tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מוצרים אלו משווקים גם באריזות נוזליות, כממתיקים נוזליים, קרמי קפה, שייקים לסוכרתיים ומוצרי תה מתוק.
המוצר המקורי של ספלנדה הוא ממתיק מבוסס סוכרלוז.
הסוכרלוז התגלה בשנת 1976 על ידי טייט אנד לייל וחוקרים במכללת קווין אליזבת שבאוניברסיטת לונדון.
בזמן שחקר קוטלי חרקים חדשים, שאשיקאנט פדניס שעבד במכללת קווין אליזבת שמע את הנחייתו של יועצו לסלי האף שהציע "לבדוק" את הכימיקל כ"לטעום", עקב טעות בהבנת המבטא שלו, ולכן טעם את הכימיקל וגילה שהוא מתוק ביותר, מתוק פי 600 מסוכר.
לאחר מכן פיתחו טייט אנד לייל מוצרי ספלנדה מבוססי סוכרלוז בשיתוף פעולה עם מקניל נוטרישיונלס, חברת הבת של ג'ונסון וג'ונסון.
בשנת 2015 הועבר המותג ספלנדה לרשות קבוצת Heartland Food Products לאחר רכישת קו המוצרים עם המשקיעה Centerbridge Partners.
מאז אישורו על ידי ממשלת ארצות הברית בשנת 1998 והשקתו שם בשנת 1999, עקף הסוכרלוז את המותג Equal מבוסס האספרטיים בשוק הממתיקים המלאכותיים, ששוויו 1.5 מיליארד דולר, ומחזיק בנתח שוק של 62% בארצות הברית.
מכירות ספלנדה בארצות הברית בשנת 2006 הסתכמו ב-212 מיליון דולר, בעוד שמכירות Equal הסתכמו ב-48.7 מיליון דולר.
על פי מאמר משנת 2012 ב"ניו זילנד הראלד", ספלנדה היא "מובילת הקטגוריה בממתיקים שולחניים בארצות הברית".
תכולת האנרגיה של שקיק ספלנדה מבוסס סוכרלוז השוקל 1 גרם היא 3.36 קילוקלוריות, המהווה 31% משל שקיק סוכר מגורען השוקל 2.8 גרם ומכיל 10.8 קילוקלוריות.
בארצות הברית, השקיק מסומן באופן חוקי כ"אפס קלוריות"; תקנות ה-FDA האמריקאי מתירות זאת אם המזון מכיל פחות מ-5 קלוריות לכמות הייחוס.
אבקת ספלנדה מורכבת מ-1.1% סוכרלוז והשאר מהווה חומרי מילוי - גלוקוז ומלטודקסטרין.
שלא כמו ממתיקים מלאכותיים אחרים, סוכרלוז עמיד בחום עד 232 מעלות צלזיוס, כך שניתן להשתמש בספלנדה כתחליף לסוכר שולחני גם בבישול ובאפייה, וישנם מוצרי ספלנדה הארוזים במיוחד למטרה זו.
בבדיקות מוצר על ידי המגזין Cook's Illustrated, נמצא שהחיסרון העיקרי בבישול עם ספלנדה שההשחמה (הקרמליזציה) שמתקבלת בסוכר אינה מתקבלת עם ספלנדה.
עם זאת, Cook's Illustrated מצא גם שקינוחים שנאפו עם ספלנדה "חסרו את הטעמים המלאכותיים שכמעט כל תחליף סוכר אחר מביא איתו".
ספלנדה מכילה בדרך כלל 95% גלוקוז (D-גלוקוז) ומלטודקסטרין (לפי נפח) שמפרקים בקלות על ידי הגוף, בשילוב עם כמות קטנה של סוכרלוז שהוא ברובו בלתי ניתן לעיכול.
סוכרלוז מיוצר על מניפולציה מולקולות סוכרוז (סוכר שולחני) על ידי החלפה של שלוש קבוצות מימן-חמצן ספציפיות בשלושה אטומי כלור.
אטומי הכלור הקשורים בחוזקה יוצרים מבנה מולקולרי יציב גם בתנאים קשים, כולל מניעת פירוקו בדרכי העיכול.
הסוכרלוז עצמו מוכר כבטוח לצריכה כתחליף סוכר עבור חולי סוכרת, אך יש להעריך באופן פרטני את הסוכרים או הפחמימות האחרות המשמשות כחומרי מילוי במוצרי ספלנדה.
לפי מנהל המזון והתרופות האמריקאי, כמות הסוכרלוז המקסימלית ליום לאדם נקבעה כ-5 מיליגרם לכל קילוגרם משקל גוף.
עבור אדם במשקל 68 קילוגרם, כמות זו היא 340 מיליגרם ליום, והיא שקולה לצריכת 26 שקיקי ספלנדה מבוססי סוכרלוז ליום, כל יום.
כמאה מחקרי בטיחות לאורך עשרים שנה מצאו כי סוכרלוז בטוח לשימוש, ונכון ל-2021 הוא מאושר לשימוש ביותר ממאה מדינות.
מחקר במינון חוזר של סוכרלוז בבני אדם הגיע למסקנה כי "אין אינדיקציה לכך שיתרחשו השפעות שליליות על בריאות האדם מחשיפה תכופה או ארוכת טווח לסוכרלוז ברמות הצריכה המקסימליות הצפויות".
לעומת זאת, מחקר בבעלי חיים באוניברסיטת דיוק במימון של איגוד יצרני הסוכר האמריקאי מצא ראיות לכך שמתן ספלנדה במינון שבין 100 ל-1000 מיליגרם לקילוגרם משקל גוף ליום לחולדות, הפחית את המיקרופלורה בצואה, העל את רמת ה-pH במעיים, תרם לעלייה במשקל הגוף ולעלייה ברמות ה-.
השפעות אלו לא דווחו בבני אדם.
בתגובה, דווחו אנשי חברת מקניל נוטרישיונלס, יחד עם פאנל מומחים שכלל מדענים מאוניברסיטת דיוק, אוניברסיטת ראטגרס, המכללה הרפואית של ניו יורק, בית הספר לבריאות הציבור של הרווארד ואוניברסיטת קולומביה, בג'ורנל כי המחקר של אוניברסיטת דיוק "לא היה קפדני מבחינה מדעית וחסר בכמה תחומים קריטיים המונעים פרשנות אמינה של תוצאות המחקר".
מרכיבי ספלנדה האחרים, גלוקוז ומלטודקסטרין, ידועים כבטוחים לצריכה בשל ההיסטוריה הארוכה שלהם.
רק חלק מהסוכרלוז הנצרך עובר מטבוליזם בגוף.
כ-85% מהסוכרלוז הנצרך אינו נספג בגוף האדם ומופרש בצואה, וה-15% שנספג מופרש בשתן.
ייתכן שסוכרלוז אינו אינרטי לחלוטין מבחינה ביולוגית, ומחקר הראה כי בישול עם סוכרלוז בטמפרטורות גבוהות עלול לגרום להתפרקותו לתרכובות שעלולות להיות רעילות.
בשנת 2006, חברת , יצרנית Equal, הגישה לבית המשפט המחוזי של ארצות הברית בפילדלפיה תביעה נגד חברת מקניל נוטרישיונלס בטענה כי הסלוגן של ספלנדה "עשוי מסוכר, כך שזה טעים כמו סוכר" מטעה.
מקניל טענה במהלך המשפט כי מעולם לא רימתה את הצרכנים או ניסתה להונות אותם, מכיוון שהמוצר למעשה עשוי מסוכר.
מריסנט ביקשה להורות למקניל לוותר על רווחיה ולשנות את הפרסום שלה.
התיק הסתיים בהסכם שהושג מחוץ לכותלי בית המשפט, עם תנאי פשרה שלא פורסמו.
בשנת 2004, הגישה חברת מריסנט תלונה ל-Better Business Bureau בנוגע לפרסום של מקניל.
מקניל טענה כי תלונתה של מריסנט הייתה נקמה על הפסיקה בבית המשפט הפדרלי בפוארטו ריקו, שאילצה את מריסנט להפסיק לארוז את Equal באריזות הדומות לזו של ספלנדה.
מקניל הגישה תביעה בפוארטו ריקו בבקשה לפסיקה שתכריז כי הפרסום שלה אינו מטעה.
בעקבות תביעתה של מריסנט בפילדלפיה, הסכימה מקניל למשפט בפני מושבעים ולדחיית תביעתה בפוארטו ריקו.
עם זאת, ב-11 במאי 2007, הגיעו הצדדים לפשרה בתיק, שתנאיה לא נחשפו.
בשנת 2007, ניצחה מריסנט-צרפת בתביעה בבית המשפט המסחרי של פריז נגד חברות הבת של מקניל נוטרישיונלס.
בית המשפט פסק למריסנט פיצויים בסך 54,000 דולר והורה לנתבעים להפסיק לפרסם טענות שנמצאו כמפרות את חוקי הגנת הצרכן הצרפתיים, כולל הסיסמאות "מכיוון שהוא מגיע מסוכר, סוכרלוז טעים כמו סוכר" ו"עם סוכרלוז: מגיע מסוכר וטעמו כמו סוכר".
תלונה של איגוד יצרני הסוכר האמריקאי לוועדת הסחר הפדרלית טענה כי "ספלנדה אינה מוצר טבעי.
היא אינה מעובדת או מגודלת והיא אינה מופיעה בטבע".
חברת מקניל נוטרישיונלס, יצרנית ספלנדה, הגיבה כי "הפרסום שלה מייצג את המוצרים בצורה מדויקת ואינפורמטיבית ועומד בכללי הפרסום הרלוונטיים במדינות בהן משווקים מוצרי המותג ספלנדה".
ספנטה מניו הוא אחד מאמשא ספנדאן, קבוצה של שבעה אלים ואלות המופיעים בזורואסטריות התומכים באהורה מאזדה ונאבקים למען הטוב וכנגד אהרימן וקבוצתו המכונה דיווים.
האטימולוגיה של השם "ספנטה מניו" באווסטית היא "רוח מקודשת".
על מאבקו של ספנטה מניו באהרימן מסופר באווסטה, כתבי הקודש של הזורואסטריות: ספנטה מניו השתמש באטאר, אלוהי האש במיתולוגיה הפרסית, ואילו אהרימן השתמש בדרקון בעל שלושה ראשים בשם זהאכ, שיבוש של השם המקורי "אָזִי דַהָאכָּה".
הסיפור הסתיים בניצחונו של ספנטה מניו על אהרימן.
ספנטה מניו מתואר בזורואסטריות כמגן על השמיים, על המים, על הארץ, על הצומח, ועל ילדים שטרם נולדו.
ספנסר פרסיבל , היה מדינאי בריטי מהמפלגה הטורית שכיהן כראש ממשלת בריטניה.
פרסיבל היה ראש הממשלה היחידי בבריטניה שנרצח.
כמו כן הוא היה ראש הממשלה היחידי שכיהן קודם לכן כתובע הכללי וכיועץ המשפטי לממשלה.
כבנו הצעיר של רוזן ממוצא אירי התחנך פרסיבל בבית הספר הארו ובטריניטי קולג' שבקיימברידג'.
הוא למד משפטים בלינקולנ'ס אין (Lincoln's Inn), ולאחר מכן עסק בעריכת דין במחוז מידלנד.
ב-1796 מונה לעורך דין בכיר, ולאחר מכן נכנס לפוליטיקה, בגיל 33, כחבר הפרלמנט מטעם מחוז נורת'האמפטון.
כאחד מחסידיו של ויליאם פיט הבן, תיאר תמיד פרסיבל את עצמו כ"ידיד של מר פיט" יותר מאשר כטורי.
פרסיבל התנגד למתן שוויון הזכויות לקתולים ולרפורמה בפרלמנט.
הוא תמך במלחמה נגד נפוליאון ובאיסור סחר העבדים.
הוא תיעב צייד, הימורים וניאוף, לא נהג לשתות לשוכרה כמו שעשו רבים מחברי הפרלמנט, נתן מכספו בנדיבות לצדקה ונהג לבלות את זמנו הפנוי עם 12 ילדיו.
חרף כניסתו המאוחרת לפוליטיקה הייתה התקדמותו בה מהירה.
הוא כיהן כיועץ המשפטי וכתובע הכללי בממשלתו של הנרי אדינגטון, כשר האוצר וכמנהיג בית הנבחרים בממשלתו של הלורד פורטלנד ובאוקטובר 1809 מונה להיות ראש הממשלה.
כמנהיגה של ממשלה חלשה, התמודד פרסיבל עם שורה של משברים שאירעו בתקופת כהונתו, כולל החקירה בנוגע למסע המלחמה הכושל לוואלכרן (Walcheren), טירופו של המלך ג'ורג' השלישי, שפל כלכלי ומהומות מצדם של הלודיטים.
הוא שרד במשברים הללו, כולל את מלחמת חצי האי לנוכח התבוסתנות של האופוזיציה וזכה בתמיכתו של הנסיך העוצר.
באביב 1812 נראה היה שמעמדו מתחזק עוד יותר, כאשר הוא נרצח על ידי ג'ון בלינגהאם (Bellingham), סוחר שחש רגשות של התמרמרות כלפי הממשלה, שירה בו למוות במבואה של בית הנבחרים.
ב-1997 היו רוג'ר פרסיבל, צאצא של ספנסר פרסיבל, והנרי בלינגהאם (שהוא צאצא של משפחת הרוצח), בין המתמודדים על מקום בפרלמנט הבריטי מטעם מחוז נורפוק צפון-מערב.
ספנסר פרסיבל היה בנו השביעי של ג'ון פרסיבל, רוזן אגמונט השני ובנו השני מנישואיו השניים.
אמו, קתרין, הייתה נכדתו של ג'ורג' קומפטון, רוזן נורת'האמפטון הרביעי, שאחיו היה ספנסר קומפטון, רוזן ווילמינגטון הראשון, שהיה ראש ממשלת בריטניה השני.
אביו של פרסיבל, שהיה יועץ פוליטי לפרדריק, נסיך ויילס ולמלך ג'ורג' השלישי, שירת זמן קצר בקבינט כלורד הראשון של האדמירליות.
שנות ילדותו הראשונות של ספנסר פרסיבל עברו עליו בצ'ארלטון (Charlton) שבלונדון.
אביו מת בהיותו בן שמונה.
פרסיבל למד בבית הספר הארו, שם היה תלמיד ממושמע ושקדן.
בבית ספר זה הוא החל לגלות עניין באוונגליזם אנגליקני ויצר ידידות שתימשך כל חייו עם דאדלי ריידר (Dudley Ryder).
לאחר חמש שנות לימודים בהארו הוא הלך בעקבות אחיו הגדול צ'ארלס והמשיך בלימודיו בטריניטי קולג' שבקיימברידג', שם זכה בתחרות דקלום וסיים את לימודיו ב-1782.
כבנו השני של אביו מנישואיו השניים ועם קצבה שנתית של 200 ליש"ט, היה על פרסיבל לפלס את דרכו בחייו בכוחות עצמו.
הוא בחר לעסוק במקצוע המשפטים, למד בלינקולן'ס אין והחל לעסוק במקצועו ב-1786. אמו של פרסיבל מתה ב-1783 והוא ואחיו שכרו בית בצ'ארלטון, שם הם התאהבו בשתי אחיות שהתגוררו במחוז ילדותם.
אביהן של האחיות, סר תומאס ספנסר וילסון, היה שבע רצון מהקשר בין בתו הבכורה מרגריטה, לבין צ'ארלס, שהיה עשיר ובריא וכבר היה חבר פרלמנט וכיהן כלורד של האדמירליות.
ספנסר, שבאותה עת היה עורך דין עני ומתחיל, התבקש להמתין עד אשר הבת הצעירה, ג'יין, תגיע לפרקה שלוש שנים לאחר מכן.
כאשר מלאו לג'יין 21 ב-1790, עדיין לא הייתה הקריירה של פרסיבל מבטיחה ואביה עדיין התנגד לנישואין.
הזוג ברח והתחתן במקום אחר ויחד הם הקימו את ביתם.
קשריו המשפחתיים של פרסיבל אפשרו לו לקבל כמה משרות.
בין השאר, סגן הרשם של נורת'האמפטון, הנציב הממונה על פשיטות הרגל ויועץ למועצת האדמירליות.
הוא שימש כתובע זוטר במשפטיהם של תומאס פיין ושל ג'ון הורן טוק (John Horne Tooke) שהואשמו בבגידה.
ב-1794 הצטרף פרסיבל לרוכבים המתנדבים כאשר בריטניה הייתה תחת איום של פלישה צרפתית.
פרסיבל פרסם עלונים בעילום שם שקראו להעמדתו לדין של וורן הייסטינגס ושקראו למניעתה של הסתה ציבורית.
עלונים אלה משכו את תשומת לבו של ויליאם פיט הבן וב-1795 הוצע לו להתמנות לתפקיד המזכיר הראשי לאירלנד.
שכרו כעורך דין היה גבוה יותר והוא היה זקוק לכסף כדי לפרנס את משפחתו הגדלה.
ב-1796 מונה לעורך דין בכיר ושכרו הגיע ל-1000 ליש"ט לשנה.
ב-1796 מת דודו של פרסיבל, רוזן נורת'האמפטון השמיני.
בן דודו של פרסיבל שהיה חבר פרלמנט מטעם מחוז הבחירה של נורת'האמפטון, ירש את תואר האצולה של אביו ואת מושבו בבית הלורדים.
פרסיבל קיבל את ההצעה להתמודד במקומו על המושב בבית הנבחרים.
בבחירות שהתקיימו במאי הוא נבחר ללא מתחרים, אך כמה שבועות לאחר מכן הוא נאלץ להגן על כסאו בבחירות כלליות.
לאחר מערכת בחירות לא קלה זכה פרסיבל לייצג את המחוז עד יום מותו 16 שנים מאוחר יותר.
כשתפס פריסבל את מושבו בבית הנבחרים בספטמבר, כבר היו דעותיו הפוליטיות מגובשות.
בביוגרפיה שלו נכתב ש"הוא היה בעד חוקה ובעד פיט ונגד צ'ארלס ג'יימס פוקס ונגד צרפת".
במושב הפרלמנט של 1796–1797 הוא נשא כמה נאומים, שאותם תמיד קרא מן הכתב.
כישורי הנאום שלו התפתחו בהיותו חבר באגודת ויכוחים בהיותו סטודנט למשפטים.
במהלך פגרת הפרלמנט של קיץ 1797 הוא שימש כתובע בכיר במשפט הכתר נגד ג'ון בינס (John Binns) בעוון הסתה.
במושב הפרלמנט הבא, בינואר 1798 רכש פרסיבל את המוניטין שלו כנואם מוכשר, ואת שאיפותיו להתמנות בעתיד לתפקיד שר, כאשר נשא נאום שבו תמך בהנהגת מיסוי שנועד לממן את המלחמה נגד צרפת.
הוא ניצל את ההזדמנות לתקוף את פוקס ואת דרישותיו לביצוע רפורמות.
פיט הבן תיאר את נאומו כאחד הטובים ביותר שהוא שמע מעודו ומאוחר יותר אותה שנה מונה פרסיבל לתפקיד משפטי בכיר.
על רקע התנגדותם של חברי הממשלה ושל המלך למתן שוויון זכויות לקתולים התפטר פיט הבן ב-1801. כשותף לדעותיו של המלך בסוגיה זו, לא הרגיש פרסיבל שעליו ללכת בעקבות פיט לאופוזיציה והקריירה שלו המשיכה לשגשג במהלך תקופת כהונתו של הנרי אדינגטון כראש ממשלה.
באותה שנה הוא מונה כתובע כללי.
פרסיבל לא היה שותף למדיניותו של אדינגטון, במיוחד בתחום מדיניות החוץ, והגביל את עצמו בעיקר לנאומים שעסקו בסוגיות משפטיות.
הוא המשיך לכהן בתפקיד התובע הכללי גם לאחר התפטרותו של אדינגטון והקמת ממשלתו השנייה של פיט ב-1804. כתובע כללי היה פרסיבל מעורב בתביעות כנגד כמה רדיקלים, אך גם פעל להחלטות בעלות גוון ליברלי בנוגע לשיפור תנאי חייהם של הנדונים שהוגלו לניו סאות' ויילס.
לאחר מותו של פיט הבן בינואר 1806, תרם פרסיבל 1000 ליש"ט לכיסוי חובותיו, זאת אף על פי שמצבו הכלכלי לא היה שפיר (באותה עת הוא כבר היה אב ל-11 ילדים).
הוא התפטר מתפקידו כתובע כללי וסירב להצטרף לממשלתו של ויליאם גרנוויל כל עוד פוקס היה חבר בה.
תחת זאת הוא נעשה מנהיגם של חסידיו של פיט באופוזיציה.
בתקופת שיבתו באופוזיציה שימשו כישוריו המשפטיים של פרסיבל להגן על הנסיכה קרוליין, אשתו בנפרד של הנסיך מוויילס.
הנסיכה הואשמה בלידת בן בלתי חוקי והנסיך מוויילס הורה על פתיחה בחקירה, מתוך תקווה להשיג עדויות שיאפשרו לו להתגרש ממנה.
החקירה הממשלתית העלתה כי להאשמה המרכזית אין ביסוס (הילד נשוא החקירה בכלל אומץ על ידי הנסיכה), אך נמתחה ביקורת על התנהגותה.
האופוזיציה עמדה לצדה ופרסיבל שימש כיועצה ושיגר למלך ג'ורג' השלישי מכתב בן 156 עמודים להגנתה.
מסמך זה, שכונה על ידי הביוגרף של פריסבל בשם "הספר" (The Book), תואר כ"תוצר המשפטי המשמעותי בקריירה המשפטית שלו".
כאשר סירב המלך לאפשר לקרוליין לשוב לחצר המלכות, איים פריסבל לפרסם אותו.
אך כאשר נפלה ממשלתו של גרנוויל, שוב על רקע חילוקי דעות עם המלך על מתן שוויון זכויות לקתולים, לפני שסיפק בידו לפרסם את המסמך, כעת כחבר הממשלה החדשה, הגיש פרסיבל לקבינט מזכר, בו מנוקה קרוליין מכל ההאשמות והמליץ לאפשר לחזור לה לחצר המלכות.
כסף ממשלתי רב הוצא על קנייה מחדש של הספרים והם הועלו באש, אך כמה עותקים שרדו והספר פורסם זמן קצר לאחר מותו של פרסיבל.
לאחר התפטרותו של גרנוויל הרכיב הדוכס מפורטלנד ממשלה שחבריה נמנו עם חסידיו של פיט ופרסיבל מונה להיות שר האוצר ומנהיג בית הנבחרים.
פרסיבל העדיף להישאר בתפקיד התובע הכללי או להתמנות כשר הפנים, וטען כי הוא בור בנושאים כלכליים.
אף על פי כן הסכים לקבל את התפקיד כאשר המשכורת שבצידה, שהייתה נמוכה מזו של שר הפנים, זכתה לתוספת.
בנו הצעיר של פרסיבל, ארנסט אוגוסטוס, נולד זמן קצר לאחר מינויו של אביו לתפקיד (הנסיכה קרוליין הייתה סנדקיתו).
ג'יין פרסיבל חלתה לאחר הלידה וזמן קצר לאחר מכן עברה המשפחה לבית כפרי מתאים באילינג.
היה זה בית מהמאה ה-16 ששימש כמעונו של הבישוף מדרהם.
פרסיבל שילם תמורתו 7500 ליש"ט אותם לווה מאחיו ומכספי הנאמנות של הנדוניה של אשתו.
אחת ממשימותיו הראשונות של פרסיבל כשר האוצר, הייתה להאריך את תוקפם של הצווים שהוצאו על ידי הממשלה הקודמת, שנועדו להגביל את הסחר של המדינות הנייטרליות עם צרפת, כתגובה לאמברגו שהטיל נפוליאון על הסחר הבריטי.
הוא גם היה אחראי על הבטחת המשך אישורו של החוק לאיסור על סחר עבדים שחוקק ביוזמתו של ויליאם וילברפורס, שעדיין היה בשלבים האחרונים של אישורו בבית הלורדים כאשר נפלה הממשלה הקודמת, ומנע את נפילתו של החוק בין שתי הממשלות.
פרסיבל היה בין מייסדיו של המכון האפריקאי (African Institute) שנוסד באפריל 1807 ושימש ככלב השמירה של החוק לאיסור עבדות.
כשר האוצר, גייס פריסבל כספים למימון המלחמות נגד נפוליאון.
הוא הצליח לעשות כן בתקציבים שהגיש ב-1808 וב-1809 מבלי להעלות את המיסים ועל ידי גיוס הלוואות בעלויות סבירות.
כמנהיג בית הנבחרים היה עליו להתמודד עם התנגדות חזקה, שאתגרה את הממשלה בסוגיות של ניהול המלחמה, שוויון הזכויות לקתולים, שחיתות ורפורמות פרלמנטריות.
פרסיבל הגן בהצלחה על המפקד העליון של הצבא, הדוכס מיורק, כנגד האשמות שהוטחו נגדו על שחיתות כאשר פילגשו לשעבר, מרי אן קלארק הואשמה במעשי שחיתות שביצעה בידיעתו.
אף על פי שהפרלמנט הצביע בעד זיכויו של הדוכס מההאשמה המרכזית, נמתחה ביקורת על תפקודו ובעצתו של פרסיבל הוא התפטר.
על חבריה של ממשלתו של פורטלנד נמנו שלושה ראשי ממשלה לעתיד, רוברט ג'נקינסון, ג'ורג' קנינג ופרסיבל עצמו, יחד עם עוד שניים מגדולי המדינאים הבריטים של המאה ה-19, הלורד אלדון (Eldon) והלורד קסלרי.
אך פורטלנד לא היה מנהיג מספיק חזק ובריאותו הייתה רופפת.
המדינה הייתה שרויה במשבר פוליטי בקיץ 1809 כאשר קנינג זמם תחבולות כנגד קסלרי ופורטלנד התפטר עקב שבץ שלקה בו.
בשלב זה החל משא ומתן למציאת מועמד מתאים להרכיב ממשלה חדשה.
רצונו של קנינג היה לקבל את התפקיד או לא לקבל כל תפקיד כלל, ופרסיבל היה מוכן לכהן תחת כל ראש ממשלה להוציא את קנינג.
שאר חברי הממשלה החליטו להזמין את הלורד גריי ואת גרנוויל ליצור ממשלת אחדות, שבה קיווה פרסיבל לקבל את תפקיד שר הפנים.
אך גרנוויל וגריי סירבו להיכנס למשא ומתן והמלך קיבל את המלצת הקבינט להטיל את תפקיד ראש הממשלה על פרסיבל.
ב-4 באוקטובר ניגש פרסיבל למלאכת הרכבת הממשלה.
מלאכה זו נתקלה בקשיים רבים ובסופו של דבר לקח פרסיבל על עצמו את תפקיד שר האוצר ובצעד האופייני לו סירב לקבל על כך משכורת.
בתחילה לא היו ציפיות מרובות שהממשלה החדשה תשלים את ימיה.
במיוחד היה לה בסיס תמיכה צר בפרלמנט כאשר רק אחד מחבריה, שר הפנים ריצ'רד ריידר, היה חבר הפרלמנט והממשלה נאלצה להסתמך על תמיכתם של חובשי הספסלים האחוריים בבית הנבחרים.
בשבוע הראשון של מושב הפרלמנט שנפתח בינואר 1810 הובסה הממשלה בארבעה דיונים.
דיון אחד עסק בשאילתה לחקירת האסון שנחל חיל המשלוח שנשלח בקיץ הקודם לולכרן מתוך כוונה לצור על אנטוורפן ונסוג לאחר שחייליו לקו במגפה.
שלושה דיונים נוספים עסקו בהרכבתה של ועדת הכספים.
את הדיון על ולכרן שרדה הממשלה בתמורה להתפטרותו של מפקד חיל המשלוח, אחיו של ויליאם פיט הבן.
על רקע מאסרו של חבר פרלמנט רדיקלי על פרסום דברי ביקורת על התנהגותה של הממשלה בפרשה, פרצו מהומות בלונדון שנמשכו שלושה ימים, הצריכו את מעורבותם של כוחות צבא והסתיימו בכמה הרוגים.
כשר אוצר המשיך פרסיבל בהצלחה למצוא את המימון למסע המלחמה שנוהל בפיקודו של הדוכס מוולינגטון בחצי האי האיברי כשהחוב שנוצר עקב כך היה נמוך יותר מזה שנוצר בתקופת אלה שקדמו לו או שירשו אותו בתפקידו.
ב-1809 חגג המלך ג'ורג' השלישי יובל שנים לעלייתו לכס המלכות.
בסתיו שלאחר מכן הוא החל להראות סימנים שמחלתו שלקה בה ב-1788 מתעוררת שנית.
האפשרות לחזור לשלטון עוצרות לא קסמה לפרסיבל, שכן הנסיך מוויילס, המועמד להיות עוצר, היה אוהד של הוויגים ונטר טינה לפרסיבל על התמיכה שהעניק בזמנו לנסיכה קרוליין.
פעמיים התפזר הפרלמנט בנובמבר 1810 לאחר שרופאי המלך נתנו תחזית אופטימית בנוגע להחלמתו של המלך.
בדצמבר שמעו ועדות נבחרות מטעם שני בתי הפרלמנט דיווחים מהרופאים ובסופו של דבר כתב פרסיבל לנסיך מוויילס שהוא מתכנן להגיש חוק עוצרות.
כמו בחוק שהוגש ב-1788, היו גם בזה החדש מגבלות על כוחו של העוצר.
הוא היה מוגבל באפשרות להעניק תוארי אצולה וסמכותו למנות אישים למשרות ולהעניק הקצבות כספיות הייתה מוגבלת לשנה.
כמו כן הייתה המלכה אחראית על הטיפול במלך ורכושו הפרטי של המלך היה מנוהל על ידי נאמנים.
הנסיך מוויילס, בתמיכת האופוזיציה, התנגד למגבלות, אך פריסבל העביר את החוק בנוסח זה בפרלמנט.
הדעה הכללית הייתה שהנסיך מוויילס ימנה שרים חדשים, אך למרבה ההפתעה הוא בחר להותיר את אויבו, פרסיבל, במשרתו.
הסיבה הרשמית שניתנה לצעדו זה של הנסיך הייתה שהוא לא מעוניין לעשות שום צעד שיחמיר את מחלתו של אביו.
חוק העוצרות נחתם על ידי המלך ב-5 בפברואר וביום המחרת נשבע הנסיך שבועת אמונים מלכותית ומושב הפרלמנט של 1811 נפתח רשמית.
המושב עסק בעיקר בבעיות באירלנד, בשפל הכלכלי, בחוק בנוגע להיותם של שטרות הכסף הילך חוקי ובפעולות הצבאיות בחצי האי האיברי.
המגבלות על סמכויותיו של העוצר פגו בפברואר 1812. המלך עדיין לא הראה סימנים להחלמה הולכת וקרבה והנסיך החליט, לאחר ניסיון בלתי מוצלח לשכנע את גריי ואת גרנוויל להצטרף לממשלה, להותיר את פרסיבל ואת שריו בתפקידם.
שר החוץ ריצ'רד ולסלי התפטר מתפקידו לאחר שהסתכסך עם הנסיך והוחלף בלורד קסלרי.
בינתיים, החלה האופוזיציה במתקפה על דבר המלך במועצה שגרם למשבר ביחסים עם ארצות הברית ולעליית האבטלה בבריטניה.
מהומות פרצו במרכז אנגליה ובצפונה ודוכאו בתקיפות.
דרישה להקים ועדה שתדון בנושא נפלה בבית הנבחרים, אך לאחר לחץ כבד מחוגי התעשיינים, הסכימה הממשלה להקים ועדה משותפת לשני בתי הפרלמנט, שתדון בהשפעת הצווים על התעשייה והמסחר.
הוועדה החלה בדיוניה בראשית מאי 1812.
ב-11 במאי 1812, בשעה 17:15, עשה פרסיבל את דרכו לדיון בנוגע לדבר המלך במועצה.
עם כניסתו למבואה של בית הנבחרים, ניגש אליו אדם, שלף אקדח וירה בחזהו.
פרסיבל נפל ארצה לאחר שהשמיע משהו שנשמע כמו "רצח" או "הו אלי".
כאשר נשאו אותו לחדר הסמוך בו הוא הושכב על שולחן, הוא כבר היה חסר הכרה, אף על פי שעדיין היה לו דופק קלוש.
עם הגעתו של רופא דקות ספורות לאחר מכן, הדופק כבר נפסק ופרסיבל הוכרז כמת.
בתחילה היה חשש שהירצחו של פרסיבל הייתה תחילתה של התקוממות, אך עד מהרה התברר כי הרוצח, שלא ניסה להימלט, היה אדם שהיה ממורמר באופן כפייתי כלפי הממשלה ופעל לבדו.
הרוצח, ג'ון בלינגהאם (Bellingham) היה סוחר שהאמין שהוא נכלא באופן בלתי מוצדק ברוסיה ושהוא זכאי לפיצויים בשל כך מהממשלה, אך כל עתירותיו בנושא נדחו.
גופתו של פרסיבל הונחה על ספה בטרקלין של יושב ראש בית הנבחרים והועברה למעון ראש הממשלה בדאונינג 10 בשעות המוקדמות של הבוקר שלמחרת.
באותו בוקר נערכה חקירה והוכן כתב אישום כנגד בלינגהאם על רצח בכוונה תחילה.
פרסיבל הניח אחריו אלמנה ו-12 ילדים, שגילם נע בין 3 ל-20, ועד מהרה נפוצו שמועות שהוא לא הותיר להם אמצעי קיום מספיקים.
יתרת חשבון הבנק שלו עמדה ביום מותו על 106 ליש"ט.
כמה ימים לאחר מכן הצביע הפרלמנט על הקצבת סכום של 50,000 ליש"ט שיוענק לילדיו של פרסיבל ועל הקצבות שנתיות שיינתנו לאלמנה ולבן הבכור.
ג'יין פרסיבל נישאה שנית ב-1815 לקצין בצבא והתאלמנה שוב לאחר שש שנים.
פרסיבל נקבר ב-16 במאי בכנסייה בצ'ארלטון.
על פי בקשת אלמנתו, הייתה זו הלוויה פרטית.
ארונו נישא על כתפיהם של חבריו לממשלה.
יום לאחר מכן נפתח משפטו של בלינגהאם, שסירב לטעון לאי שפיות.
הוא נמצא אשם ונתלה ב-18 במאי.
באופן מוזר, ב-1997, כאשר התמודד הנרי בלינגהאם, שבאופן כלשהו הוא מקושר משפחתית לרוצח, על מושב בפרלמנט, הוא הפסיד במירוץ.
ניתן לזקוף את הפסדו בהפרש של 1339 קולות בלבד ל-2923 הקולות שקיבל אחד המועמדים האחרים לתפקיד בשם רוג'ר פרסיבל, שככל הנראה הוא צאצא של ספנסר פרסיבל.
ספנסר פרסיבל היה אדם קטן קומה, רזה וחיוור, שתמיד היה לבוש בשחור.
לורד אלדון כינה אותו "פ' הקטן" ("Little P").
הוא מעולם לא צויר בדיוקן בקנה מידה מלא.
תמונותיו צוירו כמיניאטורות או היו מבוססות על מסכת המוות שלו.
לעיתים מתייחסים אליו כאחד מראשי הממשלה הנשכחים של בריטניה והוא זכור רק בזכות האופן שסיים את חייו.
אף על פי שהוא לא נחשב למנהיג מעורר השראה, הוא נתפס בדרך כלל כאדם מסור, חרוץ ובעל עקרונות שכראשה של ממשלה חלשה הנהיג את המדינה בזמנים קשים.
חבר פרלמנט בן זמנו, הנרי גרטן השתמש באנלוגיה מתחום הימאות כדי לתאר את פרסיבל: "הוא לא היה אוניית קו, אך הוא נשא עליו תותחים רבים, הוא היה בנוי היטב ועמד בכל הסערות".
הביוגרף המודרני של פרסיבל תיאר אותו כ"מבשר התקופה הוויקטוריאנית".
השופט שישב במשפטו של הרוצח התייפח בעת הקראת הכרעת הדין.
במקומות בהם הוא לא היה אהוד במיוחד, הקהל שהתאסף בעקבות הרצח היה במצב רוח מרומם.
אנדרטאות להנצחתו הוקמו במקומות שונים בבריטניה וארבע ביוגרפיות נכתבו עליו.
ספנסר טרייסי היה שחקן אמריקני זוכה שני פרסי אוסקר, אשר כיכב ב-74 סרטים בין השנים 1930–1967.
טרייסי נולד בוויסקונסין למשפחה ממוצא אירי.
הוא החל את קריירת המשחק שלו בתיאטרון, כשכיכב במחזה המצליח, "המייל האחרון" בברודוויי, בשנת 1930. הבמאי ג'ון פורד ראה אותו במחזה וליהק אותו לסרטו "במעלה הנהר" לתפקיד הראשי.
ב-1935 חתם טרייסי חוזה עם אולפני M.G.M והקריירה שלו החלה לתפוס תאוצה.
הוא התפרסם בתור שחקן של תפקידי אופי, וגילם שורה של תפקידים של דמויות הגונות וישרות.
טרייסי כיכב לצד גדולי השחקנים בהוליווד, ובין השאר שיחק בתשעה סרטים לצד קתרין הפבורן, עימה ניהל גם מערכת יחסים רומנטית ממושכת.
הוא שיתף פעולה עם הבמאי סטנלי קריימר, ושיחק בארבעה מסרטיו.
טרייסי זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר פעמיים ברציפות, על הופעותיו בסרטים "ספנים אמיצים" (1937) וב"עיר הנערים" (1938).
הוא מחזיק בשיא המועמדויות לפרס האוסקר בקטגוריית השחקן הטוב ביותר – תשע מועמדויות (ביחד עם לורנס אוליבייה).
ב-1940 קיבל טרייסי תואר כבוד ממכללת ריפון.
ב-1967 נפטר טרייסי מאי ספיקת לב, 17 יום לאחר סיום צילומי הסרט "נחש מי בא לסעוד", תפקיד אשר הביא לו מועמדות אחרונה לפרס האוסקר ואת פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי.
ב-1988 יסדה אוניברסיטת קליפורניה את "פרס ספנסר טרייסי".
הפרס ניתן לשחקנים בעלי הישגים בקריירת המשחק שלהם.
שלושים שניות מעל טוקיו (1944)
מטורף, מטורף, מטורף העולם (1963)
ספנסר טוניק הוא אמן וצלם יהודי-אמריקאי.
טוניק נולד במידלטאון, מחוז אורנג', במדינת ניו יורק, דור רביעי למשפחה של צלמים.
סבו היה צלם של נשיאי ארה"ב ופוליטיקאים בכירים באומות המאוחדות.
אביו, ארל דוד טוניק, שימש כנשיא ארגון כותבי מרוצי הסוסים האמריקאי (USHWA) והיה מייסד רשת הצילום "Resort Photo Service", שפעלה בסניפים בניו יורק, פנסילבניה, פלורידה, איי הבהאמה ואיי הבתולה האמריקניים.
במסגרת פעילותה, הרשת התמקדה בצילום אירועים פרטיים לצד תיעוד דמויות ציבוריות מובילות, ביניהם פוליטיקאים, זמרים, שחקנים וספורטאים מפורסמים.
בין האישים שתועדו: משפחת קנדי, רונלד רייגן, מרטין לותר קינג הבן, דיאנה רוס, אנגלברט הומפרדינק, ליברצ'ה, ביל קוסבי, וודי אלן, מוחמד עלי, טום ג'ונס ורבים אחרים.
סבתו מצד אביו, היא קרובת משפחה של מרטין אינדיק, שגריר ארה"ב בישראל לשעבר.
למד בצעירותו באקדמיה הצבאית של ניו יורק, ובשנת 1988 קיבל תואר באמנות מאמרסון קולג'.
את חייו הקדיש לטובת הגשמת פרויקט צילום ייחודי, שבו הוא מתעד בצילום המוני אנשים בעירום במקומות שונים בטבע או בעיר (אמנות המיצג).
משנת 1992 טוניק מסתובב בעולם ומצלם בעירום יחידים וקבוצות.
בשנת 1994 צילם טוניק 75 צילומים שונים.
שתיים משלוש ההעמדות האמנותיות האחרונות של ספנסר התקיימו בסידני, אוסטרליה (2010), במסגרתה הצטלמו בעירום 5,200 אוסטרלים מתנדבים, ובים המלח, ישראל (2011), בה הצטלמו כ-1,200 בני אדם אשר שילמו דמי השתתפות במיצג.
טוניק מתייחס אל גוף האדם כאל אלמנט פיסולי המשתלב בנוף האורבני.
לטענתו: העירום ההמוני חדל להיות בעל אופי מיני.
בזמן הצילום נשים וגברים מתערבבים והופכים להיות לסמל אנושי, לגוף מפוסל, לגוף שהוא חומר בידי הצלם.
המוני המתנדבים אשר באים להצטלם מגיעים מקבוצות שונות בחברה, והשלת בגדיהם הופכת אותם לקבוצה אחת הומוגנית - מבנה אחד נטול זהות, מעמד חברתי, תרבותי, כלכלי או פוליטי, מבנה אחד שהופך לפסל סביבתי חי.
לאחר שנים של עבודה מחתרתית ברחבי ניו יורק, כאשר הוא מצלם בחשאיות ברחובותיה השכם בבוקר לפני שמשטרת העיר תבוא לעצור את המשתתפים באשמת התערטלות בציבור, זכה טוניק להכרה והפך לאמן ברישיון.
ביוני 2003 צילם טוניק 7,000 אנשים בעירום בברצלונה.
כשנה אחר כך ב-2004 הצליח להשלים את צילום האינסטלציה באוהיו שבארצות הברית בעזרת 2,754 משתתפים.
באוגוסט אותה שנה צילם 1,800 מתנדבים בתחנת הרכבת הישנה בבאפלו.
בספטמבר באותה שנה הוא צילם 1,493 מתנדבים בעירום בצרפת.
במרס 2006 נסע טוניק לוונצואלה וצילם 1,500 עירומים בבירה "קראקס".
טוניק הנחה את המשתתפים לעמוד, לשכב, ולעמוד על הברכיים לצד הפסל המפורסם של "Simon Bolivar".
באותה שנה צילם טוניק גם במיאמי ביץ' במלון סגמור (Sagamore).
ב-2007 נקבע שיא חדש של מתנדבים לפרויקט של טוניק, כאשר במקסיקו סיטי נוכחו ביצירת התמונה 18,000 איש (כפול מהשיא הקודם שנקבע בברצלונה) אשר הקשיבו להוראותיו.
טוניק חילק את הצילומים לשני מקומות שונים, הראשון הוא "Zócalo" והשני הוא "Plaza de la Constitución".
באותה שנה ב-2007 הגיע טוניק לאמסטרדם לקחת חלק באירוע אמנותי ולעזור להמחיש את "DREAM AMSTERDAM" על ידי הארגון "Dream Amsterdam Foundation".
לאירוע הגיעו כ-2,000 מתנדבים ומשם המשיך טוניק לצילומים בתוך שדה של צבעוניים ב-"Schermerhorn".
באוגוסט 2008 ערך טוניק צילום אשר התייחס להתחממות העולמית והתכווצות הקרחונים.
התמונה צולמה בהרי האלפים בעזרת הארגון העולמי למען הסביבה "גרינפיס".
באותה תמונה השתתפו כ-600 איש עירומים.
באותה שנה צילם טוניק גם בבירת אוסטריה, וינה, באצטדיון שבו נערך באותה שנה גמר האליפות אירופה בכדורגל, יורו 2008, אצטדיון "ארנסט האפל" (Ernst Happel), בעזרת 2,008 מתנדבים עירומים, חלקם אוהדי כדורגל.
אירוע זה נתמך על ידי ממשלת אוסטריה ובמקביל על ידי נותני חסויות נוספים, כמו חברת הרכבות האוסטרית אשר העניקה כרטיסי רכבת למשתתפים.
ב-17 באוגוסט של אותה שנה ביקר טוניק גם בשטחיה של טירת Blarney במחוז קורק (Cork) עם כ-1,200 משתתפים.
לאחר מכן עבר לדבלין, וערך צילומים על החומה הדרומית ליד מגדלור Poolbeg עם מעל 2,500 אנשים עירומים.
עוד באוגוסט 2008 חזר טוניק לארצות הברית ותכנן צילומים בפארק הלאומי "Montauk point", אשר בלונג איילנד, ניו יורק.
למרות שטוניק כבר קיבל הכרה של אמן, נתקל בקשיים ורק לאחר 10 חודשים הצליח להשלים את הצילומים בעזרת 300 משתתפים.
אירוע זה נחשב לחשוב מאחר שזו הפעם הראשונה שניתנת לטוניק ההזדמנות לצלם בתוך פארק לאומי בתחומי ארצות הברית.
בספטמבר 2008 התנסה טוניק בחוויה שונה לגמרי, בניגוד לכל האינסטלציות עד כה הפיק טוניק אינסטלציה מצומצמת בלונדון בתוך מועדון חברים.
אחרי שחווה אינסטלציות עם מאות ואלפים של אנשים, ותקשר עם המתנדבים בעזרת מגפון חווה טוניק חוויה אינטימית יותר עם המשתתפים, 125 מתנדבים שהכירו זה את זה.
הקונספט של הצילום היה באווירה של מסיבה רגילה במועדון.
שנה לאחר הצילומים בלונדון בהם חווה חוויה אינטימית ומצומצמת עם המשתתפים, החליט טוניק לחזור קצת אחורה ושב לצלם מתנדבים בודדים ברחובות העיר, הפעם הוא עשה זאת במרכז מוסקבה כאשר הוא מצלם בשעות הבוקר המוקדמות עם אור ראשון על מנת להדגיש את הנוף האורבני.
לאחר שיתוף הפעולה המוצלח בין טוניק לארגון גרינפיס, החליטו שני הצדדים לשוב ולעבוד ביחד ושוב לנסות ולעלות את הנושא הסביבתי לשיח הציבורי.
טוניק ריכז כ-700 מתנדבים בתוך כרם גפנים.
באחת התמונות ניתן לראות את המתנדבים מחזיקים בקבוקי יין, כסמל לתרבות שתיית היין.
השלכה זו באה לשים דגש כי התרבות האנושית נמצאת בסכנה.
המיצג האחרון נערך ב-1 במרץ 2010, בסידני שבאוסטרליה, בבית האופרה ומחוצה לו.
ארגון Sydney Gay and Lesbian Mardi Gras הזמין והפיק את סדרת האינסטלציות בשם "הבסיס" כחלק ממצעד הגאווה השנתי שנערך בסידני.
בין המתנדבים ה"דוגמנים" הייתה גם אישה בהריון מתקדם אשר מיהרה ישירות אחרי האינסטלציה ללדת בבית החולים.
בספטמבר 2011, הגיע טוניק לישראל והודיע כי את מיצב העירום שלו בים המלח יצלם ב-17 בספטמבר.
למרות התנגדות מצד רשויות שונות, הצטלמו בתאריך המיועד כאלף איש בחוף "מינרל" בים המלח, הסמוך למצפה שלם.
על ההתנגדויות לצילום נמנתה פנייתו של חבר הכנסת זבולון אורלב (הבית היהודי) ליועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, בבקשה כי ימנע את הצילום ואת גיוס הכספים למענו, בטענה כי מדובר ב"שידול לדבר עבירה על פי סעיף 349 לחוק העונשין האוסר מעשה מגונה בפומבי".
באוקטובר 2021, חזר לצילום נוסף בישראל, הפעם בערד, בהשתתפות כ-200 משתתפות ומשתתפים, מהם חלק אשר לקחו חלק במייצג ב-2011.
ספסל הוא רהיט המיועד לישיבה, בדרך כלל של יותר מאדם אחד.
לרוב, מוצבים ספסלים במקומות ציבוריים, כגון רחובות, גנים ציבוריים או חדרי המתנה, אך לעיתים ניתן למצאם גם בבתים פרטיים.
ספסלים מיוצרים מעץ, מאבן, ממתכת או מפלסטיק.
מקור המילה הוא בלטינית: subsellium – מן sub (למטה, משני) + sella (מושב).
סוגים שונים של ספסלים מעוצבים במיוחד עבור נושא מסוים או מתייחסים לשימוש ספציפי, כגון:
ספסלים בבית כנסת או כנסייה.
ספסלים מוארכים בעלי מקום מלפנים המשמש להנחת ספר תפילה.
מושב ספסלי הנמצא במכוניות ובו משטח מתמשך לרוחב התא.
ספסל ענישה משמש לשכיבת וקשירת המוענש לשם ביצוע הענישה הגופנית.
חלק מספסלים אלה נקראים ספסלי הלקאה.
ספסל (אימון משקולות) משמש לתרגילי כושר, כגון כפיפות בטן.
ספסל לפסנתר מתכוונן לגובהו של האדם היושב עליו, על מנת שזה יוכל להתאימו לפסנתר.
נדנדה תלויה היא ספסל באוויר המטלטל באופן עצמאי ומשמש למשחק ורגיעה.
ספסל בבית המשפט משמש גם עבור הנאשמים ולעיתים אף עבור שאר בעלי הדין.
בבית הלורדים הבריטי מכונים החברים שאינם משויכים לאף מפלגה בשם "קרוס בנצ'רס" ("יושבי הספסלים שממול"), על שום ישיבתם בספסלים שמול יושב ראש הבית.
בבית הנבחרים ישנה הבחנה בין חברי הפרלמנט הבכירים היושבים על הספסלים הקדמיים (frontbenchers) לבין הזוטרים היושבים מאחור (backbenchers).
בכנסת אין הבחנה מעין זו, ואולם רווח הביטוי "ספסלי האופוזיציה".
"ספסל הנאשמים" הוא כינוי לספסל עליו יושבים הנאשמים בבית המשפט.
השימוש בביטוי אינו ייחודי כלפי נאשמים בפלילים, אלא משמש כמטפורה כאשר אדם או קבוצת אנשים מואשמים בעניין מסוים.
בספורט, "שחקן ספסל" הוא כינוי לשחקן בענף ספורט קבוצתי שלא משחק בהרכב הפותח של קבוצתו, אלא ממתין לחילוף על הספסל (המכונה "ספסל המחליפים").
"ספסל הלימודים" הוא כינוי למוסדות חינוך, שריד לשוני מהימים בהם תלמידים ישבו על ספסלים מול מכתבה.
ספסל המְלַמְּדוּת – כינוי לעיסוקו של המלמד ב"חדר" הישן (על שום שהתלמידים היו יושבים על ספסלים ארוכים מסביב לשולחן המלמד).
"ספסלי גטו" - כינוי להפרדה הרשמית במקומות הישיבה של הסטודנטים, שהופעלה כלפי סטודנטים יהודים באוניברסיטאות של פולין בין שתי מלחמות העולם.
ספַּנְצָה (ברומנית: Săpânța; בהונגרית: Szaplonca; ביידיש: סְפִּינְקַה או סְפִּינְקַא), היא עיירה במחוז מרמורש שברומניה.
עד השואה התקיימה בעיר קהילה יהודית.
היישוב שוכן 21 ק"מ צפונית-מערבית מסיגט, בגדתו השמאלית של הטיסה.
נחל ספנצה שמקורו במוצא הטיסה נתן ליישוב את שמו.
השם יכול להתבסס על המילה הסלאבית solpъ (מפל מים).
הוא נכתב לראשונה כזפאנצ'ה (Zapancha) בשנת 1373, ולאחר מכן כזפלנצ'ה (Zaploncha) בשנת 1390.
היישוב היה בבעלותם של צאצאי קנזים, אצילים רומנים, שהיו קרובי משפחה של האצילים של סאראסאו (יישוב סמוך).
בימי הביניים היו בבעלותם גם שני יישובים סמוכים נוספים.
מאוחר יותר, כל משפחות האצילים במקום קיבלו את השם סאפלונצאי.
לפיכך, בשנת 1720, כשהיישוב כלל 38 משפחות אצילים ו-15 משפחות צמיתים, כל 38 משפחות האצילים נקראו בשם זה.
בעוד שם המשפחה הנפוץ ביותר בקרב הצמיתים היה אורוס (רוסי), שהתייחס כנראה למוצאם הרוסי.
בשנת 1767 היו בכפר 556 צמיתים, שישים אצילים ושישים אצולה נמוכה.
בנוסף לרומנית דיברו ביישוב גם רותנית והונגרית כשפות המדוברות במקום.
ביישוב גרו ארבע משפחות יהודיות בשנת 1735, שתים עשרה משפחות בשנת 1767 ו-291 תושבים יהודים בשנת 1840. בית הכנסת הראשון שלהם נבנה בסביבות שנת 1800. בסביבות שנת 1870 התיישב שם האדמו"ר יוסף מאיר וייס, יליד מונקאץ', מחבר הספר "אמרי יוסף" ומייסד "חסידות ספינקה".
עקב היריבות של משפחתו עם "שושלת טייטלבאום" חסידות סיגט מסיגט, בית הדין הרבני קבע כי עליהם לעזוב את ספנצה.
הם עברו למונקאץ' ולאחר מכן לווינוהרדיב, אבל צאצאיהם (צאצאי משפחות וייס, הורוביץ וכהנא) עדיין קוראים לעצמם אדמו"רי ספינקה.
תושבי רומניה המירו את דתם ליוונית-קתולית של הכנסייה היוונית-קתולית הרומנית ב-1790. בסביבות שנת 1880 יצאו לרומנים מספנצה מוניטין רע בכל המחוז.
לעיתים קרובות נשפך דם בכפר, ומספרים שמישהו מהם גנב 32 ראשי בקר מהמרעה לאור יום.
ב-5–6 במאי 1944. בלילה נחתה קבוצת הצנחנים הסובייטים של אישטוואן דקאן מדרום לכפר.
בסביבות ה-10 הם התעמתו עם הז'נדרמים, שבמהלכו נהרגו שלושה פרטיזנים וארבעה נתפסו.
שלושה הצליחו לחזור מעבר לקו החזית.
בשנות ה-90 ובעשור הראשון של המאה ה-21, הכפר הגיע לכותרות התקשורת מספר פעמים בגלל המלחמות בין מאמיני הכנסייה האורתודוקסית הרומנית ולבין מאמיני הכנסייה היוונית-קתולית הרומנית.
ב-1838 היו בה 792 קתולים-יוונים ו-320 תושבים יהודים בכפר.
בשנת 1880, מתוך 1982 תושבי הכפר דיברו כשפת אם 1340 ברומנית, 533 ביידיש ו-35 בהונגרית; לפי חלוקה דתית 1365 היו יוונים-קתולים, 573 יהודים (כ-29% מהתושבים) ו-28 רומאים-קתולים.
בשנת 2002, מתוך 3,267 תושבים, 3,240 היו בני לאום רומני; 2,936 הם יוונים-אורתודוקסים, 257 אדוונטיסטים ו-65 יוונים-קתולים.
הכפר מפורסם בזכות בית הקברות העליז שלו.
משנת 1935 ועד מותו ב-1977, גילף גלך העץ Stan Ioan Pătraș, ואחריו תלמידו Dumitru Pop-Tincu, יותר משמונה מאות צלבי עץ מעץ אלון וצבע אותם בצבע שמן עז (בעיקר כחול).
כתובות הסלנג-הארכאיות שלהם, לעיתים קרובות הומוריסטיות, הן מונולוגים פיקטיביים של הנפטר המפוייס עם המוות.
במהלך העשורים החלו תחתיותהם של הצלבים הישנים להירקב, וצבעיהם דהו בגלל קרינת השמש.
לזכרו של גלף העץ יש גם מוזיאון זיכרון בכפר.
מנזר אורתודוקסי נבנה בשטח הכפר, בהתבסס על תוכניותיו של דורל קורדוש.
הוא נועד להיות יורשו של המנזר שכנסיית האבן שלו נבנתה לפני 1391.
יער האדר - מילה - אשור של עמק ספנצה היה שדה ציד פופולרי בגלל הדובים וחזירי הבר שחיו בו, וגם הסרטנים שחיים עד היום בנחל עם מימיו צלולים וזכו לשבחים.
ספסרטין (בעבר היה מכונה גם ספסרטיט) – מינרל נזוסיליקטי השייך לקבוצת הגארנט.
נוסחת המבנה הכימי של ספסרטין טהור היא Mn+23Al2(SiO4)3, אם כי בדרך כלל נוכחים במינרל יסודות נוספים בכמויות קטנות.
ספסרטין משתתף בשורות איזומורפיות (מצב בו אטום אחד או יותר במבנה המינרל יכולים להיות מוחלפים על ידי אטומים אחרים מבלי שיחול שינוי במבנה המינרל) עם המינרלים פירופ (Mg3Al2(SiO4)3), ואלמנדין (Fe+23Al2(SiO4)3) הידועים באופן קיבוצי כקבוצת הפיראלספיט (פירופ, אלמנדין, ספסרטין), כשמגנזיום וברזל מחליפים את המנגן במבנה הספסרטין.
אופטית המינרל הוא איזוטרופי, אך למרות זאת יש דגימות בהן המינרל הוא דו-צירי בצורה חריגה.
מקדם השבירה הממוצע של הספסרטין הוא 1.8, והנפיצה שלו חלשה.
צבעו הנפוץ של הספסרטין הוא אדום עד כתום.
הספסרטין נתגלה לראשונה בשנת 1832 במחצבת זומר (Sommer) שברכס הרי ספסרט (Spessart), סמוך לעיירה הייבאך (Haibach), שבנפת אשפנבורג (Aschaffenburg) במדינת בוואריה שבגרמניה.
מקור שם המינרל הוא ברכס ההרים בו נתגלה לראשונה.
הקשיות הגבוהה יחסית, והגוונים האדומים שלו הפכו אותו לאבן חן פופולרית, אם כי ספסרטין באיכות של אבן חן הוא נדיר למדי.
הספסרטין מופיע בעיקר בפגמטיטים גרניטיים, בגרניט, בריוליט ובסוגי סלע נלווים.
כמו גם בסלעים מותמרים בדרגה נמוכה ובינונית כדוגמת פיליט, ובסלעי סקארן וסלעים עשירים במנגן שעברו מטאסומטיזם.
המקורות העיקריים לספסרטין באיכות של אבן חן הם סרי לנקה ומדינת מינאס ז'ראיס ברזיל.
ספסרטין בגוון של צהוב תפוז נמצא בטסיליזינה (Tsilaizina) ובאנז'נאבונוניה (Anjanabonoina) שבמדגסקר.
ספסרטין בגוון אדום-סגול נמצא בסלעי הריוליט באזור נתרופ (Nathrop) שבמחוז צ'אפי (Chafee) במדינת קולורדו, ובמדינת מיין שבארצות הברית.
מקומות נוספים בהם אפשר למצוא ספסרטין כוללים את רכס הרי ספסרט (Spessart), סמוך לעיירה הייבאך (Haibach), שבנפת אשפנבורג (Aschaffenburg) במדינת בוואריה שבגרמניה (שם נמצא המינרל לראשונה); סריפוס שבאיים הקיקלאדיים שביוון; מארינפלוס (Mariefluss) שבנמיביה; ברוקן היל שבמדינת ניו סאות' ויילס באוסטרליה; ובהר סנט-אילר בפרובינציית קוויבק שבקנדה.
בישראל ניתן למצוא ספסרטין (אם כי לא באיכות של אבן חן) באפליטים ובסלעי הגרניט של נחל שלמה באזור אילת.
סַפְסָרוּת היא רכישת טובין בתנאי היצע וביקוש התחלתיים במחיר רגיל, מתוך תקווה כי כאשר יפחת ההיצע, יעלה המחיר, והספסר יוכל למכור את הטובין לאנשים הרוצים בהם במחיר גבוה בהרבה מזה שבו נרכשו.
במקרים בהם ההיצע החזוי אינו עומד בציפיות נוחל הספסר הפסד כספי ונאלץ למכור את הטובין במחיר נמוך ממחיר הקנייה.
המושג מקובל במיוחד בתחום רכישת הכרטיסים להופעות ולאירועי ספורט.
כאשר הימורו של הספסר אינו צולח, לעומת זאת (לדוגמה, כאשר נרכשים כרטיסים רבים למופע שאין לו ביקוש בקהל) נאלץ הספסר למכור את הכרטיסים שרכש בהפסד.
סיכון נוסף בו נושא הספסר קשור למועד התפוגה של הכרטיסים: ברגע שבו מתקיים האירוע (הופעה או משחק ספורט, למשל) ערכם של הכרטיסים צונח לאפס, והספסר עתיד להפסיד את כל הכסף שהשקיע בקניית הכרטיס.
ספסרות היא תופעה נפוצה מאוד מאז המאה התשע עשרה, במקביל להיווצרותן של בורסות לסחורות עתידיות ומכירה עתידית של כרטיסים, וזכתה לאינספור גינויים מוסריים.
אלו הופנו גם כלפי ספסרות קמעונאית (בעיקר קוני כרטיסים המעוניינים להיפטר מהם) וגם כלפי ספסרות סיטונאית (רכישת כמות גדולה של כרטיסים).
הספסר נתפש כמי שמנצל את חולשתו של הקונה, אך עיקר העוינות כלפיו הייתה על התפקיד הכלכלי שהוא ממלא כמשקף מחיר המכירה של סחורה מסוימת, בסתירה לניסיון של הגורם המוכר לשלוט במחיר או בהפצה של סחורות מסוימות.
בישראל, בשנת 1948, ארגן הוועד הלאומי כנס ארצי למלחמה בספסרות במגמה להילחם בספסרות, בהפקעת מחירים ובסוחרי השוק שחור.
מנגנון הפיקוח על המחירים הורחב, המפקח על המזונות הפיץ את רשימת המחירים הקמעונאיים הרשמיים ודרש לידע את הרשויות על הפקעת מחירים.
בשנת 2002 אישרה הכנסת את תיקון מס' 67 לחוק העונשין "איסור ספסרות בכרטיסי מופעים", שאותו יזם ח"כ אליעזר זנדברג.
על פי סעיף 194 א' לחוק, המוכר כרטיסים ל"מופע" (המוגדר כאירוע ספורט, או מופע אמנותי – בתחומי הנגינה, השירה, הקולנוע, הדרמה או כל תחום אמנותי אחר) במחיר העולה על הנקוב בכרטיס, ואין לו רישיון למכירת כרטיסים ציבוריים על פי חוק רישוי עסקים, דינו קנס כספי גבוה.
החוק אפשר למשטרה להילחם בתופעת הספסרות, כאשר קודם לקבלת החוק לא הוגדרה הספסרות בכרטיסי מופעים כעבירה.
ספנסר מייסון הוז הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בעמדת הסנטר.
בתקופת התיכון שיחק הוז עבור קבוצת "סיאטל פרפ" עמה זכה בעונת 2005/2006 באליפות התיכונים של מדינת וושינגטון, תוך שהוא נבחר לשחקן המצטיין בליגה לאותה עונה.
בעונת 2006/2007 שיחק הוז בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת וושינגטון מליגת המכללות, בה קלע 14.9 נקודות והוריד 6.4 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בדראפט ה-NBA 2007 נבחר הוז בבחירה העשירית, על ידי קבוצת סקרמנטו קינגס.
בעונתו הראשונה בקבוצה פתח הוז כשחקן חמישייה ראשונה ב-8 משחקים בלבד מתוך 71 בהם נטל חלק, והעמיד עד לסוף העונה ממוצעים של 4.7 נקודות ו-3.2 ריבאונדים למשחק.
בעונת , בעקבות העברתו של הסנטר בראד מילר לשיקגו בולס, זכה הוז לדקות משחק רבות יותר והעמיד ממוצעים של 11.4 נקודות, 7.1 ריבאונדים ו-1.2 חסימות למשחק.
בסוף עונת הועבר הוז עם אנדרס נוצ'יוני בטרייד לפילדלפיה 76', תמורת הסנטר סמואל דלמברט.
ב-3 וחצי עונותיו בפילדלפיה קלע 10.0 נקודות ואסף 7.0 ריבאונדים בממוצע למשחק, לרוב כשחקן חמישייה.
בעונת סייע לקבוצה להעפיל לסיבוב הפלייאוף השני, לראשונה מזה 9 עונות, ובמהלך אותו הפלייאוף רשם ממוצעים של 9.3 נקודות ו-6.6 ריבאונדים למשחק.
בפברואר 2014 הועבר בטרייד לקליבלנד קאבלירס, בתמורה לארל קלארק, הנרי סימס ושתי בחירות דראפט עתידיות.
לאורך אותה עונה קבע שיאי קריירה של 13.2 נקודות, 8.3 ריבאונדים ו-3.0 אסיסטים בממוצע למשחק.
לקראת עונת חתם על חוזה ל-3 עונות בלוס אנג'לס קליפרס, עבור כ-17 מיליון דולר.
בעונתו היחידה בקבוצה קלע 5.8 נקודות למשחק, כמחליפו מהספסל של דיאנדרה ג'ורדן.
ביוני 2015 נשלח עם מאט בארנס בטרייד לשארלוט הורנטס, בתמורה ללאנס סטיבנסון.
בפברואר 2017, לאחר כעונה וחצי עם ההורנטס, הועבר עם רוי היברט בטרייד למילווקי באקס, בתמורה למיילס פלאמלי.
בסיום עונת שוחרר מהבאקס ומאז לא חזר לשחק ב-NBA.
בעונת 2018/2019 השתתף בתשעה משחקים עם קבוצת סאות' ביץ' לייקרס מליגת הפיתוח של ה-NBA, ולאורך התקופה העמיד ממוצעים של 14.2 נקודות, 7.2 ריבאונדים ו-4.0 אסיסטים למשחק.
ספנסר ג'ונסון היה סופר אמריקאי, שחיבר בעיקר ספרי עזרה, הגשמה עצמית וניהול.
ספרו הידוע ביותר הוא רב־המכר "מי הזיז את הגבינה שלי?".
ספריו נמכרו ביותר מ-40 מיליון עותקים ותורגמו ל-42 שפות.
הוא בוגר תואר ראשון בפסיכולוגיה מאוניברסיטת דרום קליפורניה (1963), ובעל תואר דוקטור ברפואה מהקולג' המלכותי למנתחים באירלנד.
במהלך חייו גר בהוואי וניו המפשייר.
מת בסן דייגו, קליפורניה, בגיל 79.
מלבד ספריו כתב ג'ונסון גם סדרת ספרים לילדים.
סדרה זו כוללת 43 סיפורים הכתובים כביוגרפיה פיקטיבית של דמויות שונות המשמשות כאלגוריה למעלות טובות.
ספסלי גטו או ספסל גטו (בפולנית: getto ławkowe) היו אמצעי להפרדה רשמית במקומות הישיבה של סטודנטים באוניברסיטאות בפולין בין שתי מלחמות העולם.
המוסד הראשון שהפעיל אותו היה הפוליטכניקום של לבוב בשנת 1935. חקיקת ספסלי הגטו סימנה את ההקצנה באנטישמיות בפולין בין שתי מלחמות העולם.
בשנת 1937 ההפרדה קיבלה תוקף חוקי חלקי, לאחריה מרבית הרקטורים במוסדות אחרים להשכלה גבוהה אימצו צורה זו של הפרדה.
באופן מעשי, סטודנטים יהודים אולצו, תחת איום של סילוק מהמוסד בו למדו, לשבת בחלק השמאלי של אולמות ההרצאה שנשמרו במיוחד עבורם.
מדיניות רשמית זו של הפרדה כפויה, לוותה לעיתים קרובות במעשי אלימות נגד סטודנטים יהודים על ידי חברי קבוצות ימין ושמאל קיצוניים וארגונים אנטישמיים.
סטודנטים יהודים מחו נגד המדיניות, יחד עם תמיכה חלקית של פולנים, ועמדו בשורות האחרונות של הכיתות וסירבו לשבת במקומות שיועדו להם.
ההפרדה המשיכה עד כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה שהקפיאה את כל מערכת החינוך הפולני.
הרפובליקה הפולנית השנייה הוקמה מחדש כמדינה עצמאית לאחר מלחמת העולם הראשונה, לאחר אובדן עצמאות לשכנותיה רוסיה, פרוסיה (גרמניה) ואוסטרו-הנגריה במשך כמאה שנים.
לשטחיה נוספו מאות אלפי יהודים, עקב הישגיה במלחמה נגד רוסיה בשנים 1923-1919. היהודים נחשבו לזרים בפולין ומיעטו להתבולל והיוו מיעוט בולט מכלל תושבי המדינה.
הייצוג היהודי במוסדות החינוך בפולין עלה, כיוון שהתרבות היהודית תמכה באופן מסורתי ברכישת השכלה, כאמצעי לשיפור מעמדם החברתי והכלכלי של היהודים.
כך בשנות ה-20 המוקדמות, היוו היהודים יותר משליש מכל הסטודנטים הלומדים באוניברסיטאות פולין, בעוד שהם היו כ-10% מכלל האוכלוסייה במדינה.
בד בבד האוניברסיטאות הפכו למעוז תומכי לאומיות, אנטישמיות ודמוקרטיה לאומית.
הצעות לנומרוס קלאוזוס ואיתן הגבלה על הרשמה של יהודים לעד 10% מכלל הסטודנטים, לא מומשו כי עמדו בסתירה לחוזה הגנת המיעוטים שפולין חתמה עליו עם הקמתה כמדינה עצמאית ב-1919 שנועד למנוע פגיעה במיעוטים שהיוו כשליש מהאוכלוסייה.
פולין הודיעה חד-צדדית על ביטול החוזה בשנת 1934. העוינות של הלאומיים הפולנים כלפי מיעוטים, בעיקר יהודים, גדלה, והמדיניות המפלה לגבי היהודים בחינוך הושפעה מהאצת האנטישמיות בגרמניה הנאצית לאחר מינויו של היטלר לקנצלר בינואר 1933.
עם הזמן אימצו גורמים אנטישמיים בפולין אמצעים שונים להגבלת מספר התלמידים היהודים, מתוך רצון לצמצם את תפקידי היהודים בחיים הכלכליים והחברתיים של פולין.
מצבם של היהודים השתפר תחת שלטונו של יוזף פילסודסקי, אך לאחר מותו בשנת 1935 הלאומיים הדמוקרטים חידשו את מרבית כוחם, ומעמדם של הסטודנטים היהודים הורע.
בשנת 1931 אורגנה ליגת הסטודנטים שכונתה "סרט ירוק", חבריה הפיצו חומר אנטישמי וקראו להחרים בתי עסק יהודיים ולאכוף את הנומרוס קלאוזוס.
בשנת 1934 קבוצה של רבנים פנו לארכיבישוף ורשה, אלכסנדר קקויסקי (Kakowski), בבקשה לעצור את "התפרצויות הנעורים"; והוא השיב להם כי המקרים היו מצערים, אך גם קבע כי עיתונים יהודיים הדביקו את התרבות הציבורית באתאיזם.
במהלך המשבר הכלכלי של 1930 התעצמה ההסתה נגד הסטודנטים היהודים ולאחר מכן, האבטלה החלה להשפיע על השכבות המשכילות בפולין.
גדלו הדרישות להקטין את מספר היהודים במדע ובעסקים כדי שפולנים יוכלו למלא את עמדותיהם.
בנובמבר 1931, פרצו מעשי אלימות המלווים בדרישה לצמצם את מספר הסטודנטים היהודים במספר אוניברסיטאות פולניות.
מעמדן האוטונומי של האוניברסיטאות תרם לכך, מכיוון שרקטורים של אוניברסיטאות לא נטו להתקשר למשטרה במטרה להגן על סטודנטים יהודים מהתקפות בקמפוסים, והם לא נקטו צעדים נגד תלמידים שהיו מעורבים באלימות נגד יהודים.
בשנת 1935 סטודנטים המזוהים עם הדמוקרטיה הלאומית והמחנה הרדיקאלי הלאומי, בהשפעת חוקי נירנברג הנאצים, דרשו הפרדה של יהודים לחלקים נפרדים בכיתות, המכונה "ספסלי גטו".
מרבית הסטודנטים היהודים סירבו לקבל את מערך הישיבה, והחשיבו אותו למפר זכויות האזרח שלהם.
במספר אוניברסיטאות סטודנטים פולנים ניסו בכוח להעביר יהודים אל ספסלי גטו.
לאחר מותו של פילסודסקי בשנת 1935, פרצו מהומות נגד היהודים באוניברסיטת ורשה ובפוליטכניקום של ורשה.
האלימות התפשטה מהקמפוסים לרחובות ורשה.
לאחר מכן פרצה האלימות באוניברסיטאות אחרות בפולין.
מהומות הסטודנטים והאלימות היו הדדיות.
סטודנטים יהודים מהאגודה הציונית "קדימה" היו מעורבים באלימות נגד תלמידים פולנים.
גל האלימות נגד היהודים הוביל בסופו של דבר לסגירה זמנית של כל מוסדות ורשה להשכלה גבוהה בנובמבר 1935. העיתונות הדמוקרטית הלאומית האשימה במהומות את יהודים שסירבו לקיים את הסדרי הישיבה.
ממשלת פולין התנגדה בתחילה למדיניות ההפרדה הגזעית, אולם האוניברסיטאות נהנו מרמה משמעותית של אוטונומיה והצליחו לכפות את התקנות המקומיות שלהן.
ספסלי הגטו אושרו רשמית לראשונה בדצמבר 1935 בפוליטכניקום של לבוב.
בעקבות התקפות אלימות נגד מספר סטודנטים יהודים, פקידי בית הספר הורו להם לשבת באזורים נפרדים, תחת איום של סילוק.
בנוסף, הוטלו עונשים על אלה שנעדרו מהכיתות במחאה על הסדר הישיבה הנפרדת.
המעבר להכשרת ספסלי הגטו, תוך מתן תוקף חוקי, זכה להתנגדות מצד הקהילה היהודית אשר ראתה אותו כתקדים מסוכן.
ספסלי גטו ספגו ביקורת על ידי שוטריו היהודים של הסֵיְים (הבית התחתון של הפרלמנט הפולני).
בינואר 1936 משלחת של נציגי הקהילה היהודית של לבוב נפגשה עם שר החינוך של פולין, שהבטיח לערוך דיון בנושא עם הנהלות בתי הספר, ובפברואר 1936 בוטלו ספסלי הגטו על ידי הסנאט האקדמי של הפוליטכניקום של לבוב.
לאחר מכן נעשו ניסיונות נוספים של הפרדה גזעית באוניברסיטאות אחרות בפולין.
משרד החינוך בוורשה התנגד לספסלי הגטו, והכריז כי נומרוס קלאוזוס הם הפרה של החוקה.
עם זאת לאור מהומות קשות באוניברסיטה, המשרד לאט נכנע והחליט למשוך את התנגדותו.
מסע הפרסום של הלאומנים הוביל להסדרת ספסלי גטו בשנת 1937. לאחר מכן האוניברסיטאות קיבלו את הזכות להסדיר ישיבה של סטודנטים פולנים ויהודים.
ב-5 באוקטובר 1937, הורה הרקטור של הפוליטכניקום של ורשה על הקמת מוסד ספסלי הגטו באולמות ההרצאות.
תוך מספר ימים, הוראות דומות ניתנו באוניברסיטאות אחרות של פולין.
למעלה מ-50 פרופסורים פולניים בולטים מתחו ביקורת על הנהגת השיטה וסירבו לאכוף אותה.
בנוסף, סטודנטים פולנים מעטים התנגדו לספסלי גטו יחד עם הסטודנטים היהודים ומחו על כך על ידי עמידה בכיתה וסירוב לשבת.
היו התנגדויות נוספות של מרצים בכירים ונעשתה מחאה חתומה על ספסלי הגטו בדצמבר 1937 שכללה אנשי רוח ומדע.
הכנסת ספסלי הגטו לאוניברסיטאות ספגה ביקורת בינלאומית.
למעלה מ-300 פרופסורים בריטים חתמו על מניפסט נגד ספסלי הגטו.
הליגה הבינלאומית לחופש אקדמי בניו יורק, פרסמה מכתב גלוי וחתום על ידי 202 פרופסורים בגנות ספסלי הגטו.
למרות טענות הממשל כי הנהגת ספסלי הגטו תעצור את הפרעות, האלימות נגד היהודים המשיכה וכתוצאה מכך באו עימותים בין ארגוני סטודנטים יהודים לפולנים אשר הובילו לשני הרוגים בקרב הסטודנטים היהודים, התקפות ואף ניסיון לרצח של פרופסורים פולנים שהביעו ביקורת ואף התנגדו למדיניות ההפרדה.
ספנסר קומפטון, רוזן וילמינגטון הראשון היה מדינאי בריטי מהמפלגה הוויגית ששירת בממשלת בריטניה ברציפות משנת 1715 ועד למותו.
הוא עמד בראש הממשלה מ-1742 ועד 1743 ונחשב לראש ממשלת בריטניה השני לאחר רוברט וולפול.
קומפטון היה בנו השלישי של ג'יימס קומפטון, הרוזן השלישי מנורת'האמפטון.
הוא חונך בבית הספר סנט פול בלונדון ובטריניטי קולג' באוקספורד.
לאחר מכן החל ללמוד בבית הספר למשפטים מידל טמפל.
הוא נבחר לבית הנבחרים בפעם הראשונה ב-1698 כנציג מחוז הבחירה איי (Eye) שבסאפוק.
אף על פי שמשפחתו הייתה מחוגי המפלגה הטורית, הוא הצטרף לוויגים לאחר ריב עם אחיו, הרוזן הרביעי מנורת'האמפטון.
בבית הנבחרים בלט בין הצירים הוויגים והיה שותף עם רוברט וולפול במשך 40 שנה.
ב-1707 מונה כאחראי על תשלומי הקצבאות המלכותיות (Paymaster of Pensions) והחזיק במשרה זו במשך 6 שנים, אף על פי שפרש מהפרלמנט ב-1710 עקב חילוקי דעות בינו לבין הלורד קורנוואליס.
ב-1713 נבחר מחדש לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה איסט גרינסטד (East Grinstead) וכאשר עלו הוויגים לשלטון ב-1715 הוא קיווה לזכות במשרה בכירה.
במקום המשרה הבכירה שקיווה לקבל, מונה קומפטון כמנהל הכספים של נסיך ויילס, לימים המלך ג'ורג' השני וזמן קצר לאחר מכן נבחר פה אחד כיושב ראש בית הנבחרים, וכיהן בתפקיד מ-1715 ועד ל-1727. שנה לאחר תחילת כהונתו נכנס למועצה המלכותית.
המשיך למלא את תפקידו למרות הפיצול בשורות הוויגים ב-1717, שבמסגרתו הצטרף לברית בין וולפול לבין טאוסנד וכך היה באופוזיציה לממשלה.
הוא המשיך למלא את תפקידו עד ל-1720, כאשר הפילוג הסתיים.
כאשר אחד מחברי הפרלמנט התלונן בפניו שחברי הבית מפריעים לנאומו הוא ענה לו: "לא אדוני, לך יש זכות לנאום, אך לחברי הבית יש זכות להחליט אם הם מעוניינים לשמוע אותך".
כאשר וולפול מונה כראש ממשלה ב-1721 התנהל דיון על כך שכאשר יעבור כס המלוכה מג'ורג' הראשון לבנו, ימנה זה האחרון את קומפטון כראש ממשלה במקומו של וולפול.
כדי למנוע מצב כזה, שאף וולפול להציב את קומפטון בתפקיד שולי בממשלה וכך הוא מונה להיות האחראי על תקציב הצבא משנת 1722 ועד 1730. ב-1725 נכנס קומפטון לממשלתו של וולפול בתפקיד הלורד שומר החותם וקיבל את התואר אביר מסדר האמבט.
ב-1727 עלה לכס המלכות ג'ורג' השני ובדעתו היה לבצע את השינוי בהנהגה הפוליטית.
יחד עם זאת קומפטון לא נתפס כאדם עם יכולות גבוהות.
הוא תואר כ"אדם המתהלך בכבדות, שקדן אך חסר כישרון".
בייחוד הוא לא היה מסוגל ליישם את הצעותיו של וולפול בנוגע לקצבאות של המלך.
בפגישה בהשתתפות השלושה הכריז קומפטון שהוא לא מסוגל לנהל את הממשלה.
הוא שנא את וולפול בגלל ההשפלה שחווה ממנו.
בכך איבד את הסיכוי האחרון שלו להיות דמות משפיעה על מדיניות הממשלה.
הוא היה מאוד מקורב למלך, אך הזמנים בהם המלך יכול היה למנות שרים בניגוד לדעתו של הפרלמנט, כבר חלפו להם.
כדי להוציאו מבית הנבחרים, דאג וולפול שקומפטון יקבל תואר אצולה ב-1728. שנתיים לאחר מכן קיבל את תפקיד הלורד נשיא המועצה.
בשלב זה החל להיות קשור לוויגים הפטריוטיים והמשיך בתפקידו עד 1742.
ב-1742 מונה קומפטון כלורד הראשון של האוצר במקומו של וולפול ולמעשה היה זה שעמד בראשות הממשלה, אם כי הדמות הדומיננטית בממשלה היה הלורד ג'ון קרטרט.
בריאותו של קומפטון הייתה כבר רופפת והמינויים האחרים בממשלה התקבלו בלי התייעצות בו.
הוא המשיך למלא את התפקיד עד ליום מותו, אז מונה תחתיו הנרי פלהם.
קומפטון מת ערירי מבלי שהעמיד צאצאים.
הוא נקבר באחוזת הקבר של משפחתו בווריקשייר.
ספנסר הוא דמות בדיונית של חייל לשעבר וחוקר פרטי, הוא הפרוטגוניסט של סדרת ספרי מתח בלשיים פרי עטו של הסופר רוברט ב.
פארקר הוא סופר בלשי אמריקני הכותב בסגנון של הבלש הפרטי הקשוח (Private Eye או Hard Boiled Detective).
הוא נולד במסצ'וסטס, בשנת 1932. שירת כחייל חי"ר בצבא ארצות הברית ולחם במלחמת קוריאה.
פארקר למד ספרות אנגלית באוניברסיטת בוסטון.
ספרו הראשון יצא לאור בשנת 1971. הוא פרסם למעלה מ-50 ספרים, אשר כעשרה מהם הופיעו בתרגום עברי.
40 מספריו עסקו בגיבורו הקבוע - ספנסר.
ספנסר הוא חוקר פרטי אשר גדל בויאומינג, ובטרם למד בקולג' שירת בצבא ארצות הברית באוגדת חיל הרגלים הראשונה, ולחם במלחמת קוריאה.
בעת לימודיו האקדמאיים היה בנבחרת האיגרוף של הקולג'.
בהמשך דרכו שירת כבלש משטרה, פרש ונעשה לבלש פרטי.
את חייו הוא מחלק עם סוזן סילברמן, פסיכולוגית המרצה באוניברסיטת הרווארד, ולו שותף, הוק שמו.