tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההסבר לכך הוא שמפלגות אלה, שרוב מצביעיהן וחלק מחבריהן הם ערבים ישראלים, נתפסות כמפלגות שכבר יצאו מהמחנה הציוני, ובתור שכאלה המרחק מהן רב וקיומן פחות בעייתי.
לעומת זאת, התנועה לזכויות האזרח מעוגנת במחנה הציוני, ואף על פי כן עמדותיה נראות לאנשי הימין הקיצוני שכתבו את מכתבי השנאה כמסכנות את עצם קיום המדינה.
דווקא הקרבה, שלא ניתן לבטלה, גורמת להעצמת השנאה.
במכתבי השנאה נדרשו המכותבים "לחזור למוטב", או אויימו בהרחקתם מהמחנה הציוני, או בפגיעה פיזית בהם.
אחת הדרכים למנוע פשעי שנאה היא חינוך והסברה לסובלנות כלפי בני אדם ולקבלת השונה והחלש כבר מגיל צעיר, כמו גם יצירת מסגרות שבהם יוכלו בני אדם מכל הסוגים לחיות יחד בשלום.
הוגה הדעות אלבר ממי, בספרו "הגזענות", דן בגזענות ובפשעי שנאה, ומציע מספר דרכים בהן יכולה החברה להתמודד איתם.
חינוך מתמיד: החל מגיל צעיר ולכל אורך החיים.
על חינוך זה ללמד את הילדים, וכן את המבוגרים, שלא רק שאין לפחד מהשונה, אלא מותר אף ליהנות ממנו; שאהבה אמיתית של הזולת אין פירושה "לאהוב את דמותך שלך", אלא גם את מה ששייך לזולתך, ואת שונוּתו ממך.
שינוי מדיניות בציבור: החינוך והתרבות מקורם הן בגורמי השלטון, בבעלי ההון, בבעלי הסמכויות; והן בציבור הרחב.
מכיוון ש"השנאה מזינה את השנאה", ומכיוון שלבעלי הזכויות היתרות תמיד יש אינטרס לשמר את המצב הקיים, שינוי כזה אינו קל.
מדיניות הציבור בנויה על שני מרכיבים: דעות ופעולות.
יש צורך להתמודד עם שניהם.
הדרך לשנות דעות קיימות, לפי ממי, היא להעמיד כנגדן דעות מנוגדות, הקוראות להפחתה של ניצול האחר ושל הפגיעה בזכויותיו.
ענישה: ממי קורא להגברת הענישה על פשעי שנאה, כגורם שיוכל לפעול להפחתתם.
ההתייחסות לפשעי שנאה בחוק העונשין הישראלי
בשנת 2004 תוקן חוק העונשין בישראל, ונקבע בו כי:
כך לדוגמה, נגד קבוצת חיילים מחיל הים, שבחודש יולי 2008 תקפו קבוצת דרוזים בצעקות "ערבים חייבים למות", הוגש לבית דין צבאי כתב אישום חמור שבו הואשמו בתקיפה שהיא גם "פשע שנאה".
פשעי שנאה על רקע לאומני
על רקע הסכסוך הישראלי-פלסטיני והסכסוך הישראלי-ערבי התקיימו בישראל מקרים רבים של טרור ופעילויות אלימות בעלות אופי של פשעי שנאה.
טרור פלסטיני הוא טרור המבוצע על ידי פרטים או ארגונים פלסטינים.
רוב הטרור הפלסטיני מופנה נגד יהודים, ישראלים או נגד מטרות יהודיות בארץ ישראל ומחוצה לה וכן נגד תושבים או תיירים בישראל.
חלק מהטרור הפלסטיני מופנה גם כלפי ערבים ואף כנגד הפלסטינים עצמם.
מנגד מתחוללים אירועים של טרור יהודי בהם יהודים פגעו בערבים.
חלק ממבצעי פשעי השנאה הם טרוריסטים בודדים וחלקם פועלים במסגרת התארגנות מוקדמת של מספר אנשים.
ישנם מקרים בהם יהודים פגעו ביהודים כתוצאה מחילוקי דעות על רקע פוליטי או לאומני (כמו רצח אמיל גרינצווייג ורצח יצחק רבין).
נהוג לראות בלינץ', שנעשה על ידי אזרחים, ביטוי בולט לפשע שנאה כשבישראל התרחשו מספר מקרים כאלו:
הלינץ' ברמאללה, שנערך בשנת 2000, ובו המון משולהב פלסטיני רצח שני חיילי מילואים ישראלים שנקלעו לרמאללה.
הלינץ' שבוצע בעדן נתן-זדה אחרי שרצח ארבעה נוסעי אוטובוס בשפרעם.
במהלך המהומות בישראל (2021) אירעו מספר מקרי לינץ' הן כנגד אזרחים ערביים (כמו ב) והן כנגד אזרחים יהודים (כמו במהומות בעכו)
ב-1992 הגנה בלה פריינד, בגופה, על מחבל מפני המון מבקש נקמה זמן קצר לאחר ביצוע פיגוע דקירה.
החל מהעשור השני של המאה ה-21 התרבו התלונות של נהגי אוטובוס ערבים על אלימות נגדם על רקע לאומני מצד נוסעים שכללה קללות לצד אלימות פיזית
פשעי שנאה נגד הקהילה הגאה
פשעי שנאה בוצעו נגד הקהילה הגאה בישראל.
ב-30 ביוני 2005 דקר ישי שליסל, באמצעות סכין, שלושה צועדים במצעד הגאווה ופצע אותם באופן בינוני.
שליסל הורשע בעבירות של ניסיון רצח, חבלה בכוונה מחמירה ופציעה ונידון ל-12 שנות מאסר.
ב-30 ביולי 2015, כחודש לאחר שחרורו מהכלא, תקף שליסל בשנית צועדים במצעד הגאווה בירושלים, רצח את שירה בנקי ופצע חמישה נוספים.
שליסל הורשע ברצח, שישה ניסיונות רצח ופציעה בנסיבות מחמירות ונדון למאסר עולם ו-31 שנים.
ב-2009 התחולל בתל אביב הרצח בברנוער בו נרצחו שניים מחברי הקהילה הגאה.
ב-2023 אירע רצח שרית אחמד שקור שהשתייכה לקהילה הטרנסג'נדרית.
במשך השנים נתגלו ניסיונות נוספים שלא בוצעו.
בשנת 2006 נתגלה מטען חבלה בעלי שאליו הוצמד שלט ובו נכתב: "סדומאים החוצה", חלוקת מנשרים בשכונות החרדיות בירושלים שקוראים לרצח הומוסקסואלים, ועוד.
האגודה למען הלהט"ב בישראל דווחה על עלייה בהיקף פשעי השנאה והאלימות כלפי חברי הקהילה ב-2023 שכוללים הטרדות מילוליות ופגיעות פיזיות
לטענת אנשי הקהילה הגאה תופעות של אלימות כנגד אנשי הקהילה מקבלות עידוד ממנהיגי ציבור שרבים מהם רבנים במגזר הדתי חרדי המבססים את התנגדותם ל על פרשנות לפסוקים במקורות.
פשעי שנאה מגדריים מתבטאים לרוב באלימות נגד נשים ("אלימות מגדרית") שיכולה לכלול תופעות כמו אלימות פיזית, אונס, הטרדה מינית, פורנוגרפיה, רצח על רקע חילול כבוד המשפחה, זנות, סחר בנשים, יחס מבזה ברשתות החברתיות ועוד.
הצהרת האו"ם בדבר אלימות נגד נשים קובעת ש"אלימות נגד נשים היא ביטוי ליחסי כוח בלתי שוויוניים היסטוריים בין גברים ונשים.
אלימות נגד נשים היא אחד המנגנונים החברתיים שבאמצעותם נשים נאלצות לשאת תפקיד כפוף בהשוואה לגברים" .
רבים קושרים פשעי שנאה מגדריים למשטר הפטריארכלי הנפוץ עדיין בעולם שמהותו היא הכפפת נשים לשלטון הגברים, שליטה ופיקוח ממוסדים.
בהקשר של אלימות נגד נשים בישראל הסטטיסטיקה מצביעה על כך שמאז 2000 כ-20 נשים נרצחות מדי שנה על רקע פשעי שנאה.
בין המקרים שהתפרסמו בישראל ניתן למנות את רצח נועה אייל, רצח דנה בנט, רצח ורדית בקרקנוט, ניסיון הרצח של שירה איסקוב, רצח מיכל סלה, רצח מיכל אלירז, רצח עינב רוגל ועוד.
ב-1 באוגוסט 2014 נכנסה לתוקף אמנת איסטנבול שנועדה לסייע למדינות להתמודד עם אלימות נגד נשים.
ממשלת ישראל השלושים ושש (ממשלת בנט-לפיד), ביקשה להצטרף לאמנה, כאשר שרת הפנים דאז איילת שקד דרשה משר המשפטים דאז גדעון סער לבצע בה שינויים הנוגעים לסוגיות ההגירה.
מפלגת הליכוד התנגדה להצטרפות לאמנה, בטענה שהיא תיתן צ'ק פתוח להצפת מדינת ישראל במיליוני פליטים.
בהסכם הקואליציוני להקמת ממשלת ישראל השלושים ושבע, בין מפלגת הליכוד לבין מפלגת הציונות הדתית, סוכם שישראל לא תצטרף לאמנה.
פשעי שנאה כנגד מחפשי עבודה ומבקשי מקלט
בישראל נרשמו מספר מקרי אלימות בעלי מאפיינים של פשע שנאה, נגד מסתננים מאפריקה בישראל.
נטען שהאלימות נגד המסתננים נתמכת על ידי אישי ציבור כמו אמירתה של מירי רגב ש"המסתננים הם סרטן בגופה של ישראל".
לפי מוקד הסיוע לעובדים זרים החל מ-2012 קיימת עליה בפשעי שנאה כנגד המסתננים לישראל במיוחד בריכוזים שלהם בדרום תל אביב ובאילת.
פשעי שנאה על רקע דתי
היותה של ישראל מרכז לשלוש דתות (יהדות, נצרות ואסלאם) טומן בחובו פוטנציאל לקונפליקטים הן בהקשר של "תביעות בעלות" על אתרים הקדושים ליותר מדת אחת (כמו במקרים של הר הבית, מערת המכפלה, הר ציון ועוד) והן במקרים בהם מאמינים מאמצים פסקי הלכה הפוסלים דתות אחרות.
בשלושת הדתות קיימים פסקי הלכה השוללים מאמיני דתות אחרים ועל אף שנקבעו לפני שנים רבות יש המאמצים אותם גם לימינו וקוראים לנהוג על פיהם:
ביהדות מופיעים פסקי הלכה כנגד עבודה זרה כמו בספר דברים שם נאמר: .
דברים ברוח דומה ניתן למצוא אצל הרמב"ם שטען שהמטרה הראשונית של כל התורה היא לעקור את עבודת האלים הזרים ולמחות את עקבותיה וכל הקשור לה.
באסלאם נקבעה תקנת הג'יהאד שהיא מלחמה לצורך המרת דת ומתבססת על הפסוק "הרגו את המְשַתפים בכל מקום אשר בו תמצאום" (סורה 9, פסוק 5, תרגום אורי רובין).
הנצרות, במקורה, לא הייתה דת סובלנית כלפי דתות אחרות ופסקי הלכה של ראשי הכנסייה ציוו לפגוע בכופרים.
פשעי שנאה רבים התחוללו בעולם על רקע רדיפה של נוצרים אחרי מי שלדעת ראשי הכנסייה הם כופרים בדת.
בין השאר ניתן לציין את הפוגרומים, פעולות האינקוויזיציה, רדיפת הפרוטסטנטים, מסעי הצלב, כפיית המרת דת ועוד.
במאה ה-20 הפסיקה הכנסייה לרדוף אחרי בני דתות אחרות.
בישראל מהווים הנוצרים מיעוט ומועטים המקרים של פשעי שנאה כנגד בני דתות אחרים.
פשעי שנאה על רקע דתי של יהודים נגד נוצרים
לאורך תקופה ארוכה התפרסמו מקרי התנכלות ופשעי שנאה כנגד אתרים נוצרים בישראל ׁ(בעיקר ידי קיצונים יהודים).
בין השאר ניתן לציין את:
הפגיעות בכנסיית הדורמיציון בירושלים החל מ-2012
ההצתה בכנסיית הלחם והדגים בצפון הכנרת ב-2015
ההשחתות במנזר בית ג'מאל החל מ-2013
הירי בכנסיית אנטוניוס הקדוש ביפו ב-1995
הצתת דלת הכניסה למנזר השתקנים בלטרון ב-2012
הרס בית הקברות הנוצרי בבירעם
השחתת בית הקברות הנוצרי בבית ג'מאל
ניסיונות של יהודים להתפלל במנזר סטלה מאריס בטענה ששם קבור הנביא אלישע.
גורמים בכנסייה הנוצרית מציינים שעם מינוי ממשלת ישראל השלושים ושבע, בדצמבר 2022, התגברו אירועי הפגיעה במוסדות נוצריים (כולל בתי קברות נוצריים) ובאנשי דת.
נטען שהתופעה בולטת במיוחד בירושלים בה, בנוסף לפגיעה במוסדות דת נוצריים והכאת אנשי דת, תועדו מקרים של יריקה על אנשי דת נוצרים ובפתחי כנסיות.
ב-2023 ייסדה מומחית לנצרות, יסכה הרני, את "מרכז נתונים לחופש הדת לתיעוד התקפות אנטי נוצריות" (RFDC - Religious Freedom Data Center for documenting anti-Christian attacks) המתעד התנכלויות לנוצרים (במיוחד בירושלים).
מרכז זה אכן מאשש את המידע על העלייה בהיקף הפגיעה בנוצרים ב-2023 כשלפי הדו"ח ב-2022 דווח על שבע תלונות על פגיעות באנשי דת בירושלים לעומת עשרות תלונות על מקרים כאלו ב-2023 (20 תלונות רק בחודש יולי).
אחד הגופים המקדמים מאבק בארגונים דתיים לא יהודים הוא להב"ה – למניעת התבוללות בארץ הקודש שמנהלו, בנצי גופשטיין, הביע תמיכה בפגיעה במוסדות דת נוצריים.
מספר גורמים דתיים הצדיקו יריקה על נוצרים בטענה שזהו מנהג יהודי עתיק.
בכירים במשטרה ובעיריית ירושלים גינו את תופעת היריקות והבטיחו לפעול נגדה אך ביוני 2023 דווח שבכירים בעיריית ירושלים (וביניהם ראש העיר משה ליאון, סגנו אריה קינג והרב הראשי הספרדי של ירושלים שלמה משה עמאר) הפעילו לחץ לביטול ועידה שתוכננה להתקיים בירושלים בנושא "מדוע יהודים יורקים על גויים?".
בין הנושאים שהיו על הפרק היו האלימות נגד נוצרים ושאלת ההיתר שנותנים רבנים לירוק לעבר נוצרים.
בבדיקה שהתייחסה לתלונות שהוגשו לפני 2021, בנושא אלימות נגד נוצרים, נמצא שהתיקים של רוב פשעי השנאה שדווחו למשטרה נסגרו בעילת "עבריין לא נודע"..
באוקטובר 2023, לאור ההחמרה בתופעת הפגיעות בנוצרים ותשומת הלב העולמית שהופנתה לירושלים בנושא, יצאו גורמים בכירים כנגד התופעה והמשטרה הביעה תמיכה בנוצרים והחלה במעצר יורקים תוך שימוש במערכת המצלמות במעגל סגור "מבט 2000" ועל ידי התחפשות לאנשי דת נוצרים.
פשעי שנאה על רקע דתי של יהודים נגד מוסלמים
מסגדים משמשים, במקרים רבים, יעד לפשעי שנאה של יהודים כנגד מוסלמים.
בין השאר נרשמו פגיעות במסגדים בדיר דיבוואן, דיר מאליכ, כפר עקרבה, פורדיס, אום אל פאחם, ירושלים, כפר שקבא (ליד רמאללה) (מקור), גוש חלב ועוד.
פשעי אקורדיון הוא רומן מאת הסופרת האיטלקית אני פרו שנכתב בשנת 1996 ועוסק בחייהם של מהגרים מארצות שונות בארצות הברית.
סיפורו של בונה האקורדיונים מבוסס על סדרה של 11 כתבות שהתפרסמו במרץ 1891 בעיתון Daily Picayune שהופץ בניו אורלינס, המתארות את מעשי הלינץ' שנעשו ב-11 איטלקים בניו אורלינס באותה שנה.
הדמויות בספר הן דמויות בדויות ששולבו באירועים אמיתיים, שחלקם עובדו לסיפורים.
כמו כן הספר מכיל מודעות מעיתונים, פטפטת רדיו, כרזות, שירים, חלקי פזמונים, תווים על חפצים יומיומיים ורשימות ארגונים- חלקם אמיתיים וחלקם בדויים.
"פשעי אקורדיון" תורגם לעברית בשנת 1999 על ידי שרה פ' פרידמן.
כל דמות חדשה שמקבלת לידיה את האקורדיון, מקבלת אותו במצב יותר ויותר גרוע, עד שלקראת סוף הספר מושלך האקורדיון החבול לאש – כמאה שנה אחרי שנבנה באיטליה.
כל הסיפורים מסופרים בגוף שלישי, על ידי מספר יודע-כל.
בתחילת כל סיפור מופיע איור של סוג מסוים של אקורדיון עם כיתוב שאומר איזה סוג זה.
סוגריים - לכל אורך הספר, מפעם לפעם, נעצרת העלילה, אשר מבחינת הקורא מתרחשת בהווה, ונפתחות סוגריים בהן מסופר בקצרה עתידה של הדמות המדוברת, או עתיד צאצאיה, אשר לא קשור לעלילת האקורדיון.
כך למשל, באמצע ההפלגה מאיטליה לארצות הברית, פתאום נפתחות סוגריים, בהן מסופר כי כעבור שנים, סילבאנו, בנו של בונה האקורדיונים, נורה למוות בג'ונגל על ידי אינדיאני.
לאחר שהסוגריים נסגרות, חוזרת העלילה לספינה בה מפליג סילבאנו.
מוטיב שחוזר על עצמו בכל חלק מחדש, הוא שכל מהגר שהאקורדיון מגיע לידיו בטוח שאקורדיון הוא כלי עממי של העם שלו, והמוזיקה שיש לנגן באקורדיון היא המוזיקה העממית של העם שלו.
פְּשֶׁמִישְׁל (בפולנית: Przemyśl, ביידיש: פשעמישל ובכתבים הרבניים: פרעמיסלא) היא עיר בדרום-מזרח פולין, בחבל גליציה ההיסטורי.
בעת מלחמת העולם השנייה הייתה בעיר קהילה יהודית גדולה, ולאחר מכן נבנה בה גטו גדול, ובו יותר מ-20,000 יהודים, שרבים מהם נספו בשואה.
התיישבות באזור מוכרת עוד מהמאה ה-9 והעיירה נקראה אז כנראה פרימוט.
ידוע שבשנת 981 היישוב נכבש על ידי רוס של קייב.
במשך השנים עבר השטח מרוס של קייב לפולין ובחזרה.
בשנת 1340 העיר עברה לפולין עד 1772. במסגרת חלוקת פולין הראשונה העיר עברה לשליטה של אוסטרו-הונגריה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היו קרבות קשים סביב מבצר העיר, שהצליח לעצור את הכוחות הרוסים העדיפים מספרית, זמן רב.
בסופו של דבר הצבא הרוסי כבש את העיר ויותר ממאה אלף חיילים אוסטרים נשבו.
במתקפת נגד שנה מאוחר יותר העיר נכבשה בחזרה בידי הצבא הגרמני והאוסטרו-הונגרי.
אביגדור המאירי השתתף בקרבות בגזרה זו, ומתאר, בספרו השגעון הגדול, את השתתפות היהודים בקרבות אלו, ובמיוחד את גבורתה של יחידה יהודית במוצהר.
עם תום מלחמת העולם הראשונה קמה ממשלה מקומית עם נציגי הלאומים השונים בעיר: פולנים, יהודים ואוקראיינים.
אך קבוצת מורדים אוקראינים כבשה את חלקה המזרחי של העיר, ועצרה וכלאה את ראש הממשלה המקומית ושריו.
בצד המערבי שלטו פולנים, ועם הקמת פולין לאחר מלחמת העולם הראשונה, הצבא הפולני הגיע לעיר, ולאחר אולטימטום כבש גם את חלקה המזרחי.
במלחמת העולם השנייה בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב חלקה המזרחי עבר לברית המועצות.
במהלך מבצע ברברוסה העיר נכבשה בידי הגרמנים.
החל משנת 1945 היא חלק של פולין.
לפי יוליוס ברוצקוס ואחרים, נותרה עדות על התיישבות יהודית בפשמישל בספר הדינים של יהודה בן מאיר הכהן.
התקפות, עלילות דם והשריפה הגדולה
בשנת 1628 (ה'שפ"ח) רחוב היהודים הותקף.
בית החולים היהודי וחנויות של יהודים נבזזו.
זאת בעקבות שני עשורים של טענות נגד הסוחרים היהודים בידי ה"בורגרים" - סוחרים ממעמד ביניים ממוצא גרמני בעיר.
שנתיים לאחר מכן אשה נוצרייה העידה בבית המשפט שיהודי בשם משה (מושקו) שמוקלר פיתה אותה לגנוב ולהביא לו מלחם הקודש הנוצרי.
האשה והיהודי הועלו על המוקד (בט"ז בניסן ובכ"ד בניסן בהתאמה), ויום כ"ד בניסן נקבע לתענית בקהילת פשמישל לדורות, לזכר אירוע זה.
בשנת 1678 (ה'תל"ח) הרובע היהודי בעיר נשרף, והאציל (סובייצקי) דחה את מועד פרעון החובות של היהודים, על מנת להקל עליהם להשתקם.
בשנת 1759 (ה'תקי"ט) נערך בפשמישל משפטם של שישה יהודים, בהם אשה אחת, המואשמים בעלילת דם שרצחו ילד נוצרי על מנת להשתמש בדמו לאכילה עם מצות בפסח.
האשה הושלכה לכלא והגברים הוצאו להורג.
המצור הרוסי והמצודה תחת השלטון האוסטרי
במלחמת העולם הראשונה כ-8000 יהודים נותרו בעיר בעת המצור הרוסי הראשון על העיר, רבים מהם סייענים אזרחיים לצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בי"ג באלול תרע"ד, 3 בספטמבר 1914, מפקד הגרמנים באזור, הגנרל קונרד, העביר את מפקדתו מפשמישל לנובי שץ, על פי פקודות המטה הגרמני, לאחר שאלו הזהירוהו שלא יצליחו לספק לו סיוע.
הגרמנים הצליחו להדוף את ההתקפות והמצור הוסר בהושענה רבה, כ"א בתשרי תרע"ה, 11 באוקטובר 1914.
חודש פחות יום אחר כך, החל מצור שני, כאשר שש אוגדות רוסיות מקיפות את המתחם.
דואר היה מגיע עם יוני דואר, בעזרת בלוני מימן ובהטלה ממטוסים.
לעיתים הדואר נפל בשטח הרוסי.
אלו בדקו אותו והעבירו אותו לחיילי הצבא האוסטרו-הונגרי לאחר צינזור.
ב-13 בפברואר 1915 (כ"ט בשבט, תרע"ה) דיווחו עריקים של הצבא האוסטרו-הונגרי לרוסים שהמזון היחיד שנותר בפשמישל היה שימורי בשר סוס.
דברים אלו דווחו בעיתון הלונדון דיילי ניוז למחרת.
רוב היהודים נותר בעיר, למרות פינוי כפוי בחלקו של תושבים אמידים, ולמרות שתי תקופות המצור.
עקב המצב החלו להתגלע מתחים בין הלאומים השונים בתוך הצבא האוסטרי, בעיקר בין גרמנים לסלאבים, כולל תליית חשודים בריגול, והוצאתם להורג בכיתות ירי.
החיילים היהודים הוצאו מתוך יחידותיהם והועברו ליחידה נפרדת המיוחדת להם, ששירתה במפקדה שבתוך העיר.
בתקופה זו, שלש מתקפות גדולות של הצבא הגרמני להצלת הנצורים האוסטרים בפשמישל נכשלו.
במתקפה השלישית התקבלה הודעת טלגרף לפיה על הכוחות הנצורים לפרוץ החוצה.
הרוסים הצליחו לפענח את הצופן הגרמני, אם כי גם בלעדיה סיכויי ההצלחה היו קלושים.
ב-17 במרץ (ב' בניסן), הרוסים הציעו מעבר חופשי לכל מי שירצה לצאת.
תותחים כבדים הובאו לראשונה למערכה והחלה הרעשה כבדה.
תוך שלושה ימים חומות המבצר נהרסו והופלו במקומות רבים והאוסטרים החלו לברוח תוך השמדת ציוד ומזון.
הם פוצצו את כל הגשרים ואת הנשק הכבד שברשותם.
ב-22 במרץ (ז' בניסן) העיר נכנעה, ובה כ-123,000 חיילים ופצועי לחימה ואלה הועברו 10,000 ליום למזרח.
היו 15,000 חולי טיפוס וכולירה.
המפקד הרוסי פרסם כרזות לפיהם התושבים יראו עצמם כאזרחי ממלכת רוסיה והפליטים היהודים מוזמנים לשוב לביתם.
מפקד האוסטרים, הגנרל קוצ'מנק רשם בזכרונותיו שהוא חש אי-נוחות ממסירת האוכלוסייה היהודית הלא מוגנת לידיהם.
החל שוד החנויות היהודיות בידי הקתולים שבעיירה בעיקר מחסני שיכר וחנויות תכשיטים, בחסות חיילים רוסים שהזהירו את היהודים שיישלחו לסיביר אם יתנגדו.
היהודים הואשמו בידי האוכלוסייה והחיילים בניצול המצב ובניסיונות התעשרות ממכירת מצרכים במחיר מופקע.
הרב גדליה שמלקיש רב העיר החרדי שהצטרף לתנועת המזרחי הציונית ונחשב רבה של התנועה בגליציה, החליט להישאר בעיר עם קהילות היהודים שנותרה בה.
הוא נקרא מספר פעמים באישון ליל אל המפקדה הרוסית, להגן על היהודים מפני עלילות בדבר בגידה.
בחג הפסח, יום שלישי, 30 במרץ, (ט"ו בניסן תרע"ה) הרוסים התעללו ביהודים אחדים, בין היתר תפסו את הרבי מברז'אן הקשיש, גזזו את זקנו ואת פאותיו, קשרו אותו לסוס וסחבו אותו ברחבי העיר.
הרוסים גם הכו את אשתו.
ב-8 באפריל יהודים שנאספו בידי הרוסים לעבודות ניקוי בכפייה, הוכו קשות.
הרוסים ובראשם הקצינים ומפקד המשטרה המקומית הרוסית החלו לשדוד רהיטים וכלי בית ולשלוח אותם ברכבת לביתם, דבר שהביא לביקורת רבה מצד התושבים ולשבירת האמון.
באחד הימים, בעל חנות שיכר יהודית מחה בפני חיילים רוסים שעסקו בשוד החנות שלו.
אחד החיילים דקר אותו למוות בכידון הרובה שלו.
ימים מעטים לאחר החג, בקיץ 1915, בשבת, 17 באפריל, ג' באייר ה'תרע"ה, עצרו הרוסים את כל הגברים מגיל 15 עד 50, בטענה שהם מחפשים חיילי אויב שהתחמקו משבי.
בסיום המהלך שולחו כ-15,000 איש לרוסיה ובמיוחד לסיביר.
בין 15,000 העצירים המגורשים היו כ-4000 גברים יהודים בגיל צבא, אף שמעולם לא שירתו בצבא ובוודאי לא בזה האוסטרו-הונגרי.
הם נשלחו רגלית ללבוב, ומשם ברכבת לרוסיה.
ב-25 באפריל 1915 הצאר ניקולאי השני ביקר בפשמישל ושהה בבית משפחת פרנקל, היהודית, בעלת טחנת הקמח.
נאסר על שארית היהודים בעיר להביט אל הרחוב, ושורות חיילים לאורך הרחובות פנו אל הבתים על מנת להבטיח זאת.
ב-30 במרץ התקבלה הוראת ארטמנוב, ראש העיר הממונה, האוסרת על יהודים בעלות על חנויות, והם אולצו למכור אותן או למסור אותן לקתולים תושבי המקום.
ימים אחדים לאחר מכן שארית יהודי פשמישל גורשו מן העיר המבוצרת.
הרב שמלקיש מונה בידי הרוסים לארגן את העזיבה המסודרת של יתרת יהודי העיר ברכבות שהוקצו לשם כך, והיה האחרון שעזב, ביום שני, 10 במאי, כ"ו באייר.
שני בניו של הרב הוגלו לסיביר עם העצורים "השבויים", ואחד מהם נפטר שם מטיפוס הבהרות.
תושביה הנוצרים נלקחו לעבודות כפייה, כולל ילדים.
ב-12 במאי לאחר הפסד הכוחות הרוסים בגרליץ, החלה הפצצת העיר בידי הגרמנים.
הושלכו פתקים ממטוסים הקוראים לאזרחים שלא לדאוג ושאין רואים בהם חלק מן הלחימה.
היו שמועות על כך שקוזקים תפסו כפריים בסביבה וירו בהם לתוך קברים שהם נאלצו לכרות לעצמם.
חזרת יהודי פשמישל לאחר הכיבוש הגרמני המחודש
ב-3 ביוני 1915 (כ"א בסיון) העיר נכבשה שוב בידי מעצמות המרכז (או "שוחררה" כפי שהרב שמלקיש כתב בזכרונותיו).
קהילת יהודי פשמישל שלחה לקיסר פרנץ יוזף מברק, בו הם ברכו על גבורת חיילי המולדת, ואיחלו לו שהאל ישמור עליו ויצליח את צבאו.
בתגובה פרנץ יוזף הודה לשולחים ונתן כתב הרשאה ליהודי העיר לשוב לבתיהם.
הרב חזר לעיר ומצא שהיא כמעט ריקה מתושביה, ותנאי המחיה בה קשים.
לאחר שהות בווינה במשך שנה, הוא חזר לעיר שוב ב-1917 לקהילה שהחלה לצמוח מחדש.
המשמר היהודי בימי תום מלחמת העולם
עם תום המלחמה והפסדם של מעצמות המרכז, הוקם משמר יהודי (מטעם "השומר הצעיר") בעיר, רובו אברכים ובחורי ישיבה, שלקח נשק ממחסני הנשק של הצבא האוסטרי, יחד עם קבוצות צבאיות של תושבי העיר האוקראינים והפולנים.
המשמר היהודי שיתף פעולה עם שני הצדדים שהתייצבו משני צידי נהר הסן, אך גם חטף אש משני הצדדים, ללא הרוגים.
האוקראינים והפולנים פרקו את היהודים מנשקם לאחר שלשה ימים ואלו נותרו, בהסכמה, מחוץ למאבק.
הצבא הפולני הגיע ראשון, וכבש את העיר כולה.
החל מסע פרעות נגד יהודי העיירה השבים.
נהרגו חמישה עשר יהודים ורכוש רב נהרס.
לדברי הרב שמלקיש יהודי אחד בלבד נורה ונהרג במהלך המלחמה, ורבים מאנשי המשמר היהודי נעצרו כמשתפי פעולה, אך שוחררו מאוחר יותר.
כמו כן חנויות ובתים נשדדו במהלך הכיבוש.
עד מלחמת העולם השנייה פעלו בעיר חמישה בתי כנסת גדולים: בית המדרש הגדול, ה"טמפל" (של הניאולוגים), הקלויז (של החסידים), בית הכנסת הישן ה"שול", ו"מניין הירט".
בין המלחמות, החל משנת 1934, אחד מאדמו"רי סדיגורה, רבי מרדכי שלום יוסף פרידמן, התגורר בעיר ואף הקים בה ישיבה בשם 'משיבת נפש', אך עלה לישראל ב-1939, ממש לפני כיבוש פולין בידי הגרמנים.
הרב גדליה שמלקיש, מנהיג המזרחי בגליציה ואחיינו של הרב יצחק יהודה שמלקיש, שימש כראב"ד פשמישל (כמו גם כראב"ד קולומיה) גם בתקופה זו.
תנועות וארגונים ציוניים רבים היו פעילים בפשמישל, כמו ויצו, קרן היסוד, קק"ל, הנוער העובד, הרצליה, בני עקיבא ועזרא, וב-1937 נרשמו 2294 שוקלים - נותני 'שקלים' המהווים הרשאה להשתתפות בקונגרס הציוני.
בעיר הודפסו 11 עיתונים ביידיש בעברית ובפולנית, בהם שני עיתונים יומיים ביידיש.
ב-1933 18,000 תושביה היהודים של העיר היוו 28% מהאוכלוסייה.
עם הפלישה לפולין גאתה אוכלוסייתה היהודית של פשמישל והגיעה לכדי 22,000 יהודים, לפחות 4,000 מהם פליטים, שסמכו על מעמדה המבוצר של העיר וקשרי היהודים עם הצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה.
פשמישל נכבשה על ידי הגרמנים מידי הפולנים עשרה ימים לאחר תחילת הפלישה לפולין, ביום השני של ראש השנה ה'ת"ש (14 בספטמבר 1939).
יומיים לאחר הכיבוש, בימים הראשונים של עשרת ימי תשובה ה'ת"ש (מ-16 בספטמבר ועד 19 בספטמבר 1939) החל טבח ביהודי העיר, שנלקחו למקומות שונים ונורו או נקברו חיים בבורות.
אחד מקברות האחים הללו, בבית הקברות היהודי בעיר נחקר לאחר המלחמה, ועליו הוצבה מצבה עם שמות 102 נרצחים שזוהו במקום, בעיקר ממנהיגי היהודים והמשכילים.
בנוסף, במקומות שונים נערכו רציחות של פליטים וחסרי אזרחות, שבתקופה זו עדיין היו מיעוט בעיר.
הגרמנים נהגו בתחילה לקחת עובדי כפייה ולהחזירם בשלום לבתיהם בתום יום העבודה.
אך לאחר זמן קצר עובדים בודדים החלו להיעלם, ואחר כך קבוצות שלמות של עובדים.
בסך הכל נרצחו כ-600 יהודים בימים אלו, בעיקר פליטים ממערב פולין.
בשבוע שלאחר הרציחות הראשונות העיר חולקה לשניים, משני צידי נהר הסן, כאשר עיקר העיר הישנה בצדו המערבי של הנהר נותר בידי הגרמנים והיתר בידי הרוסים, בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
הגרמנים הודיעו ליהודי הצד המערבי של העיר שעליהם לעזוב.
אשת הרופא היהודי, הגב' ברודנר, נשלחה לשוחח עם ראש העיר בלדיני (נרצח מאוחר יותר בידי הרוסים) ועם המושל הצבאי הגרמני, בתקווה לשנות את ההוראה.
ראש העיר הודיע לה שיש לו עיסוקים חשובים יותר מאשר מצב היהודים.
ואילו המושל הצבאי אמר שלא שמע על הוראה זו, וקבע שהם יכולים להישאר בבתיהם.
בעקבות הודעתה למועצה היהודית על תגובות הבכירים, החלה עזיבה חפוזה של היהודים בשחיה או בסירות, מכיוון שרק גשרים צבאיים נותרו על הנהר, ונאסר על אזרחים לחצות עליהם.
פולנים רבים נעמדו על הגדות על מנת לחזות בגירוש.
בעת נסיגת הגרמנים מצידו המזרחי של הסן, והעברת השלטון לרוסים בערב יום כיפור ה'ת"ש הגרמנים שרפו את בית הכנסת (הטמפל) הניאולוגי, ואת בית הכנסת הישן, מבנה אבן מ-1592 שהחליף את בית הכנסת הראשון שהיה עשוי כולו עץ.
בשנת 2006 במוזיאון בגרמניה הוצג ציור דיוקן של קצין גרמני מצויר על גבה של יריעת ספר תורה מאחד מבתי הכנסת הללו בפשמישל.
הרוסים נכנסו לעיר רק שבוע לאחר מכן, בעת חג הסוכות.
יהודים רבים חזרו לצד הרוסי עם כניסתם של אלו, אך כל המוסדות היהודיים הוצאו מחוץ לחוק, והציוד בהן הוחרם.
בין היתר בית החולים היהודי, בית היתומים ובית הספר שבו למדו ביידיש, הועברו לרשויות והפסיקו לפעול תחת זהות לאומית.
רוב הפעילים הציונים עזבו את העיר מפחד לחקירת נ.ק.ו.ד.
כל המפעלים, ש-90% מהם היו בבעלות יהודית, הולאמו.
המשרות הממשלתיות שניתנו ליהודים לא שילמו מספיק למחיה, ויהודים רבים נאלצו למכור את חפציהם האישיים.
פעילים ציוניים נעצרו ונשפטו במשפטי בזק, לעונשים של 10 ו-15 שנה בכלא.
בבית הכלא שנועד ל-300 איש לכל היותר, הוחזקו באופן קבוע כ-1500 איש, שהואשמו בריגול או בגידה.
בסביבות חג הפסח (מאי 1940) כ-7000 מהפליטים היהודים השוהים בצד הרוסי, בעיקר יהודים מאזור שלזיה, גרמניה ואוסטריה, הוגלו לרוסיה האסייתית.
הממשל הצבאי הגרמני בפשמישל, גירוש היהודים בחזרה למזרח העיר
ב-27 ביוני 1940 הגרמנים הקימו מנהלת אזורית בפשמישל, במסגרת מדינת הגנרל גוברנמן (השלטון הכללי - השלטון הגרמני האזרחי במזרח אירופה).
יחד עם הקמת המנהלת, יהודי הצד המערבי (הגרמני) של העיר גורשו למזרחה, חלקם בכח הזרוע ובשחייה מעבר לנהר, תוך שוד רכושם.
קבוצת זקנים ונשים שנותרו בעיר הועברו לשני בניינים בצידה המערבי של העיר.
שנתיים לאחר מכן בניינים אלו יהיו יסוד לגטו העתידי.
הגיטו בפשמישל, מסירת ה'צעירים' למחנה ההשמדה ינובסקה וגירוש היהודים למזרח העיר
הגרמנים החלו בשכנוע היהודים בכדאיות המעבר שלהם לשכונה בת 10 בניינים, שבהמשך ב-15 ביולי הפכה לגטו סגור.
הגרמנים מינו יודנראט לגטו בראשות ד"ר איגנץ דולדיג, שהרחיב את היקפה ל-20 איש, רבנים, רופאים ופוליטיקאים.
וגם הקימו יחידת משטרה יהודית.
כמו כן הגרמנים הקימו לשכת עבודה בראשות פקיד אוקראיני, לשכה שחייבה את רוב היהודים בעבודות פרך משפילות, בהנחיית תושבי האזור ממוצא גרמני.
שחרור ניתן רק לבעלי נכות קשה באישורו של ד"ר שמחה טננבוים.
שמועות על מהומות ופגיעות של נוצרים אוקראינים ופולנים ביהודים בטורניוו ובריישא הגיעו לידיעת המשטרה היהודית, והשלטונות הגרמניים הבטיחו להנהגה היהודית את "הגנתם" אם היהודים יתנהגו כראוי, וימסרו 1000 צעירים לעבודה במחנה ליד לבוב.
ועדה הוקמה בראשות מספר ממנהיגי היהודים שבחרה את "הצעירים", בעיקר פליטים, ללא קשר לגיל ואלו נשלחו ב-18 ביוני 1942 למחנה השמדה ינובסקה בלבוב.
שמועות שמעולם לא אומתו נסבו בעניין שוחד ורשימות כפולות שניהל ד"ר טננבוים.
הנועדים לגירוש נשמרו על ידי המשטרה היהודית, ונלקחו בידי הגסטפו ושוטרי שופו אל הקרונות.
בעת הגירוש, קרובי משפחה שבאו להיפרד או למסור חבילות נורו בידי הגרמנים ברחוב ובסביבות התחנה, בתואנה שהם מהפועלים במשלוח המנסים לברוח.
כיבוש פשמישל המזרחית ורצח 45 הזקנים והנשים
ב-28 ביוני 1941 נכבשה פשמישל כולה בידי הגרמנים במתקפת פתע לילית, שישה ימים אחרי תחילת מבצע ברברוסה.
הגרמנים קראו ליהודים לצאת ולגלות עצמם, לצורך עבודה, ואכן עמדו בכך מספר ימים, בהובילם את היהודים לעבודה והחזרתם בשלום לביתם עם ערב.
שבוע אחר כך הגיעו יחידות ס.ס.
לעיר, הפיצו את חוקי הגזע הכוללים איסור על רופאים יהודים לטפל בלא יהודים, לבישת מגן דוד צהוב על הבגד, ושילוט המתאר את מגורי היהודים כנגועים בכינים וכמגפה, והקורא לאוכלוסייה להתרחק מהם.
קבוצת הזקנים והנשים היהודיות שהייתה אסורה בשני בניינים, רובה בעלת השכלה גבוהה, ששוכנו בשני בניינים בשכונת זסאני - בצד המזרחי של הנהר, נרצחו, בתקופה זו.
הקבוצה מנתה כ-45 נשים וזקנים.
בראש חודש אב ה'תש"ב (15 ביולי 1942) נחתם הגטו בפשמישל, ונאסר על יהודים לגור מחוץ לאזור המתוחם.
באותה עת היו בה לפי ההערכות כ-22,000 יהודים.
למרות הצפיפות הגדולה, יהודים חשו מאוימים פחות בגטו הסגור מאשר בעיר הפתוחה, בלא הגנה כלשהי.
ב-24 ביולי (י' באב ה'תש"ב) הגרמנים הודיעו שבעוד שלושה ימים ישולחו כל היהודים שאינם עובדים מהעיר, ויושארו רק בעלי כרטיסי עבודה חתומים בידי הגסטאפו.
כמעט כל יהודי העיר נרשמו לעבודה כלשהי.
יום לפני האקציה נאספו כל כרטיסי העובד.
קהל גדול נאסף בפתח משרדי המשטרה היהודית אך ד"ר דולדיג החזיר רק 5000 כרטיסים.
זעקות התושבים הרקיעו שחקים, ולילה מלא ייסורים עבר על תושבי הגטו.
החל מ-27 ביולי ועד 3 באוגוסט במסגרת "האקציה הראשונה" של הגטו, נשלחו כ-12,500 יהודים למחנה בלזץ.
על היהודים היה להתייצב בכיכר, בשבע בבוקר 27 ביולי, עם חבילה של 10 ק"ג לכל היותר, וכל העובר על ההוראות יירה.
ואכן, אחד הרופאים הביע מחאה על יחסם של הגרמנים, נלקח הצידה ונורה.
מפקד הוורמאכט בפשמישל מקס לידטקה שהוכר מאוחר יותר בידי יד ושם כחסיד אומות העולם, הורה לחייליו למנוע את מעבר אנשי הס.ס.
הקצין אלברט בטל שהוכר אף הוא כחסיד אומות העולם אכן עצר את אנשי הס.ס.
במשך זמן מה, ואף משך כ-100 יהודים מתוך הקבוצה הבלתי מורשית, והעבירם אל תוך מחנה הצבא, תוך קביעה שהוא זקוק לעבודתם, ובכך הציל את חייהם.
לאחר משא ומתן ארוך הסכימו הס.ס.
חולים וזקנים שלא יכלו ללכת הובלו אל כיכר נפרדת ומשם הוסעו במשאיות לגרושובצה ושם נורו.
לאחר שהחולים יצאו את הגטו במשאיות אל עבר מותם, הגרמנים אספו את המשפחות של החולים בכיכר ושם ירו בהם.
אשה חולה שהגיעה עם בנה הקטן, נורתה בראשה בידי קצין ס.ס.
ולאחר מכן אחז את הילד ברגלו והטיח את ראשו אל הקיר.
בצהרי היום ד"ר דולדיג ועוזרו מר רכטר נלקחו למטה המשטרה ושם נרצחו.
לאחר יציאת הרכבת הראשונה בשעות הצהריים, ובה כ-7000 נוסעים, נערכו חיפושים אחר בורחים ומסתתרים והם נורו.
הגטו כולו היה זרוע גופות של נשים זקנים וילדים.
המשטרה היהודית צוותה "לנקות" את המקום, ועדיין היו מתושבי הגטו שהאמינו שלוקחים אותם ל"מחנה עבודה במזרח".
שלשה ימי הפסקה עברו, וב-31 ביולי, בבת אחת, תושבי שתי שכונות בגטו נצטוו לפנות את בתיהם בתוך שעה.
מכיוון שהמעברים בין הבתים היו צרים, תושבים אלו יצאו עם חפצים בעלי נפח קטן בלבד, והשאירו אחריהם את רוב רכושם.
קבוצות גדולות של פולנים המעוניינים בשלל עטו על בתי היהודים, אך הגרמנים מנעו את הגישה מהם, ואף ירו בהם לשם כך.
ההגעה לאזור האיסוף הפעם היה מסודר ושקט.
לא היו יריות ולא בורחים.
3000 יהודים נשלחו ביום זה לבלזץ.
את הבתים "ניקו" היהודים והעבירו את מה שמצאו לגרמנים.
ב-3 באוגוסט, שלשה ימים אחר כך, נצטוו כל תושבי הגטו להתייצב בבוקר השכם, ולהציג את כרטיסיהם.
הם עמדו מהבוקר עד הצהריים, עת הגיעו אנשי הס.ס.
ובראשם יוליאן שרנר מפקד הוואפן ס.ס.
בקרקוב, שעבר במסדר ורישום קפדני אחר הכרטיסים.
הם ערכו חיפוש בבתים ושלחו במכות את מי שמצאו אל הכיכר.
עם גמר המסדר כולם שוחררו לבתיהם, עם הוראה לקבוצה של 3000 מהנמצאים להתייצב בשלש אחה"צ שוב בכיכר.
האנשים התייצבו בשקט ונלקחו אל הרכבת.
בין היתר הרופאים הוותיקים הועלו לרכבת, אך ארבעה רופאים נתבקשו על ידי רופא המשטרה היהודית להישאר על מנת לטפל בניקיון המחנה, והגרמנים לא התנגדו לכך.
בזמן שהאנשים הוצעדו אל תחנת הרכבת, קבוצת אנשי גסטפו וס.ס.
נגשו אל בית החולים, ירו ברוב החולים, והובילו את הצוות הרפואי אל התחנה.
ביום זה גורשו כ-3500 יהודים לבלזץ.
בסך הכל גורשו כ-12,500 יהודים.
בגטו נותרו אנשי בית החולים, שארית אנשי המשטרה היהודית, והעובדים "המורשים".
כשישה שבועות לאחר האקציה הראשונה, הודיעו השלטונות הגרמניים שהם מוכנים "לחון" את המתחבאים בעת האקציה ולהנפיק להם תעודות, על מנת שיהיו "חוקיים" בגטו.
כמאה יהודים הסכינו לכך, וקיבלו בול עגול בפנקסיהם.
כמה ימים אחר כך נקראו להתייצב על מנת לנסוע לעבודה.
הם הועלו על משאיות ונרצחו בבית הקברות של העיר.
באותה תקופה, למרות הבטחת ההגמון, כל היהודים המומרים לנצרות נתפסו ונרצחו.
פועל רכבת נוצרי סיפר ליהודים על הריגת היהודים בבלזץ, אך תושבי הגטו סירבו להאמין לו, וראו בכך סיפורי בדים שנועדו להפחיד אותם בלבד.
אך לאחר שקיבלו איגרות אחידות ועליהם כמה מילים על מצבם הטוב של הנוסעים, הדבר חיזק את הבנתם שהמגורשים כבר אינם בין החיים.
כחודש לאחר האקציה הראשונה כבר היה ברור לכל תושבי הגטו שכל היוצאים באקציה הראשונה נהרגו, והם החלו בהכנות קדחתניות לקראת האקציה השנייה.
נותרו 9500 יהודים בגטו מתוכם 1500 עובדים, אך הפעם היהודים הטעו את הגרמנים.
ב-18 בנובמבר 1942 החלה האקציה השנייה.
הפעם רבו המתחבאים וניסיונות הבריחה, בדרך לכיכר ואף בכיכר עצמו.
80 ילדי בית היתומים נלקחו, כמו גם ילדי המיוחסים ובראשם בנו היחיד של ראש המשטרה היהודית החדש, ד"ר רבהן.
ביום זה הגרמנים הצליחו לתפוס רק 3,500 יהודים, ו-4,500 יהודים חמקו מהם.
ניגש עם אנשיו וקרא למסדר את כל יהודי הגטו.
הוא הקריא שמות, אותם שחרר, וכל הנותרים, ביניהם מי שנרשם לעבודה (בשוחד) רק לאחרונה הועברו לרכבת.
לאחר האקציה השנייה, הגרמנים חילקו את הגטו למחנה ב' - קדמת הגיטו הישן ובו 800 יהודים, ולמחנה א' - הרחבה באחת השכונות ממערב לעיר, שנועד להיות מחנה עבודה, ובו 4000 יהודים.
חל איסור חמור על מעבר בין המחנות, או היציאה מהן.
לאחר מספר ימי שקט בהם הגרמנים לא הראו את עצמם, היהודים יצאו מהמחבוא ועברו לגטו החדש.
מחנה זה קיבל את תפקידו ה"רשמי" כמחנה עבודה של האס.אס עם הגעת מפקדו, אונטרשרפיהרר יוזף שוואמברגר.
במחנה היו שלש מחלקות: מחלקת חייטים, ייצור צעצועים ומיון בגדי אזרחים הרוגים כחומר גלם לשתי המחלקות האחרות.
למעט מקרים מעטים לרוב העבודה התנהלה כסדרה במשמרות של 12–14 שעות, אך איחורים או תלונות אחרות על העובדים טופלו בחומרה, כולל הלקאה, כליאה, השפלה והעברה למחנה ב'.
במאי 1943 שוואמברגר הורה ליהודים להקים תזמורת, ובפתיחה החגיגית שנוגנה על מרפסת, הגיע עם קציני ס.ס.
יומיים אחר כך ירה והרג באקדחו שני יהודים שעמדו בגבול הגיטו ושוחחו עם אנשים מחוץ לגיטו.
קבוצת צעירים ממחנה זה ובראשם ברון, קסטנר וגרין, הצליחו לברוח במטרה לחבור לפרטיזנים, תוך שיתוף פעולה של הכלואים בגיטו, והשתקת הסיפור מהמשטרה היהודית.
האחרים התחבאו, אך קצין ס.ס.
שהותקף בידי אחד הבורחים, מאיר קרבס, שעזב אותו לאחר שחשב שהרגו, זיהה את התוקף.
50 יהודים נלקחו כבני ערובה תוך רצח ופציעה של אחרים, והמשטרה היהודית נצטוותה להשיב את הבורחים בתמורה לשחרור בני הערובה.
אלו תפסו שלשה מן הבורחים כולל התוקף, וטענו בפני הגרמנים שמצאו את כל החבורה.
השלושה, קרבס, גרין וצעיר בשם גרוסט נתלו לעיני כלואי המחנה, בידי שוטר יהודי, אך רק לאחר שהשוטר הראשון שצווה לבצע את התליה התעלף.
23 מבני הערובה נורו למוות למרות הבטחות הגרמנים.
במותו גרין קרא: רוצחים נאלחים!
מעט זמן לאחר מכן השלטונות הגרמנים פנו אל היהודים בהצעה להחליף צעירים הכלואים בכלא, בזקנים המוסתרים בבתים.
דבר זה עורר ויכוח ער בקרב המחנה, אך הוחלט בסופו של דבר לבצעו.
דבר זה השפיע רבות על מצבם הנפשי של היהודים, ונראה שמטרת הגרמנים הייתה להשפילם מבחינה מוסרית.
המשטרה היהודית ביצעה חיפושים וחטפה בכוח זקנים שהוחלפו בצעירים הכלואים.
מדי פעם משאיות הגיעו למחנה ויהודים נחטפו לצורך משלוח לעבודה הנדרשת במקומות מרוחקים.
ב-2 בספטמבר 1943 בשלש לפנות בוקר החלו להישמע יריות במחנה ב שהוקף באנשי גסטפו מכל עבריו.
כל אנשי הגיטו נצטוו להגיע לרחבת המחנה, אך איש לא הגיע, וכולם נכנסו למסתורים שהוכנו מראש.
אך הגרמנים הוציאו ממחבואיהם כ 3500 איש.
למחרת 600 עובדים נשלחו למחנה ההשמדה בטשבין.
הם הותירו 250 יהודים ל"עבודות נקיון".
להערכת הגסטפו נותרו 1200 יהודים בגיטו, ולאחר פיצוץ בתים חשודים והסתייעות ביחידות הנדסה ובשוטרי ה"שופו"
הצליחו לשלוף כ-300 יהודים נוספים.
אלו הוכנסו בשני בניינים והוקמה משטרה יהודית חדשה, והחיפושים נמשכו.
הגרמנים הבטיחו "בהן צדק גרמני" שיהודים שימסרו עצמם יועברו "למחנה העבודה בטשבין" ולא יאונה להם כל רע.
לאור הבטחה זו, כ-900 יהודים נוספים יצאו ממחבואם.
אלו נשלחו לעבודות ניקיון ואחרים הועברו ל"גטו זמני" חדש שהוקם בסמיכות.
ב-10 באוקטובר 1943 שוובמרגר הורה על התייצבות מיידית ברחבת המחנה לצורך מפקד.
הפיקוד הגרמני ואזרחי העיר ממוצא גרמני הוזמנו לצפות במסדר זה והגיעו לבושים חגיגית.
בזמן עמידת היהודים בכיכר, נערך חיפוש בבתים.
נמצאה ילדה יפה, ביתו של ד"ר פליצק, שהיה אסיר צבאי (כנראה יהודי מהצבא הפולני).
אמהּ נשלחה לטשבין בגרוש הקודם.
החייל שמצא אותה אחז בה וזרק אותה אל מפקד המחנה.
זה התבונן בה, ולאחר שרחמיו התעוררו זרק אותה אל הקהל היהודי באומרו: "הנה לכם!
למחרת ב-11 באוקטובר נערך מפקד פתאומי ב"גטו הזמני" החדש.
מפקד הגסטפו, רודולף היינריך בנוויץ, מלווה בשלשה אנשי גסטפו: ריכל טימה ובאנטש, הגיעו עם קבוצה של שוטרים אוקראינים.
בנוויץ הוציא דף גדול והחל להקריא בפני 1200 היהודים את תוכנו.
בדף היה רשום גזר דין מוות על כך שהם נמנעו והסתתרו מהמשלוח לטשבין.
הוא הסביר לנאספים שאל להם להבהל, ואסר עליהם לצעוק או לבכות.
גזר הדין לא יכאב, וכל אחד יקבל כדור אל גבו.
הוא דרש שהם יתפשטו אחד אחרי השני, וילכו בקבוצות של חמישים איש באופן מסודר אל קיר ההריגה.
ישנן עדויות על אנשים שהלכו בראש משפחותיהם, וביקשו להיות הראשונים בקבוצה.
לפחות שני יהודים ממחנה העבודה הצטרפו אל משפחותיהם בגטו הזמני, מסרבים להיפרד מהם.
היריות נמשכו במשך שש שעות, מהדהדים לאוזני אסירי המחנה הקבוע, וביניהם קרובי משפחתם של ההרוגים.
עם סיום ההרג, בנוויץ הגיע למחנה העבודה, ודרש שני יהודים לצורך שריפת הגופות.
למחרת דרש שני יהודים נוספים, וביקש שהיהודים עצמם יתנדבו למעשה.
אלו נמנעו, ושוואמברגר הודיע שראשון היהודים שיופיע בדרכי המחנה יתפס למלאכה זו.
שני כנרים מוזיקולוגים נתפסו ועסקו בשריפת הגופות, שבערו במשך חמישה ימים ולילות, וכיסו בענן כבד את העיר, ובשכבת שומן את האנשים, החפצים והאוכל במחנה הסמוך.
ארבעת היהודים נצטוו לחפש זהב או יהלומים בתוך האפר, ולאחר מכן נלקחו לכלא בבקונשיץ ושם נהרגו ברימון שהושלך לתוך תאם.
ניסיונות בריחה אחרונים האקציה הקטנה ופירוק הגיטו
לאחר הטבח, יחידים וקבוצות החלו לברוח מהמחנה בדרך כלל בסיועם של פולנים.
מפקדים שנערכו שלוש פעמים ביום גילו לרוב בני משפחה נעדרים, ושוומברגר וצוותו הוציאו להורג את כל בני משפחת הנעדר או הנעדרת.
עם זאת, רבים מהאסירים "הבלתי רשומים" הצליחו לברוח בשלב זה.
ב-28 בנובמבר כ"ח בכסלו ה'תש"ג נר רביעי של חנוכה אנשי גסטפו נכנסו למחנה ותפסו 100 יהודים ושלחו אותם לטשבין.
נותרו רק כ-150 יהודים, חלקם ילדים מוסתרים.
מיד לאחר אקציה אחרונה זו החלה בריחה המונית, כולל רוב המשטרה היהודית.
בסוף פברואר 1944 אחרוני היהודים בפשמישל נשלחו לאושוויץ או לסטלובה וולה, ומחנה העבודה פורק.
לפי ספר היזכור, כנראה שנותרו מסתורים (בונקרים) באזור, ובמהלך שלושת החודשים עד הכיבוש הרוסי, נרצחו עוד כ-140 יהודים במסגרת חיסול המסתורים.
מספר יהודים הצליחו לשרוד הודות לפעילות של סטפניה פודגורסקה.
אחד היחידים שנותר עד סיומה של המחנה היה הסופר מתתיהו מייזס שעבד בספרייה שנוצרה מאוספיהם השדודים של תושבי המחנה.
ב-2 בספטמבר 1943 נערך ביקור של שני בכירי ס.ס.
בהגיעם לספרייה דיברו עם מייזס והחליטו שיש להצילו.
(יש להניח שהצלתו הייתה במסגרת תוכניתם לעסקה לגבי עדות בזכותם לאחר המלחמה, כפי שנעשה במקומות רבים נוספים).
הסופר נשלח לטשבין באקציה האחרונה, אך הוחזר משם על פי הוראות מגבוה.
באחת הפעמים מפקד המחנה שוואמברגר נכנס לספרייה וראה יהודים משוחחים ביניהם.
"נהנים משיחה קטנה, מה?" שאל.
מייזס ניגש אליו ואמר: "למה אתה שואל?
שוואמברגר שתק ויצא את הספרייה.
עם פירוק מחנה העבודה, מייזס נשלח לבלזץ ומשם לצעדת מוות אל תוך גרמניה.
בעת הצעדה הוא כשל, נורה ונהרג.
הצבא האדום שחרר את פשמישל ב-27 ביולי 1944, בדיוק שלוש שנים לאחר האקציה הראשונה.
מיד לאחר השחרור הגיחו כ-100 יהודים ממחבואיהם.
בימים שלאחר מכן התווספו אליהם עוד כ-150. ההערכה היא כי רק כ-400 מיהודי פשמישל לפני המלחמה שרדו את השואה.
בשנת 1957, ממשלת פולין הורתה להביא לקבורה את שרידי 6000 מאנשי הקהילה שנורו בכמה מקומות ולא נודע זמן הריגתם.
מקומות אלו הם: בירקצה, קונקוויץ, לובאצ'וב וגרוצ'וביץ וכן פשקופן, ליפוויצה פרלקוביץ ופיקוליץ.
יוזף שוואמברגר, מהאחראים המרכזיים לרצח יהודי פשמישל, נמלט לארגנטינה לאחר המלחמה.
הוא הוסגר לגרמניה ב-1990, וב-1992 נידון למאסר עולם.
שוואמברגר מת בכלא הגרמני ב-2004, בגיל 92.
אזרחי פשמישל, חסידי אומות עולם ובוגדים
לפי מחקרים שנעשו לאחר המלחמה, לפחות 563 נוצרים מפשמישל נרצחו בידי הגרמנים בעוון סיוע ליהודים.
היו שנתלו או נורו, והיו שבתיהם נשרפו ומשפחתם נרצחה.
החייל הגרמני בעל הדרגה הגבוהה ביותר בצבא הגרמני, שקיבל הכרה כחסיד אומות העולם הוא מקס לידטקה, המושל הצבאי של פשמישל, שבהוראתו עצרו את כניסת הס.ס.
למחנה באקציה הראשונה וניצלו כ-80 יהודים עם משפחותיהם כ"עובדי הצבא".
את פעולת העצירה וההצלה ביצעה יחידה בפיקודו של סרן אלברט בטל.
חקירה של הרשויות הגרמניות העלתה שבעברו לידטקה היה עיתונאי ביקורתי נגד המשטר הנאצי.
הוא הועבר מתפקידו לחזית, נשבה על ידי הצבא הרוסי ומת שם בכלא ב-1955. חקירה זו העלתה גם שבטל הוא "אוהד יהודים", שנתן הלוואה לידיד יהודי ולחץ את ידי ד"ר דולדיג ראש המשטרה היהודית בגטו פשמישל.
הוא שוחרר מהצבא עקב בעיות לב, גויס למשמר העממי בשלב האחרון של המלחמה, נפל בשבי הרוסי, שוחרר, והגיע למערב גרמניה, שם נאסר עליו לחזור למקצועו כעורך דין, עקב עברו בצבא הנאצי.
האחיות פודגורסקי הצילו כ-13 יהודים וקיבלו הכרה בחסידות אומות העולם.
פרנצישק ומגדלנה בנסיביץ' הצילו כ-15 יהודים.
רבנים אלו שימשו בתפקיד רב העיר פשמישל (פרמיסלה) או כאבות בתי הדין של העיר (בסוגריים שנות הפעילות בעיר):
רבי שמעון וולף אוירבך (~1610)
רבי שמואל ב"ר משולם פייביש (~1610) [יש מקדימים אותו לרב אוירבך]
רבי יצחק אייזיק ב"ר יהושע העשיל
רבי מנחם מנדל ב"ר יואל (שטנגן, אשכנזי או מרגליות; ~1640) [ייתכן שהיו שנים בשם זה]
רבי אליהו ב"ר מנחם מנדל מרגליות
רבי אריה לייב "הארוך" מקראקא
רבי יוסף ב"ר יקותיאל לאזיל הורוביץ
רבי יוסף סג"ל ב"ר משה חריף
רבי יצחק מאיר תאומים-פרנקל (~1702)
רבי יחזקיה יהושע פייבל תאומים (1705–1718) - אחיו של הרב הקודם.
רבי שמואל שמלקה ב"ר מנחם מנדל (1718–1732), בנו התמנה תחתיו בחייו בשל מחלתו.
רבי יקותיאל אשר זלמן ענזיל צוזמיר (~1835)
רבי יוסף חנניה ליפא מייזליש (תקפ"ג - תרכ"ה), כיהן ברבנות העיר מתרכ"א
רבי יצחק אהרן איטינגא (1866–1868) - לימים רבה של לבוב ומחבר שו"ת מהרי"א הלוי
רבי חיים צבי הירש גלזר (נפטר 1940)
פשע מאורגן בישראל (לעיתים מכונה גם "פשיעה מאורגנת") הוא כינוי לפעילות לא חוקית ועבריינית של ארגונים היררכיים של הפשע בישראל, בדרך כלל במטרה להשיג רווח כספי.
ארגוני פשיעה לרוב נוטים לנקוט בצעדי בוררות במקרי סכסוכים פנימיים.
בתחילת שנות השבעים פרסם העיתונאי רן כסלו ב"הארץ" סדרת כתבות שנגעו להתבססותו של פשע מאורגן בישראל, תוך כדי פירוט התחומים בהם עסקו המעורבים, ובהם הימורים בלתי חוקיים, גביית דמי חסות וגביית חובות.
ועדת בדיקה בראשות מאיר שמגר סתרה את הטענות, וקבעה כי אין פשע מאורגן בישראל.
בשנת 1977 פרסם העיתונאי אבי ולנטין סדרה של כתבות תחקיר ב"הארץ", ובהן קבע, כי לא זו בלבד שקיים בישראל פשע מאורגן, אלא שיש לו קשרים עם אישי ציבור מכובדים ובהם קציני צבא בכירים.
קביעתו לגבי בצלאל מזרחי, אחד מהאנשים שהופיעו ברשימת ה-11, כי הביאה לתביעת דיבה של מזרחי נגד "הארץ", בה זכה מזרחי בפיצוי של 300,000 לירות, לאחר ש"הארץ" לא הצליח להוכיח את הנטען בכתבות.
כתבה זו התבססה בין השאר על הדלפה של תוצאות ועדת בדיקה משטרתית בראשות ניצב משנה מיכאל בוכנר, אשר קבעה שאין ארגון על של פשיעה בישראל, אך ציינה בנספח לעבודתה את שמותיהם של 11 עבריינים בכירים ובהם רחמים אהרוני, טוביה אושרי ועזרא טיסונה.
במהלך המשפט (1978) קבעה ועדת חקירה ממשלתית, ועדת שימרון, שמונתה בעקבות הכתבות, כי קיים פשע מאורגן בישראל.
הקרימינולוג מנחם אמיר, ששימש כיועץ לוועדת שימרון ואף העיד במשפט הדיבה, טוען כי כתבותיו של ולנטין, שפרש מאז ממקצועו כעיתונאי, השפיעו על ההכרה הציבורית בקיומו של פשע מאורגן.
בישראל קיימים קרטלי סמים בעיקר מהפזורה הבדואית.
כשקיימת רשת ענפה של קרטלי סמים חיצוניים ובעיקר מאמריקה הלטינית המבצעים תדיר הברחות לישראל.
עד לאמצע העשור הראשון של המאה ה-21 שלטו בשוק הפשע המאורגן בישראל משפחות רוזנשטיין, אבוטבול ואברג'יל.
על פי הערכת המשטרה, שווי עסקיהן של משפחות אלה היה כ-3 מיליארד שקלים.
עיקר עיסוקיהן היה שוק ההימורים הלא חוקי בישראל ומחוצה לה, סחר בסמים, גביית דמי חסות, הלוואות בשוק האפור והלבנת הון.
בשנת 2010 נחשף בוויקיליקס מסמך שנכתב בידי עובד שגרירות ארצות הברית ובו סקירה של הפשע המאורגן בישראל.
במאי 2015, ביצעה המשטרה מעצרים של עשרות עבריינים במסגרת פרשה 512, שנוהלה בידי להב 433. ביולי 2015 הוגש כתב אישום נגד 18 נאשמים, בראשם יצחק אברג'יל על עבירות כמו רצח, ניהול ארגון פשע, יצוא ויבוא סמים בהיקף גדול ועוד.
יד ימינו של אברגל יניב בן סימון היחיד שהצליח להימלט מאימת הדין, אך נתפס בנובמבר 2022 בדרום אפריקה.
נכון לשנת 2016, ההכנסות של ארגוני הפשיעה בישראל מוערכות בכ-50 מיליארד שקלים בשנה.
תחומי הפעילות העיקריים הם גביית חובות והלוואות בשוק האפור, גביית דמי חסות, הימורים, ניהול בתי בושת, סחר בסמים, סחר במתכות, הפעלת רשתות להימורים לא חוקיים על משחקי כדורגל בארץ ובעולם והברחת כספים.
בשנים האחרונות נוספו פעילויות חדשות, ביניהן ניהול הימורים באינטרנט, שליטה בשוק חלפנות הכספים והפצת חשבוניות פיקטיביות בישראל באמצעות חברות קש.
תחומי פשע נוספים הם ניהול משחטות רכב והפצת ומכירת החלקים למדינות שונות, ומאבקי שליטה על עסקים שונים, בעיקר כאלה המתאפיינים בהכנסות גבוהות במזומן, כמו מסעדות וברים.
דו"ח שהוכן בשנת 2019 באגף החקירות והמודיעין של המשטרה, טוען כי שבעה ארגוני פשיעה חשובים פועלים במגזר הערבי בישראל.
הדבר כולל חמישה ארגונים ושתי כנופיות.
הגופים ניצלו את הוואקום שיצרה "פרשת 512" שבה הופללו מרבית ראשי ארגוני הפשע בישראל.
לפי דו"ח המשטרה, ארגוני הפשיעה הערבים בישראל כוללים את ארגון משפחת חרירי, אבו לטיף מהצפון, עראר, כראג'ה וג'ארושי.
שתי כנופיות פשע הן אבו אל-קיעאן, ואל-ערייש.
הארגון נחשב לגדול ביותר וגם למלוכד מאוד, בין היתר בגלל שרוב חבריו הם בני משפחה מדרגה ראשונה ושנייה.
ארגון אבו לטיף פועל בחיפה והצפון.
על פי ד"וח המשטרה הארגון מתמחה בעסקאות נשק, סחר בסמים והונאות בתחום הרכב.
ב-9 ביוני 2003 אישרה הכנסת את חוק מאבק בארגוני פשיעה.
עיקר הגדרתו של "ארגון פשיעה" בחוק זה היא "חבר בני אדם, מאוגד או בלתי מאוגד, שפועל בתבנית מאורגנת, שיטתית ומתמשכת לעבירת עבירות".
פירוט חלקי של הסכסוכים והחיסולים של אנשי ארגוני הפשע בישראל בשנים האחרונות
לפי נתונים שהתפרסמו בשנת 2013 המעמדות בארגוני הפשע והמלחמות ביניהן עברו לשלב של התפרקות הארגון ורציחות פנימיות, בעקבות מעצרם של חלק מראשי הכנופיות, ובראשם איציק אברג'יל.
ארגון משפחת אברג'יל, בשיתוף פעולה עם משפחת עבד אל-קאדר מטייבה.
ארגון זה התפרק לשלשה ארגונים עצמאיים:
ארגון רוחן - בכירים פורשי ארגון הפשע של אברג'יל.
כנופיית מערב ראשון - בעיתונות מייחסים את דודו אמויאל ורועי ניר כראשי הארגון.
כנופיית מזרח ראשון - בעיתונות מייחסים את ראשות כנופיה זו ליניב בן שושן.
הכנופיה עברה לעבוד תחת חסותו של יוסי מוסלי.
והארגונים המסוכסכים עם משפחת אברג'יל:'
ארגון משפחת אבוטבול - עוינים את אנשי אברג'יל.
פרנסואה אבוטבול נרצח, אסי אבוטבול הותקף פעמים אחדות בניסיון התנקשות, ועוזרו איציק גפן נרצח בידי אנשי אברג'יל.
ארגון יוסי מוסלי - המתמחה בהימורים.
הוא גייס אליו רבים מפורשי אברג'יל.
ארגון זאב רוזנשטיין - ארבעה ימים אחרי סוכות ה'תשס"ג, נתפסו חמישה חמושים מאנשי אברג'יל אורבים לרוזנשטיין במסעדה פרסית באזור התחנה המרכזית הישנה של תל אביב, בעקבות סכסוך בענייני הימורים.
האחים אוחנה מגני תקווה - לאחר שנים של מסעי רצח הדדיים נעצרו קבוצת כל הנוגעים בדבר, אך שוחררו.
כיום המשפחה עוסקת בקנייה ומכירה של מתכות מפירוק.
ארגון ריקו (אריה) שירזי מנתניה - שיתף בעבר פעולה עם אברג'יל.
רמי עמירא (אמירה) חצה את השורות לארגונו ונרצח.
ארגון משפחת אלפרון ובראשם יעקב אלפרון מרמת החייל - ב-2007 הוכה אברג'יל בידי אנשי אלפרון.
ב-2010 דווח שאבנר הררי, רוצח שכיר בשירות ארגון אברג'יל עבר לעבוד עם משפחת אלפרון, כנראה על מנת לנקום את רצח בני משפחתם.
ארגון משפחת ברנס מפרדס כ"ץ - מעורבים בניסיונות התנקשות הדדיים.
ארגון אלי (קוסם) נעים מירושלים - היו שקשרו את ניסיון ההתנקשות באלי אריש מתחרהו של נעים, עם אברג'יל שדרש שת"פ לקראת שחרורו של נעים מכלא שאטה.
ארגונו של אברג'יל שיתף פעולה עם ארגונו של עבד אל-קאדר מטייבה ובכך עיין את "הכנופיות הערביות" המתחרות:
פשע מושלם הוא כינוי לפשע שנעשה באופן שמבצעיו אינם ניתנים לגילוי, ולכן הם חומקים מעונש.
יש להבחין בין פשע מושלם לבין פשע שבו, מסיבות שונות, לא מושגת הרשעה – על מנת שפשע ייחשב מושלם נדרש יותר מאשר חוסר יכולת להרשיע, נדרש קושי מהותי לפענוח הפשע.
יש הרואים כפשע מושלם רק פשע שעצם קיומו לא התגלה (למשל רצח הנחזה כמוות טבעי), משום שברגע שידוע שהתרחש פשע, הוא חדל להיות "מושלם".
גישה נוספת מופיעה בספרו של גיירמו מרטינס, "רציחות נוסח אוקספורד": "הפשע המושלם אינו זה שנותר בלתי מפוענח אלא זה שמפוענח תוך ייחוסו לנאשם הלא נכון".
על פי הגדרות אלה, הידיעה שפשע כלשהו היה פשע מושלם מתבררת רק כעבור זמן, כאשר הוא חדל להיות מושלם – כל זמן שהוא בגדר פשע מושלם, אין אנו יודעים זאת.
מקרה נודע של רצון לבצע פשע מושלם, הוא זה של ליאופולד ולוב, שני צעירים שחתרו לבצע "פשע מושלם" של חטיפה ורציחה, לשם הפגנת עליונותם השכלית.
השניים רצחו נער בן 14, נלכדו ונדונו למאסר עולם בתוספת 99 שנים.
סיפורם היה נושא למספר סרטי קולנוע וספרים.
פשע מושלם הוא נושא פופולרי בספרות בלשית, בסרטי בלש ובסרטי פשע.
בתחום המשפט הבינלאומי הפומבי, פשע נגד השלום או פשע תוקפנות הוא כל שיתוף פעולה במלחמה, אשר אינה מותרת על פי העקרונות המוסכמים בין האומות המאוחדות.
יוצא דופן בולט להגדרה היא נקיטה בפעולה צבאית הגנתית בהתאם להוראות סעיף 51 למגילת האו"ם.
פעולות הגנתיות אלה נתונות לבחינת מועצת הביטחון, אולם אינן דורשות אישור של האו"ם כדי שתהיינה חוקיות בהתאם למשפט הבינלאומי.
מועצת הביטחון היא הקובעת האם פעולה מלחמתית היא חוקית בהתאם לזכותם של יחיד או קולקטיב להגנה עצמית.
בשנת 1928 נקבע בהסכם קלוג-בריאן, הידוע כאמנה הכללית לזניחת המלחמה:
הצדדים לאמנה מצהירים בזאת בפה מלא בשם עמיהם כי הם מגנים פניה לדרך מלחמה לצורך פתרון מחלוקות בינלאומיות, וזונחים דרך זו, ככלי למדיניות לאומית ביחסיהם זה עם זה.
אם מדינה אינה מודיעה רשמית לאומות המאוחדות כי היא מכירה בהסכם קלוג-בריאן, אף אם חתמה עליה, האומות המאוחדות אינן יכולות להתייחס להפרה של הסכם קלוג-בריאן כאל הפרה של הדין הבינלאומי (זאת בהתאם לאמנת האומות המאוחדות בסעיף 102).
כיוון שפרשנות סעיף 102 לאמנת האומות המאוחדות שמורה למועצת הביטחון, הרי שעדיין אפשר שהמועצה תיקבע קיומו של "פשע נגד השלום" ללא קשר להצהרה על קבלת ההסכם.
עקרונות נירנברג הם קבוצה של הנחיות לקביעת מהו פשע מלחמה, פשע נגד השלום ופקודה בלתי חוקית בעליל.
כדי להסדיר את העקרונות משפטיים הבסיסיים למשפטיהם של חברי המפלגה הנאצית בעקבות מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1945 הגדירה אמנת לונדון להקמת הטריבונל הצבאי הבינלאומי שלוש קטגוריות של פשעים, אשר אחד מהם הוא פשעים נגד השלום.
השימוש הראשון בהגדרה זו נעשה בפינלנד לצורך העמדה לדין של הדרג המדיני הפיני במהלך מלחמת העולם השנייה - על שגרמו לפתיחת מלחמה נגד ברית המועצות ונגד בריטניה בשנת 1941, או על מניעת שלום.
בשנת 1950 הגדיר הטריבונל הצבאי בנירנברג פשע נגד השלום:
הגדרה זו לקוחה מתוך עיקרון מספר 6 בעקרונות נירנברג אשר אומצו על ידי האומות המאוחדות ושולבו במגילת האומות המאוחדות.
פשע מקוון או פשע אינטרנטי או פשע סייבר מתייחס לעבירות שמעורבים בהן מחשב ותקשורת נתונים.
הפשע יכול להתבצע תוך פגיעה במחשב עצמו, כגון חדירה אליו, או השתלת נוזקות, אך גם כל עבירה אחרת המתבצעת ברשת.
ישנם פשעים שייחודיים לרשת עצמה המציתים סוגיות משפטיות שיכולות להיווצר רק באינטרנט, כגון "אונס וירטואלי", חדירה ופריצה לאתרי אינטרנט ועוד.
השאלה האם פשע מקוון זקוק לשיטות אכיפה וענישה שונות מפשע רגיל, היא שאלה מורכבת בה דנים משפטנים רבים.
קיים קושי להאשים אדם שעבר עבירה במדינה מסוימת, אולם במדינה אחרת שבה הוא נמצא המעשה אינו נחשב לעבירה.
בעבר היו ניסיונות להקים רשות על-מדינתית שתסדיר את הפיקוח על הרשת, אך בפועל כל מדינה מפתחת הסדרים שונים משלה להתפתחות הרשת והפשעים המתקיימים בה.
פשעים מקוונים מתנגשים לעיתים עם נושא הצנזורה ברשת המוצגת כניסיון להתנגד לחוק חופש הביטוי או לפוטנציאל המשחרר של הרשת.
הטכנולוגיה והרשת כחלק ממאבק הפשיעה
רשת האינטרנט עוזרת ומקלה על פושעים לבצע פשעים מסוימים שבעבר היה קשה לבצעם כגון פדופיליה ופורנוגרפיית ילדים.
הפשע המקוון בא לידי ביטוי במאה ה-21 בשימוש הולך וגובר בדארקנט ("הרשת האפילה").
פושעים ופורעי חוק משתמשים בה כתשתית לביצוע מגוון רחב של פשעים- מהעברת קבצים לא חוקיים דרך ריגול תעשייתי, הפלת אתרי אינטרנט והפצת תכנים פורנוגרפיים קשים במיוחד ועד סחר בסמים, סחר באיברים, סחר בכלי נשק ואפילו הזמנת רוצח שכיר.
ראיה לפעילות הפלילית המתבצעת ברשת היא הביקוש הגובר למטבע הדיגיטלי - הביטקוין, עד למצב של אינפלציה.
לוחמה קיברנטית אשר נכנסה בשנים האחרונות עם התעצמותה הטכנולוגית של הרשת מהווה אף היא איום רב על מערכות המחשוב של מדינות, ארגונים, חברות ואנשים פרטיים וניתן לראותה כיום בעיקר אצל ארגוני הטרור, אשר פתחו פרק חדש במאבק ובמירוץ החימוש הטכנולוגי.
התעצמות הרשת והתפתחותה מאפשרים לעקוב ולעצור ביתר קלות את הפושעים המקוונים, דרך מעקב בכל פעולה שנעשית דרך המחשב האישי, כאשר לרב העבריינים אינם יודעים כלל על קיום מעקב זה.
רשויות החוק מנסות להשתכלל במשך הזמן ומנסות למצוא פרצות חדשות ויצירתיות להיאבק בעבריינים דרך הרשת בעזרת תרגיל עוקץ בו מוקמים פורומים שונים המיועדים לעבריינים, דבר המקל על תפיסתם.
התקפת רשת או מתקפת סייבר היא פגיעה זדונית במרחב דיגיטלי.
לרוב מטרתה לשבש או להשבית מכשירים אלקטרוניים או את המידע שמנוהל בהם.
ישנם מספר גורמים עיקריים העוסקים בהתקפות רשת.
לרוב יהיו אלה קבוצות האקרים, אקטיביסטים, ארגוני טרור, ארגוני פשע, מדינות ומעצמות או איום פנימי מקרב אנשי הארגון המותקף.
התקפות הסייבר מתחלקות לכמה סוגים עיקריים:
מתקפה ישירה – פריצה למחשב או לרשת כדי לגנוב מידע או לבצע בו מניפולציות.
מתקפה עקיפה – מתקפה באמצעות מספר רב של מחשבים עליהם משתלטים באמצעות בוטים.
דיוג – הטמנת פיתיון למשתמש במחשב, לרוב באמצעות URL פיקטיבי.
פגיעה בחומרה - השתלת חולשות מובנות בחומרה במהלך הייצור, באופן המשרת את התוקפים.
פשעו של לורד ארתור סאביל הוא סיפור קצר מאת המחזאי והסופר האירי אוסקר ויילד.
הסיפור התפרסם בעברית בתוך קובץ הסיפורים "אוסקר ויילד סיפורים" בתרגומה של טלה בר בשנת 1983.
"פשעו של לורד ארתור סאביל" מתאר את סיפורו של לורד ארתור סאביל שלאחר קריאת כף ידו על ידי כירומנטיסט (אדם העוסק בקריאת כף יד) מתבשר שבעתיד יהיה עליו לבצע רצח.
בנוסף מתבשר לורד ארתור סאביל כי בן משפחה רחוק ימות בזמן הקרוב.
מדברים אלו מסיק לורד ארתור כי יהיה עליו לרצוח את אחד מקרובי משפחתו.
באותם ימים, היה לורד ארתור אמור להתחתן עם אהובת לבו, אך החליט שעליו לדחות את הנישואים עד שיבצע את המעשה שכן זהו הדבר ההוגן והמוסרי לעשות.
הקורבן הראשון אותו מבקש לורד ארתור לרצוח הוא ליידי קלמנטינה בושאפ, דודנית משנה מצד אמו, אשר סובלת מצרבת כרונית.
הוא נותן לה גלולת רעל במסווה של תרופה לצרבת, ומבקש ממנה לנטול אותה רק כאשר היא חווה התקף צרבת.
בינתיים נוסע לורד ארתור אל אחיו בוונציה, שם מקבל את הידיעה כי ליידי קלמנטינה נמצאה מתה בדירתה.
לורד ארתור חוזר ללונדון שמח וטוב לבב ומגלה שהיא הורישה לו חלק מרכושה.
בביקור בדירת הדודנית מוצאת אשתו לעתיד, סיביל מורטון, את גלולת הרעל, וכך מבין לורד ארתור שהדודנית מתה מוות טבעי ולא הוא זה שגרם למותה.
לורד ארתור מוצא לו קורבן חדש והוא דודו, הדיקן של צ'יצ'סטר.
הוא מחליט לחסל אותו באמצעות שעון נפץ.
הוא פנה לעזרתו של חבר אנרכיסט וזה שולח את שעון הנפץ לבית דודו.
השעון אכן מתפוצץ, אך הפיצוץ לא מסב כל נזק לדוד.
כך יורד לטמיון ניסיונו השני והאחרון של לורד ארתור.
מיואש, מסתובב לורד ארתור ברחובות לונדון, עד שהוא מגיע לאחד הגשרים שמעל נהר התמזה.