tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשאשה (יארה) מגיעה לווינטרפל, הוא מספר לה שהרג את שני הסטארקים הצעירים והיא אומרת לו בתגובה שהרג שני ילדים חפים מפשע שהיה יכול להיות להם ערך רב אם היה מביא אותם כשבויים לאיי הברזל.
להפתעתו, היא משאירה לו רק חיילים ספורים ומייעצת לו לעזוב את ווינטרפל כפי שהיא עומדת לעשות.
תיאון נתפס על ידי ראמזי בולטון.
ראמזי מתעלל בתיאון ומסרס אותו.
יארה, אחותו של תיאון מגיעה לחלץ את אותו, אך תיאון לא רצה שיצילו אותו אחרי שראמזי שטף את מוחו לגמרי.
תיאון בורח מראמזי יחד עם סאנסה סטארק.
ביחד איתה, הם כורתים ברית עם מלכת הדרקונים, דאינריז טארגאריין.
יחד עם דאינריז, הם מפליגים בחזרה לווסטרוז כדי לעזור לה לכבוש את שבע הממלכות מסרסיי לאניסטר.
בזמן המלחמה לצד דאינריז, צי הספינות של תיאון ויארה מושמד על ידי דוד שלהם יורון גרייגוי שבצד של סרסיי.
יורון תופס את יארה ותיאון מעדיף לברוח מאשר להציל את אחותו.
תיאון מגייס את הצוות שנשאר לו כדי לחזור למעלה המלך ולשחרר את יארה.
לאחר מכן, תיאון מחליט לחזור לווינטרפל שעכשיו משפחת סטארק שולטת שם כדי לעזור להם להילחם נגד צבא מתים אכזר שיתקוף את חומות ווינטרפל.
בזמן המלחמה תיאון מגן על בראן סטארק ונהרג על ידי מלך הלילה.
ההכרזה על ליהוקו של אלפי אלן, אז שחקן אלמוני, לתפקיד של תיאון יצאה באוגוסט 2009. על תפקידו כ"סרחן" קיבל ביקורות מעורבות.
רבים הרעיפו שבחים על משחקו של אלן, אך אחרים ביקרו את החלטת היוצרים לגרום לרמזי להתעלל בתיאון.
לאחר ההתקלות של תיאון בצי של דודו, יורון, ציין פול טאסי ממגזין פורבס:
בתורת הזרימה הקלאסית, התיאור הלגראנז'י של שדה זרימה הוא צורת הסתכלות על תנועת זורם בה הצופה מביט על חלקיק בודד, או קבוצת חלקיקים בודדים של הזורם בתנועתם כתלות במיקום ובזמן.
בהינתן מיקום של חלקיק בודד או מספר חלקיקים כתלות בזמן, יתקבל קו מסלול לפי התיאור הלגראנז'י.<div>ניתן לדמות את התיאור הלגראנג'י לצופה שיושב על סירה ושט במורד נהר.
התיאור האוילרי של שדה זרימה הוא צורת הסתכלות על תנועת הזורם כך שמסתכלים על נקודה במרחב ומתמקדים בחלקיקי הזורם שעוברים בנקודה כתלות בזמן.
ניתן לדמות את התיאור האוילרי לצופה שעומד על סכר של נהר ומסתכל על הזורם שעובר מתחתיו.
התיאור הלגראנז'י והאוילרי של שדה זרימה לעיתים מוגדרים גם כנקודות ייחוס לגראנז'ית ואוילרית.
התיאור של שדה הזרימה, הן הלגראנז'י והן האוילרי, יכולים להיות מיוחסים עבור כל נקודת ייחוס שנבחר, ובכל מערכת קואורדינטות שנבחר (קרטזית, גלילית או קוטבית).
בתיאור אוילרי של שדה, השדה מיוצג על ידי פונקציה של המיקום ושל הזמן .
לדוגמה, מהירות הזרימה מיוצגת על ידי הפונקציה:
לעומת זאת, בתיאור הלגראנז'י של שדה, תכונה של חלקיק בודד מיוצגת כתלות בזמן.
החלקיק מיוצג על ידי שדה וקטורי שאינו תלוי בזמן (לרוב, יבטא את מיקום מרכז המסה של החלקיק בזמן כלשהו, כאשר הוא נבחר באופן מסוים על מנת לחשב את השינויים האפשריים כתלות בזמן.
לכן מרכז המסה הוא פרמטר טוב לייצוג מהירות הזרימה של החלקיק).
בתיאור הלגראנז'י, הזרימה מיוצגת על ידי הפונקציה:
אשר נותנת את מיקום החלקיק המסומן ב־ בזמן .
הקשר בין התיאור הלגראנז'י והתיאור האיולרי של שדה נתון על ידי:
<span>מכיוון ששני האגפים של השוויון מתארים את מהירות החלקיק בזמן .
במערכת הצירים שנבחרה, ו־ מתארים את הקואורדינאטות הלגראנז'יות, והקואורדינאטות האוילריות של הזורם.
התיאור הלגראנז'י והתיאור האוילרי של קינמטיקת ודינמיקת שדה הזרימה באים לידי ביטוח על ידי הנגזרת החומרית (נקראת גם נגזרת מלווה או נגזרת לגראנז'ית).
נניח שנתון שדה זרימה , וכמו כן נתונה תכונה כלשהי הנתונה בתיאור אוילרי השינוי הכולל של התכונה שחווה חלקיק זורם ספציפי מבוטא על ידי:
כאשר הוא הגרדיאנט של , והאופרטור מופעל על כל איבר של ).
הביטוי הנ"ל מראה את השינוי של השדה כאשר חלקיקי זורם נעים דרך שדה זרימה המבוטא בצורתו האוילרית .
הביטוי מתקבל באגף ימין של המשוואה מתקבל כתוצאה מכלל השרשרת מכיוון שהפונקציה היא פונקציה של .
תיאונה, הנושא גם את השם "Jupiter XXIX", הוא ירחו של כוכב הלכת צדק.
תיאונה התגלה בשנת 2001 על ידי קבוצת אסטרונומים מאוניברסיטת הוואי שהודרכה על ידי סקוט שפרד.
קוטרו של תיאונה הוא 4 קילומטרים ומהירות הקפתו סביב צדק היא 2.43 ק"מ לשנייה.
רדיוס מסלולו של תיאונה סביב צדק הוא 21,406,000 קילומטרים ומשך זמן הקפתו סביב צדק הוא 639.803 ימים.
תיאונה בעל אלבדו של 0.04 ואקסצנטריות של 0.2526.
את שמו "תיאונה" קיבל הירח בשנת 2003, על שם תיאונה (הידועה יותר בשם "סמלה"), שהייתה אמו של דיוניסוס על פי המיתולגיה היוונית.
תיאונה משתייך לקבוצת הירחים אננקה.
לקבוצת ירחים זאת שייכים ירחים המקיפים את צדק במרחק של 19.3 עד 22.7 מיליון ק"מ, ושמה ניתן לה על שם הירח אננקה, שהוא הגדול מבין ירחי הקבוצה.
תיאוקסנה הייתה נסיכה מצרית, ואשתו של אגתוקלס טיראן סירקוסאי.
למעשה, מוצאה של תיאוקסנה אינו מצוין במפורש באף מקור.
יוסטינוס מציין כי היא באה ממצרים התלמיית, ועל בסיס הערתו זו, סוברים מרבית החוקרים שהיא הייתה בתה של ברניקי הראשונה, אם כי לא ברור אם היא נולדה מבעלה הראשון של ברניקי, המצביא המוקדוני פיליפוס, או שמא היא הייתה מבעלה השני תלמי הראשון מלך מצרים.
כך או כך, תלמי התייחס אל ילדיו הן הביולוגיים והן המאומצים כנסיכים.
בתקופה הסוערת של מלחמות הדיאדוכים, החל תלמי להשיא את בניו ובנותיו לשליטים שונים במטרה לצבור השפעה.
אחותה של תיאוקסנה, אנטיגונה, הושאה לפירוס הראשון מלך אפירוס.
אחיה מגאס מונה למושל קירנה, ליסנדרה נישאה לאלכסנדר החמישי, מלך מוקדון וארסינואי נישאה לליסימכוס מלך תראקיה.
תיאוקסנה עצמה, נישאה באזור שנת 300 לפנה"ס לאגתוקלס טיראן סירקוסאי.
היא ילדה לו שני בנים, שאחד מהם היה בוודאות בן.
לא ברור האם השני היה בן או בת.
בשנת 289 לפנה"ס מת אגתוקלס.
על פי יוסטינוס, כאשר אגתוקלס עמד למות, הוא חשש שאשתו וילדיו יקלעו למאבקי הירושה האכזריים שיפרצו לבטח, ועל כן הורה להם לחזור למצרים.
עם זאת, תיאוקסנה נעמדה ליד מיטתו והצהירה שכאשתו היא מחויבת לחלוק עמו לא רק את עושרו ומזלו הטוב, אלא גם את צרותיו.
היא סרבה לעזוב וביקשה להישאר עמו ברגעיו האחרונים, אולם הוא עמד על דעתו.
לאחר מכן מתאר יוסטינוס באריכות את פרידת ילדיה של תיאוקסנה מאביהם, וכותב כי "הארמון כולו הדהד" מעוצמת הבכי שלהם.
גורלה של תיאוקסנה לאחר מכן לא ידוע.
ברפואה, תיאור מקרה (case report) הוא סוג של מאמר מדעי המפרט את התסמינים, האבחנה, הטיפול והמעקב של מטופל בודד.
הם בדרך כלל מתארים אירוע חריג, דרך טיפול חדשנית או תמונה ייחודית אשר להם מטרות רפואיות, מדעיות וחינוכיות.
לעיתים, מפורסמים תיאורי מקרה של כמה חולים הסובלים מאותה המחלה ואז הפרסום יקרא סדרת מקרים (case series).
במקרים נדירים, מפורסמים תיאורי מקרה כדי לתאר סימפטומים של מחלה חדשה ומסתורית, וכך מוסבת תשומת הלב של שאר הרופאים לתופעה זו.
למשל, מחלת האיידס תוארה לראשונה בספרות הרפואית בשנת 1981 בסדרת מקרים של חמישה חולים הומוסקסואלים.
במקרה אחר, שלח הרופא האנגלי ווסט מכתב לעיתון Lancet בו תיאר את תסמונת ווסט בבנו שלו עצמו.
דוגמה נוספת היא מחלת פרקינסון, אשר תוארה לראשונה על ידי ג'יימס פרקינסון בשישה חולים, אשר חלקם היו עוברי אורח שחלפו על ידו ברחוב.
הרופא הנודע זיגמונד פרויד פרסם מספר תיאורי מקרה מרשימים אשר היוו אבן דרך ברפואה ובפסיכולוגיה.
תיאור כל העולם ועמיו הוא סקר גאוגרפי-מסחרי קצר, שנכתב על ידי אזרח אנונימי של האימפריה הביזנטית, שחי בזמן שלטונו של הקיסר קונסטנטיוס השני.
המקור היווני, שנתחבר בין השנים 350–362 לספירה, אבד, אולם הגיע לידינו באמצעות שני תרגומים לטיניים שנעשו במהלך המאה ה-6.
הראשון (סעיפים 1–21) מתאר ארצות ממזרח לאימפריה הרומית וכולל את המידע הגאוגרפי הכי אגדתי והפחות מדויק.
החלק השני (סעיפים 22–62), הארוך ביותר, מתאר את הפרובינקיות של האימפריה ביבשת, ואילו השלישי (סעיפים 63–68) מתאר פרובינקיות באיים.
מעט ידוע על המחבר האנונימי של החיבור, אולם רמזים מתוך הטקסט משמשים לאיסוף מידע.
יש עיסוק בולט בחיבור במסחר וערי נמל.
הסביבה הכלכלית שולטת בחיבור והמחבר עוסק רבות במוצרים של האדמה והתעשייה, במיוחד בטקסטיל.
הוא מציין 61 ערים, שרק 16 מתוכן נמצאות בחלק המערבי של האימפריה.
נראה כי המחבר הכי קשור לערי סוריה, פיניקיה וארץ ישראל.
בדרך כלל מניחים שהמחבר היה יליד סוריה.
גם דתו של המחבר היא תעלומה.
בזמן שהוא מזכיר סופרים יוונים רבים (ברוסוס, מנתון, אפולוניוס מסתורי, מנאנדרוס מאפסוס, הרודוטוס ותוקידידס), הוא כמעט ואינו מראה סימן כלשהו להשפעה על ידם, או לחינוך משמעותי כלשהו, וייתכן שרק ידע אודותם באמצעות היכרותו עם החיבור נגד אפיון של יוסף בן מתתיהו, שאותו הוא מכנה "מורה היהודים".
מצד אחד, סביר יותר שיוספוס היה ידוע לנוצרי.
הטקסט גם כולל אזכורים מתוך הביבליה וביטויים נוצריים.
אלא שהטקסט אינו מראה עניין בכנסיות או באתרים הקדושים המתועדים באיטינראריום הנוצרי המאוחר יותר, והוא נוטה יותר לציין בעיר משחקים מרתקים, יינות טובים ונשים יפות, בזמן שהוא מציג חיבה ברורה כלפי פולחנים פגניים.
ה-"Descriptio" מקוצר יותר מה-Expositio, אולם הוא כתב היד היחיד הכולל את תחילתו של החיבור.
בין ערי ארץ ישראל, המחבר מציין את קיסריה ומגדיר אותה כעיר מקסימה שופעת בכל דבר.
העיר רשומה גם כאחת מערי פיניקיה וסוריה המשתתפות במשחקי הקירקוס, והיא ידועה גם בשל הצגות הפנטומימה שלה.
ערים נוספות בארץ ישראל שניתן להן חשיבות בחיבור, הן ניאפוליס (שכם), פתולימאיס (עכו), אלאותרופוליס (בית גוברין), סקיתופוליס (בית שאן) המפורסמת בשל תעשיית הפשתן שלה, יריחו המגדלת את עץ התמר הידוע בשם "ניקוליאה", לוד, עזה ואשקלון המפורסמת בשל מתאבקיה.
את עכו ובית גוברין כולל המחבר בין מספר ערים "מצוינות".
קיסריה, שכם ולוד "מייצאות ארגמן באיכות גבוהה".
כל הערים הללו "ידועות עבור פוריותן בדגן, יין וזיתים, ויש בהן מכל טוב".
תיאור קולי או תיאור חזותי היא רצועת קול מיוחדת עבור אמצעי מדיה חזותית (כגון טלוויזיה וקולנוע, מחול, אופרה ואמנות חזותית, הכוללת תיאור של המתרחש על המסך או הבמה, אשר מיועדת בעיקר לעיוורים וללקויי ראייה.
היא מורכבת מקריין שמדבר במהלך ההתרחשות החזותית, בעיקר בזמן ההפסקות הטבעיות של השֶׁמַע.
באמנויות הבמה (תיאטרון, מחול ואופרה) ובמדיה (תכנים טלוויזיוניים וסרטי קולנוע), התיאור הוא סוג של תרגום שמיעתי-חזותי, הנעזר בהפסקות בדיאלוג או בין מרכיבי קול נחוצים, כדי להוסיף נרטיב שמתרגם את התמונה החזותית לחוש, שנגיש למיליוני אנשים שחסרה להם גישה מלאה לתכנים טלוויזיוניים ולסרטים.
מדי פעם, כאשר יש דיאלוג שמתבצע בשפה אחרת מן השפה הראשית של הסרט, מוקרא התרגום על ידי קריין (לרוב בעל קול שונה מהקריין הראשי).
במוזיאונים או בתערוכות אמנות חזותית, סיורים עם תיאור קולי משמשים כדי לספק גישה למבקרים עיוורים או בעלי לקות ראייה.
חוקרים פועלים כדי להראות כיצד התיאור הקולי, שנפוץ בו השימוש במבחר מילים מגוונות, כגון מילים נרדפות ודימויים, עוזר לא רק לילדים עיוורים וגם לסובלים מלקות למידה, אלא גם יכול לשפר את האוריינות של כלל הילדים.
באקוסטיקה, להליך ההנדסי של אקוסטיות בממשקים בין תווכים יש תפקיד מפתח.
כאשר גל קול פוגע בממשק שבין תווך אחד למשנהו, חלקו יוחזר מן הממשק וחלקו יועבר לתווך השני, כשהמשרעת המועברת תלויה במידה בה העכבות האקוסטיות של שני התווכים קרובות אחת לשנייה.
אם העכבות האקוסטיות מאוד שונות מרבית האנרגיה של הקול תוחזר במקום לעבור לתווך השני, בעוד שאם מתקיים שוויון בין העכבות, הגל יועבר במלואו כאילו הממשק לא התקיים.
ביישומים טכנולוגיים הדורשים מעבר הספק מרבי (דרך שידור גלים) בין שני מיקומים שונים, לרוב לא ניתן להקרין את מלוא אנרגיית הגל בין שתי הנקודות עקב הבדלי העכבות בין שני התווכים בהם הן מצויות.
התהליך ההנדסי של "תיאום עכבות" משמש כדי להגדיל את נתח האנרגיה המועברת באמצעות הוספת תווך ביניים שלישי, המכונה "מתאם עכבות", אשר "מגשר" בין שני התווכים ומאפשר להגדיל את סך האנרגיה המועברת.
העכבה האקוסטית הסגולית האופיינית של תווך כלשהו מוגדרת כיחס בין עוצמת גל הלחץ הפועל בנקודה מסוימת לבין המהירות שבה נעה שכבת התווך כתוצאה מפעולתו.
כדי לקבל את היחס הזה אפשר להשתמש בעקרון המקומיות: אם שכבה מסוימת של התווך נעה במהירות קבועה u במשך זמן קצרצר T אז נפח התווך המושפע מגל הלחץ הוא
כאשר היא מהירות הקול באותו תווך ו-A שטח החתך של השכבה.
כתוצאה מתנועת השכבה, הנפח הזה נדחס בשיעור , ולכן לפי חוק המאמץ-מעוות נובע שהלחץ הנגרם כתוצאה מתנועת השכבה הוא:
כאשר B הוא מודול הדחיסות.
העכבה האקוסטית הסגולית של התווך היא לפיכך: , כאשר המעבר האחרון נובע מכך שמהירות הקול בתווך כללי היא: .
עבור מוצקים B הוא בדרך כלל מודול יאנג של החומר ועבור גזים , כאשר הוא יחס קיבולי החום.
ההספק האקוסטי המושקע במתן מהירות u לשכבה של התווך הוא: , כפול משטף האנרגיה הקינטית הנלווה לגל קול: .
כעת נניח גל לחץ מישורי המתקדם בתווך A לעבר תווך B בניצב לממשק ביניהם, כשביניהם מפרידה ממברנה דקה וחסרת מסה בעלת תכונות אקוסטיות זהות לאלו של תווך A.
נגזור את מקדמי ההעברה וההחזרה T ו-R של הגל מעקרונות ראשוניים.
רציפות הלחץ - כיוון שהממברנה חסרת מסה הכרחי להניח ששקול הכוחות הפועלים עליה הוא 0 ולכן הלחץ משני צדדיה שווה.
רציפות ההעתק - מהירות הסחיפה של המולקולות של תווך A שווה למהירות תנועתה של הממברנה בכל רגע נתון, וכדומה לגבי תווך B.
הלחץ בסמוך לממברנה מהצד של תווך A (ששווה ללחץ מצידה השני) בכל רגע נתון הוא סכום הלחצים של הגל המוחזר והגל הפוגע, שכן הגל השקול בתווך A הוא סופרפוזיציה של הגל הפוגע והמוחזר:
כדי לקבל את הקשרים הנוספים יש להבחין בין גל הלחץ לבין גל ההעתק המקושרים אל גל קול.
בעוד שגל הלחץ מוחזר מממשק עם אותו מופע, גל ההעתק מוחזר עם מופע הפוך; הדבר תואם את האינטואיציה הבסיסית שפרודות תווך A בעצם מתנגשות אלסטית בממשק.
לפיכך, המשוואה השנייה מתקבלת מכך שעוצמת הלחץ המועבר לתווך B היא בעצם (לפי הגדרת העכבה האקוסטית) , בעוד שעוצמת הלחץ המוחזר מקיימת , כאשר היא המהירות של שכבת התווך אשר הייתה מתקבלת אלמלא הממשק היה קיים.
את עוצמת הלחץ המוחזר מקבלים על סמך הנחת רציפות גל ההעתק המקושר לגל הלחץ:
מקשרים אלו מקבלים את מערכת המשוואות הליניאריות:
פתרון המערכת נותן את מקדמי ההעברה וההחזרה של גל הלחץ:
מבחינת שימור האנרגיה, זרם האנרגיה האקוסטית של גל הלחץ לפני הפגיעה בממשק שווה לסכום זרמי האנרגיה של הגל המוחזר והמועבר:
כאשר מקדם ההעברה הוא 1, בהתאמה עם כך שתווך B מתנהג כ"המשך אקוסטי" של A.
כאשר מקדם ההעברה המתקבל הוא 0 משום שהתווך B צפוף אקוסטית בהרבה מ-A כך שהממשק מתנהג כקצה סגור (במה שמכונה "החזרה קשיחה") שמחזיר את גל הקול במלואו כהד.
כאשר מקדם ההחזרה המתקבל הוא שלילי (הוא 1-) משום שהגל מוחזר בהיפוך מופע מן הממשק.
תרחיש כזה מכונה "החזרה רכה", וניתן לראות בממשק כזה קצה חופשי שהלחץ בו עומד על ערך קבוע, בדומה למצב בעמודי אוויר שבצינורות עוגב.
במקרה שבו גל קול פוגע בממשק בזווית (שונה מ-0), עקרונות הפיתוח יהיו אותם עקרונות אך יש לקחת בחשבון את השבירה של גל הקול כשהוא מתקדם מתווך אחד לשני.
כמו במקרה הקודם צריך להתקיים משיקולי סופרפוזיציה , אלא שבאשר להנחת רציפות ההעתק יש להתייחס להעתק בניצב לממשק (רציפות המהירות הנורמלית).
כיוון שזווית ההחזרה שווה לזווית הפגיעה, המהירויות הנורמליות של הגל הפוגע והגל המוחזר הן:
כאשר הזווית מקיימת את חוק סנל: .
פתרון המשוואות הליניאריות מאפשר לקבל את מקדם ההחזרה:
דוגמה לתיאום עכבות אקוסטי - הגרמופון
התהליך ההנדסי המכונה "תיאום עכבות" משמש לא רק בתכנון מערכת אקוסטיות, אלא גם בתכנון מערכות אלקטרוניות, ולמעשה בכל מקום שנדרש למקסם את העברת ההספק של גלים בין שני תווכים בעלי עכבות שונות.
מכיוון שעבור כל נקודת אי-רציפות של העכבה ניתן להגדיל את מעבר האנרגיה באמצעות הוספת תווך ביניים, עולה שמיקסום האנרגיה המועברת ייתכן רק כאשר העכבה משתנה באופן רציף, כלומר צריכה להיות פונקציה רציפה של המיקום.
בדומה למקרה הבדיד, גם כאן נדרוש שהעכבה של כל מקטע אינפיניטסימלי תהיה ממוצע הנדסי של עכבות המקטעים השכנים לו, מה שמוביל למשוואה הדיפרנציאלית:
נסמן את הקבוע הזה בתוך , ונקבל שעקומת העכבה האופטימלית לצורך תיאום עכבות בין נקודה x=0, הממוקמת בתווך בעל עכבה , לבין הנקודה השנייה היא עקומה המתארת דעיכה או גידול מעריכי:
אחת הדוגמאות הקלאסיות לתיאום עכבות אקוסטיות הוא הגרמופון, אשר שיקולים של תיאום עכבות הובילו לבחירת צורה דמוית גוף סיבוב של פונקציית האקספוננט עבור השפופרת שלו.
לקונספט של תיאום עכבות אקוסטיות יש חשיבות במגוון יישומים טכנולוגיים:
לתיאום עכבות חשיבות קריטית ביישומים שונים של בידוד אקוסטי כגון "חדרים שקטים" או צמצום רעשי מנוע בכלי רכב.
התאוריה מאחורי טכניקת החמקנות של ציפוי בולע קרינת מכ"ם היא האנלוג האלקטרומגנטי לתאוריה האקוסטית שמאחורי ציפוי בולע קול; השכבה החיצונית של הציפוי מתוכננת כך שתהיה בעלת עכבה אלקטרומגנטית כמעט זהה לשל האוויר.
המרת האנרגיה האלקטרומגנטית לחום נגרמת מניחות של האות האלקטרומגנטי בתוך הציפוי בטווח תדרים רחב.
באקוסטיקה תת-מימית יש חשיבות רבה להחזרה של גלי קול מפני הים, הנובעת מפערי העכבות הקיצוניים בין המים לאוויר.
עצמות האוזן התיכונה מספקות תיאום עכבות בין עור התוף (אשר שינויי הלחץ של האוויר פועלים עליו) והאוזן הפנימית המלאה בנוזלים.
תיאופילוס (ביוונית ביזנטית: Θεόφιλος; 812–842) היה קיסר האימפריה הביזנטית בין השנים 829–842 והיה הקיסר השני מהשושלת האמורית.
תיאופילוס היה בנו של מיכאל השני, קיסר האימפריה הביזנטית ואביו של מיכאל השלישי, קיסר האימפריה הביזנטית.
שלטונו ראה החרפה בפילוג הכנסייה הנוצרית עם השמדה ממושכת של סמלים ופסלים שנחשבו ללא ראויים לפי הכנסייה האורתודוקסית ומלחמות ממושכות נגד הח'ליפות העבאסית.
תיאופילוס נולד באמוריה, פריגיה, האימפריה הביזנטית, בשנת 812. בשנת 820, בגיל 8, אביו, גנרל בצבא הביזנטי הורה על ההתנקשות בחייו של לאון החמישי, קיסר האימפריה הביזנטית והוכתר בתור מיכאל השני, קיסר האימפריה הביזנטית הראשון מהשושלת האמורית.
עם עליית השושלת לשלטון על האימפריה הביזנטית הפך תיאופילוס ליורש העצר הקיסרי מהיותו בנו היחיד של הוריו.
שלטונו של מיכאל השני היה אפוף מאבקים של סמכות, ירושה, דת וסדרת אסונות צבאיים בסיציליה וכרתים לידי פלישה של הח'ליפות העבאסית.
מיכאל השני נפטר ב-2 באוקטובר 829 ותיאופילוס בן ה-25 ירש את הקיסרות הביזנטית.
הודות למדיניותו הפעלתנית זכה הקיסר החדש לתמיכה ולהערצה מצד האוכלוסייה הכללית ברחבי האימפריה הביזנטית.
תיאופילוס אף השתתף פעם אחת במרוץ מרכבות בבירה קונסטנטינופול.
הקיסר בנה את דמותו בפני העם כפטרון של חוק, צדק ולימודים, ונודע בכך שבעת שרכב לכנסייה בימי ראשון אפשר לפשוטי העם, ללא קשר למעמדם, להעלות בפניו תלונות ושאלות על מחלוקות הקשורות לדין הצדק של האימפריה.
באחת הפעמים התלוננה אלמנה בפני הקיסר שאחד מן האצילים ממעמד הפרשים הונה אותה.
בעקבות התלונה הורה הקיסר על חקירה, שגילתה שאכן אותו פרש מהמעמד הגבוה אשם בהונאה.
האיש הורשע והקיסר הוריד אותו מדרגתו.
כתבים בני התקופה, שבעיקר נועדו להאדיר את תדמיתו, מתארים הרגל נוסף של הקיסר הצעיר, שהיה מנוגד לקודים הבסיסיים של היחס לקיסר: תיאופילוס נהג להסתובב ברחובות בירתו מחופש לבן מעמד הביניים, ולשאול את עוברי האורח לדעתם על הבעיות המדיניות של האימפריה.
בסיורים אלה נהג גם לבדוק אם הסוחרים מוכרים את סחורותיהם במחירים הוגנים.
המוניטין של תיאופילוס כפטרון של למידה נבע לא רק מהשכלתו שלו אלא מפועלו לחזק את החינוך ברחבי האימפריה.
הוא הגדיל את הפקולטות של האוניברסיטה בבירה, הגדיל את מספר המרצים שבהן, הביא להכפלת כמות הכתבים בפקולטות אלו והבטיח שהמרצים יקבלו שכר על ידי המדינה.
בין ההישגים של שלטונו של תיאופילוס הייתה בנייה מחודשת של חצר המלוכה הקיסרית בקונסטנטינופול.
במהלך הבנייה המחודשת של החצר הקיסרית הורה הקיסר על סגנון בנייה חדש שיהיה מורכב בצורה הומוגנית כצבעים אחידים ובחומרי גלם אחידים.
כמות הזהב שהושקעה בחדר הכס הקיסרי הייתה גדולה יותר מאשר בכל מקום אחר ברחבי האימפריה הביזנטית.
באותה התקופה של שלטונו התגלו גם מרבצי זהב באזור ארמניה ונבנו דלתות ארד חדשות באיה סופיה, הכנסייה הגדולה בעולם באותה העת שנבנתה בעת שלטונו של יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית.
הודות לניצחון של לאון החמישי בשנת 814 ומותו המפתיע של קרום (שליט בולגריה), נחתם הסכם שלום בן 30 שנים בין האימפריה הביזנטית לבין האימפריה הבולגרית הראשונה, אשר קודם לכן הייתה הגורם המאיים הגדול ביותר על הבירה של האימפריה הביזנטית, קונסטנטינופול.
תיאופילוס חיזק את ההגנות של האימפריה בכל גבולותיה, המפורסם בהגנות אלו היה המבצר שהורה על בנייתו על גדות נהר הדון במטרה למנוע פשיטות של ויקינגים מאזור רוס.
באסיה הקטנה נבנו סדרת הגנות לאורך רכסי ההרים של חבל כורדיסטן במטרה להגן מפני פלישה אפשרית מצידה של הח'ליפות העבאסית, שהיוותה את האיום הגדול ביותר על קיומה של האימפריה.
בשנת 839 נפלה העיר הביזנטית של טאראנטו לידי כוחות ערבים, מה שחצה את השטחים הביזנטים בחצי האי האפניני ופגע קשות בעמדה הביזנטית במאבקם נגד הח'ליפות המוסלמית בסיציליה.
אף על פי ששלטונו המוקדם של תיאופילוס נודע ביציבות בסיסית בכל הנוגע לגבולות האימפריה הביזנטית, עלייתו של הח'ליפה המוסלמי השאפתן, אל-מעתצם, שינתה את המפה הגאופוליטית.
תיאופילוס עמד בשנת 837 בראש צבא ביזנטי שפשט לתוך שטחי הח'ליפות העבאסית ובזז את העיר זפטרה, עיר מולדתו של הח'ליפה.
בתגובה החלה מתקפת נגד ערבית בשנה הבאה אשר הצליחה לדחוק את הכוחות הביזנטים המוצבים בגבול ולבזוז את הערים אנקרה ואמוריה.
כמו הקיסר לאון, ואביו הקיסר מיכאל השני, תיאופילוס ראה מבחינה תאולוגית את הסמלים והפסלים הדתיים כנוגדים את ערכי הנצרות והורה על השמדתם.
הדבר החריף את פילוג הכנסייה הנוצרית שהוביל בסופו של דבר לחלוקתו של העולם הנוצרי בין נצרות קתולית לנצרות אורתודוקסית.
לאורך כהונתו של תיאופילוס בשלטון היו מספר דיונים תאולוגים שהכריעו בסופו של דבר כי הסמלים והפסלים הדתיים נוגדים את עקרונות הנצרות.
תיאופילוס היה הקיסר הביזנטי האחרון שהורה על מדיניות דתית שכזאת ולאחריו היחס כלפי סמלים דתיים הפך מתון יותר לפי המדיניות שנקבעה בידי בנו הבכור ויורשו, מיכאל השלישי, קיסר האימפריה הביזנטית.
תיאופילוס שלט עד שנת 842, כאשר נפטר בגיל 30 והכתר עבר לבנו מיכאל השלישי.
תיאור הבחנה הוא מונח בתורת התחביר, שבמסגרתו מוצב שם עצם לא מיודע אחרי הנושא, שתפקידו להגדיר את הנושא.
בתיאור ההבחנה נעשה שימוש בעיקר בערבית באמצעות יחסת המושא הישיר.
השימוש מבוצע במקרים מסוימים, כגון אחרי ערך היתרון (למשל במשפט "هُوَ اَكْبَر مِنْكَ سِنًا", תעתיק מדויק: "הֻוַּ אַכְּבַּר מִנְכַּ סִנַן", תרגום מילולי: "הוא מבוגר ממך בגיל (בשנים)").
תֵיאוֹרבּוֹ הוא כלי פריטה ששייך למשפחת הלאוטה, והוא בעל צוואר מוארך ושתי תושבות למפתחות כיוון (peg box).
תיבת התהודה של התיאורבו, בדומה ללאוטה, היא בעלת גב קמור וחזית עשויה עץ, שכוללת, בדרך כלל, פתח תהודה.
צוואר התיאורבו מחובר לחלקה החיצוני של תיבת התהודה ונמתח ממנה והלאה.
נגני התיאורבו פורטים על המיתרים בידם האחת, ובו-זמנית משתמשים בידם השנייה כדי להצמיד את המיתרים לצוואר.
הצמדת מיתרים לצוואר במקומות שונים מייצרת גובהי צליל משתנים, וכך הנגנים מסוגלים לנגן אקורדים, קווי בס, וקווים מלודיים.
התיאורבו הוא קרוב משפחה של הלאוטת-תיאורבו ("liuto attiorbato"), התיאורבו הצרפתי לנגינת סולו ("théorbe des pièces"), הארכילאוטה , הלאוטה הבארוקית הגרמנית, והאנג'ליק.
הצוואר של התיאורבו ארוך בהרבה מצוואר של לאוטה רגילה ובקצהו ישנה תושבת מפתחות כיוון נוספת.
טווח הצלילים של התיאורבו רחב בהרבה מאשר טווח הצלילים של לאוטה רגילה, הודות למיתרי בס בעלי רגיסטר נמוך, שמתחברים לחלק המוארך של הצוואר ומנוגנים באופן פתוח (היינו, לא ניתן לשנות את גובה הצליל שלהם).
התיאורבו שייך לתקופת מוזיקת הבארוק (1600–1750) ושימש נגנים בעיקר לנגינת תפקידי באסו קונטינואו בתור ליווי , כחלק מהרכב שלרוב כלל צ'מבלו, עוגב וכלי בס.
כמו כן השתמשו בתיאורבו לביצוע קטעי סולו.
התיאורבו פותח באיטליה, בשנותיה המאוחרות של המאה ה-16, כמענה לביקוש שנוצר באותה תקופה עבור כלי בס בעלי טווח צלילים רחב.
כלים מהסוג הזה היו נחוצים לביצוע מוזיקה בסגנון חדשני של אופרה שפיתחה הקמראטה הפלורנטינית, וכן לביצוע יצירות חדשות שאימצו את שיטת הבאסו קונטינואו, כגון קובצי השירים והמדריגלים, "המוזיקה החדשה" ("Le nuove musiche"), מאת ג'וליו קאצ'יני.
הנגנים והמלחינים הבולטים ביותר בתקופת התיאורבו המוקדמת שבאיטליה היו ג'ובאני גירולמו קפספרגר ואלסנדרו פיצ'יני .
באנגליה, מעט מיצירות הסולו שרדו, אבל ויליאם לוֹז ואחרים שילבו את התיאורבו בהרכבים קאמריים ובתזמורות אופראיות.
תיאורבואים גדולים מכוונים לפי שיטת "התקת אוקטבה".
על-פי שיטה זו כל המיתרים מכוונים לפי סדר עולה (היינו, מן הצליל הנמוך ביותר לגבוה ביותר), פרט לשני המיתרים הגבוהים ביותר ש"שוברים" את הסדר.
גובה הצליל של כל אחד משני המיתרים הללו נמוך יותר מהמיתר שבא לפניהם, כך שבמקום להמשיך ו"לטפס לגובה" הם מכוונים נמוך יותר.
המיתרים, לפי פיצ'יני ומיכאל פרטוריוס, היו עשויים לעיתים מפליז או פלדה (זאת בניגוד למעי מיובש של כבשים, החומר שממנו יוצרו רוב המיתרים).
התיאורבואים היו לרוב בעלי 14 מיתרים אך ידוע גם השימוש בתיאורבואים בעלי 15 ואפילו 19 מיתרים.
עד המאה ה-21, רובן המכריע של יצירות הסולו הבארוקיות שנכתבו לתיאורבו הגיעו מאיטליה וצרפת.
באיטליה, קפסברגר פיצ'יני וקסטאלדי כתבו טוקטות, מוזיקה לריקודים איטלקיים (קוראנטים וגליארדות) ווריאציות.
בצרפת, רובר דה ויזה, ברטולוטי , שארל אורל ואטיין לה-מואן , כתבו מוזיקה לריקודים (פרלוד, אלמנד, קוראנט, סרבנד וג'יג).
כמו כן, מלחינים צרפתיים היו ממירים לעיתים קרובות קטעי אופרה וקטעי מקלדת (מאת מלחינים כגון לולי וקופרן) ליצירות סולו שיועדו לתיאורבו.
תיאור מצרים הוא כותרהּ של סדרה מרובת כרכים, שיצאו לאור בצרפת בין השנים 1809–1829 ותיעדו בכתובים ובאיורים את כל ההיבטים של מצרים העתיקה והחדשה, כפי שנסקרו ונודעו בתחילת המאה ה-19.
הסקר של מצרים, שפורסם לפרטיו בכרכי "תיאור מצרים", נערך בפקודת נפוליאון בונפרטה על ידי משלחת המדעים והאמנויות הצרפתית .
המשלחת, שאליה חברו טובי המלומדים של צרפת, נוסדה במרץ 1798, והיא התלוותה לצבא הצרפתי במסע למצרים ולארץ ישראל בשנים 1798–1801. אנשי המשלחת, מתמטיקאים, כימאים וקרטוגרפים, בוטנאים וזואולוגים, נודעו בכינוי "savants" – הידענים.
לצדם טרחו מהנדסים, מודדים ומתורגמנים, וכן ציירים ותחריטנים שיצרו אלפי איורים של נופים, אתרים וממצאים.
אנשיה קובצו בחמש קטגוריות וכל אחד ואחד מהם קיבל דרגה צבאית והוקצה לו תפקיד צבאי מלבד המשימה המדעית.
ב-22 באוגוסט 1798, פחות מחודשיים אחרי הנחיתה באלכסנדריה, נחנך בקהיר מכון מצרים , דוגמת המכון של צרפת, במטרה "לדאוג לקידומה ולהפצתה של הנאורות במצרים".
על החלק הקרטוגרפי של סקר מצרים הופקדו מודדים ומהנדסים בראשות הקולונל פייר ז'אקוטן, שערכו בכלי מדידה משוכללים לתקופתם מיפוי טופוגרפי של עמק הנילוס מאשדי אסואן בדרום, דלתת הנילוס וחוף ארץ ישראל עד צור וצידון בצפון.
תוצאות הסקרים והמחקרים נערכו ונכתבו במשך שנים אחדות בידי מלומדים במסורת מסעי התגליות, מתוך הביטחון במדע ובהיגיון שהִשרו ערכי עידן הנאורות וברוח "האנציקלופדיה הגדולה".
כרכי "תיאור מצרים" ראו אור בהפקה ממשלתית בשתי מהדורות עיקריות.
המהדורה הראשונה, "הקיסרית" (Édition Impériale), הופקה בדפוס בשנים 1809 עד 1818. המהדורה השנייה – "המלכותית" (Édition Royale), ראתה אור בשנים 1820 עד 1829 בחסות המלך לואי השמונה-עשר וממשיכו שארל העשירי.
לכמה מן הכרכים בשתי המהדורות היו גירסות אחדות.
הרוח החיה בעריכת "תיאור מצרים" היה המהנדס, הקרטוגרף והארכאולוג אֶדמֶה-פרנסואה ז'וֹמאר, שליווה את הפקת הסדרה בכל שנותיה, תחילה כמזכיר המערכת ומ-1807 ועד 1830 – כעורך הראשי.
המהדורה הראשונה החזיקה 9 כרכים של מאמרים כתובים ו-13 כרכים של לוחות איורים שהאחרון בהם הכיל את קובץ המפות.
כל אלה נחלקו לשלושה נושאים: עתיקות (Antiquités), מצרים בת התקופה (État modern) וטבע הארץ (Histoire Naturelle).
כל מה שראו עיניהם של אנשי המשלחת המדעית קוטלג באורח שיטתי, מופה ותואר בדקדקנות, מהמקדשים, האובליסקים והפסלים הקדומים ועד צמחים ובעלי חיים.
מאות אומנים טרחו על הפקת יותר מ-2000 איורים בנושאים שונים בפיקוחם של אנשי המשלחת המדעית.
מועד ההוצאה לאור של הכרך הראשון נקבע לשנת העשור להפיכת 18 בברימר.
הכרך השני נדפס בשנת 1812. בעריכתו של פייר ז'אקוטן הופקו 47 גיליונות בקנה מידה 1:100,000, מתוכם 6 גיליונות שיוחדו לארץ ישראל.
המהדורה השנייה של "תיאור מצרים" ראתה אור בשנים 1820–1829 וכללה 37 כרכים.
המהדורה נועדה להפצה מסחרית במחיר נוח יחסית.
המאמרים נדפסו על גיליונות קטנים יותר מאלה של המהדורה הראשונה, ובשל כך נדרשו כרכים רבים יותר.
האיורים נדפסו בשחור-לבן, פרט לאיור השער הצבעוני שעוצב מחדש והציג אתרים היסטוריים ואנדרטות עתיקות, ללא זכר להסְמלה הנפוליאונית שמילאה את שער המהדורה הראשונה.
התרומה של "תיאור מצרים" לחקר התרבויות והגאוגרפיה של המקומות שאליהם פלש נפוליאון האפילה על ההישגים הצבאיים של מסע המלחמה הכושל.
מסע נפוליאון למזרח, פרסום חיבורו של ויוואן דנון כבר ב-1802 וההוצאה לאור של פרטי הסקר הנרחב של מצרים – הציתו עניין עז בתרבות העתיקה.
ההיקסמות ממנה גאתה והשיקה את המירוץ לשוד ולרכישות של עתיקותיה.
השראת סקר מצרים ניכרה במערב באמנות הדקורטיבית, באדריכלות ובספרות.
אחת מתוצאותיו המרכזיות הייתה לידת האגיפטולוגיה המודרנית, בייחוד לאחר גילוי אבן רוזטה בידי חיילי נפוליאון ופענוח כתב החרטומים המצרי על ידי שמפוליון.
אדוארד סעיד הציג את הסקר המדעי הצרפתי של מצרים, בהתאם להשקפתו, כ"דגם המובהק של הפקעה מדעית באמת של תרבות אחת בידי תרבות אחרת, חזקה יותר לכאורה, שכן עם כיבוש מצרים בידי נפוליאון החלו תהליכים בין המזרח למערב, שעדיין שולטים בפרספקטיבות התרבותיות והפוליטיות שלנו בימינו.
המשלחת הנפוליאונית, היא ומצבת הדעת הקולקטיבית שלה, 'תיאור מצרים' (Description de l'Égypt), נתנו במה או מסגרת לאוריינטליזם, שכן מצרים, ובעקבותיה ארצות האסלאם האחרות, נתפסו כמחוז החי, המעבדה והתיאטרון לידע אפקטיבי של המערב על האוריינט."
תיאופיליו סטיבנסון נולד ב-29 במרץ 1952 בפוארטו פדרה , קובה.
הוא היה הבן היחיד של תיאופיליו סטיבנסון פטרסון, מהגר מסנט וינסנט, ודולורס לורנס, ילידת קובה שמוצאה מאיי סנט קיטס.
משפחתו של סטיבנסון חיה בתנאים צנועים, ואביו, שעבד כחוטב קנים, עודד את סטיבנסון לפנות לאגרוף בעקבות ניסיונו האישי עם ספורט זה.
בגיל 9, החל סטיבנסון הצעיר להתאמן באגרוף תחת הדרכתו של ג'ון הררה, אלוף קובני במשקל קל כבד לשעבר, ומכאן החל מסלול חייו בעולם האגרוף
סטיבנסון התחיל את הקריירה המקצועית שלו בגיל 17, ובמהרה הפך לאחד המתאגרפים המובילים בקובה.
הוא השיג הצלחות רבות, כולל ניצחונות באליפויות מרכז אמריקה ובקרב נגד מתאגרפים מהשורה הראשונה בקובה.
הפריצה הגדולה של סטיבנסון בזירה הבינלאומית הגיעה באולימפיאדת מינכן ב-1972, שם זכה במדליית זהב לאחר שגבר על המתאגרף האמריקאי דואן בוביק ברבע הגמר.
זו הייתה תחילת סדרת הניצחונות המרשימה של סטיבנסון, שבמהלכה זכה בשלוש מדליות זהב אולימפיות רצופות במשקל כבד בשנים 1972, 1976 ו-1980.
סטיבנסון קיבל הצעות מפתות להפוך למתאגרף מקצועי ולהתמודד מול מתאגרפים כמו מוחמד עלי, אך הוא סירב להצעות אלה והעדיף להישאר מתאגרף חובב, נאמן לקובה ולערכיה.
הוא הצהיר כי "מה זה מיליון דולר לעומת האהבה של שמונה מיליון קובנים?
לאחר שפרש מהאגרוף, סטיבנסון נשאר מעורב בספורט כמאמן ומנטור לדור הצעיר של מתאגרפים בקובה.
הוא השתמש במעמדו לקידום מטרות חברתיות ותרם רבות לקהילה.
במהלך חייו המאוחרים, סבל סטיבנסון מבעיות בריאותיות הקשורות לסוכרת ולמחלות לב, וב-11 ביוני 2012 נפטר מהתקף לב בהוואנה, בגיל 60.
סטיבנסון זכה בגביע ואל בארקר עבור מתאגרף מצטיין במשחקים האולימפיים של 1972.
בשנת 1972, סטיבנסון זכה להכרה כמאסטר מוערך בספורט של ברית המועצות, אחד מספורטאים זרים בודדים שזכו לתואר זה בתולדותיה.
תיאור יוון הוא החיבור היחיד ששרד מאת ה"גאוגרף" או הנוסע הקדום פאוסניאס (110–180 לספה"נ לערך).
החיבור כולל עשרה ספרים, שכל אחד מהם מוקדש לחלק כלשהו של יוון היבשתית.
פאוסניאס בעצם מתאר את מסעותיו שלו, ואינו מכסה חלקים גדולים מיוון, כולל האיים.
הסיור שלו מתחיל באטיקה וממשיך עם אתונה, כולל הפרברים או הדמוי (δήμοι) שלה.
החיבור ממשיך עם קורינתיה , לאקוניה, מסניה , אליס , אכאיה , ארקדיה , בויוטיה, פוקיס , ואוזוליה לוקריס .
העניין העיקרי של החיבור הוא הגאוגרפיה התרבותית של יוון העתיקה, במיוחד אתריה הדתיים, שבהם פאוסניאס לא רק תיאר אובייקטים אדריכליים ואמנותיים, אלא גם סקר את היסודות ההיסטוריים והמיתולוגיים של התרבות שיצרה אותם.
במרוצת העשורים האחרונים, שבהם הארכאולוגיה אישרה תיאורים שונים של פאוסניאס, גברה אמינותו כעד בקרב חוקרים, בעוד שבמאה ה-19 תיאוריו נחשבו לעיתים קרובות כלא אמינים.
איננו יודעים דבר על פאוסניאס מלבד מה שניתן להסיק מספרו.
אין אזכורים עתיקים שלו או של חיבורו עד המאה ה-6, ונראה שהחיבור שרד עד לימי הביניים בכתב יד אחד, שאבד כעת.
עם זאת, הוא משך עניין רב בתקופת הרנסאנס, והועתק בכתב יד מספר פעמים, לפני שהודפס לראשונה בשנת 1516.
פאוסניאס הונע מהתעניינותו בדת, במיתולוגיה ובאגדות המקומיות סביב אתרים דתיים.
פאוסניאס מתאר את האמנות הדתית והארכיטקטורה הקדושה של אתרים מפורסמים רבים כמו אולימפיה ודלפי.
למרות שכמבקר אמנות ואדריכלות הוא בדרך כלל מעורפל וקצר, מילותיו המועטות הן לרוב או בדרך כלל המקור הספרותי היחיד ששרד מהעת העתיקה, ומעוררות עניין רב עבור היסטוריונים וארכאולוגים.
אפילו באזורי יוון הנידחים ביותר, הוא הוקסם מסוגים רבים של שרידים קדושים, תיאורי אלוהויות ודברים מסתוריים וקדושים אחרים.
לדוגמה, בתבאי, הוא רואה את חורבות ביתו של המשורר פינדארוס, את מגניהם של לוחמים שמתו בקרב לאוקטרה, בפסלי אריון , הסיודוס, אורפאוס ותאמיריס .
הוא גם ביקר בחורשת המוזות על הליקון וראה את הדיוקנאות של פוליביוס ושל קורינה בטנאגרה בארקדיה .
פאוסניאס התעניין בעיקר בשרידים מהעת העתיקה, ולא באדריכלות בת זמנו או במקומות קדושים.
למרות שהוא לא היה חוקר טבע, הוא מרבה להעיר הערות קצרות על ההיבטים הפיזיים של הנופים העתיקים בהם עבר.
פאוסניאס כתב על עצי האורן הממוקמים על החוף של אליס העתיקה, חזירי הבר והצבאים ביערות האלון של סליאנה (פלוי), והעורבים בין עצי האלון באללקומנאי .
לקראת סוף "תיאור יוון", פאוסניאס נוגע בפירות הטבע, כמו התמרים של אוליס העתיקה , תותי הבר בהר הליקון, שמן הזית בטיתוריאה , וכן "הקיכלים הלבנים" של הר קיליני והצבים של ארקדיה.
סופו של החיבור נותר מסתורי: יש הסבורים כי פאוסניאס מת לפני שסיים את עבודתו, ואחרים סבורים שסופו המוזר היה מכוון.
הוא מסיים את ה"פרייגסיס" (סקר גאוגרפי או יומן מסע) שלו בסיפור על כותבת יווניה, שחושבים שהיא אניטה מטגאה, שיש לה חלום אלוהי.
בחלום נאמר לה להציג את הטקסט של "תיאור יוון" לקהל יווני רחב יותר כדי לפקוח את עיניו ל"כל הדברים היווניים".
החיבור, בעשרה ספרים, מכיל תיאור עקבי של יוון, בוודאי על פי מסעו של המחבר.
הוא עובר בין חבליה של יוון ואתריה העיקריים בסדר הבא:
ספר ראשון: אטיקה, על אתריה העיקריים ובהם סוניון, פיראוס, אתונה וסביבותיה, מרתון, אוֹרוֹפּוֹס, האיים פאטרוקלוס, הלנה וסלמיס, אלאוסיס, מגארה, ניסאיה, מגאריס.
ספר שני: קורינתוס, האיסתמוס הקורינתי, אקרוקורינתוס, סיקיון, פְלִיוּס, ארגוס, מיקנה, אורנאי, טירינס, אפידאורוס, אייגינה, טרויזן, הרמיונה.
ספר שלישי: לקוניה, ובה ספרטה.
ספר רביעי: מסניה ובה פילוס.
ספר חמישי: אליס ובה אולימפיה.
ספר שישי: המשך חבל אליס.
ספר שביעי: אכאיה ובה אייגיום, פטראי.
ספר שמיני: ארקאדיה, ובה מגלופוליס.
ספר תשיעי: בויאוטיה ובה תבאי.
ספר עשירי: פוקיס, לוקריס ובה אמפיסה, דלפי.
אזכורים על העברים, ארץ העברים ופלשתינה
פאוסניאס לא סייר רק ביוון, אלא גם בארצות המזרח.
בסיוריו הגיע גם לארץ ישראל, אך רק אזכורים ספורים מצויים אצלו על הארץ.
פאוסניאס לא משתמש בשמות "יהודה" או "יהודים", אלא באופן עקבי משתמש במושגים "ארץ העברים" ו"עברים", כאשר "ארץ העברים" כולל אצלו את יפו, ים טבריה, הירדן וזהה לארץ יהודה שלאחר הכיבושים של החשמונאים:
בספר הראשון הוא מזכיר את "העברים" שמרדו בקיסר אדריאנוס, שהכניעם.
העובדה שפאוסניאס מצא לנכון להזכיר את המרידה היהודית כאירוע היחיד שהפר את השלום תחת שלטון הקיסר הזה, מצביעה על מידת הרושם שנשאר ממרד בר כוכבא בשנים שאחריו.
הספר הראשון של פאוסניאס נכתב לא הרבה לאחר דיכוי המרד ומותו של אדריאנוס.
בספר הרביעי הוא מזכיר מעיין ב"ארץ העברים", קרוב לים, ליד העיר יפו, שמימיו אדומים כדם.
הוא מספר שילידי המקום מיחסים זאת לפרסאוס, ששטף במעיין את דמה של מפלצת־הים שהרג, שאנדרומדה ניתנה לה כקורבן.
בספר החמישי מזכיר את הפשתה הצהובה של העברים ואיכותה.
בספר החמישי הוא מספר כעד ראייה, ש"בארץ העברים...
נהר הירדן זורם דרך אגם ששמו טבריה (ים כנרת), ואז בהיכנסו לאגם נוסף ששמו הים המת (ים המלח), הוא נעלם בתוכו".
הוא מציין שבים המלח "יצורים חיים צפים מבלי לשחות", ואילו "יצורים מתים שוקעים לקרקעית".
הוא מסביר שמסיבה זאת "האגם שומם מדגים", מכיוון ש"הסכנה שלהם מביטה בהם בפנים והם בורחים בחזרה למים שהם סביבתם הטבעית".
בספר החמישי יש רמיזה אפשרית למקדש בירושלים.
הוא מספר כי במקדש זאוס באולימפיה מצוי וילון צמר המעוטר באריגה אשורית ובארגמן פיניקי, שהוקדש למקום בידי .
זהו וילון שאיננו נמשך מעלה אלא כזה המורד כלפי מטה.
אם אנטיוכוס הנזכר הוא אנטיוכוס הרביעי אפיפנס (שבו מרדו החשמונאים), אזי ייתכן כי מדובר בפרוכת שהייתה קבועה במקדש בירושלים שאותו חלל ובזז אנטיוכוס, והביא לאולימפיה.
בספר השישי הוא מציין "שיש קבר של סילנוס בארץ העברים".
ייתכן שהצהרה זאת משקפת את הדעה הנפוצה לגבי הקשר בין הפולחן היהודי לפולחן דיוניסוס, מאחר שסילנוס היה בן לווייתו של דיוניסוס.
בספר השמיני הוא מצהיר שהוא "מכיר קברים נפלאים רבים" ומציין שניים מהם, אחד מהם נמצא בהליקרנסוס והשני "בארץ העברים": "לעברים יש קבר, זה של הלני, אישה מקומית, בעיר ירושלים, שהקיסר הרומאי הרס עד היסוד.
העובדה שפאוסניאס מזכיר יחד איתו את קבר הלני בירושלים, מצביעה על הרושם העצום שעשה עליו.
בספר התשיעי הוא מזכיר את "התמרים של פלשתינה" כ"אכילים לגמרי".
זוהי הפעם הראשונה שפאוסניאס משתמש בשם "פלשתינה" במקום "ארץ העברים".
בספר העשירי הוא מזכיר אישה "שגדלה בקרב העברים מעל פלשתינה", שהייתה אורקל ושמה "סַבֵּה" (Σάββη), אולם מיד אחר כך הוא מציין שאומרים שאביה היה ברוסוס ושיש הקוראים לה "סיבילה בבלית" ואחרים "מצרית".
פאוסניאס ממקם את העברים "מעל פלשתינה", ובכך משתמש במשמעות העתיקה והמוגבלת של "פלשתינה".
השם "סבה" נגזר מהשם המלא יותר שנושאת הסיבילה היהודית במקורות אחרים: "סמבתה" (Sambethe).
קשה להבין כיצד הפך ההיסטוריון ברוסוס לדמות מיתולוגית ואביה של הסיבילה.
"תיאור יוון" הותיר רק עקבות קלושים בקורפוס היווני הידוע.
נראה כי הוא לא נקרא, שכן אין אף ציטוט מתוכו או אזכור של המחבר לפני המאה ה-6 (סטפנוס מביזנטיון), וישנם רק שתיים או שלוש התייחסויות אליו לאורך כל ימי הביניים.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 היו ידועים 18 כתבי יד ששרדו של פאוסניאס: עותקים מהמאה ה-15 או ה-16. הם מלאים בחוסרים ובשגיאות, ונראה שכולם תלויים בכתב יד בודד, שאבד כעת, אך הועתק.
ארכיטיפוס זה היה בידי לניקולו ניקולי , אספן כתבי יד מהעת העתיקה, בפירנצה בסביבות שנת 1418. לאחר מותו בשנת 1437, הוא נשלח לספריית סן מרקו, פירנצה , ובסופו של דבר נעלם לאחר שנת 1500.
המהדורה המודפסת הראשונה נדפסה בשנת 1516 בוונציה, על ידי חברתו של אלדו מנוציו (שמת בשנה הקודמת).
העורך היה מרקוס מוסורוס מכרתים הוונציאנית שעשה את הקריירה שלו באיטליה, וכבר ערך סופרים יוונים קלאסיים רבים.
החיבור תורגם ללטינית על ידי רומולו אמסאו (Romolo Amaseo), נדפס ברומא בשנת 1547, ומהדורה משולבת ביוונית ולטינית מאת תומאס פריטש (Thomas Fritsch) מלייפציג יצאה בשנת 1696. בשנת 1593 החיבור תורגם לאיטלקית במנטובה על ידי אלפונסו בונצ'יולי (Alfonso Bonacciuoli).
בשנת 1731 פורסם תרגום לצרפתית מאת ניקולא גדוין .
בשנת 1896 פורסם תרגום נוסף ללטינית.
בשנת 1794 תורגם החיבור לראשונה לאנגלית על ידי תומאס טיילור בלונדון.
גרסה ידועה של הטקסט תורגמה על ידי ויליאם הנרי סמואל ג'ונס והיא זמינה דרך ב-Loeb Classical Library.
תרגום פופולרי מאת פיטר לוי פורסם תחת השם Guide to Greece, אך לרוב נחשב כתרגום רופף של הטקסט המקורי: לוי לקח חופש בתרגומו, שיצר לחיבור מבנה חדש, כדי שיתפקד כמו ספר הדרכה כללי ליוון היבשתית.
ג'יימס ג'ורג' פרייזר פרסם גם שישה כרכים של תרגום ופרשנות ל"תיאור יוון", שנותר יצירה מלומדת אמינה לקוראים כיום.
תיאופיל תורֶה היה היסטוריון אמנות, מבקר אמנות ואספן אמנות צרפתי.
הוא נודע בעיקר בשל גילויו מחדש של הצייר ההולנדי יאן ורמיר, שהיה נשכח במשך תקופה ארוכה.
תורֶה פרסם מחקרים על אמנות הולנדית מהמאה ה-17, תוך שהוא משבח את הנטורליזם של אסכולה זו ומבקר את השפעת האמנות האיטלקית על הבארוק הצרפתי.
הוא גם היה מתומכיהם של אמני הריאליזם והאימפרסיוניזם, בהם גוסטב קורבה, ז'אן-פרנסואה מילה, קלוד מונה ופייר-אוגוסט רנואר.
בנוסף, פעל ככותב בעיתונים צרפתיים והיה פעיל פוליטית, מה שהוביל לגלותו מחוץ לצרפת בשנים 1848–1859.
תיאופיל תורֶה החל את דרכו כמבקר אמנות בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-19. בשנות ה-40 של המאה ה-19 עסקו ביקורותיו גם בהיבטים אסתטיים וגם בהיבטים פוליטיים.
הוא מתח ביקורת על אמנים שמרנים כמו ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר, פול דלארוש והוראס ורנה, בעוד שהעריך את יצירותיהם של אז'ן דלקרואה, תיאודור רוסו ואמנים נוספים מהאסכולה של ברביזון.
בשנת 1842 ייסד יחד עם פול לקרואה (1806–1884) את ה-Alliance des Arts במטרה לקדם ולמכור אמנות.
הוא עבד ככותב בעיתון "Le Constitutionnel" בין השנים 1844–1848. תורֶה היה תומך ברעיונותיו של אנרי דה סן-סימון ובשל מעורבותו הפוליטית במהלך מהפכת פברואר 1848 נאלץ לצאת לגלות.
תחילה התגורר בלונדון, לאחר מכן בבריסל ובשווייץ, ורק בשנת 1859 הורשה לחזור לצרפת.
משנת 1855 השתמש תורֶה בשם העט וילם בורגר (Willem Bürger) והחל למקד את מחקריו באמנות הצפון-אירופית.
במהלך מחקריו עיין בארכיונים רבים והיה אחראי לגילוי מחדש של יאן ורמיר, שאז היה אמן נשכח יחסית.
בנוסף, תרם להעמקת הידע על ציירים הולנדים נוספים מהמאה ה-17, כגון פרנס האלס.
תורֶה פרסם קטלוגים של מוזיאונים וכתב על אמנות אנגלית וספרדית.
הוא מתח ביקורת על אמנות הבארוק הצרפתית וטען כי היא מושפעת יתר על המידה מהאמנות האיטלקית, ולכן אינה מבטאת את הזהות הלאומית הצרפתית.
מנגד, שיבח את הנטורליזם של האמנות ההולנדית מהמאה ה-17 ותמך באמנים ריאליסטיים כגון גוסטב קורבה, ז'אן-פרנסואה מילה וכן באימפרסיוניסטים כמו קלוד מונה ואוגוסט רנואר.
הוא היה בין הראשונים שהכירו בחשיבות יצירתו של אדואר מאנה בסלון פריז של 1868.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 רכש תורֶה כמה מיצירותיו של ורמיר, בהן נגנית הצ'מבלו העומדת, אישה צעירה עם מחרוזת פנינים ונגנית הצ'מבלו היושבת.
בשנת 1863, לאחר מותו של ניקולאוס הדטוולקר, רכש ציור של טבחית ישנה, שהיה מיוחס בטעות לורמיר.
בשנת 1892, לאחר מותו, נמכר אוסף האמנות שלו, כולל הציורים שיוחסו לורמיר, בבית המכירות הפומביות Hôtel Drouot, ונרכש על ידי מוזיאונים ואוספים חשובים ברחבי העולם.
תיאוריה וביקורת הוא כתב עת אקדמי בעל ביקורת עמיתים לעיון ביקורתי בחברה ובתרבות בישראל, שיוצא לאור במתכונת דו-שנתית על ידי הוצאת מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד.
כתב העת החל לצאת לאור בשנת 1991 על ידי "הקבוצה לתיאוריה וביקורת שליד מכון ון ליר בירושלים".
בגיליון הראשון כללו חברי הקבוצה לתיאוריה וביקורת שליד מכון ון ליר בירושלים אינטלקטואלים ביקורתיים כמו עדי אופיר, חנן חבר, יהודה אלקנה, עזמי בשארה, שלמה פישר, אביגדור פלדמן, גדעון קונדה וז'וזה ברונר.
החל מהגיליון השני הצטרפו לחבורה אריאלה אזולאי, יואב פלד, אמנון רז קרקוצקין, ויהודה שנהב.
"תיאוריה וביקורת" הוקם ברוח התאוריה הביקורתית הקלאסית נוסח אסכולת פרנקפורט והוגים כמו מקס הורקהיימר, תאודור אדורנו, ולטר בנימין, פרנץ נוימן וחנה ארנדט.
הקבוצה לתיאוריה וביקורת של מכון ון ליר הציבה לעצמה שתי מטרות:
להתאים את התאוריה הביקורתית לפרדיגמות החדשות שהתפתחו החל משנות השבעים של המאה העשרים כמו (להבדיל מהכינוי "מרקסיזם תרבותי"), פוסט-סטרוקטורליזם, פמיניזם, מיניות ופוסט-מרקסיזם.
להתאים את התאוריה הביקורתית למציאות הישראלית.
כך עסקה הקבוצה בשאלות של ביקורת הידע, מנגנוני הייצוג, ביקורת הלאומיות, ופוסטציונות.
בנוסף, נתן כתב העת במה לדיון במגדר ובתאוריות פמיניסטיות רדיקליות.
אורי רם, שחקר את הסוציולוגיה הישראלית והפוליטיקה של הידע בישראל בספרו "הזמן של ה'פוסט'" שיצא לאור ב-2006, גורס כי בשנות התשעים כתב העת "תיאוריה וביקורת" היה הבמה העיקרית להתפתחות גישת הפוסט-מודרניזם והפוסט-ציונות בישראל מבחינה מוסדית.
קבוצת "תיאוריה וביקורת" הושפעה מהתאוריות של מישל פוקו על הקשר בין ידע לכוח, ומז'אק דרידה וז'אק לאקאן.
התפתחות הגישה הפוסט-מודרנית ואימוצה על ידי קבוצת "תיאוריה וביקורת" ופרסומיהם בכתב העת, תרמה לשילוב לימודי התרבות בחוגים לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטאות, ולערעור על מה שנתפס כיומרה לאובייקטיביות ומדעיות, שהונחו ביסודן של שיטות המחקר באקדמיה.
רם מציין ש"קבוצת תיאוריה וביקורת השיבה באקדמיה הישראלית את רוח הפרצים של הפילוסופיה הפוסט-סטרוקטורליסטית ושל ביקורת התרבות הפוסט-מודרנית.
הייתה זו רוח הפירוק של הנרטיבים הגדולים של המודרניות – יהיה זה המדע הרציונלי, הלאומיות הליברלית או המרקסיזם המהפכני".
עוד מציין רם שהחל משנת 2000 עם כניסתו של יהודה שנהב כעורך "תיאוריה וביקורת", כתב העת החל לעסוק לא רק בידע אירופי, אלא גם בשאלות של אתניות ומזרחיות, כלכלה פוליטית והאתגר הפוסטקולוניאלי לייצור ידע.
לדברי רם בגיליון 26 של תיאוריה וביקורת: "בעוד הפוסטמודרניות מאתגרת את המודרניות מתוך ביתה, מתוך הבירות האירופיות של תרבות הנאורות ופריס בראשן, הרי הפוסטקולוניאליות היא המשכו של האתגור הפוסטמודרני מנקודת מבטם של ה'אחרים' – קורבנות הקולוניאליזם המערבי ברחבי העולם, יהיה זה בהודו או בפלסטין".
כתב העת משמש במה מרכזית, מהיחידות, לחשיבה ולפיתוח כלים לתאוריה ולחשיבה ביקורתית בישראל.
לאורך השנים, "תיאוריה וביקורת" עסק בחברה הישראלית במגוון רחב של נושאים חברתיים ופוליטיים, ובהם כלכלה, מזרחים, פלסטינים וכתיבה ביקורתית באשר להיסטוריה של הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
הגם ש"תיאוריה וביקורת" לא היה המקור היחיד לעיצוב שפה ביקורתית חדשה, כתב העת זוהה כזירה בעלת השפעה שהנחילה את השפה הביקורתית למעגלים רחבים יותר.
מושגים כמו "מהגרים", בניגוד לעולים, "מלחמת 1948" ולא מלחמת העצמאות, "פלסטינים אזרחי ישראל" במקום ערבים ישראלים ו"שכבות מוחלשות" במקום "שכבות חלשות", נפוצים בכתב העת.
אומנם לא הכותבים ב"תיאוריה וביקורת" יצרו בדרך כלל את כל המושגים הללו, אך השימוש בהם בכתב העת זיהה אותו כמוקד ההנחלה שלהם.
בהיות "תיאוריה וביקורת" כתב עת ביקורתי, שהנחיל מושגים שאין עליהם קונצנזוס בחברה בישראל, הוא ספג ביקורת מצד חוגים שמרניים, בהם סוציולוגים "ממסדיים" והיסטוריונים "ישנים", לצד אישי ציבור שונים.
עקב איום בתביעה משפטית, גיליון 31 של תיאוריה וביקורת "40ל67", שעסק בכיבוש ואמור היה לצאת בסתיו 2007, יצא לאור רק באפריל 2008. שליחת מאמר לתגובה לפני פרסומו בגיליון זה, הובילה לאיום בנקיטת צעדים משפטים אשר יצר משבר במערכת "תיאוריה וביקורת" ולמשיכת שני מאמרים שהיו אמורים להתפרסם בו.
משבר זה הוביל לשינוי מדיניות קבלת המאמרים לכתב העת.
במסגרת המדיניות החדשה החליטה מועצת המערכת כי לא ישלחו מאמרים לתגובה חיצונית בטרם פרסום, וכי תיערך ביקורת פנימית במכון ון ליר אם ימצאו מאמרים העלולים להוביל לתביעות דיבה.
ד"ר שאול סתר - העורך הנוכחי, החל משנת 2019
מערכת כתב העת נכון לשנת 2025: שאול סתר - עורך, עינת ארנהיים - עורכת משנה, רונית טפיירו - ראשת הוצאת מכון ון ליר.
מועצת המערכת של כתב העת מורכבת מאקדמאים מובילים בתחום התיאוריה הביקורתית.
אחת למספר שנים, מפרסם כתב העת גיליונות נושא:
1995 - גיליון בעריכתו של יהודה שנהב בנושא "הרפואה הציבורית בישראל בין המדינה, החברה האזרחית והשוק" (מס' 6).
1996 - גיליון בעריכתו של עדי אופיר בנושא "ההיסטוריונים החדשים" (מס' 8).
1997 - גיליון בעריכתה של גלית חזן-רוקם בנושא "תרבות עממית" (מס' 10).
2000 - גיליון בעריכתו של יהודה שנהב בנושא "מרחב, אדמה, בית" (מס' 16).
2001 - גיליון בעריכתו של יהודה שנהב בנושא "קולנוע" (מס' 18).
2002 - גיליון בעריכתו של יהודה שנהב בנושא "המבט הפוסטקולוניאלי" (מס' 20).
2003 - גיליון בעריכתו של רונן שמיר בנושא "גלובליזציה" (מס' 23).
2004 - גיליון בעריכתם של סיגל גולדין וחיים חזן בנושא "אירוטיקה ופריון" (מס' 25).
2006 - גיליון בעריכתם של לואיז בית-לחם, טל כוכבי, יוסי יונה ויהודה שנהב בנושא "מחקר ותאוריה בלימודים פוסטקולוניאלים" (מס' 29).
2009 - גיליון בעריכתם של רונה ברייר-גארב, חנה הרצוג ויהודה שנהב בנושא "מהו פוליטי" (מס' 34).
2012 - גיליון בעריכתה של ליאורה בילסקי בנושא "משבר הדיסציפלינות בעקבות השואה" (מס' 40).
2013 - גיליון בעריכתה של ליאורה בילסקי בנושא "המחאה החברתית של קיץ 2011" (מס' 41).
2015 - גיליון בעריכתו של איתן בר-יוסף בנושא "הודו/ישראל" (מס' 44).
2016 - גיליון בעריכתם של אריאל הנדל וארז מגור בנושא "ההתנחלויות: פרספקטיבות חדשות" (מס' 47).
2018 - גיליון היובל של כתב העת בעריכתו של איתן בר-יוסף, מכיל שני חלקים - בראשון מוצגות קריאות-חוזרות של מאמרים מרכזיים שפורסמו בכתב העת בעבר, ובשני מופיעים מאמרים המבקשים לשרטט את עתידה של התיאוריה הביקורתית בתחומים שונים (מס' 50).
2019 - גיליון בעריכתו של יואב קני בנושא "בעלי חיים" (מס' 51)
2020 - גיליון בעריכתו של שאול סתר בנושא "הימין החדש" (מס' 52)
2021 - גיליון בעריכתו של שאול סתר בנושא "דרום" (מס' 54)
2022 - גיליון בעריכתו של שאול סתר בנושא "מין.
2023 - גיליון בעריכתם של עפרי אילני, חגי בועז ושאול סתר בנושא "אתגר האנתרופוקן" (מס' 57)
2023 - גיליון בעריכתו של שאול סתר בנושא "+דוקומנטה" (מס' 58)
2024 - גיליון בעריכתם של אדנה זאוודו גבינש, אפרת ירדאי, גיל רוטשילד אליאסי בנושא "שחורות מקומית" (מס' 59)
2024 - גיליון בעריכתו של שאול סתר בנושא "ביקורת המלחמה" (מס' 60)
תיאוריו של מוחמד הוא נושא שנוי במחלוקת באסלאם.
הצגת דיוקנו של מוחמד, נביא האסלאם, נחשבת לאיסור חמור בעיני רוב המוסלמים.
מותר לתאר אותו בעל פה ובכתב, אבל קיימת מחלוקת על תיאור חזותי.
הקוראן לא אוסר תיאור פיזי של מוחמד, אבל יש כמה הלכות מוסלמיות (חדית') האוסרות על כך.
על פי ת'ומס ווקר ארנולד, היסטוריון לאמנות מוסלמית, "האסלאם מעולם לא השתמש באמנות הציור על מנת לקרב אנשים לדת, כפי שנעשה בבודהיזם ובנצרות.
מסגדים מעולם לא עוטרו בתמונות דתיות, וגם לא נעשה שימוש באמנות גרפית ככלי לחינוכם של המאמינים או לחיזוק אמונתם.
בהשוואת לנצרות, מעולם לא הייתה קיימת מסורת של ציורים דתיים באסלאם.
אין התפתחות אמנותית, אין אסכולות של ציירים או של נושאים דתיים, ובעיקר אין שום הנחיה או עידוד מצד מנהיגי הדת, בניגוד לנעשה בכנסייה הנוצרית."
דיוקנו של מוחמד תואר פעמים רבות לפני המאה ה-16. תיאורים חזותיים מאותה תקופה מראים את מוחמד עם פניו רעולות, או מייצגים אותו באופן סמלי כלהבה.
מדי פעם נראות פניו הגלויות.
ציורים אלה הופיעו בדרך כלל בספרי היסטוריה או ספרי שירה דתית.
ספרים אלה היו נפוצים בעיקר בקרב המוסלמים באיראן, ונדירים יחסית בשאר העולם המוסלמי.
דימויים חזותיים של מוחמד בתרבות המערבית גרמו לתגובות עזות.
בימי הביניים דיוקנו ליווה את שירתו של דנטה אליגיירי, שם הוא תואר באור שלילי.
בתקופת הרנסאנס והאמנות המודרנית המוקדמת, מוחמד צויר בדרך כלל באור נייטרלי או הרואי יותר.
גם תיאורים אלה נתקלו במחאותיהם של מוסלמים.
במאה ה-21 קרו מספר מקרים שבהם הוצג דיוקנו של מוחמד, ועקב כך פרצו מחאות אלימות ברחבי העולם.
רוב המוסלמים נמנעים מתיאורים חזותיים של מוחמד, וכן של נביאים אחרים כמו משה או אברהם, וכן נשותיו וקרובי משפחתו של מוחמד.
בדומה למוסלמים הסונים, גם באסלאם השיעי נאסרו בעבר תיאורים חזותיים של נביאי האסלאם, אולם אצל השיעים כיום תמונות של מוחמד הן די נפוצות.
עם זאת, הן הסונים והן השיעים מסתייגים מתמונות של מוחמד שנוצרו ופורסמו על ידי מי שאינם מוסלמים.
איסורים דומים קיימים גם בנצרות וביהדות.
איסור עשיית פסל הוא אחד מעשרת הדיברות ביהדות.
בנצרות הביזנטית במאה ה-8 ובמאה ה-9 נאסרו ייצוגים חזותיים של דמויות קדושות, והותר להציג בכנסיות צלבים בלבד.
גם בימינו, זרמים שונים של נצרות פרוטסטנטית חלוקים ביניהם לגבי מידת הנאותות של פסלי ישו בכנסיות.
הדיונים בנושא זה מתמקדים בשאלה האם הפסל חשוב יותר ממה שהוא מייצג.
תמונות של מוחמד נותרו שנויות במחלוקת עד היום, ואינן נחשבות למקובלות ברוב המדינות במזרח התיכון.
לדוגמה, בשנת 1963 נאסר להפצה בפקיסטן ספר של מוסלמי טורקי שעלה לרגל למכה (חג'), מכיוון שהופיעו בו מיניאטורות פרסיות המציגות את מוחמד.
תיאוריו של מוחמד בספרות האסלאמית
בכתבי האסלאם יש כמה סיפורים שבהם מסופר על אנשים שאיירו את מוחמד.
בכמה ספרים עתיקים מופיע סיפור על שני אנשים ממכה שביקרו אצל הרקליוס, קיסר האימפריה הביזנטית, והוא הראה להם ציורים של נביאים שונים, וביניהם מוחמד.
באחד הספרים מופיע סיפור דומה שבו אנשי מכה מבקרים אצל מלך סין.
בסיפור אחר, סוחר ממכה מבקר במנזר נוצרי בסוריה, ובו מוצגות תמונות של מוחמד ושל אבו בכר.
ההיסטוריון המצרי אל-מקריזי מספר על פגישה בין שליט מצרים לבין שליחו של מוחמד, שבה מוצג דיוקנו של הנביא על פיסת הבד.
בסיפור סיני מהמאה ה-17, מלך סין מבקש לראות את מוחמד, אבל מוחמד לא מגיע אליו אלא שולח את דיוקנו.
המלך אהב מאוד את הדיוקן, ובעקבותיו הוא התאסלם.
בשלב זה הדיוקן, שכבר לא היה בו צורך, נעלם.
בכתבים מוסלמיים אחרים, ביניהם כתביו של עלי בן אבי טאלב, מובאים תיאורים מילוליים של מוחמד.
הייצוג החזותי הנפוץ ביותר של מוחמד באמנות אסלאמית, במיוחד באזורים דוברי ערבית, הוא על ידי ייצוג שמו בקליגרפיה.
קליגרפיה כזו היא בדרך כלל בעלת צורה מעוגלת, ולעיתים קרובות נתונה במסגרת מעוטרת.
דיוקנאות של מוחמד באמנות הפרסית
אף על פי שתיאורים של מוחמד באמנות האסלאמית היו נדירים, ישנה כמות ניכרת של ציורי מוחמד באמנות הפרסית, בעיקר מהמאה ה-13. הציורים האלה הם בעיקר מיניאטורות פרסיות ששימשו לאיור ספרים.
חלק מהאיורים נמצאו בספריו של המלומד הפרסי אל-בירוני, וחלקם ביצירתו של רשיד א-דין המדאני ג'אמע אל-תוואריח'.
מהמאה ה-13 ועד למאה ה-15 הוצגו באמנות הפרסית פחות איורים של מוחמד, והחל מהמאה ה-16 עברו האמנים בפרס לתיאורים של מוחמד באמנות מופשטת, בעיקר בקליגרפיה.
חלק מהציורים ששרדו הושחתו, ותווי הפנים של מוחמד נשרטו או נמרחו בצבע.
בחלק מהאיורים מוחמד מוצג עם הילה סביב ראשו, ובחלקם מוצגת להבה סביב ראשו או סביב דמותו.
ההילה והלהבה מסמלים יחס של כבוד ויראה.
הילה או להבה מוצגת גם באיורים בהם נראים נשותיו וקרובי משפחתו של מוחמד.
תיאוריו של מוחמד באיראן כיום
תמונות של מוחמד אינן נדירות באיראן של ימינו.
האסכולה השיעית האיראנית סובלנית יותר בנושא זה מהאורתודוקסיה הסונית.
ניתן למצוא באיראן כרזות וגלויות של מוחמד, בהם הוא מתואר בדרך כלל כנער חובש טורבן.
קיימת אגדה לפיה התמונה צוירה במקור על ידי נזיר נוצרי בשם בחירא, שפגש את מוחמד בסוריה בצעירותו.
יצרני התמונות פטורים, כביכול, מההאשמה בהפצת דיוקנו של מוחמד, מכיוון שעל פי האגדה הזו התמונה מיוחסת לאדם נוצרי, ונעשתה בתקופה שבה הוא עוד לא הפך לנביא.
באחד הצמתים בטהראן הותקן בשנת 2008 ציור קיר המתאר את מוחמד, רעול פנים, רוכב על אל-בוראק.
זהו ציור הקיר היחיד מסוגו במדינה מוסלמית.
מעט מאוד סרטי קולנוע נעשו על מוחמד.
בשנת 1976 נעשה סרט בשם "המסר", בכיכובו של אנתוני קווין, המספר את תולדות האסלאם אך לא מציג ישירות את מוחמד או את בני משפחתו.
בשנת 2004 נעשה סרט אנימציה בשם "מוחמד, הנביא האחרון".
הזרם הסוני אוסר במפורש על תיאורו של מוחמד בסרטים.
הזרם השיעי העכשווי מתיר לתאר את מוחמד בטלוויזיה או בסרטים, אם הדבר נעשה בכבוד.
תיאורי מוחמד בתרבות המערבית היו נדירים לפני המצאת הדפוס.
הוא מוצג בכמה ציורים מימי הביניים, בדרך כלל באופן לא מחמיא, עקב האזכור השלילי שלו ביצירה הקומדיה האלוהית של דנטה אליגיירי.
אחד מהציורים הללו מוצג בבזיליקת פטרוניוס הקדוש.
בתרבות המערבית המודרנית מוזכר מוחמד כאחד האנשים המשפיעים בתולדות העולם.
ניתן למצוא דוגמה כזו בבניין בית המשפט העליון האמריקאי בוושינגטון די.
בניין זה, שנבנה בשנת 1935, כולל אפריז ובו תבליט המתאר אישים היסטוריים דגולים, ביניהם מוחמד, חמורבי, משה, קונפוציוס ואחרים.
בשנת 1997 התעוררה מחלוקת סביב התבליט, ונוסף לו תיאור מילולי לפיו מדובר ב"כוונותיו הטובות של האמן בניסיונו לכבד את מוחמד" וכי הדמות בתבליט "איננה דומה למוחמד."