tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שני הוולקנים חזרו לבריטניה ב-7 במאי, אך הוחזרו לאסנשן ב-14 וב-15 במאי כדי לבצע את המבצע הבא בסדרה.
וולקן נוסף שהגיע מוודינגטון ב־14 במאי היה מטוס העתודה למשימה.
הביצוע תוכנן ל-16 במאי, אך בשל מזג אוויר גרוע לא ניתן היה לבצע את המשימה ושני מטוסי הוולקן שבו לוודינגטון ב-20 וב-23 במאי.
במשימת אייל שחור 4 תוכנן לעשות שימוש לראשונה בטילי AGM-45 שרייק נגד מכ"ם מתוצרת ארצות הברית.
הטילים הותקנו על מטוסי הוולקן באמצעות פיילונים מאולתרים.
טילים אלו לא שוגרו מעולם ממטוסי וולקן, אך התאמתם למטוס והניסויים הושלמו תוך עשרה ימים בלבד.
וולקן מצויד בטילי שרייק נשא מכלי דלק נוספים בתא הפצצות שלו וכך יכול היה לשאת 16,000 פאונד (7,300 ק"ג) נוספים של דלק.
טווח הפעולה של הוולקן גדל, כך שנדרשו פחות תדלוקים בטיסה לפוקלנד ומספרם ירד לארבעה.
המטוס המוביל היה וולקן שהוטס על ידי מפקד טייסת 50, ניל מקדוגל וצוותו שהגיעו לאסנשן ב-27 במאי.
מטוס העתודה הוטס על ידי מונטגומרי.
המשימה נקבעה ל-28 במאי, אך לאחר טיסה של כחמש שעות בוטלה המשימה בשל תקלה שהתגלתה באחד ממטוסי התדלוק בצינור התדלוק.
אייל שחור 5 הוטס על ידי מקדוגל, כשמונטגומרי שב להטיס את מטוס העתודה.
הפעולה תואמה עם תקיפת האי במטוסי ההרייר כדי ל"העיר" את המכ"ם לצורך שיגור הטילים אליו.
המטרה הייתה מכ"ם לטווח ארוך של ווסטינגהאוז שנפרס על ידי חיל האוויר הארגנטינאי באפריל כדי לשמור על המרחב האווירי סביב איי פוקלנד.
ההתרעה ממכ"ם זה אפשרה להגנה הארגנטינאית להסתיר משגרי אקסוסט ניידים.
המכ"ם סייע גם למטוסי ההרקולס הארגנטינאים בהתרעה לנחיתות בסטנלי.
בשעה 0845Z שיגר מטוס הוולקן שני טילי שרייק אל מכשירי המכ"ם.
הראשון פגע ליד המטרה, במרחק 9 עד 14 מ' ממנה, וגרם לה נזק קל.
עם זאת, המכ"ם לא הושבת.
הטיל השני פגע אף רחוק יותר.
משימת אייל שחור 6 בוצעה ב-3 ביוני על ידי מקדוגל, שהוולקן שלו היה חמוש בארבעה טילי שריק במקום שניים.
מקדוגל סייר מעל היעד 40 דקות אך המכ"ם, מדגם וסטינגהאוס AN/TPS-43, לא הופעל.
לבסוף שיגר הצוות שיגר שניים מתוך ארבעת הטילים, השמיד את מכ"ם בקרת האש סקייגארד של גדוד הנ"מ הארגנטינאי והרג ארבעה מפעילי מכ"ם.
בטיסתו חזרה נאלץ מקדוגל לטוס לריו דה ז'ניירו לאחר שצינור התדלוק נשבר ודלק שטף את חלונות תא הטייס.
אחד משני הטילים שנשא שוגר לאוקיינוס כדי להפחית את הגרר, אך השני נשאר תקוע על הפיילון ולא ניתן היה לשחררו.
מסמכים רגישים המכילים מידע מסווג הושלכו לים וכן שודר אות המצוקה "מיידיי".
שני מטוסי F-5E ברזילאים שהוזנקו משדה התעופה סנטה קרוז יירטו את הוולקן.
המטוס אושר לנחיתה בנמל התעופה הבינלאומי ריו דה ז'ניירו-גאליאו כשבמכליו נותרו פחות מ-2,000 פאונד (910 ק"ג) דלק, לא מספיק אפילו לביצוע הקפה.
המטוס נחת על המסלול בכיוון ההפוך לכיוון הנחיתה.
הדבר היה לאירוע בינלאומי מביך, מכיוון שחשף כי ארצות הברית סיפקה לבריטים טילי שרייק.
דיפלומטים בריטים ניהלו משא ומתן לשחרור הוולקן וצוותו, שהיו במעצר נוח בבסיס חיל האוויר גליאו.
ב-4 ביוני הושגה עסקה במסגרתה ישוחרר הצוות תמורת חלקי חילוף למסוקי וסטלנד לינקס .
ארגנטינה הפעילה לחץ על ברזיל הייתה בלחץ מארגנטינה, וארצות הברית הסכימה להתערב כדי לשמור על סודות טיל השרייק.
הצוות והמטוס הורשו לטוס לאסנשן רק ב-10 ביוני, שם הותקן צינור תדלוק חדש, והמטוס טס חזרה לבריטניה ב-13 ביוני.
המשימה האחרונה, אייל שחור 7, יצאה ב-12 ביוני עם ווית'רס, וצוות זהה לאייל שחור 1. הפעם הייתה המשימה פגיעה בעמדות ומתקנים של הכוח הארגנטינאי סביב שדה התעופה ולא המסלול עצמו.
המרעומים תוכננו בטעות להתפוצץ עם הפגיעה; סוף המלחמה כבר נראה באופק והכוונה הייתה להפעיל את המרעומים כך שהפצצות תתפוצצנה באוויר מעל המסלול, וכך תפגענה במטוסים ובמאגרים מבלי לפגוע במסלול עצמו שבקרוב יידרש למטוסי המקדונל דאגלס F-4 פנטום הבריטים.
בפועל, כל 21 הפצצות החמיצו את יעדיהן.
כוחות היבשה הארגנטינאים נכנעו כעבור יומיים.
האפקטיביות של מבצעי "בלאק באק" נותרה שנויה במחלוקת וכמה מקורות מתארים אותה כ"מינימלית".
מסלול ההמראה המשיך לשמש את מטוסי התובלה הארגנטינאים עד סוף המלחמה, אם כי לאחר 1 במאי סיפקו רק 70 טונות ו-340 חיילים, וטיסות הבוקר הופסקו לאחר 4 במאי, כאשר תקיפות "בלאק באק" התרחשו בשעות הבוקר המוקדמות.
וודוורד הצהיר כי הוא ציפה לכך שטיסות ההרקולס ימשיכו אחרי התקיפות, אך "לא היה אכפת לו יותר מדי מכך" שכן, בניגוד למטוסי קרב הן לא היוו איום ישיר על חיל הים.
הבריטים היו מודעים לכך שטיסות הרקולס המשיכו משדה התעופה וניסו להפסיקן, דבר שהוביל להפלת C-130 ב-1 ביוני.
קומנדר נייג'ל וורד, שפיקד על טייסת 801 של מטוסי ההרייר, היה ביקורתי יותר כלפי המבצעים.
להערכתו, כמות הדלק שנצרכה רק ב"בלאק באק 1" להטלת 21 פצצות, הייתה 1,800,000 ליטר (בעלות של 3.3 מיליון ליש"ט), כמות שהייתה יכולה להספיק ל-7,785 גיחות של מטוסי הרייר, שהיו יכולים להטיל במהלכן 2,357 פצצות.
מקורות ארגנטינאים אישרו טענות כי בגלל "בלאק באק" הועברו מטוסי מיראז' 3 מהאיים להגנה על היבשת.
עם זאת, הרתעה זו אבדה כאשר גורמים בריטיים הבהירו כי לא יהיו תקיפות בבסיסי אוויר בארגנטינה.
תכנון ההפצצה התווה יעף בזווית 35 מעלות על פני המסלול, זאת במטרה להפיל לפחות פצצה אחת על המסלול ואולי שתיים.
המטרה העיקרית הייתה מניעת שימוש במסלול על ידי מטוסי סילון; מבחינה זו המשימה הצליחה כיוון שתיקון המסלול בוטל ובעקבותיו היו מספר כמעט-תאונות.
העובדה שהבריטים הצליחו לחדור דרך ההגנה האווירית הארגנטינאית ולתקוף את שדה התעופה מנעה שימוש במטוסי סילון במסלול של פורט סטנלי מכיוון שהארגנטינאים לא רצו להסתכן בהצבת מטוסים והתשתית הדרושה להפעלתם באיים זאת ללא קשר למבצעיות המסלול.
מניעת שימוש במסלול על ידי מטוסי סילון הייתה חיונית בעיני האדמירל וודוורד להפחתת האיום של תקיפה אווירית על נושאות המטוסים הבריטיות.
החל מ-1 במאי תקף הצי המלכותי את פורט סטנלי בהפצצות אוויריות על ידי מטוסי הרייר והפצצות מהים, במטרה לעכב את מאמצי התיקון הארגנטינאים.
הארגנטינאים כיסו את המסלול בעפר במהלך היום, וגרמו להטעיית המודיעין הבריטי לגבי סטטוס התיקון והצלחת ההפצצות.
פרויקט CEDAR (ידוע גם כמבצע ארז, כפי שנקרא בקיצור באנגלית לפי ראשי התיבות שלו "Civilian Emergency Defence Aid to Russia") היה פרויקט של מלחמת העולם השנייה לאספקת מטוסים קצרי טווח מארצות הברית לברית המועצות דרך עבאדן, איראן במפרץ הפרסי.
הפרויקט החל לפני כניסת ארצות הברית למלחמה, ובמרץ 1942 הוקם בסיס באי עבאדן.
מכליות נפט, שחזרו ריקות מהובלת נפט לארצות הברית, לקחו חלקי בל P-39 איירקוברה, קרטיס P-40 וורהוק ודאגלס A-20 האבוק לאבאדן, שם הורכבו למטוסים והוטסו לברית המועצות.
יחידת האפסנאות האווירית ה-82 הייתה חלק מפרויקט CEDAR.
מבצע סודי נוסף לתיקון מטוסי RAF, פרויקט 19, הוקם באריתריאה.
מבצע אולי הפעם הוא מבצע שצה"ל ערך כנגד הטרור הפלסטיני באוגוסט 2002. המבצע התמקד בעיר שכם.
המבצע נערך לאחר מבצע חומת מגן ומבצע דרך נחושה.
מבצע אולי הפעם התרחש לאחר מבצע חומת מגן ומבצע דרך נחושה בשטחי יהודה ושומרון, בעקבות סדרת פיגועים שהתרחשה ביולי 2002 ובה נרצחו 32 איש.
במרץ 2002 החליט צה"ל לפתוח במבצע חומת מגן במטרה למגר את הטרור בשטחי יהודה ושומרון.
בעקבות הפקת לקחים מהמבצע וחזרתם של מחבלים פלסטינים לעיסוק בטרור, לאחר מספר שבועות הוחלט בצה"ל על מבצע נוסף, מבצע דרך נחושה.
מכיוון שגם אחרי סיום מבצע זה ביהודה ושומרון תשתיות הטרור שוקמו, הוחלט בצה"ל על "מבצע אולי הפעם", ששוב נועד למגר את הטרור.
המבצע התחיל ב-1 באוגוסט 2002, פחות חודש אחרי סיום המבצע הקודם, והתמקד בקסבה של שכם.
לפני תחילת המבצע בוצע תרגיל הטעיה במחנה הפליטים בלאטה במטרה להבריח את המבוקשים לקסבה.
המבצע התנהל בפיקודו של אלוף-משנה משה תמיר, מח"ט חטיבת גולני.
תחת פיקודו היו רוב יחידות חטיבת גולני, גדוד 50 וגדוד הסיור של הנח"ל והצנחנים וכוחות מיחידות מובחרות.
הכוחות נערכו להתנגדות מסיבית וקרבות ירי, מה שלא קרה בסופו של דבר.
טנקים ונגמ"שים הובילו את החיילים עד לפאתי הקסבה.
הטנקים שימשו גם להרעשה מדי פעם.
מתודת המבצע הייתה מעבר בית בית בחיפוש אחר חומרי נשק ומבוקשים.
בגלל החשש מחמושים פרצו הכוחות לדירות בעזרת פטישים ולבנות חבלה מה שגרם לנזק רב.
הכוחות הוציאו את המשפחות מהבתים ואז סרקו את הבית בחיפוש אחר חומרי נפץ ואמצעי לחימה.
במסגרת המצוד אחר מבוקשים אספו החיילים את רוב הגברים בין הגילאים 15–50 לבית הספר אל-פאטמיה, שם חקרו אותם.
רוב הגברים שוחררו תוך יום ומקצת הושארו להמשך חקירה.
ביום הראשון של המבצע נהרגו 4 פלסטינים ביניהם אישה בת 85. ביומיים הראשונים מצא צה"ל ארבע מעבדות נפץ ועצר כמה עשרות מבוקשים.
מבצע אברהם היה מבצע של הגדוד השני של הפלמ"ח בט' בניסן תש"ח, 18 באפריל 1948, שנועד לפתוח את דרך הגישה אל יישובי הנגב.
בשנת תש"ז עלו עשרות נקודות התיישבות לנגב, אך דרך הגישה לנגב נשלטה בידי תושבי הכפר הערבי בריר, תושבי הכפר התקיפו באופן קבוע את צירי הגישה ליישובים היהודים בדרום.
במבצע זה כבשו אנשי הגדוד השני של הפלמ"ח ומתיישבים מהאזור את הגבעה שמול הכפר ופתחו את ציר הגישה לנגב.
השטח שנכבש הוחזק עד להגעת מתיישבים שיישבו באופן קבוע את המקום, כעבור מספר שבועות ב-5 במאי, עשרה ימים לפני הכרזת מדינת ישראל, הגרעין ייסד במקום את קיבוץ ברור חיל.
לוחמי הגדוד השני של הפלמ"ח ומתיישבים מהאזור השתלטו על גבעה החולשת על הכביש מול הכפר העוין, והקימו במקום התיישבות חדשה בשם ברור חיל.
מבצע איירונסייד היה תוכנית הונאה אסטרטגית צבאית שהופעלה בידי בעלות הברית בשנת 1944, בזמן מלחמת העולם השנייה.
בעלות הברית ביקשו לנצל את החשש של הגרמנים מפני פלישה לאורך חופי מפרץ ביסקאיה ולגרום לגרמנים לרתק את כוחות ההגנה שלהם לאזור בורדו במהלך המערכה בנורמנדי ביוני 1944.
תכנון מבצע שומר ראש ומבצע איירונסייד הוטל על לוטננט קולונל ג'ון ביוון מהמודיעין הבריטי.
ביוון עמד בראש מדור הפיקוח של לונדון, (LCS) גוף סודי שהוקם בשנת 1941. גוף זה הוקם לצורך תיאום מבצעי הונאה אסטרטגיים שהוצאו לפועל בידי בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
מבצע איירונסייד נועד לגרום בלבול בקרב הפיקוד הצבאי של מדינות הציר בדבר כוונות בעלות הברית לקראת הנחיתה בנורמנדי.
המטרה הכללית של מבצע שומר ראש הייתה לגרום לכך שהכוחות הגרמנים לא ירכזו כוחות בנורמנדי, וזאת באמצעות איום על מטרות אחרות.
המטרה הספציפית של איירונסייד הייתה לגרום לכך שדיוויזיות הפאנצר SS17 ו־SS11 של הצבא הגרמני שהיו מוצבים בדרום צרפת יישארו שם.
המידע הכוזב במבצע איירונסייד הועבר לגרמנים באמצעות סוכנים כפולים בין החודשים מאי ויוני 1944. בתחילת המלחמה שלח האבווהר, שירות המודיעין הצבאי של גרמניה, מרגלים לבריטניה אך הם כולם או שנכנעו או שנתפסו.
חלקם, יחד עם אחרים שהתנדבו לשרת כמרגלים עבור בריטניה, שימשו כרשת ענפה של מסירת מידע כוזב תחת פיקוחה של ועדת העשרים (הידועה כוועדת XX), ועדה בתוך סוכנות הביון הבריטית (MI5) שפיקחה על פעילות הסוכנים הכפולים בבריטניה.
במבצע איירונסייד נעשה שימוש בסוכנים כפולים אלו.
לנמל בורדו היה חשיבות רבה במאמץ המלחמתי של הגרמנים ומנמל זה נכנסה סחורה רבה, בעיקר חומרי גלם, ממדינות זרות.
הנמל שימש גם כבסיס ימי מרכזי עם מעגנים עבור צוללות ה־U-boat.
בינואר 1944, ירטו בעלות הברית תשדורות שהצביעו על כך שהפיקוד הצבאי הגרמני מודאג מהאפשרות של נחיתות שיבוצעו מאזור מפרץ ביסקאיה בצרפת.
מבצע איירונסייד נועד כדי לחזק חששות אלו אצל הגרמנים ובכך למנוע מהם את חיזוק קוויי ההגנה לאורך חופי נורמנדי, אזור הפלישה האמיתי של בעלות הברית.
מבצע איירונסייד החל בעשרים ושלושה במאי 1944 כאשר המטרה הייתה לבסס את האיום עד לעשרים ותשעה במאי, ונמשך גם לאחר הפלישה לנורמנדי, וזאת כדי לגרום לכך שהפיקוד הגרמני ימנע מלשלוח כוחות לנורמנדי, מה שיאפשר לבעלות הברית לבסס את כוחותיהן כדי להבטיח את ניצחונן באירופה.
סיפור ההונאה של מבצע איירונסייד היה מתקפה שאותה יפתחו כביכול שתי דיוויזיות שיפליגו מאנגליה ואחריהם יגיע כוח אמריקאי בהיקף של כ-6 דיוויזיות בפיקודו של לוטננט גנרל לויד פרדנדאל שיפליג ישירות מהחוף המזרחי בארצות הברית.
הובלת המבצע הוטל על הסוכנת ברונקס, אשת החברה הגבוהה ממוצא פרואני ששמה האמיתי היה אלווירה שודואר.
ההתקשרות בין הסוכנת ברונקס לבין מפעיליה הגרמנים התבצעה באמצעות מכתבים.
הצופן של שודואר היה מבוסס על תכנים מהעולם הפיננסי והיא הייתה מקצה סכומי כסף שונים לאתרי פלישה אפשריים.
דרגת הביטחון של שודואר מהמידע שהעבירה צוינה באזכור הרופא שלה (כמעט ודאי) או רופא השיניים שלה (ודאי).
הבקשה להעברת כסף "באופן מידי", "בדחיפות" או "מהר" ציינה את מועד הפלישה (תוך שבוע, תוך שבועיים או תוך חודש בהתאמה).
הסוכן טייט (אזרח דני שנשלח על ידי האבווהר לאנגליה בשנת 1941 והפך לסוכן כפול זמן לא רב לאחר מכן) החל את המבצע בעשרים ושלושה במאי באמצעות שדר ששלח למפעיליו הגרמנים ובו ציין שחבר אמריקאי זיהה כוח ימי של שש דיוויזיות עושה הכנות לקראת הפלגה.
בעשרים ותשעה במאי שלחה הסוכנת ברונקס מברק המתריע מפני פלישה שצפויה להתרחש בטווח של חודש באזור בורדו.
הסוכנת השתמשה בצופן "רופא שיניים" כדי להעביר את המסר שהיא מאמינה שהמידע הוא ודאי.
רב המידע שנשלח כלל מילות הזהרה וזאת כדי לא להעמיד את הסוכנים בסכנה ולחשוף את היותם סוכנים כפולים.
הסוכן גרבו שנמנה עם הסוכנים המשמעותיים ביותר במבצע שומר ראש החל גם הוא להיות מעורב בחמישה ביוני, אך תפקידו במבצע זה כלל רק העברת מידע של סוכן משנה פיקטיבי שאותו כבר הגדיר כלא אמין (ה- MI5 קיוו שכך יוכלו להעניק כיסוי לאופיו הבלתי סביר של הסיפור).
הסוכן דיווח שדיוויזיה של צבא ארצות הברית שממוקמת בליברפול מתכוננת לצאת לבורדו.
הסוכן רודולף שמקום מושבו היה בניו יורק, גם הוא תרם לבלבול בקרב הפיקוד הגרמני באמצעות ארבעה דוחות ששלח בין שניים ביוני לעשרים ביוני.
בדוחות אלו דיווח הסוכן שזיהה שש דיוויזיות שהיו תחת פיקודו של רב-אלוף פרדנדאל מועברות תחת הבטחה כבדה לאימונים שכללו התמחות בבניית גשרים, אך לא בתקיפה ימית.
מסמכים של המודיעין הגרמני מעידים על כך שהגרמנים לא ממש האמינו שבעלות הברית מתכננות לנחות באזור בורדו.
דוחות מצב שיורטו מרמזים שהגרמנים האמינו שהשמועות על נחיתות באזור היו "מבצע כיסוי בעל חשיבות פחותה" וחלק מכיסוי לפלישה המרכזית בקאלה (מבצע פורטיטיוד דרום שהיה כשלעצמו הונאה).
דעתם של היסטוריונים חלוקה בדבר השפעת ההונאה על תגובת הגרמנים.
קיימת הסכמה בין רב ההיסטוריונים, וביניהם נמנה גם בן מקנטייר, על כך שמבצע איירונסייד תרם לבלבול הכללי של המפקדים הגרמנים.
מקנטייר מצטט דמויות בכירות של בעלות הברית, ביניהם ג'ון מסטרמן (יושב ראש ועדת העשרים) ויו אסטור (MI5) שסברו שלמבצע הייתה תרומה מסוימת לתגובה המאוחרת של הגרמנים.
מייקל הווארד דוחה סברה זו וטוען "שאין הוכחה לכך שמישהו לקח אותם ברצינות".
קרודי (Crowdy) סבור שבעזרת עזרי הטעיה פיזיים ועם יותר מאמץ, היה יכול מבצע איירונסייד להצליח כפי שהצליחו מבצעי ההונאה שכוונו נגד קאלה, נורמנדי והים התיכון.
מבצע אורנוס היה מבצע אסטרטגי סובייטי בין ה-19 ל-23 בנובמבר 1942 בחזית המזרחית של מלחמת העולם השנייה שהוביל לכיתור כוחות הציר בסביבת סטלינגרד: הארמייה הגרמנית השישית, הארמיות הרומניות השלישית והרביעית וחלקים מארמיית הפאנצר הרביעית הגרמנית.
הצבא האדום ביצע את הפעולה בערך באמצע הקרב על סטלינגרד שנמשך חמישה חודשים, במטרה להשמיד את הכוחות הגרמניים בסטלינגרד וסביבתה.
תכנון מבצע אורנוס החל בספטמבר 1942, והתפתח במקביל לתוכניות לכתר ולהשמיד את קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית (מבצע מאדים) ואת הכוחות הגרמניים בקווקז.
בשל אורך קווי החזית שנוצרו במתקפת הקיץ הגרמנית של 1942, שמטרתה הייתה לכבוש את שדות הנפט של הקווקז ואת העיר סטלינגרד, נמתחו יתר על המידה כוחות הציר הגרמניים ואחרים.
ההחלטה הגרמנית להעביר מספר דיוויזיות ממוכנות מברית המועצות למערב אירופה החמירה את מצבן.
יתר על כן, יחידות הציר באזור התדלדלו מחודשים של לחימה, במיוחד אלו שהשתתפו במאבק על סטלינגרד.
הגרמנים יכלו לסמוך רק על קורפוס הפאנצר ה-48, שהיה בעל כוח של דיוויזיית פאנצר בודדת, ועל דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-29 כעתודה כדי לחזק את בעלי בריתם הרומניים שהגנו על אגפי הארמייה השישית הגרמנית.
לארמיות הרומניות היה חסר הציוד הכבד להתמודדות עם השריון הסובייטי.
לעומת זאת, הצבא האדום פרס למעלה ממיליון איש למתקפה.
תנועות החיילים הסובייטיים לא היו נטולות בעיות: הסתרת צבירת הכוחות התבררה כקשה, ויחידות סובייטיות הגיעו בדרך כלל באיחור עקב בעיות לוגיסטיות.
מבצע אורנוס נדחה לראשונה על ידי הפיקוד העליון הסובייטי (סטבקה) מ-8 ל-17 בנובמבר, ולאחר מכן ל-19 בנובמבר.
בשעה 07:20 שעון מוסקבה ב-19 בנובמבר תקפו כוחות סובייטים את האגף הצפוני של כוחות הציר בסטלינגרד; התקפות בדרום החלו למחרת.
למרות שהיחידות הרומניות הצליחו להדוף את ההתקפות הסובייטיות הראשונות, עד סוף ה-20 בנובמבר הארמיות הרומניות השלישית והרביעית היו בנסיגה, שכן הצבא האדום עקף כמה דיוויזיות חי"ר גרמניות.
עתודות ניידות גרמניות התבררו כחלשות מכדי לבלום את ראשי החנית הממוכנים הסובייטיים, בעוד הארמייה השישית לא הגיבה במהירות או בנחישות דיה כדי לנתק את כוחות השריון הגרמניים בסטלינגרד ולכוון אותם מחדש להתמודדות עם האיום הממשמש ובא.
בסוף ה-22 בנובמבר, הכוחות הצפוניים והדרומיים של ברית המועצות חברו בעיירה קאלאץ', וכיתרו כ-290,000 לוחמי הציר מזרחית לנהר הדון.
במקום לנסות לצאת מהכיתור, החליט מנהיג גרמניה אדולף היטלר להשאיר את כוחות הציר בסטלינגרד ולתספק אותם מחדש מהאוויר.
ב-28 ביוני 1942 החל הוורמאכט במתקפה שלו נגד הכוחות הסובייטיים מול קבוצת ארמיות דרום, בשם הקוד מבצע מקרה כחול.
לאחר פריצת כוחות הצבא האדום עד 13 ביולי, כוחות גרמנים כיתרו את העיר רוסטוב וכבשו אותה.
לאחר נפילת רוסטוב, היטלר פיצל את הכוחות הגרמניים שפעלו בקצה הדרומי של דרום רוסיה הסובייטית במאמץ לכבוש בו-זמנית את העיר סטלינגרד ואת שדות הנפט של הקווקז.
האחריות לכבוש את סטלינגרד הוטלה על הארמייה השישית, שפנתה מיד לכיוון נהר הוולגה והחלה את התקדמותה בסיוע אווירי כבד מצי האוויר הרביעי של הלופטוואפה.
ב-7 באוגוסט הצליחו שני קורפוסי פאנצר גרמניים לאגף ולכתר כוח סובייטי של 50,000 איש וכ-1,000 טנקים, וב-22 באוגוסט החלו כוחות גרמנים לחצות את נהר הדון כדי להשלים את ההתקדמות לעבר הוולגה.
למחרת, החל קרב סטלינגרד כאשר כוחות החלוץ של הארמייה השישית חדרו לפרברי העיר.
עד נובמבר הארמייה השישית כבשה את רוב סטלינגרד, והדפה את הצבא האדום המגן לגדות נהר הוולגה.
בשלב זה, היו אינדיקציות למתקפה סובייטית צפויה שתכוון לכוחות הוורמאכט ברחבי העיר, כולל פעילות סובייטית מוגברת מול אגפי הארמייה השישית, ומידע שנרכש באמצעות חקירת שבויים סובייטים.
הפיקוד הגרמני נשאר ממוקד בהשלמת כיבוש סטלינגרד ולא היה בטוח היכן ומתי תתבצע התקפת הנגד.
ננקטו פעולות לספק עתודות מאחורי הארמיות האיטלקיות והרומניות, עם דיוויזיית הפאנצר ה-6 ושתי דיוויזיות חי"ר נוספות שנשלחו לרוסיה מצרפת.
עם זאת, המהלך הזה יושלם רק עד דצמבר.
ראש המטה הכללי של הצבא, גנרל פרנץ האלדר, הודח בספטמבר לאחר מאמציו להתריע על הסכנה שהתפתחה לאורך האגפים המתוחים מדי של הארמייה השישית וארמיית הפאנצר הרביעית.
כבר בספטמבר החלה הסטאבקה הסובייטית (פיקוד עליון) לתכנן סדרה של מתקפות נגד כדי להביא להשמדת הכוחות הגרמניים בדרום, הלוחמים בסטלינגרד ובקווקז, ונגד קבוצת ארמיות מרכז.
בסופו של דבר, הפיקוד על המאמצים הסובייטיים להקל על סטלינגרד הועבר תחת הנהגתו של הגנרל אלכסנדר ואסילבסקי.
הסטאבקה פיתחה שני מבצעים מרכזיים שיתבצעו נגד כוחות הציר ליד סטלינגרד, אורנוס וסטורן, וכן תכננה את מבצע מאדים, שנועד להעסיק את קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית במאמץ להסיח את דעתם מתגבורות ולהסב נזק רב ככל האפשר.
מבצע אורנוס כלל שימוש בכוחות ממוכנים וחי"ר סובייטיים גדולים כדי לכתר כוחות ציר גרמניים ואחרים ישירות סביב סטלינגרד.
עם תחילת ההכנות למתקפה, נקודות ההתחלה של המתקפה הוצבו בקטעים של החזית לחלק העורפי של הארמייה הגרמנית השישית, מה שמנע במידה רבה מהגרמנים לתגבר במהירות את הגזרות שבהן יחידות הציר היו מתוחות מדי מכדי לכבוש אותן ביעילות.
המתקפה הייתה תנועת מלקחיים; כוחות ממוכנים סובייטיים יחדרו לעומק העורף הגרמני, בעוד מתקפה נוספת תתבצע קרוב יותר לארמייה הגרמנית השישית במאמץ לתקוף יחידות גרמניות שם ישירות בעורף.
בזמן שהצבא האדום התכונן, המפקדים העליונים הגרמנים - בהשפעת אמונתם שהצבא האדום, שנבנה מול קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית מצפון, אינו מסוגל לצאת למתקפה בו-זמנית בדרום - המשיכו להכחיש את האפשרות של מתקפה סובייטית קרובה.
במבצע מקרה כחול היו מעורבים כוחות ציר גרמניים ואחרים שהשתרעו על פני חזית ברוחב של יותר מ- רחב ועומק של כמה מאות קילומטרים, בעוד שההחלטה לכבוש את סטלינגרד מתחה את כוחות הציר עוד יותר על ידי משיכת כוח אדם מזרחה.
לדוגמה, בתחילת יולי, הארמייה השישית הגנה על קו לאורך , תוך ביצוע גם למתקפה שכללה מרחק של כ-.
קבוצת ארמיות B, שפוצלה מקבוצת ארמיות דרום (הכוחות שפעלו סביב הקווקז נקראו קבוצת ארמיות A), נראתה חזקה על הנייר: היא כללה את הארמיות הגרמניות השנייה והשישית וארמיית הפאנצר הרביעית, הארמיות הרומניות הרביעית והשלישית, הארמייה האיטלקית השמינית והארמייה ההונגרית השנייה.
לקבוצת ארמיות B היה את קורפוס הפאנצר ה-48, שהיה בעוצמה של דיוויזיית פאנצר מוחלשת, ודיוויזיית חי"ר יחידה כעתודה.
על פי רוב האגפים הגרמניים הוחזקו על ידי צבאות ציר לא גרמניים שהגיעו, בעוד שהכוחות הגרמניים שימשו כדי להוביל את המשך הפעולות בסטלינגרד ובקווקז.
בעוד אדולף היטלר הביע אמון ביכולתן של יחידות הציר הלא-גרמניות להגן על האגפים הגרמניים, במציאות יחידות אלו הסתמכו על ציוד מיושן ברובו ועל ארטילריה רתומה לסוסים, בעוד שבמקרים רבים היחס הקשוח של קצינים כלפי המתגייסים גרם למורל ירוד.
בכל הקשור למיכון, דיוויזיית השריון הרומנית הראשונה הייתה מצוידת בכ-100 טנקי R-2 צ'כים, חמושים בתותח לא יעיל נגד שריון טנקי T-34 סובייטיים.
באופן דומה, תותחי נ"ט 37 מ"מ (1.5 אינץ') היו גם מיושנים והם היו חסרים במידה רבה תחמושת.
רק לאחר בקשות חוזרות ונשנות שלחו הגרמנים ליחידות הרומניות תותחי 7.5 ס"מ PaK 40; שישה לכל דיוויזיה.
יחידות אלו נמתחו על פני חלקים גדולים מאוד של החזית; לדוגמה, הארמייה הרומנית השלישית החזיקה קו באורך והארמייה הרומנית הרביעית הגנה על קו של לא פחות מאורך .
האיטלקים וההונגרים הוצבו בדון ממערב לארמייה הרומנית השלישית, אך המפקדים הגרמנים לא התייחסו ליכולתן של אותן יחידות להילחם.
באופן כללי, הכוחות הגרמניים לא היו במצב טוב יותר; הם נחלשו עקב חודשים של לחימה בצבא האדום, ובעוד שהסטאבקה הקימה ארמיות חדשות, הפיקוד העליון הגרמני ניסה לשמור על יחידותיו הממוכנות הקיימות.
יתרה מזאת, במהלך המתקפה הגרמנית בין מאי לנובמבר 1942, שתי דיוויזיות ממונעות, דיוויזיות העילית לייבסשנדארטה וגרוסדויטשלנד, נפרסו מחדש מקבוצת ארמיות A למערב, כדי לספק עתודה ממוכנת במקרה של נחיתת בעלות הברית בצרפת.
הארמייה השישית גם ספגה אבדות רבות במהלך הלחימה בעיר סטלינגרד עצמה.
במקרים מסוימים, כמו זה של דיוויזיית הפאנצר ה-22, הציוד שלהם לא היה טוב יותר מזה של דיוויזיית השריון הרומנית ה-1. גם יחידות גרמניות היו פרוסות מדי לאורך קטעי חזית גדולים; הקורפוס ה-11, למשל, נאלץ להגן על חזית באורך .
כנגד הארמייה הרומנית השלישית, העמידו הסובייטים את ארמיית הטנקים החמישית שהוקמה מחדש, וכן את הארמיות ה-21 וה-65, על מנת לחדור ולהכריע את האגפים הגרמניים.
האגף הדרומי הגרמני היה יעד של הארמיות ה-51 וה-57 של חזית סטלינגרד, שהובלו על ידי הקורפוסים הממוכנים ה-13 וה-4; אלה ילחצו את הארמייה הרומנית הרביעית, כדי לחבור אל ארמיית הטנקים החמישית ליד העיירה קאלאץ'.
בסך הכל צברו הסובייטים 11 ארמיות וחטיבות וקורפוסי טנקים עצמאיים שונים.
אולם ההכנות למתקפה היו רחוקות מלהיות מושלמות; ב-8 בנובמבר הוציאה הסטאבקה פקודות לדחות את מועד ההשקה של המבצע, משום שעיכובי תחבורה מנעו מיחידות רבות לעבור לעמדתם.
בינתיים, יחידות בחזית עברו מספר משחקי מלחמה כדי לתרגל בלימת מתקפת נגד של האויב וניצול פריצת דרך בכוחות ממוכנים.
תנועות אלו היו מוסוות באמצעות מסע הונאה של הסובייטים, כולל הפחתת תעבורת הרדיו, הסוואה, אבטחה מבצעית, שימוש בבלדרים לתקשורת במקום רדיו והונאה אקטיבית, כגון הגדלת תנועות החיילים ברחבי אזור מוסקבה.
החיילים קיבלו פקודה לבנות ביצורים הגנתיים, להציג לגרמנים מצג שווא, בעוד שגשרים מזויפים הוצבו כדי להסיט את תשומת הלב מהגשרים האמיתיים שנבנים מעבר לנהר הדון.
הצבא האדום גם הגביר את ההתקפות נגד קבוצת ארמיות מרכז והקים יחידות דמה כדי לשמור על הרעיון של מתקפה עיקרית נגד הכוחות הגרמניים במרכז.
כוחות חזית סטלינגרד הסובייטית היו נתונים להפצצות כבדות, מה שהקשה על הגיוס.
38 גדודי ההנדסה שהוקצו לחזית היו אחראים על הובלת תחמושת, כוח אדם וטנקים על פני נהר הוולגה תוך ביצוע סיור קל לאורך קטעי החזית שהיו אמורים להיות נקודות הפריצה של המתקפה הממשמשת ובאה.
תוך שלושה שבועות העביר הצבא האדום כ-111,000 חיילים, 420 טנקים ו-556 כלי ארטילריה על פני הוולגה.
ב-17 בנובמבר הוחזר ואסילבסקי למוסקבה, שם הוצג לו מכתב שנכתב לסטלין על ידי הגנרל וולסקי, מפקד הקורפוס הממוכן ה-4, שדרש להפסיק את המתקפה.
וולסקי סבר שהמתקפה כמתוכננת נדונה לכישלון עקב מצב הכוחות המיועדים למבצע; הוא הציע לדחות את המתקפה ולעצב אותה מחדש לחלוטין.
חיילים סובייטים רבים לא קיבלו בגדי חורף, ורבים מתו מכוויות קור, "בשל יחס חסר אחריות של מפקדים".
למרות שהמודיעין הסובייטי עשה מאמצים כנים לאסוף מידע רב ככל האפשר על נטייתם של כוחות הציר המוצבים מולם, לא היה מידע רב על מצב הארמייה הגרמנית השישית.
ואסילבסקי רצה לבטל את המתקפה.
המפקדים הסובייטים, שהכריעו נגד ואסילבסקי, הסכימו שהמתקפה לא תבוטל, וסטלין צלצל אישית לוולסקי, שחזר על כוונתו לבצע את הפעולה אם יקבל פקודה לעשות זאת.
מבצע אורנוס, שנדחה ל-17 בנובמבר, נדחה שוב ביומיים כאשר נאמר לגנרל הסובייטי גאורגי ז'וקוב שהיחידות האוויריות שהוקצו למבצע אינן מוכנות; המבצע הושק לבסוף ב-19 בנובמבר.
למרות שהמפקדים הסובייטים הציעו לדחות את ההפגזה בגלל ראות לקויה מערפל סמיך, המפקדה הקדמית החליטה להמשיך.
בשעה 07:20 שעון מוסקבה (05:20 שעון גרמניה) קיבלו מפקדי ארטילריה סובייטים את מילת הקוד "סירנה", מה שגרם להפגזה ארטילרית של 80 דקות שכמעט כולה נגד יחידות הציר הלא-גרמניות המגנות על האגפים הגרמניים.
בשעה 07:30 ירו משגרי רקטות הקטיושות את המטחים הראשונים ועד מהרה הצטרפו אליהם 3,500 התותחים והמרגמות שנמתחו לאורך הגזרות הפורצות הבודדות מול הארמייה הרומנית השלישית והכתף הצפונית של האגף של הארמייה השישית הגרמנית.
למרות שערפל סמיך מנע מהארטילריה הסובייטית לתקן את מטרתם, שבועות ההכנה והטיווחים שלהם אפשרו להם להנחית אש מדויקת על עמדות האויב לאורך החזית.
ההשפעה הייתה הרסנית, שכן קווי תקשורת נותקו, מערומי תחמושת הושמדו ונקודות תצפית קדמיות התנפצו.
חיילים רומנים רבים ששרדו את ההפגזה החלו להימלט לעורף.
ארטילריה כבדה סובייטית שכוונה לעמדות ארטילריה רומנית ויחידות דרג שני תפסה גם את החיילים הרומנים הנסוגים.
נגד הארמייה הרומנית השלישית והאגף הצפוני: 19 בנובמבר
המתקפה נגד הארמייה הרומנית השלישית החלה בשעה 08:50, בהובלת הארמיות הסובייטיות ה-21 וה-65 וארמיית הטנקים החמישית.
שתי ההתקפות הראשונות נהדפו על ידי המגינים הרומנים, והשפעות ההפגזה הארטילרית הכבדה הקשו למעשה על השריון הסובייטי לנווט בשדות המוקשים ופני השטח.
אולם היעדר ארטילריה נגד טנקים כבדה גרם לקריסת ההגנה הרומנית; פריצת דרך של קורפוס הטנקים הרביעי וקורפוס הפרשים של המשמר השלישי הושגה עד הצהריים.
זמן קצר לאחר מכן, ארמיית הטנקים החמישית הצליחה להשיג פריצת דרך מול הקורפוס הרומני השני, ואחריו קורפוס הפרשים השמיני.
כשהשריון הסובייטי ניווט דרך הערפל הסמיך באמצעות מצפן, ועבר את עמדות הארטילריה הרומנית והגרמנית, החלו שלוש דיוויזיות חיל רגלים רומניות לסגת לאחור בחוסר סדר; הארמייה הרומנית השלישית כותרה ממערב וממזרח.
לאחר קבלת החדשות על המתקפה הסובייטית, מפקדת הארמייה השישית לא הצליחה להורות על דיוויזיות הפאנצר ה-16 וה-24, שהיו מעורבות בלחימה עד כה בסטלינגרד, לכוון את עצמן מחדש כדי לחזק את ההגנות הרומניות; במקום זאת, המשימה ניתנה לקורפוס הפאנצר ה-48, שהיה חסר עוצמה ועם ציוד גרוע.
לקורפוס הפאנצר ה-48 היו פחות מ-100 טנקים מודרניים שניתן להשתמש בהם.
יתר על כן, חסר להם דלק, והמחסור בטנקים אילץ את המפקדים לארגן צוותי טנקים לפלוגות חי"ר; דיוויזיית הפאנצר ה-22, שהייתה חלק מהקורפוס, הושמדה כמעט לחלוטין בלחימה שהתפתחה.
דיוויזיית הפאנצר ה-22 נכנסה ללחימה עם פחות משלושים טנקים כשירים, ויצאה עם פלוגת טנקים.
דיוויזיית השריון הרומנית ה-1, שצורפה לקורפוס הפאנצר ה-48, התמודדה עם קורפוס הטנקים הסובייטי ה-26 לאחר שאיבדה את הקשר עם מפקדי הקורפוס הגרמני, והובסה עד ה-20 בנובמבר.
כשהסובייטים המשיכו להתקדם דרומה, צוותי טנקים סובייטים רבים החלו לסבול מסופת השלגים שהולכת ומחריפה, שהשפיעה על אנשים וציוד וחסמה את כוונות הנשק.
זה לא היה נדיר שטנקים איבדו אחיזה ואנשי צוות שברו את זרועם מהתהפכות בתוך גוף הטנק.
אולם סופת השלגים נטרלה גם את התיאום של הקורפוס הגרמני.
כיתור הארמייה הרומנית השלישית החל בסוף ה-19 בנובמבר.
הארמייה ה-21 הסובייטית וארמיית הטנקים החמישית לכדו 27,000 רומנים - מרבית הכוח של שלוש דיוויזיות - ולאחר מכן המשיכו בהתקדמותם דרומה.
הפרשים הסובייטיים שימשו כדי לנצל את פריצת הדרך, לנתק את התקשורת בין הרומנים לארמייה האיטלקית השמינית, ולבלום כל מתקפת נגד נגד האגף הסובייטי.
בעוד שחיל האוויר האדום ירה בחיילים רומנים נסוגים, הלופטוואפה גילה התנגדות זניחה בלבד.
הנסיגה של דיוויזיית הפרשים הרומנית ה-1, שהוצבה במקור באגף של דיוויזיית הרגלים הגרמנית ה-376, אפשרה לארמייה ה-65 לעקוף את ההגנות הגרמניות.
כשהכוחות הגרמניים החלו להגיב מאוחר ב-19 בנובמבר, נפתחה מתקפה נוספת על האגף הדרומי של הארמייה השישית.
מול האגף הדרומי הגרמני: 20 בנובמבר
כשהארמייה ה-57 הצטרפה להתקפה בשעה 10:00, המצב התפתח כך שחזית סטלינגרד יכלה להטיל את כוחות השריון שלה לקרב.
דיוויזיית הרגלים הגרמנית ה-297 צפתה ביחידות התמיכה הרומניות שלה כושלת בהתנגדות לצבא האדום.
עם זאת, בלבול וחוסר שליטה גרמו לקורפוסים הממוכנים הסובייטיים ה-4 וה-13 למעוד כשהחלו לנצל את פריצות הדרך שהושגו במתקפת הפתיחה.
הגרמנים הגיבו במהירות על ידי פריסה מחדש של העתודות היחידות שלהם באזור, דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-29. למרות ניצחונות ראשוניים נגד כוחות שריון סובייטים, ההתמוטטות הרומנית אילצה את הדיוויזיה להתפרס מחדש בניסיון לחזק את ההגנות מדרום.
מתקפת הנגד של דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-29 עלתה לצבא האדום בסביבות חמישים טנקים, וגרמה למפקדים הסובייטים לדאוג לבטיחות האגף השמאלי שלהם.
עם זאת, הפריסה מחדש של הדיוויזיה הגרמנית גרמה לכך שבסופו של יום רק רגימנט הפרשים הרומני ה-6 עמד בין הכוחות הסובייטיים המתקדמים לבין נהר הדון.
בזמן שחזית סטלינגרד פתחה במתקפה ב-20 בנובמבר, הארמייה הסובייטית ה-65 המשיכה להפעיל לחץ על הקורפוס הגרמני ה-11 לאורך הכתף הצפונית של האגף של הארמייה השישית.
קורפוס הטנקים הרביעי של הצבא האדום התקדם מעבר לקורפוס ה-11 הגרמני, בעוד שחיל הפרשים של המשמר השלישי התרסק בעורף היחידה הגרמנית.
דיוויזיית הרגלים הגרמנית ה-376 ודיוויזיית הרגלים ה-44 האוסטרית החלו להיערך מחדש כדי להתמודד מול האויב על אגפיהן, אך הופרעו בשל מחסור בדלק.
רגימנט הפאנצר של דיוויזיית הפאנצר ה-14 השמיד רגימנט אגף של קורפוס הפרשים של המשמר ה-3 הסובייטי, אך יחידת הנ"ט שלו ספגה אבדות כבדות כאשר נדרסה על ידי הכוחות הסובייטיים.
עד סוף היום קורפוס הטנקים הסובייטי ה-1 רדף אחרי קורפוס הפאנצר ה-48 הנסוג, בעוד שקורפוס הטנקים הסובייטי ה-26 כבש את העיירה פרלזובסקי, כמעט מצפון-מערב לסטלינגרד.
המתקפה של הצבא האדום נמשכה ב-21 בנובמבר, כאשר כוחות חזית סטלינגרד השיגו חדירות של עד .
בשלב זה היחידות הרומניות הנותרות בצפון הושמדו בקרבות מבודדים, בעוד הצבא האדום החל להיכנס לקרב עם יחידות אגף של הארמיות הגרמניות הרביעית והשישית.
דיוויזיית הפאנצר הגרמנית ה-22, למרות ניסיון התקפת נגד קצרה, צומצמה למעט יותר מפלוגת טנקים ונאלצה לסגת לדרום מערב.
בדרום, לאחר עצירה קצרה, המשיך הקורפוס הממוכן הסובייטי ה-4 בהתקדמותו צפונה, והרחיק מגינים גרמנים מכמה עיירות באזור, לעבר סטלינגרד.
מכיוון שהכוחות הגרמניים בסטלינגרד וסביבתה היו בסיכון, היטלר הורה לכוחות הגרמנים באזור להקים "עמדת הגנה מסביב" וקבע את הכוחות בין נהרות הדון והוולגה כ"מבצר סטלינגרד", במקום לאפשר לארמייה השישית ניסיון לפרוץ החוצה.
הארמייה השישית, יחידות הציר האחרות ורוב היחידות הגרמניות של ארמיית הפאנצר הרביעית נלכדו בתוך הכיתור הסובייטי ההולך וגובר.
רק דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-16 החלה להילחם בדרכה החוצה.
חוסר תיאום בין הטנקים הסובייטים וחיל הרגלים כאשר יחידות הטנקים של הצבא האדום ניסו לנצל את פריצת הדרך לאורך האגף הדרומי של הגרמנים אפשרה לחלק גדול מהארמייה הרומנית הרביעית להימלט מהשמדה.
ב-22 בנובמבר החלו הכוחות הסובייטיים לחצות את נהר הדון והמשיכו בהתקדמותם לעבר העיירה קאלאץ'-על-הדון.
הכוחות הגרמניים שהגנו על קאלאץ', מורכבים ברובם מאנשי תחזוקה ואספקה, לא היו מודעים למתקפה הסובייטית עד ה-21 בנובמבר, וגם אז לא ידעו באיזו עוצמה הצבא האדום מתקרב.
המשימה לעלות על הגשר בקאלאץ' הוטלה על קורפוס הטנקים הסובייטי ה-26, שהשתמש בשני טנקים גרמניים שנתפסו וברכב סיור כדי להתקרב אליו ולירות על השומרים.
כוחות סובייטים פרצו לעיירה עד אמצע הבוקר וגירשו את המגינים החוצה, ואפשרו לעצמם ולקורפוס הטנקים הרביעי לחבור לקורפוס הממוכן הרביעי של הצבא האדום המתקרב מדרום.
בינתיים, בהמשך היום, קורפוס הטנקים ה-26 התפצל דרומה לאורך פתח נהר ליסקה בהתקדמות קטנה לעבר גשר ליד העיירה ניש צ'ירסקאיה.
הסיבה למתקפה הייתה לא רק כדי להרחיק את הכוחות הגרמנים ממסילות הברזל המובילות לסטלינגרד אלא גם לקצץ את התמיכה שניתנה לארמייה הגרמנית השישית שעדיין מוקפת ליד הדון.
הכוחות הרוסיים תקפו את העמדות הגרמניות בהפצצה ממשגרי רקטות BM-13 קטיושה ואחריה התקפת טנקים של בעיקר טנקי T-34. התקיפה הביאה לנסיגת הכוחות הגרמניים באזור.
כיתור הכוחות הגרמניים בסטלינגרד הושלם ב-22 בנובמבר 1942 באותו יום המשיכו היחידות הסובייטיות להילחם גם בכיסי התנגדות רומנית, כמו זו שגילה הקורפוס הרומני החמישי.
כיתור הארמייה השישית נכנס לתוקף ב-23 בנובמבר.
בסביבות השעה 16:00, סמוך לכפר סובצקי, ראו הגזרות הקדמיות של החטיבה הממוכנת ה-36 מהקורפוס הממוכן הרביעי של חזית סטלינגרד את הטנקים המתקרבים של החטיבה ה-45 מקורפוס הטנקים הרביעי של החזית הדרום-מערבית.
בהתחלה הם טעו בהם כגרמנים כי הם לא ירו אבוקות ירוקות כפי שסוכם לאות סיור ומספר טנקים ניזוקו בחילופי אש קצרים.
היא שוחזרה מאוחר יותר עבור סרטוני החדשות.
המפגש בין חיילי השריון של הארמיות ה-21 וה-51 מחזיתותיהם של ואטוטין ויריומנקו השלים את הקיפת קבוצת הכוחות של פאולוס: שתי ארמיות גרמניות מהחזקות בכוחות היבשה הגרמניים, 22 דיוויזיות ו-150 רגימנטים או גדודים נפרדים, וכמות עצומה של ציוד.
מעולם במלחמה לא נלכדו כל כך הרבה חיילים של הצבא הגרמני ביחד.
הישג כזה היה כל כך יוצא דופן שההערכה הראשונית של הסטאבקה עצמה לגבי כוח האויב המוקף הייתה רק רבע מעוצמתו האמיתית, מכיוון שמלבד הכוחות הלוחמים היה מספר עצום של כוח אדם נוסף ממקצועות שונים, יחידות הנדסה, צוותי קרקע של הלופטוואפה, יחידות מטה ואחרים.
הלחימה נמשכה ב-23 בנובמבר כשהגרמנים ניסו לשווא לבצע התקפות נגד מקומיות כדי להבקיע את הכיתור.
בשלב זה חיילי הציר בתוך הכיתור נעו מזרחה לכיוון סטלינגרד כדי להימנע מטנקים סובייטים, בעוד אלו שהצליחו להימלט מהכיתור נעו מערבה לעבר כוחות הציר הגרמניים ואחרים.
במבצע אורנוס נלכדו בין 250,000 ל-300,000 חיילי הציר בשטח המשתרע על פני ממזרח למערב ו- מצפון לדרום.
הכיס הכיל ארבעה קורפוסי רגלים וקורפוס פאנצר השייים לארמייה השישית ולארמיית הפאנצר הרביעית, ואלמנטים ששרדו משתי דיוויזיות רומניות, רגימנט חי"ר קרואטי ויחידות נוספות.
הציוד שנותר בשטח המכותר כלל כ-100 טנקים, 2,000 כלי ארטילריה ומרגמות ו-10,000 משאיות.
הנסיגה לסטלינגרד הותירה קווי נסיגה זרועים בקסדות, נשק וציוד אחר, וציוד כבד שהושמד הושאר בצד הדרך.
גשרים המשתרעים על נהר הדון היו עמוסים בתנועה, כאשר חיילי הציר ששרדו עשו את דרכם בחיפזון מערבה במזג האוויר הקר, בניסיון להימלט משריון וחיל רגלים סובייטיים שאיימו לנתק אותם מסטלינגרד.
אנשי ציר רבים פצועים נרמסו, ורבים מאלה שניסו לחצות את הנהר ברגל על הקרח נפלו וטבעו.
חיילים רעבים מילאו כפרים רוסים בחיפוש אחר אספקה, בעוד שמערומי אספקה נבזזו לעיתים קרובות בחיפוש אחר קופסאות מזון.
אחרוני הנחשלים חצו את נהר הדון עד ה-24 בנובמבר, והרסו את הגשרים כדי לחסום את הגישה של הסובייטים אל ארמיית הפאנצר הרביעית והארמייה השישית בסטלינגרד.
הארמייה השישית, בעיצומו של תוהו ובוהו, החלה לבנות קווי הגנה, שנפגעו מהמחסור בדלק, תחמושת ומנות, אולם התקשתה עוד יותר בשל החורף הרוסי המתקדם.
כמו כן, הוטל עליה לסתום פערים בקו שנגרמו על ידי הכוחות הרומניים המתפוררים.
ב-23 בנובמבר, כמה יחידות גרמניות השמידו או שרפו את כל מה שלא נחוץ למבצע פריצה והחלו לסגת לאחור לכיוון הקצה הצפוני של סטלינגרד.
הכוח שנלכד בסטלינגרד ידרוש לפחות 680 טון של אספקה ביום, משימה שהלופטוואפה המדולדל לא היה במצב לבצע.
יתר על כן, חיל האוויר הסובייטי המתחדש היווה איום על מטוסים גרמניים שניסו לטוס מעל הכיתור.
למרות שעד דצמבר הרכיב הלופטוואפה צי של כ-500 מטוסים, זה עדיין לא הספיק כדי לספק לארמייה השישית וליחידות ארמיית הפאנצר הרביעית את האספקה הנדרשת.
במהלך המחצית הראשונה של דצמבר הארמייה השישית קיבלה פחות מ-20% מהדרישות היומיות שלה.
בינתיים חיזק הצבא האדום את קו ההיקף החיצוני מתוך כוונה להשמיד את היחידות הגרמניות המוקפות.
הארמיות הסובייטיות יתקפו יחידות גרמניות במזרח ובדרום, במטרה לפצל יחידות גרמניות לקבוצות קטנות יותר.
פקודות אלו נכנסו לתוקף ב-24 בנובמבר, והיו אמורות להתבצע ללא התארגנות גדולה או תנועה של עתודות.
ההיקוף החיצוני נמשך לאורך כ-, למרות שרק שלושה רבעים מהמרחק הזה כוסו בפועל על ידי כוחות סובייטים; המרחק בין ההיקפים החיצוניים והפנימיים היה בסביבות .
הפיקוד העליון הסובייטי החל גם בתכנון מבצע סטורן שנועד להשמיד את הארמייה השמינית האיטלקית ולנתק את הכוחות הגרמניים בקווקז.
הסטאבקה הסובייטית תכננה כי מבצע סטורן יתחיל ב-10 בדצמבר בערך.
הכוחות הגרמניים באזור פוצלו עוד יותר, כאשר הגנרל הגרמני אריך פון מאנשטיין קיבל את הפיקוד על קבוצת ארמיות דון שהוקמה, וכללה את הארמיות הגרמניות הפאנצר הרביעית והשישית, ואת הארמיות הרומניות השלישית והרביעית.
למרות שהמצב נראה עגום עבור הגרמנים, רגע של שקט יחסי השתרר לאחר סיום מבצע אורנוס; כוחות גרמנים וסובייטיים תכננו את תנועותיהם הבאות.
החבירה של הכוחות הסובייטיים, שלא צולם באותה העת, שוחזר מאוחר יותר לסרט תעמולה שהוצג ברחבי העולם.
מבצע אייזנהמר היה מבצע הפצצה אסטרטגי של תחנות כוח חשמל בברית המועצות בקרבת מוסקבה וניז'ני נובגורוד שתוכנן על ידי גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
המבצע איים להשבית כ-75 אחוזים מהחשמל ששימש את תעשיית ההגנה הסובייטית.
תוכנית המבצע נוצרה בשנת 1943 על ידי פרופסור היינריך שטיינמן (1899–1969), פקיד במשרד התעופה של הרייך.
מתקפת ההפצצה אמורה הייתה להשמיד 12 טורבינות בתחנות כוח מים וקיטור בקרבת מוסקבה, ניז'ני נובגורוד, טולה, סטלינגורסק וריבינסק, וכן לתקוף תחנות משנה מסוימות, קווי מתח גבוה ומפעלים.
אם ההתקפה הייתה מצליחה להשמיד רק שני שלישים מהטורבינות היא הייתה משביתה כ-75 אחוז מהחשמל ששימש את תעשיית ההגנה הסובייטית.
רק שני מרכזי אנרגיה קטנים היו נשארים שלמים.
באותה תקופה, לברית המועצות לא היו יכולות ייצור טורבינות והמתקן לתיקונים היחיד (בלנינגרד) נפגע קשות.
כדי להשיג את המטרה, חיל האוויר הגרמני, הלופטוואפה, היה אמור להיעזר במפציצים ארוכי טווח מסוג מיסטל.
להשמדת טורבינות מים, היו אמורות להטיל מוקשים צפים מיוחדים הנקראים "סומרבלון" למים, וזרם המים היה אמור לסחוף אותם ישירות אל תוך הטורבינות.בשל מחסור במפציצים ובדלק, בעיות טכניות במוקש הצף וחדירת הצבא האדום לבסיסי קדמה, נדחה התוכנית שוב ושוב.
עם זאת, בפברואר 1945, מבצע אייזנהמר חזר לתוכניות, וטייסת הקרב 200 אספה מטוסי סיור וכ-100 מיסטלים ליד ברלין והמתינה לתנאי מזג אוויר נוחים לתקיפת המפעלים סביב מוסקבה.
לאחר הפצצה אווירית אמריקאית על מתקן הבדיקות העיקרי של התעופה הצבאית ברכלין, שהשמידה 18 מיסטלים, נדחתה התוכנית שוב ולבסוף נגנזה זמן קצר לאחר מכן.
מבצע אורורה היה סדרה של מתקפות סייבר שכללו ובוצעו על ידי קבוצת אלדרווד שבסיסה בבייג'ינג, סין, עם קשרים לצבא השחרור העממי.
המתקפות נחשפו לראשונה בפומבי על ידי גוגל (שהייתה גם אחת הקורבנות) ב-12 בינואר 2010 בבלוג הרשמי של החברה.
הם החלו באמצע 2009 ונמשכו עד דצמבר 2009.
המתקפה כוונה נגד עשרות ארגונים.
אדובי מערכות, , , ו אישרו בפומבי שהם היו על הכוונת.
על פי דיווחים בתקשורת, יאהו, סימנטק, נורת'רופ גראמן, מורגן סטנלי, ודאו כימיקלים היו גם הם בין המטרות.
כתוצאה מהמתקפה, גוגל הצהירה בבלוג שלה כי היא מתכננת להפעיל גרסה לא מצונזרת לחלוטין של מנוע החיפוש שלה בסין "במסגרת החוק, אם בכלל", והודתה שאם זה לא יתאפשר, היא עשויה לעזוב את סין ולסגור את משרדיה במדינה.
מקורות סיניים רשמיים טענו שזה חלק מאסטרטגיה של ממשלת ארצות הברית.
המתקפה כונתה "מבצע אורורה" על ידי , סגן נשיא למחקר איומים בחברת אבטחת הסייבר מקאפי.
מחקר של מעבדות מקאפי גילה כי "אורורה" היה חלק מנתיב הקבצים במחשב של התוקף, שנכלל בשניים מהקבצים הבינאריים של התוכנות הזדוניות שלדעתה של מקאפי היו קשורים למתקפה.
"אנו מאמינים שהשם היה השם הפנימי שנתנו התוקפים למבצע", אמר מנהל הטכנולוגיה הראשי של מקאפי, .
לפי מקאפי, המטרה העיקרית של המתקפה הייתה להשיג גישה ואולי לשנות מאגרי קוד מקור בחברות של קבלני היי-טק, אבטחה וביטחון.
לפי אלפרוביץ', "המאגרים היו פתוחים לרווחה.
אף אחד מעולם לא חשב לאבטח אותם, אבל אלה היו היהלומים שבכתר של רוב החברות הללו במובנים רבים - הרבה יותר יקרי ערך מכל מידע פיננסי או אישי שאולי יש להם והם משקיעים כל כך הרבה זמן ומאמץ בהגנה עליהם".
ב-12 בינואר 2010 חשפה גוגל בבלוג שלה שהיא נפלה קורבן למתקפת סייבר.
החברה מסרה כי המתקפה התרחשה באמצע דצמבר ומקורה בסין.
גוגל הצהירה כי יותר מ-20 חברות אחרות הותקפו.
מקורות אחרים ציינו מאז כי יותר מ-34 ארגונים היו על הכוונת.
כתוצאה מהמתקפה, גוגל אמרה שהיא בוחנת את עסקיה בסין.
באותו יום פרסמה מזכירת המדינה של ארצות הברית הילרי קלינטון הודעה קצרה המגנה את המתקפות ומבקשת תגובה מסין.
ב-13 בינואר 2010 דיווחה סוכנות הידיעות כי הקונגרס של ארצות הברית מתכנן לחקור את טענותיה של גוגל כי ממשלת סין השתמשה בשירות החברה כדי לרגל אחר פעילי זכויות אדם.
בבייג'ינג, מבקרים השאירו פרחים מחוץ למשרדי גוגל.
עם זאת, אלה הוסרו מאוחר יותר, כאשר מאבטח סיני הצהיר כי מדובר ב"מחווה לא חוקית לפרחים".
ממשלת סין טרם פרסמה תגובה רשמית, אם כי פקיד אנונימי הצהיר כי סין מחפשת מידע נוסף על כוונותיה של גוגל.
ראיות טכניות כולל כתובות IP, שמות דומיינים, חתימות תוכנות זדוניות וגורמים אחרים, מראות שקבוצת אלדרווד עמדה מאחורי מבצע אורורה.
הקבוצה נקראה כך על ידי סימנטק (על שם משתנה קוד מקור ששימש את התוקפים), ומכונה גם "קבוצת בייג'ינג".
הקבוצה השיגה חלק מקוד המקור של גוגל, כמו גם גישה למידע על פעילים סינים.
אלדרווד התמקדה גם בחברות רבות אחרות במגזרי הספנות, האווירונאוטיקה, הנשק, האנרגיה, הייצור, ההנדסה, האלקטרוניקה, הפיננסים והתוכנה.
קבוצה של אנליסטים אנונימיים חשפה בהמשך את זהות מי שלדעתם עמדו מאחורי התקיפה בשם הקוד APT17.
קבוצת אלדרווד התמחתה בתקיפה וחדירה לספקים מהשורה השנייה בתעשייה הביטחונית, כאלה שמייצרים רכיבים אלקטרוניים או מכניים עבור חברות ביטחוניות גדולות.
חברות אלה הופכות לאחר מכן ל"קרש קפיצה" כדי לקבל גישה לקבלני ההגנה הגדולים.
נוהל תקיפה אחד שבו משתמשת אלדרווד הוא להדביק אתרים לגיטימיים שעובדים של חברת היעד פוקדים אותם - מה שמכונה מתקפת "בור מים".
Elderwood מדביקה את האתרים הפחות מאובטחים האלה בתוכנות זדוניות שיורדות למחשב שממנו מתבצעת כניסה לאתר.
לאחר מכן, הקבוצה מחפשת בתוך הרשת שאליה מחובר המחשב הנגוע, מוצאת ומורידה הודעות דואר אלקטרוני ומסמכים קריטיים של מנהלים על תוכניות החברה, החלטות, רכישות ועיצובי מוצרים.
בפוסט בבלוג שלה, גוגל הצהירה שחלק מהקניין הרוחני שלה נגנב.
הפוסט רמז כי התוקפים מעוניינים לגשת לחשבונות Gmail של מתנגדי משטר סינים.
על פי הפייננשל טיימס, שני חשבונות ששימשו את איי וייוויי הותקפו, תוכנם נקרא והועתק.
חשבונות הבנק שלו נחקרו על ידי סוכני ביטחון המדינה שטענו שהוא נחקר בגין "חשד לפשעים לא מוגדרים".
עם זאת, התוקפים הצליחו לצפות רק בפרטים של שני חשבונות ופרטים אלה הוגבלו למידע כמו שורת הנושא ותאריך יצירת החשבונות.
מומחי אבטחה ציינו מיד את התחכום של המתקפה.
יומיים לאחר שהמתקפה התפרסמה, מקאפי דיווחה כי התוקפים ניצלו מתקפות אפס ימים לכאורה באינטרנט אקספלורר.
שבוע לאחר הדיווח של מקאפי, מיקרוסופט פרסמה תיקון לבעיה, והודתה שהם ידעו על ליקוי האבטחה בו נעשה שימוש מאז ספטמבר.
נקודות חולשה נוספות נמצאו ב-, תוכנת גרסת קוד המקור המשמשת את גוגל לניהול קוד המקור שלה.
מעבדות iDefense של טענו כי המתקפות בוצעו על ידי "סוכנים של המדינה הסינית או שליחיה".
על פי מברק דיפלומטי משגרירות ארצות הברית בבייג'ינג, מקור סיני דיווח כי הפוליטביורו הסיני ניהל את החדירה למערכות המחשב של גוגל.
המברק רמז כי המתקפה הייתה חלק מקמפיין מתואם שבוצע על ידי "סוכני ממשל, מומחי ביטחון ציבורי ופורעי חוק באינטרנט שגויסו על ידי ממשלת סין".
הדו"ח מצביע על כך שזה היה חלק מקמפיין מתמשך שבו תוקפים "פרצו למחשבי הממשל האמריקאי ולמחשבים של בעלות ברית מערביות, הדלאי לאמה ועסקים אמריקאים מאז 2002".
על פי הדיווח של הגרדיאן על ההדלפה, ההתקפות "תוכננו על ידי חבר בכיר בפוליטביורו שהקליד את שמו בגרסה הגלובלית של מנוע החיפוש ומצא מאמרים שמתחו עליו ביקורת אישית".
ברגע שהמערכת של הקורבן נפגעה, חיבור דלת אחורית שהתחזה לחיבור SSL הפעיל בוטנט בשרתי פיקוד ובקרה שפעלו באילינוי, טקסס וטאיוואן, כולל מכונות שהשתמשו בחשבונות לקוחות גנובים של רקספייס.
המחשב שנפגע החל לחקור את האינטראנט הארגוני המוגן שהוא חלק ממנו, תוך שהוא מחפש מערכות פגיעות אחרות, וכמו גם מקורות של קניין רוחני, במיוחד את התוכן של מאגרי קוד המקור.
ההערכה היא שהמתקפות הסתיימו סופית ב-4 בינואר כאשר שרתי הפיקוד והבקרה הושבתו, אם כי לא ידוע בשלב זה אם התוקפים השביתו אותם בכוונה או לא.
עם זאת, התקיפות עדיין התרחשו נכון לפברואר 2010.
ממשלות גרמניה, אוסטרליה וצרפת פרסמו אזהרות פומביות למשתמשי אינטרנט אקספלורר לאחר המתקפה, וייעצו להם להשתמש בדפדפנים חלופיים לפחות עד לתיקון פרצת האבטחה.
ב-14 בינואר 2010 אמרה מיקרוסופט כי תוקפים המכוונים לגוגל ולחברות אמריקאיות אחרות השתמשו בתוכנה המנצלת פגם באינטרנט אקספלורר.
קוד הניצול של Internet Explorer ששימש במתקפה שוחרר לנחלת הכלל, ושולב בתוכנית בדיקות החדירה של פרויקט Metasploit.
עותק הועלה ל-Wepawet, שירות לאיתור וניתוח תוכנות זדוניות מבוססות אינטרנט המופעל על ידי קבוצת אבטחת המחשבים באוניברסיטת קליפורניה, סנטה ברברה.
ג'ורג' קורץ ממקאפי הזהיר כי "השחרור הפומבי של קוד הניצול מגדיל את האפשרות להתקפות נרחבות באמצעות הפגיעות של אינטרנט אקספלורר.
קוד המחשב הציבורי כעת עשוי לעזור לפושעי סייבר לתכנן התקפות המשתמשות בפגיעות כדי לסכן מערכות Windows".
מיקרוסופט הודתה כי ליקוי האבטחה בו נעשה שימוש היה ידוע להם מאז ספטמבר.
העבודה על עדכון קיבלה עדיפות וביום חמישי, 21 בינואר 2010, מיקרוסופט פרסמה תיקון אבטחה שנועד להתמודד עם החולשה, הפרצות שפורסמו המבוססות עליה ומספר נקודות חולשה אחרות שדווחו באופן פרטי.
חוקרי אבטחה המשיכו לחקור את המתקפות.
, חברת אבטחה, פרסמה דו"ח שבו טענה שעובדיה מצאו כמה סמנים משמעותיים שעשויים לעזור לזהות את מפתח הקוד.
החברה גם אמרה כי הקוד מבוסס על השפה הסינית, אך לא ניתן לשייך אותו ספציפית לשום ישות ממשלתית.
ב-19 בפברואר 2010 טען מומחה אבטחה החוקר את מתקפת הסייבר על גוגל, כי האנשים שביצעו את המתקפה היו אחראים גם למתקפות הסייבר שבוצעו על מספר חברות Fortune 100 בשנה וחצי האחרונות.
במסגרת מעקב אחרי מקורות המתקפה, נטען כי מדובר בשני בתי ספר סיניים, אוניברסיטת ג'יאו טונג שאנגחאי ו.
כפי שהודגש על ידי הניו יורק טיימס, לשני בתי הספר הללו יש קשרים עם מנוע החיפוש הסיני Baidu, יריב של גוגל סין.
שני המוסדות הכחישו את ההאשמה.
ב-3 באוקטובר 2022, גוגל פרסמה ביוטיוב סדרה בת שישה פרקים העוסקת באירועים שהתרחשו במהלך מבצע אורורה, עם פרשנות ממקורבים שהתמודדו עם המתקפה, אם כי הדגש העיקרי של הסדרה היה להרגיע את הציבור המשתמש בגוגל כי קיימים אמצעים נגד ניסיונות פריצה.
מבצע אנטבה או מבצע יונתן (שם המבצע שנקבע בצה"ל היה "כדור הרעם") הייתה פעולת פשיטה צבאית שביצע צה"ל באוגנדה במוצאי שבת, אור ליום ראשון, 4 ביולי 1976 (ו' בתמוז ה'תשל"ו), במטרה להציל 105 נוסעים ישראלים ואנשי צוות מטוס אייר פראנס, שנחטפו על ידי טרוריסטים גרמנים ופלסטינים, במהלך טיסתם מישראל לצרפת.
למרות התבצרותם של החוטפים במדינה עוינת, כמעט כל החטופים חולצו בשלום.
במהלך המבצע נהרגו שלושה בני ערובה וכן מפקד סיירת מטכ"ל, סגן אלוף יוני נתניהו, ובעקבות זאת נקרא המבצע על שמו.
ביום ראשון, 27 ביוני 1976 (כ"ט בסיוון ה'תשל"ו) נחטף מטוס איירבוס A300 של חברת התעופה הצרפתית אייר פראנס, בטיסה 139 מנתב"ג לפריז.
המטוס נחטף לאחר שערך חניית ביניים בנמל התעופה של אתונה.
במטוס שהו באותה עת 248 נוסעים ו-12 אנשי צוות.
החוטפים היו שני מחבלים גרמנים, חברי "תאי המהפכה", ושני מחבלים פלסטינים, חברי החזית העממית לשחרור פלסטין-מבצעים חיצוניים:
וילפריד בזה – גרמני, מפקד חוליית חוטפי המטוס.
בעל עבר עשיר בפעילות בארגוני השמאל הקיצוני בגרמניה המערבית וברשת הטרוריסט קרלוס באירופה.
הצטרף לארגון של ודיע חדאד והתנדב לביצוע הפעולה.
בריגיטה קוהלמן – גרמנייה, ידידה של בזה.
מתנדבת וחברה בארגונו של חדאד.
בעלת עבר עשיר כאנרכיסטית וחברה פעילה בחוליית חוטפי המטוס.
ג'איל אל-ערג'ה – ממוצא ערבי, מפקד הפעילות הפוליטית של החזית באמריקה הלטינית.
שולב מדי פעם במבצעים ובפיגועים של ארגונו של חדאד.
עבד א-לטיף עבד א-ראזק א-סמראי – ממוצא עיראקי.
בעל עבר עשיר בפעילות מבצעית חבלנית, במיוחד באירופה, מטעם ארגונו של ודיע חדאד.
החוטפים אילצו את הטייסים להנחית את המטוס בבנגאזי שבלוב, שם המטוס חנה במשך שבע שעות, תודלק ושם הצטרפו אל החוטפים עוד שלושה מחבלים פלסטינים.
נוסעת בשם פטרישיה היימן, אחות במקצועה, שהייתה בדרכה ללוויית אמה בלונדון, התחזתה לאישה הרה העוברת הפלה כדי להשתחרר מהמטוס החטוף.
פטרישיה, בעלת אזרחות ישראלית ואזרחות בריטית, עשתה שימוש בדרכון הבריטי שלה וכך יצאה מהמטוס החטוף בעצירת התדלוק.
המחבלים הורו לטייס לטוס לאנטבה שבאוגנדה, מרחק של כ-3,800 קילומטרים מישראל.
ביום השלישי לחטיפה, 29 ביוני, ריכזו החוטפים את הישראלים והיהודים שבין הנוסעים באולם הנוסעים של הטרמינל הישן בשדה התעופה של אנטבה ושחררו את יתר הנוסעים.
חטופים יהודים רבים סיפרו שהפרדתם משאר הנוסעים לקולן של פקודות בגרמנית הזכירו להם את הסלקציות שהיו נהוגות במחנות ההשמדה הנאצים.
בעקבות מעשה זה, קיבל הקברניט אות הוקרה מראש הממשלה, יצחק רבין.
את המגעים בשם ממשלת ישראל מול ממשלת צרפת ניהלו שגריר ישראל בצרפת בזמן הפעולה, מרדכי גזית, והיועץ הביטחוני סמי דוגן.
מדינת ישראל ניהלה מגעים עם שליט אוגנדה אידי אמין, ששיתף פעולה עם החוטפים.
החוטפים דרשו את שחרורם של 53 טרוריסטים, ביניהם 40 מחבלים הכלואים בישראל, חמישה מחבלים הכלואים בקניה, שישה אנרכיסטים הכלואים בגרמניה, אנרכיסטית הכלואה בשווייץ ואנרכיסטית הכלואה בצרפת.
הם הציבו אולטימטום, שאם לא יענו דרישותיהם עד יום חמישי, 1 ביולי, יוצאו להורג שני חטופים בכל שעה, עד שדרישותיהם יענו, או עד שכל בני הערובה ימותו.
תוך כדי משא ומתן הסכימו המחבלים להאריך את מועד האולטימטום ל-4 ביולי.
במקביל למשא ומתן לשחרור החטופים, ולמרות התנגדות הרמטכ"ל, בדרגים הנמוכים יותר הועלו הצעות שונות של תקיפה, ביניהן הנחתת כוח משייטת 13 באגם ויקטוריה הסמוך לאנטבה.
התכנון הזה לא יצא לפועל, בגלל חשש שחיל האוויר האוגנדי או אזרחים מאוגנדה יזהו אותם וכן לאחר ההבנה כי האגם שורץ תנינים.
רעיון אחר שעלה היה לכבוש את אנטבה כולה.
היא שוחררה יחד עם שאר הנוסעים הזרים, דרשה להיפגש עם אנשי "המוסד" בצרפת והעבירה להם את הציורים עם דיוקני המחבלים.
בנוסף, הכינה מפה של מבנה הטרמינל שבו שהו החטופים, דבר שהקל על תכנון המשימה והצבת הכוחות בשטח, ותיעדה את מיקום החטופים והחוטפים וזמני החלפת המשמרות ביניהם.
את פרטי המידע שהיו רלוונטיים ביותר למבצע הצבאי אסף וערך עמירם לוין.
כמפקד המבצע מונה תא"ל דן שומרון, קצין חי"ר וצנחנים ראשי (קחצ"ר).
יוני נתניהו, מפקד סיירת מטכ"ל, היה בסיני בעת תכנון הפעולה וכאשר תכנון הפעולה היה בשלבים האחרונים הוא הצטרף לצוות המתכננים ומונה למפקד הכוח של הסיירת במבצע.
ראש הממשלה יצחק רבין לא מיהר לאשר מבצע צבאי ושקל חלופות אחרות.
שר הביטחון שמעון פרס הטיל על הצבא למצוא תוכנית, והוא, יחד עם שרים נוספים, תמך בפעולת חילוץ באמצעות צה"ל עוד בטרם הוצגה תוכנית החילוץ המעשית.
רבין פסל את התוכניות הראשונות שהוצגו בפניו, אך כאשר הונחה בפניו תוכנית מפורטת של צה"ל לחילוץ החטופים, הוא ערך הצבעה בממשלה שבה רוב מוחץ תמך בתוכנית החילוץ.
גם בצה"ל היו הדעות חלוקות – הרמטכ"ל מוטה גור התנגד בתחילה נמרצות לכל תוכנית פעולה צבאית, שבה תמכו האלופים בני פלד ויקותיאל אדם.
למעשה, רבין אישר את היציאה לדרך ברגע שהתקבל האישור של אהוד ברק לגבי נחיתת התדלוק בקניה, עוד לפני שהממשלה אישרה את התוכנית.
ראש הממשלה אף התקשר לרב עובדיה יוסף איתו היה ביחסים חמים, על מנת לקבל אסמכתא הלכתית לביצוע המבצע למרות הסכנה בדבר.
הרב השיב לאלתר שמאחר שמדובר בפיקוח נפש ובמלחמת מצווה, הדבר מותר ואף בירכוֹ שהמבצע יסתיים בהצלחה.
יצחק רבין אף הכין מכתב התפטרות למקרה שהמבצע ייכשל.
ב-3 ביולי המריאו ארבעה מטוסי C-130 הרקולס ("קרנף") של חיל האוויר משדה התעופה באופירה וטסו לאנטבה.
רק כשכבר היו מעל אתיופיה התקבל אישור הממשלה למבצע.
באופן רשמי דובר על כך שאם הממשלה לא תאשר, המטוסים יחזרו על עקבותיהם.
עיקרי התוכנית היו הטסת מטוסי הרקולס משדה התעופה באופירה שבסיני ליעד באוגנדה תוך התחמקות ממכ"ם אויב, כשחלק מהטיסה בגובה נמוך מעל ים סוף.
הנחתת הכוח התוקף בעקבות מטוס תובלה בריטי שהיה אמור לנחות במוצ"ש בשעה 23:20. להתקרב לטרמינל במכונית מרצדס דמוית זו של מנהיג אוגנדה אידי אמין דאדא (שיצא לכנס באיי מאוריציוס ומשם ניהל את המשא ומתן מול ישראל).
להשתלט על הטרמינל ולהרוג את המחבלים (בתוך דקות ספורות מרגע תקיפת האולם בו שוהים החטופים), תוך התעלמות ככל האפשר מהחיילים האוגנדים.
שיתוק חיל האוויר האוגנדי על ידי פיצוץ מטוסי הקרב שלהם על ידי כוח שיגיע במטוס השני.
הנחתת המטוס הרביעי והעברת הנוסעים אליו.
בחזרה, תוכננה עצירת תדלוק קצרה בניירובי שבקניה.
נחיתת המטוסים הנוספים התאפשרה על ידי הנחת פנסים נישאים בשולי המסלול על ידי חיילים מהמטוס הראשון.
בעלי תפקידים במבצעדרג מדינימס"דשם ושם משפחהתפקיד1יצחק רביןראש הממשלה2שמעון פרסשר הביטחון3יגאל אלוןשר החוץדרג מבצעמס"דדרגהשם ושם משפחהתפקיד1רא"למרדכי (מוטה) גורראש המטה הכללי2אלוףיקותיאל אדםסגן ראש המטה הכללי3אלוףבני פלדמפקד חיל האוויר4תא"לדן שומרוןקצין חי"ר וצנחנים ראשי5תא"לרפי הר-לבראש להק מודיעין6אל"םמתן וילנאימפקד חטיבת הצנחנים7אלוף (במיל')יצחק חופיראש המוסד
הכוחות המשתתפים וסדרי הכוחותכוח יונימפקד הכוח: סא"ל יוני נתניהו, מפקד סיירת מטכ"ל.משימות: השתלטות על הטרמינל הישן
אבטחה היקפית באמצעות ארבעה נגמ"שי בי.טי.אר (BTR) בפיקודו של רס"ן שאול מופז
השתלטות על הטרמינל החדש ומגדל הפיקוח.
תדלוק המטוסים ולהיות כוח עתודה לכוח הפורץ.
הכוח כלל 79 לוחמים ואנשי חיל האוויר.
מפקד המבצע בשטח היה קצין חי"ר וצנחנים ראשי, תא"ל דן שומרון.
מפקד הכוח האווירי היה מפקד בח"א 27 הנווט אל"ם עמי איילון.קברניטי מטוסי ההרקולס היו:מפקד טייסת 131 ("הציפור הצהובה") סא"ל יהושע (שיקי) שני, אריה עוז, נתן דביר, ואמנון הליבני ששהה תקופת מה באוגנדה והכיר את השדה הישן בו שהו החטופים.
מיכאל בן-יוסף – טייס הרקולס מספר 2.חפ"ק המבצעעל ניהול המבצע מחדר פיקוד במטוס בואינג 707 הופקד אלוף בני פלד.
דרגהשם ומשפחהתפקידאלוףיקותיאל (קותי) אדםראש אג"םאלוףבני פלדמפקד חיל האוויר הישראלירס"ןאהרן זאבי-פרקשנציג מודיעין אוויר (נח"א)סרןעמי אלעזרימפקד צוות 8200 וקב"רחפ"ק רפואהעל ניהול המבצע בהיבט הרפואי במטוס בואינג 707 הופקד סא"ל ד"ר ערן דולב.
היחידה התקינה שש עמדות עבודה במטוס הפיקוד (בואינג) שחג מעל אנטבה בזמן הפעולה.