tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, כאשר יש איבוד מוחלט של הקולטן לסידן, מדובר בהיפרקלצמיה חמורה המופיעה אצל ילודים (לרוב כתוצאה מנישואי קרובים) והקרויה NSHPT.
תמונת ראי של מחלת FHH, המאופיינת בהיפוקלצמיה, היא קיום של מוטציה הגורם להפעלת יתר של הקולטן לסידן וכתוצאה מכך דיכוי הפרשה של PTH.
מחלות גנטיות אחרות: מחלת Jansen's- זוהי היפרקלצמיה עקב הפעלת הקולטן ל- PTH- מוטציה בקולטן גורמת להפעלתו המתמדת ללא צורך בקשירה של ליגנד.
הקולטן ל- PTH נקרא PTH-1R והוא אחראי לקשירה של ההורמון PTH בתא המטרה.
לאחר קשירה של ההורמון לקולטן זה, חל שינוי מבני בקולטן ויש תגובה תאית בשני מסלולים, מסלול דומיננטי שבו יש עליה ברמת ה- CAMP בתא, ומסלול נוסף שבו יש הפעלה של פרוטאין קינאז C.
לרוב קולטן זה מבוטא בעיקר ברקמת הכליה ובשלד.
הפעלתו הלא מבוקרת של הקולטן תביא למומי שלד מרובים, לפגיעה בהתפתחות ולגמדות כתוצאה מתהליכי ספיגת עצם מוגברים.
בבדיקות מעבדה ניתן לראות היפרקלצמיה (כתוצאה משחרור מוגבר של סידן לדם), היפופוספאטמיה- רמה נמוכה של זרחן בדם (כתוצאה מהפרשה מוגברת של זרחן בכליה), ו- PTH נמוך (עקב רמות גבוהות של סידן בדם).
ההסתמנות הקלינית של היפרפראתיירואידיזם ראשוני כוללת בין היתר ספיגה מופרזת של העצם כתוצאה מפעילותו של ההורמון PTH על העצם, אוסטאופורוזיס, ומחלת שלד בשם אוסטאיטיס פיברוזה ציסטיקה- אשר נדירה בימינו ותוארה ב-1891 לראשונה.
כמו כן, החולים מתלוננים על עייפות וחולשה.
בדיקות המעבדה יצביעו במרבית המקרים על היפרקלצמיה (80%) כתוצאה מרמה מוגברת של ההורמון PTH.
בחלק מהמקרים (30%) תהיה היפופופסטמיה, היות ש- PTH גורם להפרשה מוגברת של זרחן בשתן.
כתוצאה מהרמה הגבוהה של PTH ניתן יהיה לצפות בחלק מהמקרים (כ- 30%) גם לרמה גבוהה של קלציטריול, ולעודף סידן בשתן- היפרקלציאוריה.
לעיתים ניתן לצפות לרמה נורמלית של סידן בדם אצל חלק מהחולים- בכמחצית מהמקרים הללו הסידן הכללי תקין, אולם הסידן היוני מוגבר עקב רמה נמוכה של אלבומין.
ניתוח להסרת הפראתיירואיד: בעיקר כאשר קיימים סיבוכים נוספים למחלה.
שיעור ההצלחה נחשב גבוה יחסית (95%).
כאשר לחולים אין תסמינים קליניים (א-סימפטומטיים) נשאלת השאלה האם לנתח ותחת אילו קריטריונים.
לרוב מקובל לנתח כאשר רמת הסידן עולה על תחום מסוים, ופינוי הקריאטינין מהגוף נמוך יחסית, יחד עם מדד נמוך של צפיפות עצם.
לאחר הניתוח (הנקרא גם parathyoidectomy) יכולה להיווצר היפוקלצמיה, כתוצאה מפגיעה זמנית בבלוטות הבריאות, או דיכוי זמני שלהן עקב ההיפרקלצמיה הממושכת.
בדרך כלל מצב זה חולף תוך שבוע מתום הניתוח.
היפוקלצמיה יכולה להיווצר לאחר הניתוח במנגנון נוסף, המאופיין ברמות גבוהות של PTH והנקרא hungry bone: לרוב אצל חולים קשישים, עם עדות למחלת עצם פעילה טרם הניתוח.
במצב זה, כתוצאה מסילוק הבלוטה החולה (לרוב, האדנומה), קיימת בנייה נמרצת של עצם וצפיפות העצם עולה במהירות בחודשים הראשונים לאחר הניתוח- רמת הסידן עלולה לרדת מתחת לנורמה.
טיפול על ידי תכשירים קלצימימטיים- אלו הם תכשירים אשר מחקים את פעילות הסידן, (כגון cinacalcet) נקשרים לקולטן לסידן ובאופן זה "מאותתים" לגוף על העלאה כביכול של רמת הסידן.
כתוצאה מכך, מדוכאת ההפרשה של ההורמון PTH, אשר מופרש במצבים של מחסור בסידן.
טיפול נוסף- למשל, על ידי אנלוגים של קלציטריול, הגורמים לדיכוי של שגשוג תאי הפרתיירואיד, השריית יצור נוגדנים ל- PTH.
היפנותרפיה היא שיטת טיפול המשתמשת בטכניקות היפנוזה כדי לשפר את מצבו של המטופל.
מקור המונח הוא בשפה היוונית - היפנוס שמשמעותה שינה, ותרפיה שמשמעותה טיפול.
הראשונים שהשתמשו בשיטת טיפול זו היו יוזף ברוייר וזיגמונד פרויד במספר טיפולים בסוף המאה ה-19. התחום התרחב והתקדם בשנות ה-70, בין השאר בעקבות פרסומה של גישת ההיפנותרפיה של מילטון ה.
במהלך הטיפול, המטפל משתמש בהיפנוזה ומביא את המטופל למצב מודעות שונה, הקרוב לשינה, על מנת לאפשר סוגסטביליות של המטופל, בו יוכל לחוות שינויים בתחושתו, בפיזיולוגיה שלו ובהתנהגותו.
הטיפול מתבצע על ידי האטת גלי המוח של המטופל בעזרת שיחה מרגיעה של המטפל, דבר הדומה למדיטציה.
היפנותרפיה אינה מאושרת או אסורה על החוק, מכיוון שהיא כוללת דרכי טיפול כגון מדיטציה, דמיון מודרך, או כל דבר הפועל על ידי דיבור ושיחה וגורם לשינוי במחשבתו של המטופל, ובכך היא שונה בהגדרתה מהיפנוזה, אשר מחויבת באישור רשמי לעיסוק בה.
עם זאת, שימוש בהיפנוזה בתוך הטיפול מחייב הסמכה חוקית לכך.
חוק ההיפנוזה בישראל אוסר על אנשים שלא הוסמכו בידי המדינה (והם אך ורק רופאים, פסיכולוגים, או רופאי שיניים) לטפל באמצעות היפנוזה.
בחלק ממדינות העולם ישנם חוקים דומים, ובאחרות, השימוש בהיפנוזה למטרות רפואיות או בידוריות אינו מוגבל בידי המחוקק.
היפסטר הוא מושג גמיש המשמש לעיתים לתיאור תת-תרבות של צעירים מהמעמד הבינוני ותושבי מרכזי ערים גדולות הנוטים לאמץ באופן אקלקטי ומודע לעצמו אספקטים מודרניים של תרבות הנגד כגון הקשבה למוזיקת אינדי וחוש אופנה כביכול נון-קונפורמיסטי.
מקור הביטוי הוא בתרבות הג'אז של שנות ה-40 של המאה ה-20, אך הוא הופיע מחדש בשנות ה-90 של המאה ה-20 ומאז הוא נמצא בשימוש חדש עד היום.
ישנה טענה לפיה המושג הוא מעין טיפוס שיצרה תקשורת ההמונים ואשר נועד לסווג ולמסחר את תרבות הצריכה האלטרנטיבית, ולא מצביע על קבוצה חברתית מובחנת.
מקור המונח "היפסטר" הוא מהמילה האנגלית "hip" (שמשמעותה "בָּעִנְיָנִים").
עם הזמן למילה "היפ" התווספה הסיומת הנפוצה בשפה האנגלית '-סטר' (כמו למשל במילה 'גנגסטר'), וכך נוספה המילה "היפסטר" ללקסיקון.
ההיפסטרים הראשונים היו בדרך כלל צעירים לבנים מהמעמד הבינוני אשר ניסו לחקות את אורח חייהם של נגני הג'אז השחורים שאותם העריצו.
בשלבים המוקדמים הם אף בחרו להשתמש בשפה משלהם, וזאת במטרה להבחינם מכל מי שמחוץ לקבוצה.
אך במהרה התרבות ההיפסטרית התרחבה, כך שלאחר מלחמת העולם השנייה, התפתחה סצנה ספרותית שלמה סביב התרבות.
ג'ק קרואק תיאר בשנות ה-40 של המאה ה-20 את ההיפסטרים כמי ש"משוטטים ברחבי אמריקה, מתבטלים ותופסים טרמפים בכל מקום, ככאלה שיש להם אישיות רוחנית".
במאמרו "הכושים הלבנים", תיאר נורמן מיילר את ההיפסטרים כאקזיסטנציאליסטים אמריקאים, אשר חיים כשהם מוקפים במוות - אם זו הסכנה של מלחמה גרעינית או הקונפורמיזם החברתי - ולכן הם בוחרים במקום זאת "להתגרש מהחברה ולחיות ללא שורשים, לצאת אל המסע הבלתי מתוכנן אל תוך הציווי המרדני של העצמי".
האבולוציה של המונח בשנות ה-90 ובמאה ה-21
המונח "היפסטר" קיבל משמעות מחודשת במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 כדי לתאר תת-תרבות של צעירים מהמעמד הבינוני, משכילים ותושבי מרכזים עירוניים גדולים, הנוהגים לאמץ את תרבות הנגד, אשר מתעניינים בתרבות אלטרנטיבית ואשר ידועים בשל הטעם האקלקטי שלהם - כגון האזנה למוזיקת אינדי, חוש אופנה שחורג מהמיינסטרים, ואורח חיים אלטרנטיבי.
האזכור הראשון של המונח "היפסטר" בצורה העכשווית שלו הופיע ב-14 באפריל 1994 בדוח פנימי וחסוי של יצרן הסיגריות קאמל אשר בו צוין: "חיי החברה של ההיפסטרים הללו סובבים סביב מועדוני לילה, בתי קפה, אופנה, ומוזיקה".
החברה עשתה מאמצים רבים לשווק את הסיגריות שלה לאותם "היפסטרים" והפיצה מותג בשם "קאמל ויליאמסבורג", על שם השכונה בברוקלין המזוהה עימם.
במאמר של הטיים מגזין משנת 2009 אשר חקר את המונח נטען כי:
בספרו משנת 2011 HipsterMattic, סיכם הכותב האוסטרלי מט גרנפילד את התרבות ההיפסטרית באופן הבא:
בשנת 2011 פורסמו בניו-יורק מספר מאמרים שקבעו כי ימי הזוהר של התרבות ההיפסטרית היו עוד בתחילת שנות האלפיים, ובתקופה שלפני המשבר הכלכלי.
מאמרים אלה גם המעיטו בערך המוסף של התרבות ההיפסטרית בקביעה ש"העידן ההיפסטרי לא ייצר אומנים, למעט אומני קעקועים.
הוא גם לא הניב ספרות מדהימה, אבל הוא עשה שימוש טוב בפונטים".
האופנה ההיפסטרית מעצם אופייה האלטרנטיבי-קמעה היא מגוונת מאוד, אך ניתן להצביע על מספר מאפייני הופעה נפוצים יחסית בקרב היפסטרים: הרכבת משקפיים גדולים בעלי מסגרת בולטת, בגדים השואפים להיות מתוחכמים, חלקם יכולים להתפס כאנדרוגיניים, כגון ווסטים עדינים בצבעים כהים לרוב (לעיתים עם עניבה בגוון צבעוני זועק כלשהו), צעיפים ותספורות אסימטריות.
בקרב גברים: גידול שיער פנים וחבישת כובעי בורסלינו.
בקרב נשים: ג'ינס אמהות, שמלות וינטג' וסידור חלק, לעיתים אסוף לתפארת, של השיער.
מאפייני הופעה אלו מטרתם להתבלט מצד אחד, אך להראות על חוסר אכפתיות להופעה החיצונית מצד שני.
ההיפסטרים ככלל נוטים להאזין למוזיקת אינדי ומוזיקת רטרו, לעיתים קרובות סווינג וג'אז.
ריקוד הסווינג בתלבושות תקופתיות (שנות ה-20, של המאה ה-20) ושמלות סווינג פופולרי בקרב היפסטרים מסוימים.
הדגש בבחירת המוזיקה ההיפסטרית הוא בהתרחקות משיא המיינסטרים.
ההיפסטריות רואה לעצמה זיקה לאמנות ותרבות, בעיקר באמנות קונספטואלית ווידאו-ארט, וחלק נכבד מההיפסטרים יוצרים אמנות בעצמם או שואפים לעשות כן.
בנוסף ההיפסטרים אוהבים סרטים אמנותיים, סרטי איכות וסרטים ממקומות ומתקופות שונים, שלא מוקרנים בבתי הקולנוע המסחריים אלא בבתי קולנוע אלטרנטיביים וסינמטקים.
ההיפסטרים מרבים להשתתף בפעילויות קולנוע, תרבות ואמנות בסינמטקים, גלריות, מועדונים ובתי קפה.
רבים מההיפסטרים נוטים לאורח חיים הכולל תרבות צריכה אלטרנטיבית, שיכולה לכלול מסיבות וינטג' ורטרו, פגישה בערבי אינדי במועדונים, גינון קהילתי, טבעונות, רכיבה על אופניים וכדומה.
תרבות זו החלה לבלוט בישראל באמצע העשור הראשון של המאה ה-21, תוך מתן ביטוי בעיקר לאופנה ההיפסטרית, ובקרב קהילה מצומצמת יותר גם ליתר מאפייני התרבות ההיפסטרית, כגון המוזיקה ואורח החיים האלטרנטיבי והאקלקטי.
כברוב הארצות, תופעת ההיפסטרים נפוצה בעיקר בערים הגדולות, ובישראל בהתאם לכך בעיקר בתל אביב-יפו.
בשנים האחרונות נערכים בישראל מדי שנה מספר פסטיבלים גדולים אשר נתפסים לעיתים כבעלי אופי "היפסטרי": אינדינגב, פסטיבל יערות מנשה, מידברן ופסטיבל מטאור בצפון הארץ.
המושג "היפסטר" התפתח באותה תקופה בגרסתו המקומית כניגוד למושג "סחי", שמשמעותו ישראלי בינוני, קונפורמי וחסר מודעות עצמית.
במסגרת הבחירות לכנסת התשע עשרה הפיקה לשכת הפרסום הממשלתית (לפ"מ) סרטון הומוריסטי לעידוד ההצבעה בו מככבים היפסטר והיפסטרית מתנשאים היושבים בבית קפה ומקטרים, עד ש"משטרת הקיטורים" שוללת מהם את הזכות להתלונן כי לא הצביעו.
בראשית המרוץ של הבחירות לכנסת העשרים הפיק חבר הכנסת והשר נפתלי בנט סרטון בו הוא מחופש להיפסטר תל אביבי שמאלני, שמתנצל בפני כולם, במסגרת קמפיין הבחירות של הבית היהודי: "לא מתנצלים.
בעונה העשירית של סדרת הטלוויזיה הסאטירית "ארץ נהדרת", גילמה הבדרנית ליאת הר לב דמות של עיתונאית היפסטרית תל אביבית בשם "ליהיא האשטאג".
במאמר של ההפינגטון פוסט משנת 2008 בשם "מי הוא היפסטר?", נטען כי "כל המטרה של ההיפסטרים היא להתחמק מזה שיתייגו אותם.
לעומת זאת, הם כולם מתלבשים אותו דבר ומתנהגים אותו דבר, וככלל אחידים בחוסר האחידות שלהם.
האם עצם העובדה שישנו מראה טיפוסי המאפיין היפסטרים נוגד למעשה את תפיסת העולם ההיפסטרית?
הרי היפסטרים אמורים לשנוא כל מה שמיינסטרים או אופנתי."
לפי דן פלטצ'ר מטיים מגזין "ההיפסטרים זוכים לרמה יוצאת דופן של תיעוב כנגדם.
לאף סגנון מוזיקלי מסוים." במקום זאת, הם שכירי החרב של הסטייל" אשר לוקחים כל מה שפופולרי ובאופנה, ו"לוקחים ללא רשות את כל הסטייל של תנועות חברתיות שקדמו להם כמו הפאנק, תוך התנערות מכל מה שאותו סטייל ייצג עבור אותן תנועות חברתיות."
מארק גרייף, מייסד כתב העת הספרותי n+1 ופרופסור בניו סקול, טוען במאמר שפרסם ב שנעשה שימוש במושג "היפסטר" על ידי קבוצות מרקע כלכלי שונה כדי לסווג מעמדות חברתיים.
הסתייגות מהתרבות ההיפסטרית ניכרת בשיר ה-אנהלט EBM הפרודי "Anti-Hipster" שהופק על ידי ההרכב האוסטרי SadoSato.
קליפ השיר אף הציג לראווה מספר דמויות סטריאוטיפיות ופרודיות המזוהות עם תת-התרבות ההיפסטרית.
היפספיסטים (מיוונית: Ὑπασπιστής - נושא מגן) או כפי שהם היו מוכרים לאחר מותו של אלכסנדר הגדול ארגרספידים (מיוונית: Ἀργυράσπιδες - מגני הכסף) היו יחידת עלית בחיל הרגלים של הצבא המוקדוני.
סביר להניח שפיליפוס השני יסד את היחידה זמן מה לאחר שנת 356 לפנה"ס.
בקרב הוצבו בדרך כלל באגף הימני היוקרתי של הפלנקס.
כמו כן, השתתפו בתמרונים מורכבים שדרשו מסעות ארוכים ומוזכרים תדיר על ידי אריאנוס בהקשר למעשי אומץ עילאי בקרב.
היפספיסטים גויסו מקרב האיכרים המוקדונים, אך בניגוד לפזיטיירוי ששירתו בפלנקס וגויסו על בסיס אזורי, כלומר, בני אותו אזור שירתו באותה חטיבה, היפספטים גויסו מכל רחבי המדינה לשירות ביחידה אחת.
בתקופתו של אלכסנדר היחידה מנתה 3,000 לוחמים מחולקים ל-3 חטיבות בנות 1,000 איש כל אחת בשם כיליארכיה.
כל כילארכיה חולקה לגדוד (פנטכוסיארכיה) בן 500 חיילים.
מקובל לחשוב שחימושם היה קל יותר מפזיטיירוי ששירתו בפלנקס, אך ייתכן שהניידות הרבה של היחידה נבעה ממשמעת טובה, אימון ותכונות אחרות.
אם זה נכון, חימושם היה ככל הנראה דומה לחימוש ההופליטים היוונים בני התקופה: מגן אספיס גדול, חנית דורי, קסדה וחרב קצרה (קופיס).
סביר שלא עטו שריון גוף.
בתחילת מסעו של אלכסנדר הגדול הפיקוד על היחידה נמסר לניקנור, בנו של פרמניון.
עם מותו של ניקנור בשנת 330 לפנה"ס, נמסר הפיקוד לסלאוקוס, לימים השליט הראשון של הממלכה הסלאוקית.
היפנוט נחשים או אילוף נחשים היא פעולה בה אדם מעמיד פנים כמהפנט או מאלף נחש, באמצעות נגינה בחליל, לרוב חליל פונגי .
במופע מסוג זה נפוצות גם הופעות רחוב נוספות עם הנחשים, כגון להטוטנות ומגוון פעולות הנתפסות מסוכנות יחסית, בשל ארסיותם הקטלנית של הנחשים המשמשים במופע.
מופעי היפנוט נחשים נפוצים בעיקר ברחובות ובפסטיבלים בהודו, ובמדינות אסיה נוספות כמו פקיסטן, בנגלדש, סרי לנקה, תאילנד ומלזיה.
לעיתים קיימים מופעים גם במדינות צפון אפריקאיות כגון מצרים, מרוקו ותוניסיה.
עם זאת, המופעים פוחתים בשנים האחרונות ברחובות, בין השאר בשל איסור של ממשלת הודו, מאז 1972, על אחזקת נחשים פרטית.
לצד זאת החלו מהפנטי נחשים בהודו להתאגד כדי להגן על מקור פרנסתם.
מהפנטי הנחשים מציגים נחשים כאשר הסוג הנפוץ ביותר הם הקוברות.
הנחשים נראים לקהל כ"מאולפים" או מהופנטים.
הקוברה הוא נחש חירש לחלוטין לצלילי חליל הפונגי המתנגנים (הוא חסר אוזן חיצונית), או לכל היותר מסוגל לחוש בוויברציות צלילי החליל בלבד.
הקוברה אינה מכישה את החלילן בשל תנועת החליל.
נחש הקוברה מגיב לתנועה, והתנועה הבלתי פוסקת של החליל לצדדים גורמת לנחש לעקוב אחריו באופן בלתי פוסק, התנהגות שנראית לצופה מהצד כמעין ריקוד של הקוברה.
למעשה הקוברה עומד על המשמר כפעילות הגנתית וימתין בעקשנות לנסיגת האיום.
ככל חיות הבר גם נחש הקוברה אינו צפוי לחלוטין, ולכן במקרים רבים מהפנטי נחשים חולבים מראש את ארסו של הנחש או עוקרים את שיני הארס שלו.
מהפנטי נחשים מסוימים נוקטים באמצעי זהירות נוספים, למשל הם יושבים במרחק בטוח מטווח ההכשה של הנחש, השוכב לרוב בתוך סל, ויש המשלהבים את הקהל בקרבה מעוררת אימה.
יש הנוגעים בחלק העליון של ראש הקוברה הזקור ונכון להכיש, כאשר הם מנצלים את עקרון תגובת הקוברה לתנועה, והקרבה לראש הנחש נעשית באטיות שאינה מובחנת על ידי הנחש.
היפיקֶֶֶפּוּנְיֶה לוקאס פוֹהאמבה (בכתב לטיני: Hifikepunye Lucas Pohamba; נולד ב-18 באוגוסט 1935 באוקאנגודי, אוהאנגוונה, אז אפריקה הדרום-מערבית) הוא פוליטיקאי נמיבי, שכיהן כנשיא נמיביה מ-21 במרץ 2005 ועד 21 במרץ 2015. בבחירות לנשיאות בסוף נובמבר 2009 הוא נבחר לקדנציה השנייה.
פוהאמבה היה יושב ראש מפלגת סוואפו, בשנים 2007–2015
פוהאמבה נולד ב-1935 במשפחה של בני אובמבו ביישוב אוקאנגודי באזור אוהאנגוונה בצפון אפריקה הדרום מערבית שהייתה אז שלטון מנדטורי של האיחוד הדרום-אפריקאי.
הוא למד בשנים 1954-1947 בבית הספר של המיסיון האנגליקני "Anglican Holy Cross" באונאמונאמה, בחבל אובמבולנד.
בשנים 1960-1956 עבד כמזכיר במכרה נחושת בצומב.
בגיל 24 בשנת 1959 הוא הצטרף למייסדיה של התנועה לשחרור סוואפו – ארגון העם של אפריקה הדרום-מערבית (South-West Africa People's Organisation – SWAPO) שנאבק בשלטון הכיבוש של דרום אפריקה.
בגלל פעילותו הפוליטית נעצר על ידי המנהיגים המקומיים, נקשר בשלשלאות והוצלף בשוט בפומבי.
נמלט אחר כך לרודזיה, אבל גורש משם בחזרה לאפריקה הדרום-מערבית.
בהמשך נאסר בבית סוהר למשך 4 חודשים וקיבל מעצר בית לשנתיים.
בשנת 1961 נאלץ פוהאמבה לצאת לגלות.
בשנים הבאות הוא שהה בטנזניה ובאנגולה.
בשנים 1978-1964 ייצג את מפלגת סוואפו בארצות אפריקאיות שונות.
בשנים 1982-1981 למד בימי השלטון הסובייטי בברית המועצות מדעי המדינה באוניברסיטת "הידידות בין העמים על שם פטריס לומומבנה" במוסקבה.
בשנים 1989-1975 מילא את תפקיד המזכיר של מפלגת סוואפו לעניינים פיננסיים.
בנוסף שימש בשנים 2002-1997 כמזכיר כללי של מפלגת סוואפו השלטת ובשנים 2007-2002 כסגן יושב ראש המפלגה.
כשבשנת 2004 ביקש לפרוש מן החיים הפוליטיים ולהתמסר לחוות הבקר שלו, נענה לבקשת הנשיא נויומה והציג את מועמדותו לתפקיד הנשיא היורש.
הוא נבחר עם 76.4% מקולות הבוחרים.
בהמשך בשנת 2007 הוא ירש גם את תפקיד יושב ראש מפלגת סוואפו.
היפיקפוניה פוהאמבה נשוי משנת 1983 לפֶּּנֶהוּפּּיפוֹ לבית האשו, ולזוג שישה ילדים.
היפיאס היה טיראן אתונאי, שלט לאחר מות אביו פייסיסטראטוס, יחד עם אחיו היפרכוס.
ולאחר רציחתו של זה, שלט לבדו עד גירושו.
פייסיסטראטוס שלט באתונה שלוש פעמים בתורת טיראן.
שלושה בנים היו לו היפיאס הבכור, היפרכוס, ותטלוס, שהיה בנו מאשה ארגאית.
לאחר מותו הפכו היפיאס והיפרכוס לשליטים.
היפיאס היה הפיקח יותר מביניהם.
היפרכוס היה אוהב תרבות והזמין משוררים לעיר.
ותטלוס היה אלים ופראי מטבעו.
תוקידידס כותב שהיפיאס נקרא כך על שם סבו, אביו של פייסיסטראטוס.
כמו כן הוא כותב שהיפיאס נישא למירסיני בת קאליאס, ושזו ילדה לו חמישה בנים.
תוקידידס טוען גם שהיפיאס היה למעשה השליט בעיר, וכי היפרכוס זכה לפרסום אך בשל סופו המר.
ישנה מחלוקת אודות הסיבה לרציחתו של היפרכוס בידי הארמודיוס ואריסטוגיטון, במהלך חג הפאנאתנאיה של שנת 514 לפנה"ס.
תוקידידס והרודוטוס טוענים שהיפרכוס העליב את הארמודיוס, על ידי כך שמנע מאחותו לשאת סל במהלך החג.
לפיכך ארגן הארמודיוס יחד עם ידידו אריסטוגיטון קשר נגד הטיראנים.
הם תכננו לבצע את הרצח במהלך החג, משום שהיה זה היום היחיד בו נשיאת סכין לא נחשבה לחריגה.
אריסטו לעומת זאת סבור שהרקע לרצח היה יריבות אישית בין תטלוס להארמודיוס.
השניים ארבו להיפיאס בעת ששהה מחוץ לעיר, ותכנן את החג.
זועמים הם רצו אל תוך העיר, ודקרו למוות את היפרכוס.
הארמודיוס נהרג מיד בידי שומרי ראשו של היפרכוס.
אולם אריסטוגיטון נמלט, אך נתפס מאוחר יותר, ועונה בידי היפיאס כדי להוציא ממנו שמות של קושרים נוספים.
האלקמאיונידים שיחדו את האורקל מדלפי, כדי שתאמר לכל ספרטני שיבוא לשאול דבר מה: "שחררו את אתונה!" קלאומנס הראשון מלך ספרטה, השתכנע לבסוף להתערב בענייני אתונה.
אם כי מטעמים פוליטיים, היפיאס היה בעל ברית של ארגוס, אויבתה המושבעת של ספרטה.
מלבד זאת הפלת הטיראניה באתונה יכלה להקים אולי משטר חדש על פי עקרונות המשטר הספרטני.
כוח ספרטני קטן תחת פיקודו של אנחימוליוס נשלח לאתונה.
היפיאס הזעיק את בן בריתו התסאלי קינאס, שהגיע עם 1,000 פרשים מאומנים יפה לעזרתו.
תומכי היפיאס הזדרזו והכינו את האזור כך שיתאים לקרב פרשים.
הספרטנים הותקפו בהפתעה והובסו על נקלה, אנחימוליוס עצמו נהרג.
אולם שנה לאחר מכן הגיע קלאומנס עצמו לאתונה בראש חיל גדול.
התסאלים נמלטו לאחר שאיבדו 40 איש.
הספרטנים הטילו מצור על אתונה, אולם היפיאס התכונן יפה למצור, בעוד שהספרטנים לא היו מוכנים למצור ארוך.
אולם היפיאס טעה כאשר שלח את ילדיו מחוץ לעיר, בחושבו שכך יציל אותם.
הילדים נתפסו בידי הספרטנים שאיימו לרצוח אותם אם היפיאס לא יעזוב את העיר.
כדי להצל את חיי ילדיו קיבל היפיאס את התנאים ועזב את העיר.
היפיאס נמלט אל פרס, אל המלך דריווש הראשון.
הוא הציע את עזרתו במסע המלחמה שדריווש תכנן, ובחר את מישור מרתון כמקום נחיתת הכוחות הפרסיים תחת פיקודו של דאטיס.
הפרסים הבטיחו לו שיחזירו אותו לשלטון באתונה, אולם האתונאים הביסו אותם בקרב מרתון, ושמו לאל את שאיפותיו.
במתמטיקה, סדרת ההיפר-פעולות היא סדרה של פעולות בינאריות שאפשר להגדיר באופן רקורסיבי מפעולת המספר העוקב ().
ההיפר-פעולות הראשונות הן החיבור (), הכפל () והחזקה ().
המתמטיקאי ראובן גודשטיין נתן שמות לפעולות שמעבר לחזקה: האיבר ה-n-י של הסדרה נקרא לפי התחיליות היווניות של , בתוספת הסופית "ציה" (לדוגמה, טטרציה (), פנטציה (), הקסציה (), וכן הלאה).
פעולות אלו יכולות להירשם באמצעות חצים בשיטת החץ של קנות' (כאשר ).
ניתן לפרש כל היפר-פעולה באופן רקורסיבי לפי הפעולה הקודמת לו, באמצעות הנוסחה:
היפר-פעולות יכולות להיות מוגדרות גם לפי כלל נסיגה, כמו בגרסת החץ של קנות' של פונקציית אקרמן:
כלל נסיגה זה משותף לווריאנטים רבים של היפר-פעולות .
אפשר להשתמש בהיפר-פעולות כדי להציג מספרים גדולים בהרבה מאלה שניתן להציג בכתיב מדעי, כמו מספרי סקיוז וגוגולפלקס, אבל יש מספרים שאפילו היפר-פעולות אינן יכולות להציג בנקל, כמו מספר גרהאם ו-TREE(3).
ההיפר-פעולות הן הפעולות הבינאריות , המוגדרות באופן רקורסיבי כך:
עבור , הגדרה זו מחקה את פעולתה של פונקציית המספר העוקב, והפעולה הבינארית הופכת בפועל לפעולה אונארית – תוך השמטת (ללא תלות ב-) הארגומנט הראשון.
עבור , הגדרה זו מחקה את ארבע הפעולות האריתמטיות הראשונות.
עבור , הגדרה זו מרחיבה את הפעולות הבסיסיות הללו מעבר לחזקה, אל מה שניתן לרשום בעזרת החץ של קנות':
ניתן להרחיב את שיטת הרישום של קנות' לפרמטרים (שלמים) גדולים מ- , כך שתהיה התאמה מלאה עם כל ההיפר-פעולות (למעט הפער המספרי באינדקסים):
לפיכך, אפשר לראות את ההיפר-פעולות כתשובה לשאלה "מה הלאה?" בסדרה: פונקציית המספר העוקב, חיבור, כפל, חזקה, ...
המדגימות את היחסים בין הפעולות האריתמטיות הבסיסיות, ניתן ללמוד איך להגדיר את הפעולות הבאות באופן טבעי, דלעיל.
לעיתים, מתייחסים לפרמטרים של היררכיית ההיפר-פעולות במונחים האנלוגיים מעולם החזקות, כך ש- הוא ה"בסיס", הוא ה"מעריך", ו- היא ה"מעלה" (או ה"דרגה").
במונחים פשוטים, ההיפר-פעולות הן דרך לבנות מספרים, שקצב גידולם הולך וגובר, בהתבסס על האיטרציות של ההיפר-פעולה הקודמת.
הרעיונות העומדים מאחורי ההיפר-פעולות ומאחורי פונקציית המספר העוקב, החיבור, הכפל והחזקה, זהים בבסיסם:
אופרטור המספר העוקב (הפרימיטיבי והבסיסי ביותר) – מניב מהמספר את המספר
אופרטור החיבור – מציין כמה פעמים יש להוסיף את המספר לעצמו, כדי לקבל את הערך הסופי
אופרטור הכפל – מציין כמה פעמים יש להוסיף את מספר כלשהו לעצמו, כדי לקבל את הערך הסופי
אופרטור החזקה – מציין כמה פעמים יש לכפול מספר כלשהו בעצמו, כדי לקבל את הערך הסופי
הטבלה הבאה מציגה את שבעת ההיפר-פעולות הראשונות (0 עד 6):(שימו לב, שבערך זה אנו מגדירים: )
פעולה הגדרה שמות תחום הגדרה 0 היפר-0,
אפסציה לכל ו- 1 היפר-1,
, שלם, עם כמה הרחבות רב-ערכיות למספרים מרוכבים 4 או היפר-4,
שלם (עם כמה הרחבות שהוצעו) 5 או היפר-5,
אחד הדיונים הקדומים ביותר אודות היפר-פעולות היה ב-1914 בידי אלברט בנט, שפיתח חלק מתורת ההיפר-פעולות הקומוטטיבית.
כ-12 שנים לאחר מכן, וילהלם אקרמן הגדיר את "פונקציית אקרמן": , שבמידת מה, מזכירה את רצף ההיפר-פעולות.
בעבודתו מ-1947, ראובן גודשטיין הציג את הרצף הספציפי של פעולות, אשר קרויות כיום "היפר-פעולות", והציע את השמות היווניים "טטרציה", "פנטציה" וכו', לפעולות שמעבר לפעולת החזקה (מכיוון שהן תואמות את מיקומן ברצף: 4 (טטרה), 5 (פנטה)).
פונקציית אקרמן המקורית ב-3 משתנים עושה שימוש באותו כלל נסיגה המשמש בגרסתו של גודשטיין (ההיפר-פעולות), אך שונה ממנה בשני אופנים.
ראשית, היא מגדירה רצף פעולות שמתחיל בפעולת החיבור (n=0) במקום להתחיל בפונקציית המספר העוקב, אחר כך כפל (n=1), חזקה (n=2), וכן הלאה.
שנית, התנאים התחיליים של גוררים את השוויון, ובכך נבדלות פונקציית אקרמן המקורית וגרסתו של גודשטיין בהיפר-פעולות שמעבר לחזקה.
המשמעות של הביטוי "" בשוויון האחרון היא, שמתקיים , כאשר מונה את מספר האופרטורים (העלאה בחזקה), במקום לספור את מספר האופרנדים (""-ים), כפי ש- עושה בביטוי , וכך גם עבור הפעולות מדרגות גבוהות יותר.
היפר-גרעינים הם גרעיני אטומים, הכוללים לא רק פרוטונים ונייטרונים כי אם גם חלקיקים נדירים הנקראים היפרונים.
כ-100,000 היפר-גרעינים נוצרו בניסוי שנקרא FINUDA, שנערך במאיץ דפני במעבדה הלאומית בפרצקטי.
זמן חייהם של היפר-הגרעינים קצר במיוחד, פחות ממיליארדית השנייה.
ואולם, מדענים מקווים שהם יסייעו בחקר הכוח הגרעיני החלש, אחד מארבעת הכוחות היסודיים בטבע, ובחקר רגעיו הראשונים של היקום.
היפר-ענק הוא סוג נדיר יחסית של כוכב, שמתאפיין בבהירות גבוהה ביותר ובקצב גבוה מאוד של אובדן מסה על ידי רוח שמש.
המונח היפר-ענק מוגדר ככוכב שעוצמת ההארה שלו מדורגת בסיווג הספקטרלי המשני בשיעור 0 או +Ia (לפעמים גם Ia-0) וכן שספקטרום הפליטה שלו יכלול הרחבה והסחה לאדום של פסי פליטה אופייניים למימן (מסוג Hα).
הספקטרום המיוחד הזה מאפיין כוכבים בעלי אטמוספירה לא יציבה שנובעת מרוח שמש חזקה במיוחד.
מכיוון שהגדרת היפר-ענק לא תלויה רק בבהירות הכוכב, ייתכנו על-ענקים בעלי בהירות גבוהה משל היפר-ענקים.
כוכבים אלה זוכים לעניין מצד אסטרונומים כי הם מאפשרים ללמוד על תהליכי היווצרות כוכבים ועל סיום חייהם כסופרנובה.
כוכבים בעלי מסה הגדולה מ-25 מסות שמש יוצאים במהירות מהסדרה הראשית תוך עליה בבהירותם עד להפיכתם לעל-ענקים כחולים.
לאחר מכן הם מתקררים ומתנפחים תוך שמירה על עוצמת ההארה הכוללת והופכים לעל-ענקים אדומים ושוב מתכווצים ומתחממים והופכים חזרה לעל-ענקים כחולים.
שלב זה הם עשוי לכלול מספר מחזורים של התנפחות והתקררות ולאחר מכן התכווצות והתחממות תוך שמירה על עוצמת ההארה הכוללת ושינוי צבע מכחול לאדום וחזרה לכחול, כאשר בכל התכווצות חלק מהשכבות החיצוניות מושלכות החוצה.
לבסוף כאשר לא נשאר די דלק להיתוך גרעיני שיעצור את ההתכווצות תקרוס ליבת הכוכב בהתפוצצות של סופרנובה.
כוכבים בעלי מסה גדולה מ-40 מסות שמש פולטים קרינה חזקה מכדי לאפשר את קיומה של אטמוספירה יציבה, שכן לחץ הקרינה מעיף את השכבות החיצוניות ומונע את יצירת השכבות החיצוניות היציבות והקרות יחסית של על-ענקים אדומים.
כוכבים אלו שקרובים לגבול אדינגטון ומאבדים מסה במהירות הם ההיפר-ענקים.
היפר-ענקים צהובים הם בדרך כלל כוכבים שהתפתחו מעל-ענקים אדומים שבתהליך ההתכווצות שלהם איבדו את רוב האטמוספירה שלהם, להבדיל מעל-ענקים צהובים שהם יציבים יותר ונמצאים בתהליך מעבר בין על-ענק כחול לעל-ענק אדום.
היפר-ענקים נוצרים רק באזורים צפופים במיוחד של חומר בין-כוכבי ואורך החיים שלהם הוא קצר במונחים אסטרונומיים - כמיליון שנים בלבד.
מסיבה זאת הם נדירים יחסית למרות שבהירותם הגדולה, פי 500,000 - 750,000 מהשמש, מאפשרת לראותם גם ממרחקים גדולים.
בשל קרבתם לגבול אדינגטון, לחץ הקרינה של היפר-ענקים עשוי להתגבר על כוח המשיכה של הכוכב ולגרום לכוכב לזרוק חלקים גדולים מהמעטפת שלו לחלל.
אירוע כזה גורם לעליה חדה וקצרה בבהירות של הכוכב.
ייתכן שאירוע ההתפרצות של הכוכב η בשדרית בשנים 1820–1843 שנגרם מהשלכת מסה של עשרות מסות שמש, אירע בעקבות חציית גבול אדינגטון.
היפסיקראטס היה סופר והיסטוריון יווני ברומא העתיקה, שפרח במאה ה-1 לפנה"ס.
עבודתו לא שרדה, אולם בקרב חוקרים ישנן השערות לגבי הסופר וחיבוריו.
הוא ככל הנראה היה קשור לפונטוס וכתב חיבור על ההיסטוריה של האזור, שככל הנראה נעשה בו שימוש על ידי סטראבון.
סטראבון הזכיר את היפסיקראטס מספר פעמים בחיבורו "גאוגרפיקה".
את אחד הקטעים ציטט יוסף בן מתתיהו בחיבורו "קדמוניות היהודים" - קטע העוסק בסיועם של אנטיפטרוס האדומי והורקנוס השני להצלת יוליוס קיסר באלכסנדריה בשנת 47 לפנה"ס.
ייתכן והוא אותו היפסיקראטס ששירת כעבד אצל יוליוס קיסר ושוחרר על ידו בשנת 47 לפנה"ס.
הִיפְּיָאס זוּטָא הוא דיאלוג שנכתב על ידי אפלטון.
הדיאלוג מתאר שיחה בין סוקרטס להיפיאס, סופיסט ואיש אשכולות ידוע מאליס שביוון, השיחה מתרחשת באתונה לאחר שהקהל התפזר עם סיום נאומו של היפיאס.
אודיקוס, מארחו של היפיאס באתונה נוכח גם כן בשיחה ומתווך בין הדוברים.
סוקרטס מביא את הדיון לתוצאה הנתונה במחלוקת שהמשקר, ובכלל כל העושה עוול מרצונו, טוב מהעושה זאת בעל כורחו.
היפיאס, סופיסט ואיש אשכולות ידוע מאליס, בדיוק סיים את נאומו הארוך.
אודיקוס, מארחו באתונה, מדובב את סוקרטס שהמתין בסבלנות להתפזרות הקהל לשוחח איתו על הנאום שעסק בהילול האיליאדה על פני האודיסיה.
כל עלילה של יצירה נכתבה עבור גיבור שונה שמהווה דמות חקוי.
עולה השאלה מי מבין הגברים טוב יותר.
הראשון אכילס, המאופיין בכעסו וקנאי לבריסאיס.
השני, אודיסאוס המאופיין כאדם שקרן ששב אל אשתו פנלופה.
סוקרטס מציין בפני אודיקטס שהיה שמח לשמוע את דעתו של היפיאס על שני גיבורים אלו.
הדיון מתחיל במספר טכניקות בהן לרב סוקרטס משתמש.
הראשונה היא מחמאה לחכמתו ולידיעתו של היפיאס והצטנעות בעמדתו הנחותה שדורש לשוחח עם אדם כמוהו.
היפיאס, איש אשכולות, מעט גאוותן המתגאה גם שכל הדברים שעל גופו (כולל בגדיו וטבעתו) הם מעשה ידיו, חוזר על יכולתיו והסכמתו לדבר עם כל אדם על כל נושא שיתבקש.
שנית, סוקרטס מבקש שהיפיאס להיות עדין עמו.
לא להתפרץ עליו כשאינו יודע לשאול.
היפיאס מרגיעו ומשתבח בכך שהוא מחנך ולכן לא עולה על דעתו שלא יתן דוגמה טובה ויציג באדיבות.
הדיון מגיע להצהרתו של היפיאס בנאומו, שהומרוס הציג את אכילס כטוב מאודיסאוס כיוון שאכילס מתנגד לאמירת דבר מה ועשיית ההפך, בעוד שאודיסאוס הוא ערום דהיינו שקרן מנוסה שדבורו אחד ומחשבתו אחר.
אם, כן מניח סוקרטס כי היפיאס מאמין שהומרוס, מי שכתב את היצירות, היה שני אנשים דובר אמת ושקר.
סוקרטס בוחר לוותר על הדיון על הומירוס ושואל את היפיאס מי הוא שקרן: אדם שאינו יכול לעשות מעשה כמו חולה?
היפיאס מסביר לסוקרטס שבשקרן הוא מתכוון לאדם שיכול לעשות מעשים ולעד יהיה כזה.
מכאן מסיק סוקרטס כי שקרנים הם אנשים בעלי יכולת גדולה כי הם מרמאים מתוך חכמה ולא סכלות שכן אלו אינם אנשים שמונעים ממחלה.
לאור זאת, מאחר שהיפיאס הוא חכם בחשבון ויכול לעלות פתרונות לחישובים גדולים הוא יכול גם לשקר.
ואם הוא משקר במספר הוא ישקר ביתר הנושאים.
סוקרטס יוצא מנקודה הנחה שאדם הוא חכם דובר אמת ושקר ולכן שואל מה מבחין בניהם.
היפיאס אינו יודע וסוקרטס עתה מתחיל לפקפק האם היפיאס אינו זוכר מפני שהתחכם אך הוא מסכם שמאחר ולא ניתן להבדיל בין חכם דובר אמת לשקרן לא ניתן להבחין גם בין אודיסאוס ואכיליוס.
היפיאס מתנגד לדברים אלו לאור התיאורים של הומרוס לפיהם אודיסאוס ערמומי.
סוקרטס אינו מסכים מפני שגם אכילס חוטא באי ביצוע דברי עצמו, ומצטט מקרים ביצירה, אך היפיאס מגן על אכילס בנימוק שלא הייתה לו ברירה אלא להפר את דבריו ולכן הוא משקר מאי ידיעה.
הדיון הספרותי מסתיים אך סוקרטס טוען שהמשקר מתוך ידיעה ויכולת טוב יותר מהמשקר מתוך בורות או חוסר ברירה.
כחיזוק לטיעון סוקרטס מביא את הדוגמאות שהרץ לאט מרצונו טוב יותר מהרץ לאט בעל כורחו, שהמתגושש הנופל מרצונו טוב מהנופל בעל כורחו, וכדומה גם לגבי התנועה, השירה, ועוד.
אפילו הרופא המזיק לגופו של אדם מרצון הוא רופא טוב מרופא העושה זאת בעל כורחו, כיוון שהוא יודע טוב יותר את מלאכתו.
מרשימת יכולות אנושיות אלה עובר סוקרטס לטיפוח הנשמה וטוען שגם כאן מי שעושה עוול מרצונו הוא בעל נשמה טובה יותר מהעושה זאת בעל כורחו.
היפיאס לא יכול לקבל מסקנה זאת ואף סוקרטס מתקשה בכך והשיחה מסתיימת.
סוקרטס כאמור מוביל את הדיון למסקנה שהמשקר, ובכלל כל העושה עוול מרצונו טוב מהעושה זאת בעל כורחו.
תוצאה זאת, כפשוטה, היא נתונה במחלוקת ונראית על פניה כבלתי מוסרית וכסותרת את גישת סוקרטס בדיאלוגים האחרים.
אין אחיזה להטלת ספק באותנטיות הדיאלוג כדיאלוג של אפלטון כיוון שאריסטו במטאפיזיקה (פרק 5 פסוק 120), קיקרו ב"על הנאום" (פרק 3 פסוק 32) ואלכסנדר מאפרודיסיאס כולם מתייחסים אליו כמקורי.
אפשרות נוספת היא שסוקרטס לא באמת מאמין בתוצאה שהגיע אליה והוא רק השתעשע להציק להיפיאס השחצן ולהראות את כוחו שלו בלוליינות סופיסטית.
אך הסבר זה הוא בלתי נחוץ כפי שנטען ב.
סוקרטס רומז על הפתרון לקראת סוף הדיאלוג בציינו שהחוטא העושה עוול מרצונו הוא הטוב יותר "אם אמנם יש איש כזה".
כלומר סוקרטס רומז ש"אין" אדם שיודע את הטוב ושיש לו את היכולת לבצעו ובכל זאת עושה את הרע.
זאת היא גם כן אולי דעה מעוררת מחלוקת אך היא ללא ספק אמונה סוקראטית בסיסית המופיעה במפורש בדיאלוגים אחרים (כמו במנון).
היפסילופודוניים (שם מדעי: Hypsilophodontidae) היא משפחת דינוזאורים צמחוניים שחיו בעידן המזוזואיקון מלפני 168.3-65 מיליון שנה.
יצורים אלה היו בעלי מבנה גוף קל ונעו בזריזות על 2 רגליים.
הם חיו ביערות בקבוצות קטנות וניזונו מצמחייה בעזרת מקורם שהכיל שיניים טוחנות גדולות.
יצורים אלה היו אבותיהם של האורניתופודים הגדולים יותר.
הם חיו מהיורה התיכון עד לקרטיקון העליון בסוף עידן הדינוזאורים.
היפנוס מונופטריגיוס (שם מדעי: Hypnos monopterygius) הוא מין של דג סחוס מסדרת החשמלנאים והוא המין היחיד במשפחה היפניים (Hypnidae).
המין חי רק בחופי אוסטרליה בעומק של עד 80 מטר.
זהו מין קטן מאוד שאורכו עד 40 סנטימטר, והוא בעל צבע חום-סגלגל מנומר עם בטן בהירה, שולי סנפירים לבנים ופה המצוי בתחתית הגוף.
עיניו זעירות ומצויות למעלה והוא בעל סנפירי חזה קצרים ומעוגלים וסנפירי שת הקרובים אליהם כשהזנב קצר מאוד.
בצורתו הבטאי מזכיר מראה של אגס.
הוא משריץ 4–8 צאצאים חיים בעונת הקיץ.
בטאי זה מצוי בעיקר בחולות הים או בבוץ בקרקעית ונע לאיטו בהמתנה לטרף.
הוא טורף רעבתני הניזון בעיקר מדגים ומסרטנים שמתקרבים אליו, כולל דגים הקרובים לאורכו, אך הוא גדול מספיק לטרוף אפילו אפרוחי פינגווינים או חולדות.
הטרף מומת באמצעות שוק חשמלי בעוצמה של 200 וולט, דבר יכול לתת שוק חשמלי לא-קטלני לאדם המתקיף אותו.
היפקרוזאורוס (שם מדעי: Hypacrosaurus; מילולית: "כמעט הלטאה הגבוהה ביותר") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת ההדרוזאוריים.
מאובניו נמצאו לראשונה בידי החוקר ברנום בראון ב-1913 אשר השתייך למין Hypacrosaurus altispinus .
החוקרים ג'ק הורנר ופיליפ קורי מצאו מין נוסף מהסוג ב-1994, Hypacrosaurus altispinus.
המאובנים שלו נמצאו במונגוליה ובאלברטה, קנדה בסמוך לפארק הפרובינציאלי דינוזאור, בו נמצאה כמות גדולה של ביצים, קנים וצעירים של הדינוזאור - מהרבים שבצעירי ההדרוזאורים שנמצאו בעולם.
דבר זה מעיד על כך שחיו בעדרים ושטיפלו בצאצאיהם.
ההיפקרוזאורוס קיבל את שמו עקב גובהו שכמעט הגיע לזה של הטירנוזאורוס.
הוא היה קרוב משפחה של הלאמבאוזאורוס והקוריתוזאורוס שהיו בעל כרבולת עצם ארוכה מאחורי ראשם.
הוא הגיע לאורך 9 מטר ולמשקל 4 טון והיה בעל שורת חוליות מחודדות לאורך גבו.
מעל ראשו הייתה כיפה" גבוהה והוא היה בעל לסתות גדולות דמויות מקור-ברווז ששימשו ללעיסת צמחייה.
עדרי ההיפקרוזאורוס נדדו בסוף הקרטיקון לפני 67–75 מיליון שנה בקנדה ובמונגוליה בחיפוש מזון ומשכו אחריהם טורפים כמו טירנוזאוריים שונים.
על פני כמה פרטים נמצאו סימני נשיכות של טירנואורוסים.
דינוזאורים נוספים שנמצאו נהרגו ככל הנראה מחנק מאפר וולקני.
היפסלוזאורוס (שם מדעי: Hypselosaurus; מיוונית: "הלטאה הכי גבוהה") הוא סוג של דינוזאור זאורופוד גדול מקבוצת הטיטאנוזאורים אשר חי באירופה במשך הקרטיקון העליון שלפני 70 מיליון שנה.
המאובנים שלו נמצאו בדרום צרפת ב-1846 לצד דינוזאורים שונים כמו הפירורפטור, הוארירפטור והרבדודון.
מהמאובנים נמצאו שרידי חוליות זנב וגם מאובנים של ביצים גדולות שכנראה השתייכו לדינוזאור.
דינוזאור זה היה קרוב לסלטזאורוס מדרום אמריקה והיה גבוה מאוד, מה שנתן לו את שמו (עם זאת הוא לא היה הכי גבוה, הזאוריפוסידון היה גבוה הרבה יותר).
הוא הגיע לאורך 15 מטר, אם כי כיום סוברים שהגיע רק לאורך 12 מטר.
משקלו הגיע ל-7.3-14.5 טונות, די קטן ביחס לקבוצתו.
מדדים אלה משוערים ביחס לאורך עצם הירך שלו שנמצאה באורך 80 ס"מ.
שאר השלד לא השתמר במאובנים.
זאורופוד זה היה מהגדולים שבזאורופודים של אירופה הקרטיקונית והוא ניזון מצמרות העצים באמצעות צווארו הארוך.
היפסיבמה (שם מדעי: Hypsibema; משמעות השם מיוונית: "פסיעה גבוהה" שמות מדעיים לשעבר: Neosaurus ו-Parrosaurus) הוא סוג של דינוזאור צמחוני בן לקבוצת האורניתופודה שהיה קרוב לבני המשפחה הדרוזאוריים.
דינוזאור זה חי באמריקה הצפונית לפני 75 מיליון שנה ומאובנים בצפון בצפון קליפורניה ובמיזורי בידי החוקר הידוע אדוארד קופ ב-1869 והשתייך למין Hypsibema crassicauda.
מין נוסף, Hypsibema missouriensis התגלה בידי החוקרים דונלד ביירד וג'ק הורנר ב-1979 ונחשב לגדול יותר.
המאובנים העיקריים שלו היו חוליות זנב רחבות ועצמות של גפיים.
ההיפסיבמה היה דמוי-הדרוזאור גבוה מאוד, אשר נחשב בתחילה למין של זאורופוד.
הוא הגיע עד לאורך 10.7 מטרים, לגובה 4 מטרים בכתפיים ולמשקל של 3-4 טונות.
דינוזאור זה היה בעל ראש רחב בעל מספר שיניים רבות בפנים הלוע והבסיס היה מכוסה במקור.
הוא ניזון מרעייה של צמחי קרקע לאורך מערב אמריקה.
המין Hypsibema missouriensis הוא הדינוזאור הלאומי של מדינת מיזורי בארצות הברית.
היפנוזה הוא סרט מותחן פסיכולוגי רוסי בבימויו של ואלרי טודורובסקי ובכיכובם של מקסים סוחאנוב, סרגיי גירו, סרגיי מדבדב, יקטרינה פדולובה ופולינה גלקינה.
קו-פרודוקוציה פינית-רוסית הסרט הופק בשיתוף פעולה עם רשת Yle הפינית בהפצת סרטי סוני.
מישה המתבגר משתתף בפגישות היפנוזה עם המהפנט וולקוב כדי להתאושש מבעיית הליכת שינה.
כתוצאה מכך, מישה נופל להשפעתו של המהפנט עד כדי כך שהוא מפסיק להבין מהי המציאות ואיפה אשליה.
לאחר מותה המסתורית של אחת המטופלות של וולקוב, מישה מחליט לערוך חקירה כדי לרדת לעומק האמת.
אבל מה אם חלום ומציאות יתמזגו לאחד והוא בסופו של דבר יהפוך לחשוד העיקרי?
מקסים סוחאנוב - וולקוב, מהפנט
היפסוגנתוס (שם מדעי: Hypsognathus; מילולית "לסת גבוהה") הוא סוג זוחל נכחד שהשתייך לסדרה הנכחדת פרוקולופונומורפה והתקיים בסוף הטריאס לפני 228 עד 201 מיליון שנה מזמננו.
סוג זה הכיל מין בודד - Hypsognathus fenneri, והוא תואר ב-1928 בידי החוקר צ'ארלס ו.
המאובנים שלו התגלו בממצאים בנובה סקוטיה, בקונטיקט ובניו ג'רזי.
זוחל זה היה דומה ללטאה קרקעית שטוחה באורך 33 סנטימטרים, כולל הזנב והיה בעל שיניים גבוהות בלסתו שהתאימו ללעיסת צמחייה ובלטו בקדמת הלסת זוג שיניים חותכות דומות לשיני מכרסמים.
לצידי ראשו היו מספר זיזים קוצניים, דומים מעט לעטרה של צרטופסיים שכנראה שימשו להגנה מטורפים.
מעריכים שגופו עטה שריון הדומה לזה של מולך קוצני, גם כן להגנה מטורפים.
זוחל זה היה בין אחרוני הפרוקולופונומורפים, אשר החלו להיכחד עם סוף הפרם כתוצאה מהתמעטות מזון.
גודלו והתמחותו בלעיסת צמחייה עזרו לו לשרוד את הכחדת הפרם הגדולה.
עם זאת הוא נכחד בסוף הטריאס כתוצאה מתחרות גדולה עם זוחלים מוצלחים יותר כמו הדינוזאורים.
היפר-סקסואליות (hypersexuality) או היפר מיניות היא שכיחות רבה או פתאומית של דחפים מיניים או פעילות מינית אצל אדם.
היפר-סקסואליות, הידועה גם כהתנהגות מינית קומפולסיבית, מיניות מופרזת או התנהגות מינית בעייתית, מאופיינת בעיסוק חוזר ונשנה ובריבוי של פנטזיות, דחפים והתנהגויות מיניות.
ניתן לחלק היפר-סקסואליות לשתי קטגוריות: פראפילית ולא - פרפילית.
היפר-סקסואליות פראפילית מתייחסת להתנהגויות שנחשבות בדרך כלל בלתי-מקובלות חברתית הכוללות חפצים לא אנושיים, סבל של עצמך או בן זוג, ילדים או אדם שאינו מסכים (לדוגמה: פטישיזם, אקסהיביציוניזם ופדופיליה).
היפר-סקסואליות לא פרפילית מתייחסת להתנהגויות הנחשבות מקובלות חברתית אך המינון והעוצמה גבוהים.
התנהגויות אלו כוללות מעשים מיניים כפייתיים עם מספר בני זוג, קיבעון על בן זוג שבלתי ניתן להשגה, אוננות מרובה, שימוש מרובה בפורנוגרפיה, מין כפייתי מחוץ ובתוך מערכת יחסים בהסכמה.
מיניות תלויה בגורמים רבים, כולל משתנים אינדיבדואליים, מערכות יחסים, ערכים חברתיים, הבדלים תרבותיים ואמונות דתיות ואתניות.
בשל הבדלים אלו, ההבחנה בין מיניות בטווח הנורמה למיניות שאינה נורמטיבית היא סובייקטיבית ותלויית הקשר.
כך, באופן דומה לאבחנות פסיכיאטריות אחרות, התנהגות מינית הנחשבת מוגזמת בחברה מסוימת, עשויה להיתפס נורמטיבית ושגרתית באחרת.
מחקר סוציולוגי שפורסם בשנת 2010, שבחן באופן ביקורתי את היחס להתנהגות מינית, הראה כי התנהגויות מיניות שהוגדרו כקומפולסיביות או כמיניות לא ענו לקטגוריות קליניות מובחנות היטיב, אלא שיקפו דפוסים נלמדים, שמוסדות חברתיים דומיננטיים תייגו באופן סטיגמטי.
מנגד, מחקר אחר הראה כי ישנו דפוס מובחן של התנהגות מינית מוגברת שאינה תקינה, כמו חוסר שליטה בדחף המיני, אשר נפרד מרמות גבוהות של עוררות מינית.
במאה ה-19 "נימפומניה" הייתה אבחנה לתשוקה מינית מוגזמת אצל נשים ונחשבה למחלה.
חלק מהטיפולים בנימפומניה עירבו ניתוחים כירוגיים באבר המין הנשי כמו כריתת דגדגן.
התערבויות אלו הפחיתו את התשוקה המינית ואף העלימו אותה כליל באופן בלתי הפיך, והוצגו כהצלחה של ההליך הטיפולי.
נשים וגברים נשפטים באופן שונה על אותן התנהגויות מיניות.
יחס זה מוסיף לקושי להגדיר בבירור התנהגויות מיניות לא מותאמות או "קיצוניות"
במהדורה האחרונה של ה-DSM 5 לא התקבלה הגדרה אבחונית להיפר-סקסואליות.
עם זאת, במהדורה הקודמת התייחסו להיפר-סקסואליות כ-"קטגוריה כוללת לתיאור הפרעה מינית שאינה עומדת בקריטריונים של הפרעה מינית ספציפית כלשהי, ואינה חוסר תפקוד או פריפיליה".
לפי ההצעה שהוגשה לוועדת האיגוד שערך את ספר האבחנות החמישי, אך לבסוף לא נכנסה, על מנת להיות מאובחן בתור מי שסובל מהיפר-סקסואליות נדרש מצב בו במשך חצי שנה או יותר נצפים דחפים, פנטזיות או התנהגויות מיניות שמתאפיינים בכך ש:
הזמן המוקדש להם בא על חשבון פעילויות אישיות וחברתיות חשובות אחרות
הם באים כמענה למצבים רגשיים בלתי נעימים או כתגובה לאירועים מלחיצים
יש ניסיונות חוזרים וכושלים לחדול מהם
קיימת התעלמות מהסיכון הכרוך בהם לפרט עצמו או לאחרים
קיימת מצוקה סביבם בתחומי חיים אחרים (תעסוקה, חיי משפחה)
ההתנהגויות אינן נובעות מתופעות פיזיולוגיות או נטילת תרופות
ההתנהגויות יכולות לכלול: יחסי מין בהסכמה בין בגירים, אוננות, צפייה בפורנו, מין ברשת, מין בטלפון, ביקור במועדוני חשפנות וכיוצא באלו.
יש צורך לשלול סיבות רפואיות להיפר-סקסואליות.
הפרעות נוירולוגיות מסוימות עלולות לגרום לאדם לפעול באופן בלתי הולם ואף לגרום להתנהגות היפר-סקסואלית.
גם חוסר איזון הורמונלי בעקבות מחלות שונות עשוי להוביל להיפר-סקסואליות.
בנוסף, שינויים רגשיים, נפשיים והורמונליים המאפיינים את גיל ההתבגרות יחד עם הופעת עוררות מינית, עלולים להתפתח להתנהגות היפר-סקסואלית.
אנשים המגיעים לטיפול בהיפר-סקסואליות הם קבוצה הטרוגנית ועל כן יש צורך בהערכה יסודית לצורך בירור התנהגויות, בירור המוטיבציה לטיפול והתאמת תוכנית טיפולית.
התערבויות נפוצות שנמצאו כיעילות עבור המטופל ההיפר-סקסואלי הן: טיפול קוגניטיבי - התנהגותי למניעת הישנות ההתנהגויות ההיפר-סקסואליות, פסיכותרפיה-פסיכודינאמית וכן טיפול פסיכו-פרמקולוגי המשלב תרופות, נלטרקסון, תרופה שמשמשת בהפחתת דחפים בהפרעות דומות כמו הימורים פתולוגיים, תלות באלכוהול ובאופיאטים, נמצא כמפחית התנהגות מינית היפר-סקסואלית.
בנוסף, ישנן גישות הגורסות כי חינוך מיני מיטיב המתייחס להיפר-סקסואליות ולהתנהגויות מיניות שאינן מותאמות, עשוי לקדם מודעות, מניעה והבנת עומק של ההתנהגות וכן לקדם פנייה לקבלת עזרה במידת הצורך.
תוכנית שנים עשר הצעדים - קבוצה ברוח תוכנית 12 צעדים של 'סקסוהוליסטים אנונימיים', מציעה גם היא טיפול לבעיה.
בתוכנית מקבל כל מכור גישה למדריך (ספונסר בשפת התכנית) שהוא למעשה מכור שהחלים וידריך את החבר החדש בפעולות שצריך לעשות כדי להחלים כמוהו.
בנוסף יש את תמיכת הקבוצה והחברים לדרך.
מטא אנליזה של 35 מחקרים, שהתפרסמה בשנת 2020, מצאה שהתוכנית של AA אפקטיבית יותר מגישות אחרות לעידוד הימנעות וההחלמה מהתמכרויות שונות, כולל טיפול פסיכותרפי.
היפנוזה עצמית (או הטרו היפנוזה) היא בעיקרה תהליך נפשי שבו האדם, חווה בעזרת סוגסטיות שהוא מבצע על עצמו, סדרה של שינויים שונים בתחושה, בתפיסה, בקוגניציה, ברגש, בתהליכים פיזיולוגיים ובהתנהגות המוטורית שלו.
בהיפנוזה, הלא-מודע (או התת-מודע) נהיה יותר נגיש ופתוח.
לכן ניתן במצב זה לשתול ולהכניס ללא-מודע מה שאנחנו רוצים, וכך אפשר לגרום לבנאדם אשר נמצא תחת היפנוזה, לשנות את התנהגותו, את תחושתו ואת תפיסתו.
מוטיבציה - ללא מוטיבציה או ללא מספיק מוטיבציה, האדם יתקשה מאוד להגיע למצב של טראנס היפנוטי.
הרפיה - האדם חייב להיות רגוע לחלוטין ועליו להקדיש זמן לביצוע ההיפנוזה העצמית.
בנוסף, הסחות דעת עלולות להפריע לתהליך ההיפנוזה.
ריכוז - האדם צריך להתרכז לחלוטין בתמונה או באובייקט מסוים.
ניתוב - האדם מבצע את פעולת הניתוב רק כאשר הוא רוצה לבצע או להגיע לכדי מטרה מסוימת.
על האדם לחשוב ולשאוף למטרה זאת.
לעיתים ניתן לבצע זאת בשכנוע עצמי או בשמיעת הרצאה בזמן טראנס היפנוטי.
היפיאס רבה (ביוונית עתיקה: Ἱππίας μείζων) הוא דיאלוג אפלטוני העוסק בשאלה מהו היפה.
מבחינת תוכנו ומבנהו היפיאס רבה תואם לדיאלוגים המוקדמים של אפלטון, בהם סוקרטס מנסה להבין יחד עם בן השיח שלו מהי ההגדרה לתכונה מסוימת וניסיון זה נגמר באפוריה.
העלילה של הדיאלוג מתרחשת יומיים קודם לזו של הדיאלוג היפיאס זוטא.
הייחוס של דיאלוג זה לאפלטון מוטל בספק, וייתכן שלא נכתב כלל על ידיו.
עם זאת, הייחוס לאפלטון נחשב על ידי חוקרים מסוימים לאותנטי, וקיים מחקר רב אודות הטקסט.
הדיאלוג מתאר שיחה בין סוקרטס לבין הסופיסט היפיאס שהגיע לאתונה בשליחות מן העיר אליס.
בתחילת הדברים סוקרטס מציין את הכנסותיו הגבוהות של היפיאס מעבודתו כסופיסט, והיפיאס מתגאה שהוא עולה בחכמתו על כמה משבעת חכמי יוון וגם על פילוסופים כמו אנכסגורס, תאלס, כיוון שאלו לא ידעו לנצל חכמתם בחיים הציבוריים.
היפיאס אמנם אינו מלמד קוסמולוגיה, גאומטריה, אריתמטיקה, תחביר או הרמוניה, אך הוא זוכה לאהדה גדולה כשהוא מלמד היסטוריה ומתאר את הגנאלוגיה של הגיבורים המיתולוגיים ושל בני אדם.
גאוותו של היפיאס על חכמתו עומדת בניגוד לאופן שבו הוא מצטייר בדיאלוג.
חוקרים שונים ציינו את העובדה שהיפיאס הוא דובר חסר בינה באופן יוצא דופן ביחס לשאר בני השיח של סוקרטס, ובין השאר כינו את היפיאס "an intellectual lightweight" ואף "dim".
גרגורי ולסטוס אף הוא מכנה את היפיאס "hopelessly inept", וסבור שזו הסיבה לכך שבשלב מסוים בדיאלוג סוקרטס מתחיל להציע הגדרות ליפה, במקום היפיאס.
בתחילת הדיון על היפה היפיאס טוען שלפי הגיבור המיתולוגי נסטור המעשים היפים הם אלו שיהפכו אדם מסוים למפורסם אם יעשה אותם בעודו צעיר.
בניסיון להציע הגדרה משל עצמו ליפה, היפיאס אינו מבחין תחילה בין היפה לבין הדברים היפים, ומציע הגדרה לפיה נערה יפה היא יפה.
לדעת היפיאס אין הבדל בין השאלה "מהו היפה?" לבין השאלה "מהם הדברים היפים?".
הגדרתו של היפיאס נחשבת על ידי אפלטון להגדרה בעייתית מעצם כך שהיא הגדרה מתוך דוגמה .
יתר על כך, סוקרטס טוען שהגדרתו של היפיאס היא צרה מדי, שכן הרבה דברים יכולים להיות יפים מלבד נערות, ביניהם אפילו כלי בישול פשוטים.
בנוסף, סוקרטס מצטט פרגמנט של הרקליטוס: "היפה שבקופים מכוער בהשוואה למין האדם".
אם הרקליטוס צודק שיופיים של דברים הוא יחסי, הרי שגם הנערה היפה לא תהיה יפה אם תעמוד בהשוואה לאלים.
היפיאס מציע הגדרה נוספת מתוך כוונה למצוא מאפיין כללי יותר של דברים יפים: מה שגורם לדברים להיות יפים הוא הזהב.
סוקרטס עונה שאפילו במקרה של פסלים, ישנם פסלים שלא עשויים מזהב אלא מחומרים אחרים והם בכל זאת יפים.
אפילו אבן פשוטה יכולה להיות יפה אם היא נמצאת במקום המתאים לה בפסל.
כהמשך למענה של סוקרטס, היפיאס מציע הגדרה חדשה לפיה מה שהופך דבר מסוים ליפה הוא מה שמתאים לו.
על כך משיב סוקרטס שעץ הוא חומר מתאים יותר לייצור של כפיות מאשר זהב, ולפיכך עץ יהיה חומר יפה יותר מזהב, דבר שהיפיאס מסכים שהוא אינו מתקבל על הדעת.
לאחר ניסיונות כושלים אלו, היפיאס מעלה בדעתו שסוקרטס מחפש הגדרה ליפה שתחול בכל מקום וזמן.
בהתאם לכך הוא מציע שבכל מקום וזמן, היפה הוא להיות איש עשיר ובריא שזוכה לכבוד מהיוונים, מגיע לגיל מבוגר, עורך טקס אשכבה מפואר להוריו וזוכה לטקס אשכבה כזה מילדיו.
סוקרטס מצביע על כך שההגדרה של היפיאס היא שוב הגדרה מתוך דוגמאות, ושהיא צרה מכדי לחול על כל המקרים.
למשל, לא נוכל לומר שהאלים יפים כיוון שהם אינם מתים ולא יוכלו לזכות לטקס אשכבה מפואר.
לאחר שניסיונותיו של היפיאס להציע הגדרה ליפה נכשלים, סוקרטס מציע כמה הגדרות בעצמו, דבר שחריג ביחס לדיאלוגים הסוקרטיים של אפלטון.
סוקרטס מזכיר תחילה את הבחנתו של היפיאס שמה שהופך דבר מה ליפה הוא מה שמתאים לו.
הגדרתו הראשונה של סוקרטס היא שהיפה הוא המתאים עצמו, או טבעו של המתאים.
כחלק מן ההפרכה של הגדרה זו, סוקרטס טוען שיש להבחין בין היפה לבין מה שגורם לדברים להיראות יפים, ושואל את היפיאס לאיזה צד בהבחנה זו משתייך המתאים.
כיוון שהיפיאס סבור שהמתאים הוא מה שגורם לדברים להיראות יפים, כמו בגדים שמתאימים לאדם, סוקרטס טוען שאם כך הוא איננו הדבר שגורם לדברים להיות יפים אלא רק לכך שהם נראים יפים.
הדבר שגורם לדברים להיות יפים בהכרח שונה מזה שגורם להם להיראות יפים, כיוון שלפעמים רק אחד משני התנאים מתקיים בלי השני.
ההגדרה השנייה שמציע סוקרטס היא שהיפה הוא השימושי.
הגדרה זו מסתמכת על כך שהמשמעות של הצירוף "τὸ καλόν" ביוונית עתיקה איננה רק "היפה" אלא גם "הטוב" ו"האצילי", ויש לה גם משמעות שקשורה לשימושיות של דבר.
לפי סוקרטס, אם היפה הוא השימושי הרי שמה שיפה בבני אדם הוא היכולת שלהם לעשות דברים.
אולם, היכולת של אדם ספציפי עשויה להיות נמוכה, אז היא תוביל לעשייתם של דברים גרועים.
אם כך, נצטרך לומר שהיפה מוביל לעשייה של דברים גרועים, מסקנה שמובילה את היפיאס ואת סוקרטס לדחות את ההגדרה של היפה כשימושי.
היפיאס טוען שיש להוסיף להגדרת היפה עשייה רק של דברים טובים, ובעקבות כך סוקרטס מציע הגדרה חדשה ליפה, על פיה היפה הוא המועיל, ולא פשוט השימושי.
אם כך, מסביר סוקרטס, היפה הוא הסיבה לטוב.
אך מכך נובע שהיפה והטוב הם דברים שונים, כשם שהאבא הוא הסיבה לילד והם שני דברים שונים.
המסקנה שנובעת מכך היא שהיפה אינו טוב והטוב אינו יפה, מסקנה שהיפיאס וסוקרטס דוחים, וסוקרטס אף טוען שהיא הגרועה מכל המסקנות שהגיעו אליהן עד אותו שלב.
בהגדרה הרביעית שמציע סוקרטס, הוא פונה לכיוון חדש וטוען שהיפה הוא מה שנעים בשמיעה ובראייה.
הגדרה זו תלויה בכך שסוקרטס והיפיאס יצליחו למצוא מה מייחד את ההנאות של השמיעה והראייה לעומת הנאות אחרות שברור שאינן יפות, כמו האכילה והמין.
סוקרטס מתחיל בהבהרה לגבי טבען של תכונות.
ישנן תכונות שיכולות לחול על שני דברים ביחד אבל לא על כל אחד מהדברים הללו לחוד.
לדוגמה, סוקרטס והיפיאס מקיימים כל אחד את התכונה של להיות אחד, אך ביחד הם שניים.
לדעת סוקרטס היפה איננו יכול להיות תכונה שחלה רק על זוג דברים אבל לא על כל אחד מהם בנפרד.
היפה צריך להיות תכונה של הדברים היפים גם עבור שני המקרים של הראייה ושל השמיעה ביחד, וגם עבור כל אחד מן המקרים לחוד.
אבל "נעים בשמיעה ובראייה" היא תכונה שחלה רק על שני המקרים ביחד, ולא על כל אחד מהם לחוד, ולכן הגדרה זו של היפה נדחית.
במהלך הדברים אפלטון מצביע על טענה מתמטית לא טריוויאלית: חיבור של מספרים אירציונליים יכול ליצור מספר רציונלי.
המשמעות של טענה זו היא שאפלטון הכיר מספרים אירציונליים שאינם רק שורשים של מספרים טבעיים.
החלקים של יחס הזהב למשל הם אירציונליים אבל מתחברים למספר רציונלי.
ההגדרה האחרונה שמציע סוקרטס היא שהיפה הוא הנאה בלתי מזיקה.
סוקרטס מסביר שהגדרה זו שקולה להגדרה של היפה בתור המועיל, שכבר נדחיתה קודם.
הדיאלוג מסתיים במצב של אפוריה, כך שסוקרטס והיפיאס לא הצליחו להגיע להגדרה של היפה.
סוקרטס מצביע על המצב המסוכן בו הם נמצאים, שבו לא יוכלו לזהות אילו דברים הם יפים כיוון שאינם יודעים מהו היפה.
עם זאת, סוקרטס סבור שהחקירה עצמה שהם ניהלו היא מועילה.
גוטלוב פרגה ציין שקריאה בהיפיאס רבה השפיעה על תחילת דרכו בחקר יסודות האריתמטיקה.
בפרט, פרגה הושפע מן ההבחנה שאפלטון עורך בין תכונות שחלות על שני דברים יחדיו אבל לא על דברים בודדים.
הבחנה זו עוררה בפרגה את התובנה שמספרים אינם "ערימות" של דברים, סדרות של דברים, או תכונות של "ערימות" של דברים, אלא שספירה היא קביעה של עובדה בנוגע למושג, למשל שהוא מושג שחל על שני אובייקטים.
בסעיף 29 של יסודות האריתמטיקה פרגה משתמש באופן ברור בהבחנה של אפלטון.
הוא קובע שאפשר להסיק מהטענות "סולון היה חכם" ו"תאלס היה חכם" את העובדה שחכמה חלה על "סולון ותאלס".
לעומת זאת אי אפשר להסיק מ"סולון היה אחד" ו"תאלס היה אחד" את הטענה שהיות־אחד היא תכונה שחלה על "סולון ותאלס".
אמצעים שונים הוכנסו על ידי השלטונות הגרמניים כדי להתמודד עם זה, כולל מטבע חדש בשם רנטמארק, מגובה באיגרות חוב, שהוחלף מאוחר יותר בעצמו ברייכסמארק, וחסימת הבנק הלאומי מהדפסת מטבע נייר נוסף.
עד 1924 המטבע התייצב ותשלומי הפיצויים הגרמניים החלו שוב במסגרת תוכנית דוז.
מכיוון שהצניחה הקטסטרופלית בערך המארק חיסלה למעשה את החובות שחויבו, חלק מהחובות (למשל, משכנתאות) שוערכו מחדש כדי שהמלווים יוכלו להחזיר חלק מכספם.
היפר-אינפלציה גרמה לחוסר יציבות פוליטית פנימית ניכרת במדינה.
היסטוריונים וכלכלנים חלוקים בדעתם לגבי הגורמים להיפר-אינפלציה הזו, במיוחד המידה שבה היא נגרמה מתשלומי הפיצויים.
האינפלציה במהלך מלחמת העולם הראשונה
כדי לשלם עבור העלויות הגדולות של מלחמת העולם הראשונה הממושכת, גרמניה השעתה את תקן הזהב (המרה של המטבע שלה לזהב) עם פרוץ המלחמה ב-1914. בניגוד לצרפת, שהטילה את מס ההכנסה הראשון שלה כדי לשלם עבור המלחמה, הקיסר הגרמני וילהלם השני והרייכסטאג החליטו פה אחד לממן את המלחמה במלואה באמצעות הלוואות.
הממשלה האמינה שהיא תוכל לפרוע את החוב על ידי ניצחון במלחמה והטלת פיצויי מלחמה על מדינות ההסכמה המובסות.
הדבר היה אמור להיעשות על ידי סיפוח שטח תעשייתי עתיר משאבים במערב ובמזרח והטלת תשלומים במזומן לגרמניה, בדומה לפיצוי הצרפתי שבא בעקבות ניצחון גרמניה על צרפת ב-1870. לפיכך, שער החליפין של המארק מול הדולר האמריקאי ירד בעקביות מ-4.2 ל-7.9 מארק לדולר בין 1914 ל-1918, אזהרה מקדימה לאינפלציה הקיצונית שלאחר המלחמה.
אסטרטגיה זו נכשלה כאשר גרמניה הפסידה במלחמה, והותירה את רפובליקת ויימאר החדשה טובעת בחובות מלחמה עצומים שלא יכלה לעמוד בהם: החוב הלאומי עמד על 156 מיליארד מארק בשנת 1918. בעיית החוב החריפה על ידי הדפסת כסף ללא כל משאבים כלכליים שיגבו אותו.
ג'ון מיינרד קיינס אפיין את המדיניות האינפלציונית של ממשלות שונות בזמן מלחמה בספרו משנת 1919 "ההשלכות הכלכליות של השלום" באופן הבא:
האינפלציה מיד לאחר מלחמת העולם הראשונה
ערכו של המטבע הגרמני המשיך לרדת מיד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
עד סוף 1919, אז חתמה ממשלת גרמניה על חוזה ורסאי, שכלל הסכם לתשלום פיצויים משמעותיים למדינות ההסכמה הן במטבע קשה והן במשלוחים ממשיים של סחורות כמו פחם ועץ, 48 פאפירמארק נדרשו על מנת לקנות דולר אמריקאי אחד.
במאי 1921 הסכום שישולם על ידי מעצמות המרכז בכללותו נקבע ל-132 מיליארד גולדמארק לפי לוח התשלומים של לונדון שקבע מועדים רבעוניים לתשלומים.
מתוכם, 50 מיליארד גולדמארק נרשמו באג"ח A ו-B לפירעון לפי המועדים הרבעוניים בלוח, הסכום הנותר של כ-82 מיליארד גולדמארק רשומים כאג"ח C שלמעשה היו כימריות ולא ניתנות לפירעון לפי הלוח, אך במקום זאת נותרו למועד עתידי לא מוגדר, כאשר לגרמנים הודיעו שהם באופן ריאלי לא יצטרכו לשלם להם.
המטבע הגרמני היה יציב יחסית על כ-90 מארק לדולר במהלך המחצית הראשונה של 1921. מכיוון שהחזית המערבית של המלחמה נערכה בעיקר בצרפת ובבלגיה, גרמניה יצאה מהמלחמה עם רוב התשתית התעשייתית שלה ללא פגע, מה שהותיר אותה במקום כלכלי טוב יותר מאשר צרפת או בלגיה השכנות.
התשלום הראשון של מיליארד גולדמארק בוצע כאשר הגיע לפרעון ביוני 1921, בשלב זה, עמדות המכס במערב גרמניה נכבשו על ידי פקידי בעלות הברית, כלומר היה ניתן לאכוף את לוח התשלומים.
עם זאת, בעקבות התשלום הראשון, פקידי בעלות הברית נסוגו מכל מקום מלבד דיסלדורף, ובעוד כמה תשלומים ממשיים נמשכו, רק תשלומים קטנים במזומן בוצעו לאחר מכן עבור יתרת השנים 1921–1922.
מאוגוסט 1921 החל נשיא הרייכסבנק, רודולף האוונשטיין, באסטרטגיה של קניית מטבע זר עם מארקים בכל מחיר, ללא כל התחשבות באינפלציה, וזה רק הגביר את מהירות קריסת ערך המארק.
גורמים רשמיים גרמנים טענו שהדבר נועד לבצע תשלומים במזומן המגיעים לבעלות הברית באמצעות מטבע זר.
מומחים בריטיים וצרפתים הצהירו כי הדבר נעשה במאמץ להרוס את המטבע הגרמני, ובנוסף מלחמוק מהצורך ברפורמה תקציבית, להימנע מתשלום פיצויים, טענה שנתמכת על ידי רישומי קנצלר הרייך המראים כי עיכוב הרפורמה במטבע ובתקציב שיכלה לטפל בהיפר-אינפלציה נתפס כיתרון.
אף על פי שהיא הייתה הרסנית לכלכלה וערערה את היציבות הפוליטית, להיפר-אינפלציה היו היבטים מועילים עבור ממשלת גרמניה שכן, אף על פי ששילומי המלחמה לא היו רשומים במטבע נייר, החובות המקומיים שנותרו ממלחמת העולם הראשונה התבטלו, כלומר, האינפלציה הפחיתה מאוד את החוב הזה יחסית להכנסות.
במחצית הראשונה של 1922 התייצב המארק על כ-320 מארק לדולר.
האחד, ביוני 1922, אורגן על ידי בנקאי ההשקעות האמריקאי ג'.