tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על מנת לקדם את מכירת החשיש ננסי ואנדי יוצרים משקה המכיל בתוכו אלכוהול חשיש ורטלין ומוכרים אותו למועדון.
אנדי מנסה להשיג דרכונים על מנת שיוכלו לברוח לקופנהגן.
ננסי מחליטה לשתף פעולה עם העיתונאי ומספרת חלקים מהסיפור.
שיין עורך בדיקת אבהות ומתגלה כי סיילאס אכן בנו של לארס.
המורה של ננסי לשעבר מבצע שוד בסניף הדואר המקומי על מנת לעזור לה לגייס כסף לדרכונים אך נקלט במצלמות האבטחה.
בסוף העונה ננסי מגיעה לחדרו של העיתונאי באכסניה רק כדי לגלות שזו הייתה מלכודת ושם מחכים לה גיירמו ואסטבן.
הם מאיימים עליה ומובילים אותה לשדה התעופה שם היא מצליחה להערים עליהם ובורחת.
סיילאס נשאר עם אביו הביולוגי אך לאחר שננסי חושבת שברחה מאסטבן וגיירמו היא מגלה שהם תפסו את סיילאס.
היא מסגירה את עצמה ואת התינוק לידיו של אסטבן וסיילאס עולה למטוס.
וורן נעצר בגלל השוד שביצע ומותיר לשיין את הכסף.
ננסי אומרת לאנדי להפעיל את תוכנית ג'.
כאשר המטוס ממריא בלעדיה היא גיירמו אסטבן והתינוק יוצאים משדה התעופה רק כדי לגלות שה-FBI מחכים לה בחוץ והיא מודה ברצח של פילאר.
העונה נפתחת שלוש שנים לאחר סיום העונה הקודמת.
ננסי משתחררת לאחר ריצוי 3 שנים בכלא ומועברת למעון שיקומי לאחר שעסקת הכנסתה לתוכנית להגנת עדים לא קוימה לבסוף.
סיילאס הופך לדוגמן של מי פרחים וחוגג כל לילה במסיבות ושיין הפך לגבר צעיר ושובר לבבות.
ננסי מספרת לאחותה אשר מגדלת את סטיבי אשר חושב שננסי היא דודתו שהיא במעון ואחותה מספרת לשאר המשפחה.
ננסי מקבלת הודעה שאסטבן מת בכלא.
המשפחה מחליטה לעבור לניו יורק כדי להיות קרובים לננסי ומחפשים דירה להשכיר.
סיילאס מנסה להצליח בדוגמנות בני יורק.
דאג מוצא עבודה שוב כרואה חשבון במשרד נחשב.
ג'יל, אחותה של ננסי מנסה להשיג משמרת על סטיבי.
ננסי מצליחה להשיג אישור להשתחרר מהמעון השיקומי בתנאי שתוכיח שהיא משתקמת ומוצאת עבודה.
היא עוברת לדירה שאנדי ושיין מצאו ואוספת יחד איתה תיק המכיל אמצעי לחימה אשר הותירה לה שותפתה לתא, זויה.
ננסי מתחברת עם דימיטרי אותו היא מכירה דרך שותפתה לתא לשעבר.
היא משיגה ממנו גראס ומתחילה למכור אותו יחד עם סיילאס כדי להרוויח כסף ולהשיג את המשמורת חזרה על סטיבי מאחותה.
דאג מגלה שתפקידו החדש כולל לרמות בספרי החשבונות.
ננסי משיגה התקדמות מבחינת המשמורת אך השימוע נדחה והשוט מייעץ לה לחזור לננסי שהייתה לפני שהסתבכה והיא וסיילאס נוסעים ופוגשים את הליה וקונרד.
סיילאס מגלה שהליה מוכרת את הזן שיצר כמה שנים אחורה ונגנב ממנו.
הוא מתחיל לעבוד אצלה ומשיג דוגמנים מהסוכנות בה הוא חתום שישמשו כדילרים.
שיין משיג התמחות אצל בלש משטרתי נחשב.
הרשות לניירות ערך מציעה לננסי עסקה בה תוכל להשתחרר מהמעון השיקומי בתמורה למידע מפליל על החברה בה דאג שכר אותה לעבוד.
אנדי מנסה לגלגל רעיון של אופניים היברדיות שהמציא.
זויה משתחררת מהכלא והעניינים מסתבכים.
ננסי מודיעה למנכ"ל החברה על התוכנית לתפיסתו והוא בורח.
זויה בורחת לאחר שדירתו של המנכ"ל נשרפת והיא מפחדת שהאשמה תיפול עליה.
אנדי פותח את חנות האופניים שלו בדירה ומאחורה סיילאס מרחיב את העסק שלו.
שיין משיג מידע מהמחשב המשטרתי עבור ננסי ונעצר בעקבות מעשיו.
סיילאס שוכב עם דילרית ממוכר מתחרה ומגלה לאחר מכן שהיא הייתה הבוסית ושהיא גנבה לו את כל המידע ואת קהל הלקוחות.
ננסי מנהלת עסקה ומסגירה את אמה אך סיילאס הפגוע מחליט להתחרות במשפחתו.
החברה של דאג מתמודדת עם קשיים פיננסיים לאחר בריחתו של המנכ"ל וננסי נכנסת כשותפה בתור מוכרת גראס אקסקלוסיבי לחברה הגבוהה.
בסוף העונה ננסי רוצה ללמד את סיילאס לקח ודימיטרי שולח בחורים לשדוד את האספקה מדין והליה.
ננסי מתנצלת בפני סיילאס אך הוא רוצה לנקום ונעזר בג'יל אחותה.
ג'יל מגיעה ומסכנת את קבלת המשמורת על סטיבי.
לאחר השגת הגראס חזרה מדימיטרי והחזרתו להליה ננסי ואחותה מסתדרות.
שיין מתחיל בית ספר לשוטרים ולא מספר למשפחתו.
המשפחה עורכת סעודה לרגל ההשלמה ונשמעת ירייה המכוונת לננסי.
ננסי נורית בראשה אך מובהלת לבית החולים כשהיא עדיין בהכרה שם הם מכניסים אותה לתרדמת זמנית עד שהנפיחות תרד.
שיין מספר לסיילאס שהוא רוצה להיות שוטר.
היורה מגיע לבית החולים וזהותו מתגלה כטים סקוטסון, בנו של פיטר סקוטסון בעלה השני של ננסי אשר התגלה כסוכן של הרשות למלחמה בסמים.
כעבור חודשיים ננסי עדיין מאושפזת בית החולים ומחליטה להשתנות.
ריק בעלה של ג'יל מגיע ורוצה לחזור אך לאחר שהיא בוחרת באנדי הוא עוזב.
שיין מגלה שטים הוא היורה.
אנדי מתקשה להתמודד עם התאומות של ג'יל.
ננסי חוזרת הביתה ובעזרת סיילאס מוצאת את טים אך שיין מוצא אותו לפני שהיא מספיקה להבריח אותו ועוצר אותו.
אנדי וג'יל נפרדים והיא שוכבת עם דאג.
שיין מפתח מערכת יחסים עם ידידה מהקורס שלו.
סיילאס חוזר לגדל עם חבר חדש בשם ארג'יי אשר גונב לו את כל הצמחים.
ג'יל נכנסת להיריון ולא ידוע אם זה מאנדי או מדאג.
דאג מבצע הונאה באמצעות שימוש בכספים של קרן צדקה.
ננסי וסיילאס מוצאים עבודה בחברה לייצור תרופות המפתחת גם גלולת מריחואנה.
סיילאס מצליח בגידול זן המריחואנה שלו וננסי מקודמת בגלל המכירות הרבות שהיא מצליחה לבצע.
שיין מסיים את הכשרתו כשוטר.
ג'יל מגלה שהיא לא בהיריון אלא הגיעה לגיל הבלות.
דאג מנסה לרמות ולהוכיח שכן יש לו בית מחסה.
העונה מספר הפרקיםתאריך השידור המקורי הפרק הראשון הפרק האחרון 1
ננסי בוטווין (מרי-לואיז פרקר): אם אוהבת, נדיבה, פעילה בוועד ההורים עד אשר בעלה ג'ודה נפטר.
על מנת להמשיך ולתחזק את אורח החיים האורבני אליה היא ומשפחתה הורגלו, ננסי מתחילה לסחור בסמים קלים.
אנדי בוטווין (ג'סטין קירק): אחיו של ג'ודה.
לאחר מותו של אחיו, מתירה לו גיסתו, ננסי, לגור בביתה.
אנדי הופך לנכס עבור ננסי, הן בעסקים והן כמי שעוזר לה עם שני בניה.
בעונה השנייה מקבל צו-מילואים שישלח לעיראק ועקב זה הולך ללמוד במדרשת תורה ומקבל עליו את יהדותו.
סַיילאס בוטווין (האנטר פאריש): בנה הבכור של ננסי אשר סובל מטראומה כתוצאה ממותו של אביו ג'ודה.
במהלך הסדרה, סיילאס מצטרף לצוות העובדים של אמו.
סיילאס לומד את רזי גידול המריחואנה ונכנס לעסקי הסמים בתור מגדל וסוחר מריחואנה.
שֵיין בוטווין (אלכסנדר גולד): בנה השני של ננסי, "משוחח" עם אביו המנוח.
בדומה לאחיו הבכור, אף הוא מתחיל למכור סמים, בעונה החמישית.
דאג וילסון (קווין נילון): רואה חשבון מושחת, חבר מועצת העיר אגרסטיק שבה מתחילה הסדרה, ומשתמש תדיר במריחואנה.
הוא מנהל רומן עם סיליה הודס בעונה השנייה ועם כניסתו של אנדי בוטווין לתוך העלילה, מתחבר אליו כשהשימוש במריחואנה משמש כמקשר ביניהם.
סיליה הודס (אליזבת פרקינס) (עונות 1–5): החברה-אויבת הכי טובה של ננסי, נוהגת לבקר בהתמדה את בתה איזבל בגלל בעיית משקל ומכנה אותה "איזבלי" .
היא אלכוהוליסטית, הנוטה להתעלל מילולית בקרובים אליה.
דין הודס (אנדי מילדר): עורך דין במקצועו, יהודי, בעלה של סיליה, שסופג ממנה השפלות ביום-יום.
איזבל הודס (אלי גרנט) (עונות 1–5): בתם הצעירה של סיליה ודין, שמתסכלת את אימה בשל ההומוסקסואליות הגלויה שלה.
איזבל הופכת לחברה טובה של שיין בוטווין, חברות שנוצרה עקב החברות הפגומה של אימם.
מסתבר כי עברה ניתוח להתאמה מגדרית בעונה 8, וכעת קוראים לה ברוס.
היליה ג'יימס (טוניה פטאנו) (עונות 1–3, 7): ספקית הסמים של ננסי בעונה הראשונה עד שמתחילה לגדל בעצמה.
מגדלה את קונרד כאילו היה בנה, ודואגת לו באופן ניכר.
קונרד שפרד (רומני מלקו) (עונות 1–3: 8): אחיין של היליה ג'יימס, ספקית הסמים של ננסי, בהמשך הסדרה נעשה שותף לגידול מריחואנה עם ננסי.
לאורך הסדרה יש ביניהם מתח מיני ניכר.
אסטבן רייס (דמיאן ביצ'יר) (עונות 4–6): ראש עיריית טיחואנה בבאחה קליפורניה, מקסיקו.
הוא גם ראש קרטל הסמים הידוע לשמצה "3:6", בהמשך הופך לבעלה השלישי של ננסי ואב לילד השלישי שלה, סטיבי ריי רייס.
גיירמו גרסייה גומז (גיירמו דיאז) (עונות 3–6, 8): סוחר סמים ממוצא פוארטו ריקני.
פוגש את ננסי לראשונה כאשר סחר וייצא סמים עבור אסטבן בלוס אנג'לס.
סזאר דה-לה קרוז (אנריקה קסטיו) (עונות 4–6): הסגן של אסטבן בתור קרטל הסמים.
אף שהוא נאמן מאוד לאסטבן, מסתבר שיש לו גם נאמנויות אלטרנטיביות.
לאחר שננסי יורה לו ברגלו בעזרת קשת, סזאר פורש מעסקי הסמים ועובר לגור עם משפחתו.
לופיטה (רנה ויקטור) (עונות 1–6, 8): כעוזרת הבית של משפחת בוטווין כאשר התגוררו באגרסטיק.
בסופו של דבר היא מגלה שננסי היא סוחרת בסמים ומשתמשת במידע זה כדי לסחוט את ננסי כדי שלא תצטרך לעבוד כל כך הרבה.
ג'יל (ג'ניפר ג'ייסון לי) (עונות 5–8): אחותה המנוכרת של ננסי.
חשה קנאה כל חייה לננסי, בעוד ננסי התרחקה ממשפחתה במשך תקופה ארוכה מה שהשאיר את ג'יל לטפל בהוריהם עד שמתו.
בעונה השביעית שבה ג'יל לטפל בבנה התינוק של ננסי, בזמן שהייתה כלואה שלוש שנים.
לאורך הסדרה השתתפו לא מעט שחקנים מוכרים בתפקידים אורחים:
ג'פרי דין מורגן (בתור ג'ודה), ג'סטין צ'טווין, ג'יין לינץ, מיטל דוהן, זואי דשנל, סנופ דוג, פבלו שרייבר, מרי קייט אולסן, מישל טרכטנברג, בוב אודנקירק, ריצ'רד דרייפוס, לינדה המילטון, נטשה ליון וקארי פישר.
הערפיח הגדול היה אירוע חמור של זיהום אוויר שאירע בלונדון, בירת הממלכה המאוחדת בין יום שישי, 5 בדצמבר ועד יום שלישי, 9 בדצמבר 1952.
תקופה של אוויר קר בצירוף היעדר רוחות וזיהום אוויר רב גרמו להצטברות שכבת ערפיח כבד בעיר.
זיהום האוויר הכבד הביא למותם של לפחות כ-4,000 מתושבי העיר במהלכו, ולפגיעות בריאותיות בכ-100,000 תושבים נוספים.
מחקרים מהעת האחרונה מצביעים כי המספר הכולל של הנפטרים אף הגיע ל-12,000, אם כוללים נפטרים מספר חודשים ואף שנים לאחר הערפיח, אשר מצבם הוחמר בעטיו.
אירוע זה נחשב לאירוע זיהום האוויר החמור ביותר בהיסטוריה של הממלכה המאוחדת.
בעקבות הזיהום נחקק בשנת 1956 חוק אוויר נקי .
דלק החימום העיקרי בו נעשה שימוש בלונדון בפרט ובריטניה בכלל היה הפחם.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, בשל המצב הכלכלי הקשה בו בריטניה הייתה נתונה, נעשה שימוש בפחם מאיכות נמוכה, בו כמות גבוהה של גפרית.
בעת בערה, פחם זה ייצר כמות גבוהה של גופרית דו-חמצנית - חומר רעיל ומזהם.
בנוסף לחימום ביתי, פעלו באזור לונדון רבתי מספר רב של תחנות כוח פחמיות: באטרסי, בנקסייד וקינגסטון, אשר הגבירו את זיהום האוויר.
בשל מזג האוויר הקר שקדם לערפיח, נעשה שימוש רב בפחם לחימום, וכן צריכת החשמל עלתה בשל הצורך לחמם את הבתים והמוסדות.
גורם נוסף של זיהום האוויר היה זיהום אוויר מכלי רכב.
בתקופה זו החליפו אוטובוסים המונעים בדיזל את החשמליות שפעלו בעיר, ואלה הגבירו את זיהום האוויר.
ב-4 בדצמבר 1952 נוצר אנטי ציקלון באזור לונדון, אשר הביא עמו טמפרטורות נמוכות ביותר והיעדר רוחות.
הטמפרטורות הנמוכות בשכבות הנמוכות נשארו "לכודות" על ידי אוויר חם בשכבות הגבוהות.
בגלל תופעה מטאורולוגית זו של אינוורסיה זיהום האוויר הרב שנוצר על ידי ארובות הבתים ותחנות הכוח הפחמיות, נלכד בשכבות הנמוכות של האטמוספירה, ולא התפזר.
אף שאירועי ערפל כבד נפוצים בלונדון, אירוע הערפיח הגדול היה יוצא דופן בהיקפו, צפיפותו ומשכו.
הערפיח כלל תנאי ראות קשים (בשעות היום ניתן היה לראות מטרים ספורים לפנים בלבד), דבר שמנע כל תנועת כלי רכב בעיר.
למעט הרכבת התחתית של לונדון, הושבתה כל התחבורה הציבורית בעיר, ואף רכבי חירום (מכוניות משטרה ואמבולנסים) לא יכלו לנוע ברחבי העיר.
היעדר תנועת אמבולנסים מנעה הגעה לנפגעי הערפיח והעלה את מספר הנפגעים והחמיר את מצבם.
הערפיח הכבד חדר לתוך מבנים, ובשל כך הביא לסגירת מוסדות התרבות בעיר: בשל הערפיח לא יכלו בתי קולנוע ואולמות תיאטרון וקונצרטים לפעול, מאחר שהצופים לא יכלו לראות את הבמה.
כמו כן בוטלו אירועי הספורט בעיר, הן בשל תנאי הראות והן בשל קשיי הנשימה.
בעת הערפיח עצמו לא אירעה בהלה ציבורית אולם בשבועות שלאחר הערפיח, משנאספו נתונים סטטיסטיים מבתי החולים, התברר כי כ-4,000 מתושבי העיר נפטרו כתוצאה מהערפיח.
מחקרים מהעת האחרונה מצביעים כי המספר הכולל של הנפטרים במהלך הערפיח וכתוצאה ממנו בשל החמרה ממחלות עמד על כ-12,000 נפטרים (מספר זה כולל גם נפטרים מספר חודשים ואף שנים לאחר הערפיח, אשר מצבם הוחמר בעטיו).
מרבית הנפטרים היו ילדים צעירים או אנשים מבוגרים אשר סבלו קודם לערפיח ממחלות דרכי הנשימה ומקשיי נשימה, וכן מהחמרה במחלות ריאות קיימות.
מספר הנפטרים הרב הביא למחאה ציבורית ולהגברת קולם של תנועות איכות הסביבה.
מחאה זו והפעילות הציבורית שבאה בעקבותיה הביאו לחקיקת חוק אוויר נקי בשנת 1956. במקביל חוקקה עיריית לונדון מספר רב של חוקי עזר שנועדו להגביל את הזיהום בתחומי העיר.
הפרק הרביעי של העונה הראשונה בסדרה "הכתר", מתרחש בימי הערפיח הגדול.
הערפד הראשון שלי הוא סרט קולנוע אמריקאי שיצא בשנת 2010. הסרט הוא פרודיה אודות טרנד הסרטים, הספרים וסדרות הטלוויזיה אודות ערפדים אשר נפוץ בארצות הברית בתקופת הפקת הסרט, ובראשם סדרת דמדומים של סטפני מאייר.
עלילת הסרט לועגת לעלילות ספרי דמדומים, ורבות מהדמויות והאירועים מתכתבים עם אלו אשר התרחשו בספרים ובעיבודם הקולנועי.
כך, למשל, גיבורת הסרט היא בקה קריין, ומושא אהבתה הוא אדוארד סאלן.
בקה עוברת עם אביה לעיירה ספורקס, שם היא מתאהבת באדוארד, המתגלה כערפד, בן למשפחה הנמנעת מדם אנושי במקום זו שותה דם חיות.
כשבקה מבקרת בביתו של אדוארד היא נחתכת באצבעה מנייר, והדבר גורם למשפחה לנטוש את התמכרותם.
אדוארד מרחיק את בקה ונוסע לברזיל, שם הוא יוצא עם ליידי גאגא.
בקה שבורת הלב מתקרבת לחבר ילדותה ג'ייקוב ווייט, עד אשר זה מתגלה כאדם-צ'יוואווה - קרי, מסוגל להפוך לכלב צ'יוואווה, בדומה לאדם זאב.
אדוארד חושב בטעות שבקה מתה ומחליט שלחייו אין טעם - הוא מחליט לסיים את חייו על ידי חשיפת גופו בטקס הסיום של בית ספר ובכך להביא עליו את חמת זעמם של ה"זולטורי" - שבט ערפדים רב עוצמה המסוגל להורגו.
בקה מגלה וממהרת למקום כדי לעצור את אדוארד, אך מתעכבת בעקבות קרב בין נערות מעריצות אדוארד לנערות מעריצות ג'ייקוב, הנאבקות זו בזו בעקבות המחלוקת מי יותר טוב.
בקה מגיע באיחור אך אדוארד ניצל בעקבות ליקוי חמה פתאומי.
מנהיג ה"זולטורי" מכריח את אדוארד להפוך את בקה לערפדה, והוא מסכים בתנאי שתינשא לו קודם.
היא מסכימה, והוא נושך אותה, אך מיד לאחר מכן מעריצת ג'ייקוב פוגעת בו בראש עם אלה ממוסמרת.
לאחר הכתוביות הוא קם ומוציא את האלה מראשו, ובקה, שהפכה לערפדה, תוקפת את מעריצות ג'ייקוב.
ג'ן פרוסק - בקה קריין
מאט לנטר - אדוארד סאלן
כריס ריגי - ג'ייקוב וייט
קן ג'ונג - דארו, מנהיג ה"זולטורי"
אנליס ואן דר פול - ג'ניפר
דידריך באדר - פרנק קריין, אביה של בקה
"הערת שוליים" (הופץ בעולם בשם: Footnote) הוא סרט דרמה ישראלי על פי תסריט של יוסף סידר ובבימויו, בכיכובם של ליאור אשכנזי ושלמה בראבא.
הסרט עוסק באב ובנו, שניהם פרופסורים בחוג לתלמוד באוניברסיטה העברית בירושלים.
האב הוא איש שיטת המחקר הישנה, המתוסכל משום שהמחקר החשוב בחייו, עליו עמל עשרות שנים, הפך למיותר עקב תגלית של חוקר אחר.
הבן הוא ידוען וגיבור הממסד, המייצג את שיטות המחקר החדשות, שבעיני האב נתפסות כשטחיות.
הסרט זכה בפרס לתסריט הטוב ביותר (Prix du scénario) בפסטיבל קאן 2011, שם הוצג בהקרנת בכורה ב־14 במאי 2011, וכן בתשעה פרסי אופיר לשנת 2011, בקטגוריות: הסרט העלילתי, בימוי, תסריט, שחקן ראשי, שחקן משנה, צילום, עריכה, עיצוב אמנותי ופסקול.
הסרט נמנה עם חמשת המועמדים הסופיים לזכייה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 2011, והיה הסרט הישראלי המכניס ביותר בקופות הכרטיסים בישראל בשנת 2011.
בשנת 2022 יצא הסרט "מאסטרו", שהוא עיבוד צרפתי לסרט "הערת שוליים".
הגרסה הצרפתית מחליפה את עולם האקדמיה באולם הקונצרטים ואת ספר התלמוד בשרביט המנצחים.
בינואר 2025 עלתה בתיאטרון "הבימה" ההצגה "הערת שוליים", המבוססת על הסרט.
אליעזר שקולניק (שלמה בראבא) הוא פילולוג, החוקר את נוסחיו של התלמוד הירושלמי.
בנו, אוריאל שקולניק (ליאור אשכנזי), אף הוא חוקר תלמוד.
הבן זוכה לפופולריות רבה, ואף להוקרה אקדמית – הוא נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
האב אינו זוכה להוקרה, והוא מתאכזב מדי שנה כאשר אינו מקבל את פרס ישראל.
שקולניק האב חש תסכול רב מכך שהמחקר החשוב בחייו ירד לטמיון בשל תגלית של פרופ' יהודה גרוסמן (מיכה לבינסון), ומהשתנות האופנות המחקריות, שהפכו את המחקר העכשווי לשטחי בעיניו והותירו את סגנון מחקרו ועבודותיו שלו מיושנות ובלתי מבוקשות.
הוא חש ריחוק כמעט מכל סובביו ובכלל זה אשתו, ובעיקר מבנו אוריאל, המייצג נאמנה את שיטות המחקר החדשות.
בעת הליכתו השגרתית של אליעזר מהספרייה הלאומית לביתו ברחביה, הוא מקבל שיחת טלפון משרת החינוך, המודיעה לו שהשנה הוא הזוכה בפרס ישראל, ומברכת אותו על זכייתו.
למחרת מתפרסמת בעיתון ידיעה קצרה על כך.
באותו בוקר מוזמן אוריאל שקולניק לפגישה בהולה עם ועדת פרס ישראל, שם מספרים לו שנפלה טעות, ולמעשה הוא זה שנבחר על ידי הוועדה לקבל את הפרס.
הוועדה מבקשת לדון כיצד לתקן את הטעות, אך אוריאל מתנגד לכך בתוקף.
הוא מנסה לשכנע את הוועדה שאביו ראוי לפרס, ושתיקון הטעות יפגע פגיעה אנושה באביו.
יושב ראש הוועדה, אותו פרופסור יהודה גרוסמן, מתנגד בתוקף לגישה זו, המנוגדת לאמת, והעימות המילולי החריף בינו לבין אוריאל הופך לפגיעה פיזית של אוריאל בו.
אוריאל מתנצל על כך, ואומר לוועדה שהוא יודיע את הבשורה המרה לאביו.
אוריאל רוצה לספר לאביו את העובדות.
הוא הולך לספרייה הלאומית כדי לחפש שם את אביו, אך מוצא את אביו ואת הספרנים מרימים כוסית לרגל הזכייה, ומוצא עצמו נאלץ להצטרף אליהם.
בהמשך הוא נפגש עם פרופ' גרוסמן, ומנסה לשכנע אותו שהפרס יינתן לאביו.
בסופו של דבר, פרופ' גרוסמן משנה את דעתו, אך מציב שני תנאים: הראשון שאוריאל יכתוב את הנימוקים למתן הפרס ואילו גרוסמן רק יחתום, והשני שאוריאל לעולם לא יוצע כמועמד לפרס ישראל.
אוריאל כותב את הנימוקים למתן הפרס לאביו תוך התלבטויות רבות וקושי רב בתיאור הישגיו המדעיים של אביו, אך עם זאת תוך גילוי אכפתיות בבחירת נוסח הדברים הרצוי.
באותה שעה מתראיין אביו לכתבת "הארץ", נועה (יובל שרף), ובריאיון הוא מותח ביקורת חריפה על ערכה המדעי של עבודתו המחקרית של בנו.
כאשר הריאיון מתפרסם, תוך הקצנה של המתחים הקיימים בין האב והבן, אוריאל סופג עלבון קשה.
הוא אמנם ממשיך לשמור את דבר הטעות בסוד, אך מכלה את זעמו בבנו ובתלמידיו.
כאשר כאבו גובר, הוא לוחש סוד זה לאמו, יהודית שקולניק (עליזה רוזן).
אליעזר שקולניק מוזמן לריאיון טלוויזיה, ובמהלך ההכנות לריאיון (עם המנחה ג'קי לוי) הוא מבחין בביטוי ספרותי מסוים, המופיע בנימוקי השופטים, שנראה לו חשוד מבחינת סגנון כתיבתו.
הוא יוצא בחיפזון מהאולפן וממהר לחדר עבודתו.
כפילולוג הוא בוחן את הביטוי ומשחזר במוחו הופעות קודמות שלו, ולאט לאט חודרת אליו ההכרה שאת הנימוקים לפרס כתב בנו, אוריאל, ולא פרופ' גרוסמן.
הוא משחזר בזיכרונו את הנוסח המדויק של שיחת הטלפון שבה בישרה לו שרת החינוך על זכייתו בפרס, ומסקנתו בדבר הטעות מתחזקת כאשר הוא מבין מתוך פרטים אחדים בשיחה, שהשרה חשבה שהיא משוחחת עם בנו.
הוא גם נזכר שקיבל שיחה שנייה המבשרת על זכייתו בפרס, כאילו לא התקשרו אליו בפעם הראשונה.
ועוד: בשיחה הראשונה וגם בשנייה נאמר לו שמכתב נשלח אליו; הוא בדק את המכתב שהגיע לידיו וגילה שהתאריך מתאים דווקא לשיחה השנייה.
בבוקר יום הענקת הפרס אליעזר ויהודית שקולניק מגיעים לבנייני האומה לצורך הכנות לטקס.
כל אחד מהם יודע בנפרד שמתן הפרס לאליעזר בטעות יסודו, אך הם אינם משתפים זה את זה בידיעה.
הסרט מסתיים עם שירת "התקווה" מעט לאחר תחילתו של טקס הענקת הפרס, ורגע לפני שחתני הפרס נקראים לעלות על הבמה.
המצלמה מתמקדת באליעזר, שהתרגשות ומתח רב ניכרים בפניו.
אין לדעת מה התרחש לבסוף – האם קיבל את הפרס?
יוסף סידר, התסריטאי והבמאי של הסרט, ושאביו הוא בעצמו חתן פרס ישראל, סיפר שהרעיון שבלב הסרט נולד בעת שקיבל שיחת טלפון שבה:
סידר הסביר מדוע בחר לעשות סרט אודות המחלקה לתלמוד של האוניברסיטה העברית בירושלים:
זו הייתה הופעתו הקולנועית הראשונה של בראבא לאחר הפסקה של 20 שנה.
סידר ציין כי חשש ללהק את בראבא לדמות האבא המופנם, בגלל אופיו האנרגטי, ושלאחר בחירתו ערך חזרות לעיצוב הדמות במשך שישה חודשים.
ליאור אשכנזי, שגדל בבית חילוני, התכונן לתפקיד על ידי השתתפות בשיעורי תלמוד באוניברסיטה העברית, וגידל את זקנו במשך שמונה חודשים.
הסרט צולם בירושלים, ורבים מאתריה נראים בו: מוזיאון ישראל, השביל בעמק המצלבה המוביל מרחביה לגבעת רם (כולל האנדרטה לזכר מנחם שטרן), הספרייה הלאומית (כולל מחסני הספרייה, שסגורים לקהל הרחב) וקמפוס גבעת רם שבו היא שכנה אז, בניין לב רם (שבו שוכן משרד החינוך) ובנייני האומה.
הסרט הופק על ידי סרטי יונייטד קינג ו"מובי פלוס", וקיבל תמיכה מקרן הקולנוע הישראלי, המיזם לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים, קרן אבי חי, מפעל הפיס, ערוץ 10, Yes הטלוויזיה בלוויין ופרטנר תקשורת.
תקציב ההפקה הסתכם בכ־7 מיליון ש"ח.
חברת סוני רכשה את זכויות הפצת הסרט בצפון ובדרום אמריקה.
בישראל הסתכמו מכירות הסרט בכ־250,000 כרטיסים, והוא היה הסרט הישראלי המצליח ביותר בשנת 2011.
שלמה בראבא – האב, חוקר התלמוד אליעזר שקולניק
ליאור אשכנזי – הבן, חוקר התלמוד אוריאל שקולניק
עליזה רוזן – יהודית שקולניק, אשתו של אליעזר ואמו של אוריאל
עלמה זק – דקלה שקולניק, אשתו של אוריאל
מיכה לבינסון – פרופסור יהודה גרוסמן, יריבו הרעיוני של אליעזר שקולניק ויו"ר הוועדה להענקת פרס ישראל
דניאל מרקוביץ' – יוש שקולניק, בנו של אוריאל
נינה טראוב – יונת שקולניק, בתו של אוריאל
יובל שרף – כתבת עיתון הארץ נועה, שמראיינת את אליעזר שקולניק לכבוד זכייתו
נבו קמחי – יאיר פינגרהוט, חבר וקולגה של אוריאל
אלברט אילוז – דביר עודד, היועץ המשפטי של משרד החינוך
ג'קי לוי – עצמו, מנחה טלוויזיה שמואל שילה – פרופ' הרמן
נלי תגר – אשת ביטחון
עידית טפרסון – שרה פודור, פקידה במשרד החינוך
מיכאל כורש – יונה סולומון, פקיד במשרד החינוך
עדנה בליליוס – מלבישה באולפן
איתי פולישוק – מאבטח בטקס באוניברסיטה העברית
דאלי שכנאי – אוריאל הצעיר
נתן דטנר – שחקן במחזמר "כנר על הגג", שבו צופה המשפחה
כמו כן נתלוו קולותיהם של דן כנר (בפתיחת הסרט, עם קבלתו של אוריאל כחבר האקדמיה), יונה אליאן (כשרת החינוך בטלפון של אליעזר), מוטי קירשנבאום (קולו בוקע מסרט טבע שמוקרן בטלוויזיה), מרב מילר ודני קושמרו (כמנחי טקס פרס ישראל).
פסקול הסרט כולל מוזיקה מקורית שהלחין עמית פוזננסקי, שנוגנה על ידי התזמורת הסימפונית ירושלים והוקלטה בתיאטרון ירושלים.
כן כולל הפסקול מוזיקה אתנית שמנגנים תום כהן ורביעייתו בטקס באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, שבפתיחת הסרט, וקטע בביצוע להקת "מיומנה" בטקס הענקת פרס ישראל, שבסיום הסרט.
הסרט זכה בעיקר לביקורות חיוביות בקרב מבקרי הקולנוע הישראלים.
המבקר של אתר וואלה, אבנר שביט, הכתיר את הסרט "חוויה מבדרת ומעשירה" וכתב כי .
המבקר גידי אורשר ציין כי על אף הנושא האזוטרי שבו עוסק הסרט, סידר הצליח להעמיד .
מנגד, המבקר מאיר שניצר מתח ביקורת על הסרט, וכתב שהוא וש.
מייסד בית הספר הדתי לקולנוע מעלה, אודי לאון, התייחס למהפכנות ולשפה הקולנועית הייחודית שלדעתו התגלמה בסרט:
הסרט קיבל 91 "אחוזי טריות" באתר Rotten Tomatoes.
בקרב מבקרי הקולנוע הבינלאומיים קיבל הסרט ביקורות מעורבות.
מבקר העיתון "לה מונד" הגדיר את הסרט "חכם, סוחף וייחודי".
חלק מהמבקרים ציינו לשלילה את השפה התלמודית, שאינה מובנת לצופים בתרגום.
המבקר של "לה טריבון" אהד את ההיבטים הקומיים בסרט, אך הוסיף כי .
על פי הפרופ' זיוה שמיר, הסרט זכה בפרס התסריט הטוב ביותר נגד כל הסיכויים: .
היא הוסיפה שיש להניח שהנושאים האוניברסליים שבהם עוסק הסרט – יחסי אבות ובנים, חתירת היוצר להכרה וקנאותו לקנייני הרוח שלו – הם שהקנו לסרט את מעמדו בעולם.
בדצמבר 2012, אי.או סקוט, מבקר הקולנוע של "הניו יורק טיימס", בחר ב"הערת שוליים" במקום הרביעי ברשימת הסרטים הטובים ביותר שעלו על המסכים בשנת 2012. קנת טוראן, מבקר ה"לוס אנג'לס טיימס", כלל את "הערת שוליים" ברשימת "עשרת הסרטים שלהם יש בעיניי הסיכוי הטוב ביותר לעמוד במבחן הזמן".
שם הסרט, "הערת שוליים", מרמז למקור גאוותו של אליעזר שקולניק: אזכורו בהערת שוליים בספרו החשוב של מורהו, י.
המבקר שמוליק דובדבני רואה בשם רמז למעמדו של אליעזר שקולניק בצלו של בנו: .
המבקר מאיר שניצר רואה בשם רמז למבנהו של דף תלמוד, מושא מחקרם של האב והבן: הסרט קרוי "הערת שוליים", כלומר סוג של מבנה סיפורי המעתיק אל הבד דף תלמוד, המורכב כידוע מטקסט מרכזי, שאותו אופפות מכל עבר הערות שוליים".
נושא מרכזי בסרט הוא יחסי אבות ובנים.
אף שהאב והבן שניהם פרופסורים בחוג לתלמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, יש הבדלים בולטים ביניהם.
האב הוא איש שיטת המחקר הישנה, ואילו הבן הוא ידוען וגיבור הממסד, המייצג את שיטות המחקר החדשות, שנתפסות כשטחיות בעיני האב.
טיב יחסו של אליעזר שקולניק לבנו ניכר כבר "בסצנת הפתיחה של הסרט, שבה המצלמה (של ירון שרף) מתעכבת בשוט אחד ארוך על פניו החתומות של האב המשתתף בטקס הנערך לכבוד בנו.
צרות עין, קנאה, חוסר הערכה, התפרצות שאו-טו-טו תבוא (או שלא) וכאב נורא מפעפעים אז מתחת לכלום-מבע הנסוך על פניו".
הבן, אוריאל שקולניק, מקריב את זכותו לפרס ישראל למען שלומו של אביו.
האב, לעומתו, מותח בריאיון עיתונאי ביקורת חריפה על טיב מחקריו של הבן.
אמו של אוריאל מצפה שבעלה יתנצל על פגיעה זו בבנם, אך הבן סבור שהתנצלות כזו לא תגיע, והיא אכן אינה מגיעה.
מבקר הקולנוע אורי קליין התייחס למרכיב זה של הסרט:
הסרט עוסק במידה מצומצמת גם ביחסים שבין אוריאל שקולניק לבנו – צעיר שאינו מוצא את מקומו בחיים.
אוריאל מבקר בחריפות חידלון זה של הבן, ובכך מעניק לבנו יחס דומה לזה שהוא מקבל מאביו וכה סובל ממנו.
על כך עמד אורון שמיר:
בסרט מופיעות שתי רעיות: יהודית, אשתו של אליעזר, ודקלה, אשתו של אוריאל.
הסרט עוסק באופן מובהק בעולמם של הגברים, ולרעיות תפקיד זניח למדי – כל אחת מהן מתפקדת רק כ"עזר כנגדו".
מבקר הקולנוע אורי קליין רואה בעיצוב דמותן של הנשים את אחת מחולשותיו של הסרט: .
זיוה שמיר, הרואה שלל זיקות בין הסרט ובין סיפורי ספר בראשית, העירה:
נושא מרכזי נוסף בסרט הוא מאבקי הכוח באקדמיה.
האם חוסר ההערכה של פרופ' יהודה גרוסמן לפרופ' אליעזר שקולניק נובע ממניעים אישיים, כפי שטוען אוריאל (אוריאל מטיח בגרוסמן את הטענה, שגרוסמן מעכב את קבלת תואר הדוקטור לתלמידיו של אליעזר שקולניק, רק משום שהם תלמידיו) או משיקולים אקדמיים, כפי שמציג זאת גרוסמן?
וביקורתו של האב על אופי מחקריו של בנו, אותה הוא מביע בריאיון לעיתונאית, האם היא נובעת מקנאה, או משקפת הבדלי גישות ביחס לדרך הנכונה למחקר?
(לפני שהעיתונאית מצליחה למשוך את אליעזר בלשון, כדי שיבקר באופן ספציפי את המחקר של בנו, הוא אומר לה "לעולם לא מקנא אדם בבנו ובתלמידו".)
על מאבקי כוח אלה העיר עודד זהבי:
במהלך הסרט הולך ונבנה מתח סביב השאלה: "האם יקבל אליעזר שקולניק את הפרס?" סיום הסרט מותיר שאלה זו פתוחה: הסרט מגיע עד לשלב של דקות מעטות קודם תחילתו של טקס הענקת הפרס.
אף שאליעזר שקולניק יודע שהפרס לא נועד לו, הוא ממשיך בהכנות לקבלת הפרס.
באולם נמצאים עוד מספר אנשים היודעים שהפרס לא נועד לאליעזר שקולניק, אלא לבנו אוריאל: אוריאל עצמו, אמו יהודית (אשתו של אליעזר), ועדת הפרס, יהודה גרוסמן וכן חבר השופטים וחברי הוועדה אליה זומן שקולניק הבן קודם לכן.
המבקר מרט פרחומובסקי כתב על כך:
גם המבקר דורון פישלר התייחס לסופו של הסרט:
שני נושאיו המרכזיים של הסרט, יחסי אבות ובנים ומאבקי הכוח באקדמיה, מטופלים בשני ז'אנרים שונים: העיסוק ביחסי אבות ובנים הופך את הסרט לדרמה משפחתית, ואילו העיסוק במאבקי הכוח באקדמיה נושא אופי סאטירי.
מבקרים אחדים עמדו על עירוב ז'אנרים זה.
פרופ' דוד אסף מציין שבסרט "יש רמזים נסתרים וגלויים לכל מיני טיפוסים שהכרנו ואנחנו מכירים", אך אינו מפרט מהם רמזים אלה.
בתחילת הסרט מספר אוריאל שקולניק שכאשר בילדותו שאל את אביו למקצועו, ענה האב: "מורה".
זהו רמז לחוקרת המקרא פרופ' נחמה ליבוביץ, שהעדיפה את התואר מורה על פני פרופסור (על מצבתה נכתב: "מורה"), ולחוקר התלמוד פרופ' שאול ליברמן, שתלמידו, פרופ' אליעזר שמשון רוזנטל, פרסם מאמר ארוך בשם "המורה", על דרכו של ליברמן בחקר התלמוד.
שם מורהו של אליעזר שקולניק, י.
פיינשטיין, מרמז ליעקב נחום אפשטיין, מייסד המכון למדעי היהדות באוניברסיטה העברית, פילולוג וחוקר ספרות חז"ל, הנחשב "אבי המדע התלמודי המדויק".
תמונתו של אפשטיין נמצאת על שולחנו של אליעזר שקולניק.
הערת השוליים אשר נתנה לסרט את שמו, מצוטטת בסרט כהערת תודה שקיבל פרופ' שקולניק האב בספרו החשוב של מורו, פרופ' י"נ פיינשטיין, "מבוא לנוסח ספרות התנאים".
הערה זו מבוססת על הערת שוליים שקיימת באותו ניסוח בספרו של פרופ' י"נ אפשטיין, 'מבוא לנוסח המשנה', שם היא מוקדשת לתלמידו, גדליה אלון.
פרופ' שלמה זלמן הבלין, חבר מחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן, הציג זיקה בין הדמויות שבסרט לאישים ממשיים: להערכתו דמותו של האב, אליעזר שקולניק, מבוססת על דמותו של חתן פרס ישראל, פרופ' שמואל ספראי, ודמותו של הבן, אוריאל שקולניק, מבוססת על דמותו של חוקר התלמוד פרופ' דניאל בויארין.
את פרופ' גרוסמן, יו"ר ועדת הפרס, הוא מזהה עם דמותו של פרופ' יעקב זוסמן.
ריאיון עם פרופ' זאב ספראי מטיל ספק בזיקה זו, שכן בין האב והבן ספראי התקיים שיתוף פעולה הדוק, ששיאו במפעלם המשותף "משנת ארץ ישראל".
בנוסף, פרופ' ספראי לא דגל בגישה הנוקשה של מחקר פילולוגי כתנאי לכל פירוש של הטקסט.
בישיבה של ועדת פרס ישראל אוריאל טוען נגד פרופ' יהודה גרוסמן שהוא סירב לאשר את הדוקטורט של תלמידה חולת סרטן בחוג לתלמוד, כך שתקבל את התואר לפני פטירתה.
פרשנים רואים בכך רמז למקרה של ליאורה אליאס בר־לבב, שנפטרה מעט לפני הגשת הדוקטורט שלה.
מחקר חייו של פרופ' אליעזר שקולניק, והתייתרותו בעקבות תגליתו של פרופ' גרוסמן, רומזים לספר ירושלמי, שקיומו הוכח על ידי יעקב זוסמן, לאחר ששוער על ידי אביגדור אפטוביצר.
ביטוי המפתח בסרט: "מצודתו של פרופ'...
פרוסה על כל ענפי הספרות התלמודית", נמצא בנימוקי השופטים להענקת פרס ישראל לחוקר התלמוד אברהם גולדברג, בשנת 2000.
אדם (אנדרה) פרידהיים רואה כמקור השראה עיקרי לדמויות האב והבן שקולניק את חוקרי התלמוד פרופ' אליעזר שמשון רוזנטל (תלמידו של יעקב נחום אפשטיין) ובנו פרופ' דוד רוזנטל.
מיכל שיר-אל מצאה קווי דמיון בין הסרט ובין סיפוריו של ש"י עגנון העוסקים באקדמיה.
היא מוצאת דמיון בין אליעזר שקולניק, המייחל במשך שנים רבות להכרה במחקרו, ובין עדיאל עמזה, גיבור הסיפור "עד עולם", המייחל במשך שנים רבות להוצאתו לאור של ספרו המחקרי על העיר גומלידתא.
בנוסף, את המאבק סביב קביעת הזוכים בפרס ישראל היא משווה למאבק סביב הגשת מועמדותו של עגנון לפרס נובל, שבו מול קבוצת הפרופסורים שתמכה בעגנון ניצבה קבוצה שתמכה במועמדותו של המשורר זלמן שניאור.
עמרי בן-יהודה מוצא זיקה בין נושאים הנדונים בסרט לבין הסיפור "שני תלמידי חכמים שהיו בעירנו".
גם אודי לאון רואה הקבלה בין הסרט לבין יצירתו של עגנון ומשבח את יוסף סידר על כך: "לא רק שהסרט מתכתב עם יצירתו של עגנון, כאשר הבולטת שבהן היא "שני תלמידי חכמים שהיו בעירנו", אלא שבפעם הראשונה הצליח יוצר ישראלי לתרגם את עגנון לקולנוע".
הערמה היא תחבולה שמטרתה "לעקוף" איסור הלכתי.
כלומר, עשיית דבר שאסור, באופן כזה שלפי כללי ההלכה הפורמליים אין בדבר איסור.
בחלק מהמקרים חכמים אסרו להערים.
גם בתנ"ך מצאנו הערמה הלכתית, כמו במקרה פילגש בגבעה כאשר בני ישראל אסרו על חיתון עם שבט בנימין ועל כן התירו "שיחטפו" להם מן המחוללת בכרמים.
כך גם בגבעונים כאשר כבר נשבעו ועברו על האיסור לכריתת ברית על כן שמום חוטבי עצים ושואבי מים .
במקרה שבו נשברה לאדם חבית יין בשבת, מתירה הגמרא להביא כלי כדי לקלוט את הזרם הנשפך אבל לא להביא כלי נוסף.
במקרה שהגיעו לביתו אורחים - מותר לו להביא כלי נוסף כדי שהיין הנאסף יספיק גם לאורחים.
עולה השאלה האם מותר לאדם להזמין, לאחר שנשברה החבית, אורחים שלא התכוון להזמין מלכתחילה, ובכך לאפשר לעצמו לקלוט את היין עם כלי נוסף.
תנא קמא אוסר ורבי יוסי ברבי יהודה מתיר.
מחלוקת דומה היא בין רבי אליעזר ורבי יהושע בהלכות שני בעלי חיים שנפלו לבור בחג, האחת עם השנייה.
הבעיה היא, שלא ניתן להעלות את שניהם מהבור לכאורה, כי בניגוד לכל בעל חיים שמותר להעלותו מהבור לצורך שחיטה שמותרת בחג לצורך אוכל נפש, הרי במקרה זה ברור שלא ישחטו את שני בעלי החיים בחג על פי האיסור אותו ואת בנו האוסר לשחוט אב ובנו ביום אחד.
רבי יהושע מתיר להערים ולהעלות את הראשון כדי לשוחטו, ולבסוף, "להתחרט", ולהעלות את השני לפי שחיטה.
רבי אליעזר אוסר זאת, והוא מורה שמותר להעלות רק אחד מהם, ומפני איסור צער בעלי חיים יש לפרנס את השני שנשאר בבור בעודו בבור.
התלמוד רצה להשוות בין שתי המחלוקות ולומר שייתכן ששני הזוגות חלוקים באותה מחלוקת עצמה, אך דחה זאת באומרו כי ייתכן שאין קשר בין שתי המחלוקות.
על פי ההלכה, לא התירו איסור בניית אוהל לצורך המת אלא רק לצורך החי.
מכיוון שכך, העצה היחידה הקיימת כדי לכבד את המת ולכסותו כשמוטל בחמה כדי שלא יסריח היא לעשות הערמה.
באים שני בני אדם ויושבים בצידו.
חם להם מלמטה - מביא כל אחד את כסאו ויושב עליו.
חם להם מלמעלה - מביא כל אחד מחצלת ופורס על גביו לצל.
לאחר זמן קצר, הם יכולים ללכת משם, ואז המחצלות נופלות על המת אוטומטית.
כך נמצא, שלא התירו את איסור זה מפני כבוד המת אף על פי שמדובר באיסור מדברי חכמים, והתירוהו לצורך מניעת צער החי בלבד, ורק אם אכן נראה וניכר שזה לצורך החי, שלכן יש להביא גם את הכיסא לשבת עליו, להוכיח שפעולה זו נעשית לצורך החי ולא לצורך המת.
רב אושעיא פסק כי אדם הרוצה ליפטר ממצוות חיוב הפרשת תרומות ומעשרות, שחלה כאשר הפירות נכנסים לבית, יכניס אותה לבית לפני מירוח התבואה בכרי, שאז גם אם הוכנסה לבית לא חייבת במעשר, ובאופן שאוכל ממנה אכילת עראי הוא פטור ממעשר.
כאשר למדו בבית מדרשו של רבא את הברייתא האומרת כי הוא הביא דוגמה, כהלכה פסוקה וברורה, שאין צורך להרהר בה ולעיין בה, הלכה זו.
הערמה אחרת בעניין מעשר, הייתה נפוצה בזמן חז"ל, ועליה נמתחה ביקורת מפי רבה בר בר חנה תלמידו של רבי יוחנן שמסר משם רבי יהודה בר אלעאי:
על פי מצוות התורה בשנת השמיטה שהיא כל שנה שביעית לפי חשבון הלוח העברי יש לשבות בכל עבודות הקרקע, לא לחרוש לא לזרוע ולא לקצור.
אודות כך התקיימו במהלך הדורות מחלוקות הלכתיות רבות האם מותר להערים ולמכור את הקרקע לגוי.
אודות כך התקיים פולמוס השמיטה בין רבנים המצדדים במכירה לבין רבנים המתנגדים לה.
איסור "לא תחנם" (האיסור לתת לגויים חנייה בקרקע ארץ ישראל).
ביטול, הלכה למעשה, של מצוות השמיטה.
חשש שיעשה שימוש בעתיד בהיתר המכירה ללא צורך, גם כאשר מצב החקלאים ישתפר.
אין תוקף למכירה מאחר שאין רישום בטאבו על הקרקעות ואין לה תוקף משפטי (להבדיל ממכירת חמץ שתקפה במטלטלין) ופעמים שמדובר בקרקעות מנהל שלא ניתנות למכירה כלל.
האפשרות שביצוע היתר המכירה יעשה בצורה "חובבנית".
קרו מקרים שקיבוצים חתמו על היתר המכירה רק בתוך שנת השמיטה לאחר שכבר סיפקו ירקות מהשדות.
דחיית הטיעונים ההלכתיים לשלילת היתר המכירה
בזמן הזה איסור "לא תחנם" נוהג רק מדרבנן, כיוון שאין מתקיים התנאי של "כל יושביה עליה".
לפי זה, בימינו כל עניין האיסור הוא רק גזירת חכמים למנוע התיישבות גויים בארץ ישראל, ואיך ייתכן לומר שמכירת הקרקע לגוי, שנובעת מתוך רצון לחזק את ההתיישבות היהודית תגרום לחיזוק אחיזת הגויים בארץ?
מצינו ש"הערמה" מותרת אפילו במצוות מדאורייתא (כגון מעשר שני), וכל שכן שאפשר לעשות הערמה בשמיטה בימינו, שנוהגת רק מדרבנן, שהרי כל תפקידה של תקנת רבנן זאת, היא כדי לשמש "זכר" לשביעית, וממילא גם אותה מכירה יכולה לשמש לציבור הרחב כתזכורת למצוות השמיטה המקורית.
פולמוס אחר היה אודות דין מכירת חמץ, שבו נחלקו הפוסקים האם מותר להערים ולמכור את החמץ לגוי במשך שבעת ימי הפסח שבו נאסר על יהודי להחזיק בבעלותו המשפטית חמץ.
את תחילת השיטה למכור חמץ ולקנותו לאחר הפסח באורח קבע, ניתן לזהות אצל ר' ישראל איסרלין, בן המאה החמש עשרה, בעל שו"ת תרומת הדשן, שכתב:
ה"תרומת הדשן" לא ציין שאין לעשות את המכירה באופן קבוע, וכן התיר מכירה גמורה "בדבר מועט", היינו במחיר סמלי.
מאוחר יותר תמה ר' יוסף קארו על רבנו ירוחם, שאסר מכירה בהערמה:
ברור מדברי רבי יוסף קארו שמותר למכור בהערמה, ורק שלא תהיה המכירה על תנאי.
אך עם כל זאת הדגיש, גם בחיבורו שולחן ערוך, שיש להוציא את החמץ מן הבית בפועל, כדי שהמכירה תהיה גמורה.
עם הזמן, כאשר לא היה אפשרי להוציא את החמץ מן הבית, התירו (ה'בית חדש' וה'מגן אברהם') למכור או להשכיר את החדר בו נמצא החמץ ביחד עם החמץ.
ובקשר לתשלום, היות שלעיתים היה מדובר בכמויות אדירות (מפעלי תעשייה), התירו (ה'נודע ביהודה' ועוד) שישלם סכום קטן בהתחלה, ואת השאר יטיל המוכר על הגוי כהלוואה (שישלם לו לאחר הפסח).
רבי שניאור זלמן מלאדי בעל שולחן ערוך הרב, קבע שצריך לעשות במכירה זו 'ערב קבלן' (ערב שהמוכר יכול לפנות אליו ישירות כדי לקבל את כספו, גם אם עוד לא פנה כלל אל הקונה), שאז אין למוכר שום קשר עם הגוי, ורק אז אפשר לזקוף את שאר הסכום כהלוואה.
היתרים נוספים נוספו עם הזמן בספרות האחרונים: התירו להבטיח לגוי שיקנה ממנו אחר הפסח (ולא רק "שמא אקח ממך").
כן התירו למכור באופן כללי את כל החמץ שבבית היהודי, גם בלי לדעת בדיוק מה מוכרים.
עוד בוטל הצורך שתהיה אפשרות לגוי להיכנס באופן חופשי למקום שבו נמצא החמץ.
רבי ישראל מאיר הכהן מראדין בספרו משנה ברורה, הוסיף:
קיים פולמוס בנוגע להערמה בהיתר עסקה, אמצעי הלכתי המאפשר מתן הלוואה בריבית בדרך הערמה במסגרת ההלכה.
רוב הפוסקים סומכים על היתר עסקה, אולם המבקרים טוענים שהאופן בו הוא מפורש בבתי המשפט ובבתי הדין מרוקן אותו מתוכן ומותיר את ההלוואות הנערכות לפיו כהלוואות בריבית.
העשור האבוד (ביפנית: 失われた10年) הוא מונח המתאר את התקופה שלאחר קריסת בועת הנדל"ן ביפן שגרמה לקריסת כלכלת יפן לאורך זמן.
המונח התייחס במקור לשנים 1991 עד 2000, אך לעיתים שימוש בו כולל גם את העשור שבין 2001 ל-2010, כך שכל התקופה בין שנות ה-90 של המאה העשרים והעשור הראשון של המאה ה-21 נכללת ב"עשור האבוד", המכונה לעיתים גם "השנים האבודות" (ביפנית: 失われた20年).
על פני התקופה שבין 1995 ל-2007, ירד התוצר היפני מ-5.33 טריליון דולרים ל-4.66 טריליון דולרים במונחים נומינליים, השכר הריאלי ירד בכ-5%, בזמן שהמדינה חוותה סטגנציה ברמת מחירים.
ברם, קיים ויכוח על היקף הבעיות שניצבות בפני יפן ודרכי מדידתן, אך ההשפעה השלילית של העשור האבוד מורגשת היטב במדינה, וקובעי המדיניות היפנית ממשיכים להתמודד עם השלכותיה עד היום.
הצמיחה הכלכלית החזקה ביפן במחצית השנייה של המאה ה-20 נעצרה בפתאומיות בתחילת שנות התשעים.
בסוף שנות השמונים, חריגות במערכת הכלכלית היפנית הניבו בועת מחירים ספקולטיבית בהיקף עצום.
הבועה נוצרה כתוצאה מההפחתה המופרזת בהגבלות על ההלוואות שהכתיב הבנק המרכזי של יפן על שאר הבנקים במדינה, באמצעות מנגנון מדיניות בשם "הנחיית החלון" ("window guidance").
לטענת הכלכלן פול קרוגמן, "הבנקים של יפן הלוו עוד ועוד, עם פחות תשומת לב לאיכות הלווה, ובכך הם עזרו לנפח את הבועה לממדים גרוטסקיים".
בניסיון להפיג את הספקולציות ולשמור על האינפלציה, הבנק המרכזי של יפן העלה את הריבית בין הבנקים בסוף 1989. מדיניות חדה זו גרמה להתפוצצות הבועה, ושוק המניות היפני התרסק.
מחירי המניות והנכסים ירדו, והותירו את הבנקים היפניים הממונפים ואת חברות הביטוח עם חובות גדולים.
על מנת לפתור את המצב, הממשלה חילצה את המוסדות הפיננסיים באמצעות הזרמת הון, הלוואות, אשראי זול מהבנק המרכזי, דחיית מועד הפירעון, מה שבסופו של דבר הפך את אותם מוסדות לבנקים זומבים (בנקים שהשווי הנטו שלהם קטן מאפס, אך הם עדיין ממשיכים לפעול ולתפקד).
העיתונאי הפיננסי יאלמן אונראן ממגזין בלומברג, כתב כי הבנקים הזומביים היו אחת הסיבות לסטגנציה הארוכה הבאה שעתידה לבוא על יפן.
נוסף על כך, מייקל שומאן מה-Time Magazine ציין כי בנקים אלו המשיכו להזרים כספים חדשים לחברות זומביות לא רווחיות, בטענה שהן "גדולות" מדי כדי להיכשל.
עם זאת, לרוב החברות הללו היה פשוט יותר מדי חוב.
שומאן האמין כי כלכלת יפן לא תצליח להתאושש עד שפרקטיקה זו תסתיים.
בסופו של דבר, רבות מחברות אלו הפכו לבלתי מתפקדות, ועל כן הוחלט על קונסולידציה (מיזוג) בין הבנקים.
כתוצאה מכך קמו ארבעה בנקים "לאומיים" ביפן.
חברות יפניות רבות היו שקועות בחובות כבדים, והתקשו מאוד להשיג אשראי.
החל משנת 2012 הריבית הרשמית ביפן היא 0.1%, והיא נותרה מתחת לאחוז בודד מאז שנת 1994.
למרות ההתאוששות הכלכלית בשנות ה-2000, רמת הצריכה של שנות ה-80 לא חזרה לרמות שלפני ההתרסקות.
הזמנים הקשים בשנות התשעים גרמו לאנשים להזעיף פנים כשפגשו תצוגות עושר ראוותניות, בעוד שחברות יפניות כמו טויוטה וסוני, ששלטו בתעשייה בשנות ה-80, נאלצו להתמודד עם תחרות קשה מצד חברות יריבות ממדינות אחרות במזרח אסיה, בעיקר בדרום קוריאה.
חברות יפניות רבות החליפו חלק גדול מכוח העבודה שלהן בעובדים זמניים, שזכו להטבות מועטות יותר והיו בעלי ביטחון תעסוקתי נמוך יותר.
בשנת 2009, עובדים אלו היו יותר משליש מכוח העבודה הכולל.
עבור שאר כוח העבודה היפני השכר נותר קפוא.
מאז שיא תקופת השכר בשנת 1997, השכר הריאלי ירד בכ-13%.
הכלכלה של יפן עדיין מתאוששת מהמשבר של 1991 ומעשרות השנים שאבדו בעקבותיו.
לתמ"ג לקחו 12 שנים כדי להתאושש ולחזור לרמות של 1995. אינדיקציה רחבה יותר לחולי הכלכלי היפני באותה תקופה הייתה הצניחה בתוצר לנפש; בשנת 1991, התוצר הריאלי לנפש ביפן היה גבוה בכ-14% מזה של אוסטרליה, אך בשנת 2011 התוצר הריאלי ירד בכ-14% בהשוואה לאוסטרליה.
בטווח של 20 שנה, הכלכלה היפנית נחלשה לא רק במדדי התפוקה והתוצר הגולמיים, אלא אף ביעילות העבודה, שני פרמטרים שבעבר היא הייתה המובילה העולמית בתחומם.
בתגובה לדפלציה כרונית ולצמיחה נמוכה, יפן ניסתה לבצע תמריצים כלכליים ובכך גרמה לגירעון פיסקלי מאז 1991. לתמריצים אלו היו, לכל היותר, השפעות מעורפלות על הכלכלה היפנית, ותרמו עוד לנטל החוב העצום של ממשלת יפן.
ליפן היה את יחס החוב-תוצר הגבוה ביותר באותה תקופה, 240%.
בעוד יפן היא מקרה מיוחד שבו רוב החוב הציבורי מוחזק בשוק המקומי ועל ידי הבנק המרכזי היפני, הגודל העצום של החוב היה סימן מדאיג לבריאות הפיננסית של המדינה.
זוכה פרס נובל פול קרוגמן טוען כי העשור האבוד של יפן מדגים במציאות את העיקרון התאורטי של מלכודת נזילות (מצב שבו המדיניות המוניטרית אינה מסוגלת להוריד את הריבית הנומינלית כי אלה קרובים לאפס).
הוא הסביר עד כמה ענקית הייתה בועת הנכסים ביפן ב-1990: שילוש מחירם של קרקעות ומחירי המניות בשנות השמונים המשגשגות.
שיעורי החיסכון האישיים הגבוהים ביפן, שנבעו בחלקם בזכות הדמוגרפיה המזדקנת, אפשרו לחברות יפניות להסתמך במידה רבה על הלוואות בנקאיות מסורתיות ברשתות בנקאיות, בניגוד להנפקת מניות או אג"ח באמצעות שוקי ההון לרכישת מזומנים.
הקשר החמים בין התאגידים והבנקים, ההבטחה של החילוץ פיקדונות משלם המיסים - יצרו בעיה מוסרית משמעותית, המובילה לאווירה של שחיתות ו"כרוני-קפיטליזם" ולהורדה של הסטנדרטים להלוואות.
הבנק המרכזי של יפן החל להעלות את הריבית בשנת 1990, בין השאר בגלל אותו חשש מהבועה, ובמקביל שנה לאחר מכן חלה ירידה חדה במחירי הקרקעות והמניות; תוך מספר שנים הם הגיעו לשווי של 60% מתחת לשיא שלהם.
הכלכלן ריצ'רד קו תיאר את "המיתון הגדול" של יפן כ"Balance sheet recession".
לדעתו הוא נגרם על ידי קריסה במחירי הקרקעות והמניות, מה שגרם לחברות יפניות להפוך חדלות פירעון, כלומר הנכסים שלהן היו שווים פחות מאשר ההתחייבויות שלהן.
למרות אפס שיעורי הריבית והרחבת היצע הכסף כדי לעודד הלוואות, תאגידים יפניים במצטבר בחרו לשלם את החובות שלהם מהרווחים העסקיים שלהם ולא ללוות כדי להשקיע מחדש, כמו שחברות מערביות נוהגות לעשות.
ההשקעה של חברות, שהיא רכיב ביקוש מרכזי בתמ"ג, ירדה במידה ניכרת (22% מהתמ"ג) בין 1990 לנקודת השפל ב-2003.
קו מוסיף כי נדרש תמרוץ פיסקלי מסיבי (גיוס ההון וההוצאות על ידי הממשלה) כדי לקזז את הירידה של יפן ולאפשר לה לשמור על רמת התמ"ג שלה.
לדעתו, היפנים הצליחו להימנע בזכות זה ממיתון 1929 בארצות הברית, שבו התמ"ג האמריקאי ירד ב-46%.
הוא טוען שהמדיניות המוניטרית אינה יעילה משום שיש ביקוש מוגבל לקרנות, בעוד שהחברות שילמו את התחייבויותיהן.
במיתון מסוג זה, התוצר המקומי הגולמי יורד לפי כמות החזר החוב וחסכונות אישיים שלא נלקחו כהלוואה, מה שהשאיר את התמריצים הממשלתיים כתרופה העיקרית למיתון.
הכלכלן סקוט סאמנר טוען כי המדיניות המוניטרית של יפן הייתה הדוקה מדי במהלך העשור האבוד, ובכך האריכה את הכאב שהרגישה הכלכלה היפנית.
כלכלנים אלו טוענים כי הביצועים האנמיים של הכלכלה היפנית מאז תחילת 1990 נבעו בעיקר בשל קצב הצמיחה הנמוך של התפוקה המצרפית.
ההשערה שלהם עומדת בניגוד ישיר להסברים פופולריים אחרים המבוססים על מחנק אשראי ממושך שהתפתח בעקבות "בועה" של נכסים מתנפחים.
הם בוחנים את ההשלכות של ההשערה שלהם על סמך עדויות המצביעות על כך כי על אף הקשיים המתמשכים במגזר הבנקאות היפני, הוצאות ההון הרצויות היו ברובן ממומנות במלואן.
הם מצביעים על כך שפעילותה האיטית של יפן צפויה להיות מובנת בצורה טובה יותר במונחים של "רמות נמוכות של הוצאות הון רצויות", ולא במונחים של מגבלות אשראי האוסרות על חברות לממן פרויקטים בעלי ערך נוכחי חיובי נטו (NPV).
המדיניות המוניטרית או הפיסקלית אומנם עשויה להגדיל את הצריכה בטווח הקצר, אך אם צמיחת הפריון לא תגדל, קיים חשש לגיטימי שמדיניות כזו עלולה להפוך את יפן ממשק של צמיחה נמוכה-אינפלציה נמוכה למשק של צמיחה נמוכה-אינפלציה גבוהה.
הכלכלנית הפוליטית ג'ניפר אן-אמיק מנתחת את העלייה והנפילה של הכלכלה היפנית ומציינת כי מומחים יפניים לא היו מודעים לסיבות האפשריות לירידה הכלכלית של המדינה.
במקום זאת, כדי להחזיר את כלכלת יפן לשגשוג כלכלי, קובעי המדיניות היו צריכים לנקוט במדיניות שתגרום תחילה לנזק בטווח קצר לעם ולממשל היפני.
לאחר המיתון הגדול בשנים 2007–2009, ממשלות והפרשנים המערביים רבים התייחסו לעשור האבוד של יפן כאל אפשרות כלכלית ל"הקפאת" מדינות מפותחות.
ב-9 בפברואר 2009, בנאומו על ההשלכות הקשות שעומדות בפני הכלכלה האמריקנית לאחר בועת הדיור, נשיא ארצות הברית ברק אובמה ציין את "העשור האבוד" היפני כדוגמה לה המשק האמריקאי עלול להתמודד.
בשנת 2010, נשיא הבנק הפדרלי של סנט לואיס, ג'יימס בולארד, הזהיר כי ארצות הברית נמצאת בסכנת "שקיעה בתוצאות דפלציוניות בסגנון היפני למשך השנים הקרובות".
מעל ל-25 שנה לאחר ההתרסקות הראשונית בשוק, יפן עדיין מרגישה את ההשפעות של העשור האבוד.
עם זאת, מספר קובעי מדיניות יפנית ניסו להציע רפורמות כדי להתמודד עם החולי בכלכלה המקומית.
לאחר שנבחר לראשות הממשלה בדצמבר 2012, הציג שינזו אבה את תוכנית הרפורמה המכונה "אבנומיקס", שביקשה להתמודד עם רבות מהסוגיות והתוצאות של העשור האבוד.
"שלושת החצים" של הרפורמה עתידים להתייחס לאינפלציה הכרונית הנמוכה ביפן, לקיטון בתפוקת העובדים ביחס למדינות מפותחות אחרות, ואת הסוגיות הדמוגרפיות של האוכלוסייה המזדקנת.
תגובת המשקיעים לרפורמה שהוכרזה הייתה חזקה, ומדד ה"Nikkei 225" (שוק המניות היפני) זינק ל-20,000 נקודות במאי 2015, לעומת שפל של כ-9,000 נקודות בשנת 2008. הבנק המרכזי של יפן קבע יעד אינפלציה של 2%.
העשור השני של המאה ה-21 אופיין בצמיחה ברובו ובהתאוששות איטית וממושכת מהמיתון הגדול של 2007–2009. בשנת 2020 עם פרוץ מגפת הקורונה וקריסת הכלכלה העולמית, כלכלנים רבים הזהירו מפני
"עשור אבוד" נוסף בהתייחסותם לעשור השלישי של המאה ה-21, שעשוי להיות מושפע מהשלכות ארוכות טווח של מגפת הקורונה והמשבר הכלכלי.
הערת עסק חי היא הערה שמוסיף רואה חשבון לדוחות כספיים של חברה, ומשמעותה היא שיש ספק בהמשך קיומה של החברה לטווח של יותר משנה.
רואה החשבון בוחן את ההתחייבויות הכספיות של החברה לטווח קצר מול יתרת המזומנים של החברה ומול צפי הכנסות, ומעריך שהחברה לא תוכל לעמוד בהתחייבויותיה.
הערת עסק חי מיועדת לגורמים שהלוו כסף לחברה, כגון בנקים ומחזיקי איגרות חוב, ולבעלי מניות.
הערת עסק חי מקשה על ההתנהלות העסקית השוטפת של חברה, משום שהיא מהווה תמרור אזהרה לגורמים אחרים.
גורמים אחרים עשויים שלא לתת לחברה אשראי, לדרוש ממנה תשלומים במזומן ולא להתקשר איתה בהתקשרויות עסקיות ארוכות טווח.
לא תמיד הערת עסק חי פירושה סוף דרכה העסקית של החברה.
בחלק מהמקרים מדובר בקושי לטווח קצר, שניתן לפתור אותו באמצעים כגון:
הכנסת גורם מממן - למשל באמצעות מכירת מניות החברה למשקיע.
הזרמת כספים ממקורות עצמיים של בעלי החברה.
הגדלת הרווחים מעבר לרווחים הצפויים.
במקרה של קבוצת חברות, עשויות להיות בה חברות שמצבן הכלכלי תקין.
במקרה זה ניתן למכור חברות אלה לגורם אחר.
כך למשל בספטמבר 2012 פורסמה הערת עסק חי על IDB.
בתוך קבוצת IDB ישנן חברות כמו שופרסל וסלקום שמצבן הכלכלי תקין.
העשור הראשון של המאה ה-1 לספירה
ספטמבר 9 לספירה - מלחמות הגרמאנים: קרב יער טאוטובורג - בקרב הובסו והושמדו הלגיונות הרומאים ה-17, ה-18 וה-19 על ידי השבטים הגרמאניים תחת הנהגתו של ארמיניוס.
עקב התבוסה בקרב בו נהרגו כ-20 אלף חיילים רומאים (10 אחוזים מצבא הרומאים), לא היה ביכולתה של רומי להרחיב את גבולותיה אל מעבר לנהר הריין.
בעקבות ניצחון הגרמאנים את הצבא הרומי הופך נהר הריין לגבול בין העולם דובר הלטינית לדוברי הגרמנית.
6 לספירה - יהודה בן חזקיה התחיל מרד נגד מפקד האוכלוסין של קוויריניוס
8 לספירה - ואנג מאנג מצליח לרסק מרד נגד השלטון ומייסד לקראת סוף השנה את שושלת שין
3 באוגוסט 8 לספירה – בלום באטוניאנום: טיבריוס מביס את אנשי דלמטיה על גדות נהר בתינוס
1 לספירה - אריוס פיניוס מתמנה לארכון באתונה
1 לספירה - תחילת עידן היואנשי של שושלת האן הסינית.
1 לספירה - קונפוציוס מקבל את התואר המלכותי הראשון שלו, והופך ללורד באוצ'נגון ני.
1 לספירה - מתחילה תקופת שלטונו של הקיסר פינג מהאן בסין.
1 לספירה - וואנג מאנג חוזר להיות בשנית העוצר על ידי הקיסרית הגדולה דוואג'ר וואנג.
1 לספירה - הראיוס יורש את כתר באקטריה.
1 לספירה - נאטאקאמאני יורש את כתר נוביה.
4 לספירה - אוגוסטוס קורא לטיבריוס חזרה לרומא כדי להתמנות לטריבון ומאלץ אותו לאמץ את גרמאניקוס כיורשו.
6 לספירה - הקיסר הרומי טיבריוס בוחר לספח את יהודה כפרובינקיה (פרובינציית יהודה).
6 לספירה - קופוניוס מונה לנציב הראשון של השלטון הרומי בפרובינציית יהודה
7 לספירה - פובליוס קווינקטיליוס וארוס מתמנה לשליט הפרוביניקיה גרמאניה
8 לספירה - אוגוסטוס קיסר מחליט להגלות את יוליה הצעירה ולנתק את האירוסין בין קלאודיוס לבין אמיליה לפידה, בתה של יוליה ושל הפוליטיקאי הרומאי לוקיוס אמיליוס פאולוס
8 לספירה - אובידיוס משלים את המטמורפוזות ומתחיל את הפסטיבלים; אוגוסטוס מגלה את המשורר אובידיוס לעיר טומיס שעל שפת הים השחור סמוך לשפך הדנובה (היום קונסטנצה, ברומניה).
8 לספירה - טינומקוס מודח מראשות ממלכת האטרבטים, מדינה גרורה של האימפריה הרומית בבריטניה ונמלט לרומא; אחיו אפילוס הופך לשליט יחיד
8 לספירה - הרומאים חותמים על הסכמים עם המרקומנים תחת המלך מרבוד שהופכים אותם למדינה גרורה של האימפריה הרומית
8 לספירה - וונונס הראשון הופך למלך האימפריה הפרתית
7 לספירה - הגאוגרף היווני סטראבון מפרסם את הכרך הראשון בסדרה "גאוגרפיקה" המאגדת את הידע הידוע שהיה קיים באותה העת בתחום הגאוגרפיה.
ואנג מאנג, קיסר שושלת שין בשנים 9–23
ארמיניוס, מצביא גרמני, וראש שבט הכרוסקים הגרמאני העתיק
נטקמאני , מלך כוש בשנים 1 לפנה"ס - 20 לספירה
אוגוסטוס קיסר, קיסר רומא בשנים 27 לפנה"ס - 14 לספירה
גאיוס קיסר, אציל רומאי מהשושלת היוליו-קלאודית.
טיטוס ליוויוס, היסטוריון רומאי מהבולטים של תור הזהב בתרבות הרומאית.
קוויריניוס, קונסול ומצביא רומאי שנשלח על ידי אוגוסטוס קיסר לארגן את יהודה לקראת שלטון הנציבים הרומאים
הלל הזקן, נשיא הסנהדרין האחרון אשר כיהן בתפקיד בשנים 31 לפנה"ס - 9 לספירה
שמאי הזקן, אב בית הדין האחרון אשר כיהן בתפקיד בשנים 20 לפנה"ס - 20 לספירה
טיבריוס, גנרל רומאי, מדינאי והקיסר העתידי של רומא
הערצת המאגים הוא ציורו המפורסם ביותר של ג'נטילה דה פבריאנו (1370–1427), אמן איטלקי בסגנון הגותי הבינלאומי, אשר פעל בעיקר באזור טוסקנה.
את הציור הוא השלים בשנת 1423 בפירנצה, וכיום היצירה מוצגת בגלריית אופיצי.
הציור הוזמן על ידי פלה סטרוצי, בנקאי, פוליטיקאי וסופר איטלקי, כבר בשנת 1420, כאשר הגיע ג'נטילה דה פבריאנו לפירנצה.
על כן, גם פלה וגם אביו, אונופריו, מופיעים בציור.
הציור מתאר את סיפורם של שלושת המגים (או שלושת האמגושים), שלושה חכמים או מלכים שהגיעו מהמזרח אל בית לחם כדי לסגוד לישו לאחר לידתו.
סיפורם של שלושת המגים מתואר בברית החדשה בבשורה על פי מתי.
כאמור, בציור משולבים גם הפטרונים שהזמינו אותו כחלק מהקהל המלווה את המגים שמגיעים לברך את ישו.
מבחינה סגנונית, הציור אומנם מבטא בצורה מובהקת את הסגנון הגותי הבינלאומי, אך ניכרות בו גם השפעות של אמני הרנסאנס המוקדם שפעלו בפירנצה באותה התקופה.
כנהוג בגותיקה הבינלאומית, הציור מכיל עומס של פרטים עיטוריים וקישוטיים, המעניקים לו מראה עשיר ותכשיטי.
כמו כן, ניתן לזהות הבדלים בין האופן בו מתוארים האצולה או הדמויות הקדושות, לעומת המעמדות הנמוכים.
הדמויות הקדושות ובני האצולה מתוארים באופן לא ריאליסטי כי אם קישוטי ביותר, עם ריקוע של זהב, ללא התייחסות לפרופורציות הנכונות ומבלי לנסות לשוות להם מראה טבעי או אנושי.
דמויות האצולה הן מפוארות כמעשה צורפות, מוארכות בצורה לא טבעית, ונעדרות מסה ריאליסטית.
מן הצד השני, כאשר מדובר בפשוטי העם, ניכרת השפעת ההומניזם הרנסאנסי של התקופה: הדמויות הרבה יותר אנושיות וניכר ניסיון לתארן בצורה ריאליסטית יותר.
דוגמה לכך היא המשרת שמתכופף לטפל ברגלי הנסיך – אפשר לראות אקצרה בתיאור שלו והתייחסות לעומק החלל ולתנוחת גופו הטבעית.
גם תיאורם של בעלי החיים הוא נטורליסטי וטבעי יותר.
מבין ההישגים הבולטים של אמנות הגותיקה הבינלאומית ניתן למנות גם את ההתבוננות בטבע שמביאה לריאליזם תוכניתי (ולא בהכרח תיאורי) בכל מה שנוגע לחלקים הלא דתיים או אציליים של הציור.
היבט זה בא לידי ביטוי ב"הערצת המאגים" של דה פבריאנו גם בחלק העליון של היצירה בו מתוארות סצנות ג'אנר של השיירה שמגיעה עם המלאכים בתיאור נוף פנורמי.
אפשר לראות בצד גם סצנות מחיי היום-יום כמו שני חיילים שעוצרים גנב.
בפרדלות התחתונות של היצירה מתוארות "ההצגה במקדש" (מימין), "הבריחה למצרים" (במרכז) ו"הלידה" (משמאל).
בסצנת "ההצגה במקדש" ניתן לזהות שוב את ההבדל באופן התיאור של האצילים למול תיאור פשוטי העם – בעוד שהאצילים מתוארים בצורה לא ריאליסטית ותוך הדגשת הפאר והאלגנטיות שלהם, פשוטי העם (הקבצנים) מתוארים בצורה טבעית ביותר.
האצילים זקופים, גבוהים ומתוארים כחסרי מסה, הקבצנים שפופים, וניכר בתיאורים ניסיון לשוות להם נפחיות ונוכחות טבעית בחלל.
סצנת הלידה היא סצנה לילית בה ניכרת השפעתו של האמן האיטלקי תדיאו גאדי בתיאור האור הבוקע מהמלאך בשמיים.
המלאך הוא מקור האור, ואילו הרועים תחתיו מטילים צל – דבר שהוא כלל לא מובן מאליו באמנות התקופה ומדגיש שוב את הסגנון הנטורליסטי שדה פבריאנו משתמש בו לתיאור הדמויות הפשוטות ביצירה, לצד התיאור הבלתי ריאליסטי של הקדושים והאצילים.
הערכת שפה היא תחום לימודי הנכלל בבלשנות יישומית.
כאשר מעריכים שפה עיקר ההתמקדות הוא על ההערכה של שפת האם ושפה שנייה.
משקלים שווים יוכלו להינתן כשהם מבוססים על ידע כיצד השפה עובדת מבחינה תאורטית ומבחינה פרקטית וכן, כיצד נעשה השימוש בשפה והשליטה בה.
להערכה שפתית של תלמידים קיימת חשיבות עליונה הן עבור התלמידים והן עבור המורים.
ההערכה מצביעה על מספר התלמידים שכבר השיגו את מטרות הלמידה וכן, על מספר התלמידים המתקשים בלמידה ועל הפעילויות והשיטות המועילות ביותר ליישום הלמידה.
בהוראת שפה המורה חייב לעיתים קרובות להעריך את הישגי השפה של התלמידים.
ניתן לבצע הערכה זו באמצעות מבחנים ובחנים או על ידי הערכות בלתי פורמליות כגון הצגות ומשחקים.
בנוסף, מורים משתמשים אף במבחנים אשר הוכנו מראש ממקורות חיצוניים.
סגנון הערכה זה נקרא "הערכה חיצונית".
המונח "הערכה שפתית" הוא מונח כוללני יותר בהשוואה למונח "מבחני שפה" ומהווה הגדרה כוללנית להערכה כגון מבחנים בכיתה ללימודים ולמבחני מוסדות.
הערפל הוא סרט אימה אמריקאי משנת 2007, המבוסס על נובלה בעלת אותו שם מאת סטיבן קינג.
תסריטאי ובמאי הסרט הוא פרנק דרבונט, אשר הפיק סרטים אחרים המבוססים על עבודתו של קינג: חומות של תקווה וגרין מייל.
דרבונט התעניין בעיבוד הערפל לסרט מאז שנות ה-80. צוות השחקנים בסרט כולל את תומאס ג'יין, מרשה גיי הארדן, טובי ג'ונס, ואת שחקני המתים המהלכים: לורי הולדן, ג'פרי דמון, חואן גבריאל פרג'ה ומליסה מקברייד.
הצילומים החלו בפברואר 2007 בשריבפורט, לואיזיאנה.
הסרט הופץ בארצות הברית וקנדה ב-21 בנובמבר 2007 וקיבל ביקורות חיוביות בעיקר.
הבמאי שינה את הסיום של הסרט כך שיהיה קודר יותר מאשר הסיום בנובלה, שינוי אשר היה מקובל על קינג.
דרבונט ביקש גם לעצב את היצורים באופן שונה וייחודי מהיצורים בסרטיו הקודמים.
הרעיון המרכזי בסרטי מפלצות הוא בחינת ההתנהגות של אנשים רגילים, תחת נסיבות בלתי רגילות.
העלילה עוסקת בחברי קהילה קטנה בעיירה בריג'טון, מיין, אשר סובלים מהפסקת חשמל לאחר שסופת רעמים קשה פקדה את האזור בלילה והם נפגשים במרכול המקומי על מנת להצטייד במצרכים.
בעוד הם נאבקים לשרוד ערפל לא טבעי שעוטף את עיר ומכיל בתוכו מפלצות, המתחים עולים בין השורדים.