tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפוליטיקאי ההולנדי היהודי שלמה רודריגס דה מירנדה היה בין תומכי השביתה.
עם זאת, השביתה לא החזיקה זמן רב מעמד, ב-27 בפברואר, דוכאה ברובה על ידי המשטרה הגרמנית.
תשעה בני אדם נהרגו בדיכוי ההפגנות ו-24 נוספים נפצעו קשה.
מלכתחילה, העריכו ה-CPN כי יוכלו להחזיק את השביתה משך יומיים בלבד.
גם מועצת העיר אמסטרדם לחצה על חזרה לעבודה.
הערים שהשתתפו בשביתה נקנסו על ידי הגרמנים.
אמסטרדם נאלצה לשלם 15 מיליון גילדן הולנדי, זאנדאם חצי מיליון והילברסום 2.5 מיליון.
על אף שלא צלחה, הייתה זו פעולה ראשונה מסוגה בשטח הכיבוש הגרמני, ובעקבותיה התקיימה שביתת סטודנטים בנובמבר 1941 ושביתה גדולה נוספת באפריל מאי 1943 שלוותה גם בפעולות חבלה מזוינות.
השביתה הבהירה לממשל הגרמני כי לא הצליח להנחיל לדעת הקהל ההולנדית את רעיונות הנאציונל-סוציאליזם.
ב-12 במרץ הופיע נציב הרייך בהולנד, ארתור זייס-אינקווארט, לראשונה באופן פומבי, והעמיד את העם ההולנדי בפני ברירה: אהדה ליהודים או שיתוף-פעולה עם הממשל הגרמני.
האירועים גרמו להאצת הקשחת המדיניות הנאצית כלפי יהודי הולנד.
המשטר ביקש להציג את השביתה והמחאה כפעולה שניזומה על ידי היהודים.
עם זאת, ההיסטוריון יוסף מכמן מציין כי דווקא בעקבות השביתה נוצרה שאננות בקרב ההנהגה היהודית, בעוד הנאצים הקשיחו יחסם כלפיהם.
עוד מציין מכמן כי סקטורים שב-1941 שבתו, ביצעו בסופו של דבר את דרישות הנאצים באשר לגירוש היהודים - כגון העברתם באוטובוסים וברכבות.
לאחר השביתה פתחו הגרמנים במסע רדיפה כנגד פעילי ה-CPN, אשר ניסו בתגובה לארגן שביתה נוספת ב-6 במרץ, אך כשלו בכך.
ב-5 במרץ נתפס העיתונאי ופעיל ה-CPN היהודי לינדרט שיוורשורדר, במהלך שניסה להתסיס לשביתה.
הוא נשפט למוות במשפט מזורז, והיה להולנדי הראשון אשר הוצא להורג ב-6 במרץ.
ב-13 במרץ הוצאו להורג באמצעות כיתת יורים שלושה מנהיגים קומוניסטים נוספים של שביתת פברואר: הרמנוס מתאוס הנדריקס קנראדי (חשמלאי במקצועו), יוסף (יופ) אייגל (מחסנאי ממוצא יהודי) ואדוארד קארל פרדריק הלנדורן (עובד של יצרנית חלקי המטוסים ההולנדית פוקר).
לצידם הוצאו להורג 15 חברי מחתרת ההתנגדות ההולנדית גאוזן.
על 22 קומוניסטים נוספים נגזר עונש מאסר ל-10 שנים, בבתי כלא בגרמניה.
על אף שלא נגזר עליהם פסק דין מוות, שניים מהם מתו במהלך מאסרם: אדריאנוס ואן ווארט ב-9 ביוני 1942 בכלא ריינבאך, וג'וזף ז'אק ון ויזל ב-23 באפריל 1945 במחנה הריכוז דכאו.
לאחר השביתה החלו הגרמנים במסע ציד בעקבות קומוניסטים גם בערים שלא השתתפו בשביתה.
ב-1952 נחנכה אנדרטת 'עובד הרציף' לזכר השביתה, ליד בית הכנסת הפורטוגזי.
מדי שנה ב-25 בפברואר עובר מולה מצעד זיכרון.
הפסל עוצב על ידי הפסל ההולנדי מארי אנדריסן, ומבקשת לסמל את מאבקו של האדם ה'קטן', כנגד הכוחות הגדולים ממנו.
כל המפלגות הפוליטיות וכן רשויות התחבורה העירוניות וארגוני ההנצחה לקרבנות השואה לוקחים חלק באירועי הזיכרון.
על אף האבדות הקשות והמאסרים שספגו אנשי המפלגה הקומוניסטית בשל השביתה, במהלך תקופת המלחמה הקרה, הודרו אנשי המפלגה מהאירועים הרשמיים וערכו אירועי זיכרון נפרדים, ותרומתם לארגון השביתה טושטשה משך שנים ארוכות.
בצידה הדרומי של כנסיית הנורדרקרק שליד הנורדרמארקט הוצב שלט לזכר הכינוס הלא חוקי אשר פתח את השביתה.
ביום השנה ה-24, העניקה עיריית אמסטרדם את דגם מוקטן של הפסל למוזיאון יד ושם.
כיום הדגם מאוחסן במוזיאון אך אינו מוצג לקהל.
דגם ברונזה קטן נוסף של הסוור, שנוצר על ידי אנדרסן בשנת 1951 כטיוטה לדגם האמסטרדמי הגדול הוצב במרץ 1997 במכון ון ליר בירושלים, באירוע בנוכחותו של ראש עיריית אמסטרדם לשעבר, וים פולק - פסל זה מוצב במקום עד היום.
בשנת 1991 הדואר ההולנדי הוציא בול לזכר שביתת פברואר.
[[קובץ: Helminthoglyptidae - Polymita picta.JPG|ממוזער|300px|מגוון קונכיות שבלול קובני מצויר]]
שבלול-קובני מצויר או שבלול קובני צבעוני (שם מדעי: Polymita picta'') הוא מין של שבלול יבשה.
שבלול זה הוא מין אנדמי לקובה וידוע בזכות הקונכייה הצבעונית שלו, המעוטרת בציורים צבעוניים.
הקונכייה של השבלול-הקובני המצויר היא באורך של כ- ומעוטרת בצבעים עזים, לרוב בגווני צהוב וכתום עם פסים דקים בצבע לבן, חום או שחור.
לפרטים שונים יש צבעים ועיטורים שונים.
בשל צבעוניותן, הקונכיות הן פריט נוי ואספנות מבוקש, בין השאר לצורך יצירת תכשיטים.
כתוצאה מכך, השבלול עמד בפני סכנת הכחדה.
הוא מוגן בחוק מאז 1943 ונאסר על ייצואו למעט לצורכי מחקר מדעי.
השבלול עצמו (כלומר, הגוף הרך) הוא בצבע אפור-כהה עד שחור.
הראש בעל שני זוגות משושים: זוג ארוך למעלה שכולל שתי עיניות וזוג תחתון קצר שכולל איברי מישוש, ריח וטעם.
השבלול-הקובני המצויר הוא שבלול יבשה שנושם אוויר באמצעות ריאה.
הוא ניזון מחזזיות, טחב ופטריות שגדלים על עלים וגזעי עצים.
תוחלת החיים שלו היא כ-15 חודשים והוא מתרבה בזמן העונה הרטובה, בחודשים ספטמבר–אוקטובר.
בעונה היבשה הוא נכנס לקיוט, מעין תרדמת קיץ, בחודשים דצמבר ועד תחילת מאי.
במהלך הקיוט הוא מוריד בצורה דרסטית את המטאבוליזם שלו ואוטם את קונכייתו בחתם גירני על מנת למנוע איבוד נוזלים.
כמו כמעט כל שבלולי היבשה, השבלול הקובני המצויר הוא הרמאפרודיט ובעלי איברי מין הן של זכר והן של נקבה.
למרות זאת, הוא לא יכול להפרות את עצמו, ולכן נדרשים לפחות שני פרטים כדי להתרבות.
כמו שבלולים רבים בעל-משפחה Helicoidea, שבלול זה משתמש ב"פגיון אהבה" או "חץ אהבה" כחלק מההזדווגות.
את הפיגמנטים שצובעים את קונכייתו מקבל השבלול מהמזון אותו הוא אוכל.
הזואולוגים משערים שריבוי הדוגמאות הצבעוניות שלו מבלבל את טורפיו הפוטנציאליים ומונע מהם להכלילו כבעל חיים אכיל.
השבלול-הקובני המצויר הוא מין אנדמי לקובה.
הוא חי בסמיכות לעצים ובעיקר באזורים מיוערים הקרובים לחוף הים וביערות סובטרופיים.
השבלול-הקובני המצויר מתואר לעיתים כ"שבלול היפה ביותר" ומככב בדירוגי יופי של שבלולים בזכות קונכייתו הצבעונית.
בשל יופייה וצבעוניותה, קונכייתו היא פריט אספנות נחשק.
עובדה זו כמעט הביאה להכחדתו עקב איסוף יתר.
בעקבות כך נחקק ב-1943 חוק המגן עליו ואוסר את ייצואו והמסחר בו.
עם זאת, סחר בלתי-חוקי בקונכיות השבלול עדיין קיים, ומצבו עדיין בסכנת הכחדה חמורה.
שׂבכה (נכתב גם סבכה) היא מחיצה, בדרך כלל בצורת רשת, המשמשת לכיסוי פתחים או יצירת חיץ בין חללים, באופן המאפשר מעבר אוויר או נוזלים אך מונע מעבר אדם או בעלי חיים.
לרוב השבכות מבנה מוטות המורכבים בצורת שתי וערב.
המוטות עשויים להיות בעלי כל חתך רוחב שהוא - עגול, מלבני, משולש וכיוצ"ב.
עם זאת, לעיתים מיוצרות שבכות בצורות אחרות מטעמים של עיצוב.
צפיפות השבכה נגזרת מהשימוש לו היא מיועדת.
בשבכות שכל מטרתן מניעת מעבר אדם, למשל, מספיקים מרווחים מזעריים של 10 ס"מ על מנת למנוע מעבר הראש.
שבכות המיועדות לחסום את שדה הראייה, יהיו המרווחים קטנים ביותר.
סורגים הם סוג של שבכה, העשויה מוטות מקבילים בלבד ללא מוטות המקשרים ביניהם (או עם מוטות מעטים).
שבכות עשויות ממגוון רחב של חומרים.
החומרים העיקריים ששמשו לייצור שבכות בעבר היו עץ וברזל.
כיום ניתן למצוא גם שבכות בנויות כחלק ממבנה, ושבכות העשויות ממגוון רחב מאוד של חומרים - מתכות, חומרים פלסטיים, פיברגלס ועוד.
כיסוי של פתחים ברצפה, למשל פתחי ניקוז, באופן המאפשר דריכה על כיסוי הפתח, אך מונע נפילה לתוכו וכן כניסת עצמים גדולים כגון אבנים או ענפי עצים.
קיר או דלת במבנה המאפשרים אוורור ומעבר אור קבוע (למשל בחדר מדרגות או חדר אשפה)
חסימה של חלונות נגד מעבר אדם או בעלי חיים, תוך המשך מעבר אור, אוויר ואפשרות תצפית דרך הפתחים.
חציצה בין אנשים המאפשרת שיחה חופשית משני הצדדים (למשל תא וידוי)
חסימה דקורטיבית או פונקציונלית של פתחים (למשל יציאות מתעלות מיזוג אוויר)
השימוש בסורגים נפוץ מאוד בחלונות, למניעת פריצה מחד, ונפילה מגובה מאידך.
שימוש נפוץ נוסף בסורגים הוא לבניית כלוב או לסגירת כלוב בנוי (למשל בגן חיות).
סגירת פתחים על ידי שבכות חזקות עלולה להוביל למצבים לא רצויים ואף קטלניים.
תאונה "קלה" יחסית מתרחשת כאשר אדם משחיל את ראשו דרך פתח שבכה אך לא מצליח לחלצו לאחור.
תאונות קשות בהרבה עלולות להתרחש כאשר רוב הפתחים במבנה מוגנים נגד פריצה באמצעות סורגים, ושריפה חוסמת את המעבר אל הפתח הראשי של המבנה - במקרים רבים שכאלה נלכדו אנשים בתוך מבנים בוערים ונספו.
שבלול-עץ ירוק (שם מדעי: Papustyla pulcherrima, לעיתים גם Papuina pulcherrima, שם עממי באנגלית: Green Emerald Snail, "שבלול ברקת ירוק") הוא שבלול יבשה, שחי באי מנוס בפפואה-גינאה החדשה.
בית הגידול שלו הוא יערות גשם והוא חי על עצים.
הוא ידוע בעיקר בזכות הקונכייה המגדלית שלו בצבע ירוק בוהק, כמו ברקת.
שבלול זה בולט בעיקר בזכות הקונכייה שלו, שצבועה בצבע ירוק בוהק, דבר נדיר בקרב שבלולים.
צבע זה הוא צבע הקליפה החיצונית של הקונכייה, קליפה עשוית חלבון הנקראת פריוסטרקום (periostracum).
מתחת לקליפה זו, הקונכייה היא בצבע צהוב.
צורת הקונכייה היא חרוטית-מגדלית וכוללת 4–6 פיתולים.
שבלול זה הוא מין אנדמי לאי מנוס שבפפואה-גינאה החדשה.
הוא חי על עצים ביערות גשם עד רום של 112 מטר מעל פני הים.
בשל קונכייתו היפה והצבעונית, מין זה נקצר בכמויות גדולות על ידי האדם, שהשתמש בה כתכשיט וחפץ אספנות לקישוט.
כריתת יערות הגשם באי ובירוא שטחים הביאו לאיום על קיומו.
כיום שבלול-העץ הירוק מוגן תחת אמנת CITES ומצב שימורו, כפי שנרשם על ידי ה-IUCN, הוא "כמעט מאוים" (Near Threatened).
שביתת רפורמת הפנסיה הצרפתית היא סדרה של שביתות כלליות והפגנות מאורגנות בצרפת, שהתקיימו בין ינואר ליוני 2023 על ידי מתנגדי רפורמת הפנסיה, שאותה קידמה ממשלת בורנה , ואשר לפיה מתוכנן שינוי כללי של מודל הפנסיה הצרפתי.
על-פי המודל כיום, ככלל, גיל הפרישה הוא 62, אבל נהוגים גילאי פרישה שונים למקצועות השונים, חלקם נמוכים הרבה יותר.
על-פי השינוי המוצע, מודל הפנסיה ייעשה "שטוח" ולא תתקיים דיפרנציאציה למקצועות השונים, וכן מי שלא החל לעבוד החל מגיל 21, גיל הפרישה שלו יעמוד על 67.
התקיימו הפגנות ביותר מ-200 מוקדים במדינה.
הפגנה נוספת מאורגנת בפריז התקיימה בשבת ב-21 בינואר 2023. הפגנה זאת תוכננה תוכננה והתקיימה על ידי נוער וסטודנטים.
הפגנות באותו התאריך התקיימו בערים כמו בדינאן, לימוז' וליון.
ב-31 בינואר, הפגנות גדולות התקיימו ברחבי צרפת.
לפי איגוד CGT, כ-2.8 מיליון בני אדם השתתפו בהפגנות בעוד שמשרד הפנים הצרפתי מנה 1.2 מיליון מפגינים.
בסך הכל, יותר מ-2,000,000 מפגינים השתתפו ושבתו במסגרת ההפגנות, על פי CGT.
על פי משרד הפנים הצרפתי.
ב-11 בפברואר, הפגינו 2,500,000 מפגינים על פי CGT, עלייה של 500,000 מפגינים מההפגנה הקודמת ב-7 בפברואר, בעוד שמשרד הפנים הצרפתי מנה 963,000 מפגינים, עלייה של 200,000 מההפגנה הקודמת.
המפגינים קראו לשביתת ענק ב-7 במרץ.
ב-16 בפברואר, מפגינים הצטרפו לעצרות ושביתות רבות.
האיגודים של ההפגנות אמרו כי כ-1.3 מיליון מפגינים השתתפו בהפגנות ברחבי המדינה באותו יום, הנתון הנמוך ביותר מאז תחילת ההפגנה ב-19 בינואר.
משרד הפנים הצרפתי טען כי הפגינו 440,000, ירידה של כמעט מיליון מההפגה הקודמת.
באותו היום בוטלו 30 אחוז מהטיסות מנמל התעופה אורלי בפריז.
ב-7 במרץ, רכבות ברחבי המדינה הושפעו מההפגנות.
ההערכה היא ש-1.1 עד 1.4 מיליון בני אדם השתתפו בלמעלה מ-260 הפגנות ברחבי המדינה.
כחלק מהמחאה, חסמו חברי האיגוד את משלוחי הדלק, מתוך כוונה להפיל את הכלכלה הצרפתית.
ביום שבת, ב-11 במרץ, התקיימו המחאות בתגובה לדיון באספה הלאומית ובסנאט בנושא חוק הגיוס.
מקרון דחה פעמיים פגישות עם איגודי עובדים באותו השבוע.
כ-368,000 אנשים הפגינו, ויום למחרת, הממשלה הצרפתית העבירה את החוק בקריאה ראשונה
ב-15 במרץ, התקיימו כ-200 הפגנות ברחבי צרפת, שבהן השתתפו 480,000 מפגינים, כ-37,000 מהם הפגינו בפריז, בעוד שאיגודי המחאה העריכו כי מפגינים 1.78 מיליון ברחבי צרפת ו-450,000 בפריז.
שבלול צימוקים , הנקראת גם אסקרגו (escargot) או לחם רוסי (pain russe), הוא מאפה ספירלי הנאכל לעיתים קרובות לארוחת בוקר בצרפת.
שמותיו מתורגמים גם ל"לחם צימוקים", "שבלול" ו"לחם רוסי".
הוא חבר במשפחת בית המאפה הווינאי של מאכלים אפויים.
בצרפת, מאפה זה הוא בדרך כלל גרסה של הקרואסון או של השוקולטין (chocolatine) שבשמו הרשמי נקרא "pain au chocolat" ונעשה מבצק חמאה (בצק צרפתי) תפוח עם צימוקים (בצק תפוח הוא בצק שתפח לצורתו הסופית.
בצק זה משיג את התפיחה הזו באמצעות תסיסה או הוספת חומרי התפחה כמו סודה לשתייה או אבקת אפייה) ומעוצב בספירלה עם מילוי קרם שוקולד או קרם פטיסייר (חביצה).
עם זאת, באזורים רבים של צפון אירופה וצפון אמריקה, הוא עשוי בדרך כלל מבצק לחם ממותק או בצק בריוש, ולא בצק מאפה כלעיל.
לעיתים קרובות הוא נצרך לארוחת בוקר כחלק מארוחת בוקר קונטיננטלית.
בפריז משתמשים בשם "pain aux raisins" גם לסוג של "לחם צימוקים" – כיכר לחם העשוי מחיטה או שיפון וממולא בצימוקים.
שבלול קינמון או קנלבולה (בשוודית: Kanelbulle; שניתן לתרגם גם כ"לחמניית קינמון") הוא מאפה המגיע משוודיה, אך קיים גם בשאר צפון אירופה, באלזס-מוזל תחת השם Schäggekueche ומוכר באמריקה הצפונית בשם לחמניות קינמון.
היא הייתה פופולרית בשנות ה-20 תחת השם "מגולגלת קינמון" (roulé à la cannelle).
שבלולי הקינמון הוצגו כאשר זמינות המרכיבים עלתה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
המרכיבים הם בעיקר קמח חיטה, חלב, שמרים, סוכר וחמאה או מרגרינה.
לעיתים קרובות ניתן למצוא אותן עשויות עם תערובת תבליני הל.
המילוי מורכב לרוב מחמאה או מרגרינה, סוכר, תבלינים, במיוחד קינמון.
על צורת השבלול מברישים בביצה טרופה ומפזרים עליו סוכר גרוס גס (גרגירים גדולים, קשים, פחות שקופים, ונמסים רק בטמפרטורות גבוהות יותר, ולכן עמידים לאפייה).
סוכר זה מיוצר בדרך כלל על ידי ריסוק גושי סוכר.
הצורה של ה"שבלול" לרוב עגולה.
מקובל להניח לפני האפייה את המאפים המעוגלים הקטנים בנייר מקופל, בו תופחים ונאפים בתנור לאחר מכן.
בשוודיה, הבריוש הטיפוסי הזה פופולרי מאוד ולא נדיר ששוודים מתכנסים יחד כדי לחלוק רגע חברתי (נקרא פיקה בתרבות השוודית) סביב קפה המוגש עם קנלבולה.
בשנת 1999 הקימה מועצת האפייה הביתית (Hembakningsrådet) את יום שבלול הקינמון (Kanelbullens dag).
בכל שנה בשוודיה הוא נחגג ב-4 באוקטובר.
בשנת 2013, האיחוד האירופי איים לאסור על קנלבולה בשל כמות הקומרין, חומר טבעי הקיים בקינמון סיני, שקיים במאפה שחרג לעיתים קרובות מהגבול שנקבע של 15מ"ג לקילו קינמון.
שביתת עובדות תעשיית הטקסטיל בניו יורק של 1909, הידועה גם בשם התקוממות ה-20,000, הייתה שביתה גדולה שכללה בעיקר נשים יהודיות שעבדו במפעלי חולצות בניו יורק.
זו הייתה השביתה הגדולה ביותר של נשים עובדות אמריקאיות עד לאותו הזמן.
את השביתה הובילה קלרה למליך ואיגוד עובדי בגדי הנשים הבינלאומי (ILGWU), ובתמיכת ליגת איגודי העובדות, החלה השביתה בנובמבר 1909.
בפברואר 1910 ישבו בעלי המפעלים עם האיגוד והגיעו להסכם להעלאת שכר העובדות ולשיפור תנאי העבודה ושעות העבודה.
שנה לאחר סיום השביתה, התרחש אסון השריפה במפעל החולצות טריאנגל אשר חשפה את מצוקתן של נשים מהגרות העובדות בתנאים מסוכנים וקשים בסדנאות היזע.
השביתה, ההפגנות והשריפה הובילו לשערורייה ציבורית ובסופו של דבר הובילו לחקיקת חוקים ששיפרו את הבטיחות במפעלים ואת תנאי העבודה בהם - תחילה בניו יורק ובהמשך בארצות הברית ובמדינות מערביות נוספות.
בראשית המאה ה-20, עובדות תעשיית הטקסטיל האמריקאית היו נתונות לתנאי עבודה קשים ביותר, במפעלים צפופים, לא סניטריים, בעבודה ממושכת ובשכר עלוב.
ניו יורק הייתה מרכז של תעשיית הבגדים האמריקנית, ובה הועסקו כ-30 אלף עובדות בכ-600 סדנאות ומפעלים, אשר ייצרו סחורה ששוויה הוערך בכ-50 מיליון דולר בשנה.
ההעסקה במפעלים נעשתה פעמים רבות באמצעות קבלני משנה,.
נשים רבות הועסקו כ'שוליות' או 'מתלמדות' והרוויחו 3-4 דולרים ליום תחת קבלנים גברים מיומנים למחצה שהשתכרו 7-12 דולרים ליום.
בראש ההיררכיה של תעשיית הבגדים היו יצרני ההדפסים והחותכים המיומנים, שהיו רובם ככולם גברים.
עובדות רבות הועסקו בסדנאות יזע קטנות, עם שבוע עבודה בן 65 שעות, שעשוי היה להתרחב אף ל-75 שעות בעונות עמוסות.
על אף שכרן הדל, העובדות נדרשו פעמים רבות להביא לעצמן חומרים וכלי עבודה בסיסיים משלהן, לרבות מחטים, חוטים ומכונות תפירה.
העובדות נקנסו על איחור לעבודה או על פגיעה בבגד עליו עבדו.
בחלק מהמפעלים, דוגמת Triangle Shirtwaist, נעשה שימוש בדלתות פלדה לנעילת עובדים כדי למנוע מהעובדות לקחת הפסקות, וכתוצאה מכך נשים נאלצו לבקש רשות מהמפקחים להשתמש בשירותים.
העובדות בענף היו ברובן מהגרות, יהודיות דוברות יידיש היוו כמחצית מהעובדות ואיטלקים היוו עוד כשליש.
כ-70% מכוח העבודה היו נשים וכמחציתן מתחת לגיל 20. בייצור החולצות בפרט, כוח העבודה היה כמעט כולו מבוסס על נשים יהודיות, שחלקן היו חברות באיגודים מקצועיים עוד באירופה לפני הגירתן לארצות הברית - רבות מהן בתנועת הבונד.
לפיכך, עבודה מאורגנת ומאבקי עובדים לא היו זרות להן, ואכן, חלק ניכר מהנהגת המאבקים הייתה אף היא יהודית ונשים יהודיות היו בין התומכות המשמעותיות והאקטיביות ביותר לזכות בחירה לנשים בניו-יורק.
ב-22 בנובמבר 1909, נקבעה פגישה בקופר יוניון, שם הצביעו חברי הסניף המקומי 25 של איגוד עובדי בגדי הנשים הבינלאומי בעד שביתה כללית בענף בסולידריות עם עובדות טריאנגל השובתות ובדרישה לשיפור התנאים גם ביתר המפעלים.
בפגישה השתתפה קלרה למליך, מהגרת יהודיה בת 23 ממזרח אירופה שעבדה במפעל הטקסטיל.
למליך כבר הייתה חלק מהשביתה שפרצה ואף אושפזה בבית חולים לאחר שבריונים שכירים תקפו אותה במהלך משמרת שביתה.
במהלך המפגש עלו דוברים גברים מטעם האיגוד ודיברו על הזהירות שיש לנקוט בהכרזת שביתה כללית של כלל עובדי תעשיית החולצות.
לאחר כמה שעות נאומים, קמה למליך והכריזה ביידיש שהיא מעוניינת לאמר כמה מילים משלה.
לאחר שעלתה לבמה - קראה ביידיש לנוכחים לפתוח בשביתה כללית ואמרה "אין לי עוד סבלנות לדבר.
אני עוברת אנחנו יוצאים לשביתה כללית!" הכרזתה זכתה לקול תשואות הקהל.
ב-24 בנובמבר, פחות מיום אחד לאחר הכרזת השביתה, הצטרפו לשביתה כ-15,000 עובדות ממפעלי החולצות, ולמחרת עוד הצטרפו לשביתה.
מספר השובתות בשיא השביתה מוערך ב-20-30 אלף, והשביתה נודעה בשם 'מרד ה-20 אלף'.
רוב השובתות היו צעירות בגילאי שש עשרה עד עשרים וחמש.
75%-80% מהן היו מהגרות יהודיות ממזרח אירופה ו-6-10% היו מהגרים איטלקים.
השובתות מחו נגד שעות העבודה הארוכות ושכרן הנמוך.
הן דרשו העלאה של 20 אחוז בשכר, שבוע עבודה בן 52 שעות, תשלום נוסף עבור שעות נוספות ושיפור תנאי הבטיחות במפעלים.
בחודש הראשון של השביתה נעצרו 723 שובתות ו-19 נשלחו לעבודות כפיה.
השובתות זכו לאהדה מצד נשים רבות מהמעמד הגבוה בחברה הניו-יורקית, בייחוד בקרב פעילות התנועה לזכות הצבעה לנשים, לרבות נשים שהיו חברות במועדון האקלוסיבי קולון קלאב, תמיכה מפתיעה שכן המועדון לא היה פתוח בפני יהודיות.
נשות המעמד הגבוה שתמכו בשביתה כונו בלעג 'בריגדת החורפנים' (Mink brigade) וכללו בין היתר את אן טרייסי מורגן, בתו של ג'יי.
מורגן, ואלווה בלמונט, אשתו לשעבר של ויליאם קיסאם ואנדרבילט.
בשנת 1908 החלה מורגן לארגן קבוצת נשים במסגרת ארגון הפדרציה הלאומית האזרחית, אשר ביקש לחבר בין מעסיקים גדולים, ארגוני עובדים וצרכנים במטרה לשפר את תנאי העבודה.
עם פרוץ השביתה, נשות 'בריגדת החורפנים' התחברו לנשים השובתות באמצעות ליגת איגודי הנשים, והצטרפו אליהן למשמרות השביתה.
כאשר נשים אלו מהמעמד הבינוני החלו להיעצר לצד הפועלות, המעצרים הגיעו לעמוד הראשון של העיתונים - מה שלא קרה קודם לכן.
בלמנוט שכרה את היפודרום ניו-יורק לצורך קיום עצרת תמיכה בעובדות השובתות, ונשים עשירות רבות תרמו למען קרן השביתה.
עם זאת, חלק מהפעילות והעיתונים (כמו העיתון הסוציאליסטי The Call) מתחו גם ביקורת על הצביעות וההתנשאות מצד נשים עשירות שתמכו בשביתה.
בדצמבר 1909 יזמו בלנק והאריס הקמת התאחדות משותפת של בעלי המפעלים לצורך ניהול משא ומתן מול ארגון העובדים במטרה לסיים את השביתה, אולם ההצעה שהוצגה על ידי המפעלים לא הייתה מספקת והעובדות סירבו לסיים את השביתה.
עם הזמן הנהלות המפעלים השונות החלו לחתום עם האיגוד על הסכמים נפרדים, לרבות הסכמה על ייציגות האיגוד.
רבות מהדרישות של העובדות נענו, לרבות שכר טוב יותר, קיצור שעות עבודה ל-52 שעות בשבוע, מתן חופשות בתשלום אספקת כלי העבודה על ידי המפעלים,.
השביתה נחשבת לאבן דרך משמעותית בהיסטוריה של תנועת העבודה האמריקנית, בדגש על תעשיית הטקסטיל, ועיצבה את התרבות והאקטיביזים של עובדים ועובדות בענף.
עם זאת, מפעל טרייאנגל בו החל המאבק לא נכלל בהסכם.
וחשיבות השביתה הודגשה דווקא על רקע הטרגדיה של השריפה במפעל החולצות טריאנגל במרץ 1911 - שגרמה למותם של 146 עובדים מהם 123 נשים.
רוב הנפגעים היו מהגרים יהודים ואיטלקים בין הגילאים 16–23. הנפגע המבוגר ביותר היה בן 43, והצעירות ביותר - בנות 14. בעלי המפעל נעלו את היציאה מהמפעל ואת הכניסה לחדר המדרגות כדי למנוע גניבה ולקיחת הפסקות בלתי מאושרות של העובדים.
לכן, כאשר פרצה השריפה חלק מהעובדים קפצו מהקומות העליונות של הבניין כדי להימלט ונספו בנפילה.
השריפה הביאה לשינוי מדיניות הבטיחות במפעלים ותנאי התעסוקה בארצות הברית.
כמו כן בעקבות השריפה הוקמה בניו יורק, ב-14 באוקטובר 1911 אגודת מהנדסי הבטיחות האמריקאית.
אגודה לבטיחות הציבור שבראשה עמדה פרנסס פרקינס (לימים מזכירת העבודה של ארצות הברית), שהייתה עדה לשריפה עצמה.
חוק נוסף הגביל את מספר שעות העבודה השבועית בארצות הברית ל-54. Remember the Triangle Fire Coalition היא קבוצה שנוצרה בשנת 2008 ושאוגדת בתוכה יותר מ-200 ארגונים, שמטרתה להנציח את השריפה.
שבלול ג'אז הוא מועדון ג'אז בתל אביב-יפו, הפועל במתכונות שונות מאז שנות ה-80. המועדון נחשב לאחד ממוקדי הפעילות המרכזיים של סצנת הג'אז בישראל, ובשנת 2021 נכלל ברשימת מועדוני הג'אז המומלצים של המגזין הבינלאומי Downbeat.
המועדון הוקם לראשונה ברחוב דיזנגוף בתחילת שנות ה-80 על ידי יוסי מזור.
בתקופה זו שימש המקום להופעות מוזיקה חיה מסגנונות שונים ותרם להתפתחות חיי הלילה והמוזיקה בתל אביב.
בשנת 2005 נפתח המועדון מחדש בנמל תל אביב (האנגר 13).
המקום עוצב כחלל אינטימי המכיל כ-100 מקומות ישיבה, והתמקד באירוח הרכבי ג'אז קטנים וביצועי סולו.
המעבר לרחוב קרליבך (2019 ואילך)
באוגוסט 2019 עבר המועדון למשכנו הנוכחי ברחוב קרליבך 23. המיקום החדש אפשר הגדלה של קיבולת הקהל ושדרוג של מערכות הסאונד, תוך ניסיון לשמר את האופי המקורי של המועדון.
המועדון מארח הופעות חיות מדי ערב, בדגש על סצנת הג'אז המקומית ואמנים בינלאומיים המבקרים בישראל.
לצד ג'אז מסורתי (סווינג, ניו אורלינס), המועדון נותן במה לסגנונות משיקים כגון בלוז, ג'אז מודרני, רוק ומוזיקת אינדי.
במועדון התארחו מוזיקאים ישראלים שהם "שגרירים" של ישראל בעולם וזכו להצלחה בינלאומית כבירה.
הנה כמה מהשמות הבולטים ביותר שהופיעו במועדון לאורך השנים: עומר אביטל, אבישי כהן, אלון ניר, נתאי הרשקוביץ, ענת פורט, אלי דג'יברי, ענת כהן, גלעד הקסלמן, יוסי פיין
המועדון מנוהל כיום על ידי קבוצת שותפים ובהם משה אלון, איתן גוראל ואבי אנגל, שהצטרף לניהול בשנת 2016. מנהלי המועדון מגיעים מרקע ניהולי במגזרים עסקיים שונים, והובילו את המהלך להרחבת המועדון ומיקומו מחדש במרכז העיר.
שבלי – אום אל-גנם היא מועצה מקומית בדואית במחוז הצפון בישראל.
הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1984. המועצה מורכבת משני יישובים סמוכים: ערב אל-שיבלי ואום אל-גנם, הממוקמים על המורדות המזרחיים (שיבלי) והדרום-מזרחיים (אום אל-גנם) של הר תבור (גַ'בֶּל טאבור, جبل الطابور).
במקור שמה של המועצה המקומית היה שבלי, אך עם צירוף הכפר אום אל-גנם שונה גם שם המועצה המקומית המאוחדת.
נכון ל-2021, תושביה הם בדואים, רובם ככולם (99.9%) ערבים-מוסלמים.
לפני קום המדינה היו תושבי שיבלי הפלג השולט בשבט הבדווי ערב א-צְבֵּיח (או: א-זביח, נקראו גם "הזביחים"' ובערבית: عرب الصبيح), שהיה בעל השפעה רבה במזרח הגליל התחתון.
בתוכם חיו שבט שיבלי כאריסים.
בשנים הראשונות לאחר מלחמת העולם הראשונה, הבריטים יישבו את שבט א-צביח בבתים, ואילו שבט שיבלי נותר באוהלים והיו אריסיהם.
מהבחינה האנתרופולוגית, בני הפלג שיבלי הם ברובם המכריע צאצאי נוודים שהגיעו ממדבר חרן ומדרום טורקיה וחלק קטן הם צאצאי עבדים סודאניים שהגיעו עם צבאותיו של מוחמד עלי.
בעודם תחת השלטון הטורקי, נערכה סולחה בין השייך של שבט א-צביח לראש הוועד במֶסְחָה (לעתיד כפר תבור) בעקבות תקרית בו שומר ערבי ירה והרג פורץ, ובעיתונות הערבית פורסם שהפורץ נהרג בידי יהודים.
בישיבתה השנייה של אגודת השומר בבית מניה שוחט מיום ז' בטבת תר"ע, הוחלט להסיר את השמירה על מסחה.
הפרות חוזרות ונשנות מצד בני השבט גרמו להחזרת השמירה.
תחת השלטון הבריטי, במאורעות תר"פ (1920) ובמאורעות תרצ"ו (1936–1938) הותקפו ונרצחו תושבי כפר תבור (שבינתיים החליפה את שמה מ'מסחה').
במלחמת העצמאות, אחרי התנכלויות בלתי פוסקות ליישוב היהודי, ומארב והריגת חוליית חיילים בפיקודו של עלי בן-צבי, שהסתיימו בקרב בית קשת, גורשו מרבית אנשי שבט א-צביח (הזביחים) לירדן.
אנשי פלג שיבלי, שבאותה תקופה גרו באוהלים באזור שבו מצוי כיום היישוב, והיו אריסים של שבט א-צביח, הושארו במקומם, ליד בית הספר החקלאי כדורי.
אנשי שבט זה נחשבו אוהדים, ושמרו על יחסי שכנות טובים עם יהודי כפר תבור, יחס הנמשך עד היום.
מבני כפר שיבלי ישנם גם כאלה ששירתו בצבא, ובפרט כחיילים וכקצינים בתפקידי גשש, או לוחמים בגדוד הסיור המדברי.
בדצמבר 1970 קיבל בן הכפר, , צל"ש לאחר שנפל בהיתקלות במארב מצרי באזור תעלת סואץ, בזמן מלחמת ההתשה.
במהלך השנים הפך היישוב ליישוב קבע כאשר האוהלים האחרונים בו הוחלפו בבתי קבע בתחילת שנות ה-80.
עד לסוף שנות ה-90 נשלט היישוב על ידי ההנהגה המסורתית, תחילה על ידי מוכתר הכפר ואחר כך על ידי בנו עלי שיבלי שמונה כראש המועצה המקומית על ידי הממונה על המחוז, ישראל קניג, עם הקמתה בשנת 1984.
הכפר אום אל גנם הוקם בשנות הארבעים של המאה העשרים על ידי בדווים בני שבט סעאידה.
לפני כן הם ישבו בתור אריסים בכפר קירה, סמוך למושבה יקנעם.
אדמות הכפר קירה נרכשו על ידי קק"ל מבעלי הקרקע ואנשי השבט נאלצו לפנות אותה.
עם כספי הפיצויים שקיבלו רכשו את אדמות אום אל גנם.
במשך שנים רבות לא פעלה כל רשות מקומית בכפר ולא נסללה אליו דרך גישה.
בעבר כונה הכפר גם ערב אל-סעאידה.
בשנת 1993 הוקמה המועצה האזורית "נוף הגליל" וצורפו אליה מספר יישובים מוסלמיים מבקעת בית נטופה ומעמק יזרעאל וכן הכפרים ואדי אל-חמאם, הממוקם בבקעת גינוסר, ואום אל-גנם.
בשנת 1999 הקים שר הפנים ועדה לבדיקת "המבנה המוניציפלי הראוי באזור נוף הגליל, הגלבוע ומשגב" בראשות פרופסור יוסי בן-ארצי.
בעקבות המלצות הוועדה הוחלט לפרק את המועצה האזורית נוף הגליל ולצרף את הכפר אום אל-גנם למועצה המקומית שבלי, בהתאם לבקשת נציגי שני הכפרים, ולשנות את שם המועצה לשבלי אום אל-גנם.
שר הפנים נתן שרנסקי אישר את האיחוד במרץ 2000.
על פי הלמ"ס, נכון לסוף שנת 2021, תושביה הם בדואים, רובם ככולם (99.9%) ערבים-מוסלמים.
שבע אבנים הוא משחק ילדים שמקורו בהודו הכולל כדור משחק וערימת אבנים.
המשחק משוחק בין שתי קבוצות, לרוב באזור פתוח גדול.
בתחילת המשחק בונים מגדל משבע אבנים שטוחות, בדרך כלל שברי מרצפות, שיש או אבנים מסותתות.
בפתיחת המשחק שחקן מקבוצה א' זורק כדור (לרוב כדור טניס) על המגדל, ומטרתו להפיל כמה שפחות אבנים.
קבוצה א' עכשיו מנסה לבנות את המגדל מחדש, אם הם הצליחו - הקבוצה ניצחה.
באותו זמן קבוצה ב' מנסה לפסול ("לשרוף") את שחקני קבוצה א' על ידי פגיעה בהם עם הכדור.
אם קבוצה ב' פסלה את כל שחקני קבוצה א' היא מנצחת.
המשחק נקרא בצורה שונה בכל מדינה, אך רוח המשחק נשארת זהה.
למשחק יש שמות רבים בהודו, שם המשחק נפוץ במיוחד.
pithu garam (פנג'אב, הימאצ'ל פרדש)
Pitto, Pithu (הריאנה, אוטראקהאנד, אוטר פרדש, ראג'סטאן, מערב בנגל)
Sitoliya (ראג'סטאן, ביהר, מאדהיה פרדש)
Seventees, Dabba kali (קרלה, שם משחקים עם כדור עשוי עלי קוקוס הנקרא "olapanthu")
שבע בום הוא משחק ילדים, משחק חברה ומשחק מיומנות דיבור.
המשחק מיועד לשני שחקנים ומעלה, המסודרים בסדר ויזואלי ברור, למשל סדר הישיבה.
הקבוצה מונה את המספרים הטבעיים, כאשר על כל משתתף לנקוב בשמו של המספר הבא, אלא שחל איסור לבטא מספרים מסוימים: אין לבטא מספרים המכילים את הספרה שבע או מתחלקים בשבע ללא שארית.
במקום לבטא מספרים אלו, יש לומר "בום".
שחקן שמתבלבל יוצא מן המשחק והספירה מתחילה מחדש.
המשחק הופך בעייתי יותר, כמובן, כאשר נתקלים ברצף של מספרים המכילים את ספרה שבע, למשל התחום 70-79, בו צריך להגיד בום במקום כל מספר.
לרוב ישנה הגבלת זמן מסוימת שמונעת מהשחקן לחשוב עמוקות לפני אמירת התשובה.
כאשר השחקנים כבר אינם חושבים אלא זוכרים בעל פה את המספרים הבעייתיים, ניתן לגוון את המשחק.
ניתן להחליף את המספר 7 במספרים אחרים, אלא שמספר גדול מדי הופך את המשחק למשעמם, ומספר קטן מדי מקשה על השחקנים.
גם מספר שיש לו סימן חלוקה ברור הופך את המשחק למשעמם (למשל 5 או 10).
ניתן להוסיף איסורים נוספים, כמו החלפת המספרים המכילים את הספרה שלוש וכפולותיה השלמות במילה "טראח".
אנטואן גומבו, שבליה דה מרה (צרפתית: Antoine Gombaud, Chevalier de Méré; 1607 - 29 בדצמבר 1684), סופר ואציל צרפתי.
היה מהראשונים בהיסטוריה להעלות שאלות בנוגע לתורת ההסתברות אותן הפנה למתמטיקאי בלז פסקל, ובעקבות שאלותיו החלה התכתבות מפורסמת בין פסקל לפייר דה פרמה, שנחשבת ללידתה של תורת ההסתברות בעת החדשה.
אנטואן גומבו נולד בפרובינציה של פואטו (כיום בחבל פואטו-שראנט שבמערב צרפת).
הוא קיבל חינוך מעולה והיה חסיד הספרות היוונית העתיקה.
הוא אימץ לעצמו את השם שבליה, שמשמעו אביר, בשל הדמות שהוא מייצג בדיאלוגים שבהם הוא מבטא את השקפותיו המוסריות.
בשנת 1654 כתב גומבו למתמטיקאי והפילוסוף בלז פסקל מכתב בנוגע למשחק קוביות שנקרא נקודות.
במשחק זה המשתתפים מטילים קובייה והראשון שהגיע לסכום מסוים שנקבע מראש זוכה בכל הקופה.
גומבו שיחק נגד מתמודד אחר, אך נאלץ להפסיק את המשחק לפני סיומו מסיבה כלשהי.
הבעיה הייתה השאלה "מי זוכה בקופה?", ישנה האפשרות לתת את הקופה למשתתף בעל מספר הנקודות המרבי בעת הפסקת המשחק, אך גומבו שאל במכתבו את פסקל האם ישנה דרך צודקת יותר לחלוקת הכסף.
דהיינו, לחשב את סיכוייו של כל משתתף לזכות, בהנחה שלכל משתתף סיכויים שוים לזכות בעת הפסקת המשחק.
חלוקת הקופה תיערך לפי חישוב הסיכויים.
מטרתו של גומבו הייתה להבין ולקבוע כיצד ניתן לצפות מראש את תוצאותיו של הימור מסוים.
פסקל, פייר דה פרמה וגומבו פיתחו תאוריה של סבירות, המתייחסת להטלות קובייה.
הם גילו שניתן לפתור את הבעיה אם מגדירים באופן מדויק את כל התוצאות האפשריות, ומייחסים הסתברות מסוימת לכל אחת.
הרעיון פותח מאוחר יותר על ידי יאקוב ברנולי בתחילת המאה השמונה עשרה לצורך שימוש בחישובים של ביטוח.
עקרונות אלה מהווים בסיס לתפיסות מודרניות של ניהול סיכונים וניהול כספים ומיושמים גם בחישוב יחס הזכיות במשחק הקוביות הפופולרי Craps.
שבליה דה מרה נודע גם בשל אמרותיו ובשל המסות שכתב.
כמו רבים מהוגי הדעות של המאה השבע עשרה, הוא גילה יחס עוין כלפי הזכויות העוברות בירושה וכלפי הדמוקרטיה כאחד.
הוא האמין כי שיחות בין אנשים מלומדים ושנונים מהוות את האמצעי הטוב ביותר כדי לטפל בבעיות המוסר והחברה.
שבליה דה מרה פרסם שש מסות בשם "שיחות" (1668) ושלושה "מאמרים" (1677) העוסקים ביתרונותיהן של השיחה ושל השנינות.
הוא כתב יצירות אלה כתוצאה מהתנסותו בחברה הגבוהה של זמנו.
המדובר במצוינות אישית במסגרת החברה האריסטוקרטית.
בין היתר הוא עוסק בנושא הכנות האישית, שלדעתו באה על ביטויה בטעם טוב, בנימוס ובהימנעות מהעמדת פנים.
המפורסמים שבכתביו הם: "האדם הכנה" ו"שיחות בדבר הכנות האמיתית".
שבע ברכות (מכונות גם ברכות נישואים או ברכת חתנים) הן ברכות הנאמרות בטקס חופה וקידושין ובשבעת ימי המשתה שלאחר החתונה.
הברכות נאמרות על כוס יין.
במשך שבעה ימים לאחר החתונה, המכונים "שבעת ימי המשתה", נהוג לערוך סעודה בכל יום לכבוד החתן והכלה.
מכיוון שסעודות אלו מסתיימות באמירת "שבע ברכות", נהוג לכנות גם את הסעודות עצמן בשם זה.
הברכות נאמרות בסוף הסעודה, לאחר ברכת המזון.
מקורן של הלכות שבע ברכות ב.
תחת החופה מקדימים את ברכת היין ("בורא פרי הגפן") לשאר הברכות, והן נאמרות על כוס היין.
בסדר הברכות שבסוף הסעודה מקדימים לברך על כוס נפרדת את 6 הברכות, ואחר כך מברך המזמן את ברכת היין על הכוס שעליה זימנו, שהיא עצמה מהווה את סיום ברכת המזון.
בקרב יוצאי תימן ומרוקו, מקדימים תמיד את ברכת היין, וכל שבע הברכות נאמרות על כוס אחת כמו תחת החופה.
בעבר נהגו לכבד אדם אחד באמירת שבע הברכות או אדם אחד באמירת שש הברכות הראשונות ואדם שני באמירת הברכה האחרונה.
בתחילת המאה ה-20 הקלו ברוב הקהילות, במקום שבו נוכחים הרבה אנשים חשובים, לכבד ששה אנשים שונים באמירת ברכה אחת.
כיום, המנהג הרווח הוא לחלק את הברכות בין מכובדים שונים בקהל.
לשם אמירת הברכות יש צורך במניין, חוץ מברכת אשר ברא שאפשר לברך בשלשה.
לפחות אחד מן המשתתפים צריך להיות אורח חדש שלא השתתף בסעודת "שבע ברכות" של הימים הקודמים או בחתונה ("פנים חדשות"), ויש האומרים שהוא צריך להיות מספיק חשוב ש"מרבים בשבילו בסעודה".
ב"שבע ברכות" הנערכות בשבת אין צורך ב"פנים חדשות" כיוון שהשבת עצמה מהווה מעין אורח חדש שמרבים בשבילו בסעודה וממילא "פנים חדשות".
כאשר אין "פנים חדשות", ולדעתו של הרב עובדיה יוסף גם בסעודת שבע ברכות שאינה מתקיימת בבית החתנים, מברכים רק את ברכת "בורא פרי הגפן" וברכת "אשר ברא".
בעבר כל סעודות שבעת ימי המשתה נערכו בבית החתן והכלה, ואמירת שבע ברכות הוגבלה לשם.
בימינו מנהג האשכנזים וחלק מהספרדים לברכן גם בסעודה הנערכת בבית של אחרים.
לפי אגדה פופולרית הוקמה ליסבון בירת פורטוגל, על קבוצה של שבע גבעות הנודעות כשבע גבעות ליסבון (פורטוגזית Sete Colinas de Lisboa).
ייתכן כי מקורה של הסברה בדבר שבע גבעות העיר ברומאים שמצאו דמיון גאוגרפי בין ליסבון לרומא (שלגביה ישנה מסורת על שבע גבעות רומא), אך הביטוי נזכר לראשונה בכתביו של פריי ניקולאס דה אוליביירה (Frei Nicholas de Oliveira) בן המאה ה-17:
"שבע הגבעות שעליהן יושבת ליסבון: קשטלו, סאו ויסנטה, סאו רוקה, סנטו אנדרה, סנטה קטרינה, שאגאש וסנט'אנה".
גם ליסבון וגם רומא משתרעות על יותר משבע גבעות, וגבעת גראסה (colina da Graça - "גבעת החסד") נסתרה ככל הנראה מעיניו של דה אוליביירה, מאחר שהייתה חבויה לאלה המגיעים אל העיר בדרך הים מאחורי גבעת קשטלו.
ייתכן אף שהתעלם מגבעה שמינית זו במכוון כדי ליצור את הזהות לרומא.
בכל אופן, מאז הקמתה ועד תום השלטון המוסלמי בעיר, השתרעה ליסבון רק על גבעת סאו ז'ורז'ה (אותה כינה דה אוליביירה בשם "קשטלו") ועליה הוקמה טירת סאו ז'ורז'ה.
עם התפשטות העיר היא כיסתה גבעות נוספות, ובמאה ה-16 ציין דמיאו דה גוייש (Damião de Góis) כי העיר השתרעה על חמש גבעות: אשפרנסה (Esperança - "תקווה"), סאו רוקה, סנט'אנה, גבירתינו של ההר (Senhora do Monte, או סנטה קטרינה של הר סיני - Santa Catarina do Monte Sínai) וקשטלו.
ברי כי כיום פרוסה ליסבון על שטח רחב וניתן לאתר בה יותר משבע גבעות.
גבעותיה של איסטנבול משתרעות במרכזה ההיסטורי של העיר המתוחם על ידי ים השיש מדרום, מצר הבוספורוס ממזרח, קרן הזהב מצפון וחומת היבשה ממערב.
בתקופה הביזנטית ובתקופת האימפריה העות'מאנית הוקמו מבני דת מונומנטליים על ראשי הגבעות ורובם ניצבים עד היום.
בניגוד לגבעות רומא, לגבעותיה של איסטנבול אין שמות מוגדרים והן ממוספרות מאחת עד שבע (הגבעה הראשונה, השנייה וכו').
שבע הגבעות הונצחו בסמלה של העיר והן מופיעות בצורת שבעה משולשים במרכזו.
הגבעה הראשונה היא הגבעה עליה ישבה ביזנטיון עם הקמתה לפי המסורת בשנת 667 לפנה"ס, והיא נמצאת בקצה המזרחי של חצי האי עליו יושבת העיר.
על גבעה זו הוקמו ארמון טופקאפי, איה סופיה, והמסגד הכחול.
על הגבעה השנייה שוכנים כיום הבזאר הגדול (Kapalıçarşı) ומסגד נורואוסמנייה (Nuruosmaniye Camii).
הגבעה השלישית משתרעת סמוך לחופי קרן הזהב, בין גשר גלאטה לגשר אטאטורק.
בחלקה הדרומי של הגבעה השלישית ניצבים מסגד באיזיט (Bayezid Camii) ואוניברסיטת איסטנבול ומצפון להם עומד מסגד סולימאנייה (Süleymaniye Camii).
המבנה המרכזי בגבעה הרביעית הוא מסגד פתיה (Fatih Camii) על שמו של מהמט השני "הכובש".
הגבעה החמישית כמו השישית והשביעית נמצאת בסמוך לחומת היבשה.
המבנה החשוב ביותר על גבעה זו הוא מסגד הסולטאן סלים (Yavuzselim Camii).
הגבעה השישית חורגת מעט בשטחה אל מחוץ לחומות העיר.
הגבעה השביעית שלה שלוש "פסגות" תופסת את כל חלקה הדרום-מערבי של העיר.
שִׁבֳּלֵי הַלֶקֶט הוא ספר בעברית שחובר באיטליה על ידי ר' צדקיה בן אברהם הרופא במאה השלוש עשרה.
עוסק בעיקר בענייני אורח חיים, והוא כולל הלכות פסוקות, מנהגים וטעמיהם ופירושים על התפילות.
המחבר מתבסס בפסיקותיו על מקורות קדמוניים ומשלב סיכומי פסיקה בלשון שוטפת עם דיונים יסודיים המתבססים בעיקר על שלושה מקורות: תשובות הגאונים, ספרות בית מדרשו של רש"י (בהם: ספר האורה, ספר הפרדס, מחזור ויטרי, ותשובות מכתבי יד), ועל פסקי רבי ישעיה די טראני (מגדולי פוסקי איטליה לפניו).
בנוסף למקורות קדמוניים, הוא מביא את דברי רבותיו וחכמי דורו: 'אחי רבי בנימין', וכן את 'מורי אחי שני [=בן דודי] רבי יהודה בן בנימין', את אחיו רבי צדקיה בן בנימין, ואת רבי אביגדור כ"ץ.
בנוסף לכך הוא מזכיר את רבו רבי מאיר בן משה (אלא שפעמים רבות מוזכרות שמועות בשם ר' מאיר, ולא ברור אם מדובר ברבו זה או במהר"ם מרוטנבורג שהיה חברו של ר' אביגדור כ"ץ).
השילוב הקולח בין פסיקה ובין דיון ושילוב מגוון עם מקורות קדמוניים הפך את ספרו לאחד מעמודי התווך ומקורות הפסיקה של ה'טור' בעיקר בחלק 'אורח חיים'.
ה'בית יוסף' מביא אותו כמקור כמעט בכל סימן בחלק 'אורח חיים' וכך הוא הונצח בפסקיו הקאנוניים של 'השולחן ערוך'.
הספר שבלי הלקט עוסק בעיקר בענייני אורח חיים, והוא מחולק לשתים עשרה 'ערוגות' כאשר כל ערוגה היא נושא מרכזי המחולק לשיבולים, ובסך הכל ישנם 372 שיבולים (שב"ע שיבולים).
הספר נערך וקוצר על ידי חכם לא ידוע ונדפס כך לראשונה בוונציה שנת ה'ש"ו (1546), ללא הזכרת רבי צדקיה כמחברו ובהשמטת קטעים גדולים ממנו.
באופן זה נדפס עוד פעמיים: בשנת תקנ"ד (1794) בדובנא ושנתיים אחר כך בסלוניקי בשנת תקנ"ו (1796).
בשנת תרמ"ז (1887) הודפס הספר מחדש בשלמותו (בשם 'שבלי הלקט השלם') בווילנא על פי שני כתבי יד על ידי המהדיר שלמה בובר, אשר הוסיף לו הקדמה ארוכה וכן הערות בגוף הספר.
בשנת תשכ"ו (1966) הוציא שמואל קלמן מירסקי מהדורה מדעית של הספר מבוסס על כתב יד הספרייה הבריטית Or.
13705 עם מבוא מקיף עליו ועל מחברו.
מהדורה זו כוללת "עניין תפילה ועניין שבת." חלקים נוספים מעבודתו של מירסקי נדפסו בספר זיכרון לזכרו שיצא לאור בשנת תשל"א (1971).
בשנת תשפ"ד (2024) הוציא הוצאת וידר מהדורה פקסימילית של כתב היד במלאו.
עשרות תצלומים מכתבי יד של החיבור, מלאים וחלקיים נמצאים בספרייה הלאומית באוניברסיטה העברית בירושלים.
הערוגה השביעית בספר - "סדר הפסח" כוללת פירוש להגדה של פסח ונדפסה בנפרד בכמה מהדורות של הגדה לפסח.
בהקדמת הספר מזכיר המחבר את המשל "ננסים עומדים על כתפי ענקים" בשם "אחד מחכמי אומות העולם".
כאמור, הספר מחולק לערוגות, כל ערוגה - נושא:
בסוף כל ערוגה חורז המחבר מעין שיר סיום ובו מבאר תוכן הערוגה בקצרה.
בסיומו של הספר כותב המחבר חרוז הרומז על נושאי הספר כולם:
בהוצאתו של ר' שלמה בובר הובאו הלכות נוספות מר' צדקיה שהובאו בכתב היד אשר אינן נכללות בשנים עשר הערוגות.
נושאי ההלכות הם: הלכות שמחות (אבלות), מילה, ציצית, תפילין, שחיטה, טריפה, וכן כמה תשובות מהגאונים שהעתיק המחבר.
ספר שבולי הלקט היה אחד מספרי ההלכה הנפוצים ביותר באיטליה במשך שנים ארוכות, מחבר הספר נחשב שם למרא דאתרא ויהודי איטליה נהגו על פי שיטתו בניגוד למה שהתקבל להלכה בשולחן ערוך.
בנוסף להלכות הרבות המהוות את גוף הספר, כתב המחבר בתוך דבריו גם פירושים לתפילה, ואף פירוש ארוך יחסית להגדה של פסח (בסימן ריח).
בנוסף לספר "שיבולי הלקט" כתב המחבר עוד ספר העוסק בדיני איסור והיתר, אישות, קידושין, גיטין, כתובות, חליצה, נידה.
כמו כן הובאו בו דיני ממונות ותשובות נוספות מהגאונים ומראשונים קודמים.
המעתיק של כתב היד כתב בתחילת ההעתקה 'חלק שני מהספר שיבולי הלקט' ומכאן שם הספר.
כתב היד של ספר זה היה בידי שד"ל, וגם הרב החיד"א העיד על קיומו בספרו "שם הגדולים".
הספר לא הובא לדפוס על ידי ר' שלמה בובר, אף שמעיד בהקדמתו שראה את כתב היד שלו.
בשנת תשמ"ח (1988) הוציא לאור הרב שמחה חסידה חלק ראשון מספר זה.
ספר התניא - "תניא רבתי"
חיבור שנראה כעין קיצור מעובד של הספר שבלי הלקט יצא לאור בשם "ספר התניא".
הספר נדפס לראשונה מכתב יד במנטובה בשנת ה'רע"ד.
בשנת ה'תק"מ הוא נדפס במהדורה השלישית בזולקווא וקיבל את שמו הנפוץ "תניא רבתי".
המחבר לא כתב את שמו בספר ולא ידועה בוודאות זהותו.
במשך הדורות נאמרו כמה השערות לזהות המחבר.
כיום מקובל שהמחבר הוא רבי יחיאל בן רבי יקותיאל בן רבי בנימין בן רבי יחיאל הרופא ממשפחת הענוים מחכמי רומא שבאיטליה, שכנראה חי בזמן הרשב"א והרא"ש דהיינו סוף האלף החמישי ותחילת האלף השישי.
הרב ישראל בראון, עורך מהדורת תניא רבתי בהוצאת מוסד הרב קוק, סבור שתניא רבתי הוא לא קיצור של שבלי הלקט, אלא שני הספרים נכתבו על ידי שני תלמידים שלמדו בבית מדרשו של הריבב"ן, ושניהם ציטטו את הריבב"ן, ולכן קטעים רבים בספרים חופפים.
שַׁאבַּאסוּבקה (בפולנית: Szabasówka; ברבים: Szabasówki, שַׁאבַּאסוּבקי) היה סוג של בית ספר ציבורי לילדים יהודים, שהוקם על ידי ממשלת פולין בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
קבלת העצמאות בתום מלחמת העולם הראשונה, עוררה גל של רומנטיקה פטריוטית פולנית, שבמסגרתו ביקשו לפתור את בעיית היהודים באמצעות התבוללות והתערות בקרב הפולנים.
חזונם של אנשי הממשל והפדגוגיה הפולנים היה לכנס את כל ילדי ישראל במוסדות החינוך הכלליים הפולניים, כך שיזכו להתחנך בשפה הפולנית, ולהפוך לאזרחים טובים ונאמנים.
בנוסף, בבתי הספר הללו נלמדו לימודי דת יהודיים ותנ"ך, במקום אלה הנוצריים.
בספרות המחקרית מופיע השם לעיתים כ"שבתובקה" או "שבסובקה".
בשאבאסובקי ביקרו תלמידים יהודים בלבד, ואף רוב המורים היו יהודים (אם כי רבים מהם מתבוללים).
לקראת שנות השלושים החלה הממשלה להחליף את המורים היהודים במורים פולנים-נוצרים.
שעתיים בשבוע הוקדשו ללימודי "דת משה", בדומה לנהוג בבתי הספר הכלליים, שכן שלטונות פולין ראו בהוראת הדת בכל מוסדות החינוך אחד מעקרונות הרפובליקה הפולנית.
ערב מלחמת העולם השנייה למדו בשאבאסובקי כ-60% מילדי פולין היהודים (בגיל חינוך-החובה).
ברוב היישובים בפולין בהם הייתה קהילה יהודית, למדו ילדי הקהילה במוסדות לימוד אחרים לצד השאבאסובקי, בין אם היו אלה מוסדות לימוד יהודיים פרטיים או ציבוריים, או מוסדות לימוד פולניים-כלליים כגון גימנסיות.
הלימודים בשאבאסובקות ניתנו חינם, ולכן היוו פתרון נוח לילדי השכבות הנמוכות, שהוריהם לא יכלו להרשות לעצמם תשלום שכר לימוד לבית ספר יהודי פרטי, או שלא היו בעלי תודעה לאומית.
שֶׁבַע בֶּן בִּכְרִי, דמות מקראית, איש משבט בנימין שמרד בדוד המלך, וקרא לשבטי ישראל להינתק ממלכות דוד שנתמכה בידי שבט יהודה, וזאת לאחר שדוד שב לירושלים אחרי דיכוי מרד אבשלום (שמואל ב פרק כ).
כינויו "בן בכרי" – רומז אולי לייחוסו לבכר, בנו של בנימין.
בעקבות מרידתו, שלח דוד את עמשא בן יתר בראש צבא שבט יהודה, אך זה התמהמה במשימתו, ולכן נדרש דוד לקרוא את אבישי בן צרויה למשימה זו.
בגבעון פגש בהם שר הצבא יואב בן צרויה, והוביל את הכוח לאבל בית מעכה, שם מצא שבע מקלט.
אנשי יהודה צרו על העיר.
כדי להימנע מהרס העיר, אישה חכמה אחת שכנעה את יושביה להרוג את שבע ולהשליך את ראשו מעבר לחומה.
התושבים שוכנעו וביצעו את הנדרש ובכך הומת שבע והמצור הוסר.
זהו אחד המקרים בתנ"ך בהם נעשה עונש מוות במורד במלכות.
שבע בקיר או שבע על הקיר הוא משחק ילדים המשוחק בשלבים, בעזרת כדור גומי פשוט.
מטרת כל משתתף היא לבצע את כל השלבים בהצלחה בזה אחר זה.
אם המשתתף נכשל בביצוע אחד השלבים, התור עובר אל משתתף אחר המנסה לעמוד במשימה.
המשתתף הראשון שמבצע את כל השלבים ברצף הוא הזוכה.
שלבים (מתחילים מ - 7)
7: זורקים את הכדור על הקיר ותופסים.
חוזרים על פעולה זו 7 פעמים.
6: זורקים את הכדור על הקיר, מניחים לו ליפול על הרצפה פעם אחת ותופסים.
חוזרים על פעולה זו 6 פעמים.
5: זורקים את הכדור על הקיר, מוחאים כף פעמיים ותופסים.
חוזרים על פעולה זו 5 פעמים.
4: זורקים את הכדור על הקיר, מצליבים את הידיים על החזה ותופסים.
חוזרים על פעולה זו 4 פעמים.
3: זורקים את הכדור על הקיר, מתכופפים ונוגעים ברצפה עם שתי הידיים ותופסים את הכדור בחזרה מבלי שהוא נגע ברצפה.
חוזרים על פעולה זו 3 פעמים.
2: זורקים את הכדור על הקיר, נותנים לו לקפוץ קפיצה על הרצפה ותופסים אותו מתחת הברך.
חוזרים על פעולה זו פעמיים.
1: זורקים את הכדור על הקיר, עושים סיבוב במקום ותופסים את הכדור.
לאחר מכן חוזרים על השלבים ב"דום" (בלי להזיז רגל אחת), ולאחר מכן בלי להזיז אף רגל, עם יד אחת, רגל אחת וכדומה.
כשהכדור פוגע בקיר, עליו לפגוע בנקודה הגבוהה מגובה הראש.
שבע אימהות הוא ספר פרשנות בחיבורה של הסופרת יוכי ברנדס שנכתב בשנת 2010. בחיבור זה מתארת המחברת שבע דמויות נשיות מרכזיות בתנ"ך.
שבע הדמויות עליהן כותבת יוכי ברנדס הן: בת לוט (אימו של מואב), תמר (כלתו של יהודה), מרים הנביאה, בת פרעה, רות המואביה, מיכל בת שאול, ואסתר המלכה.
ברנדס מתארת ומפרשת את תפקיד הנשים האלו בדברי ימי עם ישראל תוך כדי שימוש במקורות מקראיים נוספים, מקורות תלמודיים ופרשנות אישית שמנסה להסביר את המניעים של סופרי המקרא ופרשנות חז"ל בהמעטת דמותן של הנשים.
יש שביקרו את העמדות המבוטאות בספר.
שִׂבְמָה או שְׂבָם הייתה עיר בעבר הירדן המזרחי בשליטתם לסירוגין של האמורי, שבטי ישראל, ומואב, בתקופת המקרא.
היא הוזכרה בתנ"ך בספר במדבר לראשונה כאחד האתרים באזור ממזרח לירדן, שבו העדיפו בני שבט ראובן ושבט גד להישאר ולהתנחל, מבלי שיצטרפו אל שבטי ישראל בכיבוש הארץ; ועל כך ננזפו על ידי המנהיגים.
לאחר מכן, שבמה הוזכרה בהקשר של מפלת האמורים בראשותו של מלכם סיחון ונמסרה לשבט ראובן:
בתקופת ממלכת יהודה הייתה, כנראה, בידי המואבים, ובה מרכז נודע לגידול גפנים; עובדה הנלמדת מהמילים: "הגפן", "בציר", "יין", "יקבים" ו"ידרוך" שמכוונת לדריכת ענבים בתהליך יצירת היין, המוזכרות בספר ירמיהו בקינה על אירועי מלחמה וחורבן שהנביא מתנבא עליהם:
ובדומה, גם בספר ישעיהו מוזכרים גידולי הגפן בשבמה, עם מופעי הצער והאבלות בנבואתו של ישעיהו:
במאה ה-20 הוצע לזהותה בקַרְן אל כִּבְּס, בין הר נבו לבין חשבון.
שבלולי יבשה (שם מדעי: Stylommatophora) היא סדרה של שבלולים שמכילה את רוב מיני החלזונות והשבלולים החיים ביבשה.
בקבוצה זו מעל 20 אלף מינים.
השבלולים בקבוצה זו נושמים באמצעות ריאה שנמצאת בחלל הגלימה ורובם בעלי קונכייה אם כי יש מינים בהם הקונכייה התנוונה ונעלמה, כגון החשופיות.
לכל שבלולי היבשה מסדרה זו יש משושים שבקצותיהם נמצאות עיניים, ומאפיין זה מגדיר את הקבוצה והעניק לה את שמה המדעי.
קבוצת שבלולי היבשה התפתחה עוד בקרטיקון ושרדה עד ימינו אנו והפכה לאחת הקבוצות המצליחות בקרב הרכיכות.
שבלולי היבשה חיים במגוון אזורים ואקלימים שונים הנעים בין סביבות ממוזגות לבין סביבות יבשות למחצה.
במדבר שבו יש פחות מ-50 מ"מ גשם בשנה אין השבלולים יכולים לשרוד (בגלל הטמפרטורה והיובש הקיצוני), ולכן באזורים אלה אין כמעט שבלולים.
שבלולי היבשה הם דו-מיניים ובעלי מערכת רבייה מורכבת הכוללת הן איברי מין זכריים והן איברי מין נקביים.
רוב שבלולי היבשה ניזונים מרקבובית, חומר צמחי מת, פטריות, טחב וחזזית הנמצאים על האדמה.
רבים מהם ניזונים גם מצמחים ירוקים וישנם גם מספר סוגים שטורפים בעלי חיים אחרים (כולל שבלולים).
מנגד, בעלי חיים רבים ניזונים משבלולים, בהם פרוקי-רגליים, עופות ויונקים (בעיקר מכרסמים).
לאדם מערכת יחסים ארוכה עם שבלולי היבשה.
עוד מתקופת שחר האנושות האדם אוכל שבלולי יבשה (נמצאו שרידי שבלולים בגלליו של הומו ארקטוס).
בעת העתיקה נחשבו השבלולים למעדן, ושני מינים - שבלול רומי ושבלול הגינה - גודלו במיוחד על ידי הרומאים למאכל והופצו על ידם בכל שטחי האימפריה הרומית.
מנגד, מספר מינים של שבלולים וחשופיות התגלו כמזיקים לחקלאות.
האדם התפעל ממגוון הקונכיות הספירליות, הסליליות והבורגיות (Helix) של השבלולים, והניסיון לסווגם ולקטלגם היה מבין הראשונים במיון עולם הטבע וחקירתו באופן מדעי.
חקר הרכיכות הוא מחקר פעיל המתמשך גם בימינו.
הראש מצויד בלסתות חזקות וחסרות שיניים, לשון מחוספסת מכוסה במאות שיני גריסה וטחינה הנקראת "מגרדת".
הקונכייה ספירלית-בורגית ועשויה מחומר גירני (המורכב מסידן).
השכבה החיצונית מגנה על השכבה האמצעית מפני חומצות, בהן החומצה הפחמתית המצויה בגשם.
השכבה האמצעית (פריזמות) – היא השכבה העיקרית ומורכבת בעיקר מסידן פחמתי.
השכבה התחתונה (שכבת דר) – מורכבת מחומר אורגני אותו מפרישות בלוטות בגלימה.
החשופיות יכולות להתקיים גם בסביבה חסרת סלעי גיר ולהתחפר עמוק יותר באדמה, אך מאידך פגיעות יותר למזג האוויר ולכן לא יכולות להתקיים בתנאי יובש וחום שבהם חלזונות אחרים, בעלי קונכייה מתאימה, יכולים לעמוד.
לצבע הקונכייה יש לעיתים משמעות הישרדותית.
קונכייה לבנה חלקה מחזירה הרבה קרינה וכך מגינה על השבלול מפני התחממות יתר.
מנגד, קונכייה מפוספסת בגווני חום-בז' מסווה את השבלול מפני טורפים.
לחץ הטריפה ותנאי מזג האוויר בוררים בין אפשריות צבע אלה ולעיתים לאותו מין יש מספר מופעי צבע בהתאם למקום חיותו והגורמים הללו.
לשבלול מרכז עצבי דמוי מוח, בצורת טבעת גנגליונים, המורכבת משני גושים עיקריים - מעל לוושט, ומתחתיה.
איבר שיווי המשקל של השבלולים נקרא סטטוציסט (statocyst) ובאמצעותו מתמצא השבלול במרחב.
המשושים בקדמת ראש החילזון מחולקים לשני זוגות: הזוג העליון, בו מצויות שתי העיניים והוא משמש לראייה ולהרחה למרחק, והזוג התחתון שמהווה איבר מישוש והרחה, בעיקר למרחק קצר.
חוש הראייה אצל השבלולים דל ביותר והעיניים נועדו בעיקר להבחין בין אור לחושך ולעיתים לגילוי תנועה.
לעומת זאת, חוש הריח אצל השבלולים מפותח ביותר.
קיום משושים שבקצותיהם נמצאות העיניים הוא המאפיין המגדיר את הקבוצה ואף העניק לה את שמה המדעי Stylommatophora סטילומטופורה = "עמודים נושאי עיניים", שכן ביוונית עתיקה: Stylo = עמוד, מוט (מתייחס למשוש), omma = עין, phora = נושא, סוחב.
מחקרים הראו כי שבלולים הם בעלי יכולת למידה.
ניסוי שנעשה על חשופיות הראה שניתן ליצור התניה בשבלולים ומאפשר ללמד את השבלול להתנהג בדרך מסוימת.
מערכת הנשימה אצל השבלולים מורכבת מריאה ופתחה הנקרא פנוימוסטום.
הפנוימוסטום נסגר ונפתח לסירוגין, באותו הזמן חלל הריאה גדל וקטן, וכך נעשה חילוף הגזים בשבלול.
המקבילה להמוגלובין - חלבון נושא חמצן - אצל השבלולים היא חלבון ההמוציאנין, שבמקום ברזל מכיל נחושת.
מערכת הנשימה באמצעות ריאת אוורור (בניגוד לריאה דיפוזית שנמצאת אצל קדם-זימאים שעלו ליבשה) היא אחד המפתחות בהצלחתם והתאמתם של שבלולי היבשה לחיים ביבשה, מחוץ למים.
המזון הגרוס עובר אל הוושט, שם זוג בלוטות רוק, הממוקמות משני צדי הוושט, מפרישות אנזימים ומיצי עיכול, ההופכים את המזון לעיסה.
מערכת הרבייה של שבלולי היבשה מורכבת למדיי.
רוב שבלולי היבשה הם דו-מיניים (הרמאפרודיט), כלומר בעלי מערכת איברי מין של זכר ונקבה כאחד.
מערכת הרבייה הזכרית שלהם כוללת בלוטות המייצרות תאי זרע וצינור נרתיק הזרע שיוצר נרתיק זרע, מעין צינור חלול עשוי כיטין אותו משגר השבלול באמצעות הפין לתוך איבר המין של השבלול השני.
מערכת הרבייה הנקבית שלהם כוללת בלוטות מין המייצרות ביציות וצינור ארוך בו מאוחסנות הביציות וכן בלוטת חלבון.
לשתי מערכות הרבייה פתח מין משותף.
חלק מהשבלולים גם מייצרים פגיון אהבה (Love dart) שמשמש בעת חיזור וקיום יחסי המין בין השבלולים.
בעת ההזדווגות משגר כל שבלול נרתיק זרע ובו תאי זרע רבים אל עבר השבלול השני.
הזרעונים מגיעים עד לאולם השמדת הזרע במערכת המין הנקבית ורק מעט החזקים ביותר נמלטים מגורל זה ומגיעים אל היכל ההפריה שם הם ממתינים לביציות.
המתנה זו יכולה לאורך זמן רב (ימים, שבועות ואף חודשים).
כאשר הביצית מגיעה אל היכל ההפריה מצינור הביציות היא מופרית על ידי הזרע שנמצא שם ואז נעטפת בחלבון שמופרש מבלוטת החלבון ומספק מזון לעובר שבתוך הביצית.
לאחר מכן נעטפת בציפוי קרומי ואז בחומר ג'לטיני שמשמש כמאגר נוזלים.
בנוסף מקבלת הביצית גם מאגר סידן כדי לבנות את הקונכייה העוברית של העובר.
אחרי שנעטפה בכל עטיפות התמיכה הביצית מוכנה להטלה והופכת לביצה.
הטלת הביצה מתבצעת דרך פתח המין המשותף ובדרך יש מספר רב של ביצים בתטולה אחת.
מערכת הרבייה של השבלולים מורכבת ביותר ובמקרים רבים משמשת להבחנה בין הטקסונים השונים.
התנועה אטית, ונעשית באמצעות התכווצויות גליות לאורך הסוליה.
הריר למעשה מתחלק לשני סוגים - דליל ומימי, וצמיגי ודביק.
שילוב של שני סוגי הריר מאפשר לחילזון להתהלך על משטחים חלקים, וכן על משטחים מחוספסים, בלא שייפגע.
שריר העמודית, הנמתח ממספר מקומות ברגל ועד לקודקוד הקונכית, מהווה איבר חשוב ביותר בחיי החילזון - בשעת סכנה, או חוסר פעילות, מתכווץ שריר העמודית, ומושך את הרגל והראש אל תוך הקונכייה שמספקת הגנה.
אצל שבלולי מים התנועה נעשית באמצעות ריסים הצמודים לסולייה.
רוב שבלולי היבשה הם יצורים קטנים שגודלם נע בין כמה מילימטרים לכמה עשרות מילימטרים (בדרך כלל עד 4–6 ס"מ).
עם זאת, ישנם מיני שבלולים גדולים יותר שגודלם נע בין 6 ל-10 ס"מ.
שבלול היבשה הגדול ביותר הוא החילזון האפריקאי הטיגריסי שאורכו הממוצע 18 סנטימטרים ואורכו המרבי יכול להגיע ל-30 סנטימטרים, ומעט אחריו החילזון האפריקאי הענק שאורכו הממוצע הוא 10 סנטימטרים ואורכו המרבי יכול להגיע ל-20 סנטימטרים.
שבלול היבשה הגדול ביותר בישראל הוא שבלול החרמון שגודלו יכול להגיע עד ל-5 ס"מ.
גודלם הקטן של רוב מיני השבלולים מקל עליהם להסתתר בחגווי הסלע או להתחפר בקרקע, לטפס על שיחים ולהיצמד למשטחים תלולים.
אורח חייהם של שבלולי היבשה כולל בעיקר אכילה, רבייה וקיוט בתקופות של חוסר פעילות.
מאחר שמחלקת החלזונות מוצאה בים, נאלצו שבלולי היבשה לעבור המתאמות לאורח חיים יבשתי, הן בהתאמת הפיזיולוגיה שלהם (כגון מעבר לנשימה בריאה במקום בזימים) והן באופן ההתנהגות שלהם (רבייה, הישרדות בתנאי יובש, אכילה והגנה מפני טורפים אחרים).
פרק זה דן באופן כללי בשבלולי היבשה ויש לזכור שמינים של שבלולים מאמצים גם פתרונות פרטניים, ולפעמים ייחודיים להם, לקיום ביבשה.
רוב השבלולים הם דו-מיניים (הרמאפרודיטים), כלומר בעלי מערכת איברי מין של זכר ונקבה כאחד.
ברבייה זוויגית שני החלזונות מופרים על ידי הזרעונים של השבלול השני וזמן מה לאחר מכן מטילים ביצים.
מספר שבלולי יבשה משתמשים במבנה שנקרא "פגיון אהבה" (love dart) במהלך החיזור וההזדווגות.
השבלול מטיל ביצים לתוך גומת קרקע קטנה ומהן בוקעים השבלולים הצעירים.
בחלק מהמינים יש קניבליזם של אבקועים: השבלולים שבקעו ראשונים מהביצה טורפים את שאר הביצים ואת אחיהם הקטנים שבקעו אחריהם.
רוב שבלולי היבשה הם אוכלי צמחים, הניזונים מחומר צמחי מת, רקבובית, צמחים ירודים, חזזית, טחב, עובש, פטריות ובעלי חיים מיקרוסקופיים.
לשבלולי היבשה יש את האנזים צלולאז המאפשר להם לפרק תאית וכך לאכול צמחים מתים וחיים ולהפיק מהם ערך תזונתי.
אף שהשבלולים ניזונים בעיקר מחומר צמחי מת ורקבובית, מינים רבים של שבלולי יבשה ניזונים גם מצמחים ירוקים, נבטים, עלים, שורשים וזרעים.
מינים אלה, כגון הדרחול והחשופית, יכולים לגרום נזק רב לצמחים ובעיקר לגינות ולחקלאות (כגון עצי פרי הדר).
יש מינים של שבלולי יבשה טורפים כגון רומינה ערופה, טורפנית ורירנית.
השבלולים, מעצם טבעם כרכיכות, מאבדים כמות ניכרת של מים דרך עורם הלח.
אחת הדרכים העיקריות למניעת התייבשות, איבוד נוזלים ושמירה על לחות היא פעילות רק במזג האוויר מתאים כאשר הסביבה והאוויר לחים מספיק.
בארצות החמות השבלולים פעילים בעיקר בסתיו ובחורף הקרירים והלחים יותר (לעיתים רק בימים או לילות גשומים), ולא פעילים בקיץ החם והיבש .
בנוסף, השבלולים פעילים בעיקר בשעות הלילה, שבהן איבוד המים קטן יותר.
פרט להתאמת תקופת הפעילות, ישנם מספר מנגנונים נוספים להקטנת איבוד מים.
ראשית - רוב גופו של השבלול מוגן על ידי הקונכייה, שאינה חדירה למים, ומגנה על האיברים הפנימיים.
בשביל למנוע איבוד נוסף של מים השבלול נוהג לכווץ גם את שאר גופו אל תוך הקונכייה.
בעת שהות ארוכה בתוך הקונכייה, השבלול מפריש חומר רירי, אשר בו משובצים גרגירי גיר.
החתם עצמו, במיוחד מול פתח הנשימה, חדיר למעבר גזים, כך שהשבלול מסוגל להמשיך ולנשום.
בארצות הצפון הקרות שוקעים השבלולים לתרדמת חורף, אך בארצות החמות, בעונת הקיץ, כאשר הסכנה להתייבשות גבוהה נכנס השבלול לתרדמת קיץ דווקא.
מכסה זה, הנקרא חתם (epiphragma), אטום לנוזלים אך חדיר לאוויר, וכך מאפשר לחילזון לנשום מבלי לאבד נוזלים.
למרות כל הדרכים הללו אין השבלולים מסוגלים לשרוד בתנאי יובש קיצוניים במיוחד של מדבר צחיח, ובאזורים שבהם יש מתחת ל-50 מ"מ גשם בשנה והטמפרטורות גבוהות לא חיים שבלולים.
ישנם מספר מיני שבלולים שנדדו מהיבשה לחיים במקווי מים מתוקים ובחופי גאות ושפל.
לשבלולים חלק חשוב במארג המזון, ולא רק כמפרקי רקבובית וחומר צמחי מת, אלא גם כמזון לבעלי חיים אחרים.
שבלולי היבשה מהווים טרף למגוון רב של בעלי חיים בהם פרוקי-רגליים, עופות, מכרסמים ואף שבלולים אחרים.