tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גורמים שאינם זיהומיים לדלקת צוואר הרחם כוללים התקן תוך-רחמי, דיאפרגמות למניעת הריון, תגובות אלרגיות לקוטלי זרע או לטקס של קונדומים.
לעיתים קרובות ניתן לבלבל דלקת צוואר הרחם עם עווית נרתיק, שהוא מצב רפואי הרבה יותר פשוט, אשר ניתן לתיקון באופן קל יחסית בעזרת תרגילים פשוטים.
דלקת צוואר הרחם יכולה להיגרם על ידי מספר של פתוגנים, אשר הנפוצים ביותר הם Chlamydia trachomatis ו-Neisseria gonorrhoeae, כאשר C.
כמחצית מהנשים בהריון הן אסימפטומטיות לזיהם זיבה צוואר הרחם.
הטפיל Trichomonas vaginalis ונגיפי Herpes simplex 1/2 נחשבים לגורמים פחות נפוצים לדלקת צוואר הרחם.
ישנו קשר עקבי בין Mycoplasma genitalium ותסמונות זיהום במערכת הרבייה הנשית.
genitalium נמצא קשור באופן משמעותי לסיכון מוגבר לדלקת צוואר הרחם.
דלקת צוואר רחם עם הפרשה מוגלתית-רירית (MPC)
דלקת צוואר רחם עם הפרשה מוגלתית-רירית (Mucopurulent cervicitis - MPC) מאופיינת על ידי מוגלה או הפרשה רירית (mucopurulent endocervical), אשר נראית בבדיקת צוואר הרחם או בלקיחת דגימה מצוואר הרחם.
כמה מומחים מאבחנים MPC גם על בסיס גרימת דימום בקלות בצוואר הרחם.
על אף שישנם מומחים הרואים במספר גדל של תאי דם לבנים פולימורפיים בצוואר הרחם הנמצא בדגימת גראם דרך יעילה לאבחון MPC, הקריטריון הזה לא הפך לסטנדרטי, יש לו ערך מנבא-חיובי קטן יחסית והוא אינו זמין במקומות מסוימים.
על אף שלרוב ל-MPC אין תסמינים, ישנן נשים שחוות הפרשות חריגות מהנרתיק או דימום מהנרתיק (למשל, לאחר קיום יחסי מין).
MPC יכול להיגרם על ידי כלמידיה או זיבה; עם זאת, ברוב המקרים לא ניתן לבודד אף אחד מהאורגניזמים הללו.
MPC יכול להימשך למרות תהליכים חוזרים ונשנים של טיפול מיקרוביאלי.
זאת מכיוון שנסיגה או או הידבקות מחודשת בכלמידיה או זיבה בדרך כלל אינה מתרחשת אצל אנשים עם מקרים מתמשכים של MPC; בדרך כלל במקרים כאלה, ישנם גורמים אחרים שאינם מיקרוביים אשר יהיו מעורבים (למשל, דלקות באזור הרחם).
נשים הלוקות ב-MPC צריכות להיבדק לכלמידיה וזיבה בעזרת הבדיקות המדויקות ביותר.
עם זאת, MPC אינו מנבא רגיש מספיק לדלקות עם האורגניזמים האלה; לרוב הנשים הלוקות בכלמידיה וזיבה, לא תהיה דווקא דלקת צוואר רחם עם הפרשה מוגלתית-רירית.
במקרה שהתסמינים של הדלקת מופיעים, צריך לעבור בדיקה על ידי רופא.
במקרים רבים, מתגלה הדלקת במהלך בדיקה שגרתית, כך שבמקרים כאלו התסמינים אינם מופיעים.
ניתן לאבחן את דלקת הצוואר בכמה דרכים:
דרך ראשונה היא בדיקת האגן - בדיקה זו תתבצע באמצעות הפעלת לחץ על הבטן על ידי הרופא כך שהוא מחדיר אצבע נתונה בכפפה לתוך הנרתיק בו זמנית.
בכך יוכל לזהות חריגויות של אברי אגן, הכוללות את צוואר הרחם.
בדיקת פאפ - בבדיקה זו הרופא ייקח באמצעות מברשת או ספוגית, דוגמית של תאים מהנרתיק וצוואר הרחם.
התאים שגורדו נאספים לתוך כלי מיוחד ונשלחים למעבדה, על מנת לבדוק חריגות.
לא קיים טיפול קונבנציונלי לדלקת צוואר הרחם.
זה תלוי מצב כך שהרופא יבחר את הטיפול הטוב ביותר באופן אישי, ובהתבסס על מספר גורמים הכוללים את הבריאות הכללית, ההיסטוריה הרפואית, חומרת התסמינים ומידת הדלקת.
כאשר נקבע הגורם לדלקת, ניתן לטפל בו.
הטיפול הנפוץ ביותר הוא מתן אנטיביוטיקה על מנת לחסל את כל הזיהומים.
במקרה של אי קבלת טיפול, המצב עלול להחמיר, להימשך שנים, והחמרת התסמינים ולגרום לכאבים בעת קיום יחסי מין.
לעיתים לא שכיחות יש צורך בטיפולים כימיים מקומיים לסילוק הרקמות הדלקתיות כמו חומצה טריכלורואצטית, פודופילין, חנקת הכסף, משחת פלואורו אורציל, או טיפולים פיזיקליים: צריבה בלייזר, הקפאה וצריבה חשמלית.
קיימות שיטות למניעה ולהפחתת סיכון לדלקת צוואר הרחם:
הימנעות מקיום יחסי מין שאינם מוגנים - יפחיתו את הסיכון למחלות והידבקויות.
הימנעות משימוש בשטיפות, טמפונים ריחניים וקונדומים - יפחיתו את הסיכון לתגובה אלרגית שגורמת לדלקת.
החדרת עצמים לנרתיקים כמו מתקן למניעת הריון או טמפון, תוך הקפדה על ניקוי והיגיינה, ועל פי ההנחיות הנתונות.
דַּלֶּקֶת סִמְפּוֹנוֹת, הידועה גם בשם בְּרוֹנְכִיטִיס היא דלקת של הסמפונות (דרכי נשימה גדולות ובינוניות) של הריאות.
התסמינים כוללים שיעול ליחתי, צפצופים, קוצר נשימה, אי-נוחות וכאב בחזה.
דלקת סימפונות נחלק לשני סוגים: חריפה או כרונית.
דלקת סמפונות חריפה מכונה גם הצטננות חזה והיא אחת המחלות הנפוצות ביותר.
כ־5% מכלל המבוגרים נדבקים ולכ־6% מכלל הילדים יש לפחות אירוע אחד של מחלה זו בשנה.
דלקת סמפונות חריפה, הידועה גם כהצטננות חזה, היא דלקת לטווח קצר של הסמפונות של הריאות.
התסמין הנפוץ ביותר הוא שיעול.
תסמינים אחרים כוללים שיעול עם ליחה, צפצופים, קוצר נשימה, חום, אי-נוחות וכאבים בחזה.
הזיהום עלול להימשך החל ממספר ימים ספורים ועד עשרה ימים.
השיעול עשוי להימשך מספר שבועות לאחר מכן, עם משך זמן כולל של כשלושה שבועות.
יש סימפטומים שנמשכים עד שישה שבועות.
הגורם ביותר מ-90% מהמקרים הוא זיהום ויראלי.
וירוסים אלה יכולים להיות מופצים באוויר באמצעות שיעול או על ידי מגע ישיר.
גורמי סיכון כוללים חשיפה לעשן טבק, אבק ומזהמים באוויר.
מספר קטן של המקרים הן בשל רמות גבוהות של זיהום אוויר או חיידקים כגון Mycoplasma pneumoniae, או Bordetella pertussis.
האבחנה מבוססת בדרך כלל על סימנים ותסמינים של המטופל.
הצבע של ליחה לא מעיד אם מדובר בזיהום ויראלי או חיידקי.
בדרך כלל אין צורך לקבוע איזה אורגניזם גורם לזיהום.
גורמים אחרים לסימפטומים דומים כוללים אסתמה, דלקת ריאות, דלקת סימפונונות, ברונכיאקטזיס, מחלת ריאות חסימתית כרונית.
צילום חזה עשוי להיות שימושי לזיהוי דלקת בריאות.
עוד סימן נפוץ לדלקת סימפונות הוא שיעול שנמשך עשרה ימים עד שלושה שבועות.
אם השיעול נמשך חודש או שנה, יכול להיות שמדובר בדלקת סימפונות כרונית.
בנוסף לשיעול, חום עשוי להופיע גם.
דלקת סימפונות חריפה בדרך כלל נגרמת על ידי זיהום נגיפי.
בדרך כלל זיהומים אלה נגרמים מנגיפים דמוי-שפעת, או שפעת.
אין צורך בבדיקה ספציפית כדי לאבחן דלקת סימפונות חריפה.
מניעה נעשית על ידי הימנעות מעישון ומגורמים אשר מגרים את הריאות והקפדה על רחיצת ידיים עשויה גם להגן בפני הדלקת.
טיפול בדלקת סימפונות חריפה בדרך כלל כוללת מנוחה, נטילת אקמול (פרצטמול) ותרופות נוגדות-דלקת שאינן סטריאודיות.
אין עדויות דיות לכך שתרופת שיעול עוזרת והיא לא מומלצת לילדים מתחת לגיל שש.
ישנן עדויות משמעותיות שונטולין (סאלבוטמול) עשוי לעזור לחרחורי הנשימה; אך זה עלול להוביל לרעידות ועצבנות.
בדרך כלל אין צורך ליטול אנטיביוטיקה חוץ מיוצא דופן אחד שהוא שעלת כתוצאה מדלקת סימפונות חריפה.
מנוחה רבה ולהקפיד על שתייה מרובה מומלצים בדרך כלל.
דלקת סמפונות חריפה היא אחת המחלות הנפוצות ביותר באוכלוסייה, כאשר ההידבקות נפוצה יותר בחורף.
כ-5% ממבוגרים נדבקים וכ-6% מילדים חווים לפחות תקופת חולי אחת בשנה.
יותר מ-10 מיליון בני אדם בארצות הברית מבקרים רופא כל שנה למחלה זו כאשר 70% מהם מקבלים אנטיביוטיקה שאיננה נחוצה.
ישנם מאמצים להפחית את השימוש באנטיביוטיקה בדלקת סימפונות חריפה.
דלקת סימפונות כרונית מוגדרת כשיעול ליחתי שנמשך שלושה חודשים או יותר בשנה לפחות למשך שנתיים.
לרוב האנשים עם דלקת סימפונות כרונית יש מחלת ריאות חסימתית כרונית (COPD).
דלקת סימפונות חיידקית כרונית ממושכת מוגדרת כשיעול ליחתי עם תוצאה חיובית לבדיקת שטיפת נאדיות ריאה אשר נרפאת באמצעות אנטיביוטיקה.
התסמינים של דלקת סימפונות כרונית עשויים לכלול צפצופים וקוצר נשימה, במיוחד בעת מאמץ חמצן נמוכה וריווי חמצן נמוך.
השיעול לעיתים קרובות מחמיר מיד לאחר ההתעוררות משינה והליחה עשויה להיות צהובה או עם כתמים של דם.
רוב המקרים של דלקת סימפונות כרונית נגרמים על ידי עישון סיגריות או צורות אחרות של טבק.
בנוסף, שאיפה מתמדת של מזהמי אוויר או אדים המגרים דרכי נשימה או אבק מחשיפה לגורמים מסוכנים במקצועות כגון כריית פחם, תבואה טיפול, טקסטיל ייצור, בעלי חיים חקלאות, ויציקת מתכת יכולים להיות גם גורמי סיכון להתפתחות של דלקת סימפונות כרונית.
אנשים עם הפרעת ריאות חסימתית כמו דלקת הסימפונות יהיו בעלי מדדים נמוכים במבחן ספירומטריה (FEV1 ויחס FEV1/FVC) לבדיקות תפקוד ריאות.
בניגוד להפרעות נשימה חסימתיות נפוצות אחרות כגון אסתמה או אמפיזמה, דלקת סימפונות גורמת רק לעיתים רחוקות לנפח שיורית גבוה (נפח של אוויר הנותרים בריאות אחרי מרבי נשיפה מאמץ).
ישנן ראיות המרמזות כי ירידה בתפקוד הריאות אשר נצפית בדלקת סימפונות כרונית יכולה להאט באמצעות גמילה מעישון.
לעיתים, הדלקת אינה מצריכה טיפול ועוברת לבד.
הטיפול בדלקת סימפונות כרונית הוא הסימפטומטי וניתן לטיפול באופן לא תרופתי או באופן תרופתי-תרפי.
גישות לא-תרופתיות לניהול מחלת ריאות חסימתית כרונית, כולל ברונכיטיס עשויים לכלול: שיקום ריאתי, ניתוח להפחתת נפח הריאה, והשתלת ריאה.
ניתן להפחית דלקת ובצקת של אפיתל (תאי ציפוי) דרכי הנשימה באמצעות במשאפים סטרואידים.
ניתן לטפל בחרחורי נשימה וקוצר נשימה באמצעות הפחתת עווית הסימפון (היצרות של הסימפון הקטן הפיכה עקב התכווצות של שריר חלק) עם מרחיבי סימפונות, כגון בשאיפה של β2-אגוניסטים אדרנרגיים ארוכי טווח (למשל סלמטרול), ושאיפת תרופות אנטיכולינרגיות כגון איפראטרופיום ברומיד או טריוטופיום ברומיד.
תרופות מדכאות ליחה הן בעלות השפעה טיפולית קטנה על החמרת התסמינים של דלקת סימפונות כרונית.
תוספת חמצן משמשת לטיפול היפוקסמיה (מעט מדי חמצן בדם) והוכחה כמועיל בהפחתת התמותה מדלקת סימפונות כרונית אצל מטופלים.
תוספי חמצן יכולים לגרום לירידה בדחף נשימתי, ומובילים לרמות גבוהות בדם של פחמן דו-חמצני (היפרקפניה) ולאחר מכן חמצת נשימתית.
לדלקת סימפונות כרונית יש שיעור שכיחות של כ-3.4% בקרב האוכלוסייה הכללית.
בקרב אנשים אשר מציגים תסמינים של דלקת סימפונות כרונית, כ-28% הצהירו שהם בעלי אבחנה של מחלה נשימתית.
אנשים מעל גיל 45, מעשנים, אנשים שגרים באזורים עם זיהום אוויר גבוה ובעלי אסתמה הם עם סיכון גבוה יותר לפתח דלקת סימפונות כרונית.
מגוון רחב זה הוא בשל הגדרות שונות של דלקת סימפונות כרונית אשר יכולה להיות מוגדרת בהתבסס על סימנים ותסמינים או אבחון קליני של המחלה.
בעוד שגורם הסיכון העיקרי לדלקת סימפונות כרונית הוא מעשן, ישנו עדיין סיכוי של -22%-4% שאנשים עם דלקת סימפונות כרונית מעולם לא היו מעשנים.
זה עשוי להצביע על גורמי סיכון אחרים כגון שאיפה של דלקים, אבק ואדים.
השמנת יתר גם נקשרה לסיכון מוגבר בהתפתחותה של דלקת סימפונות כרונית.
בארצות הברית בשנת 2014 היה שיעור תמותה של 0.2% מדלקת סימפונות כרונית לכל 100,000 באוכלוסייה.
פריקרדיטיס , מקור השם: יוונית עתיקה Per-מסביב, Kardia-לב, לכן שק מסביב ללב, לטינית: סיומת itis מצביעה על מחלה.
זוהי דלקת של קרום הלב (פריקרד), שהוא שק-סיבי המקיף את הלב.
הגורם לדלקת קרום הלב הוא לרוב זיהום ויראלי.
סיבות נוספות לדלקת כוללות זיהום בקטריאלי כתוצאה מחיידק השחפת, פריקרדיטיס אורמית, דלקת הנגרמת לאחר אוטם שריר הלב, סרטן, מחלות אוטואימוניות וטראומה לבית החזה.
לעיתים קרובות הסיבה לדלקת אינה ברורה.
הסימנים לפריקרדיטיס כוללים כאבים פתאומיים וחדים באזור החזה, העשויים להקרין גם לכתפיים, לצוואר או לגב.
הכאבים מוקלים לרוב בישיבה ומחמירים בשכיבה או בנשימה עמוקה.
תסמינים נוספים כוללים חום, חולשה, פלפיטציות וקוצר נשימה.
הופעת התסמינים עשויה להיות גם הדרגתית.
אמצעי אבחון נוספים כוללים בדיקת בא.ק.ג.
שעשויה בחלק מהמקרים להציג שינויים אופייניים, חיכוך פריקרדיאלי בהאזנה לקולות הלב ובדיקות דימות המציגות הימצאות של נוזלים בשק הלב.
הטיפול בפריקרדיטיס הוא לרוב באמצעות תרופות מסוג נוגדי דלקת שאינם סטרואידים וקולכיצין.
אם לא ניתן לטפל בתרופות אלו, ניתן לעיתים טיפול בסטרואידים.
במרבית המקרים חולפים התסמינים תוך מספר ימים עד שבועות, אם כי בחלק מהמקרים המחלה עלולה להימשך מספר חודשים.
סיבוכי המחלה כוללים התפתחות של טמפונדה קרדיאלית, מצב בו נוזלים בתוך שק הלב מפריעים ללב לבצע דיאסטולה (הרפיה) ומיוקרדיטיס.
השכיחות של פריקרדיטיס היא כ-3 אנשים מתוך 10,000 בשנה.
רוב החולים הם גברים בין הגילאים
20-50. יותר מ-30% מהחולים עלולים לסבול מהמחלה יותר מפעם אחת בחייהם.
המחלה מתויגת כמחלה כרונית במידה והתסמינים אינם חולפים במשך 6 חודשים..
כ-5% מהחולים המגיעים למיון עם כאבים בחזה סובלים מדלקת קרום הלב.
שני שלישים מהחולים הם גברים ושליש נשים.
שליש מהמקרים קשורים לשריר הלב.
כ-30% מהלוקים בדלקת פרקידיטיס ויראלית או פריקרדיטיס מסיבה לא ידועה, יחוו אירועים חוזרים.
כאב מתחת לחזה, עם קרינה אל רכס הטרפז שהוא החלק התחתון של עצם השכמה, הוא כאב אופייני לדלקת קרום הלב.
לרוב קיימת הקלה בכאב על ידי ישיבה או כיפוף קדימה, ומחמיר על ידי שכיבה או על ידי שאיפת אוויר.
תסמינים נוספים של פריקרדיטיס הם שיעול יבש, חום, עייפות, קוצר נשימה, כאבים חדים בגולגולת בגלל עלייה בלחץ הנוזלים בו היפרהידרוזיס (הזעה מוגברת); וחרדה.
בשל הדמיון שלו לכאב של אוטם שריר הלב, דלקת קרום הלב עלולה להיות מאובחנת בטעות כהתקף לב.
אוטם שריר הלב חריף יכול להיות גם גורם לדלקת קרום הלב, אך התסמינים לעיתים קרובות שונים דיים כדי להצדיק אבחנה.
הסימנים הפיזיים של חולה פריקרדיטיס הם כשל מטופל במצוקה: כאבים בחזה הקשורים לתנוחה מסוימת, היפרהידרוזיס .
קיימים גם סימנים הדומים לאי ספיקת לב בצורת טמפונדה של קרום הלב.
טמפונדה של קרום הלב היא דחיסת חללי הלב על ידי נוזל תחת לחץ של קרום הלב, המונע מהלב להתמלא כראוי.
טמפונדה היא סיבוך שיכול לקרות בעקבות דלקת קרום הלב הנחשב לסיבוך רציני הדורש טיפול דחוף.
הטיפול מצריך לבצע ניתוח על מנת לשאוב את הנוזל החוסם את הלב מלמלא את תפקודו הרגיל.
ברוב המקרים החולים מחלימים ללא תופעות לוואי, אך קיים סיכוי לחזרת הדלקת.
הסיבוך הנובע מדלקת קרום הלב הוא טמפונדת הלב.
חולים אלה מציגים סימנים קלאסיים של דלקת קרום הלב, ולאחר מכן סימנים של הקלה, ואז יש התפתחות לסימנים של טמפונדת לב: עייפות, חוסר ערנות, לחץ דם נמוך, קולות לב מרוחקים על השריה, ושוויון של כל לחץ הדם הדיאסטולי בצנתור לב.
ניתן לאשר אבחנה על טמפונדה על ידי אקוקרדיוגרפיה, שאמורה להציג עיכוב פריקרדיאלי גדול ותמט הדיאסטולי של החדר הימני והעלייה הימנית.
צילום רנטגן של בית החזה בדרך כלל מראה צללית לב מוגדלת וריאות ברורות, אף שגודש ריאתי בדרך כלל לא נראה בצילום רנטגן.
בדרך כלל, דלקת קרום הלב מתבטאת בכאב בחזה שיכול להיות פתאומי, ממושך, מדיאלי או לרוחב משמאל.
הכאב גדל בשאיפת אויר הגורם לקשיי נשימה והוא גדל גם כאשר החולה בשכיבה.
המאפיינים הנפוצים לדלקת קרום הלב הם הזמן הממושך, והקושי בנשימה.
לעיתים רחוקות מתפתח חום או תסמינים לדלקת נגיפית.
באבחון ניתן לשים לב לרעש של שפשוף שרירי הלב: זהו "רעש שטחי" שמאובחן במהלך הסיסטולה והדיאסטולה, שמזכיר רעש של "גיליון נייר מקומט".
הרעש ממשיך גם במצב של דום נשימה שתומך באבחון דלקת קרום הלב, שכן הוא נבדל ממחלות לב אחרות.
קיימים גם תסמינים המעידים על מצב חריף יחסית של הדלקת: ירידה בלחץ הדם הסיסטולי, כבד רגיש, וורידי צוואר בולטים במיוחד.
קיימות גם בדיקות נוספות לאבחון פריקרדיטיס:
ה-ECG מבטל את האבחנה של אוטם שריר הלב שהוא גורם נוסף לכאב בחזה ממושך.
הוא עלול להתקבל כתקין או מעט חריג, ובמקרים אלה יש לחזור על בדיקה זו.
אקוקרדיוגרפיה יכולה לאבחן שול כהה סביב הלב, עבה פחות או יותר, המצביע על נוכחות של נוזל קרום הלב, המאפשר אבחנה של דלקת קרום הלב.
לעיתים קרובות, הבדיקה יוצאת תקינה לחלוטין, ולכן אינו מאפשר אבחנה.
MRI קרדיאלי, רגיש יותר מאולטראסאונד, מראה וממקם דלקת של קרום הלב בשלב מתקדם.
אך בדיקה זו לא הכרחית במקרה של דלקת פרקידיטיס שגרתי.
צילום רנטגן חזה חוזר לא תקין, רק אם יש התנפחות בולטת.
ניתן לראות עלייה בגודל צללית הלב הסימטרית שמזכירה צל של "קנקן".
בדיקות ביולוגיות מראות תסמונת דלקתית חשובה פחות או יותר עם עלייה בשיעור ה-CRP שקיעת דם, או עליה של תאי דם לבנים בדם.
דלקת קרום הלב מחולקת לשתי קטגוריות בהתאם למשך הדלקת: "דלקת חריפה" ו- "דלקת כרונית".
דלקת קרום הלב חריפה נפוצה יותר מאשר דלקת כרונית, והיא עלולה להתרחש בעקבות סיבוך של זיהומים, תנאים אימונולוגיים, או אפילו כתוצאה מהתקף לב.
אומנם דלקת קרום הלב הכרונית פחות נפוצה אך היא נמשכת זמן ממושך יותר.
דלקת חריפה קלינית נמשכת עד 6 שבועות לעומת דלקת כרונית שנמשכת בין 6 שבועות ל-6 חודשים.
אף על פי שפריקרדיטיס מאובחן קלינית, הסיבה הבסיסית היא לעיתים קרובות לא ידועה; עשויים לגלות זה רק בקרב 16–22 אחוזים מהחולים עם דלקת חריפה בלבד.
דלקת קרום הלב עלולה להיגרם על ידי זיהום ויראלי, חיידקי או פטרייתי.
בעולם המפותח, מאמינים שווירוסים הם הגורם של כ-85% מהמקרים.
הסיבה הנפוצה ביותר של דלקת קרום הלב בעולם היא דלקת עם שחפת.
כמעט בשמונה מתוך עשרה מקרים לא זוהתה שום סיבה והאבולוציה פשוטה.
דלקת קרום הלב חריפה ולא חריפה
באופן עקרוני, גורמים זיהומיים ולא זיהומיים נבדלים.
נדיר המקרים שווירוס ויראלי גורם לחלות בדלקת קרום הלב.
לעיתים רחוקות יותר יש מקרים שהפריקרדיטיס נגרם על ידי זיהום בקטריאלי, למשל משחפת או אלח דם.
אבל לעיתים רחוקות מחלה פטרייתית היא הסיבה.
חולי איידס יכולים לחלות בפריקרדיטיס.
אוטם שריר הלב עלול לגרום לדלקת פרקידיטיס, מההתחלה, או כמה שבועות לאחר מכן.
במקרה הראשון, הוא מעיד על עובי קרום הלב (נמק ציורי קיר) וייתכן (לעיתים רחוקות) מעיד על סיכון לקרע הלב.
במקרה השני, זוהי תופעה דלקתית ריאקציונרית.
רוב מחלות מערכתיות אוטואימוניות עלול להסתבך בדלקת קרום הלב, יכולה להופיע בעקבות תגובה אלרגית.
עיבוי פתולוגי (הכפלה או שכפול של עובי), הקשור לעיבוי כלי הדם, ללא תופעה דלקתית, נראה אופייני לתסמונת שהתגלתה בחולים שנחשפו באופן כרוני (מעל 10 שנים באופן כללי) לתנודות אינטנסיביות קולות בתדר נמוך (כולל אינפרא-סאונד) הנפלטים בעוצמה גבוהה.
תסמונת זו נקראת Vibroacoustic Disease או בעברית "מחלה ויברואקוסטית".
זה נוגע למשל בטייסים של מטוסים, אנשים העובדים במנועי גדולים (כלי שיט גדולים, סירות דיג, צוללות ...), אנשים המשתמשים למשל בויברטורים בטון וכלים אחרים רועשים מאוד עם רטט חזק.
דלקת קרום הלב המכווץ היא מחלה כרונית לעיתים קרובות וקשה לאבחון.
זה מתגלה לעיתים קרובות עם כאב בטן (אבדומינלי)בצד ימין (בזמן מאמץ בהתחלה), מלווה בסימנים של אי ספיקת לב ימין (בצקת של הגפיים התחתונות, השפעות של נוזלי בחלל הבטן.
ניתן לראות גם לחץ ורדי גבוה באופן שיטתי ולחץ כבד ורידי עלולים לגרום ל-"שחמת לב", המטופל עשוי לאחר מכן להיבדק עבור בדיקת שחמת הכבד ולא לבעיית לב.
סיבוך זה יכול להופיע לפעמים 5 עד 10 שנים לאחר הריפוי של דלקת קרום הלב, ונראה אפשרי באופן מפתיע ללא עבר פריקארדיאלי.
מתפתח לעיתים קרובות לפיברוזיס עם שיכול אז לגרום לעיכוב הלב ובעיקר להשפעה בעקיפין על הכבד.
זה יכול גם, על פי כמה מחברים, להופיע על ידי הקרנות שונות או כמו לדלקת קרום הלב חריפה הנגרמת ממחלה ויברואקוסטית.
זה נדיר שזה מסתבך מפריקרדיטיס שנגרם ממחלה ויראלית.
אקו-קרדיוגרפיה עשויה להראות באופן לא עקבי התעבות של קרום הלב עם מילוי לא תקין של הלב הנראה בבדיקת דופלר.
CT יכול לחזק את האבחנה על ידי הוכחת עיבוי של קרום הלב, כי הוא יכול להיות כללי או מקומי, אך הבדיקה המועדפת היא צנתור הלב הימין שהיא בדיקה פולשנית.
הטיפול עבור סיבוך זה הוא הסרה כירורגית של קרום הלב ("קרום הלב" או "דקורטיקציה"), שהוא ניתוח קפדני ועדין.
דלקת קרום הלב ויראלית טופל על ידי:
אספירין (יעיל כמעט ב-80% מהמקרים), תרופות נוגדות דלקת אי סטרואידים.
הטיפול צריך להיות ממושך לפחות עד היציבות של תסמונת דלקתית, בדרך כלל חודש אחד.
טיפול מגן קיבה ניתן לתת כדי להתגבר על סובלנות העיכול בגלל מינונים גבוהים.
תרופות נוגדות דלקת לא סטרואידיאליות הן חלופה,
קורטיקוסטרואידים מיועדים למקרים עמידים לתרופות אחרות.
אך יש להם את חסרון שהסיכוי שהמחלה תחזור גבוהה.
דלקת הלב סובלני מטופל עם:
ניקוז כירורגי עם ניקוז גדול
טיפול אנטיביוטי ממושך על ידי התוואי הכללי, מותאם לנבט.
דלקת קרום הלב עם דם מטופל על ידי:
טיפול קלאסי נגד שחפת אך ממושך במשך שנה אחת;
טיפול בקורטיקוסטרואידים במקרים מסוימים, דבר שעלול להפחית את הסיכון של התכווצות.
ללא מצב של סיבוכים, אשפוז אינו הכרחי.
במקרה של הישנות, ניתן לחדש את אותו הטיפול.
במקרים אלה, קולכיצין, שניתן במשך שלושה חודשים בשילוב עם אספירין, מקטין באופן משמעותי את הסיכון להישנות המחלה.
חומר זה שניתן בנוסף לטיפול הרגיל במהלך הפרק הראשון, גם משפרת את הסימפטומים ו מפחית את הסיכון להישנות המחלה.
דלקת מפרקים פסוריאטית היא דלקת פרקים דלקתית לטווח הארוך המופיעה אצל אנשים הנגועים במחלה האוטואימונית פסוריאזיס.
התכונה הקלאסית של דלקת מפרקים פסוריאטית היא נפיחות של אצבעות כפות אצבעות הרגליים במראה דמוי נקניק.
סימנים נפוצים יהיו נפיחות או נוקשות במפרק אחד או יותר נפוץ בדלקת מפרקים פסוריאטית.
דלקת מפרקים פסוריאטית היא דלקתית, והמפרקים המושפעים הם בדרך כלל אדומים או חמים למגע.
ב-70% מהמקרים קיימים דלקות מפרקים א-סימטרית, המוגדרת כדלקת הפוגעת בשניים עד ארבעה מפרקים.
עם זאת, ב -15% מהמקרים, דלקת המפרקים היא סימטרית.
המפרקים של היד שמעורבים בפסוריאזיס הם האינטפלפלנגאלית הפרוקסימלית (PIP), האינטפלפלנגאליה הדיסטלית (DIP), המטאקארפופלנגאליה (MCP) ומפרק כף היד.
מעורבות המפרקים הבין-בלנגאליים הדיסטליים (DIP) היא תכונה אופיינית והיא קיימת ב 15% מהמקרים.
בנוסף להשפעה על מפרקי הידיים ומפרקי כף היד, דלקת מפרקים פסוריאטית עשויה להשפיע על האצבעות, הציפורניים והעור.
עלולה להופיע נפיחות דמוי נקניק באצבעות או בהונות, המכונה דקטיליטיס.
פסוריאזיס עלולה לגרום גם לשינויים בציפורניים, כמו גרב או הפרדה ממיטת הציפורניים, אונקוליזה, היפר-קרטוזיס מתחת לציפורניים וקווי אופקי.
פסוריאזיס מציגה באופן קלאסי נגעי עור קשקשיים, הנראים לרוב על פני משטחי extensor כמו הקרקפת, שסע לידה וטבור.
בדלקת מפרקים פסוריאטית, כאב יכול להופיע באזור העצה (הגב התחתון, מעל עצם הזנב), כתוצאה מסקרואליטיס או ספונדיליטיס, שנמצא ב־40% מהמקרים.
כאב יכול להופיע בכפות הרגליים והקרסוליים ובסביבתה, ובמיוחד דלקת עור, דלקת בגיד האכילס (במקום בו הוא חודר לעצם) או planti fasciitis בכף כף הרגל.
יחד עם הכאב והדלקת המפורטים לעיל, יש תשישות קיצונית שאינה חולפת במנוחה מספקת.
התשישות עשויה להימשך ימים או שבועות ללא הפחתה.
דלקת מפרקים פסוריאטית עשויה להישאר קלה או עלולה להתקדם למחלת מפרקים הרסנית יותר.
תקופות של מחלה פעילה, או התלקחויות, בדרך כלל יחלפו עם תקופות של הפוגה.
בצורות חמורות, דלקת מפרקים פסוריאטית עשויה להתקדם לדלקת מפרקים אשר בצילום הרנטגן מעניק מראה "עיפרון בגביע".
מכיוון שדלקת ממושכת עלולה להוביל לנזק במפרקים, מומלץ לבצע אבחון וטיפול מוקדם להאט או למנוע נזק במפרקים.
הסיבות המדויקות טרם ידועות, אך מספר קשרים גנטיים זוהו במחקר שנערך בנושא גנום על פסוריאזיס ודלקת מפרקים פסוריאטית כולל HLA-B27. להלן גורמים שונים למחלת הפרקים:
גורם אוטואימוני (חלק מהמחלות מופיעות על רקע של כשל במערכת החיסון שמוביל את התאים של מערכת החיסון לתקוף את תאי הגוף עצמם ובכלל זה את התאים שמרכיבים את המפרק)
גורם זיהומי (חלק ניכר ממחלות המפרקים מתרחשות על רקע של חדירת מזהם למפרק.
המזהם יכול להיות חיידק, נגיף ואפילו סוגים מסוימים של פטריות.
לרוב הזיהום חודר למפרק דרך מערכת הדם והטיפול מכוון לחיסול הגורם המזהם הספציפי שהוביל להתפתחות הדלקת).
טראומה פיזית (מחלת מפרקים בין היתר יכולה להתרחש על רקע של פציעה או טראומה למפרק שיכולה להיגרם בתאונת דרכים, תוך כדי פעילות ספורטיבית ועוד
שימוש יתר (ישנן מחלות מפרקים שמופיעות בקרב ספורטאים ונובעות ממאמץ מופרז של המפרקים) ועוד.
אין בדיקה מוחלטת לאבחון דלקת מפרקים פסוריאטית.
תסמינים של דלקת מפרקים פסוריאטית עשויים להידמות מאוד למחלות אחרות, כולל דלקת מפרקים שגרונית.
ריאומטולוג (רופא המתמחה במחלות אוטואימוניות) עשוי להשתמש בבדיקות גופניות, היסטוריית בריאות, בדיקות דם וצילומי רנטגן כדי לאבחן במדויק דלקת מפרקים פסוריאטית.
גורמים התורמים לאבחון של דלקת מפרקים פסוריאטית כוללים את הדברים הבאים:
פסוריאזיס בחולה, או היסטוריה משפחתית של פסוריאזיס או דלקת מפרקים פסוריאטית.
תוצאת בדיקה שלילית עבור גורם ראומטואידי, גורם דם הקשור לדלקת מפרקים שגרונית.
תסמיני דלקת מפרקים במפרקים הבין-בלנגאליים הדיסטליים של היד (המפרקים הקרובים ביותר לקצות האצבעות).
זה לא אופייני לדלקת מפרקים שגרונית.
קרע או נקישה של ציפורניים או ציפורני אצבעות הרגליים (אונקוליזה), הקשורה לפסוריאזיס ודלקת מפרקים פסוריאטית.
תמונות רדיולוגיות המדגימות שינויים במפרקים ניווניים.
תסמינים אחרים האופייניים יותר לדלקת מפרקים פסוריאטית מאשר צורות אחרות של דלקת פרקים כוללים דלקת עורית (דלקת בגיד אכילס (בחלק האחורי של העקב)) או בפסקיה הצמחית (בחלק התחתון של כפות הרגליים), ודקטיליטיס (נפיחות דמוית נקניק של האצבעות או אצבעות הרגליים).
מספר מצבים יכולים לחקות את המצגת הקלינית של דלקת מפרקים פסוריאטית, כולל דלקת מפרקים שגרונית, דלקת מפרקים ניוונית, דלקת מפרקים תגובתית, דלקת מפרקים גאונית, דלקת מפרקים מערכתית ודלקת מפרקים של המעי הדלקתית.
בניגוד לדלקת מפרקים פסוריאטית, דלקת מפרקים שגרונית נוטה להשפיע על המפרקים הפרוקסימליים (למשל, המפרקים המטקארפופלנגאליים), כוללת מספר רב יותר של מפרקים בהשוואה לדלקת מפרקים פסוריאטית, ולהשפיע עליהם באופן סימטרי.
מעורבות מפרקי עמוד השדרה מעידה יותר על דלקת מפרקים פסוריאטית מאשר דלקת מפרקים שגרונית.
דלקת מפרקים ניוונית חולקת מאפיינים קליניים מסוימים עם דלקת מפרקים פסוריאטית כמו נטייה להשפיע על מפרקים מרוחקים מרובים בתבנית א-סימטרית.
שלא כמו דלקת מפרקים פסוריאטית, דלקת מפרקים ניוונית אינה כרוכה בדרך כלל בדלקת במפרק הסקרוליאק.
דלקת מפרקים פסוריאטית משפיעה לעיתים על מפרק אחד בלבד ולעיתים מבולבלת בגלל שיגדון או פסאודוגאוט כאשר זה קורה.
ישנם חמישה סוגים עיקריים של דלקת מפרקים פסוריאטית:
Oligoarticular: סוג זה פוגע בסביבות 70% מהחולים והוא בדרך כלל קל.
סוג זה אינו מופיע באותם מפרקים משני צידי הגוף ובדרך כלל הוא כרוך בפחות משלושה מפרקים.
רב-חלקיקים: סוג זה מהווה כ־25% מהמקרים ומשפיע על חמישה מפרקים או יותר משני צידי הגוף בו זמנית.
סוג זה דומה ביותר לדלקת מפרקים שגרונית והוא משבית בערך 50% מכל המקרים.
דלקת מפרקים ניוונית (M07.1): פוגעת בפחות מ־5% מהמטופלים והיא דלקת מפרקים קשה, מעוותת והרסנית.
מצב זה יכול להתקדם לאורך חודשים או שנים ולגרום לנזק קשה במפרקים.
Mutilans דלקת מפרקים נקראה גם דלקת מפרקים ספיגה כרונית, והיא עשויה להופיע גם בדלקת מפרקים שגרונית.
(Spondyloarthritis (M07.2: סוג זה מאופיין בנוקשות הצוואר או במפרק הסקרוליאק בעמוד השדרה, אך יכול להשפיע גם על הידיים והרגליים, באופן דומה לדלקת מפרקים סימטרית.
דומיננטית בין-שלבית לוונית (M07.0): סוג זה של דלקת מפרקים פסוריאטית נמצא אצל כ -5% מהמטופלים, ומאופיין בדלקת ובנוקשות במפרקים הקרובים לקצות האצבעות והבהונות.
לעיתים קרובות מסמנים שינויים בציפורניים.
התהליך הבסיסי בדלקת מפרקים פסוריאטית הוא דלקת; לפיכך, טיפולים מכוונים להפחתה ובקרה של דלקת.
במקרים חמורים יותר של דלקת מפרקים פסוריאטית ניתן לטפל בתרופות NSAID בלבד; עם זאת, קיימת מגמה לשימוש מוקדם יותר בתרופות אנטי-ראומטיות המשנות מחלות או בתגובות ביולוגיות לתגובה למניעת הרס מפרקים בלתי הפיך.
תרופות נוגדות דלקת לא סטרואידיות
בדרך כלל התרופות שנקבעו לראשונה לדלקת מפרקים פסוריאטית הן NSAIDs כמו איבופרופן ונפרוקסן, ואחריהן NSAIDs חזקים יותר כמו דיקלופנק, אינדומתאצין, ואטודולאק.
NSAIDs עלולים לגרות את הקיבה והמעי, ושימוש לטווח הארוך יכול להוביל לדימום במערכת העיכול.
קוקסיבס (מעכבי COX-2) למשל Celecoxib או Etoricoxib קשורים להפחתה סטטיסטית משמעותית של 50 עד 66% בסיכון כיב במערכת העיכול וסיבוכים מדממים בהשוואה ל- NSAIDs המסורתיים, אך יש עלייה בשיעור אירועים קרדיווסקולריים כמו אוטם שריר הלב או התקף לב ושבץ מוחי.
שני מעכבי COX-2 וגם NSAIDS שאינם סלקטיביים גורמים לתופעות לוואי אפשריות הכוללות נזק לכליות.
אלה משמשים במקרים סימפטומטיים מתמשכים ללא החמרה.
במקום להפחית רק את הכאב והדלקת, סוג זה של תרופות מסייע להגביל את כמות הנזק המפרקי המתרחש בדלקת מפרקים פסוריאטית.
רוב ה-DMARDs פועלים באטיות ועשויים לקחת שבועות ואף חודשים עד להופעתם המלאה.
בדרך כלל נקבעים תרופות כמו methotrexate או leflunomide; DMARDS אחרים המשמשים לטיפול בדלקת מפרקים פסוריאטית כוללים ציקלוספורין, אזתיופרין וסולפסלאזין.
על פי סקירת Cochrane שפורסמה לאחרונה, methotrexate במינון נמוך היה יעיל מעט יותר מאשר פלצבו.
תרופות נגד דיכאון יכולות גם להפחית את תסמיני עור הפסוריאזיס אך יכולות לגרום לבעיות בכבד ובכליות ולסיכון מוגבר לזיהום רציני.
סוג הטיפול האחרון העדכני נקרא שינוי תגובה ביולוגית או שפותחה ביולוגיה בטכנולוגיית DNA רקומביננטית.
תרופות ביולוגיות נגזרות מתאים חיים המתורבתים במעבדה.
שלא כמו DMARDS מסורתיים המשפיעים על מערכת החיסון כולה, ביולוגיות מכוונות לחלקים ספציפיים של מערכת החיסון.
הם ניתנים על ידי זריקה או עירוי תוך ורידי (IV).
ביולוגיה עשויה להעלות את הסיכון לזיהומים קלים וחמורים.
לעיתים רחוקות יותר הם עשויים להיות קשורים להפרעות במערכת העצבים, הפרעות בדם או סוגים מסוימים של סרטן.
זה ניתן בצורת טבליות ונלקח דרך הפה.
תופעות לוואי כוללות כאבי ראש, כאבי גב, בחילה, שלשול, עייפות, נזופרינגיטיס ודלקות בדרכי הנשימה העליונות, כמו גם דיכאון וירידה במשקל.
רשם כפטנט בשנת 2014 ויוצר על ידי Celgene, לא קיים בשוק המקביל הגנרי הנוכחי.
בסקירה נמצא הוכחות מהותיות לתועלת של טיפול בלייזר ברמה נמוכה והגיע למסקנה שניתן לשקול אותו להקלה על כאב וקשיחות RA הקשורה.
רטינואיד ארטינט יעיל הן לדלקות מפרקים והן לנגעי עור.
פוטוכותרפיה עם מטוקסית פסורלן ואור אולטרה סגול גל ארוך (PUVA) משמשים לנגעי עור קשים.
רופאים עשויים להשתמש בזריקות מפרקים עם סטרואידים במקרים בהם מפרק אחד נפגע קשה.
בדלקת מפרקים פסוריאטית ניתן לבצע מטופלים עם פגיעה קשה במפרקים בניתוח אורתופדי לתיקון הרס המפרקים, בדרך כלל בעזרת החלפת מפרק.
הניתוח יעיל להקלת כאבים, לתיקון עיוות המפרקים ולחיזוק התועלת והחוזק של המפרק.
שבעים אחוז מהאנשים המפתחים דלקת מפרקים פסוריאטית מראים תחילה סימני פסוריאזיס על העור, 15 אחוז מפתחים פסוריאזיס בעור באותו זמן, ו-15 אחוזים מפתחים פסוריאזיס בעור בעקבות הופעת דלקת מפרקים פסוריאטית.
דלקת מפרקים פסוריאטית יכולה להתפתח אצל אנשים הסובלים מחומרת דרגה כלשהי של מחלת עור פסוריאטית, הנעה בין קלה לחמורה מאוד.
דלקת מפרקים פסוריאטית נוטה להופיע כעשר שנים לאחר הסימנים הראשונים לפסוריאזיס.
אצל רוב האנשים מדובר בגילאי 30 עד 55, אך המחלה יכולה גם לפגוע בילדים.
הופעת תסמיני דלקת מפרקים פסוריאטית לפני סימפטומים של פסוריאזיס בעור שכיחה יותר בקרב ילדים בהשוואה למבוגרים.
יותר מ־80% מהמטופלים הסובלים מדלקת פרקים פסוריאטית סובלים מפצעים בציפורניים פסוריאטיות המאופיינות על ידי נקבוביות ציפורניים, הפרדת הציפורן ממיטת הציפורן הבסיסית, רכסים וסדקים, או באופן קיצוני יותר אובדן הציפורן עצמה (אונקוליזה).
דלקת האנטיזיטיס נצפתה אצל 30 עד 50% מהמטופלים וכי היא כרוכה בדרך כלל בפלסיה הצמחית ובגיד אכילס, אך היא עלולה לגרום לכאבים סביב הפטלה, סמל האליאק, אפיקונדילים והכנסות Supraspinatus.
גברים ונשים מושפעים באותה מידה ממצב זה.
בדומה לפסוריאזיס, דלקת מפרקים פסוריאטית שכיחה יותר בקרב אנשים לבנים מאשר אנשים אפריקאים או אסייתים.
דלקת קיבה ניוונית היא תהליך של דלקת כרונית ברירית הקיבה בבטן.
דלקת זו, מובילה לאובדן של תאי בלוטות הקיבה ולהחלפתם בסופו של דבר ברקמות סיביות, וברקמות מעיים.
דלקת זו יכולה להוביל לפגיעה בהפרשת הקיבה של חומרים חיוניים כמו חומצה הידרוכלורית, פפסין וחומרים חשובים אחרים, דבר אשר מוביל לבעיות עיכול.
הנפוצים ביותר הם חוסר בוויטמין B12, אשר גורם לאנמיה מגלובלסטית, וחוסר ספיגת ברזל אשר מובילה לאנמיה של מחסור בברזל.דלקת זו יכולה להיווצר מזיהום מתמשך עם הליקובקטר פילורי, או שהיא יכולה להיות מחלה אוטואימונית.
לאלו הסובלים מהמחלה כמחלה אוטואימונית, יש סיכוי גבוה לפתח קרצינומה בקיבה, מחלת השימוטו ואכילוהידריה.
יש אנשים הסובלים מדלקת קיבה ניוונית ללא הצגת תסמינים כלשהם.
עם זאת יש גם חולים בעלי תסמינים ברורים והן בעיקר נשים.
סימנים הקשורים לדלקת קיבה ניוונית הם בעיקר אלה הקשורים למחסור בברזל: עייפות, תסמונת הרגליים חסרות המנוחה, ציפורניים שבירות, נשירת שיער, תפקוד חיסוני לקוי וריפוי פצעים לקוי.
בנוסף ישנם עוד תסמינים כגון: התרוקנות קיבה מעוכבת (85% מהמקרים), נוירופתיה היקפית (25% מהמקרים),תסמיני רפלוקס קיבתי-ושטי (25% מהמקרים), חריגות אוטונומיות ואובדן זיכרון (פחות נפוצים, מופיעים ב-1%–2% מהמקרים).
כמו כן יש דיווח על הפרעות פסיכיאטריות שונות כגון: מאניה, דיכאון , הפרעה טורדנית-כפייתית, פסיכוזה, ולקות קוגניטיבית.
דלקת קיבה מסוג A פוגעת בעיקר בגוף או בתחתית הקיבה ושכיחה יותר באנמיה ממארת.
דלקת מסוג B משפיעה בעיקר על האנטרום, היא יותר שכיחה בזיהום עם הליקובקטר פלורי.
דלקת קיבה ניוונית מופיעה בתדירות גבוהה (שכיחות, 28%) באוכלוסיות מבוגרים לבנים, כאשר סוג B שכיחה פי ארבעה בהשוואה לסוג A.
אנשים עם דלקת קיבה ניוונית נמצאים בסיכון מוגבר להתפתחות של אדנוקרצינומה בקיבה.
אסטרטגיית המעקב האנדוסקופית האופטימלית אינה ידועה, אך יש להסיר את כל הגושים והפוליפים בחולים אלה.
מחקרים עדכניים הראו כי דלקת קיבה ניוונית שנובעת ממחלה אוטואימונית, היא תוצאה של מערכת החיסון שתקפה את התאים הדופניים.
דלקת קיבה ניוונית מטפלסטית סביבתית, נובעת מגורמים סביבתיים, כמו דיאטה וזיהום עם הליקובקטר פילורי.
לרוב היא מוגבלת לגוף הקיבה.
חולים עם דלקת זו, נמצאים בסיכון מוגבר לקרצינומה בקיבה.
דלקת קיבה ניוונית אוטואימונית, היא סוג של דלקת קיבה ניוונית המאופיינת בתגובה חיסונית המכוונת לכיוון תאים דופניים, וגורמים פנימיים.
נוכחות נוגדנים נגד תאים דופניים והפקטורים הפנימיים, היא סימן אופייני.
לאחר מכן תגובת מחלת החיסון העצמי מביאה להרס של התאים הדופניים, מה שמוביל לאכילוהידריה עמוקה (ולרמות גסטרין גבוהות).
ייצור לקוי של גורמים פנימיים מוביל לחוסר ספיגה של ויטמין B ואנמיה ממארת.
דלקת זו בדרך כלל מוגבלת לגוף הקיבה או לתחתיתה.
אכילוהידריה משרה היפרפלזיה של תאי G (ייצור גסטרין), דבר המוביל להיפרגסטרינמיה, הגסטרין מפעיל אפקט הזנה על תאי ECL (אשר אחראים על הפרשת היסטמין).
זה אחד המנגנונים המשוערים המסבירים את ההמרה הממאירה של תאי ECL לגידולים קרצינואידים.
איתור נוגדי תאיים דופניים, נוגדן גורמים פנימיים ונוגדנים של הליקובקטר פלורי, בשילוב עם גסטרין בנסיוב יעילים למטרות אבחון.
ניתן להבחין בין שני סוגים של דלקת קיבה ניוונית, סוג A ו-B, על בסיס פיזור המחלה בבטן ותוצאות של בדיקות סרולוגיות שקשורות למחלת חיסון עצמי.
בדלקת מסוג A, הבדיקה לנוגדן של תאים דופניים היא חיובית ורמות הגסטרין בנסיוב הן גבוהות, מה שמשקף קרום העייתי שלם שניתן להוכיח גם על ידי ביופסיה.
בדלקת מסוג B הבדיקה לתאים דופניים היא שלילית ורמות הגסטרין בנסיוב נמוכות, מה שמשקף נזק אנטריאלי.
במחקרים המוקדמים הוצע הרעיון, כי ניתן לסווג דלקת קיבה ניוונית בהתאם לרמת התקדמות כ"סוג סגור" או "סוג פתוח", אולם לא קיים סיווג אוניברסלי החל משנת 2017.
תרופות מדכאות תגובות חיסוניות וכימותרפיה בשילוב תרופות אנטי פלסטיות, הן אפשרויות טיפול פוטנציאליות עבור דלקת קיבה ניוונית.
במקרה של אבחון סרטן הקיבה, ייתכן שתדרש כריתת קיבה.
דלקת עורקים היא מצב רפואי בו יש דלקת בדפנות העורקים בדרך כלל כתוצאה מזיהום או תגובה אוטואימונית.
דלקת עורקים היא הפרעה מורכבת ועדיין לא מובנת לחלוטין.
דלקת עורקים עשויה להיות מובחנת על ידי סוגיה השונים, בהתבסס על מערכות האיברים שנפגעו מהמחלה.
סיבוך של דלקת עורקים הוא פקקת, שעלולה להיות קטלנית.
דלקת עורקים ופלביטיס הם צורות של דלקת כלי הדם.
הסימפטומים של דלקת עורקים כוללים: דלקות, חום, ייצור מוגבר של כדוריות דם, צליעה ודופק מופחת.
אבחון דלקת עורקים מבוסס על תסמינים רפואיים חריגים.
תסמינים דומים עשויים להיגרם ממספר מצבים אחרים, כמו תסמונת אהלר-דנלוס ותסמונת מרפן (שניהם הפרעות תורשתיות של רקמת חיבור), שחפת, עגבת, ספונדרואתרופתיה, תסמונת קוגן, מחלת בירגר, מחלת בכצ'ט ומחלת קוואסאקי.
ניתן להשתמש בטכניקות הדמיה שונות לאבחון וניטור התקדמות המחלה.
שיטות הדמיה עשויות לכלול אנגיוגרפיה ישירה, אנגיוגרפיה תהודה מגנטית ואולטרא-סונוגרפיה.הטיפול קו-ראשון בדלקת עורקים הוא תרופות גלוקוקורטיקואידים דרך הפה, כמו פרדניזון, הנלקחות מדי יום לתקופה של שלושה חודשים.
לאחר שלב ראשוני זה, התרופות עשויות להיות מופחתות במינון או בתדירות.
אם המחלה מחמירה עם לוח הזמנים החדש של הטיפול, ניתן לתת תרופה ציטוטוקסית בנוסף לגלוקוקורטיקואיד.
חומרים ציטוטוקסיים נפוצים כוללים אזתיופרין, מתוטרקסט או ציקלופוספמיד.
מינון התרופות לגלוקוקורטיקואידים עשוי להיות מופחת אם התגובה לטיפול טובה.
תרופה זו עשויה להיות מופחתת בהדרגה לאחר שהמחלה הופכת לחסרת פעילות, ולהקטין לאט את המינון (כדי לאפשר לגוף להסתגל זמן) עד להפסקת הטיפול התרופתי לחלוטין.
לעומת זאת, אם המחלה תישאר פעילה, יהיה צורך להגביר את התרופות.
לאחר שישה חודשים, אם לא ניתן להפחית את התרופות בתדירות לימים חלופיים, או אם בתוך 12 חודשים לא ניתן להפסיק לחלוטין את התרופות, הטיפול נחשב ככושל.
דלקת עצב הראייה היא מצב דלקתי של עצב הראייה העשוי להיגרם ממגוון רחב של גורמים כמו מחלות דמיאלינטיבית , תהליכים זיהומיים או תהליכים אוטואימונים אחרים.
המחלה ידועה גם בשמות פפיליטיס אופטית, כאשר ראש עצב הראייה מעורב, נוירוטיניטיס, כאשר ישנה מעורבות משולבת של הדיסק האופטי והרשתית שמסביב באזור המקולרי, וגם דלקת עצב רטרובולברית, כאשר החלק האחורי של העצב מעורב.
התסמינים העיקריים של המחלה כוללים בין היתר אובדן ראייה פתאומי (חלקי או מלא), ראייה מטושטשת או "ערפילית" פתאומית וכאב בעת הנעת העין הפגועה.
תסמינים מוקדמים למחלה כוללים בין השאר תסמינים של טרשת נפוצה, שהיא הגורם השכיח ביותר למחלה, הכוללים עוויתות, חוסר קואורדינציה, דיבור מעורפל, אירועים תכופים של אובדן ראייה חלקית או מטושטשים.
תסמינים מוקדמים נוספים כוללים התקפים של ראייה "מושחרת" (מצב המצריך טיפול רפואי מיידי), ראיית לילה חלשה יותר, פוטופוביה ועיניים אדומות.
חולים רבים עם דלקת עצב הראייה עלולים לאבד חלק מראיית הצבע שלהם בעין הפגועה (במיוחד ראייה אדומה) וחלקם עשויים לחוות קושי בשיפוט תנועה לעומק, מה שיכול להפריע במיוחד במהלך נהיגה או ביצוע פעילות גופנית (אפקט פולפריך).
כמו כן, החמרה חולפת בהפרעה בראייה עם עלייה בטמפרטורת הגוף (תופעת אוטהוף) היא תלונה שכיחה של המחלה.
המחלה מופיעה לרוב בקרב מבוגרים בעין אחת, בעוד שבילדים נפוצה יותר מוערבות דו-צדדית של המחלה.
הסיבה השכיחה ביותר למחלה היא טרשת נפוצה או נוירופתיה אופטית איסכמית עקב פקקת או תסחיף של כלי הדם המספק את עצב הראייה.
עד 50% מהחולים עם טרשת נפוצה יפתחו דלקת של עצב הראייה, וב-20-30% מהמקרים של טרשת נפוצה דלקת עצב הראייה היא הסימן הראשוני של המחלה.
סיבות נפוצות אחרות כוללות זיהום, כמו למשל עקב מורסה בשן בלסת העליונה, עגבת, מחלת ליים והרפס זוסטר, הפרעות אוטואימוניות, כמו למשל זאבת, נוירוסרקואידוזיס, נוירומיאליטיס אופטיקה, וגורמים כמו הרעלת מתנול, מחסור בוויטמין B12, בריברי ודיסאוטונומיה, סוכרת, פגיעה בעין וסיבות נוספות נדירות יותר .
בבדיקה רפואית ניתן לראות את ראש עצב הראייה על ידי מנורת סדק עם עדשה חיובית גבוהה או על ידי שימוש באופטלמוסקופיה ישירה.
עם זאת, לעיתים קרובות אין מראה לא תקין של ראש העצבים בדלקת עצב הראייה, אם כי הוא עשוי להיות נפוח בחלק מהחולים (פפיליטיס קדמית או דלקת עצב הראייה נרחבת יותר).
במקרים רבים, רק עין אחת נפגעת במחלה, וייתכן שהמטופלים לא יהיו מודעים לאובדן ראיית הצבע עד שהם מתבקשים לסגור או לכסות את העין הבריאה.
ברוב דלקות הראייה הקשורות בטרשת נפוצה, תפקוד הראייה משתפר באופן ספונטני במשך 2–3 חודשים, ויש ראיות לכך שטיפול בקורטיקוסטרואידים אינו משפיע על התוצאה ארוכת הטווח.
עם זאת, במקרים של דלקת עצב הראייה שאינה קשורה בטרשת נפוצה העדויות פחות ברורות ולכן הסף לטיפול בקורטיקוסטרואידים תוך ורידי נמוך יותר.
דלקת כרום לב מכווץ הוא מצב רפואי, המאופיין בקרום לב מעובה, פיברוטי, המגביל את יכולתו של הלב לתפקד כרגיל.
במקרים רבים, המצב קשה לאבחון .
סימנים ותסמינים של דלקת קרום לב מכווץ תואמים את התופעות הבאות: עייפות, בטן נפוחה, קשיי נשימה (קוצר נשימה), נפיחות ברגליים וחולשה כללית.
מצבים קשורים הם דלקת קרום לב חיידקית, פריקרדיטיס ודלקת קרום הלב לאחר התקף לב.
הגורם לדלקת קרום לב מכווץ בעולם המתפתח הוא אידיופתי (מקור לא ידוע), אם כי ככל הנראה זיהומית באופיה.
באזורים שבהם השחפת שכיחה, היא הגורם בחלק גדול מהמקרים.
הגורמים לדלקת קרום לב מכווץ כוללים:
ניקוז לא שלם של דלקת קרום לב מוגלתית
דלקת קרום לב פוסט ויראלית
בעקבות MI, שלאחר אוטם שריר הלב
המאפיינים הפתופיזיולוגיים של דלקת קרום לב מכווץ נובעים מקרום לב מעובה, פיברוטי, היוצר מעטפת לא תואמת סביב הלב.
קליפה זו מונעת מהלב להתרחב כאשר דם חודר אליו.
ככל שהלחץ על הלב עולה, נפח השבץ יורד כתוצאה מהפחתת ההתרחבות הדיאסטולית בחדרים.
זה גורם לשינוי נשימתי משמעותי בזרימת הדם בחדרי הלב.
האבחון של דלקת קרום לב מכווץ הוא לעיתים קרובות קשה לביצוע.
בפרט, לקרדיומיופתיה רסטריקטיבית יש הרבה מאפיינים קליניים דומים לאלו של דלקת קרום לב מכווץ, והבחנה ביניהם אצל אדם מסוים היא לעיתים קרובות דילמה אבחנתית.
צילום רנטגן חזה - הסתיידות קרום הלב (נפוץ אך לא ספציפי), תפליטים פלאורליים הם ממצאים נפוצים.
אקו לב - הממצא האקוגרפי העיקרי הוא שינויים בנפח תא הלב.
CT ו-MRI - סריקת CT שימושית בהערכת עובי קרום הלב, הסתיידות וקונטור החדרים.
MRI לבבי עשוי למצוא עיבוי פריקרדיאלי והיצמדות פריקרדיאלית-שריר הלב.
ניתן למצוא שינוי במחיצת החדרים במהלך הנשימה גם באמצעות MRI לבבי.
הגברת גדוליניום מאוחרת יכולה להראות שיפור של קרום הלב עקב התפשטות פיברובלסטים ונאווסקולריזציה.
בדיקת דם BNP - בודקת את קיומו של הורמון הלב, brain natriuretic peptide, הקיים רק בקרדיומיופתיה רציפה אך לא בדלקת קרום לב מכווץ.
בדיקה גופנית - יכולה לחשוף מאפיינים קליניים הכוללים סימן קוסמאול ונקישה פריקרדיאלית.
הטיפול המובהק בדלקת קרום הלב המכווץ הוא פשיטת או חשיפת קרום הלב, שהוא הליך כירורגי שבו מקלפים את קרום הלב כולו מהלב.
בהליך זה יש סיכון משמעותי, עם שיעורי תמותה של 6% ומעלה במרכזי הניתוח גדולים.
תוצאה גרועה היא כמעט תמיד תוצאה לאחר ביצוע ההליך עבור דלקת קרום הלב המכווץ שמקורה נגרמה מקרינה, בנוסף חלק מהחולים עלולים לפתח אי ספיקת לב לאחר הניתוח.
דַּלְשִׁנָּאִים (שם מדעי: Xenarthra) היא על-סדרה ייחודית במחלקת היונקים שחבריה נפוצים ביבשת אמריקה (הצפונית והדרומית) בלבד.
בקבוצה ישנם 2 סדרות: פילוסאים וארמדילאים.
הדלשינאים החלו את דרכם כבר בשלישון המוקדם (כ-60 מיליון שנה קודם זמננו), זמן קצר אחרי סיום עידן המזוזואיקון, לאחר הכחדת הדינוזאורים.
בדלשינאים נכללים שלוש תת-קבוצות: דובי הנמלים, עצלנאים אמיתיים וארמדילאים.
בעבר סווגו כולם יחד עם השנבוב והפנגולין בעל-סדרה שנקראה בלטינית Edentata (דל שיניים, בדומה לשם העברי כיום).
לאחר מכן, התגלה שמדובר במיון מוטעה.
מקור השם העברי "דל-שינאים" בלסת חסרת השיניים או בעלת שיניים מעטות בלבד.
השם הלטיני הקודם היה כאמור "Edentata", ולו פירוש דומה: "דל-שיניים".
אך בעקבות גילויים פילוגנטיים, ובעיקר מפני שחוסר השיניים לא היה מאפיין מרכזי בקבוצה זו, הוחלט לשנותו.
מאפיין מרכזי ביותר מבחינת התפתחות אבולוציונית, הוא המפרקים הכפולים בצורתם (בלעז: xenarthrous processes ), המקנה להם מראה רגליים מגושם.
בנוסף הם חסרים את עצם הארכוף באוזן התיכונה.
מאפיינים אלו גרמו לכך שיופרדו משאר היונקים מבחינה טקסונומית.
משפחה דובי נמלים זוטיים בה מין יחיד: דוב נמלים זוטי (Cyclopes didactylus)
משפחה דובי נמלים גדולים (Myrmecophagidae)
משפחה עצלני תלת אצבע (Bradypodidae)
משפחה עצלני דו אצבע (Megalonychidae)
משפחה מגתריים (Megatheriidae) - נכחדה
משפחה מילודוניים (Mylodontidae) - נכחדה
משפחה טטויים (Dasypodidae) בה סוג יחיד: טטו (dasypus)
דלקת שלפוחית השתן (בלועזית: ציסטיטיס, Cystitis) היא דלקת הנגרמת בדרך כלל ממזהם כלשהו החודר לשלפוחית השתן מאזור הפות דרך השופכה.
התסמינים הראשיים של ההפרעה הם הפרשת שתן תכופה מן הרגיל, תחושת דחיפות למתן שתן ותחושת צריבה בעת ההשתנה.
כמו במקרים רבים ברפואה, אין הכרח בקיומם של כל התסמינים על מנת לאבחן את המחלה, ולעיתים ניתן לאבחן את המחלה ללא הופעת תסמינים אלו כלל.
לעיתים ישנם גם תחושת אי-נוחות מתחת לטבור, חום הגוף עולה במקצת, או הופעת דם בשתן.
האבחנה החד משמעית היא בעזרת תרבית שתן (ניסיון לגדל את החיידק הגורם למחלה במעבדה).
בדרך כלל השתן אמור להיות נקי מחיידקים.
אבחנת המחלה יכולה להתבצע קלינית בלבד (על פי סיפור ובדיקה גופנית אופייניים בלבד), על ידי בדיקת שתן ב"סטיק" (פיסת קרטון הנצבעת במגע עם השתן ויכולה למעיד על הימצאותם של חומרים הקשורים לזיהום אך אינם עדות ישירה לקיום חיידק), או על ידי שילוב בין בדיקת שתן בסטיק לתרבית שתן.
במקרים מסוימים עדיף שלא להתייחס לממצאים בסטיק השתן או בתרבית השתן ולהחליט על טיפול לפי הממצאים הקליניים בלבד.
דלקת שלפוחית השתן שכיחה הרבה יותר אצל נשים מאשר אצל גברים.
הסיבה היא שהשופכה אצל האישה קרובה יותר לפי הטבעת ודבר זה מקל על החיידקים להגיע לשלפוחית השתן.
הדלקת נדירה אצל הגברים ובדרך כלל היא נגרמת מהפרעה אחרת כגון ערמונית מוגדלת או הפרעה אחרת בדרכי השתן.
אחוז ניכר (כשליש) מהנשים יחלה בדלקת שלפוחית השתן לפחות פעם אחת בחייהן.
ישנם שני גילאים אופייניים להופעת הדלקת: בינקות והילדות המוקדמת (אז גם בנים חשופים למחלה) ובגיל הפריון בנשים המקיימות יחסי מין.
הטיפול המקובל במחלה הוא אנטיביוטיקה המפריעה להתרבות החיידקים בשלפוחית השתן.
נראה שבמצבים מסוימים (בגיל הינקות, כאשר נוספים תסמינים של דלקת בדרכי השתן העליונות) יש סיכון לפגיעה בכליות ואף לסיבוכים אחרים כאשר נמנעים מטיפול אנטיביוטי.
רוב מקרי דלקת שלפוחית השתן חולפים מעצמם.
אין הוכחה חד משמעית שבמקרים הפשוטים (ההגדרה הרפואית למקרה פשוט היא מעבר לתחום כתיבה זו) הטיפול האנטיביוטי מונע סיבוכים, אולם גם אין ביטחון שלא יגרמו סיבוכים, והמחלה עצמה עלולה לגרום סבל, לכן הטיפול האנטיביוטי מקובל בכל מקרה.
הטיפול האנטיביוטי ניתן כנגד חיידקי המעיים- הגורמים האופייניים למחלה.
באזורים שונים בארץ ובעולם ישנם חיידקים השונים בעמידותם לאנטיביוטיקה ולכן הטיפול המקובל בדלקת שלפוחית השתן יהיה שונה כתלות במיקום הגאוגרפי, כמובן בנוסף לגורמים הקשורים בעוצמת התסמינים, קיום בעיות נוספות או הגבלה על שימוש באנטיביוטיקה עבור אותה מטופלת.
נשים רבות סובלות מהופעה חוזרת של דלקות בדרכי השתן.
לעיתים ניתן למנוע דלקות נוספות על ידי טיפול אנטיביוטי מונע קבוע או לאחר קיום יחסי מין, על ידי הקפדה על השתנה מרובה ומלאה בעיקר לאחר קיום יחסי מין, או על ידי טיפול בהפרעה מבנית בדרכי השתן כאשר כזו קיימת.
ציסטיטיס שכיחה יחסית בקרב נשים הרות לאור הלחץ המוגבר של הרחם על אזור האגן ומערכת השתן.
אף שציסטיטיס מתונה נעלמת בדרך כלל מעצמה תוך 2-4 ימים נשים הרות יטופלו באנטיביוטיקה למשך 3 ימים על מנת למנוע החמרה וסיבוכים.
הסימפטומים אמורים להשתפר אחרי היום הראשון לטיפול.
אם אין הקלה בסימפטומים יש לחזור לרופא המטפל.
ניתן לקחת משככי כאבים ללא מרשם מסוג פרצטמול (כאקמול, דקסמול) או מסוג איבופרופן (כמו אדוויל) כדי להפחית את חוסר הנוחות (יש להקפיד על קריאת ההוראות ולהיוועץ ברוקח לגבי שימוש בעת הריון).
נטילת תמיסה של נתרן ציטרט או אשלגן ציטרט עשויה להקל על הסימפטומים.
תמיסות אלו נמכרות בבית המרקחת ללא מרשם, אבל יש להקפיד על קריאת ההוראות ולהיוועץ ברוקח לגבי שימוש בעת הריון.
שתיית מיץ חמוציות (cranberries) עשויה לעזור למנוע מציסטיטיס להתרחש בשנית, ואצל אנשים מסוימים היא אף תביא להקלה בסימפטומים.
אף שרק מעט הוכחות תומכות בכך, נהוג לחשוב שמיץ חמוציות עוזר במניעת הידבקות של חיידקים למערכת השתן.
אין לקיים יחסי מין עד שהציסטיטיס חולפת.
רופא המשפחה עשוי להורות על ביצוע בדיקות מעבדה כדי לשלול גורמים נוספים או לזהות את החיידקים הגורמים לציסטיטיס.
כשיודעים באיזה חיידק מדובר, ניתן לרשום את האנטיביוטיקה המתאימה כנגדו.
דלתא או דלתה (אות גדולה: Δ, אות קטנה: δ) היא האות הרביעית באלפבית היווני.
ביוונית מודרנית מבוטאת האות כפי שדל"ת רפה בוטאה בעבר בעברית או האות ד'אל (ذ) בערבית (/ð/ :IPA – כצירוף th במילה האנגלית brother), אולם ביוונית עתיקה בוטאה האות כדל"ת דגושה.
בספרות יווניות מסמלת האות את המספר 4.
האות התפתחה לאות הלטינית D ולאות הקירילית Д.
במתמטיקה ופיזיקה האות מסמלת הפרש (לא בהכרח אינפיניטסימלי) בגודל מסוים.
האות מסמנת גם את הדיסקרימיננטה של משוואות ריבועיות.
האות מסמלת את חלקיקי דלתא מבין החלקיקי הבאריון.
במתמטיקה, עקב ריבוי המושגים ומספרן הסופי של האותיות, ישנן וריאציות על האות, ככתיבתה הפוך לסימון האופרטור הווקטורי נבלה, שלו שימושים פיזיקליים רבים, ובהם הגרדיאנט, הלפלסיאן וההמילטוניאן.
ברפואה, הדלתא מסמלת את הזן ההודי של נגיף הקורונה, ישנם וריאנטים של הקורונה המסומלים באותיות יווניות שונות בפרט.
המילה דלתא משמשת ככינוי למישור סחף בשפך נהר שצורתו משולשת, בשל צורתה של האות הדומה לתצורה הגאוגרפית.
בגאומטריה אוקלידית, האות מציינת זווית.
בחשבון וריאציות, האות דלתא מציינת ביצוע וריאציה אינפיניטסימלית לפונקציה.
הדלתא של קרונקר , כאשר m ו-n מספרים שלמים, שווה ל-1 רק אם m=n אחרת היא שווה 0.
הדלתא של דיראק כאשר x ו-y מספרים ממשיים היכולים להשתנות ברציפות, שווה ל"אינסוף" כאשר x=y ושווה ל-0 אחרת.
זוהי התפלגות חשובה במתמטיקה ובייחוד בפיזיקה.
בחשבון אינפיניטסימלי, האות דלתא משמשת כרדיוס של סביבה, קטנה "כרצוננו".
באסטרונומיה, האות מסמלת את הכוכב הרביעי בעוצמתו במערכת כוכבים.
האות דלתא מייצגת את הרגישות של מחיר הנגזר ביחס לערך נכס הבסיס.
האלקטרושליליות היחסית של חלקיק יסודי מול שאר החלקיקים של מולקולה, למשל חלקיק δ− הוא בעל מטען "שלילי יותר" מחלקיק δ+.
העיר דלריי ביץ' נמצאת במחוז פאלם ביץ', פלורידה, ארצות הברית.
התיישבות באזור הייתה כבר בשנת 1876 כשהגוף להצלת חיים של ארצות הברית הקים בחוף בית עמיד בפני הוריקנים, המיועד לעוברים ושבים ולימאים השבים מהים עקב סערות.
הבית נקרא "בית הצלת חיים של אזור מטעי התפוזים".
יישוב קבוע במקום החל בערך ב-1890 כשאפרו-אמריקאים הגרו למקום וקנו חלקות אדמה לחקלאות.
ב-1894 האוכלוסייה גדלה מספיק, והוקם בית הספר הראשון באזור.
בשנת 1894 ויליאם לינטון, מנהל משרד דואר ממישיגן קנה רצועת אדמה מערבית ל"בית ההצלה" ומכר חלקות, מתוך כוונה להקים במקום יישוב חקלאי, ובתחילה נקרא המקום לינטון, על שמו.
ב-1890 הנרי פלאגר הרחיב את מסילת הרכבת שבנה מווסט פאלם ביץ' דרומה למיאמי, עם תחנה בלינטון.
מתיישבי לינטון ראו הצלחה בגידול ירקות חורף, אותם מכרו בשווקים בצפון.
חורף קר במיוחד בשנת 1898 הווה מכשול ראשון וקשה בדרכם, ורבים מהמתיישבים עזבו, ובהם ויליאם לינטון.
מרצון "לפתוח דף חדש" ולשנות את מזלם לטובה החליטו המתיישבים בשנת 1901 לשנות את שם המקום לדלריי, כשם פרבר בדטרויט, מישיגן.
ב-1911 קיבלה דלריי מעמד של עיר במדינת פלורידה.
באותה שנה נשתלו לראשונה מטעי עגבניות ואננס.
גידול אננס נהיה ליבול הראשי של המושבה והאזור, וכיום זה משתקף משמה של השכונה הסמוכה לדאונטאון דלריי ביץ', שכונת "מטעי האננס".
בשנות ה-20 חלה ירידה משמעותית בכמות המים באדמת דלריי, זאת עקב התאיידות אגם האוורגליידס הנמצא מערבית לדלריי, והקשתה את תנאי גידול האננס.
בנוסף גדלה התחרות בשוקי ארצות הברית, כשאננס הגיע מקובה עם הרחבת מסילת הברזל לאורך חופי פלורידה דרומה לקי וסט.
שגשוג בא לדלריי עם תחילת בועת הנדל"ן של פלורידה בראשית שנות ה-20. נתח חשוב מהכלכלה המקומית החל להתבסס על תיירות ועסקאות נדל"ן.
דלריי הנפיקה איגרות חוב כדי לגייס כספים לבנית תשתית מים וביוב, ולסלילת כבישים ומדרכות.
בתקופה זו נבנו מלונות בדלריי, שהייתה העיר הגדולה ביותר בין וסט פאלם ביץ' ופורט לודרדייל.
התמוטטות בועת הנדל"ן בשנת 1926 הותירה את קופת העיר חייבת למחזיקי איגרות חוב, ללא יכולת לפורען.
בנוסף ירדו ההכנסות ממסי נדל"ן וארנונה.
עם חפירת תעלת החוף המזרחי, האינטרקוסטל, נותקה דלריי מהאוקיינוס האטלנטי.
ב-1923 הוכרז השטח שבין התעלה לאוקיינוס כעיר "דלריי ביץ'", ב-1927 התמזגו "דלריי" ו"דלריי ביץ'" תחת השם דלריי ביץ'.
דלת הקסמים היא סדרת טלוויזיה לילדים בת 12 פרקים שנוצרה בידי אברהם הפנר, ובהפקת שירות הסרטים הישראלי ומשרד החינוך והתרבות בשיתוף משרד התחבורה והמועצה הלאומית למניעת תאונות.
הסדרה שודרה לראשונה בשנת 1974 בטלוויזיה הלימודית בימי ג' בשעה 17:30, ובשידורים חוזרים עד סוף שנות השמונים.
את שיר הפתיחה כתב יורם טהרלב, הלחינה נורית הירש והזמרת חוה אלברשטיין ביצעה אותו.
הסדרה זכתה להערכה מחוץ לישראל ואף נרכשה על ידי מספר תחנות שידור באירופה.
דלת הקסמים עסקה בזהירות בדרכים דרך סיפורם של האחים יואבי והגרי ברגמן, שלמדו כיצד להיזהר בכביש, בעזרתו של הקוסם יהויקים קוק, אותו גילם השחקן גדעון זינגר.
לקוסם הייתה דלת קסמים מיוחדת שצפצפה (בקול שעון-הקוקייה) כשמישהו לא נזהר בכביש.
או אז עבריין התנועה הופיע אצל קוק והוא הראה לו, על גבי מסך בצורת עין, מה היה קורה אילו לא היה נתפס וניצל.
תפקידם של יואב והגר היה לדווח לו על עברייני התנועה.
מדי פעם הם היו נמלטים מהרוקח דוקטור טוביה גוטמן (מרדכי בן-זאב), בעל בית מרקחת שהיה שולח את עוזרו העצלן הרצל (גידי גוב) לרדוף אחרי שני הילדים האומללים.
הגרי הייתה צועקת ליואבי "יואבי, תברח!" והוא הצליח להימלט מהעוזר המגושם.
כשגוטמן עצמו רדף אחרי יואבי, צעקה הגר: "יואבי, תיזהר!
גוטמן מאחוריך!" משפט אשר הפך לסיסמת אזהרה פופולרית באותה תקופה.
על אף שהתכנית בהגדרתה היא תוכנית חינוכית, דמותו של ד"ר גוטמן בתוכנית התבטאה בצורה היכולה להתפרש כלא-חינוכית בפרק "מי גונב לגוטמן את העיתון?" כאשר ד"ר גוטמן אומר על יואבי,
הסדרה מתרחשת בתל אביב של תחילת שנות ה-70. הבית של אדון גוטמן הוא ברחוב טשרניחובסקי 3, קומה 2. החנות של אדון קוק ברחוב המכבי הסמוך לטשרניחובסקי.
מה קורה לביצים שלא נזהרות
מי גונב לגוטמן את העיתונים?
יהויקים קוק טס לו לברזיל
דלת מתייחסת בדרך כלל לפתח בקיר, עליו מורכב לוח (הקרוי "כנף" או "אגף") הניתן לפתיחה ולסגירה.
מבחינה לשונית, דלת מתייחסת לפתח שדרכו פוסעים ("לעבור בדלת"), או למבנה עצמו הכולל מסגרת, צירים ולוח נייד.
אפשר למצוא דלתות גם במכוניות, ארונות, מקררים, כלובים וכדומה.
דלתות מותקנות על גבי פתחים בקירות או בכל סוג אחר של מחיצה המפרידה בין חללים.
החלק הנע של הדלת יכול להיות מחובר ישירות למחיצה, או למסגרת נפרדת הרתומה למחיצה.
החלק הנע של הדלת יכול להיות עשוי ממגוון של חומרים, אחד או יותר.
החומרים הנפוצים ביותר מהן עשויים לוחות דלת הם עץ ומתכת, בנוסף נפוצים לוחות דלת מזכוכית, בד, נייר ועוד.
מסגרת הדלת בנויה ממספר חלקים נפרדים:
משקוף – קורה בחלק העליון של המסגרת התומכת בקיר שמעליה.
אינסרט – חלק תחתון מתכוונן של דלת פלדה המאפשר להתאים את גובהה למידות הפתח.
האינסרט כולל מברשת למניעת כניסת אבק וחרקים.
מזוזות הדלת – הקורות האנכיות לדלת שמחוברות בקצה העליון למשקוף התומכת במסגרת.
סף הדלת – קורה בחלקה התחתון של המסגרת המחוברת אל שתי המזוזות ותומכת במסגרת.
לרוב הדלתות יש ידית המיועדת לתפעולן.
ישנן דלתות המכילות גם מנגנון נעילה ו/או הברחה.
אביזרים נלווים נוספים המחוברים לדלתות הם מקוש, תיבת דואר, עינית הצצה, ועוד.
לדלתות עיצובים שונים המאפשרים להן לשמש למטרות שונות.
דלת סובבת – זו הדלת הנפוצה ביותר.
בנויה מלוח קשיח יחיד התלוי על ציר המחובר לאחת המזוזות ומאפשר פתיחת הדלת סביב הציר לכיוון אחד אך לא לשני.
לדגם זה קיימות וריאציות רבות, כמו הדגם "הכפול" שבו הדלת ניתנת לפתיחה לשני הכיוונים.
דלת סובבת סטנדרטית יכולה להימצא בשלושה מצבים: פתוחה, טרוקה (כלומר סגורה ומוברחת, אך ניתנת לפתיחה בידית) ונעולה.
דלת הזזה – דלת ללא ציר, שנשענת או תלויה על ופתיחתה וסגירתה נעשות לאורך המסילה, במקביל לקיר.
המסילה יכולה להיות מחוברת לתקרה או לרצפה, וכן יכולה להיות ממוקמת בתוך "כיס" כך שכאשר הדלת במצב פתוח היא נבלעת בתוכו ואינה נראית.
דלת הזזה נחשבת לחסכונית בשטח כיוון שאין לה רדיוס פתיחה שחייב להיות פנוי מכל חפץ כבדלת רגילה.
דלת צונחת – דלת הממוקמת על התקרה או ברצפה ונפתחת אנכית.
לעיתים מלווה הדלת בסולם המאפשר עליה\ירידה אל יעד הדלת.
דלת-אורווה – דלת המחולקת אנכית לשני חלקים המסוגלים להיפתח ולהיסגר באופן בלתי תלוי.
כך אפשר לפתוח את החלק העליון ולאפשר לסוס לאכול מאבוס בלי להוציאו מהמתקן שבו הוא שוהה.
דלת-נדנוד – מורכבת על ציר המאפשר לה להיפתח הן כלפי פנים והן כלפי חוץ, אם כי היא מוחזקת בקפיץ סגורה.
וריאציה של דלת זו מכונה דלת-סלון, שהיא זוג דלתות-נדנוד עם משקל קל ונפוצות בעיקר במסבאות.