tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דינמיקה זו בין סכסוכי עבודה לסכסוכי גזע באה לידי ביטוי עוד לפני המהומות בשיקגו במהומות בעיר איסט סנט לואיס באילינוי ב-1917, שבמהלכן נטבחו 39 שחורים לפי האומדן הרשמי ויותר מ-100 לפי אומדנים אחרים.
אלמנט נוסף שתרם לעוצמת העימותים היה שינוי תודעתי בקהילה השחורה עצמה, שהוביל לנכונות גוברת להגיב להטרדות ולאלימות.
במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, קהילות שחורות בארצות הברית אימצו את "הפוליטיקה של המכובדות" (politics of respectability) כתגובה למעשי אלימות גזעניים ולטענות גזעניות בדבר נחיתותם התרבותית והביולוגית.
אסטרטגיה זו החלה להשתנות בימי המלחמה, ובקהילה השחורה היה ויכוח עז בין התומכים בגישה זו לבין התומכים בתגובה אסרטיבית יותר של הגנה עצמית כנגד מעשי אלימות.
לשינוי תרמה העובדה שאזרחים שחורים רבים שירתו בצבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה.
הרגימנט השמיני של המשמר הלאומי של אילינוי הפך בזמן המלחמה לרגימנט צבאי שלחם יחד עם כוחות צרפתים באירופה.
הוא היה מורכב כולו מחיילים שחורים והיה הרגימנט היחיד שכל מפקדיו היו שחורים.
ההשתתפות במלחמה ובתעשייה נתפסה על ידי רבים כהוכחה לצדקת טיעונים בעד שוויון זכויות ממשי בין הגזעים.
בסוף המלחמה הופיעו הניצנים של תנועת השחור החדש, ואינטלקטואלים שחורים בולטים כגון ו.א.ב דו בויז עודדו מאבק נחוש יותר בגזענות.
לדוגמה, במאמר שפורסם באפריל 1919 בעיתון "השיקגו דפנדר", שהיה העיתון המרכזי של הקהילה השחורה בשיקגו, נכתב: "באמריקה אנשינו מחולקים לשתי אסכולות שונות – האחת מגלמת את רעיון אי-ההתנגדות של בוקר טי.
וושינגטון, השנייה את האסכולה המיליטנטית של דו בויז.
אנו מתוודים שמעולם לא יכולנו לתמוך בדוקטרינה של פסיביות או אי-התנגדות.
ההיסטוריה מוכיחה שאף גזע של עם לא הגיע לשום מקום מבלי להילחם, ואנו לא יוצאים מהכלל".
מותו של יוג'ין ויליאמס ופרוץ המהומות
27 ביולי היה יום ראשון חם במיוחד, ורוחצים רבים הגיעו לחופי ימת מישיגן בעיר.
יוג'ין ויליאמס, נער שחור שמעט מאוד ידוע על קורות חייו עד אותו היום, הגיע לחוף יחד עם ארבעה חברים, והם שייטו לאורך החוף עם רפסודה.
החופים בשיקגו לא היו מופרדים גזעית באופן רשמי, אך בפועל קו לא מסומן הפריד בין חוף ללבנים בלבד וחוף לשחורים בלבד.
לפי גרסה של עדי ראייה, בשלב מסוים הרפסודה חצתה את אותו קו בלתי נראה וגבר לבן שהיה במקום החל לזרוק אבנים לעברם.
ויליאמס נפגע מאחת האבנים בראשו וטבע.
לפי הגרסה שמוצגת בדוח הוועדה שחקרה את האירועים, העימותים החלו על החוף, לאחר שמספר הולכי רגל שחורים נכנסו לחוף הלבן.
ויליאמס, לפי גרסה זו, נשאר בתוך המים ונאחז באדן מסילה בעוד אבנים נזרקות לעברו, אך לא פוגעות בו.
כשנער לבן בגילו נכנס למים והחל להתקרב אליו הוא נתקף בבהלה, עזב את האדן וטבע.
בעוד כוחות הצלה והרוחצים עדיין חיפשו אחר גופתו של ויליאמס, העימותים על החוף החלו להתפתח.
עדי הראייה השחורים פנו לדייוויד קלהאן, שוטר לבן שהיה במקום, וביקשו שיעצור את מי שלטענתם זרק את האבנים, אך קלהאן סירב לעשות זאת.
המוחים לא ויתרו וקראו לשוטר שחור שהיה בקרבת מקום כדי שיתערב, אך קלאהן המשיך בסירובו וסירב גם לתת לשוטר השחור לעצור את החשוד בעצמו.
הוויכוח התלהט ובמהלכו קלאהן עצר גבר שחור בעקבות תלונה של לבנים.
בקרב הקהל הלבן החלו להתפשט שמועות שאדם לבן טבע בעקבות יידוי אבנים מצד הקהל השחור.
באותו הזמן שמועות נפוצו בחגורה השחורה שקלאהן לא רק מנע את מעצרו של החשוד בהריגה של ויליאמס, אלא גם מנע משחיינים להיכנס למים כדי להצילו.
במהרה הגיע לחוף המון של שחורים ולבנים והוויכוח על החוף התפתח לעימותים אלימים.
באותו הזמן רכב משטרה הגיע לדרום העיר כדי להכניס את העצור מהחוף לבית המעצר.
הקהל שהיה באזור התלהט וגבר שחור ירה ופצע את אחד השוטרים.
שוטר שחור שנכח במקום השיב אש לעבר היורה והרג אותו, אך מייד לאחר מכן התפתח במקום קרב יריות.
בשעות שלאחר האירועים בחוף, התפתחו בדרום ובמערב העיר עימותים בין קבוצות של לבנים ממוצא אירי לבין שחורים.
במהלך אחרי הצהריים והלילה עשרות שחורים ולבנים הוכו או נדקרו.
בבוקר שלאחר מכן נראה היה שהעיר חזרה לשגרה ואנשים הלכו לעבודה כרגיל, גם במקומות עבודה מעורבים, אך אחרי הצהריים התארגנו כנופיות של צעירים לבנים שהכו שחורים שחזרו מהעבודה בתחבורה הציבורית לאזור החגורה השחורה.
הכנופיות עצרו את התנועה של קרונות החשמלית, השתלטו על קרונות והכו את הנוסעים השחורים.
ארבעה שחורים ותוקף לבן אחד נהרגו בעימותים אלה ועשרות נפצעו.
הידיעות על המהומות הגיעו לחגורה השחורה והמונים שחורים הגיבו באלימות.
ארבעה אזרחים לבנים נהרגו בתקריות עם המון זועם של אפרו-אמריקאים.
בינתיים כ-1,500 שחורים התאספו מסביב למבנה שבו, לפי השמועות, שהה אדם שירה בילד שחור מקומה רביעית.
הם דרשו מהשוטרים לעצור את האדם וכשזה לא קרה התפתחו עימותים בין השוטרים למתאספים.
כוחות של המשטרה הגיעו למקום וירו לעבר ההמון.
כתוצאה מהירי נהרגו ארבעה מהמתאספים.
אירועים אלה הביאו לתחושות פאניקה ופחד.
בלילה של יום שני, שתי כנופיות של נערים לבנים החלו לפשוט באופן שיטתי על בתים של שחורים מחוץ לחגורה השחורה ולהכות, במקרים מסוימים להרוג, את יושביהם.
בנוסף, הם החלו לירות על עוברים ושבים מתוך מכוניות באזורים שבהם גרו תושבים שחורים.
קבוצות של שחורים, החלו בתגובה להשיב אש לעבר מכוניות חולפות.
עד סופו של יום שני מניין ההרוגים היה 17 בני אדם.
אירועים מסוג זה המשיכו גם בימים הבאים.
ביום שלישי בבוקר המהומות המשיכו כשכנופיות לבנות תקפו שחורים שהיו בדרכם לעבודה.
באותו היום החלה שביתה של עובדי החשמליות, וההתקפות הופנו כלפי עובדים שהיו צריכים לחצות ברגל שכונות עוינות.
באותו הבוקר הותקפו שחורים גם באזור הלופ, מרכז העיר והמרכז העסקי של שיקגו.
שני תושבים שחורים נהרגו ואחרים הוכו ונשדדו.
ההתקפות על בתים של שחורים נמשכו ובתים רבים הועלו באש.
עד תום המהומות כאלף תושבים נותרו ללא קורת גג.
יחד עם התפשטות האלימות התפשטו גם שמועות שונות, שקודמו גם על ידי עיתוני העיר.
בעיתונות המרכזית פורסמו נתונים מפוברקים לגבי מספר ההרוגים והפצועים במהומות.
הדיילי ניוז פרסם שמועה לפיה מאות גופות של לבנים נזרקו לשלוחה של נהר שיקגו.
אותו עיתון, וגם השיקגו טריביון פרסמו שקהל שחור פשט על מחסני נשק בספרינגפילד ומתכנן לפלוש עם התחמושת לעיר.
העיתונים גם פרסמו סיפורים בדויים על רצח מתוכנן של נשים לבנות.
לדוגמה, בעיתונות פורסמה עדות של שוטר שטען שהוא היה צריך לבקר 75 משפחות של שוטרים לניחום אבלים.
למעשה, השוטר היחיד שנהרג בעימותים היה שוטר אפרו-אמריקאי בשם ג'ון סימפסון.
בשיקגו דפנדר, העיתון המרכזי של הקהילה השחורה, פורסמו גם כן דיווחים מוגזמים או בדויים.
אחד הסיפורים הבדויים שהודגשו בעיתון, היה על רצח ברוטלי של אישה שחורה ובנה התינוק.
השמועות סייעו למהומות להתפשט גם לשכונות במערב העיר שתושביהן היו ממוצא איטלקי.
במקרה אחד המון איטלקי הרג גבר שעבר בשכונה.
אזור החגורה השחורה סבל גם מהמחסור שנוצר כיוון שחנויות נסגרו וספקים נמנעו מלהיכס לאזור.
חלק גדול מהקהילה השחורה נמנע מללכת לעבודה כל זמן שהמהומות נמשכו, דבר שדלדל גם את יכולתם לקנות מצרכים.
רשויות הסניטריה הפסיקו לעבוד באזור, ועלה החשש שהצטברות האשפה תביא להתפרצות של מחלות או מגפה.
המהומות דעכו בהדרגה החל מסופו של יום רביעי.
תרמו לכך הירידה בטמפרטורות, הגשם וההתערבות של המשמר הלאומי של אילינוי.
כשבוע לאחר פרוץ העימותים המהומות נפסקו והעיר החלה לחזור לשגרה.
המשמר הלאומי הסיג את כוחותיו ב-8 באוגוסט.
ראש העיר של שיקגו, ויליאם הייל תומפסון, חזר לעיר מחופשה בוויומינג בבוקר היום השני למהומות.
כשהגיע הוא נפגש עם מומחה לדרום העיר מהמשטרה, קפטן מייקל גאלרי, שאמר לו שסדר הכוחות של משטרת שיקגו, כ-3,500 שוטרים, קטן מכדי לטפל במהומות.
גאלרי הזהיר שאם המיליציה של המדינה לא תיקרא לעיר ויוכרז ממשל צבאי, השקט לא יחזור.
למרות עצתו, ראש העיר סירב לבקש את עזרת המשמר הלאומי של אילינוי עד היום הרביעי למהומות.
תומפסון ומפקד המשטרה, ג'ון גאריטי, הכריזו על תוכנית להציב כמעט את כל כוחות המשטרה מסביב לחגורה השחורה במטרה למנוע כניסה של כנופיות לאזור.
התוכנית סייעה להפחית את האלימות בחגורה עצמה, אך המשטרה נותרה חסרת כוחות באזורים אחרים בהם התרחשו התנגשויות אלימות.
בעקבות ההחמרה בעימותים, הפצירו מנהיגים אזרחיים בעיר בתומפסון ובמושל אילינוי פרנק לואדן לגייס את המיליציה.
תומפסון התרצה חלקית ביום שני בלילה וביקש מהמושל שכוחות המשמר הלאומי יגיעו לנקודות ריכוז בעיר, אך ימתינו להוראה כדי לפעול.
במהלך הלילה הגיעו לעיר 3,500 חיילים של המשמר.
הקריאות להתערבות של המשמר הלאומי גברו ביום שלישי, ואישים בולטים בעיר, כולל התובע הכללי של אילינוי, פנו ישירות ללאודן בבקשה שיתן פקודה להפעיל את הכוחות.
לאודן השיב שידיו כבולות ללא בקשה מפורשת של ראש העיר, אך הוא גם הגדיל את כוחות המיליציה שממתינים בעיר לכ-6,000 חיילים.
בישיבת מועצה מיוחדת 20 מתוך 25 האלדרמנים הצביעו בעד הפעלה של המיליציה, אך תומפסון וגאריטי התעקשו שאין בכך צורך.
הסיבות להתמהמהות בהפעלת המליציה היו מגוונות.
גאריטי סבר שכוחות המשטרה מספיקים.
הוא ותומפסון טענו שכניסה של כוחות מיליציה לא מיומנים עשויה ללבות את המהומות במקום לסיימן.
גישה זו תאמה את מה שקרה שנתיים קודם לכן באיסט סנט לואיס, שם המשמר הלאומי הואשם בסיוע למתפרעים הלבנים.
בפועל, בתחקירים שנעשו אחרי המהומות נקבע שהמשמעת בקרב חיילי המיליציה הייתה טובה יותר מבקרב המשטרה.
סיבה נוספת הייתה האופי הלא רציף של המהומות.
בשלבים שונים של התפתחות המהומות נוצרה תחושה מוטעית שהן שוככות ושהסדר עומד לחזור לכנו, אך אלה היו הפוגות זמניות.
מבקרים של החלטות ראש העיר טענו שהיריבות הפוליטית בין תומפסון ללאודן שיחקה תפקיד משמעותי באיחור התגובה.
ב-1917 הורה לאודן לחיילי המשמר הלאומי לפזר אספה שהואשמה בנטיות פרו-גרמניות, בניגוד לעמדתו של ראש העיר, דבר שהעכיר את היחסים בין השניים.
הם התחרו זה בזה על יוקרה פוליטית, ותומפסון לא רצה שלאודן יקבל את הקרדיט על סיום המהומות.
בנוסף, זמן קצר לפני המהומות הכריז לאודן שיתמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית לתפקיד מועמד המפלגה לנשיאות ארצות הברית.
ייתכן שסירובו לפעול בניגוד לבקשתו של תומפסון, בניגוד למה שעשה ב-1917, נבע מהכרה בכך שתומפסון עתיד היה לעמוד בראש המשלחת הרפובליקנית של אילינוי לוועידת המפלגה.
תומפסון שינה את עמדתו לאחר שנכח שכוחות המשטרה ברשותו עייפים ומתקשים להכיל את ההפגנות.
ללחץ הפוליטי מצד מועצת העיר ומצד מנהיגים אזרחיים במדינה הצטרפו ביום רביעי גם מנהיגים שחורים שקראו להפעיל את המיליציה.
בנוסף, הגיעו לראש העיר דיווחים שהכנופיות הלבנות מתכננות לשרוף את אזור החגורה השחורה.
מחלקת הכבאות דיווחה בערב יום רביעי על 35 מקרי הצתה באזור.
בעקבות גורמים אלה הורה תומפסון על הפעלת המיליציה (אך לא על ממשל צבאי) מעט לפני עשר בלילה ביום רביעי.
בדוח הוועדה שחקרה את האירועים נכתב שכוחות המשטרה התקשו להשתלט על המהומות כיוון שלא היה להם כוח אדם מספיק, כיוון שהמשמעת של כוחות המשטרה לא הייתה טובה וכיוון שהקהילה השחורה התייחסה בחשדנות כלפי המשטרה.
בדוח נטען שהחשדנות נבעה ממקרים רבים, במהלך האירועים ובעימותים בין-גזעיים קודמים, שבהם שוטרים עמדו לצד הפורעים הלבנים.
הם ציינו גם שהשוטרים נוטים לעצור אזרחים שחורים יותר מאשר לבנים.
הוועדה כתבה על הנתון לפיו אישומים הוגשו כלפי 154 שחורים ו-75 לבנים: "במבט ראשון נתונים אלה מראים על יותר פעילות של שחורים במהומות מאשר לבנים, ולפיכך ניתן היה לצפות שמספר הנפגעים הלבנים יהיה כפול ממספר הנפגעים השחורים.
אבל מתוך 520 פצועים שגזעם דווח באופן וודאי, 342 היו שחורים ו-178 היו לבנים...
עובדה זו מוליכה למסקנה שלבנים לא נעצרו באותה הקלות שבה עצרו שחורים".
שני דוחות חקירה משמעותיים הוגשו לרשויות לאחר האירועים.
הראשון הוא דוח של המשרד לחקירת מקרי מוות של מחוז קוק.
הדוח הוגש בנובמבר 1919 והחקירה נוהלה על ידי חבר מושבעים שהתכנס 90 פעמים – הפעם הראשונה עוד לפני שהמהומות הסתיימו – ושמע עדויות לגבי המהומות ואופן הטיפול בהן.
הדוח השני והמשמעותי יותר היה דוח של ועדת שיקגו על יחסי גזע (Chicago Commission on Race Relations), שהוקמה על ידי מושל אילינוי פרנק לאודן במטרה לחקור את האירועים ולהמליץ על מדיניות למניעת הישנותם.
הדוח פורסם בשנת 1922 כספר בשם The Negro in Chicago: A Study of Race Relations and a Race Riot, והוא נחשב לטקסט סוציולוגי משמעותי בהתפתחות המחקר של יחסי גזע בארצות הברית.
הוועדה שילבה שישה חוקרים אפרו-אמריקאים ושישה חוקרים לבנים.
בניגוד לנרטיב הדומיננטי עד אז לגבי מהומות גזע, הדוח זיהה את האזרחים האפרו-אמריקאים כקורבנות של האירועים, ולא כאלה שהציתו אותו, ותיעד את היחס המפלה כלפי שחורים מצד המשטרה.
הדוח התייחס להגירה הגדולה של שחורים מדרום ארצות הברית לצפונה כגורם, אך לא טען שעצם הנוכחות של שחורים היא הגורם למהומות.
תחת זאת, חברי הוועדה הדגישו את הסטראוטיפים הגזעניים שפשו בחברה.
בנוסף, הם ביקרו את הסגרגציה של קהילות שחורות בערים אמריקאיות וזיהו תופעה זו כגורם להתפרצות המהומות.
הדוח התייחס לגזענות כתגובה לא רציונלית של לבנים, שבגינה העיר סובלת מבעיות התפתחות, אי-יציבות וחוסר יעילות כלכלית.
מבקרים של הדוח טענו שמחבריו לא הקדישו תשומת לב מספקת לבעיות בשוק העבודה, לדינמיקה באיגודי עובדים ולאינטרסים כלכליים.
המהומות של 1919 פגעו זמנית בכלכלה של שיקגו, אך היו להן גם השפעה מחוץ לשיקגו והשפעות ארוכות טווח על התפתחות היחסים בין לבנים לאפרו-אמריקאים בעיר.
בפוליטיקה הלאומית, הנשיא וודרו וילסון האשים את "הגזע הלבן" באחריות על המהומות בשיקגו ובוושינגטון די.
ונעשו ניסיונות לקדם יחסים טובים יותר בין שחורים ללבנים, באמצעות ארגונים וולונטריים וחקיקה בקונגרס.
מהומה במועדון הוא סרט קומדיה ספורט אמריקאי משנת 1980, בבימויו של הארולד ראמיס, עם מייקל או'קיף, צ'בי צ'ייס, רודני דיינג'רפילד, טד נייט וביל מארי בתפקידים הראשיים.
הסרט הצליח מאוד מבחינה מסחרית והזניק את הקריירה של רודני דיינג'רפילד שעד אז עסק בסטנד אפ.
הסרט הפך לסרט פולחן בארצות הברית ותואר ב-ESPN כסרט הספורט המשעשע ביותר שנוצר מעולם.
ב-1988 הופק סרט המשך שלא הצליח.
דני נונן (מייקל או'קיף) הוא נער שעובד במועדון גולף יוקרתי בתור Caddy (נושא מקלות גולף), כדי לממן את כניסתו לקולג'.
הוא נושא מקלותיו של טאי ווב (צ'בי צ'ייס), גולפאי ותיק ובנו של אחד מבעלי המקום.
דני מחפש מישהו שיאשר לו מלגת לימודים בקולג' והוא מתחבר לשופט סמיילס (טד נייט) שהוא סנוב ושחצן האחראי על תחרות מתן מלגה לנושאי המקלות.
טיפוס נוסף במועדון הוא החצרן קרל ספקלר (ביל מארי) שהוא קצת מעורער בנפשו ומשימתו העיקרית כעת היא להשמיד את חולדי השק (מופיעים בסרט כבובות) שהורסים את מגרש הגולף אבל כל מאמציו, כולל הזרמת מים למחילות, נכשלים.
למועדון מצטרף טיפוס נובו ריש צעקני בשם אל צ'רביק (רודני דיינג'רפילד) הוא מתגרה בכולם, מודיע כי יש לו כסף לרכוש את המועדון ולהפוך אותו לבנייני מגורים, ומחלק שטרות כסף לכל אחד.
בעיקר הוא מתגרה בשופט סמיילס ופעם הוא גם מתנגש בכוונה ביאכטה שלו.
דני מתחבר לשופט וזוכה לבסוף במלגה לקולג' בתחרות עם כל נושאי הכלים במועדון.
לייסי (סינדי מורגן), אחייניתו של השופט היא מופקרת מבחינה מינית.
היא מפתה את דני לשכב אתה וכאשר השופט תופס אותם בשעת מעשה הוא רודף אחרי דני שבטוח שהמלגה שלו תבוטל, אבל הוא לבסוף משלים איתו.
צ'רביק ממשיך להתגרות בשופט וטאי מציע להם ליישב את הסכסוך בתחרות גולף.
המנצח יזכה לבסוף ב-80,000 דולר מהמנוצח.
התחרות מתחילה ונראה שהשופט גובר.
צ'רביק מקבל מכה בזרועו מכדור הגולף שחוזר אליו.
הוא טוען שאינו יכול להמשיך וממנה את דני למחליפו.
השופט רומז לדני שהמלגה שלו בסכנה.
כל אנשי המועדון צופים בתחרות.
דני מכה בכדור שנעצר ממש בפתח הגומה.
השופט בטוח בניצחונו אך לפתע קורות התפוצצוית ברחבי המגרש ממטעני נפץ שהכין קרל כדי להרוג את חולדני השק.
האדמה מזדעזעת והכדור נופל לגומה.
השופט הפסיד וצ'רביק חוגג עם כל המועדון לצלילי השיר "I'm Alright" כשבובת חולד השק מציצה מהמחילה ומשתתפת בשמחה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותמייקל או'קיףדני נונןנושא מקלות גולףצ'בי צ'ייסטאי וובשחקן גולףרודני דיינג'רפילדאל צ'רביקחבר מועדוןביל מאריקארל ספקלראיש תחזוקהטד נייטהשופט סמיילסחבר מועדוןסינדי מורגןלייסיאחייניתו של סמיילס
מהומות הסגר בהולנד 2021 הם סדרת מהומות מתמשכת בהולנד כמחאה נגד פעולות סגר שהטילה הממשלה ובפרט נגד העוצר שהונהג ב־23 בינואר 2021 כחלק מהמאבק במגפת הקורונה בהולנד.
המשטרה תיארה את האירועים כ"מהומות הגרועות ביותר" במדינה מאז מהומות ההכתרה ב-1980.
ההצעה לביצוע עוצר כללי כדי לבלום את התפשטות נגיף הקורונה הוצעה על ידי צוות ניהול ההתפרצות (ה-OMT) כבר בספטמבר 2020, אך לא זכתה לתמיכת בית הנבחרים של הולנד, בשל האסוציאציה למלחמת העולם השנייה.
ב־20 בינואר 2021, ראש הממשלה מארק רוטה הודיע במסיבת עיתונאים על כוונתו להורות על עוצר בלילות בין השעות 20:30-04:30.
ב־21 בינואר, לאחר שאומצה הצעה לדחיית העוצר לשעה 21:00, הצביע הרוב בבית הנבחרים בעד ההצעה.
לעוצר שייכנס לתוקף ב-23 בינואר ויסתיים לא לפני ה-10 בפברואר 2021.
לפני ההכרזה על העוצר, התקיימו מספר פעמים הפגנות לא אלימות נגד צעדי המניעה של הממשלה.
לאחר כניסת העוצר לתוקף, ב־24 בינואר 2021, הפגנות נגד העוצר באמסטרדם ובאיינדהובן הסלימו לכדי התפרעויות אלימות בתגובה להתערבויות המשטרה.
בהמשך הופצו ברשתות החברתיות קריאות להתפרע ואכן החלו התפרעויות גם במקומות אחרים בהולנד.
כתב אל-ג'זירה בהולנד דיווח כי המהומות נגרמו בחלקן על ידי תאוריות קשר שהופצו על ידי ארגון QAnon.
לדבריו "זו התפרצות זעם שלא נראתה בהולנד הרבה מאוד שנים.
הצעירים שולהבו גם על ידי פוליטיקאים מהימין הקיצוני שקראו לאנשים להתנגד לסגר."
בעיר אורק במחוז פלבולנד, החלו קבוצות של צעירים להתפרע במחאה נגד העוצר.
במהלך המהומות הושחתו ניידות משטרה, יודו אבנים וזיקוקים לעבר השוטרים.
מאוחר יותר באותו הערב מרכז בדיקות קורונה של שירות הבריאות העירוני הוצת, ושני חשודים נעצרו לאחר מכן.
התקיימו התפרעויות באמסטרדם, איינדהובן, האג, טילבורך, פנלו, אנסחדה, הלמונד ורורמונד.
באיינדהובן הוצתו כלי רכב ונבזזו חנויות בתחנה המרכזית בעיר ובסביבתה.
באנסחדה ניסו מפגינים לשבור את חלונות בית החולים מדיק ספקטרום טוונטה.
יותר מ-300 איש נעצרו וניתנו 2,100 קנסות.
150 בני אדם נעצרו במהלך הלילה שבין 25 ל-26 בינואר באמסטרדם וברוטרדם.
הערים דן בוש, זוולה, אמרספורט, אלקמאר, הורן, גאודה, הארלם וויננדאל חוו צרות, כולל מכוניות שנשרפו והמשטרה הותקפה באבנים.
דן בוש, סיטארד-ג'לין, שטיין וקפלה אן דן איסל הוציאו צו חירום לקראת הלילה הקרוב.
לביק ואכט-שוסטרן תהיה צו חירום עד 10 בפברואר, שיאפשר למשטרה לעשות עצירה וחישוק ללא סיבה.
זוולה הכריזה על צו חירום, שהוא צעד אחד מתחת לגזירת חירום בחוק ההולנדי.
משטרת הולנד הגדירה את דן בוש, אלמלו והארלם כמוקדים פוטנציאליים.
ההתפרעויות שהתרחשו ב-26 בינואר היו פחות כבדות מהימים הקודמים.
למרות כמה פרעות קטנות באמסטרדם, רוטרדם והילברסום, וכמה הפרות סדר בהאג, שינדל ויוליאנאדורף, המצב בשש הערים והכפרים הללו היה בשליטה תוך כשעה.
ערים רבות ראו גם תמיכה מאסיבית מצד המקומיים.
ערים כמו מאסטריכט, ראו את מערך המעריצים ההארדקור שלו של מועדון הכדורגל המקומי שלו, הצד המלאכי, מתאספים כתגובה לאיומים של פורעים כביכול.
כמה מאות תומכים צעדו דרך העיר, ובסופו של דבר עשו את דרכם למרכז העיר ולהצהיר: "לא נסבול הרס וביזה".
רובם הלכו הביתה בסביבות השעה 21.00 כדי לעמוד בכללי העוצר.
ב־27 בינואר לא היו מהומות גדולות, רק הפרות סדר בהאג וברוטרדם.
למרות קבוצה גדולה יחסית של צעירים שירתה זיקוקים בטיאל, לא דווח על מהומות או הפרות סדר בכל רחבי הולנד החל מ-28 בינואר.
בתאריכים 19-21 בנובמבר אותה שנה, התחדשו המהומות במדינה, בעיקר ברוטרדם, עקב ההגבלות החדשות במדינה בעקבות העלייה בתחלואת הקורונה.
3 מפגינים נפצעו קשה ואושפזו בבית החולים כשהרשויות פתחו לעברם באש.
ברוטרדם 51 בני אדם נעצרו, ואילו במחוז לימבורג היו 13 מעצרים, בעיירה אורק 8 מעצרים ו-19 מעצרים בהאג.
מהומות התרחשו גם באנסחדה, ליברדן וטילבורג, על פי התקשורת המקומית.
השלטונות ההולנדים השתמשו בתותחי מים, כלבים ושוטרים רכובים כדי לעצור את הצעירים המתפרעים שהציתו ויידו אבנים לעבר השוטרים.
המהומות נגרמו בעיקר מהתגובה הציבורית לאמצעי מניעת COVID-19 ממשלתיים חדשים, והפורעים כללו הן אזרחים והן מחברי קבוצות ימין קיצוני.
3 מתפרעים נפצעו קשה כשהמשטרה פתחה לעברם באש, בעוד שרביעי נפצע באורח קל.
בנוסף, 4 מתפרעים ו-5 שוטרים נפצעו קל במהלך התסיסה.
מחאות לא אלימות גם התקיימו באמסטרדם ובברדה, ומחאות התרחשו גם בווינה, אוסטריה בקרב הקהילה ההולנדית בעיר כהזדהות עם המפגינים בהולנד.
ראש ממשלת הולנד מארק רוטה אמר לעיתונאים כי לאירועים האחרונים "אין שום קשר למחאות, מדובר באלימות פלילית ואנחנו נתייחס אליה ככזו".
שר האוצר של הולנד ווקה הוקסטרה אמר כי ההתפרעויות לא יגרמו לממשלה "להיכנע לכמה אידיוטים".
שר המשפטים והביטחון פרדיננד גרפרהאוס אמר כי "כנראה שקבוצות קטנות מוצאות צורך להתפרע.
אבל זה לא בגלל מדיניות הקורונה, כי אתה לא צריך לבזוז חנות בשביל זה", אמר.
גראפרהאוס והוסיף כי המשטרה הלאומית המשטרה הצבאית המלכותית מכים את הפורעים.
הם יהיו נתונים לשיפוט מקוצר ויכולים להתמודד עם עונשי מאסר ללא תנאי.
חברי הפרלמנט חרט וילדרס מהמפלגה למען החירות ויסה קלובר ממפלגת הירוקים האשימו זה את זה: קלובר האשים את וילדרס בהסתה להתפרעות, ואילו וילדרס דרש מג'סי קלובר להסיר את דרגת מפלגתו מאזור העיר שילדרסוויק, שבו התרחשו הפרעות.
ראש עיריית איינדהובן ג'ון יוריצ'מה אמר כי: "אם נמשיך בדרך זו, נצא למלחמת אזרחים."
ראש עיריית רוטרדם אחמד אבו טאלב פרסם סרטון שבו הוא פנה ישירות לפורעים.
הוא שאל אם הם "חשים גאים על שהרסו את עיר הולדתם שלהם" והבטיח להם שהמשטרה תפגע בהם.
הוא המשיך במחיאות כפיים ל"גיבורים האמיתיים של ההיסטוריה של העיר, שבנו את העיר מחדש אחרי בליץ רוטרדם במקום להשמיד אותה.
ליזמים שמפעליהם נפגעו" הוא הבטיח "לעבוד יחד עם חברות ביטוח" כדי לתמוך בהם.
דובר הכוחות המזוינים של הולנד הצהיר כי צבא הולנד המלכותי טרם התבקש לסייע בבלימת המהומות.
עם זאת, אם הכוחות המזוינים יתבקשו לעזור "זה יהיה מוגבל לתמיכה לוגיסטית וחומרית".
מהומות אלכסנדריה, או פרעות אלכסנדריה היו התקפות שהופנו נגד יהודים בשנת 38 לספירה באלכסנדריה הרומית, במצרים.
לקיסר הרומי קליגולה לא היו סיבות לבטוח במושל מצרים, אאולוס אוויליוס פלאקוס.
פלאקוס היה נאמן לטיבריוס וקשר נגד אמו של קליגולה.
בשנת 38 לספירה שלח קליגולה את אגריפס הראשון לאלכסנדריה ללא הודעה מוקדמת.
לדברי פילון האלכסנדרוני, הביקור זכה ללעג מהאוכלוסייה היוונית שראו באגריפס את מלך היהודים.
פלאקוס ניסה להרגיע הן את האוכלוסייה היוונית והן את קליגולה על ידי הצבת פסלי הקיסר בבתי כנסת, דבר שהיווה פרובוקציה חסרת תקדים.
פלישה זו לבתי הכנסת ייתכן וגררה התנגדות בכוח, שכן פילון כותב שפלאקוס "הורס את בתי הכנסת, ולא מתיר אפילו את שמם".
בתגובה, פלאקוס "הוציא הודעה שבה הוא קרא לכולנו זרים ונוכרים...
ומאפשר לכל מי שנוטה, להמשיך להשמיד את היהודים כשבויי מלחמה".
פילון אומר שבתגובה, ההמון "גירש את היהודים לגמרי מארבעה רבעים [של העיר], ודחק את כולם לחלק קטן מאוד של אחד...
בעוד האוכלוסייה, שהשתלטה על בתיהם השוממים, בזזו, וחילקו ביניהם את השלל כאילו השיגו אותו במלחמה".
בנוסף, אומר פילון שאויביהם, "הרגו אותם ואלפים אחרים בכל מיני ייסורים ועינויים, ומעשי אכזריות שזה עתה הומצאו, שכן בכל מקום שבו נפגשו עם יהודי או ראו אותו, הם רגמו אותו באבנים, או הכו אותו במקלות".
פלאקוס הודח בסופו של דבר מתפקידו, הוגלה ובסופו של דבר הוצא להורג.
מהומות שוב פרצו באלכסנדריה בשנת 40 לספירה בין יהודים ליוונים.
יהודים כעסו על הקמת מזבח חרס והרסו אותו.
בתגובה, הורה קליגולה להקים פסל שלו בבית המקדש היהודי בירושלים, דרישה המתנגשת עם המונותאיזם היהודי.
בהקשר זה כתב פילון כי קליגולה "התייחס ליהודים בחשדנות רבה ביותר, כאילו הם האנשים היחידים שטיפחו משאלות מנוגדות לשלו".
המקור היחיד הוא פילון מאלכסנדריה, יהודי בעצמו, שהיה עד לפרעות ולאחר מכן הוביל את המשלחת היהודית לקליגולה, וביקש להקים מחדש מקום מגורים יהודי חוקי באלכסנדריה.
דבריו של פילון בנושא נמצאים בשני חיבורים: ב"נגד פלאקוס", המוקדש כולו לפרעות, ו"המשלחת לגאיוס", שמכיל כמה התייחסויות לאירוע בהקדמה שלו.
המחקר האקדמי בנושא נחלק בנקודות מסוימות, לרבות האם יהודי אלכסנדריה נלחמו כדי לשמור על אזרחותם או לרכוש אותה, האם התחמקו מתשלום מס הגולגולת או מנעו כל ניסיונות להטילו עליהם, והאם הם שמרו על זהותם מפני היוונים או מפני המצרים.
סנדרה גמבטי, חוקרת תולדות היהודים באלכסנדריה ההלניסטית מצהירה כי "[חוקרים] תייגו לעיתים קרובות את אירועי אלכסנדריה של שנת 38 לספירה כפוגרום הראשון בהיסטוריה, ולעיתים קרובות הסבירו אותם במונחים של התפוצצות אנטישמית, לפני שהמושג אנטישמיות היה קיים ".
עם זאת, בספרה "פרעות אלכסנדריה של שנת 38 לספירה ורדיפות היהודים" (2009), נמנעת גמבטי "בכוונה מכל מילים או ביטויים המחברים בכל דרך שהיא, במפורש או במרומז, את האירועים האלכסנדרוניים של שנת 38 לספירה לאירועים מאוחרים יותר בימינו", שכן לדעתה הדבר "ידרוש דיון מחדש השוואתי של שתי מסגרות היסטוריות".
פרופ' אדלברט פולצ'ק מאוניברסיטת מורסיה התייחס לאירוע כאל שואה ביצירתו "השואה, לפני אלפיים שנה", אפיון שלדעת ההיסטוריונית הישראלית, מרים פוצ'י בן זאב הוא "מטעה ואינו נכון מבחינה מתודולוגית".
מהומות נרחבות פרצו באלכסנדריה, שבמצרים הרומית, בשנת 66, במקביל לפרוץ המרד הגדול ביהודה הרומית השכנה.
עם התגברות המתח בין היוונים ליהודים, ארגנו תושבי אלכסנדריה אספה ציבורית, כדי לדון בארגון משלחת לנירון קיסר, ומספר רב של יהודי אלכסנדריה הגיע לאמפיתיאטרון.
כאשר ראו התושבים את היהודים הם תקפו אותם.
הם הרגו את רוב היהודים, ואלו שנתפסו נשרפו חיים.
היהודים חיפשו תגמול על מה שעשו היוונים ואיימו להגיב באלימות.
הנציב הרומי של מצרים, גאיוס קאיקינה טוסקוס , לא הצליח להתמודד עם המהומות.
במאי 66, טוסקוס הוחלף בטיבריוס יוליוס אלכסנדר, בעצמו ממשפחה יהודית, שהצליח לרסן את הפורעים.
טיבריוס הזמין לפגישה ביחידות את ראשי היהודים ושכנע אותם לשתוק, ולא להתגרות ולהקים נגדם את הצבא הרומי.
אבל המסיתים לא התייחסו לאיום ברצינות, ונזפו בו על כך שאיים עליהם.
המושל הבין שהמתמרדים ביותר לא יירגעו אלא אם כן אסון גדול יפול עליהם.
הוא שלח את שני הלגיונות הרומיים שהיו בעיר (הלגיון השלישי קירנאיקה והלגיון ה-22 דיוטריאנה), יחד עם 5,000 חיילים נוספים, להעניש את היהודים.
הם הורשו לא רק להרוג אותם, אלא גם לבזוז את רכושם ולהצית את בתיהם.
הרומאים לא גילו רחמים כלפי התינוקות, לא התייחסו לזקנים, והמשיכו בשחיטה של אנשים בכל גיל.
יותר מ-50,000 יהודים שכבו מתים ברחובות.
טיבריוס יוליוס אלכסנדר ריחם בסופו של דבר על היהודים ועצר את ההתקפות.
זו הייתה רק אחת ההתקפות הרבות שפרצו לא רק באלכסנדריה, אלא גם בדמשק, בקיסריה ובמקומות רבים אחרים.
במהלך האירועים תקף הנציב יוליוס אלכסנדר את הרובע היהודי של העיר.
המתיחות בין היהודים ליוונים-רומים באלכסנדריה החלה לאחר מהומות שנת 38 לספירה, עם אירוע אלים נוסף שבא לאחר מכן בשנת 55 לספירה.
מאוחר יותר, למלחמות היהודים-רומאים הייתה השפעה רבה על אלכסנדריה, כאשר הקהילה היהודית הגדולה בעיר ערכה מהומות נרחבות בשנת 66 לספירה.
אלימות גדולה בהרבה התרחשה 50 שנה מאוחר יותר, כאשר בשנת 117 לספירה, השתתפו יהודי אלכסנדריה בהתפרעויות הגדולות של מרד התפוצות, והצליחו להרוס חלק גדול מהעיר היוונית לפני שהצבא הרומי ירד לעיר כדי לדכא את המרד.
מהומות 28 בפברואר (נקראים גם טבח 28 בפברואר או אירועי ה-228 או טבח ה-228) היו התקוממות בטאיוואן שדוכאה באלימות על ידי ממשלת הקוומינטנג ששלטה אז ברפובליקה הסינית.
בהוראת המושל, צ'ן יי, ונשיא סין צ'יאנג קאי שק, אלפים נהרגו החל מ-28 בפברואר 1947. אירועים אלה נחשבים לבין החשובים ביותר בהיסטוריה המודרנית של טאיוואן והיוו זרז לתנועה שתמכה בעצמאות טאיוואן.
ב-1945, אחרי כניעת יפן וסיום מלחמת העולם השנייה, העבירו בעלות הברית את השליטה על טאיוואן לידי הרפובליקה הסינית, ובכך סיימו 50 שנות כיבוש יפני.
התושבים באי החלו לגלות עוינות כלפי מה שתפסו כשחיתות מצד הקוומינטנג, לרבות השתלטות שרירותית על נכסים פרטיים, ניהול כלכלי בעייתי, והוצאתם מההשתתפות במגרש הפוליטי.
כל זה הגיע לשיא ב-27 בפברואר 1947 בטאיפיי, כשנציגים של לשכת המונופולים פגעו באלמנה מקומית שנחשדה במכירת סיגריות מוברחות.
לאחר מכן ירה קצין בקהל של עוברי אורח ופגע באדם שנפטר למחרת מפצעיו.
חיילים החלו לירות על המפגינים ביום למחרת, ולאחר מכן המפגינים הצליחו להשתלט על תחנת רדיו ממנה שידרו ידיעות על מרד לכל רחבי האי.
עם התפשטות ההתקוממות, המושל, צ'ן יי מטעם הקואומינטנג, ביקש סיוע צבאי ובעזרתו דיכא את המרד באלימות.
שנתיים לאחר מכן, ולמשך 38 השנים שאחר כך, נכנס האי לתקופת שלטון צבאי שכונתה גם הטרור הלבן.
במהלך תקופת הטרור הלבן, הקוומינטנג רדפה את מתנגדיה הפוליטיים, ואירועי 28 בפברואר נשארו בגדר טאבו.
הנשיא לי דנגחוויי היה הנשיא המכהן הראשון שדן בנושא בפומבי, ב-1995. כיום האירועים נמצאים בדיון ציבורי פעיל, והם הפכו לנושא למחקר ממשלתי ואקדמי.
28 בפברואר נקבע כיום זיכרון רשמי ובמהלכו נערכים אירועים לזכר הקורבנות.
במספר ערים בטאיוואן הוקמו גם מספר פארקים ואנדרטאות לזכר האירועים.
מספר ההרוגים באירועי 28 בפברואר נע בין 18 ל-28 אלף, כשהערכות אחרות מדברות על מספרים נמוכים משמעותית.
הנשיא לשעבר, לי דנגחוויי הקים נציבות שתפקידה היה לקבוע מה מספר ההרוגים.
תוך הסתמכות על מפקד האוכלוסין שנערך במהלך הכיבוש היפני, ניתן היה להעריך את מספר התושבים באי בעת העברת השלטון לקוומינטנג.
לנציבות ניתנה הסמכות לחלק פיצויים למשפחות ההרוגים, כשהמשפחות לא נדרשו להוכיח שהמוות של יקיריהם היה קשור לאירועי 28 בפברואר.
800 אנשים קיבלו את הפיצויים על האירועים.
במהלך 50 שנות הכיבוש היפני, חוותה טאיוואן תקופה של צמיחה כלכלית ורמת חיים גבוהה, בהיותה בסיס אספקה של יפן.
אחרי מלחמת העולם השנייה, עם כניעתה של יפן, הועברה השליטה על האי לרפובליקה של סין, עד שיוסכם על שלטון קבוע באי.
צ'ן יי, המושל הכללי של טאיוואן מטעם סין, הגיע לאי ב-24 באוקטובר 1945, ויום למחרת נערך בנוכחותו טקס הכניעה של היפנים באי בפני סין.
עבור צ'ן יי, מדובר היה ביום שבו טאיוואן שבה לשלטון הרפובליקה של סין.
המקומיים בטאיוואן ראו את היפנים בצורה חיובית יותר לעומת חלקים אחרים שהיו תחת שלטון יפן.
חרף זאת, כוחות הקוומינטנג הראשונים שהגיעו לאי התקבלו בברכה על ידי התושבים.
עם זאת, ההתנהלות האכזרית שלהם לצד השחיתות שבשלטון החדש גרמו לרגשות החיוביים להתחלף במהירות בתקופה שאחרי המלחמה.
כמושל הכללי, צ'ן יי המשיך את דרכם של היפנים מבחינת המונופולים על הטבק, הסוכר, הקמפור, התה, הנייר, הכימיקלים, הכרייה והצמנט.
הוא גם החרים 500 מפעלים ומכרים בנוסף לבתיהם של תושבים יפנים לשעבר.
הניהול הכלכלי הכושל הוביל ליצירתו של שוק שחור גדול, וגרם לאינפלציה ולמחסור במזון.
הקוומינטנג כפה למכור סחורות רבות בזול כדי שיישלחו לסין היבשתית שהייתה מצויה במחסור במזון עקב מלחמת האזרחים, שם נמכרו ביוקר, מה שתרם ליצירת המחסור בטאיוואן.
מחיר האורז עלה פי 100 במהלך הזמן שעבר בין עליית הלאומנים לשלטון באי עד לאביב של 1946, מחיר שהיה גבוה פי ארבעה ממחירו בשנגחאי.
בינואר 1947, הוא כבר היה גבוה פי 400. פוליטיקאים נטולי קשר לטאיוואן שלטו בכמעט כל התעשייה באי, כמו גם בפוליטיקה ובמערכת המשפט, תוך שהם דוחקים החוצה את כל הטאייוואנים שהחזיקו במשרות אלו עד אז.
רבים מהחיילים בחיל המצב הלאומני היו לא ממושמעים, והביזה והשוד שהם חוללו תרמו רבות להרס התשתיות והשירותים הציבוריים.
מאחר שהאליטה בטאיוואן נהנתה ממידה מסוימת של עצמאות תחת שלטון היפנים, היא ציפתה לשלטון דומה תחת הלאומנים.
אולם השלטון החדש כיוון לצורת ניהול אחרת, שכללה ריכוזיות של השלטון המרכזי וצמצום השלטון המקומי.
הקוומינטנג כיוון ליצירת חברה חדשה וריכוזית עקב הזכרונות מהפיצול שנגרם בסין בין 1916–1928. המטרות השונות של האנשים בטאיוואן ושל הלאומנים, לצד פערי שפה ופערים תרבותיים הובילו לעליית מפלס העוינות בין הצדדים.
בערב 27 בפברואר 1947, צוות אכיפה של לשכת מונופול הטבק נכנסה למחוז טאיצ'ו, שם ביקשו להחרים סיגריות מוברחות שהיו בידי אלמנה בת 40 בשם לין ג'יאנג–מיי.
כשהיא דרשה שיחזירו לה את הסיגריות, אחד האנשים הכה אותה בראשה עם קת הרובה שלו, מה שגרם למקומיים מסביב לאתגר את הצוות.
בשעה שנמלטו מהמקום, ירה אחד מהם לכיוון הקהל ופגע בעובר אורח שנפטר למחרת.
עבור הקהל, שכבר היה בעל רגשות מעורבים בשל האבטלה, האינפלציה והשחיתות שפשתה במוסדות השלטון, זה היה הקש ששבר את גב הגמל, והתחילו הפגנות נגד המשטרה והמשמר, שבעיקר התעלמו.
למחרת התאספו מפגינים בטאיפיי בקריאה לעצור ולשפוט את מי שהיו מעורבים בירי.
המפגינים הצליחו להגיע למשרד המושל הכללי, שם ניסו כוחות הביטחון לדכא את ההפגנה.
חיילים פתחו בירי לעבר המפגינים והרגו לפחות שלושה מהם.
ב-4 במרץ, הצליחו המקומיים להשתלט על טאיפיי ובסיסים צבאיים סמוכים, ופילסו את דרכם לתחנת הרדיו המקומית, משם שידרו ידיעות על ההפגנות ועודדו אנשים לצאת ולמרוד, מה שאכן קרה בכל רחבי האי.
בערבו של אותו יום, הוכרז משטר צבאי וכוחות הביטחון החלו לאכוף עוצר.
למשך מספר שבועות הצליחו המקומיים לשלוט ברוב האי.
בתחילה ההפגנות היו ספונטניות, ובמהלכן סינים שמוצאם בסין היבשתית הוכו ונרצחו, ולפי ההערכות מספרם עומד על למעלה מ-1,000. בתוך מספר ימים החלו שיתופי פעולה בין המקומיים שהחלו להתארגן, ומתנדבים, כמו סטודנטים וחיילים יפנים לשעבר, החלו לאכוף את הסדר הציבורי באזורים בהם שלטו.
המנהיגים המקומיים הציגו לממשלה הסינית מסמך בן 32 דרישות שכללו רפורמות ושלטון אוטונומי.
בין דרישותיהם היו גם בחירות חופשיות, כניעת הצבא הסיני בפני המקומיים וסיום השחיתות השלטונית.
עם זאת, באשר לאוטונומיה היו חילוקי דעות, והיו שדחפו לממשל בינלאומי בחסות האו"ם או לעצמאות מלאה.
הם דרשו גם ייצוג בשיחות השלום עם יפן, במטרה לקבוע את עתיד האי.
מחוץ לטאיפיי, היו מקרים של הקמת מיליציות.
כך הוקמה לדוגמה בריגדה 27 הקומוניסטית בטאיצ'ונג, בשעה שבצ'יאיי הועלה באש בית ראש העיר ומספר מיליציות נלחמו עם המשטרה.
השלטון הלאומני בהובלת צ'ן יי, המתין במשך מספר ימים להגעת תגבורת מפוג'יין שהגיעה ב-8 במרץ, אז החל דיכוי המרד.
בדיווח הניו יורק טיימס נכתב "אמריקאי שהגיע מסין היבשתית לטאיפיי סיפר שהכוחות הגיעו ב-7 במרץ והיו מעורבים בירי ומעצר חסר הבחנה.
במשך זמן, כל מי שנראה ברחוב נורה, בתים נהרסו ודייריהם נעצרו.
בחלקים בעלי הכנסה נמוכה נאמר שיש רחובות שמכוסים במתים".
בסוף מרץ הורה צ'ן יי על מעצרם והוצאתם להורג של מנהיגי המרד.
הכוחות הוציאו להורג, לפי ההערכות, בין 3,000 ל-4,000 בני אדם ברחבי האי.
חלק ממקרי ההריגה היו ספונטניים, בעוד אחרים היו שיטתיים.
המנהיגים הפוליטיים המקומיים היו בין היעדים, לצד מי שארגנו את הממשל העצמי בטאיוואן.
שיעור גדול מהקורבנות היו חיילים לשעבר בצבא היפני, והיו מעורבים בביזה וברצח סינים.
מספר ארגונים שהיו מעורבים במהומות ובניסיון להקים שלטון עצמאי בטאיוואן הוכרזו קומוניסטיים, ורבים מחבריהם נעצרו והוצאו להורג.
בסוף מרץ 1947 המליצה הוועידה המרכזית של הקוומינטנג על החלפתו של צ'ן יי בשל ה"אלימות חסרת הרחמים" שהפגין בדיכוי המהומות.
ביוני 1948 הוא מונה למושל מחוז ג'ג'יאנג.
בינואר 1949 ניסה לערוק למפלגה הקומוניסטית, אשר נראתה כמנצחת במלחמת האזרחים, אולם צ'יאנג קאי שק פיטר אותו מתפקידו והביא אותו למאסר בטאיוואן.
במאי 1950 נידון צ'ן יי לעונש מוות בידי בית משפט צבאי, וב-18 ביוני הוצא להורג.
ההערכה המקובלת היא שבאירועים נהרגו בין 18 ל-28 אלף, והוא מתבסס על ועדה ממשלתית שהוקמה ב-1992 ושהדו"ח שהגישה אומץ רשמית ב-2007. עם זאת, מספר זה הוטל בספק מספר פעמים.
אחד המבקרים הבולטים הוא האו פיי–צון, שמסתמך על כך שרק כ-1,000 הגישו תביעות פיצויים על האירועים.
עם זאת, אחרים טוענים כי מעטה החשאיות מאז תרם למספר הנמוך הזה, ובייחוד מכיוון שרבים לא מודעים לכך שבני משפחותיהם נרצחו בתקריות.
ביקורת נוספת פורסמה על ידי מרווין סי–הה, נשיא מכון השפה של טאיפיי, אשר ציין שמעטים מאוד מעמיתיו תמכו בנתון של 28,000, אולם הוא מתח ביקורת על העובדה שדו"ח הוועדה הוגבל לשנת 1947 בלבד.
עוד נאמר שהדו"ח מרחיק את משפחתו של צ'יאנג קאי שק מהאירועים, בכך שהוא מתעלם מהדיכוי במדינה שהיה בשנות ה-50 וה-60.
במהלך האירועים, הוקמו ברחבי טאיוואן "נציבויות המהפכה", אשר דרשו אוטונומיה רבה יותר.
המשא ומתן עם השלטון המרכזי הסתיים עם הגעת כוחות צבא לאי בתחילת מרץ.
הדעה הרווחת כיום היא כי התחושות שהתעוררו בקרב תושבי טאיוואן כלפי השלטון המרכזי במהלך דיכוי המהומות הובילו לתנועה שקוראת לעצמאות טאיוואן ושקיימת גם כיום.
בעקבות האירועים, הוכרז בטאיוואן שלטון צבאי למשך 38 שנים, תקופה הנקראת גם "הטרור הלבן", ובמהלכה כ-100 אלף תושבים נכלאו בשל דעותיהם הפוליטיות, ומתוכם כ-1,000 הוצאו להורג.
במהלך תקופת השלטון הצבאי, נמנעו מלדון באירועי 28 בפברואר.
בשנות ה-70 הוקמה תנועת 228 לצדק ולשלום, במטרה לחתור לשינוי המדיניות באי.
ב-1995, נשיא טאיוואן ויו"ר הקוומינטנג, אשר השתתף באירועים ונעצר בחשד להיותו קומוניסט, התנצל רשמית בשם הממשלה והכריז על 28 בפברואר כיום להנצחת הקורבנות.
ב-28 בפברואר 2004 השתתפו אלפי אזרחי טאיוואן בעצרת, במהלכה החזיקו ידיים ויצרו שרשרת אנושית באורך של 500 ק"מ בין הערים הצפונית והדרומית ביותר בטאיוואן.
העצרת קראה לשלום, הנציחה את האירועים ומחתה על כיוון טילים מצד הרפובליקה העממית של סין לעבר טאיוואן.
ב-2006 פורסם דו"ח חדש, לפיו צ'יאנג קאי שק הוא האחראי הגדול ביותר לאירועי 28 בפברואר, בשל העובדה שבחר לשלוח כוחות לטאיוואן, נמנע מלהעניש כל פקיד בצבא או בממשלה, והיה מודע לאזהרות לפני שליחת הכוחות.
מהומה בשנחאי (במנדרינית: 功夫) הוא סרט קומדיית פעולה סיני-הונג קונגי משנת 2004 בבימויו, הפקתו ובכיכובו של סטיבן צ'או.
הסרט נכתב על ידי צ'או יחד עם חואו שין, צ'אן מן-קיאונג וצאנג קאן-צ'אונג.
לצידו מככבים יואן קיו, יואן וואה, דני צ'אן קווק-קוואן, אווה הואנג וברוס ליאונג.
הסרט מתרחש בשנחאי של שנות ה-40 ומתמקד במאבק בין כנופיית גרזנים אכזרית לבין דיירי שכונת עוני שמסתירים כישורי קונג פו יוצאי דופן.
הסרט ידוע בשילובו הייחודי של אמנויות לחימה, קומדיה סלפסטיק ואפקטים מיוחדים מרשימים.
תקציב ההפקה עמד על כ-20 מיליון דולר, והסרט הכניס כ-104.9 מיליון דולר ברחבי העולם.
בשנות ה-40 של המאה ה-20, סינג, נוכל קטן וחסר כישורים, שואף להצטרף לכנופיית הגרזנים הידועה לשמצה.
הוא מגיע לשכונת עוני בשם "סמטת החזירים" ומתחזה לחבר כנופיה כדי לסחוט את הדיירים.
כאשר הכנופיה האמיתית מגיעה למקום, מתגלה כי חלק מהדיירים הם מאסטרים באמנויות לחימה.
המאבק בין הכנופיה לדיירים מתעצם, וסינג מוצא את עצמו במרכזו.
במהלך האירועים, סינג עובר טרנספורמציה ומגלה את ייעודו האמיתי כלוחם קונג פו רב עוצמה.
סטיבן צ'או – סינג: נוכל קטן השואף להיות חבר כנופיה.
לין צ'י-צ'ונג – בון: חברו הטוב של סינג.
יואן קיו – בעלת הבית: אישה קשוחה עם כישורי לחימה מרשימים.
יואן וואה – בעל הבית: בעלה של בעלת הבית, גם הוא לוחם מיומן.
אווה הואנג – פונג: מוכרת גלידה אילמת, מכרה מהעבר של סינג.
דני צ'אן קווק-קוואן – אח סאם: מנהיג כנופיית הגרזנים.
ברוס ליאונג – החיה: מתנקש אגדי בעל כוחות על-טבעיים.
הסרט זכה לשבחים רבים מהמבקרים.
באתר Rotten Tomatoes הוא קיבל ציון של 91% בהתבסס על 191 ביקורות, עם הקונצנזוס: "מהומה בשנחאי משלב אפקטים מיוחדים, אמנויות לחימה וקומדיה סלפסטיק בצורה משעשעת".
באתר Metacritic הסרט קיבל ציון ממוצע של 78 מתוך 100, בהתבסס על 38 ביקורות, המעיד על "ביקורות חיוביות בדרך כלל" .
רוג'ר איברט מה-שיקגו סאן-טיימס כתב: "זה מסוג הסרטים שבהם לפעמים צוחקים וברוב שאר הזמן יש חיוך טיפשי" והוסיף "הסרט הוא כמו מפגש בין ג'קי צ'אן ובאסטר קיטון עם קוונטין טרנטינו ובאגס באני" .
ב-29 בדצמבר 2008 פרצה סדרה של מהומות רחבות היקף ברחבי אוסלו, בירת נורווגיה, יומיים לאחר שישראל פתחה במבצע עופרת יצוקה נגד הטרור ברצועת עזה.
המהומות הראשונות, שהתפתחו מההפגנות הפרו-פלסטיניות המתמשכות בעיר, התרחשו מחוץ לשגרירות ישראל באוסלו ונמשכו כמעט שבועיים.
המהומות האלימות וההרסניות ביותר התרחשו ב-8 וב-10 בינואר, כאשר אלפי מפגינים התפזרו ברחבי אוסלו ותקפו אזרחים, רכוש ציבורי ופרטי, ובעיקר בנייני ממשלה, סניפי מקדונלד'ס ואת מרכז הבונים החופשיים באוסלו.
הפורעים כיוונו בעיקר לתקוף יהודים או את מי שנחשדו בעיניהם כיהודים, אך הם תקפו גם אנשים המזוהים עם קהילת הלהט"ב ופעילים פרו-ישראליים ידועים.
בנוסף, עימותים אלימים בין המפגינים לשוטרים נורווגים הובילו למאות פצועים.
בין 29 בדצמבר ל-10 בינואר עצרה משטרת מחוז אוסלו כ-200 בני אדם, רובם מוסלמים, שחלק ניכר מהם היו מבקשי מקלט רשומים.
המפגינים נתמכו על ידי פעילי שמאל של .
ב-29 בדצמבר 2008, כאלף מפגינים אנטי-ישראלים התקדמו לעבר שגרירות ישראל, שם נשאו פעילי שמאל בולטים נאומים אישים, ביניהם ממפלגת השמאל הסוציאליסטית.
בין הארגונים שעמדו מאחורי ההפגנה היו המפלגה האדומה, (RU), (SU) ו.
המחאה הפכה לאלימה כאשר כמאה צעירים, בעיקר פעילי בליץ, פרצו את מחסומי המשטרה והחלו ליידות בקבוקי תבערה ואבנים לעבר השגרירות וכוחות המשטרה.
כמה שוטרים נפגעו ובקרב הפורעים נשמעו צעקות "אללה אכבר".
בנזין נשאב מכלי רכב סמוכים כדי להצית פחי אשפה שהושלכו נגד המשטרה.
שלושה חלונות במספרה בבעלות הומוסקסואל נופצו, והנסיבות תוארו כפשע שנאה.
המשטרה הגיבה בירי גז מדמיע לעבר המתפרעים, ובסופו של דבר עצרה תשעה מהם, בהם שני מבקשי מקלט.
ב-4 בינואר 2009 החלה הפגנה אנטי-ישראלית שאורגנה על ידי הוועדה הפלסטינית של נורווגיה, המפלגה האדומה ובליץ מחוץ ל, מקום משכנו של הסטורטינג (הפרלמנט הנורווגי), ולאחר מכן היא עברה להפגין מול שגרירות ישראל.
ההפגנה הפכה אלימה, וכ-200 מפגינים, בהם תומכי חזבאללה, החלו ליידות אבנים ולירות זיקוקים לעבר המשטרה.
המתפרעים פוזרו על ידי המשטרה בגז מדמיע, לאחר שהוזהרו.
ב-8 בינואר, כ-200 שוטרים הוצבו מראש להיערך לקראת ההפגנות, כאשר עצרת תמיכה פרו-ישראלית שקטה שאורגנה על ידי כמה קבוצות ובהן עם ישראל למען השלום הייתה אמורה להתקיים מחוץ לבניין הפרלמנט הנורווגי, ומנהיגת מפלגת הקידמה סיב ינסן הייתה אמורה לשאת נאום פרו-ישראלי.
במהלך נאומה, פעילים אנטי-ישראלים החלו לזרוק אבנים על תומכי ישראל, ואילצו את ינסן לעזוב את הפודיום.
המשטרה השתמשה בגז מדמיע כאשר מפגינים תקפו אוטובוס שניסה לפנות פעילים פרו-ישראלים מהאזור, ועליו מספר רב של מפגינים קשישים.
מפגין פרו-ישראלי הותקף ונפצע על ידי מפגינים שצעקו "קחו אותו, הוא יהודי", "יהודי מזוין" ו"אללה אכבר".
בין השאר קראו המפגינים גם "מוות ליהודים", "להרוג את היהודים" ו"לשחוט את היהודים" בערבית.
בשל האלימות, הובאו חמישה עשר שוטרים נוספים לסיוע.
הספירה הסופית דיווחה על 40 חלונות ראווה שנופצו במהומות, וכמה כלי רכב פרטיים ואוטובוסים ניזוקו, כולל 15 ניידות משטרה.
דווח על לפחות שישה בני אדם שנפצעו, מתוכם חמישה שוטרים, שאחד מהם נפגע בפניו ממוט ברזל.
בדיווח של המשטרה נאמר כי היא מצאה כמה מצבורים סודיים של בקבוקי תבערה, כלי נשק וסכינים ברחבי אוסלו במהלך הערב.
37 מתפרעים, רובם מהגרים, נעצרו על ידי המשטרה.
מתוכם 15 הובאו למאסר ותשעה הואשמו באלימות נגד שוטרים.
ב-9 וב-10 בינואר אורגנו הפגנות אנטי-ישראליות נוספות על ידי כמה ארגונים, כולל ליגת הנוער של הפועלים (AUF), המפלגה האדומה, הנוער האדום (RU), הנוער הסוציאליסטי (SU), הסיוע העממי הנורווגי, האגודה האסלאמית וארגונים פרו-פלסטיניים ומוסלמים אחרים.
ארגון השמאל בליץ הצהיר בגלוי שהם תומכים במהומות האלימות.
ב-10 בינואר הצטרפו ל-3,000 מפגינים גם (LO) ושרת האוצר .
עד מהרה הפכה ההפגנה לאלימה, כאשר זיקוקים ואבנים הושלכו לעבר המשטרה ולעבר שגרירות ישראל.
לפחות שני בני אדם נפצעו וכמה שוטרים נפגעו מחפצים.
האלימות התפשטה ברחבי אוסלו, חלונות ראווה רבים נופצו וכלי רכב רבים ניזוקו.
חמש מסעדות של מקדונלד'ס נהרסו במהומות בגלל שמועה שקרית שהופצה בהודעת טקסט שכל הכסף שמקדונלד'ס הרוויחה באותו יום ילך לתמיכה בישראל.
חלק מהפורעים הצעירים סיפרו כי נאמר להם על ידי מפגינים מבוגרים יותר "לצוד יהודים", וקבוצה אחת אף הכתה קשות בעל חנות שנטען שהוא יהודי.
לשכת הבונים החופשיים באוסלו, שאירחה מסיבת חג מולד לילדים בהשתתפות 300 איש, הותקפה בזיקוקים לאחר שהחלונות נופצו ומפגינים ניסו להבעיר את המקום.
המשטרה עצרה 160 מתפרעים במהלך הערב, והאשימה 11 מהם בגרימת נזק לרכוש ובאלימות נגד שוטרים.
בסך הכל נעצרו 194 מפגינים במהלך המהומות ב-8 וב-10 בינואר.
המשטרה הצהירה כי תחקור את כל העצורים וכי רובם יקבלו קנסות בסך 9,000 כתר נורווגי (כ-1,300 דולר אמריקאי).
בסופו של דבר, רק עשרה מתפרעים הועמדו לדין על ידי המשטרה ופחות מעשרה הורשעו.
איגוד הסחר של אוסלו כינה את המספר הקטן של תביעות שהוגשו על ידי המשטרה "בלתי מתקבל על הדעת" ו"מדאיג מאוד".
בספרו "המהומות האנטי-יהודיות באוסלו" (2010) כתב הסופר והעורך הנורווגי איריק איגלאד, בעצמו סוציאליסט שנכח באוסלו בזמן המהומות:למיטב יכולת השיפוט שלי, אלה היו המהומות האנטי-יהודיות הגדולות ביותר בהיסטוריה הנורווגית.
אפילו לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה, כאשר הדעות הקדומות האנטישמיות היו חזקות, המדיניות הציבורית הייתה מפלה, ומשטרת המדינה הנאצית החרימה ביעילות רכוש יהודי וגירשה יהודים על ספינת העבדים המתועבת SS Donau - גם אז לא ידעה נורווגיה התפרצויות אנטי-יהודיות בסדר גודל כזה.
למדינה הזו לא הייתה היסטוריה קודמת של אלימות המונית אנטי-יהודית מופקרת.חוקרי המשטרה הצביעו על קווי דמיון בין דפוסי הפעולה של מהומות אוסלו למהומות קודמות בפריז ובמזרח התיכון.
מנהיגים אסלאמיים בנורווגיה, בשיתוף פעולה עם רשויות החינוך הנורווגיות, יזמו "מפגשי דיאלוג" עם צעירים במסגדים בעקבות המהומות, במטרה "להשתמש בקוראן" כדי להגיע לצעירים שהשתתפו במהומות.
מאוחר יותר ביקר טארק רמדאן באוסלו ונשא נאומים ב, בהם טען כי על המוסלמים המקומיים להיפטר מתחושת המיעוט ולהפוך לנורווגים מן המניין.
סוציולוגים מייחסים למהומות את "התעוררות" הצעירים המוסלמים הנורווגים מבחינה פוליטית.
אחרים טענו כי קיימת המשכיות בין המהומות ובין אירועי פברואר 2010, כאשר אלפי נהגי מוניות באוסלו חסמו את מרכז העיר, ו-3,000 מוסלמים השתתפו בהפגנה בלתי חוקית נגד העיתון בגין פרסום קריקטורה של מוחמד, במהלכה אחד הדוברים, 'הזהיר' מפני מתקפה בסגנון פיגועי 11 בספטמבר בנורווגיה.
המהומות סומנו מאוחר יותר כנקודת ציון משותפת חשובה לרבים מחברי הקבוצה הסלפית-ג'יהאדיסטית הנורווגית , ולהשתתפות של ג'יהאדיסטים נורווגים במלחמת האזרחים בסוריה.
אחד המשתתפים במהומות, פעיל השמאל שהתאסלם , הפך לטרוריסט בין-לאומי מבוקש, לאחר שהתמחה כיצרן פצצות עבור אל-קאעדה בחצי האי ערב (AQAP).
מהומה במשרד הוא סרט קומדיה שחורה סאטירית אמריקאי מ-שנת 1999 שנכתב ובוים על ידי מייק ג'אדג'.
הסרט עוסק בסאטירה על חיי העבודה המשרדית של בית תוכנה טיפוסי משנות ה-90, תוך התמקדות בקומץ אנשים השחוקים מעבודתם.
בסרט מככבים רון ליווינגסטון, ג'ניפר אניסטון, גארי קול, סטיבן רוט, , ו.
הסרט צולם בדאלאס ובאוסטין, טקסס.
הוא מבוסס על סדרת האנימציה "" של מייק ג'אדג' והיה הניסיון הראשון שלו בעולם הקולנוע בלייב אקשן.
אחרי "ביוויס ובאטהד דו אמריקה" משנת 1996 זהו סרט באורך מלא השני של ג'אדג'.
יחד עם זאת, לאחר הפצתו לצפייה ביתית הפך לסרט פולחן.
מספר היבטים של הסרט הפכו לממים באינטרנט.
סצנה שבה שלוש הדמויות הראשיות הורסות באופן שיטתי מדפסת לא מתפקדת זכתה לפרודיה נרחבת.
הוסיפה מכלב אדום לקו המוצרים שלה לאחר שדמותו של מילטון השתמשה במכלב בצבע זה בסרט.
סרטו של ג'אדג' משנת 2009, "תמצית", מתרחש גם הוא במשרד ונועד להיות יצירה הנלווית לסרט "מהומה במשרד".
פיטר גיבונס (רון ליווינגסטון) הוא מתכנת מתוסכל וחסר מוטיבציה שעובד בחברת התוכנה Initech שבסיסה בטקסס.
הוא אינו מסוגל לעמוד על שלו מול חברתו הביקורתית יתר על המידה, אן (), ומתאהב בסתר במלצרית המקומית ג'ואנה (ג'ניפר אניסטון), אך חושש לדבר איתה.
חבריו הטובים ביותר של פיטר הם עמיתו לעבודה סמיר נגהינאנג'אר () ומייקל בולטון (), ששונא ששמו הזהה לשמו של הזמר המפורסם.
בין עמיתיו הנוספים לעבודה של פיטר נמנים מילטון וודאמס (סטיבן רוט), עובד ביישן ומופנם שממלמל לעצמו בעוד השאר מתעלמים ממנו; וטום סמיקובסקי (), מנהל מוצר עייף שחושש באופן קבוע מפיטורים.
את הצוות מנהל ביד רמה ביל למברג (גארי קול) שנוהג להשפיל את מילטון באופן קבוע ולהכריח את פיטר לעבוד כמעט בכל סוף שבוע.
למרות שפיטר שונא את למברג הוא נמנע מלהתעמת איתו.
אן משכנעת את פיטר להשתתף בפגישת היפנותרפיה תעסוקתית בהנחיית ד"ר סוונסון ().
סוונסון מהפנט את פיטר ואומר לו להרגיש רגוע ולהפסיק לדאוג לעבודתו עד שינקש באצבעותיו.
עם זאת, סוונסון מת לפתע מהתקף לב לפני שהוא מוציא את פיטר מהמצב ההיפנוטי.
פיטר ישן שנת ישרים עד למחרת, מתעלם משיחות טלפון מלמברג ואן, שנפרדת ממנו בכעס תוך שהיא מאשרת את חשדותיו שהיא בגדה בו.
שני יועצים עסקיים מובאים כדי לעזור לחברה לצמצם את גודלה, ופיטר מתחיל לצאת עם ג'ואנה.
היא עובדת ברשת מסעדות שם היא נדרשת ללבוש "פריטים מיוחדים": כפתורים המאפשרים לעובדים "לבטא את עצמם".
הבוס שלה איננו מרוצה מכך שאיננה עונדת יותר כפתורים מהמינימום הנדרש.
בסופו של דבר פיטר מגיע לעבודה, אך עושה זאת תוך כדי שהוא תופס את מקום החנייה של למברג, מפר את קוד הלבוש ואף מסיר את אחד הקירות של התא המשרדי שלו.
למרות חששותיו של למברג, היועצים העסקיים מחליטים לקדם אותו, אך לפטר את מייקל, סמיר וטום.
הם מנסים לפטר גם את מילטון, אך מגלים שהוא כבר פוטר חמש שנים קודם לכן, אך בשל תקלה הוא מעולם לא קיבל הודעה על כך ועדיין מקבל משכורת.
התקלה מתוקנת אך למברג מחליט להתעלל במילטון: הוא גונב את המכלב האדום האהוב עליו ומעביר את שולחנו ממקום למקום, עד שבסופו של דבר מילטון מוצא את עצמו עובד במרתף.
פיטר, מייקל וסמיר, שנמאס להם לחוות התעמרות במקום עבודתם, מחליטים לנקום על ידי הדבקת מערכת החשבונאות של Initech בוירוס מחשב שנועד להעביר מספר עצום של חלקי פני לחשבון הבנק שלהם.
השלושה מגלים שטום שקל להתאבד בטרם פוטר, אך שינה את דעתו לאחר שנקלע לתאונה בעקבותיה תבע פיצויים וזכה בסכום כסף גדול.
במסיבה בביתו של טום, פיטר מגלה שג'ואנה שכבה עם למברג והשניים נפרדים.
ביום שני, פיטר מגלה שבאג בקוד של מייקל גרם לווירוס לגנוב מעל 300,000 דולר במהלך סוף השבוע, כאשר משמעות הדבר היא שהם ייתפסו ויישלחו לכלא פדרלי.
פיטר מחליט לקחת אחריות מלאה, כותב הודאה ומחליק אותה מתחת לדלת משרדו של למברג לאחר שעות העבודה, יחד עם המחאת נוסעים עבור הכסף הגנוב.
פיטר מגלה שג'ואנה לא שכבה היה ביל למברג, הבוס שלו, אלא עם רון למברג, מהנדס תוכנה נוסף ב-Initech שבמקרה יש לו את אותו שם משפחה.
פיטר נפגש עם ג'ואנה, שהחלה עבודה חדשה במסעדה אחרת, הוא מתנצל והשניים משלימים.
למחרת בבוקר, פיטר נוסע ל-Initech כדי להסגיר את עצמו, אך מגלה כי בינתיים מילטון הצית את הבניין כמעשה נקמה נגד החברה.
לאחר שהראיות לפשעו הושמדו, פיטר מתחיל את עבודתו החדשה בבנייה עם שכנו לורנס, בעוד סמיר ומייקל מצטרפים לחברה מתחרה של Initech.
לאחר שמצא את המחאות הנוסעים, מילטון בורח למקסיקו.
מקורו של הסרט "מהומה במשרד" הוא בשלושה סרטי אנימציה קצרים מאת מייק ג'אדג' אודות עובד במשרד בשם אשר שודרו לראשונה ב- וב-Saturday Night Live.
ההשראה הגיעה מ שעבד בה, שכללה סידור של הזמנות רכש לפי סדר הא"ב ומעבודה נוספת כמהנדס ב- במשך שלושה חודשים באזור מפרץ סן פרנסיסקו בשנות ה-80, "בלב עמק הסיליקון ...
, ראש אולפני פוקס המאה ה-20, רצה לעשות סרט על דמותו של מילטון, בהשראת עמית לשעבר של ג'אדג' בעמק הסיליקון שאיים להתפטר אם החברה תעביר שוב את שולחנו.
"אתם לא רוצים לדעת מה הוא עושה בבית אחרי העבודה", ענה ג'אדג'.
במקום זאת הוא הציע סרט המבוסס על אנסמבל שחקנים; מישהו באולפן הגיב עם "" אבל "רק במשרד".
מילטון לא היה הדמות היחידה שקיבלה השראה ממישהו מעברו של ג'אדג'.
במהלך עבודתו בעמק הסיליקון, שם הוא בקושי הרוויח מספיק כדי לעמוד בשכר הדירה, היה לו שכן שהיה .
לא רק שהאיש הרוויח יותר כסף, היו לו שעות עבודה גמישות והוא נראה לג'אדג' מרוצה הרבה יותר מחייו ועבודתו מאשר הוא עצמו.
השכן היווה השראה לדמותו של לורנס, שכנו של פיטר בסרט.
היה השחקן היחיד שהבמאי מייק ג'אדג' חשב עליו לתפקיד ספציפי: מייקל בולטון.
הרמן ניסה לעזוב את חוזהו בן שבע השנים במד טי.וי, אך התוכנית לא איפשרה לו.
על כן, בהקראה הבאה, הוא הצליח לגרום להם לפטר אותו בכך שצעק את כל השורות שלו.
אמר שתמיד יכלו למצוא לו עבודה בסדרה "המלך היל", שם דיבב; זמן קצר לאחר מכן הוא קרא את התסריט של "מהומה במשרד" של ג'אדג' והיה מרוצה ממנו.
בקריאה הראשונה של התסריט, ג'אדג' היה מרוצה מהופעתו של הרמן, וחש שסטיבן רוט שיפר את גישתו שלו למילטון, אך לא היה מרוצה משאר השחקנים.
הוא שקל לנטוש את הסרט, אך נשיא אולפני פוקס עודד אותו ואמר שהם רק צריכים למצוא את השחקנים הנכונים.
לדברי ג'אדג', בעוד שהאולפנים אמרו לו בתחילה להשיג את השחקנים הטובים ביותר האפשריים, מכיוון שתקציב הסרט לא יהיה גדול מספיק כדי לשקול כוכבים ראויים, הם לבסוף שינו את דעתם.
ג'אדג' עשה את המעבר מאנימציה ללייב אקשן בעזרתו של , הצלם הראשי של הסרט, שלימד אותו על עדשות והיכן למקם את המצלמה.
ג'אדג' אומר, "היה לי צוות נהדר, וזה טוב להיכנס לזה בלי להעמיד פנים שאתה מומחה".
הצילומים העיקריים החלו בטקסס במאי 1998.
ג'אדג' החמיר מאוד בדרישותיו לגבי מראה הסט של Initech; הוא אמר באופן קבוע שהוא חייב להיראות "מעיק".
ההפקה אף הרחיקה לכת ועשתה בדיקות מסך של סוגים שונים של תאים משרדיים אפורים; ג'אדג' גם רצה שהתאים יהיו גבוהים כך שלמברג יצטרך להישען קדימה כדי להיראות משולחנו של פיטר.
הושקע מאמץ ניכר גם כדי לוודא שדוחות ה-TPS ייראו מציאותיים.
למשקפיים שרוט הרכיב על מנת לגלם את מילטון היו עדשות כה עבות שהוא נאלץ להרכיב עדשות מגע כדי לראות דרכן.
למרות זאת, עדיין לא הייתה לו תפיסת עומק; הוא נאלץ להתאמן בהושטת יד לשדכן, והיותו של השדכן בצבע אדום הקלה עליו.
סיפקה את השדכן לאחר שיוצרי הסרט לא הצליחו לקבל אישור להשתמש במותגים בוסטון או מהיצרנים שלהם.
הסרט "מהומה במשרד" עלה לראשונה לאקרנים ב-19 בפברואר 1999 בכ-1,740 בתי קולנוע, והכניס 4.2 מיליון דולר בסוף השבוע הראשון שלו.
הסרט היה השמיני הרווחי ביותר באותו סוף שבוע.
אמר שהוא היה מרוצה מאוד לאחר שראה את הסרט בלוס אנג'לס ושמע שהוא הרוויח 7 מיליון דולר, עד שחברים המכירים היטב את תעשיית הקולנוע אמרו לו שזה נחשב לביצוע גרוע.
הסרט הפך להפך לסרט פולחן, ונמכר היטב בקלטות וידאו ביתיות וב-DVD.
נכון לשנת 2003, הוא מכר 2.6 מיליון עותקים ב-VHS וב-DVD.
באותה שנה, הוא היה בין 20 תקליטורי ה-DVD הנמכרים ביותר של אולפני פוקס.
נכון לשנת 2006, הסרט מכר למעלה משישה מיליון תקליטורי DVD בארצות הברית בלבד.
מהומות סטונוול הייתה סדרת הפגנות ספונטניות של חברי הקהילה הגאה בתגובה לפשיטה משטרתית, שהחלה בשעות הבוקר המוקדמות של 28 ביוני 1969, בבר הסטונוול אין בשכונת גריניץ' וילג' במנהטן, ניו יורק.
מבקרי הבר לצד מבקרי ברים אחרים עבור לסביות והומואים בשכונה ואנשי השכונה נלחמו לצד חברי הקהילה כאשר פשיטת המשטרה נעשתה אלימה.
הפרעות נחשבות באופן נרחב כאחד האירועים החשובים ביותר שהובילו לייסוד התנועה לשחרור הגייז ולמאבק של המאה העשרים למען זכויות להט"ב בארצות הברית, ובהמשך היוו נקודת מפנה היסטורית אף לחברי הקהילה הגאה ברחבי העולם.
בשנות החמישים והשישים עמדו הומואים אמריקאים בפני מערכת משפט אנטי-הומוסקסואלית.
קבוצות הומוסקסואליות מוקדמות בארצות הברית החלו להיאבק לקבלת הומוסקסואלים בחברה והעדיפו חינוך לא-עימותי עבור הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד.
השנים האחרונות של שנות השישים היו עם זאת שנויות במחלוקת, מכיוון שתנועות חברתיות ופוליטיות רבות פעלו בהן, כגון התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח, התרבות הנגדית של שנות השישים והתנועה נגד מלחמת וייטנאם.
השפעות אלה, יחד עם הסביבה המתקדמת של שכונת גריניץ' וילג', שימשו כזרזים לפרעות סטונוול.
מעט מאוד מקומות עבודה קיבלו בברכה הומוסקסואלים בשנות החמישים והשישים.
מי שכן עשו זאת היו לעיתים קרובות ברים הומוסקסואליים, שבשל אופיים הבלתי חוקי נוהלו על ידי קבוצות פשע מאורגנות; בעלי הברים והמנהלים היו לעיתים רחוקות הומוסקסואלים בעצמם.
גם סטונוול אין היה בבעלות המאפיה האמריקאית.
אף על פי שפשיטות המשטרה על ברים הומוסקסואליים היו שגרתיות בשנות השישים, השוטרים איבדו במהירות את השליטה במצב בבר סטונוול אין ב-28 ביוני.
המתיחות בין משטרת ניו יורק לתושבים הומוסקסואליים בגריניץ' וילג' פרצה למחאות נוספות בערב למחרת ושוב מספר לילות יותר מאוחר.
בתוך שבועות התארגנו תושבי השכונה בקבוצות פעילים כדי לרכז מאמצים בהקמת מקומות בילוי להומוסקסואלים ולסביות שיהיו פתוחים לגבי נטייתם המינית מבלי חשש שיעצרו אותם על כך.