tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
495 מילישניות – משך ממוצע של נסיעה הלוך ושוב לתקשורת עם לוויין במסלול גאוסטציונרי.
770 מילישניות – משך מחצית החיים של בריליום-13.
860 מילישניות – זמן מנוחה ממוצע של לב אנושי.
מילימטר כספית היא יחידת מידה של לחץ.
למרות שאינה יחידה סטנדרטית, היא עדיין נמצאת בשימוש ברפואה, מטרולוגיה, תעופה, ותחומים מדעיים אחרים.
יחידה זו כמעט שווה ליחידה טוֹר (Torr) שהיא יחידת מידה של לחץ המוגדרת כבדיוק פסקל.
היסטורית, היא הייתה אמורה להיות שווה למילימטר כספית, אך מספר הגדרות־מחדש של שתי היחידות הובילו לכך שהן שונות במקצת (בפחות מ-0.000015%).
עם זאת, לרוב היישומים ההנדסיים, ההבדל עשוי להיות זניח עד כדי כך שלפעמים רבות מתייחסים אליהן כשקולות.
יחידת המידה טור קרויה על שם אוונג'ליסטה טוריצ'לי, ממציא הברומטר.
היחידה נבחרה משום שאחת הדרכים להגדיר ולמדוד לחץ אטמוספירי היא על ידי בחינה של הלחץ (כוח ליחידת שטח) שמפעיל נוזל בצינורית אנכית.
הנוסחה לחישוב הלחץ שיוצרת עמודת נוזל היא:
– צפיפות הנוזל (בכספית הצפיפות היא 13,579 קילוגרם למטר מעוקב).
מכיוון שתאוצת הכובד וצפיפות הכספית ידועות, ידיעת גובה העמודה תספיק כדי לחשב את הפרש הלחצים.
היחידה מילימטר כספית משמשת בעיקר במנומטרים פשוטים שבהם הנוזל הבודק את הפרש הלחץ הוא כספית.
הכספית נבחרה בשל היותה נוזל בעל צפיפות גבוהה במיוחד, דבר המאפשר בניית מדי לחץ בגדלים נוחים למדידת שינויים בלחץ האטמוספירי.
שימוש בנוזלים אחרים, למשל מים, היה דורש בניית צינורות ארוכים מאוד, ולא מעשיים.
ההגדרה העדכנית של מילימטר כספית הוא הלחץ הדרוש על מנת להעלות בצינור של ברומטר מלא כספית בדיוק 1 מילימטר, בטמפרטורה של אפס מעלות צלזיוס.
בדקדוק, מילית היא מילה שאינה שייכת לקבוצת השמות, שמות התואר, הפעלים או תוארי הפועל.
מילית היא בדרך כלל מילה קצרה מבחינה פונולוגית (ומכאן מרכיב ההקטנה בשם).
המיליות הנפוצות ביותר הן מיליות יחס (אל, על) ומיליות קישור (בגלל, אם כי).
בלשונות השמיות, רבות מהמיליות הן משותפות לשפות אחדות, או לפחות דומות בין שפות אחדות (למשל המילית, "מִן", שפירושה הוא "ממקום", from, זהה בעברית ובערבית).
כמו כן, לרבות מהמילים האלו, אין שורש ברור.
מילים פשוטות הוא אלבומו השלישי של הזמר דודו אהרון, אשר יצא לאור ב-15 באוגוסט 2010. אהרון כתב והלחין את רוב שירי האלבום, הכולל את השירים: "לא מוותר" "כסף ואלכוהול" "תגידו לה" "מילים פשוטות".
האלבום כולל את הדואטים עם זהבה בן "פעם בחיים" ו"הלב יודע".
זכה בתואר זמר השנה לשנת 2010 מערוץ 24 במצעד השנתי המשותף עם רשת ג'- גם בעוד מספר תחנות רדיו נבחר לתואר זמר השנה, השיר "תגידו לה" זכה בשיר השנה במצעד השנתי של ערוץ 24 ורשת ג'.
האלבום הגיע למעמד אלבום פלטינה כפולה.
פעם בחיים (דואט עם זהבה בן)
הלב יודע (דואט עם זהבה בן)
פעם בחיים (עם זהבה בן)
מיליציה היה שמה הרשמי של משטרת ברית המועצות וכן שמה של המשטרה הרוסית עד שנת 2011. "מיליציה" היה שמן של רוב המשטרות במדינות הסוציאליסטיות לשעבר: בולגריה, פולין, רומניה ויוגוסלביה.
כיום נותר מושג זה שמן של המשטרות בבלארוס, אוזבקיסטן, קירגיזסטן, וטג'יקיסטן.
מיליציה הוא שמה של המשטרה הסובייטית אשר נוסדה בנובמבר 1917. במונח "מיליציה" הייתה כוונה לבדל את המשטרה החדשה מזו הצארית, שנקראה בפשטות "משטרה".
השם נבע מרצונה של הממשלה הסובייטית לקרב את המשטרה אל העם, אף שהמונח "מיליציה" בכללותו מדבר על כוחות גרילה המתנגדים לשלטון ומקושרים לגורמים מהפכניים.
אולם המונח "מיליציה" היה לשם נרדף ברוסיה ושכנותיה כארגון לביטחון הציבור עד היום.
כך המשיכה המיליציה להתקיים ולשרוד את התפרקות ברית המועצות.
בעגה הרוסית, שוטר נקרא "מיליציונר".
ב-5 באוקטובר 1918 הוקמו יחידות פליליות לצורך חקירות פשעים.
ב-13 באפריל 1922 יצאה צו המסדיר עבודה במיליצה של עובדי המשטרה וז'נדרמים מתקופת האימפריה הרוסית.
בעקבות הצו פוטרו רבים מהמומחים שנקלטו מאז שנת 1918. בדצמבר 1932 במסגרת המיליציה הוקמו מחלקות להסדרת התנועה בערים הגדולות.
בשנת 1935 הוקם מינהל פיקוח על הרכב המטפל בהסדרת התנועה, בדיקות רכב שנתיות והנפקת רישיונות נהיגה.
במשך עשרות שנים מיליציה סובייטית הייתה שייכת לאותו משרד עם ארגוני הביטחון (צ'קה, ג.פ.ו, ק.ג.ב) כתוצאה מכך היה לה חשיבות משנית וחלוקת תקציבים הייתה בהתאם.
בשנת 1959 הוחלט על הקמת המשמר העממי המתנדב שפעל בכפיפות למיליציה.
בשנת 1966 לשר הפנים מונה ניקולאי שצ'ולוקוב.
הוא היה בתפקיד במשך 16 שנים ופעל רבות לשיפור תנאים מיליציונרים ושיפור האמצעים הטכניים העומדים ברשותם.
במשך כל תקפות כהונתו הוא ניהל מאבקים קשים נגד יורי אנדרופוב.
בסופו של דבר, כאשר אנדרופוב הגיע לשלטון, שצ'ולוקוב הואשם בשחיתות.
לאחר פיטורי שצ'ולוקב בראש הארגון הועמד וילאטי פדורצ'וק שבא משורות הק.ג.ב.
תוך שנתיים (1982–1984) הוא פיטר מעל 90 אלף מיליציונרים.
בשנת 1988 הוקמו יחידות אומו"ן - יחידות הניידת למטרות מיוחדות.
היחידות היו מיועדות להתמודדות עם פושעים מזוינים, אבטחת סדר במהלך הפגנות המוניות ודיכוי הפגנות לא מאושרות.
תחילה הם הוקמו ב-12 ערים הגדולות.
בתי ספר למיליציונרים הוקמו כבר בתחילת דרכה של המיליציה הסובייטית.
בשנת 1922 כבר פעלו 48 בתי ספר בערים שונות.
ב-7 בפברואר 1931 במוסקבה הוקם בית הספר הגבוה של מיליציה.
הוא פועל עד היום תחת השם "אקדמיה של משרד הפנים".
בהמשך הוקמו מכוני הכשרת קצונה בסנקט פטרבורג, מינסק (פועלת היום כאקדמיה של משרד הפנים הבלארוסי), קאזאן, אומסק, קייב (פועלת היום כאקדמיה של משרד הפנים האוקראיני), וולגוגרד, ניז'ני נובגורוד וקרגנדה (היום בקזחסטן).
בנוסף לכך פעלו בית ספר לשוטים ומפקדים זוטרים.
בשנות ה-70, המיליציה הסובייטית הייתה מצוידת בניידות לאדה מתוצרת אווטוואז וניידות גא"ז (מפעל כלי הרכב של גורקי).
בשנות ה-80 נכנסו לשירות גם ניידות מוסקביץ'.
במהלך שנות ה-90 נכנסו לשירות ניידות וכלי רכב מתוצרת חוץ כמו טויוטה, אאודי, פורד, BMW ומספר רכבי לאדה.
החל משנות ה-20 הנשק האישי היה אקדח TT ושימוש בו נמשך עד לשנות ה-70. החל משנת 1952 החל שימוש האקדח חדש מדגם מאקארוב PM.
בנוסף לכך המיליציה הסובייטית נהגה להתחמש ברובי AK-47 (קלשניקוב).
מיליציונר - מקבילה לחייל בצבא
לוטננט זוטר (בישראל דרגה המקבילה סגן-מפקח)
לוטננט (בישראל דרגה המקבילה מפקח משנה)
לוטננט בכיר (בישראל דרגה המקבילה מפקח)
קפיטן (בישראל דרגה המקבילה פקד)
מייג'ור (בישראל דרגה המקבילה רב-פקד)
לוטננט-קולונל (בישראל דרגה המקבילה סגן-ניצב)
קולונל (בישראל דרגה המקבילה ניצב משנה)
קומיסר מדרגה השלישית - הוחלפה לגנרל-מייג'ור בשנת 1973 (בישראל דרגה המקבילה תת-ניצב)
קומיסר מדרגה השנייה - הוחלפה לגנרל-לוטננט בשנת 1973 (בישראל דרגה המקבילה ניצב)
קומיסר מדרגה הראשונה -הוחלפה לגנרל-קולונל בשנת 1973 (בישראל דרגה המקבילה רב-ניצב)
במשך התקופה הסובייטית נכתבו מספר ספרים וצולמו סרטים על המיליציה שהפכו ליסודות של התרבות הסובייטית.
סדרת שירי ילדים "דוד סטיופה" (Дядя Стёпа) של סרגיי מיכלקוב.
סדרת ספרים של אחים ויינר
סדרת טלוויזיה "החקירה מנוהלת על ידי ידענים" (Следствие ведут знатоки) 22 פרקים שצולמו בשנים 1971–1989. שיר נושא הסדרה הפך להמנון הלא רשמי של המיליציה.
סדרת טלוויזיוה "מקום המפגש אינו ניתן לשינוי" (Место встречи изменить нельзя) עם ולדימיר ויסוצקי בתפקיד הראשי.
סדרה של 3 סרטים על מיליציונר אנסיקין עם מיכאיל ז'ארוב בתפקיד הראשי.
מילים שלא אמרת הוא אלבומו העשירי של ליאור נרקיס, שיצא לחנויות בשנת 2006, והוא משלב מוזיקת פופ עם מוזיקה ים תיכונית ומוזיקה טורקית.
האלבום לא הצליח כמו קודמיו.
נרקיס הלחין שניים משירי האלבום - "וזה הזמן" ו"רק את יודעת".
חלק מהשירים הם תוצר של שיתוף פעולה בין נרקיס ליוצרים ישראלים אחרים.
מִלים למנגינות הוא אסופת שירים של המשורר הישראלי חיים חפר.
האסופה כוללת מבחר משיריו המולחנים והאהודים, רובם נכתבו בין השנים 1941-1948. חלק מהשירים הוצגו במופע "תל אביב הקטנה".
הספר ראה אור בשנת תשכ"א-1961 בהוצאת "עמיקם" של עמיקם גורביץ ועוטר בציוריו הצבעוניים של אריה נבון.
נושאי השירים הם חיי היומיום ביישוב, דמויות בחברה ויחסים בין אוהבים, אתרים בארץ ישראל, וחוויות המאבק בשלטון הבריטי ומלחמת העצמאות; הם מבטאים את רוח שנות הארבעים ומייצגים את הנושאים התרבותיים האהודים בחברה הישראלית בשני העשורים הראשונים למדינת ישראל.
משלט עזוב - הולחן על ידי המלחין משה וילנסקי
הוא לא ידע את שמה - הולחן על ידי המלחין סשה ארגוב ובוצע בין השאר על ידי הזמר אריק איינשטיין
חיל רגלים - הולחן על ידי מאיר נוי ובוצע על ידי להקת פיקוד דרום
סיירים - הולחן על ידי סרז' גינזבורג
שלושה חיילים - הולחן על ידי אלונה טוראל ובוצע בין השאר על ידי להקת פיקוד מרכז
הסלע האדום - הולחן על ידי יוחנן זראי ובוצע על ידי אריק לביא
"שמאל ימין" ("קדימה הי") - הולחן על ידי יוחנן זראי ובוצע על ידי להקת הנח"ל
"הבגדים עושים את האדם" - הולחן על ידי סשה ארגוב ובוצע על ידי להקת הנח"ל
"שבע לירות וששים פרוטה" - הולחן על יד סשה ארגוב ובוצע על ידי להקת הנח"ל
תותחים במקום גרביים - הולחן על ידי משה וילנסקי ובוצע על ידי להקת הנח"ל
שיר הקטר - הולחן על ידי יוחנן זראי ובוצע על ידי אריק לביא
הרחוב במסחה - הולחן על ידי סשה ארגוב, ובוצע בין השאר על ידי אורי זהר, אריק לביא, התרנגולים ויהורם גאון
המורה לעברית" - הלחין מאיר נוי, ובוצע על ידי להקת "בצל ירוק"
"החלוץ בגדוד" - הלחין מאיר נוי, ובוצע על ידי להקת "בצל ירוק"
"הגאפירים" - הלחין מאיר נוי, ובוצע על ידי להקת "בצל ירוק"
"הפלמחניקים" - הלחין מאיר נוי, ובוצע על ידי להקת "בצל ירוק"
"שיר השומרות" - הלחין סשה ארגוב, ובוצע על ידי להקת הנח"ל
"טפוסים בתל אביב" - לחן עממי אנגלי
טיטינה ואפרים - חיים חפר עיבד את המילים, להן חובר לחנו של ג'וליאן פרדיננד, בוצע על ידי "להקת תל אביב הקטנה"
"שיר המחתרת" - הלחן עממי טורקי, ובוצע על ידי "להקת תל אביב הקטנה"
תל אביב הקטנה - הלחין פ' מיינביל, ובוצע על ידי "להקת תל אביב הקטנה"
"כתובת קעקע" - הלחינו מסקרוני ופנצרי, ובוצע על ידי "רביעיית מועדון התיאטרון"
"תן תרומה" - הלחין נ' סקוויטה ובוצע על ידי "רביעיית מועדון התיאטרון"
בבוכרה היפה - הלחן עממי בוכרי, ובוצע על ידי אריק לביא
"הזורעים בדמעה" - הלחין מתתיהו שלם ובוצע על ידי "להקת החמאם"
"אחות לנו קטנה" - הלחין סשה ארגוב, ובוצע על ידי "להקת החמאם"
"מחמוד" - הלחן עממי, ובוצע על ידי "להקת החמאם"
"אוה, יה ממשל" - הלחין בוב עזאם, בוצע על ידי "להקת החמאם"
אינני אשם - הלחין סשה ארגוב, בוצע על ידי "להקת בצל ירוק"
"הפרוצה והחלוצה" - הלחין סשה ארגוב, ובוצע על ידי הזמרת זהרירה חריפאי.
"הסוחרים" - הלחין מאיר נוי, ובוצע על ידי להקת "בצל ירוק"
"הזייפנים" - הלחין סשה ארגוב, בוצע על ידי להקת "בצל ירוק"
"כבוד עצמי" - הלחין לאפארג', בוצע על ידי "רביעיית מועדון התיאטרון"
אין כמו יפו - הלחין פ' לוריס, בוצע על ידי "רביעיית מועדון התיאטרון"
דינה ברזלי - הלחין סשה ארגוב, בוצע על ידי "להקת הנח"ל"
"אוהבי הטבע" - הלחינו פ' פליפ ו-ס' ולרי, בוצע על ידי "להקת השריון"
"בואי, רוחלה" - הלחין ב' לילו, בוצע על ידי "להקת השריון"
"חנה" - הלחין סשה ארגוב, בוצע על ידי יפה ירקוני
זאת מרחוב פנורמה - הלחן עממי מקסיקני, בוצע על ידי "רביעיית מועדון התיאטרון"
"קח את לבי" - הלחינה ושרה נעמי פולני
"חדוה ואנחנו" - הלחין מאיר נוי, בוצע על ידי להקת "בצל ירוק"
איריסים - הלחן עממי יווני, בוצע על ידי אילנה רובינא, אריק איינשטיין ועופרה חזה
"בחלוני השמש רד" - הלחן עממי בוכרי, בוצע על ידי חיה הררית
"על הדרך" - הלחן עממי מקסיקני, בוצע על ידי אילנה רובינא
"מרים" - הלחין משה וילנסקי
האם האם - הלחין סשה ארגוב, ובוצע על ידי להקת "התרנגולים"
"רחוב שלמה המלך" - הלחין סשה ארגוב
"בראשית" - הלחין סשה ארגוב, בוצע על ידי להקת "בצל ירוק"
דיים מיליסנט פוסט הייתה אחת ממובילות התנועה הסופרג'יסטית בבריטניה, נשיאת ארגון NUWSS (National Union of Women's Suffrage Societies) ופעילה למען זכויות נשים.
פוסט הייתה ידועה בקו המתון בו נקטה, בניגוד לקו המיליטנטי אותו הובילה הסופרג'יסטית הבריטית אמלין פנקהרסט.
מיליסנט פוסט נולדה ב-11 ביוני 1847 כמיליסנט גארט (Garrett) בסאפוק שבמזרח אנגליה.
בת לניוסון גארט, יזם ובעל מבשלת בירה וללואיז דאנל, למשפחה בת 11 אחים.
אחותה המבוגרת, אליזבת, לימים אליזבת גארט אנדרסון, הייתה האישה הראשונה בבריטניה שקיבלה תואר דוקטור, עבדה כמנתחת וכיהנה כראש עיר.
כשהייתה מליסנט בת 12, עברה אחותה אליזבת ללונדון לצורך לימודיה.
מיליסנט הצעירה הרבתה לבקרה בלונדון.
בשנת 1865 לקחה אותה אחותה לצפות בנאום אודות מתן זכות הצבעה לנשים, שנשא ההוגה הליברלי, ג'ון סטוארט מיל.
מיליסנט הושפעה עמוקות מהנאום והפכה לאחת מתומכיו של מיל ולפעילה בקמפיין למען זכות ההצבעה.
במסגרת פעילותה פגשה בפרופסור לכלכלה וחבר הפרלמנט הנרי פוסט, גם הוא ליברל ופעיל סופרג'יסטי, והשניים נישאו.
פוסט נפטרה בשנת 1929 כשהיא בת 82, שנה לאחר שהוענקה לנשות בריטניה זכות הצבעה כללית.
פוסט פעלה בתחומים רבים ומגוונים בספירה הציבורית.
היא נחנה בכושר ארגון מעולה ובכישרון כתיבה.
כנואמת, תוארה כנואמת לא כריזמטית, שסבלה מפחד קהל.
מכשול זה לא מנע ממנה לנאום מספר פעמים בשבוע.
כמו כן, נהגה, דרך קבע, לכתוב מאמרי דעה לעיתונים.
פוסט רתמה את קשריה ואת קשרי בעלה בקרב אנשי אקדמיה ופוליטיקה, והשתמשה בהם רבות לקידום מטרותיה.
פוסט השקיעה מאמצים רבים בפתיחת דלתות האקדמיה בפני נשים, ובשנת 1871 הייתה שותפה להקמתו של קולג' ניונהאם (Newnham) לנשים בקיימברידג' ותפקדה כחברה במועצת המנהלים שלו.
על פועלה בתחום זה קיבלה בשנת 1899 תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת סנט אנדרוז בסקוטלנד.
במקביל לפועלה כנשיאה של ארגון הסופרג'יזם הגדול ביותר בבריטניה, הייתה שותפה להקמתו של ארגון הסופרג'יזם הבינלאומי The International Women's Suffrage Alliance בשנת 1904, ותפקדה בו כסגנית הנשיאה.
הארגון קיים עד היום בשם ברית הנשים הבין-לאומית, המתפקד כארגון-גג של ארגוני נשים מכל העולם, בין השאר של הארגון היהודי ויצו.
פוסט לקחה חלק בהקמתה של אגודת המשמר הלאומי ואף נבחרה לסגנית נשיא האגודה.
במסגרת פעילותה באגודה קידמה את החוק נגד גילוי עריות.
מלבד עשייתה בתחום זכויות נשים, פרסמה ספרים ומאמרים, בעיקר על כלכלה, שהושפעו מתורתו של ג'ון סטוארט-מיל; הייתה פעילה בקידום מטרות פוליטיות רבות והייתה חברה במפלגה הליברל-יוניוניסטית.
בשנת 1901 עמדה בראש ועדת חקירה ממשלתית לבחינת התנאים במחנות הריכוז בדרום אפריקה במלחמת הבורים השנייה.
התנועה תחת מנהיגותה נקטה בקו הסברה מתון אך נחוש, הפועל בדרכי שלום.
פעילותו כללה ארגון עצרות, פרסום כרזות והפצת מידע, החתמת עצומות, ארגון חוגי בית ושדלנות בפרלמנט.
עם התקדמות המאבק, החלה מתיחות פנים-ארגונית ב-NUWSS, בין הצד היוני של פוסט, לצד הנצי של הפעילה אמלין פנקהרסט, ששאפה לקדם את המאבק באמצעים מיליטנטיים יותר.
בשנת 1903 התנועה התפצלה, וחלק מהארגונים פרשו והתארגנו תחת הנהגתה של פנקהרסט בארגון איגוד הנשים החברתי והפוליטי (WSPU, Women's Social and Political Union).
נשות האיגוד זכו לכינוי "סופרג'טס", להבדיל מהמונח הכללי, "סופרג'יסטיות".
אלה נקטו בפעולות שמטרתן לעורר פרובוקציה, חלקן היו בלתי חוקיות: הפרות סדר, שביתות רעב בזמן מעצר, הטרדה של חברי פרלמנט ושרים.
בשיא המאבק פנו הסופרג'טס לפעולות אלימות יותר, כמו הצתה וונדליזם.
על אף תשומת הלב הציבורית הרבה שהשיגו נשות האיגוד, הרוב הגדול של התנועה הסופרג'יסטית המשיך לזהות עצמו עם ארגון ה-NUWSS: כך, בשנת 1913, תחת ארגונה של פנקהרסט התאגדו בסך הכל כ-2,000 פעילות, ואילו תחת ארגון ה-NUWSS התאגדו כ-50,000.
פוסט, שהמשיכה לכהן כנשיאת ה-NUWSS, התנגדה בכל לבה לפעולות אלימות.
היא התבטאה רבות נגד פנייה לאלימות, מתוך חשש שהדבר משווה לתנועה תדמית לא-רצינית ואירציונלית, תדמית שהייתה רווחת גם כך ביחס לנשים בחברה השמרנית של תחילת המאה ה-20. בכתביה הדגישה פוסט את הפנייה להגיון ככלי מרכזי ואפקטיבי להשגת המטרה.
חשש נוסף שהביעה פוסט היה מפני פגיעה ביחסי האמון שנרקמו במאמץ רב בין נשות ה-NUWSS לחברי פרלמנט אוהדים לנושא, שלא פעם ספגו גם הם ביקורת חריפה מצד הסופרג'טס.
עמדתו של ארגון ה-WSPU הייתה, שהדרך היחידה להעביר את השינוי המיוחל בחוק שיעניק לנשים זכות הצבעה, היא אימוצו על ידי הממשלה, ולא תוך שכנוע של חברי פרלמנט באופן פרטני עד להשגת רוב.
לכן, מושא ההתקפה מצד הסופרג'טס נבחר פעמים רבות על רקע השתייכות מפלגתית, ולא על רקע נטייה אישית בנושא.
עם זאת, פוסט עצמה הודתה שפעולות פרובוקטיביות איגוד הנשים החברתי והפוליטי משכו תשומת לב ציבורית למאבק באופן חסר תקדים.
על אף הצהרותיו הפומביות של ה-NUWSS כי אינו תומך באלימות המופגנת על ידי הסופרג'טס, הארגון מחה לא פעם נגד השימוש המופרז בכוח נגדן על ידי רשויות החוק, ולעיתים אף שיבח את אומץ לבן של הסופרג'טס באופן גלוי, אפילו אם הסתייג ממעשיהן.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, הפסיק ארגון ה-WSPU את פעילותו באופן כמעט מוחלט, והפנה את משאביו לסיוע למאמצי המלחמה.
ארגון ה-NUWSS בהנהגת פוסט המשיך בפעילותו.
בהיותו ארגון שפועל בדרכי שלום, פעילותו לא נתפסה מבחוץ כאנטי-פטריוטית, והיות ורבים מפעיליו הגדירו עצמם פציפיסטים, לא הגיעה דרישה לחדול מפעילות מפנים.
הארגון המשיך לפעול לכל אורך המלחמה, כשהוא משכיל לרתום לצורכי תעמולה את תרומתן הגדולה של נשים למאמץ המלחמתי.
מאמצים אלה נשאו פרי, ובשנת 1918 הוענקה לנשות בריטניה הנשואות מעל גיל 30 זכות הצבעה; זכות הצבעה כללית לכל אישה מעל גיל 21 הוענקה בשנת 1928.
ברית הנשים הבינלאומית למען זכות ההצבעה IWSA
ארגון ברית הנשים הבינלאומית למען זכות ההצבעה (International Woman Suffrage Alliance) הוקם ב-1904 בברלין על ידי מיליסנט פוסט, קארי צ'פמן קאט, אניטה אוגספורג, הלן לנגה , מארי סטריט, סוזן ב.
אנתוני, קתה שירמכר וסופרג'יסטיות מובילות אחרות מרחבי העולם שפעלו למען זכות הצבעה לנשים.
פוסט הייתה סגנית נשיאת הברית והתנגדה להצטרפותו של איגוד הנשים החברתי והפוליטי ל-IWSA.
היא התנגדה לקו המיליטנטי שהוביל האיגוד ובפגישת הברית ב-1906 היא מנעה את הצטרפות האיגוד לברית.
לאחר מתן זכות ההצבעה לנשים
לאחר מלחמת העולם הראשונה, ה-NUWSS בהובלתה של פוסט המציא את עצמו מחדש.
הארגון שינה את שמו לאיחוד הארגונים למען אזרחות שווה (National Union of Societies for Equal Citizenship), והוא התייחס לסדר יום חדש, שהרחיב את המאבק למען זכויות פוליטיות וכלכלית שוות לכל הנשים.
פוסט פרשה מניהול ה-NUWSS בשנת 1919, אך המשיכה להיות פעילה נמרצת לקידום מגוון מטרות פוליטיות, בהן הזדמנות שווה לנשים במשרות במנהל הציבורי ושוויון מול החוק לנשים בהליכי גירושין.
בנוסף, הקדישה פוסט את זמנה לכתיבת ספרים, בהם מספר ביוגרפיות על נשים מפורסמות, וספרים על תולדות המאבק.
פוסט ביקרה פעמיים בארץ ישראל-פלשתינה, באביב 1921 וב-1928. על ביקורה הראשון, כאורחת מטעם הארגון הפמיניסטי התאחדות הנשים העבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל, כתבה ספר.
היא הייתה אורחת הכבוד באספה שנערכה בביתו של הברון רוטשילד בראשון לציון וכתבה כי "זו הייתה חוויה בלתי צפויה לחלוטין".
בין השאר, התרשמה לטובה מכך שמתוך 7 חברי ועד המושבה ראשון לציון עמדו 4 נשים, ומנגד, הביעה זעזוע ממצבן של הנשים הערביות בארץ.
באספת סופרג'יסטיות בירושלים, בה נכחה גם אשת הנציב העליון הרברט סמואל, קראה פוסט לנשים היהודיות בארץ ישראל להיאבק גם על זכויותיהן של נשים ערביות.
בספרה כתבה כי בשל רגישות הנושא, הקפידה לקרוא את הקטעים האלה מהכתב.
היא קראה ליהודים, המוסלמים והנוצרים להתגבר על חילוקי הדעות שלהם, להתאחד ולעשות את פלשתינה ל"אומה חזקה".
במהלך ביקורה, התארחה פוסט בביתה של פרנסיס ניוטון על הר הכרמל.
בביקורה השני בארץ בשנת 1928 בלוויית אחותה אגנס, בזמן שהתארחו בביתם של הלן ונורמן בנטוויץ', קיבלה פוסט מברק מלונדון בו נכתב כי הצעת החוק לשוות את זכויות ההצבעה לנשים לאלה של גברים עברה בפרלמנט בקריאה שנייה, ושתי הנשים הישישות רקדו בחדר במעגלים מרב שמחה.
בשנת 1925 הוענק לפוסט תואר דיים.
בשנת 1937 נקרא על שמה בניין פוסט החדש במכללת ניוהאם.
ארגון ה-NUWSS ממשיך להיות פעיל עד היום כארגון קידום זכויות נשים בבריטניה, ובשנת 1953 שינה את שמו ל-Faucett Society כהוקרה על פועלה.
המילינדה פַּנהָא (בפאלי: Milindapañhā, השאלות של מילינדה) הוא כתב קדוש בודהיסטי המתוארך לתחילת המאה הראשונה לפני הספירה, המילינדה פנהא נכללת בגרסה הבורמזית של הקאנון הפאלי של זרם הטהרוואדה, כחלק מספר קהודקה ניקאיה (Khuddaka Nikaya), אולם היא לא מופיעה בקאנון הפאלי של הזרמים המרכזים בתאילנד ובסרי לנקה.
גרסה מקוצרת של הכתב, התקבלה בזרם מהאיאנה.
הטקסט מכיל שאלות ששאל מלך באקטריה מנאנדר הראשון (בפאלי: מילינדה), את הנזיר נאגאסאנה (Nāgasena).
החלק הראשון בטקסט, נכתב בין המאה ה-2 למאה ה-1 לפנה"ס.
מקובל שכל הטקסט נכתב במקור בשפת סנסקריט.
עם זאת, מלבד הכתבים שמקורם בסרי לנקה ושכתובים בשפת הפאלי, לא ידוע על עותקים נוספים.
התאוריה המקובלת על החוקרים, שכתיבת הטקסט נעשתה על ידי מספר אנשים, עם תוספות שנוספו עם השנים.
עובדה התומכת בתאוריה זו, שהגרסאות הסיניות לטקסט, קצרות יותר באופן משמעותי.
כתב היד העתיק ביותר הכתוב בפאלי, הועתק בשנת 1495 לספירה.
העתקה התבססה על חלקים חשובים מכתב היד, וחלקים משמעותיים אבדו, הטקסט השלם עבר מפה לפה.
הספר אושר על ידי המועצות הבודהיסטיות החמישית והשישית.
בבלשנות, מילית מודָלית (או מילית אָפנוּתית) היא מילית ללא נטיות המביעה סוגים מסוימים של מודוס.
במובנה המצומצם, מילית מודלית מביעה מודוס המשקף כיצד הדובר סבור שתוכן המשפט מתייחס לידע המשותף לנמענים.
ישנן שפות שנעשה בהן שימוש במספר רב של מיליות מודליות, כגון אינדונזית, גרמנית, הולנדית, סינית, קוריאנית ויפנית.
משפט הכולל מילית מודלית פעמים רבות אינו ניתן לתרגום מדויק.
בעברית נעשה שימוש מועט במיליות מודליות במובן זה.
היא הרי ידעה שאני לא אוהבת עוגות גבינה.
הזוג נפרד לי בלי סיבה.
מילכה צ'יזיק (1937 – 6 במאי 2011) הייתה אמנית ומרצה לעיצוב בבצלאל האקדמיה הלאומית לאומנות ועיצוב.
יצירותיה הוצגו בתערוכות בישראל ושאר העולם.
מילכה נולדה בשנת 1937 לברוך צ'יזיק ("הקטן") ולצביה לבית פורטוגלי בארץ ישראל, במשפחה בת שלושה ילדים.
למדה בבצלאל בשנים 1958–1962. היא זכתה במלגת לימודים והמשיכה בלימודיה בתחומי הציור, הדפס אמנותי: תחריט וליתוגרפיה, וציור לטקסטיל באקדמיה לאמנות של מינכן, גרמניה בשנים 1962–1965. בשנת 1966 הצטרפה לצוות המורים בבצלאל והייתה מרצה במחלקות: אומנות, עיצוב גרפי, עיצוב תעשייתי במשך כארבעים שנה.
בדרך ההוראה המיוחדת לה ניתן לזהות מספר עקרונות ייחודים לה ולדרך המחשבה שלה.
בעיקרון ההפתעה - הסינקטיקה שהיא יצירת חיבורים מפתיעים, מסקרנים, הרפתקה משותפת של רעיונות מתקשרים.
בעיקרון זה בא לידי ביטוי עקרונות החשיבה של תחום החינוך לאמנות והיצירתיות שהאמינה בהם.
מכשירים אלו היוו כלים דידקטיים משמעותיים בדרך ההוראה שלה ובעזרתם תרמה להתפתחותם ועיצוב דרכם האמנותית והיצירתית של רבים מתלמידיה.
בעבודותיה, כדוגמת "שבט ג'בליה, הר משה, סיני" (1979) או "אמא שלי - סנטה קתרינה" (1980), בולטת נוכחותו של המוזר, המרתיע והמאיים אבל המושך והמסקרן.
דרך היצורים, החיות והבובות, היא מנסחת רגשות אנושיים על מצבו של האדם.
ביצירתה של מילכה נוכחותו של המוזר, עשויה להתגלם בדמות אחת או בהתרחשות כולה.
נוכחות זו מזכירה במידת מה את דמותו הנפוצה של העיוור בתיאטרון ובדרמה, שתפקידו להיות דווקא היחיד שרואה את האמת.
בדומה לו, מנסחת יצירתה של מילכה (על היצורים, החיות והבובות שבה) רגשות אנושיים על מצבו של האדם.
על מרכיב זה ביצירתה כתבה מילכה: "אני חיה את העולם הקיים.
אין צורך ליצור אותו מחדש.
ייחוד היצירה האמנותית הוא באפשרות ליצור עולם שאינו בנמצא.
שלא כחלום, זהו האמצעי הבלעדי ליצור מצבים מתוך העולם הקיים שאין לחוות אותם, ואפשר לחוש אותם במשהו דרך החושים, דרך התפיסה".
עיזבונה של צ'יזיק נמצא ב.
אוסף גדול מיצירותיה נמצא בסדנת ההדפס ירושלים.
"חיית החושך", אורי אורלב, מילכה צ'יזיק, עם עובד 1976
"הביתה", בית האמנים בירושלים, אוגוסט - אוקטובר 2014.
"פקסימיליה לא רק מכשיר", חוברת "כמעט אלפיים", מס' 6, 1995.
"אידיאל היופי באומנות", חוברת "כמעט אלפיים", מס' 3, 1994.
"גלים ומים באמנותו של גאודי", חוברת "כמעט אלפיים", מס' 2, 1994.
"חתך הזהב", "לדעת", רבעון של מכון ויצמן למדע, 1989.
מיליצה חרבליאנוביץ', לבית נמאניץ' (בסרבית: Милица Хребељановић; סביבות 1335 - 11 בנובמבר 1405), ידועה במסורת העממית הסרבית כ"צאריצה מיליצה" (הקיסרית מיליצה) או "קְנֶגיניה מיליצה" (הנסיכה מיליצה), הייתה נסיכה סרבית מענף צדדי של שושלת נמאניץ', אשתו של השליט הסרבי לזר חרבליאנוביץ'.
הוכרזה לקדושה של הכנסייה האורתודוקסית הסרבית.
חיברה, בין היתר, "תפילה של אם" (Молитва матере) ושיר קינה על מות בעלה ("חתן אלמנותי" - Удовству мојему женик)
לפי מסורות סרביות, ייתכן כי מזויפות על ידי כרוניקות מאוחרות מיליצה נולדה כבתו של הנסיך ורטקו נמאניץ' (שנודע בשירה האפית הסרבית כ"יוג בוגדאן") שהיה בן נינו של ווּקן נמאניץ' מענף שולי של שושלת נמאניץ'.
התחתנה, אולי בסביבות שנת 1553 עם הנסיך לזר חרבליאנוביץ'.
אחרי מות בעלה בקרב קוסובו ב-1389 שלטה מיליצה בסרביה כעוצרת עד שנת 1393 כשבנה, סטפאן לזרביץ' חרבליאנוביץ' הגיע לפרקו והפך לשליט גם בפועל.
הזיכרון הקולקטיבי של העם הסרבי שמר את זכרה כמנהיגה חכמה ואמיצה בעת תקופה רגישה.
התמודדה עם מות בעלה בשבי העות'מאני ונאלצה להשיא את בתה מילֶבה (או אוליברה דספינה) עם הסולטאן הטורקי באיזיט שהיה אחראי ב-1389 להוצאתו להורג של בעלה
בסביבות שנת 1390 הקימה מיליצה את מנזר ליובוסטיניה על יד טרסטניק, ובסביבות 1393 פרש לחיי נזירות באותו מנזר תחת השם "יבגניה" (Јевгенија) ומאוחר יותר כ"אם המנזר יפרוסינה" (Јефросина).
היא מימנה את תיקון מנורת הכורוס של מנזר דצ'אני.
לצורך מו"ם עם הסולטאן בייזיט, בתור "הנזירה יבגניה" יחד עם הנזירה יבפמיה, (ששמה הקודם היה וסיליסה מסרס) נסעה בשנת 1398–1399 לחצרו של באיזיט בסרס.
ב-1403 הגיעה שוב לעיר סרס כדי לבקש מהסולטאן תמיכה בבנה סטפאן לזרביץ' בעימות עם בני ברנקוביץ'.
היא הוכרזה קדושה של הכנסייה האורתודוקסית הסרבית.
עם הנסיך לזר היו לה 3 בנים ו-5 בנות:
ילנה לזרביץ', התחתנה עם ג'וראג' השני באלשיץ' ואחר כך עם הדוכס הגדול של הום, סנדל חראניץ' קוסאצ'ה
מרה לזרוביץ', התחתנה עם ווק ברנקוביץ'
דראגאנה של סרביה, התחתנה עם הצאר הבולגרי איוואן שישמן
מילֶבה או אוליברה לזרביץ', הייתה תחת השם דספינה אחת מנשותיו של הסולטאן העות'מאני בייזיט הראשון
הנסיכה מיליצה כתב מספר תפילות ושירים דתיים.
"תפילה של אם שנכתבה ככל הנראה בשנת 1397 בעוד שהתה עם בניה במנזר דצ'אני
חתן אלמנותי- קינה ללזר - משקפת את כאבה ובדידותה אחרי מות בעלה
על אף עיצובו כשיר כנסייתי, יש בו צביון אישי וגוונים ליריים מעבר למה שמקובל בהמנונים הכנסייתיים.
דמותה מופיעה בסרט הסרבי Бој на Косову "קרב קוסובו" (1989)
מיליציית מאוטה (בפיליפינית: Maute group), הידועה גם בשם המדינה האסלאמית בלאנאו, הייתה מיליציה אסלאמיסטית קיצונית של בני המורו הפעילה בפיליפינים, ומורכבת ברובה מפעילים ג'יהאדיסטים לשעבר בחזית השחרור האסלאמית של המורו ומלוחמים זרים מדרום-מזרח אסיה.
מנהיג ומייסד המיליציה הוא עבדאללה מאוטה, והיא פעלה בעיקר במחוז לאנאו דל סור באי מינדנאו שבדרום הפיליפינים בו נמצאת אוכלוסייה מוסלמית גדולה.
המטה המרכזי של המיליציה שכן במחנה דארול אימאן באזור העירוני בוטיג שבמחוז לאנאו דל סור, עד שביוני 2016 הצבא הפיליפיני פשט על המטה; מאז, תחומי הפעילות של המיליציה הוגבלו לרוב לישוביים מרוחקים סביבות בוטיג בדרום האי מינדנאו, בה הם שלטו על מספר כפרים.
מאוטה חברה ככל הנראה בח'ליפות האסלאמית במינדנאו - ארגון גג של כל הארגונים הג'יהאדיסטיים במינדנאו שמטרתו המוצהרת להקים מדינה עם שלטון אסלאמי באי ובעל קשרים עם המדינה האסלאמית.
מקורות בצבא הפיליפינים, טוענים שההתנגשות הראשונה שלהם עם המיליציה הייתה בשנת 2013, כאשר לוחמי המיליציה תקפו מחסום ביטחוני של כוחות הממשלה במדלום שבמחוז לאנאו דאל-סור.
על פי הצבא, המיליציה כללה באותו זמן כ-100 פעילים, והיא קיבלה ציוד מארגוני טרור זרים.
המיליציה ככל הנראה קשור לאל-ג'מאעה אל-אסלאמיה בדרום מזרח אסיה - זרוע אל-קאעידה באינדונזיה.
אף על פי שמאז הקמתה המיליציה עשתה שימוש קבוע בדגל המדינה האסלאמית ובסמליה, גורמים ממשלתיים טענו בתחילה שלמילצייה אין קשר עם דאעש ומדובר בסך הכול בתושבים חמושים.
עם זאת, חוברות הדרכה של המדינה האסלאמית וכן מסמכים אחרים של מרכז התקשורת אל-חיאת שנתפסו בהמשך ממחנות של המיליציה, הראו שהיא נמצאת בקשרים עם המדינה האסלאמית או מנסה להצטרף אליה.
האזור העירוני בוטיג בו שכנה זמן רב המפקדה הראשית של המיליציה, הוא גם המעוז של חזית השחרור האסלאמית של המורו, ובין הפעילים בארגונים יש קשרי דם או קשרי נישואין.
מנהיגי מיליציית מאוטה - האחים עומר ועבדאללה מאוטה, הם בני דודים של עזיזה רומאטו - אשת סגן היו"ר לשעבר לענייני צבא של החזית, עלים עבדול עבד עזיז מימבאנטס שקבור בבוטיג.
האחים מאוטה היו בעצמם חברים בעבר בחזית השחרור האסלאמית של בני המורו.
מיליציית מאוטה הייתה פעילה בגיוס קטינים לארגון על מנת לעשות בהם שימוש צבאי.
ההתנגשות המשמעותית הראשונה בין המיליציה לצבא הפיליפיני התרחשה ב-20 בפברואר 2016, כאשר לוחמי הארגון תקפו את גדוד הרגלים ה-51 בבסיס באזור העירוני בוטיג.
תגבורות קלות של חיילים עם משוריינים צבאיים נשלחו לבוטיג, מסוקים ניסו לאתר חמושים מהאוויר ולהפציצם.
חילופי האש התחזקו למחרת עם שחר, ובתגובה לכך הצבא שלח תגבורות כבדות של חיילים - כולל ארטילריה, נגמ"שים ומפציצים.
על פי דובר הכוחות המזוינים של הפיליפינים, באירוע נהרגו 3 חיילים ונפצעו 6, וכן נהרגו 20 מחבלים.
באפריל 2016, לוחמי המיליציה חטפו שישה עובדי מנסרה בבוטיג, כשגופות של שניים מהעובדים נמצאו מאוחר יותר ערופות ראש.
ב-4 באוקטובר 2016, נעצרו שלושה חברי המיליציה בחשד לקשר לפיצוץ בעיר בדאו.
שר ההגנה של פיליפינים דלפין לורנצה, אמר כי המיליציה מקיימת קשרים אם אבו סיאף, וכי יש סימנים לכך שהמילצייה מתאמת את פעולותיה עם המדינה האסלאמית בעיראק וסוריה.
ב-26 בנובמבר המיליציה ביצעה מתקפה על מרכז האזור העירוני בוטיג בכוח שמנה כ-300 לוחמים וכבשה אותו למשך מספר ימים; אלפי תושבים נמלטו מהאזור, והצבא הפיליפיני סגר את כל הדרכים לאזור והפציץ מטרות בעיר.
עד 30 בנובמבר, מילציית מאוטה נסוגה מהעיר להרים כשהיא ספגה 63 הרוגים ו-17 פצועים.
לכוחות הממשלה היו 30 פצועים.
במהלך המתקפה בעיר ב-28 בנובמבר, הממשל הפיליפיני הודה רשמית שהמיליציה מקושרת לדאע"ש, בראיון של נשיא הפיליפינים רודריגו דוטרטה.
ב-11 באפריל 2017, המיליצייה שיתפה לראשונה פעולה עם אבו סיאף ואנצאר אל-ח'ילאפה בפיליפינים, כשחוליית לוחמים משותפת תקפה כוחות צבא באי בוהול בארכיפלג ויסאיאס המרוחק יחסית ממעוזי הארגונים במינדנאו וסולו.
הצבא הצליח להשתלט על המצב רק ב-15 במאי עם הריגת כל החוליה.
ב-23 במאי 2017, התרחשה אחת הפעולות הרציניות של הארגון עד כה: לוחמי מאוטה פתחו במתקפה על העיר מאראווי במחוז לאנאו דאל-סור.
במהלך המתקפה הוצתו קתדרלה ומסגד בעיר, נחטפו כומר ומספר חברי כנסייה, ונהרגו 5 חיילים, 2 שוטרים ו-2 אזרחים.
המתקפה בעיר בוצעה בשיתוף עם ארגון אבו סיאף שמנהיגו איסנילון הפילון נראה בעיר יחד עם לוחמיו.
על פי הממשלה, העילה למתקפה הייתה ניסיון כושל של המשטרה לפשוט על מפגש בין בכירי מאוטה ובכירי אבו סיאף בדירה בעיר.
תוך יום אחד, מרבית העיר נפלה לידי שני הארגונים, ודגלי המדינה האסלאמית הונפו בעיר.
בתגובה לכך, נשיא הפיליפינים דוטרטה הכריז על משטר צבאי בכל רחבי האי מינדנאו, וכוחות צבאיים גדולים החלו לנוע לעבר העיר במטרה לסלק משם את המורדים.
תוך יומיים, הצבא טען לשליטה ברוב חלקי העיר להוציא מספר כיסי התנגדות.
"מילים לאהבה" היה השיר שייצג את ישראל באירוויזיון 2003. הוא בוצע על ידי הזמר ליאור נרקיס וכתוב בשילוב של עברית ואנגלית, תוך אזכור מילים בודדות ביוונית, צרפתית וספרדית.
השיר הוא בסגנון קצבי, ובו נרקיס מסביר לאהובתו שהוא לא מצליח למצוא את הדרך הנכונה לספר לה על רגשותיו.
לפיכך, הוא מתחייב "ללמוד שפות, מילים יפות" כדי למצוא את המילים בכל שפה.
הוא מתחיל להסביר את רגשותיו בחמש שפות שונות, ובסופו של דבר חוזר לשפה העברית, המרמז על כך שהניסיון המפורט באמת למצוא את המילים היה חסר טעם מלכתחילה.
שניים מהבתים היו בעברית, והמשפט "אני אוהב אותך" נאמר בשש שפות שונות, ביניהן אנגלית, צרפתית, איטלקית, יוונית ועברית.
יוסי גיספן כתב את המילים, יוני רועה את הלחן והעיבוד הוא של יהודה גבאי.
השיר נבחר לייצג את ישראל באירוויזיון במסגרת מופע מיוחד, שבו הוצגו ארבעה שירים של נרקיס לבחירת הצופים.
באירויזיון שובץ השיר במקום השלושה עשר לפי סדר הביצועים (לאחר השיר הספרדי "Dime" של בת', ולפני השיר ההולנדי "One More Night" בביצוע אסת'ר הארט).
הופעתו של נרקיס על הבמה לוותה על ידי חמש רקדניות לבושות שמלות שחורות.
בראשית ההופעה הן לבשו חולצות ועניבות, אך אלה הושלכו באמצע השיר.
עד לסיומה של ההצבעה, השיר השיג 17 נקודות, והגיע למקום ה-19 מתוך 26, דבר שאִפשר לישראל להשתתף בחצי הגמר של התחרות בשנה שאחרי.
מיליצה, נסיכת מונטנגרו (במונטנגרית: Милица Савојска; 14 ביולי 1866 - 5 בספטמבר 1951), הייתה בתו של ניקולה הראשון, מלך מונטנגרו ואשתו של פיוטר ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה.
מיליצה נולדה ב-14 ביולי 1866 בצטיניה, לניקולה הראשון, מלך מונטנגרו ולמילנה ווקוטיץ', בתם של פטר ווקוטיץ' וילנה ווקוטיץ'.
בילדותה נשלחה מיליצה יחד עם אחיותיה אנסטסיה, מריה ואלנה לרוסיה לצורך חינוכם, וב-26 ביולי 1889 התחתנה מיליצה עם פיוטר ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, ממנו נולדו לה 4 ילדים.
בשנת 1907 התחתן אחיו של בעלה ניקולאי עם אחות אשתו אנסטסיה, נסיכת מונטנגרו, ושני הזוגות ביחד היו בעלי השפעה חברתית רבה בחצר הקיסרית הרוסית, ואף היו מידידיו של רספוטין.
לאחר המהפכה הרוסית נעצר בעלה פיוטר על ידי הבולשביקים והושם במעצר ליד סבסטופול, אולם במרץ 1918 רוסיה חתמה על הסכם הפסקת נשק עם גרמניה, והכוחות הגרמניים שחררו את חברי משפחת המלוכה.
באפריל 1919 עזבו פיוטר ומיליצה את חצי האי קרים יחד עם הקיסרית האלמנה מריה פיודורובנה ובני משפחה אחרים, על גבי הסיירת הבריטית מרלברו.
מריה ופיוטר יחד עם גיסה ניקולאי התגוררו ביחד בדרום איטליה, ולאחר מכן בצרפת, שם מת פיוטר באחוזת המשפחה באנטיב בשנת 1931.
לאחר מותו עברה מיליצה להתגורר באיטליה לצד אחותה אלנה, נסיכת מונטנגרו ובעלה ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה, אולם לאחר הפיכת איטליה לרפובליקה עזבה מיליצה את איטליה יחד עם בני משפחתה, ועברה להתגורר באלכסנדריה שבמצרים, שם מתה ב-5 בספטמבר 1951.
ב-26 ביולי 1889 התחתנה מיליצה עם פיוטר ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
סופיה פטרובנה, נסיכת רוסיה (1898)
מילים נרדפות הוא סרט דרמה בהפקה ישראלית-צרפתית משנת 2019 של הבמאי הישראלי נדב לפיד.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, שבו זכה בפרס דוב הזהב.
יואב (טום מרסייה) הוא צעיר ישראלי שהשתחרר משירות בצה"ל ומהגר לפריז, מתוך תחושה שהוא מוכרח לברוח ממולדתו, בתקווה שצרפת והשפה הצרפתית יגאלו אותו מהטירוף בישראל.
הבריחה אינה מתמצית במרחב הפיזי בלבד: יואב מבקש לברוח מזהותו כישראלי, ולא רק מישראל עצמה.
בצרפת הוא מסרב לדבר עברית, לפרט על שירותו הצבאי ואף מנתק קשר עם משפחתו.
פעולתו הראשונה בצרפת היא רכישת מילון צרפתי ומאמץ כפייתי לרכוש את השפה במהרה.
כשהוא נשאל על תוכניותיו בפריז הוא משיב "להיות צרפתי".
בת שיחתו משיבה כי אין זה מספיק, ואכן, עד מהרה מגלה יואב כי אין לו בצרפת קרקע יציבה ותוכנית פעולה.
כבר ביומו הראשון, יואב כמעט מת מן הקור, אך בסופו של דבר ניצל הודות לזוג צרפתים הגרים בדירה הסמוכה.
ניסיונותיו של יואב למצוא את מקומו בצרפת אינם עולים יפה.
הוא אינו מוצא כיוון תעסוקתי, לא משתלב בסביבה וניסיונו לעסוק בדוגמנות מסתיים בהטרדה מינית מצד האמן.
בהמשך, הוא נאלץ למצוא עבודה בחברת אבטחה המאוישת על-ידי ישראלים, אליה הוא יכול להתקבל תודות לניסיונו הצבאי.
עם זאת, הוא מסרב לדבר עברית עם הישראלים, ובאחד מרגעי השיא בסרט אף מועל בתפקידו כמאבטח, ומאפשר כניסת קהל לתחום השמור (קונסוליה ישראלית) בניגוד להוראות, תוך שהוא מכריז כי "אין יותר גבולות".
אין תיאור מפורש של שירותו הצבאי, אך מוצג פלשבק אחד משירותו, במהלכו יורים על מטרות דמה במהלך אימון מטווחים.
באמצעות קצב הירי, מבצע יואב שירים, והקצין הבכיר צריך לזהות באיזה שיר מדובר.
עוד מוזכר טקס יום זיכרון בבית עלמין צבאי, שבו מבצעות חיילות את השיר העליז הללויה.
בסרט נפרסים בפני הצופה סמלים רבים הבונים את המסר בנפרד מן העלילה.
הגיבור מנסה להתנתק מהשפה ולדבר בשפה זרה, באופן המסמל את ניסיונו להתנתק מזהותו ומצורת החשיבה שלו.
בראיון בערוץ הכנסת, הסביר הבמאי כי השפה, שהיא הדרך באמצעותה חושבים, מתקשרים, ותופסים את העולם, היא מרכיב מרכזי בזהות ובתפקוד, וגיבור הסיפור מבקש באחת להתנער ממנה.
הגיבור לובש מעיל אחד בלבד בצבע צהוב חרדל, לכל אורך העלילה.
הכותב נחשף במערומיו מול הצייר הצרפתי, ולמעשה מפקיד את עצמו בידו, אך זה מטריד אותו מינית במקום לאפשר לו לקיים את החוזה באופן תקין.
כבר ביומו הראשון בעיר הזרה, יואב נשדד וכמעט מת מקור.
חוויית השוד אינה מתמצה בתיאור הקשיים, אלא מעצבת סצנה של לידה מחדש.
יואב נכנס לדירה ריקה, ובעת שהוא שוכב באמבטיה בגדיו ומטלטליו נשדדים ממנו.
בהמשך, רוכש יואב מילון ומשנן את משמעויות המילים בצרפתית.
בין היתר, לומד יואב מילים קשות לתיאור מולדתו.
אף שהגיבור מתחבב על הזוג המארח אותו, הקשר ביניהם נידון לכישלון ואינו מסתיים יפה .
בשלב כלשהו, הצופה מבין כי יואב יקיים קשר מיני עם אחד מבני הזוג, וזה בסופו של דבר שוכב עם האישה.
עם זאת, הקשר ביניהם אינו עולה יפה, ויואב נותר לבדו.
יואב חי חיי דלות ונמצא בתחתית הסולם החברתי ללא כל כיוון, אך מתמיד בבריחתו מזהותו הישראלית.
מצבו מודגש באמצעות חייהם הנוחים של בני הזוג שאירחו אותו בדירתם.
במהלך נסיעתו ברכבת עם עמיתו מחברת האבטחה, זה מטריד זרים ברכבת לצלילי התקווה.
ליואב יש אובבסיה עם גיבור ילדותו, הקטור מטרויה.
כשהוא מתאר לעמיתו הישראלי את גיבורו, זה לועג לו ובז לו על בריחתו מאכילס.
בהמשך, נלקח יואב מהואן, בסצנה היוצרת הקשר לסיפורו של הקטור.
השימוש בהקטור מעצים את המתח בין דימוי היהודי הבורח לבין היהודי-הציוני השש אלי קרב.
היוצר מנסה להעביר את המסר שלעיתים, דווקא הבריחה מן המוות כשכולם רצים אל מותם היא הדורשת עזוז, ושהמוות רציני מדי מלהכפיפו למיתוסי גבורה.
יואב דוחה הצעות לקשר מבת זוגו לשעבר וקרוביו.
במהלך העלילה, מתבהר כי הבחירה בצרפת אינה מקרית.
יואב נשאל מדוע להגר לצרפת כשיהודים כה רבים עוזבים אותה, ובוחר שלא לענות.
בשלב כלשהו בעלילה, יואב "מוכר" לחברו אמיל את כל "הסיפורים" שלו.
בהמשך, הוא מתחרט, ומבקש לקבל אותם בחזרה.
שם דמות טום מרסייה יואב קוונטין דולמאייר אמיל לואיז שבילו קרולין יונתן בודינה אורלין אוריה חייק ירוןיהודה אלמגוראבא של יואבגאיה וון שוורץתמרגל אמיתיאיילדולב אוחנה עמית
הסרט הוא קופרודוקציה ישראלית-צרפתית-גרמנית שצולמה בפריז.
הוא הופק על ידי אסנת הנדלסמן קרן וטליה קלינהנדלר מחברת פאי סרטים, סעיד בן סעיד ו-Komolizen Film, ויצא בתמיכת קרן יהושע רבינוביץ ומשרד התרבות.
הסרט מבוסס על זיכרונותיו האישיים של לפיד מהתקופה שבה חי בפריז.
הוא נכתב על ידי לפיד ביחד עם אביו, חיים לפיד, ונערך על ידי אמו, ערה לפיד, אשר נפטרה לקראת סיום העריכה והסרט הוקדש לזכרה.
בשנת 2019 זכה "מילים נרדפות" בפרס דוב הזהב עבור הסרט הטוב ביותר בפסטיבל ברלין.
זו הפעם הראשונה שסרט ישראלי זוכה בפרס זה.
מילים יפות מאלה הוא סינגל של הפרויקט של עידן רייכל שבוצע על ידי הזמרת הישראלית כברה קסאי.
השיר יצא לאור באפריל 2005, כסינגל השלישי מתוך האלבום "ממעמקים", על ידי חברת התקליטים הליקון.
השיר הוא בסגנון מוזיקת העולם אשר מאפיין שירים נוספים מתוך האלבום.
את השיר מלווה מוואל הודי המבוצע על ידי ליאורה יצחק.
את השיר כתב רייכל בלשון נקבה, בדומה לשירים אחרים מתוך האלבום, "אם תלך" ו"מכל האהבות".
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר, בוים על ידי צחי פורטנוי והועלה לערוץ היוטיוב של רייכל ב-4 באוגוסט 2011. בקליפ משתתף השחקן יוסי ואסה, שביצע גם את פתיחת השיר "שובי אל ביתי" באמהרית.
נכון לינואר 2023, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-9.3 מיליון.
וידאו קליפ נוסף של השיר בהופעה חיה שבוים על ידי גל קציר, הועלה גם הוא לערוץ היוטיוב של עידן רייכל וזכה נכון ליוני 2022 לכ-3.5 מיליון צפיות.
ב-2008 ביצעה הזמרת היוונייה גליקריה את השיר, באלבומה "מתנה".
ב-2018 ביצעו אליאנה תדהר ומשה פרץ את השיר כחלק מהמופע "Freestyle פסטיגל", בו אף השתתף עידן רייכל.
ב-2020 ביצעה הלהקה הדרום-קוריאנית RabidAnce קאבר לשיר במסגרת העונה השלישית של תחרות הכישרונות Phantom Singer , תחרות דרום-קוריאנית בהם מוקמות רביעיות גברים מוזיקליות.
השיר היה שירם האחרון בתחרות, בה זכתה הלהקה במקום השני.
בהמשך נוסף השיר לרפרטואר הקבוע של הלהקה.
המיליציה (באוקראינית: міліція) היה שמה של כוח השיטור הלאומי של אוקראינה משנת 1917 ועד 2015, תחילה ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית ולאחר מכן באוקראינה העצמאית והמשיכה לשרת ככוח המשטרה המרכזי עד שפורקה והוחלפה ב-7 בנובמבר 2015 על ידי המשטרה הלאומית של אוקראינה.
הסוכנות הייתה תחת שליטה ישירה של משרד הפנים (המוכרת באוקראינית בראשי התיבות MVS), ונחשבה כמושחתת.
ב-2 בפברואר 1713, בפקודת הקיסר פיוטר הראשון, הוקמה מיליציה ארצית באוקראינה מתוך גדודים של הצבא הרוסי ששכנו באוקראינה וגייסו חיילים במיוחד לביצוע חובות אבטחה ושמירה.
מאז 1722 הורשו קוזאקים מקומיים להצטרף למיליציה.
בשנת 1736, על פי בקשתו של הפילדמרשל מיניך, שונה שם יחידות המיליציה לחיל המיליציה האוקראיני שהיה אחראי ל-20 גדודי פרשים.
בשנת 1762, הקיסר פיוטר השלישי הורה לקרוא לחיל בפשטות בשם החיל האוקראיני.
בשנת 1770 אוחד הקורפוס האוקראיני עם הצבא הסדיר הרוסי, אולם המס המיוחד ששילמה אוכלוסיית אוקראינה בגין אחזקת המיליציה חוסל רק בתחילת המאה ה-19 ועם זאת לא פעלה באוקראינה משטרה לאומית של ממש וכוחות השיטור היו כפופים לאימפריה הרוסית, לצבאה או למחלקת המשטרה שלה.
המשרד לענייני פנים באוקראינה הוקם מתוך הסניף האוקראיני של הנ.ק.ו.ד.
והיה בעל תחום שיפוט על כל שטחי אוקראינה הסובייטית, כאשר המשטרה החשאית הסובייטית הופרדה מהק.ג.ב..
למרות אוטונומיה מבצעית מסוימת, כל התקנות ותקני השיטור נקבעו על ידי המשרד המרכזי; מוסקבה תיאמה באופן ישיר פעולות חשובות באוקראינה (כגון חקירות נגד שחיתות בנוגע למדינאים בדרגים גבוהים או נושאים אחרים הקשורים לפוליטיקה), כולל הצבת חטיבות בלשים ממשרדים מרכזיים במקרה הצורך.
המיליציה האוקראינית השתמשה באותם דרגות, סמלים ורכבים כמו שאר המיליציה הסובייטית.
כמו כל משרדי הפנים של ברית המועצות, המשרד האוקראיני כלל לא רק את המיליציה, אלא גם את הענף הרפובליקני של שירותים שאינם משטרתיים, כגון:
כוחות פנים והנהלת בתי הסוהר (כולל מינהל המחנות הראשי)
מיליציה ודיכוי פוליטי באוקראינה הסובייטית
משרד הפנים האוקראיני היה מעורב ישירות בדיכוי פוליטי סובייטי באוקראינה.
ופיצול המשטרה החשאית למשרד לביטחון פנים ולוועדה לביטחון המדינה, המיליציה הפכה לכלי דיכוי משני בידי הק.ג.ב, ומילאה משימות כמו:
ניהול אישומים מפוברקים של פשעים לא פוליטיים נגד דיסידנטים אוקראינים (כמו ויאצ'סלב צ'ורנוביל)
התמודדות עם מחאות המוניות מדי פעם נגד השלטון הסובייטי
רדיפה ישירה של הומוסקסואלים ותנועות תרבותיות מוגבלות שונות (כמו רוקרים, פאנקיסטים, אופנוענים, סטודנטים לקראטה ועוד)
רפורמה לאחר העצמאות ופרשת גונגאדזה
מאז העצמאות ולפני הרפורמה החוקתית בשנת 2004, שר הפנים של אוקראינה היה כפוף ישירות לנשיא אוקראינה (היה ממונה על ידי הנשיא באופן חד צדדי), היה חבר רשמי בקבינט השרים של אוקראינה.
לפני המהפכה הכתומה מונו לשרים רק גנרלים מהמיליציה (ולא מדינאים אזרחיים).
המיליציה האוקראינית נודעה לשמצה כארגון שהפר חוק ופגע בזכויות אדם באופן שיטתי.
המקרה הידוע ביותר לשמצה הוא מעורבות הסוכנות ברצח העיתונאי גאורגי גונגאדזה בשנת 2000. זמן קצר לאחר היעלמותו של גונגאדזה, נחשפו הקלטות של רס"ן מלניצ'נקו.
קטע מהשיחות שהוקלטו הציג את שר הפנים קרבצ'נקו כמבטיח לנשיא קוצ'מה "לדאוג" לעיתונאי האופוזיציה.
על פי ההקלטות, קרבצ'נקו אמר לקוצ'מה כי הוא שולט בקבוצה מיוחדת של בלשים ברמה גבוהה "ללא שום מוסר, ומוכנים לעשות הכל".
גופתו ערופת הראש של גונגאדזה נמצאה מאוחר יותר ביער, והחלה חקירה ארוכה.
בשנת 2005, זמן קצר לאחר המהפכה הכתומה, הופיעו התוצאות הראשונות של החקירה.
שלושה מחברי חוליית הבלשים במשרד הפנים הואשמו בחטיפה ורצח גונגאדזה.
צו בינלאומי הוצא למפקדם, הגנרל אולכסיי פוקאץ', שכביכול הסתתר מחוץ למדינה.
במארס 2005 נמצא השר לשעבר קרבצ'נקו, המשתתף העיקרי בתיק, כשהוא נורה בראשו (כביכול בידו שלו).
מאוחר יותר, בספטמבר 2010, הוציאה לשכת התובע הכללי באוקראינה הצהרה לפיה התובעים הגיעו למסקנה שקרבצ'נקו הורה לפוקאץ' לבצע את הרצח, וקבע כי פוקאץ' הודה ברצח.
בהקלטות מלניצ'ן כונתה קבוצת מתנקשים בשם "אורלי" ("נשרים") מאת השר.
מאז, הביטוי "אורלי מקרבצ'נקו", הפך לסמל של הפקרות ואכזריות בגופי אכיפת החוק באוקראינה.
משרד הפנים וקמפיין אוקראינה ללא קוצ'מה
בשנים 2000–2001 ניסה משרד הפנים להתמודד עם קמפיין אוקראינה ללא קוצ'מה, שהיה חלק ממחאה המונית נגד הנשיא ליאוניד קוצ'מה, בשיטות שונות: מהתקפות ישירות ועד להסתננות לחוגי האופוזיציה.
העימות האחרון התרחש ב-9 במרץ 2001 ברחובות המרכזיים של קייב, כולל עימותים בין מפגינים ליחידות פיזור מהומות של המיליציה שביצעו מעצרים המוניים של צעירים בעיר.
משרד הפנים במהלך המהפכה הכתומה ובשנים מאוחרות יותר
במהלך הבחירות בשנת 2004 והמהפכה הכתומה, המיליציה לא התעמתה עם מחאות האופוזיציה, אם כי גורמים בתקשורת טענו שהפקודות בהתאמה ניתנו ליחידות פיזור המהומות שלה על ידי מפקדים בכירים ומנהיגי המדינה.
עימותים קלים בין מפגינים ליחידת ברקוט אירעו בעיר צ'רניהיב, אך שני הצדדים הסכימו שהם מקריים ועוררו על ידי כוחות לא ידועים.
האופוזיציה האשימה גם את המיליציה במעורבות בניסיון להונאות בחירות בקלפיות.
בפברואר 2005, לאחר המהפכה, כחלק מהשינויים הדמוקרטיים שלאחר הבחירות, מינה הנשיא ויקטור יושצ'נקו את יורי לוצנקו לשר הפנים החדש.
בניגוד לקודמיו, לוצנקו היה פוליטיקאי קרייריסט ומעולם לא שירת במיליציה או בשום רשות אכיפת חוק אחרת.
יתרה מכך, כאחת הדמויות המרכזיות במפלגה הסוציאליסטית באוקראינה, לוצנקו השתתף בכמה מחאות ועימותים עם המיליציה.
השר החדש דרש את התפטרותם של אותם קצינים המעורבים בסחיטה.
היה זה צעד משמעותי לקראת ביסוס שליטה אזרחית במיליציה האוקראינית.
בינואר 2006 הודה השר לוצנקו כי משרד הפנים מחזיק בראיות שיאפשרו לחקור ולהאשים את הנשיא לשעבר ליאוניד קוצ'מה במקרה של הפרטה לא חוקית.
מאוחר יותר, על פי התיקונים החוקתיים של שנת 2004 שנכנסו לתוקף לאחר הבחירות לפרלמנט ב-2006, הוחלט כי שר הפנים מועמד כעת על ידי ראש הממשלה וממונה על ידי ועדה של המועצה העליונה, ללא השפעה רשמית של הנשיא.
כך מונה מחדש יורי לוצנקו, השר דאז, שמונה בעבר על פי הנוהל הישן, ובכך הפך לשר הראשון שהקואליציה הפרלמנטרית הסכימה עליו ומונה על ידי הפרלמנט.
ב-1 בדצמבר 2006 פיטרה המועצה את לוצנקו ומינתה את ואסיל צושקו מהמפלגה הסוציאליסטית לשר החדש.
כמו קודמו, גם צושקו היה פוליטיקאי אזרחי (ובעבר מנהל כרם), שלא היה קשור למיליציה לפני מינויו.
בנוסף, צושקו היה שר הפנים הראשון שאינו כפוף לנשיא.
עם זאת, בשנת 2007 לוצנקו חזר לתפקיד השר ונשאר שם עד הבחירות שהביאו לשלטון את ויקטור ינוקוביץ' בשנת 2010. לאחר בחירתו של ינוקוביץ' מונה אנטולי מוהיליוב לתפקיד השר; הוא היה קצין מיליציה והחזיק בדרגת אלוף-משנה במיליציה.
ויטאלי זכרצ'נקו ירש אותו בנובמבר 2011.
במאי 2007, המשבר הפוליטי המתמשך באוקראינה הוביל לסכסוך בתחום השיפוט סביב כוחות הפנים במדינה.
בעקבות עימותים פוליטיים קלים שהיו מעורבים בהם כוחות של המיליציה וכוחות ביטחון נשיאותיים, הנשיא ויקטור יושצ'נקו הוציא צו לפיו כוחות הפנים עוברים מאחריות משרד הפנים לידי לשכת הנשיא.
במשרד הפנים מתחו ביקורת הן על הצו והן על הצעד הזה.
שני הצדדים במשבר הפוליטי הצליחו להימנע מעימותים נוספים בין אוכפי החוק.
כעת חזרו כוחות הפנים, כמו גם כל יחידות המיליציה, למשימותיהם השגרתיות והקימו מחדש תיאום מעשי.
עם זאת, המחלוקת המשפטית על כוחות הפנים נותרה לא פתורה, עד לרפורמה המשטרתית.
ב-10 באוקטובר 2008 קצינים משירות הביטחון של אוקראינה עצרו בחרקוב את סגן מפקד גדוד שירות הסיור והפיקוח בחרקוב בחשד לסחר בסמים נרקוטיים.
לדברי ראש האיגוד המקצועי של עובדי רשויות אכיפת החוק אנטולי אונישצ'יוק, מחקרים סוציולוגיים הראו כי 3.9% מקרב אנשי המיליציה האוקראינית סמכו על המדינה, ואילו 67.7% איבדו את האמון בה.
בעקבות רפורמות שיזם נשיא אוקראינה פטרו פורושנקו בעקבות המהפכה האוקראינית בשנת 2014, החלה ב-3 ביולי 2015 המשטרה הלאומית להחליף את המיליציה.
באופן רשמי המשטרה הלאומית החליפה את המיליציה ב-7 בנובמבר 2015. באותו יום שאר קציני המיליציה הפכו לקציני משטרה לאומית "הפועלים זמנית".
הם היו זכאים לגיוס כשוטרים לאומיים אם עמדו בקריטריוני גיל ועברו הכשרה מחודשת ולאחר בדיקות "יושרה".
+ סמל שרוול מדים בשירות לקצינים במדים אגף משטרת הפלילים משטרת התנועה אגף סדר ציבורי שירות אבטחה ממלכתי סימני דרגה
על פי אמנסטי אינטרנשיונל, עינויים והתעללות מצד המיליציה היו נפוצים באוקראינה.
טענה זו אושרה על ידי הנשיא ויקטור ינוקוביץ' בדצמבר 2011. כמה קצינים במיליציה נעצרו בשנת 2010 בחשד שעינו עצורים.
כמה שוטרי מיליציה באוקראינה עבדו כסחטנים וכגובי חובות.
בשנת 2013 קיבלה המיליציה את האחוז הגבוה ביותר בקרב אוקראינים שנתנו שוחד עם 49%.
במקביל הם ראו (עם 64%) את המילציה שלה כעל התחום השני הכי מושחת במדינה.
מיליצה מנדיץ' (בסרבית: Милица Мандић; 6 בדצמבר 1991, בלגרד, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה) היא לוחמת טאקוונדו סרבית, אלופה אולימפית (לונדון 2012, טוקיו 2020) ואלופת העולם (2017).
בשנת 2008, זכתה מנדיץ' במדליית ארד באליפות העולם לנוער בטאקוונדו.
בשנת 2011, השתתפה באליפות העולם בטאקוונדו שנערכה בדרום קוריאה, בה זכתה במדליית ארד.
בשנת 2012, זכתה במדליית כסף באליפות אירופה בטאקוונדו שנערכה במנצ'סטר, אנגליה.
באותה השנה, השתתפה במשחקים האולימפיים בלונדון וזכתה במדליית זהב לאחר שהביסה את אן קרולין גראף הצרפתייה בתוצאה 7–9. בכך הפכה מיליצה לאזרח הסרבי הראשון שזוכה במדליית זהב אולימפית (עבור סרביה כמדינה עצמאית).
בשנת 2013 נבחרה להיכלל, ביחד עם מאמנה דראגן יוביץ', בהיכל התהילה של הטאקוונדו בטקס שנערך בלוס אנג'לס.
בשנת 2014, זכתה במדליית זהב בתחרות הגרנד פרי בטאקוונדו .
בשנת 2016, זכתה במדליית כסף באליפות אירופה.
באותה השנה השתתפה באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו, אולם הודחה ברבע הגמר לאחר שהפסידה לביאנקה ווקדן הבריטית.
בשנת 2017, זכתה במדליית זהב באליפות העולם .
באולימפיאדת טוקיו שנערכה בשנת 2021, זכתה במדליית זהב אולימפית לאחר שהביסה בגמר את הדרום-קוריאנית לי דה-בין .
מילים שהייתי אומר רק לך הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי ים רפאלי.
השיר יצא לאור ב-9 בדצמבר 2018, בהוצאת חברת התקליטים "ארומה מיוזיק".
בעת צאת השיר, רפאלי אמר עליו בריאיון ל"ישראל היום" כי:
מבקר המוזיקה הישראלי יוסי חרסונסקי, העניק לשיר 3.5 כוכבי זכה מתוך חמישה, וכתב עליו:
מיליסנט סימונדס היא שחקנית חירשת אמריקאית, שכיכבה בסרט האימה "מקום שקט" משנת 2018 ובהמשכו "מקום שקט 2" משנת 2021 .
פריצת הדרך שלה הייתה בתפקיד רוז בדרמת המסתורין "מעשה פלאים" משנת 2017 שזיכה אותה במספר מועמדויות לפרסים.
סימונדס נולדה בעיר באונטיפול, יוטה בארצות הברית.
יש לה ארבעה אחים; שניים מבוגרים ושניים צעירים ממנה.
לפני שמלאו לה 12 חודשים איבדה סימונדס את שמיעתה בגלל מנת יתר של תרופות.
אמה למדה שפת סימנים אמריקאית ולימדה את המשפחה כדי שיוכלו לתקשר איתה.
סימונדס אמרה שאם משפחתה לא הייתה משתמשת בשפת הסימנים, "לא הייתי מקיימת יחסים עם המשפחה שלי, לא הייתה לי תקשורת."
אמה של סימונדס גם עודדה אותה לקרוא ספרים.
כשסימונדס הייתה בת שלוש היא החלה ללמוד בבית הספר לז'אן מאסייה לחירשים, שם השתתפה במועדון הדרמה שלו.
המחזה הראשון שלה היה חלום ליל קיץ בתפקיד פאק.
לאחר סיום כיתה ו', הייתה במסגרות החינוך בבית הספר בחטיבת ביניים מולר פארק בסתיו 2015. היא הופיעה בפסטיבל שייקספיר ביוטה בסידר סיטי וההופעה הקולנועית העיקרית שלה הייתה בסרט "מעשה פלאים" כתפקיד רוז, הילדה החרשת.
בעזרתה היא מקשיבה לאב ג'ון מיסטי ולרד הוט צ'ילי פפרז.
הסרט האהוב עליה הוא המופע של טרומן (1998).
החל משנת 2021 היא חיה במדינת פנסילבניה בארצות הברית.
לציון 30 שנה לחוק האמריקאים עם מוגבלויות (1990), האוסר אפליה על בסיס לקות, השתתפה סימונדס בפאנל וירטואלי שאירחה האקדמיה האמריקאית לקולנוע בנושא ייצוג אמנים עם לקויות.
+ שנה סרט תפקיד הערות 2017 מעשה פלאים רוז מקום שקט ריגן אבוט 2021 מקום שקט 2 ריגן אבוט TBAHelen & Teacherהלן קלרמקום שקט 3ריגן אבוטBallerina Overdrive
+שנהסדרהתפקידהערות2018 - 2019אנדיליבי2 פרקים2019This Closeאמאליןפרק: "No Place Like Home"
מילים שקופות הוא סינגל מאת הזמרים הישראליים קובי אפללו ונופר סלמאן.
הוא יצא לאור תחת הוצאת חברת הליקון ב-23 בדצמבר 2021 והגיע לראש המצעד העברי של מדיה פורסט ב-2 בינואר 2022.
אפללו והפזמונאי אבי אוחיון כתבו את השיר יחדיו שלוש שנים לפני צאתו.
כשנופר סלמאן התארחה באחת מההופעות של קובי אפללו החליטו השניים לבצע את השיר כדואט משותף.
על ההחלטה לכלול את סלמאן בשיר סיפר אפללו: .
הווידאו קליפ יצא בצמוד לצאת השיר ובוים על ידי נועם גרשלר.
בקליפ נראים אפפלו וסלמאן מבצעים את השיר באולפן הקלטות.
לאורך השנים, בלשנים העוסקים בבלשנות השוואתית והיסטורית שמו לב כי המילים למספרים 6 ו-7 דומות בשפות רבות ובמשפחות שפות שאינן בהכרח קשורות זו לזו, ואפילו בשפות מבודדות .
ישנם עוד מקרים של מילים כאלו, כגון המילים ל"יין" ולכינויי גוף בסיסיים כגון "אני", "אתה" ו"הוא/היא".
אך מכיוון שמדובר בשתי מילים בעלות קשר הדוק (שתיהן מתארות מספרים צמודים זה לזה), תופעה ייחודית זו סקרנה את הבלשנים ההיסטוריים במיוחד במשך זמן רב.
לתופעה זו הוצעו שלוש סיבות: צירוף מקרים, מקור משותף, ושאילה.
הערה: ההסבר הפונולוגי בפסקאות הבאות נוגע אך ורק להשתלשלויות של המילים ל-7 בשפות שונות.
השפה הלטינית, שהיא שפה הודו-אירופית, אינה משתמשת בעיצורים הברתיים ולכן במקומם יש תנועות אפנטטיות , כלומר הוספה של צליל אחד או יותר למילה.
כך שיוצא שמהמקור הפרוטו-הודו-אירופית (PIE), septḿ̥* יוצא septem עם הטעמה על ההברה הראשונה, בהתאם לרוב השפות ההודו-אירופאיות.
בשפה היוונית, כאשר יש עיצור הברתי בין שני עיצורים או בין עיצור להברה סופית במילה, העיצור ההברתי הופך לתנועה [ɑ] (פתוחה אחורית).
בנוסף, כאשר יש עיצור מכתשי (/s/) ותנועה עוקבת בתחילת מילה, העיצור המכתשי מוחלף בעיצור סדקי (/h/).
כך מתקבלת המילה ἑπτά (heptá) ביוונית עתיקה.
כמו כן גם בסנסקריט, השפה ההודו-איראנית העתיקה ביותר.
בסנסקריט, העיצורים נהפכים ל-[ɑ] ומתקבלת המילה: सप्तन् (saptán).
בשפות הגרמאניות, המילה לשבע הגיעה מהאב הקדמון המשותף האחרון, פרוטו-גרמאנית (PG) .
ב-PG, המילה לשבע היא: sebun* שהתפתחה על ידי החסרת העיצור המכתשי (t*) מ-septḿ̥* ה-PIE (הדרך המדויקת שבה זה קרה שנויה במחלוקת), הפיכת העיצורים p* ל-β* דרך חוק ורנר .
הוספת התנועה u* אפנטטית לפני ḿ̥* ההברתית כדי להפוך אותה לקולית.
ולבסוף לשנות את ה-m* ל-n*.
בשפות אפרו-אסיאתיות (PAA), מבין חמשת ענפי השפות, ישנם שלושה ענפים הנחשבים קרובים יחסית זה לזה לעומת השאר.
אלו הן השפות השמיות, מצרית והשפות הברבריות.
מקור כל המילים מגיע מהמקור הפרוטו-אפרו-אסיאתי : sṗɣ*.
בשפות העברית וערבית שהן שפות שמיות, המקור למילים שבע ו-سبع (תעתיק IPA: ) מגיע מהמילה הפרוטו-שמית: -šabʕ*, אשר בעצמה מגיעה מהמילה sṗɣ*.
בשפה המצרית, המילה ל-7 היא sfḫw (תעתיק IPA: ) ונכתבה באמצעות כתבי החרטומים: () בצורה המספרית ו-() בצורה ההירוגליפית.
מ-sfḫw התגלגלו הגרסאות של 7 בדיאלקטים המאוחרים של קופטית.
מקור המילה sfḫw במילה ה-PAA sṗɣ*, אם כי ההסכמה על כך אינה חד-משמעית.
בניב השפה הברברית המרכזי, תמאזיגת של האטלס התיכון , קיימות שתי מילים ל-7. האחת היא ממקור פרוטו-ברברי (PB) , ⵙⴰ (תעתיק IPA: ) שנגזרת הישר מפרוטו-ברברית saβ* המגיע מ-PAA sṗɣ*.
המילה השנייה היא ⵙⴱⵄⴰ (תעתיק IPA: ) הנגזרת מ-سبعة (תעתיק IPA: ) מניב הערבית מרוקאית.
סביר להניח כי מילה זו חדרה אל תמאזיגית במהלך תקופת הכיבוש המוסלמי של המַגְרֶבּ.
ייתכן כי מקורה של המילה septḿ̥* במילה sṗɣ* .
המילים ל-7 בשפות הכרתווליות, גאורגית შვიდი (תעתיק IPA: ), סוואנית იშგუ̂იდ (תעתיק IPA: ), תת-קבוצת שפות הזאן לאזית ואיוורית შქვითი (škviti) מקורן כולן במילה -šwid* הפרוטו-כרתוולית (PK) .