tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מעבר לכך, בני אדם מודעים לכך שהם חיים, ככלל שואפים להמשיך לחיות, ומסוגלים לחוש חרדה גם מאיומים שאינם מיידיים.
לכן, הידיעה שהמוות הוא בלתי נמנע יוצרת אצל האדם אימה.
2. פחד ממוות ברמה משתקת כמו שתאוריית ניהול האימה מדברת עליה לא יכלה להתפתח באבולוציה.
המערכות הרגשיות של האדם שכוללות פחד וחרדה הן אדפטיביות ומורכבות.
לכן, מערכת שתפקידה להפחית פחד וחרדה למעשה חותרת תחת ערכה האדפטיבי של מערכת אחרת.
לכן, אם פחד ממוות היה אדפטיבי, לא הייתה מתפתחת מערכת שמפחיתה אותו, ואילו אם פחד ממוות לא היה אדפטיבי, הוא לא היה יכול להתפתח מלכתחילה.
בתגובה לטענה זו, חוקרי תאוריית ניהול האימה מבחינים בין פחד הקשור באיום ממשי ומידי לבין חרדה שקשורה לאיום עתידי ולא ממשי.
תאוריית ניהול האימה איננה טוענת שאדם העומד בפני איום ממשי ומידי ינסה לדבוק בהשקפות עולמו כדי להפחית את חרדת המוות.
תגובה כזו לא תהיה אדפטיבית כלל.
ההבחנה בין מנגנוני הגנה פרוקסימליים ודיסטליים יכולה לעזור לחדד נקודה זו .
כאשר לאדם מחשבות מוות מודעות, הוא נוטה להתנהגויות שיפחיתו באופן מכוון את האיום הרלוונטי, אך כאשר לאדם מחשבות מוות לא מודעות, הוא פונה להגנות הדיסטליות: חיזוק הערך העצמי, דבקות בהשקפות עולם תרבותיות וחיפוש אחר קשרים קרובים.
הנקודה העיקרית פה היא שבולטות מוות בניסויים של תאוריית ניהול האימה משפיעה על אנשים עקב הקושי הפסיכולוגי של המודעות למוות בלתי נמנע, ולא עקב איום מידי להישרדותם.
3. התפתחות של מערכת השקפות עולם היא פתרון אבולוציוני לא סביר להקלה על חרדת מוות מכיוון שהיא תדרוש אינספור שינויים גנטיים כדי להתממש.
בנוסף, ישנם פתרונות חלופיים פשוטים ואמינים הרבה יותר שהיו מתפתחים בסבירות הרבה יותר גבוהה אילו חרדת מוות משתקת הייתה בעיה אדפטיבית, למשל העדפת פרטים שחשים את החרדה ממוות באופן פחות משתק, או העדפת פרטים שנמנעים מהתנהגויות מסוכנות ובכך להימצא בפחות סיטואציות שמעוררות פחד משתק זה.
גם אם התפתחות מערכת זו היא לא פעולתה של ברירה טבעית, אלא המצאתה של האדם המודרני, עדיין לא ברור איך מערכת זו מפחידה חרדה.
השקפות עולם תרבותיות רבות מכילות אלמנטים שדווקא גורמים לפחד, ולא מגנים מפניו (למשל האמונה בעין הרע, בשטן ובגיהנום).
בתגובה לטענה זו, חוקרי תאוריית ניהול האימה מסבירים שהאדם יצר מערכות סימבוליות של השקפות עולם על מנת להתמודד עם הבעיה הפסיכולוגית שעמד בפניה.
הוא היה יכול ליצור מערכות סימבוליות אלו בזכות אותן יכולות קוגניטיביות גבוהות שאפשרו תפיסה סימבולית ומודעות ולא מדובר במערכת שנוצרה בתהליך ברירה טבעית.
בנוסף, אין הם טוענים שתפקידו היחיד של השקפות עולם תרבותיות הוא בניהול חרדה, או שכל מקורות החרדה ממותנים על ידי השקפות עולם.
התאוריה גורסת שאמונה בהשקפות עולם תרבותיות בשילוב עם משמעות וערך של העצמי מגנים מפני חרדת מוות.
השקפות עולם תרבותיות יוצרות סדר ומשמעות מהאירועים בסביבה, שחלקם שליליים (כמו מוות).
אפשר לראות באלמנטים מפחידים שבהשקפות עולם תרבותיות ניסיון להבין ולשלוט בסביבה שמכילה גם איומים.
כמו כן, השקפות עולם תרבותיות מספקות סטנדרטים והנחיות מוסריות.
התפיסה של האדם היא שעמידה בסטנדרטים אלו תקנה הגנה וביטחון.
לכן גם קיימת פעמים רבות חוויית פחד מאי עמידה בסטנדרטים אלו.
מבקרי התאוריה מציעים חלופה לתאוריית ניהול האימה, בשם "פסיכולוגיה קואליציונית".
על פי הפסיכולוגיה הקואליציונית, תרבויות והשקפות עולם הן תוצרי לוואי של מערכות פסיכולוגיות אדפטיביות אחרות.
הם מסבירים שהחשיבה על מוות מעלה דבקות בהשקפות העולם הנורמטיביות של קבוצת הפנים מכיוון שבמצבי סיכון שונים, כגון מחלות ורעב, תמיכה חברתית גבוהה והימנעות מחברי קבוצות חוץ היו אדפטיביות עבור האדם.
על פי התאורטיקנים של תאוריית ניהול האימה, פסיכולוגיה קואליציונית איננה מהווה אלטרנטיבית טובה לתאוריית ניהול האימה מכיוון שהיא לא יכולה להסביר את הממצאים הבאים: 1) כל התרבויות מכילות אלמנטים אל-טבעיים.
2) חברות בקבוצות פנים מערבת טקסים, אמונות מורכבות ואלמנטים סימבוליים רבים במקום תקשורת ישירה.
3) ממצאים התומכים בתהליך הפסיכולוגי הדו-שלבי הכולל הגנות פרוקסימליות והגנות דיסטליות מפני חרדת המוות.
4) אנשים מוטרדים מאיומים על השקפות עולמם, גם בהיעדר איום אדפטיבי.
5) רבים מהממצאים שתומכים בהשערות שנובעות מתאוריית ניהול האימה.
תאוריית פער-ידע לקבלת החלטות היא מודל קבלת החלטות בתנאי אי-ודאות חמורה.
התאוריה פותחה על ידי פרופסור יעקב בן-חיים מהטכניון.
התאוריה היא מתודולוגיה התומכת בקבלת החלטות המבוססות על מודלים השרויים באי-ודאות חמורה.
פער-ידע הוא הפער בין מה שידוע ומה שצריך להיות ידוע על מנת לקבל החלטה באופו מקיף ואמין.
פערי-ידע מתעוררים בכל תחום פעילות, והם נפתרים רק כאשר מתרחשת הפתעה, או כאשר עובדה חדשה נחשפת, או כאשר הידע וההבנה משתכללים.
ידוע מעט מאוד על המהות של פער-ידע.
לדוגמה, לעיתים נדירות ידוע איזה אירוע מפתיע יעכב את סיום הפרויקט.
אף יתרה מכך, לא ניתן לדעת מה שטרם התגלה, כמו מה יהיו החדשות של מחר, אלו תאוריות מדעיות יופיעו בעתיד, או מה יהיו החידושים הטכנולוגיים.
כל אלה הם פערי הידע.
פער-ידע הוא מכיוון שהוא לא מאופיין על ידי התפלגות הסתברותית.
האלמנט הראשון הוא מודל פער-ידע של אי-ודאות, שהוא כימות הסתברותי של אי-ודאות.
אי הוודאות יכולה להיות בערכי הפרמטר, לדוגמה מקדם גרר או גודל אוכלוסייה.
אי הוודאות יכולה להיות בווקטור, לדוגמה רווחים מתיקי השקעות.
פער ידע יכול להצטייר בצורת פונקציית תועלת, או בצורת זנב של פונקציית התפלגות של אירועים קיצוניים.
פער ידע יכול להיות בצורה ובגודל של מערכות ישויות כאלו, כדוגמת קבוצות האפשרויות של פונקציות התפלגויות הסתברותיות, או קבוצות של אפשרויות פונקציות תועלת.
בכל המקרים האלו מודל פער ידע הוא משפחה בלתי מוגבלת של קבוצות מקוננות של מימושים אפשריים.
לדוגמה, אם הישות הבלתי ידועה היא פונקציה אז מודל פער הידע הוא משפחה בלתי מוגבלת של קבוצות מקוננות של מימושים עבור אותה פונקציה.
מודל פער ידע לא מניח מקרה גרוע ביותר או מקרה בעל אי-ודאות קיצונית ביותר.
(לפעמים משפחת הקבוצות היא חסומה מתוקף ההגדרה של הישות הבלתי וודאית.
לדוגמה, הסתברות חייבת להיות בין אפס לאחד, לכן ערכי המשפחה של הקבוצות המקוננות של הסתברויות אפשריות הם מוגבלים.
עם זאת, מקור המגבלה הזו לא נובע מהידע אודות האירוע שההסתברות שלו אינה וודאית.
הערכים מוגבלים מעצם ההגדרה המתמטית של ההסתברות.
מודל פער ידע כזה הוא בלתי מוגבל במרחב של ערכים אפשריים).
האלמנט השני של אנליזת פער ידע הוא מודל של מהערכת, כדוגמת התועלת הכללית של פעולה ספציפית או של החלטה ספציפית.
המודל מבטא את הידע אודות המערכת, ויכול גם להיות תלוי באלמנטים בלתי וודאיים אשר אי הוודאות שלהם מיוצגת על ידי מודל פער ידע של אי ודאות.
מודל המערכת גם תלוי בהחלטות המתקבלות, והוא מכמת את התוצאות של החלטות אלו בהינתן מימושים ספציפיים של אי הוודאויות.
לדוגמה, המודל יכול לבטא את הרווחים הצפויים מתיק של מניות.
האלמנט השלישי באנליזת פער ידע הוא אוסף התוצאות נדרשות.
ערכים ספציפיים אלו של תוצאות שמקבל ההחלטות דורש או שואף להשיג.
ערכים אלו יכולים להוות הצלחה של ההחלטה, או לפחות להוות את הערכים הנסבלים מינימליים.
לדוגמה, ניתן לדרוש שהרווחים הממוצעים מתיק ההשקעות יהיו לא פחות מערך מסוים.
דרישות ביצועים יכולים לגלם את הרעיון של שביעות רצון: ביצוע טוב דיו, או עמידה בדרישות קריטיות.
לחלופין, דרישות הביצועים יכולים לבטא שאיפות לתוצאות טובות מהצפוי.
גם מיצוי שביעות הרצון, וגם שאיפות נדרשות מתעוררים בפועל, אולם מיצוי שביעות רצון הדרישות הוא הנפוץ ביותר.
שלושת אלמנטים אלו – מודל אי-ודאות, מודל מערכות, ודרישות התוצאות – משולבים ומגבשים שתי פונקציות החלטות אשר תומכות בבחירת מסלול הפעולה:
פונקציית החסינות מעריכה את האופק אי הוודאות הגדול ביותר שעדיין מבטיח השגת דרישת התוצאות.
פונקציית החסינות היא תשובה כמותית לשאלה: עד כמה הנתונים הידועים עלולים להתברר כשגויים, ועדיין הפעולות שנשקל לבצען יובילו לתוצאות הנדרשות.
פונקציית החסינות מבוססת על דרישות ביצועים משביעי רצון.
כאשר פועלים בתנאי אי-ודאות חמורה, החלטה המשיגה תוצאה נסבלת על פני טווח גדול של מימושים אפשריים היא עדיפה על פני החלטה הנכשלת בהשגת תוצאה נסבלת גם אם הטעות קטנה.
בדרך זו, פונקציית החסינות מייצרת העדפות בין החלטות זמינות.
פונקציית ההזדמנותיות מעריכה את האופק הנמוך ביותר של אי ודאות שמאפשר (אבל לא בהכרח מבטיח) תוצאות העולות על הצפויות.
פונקציית ההזדמנותיות היא תשובה לשאלה: בכמה יש לטעות על מנת שתוצאות טובות מהצפוי יהיו אפשריות?
פונקציית ההזדמנותיות מבוססת על שאיפה להפתעה טובה (windfalling) ולא על שביעות רצון.
כאשר פועלים בתנאי אי-ודאות חמורה, ייתכן שאומדן המודלים הקיימים פסימיסטים יתר על המידה.
מקבל ההחלטות השואף לתוצאות טובות מן החיזוי שואף לנצל את מאפייני אי-הוודאות של הסביבה.
החלטה שתוביל לתוצאה טובה אם נטעה עדיפה רק במעט על פני החלטה שדורשת חריגה גדולה על מנת לאפשר את אותה התוצאה.
פונקציית ההזדמנותיות מייצרת בכך העדפות על גבי ההחלטות הזמינות.
העדפות אלו עלולות לא לעלות בקנה אחד עם ההעדפות המיוצרות על ידי פונקציית החסינות.
תאוריית ויסות המיקוד (Regulatory Focus Theory) היא תאוריה בתחום הפסיכולוגיה החברתית והכלכלה, אשר נהגתה על ידי פרופסור טורי היגינס (E.
Tory Higgins), והיא עוסקת בתפיסות המשפיעות על תהליך קבלת ההחלטות של האדם.
התאוריה בוחנת את מערכת היחסים בין מוטיבציית האדם לבין הדרך בה הוא יבחר להשיג את מטרותיו.
התאוריה מציעה שתי אוריינטציות עצמאיות ונפרדות אשר מתארות את המוטיבציה של האדם - מניעה וקידום.
תאוריה פסיכולוגית זו מיושמת בכלי התקשורת ובתחום השכנוע הלא מילולי.
מחקרים שנעשו על בסיס תיאוריה זו הראו, שאנשים בעלי מוקדי ויסות שונים מציגים התנהגויות שונות, מקבלים החלטות באופן שונה, נוקטים באסטרטגיות שונות להשגת מטרותיהם, וחשים רגשות שונים.
כדי להבין את תאוריית ויסות המיקוד חשוב להבין תאוריה נוספת של פרופסור היגינס והיא תיאורית ויסות התאימות.
לפי התאוריה, כאשר אדם מאמין כי ישנה התאמה בין אמונותיו לבין מטרותיו, הוא יחוש שהמטרה "נכונה" עבורו ויהיה פעיל ומעורב יותר בדרך להשגת המטרה.
ויסות התאימות אינו משפיע ישירות על הפעולה של האדם, אך יש לה השפעה על ביטחונו בבואו לבחון את תגובתו לאירוע או התרחשויות סביבו.
תאוריית ויסות התאימות מציעה כי קיימת התאמה בין מוכוונות האדם כלפי מטרה לבין האמצעים בהם ישתמש האדם כדי להתקרב אל המטרה.
התאמה זאת יוצרת תחושת צדק בנוגע למרדף אחר אותה מטרה ובכך מוגברת רמת המעורבות שינקוט האדם כדי להשיג את המטרה.
מכאן שתחושת התאימות המווסתת מגבירה תגובות בנוגע לערכה של המטרה עבור האדם כגון שכנוע בצדקת הדרך ותחושת שביעות רצון מההישג.
ויסות התאימות אינו מגביר את ההערכה שעשה האדם בבחירת המטרה, אלא מגביר את הערכת האמצעים בהם יבחר האדם לנקוט כדי להשיג את אותה מטרה.
באופן זה, חוויה של צדק וחשיבות המטרה מתורגמת להערכה מוגברת של המטרה וזו תוביל לבחירת אמצעים מתאימים להשגתה.
מחקרים מראים כי חוויה של "תחושת צדק" יכולה להשפיע על הערכות רטרוספקטיביות (מחוץ להקשר של המטרה) או אינטגרליות (בהקשר של המטרה).
לצורך המחשה; אדם אשר מרגיש שמטרתו תואמת את ערכיו יחוש צורך גדול יותר להשיג את המטרה בניגוד לאדם שלא חש את ההתאמה, ומכאן ימצא האדם הצדקות לאופני פעולה שונים אשר יעזרו לו להשיג את מטרתו.
בניגוד לאדם זה, אדם שלא יחוש התאמה בין מטרתו לבין ערכיו, ימצא צידוקים בנוגע לשאלה מדוע האמצעים העומדים בפניו כדי להשיג את המטרה אינם כשרים או מדוע המטרה לא מספיק חשובה.
תאוריית ויסות המיקוד מתייחסת למצב בו אדם חושק במטרה מסוימת באופן ששומר על ערכיו ואמונותיו ולכן ניתן לכנות מצב זה כוויסות של מיקוד או ויסות אוריינטציה.
התאוריה פועלת על פי עיקרון בסיסי לפיו אנשים מאמצים אליהם הנאות אבל נמנעים מכאב, ולכן הם משמרים את וויסות התאימות שלהם על פי עיקרון זה.
תאוריית ויסות המיקוד היא ביסודה הדרך בה האדם מתקרב למה שהוא תופס כהנאה ובו בזמן נמנע ממה שהוא תופס ככאב.
וויסות המיקוד של הפרט מתמקד במצבי סיום רצויים של מרדף אחר יעד ובגישה המוטיבציונית בה משתמש האדם כדי להגיע ממצב נתון לעבר מצב רצוי.
לשם כך התאוריה מפרידה בין שתי מוטיבציות עיקריות; מיקוד בקידום תקוות והישגים לבין מיקוד בהימנעות מכאב והפסד.
מיקוד בקידום ידוע גם בשמו קידום רווחים והמיקוד בו הוא על מקסום רווחים ברמה גבוהה כגון קידום והישג.
מיקוד בהימנעות מבוסס על ביטחון ואחריות ועל הימנעות מכאב או הפסד על ידי הצמדות לקווים מנחים, חוקים וגבולות.
ניתן להבין זאת באופן הבא; חישבו על הורים שמביטים בילדיהם משחקים בגן משחקים.
ישנם הורים שנדמה כאילו לא שמים לב לילדים וכל עוד לא יקרה לילדם משהו חמור הם לא יתערבו במעשיו.
הורים מסוג זה מאמינים שגם אם ילדם יפגע מעט, הוא ילמד מכך.
מכאן שהורים אלה הם ממוקדי קידום שכן הם רואים בהתנסות אפשרות ללמידה והתפתחות כמטרה.
מנגד ישנם הורים אשר נדמה כי הם לא מרפים מילדם.
הם נלחצים מכל מעשה ומדמיינים את הגרוע מכל קורה.
הורים אילה הם ממוקדי הימנעות שכן מטרתם העיקרית היא למנוע כאב.
שני מוקדי ויסות אלה מסדירים את ההשפעות אליהם היה נחשף האדם בתהליך קבלת ההחלטות שלו, והם שיקבעו את הדרכים השונות להשגת אותן מטרות.
נטיית ויסות המיקוד של פרט אינה בהכרח קבועה.
בעוד לאנשים מסוימים יש נטיות כרוניות לקראת קידום או מניעה, העדפות אלה אינן בהכרח עקביות בכל מצב, והן עלולות להיות מושפעות מגורמים מצביים.
כך למשל, אדם בעל אוריינטציית הישג אשר נקרא לשיחה עם מעסיקו, יוכל מחד לתפוס את הסיטואציה כהזדמנות לקידום ומנגד, כאפשרות לנזיפה, בהתאם למאפייני הסיטואציה השונים.
יתר על כן, מוקד רגולציה ספציפי יכול להוביל לתגובות שונות; בהתאם לכך, נטייה לקידום למשל, יכולה להוביל גם להתנהגויות מניעתיות בתנאים מסוימים ולהפך.
בנוסף, הערך שיחווה אדם מאינטראקציות שונות ומרמת ההישגיות שלו, יכול להיות חיובי או שלילי.
להחלטה לפעול באופן מסוים כלפי מטרה יש ערך חיובי כאשר אנשים מנסים להשיג את מטרתם באופן שמתאים לאוריינטציית וויסות המיקוד שלהם ויהיה לה ערך שלילי כאשר אנשים ינסו להשיג את מטרתם בצורה שאינה תואמת את נטיית ויסות המיקוד שלהם.
באופן זה ויסות המיקוד מאפשר יצירת ערך על ידי הגברת המחויבות, על בסיס אחת מאוריינטציות המיקוד.
קבלת החלטות והשגת מטרות נחשבים כפעולות, ועם כל פעולה, אנשים יכולים להיות פחות או יותר מעורבים בקידומה.
כאשר מעורבות זו חזקה, היא תגביר בתורה את הרגשות והערכים הקשורים באותה פעילות ותקבע האם האדם יהיה מסופק או שלא מהתוצאות ומהשיטות שננקטו להשגת המטרה.
לתאוריית ויסות המיקוד ישנה השלכות בדבר הגדלת ערך החיים.
על מנת שאנשים יעריכו את חייהם, הם צריכים להיות מרוצים ולהרגיש כי בחירותיהם, פעולותיהם ומטרותיהם "תואמים" את ערכיהם ואמונותיהם.
תאימות זו בין העולם הערכים והאמונות הפנימי לפעולות ולמטרות שננקטות בעולם החיצוני גורמת לאנשים להרגיש "נכונים" בדרכם ותחושה זו תוביל לתחושת סיפוק, הצדקה ועקביות.
לדוגמה, בקונפליקט בין אישי, במצב בו כל אדם חווה "תאימות" בין הסיטואציה לערכיו ואמונותיו, כל אחד מהם יהיה מרוצה ומחויב לתוצאה ולאופן שבו הם עושים זאת.
מצב בו לא קיימת תאימות מכונה "חוסר תאימות", והוא יוביל את האדם לחוויית תסכול ועלול להביא למצב בו המטרה הרצויה לא תושג.
תאוריית ויסות המיקוד רואה במוטיבציה דרך המאפשרת לאדם להבין את הדרכים הבסיסיות להתקרבות ולהשגת יעדיו.
גורמים שונים יכולים להניע אנשים במהלך רדיפה אחר מטרה ולכן אנשים מווסתים באופן עצמאי את התאימות והמיקוד שלהם לעבר המטרות השונות.
התאוריה מציעה כי כוח מוטיבציוני יהיה משופר, כאשר האופן שבו אנשים עובדים לקראת השגת מטרה תואמת את התמצאות המיקוד שלהם.
השגת מטרה בדרך שעולה בקנה אחד עם אוריינטציית הוויסות של האדם תוביל לתחושה אישית של חשיבות ומחויבות על פי המטרה והאירועים בהם ייתקל האדם בדרך אל אותה מטרה.
לפי התאוריה, ההשפעה של המוטיבציה מחושבת בשיקוליו של האדם ונוצרת תחושה גדולה יותר של מחויבות למטרה.
ככל שהאדם מעורב יותר (כלומר, מעורב, שקוע לחלוטין) בפעילות, כך כוח המוטיבציה חזק יותר.
למעורבות האישית יש חשיבות רבה בהנעת האדם לעבר מטרתו.
ההתחברות משמשת כמגביר של חוויית הערך.
אדם אשר מעורב מאוד בהשגת מטרה יחווה תחושה חיובית מוגברת עבור מטרה אשר תואמת את אוריינטציית ויסות המיקוד שלו ולחלופין, הוא יחווה תחושה שלילית מוגברת עבור יעד שאינו תואם את אותה האוריינטציה.
אנשים יכולים לרדוף מטרות שונות עם אוריינטציות ויסות מיקוד שונות ובדרכים שונות.
קיימים שני סוגים שונים של אוריינטציות ויסות מיקוד בהם אנשים משתמשים בהם כדי להשיג את מטרותיהם; אוריינטציה ממוקדת קידום ואוריינטציה ממוקדת הימנעות.
מונחים אלה נגזרים מתאוריית ויסות המיקוד של טורי היגינס.
בו הוא מוסיף לרעיון, שאנשים מווסתים את ההתנהגות מכוונת המטרה שלהם בשתי דרכים מובחנות אילה.
כדי להמחיש זאת, משתמש היגינס בדוגמה הבאה: ישנם סטודנט א' וסטודנט ב'.
לשניהם יש את המטרה המשותפת לקבל ציון 'מצוין' בקורס שהם לוקחים בקולג'.
סטודנט א משתמש באוריינטציה של מיקוד בקידום, אשר בתורה משליכה אותו לקראת השגת המטרה שלו דרך התנסות, התקדמות, צמיחה והישגיות.
תהליך זה יגרום לסטודנט א' להציג את המטרה כאידיאל אשר עונה על הצורך שלהם להישג.
לעומת זאת, סטודנט ב' משתמש באוריינטציה ממוקדת הימנעות, שבה המטרה היא משהו שצריך להתממש משום שהוא ממלא את הצורך שלהם בביטחון, הגנה ומניעה של תוצאות שליליות.
סטודנט א' משתמש בגישה נלהבת שבה הוא חוקר ומגלה דברים נוספים כדי להשיג את מטרה, בעוד סטודנט ב' משתמש בגישה מתוחכמת שבה הוא ישים לב ליותר פרטים בדרך כדי להשלים את כל דרישות הקורס ולא לפספס אף אחת מהן.
שתי צורות ויסות המיקוד אלו יכולות לפעול להגשמת מטרות, אך בחירת המיקוד מבוססת על העדפות וסגנון אישי.
כאשר אדם רודף אחר מטרתו במיקוד שמתאים לנטיית הוויסות שלו, הוא נוטה לדבוק במטרה ביותר להיטות וביותר אגרסיביות מאשר אדם אשר השתמש במיקוד שאינו תואם את נטיית הוויסות שלו.
במקרה זה לכל תלמיד יהיה סגנון שונה.
שניהם ירגישו נוח יותר להיות משוכנעים בחשיבות מטרתם.
התוצאה בניסוי זה הייתה שונה אילו ניתנה לתלמידים בחירה שאינה רצויה עבורם.
כאשר אנשים מקבלים החלטות, הם מרבים לדמיין את "ההנאה או הכאב" האפשריים של התוצאות שאוריינטציית המיקוד תניב.
אדם המדמיין בחירה מענגת ייטה לעסוק במיקוד של קידום לעבר התוצאה האפשרית של הצלחה.
הוא ישמור על להיטות לגבי התוצאה, אך אינה מייחסת חשיבות לעמידה.
אדם המדמיין את הכאב האפשרי על ידי בחירה בלתי רצויה שומר על ערנות רבה יותר, אבל פחות להיטות.
אדם בעל אוריינטציה למיקוד בקידום ייטה להיזכר באירועים שבהם המטרה הושגה באמצעות להיטות ופחות סביר שיזכור מקרים שבהם פעל מתוך דריכות כדי להשיג את המטרה.
בניגוד לאדם זה, אדם עם אוריינטציה למיקוד בהימנעות, סביר יותר שיזכור אירועים שבהם המטרה הושגה באמצעות זהירות ודריכות מאשר אירועים שבהם המטרה הושגה באמצעות גישה של להיטות.
כאשר מתייחסים לתאוריית ויסות המיקוד בהקשר של שכנוע, חשוב לזכור שתאוריה עוסקת בהשגת מטרות, אשר יכולה להוליד תחושות של נכונות או של חוסר נכונות אשר בתורן יניבו שיפוטים שונים הנוגעים למטרה.
תחושת נכונות גורמת לאדם לדבוק במידע הקשור למטרה ולכן היא מאפשרת להימנע מסיכון בוויסות התאימות של האדם כלפי מעשיו.
שמירה על ויסות התאימות באמצעות שימת לב למידע עשוי בתורו לשנות את מיקוד הוויסות באמצעות קבלה של מידע חדש המהווה מוטיבציה לשינוי.
אם אדם חווה רגשות של חוסר נכונות בנוגע לדרכו ולמטרתו הוא צפוי לסבול מרגשות שליליים ולכן הוא ייטה לתפוס מידע חדש כמאיים על ויסות התאימות שלו ולכן הוא יחווה גם איום על ויסות המיקוד שלו ועל המטרה עצמה.
מחקרים הנוגעים לוויסות התאימות ולוויסות המיקוד הראו השפעה רבה בתחומי שיווק צרכני, הרגלי בריאות ובעיות חברתיות.
להיות משוכנע משמע לשנות רגשות קודמים, פעולות קודמות ואמנות מתוך הסכמה עם המשכנע.
התאימות שמעורבת בתיאורית ויסות המיקוד משחקת תפקיד משמעותי בשכנוע מכיוון שהיא משמשת ככלי עזר לאדם בסיטואציה בה הוא מקבל מסר שכנועי.
חיזוק חיובי ותחושת נכונות בזמן פענוח מסר יוצרת קשרים חזקים בתהליך עיבוד המסר, בעוד חיזוק שלילי ותחושת חוסר נכונות יובילו להפחתה בסיכויי ההתחייבות למסר ויפחיתו החיבור אליו.
תאוריית ויסות המיקוד ותקשורת לא מילולית
תאוריית ויסות המיקוד עשויה להוות מתווה שימושי להבנה טובה של השפעות של רמזי שכנוע לא מילוליים בתחומי השכנוע והרושם הראשוני.
תאוריית ויסות התאימות טוענת כי לא ניתן להבין את ההשפעה של רמז מבלי להיזכר במה משמעות הרמז עבור אוריינטציית המיקוד של הנמען.
רמזים לא מילוליים יכולים לשמש את המשכנע כדי לשנות את סגנון העברת המסר באופן מותאם עבור הנמען כך שיתאים למיקוד התאימות שלו ולמיקוד הוויסות שלו.
תנועות גוף המעידות על התקדמות כלפי המשכנע, נלהבות, תנועות ידיים כלפי חוץ, דיבור מהיר, תנועות גוף מהירות והישענות קדימה עשויים להעיד על אוריינטציה של מיקוד בקידום.
מנגד, תנועות גוף המופנות פנימה, אל האדם עצמו, הישענות לאחור, דיבור אטי וזהיר עשויים להעיד על אוריינטציה של מיקוד בהימנעות.
לאחר זיהויי אוריינטציית ויסות המיקוד של הנמען, על המשכנע להתאים את שפת הגוף שלו לזו של הנמען ובכך ההתנהגות הלא מילולית של המשכנע ערוץ שכנוע נוסף.
סגנון שכנוע לא מילולי להוט, יגרום ליעילות הודעות גבוהה יותר עבור בעלי מיקוד לקידום בעוד שעבור מי שממוקד מניעה ההפך הוא הנכון.
המחקרים הראו כי התמקדות באחת משתי אוריינטציות ויסות המיקוד וסוגי התאימות המקבילים שלהן, פועלת כתהליך יעיל המסייע בהבנת המסר המשכנע, במצבים בהם מסגור המסר נגע לאוריינטציית ויסות המיקוד של המשוכנע ללא תלות במסר עצמו.
במחקרים אילה מסגור המסר היה לעיתים תואם את הנטייה ההגיונית של האדם לדבוק באוריינטציית ויסות המיקוד שלו ולעיתים המסגור נגד את אותה אוריינטציה.
החוקרים לי ואקר ערכו ניסוי שעסק במסגור מסר באופן שתואם את שתי אוריינטציות ויסות המיקוד.
במחקרם הם הראו לנחקרים פרסומת למיץ ענבים בשתי גרסאות שונות- הגרסה הראשונה כללה מסגור של מיקוד בהימנעות (מיץ ענבים תורם למניעת מחלות), בעוד שבגרסה השנייה מוצג המוצר תוך שהוא ממוסגר באופן של מיקוד בקידום (מיץ ענבים מוסיף לך אנרגיה).
הם הראו כי במקום לנסות ולגלות את התכונות והמאפיינים של כל נחקר, עדיף להתחיל את הצגת המסר באופן שמבליט את המיקוד (הימנעות או קידום) ולאחר מכן למסגר את המסר באופן שייתן תחושת נכונות.
במחקר שעסק בקידום תהליכי נאדג' (קישור לערך), שנערך בצרפת נעשה שימוש בעקרונות תאוריית ויסות המיקוד בניסיון להשפיע על קידום בנייה ירוקה עבור אנשים שמשפצים את בתיהם.
החוקרים פיתחו אפליקציה הכוללת מאגר מידע של אנשי מקצוע בתחום הבנייה וחנויות רלוונטיות.
בעת התקנת האפליקציה נתבקשו מתקיני האפליקציה לענות על שאלון קצר, אשר מבלי ידיעתם ניטר את אוריינטציית ויסות המיקוד שלהם.
בהתאם לסוג האוריינטציה שנתקבלה, מוסגר התוכן באופן שתאם את אותה אוריינטציה (קידום או הימנעות) לעבר בנייה ירוקה.
תוצאות המחקר הראו כי ישנה השפעה גדולה על התאמת אוריינטציית השכנוע לאוריינטציית ויסות המיקוד של המשוכנע.
מחקר אחר הראה כי קיים קשר בין אופן המסגור של מסר ומידת התאימות שלו לאוריינטציית ויסות המיקוד של הלקוח, משפיעים על נכונות הלקוח לצרוך מזון אורגני.
במחקר ניטרו החוקרים את אוריינטציית ויסות המיקוד של הנחקרים באמצעות שאלון ויסות המיקוד של היגינס (קישור) וחילקו את הנחקרים לארבע קבוצות לפי התאמה ואי התאמה של המסר לאוריינטציית ויסות המיקוד של הנחקר ולפי מסגור מעודד או מאיים של המסר.
התוצאות הראו כי שילוב של מסר תואם אוריינטציית ויסות בשילוב עם מסגור תואם אוריינטציה הניבו שינוי בהרגלי צריכת המזון האורגני אצל המשתתפים.
תאוריית מערכת המטרה היא תאוריה בתחום הפסיכולוגיה החברתית אשר פותחה על ידי הפסיכולוג אריה קרוגלנסקי .
התאוריה מאמצת גישה קוגניטיבית למוטיבציה של האדם בהשגת מטרותיו.
התאוריה מציגה מוטיבציות להשגת מטרה המהוות פונקציות משותפות של עקרונות קוגניטיביים שתוכנם מורכב ממטרות ואמצעים.
תאוריה זו היוותה בסיס להתפתחות תאוריית ויסות המיקוד.
בתאוריות בפסיכולוגיה חברתית לרוב התייחסו למוטיבציה בנפרד מקוגניציה, ההנחה הייתה שלאינדיבידואלים יש רמה נמוכה או גבוהה של מוטיבציה ואלו ישפיעו על תהליך השגת המטרה.
תפיסה זו אינה שגויה, אך מפספסת נדבך חשוב הנוגע במוטיבציה.
משאלות, תחומי העניין ותשוקות האדם כמעט אף פעם לא קבועות או עקביות, הן משתנות מרגע לרגע עקב כניעה למערך שלם של הפרעות, פיתויים וסטיות.
לרוב האדם לא ירדוף באופן בלתי פוסק אחר המטרה או הרצון הנוכחי שלו, אלא, יתפתה להמשיך בשגרה או שמצב הרוח המשתנה שלו כמו המצב הרגשי ישפיע על המוטיבציה להשגת המטרה.
פרדיגמת מוטיבציה כקוגניציה שמציעה תיאורית מערכת המטרה מניחה כי המערכת הקוגניטיבית הנה חלק בלתי נפרד מתהליך הרדיפה אחר מטרה.
הקוגניציה של האדם לא מפסיקה לעבוד אפילו כשהאדם ישן, האסוציאציות נמצאות בשטף תמידי והמחשבות שלנו עובדות מסביב לשעון.
מחשבות רבות הן מוטיבציוניות המייצגות את המטרות של האדם, את האמצעי להשיגן או את הסטייה מהשגת המטרה תאוריית מערכת המטרה עוסקת בהתנהגות הייצוג המנטלי של רשתות המוטיבציה של האדם המורכבות מאמצעי ומטרה.
המערכת נותנת משקל רב לאפשרויות הבחירה והחלופה, מוטיבציה פנימית ומוטיבציה בלתי מודעת המגיעה מהטרמה תת-הכרתית.
התאוריה מניחה כי הגעה ליעד או למטרה כוללת שני עקרונות הבאים לידי ביטוי בהשגתם, אלו הם מאפיינים קוגניטיביים ומוטיבציוניים.
מאפיין קוגניטיבי - הערך עוסק בצורת החשיבה של האדם בתהליך השגת המטרה, הוא מורכב משני מאפיינים:
מאפיינים מבניים של מערכות המטרה – מערכת המטרה מורכבת מרשת ייצוגים מנטליים בהם מטרות עשויות להיות מקושרות קוגניטיבית עם האמצעים המתאימים להשגתם ולהשגת מטרות אחרות, ארבעת המאפיינים הם:
קשרי גומלין בין חוזק וצורה – המאפיין המבני העיקרי הוא מערכת קשרי הגומלין המאופיינים על ידי החוזק והצורה של הקישורים בין מטרות ואמצעים במערכת נתונה.
הצורה עוסקת בדרכים שבהן מספר האמצעים קשורים למטרה נתונה וכן במספר המטרות הקשורות לאמצעים נתונים.
הצורה תקבע את כמות הבחירות הזמינות של האמצעים או תחליפיהם.
החוזק קשור בייחודיות הקשר ככל שמספר המטרות המקושרות לאמצעי נתון קטן יותר כך גדלה עוצמת החוזק הקוגניטיבי בין אמצעי למטרה.
החוזק קשור גם לאמון בסמכות האפיסטמית.
העברת מאפיינים בתוך מערכת המטרה – בהתאם לחוזק הקשרים מועברים גם מאפיינים פסיכולוגים כדוגמת מאפיינים מוטיבציוניים, מחויבות או תכונות רגשיות, ממטרות לאמצעים או להפך.
השפעה לא מודעת – התאוריה מבחינה בין מטרות מפורשות ומודעות לבין מטרות רקע לא מודעות.
בחירה של אמצעים היא תלוית הקשר – קשרים קוגניטיביים הם גמישים ונתונים לשינוי בהתאם להשפעות מסגור מצביות.
מאפיינים הקצאתיים של מערכות המטרה – נשענים על ההנחה שהמשאבים המנטליים מוגבלים.
מנקודת מבט זו הקצאת המשאבים הקוגניטיביים מהווה " משחק סכום קבוע " כך ככל שיוקצו יותר משאבים לחלק מנטלי מסוים כך יישארו פחות משאבים לחלקים הנותרים.
בדרך כלל השגת מטרות תלויה במשאבים כך ככל שהשקעת המשאבים בהשגת מטרה נתונה או בישום אמצעי מסוים גבוהה יותר, כך יהיו פחות משאבים זמינים למטרות או אמצעים חלופיים.
ההשלכות האפשריות של כך הם תחרות על מקורות מנטליים בין מטרות כך שמטרה אחת יכולה לעכב השגתה של מטרה אחרת, תחרות בין אמצעים חלופיים לאותה מטרה והצורך לעשות בחירה ביניהם, ותיתכן גם תחרות בין מטרות לאמצעים הקשורים אליה.
דבר זה עלול להציב אילוצים על היכולת לרגולציה עצמית.
מאפיין מוטיבציוני – מה שמייחד את מערכת המטרה הוא ההרכב של האמצעים והמטרות הרלוונטיים למוטיבציה והם ניחנים בארבעה מאפיינים ייחודיים:
חתירה למטרה – הפעולה האנושית מונעת מטרה, לתהליך זה מתלווה משוב רגשי בתגובה להצלחה או כישלון בהשגת המטרה.
היגינס הבחין בין מטרות קידום שהשגתן מעוררת תחושת אושר וגאווה, ואי השגתן מעוררת עצב ודכדוך.
לבין מטרות מניעה שהשגתן מעוררת תחושת רוגע ואי השגתן מעוררת מתח וסערת רגשות.
בחירת אמצעים והחלפתם– הבחירה באמצעים המתאימים ומידת המחויבות למטרה, מושפעים משיקולי תועלת סובייקטיביים, סביר שהאמצעי שיבחר הוא זה אשר יבטיח את התוחלת הגדולה ביותר להשגתה.
בנוסף, מחויבות גבוהה למטרה עשויה להתבטא במאמצים מתמשכים להשגתה, מאמצים אלו יכולים להצליח או להיכשל.
ההתמודדות במצבי כישלון בהשגת המטרה, עשויה להוביל להחלפת האמצעים שכשלו באמצעים אחרים קיימים, או ביצירת אמצעים חדשים שיובילו להבניית מערכת יחסי מטרה חדשים.
יצירת אמצעים חדשים יכולה ליצור גם קונפליקט בין מטרות מתחרות, ניהול קונפליקט יעיל יהיה זה אשר יגדיל את התועלת הסובייקטיבית וישיג את המטרה.
עקרונות קוגניטיביים ומוטיבציוניים משותפים בוויסות עצמי – המחויבות למטרה, בחירה והחלפת האמצעים וניהול הקונפליקט בין מטרות, פועלים בתוך האילוצים המבניים וההקצאתיים הנובעים מהאופי הקוגניטיבי של מערכות המטרה.
הרגולציה העצמית מתאפשרת על ידי פעולה משותפת של עקרונות קוגניטיביים ומוטיבציוניים שמשפיעים באופן אינטראקטיבי על חתירה להשגת מטרה.
השפעות פסיכולוגיות חברתיות על תיאורית מערכת המטרה
תכונה חיונית של תיאורית מערכת המטרה היא שזו רחבה ומקיפה, אין לה תוכן ברור וספציפי.
תכונה זו מאפשרת את יישום התאוריה בתחומים רבים של תופעות פסיכולוגיות חברתיות.
אנשים יכולים להבין את המסגרת האובייקטיבית-מערכתית של התאוריה בשלושה תפקידים אפשריים:
כראשוניים המפעילים את האלמנטים השונים של מערכת המטרה.
הם עשויים לתפקד כאמצעים חברתיים להשגת מטרות, משום שעזרתם, כישוריהם המיוחדים או השירותים שניתנו, עשויים לקדם את היעדים הנבחרים של האדם.
הם עשויים לתפקד כמטרות בפני עצמם.
תאוריית מרחב העבודה הגלובלי היא פשוטה שפותחה על ידי ברנרד בארס , כדי לתת מענה איכותני עבור מערך גדול תהליכים קוגניטיביים מודעים ולא מודעים.
תאוריית מרחב העבודה הגלובלי היא מושג דומה למושג זיכרון העבודה, המתייחס לאירוע פעיל באופן רגעי, אשר נחווה באופן סובייקטיבי בזיכרון העבודה, למשל דמיון חזותי או דיבור פנימי.
מרחב העבודה הגלובלי מכיל ייצוגים שמשודרים אליו ממערכות שונות לגמרי, למשל ייצוגים תפיסתיים, מוטוריים, רגשיים ומנומוניים.
היציבות של התכנים המודעים נשמרת, משום שלמרחב העבודה הגלובלי יש את היכולת להגביר ולהדגיש את זרמי הקלט של התכנים שנמצאים בו ברגע נתון.
על פי רוב מרחב העבודה הגלובלי מקושר לחוויות תפיסתיות מודעות, כלומר חוט מחשבה המונחה על ידי גירויים חיצוניים (externally guided train of thought).
עם זאת היבטים מסוימים של הארכיטקטורה של מרחב העבודה הגלובלי יכולים להיות ישימים גם עבור מחשבה מודעת המונחת על ידי גורמים פנימיים (internally mediated conscious thought).
בהקשר זה רשת ברירת המחדל מתפקדת כמנגנון נוסף של מרחב העבודה הגלובלי, שמופעל כאשר החשיבה המודעת עוקבת אחרי חוטי מחשבה המונחים על ידי גורמים פנימיים.
ניתן להסביר את תאוריית מרחב העבודה הגלובלי במונחים של מטפורת התיאטרון.
על פי מטפורה זו, ב"תיאטרון של התודעה" "זרקור" של תשומת לב סלקטיבית מקרין נקודת אור על הבמה.
הנקודה הבהירה חושפת את התוכן המודע של תהליכי החשיבה, כלומר, את המתרחש על הבמה באזור שאותו היא מאירה.
השחקנים נעים לעבר האזור המואר של הבמה ויוצאים ממנו לאחר שסיימו לבצע את תפקידם.
באותו הזמן, הקהל שאינו מואר - נמצא בחושך (כלומר, בלא מודע) ומשם הוא צופה בהצגה.
מאחורי הקלעים, שגם הם נמצאים בחושך, פועלים הבמאי (תפקודים ניהוליים), עוזרי הבמה, תסריטאים, מעצבים וכדומה.
הם מעצבים את הפעילות הגלויה בנקודה המוארת על ידי הזרקור, אבל הם עצמם בלתי נראים, כלומר - לא מודעים.
תאוריית "התסריט המיני" (מאנגלית: Sexual Script Theory) מכניסה מטפורה ודימוי חדשים להבנת הפעילות המינית והמיניות האנושית כאינטראקציה נלמדת בעלת אופי חברתי.
לפי תאוריה זו המיניות האנושית מיוצרת, מאורגנת ומתוחזקת חברתית ומשתנה בהקשר חברתי.
התסריטים המיניים הם דינמיים בבסיסם, שונים בין בני-האדם בהתאם לחברה ולתרבות אליהם הם משתייכים ומשתנים לאורך זמן.
הרעיון הוצג לראשונה על ידי הסוציולוגים ג'ון ה' גאגנון וויליאם סימון בספרם פורץ-הדרך משנת 1973 "התנהגות מינית: המקורות החברתיים של המיניות האנושית".
הספר עזר לעצב את שדה "חקר המיניות" והפך לטקסט בסיסי בגישת ה"הבניה החברתית" למיניות במדעי החברה.
צמד החוקרים הוסיפו לפתח את הרעיון לאורך השנים, אך עקרונותיו ותפיסותיו הבסיסיות נותרו כשהיו.
ליבת גישתם של גאגנון וסימון הייתה לאתגר את התפיסה הרווחת באותה תקופה, במחקר ובכלל, לפיה מין הוא דבר "טבעי".
בניגוד לדרכי חשיבה קלאסיות הרואות במיניות ובהתנהגות מינית אנושית כשייכות לתחום הביולוגי, הגופני והקליני, גאגנון וסימון שאפו להראות כיצד המיניות האנושית מאורגנת ונבנית תמיד סביב תנאים כלכליים, דתיים, פוליטיים, משפחתיים וחברתיים.
כפי שטען גאגנון: "החידוש במה שעשינו אז היה להעלות טענה סוציולוגית להיבט בחיי החברה שנראה ככזה הנקבע על ידי ביולוגיה או פסיכולוגיה".
הרעיון שגאגנון וסימון מציגים שואב ממגוון תאוריות חברתיות, תרבותיות, פסיכולוגיות ועוד, ביניהן תאוריות הבניה חברתית, מיניות, אינטראקציה סימבולית, תאוריית השיח ופמיניזם.
לטענת גאגנון וסימון, המיניות עבור בני האדם היא לעולם לא רק תשוקה הצפה בחופשיות, אלא תמיד מבוססת על כוחות חומריים ותרבותיים רחבים יותר.
כלומר, אין מיניות "חיונית" בה הבסיס הביולוגי מנותק מהבסיס החברתי.
בנוסף טען גאגנון כי יש "דרכים רבות להיות, לפעול, להרגיש מיני.
אין מיניות אנושית אחת, אלא מגוון רחב של מיניות".
על-בסיס תפיסה זו טענו החוקרים שהמיניות האנושית מוסיפה להתפתח ולהשתנות כתלות בחברה, בתרבות ובאנשים, וכך גם המחקר אודותיה צריך להתפתח ולהשתנות.
בריאיון שפורסם לאחר מותו סיכם זאת סימון באומרו: "אחרי כל השנים המסקנה האחת אליה הגעתי היא שאין אמיתות משמעותיות קבועות על מיניות".
Gagnon) ו-וויליאם סימון (20 ביולי 1930 – יולי 2000. מאנגלית: William Simon) היו מחלוצי הסוציולוגים של המיניות האנושית.
ספרם המשותף שראה אור בשנת 1973 "התנהגות מינית: המקורות החברתיים של המיניות האנושית" מילא תפקיד מרכזי בעיצוב הסוציולוגיה העכשווית של המיניות האנושית והמיניות הביקורתית.
גאגנון וסימון שאבו השראה מהוגים וחוקרים בתחומי הסוציולוגיה, תרבות, אנתרופולוגיה, היסטוריה ופסיכולוגיה חברתית, בהם מרגרט מיד, פיטר בורק, ארווינג גופמן, ג'ורג' הרברט מיד, זיגמונד פרויד ואלפרד קינסי.
עם זאת, הם היו הראשונים שהציעו לבחון את נושא התסריטים המיניים, מה שהפך לתרומה המפורסמת ביותר שלהם.
הרקע לתאוריה ותפיסת המיניות האנושית לפי גאגנון וסימון
כפי שצוין לעיל, רעיון "התסריט המיני" הובא לראשונה בספרם של גאגנון וסימון "התנהגות מינית", המהווה למעשה אסופת מאמרים פרי עטם (אותם כתבו ביחד ולחוד) בהם דנו במיניות האנושית, מקורותיה והתפתחותה.
לפי תאוריה זו, העומדת בניגוד לתפיסות שרווחו באותה תקופה, המיניות האנושית היא סמלית בבסיסה, ולא רק ביולוגית, "טבעית" או אוניברסלית, ולפיכך יש לבחון את המשמעויות של המיניות ושל סמליה ולחפש אחר מקורותיה החברתיים.
גאגנון וסימון טענו כי חקר המיניות האנושית, מבלי להתייחס להיבטים האישיים, החברתיים והתרבותיים במסגרתם היא נוצרת וסביבם מוענקת לה משמעות, הוא חסר וחלקי.
הם ראו בעיסוק של בני-האדם ב"טבעה" של ההתנהגות המינית ככזה המסתיר את המרכיבים החברתיים במיניות האנושית, ואף העבירו ביקורת על המורשות המחקריות של פרויד וקינסי, שראו בדחף המיני מנדט ביולוגי בסיסי הלוחץ-כנגד וצריך להיות נשלט על ידי המטריצה התרבותית והחברתית (דימוי שהיה נפוץ מאוד באותה תקופה).
גאגנון וסימון מסכימים כי מה שבאופן קונבנציונלי מתואר כ"התנהגות מינית" אכן מושרש ביכולות ובתהליכים ביולוגיים, אך לתפיסתם לא יותר מאשר צורות אחרות של התנהגות אנושית.
לטענתם, קיומו של מצע ביולוגי למין ולמיניות בשום אופן אינו מהווה עילה לעליונות הדטרמיניזם הביולוגי, ואף סביר להניח שההפך הוא הנכון – ייתכן ותחום המיניות הוא התחום בו עליונות העמדה הסוציו-תרבותית על-פני העמדה הביולוגית היא השלמה ביותר.
גאגנון וסימון בספרם שאפו להבין התנהגויות ופעילויות מיניות מכל הסוגים (אך עם זאת מוגדרות – טובות או רעות, סוטות או קונפורמיות, נורמליות או פתולוגיות, פליליות או לא פליליות) כתוצרים של תהליך התפתחות פסיכו-חברתי מורכב, וזאת משום שהן משובצות בתסריטים חברתיים בהם הפעולות הגופניות עצמן הופכות לאפשריות.
מהו "תסריט מיני" לפי גאגנון וסימון
המונח "תסריט" יכול ככל הנראה לשמש לתיאור כמעט כל ההתנהגויות האנושיות, שכן מעטות ההתנהגויות שניתן, לתפיסתם של גאגנון וסימון, לכנותן "ספונטניות" באופן מלא.
לדידם, בהיעדר אלמנטים בסיסיים של תסריט המגדיר את הסיטואציה, נוקב בשמות השחקנים ומתווה את ההתנהגות, סביר שלא תתרחש שום התנהגות או פעילות מינית.
עם זאת, גם בהינתן אלמנטים אלו במסגרת סיטואציה נתונה (כמו למשל תשוקה, פרטיות או משיכה לאדם השני) ותחת נסיבות נורמליות, ההסתברות שיתרחש מפגש מיני תישאר נמוכה עד שאחד או שני השחקנים יארגנו את האלמנטים האלו לכדי תסריט מיני מתאים.
התסריטים המיניים פועלים כדי להגדיר את ה"מי", "מה", "איפה", "מתי" ו"למה" של ההתנהגות המינית, ומנחים את המיניות של בני-האדם בחלוקה לשלושה סוגים של תסריטים: אישי, חברתי-אינטראקטיבי ותרבותי-היסטורי:
הרמה האישית (אינטרא-פסיכולוגית) – נוגעת לדרך בה נוצרת או מתעוררת המיניות אצל האדם, לאופן בו מתגבשים אצלו הדימויים המיניים שמובילים לעוררות מינית, ולעיבוד או הפירוש הקוגניטיבי של הפרט את התרחישים התרבותיים והחברתיים סביבו.
הרמה החברתית (בין-אישית) – נוגעת לאינטראקציות החברתיות בין בני-האדם במצבים מיניים ולהשגת שליטה עליהן, בין אם הן חיוביות (כמו משחק מקדים) או שליליות (כמו אונס).
הרמה התרבותית-היסטורית – נוגעת להשפעות של תקופות היסטוריות שונות ושל שינויים חברתיים הנוצרים במהלכן על התסריט המיני.
תסריטים ברמה זו מהווים מודלים להתנהגות המאפשרים לפרט לדמיין תגובה רצויה לצד הבנת דרך הפעולה הצפויה.
הופעת האיידס בשנות ה-80 השפיעה רבות על התסריט המיני ועל רצף הפעולות המיניות הנתפסות כחלק ממנו בעת קיום יחסי מין בין בני-אדם (הטרוסקסואליים או הומוסקסואליים).
הפחד מאיידס הוביל לפחד ממין ומהאקטים המיניים עצמם, דבר שהתבטא בתקשורת והשפיע באופן ישיר על התרבות המינית החופשית ברוח המהפכה המינית של שנות ה-60 שהייתה נהוגה עד אז.
השימוש שגאגנון וסימון מבצעים במונח "תסריט" ביחס למיניות נחלק לשני ממדים עיקריים:
הראשון – עוסק באלמנטים חיצוניים, כלומר במימד הבין-אישי-חברתי והתרבותי-היסטורי, ורואה בתסריט אמצעי לארגון מוסכמות שמשותפות באופן הדדי בין שני שחקנים או יותר, המאפשר להם להשתתף באקט מורכב המערב תלות הדדית.
השני – עוסק באלמנטים פנימיים, כלומר במימד התוך-אישי (אינטרא-פסיכולוגי), ובוחן את האלמנטים המוטיבציוניים שיוצרים עוררות מינית או לפחות מחויבות לפעילות מינית אצל הפרט (גבר או אישה).
בבסיסה, תאוריית "התסריט המיני" גורסת כי רגשות מיניים אצל בני-האדם, המובילים להתנהגות מינית, לא צצים יש מאין בגוף, אלא נובעים ממשמעויות ומסמלים חברתיים ותרבותיים שבני-האדם לומדים ורוכשים, המספקים רמזים ואותות שמאפשרים למיניות ולהתנהגות המינית להתפתח.
התסריטים המיניים מתייחסים לפונקציות חברתיות שממלאים בני-האדם ומכתיבים מה על הפרט (גבר או אישה) לעשות וכיצד עליהם להתנהג בזמן מסוים ובמקום מסוים, אם ברצונו או ברצונה למלא את התפקיד האופייני הקשור לאותו תסריט.
כל תסריט יכול לכלול מספר שחקנים (שניים ומעלה) שלכל אחד ואחת מהם תפקיד אופייני אחר בו הוצב או בחר להציב את עצמו.
התסריטים המיניים קשורים בלמידת המשמעויות של מצבים פנימיים, בארגון וסידור רצפים של פעולות מיניות ספציפיות, בפענוח מצבים חדשים, בהצבת גבולות לתגובות מיניות ובהצמדת משמעויות מהיבטים לא-מיניים של החיים לחוויה מינית ספציפית.
היות שלמידת התסריטים נעשית דרך התרבות (תקשורת, חברה וכדומה) ובאמצעות אינטראקציות חברתיות שונות של הפרט עם סביבתו (משפחה, חברים), הם עשויים להיתפס ככאלו המספקים קווים מנחים להתנהגות מינית הולמת ולא הולמת, מוסרית ושאינה מוסרית, ולקיום קשרים מיניים בהלימה או בניגוד לנורמות החברתיות והתרבותיות.
שלא כמו חלק מממשיכי דרכם, גאגנון וסימון נמנעו משימוש במונח "תסריט" באופן מכני – הם הציגו את התסריטים של חיי המין כדרמטיים, תיאטרליים, מאולתרים, שנוצרים באמצעות כל המיומנויות של פירוש והצגת הסמליות.
לדידם, התסריטים הם כאלו שלא ניתן לעקוב אחריהם באופן עיוור, כמו לפי תסריטים המוכתבים מראש.
הם הוסיפו וטענו כי גם כאשר ההתנהגויות המבססות נכונות ורצון מיניים מהוות סוג של שפה משותפת בין בני אותה חברה, הן אינן יכולות להעיד על המשמעויות שיש לאותן התנהגויות עבור אלו המבצעים אותן או לוקחים בהן חלק.
לפיכך, אותו רצף של מעשים והתנהגויות יכול להיות בעל משמעויות שונות לשני זוגות שונים של שחקנים, או למשתתפים השונים באותו האקט המיני.
זה התחום בו ההתנהגות המינית נחווית באמצעות הסמלים והמשמעויות הניתנות לה.
ד"ר נחום נוסבאום מאוניברסיטת חיפה בחן במסגרת עבודת הדוקטורט שלו את התסריט המיני של האדם בהתייחס לזמן, מקום והתנהגויות, ואת העדפותיו המיניות השונות בשלבים השונים של הקשר המיני.
במחקרו הוא מצא כי ישנם הבדלים מגדריים מסוימים בתסריטים המיניים בין בני-זוג, וכי איכות הקשר המיני משפיעה על איכות הנישואים בהתאמה.
לתפיסתו, ממצאים אלו יכולים להוות פתח עבור מטפלים העוסקים בטיפול זוגי ומיני להשתמש ברעיון התסריט המיני ובפער בין תסריטי בני-הזוג, כמרכיבים שיסייעו להגביר את איכות הקשר המיני שלהם ובהתאמה גם את איכות חיי הנישואים.
מחקר זה משקף כיצד גם כאשר התסריטים המיניים של גברים ונשים לא מאוד שונים בבסיסם, השונות בתסריטים המיניים בין בני-זוג היא שיכולה ליצור בעיות בקשר ביניהם.
כדי ליצור "תסריט מיני" לא די בהענקת משמעויות פנימיות ואישיות לסיטואציה מסוימת, אלא יש צורך גם ביצירת פעילויות גופניות שישחררו את המשמעויות הפנימיות האלה ויביאו אותן לכדי סיפוק.
לפי גאגנון וסימון, התסריט המיני הוא למעשה מנגנון באמצעותו ניתן לחזק ולהעצים פעולות ביולוגיות, זאת רק אם השחקנים המעורבים מכירים בכך שהפעולות הגופניות המתוארות הן מיניות ומתרחשות בסיטואציה מינית.
אורגזמה, למשל, מהווה תוצאה אפשרית של עוררות מינית בקרב אחד או יותר מהמשתתפים באקט המיני, שמקורה בשילוב בין מצב פיזי-ביולוגי למצב פסיכולוגי-חברתי, או כפי שגאגנון וסימון תיארו זאת בספרם: "המשמעות החברתית הניתנת לפעולות גופניות משחררת תהליכים ביולוגיים".
הם הוסיפו כי על-מנת לספק את הערוצים דרכם הביולוגיה יכולה לבוא לידי ביטוי, יש ללמוד את המשמעויות החברתיות והפסיכולוגיות של פעולות וסיטואציות מיניות.
אחד הדברים שהופכים את המיניות האנושית למובחנת ולשונה כל-כך מהמאפיינים הביולוגיים של בעלי-חיים אחרים הוא השימוש בשפה, בסמלים ובמטאפורות כמרכיבים של המיניות האנושית.
נראה כי בני-האדם יצרו מספר עצום של מטאפורות המשמשות לדבר, לחשוב, לכתוב ולקיים מיניות, ואלו מהוות חלק מרכזי ביצירת התסריטים המיניים.
בהתבסס על ניתוח לשוני, יחסים מיניים נחשבים כמתוסרטים אם הצדדים המעורבים בהם עושים שימוש במאפיין לשוני אחד לפחות מתוך החמישה שלהלן:
יצירת קונצנזוס על ידי שיחה זורמת ומשתפת פעולה.
שימוש בדוגמאות ורמיזות היפותטיות וכלליות.
מחקרים שנעשו על תסריט מיני ותאוריית התסריט המיני מצאו כי תסריטים מיניים מאורגנים על פי מאפיינים סוציולוגיים שונים, בהם מגדר, מגזר ואתניות.
גאגנון וסימון מציינים בספרם כי בחקר ההתנהגות המינית והמיניות האנושית יש לעשות הבחנות חשובות בין קבוצות חברתיות שונות, הן ברמת ה (כמו תרבויות שונות) והן ברמת ה (כמו שוני במעמד סוציו-אקונומי, או שוני מגדרי בין נשים לגברים).
לתפיסתם, הבדלים אלו – עליהם יש לתת את הדעת כאשר ניגשים לחקור את המיניות האנושית – לא רק רומזים על חשיבות הגורמים הסוציו-תרבותיים והמבנה החברתי לחקר המיניות, אלא אף מהווים אזהרה מפני קבלה חסרת-ביקורת של ההכללות הנוגעות להתפתחות פסיכוסקסואלית של האדם.
גאגנון וסימון פרסמו את ספרם "התנהגות מינית" בעיצומה של מה שלימים נקראה "המהפכה המינית" של שנות ה-60. באותה תקופה פרץ הגל השני של הפמיניזם, שהוביל לדיונים רחבים אודות אלימות מינית, פורנוגרפיה ומיניות של נשים.
במקביל, קמה תנועת "סטונוול" שהפכה לראשיתה הסמלית של תנועה הומוסקסואלית ולסבית חדשה ופעילה, שנועדה ליצור נוף להט"בי חדש ולייצר לגיטימציה עולמית שאפילו גאגנון וסימון יכלו בקושי לחזות.
גאגנון וסימון כתבו לצד תנועות חברתיות אלה (הומוסקסואליות, לסביות ופמיניסטיות), שהיוו כוחות עיקריים של השינוי בכל הנוגע ליחס ולעיסוק במין ומיניות, ולעיתים קרובות אף לקחו בהן חלק.
על אף שאף אחד מהם לא היה הומוסקסואל, הם היו פתוחים וסובלניים כלפי להט"בים ("גיי פרנדלי"), מאפיין נדיר באותה העת.
בספרם, הם מקדישים כמה פרקים להומוסקסואליות ולסביות ומציינים כי מבחינתם החשיבה בת-זמננו הרואה בהומוסקסואלים ובלסביות כסוגים מיוחדים של אנשים, שיש לחקור כדי להבין מה הוביל אותם להיות "כאלה", היא שמניחה את הבעיתיות מלכתחילה.
לתפיסתם, חיפוש אחר הסיבה מדוע אנשים הם הומוסקסואלים אינו שונה מחיפוש אחר הסיבה מדוע אנשים הם רופאים או כל דבר אחר, וכי יש נושאים הרבה יותר מעניינים לחקור.
הם טוענים כי גישות להומוסקסואליות "נשלטות על ידי השקפה פשטנית והומוגנית של התכנים הפסיכולוגיים והחברתיים של הקטגוריה 'הומוסקסואל' ובה בעת מתעניינים [כמעט] בלעדית בשאלה הכי קשה והכי פחות מתגמלת מכל השאלות – זו של האטיולוגיה".
הם נדהמו מההנחות העומדות מאחורי מערכות הסיווג המיני ומהשאלות הפשוטות הנוגעות לנטיות מיניות שאלו ביקשו לייצר, ובמובן מסוים ביקשו לפרק את הקטגוריות מיניות ואת התאוריות הסיבתיות-אטיולוגיות הנוגעות לסיווגים מיניים.
התקופה בה פורסם הספר "התנהגות מינית" קדמה לשינויים רבים שפקדו את העולם בשנות ה-80 וה-90 וביניהם הופעת האיידס, פיתוח טכנולוגיות רבייה חדשות, הופעת הקוויריות, פיתוח ויאגרה, והם קדמו אף לפוסט-מודרניזם.
אומנם צמד הכותבים רומזים בסוף הספר על השינויים העתידים לבוא, אך גם הם לא ידעו מה יוליד יום.
על אף השינויים המשמעותיים שחלו, אחד העקרונות המשמעותיים שנכחו בעת פרסום ספרם לראשונה, ושנותר עודנו בעל השפעה חזקה, הוא היחס השלילי העוצמתי כלפי מין, שמדכא הרבה מהמיניות.
אומנם חל שינוי בנראות המיניות האנושית, וניתן אפילו לומר שהסביבה הפכה ל"מינית" יותר משהייתה לפני 40 שנה, אך היחס השלילי כלפי מין לא נעלם.
הוא איננו בא לידי ביטוי באותו אופן כיום כפי שבא לידי ביטוי לפני למעלה מ-40 שנה, אך זאת משום ששינה והתאים עצמו לשינויים שהתרחשו בעולם.
תאוריות ומושגי מפתח הקשורים לתאוריית התסריט המיני
הבניה חברתית היא מונח בתחום התאוריה הסוציולוגית לפיה העולם האנושי אינו טבעי במובן כלשהו והסדר החברתי הוא תוצאה של תהליכים חברתיים.
מה שנחשב למציאות מעוצב על ידי אינטראקציה של פרטים בתרבות או בחברה מסוימת.
גישה זו מבקשת לערער על תפיסות מהותניות של תהליכים חברתיים, ולערער על ההנחה שתופעות חברתיות הן טבעיות או נורמליות.
תחת זאת, הגישה הזו טוענת שתהליך חברתי יצר את התפיסה של תופעות אלה כטבעיות.
רעיון "התסריט המיני" מתקשר לפיתוחים הרחבים של תאוריית ההבניה החברתית על טבעם של חיי בני-האדם, החברתיים מבסיסם.
לפי תאוריית ההבניה החברתית אמונות, תפיסות ועמדות שונות הנוגעות לחברה ולמבנה החברתי מועברות הלאה לילד/ה הגדל/ה בתרבות מסוימת כתופעות טבעיות בחברה.
לפיכך, התסריטים המיניים יכולים לנבוע, ולרוב נובעים, מהדרך בה גדל/ה והתחנך/ה הילד/ה לאורן של האמונות הנוגעות לחברה ולמבנה החברתי.
מיניות היא הדרך בה בני אדם חווים, מתנהגים ומבטאים את עצמם כיצורים מיניים, בהתייחס לפעילויות המובילות או הקשורות במגע מיני.
המיניות מושפעת ממספר גורמים בהם התכונות הגנטיות הקובעות דפוסים של תגובה מינית, גישות חברתיות לגבי מין ומטענו האישי של כל אדם.
המחקר של המיניות האנושית מקיף מארג של התנהגויות חברתיות ועוסק במגוון רחב של היבטיה השונים (בהם ביולוגיים, פוליטיים, מוסריים ופסיכולוגיים).
מבחינה חברתית-תרבותית המיניות כתופעה תופסת מקום גדל והולך בחברה הפוסט-מודרנית, בה היבטים מסוימים בחיים החברתיים הופכים מתירניים יותר מבעבר.
שינוי תפיסתי זה הוביל בין היתר לעיסוק נרחב במיניות כתופעה תרבותית הדוניסטית, קרי, שלא למטרות רבייה.
נורמות חברתיות משפיעות על מגוון רחב של התנהגויות אנושיות, בהן גם התנהגויות מיניות.
נורמות מיניות קיימות ברוב התרבויות בעולם ויכולות להיות אישיות, כלומר כאלה שנאכפות על ידי הפרט, או חברתיות, כלומר כאלה שנאכפות על ידי החברה.
למשל, הנורמה המינית ברוב התרבויות כוללת יחסים הטרוסקסואליים בין פרטים נשואים.
הנורמות המיניות משתנות כל הזמן ולכן ההגדרה מהי התנהגות מינית נורמלית איננה חד-משמעית, אלא נובעת מהתרבות של חברה מסוימת וכוללת טווח רחב של התנהגויות.
בתרבויות המערב מיניות "נורמלית" יכולה להיות מוגדרת ככל מעשה מיני שאינו כולל סטיות, כאשר הנטייה היא ליחסים מונוגמיים מתמשכים באורח החיים ההטרוסקסואלי.
עם זאת, ניתן לראות כי במקביל לנורמות מיניות נפוצות אלו ישנו תהליך ליברליזציה בחברות שונות, שהוביל לכך שהומוסקסואליות הוגדרה כחוקית במדינות רבות.
עם זאת, גם בחברות מערביות חברי קהילת הלהט"ב לא נהנים מקבלה חסרת תנאים של מיניותם, מה שמלמד על כך שתהליך שינוי הנורמות עוד נמצא בעיצומו וטרם הושלם.
סטייה מהתנהגות מינית נורמלית היא נפוצה וניתנת להגדרה במספר דרכים - גישה חיובית תגדיר סטייה זאת כ"חופש מיני" "שחרור מיני" או "אהבה חופשית", בעוד שגישה שלילית תגדיר זאת כ"פריצות מינית".
גם התייחסות להגבלות מיניות תוגדר באופן שלילי כ"דיכוי מיני", בעוד גישה חיובית לכך תגדיר הגבלות מיניות כ"צניעות", "איפוק מיני", "חיי אישות בנישואין" או "מהוגנות מינית".
תאוריית התסריט המיני נוגעת ישירות לתאוריית התסריט החברתי ומהווה למעשה דוגמה ספציפית, מעין תת-קטגוריה, של תסריטים חברתיים, המתייחסים ליחסים מיניים והתנהגות מינית בתוך ההקשר החברתי.
וידרמן הגדיר זאת בבירור באומרו: "תאוריית התסריט החברתי מצביעה על העובדה שחלק ניכר מההתנהגות המינית נראית כפועלת על פי תסריט.
בדומה לתסריטים בהם משתמשים שחקנים על מנת להנחות את התנהלותם, תסריטים חברתיים מנחים בני חברה מסוימת מהי ההתנהגות ההולמת, כיצד לפרש התנהגויות שונות ומה המשמעות הנלווית להתנהגויות מסוימות".
היות שהתסריטים המיניים מהווים חלק מהקבוצה הרחבה של התסריטים החברתיים גם תאוריות חברתיות, כמו תאוריית האינטראקציה הסימבולית, תאוריית השיח ותאוריות מתחום הפמיניזם, מהוות מקור משמעותי להבניית תסריטים מיניים.
ישנו סטנדרט כפול בכל הנוגע לתסריט המיני ההטרוסקסואלי המסורתי.
תסריט זה מציג התנהגויות מיניות שונות לגברים ולנשים, בהן נשים מצופות לגלות התנהגות מינית אך ורק במסגרת יחסים מחייבים, בעוד גברים מצופים לגלות התנהגות מינית בכל סוג של יחסים.
גברים צעירים שלא הבינו כי נשים בנות גילם מחזיקות במערכת של תסריטים מיניים שונה משלהם, מוצאים עצמם נבוכים לעיתים קרובות.
בשלב בו צעירים מקבלים סוף סוף מרחב פרטיות גדול יותר ממשפחתם (למשל בעת יציאה ללימודים באוניברסיטה או לאחר הנישואין), נדמה כי לגברים צעירים נראה ברור מאליו כי כעת יקיימו יחסי מין "באופן טבעי", מאחר שרוב המכשולים הוסרו.
עם זאת, נשים צעירות שינהגו באותו אופן מסתכנות בכך שיתויגו כ"סוטות", זאת משום שבתסריט המיני ההטרוסקסואלי המסורתי אישה המביעה עניין רב מדי או אגרסיבי במין, במיוחד מחוץ למערכת יחסים אינטימית, מרמזת על גבריות, ייאוש או ליקוי אחר כלשהו.
מחקרים שעסקו בתאוריית הסכמה המגדרית העלו כי זכרים ונקבות מתקשרים באופן שונה כבר מגיל צעיר מאוד.
באחד המחקרים, שנערך על ידי מרתה בוסטון וגארי לוי בשנת 1991, נמצא כי ילדים, בעיקר בנים, הראו יכולת גבוהה יותר לפעול לפי תסריט תואם מגדרית למגדר של עצמם, יותר מתסריט התואם למגדר האחר.
כך, בנוסף לרכישת ידע לגבי תפקידי מגדר סטראוטיפיים בתרבות שלהם, ילדים צעירים פיתחו גישות, העדפות והתנהגויות תואמות-מגדר, בהיבטים שונים של חייהם.
מגיל צעיר גברים מחונכים לקבל ולהחצין את מיניותם, בעוד נשים מחונכות להדחיקה.
מבחינה אנטומית, איברי המין הגבריים חשופים יותר לעין ולטיפול של בעליהם מאלה הנשיים.
בנים צעירים לומדים לאחוז בפין על מנת לתת שתן ולרחוץ אותו.
מנגד, ילדה אינה לומדת לגעת בדגדגן שלה אלא לומדת לנגב את הפות לאחר מתן שתן כך שלא ייחשף לחיידקים מאזור פי הטבעת.
התוצאה היא שבנים ובנות מקבלים מסרים שונים מאוד לגבי אבריהם המוצנעים.
מחד, בנים לומדים מהר מאוד שהמגע באיבר המין הוא נעים, ולא בהכרח "מלוכלך" מחלקים אחרים בגופם אותם הם יכולים לראות.
מאידך, בנות לומדות כי כמעט שאינן יכולות לראות את איבר מינן, וכי קשורים בו אספקטים של "לכלוך" שדורשים זהירות יתרה.
בצורה דומה, תפקידי מגדר עשויים לעודד חקירת מיניות שונה אצל בנים ובנות ובהתאם להיווצרות תסריטים מיניים שונים בין גברים ונשים.
תאוריית מצבי הרגולציה או "המודים" של הרגולציה (Regulatory mode theory), יחד עם תאוריית הרגולציה של המיקוד (regulatory focus theory) פותחה על ידי פרופסור א.
טורי היגיניס, חוקר מוטיבציה מאוניברסיטת קולומביה.
התיאוריה מתארת שתי גישות עיקריות למצבים שונים: תנועתיות (Locomotion) והערכה (assessment)
התיאוריה מתארת כיצד אנשים ניגשים למצבים שונים כדי להשיג את המטרה שלהם.
על פי התאוריה אנשים שונים ניגשים לממש את מטרתם ב2 מצבי עצמי יסודיים.
אנשים במצב של "תנועתיות" על פי היגינס מרוכזים בביצוע הדברים בפועל וברצון למימושם בשטח.
מנגד, אנשים במצב של "הערכה" יעדיפו לברר מה הדבר הנכון ביותר לעשות וינתחו דרכים שונות לעשות אותו.
אדם במצב של "תנועתיות" יכנס לחניה הראשונה שיראה כדי שלא יתפסו אותה לפניו וכדי לבצע את המשימה לשמה הגיעה לחניון - מציאת חניה לרכב.
אדם במצב של "הערכה" ינסה לחפש את החניה הכי מתאימה ו"נכונה" במצב הנתון (קרובה לפתח, מוצלת וכו')
בנוסף, אנשים במצב של "הערכה" עסוקים יותר בערכם העצמי ובצורה בה הם נתפסים בעוד אנשים במצב של "תנועתיות" שמים את לבם יותר על המטרה מאשר על ערכם העצמי.
בהקשר לכך, זיי, בולג'ר, והיגינס הראו כי אנשים במצב של "הערכה" מרוויחים מכך שהתמיכה הניתנה להם על ידי בני זוגם איננה בולטת בעוד אנשים במצב של "תנועתיות" מרוויחים מכך שהם רואים שבן זוגם מסייע להם.
תאוריית התסכול-תוקפנות היא תאוריה שגובשה על ידי חוקרים מדיסציפליונות שונות – פסיכולוגיה חברתית, אנתרופולוגיה, סוציולוגיה רפואה וביולוגיה במרכזה הטענה הראשית כי תסכול הוא חסימה של התנהגות המכוונת למטרה, וחסימה זו יוצרת דחף אברסיבי המוביל להתנהגות אלימה.
אף שלתפיסה זו היה כוח הסברתי רב, כבר בתחילה העלו החוקרים את התהייה הבסיסית: האם כל מי שמתוסכל יגיב באלימות?
מילר (1958), שהיה ממנסחי התיאוריה של תסכול-תוקפנות שינה במשך השנים את דעתו וטען כי תוקפנות היא רק אחת מצורות התגובה על תסכול.
לטענתו, יש גורמים נוספים המשפיעים על התגובה, כגון מידת הציפייה של אדם לשיפור בסיכוי.יו להגשים את המטרה הנכספת, דרגת ההתערבות של התוקף בתגובותיו של הקורבן וכמות התסכולים שהתוקף נחשף אליהם בתקופה האחרונה.
מילר טוען גם שהתגובה האלימה מועברת פעמים רבות לאובייקט אחר (שעיר לעזאזל), כאשר קיים חשש שהאובייקט המקורי יגיב בעוצמה או כאשר הפוגע יודע שהוא צפוי לקבל עונש כבד.
ברקוביץ (1989) המשיך בקו המחשבה התאורטי של תאוריית התסכול-תוקפנות, והוסיף מימד חשוב — "הרמז האלים" (cue aggression).
הוא רואה ברמז האלים גורם מתווך בין תסכול לאלימות.
לדעתו, גירוי אוורסיבי עלול להוביל להתנהגות אלימה אם בזיכרון מאוחסן כאב מן העבר.
התגובה אינה מיידית בדרך כלל, אלא מאוחרת יותר.
בהמשך הוא פיתח את תאוריית ה-Neoassociation הגורסת כי תסכול יוצר תגובה שלילית שמעוררת תחילה מחשבות וזכרונות, ולאחר מכן פעולה.
היבט אחר של תאוריית התסכול נוגע בהתנהגות של המון אלים.
ביסודה של כל תנועת המונים מונחים תסכולים כלכליים, חברתיים, פוליטיים ואישיים, אך תסכולים אלה אינם באים לידי ביטוי אם אין גורם אשר מצית את הלהבה ומעלה את התסכולים על סדר היום.
כאשר משווים בין רמת היחיד לרמת הקבוצה, ניתן לראות שאותם מנגנונים פועלים בשתי הרמות.
לתיאוריות התסכול-תוקפנות יש פיתוחים רבים, ולמעשה כל הסבר של אלימות מציב את גורם התסכול כגורם משפיע במידה זו או אחרת.
התיאוריה פותחה לראשונה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה על ידי החוקרים ג'ון דולרד, ניל מילר, לאונרד דוב, אורבל מוורר ורוברט סירס במטרה לנסות להסביר את האלימות הנאצית.
ממצאים אמפיריים רבים מאוששים תיאוריה זאת.
תאוריית פערי העצמי היא תאוריה בפסיכולוגיה חברתית שפותחה על ידי א.
טורי היגינס בשנת 1987. התאוריה מתארת כיצד פערים בין ייצוגים שונים של העצמי עשויים לגרום לרגשות שליליים כמו עצב, חרדה ובושה, ולעיתים גם לרגשות חיוביים כאשר הפערים מצטמצמים.
התאוריה מבחינה בין שלוש תפיסות מרכזיות של העצמי:
העצמי הממשי (Actual Self) – איך אדם תופס את עצמו בפועל, כפי שהוא כעת.
העצמי האידיאלי (Ideal Self) – מי האדם היה רוצה להיות, בהתאם לשאיפות, תקוות וערכים אישיים.
העצמי הנדרש (Ought Self) – איך האדם חושב שעליו להיות, בהתאם לנורמות חברתיות, מוסר וציפיות של אחרים.
פערים בין העצמי הממשי לבין העצמי האידיאלי יוצרים תחושות של אכזבה, תסכול ועצב, בעוד שפערים בין העצמי הממשי לבין העצמי הנדרש קשורים לאשמה, בושה או חרדה.