסט 2011, קידר, טנטו קרדינל, ועשרות אחרים נעצרו בזמן מחאה בוושינגטון נגד הארכת קו צינור קיסטון.
ב-2012, היא הופיעה בסרטון נגד פראקינג, והיא גם קידמה אימוץ מדיניות אנרגיה בת קיימא.
על זה קידר אמרה: "הדבר הראשון שאנשים צריכים להתחיל להבין, בניגוד לפרסום שמאכילים אותנו חברות נפט וגז, זה שסביבתנות ויציבות כלכליות יציבות הולכים יד ביד בכל ראייה ארוכת טווח".
ב-22 באוגוסט 2015, קידר אירחה ערב התרמה למען המועמד ברני סנדרס בבילינגס, מונטנה.
החל משנת 2009 קידר כתבה מאמרים במגזין השמאלני המקוון "קאונטרפאנץ'".
קידר מתה בשנתה ב-13 במאי 2018, בביתה בליווינגסטון, מונטנה, בגיל 69. ממנת יתר של אלכוהול וסמים.
DC קומיקס פרסמו בחשבון הטוויטר שלהם: "תודה לך על היותך הלויס ליין עמה רבים מאיתנו גדלנו.
דומיניק בלנצ'יוןשם אלטרנטיבי: Blood Sisters1974A Quiet Day in Belfastברידג'ט סלטרי
תלמה סלטריפרס הקולנוע הקנדי לשחקנית הטובה ביותר1974The Gravy Trainמארגושם אלטרנטיבי: The Dion Brothers1974Black Christmasברברה קוארדפרס הקולנוע הקנדי לשחקנית הטובה ביותר1975ואלדו פפר הגדולמוד1975The Reincarnation of Peter Proudמארשה קארטיס197592 in the Shadeמירנדה1978Shoot the Sun Downהאישה מאנגליה1978סופרמןלויס לייןפרס סאטורן לשחקנית מצטיינת בסרט קולנוע1979The Amityville Horrorקאתי לוץמועמדות לפרס סאטורן לשחקנית מצטיינת בסרט קולנוע1979Mr.
שנהתוכניתתפקידהערות1971Suddenly Singleג'קיסרט טלוויזיה1971–1972Nicholsרות5 פרקים; סדרת מערבון1972The Bounty Manמייסרט טלוויזיה1974The Suicide Clubסרט טלוויזיה1974Honky Tonkלוסי קוטוןסרט טלוויזיה1982Bus Stopשריסרט טלוויזיה1983Pygmalionאלייזה דוליטלסרט טלוויזיה1984Louisianaוירג'ינה טרגןסרט טלוויזיה1984The Glitter Domeויליסרט טלוויזיה1985Picking Up the Piecesלינט הארדינגסרט טלוויזיה1986הקוסם מארץ עוץקריינית1986Vanishing Actקריס קניוןסרט טלוויזיה1987Shell Gameדיינה
מרג'ורי פולטון הייתה כנרת קונצרטים אמריקאית ומורה ידועת שם למוזיקה.
פולטון נולדה באוקלהומה סיטי, שם החלה ללמוד נגינה בפסנתר בגיל תשע, בשנת 1918. היא למדה במכון קרטיס למוזיקה וקיבלה מלגות לימודים לבית הספר ג'וליארד, שם סיימה את לימודיה בהצטיינות ב-1935. בתקופת לימודיה בקרטיס, פגשה פולטון את מאק הארל, שלמד נגינה בכינור באוניברסיטת אוקלהומה סיטי והמשיך בלימודי כינור בקרטיס.
הם נישאו ב-1935 בניו יורק בשנה שבה קיבלה את הדיפלומה שלה מג'וליארד.
מאק הארל עשה חייל כזמר בריטון קונצרטי ואופראי, בעיקר עם המטרופוליטן אופרה, ופולטון המשיכה להופיע וללמד.
אחד משלושת ילדיהם, לין הארל, שנולד ב-1944, הוא צ'לן קונצרטים בעל שם עולמי.
דיים מרגוט פונטיין הייתה בלרינה אנגליה.
היא עשתה את כל שנות הקריירה שלה כרקדנית עם הבלט המלכותי (לשעבר להקת תיאטרון סדלר'ס ולס) ועם הזמן מינתה אותה המלכה אליזבת השנייה לפרימה בלרינה אסולוטה של הלהקה.
מרגוט פונטיין החלה ללמוד בלט בגיל ארבע, באנגליה ואחר כך בסין, לשם נשלח אביה במסגרת עבודתו.
בשאנגחאי למדה אצל ג'ורג' גונצ'רוב, והקשר עמו תרם לעניינה המתמשך בבלט הרוסי.
כאשר חזרה לאנגליה בגיל 14, הזמינה אותה נינט דה ולואה להצטרף לבית הספר לבלט ויק-ולס.
היא הייתה מחליפתה של אליסיה מרקובה כפרימה בלרינה של הלהקה בשנת 1935. כוריאוגרף הוויק-ולס, סר פרדריק אשטון, כתב תפקידים רבים מספור לפונטיין ולבן-זוגה, רוברט הלפמן, שעמו רקדה משנות ה-30 עד שנות ה-40.
ב-1946 נכנסה הלהקה, ששמה שונה ל"בלט סדלר-ולס", אל בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, שם היה בן-זוגה התדיר ביותר במשך העשור הבא מייקל סומס.
הופעתה ב"היפהפייה הנרדמת" של צ'ייקובסקי הייתה לנקודת ציון הן לפונטיין והן ללהקה, אבל היא עשתה לה שם גם בבלטים שיצר אשטון, בהם "וריאציות סימפוניות", "סינדרלה", "דפניס וכלואה", "אונדין" ו"סילביה".
בשנת 1949, יצאה בראש הלהקה למסע הופעות בארצות הברית והייתה לאישיות בינלאומית.
לפני מלחמת העולם השנייה ואחריה, הופיעה פונטיין בשידורי טלוויזיה של הופעות בלט בבריטניה.
ובראשית שנות ה-50 הופיעה בתוכניתו של אד סאליבן, הופעה שהעלתה את קרנו של המחול בארצות הברית.
ב-1955 נישאה לפוליטיקאי הפנמי רוברטו אריאס, והופיעה בהפקת צבע חיה של "היפהפייה הנרדמת" בשידור של NBC.
כעבור שלוש שנים רקדה עם סומס בעיבוד לטלוויזיה של ה-BBC ל"מפצח האגוזים".
הודות לתהילתה הבינלאומית ולבקשות רבות של סוכני אמנים, ניאות הבלט המלכותי בשנת 1959 לאפשר לפונטיין להיות לרקדנית עצמאית.
ב-1961, כשפונטיין שקלה לפרוש מן הריקוד, ערק רודולף נורייב מבלט קירוב כשהופיע בפריז.
פונטיין, שנרתעה אומנם מלהיות לבת-זוגו הקבועה בגלל ההבדל של 19 שנים ביניהם, רקדה עמו בהופעת הבכורה שלו בבלט המלכותי בז'יזל, ב-21 בפברואר 1962. הצמד היה בן לילה לסנסציה בינלאומית, כשכל אחד מהם דוחף את השני לתת את המיטב שבו.
הם נודעו בעיקר בביצועיהם הקלאסיים ליצירות כגון "Le Corsaire Pas de Deux", "הסילפידה", "הביידרה", "אגם הברבורים" ו"ריימונדה", שבהן אימץ נורייב לא פעם כוריאוגרפיות שנועדו להבליט במיוחד את כשרונותיהם.
הצמד הופיע בבכורת "מרגריט וארמאן" של אשטון, בכוריאוגרפיה שנכתבה במיוחד בשבילם, וצוין לשבח על הביצוע בתפקידים הראשיים ב"רומיאו ויוליה" של סר קנת מקמילן.
בשנה שלאחריה, נורה בעלה של פונטיין בניסיון התנקשות, ונשאר משותק מן הצוואר ומטה, מצב שהצריך טיפול תמידי לשארית חייו.
ב-1972 פרשה פונטיין למחצה, אם כי המשיכה לרקוד מדי פעם עד סוף העשור.
ב-1979 חגג לה הבלט המלכותי והכריז רשמית על מינויה ל"פרימה בלרינה אסולוטה" של הלהקה.
היא פרשה לפנמה, שם בילתה את זמנה בכתיבת ספרים, גידול בקר וטיפול בבעלה.
היא מתה מסרטן השחלות בדיוק 29 שנים לאחר הופעת הבכורה שלה עם נורייב ב"ז'יזל".
מרגו שלי הוא סרט דרמה רומנטית ישראלי משנת 1969 בבימויו של מנחם גולן שגם כתב את התסריט, עם עודד תאומי ולבנה פינקלשטיין בתפקידים הראשיים.
פסקול המוזיקה הולחן על ידי דובי זלצר ומושר בחלקו על ידי יהורם גאון וצמד העמרנים למילותיו של אוריאל אופק.
העלילה היא על סיפור אהבה בין תושבת כפר צעירה וחסרת השכלה, לבין מרצה באוניברסיטה המצוי במשבר גיל הארבעים ועוזב למענה את אשתו.
המשפחות מנסות להפריד בין האוהבים, אך האהבה לבסוף מנצחת.
הסרט צולם בשחור-לבן ונראים בו אתרים בירושלים ובעיקר בירושלים המזרחית זמן קצר לאחר מלחמת ששת הימים.
אלדד (דדו) טלמור (עודד תאומי) הוא דוקטור לכימיה ומרצה באוניברסיטה.
הוא נשוי עשר שנים לשושנה (ברכה נאמן) בנישואים לא מאושרים והוא רוצה להתגרש.
מרגלית (מרגו) דוידו (לבנה פינקלשטיין) היא צעירה בת 24 שגרה במושב קוהלת בהרי ירושלים.
אביה (אבנר חזקיהו) הוא מובטל, אמה נפטרה והיא מפרנסת אותו ואת אחיה בעבודה כמניקוריסטית במספרה בירושלים.
בכפר מרכלים עליה החנווני מזרחי (יעקב בנאי) והשכנה ויקטוריה (טובה פרדו) על כך שעדיין לא התחתנה.
יום אחד משכנעות אותה חברותיה לעבודה, לבוא למסיבה.
מרגו משתכנעת אך במסיבה היא יושבת מבויישת ולא רוקדת.
היא צדה את עיניו של שמוליק (אושיק לוי) שרואה בה טרף קל לסיפוק יצריו.
מרגו יוצאת ובחוץ יורד גשם שוטף.
שמוליק עוקב אחריה ומציע לה טרמפ.
היא עולה למכוניתו ובהמשך הוא מנסה לתקוף אותה מינית והיא פותחת את הדלת ונופלת החוצה בגשם שוטף.
שם מוצא אותה טלמור שעבר במקום במקרה ומציע לה לקחת לדירתו כדי להתאושש והיא בוטחת בו.
טלמור מתאהב בה למרות הבדלי הגיל, ההשכלה, המעמד החברתי, הכלכלי והעדתי.
הוא מוצא בה חום שאשתו אינה מסוגלת לתת לו.
לאחר שהיא הולכת הוא מנסה לחפש אותה בכפר ובעיר עד שמוצא אותה בדרכה לעבודה.
הוא משכנע אותה להצטרף לטיול בירושלים המזרחית שזה אך אוחדה עם מערב העיר.
הם מבקרים בכותל המערבי, בהר הבית ובסמטאות העיר העתיקה.
לבסוף הם מגיעים למלון אימפריאל, שם משכיר להם בעל המלון הערמומי ג'ורג' (יוסף שילוח) חדר בו הם מממשים את אהבתם.
הם נשארים במקום מספר ימים ומוכרזים בעיתונים כנעדרים.
ג'ורג' מזהה אותם וכעבור זמן קצר מגיע אביה של שושנה (אברהם רונאי) למלון ומשכנע את מרגו לעזוב את טלמור.
הוא גם מגיע לכפר ונותן לאביה של מרגו סכום כסף גדול בתנאי שתעזוב את טלמור.
זאביק (אריק לביא), משכנע את טלמור לעזוב את ירושלים ומבטיח לו עבודה בבאר שבע.
שושנה מגיעה למלון ולוקחת את טלמור להוריה.
אביה שהוא פרופסור באוניברסיטה מבטיח לקדם אותו לדרגת ראש חוג וגם אמה (ליה דוליצקיה) מפצירה בו אך הוא מסתלק מהמקום.
מרגו מגיעה למלון ומחכה לו.
כאשר אינו מגיע היא מסתלקת.
טלמור מגיע באיחור ומנסה למצוא אותה בתוך תהלוכה רבת משתתפים בוויה דולורוזה.
לבסוף הוא רואה אותה ממרחק וקורא לה.
היא מסתובבת אליו בחיוך ושניהם מתקרבים זה לזה.
מרגוט אסקנס הייתה זמרת גרמנייה.
אסקנס נולדה בעיירה דירן שבנורדריין-וסטפאליה, גרמניה, היא למדה להיות סייעת לרופא שיניים.
ב-1954 זכתה בתחרות כישרונות של פולידור רקורדס, וחתמה על חוזה עם החברה.
ב-1955 יצא להיטה הראשון "Ich möchte heut ausgehn" (אני רוצה לצאת היום), ב-1956 ו-1957 הוציאה להיטים נוספים.
ב-1961 שיחקה בסרט "Auf Wiedersehen" לצד אלקה זומר.
ב-1962 השתתפה בתחרות "Deutscher Schlager-Festspiele" לבחירת הזמר שייצג את גרמניה המערבית באירוויזיון וסיימה במקום השלישי.
ב-1966 נבחרה באופן פנימי לייצג את גרמניה באירוויזיון 1966 וסיימה במקום העשירי.
במהלך הקריירה שלה היא מכרה מעל 40 מיליון אלבומים.
בנוסף היא השתתפה במספר סדרות וסרטי טלוויזיה.
מרגוט הילשר הייתה זמרת גרמנייה.
ייצגה את גרמניה בתחרויות האירוויזיון שנערכו בשנים 1957 ו-1958.
הילשר נולדה בברלין, היא החלה את דרכה כמעצבת אופנה.
ב-1939 בהיותה מעצבת תלבושות לסרט היא התגלתה על ידי המלחין תיאו מקבן.
ב-1940 הופיעה בסרט "לב המלכה" (Das Herz der Königin) אודות מרי, מלכת הסקוטים.
היא הייתה אחת משחקניות הקולנוע הפופולריות ביותר בזמן מלחמת העולם השנייה ואף ביצעה מספר סיבובי הופעות בפני חיילים.
ב-1950 גילמה צלמת עיתונות בסרט "אהבה על הקרח".
ב-1952 הופיעה בסרט המוזיקלי "Heimweh nach dir".
ב-1954 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "Die Mücke" שהוצג בפסטיבל קאן.
ב-1956 גילמה את צציליה, דוכסית מקלנבורג-שוורין בסרט העוסק במהפכה הרוסית.
ב-1957 נבחרה לייצג את גרמניה באירוויזיון עם השיר "Telefon, Telefon" וסיימה במקום הרביעי עם שמונה נקודות.
בשנה לאחר מכן ב-1958 נבחרה לייצג את גרמניה בשנית באירוויזיון עם השיר "Für zwei Groschen Musik" וסיימה במקום השביעי עם חמש נקודות.
בשנות השישים הגישה בטלוויזיה של בוואריה תוכנית אירוח משלה שנקראה "Zu Gast bei Margot Hielscher".
ב-1965 גילמה רוזנת בסרט המבוסס על הנובלה גזע ולזונג.
ב-1978 קיבלה את עיטור מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה עבור תרומתה לקולנוע הגרמני.
ב-20 באוגוסט 2017 הלכה לעולמה.
מרג'ורי גליקסמן גרנה הייתה פילוסופית אמריקאית.
גרנה נחשבה למייסדת הפילוסופיה של הביולוגיה.
היא התפרסמה בזכות תאוריות חדשניות, פירושים מעניינים ומשמעותיים בנושאי אקזיסטנציאליזם, אבולוציה, פילוסופיה, הגדרת מינים, זואולוגיה וביולוגיה.
הבולטים שבהם: "חופש נורא: ביקורת על אקזיסטנציאליזם" (1948) ו"היודע והידוע" (1966) ו"הברית הפילוסופית" (1995).
מרג'ורי גרנה נולדה ב-1910 במילווקי, ויסקוסין ונפטרה ב-2009 בלוקסמבורג, וושינגטון.
היא סיימה את לימודיה ב-1931 במכללת ולסלי במרכז לזואולוגיה שם קיבלה את התואר הראשון בזואולוגיה, היא המשיכה ללמוד ונסעה לגרמניה, ולאחר מספר שנים חזרה לארצות הברית ללמוד פילוסופיה.
ב־1937 הייתה מדריכה באוניברסיטת שיקגו, שם הכירה והתחתנה עם דוד גרנה בשנת 1944. בעקבות שאיפתו של בעלה להיות חקלאי עברה אחריו מהעיר לחווה באילינו, שם התמידה לקום השכם מדי בוקר כדי ללמוד ולכתוב פילוסופיה, לפני שהחלה את עבודתה בחווה.
בשנת 1952 עברה המשפחה לאירלנד.
החיים בחווה לימדו את גרנה לקח ולאחר 43 שנים (ב-1995) כתבה ספר הנקרא "הברית הפילוסופית" ובו כתבה "חובות חקלאיות ופילוסופיות מורכבות לא יתערבבו."
דוד ומרג'ורי התגרשו ב-1961 לאחר 17 שנות נישואין.
לאחר הגירושין גרנה החליטה לחזור לעיר ולהמשיך ללמוד פילוסופיה אקדמית.
בשנת 1932, בעקבות סיום לימודיה וקבלת התואר בזואולוגיה, נסעה גרנה לגרמניה, שם השתתפה בהרצאותיהם של הפילוסופים הגרמנים מרטין היידגר וקרל יאספרס.
עם חזרתה לארה"ב הלכה ללמוד פילוסופיה במכללת רדקליף ועבדה ביחד עם דייוויד פראל, ואלפרד נורת' וייטהד.
בסוף לימודיה קיבלה דוקטורט לפילוסופיה.
בשנים 1937–1944 הייתה גרנה מרצה באוניברסיטת שיקגו, שם השתתפה בסמינרים המפורסמים שניהלו רודולף קרנפ וקרל (פיטר) המפל.
ב־1948 פרסמה את ספרה "החופש הנורא" בו הביעה את ביקורתה על הזרם האקזיסטנציאליסטי בפילוסופיה (ביקורת שהמשיכה ב-1957, כשפרסמה את הספר "מרטין היידגר", בו היא דנה בתאוריות ובעמדות האקסיסטנציאליסטיות בהן החזיק מרטין היידגר).
ב-1958 גרנה החליטה לחזור להוראה.
בשיקגו היא פגשה את מיכאל פולני הפילוסוף והמדען הבריטי הונגרי, ובסופו של דבר סייעה לו לפתח את ספרו החשוב "ידע אישי".
עד 1960 מילאה גרנה תפקידים באוניברסיטת לידס ולאחר מכן עד 1962 באוניברסיטת בלפסט, שם הרצתה בפילוסופיה.
ב-1965 חזרה לארצות הברית כדי ללמד פילוסופיה באוניברסיטת קליפורניה, דייוויס.
היא כיהנה שם כיו"ר המחלקה לפילוסופיה במשך כ-13 שנים.
בשנת 1967, בזמן שהותה בדייוויס, העבירה סדרת הרצאות ופרסמה את ספרה "הבנת הטבע: מאמר על הפילוסופיה של הביולוגיה." ספר זה הפך אותה לאחת מחלוצות הדיון בפילוסופיה של הביולוגיה.
ב־1982 ניהלה גרנה סדרת סמינרים משפיעים ומכוני קיץ בנושאי מדעי הרוח והמדעים הפילוסופיים.
היא הייתה בעלת השפעה על הקמתה של האגודה הבין לאומית להיסטוריה, פילוסופיה וביולוגיה.
אגודה זו הקימה ב-1995 פרס למלומדים צעירים על שמה.
בשנת 1988 גרנה הפכה לפרופסורית בכירה באוניברסיטת וירג'יניה טק שבלוקסמבורג.
בשנת 2002 הפכה לאישה הראשונה שספריה נכללו ב"ספרייה לפילוסופיים החיים" (Library of Living Philosophers ) בתוך סדרת ספרים של הפילוסופיים המשפיעים והשנויים במחלוקת ביותר.
בגיל 92, פרסמה ביחד עם דוד דיפו את "הפילוסופיה של הביולוגיה: היסטוריה אפיזודית."
גרנה התבססה בספריה על רעיונותיהם של אריסטו ופילוסופים קדומים אחרים.
גרנה ידעה שכדי להבין את המאפיינים הפיזיים של אורגניזם יש צורך בידע על התפקודים של כל אחד מחלקי האורגניזם, כולל תאיו וגנו.
האינטרסים הפילוסופיים של גרנה היו נרחבים, והתאוריות שלה לא נגעו רק בביולוגיה אלא גם בידע אנושי.
התובנות שלה על הפילוסופיה של תורת ההכרה (אפיסטמולוגיה) היו משפיעות ביותר והושרשו בספרה "היודע והידוע" (1966).
גרנה התנגדה ודחתה את התאוריות של הפילוסוף הצרפתי והמתמטיקאי רנה דקארט.
חשיבתה ורעיונותיה של גרנה תרמו לקידום נקודות מבט פילוסופיות על המדע, הידע וחיים.
רשימת כתביה של מרג'ורי גרנה
פילוסופים מדברים בעצמם: מדקארט ועד קאנט.
קריאות בפילוסופיה של הרנסאנס וההארה (1940) עם תומאס ורנור סמית'
חופש נורא: ביקורת על אקזיסטנציאליזם (1948)
פילוסופים מדברים בעד עצמם: מדקרט ועד לוק (1958)
פילוסופים מדברים בעצמם: עורך ברקלי, הום וקאנט (1963)
האנטומיה של הידע: מאמרים שהוצגו לקבוצת המחקר בנושא יסודות האחדות התרבותית, מכללת בוודוין, (1965 ו-1966)
צוחק ובוכה: מחקר על גבולות ההתנהגות האנושית מאת מתרגם הלמוט פלסנר (1970) עם ג'יימס ספנסר צ'רצ'יל
פרשנויות חיים ונפש: מאמרים סביב בעיית הפחתה (1971)
שפינוזה: אוסף מאמרים ביקורתיים (1973)
הבנת הטבע: מאמר בפילוסופיה של הביולוגיה (1974)
מסיבות פילוסופיה באירופה ומחוצה לה (1976)
נושאים בעורך הפילוסופיה של הביולוגיה (1976) עם אוורט מנדלסון
ממדי הדרוויניזם: ערכות נושא ונושאים נגדיים בעורך התאוריה האבולוציונית של המאה העשרים (1983)
דקארט ובני דורו: עורך מדיטציות, התנגדויות ותגובות (1995) עם רוג'ר אריו.
מנגנון הלב: הארווי ודקרט מאת מתרגם תומאס פוקס (2001)
מבקריו הראשונים והאחרונים של מלברנצ'ה: סיימון פוש ודורטוס דה מאירן (2002) עם ריצ'רד א'ווטסון
התנצלות בפני ריימונד סיבונד מאת מתרגם מונטיין (2003) עם רוג'ר אריו
פילוסופיה של ביולוגיה: היסטוריה אפיזודית (2004) עם דייוויד דיפו
הידיעה וההוויה: מאמרים מאת מייקל פולני, עורך ג'ופרוי סנט הילייר מאת הרווה לה גיאדר.
מרגו לנגן היא סופרת אוסטרלית עטורת שבחים של ספרי נוער, פנטזיה וסיפורים קצרים.
ספרים רבים שכתבה פורסמו רק באוסטרליה, אך כמה מספריה זכו להכרה גם ברחבי העולם, תורגמו לשפות רבות וזיכו את לנגן בפרסים רבים כמו פרס הפנטזיה העולמי ופרסי פרינץ.
מרגו לנגן נולדה בעיר ניוקאסל שבאוסטרליה וגדלה בעמק האנטר.
היא למדה היסטוריה באוניברסיטת מערב אוסטרליה ובאוניברסיטת סידני והרבתה לטייל.
לימים, הידע והחוויות שצברה היוו השראה לכתיבת הספרים שלה.
בראשית דרכה המקצועית, הייתה לנגן עורכת ספרים עצמאית.
לנגן טוענת שהגיעה לכתיבת ספרים בעקבות הצעה של מוציא לאור אשר ביקש ממנה לכתוב מספר פרקים לדרמת נעורים חדשה.
את 14 הפרקים שכתבה לדרמת הנעורים היא איגדה לספר בשם "New Girl".
לנגן כתבה 9 רומנים לנוער מסוג זה, תחת שמות עט שונים.
אחרי התנסות בכתיבת רומנים לנוער וספרות ריאליסטית לנוער ולאחר שבשנת 1999 השתתפה בסדנת קלריון וסט, תוכנית המיועדת להכנת סופרים לקריירה מקצועית בכתיבת ספרי מדע בדיוני ופנטזיה, היא התחילה לכתוב ספרי פנטזיה.
הסיפורים שכתבה בסדנא היוו חלק רב מהאוסף הראשון שלה "White Time ".
להכרה ופרסום היא זכתה לאחר שבשנת 2004 פרסמה את ספרה השני, Black Juice .
סיפוריה הקצרים, הרומנים וספרי הפנטזיה שלה זכו להכרה רבה, עבודותיה תורגמו ל-16 שפות.
היא שימשה כשופטת בפאנלים של פרסי ספרים אוסטרליים, ובמועצת הספרות של המועצה האוסטרלית לאומנויות .
בשנים 2011 ו-2013 היא חזרה לסדנת קלריון וסט, בה למדה, כמורה.
כיום חיה לנגן בסידני, אוסטרליה.
הסגולנים האבודים 2- האבנים המזמרות (ABC Books.
מאופסים – יחד עם סקוט וסטרפלד ודברה ביאנקוטי (A&U Children's.
Swarm – יחד עם סקוט וסטרפלד ודברה ביאנקוטי (2016)
Nexus – יחד עם סקוט וסטרפלד ודברה ביאקוטי (2017)
"הסגולנים האבודים 2: האבנים המזמרות" (הוצאת דני ספרים, 2008)
"מאופסים" (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2019)
מרגוט אלה פלורנץ לאנדר (בדנית: Margot Ella Florentz Lander; 23 באוגוסט 1910 – 18 ביולי 1961) הייתה פרימה בלרינה בלהקת הבלט המלכותי הדני, הבלרינה הדנית החשובה ביותר במחצית הראשונה של המאה ה-20.
לאנדר נולדה באוסלו לאלה פלורנץ, זמרת אופרה, ומרקס גרהארד, עיתונאי.
היא החלה את לימודיה בבית הספר של הבלט המלכותי הדני בשנת 1917 והצטרפה ללהקה בשנת 1928. כעבור שנתיים נישאה להאראלד לאנדר, רקדן וכוריאוגרף, שהיה למנהל הבלט בבלט המלכותי הדני.
מרגוט לאנדר הייתה לרקדנית ראשית ב-1933 ולפרימה בלרינה הראשונה של דנמרק ב-1942. היא רקדה תפקידים ראשיים בבלטים של האראלד לאנדר, ברפרטואר של אוגוסט בורנונביל וכן בקופליה ובאגם הברבורים, לפני שפרשה ב-1950.
מרג'ורי פרנסס ברופורד , המכונה מידג' ברופורד, הייתה אמנית בריטית, המזוהה עם אסכולת ניולין.
ברופורד נולדה באיסטבורן ולמדה בבית הספר לבדמינטון באזור קליפטון בבריסטול.
שם התיידדה עם מורנג'י בירץ', אחת מבנותיו של האמן למורנה בירץ'.
קשר זה הוביל את ברופורד ללמוד שיעורי אמנות בבית הספר לציור פורבס בניולין במהלך שנות העשרים.
מאוחר יותר, לקחה ברופורד שיעורי אמנות מאמנים אחרים שבסיסם בניולין, ביניהם ארנסט פרוקטר והרולד הארווי, ולמדה גם אצל למורנה בירץ' בשנות השלושים.
במשך תקופה מסוימת גרה ברפורד בכפר ליד פול לפני שיצאה ללימודים בפריז, ומאוחר יותר התגוררה בקוטג' בין פול למאוסהול.
ברופורד ציירה בעיקר דיוקנאות ונופים והייתה דוגמנית למספר דיוקנאות של הצייר מאותה קבוצת אמנים דוד פרוקטור.
ברופורד והאמן ריצ'רד וות'רבי (1881–1953) גרו יחד בכפר בקורנוול בסוף שנות העשרים, אף על פי שהיו מאורסים בשלב מסוים הם מעולם לא התחתנו.
במהלך הקריירה האמנותית שלה, הציגה ברופורד בגלריה לאומנות ניולין בשנות העשרים, בגלריה גופיל בלונדון, בגלריה לאמנות ווקר בליברפול, עם מועדון האמנות האנגלי החדש.
ברופורד הייתה מציגה קבועה באקדמיה המלכותית לאמנויות, ובסך הכל התקבלו לתצוגה שם כ-32 עבודות בין השנים 1924–1955.
מרג'ורי טיילור גרין היא פוליטיקאית אמריקאית שכיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-14 של מדינת ג'ורג'יה בין השנים 2021–2016.
גרין ידועה בשל תמיכתה במספר תאוריות קשר מפורסמות, כמו QAnon ופיצה גייט.
כמו כן הייתה קול מוביל בניסיון הפיכת תוצאות הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2020.
גרין נולדה במילדגוויל שבג'ורג'יה, ב-27 במאי 1974. סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון סאות' פורסיית בקאמינג, ג'ורג'יה, ובאוניברסיטת ג'ורג'יה עם תואר ראשון במנהל עסקים.
לאחר שהודיעה במקור על כוונתה להתמודד למושב בקונגרס מטעם מחוז הבחירה השביעי של ג'ורג'יה, החליטה גרין להתחיל את הקמפיין שלה דווקא במחוז השישי, שם התגוררה.
ביוני 2019 הצהירה כי היא מתחייבת לאזן את התקציב הפדרלי ולמנוע מהקונגרס מלהשתמש בכוחו החוקתי להוצאת כסף חדש.
גרין גם מתחה ביקורת על יריבתה המסתמנת, קארן הנדל ועל סדרת הפסדים שלה במערכות בחירות קודמות.
בדצמבר 2019 הודיעה גרין כי היא מעבירה את הקמפיין שלה למחוז הבחירה ה-16 לאחר שחבר בית הנבחרים המכהן מטעם מחוז הבחירה, טום גרייבס, הודיע כי לא יתמודד שם לבחירה מחודשת.
גרין יכלה להתמודד במחוז זה מאחר שחברי בית הנבחרים אמנם מחויבים לחיות במדינה שהם מייצגים, אך לא בהכרח במחוז הקונגרס שאותו הם מייצגים.
לפיכך, אף על פי שגרין התגוררה במילטון שבמחוז הבחירה השישי, היה באפשרותה להתמודד גם מטעם המחוז ה-16. בכל זאת, גרין אמרה שהיא מתכוונת לעבור לעיר באותו מחוז, וקנתה בית במחוז פאולדינג, הנמצא במחוז הבחירה ה-14 של ג'ורג'יה.
ב-13 בינואר 2021, הצהירה מרג'ורי על כוונותיה להגיש בקשה להדחתו של נשיא ארצות הברית, ג'ו ביידן; לדבריה, בעת כהונתו כסגן נשיא ארצות הברית, ג'ו ביידן ביצע מספר מעשי שחיתות ביחד עם בנו, האנטר ביידן.
ב-21 בינואר, יום לאחר השבעתו של ביידן, הגישה מרג'ורי את הבקשה לבית הנבחרים של ארצות הברית.
ב-6 בינואר 2026 התפטרה גרין מבית הנבחרים.
גרין סימנה בעבר לייק למספר פוסטים שתמכו בהוצאה להורג של מספר פוליטיקאים דמוקרטיים, והביעה תמיכה בתאוריית הקונספירציה QAnon.
היא ולורן בוברט נחשבות לחברות הקונגרס היחידות שתומכות בתאוריית קשר QAnon.
בעקבות מעשים אלו זכתה גרין לתשומת לב תקשורתית רבה.
באוגוסט 2020 סיפרה גרין בראיון לפוקס ניוז שחדלה מתמיכתה ב-QAnon לאחר שלמדה שמקור התיאוריה במידע כוזב.
במקרה אחר, האשימה גרין ניצול מהטבח בתיכון דאגלס בטענה כי הטבח היה מבוים והוא נועד לקדם רפורמה בחוקי הנשק בארצות הברית.
בפוסט שפרסמה בפייסבוק ב-2018 ומחקה לאחר מכן, טענה כי שרפות היער בקליפורניה שהתרחשו באותה שנה, נגרמו בעקבות קרן לייזר ששוגרה מהחלל ביוזמת פוליטיקאים מהמפלגה הדמוקרטית ומשפחת רוטשילד, וכן טענה לקשר בין חברת רוטשילד ושות' למושל קליפורניה ג'רי בראון.
עקב טענה זו הואשמה גרין באנטישמיות על ידי אנשי ציבור יהודים, בהם שרה ג'ייקובס וג'קי רוזן וכן מספר ארגונים, בהם קואליציית היהודים הרפובליקנים, ועידת הנשיאים ונוצרים מאוחדים למען ישראל, שאמרו שגרין "מקדמת תיאוריות קונספירציה אנטישמיות פרועות".
גרין טענה בטוויטר ובמספר ראיונות בזכות "גירושין לאומיים", שבמסגרתם ייפרדו מדינות "אדומות" (התומכות במפלגה הרפובליקנית) מהאיחוד הלאומי עם מדינות "כחולות" (בהן יש רוב לדמוקרטים).
היא הציעה בנוסף למנוע זכות הצבעה מאזרחים שמהגרים ממדינות כחולות למדינות אדומות למשך חמש שנים מיום הגעתם.
מרג מול הייתה פסלת, ציירת וסופרת גרמנית, חברת הזצסיון הברלינאי.
הושפעה מאוד מאנרי מאטיס כאמנית צעירה.
אמנותה הושמדה על ידי הנאצים מכיוון שהגדירו אותה אמנות מנוונת.
מול נולדה במולהאוזן, נקראה מרגרטה הפנר.
היא למדה בפרנקפורט בין השנים 1903–1905 ולמדה אצל הצייר הנס וולקר בויסבאדן.
היא למדה גם ציור בבוואריה אצל אוסקר מול, פרופסור באקדמיה בברסלאו.
מרג למדה גם פיסול אצל לואיז שמידט בפרנקפורט.
בשנת 1905 היא נסעה לרומא ובהמשך למדה בבית הספר לנשים של לוביס קורינת בברלין בין השנים 1906 ל -1907.
בשנים 1907 עד 1908 למדה באקדמיה מאטיס, פריז, והקימה עם בעלה את בית הספר של מאטיס בפריז בשנת 1908 כדי ללמד ולקדם את האסתטיקה המודרניסטית באמנות, כולל צורת האמנות של מאטיס.
בשנת 1908 נפגשו הזוג מול עם אנרי מאטיס.
באותה שנה צייר מאטיס את דיוקנה, מוצג בגלריה הלאומית בלונדון.
כשהתחילה לעבוד עם מאטיס, היא התמקדה יותר בפיסול, שכללה את הטכניקה שלה והשתמשה בכל מיני חומרי פיסול.
לבני הזוג היו שתי בנות: מליטה, ילידת 1908, ובריג'יט, ילידת 1918. מרג מול חיה בכמה ערים לאורך חייה, כולל ברלין, בין השנים 1908–1919, וברסלאו, לשם עברה להתגורר בשנת 1919 ונשארה עד 1932. בשנת 1934 היא חזרה לברלין והתגוררה בה לאורך כל מלחמת העולם השנייה.
אף על פי שמשפחתה הסתתרה מהנאצים במהלך המלחמה, הם בנו בית בברלין בשנת 1943 שתוכנן על ידי האדריכל הגרמני הנס שרון.
הם מילאו את ביתם בציורים של מאטיס, פרננד לגר, ז'ורז' בראק ופיקאסו.
ביתם, יחד עם רבים מיצירותיהם, נהרס על ידי הפצצת ברלין בשנת 1943. היא נסעה לאירופה ולארצות הברית לאחר שאוסקר נפטר בשנת 1947. היא התגוררה גם בדיסלדורף וגם במינכן אחרי 1952.
מול ציירה ופיסלה כל חייה, אך סגנון הפיסול שלה עם הזמן הפך מאמנות פיגורטיבית דמוית מאטיס לצורת אמנות מודרנית בהרבה כמו יצירותיו של קונסטנטין ברנקושי.
עבודותיה שילבו סגנונות שונים של אמנות גרמנית, כולל אקספרסיוניזם וסגנון באוהאוס.
היא חוותה צורות אמנות אלה כאשתו של אוסקר מול, שהיה מנהל האקדמיה של ברסלאו.
מול לקחה פעם חופשה מהנישואין, נסעה לפריז כדי לסיים כמה מיצירותיה בשנת 1928, כאמור בהערותיה האוטוביוגרפיות.
מול רצתה להפריד בין יצירותיה לבין בעלה, אך לעיתים הם הציגו יחד את עבודותיהם.
תערוכות האמנות המוקדמות ביותר שלה היו עם אמנים אחרים כמו קבוצת נובמבר בברלין ועם אוסקר שלמר, אמן ברסלאו בגלריה פלכטיים בשנת 1931.
עבודותיה נקנו על ידי מוזיאונים בגרמניה, אך רבים מהם הוסרו אחר כך על ידי הנאצים.
אחד הפסלים שלה, הרקדנית, נמצא בחורבות במהלך חפירה לתחנת רכבת חדשה בברלין, יחד עם עשר עבודות אחרות.
עבודתה הייתה קורבן למערכה של היטלר נגד מה שמכונה אמנות מנוונת.
הפסל של מול מוצג במוזיאון Neues בברלין בגרמניה.
לאחר מות בעלה בשנת 1947, מול הציגה את עבודותיה מספר פעמים.
היא נסעה לארצות הברית שם הוכרה כאמנית שקידמה את חשיבותה של האמנות המודרנית בגרמניה ובעולם כולו.
בשנת 1950 פגשה את הפסל הנרי מור.
בשנת 1951 הפכה לחברה במועדון האמנות הבינלאומי לנשים בלונדון וקיבלה מדליה.
היא המשיכה לעבוד עם GEDOK, ארגון שסייע לאמניות להציג את עבודותיהן באופן חופשי בין השנים 1930 ל 1970.
כשהייתה בת 70 העבירה הרצאות באוניברסיטת דטרויט.
בשנות החמישים הוצגו עבודותיה יחד עם ציורי בעלה.
היא נפטרה במינכן בשנת 1977.
מרג'ורי מולנקאמפ פינלי הייתה זמרת אופרה ואישיות טלוויזיונית אמריקאית.
היא ביצעה קטעי סופרן שונים וזכתה להצלחה הן כאישיות טלוויזיונית והן כזמרת אופרה.
לאחר שזכתה בתחרות כישרונות בשנת 1950 פינלי הופיעה בתוכנית הרדיו "Music With the Girls" של ABC.
מאוחר יותר הייתה לה תוכנית טלוויזיה משלה והיא הייתה מנחת הטקסים "El Show Pan-American" שהתקיימו בפוארטו ריקו.
פינלי הופיעה בדרום אמריקה והוציאה אלבום מוזיקה במקסיקו.
שניים מנכדיה הם הזמרת-יוצרת טיילור סוויפט והשחקן אוסטין סוויפט.
מרג'ורי מולנקאמפ נולדה ב-5 באוקטובר 1928 בממפיס, טנסי, לאלמר הנרי מולנקמפ מסנט צ'ארלס, מיזורי וקורה לי מורו מארקנסו.
היא למדה באוניברסיטת לינדנווד בשנת 1949. כאשר למדה במכללה במקסיקו, היא הייתה סולנית במקהלה.
היא קיבלה תואר ראשון במוזיקה מטעם האוניברסיטה.
היא הייתה חלק מאחוות מו פי אפסילון.
היא הייתה בין הזמרות בקונצרט הפופ של התזמורת הסימפונית של סנט לואיס באודיטוריום קיל.
בשנת 1950 עבדה מולנקאמפ כפקידת קבלה בבנק הלאומי של Boatmen בסנט לואיס.
היא זכתה בתחרות כישרונות בתוכנית "Music With the Girls" של ה-ABC.
הדבר עורר התעניינות רבה סביבה, מה שגרם לרדיו לשדר את שיריה.
בהמשך יצאה למסע הופעות שנמשך 15 חודשים.
בקיץ 1951 המשיכה את לימודיה בעצתו של אדווין מקארתור.
לאחר נישואיה עברו פינלי ובעלה להוואנה שבקובה, ולאחר מכן בפוארטו ריקו עקב המצב הפוליטי ביחסי ארצות הברית – קובה.
לאחר מכן הם עברו לקראקס ואז שבו עם ילדיהם לסנטורס.
בפוארטו ריקו, לפינלי הייתה תוכנית טלוויזיה משלה והיא הופיעה בקונצרטים, אופרות ומועדוני לילה, כולל הופעות מדי לילה במשך שבועיים, שהתקיימו במלון קריב הילטון.
פינלי הייתה מנחת הטקסים של "El Show Pan-Americano" ששודרו ב-APA-TV בסנטורס.
התוכנית הובילה לכך שפינלי כונתה כ"פאר של פוראטו ריקו".
היא הייתה פעילה בחברות Pro Arte Societies; ארגון מוזיקה אזרחית.
על פי הדיווחים, הספרדית שלה הייתה "גרועה" מספיק כדי להצחיק את הקהל שלה.
תוכנית הטלוויזיה שלה שודרה שישה לילות בשבוע במשך 17 חודשים.
פינלי הופיעה בכמה מדינות בדרום אמריקה.
היא שרה עם התזמורת הסימפונית של פוארטו ריקו.
היא גם הוציאה אלבום בכורה רשמי שהופץ במקסיקו.