tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגשר המתוכנן היה באורך 579 מטרים ומפתח של 320 מטרים.
הכביש היה גבוה 270 מטרים מעל לנהר הקולורדו וברוחב ארבעה נתיבים.
זה היה גשר ראשון בארצות הברית ששילב בין בטון ופלדה.
הוא כלל את קשת הבטון הרחבה ביותר בחצי הכדור המערבי וגם הגשר השני בגובהו בארצות הברית, ובו קשת בגובה 260 מטרים מעל לנהר.
שתי קשתות הבטון מחוברות במסבכים מפלדה.
התכנון המשולב, שימוש בבטון עבור הקשת והסמכים ופלדה עבור המיסעה, נבחר בשל לוח הזמנים, עלויות והיותו תואם אסתטית לסכר הובר.
שון הולסטג' (Sean Holstege) כינה את הגשר "ניצחון אמריקני" בעיתון "דה אריזונה רפבוליק",
USA Today כינה אותו "הפלא החדש של אמריקה" במאמר מ-18 באוקטובר 2010.
בתכנון נכללה גישה להולכי רגל על הגשר עבור תיירים שירצו לצפות מזווית שונה על סכר הובר והנהר מלמטה, אבל הסכר אינו נראה למי שנוהג על הגשר.
מגרש חנייה נבנה בסמוך לגשר בצד של מדינת נבדה באזור שהיה אתר האחסון בזמן הבנייה.
מערכת מדרגות וכבש לגישה לנכים מובילים למדרכה לאורך הגשר.
העבודה החלה ב-2003 על המבואות לגשר בשתי המדינות וחוזה הבנייה לגשר הקשת פורסם באוקטובר 2004. המכשול העיקרי במיזם היה חציית הנהר.
את הגשר עצמו בנו חברת אובאיאשי (株式会社大林組) מיפן ו-.PSM Construction USA, Inc, בעוד ש-.Frehner Construction Company, Inc הייתה אחראית להשלמת מתקני הכביש.
במאי 2006 התעוררה בעיית רישיון בין מחוז קלארק וקבלן המשנה Casino Ready Mix בנוגע להפעלת מפעל בטון עבור המיזם, ובעיה זו גרמה לדחייה בת ארבעה חודשים במיזם.
הבנייה חייבה להרים עובדים ו-45 טון חומרים 270 מטרים מעל לנהר הקולורדו תוך שימוש בכבלי פלדה באורך 700 מטרים המוחזקים במערכת עגורן עילי.
רוחות עזות גרמו להתמוטטות מערכת הכבלים בספטמבר 2006, ועקב כך המיזם התעכב בשנתיים.
סמכי המבואה, הכוללים שבעה זוגות של עמודי בטון – חמישה בצד נבדה ושניים בצד אריזונה – הושלמו במרץ 2008. בנובמבר 2008 נהרג פועל הבנייה שרמן ג'ונס בתאונה.
הקשתות בנויות מ-106 חלקים, 53 בכל קשת, בעיקר קטעים באורך 7.3 מטרים שנוצקו במקום.
הקשת נבנתה במקביל משני צדי הגשר, ונתמכה על ידי מערכת כבלים אלכסונית שנתמכו ממגדלים זמניים.
הקשת הכפולה הושלמה עם יציקת הקטעים המרכזיים באוגוסט 2009. הכבלים התומכים הוסרו כשהקשת תומכת בעצמה.
בדצמבר 2009 כל שמונת העמודים על הקשת הוצבו, ובסוף החודש הונחו שניים מתוך 36 קורות הפלדה במשקל 45 טון כל אחת.
באמצע אפריל 2010, הוצבו כל קורות הפלדה, ובפעם הראשונה היו צוותי הבנייה יכולים ללכת לאורך המבנה מאריזונה לנבדה.
זמן קצר אחר-כך החלה יציקת המיסעה של הגשר.
המיסעה זופתה במלואה ביולי, והעגורנים העיליים פורקו ככל שהמיזם התקרב לסיומו.
הגשר הושלם בטקס הקדשה ב-14 באוקטובר 2010, ומסיבת פתיחה גדולה ב-16 באוקטובר.
הגשר נפתח להולכי רגל ורוכבי אופניים ב-18 באוקטובר ולתנועת כלי רכב ב-19 באוקטובר, כמה שבועות קודם לתאריך החזוי.
כאשר הגשר נפתח לתנועה נסגר הכביש על סכר הובר לתנועת כלי רכב וכל הגישה של מבקרים לסכר נותבה לצד של נבדה.
כלי רכב עדיין רשאים לנוע על הסכר לצד של אריזונה לאחר בדיקת ביטחון, אבל הרכב חייב לחזור לנבדה על מנת לחזור לכביש 93. קטע כביש 93 בין הסכר למפגש שלו עם כביש 93 הנוכחי קיבל מספר חדש ככביש המדינה מספר 172 של נבדה.
בשלהי 2004, הוכרז השם המוצע לגשר שנועד להנציח את מיק או'קלאהן ופט טילמן בטקס על ידי קני גוין (Kenny Guinn), מושל נבדה וג'נט נפוליטנו, מושלת מדינת אריזונה.
או'קלאהן, חייל מעוטר ממלחמת קוריאה, היה מושל נבדה מ-1971 עד 1979, והיה העורך הראשי בעיתון Las Vegas Sun במשך שנים רבות עד מותו ב-5 במרץ 2004. טילמן היה שחקן פוטבול באוניברסיטת המדינה של אריזונה ובקבוצת אריזונה קרדינלס.
הוא ויתר על הקריירה בת מיליוני הדולרים בNFL על מנת להתגייס לחיל הרגלים בצבא ארצות הברית, ונהרג במסגרת שירותו באפגניסטן מירי דו-צדדי ב-22 באפריל 2004.
רוחות עזות שנשבו בקניון השחור של הקולורדו ב-15 בספטמבר 2006, היו ככל הנראה הגורם להתמוטטות מערכת העגורן העילי שנועדה לשאת פועלים וחומרי בנייה באתר הגשר.
באירוע זה לא היו הרוגים או פצועים.
עבודת בנייה מוגבלת התחדשה באוקטובר 2006, אבל תקרית זו גרמה לעיכוב בן שנתיים בבנייה.
החברות שבנו את הגשר חברת אובאיאשי ו-.PSM Construction, USA, Inc ספגו את עלות פינוי ההריסות והבנייה מחדש של העגורנים.
חוזה בניית העגרונים מחדש הוענק לחברת .F&M Mafco Inc מסינסינטי.
העבודה הופסקה כאשר פועל בניין בן 48 מלאס וגאס בשם שרמן ג'ונס נהרג במהלך הבנייה בזמן שכיוון את הכבל שנועד לאזן את מגדלי הבטון הזמניים, כאשר המגבה המכני חדר לחזה שלו.
התאבדות ראשונה מהגשר התרחשה ב-7 באפריל 2012. עובדים במקום לא הצליחו לשכנע את הקורבן לא לקפוץ מהמסלול של הולכי הרגל הצופה על הסכר.
מאז אירעו מקרים נוספים כולל אישה שקפצה ב-10 בינואר 2014, והייתה בכך להתאבדות השביעית.
קורבן ההתאבדות השמיני היה גבר שקפץ ב-15 באפריל 2014. נציגים של מחלקת התחבורה של נבדה "בוחנים כל הזמן את המצב" ו"מתכננים לדון באמצעי מניעה פוטנציאליים על הגשר".
בסרט האסונות סן אנדריאס מ-2015 מוצג הגשר כשהוא נהרס ברעידת אדמה.
גשרים מעוגני כבלים קיימים רק החל מהמאה ה-20 והם בהכרח משלבים מספר מאמצים מסוגים שונים התלויים זה בזה.
למרות שגם בגשרים אלו משתמשים בכבלי מתיחה כחלק מן השלד, העיקרון ההנדסי עליו מבוסס גשר מעוגן כבלים שונה מאוד מזה של גשר תלוי.
בגשר תלוי החלק השלדי הנושא את העומסים מעל המפתח הוא למעשה הכבלים המרכזיים בלבד בהם פועלת מתיחה טהורה ועליהם תלויה המיסעה.
בגשר מעוגן כבלים, מן הטיפוס הבסיסי, קיימת קורה רציפה לאורך המפתח.
בקורה זו, שלא כמו גשר קורה, לא פועל מאמץ של כפיפה אלא לחיצה צירית טהורה לאורך הקורה.
ההתגברות על הכבידה ועל העומס נעשה באמצעות כבלים התולים את הקורה ממגדלים גבוהים ויוצרים את מאמץ הלחיצה הצירי בקורה על ידי לחיצת הקורה לכיוון הסמך.
בגשר מעוגן כבלים, כבלים רבים משמשים כחלק מן השלד בעוד בגשר תלוי משתתפים בדרך כלל שני כבלים בלבד, אולם עבים מאוד.
על פי העיקרון הבסיסי של גשר מעוגן כבלים, המשלב עמוד, קורה וכבלים התומכים זה את זה ויוצרים לבסוף גשר יציב, הופיעו בחצי השני של המאה העשרים גשרים בעלי מבנה ייחודי שפועלים מעט אחרת.
בין גשרים אלו ניתן למצוא גשרים עם קורה אופקית בצורה קשתית שבתוכה העמוד וצורות מרחביות נוספות המשלבות לעיתים עקרונות הנדסיים של סוגי הגשרים האחרים.
ויראציה מודרנית יותר של הגשר הוא גשר מעוגן כבלים עם תורן זיזי.
גשרי הכבלים בישראל, גשר המיתרים בירושלים כמו גם גשר המיתרים בפתח תקווה שאת שניהם עיצב סנטיאגו קלטרווה, וגשר מיתרי עד בנהריה (בצומת נהריה על כביש 4) הם מן הסוג הזה.
גשר מלח בתא גלווני הוא אביזר מכיל מלח שכל אחת מקצותיו טובלת בתמיסה של חצי תא.
הוא משמש לאיזון המטען החשמלי בכל אחד מחצאי התאים ובכך מאפשר את המשך מעבר הזרם בין האלקטרודות כפי שיוסבר להלן.
למרות שמו הרומז לכך שחומרים חיצוניים נכנסים אליו מצד אחד ויוצאים מצד שני, גשר המלח אינו אמור לקלוט חומרים חיצוניים כלל: המלח שבגשר הוא זה שמספק יונים שליליים וחיוביים אל התמיסות בהן הוא טובל.
המלח שרוי בג'ל כדוגמת אגר-אגר ונתון במכל זכוכית עם נקבים זעירים בקצותיו.
את הזכוכית העמידה בפני תגובות כימיות מחליפים לעיתים בטפלון, פוליאתילן ולאחרונה נעשה גם שימוש בממשק פחם עם נקבוביות.
בניסויי מעבדה מחליפים את מכל הזכוכית בנייר סינון ספוג במלח שקצותיו טובלים בתמיסות.
בתא גלווני יש שני חצאי תאים ובתוכם תמיסת יונים מאוזנת מבחינת מטען חשמלי.
לכל תמיסה מחוברת אלקטרודה עשויה ממתכת שונה.
היונים החיוביים (קטיונים) בכל תמיסה הם מאותו סוג של מתכת האלקטרודה.
היונים השליליים (אניונים) הם של חומר אחר, על פי רוב סולפט.
מעבר האלקטרונים מהאנודה לקתודה גורם להן להיטען במטען מנוגד:
עודף אלקטרונים בקתודה ( עשויה נחושת באיור).
מטען שלילי זה מושך את היונים החיוביים של המתכת מהתמיסה, הם מקבלים את האלקטרונים העודפים בקתודה ונצמדים אליה.
כתוצאה מכך נותר בתמיסה עודף יונים שליליים.
אובדן אלקטרונים באנודה (עשויה אבץ באיור).
נוצרים יוני מתכת חיוביים מחומר האנודה שנושרים לתוך תמיסת האנודה.
כתוצאה מכך מצטבר בה מטען חיובי.
עודפי המטען החשמלי בתמיסות, במידה ויישארו, ייצרו שדות חשמליים המנוגדים לכיוון תנועת האלקטרונים בין האלקטרודות וישביתו אותה.
המלח בגשר המלח מאפשר את ניטרול המטענים העודפים האלה בשתי התמיסות: יוני המלח החיוביים נמשכים לתמיסה השלילית שמסביב לקתודה ויוני המלח השליליים נמשכים לתמיסה החיובית שמסביב לאנודה.
עם הזמן המלח בגשר מתמעט, הניטרול פוחת והזרם בין האלקטרודות מואט ולבסוף פוסק.
יש להדגיש שיוני המלח נמשכים למטען החשמלי הכללי שבתמיסות ונותרים שרויים בהן מבלי להגיב עם יונים מהמטען הנגדי.
בפרט: היונים החיוביים מן המלח נושרים לתמיסה בצד הקתודה השלילית אך אינם נצמדים לקתודה (בניגוד ליוני המתכת) וגם לא מגיבים עם יוני הסולפאט.
היונים השליליים מן המלח נושרים לתמיסה מצד האנודה החיובית ואינם מגיבים עם יוני המתכת החיוביים.
במעגל חשמלי בו קיים גשר מלח, למשל תא דניאל, קיימות אם כן 5 תנועות שונות של מטענים חשמליים:
האלקטרונים נעים מהאנודה לקתודה - זה הזרם החשמלי.
קטיוני המתכת שבתמיסת הקתודה נעים לעבר הקתודה עוברים חיזור ונצמדים אליה.
הקטיונים שמשתחררים מן האנודה מתפזרים בתמיסת חצי תא האנודה.
הקטיונים והאניונים מגשר המלח מתפזרים בהתאמה בתמיסת חצי תא הקתודה ותמיסת חצי תא האנודה.
נשים לב שהמטען החשמלי בשתי התמיסות מנוטרל באופן שונה: בתמיסת האנודה משתחררים גם קטיונים מן האנודה וגם אניונים מגשר המלח ומנטרלים זה את זה, לכן ריכוז היונים הכללי בתמיסה עולה בהתמדה.
בתמיסת הקתודה לעומת זאת, הקטיונים שמשתחררים מגשר המלח מחליפים את קטיוני המתכת שנצמדים לאלקטרודה.
לכן ריכוז היונים הכללי בתמיסת הקתודה לא יעלה באותו אופן.
ההבדל בריכוזי היונים לא משפיע על התמיסות כי הן מנותקות.
את הגשר נוהגים לסמן ב || ואת מקום מפגש האלקטרודה עם התמיסה (Phase boundary) ב |.
בנוסף רושמים במולים (2M,1M...) את יחסי הכמויות בין היונים.
לא מסמנים את תנועת יוני המלח.
מחשיבים אותם כ"צופים" (הסבר המונח בסעיף סוגי מלח).
הסימון של תנועות היונים באיור שלמעלה יהיה: Zn|Zn2+ (1M) || Cu2+ (1M) | Cu
סוגי מלח שמתאימים לגשר מלח
על המלח לנטרל כמות זהה של יונים בשתי התמיסות ובאותה מהירות.
הוא צריך להיות אינרטי כלומר להישאר בתמיסה מבלי להיקשר ליונים האחרים שבתוכה.
בשל כך היונים שלו נקראים צופים (spectators).
מלחים אינרטיים כוללים תרכובות של אטומים ממשפחת האלקלי עם אלו שממשפחת ההלוגן.
מהירות התנועה של היונים החיוביים והשליליים שבמלח צריכה להיות שווה בערך, כדי למנוע הפרשי מטען בין 2 חצאי התא.
המהירות מושפעת מגודלם וממטענם של היונים.
יונים קטנים יהיו מהירים יותר כמו גם יונים בעלי מספר מטען גבוה.
מלח נפוץ ביותר הוא אשלגן כלורי KCl כי הכלור והאשלגן קטנים, דומים בגודלם (לשני היסודות יש 3 קליפות אלקטרונים) וגובה מטענם זהה - אחד.
גם אשלגן חנקתי KNO3 מתאים משום שגודל היונים של יון הניטראט NO3 דומה לזה של האשלגן.
יש לו יתרון על הכלור שבתנאים מסוימים עשוי ליצור תגובה כימית עם אחד המרכיבים.
מלחים אחרים בשימוש הם אשלגן יודי KI ואשלגן ברומי KBr.
בהדגמות משתמשים לעיתים במלח בישול NaCl, אך דרושה זהירות רבה שהתא לא יכיל מתכות כגון כסף עמן הכלור עשוי להגיב.
המלח צריך להיות גם בריכוז גבוה מספיק כדי לאפשר זמינות מהירה של היונים.
100 שנה מפרידות בין המצאת הסוללה החשמלית הראשונה לפיתוחו של גשר המלח ב 1897.
תא גלווני בעל תא יחיד הומצא ב 1799 ושופר ב 1836 על-ידי תא דניאל.
תא זה כבר היה מורכב משני חצאי תאים אך עם מפגש בין תמיסותיהם.
בנקודת המפגש היו הפרשי מתחים שגרמו למעבר יונים ביניהם.
גשר המלח הוסף כ 70 שנה אחר-כך כדי לבודד את שני חצאי התאים לחלוטין תוך מציאת דרך להיפטר מהמטען החשמלי העודף שבכל אחד מהם.
כך קיבל תא דניאל את התצורה המוכרת כיום השונה מהותית מצורתו המקורית.
המונח "גשר מלח" החל להופיע במאמרים בארצות הברית רק בשנות ה-20 של המאה 20. בעשרים השנים הראשונות כונה האביזר במגוון שמות כגון: תמיסה מקשרת (1911), מכל מקשר (1913), סיפון מקשר (1913) .
בגרמנית הוא גם כונה Stromschlüssel (מַפְתֵחַ זֶרֶם) מה שמתאר יפה את תפקודו.
גשר נפתח, או גשר נייד או גשר מתנייע, הוא גשר שנע כדי לאפשר מעבר לסירות או דוברות דרכו.
באנגלית אמריקאית, המונח הוא שם נרדף למילה drawbridge, והאחרון הוא המונח הנפוץ, אך המונח גשר מתרומם יכול להיות מוגבל להגדרה ההיסטורית הצרה יותר, המשמשת בכמה צורות אחרות של האנגלית, בה "הגשר" מתייחס רק לסוג מסוים של גשר נע.
יתרון בהפעלת גשרים כאלו הוא העלות הנמוכה יותר, נוכח היעדר מזחים גבוהים וגישות ארוכות.
החיסרון העיקרי הוא שיש לעצור את התנועה בגשר כאשר הוא נפתח למעבר תנועה על פני נתיב המים שלצורך חצייתו הוקם הגשר.
עבור גשרי רכבת בערוצים עמוסים, לעיתים הגשר עשוי להישאר פתוח ביום יום, ולהסגר בעת הצורך למעברי רכבת לכשהרכבת מגיעה.
עבור גשרים קטנים, ניתן לאפשר תנועה עליהם ללא צורך במנוע.
ישנם גשרים המופעלים על ידי המשתמשים, במיוחד אלו עם סירה, ואחרים ידי Bridgeman (או מכרז גשר, ; כמה מהם נשלטים מרחוק באמצעות מצלמות וידאו ורמקולים.
בדרך כלל, הגשרים מונעים על ידי מנועים חשמליים, בין אם בכננות הפעלה, הילוכים או בוכנות הידראוליות.
בעוד שגשרים זזים במלואם עשויים להיות ארוכים למדי, אורכו של החלק הניתן לפתיחה בגשר יכול להיות קצר משמעותית מסך אורכו של הגשר, אגב התחשבות בשיקולי הנדסה ועלות.
לעיתים קרובות ישנם רמזורי תנועה, הן בדרך (הכביש, מסילת הרכבת), והן במים, וכן מחסומים נעים לתנועה בכבישים.
בארצות הברית קיימות תקנות המסדירות הפעלת גשרים זזים (המכונים "גשרים"), דוגמת, שעות פעילות וכמה הודעות מראש מחויב הכלי השט לתת מראש - רשומים בכותרת 33 לכללי התקנות הפדרליות (אנ') סטיות זמניות מהנורמות המקובלות מתפרסמות בהודעה המקומית של משמר החופים.
גשר מתרומם עם קורות כפולות .
גשר מתרומם (הגדרה באנגלית בריטית) - סיפון הגשר תלוי בקצה אחד.
גשר נפתח (מתרומם, ) - גשר הנפתח מעלה, תלוי על פינים עם משקל נגדי כדי להקל על הגבהה; מיועד לכביש או מסילת רכבת.
גשר נפתח מתגלגל - גשר אחסון בלתי תלוי המונף על ידי גלגול של פלח הילוכים גדול לאורך מתלה ופין אופקי.
גשר מתקפל - גשר עם מספר קטעים המתכווצים יחדיו אופקית
גשר מתגלגל - גשר עם חלוקות רוחביות בין חלקים מרובים המסתלסלים אנכית.
גשר מאוורר - גשר עם חלוקות אורכיות בין חלקי Bascule מרובים המתנשאים לזוויות גובה שונות ויוצרים סידור מאוורר.
גשר מעלית - סיפון הגשר מורם באמצעות כבלים נגד משקל המותקנים על מגדלים; מיועד לכביש או מסילת רכבת.
גשר שולחן - גשר הרמה שמתחתיו מותקן מנגנון הרמה.
גשר נסוג (גשר נדחף, - סיפון הגשר נמשך לצד אחד.
גשר שוקע - נקרא גם גשר ברווז (או צוללת), סיפון הגשר מורד למים.
גשר נוטה - סיפון הגשר מעוקל ומסתובב בכל קצה, מורם בזווית.
גשר מסתובב - סיפון הגשר מסתובב סביב נקודה קבועה, בדרך כלל במרכז, אך עשוי להידמות לשער בתפעולו; מיועד לכביש או מסילת רכבת.
גשר מעבורת - מבנה גבוה מעל נושא מבנה תלוי, דמוי מעבורת.
גשר עלייה למטוס - גשר המוביל נוסעים למטוס.
קצה אחד נייד עם כוונון גובה, פיה והטיה בקצה השני כלפי חוץ.
גשר מתגלגל של גתרי .
Vlotbrug , עיצוב ספציפי של גשר צף, גשר נשלף, בהולנד.
תא שיט הם מעין גשרים, המאפשרים לתנועת ספינות לזרום בגופי מים כשהם פתוחים, ומעבר הולכי רגל כאשר הם סגורים.
23 באפריל 1853 - נחל Rancocas (אנ'), ניו ג'רזי: רכבת החמיצה אותות תחנה והתנגשה ברכיב של הגשר, נמנו 27 הרוגים.
29 ביוני 1864 - אסון הרכבת סנט-הילייר (אנ'), מונט סנט הילייר (אנ'), קוויבק, קנדה: רכבת נוסעים לא הצליחה לראות אות אדום, ועברה דרך גשר נדנדה פתוח מעל נהר רישלייה (אנ').
תשעים ותשעה נהרגו ומאה נפצעו.
7 בנובמבר 1916 - אסון גשר רחוב סאמר (אנ'), בוסטון, מסצ'וסטס: חשמלית עמוסת נוסעים נפלה מגשר פתוח אל ערוץ פורט פוינט (אנ'), ליד מרכז העיר בוסטון, מה שהביא למותם של 46 נוסעים.
ארבעה אנשי צוות, בהם המהנדס וכבאי, וכן 44 נוסעים מתו עקב טביעה.
22 בספטמבר 1993 - מובייל, אלבמה, ארצות הברית: בערפל כבד ובריאות נמוכה, נווט סירות גרירה מבולבל עשה סיבוב שגוי ונכנס לנתיב מים שאינו ניתן לניווט.
בגלל חוסר ניסיון ואימוני מכ"ם לא תקינים, הנווט לא הבין שהוא מחוץ למסלול ופגע בגשר נדנדה לא גמור מעל קנו ביג בייו בסביבות השעה 02:45 (אנ'), והפיל אותו מהמערך בכשלושה מטרים, אם כי ההנחה הראשונית שלו (נוכח הראות הנמוכה) הייתה שאחת הדוברות עלתה על שרטון.
המסילות התכווצו אך לא נשברו, ולכן לא צוינה כל תקלה בהתקרבות לרכבות.
כעבור שמונה דקות בערך, ירדה רכבת אמטרק שהובילה 220 נוסעים מהמקום בחלק המסוגר של המסילה, מה שהביא למותם של 47 אנשים, ופציעתם של 103 נוספים.
23 בנובמבר 1996 - Kearny, ניו ג'רזי, ארצות הברית: רכבת נוסעים ודואר של אמטרק ירדה מהפסים בזמן שהיא חצתה את גשר פורטל (אנ') מעל נהר האקנסאק (אנ'), תוך שהיא מערבת רכבת נוסעים אחרת בתהליך.
הסיבה לירידה מהמסילה הייתה מעקה שהיה גבוה ב -5 סנטימטרים ממה שהיה אמור להיות, ושימש כרמפה עבור הרכבת.
כתוצאה מהמקרה, הורדה המהירות המקסימלית בגשר ל-97 קמ"ש, מה שהפך את הגשר לנקודת חנק (צוואר בקבוק) לכל המסדרון הצפון-מזרחי.
עלות ההפסקה נאמדה בכ-3.6 מיליון דולר.
גשר מעגלי הוא גשר שנתיבו בנוי כמעגל, באופן שהנוסע או ההלך בו, או חלק מהם, מסוגל לנוע בו עד שישוב לנקודת המוצא שלו על הגשר.
מרבית הגשרים מסוג זה הם גשרים המיועדים להולכי רגל ולרוכבי אופניים.
הם בנויים בדרך כלל מעל דרכים לרכב מנועי, תוך הפרדה מפלסית מהם.
הם ממלאים עבור הולכי הרגל ורוכבי האופניים את התפקיד של מעגל תנועה.
גשר ז'שוב – גשר להולכי רגל בעיר ז'שוב שבפולין
גשר לוכטסינגל – גשר להולכי רגל בעיר רוטרדם שבהולנד.
גשר הובנרינג – גשר לרוכבי אופניים ליד העיר איינדהובן שבהולנד
גשר לגונת אוויירו – גשר להולכי רגל בפורטוגל
גשר רחוב יי וו – גשר מקורה להולכי רגל בהונג קונג
גשר לוּגְ'יָאדְזְווֵי – גשר להולכי רגל בלוג'יאדזווי , אחד מרבעי העיר שאנגחאי שבסין
גשר בנאנשאן – גשר מקורה להולכי רגל בעיר שנג'ן שבסין
גשר לגונת גרסון – גשר לכלי רכב, הולכי רגל ורוכבי אופניים באורוגוואי.
מבנה הגשר איננו מאפשר לכלי רכב לערוך הקפה מלאה רצופה שלו.
גשר נחל שקמה או גשר הרכבת הוא גשר שעובר מעל נחל שקמה, וממוקם בסמוך לשמורת הטבע פורה.
הוא אחד מהגשרים הרבים שנבנו בידי העות'מאנים ב-1916 ברחבי הנגב המערבי כתשתית להנחת מסילת הרכבת מנחל שורק לקוסיימה.
מסילת רכבת זו אפשרה מעבר כוחות ואספקה רבים דרומה כדי לתמוך במאמץ הטורקי לכבוש את תעלת סואץ בתקופת המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.
בפועל, בניית המסילה הושלמה עד ניצנה שם הקימו הטורקים מחנה לוגיסטי גדול.
לאחר ניצחון הבריטים במערכה על הגנת תעלת סואץ הם החלו לבנות מסילה מקבילה לאורך החוף.
במאי 1917 חיבלו הבריטים במסילה הטורקית במספר נקודות מדרום לבאר שבע והטורקים לא השתמשו במסילה מדרום לעיר ואף פירקו אותה לטובת מיזמים צבאיים אחרים.
מבנה הגשר היה בעל קשתות והיה עשוי מאבן בדומה לגשרים נוספים שנבנו במסגרת פרויקט מסילת הרכבת בנגב.
בתקופת המנדט הבריטי היווה הגשר חלק מקו דמשק באר שבע עד שנת 1927 אז הופסק השימוש בקו משתי סיבות: רוחב המסילה העות'מאנית שהיה צר בכ-40 ס"מ מהסטנדרט הבריטי וחוסר כדאיות עקב דלילות האוכלוסייה.
לאחר שהופסק השימוש ברכבת הוסרו מסילות הרכבת מן הגשר, חלק מחומרי הגלם שמהם נבנה הגשר נבזזו על ידי מקומיים לצורך בניית בתים באזור.
ב-1956 נחנכה מסילת הדרום לבאר שבע שעברה במסלול מזרחי למסלול המקורי של הרכבת העות'מאנית.
אי תחזוקת הגשר ושדידת אבני האומנות והכנפיים ערערו את יציבות הגשר עם השנים ובשנת 1970 הוא התמוטט במהלך שיטפון בנחל שקמה.
כיום נותרו מן הגשר רק חלקיו הסמוכים לגדות הנחל.
גשר מריה ולריה (, ) הוא גשר המחבר בין אסטרגום שבהונגריה לבין שטורובו שבסלובקיה ועובר מעל נהר הדנובה.
אורכו של הגשר חצי קילומטר, והוא נקרא על שם מריה ולריה, ארכידוכסית אוסטריה.
הגשר עוצב לראשונה בשנת 1893, ומאז פתיחתו ב-28 בספטמבר 1895 הוא נהרס פעמיים.
ב-22 ביולי 1919 נהרס הגשר בעקבות פיצוץ בצידו המערבי, הוא שופץ בשנת 1922 ושוקם לחלוטין בשנת 1926. ב-1944 נהרס הגשר בפעם השנייה לאחר הפצצות גרמניות במלחמת העולם השנייה, יחד עם גשרים נוספים באסטרגום שנהרסו כליל.
המתיחות שבין הממשלות של הרפובליקה הסוציאליסטית הצ'כוסלובקית והרפובליקה העממית ההונגרית מנעה את הקמת הגשר מחדש והוא נשאר הרוס למשך עשורים, עד הפשרת היחסים עם כניסת המילניום השלישי.
הגשר מומן על ידי ממשלות הונגריה וסלובקיה, ועם תרומה של האיחוד האירופי, כחלק מפרויקט שנועד להכשיר את מדינות הגוש המזרחי לשעבר לכניסה לאיחוד.
בעבר ניתנו בגשר חותמות בדרכון, אך כיום אזור שנגן מאפשר מעבר חופשי בגשר, מהונגריה לסלובקיה וההפך.
גשר המילטון פיש ניובורג-ביקון הוא גשר אגרה המשתרע מעל נהר ההדסון במדינת ניו יורק.
הגשר עדיין מכונה לעיתים קרובות בשמו המקורי, "גשר ניוברג-ביקון".
בשנת 1997, הגשר נחנך מחדש לכבוד המילטון פיש השלישי, חבר 12 קדנציות בבית הנבחרים של ארצות הברית, ובנו המילטון פיש הרביעי , חבר בית הנבחרים 13 קדנציות ונקרא על שמם.
המסורת מספרת כי הרבה לפני שהאירופאים הגיעו לאמריקה, אינדיאנים חצו בקביעות את נהר ההדסון בנקודה שכיום עומד גשר ניובורג - ביקון.
בשנת 1743, הוקמה מעבורת "רשמית" כאשר אלכסנדר קולדן קיבל צ'רטר מלכותי מהמלך ג'ורג' השני להובלת נוסעים וסחורות למטרות רווח.
המהפכה האמריקאית הביאה למעבורת חשיבות לאומית, ואפשרה לשמור על תקשורת פתוחה בין פטריוטים בניו אינגלנד לבין הקונגרס הקונטיננטלי בפילדלפיה.
ג'ורג' וושינגטון וגם ג'ון סמואל אדמס השתמשו במעבורת כדי להוביל צבאות.
מטבעו של השטח, ג'ורג' וושינגטון החליט להקים מפקדה באזור לפני קרב יורקטאון, ולהשתמש באתר כדי לפקח על הנסיגה הבריטית, בעקבות כניעתו של צ'ארלס קורנווליס.
הזכות להפעיל מעבורות בין ביקון לניוברג הוענקה למשפחת רמסדל על ידי יורשי אלכסנדר קולדן.
הם הובילו את המעבורת בתקופת ספינות הקיטור עד שנת 1956, כאשר רשות הגשרים של מדינת ניו יורק השתלטה על שירותי המעבורות.
בפברואר 1951, מנהיג הרוב באספה של מדינת ניו יורק, לי ב.
מיילר מקורנוול , הציג הצעת חוק הקוראת לערוך ניסוי עבור הקמת גשר בין ביקון לניוברג.
לשכות המסחר המקומיות, כמו גם קבוצות אזרחיות, עזרו לגייס תמיכה ציבורית להצעת החוק, שהתקבלה ונחתמה על ידי המושל תומאס א.
קידוחי בדיקה וסקרי אתרים הושלמו עד פברואר 1952. עלות הגשר נאמדה בכ-18 מיליון דולר, לא כולל הוצאות משפטיות להסדרת הקמת הגשר.
בשנת 1953 הציג חבר האספה מיילר חקיקה נוספת, כדי לאשר בניית גשרים בפועל.
היא אושרה, אך לא כללה כל הקצאת תקציב, מה שלא הותיר לרשות הגשרים שום אפשרות לבנות אותה.
העבודה נאסרה גם על פי חוק, עד לאחר השלמת גשר קינגסטון-ריינקליף .
בשנת 1954, "הצעת חוק מיילר-הטפילד" התקבלה על ידי בית המחוקקים של המדינה, והסירה את האילוצים שמנעו את בניית גשר ניוברג-ביקון עד לאחר השלמת פרויקט קינגסטון-ריינקליף.
לרשות הגשרים הייתה חסרה יכולת לבנות את שני המסלולים בבת אחת, אך הנפקת איגרות החוב משנת 1955 שכיסתה את העלויות של גשר קינגסטון-ריינקליף, כללה גם קרן פיתוח של 1.2 מיליון דולר לתשלום עלויות תכנון, ולסייע להאיץ את הבנייה של גשר ניוברג-ביקון.
במהלך כהונתו של המושל וויליאם הרימן (1954-1958) הוחלט על ידי הלשכה לדרכים ציבוריות שהגשר יצטרך להיות ברוחב של לפחות 4 נתיבים, כדי לשאת כביש מהיר.
הסיוע הפדרלי לגשר אושר אז, מכיוון שהוא יהיה חלק ממה שיהפוך בסופו של דבר למערכת הכבישים המהירים של הנשיא אייזנהאואר.
הפרויקט התעכב עם זאת, כאשר הכספים הפדרליים של 1959 חולקו מחדש, ופחות כסף היה זמין.
לבסוף בשנת 1960, על פי דרישתו של המושל נלסון רוקפלר, המדינה בחרה לבנות גשר בעל שני נתיבים, פחות יקר, ללא סיוע פדרלי.
בינתיים החלו לפעול באזור גם מעבורות אחרות, שהובילו נוסעים בין גאריסון לווסט פוינט, בין פוקיפסי והיילנד , קינגסטון וריינקליף , קטסקיל וגרינדייל ובין הדסון ואתונה .
אולם, בזה אחר זה, כולם חדלו להתקיים.
כאשר רשות הגשרים של מדינת ניו יורק השתלטה על המעבורת ביקון ב-1956, היא הייתה במצב גרוע במשך שנים, ועד מהרה הפכה לנתיב המעבורת האחרון מצפון לעיר ניו יורק.
שתי המעבורות האחרונות, ההולנדיס (the Duchess ferry), והאורנג' (the Orange ferry) ששתיהן נבנו על ידי מספנות ניוברג , שמרו על שירות המעבורות עד יום ראשון, 3 בנובמבר 1963, יום אחד לאחר פתיחת גשר ניוברג-ביקון המקורי.
מעט אחרי שעה 17:00 באותו יום, "ההולנדיס" ו"האורנג'" נפגשו באמצע הנהר, סימנו הצדעה אחרונה, והוציאו רשמית את המעבורת ניובורג-ביקון מפעילות לאחר 220 שנה.
תמורת 2 דולר, נהגים חצו את ההדסון במעבורת בפעם האחרונה, וחזרו דרך הגשר החדש.
בשנת 2005 התחדשה המעבורת ניוברג-ביקון, וכעת היא נושאת נוסעים מהצד המערבי של הנהר לתחנת הרכבת בצד המזרחי, שם הם יכולים "לתפוס" את קו המטרו-נורת' הדסון לתחנת גרנד סנטרל בעיר ניו יורק.
המסלול המקורי עשוי מפלדה הדורשת צביעה קבועה.
המסלול החדש יותר עשוי מפלדת בליה, אשר פני השטח שלה יוצרים שכבת הגנה בצבע חום, שאינה מצריכה צבע.
ב-1 בנובמבר 1980, המסלול השני המקביל, נפתח לתנועה.
מדצמבר 1980 עד יוני 1984, המסלול המקורי נסגר לרגל שיפוץ, כדי להוסיף נתיב ולצבוע אותו בצבע חום, כדי שיתאים לצבע של המסלול החדש.
בשנת 1997, שונה כאמור שם הגשר רשמית לגשר המילטון פיש ניובורג-ביקון, אם כי נהוג להתייחס אליו בשמו המקורי.
מסלולי הגשר וחיבורים לרשת התחבורה הכללית
הגשר לכיוון מערב (הצפוני) נפתח בשנת 1963, והוביל נתיב תנועה אחד לכל כיוון.
כיום הוא מכיל שלושה נתיבי נסיעה ברוחב של 3.7 מטרים, ואין לו שוליים קבועים.
שלטי השימוש משתנים בנתיב, ומאפשרים לייעד את הנתיב הימני כנתיב חרום בלילה, ובזמני נסיעה בשעות השיא.
המסלול החדש יותר לכיוון מזרח, נבנה עם שלושה נתיבי נסיעה ברוחב דומה למסלול מערבה, ועוד נתיב מימין ברוחב 3.0 מ', נתיב נוסף משמאל ברוחב 1.8 מ' לאופניים, ונתיב להולכי רגל.
שני האחרונים מופרדים מהכביש על ידי מחסום בטון.
באמצעות מסלולי הגשר ניתן להגיע לכביש New York State Thruway - I-87 ולכביש 9W של ארצות הברית - US 9W בניובורג ו-US 9 בפישקיל .
המעבר בגשר מזרחה כרוך בתשלום אגרה של 2.15 דולר, הנגבית בצורה אלקטרונית.
גשר נופים-ציפורים הוא גשר לכלי רכב, רוכבי אופניים ולהולכי רגל, העובר מעל דרך יהודה המכבי ומחבר בין שכונת נופים לשכונת ציפורים הממוקמות על שתי גבעות הסמוכות במודיעין-מכבים-רעות.
הגשר תוכנן על ידי האדריכל אריה גונן ועל ידי מהנדסי הקונסטרוקציה ממשרד "רוקח אשכנזי מהנדסים", נבנה על ידי החברה הכלכלית מודיעין, בנייתו ארכה שנתיים והוא נחנך בשנת 2019. עלות הפרויקט כ-50 מיליון ש"ח.
על הגשר עובר כביש בעל שני נתיבים, שביל אופניים ושביל הולכי רגל, כאשר מסלולי הרכב והאופניים נמצאים בין הקשתות ושבילי הולכי רגל נמצאים מצידי הקשתות.
הגשר הפך לנקודת ציון מוכרת בעיר מודיעין, ומהווה מקום פופולרי לטיולים, ריצה ורכיבה על אופניים.
מהגשר נפתח נוף פנורמי של העיר וסביבתה, כולל הרי יהודה והשפלה.
הגשר עשוי פלדה, האורך הכולל של הגשר 105 מטר, רוחבו 23 מטר וגובהו 12 מטר והוא בעל עיצוב ייחודי אשר כולל קשתות פלדה עליונות נוטות בזווית של 30 מעלות כלפי חוץ.
עיצוב הגשר זכה בפרס עיצוב בינלאומי.
העובדה שהגשר עובר מעל כביש רחב מנעה תכנון ניצבים מרכזים וזה חִיֵיב תכנון גשר בעל מפתח גדול של 75 מטר.
לכן הקשתות הן אלה שנושאות את רוב משקל הגשר בעזרת כבלים שיורדים למטה אל מפלס הגשר והם שמחזיקים את הגשר כולו.
גשר נופים-ציפורים הוא הגשר הראשון בישראל שנבנה בטכנולוגיית "הרמה בשלבים".
בטכנולוגיה זו, חלקי הגשר הורכבו על הקרקע ולאחר מכן הונפו למקומם בשלבים.
הביצוע היה בכמה הנפות תוך שימוש בתמיכות זמניות (מגדלים זמניים) ופירוקן לאחר השלמת מבנה הקשת.
אחד הרכיבים שדרשו תשומת לב מיוחדת בתכנון הגשר היה רגלי הקשתות.
היה צורך לתכנן צורה גאומטרית של רגלי הקשתות כך שתהיה המשך ישיר של הקשתות מלמעלה (מישור המיסעה), ותעוגן בנקודה אחת בחלק התחתון (מישור הביסוס).
נוסף לגאומטריה המורכבת, רכיב זה מקבל כוחות פנימיים גדולים, שכן רגלי שתי הקשתות מחזיקות כמעט את כל משקל העצמי של הגשר ונושא בנוסף גם עומסי רכבים הנוסעים.
רגלי הקשתות תוכננו כעמודים עשויי פח בעובי דופנות 35 מ"מ, המתפצלים מבסיסם בחתך משתנה, כך שנוצר חתך המתחיל כחתך פלסטי בחלק העליון ומסתיים בחתך תמיר מאוד בחלק התחתון.
על מנת לאבטח את רגלי הקשתות מפני קריסות מקומיות, חלקו התחתון של העמוד מולא בבטון.
משני צידי הגשר עוברים שבילי הולכי רגל שמרוצפים בדק עץ רחב ולאורכם של השבילים נמצאים ספסלים שמורכבים מאותם לוחות של הדק עץ וצורתם מזכירה גל.
בספסלים משולבת תאורת לד נסתרת שמאירה עם רדת החשיכה.
גשר נופים-מורשת או גשר 200 או גשר נחל ענבה השני הוא גשר לכלי רכב, רוכבי אופניים ולהולכי רגל, מעל נחל ענבה ומחבר בין שכונת נופים לשכונת מורשת הממוקמות על שתי גדות של נחל ענבה במודיעין-מכבים-רעות.
על הגשר עובר שדרות ענבה .
הגשר תוכנן על ידי האדריכל אריה גונן ועל ידי מהנדסי הקונסטרוקציה ממשרד "רוקח אשכנזי מהנדסים" ונבנה על ידי החברה הכלכלית מודיעין, בנייתו ארכה כחצי שנה והוא נבנה במקביל לגשר שדרות החמאם (גשר 180) הסמוך לו.
על הגשר עובר כביש בעל שני נתיבים, שביל אופניים ושביל הולכי רגל.
עקב הרוחב הגשר נתמך על ידי שלוש קשתות תחתונות.
מיסעת הגשר נבנתה מקונסטרוקציה המשלבת קורות פלדה ויציקת בטון.
בתכנון נלקח בחשבון קיום מעבר אקולוגי רחב, הכולל ערוץ הנחל, שהכתיב את מפתח קשת רחב יחסית ובניה ללא תמיכות זמניות על מנת לשמור על מעבר אקולוגי במהלך הבניה.
המתכננים נאלצו להתמודד עם המורכבות הגאומטרית של הכביש בתחום חציית הנחל שכללה רדיוס עקמומיות אופקי, חתך כביש ברוחב משתנה וזווית נטייה (Skew) בין הכביש לבין ציר זרימת הנחל.
הגשר תוכנן ונבנה בפרק זמו קצר על מנת לא לעצור התפתחות השכונות החדשות הסמוכות לגשר.
הגשר חוצה את הנחל בעל פשט הצפה של כ-50 מטר.
גשר מקפה הוא הגשר הארוך ביותר בטנזניה הממוקם במחוז Rufiji בעיר Ikwiriri, והוא חוצה את נהר הרופיג'י, אורכו הכולל 970 מטרים, והוא נושא את כביש B2 עם 2 נתיבים (נתיב אחד לכל כיוון נסיעה).
בניית הגשר מומנה באמצעות הלוואה לממשלת טנזניה בסך 30 מיליון דולר אמריקאי מקרן כווית, אופ"ק וממשלת ערב הסעודית .
הגשר תוכנן על ידי החברה H.
בעת חנוכתו בשנת 2003, הוא היה אחד מהגשרים הארוכים ביותר במזרח ובדרום אפריקה.
בניית הגשר תרמה רבות לחיבור האזורים הדרומיים עם אזורים חשובים אחרים במדינה.
הגשר נקרא על שמו של בנג'מין מקפה, הנשיא השלישי של טנזניה.
הגשר נקרא גם בשם Rufiji Bridge על שם הנהר אותו הוא חוצה.
גשר מורלה הוא גשר רכבות דמוי ויאדוקט מאבן שנבנה ב בעיר מורלה שבמחוז ברטאן, צרפת.
הגשר נבנה כדי לאפשר את מעבר קו הרכבת בין תחנת הרכבת מונפרנאס בפריז לעיר ברסט מעל נהר מורלה החוצה את מרכז העיר מורלה.
במהלך מלחמת העולם השנייה היווה הגשר מטרה להפצצת מטוסי בעלות הברית שגרמה לעשרות הרוגים מבין תושבי העיר.
מ-1975 הגשר מוגדר כאתר היסטורי.
תכנון הגשר החל ב-1860 כחלק מסלילת מסילת הרכבת מפריז מזרחה לברטאן.
התוכנית לחצות את מרכז העיר בגשר הוצג במאי אותה שנה בפני מועצת העיר מורלה שדחתה ברוב גדול את התכנון בטענה לפגיעה בזרימת הרוחות המנשבות מכוון הים.
חברת הבנייה החליטה להתעלם מעמדת מועצת העיר וביולי 1861 החלה לבנות את הגשר.
הבנייה הסתיימה בנובמבר 1863 כשקטר עבר על הגשר על גבי כרכרה שנגררה על ידי סוסים.
בדצמבר 1863 נמסר הגשר לחברת הרכבות Chemins de fer de l'Ouest (רכבות המערב) ובאפריל 1865, לאחר הנחת המסילה, החלה תנועת הרכבות הסדירה על הגשר.
במקביל לעבודות השלמת הגשר והמסילה הוקמה בצידו המערבי תחנת רכבת .
בניגוד לרוב בתי העיר, שנבנו בקרבת הנהר, נבנתה התחנה על גבעה בגובה של 61 מטר מעל מפלס הנהר.
עלות הבנייה של הגשר הייתה כ-2.5 מיליון פרנק צרפתי כשבנוסף הושקעו כ-200,000 פרנק בדרכי גישה.
ב-1891 הונח קו מסילה צר (1,000 מ"מ) ממורלה לעיר Carhaix-Plouguer , 42 ק"מ מדרום מזרח למורלה.
כדי להתמודד עם פסים ברוחב שונה הונחה על הגשר מסילה נוספת.
בינואר 1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, תקף להק של מטוסי הפצצה של חיל האוויר המלכותי את הגשר במטרה לפגוע בו ולעצור את תנועת הרכבות הגרמניות מערבה.
המטוסים הפילו 43 פצצות על הגשר אך רק פצצה אחת פגעה בו והיתר פגעו ברחבי העיר וגרמו למותם של 80 אזרחים ולפצועים רבים.
בין ההרוגים היו 39 ילדים ששהו בבית ספר שנפגע.
הנזק לגשר הסתכם בהתמוטטות של חלק מאחת הקשתות, נזק שתוקן על ידי הגרמנים תוך זמן קצר.
ב-1975 נכלל הגשר ברשימת האתרים ההיסטוריים של צרפת.
ב-2024 פורסם על תחילתו של פרויקט ניקוי הגשר
אורך הגשר הוא כ-292 מטר וגובהו, בנקודה הגבוהה ביותר שלו, הוא 62 מטר.
הגשר נשען על 14 קשתות כשחמש מהן, בשני קצותיו של הגשר, נתמכות על האדמה ותשע מהן, במרכז הגשר, נשענות על שורה נוספת של קשתות.
המיפתח של 14 הקשתות העליונות הוא 15.5 מטר והמפתח של תשע הקשתות התחתונות הוא 13.47 מטר.
עובי עמודי התמיכה בגשר נע בין 19 מטר בבסיס העמודים ל-11 מטר בראש העמודים.
בבסיס העמודים נבנו מעברים המאפשרים להולכי הרגל ללכת לאורך בסיסי הגשר.
גשר מירבו הוא גשר מתכת עבור מכוניות והולכי רגל שנבנה בשלהי המאה ה-19 מעל נהר הסן בפריז ומחבר את הרובע החמישה-עשר בגדה השמאלית לרובע השישה-עשר בגדה הימנית.
הגשר מנציח את זכרו של המדינאי תומך המהפכה הצרפתית, אונורה מירבו, ומ-1975 הוא מוגדר כאתר היסטורי.
ההחלטה לבנות גשר לחציית הסן מדרום לגשר גרנל נלקחה ב-1893 על ידי נשיא צרפת מארי פרנסואה סדי קארנו.
עבודת התכנון נמסרה לאדריכל פול ראבל והבנייה לחברת דיידה .
העבודות החלו ב-1893 והסתיימו ב-1896 אז נחנך הגשר.
הגשר בן שלושת הקשתות נבנה ממתכת ונשען על שני עמודים השקועים בנהר.
בביסוס שני עמודים אלו בקרקעית הנהר השתמשו המהנדסים לראשונה בטכנולוגיה של קייסונים בלחץ גבוה.
ב-1970 התאבד המשורר פאול צלאן בקפיצה מגשר זה לאחר שסבל מדיכאון.
ב-1975 הוגדר הגשר כאתר היסטורי .
בשנים 1957 ו-1990 בוצעו בגשר עבודות שיפוץ ושימור (Restoration).
הגשר עשוי מברזל, אורכו 173 מטר ורוחבו 20 מטר כש-12 מטר מיועדים לכלי רכב ו-8 מטר להולכי רגל (4 מטר מכל צד).
הגשר בנוי מקשת מרכזית במפתח של 93 מטר ובגובה 15 מטר מפני הנהר ומשתי קשתות צדדיות במפתח של 32 מטר כל אחת.
הבסיסים של שתי התמיכות של הגשר עוצבו בצורת סירות כשה"סירה" הקרובה לגדה הימנית פונה למורד הזרם וזו שקרובה לגדה השמאלית פונה למעלה הזרם.
סירות אלו עוצבו עם ארבעה פסלי ברונזה, מעשה ידיו של הפסל ז'אן-אנטואן אינז'לבר , המסמלים את העיר פריז, נווט, שפע ומסחר.
בצידו החיצוני של מעקה הגשר, ומעל גובה הפסלים, הוטבעו שלטי אצולה של פריז לאורך המעקה.
הגשר מוליך לרחובות הראשיים במפלס הגבוה של הרחובות משני צידי הגשר אך גרמי מדרגות מאפשרים להולכי רגל לרדת לרחובות במפלס הנהר.
המשורר גיום אפולינר כתב ב-1912 שיר אהבה בשם "גשר מירבו" המתאר את הקשר בין הגשר לאהבתו של המשורר.
השיר זכה למספר גרסאות של לחנים וביצועים.:
הגשר מופיע במספר ציורים של הצייר הצרפתי פול סיניאק מתחילת המאה ה-20
גשר נסיונאל הוא גשר קשתות מאבן שנבנה מעל נהר הסן בפריז ב עבור כלי רכב ורכבות כדי לחבר את הרובע השנים-עשר (על הגדה הימנית) עם הרובע השלושה-עשר (על הגדה השמאלית).
הגשר הוקם במערב פריז ונמצא כיום בקרבת בולוואר פריפריק.
עם הקמתו נקרא הגשר "גשר נפוליאון השלישי".
ב-1870, עם סיומה של הקיסרות השנייה, בעקבות מלחמת צרפת–פרוסיה ונפילתו בשבי של נפוליאון, שונה שם הגשר ל"גשר נסיונאל" המנציח את מהפכת 1848 וסופה של המונרכיה בצרפת
החוזה לבניית הגשר נמסר לחברת ההנדסה "קושה ופטי" (Couche and Petit) והבנייה נמשכה בשנים 1853-1852. הגשר נבנה מאבן וכלל מסלול לכלי רכב וכן מסלול לרכבת ההיקפית של פריז.
עם הקמתו היה הגשר מחוץ לגבולות פריז ולהגנתו נבנו משתי קצותיו מצודות.
ב-1920 נהרסו חלק המצודות שהגנו על הגשר דבר שהביא לגידול בנפח התנועה עליו.
ב-1936 החל פרויקט להכפלת רוחב הגשר כדי להתמודד עם הגידול בתנועה.
העבודות נמסרו לחברת "נטר וגספרד" (Netter and Gaspard) ונמשכו עד 1944 כשכיבוש פריז על ידי גרמניה ב-1940 האט את קצב העבודות ואף עצר את העבודות בין 1942 ל-1944. ב-25 ביולי 1944 נחנך הגשר המורחב באופו רשמי.
החלק המורחב של הגשר נבנה מבטון וצופה באבן כדי לשמור על הסגנון העיצובי של החלק הישן.
ב-1953 נערכו בגשר עבודות משלימות שלא בוצעו בתקופת המלחמה.
ב-1993 הופסקה פעילות "הרכבת ההיקפית של פריז" והמסילה שעל הגשר החלה לשמש את המטרו החשמלי.
ב-2011 הורחב הגשר ונוסף לו גשר הולכי רגל ורוכבי אופניים ברוחב 4.3 מטר שנועד לצמצם את הסיכון לפגיעה בהולכי הרגל על ידי כלי רכב.
אורך הגשר 189 מטר ורוחבו המקורי היה 20 מטר שהוגדל ב-1944 ל-36 מטר כש-16.5 מטר מיועדים לכלי רכב, 9 מטר לרכבות ו-8.5 מטר מיועדים לשתי מדרכות להולכי רגל.
הגשר בנוי מחמש קשתות הנשענות על ארבעה עמודים השקועים בסן.
מפתח של כל אחת מהקשתות הוא 35 מטר.
גשר מעוגן כבלים עם תורן זיזי הוא וריאציה מודרנית של גשר מעוגן כבלים.
הגשר מעוגן באמצעות כבלים לצד אחד בלבד של התורן הממוקם בדרך כלל בקצה הגשר ונמצא בשיפוע מסוים, בשונה מגשר מעוגן כבלים סטדנדרטי בו התורן ממוקם במרכז ובצורה אנכית לגמרי והכבלים מעוגנים אליו משני הצדדים.
הפתרון הזה רלוונטי במיוחד במקומות בהם לא מתאפשר או לא נדרש מפתח גדול, ובתורן אנכי המיתרים לא ימתחו בזווית גדולה מספיק לייצוב המבנה, אך באמצעות הצבת התורן בקצה אחד והטייתו גדלה הזווית ומייצבת את המבנה.
הרעיון פותח על ידי האדריכל והמהנדס סנטיאגו קלטרווה בשנת 1992 בגשר אלמיו בסביליה, ספרד.
במרבית מהגשרים הללו אותם תכנן, התורן נוטה לכיוון הנגדי של הסיפון וכך מסייע במניעת נפילה קדימה הן של הגשר והן של התורן עצמו.
יוצא מן הכלל הוא גשר האישה המסתובב, בו התורן נוטה לכיוון הסיפון ומאוזן על ידי זנב מבני.
בגשר סכר הזהב בעיר האמנויות והמדעים, התורן המעוקל לאחור מחובר למשקולות נגד מבטון.
גשר אלאמיו, סביליה, ספרד, 1992 (תורן אחורי)
גשר טריניטי, מנצ'סטר, בריטניה, 1995 (תורן אחורי)
גשר האישה, בואנוס איירס, ארגנטינה, 2002 (תורן קדמי)
גשר השמש במפרץ הצבים, רדינג, קליפורניה, 2004 (תורן אחורי)
גשר המיתרים, ירושלים, ישראל, 2008 (תורן חיצוני אחורי)
גשר סכר הזהב, ולנסיה, ספרד, 2008 (תורן אחורי מעוקל, מעוגן לאחור)
גשר סמואל בקט, דבלין, אירלנד, 2009 (תורן קדמי מעוקל, מעוגן לאחור)
גשר סן פרנצ'סקו די פאולה, קוזנצה, איטליה, 2018 (תורן אחורי)
גשר האחדות, מונטריי, 2003 (תורן אחורי, מעוגן לאחור בכבל אנכי ישר)
גשר מריאנסקי, אוסטי נד לבם צ'כיה.
גשר ארסמוס, רוטרדם, 1996 (תורן כפול אחורי)
גשר מיתרי עד, נהריה, (2018) (תורן כפול מרכזי, פועל לשני הצדדים)
גשר מרגרט האנט היל הוא גשר בדאלאס, טקסס, המשתרע על פני נהר טריניטי.
הגשר שתוכנן על ידי סנטיאגו קלטרווה, הוא אחד משלושה גשרים כאלה שהיו מתוכננים להיבנות מעל הנהר.
השני, גשר מרגרט מקדרמוט, הושלם בעוד שהשלישי בוטל.
הגשר מקביל לגשר ההולכי רגל רונלד קירק.
הגשר, שנפתח במרץ 2012, הוא הראשון בסדרת גשרים שתכנן קלטרווה כדי לחצות את נהר טריניטי במרכז דאלאס.
הגשר מחבר את כביש Spur 366 במרכז העיר עם שדרות סינגלטון במערב דאלאס.
בניית הגשר החלה בדצמבר 2005, בעלות של 117 מיליון דולר.
בשנת 2012, הגשר קיבל פרס הישג יוצא דופן בהנדסה אזרחית מטעם הסניף הטקסני של האגודה האמריקאית למהנדסים אזרחיים.
הגשר זכה גם בפרס הכנס האירופי לעבודות פלדה קונסטרוקטיביות לשנת 2012 עבור גשרי פלדה.
הגשר מסוג מעוגן כבלים, אורכו הכולל הוא 368 מטרים, כשאורך המפתח המרכזי הוא 184 מטרים.
58 כבלים מפותלים מחוברים במרכז המיסעה ומעוגנים לחלק הפנימי של התורן הייחודי בצורת קשת פרבולית.
הקשת עשויה מפלדה, ומורכבת מ-25 מקטעים מחוברים בכ-9,000 קילו של ברגים וחיזוקי בטון.
כל רגל של הקשת קוטרה 4.9 מטרים.
הקשת כולה מתנשאת לגובה של 122 מטרים.
המיסעה כוללת שישה נתיבים לתנועת כלי רכב.
גשר עד הלום הוא גשר על נחל לכיש הבנוי במקביל לכביש 4 ליד אשדוד, סמוך למחלף עד הלום.
גשר עד הלום הוא הנקודה הצפונית ביותר אליה הגיע חיל המשלוח המצרי שפלש לארץ ישראל במלחמת העצמאות ומכאן שמו העברי.
ממערב לגשר, שוכן פארק עד הלום.
אזור גשר עד הלום במישור החוף, במרחב הגאוגרפי הידוע במחקר כמישור חוף יהודה, או "מישור חוף פלשת", המשתרע בין נחל שקמה בדרום עד לנחל ירקון בצפון.
רוחבו המרבי של מישור פלשת בדרום הוא כ-27 קילומטרים, ובצפון מגיע רוחבו לכ-15 קילומטרים.
המאפיין הבולט של מישור החוף של ארץ ישראל הוא רצועת החולות שלאורך חוף הים, שרוחבה המרבי בסמוך לראשון לציון, הוא כשבעה קילומטרים.
מאפיין נוסף של מישור פלשת הם רכסי הכורכר הערוכים במערך קווי, זאת בשל תהליכים גאומורפולוגיים שונים.
נחלים הזורמים דרך הרכס, כמו נחל לכיש, יוצרים נוף שטוח מזרחית לרכסי הכורכר.
ריכוז גדול יחסית של ערוצי נחלים קטנים, כמו באזור אשדוד הופך את רכס הכורכר לגבעות.
הגשר נבנה בסוף המאה ה-19 בידי השלטון העות'מאני מעל אפיק ואדי סוכריר שחצה את דרך יפו-עזה בקטע בין יִבְּנא למג'דל (כיום, אשקלון).
הוא נבנה על יסודותיו של גשר מהתקופה הממלוכית והתקופה הרומית, כשלושה קילומטרים צפונית לעיירה איסדוד, ונקרא ג'סר איסדוד.
ב-11 בנובמבר 1917, עם התקדמותו צפונה של חיל המשלוח המצרי – עשרת ימי מרדף פלשת, השתלטו כוחות מדיוויזיית האנזא"ק על גשר איסדוד, לאחר שחובל על ידי העות'מאנים הנסוגים, והקימו ראש גשר מצפון לשפך לוואדי סוכריר.
החל ב-17 בנובמבר הוטענה בתחנה אספקה שהונחתה מן הים על ידי הצי הבריטי להובלה מסילתית לטובת כוחות חיל המשלוח שהתייצבו בקו שתי העוג'ות.
במהלך המרד הערבי הגדול הקימו שלטונות המנדט עמדת פילבוקס לשם הגנה על הגשר מפני חבלה של אנשי כנופיות.
ב־12 במאי 1948, במסגרת מבצע ברק, על מנת לעכב את תנועת המצרים המשוערת לכיוון תל אביב, פוצצה פלוגה ב' מגדוד 53 של חטיבת גבעתי את ג'סר איסדוד – גשר עד הלום.
בליל 15 במאי, שעות לאחר הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, חצה חיל המשלוח המצרי את קו הגבול הבין–לאומי המפריד בין ארץ ישראל למצרים באזור רפיח ופלש לתחומי המדינה הערבית בגבולותיה על פי החלטת החלוקה בתנועה לכיוון גבולות המדינה היהודית על פי החלטת החלוקה.
ב–28 במאי יצא הכוח המצרי ממג'דל והמשיך בתנועה ללא הפרעה על ציר החוף בדרכו צפונה.
ב-29 במאי נכנס הכוח המצרי לאשדוד והמשיך צפונה כשלושה קילומטרים עד שנעצר בג'סר אסדוד המפוצץ.
לפנות ערב, הופתעו המצרים על ידי תקיפה אווירית של ארבעת מטוסי האוויה S-199 (מסרשמיט) הראשונים של טייסת הקרב הראשונה של חיל האוויר הישראלי.
נזק גדול לא נגרם לכוח המצרי.
בליל 30–31 במאי פשטו שתי פלוגות מחטיבת גבעתי על הכוח המצרי שבאזור הגשר, ולאחר יומיים, בליל 2–3 ביוני החל מבצע פלשת.
המבצע לא הצליח לעקור את הכוח המצרי ממקומו (רק במסגרת מבצע יואב נסוגו המצרים מהנקודה), אולם ריתק אותו לעמדותיו.
ועדת השמות הממשלתית רצתה להנציח את מלחמת העצמאות, וביקשה הצעות לשם חדש עבור יישוב ליד הגשר בשנת 1952. היו גם הצעות לשמות אחרים.
אף על פי שבהתחלה השם "עד הלום" קיבל בהצבעה בוועדת השמות רק 2 קולות, מול 3 קולות עבור השם המקוצר – "הלום", בסופו של דבר ב־31 לאוגוסט 1952, השם "עד הלום" הפך לשמו הרשמי של היישוב.
אלא שבניית היישוב לא יצאה אל הפועל, והשם ניתן לגשר שהיה במקום.
השם "עד הלום" הוצע על ידי הרמטכ"ל דאז, יגאל ידין, "כי עד נקודה זו הגיעו המצרים בפלישתם וכאן ספגו מהלומותינו".
לאחר מלחמת העצמאות שוקם הגשר.
ממערב לגשר נמצא "פארק עד הלום" ובו קיר הנצחה לנופלים, וכן הפילבוקס ועמדת הוויקרס.
בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים הוקמה על ידי מדינת ישראל בסמוך לגשר אנדרטה דמוית אובליסק לזכר חללי הצבא המצרי, וזאת כחלק מהסכם השלום ובתמורה להשארת האנדרטאות הישראליות ברחבי סיני.
הכתובות על ארבע פאות האובליסק הן בערבית, בעברית, באנגלית ובכתב הירוגליפי.
בינואר 2010 חנכה החברה הלאומית לדרכים את מחלף עד הלום החדש.
הפרויקט כלל את שחזורו של הגשר העות'מאני אשר פוצץ במבצע ברק.
בשיתוף עם רשות העתיקות, שתילת כאלף עצים חדשים וביצוע עבודות נרחבות לפיתוח נופי.
גשר פולטני הוא גשר החוצה את נהר אייבון ונמצא בבאת' שבאנגליה.
הגשר, שתוכנן על ידי רוברט אדם הושלם בשנת 1773, והוא אחד מארבעה גשרים בעולם שמצויות עליו חנויות לכל אורכו ומשני צידי הגשר.
הגשר, הקרוי על שמה של פרנסס פולטני, יורשת אחוזת באת'וויק בשנת 1767, נבנה ביוזמתו של בעלה ויליאם ג'ונסטון פולטני.
אחוזתם של בני הזוג פולטני שכנה בכפר הקטן באת'וויק, מעבר לנהר מבאת'.
מעבורת אפשרה את המעבר מהכפר אל העיר.
פולטני החליט שיש טעמים כלכליים לקשר את הכפר אל העיר ולהפוך אותו לחלק ממנה באמצעות בניית גשר שיאפשר מעבר כל של הנהר.
פולטני פנה לאחים רוברט וויליאם אדם אשר תכננו את הגשר, בהשפעת גשר פונטה וקיו שראה בפירנצה ובהשפעת גשר ריאלטו שראה בוונציה וכן בהשפעת תוכניתו של אנדרה פאלדיו לגשר הריאלטו (תוכנית שלא יצאה אל הפועל) - כאשר לכל אורכו של הגשר מצויות חנויות.
השפעתו של פלדיו על תוכניתו של אדם הייתה המרכזית ביותר.
בשנת 1792 בוצעו מספר תיקונים לגשר על מנת להרחיב את החנויות.
תיקונים אלה פגעו ביופי חזיתות הגשר.
שיטפונות שאירעו בשנים 1799 ו־1800 פגעו בגשר, וכן בעלי החנויות במאה ה־19 הרחיבו את החלונות ושינו את מראה הגשר.
בתי השער מצידו הדרומי של הגשר נהרס על מנת לאפשר הרחבת כביש, ובית השער החדש שנבנה ב־1903 לא תאם את סגנונו של הגשר.
בשנים 1951 ו־1975 עבר הגשר שיפוץ ושיחזור.
הגשר לא הוחזר למצבו המקורי אולם השיפוץ הפך אותו לאחד הבניינים היפים בבאת'.
גשר סְווִינֶסוּנְד (נורווגית Svinesundsbroen; שוודית Svinesundsbron) הוא שמם של שני גשרים - ישן וחדש - המחברים בין העיר השוודית סטרמסטד שבמחוז יטאלנד המערבית לבין העיר הנורווגית האלדן שבמחוז אסטפולד, והנחשבים כחיבור העיקרי שבין דרום נורווגיה לבין דרום שוודיה.
בגשר, הנמתח מעל המצר סווינסונד - שהוא שלוחה של פיורד בשם אִידֶה , עובר הגבול בין שוודיה והאיחוד האירופי מדרום לבין נורווגיה מצפון, והוא מעבר הגבול המערבי ביותר בין שתי המדינות ואחד הדרומיים שבהם.
הגשר הישן הוקם בשנת 1946, ואילו הגשר החדש הוקם בין השנים 2003 ו-2005 כקילומטר בודד ממערב לו.
הגשר החדש בנוי כקורה התלויה מקשת לחוצה ולא כגשר תלוי רגיל, והוא נושא את הכביש האירופי E6.
גשר סנטאנג'לו (באיטלקית: Ponte Sant'Angelo), אשר בעבר נקרא גשר איליוס או גשר אדריאנוס, הוא גשר מעל נהר הטיבר ברומא המצופה באבן טרוורטין וכולל חמש קשתות מעל הנהר.
כיום משמש הולכי רגל בלבד.
הגשר נבנה בין השנים 134-139 מעל נהר הטיבר ברומא על ידי הקיסר הרומי אדריאנוס, על מנת לקשר בין מרכז העיר למאוזוליאום שבנה - כיום טירת סנטאנג'לו
בעבר השתמשו עולי רגל בגשר זה על מנת להגיע לבזיליקת פטרוס הקדוש ועל כן נקרא הגשר "גשר פטרוס הקדוש" (pons Sancti Petri).
בתקופת כהונתו של האפיפיור גרגוריוס הראשון שונה שם הטירה והגשר ל"סנטאנג'לו", בשל האמונה שהמלאך גבריאל הופיע על ראש הטירה והכריז על סופה של מגפת הדבר שפשטה בעיר.
בשנת 1450, בשל המון עולי הרגל, קרסו גדרות הגשר ורבים טבעו בנהר.
בעקבות אירוע זה נהרס שער ניצחון רומי שעמד בפתח הגשר על מנת להרחיב את המעבר.
בשנת 1535 הציב האפיפיור קלמנס השביעי פסלים של השליחים פטרוס ופאולוס, ובהמשך נוספו פסלי ארבעה שליחים נוספים, וכן פסלי אדם, נח, אברהם ומשה, מעשי ידי הפסל רפאלו דה מונטלופו.
בשנת 1669, ביוזמת האפיפיור קלמנס התשיעי הוצבו פסלים חדשים עבור הגשר.
הפסל ברניני תכנן הצבת עשרה פסלי מלאכים, אולם הספיק להקים שנים בלבד, ואלה לא הוצבו לבסוף על הגשר אלא ממוקמים כיום בכנסיית סנט אנדראה דלה פראטה.
מלאך עם עמוד (הפסל אנטוניו ראגי, תחתיו הכתובת: "Tronus meus in columna").
מלאך עם שוט (מעשה ידי הפסל לאזארו מורלי, תחתיו הכתובת: "In flagella paratus sum").
מלאך עם כתר קוצים (פסל מעשה ידי הפסל ברניני ובנו פאולו, כיום מוצג בכנסיית סנט אנדראה דלה פראטה.
על הגשר העתק מעשה ידי פול נלדיני) תחתיו הכתובת: "In aerumna mea dum configitur spina".
מלאך עם צעיף (הצעיף של ורוניקה) (מעשה ידי הפסל קוזימו פנצ'לי, ותחתיו הכתובת: Respice faciem Christi tui).
מלאך עם גלימה וקוביה (מעשה ידי הפסל פול נלדיני) ותחתיו הכתובת: "super vestimentum meum miserunt sortem").
מלאך עם סיכה (מעשה ידי הפסל ג'ירולמו לוצ'נטי) ותחתיו הכתובת: "Aspicient ad me quem confixerunt").
מלאך נושא צלב (פסלו של ארקולה פראטה) ותחתיו הכתובת: "Cuius principatus super humerum eius").
מלאך עם סופרסקריפט (העתק פסלו של ברניני, כיום מוצג בכנסיית סנט אנדראה דלה פראטה.
על הגשר מעשי ידי הפסל ג'וליו קרטארי) תחתיו הכתובת: "Regnavit a ligno deus".
מלאך עם ספוג (מעשה ידי הפסל אנטוניו ג'ורג'טי) ותחתיו הכתובת "Potaverunt me aceto".
מלאך נושא חנית (מעשי ידי הפסל דומניקו גווידי) ותחתיו הכתובת: "Vulnerasti cor meum".
מבין הפסלים שקדמו לתוכניות השיפוץ של ברניני נותרו רק פסלי השליחים פטרוס ופאולוס
גשר סאת'ק הוא גשר קשתות על נהר התמזה המקשר בין הסיטי של לונדון הנמצאת צפונית לנהר, לבין אזור סאת'ק, בו נמצאים מוזיאון טייט מודרן ומוזיאון כלא קלינק, דרומית לנהר.
חלקו הצפוני של הגשר נמצא בסמוך לתחנת הרכבת רחוב קנון.
הגשר נמצא בין גשר המילניום במעלה הנהר לבין גשר רחוב קנון במורד הנהר.
הגשר הראשון במיקום זה תוכנן על ידי המהנדס ג'ון רני ונפתח לציבור בשנת 1819. הגשר נבנה במיקום בו נהגו משיטי סירות להעביר נוסעים מצד אחד של הנהר למשנהו.
הגשר הנוכחי, שתוכנן על ידי אנרסט ג'ורג' ובזיל מוט, נפתח לציבור בשנת 1921. הגשר נמצא בבעלות ובניהול חברת אחוזת ברידג' האוס - קרן צדקה בפיקוח תאגיד לונדון.
גשר פדרב , הקרוי על שם הגנרל הצרפתי לואי פדרב, מושל אפריקה המערבית הצרפתית החל מ-1854, עובר מעל זרוע של נהר סנגל, ומחבר את האי סן-לואי אל רובע סור, שניהם בסן-לואי שבסנגל.
הוא עשוי משבע קשתות שאחת מהן נעה על צירה כדי לאפשר תנועת אוניות בנהר.
קשתות המתכת של גשר זה הקושרות את סן לואי ליבשת תוכננו על ידי גוסטב אייפל ונבנו במקור כדי לחצות את הדנובה.
לאורך הגשר מדרכה להולכי רגל העשויה מעץ.
הגשר כולו שוקם בשלבים בשנים 2008–2012, כאשר קטעים מחלקי המתכת המתפוררים של הגשר המקורי הוחלפו בהעתקי פלדה בעיצוב המקורי.
גשר עבדאללה הוא גשר הרוס עשוי בטון וקורות פלדה הממוקם מספר קילומטרים צפונית לים המלח, דרומית ליריחו, בסמוך לאתר הישן של בית הערבה.
הגשר נבנה מעל נהר הירדן בתקופת השלטון הירדני בגדה המערבית, תקופה קצרה לאחר תום מלחמת העצמאות, והיווה חלק מהכביש הראשי שקישר בין ירושלים לעמאן.
כיום לא ניתן לחצות את הירדן על גבי הגשר מפני שחלקו הרוס.
הגשר נקרא על שמו של עבדאללה הראשון, מלך ירדן.
ב-7 ביוני 1967 פוצץ הגשר על ידי חבלנים מחטיבת הראל (חטיבה 10), ומאז לא שוקם ולא נעשה בו שימוש.
את מקומו תפס גשר אלנבי, המשמש, מאז חתימת הסכם השלום בין ישראל לירדן ב-1994 כמעבר גבול בין שתי המדינות.
אף שהגשר לא שוקם מאז מלחמת ששת הימים, מצאה לו ועדת השמות הממשלתית שם עברי, "גשר חוגים", על שם שמה הקודם של תנועת המחנות העולים, שחבריה הקימו את קיבוץ בית הערבה הסמוך.
הגשר מצוי מזרחית לגדר המערכת, וביקור בו טעון אישור מראש של צה"ל וליווי של הצבא.
הגשר מוגדר היום כמבנה מסוכן: ירידת מפלס ים המלח הביאה להתחתרות נהר הירדן ולחשיפת היסודות של עמודי הגשר.
בעבר רק חלקם העליון של העמודים היה גלוי מעל הקרקע.
בצד הירדני של הגשר מסתיים קו החשמל הירדני שנבנה כדי לספק חשמל לעיר יריחו, בהתאם להסכם השלום בין ישראל וירדן.
עמוד חשמל ישראלי בודד ניצב בצד הישראלי של הגשר ומחובר לרשת החשמל הירדנית, ומשם מוטמן כבל החשמל עד ליריחו.
גשר סן בנזה (צרפתית Pont Saint-Bénezet) הוא גשר בעיר אביניון בפרובאנס שבדרום צרפת, הקרוי על שמו של בנזה הקדוש והידוע גם כ"גשר אביניון".
במקור גישר הגשר על נהר הרון והוליך צפונה מאביניון לעיר השכנה וילנב לז אביניון (Villeneuve-lès-Avignon), אך הוא נהרס במהלך שיטפון שסחף חלקים גדולים ממנו ב-1669. הגשר ממנו שרדו ארבע קשתות בלבד, מוכרז מאז שנת 1995, יחד עם ארמון האפיפיורים ומספר מבנים נוספים באביניון, כאתר מורשת עולמית.
בנזה הקדוש (Saint Bénézet) הוא קדוש נוצרי בכנסייה הקתולית, ולפי המסורת, ב-1177, בהיותו נער רועים, נגלה לפניו חזון ובו נצטווה על ידי האל לבנות גשר מעל נהר הרון באביניון.
מנת חלקו הייתה לעג והרשויות סירבו לסייע לו, אך משנצטווה על ידי הבישוף המקומי להרים אבן כבדה ולהשליכה אל נהר, עשה כן בעזרת התערבות אלוהית.
אבן זו הייתה לאבן הפינה לגשר.
לאחר מותו נקבר בנזה הקדוש בקפלה קטנה שהוקמה על הגשר ושרדה עד היום בין הקשת השנייה לשלישית.
שרידיו שכנו בקפלה עד 1674 ואז הועברו למקום אחר.
במקום ניצב גשר עץ קדום, ייתכן שכבר בתקופה הרומית, וקורותיו שימשו מאוחר יותר להקמת גשר עץ חדש שבנייתו החלה ב-1171 והסתיימה ב-1185. בחודש ינואר 1186 נחקקו חוקים שהסדירו את עלות המעבר על הגשר, אך הוא נהרס כמעט לחלוטין על ידי לואי השמיני לאחר מצור ששם על העיר ב-1226.
הגשר הוקם מחדש מאבן ובסגנון גותי על ידי אחווה שמנתה 24 בני אדם (Oeuvre du pont), ואלה גייסו כספים להקמתו ועשו שימוש במיסי המעבר שגבו תמורת השימוש בו.
אורכו של הגשר עמד על כ-900 מטר והיו בו 22 קשתות אבן שאורך כל אחת מהן נע בין 30.8 ל-33.5 מטר.
רוחבו של הגשר נע בין שניים לחמישה מטרים והוא גישר על שני יובליו של הנהר שביניהם חוצץ האי ברטלאס (Ile de Barthelasse).
לגשר נודעה חשיבות רבה בתקופת אפיפיורות אביניון במאה ה-14, והוא רוצף ב-1377. גשר סן בנזה היה אותה עת הגשר הקבוע היחיד בין ליון בצפון והים התיכון בדרום, וככזה נודעה לו חשיבות אסטרטגית.
בשני קצותיו הוקמו עמדות שמירה ובצידו הדרומי שבאביניון הוקם במאה ה-14 מבנה שער גדול.
עם זאת, הגשר סבל באופן תדיר משיטפונות בנהר, וחלקים ממנו שבו ונהרסו.
הוא שב ונבנה מחדש עד שלאחר שיטפון קשה במיוחד שסחף את כל הגשר כמעט ב-1669, לא שופץ עוד.
חלקיו הנותרים של הגשר התדרדרו ונהרסו, וכיום נותרו ממנו רק ארבע הקשתות הדרומיות סמוך לגדה השמאלית של הרון.
"על גשר אביניון, שם כולנו רוקדים..."
הגשר נודע בין היתר בזכות שיר העם "על גשר אביניון" (Sur le pont d'Avignon) שמקורו במאה ה-15. השיר מורכב מאינספור בתים, שרק השורה החמישית משתנה בהם, וזהו הבית הראשון:
שם כולנו רוקדים, שם כולנו רוקדים
שם כולנו רוקדים, כולנו במעגל
בבתים הבאים מתחלפים "האדונים הנאים" (Les beaux messieurs) ב"נשים היפות" (Les belles dames), ב"גננים" (Les jardiniers), ב"תופרות" (Les couturiers) ב"כורמים" (Les vignerons) וכן הלאה, כשלמעשה ניתן להחליף את נושא השורה החמישית בכל בעל מקצוע או שם תואר אחר.
בעבר ציין השיר כי הריקודים נעשו מתחת לגשר (Sous le pont d'Avignon), ככל הנראה על האי ברטלאס (Ile de Barthelasse) שבמרכזו של הנהר, ולא עליו (Sur le pont d'Avignon), ויש, במיוחד מבוגרים, שעדיין שרים כך.
גשר עלייה למטוס המכונה לעיתים בכינוי העממי שרוול הוא מבנה בנמל תעופה, המאפשר מעבר נוסעים ואנשי צוות אוויר מבית הנתיבות אל המטוס מבלי צורך לעזוב את הבניין.
הגשר מחובר באופן קבע לשער העלייה למטוס, והוא עשוי בדרך כלל ממבנה מוארך בעל חופש תנועה מוגדר, הסב על ציר או מספר צירים, והמסוגל להתאים את גובהו לגובה המטוס המתחבר אליו.
שיטה זו נחשבת כיום למקובלת ולמועדפת בתעופה האזרחית המסחרית.
גשרי העלייה למטוס הראשונים יוצרו בשנת 1959 על ידי חברת "ג'טוויי סיסטמז" (Jetway Systems) ושמה הפך לשם גנרי למוצר.
הגשרים החליפו במידה רבה את שיטות העלייה למטוס שהיו קיימות אותה עת, בעיקר בדרך של הגעת הנוסעים מבית הנתיבות אל המטוס ברגל או בכלי רכב, ושימוש במדרגות ניידות, או בגרם מדרגות שהותקן במטוס עצמו.
הגשרים השפיעו במידה רבה על פניה של התעופה האזרחית העולמית ובמיוחד על מראה שדות התעופה ותכנונם ברחבי העולם.
גשרי העלייה למטוסים עשויים מפרוזדור בעל מרחב תנועה קבוע לפנים ולאחור, בהתבסס על עקרון הטלסקופ, ולעיתים גם לצדדים.
עם זאת דבר זה אינו הכרחי לתפקודו של הגשר שכן מטוסים מדגמים שונים חונים בסמוך לו על פי סימון מתאים על הקרקע, דבר המבטיח התאמה בין מיקום דלת המטוס לקצה הגשר.
חלק הגשר הקרוב אל המטוס מסוגל לנוע גם מעלה ומטה כדי להתאים את עצמו לגובה המטוס המחובר אליו.
הגשרים עשויים מחומר אטום עם או בלי חלונות, המנוצל לעיתים כשטח פרסום, אם כי כיום מותקנים בהם לעיתים קירות זכוכית.
שער העלייה למטוס עשוי לכלול מספר גשרים, אך לא יותר משלושה, המתחברים למטוס בודד, בדרך כלל מטוס רחב גוף בעל קיבולת של מאות נוסעים, וזאת כדי להאיץ את תנועת הנוסעים אליו וממנו.
עם היכנסם לשימוש של מטוסי איירבוס A380 שלהם שתי קומות לכל אורכם, החל להיעשות שימוש בגשרים בני שתי קומות, ואלה כבר הוקמו במספר שדות תעופה בעולם.
לפי התקן המקובל בעולם כיום, מתחברים הגשרים תמיד לדלתות שבצידו השמאלי של המטוס.
יש גשרי עלייה למטוסים המחוברים לפרוזדור קבוע המשמש להם כהארכה, ויש כאלה, כמו בנמל התעופה בן-גוריון בהם מתבצעת ההפרדה המפלסית בין הנוסעים המגיעים לנוסעים היוצאים, כבר בגשר עצמו.
תנועת הגשר נשלטת על ידי מערכת היגוי סמוך לקצהו המחובר אל המטוס.