tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא התנגד לגירוש ר' משה דוד מהעיר בפרהסיה וטען שהדבר ייחשב עבורו כגזר דין מוות עקב מצבו הבריאותי הרעוע.
ממכתב זה ומעדות נוספת עולה גם עמדתו הפומבית של הרב אייבשיץ כלפי בנו, ולפיה הוא האמין שלנער אכן יש כוחות לא טבעיים, אך הסתפק אם הם באים "מצד קדושה" או לא.
בסופו של דבר, בחודשים שלאחר מכן עזבו אייבשיץ וחבורתו את אלטונה ובית הכנסת נסגר.
בנימין וולף עצמו שהחל להסתבך בחובות עזב את העיר כבר בחודש אייר, ולפי עמדן, הוא אסף ממאמיניו כסף ותכשיטים והבטיח שיחזור לעיר עם הון רב שהשאיר במורביה ויתגלה כמשיח בחודש כסלו הבא.
בחודש אלול, בעקבות עדויות שנגבו בבית דין על הקבוצה השבתאית, החליטו פרנסי אה"ו בתמיכת הרב יהונתן אייבשיץ, להכריז מחדש את החרם על השבתאים שהכריז הרב יחזקאל קצינאלפוגין בשנת ה'תפ"ה, ובנוסף הוחלט על סגירת בית הכנסת השבתאי וגירוש חברי הקהילה מהעיר.
למרות הסכמתו להכרזת החרם, צייד הרב אייבשיץ את "איש חסיד מקובל אלקי כמהו' משה דוד" במכתב המלצה שבו ביקש ממחותנו לקבל אותו בביתו והתחייב להיות ערב לתשלום על כך.
מספר שנים לאחר מכן, בז' בתשרי ה'תקכ"ו, הטיל עמדן בבית הכנסת שלו חרם על בנימין וולף ושניים מאחיו, כ-15 שנה לאחר שנקט בצעד דומה נגד אביהם.
באדר א' ה'תקכ"א, חודשים ספורים לאחר שעזב את אלטונה, נעצר בנימין וולף בהולשוב בשל חובותיו הרבים.
נכסיו שנשארו באלטונה נמכרו במכירה פומבית בחול המועד פסח.
עמדן שהגיע בעצמו לראות את הבית שעמד למכירה הזדעזע לגלות בין כלי הבית פסל בדמות אישה מניקה, וציור של "נקבות חלוצות שדיים" על התקרה.
בנוסף מצא כתבים של בנימין וולף ומכריו, שאת חלקם פרסם לאחר מכן.
כדי לסייע לבנו בכיסוי החובות, מיהר הרב יהונתן אייבשיץ להדפיס בשנת ה'תקכ"ג את ספרו "כרתי ופלתי" עוד לפני שסיים אותו וללא הסכמות כמקובל.
בשל ההדפסה החפוזה נוצרו שיבושים במספור העמודים בספר.
לאחר שהשתחרר מהמעצר עזב בנימין וולף את מורביה כשהוא נושא דרכון דני, ולפי חלק מהדיווחים שהה תקופה קצרה בברלין בקרב אנשי תנועת ההשכלה היהודית שהייתה אז בחיתוליה.
הוא הגיע לווינה והתחבר לאצילים ופקידי ממשל בהם הרוזן יוזף פון בלוזה ופרנץ יוזף פון וורמברנד-שטופך .
ב-1765 מונה פרנץ לשגריר אוסטריה בדרזדן הסקסונית, ובנימין וולף עבר יחד אתו לדרזדן, שם כבר התגוררו אחיו הגדולים.
בדרזדן החל לעבוד כעוזרו של יהודי החצר יוסף מאייר (Joseph Jonas Meyer) ועקב כך קיבל בשנת 1769 רישיון כיהודי חצר (Hoffaktor) של פרידריך אוגוסט הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה.
גם בדרזדן המשיך לחיות כעשיר מופלג והתגורר בארמון בוקסברג שאותו עיטר בפיסולים וציורים מאת אדם פרידריך אוזר .
בארמון התגוררו גם יצרן כלי הנגינה ג'אקוב פרידריך גרונדמן והגנרל לודוויג ארנסט בנקנדורף .
הוא ערך מסיבות והשתתף באופרות, ורכש גם את אחוזת פרישניץ הסמוכה לדרזדן.
במקביל החל לעסוק במסחר והתעשר מאוד.
ב-1770 קיבל רישיון לסחור בתכשיטים, וב-1773 הורחב רישיונו לכל סוגי המסחר.
הוא אף ניסה ללא הצלחה להשתלט על מונופול הטבק בסקסוניה.
הוא היה בקשר מסחרי עם עשירים יהודים ביניהם ברנהרד פון אסקלס
, דניאל איציג וחתנו נתן פון ארנשטיין .
בשנת 1776 פנה אייבשיץ למריה תרזה בבקשה לקבל תואר אצולה.
במכתב הבקשה לא פרט על היותו יהודי וכינה את עצמו "wolf jonas".
בקשתו התקבלה, וב-17 ביולי חתם יוזף השני על תעודה המכירה באייבשיץ כ"ברון יונאס וולף פון אדלרשטהל".
לאחר שהתברר שמדובר ביהודי, עוכבה התעודה בשגרירות האוסטרית עד שיסכים להתנצר.
על אף שבאותה עת לא שמר מצוות, סירב אייבשיץ להמיר את דתו ותעודת האציל לא ניתנה לו.
לאחר שהגיש עתירה בנושא הותר לו להיקרא "אדלרשטהל" ללא "ברון", אך בפי העם ולעיתים גם במסמכים רשמיים כונה "הברון אייבשיץ" או "הברון פון אדלרשטהל".
תואר האצולה גרם להיסטוריונים לחשוב בטעות שהוא המיר את דתו.
בסביבות שנת ה'תק"ס, החל להתקרב לקהילה היהודית בדרזדן.
לפי המסופר, היה זה בעקבות חלום שבו הורה לו אביו המנוח לחזור בתשובה.
הוא החל לשמור מצוות והעביר תרומות לבית הכנסת, לחברה קדישא ולחברת גמילות חסדים.
בל"ג בעומר ה'תק"ס כשהיה כבן 60 התחתן עם מיכלה בת הרב משה פישל בלוך מברסלוי, ממנה נולדו לו שלוש בנות.
בח' בכסלו ה'תקס"ז מת אייבשיץ ונקבר בבית הקברות היהודי הישן בדרזדן .
לאחר מותו נישאה מיכלה בלוך לשמעון קרמסר ונולדו לה שתי בנות נוספות.
בשנת 1853 פרסם דניאל הרמן סיפור בגרמנית המבוסס על סיפור חייו של הברון אייבשיץ.
גיבור הסיפור, יוסף, בנו של רבי יהונתן אייבשיץ, יוצא לברלין בגיל 17 ללמוד מפי משה מנדלסון.
אביו שחושש לעתידו הרוחני תולה על צווארו קמיע שבו נכתב "יהודי נולדת ויהודי תישאר" והנער נשבע שאכן כך יהיה.
כעבור שנים, כשיוסף – "הברון אייבשיץ" עומד להציע נישואין לאהובתו הנוצרייה הוא נזכר בקמיע ואביו בא אליו בחלום ומזכיר לו את שבועתו.
הוא חוזר בתשובה ומתחתן עם נערה יהודייה שמרנית, אך מת ללא ילדים.
הסיפור נפוץ גם בעברית, ומוצג לעיתים כביוגרפיה האותנטית של בנימין וולף אייבשיץ.
הרב בנימין הלוי אשכנזי (?
- שכ"ה, 1565) היה רב בסופיה בירת בולגריה ובסלוניקי שביוון.
מחבר ספר המנהגים והמחזור מעגלי צדק על מועדי ישראל.
נולד באשכנז לאביו רבי מאיר הלוי (נפטר בב' בתשרי ה'רע"ט) ובצעירותו למד אצלו.
בצעירותו היגר עם משפחתו מאשכנז, מהעיר נירנברג, לארצות הבלקן.
בבגרותו כיהן תחילה כרב בקהילת האשכנזים של סופיה בירת בולגריה, ובשנת 1532 (רצ"ב) עבר לסלוניקי שביוון.
בשנת 1553 (שי"ג) הוא נשלח על ידי קהילת סלוניקי לשמש כשד"ר לקושטא על מנת לאסוף כספים עבור הקהילה.
בנו בכורו מאיר נספה במגפה בשנת ה'רצ"ד, והוא חיבר על כך קינה.
ארבעה ילדים נוספים שלו נפטרו במגפה בשנת ה'ש"ח, והוא חיבר על כך קינה נוספת.
שתי קינות אלה, יחד עם קינה שלישית על חורבן בית המקדש, נדפסו על ידו במחזור "מעגלי צדק" בסוף הקינות לתשעה באב.
רבי בנימין הלוי חיבר 'מחזור נוסח אשכנז' שלימים נקרא בשם 'מעגלי צדק', והוא כלל דינים מנהגים והלכות, וכן פירוש התפילות הפיוטים.
נוסח המחזור ומנהגיו תואמים את המנהג שהיה נהוג בין האשכנזים באיטליה.
המחזור כולל תפילות לשבתות השנה, שלוש רגלים ימים נוראים ועוד, עם תוספת ליקוטי דינים ומנהגים לכל השנה וביאורי מילים.
אחרונים רבים ציטטו ממחזור זה, החשוב שבהם בחיבור מגן אברהם, שמזכירו לעיתים בראשי תיבות של הספר 'מ"צ'.
המחזור הראשון נדפס בשאלוניקי בשנת ש"י והוא כלל דינים וביאורים מאת רבי בנימין הלוי, ללא אזכור שם החיבור.
בשנת שי"ז-ש"כ [1560-1557] הוא נדפס בשנית בסביוניטה-קרימונה בתוספת דינים וביאורי מילים, ולראשונה הוא נקרא בשם 'מעגלי צדק'.
מהדורה נוספת נדפסה ונציה, בדפוס זורזי די קבאלי, בשנת ה'שכ"ח [1567].
במהדורה זו נשמטו מעט מהדינים שכתב רבי בנימין, אך נוספו הוספות אחרות .
וכן, נוסף בו פירוש ארוך לתפילות ולפיוטים כשבתוכו שולב רוב פירושו של רבי בנימין הלוי וכן הפירוש שנוסף בהוצאת סביוניטה-קרימונה, וכן קטעים נוספים מפירושו של רבי אברהם מפראג, ממהדורת פראג ש"ט-ש"י.
גם במחזור זה חלק הדינים נקרא בשם מעגלי צדק.
בחלק מהמדורות הבאות נקרא המחזור כולו בשם מעגלי צדק, על גלגולי הדפסתו ועל שינויים בין הדפוסים רבו דעות החוקרים והביבליוגרפים.
במשך השנים המחזור נדפס פעמים רבות ונחשב לאחד מהמחזורים היודעים יותר.
כאמור, חלק מבניו נפטרו במגפה בעודם צעירים, בהם ארבעה ילדים ששמם אינו נזכר:
בנו, מאיר - נפטר אף הוא בדמי ימיו, יחד עם בתו הקטנה
בנו, דוד הלוי, ממלא מקום אביו כרב בית כנסת האשכנזים בשלוניקי
בנו, מנחם הלוי, נישא לאישה את אחת מבנות אחיו דוד הלוי.
בנימין בלנקנשטיין (בהולנדית: Benjamin Blankenstein, 1914 – 1945) ומריה סוזאנה בלקנשטיין ון-קלינגרן (בהולנדית: Maria Suzanna Blankenstein-van Klingeren, 19 ביולי 1909 – 18 בספטמבר 1989) היו זוג חסידי אומות העולם הולנדים.
בנימין בלנקנשטיין היה מורה הולנדי בבית הספר היסודי הנוצרי המקומי בעיירה סוסטדייק Soestdijk שבפרובינציית אוטרכט Utrecht.
אשתו מריה, שכונתה ריי (Rie), אותה נשא לאישה ב־1939, הייתה עקרת בית וב- 1940 לזוג נולדה בתם הבכורה.
בשנת 1943 הצטרף בנימין כפעיל בתא התנגדות מקומי, שהיה חלק מארגון LO המחתרתי (Landelijke Organisatie voor Hulp aan Onderduikers - הארגון הלאומי למסתתרים).
ארגון זה סייע ליהודים במחבוא וללא-יהודים שהיו מבוקשים בשל פעילות התנגדות או התחמקות מעבודות כפייה בגרמניה.
למרות הסכנה הגדולה, החליטו בנימין ומריה בלנקנשטיין להחביא יהודים בביתם.
כששמע בנימין שמשפחת ברנשטיין מסוסט Soest, שבנם רולף היה תלמידו בכיתה בבית הספר היסודי, נאלצה לחפש מקום מסתור חלופי עקב הלשנה, הוא הציע להם לבוא ולהסתתר בביתו.
מריה, למרות שהייתה בהריון עם ביתם השלישית, הסכימה.
הנרי אבי משפחת ברנשטיין נולד בעיר וינסן Winsen בגרמניה ועסק במסחר.
אשתו מרתה, הייתה פסנתרנית מוכשרת וכונתה מדי Maddi נולדה בבנרת Benrath בגרמניה ב-2- בדצמבר 1902 בנם רולף נולד ב-16 במרץ 1929 היה בן ה-14. הם ברחו להולנד ממקום מגוריהם בעיר הילדן Hilden בגרמניה.
בנימין ומריה העניקו להם מסתור בחדר מתחת לגג ביתם.
היחסים בין שתי המשפחות היו מצוינים, ובנימין לימד את רולף בשעות הערב כדי שלא יפגר בלימודיו.
מכיוון שהיו מקרים רבים של בגידה והלשנה באזור, הציעו בנימין ומריה לחפש עבור משפחת ברנשטיין מקום מסתור בטוח יותר במחוז הדרומי של לימבורג.
אולם בטרם הצליחו לאתר מקום מסתור חדש, המשטרה פרצה לביתם ב-5 ביוני 1944, בזמן שבנימין לימד בבית הספר.
המשטרה עצרה את בני משפחת ברנשטיין ובזזה את הבית.
כחצי שעה לאחר הפשיטה על בית בלנקנשטיין, נעצר בנימין בבית הספר, ונלקח לכלא באמסטרדם ולאחר מכן למחנה הריכוז פוכט .
ב-5 בספטמבר 1944, עם התקרבות כוחות בעלות הברית, הועבר בנימין למחנות ריכוז בגרמניה ונספה בברגן-בלזן ב-24 בפברואר 1945.
בני הזוג הנרי ומרתה ובנם רולף ברנשטיין, שנלקחו מבית בלנקנשטיין, גורשו מזרחה במשלוח שיצא מהולנד ב-2 באוגוסט 1944 במשלוח XXIV/6-19 למחנה טרזינשטט.
הנרי ורולף הועברו משם ב-23 באוקטובר 1944 במשלוח Et-1691 לאושוויץ ,שם נרצחו.
מרתה בלנקנשטיין, ששרדה את המחנה חזרה חולה ובודדה.
מריה בלנקנשטיין קיבלה אותה שוב.
מרתה היגרה ב־1947 לארצות הברית.
תחילה עבדה בחווה לגידול בקר בין 1955-1947. בשנת 1955 היא עברה ל – Waupun בוויסקונסין ועסקה בנגינה בפסנתר.
בין 1977 עד מותה היא חייתה ביונקרס (ניו יורק), שם נפטרה בגיל 90. מריה המשיכה להתגורר בעיר סוסט עם שלוש בנותיה פיקה, בטי ותאה.
לאחר פטירתה נקברה בבית הקברות Lage Vuursche, Baarn באוטרכט.
ב-27 במרץ 2005 הכיר יד ושם בבנימין בלנקנשטיין ובמריה סוזנה בלנקנשטיין-ון קלינגרן כחסידי אומות העולם.
הטקס התקיים בהאג ושמם נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם בירושלים ביד ושם.
בנימין זאב תאודור הרצל היה עיתונאי, משפטן, סופר, מחזאי ופעיל פוליטי יהודי-הונגרי, שנחשב לאבי הציונות המדינית המודרנית.
הרצל ייסד את ההסתדרות הציונית העולמית וקידם את רעיון העלייה היהודית לארץ ישראל במטרה להקים מדינה יהודית.
בשל פועלו הציוני, הוא מכונה "חוזה המדינה".
הרצל מוזכר באופן מפורש בהכרזת העצמאות של מדינת ישראל ומוגדר בה כ"אבי הרוחני של המדינה היהודית".
חלק מרכזי בפועלו הציוני של הרצל עד מותו (בקיץ 1904), היה בתחום הדיפלומטיה.
במסגרת מסעותיו ברחבי היבשת, הביא את בשורת הציונות ליהדות אירופה, והצלחתו הייתה בעיקר במזרחה.
ביוזמתו כונס הקונגרס הציוני הראשון באוגוסט 1897, והצלחת הקונגרס וכינוסו באופן קבוע הביאו את הציונות לתפקד כתנועה לאומית-מדינית ממוסדת, הן ברחבי העולם היהודי בתפוצות והן בקרב יהודי ארץ-ישראל.
בנוסף להסתדרות הציונית, הוקמו בימיו מוסדות ציונים נוספים כגון: הקונגרס (כגרעין של פרלמנט ממלכתי), קק"ל (כמכשיר ליצירת תשתית לחיים יהודיים בקנה מידה נרחב), אוצר התיישבות היהודים (כמכשיר פיננסי בלעדיו אין אפשרות לקדם שום יוזמה).
כל אלו היו מסד להקמת מדינת ישראל.
הרצל נולד בעיר פשט (כיום חלק מבודפשט), בירת ממלכת הונגריה, שהייתה חלק מהקיסרות האוסטרית.
בני משפחתו היו מעורים בחברה הכללית.
אביו, יעקב הרצל, היה בן למשפחה שמוצאה משלזיה, בוהמיה ומוראביה.
בתחילת המאה ה-18 עברה המשפחה דרומה והתיישבה בבלגרד וכעבור 20 שנה עברה לזֶמלין.
המשפחה הייתה אשכנזית: לימים טען הרצל כי היה צאצא למגורשי ספרד, פרט שייתכן שמקורו באגדה משפחתית, וייתכן שהמציא בעצמו, מאחר שהספרדים נחשבו באירופה (גם על ידי אנטישמים כמו היינריך פון טרייצ'קה) למתבוללים ומתורבתים, להבדיל מהאשכנזים המסורתיים והנחשלים.
בזמלין היה סבו של הרצל, שמעון לייב הרצל (1805–1879) שמש בית הכנסת של הקהילה הספרדית בעיר, בתקופה שכיהן בה הרב יהודה שלמה אלקלעי, ממבשרי הציונות.
בשנת 1856 עבר יעקב הרצל לבודפשט.
אימו של הרצל, ארנסטינה, ז'אנטה נאנט לבית דיאמנט (1836, פשט – 1911, וינה) הייתה בת למשפחה אשכנזית משכילה ומעורה בתרבות ובספרות הגרמנית.
במאה ה-18 היגרה משפחתה להונגריה ממוראביה וסלובקיה.
הוריו של הרצל נישאו ב-1857. יעקב הרצל פתח בבודפשט עסק משלו, ולאחר נישואיו עם ז'אנט, שגשגו עסקיו במהירות והוא התרחב גם לתחום הבנקאות.
הוא שימש פרק זמן בתפקיד מנהל "בנק הונגריה", ועסק גם במסחר בעצי יערות.
המשפחה הייתה אמידה, עד למשבר הכלכלי במדינה שפרץ בשנת 1873, אז איבד את הונו.
לאחר מכן, תוך מספר שנים, הפך שוב לאדם אמיד.
יעקב וז'אנט הרצל שמרו על נאמנות למסורת אבות: היו פוקדים את בית הכנסת הגדול של בודפשט בימי חג ומועד, הדליקו נרות שבת וקידשו על היין בשבת.
בבית המשפחה דיברו גרמנית והונגרית, והשתמשו גם באוצר מילים עִברי ויִידִי, שהיה נהוג בסביבה היהודית ובטקסים הדתיים.
בשנת 1867 ניתן ליהודים במדינה, כחלק מהחוקה, שוויון זכויות בפועל.
אליו נלוותה אצל המנהיגות ההונגרית הציפייה כי יהודי המדינה, שחונכו על ברכי השפה והתרבות הגרמנית, יתקשרו אל התרבות המדיארית והלאומיות ההונגרית.
הרצל נולד והתגורר בילדותו, בבית הנמצא סמוך לבית הכנסת הגדול של הקהילה הנאולוגית, ברחוב דוהאן בבודפשט, שבנייתו הסתיימה ב-1859. מאוחר יותר עברה המשפחה לבניין בולט אחר בסביבת כיכר ויגאדו.
נאמר כי כשהיה בן שש-שבע למד לנגן על פסנתר ולדבר ארבע שפות: צרפתית, אנגלית, איטלקית ועברית.
בנעוריו פרש מלימודי הפסנתר, אותם ראה כ"עינוי של ימי הביניים", ושקע בלימודי יוונית ולטינית.
תחילה למד הרצל בבית ספר יסודי יהודי, וב-1869 הועבר לגימנסיה ריאלית ציבורית.
הוא למד בבית הספר הזה יותר מארבע שנים, במהלכן חלה ירידה בציוניו.
עניינו במדע פחת והלך ובמקביל נתעוררה בו התלהבות ללימודים הומאניים, לשירה גרמנית והיסטוריה גרמנית.
כעבור יותר מ-30 שנה טען כי "רוח אנטישמית" שררה בבית הספר הזה ולאחר שאחד המורים הסביר כי גם היהודים נחשבים עובדי אלילים, החליט להפסיק את לימודיו בו.
ב-3 במאי 1873 ערכו לו הוריו בביתם טקס קונפירמציה לציון גיל הבר מצווה.
עם זאת, אין ראיות לכך שעלה לתורה בבית הכנסת.
בפברואר 1874 ייסד אגודה ספרותית שנקראה "ויר" ("אנחנו" בגרמנית) והיה לנשיאהּ.
האגודה נועדה להעשיר את הידע של חבריה ולשפר את סגנונם.
עם זאת, האגודה לא האריכה ימים והתפרקה כעבור מספר חודשים.
בפברואר 1875, באמצע שנת הלימודים, הוציאו אותו הוריו מבית הספר הריאלי.
בהמשך אותה שנה, עבר ללמוד בגימנסיה האֶוַנגֶלית של פשט, שרוב תלמידיה היו יהודים.
בגיל 15 התחיל להתעניין בפוליטיקה.
בתקופת בית הספר התיכון התעניין בספרות גרמנית, היסטוריה גרמנית ופוליטיקה גרמנית.
הוא קרא הרבה ושני המשוררים החביבים עליו היו היינריך היינה וניקולאוס לנאו.
בבית הספר החדש השתפרו ציוניו מאוד ובשנת לימודיו האחרונה כבר היה תלמיד למופת.
במהלך לימודיו הצטרף לארגון תלמידים בשם "האגודה הגרמנית להשכלה עצמית" ("Deutscher Selbstbildungsverein"), ששם לעצמו למטרה ללמד ולפתח את הספרות הגרמנית.
בנוסף התאהב הרצל בנערה בת 14 בשם מאדלין.
לימים טען כי הייתה זו האהבה "הראשונה והיחידה" בחייו.
לא הרבה ידוע על מאדלין וככל הנראה היא נפטרה בטרם הגיעה לגיל 20. המראה שלה (שיער בלונדיני ועיניים כחולות) הותיר חותם על כתיבתו של הרצל ובכל יצירותיו מופיעות נשים בעלות מראה דומה לזה של מאדלין.
לימים, ב-1886, התאהב באחייניתה של מאדלין, מגדה, שהייתה אז בת 13, ואף שקל להציע לה נישואין.
לקראת בחינות הגמר, החליטו הוריו לעקור לווינה, בירת אוסטרו-הונגריה, כדי לתת לו את האפשרות ללמוד באוניברסיטה הטובה ביותר בקיסרות.
ב-7 בפברואר 1878 חלתה פאולינה, אחותו בת ה-19, בטיפוס והיא נפטרה.
אמו לא רצתה להישאר בבית והמשפחה החליטה לעבור לווינה מייד.
הרצל הוצא מבית הספר והמשפחה יצאה לדרכה פחות משבוע לאחר ההלוויה.
ביוני 1878 חזר לבודפשט כדי לעבור את בחינות הבגרות.
פרט לגרמנית ולימודי הדת, הוא עבר את המבחנים בקושי, בציונים נמוכים.
הוא חזר לווינה ומאז לא שב לבודפשט, למעט ביקורים בודדים.
לימודי משפטים ועיסוקו כפרקליט, 1878–1885
בווינה התגוררה המשפחה בדירה גדולה ברובע השני, שהיה אזור מגורים אמיד.
באותו האזור התגוררו גם הנוירולוג זיגמונד פרויד והמלחין גוסטב מאהלר.
באוקטובר 1878 נרשם הרצל ללימודי משפטים באוניברסיטת וינה.
בתקופה זו כבר קרא, מלבד גרמנית, גם צרפתית, איטלקית ואנגלית, והיה בעל שליטה טובה גם בהונגרית, לטינית ויוונית.
בהתאם לטעם התקופה והמקום, היה להוט אחר המוזיקה של ריכרד וגנר.
בינואר 1880 עבר בדיקה רפואית ראשונה בוועדת הגיוס לצבא, שבה נמצא בריא וכשיר.
אולם בבדיקה השנייה, בדצמבר 1880, שונתה ההחלטה והוא נמצא "בלתי כשיר לשירות-שדה צבאי בשעה זו", ללא ציון סיבת הדחייה.
בסתיו 1880 הצטרף הרצל לאגודת הסטודנטים (גרמנית: Burschenschaft) "אַלְבִּיַה" (Albia), בעלת הצביון הלאומי-גרמני, שסיסמתה הייתה, ברוח תנועות השחרור של העת החדשה: "כבוד, חופש, מולדת" ("Ehre, Freiheit, Vaterland").
הרצל היה אחד מארבעה חברים יהודים ב"אלביה".
כינויו בהתאגדות היה "טאנקרֶד", שמו של "נסיך הגליל" המפורסם, ממנהיגי מסע הצלב הראשון.
במהלך חורף 1881–1882 קרא בתוך מספר שבועות יותר ממאה ספרים, אחד מהם ספרו האנטישמי של אויגן דירינג, "השאלה היהודית כשאלה גזעית, אתנית ותרבותית".
לימים טען הרצל כי רק אחרי שקרא את הספר הזה, נתן דעתו לראשונה על הבעיה היהודית.
ב-5 במרץ 1883 ערכה "אלביה" אזכרה לריכרד וגנר, שמת בחודש הקודם.
הדובר הראשי באספה ההמונית היה הרמן באהר, שזכה לתשואות רמות כשדיבר בזכות הפאן-גרמניות ה"ארית" ו"אנטישמיות וגנרית".
ב-7 במרץ חיבר הרצל מכתב אל האגודה, בו הביע את צערו על כך שהאזכרה הפכה ל"הפגנה אנטישמית" וטען כי "מי שאינו מוחה בקול רם נגד מאורעות כאלה שותף באחריות להם".
הוא כתב, "ברור למדי כי בהיותי מוכתם בכתם של 'שמיות'...
הייתי נמנע כיום מלבקש להתקבל כחבר באגודה" והודיע על התפטרותו ממנה.
אלא שחברי האגודה הזועמים סירבו לאשר את התפטרותו וב-3 באפריל הודיעו לו במכתב על הדחתו.
האזכרה הייתה הפעם הראשונה בה נתקל הרצל בגזענות.
במאי 1883 עברה משפחת הרצל לרובע הראשון, האריסטוקרטי.
בתחילת יולי 1883 ניגש לבחינה הממשלתית במשפטים, אולם לא השיג בה תוצאות טובות, אך ב-1884 ניגש לבחינות הסיום ובחודש מאי הוכתר בתואר "דוקטור יוריס" (דוקטור למשפטים).
ביולי 1884 נעשה מתמחה בבית המשפט המחוזי בווינה.
בתקופה זו החל לצמח זקן.
במהלך חורף 1884–1885 הסתבך בשלושה סכסוכים שונים, שבסופם הזמין את יריביו – פרקליט, מזכיר ועד הבורסה ואדם שתפס את כסאו במועדון – לדו-קרב, אחד מהם באקדחים, אולם שלושתם לא יצאו לפועל.
לאחר תשעה חודשי התמחות, קיבל הרצל העברה לזלצבורג, כדי שיוכל לבקר את הוריו שביוני 1885 עברו להוֹל שבאוסטריה עילית, לצורך ריפוי של אביו שסבל ממיחוש-אזניים.
הרצל החליט שלא לעסוק בפרקליטות ולאחר שבעה שבועות בזלצבורג, כשנסתיים הריפוי של אביו, התפטר ממשרתו.
לאחר מכן יצא למסע, בגרמניה, בלגיה והולנד.
רגשותיו כאוסטרי הקשור לתרבות הגרמנית העמיקו, ובשובו לווינה ויתר על אזרחותו ההונגרית ונעשה אזרח אוסטרי.
הרצל עסק במקצועו רק שנה אחת, ומאז התמסר כמעט לגמרי לעיתונאות, לתיאטרון ולספרות.
לדבריו, עזב את מקצוע המשפטים בגלל "תקרת הזכוכית" שמנעה קידום יהודים שעסקו במקצוע.
בפברואר 1886 הכיר הרצל את יוליה (ז'ולי), בתו של יעקב נשאואר, תעשיין מיליונר, והתאהב בה.
ביולי אותה שנה נסע לבזל, לפריז ולנורמנדי, שם נשאר עד אמצע אוגוסט, וכתב מאמרי-מסע שהודפסו בעיתונים בווינה ובברלין.
בעקבות כאבי ראש כרוניים, נסע ב-26 בפברואר 1887 לאיטליה למשך יותר מחודש, ובעת שהותו בה כתב סדרת פיליטונים, בשלים יותר מאלה שכתב עד אז.
באפריל חזר לווינה, ואז כבר היה די מפורסם בחוגים הספרותיים.
העיתונים הדפיסו את הטורים שלו.
אחד מהם היה ה"נוֹיֶה פְרַיֶה פְּרֶסֶה" (Neue Freie Presse), העיתון הווינאי החשוב ביותר.
רק בספטמבר 1887 נפגש שוב עם ז'ולי.
בסתיו אותה שנה פרסם הרצל מספר פיליטונים ישנים בצורת ספר בשם "חדשות מוונוס" (Neues von der Venus).
עם הזמן הפך לאחד הטובים ביותר שבפיליטוניסטים בעולם הדובר גרמנית.
כבר בתקופת לימודי המשפטים, החל הרצל לנסות להעלות על הבמה מחזות פרי עטו, קומדיות קלות, אולם במשך השנים נדחה מספר פעמים על ידי התיאטראות שפנה אליהם ובראשם הבורגתיאטר (התיאטרון העירוני) של וינה.
בפברואר 1888 הועלה סוף־סוף מחזה פרי־עטו על הבמה – הקומדיה "הוד רוממותו".
הצגת הבכורה בתיאטרון הגרמני בפראג זכתה לתשואות וביקורות טובות וכעבור מספר שבועות הועלה המחזה גם בברלין.
באביב 1888 פרסם אוסף מסות, סיפורים קצרים ורשמי-מסע בספר בשם "ספר הסכלות" (Buch der Narrheit).
בקיץ נסע דרך גרמניה לאנגליה, בה שהה כחודש ימים.
סדרת המאמרים שכתב במסע התפרסמה גם היא ב"נויה פרייה פרסה".
באמצע אוגוסט חזר לאוסטריה דרך גרמניה.
כשחנה בלילה במיינץ, בדרכו החוצה מבית בירה, הטיח בו בריון צעיר את הגידוף האנטישמי "הפ הפ!" וכל הנוכחים פרצו בצחוק רם.
זו הייתה הפעם הראשונה שחווה אנטישמיות באופן אישי.
בווינה פנה אל הוגו ויטמן וכתב איתו את הקומדיה "מסיגי גבול" (Wilddiebe), שהתקבלה לבורגתיאטר והוצגה זמן רב בפני אולמות מלאים, ומאוחר יותר גם בתריסר תיאטראות ברחבי גרמניה.
במאי 1889 קיבל הבורגתיאטר את מחזהו "הפליט" (Der Flüchtling).
המחזה הוצג לראשונה תחת שמו המלא של הרצל, וההצגה זכתה בשבחים רבים.
הטקס נערך בעיירת הנופש רייכנאו ואת טקס הקידושין ערך ד"ר אדולף ילינק, הרב הראשי של וינה.
ביולי-אוגוסט בילה הזוג בירח דבש בשווייץ וצרפת.
עד נישואיו, התגורר הרצל בבית הוריו.
עתה עבר הזוג להתגורר בדירה ברובע הראשון של וינה.
נישואיו של הרצל לז'ולי היו כישלון חרוץ כבר מתחילתם.
במרץ 1890 נולדה בתו הבכורה, פאולינה.
עוד בפברואר אותה שנה, עלה על הבימה בפראג המחזה החדש שכתב, "מה יאמרו הבריות?" (Was Wird Man Sagen) – סאטירה אנטי-פמיניסטית על הנישואים.
בשנת 1890 הוצגו מחזותיו בכ-17 תיאטראות בגרמניה ואוסטריה, אולם באוקטובר אותה שנה נחל המחזה "מה יאמרו הבריות?" כישלון חרוץ ושוב לא נמצא אף תיאטרון שהסכים לקבל מהרצל מחזה.
בפברואר 1891 התאבד חברו, היינריך קאנא (Kana).
התאבדותו זעזעה את הרצל והגבירה את עצבותו מחיי הנישואים האומללים שהעיקו עליו.
הרצל נטה לדיכאונות וז'ולי ניסתה להתאבד.
ב-10 ביוני 1891 נולד בנו, הנס, שלא נימול לאחר לידתו.
באוגוסט אותה שנה, נפרד הרצל מאשתו.
הוא נסע לצרפת, והודות לרשמי המסע שלו שפורסמו ב"נויה פרייה פרסה", הציע לו העיתון בתחילת אוקטובר 1891 לשמש ככתב העיתון בפריז.
בפברואר 1892 הגיעו ז'ולי והילדים לבקרו בפריז.
זו הייתה הפעם הראשונה שראה את ילדיו מזה שבעה חודשים.
באפריל עברו אשתו וילדיו להתגורר איתו בדירתם החדשה, ברובע מהודר בפריז, וכעבור מספר שבועות עברו להתגורר איתם גם הוריו של הרצל.
במסגרת עבודתו ככתב העיתון "נויה פרייה פרסה" בפריז, סיקר הרצל ב-1892 משפט תביעה נגד האנטישמי אדואר דרימון, וקרא לראשונה את ספרו, "צרפת היהודית".
לימים טען כי דרימון סייע לו "להבין את האנטישמיות הבנה היסטורית".
שערוריית פנמה שפרצה באותה שנה, הביאה איתה התפרצות אנטישמית.
באחת מאספות ההמונים, שמע הרצל בפעם הראשונה צרחות "מוות ליהודים!".
כתבותיו מפריז היו מאוד מאוזנות, אולם באוזני מכריו הצרפתים הביע בגלוי את דעתו על המתרחש בצרפת.
באפריל 1893 הופיע שמו ברשימה רשמית של "זרים עוינים" שהוגשה על ידי המשטרה הצרפתית לשר הפנים של צרפת.
רעיון ההתבוללות באמצעות התנצרות, 1893–1894
בתחילת שנות ה-90 עבר על הרצל משבר פנימי חריף.
אמונתו בכך ששנאת היהודים הייתה שריד של העבר, שיחלוף ויאפשר טמיעה בחברה האירופאית, נכזבה כשהאנטישמיות הפכה מתנועת שוליים לכוח בר-קיימא, במקביל להיחלשות הפוליטיקה הליברלית בכל היבשת.
בינואר 1893 סירב להשתתף בפעילות האגודה הווינאית למלחמה באנטישמיות (נוסדה ב-1890), גוף שפעל ברוח תפישת העולם הליברלית, וגינה אותם כנאיבים ועיוורים מרצון למציאות: שנאת היהודים לא נבעה מבורות ודעות קדומות סתם, אלא ממתחים חברתיים ופוליטיים ממשיים שהיו נטועים לגמרי בהווה.
הרצל נסחף לרעיונות רדיקליים יותר ויותר לפתרון השאלה היהודית, כשהוא נע בין תביעות מן היהודים להשיל את מה שראה כפחדנותם וקלקולם המוסרי, ועד לדרישה מן החברה הנוצרית לקבל אותם; הצורך להשיג בסיס אמיתי לאיתנות נפשית וכבוד עצמי יהודי, שהיה חיוני בטרם השגת כבוד מן החוץ, לא הרפה ממנו.
לברון פרידריך (בדז'יך) פון לייטנברגר (Leitenberger), נשיא האגודה הקתולי שהציע לו להשתתף בפעילות נגד אנטישמיות, השיב הרצל כי היהודים חייבים להיפטר מאותן "תכונות שליליות שבגללן לא סובלים אותם", ושיש רק פתרון אחד: התבוללות מוחלטת שתושג באמצעות המרת הדת ונישואי תערובת.
הרצל טען במכתבו אליו, כי "יש לאנטישמיות אספקטים חיוביים" ושהיא "תחנך את היהודים" ותקים "דור שיעשה רושם מצוין".
לדבריו, "יש לטבול ילדים יהודים לנצרות קודם שהם אחראים למעשיהם, לפני שיוכלו לפעול בעד או נגד, ולפני שהמרת הדת תוכל להתפרש כחולשה מצדם.
עם זאת, דאג להבהיר שאין בכוונתו לחרוץ "משפט חמור מדי על היהודים".
לדבריו, "הרבה ביהודי יש לסלוח, שכן, סוף כל סוף, הוא חי תמיד בשטח אויב".
במכתבו הבא אל לייטנברגר, העלה הרצל את הרעיון לארגן תנועת התנצרות המונית שתדאג להטבלתם הקולקטיבית של יהודי אוסטריה, בתנאי שהכנסייה תיקח על עצמה את המאבק באנטישמיות.
זו לא הייתה הפעם הראשונה בה הגה בכך – כבר ב-1882 כתב ביומנו שבטווח הרחוק, היהודים יתנצרו ויתבוללו כליל בחברה באמצעות נישואי תערובת "על בסיס של דת-מדינה משותפת" – אך עתה ביקש הרצל לקדם זאת אקטיבית, ותכנן ליזום ריאיון עם האפיפיור.
בתקופה בה התנצרות אופורטוניסטית זוהתה כמעשה יהודי במובהק, עד כדי כך שאף תומכים מושבעים בהכחדה עצמית מרצון של היהודים נרתעו מכך (אם כי חלקם דגלו בטבילת ילדים בגיל הינקות, דבר שאף הרצל שקל עבור בנו הנס), ביקש הרצל לשוות לתוכניתו גוון אחר לגמרי.
ב-20 במאי 1893 נולדה להרצל בתו, טרודה.
לידתה חיזקה את החלטתו לחסוך מילדיו את ייסוריו שלו כיהודי, וביוני 1893, במהלך חופשת קיץ באוסטריה, פנה עם רעיון ההתנצרות ההמונית למוציאים לאור של עיתונו, "נויה פרייה פרסה".
יוזמתו החרידה את המכותבים עמם דן אודותיה, עורך עיתונו, מוריץ בנדיקט, והברון פון לייטנברגר.
בנדיקט היהודי ניער את הרצל מחזונו כשכתב לו: "גזעך החזיק ביהדות במשך מאה דורות ואין לך זכות לשים לכך קץ".
תוכנית ההתנצרות ההמונית מוזכרת רק ביומנו של הרצל.
הרצל שב מאוכזב לפריז, שם הבין כי תוכניתו להמרת הדת הייתה תמימה.
ביומנו כתב: "הבעיה היהודית אינה לאומית ואינה דתית, אלא חברתית".
בְירכיו התפתחו כיבים, והוא נזקק לניתוח.
בתקופת החלמתו הממושכת כתב את "ההערה" (Die Glosse), מחזה בחרוזים המתרחש בבולוניה במאה ה-13 ודן בקשיי הנישואים, אולם גם הוא נדחה על ידי הבורגתיאטר של וינה.
בקיץ 1894 חזר לחופשה באוסטריה.
מדי יום התפרסמו ידיעות על תקריות אנטישמיות בבירות מרכז אירופה.
לעמיתו הלא-יהודי בעיתון, הסביר הרצל: "אנחנו דבקים בממון משום שהדיחו אותנו אל הממון...
אופיינו נשחת על ידי לחץ והוא טעון תיקון על ידי לחץ מסוג אחר...
אף על פי כן האנטישמיות עשויה להועיל לאופיים של היהודים.
חינוך מושג רק באמצעות מהלומות קשות.
סגולת החיקוי של דרווין עתידה להתגלות.
דומים הם לכלבי-הים, אשר תאונה של הטבע הטילה אותם לתוך המים...
בשובם ליבשה, ואם יוכלו להישאר עליה כמה דורות, ישובו הסנפירים שלהם וייהפכו לרגליים".
בדרכו חזרה במרכבה אל בית הוריו בבאדן, קראו אחריו שני פרחי-קצונה "חזיר יהודי"!
בתקופה זו עדיין לא חשב על פתרון לאומי.
פחות משנה לפני התעוררותו כציוני, חשב הרצל כי אם אמנם "ישובו היהודים הביתה באחד הימים (ויתקבצו בארצם), הרי למחרתו יתברר להם כי אינם עוד עם אחד.
מאות בשנים נשתרשו בתרבויות ולאומים שונים, נבדלים זה מזה.
ב-1894 כתב הרצל את מחזהו "הגטו החדש", ובו תיאר את דמות הצעיר היהודי שנמצא במתח האמנציפטורי המובהק - הוא אדם אמנותי ועדין-נפש הרוצה להתקבל בחברה הנוצרית בזכות עצמו, אך אינו יכול לחמוק מהזיהוי של היהודים כספסרים מעוררי שאט-נפש.
במסע חיפושו אחר חירות פנימית וכבוד עצמי הוא נקרע בין האמונה הליברלית בכך שבני-האדם שווים ושכל האפליות תתבטלנה עם התפשטות הקדמה, לבין המציאות החברתית הגוזרת עליו כליאה בגטו חברתי-מעמדי גם לאחר ביטול הגטו הממשי.
מילותיו האחרונות של גיבור המחזה הן "אני רוצה החוצה!
המחזה משקף את יאושו של הרצל ואת אובדן אמונתו באפשרות של קבלת היהודים לחברה, הן בגלל אופיים הריאלי שאותו הוא ביקר קשות, והן בגלל דעותיה המושרשות של הסביבה הנוצרית.
כמו כן, הרצל בעקבות כתיבת המחזה, הפנים את הצורך לפעול למען העם היהודי.
יותר מכך, פרופ' בן-ציון דינור ראה במחזה את "נקודת-המוצא לתפיסתו הציונית" של הרצל.
מודעותו ורגשותיו של הרצל לגבי מעמד היהודים ומצבם העמיקו כאשר סיקר את משפט דרייפוס כשליח "נויה פרייה פרסה" בפריז.
דיווחו הראשון על המשפט פורסם ב"נויה פרייה פרסה" ב-1 בנובמבר 1894, עת נחשפה הפרשה לציבור.
הרצל לא האמין תחילה בחפותו של דרייפוס ואף טען בתחילה כי דרייפוס ביצע את העבירות שיוחסו לו, אולם בהמשך, בעקבות הודעותיה של השגרירות הגרמנית בצרפת כי אין לדרייפוס חלק בפרשיית הריגול, היה הרצל משוכנע יותר ויותר, כי דרייפוס חף מפשע.
הוא נכח באולם בית המשפט בעת מתן פסק הדין ב-22 בדצמבר 1894, בו הוכרז שדרייפוס אשם ונידון למאסר עולם, וכעבור שבועיים, ב-5 בינואר 1895, היה אחד מבין מספר עיתונאים שהורשו להיכנס לכיכר הגדולה שבה נערך טקס השפלתו הפומבית של דרייפוס.
הוא שמע את צעקות ההמון "יודאס!
בוגד!" בטקס הסרת דרגותיו של דרייפוס, שהורשע בבגידה, ואת תשובתו בקול: "אני אוסר עליכם לגדף אותי!".
ההמון שהתדפק על שערי הברזל צעק "מוות ליהודים!" אולם בכתבה של הרצל על הטקס, שוּנתה הקריאה ל"מוות לבוגדים!".
עורכי העיתון, אדוארד באכר ומוריץ בנדיקט, סברו שעדיף שלא ללבות עוד יותר את אש האנטישמיות שבערה בווינה באותם ימים.
הבולשת הצרפתית בדקה עתה בקביעות את מכתביו של הרצל.
ב-21 במרץ 1895 צוינה בדו"ח המשטרתי על הרצל "איבתו לצרפת".
ישנה מחלוקת לגבי הטענה שלמשפט דרייפוס הייתה השפעה משמעותית על הרצל.
שלמה אבינרי טען כי ביומניו מהשנים 1895–1897, מתחילת כתיבת יומנו המדיני ועד הקונגרס הציוני הראשון – השנים המעצבות, שבהן התגבש הרעיון הציוני אצל הרצל, מוזכר דרייפוס רק פעמיים.
ואומנם, רק ב-1899 ציין הרצל לראשונה ביומנו כי משפט דרייפוס עשה אותו לציוני.
הרצל קיבץ את כל הכתבות שפרסם במשפט דרייפוס (יחד עם כל הכתבות שפרסם ב"נויה פרייה פרסה") בספר "ארמון בורבון" (או "פאלה בורבון").
משפטו והשפלתו של דרייפוס אולי לא נטעו אצל הרצל את רעיון הקמת מדינה יהודית עצמאית, אך הם היו בבחינת הקש האחרון.
הרצל החליט עתה לעמוד בראש פעולה עולמית למען היהודים, והתחזקות האנטישמיות גם במקומות אחרים באירופה חיזקה את החלטתו.
בפברואר 1895 נשמעו בפרלמנט האוסטרי דרישות לגירוש כל היהודים מאוסטריה והחרמת רכושם.
במועצת העיר של וינה ישבו 56 אנטישמים.
הם התחזקו גם באספה הלאומית בצרפת וגם ברייכסטאג בגרמניה.
הרצל הגיע למסקנה כי על היהודים לצאת מאירופה.
הוא החליט כי יש למצוא בעולם טריטוריה מתאימה ולנהל משא ומתן בדבר ריבונות יהודית עליה.
ההגירה היהודית אליה תיעשה בצורה מאורגנת, גלויה ובקנה-מידה גדול, תוך הסכמה מלאה של מדינות מושבם הנוכחיות של היהודים.
הכל צריך להיות מוכן למהגרים עם הגעתם, השיכון, התעסוקה ומוסדות החינוך.
יציאתם תמומן על ידי מלווה יהודי עולמי.
כך החל להתגבש אצלו הרעיון הציוני-המדיני, שהושפע גם מעליית התודעה הלאומית של עמים רבים שנשלטו על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית בתקופה זו.
הונגרים, צ'כים, סלובקים ועמים נוספים ביקשו להדגיש את זהותם האתנית הייחודית בתוך הקיסרות רבת-הלאומים.
הרצל השלים עתה בחייו שני מעגלים: מעבר מלאומיות גרמנית לקוסמופוליטיות ומקוסמופוליטיות ללאומיות יהודית.
הוא החליט "לכתוב ספר לטובת היהודים".
פנייתו אל הברון הירש, 1895
בשנת 1895 החל הרצל בניסיונותיו לשכנע יהודים עשירים לתמוך בתנועה הציונית הממוסדת בהנהגתו.
בחודש מאי פנה לנדבן היהודי ואחד מעשירי העולם, הברון הירש, במטרה שיעזור לממן את יציאת יהודי אירופה.
הרצל הכין תזכיר בן 22 עמודים, באמצעותו הציג את תוכניתו.
הרצל היה מתוח ותוקפני וללא ידיעה מספקת על פעולותיו של הירש.
הוא תקף את ניסוייו בארגנטינה, שבמושבות שהקים בה באמצעות יק"א ישבו אז כ-6,000 יהודים בלבד, וטען כי הוא "מגדל פושטי־יד".
הרצל טען בפניו שלפני הגירת היהודים יש לחולל בעם שינוי במקומות מושבו: "יש לעשותו אמיץ־לב, נכון למלחמה, חרוץ בעבודה ובעל מידות טובות".
הוא טען כי "יש להשפיע על ההמונים על ידי פנייה אל הדמיון, בסמלים כבירים...
אומות מושפעות על ידי דגלים, עיטורים, שירים".
הירש טען אמנם כי "הגירה היא הפתרון היחיד" וכי "יש די ארצות העומדות למכירה", אולם כינה את רעיונותיו של הרצל "המצאות דמיוניות".
פגישתם הסתיימה מבלי שהרצל הספיק להציג בפני הירש את תוכניתו לכינוס קונגרס יהודי בינלאומי שידון בכינון מדינה יהודית.
בשובו הביתה מיהר הרצל להתחיל בכתיבת יומנו המדיני, תחת הכותרת "שאלת היהודים", שהוקדש כולו לשאלה זו בלבד, ללא התייחסות לחייו המשפחתיים או לעבודתו כעיתונאי.
היומן מתאפיין בגילוי־לב אנושי, הכולל את חלומותיו, שאיפותיו והפלגות־דמיונו של הרצל ללא שמץ מבוכה.
לאחר פגישתו עם הירש, כתב לו הרצל מכתב בו הסביר כי יש בידו תוכנית ודרוש לה הרבה כסף לשם יצירת "אמצעי תעבורה, צורכי־מזון להמונים" וכן "בנין ערים ושכונות חדשות", אולם קודם לכן דרושה "תעמולה עצומה...
את הפוליטיקה של עם שלם – בייחוד עם המפוזר בכל העולם – אפשר לנהל רק באמצעות דברים אשר אין להם שיעור, דברים המרחפים באויר".
הרצל כתב כי יציאת היהודים "היא למעשה מבצע עצום של תעבורה, שאין לו תקדים בעולם המודרני" ושלצורך כך בכוונתו לערוך מִלווה יהודי לאומי וביקש מהירש 50 מיליון מארק.
לאחר מכן התחרט הרצל על מכתבו המתנשא לברון הירש.
הרצל החליט לפנות למשפחת רוטשילד בבקשה לסייע בהקמת "חברת היהודים", שתהיה אחראית על המשא ומתן על קניית ארץ, תארגן את ההעברה ההמונית של המהגרים, ותהווה מעין גרעין של ממשלה חדשה.
משפחת רוטשילד אמורה הייתה לגייס למטרה זו את יוקרתה ואת קשריה בעולם, ובעיקר את כספה: תמורת מיליארד פרנקים שתתרום למלווה הלאומי, יהיה אחד מבניה הראשון שיעמוד בראש הרפובליקה החדשה.
ביוני 1895 חיבר הרצל תזכיר ארוך בשם "נאום אל הרוטשילדים", אותו התכוון להשמיע בכינוס של משפחת רוטשילד.
בתזכיר ניבא הרצל כי הונם של בני משפחת רוטשילד יוחרם במוקדם או במאוחר, וגם הם, כמו כל היהודים, יגורשו מכמה ארצות: "ובארצות שם נבקש מקלט, יהרגו אותנו".
לטענתו בתזכיר, ארץ ישראל אינה מתאימה כטריטוריה החדשה, משום שהיא קרובה מדי לאירופה ויש לבודד את המדינה החדשה מן הסערות החברתיות והצבאיות של היבשת.
מלבד זאת, רוב היהודים כבר התרגלו לאקלים שונה מזה של המזרח.
ארץ הבחירה תיבחר על ידי ועדה של גאוגרפים ואנשי מדעי החברה.
התזכיר דיבר על אופייה של המערכת הכלכלית ופירט את סדרי הממשל, הצבא, העבודה והתרבות.
התזכיר קבע כי המדינה החדשה לא תהיה תאוקרטיה, מכיוון ש"הדת מאחדת אותנו, המדע עושה אותנו בני־חורין"; וכי שפתה לא תהיה עברית, שכן כמה יהודים מסוגלים לקנות כרטיס־רכבת בלשון זו?
לכן השפה העיקרית תהיה גרמנית, בשל קרבתה ליידיש (אף על פי שחזר בו לאחר מכן וקבע כי שפת המדינה תהיה עברית).
למרות הפיכתו ליהודי לאומי, עדיין ראה עצמו הרצל גרמני: "הנני יהודי גרמני מהונגריה, ולעולם לא אוכל להיות אלא גרמני".
בינתיים כתב הרצל מכתב אל אוטו פון ביסמרק, קנצלר גרמניה לשעבר, בו סיפר לו על תוכניתו.
לאחר מכן כתב לאלברט פון רוטשילד , ראש הענף הווינאי של המשפחה.
הוא הודיע לו על כוונתו לפנות אל הקיסר הגרמני וביקש ממנו לשמש כעד על כוונותיו הטובות.
גם ביסמרק וגם רוטשילד לא השיבו לו.
ביסמרק אמר לאחד ממכריו כי תוכניתו של הרצל היא סכנה הן לגרמניה והן ליהודים.
באמצע יולי 1895 שוב פרצו בווינה מהומות אנטישמיות.
ב-27 ביולי 1895 עזב הרצל את פריז והצטרף אל משפחתו בעיירת הקיט אאוסזֶה שבאוסטריה עילית.
קירותיה של בקתת הרחצה שעל חוף האגם היו מכוסים כתובות אנטישמיות, אך לצידן היו גם תגובותיהם של נערים יהודים.
הרצל העתיק אחת מהן לפנקסו: "אלוהים, שלח את משה אלינו ויאחז בידם של כל יהודינו ויחזירם לארץ־הבחירה".
ב-17 באוגוסט הגיע הרצל למינכן, שם נפגש עם ד"ר מוריץ גידֶמן, הרב הראשי של וינה, ועם הנדבן הברלינאי היינריך מאיר-כהן, וקרא בפניהם את כתב היד של "נאום אל הרוטשילדים".
לאחר ששמע את דבריו, אמר גידמן להרצל: "אתה מזכיר לי את משה!".
שני האישים יעצו לו שלא "לבזבז" את הנאום על משפחת רוטשילד.
גידמן יעץ לו "להביא את הרעיון אל העם, בצורת רומן", שעשוי להוביל ליצירת תנועת המונים גדולה.
בחירת לואגר לראשות העיר, 1895
בספטמבר 1895, לאחר היעדרות של חמש שנים, חזר הרצל לווינה והחל במשרתו החדשה כעורך הספרותי של "נויה פרייה פרסה".
מספר ימים לאחר הגעתו, זכו האנטישמים בראשות קרל לואגר לרוב במועצת העיר, ולואגר עצמו נבחר לראשות העיר.
לואגר כבר נבחר עוד קודם לכן, אלא שגם אז וגם עכשיו, סירב הקיסר פרנץ יוזף, שהיה בעל דעות ליברליות והומניסטיות, לאשר את מינויו לראש העיר.
למרות זאת, היה לואגר נערץ על ההמונים.
ביום הבחירות יצא הרצל אל הרחובות, שם נוכח עד כמה "עמוקים שורשיה של האנטישמיות בליבות האנשים האלה".
בניגוד לרוב יהודי וינה, הצטער הרצל על סירובו של הקיסר לאשר את הבחירה, משום שסבר כי השעיית לואגר רק הגבירה את השנאה ובסופו של דבר יאלץ הקיסר להיכנע להמונים.
בנובמבר אמר לרוזן באדֶני, ראש הממשלה הקיסרי, כי מוטב לקיסר לאשר את הבחירה.
בחירתו של לואגר העלתה אצל הרצל את החשש מפני עלייתה של אנטישמיות תוקפנית דווקא עם הרחבת זכות הבחירה.
הוא ראה בכך סימן אפשרי להתערערות יציבותה של האימפריה האוסטרו-הונגרית, שהייתה בעיניו ערובה להבטחת מעמד היהודים.
בתוך מספר שבועות מחזרתו לווינה, כבר התכתב הרצל עם יהודים בכל רחבי העולם שהתענינו בתוכניתו.
בעקבות עצת אביו לפנות אל ההמונים, שכתב הרצל את "הנאום אל הרוטשילדים" לקונטרס פוליטי.
הוא דרש משני עורכי ה"נויה פרייה פרסה", באכר ובנדיקט, לפרסם את תוכניתו בגיליון יום ראשון של העיתון, כאשר על עמוד השער תופיע הכותרת "הפתרון לשאלת היהודים, מאת ד"ר תיאודור הרצל".
הרצל התכוון לפנות אל היהודים בדרישה לשאול שאלות ולהעיר הערות, ובכך לפתח ויכוח שיצור עניין בנושא.
אולם בנדיקט חשש מתגובה אנטישמית וסירב לדרישתו של הרצל.
לאחר מכן כתב הרצל ביומנו: "אני אהיה פרנל של היהודים".
באותו יום שוב התרחשו מעשי אלימות בווינה, משום שיום קודם לכן שוב סירב הקיסר לאשר את בחירתו של לואגר לראשות העירייה.
בפריז נפגש הרצל לשלוש שיחות ממושכות עם הרב הראשי של צרפת, צדוק כהן.
זו הייתה הפעם הראשונה שהרצל ביקש להיפגש עמו, אף על פי שהתגורר בפריז במשך ארבע שנים.
כהן הביע את אהדתו לתוכניתו של הרצל והציג אותו בפני מספר אינטלקטואלים יהודים צרפתים.
כאשר אחד מהם הדגיש בפני הרצל כי לאומיותו היא צרפתית, השיב לו הרצל: "מה?
האם אין אתה ואני משתייכים לאותה אומה?
מדוע סבלתי אני כשהואשם קפיטן דרייפוס בבגידה במולדת?".
בפריז נפגש הרצל גם עם מקס נורדאו, שהיה אז הוגה דעות חשוב ומפורסם באירופה.
נורדאו נסחף מיד אחר רעיונו.
למחרת יצא ללונדון וביקר אצל ישראל זנגוויל, שהיה סופר יהודי-אנגלי ידוע.
זנגוויל הסכים עם תוכניתו של הרצל וטען כי הוא תומך במדינה יהודית מנקודת השקפה גזעית: "הננו גזע, לכן הננו אומה".
הרצל חלק על השקפה זו וטען: "הננו יחידה היסטורית, אומה רבת ניגודים אנתרופולוגיים.
אבל גם בכך די למדינה יהודית.
אין אומה בעלת אחידות גזעית".
באמצעות זנגוויל, הכיר הרצל מספר אישים מרכזיים בקהילה היהודית של לונדון.
אחד מהם היה סר סמואל מונטגיו, בנקאי חשוב וחבר פרלמנט, שנענה לתוכניתו של הרצל בהתלהבות, אך התנה את תמיכתו הפוליטית והכספית בכך שהמדינה היהודית תקום אך ורק בארץ ישראל, וטען כי ניתן לקנות אותה תמורת שני מיליון לירות שטרלינג.
בנאומו במועדון המכבים, השמיע הרצל לראשונה את תוכניתו בפומבי.
הנאספים קמו על רגליהם והריעו לו ומיד בחרו בו לחבר-כבוד של המועדון.
עם שובו לווינה, החל לעבוד על הקונטרס.
הוא ניסח מחדש והרחיב את "הנאום אל הרוטשילדים" למאמר יותר עובדתי ופחות מליצי, והשתדל להימנע מיצירת רושם של אגדה אוטופית או רומן פוליטי.
סיפורים אוטופיים דמיוניים היו נפוצים בשנות ה-90 של המאה ה-19, והרצל חשש שישוו אותו לתיאודור הרצקה, שהיה עורך כלכלי של "נויה פרייה פרסה" וכתב ב-1890 את הרומן "ארץ החופש" (Freiland) – תוכנית למדינה אוטופית באפריקה המשוונית, שהעיתונות הפופולרית לעגה לו ולעלילותיו.
הרצל סבר כי להבדיל מתוכניותיהם של בעלי האוטופיות הללו, מדינת היהודים תוקם בעזרת "כוח טבע" והוא "מצוקת היהודים".
ב-24 בדצמבר הגיע הרב גידמן לבקרו.
הרצל היה עסוק בהדלקת עץ חג המולד עבור ילדיו והרב מחה על כך שמנהג נוצרי זה מתקיים בביתו של האדם שרואה עצמו כגואל היהודים.
הרצל הגיב על כך: "לא אניח שילחצו עלי.
הרצל הבין שהשאלה היהודית מחייבת פתרון לאומי ופוליטי.
הוא סבר שרק על ידי הקמת מדינה לעם היהודי, תיפתר מצוקת היהודים ותיעלם האנטישמיות.
את חזונו הוא פרסם בפברואר 1896, בקונטרס בן 68 עמודים, וקרא לו "מדינת היהודים: ניסיון לפתרון מודרני של שאלת היהודים".
לא נמצא מוציא לאור בעל מוניטין שהסכים לפרסם את הספר, והרצל הוציאו לאור אצל מקס ברייטנשטיין, יהודי מתבולל שהיה בעליה של חנות ספרים קטנה בווינה.
ב-17 בינואר 1896 פורסמה ב"ג'ואיש כרוניקל" של לונדון תמצית קצרה של הספר.
עורכי העיתון "נויה פרייה פרסה" נתקפו בהלה משום שהרצל זוהה ב"כרוניקל" כעורך האחראי של העיתון הווינאי.
בעקבות זאת לחצו על הרצל לעכב את הדפסת הספר, אך הרצל סירב להמתין.
הספר זכה לפרסום רב לאחר הוצאתו, אולם גם ובעיקר ללעג ולביקורת שלילית.
מיעוט הקוראים האוהדים היו בעיקר יהודים רוסים שהתגוררו בגרמניה ובאוסטריה.
עיתוני וינה תקפו את הרצל ואת הקונטרס שלו.
הסופר היהודי שטפן צוויג כתב כי "שום אדם בווינה לא הושם ללעג כהרצל".
עיתונו של הרצל שמר על שתיקה.
בנדיקט הפר את הבטחתו המוקדמת להרצל לפרסם בעיתון ביקורת על הספר והוציא פקודה האוסרת להזכיר אותו ואת הנושא בו הוא עוסק בטורי העיתון.
לאחר פרסום הקונטרס, הפסיק פתאום הרב הראשי גידֶמן את תמיכתו בהרצל.
העיתונות הגרמנית-יהודית תקפה את הרצל כדמגוג חסר אחריות וכשקרן.
נציגיהן של כ-500 קהילות יהודיות באוסטריה-הונגריה הגישו עצומה לקיסר וביקשו לאסור בחוק את הציונות כתנועה אנטי-דתית.
ההנהגה היהודית בהונגריה חששה מכך שהממשל יקבל את הטיעונים הציוניים ויכיר בתנועה, ולראשונה מזה חצי יובל התאחדו האורתודוקסים והנאולוגים בהצהרת גינוי משותפת.
הרב אריה ליפשיץ, ראש לשכת היראים, כתב: "המגיארים בני דת משה חפצים לפרוח כאן, בביתם; אין להם כל כוונה להקים מדינה יהודית בפלשתינה".
עם זאת, בווינה תמכו בהרצל אגודות הסטודנטים היהודיות באוניברסיטה, שהרצל עצמו התעלם מהן כשהיה סטודנט.
הרצל גם הופתע לגלות כי ישנם ציונים ותיקים, רובם יוצאי מזרח אירופה, שייסדו כבר מעין תנועה ציונית.
רק עתה קרא הרצל לראשונה את ספרו של פינסקר "אוטואמנציפציה!", והופתע מהדמיון לספרו, הן בניתוח הבעיה והן בפתרון המוצע לה.
קריאתו של הרצל הדהדה בקרב יהודי מזרח אירופה והופעתו עוררה בהם התלהבות.
הוא הוצף במכתבי תמיכה ממקומות שונים באירופה, בעיקר ממזרח אירופה.
באספת המונים בסופיה שבבולגריה, הכריזו עליו כמשיח.
"מדינת היהודים" תורגם למספר שפות.
באמצע מרץ 1896 התגברה אצלו תחושת הפעמת.
רופאו אבחן אצלו "מחלת־לב מחמת התרגשות" והמליץ על מנוחה ממושכת, אולם כעבור מספר ימים המשיך הרצל בעבודתו הקדחתנית.
מרוב כתיבה, נתקף עווית בידו הימנית ובמשך מספר שבועות לא יכול היה לכתוב.
מבקרים רבים החלו להגיע אל ביתו.
במאי אותה שנה ביקר אותו דוד וולפסון, שמהר מאוד נעשה לראש עוזריו.
בסוף מאי ביקר אותו מנחם אוסישקין.
היה זה המגע הראשון של הרצל עם תנועת "חובבי ציון" ברוסיה.
בפגישתם הראשונה של הרצל ואוסישקין הם לא פסקו להתווכח.
כשעזב את ביתו של הרצל, העיר אוסישקין כי הרצל "אינו יודע ולא־כלום על היהודים.
לכן הוא סבור שיש רק מכשולים חיצוניים לציונות".
הספר "מדינת היהודים" היווה בסיס לזרם הציונות המדינית, שתומכיה סברו, כי יש להשיג הכרה בין-לאומית ומשפטית (צ'ארטר) בזכויות העם היהודי על ארץ ישראל לפני תחילת ההתיישבות בפועל – הסדר מדיני שיבטיח את זכותם של היהודים על הארץ, ורק אחרי השגת ערובות חוקיות וזכויות פוליטיות להתיישבות, ניתן יהיה להתחיל בהגירה (עלייה).
דעתו זו של הרצל הייתה הפוכה מדעת "הציונות המעשית" של "חובבי ציון" בראשות אוסישקין, שפעלה באמצעות עלייה לארץ ישראל וקביעת עובדות התיישבותיות.
בנוסף טען שהמדינה יכולה לקום בארגנטינה או בארץ ישראל.
באפריל 1896 החליט הרצל לפנות שוב אל הברון הירש, אך היה זה מאוחר מדי.
ביומנו כתב הרצל: "אבד ליהודים הירש, אך אני בא במקומו, וכשאסתלק אני, יהיה להם אחר.
על מנת לממש את חזונו החל הרצל בפעילות דיפלומטית נרחבת, הן בקרב יהודים ובעיקר בין מנהיגי מדינות וארגונים, שמהם קיווה לקבל הצהרה בזכות הקמת מדינה ליהודים, הצהרה שהייתה צריכה לבוא לידי מימוש ב"צ'ארטר" (מסמך הכרה רשמי).
הופעתו של הרצל העבירה את זירת הפעילות הלאומית אל מערב אירופה, כאשר מפעלם של חובבי ציון במזרחה ובמרכזה הועמד בסכנת קיום עם פרוץ הפולמוסים בשאלת היחס למסורת.
פנייתו לקיסר הגרמני ונסיעתו לקושטא, 1896
הרצל ניסה למצוא דרכים להתקבל לריאיון אצל הקייזר הגרמני וילהלם השני, שעמד בראש הקיסרות הגרמנית.
הוא תכנן לבקש מהקייזר להפעיל את השפעתו על הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני לטובת הענקת צ'ארטר ליישב יהודים בארץ ישראל.
התנועה הציונית תתרום סכומי כסף לאימפריה העות'מאנית כעזרה בהתמודדות עם חובותיה של האימפריה למדינות אירופה, ובתמורה תוחכר ארץ ישראל ליהודים.
ב-22 באפריל 1896 נסע הרצל לקרלסרוהה ושהה בה שלושה ימים.
שם, בתיווכו של ויליאם הכלר, כומר השגרירות הבריטית בווינה, הצליח להיפגש עם פרידריך הראשון, הדוכס הגדול מבאדן, דודו של הקיסר.
הרצל הצליח לשכנע את הארכידוכס בנחיצות פגישה מדינית.
מבלי לספר זאת להרצל, המליץ עליו הדוכס לפני הקיסר.
עוד במרץ 1896 הכיר הרצל את פיליפ מיכאל דה נבלינסקי (Newlinski), אציל פולני בעל קשרים טובים בקושטא ומקורב לסולטאן העות'מאני, שהסכים, תמורת תשלום, להתלוות אליו בנסיעתו לקושטא.
ב-15 ביוני יצאו השניים לדרך.
בתחנת הביניים בסופיה, נערך עבור הרצל טקס קבלת פנים על ידי המוני יהודים בולגרים, בו הוגש לו זר פרחים ונישאו נאומים.
הרצל ונבלינסקי הגיעו לקושטא ב-17 ביוני, ובלחצו של נבלינסקי, שכר הרצל את הסוויטה המלכותית במלון אימפריאל, כדי להבליט את מעמדו כדובר של אומה שמאחוריו כוח כספי גדול.
הרצל שוחח עם הווזיר הגדול (ראש הממשלה) חליל ריפאט פחה בארמון השער הנשגב.
הוא הסביר לו את הצעתו והוסיף כי תמורת ויתורה של האימפריה העות'מאנית על ארץ ישראל, מוכנים היהודים לשלם גם מס שנתי.
הווזיר הבטיח לדווח על השיחה לסולטאן.
הצעתו של הרצל לא הייתה יוצאת דופן במאה ה-19. מדינות נהגו להחליף, לקנות, למכור, לחכור ולהחכיר שטחים.
רק 18 שנים קודם לכן חכרה אנגליה מידי העות'מאנים את קפריסין.
הרצל העדיף עתה את ארץ ישראל על ארגנטינה, לא רק משום שהציונים הוותיקים רצו בה, אלא גם משום שחשב שניתן לבצע עסקה עם הטורקים.
נבלינסקי עצמו נפגש עם הסולטאן ודיבר איתו על תוכניתו של הרצל.
לדבריו, אמר לו הסולטאן: "אין אני יכול למכור שעל אדמה.
לא שלי היא, כי אם של עמי...
מוטב ליהודים שיחסכו להם את המיליארדים שלהם.
אם ממלכתי תחולק, אולי יקבלו את ארץ ישראל חינם".
בימים הבאים קיים הרצל פגישות נוספות עם הווזיר הגדול, ראשי משרד החוץ ומספר פחות.
מהמט נור ביי, מזכ"ל משרד החוץ, הביע אהדה נלהבת לתוכנית של הרצל.
גם איזט ביי, מזכירו של הסולטאן, היה אוהד ועודד את הרצל להמשיך במאמציו.
לנבלינסקי אמר הסולטאן כי הוא מוכן לקבל את הרצל "בתור ידיד" לטורקיה, אולם קודם לכן עליו לעשות שירות למענו: להפעיל את השפעתו על העיתונות הבינלאומית "שתנהג יתר ידידות בטורקיה, בייחוד בעניין הארמנים" – שהרצל ישפיע על הארמנים הגולים שיחדלו לנהל תעמולה נגד טורקיה.
הרצל הסכים לכך, אך הסולטאן לא קיבל אותו לראיון.
ב-26 ביוני נזף הסולטאן בנבלינסקי ואמר לו כי "ארץ ישראל אינה עומדת למכירה".
הוא שאל את נבלינסקי מדוע לא יכולים היהודים להתיישב במחוז אחר, וזה השיב לו כי "ארץ ישראל היא ערש־לידתם".
הסולטאן טען בתגובה: "אבל ארץ ישראל היא גם ערש לידתן של דתות אחרות".
הרצל חשש שאי קבלתו על ידי הסולטאן תגרום לתנועה הציונית לאבד תנופה.
הוא נזקק להוכחה סמלית כלשהי של אהדה מצדו, ולכן ביקש מנבלינסקי שישיג לו לפחות עיטור טורקי גבוה.
בינתיים סייר בארמונות הסולטאן כ"אורח רשמי" ושמונה שייטים במדים השיטו אותו בבוספורוס בסירת הסולטאן.
מורה הדרך היה שלישו של הסולטאן, שהקפיד לפנות אל הרצל בפנייה "הוד מעלתך".
בעקבות פנייתו של נבלינסקי, הוענק להרצל אות מסדר המג'ידיה מהמדרגה השלישית, אולם לדברי נבלינסקי, אמר לו הסולטאן כי התכוון להעניק להרצל את העיטור גם אם לא היה מבקש, ולא יכול היה לקבלו לראיון בביקור הזה משום שתוכניתו כבר אינה בגדר סוד.
על אף שלא התקבל על ידי הסולטאן, סבר הרצל כי נסיעתו לקושטא הייתה "הצלחה מזהירה".
גם החרדה שהייתה תוקפת אותו בעומדו בפני רמי-מעלה החלה להתפוגג.
ביומנו כתב: "רמי־המעלה כל מעלתם ביראת־הכבוד שאנחנו רוחשים להם".
בדרכו חזרה עצר בסופיה, שם שוב נערכה לו קבלת פנים המונית.
נסיעתו בחוצות העיר עוררה התרגשות ובבית הכנסת הוא הוצב על הבימה לפני ארון הקודש.
ב-4 ביולי הגיע ללונדון כדי להציע לבנקאים יהודים להתלוות אליו למסעו הבא לטורקיה, אולם נתקל בהתנגדות מצד האצולה האנגלית-יהודית.
ב-12 ביולי הופיע בפני קהל גדול במועדון הפועלים היהודים בוייטצ'אפל במזרח לונדון.
על תחושתו בזמן שישב על הבמה אל מול הקהל המשולהב, כתב: "ראיתי והאזנתי להולדת אגדת אישיותי".
בלונדון פנה אליו העיתונאי הציוני הצעיר יעקב דה האז, והרצל מינה אותו ל"מזכיר הכבוד" שלו בעיר.
ב-16 ביולי הפליג הרצל לצרפת, שם קיבל נורדאו את פניו.
לאחר שנענה על ידי בני משפחת רוטשילד בשלילה בכל גישושיו הקודמים, התקבל הפעם להפתעתו לריאיון אצל הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד, שכבר אמר שהוא רואה בהרצל הרפתקן מסוכן.
רוטשילד נחשב אז כאיש העשיר ביותר בצרפת.
באותה שנה ישבו במושבותיו בארץ ישראל כ-3,000 מתיישבים.
רוטשילד לא היה אז ציוני.
בייסוד מושבותיו ראה מטרה הומניטרית ולא תחייה לאומית.
הרעיון של מדינה יהודית בארץ ישראל היה בעיניו פסול והוא התנגד בתוקף לפועלו של הרצל, בעיקר מתוך חשש שהציונות שלו תעורר האשמות כלפי יהודים כמוהו בדבר נאמנות כפולה.
רוטשילד לא קיבל אותו בביתו, אלא במשרד שאליו זומנו מבקשי התרומות.
השיחה נפתחה בנימה תוקפנית והרצל הציג בה את תוכניתו, לה הוסיף תנאי: במקרה של הסכמה מצד הטורקים, יידרש רוטשילד לעמוד בראש התנועה הציונית והרצל יפנה את מקומו.
רוטשילד סירב לכל פעולה פוליטית ואמר: "לא טוב שהעיניים תהינה גדולות מן הקיבה".
בסופה של השיחה, שנמשכה שעתיים, אמר לו הרצל באיום: "אתה היית המפתח של כל התוכנית.
אם אתה מסרב, כל מה שעשיתי עד כה יתמוטט...
אנא הרהר בדבר, שמא יהיה אסון גדול יותר אם סירובך יאלץ אותי להפעיל את ההמונים בתעמולה חסרת מעצורים".
למחרת הפגישה עם רוטשילד, כתב הרצל לדה-האז בלונדון: "יש לארגן את ההמונים שלנו מיד...
כאמצעי־תעמולה אני מציע דגל עם שבעה כוכבי־זהב".
הוא שכנע את נורדאו לעמוד בראש התנועה בפריז, ונאם באספת סטודנטים בפרוור גובלין.
בין הנוכחים באספה היה גם ברנאר לזר, אנרכיסט-סוציאליסט שפעל למען דרייפוס ועתה הצטרף בהתלהבות לתנועתו של הרצל.
למחרת יצא בחזרה לווינה, ועצר בקרלסבאד לפגישה בפארק ציבורי עם פרדיננד הראשון, מלך בולגריה.
השיחה הייתה ידידותית מאוד והמלך הביע את אהדתו לתוכניתו של הרצל.
הוא טען כי אינו יכול לפנות בנושא אל הצאר הרוסי, משום שאינו "חביב ביותר על הרוסים האורתודוקסים" (פרדיננד היה קתולי), אך הבטיח לפנות בנושא לנסיך הגדול ולדימיר, דודנו של הצאר, משום ש"כל האחרים (בחצרו של הצאר) מדברים על היהודים כאילו אינם בני־אדם".
הרצל יצר תופעה חדשה בפוליטיקה האירופית – תנועה לאומית בין-לאומית.
ב-1 באוגוסט 1896 כתב אל דוד וולפסון כי הוא מעוניין לכנס "קונגרס ציוני כללי" של כל ארצות אירופה.
במקביל, הטיל על דה-האז לקשור קשרים עם הקהילה היהודית בארצות הברית.
הרצל שכר משרד במרכז וינה והקים בו צוות שעסק בתיאום הפעילות הבין-לאומית.
את ההוצאות הוא מימן מכיסו.
בשל זהירותם של היהודים העשירים בלונדון, הורה הרצל לדה-האז לייסד בה מועדוני-נוער ציוניים ואגודות-נשים ציוניות.
הרצל עשה כמעט לבדו את ההכנות המעשיות לקונגרס הציוני, ובבקרים היה נוסע על אופניו העירה לעבודתו בעיתון.
בתחילת אפריל 1897 הפיץ חוזר ראשון המזמין ארגונים ויחידים להירשם להשתתפות בקונגרס.
בברלין נתכנסה מועצת הרבנים הרפורמיים בגרמניה לישיבת חירום ופרסמה מחאה נגד התנועה הציונית: "שאיפתם של אלה המכונים ציונים לכונן מדינה יהודית לאומית בארץ ישראל סותרת את תכניה המשיחיים של היהדות...
היהדות מטילה על הדבקים בה לשרת במסירות־נפש את המולדת שאליה הם משתייכים".
גם בניו יורק התקבלה החלטה דומה.
הרצל תקף את "רבני המחאה": "הללו יושבים בסירה בטוחה וחובטים במשוטים על ראשי הטובעים המנסים להיאחז בדפנות...
גרמני לא היה כותב 'המולדת לה אני משתייך'.
אין אדם שייך למולדתו; המולדת שייכת לו.
כאשר מולדתכם אינה שייכת לכם, אוי ואבוי לכם".
הרצל תקף גם את הטענה בדבר שליחותה המוסרית של היהדות בבחינת "אור לגויים".
הוא טען כי זו "עזות־פנים", משום ש"העולם התרבותי לא ירצה בנו בתור מיסיונרים".
ב-17 באפריל פרסם פתאום הרב גידמן התקפה קשה על הציונות, בניגוד מוחלט לעמדתו הקודמת, וטען כי יהדות ולאומיות סותרות זו את זו.
בקונטרס האנטי-ציוני שפרסם, "יהדות לאומית" (Nationaljudentum), ביקר גידמן את הדגש ששמה הציונות על הפן הלאומי שביהדות על חשבון הפן הדתי שבה.
הקונטרס זכה לתגובה מנומסת אך תקיפה מצד הרצל בשבועון Österreichische wochenschrift.
ב-12 במאי נזף הרצל בדה-האז על שעשה תעמולה לדמותו של הרצל עצמו ולא לתנועה הציונית, והזהיר אותו שלא לנהל פולחן אישיות:
הרצל הגיע למסקנה שהתנועה הציונית המדינית זקוקה בהכרח לביטאון משלה כדי להפיץ את תורתה בקרב היהודים.
בתחילת מאי 1897 החליט להקים שבועון פוליטי, וייסד בווינה את העיתון "די ולט" ("העולם"), שהיה מוקדש אך ורק לנושא הציונות ושיקף את דעותיו של הרצל.
עמוד השער היה צהוב, כצבע אות הקלון שענדו היהודים על בגדיהם בימי הביניים.
במאמר המערכת הראשון, שהתפרסם בתחילת יוני, הגדיר הרצל את מהות העיתון: "השבועון שלנו הוא עיתון יהודי.
אנו נוטלים מילה זו, שרואים בה לשון השמצה, ורוצים לעשותה תואר־כבוד".
במאמר זה, כתב הרצל: "די ולט צריך לשמש לעם היהודי מגן ונשק...
נגד אויביו – בלי הבדל דת".
הרצל החליט לממן את השבועון בעצמו, בתוספת עזרה מאביו.
כמעט כל המאמרים נכתבו על ידי הרצל עצמו, שטיפל בעצמו גם בכל הפרטים הטכניים והמנהליים.
העיתון הפך להצלחה ותוך שנה הגיעה תפוצתו לעשרת אלפים עותקים.
הוא סימן מפנה בעיתונאות היהודית הקהילתית של מערב אירופה, משום שהיה תוקפני ופולמוסי ודן בגילוי לב בצרותיהם של היהודים.
פרסום השבועון חידש את העימות בין הרצל לשני המוציאים לאור של "נויה פרייה פרסה", שדרשו ממנו לסגור אותו.
בנדיקט ניסה לשכנעו וטען כי הוא מזיק לעצמו וגורם לעיתון בו הוא מועסק "מבוכה עצומה", משום שעתה הם "נראים כביטאון יהודי".
כעבור מספר ימים עבר בנדיקט לאיומים, והרצל היה עתה תחת סכנת פיטורים.
במטרה לאחד את כל הכוחות הציוניים ובמטרה לזכות לשיתוף פעולה מצד "חובבי ציון", כינס הרצל בשנת 1897 קונגרס ציוני עולמי.
הרצל תכנן לקיים את הקונגרס הציוני הראשון במינכן, אך יהודי העיר התנגדו לכך בטענה כי הוא מסכן את ביטחונם, משום שיוטל ספק בפטריוטיות שלהם.
ראשי הקהילה בעיר גייסו את הרבנות הרפורמית והאורתודוקסית גם יחד בגרמניה ועוררו מסע מחאה בכל הארץ.
עקב כך העביר הרצל את הקונגרס לבזל שבשווייץ.
בתקופה זו שינה הרצל את יחסו לעבודתו הספרותית שלא עסקה בנושא הציוני.
ב-24 במאי 1897 אמר לביוגרף שלו, ראובן בריינין, שכבר עסק בכתיבת הביוגרפיה שלו: "לא אומר דבר על מחזותי ויצירותי הספרותיות.
כמו כן, ביקש מעורכי "מי ומי בספרות הגרמנית" להשמיט מעתה והלאה את כל יצירותיו, למעט הקונטרס "מדינת היהודים" וקובץ הכתבות הפוליטיות שלו מפריז, "פּאלֶה בּוּרבּוֹן".
בזמן חופשתו באישל, יזם תחרות בינלאומית לכתיבת תמליל להמנון יהודי לאומי.
הוא נסע לבזל ללא אשתו, שסירבה להתלוות אליו לקונגרס.
הרצל הגיע לבזל ארבעה ימים לפני פתיחת הקונגרס והשתכן במלון שלושת המלכים.
הוא ערך ביקורים רשמיים בעירייה ובמשרדי הממשלה, ובשבת ביקר עם נורדאו בבית הכנסת.
הוא נקרא לעלות לתורה ושעה לפני כן קיבל שיעור בנוסח הברכה.