tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ישנן חברות שמעדיפות את החלמונים הכהים (אירופה והמזרח הרחוק) על פני הבהירים ויש כאלה שמעדיפות את החלמון החיוור (ארצות הברית).
ערכו של תרכיז עגבניות נמדד על פי מראה הצבע האדום.
מחלקת החקלאות של ארצות הברית קבעה בתקנה 21 CFR 155.191 שלוש דרגות של טיב רכז עגבניות על פי עוצמת הצבע האדום והבחנה בשינוי צבע כתוצאה מטיפול תרמי לא נאות הגורם להשחמה: רמות A, C ותת-סטנדרט.
ההבחנה נעשית על ידי עובדי מעבדה מיומנים.
מפעל שמקפיד לשמר איכות אחידה של צבע מוצר מקפיד לשמור מוצר סטנדרטי בתנאים מבוקרים כמוצר להשוואה במהלך הייצור ובודק את השפעת תנאי האחסון ומשך האחסון על שינויים בצבע המוצר.
אפיון על ידי אנליזה תיאורית של המוצר
אנליזה מקיפה של המוצר (The spectrum descriptive analysis) מבוצעת באופן רחב ומעמיק על בסיס פאנל בוחנים של חמישה-עשר משתתפים בהתייחסות ל-150 תכונות סנסוריות.
האנליזה מבוססת על נתוני פרופיל טעם וריח על סקלה של 14 דרגות ועל נתונים של טקסטורה.
השיטה שימושית לפיתוח מוצרים חדשים.
קיימים שני סוגים של מבחני איכות: מבחני איכות המבוצעים על ידי פאנל של עשרה עד שנים-עשר פנליסטים מיומנים המתבקשים לכמת איכויות של מוצרים.
חברי הפאנל משתמשים בסולם הערכה המחולק ל-12 דרגות חוזק.
קיימים גם מבחני איכות המבוצעים על ידי לקוחות מזדמנים בלתי מיומנים אשר מתמקדים בעיקר בשאלה של "מוצא חן" או "אינו מוצא חן" לכל אחת מהתכונות האורגנולפטיות הנבחנות.
מבחנים אלה מיועדים לשוק הלקוחות והוא דוגם לקוחות מזדמנים המסכימים להשתתף במבחן הטעימה.
הבדיקות הסנסוריות מבוצעות על פי תקן IFST הבין לאומי (Guidelines for Ethical and Professional Practices for the Sensory Analysis of Foods) משנת 2020. נספח 1 של התקן מפרט את גורמי הסיכון למבצעי בדיקות סנסוריות ואת האמצעים להקטנת גורמי הסיכון.
הוראות אלה מתייחסות לבדיקות סנסוריות למטרות של בקרת איכות המוצר ואינן מתאימות לסקרי קהל טועמים.
בהיעדר חקיקה, נעשה שימוש בתקנים המיועדים למוצרים ייחודיים, כגון יין, גבינות קשות, חומרי טעם וריח, מזון שעבר הקרנה, דגים ומוצריו, בשר, וארוחות מוכנות.
אורגן הנטיפים הענק הוא כלי נגינה מסוג ליטופון, הבנוי במערת לוריי בפארק הלאומי שננדואה שבוירג'יניה, ארצות הברית.
הכלי מבוסס על פטישים (מצופים בגומי) המופעלים על ידי הקשה על קלידי העוגב, והמקישים על נטיפים בגדלים שונים במערה על מנת להשמיע צלילים.
האורגן פרוש על פני 3.5 אקרים (כ-14 דונם) של המערה ונחשב על ידי ספר השיאים של גינס לכלי הנגינה הגדול ביותר בעולם.
פטישי האורגן מקישים על גבי 37 נטיפים עתיקים שנוצרו באופן טבעי, ושצליליהם מכוונים בהתאם לסולם הצלילים המערבי.
הוא נקרא כך בשל הדמיון בינו לבין עוגב (אורגן בלעז) דמיון הבא לידי ביטוי הן במערכת המקשים והן בנטיפים המזכירים את חלילי העוגב.
הוא תוכנן ונבנה במשך שלוש שנים על ידי לילנד וו.
מערת הנטיפים לוריי נתגלתה בשנת 1878 ממערב לעיירה לוריי שבוירג'יניה על ידי חמישה מקומיים, בהם אנדרו, וויליאם וג'ון קמפבל.
העמודים, הנטיפים, הזקיפים והבריכות בה משכו אליה לאורך השנים מבקרים רבים.
במערה נמצאו עצמות, פיסות פחם וסימנים נוספים להתיישבות אנושית שקדמה לגילויים.
כבר בשנת 1906 נרשמו כ-18 אלף מבקרים במערה ונכון לשנת 2018 - כחצי מיליון.
התכונות המוזיקליות של המערה היו ככל הנראה מוכרות כבר סמוך לשנת הגילוי שלה.
ישנה עדות כי אחד מחושפי המערה, אנדרו קמפבל, ניגן בהקשה על נטיפים וזקיפים בסיור שהדריך במערה לקבוצה שנשלחה לחקור אותה מטעם מכון הסמית'סוניאן.
על פי מדריכים מודפסים מוקדמים מהמערה, קמפבל הפתיע את הקבוצה כשניגן על תצורת זקיפים.
בתחילת המאה ה-20, ביצוע מנגינות עממיות, מזמורים וקטעים מוכרים היו חלק קבוע מהסיורים המודרכים במערכה.
לילנד ווילפרד ספרינקל (1908-1990) היה בעל ידע בפיזיקה, ותכנן ללמוד פיזיקה בהרווארד, אך לבסוף נאלץ לטפל באימו לאחר שאביו נפטר.
הוא עבד במשרד האוצר, במינהל השיכון הפדרלי, ומאוחר יותר בפנטגון, בין היתר כמתמטיקאי.
למד לנגן בעוגב בקונסרבטוריון פיבודי, ורשם פטנטים על מספר המצאות.
לפי הגרסה הנפוצה לסיפור ספרינקל הגה את הרעיון לאורגן הגדול כאשר סייר במערות לוריי ביום הולדתו של בנו בשנת 1954 וצפה בו בביצוע מנגינה.
ספרינקל בנה את עוגב הנטיפים במשך שלוש שנים על ידי מציאה והתאמה של נטיפים מתאימים להפקת צלילים ספציפיים ומדויקים.
לאחר מכן חיבר פטיש לכל נטיף שנבחר, המופעל על ידי לחיצה על קלידי האורגן.
הנטיפים המשמשים את האורגן פרושים על פני כ-14 אלף מטרים רבועים של המערכות, אך ניתן לשמוע אותם בכל מקום בטווח של כ-260 אלף מטרים רבועים.
קונסולת הנגינה של האורגן נבנתה על ידי Klann Organ Supply מוויינסבורו, וירג'יניה.
במהלך שלושת העשורים הראשונים לאחר בניית האורגן, נמכרו בחנות המזכרות של מערות לוריי תקליטי ויניל עם הקלטות של ספרינקל מנגן על עליו.
בהמשך הקליט ספרינקל הקלטות חדשות על גבי קלטות.
גם נגן העוגב מונטה מקסוול יצר והקליט עיבודים לאורגן הנטיפים שנמכרו כ-CD.
בניגוד להקלטות המוקדמות שהוקלטו בהופעות חיות במערה, העיבודים של מקסוול נעשו באמצעות דגימת קולות האורגן - תוך שימוש בסינטיסייזר.
ב-2011 הצמד הפיני-שוודי Pepe Deluxé היו האמנים הראשונים להקליט יצירה מקורית שנכתבה עבור אורגן הנטיפים הגדול.
פאול מלמסטרום ניגן והקליט על האורגן את היצירה "במערה" המופיעה באלבום "Queen of the Wave".
אורדוביק הוא התור הגאולוגי השני בעידן הפלאוזואיקון.
התור נמשך 71 מיליוני שנים, בין 510 מיליוני שנים ועד לפני 439 מיליוני שנים.
הגאולוג האנגלי, צ'ארלס לאפוורט', היה זה שנתן לתור את שמו, על שם האורדוביקים, שבט קלטי קדום שחי בוויילס.
הגדרת התור הייתה הכרעה לעניין סלעים שנמצאו בוויילס, והחוקרים חלקו תחילה בשיוכם: לתור הקמבריון (שקודם לאורדוביק) או לתור הסילור (המאוחר לו).
הקונגרס הגאולוגי קיבל את ההגדרה של לאפוורט' ב-1960, כארבעים שנה לאחר מותו.
במהלך האורודוביק החלה בדרום כדור הארץ התכנסות יבשות שיצרה את גונדוונה, כשלב מקדים לקראת היווצרות יבשת-העל פנגיאה.
תקופה זו מתאפיינת בשליטת חסרי החוליות ושגשוג של צמחי הים.
לראשונה מופיעות שוניות האלמוגים וגם ראשוני החולייתנים.
אורה הוא מושב הנמצא דרומית־מערבית לירושלים אשר נוסד בשנת 1950 על ידי יוצאי תימן, יוצאי מרוקו ויוצאי כורדיסטן אשר עלו יחד והתערבבו עם השנים.
השם אורה הוא סמלי, צורה עברית ממגילת אסתר ומהתפילה על פי צליל שמו של הכפר הערבי אל-ג'ורה שהיה במקום עד מלחמת העצמאות.
במהלך השנים עברו חברי המושב מעיסוק בחקלאות לעיסוקים אחרים כגון עבודה מחוץ למושב והשכרת חדרים.
החל משנת 2008 פעלה רשות מקרקעי ישראל למנוע זאת מהם בטענה שהקרקעות במושב הוקצו לחקלאות ולמגורים ולא לעסקים אחרים.
המושב שוכן על הר אורה שגובהו 848 מטרים מעל פני הים, אחת הפסגות הגבוהות בהרי ירושלים.
בשטח ההר מתחם לשלוש הדתות שנבנה ביוזמת מיס קרי.
שמו הערבי של ההר היה ראס א-רב, כלומר - הר האדון.
הנוצרים מכנים אותו "הר הביקור", על שם ביקורה של מרים אימו של ישו את אלישבע, אימו של יוחנן המטביל.
המקדש של מיס קרי נמצא כיום בשטח בסיס צבאי.
במושב נמצא מוסד "מסילה" לנערות בסיכון ובית כנסת המשרת את בני כל העדות.
אורדריקוס ויטליס היה נזיר וכרוניקן אנגלי אשר תיעד בכתביו את קורותיהן של אנגליה ונורמנדיה במאות ה-11 וה-12.
אורדריקוס היה בנו של כומר צרפתי, אודלר מאורליאן (Odeler d'Orleans) אשר שירת בכנסייה של אדונו-פטרונו, הדוכס הראשון של שרוסברי (Shrewsbury), רוג'ר ממונטגומרי (Roger of Montgommery).
בהיותו בן חמש, נשלח אורדריקוס להתחנך בבית ספרו של כומר אנגלי בשם סיווארד (Siward).
שש שנים מאוחר יותר העניקוהו הוריו למנזר הנורמני סנט אוורול אן אוש (St Evroul en Ouche), אשר סבל תקופה ארוכה מהתנכלויות מצד אנשיו של הדוכס רוג'ר, אם כי בשנותיו האחרונות התמתן הדוכס והרעיף על המנזר מתנות ומענקים.
בכתביו מציין אורדריקוס כי הוריו בחרו להכניסו בשערי המנזר מתוך דאגה כנה לרווחתו.
יחד עם זאת, תקופה מסוימת חש הנזיר הצעיר 'כיוסף בארץ מצרים' בלשונו; הוא לא ידע צרפתית בשעה שהגיע לנורמנדיה, ומכתביו ניתן ללמוד כי מעולם לא שכח את מולדתו, אנגליה.
במהלך שהותו במנזר הוטבל מחדש לנצרות תחת השם ויטליס (ויטליס המקורי היה חבר בלגיון התבאני האגדי), כיוון שהתקשה לבטא את שמו המקורי.
יחד עם זאת, בחיבוריו הגדולים הוא מציין את שני שמותיו - הישן והחדש - זה לצד זה, תוך שהוא מוסיף את הכינוי "Angeligena".
חייו בין כותלי המנזר לא היו רצופי אירועים.
הוא נעשה דיאקון בשנת 1093, ומונה לכומר בשנת 1107. הוא הורשה לצאת אל מחוץ למנזר ומזכיר בכתביו את ביקוריו בקרואלנד, וורצסטר, קמבראי (1105) וקלוני (1132).
אולם עיקר תשומת לבו הוקדשה לספרות, ובמשך שנים רבות בילה את חודשי הקיץ בסקריפטוריום.
בתקופה כלשהי בין 1099 ו-1122 נתבקש אורדריקוס לחבר את ההיסטוריה של מנזר סנט אוורול.
עבודתו, ה-Historia Ecclesiatica (היסטוריה כנסייתית), הייתה לחיבור כביר הדן בהיסטוריה כללית של תקופתו.
מנזר סנט אוורול היה עשיר ומכובד, ושימש גם כמקום אליו פרשו אבירים מותשי-קרבות לקראת סוף ימיהם.
אורחים וצליינים, בעיקר ממושבות הנזירים בדרום איטליה ומאנגליה, ביקרו במנזר בקביעות.
כך, אף על פי שאורדריקוס לא חווה אירועים משמעותיים, הוא למד והתעדכן אודותיהם מפיהם של הבאים בשערי המנזר.
חרף סגנון כתיבתו הטרחני, אורדריקוס נותן תיאור מלא-חיים של תקופתו.
הטון השולט של כתיבתו אינו מאורגן היטב וקיימות בו סטיות פתאומיות מרצף העלילה, אולם הוא מספק מידע בעל חשיבות, שכמעט ואינו מופיע בכתבים מאורגנים יותר מתקופה זו.
אורדריקוס שופך אור על המנהגים, הגינונים והרעיונות של ימי הביניים המרכזיים; לעיתים הוא דן בשנינות מפתיעה בהיסטוריה כמקצוע, על היבטיה הרחבים יותר.
הנראטיב מסתיים בשנת 1141, אף על פי שכמה תיקונים נעשו ב-1142. בשלב זה הוא מספר על היותו זקן ותשוש ונראה כי לא שרד די זמן כדי לסיים את עבודתו.
1- ספרים I ו-II, שאינם בעלי ערך היסטורי, מתארים את תולדות הנצרות למן לידתו של ישו הנוצרי.
אחרי שנת 855 משתנה הנרטיב והופך לרשימת אפיפיורים, המסתיימת באפיפיור אינוקנטיוס הראשון.
הספרים הללו התווספו לתכנון המקורי בשלב מאוחר; הם נכתבו בין 1136-1141.
2- ספרים III עד VI מגוללים את תולדות מנזר סנט אוורול, והם מהווים את ליבת היצירה.
הספרים הללו, שיצירתם תוכננה לפני שנת 1122, נכתבו בעיקר במהלך השנים 1123-1131. הספרים הרביעי והחמישי דנים בהרחבה אודות מעשיו של ויליאם הכובש בנורמנדיה ובאנגליה.
לתיאור האירועים שהתרחשו לפני 1067 אין ערך ממשי, בהתבססם בעיקר על ה- Historia Normannorum של ויליאם מז'ומייג (William of Jumieges) ועל ה- Gasta Guilelmi של ויליאם מפואטיה (William of Poitiers).
עבור תיאור השנים 1067-1071 מצטט אורדריקוס את חלקה האחרון של ה-Gesta Guillemi, שאינה מצויה בידינו, ועל כן חשיבותו רבה.
לשנת 1071 ואילך מתייחס אורדריקוס ממקור ראשון, אף על פי שתיאוריו את האירועים הפוליטיים בחלקים אלה של יצירתו מצומצמים בהשוואה לספרים שכתב מאוחר יותר.
3- בספרים VII עד XIII עובר מרכז הדיון מהעניינים הכנסייתיים להיסטוריה פוליטית.
לאחר שרטוט ההיסטוריה של צרפת תחת שלטון הקרולינגים והקאפטים, אורדריקוס מתייחס לכמה אירועים בני זמנו, החל משנת 1082 לערך.
הוא דן בהרחבה באימפריה, באפיפיורות, בנורמנדים בסיציליה ובמסע הצלב הראשון.
עיקר העניין שלו הוא בתולדותיהם של רובר השני, דוכס נורמנדיה, ויליאם רופוס והנרי הראשון, מלך אנגליה.
הוא ממשיך את עבודתו כתיאור כרונולוגי של האירועים לפי שנה, ומסיים בתבוסתו וכליאתו של סטפן מלך אנגליה בשנת 1141.
אורדור-סור-גלאן הוא כפר בצרפת, בקרבת העיר לימוז', אשר תושביו נטבחו על ידי פלוגת ואפן אס אס נאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
הגרמנים, בפיקודו של דיקמן, דרשו מכל תושבי הכפר להתאסף בכיכר העיר, כביכול לשם בדיקה שגרתית.
בנוסף לתושבי הכפר, אספו הגרמנים גם שישה אנשים אשר לא גרו בכפר אך רכבו על אופניהם באזור באותו היום.
הגרמנים נעלו את הנשים והילדים בכנסייה בזמן שהכפר עצמו נבזז.
באותו הזמן, נלקחו הגברים לשישה מחסנים שם הכינו הגרמנים מבעוד מועד מקלעים.
על פי תיאורו של אחד הניצולים, ירו החיילים לכיוון רגליהם כדי שימותו לאט יותר.
כאשר לא יכלו עוד לזוז, אם מחומרת הפציעה או ממוות, שפכו עליהם דלק והציתו את המחסנים.
לאחר מכן שרפו החיילים את הכנסייה.
הנשים והילדים שניסו לברוח דרך החלונות והדלתות נורו במכונות ירייה.
247 נשים ו-205 ילדים נהרגו, רק אישה אחת ניצלה.
עוד כ-20 מתושבי הכפר ברחו כאשר ראו את החיילים הגרמנים מתקרבים.
באותו הלילה החריבו הגרמנים את הכפר על 328 הבתים שבו.
הנאצים שדדו מספר ארגזים של זהב ודברי ערך אחרים ששדדו קציני הגדוד ובראשם שטורמבאנפיהרר אדולף דיקמן.
רק לאחר ימים אחדים הורשו הניצולים לקבור את המתים.
העיירה אורדור-סור-גלאן הוקמה מחדש לאחר מלחמת העולם השנייה, בקרבת הריסות הכפר המקורי, וכיום מתגוררים בה כאלפיים תושבים.
לאחר המלחמה קבע שארל דה גול שהכפר לעולם לא ייבנה מחדש ויהווה עדות לאכזריותם של הנאצים.
כיום הוא עומד על תלו כאתר הנצחה לזכר קורבנות הטבח.
במקום נמצאים שרידים של המבנים והמכוניות, וכן מספר חפצים אישיים של הקורבנות, כגון שעונים, משקפיים ומטבעות כסף.
בכניסה לאורדור-סור-גלאן הוצב שלט בשפה הצרפתית ובאנגלית, ונאמר בו בלשון ציווי "זכור".
בסמוך להריסות הוקם בהמשך גם מרכז הנצחה.
ביום הטבח אירע גם טבח בכפר היווני דיסטומו, ובדיוק שנתיים לפני כן אירע הטבח בכפר הצ'כי לידיצה, כך שב-10 ביוני נערכות אזכרות בשלושת מקומות אלו.
אֻרְדוּ (IPA: ; אורדו: ),לסירוגין לאשקרי (מְבוּטָא: Laškarī ˈləʃkəri כתיב: لشکری), היא ניב של הינדוסטנית, המזוהה עם מוסלמים בדרום אסיה.
זוהי השפה הלאומית והלינגואה פרנקה של פקיסטן.
היא החלה להתעצב באזור אוטר פרדש שבהודו, במהלך סולטנות דלהי (1206–1527), והמשיכה להתפתח תחת האימפריה המוגולית (1526–1858) בהשפעת הפרסית, הערבית והשפות הטורקיות במשך למעלה מ-900 שנים.
אורדו מדוברת בהיקף נרחב גם בהודו, שם היא אחת מ-22 השפות המועמדות להיקרא שפות רשמיות, ושפה רשמית של חמש מדינות בהודו.
יש לאורדו קשר מובנות הדדית עם הינדי סטנדרטית המדוברת בהודו.
המילה "אורדו" מקורה במילה הטורקית ordu שפירושה "מפקדה" או "מחנה צבאי" (אותה מילה נשאלה גם לעברית במונח "אורדת הזהב", ולאנגלית בצורת horde: "שבט נודד").
האורדו צמחה כתוצאה ממגע לשוני שהתפתח עקב חדירת שושלות טורקיות לתת-היבשת ההודית מן המאה ה-11 והלאה.
תחילה, כשכבש הסולטאן מחמוד מהשושלת הע'זנווית את אזור פנג'אב בתחילת המאה ה-11; לאחר מכן כשפלשה השושלת הע'וית לצפון הודו במאה ה-12; ובצורה נרחבת בהרבה עם הקמת סולטנות דלהי.
מהמאה ה-13 ועד סוף המאה ה-18 השפה הידועה כיום כ-"אורדו" - נקראה הינדית, הינדאווי, הינדוסטאני באותו זמן.
השפה הרשמית של השושלת הע'וית, סולטנות דלהי והאימפריה המוגולית וממשיכיהן, וכמו כן שפת התרבות של השירה והספרות, הייתה הפרסית, בעוד שפת הדת הייתה ערבית.
רוב הסולטאנים והאצולה בתקופת הסולטנות היו טורקיים ממרכז אסיה שדיברו טורקית צ'אגאטאי כשפת אם וכן פרסית, הלינגואה פרנקה של האליטה הטימורית.
המוגולים היו אף הם צ'אגאטאים, אך אימצו מאוחר יותר את הפרסית.
מוזפר עלם מניח שהפרסית הפכה ללינגואה פרנקה של האימפריה תחת אכבר בשל גורמים פוליטיים וחברתיים על רקעה הנזיל והלא עדתי.
לאחר הגיעם לתת-היבשת ההודית, הצורך לתקשר עם התושבים המקומיים הוביל לשימוש בשפות הינדיות הנכתבות באלפבית הפרסי, עם כמה התאמות ספרותיות ואוצר מילים השאוב מהפרסית ומהטורקית.
דבר זה הפך לתקן חדש הנקרא הינדוסטנית, הקודמת לאורדו.
שפת המגע החדשה שילבה במהרה ניבים אחרים, כגון פנג'אבי, הריאנבי וכהארי בולי של המאה ה-17, ניב הבירה החדשה בדלהי.
בשנת 1800 הייתה כהארי בולי לדומיננטית.
אורדו והינדי חולקות אותו בסיס הודי: אוצר המילים, הדקדוק והפונולוגיה שלהן כה דומים עד כי נראה שהן שפה אחת.
האוכלוסייה המשולבת הדוברת את שתי השפות הללו היא הרביעית בגודלה בעולם.
עם זאת, הן נכתבות במערכות כתב שונות.
אורדו לרוב עומדת בניגוד להינדי.
מלבד השיוכים הדתיים, ההבדלים מוגבלים לרוב לצורות הסטנדרטיות: אורדו תקנית נכתבת בסגנון נסתעליק של האלפבית הפרסי, ונשענת במקרים רבים על הפרסית ועל הערבית כמקור לאוצר מילים טכני וספרותי.
בניגוד לכך, ההינדי התקנית נכתבת בדוונאגרי ונשענת על הסנסקריט.
עם זאת, בשתי השפות יש מספר גדול של מילים פרסיות, ערביות וסנסקריטיות, ורוב הבלשנים מחשיבים אותן לשתי צורות תקניות של אותן שפות, ורואים את ההבדלים כעניין סוציו-בלשני, אף שיש גם המסווגים אותן בנפרד.
המובנות ההדדית - קטנה בהקשרים ספרותיים ומיוחדים אחרים, הנשענים על עגה מקצועית ומשכילה יותר משפת הרחוב.
בשל הלאומיות הדתית מאז חלוקת הודו והמתחים הבין תרבותיים הממושכים, דוברי שתי השפות כשפת אם מתייחסים אליהן כאל שפות שונות לחלוטין, חרף נקודות הדמיון הרבות בין שתיהן, בסביבה המדוברת.
עם זאת, ניתן בקלות להבחין בהבדלים באוצר המילים.
+פונמות באורדו סדקי ענבלי וילוני חכי כפוף בתר־מכתשי מכתשי/שיני שפתי(־שיני) אפי(ɳ)nm סותם(q)gʱkʰɖʱʈʰd̪ʱt̪ʰbʱpʱ מחוכךʤʱʧʰ חוכךɦ(ɣx)ʃzsʋf מקורב(צדי)jl מקיש(ɽʱ)ɾ * תוספת פונמה בהתאמה לסטנדרט
אורדת הזהב (בטטרית: Altın Urda; במונגולית: Алтан Ордын улс) הייתה חאנות שנוסדה בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-13 על ידי באטו חאן, נכדו של ג'ינגיס חאן.
מרכז המדינה היה במורד נהר הוולגה ובשיא התפשטותה השתרעה על שטח עצום מהמפרץ הפיני ומורד נהר דנובה במערב ועד מעבר להרי אורל במזרח.
במהלך המאה ה-15 החל תהליך ההתפוררות של המדינה אשר הסתיים עם פירוקה בשנת 1502.
מקור השם במילה הטורקית ordu שפירושה ארמון, מפקדה, או מחנה צבאי (מילה זו עברה גם לאנגלית בצורת "horde" - "שבט נודד", "עדר", והיא גם מקור שם שפת האורדו).
אורדת הזהב הוקמה כקונפדרציה של שבטים כתוצאה מפלישת המונגולים מערבה שהחלה בזמנו של ג'ינגיס חאן.
לאחר שכבש את ממלכת ח'ווארזם נמסר חלקהּ המערבי כנחלה לבנו הבכור ג'וצ'י חאן, אביו של באטו חאן.
באטו חאן המשיך את מדיניות הכיבושים של סבו והנהיג פלישת צבא מונגולי ענק מערבה.
בנוסף לשטחי אסיה המרכזית (חלקים מקזחסטן, אוזבקיסטן וטורקמניסטן) שהיו בשליטתו הוא כבש שטחים גדולים במערב סיביר ואזורים שבין הנהרות וולגה ודון והקים בהם מדינה חדשה - אורדת הזהב.
את בירתה הראשונה קבע בבולגר שעל גדת הוולגה, אשר שימשה קודם לכן כבירת בולגריה של הוולגה.
בין השנים 1237–1242 הוא כבש גם את רוס של קייב והפך אותה למדינה וסאלית והמשיך ופלש למזרח ומרכז אירופה, אך כל השטחים האלה לא נכללו במדינתו החדשה.
אורדת הזהב נוסדה כמדינה בשטחים שנכבשו על ידי המונגולים, אך חיו בה מונגולים מעטים בלבד.
היא הורכבה מעמים רבים, בהם בלטו השבטים הטורקיים אשר נדדו עם עדריהם על פני הערבה הגדולה.
מונגולים היוו את העילית במדינה, אולם תוך זמן קצר יחסית הם נטמעו בתוך האוכלוסייה המקומית.
בראש המדינה עמד חאן, שליט מהאצולה הגבוהה, מצאצאיו של ג'ינגיס חאן.
בתחילה הכירו שליטי אורדת הזהב בכפיפותם לחאן הגדול של כל המונגולים (החל מקובלאי חאן נשאו הקיסרים משושלת יואן הסינית גם בתואר זה), אולם כפיפות זו הייתה פורמלית בלבד: בתקופות מסוימות עלתה יוקרתו של שליט אורדת הזהב על זו של החאן הגדול.
אורדת הזהב הורכבה משני ענפים: האורדה הלבנה במערב, והאורדה הכחולה במזרח.
בירת המדינה הייתה סאריי באטו (עיר בשפך הוולגה ליד אסטרחן).
בתקופת שלטונו, הכניס ברקה חאן (אחיו של באטו חאן, 1257–1266) שינויים רבים בחיי המדינה: הוא הביא לפירוק המדינה המונגולית המאוחדת בכך שסירב להכיר בעליונותו של החאן הגדול (1266), ואף הכריז מלחמה על צאצאי ג'ינגיס חאן ששלטו באיראן.
הכרזת מלחמה זו הביאה לברית עם הממלוכים ששלטו במצרים.
ברקה חאן העביר את בירת הממלכה לסאריי ברקה (עיר שהוקמה על גדות הוולגה ליד וולגוגרד של היום).
במחצית השנייה של המאה ה-13 החל האסלאם להתפשט בכל רחבי המדינה, עד שאכן הפך בתחילת המאה ה-14 לדת המדינה.
אורדת הזהב הגיעה לשיאה בזמן שלטונו של אוזבק חאן, שהקים מדינה ריכוזית מפותחת הנשלטת כולה מעיר הבירה באמצעות פקידים בכל רחבי הארץ.
בימיו שררו סדר וביטחון במדינה, הייתה צמיחה כלכלית ופרח המסחר הפנימי והבינלאומי.
כן הכריז על האסלאם כדת המדינה ואסר על קיום האמונות המסורתיות, הן של השבטים הטורקיים הן של המונגולים.
בשנת 1294 הסתיים תהליך פיצול האימפריה המונגולית ואורדת הזהב נהייתה למדינה עצמאית.
אחרי הירצחו של ג'ניבק חאן , בנו של אוזבק חאן, החלה שקיעתה של אורדת הזהב: ב-23 השנים שלאחר מכן התחלפו 25 חאנים בראש המדינה; אזורים גדולים שהיו חלק מאורדת הזהב מרדו ופרקו את עולה: ח'ווארזם, שפך הוולגה ומורד הדנייפר שנכבש בידי הליטאים.
בנוסף, תבוסה מידי ברית הנסיכים הרוסיים החלישה את אחיזתה של אורדת הזהב ברוסיה.
טוכטמיש חאן שעלה לשלטון ב-1380 עשה ניסיון אחרון לחזק את המדינה המתפוררת: הוא תפס את השלטון בעזרתו של טימור לנג, פעל לחיזוק המדינה ופלש שוב לרוסיה, אך בהמשך הסתכסך עם טימור לנג אשר השתלט על אורדת הזהב, הדיח את טוכטמיש מהשלטון והכתיר תחתיו את אידיגו .
אחרי מותו של האחרון הואצה התפוררות המדינה.
בשנות ה-20 של המאה ה-15 פרשה חאנות סיביר, ועשרים שנה אחר כך פרשו גם אורדת נוגאי , חאנות קאזאן וחאנות קרים; בהמשך פרשו מהמדינה גם עמים ממרכז אסיה.
בשנות ה-70 של המאה ה-15 התפרקה אורדת הזהב לגמרי ועל חלק משטחיה קמה האורדה הגדולה .
בשנת 1480 פרקה רוסיה סופית את עולה של האורדה מעליה, וב-1502 חדלה האורדה מלהתקיים.
על שטחה של אורדת הזהב קמו מדינות חדשות של עמים טורקיים, בהן חאנות קרים, חאנות קאזאן, חאנות אסטרחאן ואורדת נוגאי, אשר הוסיפו להתקיים עד שסופחו לאימפריה הרוסית.
בין הסיבות להתמוטטותה של אורדת הזהב אפשר לציין אוכלוסייה הטרוגנית, אי יציבות שלטונית, לחץ צבאי מתמיד ממזרח וממערב ומבנה כלכלי מעורער.
אורדלאפו פאליירו או אורדלאפו פאליירו דודוני או דה דוני (באיטלקית: Ordelafo Faliero או Ordelafo Faliero de Doni או Dodoni; נפטר בשנת 1117 בזארה) היה הדוכס ה-34 של ונציה.
ויטאלה כיהן כדוג'ה ממותו של קודמו, ויטאלה מיקלה הראשון בשנת 1102 ועד נפילתו בקרב.
פאליירו היה חבר המועצה הקטנה של ונציה (ה-minor consiglio), אשר הורכבה מחבי 12 "משפחות המבשרים" של ונציה - משפחות האצולה העיקריות של העיר.
פאליירו נבחר לאחר מות קודמו.
בתקופת שלטונו יצאה ונציה למלחמה כנגד ממלכת הונגריה.
המלחמה נמשכה בין השנים 1105–1115, ובמסגרתה כבשה ונציה את זארה ואת סבניקו.
פאליירו יצא בראש צי שכלל 100 ספינות ונציאניות לסוריה וארץ הקודש במסגרת מסע הצלב הראשון, וכבש חלק מהעיר עכו.
בתקופת כהונתו פיתח פאליירו את הצי, והקים את הבסיס של המספנות - לימים הארסנאלה.
פאליירו נהרג בקרב נגד ההונגרים בזאדאר, בשנת 1117.
אוֹרה אַיָּל (16 במרץ 1946 – 26 בפברואר 2011) הייתה סופרת ומאיירת ישראלית, שהתפרסמה בעיקר בזכות איוריה לספרי ילדים מוכרים.
אורה איל נולדה בשנת 1946 בירושלים למשפחת מצאצאי יצחק ליפקין, מבוני שכונות ירושלים.
לאחר סיום לימודיה בגימנסיה העברית רחביה למדה בבית הספר לאמנות "בצלאל", אולם לא סיימה שם את לימודיה.
למדה לתואר ראשון במתמטיקה ועסקה בפיתוח ספרי לימוד למתמטיקה במט"ח.
הספר הראשון שאיירה הוא "מעשה בחמישה בלונים" מאת מרים רות, שיצא לאור בשנת 1974. לאחר מכן איירה יותר מ-70 ספרי ילדים, בהם הספרים "הבית של יעל" ו"תירס חם" מאת מרים רות, "מר זוטא ועץ התפוחים" מאת אורית רז וסדרת "סיפורי איתמר" מאת דויד גרוסמן.
על איוריה בספרו של גרוסמן "השפה המיוחדת של אורי" זכתה בשנת 1990 בעיטור כריסטיאן אנדרסן לספרות ילדים ונוער.
איל פרסמה גם ספרים שאותם כתבה וגם איירה, בהם "לילה חשוך אחד", "בוקר בהיר אחד", ו"אוגבו".
על תהליך יצירת ספריהּ סיפרה: "בדרך כלל הסיפור ישנו לי בראש.
אני מכינה את הציורים ורק אז כותבת את כל הטקסט באופן סופי."
בשנותיה האחרונות עסקה בעריכה ובתרגום ספרים, בהם "הגבינה והתולעים" ו"אבא לא רוצה לישון", ומבחר מספרי סופר הילדים האיטלקי ג'אני רודרי כ"איש הגשם", "ליסה בארץ האגדות", ו"סיפורי טלפון".
בשנת 1994 זכתה בפרס בן-יצחק על איור הספר "חמש מכשפות הלכו לטייל" מאת רונית חכם.
אורה איל נפטרה ב-2011, בגיל 64, ממחלת פרקינסון, שבה אובחנה כחולה כעשר שנים קודם.
היא הובאה למנוחות בבית העלמין בקיבוץ קריית ענבים.
השאירה בן אחד מנישואיה הראשונים, וכן בן זוג איתו חייתה בעשרים שנותיה האחרונות בביתם בשכונת בקעה שבירושלים.
הצב של אורן , נכתב על ידי מירה מאיר), 1977
בוקר בהיר אחד , ספרית פועלים, 1985
המלחמה האדירה , ספרית פועלים, 1986
לילה חשוך אחד , ספרית פועלים, 1988
סבתא של חנה בננה בשלה דיסה , הוצאת איילות, 1996
אורדוניו השני "אדפונסיס" (בספרדית: Ordoño Segundo Adefónsiz, בערך 873–924, לאון) היה מלך גליסיה בין 910–924 (בין השנים 910–914 בחסות ממלכת לאון, אחר כך כחלק ממנה), ומלך לאון בין 914 ובין 924, בן לשושלת האסטוריאנית-לאונית.
כבנו השני של אלפונסו השלישי, מלך אסטוריאס, הצטיין אורדוניו השני כמלך נמרץ ולוחמני שאיחד תחת שלטונו את שטחי ממלכת לאון והתעמת עם הכובשים המוסלמים ששלטו בזמנו על רוב חצי האי האיברי.
היה אחד מהדמויות המובילות של ה"רקונקיסטה".
אורדוניו השני נולד בסביבות שנת 873 כבנם השני של אלפונסו השלישי, מלך אסטוריאס, ושל המלכה חימנה מפמפלונה לבית גארסס.
מצד אביו, היה נכדו של המלך אורדוניו הראשון, מלך אסטוריאס ושל המלכה נוניה (Nuña).
בנעוריו נשלח על ידי אביו לסרגוסה כדי להתחנך אצל מוחמד אבן לובּ בחצרם של באנו קאסי, שושלת של בסקים מומרים לדת האסלאם – "מולאדים", ששלטו בעמק האברו העילי ונמצאו בקשרי ידידות עם משפחתו.
מגיל צעיר לקח אורדוניו חלק בניהול המדינה, לצידו של אביו.
עוד בימי שלטון אביו, קיבל הנסיך הצעיר על עצמו את ניהול חבל גליסיה, שהייתה חלק מממלכת אסטוריאס.
הוא פיקד אישית בשנת 910 על מסע צבאי נגד המוסלמים מדרום חצי האי האיברי.
הגיע עד לעיר סביליה והרס ושדד "אחד מפרבריה המבוצרים והעשירים ביותר" (כפי שתואר ב"היסטוריה סילנסה" Historia Silense) – רֶחֶל (Regel), שמיקומה לא זוהה בימינו בוודאות.
מסיבות לא ידועות, מרדו בניו של אלפונסו השלישי באביהם בשנת 909 ואף כרתו בהמשך ברית נגדו עם הרוזן של קסטיליה, מוניו נונייס, חמיו של יורש העצר, גרסיה, האח הבכור של אורדוניו.
אף על פי שהמלך אלפונסו הצליח ללכוד את גרסיה ולכלוא אותו בטירה גוסון, באסטוריאס, כעבור שנה אולץ לוותר על השלטון לטובת בניו ולחלק את הממלכה ביניהם: בנסיבות אלה קמה ממלכת לאון שנמסרה לידי גרסיה, הידוע כגרסיה הראשון, בעוד ממלכת גליסיה נותרה בידי אורדוניו, וממלכת אסטוריאס המצומצמת עברה לידי פרואלה.
האב המודח, אלפונסו השלישי, נפטר תוך זמן קצר בעיר סמורה ב-20 בדצמבר 910.
אחרי הכתרתו כמלך גליסיה, אורדוניו נמצא במידת מה, בדומה לאחיו פרואלה, בחסות אחיו הבכור גרסיה הראשון, שהיה למלך הראשון של לאון.
על מנת להגן על מרחב פעולתו בגליסיה כינס אורדוניו עוד ב-7 ביוני 910, בעיר לוגו, את אצילי ממלכתו וקיבל מהם הבטחות נאמנות, בנוכחות הבישוף ריקרדו של לוגו.
יחסו של גרסיה הראשון כלפיו לא היו לבביים במיוחד.
כשמת אביהם אלפונסו השלישי, מנע גרסיה מהבישוף חנאדיו דה אסטורגה שהגיע לסנטיאגו דה קומפוסטלה להשתמש ב-500 המתקל
מזהב metcales ex auro purissimi 500 שביקש אורדוניו לתרום למתחם הקודש בקומפוסטלה בהתאם לצוואת אביו.
כמלך גליסיה ולאחר מכן כמלך לאון המשיך אורדוניו במדיניות ההתקפית של אבותיו נגד הכובשים המוסלמים.
בדרום-מערב – יצא לפשיטות על מרידה ועל אבורה.
במזרח – כרת ברית עם המלך סנצ'ו הראשון גארסס של נווארה נגד חליפות קורדובה.
בשנתו הרביעית כמלך ב-19 באוגוסט 913 הגיע "הרודן" "אורדון אבן אדפונס", כפי שקראו לו המורים, עד לעיר אבורה.
לפי הכרוניקה של אל נאציר, בראש צבא של שלושים אלף לוחמים – רגלים, פרשים וקשתים, הצליח לפרוץ לתוך העיר ולשדוד אותה ולטבוח בתושבים המוסלמים.
בקרב נפלו מושל העיר מרוואן עבד אל מליכ ו-700 ממגני העיר.
כ-4,000 תושבים, רובם נשים וילדים נלקחו בשבי.
לדברי הכרוניקים הערבים במקום שנקרא "אל אטראס" ("המיצר") בכיכר העיר אבורה הגיעה ערימת הגופות של הנטבחים לגובה של שני בני אדם.
כפי שמקוננת הכרוניקה של אל נאציר: .
המלך השני של ממלכת לאון
בשנת 914 ,אחרי מותו הפתאומי, ללא צאצאים, של אחיו גרסיה, בעקבות פצעים בקרב, ירש אורדוניו את כתר המלכות של לאון.
אחרי שחלה בעת שהותו באזור בדחוס, נסע לנוח במחוזותיו בגליסיה.
בתעודה שהוציא לטובת הדיוקסיה מונדוניידו הביע ספקות לגבי סיכוייו להחלים:
"אני חש כי מותי קרב ושלא נותרה לי תקווה אחרת אלא רחמי האל הכל יכול והתערבותם של הקדושים")
אולם בדצמבר כבר התאושש לחלוטין וזכה לקבלת פנים מפוארת בסנטיאגו דה קומפוסטלה.
ב-12 בדצמבר 914 הוכתר "הכובש של כריסטוס" (debelador de Cristo), כפי שכונה, כמלך על ידי תריסר בישופים, בפני אספה של כל האצילים הגדולים וראשי הכמורה.
אחרי שחיזק את שליטתו בלאון והבטיח לעצמו את תמיכת האצילים, בקיץ 915 ארגן אורדוניו השני את מסעו הצבאי הראשון כמלך של לאון, אל האדמות שמצפון לעיר "מקנסת אל אסנאם".
לפי ההיסטוריון האנדלוסי אחמד אבן מוחמד א-ראזי, המלך שם פעמיו אל העיר מדיין באזור בדחוס, כבש את מצודת קלאת אל הנאש (קסטיליו דה לה קולברה או קסטרו אלאנחה), הכניע את מרידה ואת בדחוס ואילץ אותן לשלם לו מס.
חזר עם שלל ושבויים רבים.
בשובו למולדת הודה למרים הקדושה והקים לכבודה, בעזרת השלל שתפס, את הקתדרלה של לאון.
לטובת בנייתה ויתר על חלק ממתחם הארמון המלכותי.
בקיץ 916 הוביל אורדוניו פשיטה נוספת נגד המוסלמים ותקף פרברים של העיר מרידה.
הפעם החריב ושדד יישובים עירוניים שלא נפגעו במסעותיו הקודמים באזור.
בעימות עם כוחות ערבים שנשלחו מקורדובה ידם של
אנשי לאון הייתה על העליונה.
המפקד המוסלמי נפל בשבי והובא ללאון.
תגובתם של האנדלוסים לא אחרה לבוא.
לפי "הכרוניקה האלמונית של אל נאציר"
ב-15 ביוני 916 הם ביצעו פשיטה ראשונה בשטחים הנוצריים, תחת פיקודו של הקאיד אחמד אבן מוחמד אבן אבי עבדה ושבו לקרדובה ללא אבדות רבות.
האמיר החדש של קורדובה, עבד א-רחמן השלישי, קשוב לתרעומת העממית נגד ההתקפות החוזרות של הנוצרים, גייס צבא ענק שכלל גם יחידות מטינגיטניה וממוריטניה.
לראש הצבא מינה שוב את אחמד אבן מוחמד אבן אבי עבדה, המכונה גם חוליט אבו ל-חאבאט.
הצבא המוסלמי עזב את קורדובה ב 2 באוגוסט 917, הגיע לנהר דוארו, שהמנהיגים הערבים ביקשו לקבוע לגבול, וב 1–2 בספטמבר התחיל במסע של שוד והרס נגד היישובים הנוצריים.
הקימו מחנה ביישוב סן אסטבאן דה גורמאס, שנקרא אז קסטרומורוס.
לפתע הופיע במקום המלך אורדוניו וכוחותיו ותקפו בעוצמה את הצבא המוסלמי.
הכרוניקות הנוצריות של התקופה טענו שאנשי לאון גרמו לאויביהם כל כך הרבה אבדות, שמספר הגופות עלה על זה של הכוכבים ברקיע.
לפי תאוריהם, השטח שבין הנהר דוארו ובין לטירה קסטיליו דה אטיינסזה אי פאראקוייוס, התכסה בגופות האויב.
הצבא המוסלמי, מובס, נסוג אל בסיסיו ב-4 בספטמבר.
עם הנופלים נמנה גם המפקד חוליט אבו ל-חאבאט.
את ראשו הערוף תלו בפקודת המלך על חומות סן אסטבאן דה גורמאס, צמוד לראש של פר.
הנווארים פנו אל אורדוניו עם בקשה לעזרה נגד הכובשים המוסלמים.
בסוף האביב 918 נכרתה ברית שין אורדוניו ובין סאנצ'ו גרסס, מלך נווארה (פמפלונה).
שניהם גייסו כוחות שצעדו אל עבר נאחרה במקרה העליונה, לשם הגיעו בהתחלת יוני.
אחרי שהות בת שלושה ימים, עברו לטודלה, התקדמו על יד מורקוארה וטרסונה וכבשו את פרברי ולטיירה, ארנדו וקלהורה שנמצאו בשליטת הבאני קאסי מסרגוסה.
הצלחות אלה הכעיסו מאוד את האמיר עבד א-רחמן השלישי שהחליט ב-8 ביולי על מתקפת עונשין תחת פיקודו של באדר אבן אחמד.
הכוחות המוסלמים הגיעו למוטוניה, מקום לא ידוע בימינו, שנמצא ככל הנראה באזור סוֹריה וסגוביה ונחלו שני ניצחונות זה אחר זה על הצבאות הלאוני והנווארי ב-14 באוגוסט וב-16 באוגוסט.
שובם של המנצחים, המלווים בשלל רב במוצרים ובשבויים זכה לחגיגות המוניות רשמיות בקורדובה.
הכרוניקן סמפירו הסתפק בלציין שאחרי בניצחון בקסטרומורוס, הגיעה למקום שנקרא מיטוניה "אסייפה" מוסלמית שגרמה לאבדות קשות בשני הצדדים והוסיף ציטטה מהתנ"ך המיוחסת לדוד המלך:''"Varií sunt eventus belli (שמואל ב, י"א,כ"ה)
בלי להתייאש מהתבוסה, התחיל אורדוניו לתכנן את מערכה הבאה ובאוקטובר 919 ריכז כוחות בגבול עם האמירות קורדובה.
לפי "כרוניקת אל נאציר ", גם עבד א-רחמן השלישי שיגר אל הגבול הצפוני צבא בפיקודו של קרוב משפחה, איסחק אבן מוחמד אל מרוואני.
בנסיבות אלה עזב אורדוניו את תוכניותיו המתקפתיות והסיג את כוחותיו.
גם המוסלמים חזרו לבסיסיהם אחרי שהבינו שאורדוניו לא התכוון להתקיפם.
אך לא לקח הרבה זמן עד שהכריז האמיר מקורדובה על ג'יהאד ופקד ב-23 באפריל 920 על גיוס כללי ותמרונים של צבאו וב-23 במאי יצא למלחמה, כשהוא עצמו עומד בראש חייליו.
אחרי שעבר דרך קרקואל, גואדיאנה, טולדו וגואדלחרה, התקדם אל מדינסלי וכבש מחדש את אוסמה ואת סן אסטבאן דה גורמאס.
לאחר מכן המשיך אל קלוניה, בורגוס, טודלה וקלהורה.
כשהגיעה הידיעה כי אחרי כיבוש קלהורה, התקדם הצבא המוסלמי צפונה אל בירתו, פמפלונה, המלך של נווארה המתין עם חייליו בעיר ארנֶדו.
בהמשך האיץ את כוחותיו צפונה כדי להתאחד עם כוח הסיוע של מלך לאון.
בסופו של דבר ניצחו המוסלמים בוויגרה את הכוחות המאוחדים הראשונים שנשלחו על ידי סנצ'ו ואורדוניו.
אחר כך הם צעדו אל מואס (Muez), בעמק חונקרה, 25 ק"צ דרומית-מזרחית מפמפלונה.
בקרב שהתנהל בוולדחונקרה ב-26 ביולי 920 הביס האמיר מקורדובה את הצבאות הקטנים המאוחדים של לאון ונווארה.
הבישופים של טוי ושל סלמנקה, דולסידיו והרמוחיו נפלו בשבי.
שרידי הצבאות הנוצריים נמלטו אל תוך המבצרים מואס וויגרה.
אחרי מצור כבש האמיר את שני המבצרים וטבח במגניהם.
לפני שחזר לקורדובה, הוא החריב את כל האזור מסביב.
קלון התבוסה הוטל במידה רבה על הרוזנים שוחרי העצמאות של קסטיליה, נוניו פרננדס, אבולמונדר אלבו ובנו דייגו, ופרננדו אנסורס שנמנעו להשתתף בקרב.
הם זומנו אל מלך אורדוניו במקום שנקרא טחאר או טחארס, על גדות הנחל קריון, נלכדו ונשלחו לכלא.
לפי המסורת העממית, הם הוצאו להורג.
אך ככל הנראה שוחררו זמן קצר לאחר מכן, מפני שלפי תעודות, חזרו לתפקודם הרגיל.
מאסרם התבקש להיות אות אזהרה.
אף על פי שהתכוון להתקדם אל פמפלונה, חזר בו עבד א-רחמן מתוכניותיו כדי לעסוק בשלל הרב שאסף.
למרות התבוסה בוולדחונקרה, גייס אורדוניו באביב 921 צבא חדש, ולפי דברי הכרוניקן סמפירו, שוב התכונן לקרב.
תוך זריעת הרס בדרכם, פשטו כוחותיו על סינטיליה, בגואדלחרה, ותקפו, בין השאר, את הטירות בסרמלון, אליף, פלמאסס דה חדראקה, קסטחון דה אנארס ומגנאנסה.
לפי סמפירו, הגיעו למרחק של יום מקורדובה.
החוקרים (מרטינס דיאס, 2004) אינם מסכימים עם קביעה זאת, וסבורים כי קרוב לוודאי היה מדובר בטולדו, ולא בקורדובה.
לאחר מכן נסוגו כוחות לאון למחנותיהם.
בצעידתם עברו דרך המבצרים של נהר דוארו והגיעו לסמורה.
שם ב-1 באוגוסט 921 נפטרה אשתו של אורדוניו, המלכה אלווירה.
ב-922 התחתן אורדוניו מחדש עם אראגונטה גונסאלס (Aragonta González), בתו של הרוזן גונסאלו בטוטיס (Gonzalo Betótiz).
בסוף הקיץ של שנת 923 לבקשת בן בריתו, המלך סאנצ'ו גארסס, נכנס אורדוניו בראש צבאו לאזור לה ריוחה וכבש את העיר נאחרה, בעוד שהמלך סאנצ'ו השתלט על העיר ויגרה, לכד את מוחמד אבן עבדללה אבן לוב ממשפחת בנו קאסי ואצילים מוסלמים אחרים, והוציאם להורג.
נאחרה וויגרה סופחו לממלכת נווארה.
מפני שלא רווח נחת מזוגיותו ("לא ריצתה אותו", כדבריו) עם אראגונטה, שלא ילדה לו צאצאים, אחרי שהקים את המנזר סנטה קולומה דה נאחרה, השיג אורדוניו את ביטול הנישואים והתחתן פעם שלישית עם האינפנטה סאנצ'ה מפמפלונה, בתו של המלך סאנצ'ו גארסס, וחזר איתה לבירתו, לאון.
הוא נפטר, בקיץ 924,, בעיר לאון, מקץ תשע וחצי שנות מלוכה.
הוא נקבר בדאמבולטוריום (בספרדית – חירולה – girola) של קתדרלת מרים הקדושה בלאון, מאחרוי המזבח הראשי.
השאיר ילדים קטינים, סנצ'ו אורדונייס, אלפונסו הרביעי ורמירו השני.
שלושתם יעלו מאוחר יותר למלוכה.
את כס המלכות ירש בינתיים פרואלה השני, אחיו הבכור של אורדוניו,
היה מכור לעבודה, ולא ידע מנוחה, מתוך חשש שהעצלנות תפגע בדאגותיו לענייני הממלכה.
אורדוניו הרגיש עצמו יורש של ספרד הוויזיגותית ושאף להקמתה מחדש.
העם הקדיש לו רומאנסות וקנסונרוס רבים.
1. אלווירה מננדס, בתו של הרוזן הרמנחילדו גוטיירס ושל הרמסנדה גוטיירס, בתו של גאטון דל ביירסו, בני האצולה הגליסיאנית.
רמירו השני (898 - 951), מלך לאון, החליף בשלטון את אחיו אלפונסו הרביעי
אלפונסו הרביעי "הנזיר" (899-933), מלך לאון, התפטר לטובת אחיו, רמירו
2.אראגונטה גונסאלס,גם היא נציגה של האצולה הגליסיאנית
- בתו של הרוזן גונסאלו בטוטיס ושל הרוזנת תרסה אריס, אחות של הרוזנים פלאיו גונסאלס והרמנחילדו גונסאלס, לא ילדה ילדים, לכן המלך גרש אותה.
3. סאנצ'ה מפמפלונה, בת המלך סאנצ'ו גארסס הראשון של פמפלונה (נווארה), לא הספיקה ללדת לו ילדים.
אחרי מות המלך התחתנה עם אלווארו הראמליס, ומאוחר יותר עם פרנאן גונסאלס, רוזן של קסטיליה.
אורה אחימאיר (נולדה ב-7 ביוני 1941) היא סופרת ישראלית, לשעבר מנכ"לית מכון ירושלים למחקרי מדיניות.
שמה בלידתה היה אורה צוקרקנדל, ובהמשך שינו הוריה את שם המשפחה לצוראל.
למדה בבית החינוך לילדי עובדים והייתה בתנועת הצופים.
בשנת 1963 נישאה ליעקב אחימאיר, ולהם בן ובת.
בשנות ה-60 התגוררה בלונדון, שם שימש בעלה כשדר בשידור העברי של הבי בי סי.
בשנות ה-70, בעת שבעלה שימש שליח רשות השידור בוושינגטון, הייתה אורה אחימאיר נספחת לארגוני נשים בשגרירות ישראל בוושינגטון.
לאחר שובה לישראל הייתה רכזת ועדת ראש הממשלה למעמד האישה.
בשנת 1978, עם הקמת מכון ירושלים למחקרי מדיניות (לשעבר: מכון ירושלים לחקר ישראל), מונתה כמנהלת המכון.
היא פעלה למיסודו של המכון כמוסד אקדמי-מקצועי.
תחת ניהולה התפתח המכון למכון המחקר המרכזי בישראל העוסק בחקר מדיניות העיר ירושלים ועתידה.
במהלך שנות ניהולה התפרסמו מאות מחקרים ועבודות בנושאים שונים הקשורים בירושלים.
ספריו ואלבומיו של דוד קרויאנקר על האדריכלות בירושלים יצאו בהוצאת המכון.
הייתה בין יוזמי כנס ראשי הערים הבינלאומי המתקיים מדי שנה בירושלים.
אחימאיר היא חברת הוועד המנהל של המרכז הבין תרבותי ירושלים וחברת הוועד המנהל של הזירה הבינתרבותית בירושלים.
בסוף 2009 פרשה מתפקידה כמנהלת מכון ירושלים למחקרי מדיניות.
בשנת ה'תשע"א (2011) זכתה באות יקיר ירושלים.
בנימוקי הוועדה נכתב כי העיטור ניתן לה "על הובלת מחקר למען עתיד העיר, על העמדת דורות רבים של חוקרים והקניית ידע על בירת ישראל".
בשנת 2012 יצא לאור ספרה הראשון "כלה" בהוצאת עם עובד, בו היא מספרת על אמה, חיה לבית קירשנבאום מצפת, אישה יפה ומסתורית שמתה בגיל צעיר, והייתה נשואה בנישואים ראשונים לשוטר יהודי במשטרת המנדט שנרצח ארבעה ימים לאחר נישואיהם.
הספר היה מועמד ברשימה הקצרה לפרס ספיר לשנת 2013.
בשנת 2017 יצא לאור ספרה השני "אררטים" בהוצאת עם עובד בו היא מספרת על לונה, חוקרת שואה ששורשי משפחתה נטועים בעיר חַלַבּ היוצאת למסע שתחילתו ברובע הארמני בעיר העתיקה וסופו בחלב הנחרבת ובמרוצת הימים החל סיפור חייה להשתרג בסיפורם בן מאה השנים של הארמנים.
ספרה השלישי, "בסלון של ברטה" (הוצאת עם עובד), עוקב אחר ענף של משפחתה באוסטריה ומציג את חיי התרבות והחברה בווינה, ובפרט בסלון של ברטה צוקרקנדל, בעידן שקדם למלחמת העולם הראשונה.
אררטים, הוצאת עם עובד, 2017
בסלון של ברטה, הוצאת עם עובד, 2022
מאה שנות תרבות 2000-1900 (עם חיים באר), הוצאת עם עובד: ידיעות אחרונות, 2000
40 שנה בירושלים (עם יעקב בר סימן טוב), הוצאת מכון ירושלים לחקר ישראל, 2008
עשרים שנה בירושלים 1987-1967 (עם יהושע פראוור)
אדריכלות בירושלים (עם דוד קרויאנקר)
אדריכלות מונומנטלית בירושלים (עם מיכאל לוין)
אדריכלות מודרנית בירושלים (עם מיכאל לוין)
עיר וספר: ספריית שער ציון ־ בית אריאלה, הוצאת כתר, 1987
אורה איתן (נולדה בתל אביב ב-28 במרץ 1940) היא מאיירת וסופרת ילדים ישראלית.
איירה מעל ל-100 ספרים, רובם הגדול בישראל וחלקם בחו"ל.
מרצה בכירה בדימוס באקדמיה לאמנות ועיצוב "בצלאל" ירושלים.
אורה איתן נולדה בתל אביב ב-1940 לזאב ודבורה זנדהאוז.
סיימה את לימודיה במחלקה לגרפיקה ב"בצלאל", ירושלים בשנת 1961.
משנת 1964, עסקה באיור לתחומים שונים.
איור לעיתונים: "למרחב", "הארץ שלנו", "מוניטין", "צ'ופר", ו"פילון".
ברובם פרסמה טורים אישיים וסיפורים מאוירים.
ב"פילון" הייתה ציירת העיתון וחברת מערכת.
איוריה מלווים ספרים של ח.נ.
ביאליק, לאה גולדברג, אנדה עמיר, עמוס עוז, אורי אורלב, נורית זרחי, חיה שנהב, נירה הראל, יהודה אטלס ואחרים.
השתתפה במעל ל-20 תערוכות קבוצתיות בישראל ובעולם.
ב-1990 הציגה תערוכת יחיד ב-Widener Library, אוניברסיטת הרווארד, קיימברידג'.
וב-2012 תערוכת יחיד במוזיאון נחום גוטמן לאמנות בתל אביב.
משנת 1977 ועד 2009 לימדה איור במחלקה לתקשורת חזותית באקדמיה לאומנות ועיצוב "בצלאל" ירושלים, ועוטרה כיקירת המחלקה לתקשורת חזותית בשנת 2010. כמו כן הייתה מרצה אורחת בבית הספר לעיצוב ברוד איילנד .
שמעון זנדהאוז הוא אחיה הצעיר.
הייתה נשואה לפרופ' איתן צ'רנוב שנפטר ב-2002 ממחלת הסרטן, אם לדן ונועה.
איוריה משופעים בטכניקות מגוונות, ומאופיינים ברעננות סגנונית.
"אם 'סגנון' הוא יותר מכול 'הצורה הקבועה – ולפעמים היסודות, התכונות, והמבע הקבועים – באמנותו של יחיד או של קבוצה', כניסוחו פרופ' מאייר שפירו, הרי שאורה איתן חומקת מן ה'קבוע' ומן היציב כמו מאש, ומסרבת להיכנע לעוּלם." כך כותבת עליה האוצרת טלי תמיר.
מאפיין נוסף לעבודותיה של אורה איתן הוא ההתייחסות העמוקה ומלאת הכבוד לטקסט, המהווה גורם מכונן בקביעת הסגנון והטכניקה של האיור: "לשפה השפעה מכרעת על אופן הטיפול בצד החזותי של הספר...
יש להיות קשוב לדקויות של מלאכת הכתיבה: המבנה, המקצב, המוזיקליות ומצלול המילים", כך אורה איתן מתוך אותו מאמר.
איוריה של אורה איתן, על כל גווניהם וסגנונם, לעולם לא מאבדים את נקודת המבט הילדותית, ושומרים בכך על תמימות וכוח חיים ילדותי:
"...האמנות של איתן אמנם נטועה בילדות.
אפילו כשהיא מדברת על אמצעי הביטוי העומדים לרשותה, היא משווה את עצמה בלי משים לילד בחנות צעצועים."
מתוך "כתמי פיח, כתמי אור – על שמלת השבת של אורה איתן" מאת מרית בן ישראל.
ספריה של איתן זיכו אותה במעל ל-20 פרסים ואותות בישראל ובעולם:
היא הראשונה שזכתה במדליה ע"ש בן יצחק מטעם מוזיאון ישראל ("חגיגה של שירים", עם עובד 1978) ופעמיים נוספות זכתה במדליה עבור: "קאובוי דני", הוצאת שבא 2006.
ועבור "גן שלנו אני ואתם", עם עובד, 1986, אותה חלקה עם אחיה שמעון זנדהאוז, מעצב הספר.
כמו כן, הייתה הראשונה שזכתה בפרס נחום גוטמן לאיור בשנת 1988 עבור: "תרנגולת כחולה", "גן שלנו אני ואתם", "אבל הבטן מסתירה".
זכתה פעמיים בעיטור כריסטיאן אנדרסן לספרות ילדים ונוער: ב-1978 עבור "חגיגה של שירים", וב-2006 עבור "קאובוי דני" של קריסטין לומיס.
האורדוביקים היו שבט קלטי אשר שכן באזור מרכז ויילס של ימינו בתקופה הטרום-רומית בבריטניה.
שטחי השבט היו בעיקר הרריים בחלק המערבי והצפוני, עם אזור מעט מישורי יותר בצד המזרחי (באזור הגבול האנגלי-וולשי כיום).
אנשי השבט עסקו בעיקר בחקלאות, גידול כבשים, וכמו כן הקימו מבצרי גבעה.
מקור השם אורד משמעו ככל הנראה "פטיש".
זאת ניתן לראות במספר שפות האזור; Gordd בוולשית, Ordd באירית ו-Horzh בברטונית, כולן נהגות אורד.
האורדוביקים, יחד עם הסילורים מדרום, היו בין מספר שבטים קלטים אשר נלחמו כנגד האימפריה הרומית במהלך הכיבוש הרומי של בריטניה, זאת בהנהגת קרטקוס ראש שבט הקטובלאונים ששכן בדרום-מזרח אנגליה.
לבסוף נכבשו שטחי השבט במערכה של הגנרל הרומי יוליוס אגריקולה בשנים 77–78 לספירה.
תחת הכיבוש הרומי, מרדו לוחמי השבט בשלטון הרומי והשמידו פלוגת פרשים רומית.
התגובה של אגריקולה (שהפך למושל הפרובינקיה הבריטית) הייתה קשה.
לפי טקיטוס, השבט כולו הושמד על ידי השלטון הרומי.
מאז, לא נמצא כל תיעוד לשבט במקורות התקופה.
אורה אנטין-וולמן (נולדה ב-21 בדצמבר 1943) היא פיזיקאית ישראלית המכהנת כפרופסור אמריטה במחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב מאז שנת 2003 ובבית הספר לפיזיקה ואסטרונומיה באוניברסיטת תל אביב מ-2006. היא חוקרת בתחומים של פיזיקה של מצב מוצק, מוליכות-על, לוקליזציה של אלקטרונים, מגנטיות, ננוטכנולוגיה וספינטרוניקה.
אחראית לממצאים ותגליות רבים וזכתה בפרסים מוערכים.
החל משנת 2022 חברה באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בעלת תואר ראשון במתמטיקה ופיזיקה, טכניון, 1965. תואר שני בפיזיקה, טכניון, 1967. תואר שלישי בפיזיקה, אוניברסיטת בר-אילן, 1973. היא ניהלה עשרות מענקי מחקר, הכוללים מענקים של: (GIF (Graphics Interchange Format) ,BSF (BinationaScience Foundationl) ,ISF (Israel Science Foundation.
שניהם כתבו גם ספר ללימוד עצמי על פיזיקה של המצב המוצק (בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה).
הספר יצא גם באנגלית (World Scientific, 2018).
אנטין חקרה תחומים מגוונים של פיזיקת המצב המוצק, כולל במוליכות-על, לוקליזציה של אלקטרונים, מגנטיות וננו-מדע.
בפרט, היא עשתה עבודה ראשונית ומקורית על משטח המגע בין מוליכי-על ומתכות נורמליות מגנטיות, על מוליכי-על גרגריים, על מוליכות-על במתכות עם שני פסי אנרגיה ועל מוליכי-על רחוק משווי-משקל.
היא הובילה את המחקר שפתר חידה בת 20 שנה, והסביר את הזרם הקבוע בטבעות נחושת.
היא הובילה גם את העבודה שפורסמה ב-2013, שכללה הצעה לחקור את התחרות בין האינטראקציות המושכות והדוחות על ידי שינוי גודל הדגם.
לאנטין גם תרומות חשובות להבנה של אופני תנודה ממוקמים של תנודות הסריג ("פרקטונים"), ושל התלות של ההתנגדות החשמלית בשדה המגנטי עבור מבודדים שבהם האלקטרונים מדלגים בין מצבים ממוקמים באמצעות פונונים, וכן של אפקט הול ושל אפקט הול הספיני במבודדים כאלה.
בשיתוף עם אמנון אהרוני ואחרים, אנטין זיהתה את המבנה המגנטי של קופראטים, שבונים את מוליכי העל בטמפרטורות גבוהות.
בפרט, הם הובילו את התגלית של סימטריה נסתרת שקשורה לאינטראקציה של דז'יאלושינסקי-מוריה וכן את חקר התחרות בין סדר מסלולי וסדר מגנטי בטיטנאטים.
אנטין הייתה גם מחלוצי המחקר של האינטראקציה ספין-מסילה במערכות מזוסקופיות, והיא מובילה במחקר הזה עד היום.
מחקר זה הוא הבסיס לספינטרוניקה.
היא השתתפה עם אהרוני בהצעות של פילטרי ספין, שיכולים לשמש לאגירת מידע קוונטי ולקריאתו במחשבים קוונטיים.
אנטין נשואה ולה שלישיית בנים.
2003: פרס לנדאו במדעים מדויקים של מפעל הפיס, על עבודות בננו-מדע.
1993: עמיתה (fellow), החברה האמריקאית לפיזיקה.
1997: חברה, האקדמיה הנורווגית המלכותית למדעים ואומנויות.
1999–2005: חברה בוועדה הבינלאומית למגנטיות של IUPAP.
2000: חברה, האקדמיה האירופית למדעים ואומנויות, פריז.
2007: עמיתה של החברה היפנית לקידום המדע (JSPS).
2008: עמיתה, המכון הבריטי לפיזיקה.
2008: שופטת מצטיינת של עיתוני החברה האמריקאית לפיזיקה.
2008: עמיתה זרה, האקדמיה האמריקאית לאומנויות ולמדעים.
2021: חברה במועצה הכללית של האגודה האירופאית למגנטיות.
2022: חברה באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
2022: עמיתה לשם כבוד, המכון הבריטי לפיזיקה.
אוֹרה הוא זן קלמנטינות ישראלי שנוצר במכלוא הזנים טמפל וקינו על ידי הצוות בראשות דוקטור עליזה ורדי.
מאורה פותחו בהמשך הזנים אור ואודם.
מהזן אור פותח בהמשך הזן אורי.
למרות השימוש בשם קלמנטינה בקרב משווקים וצרכנים ישראליים, אורה הוא למעשה זן של מנדרינה ומשווק בחו"ל ככזה.
אורה בורר כזן ב-1978 ונרשם כפטנט ב-1984. מועד הבשלת הפרי בזן זה הוא בחודשים ינואר-פברואר.
הזן מתאפיין בפרי עגול בעל קליפה חלקה בצבע צהוב-כתום המתקלפת בקלות.
בפרי יש כעשרה זרעונים ורמת החמצון בפרי יורדת לאחר הקטיף, דבר הפוגם בטעמו.
הפרי משתמר על העץ זמן רב יחסית.
מועדון כדורגל אורדבסי שימקנט (בקזחית: Ордабасы Футбол Клубы) הוא מועדון כדורגל קזחי מהעיר שימקנט, הוא משחק באצטדיון קצימוקן מונייטפסוב.
המועדון הוקם בשנת 2000 והוא משחק בליגת העל הקזחית.
אורדבסי הוקמה בשנת 2000 בשם דוסטייק בעקבות איחוד בין שתי קבוצות מהעיר שימקנט, ז'יגר וטומיריס, אבל גם הקבוצה המאוחדת לא הצליחה הרבה.
את ההישג הראשון שלה היא רשמה בשנת 2011, אז היא הצליחה לזכות בגביע הקזחי אחרי ניצחון 0:1 מול טובול קוסטנאי.
ההישג ההוא הוביל אותה להעפלה לליגה האירופאית בעונת שזאת הייתה הפעם הראשונה שהיא מעפילה למפעלים האירופיים, כשהיא מצליחה להדיח את יגודינה הסרבית בסיבוב הראשון אבל בסיבוב השני היא הודחה על ידי רוזנבורג.
בעונת אורדבסי השתתפה בסיבוב המוקדמות הראשון נגד בית"ר ירושלים, המשחק הראשון היה בקזחסטן ונגמר בתוצאה 0-0, המשחק השני היה בישראל באצטדיון טדי והוא נגמר בתוצאה 1–2 לבית"ר ואורדבסי סיימה את חלקה בתחרויות אירופאיות באותה עונה.
בעונת אורדבסי זכתה לראשונה באליפות ליגת העל הקזחית.
קרפלדר פוסבול-קלוב אורדינגן 05 הוא מועדון כדורגל מרובע אורדינגן שבעיר קרפלד שבמחוז נורדריין-וסטפאליה שבגרמניה.
נכון לעונת 2024/2025, המועדון משחק ברגיונל-ליגה מערב שהיא הליגה ה-4.
המועדון הוקם בנובמבר 1905 בעיר קרפלד, ובמהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20 שיחק בעיקר בליגות אזוריות שונות.
בשנת 1953 חבר המועדון למועדון הכדורגל של קונצרן התרופות הגרמני באייר, ושם הקבוצה הפך לבאייר אורדינגן.
המועדון שיחק רוב שנותיו בליגות הנמוכות של גרמניה עד אשר העפיל בשנות ה-60 לליגה השלישית.
בשנת 1971 עלה המועדון לליגה השנייה בפעם הראשונה בתולדותיו, ולאחר שסיים את עונת 1974/1975 במקום השני קודם לראשונה לבונדסליגה אך לאחר עונה אחת בלבד שב לליגה השנייה.
לאחר שלוש עונות שב המועדון לליגה הבכירה.
עיקר הצלחתו של המועדון היה בשנות ה-80 של המאה ה-20, כאשר שיחקו בו שחקנים כמו וולפגנג פונקל, מתיאס הרגט ושטפן קונץ.
בשנות ה-90 התנדנד המועדון בין הבונדסליגה לבונדסליגה השנייה, ושחקניו העיקריים היו ברנד דרהר השוער, הלמוט ראנר, מוסטפא דואן והזר יאן היינצה מדנמרק.
בשנת 1995 חברת באייר משכה את שמה משם המועדון, ושמו שונה לשם המקורי, KFC אורדינגן 05. עונת 1995/1996 הייתה העונה האחרונה שמועדון זה שיחק בבונדסליגה, ולאחר ירידת ליגה זו, המועדון נקלע לקשיים כלכליים, בעיקר עקב הפסקת הסיוע הכלכלי מחברת באייר.
קשיים אלו הובילו להידרדרות הקבוצה עד לליגות האזוריות של גרמניה.
בשנת 2018 ניצחה אורדינגן 05 את ולדהוף מנהיים בפלייאוף והעפילה אל הליגה הגרמנית השלישית.
אורדינריוס הוא תואר המשמש בכנסייה הקתולית לתיאור נציג הכמורה הבכיר ביותר במקום מוגדר.
נציג האפיפיור יכול להיות ארכיבישוף, בישוף הדיוקסיה , ויקאר כללי או נושא תפקיד אחר.
התואר אורדינריוס היה בשימוש כאחד מכינויו של הקונסול ברומא העתיקה בשנה הראשונה שלאחר בחירתו, ואומץ על ידי הכנסייה.
בסמכותו של אורדינריוס לחוקק חוקים שאינם סותרים חוקים הכתובים באחד מקודקסי החוקים של הכנסייה, לפרש חוקים קיימים, לשפוט על פי חוקים קיימים ולאכוף אותם.
ההצדקה התאולוגית/מוסרית לכוחו של האורדינריוס היא האמונה שישו נתן לפטרוס את מפתחות השמיים, ומכאן עליונותו של פטרוס .
מפטרוס הגיעה הסמכות לאפיפיור (ממלא המקום) שהאציל זמנית את הסמכות לנושא התפקיד הבכיר הפועל בשמו.
בכנסייה המזרחית נקרא בעל תפקיד זה היררך (ἱεράρχης).
מהכנסייה זלג התואר גם לשלטון האזרחי, לתיאור נושא המשרה הבכיר, בעל הסמכות הגבוהה במקום, לאוניברסיטאות לתיאור הפרופסור הבכיר שבסמכותו להחליט החלטות.
הגדרות וסמכויות אורדינריוס העדכניות נמצאות בחוק 134, סעיף 1 של קוד החוקים של 1983 השייך למשפט הקאנוני
בתרגום חופשי: "בנוסף על האפיפיור (Romanum Pontificem) תפקיד אורדינריוס במשמעותו בחוק זה יכול להיות בישוף, או נושאי משרה אחרים, אשר, גם אם רק באופן זמני, ממונים על כנסייה או קהילה שוות ערך כפי המוגדר בסעיף 369. כמו גם אלה שיש להם כוח מבצעי כמו ויקארים.
בנוסף תינתן סמכות זאת לממונים העיקריים של מוסדות דת, מסדרי נזירים או אגודות דתיות, עבור חבריהם.
ובתנאי שבחיי היום-יום יש לנשאי תפקיד אלו כוח מבצעי."
אורדזאורוס (שם מדעי: Oardasaurus) הוא סוג של לטאה קדומה שחיה בסופו של תור הקרטיקון במאסטריכט לפני 72 מיליון שנה על האי הקדום האצג, כיום ליד העיר האטג שבטרנסילבניה, רומניה.
שם הזוחל הוא על שם הכפר "אורדה דה ג'וס" (Oarda de Jos) שברומניה, לידו נמצאה הלטאה.
לטאה זו הייתה שייכת למשפחה הנכחדת Barbatteiidae הקרובה לטגואיים המודרניים.
הלטאה הגיע לאורך 20 סנטימטר והייתה קטנה מקרובתה למשפחה, Barbatteius שחיה באותו אזור.
לטאות אלו חיו באי לצד פאונה ייחודית הכוללת זאורופודים גמדיים, פטרוזאורים עצומים ודינוזאורים דו-רגליים קטנים.
ממבנה שיניהם נראה שהיו טורפים של פרוקי-רגליים ושל חולייתנים קטנים, אך ייתכן שגיוונו גם בצמחייה.
אורה (בשוודית: Åre) היא עיירה תיירותית קטנה אשר נמצאת במחוז ימטלנד, שבשוודיה.
אתר הסקי הפופולרי ביותר בשוודיה ממוקם בתחום העיירה.
אליפות העולם בסקי אלפיני נערכה באתר זה בשנים 1954, 2007, ו-2019. ביישוב ישנם מספר בתי מלון ומרכזי נופש.
אורה (בהונגרית: Ura) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית אורה קטנה עם השנים.
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין מאז המאה ה-14 ובמקום קיימת כנסייה שנבנתה בשנת 1902.
יהודים מעטים חיו באורה במאה ה-18 ובמאה ה-19 והחל משנת 1885 היו היהודים תחת הקהילה היהודית בצ'נגר.
רוב תושבי הכפר נרצחו בשואת יהודי הונגריה
אורה היא יצרנית מכוניות סינית של מכוניות חשמליות.
היא הוקמה ב-2018 על ידי גרייט וול מוטורס במחוז חביי שבסין, כמותג משנה לייצור רכבים חשמליים.
בתחילת דרכה הציגה שתי מכוניות, "iQ" ו"בלאק קאט", ובהמשך הושקו גם "וויט קאט" ו"גוד קאט" (המכונה באירופה ובישראל "Funky Cat").
בין מכוניות הקונספט של החברה: אורה בלט קאט, ביג קאט, לייטנינג קאט ופוטוריסט.
אורה iQ היא מכונית חשמלית קומפקטית במרכב קרוסאובר, בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי אורה משנת 2018. היא נחשפה במאי 2018.
אף על פי שאת הקרוסאוברים של גרייט וול מייצרת ויי מותג המשנה של גרייט וול, זוהי הקרוסאובר היחידה שמיוצרת על ידי אורה, מותג המשנה של גרייט וול אשר מייצרת מכוניות משפחתיות חשמליות במרכב סדאן.
היא כוללת מנוע חשמלי המספק 163 כ"ס, סוללת ליתיום-יון בקיבולת 47 קוט"ש.
התאוצה אורכת 7.7 שניות והמהירות המרבית עומדת על 150 קמ"ש.
אורדן תעשיות מתכת ויציקות פלדה בע"מ היא חברה (תאגיד) ישראלית העוסקת בייצור יציקות פלדה וברזל לשוק האזרחי והצבאי.
בעבר הייתה חלק מתשלובת חברות בתעשיית המתכת, שהחזיקה בכעשרה מפעלים ברחבי ישראל, והייתה חברה ציבורית שמניותיה נסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
"אורדן" הייתה ועודה במשך שנים רבות קבלן מרכזי בייצור טנק המרכבה, ונגמ"ש הנמר.
היוזמה להקמת המפעל החלה בשנת 1949 על ידי קבוצה של משקיעים בריטיים, במטרה להקים מפעל למוצרים מיצקת חשילה (תהליך של טיפול בחום, המשמש להגברת הקשיחות של סגסוגות על בסיס ברזל), בתחילה בעיקר צינורות.
בקיץ 1950 הצטרפו להשקעה במפעל קבוצה של סוחרי מתכת, שביקשו להחליף יבוא בייצור מקומי.
המפעל החל לפעול בקיץ 1951 באזור התעשייה נתניה, בשם "אורדן מפעלי מתכת בע"מ".
במפעל עבדו כ-150 פועלים והוא היה המעסיק הפרטי הגדול ביותר בנתניה.
זמן קצר לאחר הקמתו רכשה "החברה הישראלית המרכזית למסחר ולהשקעות" את המפעל.
בשנת 1959 הורחב כושר הייצור במפעל, ושוב ב-1963, והוא הפך לאחד ממפעלי המתכת הגדולים בישראל.
בשנת 1967 החליטה החברה להיכנס לתחום של ייצור פלדה עבור כלים משוריינים, הקימה מיזם משותף עם משקיעים מארצות הברית, בשם "החברה המשותפת ליציקות פלדה".
בשנת 1972 נבחרה החברה לפתח ולספק את השריון של טנק המרכבה.
באותה שנה רכש קונצרן "כלל" את "החברה הישראלית המרכזית למסחר ולהשקעות", כולל את הבעלות על "אורדן".
בתחילת שנת 1977 החליט קונצרן "כלל" לאחד את כל מפעלי המתכת שבבעלותו לתשלובת אחת, המנוהלת באופן מרכזי, חברת האם של התשלובת הייתה "החברה המשותפת ליציקות פלדה", ששמה שונה ל"אורדן תעשיות בע"מ".
במסגרת איחוד הפעילות עברו מפעל "קופפר" בראשון לציון, לייצור צינורות וחלקי חילוף לרכב ומפעל "אוטוקרס" לייצור כלי רכב בטירת כרמל (שנמכר לקונצן "כלל" בשנת 1971 ופעל בשם "תעשיות רום כרמל") לפעול תחת קבוצת "אורדן תעשיות".
באפריל 1977 חנכה החברה שני מפעלי מתכת באזור התעשייה מחניים, אחד היה בית יציקה לברזל והשני מפעל לגילוון ועיבוד שבבי, במסגרת תוכנית ממשלתית לעידוד התעשייה בפריפריה.
בסוף 1978 ביצע החברה הנפקה ראשונה לציבור של מניות והחלה להיסחר בבורסת תל אביב.
באותה עת העסיקה הקבוצה כ-1,200 עובדים, ומחזור המכירות השנתי היה כ-400 מיליון ל"י.
ב-1979 רכשה את חברת "מפעלי תעשייה חקלאיים", שהייתה ממוקמת במפרץ חיפה, ועסקה בייצור מוצרי מתכת לשוק החקלאי והצבאי.
בשנות ה-80 הרחיבה החברה את פעילותה מחוץ לישראל לאירופה וארצות הברית, כולל רכישת מפעלים בארצות הברית.
וזכתה במספר מכרזים של צבא ארצות הברית.
החברה גם המשיכה לרכוש מפעלים בישראל, בהם את מפעל "בית יציקה וולקן" במפרץ חיפה, מידי חברת כור תעשיות.
בשנת 1985 העסיקה הקבוצה כ-1,750 עובדים, אך נקלע למספר שנים של הפסדים כספיים, שהביאו ליישום תוכנית הבראה שכלל פיטורי עובדים וסגירת מפעלים.
עד שנת 1990 ירד מספר העובדים בקבוצה לכ-750. בשנות ה-90 המשיכה החברה להיות קבלן מרכזי בייצור טנק המרכבה.
בשנת 1995 רכשה חברת ההשקעות "דוברת, שרם ושות'", שבבעלות אנשי העסקים אהרן דוברת ויצחק שרם את החברה, ובאמצעותה רכשו בשנת 1996 את השליטה בחברת ההשקעות של בנק הפועלים ("פועלים השקעות"), ושבהמשך שונה שמה ל"פולאר השקעות".