tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רק בסוף המאה ה-8 נמצאו עדויות לשימוש חוזר בשרידיו למגורים ובתי מלאכה.
לשני חלקי הבניין הייתה מבואה דמוית פורטל.
הרעיונות האדריכליים שיושמו במנזר אג'ינה טפה הדגימו רמה גבוהה של תחכום באדריכלות המנזרים הבודהיסטיים.
מסדרון הפראדקשינה, הבסיסי שהקיף את המנזר שנבנה באג'ינה טפה, שוחזר מאוחר יותר ב מקדש פאהארפור שבבנגלדש ובמקדשי בבה ולמיתנה ב (מיאנמר).
שיטת הבנייה המכונה "ארבעת ה" התבססה מאוחר יותר באיראן.
אג'נדה 2030 לפיתוח בר־קיימא היא תוכנית פעולה בין-לאומית שאומצה ב־25 בספטמבר 2015 בעצרת הכללית של האומות המאוחדות.
האג'נדה כוללת יעדי פיתוח בר־קיימא (SDGs), 17 יעדים ו־169 מטרות משנה, שמטרתם לקדם שלום, רווחה, שוויון וצדק חברתי, תוך שמירה על איכות הסביבה.
בשנת 1992 התקיימה בברזיל ועידת האו"ם לאיכות הסביבה ולפיתוח, הידועה בשם פסגת כדור הארץ בריו (Earth Summit).
בוועידה זו אומצה תוכנית הפעולה הגלובלית הראשונה אג'נדה 21 (Agenda 21).
מטרתה הייתה להנחות מדינות, רשויות מקומיות וארגונים בינלאומיים כיצד לפעול למען פיתוח בר־קיימא במאה ה־21. אג'נדה זו לא הייתה מחייבת מבחינה משפטית, אך נחשבה לאבן דרך בהטמעת תפיסת הקיימות בפוליטיקה העולמית.
המונח פיתוח בר־קיימא (Sustainable Development) מתאר פיתוח שמנסה לענות על צורכי הדור הנוכחי מבלי לפגוע ביכולת הדורות הבאים לענות על צורכיהם.
ההגדרה התפרסמה לראשונה ב־1987 בדו"ח ברונטלנד (Brundtland Report) של ועדת האו"ם לאיכות הסביבה ולפיתוח, ומאז הפכה למסגרת מושגית מרכזית בדיונים סביבתיים וכלכליים ברחבי העולם.
נהוג לתאר את פיתוח בר־קיימא כמשלב בין שלושה ממדים עיקריים:
כלכלה – צמיחה יציבה, מקורות פרנסה, חדשנות ותעשייה בת־קיימא.
חברה – צדק חברתי, שוויון, בריאות, חינוך ושיתוף קהילות.
סביבה – שמירה על מערכות אקולוגיות, מניעת זיהום, שימוש אחראי במשאבי טבע.
עם סיום תקופת ה־MDGs, אומצה ב־25 בספטמבר 2015 על ידי העצרת הכללית של האו"ם אג'נדה 2030 לפיתוח בר־קיימא, הממשיכה ומרחיבה את המסגרת הקודמת.
אג'נדה זו כוללת 17 יעדי פיתוח בר־קיימא (SDGs) ו־169 מטרות משנה, והיא מתייחסת גם לאתגרים גלובליים חדשים כגון שינויי אקלים, עיור מואץ, אי־שוויון חברתי וכלכלי, משברי מים ומזון, ושיתופי פעולה בינלאומיים.
מדינת ישראל הייתה בין 193 המדינות שהצטרפו לאימוץ אג'נדה 2030 בעצרת הכללית של האו"ם בספטמבר 2015, בתקופת ממשלת ישראל השלושים וארבע.
בהמשך, ב־14 ביולי 2019, אישרה הממשלה את החלטה 4631, שבמסגרתה נקבע לשלב את יעדי הפיתוח בר־קיימא בתכנון האסטרטגי של משרדי הממשלה.
ההחלטה הטילה על המשרד להגנת הסביבה והמועצה הלאומית לכלכלה אחריות לתיאום הפעילות הממשלתית, הגדרת מדדים לאומיים ודיווח לאו"ם.
באותה תקופה שר להגנת הסביבה, זאב אלקין, הוביל את המשלחת הישראלית שעסקה בנושא.
ישראל הגישה לאו"ם דוחות וולונטריים (VNR) על התקדמותה, וב־2025 פרסם מבקר המדינה דוח ביקורת על מוכנות הממשלה ליישום האג'נדה בישראל
האג'נדה כוללת 17 יעדים (SDGs):
יעד זה עוסק במיגור העוני בכל צורותיו ובכל המקומות.
חיסול הרעב וקידום ביטחון תזונתי.
יעד זה מתמקד בצמצום התופעה של רעב בעולם, בשיפור הגישה למזון ובפיתוח מערכות חקלאות מקיימות.
בהקשר זה מקודמות יוזמות בינלאומיות לעידוד חדשנות במזון, לרבות מחקר ופיתוח של חלבונים חלופיים כגון בשר מתורבת, חלבונים מהצומח ותעשיית חרקים כתחליף לחלבון מהחי.
יעד זה עוסק בשיפור שירותי הבריאות, בהארכת תוחלת החיים ובקידום רווחה לכלל האוכלוסייה.
בתקופת מגפת הקורונה נעשה שימוש נרחב ביעד זה כבסיס להצדקת צעדי חירום בריאותיים, כגון סגרים, חובת חיסונים והרחבת מערכות בריאות הציבור.
בנוסף, במסגרת הדיון על חיזוק המוכנות הגלובלית למגפות, קודמה טיוטה לאמנה בינלאומית בתחום הבריאות ("אמנת המגפות") במסגרת ארגון הבריאות העולמי (WHO), הנחשבת כקשורה ליעדים אלו של אג'נדה 2030
יעד זה מתמקד בהבטחת גישה לחינוך איכותי, שוויוני ומקיף לכלל הילדים בעולם.
במסגרת יישום היעד מקודמות יוזמות בינלאומיות לשילוב תכנים ונרטיבים גלובליים במערכות החינוך הלאומיות.
יעד זה מתרכז בקידום שוויון זכויות בין נשים לגברים, ובמתן הזדמנויות שוות בתחומי החינוך, התעסוקה, הבריאות והחיים הציבוריים.
במסגרת יעדי אג'נדה 2030 נקבעו תתי־יעדים כגון צמצום פערי שכר מגדריים, ייצוג נשים בעמדות מנהיגות וקידום חקיקה נגד אפליה ואלימות מגדרית.
יעד זה מתמקד בהבטחת גישה אוניברסלית למי שתייה בטוחים, בשיפור מערכות תברואה ובניהול בר־קיימא של משאבי מים.
יעד זה מתמקד בהבטחת גישה לאנרגיה מודרנית, אמינה ובת־השגה, ובהגדלת חלקן של אנרגיות מתחדשות בתמהיל האנרגיה העולמי.
הטכנולוגיות להפחתת פליטות כוללות ייצור חשמל ממקורות מתחדשים (כגון אנרגיה סולארית ורוח), מעבר לתחנות כוח מבוססות גז טבעי במקום פחם, שימוש במתקני אגירה (סוללות ליתיום ואגירה שאובה), טכנולוגיות ללכידה ואגירה של פחמן (CCS), והתייעלות אנרגטית בבניינים ובתעשייה.
יעד זה מתמקד בקידום צמיחה כלכלית בת־קיימא, יצירת מקומות עבודה ראויים ושוויוניים, והגנה על זכויות עובדים.
בין תתי־היעדים נכללים הגדלת פריון העבודה, עידוד יזמות וחדשנות, הפחתת אבטלה בקרב צעירים, ומאבק בעבודת כפייה וניצול ילדים.
במסגרת יישום היעד מקודמות יוזמות לשילוב תקני אחריות תאגידית (כגון ESG) בשוק העבודה, ולמתן גישה רחבה יותר לשירותים פיננסיים.
יעד זה מתמקד בבניית תשתיות עמידות, קידום תיעוש בר-קיימא וטיפוח חדשנות.
יעד זה מתמקד בצמצום פערים כלכליים וחברתיים, הן בתוך מדינות והן בין מדינות.
בין תתי־היעדים נכללים העלאת ההכנסה של האוכלוסיות העניות ביותר בקצב גבוה מהממוצע, קידום הכלה חברתית וכלכלית, הקלת תנאי ההגירה הבינלאומית, ושיפור נגישות למשאבים ושירותים פיננסיים.
יעד זה כולל פיתוח ערים וקהילות שמקיימות מבחינת סביבה, תחבורה, תשתיות חברתיות, בטיחות ושירותים דיגיטליים.
יעד זה מתמקד בהבטחת דפוסי ייצור וצריכה בני־קיימא, תוך צמצום ההשפעה הסביבתית של התעשייה והחברה.
בין תתי־היעדים נכללים הפחתת פסולת מזון, שיפור ניהול הפסולת המסוכנת, שימוש יעיל במשאבי טבע, ועידוד אחריות תאגידית סביבתית.
יעד זה מתמקד בנקיטת צעדים דחופים להתמודדות עם שינויי האקלים והשפעותיו, תוך צמצום פליטות גזי חממה והגברת החוסן החברתי והכלכלי מפני אסונות אקלימיים.
בין תתי־היעדים נכללים שילוב שיקולי אקלים במדיניות הלאומית, שיפור החינוך והמודעות הציבורית לנושא, ותמיכה בפיתוח טכנולוגיות ירוקות.
ברמה הגלובלית נדונים פתרונות נוספים כגון ניהול קרינה סולארית (Solar Radiation Management) באמצעות פיזור חלקיקים בסטרטוספירה, שנועדו להפחית את קרינת השמש ולצנן את כדור הארץ, אם כי טכנולוגיות אלה שנויות במחלוקת מדעית ואתית .
שמירה על מערכות אקולוגיות ימיות.
יעד זה מתמקד בשימור האוקיינוסים, הימים והחופים, ובניהול בר־קיימא של משאבי הטבע הימיים.
שמירה על מערכות אקולוגיות יבשתיות.
יעד זה מתמקד בהגנה, שיקום וניהול בר־קיימא של מערכות אקולוגיות יבשתיות, לרבות יערות, אדמות חקלאיות ואזורים מדבריים.
בין תתי־היעדים נכללים עצירת כריתת יערות, מניעת סחף קרקע, בלימת תהליכי מדבור, ושמירה על מגוון ביולוגי.
יעד זה מתמקד בצמצום כל סוגי האלימות, בחיזוק שלטון החוק ובבניית מוסדות יעילים ושקופים.
האו"ם רואה בשלום, שלטון החוק ומוסדות יציבים תנאי יסוד להשגת פיתוח בר־קיימא.
יעד זה נועד "לקדם חברות שלוות וכוללות לפיתוח בר־קיימא, לספק גישה לצדק לכל, ולבנות מוסדות אפקטיביים, אחראיים ושקופים בכל הרמות".
על פי תפיסה זו, ללא צמצום סכסוכים ואלימות, ללא מערכת משפטית נגישה וללא מוסדות אמינים ושקופים – לא ניתן להבטיח את יישום יתר היעדים של אג'נדה 2030. אחד מתתי־היעדים של סעיף זה הוא הבטחת גישה לצדק לכל אדם, עיקרון הנשען על האמנה הבינלאומית לזכויות אזרחיות ופוליטיות (ICCPR) של האו"ם.
האו"ם מדגיש כי יישום אג'נדה 2030 מחייב שיתופי פעולה רחבים בין מדינות, מוסדות בינלאומיים, המגזר הפרטי וארגוני חברה אזרחית.
מדינות החברות באו"ם מחויבות לדווח על הצעדים שננקטו ליישום היעדים, הן ברמה הלאומית והן ברמה הבין־לאומית.
האו"ם מרכז את הנתונים באמצעות דו"חות וולונטריים (Voluntary National Reviews – VNRs) המוגשים אחת למספר שנים.
בפורום הכלכלי העולמי (דאבוס) נדונה האג'נדה בהקשרים של שיתופי פעולה עסקיים, חדשנות טכנולוגית וממשל גלובלי, תוך שיתוף חברות רב־לאומיות וארגוני חברה אזרחית.
בישראל הוגשו מספר דיווחים וולונטריים ל־UN High-Level Political Forum (HLPF), בהם פורטו ההתקדמות והאתגרים ביישום היעדים.
בנוסף, מבקר המדינה פרסם בשנת 2025 דו"ח ביקורת שבחן את מוכנות משרדי הממשלה ליישום אג'נדה 2030, ומצא פערים בין היעדים שהוצבו ברמה הגלובלית לבין רמת ההיערכות בפועל של הרשויות הממשלתיות בישראל.
חוקרים מציינים כי יישום האג'נדה מתקדם באיטיות, במיוחד במדינות מתפתחות.
יש הטוענים כי היעדים רחבים מדי ובלתי־מחייבים מבחינה משפטית.
מאידך, תומכים רואים באג'נדה מסגרת חשובה לשיתוף פעולה עולמי לקידום שלום, שוויון ופיתוח מקיים.
מיגור העוני – על אף שהיעד של מיגור העוני נחשב לערך אוניברסלי, חוקרים ומבקרים מציינים כי יישומו בפועל עשוי לשמש להצדקת צעדים כלכליים שנויים במחלוקת.
בין היתר נטען כי סעיף זה עלול לשמש בסיס להטלת מיסים חדשים, כמו העלאות מיסים ישירים או מסי ירושה, בשם "צדק חברתי".
ביקורת נוספת היא שהגדרת "עוני" עצמה אינה אובייקטיבית, אלא משתנה בין מדינות ולעיתים אף נקבעת מתוך שיקולים פוליטיים פנימיים.
בכך, הסעיף משקף את המתח שבין השאיפה הגלובלית לצמצום פערים לבין יישום מדיניות כלכלית מקומית, שעשויה לעורר התנגדות ציבורית.
חיסול הרעב וביטחון תזונתי – בעוד שאג'נדה 2030 מדגישה את הצורך בפיתוח טכנולוגיות חדשות כדי להבטיח ביטחון תזונתי, חלק מהחידושים – כמו ביוטק ובשר מתורבת, מעוררים ביקורת בשל עלויות ייצור גבוהות, שימוש רב באנרגיה, ותועלת מוגבלת לאוכלוסיות עניות.
המבקרים טוענים כי הפתרונות הללו נגישים בעיקר לשווקים עשירים, ולכן אינם מספקים מענה אמיתי לבעיית הרעב העולמי.
במדינות מסוימות, כגון הודו,פעילותה הוגבלה בעקבות מחאות ציבוריות.
מבקרים טוענים כי התלות בתאגידים בינלאומיים מסוג זה עלולה לסתור את מטרות אג'נדה 2030, שנועדו במקור להעצים קהילות חקלאיות מקומיות ולצמצם אי־שוויון.
בריאות ורווחה – במהלך מגפת הקורונה הוצגו צעדי סגר וחובת חיסונים כחלק ממימוש היעד של שמירה על בריאות הציבור ורווחתו (SDG 3).
צעדים אלה עוררו ביקורת ציבורית על פגיעה בזכויות יסוד ובחירויות הפרט.
חלק מהמבקרים קשרו את מדיניות החיסונים לעקרונות קוד נירנברג, הקובעים כי אין לבצע ניסויים רפואיים בבני אדם ללא הסכמה חופשית ומודעת.
לטענתם, אישור החירום שניתן לחיסוני הקורונה על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקני (FDA) הציב את מתן החיסונים תחת מסגרת של "ניסוי", ובכך עורר שאלות משפטיות ואתיות.
עם זאת, גופי בריאות בינלאומיים והקהילה המדעית הדגישו כי החיסונים עברו שלבי ניסוי קליני נרחבים לפני שהופצו, וכי מטרתם הייתה בלימת התפשטות המגפה והפחתת תמותה.
בישראל ובעולם עלו גם התנגדויות להצטרפות לאמנת הבריאות הבינלאומית של ארגון הבריאות העולמי (WHO), שלטענת המבקרים הייתה מאפשרת לאו"ם או לגופים בין-לאומיים שליטה על מדיניות בריאות לאומית בשעת חירום.
בישראל נרשמו דיונים ציבוריים בנושא, ובסופו של דבר בקשת ההצטרפות לאמנה בוטלה.
חינוך איכותי – מבקרים טוענים כי יעד זה מאפשר החדרת נרטיבים גלובליים לתוך מערכות חינוך לאומיות, לעיתים בניגוד לרצון הציבור המקומי או לערכים תרבותיים־דתיים.
בישראל, נרשמו מחלוקות סביב הכנסת תכנים בנושאי מגדר ונטייה מינית למסגרות חינוכיות, כולל במערכת החינוך הממלכתית־דתית ואף בגני ילדים.
ארגונים הפועלים בתחום החינוך לשוויון ולסובלנות, כמו חוש"ן, מקדמים סדנאות והדרכות בבתי ספר החל מהגיל הרך, צעד שעורר התנגדות מצד גורמים דתיים ושמרניים.
גם בכנסי חינוך במגזר הדתי נדונו סוגיות להט"ב, מה שהוביל לוויכוח ציבורי על גבולות האוטונומיה של מערכת החינוך מול השפעת נרטיבים גלובליים.
המבקרים רואים בכך דוגמה לפער בין מטרות אג'נדה 2030 בתחום החינוך לבין המציאות החברתית בישראל.
שוויון מגדרי – בישראל נמתחה ביקורת על כך שההשקעות הממשלתיות בתחום זה, כגון תקציבי העצמה לנשים ותוכניות ייעודיות, אינן מתיישבות תמיד עם המציאות החברתית־כלכלית המורכבת, ולעיתים אף יוצרות תחושת אפליה מתקנת כלפי קבוצות אחרות.
מבקרים טוענים כי יישום היעד נעשה לעיתים גם תוך שימוש במנגנונים של התניות בינלאומיות, למשל, קישור בין סיוע כלכלי, מענקים או השקעות זרות לבין אימוץ רפורמות מגדריות במדינות מתפתחות, דבר שנתפס כהתערבות חיצונית במדיניות הפנימית.
קיימת גם ביקורת תרבותית וחברתית הטוענת כי אי־השוויון התעסוקתי בין נשים לגברים אינו נובע בהכרח מאפליה ממוסדת, אלא במקרים רבים מבחירה אישית של נשים להשקיע יותר זמן בגידול ילדים ובחיי המשפחה, על חשבון פיתוח קריירה.
על פי גישה זו, חלק מהפערים המגדריים בשכר ובקידום מקצועי הם תוצאה של העדפות סוציו־תרבותיות, ולא בהכרח של אפליה מבנית מצד המדינה או המעסיקים.
מים נקיים ותברואה – בישראל הודגשו פרויקטים טכנולוגיים גדולים כמו מתקני ההתפלה ו"המוביל ההפוך", שנועד להזרים מים מותפלים לכנרת.
עם זאת, מבקרים טוענים כי ההשקעות מתמקדות בעיקר בהיבט הטכנולוגי, ולא תמיד במניעת זיהום מקורות המים הקיימים.
ביהודה ושומרון דווח כי המנהל האזרחי פעל להריסת מערכות מקומיות לסינון מי ביוב בכפרים פלסטיניים, בטענה שהן הוקמו ללא היתר, אך מבקרים טענו כי פעולה זו החריפה את זיהום מי התהום והנחלים, שמזינים את אקוויפר ההר.
נוסף לכך קיימת ביקורת על טיב המים המופקים בישראל ועלות ההפקה הגבוהה, כאשר חלק מהמבקרים טוענים כי בישראל אין בעיית מחסור במים אלא קושי בשאיבת מי תהום ושימורם.
בהקשר רחב יותר נטען כי הסכמי אוסלו תרמו למשבר מים ברצועת עזה, מאחר שההסדרים שנקבעו הובילו לשאיבה עודפת של מי התהום ולהמלחת בארות.
גורמים בינלאומיים הצביעו גם על זיהום האקוויפר העליון כתוצאה מהזרמת ביוב בלתי מטופל, תוך עצימת עיניים מצד הרשויות המקומיות והישראליות כאחד.
לטענת מבקרים, מצב זה ממחיש את הפער בין היעדים הגלובליים של אג'נדה 2030 בתחום המים לבין המציאות המורכבת בשטח.
אנרגיה נקייה ובת־השגה – מבקרים טוענים כי השקעה בטכנולוגיות להפחתת פליטות מטילה עלויות כבדות על המשק והצרכנים, בין היתר באמצעות סובסידיות ממשלתיות ומיסוי עקיף.
בנוסף, עלו טענות לנזקים סביבתיים הנגרמים מהקמת מתקנים רחבי־היקף לייצור אנרגיה מתחדשת: שימוש נרחב בשטחים פתוחים על חשבון בתי גידול טבעיים, פגיעה בחיות בר וציפורים, וכן קושי בטיפול בפאנלים וחומרים מתכלים לאחר מספר שנות שימוש.
כדוגמה לכך, מתקן מגדל אור בנגב עורר ביקורת סביבתית בשל דיווחים על פגיעה בעופות כתוצאה מהחום הרב הנוצר סביבו.
מבקרים טוענים כי למרות התרומה להפחתת פליטות, טכנולוגיות אלה עדיין אינן מהוות חלופה מלאה לאנרגיה ממקורות פוסיליים, וכי עיקר המימון מגיע מהציבור, בעוד שחברות פרטיות נהנות מהרווחים.
עבודה ראויה וצמיחה כלכלית – מבקרים טוענים כי הטמעת מדדי אחריות תאגידית, כגון ESG (Environment, Social, Governance), ובישראל מדד מעלה, מטילה נטל רגולטורי כבד על חברות קטנות ובינוניות, שאינן מסוגלות לעמוד בקריטריונים.
נוסף על כך נטען כי המדדים נשלטים על ידי גופים בינלאומיים בעלי כוח, ובהם האו"ם והפורום הכלכלי העולמי, וכי כדי שחברה תוכל לגייס השקעות זרות או מוסדיות היא נדרשת להוכיח עמידה בקריטריונים אלה.
ביקורת נוספת מצביעה על כך שמדדים אלו משמשים לעיתים ככלי להפעלת לחץ פוליטי על מדינות.
גופים פיננסיים בינלאומיים השתמשו בשיקולי ESG כדי להוציא השקעות מחברות ישראליות, למשל קרן העושר הנורווגית שהודיעה על דיבסטמנט מ־Bezeq עקב פעילות בשטחי יהודה ושומרון.
במקביל, עלו טענות מצד ארגוני יהדות בארצות הברית כי דירוגי ESG מוטים כלפי ישראל ומהווים כלי לניהול חרמות כלכליים מוסווים.
דוגמאות נוספות כוללות ספקי דירוג כמו MSCI, שהמשיכו להפעיל סיווגים שליליים כלפי חברות ישראליות, בניגוד לחברות אחרות הפועלות בתנאים דומים.
תעשייה, חדשנות ותשתיות – בישראל הושקעו משאבים רבים בתחומי הביומד והאנרגיה הירוקה , כחלק ממגמה עולמית לעידוד חדשנות טכנולוגית ולהפחתת התלות באנרגיה פוסילית.
עם זאת, מבקרים טוענים כי חלק מההשקעות בתחומים אלו אינן מוכיחות את עצמן לאורך זמן, ולעיתים אף גורמות לנזקים סביבתיים משמעותיים.
בתחום הביומד נטען כי פיתוחים מסוימים אינם עוברים לשימוש רחב, בשל כשלים כלכליים או טכנולוגיים, מה שמעלה חשש לבזבוז כספי ציבור.
בתחום האנרגיה הירוקה נמתחה ביקורת על כך שמתקנים גדולים פוגעים בשטחים פתוחים ובבתי גידול טבעיים, ועל כך שהטכנולוגיות אינן בהכרח מספקות פתרונות ארוכי טווח בהשוואה לאנרגיה ממקורות מסורתיים.
מבקרים מציינים כי בעוד שהחדשנות ממצבת את ישראל כמדינה מובילה, הפער בין הציפיות לבין התועלת הסביבתית בפועל מציב סימני שאלה לגבי היעילות של ההשקעות.
צמצום אי־שוויון – בישראל נמתחה ביקורת על יישום היעד, במיוחד בהקשר למדיניות אפליה מתקנת.
בעקבות הלחימה בעזה, נטען כי ערבים אזרחי ישראל נהנים מהטבות ברכישת דירות ובקבלה לאוניברסיטאות, כחלק ממדיניות ממשלתית שנועדה לצמצם פערים חברתיים.
עם זאת, מבקרים מציינים כי חיילי מילואים ששירתו בעזה אינם זוכים להטבות דומות, מצב הנתפס כעיוות של עקרון השוויון.
לטענת המתנגדים, יישום המדיניות במתכונתה הנוכחית יוצר תחושת קיפוח בקרב קבוצות אחרות באוכלוסייה, וממחיש את המתח הקיים בין הרצון לקדם שוויון לבין תחושת חוסר צדק הנובעת מהעדפה מתקנת.
ערים וקהילות מקיימות – בישראל קודמו בשנים האחרונות פרויקטים של "ערים חכמות", שכללו בין היתר פריסת מצלמות מעקב נרחבות במרחב הציבורי.
צעדים אלו נועדו לחזק את הביטחון ולייעל את ניהול השירותים העירוניים, אך עוררו ביקורת ציבורית נרחבת על חדירה לפרטיות ועל הסכנה שטכנולוגיות אלו ישמשו בעתיד לניטור פוליטי או לשליטה על התנגדויות אזרחיות.
בנוסף, כחלק ממדיניות לעידוד תחבורה ציבורית וצמצום זיהום אוויר, נסגרו חלק מכבישים ונתיבי תנועה שהיו פתוחים בעבר לכלל הציבור, והוסבו לנתיבים ייעודיים לאוטובוסים ולרכבים ציבוריים.
גם מקומות חניה נגרעו מהציבור במטרה לעודד שימוש בתחבורה שיתופית.
מבקרים טוענים כי רמת השירות של התחבורה הציבורית בישראל, שאינה פועלת בסופי שבוע ובחגים, אינה מאפשרת לאזרחים רבים לוותר בפועל על הרכב הפרטי.
מצב זה יוצר עומסי תנועה ופקקים נרחבים, וממחיש את הפער בין החזון של ערים מקיימות לבין המציאות התחבורתית היומיומית בישראל.
צריכה וייצור אחראיים – בישראל נסגרו בשנים האחרונות חברות מיחזור רבות בשל חוסר כדאיות כלכלית, בין היתר עקב מחירי חומרי הגלם הנמוכים ועלויות איסוף ועיבוד גבוהות.
מבקרים טוענים כי היעד מתמקד בעיקר בהחלת רגולציה נוספת על הציבור והעסקים, כגון חובת מיחזור והפרדת פסולת – אך בפועל אינו מצליח להביא לשינוי מהותי בדפוסי הייצור והצריכה.
לטענתם, חלק מהמדיניות מתורגמת לנטל כספי נוסף על משקי בית ורשויות מקומיות, מבלי לספק תשתית מספקת שתאפשר יישום יעיל של יעדי אג'נדה 2030 בתחום זה.
התמודדות עם שינויי אקלים – חוקרים טוענים כי חלק מהטכנולוגיות המוצעות להתמודדות עם שינויי אקלים, כגון זריעת עננים והנדסת אקלים, עלולות ליצור סיכונים בריאותיים וסביבתיים.
לטענתם, פיזור חלקיקים באטמוספירה לצורך עידוד ירידת משקעים או להסטת קרינת השמש עלול לזהם את האוויר ולפגוע בבריאות הציבור, וכן לגרום להשפעות בלתי־צפויות על מערכות אקולוגיות.
ישנם מדענים שמבקרים את הגישה של הנדסת אקלים, וטוענים כי שגיאות שייעשו בתהליך זה עלולות להיות בלתי־הפיכות.
בנוסף, קיימות דעות הסבורות כי שינויי מזג האוויר אינם נובעים בהכרח מפעילות אנושית בלבד, וכי כדור הארץ אינו מערכת אחידה שניתן להציע לה פתרון אחד אחיד לכל האזורים.
ביקורת זו מצביעה על הסיכון שביישום טכנולוגיות בקנה מידה גלובלי, מבלי להתחשב במורכבות האקלימית והגאוגרפית המקומית.
שמירה על מערכות אקולוגיות ימיות – בישראל התקיים מאבק ציבורי ומשפטי ארוך נגד חוות הדגים שפעלו מול חופי אילת.
בעוד שהמאבק הוצג כחלק ממדיניות שמירה על המערכת האקולוגית הימית של מפרץ אילת, מבקרים טוענים כי מאחורי היוזמה עמדו גם שיקולים כלכליים ותחרותיים.
לדבריהם, החלטת הממשלה לפנות את החוות אל הים התיכון הוצדקה באמצעות שיח סביבתי גלובלי, ובכלל זה אג'נדה 2030, אך בפועל שירתה גם אינטרסים עסקיים ומסחריים מקומיים.
בנוסף, רשויות מקומיות בפריפריה דיווחו כי נמנע מהן להקים מרינות חדשות לחופי הים התיכון, בטענה שהדבר עלול לפגוע בקו החוף ובמערכות אקולוגיות ימיות רגישות.
מבקרים רואים בכך פגיעה ביכולתן של ערים קטנות לייצר מקורות הכנסה מתיירות ימית ונמלים מסחריים, וממחישים את המתח שבין יעדי שמירה סביבתית לבין צרכים כלכליים של הרשויות המקומיות.
שלום, צדק ומוסדות חזקים – בישראל קיימת מחלוקת באשר ליישום היעד של חיזוק מוסדות החוק והצדק.
יש הטוענים כי פתיחת מערכת המשפט לכלל האוכלוסייה, כולל לארגונים המייצגים גורמים עוינים, מאפשרת גם להם גישה לערכאות, לרבות עתירות שהוגשו לבג"ץ בשם תושבי עזה.
תומכי הגישה רואים בכך ביטוי לשלטון החוק ולעקרון השוויון בפניו, בעוד שמתנגדים רואים בכך פתח לניצול לרעה של המערכת המשפטית.
בנוסף, מבקרים מציינים כי החיבור בין אג'נדה 2030 לבין מדדי ESG, המקדמים בין היתר ערכים של שלום ושלטון חוק, יוצר מצב שבו חברות בינלאומיות מקבלות לגיטימציה להוציא השקעות מהמשק הישראלי.
הדבר נעשה בטענה כי פעולות צבאיות של ישראל, למשל במסגרת מלחמת "חרבות ברזל",פוגעות בתהליך השלום.
לטענת המבקרים, מצב זה מעניק גושפנקה כלכלית ללחצים בינלאומיים הפוגעים ביציבות הכלכלית של ישראל בשם פרשנות רחבה של יעד "שלום וצדק".
שותפויות להשגת היעדים – לצד היתרונות, עלו טענות ביקורתיות ביחס ליישום היעד של שותפויות להשגת היעדים.
שיתופי פעולה פיננסיים, המאפשרים גיוס הון בינלאומי, נתפסים גם כקרקע פורייה להונאות פיננסיות שהרגולציה בישראל מתקשה לפקח עליהן.
כך למשל הוזכרה פרשת סלייס גמל, בה נעלמו מאות מיליוני שקלים מכספי חוסכים, וכן מקרים של חברות נדל"ן אמריקניות שגייסו הון בבורסה הישראלית ולאחר מכן קרסו והותירו את המשקיעים ללא מענה.
בנוסף, שותפות ומעורבות של עמותות וארגוני חברה אזרחית בהחלטות מערכת המשפט, בוועדות הכנסת ובמועצות המקומיות עוררו ביקורת ציבורית.
מבקרים טוענים כי מעורבות זו מאפשרת למדינות זרות להשפיע על קבלת החלטות ציבוריות בישראל בדרך עקיפה, שלא דרך מוסדות השלטון הנבחרים.
בשל כך, חלק מארגוני החברה האזרחית, הן מהימין והן מהשמאל, זוכים לביקורת על כך שהם ממומנים בידי ממשלות זרות המעוניינות להשפיע על סדר היום הפוליטי והחברתי בישראל.
אג'ריה או אצ'ארה (בגאורגית: ) או הרפובליקה האוטונומית של אג'ריה (בגאורגית: აჭარის ავტონომიური რესპუბლიკა, בתעתיק עברי: אצ'אריס אבטוֹנוֹמיוּרי רֶספּוּבליקה) היא רפובליקה אוטונומית בדרום-מערב גאורגיה, ומחוז בגאורגיה.
זוהי הרפובליקה האוטונומית היחידה בגאורגיה לאחר הכרזת העצמאות של אבחזיה.
הרפובליקה האוטונומית גובלת בטורקיה ובים השחור.
משנת 1921, ובתקופת גאורגיה הסובייטית הייתה אג'ריה רפובליקה אוטונומית סובייטית סוציאליסטית שנקראה הרפובליקה האוטונומית הסובייטית הסוציאליסטית של אג'ריה.
הרפובליקה האוטונומית הוקמה מסיבה פוליטית בעיקרה, למנוע מגאורגיה שליטה מלאה בנמל בתומי.
אג'ריה נמצאת באזור הקווקז וגובלת בתוך גאורגיה מצפון בגוריה, בצפון-מערב בסאמצחה-ג'אוואחתי בטורקיה וגם מדרום בטורקיה, וממערב בים השחור.
בשל אקלימה, המאפשר גידולים סובטרופיים, תפסה אג'ריה מקום נכבד במשק של ברית המועצות.
מטעי פרי ההדר סיפקו כ-70% מכלל גידולי ההדר בברית המועצות.
כמו כן מטעי התה של אג'ריה היו היחידים בכל רחבי ברית המועצות כאשר בשנת 1938 הגיעה תפוקת התה ל-6400 טון.
גידולים נוספים: טבק ועצי תות.
בעמק נהר צ'ורוחי נמצאת נחושת בכמות רבה.
אג'ריה מחולקת לשש נפות והן:
בקטע קצר לחופי הים השחור שורר ברפובליקה אקלים סובטרופי ובשאר הרפובליקה, בהרים, אקלים הררי.
עיירות: 5 (צ'אכבי, אוצ'חמורי, כדה, שואחבי, חולו)
רוב תושבי אג'ריה הם אג'רים הדוברים גאורגית בניב הייחודי להם.
תושבי החבל התנצרו במאה ה-4. תחת השלטון העות'מאני הם אולצו במאות ה-17 וה-19 להתאסלם אך נישארו מוטיבים נוצריים בהם.
כאשר נשלט האזור על ידי הסובייטים ובעת החזרת השלטון לידיים גאורגיות עברו רוב תושבי הרפובליקה בחזרה לנצרות אולם רבים נשארו מוסלמים סונים.
מיעוטים אתנים באג'ריה הם: ארמנים, יהודים, רוסים ואבחזים.
בימי קדם הייתה אג'ריה חלק מקולכיס ומאיבריה הקווקזית.
אוכלסה על ידי היוונים במאה ה-5 לפנה"ס, ובמאה ה-2 לפנה"ס נכבשה על ידי הרומאים.
היא הפכה חלק מאגריסי לפני היותה שהתאחדה עם הממלכה הגאורגית המאוחדת במאה ה-9. העות'מאנים כבשו את האזור בשנת 1614. ותושבי אג'ריה המירו את דתם לאסלאם, במהלך אותה תקופה.
הם הוכרחו למסור את אג'ריה לאימפריה הרוסית בשנת 1878.
לאחר כיבוש זמני על ידי יחידות טורקים והבריטים ב- 1918–1920, אג'ריה חזרה להיות חלק מהרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה ב-1920. לאחר קונפליקט צבאי קצר במרץ 1921, ממשלת אנקרה העבירה את השטח לגאורגיה בהתאם לסעיף 6 של הסכם קארס, על בסיס של אוטונומיה שתתמוך באוכלוסייה המוסלמית.
בהסכם זה קיבלו הטורקים בתמורה את נפות ארדהאן וארטווין.
ברית המועצות ייסדה באג'ריה רפובליקה אוטונומית סובייטית סוציאליסטית שנקראה הרפובליקה האוטונומית הסובייטית הסוציאליסטית של אג'ריה.
כך אג'ריה הייתה מרכיב של גאורגיה, אבל עם אוטונומיה מקומית ניכרת.
האוכלוסייה המוסלמית שלה דוכאה על ידי סטלין.
לאחר התמוטטות ברית המועצות בשנת 1991, אג'ריה הפכה לחלק מהרפובליקה העצמאית החדשה של גאורגיה המחולקת פוליטית.
היא נמנעה מלפול לכאוס ולמלחמת אזרחים שייסרה את יתר חלקי המדינה בשנים 1991–1993, שנבע בחלקה הגדול משלטון אוטוריטטי של מנהיגה, אסלן אבשידזה.
אף על פי שהוא שמר על סדר באג'ריה בצורה מוצלחת, והפך אותה לאחד המחוזות המשגשגים במדינה, הוא נאשם במעורבות בפשע המאורגן.
במיוחד בהברחות שמימנו את ממשלתו, והעשירו אותו באופן אישי.
כמו כן הוא נאשם בהפרת זכויות אדם.
בזמן נשיאותו של אדוארד שוורדנדזה נראה כי לממשל נוח לעצום עיניים למתרחש באג'ריה.
זה השתנה בעקבות מהפכת הוורדים בשנת 2003, כאשר שוורדנדזה הודח על ידי האופוזיציונר הרפורמיסט מיכאיל סאקשווילי, שהבטיח לנקוט באמצעים חמורים כנגד בדלנות בתוך גאורגיה.
בקיץ 2004, נוצר באג'ריה משבר, כאשר השלטון המרכזי נדרש לכפות את סמכותו על המחוז.
הגשר על נהר הצ'לוכי, שנמצא על הדרך הראשית המחברת בין אג'ריה לבין יתר גאורגיה, פוצץ ב-2 במאי 2004 בהוראת המנהיגות של אג'ריה בראשות אסלן אבשידזה, כאשר הוא קורא להחלטה להפציץ את הגשר שנמצא בנפת כובולתי "אמצעי מניעה כנגד פעולות צבאיות אפשריות של ההנהגה המרכזית הגאורגית".
זה איים להתפתח לעימות מזוין.
מכל מקום, האולטימטום של סאקשווילי והמחאות הרבות כנגד שלטונו האוטוקרטי של אבשידזה, אילץ את המנהיג האג'רי להתפטר במאי 2004, ובעקבות זה גלה מארצו לרוסיה.
לאחר סילוק אבשידזה, חוקק חוק חדש המגדיר מחדש את תנאי האוטונומיה של אג'ריה.
על כך נמתחה ביקורת שהחוק החדש ביטל את רוב סממני הכוח של האוטונומיה.
רוסיה שימרה את הבסיס הצבאי ה-12 (לשעבר יחידת הרובאים הממוכנת ה-145) בבתומי.
הבטחה רוסית שניתנה בוועידה של הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE) באיסטנבול לגבי נסיגת הכוחות הרוסיים מ"וזיאני" (ליד טביליסי), וגודאותה, לא מולאה.
זה היה מקור למתח רב עם גאורגיה, שמאיימים לחסום את הגישה לבסיסים.
בשיחות שהתקיימו במרץ 2005, הציעה ממשלת רוסיה להתחיל להניע נסיגה מאוחר יותר באותה שנה.
בסוף יולי הכלים הכבדים שבבסיסים הרוסיים החלו לעזוב את הבסיס בבתומי, וב-17 בנובמבר 2007 הוחזר הבסיס לממשלת גאורגיה.
אגאלוק היא להקת אקסטרים מטאל מפורטלנד שבאורגון, ארצות הברית.
אלבומיה של אגאלוק הם בסגנון בלאק מטאל ובלאק מטאל אווירתי, אך היא משלבת סגנונות רבים במוזיקה שלה, כגון פוסט-מטאל ודום מטאל.
הלהקה אימצה לעצמה צליל ייחודי שמורכב משירת בלאק מטאל עם אלמנטים של פולק ודום מטאל, מעברים אקוסטיים ואווירה מלנכולית ואפלה.
האלבום השלישי יצא ב-2006. רבים הוגים את שמה של הלהקה כ"אגאלוך", אך ההגייה הנכונה היא "אגאלוק".
הלהקה הודיעה על פירוקה במאי 2016, בעמוד הפייסבוק הראשי של אגאלוק.
ג'ון הוגם (שירה / גיטרה)
אג'רים (בגאורגית: აჭარლები, מילולית: אצַ'רלֶבּי) קבוצה אתנוגרפית של גאורגים שרובם חיים באג'ריה, רפובליקה אוטונומית של גאורגיה.
הם דוברים בדיאלקט מקומי של הגאורגית.
האוכלוסייה הגאורגית של אג'ריה ידועים בעיקר כמוסלמים הגאורגים.
עד שמפקד האוכלוסין הסובייטי בשנת 1926, שמנה אותם כאג'רים, ספר 71,000 מהם.
לאחר מכן הם סווגו יחד עם קטגוריית הגאורגים, כיוון שלא היה אזכור לשיוך דתי בעידן הסובייטי.
התמוטטות ברית המועצות וייסודה מחדש של העצמאות הגאורגית האיצו את תהליכי ההתנצרות, במיוחד בין הצעירים, תהליך שקיבל עידוד לכאורה על ידי הממשלה הרשמית.
אף על פי כן, נותרו מספר משמעותי של אג'רים סונים מוסלמים.
נאמר כי ברגע הכרזת העצמאות הגאורגית בשנת 1991, מספר האג'רים המוסלמים נאמד ב-70%, וזאת כיוון שהנתונים לא עודכנו מאז התקופה הסובייטית.
על פי ההערכות שפורסמו בתחילת המאה ה-21 על פי הלישכה לסטטיסטיקה של אג'ריה: 63% הם נוצרים של הכנסייה האורתודוקסית הגאורגית, ו-30% מוסלמים, כאשר על פי הבי.בי.סי, רק 50% הם נוצרים ויתר ה-50% הם מוסלמים.
ממד אבשידזה - (1873-1941) מנהיג פוליטי בולט של המוסלמים הגאורגים
אסלן אבשידזה - (נולד ב-1938) מושל המחוז לשעבר
טבלי אבוסרידזה - (1190-1240) משורר דתי גאורגי והיסטוריון
לבן ורשלומידזה - (נולד ב-1973) המושל הנוכחי של המחוז
אגאדיר היא עיר נמל בדרום-מערב מרוקו ובירת מחוז סוס מאסה.
העיר שוכנת על שפת האוקיינוס האטלנטי, בסמוך למרגלות הדרום-מערביים של הרי האטלס, ממש צפונית לנקודה שבה נהר סוּס זורם לאוקיינוס, וכ-510 קילומטרים דרומית לקזבלנקה.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2024, התגוררו באגאדיר 504,768 תושבים, והיא העיר העשירית בגודלה במרוקו.
אגאדיר ידועה במיוחד באקלים החם שלה לחופי האוקיינוס, עם 300 ימי שמש בשנה, עובדה המושכת תיירים צפון-אירופאים במהלך החורף.
השם אגאדיר הוא שם עצם בֶּרְבֵּרי נפוץ, שפירושו: "חומה", "מתחם", "בניין מבוצר" או "מצודה", והוא קיים ברוב הדיאלקטים הבֶּרבריים.
ייתכן שהמילה מקורה במילה הטוארגית aǧādir שמשמעותה "חומה" או "בנק" או מ-gadir הפיניקית ('חומה' או 'מבצר').
בעת העתיקה הייתה העיר מושבה פיניקית בשם "אגדר", כלומר "הגדר", בדומה למושבה הפיניקית גדיר שבחצי האי האיברי, שהוקמה על ידי סוחרים מצור בסביבות 1104 לפנה"ס.
כמה מחברים זיהו אותה עם הנמל העתיק של רוּסאדיר , שצוטט על ידי פוליביוס, ושייתכן שהאדמירל הקרתגי חאנון הספן ביקר שם במהלך מסעו המפורסם.
בימי הביניים המוקדמים, אגאדיר הייתה עיירה קטנה בשם אגאדיר אל-ארבה שמוקמה על המוצא לים של העיר הגדולה לעת ההיא, ממזרחהּ - תרודאנת.
לבד מכך, עד התיישבות הפורטוגזים במקום במאה ה-15, אין מקורות ברורים אודות התיישבות שם.
בסוף המאה ה-15 החלו הפורטוגזים לתפוס עמדות לאורך החוף המרוקאי, ובהדרגה השתלטו באמצעות מצודות פרטיות על השטחים באזור, ועל המסחר.
בשנת 1505, אציל פורטוגזי בשם, ז'ואו לופס דה סקווירה , פעל ביוזמתו והקים מבצר בשם סנטה קרוז דה קאפ דה גואה שהקיף מעיין שוצף ליד הים.
מבצר קטן זה לא היה ממוקם באתר אגאדיר של היום, אלא מעט צפונה לעיר שנחרבה ברעידת האדמה של שנת 1960, ועל גבעה נישאה בגובה של כ-250 מטר מעל פני הים.
שטח המצודה כלל את המעיין בתחומה, ומחוצה לה נבנה נמל קטן.
לימים נחשב הנמל באגאדיר לטוב ביותר מבין נמליה של מרוקו.
סביב המצודה החלה להתפתח התיישבות אורבנית של מהגרים מפורטוגל ושל מקומיים.
במסגרת זו הגיע לאזור הגרעין הראשון של התיישבות יהודית, לרבות יהודים מומרים (נוצרים חדשים).
בשנת 1513 נמכרה מצודת סנטה קרוז דה קאפ דה גואה למלך פורטוגל, והמושל הראשון דון פרנסיסקו דה קסטרו (1513–1521) השלים את עבודת הביצור והעביר את האזור שמסביב לסמכותו, ופיתח במקביל קשרים מסחריים עם הילידים.
באותה תקופה פקדו את הנמל סוחרים ספרדים, גנואים וצרפתים ששילמו אגרות לשלטונות פורטוגל.
לאחר שהפורטוגזים התעמרו באוכלוסייה המקומית, הקים בשנת 1531 מוחמד אך שיח' בסיס צבאי בטמרגהט, 12 ק"מ צפונית למצודה, כדי לארגן מצור עליה.
לאחר סדרת ניסיונות כיבוש שלא עלו יפה וקרבות עזים, המצודה נפלה לידיו של מוחמד אך שייח', ב-12 במרץ 1541. כיבוש זה של המצודה, הביא לתחילת קץ שלטונם של הפורטוגזים במרוקו.
הנמל פותח אז כדי לשמש מוצא לייצוא קני סוכר, תמרים, שעווה, עורות גולמיים, זהב ועוד.
בשנות השגשוג שהחלו עם פיתוח הנמל, שגשגה גם הקהילה היהודית בעיר, עד אשר גורשה בתחילת המאה ה-18. לקראת אמצע המאה ה-17 ירד יצוא קני הסוכר כתוצאה מהתחרות של איי הודו המערבית וברזיל על השוק האירופי.
לאחר תקופה ארוכה של שגשוג, החלה אגאדיר, משנת 1760 ואילך, להידרדר מהבחינה הכלכלית, וזאת בשל הבכורה שהעניק הסולטאן סידי מוחמד בן עבדאללה לנמל המתחרה, מצפון, של אסואירה.
הנוסע קוכלט, שביקר בעיר ב-1819, מנה רק תריסר בתים שעדיין עומדים על תילם.
נוסף על כך, מלחמת מרוקו-הולנד (1775–1777) תרמה את שלה להידרדרות הכלכלית של העיר, למרות איוש המצודה בטרם המלחמה ב-2,000 חיילים על ידי מולאי עבדאללה.
היהודים חזרו לאגאדיר בתחילת המאה ה-20 ומאז נותרה בעיר קהילה קטנה.
ברם, תחילת המאה ה-20 הביאה ל-משבר אגאדיר הידוע בשם "המשבר המרוקני השני".
המשבר פרץ ב-1911 בין גרמניה לצרפת בעקבות היריבות הצרפתית-גרמנית על מרוקו.
גרמניה שלחה את אוניית הצי הקיסרי הגרמני "פנתר", שעגנה באגאדיר, ופרקה חיילים גרמניים לחוף, כדי לכאורה "להגן על תושביה הגרמנים של העיר".
בעקבות משבר זה ויישובו, הפכה מרוקו החל מ-1912, במסגרת הסכם פאס בינה לבין צרפת, לפרוטקטורט צרפתי.
שנה לאחר מכן, בשנת 1913, מנתה העיר פחות מאלף תושבים.
לאחר 1920, תחת חסות צרפת, נבנה נמל מודרני, והעיר חוותה את הפריחה הראשונה שלה במאה ה-20. זו התגברה ב-שנות ה-30, כשאגאדיר נבחרה להיות תחנת ביניים חשובה לחברת התעופה הצרפתית אירופוסטל .
תנופת הפיתוח הגיעה לשיאה בסוף שנות ה-50, לעת הפיכתה של אגאדיר ליעד תיירותי, ובמיוחד לתיירות חורף לאירופאים, ולעת סיום תוקפו של הסכם פאס, וקבלת העצמאות בשנת 1956. כל זאת עד התרחשותה של רעידת האדמה של שנת 1960 שהרסה את העיר, והביאה למותם של 15,000 עד 20,000 תושבים.
רעידת האדמה של שנת 1960
רעידת האדמה ההרסנית באגאדיר התרחשה ב-29 בפברואר 1960 בשעה 23:41. היא הייתה רעידת האדמה החזקה ביותר בתולדות מרוקו עד אותה שנה.
בין ההרוגים ברעידת האדמה נמנו כ-1,500 מבני הקהילה היהודית של אגאדיר.
אגאדיר ידועה בהיותה בירת התרבות הבֶּרְבֵּרִית במרוקו.
זוהי אחת הערים הבודדות הגדולות במרוקו שבה טָמְזִיג, (ובהיגוי אחר על ידי חלק מהשבטים הברברים - אמזיג), אחת משתי השפות הרשמיות של מרוקו, מדוברת על ידי יותר ממחצית מהאוכלוסייה.
על כן, אגאדיר היא גם מקום לפסטיבלים רבים הקשורים לתרבות הברברית, כמו: השנה הברברית החדשה, הנחגגת ב-13 בינואר בכל שנה ברחבי העיר, ובמיוחד באזור מרכז העיר, ופסטיבלים אתניים נוספים, לרבות פסטיבל בינלאומי לסרטים ברברים.
אגדיר היא גם מקום הולדתם של רבים מעמודי התווך של המוזיקה האתנית המקומית המושרת בדרך כלל בשפת טמזיג.
הגרעין הראשון של יהדות מרוקו הגיע לאגאדיר מפורטוגל בתחילת המאה ה-16 יחד עם מהגרים פורטוגזים אחרים.
הקהילה גדלה ושגשגה במסגרת פריחתה של אגאדיר במאות ה-16 וה-17, עד שגורשה משם בתחילת המאה ה-18. היהודים חזרו לאגאדיר בתחילת המאה ה-20, והחלה להתגבש שם קהילה מלוכדת.
בשנות ה-50 המוקדמות היו במרוקו שתי ישיבות חב"דיות גדולות: בקזבלנקה ובמקנס.
הקהילה היהודית באגאדיר בקשה להקים ישיבה בתחומה, ולאחר מגעים שונים בין בית חב"ד לקהילה, הגיע לעיר הרב עזריאל חייקין, שהחל לבקר ולפעול באגאדיר, בעודו מתגורר בקזבלנקה.
לביקוריו באגאדיר הצטרף הרב חיים אלבז מתלמידי הישיבה בקזבלנקה, בניסיון למצוא מקום הולם לישיבה שהלכה והתפתחה.
בקיץ 1954 הם שכרו מבנה גדול לישיבה, וחנוכת הישיבה נערכה ברוב פאר והדר.
הרב חייקין נקרא לשליחות אחרת, והרב חיים אלבז הפך להיות ראש הישיבה.
הקהילה שגשגה והגיעה לכדי 3,000 איש.
רעידת האדמה חיסלה כמעט את כל הקהילה.
1,500 מאנשיה נהרגו לרבות ראש הישיבה חיים אלבז, והמשגיח מסעוד קאקון אחיו של איש התקשורת ניסים קינן.
כ-200 ילדים ומבוגרים הוכרזו כנעדרים.
ביוזמת איש המוסד דן קריב, שפעל בצפון אפריקה, מספר קבוצות יהודים הצליחו לעזוב את המדינה בעזרת טייסים אמריקאים.
כיום הקהילה באגאדיר מונה כ-23 משפחות בלבד.
יוצאי וצאצאי הקהילה פזורים בקנדה, בלגיה, צרפת וישראל, ובמיוחד באשדוד, שם הוקמה ביוזמתם אנדרטה לזכר חללי רעידת האדמה.
הקהילה שומרת על קשרים, ומקיימת אתר פייסבוק פעיל בשם "אגאדיר - הלילה בו רעשה האדמה".
בישראל פורסם ספר, מאת החוקרת ד"ר אורנא בזיז, המספר את סיפור הקהילה היהודית במקום, והמשורר ארז ביטון כתב שיר על רעידת האדמה, שזכה למסה מפרי עטו של ד"ר דן מנור.
בנוסף על כך פורסמו רשימות וראיונות עיתונאיים בנושא בתקשורת הכתובה והאלקטרונית.
בשנת 2018 נחנכה בעיר אשדוד, ב"פארק אשדוד-ים" אנדרטה יד זיכרון לנספים באסון אגדיר לזכר הניספים ברעידת האדמה.
גובהה של האנדרטה כ-5 מ' ורוחבה כ-11 מ'.
צורת האנדרטה היא קשת כפולה, והיא תוכננה על ידי האדריכל/אמן ארי מוריס חיון, שנולד באגאדיר וחי בקנדה.
אתר ההנצחה העיקרי ממוקם באגאדיר מול בניין העירייה ובניין הדואר המרכזי.
מדובר בקיר לזכר קורבנות רעש האדמה, שאורכו כמעט 5 מטרים, ועליו קליגרפיה ערבית, וכן ציטוט המלך מוחמד החמישי: "אם על אגאדיר נגזר להיהרס, אזי בנייתה מחדש תלויה ברצוננו".
לאחר בניית אגאדיר מחדש, בסמוך לעיר שנחרבה ברעידת האדמה, הפכה העיר החדשה למרכז שוקק של תיירות ומסחר בממלכה המרוקאית.
בסוף שנת 2016 התחדשו החיפושים אחר תלמידי ישיבת חב"ד הנעדרים מאז רעידת האדמה.
לאחר רעידת האדמה, הייתה הסכמה רחבה בין המומחים בתחומים השונים, שאגאדיר חייבת להיבנות מחדש על בסיס בטון מזוין בפלדה באזור העיר החדשה (la Ville Nouvelle) ובאזור התעשייה המזרחי.
המשמעות הייתה "לסתום את הגולל" על הבנייה המרוקנית המסורתית באגאדיר על רובעיה העתיקים: הקסבה, טאלבורג'ט ופאונטי, רבעים שבהם התגוררה רוב האוכלוסייה המרוקנית זה דורות.
המלך מוחמד החמישי תמך בגישה זו, ואישר תוכנית אורבנית שאפתנית להקמת עיר חדשה "שתהווה ביטוי נאמן למרוקו המודרנית".
גם המפלגה האופוזיציונית למלוכה, אל-איסתיקלאל המרוקנית (Al-Istiqlal), ראתה בשיקום מודרני של העיר באתרה החדש, מודל לעתיד האומה בכללה.
רעידת האדמה החישה את "הגירת" רוב האירופאים מאגאדיר ומערים אחרות לארצות מוצאם באירופה.
עובדה זו סיפקה למלוכה הזדמנות, לאחר ארבע שנות עצמאות בלבד, לבטא את סמכותה, ולהשתמש בסיוע האמריקאי שקיבלו כדי להפחית את תלותה בצרפת.
המלך התעלם מדרישות של יזמים ואינטרסים פרטיים באגאדיר, כיוון שרצה להעצים את הסמכות המלוכנית שלו במרוקו.
המחקר החדש מציין מקרים רבים בהיסטוריה שבהם אסונות ומאמצי השיקום בעקבותיהם, היו קשורים לשלטון סמכותי, שראה בתנופת השיקום והפיתוח המודרני שייצור, הזדמנות להעצים את סמכותו, ולהפך.
כך שיקומה של ליסבון לאחר רעידת האדמה (1755), היווה הזדמנות לז'וזה הראשון, מלך פורטוגל באמצעות עושה דברו ראש הממשלה סבשטיאאו קאראבלו דה מלו, לבסס את שלטונו באמצעות שיקום מהיר של העיר.
אחרי מגפת הכולרה השנייה בצרפת בשנת 1830, הציבור המשכיל קרא ל"הפיכה" של טכנוקרטים שיקיימו שלטון הירארכי, שיתאם את מאמצי השיקום שיכלו להציל את צרפת, אך החשש של השלטון הרפובליקאי מהלאמת רכוש פרטי והחשש מעימותים עם האינטרסים של הבורגנים, האטו בצורה דרמטית את מאמצי השיקום.
כך גם לאחר השרפה הגדולה של לונדון בשנת 1666 ורעידת האדמה בסן פרנסיסקו (1906).
חסן השני, מלך מרוקו שירש את הכתר רק שנה אחרי רעידת האדמה, לא יכול היה להרשות לעצמו שהמקרים של צרפת, לונדון וסן פרנסיסקו יחזרו גם במרוקו, ויזם תוכנית רחבה של הפקעה, הלאמה ורגולציה קשוחה לעניין הבנייה מחדש.
עבור חסן השני, העיצוב האורבני של אגאדיר החדשה היווה ביטוי לשאיפות הלאומיות המרוקניות באמצעות הבנייה החדשה במרחב הזה.
כמו אביו, מוחמד החמישי, שהציב את המונרכיה במרכז הסיוע ההומניטרי והתגובה המהירה לתוצאות רעידת האדמה, כך בְּנוֹ, קשר את הבנייה המודרנית מחדש של אגאדיר לאחדות הלאומית של מרוקו, ואחדות זו התגלמה כולה במלך עצמו - כך המחקר החדש בעניין זה.
כיום אגאדיר היא שוב עיר תיירותית לחופו של האוקיינוס האטלנטי.יש בה 10 קילומטרים של חוף, שווקים עם יותר מ-6,000 חנויות, ופסטיבלים אתניים.
מבצר קסבה מפואר ששרד את רעידת האדמה, הגם שקיימת ביקורת אקדמית על איכות השחזור והשימור ומוזיאונים שמוקדשים לתרבות הברברית וקולינריה.
לאגאדיר ברית ערים תאומות עם הערים:
אגאו אוי הוא מחוז במדינת אמהרה שבאתיופיה נקרא על שם האוי שהיא קבוצה של האגאו.
האוי מונים במחוז כ-397,491 נפש ומהווים מיעוט משום שרוב אוכלוסיית המחוז הם אמהרים.
בדרום גובל המחוז במדינת אורומיה, במערב במדינת בנישנגול-גומאז, בצפון-מערב במחוז צפון גונדר ובצפון-מזרח במחוז מערב גוג'ם.
עד שנת 1991 היה לחלק ממחוז גוג'ם, אחד מהמחוזות ההיסטוריים של אתיופיה.
במחוז שוכן אגם זנגנה, אגם מכתש בקוטר כקילומטר, בגובה כאלפיים וחמש מאות מטרים מעל פני הים.
בימי הביניים ועד 1991 רוב שטחיו השתייכו לאגאו מדר כחלק מהמחוז ההיסטורי גוג'ם.
עם נפילתו הסופית של השלטון המרקסיסטי ב-1991 חולק מחוז גוג'ם לארבעה מחוזות: מערב גוג'ם, מזרח גוג'ם ואגאו אוי שסופחו למדינת אמהרה ומחוז מתקל במדינת בנישנגול-גומאז.
אַגַאוּ (בגעז: አገው) הוא שם כולל שניתן לקבוצות אתניות הדוברות שפות כושיות מרכזיות.
האגאו נחשבים ליושבי חבש לפני עליית ממלכת אקסום ושעל תרבותם התבססה התרבות החבשית.
שפתם האגאו היא המצע הלשוני של השפות האתיו-שמיות לרבות האמהרית.
כיום קיימים מובלעות שבהם חיים אגאו באתיופיה ובאריתריאה.
פליניוס הזקן שחי במאה הראשונה מזכיר קבוצה שנקראת "אסצה" שחיה ברמה האתיופית והיא כוללת בתוכה עמים רבים.
בתבליט מונומנטום אדוליטנום מוזכרים האגאו בשם "אתאגוס".
קוסמוס אינדיקופלוסטס מזכיר במאה ה-6 את האגאו.
האגאו נזכרים בתבליט של המלך אזנה האקסומי מהמאה ה-4 וכן על ידי המלך כלב במאה ה-6.
התאוריה המקובלת היא שהאגאו הם התושבים המקורים של חבש ואכלסו את האזור שבין נהר המרב והבלסה בצפון ועד לנהר ג'מה בדרום לבין נהר התכזה במערב.
בילינים: קבוצה החיה בעיקר סביב העיר כרן שבאריתריאה, ודרומית לבירה אסמרה.
אכלוסייתם נאמדת כיום בכ-106,000 נפש.
כשבעים אחוז מהבילינים הם מוסלמים סונים ויתרת שלושים האחוזים הם נוצרים קתולים.
שפתם נקראת על שמם בילינית שהיא שפת אגאו.
ששים אחוז מהנוצרים מבינים ודוברים טיגרינית.
שבעים אחוז מהמוסלמים מדברים טיגרה.
שפות מדוברות אחרות כוללות ערבית (בעיקר בין בני הנוער), נארית וקאנאמית.
המתים: קבוצה זו חיה בצפון מזרחה של מחוז וג המרה שבמדינת אמהרה (מחוז וג ההיסטורי) קרוב לגבול עם מדינת תיגראי ומונה כ-267,000 איש שפתם נקראת חמתית.
כמנתים: קבוצה השוכנת בצפון מערב מדינת אמהרה צפונית לאגם טאנה.
קבוצה זו מונה כ-185,000 נפש ושפתה נקראת כמנתית.
הדת המסורתית של הכמנתים היא עירוב בין מסורות יהודיות שהושפעו מקשרם עם יהדות אתיופיה, יחד עם מסורות אליליות.
כיום רוב האוכלוסייה היא נוצרית.
אווים: קבוצה החיה במחוז אגאו אוי שבמדינת אמהרה וחלקה גם במדינת בנישנגול-גומאז שבצפון מערב אתיופיה, אוכלוסייתם נאמדת בכ-680,000 נפש ושפתם נקראת אווית.
קונפלים: מונים כ-2,500 נפש ולעיתים נחשבים לתת קבוצה של האווים.
אגאי יחזקאל (נולד ב-19 באפריל 1966) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל.
בתפקידו האחרון שימש ראש חטיבת תכנון באגף התכנון.
לפני כן כיהן כמפקד עוצבת הפלדה, וכקצין שריון ראשי.
יחזקאל גדל בפתח תקווה ולמד בתיכון ברנר המקומי.
ב-1984 התגייס לצה"ל ושובץ בחיל השריון בחטיבה 7. בשריון עבר יחזקאל הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים.
בהמשך השלים קורס קצינים ושימש כמפקד מחלקת טנקים בגדוד 75. בתפקידיו הבאים שירת כקצין מבצעים של הגדוד ומפקד פלוגה בשנים 1987–1988. יחזקאל שירת כמפקד פלוגה וסגן מפקד גדוד בחטיבה 460, ועבר הכשרה בבסיס הצבא האמריקאי בפורט נוקס.
ב-1995 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד עשת (גדוד 9) בעוצבת עקבות הברזל (חטיבה 401).
ב-1998 מונה לסגן מפקד חטיבה 7, וב-1999 לראש זירת צפון בחטיבת המבצעים.
בשנת 2000 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד חטיבת מילואים, חטיבה 4, במקביל עמד בראש המרכז לאימונים באש במל"י.
בין השנים 2003 ל-2005 כיהן כמפקד חטיבה 188. ב-2006 מונה לראש מחלקת התכנון בחטיבת המבצעים של אגף המבצעים וב-2007 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד עוצבת עידן (אוגדה 340) בפיקוד מרכז.
ביולי 2008 התמנה לקצין שריון ראשי ובאפריל 2010 מונה למפקד עוצבת הפלדה, תפקיד בו כיהן עד מאי 2012. בתפקידו האחרון שימש ראש חטיבת התכנון באגף התכנון.
בשנת 2019 הצטרף יחזקאל לפוליטיקה, כשמונה מטעמו של בני גנץ ומפלגת "חוסן לישראל" לאחראי על ההתנהלות התקציבית של רשימת "כחול לבן".
בהמשך, לקראת הבחירות לכנסת ה-22, מונה למנכ"ל "כחול לבן".
עם הקמת הממשלה במאי 2020, פורסם כי שכרו במהלך תקופת הבחירות עמד על כ-80 אלף שקלים בחודש.
הוא התפטר מתפקידו בנובמבר 2020.
בעקבות מלחמת חרבות ברזל מונה לראש מטה מנהלת תקומה.
יחזקאל בוגר תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת חיפה ומוסמך המכללה לביטחון לאומי.
אִגְ'תִהָאד הוא מונח אסלאמי המתייחס לגזירת הלכות חדשות בידי חכמי הלכה בסוגיות שלגביהן לא קיימת הכרעה ברורה בספרות ההלכתית הקיימת.
האג'תהאד עושה שימוש ב"אֻצוּל אל-פִקְה", מקורות חוק שמשמשים מקור לגזירת הלכה: הקוראן, הסונה, אג'מאע (קונצנזוס) וקיאס (אנלוגיה).
במאות הראשונות לאסלאם התנהל מאבק בין גורמים שתמכו בהכללת הדעה האישית (רַאְי) כמקור הלכתי לגיטימי (על ידי עקל – שכל) לבין גורמים שגרסו כי רק הידע המועבר מפי הנביא וחבריו, ודברי האל החיים שבקוראן, ראויים לשמש כמקור לגזירת הלכות (כנקל - ידע מועבר).
במחנה הראשון נמנו בעיקר בני האסכולה המועתזלית ומנגד התייצבו בני האסכולה הט'אהרית והחנבלית.
המאבק בין הגישות הגיע לשיאו בזמן האינקוויזיציה של הח'ליף העבאסי אל-מאמון (בין 814-833) בשאלת נבראותו של הקוראן, והוכרע לבסוף לזכותם של המצדדים בידע המועבר.
המונח "אג'תהאד" משמש גם לציון פסיקה הלכתית חדשה בסוגיה קיימת בשל כורח המתעורר משינויים במצב החברתי, תרבותי, פוליטי וכלכלי.
דוגמאות בולטות: השימוש בכלי תחבורה ואמצעי תקשורת מודרניים שלא היו קיימים בימי הנביא, היחס לשתיית קפה ועישון, ותכנון משפחה בשל הגידול הדמוגרפי שאינו בר-קיימא בעולם האסלאמי בעשורים האחרונים.
על פי המסורת המוסלמית הסונית, "ננעלו שערי האג'תהאד" במאה העשירית ומאז כבר לא ניתן לחדש בפרשנויות הקוראן ובפסיקות הלכתיות.
עם זאת, מחקר מודרני של המשפט המוסלמי הראה כי שערי האג'תהאד לא ננעלו ופסיקה עצמאית של הלכה המשיכה להתבצע.
כאמור, בתחום זה ניכר הבדל בין זרם הסונה לזרם השיעה.
על פי הסונים, שערי האג'תהאד נותרו סגורים, ואילו השיעים עוד דוגלים באג'תהאד אותו מבצעים בעיקר חכמי הדת הבכירים.
בשלהי המאה ה-19 החלו להישמע קריאות לרפורמה באסלאם, ובכלל זה גם לפתיחתם של "שערים" אלו כדרך להחיות את האסלאם ולעוררו מן הקיפאון המחשבתי שאחז בו 'מאז ימי השתלטות העמים הזרים' עליו.
הדוגלים בגישה זו, ובהם ג'מאל א-דין אל-אפע'אני, מוחמד עַבְּדֻה ורשיד רידא הניחו את היסודות האינטלקטואליים לעלייתם הן של זרמי החילון והן של זרמים שמרניים-סלפיים במחשבה האסלאמית המודרנית.
עבודתם של אל-אפע'אני, עבדה ורידא הניחה במישרין את היסודות התאולוגיים והאידאולוגיים לצמיחתה של תנועת האחים המוסלמים במצרים בשנות העשרים של המאה העשרים בראשות חסן אל-בנא ואחרים.
תנועת חמאס מהווה את הפלג הארץ-ישראלי של תנועה זו.
המוג'תהד הוא חכם הלכה אשר מחזיק ב"עילם", ידע דתי, המאפשר לו לגזור הלכות חדשות או לשנות הלכות קיימות.
במהלך המאות ה-10 וה-11 החל דיון מוסלמי בדבר האפשרות להיכחדותם של המוג'תהדים, אשר היה חלק מהדיון האסלאמי ביום הדין (מכיוון שהיעלמותם של חכמי הדת נתפסה כסימן לסוף העולם) ובירידת הדורות.
בשיעה המוג'תהד הוא פקיה, חכם דת, בעל סמכות הלכתית רבה בהיותו נָאאֶב אִמָאם, ממלא מקומו של האמאם הנעלם העתיד לשוב ולהתגלות, אשר מנסה לגלות כיצד האמאם היה נוהג במקומו.
בסונה השימוש במונח מוג'תהד עבור פוסקי הלכות עכשוויים הצטמצם החל מן המאה ה-11 וסמכותם התמצתה בעיקר בשימוש בפסיקות עבר (תקליד).
הוגה הדעות המוסלמי שנחשב למוג'תהד האחרון המקובל על כלל זרמי האורתודוקסיה הסונית הוא אל-ע'זאלי.
אין מניעה כי אישה תוכר כמוג'תהדה, ואכן באיראן לדורותיה מספר נשים הוכרו ככאלה (למשל, זוהרה ספאתי, נוסרת אמין, ביבי ח'אנום).
הדעות חלוקות בקרב ציבור המאמינים ואנשי הדת המוסלמים בנוגע לשאלה האם מוג'תהדה יכולה לקבל מעמד של "מקור לחיקוי" (מרג'ע).
מכיוון שה"מרג'ע" אמור להוות דמות מופת ומודל לחיקוי, יש כאלה הסבורים כי אישה אינה יכולה להוות דוגמה שכזאת.
אָגָא הוא מלך מיתולוגי של העיר השומרית כיש, והאחרון בשושלת הראשונה של כיש המוזכרת ברשימת המלכים השומרית.
זמן שלטונו מיוחס למאה ה-27 לפני הספירה.
לפי הרשימה הנזכרת הוא מלך במשך 625 שנים.
אגא היה המלך האחרון של השושלת הראשונה של כיש.
לפי עלילות גילגמש אגא שלט בזמנו של גילגמש מלך ארך, הם ניהלו מלחמה ואגא הובס.
לאחר התבוסה הורע מצבה של כיש ושושלת המלוכה עברה לעיר ארך.
כיש איבדה את ההגמוניה שלה ונכבשה על ידי מסלים מלך עיר אנשאן בעילם.
אגאו מדר (בגעז: አገው ምድር, תרגום: "ארץ האגאו") אזור בצפון אתיופיה שרוב תושביו הם אגאו.
אחת מההשערות היא שזהו האזור אשר מוזכר אצל קוסמוס אינדיקופלוסטס במאה ה-6 בשם "אגאו".
האגאו החיים באזור ובאזור השכן מתקל רואים את מוצאם משבעה אחים שהגיעו מאזורי לסתה וסוקוטה ואשר ייסדו את "שבעת בתי האגאו".
לפי מסורת זו, האחים היגרו לאזור תחת הנהגתו של הקיסר המודח קאדוס חארב שהוא גם אביהם.
האזור, בשמו הנוכחי מוזכר לראשונה אצל נזיר אתיופי נוצרי מהמאה ה-14 שהגיע לעשות נפשות במקומיים.
במרוצות המאות ה-16 וה-17 השתלטו האתיופים על האזור ונוצרו קהילות נוצריות מקומיות.
בשלהי המאה ה-17 האזור היה למקום שממנו יצאו מערכות צבאיות כנגד השנקלה ובמאה ה-19 שימש כבסיס תמיכה לקאסה היילו.
במאה ה-20 האזור נכלל בתוך מחוז גוג'ם וכיום רוב שטחו של האזור כלול בתוך מחוז אגאו אוי שבאמהרה.
אג'קס הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס הענק הירוק ודדפול ביקום מארוול קומיקס.
אג'קס הראשון הופיע לראשונה בחוברת Incredible Hulk #379 ממרץ 1991, ונוצר בידי הכותב פיטר דייוויד והמאייר דייל קאוון.
אג'קס השני הופיע לראשונה בחוברת Deadpool #14 ממרץ 1998, ונוצר בידי הכותב ג'ו קלי והמאייר וולטר מקדניאל.
אג'קס הוא אלטר אגו אותו חלקו שתי דמויות - אג'קס הראשון ופרנסיס פאני.
אג'קס הראשון הוא חבר בקבוצת "פנתאון" אשר חבריה מושפעים מגיבורי המיתולוגיה היוונית, ואילו אג'קס השני היה חבר בפרויקט נשק אקס.
את דמותו של אג'קס השני מגלם בסרט הלייב אקשן "דדפול" השחקן והראפר אד סקריין.
שמו האמיתי של אג'קס הראשון לא ידוע, והוא מצאצאיו של אגממנון האלמותי אשר נקרא על שמו של איאס וגדל בטקסס.
הוא הצטרף לקבוצת "פנתאון" של אגממנון לצד צאצאיו הנוספים של אגממנון אשר כולם נקראים על שמם של גיבורים מן המיתולוגיה היוונית - אכילס, אטלנטה, דלפי, הקטור, קסיופיאה, פאריס, פרסאוס, פרומתאוס ויוליסס.
הוא נלחם בענק הירוק במפגשם הראשון של הקבוצה עמו, וליווה את הקבוצה בהובלת הענק השבוי להר המשמש כבסיסם, והובס בידי הענק בקרב גומלין כאשר הוא השתחרר.
כאשר הענק הצטרף לפנתאון, אטלנטה עזרה לאג'קס להתפייס עמו.
פרט לכך שהיה חבר בסגל ההנהלה המקורי של צוות נשק אקס, דבר אינו ידוע על חייו הקודמים של אג'קס .
בהופעתו הראשונה, הוא היה עוזרו של דוקטור קילברו בהוספיס אליו נשלחו סוכני ממשל כושלים, כשאחד מהם היה שכיר החרב וייד וילסון.
במהלך שהותו כעוזרו של קילברו, האחרון מסיר את עצביו, ומשתיל בעורו שתלים המעניקים לו כוח על אנושי וזריזות גבוהה, דבר שהופך אותו ליריב עוצמתי אך מכריח אותו להיעזר בחליפת שאריון.
לאחר מסכת התגרויות גדולה מצד וילסון, אג'קס קיבל אישור מד"ר קילברו להורגו.
אג'קס החליט לענות את חברו של וילסון, המבצע המתת חסד על חברו הגוסס.
בהתאם לחוקי ההוספיס הרג אג'קס את וילסון בכך שעקר את ליבו ממקומו.
בהפעלה ראשונה של יכולת הריפוי העצמי שלו, וילסון מחדש את פעולת ליבו, אם כי שפיותו אובדת בתהליך זה.
וילסון הזועם הורג לכאורה את אג'קס, ומאמץ את הכינוי דדפול.
מאוחר יותר מתגלה כי אג'קס שרד, והוא חלק מצוות הניהול של נשק אקס הרודף אחר שאר חברי הפרויקט.
אג'קס זוכה לנקמה ומענה את קילברו, אך מת שנית כשנופל מצוק.
הוא שב פעם נוספת ורודף אחר דדפול, שהורס את בית שכנתו כדי להאט את התקדמותו.
אג'קס לוכד את דדפול ואת קילברו, השופך דלי חומצה על ראשו של אג'קס ומצלק אותו.
הוא רודף אחר דדפול עד לאגם, שם דדפול הורג אותו בכך שהוא זורק אותו לאגם ומנצל את התחשמלות שריונו כדי לשבור את מפרקתו.
כאשר הישות הקוסמית ליידי מוות נעלמה, אג'קס הוקם לתחייה והחל לצוד את דדפול ותאנוס, שיצאו למסע חיפושים בעקבותיה.
הוא איתר אותו בחלליתו של תאנוס הטיטאן המטורף, אשר חבר לדדפול נגד אג'קס והעיף אותו מחלליתו.
הוא הובא חזרה לספינתו של תאנוס לצורכי עינויים.
תאנוס ודדפול חשבו שמפיסטו הוא העומד מאחורי חטיפתה של מוות, ואג'קס הוקרב בריטואל פתיחת שער לגיהנום.
אג גאג (ag-gag, קיצור של agriculture gag, כלומר סתימת פיות של חושפי עובדות בתעשיית בעלי החיים) הוא כינוי לסדרת חוקים במדינות בארצות הברית, שאוסרים תיעוד של הנעשה במתקני תעשיית בעלי החיים.
לדברי תומכי החוקים, מטרתם היא להגן על התעשייה מפני נזקים עקב פרסום הממצאים.
מתנגדי החוקים טוענים שמטרתם היא להסתיר מהצרכנים את הפרקטיקות האכזריות במתקני תעשיית בעלי החיים, ולהרתיע אנשים מלתעד מתקנים כאלה.
המתנגדים טוענים גם שהחוקים מפירים את התיקון הראשון לחוקה האמריקאית, זכות חופש הביטוי, ומנהלים מאבקים משפטיים נגדם.
באוגוסט 2015 פסק באופן תקדימי בית המשפט הפדרלי במדינת איידהו שחוק מעין זה במדינה הוא אנטי-חוקתי.
ב-2017 פסק באופן דומה בית משפט פדרלי ביוטה.
תחקירים סמויים בתעשיית בעלי החיים
חוקי אג גאג התחילו להופיע בארצות הברית בראשית העשור של 1990, בתגובה לפעולות תיעוד ושחרור בעלי חיים של החזית לשחרור בעלי חיים וגופים אחרים.
בתחילה פעולות התיעוד התרכזו במעבדות ניסויים בבעלי חיים, ומאוחר יותר בתעשיית המזון.
החל מסוף העשור של 1990 התבצעו בארצות הברית עשרות תיעודים סמויים בחוות תעשייתיות לייצור ביצים, חזירים, עוף, בקר, חלב, ברווזים, דגים ובשר צבי.
הצילומים פורסמו באינטרנט ובתקשורת הממוסדת.
הם חשפו אכזריות ועבירות על תקנות בטיחות המזון, והעניקו לצרכנים הצצה לפרקטיקות הנסתרות של תעשיית המזון.
החשיפות הובילו לכתבי אישום פליליים והחזרות מזון (recall) בקנה מידה ענק.
בצילומים שנעשו ב-2007 בבית מטבחיים של רשת הולמרק בקליפורניה נראים פרות או עגלים חולים וחבולים מכדי לעמוד על רגליהם, מוכים, נדקרים ומחושמלים בשוקרים חשמליים כדי לדרבן אותם לעמדת השחיטה.
בעקבות התיעוד נאלץ משרד החקלאות של ארצות הברית להודיע על החזרת הסחורה הגדולה ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית באותו זמן.
ב-2011 שידרה רשת ABC האמריקאית קליפ מתוך הקלטות סתר שנעשו בשלוש מדינות שונות בלולים של חברת ספארבו (Sparboe), אחת מיצרניות הביצים הגדולות בארצות הברית.
בקליפ נראות תרנגולות מוכות, איבריהן נתלשים, נתפסות בצווארן ונדחסות ללולים, מקוריהן נקטמים בכווייה ללא אילחוש, ותרנגולות גוססות ומתות מוטלות בתחתית הלולים.
בתוך 24 שעות משידור התחקיר הודיעה חברת מקדונלד'ס שהיא מבטלת את עסקיה עם ספארבו, ורשתות מובילות אחרות הלכו בעקבותיה.
הפריצות למתקני תעשיית בעלי החיים והתחקירים הסמויים הביאו לתגובת נגד מצד לוביסטים של תעשיית בעלי החיים.
החל מ-1988 מדינות העבירו חוקים נגד "שיבוש תעשיית בעלי החיים".
28 מדינות העבירו חוקים ברוח זו.
חוקים מוקדמים אלה נועדו להגן בעיקר מפני נזק לרכוש.
19 מהחוקים המדינתיים דורשים מהתובעים להוכיח נזק פיזי או כוונה לגרום נזק פיזי למתקן בעלי החיים, ותנאי זה לרוב אינו מתקיים בחקירות סמויות.
אך חלק מהחוקים נכתבו בצורה נרחבת דיה כדי להשפיע על חקירות סמויות, ובראשם החוקים של קנזאס, מונטנה וצפון דקוטה.
קנזאס: החוק מגדיר כפשע פלילי כניסה לא מורשית למתקן בעלי חיים כדי לצלם "מתוך כוונה לגרום נזק לעסק".
מונטנה: החוק דומה אך אוסר צילום "מתוך כוונה להוציא דיבה".
צפון דקוטה: החוק מרחיב יותר ואוסר "שימוש או ניסיון לשימוש במצלמה, מכשיר וידאו או כל מכשיר הקלטה אחר".
מאמצי הלוביסטים לבצר את תעשיות בעלי החיים הגיעו לשיא בחקיקה פדרלית (חוקים ממשלתיים).
ב-2002 הארגון ALEC , שמאגד ראשי תעשייה ופוליטיקאים שמרנים, ניסח הצעת חוק בשם "טרור בעלי החיים והסביבה" ( Animal and Ecological Terrorism Act).
הנוסח הופץ ללוביסטים ומחוקקים במטרה להפוך את החוקים המדינתיים לחוק פדרלי.
ההצעה רואה בפעילי זכויות בעלי חיים "בעלי מניעים פוליטיים".
בין סעיפי החוק המוצע מוגדרות עבירות של הפרעה לפעילות השוטפת של המתקן ונזק לרכוש, וכן נאסרת "כניסה למתקן בעסקי בעלי חיים או מתקן מחקר כדי לצלם או להקליט וידאו, או להשתמש באמצעים אחרים מתוך כוונה לבצע פעולות לא חוקיות או להכפיש את המפעל או את בעליו".