tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקרב, והשמועות שנפוצו בעקבותיו, הגבירו את מגמת הבריחה ההמונית של תושבים ערבים פלסטינים מבתיהם, ונטישת כפרים ערביים מפחד הכיבוש היהודי.
דוגמה בולטת לכך ניתן למצוא בבריחה ההמונית של כמעט כל התושבים הערביים של העיר חיפה בשלהי אפריל, לפני כיבוש השכונות הערביות של העיר על ידי כוחות "ההגנה".
גם אבו איאד, שהיה מספר 2 באש"ף, כתב בספרו "ללא מולדת" כי המאורעות בדיר יאסין עוררו אימה בקרב ערבים רבים וגרמו להם לברוח.
מנחם בגין כתב בספרו "המרד": "לא מה שקרה בדיר יאסין, אלא מה שסופר על דיר יאסין פילס את הדרך לניצחונותינו המכריעים בשדה הקרב".
בספר "תולדות מלחמת הקוממיות" שנכתב על ידי ענף ההיסטוריה של המטכ"ל נכתב כך: "פרשת דיר יאסין נתפרסמה בעולם כלו כ'טבח דיר יאסין', דבר שגרם לנזק לשמו הטוב של היישוב בתקופה ההיא...
אך אין ספק שהיא שימשה גם גורם מסייע להתמוטטות העורף הערבי בתקופה שלאחר מכן..
הם התכוונו להוכיח לעמם את אכזריות היהודים ולהפיח על ידי כך אש-דת בקרבם, אך למעשה הם הביאו מורך בליבם."
מוריס קובע כי אירועי דיר יאסין ושידורי הרדיו הערביים שתגברו את רישומם, "דרבנו במידה מכרעת את היציאה הערבית ההמונית מתחומי מדינת ישראל".
עבדאללה הראשון, מלך עבר הירדן, ציין בדיעבד את טבח דיר יאסין כאחד מנימוקיו להצטרפותו לפלישת צבאות ערב לשטח ארץ ישראל המנדטורית לאחר תום המנדט הבריטי (15 במאי), במלחמה נגד ישראל.
לאחר הקמת המדינה סירב משרד הביטחון להכיר בפצועים שנפצעו במהלך כיבוש דיר יאסין כנכי מלחמת העצמאות.
במאי 1953 שינתה ועדת ערעור החלטה זו.
ההיסטוריון בני מוריס העריך בספרו "לידתה של בעיית הפליטים", כי מפקדי האצ"ל ולח"י "התכוונו מלכתחילה לגרש את תושבי הכפר", אולם "במהלך ההשתלטות על הבתים נטבחו רבים מתושבי הכפר.
הלוחמים של שני ארגוני הפורשים קיבצו אחר כך חלק ניכר מן הכפריים שנותרו בחיים, בהם אנשי מיליציה ואזרחים לא חמושים ולא לוחמים לרבות נשים וטף, ורצחו עשרות מהם...
כן היו מעשים של השחתת גופות ואונס".
עם זאת, עדויות מלמדות, לדבריו, שהכוח של שני הארגונים "יצא לכפר ללא כוונה לערוך טבח בתושביו, אלא שבמהלך הקרב הם איבדו את עשתונותיהם, לאחר שנתקלו בהתנגדות קשה ובלתי צפויה".
לעומתו ההיסטוריון יואב גלבר כתב: "לא הייתה זו פעולה מפוארת משום בחינה שהיא...
אולם יש פער גדול בין מה שאירע בכפר לבין סיפורי הזוועה שסופרו עליו מאז ועד היום...
בזמן הקרב או אחריו לא אירעו בדיר יסין מקרי אונס, התעללות והשחתת גופות.
להיטותה של מפ"ם לנופף בפרשת דיר יסין ולהטיח האשמות בפורשים נבעה מתחושתה הלא נוחה על חלקם של מפקדים וחיילים בפלמ"ח...
הספר "ירושלים, ירושלים", מאת לארי קולינס ודומיניק לאפייר, תומך בגרסה שהיה טבח של אזרחים ואונס של נשים, ומביא עדויות של תושבי הכפר בשמם על מעשי זוועה כביכול שנעשו לבני משפחתם.
לדבריהם, יהושע אריאלי, שעמד בראש כוח "ההגנה" שהחליף את האצ"ל והלח"י בכפר, אמר כי "כל ההרוגים, להוציא מתי-מספר היו זקנים, נשים או ילדים.
המתים שמצאנו היו כולם קרבנות חפים-מפשע ואף אחד מהם לא מת כשהוא מחזיק נשק".
בני מוריס ציין כי "המחקרים המקיפים היחידים שנעשו בידי חוקרים ערבים" (כנאענה וזיתאווי ווליד ח'אלדי) אינם מזכירים כלל מעשי אונס, ויתרה מכך, "הניצולים הערבים שרואיינו כעבור עשרות שנים דחו מכול וכול את סיפורי האונס בטענה שמדובר ב'שקרים'".
לדבריו, כמה מהמרואיינים הערבים אמרו במפורש שגורמים רשמיים, כמו יושב ראש הוועדה הלאומית בירושלים חוסיין אל-ח'אלדי, סיפרו לניצולים את סיפורי הזוועות הללו ועודדו אותם או אפילו הורו להם להפיץ אותם, כדי להכפיש את היהודים ולתרום ללחץ על מדינות ערב שיפלשו לארץ ישראל.
לדעתו, סביר להניח שהסיפורים הללו היו שקריים וגם כנאענה נוטה לסברה זו.
בריאיון מאוחר יותר סיפר פעיל כי נשלח "כמפקד בהגנה, בשביל לבדוק את יכולותיהם של האצ"ל והלח"י...
היינו מעט לפני מלחמת העצמאות, ובהגנה ביקשו לדעת האם באצ"ל יודעים להילחם".
"מה שגיליתי שם", אומר פעיל, "הוא שהם לא יודעים דבר בלוחמת שדה.
גרוע מזאת, ראיתי שהם יודעים לטבוח ולרצוח...
הם כועסים עלי שאמרתי את הדברים, שיכעסו קודם על עצמם".
בארכיון צה"ל מובאת עדותם של שני רופאים, ד"ר ז.
דרויאן שנשלחו על ידי הסוכנות היהודית.
לדבריהם הם עברו מבית לבית באין מפריע, ספרו את כל הגוויות שהיו בכפר ובדקו את סיבת המוות.
מן הדו"ח עולה כי בכפר נמצאו 46 גופות וכי המוות נגרם על ידי יריות או פצצות.
"כל הגופות היו בתלבושות שלהן, האיברים היו שלמים ולא ראינו כל סימני התעללות".
חומר ארכיוני חסוי הנוגע לפרשה, הכולל שלושה דו"חות, תיעוד וקבוצת תצלומים, נמצא בארכיון צה"ל ומערכת הביטחון.
בשנת 2010 ביקשו הבמאית נטע שושני ועיתון "הארץ" להסיר את החיסיון, אולם בית המשפט קיבל את עמדת ועדת השרים, שלפיה החומר מוגדר כ"חומר סודי האסור בעיון", בשל חשש לפגיעה ביחסי החוץ של המדינה וחשש לפגיעה בכבוד המת.
מספר חוקרים סוברים שאין להגדיר את פעולת דיר יאסין כ"טבח".
יהודה לפידות, איש האצ"ל וממפקדי הפעולה, טען כי אנשי האצ"ל לא היו מאומנים בלחימה סדירה ובלוחמה בשטח בנוי, ופיקוד הארגון היה בלתי מקצועי מבחינה צבאית (בכך הוא מצטרף לחוות דעתו של פעיל).
לפידות טען כי כל הקורבנות הערבים נהרגו תוך כדי קרב, וכי לא היו מעשי אונס והשחתת גופות.
בעניין זה הוא מסתמך על קביעתם של רופאי הסוכנות היהודית (בארכיון צה"ל) ועל ראיונות עם ניצולי הכפר שהכחישו נמרצות מעשים של אונס והתעללות בגופות.
טענות דומות מצויות במאמריו של אורי מילשטיין על הפרשה ובספרו "עלילת דם בדיר-יאסין - הספר השחור", וכן בספרו של פרופ' אליעזר טאובר "דיר יאסין – סוף המיתוס".
בני מוריס הצביע על כך שאורי מילשטיין הסתייג בספרו "תולדות מלחמת העצמאות" מהגדרת אירועי דיר יאסין כ"טבח", וזאת על אף שהוא כותב בו כי רוב ההרוגים בדיר יאסין היו "זקנים, נשים וילדים, ורק מיעוטם גברים צעירים שאפשר לסווגם כלוחמים".
אדם רז, היסטוריון המתמחה בתיאוריה פוליטית, טוען שהמגבלות הניצבות בפני חוקרים שעוסקים באירועים האלימים כלפי האוכלוסייה האזרחית בתקופת המלחמה, נובעות מהעדר גישה ל"מיליוני מסמכים משנותיה הראשונות של המדינה האצורים בארכיונים הממשלתיים", אבל גם בגלל צנזורה אקטיבית.
בין השאר, הוא קובע, כי בשנים האחרונות סורקים אנשי המלמ"ב (הממונה על הביטחון במערכת הביטחון) ארכיונים ברחבי הארץ ו"מעלימים ראיות לפשעי מלחמה".
לדברי בני מוריס, שתיעד את מעשי הטבח במהלך המלחמה בספרו "לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949", "ספרות המחקר הערבית בסוגיית דיר יאסין לוקה בעצלות, בחוסר מקוריות ובאיחור".
לטענתו, סקירתם של כנאענה וזיתאווי "נסמכת אך ורק על עדויות שבעל פה ונכתבה מתוך גישה אנתרופולוגית ולא היסטוריוגרפית".
הוא מציין כי חוקרים אלה "מנפחים בתיאורם את מספר היהודים שהשתתפו בתקיפה" (700) וטוענים כי השתתפו בה "טנקים" וזאת על אף שליהודים לא היו טנקים כלל באותה עת.
לדבריו, החידוש שבגרסתם הוא מספר ההרוגים, 107, ובכך הם שמו קץ לכל האומדנים שהיו מקובלים עד אז, שדיברו על כ-250 הרוגים.
לדעת מוריס, ספרו של וליד ח'אלדי על דיר יאסין הוא "התיאור השלם והמאוזן ביותר שראה אור בערבית על האירועים".
רובו הגדול של הספר מסתמך על עבודותיהם של מילשטיין, לפידות ולוי, ובנוסף לכך ראיונות שערך בעצמו עם ניצולים.
ההיסטוריון אוסמה מקדיסי (פרופסור להיסטוריה שעמד בראש הקתדרה של קרן החינוך הערבית-אמריקנית באוניברסיטת רייס ביוסטון, טקסס), טוען שיש לראות בטבח את שיאו של מסע טרור נגד האוכלוסייה הפלסטינית.
בעיני הערבים הפכו אירועי דיר יאסין לסמל לאכזריות היהודים ולאירוע מכונן.
הפרשה שימשה במשך שנים רבות את התעמולה הערבית ואת מתנגדי מדינת ישראל.
דוברים ערבים אף תיארו את הפרשה כ"לידיצה הערבית".
בשנת 1965 הנפיקה מצרים בול דואר שבו מצוירת מפת ארץ ישראל, כשבמרכזה נעוצה חרב שסביבה דם שפוך, וכיתוב בערבית ובאנגלית: "טבח דיר יאסין, 9 באפריל 1948".
מקורות פרו-פלסטיניים הצביעו על מה שהם תופסים כ"הכחשת טבח דיר יאסין".
במיני-סדרה הבריטית "ההבטחה" מופיע בהרחבה תיאור עלילתי המאשים למעשה את האצ"ל בטבח מכוון של אנשי דיר יאסין.
פָּרָשַׁת הַאֲזִינוּ היא פרשת השבוע העשירית בספר דברים.
לפי החלוקה לפרקים, היא מתחילה ב ומסתיימת באותו פרק ב.
את פרשת האזינו קוראים בשבת שבין ראש השנה לבין יום הכיפורים, היא שבת שובה, או בשבת שבין יום הכיפורים לסוכות.
פרשת האזינו ממשיכה את רצף הפרשיות שלקראת סיום התורה, ובהן מסופר על ההכנות למותו של משה רבנו.
את רוב רובה של פרשת האזינו תופסת שירת האזינו, העתידה, כפי שנאמר למשה בפרשה הקודמת, להיות עדות לעם ישראל לקראת הקורות אותם בדורות הבאים.
השירה מתארת את המחזור ההיסטורי של עם ישראל: נחלת ארץ ישראל, חטא, גלות וגאולה.
השירה בנויה שורות-שורות, וכל שורה מחולקת לשתי צלעיות שוות פחות או יותר, בכל צלעית כשלוש מילים.
בספר התורה היא כתובה בתבנית הקרויה "אריח על גבי אריח", כלומר בשתי עמודות ארוכות לאורך הדף (זאת לעומת שירת הים, הכתובה "אריח על גבי לבֵנה").
לאחר השירה ישנן עוד שתי פרשיות קצרות: בראשונה מתואר כיצד קורא משה את השירה לבני ישראל ומתרה בהם פעם נוספת להקפיד לקיים את התורה: בשנייה מצווה אלוהים את משה לעלות להר העברים - הוא הר נבו - להשקיף על ארץ ישראל, ואז למות שם:
בפרשת האזינו יש 52 פסוקים, אשר מאוגדים ב-3 פרשיות פתוחות וללא פרשיות סתומות, זאת הפרשה היחידה בתורה ללא פרשיות סתומות.
הפרשה מכילה סדר אחד, כאשר הפרשה מתחילה בתחילת הסדר ומסתיימת בסוף הסדר בדומה לכך שהיא מתחילה בתחילת פרק ומסתיימת בסוף פרק לפי החלוקה לפרקים.
לפי הגמרא, בית המקדש חלקו את שירת האזינו לשישה חלקים, המתילים בראשית תיבות 'הזי"ו ל"ך', ושכן צריכים לחלק את העליות בבית הכנסת.
נחלקו הראשונים לגבי חלק מראשי התיבות.
פרשת האזינו סמוכה תמיד לפרשת וזאת הברכה הנקראת בשמחת תורה, ולכן בשנים שיש בהן שבת בין יום כיפורים לסוכות היא תיקרא לפני סוכות ופרשיות ניצבים ווילך תהיינה כל אחת בנפרד, אך בשנים שבהן אין שבת בין יום הכיפורים לסוכות, היא תיקרא לפני יום הכיפורים, ופרשיות ניצבים ווילך תהיינה מחוברות.
השבת בה קוראים את פרשת האזינו יכולה לחול בארבעה תאריכים שונים:
שנת השא ושנת הכז, שנת השג ושנת החא - ג' בתשרי
שנת זשג ושנת זחא, שנת זשה ושנת זחג - ח' בתשרי
שנת גכה ושנת גכז - י"ב בתשרי
שנת בשה ושנת בחג, שנת בשז ושנת בחה - י"ג בתשרי
אם קוראים את פרשת האזינו בשבת שובה, מפטירים בהפטרה המיוחדת לשבת שובה.
אם הפרשה נקראת בשבת שבין יום הכיפורים לסוכות, מפטירים בשירת דוד, .
התימנים והאיטלקים מפטירים ב - .
בחומש עם הפטרות כמנהג רומניא, קושטא רס"ה, מוזכרים שני המנהגים.
לפי מנהג אחד המוזכר בקונטרס פוזנא, נהגו להפטיר "דרשו" בשבת שובה, ו"שובה" בשבת שבין יום כיפור לסוכות.
בחלקים משירת האזינו נעשו שימושים רבים בקרב סופרים ומשוררים, כאשר אחת הדוגמאות לכך היא השימוש בחלק הפסוק "לי נקם ושלם" בפתיחתו של הרומן אנה קארנינה.
פרשת האונס בשמרת הוא כינויה של סדרת מעשי אונס ואונס קבוצתי, שביצעו 11 נערים, חלקם בני קיבוץ שמרת, בבת הקיבוץ יעל גרימברג בת ה-14 וחצי, באוגוסט 1988. התקיפות המיניות נמשכו מספר ימים, ביחידות ובקבוצה.
תחילה החליטה פרקליטות מחוז חיפה לסגור את התיק, ורק לאחר מאבק ציבורי הוגשו נגד שבעה מהחשודים באונס - אופיר בארי, אלי ביטון, נדב ביטון, צפריר (צפי) צביסון, רן (רני) לנדאו, אריק חזון ושלום גרנר - כתבי אישום לבית המשפט המחוזי בחיפה, וביוני 1991 החל משפטם.
הם זוכו מחמת הספק, אך הוגש ערעור על ידי המדינה לבית המשפט העליון נגד ארבעה מהם - אופיר בארי, נדב ביטון, צפריר צביסון ואריק חזון.
ארבעתם הורשעו ונגזר עליהם מאסר בפועל של עד שנה וחצי.
בפסק הדין נאמר כי חובה על הגבר לחפש ולוודא את הסכמתה המפורשת של האישה לפני מגע מיני איתה, וכי אם לא ניתן אישור כזה, מדובר באונס.
ההשפעה לטווח ארוך על הנאנסת הייתה הרסנית והיא סבלה מתסמונת טראומה בעקבות אונס.
כמו נפגעות אונס רבות גם היא סבלה מחורים בזיכרון, ניתוק, טראומה והפרעת דחק פוסט-טראומטית לטווח ארוך.
היא ניסתה להתאבד מספר פעמים ומעולם לא התגברה על האירוע עד שנפטרה ממחלה בגיל 49.
מעשי האונס בוצעו בין 11 ל־14 באוגוסט 1988, בזמן החופש הגדול.
האנסים היו בגילא שנעו בין 16.5 ל-18.5. שלושה מהם היו תלמידי בית הספר האזורי "אשרת" בקיבוץ עברון ליד נהריה: שני נערים מקיבוץ שמרת, אחד מקיבוץ סער הסמוך, ושניים מהאנסים היו מנהריה.
שני נערים היו תושבי יבנה וראשון לציון שהתארחו בשמרת.
הנאנסת, גרינברג, הייתה בת לחברי קיבוץ חדשים יחסית, שהצטרפו לקיבוץ כשהייתה בת 5.
אופיר בארי, בן הקיבוץ, שכנע את יעל להצטרף לנסיעה ברכב של חבריו, נדב ואלי ביטון, תושבי נהריה.
הנערים הסיעו את גרינברג ברכב לשדות הקיבוץ ושם אנסו אותה לראשונה.
למחרת, כשישבה עם נערים ונערות אחרים ליד מבנה חברת הנוער, קרא לה בארי, אך היא סירבה לבוא.
בתגובה אמר שיספר לכולם מה קרה ערב קודם.
מאחר שפחדה - הצטרפה אליו ואל נער נוסף חבר הקיבוץ.
השניים ניסו לשכנעה שתשכב איתם אך היא סירבה וחזרה לחדרה.
לשם הגיע הנער שפגשה קודם, שניסה לשכנעה כי הוא יגן עליה ולא ייתן לאחרים לגעת בה, אך לאחר ששכב איתה, בהסכמתה, הודיע לחבריו ש"יש אחת שמזדיינת", ובכך עודד את המשך מעשי האינוס.
במסגרת האירועים היו מקרים שבהם אנסו אותה יותר מנער אחד בו-זמנית.
מעשי האינוס נמשכו בחדרה של גרינברג, במפעל הרהיטים של הקיבוץ, במושב בוסתן הגליל ובחוף הים בעכו.
לפי עדויות כל המעורבים, יחסי המין לא היו ביוזמתה של גרינברג, אלא היו ביוזמת חבורת הנערים.
היא טענה כי המעשים נעשו שלא מרצונה ואגב השמעת איומים, תוך שהיא ניצבת מול חבורה מאורגנת המנצלת אותה מינית ונפשית.
לטענת הנערים, שנדחתה בפסק-דינו של בית המשפט העליון, המעשים נעשו בהסכמה ללא הבעת התנגדות וללא איומים.
לאחר שהחלו להפעיל עליה אלימות פיזית ולא רק מילולית, גרינברג התלוננה בפני אחות הקיבוץ וסיפרה לה על המעשים.
האחות הגישה לה טיפול רפואי אך נמנעה מלדווח על המקרה לרשויות.
לאחר יומיים סיפרה הנערה על המעשים גם לאימהּ, ששכנעה אותה להגיש תלונה במשטרה, חמישה ימים לאחר סיום מעשי האונס.
לאחר חשיפת הפרשה, ארבעת בני הקיבוץ המעורבים הורחקו ממנו לחצי שנה בהחלטת שופט ושהו בקיבוצים אחרים.
הקיבוץ החליט לממן את ההגנה המשפטית שלהם.
לאחר חזרתם לקיבוץ והקושי של גרינברג להתמודד עם נוכחותם, עזבו, היא ובני משפחתה, את הקיבוץ.
המעצר וההחלטה הראשונית לא להעמיד לדין את המעורבים
ב-22 באוגוסט נעצרו שלושה מהמעורבים, בני הקיבוץ, ואחרי יומיים עוד שלושה שאינם תושבי הקיבוץ.
בהמשך אותרו ונעצרו גם שני אחים מנהריה שברכבם הוסעה הנערה.
המשטרה המליצה להעמיד לדין תשעה נערים מתוך 11 שהיו מעורבים בפרשה, אולם עורכת הדין לילי בורישנסקי, פרקליטת מחוז חיפה חוללה סערה ציבורית במרץ 1990, כשהמליצה שלא להעמיד אותם לדין "מחוסר עניין ציבורי".
בתגובה על הסערה הציבורית שעוררה החלטתה אמרה שהשתמשה בניסוח משפטי שנהוג להשתמש בו כשהחשודים קטינים.
הסיבה שנמסרה לאחר שהתיק היה בדיון בפרקליטות כשנה הייתה: .
ההחלטה של בורישנסקי לסגור את התיק עוררה ביקורת מצד משפטנים רבים, שטענו שלכל הפחות היה ניתן להעמיד את המעורבים למשפט על עבירת בעילת קטינה, מאחר שהם הודו שקיימו עימה יחסי מין.
מרכז הסיוע לנפגעות תקיפה מינית, ארגון נעמת, עיתונאים ועורכת הדין דניאלה גרצולין סייעו לנערה, והחל מאבק לשנות את ההחלטה ולמצות את הדין בפרשה.
בנוסף באותה עת נסגרו עוד תיקים דומים, מסיבות דומות, אך הפרטים שלהם לא נחשפו.
באוגוסט 1990 פנתה משפחתה של גרינברג לפרקליטות מחוז חיפה בבקשה לבחון אפשרות לפתוח מחדש את תיק החקירה, ולהעמיד לדין את החשודים במעשה.
בנוסף הוגשה חוות דעת פסיכולוגית שהנערה יכולה להעיד נגד הנערים.
ב-23 בספטמבר 1990 החליטה הפרקליטות לבסוף להעמיד לדין שבעה מהמעורבים בפרשה.
משפטם בבית המשפט המחוזי בחיפה החל ב-2 ביוני 1991. בפועל הועמדו לדין רק שישה מהנאשמים, לאחר שנאשם שביעי עזב את ישראל עם משפחתו לפני תחילת המשפט.
הנאשמים בשלב זה היו רובם חיילים בשירות סדיר.
במהלך המשפט שכר קיבוץ שמרת חברת יחסי ציבור במטרה לנקות את עצמו מהאירוע, לאחר שתדמיתו נפגעה בעקבות החשיפה התקשורתית הקיבוץ ביקש להדגיש כי הוא לא עומד למשפט, אלא הנאשמים; ורק שניים מהשבעה בני הקיבוץ.
העדויות במהלך המשפט ניתנו כמעט שלוש שנים לאחר האירועים.
הנאשמים לא הכחישו שקיימו יחסי מין עם הנערה, אך טענו שהכל נעשה בהסכמה.
התביעה לא הזמינה עדים מרכזיים להעיד (דוגמת אחות הקיבוץ).
הנאשמים מצדם שכרו שורה של עורכי דין מנוסים והזמינו עדי אופי.
בנובמבר 1992 זיכה מחמת הספק השופט מיכה לינדנשטראוס את כל הנאשמים השופט טען כי גרסתה של הנאנסת לא אמינה:
עם זאת סבר לינדנשטראוס, כי ייתכן שהוכחה במשפט עבירה של בעילה אסורה בהסכמה, אך .
בנוסף העביר ביקורת על התנהגות הנאשמים, וכתב: .
פסק דינושל השופט עורר ביקורת רבה בציבור ובמשך תקופה ארוכה לא היה נגיש עד שבשנת 2019, בעקבות מאמצים של התנועה לחופש המידע והעיתונאי חן מענית, נמצא עותק של פסק הדין המקורי.
פרקליטות המדינה הגישה ערעור לבית המשפט העליון על זיכוים של ארבעה מהנאשמים: אופיר בארי, נדב ביטון, צפריר צביסון ואריק חזון.
הדיון בערעור החל ב-23 במרץ 1993. בדצמבר 1993, לאחר דיון בפני הרכב שכלל את נשיא בית המשפט העליון מאיר שמגר ואת השופטים מישאל חשין ואליעזר גולדברג הורשעו הארבעה פה אחד.
פסק דין זה נחשב ציון דרך בפסיקה העוסקת בפשיעה המינית.
בפסק הדין נאמר כי חובה על הגבר לחפש ולוודא את הסכמתה המפורשת של האישה לפני מגע מיני איתה.
אם לא ניתן אישור כזה, קבעו השופטים, מדובר באונס.
וכך כתב השופט מישאל חשין:
לגבי הצדקת המעשים על ידי העלאת עברה המיני של הנאנסת כתב הנשיא שמגר:
בהקשר זה ציטט השופט חשין את שירו של דן אלמגור "כשאת אומרת 'לא', למה את מתכוונת?" ושאל:
חשין דחה מכל וכל את המסר שבמילות השיר, ואמר .
בעקבות פסק הדין הוסיף אלמגור בית נוסף לשירו: "כשהיא אומרת 'לא' לזה היא מתכוונת".
הנשיא שמגר קבע כי גרסת הנאשמים לקויה מבסיסה:
לשם קביעת העונש חזר התיק לשופט לינדנשטראוס בבית המשפט המחוזי בחיפה, זה שבתחילה זיכה את הנאשמים.
על נדב ביטון, אריק חזון ואופיר בארי נגזרו 15 חודשי מאסר בפועל.
על צפריר צביסון - 12 חודשי מאסר בפועל.
פסקי הדין המקוריים נעלמו, אך התנועה לחופש המידע הצליחה בסופו של דבר להשיג עותקים מהם בשנת 2023, והם נגישים לציבור.
ב-2011 אחד מהנאשמים, שלא הורשע ועזב את הקיבוץ לאחר שירותו הצבאי, ביקש לחזור ולהתגורר בקיבוץ עם משפחתו.
לאחר האירוע, סבלה גרימברג מדיכאונות מתמשכים ומבעיות כלכליות שונות ואף ניסתה להתאבד מספר פעמים.
בינואר 2001 התראיינה בתוכנית הטלוויזיה של יאיר לפיד.
בראיון סיפרה שהיא אם חד הורית לשלוש בנות.
קודם לחשיפה התראיינה ב-1996, בעילום שם, לתוכנית עובדה של אילנה דיין.
בו חשפה כי מאז האונס, מצבה הבריאותי והנפשי הדרדר, וסיפרה על היחס השלילי שקיבלו היא ומשפחתה בקיבוץ, לאחר שהתלוננה על האונס.
במהלך 2007 חלה הידרדרות במצבה הנפשי, ובנותיה נמסרו למשפחות אומנה.
אך בהמשך נאבקה בהחלטה ובנותיה חזרו לגור עימה.
היא הוזמנה לצפות במחזה "משחקים בחצר האחורית" שכתבה המחזאית עדנה מזי"א, שעלה מחדש באותה שנה ב.
הוסכם שתקבל תמלוגים מההכנסות והיא נפגשה לשיחה עם הקהל לאחר מספר הצגות.
עם זאת בינואר 2011 החליטה לתבוע את הקאמרי ועדנה מזי"א על פגיעה בפרטיות, אך בהמשך משכה את התביעה.
במאי 2017 ערכה העיתונאית אורלי וילנאי כתבת טלוויזיה על הפרשה בה ניסתה לראיין את המורשעים, שהם בעלי משפחות ובעלי עסקים מצליחים, בזמן שכנגד גרימברג עמד פסק דין של ההוצאה לפועל, עקב חוב בסך מיליון וחצי שקל של בעלה לשעבר.
גרימברג נפטרה ממחלה ב-6 במאי 2023, בגיל 49.
המחזה "משחקים בחצר האחורית" של המחזאית ובמאית התיאטרון עדנה מזי"א נכתב בהשראת המקרה, עוד לפני הערעור לבית המשפט העליון.
הוא עלה לראשונה בתיאטרון חיפה, ביוני 1993, בבימוי עודד קוטלר, שגם יזם את כתיבתו.
דן אלמגור, מחבר השיר "כשאת אומרת לא", שצוטט בפסק הדין, שינה בעקבות הפרשה את מילות אחד הבתים: "כשהיא אומרת 'לא' – לזה היא מתכוונת.
הספר "דבק שקדים או ציאניד" מאת הסופרת רקפת זהר סובב סביב משפט מתוקשר העוסק באונס קבוצתי שהתרחש בקיבוץ, אשר מעורר את זכרונות הגיבורה בנוגע לאונס שהתרחש בקיבוצה.
בעונה השלישית של סדרת הסאטירה "היהודים באים" הופיע מערכון שעוסק בדיון של אספת הקיבוץ בעקבות האונס, באופן שמבקר את תגובת הקיבוץ למעשה האונס.
למרות הדעה הרווחת, השיר "כל החבר'ה" של להקת מוניקה סקס לא נכתב בהשראת הפרשה, אלא בעקבות פרשת האונס בקרית טבעון.
פרשת האחים פריניאן הוא כינוי לפרשה שהחלה בבדיקת עיכוב שחל בחקירת רצח העבריין פנחס בוחבוט, רצח שבוצע ב-25 בספטמבר 1999, והמשיכה בחשיפת רשלנות של משטרת ישראל ופרקליטות המדינה וחשדות כבדים לשחיתות בדרגים בכירים במשטרה, בנוגע למספר פרשות בהן היו מעורבים אנשי הפשע המאורגן האחים פריניאן.
הפרשה נחשפה לראשונה בתוכנית הטלוויזיה עובדה ונחקרה על ידי ועדת זיילר שהוקמה לשם כך.
בפרשה אף עלו חשדות לשחיתות של פוליטיקאים בכירים, חשדות שלא אומתו.
באוגוסט 2020 עלתה בתאגיד השידור הציבורי הסדרה מנאייכּ אשר קיבלה השראה ניכרת מהפרשה.
האחים יגאל, עודד ושרון פריניאן ממושב הודיה מוכרים למשטרה כעבריינים בכירים בתחום ההימורים.
האחים עומדים בראש משפחת פשע השולטת בתחום.
על פי החשד, האחים הם שיזמו ותכננו את רצח בוחבוט, אותו ביצעו השוטר בשירות פעיל צחי בן אור והעבריין שמעון אלמקייס.
ביולי 2000 נעצר בן אור בחשד לפריצות לבתים בבאר שבע.
חקירתו החלה את התגלגלות הפרשה.
תשומת הלב הציבורית התרכזה במספר עובדות בעייתיות, שנחשפו עם חשיפת הפרשה ב-2005:
"השוטר הרוצח" - בן אור קשר את עצמו לרצח פנחס בוחבוט, אותו ביצע לפי החשד בשליחות משפחת פריניאן בעת ששירת במשטרה.
"השוטר המושחת" - בן אור הזהיר את חוקריו כי למספר קציני משטרה קשרים פסולים עם משפחת פריניאן.
הקצין הבולט אליו התייחס בן אור היה יורם לוי, אז סגן ניצב וראש מפלג תשאול ביחידה המרכזית (ימ"ר) במחוז דרום.
בן אור טען שלוי הגן על משפחת פריניאן מפני פעילות משטרתית, כנראה בתמורה לכסף.
מתוקף תפקידו, לוי היה אחראי לחקירת רצח בוחבוט.
"ההרשעה שחמקה" - חרף רצונו של בן אור, לא נחתם עמו הסכם עד מדינה כדי שיעיד נגד משפחת פריניאן.
הוא שוחרר למעצר בית, ברח מהארץ ונרצח במקסיקו בדצמבר 2004.
"הקידום התמוה" - למרות החשדות נגד סנ"צ יורם לוי, הוא מונה בשנת 2003 למפקד ימ"ר דרום והועלה לדרגת ניצב משנה.
מי שדחף למינויו של לוי היה מפקד המחוז דאז, ניצב משה קראדי.
קראדי התעלם מכך שבדיקת הפוליגרף שנערכה ללוי הייתה בעייתית.
"החקירה שנמרחה" - תיק החקירה לא פוענח בימ"ר דרום.
רק העברת התיק, בתחילת 2005, ליחידה הארצית לחקירות בינלאומיות, הביאה להתקדמות החקירה.
ביולי ובאוגוסט 2005 נעצרו האחים באשמת רצח בוחבוט, על סמך המידע שהיה ידוע למשטרה כבר ב-2001.
משילוב הנתונים עלתה אפשרות מטרידה, שהאחים פריניאן דאגו לעיכוב החקירה, על ידי שיחוד החוקר שעלול היה להפלילם בהזמנת רצח בוחבוט, ואולי אף דאגו לקדמו.
גם אם אין זה המצב, העובדות מצביעות על רשלנות של גורמי החוק בטיפול בפרשה.
בדצמבר 2005 מינתה הממשלה ועדת בדיקה בראשות השופט בדימוס ורדי זיילר ("ועדת זיילר"), לבירור פעילות המשטרה והפרקליטות בפרשה.
בוועדה חברים גם ניצב בדימוס עוזי ברגר, לשעבר ראש אגף חקירות במשטרה, ועו"ד נורית שניט, לשעבר פרקליטת מחוז מרכז.
אירועים מרכזיים בפרשת האחים פריניאן
25.9.1999 על פי החשד, צחי בן אור, שוטר בשירות פעיל, רוצח את העבריין פנחס בוחבוט בשליחות משפחת פריניאן.
המשפחה ביקשה להרוג את בוחבוט מכיוון שהפסיק לעבוד עבורה.
תיק הרצח מועבר ליחידה המרכזית במחוז דרום של המשטרה (ימ"ר דרום), כי הנרצח, בוחבוט, היה יעד שלה.
צו איסור פרסום מוטל על הפרשה.
יולי 2000 צחי בן אור נעצר בחשד לשוד בתים בבאר שבע.
2000 – 2001 בחקירתו, בן אור רומז מיוזמתו על קשריו עם משפחת פריניאן, ומזהיר את חוקריו כי לסגן ניצב יורם לוי, ראש מפלג תשאול בימ"ר דרום, קשרים עם המשפחה.
2001 נכשלת עסקת עד מדינה עבור בן אור, בשל פערים בין עמדת הפרקליטות, שדרשה 7–8 שנים בכלא, לבין דרישת בן אור, שביקש 3 שנים.
בן אור משוחרר למעצר בית.
2002 צחי בן אור בורח מהארץ.
מרץ 2003 מפקד מחוז דרום, משה קראדי, מבקש למנות את יורם לוי לתפקיד מפקד ימ"ר דרום.
קראדי מוזהר על ידי קציני משטרה ופרקליטים, שנחשפו לטיעוניו של בן אור, שהמינוי בעייתי.
סוף 2003 יורם לוי מתמנה לתפקיד, למרות בדיקת פוליגרף בעייתית, שכנראה הכשיל אותה בכוונה.
5.5.2004 בצעד מפתיע מחליט השר לביטחון פנים, צחי הנגבי, למנות את משה קראדי למפכ"ל המשטרה.
קראדי היה הצעיר מבין המועמדים לתפקיד, ובעל הניסיון המועט ביותר כמפקד מחוז – פחות משנתיים.
דצמבר 2004 בן אור נרצח בדירה השייכת לעבריין עמיר מולנר בקנקון.
2005 בלחץ ניצב משנה אמיר גור, שהיה מפקד הימ"ר בעת מעצרו של בן אור, תיק החקירה עובר לאחריות היחידה הארצית לחקירות בינלאומיות.
21.2.2005 תחקיר התוכנית "עובדה" מתאר את מינויו הבעייתי של יורם לוי לתפקיד מפקד הימ"ר.
בו ביום פותחת מח"ש מחדש את החקירה נגד לוי.
אפריל 2005 תחקיר נוסף של "עובדה" מאשים את לוי בקשרים פסולים עם משפחת פריניאן ובקבלת כספים מהם.
10.5.2005 נסגרת החקירה נגד לוי מחוסר אשמה, אך נרשמת לו עברה משמעתית על כך שבמסגרת הפעלתם של האחים פריניאן כמקורות מודיעין הוא נפגש עמם בביתו, בניגוד להוראות.
30.7.2005 המשטרה פושטת על בית משפחת פריניאן כדי לעצור את האחים בחשד שהזמינו את רצח בוחבוט.
נעצר האח יגאל, אך האחים עודד ושרון אינם נמצאים בבית.
1.8.2005 מוסר צו איסור הפרסום, והפרשה מתפוצצת 30.8.2005 עודד ושרון פריניאן נתפסים בכפר הנופש "עין גב", מחופשים לחרדים.
16.10.2005 מוגש כתב אישום נגד האחים באשמת רצח בוחבוט נובמבר 2005 בית המשפט מודיע כי התשתית הראייתית נגד האחים פריניאן אינה מספקת, ומורה לשחררם למעצר בית.
4.12.2005 הממשלה מחליטה על הקמת ועדת בדיקה לחקירת פעילות המשטרה והפרקליטות בפרשה, ועדת זיילר.
לוועדה ניתנות סמכויות של ועדת חקירה ממשלתית.
25.12.2005 הוועדה מתחילה בדיוניה ובשמיעת עדים.
23.5.2006 הוועדה שולחת מכתבי אזהרה ל-13 קציני משטרה ופרקליטים, בהם המפכ"ל המכהן והמפכ"ל הקודם, שני ניצבים, שתי פרקליטות ממחוז דרום, ומנהל המחלקה לחקירות שוטרים.
18.6.2006 הוועדה מתחילה לשמוע את טענות המוזהרים.
23.8.2006 גדי חזן וערן חייא נעצרים בחשד לרצח בן אור במקסיקו 17.9.2006 מתחיל שלב עדויות המוזהרים בוועדת זיילר.
30.1.2007 חזן וחייא מורשעים - אך לא ברצח בן אור, אלא בגרימת חבלה לחברתו הקולומביאנית.
בשל בעיה בחומר הראיות נגדם נחתם עמם הסדר טיעון.
13.2.2007 הפרקליטות חותמת על הסדר טיעון עם האחים עודד ושרון פריניאן, המואשמים בקשירת קשר לביצוע פשע, ולא ברצח 18.2.2007 ועדת זיילר מפרסמת את מסקנותיה.
בתגובה, מתפטר מפכ"ל המשטרה, משה קראדי
מהשתלשלות האירועים והחשדות, כפי שתוארו לעיל, עולות שתי תשובות אפשריות לשאלה מדוע התעכב הטיפול בתיק.
שתי האפשרויות מהדהדות במכתבי האזהרה של ועדת זיילר.
צחי בן אור סיפר למשטרה מיוזמתו את הפרטים המשמעותיים אודות קשרי פריניאן והמשטרה במטרה לקבל מעמד של עד מדינה ולהימנע ממאסר ארוך באשמת רצח.
התנגדות פרקליטת מחוז דרום, יסכה לייבוביץ', לחתימת הסכם עד מדינה עם בן אור, והתנגדותה של פרקליטת המדינה, עדנה ארבל, לעונש של פחות מ-7 שנים, הכשילה את האפשרות שבן אור יפליל את משפחת פריניאן.
עם כישלון העסקה, בן אור השתחרר למעצר בית.
במהלך 2002 נורה בן אור באירוע שהתרחש במושב הודיה, כנראה על ידי גורמים הקשורים למשפחת פריניאן.
גם אירוע זה לא נחקר.
לאחר האירוע הוא העיד פעם נוספת במשטרה, ושוב שוחרר למעצר בית.
בן אור הבין שהוא חי על זמן שאול וברח מהארץ, בהפגנה נוספת של רשלנות משטרתית.
עם בריחתו, נראה לפרקליטות ולמשטרה שנסתם הגולל על האפשרות להפליל את האחים פריניאן, והתיק נשכח ואולי אפילו אבד.
כשהתיק נמצא ב-2003 הוא הועבר למחוז בלי בדיקה נוספת ונשכח בשנית, שוב מתוך רשלנות.
יורם לוי מונה לפיקוד על ימ"ר דרום, לאחר שעבר תהליך בדיקה, שגם הוא היה מרושל.
בין אם לוי היה ראוי לתפקיד או לא, היחידה שבפיקודו לא הייתה מסוגלת להתמודד עם התיק, מכיוון שסבלה מתחלופה תכופה של מפקדים (שלושה מפקדים בתקופת הפרשה), מאי סדרים וממתיחויות פנימיות.
רק התעקשות של מפקד הימ"ר לשעבר, נצ"מ אמיר גור, העבירה את התיק ליאחב"ל והחקירה התקדמה.
מרבית המוזהרים בוועדת זיילר דבקים בגרסת הרשלנות, כאשר כל אחד טוען שלא הוא התרשל.
לפי אפשרות זאת, משפחת פריניאן, שעלולה הייתה להיות הנפגעת העיקרית מחקירת רצח בוחבוט, עשתה כל שביכולתה כדי לעכב את החקירה.
בהתחלה, כך לפי החשד, בן אור הוזמן לבית משפחת פריניאן ושם נורה ונפצע.
אירוע זה התרחש לאחר שבן אור כבר דיווח למשטרה על הקשרים האסורים של משפחת פריניאן.
ייתכן כי היה מי שיידע את משפחת פריניאן אודות עדותו של בן אור.
בהמשך, התיק עוכב על ידי האחראי על החקירה, נצ"מ יורם לוי, שפעל לטובת משפחת פריניאן, עמה עמד בקשרים פסולים.
זהו טיעון בעייתי, כיוון שלוי מונה לתפקידו באמצע החקירה.
גרסת השחיתות תטען שמשפחת פריניאן דאגה למינוי זה.
טענה זאת מקבלת חיזוק בשל שני המינויים המפתיעים במהלך הפרשה: מינויו של לוי למפקד הימ"ר על ידי קראדי, ומינויו של קראדי למפכ"ל המשטרה על ידי השר לביטחון פנים, צחי הנגבי.
האפשרות שקראדי מינה את לוי לתפקיד הנדרש ובתמורה קיבל את תפקיד המפכ"ל הוצגה באופן פומבי בוועדה דווקא על ידי קראדי עצמו.
קראדי ציטט טענה זאת מתוך מכתב, שלטענתו נשלח לוועדת זיילר על ידי נצ"מ בדימוס מאיר גלבוע.
לפי תוכן המכתב, כוחה של משפחת פריניאן להשפיע על השר צחי הנגבי למנות את לוי וקראדי, בא לה מהיותה קבלנית קולות עבור הנגבי במפלגת הליכוד.
המכתב טען שהמשפחה ניצלה באופן דומה את קשריה עם עמרי שרון, שהיה חבר כנסת באותה תקופה, ובעל השפעה מכרעת על מינויים בשירות המדינה, בשל היותו בנו של ראש הממשלה, אריאל שרון.
יוזכר בהקשר זה כי השר צחי הנגבי נאשם במינויים פוליטיים פסולים, ואילו עמרי שרון הורשע ברישום כוזב במסמכי תאגיד, בעברה על חוק המפלגות ובשבועת שקר, סביב פרשת התרומות לקמפיין של אביו לראשות הליכוד ב-1999.
בדיוני הוועדה, נטו דווקא מוזהרי המשטרה להעלות את האפשרות הקונספירטיבית, ולטעון כי מתנהלת אחריהם רדיפה משוללת יסוד.
על ועדת זיילר היה להכריע אילו מן השלבים בפרשה התנהלו כשורה, אילו נפגעו מרשלנות, ובאילו הייתה מעורבות חיצונית של גורמי פשע ופוליטיקה.
החקירה בפרשת האחים פריניאן הולידה פרשות נלוות רבות, שעל הוועדה יהיה להכריע את משמעותן.
העדויות בוועדת זיילר גילו כי בימ"ר דרום התנהלו שני תיקי חקירה נפרדים וממודרים זה מזה על רצח בוחבוט.
התיק המקורי, שנפתח עם רצח בוחבוט, נוהל על ידי מפלג תשאול בפיקודו של סנ"צ יורם לוי.
התיק לא התקדם כלל, עד שנסגר בנימוק של "עבריין לא ידוע", למרות שהיה ידוע שהרוצח הוא צחי בן אור.
לגבי מועד סגירת התיק נמסרו עדויות סותרות.
לוי טען כי התיק נסגר לפני שחזר לפקד על הימ"ר בשנת 2003. סנ"צ אהרן זרגרוב, שהחליף את לוי בתפקיד מפקד מפלג תשאול, טען בעדותו השנייה כי סגר את התיק בשל חוסר במודיעין כשלוי כבר פיקד על הימ"ר ובידיעתו.
זרגרוב נהג באופן תמוה כאשר ביקש את אישור סגירת התיק מפרקליטות מחוז מרכז, שכלל לא הכירה את החקירה, ולא מפרקליטות מחוז דרום, שליוותה את החקירה מאז מעצרו הראשון של בן אור.
התיק השני היה חסוי ונוהל על ידי מפלג מודיעין, בפיקוד סנ"צ גדי סיסו.
התיק נפתח לאחר שבן אור דיווח על הקשרים בין משפחת פריניאן ובין יורם לוי, שניהל את החקירה המקבילה.
התיק הכיל את עדויות בן אור שאמורות היו להבטיח לו להיות עד מדינה.
לאחר שהסכם עד המדינה נפל, אי אפשר היה להשתמש במידע שבתיק, כי עלול היה לסכן את בן אור.
נצ"מ אמיר גור, מפקד הימ"ר בשנת 2001, שהחליט על פתיחת התיק החסוי, טען לפני הוועדה שהעביר אותו באופן מסודר אל אהרן זרגרוב, לאחר שגורם הסיכון, יורם לוי, עזב את הימ"ר ועבר לפקד על תחנת אשקלון.
עם זאת, בהמשך התיק נעלם, וזרגרוב אף טען בשלב מסוים שלא הכיר את התיק.
לפי העדויות עד כה, נראה כי דווקא יורם לוי היה מי שגילה את התיק החסוי בשנת 2003 (לדבריו בשקית ניילון בעליית גג), ודיווח על כך למפקד המחוז, משה קראדי.
קראדי מצידו לא הורה לימ"ר לברר מה קורה בתיק, אלא ביקש להעבירו למחוז.
התיק הועבר לסנ"צ גבי דהן, ראש אמ"ן דרום, ונקבר בארכיון.
בעקבות גילוי התיק, מינה ניצב אילן פרנקו, ראש אמ"ן במשטרה, ועדה לבחינת ההתנהלות המודיעינית בתיק, אך תוצאות הבדיקה לא ידועות.
התיק הכפול הוא אחד הגורמים המשפיעים ביותר על ההתרחשויות ועל החקירה:
הוא גרם ליצירת יחסים מתוחים ומוזרים בתוך הימ"ר, כי נוצרו שני מחנות קצינים וחוקרים, שנחשפו למידע שונה.
הוא גרם לחוסר סדר במעקב אחד התיק, ולאי הבנות בהתייחסות אליו.
חוסר הבהירות עלה בעדות שמסר קראדי.
מצד אחד הוא סיפר שבכניסתו לתפקיד בשנת 2002 שלח קצין לימ"ר לבדוק מה קורה בתיק בוחבוט, כך שהיה מוכר לו.
מצד שני סיפר, שהתיק נמצא בשנת 2003, והוא הורה להעבירו למחוז.
בדיקת יחסי לוי – פריניאן ופרשת הפוליגרף
קשריו של נצ"מ יורם לוי עם משפחת פריניאן נבדקו על ידי המשטרה ומח"ש 3 פעמים.
הבדיקות החוזרות ונשנות מעידות על כך שגורמים במשטרה לא הפסיקו לחשוד בלוי.
מאידך, החקירות נסגרו ללא ממצאים פליליים ולוי התקדם בתפקידיו.
בשנת 2001, עם עדותו הראשונה של בן אור ולקראת מינויו של לוי יורם למפקד תחנת משטרת אשקלון
בשנת 2003 לקראת מינויו לראש הימ"ר, החליטו מפקד המחוז קראדי והמפכ"ל אהרונישקי להקים צוות בדיקה מיוחד, בראשות ניצב אילן פרנקו, ראש אמ"ן באותה תקופה.
הבדיקה כללה תשאול, בדיקה מודיעינית ובדיקת פוליגרף.
על פי עדות האנשים שביצעו את בדיקת הפוליגרף, לוי הכשיל אותה בהתנשפויות, רעידות ואי שמירה על שקט.
המסקנה הסופית של הבדיקה הייתה ש"אין ממצא", כלומר אי אפשר היה לקבוע אם לוי שיקר או אמר אמת בנוגע ליחסיו עם פריניאן.
לוי הסביר לוועדת זיילר כי בדיקות פוליגרף מלחיצות אותו פסיכולוגית.
למרות זאת, ביצע לוי בדיקת פוליגרף עצמאית במכון חיצוני, שבה נמצא שהוא דובר אמת.
את תוצאות הבדיקה תלה בימ"ר.
בסופו של דבר, מונה לוי על סמך הרושם החיובי שהותיר בתשאול.
למרות טענת פרנקו וקראדי כי הבדיקה הייתה מעמיקה ויסודית, ועדת זיילר רמזה כי המינוי נקבע מראש, והבדיקה הייתה כדי לצאת ידי חובה.
בשנת 2005, בעקבות תחקיר "עובדה", הורה פרקליט המדינה, ערן שנדר, לפתוח מחדש את חקירת מח"ש נגד לוי.
לטענת שנדר, הובאו לידיעתו פרטים שקראדי לא מסר לו בשנת 2003. חקירה זו הסתיימה ללא ממצאים פליליים, אך נרשמה ללוי עברה משמעתית, על כך שנפגש עם האחים פריניאן בביתו, בניגוד להוראות.
המקור לחשדות שהובילו לחקירות נגד לוי היה נצ"מ אמיר גור, על סמך טענות בן אור.
גור הצליח ליצור לעצמו בתקשורת את דימוי "האיש הטוב", לעומת לוי, "האיש הרע".
לוי טוען כי גור ניסה להרחיק מעצמו את כישלון החקירה.
עם זאת, יוזכר כי גור עזב את החקירה כאשר בן אור היה עצור לקראת הסכם עד מדינה.
פרשת הסוללות הגנובות וקשרים קודמים בין האחים פריניאן והמשטרה
בשנת 1998 נגנבו אלפי סוללות של מפוחי מסכות אב"כ מבסיס פיקוד העורף באזור יבנה.
יורם לוי, אז ראש לשכת מודיעין ובילוש במרחב לכיש, הודיע לחברת הביטוח "מגדל" כי האחים פריניאן יצליחו להחזיר את הסוללות, אם לא ייעצרו ובתמורה לתשלום.
חיים פנחס ("שוגון"), בלש פרטי מטעם החברה, פגש את עודד פריניאן בתחנת לכיש, בנוכחותו של רפ"ק רובי גלבוע.
פנחס העביר 600 אלף שקל לנאמנות אצל גלבוע, ולאחר החזרת הסוללות העביר גלבוע את הכסף לפריניאן.
בפרשה זאת משטרת לכיש פעלה כמתווכת בעולם הפשע, ולא עשתה דבר למציאת הגנבים.
לוי טען כי עו"ד חנה מגד מפרקליטות מחוז דרום אישרה את העסקה, ללא תרשומת.
מגד טענה כי אינה זוכרת עסקה כזאת, אך נאמנים עליה דבריו של לוי.
יוזכר כי מפקד מרחב לכיש באותה תקופה היה משה קראדי.
יורם לוי הודה כי האחים פריניאן היו "מודיעין כיס" – מקורות אישיים של שוטר, מחוץ לנהלים הרגילים של הפעלת מקורות – וכי המשיך להיות איתם בקשר גם כשהחליף תפקידים.
ועדת הבדיקה שקמה בעקבות תחקיר "עובדה" רשמה לו הערה משמעתית על כך שנפגש איתם בביתו.
צחי בן אור סיפר בעדותו, שבסוף כל יום בקזינו של האחים פריניאן הועבר סכום כסף לגורם חסוי, שלהבנת בן אור היה קצין משטרה שהגן על הקזינו.
צחי בן אור סיפר בעדותו, שהעבריין אמיר שמניאן אמר לו: "החבר קיבל את אשקלון, עכשיו יהיה יותר קל".
באותה תקופה קיבל יורם לוי את הפיקוד על תחנת אשקלון.
בעת פשיטה על קזינו של משפחת פריניאן, שמע שוטר את המשפט: "המשטרה אוכלת מידנו".
בעדות לפני ועדת זיילר, העיד סנ"צ בדימוס עמיר סולומון, ראש ענף חקירות במחוז הדרומי 1999–2003 וממקימי הימ"ר, כי גורמים במשטרת לכיש הדליפו מידע לאחים פריניאן, שתמיד התחמקו מפשיטות.
האחים פריניאן הצליחו להתחמק גם מניסיון המעצר בסוף יולי 2005. ייתכן שבשל הדלפה.
שמועות על מעורבות פוליטיקאים ופרשת בורובסקי - הנגבי
מעורבות פוליטיקאים בפרשה נרמזה באופן מצומצם ביותר במהלך הדיונים הפומביים הראשונים בוועדה.
רמז כזה ניתן בעדותו של יורם לוי מדצמבר 2005, בה טען שאין לו קשר עם חבר הכנסת עמרי שרון, למרות שלא נשאל על כך.
שמועה אחרת אליה התייחסו בוועדה היא שקראדי היה חבר בצוות המצומצם הקרוב לראש הממשלה אריאל שרון (פורום החווה).
באופן חסוי, העלה סנ"צ אפרים ארליך את האפשרות למעורבות השר הנגבי ועמרי שרון במינויים.
הוא טען כי שמועות אלה התרוצצו במשטרה.
הביטוי הפומבי המלא לשמועות אלה ניתן על ידי המפכ"ל קראדי בעדותו בוועדה בספטמבר 2006. קראדי ציטט מכתב, שלטענתו נשלח לוועדה על ידי נצ"מ בדימוס מאיר גלבוע, ובו מצוטטים דברים ששמע גלבוע מניצב בדימוס יעקב בורובסקי.
לפי דברי בורובסקי, צחי הנגבי, השר לביטחון פנים בשנת 2003, וחבר הכנסת עמרי שרון, דאגו למינוי נצ"מ לוי למפקד הימ"ר, לבקשתם של בני משפחת פריניאן, שהיו קבלני קולות עבורם במפלגת הליכוד.
בתמורה לכך שקראדי, אז מפקד המחוז, הסכים למינוי, הוא מונה על ידי צחי הנגבי למפכ"ל המשטרה.
בתגובה לטענות אלה תקף הנגבי במילים "שקרן" ו"מושחת" את בורובסקי, שבעת הדברים כיהן כראש המחלקה למאבק בשחיתות במשרד מבקר המדינה.
עם זאת, הנגבי לא איים בהגשת תביעת דיבה נגד בורובסקי.
בורובסקי, שהכחיש שאמר את הדברים לגלבוע, איים להגיש נגד הנגבי קובלנה פלילית.
ועדת זיילר תצטרך להחליט האם בסמכותה ובעניינה להתמודד עם טענות אלה.
פרשת זיילר – אילנה דיין – אפרים ארליך
במרץ 2006 חשף כתב קול ישראל רן בנימיני, כי השופט ורדי זיילר, העומד בראש ועדת החקירה, נפגש בחשאי, ומחוץ לדיוני הוועדה, עם אילנה דיין.
במקום אחר נטען כי הדבר נעשה במסגרת "המסלול החשאי" של הוועדה.
הפגישה נערכה למרות שטענות תחקיר "עובדה" מאפריל 2005 הופרכו על ידי ועדת הבדיקה של 2005. מסיבה זאת טען לוי כי לוועדה עמדה מוקדמת בעניינו, וטען כי יש לפסול את הוועדה.
עוד נודע, כי המקור לתחקיריה של אילנה דיין היה סנ"צ אפרים ארליך, מפקד הימ"ר באגף התנועה.
ארליך הדליף את המידע בעודו מכהן במשטרה, אך זכה לחסינות על ידי הוועדה.
עם חשיפת עדותו של ארליך, הודלפו מצמרת המשטרה פרטים אישיים חסויים עליו.
רצח העבריין אמיר שמניאן הוא גרסה חוזרת, ואף חמורה יותר, של רצח בוחבוט.
לאחר שהסכם עד המדינה נכשל, בן אור שוחרר למעצר בית, ונקשר לגורמי פשע באשקלון.
במסגרת פעילותו עבורם, הביא את העבריין אמיר שמניאן, שנחשד כמי שפעל בשירות משפחת פריניאן, לפגישה באזור אשקלון.
בן אור טען כי לא ידע ששמניאן עלול להרצח.
לאחר האירוע, הוזמן בן אור לפגישה במושב הודיה, כנראה עם גורמים הקשורים למשפחת פריניאן, שם נורה ונפצע.
הוא אושפז בבית החולים "ברזילי" באשקלון, ויצר קשר עם סנ"צ גדי סיסו, מפקד מפלג מודיעין בימ"ר דרום.
לפי עדותו של סיסו, בן אור סיפר את גרסתו במלואה.
למרות זאת, גם רצח בוחבוט וגם רצח שמניאן לא פוענחו.
באותה עת יורם לוי, לכאורה "השוטר המושחת" בפרשה, היה מפקד תחנת אשקלון, ולא עסק בחקירה.
לפי סיסו, חקירה נלווית אימתה את כל עדותו של בן אור.
פרשת האי היווני היא סדרה של אירועים שקרו בין השנים 1998–2001, בהם הועלו חשדות למעשי שחיתות אצל בכירים במדינת ישראל.
איש העסקים דוד (דודי) אפל תכנן להקים פרויקט נופש ותיירות ענק על האי פאטרוקלוס שביוון, והעסיק את גלעד שרון - בנו של אריאל שרון (אז - שר החוץ ושר התשתיות הלאומיות ואחר כך ראש האופוזיציה וראש הממשלה), כיועץ מיוחד לפרויקט זה, בשכר גבוה מאוד.
החשד העיקרי שהתעורר בפרשה היה, שהעסקת גלעד הייתה למעשה דרך מוסווית למתן שוחד לאביו, וזאת כדי שיסייע לאפל בנושאים שונים, ובראשם - בפרשת קרקעות גינתון ובסמוך, בשכונת גני אביב שבלוד.
על פי החשדות, גייס אפל לעזרתו את אריאל שרון, כדי שיסייע לו גם מול שלטונות יוון, וכן הסתייע, לפי החשד, באהוד אולמרט (אז ראש עיריית ירושלים).
בסופו של דבר, הפרויקט לא יצא אל הפועל עקב קשיים בהם נתקל אפל ביוון.
המשטרה, שהאזינה לקווי הטלפון של אפל באותן שנים, החלה לחקור את הפרשה הזו יחד עם פרשות נוספות, ובמרץ 2001 פרשת האי היווני התפרסמה בעיתונות.
כל המעורבים בפרשה הכחישו את הטענות נגדם; ובסיום החקירה המליצה המשטרה ולאחריה גם פרקליטות מחוז מרכז שלא להגיש כתב אישום נגד משפחת שרון, אך להגיש כתב אישום נגד אפל על מתן שוחד.
לעומת זאת, פרקליטת המדינה עדנה ארבל המליצה במרץ 2004 להגיש כתב אישום נגד אריאל שרון ונגד בנו גלעד בגין עבירת לקיחת שוחד, ואף הכינה טיוטת כתב אישום.
סערה ציבורית גדולה התעוררה עקב כך.
בסופו של דבר, החליט היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז באפריל 2004, שלא להגיש כתב אישום נגד אולמרט, וביוני אותה שנה החליט לסגור את התיק ולא להגיש כתבי אישום גם נגד אריאל שרון ונגד בנו, עקב העדר ראיות מספיקות להעמדה לדין.
סערה ציבורית נוספת התעוררה גם לאחר החלטה זו.
ספיחים של הפרשה עוררו אף הם סערות תקשורתיות: זכות השתיקה אותה ניצל גלעד שרון, וסירובו למסור מסמכים וקלטות שהיו ברשותו; הדלפת טיוטת כתב האישום לעיתונות - אותו כתב אישום המייחס עבירה של קבלת שוחד לאריאל שרון ולבנו גלעד.
בשנת 1998 תכנן דוד אפל להקים באי פאטרוקלוס מרכז נופש ותיירות גדול מאוד, כאתר ראשון ברשת עתידית של מרכזי תיירות ונופש במספר אתרים בעולם ששמה יהיה Heaven on Earth (גן עדן עלי אדמות).
על האי תכנן לבנות כ-100,000 חדרים, כ-15 בתי קזינו, מגרשי גולף, מרכזי קניות ובידור, כפרי שעשועים ומרכזי ספורט.
ההגעה אל האי הייתה אמורה להתבצע באמצעות רכבת מנמל התעופה של אתונה דרך מנהרה תת-ימית.
אפל גם שאף להקים באי את הכפר האולימפי לקראת אולימפיאדת אתונה.
ההשקעה המתוכננת בפרויקט זה - אשר תואר על ידי המעורבים בו כ"מדהים" וכ"גרנדיוזי" היו אמורות להגיע לכ-16 מיליארד דולר.
כאשר ניסה אפל לרכוש את האי, נתקל בקשיים מכיוון שרוב האי הוכרז כשטח עתיקות מוגן, ומכיוון שחלק מהאי היה שייך לכנסייה היוונית.
המשא ומתן של אפל באמצעות אנשי קשר שלו ביוון היה ארוך וסבוך, עם עליות ומורדות וכמעט הגיע לסיום מוצלח מספר פעמים.
מעורבות לכאורה של אריאל שרון ושל אהוד אולמרט
באוגוסט 1998 נפגש אפל עם אריאל שרון ועם אהוד אולמרט, ועל פי החשד ניסה לגייס אותם לעזור לו בפרויקט מול שלטונות יוון, תמורת הבטחות לסייע להם בבחירות המקדימות לראשות הליכוד.
במקביל פנה לבכירים ביוון כדי שיבקרו בישראל, תוך הבטחה שייפגשו עם שר החוץ אריאל שרון.
בביתו של דודי אפל התקיימו בשנת 1999 שתי ארוחות ערב לכבוד אנשי ממשל יווניים, ולשתיהן הוזמן אריאל שרון.
תת שר החוץ היווני יאנוס קראנידיוטיס (Γιάννος Κρανιδιώτης) ופמלייתו ביקרו בישראל בינואר 1999, בהזמנת מפלגת העבודה הישראלית.
אפל היה מעורב מאוד בתוכנית הביקור, ואף מימן חלקים ניכרים מהביקור (במקום מפלגת העבודה).
ארוחת הערב בביתו של אפל ב-12 בינואר הייתה בנוכחות שר החוץ אריאל שרון.
מחומר הראיות שנאסף, הסתבר שאפל דחק בשרון להגיע לאירוע זה.
פרויקט האי היווני לא הועלה באותו ערב, אלא רק למחרת, באירוע אחר בבית מלון, בו לא השתתף שרון.
גלעד שרון נכח בארוחה זו, אך באותה תקופה עדיין לא עבד בפרויקט.
כעבור כחצי שנה, לאחר בחירות 1999, חדל אריאל שרון לשמש כשר.
ביומו האחרון במשרד החוץ, טיפל שרון במתן אזרחות ישראלית לאיש הפטריארכיה היוונית, השולטת באי פאטרוקלוס.
זמן קצר אחר כך נהרג תת-שר החוץ היווני בתאונת מטוס.
סיום תפקידו של שרון במשרד החוץ וכן מותו של תת-שר החוץ הביאו כנראה לקטיעת הקשר שניסה אפל לטוות (על פי החשד) בין שתי המדינות לטובת המיזם.
ראש עיריית אתונה דמיטרי אברמופולוס (Δημήτρης Αβραμόπουλος) הוזמן לישראל על ידי ראש עיריית ירושלים אהוד אולמרט ועל ידי משרד החוץ הישראלי.
הארוחה בביתו של אפל התקיימה ב-28 ביולי 1999, לארוחה זו הוזמן אריאל שרון - אז ראש האופוזיציה, בנו גלעד, חבר הכנסת ראובן ריבלין ואחרים.
קדמה לה ארוחת ערב רשמית במלון המלך דוד שמומנה על ידי אפל ובה המארח היה אולמרט.
מחומר הראיות בולט עניינו הרב של אפל, שהמשלחת היוונית תיפגש עם גורמים בעלי מעמד בארץ.
באותה תקופה החל דוד אפל להעסיק את גלעד שרון כיועץ מיוחד לפרויקט לשלב השיווק.
ניסיונו העסקי עד אז היה בניהול חוות שקמים ובמספר עסקות נדל"ן שלא צלחו.
במאי 2000 חתמו אפל וגלעד שרון על חוזה מעודכן, שהבטיח לגלעד סכומים גבוהים יותר רטרואקטיבית.
על פי סיכום הראיות, קבע היועץ המשפטי מזוז, שסך הכל השתכר גלעד שרון בסכום של כ-640 אלף דולר.
המשטרה האזינה לשניים מקווי הטלפון של דוד אפל מסוף 1998 ועד פברואר 2001. המידע שנצבר מהאזנות אלו הוביל לסדרה של חקירות בפרשיות שונות, אחת מהן היא פרשת האי היווני.
במרץ 2001 פרסם העיתונאי מרדכי גילת בידיעות אחרונות תחקיר שחשף את הפרשה, וזמן קצר אחר כך הפכה חקירת המשטרה בפרשת האי היווני לחקירה גלויה.
בחקירתו, שמר גלעד שרון על זכות השתיקה, וסירב למסור מסמכים וקלטות שהיו ברשותו (ושהיו נחוצים גם לחקירת פרשות נוספות בהן היו מעורבים גלעד ואחיו עמרי).
גלעד טען, שהזכות להימנע מהפללה עצמית חלה גם על מסמכים וקלטות.
המשטרה לא יכולה הייתה לפשוט על חוות שקמים עקב חסינות חברי כנסת של אריאל שרון.
בהמשך נפתח מאבק ארוך ומייגע בין המערכת המשפטית לבין גלעד שרון בנושא זה.
פעמיים עבר הנושא מבית משפט השלום בפתח תקווה ועד בית המשפט העליון.
שופטי בית המשפט העליון העבירו ביקורת קשה על גלעד, שהוא מתחמק ומתחכם ושאיננו פועל על פי הצו הקובע שעליו למסור את הקלטות ואת המסמכים.
בסופו של דבר בית משפט השלום בפתח תקווה קבע שגלעד שרון אכן מסר כבר את המסמכים שהיו ברשותו.
המשטרה סיימה את החקירה באפריל 2002, בהמלצה להעמיד לדין את אפל, ולסגור את התיק נגד אריאל שרון.
חקירה משלימה בנושא העסקת גלעד שרון נמשכה עד אוקטובר 2003 ומסקנת המשטרה הייתה שלא להעמיד לדין - לא את אריאל שרון ולא את גלעד.
במקביל, נערכה חקירת משטרה בשנים 1997–2003 בנושא בפרשת הקרקעות בגינתון ובאזורים נוספים סמוך ללוד.
קרקעות שיש לאפל אינטרסים בהם, בחשד שיש לשרון מעורבות בהשבחתם, וגם בפרשה זו לא נמצאו עדויות נגד אריאל שרון.
בדצמבר 2003 הכינה פרקליטות מחוז מרכז חוות דעת מסכמת, על פרשת האי היווני ועל פרשת קרקעות אפל.
מסקנתם הייתה להעמיד את אפל לדין בעבירה של מתן שוחד, אך לסגור את התיק נגד משפחת שרון.
ב-20 בינואר 2004 החליטה פרקליטת המדינה עדנה ארבל (ששימשה באותה עת גם כממלאת מקום היועץ המשפטי לממשלה) לתקן את כתב האישום נגד אפל, ולכלול בו במפורש אישום המייחס לאפל עבירה של מתן שוחד הן לאריאל שרון והן לאהוד אולמרט.
כתב האישום נגד אפל כלל גם האשמות נוספות, ופרט לאפל הואשמו בנימין תבין וחברת מגדל הזוהר שאפל היה שותף בה.
עדנה ארבל הגיעה למסקנה, כי אריאל שרון ידע היטב על הכספים שקיבל בנו גלעד מדוד אפל, ובכל זאת סייע לאפל בעסקיו.
ב-28 במרץ 2004 הכינה ארבל טיוטת כתב אישום נגד אריאל שרון ונגד בנו גלעד בגין עבירת לקיחת שוחד, מלווה בחוות דעת מפורטת, שגובשה פה אחד על ידי צוות של שבעה פרקליטים בכירים.
בנוסף, החליטה ארבל, שאין מקום להעמיד לדין את אהוד אולמרט.
טיוטת כתב האישום הועברה למני מזוז, שהחל את תפקידו כיועץ המשפטי לממשלה זמן קצר לפני כן.
עדנה ארבל פרשה מתפקידה זמן קצר לאחר מכן, ומונתה לשופטת בבית המשפט העליון.
טיוטת כתב האישום הודלפה ופורסמה בעיתונות, מה שעורר סערה פוליטית גדולה.
עו"ד אביגדור קלגסבלד פרקליטו של אריאל שרון, האשים את הפרקליטות במניפולציה תקשורתית.
ההדלפה עוררה זעם גם במשרד המשפטים ואצל השר יוסף לפיד.
באפריל 2004 החליט היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז, שהחל בתפקידו זמן קצר לפני כן, לסגור את התיק נגד אהוד אולמרט, בדומה להחלטת עדנה ארבל.
מני מזוז בדק את החשדות נגד אריאל שרון ובנו גלעד, בסיוע צוות של חמישה פרקליטים בכירים, וב-15 ביוני 2004 הופיע במסיבת עיתונאים שעוררה עניין רב בציבור.
מזוז פרסם את החלטתו, שלא להעמיד לדין את אריאל שרון ואת בנו, עקב העדר תשתית ראייתית מספיקה.
ההחלטה התקבלה בהסכמת כל חמשת חברי הצוות המקצועי שהקים מזוז.
בהודעתו לתקשורת, הדגיש מזוז שהחלטתו התקבלה מתוך עמדה, שדין אחד לראש הממשלה ולאחד האדם.
גישתו של מזוז, היא שיש להעמיד לדין אדם, אך ורק אם קיימת אפשרות סבירה להרשעה.
הוא דוחה את הגישה ההפוכה, שאם לתובע יש ספק - עליו להותיר את המלאכה לבית המשפט, ומביא כסימוכין את פסיקת בג"ץ בנושא אחר:
לפי מזוז ולפי צוות הבדיקה חומר הראיות קלוש מאוד, ובלשונו של מזוז -
מזוז מתח ביקורת נגד פרקליטת המדינה הפורשת עדנה ארבל, אשר הכינה טיוטת כתב אישום נגד שרון ובנו.
במסמך שהוציא, מפרט מזוז את נימוקיו בפרשה זו, וכן בפרשה נוספת המכונה "פרשת קרקעות אפל".
כתב האישום נגד דוד אפל
מזוז החליט שלא להאשים את אריאל ואת גלעד שרון בקבלת שוחד, אולם בשלב זה טרם החליט מה יעשה בכתב האישום שכבר הוגש נגד דוד אפל באשמת מתן שוחד - באותה פרשה בדיוק.
מזוז היה מודע להשלכות אפשריות של החלטתו זו על כתב האישום נגד דוד אפל, אולם דחה את קבלת ההחלטה בעיניינו של אפל.
כתב האישום נגד דוד אפל ונגד נאשמים אחרים תוקן מאוחר יותר, ולבסוף נמחקה ההאשמה שנתן שוחד לאריאל שרון.
נגד אפל המשיך להתנהל משפט בבית משפט השלום בתל אביב-יפו, באשמות אחרות, בהן מתן שוחד לראש עיריית לוד בני רגב, העברת כספים בלתי חוקית למערכת הבחירות של זמיר בן-ארי לראשות עיריית גבעת שמואל, ועוד.
לצורך הוכחת עבירת שוחד, נדרש להוכיח קשר סיבתי כפול:
מרכיב מתת השוחד: קשר בין מתת השוחד לבין הפעולה של איש הציבור שבעדה ניתן השוחד ("התמורה").
מרכיב התמורה: קשר בין הפעולה של איש הציבור לבין תפקידו (לרבות פעולות שאינן במסגרת תפקידו, אך יש להן זיקה להיותו בעל תפקיד).
בנוסף, נדרש להוכיח יסוד נפשי - מחשבה פלילית שבה עובד הציבור מודע לכך, שהשוחד ניתן לו בעד פעולה הקשורה בתפקידו, או מתוך זיקה להיותו בעל תפקיד (או אפילו בעד "עצימת עיניים").
להלן טבלה המסכמת את המרכיבים הנדרשים להוכחת עבירת שוחד, ולכל מרכיב - החשדות והסיבות להכנת טיוטת כתב אישום, מסקנות היועץ המשפטי לממשלה, וביקורת שיפוטית על מסקנות היועץ המשפטי.
אפל היה פעיל מרכזי במפלגת הליכוד, ותמך בבחירות המקדימות בפברואר 1999 לא רק בשרון אלא גם במועמדים נוספים ממחנה דוד לוי.
לטענתו של אפל, תמיכה זו בשרון הייתה חלק מהיריבות בין המחנות בליכוד באותה תקופה.
מזוז לא מצא ראיות לכך, שאפל העדיף את שרון בצורה חריגה.
בבחירות לראשות הליכוד שהתקיימו בספטמבר 1999, אפל הצהיר אז על תמיכה בשרון, אך לפי הראיות - תמך בפועל דווקא באהוד אולמרט.
אריאל שרון העיד, שביקש תמיכה פוליטית לא רק מאפל אלא גם מכל הפעילים וראשי הסניפים, וכי אין בכך כל מחויבות פוליטית לאותם פעילים - זהו חלק מכללי המשחק הפוליטיים.
מזוז מקבל טענות אלו, וטוען, שמכיוון והחוק בנושא עבירת השוחד מנוסח באופן רחב ועמום - יש להזהר ולא להפריז.
מזוז קובע כי הסיוע הפוליטי שנתן אפל לשרון הוא קשר לגיטימי, כל אזרח רשאי לתרום ולסייע לגוף פוליטי במגבלות החוק.
באותה תקופה התקיימה גם ארוחת הערב להראשונה לתת-שר החוץ היווני.
לכן, יש להבטחה זו משמעות, גם אם לא מומשה בסופו של דבר.
לפי אפל, גלעד אף השתתף בשיעורי תורה בביתו.
לפי גלעד שרון, הוא התייעץ עם אפל בעבר על פרויקטי בנייה בתל אביב.
אפל השקיע בשלב הייזום והתכנון בפרויקט כ-14 מיליון דולר, והעסיק בעלי מקצוע וחברות שונות בתחומים רבים.
קיימות עדויות הסותרות את החשדות להעסקה פיקטיבית:
קיימת עדות, שאפל ראה בגלעד "בחור רציני מאוד", "בחור שמסוגל לרוץ, הוא חושב, מהיר מחשבה, סומך עליו במאה אחוז", וייעד אותו לתחום השיווק, ובעיקר שיווק נופש באי היווני לוועדי עובדים.
תפקידו של גלעד היה לתאם ולהפעיל את כל הגורמים החיצוניים ונותני השירותים הקשורים לשיווק, פרסום ומכירות.
קיימת עדות, שגלעד היה שותף "עד צווארו" בתחומים שבהם עסק, ועבד מבוקר עד לילה מול כל הגורמים.
בתחילת עבודתו (מרץ 1999) לא קיבל גלעד שרון כל תשלום (דווקא בתקופה בה אביו אריאל שרון עוד כיהן כשר), ורק מאוחר יותר - כאשר שרון האב כבר עבר לאופוזיציה - נחתם חוזה העסקה ל-5 שנים בין חברה בבעלות אפל לבין חברת חוות שקמים.
גלעד סיים את עבודתו בפועל ביוני 2001, וקיבל בסופו של דבר שכר של כ-640 אלף דולר תמורת העסקה של כשנתיים בפרויקט.
מזוז איננו מתרשם מהשכר הגבוה, ולראיה, משווה מזוז את העסקתו של גלעד שרון בתקופה קצרה אצל החוקר דוד ספקטור בשנת 2000, שכרו על בסיס חודשי היה אז פי 3 או פי 4 מאשר שכרו בפרויקט האי היווני.
גלעד שרון שמר על זכות השתיקה בעת חקירתו במשטרה, אולם מזוז מייחס חשיבות רבה יותר להקלטות השיחות של ספקטור ולהקלטות של המשטרה, מהם לא עולה כל ממצא מחשיד.
לסיכום, מזוז לא מוצא ראיות לכך, שהעסקתו של גלעד הייתה מלאכותית ופיקטיבית או ללא תמורה של ממש.ביקורת משפטית: השוואת שכרו של גלעד שרון לבעלי תפקידים אחרים איננה נכונה.
צריך היה להשוות את שכרו של גלעד שרון גם על בסיס כישוריו וניסיונו.
לגלעד לא היה כל ניסיון בתחום הרלוונטי, וכישוריו והצלחותיו מוטלים בספק.
מזוז הסיק שגלעד שרון היה בעל תפקיד ניהולי בכיר, אך גלעד בעצמו לא פסל את האפשרות שהוא בסך הכל "קישוט" (נשמע בקולו באחת מההקלטות).
מזוז התעלם משתי בעיות מהותיות המחשידות את העסקת גלעד שרון:
הובטח לגלעד שרון מענקים גבוהים מאוד אם הפרויקט יצליח – בלי כל קשר לפעולותיו של גלעד.
הסכם ההעסקה נחתם בסופו של דבר רק במאי 2000 – לאחר שהמיזם נכשל למעשה.
מזוז לא נתן משקל לשתיקתו של גלעד שרון בחקירותיו, ונתן משקל נמוך לעדותו של החוקר דוד ספקטור, כי ייחס לו גישה מגמתית נגד שרון.
על פי חקירתו במשטרה, ידע שרון שבנו מועסק אצל אפל, אך מזוז לא מצא הוכחה לכך ששרון קישר בין הארוחה השנייה (לכבוד ראש עיריית אתונה) לבין העסקת בנו.
בחקירתו, לא זכר אריאל שרון את פרטי הארוחות, מכיוון שלדבריו, השתתף באירועים רבים בביתו של אפל.
לפי העדויות, בשתי הארוחות לא דובר כלל על פרויקט האי היווני, ועל כן סבר מזוז, שהופעתו של שרון בשתי הארוחות יכולה בהחלט להתאים לכיבוד המעמד בלבד ("קישוט") על רקע הידידות ארוכת השנים בין שרון לאפל.
לאור זאת, לא יכול היה היועץ המשפטי להוכיח שהופעותיו של שרון בשתי הארוחות היו סוג של תמורה למתן שוחד.ביקורת משפטית: מזוז נתן משקל יתר לנושא התמורה עבור מתת השוחד.
הוא חיפש ולא מצא ראייה ברורה לתמורה, אולם לא חייבים להוכיח תמורה מיידית, כי נותן השוחד מצפה לעיתים לתמורה עתידית בבחינת "שלח לחמך על פני המים".
היה מקום לשים לב, שעיקר הערך הראייתי של השתתפות שרון בארוחות הערב - היא בהוכחת מודעות של שרון לאינטרסים של אפל, ואת זה ניתן היה להוכיח.
גם אם לא דובר באותה ארוחה על המיזם באי היווני.
מזוז לא נתן משקל מתאים לפגישה במשרדו עם תת-שר החוץ היווני, פגישה בה השתתף באופן תמוה גם נורמן שקולניק - ישראלי תושב יוון ששימש כאיש הקשר של אפל עם שלטונות יוון.
היה מקום לשים לב, שארוחת הערב הראשונה התקיימה שבועיים לאחר הבטחת אפל לסייע לשרון בבחירות המקדימות בליכוד.קידום עסקי הקרקעות של אפל באזור לודהחשדות: לאפל היו אינטרסים רבים באזור לוד.
הוא היה שותף בחברת מגדל הזוהר, שהקימה את שכונת גני אביב בלוד, ורכשה קרקעות במושבים סמוכים ללוד: גנתון, יגל, אחיעזר וצפריה.
העסקה בגנתון הייתה הגדולה מכולן, ונעשתה בניגוד לחוזה החכירה של שטחים חקלאיים בין המינהל לבין המושב.
תוכניתו של אפל הייתה לספח שטחים אלו לשטח העיר לוד - בניגוד לדעת מינהל מקרקעי ישראל.
בהיותו שר התשתיות הלאומיות בשנים 1997–1999, לחץ שרון (על פי החשד) על אנשי מינהל מקרקעי ישראל להסיר את התנגדותם לעניינים הנוגעים באינטרסים של אפל באזור העיר לוד.
בהיותו ראש ממשלה קידם את האינטרסים של אפל במסגרת החלטת הממשלה ביולי 2002 בנושא הצלת העיר לוד, ובדיוני הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה בשנים 2002–2003.בדיקות ומסקנות היועץ המשפטי: מזוז סקר את פעילותו של אריאל שרון בשנים 1997–1999 עת כיהן כשר התשתיות הלאומיות.
לפי הראיות שבידיו, "לא רק ששרון לא סייע לאפל בקידום עסקי הקרקעות שלו, אלא הוא נתן גיבוי מלא למנהל המינהל ולאנשי המינהל שהתעמתו עם אפל".
מזוז סקר את פעילותו של שרון בשנים 2002–2003 עת כיהן כראש הממשלה, במסגרת החלטת הממשלה על הצלת העיר לוד, ובמסגרת הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה.
גם בתקופה זו לא מצא מזוז ראיות הקושרות בין פעילות שרון לבין האינטרסים של דוד אפל.ביקורת משפטית: קיימו עדויות, ששרון הביע חוסר שביעות רצון מאנשי המינהל עליהן היה ממונה.
אין צורך להציג ראיה של לחץ ישיר וגלוי, גם נזיפה מעין זו היא דרך אפשרית לקידום האינטרסים של אפל.
שרון טען שלא נפגש עם אפל בנושא עסקיו - אמירה שהתבררה כלא נכונה.
שרון טען שלא היה מוגע לאינטרסים של אפל - דברים שנסתרו על ידי ראש המינהל דרכסלר.
אין גם ראיות לכך, שאפל פנה אל שרון כדי שיסייע לו בעסקי הקרקעות שלו בתקופה שהיה שר התשתיות הלאומיות.
מזוז לא מצא כל ראיה, שעל פיה גלעד תפס את הסיטואציה הזו כהעסקה פיקטיבית שהיא חלק ממתן שוחד.