tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מצב זה הוביל את וייט להניח יסודות לכלכלה מגוונת יותר, ובכך היא הייתה תלויה פחות בתנודות של ענף כלכלי אחד.
במהלך תקופת כהונתו של וייט כמושל חגגה טקסס את יובל 150 השנים להיווסדה והוא ניהל את אירועי החגיגות.
בין המינויים שעליהם החליט וייט היו אלמה סלינס אנדר שמונתה על ידו כאישה ההיספנית הראשונה שכיהנה כשופטת בבית משפט מחוזי מדינתי.
וייט גם מינה ב-1983 את מיירה מקדניאל כאפרו-אמריקאית הראשונה בתפקיד היועצת הכללית למושל, וב-1984 הוא מינה אותה כמזכירת המדינה של טקסס.
כשהושבע וייט כמושל, דורגה טקסס כאחת המדינות האחרונות ברשימות הדירוג למבחני ה-SAT ובשכר המורים.
לאחר כניסתו לתפקיד הוא מינה מיד ועדה לחינוך ציבורי, כינס מושב מיוחד של בית המחוקקים ב-1984, ופעל יחד עם המחוקקים להעביר את חוק ההזדמנויות בחינוך.
בהתמקדותו בחינוך, עלה בידו של וייט להפוך את טקסס ל"מדינת העתיד", תוך התייחסות למשאב החשוב ביותר שלה, הילדים.
בבחירות של 1986 נוצח וייט על ידי המושל לשעבר, הרפובליקני ביל קלמנטס, שקדם לו בתפקיד.
היו שסברו שמדיניות "לא עובר, לא משחק" , שעל פיה כישלון של התלמידים במבחנים הובילה למניעת השתתפותם בפעילויות ספורט ואומנות של בתי הספר, הובילה להפסדו של וייט בבחירות.
לאחר תום כהונתו כמושל, עבד וייט במשרד עורכי הדין "קק, מאהין וקייט" .
ב-1990 הוא ניסה להתמודד שוב על משרת המושל, אך הפעם הובס בבחירות המקדימות של הדמוקרטים על ידי גזברית המדינה אן ריצ'רדס, שהביסה את ג'ים מטוקס בסיבוב השני ואת מועמד הרפובליקנים, קלייטון ויליאמס, בבחירות הכלליות.
בנוסף לעיסוקו בעריכת דין היה וייט יושב ראש מועצת המנהלים של מחוז החינוך העצמאי של יוסטון.
ב-2010 הביע וייט את תמיכתו בקיום משפט שלאחר המוות לקמרון טוד וילינגהאם , שרבים האמינו שהוא הורשע בשגגה והוצא להורג על רצח שלוש בנותיו.
בפעם הראשונה, וייט, שלפני כן היה תומך בעונש המוות, ושבתקופת כהונתו כמושל התקיימו 22 הוצאות להורג, הביע בגלוי את תמיכתו בביטול עונש המוות, ולו בשל האפשרות שיורשעו נידונים למוות בשגגה.
ב-1966 נשא וייט לאישה את לינדה גייל, ולשניים נולדו שלושה ילדים.
בנו של וייט, אנדרו, התמודד ב-2018 בבחירות למשרת מושל טקסס, הגיע למקום השני בבחירות המקדימות של הדמוקרטים, ונוצח בסיבוב השני.
מארק וייט נפטר בביתו שביוסטון ב-5 באוגוסט 2017. הוא נטמן בבית הקברות של מדינת טקסס שבאוסטין, בטקס שבו נכחו בין השאר שלושה מושלי טקסס לשעבר: הנשיא לשעבר ג'ורג' ווקר בוש, ריק פרי, אז מזכיר האנרגיה של ארצות הברית, והמושל המכהן גרג אבוט.
ארונו הוצב במשך שלוש שעות בקפיטול מדינת טקסס, ואז חלקה לו כבוד ידידתו לוסי באיינס ג'ונסון, בתו של הנשיא לשעבר לינדון ג'ונסון.
ב-2016 נפתח ביוסטון בית ספר יסודי שנקרא על שמו של וייט.
ב-1985 הופיע וייט בהופעת קמע בתפקיד עצמו בסדרת הטלוויזיה דאלאס.
קייל מארק טאקאי היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת הוואי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של הוואי בין השנים 2015–2016. קודם לכן כיהן כחבר בית הנבחרים של הוואי משנת 1994 ועד 2014.
טאקאי, יליד הונולולו שבהוואי, שירת במשמר הלאומי של צבא הוואי בדרגת לוטננט קולונל, והשתתף במבצע "חירות עיראק" בשנת 2009, במקביל לקריירה הפוליטית שלו.
בבחירות 2014 הפך למועמד המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית, וניצח את חבר הקונגרס לשעבר צ'ארלס דג'ו וזכה במושב.
במאי 2016 הודיע טאקאי כי לא יתמודד לכהונה נוספת בשל מצבו הבריאותי; הוא נפטר מסרטן חודשיים לאחר מכן.
טאקאי נולד ב-1 ביולי 1967 בהונולולו שבהוואי.
בשנת 1985 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון פרל סיטי, שם היה אלוף שחייה ארבע פעמים וזכה בתואר "אול־אמריקן" בשחייה בתיכון.
הוא קיבל תואר ראשון במדע המדינה ותואר שני בבריאות הציבור מאוניברסיטת הוואי במנואה.
במהלך לימודיו היה אלוף שחייה במסגרת ועידת ה־Western Athletic Conference, נשיא אגודת הסטודנטים של האוניברסיטה והעורך הראשי של עיתון הקמפוס.
טאקאי נבחר לראשונה לבית הנבחרים של הוואי בשנת 1994, כנציג מחוז הבחירה ה־34 של פרל סיטי, סמוך לפרל הארבור.
הוא נבחר מחדש שמונה פעמים, ובשנת 2012 עבר לייצג את מחוז הבחירה ה־33 של אייאה.
בין השנים 1997–2000 כיהן כיו"ר ועדת התרבות והאמנויות של בית הנבחרים.
כמו כן שימש כסגן יו"ר ועדת ההשכלה הגבוהה (1995–2002) וכיו"ר הוועדה בשנים 2003–2004. בנוסף עמד בראש ועדת הוותיקים, הצבא והיחסים הבינלאומיים, ותרבות ואמנויות.
במושבים של 2005 ו־2006 שימש כסגן יו"ר בית הנבחרים.
לאחר 20 שנות כהונה כנציג מדינתי, עזב טאקאי את בית הנבחרים של הוואי כדי להתמודד כמועמד המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס הראשון של הוואי בבחירות 2014, בעקבות החלטתה של חברת הקונגרס המכהנת קולין הנבוסה להתמודד לסנאט של ארצות הברית.
הוא ניצח בבחירות עם 51.2 אחוזים מהקולות וגבר על המועמד הרפובליקני צ'ארלס דג'ו.
בנובמבר 2015 יזם את חוק "שוויון בטיפול רפואי לוותיקי הניסויים האטומיים", שהרחיב פיצוי פדרלי לאנשים שחלו בעקבות השתתפות בפעולות ניקוי לאחר ניסויי פצצה באיי האוקיינוס השקט.
טאקאי היה חבר בוועדות הכוחות המזוינים והעסקים הקטנים.
טאקאי קיבל דרגת לוטננט ראשון במשמר הלאומי של צבא הוואי ב־19 ביולי 1999, ושימש כקצין רפואה מונעת.
הוא היה ראש אגף שירותי חיילים וקצין קישור לבתי ספר.
ב־14 במאי 2013 הועלה לדרגת לוטננט קולונל.
בנוסף כיהן כנשיא אגודת המשמר הלאומי של הוואי וכנשיא חברת הביטוח של אגודת המשמר הלאומי של הוואי.
הוא נקרא לשירות פעיל למשך שישה חודשים (מאי–נובמבר 2005) ושימש כסגן רופא המדינה של המשמר הלאומי של צבא הוואי.
לאחר מכן פיקד על פלוגת צ'רלי (רפואה) בגדוד התמיכה ה־29 בין נובמבר 2006 למאי 2008. במהלך מבצע "חירות עיראק" שירת מחוץ לארצות הברית כקצין תפעול בסיס (Camp Mayor) במחנה פטריוט שבכווית בין פברואר לספטמבר 2009.
בין עיטוריו הרבים, קיבל טאקאי את מדליית השירות המצוין של צבא ארצות הברית בשנת 2009, את מדליית השירות המצוין של אגודת המשמר הלאומי של ארצות הברית בשנת 2011, ואת עיטור השירות המצוין של מדינת הוואי בשנת 2012.
בסוף אוקטובר 2015 אובחן טאקאי עם גידול קטן בלבלב.
ב־19 במאי 2016 הודיע כי לא יתמודד לכהונה נוספת משום שהסרטן התפשט, אך התחייב להשלים את שמונת החודשים הנותרים של כהונתו.
הוא נפטר חודשיים לאחר מכן ב-20 ביולי 2016 בביתו שבאייאה, בגיל 49. הותיר אחריו את אשתו סמי ושני ילדיהם.
בשנת 2018 הוכנס טאקאי לאחר מותו להיכל התהילה של השחייה בהוואי.
מארק מזרח-גרמני היה המטבע הרשמי של הרפובליקה הגרמנית הדמוקרטית (מזרח גרמניה), מיוני 1948, ועד איחוד גרמניה בשנת 1990. בגרמניה המערבית היה נהוג לכנותו "אוסטמארק" (Ostmark) כלומר "מארק מזרחי", בעוד שבגרמניה המזרחית היה נהוג לכנותו "מארק" בלבד.
מארק מזרח-גרמני התחלק ל-100 פפניג.
מאוחר יותר הודפסו גם שטרות של 200 ו-500 מארק אך הם לעולם לא נכנסו לשימוש בשל חששה של הממשלה מכך שייראה כאילו המדינה סובלת מלחצים אינפלציוניים.
ערכו של המארק המזרח-גרמני היה גבוה יותר בגרמניה המזרחית ביחס לערכו של המארק המערב-גרמני בגרמניה המערבית.
באופן רשמי, ערכו של המארק המזרח-גרמני היה שווה לזה של גרמניה המערבית, אך בפועל מעולם לא ניתן היה להמיר את המטבע בצורה חופשית.
תיירים מגרמניה המערבית נדרשו להחליף את המארק המערב-גרמני במארק המזרח-גרמני ביחס שווה (אחד לאחד).
בין התדפיסים שהודפסו על שטרי המארק המזרח-גרמני, בהיות גרמניה המזרחית מדינה קומוניסטית, היו תמונות של קרל מרקס ופרידריך אנגלס.
לאחר איחוד שתי הגרמניות ב-1990 הומר כל הכסף המזרח-גרמני במערב-גרמני ביחס של 1:1 ו- 2:1 (שני מארק מזרח-גרמני על אחד מערב-גרמני), ולבסוף הוחלף במארק גרמני.
במדינה פעלה רשת אינטרשופ בה היה ניתן להשתמש רק בכסף מערבי ולא היה ניתן להשתמש במארק מזרח-גרמני.
מארק ליין היה עורך דין וסופר פוליטי יהודי אמריקאי.
מחוקרי רצח קנדי, מבין הראשונים שדחו את ממצאי ועדת וורן והעלו את התאוריה כי ההתנקשות בנשיא הייתה תוצאה של קשר.
מארק ליין נולד בניו יורק בשנת 1927. לאחר תום מלחמת העולם השנייה סיים את לימודי המשפטים והוסמך כעורך דין.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית שנערכו בשנת 1960 תמך במועמדותו של הסנטור ג'ון פ.
קנדי לנשיאות וניהל את מערכת הבחירות שלו בניו יורק.
באותה שנה נבחר כחבר בית הנבחרים של מדינת ניו יורק בתמיכתם של אלינור רוזוולט ושל ג'ון פ.
לאחר היבחרו ניהל ליין מסע לביטול עונש המוות וכן פעל לפתרון בעיות מצוקת הדיור בעיר ניו יורק.
ליין היה פעיל גם במסגרת תנועה לזכויות האזרח בשם "צועדי החופש (Freedom Riders), שארגנה צעדות למדינות הדרום של ארצות הברית כמחאה נגד האפליה הגזעית ששררה בהן ואף נעצר ביחד עם המפגינים.
קנדי בעיר דאלאס בטקסס ב-22 בנובמבר 1963 חולל מפנה בחייו של מארק ליין ומאז הקדיש את פעילותו הציבורית והספרותית לחקירת נסיבות הרצח ומבצעיו.
העניין שגילה ליין בפרשה נבע מהיותו שלוש שנים קודם לכן מנהל מסע הבחירות של קנדי לנשיאות בניו יורק.
ליין היה מבין הראשונים שנתנו את תשומת לבם לשאלות ולתעלומות שפרשת הרצח מעוררת והגיע לידי מסקנה כי לי הארווי אוסוולד איננו הרוצח.
זמן לא רב לאחר הרצח ייסד ליין בניו יורק גוף שליין העניק לו את השם "ועדת חקירה של אזרחים" (Citizen`s Committee of Inquiry).
ליין החל להרצות באופן רצוף על דעתו בקשר לנסיבות הרצח ולאחר מכן יצא לאירופה ושם פרסם את דעותיו, בהאמינו כי בפעילותו מחוץ לארצות הברית הוא יזכה ליותר תשומת לב מצד הציבור האמריקאי.
בפעילותו זו יצר ליין קשרים עם הפילוסוף ברטראנד ראסל, אשר בהשפעת ליין פרסם ב-6 בספטמבר 1964 גילוי דעת פומבי בשם "16 שאלות אודות הרצח" , בו העלה תמיהות וספקות בקשר לפרשת הרצח ובקשר לאשמתו של אוסוואלד.
לאחר שנתמנתה ועדת וורן ב-29 בנובמבר 1963 לערוך חקירה מקפת על רצח הנשיא ביקש ליין מהוועדה לייצג בפנייה את אוסוואלד.
בקשתו נדחתה בנימוק שאיננו יכול לייצג אדם שאינו בחיים ואז השיג ליין את הסכמתה של אמו של אוסוואלד, מרגריטה אוסוואלד, לייצגה בפני הוועדה.
בספטמבר 1966 פרסם מארק ליין את הספר "Rush to judgment" - "הבהלה לחרוץ דין", בו דחה את מסקנות דו"ח ועדת וורן והעלה על הכתב את כל התעלומות, הספקות והסתירות שהדו"ח עורר.
הספר היה מבין הראשונים שנתפרסמו בארצות הברית השוללים את דו"ח הוועדה ועורר עניין רב בארצות הברית ובעולם.
בשנת 1967 הופק בארצות הברית סרט קולנוע תיעודי על פי הספר, בו הופיע ליין כקריין וכמראיין של אחדים מעדי הפרשה.
בשנת 1977 הפיק ליין סרט תיעודי נוסף בו חזר על תאוריית הקשר של ביחס לרצח הנשיא "שני אנשים בדאלאס" (Two Men in Dallas).
בשנת 1967 כאשר ג'ים גאריסון פרקליט המחוז של ניו אורלינס החל בחקירה, בכוונה להעמיד לדין איש עסקים מניו אורלינס בשם קליי שאו באשמת קשירת קשר לרצח הנשיא (חקירה שהובילה להעמדתו לדין ולבסוף לזיכוי של שאו על ידי בית המשפט), הוא נעזר במארק ליין.
בשנת 1992 פרסם את ספרו "Plausible Denial" - "הכחשה לכאורה", בו העלה את הטענה כי ה-CIA היה מעורב ברצח הנשיא.
בספר מתאר ליין משפט משנת 1985 בו היה מעורב כעורך דין שיצג ביטאון של הימין-הקיצוני, בתביעת דיבה שהגיש נגדו א.
הווארד האנט, מבכירי הבית הלבן בתקופת נשיאותו של ריצ'רד ניקסון ומן המעורבים בפרשת ווטרגייט, נגד הביטאון, בגין כתבה שפרסם הביטאון, בה נאמר כי הנט, לשעבר איש סוכנות הביון המרכזית והסוכנות עצמה היו אחראים לרצח הנשיא.
ליין הסיק מן העדויות שהועלו במשפט את אשמת האנט והסוכנות ברצח הנשיא והעלה תאוריה זו בספרו זה.
בשנת 1973 הופק בארצות הברית סרט קולנוע עלילתי בשם "פעולת שלטונית" - "Executive Action" המתבסס על רעיונותיו של מארק ליין והמציג את הרצח כמזימה לה היו שותפים חוגי הממשל ואילי נפט מטקסס.
בספריו וסרטיו דבק ליין בחפותו של לי הארווי אוסוואלד ואף העלה את התאוריה כי בתקופה שקדמה לרצח פעלו בדאלאס "שני אוסוואלד", האחד לי הארווי אוסוואלד עצמו והשני מתחזה שיצר מראש רקע להאשמתו של אוסוואלד ברצח.
כן טען ליין גם לחפותו של אוסוואלד מאשמת רצח השוטר טיפיט, שאירע בסביבת מקום מגוריו של אוסוואלד בדאלאס פחות משעה לאחר רצח הנשיא, אשר יוחס על ידי ועדת וורן לאוסוואלד.
מארק ליין לא קבע בבירור, בפרסומיו, מי היה הרוצח אך הצביע על מעורבות לכאורה של הממסד ושל אילי ההון ברצח.
ליין זכה לפרסום רב בארצות הברית ובעולם בגין גילוייו הראשוניים בפרשת רצח קנדי וספריו הפכו לרבי מכר.
עם זאת היה ליין אחד האנשים השנויים ביתר במחלוקת בארצות הברית וזאת משני טעמים: האחד כי היה איש הפכפך, שלמרות דעותיו השמאליות ותמיכתו בזכויות האדם, בחר לייצג אנשי ימין ידועים וכת רצחנית.
השני, בשל ריבוי הסתירות, הגילויים שהופרכו ואף טענות עובדה לא אמיתיות בספריו.
בעניין הראשון, ייצוג אנשי ימין וכתות, נזקפו לחובתו של ליין העובדות כי יצג את ג'יימס ארל ריי רוצחו של מרטין לותר קינג בפני ועדת בית הנבחרים בנוגע להתנקשויות.
כמו כן כי היה עורך דינו של ג'ים ג'ונס, שעמד בראש כת מקדש העם בגיאנה, ערב טבח ג'ונסטאון ב-18 בנובמבר 1978, בו מצאו מותם 909 מחסידי הכת, לרבות ילדים ותינוקות, באירוע מחריד שהיה ספק התאבדות המונית ספק רצח המוני.
ליין היה במקום האירוע והצליח להחלץ ממנו זמן קצר פני הטבח.
וכך גם על כי יצג ביטאון של קבוצה מן הימין הקיצוני בתביעת דיבה שהוגשה נגדו על ידי א.
הווארד האנט, מאנשיו של ריצ'רד ניקסון, על כי פרסם כי האנט היה בין הקושרים בפרשת רצח הנשיא קנדי (פרשה עליה כתב את ספרו "הכחשה לכאורה").
בעניין השני, סתירות ועובדות מסולפות, נמצאו בספרו של ליין פגמים רבים.
לדוגמה: ליין חלק על מסקנות הוועדה שלפיהן נורו שלוש יריות מחלון הקומה השישית של מחסן הספרים בדאלאס, אך התעלם מעדותו של צלם עיתונות לפיה ראה קנה רובה מציץ מחלון הקומה השישית ונמשך לאחור לאחר היריה השלישית.
ליין הטיל ספק בכך שאוסוואלד ירה למוות בשוטר טיפיט זמן לא רב לאחר ההתנקשות בנשיא, והתעלם מעדותן של שלוש עדות שראו את אוסוואלד מרוקן את מחסנית אקדחו, בזירת הרצח, מיד לאחר שהשוטר נורה, ומעדותו של עד שראה את אוסוואלד נמלט מזירת הרצח.
הספר עורר טענות בשל דוגמאות רבות ממין זה.
טענה שהועלתה נגד ליין, שלא נמצא לה בסיס והוכחשה על ידו, וככל הנראה אינה אמיתית, היא כי הק.ג.ב.
מימן חלק ממחקרו של ליין.
מבקריו של ליין טענו כי ספריו כי הוא מבטא בספריו גישה פראנואידית וכי הם כתובים כספרי מתח וריגול מן התרבות הפופולרית.
פעילותו נגד מלחמת וייטנאם ולמען זכויות האדם
בשנות השבעים היה ליין מבין הפעילים נגד מלחמת וייטנאם ובארגונים שאספו ראיות על ביצוע פשעי מלחמה על ידי חיילים אמריקאים בווייטנאם במהלך המלחמה.
הוא השתתף לצדה של שחקנית הקולנוע ג'יין פונדה בעצרות נגד המלחמה ובאיסוף תרומות לאגודות שהתנגדו לה.
הוא ראיין חיילים אמריקאים שהעידו בפניו על ביצוע פשעי מלחמה וקיבץ את עדויותיהם לספר "שיחות עם אמריקאים - עדות מפי 32 ותיקי וייטנאם" שפרסם בשנת 1970.
ב-25 באוקטובר 1967 נמצאו בעיר ארקאדיה במדינת פלורידה גופותיהם של שבעה ילדים שנרצחו באמצעות הרעל פרתיון.
אביהם, פועל שחור עור בשם ג'יימס ג'וסף ריצ'רדסון, נחשד בביצוע הרצח, הועמד לדיו ונידון למוות.
מארק ליין חקר את המקרה לפרטיו ופרסם את תוצאות חקירתו בספרו "ארקאדיה" שיצא לאור בשנת 1980. בספרו טען ליין כי האב היה חף מפשע וכי הועמד לדין כתוצאה מפעולות בלתי חוקיות של רשויות החוק.
אף על פי שליין לא יצג את ריצ'רדסון במשפטו, הוא הגיש, בהסתמך על ממצאיו בספרו, בקשה לשלטונות פלורידה לבחון מחדש את המקרה.
בקשתו נענתה, ובעוד ריצ'רדסון ממתין שנים רבות לביצוע גזר הדין, מינה מושל פלורידה תובעת מיוחדת לחקור את הפרשה.
החוקרת מצאה כי נגרם לריצ'רדסון עיוות דין, ולכן בוטלו ההאשמות נגדו והוא שוחרר לחופשי בשנת 1989. לימים בהיותה בבית אבות הודתה שכנתו של ריצ'רדסון, שהייתה שמרטפית של הילדים ביום ביצוע הרציחות, כי היא זו שהרעילה את הילדים.
מפאת זקנתה והספק בצלילות דעתה היא לא הועמדה לדין.
חרף גילו המשיך ליין להיות עורך דין פעיל.
הוא התגורר במדינת וירג'יניה וערך הרצאות בענייני זכויות האדם.
מארק לואי בנז'מן ווֹטְיֶיה, (27 באפריל 1829 – 25 באפריל 1898) היה צייר שווייצרי שתיאר בציוריו את חיי הכפר.
נמנה עם אמני אסכולת דיסלדורף.
נולד בעיירה מורז' שבקנטון וו, בו דוברים צרפתית.
ב-1845, בהיותו בן 16, עבר ללמוד בבית הספר לאמנויות בז'נבה.
ב-1850 עבר לדיסלדורף ולמרות מנהגיו ה"צרפתיים" הצליח להתקבל חברתית בין האמנים המקומיים בשל אופיו החברותי.
ב-1853 יצא למסע לימודי עם חברו לודוויג קנאוס ליער השחור, למרכז שווייץ, ולהרי קנטון ברן.
חיי הכפריים הפכו לנושא הציור המועדף שלו, כמו של קנאוס.
ב-1856 ביקר שוב בשווייץ ולאחר מכן בפריז, שם חש חסום יצירתית בשל התקף ראומטיזם שתקף אותו ובשל אכזבתו מהאווירה הפריזאית, ובחר להתיישב סופית בדיסלדורף.
ב-1858 נשא לאישה את ברתה לואיזה אוֹילֶר, בתו של עורך דין ופוליטיקאי ליברלי מפורסם בדיסלדורף.
לזוג נולדו ארבעה ילדים, שניים מהם עתידים היו להיות לציירים - קארל ז'וזף בנז'מן (נולד ב-1860) ואוטו אדולף פאול (נולד ב-1863).
הציור "בכנסייה", שהחל לצייר בפריז והציג בתערוכה בינלאומית במינכן ב-1858, בישר את הצלחתו.
ציוריו נמכרו במחירים גבוהים בגרמניה, אך לא היו מוכרים כמעט בפריז או בשווייץ.
ב-1873 הוצג בתערוכה בינלאומית בווינה ציורו "קבורה בכפר", שהביא להכרה בו כאחד מראשוני האמנים הגרמנים המתמחים בתיאור חיי הכפר.
אשתו נפטרה ב-1886. האובדן השפיע הן על בריאותו והן על טיב יצירתו, שהידרדר בהמשך חייו.
לאחר מותו נערכה לכבודו תערוכה רפרוספקטיבית על ידי האקדמיה של ברלין.
מארק מינקובסקי הוא מנצח צרפתי ממוצא יהודי, העוסק בעיקר ביצירות מתקופת הבארוק ובמוזיקה נאוקלאסית צרפתית, בדגש על ביצוע אותנטי.
מארק מינקובסקי נושא בתואר אביר הצטיינות.
מארק מינקובסקי נולד בפריז כבנו של רופא הילדים היהודי הידוע אלכסנדר מינקובסקי.
אמו הייתה בת למשפחה אמידה קתולית אמריקאית ממוצא אנגלי.
סבתו מצד האם, הייתה נשואה לאיש עסקים ממוצא צ'כי פרוטסטנטי והייתה כנרת מוכשרת.
היא נאלצה להפסיק את הקריירה שלה בעקבות פציעה בזרוע בתאונה.
מינקובסקי החל את הקריירה המוזיקלית שלו כנגן בסון בהרכב קאמרי.
אחרי שרכש ניסיון בניצוח מגיל צעיר בצרפת, השתלם מינקובסקי אצל שארל בריק בבית הספר על שם פייר מונטה בהנקוק, מיין, בארצות הברית.
בשנת 1982 הקים את "נגני הלובר", שהיא תזמורת המנגנת בכלים אותנטיים, ששמה לה למטרה להציג יצירות מן הבארוק הצרפתי.
מוקד הקריירה של מינקובסקי הוסט מהתמחות ראשונית בבארוק להתעניינות רחבה יותר באופרה.
הוא ניצח על "אידומניאו" של מוצרט ב-1996 באופרה הלאומית של פריז ועל החטיפה מן ההרמון בפסטיבל זלצבורג, הפעם הראשונה שניצח על אופרה זו.
מאז ניצח על נישואי פיגארו בפסטיבל של אקס-אן-פרובנס ועל "מיטרידאטה, מלך פונטו" בפסטיבל זלצבורג, על "יוליוס קיסר" של הנדל באמסטרדם, פריז וציריך (עם צ'צ'יליה ברטולי) ועל Il Trionfo del Tempo e del Disinganno שלו בציריך, שם הופיע גם עם "לה פאבוריטה" של דוניצטי, על איפיגניה בטאוריס של גלוק, ועוד.
מינקובסקי ביצע והקליט גם יצירות של אופנבך: "אורפיאוס בשאול", "הלנה היפה" ו"הדוכסית הגדולה מגרולשטיין".
בנוסף לפעילותו ב"נגני הלובר", מינקובסקי מנצח גם על התזמורת הקאמרית מאהלר, הפילהרמונית של ברלין, תזמורת פריז, התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס, תזמורת המוצרטיאום של זלצבורג והתזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן.
רוב תקליטיו יצאו בחברת דויטשה גראמופון, אבל אפשר למצוא אותן גם באראטו וב-EMI-וירג'ין קלאסיקס.
מארק מנו היה שף צרפתי.
פעל במסעדת "ל'אספראנס" בסן-פר-סו-ווזלה Saint-Père-sous-Vézélay, במחוז יון שבבורגונדיה.
החל מ-1983 זכה ב-19/20 במדריך גו-מיו ובין השנים 1983–1993 ושוב החל משנת 2003 החזיק בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום.
רקע משפחתי ותחילת דרכו כשף
נולד למשפחה בורגונדית שחיה מזה חמש מאות שנה בכפר סן- פר-סו- ווזלה, במחוז יון.
מארק מנו התחיל את לימודיו המקצועיים בבית הספר למלונאות בשטרסבורג.
את אמנות הבישול למד לרוב כאוטודידקט ומגיל צעיר לקח על עצמו את ניהול המכולת-בית הקפה של אמו, מרגריט מנו בסן-פר-סו-וזלה .
הוא טען שלמד את אמנות המטבח מספרים.
לכל אורך חייו אהב לעיין בספרות הגסטרונומית מכל התקופות והפך לבקיא מאוד בתולדות המזון והמטבח הצרפתי.
מסעדת "ל'אספראנס" – מוקד פעילותו הגסטרונומית
אחרי שהתחתן בשנת 1966, יחד עם אשתו, פרנסואז, בת למשפחת פלזיר מבני היישוב ובעצמה בת למסעדן, הפך את בית הקפה של אמו למסעדה.
אחרי שהשיג את הכוכב הראשון במדריך מישלן החליט בשנת 1972 להעביר את מסעדתו לבית גדול יותר של נוטריון לשעבר, שנמצא על אתר דרואידי עתיק וקרא לה "ל'אספראנס" ("התקוה").
כבר בשנת 1975 חיכה לו כוכב מישלן נוסף.
לצורך השתלמויות קצרות ביקר מנו בינתיים במסעדת "מקסימ'ס" בפריז אצל השף אלקס הומבר (או אימבר), במלון-מסעדה "אוברז' דה מארלי" של השף אנדרה גיו ואצל השף בנאר (Besnard) שניהל מטבחי שגרירויות, בישל בשביל השאה של איראן ובשביל הנסיך אמנואלה דה סבויה.
מנו נבחר לטבח הצרפתי הטוב ביותר של השנה בצרפת ובשנת 1983 זכה גם לשלושה כוכבים ב"מישלן" וב-19/20 במדריך "גו מיו".
בהמשך גידל גפן על שטח של 160 דונם, על מנת להחיות את הכרם מווזלה ואת הזן שממנו נוצר היין בורגון ווזלה - Bourgogne vézelay
בשנת 1993 לקחו ממנו את הכוכב שלישי במישלן בגלל אי קביעות באיכות מנותיו, אבל הוא שמר על ניקוד ה-19/20 של גו-מיו.
בשנת 2004, לפי רעיון של סרז' גנזבורג, המלחין והזמר שנמנה עם מקורביו, ייסד מנו ממול למסעדה את ביסטרו היינות "ל'אנטרווינייה" (l'Entrevignes).
אחרי שזכה שוב בכוכב השלישי ב"מישלן" מארק מנו הצטרף בשנת 2004 ליוזמת התעשיין פרנסואה שניידר ביצירת קומפלקס גסטרונומי ושל פנאי בשם "אחוזות ל'אספראנס ודו רונסמה" Les domaines de l'Espérance et du Roncemay » ביישוב אייאן-סיר-טוֹלון Aillant-sur-Tholon הכולל מגרש גולף, מלון -פאר ומסעדה גסטרונומית.
אבל בינואר 2007, בגיל 63, הסתבך מנו, שנודע כגרוע בניהול עסקים, בחובות רבים, שחברתו "סְדֶר" (Sder) התחילה תהליך של פשיטת רגל בגלל אי הפרשה של 600,000 אירו של מיסים סוציאליים ובגלל חובות של שלושה מיליון וחצי אירו.
בנוסף, מדריך מישלן, שציפה לסגירת עסקיו, מיהר למחוק אותו מהמהדורה של שנת 2007.
בסופו של דבר בשנת 2008 בית משפט בפריז ביטל את החלטת בית המשפט באוקסר וקיבל הצעתו של מנו ואשתו לתוכנית הבראה.
בשנת 2008 המסעדה ל'אספראנס הופיעה שוב במדריך מישלן, מסומנת בשני כוכבים.
מארק מנו ואשתו אימצו בשנת 1986 בן, פייר.
Le Homard aux giroles (לובסטר עם פטריות "ז'ירול")
1993: (עם טייבו-נואל ויליג) – כולם אוכלים - מטבח מותאם להפרעות תזונה
1999: (עם אנני קאאן) המטבח של המנזרים,
(עם האנס קיסינגר וג'ים הריסון): השיחה
2005: (עם אני קאאן, ופיליפ אקסברייא - הסלטים, המרק בצלחת)
2006: (עם אנני קאאן) – המוזיאון הגורמנדי: הצייר והטבח
2000: הסרט "ואטל" Vatel בבימוי רולאן יופה עם ז'ראר דפארדייה בתפקידו של ואטל: ייצר את המזנונות הגרגאנטוסקים של הסרט
2006 בסרט "מארי אנטואנט" בבימוי סופיה קופולה – בלט המזנונות
פאבריס ויטי, סרז' וויירה, ז'יל גוז'ון, ז'אק פורסל, קיליין סטנגל, רולאן שאנליו, לוראן פולמר (בלגיה), לודוביק פיזנה, גיום קרוטה, אלן רונדלי (ארצות הברית), פסקאל לוז, ונסאן דויד, סרז' ריפר, פרנסואה פייאר (מונקו), ז'אן-כריסטוף לבאקל, איין קאולי (קנדה).
בקיץ 1990 ובחורף 1990–1991 החליט סרז' גינסבורג לבלות את ימיו האחרונים של חייו במסעדה של מארק מנו.
בהיותו גם לקוח וגם ידיד ותיק ונעים הליכות של המקום, הצוות של המסעדה השתתף בצער ב-7 במרץ 1991 בלווייתו של האמן בבית הקברות מונפרנאס בפריז.
מארק ו' מוזס הוא שחקן אמריקאי, ידוע בתור פול יאנג בסדרה "עקרות בית נואשות" ובתור הרמן "דאק" פיליפס מהסדרה של AMC "מד מן".
הוא הופיע בכמה סרטים של הבמאי אוליבר סטון, שביניהם "פלאטון", "הדלתות" ו"נולד בארבעה ביולי".
בנוסף, שיחק בסרט "ביג מאמא 2" ובפרק בסדרה "מסע בין כוכבים: וויאג'ר".
למרות השתתפותו בפרויקטים מצליחים, הוא לא נכנס לתודעה הציבורית.
ב-2004 הוא הצליח להיכנס לתודעה הציבורית כאשר קיבל את תפקיד פול יאנג בדרמה הקומית של ABC "עקרות בית נואשות", בה שיחק בין השנים 2004-2007. ב-2006, הוא שיחק בהצגת האוף ברודוויי "Burleigh Grimes".
היה לו תפקיד קטן בסרט "הקול המכריע" ב-2008, בכיכובו של קווין קוסטנר.
ב-2010, הוא חזר לצוות השחקנים של הסדרה "עקרות בית נואשות", כשכיכב בהופעת אורח בסוף העונה השישית, וחזר כשחקן קבוע בעונה השביעית.
בשנת 2017 החל לשחק בסדרת המדע הבדיוני "המושיעים" ברשת CBS האמריקאית, בתפקיד יו קיטינג, אבא של גרייס.
מוזס ואשתו, אנני להרוסה, עברו יחד עם שני בניהם להתגורר בלוס אנג'לס.
מארק לנארד היה שחקן אמריקאי ממוצא יהודי.
לנארד נולד בשם לאונרד רוזנסון בשיקגו, אילינוי, בנו של מהגר יהודי רוסי, אברהם, ואשתו, בסי.
הוא הצטרף לצבא ארצות הברית בשנת 1943 והוכשר להיות צנחן במלחמת העולם השנייה, אבל לא השתתף מעולם בלחימה בפועל והשתחרר בשנת 1946 כסמל טכני.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת מישיגן, החל לנארד לעבוד על במות התיאטרון.
התפקיד הבולט הראשון שלו היה של "קונרד" בהפקתו של ג'ון גילגוד של "מהומה רבה על לא דבר".
לנארד היה ידוע בעיקר כשחקן ששיחק את סארק, אביו של ספוק, ב-"מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית" וב-"מסע בין כוכבים: סדרת האנימציה", ומאוחר יותר ב-"מסע בין כוכבים: הדור הבא".
הוא היה אחד השחקנים הראשונים שהופיעו ביותר מסדרת "מסע בין כוכבים" אחת באותה הדמות, וכן בין הראשונים שהופיעו ביותר מדמות אחת.
הוא שיחק את הרומולאני הראשון שנראה אי פעם בזיכיון, וכן את הקלינגוני הראשון עם מצח בולט.
לנארד רצה להופיע בסרט הקולנוע "מסע בין כוכבים: הסרט", אבל סארק לא היה דמות בסרט, אז הוא לוהק כמפקד קלינגוני בתחילת הסרט.
בסופו של דבר, לנארד זכה להופיע כסארק בשלושה סרטי מסע בין כוכבים: "מסע בין כוכבים 3: החיפוש אחר ספוק" (1984); "מסע בין כוכבים 4: השיבה הביתה" (1986); ו-"מסע בין כוכבים 6: הארץ הלא נודעת" (1991).
לנארד היה ידוע גם בתפקידים שמחוץ לסדרות "מסע בין כוכבים".
הוא שיחק את דמות התובע בפורט גרנט בסרט בכיכובו של קלינט איסטווד משנת 1968, "תלה אותם גבוה".
הוא גם שיחק את דמות אהרון סטמפל בסדרת הטלוויזיה "Here Come the Brides", ואת אורקו, הגורילה העוינת בסדרת הטלוויזיה "כוכב הקופים".
הוא גם השתתף, בתפקיד אורח, בסדרה "בית קטן בערבה" בפרק "Journey in the Spring, Part I" בו גילם את פיטר אינגלס, אחיו הבכור של צ'ארלס אינגלס.
היו לו תפקידים ב-"Gunsmoke" מספר פעמים, לרבות הפרק "No Where to Run" (1968).
הוא גם היה כוכב אורח בכמה פרקים של "משימה בלתי אפשרית" - הסדרה המקורית, לרבות פרק אחד ביחד עם לנרד נימוי, וכן פרק בשני חלקים של "Buck Rogers in the 25th Century".
לנארד גם שיחק תפקיד ראשי בסרט "Noon Sunday" שצולם בגואם יחד עם קי לוק, כוכב סדרת הטלוויזיה "Lawman" ג'ון ראסל ושחקנית האופי סטייסי האריס.
בשנת 1993, הוא ועמיתו מ-"מסע בין כוכבים", השחקן וולטר קניג, השתתפו יחד בסיבוב הופעות של הפקת "The Boys in Autumn".
לנארד שיחק את דמותו של הקלברי פין כגבר בגיל העמידה, אשר פוגש מחדש את חבר נעוריו טום סוייר, לאחר שנים רבות שלא ראו זה את זה.
לנארד מת ממיאלומה נפוצה בניו יורק, ניו יורק בשנת 1996, בגיל 72.
שם הסדרהשנהשם הפרקהתפקידהערותמסע בין כוכבים: הסדרה המקורית 1966 Balance of Terror קפטן רומולאני 1967 Journey to Babel סארק Gunsmoke 1968 No Where to Run איירה סטונצ'יפר Here Come the Brides 1968–1970 אהרון סטמפלהוואי חמש-אפס 1969 To Hell With Babe Ruth יושיו נגאטה 1973 Will the Real Mr.
מארק לומברדי היה אמן נאו-קונספטואלי אמריקאי שהתמחה בציורים המתעדים שחיתויות פוליטיות וכלכליות.
לומברדי נולד בניו יורק ולמד לתואר ראשון בהיסטוריה של האמנות באוניברסיטת סירקיוז.
במהלך לימודיו עבד כעוזר-אוצר במוזיאון לאמנות עכשווית ביוסטון, טקסס.
בהמשך פתח גלריה לאמנות ועבד כספרן וארכיונאי.
בתחילת שנות ה-90, בהיותו בשנות ה-40 לחייו, החל לשרטט את הדיאגרמות שקנו לו את פרסומו.
בשנת 2000, יום לפני יום הולדתו ה-49 וכמה ימים לאחר שנפתחה תערוכה חשובה שבה השתתף, הוא נמצא תלוי בחדרו.
למרות שההערכות הן שלומברדי התאבד, ישנן חשדות הקושרים את מותו לאופי עבודותיו, הנוגעות בפעילות הלא חוקית, ולמידע שהציג בהן.
לומברדי הושפע מהפילוסוף הרברט מרקוזה וממומחה ההדמיה הוויזואלית אדוארד טאפטי.
בדיאגרמות ההיסטוריות של לומברדי, הקישורים בין הדמויות והמוסדות השונים לקוחים מדיווחים חדשותיים של ארגוני תקשורת מוסמכים.
הדיאגרמות, אותן כינה "מבנים נרטיביים", תיעדו פרשות שחיתות פוליטיות וכלכליות.
בוש, הארקן אנרגיה וג'קסון סטיבנס ~1979-90" מציגה לטענתו את הדרך בה ג'יימס באת', ג'ורג' בוש הבן ומשפחות בן לאדן היו קשורים דרך עסקאות בטקסס וסביב העולם.
בין הפרשות אותן שירטט נכללו תיאורים של פרשת איראן-קונטראס, מאיר לנסקי, קשריו של הוותיקן עם המאפיה ושערוריית ההלוואות והחיסכון (S&L crisis).
20 מיצירותיו נמצאות בתצוגת קבע במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
עשר יצירות נוספות שלו מוצגות במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית והיו נושא לחקירה של ה-FBI לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
מארק מידלר היה סייף יהודי-סובייטי.
אלוף אולימפי בעל 2 מדליות זהב וכן אלוף עולם במסגרת קבוצתית בעל 5 מדליות זהב.
בנוסף לכך הוא ככה במדליות ארד וכסף אישית באליפויות העולם.
כמן כן מידלר זכה באליפות ברית המועצות מספר פעמים.
בשנת 1983 מארק מידלר נכלל באולם התהילה של הספורט היהודי.
תחילה הוא רצה להיות כדורגלן כמו אביו ששיחק בקבוצת דימנו מוסקבה.
למרות זאת הוא ביחד עם חברו החל את אימוני סיף בשנת 1943. בשנת 1953 הוא סיים את לימודיו במכון לספורט במוסקבה והוסמך למאמן.
לאחר סיום ההופעות מידלר היה מאמן סיף וחניכיו זכו במדליות זהב באולימפיאדות ובאליפויות האולם.
מידלר היה חבר נבחרת הסיף של ברית המועצות בשנים 1951–1967. בתקופה זו הנבחרת אלמונית של הסייפים הסובייטים הפכה למובילה בתחום.
באולמפיאדת 1952 הנבחרת הסובייטית לא הצליחה לעבור את השלב המוקדמות אך רכשה ניסיון חשוב.
מארק מידלר נכלל גם בנבחרת האולימפית של ברית המועצות שהשתתפה במשחקי מלבורן.
בשנת 1959 התגבשה נבחרת ברית המועצות בה בנוסף למידלר היו ויקטור ז'דנוביץ', יורי סיסיקין, הרמן סבשניקוב ויורי רודוב.
נבחרת זו זכתה באותה שנה אליפות העולם (זכתה עוד מספר פעמים עד לשנת 1966).
באולימפיאדות שנערכו בשנים 1980, 1992, 1996 ו-2000 מארק מידלר היה מאמן ראשי של הנבחרת.
מארק מארקס אלנטה (בספרדית: Marc Márquez Alentà; נולד ב-17 בפברואר 1993, ספרד) הוא רוכב מרוצים ספרדי המתחרה בסדרת ה-MotoGP.
הוא אלוף העולם לשנת 2013, 2014, 2016, 2017, 2018 2019 ו 2025 בקטגוריית MotoGP, והיה אלוף עולם בקטגוריית 125 סמ"ק ב-2010 ואלוף בקטגוריית Moto2 ב-2012. בעונת הבכורה שלו ב-MotoGP, בשנת 2013, הוא הפך לרוכב הצעיר ביותר שזכה באליפות, במרוץ ובפול פוזישן.
מארקס החל לרכב ב-2008 באליפות העולם בקטגוריית 125 סמ"ק.
באותה עונה הוא הפך לרוכב הספרדי הצעיר ביותר שזכה בפול פוזישן וסיים על הפודיום, בעודו בן 15. בעונת 2009 רכב עבור קבוצת KTM וב-2010 רכב עבור דרבי.
באותה עונה הוא זכה בניצחונו הראשון במרוץ במוג'לו, איטליה ואחריו השלים רצף של ארבעה ניצחונות.
ניצחונות נוספים בהמשך העונה הקנו לו את תואר האליפות בקטגוריית 125 כרוכב הצעיר השני בהיסטוריה, אחרי לוריס קפירוסי.
בעונת 2011 עבר מארקס לרכוב בקטגוריית Moto2 על אופנוע עם שלדת Suter.
הוא החל את העונה עם שתי תאונות וסיים ללא נקודות לפני שזכה בניצחונו הראשון בגרנד פרי הצרפתי בלה מאן.
מוביל האליפות, הגרמני סטפאן בראדל, זכה בתחילת העונה בארבעה ניצחונות והוביל בפער של 82 נקודות.
באמצע העונה החל מארקס ברצף של ניצחונות שאיפשר לו לסגור את הפער ולהוביל את האליפות בנקודה אחת.
במרוצי הסיום סבל מארקס מתאונה שמנעה ממנו לזנק לשני מרוצי סיום העונה והוא סיים את העונה במקום השני אחרי בראדל, כשבאמתחתו שבעה ניצחונות בעוד בראדל זוכה בארבעה.
ב-2012 זכה מארקס באליפות העולם בקטגוריית Moto2 לאחר שליטה ללא עוררין במשך העונה.
הוא הוביל את המרוץ לאליפות לאורך כל העונה, בעודו שומר על פער ממתחרהו הספרדי, פול אספרגרו.
הוא סיים את העונה עם תשעה ניצחונות.
ב-2013 עבר מארקס ל-MotoGP והחליף את קייסי סטונר בקבוצת רפסול הונדה.
הוא החל את העונה עם סיום מפתיע על הפודיום עבור מתחרה העולה לראשונה לקטגוריה הבכירה.
אך מרקס זכה בניצחונו הראשון כבר במרוץ השני של העונה והפך לרוכב הצעיר ביותר הזוכה במרוץ בסבב.
עד לסיום העונה סיים את כל המרוצים על הפודיום, למעט שני מקרים בהם פרש או נפסל.
במהלך העונה נהנה מארקס מתאונות של שני מתחריו העיקריים, הספרדים חורחה לורנסו ודני פדרוסה, והוא השיג ארבעה ניצחונות ברציפות.
בסך הכל זכה מרקס בשישה מרוצים בעונה ולקראת סוף העונה הוא הוביל בפער גדול שאיפשר לו להבטיח את התואר עוד לפני המרוץ האחרון.
שני מרוצים לפני תום העונה, באוסטרליה, הוא טעה בהבנת הוראות מנהלי המרוץ שהורו על כניסה לרחבת הטיפולים במהלך המרוץ, ולכן הוא נפסל.
הפסילה הותירה את מארקס עם יתרון קטן בראשות הטבלה.
הוא הצליח לשמור על המקום הראשון לאחר שסיים במקום שני ושלישי במרוצי הסיום.
מרקס הפך לרוכב הצעיר ביותר שזכה באליפות MotoGP, והשני בהיסטוריה שעשה זאת בעונתו הראשונה, אחרי קני רוברטס (האב), שזכה ב-1978.
ב-2014 זכה מארקס ברצף של עשרה ניצחונות מתחילת העונה ופתח פער נקודות גדול מיריביו.
הוא הבטיח את האליפות שלושה מרוצים לפני תום העונה והוסיף עוד שלושה ניצחונות.
אלכס מארקס, אחיו הצעיר של מארק, זכה באליפות המוטו 3 באותה העונה.
הם היו לאחים הראשונים שזכו באליפות באותה העונה.
בעונה שלאחר הזכייה באליפות ניצח בחמישה מרוצים, אך נאלץ לפרוש משישה מרוצים נוספים.
הניצחון האחרון בעונה הושג בגרנד פרי אוסטרליה והיה הניצחון החמישים בקריירה של מארקס.
בכך הפך לרוכב התשיעי שמגיע ל-50 ניצחונות, אך גם לצעיר ביותר.
בגרנד פרי מלזיה, מרוץ אחד לפני סיום העונה, נקלע לעימות עם ולנטינו רוסי שלאחר סדרה של עקיפות בעט במארקס וגרם לו להתרסק.
רוסי נענש בזינוק מהמקום האחרון במרוץ המסיים את העונה, דבר שגרם לו להפסיד את האליפות לחורחה לורנסו.מארקס עצמו סיים את העונה במקום השלישי עם 242 נקודות.
את עונת 2016 פתח בפודיום בקטר ובניצחון בארגנטינה, שהעלה אותו למקום הראשון.
במרוץ בארצות הברית רשם ניצחון שני רצוף ובספרד סיים שלישי.
במרוץ בצרפת סיים רק במקום ה-13, דבר שאפשר לחורחה לורנסו, שניצח את המרוץ, לפתוח פער של 5 נקודות בראשות הטבלה.
פרישה של לורנסו בקטלוניה אפשרה למארקס, שסיים שני, לשוב לראשות הטבלה.
פודיום בהולנד וניצחון בגרמניה סייעו להגדיל את הפער.
אף על פי שבארבעת המרוצים הבאים הצליח להגיע רק פעם אחת לפודיום הצליח לשמור על המקום הראשון ואף הגדיל את הפער לאחר ניצחון באראגון.
למרוץ ביפן זינק מהמקום השני, אך פרישה של ולנטינו רוסי, אפשרה לו לנצח את המרוץ ולהבטיח זכייה באליפות השלישית.
במחצית הראשונה של עונת 2017 התקשה לקחת את ההובלה באליפות.
על אף שני ניצחונות בשמונת המרוצים הראשונים מוקם רק במקומות השלישי והרביעי אחרי מאבריק ויניאלס, אנדראה דוביציוזו וולנטינו רוסי.
ניצחון בגרנד פרי גרמניה העלה אותו, לראשונה בעונה, למקום הראשון.
מארק מיליגן (נולד ב-4 באוגוסט 1985) הוא כדורגלן עבר אוסטרלי.
למיליגן 80 הופעות במדי נבחרת אוסטרליה, עמה השתתף בארבעה מונדיאלים וזכה בגביע אסיה בכדורגל 2015.
מיליגן התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל של מכון הספורטיבי של אוסטרליה.
בגיל 17 התחיל לשחק כדורגל בקבוצת בוגרים כאשר שיחק בספיריט הצפונית ובלקטאוון סיטי.
בשנת עבר לסידני מליגת העל ההאוסטרלית.
ביצועיו המרשימים בסידני, הקנו לו מקום בסגל נבחרת אוסטרליה.
בשנת יצא מיליגן לבחון אופציות באירופה וסיכם בסופו של דבר בסטנדרד לייז', אך הדבר נעשה ללא ידיעת אנשי ההנהלה במועדון ומיליגן חזר בסופו של דבר לסידני.
בקיץ יצא שוב לבחון אופציות באירופה הפעם הדבר נעשה כאשר סיים את חוזהו במועדון, אך בגלל שלשחקן לא הייתה זכאות לאזרחות אירופית הוא לא הצליח למצוא קבוצה.
ב-21 באוקטובר 2008 חתם בניוקאסל ג'טס לתקופה של כחודש וחצי.
בינואר חתם בשאנגחאי שנחווה הסינית.
ב-19 במאי 2009 הבקיע את שער הבכורה שלו עבור שאנגחאי בתיקו 1-1 נגד אנטלרס קאשימה במסגרת ליגת האלופות האסיאתית.
לקראת עונת חתם בJEF יונייטד צ'יבה מהליגה היפנית השנייה.
לאחר רעידת האדמה והצונמי בסנדאי החליט מיליגן לעזוב את יפן מחשש לחיי אשתו וילדיו.
לאחר שהליגות ביפן הושבתו, הוא התאמן בסידני כדי לשמור על כושר.
ב-23 בינואר 2012 הושאל למלבורן ויקטורי עד לסיום העונה, והפך לשחקן הראשון שמשחק בסידני ומלבורן סיטי הידועות ביריבותם.
בחודש במרץ חזר לצ'יבה וביולי שוחרר מהמועדון וחתם ל-3 שנים במלבורן.
בעונת ביסס את מעמדו בקבוצה כאשר כבש 8 שערים ואף זכה בתואר "שחקן העונה של המועדון".
ב-17 בספטמבר 2013 מונה לקפטן המועדון.
בקיץ חתם בבניאס מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
ב-31 ביולי 2017 חזר למלבורן ויקטורי.
ב-18 באוגוסט 2018 מיליגן חזר לאירופה וחתם בהיברניאן מליגת העל הסקוטית.
ב-1 ביולי 2019, חתם בסאות'אנד יונייטד.
מיליגן השתתף עם נבחרת הנוער בגביע העולם בכדורגל לנוער בשנת .
במאי נכלל בסגל הנבחרת הבוגרת לקראת מונדיאל 2006 והיה הצעיר מבין שחקני הנבחרת.
ב-7 ביוני 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד .
בפברואר היה שותף לעלייה של הנבחרת למשחקי אולימפיאדת בייג'ינג.
ב-3 במרץ 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-1 נגד .
בינואר זכה עם הנבחרת בגביע אסיה בכדורגל 2015.
נבחרי העונה בליגת העל האוסטרלית: , ,
המצטיין בגמר ליגת העל האוסטרלית:
נבחרי העשור בליגת העל האוסטרלית: -
מארק מינטאל (בסלובקית: Marek Mintál, נולד ב-2 בספטמבר 1977 בז'ילינה שבצ'כוסלובקיה) הוא כדורגלן עבר סלובקי ששיחק בעיקר במ.ש.ק.
ז'ילינה, בנירנברג ובנבחרת סלובקיה בעמדות הקשר ההתקפי והחלוץ.
ז'ילינה בשנת 1996, כאשר היה בן 19. בעונת 2001/02 זכה מינטאל עם הקבוצה באליפות ליגת העל הסלובקית, כאשר הבקיע 20 שערים וסיים כמלך השערים של הליגה.
בעונת 2002/03 מינטאל שוב סיים כמלך השערים עם 21 הבקעות, וז'ילינה זכתה באליפות נוספת.
בקיץ 2003 חתם מינטאל בנירנברג, בה העביר שמונה עונות רצופות, תמורת סכום של 100 אלף אירו, והתחייבות להעביר לז'ילינה נתח מכל מכירה עתידית של השחקן.
נירנברג שיחקה בעונת 2003/04 בליגת הבונדסליגה השנייה.
מינטאל הבקיע בעונתו הראשונה בקבוצה 18 שערים, וסיים כמלך השערים של הבונדסליגה השנייה, עם 18 הבקעות, בצוותא עם פרנסיסקו קופאדו מאונטרהאכינג.
נירנברג סיימה את עונה זו במקום הראשון, והעפילה לבונדסליגה.
מינטאל נבחר בשנה זו ככדורגלן השנה בסלובקיה.
בעונת 2004/05 הבקיע מינטאל 24 שערי ליגה וסיים כמלך השערים של הבונדסליגה, ובפעם הרביעית ברציפות כמלך שערים בליגה כלשהי.
נירנברג ניצלה באותה עונה מירידה בחזרה לבונדסליגה השנייה, בפער של שלוש נקודות מהקו האדום.
בתום עונה זו, מינטאל נבחר ככדורגלן השנה בסלובקיה בפעם השנייה ברציפות.
בקיץ 2005 מינטאל היה מחוזר על ידי מועדונים גדולים, אך הוא בחר להישאר בנירנברג.
עונת 2005/06 עצרה את התנופה של מינטאל.
הוא שיחק בעונה זו בארבעה משחקים בלבד והבקיע שער אחד, מאחר ששבר את רגלו.
גם את רוב עונת 2006/07 החמיץ מינטאל, מאחר שהזדקק לניתוח בעקבות הפציעה שלו.
עם זאת, מינטאל חזר בזמן לשלבים המכריעים של העונה, וסייע לנירנברג לסיים במקום השישי בבונדסליגה, ואף לזכות בגביע הגרמני לאחר ניצחון 2–3 בגמר על האלופה הטרייה שטוטגרט, כאשר מינטאל הבקיע את השער הראשון לנירנברג.
הישגים אלו העניקו לנירנברג כרטיס לגביע אופ"א בעונת 2007/08. נירנברג צלחה את שלב הבתים, בו מינטאל הבקיע שלושה שערים, אך הודחה בשלב 32 האחרונות.
באותה עונה נירנברג נשרה בחזרה לבונדסליגה השנייה, כאשר מינטאל הבקיע חמישה שערים בלבד ב-31 הופעות.
כעבור עונה, נירנברג שבה לבונדסליגה, לאחר שסיימה במקום השלישי בבונדסליגה השנייה והדיחה במבחנים את אנרגי קוטבוס שירדה מהבונדסליגה.
מינטאל הבקיע בעונה זו 16 שערים, וסיים בפעם השנייה בקריירה שלו כמלך השערים של הבונדסליגה השנייה, בצוותא עם בנימין אוור מאלמניה אאכן ועם סדריק מקיאדי מדיסבורג.
מינטאל נשאר בנירנברג עוד שתי עונות נוספות, אך כמעט שלא הבקיע.
בתום עונת 2010/11 עזב מינטאל את נירנברג, לאחר שצבר 180 משחקי ליגה והבקיע 66 שערים, ועבר להנזה רוסטוק מהבונדסליגה השנייה.
מינטאל שיחק במועדון עונה אחת, בה הבקיע שישה שערים ב-24 הופעות, והאנזה רוסטוק סיימה במקום האחרון וירדה לליגה השלישית.
בתום עונת 2011/12 עזב מינטאל את רוסטוק, ושיחק עונה אחת בקבוצת המילואים של נירנברג, בה הבקיע 11 שערים.
בתום עונה זו, פרש מינטאל ממשחק פעיל.
למינטאל 45 הופעות במדי נבחרת סלובקיה, בין השנים 2002 ו-2009, בהן הבקיע 14 שערים.
מינטאל השתתף עם סלובקיה בטורנירי מוקדמות של המונדיאלים והיורו, לרבות מוקדמות מונדיאל 2010, שבסיומן סלובקיה העפילה למונדיאל 2010. עם זאת, מינטאל לא נכלל בסגל סלובקיה למונדיאל עצמו.
מלך השערים של הבונדסליגה: 2004/05
מארק לואיס ג'ונס הוא שחקן ולשי.
בין תפקידיו היו מפקח משטרה בסדרת הדרמה של ה-BBC "55 מעלות צפונה", ציד לווייתנים בסרט "אדון ומפקד: הצד הרחוק של העולם", חייל בסרט "טרויה" ורוב מורגן בסדרת הטלוויזיה "סטלה".
מארק לואיס ג'ונס נולד ב-Rhosllannerchrugog שבמחוז רקסהאם בוויילס.
הוא התחיל לשחק בנעוריו בתיאטרון הנוער קלייד (Clwyd Youth Theatre).
ג'ונס למד משחק ב"קולג' הוולשי המלכותי למוזיקה ודרמה", והופיע עם הלהקה השייקספירית המלכותית ובתיאטרון הגלוב שבלונדון.
לואיס ג'ונס הופיע במגוון תוכניות טלוויזיה בהן "החיים האלה", "הולבי סיטי", "ספוקס", "חוק מרפי", "להעיר את המתים" וסדרת המדע בדיוני "טורצ'ווד".
תפקידו הבולט ביותר בטלוויזיה היה כמפקח בילוש ראסל בינג בדרמה המשטרתית "55 מעלות צפונה", בה גילם דמות של קצין משטרה דעתני ובוטה ולעיתים הומוריסטי.
עוד שיחק ג'ונס בתפקיד סמל בילוש ריי לויד בדרמה המשטרתית "Murder Prevention".
בקולנוע השתתף בסרטים ההוליוודיים שוברי הקופות "אדון ומפקד: הצד הרחוק של העולם" בתפקיד הוג צייד הלווייתנים, ובתפקיד טקטון בסרט "טרויה".
ב-2001 גילם ג'ונס את דמותו של אות'ר פנדרגון בעלה השני של איגריין במיני-סדרה האמריקאית "ערפילי אבאלון".
הוא שיחק בתפקיד אירפון בסדרת הדרמה בשפה הוולשית "Con Passionate", בתפקיד ג'וסי בעיבוד לרומן "Calon Gaeth" מאת שאן ג'יימס, ובתפקיד בריאן ג'ונס בתוכנית "Y Pris" (בשפה הוולשית).
ב-2009 השתתף כאורח בתוכנית תחרות הזמר של ה-BBC בקארדיף (BBC Cardiff Singer of the World competition) ששודרה ב-11 ביוני בערוץ BBC Two (בוויילס בלבד).
לורד גריי והנרי (רוזן ריצ'מונד) במחזה "ריצ'רד השלישי", הלהקה השייקספירית המלכותית, לונדון 1993
לאונטס במחזה "אגדת חורף", תיאטרון הגלוב, לונדון, 1997
מילנטיוס, במחזה "The Maid's Tragedy", תיאטרון הגלוב, 1997
מארק אנטוני, במחזה "יוליוס קיסר", תיאטרון הגלוב, 1999
טאורוס, דיומדס וסקסטוס פומפיוס במחזה "אנטוניוס וקלאופטרה" תיאטרון הגלוב, 1999
אסטון במחזה "מנהל הבית" בתיאטרון שרמן, קרדיף, 1990
ג'יי בי פלר במחזה "The Man Who Had All the Luck" מאת ארתור מילר בתיאטרון דונמר ורהאוס, מ-28 בפברואר ועד 5 באפריל 2008
סמל ראשון רג' דראמונד במחזה "Privates on Parade" מאת פיטר ניקולס בתיאטרון נואל קאוורד, מ-1 בדצמבר 2012 ועד 3 במרץ 2013
הופיע בשידור רדיו של "Cadfael and Cocaine"
הופיע בתפקיד סמסון בתוכנית "The Listener" של ג'וליאן סימפסון
מארק ליונס הוא כדורסלן אמריקאי המשחק באליצור "איתו" אשקלון מהליגה הלאומית.
בעברו שיחק בליגת המכללות באוניברסיטת זייבייר ובאריזונה.
בשלוש עונות באוניברסיטת זייבייר, זכה בשתי אליפויות וקלע כמעט 1,200 נקודות קריירה.
בשנתו השלישית, הממוצע של ליונס היה 15.1 נקודות ו2.8 אסיסטים למשחק בעוד שקולע 39.2 אחוזים מאחורי הקשת.
ב-10 בדצמבר 2011, במהלך משחק נגד אוניברסיטת סינסינטי היה מעורב בקטטה .
בעקבות הקטטה הושעה משני משחקים.
במאי 2012, ליונס הודיע כי הוא עובר לאוניברסיטת אריזונה לעונתו האחרונה במכללה.
מאמן אריזונה, שון מילר, אימן קודם לכן את זאבייר ועסק בהחתמת ליונס לבית הספר.
הוא נבחר לשחקן השבוע ב-21 בינואר 2013. בסיכום העונה, נבחר לאחד מ-12 השחקנים המצטיינים של העונה בעונה אחת באריזונה עם הממוצע הגבוה בקבוצה – 14.9 נקודות ו-2.97 אסיסטים למשחק.
אחרי שלא נבחר בדראפט 2013, ליונס הצטרף לטורונטו ראפטורס לליגת הקיץ 2013. ב-7 ביולי 2013, חתם על חוזה לעונה אחת עם רואן הצרפתים.
ב-9 בינואר 2014, נפרדו דרכם לאחר 14 משחקים.
לאחר מכן הוא חתם במועדון הכדורסל זאדאר שבקרואטיה עד לסיום העונה מ-10 בפברואר.
ב-14 משחקי ליגה, ממוצעיו של מארק היו: 17.1 נקודות, 2.6 ריבאונדים ו-2.9 אסיסטים למשחק.
ב-9 בספטמבר 2014, ליונס חתם על חוזה בספירו שרלרואה הבלגית.
ב-7 באוקטובר עבר לישראל לשחק בעירוני נהריה.
ב-33 משחקים לנהריה, עשה ממוצעים של 18.4 נקודות, 2.8 ריבאונדים, 4.7 אסיסטים ו-1.9 חטיפות למשחק.
ביולי 2015, מארק ליונס הצטרף למכבי ראשון לציון.
במהלך העונה שיחק ליונס 31.3 דקות, וקלע 16.2 נקודות בממוצע.
בעונה זו, זכה עם הקבוצה בפעם הראשונה בתולדותיה באליפות ישראל בכדורסל.
ב-1 באוגוסט 2016 חתם בקבוצת אושאק ספורטיף מליגת העל הטורקית.
ב-8 בדצמבר 2016 שוחררו מארק ליונס וחברו לקבוצה ששיחק איתו גם בראשון לציון דריל מונרו מקבוצתם אושאק ספורטיף הטורקית עקב בעיות כלכליות.
ב-27 בדצמבר 2016 חזר ליונס לישראל וחתם בהפועל תל אביב.
בקיץ 2017 חתם ליונס בקבוצת גווינז'והו מהליגה השנייה בסין.
בספטמבר חתם ליונס בקבוצת גזיאנטפ מהליגה הטורקית.
ב-29 בספטמבר 2019 שב להפועל תל אביב לקדנציה שנייה כשחתם עד תום העונה.
מארק ליב הוא נהג מרוצים גרמני המתחרה עבור קבוצת פורשה באליפות העולם במרוצי סיבולת.
במהלך הקריירה זכה 4 פעמים באליפות סדרת הלה מאן האירופית ו-4 פעמים במרוץ 24 השעות של נורבורגרינג, ובשנת 2016 זכה במרוץ 24 השעות של לה מאן.
ליב נולד ב-4 ביולי 1980 ובגיל 12 החל להשתתף במרוצי הקארטינג.
בשנת 1995 עבר להתמודד בקטגוריית המכוניות החד מושביות כאשר השתתף באליפות פורמולה רנו 1800 הגרמנית, ובשנה שלאחר מכן סיים את האליפות במקום השני בטבלה.
בשנת 1998 עבר להתמודד באליפות פורמולה רנו 2000 הגרמנית, ובשנת 1999 השתתף בפורמולה רנו יורוקאפ וסיים במקום השלישי.
בשנת 2000 הצטרף לנבחרת הנערים של פורשה בתחרות הקאררה קאפ ובסוף העונה סיים במקום החמישי.
בעונת 2001 סיים במקום השביעי בקאררה קאפ ובנוסף בשנה זו השיג פודיום בסבב המרוצים הבינלאומי פורשה סופרקאפ.
בשנת 2002 זכה מארק ליב באליפות הקאררה קאפ לאחר שניצח 4 מרוצים במהלך העונה.
בשנת 2002 החל לשמש ליב נהג קבוצת אלכס ג'וב רייסינג והתמודד עבורה במרוץ 12 השעות של סברינג ובמרוץ פטי לה מאן שנערך באטלנטה לצד הנהגים השותפים טימו ברנהרד ויורג ברגמייסטר.
ליב וצוותו נחלו אכזבה בסופו של דבר לאחר שנאלצו לפרוש בשני המרוצים.
בשנת 2003 חתם ליב על חוזה לנהיגה עבור קבוצת המרוצים של פורשה וזכה עימה באליפות העולם למכוניות GT של ה-FIA לצד הנהג השותף סטפן אורטלי במכונית הפורשה 911. בשנה זו השתתף לראשונה במרוץ 24 השעות של לה מאן וסיים שני בקטגוריית ה-GT.
בעונת 2004 החל להתמודד באליפות סדרת הלה מאן האמריקנית עבור קבוצת אלכס ג'וב רייסינג לצד הנהג השותף רומן דיומא.
ליב ודיומא סיימו את העונה במקום הרביעי לאחר שהשיגו את המקום השני בקטגוריית ה-GT במרוץ סברינג וניצחו את המרוצים שנערכו בפורטלנד ובמונטריי.
בספטמבר 2013 רשם מארק ליב את שיא ההקפה המהירה ביותר של מקטע הנורדשלייפה בנורבורגרינג על ידי מכונית חוקית לנהיגה בכבישים ציבוריים לאחר שהקיף את המסלול בזמן של 6:57:00 דקות ובמהירות ממוצעת של כ-180 קמ"ש במכונית הפורשה 918. נכון לשנת 2016 שיא זה עדיין לא נשבר.
במקביל לקריירת המרוצים שלו החל ליב בשנת 2004 ללמוד הנדסה באוניברסיטה למדעים באסלינגן.
נוסף על כך בעברו של ליב לימודי הנדסה במשך שני סמסטרים באוניברסיטת שטוטגרט עוד בטרם הפך לנהג מרוצים מקצועני.
לאחר שהשלים את לימודי תואר ההנדסה החל לשלב את קריירת נהיגת המרוצים יחד עם עבודה כמהנדס במרכז המחקר והפיתוח של פורשה בעיר וייזאך.
מארק אלכסנדר מילי הוא גנרל אמריקאי ששימש כיושב ראש המטות המשולבים מאוקטובר 2019 ועד 30 בספטמבר 2023.
מילי גדל בעיירה וינצ'סטר שבמסצ'וסטס.
הוא בעל תואר ראשון במדעי המדינה מטעם אוניברסיטת פרינסטון, תואר שני ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת קולומביה ותואר שני באסטרטגיה וביטחון לאומי ממכללת המלחמה של הצי.
במהלך לימודי התואר הראשון השלים קורס קצינים במסגרת העתודה האקדמית של צבא ארצות הברית והוסמך כסג"ם.
עם סיום לימודיו בשנת 1980 התגייס לצבא ועבר הכשרה כלוחם וקורס קציני חי"ר.
לאחר מכן שירת כמפקד מחלקה בדיוויזיה המוטסת ה-82 שבסיסה בפורט בראג ובהמשך עבר את מסלול ההכשרה של הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית, ושימש כמפקד פלגה בקבוצת הכוחות המיוחדים ה-5. שימש מפקד פלוגת מפקדה בגדוד החמישי של רגימנט החי"ר ה-21 בדיוויזיית החי"ר השביעית, בתפקיד זה הוצב בכוח המשקיפים הרב-לאומי בסיני.
בינואר 1989 מונה לקצין אג"ם של הגדוד והשתתף במבצע מטרה צודקת.
במהלך 1992 נשלח לקולומביה כמדריך לצבא המקומי.
בשנים 1993–1996 שירת בחטיבה השנייה של דיוויזיה ההררית ה-10 כקצין כוח אדם, קצין אג"ם וסגן מפקד החטיבה.
במסגרת זו השתתף במבצע שמירת הדמוקרטיה בהאיטי.
בשנים 1996–1998 פיקד על הגדוד הראשון ברגימנט החי"ר ה-506 של דיוויזיית החי"ר השנייה בקוריאה הדרומית.
בשנים 2000–2002 שימש קצין אג"ם וראש מטה דיוויזיית החי"ר ה-25 בהוואי.
במרץ 2002 מונה למפקד כוח המשימה החטיבתי איגל של דיוויזיית החי"ר ה-25, שהוצב בבוסניה והרצגובינה במסגרת כוח הייצוב.
במאי 2003 מונה למפקד צוות קרב חטיבתי שניים בדיוויזיה ההררית ה-10 והשתתף עמו במלחמת אפגניסטן.
בשנים 2005–2006 שירת במטות המשולבים כראש מחלקה ועוזר קצין אג"ם.
בדצמבר 2006 מונה למזכירו הצבאי של מזכיר ההגנה.
ביולי 2007 מונה לסגן מפקד הדיוויזיה המוטסת ה-82 ונלחם עמה באפגניסטן.
ביולי 2009 מונה לעוזר קצין אג"ם במטות המשולבים.
בנובמבר 2011 מונה למפקד הדיוויזיה ההררית העשירית.
בדצמבר 2012 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד הקורפוס השלישי שבסיסו בפורט הוד, בתקופת פיקודו השתתף הקורפוס במלחמת אפגניסטן.
באוגוסט 2014 קודם לדרגת גנרל ומונה למפקד פיקוד כוחות צבא ארצות הברית ובאוגוסט 2015 מונה לראש מטה צבא ארצות הברית.
באוקטובר 2019 מונה ליושב ראש המטות המשולבים.
טראמפ הכחיש וטען כי הידיעות מפוברקות.
עוד הוסיף טראמפ כי אם הדברים נכונים הרי שמדובר בבגידה.
זמן קצר לאחר מכן סנאטורים ואנשי קונגרס רפובליקנים שונים קראו להעמיד את מילי למשפט צבאי לקראת הדחה או התפטרות.
מס' ימים לאחר מכן הצהיר מילי כי השיחה עם מפקד צבא סין התקיימה מתוקף סמכותו.
לצד זאת פוליטיקאים מהמחנה הדמוקרטי יצאו להגנת מילי בטענה כי השיחה אותה קיים מילי אינה שונה משיחות דומות שהתקיימו על ידי גורמי ממשל שונים בעבר, וכי מדובר בשיחה שגרתית הנערכת בזמנים בהם יש חשש לעימות גרעיני ומטרתה להרגיע את הרוחות.
בטקס הפרישה שלו בספטמבר 2023 הצהיר, במה שנתפס כמסר לנשיא טראמפ: "נשבענו אמונים לחוקה, לא למי שרוצה להיות דיקטטור".
ביקורו של מארק מילי בישראל כאורחו של הרמטכ"ל אביב כוכבי, נובמבר 2019
מארק ויליאם ליפרט הוא דיפלומט אמריקאי, שהיה שגריר ארצות הברית בדרום קוריאה בין השנים 2014 ל-2017. לפני מינויו כשגריר, שימש ליפרט כראש המטה הכללי של שר ההגנה צ'אק הייגל.
ליפרט נולד וגדל באוהיו, מחוץ לסינסינטי.
לסוזן וג'יימס ויליאם ליפרט, עורך דין.
ליפרט סיים את לימודיו באוניברסיטת סטנפורד, שם למד מדעי המדינה כתואר ראשון וכן קיבל תואר שני בלימודי מדיניות בינלאומיים.
בזמן שסיים את לימודיו באוניברסיטת סטנפורד, למד סינית מנדרינית באוניברסיטת פקין כחלק מתוכנית לימודים בחו"ל.
כתוצאה מכך, ליפרט ידוע בשם 'כמו לי מוקאי' (בסינית: 李 模 楷), השם הסיני שהוא בחר לעצמו במהלך שהייתו בבייג'ינג.
לפני 1999 עבד ליפרט במחלקת המדינה ואצל הסנטור של קליפורניה דיאן פיינשטיין.
הוא גויס על ידי המנהל של אובמה, פיט רוזה, ששימש יועץ לנשיא עד 2013.
מאוגוסט 2007 ועד יוני 2008 שירת ליפרט תקופת שירות של תשעה חודשים בעיראק כקצין מודיעין עם יחידת אריות הים של חיל הים.
הוא קיבל מדליית כוכב הארד על שירותו בעיראק.
לאורך כל תקופתו בסנאט ובמהלך הבחירות לנשיאות, היה ידוע שיש לו מערכת יחסים קרובה עם הסנאטור אובמה ואף שימש כיועץ למדיניות חוץ של הקמפיין שלו.
הוא זכה לסיוע מאובמה לקדם את השקפותיו על מדיניות החוץ והמדיניות, בייחוד על תמיכתו בנסיגת הכוחות האמריקנים מעיראק, שהושלמה תחת הנשיא אובמה בדצמבר 2011, כמו גם הדגש של אובמה על נושאים ביטחוניים בינלאומיים, כגון רצח עם עם נשק להשמדה המונית.
לאחר מינויו של אובמה לתפקיד נשיא ארצות הברית בינואר 2009 מונה ליפרט לסגן עוזר לנשיא במשרד הרשות המבצעת של הנשיא ולמנהל במועצה לביטחון לאומי, תפקיד שלא היה קיים בממשל בוש, אך היה קיים בממשלות קודמות.
במהלך כהונתו כמנהל פיקח ליפרט על מיזוג צוותי המועצה לביטחון המולדת, שהוקמה באוקטובר 2001 על ידי הנשיא בוש והמועצה לביטחון לאומי, לצוות ביטחון לאומי אחד.
באוקטובר 2009 התפטר ליפרט מהמועצה לביטחון לאומי כדי לחזור לשירות פעיל בחיל הים.
היו ספקולציות סביב התפטרותו שהוא נאלץ לעזוב בשל חילוקי דעות משמעותיים עם הגנרל ג'יימס ג'ונס, במיוחד לגבי מלחמת אפגניסטן.
ג 'ונס האשים את ליפרט שהדליף עליו מידע לבוב וודוורד בשביל הספר "מלחמות אובמה" שכתב.
ב-1 במאי 2014 הודיע הנשיא אובמה על כוונתו למנות את ליפרט לשגריר ארצות הברית בדרום קוריאה.
ב-18 בספטמבר אישר הסנאט את המינוי.
באוקטובר נערך טקס ההשבעה כשברק אובמה ערך "הופעה פתאומית" בהראותו את קרבתו וידידותו עם השגריר החדש.
ב-5 במרץ 2015 בסביבות השעה 7:40 בבוקר בעת ששהה ליפרט במסעדה במרכז העיר סיאול שם היה אמור לשאת נאום בישיבה של המועצה הקוריאנית לשיתוף פעולה, הותקף על ידי גבר בעל סכין.
התוקף, קים קי-ג'ונג, הוא חבר בארגון תרבותי פרוגרסיבי שהתנגד למלחמת קוריאה.
ליפרט נפצע בזרועו השמאלית וכן חתך באורך ארבעה סנטימטרים בצד הימני של פניו.
ליפרט עבר ניתוח בבית החולים סוורנס באוניברסיטת יונסי בסיאול.
בעוד הפציעות שלו לא היוו סכנת חיים, הרופאים ציינו כי ייקחו כמה חודשים עד שיוכל להחזיר את השימוש באצבעותיו.
התוקף, קים, צרח במהלך האירוע כי קוריאה צריכה להיות מאוחדת, לאחר מכן הוא אמר לכתבים כי הוא תקף את ליפרט במחאה על התרגילים השנתיים המשותפים של ארצות הברית ודרום קוריאה.
לקים יש עבר של תקיפות על רקע דומה הוא תקף את שגריר יפן בדרום קוריאה ב-2010 ונידון לשלוש שנות מאסר על תנאי.
ב-11 בספטמבר 2015 נידון קים לשתים עשרה שנות מאסר בגין האירוע.
מארק מדוז הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית, ראש סגל הבית הלבן לשעבר, קודם לכן כיהן כנציג המחוז ה-11 של קרוליינה הצפונית בבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא שימש יושב ראש "שדולת החופש" (Freedom Caucus) בקונגרס .
מדוז נולד בבית חולים של צבא ארצות הברית בוורדן שבצרפת, היכן שאביו הוצב בעת שירותו הצבאי.
מדוז בעל תואר ראשון ביחסי ציבור מאוניברסיטת דרום פלורידה.
בנובמבר 2012 נבחר לנציג המחוז ה-11 של קרוליינה הצפונית בבית הנבחרים של ארצות הברית.
מאז נבחר עוד שלוש פעמים לתפקיד.
הוא מכהן כחבר בוועדת החוץ וכחבר בוועדת התחבורה והתשתיות וכחבר ועדת הביקורת.
בנובמבר 2016 נבחר ליושב ראש שדולת החופש בבית הנבחרים, המייצגת קבוצת חברי קונגרס שמרניים וליברטיאניים מהמפלגה הרפובליקנית.
במרץ 2020 מונה לראש סגל הבית הלבן במקומו של מיק מולבני.
מארק מליאר (נולד ב-5 במרץ 2000) הוא שחיין פאראלימפי ישראלי המתחרה בדרגות נכות S8; פעמיים אלוף פאראלימפי (טוקיו 2020) ושיאן עולם במשחים ל-400 מטר חופשי ול-200 מטר מעורב אישי.
מליאר גם מחזיק בארבע מדליות מאליפויות עולם והוא שיאן עולם במשחים ל-800 מטר חופשי ול-1500 מטר חופשי.
מארק מליאר נולד עם שיתוק מוחין במרכז הרפואי בני ציון שבחיפה, לאלכס ולדיאנה.
יש לו אח-תאום, אריאל מליאר, אף הוא שחיין פאראלימפי.
מליאר אובחן מגיל צעיר עם שיתוק מוחין (CP) שמתבטאת בשיתוק קל בצד שמאל של גופו.
לאחר מספר שנים, עבר לנבחרת השחייה של איל"ן חיפה והוא מתאמן בבריכת איל"ן בקריית חיים, בהדרכת יעקב ביננסון.
במהלך השנים הראשונות התחרה בתחרויות ארציות, ועם הצלחותיו התקדם לאליפויות אירופה והעולם, כאשר בכולן זכה להישגים.
באליפות העולם לנכים שנערכה במקסיקו סיטי, מקסיקו, בדצמבר 2017, זכה מליאר בשתי מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר גב ובמשחה ל-100 מטר חזה.
בנוסף, סיים במקום חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי ובמקום שמיני במשחה ל-200 מטר מעורב אישי.
באליפות אירופה שנערכה בדבלין, אירלנד באוגוסט 2018 זכה מליאר ב-3 מדליות, 1 כסף ו-2 ארד.
מדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:48.69 דקות ומדליות ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:13.89 דקות ובמשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:24.67 דקות .
נוסף לכך, הוא סיים במקום שמיני במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:38.69 דקות.
בתחרות שנערכה במכון וינגייט בפברואר 2019 קבע מליאר במשחה ל-1500 מטר שיא עולם חדש של 19:27.26 דקות, שיפור של כמעט 23 שניות לשיא בן 8 השנים.
באליפות העולם לנכים שנערכה בלונדון בספטמבר 2019 זכה מליאר בשתי מדליות, זהב וכסף.