tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר בּרבּרה דל'אקווה - אשתו של הסנאטור חוזרת הביתה, פאפאקודה מעביר לה את ההודעה מאנריקו ובא על שכרו.
אנינה יוצאת עם ברברה ופאפאקודה מתפנה להיפגש עם אהובתו צ'יבולטה, שדורשת לדעת מתי יציע לה סוף-סוף נישואין.
פאפאקודה מבטיח לה, כי הצעת הנישואים תתממש, אך רק לאחר שיקבל את תפקיד השף הבכיר של הסנאטור.
צ'יבולטה מגיבה בספקנות על הצהרתו המפוקפקת ואומרת, כי "אדם שנשבע עשר פעמים כי הוא דובר אמת, משמע ששיקר אחת-עשרה פעמים!"
הסנאטורים חוזרים מדיון סוער על הסעודה שהדוכס של אורבינו יארגן לכבוד בואו בתקופת הקרנבל בוונציה.
הדוכס ידוע לשמצה בתור רודף-שמלות וכבר שם את עינו על ברברה - רעייתו של הסנאטור.
לכן מחליט הסנאטור, ליתר ביטחון, לשלוח את רעייתו בגונדולה למנזר אשר במוראנו.
אות לבואו של הדוכס מגיע בדמות הגונדולה ובתוכה הספָּר האישי של הדוכס - קאראמלו, הזוכה לקבלת-פנים חמה מהקהל.
קאראמלו מתרברב במעמדו ומתפאר בהיכרותו האישית עם הדוכס.
הוא מסיים בריקוד טרנטלה קל-תנועה.
הוא מבחין באנינה, שמזעיפה פנים לעומתו בגלל ההתעלמות, שהייתה מנת חלקה מצדו במהלך השנה האחרונה, אך מתרככת כאשר שיחתם נסבה על חתונתם.
קאראמלו, מכל מקום, מצנן את התלהבותה כאשר הוא מסביר לה, שרצונו הגדול הוא לקבל את תפקיד מנהל משק ביתו של הדוכס לפני שיינשא לה.
כשליחו של הדוכס לענייני עגבים, מתעניין קאראמלו במידע שקיבל מפאפאקודה, לפיו הוזמן גונדולייר לקחת את ברברה למוראנו בשעה 9 בערב.
מה שקאראמלו אינו יודע הוא, שאנינה - אהובתו - תהיה זו שתיסע בגונדולה במקום ברברה, ששכנעה אותה לתפוס, מחופשת, את מקומה, בעוד שברברה עצמה תבלה בחשאי עם אנריקו (אחיינו של ברתולומאו - בעלה של ברברה).
אנינה נחושה עם זאת בדעתה לחזור בזמן כדי להצטרף לקאראמלו, צ'יבולטה ופאפאקודה בנשף התחפושות של הדוכס, בכרטיסי כניסה שארגן עבורם קאראמלו, עוטים מסיכות שלקחו מאדוניהם.
הדוכס גווידוֹ מגיע לוונציה ומברך את תושבי המקום.
הוא מסביר כי הוא אוהב את כולם, ללא יוצא מן הכלל על אף הרושם שהתקבל שהוא מעדיף נשים אחדות על פני האחרות.
לשמחתו של הדוכס, קאראמלו מספר לו כי יתפוס את מקומו של הגונדולייר, האמור לקחת את ברברה.
ובמקום להשיט את הגונדולה לעבר מוראנו, יביא את ברברה לארמונו של הדוכס!
קאראמלו עוטה על עצמו כובע ומעיל של גונדולייר ויוצא.
הדוכס גווידו מתקרב אל הגזוזטרה של אחוזת דל'אקווה ושר סרנדה.
בתוך אחוזת דל'אקווה, ברברה ואנינה עושות הכנות אחרונות, עוטות על עצמן ברדסים כדי להסוות את עצמן, בעודן מחכות לסימן המוסכם מהגונדולייר.
למטה מביאה באותה שעה צ'יבולטה לפאפאקודה תחפושת לכבוד הקרנבל, אשר גנבה מאדונהּ.
לבסוף, נשמע קולו של קאראמלו המזמר את שיר הגונדולייר.
"אל הגונדולה בואי, יקירתי, ועמי נא הפליגי.
ממרחקים באתי, כה עצוב, כה בודד.
אל סיפון סירתי נא עלי, ואני חיש אקחך, בגיל ובשמחה, אל חוף יפה יותר, שם תסתירנו חשכת הליל מעיניים בולשות."
הסנאטור ברתולומאו דל'אקווה מלווה את הדמות העטויה בברדס, מתוך מחשבה כי זוהי אשתו, ונפרד ממנה לשלום, בעוד הדוכס צופה ממרחק, קצר רוח ונרגש.
מייד לאחר מכן, מופיעה חבורת יורדי-ים ובראשם אנריקו, שרים לכבוד הסנאטור דל'אקווה שירים ומזמורים לכבוד יום הולדתו ה-60 שיחול למחרת.
בעוד הסנאטור דל'אקווה מודה לימאים, אשתו ברברה חומקת מהאחוזה עטויה בברדס ומצטרפת לאנריקו ושאר יורדי-הים.
סרנדת יום-ההולדת מתמזגת עם שירו של קאראמלו שעל הגונדולה עם רדת-ליל, בעוד קאראמלו המחופש שט עם אנינה המחופשת, מבלי שיידעו זה את זהותו של זו.
צופה מתוך חדרו אשר בארמונו, הדוכס גווידו ממתין בשקיקה לגונדולה, שבה אמורה להימצא ברברה.
באותו הזמן, אגריקולה ברברוצ'ו, קונסטנטינה טסטאצ'ו ושאר נשות הסנאטורים מגיעות כולן בתחפושות לארמונו של הדוכס, מתעלמות מחששות בעליהן, שמא לא תשמורנה על טוהר מידותיהן.
הגונדולה הנכספת נראית לבסוף במרחקים, והדוכס מוביל את אורחיו לעבר אולם הנשפים ומייד מתפנה לקדם בברכה את הגברת שבגונדולה, שהוא מאמין כי היא ברברה.
כאשר קאראמלו ואנינה מגיעים, קאראמלו מסיר את תלבושת הגונדולייר, ואנינה - את הברדס, קאראמלו נבהל לגלות שכשל להביא את ברברה עבור אדונו.
אנינה, לעומת זאת, דווקא נלהבת לרעיון לפגוש בדוכס ולנצל את ההזדמנות המיוחדת שהביא לה גורלה.
קאראמלו מאיים לקחת את אנינה בחזרה לגונדולה ולהחזירהּ אך אנינה משיבה לו בשירה: "לא, ברצוני להישאר ולהשתובב.
אני כמהה לפתות את הדוכס בעודנו רוקדים יחדיו".
קאראמלו מנסה להשיב את ליבה של אנינה אליו אך ללא הועיל.
קאראמלו מתאמץ להזהיר את אדונו מפני אנינה.
היא שורטת ונושכת" הוא מתריע.
לבסוף אנינה והדוכס נותרים לבדם, ואנינה המחופשת מורידה את המסכה.
הדוכס אינו מזהה כי מדובר באישה אחרת, כיוון שמעולם לא ראה את ברברה ללא מסכה.
כאשר הדוכס מנסה דבר אל האישה שהוא חושב לברברה, אנינה נרתעת מחיזוריו הנלהבים ומשתדלת לעצור בעדו.
פאפאקודה מגיע לנשף בליווי רבים מחבריו המחופשים, תודות להזמנות.
קאראמלו מוטרד וחרד לגלות מה מתרחש בחדרו הפרטי של הדוכס, ביודעו כי הדוכס ואנינה נמצאים שם לבדם.
הדוכס יוצא מחדרו והסנאטור דל'אקווה מגיע עם צ'יבולטה, אוחז בידהּ ומציג אותה בפני הדוכס כאשתו ברברה.
הדוכס מבין כי מדובר בשקר, שהרי, "ברברה" נמצאת בחדרו, אך ממשיך בפארסה.
קודם לכן ביקש דל'אקווה מצ'יבולטה להתחזות לאשתו, להתקרב לדוכס ולפתות אותו.
לבקשת דל'אקווה, אמורה צ'יבולטה לרכך את ליבו של הדוכס ולשכנע אותו למנות את דל'אקווה לתפקיד בכיר יותר.
פאפאקודה, שהגיע קודם-לכן למסיבה מגלה סוף-סוף את צ'יבולטה שנעלמה לזמן רב.
כעת, הוא מבין, היא בתחפושת, מתחזה לאשתו של דל'אקווה.
צ'יבולטה - שכלל אינה טיפשה כפי שהוצגה קודם-לכן, מנצלת את ההזדמנות עם הדוכס, ובמקום לשכנע את הדוכס להעלות בדרגה את דל'אקווה,
מבקשת למנות את פאפאקודה לשף הראשי שלו.
אנינה וצ'יבולטה, המתחזות לברברה, נותרות שתיהן בחדרו הפרטי של הדוכס.
הסנאטור דל'אקווה עוזב את הנשף בדרכו אל האי מוראנו, לאסוף את ברברה.
קאראמלו ופאפאקודה משלחים את המשרתים ומגישים בעצמם את הארוחה לדוכס ולבנות לווייתו, כדי שיוכלו להרגיע את התלהבותו של הדוכס ומשתדלים, בצורה מעודנת, לשמור על בנות זוגם.
כשהשעון מורה חצות נאלץ הדוכס לעזוב את צ'יבולטה ואנינה ולעמוד בראש פסטיבל המסכות של ונציה בכיכר סאן-מרקו.
אנינה וצ'יבולטה מצטרפות להמון החוגגים ונעלמות.
פאפאקודה וקאראמלו מרגישים מיואשים מבדידותם.
גם סנאטור דל'אקווה חוזר מהאי מוראנו בידיים ריקות - אשתו ברברה לא הייתה שם!
קאראמלו שר "הו, איזה מראה יפהפה, כל הנשים המקסימות הללו.
אך אם יש בך תקווה כי תוכל לבטוח בהן, עוד תמצא, ידידי, כי תקוות שווא היא.
הן נסוגות כמו גלי-הים ומתפוגגות כמו העננים.
הן מחמיאות, מחליקות לשון, מעמידות פני אוהבות, אך במהרה גורמות לנו הגברים להזיל דמעה".
צ'יבולטה מחפשת את פאפאקודה כדי לבשר לו, שהצליחה לשכנע את הדוכס למנות אותו לשף הראשי שלו.
מול הדוכס נחשפת האמת: שתי הנשים המסתוריות הן צ'יבולטה - אהובתו של פאפאקודה, ואנינה - אהובתו של הספר האישי של הדוכס.
הסנאטור ממשיך לדאוג לברברה אשתו, אך זו מתפרצת משום מקום ומודיעה, כי נחטפה על ידי גונדולייר והצליחה להיחלץ ממנו בזכות האחיין של דל'אקווה - אנריקו פיזלי בכבודו ובעצמו!
הדוכס מחליט למנות את קאראמלו למנהל עסקיו בוונציה, וממשיך ומצהיר, כי פאפאוקדה יהיה השף הפרטי שלו.
המערכה הסופית מסתיימת בשירה וריקודים, באווירה שמחה ומאושרת.
הכל בא על מקומו בשלום.
בעגה החרדית הישיבתית, ליל שישי הוא כינוי ללילה שבין יום חמישי ליום שישי.
במשך לילה זה יש הנוהגים ללמוד תורה בישיבה עד אור הבוקר, כהכנה ליום השבת (ראה משמר).
בישיבות הליטאיות יש הנוהגים להקדיש לילה זה ללימוד רצוף במשך כל הלילה (משמר), ואילו בישיבות החסידיות נהוג להתקבץ יחדיו בתחילת הערב (כינוס המכונה "חבורה" או "חברה"), לומדים ספר על פרשת השבוע, שרים שירי רגש חסידיים ומשוחחים בענייני עבודת השם.
לאחר סיום החבורה יש שפונים לבית המדרש ולומדים תורה עד אור הבוקר, אחרים אף ימשיכו בלימוד התורה עד כניסת השבת.
מטרת הלימוד בליל שישי הוא להכין את הנפש ולמלאות אותה במטעני רוחניות לקראת יום השבת, שהוא היום המקודש בשבוע.
מושג זה השתרש מאוד בציבור החרדי וישנם חנויות רבות שמוכרות מאכלי שבת במיוחד לליל שישי, אותם אוכלים בחורי הישיבות לפני או אחרי המשמר.
המאכל המסורתי של הלילה הוא צ'ולנט הנאכל בצ'ונטיה.
לילה אחד עם המלך הוא סרט אפי היסטורי שיצא בשנת 2006 בארצות הברית.
הוא מבוסס על הרומן "הדסה: לילה אחד עם המלך", שנכתב על ידי טומי טני ומארק אנדרו אולסן.
הסרט הוא דרמטיזציה של הסיפור התנ"כי של אסתר, שסיכנה את חייה והלכה למלך אחשוורוש כדי לבקש שיציל את עם ישראל.
הסרט הופק על ידי מאט קראוץ' ולורי קראוץ' על ידי האולפן "Gener8Xion Entertainment".
הוא היה במקום התשיעי מבחינת הכנסותיו במהלך השבוע שהוא יצא לאקרנים וזכה בפרס CAMIE.
לוק גוס קיבל את הפרס עבור גילום דמותו של המלך קסרקסס.
הסרט נבחר להיות מוצג ב-2007 בפסטיבל קאן.
העלילה דומה לסיפור המגילה עם מספר שינויים.
המלך קסרקסס (לוק גוס) עושה משתה גדול לכל הממלכה.
הדסה (טיפאני דופונט) משתוקקת להגיע לירושלים כדי לראות את ארץ הקודש ומתכוננת לצאת עם השיירה יחד עם המחזר שלה, ישי בן יוסף.
הם נעצרים ליד משתה המלך שנערך לפני שקסרקסס יצא למלחמה כדי לנקום את מות אביו.
הדסה וישי רואים את המלך מזמן את המלכה ושתי.
המלכה ושתי מתנגדת למלחמה בניגוד למלך קסרקסס שמעוניין בה כדי לשפר את ממלכתו.
במחאה על המלחמה הקרובה, ושתי עושה משתה משלה.
כאשר המלך מזמין אותה למשתה שלו, היא מסרבת לבוא ומצהירה: "אני המלכה, ואני לא אפחית את כבודי...
או אבייש את הכתר שלי על ידי לבישתו לפני חברי מועצת המלחמה שלך, השיכורים והערומים".
עקב כך, ממליצים למלך קסרקסס לגרש אותה ולבחור במקומה במלכה ראויה יותר.
כל הבתולות היפות, והדסה ביניהן, מובאות כדי שקסרקסס יבחר אחת מהן למלכה על מנת לשמור על הממלכה מאוחדת.
עקב פקודתו של אביה המאמץ, מרדכי, שהוא אחד הסופרים של המלך ועובד בארמון, הדסה לא מגלה מהו העם שלה ומה משפחתה ומשנה את שמה ל"אסתר", שמה הבבלי של האלה אשתר.
אסתר נלקחת עם שאר הנשים שנבחרו לטיפולי קוסמטיקה, בישום וטיפוח בהשגחתו של הגי, סריס המלך.
בזכות שנינותה, חכמתה ויושרה היא הופכת להיות המתחרה החביבה על הגי.
כל מתחרה נלקחת ללילה אחד עם המלך, ולאחר מכן נלקחת לארמון.
המתחרה לא יכולה לעזוב את הארמון ולא יכולה לחזור אל המלך אלא אם כן היא מצאה חן בעיניו והוא קרא לה.
במהלך ההכנות שלהם לקראת ה-"לילה אחד עם המלך", הגי מגלה שאסתר יודעת קרוא וכתוב ומקשיב לה כשהיא קוראת למתמודדות האחרות.
הוא מעריץ את האומץ שלה, ואת יכולת הסיבולת שלה.
בשעות הקטנות של הלילה, הוא מביא אותה אל המלך קסרקסס כדי לקרוא לו.
אסתר מתחילה לקרוא מן המגילה שניתנה לה ואז מתחילה לספר את סיפור אהבתם של יעקב ורחל.
המלך משועשע ומסוקרן אך גם מבטל את דבריה, ובאופן מנוגד, אומר לה שתקרא לו שוב.
מתוך האינטראקציה הזו, אסתר מתאהבת במלך.
כאשר מגיע תורה של אסתר ל-"לילה אחד עם המלך", היא מתייעצת עם הגי ולובשת רק את מה שהוא מציע.
אסתר מנצחת והופכת למועדפת על המלך על ידי גילוי הלב שלה אליו והוא מכתיר אותה למלכה.
במקביל, המן מקודם על ידי המלך למשרה של הפקיד הבכיר.
כל עבדי המלך בשער המלוכה מחויבים לכרוע ברך לפניו.
מרדכי מסרב, ומכריז שהוא כורע רק לפני הקב"ה, המלך היחיד.
מרדכי גם אומר להמן שהוא בן אברהם, יהודי.
עקב כך, המן, המלא בנקמה ושנאה, מעוניין להשמיד את מרדכי ואת כל עמו.
אסתר מגלה את המזימה וכדי לבטל אותה היא הולכת למלך ללא בקשה מצדו ומסכנת את חייה כדי להתחנן על עמה.
המלך מושיט את שרביטו אליה ומציל את חייה מתוך אהבתו אליה.
אסתר מזמינה את המלך והמן למשתה שלה ושם היא מגלה שהיא יהודיה ומספרת על מזימתו של המן להרוג את היהודים.
המלך, ההמום מהגילויים שלה, עוזב את המשתה.
זמן קצר לאחר מכן, המן תוקף את אסתר.
המלך מציל אותה, ובזעמו הוא פוקד לתלות את המן על העץ שהמן הקים כדי לתלות את מרדכי עליו.
לאחר שהמן נלקח ממנו, המלך הולך לאסתר.
אסתר שואלת אותו "מה גרם לך לחזור?" והמלך מגיב "ראיתי את הכוכבים".
המלך קסרקסס מנשק את אסתר, והמצלמה מתרחקת מהסצנה.
בסוף הסרט נראה פלאשבק של אסתר, שמוכתרת למלכה וקהל של יהודים מריעים ברחובות.
הסרט בדרך כלל שומר על חלקו העיקרי של הגרסה המקראית.
עם זאת, הסרט מוסיף אלמנטים סגנוניים שלא נמצאים בסיפור המקראי הסיפור מציג היבטים רבים שהיו עלולים לקרות ולא מקפיד להיצמד לטקסטים המקראיים.
הצגת הבכורה של הסרט התקיימה בבית הקולנוע מאן ברואינס שבלוס אנג'לס.
הסרט צולם כולו במדינת ראג'סטאן שבהודו.
לילה אחד עם המלך עלה לאקרנים בבתי הקולנוע ב-13 באוקטובר 2006. במהלך סוף השבוע הראשון שלו, הוא הכניס 4,120,497 $ בבתי הקולנוע.
הביקורות על הסרט היו בדרך כלל שליליות.
הסרט קיבל דירוג שלילי של 19% טריות באתר Rotten Tomatoes, בהתבסס על 26 ביקורות.
טיפאני דופונט - הדסה / אסתר.
לוק גוס - אחשוורוש, מלך פרס.
חסר ביטחון בתפקידו החדש כמלך ולכן כמעט נכנע להשפעתם של שרים החזקים בארמון.
ג'ון ריס-דייוויס - מרדכי, דוד של אסתר ואביה המאמץ.
עומר שריף - השר ממוכן, אחד משבעת שרי פרס רואי פני המלך היושבים ראשונה במלכות.
טומי ליסטר ג'וניור - הגי, סריס מלכותי ושומר הראש של ההרמון.
ג'ון נובל - השר אדמתא, אחד משבעת שרי פרס רואי פני המלך היושבים ראשונה במלכות.
זומם לבצע הפיכה ולהפוך למלך.
ג'יימס קאליס - המן האגגי, האנטגוניסט בסרט.
המן מתכנן לנצל את הכוח שיש לו עקב מעמדו כדי להרוג את תושביה היהודים של פרס.
ג'יוטי דוגרה - ושתי, מלכת פרס.
טום אלתר - שאול מלך ישראל.
אדיטיה באל - אגג, מלך עמלק.
לילא חאתמי (בפרסית: لیلا حاتمی Leylâ Hâtami) (נולדה ב־1 באוקטובר 1972) היא שחקנית קולנוע איראנית, בתו של הבמאי עלי חאתמי ובתה של השחקנית זרי חושקאם.
לאחר שסיימה את לימודיה עברה חתאמי ללוזאן, שווייץ והחלה את לימודיה בהנדסת חשמל בטכניון הפדרלי של לוזאן .
לאחר שנתיים היא החליפה את לימודיה בלימודי ספרות צרפתית.
היא השלימה את לימודיה בצרפת תוך שנתיים, ולאחר מכן חזרה לאיראן.
מלבד שפת אמה, פרסית, היא שולטת בצרפתית, אנגלית וגרמנית.
לאחר הפסקה של כמה שנים שכללו את לימודיה בשווייץ היא שבה לעולם הקולנוע בסרט לילא של דאריוש מהרג'וי .
תפקידה בסרט זה זכה לביקורות נלהבות של המבקרים והקהל.
היא נישאה לשחקן עלי מצפא , ולהם שני ילדים – בן בשם מָני שנולד בפברואר 2007 ובת בשם אסל שנולדה באוקטובר 2008.
חאתמי הופיעה בכמה סצנות קצרות במהלך ילדותה, בין השאר בתפקידים בסדרת הטלוויזיה הזאר דסתאן ובסרט כמאל אלמלכ וכן גילמה נסיכה טורקית בסרט דלשדגאן.
בסרט לילה היא הופיעה לראשונה בתפקיד מרכזי, לאחר ששיחקה במשך השנים תפקידים קטנים בסרטים של אביה.
היא קיבלה תעודת כבוד לשחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי פג'ר ה־15.
תפקידה בהתחנה המבודדת (2002) זיכה אותה בפרס לשחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים העולמי במונטריאול.
היא הופיעה בסרט הראשון שביים בעלה, דיוקן של אישה רחוקה ב־2005.
בשנת 2011 שיחקה בסרטו של אסגאר פרהאדי "פרידה" אשר זכה גם בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר ובפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, והיה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
לילה אחמד היא סופרת ופעילה פמיניסטית מצרית-אמריקאית, העוסקת בכתביה באסלאם ובפמיניזם באסלאם, והאישה הראשונה ששימשה כפרופסור בבית הספר ללימודי דת באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.
זוכת "פרס גראומאייר" (2013) בתחום הדת מטעם אוניברסיטת לואיוויל.
נולדה ב-1940 בשכונת הליופוליס בקהיר לאב ממעמד הביניים ואם ממוצא טורקי מהמעמד הגבוה.
ילדותה עוצבה מערכים מוסלמים מצריים וכן מעקרונות הליברליות של האליטה של מצרים תחת השלטון הטורקי.
לאחר הפלת המושל האחרון של מצרים על ידי תנועת הקצינים החופשיים ב-1952, השתנו חיי משפחת אחמד; אביה, שהיה מהנדס אזרחי במקצועו, התנגד לבנייתו של סכר אסואן שיזם גמאל עבד אל נאצר בשל סיבות אקולוגיות, ולכן נרדף על ידי המשטר.
אחמד קיבלה תואר דוקטור מאוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1960. לאחר מכן עברה לארצות הברית כדי ללמוד ולכתוב, שם קיבלה ב-1981 את דרגת הפרופסור בחוג ללימודי נשים ולימודי המזרח הקרוב באוניברסיטת מסצ'וסטס.
בשנת 1999 קיבלה דרגת פרופסור בלימודי נשים ודת בבית הספר ללימודי דת באוניברסיטת הרווארד, בה היא מרצה וחוקרת כיום.
בספרה "A Border Passage" שהתפרסם ב-1999, אחמד מתארת את החינוך הרב-תרבותי שקיבלה בקהיר וחייה בוגרים כגולה ומהגרת במערב.
היא מספרת איך למדה על האסלאם מסבתה בילדותה, והיא מבדילה אותה "האסלאם הרשמי" כפי שמלמדת האליטה הדתית הגברית.
תובנה זו מהווה בסיס לספרה הראשון, "Women and Gender in Islam", העוסק בהיסטוריה של האסלאם, פמיניזם מוסלמי, ותפקידן ההיסטורי של נשים באסלאם.
אחמד מתארת את החוויה שלה באירופה ובארצות הברית ככרוכה במתח ובלבול, כאשר ניסתה ליישב בין הזהות המצרית המוסלמית לבין ערכי המערב.
לדבריה היא התמודדה עם גזענות ודעות קדומות נגד מוסלמים.
לאחר התמודדותה עם אמונות מסורתיות גבריות בתרבותה, החלה לפעול נגד מיתוסים ותפיסות מוטעות המקובלות במערב על האסלאם ועל נשים מוסלמיות.
כיום, אחמד ידועה בזכות עבודתה בתחום ההשקפה האסלאמית על נשים והמעמד ההיסטורי והחברתי שלהן בעולם המוסלמי.
אחמד מתחה ביקורת על הלאומיות הערבית במצרים ובמזרח התיכון.
היא הקדישה פרק שלם באוטוביוגרפיה שלה לשאלת הלאומיות הערבית, ולסקירת הגורמים והמאמצים שהושקעו בבניית זהות ערבית למצרים לאחר ההפיכה הצבאית בה.
אחמד טענה כי הרעיון שהמצרים היו "ערבים" כמעט ולא היה מקובל גם במאה ה-20. היא מתארת את הלאומיות הערבית, כמו צורות אחרות של לאומיות, כסוג של אימפריאליזם תרבותי המכרסם בגיוון וביצירתיות התרבותיים הן של דוברי הערבית והן של מיעוטים שאינם דוברי ערבית במזרח התיכון ובצפון אפריקה.
בספרה "Women and Gender in Islam" (1992) טענה אחמד כי דיכוי הנשים במזרח התיכון נובע משכיחות גבוהה של פרשנויות פטריארכלייות של האסלאם, ולא בשל האסלאם עצמו.
לטענתה, בתחילת דרכו של האסלאם נתן הנביא מוחמד לאסלאם שני קולות:
מבנה אתי שדוגל בשוויון מוסרי ורוחני של בני האדם.
מבנה היררכי כבסיס ליחסי גבר ואישה, היררכיה על בסיס מגדרי-מיני.
אחמד טענה כי הדוקטרינה האסלאמית התפתחה בתוך חברה שוביניסטית-מיזוגינית בתקופת שושלת בית עבאס בעיראק (1258-750).
חברה זו הדגישה ומיסדה קול היררכי ומגדרי והשתיקה את הקול של הגינות וצדק.
האסלאם כדת הפך לשיח של האליטה הפוליטית השולטת - החברה הגברית.
היו סימנים מוקדמים להתנגדות בהקמת האסלאם.
לדוגמה מחשבות של קבוצות סופיות וקרמטיות, פילוסופים כגון אבן אל-עראבי, והעמדה הליברלית של משפחות ויחידים רבים כלפי בנותיהם בנושאי נישואים וחינוך (למשל הכנסת דרישה למונוגמיה בחוזי נישואים, או דרישה לחינוך פרטי).
על פי אחמד, למרות התנגדות זו, ביסוס האסלאם לא עמד בפני אתגר רציני עד לתקופת הקולוניאליזם האירופאי בתחילת המאה ה-19. האינטרס האירופי היה כלכלי במהותו, אך שחרור האישה שימש כטיעון ומתן לגיטימציה לפלישה הגאו-פוליטית למדינות האסלאם.
פמיניזם קולוניאלי היה שיח מערבי של דומיננטיות; הרעיון המרכזי שהוצג היה כי יש קשר בין תרבות למעמד האישה, ולכן קידומן של נשים יכול להתרחש רק אם ינטשו את תרבותן.
באופן בלתי נמנע, התגובה הראשונית לכך הייתה דחייה של ערכים מערביים על ידי הפוליטיקאים המוסלמים.
דחייה זו ביטאה את הערבוב בין האסלאם והתרבות, כך האותנטיות האסלאמית הפכה למוגדרת במונחים של אותנטיות תרבותית, ובמיוחד תפקידן של נשים בתוך האסלאם.
הדבר הוביל לאישור מחודש של מנהגים מקומיים בנושאים הנוגעים לנשים, ולשיקום של המנהגים והחוקים של החברות האסלאמיות בעבר.
הנחת היסוד הייתה שיש פרשנות אותנטית של האסלאם שמבוססת על הטקסטים ומוסדות שפותחו בתקופת העבאסים בעיראק.
כך, לדברי אחמד, המשמעות של מגדר ומעמדן של נשים בתוך האסלאם הפכה לחד משמעית ומוחלטת.
מאז תגובה ראשונית זו, חוקרי נשים מוסלמיים טענו כי הערכים של העידן העבאסי בעיראק אינם אוניברסליים לאסלאם, אלא היו ספציפיים לזמן, לתרבות ולאנשים מסוימים.
לטענתם, טקסטים ומוסדות אסלאמיים צריכים להיות מופרדים מהתרבות הפטריארכלית, ויש לפעול לפי מונחים של שוויון וצדק.
אחמד מסכמת את עמדות הפמיניסטים המוסלמים והמערביים, וטוענת כי יש לבצע זאת תוך התייחסות לגיוון המורשת הדתית והתרבותית באזורים שונים במזרח התיכון.
1978. ("אדוארד ליין: מחקר על חייו ויצירתו ורעיונות בריטיים של המזרח התיכון במאה התשע עשרה")
1984. ("טקס מסורתי בסביבה אסלאמית במלזיה")
1988. ("בין שני עולמות: האמת על ההיווצרות של הפמיניזם המצרי")
1989. ("פמיניזם ובין חקירה תרבותית: המונחים של השיח באסלאם")
1992. ("נשים ומגדר באסלאם: שורשים היסטוריים של דיון מודרני")
1999. ("מעבר גבול: מקהיר לאמריקה - מסע של אישה")
2011. ("מהפכה שקטה: התחייה של הרעלה, מהמזרח התיכון לאמריקה")
אחמד הייתה יועצת לסרט התעודה זוכה הפרסים "Muhammad: Legacy of a Prophet" של PBS, 2002.
לילה אבו לוע'וד (לוח'וד / לוגוד) היא פרופסור לאנתרופולוגיה לימודי נשים ומגדר באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
מומחית לעולם הערבי שכתבה ספרים, שרובם מבוססים על מחקר אתנוגרפי ארוכי טווח, שעוסקים בנושאים מגוונים: רגש ושירה, אמנות, תקשורת, פוליטיקה ומגדר ופוליטיקה של זיכרון.
אבו לוע'וד היא אמריקאית ממוצא פלסטיני.
לילה אבו לוע'וד היא בתם של חוקר מדעי המדינה הפלסטיני-אמריקאי איבראהים אבו לוע'וד והחוקרת הסוציולוגית האמריקאית ממוצא יהודי ג'אנט ליפמן אבו לוע'וד ונשואה לטימותי מיטשל, חוקר מדעי המדינה ופרופסור להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת קולומביה, ניו-יורק.
היא בוגרת מכללת קרלטון משנת 1974, וקיבלה את הדוקטורט שלה מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1984. מכללת קרלטון העניקה לה תואר דוקטור כבוד בשנת 2006.
אבו לוע'וד לימדה במכללת ויליאמס, אוניברסיטת פרינסטון ואוניברסיטת ניו-יורק.
היא נודעה לראשונה בשל מחקרה על שבט בדוי בשם "בני עלי" במצרים.
העבודה שלה הייתה אתנוגרפית והתמקדה בשלושה מישורים עיקריים: מערכת היחסים בין צורות תרבותיות ועוצמה, הפוליטיקה של ידע וייצוג, והדינמיקה של מין ושאלת זכויות נשים במזרח התיכון.
הספר הראשון שלה "רגשות סמויים" (Veiled Sentiments) שיצא בשנת 1986, עוסק בפוליטיקה של רגש וביטוי תרבותי בקהילה בדואית במצרים.
הוא ידוע בעיקר בשל טענותיה על מורכבותה של התרבות.
מאמר מתוך הספר קיבל את פרס סטרלינג (Sterling Award) לתרומות לאנתרופולוגיה הפסיכולוגית.
הספר השני שלה, "כתיבת עולמות נשים" (Writing Women's Worlds) המבוסס על עבודת שטח באותה קהילה הוגדר כאתנוגרפיה פמיניסטית.
היא משתמשת בסיפוריו של הפרט כדי להפוך לוויכוח "כתיבה נגד התרבות".
ספרה זה קיבל את פרס ויקטור טרנר ( Victor Turner Award).
האתנוגרפיה השלישית שלה "דרמות של לאומיות: הפוליטיקה של טלוויזיה במצרים" (Dramas of Nationhood: The Politics of Television in Egypt), שיצא בשנת 2004, היא אתנוגרפיה תקשורת שתורמת למחקר אנתרופולוגי של עמים ולאומיות.
הוא בוחן את המתחים בין הפערים החברתיים שמטרידים עמים וצורות התרבות, כמו אופרת סבון בטלוויזיה, שמנסה לטפל בהם.
בשנת 2001, היא העבירה את סדרת הרצאות על לואיס הנרי מורגן באוניברסיטת רוצ'סטר (University of Rochester) שבמדינת ניו יורק, שנחשבה על ידי רבים כסדרת ההרצאות השנתית החשובה ביותר בתחום האנתרופולוגיה.
בשנת 2007 קיבלה מענק מטעם קרנגי (Carnegie) לחקור את הנושא: "האם יש לנשים מוסלמיות זכויות?
האתיקה והפוליטיקה של זכויות נשים מוסלמיות בשדה בינלאומי".
היא קיבלה השראה לעסוק במחקר זה, לאחר כתיבת מאמר שכותרתו "האם נשים מוסלמיות צריכות שמירה או הצלה?
היא קיבלה מלגות מחקר שונות בין היתר מהקרן הלאומית למדעי הרוח, קרן ג'ון סיימון גוגנהיים , קרן פולברייט, קרן מלון ועוד.
האם נשים מוסלמיות צריכות שיצילו אותן?
מחקריה של אבו לוע'וד עוסקים בדימוי של נשים מוסלמיות בתרבות המערבית אחרי פיגועי 11 בספטמבר 2001. היא מעלה שאלות בנוגע להנחה כי המערבית כי צריך להציל נשים מוסלמיות.
היא טוענת שנשים מוסלמיות, כמו נשים מדתות ורקעים אחרים, צריך לראות בהקשרים ההיסטוריים, החברתיים ואידאולוגיים שלהן.
יתר על כן, "הצלת" נשים מוסלמיות מתכתבת עם רעיונות גזעניים אשר רואים בחברות מוסלמיות חברות ברבריות.
לטענתה של אבו לוע'וד, דת היא לא הגורם העיקרי באי-שוויון הגלובלי אבל בשילוב עוני, פגיעה מצד השלטונות ומתחים עולמיים, הפגיעות של נשים גוברת.
אבו לוע'וד טוענת כאישה החיה במערב, שהיא מרגישה באי-נחת בגלל המבט המערבי המתייחס בעליונות מוחלטת כלפי נשים בעלות צבע שונה ונשים רעולות פנים ושהיא מעריכה שאנשים רוצים להבין אותה יותר, אבל היא חסרת סובלנות להכללה בקשר לנשים מוסלמיות.
My Father's Return to Palestine באתר המכון ללימודים פלסטינים בביירות, Winter 2001,11-12
ליל תיפח הוא כינוי נהוג בתרבות עולם הישיבות לליל יום ההולדת ה-20 של גברים רווקים.
גיל עשרים מוזכר בתלמוד הבבלי כתאריך יעד לנישואין שאין לאחר את זמנם מעבר לו.
הרב אברהם אזולאי כתב שלפי תורת הקבלה על גבר שמגיע לגיל עשרים להישאר ער באותו הלילה ולערוך "משמר" – לימוד תורה במשך כל הלילה.
כך כתב גם רבי אריה ליב אפשטיין בספר "הפרדס".
הרב בן ציון מוצפי העיר שדבריהם לא קשורים כלל לגברים רווקים דווקא.
לפי המסורת, נשלמת דעתו של האדם רק עם מלאת לו עשרים שנים, ועונשי כרת ומיתה בידי שמים אינם חלים על אדם הצעיר מגיל זה.
על בסיס זה, נועד המנהג לפתוח את שנות בגרותו של האדם בדרך טובה.
סיבה נוספת למנהג היא תיקון לקללה המוזכרת כלפיו בתלמוד ולפיה אומר עליו הקדוש ברוך הוא כביכול: - לפי ההלכה הותר לדחות את גיל הנישואין לצורך לימוד תורה, ובלימוד לילי זה, מצהיר הלומד על כוונתו להתמיד בלימוד התורה.
המנהג מיושם בעיקר בקרב תלמידי ישיבה חרדים.
יישום המנהג באופן גורף עורר ביקורת מצד רבנים, הרב שלמה זלמן אוירבך העיר לבחור שעדיף שיישן באותו לילה בזמן השינה וכך ילמד טוב יותר ביום המחרת וכך נקטו גם הרב אלעזר מנחם מן שך, הרב יוסף שלום אלישיב, והרב יעקב משה הלל.
הרב אהרון יהודה לייב שטיינמן אמר שאם יפסיד סדר לימוד אחד כדי לעשות משמר.
לילה אחד באוקטובר הבודד הוא רומן פארודי בחלקו שנכתב בידי רוג'ר זילאזני בשנת 1993, ויצא לאור בעברית בשנת 1997 בהוצאת אופוס.
זה היה ספרו האחרון של זילאזני שהודפס בעודו בחיים, ואחד מחמשת ספריו המועדפים.
הספר מחולק למבוא ושלושים ושניים פרקים, כל אחד מהם מייצג יום אחד מחודש אוקטובר.
הסיפור מסופר בגוף ראשון, מעיניו של הכלב רחרחן.
הספר מלווה באיוריו של גהאן וילסון.
הרומן סובב סביב מאבק בין דמויות קסומות שונות על פתיחת שער לאלים הקדומים, דבר היכול להתרחש באוקטובר בשנים מסוימות בלבד.
לילה אחד באוקטובר הבודד, מסופר מנקודת מבטו של רחרחן, כלבו של ג'ק המרטש.
חלק הארי של הסיפור מתרחש בלונדון וסביבותיה, אם כי בשלב מסוים הסיפור מתרחש בעולם חלום שתואר בידי ה.פ.
אף שהדבר לא נכתב במפורש, רמזים שונים (כמו הופעתו בסיפור של שרלוק הולמס, המכונה "הבלש הנודע") מרמזים על כך שהסיפור מתרחש בתקופה הוויקטוריאנית המאוחרת.
אחת לכמה עשרות שנים, כאשר ליל כל הקדושים מתרחש בליל ירח מלא, מרקם המציאות נעשה דק יותר וניתן לפתוח שערים בינו לבין עולמותיהם של האלים הקדומים.
בתנאים המתאימים, גברים ונשים בעלי ידע נסתר עשויים להתאסף באתר הפולחן כדי לנסות לפתוח את השער או לשמור עליו סגור.
אם הסוגרים מנצחים, העולם נותר על כנו עד להזדמנות הבאה.
אם הפותחים ינצחו, האלים הקדומים יגיעו אל כדור הארץ וישעבדו אותו.
פגישות אלו מכונות "המשחק" בידי המשתתפים ששומרים עליו בסוד משאר האוכלוסייה.
השחקנים השונים המתוארים בספר הם דמויות טיפוסיות מהספרות הגותית מהתקופה הוויקטוריאנית: ג'ק המרטש (מכונה ג'ק), דרקולה (מכונה הרוזן), ד"ר פרנקנשטיין (מכונה הדוקטור הטוב), איש זאב (ששמו הוא לארי טלבוט).
בנוסף משחקים מכשפה (גייל המשוגעת), כומר (רוברטס), דרואיד (אוון), נזיר (רסטוב) ותלמידי תורת הנסתר (מוריס ומקאב).
לכל שחקן יש בן לוויה - חיה שמסייעת לו בהכנות למשחק.
האינטראקציה בין החיות היא חלק משמעותי מהסיפור המסופר מנקודת מבטו של רחרחן, שהוא בן לוויה בעצמו.
לאורך הספר, השחקנים בוחרים צדדים, כורתים בריתות, מבצעים עסקאות ומתקיפים זה את זה, עד ל-31 באוקטובר, אז מתנהל הטקס שיקבע את גורל העולם.
לֵיל שִׁכּוֹרִים או מעריב לפורים הוא פיוט פורימי פארודי שנדפס במחזור ויטרי ומיוחס שם לרבי מנחם בן רבי אהרן.
קיימת מחלוקת אם להתייחס אל הפיוט כפארודיה היתולית לכל דבר או כפיוט "כשר" שהותאם לאווירה הפורימית.
חלק משוללי הפיוט הסתמכו עליו כדי לפסול את מחזור ויטרי כמקור מהימן בלעדי, וכדי לשלול את יחוסו לרבי שמחה מוויטרי תלמידו של רש"י.
הפיוט כתוב במבנה של "מערבית", פיוט שנועד לשילוב וליווי תפילת ערבית, בין ברכות קריאת שמע.
הוא כולל קטע קצר לפני חתימת כל אחת מן הברכות, ובמרכז את גוף הטקסט המרכזי שנועד להיאמר בברכת "אמת ואמונה" לאחר המילים "משה ובני ישראל לך ענו שירה".
הפיוט "ליל שיכורים" הוא פארודיה על "מערבית" מפורסמת שהייתה נהוגה באשכנז בתפילת ערבית של ליל הסדר בשם "ליל שימורים".
פתיחת "ליל שיכורים" מחקה את הקטע השני של מערבית זו הפותח ב"ליל שימורים הוא זה הלילה", וגוף הטקסט המרכזי מחקה אף הוא את גוף הטקסט של "ליל שימורים"..
הפיוט הפורימי אינו כולל תוספת לברכה האחרונה בתפילת ערבית, "השכיבנו"; נקודה זו הייתה מושא ללעגו של אחד משוללי הפיוט שראו בו מעשה ליצנות חסר טעם, הוא כתב על כך בחרוז: .
בניגוד למקובל בפיוטי מערבית, אין בו אקרוסטיכון, לא של שם המחבר, ולא אקרוסטיכון אלפביתי.
הפיוט בנוי על ציטוטים מן המקורות ודברי הלכה, למרות זאת יש שראו ברוחו הכללית קלות ראש וליצנות היתולית, ואף שאינה נקייה מניבול פה.
שאול חנא קוק שיער כי במקורו היה הפיוט בוטה יותר, וכי החריזה והאקרוסטיכון הלקויים הם תוצאה של צנזורה של הפיוט כדי לאפשר את הכנסתו למחזור.
הפיוט מופיע בכתב יד אחד בלבד של מחזור ויטרי, וממנו נדפס בדפוסים.
לא ידוע על קהילה שאמרה אותו בפועל.
אמנם יש הסבורים אף שניכר שמדובר בפארודיה, ייתכן שהיו בצרפת קהילות שאמרוהו בגוף תפילת ערבית בליל פורים כמערבית לכל דבר..
הרב אריה גולדשמיט מהדיר מחזור ויטרי משער שהלשון החריגה מופיעה בפתיחת הפיוט "ממעמד ר' מנחם בר אהרון" מלמדת שהוא נועד לאירוע פורימי ולא לתפילת ערבית.
להשערתו, 'ליל השיכורים' הוא הלילה של מוצאי פורים, שבו המשיכו את החגיגות והשתייה של יום הפורים.
לילה ארוך בפריז הוא מותחן ריגול מאת דב אלפון, שליח "הארץ" לפריז וסרן במילואים ביחידה 8200, שיצא לאור בהוצאת זמורה ביתן בשנת 2016.
תרגום לאנגלית של הספר, בידי דניאלה זמיר, יצא לאור בתחילת 2019, בשם A Long Night in Paris, וזכה להצלחה רבה.
הספר תורגם גם לצרפתית ולגרמנית.
באוקטובר 2019 זיכה הספר את אלפון בפרס מריאן ובפרס פגיון הזהב הבינלאומי .
עלילת הספר מתרחשת במקביל בצרפת (בעיקר בפריז) ובישראל (בעיקר בשני הבסיסים הראשיים של יחידה 8200, שהיא היחידה האמונה על איסוף מודיעין אותות (סיגינט) של אמ"ן).
הספר מתאר אירועים המתרחשים במהלך 26 שעות, באמצעות 120 פרקים קצרים, שכל אחד מהם מתאר את התפתחות העלילה במוקד אחר שלה.
זהו "סיפור קצבי, רצוף פעילות תזזיתית, מדלג מזירה לזירה בעודו מקדם את עלילת המתח", כתבה המבקרת תלמה אדמון.
הספר נפתח עם חטיפתו של צעיר ישראלי רגע לאחר שנחת בנמל התעופה שארל דה גול.
משימה זו הופכת את הפרשה למורכבת בהרבה, לאחר שמתברר שקבוצת לוחמי קומנדו סיניים מעורבת בחטיפת הישראלי בנמל התעופה ומחפשת את ירמינסקי.
מפריז מפעיל עבאדי את סגניתו במדור המיוחד, סגן אוריאנה טלמור, קצינת ביטחון צעירה, יפה ומבריקה, המוצאת עצמה בלב פרשת ריגול ותככים.
במקביל משולבים בעלילה תככים בלשכת ראש אמ"ן, בלשכת ראש הממשלה ובפוליטיקה הצרפתית.
"הכותב בחר שלא למזער את השתלחותו המגוחכת בדרג מקבלי ההחלטות.
לעיתים אפילו במחיר האטה בסיפור לצורך אמירה סרקסטית", העירה על כך תלמה אדמון.
מחבר הספר, דב אלפון, הוא יוצרו של "קפטן אינטרנט", וכך יש מקום חשוב בעלילה גם למטבע האינטרנטי, ביטקוין.
הספר הוא מותחן בדיוני, אך משולבים בו פרטים מציאותיים שונים, החל מיחידה 8200 וכלה בפרשת אדוארד סנודן.
דמותו הבדיונית של איל ההימורים האוסטרלי סול דלאנוש, המקורב לראש הממשלה, רומזת לשלדון אדלסון.
כאשר עבאדי נתקל בקב"ט אל-על המסרב לשתף פעולה, הוא מאיים "לעמירה הס וגדעון לוי יהיה סיווג יותר גבוה משלך".
בשנת 2024 שודרה מיני-סדרה בת שישה פרקים בשם "יחידה 8200", שהתסריט שלה מבוסס באופן רופף על הספר "לילה ארוך בפריז".
לילה אחד של שיר הוא סיפור פנטזיה קצר מאת אייזק אסימוב.
הסיפור תורגם לעברית בידי יהודית אבישי בגיליון 34 של מגזין פנטסיה 2000. זהו אחד מרצף סיפורים של אסימוב העוסקים בשד קטן בשם עזאזל.
ג'ורג' הוא אדם המסוגל לזמן שדון קטן בשם עזאזל, והוא מספר לידידו על אחד המקרים בהם זימן את עזאזל, כדי לעזור לאדם בשם מורטנסון לנקום באישה שנטשה אותו.
השדון מעניק לאישה את היכולת לשיר בקול המושלם ביותר עלי אדמות, אך למשך שלוש שעות בלבד; ולאחר שההופעה של האישה נגמרת, היא לא מסוגלת לחזור לשיר בקולה הרגיל והקריירה שלה נהרסת.
עם זאת, כל האנשים בקהל- כולל ג'ורג' ומרטנסון- לא מסוגלים יותר לשמוע מוזיקה לאחר ששמעו את 'הקול המושלם'.
לילה בטירוף הוא סרט קומדיית פעולה אמריקאי משנת 2018 בבימוים של ג'ון פרנסיס דיילי וג'ונתן גולדשטיין עם תסריט מאת מארק פרז.
בסרט מככבים ג'ייסון בייטמן ורייצ'ל מקאדמס ועוקב אחר קבוצת חברים שערב המשחק שלהם הופך לתעלומה אמיתית לאחר שאחד מהם נחטף.
צוות שחקני המשנה של הסרט כולל את בילי מגנוסן, שרון הורגן, למורן מוריס, קיילי בונבורי, ג'סי פלמונס, מייקל סי הול וקייל צ'נדלר.
האחים וורנר הפיצו את הסרט ב-23 בפברואר 2018, והוא זכה להצלחה מסחרית וביקורתית, עם הכנסות של 117 מיליון דולר ברחבי העולם וקבלת שבחים על המקוריות, ההומור, התסריט והביצועים שלו.
השחקנים התחרותיים אנני ומקס נפגשים במהלך משחק טריוויה לילי בבר ובמהרה מתאהבים ומתחתנים.
הם מנסים להוליד ילד, אך ניסיונותיהם אינם צולחים עקב הלחץ של מקס על אי השיויון בהשוואה לאחיו ברוקס המוצלח ביותר.
במהלך משחק סוף - שבוע שגרתי עם חבריהם ראיין, קווין ואשתו מישל, ברוקס מופיע ללא הודעה מוקדמת ומיד מתגרה במקס על ידי הגעתו במכונית סטינגריי קורבט (מכונית חלומותיו של מקס) ומשתף סיפור ילדות מביך במהלך השאלות.
גם אנני מוצאת את ברוקס כטיפוס מגעיל ולא נעים ומחליטה לעבוד עם מקס כדי להביס אותו במשחק הלילה הבא.
כאשר האורחים מגיעים, כולל הדייט החדש של ראיין, שרה, ברוקס מבשר שהוא יזם משחק אינטראקטיבי מסתורי, המזכה את המנצח בו בקורבט.
לאחר זמן מה, שחקן המשחק סוכן FBI מודיע להם על הנרטיב של המסתורין רק עבור שני רעולי פנים הפורצים ותוקפים אותו ואת ברוקס.
שחקניםדמויותאודותג'ייסון בייטמןמקס דייוויסבעלה של אננירייצ'ל מקאדמסאנני דייוויסאשתו של מקסבילי מגנוסןראיין האדלחברם של מקס ואננישרון הורגןשרה דארסיהקולגה של ראיין ומושא אהבתולמורן מוריסקווין סטרלינגבעלה של מישלקיילי בונבורימישל סטרלינגאשתו של קוויןג'סי פלמונסגארי קינגסברישכנם של מקס ואנניצ'לסי פרטיגלנדהדני יוסטוןדונלד אנדרטוןמייקל סי הולהבולגריקייל צ'נדלרברוקס דייוויסאחיו של מקס
בנוסף, הבמאים של הסרט, ג'ון פרנסיס דיילי וג'ונתן גולדשטיין, ערכו הופעת קמע בתור קרטר ודן, בהתאמה.
דמותו של קני מגולמת על ידי מלקולם אקס יוז, מתחזה של דנזל וושינגטון במשרה חלקית.
ג'פרי רייט עורך הופעת קמע לא קרדיט כשחקן המגלם את הסוכן רון הנדרסון, סוכן FBI.
המפיק ג'ון פוקס חשב על שם הסרט וביקש מהתסריטאי מארק פרז רעיון לסיפור.
פרז קיבל השראה מסרטים כמו "שלושה אמיגוס" ו"רעם טרופי".
הוא העלה את הרעיון לאולפני המאה ה-20, שאהבו את זה.
השניים הציגו את הפרויקט לג'ייסון בייטמן, שגם הוא אהב אותו.
לאחר מכן הם מכרו את הרעיון לניו ליין סינמה בסביבות 2013–2014. בתחילה נועד בייטמן לביים, להפיק ולככב בסרט.
כאשר התסריטאים ג'ונתן גולדשטיין וג'ון פרנסיס דיילי נשכרו לשכתב את התסריט של פרז, התברר לבייטמן שהשניים ירצו גם לביים את הסרט, ולכן בייטמן פרש מהתפקיד.
ב-24 במאי 2016, ניו ליין סינמה שכרו את גולדשטיין ופרנסיס דיילי לשכתב ולביים את הסרט, אותו הפיק ג'ייסון בייטמן באמצעות חברת ההפקות שלו, Aggregate Films.
בעוד שדיילי וגולדשטיין לא קיבלו קרדיט בתור תסריטאים, הם אמרו מאוחר יותר שהם שיכתבו "כמעט את כל הדיאלוגים של התסריט המקורי, שיפרו לחלוטין את הדמויות - ובעיקר את השוטר המוזר בגילומו של ג'סי פלמונס - ועיבדו מחדש באופן מקיף את המערכה השלישית של התסריט המקורי".
בינואר 2017, רייצ'ל מקאדמס, בייטמן ופלמונס לוהקו לתפקידים הראשיים של הסרט.
בפברואר הצטרפה לצוות השחקנים קיילי בונבורי, בעוד שבמרץ נוספו גם למורן מוריס, בילי מגנוסן, קייל צ'נדלר ושרון הורגן.
באפריל 2017, ג'פרי רייט לוהק לסרט כסוכן FBI, תפקיד שבסופו של דבר הוא שיחק ללא קרדיט.
שלב הצילומים של הסרט החל בתחילת אפריל 2017 באטלנטה, ג'ורג'יה, ארצות הברית.
במקור, תאריך ההפצה לסרט נקבע על פי האחים וורנר ב-14 בפברואר 2018. אך לבסוף הוא נדחה ל-2 במרץ 2018, לפני שהועבר ל-23 בפברואר 2018.
הסרט הכניס 69.2 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה ו-48.5 מיליון דולר במדינות אחרות, בסך כולל של 117.7 מיליון דולר ברחבי העולם, מול תקציב הפקה של 37 מיליון דולר.
בארצות הברית ובקנדה, הסרט הופץ לצד "העולם שאחרי: הכחדה" ו"יום אחרי יום", והוא היה צפוי להכניס 13–21 מיליון דולר מ-3,488 בתי קולנוע בסוף שבוע הפתיחה שלו.
הסרט הרוויח 5.6 מיליון דולר ביום הראשון שלו (כולל מיליון דולר מההקרנה המקדימה ביום חמישי בערב).
כשבסופו של דבר הכניס 17 מיליון דולר בסוף השבוע, וסיים במקום השני, אחרי "הפנתר השחור".
הסרט צנח ב-38.8% (מעל הממוצע לסרט קומדיה) בסוף השבוע השני שלו ל-10.4 מיליון דולר, וסיים במקום הרביעי, אחרי "הפנתר השחור" והסרטים שעלו באותו הזמן - "דרור אדום" ו"משאלת מוות".
הסרט הרוויח 7.9 מיליון דולר בסוף השבוע השלישי, 5.6 מיליון דולר ברביעי ו-4.1 מיליון דולר בחמישי.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בדירוג חיובי של 85% על סמך 257 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 6.9/10. באתר Metacritic, לסרט יש ממוצע משוקלל של 66 מתוך 100, בהתבסס על 41 מבקרים, מה שמצביע על "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
קהלים שנסקרו על ידי CinemaScore העניקו לסרט ציון ממוצע של "B+" בסולם A+ עד F, בעוד ש-PostTrak דיווח כי 78% מצופי הסרט נתנו לו ציון חיובי.
מבקרים רבים ציינו את הדמיון של העלילה לזו של "האיש שידע מעט מדי" משנת 1997.
אוון גלייברמן מווראייטי וריצ'רד לוסון מוואניטי פייר העניקו לסרט ביקורות חיובית, בעוד ג'ון פרוש מהוליווד ריפורטר נתן ביקורת פושרת.
במהלך סוף שבוע הפתיחה של הסרט, התסריטאי מארק פרז דן באפשרות של סרט המשך, ואמר "זה יהיה נהדר שיהיו המשכונים.
כותרים גדולים כמו 'לילה בטירוף' או כותרים ספציפיים כאלו מרגישים בנויים גנטית כדי שיהיו להם סרטי המשך...
זה אומר שהסרט עשה טוב, וזה כל מה שבאמת אכפת לי ממנו בשלב זה".
לילא כילאני היא מפיקה ובמאית מרוקאית.
סרטיה הידועים שלה כוללים את הסרטים "טנג'יר" (2003) ו"המקומות האסורים שלנו" (2009).
"על הקצה", סרטה העלילתי הראשון, הוקרן במסגרת "שבועיים של הבמאים" בפסטיבל הקולנוע בקאן 2011 וזכה בפרסי הסרט, הבימוי והשחקנית בפסטיבל טאורמינה 2011. כילאני נולדה בעיר קזבלנקה שבצפון אפריקה.
רוב הסרטים של כילאני עוסקים באופי הפוליטי והחברתי-כלכלי של מקומות שונים, ולעיתים קרובות הם מתמקמים בארץ מולדתה.
בסרטי התיעוד שלה מתארים אזורים פגועים במרוקו, ועוסקים גם בתנאי החיים הקשים.
לילא כילאני למדה לתואר מוסמך בהיסטוריה ותרבות של המזרח התיכון בפריז, בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה.
בסוף שנות ה-90 ועד תחילת שנות ה-2000, כילאני עבדה כעיתונאית עצמאית ועשתה את הסרט הדוקומנטרי הראשון שלה "Tanger, La Reve De Bruleurs" (טנג'יר), סרט המספר על מהגרים צעירים מאפריקה המסתגלים לחיים בטנג'יר שבמרוקו.
כילאני המשיכה ליצור סרטים דוקומנטריים לפני שביימה סרט עלילתי באורך מלא בשנת 2011.
לילא כילאני צילמה סרטי תעודה, שלעיתים קרובות, נוגעים בביוגרפיה האישית שלה.
הסרט "Tanger, La Reve De Bruleurs" (טנג'יר חלומם של הבוערים), מציג את נקודות הבט האישית שלה על העיר טנג'יר השוכנת על מצר גיברלטר, כשבצדו השני של המצר נמצאת ספרד, הכניסה ליבשת אירופה.
הסרט עוקב אחרי צעירים שחולמים להגר לאירופה.
במאי 1991 נחתמה אמנת שנגן ומאז נדרשים אזרחי אזור המגרב לקבל ויזה לאירופה והעיר טנג'יר היא בסיס לכניסה בלתי חוקית לאירופה של מרוקאים, אזרחי מאלי, סנגל, מאוריטניה ומדינות אפריקה האחרות.
הם נקראים בדיאלקט המרוקאי מקומי הבוערים, משום שהם מוכנים לעשות הכל כדי לעזוב, אפילו לשנות את זהותם.
היא סיפרה בריאיון לעיתון הצרפתי "לה מונד" כי המושג "Bruleur" נועד לסמל את שריפת הזהות, במיוחד את זהות המהגרים הצעירים שמוצגים בסרט.
כילאני ממשיכה להזכיר כי תנאי המדינה אינם מספיקים כדי לקיים את החלומות שלהם, ולכן הם חייבים לתפוס את עצמם ולשרוף את זהותם.
אחד מסרטיה הדוקומנטריים המוכרים ביותר הוא הסרט "המקומות האסורים שלנו", אותו צילמה בשנת 2008. סרט תיעודי זה הוא על סיפור המתרחש בשנות ה-70 על שלטונו של המלך המרוקאי חסן השני, המספר את סיפורי המשפחות בתקופת שלטונו.
סרט זה זכה בפרס בפסטיבל הסרטים הפאן-אפריקאי ה-21. סרט תיעודי זה, הוביל אותה מאוחר יותר לביים את סרטה הראשון "על הקצה" אשר הוקרן לראשונה במאי 2011 בפסטיבל הקולנוע בקאן.
שם הסרט במקורשם הסרט בעבריתשנההערותTanger, La Reve de Bruleur טנג'יר2002סרט דוקומנטריZad Moultakaפגישה, עם ברז2003סרט דוקומנטריOur Forbidden Placesהמקומות האסורים שלנו2008סרט דוקומנטריOn the Edgeעל הקצה2011סרט באורך מלא
לֵיל שִׁמּוּרִים אוֹתוֹ אֵל חָצָה הוא פיוט מערבית לערבית של היום הראשון של פסח (ליל הסדר) שמקורו בתקופה הקלאסית של הפיוט (המאה השישית עד המאה השמינית) אך לא ידוע מי מחברו.
מערבית זאת נתקבלה בכל קהילות אשכנז ופולין, צרפת, איטליה, רומניא ואלג'יר, וגם בנוסחי פרובנס וקטלוניא.
בנוסח אשכנז (וכן בנוסח פרובאנס וקטלוניא), חסר ה"זולת" (הפיוט לפני "מי כמכה באלים ה'") המקורי של הפיוט, הממשיך את הסימן והאקרוסטיכון מלפניו, ובמקומו מופיע "זולת" חילופי שמפסיק את סדר הא"ב.
הפיוט החילופי הוא ארוך יותר, ויש בו סדר א"ב עצמאי.
נושאו הוא השוואה בין גאולת מצרים לגאולה העתידה, ויש לו רפרינים מתחלפים: "בימי חג פסח" ו"כימי חג פסח".
הנוסח המקורי נשמר בקטעי גניזה ובנוסחי רומא ורומניא.
בנוסח אשכנז המערבי, נוסף קודם חתימת השכיבנו ביכור מאת רבי מאיר בן יצחק ש"ץ "אזכרה שנות עולמים" העוסק בהקרבת קרבן פסח.
בשאר הנוסחאות ביכור זה לא מופיע.
הפיוט מצוטט בכמה מקומות בראשונים, כגון בספר המנהיג הלכות פסח 'אית מאן דאמ' דר' לא הוה אכיל במעלי פיסח' משום דר' בכור הוה.
וטעם לדבר משום שהקב"ה 'הרג בכורי חם ובן בכורו ריחם'.' המשפט 'הרג בכורי חם ובן בכורו ריחם' הוא ציטוט ישיר מהזולת החילופית הנאמרת באשכנז.
יעקב קוסביצקי, הקטע האחרון "ליל שמורים שמעו לאם אהבים".
טריאו לורנד, הקטע הראשון "ליל שמורים אותו א"ל חצה".
הקטע "פסח אכלו פחוזים" הולחן על ידי שמואל נאומבורג במאה הי"ט (לדבריו על פי ניגון מסורתי, אבל הלחנתו מסולסלת מאוד וקשה להאמין שהיא משמרת הרבה מהניגון המסורתי), אבל כנראה מעולם לא הוקלט, ונמצא ב-S.
לילה אלקורן הייתה נערה טרנסג'נדרית, שגדלה בבית נוצרי שמרני באוהיו.
בגיל 14 היא יצאה מהארון בפני הוריה קרלה ודאג אלקורן, שסירבו לקבל את זהותה המגדרית כאישה.
כשמלאו לה 16 הם סירבו לבקשתה להתחיל התאמה מגדרית, במקום זאת הם שלחו אותה לטיפול המרה מבוסס נצרות, מתוך כוונה שהיא תקבל את המגדר שיוחס לה בלידתה.
אחרי שהיא חשפה את משיכתה לגברים בפני כיתתה, הוריה הוציאו אותה מבית הספר ושללו ממנה את האפשרות להיכנס לרשתות חברתיות.
לילה נולדה בנובמבר 1997 בקינג מילס, אוהיו, שבארצות הברית.
היא הוגדרה כזכר בלידתה וניתן לה השם ג'ושוע ראיין אלקורן, בסופו של דבר היא דחתה את השם הזה, ובמכתב ההתאבדות שלה חתמה כ"(לילה) ג'וש אלקורן".
היא הייתה אחת מבין מספר אחים.
היא מתארת שגדלה בסביבה נוצרית שמרנית, ושהיא ומשפחתה השתייכו לכנסיית נורת'איסט של ישו בסינסינטי.
על פי מכתב ההתאבדות שלה, אלקורן הרגישה כ"בת הכלואה בגוף של בן" מאז גיל 4, ומגיל 14, כשלמדה על המונח, החלה להזדהות כנערה טרנסג'נדרית.
על פי המכתב שלה היא סיפרה לאמה מיד, וזו הגיבה באופן רע מאוד, וטענה שזו רק תקופה ושאלוהים עשה אותה זכר, אז היא לעולם לא תוכל להיות אישה.
אלקורן הצהירה שתגובה זו גרמה לה לשנוא את עצמה ושהיא פיתחה סוג של דיכאון.
אמה שלחה אותה לטיפולי המרה נוצריים, אבל שם "רק קיבלתי עוד נוצרים שאמרו לי שאני אנוכית וטועה ושכדאי שאחפש עזרה אצל אלוהים".
בגיל 16 היא ביקשה להתחיל טיפולים לשינוי מגדרי, אבל הוריה סירבו.
"הרגשתי חסרת תקווה, שאני הולכת להראות כמו גבר בדראג כל שארית חיי.
ביום הולדת 16 שלי, כשלא קיבלתי את הסכמת הורי להתחיל שינוי מגדרי, בכיתי עד שנרדמתי".
אלקורן חשפה את המשיכה שלה לגברים כשהייתה בת 16. היא האמינה שאם תזדהה כזכר הומו בשלב זה, זו תהיה אבן דרך ביציאה שלה מארון כטרנסית מאוחר יותר.
על פי חברת ילדות, אלקורן קיבלה תגובות חיוביות בבית הספר, על אף שהוריה היו מזועזעים.
במילותיה של אלקורן "הם הרגישו שאני תוקפת את הדימוי שלהם, ושאני בושה עבורם.
הם רצו את הבן הנוצרי הקטן והמושלם שלהם, וזה בבירור לא מה שאני רציתי." הם הוציאו אותה מהתיכון, ורשמו אותה לכיתה י"א בבית ספר מקוון - האקדמיה הווירטואלית של אוהיו.
על פי אלקורן, הוריה חסמו את הקשר שלה לעולם למשך חמישה חודשים כשהם מנעו ממנה גישה לרשתות חברתיות וצורות נוספות של תקשורת.
בסופה של שנת הלימודים הם החזירו לה את הטלפון הנייד והרשו לה לחדש קשרים עם חבריה, אף על פי שבשלב זה מערכות היחסים שלה הפכו מרוחקות והיא המשיכה להרגיש מבודדת.
חודשיים לפני מותה, אלקורן חיפשה עזרה ברשת החברתית רדיט, כששאלה משתמשים האם היחס של הוריה נחשב התעללות בילדים.
בReddit היא חשפה שאף על פי שהוריה מעולם לא התעללות בה פיזית, "הם תמיד דיברו אליה בטון ביקורתי ומזלזל" וש"היו אומרים דברים כמו 'אף פעם לא תהיי בת אמיתית' או 'מה אתה הולך לעשות, לזיין בנים?' או 'אלוהים הולך לשלוח אותך ישר לגיהנום'.
בסופו של הפרסום באתר היא כתבה "בבקשה עזרו לי, אני לא יודעת מה לעשות ואני לא יכולה לעמוד בעוד הרבה מזה."
המחשב של אלקורן אותר ליד אתר ההתאבדות שלה.
הוא הכיל שיחות ממספר ימים לפני ההתאבדות בהן היא מספרת שתכננה לקפוץ מהגשר שמשקיף על כביש 71 המחבר בין מדינות קנטאקי ואוהיו, אבל אז יצרה קשר עם קו תמיכה וכפי שסיפרה לחבר "בכתה בטירוף במשך כמה שעות כשדיברה עם מישהי שם".
לפני מותה ב-28 בדצמבר 2014, אלקורן תיזמנה שמכתב ההתאבדות שלה יפורסם ברשת החברתית טמבלר ב17:30. במכתב, היא ציינה את כוונתה לסיים את חייה:
אני אף פעם לא אצליח לעבור שינוי מגדרי מוצלח, אפילו אחרי שאני אעזוב את הבית.
אני אף פעם לא אהיה מרוצה מאיך שאני נראית ונשמעת.
אף פעם לא יהיו לי מספיק חברים.
אף פעם לא תהיה לי מספיק אהבה.
אני אף פעם לא אמצא גבר שיאהב אותי.
אני אף פעם לא אהיה מאושרת.
או שאני אחיה את שארית החיים שלי בתור גבר בודד שהיה רוצה להיות אישה, או שאני אחיה את החיים שלי בתור אישה עוד יותר בודדה ששונאת את עצמה.
אני כבר עכשיו עצובה מספיק, אני לא צריכה שהחיים שלי יהיו עוד יותר גרועים.
אנשים אומרים "זה נהיה יותר טוב" (it gets better), אבל זה לא נכון במקרה שלי.
בכל יום המצב שלי נהיה יותר רע.
זה הסיכום של הדברים, בגלל זה אני רוצה להרוג את עצמי.
אני מצטערת אם זאת לא סיבה מספיק טובה מבחינתכם, היא מספיק טובה מבחינתי."
היא הביעה את בקשתה שכל הרכוש והכסף שלה יתרמו לתנועות זכויות אזרח טרנסג'נדריות ולקבוצות תמיכה טרנסג'נדריות, וקראה לכך שנושאים הקשורים במגדר ילמדו בבתי ספר.
המכתב הסתיים ב"למוות שלי צריכה להיות משמעות.
המוות שלי צריך להיכלל במספר האנשים הטרנסג'נדרים שהתאבדו השנה.
אני רוצה שמישהו יסתכל על המספר הזה ויגיד "זה ממש דפוק" ויתקן את זה.
פוסט נוסף תחת הכותרת "סליחה" פורסם זמן קצר לאחר מכן.
הוא הכיל התנצלות לחברייה הקרובים ואחיה, על הטראומה שההתאבדות שלה תגרום להם, אבל הכיל גם מסר להוריה "לכו להזדיין.
אתם לא יכולים לשלוט באנשים ככה.
זה דפוק." פתק התאבדות נוסף בכתב יד נמצא על מיטתה ובו נכתב "נמאס לי".
בבוקר המוקדם ב-28 בדצמבר המשטרה יידעה גורמי חדשות שהיא נפגעה בכביש 71 על ידי סמי-טריילר קצת לפני 2:30 בבוקר ליד היציאה לעיר לבנון.
מאמינים שאלקורן הלכה כשני קילומטרים מהבית של הורייה בקינג מיילז, אוהיו לפני שנפגעה.
הכביש נסגר ליותר משעה אחרי התקרית.
נהג המשאית לא נפגע בתקרית ולא הוגש נגדו כתב אישום.
בתוך 48 שעות מפרסום מכתב ההתאבדות היו לו 82,272 צפיות ועד לבוקר של 31 בדצמבר הוא שותף 200,000 פעמים.
מכתב ההתאבדות נמחק מאוחר יותר כשהוריה של אלקורן ביקשו, והגישה לבלוג נחסמה לציבור.
משפחתה של אלקורן החליטה לערוך את ההלוויה בפרטיות אחרי שקיבלה איומים.
דווח שגופתה של אלקורן נשרפה.
מחלקת השיטור של מדינת אוהיו השלימה את חקירתה בנוגע למותה של אלקורן ב-30 באפריל 2015, הם קבעו רשמית שזו הייתה התאבדות.
ב-28 בדצמבר, אמה של אלקורן, קרלה ווד אלקורן, פרסמה הודעה פתוחה באתר פייסבוק: "הבן המתוק בן ה-16 שלי, ג'ושוע ראיין אלקורן, הלך הביתה לגן עדן הבוקר.
הוא יצא לצעידת בוקר ונפגע על ידי משאית.
תודה על ההודעות החמות והאכפתיות ששלחתם לכיוונו.
בבקשה המשיכו לשמור אותנו בתפילותיכם."
יום לאחר פרסומו של מכתב התאבדותה של אלקורן, כריס סילבאך, חבר המועצה הראשון שמחוץ לארון בסינסינטי, שיתף את המכתב כחלק מהודעה בפייסבוק.
בהודעה הוא ציין שהמוות שלה משקף כמה קשה להיות אדם טרנסג'נדר בארצות הברית.
הפוסט שלו שותף מעל ל-4,700 פעמים והגביר את מודעות הציבור למקרה.
עד 30 בדצמבר, מותה של אלקורן כבר משך תשומת לב בינלאומית.
סיפורה דווח בחדשות מסביב לעולם וההאשטאג #LeelahAlcorn היה למוביל בטוויטר.
נערכו טקסי זיכרון רבים עבורה, בתיכון שלה, בפארק גודאיל בקולומבוס, במרכז לאמנויות קליפטון כשהאחרון נאלץ לעבור לתיאטרון וודוורד כדי שיתאים לקנה מידה גדול יתר.
באירוע זה השתתפו מעל ל-600 תומכים.
טקסי זיכרון נוספים נערכו בלונדון, ניו יורק ווירג'יניה.
צעדות לזכרה נערכו בוושינגטון די.
מגוון טרנסג'נדרים מפורסמים הגיבו לאירוע.
בהן ג'נט מוק, אנדריאה פג'יק ולברן קוקס.
המוזיקאי ריי טורו הקדיש את שירו "For the Lost and Brave" לאלקורן.
ג'יל סולאווי, כותבת הסדרה "טרנספרנט" הקדישה לאלקורן את פרס הגולדן גלובס בו זכתה עבור הסדרה הטובה ביותר.
במהלך הראיון בו יצאה קייטלין ג'נר מהארון הטרנסי אלקורן הוזכרה בשמה ובמסר "תקנו את החברה, בבקשה".
נוסדה קבוצת פייסבוק בשם "צדק עבור לילה אלקורן", בזמן שעצומה הקוראת ל"חוק לילה", איסור על טיפולי המרה בארצות הברית, נוצרה על ידי המכון הטרנסג'נדרי לזכויות אדם כדי להעלות מודעות על הנזקים הפסיכולוגים שנגרמים מפרקטיקה זו.
עד 24 בינואר נאספו 330,009 חתימות, זו הייתה העצומה שגדלה הכי מהר באתר change.org נכון ל-2014.
ניסיון נוסף לדרוש שיחוקק "חוק לילה" הוצע ב-3 בינואר 2015. עד 30 בינואר נאספו בעצומה מעל 100,000 חתימות.
בתגובה הנשיא ברק אובמה קרא לאיסור על טיפולי המרה לקטינים.
בדצמבר 2015 סינסינטי הייתה לעיר השנייה בארצות הברית, אחרי וושינגטון די.
סי., לאסור לחלוטין טיפולי המרה.
חבר המועצה כריס סילבאך ציין את התאבדותה של לילה כהשפעה על ההחלטה וציין ש"היא אתגרה אותנו לעשות שהמוות שלה ישנה, ואנחנו עושים בדיוק את זה".
לילה דה נובילי ( איטלקית: Lila De Nobili: 3 בספטמבר 1916 – 19 בפברואר 2002) הייתה מעצבת במה, מעצבת תפאורה ומאיירת אופנה יהודיה איטלקית.
התפרסמה בשיתוף הפעולה שלה עם מנהלי במה ואופרה מובילים כמו לוקינו ויסקונטי ופרנקו זפירלי, כמו גם עבודתה המוקדמת על איור אופנה במגזין "ווג" הצרפתי.
לילה דה נובילי נולדה בקסטגנולה (לוגאנו).
אביה היה ממשפחה איטלקית ותיקה ואמה, דולה ברטה ורטס, הייתה ממשפחה הונגרית יהודית.
דודה היה הצייר ומעצב התלבושות עטור פרסי האקדמיה מרסל ורטש, שצייר את לילה בילדותה.
בשנות השלושים למדה אצל האמן פרוצ'יו פרצו באקדמיה לאמנויות ברומא.
אחת התלמידות שלה הייתה מעצבת התלבושות והבמאית, כריסטין אדזארד, שאיתה הייתה לה ידידות ושיתוף פעולה לכל החיים.
היא התיישבה בפריז בשנת 1943, מקום שהיה הבית שלה במשך רוב חייה שם התגוררה עד מותה בשנת 2002, בת 85. פרנקו זפירלי אמר: "היא הייתה המעצבת הגדולה ביותר של סצנות ותלבושות במאה ה-20, המורה של כולנו.
בכל פעם שאני מעצב אופרה אני חושבת עליה".
בפריז משנת 1943, החל דה נובילי להכין איורים לאוספי העיצוב של העיתון "הוט קוטור" ומגזינים נוספים, במיוחד ווג הצרפתי.
היא גם עשתה איורים להרמס ויצרה פרסומות לבשמים ללוסיין לונג, ויצרה פרסום לאלזה סקיאפראלי, פייר בלמיין ומרסל רושה.
לקראת הקרנת הבכורה של חשמלית ושמה תשוקה, בעיבודו של ז'אן קוקטו ובכיכובו של ארלי כבלאנש דובואה, עיצבה לילה דה נובילי את ניו אורלינס לוהטת ועגומה.
עיצובי האופרה, הבלט והסרטים של דה נובילי היו בעיקר בסוף שנות החמישים ותחילת שנות ה-60 .
היא המשיכה לעבוד עם מלחינים ובמאים כמו לוקינו ויסקונטי על בלט, אופרות והצגות.
עם ויסקונטי עבדה בבית האופרה לה סקאלה במילאנו, היא עיצבה תפאורות ותלבושות לאופרות "לה טרוויאטה" (1955).
בסוף שנות החמישים החלה לעבוד בסטרטפורד על האייבון בבריטניה עם פיטר הול.
דה נובילי עיצבה שבע קומדיות של שייקספיר ומחזות מאוחרים עבור פיטר הול ברויאל שייקספיר בסטרטפורד ותיאטרון אלדוויץ', לונדון, בסוף שנות החמישים.
בשנות השישים עיצוביה כללו את סימבלין עם פגי אשקרופט (1957) הלילה השנים עשר (1958) חלום ליל קיץ (1958) עם צ'ארלס לאפטון, ונסה רדגרייב ודיאנה ריג.
באוקטובר 1965 עיצבה דה נובילי תפאורות ותלבושות להפקה של ה"נשיונל תיאטר" היא עיצבה תלבושות ותפאורות למופעי בלט ואופרות רבות בבית האופרה המלכותי בקובנט גארדן.
דה נובילי עיצבה את התלבושות לסרט "צייד המכשפות" של ריימונד רוסו (1957) (על פי ארתור מילר) בתסריט של ז'אן-פול סארטר ובכיכובה של סימון סיניורה, ול"אמורס" של מישל בויסרונד.
Famous Love Affairs - 1961 עם סימון סיניורה, בריז'יט בארדו ואלן דלון.
"לילה" הוא שיר שנכתב על ידי שלום חנוך בסביבות שנת 1962. השיר מתאר את החוויות של חנוך כילד בקיבוץ משמרות, ומתמקד בעיקר בחוויית הלינה המשותפת של הילדים בבית הילדים.
השיר נכתב בערב אחד, יחד עם מילים ולחן, מנקודת מבטו וחוויותיו של שלום חנוך בן ה-16, בוגר בית הילדים בקיבוץ.
כששלום חנוך היה צעיר, הייתה נהוגה בקיבוץ לינה משותפת שלא הייתה קלה לילדים.
טובה חסין, חברתו לבית הילדים, סיפרה שלעיתים קרובות שלום היה מתעורר בבהלה ומעיר אותה; הוא היה מספר לה סיפורים וממציא מנגינות שהרגיעו את שניהם.
מעט מאוד שירים על הקיבוץ חוברו על ידי נערים, והשיר "לילה" הוא המוכר שבהם.
גיבור השיר של חנוך הוא השם של השיר עצמו, הלילה.
הלילה מציג את עצמו ככל יכול, וכך תופשים אותו גם הילדים בבית הילדים - אבל מתברר כי אינו כזה, מפני שבשורה: "בְּבִיתָנֵי הַתִּינוֹקוֹת מְיַלְּלִים בְּהַפְסָקוֹת" מובן כי הלילה לא מצליח להרגיע אותם, ולו היה כל יכול כפי שהציג את עצמו, היה מצליח להרגיע את התינוקות, ולא להבהיל אותם.
בשיר, הלילה עומד בפני משימת הרגעת הילדים שמתגעגעים להוריהם, והוא מנסה לעודד אותם בעזרת סיפורים, אבל לבסוף הוא נכשל.
השורות: "הוּא מְעַוֵּר, הוּא מְכַוֵּן", "הוּא מְסַפֵּר מַעֲשִׂיּוֹת", מבטאות את הניסיונות של הלילה לעודד את הילדים.
לקראת סוף השיר, הלילה נכנע לבסוף, וקורא לאמא "הֵי אִמָּא, עוּרִי!" ושוכב בתחושת אשמה, על כך שלא הצליח להרגיע את התינוקות, ועל התדמית הרעה שיצאה לו בשירים שאמורים לעזור לילדים להירדם.
למרות תיאורו בשירים רבים כמעורר רומנטיקה או חלומות, הירח בשיר זה מוצג דווקא כדמות כמעט היתולית, המנסה לסרק את קרחתה או "נותן אישור" לשבת על ספסל רטוב.
הלילה שב ולוקח פיקוד על הירח והוא זה ש"מעוור" ו"מכוון את התנועה" עם גחליליות, ולא הירח עם אורו.
בשנת 2013, בתוכנית "העונג השישי", סיפר עפר גביש שב-1967, באפטר פארטי שבמועדון 'החלונות הגבוהים', שלום חנוך, שהיה אז חייל צעיר מלהקת הנח"ל, עלה ושר את השיר "לילה".
באותו ערב אריק איינשטיין נפגש איתו, ושנה לאחר מכן פרסם את האלבום "מזל גדי", שבו הופיעו השיר "לילה" ושירים נוספים ששלום חנוך הלחין.
שנים לאחר פרסום האלבום של אריק איינשטיין, שלום חנוך ביצע גרסה נוספת לשיר, וגרסה נוספת של אריק איינשטיין הופיעה באלבום "ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ב" בשנת 1976.
יהודית רביץ הקליטה גרסת כיסוי לשיר.
חמי רודנר חידש את השיר כחלק מפרויקט עבודה עברית (פרויקט מוזיקלי).
נינט טייב ואושרי כהן ביצעו את השיר במסגרת הדרמה המוזיקלית היומית השיר שלנו בשנת 2005.
רינת גבאי הקליטה גרסה עבור האלבום "לילה טוב עם רינת".
בשנת 2020 אניה בוקשטיין חידשה את השיר עבור הדרמה המוזיקלית PPS.
לילה אוהבי אל אוהבי (בקטלאנית: Leila Ouahabi El Ouahabi; נולדה ב-22 במרץ 1993) היא שחקנית כדורגל ספרדייה-קטלאנית המשחקת בעמדת כמגנה שמאלית בקבוצת מנצ'סטר סיטי.
אוהבי נולדה במטרו קטלוניה, בספרד, למשפחה ממוצא מרוקאי, והחלה לשחק קטרגל עם אחיה והצטרפה לקבוצת בנים .
קבוצת הבנות הראשונה שאוהבי שחקה בה הייתה וילסאר דה מאר.
ב-2007 עברה לקבוצת הילדים של ברצלונה ולאחר 5 שנים בלה מאסיה עלתה לקבוצה הבוגרת.
אוהבי עלתה לקבוצה הבוגרת בעונת 2011–2012 ובעונה זאת זכתה הקבוצה באליפות אך היא מעטה לקבל דקות משחק.