tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוספת דמויות נשיות לתפילה - בעקבות רצון להנכיח את דמויות הנשים היהודיות לאורך הדורות, הוכנסו שמות האמהות שרה רבקה רחל ולאה אל ברכת "אבות", הברכה הראשונה בתפילת העמידה, שהיא התפילה המרכזית הנאמרת שלוש פעמים ביום.
ברכה זו נקראת בזרמים הלא אורתודוקסיים ברכת "אבות ואמהות".
בדומה, נוסף שמה של מרים הנביאה בברכת "גאולה" שאחרי קריאת שמע יחד עם אחיה משה, בקריאה "משה מרים ובני ישראל, לך ענו שירה חדשה ואמרו כולם..." ושניהם יחד מוליכים את עם ישראל באמירת: מי כמוך באלים ה'.
טקסי חיים - שינויים נוספים באו לידי ביטוי בטקסי מעגל החיים.
אלה מתחלקים לשני סוגים עיקריים: א.
שינוי של טקסים קיימים, כמו טקסי לידה (זבד הבת), בת מצווה וטקסי חתונה שוויוניים, הנותנים מענה גם לקולה ולתפילתה של הכלה ולא רק לחתן; ב.
יצירתם של טקסים חדשים שענייניהם לקוחים מעולמן של הנשים כגון: נוסחי תפילה לנשים לקראת חתונה, הריון, לידה, הנקה, הפלה ועוד.
לשון הפניה לאל – הפניה אל האלוהים בתפילה המסורתית נעשית בלשון "אתה" או "הוא".
חלק מעורכי הסידורים הליברליים ביקשו להימנע מהשימוש בלשון זו לתיאור האל, ויש שהוסיפו דימויים בלשון נקבה כדי לאזן את הנוסח (למשל פניה אל ה"שכינה" או פניה בנוסח "ברוכה את י-ה...").
השינויים הקשורים בדרכי הפנייה אל האל בתפילה שנויים במחלוקת.
במשפט העברי, תפיסה היא השתלטות של אחד מבעלי הדין על החפץ נשוא הדיון, במקרה שבית הדין אינו יכול להכריע בדין, בגלל העדר הכרעה הלכתית ברורה, העדר ראיות או חוסר סמכות.
במקרים מסוימים מקנה תפיסה זו לתופס זכויות בחפץ, ובמקרים אחרים לא.
במקרה שאדם מת והניח אחריו מעות או נכסי דלא ניידי, קיימת שאלה למי יינתנו המעות או המטלטלין, לבעל חוב התובע אותן בעד חובו, לאשת המת התובעת אתן עבור תשלום כתובתה או ליורשים.
לעומת זאת, רבי יוחנן וריש לקיש חלוקים על כך וסבורים שגם בסימטא מועלת תפיסה.
בין רבי יוחנן וריש לקיש עצמם קיימת מחלוקת, רבי יוחנן סבר שההלכה היא כרבי טרפון שמועלת תפיסה אך ריש לקיש חלק על כך וסבר שההלכה כרבי עקיבא, ורבי יוחנן הכניע את דעתו לדעת ריש לקיש, וכן נפסק להלכה.
בחיוב שבית הדין אינו מוסמך להוציא לפועל
התפיסה מועילה ומזכה את התופס כאשר על פי דין תורה הוא זכאי לקבל את הרכוש גם ללא התפיסה, אבל לבית הדין אין סמכות מספקת להוציא את הדין לפועל.
דוגמה לכך היא דיני קנסות: במקרים מסוימים קבעה התורה קנס, כגון שהגנב ישלם כפל, אבל לשם כך נדרש בית דין שנסמך בארץ ישראל.
בית דין בחוץ לארץ, שדייניו לא נסמכו בארץ ישראל, גובה מן הגנב רק את הקרן, ואם זה שרכושו נגנב יתפוס רכוש של הגנב בשווי הכפל - אין מוציאים את הרכוש מידו.
בתלמוד שם הדבר נאמר לגבי בעל חיים שהזיק באופן בלתי שגרתי, שמשלם רק חצי נזק, ולהלכה נקבע שתשלום זה מוגדר כקנס, ואין גובין אותו בבבל, אלא שאם הניזק תפס - אין מוציאין מידו.
פוסקי ההלכה למדו מכאן על קנסות בכלל, כלשון הרמב"ם:
דוגמה אחרת, השנויה במחלוקת, היא במקרים שעליהם נאמר: "פטור מדיני אדם וחייב בדיני שמיים".
מי שהתחייב תשלום לחברו תוך כדי עשיית מעשה איסור שעונשו חמור יותר - פטור מלשלם, כי בית הדין מעניש רק את העונש החמור יותר ("קם ליה בדרבה מיניה").
במקרה זה סובר רש"י שאם הניזק תפס את רכוש המזיק - אין מוציאים מידו.
יש אומרים שכך הדין בכל מקרה של חיוב בדיני שמיים, כגון בגרמא בנזיקין.
אך הדעה המקובלת אינה כן: רק במקרה של "קם ליה בדרבה מיניה" תפיסה מועילה, מפני שנעשה מעשה שבדרך כלל מחייב תשלום גם בדיני בני אדם, אלא שבמקרה זה בית הדין לא מוציא את החיוב לפועל, מפני שיש לצידו עונש חמור יותר.
אבל בדברים שבהם קבעה התורה שבית הדין אינו מוציא ממון כלל - תפיסה אינה מועילה.
ספק בדין יכול להיות מחמת ספק כללי בהלכה, כגון בבעיות הלכתיות שנדונו בתלמוד ונשארו בלא הכרעה ("תיקו") ובהן אין לבית דין שאחרי התלמוד סמכות להכריע.
כמו כן ייתכן ספק במקרה ספציפי מחמת העדר ראיות.
בדרך כלל כאשר הדין מסופק משאירים את הרכוש בידי מי שמוחזק בו, על פי הכלל: המוציא מחברו עליו הראיה, ואפילו אם הצד השני השתלט על החפץ - בית הדין מוציא אותו מידו ומשיב את המצב לקדמותו ("חזקת מרא קמא" - חזקת הבעלים הראשונים).
אך לעיתים כאשר הצד השני השתלט על החפץ - הוא נחשב מעתה לבעל החזקה בו, והצד הראשון הופך ל"מוציא מחברו".
המקור המרכזי בתלמוד ומחלוקת הראשונים
בנושא זה עוסקת סוגיה בתלמוד המפורסמת בשם "תקפו כהן".
הנושא הנדון בסוגיה הוא בהמה שיש ספק האם היא בכור, השייך לכהן.
מחמת הספק ההלכה היא "המוציא מחברו עליו הראיה", והבהמה תישאר ביד בעליה, ואינו חייב לתתו לכהן.
הסוגיה מתחבטת בשאלה האם כשהכהן "תקף" ולקח את הבהמה לעצמו הוא זוכה בה, מאחר שכעת הוא המוחזק בה, ובעליה הראשונים הם עכשיו "המוציא מחברו".
האמורא רב המנונא הוכיח שכאשר הכהן לקח את הבכור המסופק - בית הדין אינו מוציא אותו מידו.
רבה דחה את ראייתו, ורב חנניה חיזק את דברי רבה, ואף הביא ראיה שמוציאים מיד הכהן.
להלכה נחלקו הראשונים: הרמב"ם פסק כרב המנונא, שכאשר הכהן לקח את הספק - אין מוציאים אותו מידו, וכך פסק במקומות רבים נוספים, שבכל ספק, כגון בשאלות הלכתיות שהגמרא דנה בהן ולא הכריעה ("תיקו") - תפיסה מועילה.
אולם תוספות פסקו כרבה ורב חנניה, שמוציאים מידו, וזוהי שיטת רוב הראשונים.
בסוגיה אחרת בתלמוד נדון מקרה של מחלוקת על כשרותו של שטר חוב: חתימת עדי השטר אושררה בבית הדין ("מקוימת"), ומאידך הנתבע הביא עדים הטוענים שעדי השטר פסולים.
בברייתא נאמר שהעדים הפוסלים את עדי השטר אינם נאמנים, כלומר, שיש תוקף הלכתי לשטר, ומאידך קבע רב נחמן שמחמת הסתירה בין העדויות הממון עומד בחזקת בעליו.
מהו, אם כן, התוקף ההלכתי שיש לשטר?
רש"י מסביר, שלשטר יש תוקף במובן זה שאם התובע יתפוס את ממונו של הנתבע - אין מוציאים מידו.
הראשונים הסוברים שבסוגיית "תקפו כהן" הוכרע שתפיסה איננה מועילה התחבטו בהסברת דין זה, והעלו כמה חילוקים בין מצבים שונים.
אחד ההסברים הוא שסתירה בין שתי קבוצות עדים ("תרי ותרי" - שניים כנגד שניים) יוצרת ספק מוחלט, המבטל כל חזקה קודמת.
לכן מי שהחפץ בידו כעת רשאי להשתמש בו מכח הספק, ואין חשיבות לעובדה שבעבר החפץ המוטל בספק היה ברשותו של השני.
עוד יש מבארים, שתרי ותרי זה ספק דאוריתא ובספק דאוריתא לא מועיל חזקה.
עוד יש מבארים ששם זה תפיסה בטענת ברי ובזה מועיל תפיסה.
יש אומרים, שכאשר התופס טוען שהוא בטוח בצדקתו (כמו בוויכוח על כשרות השטר) - תפיסתו מועילה.
הדין שתפיסה אינה מועילה נאמר דווקא על ספק בכור, שגם הכהן אינו יודע בוודאות שזהו בכור.
הבחנה אחרת המופיעה בראשונים: כאשר הספק התעורר לפני התפיסה (כמו בספק בכור, שהספק לגביו התעורר כבר משעת לידתו) - התפיסה איננה מועילה.
כאשר הוא התעורר לאחריה - התפיסה מועילה.
לדעה זו, הסוגיה האומרת שתפיסה מועילה במחלוקת בין עדים על השטר עוסקת דווקא בתפיסה קודם שנולד הספק, כאשר עדיין השטר נחשב לכשר וטרם באו העדים הסותרים את העדות הכתובה בו.
הבחנה הדומה לקודמת: תפיסה מועילה כאשר הרכוש השנוי במחלוקת הגיע לידי התופס בהסכמת בעליו הקודמים.
הדוגמה לכך בתלמוד היא מי ששכר ספינה ושילם את דמי השכירות מראש, ולאחר מכן התעורר ספק האם המשכיר עמד בהתחייבותו, ועל כך נאמרה ההלכה שאין מוציאים את דמי השכירות ששולמו.
במקרה דומה נחלקו אמוראים, במי ששכר דירה ולאחר מכן התעורר ספק בפירוש הסכם השכירות, מה משך הזמן הכלול בו: לדעת שמואל אם המשכיר בא לתבוע את חלקו רק לאחר שהדייר כבר גר בבית בזמן השנוי במחלוקת - הדין עם הדייר.
יש מסבירים זאת בכך שמגורי הדייר בזמן המסופק דומים לתפיסה בהסכמה.
לעומת זאת רב נחמן סובר שגם אם המשכיר בא לתבוע את חלקו בסוף התקופה - הדין עמו, כי הקרקע עומדת בחזקת בעליה.
מכאן שתפיסה איננה מועילה בקרקע, אפילו כאשר הייתה בהסכמה.
קיים הבדל מהותי בין תפיסה כאשר הדין ברור אבל בית הדין משולל סמכות לבצע אותו (כאמור, בדיני קנסות) לבין מקרה שבו הדין מסופק:
במקרה הראשון רשאי הניזק לתפוס לכתחילה כל חפץ שהוא מרכושו של המזיק, ואחרי תפיסתו אסור לצד השני לחזור ולתפוס ממנו.
עם זאת, אסור לתפוס באמצעות פניה לערכאות של גויים.
לעומת זאת במקרה השני, גם במקומות בהם תפיסה מועילה - לכתחילה אסור לתפוס, והדין שתפיסתו מועילה נאמר רק בדיעבד.
כמו כן, התפיסה מועילה רק אם תפס את החפץ השנוי במחלוקת, אבל לא חפץ אחר באותו ערך.
תפיסה מועילה על ידי בעל הדין עצמו, ולא על ידי שלוחו.
באחרונים נדון נושא זה בהרחבה רבה, בספרים: "תקפו כהן" מאת הרב שבתי כהן, בעל 'שפתי כהן' על השולחן ערוך.
"קונטרס הספקות" מאת הרב יהודה הלר, אחיו של בעל קצות החושן.
"כללי תפיסה" מאת בעל 'נתיבות המשפט', חושן משפט סוף סימן כה, ועוד.
תפילת מוסף של שבת היא תפילת מוסף מיוחדת הנאמרת רק בשבת.
תפילה זו נאמרת כנגד קרבן מוסף שהיו מקריבים בשבת בבית המקדש.
המבנה של תפילת המוסף של שבת הוא תפילת שבע – שלוש הברכות הראשונות (שבח) ושלוש האחרונות (הודאה) הקבועות לכל תפילת עמידה וביניהן "מעין המאורע" – ברכת קדושת היום המזכירה את השבת.
בברכה האמצעית אומרים את הפסוקים בתורה המפרטים את קרבן מוסף של שבת, וכן מתפללים לבניין בית המקדש ולהשבת העבודה בו.
לפתיחת הברכה מצויים שני נוסחאות.
על פי הנוסח הרווח בכל הקהילות (נוסח אשכנז, ספרד, איטליה, רומניא, פרובאנס ורוב קהלות הספרדים), הברכה פותחת בפיוט שמיוסד בראשי תיבות של הא' ב' בסדר תשר"ק: "תִּכַּנְתָּ שַׁבָּת רָצִיתָ קָרְבְּנוֹתֶיהָ".
יש מהראשונים שכתבו שהנוסח הנכון הוא 'תקנת' בק', כך למשל כתב ר"י בן יקר:
בנוסח עדות המזרח ונוסח ספרד אחרי התשר"ק מופיעות מנצפ"ך.
בטור כתב שהתכוונו לרמז ב'תשרק' .
נוסח נוסף מופיע בנוסח הרמב"ם, וכן בנוסח בלדי של יהודי תימן וחלק מהספרדים:
באבודרהם הביא אף הוא שמנהגו לומר נוסח זה:
הבדלי הנוסחאות מופיעים ברבים מהראשונים, כך למשל כתב בעל הטורים בספרו:
סיום הברכה הוא אחיד בכל הנוחסאות, ובדומה לשאר תפילות השבת "או"א רצה (נא) במנוחתנו ...
ברוך אתה ד' מקדש השבת".
תכנת שבת - מלשון 'ייסוד', הקב"ה ייסד ותיקן את השבת, או מלשון הפסוק "ותוכן לבנים תתנו".
רצית קרבנותיה - בשביל שצריכין לחלל עליו השבת תיקנו לומר רצית קרבנותיה - אף על פי שיש בה חילול שבת רצית בהן.
צוית פירושיה עם סדורי נסכיה – ציוית אותנו במפורש איך לסדר את לחם הפנים במקדש ואת הנסכים על המזבח.
ובמחזור ויטרי כתב ש"קרבן שבת ונסכיו נאמרו בדיבור אחד".
• מענגיה לעולם כבוד ינחלו...
– אלו המתענגים על השבת ואוהבים אותה, יזכו לחיים, גדולה וכבוד ויטעמו את טעמה הטוב של השבת.
טעמיה חיים זכו - מי שטועם ומקיים את מצוות השבת, זוכה לחיים.
אז מסיני נצטוו עליה - בראשונים ובאחרונים העירו שמלשון זה נראה שהציווי על שבת נאמר במעמד הק סיני, בעוד בחז"ל למדו שמצוות שבת נאמרה קודם לכן בזמן חניית בני ישראל במרה.
בראשונים כתבו שיש עניין לטעום ממאכלי השבת קודם השבת, לבדוק ולוודא שהם עשויים כפי הצורך.
במחזור ויטרי בפירושו על תפילה זו כתב: .
וכן כתב בבית יוסף בשם שבלי הלקט סמך למנהג זה ממילות תפילה 'טעמיה חיים זכו': וכן כתב בשער הכוונות לאריז"ל
תפיסה מרחבית היא היכולת לזהות, לתפוס ולעבד מידע הנוגע לצורתם ומיקומם של גירויים במרחב.
על פי התאוריה של אינטליגנציות מרובות על פי הווארד גרדנר התפיסה המרחבית היא הבסיס לאינטליגנציה מרחבית.
התפיסה המרחבית כוללת מספר יכולות קוגניטיביות: יכולת חזותית, יכולת התמצאות מרחבית, ויכולת רוטציה מנטלית.
הבחנה בין תפיסה מרחבית לתפיסה חזותית
המונח "תפיסה חזותית" מתייחס לתפיסה של גירויים באמצעות מערכת הראייה, המבוססת על קליטה של גלי אור ברשתית.
קיים דמיון רב בין התפיסה המרחבית לתפיסה החזותית ויש להן מאפיינים משותפים רבים.
בהתאם לכך, במקרים רבים משתמשים בשני המונחים כמילים נרדפות או שמתייחסים אליהם כמכלול תחת המונח "תפיסה חזותית-מרחבית".
עם זאת, התפיסה החזותית אינה זהה לגמרי לתפיסה המרחבית, שכן התפיסה המרחבית אינה מחייבת את השימוש בחוש הראייה ויכולה להתקיים גם בתנאי חושך או במקרים של לקות ראייה.
דוגמה לכך היא היכולת של הלוקים בעיוורון להתמצא במרחב.
היכולת לגבש תפיסה מרחבית ללא חוש הראייה נשענת על חושים אחרים בעלי מאפיינים מרחביים, כמו חוש השמיעה וחוש המישוש.
התפיסה המרחבית נחוצה להבנה והערכה מיטבית של העולם, מפני שהוא גאומטרי ביסודו.
התפיסה המרחבית מאפשרת לאדם לתפעל חפצים וכלים תוך בחירת הדרך שבה יש להניע את היד כדי לאחוז בספל, לדוגמה.
כן היא מאפשרת לו להתמצא בסביבה הפיזית ולמצוא את דרכו למקומות שונים.
פיתוח של תפיסה מרחבית הוא מטרה מעשית ושימושית.
התפיסה המרחבית היא היבט משמעותי בהוראת המתמטיקה מהיותה אחד הגורמים החשובים ביותר לתפקוד של תלמידים במקצוע זה.
התפיסה החזותית היא אחד המנגנונים הנבחנים במסגרת אבחון דידקטי לאיתור לקות למידה.
המידע המרחבי המתקבל מהחושים מעובד על ידי המוח ומשמש את המערכת המוטורית לצורך תכנון של פעולות עתידיות.
תפיסה חזותית היא היכולת לזהות, לתפוס ולעבד מידע הנוגע למאפייני הגירויים אשר נקלטים באמצעות מערכת הראייה.
בתהליך הראייה, המוח מתרגם את האור שהעיניים קולטת מהסביבה לאותות עצביים.
אותות אלה הם הבסיס לתפיסה החזותית, והם מקודדים את מאפייני העצמים שנמצאים סביבנו.
עם זאת, התפיסה מהווה פרשנות של המוח למידע שהוא קולט, ולא בהכרח משקפת אחד לאחד את הגירוי הפיזיקלי.
חלק מהמידע שהעין קולטת יכול ללכת לאיבוד, והמוח שלנו לא יתייחס אליו; ומנגד, ישנם אובייקטים מורכבים שנצליח לזהות גם אם המידע הפיזיקלי שנקלט במערכת הראייה הוא דל ביותר.
הפערים בין הגירוי האובייקטיבי בעולם לבין הפרשנות שהמוח נותן לו משתקפים בין היתר בקיומן של אשליות אופטיות.
יכולות התפיסה החזותית שלנו נגזרות מהדרך שבה המוח מעבד את המידע החושי שהוא מקבל.
אזורי העיבוד החזותיים במוח מסוגלים לחלץ מתוך הקלט הגולמי שלל מאפיינים, החל מניגודיות פשוטה בין אור לצל ועד לזיהוי של אובייקטים תלת-ממדיים מאוד מורכבים.
תהליך זה מתבסס על צורת הארגון של אזורי העיבוד החזותי ועל הקישוריות של הרשתות העצביות במוח.
היבט חשוב של התפיסה הוא הקשב החזותי.
אנו לא מסוגלים להתייחס בו-זמנית לכל המידע שנקלט בעזרת מערכת הראייה, ובפועל המערכת התפיסתית שלנו בנויה להתמקד רק בגירויים שהם רלוונטיים עבורנו.
מרכיב חשוב בתהליך זה הוא היכולת להזיז את הראש והעיניים על מנת להתמקד בחלק מסוים של שדה הראייה.
תהליך הראייה מתחיל בכניסה של פוטונים לקולטנים שנמצאים על גבי תאים קולטי אור ברשתית.
תאים אלה מבצעים התמרה של האור לאותות חשמליים המכונים דחפים עצביים, המועברים משם לחלקים המתאימים במוח.
תהליך התקשורת הזה מתבצע על ידי העברה סינפטית של האותות בין תאי עצב.
האותות מתאי העצב ברשתית עוברים דרך שני עצבים אשר יוצאים מכל אחת מהעיניים.
עצבים אלו מכונים עצבי הראייה והם מעבירים את המידע אל גרעין הברך הצדי הממוקם בתלמוס.
גרעין זה משמש כתחנת ממסר של המידע החזותי.
משם, מסלול העיבוד החזותי העיקרי ממשיך אל קליפת הראייה, אשר נמצאת בחלקה האחורי של קליפת המוח.
המוח האנושי יכול לפרש את האותות החשמליים למידע מועיל המאפשר לאדם לתפוס את העולם החזותי הסובב אותו ולהנחות את התנהגותו בהתאם.
כדי לפענח את דפוסי האור המגיעים לרשתית בכל פעם שהאדם פותח את עיניו, על המוח האנושי לבצע חישובים ברמת מורכבות גבוהה מזו שהמחשב המשוכלל ביותר מסוגל לעשות.
בנוסף לעיבוד המידע החזותי, המוח שולט באופן פעיל על כניסתם של גירויים למערכת.
הוא עושה זאת באמצעות הכוונה של תנועות העיניים וויסות הקשב החזותי.
פגיעה באזורים המוחיים המעורבים בתפיסה חזותית פוגעת ביכולת הזיהוי של גירוי חזותי.
כמו כן, היא יכולה להוביל לפגיעה בזיכרון של מאפיינים חזותיים של גירויים מוכרים.
פיתוח ושיפור של תפיסה חזותית
התפיסה החזותית מתפתחת לאורך השנים במקביל לגדילתו של הילד.
לאחר שלב רכישת המיומנויות הקשורות בתפיסה החזותית מגיע שלב שכלול המיומנויות.
שלב השכלול מותנה בהתנסויות ממושכת לאורך שנים.
ישנן מספר דרכים לפיתוח תפיסה חזותית.
אחת הדרכים שבהן ניתן לפתח את התפיסה החזותית היא באמצעות תרגול במשחקי מחשב.
הבחנה בין תפיסה חזותית לתפיסה מרחבית
המונח "תפיסה מרחבית" מתייחס לתפיסה של צורתם ומיקומם של גירויים במרחב.
קיים דמיון רב בין התפיסה החזותית לתפיסה המרחבית ויש להן מאפיינים משותפים רבים.
עם זאת, התפיסה החזותית אינה זהה לגמרי לתפיסה המרחבית.
ההבדל המרכזי ביניהן הוא התלות באור.
משום שהתפיסה החזותית מבוססת על חוש הראייה היא אינה יכולה להתקיים בתנאים של חושך והיא נפגעת במקרים של לקות ראייה.
לעומת זאת, התפיסה המרחבית אינה מחייבת את השימוש בחוש הראייה.
דוגמה לכך היא היכולת של עיוורים להתמצא במרחב.
התערוכה "דיאלוג בחשכה" מאפשרת להתנסות בהתמודדות בחיי היומיום ללא חוש הראייה.
תפיסה עצמית היא האופן שבו האדם תופס את יכולותיו, חולשותיו, עמדותיו וערכיו.
התפיסה העצמית מורכבת מסט של אמונות ותפיסות המאורגנות כסכמה קוגניטיבית.
ישנם מספר גורמים המשפיעים על התפיסה העצמית של האדם ויכולים לשנות אותה.
התפיסה העצמית משתנה עם הגיל.
בהתאם להתפתחות של האדם לאורך חייו.
כמו כן, התפיסה העצמית יכולה להיות מושפעת מהמשוב שהאדם מקבל, שינויים בסביבה או בסטטוס התעסוקתי ויחסי גומלין עם אנשים אחרים.
במהלך שהותם של ילדים בבית הספר הם לא רק רוכשים ידע ומיומנויות, אלא גם מפתחים דימוי עצמי הנוגע לערך, ליכולות ולמסוגלות שלהם.
התפיסה העצמית האקדמית מחולקת למספר רכיבים על פי מקצועות הלימוד (כגון - מתמטיקה ואנגלית).
היבט נוסף של התפיסה העצמית הוא מסוגלות עצמית – מידת אמונתו של הפרט בכל שיש ביכולתו לארגן ולבצע את ההתנהגויות הדרושות להשג התוצאות הרצויות בעיניו.
ההיבטים של התפיסה העצמית הקשורים לאופן שבו היחיד מעריך את יכולותיו בתחום הלימודי מרכיבים את התפיסה העצמית האקדמית - מידת האמונה של הפרט להצליח במשימות בהקשר האקדמי.
קשיי למידה הנובעים מגורמים שונים יכולים להוביל לירידה בהישגים אקדמיים.
מעבר לכך, יכולה להיות להם גם השפעה על התחום הרגשי.
לדוגמה, תלמידים בעלי לקויות למידה עלולים להיפגע מהשפעה עקיפה של לקות הלמידה, הנוגעת לתפיסתם העצמית כשונים ולתיוג עצמי שלילי.
תפילת תשלומים (בספרות ההלכתית נהגה: תפילת תשלומין), היא תפילה שמתפלל אדם שהחסיר בשוגג אחת מן התפילות, וזמנה של התפילה המקורית כבר עבר, והוא משלימה בזמן התפילה הבאה ביום.
זמני התפילות נתקנו על ידי חז"ל (על פי המסורת שקיבלו משלושת האבות).
זמני התפילה חופפים לזמני הקרבת קרבנות התמיד, שהוקרבו מדי יום, בבית המקדש.
תפילת שחרית - נקבעה כנגד תמיד של שחר, שזמנו מעלות השחר, ועד ארבע שעות, ואם עברו ארבע שעות ועדיין לא התפלל שחרית, יכול בדיעבד להתפלל עד חצות היום.
במקרה זה, לא יהיה זכאי לשכר תפילה בזמנה, אך עדיין יזכה בשכר תפילה.
תפילת מנחה - נקבעה כנגד תמיד של בין הערביים, שזמנו מתחיל משש שעות ומחצה (6 וחצי שעות זמניות).
סוף זמן מנחה, הוא בסוף היום, עם תום 12 שעות זמניות.
תפילת ערבית - נקבעה לפי הזמן שבו מעלים את האיברים והפדרים, של תמיד של בין הערביים, על המזבח, שהוא צאת הכוכבים.
לאחר שעבר זמנה של תפילה כלשהי, אין אדם יכול להתפלל עוד את אותה תפילה.
אם אדם החסיר אחת מהתפילות במזיד, אינו יכול להשלים את התפילה החסרה.
אך אם החסרת התפילה נעשתה בשוגג, או באונס, קיימת אפשרות הלכתית, להשלים את התפילה שהוחסרה.
החסיר תפילת שחרית, חוזר ומתפלל פעם נוספת, לאחר מנחה, את תפילת העמידה.
כך אם החסיר תפילת מנחה, חוזר ומשלים לאחר ערבית, ואם החסיר תפילת ערבית, חוזר ומשלים לאחר שחרית.
אין להסמיך את שתי תפילות העמידה האחת לשנייה, אלא ימתין ביניהן לכל הפחות את הזמן הדרוש לצעידת ארבע אמות.
אם לא השלים מיד לאחר התפילה השנייה, יכול להשלים כל עוד חל זמנה של התפילה השנייה.
אם החסיר שתי תפילות, נחלקו הראשונים אם ניתן להשלימן, ונפסקה ההלכה ששוב אינו יכול להשלים את הראשונה, אלא רק את השנייה, ושנכון שישלים את יתר התפילות כשהוא מתנה שאם פטור הוא מהתפילות תחשבנה כתפילות נדבה.
זמן ההשלמה הוא הקובע, ולכן:
תפילת מנחה של חול, שמושלמת בשבת (בערבית), מתפלל פעמיים תפילת עמידה עם "אתה קדשת",
תפילת מנחה של חול, המושלמת בראש חודש, מתפלל פעמיים תפילת עמידה עם "יעלה ויבוא".
ישנם מקרים שלתפילת התשלומין יש דין שונה וצריך לכוון שהיא תפילת נדבה למשל:
אם החסיר מנחה של שבת, מתפלל פעמיים עמידה בערבית של חול, ואומר "אתה חוננתנו".
רק בתפילה הראשונה שאז היא חובה.
החסיר ולא התפלל מנחה בראש חודש, ובערבית כבר אינו ראש חודש, מתפלל פעמיים עמידה בערבית ולא יזכיר בשנייה "יעלה ויבוא"..
בעת שמתפלל פעמיים עמידה, תמיד הראשונה תהיה תפילת החובה באותו זמן, ורק לאחריה יתפלל את תפילת התשלומים.
אם יש תוספות לתפילה, כגון יעלה ויבוא בראש חודש, מוסיף את התוספת בהתאם לתפילת החובה ולא לתפילת התשלומים.
שליח ציבור, שהחסיר בשוגג את תפילתו הקודמת, יכול לכוון בעת חזרת הש"ץ שתהיה זאת תפילת תשלומים.
תפילת תשלומים מצריכה כוונה, ועל כן יש משמעות לאיזו תפילה כיוון בעת שהתפלל, לתפילה החובה שעכשיו זה זמנה, או לתפילת התשלומין.
שכן אם התכוון בתפילתו הראשונה לשם תשלומין, ובתפילתו השנייה לצאת ידי חובת תפילת החובה, לא יצא ידי חובת תפילת התשלומין, ועליו להתפלל פעם שלישית, ולכוון לצאת ידי חובת תפילת התשלומין.
בית הכנסת היה הציר שסביבו התנהלו רוב חייה של הקהילה היהודית בימי הביניים.
במקום זה גובש המבנה החברתי של הקהילה ובו אף התרחשו רוב הטקסים הדתיים והתפילות.
בית הכנסת בימי הביניים שימש כנקודת מפגש בין כל חלקי הקהילה והכיל בתוכו גברים, נשים, זקנים וילדים כאחד.
בין המאות 13–17, החלו לבנות בתי תפילה נפרדים לנשים ומקומן של הנשים עבר לאולם הנשים הסמוך לאולם התפילה המרכזי.
לדעת רוב הפוסקים, נשים חייבות בתפילה.
כפי שנקבע להלכה במשנה: "נשים ועבדים וקטנים פטורין מקריאת שמע ומן התפלין וחיבין בתפלה ובמזוזה ובברכת המזון," מדברי הרמב"ם בפירושו על המשנה במסכת קידושין, מפורש כי במצוות שבהן נשים חייבות, אין כל הבדל בין חיובו של האיש לבין זה של האישה.
ההלכה המקובלת הייתה: "ונשים ועבדים חייבים בה".
מתוך מקורות שונים מימי הביניים עולה כי נשים נכחו בבית הכנסת במהלך כל ימות השנה: בימי חול, בשבתות ובמועדים.
הן התעקשו לקחת חלק בטקסים שאירעו בבית הכנסת, ונצמדו בקפדנות לחובתן במצוות התפילה.
בתשובות המהר"ם מרוטנבורג מהמאה השלוש עשרה, מובאת קובלה של אישה אלמנה המעורבת בסכסוך עם אלמנה אחרת.
כשהבהירה כי אין ברצונה לעזוב את הקהילה שבה התגוררה, נימוקה לכך היה שהיא איננה מוכנה "לצאת מן העיר, מקרוביה ומביתה וממקום תפילתה במניין".
עדות נוספת לחלקן הפעיל של הנשים בבית הכנסת בימי הביניים היא בחיוב שהוטל עליהן בהוצאות שהיו כרוכות בקיום התפילה בימים הנוראים, בשל היותן מתפללות קבועות בימים אלה.
מקומן של הנשים בבית הכנסת
על אף הגדרת חז"ל את בית הכנסת כ"מקום של כולם", אין חולק על כך שהתפילה עצמה התנהלה והונהגה על ידי גברים בלבד.
על אף חובתן של הנשים במצוות התפילה וחלקן הפעיל בבתי הכנסת, נשות אשכנז בימי הביניים היו בדרגה נחותה מזו של הגברים, בעיקר בשל בורותן בשפת העברית שהיא שפת התפילה.
נאסר על נשים להיכנס לעזרת הגברים בזמן התפילה, נשים נידות הוצאו מבית הכנסת, ועל פי ספרו של לודוויג לויזון, "נפשות צדיקים" (1855), הנשים לא ראו או שמעו דבר מן המתרחש בעזרת הגברים.
על כן, נוצר צורך לבנות לנשים בתי תפילה הנפרדים מאלו של הגברים.
לא ברור אם צורך זה נבע בהכרח מדרגתן הפחותה של הנשים בבית הכנסת.
ייתכן וזוהי תופעת לוואי של ההתעוררות הדתית בקרב נשים במאה האחת עשרה באירופה, או שזהו מנהג שהתפתח באופן עצמאי עם ההתיישבות היהודית באירופה.
החל מהמאה השתים עשרה ניתן לראות שימוש בביטוי "בית-כנסת הנשים" או "בית הנשים" לתיאור מקום תפילתן הנפרד של הנשים.
אין כל אזכורים למושג עזרת נשים ויש בכך להעיד כי מקום תפילתן של הנשים היה ישות נפרדת לחלוטין מבניין התפילה המרכזי של הגברים.
מתוך רישום עסקאות הנכסים בשנת 1944 בנירנברג, עולה כי "עזרת הנשים" הייתה מרוחקת מאוד ושכנה בבית שכלל לא השתייך לקהילה היהודית.
רוב בתי הכנסת שנבנו באשכנז בראשית האלף השני לספירה נבנו ללא עזרת נשים.
עזרה מופרדת לנשים היא תוספת מאוחרת יותר למבנים הקיימים.
דוגמה לכך ניתן לראות בוורמייזא (וורמס) בה קיים בית הכנסת העתיק ביותר של ימי הביניים.
בית הכנסת נבנה בשנת 1175 ובשנת 1213 נוספה לו עזרת נשים.
כתובת על קיר בית הכנסת מהווה את העדות הקדומה ביותר על עצם קיומה של עזרת נשים בבית כנסת כחדר נפרד ליד עזרת הגברים.
(כאן ראוי לציין, שלעומת קהילת אשכנז, עמדה קהילת יהדות קוצ'ין אשר בדרום הודו, ובה מעמד הנשים היה נעלה מאוד.
שליח הציבור היה "עולה" לקומה העליונה, בסמוך לעזרת הנשים, בימים מיוחדים כגון חגים.
שירת הנשים מהווה עד היום, כאחד מעקרי מנהגי קהילה זו.
עד היום, הנשים מלמדות את בניהם את טעמי המקרא, ובקיאות בפיוטים אף יותר מהגברים), הן אף קוראות מעזרת הנשים פסוק אחד מספר התורה, בחג שמחת תורה.
מעניינת העובדה, שנספחו לקהילה מיוחדת זו, יהודים מאשכנז, שהיו לה לרבנים ולמלמדים, בעיקר במאות השנים האחרונות.)
ב"בית הכנסת של הנשים" התפתח תפקיד של "בעלות התפילה", נשים משכילות אשר הקריאו את התפילות בלשונות המקובלות והידועות (כגון יידיש ועברית) לשאר נשות הקהילה, שרובן לא ידעו קרוא וכתוב ולא הבינו את שפת העברית.
מתוך "בעלות התפילה" אשר שימשו כחזניות בבתי הכנסת, בולטות שלש דמויות: דולצא (Dolce) אשת ר' אלעזר מוורמייזא, ריכנצא (Richenza) שנזכרה ברשימת הנהרגים על קידוש השם בנירנברג, ומרת אורגיה (Urgia).
בקינתו של ר' אלעזר בעל הרוקח על אשתו דולצא, שנרצחה בידי הצלבנים במסע הצלב השלישי בשנת 1197, ישנו ביטוי מובהק למעורבותה ולפעילותה של דולצא בחיים הרוחניים של הקהילה שבה היא חיה ולתפקידה כחזנית באותו בית כנסת של נשים: "בכל המדינות לימדה נשים ומנעמת זמרים."
תפקידה של מרת אורגיה (שנפטרה בשנת 1275) כחזנית בקהילת וורמס עולה מן הכתוב על מצבתה: "והיא גם היא בקול זמרה לנשים משוררת בפיוטים".
ריכנצא, שנרצחה בשנת 1298 עם עוד שש מאות נשים בנירנברג, מתוארת אף היא כ"אישה שהתפללה בעד הנשים".
תפילת נבונאיד היא תפילה שנמצאה בחפירות הארכאולוגיות שנעשו בשנת 1956 בקומראן.
במערה מס' 4 קטע מגילה בארמית, המכיל תפילה של המלך נבני מבבל המזוהה על ידי החוקרים כנבונאיד.
על פי התפילה היה נבונאיד נגוע בשחין ולכן גלה לתימן.
הוא פגש שם יהודי מבני גלות יהודה שהציע לו התפלל לאלוהים, ולהכיר אך ורק בו כאל עליון יחיד.
בעקבות כך אלוהים כיפר לו והוא נרפא.
התפילה מחזקת את הידוע לנו ממקורות אחרים על אודות נבונאיד מלכה האחרון של בבל.
מן המקורות ההיסטוריים, ידוע שנבונאיד גלה מבבל אל חצי האי ערב עקב מחלת השחין הקשה שבה היה נגוע.
דברי תפילה אשר התפלל נבני מלך א[רץ בבל] המלך [הגדול כאשר נוגע]
בשחין רע בדבר האל העליון בתימן [...בשחין רע]
מנוגע הייתי שבע שנים ול[אנשים] לא דומה הייתי [והתפללתי לאל עליון]
והיה [איש] יהודי מ[בני הגלות ואמר לי]
הגד וכתוב לעשות כבוד [וגדולת הד]ר לשם א[ל עליון וכן כתבתי]
הייתי מנוגע בשחין [רע] בתימן [ולאנשים לא דומה הייתי]
שבע שנים מתפלל היי[תי לכל] אלוהי כסף וזהב [נחושת וברזל]
עץ אבן וחרס משום ש[הייתי חושב] שאלוהים המה
תפילת התָראוויח היא תפילה (צלאה) המתבצעת על ידי מוסלמים מהזרם הסוני בלילות חודש הרמדאן, בנוסף לחמש תפילות החובה היומיות.
זוהי תפילת רשות, ואינה חובה.
תפילת התראוויח מתבצעת בזוגות של רכעאת, ובדרך כלל מתבצעות בין 8 ל-20 רכעאת.
תפילת תראוויח נחשבת לארוכה במיוחד, ולכן בחלק מהמסגדים נערכת הפסקה קלה בין כל 4 רכעאת, ולעיתים גם בין כל 2 רכעאת.
תפילת תראוויח מתקיימת אך ורק בלילות הרמדאן, וזמנה היא לאחר התפילה החמישית.
באופן מסורתי, רוב המתפללים קוראים בכל יום במהלך התפילה חלק אחד שלם מתוך 30 החלקים של הקוראן, ובכך מסיימים לקרוא את הקוראן כולו במהלך חודש הרמדאן.
המוסלמים מהזרם השיעי לא נוהגים לקיים את תפילת התראוויח, מפני שהם מאמינים שהיא אינה מסורת של הנביא מוחמד, אלא חידוש של עומר בן אל-ח'טאב.
לתריסריים יש מנהג דומה בשם תהאג'וד.
תְּפִלַּת שָׁוְא הוא מונח המתאר תפילה על דבר שכבר נעשה ואי אפשר לשנותו.
המונח משמש גם כביטוי בשפה העברית לדבר שאי אפשר לשנותו.
מקור האיסור להתפלל תפילת שווא על מקרה שחלף זמנו ועבר נמצא ב.
רבי עובדיה מברטנורא מביא טעם לאיסור: "דמאי דהוה הוה", כלומר מה שהיה היה, את המציאות כבר לא ניתן לשנות על ידי תפילה.
בספר ערוך השולחן טוען המחבר שבשונה מתפילה, כן ניתן להודות על העבר –
המשנה מביאה שתי דוגמאות לתפילת שווא:
דוגמה נוספת מובאת בברייתא המופיעה במסכת בבא מציעא:
הטעם המובא בברייתא לאיסור תפילת שווא שונה במקצת משאר במשנה.
עם זאת, בספר משנת יעקב הוצע שמדובר באותו טעם, כי מאחר שאין הברכה שרויה בדבר הנמדד, ברכה לא יכולה כבר להיות, ולכן הרי זה כצועק ומתפלל על לשעבר.
בספר ישועות יעקב מובא שטעם האיסור הוא שמא ינכו לו מזכויותיו, כמאמר התלמוד בבלי
בברכת המזון של חנוכה כששכח על הנסים אומר בסוף ברכת המזון "הרחמן הוא יעשה לנו ניסים כמו שעשה לאבותינו", לכאורה זה תפילת שוא על נס, ונראה שמותר.
רבי יוסף בכור שור טוען אפשר לבקש שיתרחשו נסים שיכולים לבוא בדרך הטבע – .
על ניסים הנוגדים את טבע העולם אסור להתפלל.
בהלכה, תפילת נדבה היא תפילה שבאה מרצונו של המתפלל מעבר לשלוש התפילות הקבועות (שחרית, מנחה וערבית).
בפרטי ההלכות קשורה תפילת הנדבה לקרבן נדבה.
המקור לתפילת הנדבה הוא בדברי רבי יוחנן לפיהם אדם רשאי להוסיף תפילות ככל שירצה:
בפרטי הדינים של הלכה זו כתבו הראשונים כמה חילוקים:
כאשר יש לאדם ספק האם התפלל או לא, הוא רשאי להתפלל תפילה נוספת מבלי לחדש בה דבר, בהסתמך על ההיתר להתפלל תפילת נדבה.
כאשר ברור לו שכבר התפלל והוא רוצה להתפלל תפילה נוספת, עליו לחדש משהו בתפילתו.
ללא חידוש דומה התפילה הנוספת להקרבת שני תמידים כקרבן תמיד של שחר, שיש בה משום בל תוסיף.
בתפילת מוסף אין להתפלל תפילת נדבה
בשבת וביום טוב אין מתפללים תפילת נדבה, כיון שאין קרבנות נדבה קרבים בימים אלה.
הרא"ש כתב שרק מי שמכוין היטב בתפילותיו רשאי להתפלל תפילת נדבה:
במקרים מסוימים יש להתפלל את תפילות התשלומים כתפילת נדבה:
אם החסיר שתי תפילות או יותר, לדעת חלק מהראשונים ניתן להשלים רק תפילה אחת, ונפסקה ההלכה כשיטה זו, שיוכל להשלים רק את התפילה האחרונה שהחסיר, אך נכון שישלים גם את יתר התפילות כשהוא מתנה שאם פטור הוא מהתפילות תחשבנה כתפילת נדבה, ועליו לחדש דבר בכל תפילה כזו.
שכח יעלה ויבוא בתפילת מנחה בראש חודש, ובערבית כבר אינו ראש חודש, מתפלל פעמיים עמידה בערבית, כיון שלא יזכיר "יעלה ויבוא" יש ספק האם הוא מתקן את מה שהחסיר בתפילה הראשונה, לכן יתפלל את התפילה השנייה כנדבה, והוא פטור מלחדש בה דבר.
אם לא התפלל במזיד לפני סוף זמן תפילה היות שיש פוסקים שסוברים דבהזיד ולא התפלל עד ארבע שעות שוב לא יכול להתפלל כלל, על כן יש מי שפסק שבאופן כזה, כשמתפלל לאחר ארבע שעות, יתנה שאם מצד הדין הוא פטור הרי תפילתו תהיה בתורת נדבה.
תפיסת עומק או ראיית עומק, היא היכולת לראות את הנפח התלת-ממדי של עצמים, את הפריסה שלהם במרחב ואת המיקום שלהם ביחס לצופה ולעצמים אחרים.
היא מתאפשרת בעקבות מנגנון העיבוד של מערכת הראייה במוח, אשר יכול להפוך את התמונה הדו-ממדית המתקבלת על הרשתית לתמונה תלת-ממדית.
מיומנות זו של המוח מאפשרת לו גם למצוא את ממד העומק בתצלומים ובאיורים.
אחד מתפקידיה המשמעותיים ביותר של הראייה היא מיפוי מערך העצמים בעולם התלת-ממדי.
מערכת הראייה מתבססת על המידע הדו־ממדי המתקבל מהרשתית כדי לגבש את התפיסה התלת־ממדית של העולם.
דבר זה מתאפשר משום שניתן לקבוע מרחק על ידי השוואה בין שתי קרני אור היוצאות מאותה הנקודה ונקלטות בשני אזורים שונים.
מערכת הראייה האנושית מסוגלת לעשות זאת במספר דרכים: תנועת השרירים לצורך מיקוד, סטריאואופסיס, היסט ועוד.
פגיעה במנגנונים הפיזיולוגיים והעצביים הקשורים למערכת הראייה יכולה להוביל לפגיעה בתפיסת העומק.
עצמים שנמצאים מחוץ לאזור הממוקד נראים מטושטשים, על כן מידת הטשטוש מהווה רמז עומק.
בצילום ובאופטיקה אפקט זה מכונה עומק שדה.
ככל שחפץ מסוים קרוב יותר אל הצופה, כך עיניו מתאמצות יותר כדי להתמקד בו.
מיקוד הראייה בעצם רחוק מאוד (מעל שלושה מטרים) לא דורש כמעט מאמץ כזה.
ישנן שתי דרכים בהן מערכת הראיה יכולה להתמקד בעצם מסוים:
שינוי העדשה - האישונים האנושיים הם בעלי גודל מינימלי של כ- 2 מ"מ.
דבר המאפשר את כניסתן של מספר קרני אור לגלגל העין.
כדי לקלוט את התמונה של הסביבה באופן חד וברור, על העדשה למקד את קרני האור באופן מדויק על הרשתית.
תנועות עיניים - המאמץ השרירי לקרב את האישונים של העיניים זה לזה.
העיניים האנושיות ממוקמות במרחק של כ- 6 ס"מ אחת מהשנייה.
דבר זה מאפשר לאדם להתרשם מהפער בין מיקומם של עצמים כפי שהם נקלטים בכל עין.
פער זה משמש כרמז חשוב לתפיסת העומק.
סטריאואופסיס היא פעולה של השוואת זווית הראייה בין התמונות המתקבלות מכל עין.
ככל שחפץ רחוק יותר מהצופה, כך תמונותיו המתקבלות בכל עין דומות יותר זו לזו.
כאשר שתי העיניים פקוחות, המוח מפרש בין שתי התמונות המתקבלות מהן, ומההבדל הוא מסיק מסקנות לגבי המרחק מהעין שבו מצוי העצם הנצפה.
המנגנונים העצביים האחראיים על יכולת זו נמצאים בקליפת המוח.
ניתן להטעות את מנגנון חישוב המרחק במוח על ידי שידור תמונה שונה במעט לכל אחת מהעיניים.
על אפקט זה מתבססת הסטריאוסקופיה וסרטים תלת־ממדיים, אשר מעוררים בצופה אשליה אופטית של תחושת עומק בזמן שהוא מביט במשטח דו־ממדי.
היסט ("פרלקס" או "פרלקסה") הוא שינוי מיקומן של שתי נקודות, האחת ביחס לאחרת מנקודת מבטו של צופה, החל כתוצאה מתנועתו של הצופה עצמו.
ההיסט יכול להפיק רמזי עומק אשר יסייעו למיפוי מערך העצמים בסביבה.
בהתאם לכך, דרך נוספת להשוואה בין קרני אור היוצאות מנקודה מסוימת היא להזיז את הראש כדי לדגום את המערך האופטי של הסביבה במיקומים שונים לאורך זמן.
באופן זה אדם שאיבד עין יכול לגבש תפיסת עומק על ידי כך שהוא מניע את ראשו ומשווה את התמונות המתקבלות מזוויות ראייה שונות.
עם זאת, פעולה זו היא איטית ביחס להשוואת התמונות המתקבלות משתי העיניים או מפעולת מיקוד השרירים משום שבניגוד אליהן היא לא יכולה להתבצע באופן סימולטני.
תנועת הבבואה על הרשתית בעת רטט העין
העין רוטטת קלות כ-250 פעמים בשנייה.
ככל שעצם רחוק יותר, כך בבואתו על הרשתית נעה פחות בעת הרטט.
הניסיון תורם להתפתחות המוח, הודות לפלסטיות של מערכת העצבים.
בהתאם לכך, הניסיון שהפעוט צובר במהלך התפתחותו משפיעה על תפיסת העומק שלו בהמשך חייו.
ילדים שלומדים לזחול (בגיל 6 חודשים לערך) יודעים שלא לעבור משטח זכוכית, שמתחתיו נצפית "תהום".
דבר זה מעיד שכבר בגיל מוקדם מאוד קיימת תפיסת עומק מפותחת.
מעריכים שראיות העמוק למיניהן אינן מולדות, אך מתפתחות כבר אחרי חמישה חודשים מהלידה משום שניסויים דומים שנעשו עם תינוקות שעדיין אינם זוחלים מעידים על נכונות לחצות את מה שבגיל מאוחר יותר נתפס כתהום.
ניסויים אלה נעשו על ידי אלינור גיבסון.
ישנה תקופה קריטית שבה הפעוט חייב להתנסות בראייה דו עיינית כדי לפתח את יכולת הסטריאואופסיס להסקה על מרחקים מתוך ההבדלים בין התמונות שנקלטות בשתי העיניים.
ניסוי מעניין אחר להוכחת השפעת הניסיון על הבנת המרחב הוא ניסוי החדר של איימס.
כשמציבים בפינות בחדר זה שני אנשים שגובהם דומה, הצופה שמציץ אל חדר זה דרך חור הצצה מיוחד, תופס אחד מהם כגמד ואת השני כענק.
הצופה תופס אותם כך רק בתנאי שהאנשים זרים לו וזאת משום שהוא סבור שהוא מציץ אל חדר רגיל.
אם מציבים בחדר אנשים המוכרים לצופה הוא תופס את החדר כמעוות ומוזר.
חוקי קביעות תפיסתית כגון חוק קביעות הגודל - עצם שגודלו מוכר יראה רחוק או קרוב בהתאם לגודל בבואתו ברשתית.
חציצה - עצם, שחלקו מוסתר על ידי עצם אחר, יתפס כרחוק יותר מהעצם המסתיר.
שימוש ברמז זה מצריך הכרות עם צורת העצמים השלמים.
גובה ביחס לאופק - ככל שעצם גבוה יותר הוא נראה קרוב יותר.
האדם מצליח להשיג תפיסת עומק על ידי שימוש ברמזים שונים.
חלק מהרמזים הללו מאפשרים להסיק על עומק מתוך תמונה או ציור דו־ממדיים.
רמזים אל מצריכים הישענות על הנחות שונות אודות העולם.
על כן, הנחות שגויות יכולות להוביל למסקנות מטעות.
בהתבסס על כך, אמנים רבים למדו כיצד לחקות רמזים אלו כדי ליצור אשליה של תלת־ממד ממשטח שטוח.
מרקם - כשאנו מתבוננים במשטח מכוסה דשא, אנו מבינים שהעלים הם בעלי צפיפות זהה ואם הם נראים צפופים יותר באזור מסוים, זה בגלל שאותו אזור רחוק יותר.
פרספקטיבה - קווים מקבילים מתקרבים זה לזה ככל שהם רחוקים יותר.
(לדוגמה - נדמה שקווי מסילת רכבת מתחברים בקצה שלה, למרות שאין זה כך).
אשליית פונזו ממחישה את ההשפעה של הפרספקטיבה הקווית על תפיסת העומק.
הצללה - המוח מסיק מראיית צל על קיומו של ממד עומק.
תנועה - הנוסע ברכבת רואה את העצים שבצד הדרך כאילו הם נוסעים בכיוון ההפוך במהירות רבה, עצמים רחוקים יותר נסוגים במהירות פחותה.
תפיסת גשטלט - תפיסת הגשטלט יכולה לסייע בתפיסת עומק.
לדוגמה: על פי חוק השטחים הסגורים, שטח סגור נתפס כעצם שלם.
מנגנון ארגון מידע זה יכול לסייע בראיית המרחב.
תַּפֶּלֶת הַשֶּׁתֶן (Diabetes insipidus; בלטינית: שתן תפל; ידועה גם בשם סוכרת תפלה) היא מחלה נדירה הנובעת מייצור-חסר של הורמון נוגד השתנה (ADH) המופרש מן האונה האחורית של יותרת המוח ומווסת את הפרשת השתן.
הורמון זה מווסת את כמות המים הנספגת מחדש באבוביות הכליות לאחר שהשתן הסתנן מן הדם.
סוכרת תפלה הנגרמת עקב ייצור לקוי של הורמון זה, קרויה סוכרת תפלה מרכזית.
במצב של תפלת השתן מופרשות כמויות גדולות מאוד של שתן - לפעמים עד 20 ליטר ביום - ולכן החולה צמא כל העת, ושנת הלילה שלו מופרעת על ידי הצורך להפריש שתן.
בדיקת אלקטרוליטים בדם תגלה עליה בריכוז הנתרן עקב איבוד נוזלים.
המחלה עשויה להתגלות גם עקב לחץ של גידול על האונה האחורית של יותרת המוח.
המונח בעברית סוכרת תפלה, מקורו בטעות בתרגום.
אין למחלה זו כל קשר לסוכרת, למעט תופעה של ריבוי שתן בשתי המחלות.
מחלת הסוכרת נקראת בלטינית Diabetes mellitus (שמשמעותו: "שתן מתוק"), ובשפות אירופאיות רבות נהוג לקרוא למחלה בקיצור במילה אחת Diabetes.
לעומת זאת, מחלה זו, של חוסר הורמון נוגד השתנה נקראת Diabetes insipidus, בלטינית: "שתן תפל".
המילה Diabetes (שתן) תורגמה בטעות ל"סוכרת" וכך נקראה המחלה בטעות "סוכרת תפלה".
על פי החלטת האקדמיה ללשון העברית משנת 1999, תקרא המחלה בעברית תַּפֶּלֶת הַשֶּׁתֶן.
תפלת שתן מרכזית (באנגלית- central Diabetes insipidus) היא מצב כרוני או אקוטי, המתאפיין בהשתנה מרובה ושתייה מרובה כתגובה למחסור בהורמון נוגד השתנה.
קיימים שלושה סוגים: משפחתית, אידיופתית (ממקור לא ידוע), ומשנית.
מדובר במחלה המועברת בתורשה אוטוזומלית דומיננטית.
בחלק מהמשפחות נמצאה מוטציה בגן המקודד את הורמון נוגד השתנה.
ישנן צורות תורשתיות שכיחות פחות כגון מוטציה ב-AVP הממוקמת על כרומוזם 20. מוטציות ב-WFS1 גן המקודד לחלבון טראנסממברנלי ופוגעת במוח ובמערכת העצבים ולכן עלול לגרום בין היתר ל-Diabetes insipidus.
מוטציות בגן PCSK1 המקודד לאנזים Proprotein convertase 1 ומשפעל את הפורוהורמון תוך ביקוע קשרים פפטידים, קיים רק בתאים נוירואנדוקרינים כמו במוח.
תינוקות הטרוזיגוטים נולדים עם מחלה שאינה באה לידי ביטוי עד לגיל מאוחר וחומרתה משתנה בהתאם למוטציה שגרמה למחלה.
תפלת שתן מרכזית אידיופתית (ממקור לא ידוע)
המחלה נובעת כתוצאה מירידה בתפקוד של בלוטת ההיפופיזה האחורית, שמביאה לירידה בייצור של הורמון נוגד השתנה.
בחלק מהמקרים נמצאו נוגדנים נגד נוירונים מגנו-סלולריים שהם יצרנים של ההורמון, לכן ההשערה היא כי מדובר במחלה אוטואימונית, בפרט כאשר הגבעול המחבר בין ההיפותלמוס להיפופיזה הוא מעובה כתוצאה מתהליך דלקתי.
זו מחלה משנית לגידולים, לטראומה, להפרעות וסקולריות ועוד, אשר גורמים לפגיעה בהיפופיזה, וכתוצאה מכך לירידה בהפרשת הורמון נוגד השתנה.
גרורות יכולות להביא למצב של תפלת השתן מרכזית, בדרך של שליחת הגרורה להיפופיזה האחורית.
ניתוחים עלולים גם הם להביא להופעה של תפלת השתן מרכזית- כך למשל, ניתוח להוצאת מאקרו-אדנומה יכול לגרום להתפתחות של תפלת שתן מרכזית, בדרך כלל בשלושת שלבים:
בשלב הראשון, אשר יכול להימשך כמה ימים, יש פגיעה של תאים בהיפותלמוס וכתוצאה מכך פגיעה בהפרשת ההורמון.
אצל חולה כזה יש ריבוי של שתן.
בשלב השני היפרנתרמיה פתאומית: התאים אשר נפגעו בהיפופיזה עוברים ממצב של הלם וחוסר פעילות למצב של פירוק ודגנרציה ומשחררים תוך כדי בהפרשה לא מבוקרת הורמון נוגד השתנה - החולה עלול להגיע למצב של היפרנתרמיה מסכנת חיים.
בשלב השלישי קיים חוסר בתאים שמייצרים את ההורמון.
כאשר תפלת השתן נוצרת כתוצאה מחוסר תגובה של קולטנים להורמון נוגד השתנה, מצב זה נקרא תפלת שתן כלייתית.
יכול להיות תורשתי או נרכש:
תורשתי- עמידות הכליות להורמון לוזופרסין.
תוצאה של תגובה לא מספקת של הכליות לזופרסין למשל בגלל מוטציות בקולטן להורמון AVP רצפטור 2 (AVPR2) או בקולטן אקוופורין 2 (AQP2) .
נרכש- השפעה שלילית של תרופות כגון ליתיום או היפרקלצמיה.
כניסת ליתיום לPrinciplr call מעכבת גליקוגן סינתאז קינאז (GSK3B) שהוא גורם מזרחן ומפחית את הביטוי של AQP2. .
היפרקלציוריה עלולה להפעיל את הקולטן הרגיש לסידן casR אשר מגביר את רמות הסידן בתא וגורם לAutophay.
תפיסת הביטחון של מדינת ישראל היא הדוקטרינה הצבאית של ישראל, שנוסחה לשם הגנת קיומה של מדינת ישראל והאינטרסים שלה בפני איומים אפשריים.
גישה הגנתית זו הנחתה את גיבושה של תפיסת הביטחון של המדינה והמדינה שבדרך, החל מתחילת המאה ה-20, ובהתאם לה מתבצעים תהליכי קבלת ההחלטות של מערכת הביטחון בישראל.
דוקטרינה צבאית זו עוצבה על ידי ראש הממשלה ושר הביטחון הראשון של ישראל דוד בן-גוריון במסמך "18 הנקודות" שניסח באוקטובר 1953, ובה ניסיון למצוא דרך לגשר על הנחיתות והאסימטריה הכמותית שבין ישראל לאויבותיה.
אחד מהעקרונות הבסיסים בתפיסה מתייחס לעובדה שאין לישראל עומק טריטוריאלי ולכן היא אינה יכולה להרשות לעצמה מלחמות על אדמתה.
ישראל גם ביצעה לא מעט פעולות חשאיות שנועדו לסכל איומים כשרק החלו להתרקם כמו הפעילות נגד המדענים הגרמנים במצרים, הפעילות נגד אש"פ, והפעילות החשאית לסיכול תוכנית הגרעינית האיראנית.
בתפיסה זו הושם דגש רב על הכרעה צבאית של האויב באופן מוחץ ומהיר, כך שיכולת הרתעה תתחזק מסיבוב לסיבוב, במערכה הגדולה שיש בין ישראל למדינות ערב, עד שהם יסכימו לקיומה של מדינת ישראל במזרח התיכון, לפי עקרונות קיר הברזל.
תפישת הביטחון של ישראל מתמקדת במתן מענה לשני סוגי איומים: איום קיומי – כלומר: הגנה מפני מדינות אויב הקמות עליה להשמידה, איום הטרור – פעולות איבה וטרור כנגד העורף על מנת לשבור את החברה הישראלית.
האיום הקיומי מתפצל לשני סוגי איום: פלישה צבאית קרקעית גדולה (כמו במלחמת העצמאות ומלחמת יום הכיפורים) והתקפת טילים כולל נשק לא קונבנציונלי (כמו במלחמת המפרץ).
כל איום מצריך יכולות שונות ואמצעים שונים והסבירות של כל איום משפיעה על חלוקת התקציב ובניית תפישת הביטחון הקונקרטית ותורת ההפעלה של צה"ל.
הנחת היסוד של מדינת ישראל היא שאסור לה להפסיד אף מלחמה, שכן כישלון בבלימת האיומים הקיומיים כנגד ישראל פירושו השמדתה.
עקרונות נוספים של תפישת הביטחון של ישראל הם: גבולות בני הגנה, הסתמכות בלעדית על כוח צבאי ישראלי ולא על כוחות צבאיים זרים של מעצמות או כוחות בינלאומיים (על-פי יעקב עמידרור כוח בינלאומי בשעת צרה הוא כמו מטריה שנסגרת בגשם).
ממלכתיות (כלומר הכפפתם של כל גורמי הביטחון למדינה ואיסור הקמתן של מליציות אזרחיות), שילוב נרחב של נושא הביטחון בהוויה הישראלית (שירות חובה בצה"ל, סמיכות האירועים בין יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ויום העצמאות וכדומה), וכריתת ברית חזקה עם מעצמה עולמית לצד שמירה על עצמאות.
ציוני דרך בתולדות ביטחון ישראל
מתחילת ההתיישבות הציונית בארץ ישראל, נאלצו המתיישבים להתמודד עם הצורך להתגונן בפני איומים ביטחוניים, בעיקר מצד גורמים לאומניים ערביים שהתנגדו להקמת המדינה.
הבעיה העיקרית שבפניה ניצבו החלוצים העבריים בסוף המאה ה-19 הייתה שרובם היו נעדרי כל ניסיון ביטחוני או צבאי, וכך, למרות אומץ לבם ונחישותם, הם נאלצו בעיקר להסתגר ביישוביהם ולהתגונן.
ייתכן שבעובדה זו נעוצה תחילתה של התפישה ההגנתית ביסודה של הציונות, משום שבדרכם האופיינית, הפכו חלוצי העליות הראשונות את הצורך המעשי לפן באידאולוגיה שלהם.
"היציאה מהגדר" והתחלת גיבושו של כוח המגן העברי
שינוי בתפישה החל להסתמן בתחילת המאה ה-20, ובעיקר עם כיבוש הארץ על ידי הבריטים במלחמת העולם הראשונה.
לשינוי חברו בעיקר שני גורמים.
הגורם הראשון בהקמת גדוד נהגי הפרדות רעיון שהוגהו היה זאב ז'בוטינסקי (דצמבר 1914) ונתמך בידי יוסף טרומפלדור.
גדוד זה היווה בסיס לגדוד ה-38 של קלעי המלך שהוקם ב-1917 והשתתף בכיבוש ארץ ישראל מידי טורקים, ולגדודים יהודיים נוספים שהוקמו בצבא בריטניה בארץ ישראל: הגדוד ה-39 של קלעי המלך והגדוד ה-40 של קלעי המלך שנבנה ממתנדבים ארץ ישראליים.
שלשת גדודים אלו היו הגוף הצבאי היהודי הראשון של העת החדשה, אשר נשא סמלים יהודים ושפתו הייתה עברית.
קיום הגדודים נתן הוכחה לכוחם האפשרי של היהודים והעניק צידוק מוסרי וערכי, לדרישה להקים גוף לאומי בארץ ישראל.
ניסיון צבאי שנצבר במסגרת הגדודים, כמו ניסיון קרבי ורוח ההתנדבות, עבר מאוחר יותר למסגרות המחתרתיות העבריות שפעלו בארץ.
הגורם השני הוא סיוע שקיבלה התנועה הציונית בהקמתו ואימונו של כוח מגן של ממש, מצד גורמים בריטיים שתמכו בהקמתה של מדינת היהודים, ובראשם צ'ארלס אורד וינגייט.
תהליכים אלו הביאו להקמתו של ארגון "ההגנה", שאף על פי שכפי שמעיד שמו הוא היה ארגון הגנתי בבסיסו, דגלו ראשיו ב"יציאה מהגדר", דהיינו בשימוש בפעילות פרואקטיבית והתקפית כאשר הדבר נדרש.
בשנות ה-30, כאשר פרסם ממשל המנדט הבריטי את ה"הספרים הלבנים", מצא את עצמו כוח המגן העברי נאבק נגד הבריטים שנחשבו עד אז כבני בריתו.
המצב הסתבך עוד יותר כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה, ומנהיגי התנועה הציונית ביקשו לשתף את חברי ההגנה במלחמה נגד הנאצים על ידי הקמתה של הבריגדה העברית.
מצב פרדוקסלי זה גרם לדוד בן-גוריון להכריז כי "נילחם בספר הלבן כאילו לא הייתה מלחמה באירופה ונילחם בנאצים כאילו לא היה ספר לבן".
בכך נקבעו עוד שני נדבכים חשובים בתפישת ההגנה של ישראל.
הראשון הוא התפישה כי על כוח המגן הישראלי להגן על כל יהודי באשר הוא ולא רק על היהודים תושבי הארץ, והשני הוא נכונותה של ישראל להעמיד את כוחות הביטחון שלה לרשות מאבקים בינלאומיים התואמים את ערכיה ואת האינטרס שלה.
התגבשות תפישת הביטחון עקב פעילות של המחתרות העבריות לפני קום המדינה
בתקופה שקדמה להקמת המדינה, ובעיקר דרך פעילותו של ארגון הפלמ"ח שהיווה למעשה את הזרוע הצבאית של המדינה שבדרך התגבשה התפישה של שילובה של הפעילות הצבאית בפעילויות לאומיות אחרות כמו ההתיישבות והעלייה הבלתי-לגלית.
עיקרון זה הפך גם הוא לאחד מנדבכיה החשובים של תפישת הביטחון בישראל השואפת לשלב את העשייה הביטחונית בתור גורם עיקרי בזהותה של המדינה ותרבותה.
באותה התקופה החלו להישמע גם קולות אחרים שקראו לגישה התקפית יותר, בעיקר כלפי השלטון הבריטי, דבר שהתבטא בהקמתם של ארגוני האצ"ל והלח"י.
ניתן לומר כי המחלוקת שהתגלעה בין ראשיהם של ארגונים אלה לבין ראשי הזרם המרכזי והמתון יותר בתנועה הציונית, מלווים את תפישת הביטחון של ישראל עד היום.
הקמת צה"ל ופרוק הארגונים הצבאיים
התפיסה הממלכתית שאפיינה את גישתו של בן-גוריון בכל התחומים, הביאה לכך שהוא הורה מיד עם הקמת המדינה על פירוק הארגונים הצבאיים למחצה, הפלמ"ח, האצ"ל והלח"י והפיכת צבא הגנה לישראל לגורם הצבאי היחידי הפועל במסגרת מדינת ישראל.
לתפיסה זו לא חסרו מתנגדים והיא הובילה בין היתר לפרשת הספינה אלטלנה.
בפני בן-גוריון ומפקדיו של הצבא הצעיר עמד אתגר לא פשוט של הפיכת כוח מגן צבאי למחצה לצבא ממלכתי ומאורגן.
בן-גוריון העדיף קצינים בוגרי הצבא הבריטי על פני אנשי הפלמ"ח.
בתהליך שלווה בקשיים לא מועטים, התגבש לבסוף צה"ל לידי צבא של ממש, כאשר ארגון הצבא, שיטות ההדרכה והאימונים וההפעלה המקצועית היו לפי המורשת הבריטית, ובמקביל התגבשו גם עיקרי תפישת הביטחון של ישראל באופן שנותר על כנו כמעט ללא שינוי עד לימינו.
חלק מגיבוש התפיסה הזאת היה גיבוש ה"קאזוס בלי" של ישראל, כלומר הגדרת התנאים שבהם תצא ישראל למלחמה מיוזמתה.
בין התנאים הללו ניתן למנות, הטלת מצור ימי או אווירי על המדינה, ופגיעה במקורות המים שלה.
בהתאם לתנאים אלו יצאה ישראל פעמיים למלחמה כנגד מדינות שכנות, פעם אחת במבצע קדש ופעם נוספת במלחמת ששת הימים.
נסיבות היציאה למלחמת שלום הגליל נחשבות בעיני רבים כחריגה מכללי הקאזוס בלי.
לפי האלוף (במיל') יצחק בן ישראל בספרו "תפיסת הביטחון של ישראל", תפיסת הביטחון של ישראל מבוססת על תפיסתו של זאב ז'בוטינסקי (על קיר הברזל והאתיקה של קיר הברזל), שפורסם בשנות ה-20 ודוד בן-גוריון פיתח ופירט אותה בתחילת שנות ה-50 (18 באוקטובר 1953) במסמך '18 הנקודות' שהתקבל על ידי הממשלה.
דוקטרינה זו מניחה כי קיימת אסימטריה בסיסית בין מדינת ישראל לבין העולם הערבי והמוסלמי הסובב אותה.
(בהיבט הגאוגרפי, הדמוגרפי, הכלכלי, ואף בתמיכה בינלאומית), וישראל צריכה להביא את אויביה למסקנה שאין דרך מעשית להביא להשמדת ישראל, ולהשלים עם קיומה בסופו של דבר.
כל זאת, כאשר לישראל אין את האפשרות לכבוש בירות אויב ולהשליט עליהן את מרותה, ומאידך אין לה את האופציה להפסיד בשום מערכה.
על פי בן-גוריון לתפיסת הביטחון יש שלשה יסודות: הרתעה, התרעה והכרעה.
דוקטרינה זו הופעלה ובמידה רבה הוכיחה את עצמה כאשר מצרים, ירדן ואף סוריה יצאו ממעגל העימות הקונבנציונלי, אם בדרך של הסכמי שלום או מצב של אי לוחמה.
מאז נעשו מספר ניסיונות לעדכנה לאור השינויים הרבים שנעשו במזרח התיכון, ירידת האיום הקונבנציונלי על ישראל, והתגברות האיומים העל-קונבנציונלי (גרעין) והתת-קונבנציונלי (טרור), שלהם לא היה מענה טוב בתפיסה הישנה.
חבר הכנסת דאז דן מרידור בראשות "ועדה לתפיסת ביטחון" בכנסת, הנפיק מסמך בנושא בן כ-30 עמודים ב-1986–1987, והגיש אותו לדן שומרון.
לאחר מכן ב-1998 האלוף ישראל טל, עסק בעניין וכתב ספר שבו פרש את משנתו.
ניסיון מעמיק יותר נעשה באותה שנה על ידי צוותי עבודה שריכז מנכ"ל משרד הביטחון האלוף דוד עברי בהוראת שר הביטחון יצחק מרדכי.
במסגרת זו ריכז צוות של 100 איש שחולק לחמש ועדות משנה, שכל אחת מהן עסקה בנושא אחר: צבא, ממשק בין צבא לחברה, ממשק בין צבא למדיניות, נשק לא קונבנציונלי, וטכנולוגיה.
האנשים שריכזו את הוועדות היו שלמה ינאי, משה לוי, יהודה בן מאיר, דן מרידור ויצחק בן ישראל.
ב–2004 ביקש שר הביטחון שאול מופז על דעת ראש הממשלה אריאל שרון, מהשר לשעבר דן מרידור, לרכז דו"ח ועדת מומחים לעדכון תפיסת הביטחון של ישראל.
בוועדה זו היו למעלה מ-15 מומחים בהם אנשי ביטחון מצה"ל, כראש אג"ת, המועצה לביטחון לאומי ואף אזרחים מומחי ביטחון מהאקדמיה ותחומי הכלכלה.
ב-2006 לאחר עבודת מטה של כשנתיים הוגש הדוח, שהכיל מסמך של כ-250 עמודים, שרובה נותר חסוי.
סיכום של עבודת הוועדה הוצג על ידי מרידור בפני ראש הממשלה, שר הביטחון, המטה הכללי של צה"ל, שב"כ וגופים ביטחוניים נוספים.
אחד מחידושיה הידועים היה להוסיף יסוד רביעי לתפיסת הביטחון והוא "התגוננות".
הוועדה עסקה במגוון נושאים כמו כוח אדם וסוגיית הגיוס, קבלת החלטות בממשלה, יחסים בינלאומיים כאשר שדה הקרב פולש למסך, איומים לא קונבנציונליים, ובלוחמת גרילה וטרור, שם המליצה לבחון מחדש את עיקרי תפיסת הביטחון לגבי לחימה בטרור, ולגבש להם מענה שונה.
מבחינה כלכלית הוועדה המליצה לחזק את הכלכלה הישראלית באמצעות הורדת האחוז היחסי של הוצאת הביטחון של ישראל, כך שיגיע ב-2016 ל-5% מהתמ"ג במקום 7%–8% שהיה בתקופתה.
(בארצות מערביות הוצאות הביטחון הן כ-2%–2.5% מהתמ"ג), ולהימנע מפיתוח לא כלכלי של נשק שניתן להשיג במקום אחר (למעט בפיתוחים חיוניים).
בעשורים הראשונים של המאה ה-21 בעקבות התגברות האיום האיראני, וסבב עימותים בין צה"ל לחזבאללה וחמאס, עלו קולות ביטחוניים שקראו לעדכן את תפיסת הביטחון של ישראל, כך שתתאים ללחימה באתגרים שמציבים ארגוני הטרור לישראל.
באוגוסט 2015 פרסם הרמטכ"ל גדי איזנקוט את מסמך אסטרטגיית צה"ל, שבין השאר, מגדיר את האיומים הצבאיים האסטרטגיים והטקטיים על מדינת ישראל, את דרכי הפעולה הנבחרות של צה"ל ואת כפיפותו לדרג המדיני.
באוגוסט 2018 פורסם שראש הממשלה בנימין נתניהו גיבש הצעה לעדכון תפיסת הביטחון של ישראל כך שתתמקד גם בסייבר ובהגנה מפני טילים.
ביוני 2025 אושר החוק לאסטרטגיית הביטחון של מדינת ישראל אשר קבע כי על המטה לביטחון לאומי יוטל לגבש עם כינונה של ממשלה חדשה הצעה אסטרטגית מדינית-ביטחונית של מדינת ישראל שתפרוט את הנחות היסוד, האיומים והאתגרים של מדינת ישראל והדרכים להתמודד איתם.
על ישראל להרתיע את אויבותיה ולהקים "קיר ברזל" ודימוי של מדינה בלתי מנוצחת, בכל האמצעים העומדים לרשותה: בניית צבא מתקדם, גדול יחסית, רב עוצמה ומודרני.
שימת דגש על כוח אדם איכותי.
פיתוח ורכש נשק מתקדם, כולל נשק מרתיע כמו נשק גרעיני.
חתירה לניצחונות מהירים ומוחצים בעימותים צבאיים.
החזקת ביסוס קשר איתן עם מעצמת-על שתתן לה נשק מתקדם ומטריית הגנה בעת הצורך.
כל זאת בשביל לגרום לאויביה להשלים עם קיומה.
קיר ברזל זה נועד על פי עמידרור לא רק לגרום להסכמי שלום, אלא גם לשמור על הסכמי שלום שכבר נחתמו.
מאז הקמת המדינה, הנחתה את מנהיגיה התפישה כי היות שצה"ל הוא צבא קטן יחסית לצבאות המדינות הנמצאות בעימות עם ישראל, עליו לשאוף לעליונות איכותית משמעותית עליהם.
תפישה זו הביאה לפיתוח ושיפור היכולות האנושיות של החייל הישראלי, ולשימת דגש על הצטיידות בנשק מתקדם, הן מפיתוח עצמי והן על ידי רכש ממדינות אחרות, יתרון זה הלך והתעצם במשך השנים, כאשר הוא מגובה בפיתוח היתרון האיכותי של ישראל גם בתחומים אחרים כמו מדע, טכנולוגיה ותעשייה.
ובהמשך באה לידי ביטוי בפיתוח הכוח האווירי, יכולת לפגיעות מדויקות ועוצמות אש גדולות יותר.
מגמה זו קבלה משנה תוקף לאחר מלחמת ששת הימים, עקב הקשרים ההדוקים שנרקמו בין ישראל לארצות הברית, שהביאו לציודם של כוחות הביטחון הישראלים בנשק אמריקאי מתקדם.
כיוון שהיחס שבין ישראל לשכנותיה הקרובות הוא 1 ל-20, קבע בן-גוריון שהצבא צריך להיות ביחס לא פרופורציונלי למקובל בעולם.
בעוד שבמדינות העולם מקובל בעתות שלום על החזקת צבא בגודל שבין 0.2 ל-0.4 אחוז מכלל האוכלוסייה, בישראל מקובל להחזיק צבא גדול ביותר ביחס של כ-2 אחוז ויותר מכלל האוכלוסייה ותוך הסתמכות על כוח המילואים המגויס באותה עת.
באופן הזה הפער הכמותי קטן לבערך 1 ל-5. בן ישראל מציין כי גודלו של צה"ל וחימושו גדול מצבאות מערביים באירופה.
ישראל צריכה לבנות מודיעין יעיל שיוכל להתריע על כוונות האויב, כדי לגייס את צבא המילואים (שמרכיב את חלק הארי של הצבא) בעת עימות במהירות, כך שיוכל להגן על המדינה בזמן.
שורש כ.ר.ע במשמעות של לכרוע ברך, ליפול.
מבטא את הנטייה הסופית של הקרב לטובת צד אחד.
הכרעת האויב באמצעות תמרון כח מחץ של חיל שריון וחיל אוויר באופן מהיר.
בכל סבב של העימות בין ישראל לשכנותיה העוינות, ישראל צריכה להכריע בעוצמה ובמהירות את העימות.
לישראל אין יכולת לכבוש את המדינות העוינות ולהגיע לעיר הבירה שלהן, או לשבור את הרצון של האוכלוסיות שלהן, אבל היא יכולה להוריד על הברכיים ולהרוס את הצבאות שנלחמים בה.
לאחר מספר סבבים הדבר יוציא את החשק מהאויב לשוב לשדה הקרב, וייתן לישראל את הדימוי של מדינה בלתי מנוצחת, יבסס את יכולת ה"הרתעה המצטברת", ויגרום למדינות האויבות לצאת ממעגל המלחמה ולהגיע להסכמי שלום עם ישראל.
ישראל צריכה להכריע עימותים במהירות משום שהיא מחזיקה אנשי מילואים שעליהם מתבססת הכלכלה שלה, ולא להיגרר למלחמת התשה ממושכת שתפגע במורל הלאומי ותשחק את יכולת העמידה של אזרחיה.
כבר בתחילת הלחימה יש להדוף את האויב ולהעביר את הלחימה לשטחו, כיוון ששטחה של מדינת ישראל מצומצם, והחזית קרובה לעורף, כדי למנוע נזק פיסי ונפשי לאזרחים, ולגרום לדמורליזציה אצל האויב שירגיש שהלחימה מתקרבת אל עיר הבירה שלו.
דו"ח מרידור הוסיף מרכיב רביעי של התגוננות.
לפי קלאוזביץ, המלחמה היא המשך המדיניות באמצעים אחרים, ולפיכך הניצחון איננו נתפס רק כהכרעה צבאית אלא גם כיכולת לכפות את היעדים המדיניים של המנצח.
יגאל אלון עסק בשאלת הגדרת הניצחון עבור ישראל, וראה בו שילוב של הכרעה צבאית עם השגת ביטחון, יציבות ושלום.
צה"ל לא אימץ את גישתו, מתוך תפיסה כי הצבא מסוגל להכריע קרבות אך אינו יכול להבטיח את תוצאותיהם המדיניות והחברתיות.
לפיכך הסתפק הצבא בהגדרת ההכרעה כנקודה שבה מסתיימת המלחמה, תוך הישענות על ההנחה שהכרעות חוזרות ונשנות יחלישו את רצונו של האויב לשוב ולתקוף לאחר שספג מפלה כואבת פעם אחר פעם.
לפי ההיסטוריון ד"ר יגיל הנקין, לאורך כל שנותיה עמדה בבסיס ה"אסטרטגיה הלאומיות" של ישראל "הישרדותה ושגשוגה של מדינת ישראל, כמדינה יהודית ודמוקרטית במרחב שעדיין לא השלים עמה".
עם זאת, לדבריו בפועל היו שתי "אסטרטגיות לאומיות" שונות שהופעלו לסירוגין כאמצעי לאותה מטרה:מהקמתה ועד מלחמת יום כיפור האסטרטגיה הלאומית של ישראל התבססה על קיר הברזל והשארת ההגנה על ישראל בידי ישראל עצמה – לצד שיתופי פעולה עם מדינות נוספות המבוססים על אינטרסים משותפים והשגת תמיכה של מעצמה.
כחלק מתפיסת "קיר הברזל" נכללה הבנה כי הסכם עם מדינות ערב אינו "יוצר" אלא "מתאר", כלומר הנחה כי רק כאשר תפסיק בפועל העוינות של ישראל למי משכנותיה, ניתן יהיה לאחר מכן להכריז על כך בהסכם גלוי.
על פי תא"ל במיל' רון טירה החל משנת 1993 ועד 2022 (במשך שבעה מבצעים ומלחמות, למעט מבצע חומת מגן) ישראל אימצה דוקטרינה לא רשמית שכוללת את ארבעת השלבים הבאים:
תקיפה מאסיבית באש של מטרות איכות שהוכנו מראש
המתנה לתגובה (בדרך כלל רקטות וטילים)