tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תנועת החזית הוורודה פעלה החל משנת 2020 כחלק ממחאת בלפור והמחאה נגד מדיניות הקורונה בישראל, עברה הפוגה בתקופת ממשלת ישראל ה-36 וחזרה לפעילות בינואר 2023 כעמותה, כחלק מהמחאה נגד הרפורמה המשפטית.
התנועה נבחרה לרשימת "אנשי השנה" של מגזין פורטפוליו, בשנת 2020.
החזית הוורודה מוכרת כגוף אמנים מעניין מבחינה אקדמית.
פעולותיה של החזית הוורודה נחקרות אקדמית בשיעורים באמנות, סוציולוגיה, פוליטיקה ומדעי המדינה באוניברסיטאות, ובימי עיון אקדמיים.
המכללה האקדמית תל אביב יפו אף מציעה לסטודנטים במדעי המדינה וסוציולוגיה התמחות במסגרת החזית הוורודה.
החזית הוורודה נוסדה כקבוצה ביולי 2020 כחלק ממחאת בלפור על ידי יניב סגל, עומר שמר וכלנית שרון.
יניב סגל השתמש בצבע הוורוד במחאה כבר כחלק מקבוצת "הבעלביתים", כדי לייחד את קבוצת האמנים, ומשום שהצבע הוורוד נתפס כמייצג חולשה, ילדות, נשיות, להט"ביות ותקווה, לדבריו.
עקב כך, החזית הוורודה אימצה אף היא את הצבע הוורוד.
ב-5 בספטמבר 2020, במהלך צעדה מגשר המיתרים לבלפור, חילקה החזית הוורודה דגלים לצועדים.
בהמשך, במהלך סגר הקורונה, אימצו ארגוני מחאה צעירים נוספים כמו "קומי ישראל" ו"התעוררנו" את הצבע הוורוד.
בסיום 2020 נבחרה התנועה לרשימת "אנשי השנה" של מגזין פורטפוליו.
בתקופה זו פעלה הקבצה תחת סמליל של ראש ורוד מוקף כוכבים בעיצובו של אורן פישר, ולאחר מכן, בתקופת הקורונה, תחת סמליל של ראש גנרי עם בנדנה ורודה המתפקדת כמסכה, בעיצובו של דורון פלם.
בינואר 2023 התארגנה החזית מחדש לפעולה במסגרת המחאה נגד הרפורמה המשפטית שיזם שר המשפטים יריב לוין, תחת סמליל המגאפון בעיצובו של דורון פלם.
ביולי אותה שנה נרשמה עמותת החזית הוורודה, שבראשה כלנית שרון ויניב סגל בתור מנכ"לים משותפים.
הפעילויות כללו צעדות, שימוש בתופים ומגפונים, מיצגים ומייצבים שהצבע הוורוד דומיננטי בהם.
החזית הפכה לאחד הארגונים הבולטים, הקולניים והמובילים של המחאה.
חברי החזית הוורודה הוזמנו לתופף בהפגנות נוספות, קיבלו מימון לתופים נוספים ממחאת ההייטק וממטה המאבק חופשי בארצנו, והחלו לספק תופים להפגנות במקומות נוספים וללמד תיפוף מחאה.
חברי החזית הוורודה אימצו מגמה של דיבור בלשון נקבה רבות.
בפרוץ מלחמת "חרבות ברזל" עמותת החזית הוורודה התגייסה לסיוע האזרחי בצפון ובדרום, וכן למאבק להשבת החטופות והחטופים.
במסגרת חמ"ל אחים לנשק בבית קמה, שנתן סיוע ראשוני למפונות ומפונים מהדרום, חברי העמותה התנדבו בהפעלת מתחם לילדים, הפעלות, וסיוע אישי למשפחות בזמן שהותן בחמ"ל.
בהמשך סייעו לחקלאים בקיבוצים שונים, ביניהם נתיב העשרה.
בדצמבר 2023 החזית הוורודה שבה לפעילות מחאה כנגד ממשלת נתניהו ובעד השבת החטופות והחטופים.
לחזית הוורודה קבוצות פעילות עצמאיות בתל אביב, חיפה, קיסריה, רחובות וערים נוספות בישראל.
בשנת 2024 עיצב גדי צדר סמליל חדש לחזית, של גרפיטי.
החל מיולי 2024, החזית הוורודה מקדמת יחד עם ארגונים נוספים את מיזם "מפגינות נוכחות בכנסת" שמטרתו חיזוק הקול הדמוקרטי ליברלי בכנסת ישראל.
במסגרת המיזם, מוזמנים אזרחיות ואזרחים לנכוח ולהשתתף בדיונים בוועדות השונות הכנסת, לבחון את התנהלות חברי הכנסת מטעם הקואליציה והאופוזיציה כנבחרי ומייצגי הציבור, ולחזק חברי כנסת ומשרתי ציבור אשר פעילותם תומכת ברעיונות ליברליים ודמוקרטיים.
נציגי החזית הוורודה הוזמנו מספר פעמים לכנסת, לדיונים בוועדה המיוחדת של הכנסת לענייני הצעירים, בפרט כדי לדון בנושא השמירה על זכות ההפגנה וכן לדיונים בנושא אלימות משטרתית.
בספטמבר 2024 נעצרו 11 מפעילי הקבוצה, ושוחררו למחרת היום.
בשנת 2025 החזית הורודה מיקדה חלק משמעותי מפעילותה בתמיכה במשפחות חטופי 7 באוקטובר 23, ובעיקר הקבוצה היותר "לוחמנית" של משפחות בגין.
על פי עומר שמר, ממייסדי העמותה, מיצגי החזית הוורודה מתוכננים כדי להיות ברורים ולמגנט את הקהל.
החזית הוורודה הציגה עשרות מיצגים.
30 ביולי 2020 "אני מוחה דמעה - מקוננות על מות הערכים" – בצאת תשעה באב 2020 קוננו משתתפים לבושים בשחור בסגנון רונית אלקבץ, על הערכים שלדבריהם רמסה הממשלה.
הם אחזו בידיהם שלטים, כאשר על כל שלט רשום ערך ואחריו האותיות ז"ל.
זהו המיצג שבו נולדה החזית הוורודה.
5 באוגוסט 2020 "ליפ סינק פור יור גלקסי" – משתתפי המיצג נשאו בובות חייזרים ורודות.
המיצג התייחס לכינוי "חייזרים" באשר למחאת בלפור.
8 באוגוסט 2020 "גיבורות על" - משתתפי המיצג התלבשו כמו גיבורות על, וחזרו על מילים המבטאות מבחינתם ערכים נשיים: נחישות, הכלה, אלגנט, רוך ותקווה.
המיצג מחה על החוסר בהנהגה נשית בישראל.
זהו המיצג הרשמי הראשון של החזית הוורודה.
אוגוסט 2020 "דגל הדיו" - האמנית אמה טוקטלי הניפה דגל ישראל שנצבע בצבעי ורוד לבן במקום כחול לבן.
לדברי טוקטלי, משמעות המיצג הוא כי מטרת המחאה היא לפתוח דיון ולא להרוס.
המיצג נערך בשיתוף פעולה של מספר קבוצות שכולן השתמשו בצבע הוורוד.
15 באוגוסט 2020 "גרניקה/צדק - לנצח נחיה על חרבנו" - מיצג בהשראת הציור גרניקה של פיקאסו, העוסק במלחמת אזרחים.
משתתפי המיצג, חובשים ברדסים ורודים זוהרים צמודים בסגנון הרכב הרוק הרוסי הפמיניסטי פוסי ריוט.
להעמדה נוספה שרון שגיא בתפקיד אלת הצדק, לבושה בגוני זהב ואוחזת מאזניים.
המיצג לווה בשלט ענק ובו רשום "לנצח נחיה על חרבנו", כאשר המילים "על חרבנו" נמחקו, ונותרו בסיום המיצג המילים "לנצח נחיה".
17 באוגוסט 2020 "הצוללניות מגיעות להבימה" - משתתפי המיצג נשאו דגל ישראל ורוד, לבשו ביגוד קומנדו ימי ורודים, והתחפשו ל"צוללניות אח"י ורודות", לדברי אור בירון, חברת החזית הוורודה.
על גבן נשאו בלוני הליום אשר יצגו בלוני חמצן, וכתבו יחד את המספר 3000, המתייחס לתיק 3000. משתתפי המיצג השתכשכו בבריכה, וצורפה אליהן גם צוללת.
20 באוגוסט 2020 "את לא לבד" המיצג מתייחס לאונס הקבוצתי באילת.
משתתפי המיצג לבשו בגדים בצבע גוף ואחזו בפיהם יריעת בד אדומה גדולה, כשהן מובלות על ידי אלת הצדק.
יריעת הבד בפה מסמלת השתקה, הסתרה ומחיקה.
את המיצג ליווה הכיתוב "את לא לבד", המביע הזדהות עם קרבן האונס.
22 באוגוסט 2020 "השחיתות חונקת את הערכים" - במיצג אדם בחליפה חנק את שאר משתתפי המיצג, הלבושים כאלות יווניות, אשר יצגו את הערכים חינוך, שלום, צדק ותקווה.
27 באוגוסט 2020 "השחיתות חונקת את העם / כואב לי הכיס" - מיצג שהחל במעגלים של ריקודי עם בכיכר רבין, כאשר המשתתפים במיצג נושאים שלטים ובהם הכיתוב "כואב לי הכיס".
29 באוגוסט 2020 "פרשיות של תקווה / רוץ בן סוסי" – מיצג בו הופיעו משתתפי המיצג כפרשיות ורודות, נושאות סוסי קרטון ורודים על מקלות במבוק כמחאה על התנהלות פרשי המשטרה אל מול המפגינים.
5 בספטמבר 2020 "באנו לתקן" - מיצג בו לבשו המשתתפים סרבלים ורודים ובידיהם כלי עבודה ענקיים.
"הסעודה האחרונה" – בספטמבר 2020, במסגרת המחאה על מדיניות הקורונה, ארגנה החזית את מחאת המסעדנים בבלפור.
12 בספטמבר 2020 "אנחנו התרופה למגפה" - במיצג זה המשתתפים חבשו מסכות אב"כ ורודות, לבשו סרבלי קורונה ואחזו סמרטוטים.
12 בספטמבר 2020 "הרסת לבד?" משתתפי המיצג המתינו בשדה התעופה לבושים כתיירות עם "תיקים" ועליהם הכיתובים 1000, 2000, 3000. נמל התעופה בן-גוריון.
31 באוקטובר 2020 "חיילות הדמוקרטיה", מיצג ביום השנה לרצח יצחק רבין, בו לבשו המשתתפים מדים ורודים.
במיצג נעשה שימוש בקטעים מנאומו של רבין בהסכם השלום בין ישראל לירדן בשנת 1994. ירושלים.
14 בנובמבר 2020 "אין כזה דבר ג'וגינג לא חוקי", משתתפי המיצג התלבשו כמו נערות ספורט משנות ה-80. בעת סגר הקורונה השני.
במסע ספורטיבי בין מחלף חמד לבלפור.
"ריקוד החניקה" - המיצג נפתח באדם לבוש חליפה החונק את עומר שמר, אחד המשתתפים במיצג.
לאחר מכן פותחות נשים בריקוד החניקה.
5 ביוני 2021 "באנו לנקות/ המנקות של שרה", משתתפי המיצג קרצפו את הרחובות באמצעות מכונת קצף.
13 ביוני 2021 "השבעת ממשלת השינוי", משתתפי המיצג התלבשו כחלוצות ורודות.
2023 (עד פרוץ מלחמת חרבות ברזל)
11 בפברואר 2023 "שובה של אלת הצדק" - דמותה של אלת הצדק הובילה את משתתפי המיצג שנשאו את הכיתוב "No one is above the law".
15 באפריל 2023 "הקברניט לא כשיר" - משתתפי המיצג התלבשו כמלחים, נשאו גלגלי הצלה ושילוט "הקברניט לא כשיר".
6 במאי 2023 "הלב המדמם" - משתתפי המיצג לבשו מכנסים ורוד וחולצה לבנה ועליה לב ורוד.
המיצג בוצע בשיתוף נציגות ונציגים מהחברה הערבית.
הכוריאוגרפיה של המיצג הסתיימה בנפילה לרצפה והתזת דם.
המיצג מתייחס לרצח נשים בישראל ולפשיעה בחברה הערבית בישראל.
13 במאי 2023 "לא על הגב שלנו" - משתתפי המיצג נשאו "סלעים" ענקיים על גבם, בהקשר של כספים קואליציוניים.
המיצג מתכתב עם דמותו של הטיטאן אטלס מן המיתולוגיה היוונית, אשר נושא את העולם על גבו.
אוגוסט 2023 הרכבת הקלה - המשתתפים חולקו לשלושה מיצגים: מיצג ברביות, מיצג של כיתה הלומדת אזרחות על פסי הרכבת, ומיצג חברים העורכים ארוחת שבת.
המשתתפים אזקו עצמם, בעודם לבושים בורוד, בתוך הרכבת הקלה, במחאה על סגירת הרכבת בשבת.
2023 במהלך מלחמת חרבות ברזל
אוקטובר 2023 "פרפרים של תקווה" - מיצב פרפרי אוריגמי המוני לשחרור החטופים מעזה.
החזית הוורודה הובילה ברחובות קפלן ושאול המלך בתל אביב פעילות אמנותית שכללה קיפול פרפרי נייר שמסמלים חופש.
הפעילות נמשכה כחודשיים לתוך המלחמה ומשם הופצה לבתי חולים ובתי ספר בשאר הארץ.
לאחר מכן הפכו הפרפרים לסיכת דש, שהפכה לאחד מסמלי המאבק של שחרור החטופים.
ינואר 2024 "ידיים" - מיצב דינמי של ידי גבס אשר משתנה עם הזמן, לציון 100 ימים בשבי החמאס.
אוקטובר 2024 "הקדושות המעונות" - משתתפי המיצג התלבשו כקדושות, עם שלטים בהשראת קלפי טארוט: לב ובתוכו חיצים, ועליהן כיתוב: חטופים, מפונות, חיילים, הרוגים.
מובילי החזית הוורודה מגיעים מעולם התיאטרון.
בין מיצגי החזית הוורודה בתיאטרון:
בתערוכת "אופק האירועים", של האוצרים ניצן כהן, ארז מעין שלו ואיריס מועלם, במסגרת תיאטרון תמונע הווירטואלי, יצרו את מיצג "עולם חדש ורוד" שרון שגיא, כלנית שרון, ירדן גרוסר, תמר מלאכי, עומר שמר, קארין בראונר, עתליה זהבי ויניב סגל.
בפסטיבל א-ז'אנר מספר 20, בתיאטרון תמונע, יניב סגל, כלנית שרון, רקדנית הפלמנקו שרון שגיא ופז צמח העלו מופע השאול מהפגנות הרחוב.
במיצג, בו לבשו פרטי לבוש ורודים וגלימות שופטים, הקריאו ה"שופטים" קטעים מתוך ספרו של אדם רז, "הדרך לשבעה באוקטובר", בעוד רקדנית פלמנקו לבושת חולצת מחאה ורודה מקישה בעקביה ובתוף.
בפסטיבל עכו בספטמבר 2021 העלו מנכ"לי החזית הוורודה את עבודת תיאטרון הרחוב "I'm Calling The PINK Police".
החזית הטורקמנית העיראקית (בטורקמנית: Irak Türkmen Cephesi; בערבית: الجبهة التركمانية العراقية; תעתיק מדויק: אלג'בּהה אלתרכּמאניה אלעראקיה) היא מפלגה פוליטית שמייצגת את האוכלוסייה הטורקמנית בעיראק.
המפלגה נוסדה ב-5 באפריל 1995 כאיחוד של מספר מפלגות טורקמניות לא בדלניות, הדוגלות בעיראק מאוחדת.
התנועה שואפת להגדלת המעורבות הפוליטית של הקהילה הטורקמנית במדינה, להגברת ההכרה בה ולשיפור זכויותיה.
מאז הנפילה של סדאם חוסיין, התנועה התחרתה על השליטה בכירכוכ ובאזורים נוספים בצפון עיראק, בטענה שאלה שייכים לעם הטורקמני.
החזית טוענת שאזור בשם טוּרְקְמֶנֶלִי (בטורקמנית: Türkmeneli, מילולית "ארץ הטורקמנים") הוא מולדתם של הטורקמנים בעיראק ומקדמת את ההכרה בכך ואת כוחה הפוליטי של האוכלוסייה בו.
האזור כולל את הערים כירכוכ, תלעפר, ארביל, מנדלי, מוסול וטוז ח'ורמאתו.
על אף זאת, צבא עיראק והפשמרגה לא אפשרו להם לבסס כוח צבאי ולשלוט הלכה למעשה באזורים בהם הם חיים.
החזית מילאה תפקיד מרכזי בלחימה נגד ארגון המדינה האסלאמית כדי להגן על אזורי "טורקמנלי" (בפרט סביב העיר כירכוכ) ועל האוכלוסייה הטורקמנית מפני לוחמי הארגון, שאף ביצעו מעשי טבח בהאוכלוסיות טורקמניות.
בשל עובדה זו ובשל הצטרפות חלקים מהאוכלוסייה הטורקמנית הסונית לשורות הארגון, נשמעים קולות ביקורתיים נגד "החזית" הטוענים שהיא מייצגת כיוום בעיקר את האוכלוסייה הטורקמנית השיעית.
עם סיום מלחמת המפרץ ב-1991, הוקם בעיראק אזור אסור לטיסה בשמי החבל הכורדי, תחת הגנתן של ארצות הברית וכוחות הקואליציה.
בשל כך ובעקבות נסיגת שלטונות הבעת' מהאזור, קיבלו הכורדים הזדמנות לייסד ממשל אוטונומי ולקיים בחירות, שבעקבותיהן הוקמה ממשלה כורדית בכורדיסטן העיראקית.
כתוצאה מכך, התעוררו בטורקיה חששות שמא התהליך יוביל לייסודה של פדרציה כורדית חזקה שעלולה בהמשך להשפיע על האוכלוסייה הכורדית בשטחיה.
כמשקל נגד למגמות הבדלניות הכורדיות, בחרה טורקיה לתמוך ולקדם את הסוגיה הלאומית הטורקמנית בעיראק ב-1992. לפני שנה זו, לא פעלו מפלגות ותנועות פוליטיות מטעם האוכלוסייה הטורקמנית במדינה בכלל ובאזור כורדיסטן העיראקית בפרט.
דוגמה לכך היא שבבחירות לפרלמנט הכורדי בשנת 1992 לא התמודדה אף מפלגה טורקמנית.
לאחר תקופה זו, החלו להתפתח תפיסות לאומיות בקרב הטורקמנים, ובפרט באזור כורדיסטן, והאוכלוסייה הטורקמנית נחלקה לשני זרמים מרכזיים: זרם ראשון תמך בתנועות הלאומיות הכורדיות ששאפו להשתית משטר פדרטיבי בעיראק ולייסד אוטונומיה כורדית עצמאית.
תקוותם של הדוגלים בגישה זו הייתה שתחת שלטון כורדי יקבלו הטורקמנים את מלוא הזכויות הלאומיות שלהם בתור הקבוצה האתנית השנייה בגודלה בחבל הכורדי, והדבר יאפשר להם ליהנות ממעורבות פוליטית משמעותית בהרבה מזו שזכו לה במסגרת שלטון הבעת'.
עם זאת זרם מרכזי יותר בקרב האוכלוסייה הטורקמנית באותה תקופה היה הזרם השני, שאימץ עמדות פוליטיות שמתנגדות למפלגות הכורדיות ותומכות בעמדות הטורקיות שלפיהן הישארותו של סדאם חוסיין בשלטון היא האפשרות שתבטיח את היציבות הרבה ביותר עבור עיראק וכלל האזור.
על-פי גישה זו, סדאם היה האדם היחיד שהיה ביכולתו לשמור על אחדות עיראק ולמנוע את השאיפות האוטונומיות הכורדיות, על אף הקשיים שחוותה האוכלוסייה הטורקמנית תחת שלטון הבעת'.
למרות פעולתה של טורקיה לשמר את שלטון הבעת' וסדאם חוסיין, אלה החלו לאבד בהדרגה את השליטה על האזורים הכורדיים בצפון המדינה ומשהיה ברור שהאוטונומיה הכורדית כבר מתגבשת, טורקיה החלה להחשיב עצמה כאחראית לשמור על האוכלוסייה הטורקמנית ועל האינטרסים שלה.
התנועה המרכזית שייצגה את הזרם השני ונחשבת לאם כל המפלגות הלאומיות של הקהילה הטורקמנית הייתה "המפלגה הלאומית הטורקמנית".
מפלגה זו הוקמה בטורקיה ב-1990 והופיעה לראשונה כנציגת הטורקמנים העיראקים בוועידת ביירות שכינסו תנועות אופוזיציה עיראקיות גולות בבירה הלבנונית ב-1991 במטרה ליצור חזית תמיכה חיצונית באינתיפאדות השיעיות והכורדיות נגד משטר הבעת' בעיראק.
המפלגה הלאומית הטורקמנית הייתה המפלגה שהובילה את הרעיון הלאומי הטורקמני משנה זו ועד לשנת 1995, כשהוקמה "החזית".
החזית הטורקמנית הוקמה ב-5 באפריל 1995 כקואליציה של מפלגות טורקמניות שזכו לתמיכה טורקית פומבית, על רקע הקמתן של מפלגות פוליטיות טורקמניות רבות באמצע שנות ה-90, לאחר ייסוד האוטונומיה הכורדית.
אלה הן המפלגות שהתאחדו להקמת "החזית":
מפלגת הטורקמנים העיראקיים הלאומית שנוסדה ב-1988 ופעלה בצפון עיראק.
מפלגת טורקמנלי, שנוסדה ב-1992 בצפון קפריסין כמפלגת איחוד הטורקמנים.
נשיאה הראשונה של "החזית" היה איחסאן דואראמג'י , רופא ילדים טורקמני יליד ארביל שחי באנקרה וייסד בה את אוניברסיטת בִּילְקֶנְט, מאוניברסיטאות העלית של טורקיה.
דואראמג'י, שהיה מקורב לחוגי השלטון באנקרה, סייע רבות להשגת תמיכת הממשל הטורקי בהקמת "החזית".
מאז הקמתה, רואה בעצמה "החזית" כנציגה הלגיטימית היחידה של האוכלוסייה הטורקמנית.
נשיא המפלגה מכונה "מנהיג הטורקמנים", ומוסד הנשיאות הוא עמדה פוליטית וארגונית חשובה עבור המפלגות שמרכיבות את החזית ומנהיגיהן.
בשנים 2002 ו-2003, עם ההבנה שהפלישה האמריקאית לעיראק היא כבר מציאות כמעט מוגמרת, נחלשה אחיזתו של שלטון הבעת' באזורים הכורדיים בצפון עיראק ובמקביל התחזקה אחיזת הרשויות הכורדיות בשטחים אלה.
על רקע התפתחויות אלה, חלה החמרה במתחים הפוליטיים בין המפלגות הכורדיות הגדולות לבין החזית הטורקמנית, שאף הובילה להתקפה על משרדי "החזית" בערים שונות בחבל הכורדי ושריפתם.
המשרדים שוקמו לבסוף, אך מספרם הצטמצם, בייחוד בערים הגדולות של החבל ארביל וסולימאניה והמתיחות בין הצדדים נותרה על כנה ואף החריפה והעמיקה משך השנים.
בבחירות הראשונות לפרלמנט העיראקי אחרי הפלישה האמריקאית, שנערכו בדצמבר 2005, גרפה רשימת החזית הטורקמנית בעיראק 76,434 קולות (0.7% מהקולות במדינה), לפי פרסומים בלתי-רשמיים.
מרבית הקולות הללו היו ממחוז כירכוכ, שבו זכתה החזית בלמעלה מ-10% מסך הקולות ורוב הקולות הנותרים הגיעו ממחוז סלאח א-דין.
על-פי התוצאות הרשמיות של בחירות אלה, החזית זכתה במושב אחד בפרלמנט העיראקי.
את מרבית המימון שלה קיבלה המפלגה מהממשל הטורקי ומצבא טורקיה.
לאחר הבחירות, הגישה החזית מספר תלונות רשמיות לוועדת הבחירות של עיראק בגין זיוף תוצאות הבחירות על-ידי המפלגות הכורדיות ובשל החלטת הוועדה לאשר לפליטים כורדים להצביע עבור האזורים מהם גורשו בתקופת סדאם חוסיין.
אותן מפלגות קיבלו בבחירות מעל 90,000 קולות (1.1% מהקולות במדינה), שזיכו אותם בשלושה מושבים בפרלמנט העיראקי.
טורקמנים רבים החרימו את הבחירות של מחוז כורדיסטן העיראקית ב-2009 ובשל כך קיבלה בהם החזית רק 7,077 קולות (0.38%), אשר זיכו אותה במושב אחד בפרלמנט המחוזי.
בבחירות הפרלמנטריות של 2010, רצה החזית ברשימה משותפת יחד עם התנועה העיראקית הלאומית, "אל-עיראקיה" במחוז כירכוכ.
רשימה זו, בראשות איאד עלאווי, הייתה אמנם רשימה ארצית גדולה ולא ייצגה את הטורקמנים בלבד, אך הצליחה לזכות בבחירות במחוז שבו אוכלוסייה טורקמנית ניכרת, וקיבלה מספר קולות גדול יותר מן המפלגה הבאה אחריה, האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן, שנהנתה מדומיננטיות באזור כירכוכ עד אותה עת.
המועמד של "החזית", ארשד סאלחי זכה ב-59,732 קולות, כמות השנייה רק למועמד של האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן, ח'אלד שוואני, שזכה ב-68,522 קולות.
סך הכל זכתה החזית ב-127,989 קולות בכלל עיראק – גידול של כ-34,000 קולות מהבחירות הקודמות, ב-2005.
החזית השתתפה גם בבחירות שנערכו בחבל הכורדי ב-2013 וגרפה את מספר הקולות הגדול ביותר במחוז ארביל.
בשל כך, חבר התנועה, איידין מערוף סלים (Aydin Maruf Selim), מונה להיות נציג מחוז ארביל בפרלמנט של כורדיסטן העיראקית ולימים מונה גם לשר המדינה לענייני מיעוטים בממשלת החבל הכורדי.
בבחירות הפרלמנטריות של 2014, הצליחה החזית לשמר את עשרת המושבים שהחזיקה מאז הבחירות הקודמות, ושני מועמדים שנבחרו ישירות כרשימת "החזית" (מבלי להתאחד עם רשימות נוספות) נבחרו לפרלמנט.
למעשה, כמות הנציגים הכוללת של החזית עלתה ל-3 עם סיכום התוצאות הסופיות, מאחר שחברת "החזית", הנה אסאר (Hena Asğar), שרצה כנציגת "החזית" במסגרת רשימת "מאוחדים למען רפורמה" (מותחידון ללאיסלאח) בעיירה טוז ח'ורמאתו נבחרה אף היא כחברה בפרלמנט.
במרץ 2015, חשף המושל הגולה של מוסול, את'יל א-נוג'ייפי , שהכוחות המיוחדים של צבא טורקיה מאמנים לוחמים טורקמנים בסוריה ובעיראק במטרה לארגן אותם ככוח מיליציוני שייקח חלק בכיבוש המחודש של שטחי המחו שנפלו לכיבוש כוחות המדינה האסלאמית והפכו למעוזים המרכזיים בטריטוריה שעליה שלט הארגון.
א-נוג'ייפי הוסיף שהרשויות הטורקיות אישרו לתגבר את הכוחות המתאמנים בנשק.
דיווחים אלה אושרו בהמשך על-ידי גורמים טורקיים, שציינו שקיימים מחנות אימונים לטורקמנים בארביל, במישור נינווה ובכירכוכ לצד מחנות נוספים בסוריה.
לדבריהם, האימונים התמקדו בלוחמה בשטח בנוי, בחבלה ובאיסוף מודיעין.
עוד הוא ציין שהחטיבה תקבל תמיכה רשמית של צבא טורקיה ושמפקד החטיבה יהיה טורקמני עיראקי.
באוגוסט 2023, הודיע שר החוץ של טורקיה, הקאן פידאן, שמדינתו תמשיך לספק תמיכה לאוכלוסייה הטורקמנית בעיראק.
הצהרתו נמסרה במסגרת פגישה שערך עם ראשי "החזית" בשגרירות טורקיה בבגדאד.
עוד הוסיף פידאן כי הוא רואה את הקהילה הטורקמנית כאחד מהגשרים המשמעותיים ביותר בין מדינתו לבין עיראק ושהוא מתנגד לטענה שלפיה הפעילות הטורקמנית בעיראק מייצרת אי-יציבות ופילוג במדינה.
ההיסטוריה של היחסים הפוליטיים בין החזית הטורקמנית למפלגות הכורדיות רצופה מחלוקות ועוינות, עוד מאז הקמתה של "החזית" ומציאות זו לא השתנתה גם על רקע חילופי נשיאים בחבל או מנהיגים במפלגה.
יחסים עכורים אלה הקשו מאוד על החזית להגדיל את כוחה הפוליטי בחבל הכורדי ובפוליטיקה הארצית בעיראק.
שנית, המעורבות הטורקית בפוליטיקה הטורקמנית, הסיוע, המימון והאימון שמספקת אנקרה לכוחות פוליטיים וצבאיים טורקמניים ובראש ובראשונה ל"חזית" נתפסים על-ידי רשויות החבל כבחישה פוליטית חיצונית המבקשת לערער על יציבות החבל הכורדי, לתקוע טריז בין חלקי האוכלוסייה השונים בו וליצור משקל-נגד לסיפור הצלחה לאומי כורדי שעלול להשפיע על הכורדים בטורקיה.
טורקמנים בעיראק ובטורקיה היו מעורבים בעידוד המדיניות הטורקית התומכת בכוחות הטורקמניים בחבל ובהרחבת הסיוע והתמיכה שהם מקבלים מאנקרה.
אירוע מכונן בהקשר זה הייתה עצרת מחאה גדולה שארגנו פעילים טורקמנים ותומכיהם באנקרה ב-15 בפברואר 2005, בקריאה לשינוי המדיניות הטורקית הכושלת, לטענת המפגינים, ביחס לכירכוכ ולשמירה על האינטרסים הטורקמניים בעיראק.
עצרת זו והפעילות הטורקמנית הזאת הגבירו מאוד את המתיחות בין הטורקמנים ובין אנקרה לבין רשויות החבל הכורדי.
החזית המצרית במלחמת ששת הימים היא אחת מבין שלוש החזיתות במלחמת ששת הימים.
החזית התנהלה בשטחי רצועת עזה וסיני מ-5 ביוני ועד ל-9 ביוני, ובמהלכה הביס צבא ההגנה לישראל את צבא מצרים וכבש את רצועת עזה וסיני.
הלחימה בחזית המצרית החלה את המלחמה, וזירות אחרות נפתחו אחריה.
השלב הראשון, שלב ההבקעה, כלל את פריצת כוחות צה"ל לשטחים מצריים, ונמשך מבוקר 5 ביוני עד ללילה.
השלב השני, התכתשות בעומק המערך המצרי אך במרחק קטן מהגבול, החל בערב 6 ביוני ותם כעבור 24 שעות, עם פקודת הנסיגה המצרית.
השלב השלישי, בו לחמו הכוחות בפתחת המצרים ואל עבר תעלת סואץ, החל בערב 7 ביוני ובלילו ונמשך ב-8 ביוני.
בתחילת 9 ביוני תפסו הכוחות הישראליים את הקו הקדמי, ללא לחימה רבה.
מצרים ושותפותיה הערביות עשו צעדים רבים שאיימו על ביטחונה וכלכלתה של ישראל.
הן גירשו את כוח החירום של האומות המאוחדות מסיני, חסמו את מצרי טיראן לשיט ישראלי, הכפיפו לפיקוד צבאי מצרי את צבאות סוריה וירדן וחילות משלוח עיראקים וסעודים.
מצרים הזרימה יחידות צבא רבות לחצי האי סיני, וריכוז הצבא המצרי בחצי האי סיני יצר איום, שאילץ את ישראל לגייס את כוחות המילואים שלה, תוך פגיעה קשה בפעילות המשקית.
מלחמת סיני הסתיימה בתבוסה של הכוחות המצריים, אך ברית המועצות וארצות הברית הפעילו לחץ כבד על ישראל לסגת מחצי האי סיני.
ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון, הסכים, בעקבות הלחץ של שתי המעצמות, לפנות את חצי האי סיני ורצועת עזה בתהליך שהסתיים במרץ 1957, אך הודיע שסגירה של מצרי טיראן לשיט ישראלי תהווה עילה למלחמה.
ארצות הברית התחייבה לדאוג להבטחת חופש המעבר של ישראל במצרי טיראן.
כוח חירום בינלאומי של האו"ם הוצב בצד המצרי של הגבול עם ישראל ובשארם א-שייח' וכתוצאה מכך נשאר נתיב השיט במפרץ אילת פתוח לשיט הישראלי.
בספטמבר 1962 הודח מוחמד אל-בדר, המלך הטרי של צפון תימן בהפיכה צבאית יזומה על ידי מהפכנים, שראו את הדגם שלהם במהפכת הקצינים החופשיים המצרית, והחלה מלחמת האזרחים של צפון תימן בין תומכי המלך, שזכו לעזרת ערב הסעודית, ירדן ובריטניה ובין תומכי ההפיכה.
מצרים תמכה במהפכנים ושלחה יחידות מצבאה לסייע להם.
הימצאות חלק מהצבא המצרי בתימן הרחוקה חיזק בישראל את הביטחון שמצרים לא עומדת לצאת למלחמה נגדה, למרות הנאומים המתלהמים של מנהיגיה.
כדי שהכוחות המצריים (כמעט שליש מהצבא המצרי) יישארו רתוקים בתימן, גם ישראל סייעה למלוכנים בהצנחת אספקה (מבצע רוטב).
בעקבות התחממותה של המלחמה על המים בין ישראל ובין סוריה, נאלצה מצרים לנקוט צעדים שיביעו תמיכה בסוריה.
עבד אל-מוחסן כאמל מורתגי, מפקד כוחות היבשה של מצרים, הודיע שמצרים תגיב בחריפות על כל תוקפנות ישראלית נגד סוריה, ובעקבות דבריו יצאה משלחת צבאית מצרית לסוריה.
ב-4 בנובמבר נחתם הסכם הגנה בין מצרים ובין סוריה, שקבע כי בעת מלחמה יקבל הרמטכ"ל המצרי את הפיקוד על צבאות שתי המדינות.
במאמריו של מוחמד חסנין הייכל ב"אל אהראם", ששימשו כביטאון של השלטון המצרי, הובהר שמצרים לא תבוא לעזרת סוריה בתקריות גבול מוגבלות, אלא רק במלחמה הכוללת.
ב-15 במאי, בעיצומו של יום העצמאות תשכ"ז, צלחו כוחות יבשה מצריים את תעלת סואץ ונכנסו למרחבי סיני, בעקבות התראות של ברית המועצות על ריכוז כוחות ישראלי, כביכול, בגבול הסורי.
ב-16 במאי 1967 ציוותה ממשלת מצרים על כוח החירום של האו"ם להתפנות מחצי האי סיני באופן מיידי.
מזכיר האו"ם או תאנט ניסה לשכנע את ישראל להציב את הכוח מצידו הישראלי של קו הפסקת האש, אולם ממשלת ישראל דחתה הצעה זו.
ב-18 במאי 1967 הגישה ממשלת הרפובליקה הערבית המאוחדת דרישה רשמית לאו"ם לפנות את כוח החירום.
בהחלטה מעוררת מחלוקת פעל או תאנט לפינוי כוח החירום על פי דרישת מצרים, זאת מבלי שהתייעץ עם מועצת הביטחון, או העצרת הכללית.
ההחלטה הביאה לגיוס מילואים בישראל.
ב-22 במאי סגירת מצרי טיראן על ידי מצרים החריפה עוד את המצב.
ספינת הדיג "ניצן", שעבדה בדרך כלל בחופי אריתריאה, יצאה לדרכה ב-22 במאי.
ב-30 במאי טס חוסיין מלך ירדן למצרים וחתם עם נאצר על הסכם הגנה משותף, משהעמיד את צבא ירדן תחת פיקוד המטכ"ל המצרי.
כדי להדגיש את החסימה פרסמו עיתוני מצרים כי ב-30 במאי הורחקה מכלית אמריקנית שנשאה את דגל ליבריה ממצרי טיראן, לאחר שספינת סיור מצרית ירתה יריית אזהרה מעבר לחרטומה.
בשעות הבוקר של 31 במאי, במרכז מפרץ אילת (בין דהב לוואסט), עצרה המשחתת "אל-פאתח" אניית סוחר דנית שהייתה בדרכה מעקבה לג'דה והיא הוחזרה כלעומת שבאה.
מאוחר יותר קיבלו כלי השיט המצרים הוראות לתת אפשרות למעבר לתנועה בינלאומית ולאכוף את המצור רק לגבי התנועה לאילת ואניות ישראליות.
בתחילת מאי 1967 הציבה מצרים שתי דיוויזיות חי"ר, האחת ברצועת עזה והשנית במרכז סיני, לצד מספר חטיבות עצמאיות שהוצבו בקרבת הגבול.
ביוני הוצבו בשטח סדר כוחות גדולים בהרבה: ארבע דוויזיות חי"ר, דיוויזיית השריון הרביעית, כוח משימה נייד ברמת חטיבה, ארבע חטיבות חי"ר עצמאיות וארבע חטיבות שריון.
הכוחות כללו כ־900 טנקים וכמאה אלף חיילים.
ב־19 במאי, בעקבות הכרזת מזכ"ל האו"ם או תנאט על יציאת כוח החירום של האומות המאוחדות, הוכרז בישראל על גיוס מילואים.
בעקבות כל גויסו 60–70 אלף אנשי מילואים, שהוצבו ברובם לאורך הגבול המצרי.
במצרים אישרה המנהיגות תוכנית מתקפה על ישראל במטרה לכבוש את אילת ולתקוף מטרות אסטרטגיות נוספות בנגב.
התוכנית, שכונתה בשם הקוד אסד (אריה בערבית), נודעה למודיעין הישראלי.
ב-25 במאי נשלח לשר החוץ הישראלי, אבא אבן, ששהה באותה שעה בארצות הברית, מברק מוצפן בו הודיעו לו שמצרים עומדת לתקוף את ישראל ב-27 במאי.
אבא אבן העביר את תוכן המברק לממשל האמריקאי והנשיא לינדון ג'ונסון, למחרת, יצר קשר עם שלטונות ברית המועצות והתריע בפניהם שמצרים עומדת לתקוף את ישראל ביום המחרת.
שגריר ברית המועצות בקהיר בא אל נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, בשעה 3 לפנות בוקר ומסר לו את ההתנגדות הסובייטית התקיפה לפתיחת מלחמה ביוזמה מצרית.
בעקבות השיחה ביטל נאצר את המתקפה המתוכננת.
לצד תוכנית זו, תוכננה במצרים ב־1966 תוכנית קהיר (המנצח) להגנת סיני.
על פי התוכנית נועד לעמוד בראש הכוחות מפקד שדה הכפוף למטכ"ל המצרי.
ב־15 במאי מונה פיקוד קדמי, שנועד לפקד על פיקוד השדה.
חיל האוויר הישראלי הנחית מכה אווירית על 11 שדות תעופה מצריים מתוך 14, כששדות התעופה הנותרים הותקפו במטס השני והאחרים הותקפו פעמים אחדות באותו יום.
185 המטוסים התוקפים במטס הראשון המריאו מבסיסי חיל האוויר בדממת אלחוט, וטסו אל מטרותיהם בגובה נמוך ביותר, מתחת לגובה הגילוי של תחנות המכ"ם, על מנת למנוע את גילויים על ידי מערך הבקרה המצרי.
במטס הראשון יצאו כל מטוסי הקרב לתקיפת מסלולים ומטוסים בשדות התעופה במצרים.
במטס הראשון הותקפו 11 שדות תעופה: אל עריש, אל-סיר, ביר גפגפה, ביר תמדה, כברית, פאיד, אבו סואר, אינשאס, קהיר-בינלאומי, קהיר-מערב ובני-סוויף וכך נטרלו על הקרקע מטוסים רבים ופגעו במסלולים והותיאם מכלל שימוש.
חלק ממטוסי הקרב הישראלים, שיצאו למשימתם בגל הראשון, היו חמושים בפצצות פיצוח מסלולים – פצצות המצוידות במצנח קטן שנפתח כשהפצצה מוטלת, מאט את מהירותה, גורם לפצצה להפנות את מסלולה לכוון אנכי ואז ניצתת רקטה בזנב הפצצה, שמאיצה את מהירותה והופכת אותה למעשה לטיל הננעץ במסלול.
הן נועדו להתמודד עם מסלולי המראה בנויים מבטון.
בניסויים מוקדמים שערך חיל האוויר נמצא כי הפצצות הרגילות שהיו עשויות מתכת ומלאות חומר נפץ, שהיו יעילות נגד מסלולי אספלט, לא גרמו נזק למשטחי בטון, או אף דילגו מן המשטח הקשה או התפרקו בזמן הפגיעה.
הפצצות שפותחו בעקבות ממצאי מערך המודיעין, שכונו בעולם "הנשק הסודי של צה"ל", הוטלו מגובה נמוך ויצרו מכתשים במסלולי הבטון.
באופן יוצא מן הכלל, חיל האוויר הישראלי לא פגע במסלולי שדה התעופה של אל עריש, כדי שניתן יהיה לנצל אותם, לאחר שכוחות הקרקע הישראליים יכבשו אותו.
כחצי שעה לאחר יציאת הגל הראשון, יצאו חלק ממטוסי האימון הישראלים מסוג CM.170 פוגה מגיסטר שהוכשרו לשאת פצצות ומקלעים, כדי לתקוף את תחנות המכ"ם וסוללות תותחים באזור קדמת סיני ולאפשר בכך את שובם של מטוסי ההפצצה, בלא להתגלות על ידי תחנות המכ"ם.
חלק מהמטוסים המצריים שלא נפגעו בתקיפת בסיסיהם במטס הראשון הצליחו להמריא ולהימלט לשדות תעופה אחרים, לכן, הגל השני של מטוסי הפצצה ישראלים יצא לתקוף מטרות שלא נחרבו לגמרי, עוד שישה שדות תעופה: מנצורה, בילביס, חילוואן, מינייה, ע'רדקה ולוקסור.
המטוסים התוקפים טסו הפעם בגובה רב, ללא חשש התגלות, לאחר שמערכת הבקרה המצרית שותקה.
במהלך ההפצצות התנהלו קרבות אוויר עם מטוסים מצרים שהצליחו להמריא לפני שנפגעו שדות התעופה.
במהלך המטס הראשון נפגעו מטוסים ישראלים.
באחד המקרים, טייס המיראז' נפגע בקרב עם מיג-21 וצנח באזור הדלתה של הנילוס, שם רצחו אותו כפריים.
חלק משדות התעופה המצריים הופצצו פעם נוספת וחלק מהפצצות צוידו במרעומי השהיה, כדי שיתפוצצו בשעות הלילה וימנעו שימוש במסלולים בשעות החושך.
צבא מצרים היה הכוח הגדול ביותר שעמד מול צה"ל, כוח שהיה בתהליך של מעבר מיבשת אפריקה אל חצי האי סיני.
יחידות מצריות החלו לצאת מתימן, כדי להצטרף לכוח שהלך והתעצם בסיני.
תהליך ההתעצמות המצרי לווה בתהליך של כריתת בריתות צבאיות עם יתר מדינות ערב המקיפות את ישראל, כדי לא לאפשר לכל הצבא הישראלי להתרכז בהתמודדות עם מצרים.
המתקפה הישראלית יצאה לדרך במטרה לשבור את טבעת החנק המתהדקת, לפני שהברית הצבאית הכלל ערבית תגיע לדרגת כוננות ותיאום גבוהה יותר.
בימים שקדמו לפתיחת המלחמה ערך צה"ל, באמצעות אוגדת ההונאה של פיקוד הדרום, אוגדת ההטעיה 49, תנועות צבא שנועדו לשכנע את מצרים שהמתקפה הישראלית תרוכז בציר הדרומי.
בנוסף לתנועות צבא ביום לכיוון האמור והשבת כלי הרכב בלילה, הופעלו גם סוכנים כפולים לשכנוע מצרים בכך שהמתקפה צפויה בציר הדרומי.
מצרים השתכנעה ויחידות מצריות רבות קיבלו הוראה לשינוי היערכות ומיקום, כדי להתכונן למתקפה בציר הדרומי.
בעקבות מבצע ההטעיה החלו המצרים, החל ב-28 במאי, בתגבור הציר הדרומי מנח'ל לכונתילה, ושל השטח שבין כונתילה לקוסיימה.
תנועות הצבא המצרי גרמו לאי סדר לוגיסטי וחוסר מוכנות, שלהערכת צה"ל אמור היה להגיע לשיאו ב-5 ביוני.
מסיבות אלה ביקש הרמטכ"ל שהחלטת הממשלה על היציאה למלחמה לא תקבע יציאה מוקדמת מ-5 ביוני.
ביום שני, 5 ביוני 1967, בשעה 8:15 הושמע בקשר האות "סדין אדום" והכוחות היבשתיים של צה"ל פתחו בהתקפה על הצבא המצרי בחצי האי סיני וברצועת עזה.
ההתקפה נעה בשלוש אוגדות, שהיוו שלוש זרועות תקיפה עיקריות, ונוספו עליהן שתי חטיבות שפעלו בצורה עצמאית.
חטיבה עצמאית נוספת שהייתה אמורה לפעול בציר החוף הועברה לפיקוד מרכז לאחר שהתברר כי אין בה צורך.
הכוח היבשתי התוקף, בפיקודו של אלוף פיקוד הדרום ישעיהו גביש, מנה 11 חטיבות וכלל כ-600 טנקים.
זרוע ההתקפה העיקרית הייתה זו של אוגדת הפלדה בפיקוד האלוף ישראל טל, שפרצה בציר החוף של צפון סיני, וכעבור ארבע יממות הגיעו כוחותיה אל תעלת סואץ בקנטרה ומול אסמאעיליה.
אוגדת האלוף אריאל שרון פרצה בגזרת אבו עגילה וניהלה קרב מכריע באום-כתף, וכוחותיה התקדמו והגיעו כעבור ארבע יממות אל אזור נח'ל.
במהלך יומיים, כבשה את רצועת עזה חטיבה עצמאית מתוגברת, וחטיבה ממוכנת עצמאית פעלה במטרה להטעות את המצרים בתנועות והתקפות מבוימות בנגב הדרומי, בסביבת כונתילה.
בימים 7 ו-8 ביוני בסיוע כוח מבית הספר לצניחה, השתלטו כוחות חיל הים הישראלי בחופי דרום סיני על שארם א-שייח', ראס נצרני, א-טור, אבו רודס וראס סודר.
פקודת הנסיגה הכללית שנתן המטכ"ל המצרי ב-6 ביוני הפכה את המלחמה לקרב התקדמות.
צה"ל התקדם במהירות לעבר מעבר המיתלה ומעבר הגידי על מנת לחסום את הכוחות המצריים הנסוגים.
בשני הימים הראשונים של המלחמה התנהלו קרבות בין כוחות ישראל לכוחות המצריים ברצועת עזה ובצפון סיני לצד מתקפות לעבר כונתילה וראס א-נקב.
בעקבות מבצע ההטעיה, רוכזו מרבית הכוחות המצריים בכונתילה וקוסיימה.
הכוחות הישראלים תקפו בצפון סיני וברפיח, במטרה לפרוץ את הקווים המצריים הדלילים יחסית שם.
כוחות אוגדה 84, בפיקוד ישראל טל, שכללו את חטיבת השריון 7 בפיקוד שמואל גונן (גורודיש), חטיבת הצנחנים בפיקוד רפאל איתן וחטיבת שריון במילואים 60 בפיקוד מנחם אבירם, תקפו את רפיח ב-5 ביוני 1967 בכוח של כ־227 טנקים.
ב-08:45 פרצה חטיבה 7 לרצועת עזה מול ח'אן יונס ונכנסה לקרב מול כוחות של החטיבה הפלסטינית 108. לאחר שהתגברה בקרב קצר על כוח החטיבה הפלסטינית, המשיכה בדרכה מערבה, לכיוון רפיח ואל-עריש.
כוונתה הייתה לאגוף את המערך המצרי מצפון ולתוקפו מהצפון ומעורפו המערבי, אך נתברר כי מגנן הנ"ט של חטיבה 16 המצרית פרוש צפונה מעבר למה שסברו תחילה.
בקרב קשה שהתחולל בצהרי אותו יום הצליחו שני גדודי הטנקים הישראלים להבקיע את המערך המצרי בצפון אך סבלו אבדות קשות.
הגדוד השלישי נע בטור עורפי על הציר הראשי במטרה להימנע מפריצת שדות המוקשים.
חטיבת הצנחנים, שהייתה רכובה על גבי זחל"מים נותקה מגדוד הטנקים 46 (מחטיבה 401) שסופח אליה והתקשתה בכיבוש יעדיה ללא סיוע השריון.
גדוד 46 איגף את המתחם המצרי מדרום תוך שהוא יורה לכיוונו על מנת שהמצרים ישיבו באש שתזהה את מיקומם המדויק.
מטרה זו אמנם הושגה בחלקה, אך הגדוד לא גילה חטיבה מצרית שהייתה ערוכה בדרום המתחם.
הוא הרחיק בתנועתו מערבה וניהל קרב באזור כפר שן בו השמיד 20 טנקי סטלין ופגע בארטילריה מצרית.
מפקד האוגדה שלח לעזרתה את גדוד החרמ"ש של חטיבה 60 ואת פלוגת החרמ"ש שעסקה בהשתלטות על העיירה רפיח, אך היו אלו הטנקים של גדוד 46 ששבו מזרחה ופרצו לפנות ערב את טבעת הכיתור.
אף על פי שהכוח הישראלי סבל מנפגעים רבים וממחסור בתחמושת ובדלק הצליח הכוח הישראלי להתגבר על הכוח המצרי בקרב שנערך בשעות החשיכה וכבש את המוצבים הדרומיים.
לטענת רנדולף ווינסטון צ'רצ'יל, היו למצרים 1,500 הרוגים בגזרת הלחימה של חטיבת הצנחנים בעוד שלכוח הישראלי היו 70 הרוגים.
הם הגדירו את הלחימה הישראלית בקרב רפיח במילים: "מערכת רפיח-אל עריש נוהלה על ידי הישראלים "בלי להתחשב במחיר"".
חטיבה 60, שכמו חטיבת הצנחנים יצאה משטחים בחולות חלוצה, הופנתה בצהרי 5 ביוני לציר שעבר בחולות מדרום לזירת הקרב, מתוך מטרה לתקוף את מעבר הג'יראדי, אולם נתקלה בקשיי עבירות ולא באה לידי ביטוי בקרב רפיח.
לאחר שהביסו את המערך המצרי ברפיח, המשיכו כוחות אוגדה 84 לכיוון אל-עריש.
ב-15:00 ב-5 ביוני הגיע הכוח הישראלי הראשון למתחם הג'יראדי על כביש רפיח-אל-עריש, פרץ את החסימה על הכביש והגיע ללב המתחם, אך המצרים חזרו ותפסו את החסימה, והתפתח קרב שנמשך לסירוגין עד בוקר 6 ביוני, במתקפות של כוחות שונים שטיהרו את המתחם.
לכיבוש רצועת עזה עצמה הועמדה חטיבת החי"ר במילואים 11 בפיקודו של סא"ל יהודה רשף שתוגברה בגדוד החי"ר המוצנח 202, מוסע בזחל"מים, ובטנקי AMX-13 מגדוד 86. עד ליל 5 ביוני התקשתה החטיבה לעמוד ביעדיה, ורק בצהרי 7 ביוני הושלמו כיבוש העיר עזה ושאר מרחב הרצועה בסיוע חטיבה 35.
מדרום לאוגדה 84 הוצבה אוגדה 31 בפיקוד אברהם יפה, שהוצבה בפתחת ניצנה.
האוגדה, שכללה את חטיבה 200 יששכר שדמי ואת חטיבה 520 בפיקוד אלחנן סלע, הופעלה רק למחצה ב-5 ביוני, כשחטיבה 520 שימשה כעתודה מחשש להפעלת שריון ירדני בכביש חברון–באר שבע.
חטיבה 200 פרצה למצרים דרך הדיונות הקשות-למעבר של ואדי חרידין, עם התקלות מעטה בכוחות מצריים, והגיעה אל עומק המערך המצרי בביר לחפן מדרום לשדה התעופה באל עריש.
הכוחות חסמו את הכביש, וניהלו קרב במהלך הלילה עם הדיוויזיה המצרית השביעית שנסוגה מפתחת רפיח.
במהלך הקרב הושמדו 24 טנקים מצריים, בסיוע כוחות מחטיבה 7 שחברו לקרב מכיוון אל-עריש.
ב-6 ביוני ב-2:30, לאחר פתיחת הציר וכיבוש אבו עגילה על ידי אוגדה 38, נעה חטיבה 520 בדרך והגיעה לג'בל ליבני, שם בלמה מתקפת נגד של גדוד טנקים מחטיבה 114 המצרית.
בצהרי 6 ביוני נפגשו חטיבות האוגדה בג'בל ליבני, שם הביסו את כוחות חטיבת השריון 14 המצרית והשמידו 35 טנקים.
הכוח האוגדתי השלישי, אוגדה 38 בפיקוד אריאל שרון, הוצב מדרום לאוגדה 31, גם הוא בפתחת ניצנה, והם נועדו לכבוש את המתחמים המצריים המבוצרים בקוסיימה ואום כתף.
בקרב אום-כתף, שנמשך לאורך ליל 6 ביוני, הושלמה תפיסת צפון-מזרח סיני בידי הכוחות הישראליים, ושני הצירים העיקריים אל עבר מצרים - כביש אל-עריש–קנטרה וכביש ניצנה–אסמאעיליה.
ב-7 ביוני בוטלה פקודת הנסיגה המצרית, אך באותה שעה כבר היו הכוחות המצריים נתונים בעיצומה של נסיגה וללא יכולת לשנות.
בערב 7 ביוני נעשה ניסיון להקים קו הגנה מצרי בפתחת הצירים - על כביש אל-עריש-קנטרה, כביש ביר גפגפה–אסמעיליה, מעבר הגידי ומעבר המיתלה.
במעבר המיתלה הקדים גדוד של אוגדה 31 בפיקוד יששכר שדמי את הכוחות המצריים ותפס את המעבר, וחטיבה מצרית שנסגה מנח'ל הושמדה במשולב על ידי כוח השריון וחיל האוויר.
שאר הנקודות נתפסו על ידי הכוחות המצריים, והכוחות הישראלים שהגיעו אליהם עצרו לחניית לילה בליל 7 ביוני מולם.
בכביש ביר גפגפה-אסמעיליה חנה כוח של אוגדה 84. ב-3:00 ב-8 ביוני הותקף הכוח בידי שריון מצרי.
הכוח הישראלי, שכלל טנקים קלים, מצא את עצמו בנחיתות מול טנקי T-55 המצריים, אך הצליח לשחוק אותם עד להגעת פלוגת טנקי שרמן מגדוד 268, שסיימו את הקרב בסיוע חיל האוויר.
ביום 8 ביוני, לאחר בלימת המתקפה המשיכו כוחות אוגדה 84 מערבה, כשהם מטהרים את הציר ומשמידים כ-70 טנקים מצריים.
חוד הכוח הגיע לגדת תעלת סואץ ב-00:30 ב-9 ביוני.
ב-7 ביוני בשעה 07:01 יצא מאילת כוח שכלל 4 נחתות שנשאו 4 טנקים מסוג AMX-13 וג'יפ, בליווי 3 טרפדות, סירת ברטרם והגוררת "צאלה" כספינת הפיקוד וכוננות לגרירה.
בשעה 09:00 דווח למפקד הכוח אברהם בוצר כי כוח צנחנים ישראלי יצנח בשארם א-שייח' בשעה 12:30. בוצר החליט להגיע למפרץ שארם א-שייח' עם שתי טרפדות במקביל לצניחה ולסייע בכיבוש המקום.
כאשר הגיע הכוח לטווח התותחים המצרים בראס נצרני, החוסמת את המצר, התברר כי העמדה נטושה.
הכוחות שנחתו בשארם א-שייח' הגיעו לא-טור ב-8 ביוני, וב-9 נפגשו עם כוח שבא מראס סודר באזור אבו רודס.
ב-21:30 ב-8 ביוני הודיעה מצרים כי היא מסכימה להפסקת אש.
הכוחות הישראליים התייצבו על גדת התעלה עד ל-1:00 ב-9 ביוני.
בליל היום הראשון למלחמה, בין 5 ל-6 ביוני, פשטו לוחמי קומנדו ימי, שהובאו בצוללת הישראלית אח"י תנין, על נמל אלכסנדריה בפעולת אלכסנדריה, אך לא גרמו לנזק.
הלוחמים לא הצליחו לשוב לצוללת ונפלו בשבי.
לוחמי קומנדו ימי נוספים פשטו על נמל פורט סעיד בפעולת פורט סעיד, אך לא מצאו בו ספינות, וניסיון לפשוט על הנמלים הסורים לא צלח.
חיל הים הישראלי היה גורם מרכזי בתפיסת שארם א-שייח', ללא התנגדות, ופתיחת מצרי טיראן לשייט ישראלי.
החיל היה מעורב גם בתקרית ליברטי.
עם פרוץ המלחמה חסמו המצרים את פתחי תעלת סואץ על ידי הטבעת כלי שיט במבואות, ובכך חסמו אותה לשיט.
בתוך התעלה נלכדו 14 ספינות שהיו במעבר.
לאחר הגעת חיילי צה"ל לחופי תעלת סואץ והפיכתה לגבול בין הטריטוריות שבידי ישראל ובין מצרים, החליטה מצרים לא לחדש את התנועה בתעלה.
כווית שלחה כוח צבאי לחזית המצרית.
עיראק שלחה גדוד רגלי למצרים ערב המלחמה, כדי לחזק את הצבא המצרי.
עיראק הציעה למצרים טייסת של מטוסי קרב מסוג מיג 21, אך המצרים סירבו בנמקם שמדובר בכוח קטן מדי, והציעו לעיראקים להפעיל את המטוסים נגד ישראל מכיוון מזרח.
במרוקו המלך חסן השני, בשל האווירה הציבורית, החליט לשגר כוחות מצבא מרוקו לחזית המצרית.
בצעד הפגנתי, כראש המטה הכללי של כוחות הצבא המלכותי, הוא ערך מסדר ראווה לרגל שיגור שלושה גדודים להצלת צבאו של נאצר בסיני.
כוח של כמה מאות חיילים יצא בדרך יבשתית והגיע ללוב, אך הם חנו במדבר הלובי עד סיום המלחמה ולא לקחו חלק בפעילות צבאית.
כוח צבאי נוסף יצא ממרוקו ברכבת והגיע עד אלג'יריה.
אלג'יריה וסודאן שלחו כוח סמלי לעזרת מצרים.
החזית הלאומית של מיזו (ידועה כ-MNF,(Mizo National Front)) היא מפלגה הפעילה במיזוראם.
המפלגה החלה בתנועת מחאה בתקופת רעב בסוף שנות החמישים והפכה למחתרת בדלנית.
ב-1986 חתמה התנועה על הסכם שלום עם ממשלת הודו והפכה לתנועה פוליטית לגיטימית.
כיום המפלגה נמצאת באופוזיציה ב.
החזית הלאומית של מיזו החלה את דרכה ב-1955 כחברת התרבות של מיזו, כאשר מיזוראם הייתה נפה באסאם.
ב-1959 פקד רעב כבד את מיזוראם, שגרם לחברה להפוך ב-1960 לחזית הרעב הלאומית של מיזו (Mizo National Famine Front (MNFF)).
ב-1961 הפכה החזית לתנועה לדרישת אוטונומיה לנפה, וב-22 באוקטובר 1961 הוקמה החזית הלאומית של מיזו, כשבראשה עומד .
המפלגה התמודדה בבחירות ל ב-1962 אך כשלה.
ב-1963 פרשו נציגי המפלגה המנצחת, האיחוד של מיזו, מהאספה בדרישה למדינה נפרדת.
התנועה ומנהיגיה כבר דיברו על עצמאות ופרישה מהודו.
ב-1966 יצאה התנועה במרד נגד ממשלת הודו, שנמשך כשני עשורים.
התנועה כבשה ב-28 בפברואר 1966 את שתי הערים העיקריות של החבל, אייזול ו והציבו בה את דגלם, אך יצאו ממנה באותו היום.
בנובמבר הוערך שהתנועה שולטת במרבית כפרי החבל.
ב-1976 החל משא ומתן לשלום בין התנועה לממשלת הודו, וביולי 1976 הושג הסכם בין הצדדים, בו הכירה התנועה בריבונות הודו על מיזוראם וקיבלה את חוקת הודו.
התקדמות זו נעצרה לאחר הבחירות ללוק סבהה ב-1977 שהביאו להעליית מפלגת הג'נטה לשלטון.
ביוני 1986 חתמה התנועה על הסכם שלום מול ממשלת הודו, שהבטיח למיזוראם, שב-1972 הפכה לטריטוריית איחוד, מעמד של מדינה בהודו.
מנהיג המפלגה לאלדנגה מונה לראש השרים בממשלת מעבר בתמיכת הקונגרס הלאומי ההודי, ולאחר שמיזוראם הפכה למדינה נפרדת בפברואר 1987 התקיימו בחירות ל במרץ 1987, והמפלגה זכתה ברוב והקימה ממשלה.
ממשלת החזית הלאומית הראשונה נפלה ב-1988 לאחר ששמונה חברי האספה המחוקקת מהמפלגה הסירו את תמיכתם ממנה, ובעקבות הבחירות שנערכו הייתה המפלגה באופוזיציה למפלגת הקונגרס הלאומי ההודי.
ב-1998 המפלגה שבה לשלטון תחת מנהיג חדש, , שהחליף את לאלדנגה בראשות המפלגה לאחר מותו ב-1990. בבחירות אלו התמודדה המפלגה בקואליציה עם מפלגת .
הקואליציה נפלה בדצמבר 1999 בעקבות הסכם בין הוועידה העממית לקונגרס הלאומי ההודי, והחזית הלאומית נותרה לבדה בשלטון.
המפלגה איבדה את השלטון ב-2008 ושבה לאופוזיציה.
ב-2018 שבה המפלגה לשלטון, אך ב-2023 הובסה בידי תנועת אנשי זוראם.
החזית העממית לשחרור פלסטין היא מפלגה וארגון טרור פלסטיני מרקסיסטי-לניניסטי.
הארגון נוסד על ידי ג'ורג' חבש וודיע חדאד, ב-11 בדצמבר 1967.
הארגון ביצע פיגועים רבים שבהם נרצחו ונפצעו מאות ישראלים ואחרים.
בין היתר הוא ביצע את רצח רחבעם זאבי ולקח חלק בטבח שבעה באוקטובר לצד החמאס והג'יאהד האסלאמי.
מדינת ישראל וכן ארצות הברית, אוסטרליה, יפן והאיחוד האירופי מחשיבים את החזית כארגון טרור.
החזית העממית קמה מאיחוד של כמה ארגוני שמאל פלסטיניים חילוניים ובראשית דרכה שילבה אידאולוגיה מרקסיסטית-לניניסטית ולאומיות פלסטינית, ושמה דגש על מעמד הפועלים הפלסטיני.
מטרתה המוצהרת של החזית העממית: "שחרור פלסטין כולה במאבק מזוין והקמת מדינה פלסטינית דמוקרטית וסוציאליסטית".
בניגוד לארגוני הטרור הפלסטיניים האחרים, החזית העממית אינה רואה את המאבק להשמדת ישראל כמאבק דתי או לאומי, אלא כחלק ממהפכה רחבה יותר נגד ה"אימפריאליזם המערבי".
החזית העממית רואה בחיסול מדינת ישראל אמצעי לדחיקת האימפריאליזם מן המזרח התיכון ולמיגורם של המשטרים הערביים שהם, לתפיסתה, משטרים בורגניים ודיקטטוריים המתרפסים בפני הקפיטליזם המערבי.
משום כך מעוניינת החזית גם בהפלת משטרי המלוכה השמרניים כמו בירדן ובמרוקו.
עוד בשנת 1949 בהיותו סטודנט לרפואה באוניברסיטה האמריקאית בביירות, ייסד ג'ורג' חבש יחד עם חבריו האני אל הנדי, ודיע חדאד ואחמד אל ח'טיב את גדודי ההגנה הערבית (כתאיב אל פדא אלערבי).
מטרת הארגון הייתה לנקום במנהיגי מדינות ערב שלטענתם, הפקירו את פלסטין במלמחת העצמאות.
לארגון היו שלוחות במצרים וסוריה.
בנוסף לניסיונות חיסול של מנהיגי מדינות ואנשי צבא ערביים כגון גלאב פאשא ונורי א-סעיד, הארגון ניסה לפגוע במטרות יהודיות בארצות ערב.
כך למשל, הארגון השליך רימון על בית הכנסת אל-מנשא בדמשק ב-5.8.1949. זאת לחבל בהסכם הפסקת האש בין ישראל וסוריה שהיה אמור להיחתם בעשרים באותו חודש.
הארגון גם פעל נגד מדינות זרות כמו בריטניה.
ב-1950, ניסה הארגון להתאחד עם מפלגת הבעת' הסורית אך האיחוד לא יוצא יצא אל הפועל עקב חיכוכים עם מנהיג המפלגה מישל עפלק.
ב-1953 ייסד ג'ורג' חבש את "תנועת הלאומיים הערבים" בהשפעת חוויותיו ממלחמת העצמאות, במטרה להפוך את החברה הערבית מחברה נחשלת לחברה מודרנית.
הארגון פעל מתוך רגשות לאומיים והשקפה מהפכנית כזו של צ'ה גווארה, ואימץ את רעיונות החילון, הסוציאליזם והמאבק המזוין.
ב-1967 הקים הארגון חוליית לוחמים שהתאחדה עם החזית לשחרור פלסטין של אחמד ג'יבריל וארגון נוסף בשם "נוער למען הנקמה", ליצירת "החזית העממית לשחרור פלסטין" בהנהגת ג'ורג' חבש.
בסוף 1950, הארגון פורק עקב חילוקי דעות בשאלה האם אלימות היא הפתרון היחיד ומעצר רבים מחבריו לאחר התנקשות כושלת בבסגן הרמטכ"ל הסורי אדיב אל שישכלי.
עד 1968 אימן הארגון כמה אלפי לוחמים, בין השאר בבסיס אימונים בעיר סלט שבירדן.
סיוע כספי הגיע מסוריה, שם הקים הארגון את מפקדתו, ומברית המועצות.
הארגון קיבל גם סיוע כספי ומשפטי מפרנסואה ז'נו, בנקאי שווייצרי תומך הנאציזם שנהג לממן ארגוני טרור ערביים.
עיתון בשם "אל-הדף" החל לצאת בעריכת דובר הארגון, ע'סאן כנפאני.
בשנות ה-60 וה-70 התפרסם הארגון בעקבות סדרה של חטיפות מטוסים ותקיפות מטוסים, ובהן תקיפת מטוס אל על בציריך ב-18 בפברואר 1969.
במהלך 1968 פרש מהארגון פלג אשר הקים את ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית בראשות אחמד ג'יבריל.
ב-1969 פרש מהארגון פלג נוסף והקים את החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין בראשות נאיף חוואתמה ויאסר עבד רבו.
ב-1978 נהרג בידי המוסד מנהיג החזית העממית ודיע חדאד.
חדאד היה מפקד הזרוע המבצעת והיה מעורב בפעולות טרור של הארגון, אך הוא הודח על ידי ג'ורג' חבש בעקבות יחסיהם העכורים, והוא אף הואשם כסוכן מטעם הק.ג.ב..
בתחילת דרכה התנגדה החזית העממית לכל פתרון לסכסוך הישראלי-פלסטיני שיביא לשתי מדינות בין הים התיכון לירדן.
החל משנת 1971 ניכר בארגון תהליך התמתנות, שהוביל לפרישה של בעלי הקו הניצי מהארגון.
עם זאת, הארגון לא הסכים להכיר בישראל ופרש מאש"ף לאחר קבלת "תוכנית השלבים" ביולי 1974, ועם נציגי ארגונים אחרים הקים את "חזית הסירוב".
בשלהי שנות ה-80 חזר הארגון לשורות אש"ף.
הארגון הצטרף לאש"ף והיה השני בגודלו לאחר הפת"ח.
כמו כל הארגונים החילוניים שהיו מאוגדים תחת אש"ף, הארגון היה יעד למאבקי שליטה ואף לאלימות מצד ארגונים איסלאמיים בשנות ה-80, ובראשם ארגון אל-מוג'מע בראשות אחמד יאסין (ארגון שיהווה לקראת סוף העשור המסד לארגון הטרור חמאס ויאסין יהיה מייסדו).
יאסין עצמו הסית פעמים רבות נגד הארגון ופעיליו בטענה שארגון חילוני בהנהגתו של נוצרי לא יכול להוביל את ההתנגדות האיסלאמית.
באמצע שנות ה-80 המאבקים הגיעו לשיאם במאבק השליטה על אוניברסיטת אל-אזהר בעזה.
פעילים של יאסין אף הכו מכות קשות את ד"ר רבאח מהנא, פעיל בכיר בארגון וסגן ראש אגודת הרופאים במוסד, ושברו את גפיו.
לאחר חתימת הסכמי אוסלו בספטמבר 1993 נטל החזית העממית אחריות על שלושה פיגועים רצחניים בין אוקטובר 1993 למרץ 1994, שכללו רצח בוואדי קלט, באזור ראשון לציון וליד שער שכם.
בשנות התשעים פחתה התמיכה העממית בארגון מסיבות שונות: החזית העממית התנגדה להסכמי אוסלו ומתחה ביקורת על הרשות הפלסטינית, בעקבות חתימת ההסכמים התנתקה החזית פעם נוספת מאש"ף.
הארגון החרים את הבחירות לרשות הפלסטינית ב-1996, החמאס זכה לאהדה בזכות פיגועי התאבדות מוצלחים, ונפילת ברית המועצות יחד עם עליית האסלאמיזם בעולם הערבי היטיבו עם ארגונים כגון הג'יהאד האיסלאמי הפלסטיני.
השקפותיה של החזית העממית התמתנו, מאוחר יותר שיקמה את יחסיה עם ערפאת ב-1999 ושבה לשורות אש"ף.
במאי 2000 פרש ג'ורג' חבש מתפקיד המזכ"ל בעקבות מצבו הבריאותי, והוחלף על ידי אבו עלי מוסטפא.
מוסטפא ארגן פיגועי טרור במהלך האינתיפאדה השנייה, שכללו פיצוץ מכוניות תופת, פיגועי ירי, הנחת מטעני חבלה וירי פצצות מרגמה.
הוא נהרג בסיכול ממוקד ב-21 באוגוסט 2001 ברמאללה, והוחלף על ידי אחמד סעדאת.
על שמו של מוסטפא נקראה הזרוע הצבאית של החזית העממית – "גדודי אבו עלי מוסטפא".
כנקמה על הריגת מוסטפא, הורה המזכ"ל החדש לחוליית הארגון להתנקש בשר התיירות רחבעם זאבי (17 באוקטובר 2001).
בעקבות לחץ ישראלי ובין-לאומי נעצרו סעדאת והורגי זאבי על ידי הרשות הפלסטינית ונכלאו ביריחו בפיקוח בין-לאומי.
ב-14 במרץ 2006, כאשר הפקחים עזבו, הם נתפסו בידי ישראל ב"מבצע הבאת ביכורים".
סעדאת יושב בכלא הישראלי אך עדיין עומד בראש הארגון.
ב-2006 השתתפה החזית העממית בבחירות לרשות הפלסטינית וזכתה ב-4.2% מהקולות, שזיכו אותה ב-3 מושבים מתוך ה-132 במועצה המחוקקת הפלסטינית.
מלבד סעדאת, לחזית העממית הנהגה פוליטית היושבת ברשות הפלסטינית ובסוריה, ותשתית מבצעית קטנה יחסית ברשות הפלסטינית.
עיקר פעילותה בשנים שמאז מעצרו של אחמד סעדאת היא שיגור רקטות קסאם מרצועת עזה ושיתוף פעולה עם ארגוני טרור אחרים במסגרת ועדות ההתנגדות העממית.
בעשור הראשון של המאה ה-21 קיבל הארגון את עקרון שתי המדינות ואת אפשרות המשא ומתן, אך הוא עדיין דבק בהתנגדותו להסכמי אוסלו ואינו מוכן לוותר על זכות השיבה של הפליטים הפלסטיניים.
כמה מפעילי המפלגה הוחזקו בידי ישראל במעצר מינהלי, בהן אחמד קטאמש, שהיה עצור מעל 8 שנים במצטבר וחברת המועצה המחוקקת הפלסטינית חאלדה ג'ראר, שנעצרה אף היא לתקופות ארוכות.
במאי 2021 שירות הביטחון הכללי טען שמיליוני אירו שתרמו סוכנויות סיוע וארגונים לא ממשלתיים הפועלים באירופה לפלסטינים למטרות סיוע הומניטרי, הועברו לארגון החזית העממית, שהשתמש בהם לצורכי טרור.
ב-22 באוקטובר 2021 הכריז שר הביטחון בני גנץ על שישה ארגוני חברה אזרחית פלסטיניים כארגוני טרור.
משרד הביטחון מסר שפעילי החזית העממית הועסקו בארגונים בתפקידי שטח וניהול, והסתירו את שיוכם לארגון החזית העממית.
מדינות האיחוד האירופי התורמות לארגונים טענו כי החלטת שר הביטחון וטענות השב"כ אינן מבוססות ושהן יחזרו לתמוך בארגוני החברה האזרחית הפלסטינים.
באוקטובר 2023, השתתפו מחבלי הארגון במעשי הטבח והחטיפה בעוטף עזה.
לאחר מכן השתתפו גם במלחמת חרבות ברזל בשיגור רקטות לעבר ישראל ולחימה קרקעית נגד צה"ל שנכנס לרצועה.
ב-29 בספטמבר 2024 בתקיפה הראשונה במבצע חיצי הצפון מחוץ לדאחייה צה"ל הרג את מוחמד עבד אל-עאל, המכונה נידאל, מפקד שלוחת החזית העממית בלבנון ובכיר בלשכה המדינית שלה.
ב-7 באוגוסט 2025, בתקיפת רכב של החז"ע בלבנון, הרג צה"ל את מוחמד ושאח, המכונה אבו ח'ליל, מפקד המחלקה הצבאית-ביטחונית של הארגון.
במישור הטקטי, החזית העממית דוגלת בפעולות טרור ראוותניות המושכות את תשומת לב התקשורת ומפנות את דעת הקהל העולמית אל הסוגיה הפלסטינית, כמו חטיפת מטוסים ופיגועים במקומות ואירועים מרכזיים.
יולי 1968 – מחבלי החזית העממית חטפו מטוס אל על (החטיפה הראשונה של מטוס אל על, וכן החטיפה הראשונה שביצעה החזית) אשר היה בדרכו מרומא לתל אביב, ואילצו אותו לנחות באלג'יר.
32 נוסעי המטוס הוחזקו באלג'יר כבני ערובה במשך 39 יום.
דצמבר 1968 – הותקף מטוס אל-על על הקרקע באתונה.
נוסע אחד נהרג, אחר נפצע.
ישראל הגיבה לאירוע זה ולאירוע החטיפה שלפניו בהתקפה על נמל התעופה בביירות ופיצוץ 13 מטוסי נוסעים בעודם על הקרקע.
פברואר 1969 – ירי וזריקת רימונים אל עבר נוסעי טיסת אל על בנמל התעופה בציריך.
טייס המשנה נהרג, וחמישה אזרחים ישראלים נפצעו.
28 באוגוסט 1969 – חוליית מחבלים בראשות ליילה ח'אלד, חטפה מטוס נוסעים אמריקני של חברת התעופה האמריקנית TWA בטיסה 840, בדרכו מרומא לאתונה.
6 בספטמבר 1970 – חטיפת המטוסים לשדה דאוסון – ניסו מחבלי הארגון לחטוף בו זמנית 4 מטוסים ולהנחית אותם בירדן: DC-8 של סוויסאייר ובואינג 707 של TWA נחטפו באותה עת, ו-6 ימים לאחר מכן נחטף מטוס VC-10 של BOAC.
ח'אלד הייתה מעורבת יחד עם שותף בניסיון כושל לחטיפת מטוס אל על בטיסה 219 מתל אביב דרך אמסטרדם לניו יורק.
חטיפת מטוס אל על שתוכננה נכשלה הודות לטייס אשר ביצע צלילה חריפה ולתגובה מהירה של המאבטחים והנוסעים במטוס.
עם זאת, החזית העממית הצליחה לחטוף מטוס בואינג 747 של חברת פאן-אמריקן ולהנחיתו בקהיר.
כל המטוסים פוצצו על הקרקע, הנוסעים שוחררו בשלום.
שותפה של ח'אלד למבצע החטיפה, אזרח ניקרגואה בשם פטריק ארגואלו, נורה ונהרג בידי המאבטח שהוצב על מטוס אל על, וח'אלד נפצעה.
המטוס נחת נחיתת חירום בנמל התעופה הית'רו בלונדון, וליילה ח'אלד נמסרה לידי המשטרה הבריטית ופונתה לבית חולים בלונדון.
פציעתה התבררה כקלה ושטחית, והיא הועברה למעצר במתקן משטרתי באילינג.
על פי עדותה בראיונות מאוחרים יותר, יחסם של הבריטים אליה בעת מעצרה היה טוב ואף אוהד.
לאחר פחות מחודש במעצר, שוחררה ח'אלד במסגרת עסקת חילופין תמורת בני הערובה מפעולות החטיפה המקבילות.
היה זה ניסיון כושל להרוג את איש העסקים היהודי אדוארד זיו, מנכ"ל מרקס אנד ספנסר העולמית, כפעולת תגובה להריגתו של איש התיאטרון הפלסטיני מוחמד בודיה, שנחשב לאחד ממנהיגי הארגון, על ידי המוסד הישראלי.
17 בינואר 1975 – קרלוס ערך ביחד עם טרוריסט גרמני בשם יוהאן ויינריך התקפה באמצעות ירי טילים על מטוסי אל על בנמל התעופה אורלי בפריז.
כעבור שבועיים חזר קרלוס שוב לנמל התעופה אורלי, והפעם הצטרפו אליו שלושה מחבלים פלסטינים בניסיון נוסף לביצוע פיגוע טרור.
נמל התעופה היה ערוך בכוננות גבוהה, קרלוס ואנשיו התגלו ונפתח קרב יריות, בין המחבלים לאנשי הביטחון.
כתוצאה מן הקרב נפצעו קשה שמונה אנשים ונלקחו בני ערובה.
נפתח משא ומתן ובתמורה לשחרור בני הערובה הוטסו קרלוס ואנשיו לבגדאד.
התנקשות בחיי השר רחבעם זאבי, ב-17 באוקטובר 2001, כנקמה על הרג מנהיג הארגון, אבו עלי מוסטפא.
פיגוע התאבדות בקרני שומרון, 3 הרוגים, ב-16 בפברואר 2002.
הפיגוע במחלף גהה, 4 הרוגים, ב-25 בדצמבר 2003.
הפיגוע בשוק הכרמל בתל אביב, 3 הרוגים, ב-1 בנובמבר 2004.
באפריל 2005 פורסם כי חברי החזית העממית תכננו להתנקש בחייו של הרב עובדיה יוסף.
ניסיון ההתנקשות סוכל על ידי השב"כ.
ב-23 באוגוסט 2019 רצחו מחבלים את רנה שנרב ופצעו את אביה ואחיה קשה כאשר הטמינו ופוצצו מטען חבלה במעיין דני.
בפיגוע היו מעורבים ארגונים אזרחיים לכאורה של הארגון.
באוקטובר 2023, לקחו חלק בטבח שבעה באוקטובר לצד החמאס והג'יאהד האסלאמי ונהרג חבר הוועד המרכזי של הארגון, עוואד אל-סולטן.
ב-12 באוקטובר 2023, ח'אלד אל-מוחתסב, מחבל בן 21 מבית חנינא המזוהה עם הארגון, ירה בתת־מקלע קרלו לעבר שוטרים בכניסה לתחנת המשטרה "שלם" שבירושלים, ופצע שני שוטרים במצב קשה וקל.
המחבל ניסה להימלט אך נורה למוות.
החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית היא ארגון טרור פלסטיני שהתפלג ב-24 באפריל 1968 מארגון הטרור החזית העממית לשחרור פלסטין.
בראש הארגון עמד מאז הקמתו אחמד ג'יבריל, שהתגורר בדמשק עד למותו ב-2021.
אחמד ג'יבריל, פלסטיני, קצין לשעבר בצבא הסורי, פעל שנים רבות במסגרת המאבק הפלסטיני נגד ישראל.
בתחילת שנות השישים הוא הקים את ארגון "חזית השחרור הפלסטינית".
לאחר מלחמת ששת הימים, ב-1967 התמזג הארגון עם ה"חזית העממית לשחרור פלסטין" של ג'ורג' חבש, אך הברית לא החזיקה מעמד זמן רב, משתי סיבות עיקריות: ראשית, ג'יבריל התנגד למרקסיזציה של הארגון, ודרש להתמקד במאבק מזוין נגד ישראל, בעוד שגורג' חבש ונאיף חוואתמה נטו להתמקד באידאולוגיה מרקסיסטית-לניניסטית.
הסיבה השנייה הייתה העובדה שלחזית העממית היו עימותים עם הצבא הסורי, בעוד שג'יבריל קיבל מהצבא מימון ותמיכה.
במלחמת האזרחים בסוריה נלחמו אנשי הארגון לצד חיילי הממשל הסורי, ובין היתר אף נלחמו נגד תומכי האופוזיציה במחנה הפליטים הפלסטינים אל-ירמוכ.
לאחר מותו של אחמד ג'יבריל, החליף אותו בתפקיד טלאל נאג'י.
לאחר נפילת משטר אל-אסד דווח כי הארגון מסר את מחנות האימונים שלו בריף דמשק, דרעא, חלב וא-סווידא.
בדצמבר 2024 השתלט צבא לבנון על המתחם הצבאי ג'מילה עין אלביצ'א ועל מנהרה באזור זחלה שבבקאע, שהיו שייכים לארגון והחרים ציוד צבאי.
בכיר בארגון מסר כי הארגון נטש את כל מוצביו בלבנון שמחוץ למחנות הפליטים הפלסטיניים ומסר אותם לידי צבא לבנון.
ארגון החזית העממית – המפקדה הכללית דוגל בהמשך המאבק המזוין נגד ישראל כאמצעי היחידי למימוש הזכויות הפלסטיניות, ג'יבריל שלל את זכותה של ישראל להתקיים, והתנגד לכל פשרה עִִמה.
הארגון רואה במאבק המזוין את הדרך היחידה למימוש זכויותיהם של הפלסטינים, והדבר בא לידי ביטוי בכלי הנשק שמופיעים בסמל הארגון.