tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באפריל 2011, לאחר 14 שנה, התפטר בן ג'דו מאל ג'זירה בטענה כי הערוץ חסר מקצועיות ואובייקטיביות בסיקור האביב הערבי.
במהלך שנותיו באל-ג'זירה, בן ג'דו היה העיתונאי היחיד שראיין את מזכ"ל חזבאללה לשעבר, חסן נסראללה, במהלך מלחמת לבנון השנייה.
כמו כן, הוא ראיין גם את נשיא קובה לשעבר פידל קסטרו, את הזמרת הלבנונית ג'וליה בוטרוס, וכן את הפוליטיקאי הדרוזי הלבנוני, מנהיג מפלגת הסוציאליסטים בלבנון, וליד ג'ונבלאט.
לאחר התפטרותו, קידם את ערוץ הטלוויזיה הלווייני החדשותי אל-מיאדין כדי שישמש אלטרנטיבה לערוצי התקשורת הערביים הגדולים, תוך דגש על סיקור המדינות הערביות ועניינים אזוריים.
התחנה הושקה ב-11 ביוני 2012 במקום מושבה, ביירות, ובן ג'דו הוא מנהלה.
לדברי בן ג'דו, "אל-מיאדין תתאפיין בתקשורת שהקהל הערבי זקוק לה, רגועה יותר, יציבה יותר, מדויקת יותר ומאוזנת יותר.
הערוץ יתמוך במהפכות ברחבי העולם הערבי תוך עמידה בעקרונות של חירות ושוויון, ושלא יהיה כפוף לתכתיבים חיצוניים או התערבויות זרות".
נוסף על כך, בן ג'דו הצהיר כי אל-מאידין יספק דיווח חדשותי מאוזן ובלתי תלוי, תוך ביקורת על גופי תקשורת אחרים שאינם עומדים במבחן האובייקטיביות.
ביום השקת הערוץ, הריאיון הפוליטי הראשון ששודר היה עם ראש ממשלת לבנון, נג'יב מיקאתי
בן ג'דו הוביל את התוכניות "פי אל-מיאדין" (في الميادين), "חיוואר ח'אס" (حوار خاص), "תמוז אל-חיקאיה" (تموز الحكاية).
בתוכניות אלו הוא ניהל ראיונות עם אישים ופוליטיקאים ערבים וניתח את ההתפתחויות הפוליטיות בעולם בדגש על המזרח התיכון.
ב-15 בנובמבר 2023, במהלך עצרת סולידריות שנערכה בביירות, התייחס בן ג'דו לניסיונותיה של ישראל להשתיק את רשת אל-מיאדין.
הוא ציין כי ישראל התמהמהה בניסיונותיה להשתיק את הערוץ, וכי הוא כבר הפך לגורם משפיע מכדי שיוכלו לעצור אותו.
כמו כן, בן ג'דו חשף כי ההחלטה הישראלית לפעול נגד אל-מיאדין התקבלה בשיתוף פעולה עם שלוש מדינות ערביות.
בנוסף, סיפר כי בשנת 2012 השגרירה האמריקאית לשעבר בלבנון הזהירה מעלייתה של הרשת, ובשנת 2013 הציב ראש המודיעין של מדינה מהמפרץ סעיף מיוחד במפגש שנערך עמו שמטרתו הייתה השתקת הערוץ.
עוד הוסיף כי בשנת 2017 נפגש עם בכיר ממדינה במפרץ אשר העביר לו שלוש הודעות מגורמים ערביים ובינלאומיים בנוגע לרשת.
בנוסף, בתגובה להאשמות שהופנו כלפי אל-מיאדין על תמיכה ב"פוליטיקה השיעית", השיב בן ג'דו כי "הרשת תומכת בהתנגדות, ונדרוך על כל מי שינסה להתמודד איתה.
בשנת 2007 הוא הוצב במקום 24 כמראיין הפופולרי באל-ג'זירה בדירוג "הערבים המשפיעים בעולם".
בנוסף, הוא נבחר בדירוג "500 הערבים המשפיעים" במקום 59.
במאי 2023 העניק נשיא קובה מיגל דיאס-קאנל לע'סאן בן ג'דו את "עיטור הידידות" הקובני, בטקס שנערך בספרייה הלאומית בקובה לכבוד יום העיתונות הקובנית.
העיטור ניתן כהוקרה על מאמציו של בן ג'דו ושל רשת אל-מיאדין בהגנה על קובה ועל הישגי מהפכתה.
בן ג'דו הודה על הכבוד, הדגיש את הקשר בין אל-מיאדין וקובה במאבקן למען חירות וצדק, וקרא לדור הצעיר בקובה להמשיך לשמר את ערכי המהפכה אל מול ניסיונות למחוק את זיכרונה ההיסטורי.
עיטור הידידות מוענק על ידי מועצת המדינה בקובה לזרים שהפגינו סולידריות והגנה על ערכי המהפכה הקובנית.
באירוע הוקרה שנערך לכבודו על ידי השר הלבנוני לשעבר ותומך המשטר הסורי, ויאם והאב, בן ג'דו הדגיש את מחויבותו לתמיכה בסוריה של "ההתנגדות והעמידה האיתנה" לצד תמיכה בחירות וברפורמות במדינה.
באירוע שבו נכחו מנהיגים ממפלגת הבעת', תנועת אמל וארגון הטרור חזבאללה, ממלא מקום השגריר האיראני בלבנון, ציין בן ג'דו כי "כל אחד מאיתנו נלחם מהמקום שלו ובדרכו ואני לא מוצא בעיה לומר שאני עם סוריה של ההתנגדות והעמידה האיתנה, והכי חשוב להיות עם סוריה של החירות והרפורמה".
בן ג'דו גם התייחס למשבר בסוריה כנקודת מפנה במזרח התיכון, כשהוא אומר ש"המרחב הערבי, מה שהיה לפני סוריה הוא דבר אחד ומה שאחריה הוא דבר אחר".
זאת ועוד, בן ג'דו תומך במשטר בשאר אל אסד ובחזבאללה ועמדותיו הלאומיות מזוהות עם הרעיון הפאן ערבי הסורי.
נוסף על כך, הוא הצהיר כי יש לו קשרי ידידות עם חסן עבד אלכרים נסראללה וכי בחירתו של נסראללה לראיין אותו במהלך מלחמת לבנון השנייה הייתה כבוד גדול עבורו.
בן ג'דו נשוי לנדא קאא'ם מקאמי (בפרסית: ندای قائم مقامی), אזרחית איראנית.
ע'סאן (מבוטא בעברית: רסאן) וליד אחמד א-שכעה היה פוליטיקאי פלסטיני שכיהן כראש עיריית שכם בשתי תקופות כהונה לא רצופות.
א-שכעה קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת ביירות ב־1971, ועבד בבנק הערבי בראס ביירות בין 1969 ל־1972. ב־1971 נרשם כחבר בלשכת עורכי הדין בעמאן, ובאותה שנה שב לשכם.
א-שכעה נאסר בידי ישראל ב־1981 ושהה במאסר במשך 15 חודש.
ב־1994 מונה לראש עיריית שכם בידי יאסר ערפאת.
בבחירות ברשות הפלסטינית ב־1996 נבחר א-שכעה כחבר במועצה המחוקקת הפלסטינית מטעם פת"ח.
בפברואר 2004 התפטר א-שכעה מראשות עיירת שכם.
א-שכעה התמודד בבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית ב־2006 אך לא נבחר.
א-שכעה נבחר פעם נוספת לראשות עיריית שכם לאחר הבחירות ב־2012, בהן התמודד כמועמד עצמאי מול מועמד הרשמי של פת"ח.
באוגוסט 2015 התפטר מראשות העירייה.
במאי 2016 התפרסם כי א-כעה ארגן מפגש בין נכבדי שכם לבין ראש ממשלת ירדן לשעבר עבד א-סלאם אל-מג'אלי במטרה לכונן קונפדרציה ירדנית־פלסטינית לאחר כינון מדינה פלסטינית.
א-שכעה נפטר ב־25 בינואר 2018 מדלקת ריאות.
ע'סאן חאצבאני הוא איש עסקים לבנוני וחבר מפלגת הכוחות הלבנוניים שבגוש בפרלמנט הלבנוני.
כיהן בתפקיד שר הבריאות הציבורית וסגן ראש הממשלה (במקביל), מדצמבר 2016 עד ינואר 2020. חאצבאני הוא מומחה ומנהל בין-לאומי בתחומי תכנון כלכלי והטכנולוגיה.
ע'סאן חאצבאני נולד בשכונת , ביירות, בלבנון למשפחה יוונית-אורתודוקסית נוצרית בשנת 1972. הוא סיים את לימודיו האקדמיים בלונדון: תואר שני בהצטיינות בהנדסה ותואר שני במנהל עסקים.
חאצבאני עבד בחברת הייעוץ הגלובלית Booz & Company, שם ניהל את תחום התקשורת והטכנולוגיה במזרח התיכון.
בין היתר ייעץ לחברת הצטרף לחברת הטלקום הסעודית Saudi Telecom Company (STC) והמליץ על הרחבת הפעילות לארצות נוספות.
בשנת 2010 הוא מונה לשמש כמנהל הכללי של חברה בת STC - international.
עסאן חאצבאני הוא חבר הפרלמנט הלבנוני.
בעבר, בדצמבר 2018 מינה הנשיא מישל עאון את סעד חרירי לתפקיד ראש הממשלה והוא הקים את ממשלת האחדות הלאומית שכללה 30 שרים, חאצבאני מונה לסגן ראש ממשלת לבנון ושר הבריאות הציבורית.
בבחירות הכלליות בלבנון בשנת 2022, מפלגת הכוחות הלבנוניים רשמה הישגים צפויים בכך שהציגה את ע'סאן חאצבאני, שקיבל לבדו 16% מקולות מחוז ביירות, 7,080 קולות.
חאצבאני מתנגד חריף לחזבאללה ותומך בגלוי במאמצי ממשלת לבנון לפרק את הארגון מנשקו.
חאצבאני נשוי לנדין חאצבאני ולהם שלושה ילדים.
פרס מנכ"ל מצטיין בדובאי (2012)
ע'סאן עבד אל-עזיז מוחמד א-דהיני הוא ראש הכוחות העממיים במזרח רפיח שהקים יאסר אבו שבאב.
ע'סאן א-דהיני משתייך לשבט תראבין הבדואי, אליו השתייך גם יאסר אבו שבאב.
הוא הצטרף למנגנוני הביטחון של הרשות הפלסטינית, ובהמשך הצטרף לארגון "צבא האסלאם" המזוהה עם דאעש.
לפי המכון למחקרי ביטחון לאומי, ע'סאן א-דהיני היה "קצין ביטחון פלסטיני לשעבר", ובמהלך מלחמת חרבות ברזל היה "האחראי על גיוס סוכנים סמויים כדי לסייע במאבק בשליטת חמאס בחלוקת הסיוע – תחת פיקוח הצבא הישראלי".
במהלך מלחמת חרבות ברזל הקים יאסר אבו שבאב מיליציה פלסטינית בתמיכת ישראל שנועדה להוות תחליף לשלטון חמאס באזור מזרח רפיח.
המיליציה, שנקראת 'הכוחות העממיים', ממוקמת בצד הישראלי של הקו הצהוב.
ע'סאן א-דהיני שימש כסגנו של אבו שבאב בניהול המיליציה.
בתחילת דצמבר 2025 פרץ סכסוך חמולות באזור שליטתו של אבו שבאב, שהוביל לחילופי אש בהם נהרג אבו שבאב וע'סאן סגנו נפצע קל.
הוא פונה לבית חולים ברזילי באשקלון, ועוד באותו היום שב לרצועת עזה וקיבל את הנהגת המיליציה תחת אבו שבאב.
לאחר שובו לרצועה הצהיר א-דהיני כי המיליציה שתחתיו תמשיך להיאבק בחמאס.
לפי דיווחים ברצועה, אבו שבאב כונה "עדין נפש" ונחשב לאכזרי פחות ממחליפו, וכעת נפוץ ברצועה הביטוי "הלך העדין – הגיע המשוגע", כדי לתאר את הקו שא-דהיני צפוי לנקוט.
האחרון נתפס כאדם קשוח ואכזרי, ומקורביו מספרים כי נכנס לנעלי אבו שבאב עם מוטיבציה גבוהה ונחישות, כשהוא מצהיר בגלוי: "לא יהיו רחמים על אנשי חמאס.
לא היום, ולא עד יומם האחרון".
אל-דהיני גרוש ואב לשני בנים ובת.
ע'זאל והיב ע'זאל הוא ראש המועצה האסלאמית העלווית העליונה בסוריה.
ע'זאל נולד בכפר תלא שבאזור הכפרי של לטקיה, למשפחה עלווית דתית שעיצבה באופן משמעותי את חינוכות, במיוחד בזכות השפעתו של אביו, השייח' והיב ע'זאל.
הוא חונך בדרך מסורתית של חינוך דתי, ולמד לימודי אסלאם פורמליים.
בשנת 2004 קיבל על עצמו את תפקיד המופתי של לטקיה, תפקיד שהעניק לו עם הזמן לגיטימציה דתית וסמכות ציבורית גוברות בתוך המחוז.
בחודש פברואר 2025 הקים את המועצה האסלאמית העלווית העליונה, ששמה לה למטרה להגן על העלווים בסוריה, לאחר שסירב לשתף פעולה עם באסל אל-ח'טיב ועם סאלח מנסור במועצה עלווית אחרת.
עָאבּ֫וּּּד הוא כפר ברשות הפלסטינית בנפת רמאללה ואל-בירה, בגובה של כ-375 מטר מעל פני הים, כ-30 ק"מ מערבית לרמאללה.
הכפר גובל בגדר ההפרדה ומערבית לו נמצא היישוב בית אריה-עופרים.
מקור השם אינו ידוע לחוקרים.
על פי הפטריארכיה הלטינית בירושלים השם עאבוד הוא ממקור סורי ופירושו "אמן", "יוצר" ו"יוצר".
ליד הכפר יש אזור שנקרא "מקטעא עאבוד" (בעברית: מחצבות עבוד) שבו נמצאו מערות קבורה מהתקופה הרומית בארץ ישראל.
ראה: מערות עאבוד וכן מערה קרסטית גדולה, שבה נתגלו ממצאים מהתקופה הכלכוליתית, הברונזה התיכונה, תקופת הברזל, התקופה הרומית, הביזנטית והמוסלמית הקדומה.
במהלך מרד בר כוכבא, נעשה שימוש במערה זו וארכאולוגים משערים שבתקופה הרומית הקדומה, עבוד היה כפר יהודי, שככל הנראה נפגע במהלך מרידות יהודה ברומא ותושביו נטשו אותו.
במרכז הכפר נמצאים שרידים מהתקופה הרומית.
מערבית לכפר, על ראש גבעה, נמצאים שרידי כנסייה על שם ברברה הקדושה.
בכנסייה יש כתובת בארמית נוצרית המציינת שהיא הוקמה בשנת 1058.
במהלך התקופה המוסלמית המוקדמת, היישוב הנוצרי בכפר עבר תהליך של ערביזציה, ואימץ את השפה הערבית.
השימוש בשפה הארמית הנוצרית הארץ ישראלית כשפת הדיבור היומיומית פסק, אך עדיין נעשה בה שימוש באותה התקופה כשפה ליטורגית באירועים טקסיים ובמהלך התפילה.
בתקופת השושלת הפאטמית נזיר בן הכפר הקים את מנזר "דיר אל-כאוכב" סמוך לכפר.
בתקופה הצלבנית נקרא הכפר "קאסל סנטה מריה" (Casale Santa Maria), רוב התושבים היו נוצרים אורתודוקסים ועסקו בחקלאות והכפר לא היה מבוצר.
מיעוטם של התושבים היו מתיישבים צלבנים, שעזרו בשיפוץ והרחבת הכנסייה בכפר.
בשנת 1167 מכר בלדווין הרביעי, מלך ירושלים את הכפר למסדר ההוספיטלרים והם השתמשו בהכנסות מהכפר, למימון רכישת לחם לבית החולים שלהם בירושלים.
בשנת 1225, יאקות אל-חמאווי כתב כי עאבוד הוא "כפר קטן בג'ונד פילסטין, ליד ירושלים.
השם הוא במקור בשפה העברית, ועבר ערביזציה".
בשנת 1870, ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן בכפר, והעריך שגרו בו כ-800 תושבים, מחציתם נוצרים אורתודוקסים ומחציתם מוסלמים.
בסקר הכפרים 1945 בארץ ישראל נמצא ששטח הכפר הוא כ-15,007 דונם, מתוכם 7 דונם מושע.
כיום, השטח הבנוי הוא כ-55 דונם, 6,748 דונם משמשים לחקלאות ו-8,204 דונם הן אדמות בור.
בפברואר 1980 חתם מפקד האזור על צווים להפקעת כ-1,000 דונם של תושבי הכפר, לצורך הקמת בית אריה-עופרים.
הממשלה אישרה את התכנית למרות התנגדות סגן ראש הממשלה יגאל ידין שסבר שלא הייתה סיבה ביטחונית להפקעה.
מצפון לכפר יש מספר מעיינות, הממוקמים על אדמה פרטית ומשמשים את תושבי הכפר להשקיה של גידולי שלחין.
באחד המעיינות, עין אל-מע'ארה, בנה בעל הקרקע מתחם הכולל בריכת שחייה ומסעדה.
בסמוך נמצאים גם שרידים של שתי טחנות קמח עתיקות שאליהן מובילות אמות מהמעיינות.
מאז 1967, ישראל מונעת קידוח בארות, כדי לא לפגוע באקוויפר ההר, שהמהווה מאגר מי התהום הגדול בישראל.
ב-28 בפברואר 1988 נסעו שלושה ישראלים דרך הכפר, נתקלו במחסום אבנים ונרגמו באבנים.
אחד הנוסעים ירה בתוקפים ומן הירי נהרגו שני מתושבי הכפר.
המשטרה עצרה שניים מהנוסעים, ובית המשפט הורה על שחרורם לאחר שקבע שהראיות הצביעו על כך שהירי בוצע להגנה עצמית.
בתקופת האינתיפאדה הראשונה עבר כביש 465 בתוך הכפר.
בעקבות מספר מקרים של השלכת אבנים והקמת מחסומים, הפכה התנועה לבלתי אפשרית והוחלט על סלילת כביש עוקף עאבוד.
בשנת 2005 החלה ישראל בהקמת גדר ההפרדה.
באזור הכפר, הגדר לא נבנתה על תוואי הקו הירוק, אלא כ-5 קילומטר ממזרח, כך שהכפר איבד את האדמה שעליה נבנתה הגדר ונוצר מצב שכ-3,900 דונם, כרבע מהאדמות החקלאיות של הכפר, נמצאות מצידה השני של הגדר.
החל מה-18 בנובמבר 2005, במשך מספר חודשים, נערכה ליד הכפר מדי שבוע, ביום שישי, הפגנה נגד בניית הגדר.
בהפגנות נטלו חלק תושבים מהכפר, פעילי שמאל רדיקלי ישראלים (בעיקר חברי "אנרכיסטים נגד הגדר") וכן פעילים ממדינות זרות.
במאי 2006 דחה בית המשפט העליון שתי עתירות נגד תוואי הגדר.
עתירה אחת הוגשה מטעם המועצה המקומית בית אריה, ונטען בה כי אין ביכולתו של תוואי הגדר המתוכנן לספק מענה הולם לצורכי הביטחון של היישוב ותושביו, ומנגד תושבי עאבוד הגישו עתירה וביקשו מבית המשפט להורות על ביטול תוואי הגדר או הסטתו מערבה.
לטענתם, התוואי שנקבע גורם לתפיסת קרקעות חקלאיות, לעקירת למעלה מ-1,000 עצי זית, וכן לניתוק תושבי הכפר מאלפי דונמים שנותרו מצידה המערבי של הגדר.
בית המשפט דחה את שתי העתירות, וקבע שתוואי הגדר מספק את צורכי הביטחון של תושבי בית אריה, וכן שהתוואי הוא תוצאה של איזון מידתי שערך המפקד הצבאי בין צורכי הביטחון, זכויות התושבים הישראלים, וזכויות התושבים הפלסטינים.
בכפר יש ארבעה בתי ספר.
שני בתי ספר ממשלתיים באחריות משרד החינוך של הרשות הפלסטינית: בית ספר תיכון לבנים, ובית ספר מעורב שבו לומדים בנים ובנות.
ושני בתי ספר פרטיים: בית ספר יסודי מעורב ובית ספר תיכון של הפטריארכיה הלטינית.
עאדל אמאם הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון מצרי, עד לפרישתו ממשחק ב-2024.
אמאם נמנה עם השחקנים המוכרים ביותר בקולנוע הערבי.
הוא שיחק ביותר מ-120 סרטים, יותר מ-20 מחזות וסדרות טלוויזיה, ובתוכנית רדיו עם הזמר עבד אל-חלים חאפז.
בתפקידיו השונים הוא מציג קשת רחבה של סגנונות הומור וזוכה לביקורות אוהדות הן מצד המבקרים והן מקהל הצופים.
עם זאת, לא פעם היו אמאם וסרטיו מושא לביקורת ומחלוקת בתוך החברה המצרית, בעיקר מצד אסלאמיסטים.
סרטים רבים בכיכובו, כמו "ציפורי החושך" (1985) "הטרוריסט" (1994) מציגים בצורה סאטירית וביקורתית קנאות דתית.
אמאם מוכר בישראל בעיקר מסרטי הקולנוע הערבים המשודרים זה שנים רבות בימי שישי (בעבר בערוץ 1 וכיום בערוץ 33), בהם "הטרור והקבב".
בשנת 2005 השתתף בסרט "בית יעקוביאן", המבוסס על הרומן של עלאא אל-אסואני.
סרט זה הוא ההפקה המצרית היקרה ביותר עד כה.
בינואר 2000 מונה על ידי האומות המאוחדות לשגריר של רצון טוב של נציבות האו"ם לפליטים ומאז הוא עוסק ללא לאות בקידום נושא הפליטים בעולם.
עאדל נשוי ואב לשלושה ילדים.
אחד מילדיו הוא הבמאי ראמי אמאם.
בן נוסף שלו הוא השחקן מוחמד אמאם.
אמאם ידוע כליברל המתנגד למה שהוא רואה כקשר בין דת לפוליטיקה ודיבר בגנות ההסתה שגורמים דתיים שותפים לה.
הוא ידוע בתמיכתו ברשות הפלסטינית, ובראשית האינתיפאדה אף דרש מממשלתו לגרש מקהיר את השגריר הישראלי.
בשנת 1998 התכבד להיות במטוס הראשון שחנך את שדה התעופה הבינלאומי ברצועת עזה.
בפברואר 2012 נגזרו עליו שלא בפניו שלושה חודשי מאסר בגין פגיעה באסלאם, אך בערעור הפך בית המשפט את גזר הדין.
בשנת 2017 התפרסם סרטון של ההסברה הישראלית ברשתות החברתיות, ובו הוא מביע את דעתו נגד חמאס ותקיפותיה נגד ישראל.
כמו כן מתח ביקורת על הסוויטות המפוארות של מנהיגי חמאס בביירות וחיי התענוגות שלהם.
עאדל מנאע הוא היסטוריון וחוקר בולט של החברה הערבית בישראל.
מנאע נולד בכפר מג'ד אל-כרום.
הוא בעל תואר דוקטור בהיסטוריה איסלאמית מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
את הפוסט-דוקטורט עשה באוניברסיטת פרינסטון.
פרסם במהלך השנים מספר רב של ספרים ומאמרים בנושא בערבית, בעברית ובאנגלית.
במשך שנים עמד בראש המרכז לחקר החברה הערבית בישראל שבמכון ון ליר.
בשנת 2009 מונה לתפקיד מנהל המכון להכשרת מורים ערבים בבית ברל.
לצד פעילותו האקדמית, פעיל מנאע בשורה של ארגוני החברה האזרחית, ובין היתר הוא חבר בהנהלת האגודה לזכויות האזרח.
מברוכ - תרבות החתונה הערבית בישראל, הוצאת המרכז לחקר החברה הערבית בישראל
הפלסטינים במאה העשרים - מבט מבפנים, הוצאת ערמוני
שוליות כפולות - פלסטינים ישראלים בירושלים, הוצאת מכון ירושלים לחקר ישראל, 1998
נכבה והישרדות - סיפורם של הפלסטינים שנותרו בחיפה ובגליל, 1948–1956, הוצאת מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד, 2017
עאידה תומא סלימאן היא פוליטיקאית ערבייה-ישראלית ופעילה פמיניסטית במגזר הערבי, המכהנת כחברת הכנסת מטעם מפלגת חד"ש.
כיהנה בעבר כיושבת ראש הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי בכנסת.
בעבר כיהנה כעורכת ראשית של היומון הערבי "אל-איתיחאד" של המפלגה הקומוניסטית הישראלית.
אף על פי שנולדה למשפחה ערבית-נוצרית, היא אתאיסטית בהשקפתה.
נולדה בנצרת למשפחה ערבית נוצרית, כבת שישית מבין שבע בנות לסאמי תומא, פועל בניין, ולאלכסנדרה לבית עאזר, עקרת בית.
את לימודיה התיכוניים השלימה בבית הספר התיכון סנט ג'וזף בעיר, שם החלה בפעילות פוליטית במסגרת ארגון חד"ש.
בריאיון למגזין "את" מ-2017, ציינה תומא סלימאן .
בתקופת לימודיה האקדמאיים כיהנה כחברת ועד הסטודנטים הערבים ומזכירת התאחדות הסטודנטים הערבים בישראל.
ב-1991 הצטרפה לוועד המרכזי של חד"ש, והייתה אחראית על מחלקת קשרי החוץ של המפלגה.
כמו כן הייתה פעילה בתנד"י.
ב-1992 ייסדה תומא-סלימאן עם קבוצת נשים את העמותה הפמיניסטית "נשים נגד אלימות", הנאבקת באלימות נגד נשים, וכיהנה כמנכ"לית של העמותה בין 1994–2015. במקביל לכך המשיכה להיות פעילת חד"ש, ובאותה השנה הוצבה לראשונה במקום ה-47 הסמלי ברשימתה לבחירות לכנסת השלוש עשרה.
לאחר מכן הוצבה במקום ה-36 ברשימתה לבחירות לכנסת הארבעה עשר ובמקום ה-28 בבחירות לכנסת החמש עשרה.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצבה במקום החמישי ברשימת חד"ש, אך המפלגה קיבלה ארבעה מנדטים והיא נותרה מחוץ לכנסת.
בבחירות שלאחר מכן, ניסתה להתמודד על המקום השני ברשימה מול חבר הכנסת המכהן חנא סוויד והפסידה, ובעקבות כך הוצבה במקום ה-98 הסמלי.
בין השנים 2011 ל-2014 שימשה כעורכת הראשית של אל-איתיחאד, יומון המפלגה בשפה הערבית.
תומא-סלימאן היא האישה הראשונה המכהנת בוועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל.
ממיסדות נציבות הנשים הבינלאומית לשלום צודק ישראל-פלסטין; חברת הנהלה בעמותת סיכוי.
הייתה ממנסחי מסמך "החזון העתידי" של הערבים-הפלסטינים בישראל, והיא חברה בוועד הבינלאומי של הפורום החברתי הים תיכוני.
מאז 2007, תומא סלימאן היא חברת הלשכה המדינית של המפלגה הקומוניסטית הישראלית וכמו כן היא מכהנת מאז 2009 כחברת מזכירות במועצת השלום העולמית.
תומא סלימאן היא מהפעילות הפמיניסטיות הבולטות בחברה הפלסטינית והישראלית, בשנת 2007 הייתה מועמדת בקבוצה של נשים לקבלת לפרס נובל לשלום מטעם הארגון "אלף נשים".
תומא-סלימאן קידמה חקיקה של שלושה חוקים בטרם נבחרה לכנסת: חוק בנושא בתי המשפט לענייני משפחה, חוק להעלאת גיל הנישואים מ-17 ל-18 וחוק המעודד ייצוג נשים במועצות המקומיות ובעיריות.
היא ממובילות המאבק נגד אלימות כלפי נשים בחברה הערבית, נגד תופעת רצח הנשים ולמען הגדלת הקשב המשטרתי לנושא.
תומא סלימאן יסדה את המקלטים הראשונים בישראל לנשים ערביות מוכות ולנערות ערביות במצוקה.
כמו כן יסדה מרכז סיוע לנפגעות אלימות פיזית ומינית, הובילה את המאבק לתעסוקת נשים ערביות ולייצוגן בגופים ציבוריים והכשירה והדריכה נשים בעולם הערבי להקמת מקלטים לנשים מוכות.
במהלך הקריירה שלה עסקה במספר תפקידים בולטים ופעלה נמרצות למען ציבור הנשים, הן דרך ארגונים בינלאומיים והן דרך פעילות יזומה שהיא התוותה למען הנשים בישראל, ובמיוחד הנשים המוחלשות.
בין השנים 1992–1996 איישה תפקיד של סגנית מזכ"ל בארגון הנשים של המזרח התיכון.
בבחירות לכנסת ה-20 נבחרה למקום השני ברשימת חד"ש, והוצבה במקום החמישי של "הרשימה המשותפת" ונכנסה לכנסת.
תומא סלימאן שימשה כיו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי, ופעלה להקמת ועדת חקירה ממלכתית בנושא אלימות נגד נשים ורצח נשים.
לאחר הבחירות לכנסת ה-21 נבחרה שוב לכנסת, הפעם ברשימת חד"ש-תע"ל.
בבחירות לכנסת ה-22 נבחרה למקום השני ברשימת חד"ש, והוצבה במקום החמישי של "הרשימה המשותפת" ונכנסה שוב לכנסת.
ביוני 2020, חברת הטחינה "אל ארז" הודיעה שתממן קו סיוע לקהילת הלהט"ב בחברה הערבית.
תומא סלימאן והקרן החדשה לישראל תמכו בתרומתה ומנכ"לית החברה, ג'וליה זהר, תרמה לקו הסיוע.
בבחירות לכנסת ה-23 נבחרה למקום השני ברשימת חד"ש, והוצבה במקום החמישי של "הרשימה המשותפת" ושוב נבחרה לכנסת.
תומא סלימאן השתתפה כנציגה במשא ומתן הקוליאציוני בין סיעת הרשימה המשותפת לבין סיעת כחול לבן, שהניב את המלצת הרשימה המשותפת על בני גנץ כמועמד לראשות הממשלה בפני נשיא המדינה.
בהמשך, עם הקמת הוועדה המסדרת של הכנסת ה-23 נבחרה לחברה בה מטעם הרשימה המשותפת, ומונתה ליו"ר הוועדה המיוחדת לרווחה ולעבודה שתפעל טרם הקמת ועדת העבודה, הרווחה והבריאות הקבועה.
כיו"ר הוועדה ליוותה את מאבק מטפלות משפחתונים לקבלת פיצויים, בעקבות סגירתם בתקופת הקורונה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-24 הוצבה תומא-סלימן במקום הרביעי ברשימת הרשימה המשותפת.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצבה במקום השלישי ברשימת חד"ש-תע"ל.
באוקטובר 2022 עוררה סערה כאשר העלתה פוסט ברשתות החברתיות, לאחר הלווייתם של מספר חברי חוליית הטרור "גוב האריות" שנהרגו בפעילות כוחות הביטחון בשכם, בו כתבה כי
בנובמבר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, פרסמה בחשבון ה-X פוסט שכלל פייק ניוז בו האשימה את צה"ל בהפצצת חדרי ניתוח, הריגת רופאים וירי על מסדרונות הומניטריים.
בעקבות הפוסט קבעה ועדת האתיקה של הכנסת שתומא סלימאן תורחק מהכנסת לחודשיים ושכרה ישלל לשבועיים.
ב-1987 נישאה לג'רייס סלימאן, הנדסאי עצמאי, ועברה להתגורר עמו בעכו.
ג'רייס סלימאן נפטר בשנת 2011 ממחלת הסרטן.
עאישה הייתה אשתו השלישית של מוחמד, מייסד האסלאם, ונחשבת ל"אישה האהובה על הנביא".
ידועה באסלאם כ"אם המאמינים" .
עאישה נולדה במכה למשפחה משבט קורייש, בתם של אום רומאן ושל אבו בכר, הח'ליפה הראשון.
עאישה יועדה להינשא למקורב של אביה, בנו של ראש שבט נופל, שנתן חסות למוחמד, אך מחשש האם כי בנה התאסלם בוטלו האירוסין והיא התארסה בעודה ילדה עם מוחמד בשנת 620, בגיל שש.
על פי ההיסטוריון אלטברי החתונה הצנועה לא שינתה הרבה והיא נשארה לגור עם משפחתה עד הגעתה לבגרות מינית (יש הסוברים גיל תשע).
היא נישאה למוחמד לאחר ההג'רה בשנת 622.
עאישה לא הייתה ביחסים טובים עם עלי בן אבו טאלב, חתן הנביא ולימים הח'ליף הרביעי.
ישנה סברה, שזאת משום טענת עלי כי היא נאפה, מכיוון שבאחד ממסעותיה עם מוחמד ומאמיניו, חמקה עאישה בחנייה להתפנות לצרכיה, ועם חזרתה חיפשה מחרוזת שאבדה לה.
משום משקלה הקל, נושאי האפריון לא שמו לב להיעדרה.
היא המתינה עד בואו של צפואן אבן מועטל, צעיר שהכיר את עאישה, ולאחר שכיסתה פניה עלתה על הגמל.
השניים הדביקו את השיירה עוד לפני שחשו בחסרונה.
מקרה זה גרם לשמועה כי עאישה נאפה.
עאישה שלא ידעה על השמועות חלתה ואף הבחינה שמוחמד נוהג בה בקרירות וריחוק.
מוחמד היה אובד עצות ולא ידע אל מי לפנות, כי אל אבו בכר לא יכול לפנות, כי הרי הוא אביה של עאישה ועומר מקפיד מאוד בענייני נשים.
כששאל את עלי, ענה "נשים יש בשפע, אתה תמיד יכול להחליף אותה באחרת".
עאישה מעולם לא סלחה לו על כך.
לבסוף ניגש מוחמד לעאישה והפציר בה להודות בחטאה — אם חטאה, והאל יסלח לה.
עאישה בת הארבע עשרה השיבה כי לא תודה על דבר שלא עשתה.
מוחמד קיבל את גרסתה בעקבות נבואה מאללה שהיא חפה מפשע.
המקרה הוכיח שעאישה אישה גאה ואמיצה.
ישנו מקרה בו עאישה נכשלה בלשונה בו כינתה את ח'דיג'ה, אשתו הראשונה של מוחמד, "זקנה חסרת שיניים", דבר שהיה למורת רוחו של מוחמד.
עאישה נחשבת ל"אישה האהובה על הנביא" בין השאר מכיוון שמוחמד קיבל יותר מתנות ביום בו היה תורה להיות איתו, התגלויות היו מגיעות בימים שהיה איתה.
כמו כן, ברגעים האחרונים של חייו, על פי אבן אסחאק, מוחמד הוביל את החאג' בפעם האחרונה וביקש משמונה נשותיו לתת לו רשות להישאר עם אשתו עאישה עד למותו.
מוחמד מת כאשר ראשו על ברכיה, ונקבר בחדרה של עאישה.
לאחר מותו של מוחמד, ירש אביה של עאישה את מקומו כמנהיג פוליטי ודתי, והיה לח'ליף הראשון בהיסטוריה של האסלאם.
עאישה הייתה לדמות חשובה בתחום הפוליטי, ובשנת 656 אף הנהיגה מרד נגד עלי.
בעקבות רצח הח'ליף השלישי עות'מאן בן עפאן, התמנה עלי לח'ליף.
על אף שלא היה לו קשר ישיר לרצח, מנהיגותו התקבלה באופן חלקי.
עאישה, טלחה וזובייר (שני האחרונים היו חברים בשורא) נסוגו למכה, וקראו תיגר על מנהיגותו.
השלושה עברו לבצרה תוך גיוס כוחות נוספים.
באוקטובר 656 עזב עלי את מדינה, שהייתה עד אז בירתו, ועבר לכופה שם התקבל בקול תרועה.
לאחר מכן הגיע עם כוחותיו לבצרה, שם הביס את מתנגדיו ובהם עאישה בקרב שנודע בשם "קרב הגמל", משום שהקרב היה סביב הגמל עליו רכבה עאישה.
בעקבות קרב זה הוגלתה עאישה למכה.
עאישה היא המקור לחלק ניכר מכתבי החדית', המספרים על קורותיו והלכות חייו של מוחמד.
לדוגמה, אבן אסחאק מצטט מסורת מפי עאישה המבהירה שמסע הלילה והעלייה לשמים של מוחמד היו חוויה רוחנית בלבד.
עאישה, ככל נשותיו של מוחמד, לא התחתנה בשנית לאחר מותו.
עאדל סַפַר הוא אגרונום, איש ציבור, מדינאי ואקדמאי סורי וראש ממשלת סוריה ה-65. סַפַר הוא שיעי מוסלמי, חבר מפלגת הבעת' הסורית.
סַפַר נולד בדמשק ובשנת 1977 סיים לימודי תואר ראשון בחקלאות באוניברסיטת דמשק ב-1977. הוא עבד כשנה במרכז הערבי לחקר אזורים צחיחים ואדמות יובש.
לאחר מכן הצטרף לפקולטה לחקלאות באוניברסיטת דמשק, בה עבד עד צאתו ללימודים בצרפת בשנת 1981.
בצרפת הרחיב סַפַר את תחומי לימודיו בחקלאות, וזכה לדיפלומה מבית הספר הלאומי לחקלאות ותעשיית המזון (École Nationale Supérieure d'Agronomie et des Industries Alimentaires), שבאוניברסיטת נאנסי, נאנסי, צרפת, מ-1983. באותו בית-הספר הוא השלים בשנת 1987 עבודת דוקטורט בתחום הלביו-טכנולוגיה.
בשובו לסוריה הצטרף כמרצה לפקולטה לחקלאות באוניברסיטת דמשק, שבה שימש גם יו"ר הפקולטה (1992–1997) ודיקן (1997 - 2000).
בשנת 2002 התמנה סַפַר למנהל המרכז הערבי לחקר אזורים צחיחים ואדמות יובש.
בשנת 2003 מונה על ידי נשיא סוריה בשאר אל-אסד לשר החקלאות והרפורמה האגררית.
במפלגת הבעת' הוא מכהן כחבר ועדת הכלכלה המפלגתית ומשנת 2005 כחבר מזכירות המפלגה.
ב-2 באפריל 2011 החל לכהן כראש ממשלת סוריה ה-65. סַפַר התמנה לתפקיד כמחליפו של מוחמד נאג'י אל אוטארי על ידי נשיא סוריה בשאר אל-אסד, בעקבות המהומות שפרצו במדינה, וכיהן בתפקיד עד אשר הוחלף בריאד פריד חג'אב על ידי אסד לאחר בחירות 2012, ב-23 ביוני 2012.
עאדל ראמי הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת הבלם.
ראמי נולד באי הצרפתי קורסיקה להורים מרוקאים.
התחיל את הקריירה שלו בנוער של אטואל פראג'וס סן רפאל בגיל 9. על אף הרצון לשחק כדורגל באופן מקצועי, ראמי שיחק כדורגל בתור תחביב, ועבד בעירייה כדי לפרנס את עצמו, עקב המצב הקשה שפקד את משפחתו.
בעונת 04–2003 ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים של פראג'וס.
הוא הופיע בארבעה משחקים בעונתו הראשונה.
בעונת 05–2004, הופיע ראמי ב-24 משחקים ופראג'וס סיימה את העונה באמצע הטבלה בליגה הרביעית בצרפת.
בעונת 06–2005 הוסט ראמי מעמדת החלוץ למרכז ההגנה.
המעבר למרכז ההגנה היה הצלחה עם 30 משחקים פראג'וס הצליחה לסיים באמצע הטבלה העונה השלישית ברציפות.
בעונתו הראשונה בליל לא זכה לדקות משחק וערך 2 הופעות בלבד.
בעונת 08–2007 זכה ליותר דקות משחק והשלים עונה עם 24 משחקים.
בעונת 09–2008 ראמי זכה למקום בהרכב הראשון של ליל ועזר לקבוצה להגיע למקום ה-5 אשר מוביל למשחקי המוקדמות בליגה האירופית.
באותה עונה ראמי גם הבקיע את שערו הראשון בליל ב-1 בפברואר 2009 נגד בורדו.
ב-30 ביולי 2009 ערך ראמי את הופעות הבכורה שלו במסגרות האירופאיות במשחק נגד סאבוניו הסרבית.
ב-3 בינואר 2011 חתם בולנסיה הספרדית.
למרות החתימה נשאר ראמי בליל כשחקן מושאל, איתה הספיק גם לזכות בדאבל (אליפות וגביע).
ב-16 באוקטובר 2013, החל ראמי להתאמן במילאן אליה עבר בהשאלה בינואר 2014, תמורת 400 אלף יורו.
בשנת 2015 עאדל ראמי חתם לארבע עונות בסביליה תמורת 4 מיליון יורו.
יחד עמה זכה ראמי בליגה האירופית לאחר שפתח בהרכב בניצחון קבוצתו במשחק הגמר, 3-1 על ליברפול.
ב-13 ביולי 2017 חתם ראמי לארבע שנים באולימפיק מרסיי תמורת 6 מיליון אירו.
ב-11 בנובמבר 2018, כבש ראמי צמד במשחק בו ניצחו אולימפיק מארסיי 0–2 את דיז'ון.
ב-2019 חתם בפנרבחצ'ה הטורקית, אך לא הצליח להתבלט בה ועזב כעבור שנה.
בפברואר 2020 חתם בסוצ'י מליגת העל הרוסית בכדורגל.
במאי 2020 התלונן השחקן כי לא שולמה לו משכורתו, ודרש שישולמו לו מיליון יורו.
בסוצ'י טענו שהוא הסתיר פציעה קשה שלא אפשרה לו לשחק ברמה המקצועית.
ב-4 בספטמבר 2020 חתם בבואבישטה הפורטוגזית לשנתיים.
ב-24 באוגוסט 2021 חתם בטרואה לעונה אחת.
היות שראמי ממוצא מרוקאי, לקראת גביע אפריקה לאומות 2008 קיבל זימון מהנרי מישל, מאמן נבחרת מרוקו, לשחק בנבחרת.
ראמי דחה את ההצעה בשל שאיפה לשחק בנבחרת של ארץ הולדתו, נבחרת צרפת.
ראמי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צרפת ב-11 באוגוסט 2010 במשחק ידידות מול , ומאז הפך לשחקן קבוע בהרכב.
ראמי זומן לסגל נבחרת צרפת למונדיאל 2018 בו צרפת זכתה בפעם השנייה בתולדותיה על אף שלא שותף במשחקי הטורניר.
עאטף מחמד נגיב צדקי היה פוליטיקאי מצרי, אשר כיהן בתפקיד ראש ממשלת מצרים בין השנים 1986–1996.
צדקי נולד בשנת 1930 בעיר טנטא שבדלתא של הנילוס.
את הדוקטורט בכלכלה קיבל מאוניברסיטת פריז.
בשנת 1986 החליף את עלי לוטפי מחמוד בתפקיד ראש ממשלת מצרים.
נפטר בתאריך 25 בפברואר 2005 בבית חולים בקהיר.
כראש הממשלה, צדקי פיקח, ולעיתים אף מתח ביקורת על רפורמות שהוצעו על ידי קרן המטבע הבינלאומית.
בנובמבר 1993, הוא ניצל מניסיון התנקשות בקהיר, שבוצע על ידי קבוצה אסלאמית מיליטנטית, כאשר במהלך ניסיון ההתנקשות נהרגה תלמידת בית ספר.
ב-2 בינואר 1996, הוא, יחד עם ממשלתו, התפטר מתפקידו, וכעבור יומיים הוחלף על ידי יורשו, כמאל גנזורי.
תקופת כהונתו של צדקי כראש ממשלת מצרים היא הארוכה ביותר בהיסטוריה של ראשי ממשלת מצרים, מאז סוף שלטונה של האימפריה העות'מאנית במדינה בשנת 1914.
עאהד עזאם הוא כדורגלן דרוזי-ישראלי המשחק בעמדות הקשר בבני אילת.
עזאם נולד בשפרעם, ישראל, למשפחה דרוזית.
גדל במחלקת הנוער של הפועל חיפה, ועלה לקבוצה הבוגרת של המועדון בעונת 2011/2012. ב-4 בדצמבר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בקריירה, כאשר פתח בהרכב הקבוצה בניצחון 2–0 על מכבי תל אביב במחזור ה-14 של ליגת העל.
עזאם שיחק בכל נבחרות הנערים והנוער של ישראל, וביוני 2013 היה חלק מסגל הנבחרת הצעירה לטורניר אליפות אירופה לנבחרות צעירות שנערך בישראל.
את שערו הראשון בקריירה כבש עזאם ב-14 בדצמבר 2013, בתיקו 1–1 מול מכבי פתח תקווה.
ב-11 בספטמבר 2014 חתם עזאם לארבע שנים בעירוני קריית שמונה, ששילמה תמורתו כ-650 אלף שקלים.
ב-20 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשפתח בהרכב בניצחון 3–0 על הפועל תל אביב.
את שערו היחיד במועדון כבש ב-18 באוקטובר 2014, בניצחון 3–0 על מכבי פתח תקווה.
בסך הכל ערך 26 הופעות ליגה במדי עירוני קריית שמונה, שסיימה את העונה במקום השני.
ב-5 ביולי 2015 חזר להפועל חיפה במסגרת עסקת העברתו של רועי שוקרני שעשה את הדרך ההפוכה, אולם כבר בתחילת העונה קרע את הרצועה הצולבת ולא שותף במשחקי הקבוצה בעונה זו.
ב-10 בינואר 2017, לאחר שנה וחצי שלא שיחק, חתם עזאם בהפועל בני לוד מהליגה הלאומית.
ב-30 ביולי 2017 חתם עזאם בהפועל רובי שפירא חיפה מליגה א'.
ב-1 בנובמבר 2018 חתם במכבי עירוני קריית אתא מליגה א'.
ב-27 ביולי 2019 חתם עזאם לעונה אחת במכבי אחי נצרת מהליגה הלאומית.
ב-4 בספטמבר 2020 חתם עזאם בקבוצת איחוד בני שפרעם מליגה ב', קבוצת כדורגל של עיר הולדתו.
ב-17 במרץ 2021, עזאם חתם במועדון ספורט טירת הכרמל.
עאדלה בייהם אלג'זאארי הייתה מנהיגה ופמיניסטית סורית, ילידת לבנון.
היא הייתה מחלוצות תנועת הנשים הסורית, וכן תומכת בעצמאות סוריה מצרפת.
בייהם הייתה ידועה ביתרונותיה הרבים: השכלה עמוקה, אהבת העם, שליטה במוזיקה, שליטה בשפות הערבית, הצרפתית והגרמנית, טיעונים משכנעים, ודוגמת על לנתינה והקרבה.
עאדלה בייהם אלג'זאארי נולדה בשנת 1900 בביירות, לבנון למשפחה אמידה.
המקור של משפחתה הוא מהרי לבנון הגבוהים, והיא הייתה הנכדה של עבד אלקאדר אלג'זארי.
היא נולדה במשפחה אמידה בביירות.
היא רכשה השכלה במכון "אלדיאקוניז" הגרמני, ולמדה תאולוגיה בידי המלומד השייח עבדאללה אלבוסתאני, המחבר של המילון המפורסם אלבוסתאן,מה שהקנה לה שפה ערבית אותנטית.
היא עבדה כעיתונאית במגזין "פאטה אל-ערבי".
ב-1922 נישאה לבן משפחת ג'זאירי והתיישבה בדמשק שבסוריה וילדה שני ילדים.
בשנת 1925 היא יצאה בהפגנות נגד הקולוניאליזם הצרפתי ותמכה בתנועת ההתנגדות.
בין השאר הקימה אגודה מיוחדת להגשת עזרה למשפחותיהם של המורדים.
היא הייתה מייסדת שותפה של החברה להתעוררות נשים בדמשק בשנת 1927. היא הייתה המייסדת של אגודת דאות אל-אדב ב-1928, שהקימה בית ספר ערבי לבנות בשם זהה.
על מאמצה הוענק לה עיטור הכבוד החינוכי.
היא הייתה מייסדת-שותפה של איגוד הנשים הסורי ב-1928, וכיהנה כנשיאתו בין השנים 1933–1967 וכנשיאת כבוד בשנים 1967-1975. היא הייתה הנציגה הסורית לוועידת הנשים המזרחיות להגנת ארץ ישראל בקהיר ב-1938.
בתקופת זמן זו, תנועת הנשים הסורית דגלה בחשיפת הפנים מאחר שראו את הכיוי כחלק מההפרדה המגדרית האסלאמית.
בייהם לא השתתפה באופן פעיל בקמפיין, אך בכל זאת התנגדה לשמרנים בנושא.
כפמיניסטית, היא הייתה יעד של שמרנים מוסלמים שדגלו בכך שנשים יחיו בהסתגרות, ילבשו רעלה ולא יתערבו בחיים מחוץ לבית.
בשנת 1943 הודיעו לתנועה האסלאמית אל-גררה כי אמורה להתקיים הפגנה נגד רעלה בנשף שערכה בייהם, בו נשים שהשתתפו היו אמורות להיחשף, ולכן אל-גררה איימה לתקוף ולהצית את הבית.
כתגובה לאיום הפסיקה בייהם את תרומותיה של חלב חינם לרבעים העניים של העיר למשך 24 שעות, מה שהביא להתפרעויות בין העניים, שהפגינו בהצלחה נגד אל-גרה, בדרישה לעזוב את בייהם בשקט.
כמודרניסטית, בייהם תמכה בזכויותיהן של נשים לא ללבוש רעלה, להצביע ולהיבחר לתפקידים פוליטיים, אולם כפעילת עצמאות לאומית היא העדיפה קודם כל עצמאות סורית, וזכויות נשים מאוחר יותר.
היא נתנה את תמיכתה לחוסני א-זעים, שהבטיח לה להנהיג זכות בחירה לנשים בסוריה, רפורמה שהונהגה לבסוף ב-1953. בשנת 1960 מינה אותה נשיא סוריה ליו"ר התאחדות הנשים הערביות האפריקאיות-אסייתיות.
בינואר 1945 ארגנה בייהם את מצעד הנשים הגדול ביותר בתולדות סוריה, כמחאה נגד הסירוב הצרפתי לדון בעצמאות סוריה.
ב-1971 היא מונתה לכהן כחברת פרלמנט על ידי נשיא סוריה.
נפטרה בשנת 1975. היו לה שני ילדים אמל וזין אל-עאבדין.
בשנת 1916 עמדה בראש ועדת פיקוח על בית התעשייה, שכלל 1800 נערות העובדות במלאכת האריגה והשטיחים ועבודות היד.
בשנת 1933 נוצר הגרעין של האיחוד הנשי הערבי הסורי משלוש עמותות, ובייהם נבחרה לתפקיד נשיאת האיחוד הזה.
בשנת 1937 עבדה בפרויקט רענון הכפרים והמאבק נגד האנאלפביתיות במרכז ג'דידה ערטוז וסביבותיהם.
בשנת 1944, תשע עמותות הקימו את האיחוד הנשי הערבי הסורי ובייהם נבחרה לנשיאה של איחוד זה, ונשארה בתפקיד זה עד שנת 1967. היא גם הייתה נשיאת איחוד הנשים הערביות הכללי מאז שנת 1957 עד 1963, שהיה מורכב מאחת עשרה עמותות.
בשנת 1956, הייתה ראש המשלחת של איחוד העמותות של נשים לוועידה במוסקבה, שדנה בזכויות נשים.
בשנת 1934 פגשה עאדלה בייהם את המוזיקאי הסורי עומר אלבטש (عمر البطش) בחלב והזמינה אותו ללמד כמה מתלמידות בית ספר דוחת אל-אדב מחול.
בשנת 1938 פגשה את הגברת הודא שעראווי במהלך כנס בקהיר, שבמרכזו היה נושא פלסטין.
לאחר הפצצת הפרלמנט, העמותות החלו לחלק מזון למשפחות העובדים שפתחו בשביתה.
היא ערכה קמפיינים לתרומות כסף לאלג'יריה ולגיוס כספים לפלסטינים שבמצוקה ולפעול למען אספקת מגורים להם.
בשנת 1945 הייתה החוסה של חגיגת הפינוי של הצרפתים באצטדיון אוניברסיטת דמשק.
ביקור הסופר והוגה הדעות טה חוסיין, למכון דוחת אל-אדב.
בשנת 1956, הנשיא גמאל עבד אל נאצר קיבל את פניה, יחד עם קבוצה של נשים פעילות.
בשנת 1920 פגשה עאדלה בייהם בראש ועדה של נשים את משלחת קריין (بعثة كراين) שבקרה בארץ על מנת לערוך משאל והקשיבה לדרישות הוועדה שדיברה בכנות על העצמאות במדינות הערביות המאוחדות (في البلاد العربية الموحدة) והסירוב להגנה או לנאמנות או למנדט.
בשנת 1942 דנה עם חברות האיחוד של הנשים בסכנה הציונית ובעיותיה של האומה הערבית ושדרוג רמתה התרבותית וחברתית.
בשנת 1949 השתתפה עם הפדרציה של האיגודים של נשים בוועדה לזכויות הנשים של האו"ם.
בשנת 1956 מנתה כראש המשלחת של איחוד העמותות של הנשים שמטרתו לדון בזכויות הנשים במוסקבה.
לרגל יום האישה הבינלאומי בשנת 1975 העניק הנשיא חאפז אל-אסד לגברת עאדלה בייהם אלג'זאירי את עיטור הזכאות הסורי של דרגת ההצטיינות כאות הכרה למאמציה
העיטור נמסר לבתה אמל בטקס הספד שאורגן על ידי איחוד הנשים הסוריות באצטדיון של אוניברסיטת דמשק לרגל ארבעים יום למותה.
כדי להנציח את אותה ציווה הנשיא לקרוא בשמה את בית הספר התיכון לבנות באזור אלמראבט בשכונת המהגרים.
עאטף מוחמד סאלם סייד אל-אהל הוא דיפלומט מצרי שכיהן כשגריר מצרים בישראל מה-1 בספטמבר 2012 עד 20 ביוני 2015.
הוא למד תקשורת המונים ומדעי המדינה באוניברסיטת קהיר.
עבד בשגרירויות מצרים במספר מדינות בין היתר ברוסיה, תאילנד, סין, מאלי ובהולנד.
בין השנים 2006–2009 שימש כקונסול המצרי באילת ובין היתר טיפל בסוגיית האסירים המצרים שנידונו למאסר בגין עבירות פליליות וכלואים בישראל ובעסקה לשחרור אילן גרפל.
לאחר מכן מילא שורה של תפקידים במשרד החוץ בקהיר, בהם ראש אגף סין ומונגוליה במשרד החוץ המצרי, יועץ של שר החוץ לענייני צפון אמריקה, יועץ שר העבודה וההגירה ליחסים בינלאומיים ויועץ שר החוץ לענייני תרבות.
במרץ 2012 מונה לשגריר בישראל והגיש את כתב האמנתו לנשיא המדינה שמעון פרס ב-17 באוקטובר.
מינויו בא בזמן שלטונו של מוחמד מורסי בנשיאות מצרים ובתקשורת הערבית פורסם כי לרגל מינויו שלח מורסי איגרת לנשיא שמעון פרס.
בתחילת מבצע עמוד ענן הוחזר השגריר עאטף לקהיר להתייעצויות, ומאז עד תום כהונתו לא שב לישראל.
עאדל שיחי הוא כדורגלן מרוקאי-גרמני המשחק בעמדת הקשר.
שיחי שיחק לאורך רוב הקריירה שלו בפ.צ.
שיחי נולד בדיסלדורף שבגרמניה, ובנעוריו שיחק בפורטונה דיסלדורף ובפ.צ.
קלן, שם החל לשחק בקבוצת המילואים של פ.צ.
קלן תשע עונות רצופות, כאשר בעונת 2006/07 תפס מקום חשוב בקבוצה הבוגרת, אך המשיך לשחק לעיתים גם בקבוצת המילואים.
קלן מהבונדסליגה השנייה אל הבונדסליגה, כאשר הקבוצה סיימה במקום השלישי בבונדסליגה השנייה.
שיחי וקלן שיחקו בבונדסליגה במשך ארבע עונות רצופות, את כולן סיימו בחלק התחתון של הטבלה.
בעונת 2011/12 נשרה קלן לבונדסליגה השנייה.
בעונת 2012/13 כשלה הקבוצה לחזור לבונדסליגה, ושיחי היה אחד השחקנים המובילים בקבוצה.
בעונת 2013/14, חזרו שיחי וקלן לבונדסליגה כאשר סיימו במקום הראשון בבונדסליגה השנייה.
עם זאת בעונה זו שיחי מיעט מאוד לשחק.
בתום עונת 2013/14 עזב שיחי את קלן לאחר שצבר 130 הופעות ליגה והבקיע 20 שערים, וחתם בפולהאם בהעברה חופשית, אך כמעט שלא שיחק במועדון, ובתחילת 2016 חתם באסתקלאל טהראן מליגת העל האיראנית, בחוזה עד לתום העונה.
שיחי ערך את הבכורה בנבחרת מרוקו בשנת 2008, במשחק ידידות מול נבחרת בנין, אך לא זומן עד כה לטורניר גדול, נכון לאפריל 2016.
עאדל סלימי הוא כדורגלן עבר תוניסאי ששיחק בקלאב אפריקן, נאנט, ריאל חאן, פרייבורג ונבחרת תוניסיה בעמדת החלוץ.
כינויו של סלימי היה הריאה, בזכות כושרו וסיבולתו הגופנית המרשימים.
סלימי גדל במועדון הכדורגל התוניסאי קלאב אפריקן, ובשנת 1990 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון.
סלימי שיחק בקבוצת הבוגרים במשך שש עונות, והציג יכולת טובה מאוד.
בתקופה זו זכה סלימי בשתי אליפויות תוניסיה ובגביע תוניסאי אחד.
סלימי זכה עם קלאב אפריקן גם בתארים בינלאומיים, כמו גביע אפריקה לאלופות בשנת 1991 וגביע המחזיקות הערבי בשנת 1995. בשנת 1996 עזב סלימי את קלאב אפריקן, לאחר שהבקיע 61 שערי ליגה ב-144 הופעות והיה הכוכב הגדול של הקבוצה, וחתם בנאנט מליגת העל הצרפתית, שהייתה באותם ימים בצמרת הכדורגל הצרפתי.
סלימי שיחק במועדון במשך שתי עונות, אך לא התאקלם והבקיע שני שערי ליגה בלבד ב-40 הופעות.
בפגרת החורף של עונת 1997/98 עזב סלימי את נאנט וחתם בריאל חאאן מליגת המשנה הספרדית בכדורגל, שם שיחק עונה וחצי והבקיע 32 שערים.
יכולתו המרשימה של סלימי הביאה להחתמתו בפרייבורג, ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה, שם שיתף פעולה עם חבריו מנבחרת תוניסיה, זובייר בייה ואל-מהדי בן סלימאן.
עונתו הראשונה של סלימי בקבוצה לא הייתה מרשימה על אף שפתח כמעט בכל המשחקים, אך בהמשך החל סלימי להבקיע במספרים דו ספרתיים והפך לאחד מהברגים החשובים ביותר בפרייבורג.
בעונת 2000/01 הגיע סלימי להישג השיא שלו עם פרייבורג כאשר סיים עם הקבוצה במקום השישי בבונדסליגה, אך בעונת 2001/02 נשרו סלימי ופרייבורג אל הבונדסליגה השנייה.
סלימי החל את עונת 2002/03 בפרייבורג, אך לקראת סיום חלון ההעברות של הקיץ, עזב את הקבוצה לאחר שהבקיע 27 שערים ב-108 הופעות, וחתם במועדון נעוריו, קלאב אפריקן.
סלימי שיחק במועדון שתי עונות, בהן הבקיע 29 שערים ב-51 הופעות, אך לא הוסיף לאמתחתו תארים נוספים.
בתום עונת 2003/04 פרש ממשחק פעיל.
סלימי החל לשחק בנבחרת תוניסיה בשנת 1992. בשנת 1994 השתתף עם תוניסיה בגביע אפריקה לאומות 1994, ממנו הודחה תוניסיה בשלב הבתים.
בשנת 1996 השתתף עם תוניסיה בגביע אפריקה לאומות 1996, בו הגיעה תוניסיה עד הגמר, כאשר סלימי הבקיע צמד בניצחון 2–4 בחצי הגמר מול נבחרת זמביה.
בגמר האליפות, ניצחה נבחרת דרום אפריקה את תוניסיה בתוצאה 0–2. באותה שנה, השתתף סלימי עם נבחרת תוניסיה באולימפיאדת אטלנטה (1996), ממנה הודחה תוניסיה בשלב הבתים, כך היה גם במונדיאל 1998 בו השתתף סלימי עם תוניסיה, והיה המונדיאל הראשון אחרי 20 שנה בו השתתפה תוניסיה, והראשון מבין שלושה ברצף.
בשנת 2000 השתתף סלימי עם תוניסיה בגביע אפריקה לאומות 2000, אותו סיימה תוניסיה במקום הרביעי.
סלימי הבקיע בטורניר זה שער אחד.
בשנת 2002 השתתף סלימי עם תוניסיה במונדיאל 2002, ממנו הודחה תוניסיה בשלב הבתים.
לאחר טורניר זה, בו שימש קפטן הנבחרת, פרש סלימי מהנבחרת הלאומית, לאחר שהבקיע 20 שערים ב-71 הופעות לאורך עשר שנים.
עאידה הוא מחנה פליטים פלסטינים מצפון לבית לחם, בסמוך לקבר רחל.
מחנה הפליטים הוקם בשנת 1950 לפליטים מאזור ירושלים וחברון.
במהלך האינתיפאדה השנייה, שימש המחנה כאחד ממקורות הירי על גילה.
במרץ 2002, במסגרת מבצע אחים לנשק נכנסו כוחות צה"ל למחנה וכדי להימנע ממטענים בדרכים פרצו דרכים במעבר בין קירות הבתים.
לכניסה למחנה נלוו עיתונאים, שתיעדו מקרה שבו אישה נהרגה בשוגג במהלך הפריצה לביתה.
בשנת 2009 ביקר האפיפיור במחנה ותרם לו 70,000 אירו.
בשנים 2013–2015 אירעו עימותים רבים בקרבת המחנה עם כוחות משמר הגבול בקבר רחל.
בסוף אוקטובר 2015 איים שוטר מג"ב על תושבי המחנה "נירה עליכם גז עד שתמותו" אם לא ייפסקו הפרות הסדר במחנה.
עאדל וסמירה הייתה סדרת טלוויזיה (הסיטקום הישראלי הראשון), בשפה הערבית, ששודרה בין השנים 1971- 1972, בטלוויזיה הישראלית.
הסדרה בכיכובם של ז'אק כהן ולילית נגר, עסקה בחייהם של בני זוג ערבי ישראלי.
הסדרה הופקה על ידי שולמית בן-שלום והבמאים היו ויקטור קמר ונחמד בן ישי, בחלק מן הפרקים הייתה המפיקה רבקה פרידמן.
לשני כוכבי הסדרה נגר וכהן, עבר מצרי.
בעוד שכהן נולד במצרים, ועלה לישראל בגיל 5, נגר נולדה בתל אביב, אך בעודה תינוקת עברה עם משפחתה להתגורר במצרים, ושבה לישראל בהיותה בת 15. עבר זה מסביר את הערבית העסיסית שבפיהם של הצמד, אשר היטיבו להציג את חייהם של זוג ערבי ישראלי.
הסדרה הציגה אירועים שונים, בחיי הזוג, מתוך זווית ראייה הומוריסטית.
מתוך הפרקים: עבודות בית, סמירה חושדת בבעלה, אורחים מאמריקה, עאדל מתקין מדף, עאדל חולה, סיגריות של אבא, עאדל חושד בסמירה, ועוד.
הצלחת הסדרה, הביאה את השניים, בשיתוף פעולה עם עוד גורמי תיאטרון נוספים, להפיק הצגה בשם "תפוס כפי יכולתך", בה ירדו עאדל וסמירה (ז'אק ולילית) מן המסכים אל בימת התיאטרון.
עאיד חבשי הוא כדורגלן ערבי-ישראלי המשחק בעמדת הבלם במכבי בני ריינה.
חבשי נולד באכסאל, ישראל, למשפחה ערבית-מוסלמית.
התחיל לשחק כדורגל בקבוצות הילדים של הפועל נצרת עילית, וכשהיה בן 14 עבר למחלקת הנוער של מכבי חיפה.
ב-28 בנובמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשפתח בהרכב בהפסד 2–3 למכבי נתניה במסגרת גביע הטוטו.
את הופעת הבכורה שלו בליגת העל ערך ב-21 באפריל 2013, בהפסד 1–2 לבני יהודה תל אביב.
בעונת 2013/2014 ערך שלוש הופעות בליגת העל, ובמקביל המשיך לשחק בקבוצת הנוער.
ב-3 בפברואר 2015 הושאל חבשי לבני סכנין כחלק מעסקת העברתו של אברהם פאס למכבי חיפה.
בסכנין היה חבשי שחקן הרכב, ועד תום עונת 2014/2015 ערך 13 הופעות בליגה.
בעונת 2015/2016 חזר חבשי למכבי חיפה, ערך 15 הופעות בליגה והיה שותף לזכייה של הקבוצה בגביע המדינה.
ב-14 ביולי 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בזירה האירופית בתיקו 1–1 נגד נומה קאליו.
ב-1 בפברואר 2017 הושאל להפועל רעננה, במדיה ערך ארבע הופעות עד תום עונת 2016/2017.
ב-27 ביוני 2017 הושאל חבשי לקבוצת בני יהודה תל אביב.
ב-9 בדצמבר 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 2–1 על מכבי נתניה.
חבשי פתח בכל 36 משחקי הליגה של הקבוצה בעונת 2017/2018 ולא החמיץ דקת משחק אחת, והקבוצה סיימה את העונה בפלייאוף העליון.
לקראת עונת 2018/2019 חזר מההשאלה למכבי חיפה.
ב-25 ביוני 2021 חתם חבשי לשנתיים בעירוני קריית שמונה.
ב-25 בספטמבר כבש שער בכורה בניצחון 0-1 על הפועל נוף הגליל.
ב-28 ביוני 2025 חתם במכבי בני ריינה.
לזכותו של חבשי ארבע הופעות במדי נבחרת נוער ב' של ישראל עד גיל 18, חמש-עשרה הופעות במדי נבחרת הנוער עד גיל 19, ושלוש-עשרה הופעות במדי הנבחרת הצעירה עד גיל 21.
במאי זומן חבשי לראשונה לסגל נבחרת ישראל הבוגרת, לקראת משחק ידידות נגד , אך המשחק בוטל.
ב-7 בספטמבר 2018, ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים של הנבחרת, כשגם פתח בהרכב במשחק מול במסגרת עונת הביכורים של ליגת האומות של אופ"א, שנגמר בהפסד חוץ לישראל 1–0.
עאטף אבו בילאל הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמד הקשר במרכז שבאב בלאטה.
אבו בילאל הוא ממוצא בדואי, ומחזיק גם באזרחות פלסטינית.
שיחק לשעבר בסגל נבחרת פלסטין.
אבו בילאל נולד בכפר הבדואי שגב שלום, ישראל, למשפחה ערבית-מוסלמית.
התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הפועל באר שבע ובגיל 20 הצטרף להפועל משוש שגב שלום.
בקיץ הושאל למכבי באר שבע מהליגה הארצית, אך בדצמבר חזר לשגב שלום.
בקיץ חתם במכבי עירוני נתיבות מליגה א' בה שיחק שנתיים.
בשנת חתם בבני אילת, אך שוחרר מהקבוצה אחרי זמן קצר וחתם בשבאב א-דאהרייה מליגת העל הפלסטינית עמה לקח אליפות בעונתו השנייה במועדון.
בדצמבר חזר לכדורגל הישראלי כאשר חתם בהפועל רהט מליגה ב'.
ב-7 בפברואר 2014 הבקיע רביעייה בניצחון 1-5 נגד הפועל בת ים.
בקיץ חתם במכבי שגב שלום מליגה ג'.
ב-18 באוקטובר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 נגד הפועל תל שבע, בו גם כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה.
בתום המשחק, תל שבע התלוננה להתאחדות לכדורגל שאבו בילאל עדיין רשום בליגה הפלסטינית במקביל לרישומו כשחקן שגב שלום.
ב-22 בדצמבר 2014 אבו בילאל הורחק ל-99 שנים מהכדורגל על ידי בית הדין של ההתאחדות.
כחודש וחצי אחרי ההחלטה בית הדין ביטל את החלטתו כיוון שמאוחר יותר נודע כי ההתאחדות הפלסטינית סירבה לחתום על טופס שחרור בינלאומי ופתרה את אבו בילאל מכל אשמה.
בסיום העונה העפיל עם שגב שלום לליגה ב'.
באר שבע עד לסיום העונה.
בקיץ אבו בילאל חתם בצעירי רהט.
ב-31 באוגוסט 2017 חתם בבית"ר נורדיה ירושלים מליגה א'.
בינואר חתם בצעירי רהט מליגה ב'.
אחרי ששיחק בה רק משחק אחד, חזר לליגה א' כאשר חתם במ.ס.
ב-12 בנובמבר 2019 חתם בעירוני כסייפה, אך שוחרר אליה רק כעבור כחודש.
בקיץ , חזר לליגה הפלסטינית וחתם באלופה דאז, מרכז שבאב בלאטה.
לאחר שהרשים במדי שבאב א-דאהרייה, אבו בילאל קיבל הצעה לשחק בנבחרת פלסטין.
ב-4 ביוני 2010 אבו בילאל ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1-1 נגד .
ב-1 במרץ 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-2 נגד .
עקב חזרתו לכדורגל המועדונים הישראלי בדצמבר 2013, אבו בילאל לא-זומן שוב לנבחרת הפלסטינית.
ב-5 בנובמבר 2018 אבו בילאל נידון ל-8 חודשי מאסר, עקב נהיגה ללא-רישיון.
עאדל עבד אל-מהדי אל-מונתפיכי (; נולד ב-1 בינואר 1942) הוא פוליטיקאי וכלכלן עיראקי שיעי אשר כיהן כראש ממשלת עיראק ה-49 מ-25 באוקטובר 2018 עד מאי 2020. במקביל הוא מכהן גם כשר ההגנה וכשר הפנים.
עבד אל-מהדי נולד בבגדאד למשפחה ממוצא איראני.
בשנת 1969 עזב את עיראק לגלות בצרפת, שם עבד בעיתונות הערבית-צרפתית.
לאורך צעירותו קיבל עבד אל-מהדי חינוך שיעי אליטיסטי.
משנות ה-70 ועד תחילת שנות ה-80 היה פעיל במפלגה הקומוניסטית והחל לגבש לעצמו עמדה "קומוניסטית-אסלאמית".
בתקופה זו חזר לעיראק והחל להיות מעורב פוליטית.
ב-26 בפברואר 2007 הוא שרד ניסיון התנקשות בו נהרגו עשרה אנשים.
ב-2 באוקטובר 2018 מונה לתפקיד ראש הממשלה - מינוי שנכנס לתוקף כשלושה שבועות לאחר מכן.
באוקטובר 2019 החלו מחאות אלימות נרחבות על תפקוד הממשלה.
ב-29 בנובמבר 2019 הודיע על כוונתו להתפטר מראשות הממשלה.
הוא צפוי לעמוד למשפט על אשמתו בהריגתם של מפגינים צעירים במהלך ההפגנות נגדו.
עאידה נסראללה היא דוקטור לאמנות, סופרת, מחזאית, משוררת, אמנית ומבקרת תרבות רב-תחומית פלסטינית אזרחית ישראל.
עאידה נולדה באום אל־פחם, 1956, לאב פועל בניין ולאם עקרת בית, הבכורה מבין חמישה ילדים.
על אף שמגיל צעיר שאפה ללמוד באקדמיה, רק בגיל 40 החלה בלימודי שפה ערבית ותולדות האמנות באוניברסיטת חיפה, והמשיכה בלימודי תואר שני ודוקטורט באוניברסיטת תל אביב.
עאידה היא בוגרת התוכנית הבינלאומית לסופרים ומרצה לאמנות רב-תחומית במדרשה בבית ברל, מתמחה באמנות נשים פלסטיניות, עורכת בירחון אל־חאצד מטעם מרכז המחקר לשפה ותרבות בבית ברל וחברת קבוצת התיאטרון ההיברידי בניו יורק.
מחזותיה עלו בקריאה תיאטרלית בישראל (תיאטרון צוותא, והתיאטרון הערבי-עברי ביפו), בניו יורק, באייווה ובשיקגו.
עאידה הציגה תערוכות בישראל ובעולם, ומחזותיה תורגמו לאנגלית ולעברית ושיריה תורגמו לאנגלית, לספרדית ולעברית.
תחומי המחקר שלה הם נשים יוצרות, מגדר, אמנות פלסטית, תיאטרון, ספרות ושירה, וחקר החברה, השפה והתרבות הערבית.
היא פרסמה שירים רבים בעיתונות הערבית כמו "אל־איתיחאד" ו"אל־ג'דיד", שלושה קובצי סיפורים והוציאה לאור רומן שתורגם לגרמנית ובמרכזו אישה, יוצרת, ילידת אום אל־ פחם, הנוסעת בעולם וכותבת יומן לאהובה.
עבודת הדוקטורט שלה הייתה חלוצית בתחום המחקר באמנויות פלסטיניות ועסקה בייצוג הגוף הנשי בקרב נשים פלסטיניות באמנות.
בשנת 2021 פורסמו תרגומי שירה של אזדמיר אסף לערבית שבוצעו על ידי עאידה נאסראללה.
בנוסף להיותה סופרת, עאידה היא גם ציירת.
הגוף הוא מוטיב חשוב ביצירותיה של האמנית, שנוכח באופן ברור גם בסיפוריה וגם בציוריה, שנחשב לנושא אסור בחברה, וטוענת שאם לא היה לנו את החיבור הזה עם גופנו אז איך אנחנו יכולים לבטא את כאבינו, תחושותינו ואת שמחותינו.
דוגמה לציור נשים ניתן למצוא באחת מן התערוכות שהציגה בהן עאידה את עבודותיה בשנת 2001 בשם "דיוקן עצמי" שעוסקת באופני הייצוג של נשים יוצרות במציאות פלסטינית משתנה ורבת-פנים, ומנסה לבחון את המרחב האינטימי של נשים יוצרות ואת הדרכים שהן מגדירות את זהותן.
בתערוכה זו הציבה עאידה ארבעה טקסטים לצד ציורי דמויות נשים, והטקסטים מתארים ארבע דמויות.
דימויי הנשים בטקסטים ובציורים יוצרים קשת של מצבים נשיים, הנעה בין שחרור ועצמאות לבין דיכוי ואלימות, נושאים שעוסקת בהם הרבה האמנית הפלסטינית.
1995-1998 - תואר ראשון בתולדות האמנות, שפה וספרות ערבית
1999 - תעודת הוראה, העשרה בלימודי תולדות האמנות והיצירה
1999-2003 - תואר שני באמנויות רב תחומיות
2012 - דוקטורט באמנות רב תחומית בנושא ייצוג הגוף הנשי בפרפורמנס ארט ובאמנויות אצל נשים פלסטיניות-ישראליות מ-1998–2010.
2016 - "פורטרטים", בספריה המרכזית של אוניברסיטת ירושלים
2010 - "מוקאצ'ינו", פרפורמנס ארט, בתיאטרון היפרדי, ניו יורק
2010 - "צלליות", גלריה השלום, גבעת חביבה
2003 - "מחרוזות", אוניברסיטת בית לחם.
1997 - "קליגרפיה" מוזיאון אל-בורג', קלנסואה.
1999 - "קליגרפיה", גלריה השלום, גבעת חביבה
2000 - "לרקום קשר", הגלריה העירונית לאמנות עכשווית, נס-ציונה
2000 - "לרקום קשר" גלריה גיניה סתשבורג, אוניברסיטת תל אביב.
2002 - "נשים יוצרות ספרות ואמנות", גלריה בית ביאליק, תל אביב
2002 - "מעבר מאלף עד אלף", אמנות קונקרטית, תל אביב
2003 - Show your wound"", אוצרת יעל בן יצחק בית אסיה, תל אביב
2005 - "והפכו לצעקה אחת", גלריה אניטה, קול האישה, ירושלים.
2006 - "אדמה", אוניברסיטת שיקגו, ארצות הברית
יחפה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2021
עאטף מוחמד עבייד היה פוליטיקאי מצרי שכיהן כראש ממשלת מצרים בין השנים 1999–2004 תחת הנשיא חוסני מובארכ.
עבייד נולד בטנטא בירת מחוז אל-ע'רביה .
סיים את לימודיו באוניברסיטת קהיר בשנת 1955 וקיבל תואר דוקטור למנהל עסקים מאוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין בשנת 1962.
לאחר סיום לימודיו עבר עבייד לשמש כפרופסור למנהל עסקים באוניברסיטת קהיר עד שהצטרף לפוליטיקה.
בשנות השמונים של המאה העשרים מונה לשר כיהן כשר לפיתוח מקומי תחת ראש הממשלה עאטף צדקי במסגרת הממשלה, ולאחר מכן כשר התכנון והרפורמה בממשלתו של כמאל גנזורי וסגן ראש הסנאט המצרי.
לאחר פיטורי גנזורי מונה על ידי מוברכ לשמש ראש הממשלה ה-47 של מצרים.
עבייד החל לכהן ב-5 באוקטובר 1999 וכיהן בו עד 9 ביולי 2004.
בין 20 ביוני 2004 ל-6 ביולי 2004 שימש נשיא המדינה בפועל ומחליפו של מוברכ, תקופה בה קיבל הנשיא טיפול רפואי בגרמניה.
בזמן כהונתו שימש בין היתר כיועץ כלכלי של מובארכ.
ב-9 ביולי 2004 הגיש את התפטרותו מתפקיד ראש הממשלה בעקבות אי הסכמות עם הנשיא מוברכ על תוכניות כלכליות לאחר לחץ מצד חלק מהקהילה העסקית אשר דרשה הובלת תהילכי הפרטה מהירה ופחות רגולציה מטעם המדינה.
לאחר סיום תפקידו החולף על ידי אחמד נזיף.
לאחר פרישתו ועזיבת הפוליטיקה עבר עבייד לעמוד בראש הבנק הבין-לאומי הערבי.
באפריל 2011 הוא הודח מתפקידו על ידי ראש הממשלה עיסאם שרף בעקבות טענות לשחיתות בזמן כהונתו כראש הממשלה.
במרץ 2012 הורשע עבייד בעברות שחיתות והונאה במכירת קרקעות ממנה הפסידה המדינה על פי האישומים כ-700 מיליון לירות, ונידון ל-10 שנות מאסר בפועל ובנוסף הוקפאו כלל נכסיו, בתחילת חודש ינואר 2013 פסק בית המשפט לערעורים במצרים כי יערך משפט חוזר ובסופו של המשפט החוזר זוכה עבייד מאשמה.
עאדל עאושיש הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי באברדין מליגת העל הסקוטית, בהשאלה מסנדרלנד.
עאושיש גדל במחלקת הנוער של פריז סן-ז'רמן.
ב-30 באוגוסט 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–2 על מץ במסגרת הליגה הצרפתית לעונת 2019/2020. ב-5 בינואר 2020 הבקיע את שערו היחיד במדי המועדון, במסגרת הגביע הצרפתי.
הוא זכה עם פריז סן-ז'רמן באליפות צרפת ובגביע הצרפתי.
ב-20 ביולי 2020 חתם עאושיש בסנט אטיין.
ב-30 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–2 על לוריאן במסגרת המחזור השני בליגה לעונת 2020/2021. ב-20 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בתיקו 2-2 נגד נאנט במסגרת המחזור הרביעי בליגה.
הוא ערך 34 הופעות ליגה בעונת 2020/2021, בהן הבקיע שני שערים.
בעונת 2021/2022, שהסתיימה בירידה של סנט אטיין לליגה הצרפתית השנייה, ערך עאושיש 35 הופעות ליגה.
ב-1 בספטמבר 2022, חתם עאושיש לארבע שנים בלוריאן מליגת העל הצרפתית.
ב-1 בספטמבר 2023, חתם לחמש שנים בסנדרלנד.
ב-31 בינואר 2025, הושאל לפורטסמות' מהצ'מפיונשיפ עד סוף העונה.
בתום תקופת ההשאלה, ב-6 ביולי, הוא הושאל שוב, הפעם לאברדין מליגת העל הסקוטית.
עאושיש זכה בתואר השחקן המצטיין של טורניר אליפות אירופה עד גיל 17 בשנת 2019.
עאטף איברהים מוחמד עדואן (ידוע גם בכוניה: אבו שַׁריף; בערבית: عاطف ابراهيم محمد عدوان; נולד ב-1952) הוא בכיר בהנהגה הפוליטית של חמאס וחשוד בפעילות טרור.
פרופסור חבר ב ומטיף אסלאמי במסגד עומר אבן עבד אל-עזיז בבית חנון.
עדואן נעצר בעבר פעמים אחדות בידי הצבא הישראלי ובידי כוחות הביטחון של הרשות הפלסטינית בהנהגת אש"ף.
הוא היה ממגורשי חמאס ללבנון בסוף 1992 וכתב את ספר הזכרונות "יומן מרג' א-זוהור".
עדואן כתב מאמרים וספרים רבים, בנושאים פוליטיים, בהם יחסי יהודים מוסלמים בתקופת ראשית האסלאם.
ספר ידוע נוסף שכתב עדואן, היא הביוגרפיה של מייסד חמאס, שיח' אחמד יאסין, "חיאתה וג'הדה".
לאחר ניצחון חמאס בבחירות לרשות המחוקקת הפלסטינית ב-2006 וכינון ממשלתו הראשונה של אסמאעיל הנייה, התמנה עדואן, שנבחר לרשות המחוקק כנציג צפון עזה, למשרת השר לענייני פליטים.
בתקופה הראשונה להיבחרו, נחשב עדואן כאישיות לא רצויה באוסטריה.
עאדל בדיר (ערבית: عادل بدير) הוא פוליטיקאי ערבי ישראלי שכיהן כראש עיריית כפר קאסם.