tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התיאוריה פחות מוכרת של קפלר גרסה כי שביטים הם גופים שמימיים הנעים בקווים ישרים.
על-פי התיאוריה הניוטונית, לעומת זאת, חלקם נעים במסלולים היפרבוליים או פרבוליים ואינם שבים, ואחרים נעים באליפסות רגילות.
אדמונד האלי, שפעל לאור תוכנית המחקר של ניוטון, חישב על סמך תצפית במקטע קצר ממסלולו של שביט כי הוא ישוב לאחר שבעים ושתיים שנים; הוא חישב בדייקנות את הרגע שבו ייראה שוב בנקודה מוגדרת בשמיים.
אך שבעים ושתיים שנים לאחר מכן, כאשר ניוטון וגם האלי כבר לא היו בין החיים, שביט האלי אכן חזר בדיוק כפי שנחזה.
באופן דומה, מדענים ניוטוניים חזו את קיומם ואת תנועתם המדויקת של כוכבי לכת קטנים שמעולם לא נצפו קודם לכן.
תוכנית החיזוי של איינשטיין ביצעה חיזויים מדהימים אחרים.
אם מודדים את המרחק בין שני כוכבים בלילה, ואם מודדים אותו ביום, בזמן שהכוכבים נראים במהלך ליקוי חמה - שתי המדידות תהיינה שונות.
איש לא העלה על דעתו לבצע תצפית כזו לפני תוכניתו של איינשטיין.
לפיכך, בתוכנית מחקר פרוגרסיבית, התיאוריה מובילה לגילוי עובדות חדשות שטרם נודעו.
לעומת זאת, בתוכניות מתנוונות, התיאוריות מומצאות רק כדי להתאים לעובדות שכבר ידועות.
לקטוש מציין כי המרקסיזם, לעומת זאת מעולם לא הצליח עובדה חדשה ומדהימה בהצלחה.
יש לו כמה חיזויים מפורסמים שלא צלחו.
הוא חזה התרוששות מוחלטת של מעמד הפועלים.
הוא חזה שהמהפכה הסוציאליסטית הראשונה תתרחש בחברה המתועשת ביותר.
הוא חזה שחברות סוציאליסטיות תהיינה חופשיות ממהפכות.
הוא חזה שלא יהיו ניגודי אינטרסים בין מדינות סוציאליסטיות.
לפיכך, החיזויים המוקדמים של המרקסיזם היו נועזים ומרעישים - אך הם כשלו.
המרקסיסטים הסבירו את כל כישלונותיהם - לדוגמא הם הסבירו את עליית רמת החיים של מעמד הפועלים באמצעות פיתוח תורת האימפריאליזם, הם "הסבירו" את הסכסוך הרוסי־סיני.
אך כל השערות העזר הללו הומצאו בדיעבד כדי להגן על התיאוריה המרקסיסטית מפני העובדות.
Philosophical Papers הוא אוסף בן שני כרכים של מאמרים מאת לקטוש, שפורסם בשנת 1978 לאחר מותו, וערוך בידי ג'ון וורל וגרגורי קארי.
הכרכים כוללים מאמרים שפורסמו בעבר לצד חיבורים שלא פורסמו, אשר נערכו על סמך כתבי היד שהותיר לקטוש.
הכרך הראשון, The Methodology of Scientific Research Programmes, מוקדש לפילוסופיה של המדע וכולל את חיבוריו המרכזיים של לקטוש על "מתודולוגיית תוכניות המחקר המדעי".
במסגרת זו פיתח לקטוש גישה המעריכה התקדמות מדעית לא באמצעות הפרכה מיידית של תיאוריות בודדות, אלא על בסיס התקדמות כוח ניבוי של תוכניות מחקר לאורך זמן, תוך התמודדות ביקורתית עם הגישות של קרל פופר ותומאס קון.
הכרך השני, Mathematics, Science and Epistemology, עוסק בעיקר בפילוסופיה של המתמטיקה ובשאלות אפיסטמולוגיות כלליות.
הוא כולל מאמרים על טבע ההוכחה והביקורת במתמטיקה, לצד מסות ביקורתיות ופולמוסיות בנושאים פילוסופיים, חינוכיים ופוליטיים.
הכרך מדגיש את תפיסתו של לקטוש את המתמטיקה כתחום מתפתח, ביקורתי והיסטורי.
אימרה נמט (בהונגרית: Imre Németh; 23 בספטמבר 1917 – 18 באוגוסט 1989) היה אתלט הונגרי, אלוף אולימפי (לונדון 1948), שיאן עולם ו-12 פעמים אלוף הונגריה מהם 11 פעמים ברציפות (1942–1952) ביידוי פטיש.
נמט נולד בקושיצה, סלובקיה (באותה העת הונגריה).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה באוסלו, נורווגיה בשנת 1946 סיים נמט במקום רביעי ביידוי פטיש בתוצאה של 50.03 מטר.
בתחרות שנערכה ב ב-14 ביולי 1948 קבע נמט ביידוי פטיש שיא עולם חדש של 59.02 מטר, שיפור ב-2 ס"מ לשיא העולם הרשמי בן ה-10 שנים של ארווין בלאסק מגרמניה.
התוצאה הטובה ביותר 59.56 מטר, שלא הוכרה כשיא עולם הייתה עדיין של פאט או'קלהאן מאירלנד והושגה בשנת 1937.
בלונדון 1948 זכה נמט במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 56.07 מטר, לפני איוון גוביאן מיוגוסלביה (54.27 מטר) ורוברט בנט מארצות הברית (53.73 מטר).
בתחרות שנערכה בקטוביץ, פולין ב-4 בספטמבר 1949 שיפר נמט ביידוי פטיש את שיאו העולמי והעמידו על 59.57 מטר.
בתחרות שנערכה בבודפשט ב-19 במאי 1950 הוא שיפר שוב את שיאו העולמי והעמידו על תוצאה של 59.88 מטר.
בהלסינקי 1952 זכה נמט במדליית ארד ביידוי פטיש בתוצאה של 57.74 מטר, אחרי בן ארצו יוז'ף צ'רמק שקבע שיא עולם חדש של 60.34 מטר וקגרל שטורך מגרמניה (58.86 מטר) ולא הצליח להגן על תוארו.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בברן, שווייץ בשנת 1954 סיים נמט במקום שישי ביידוי פטיש בתוצאה של 56.86 מטר.
בנו של אימרה נמט, מיקלוש, אף הוא אלוף אולימפי ושיאן עולם, בהטלת כידון (מונטריאול 1976).
אימרה קניג (בהונגרית: König Imre; 2 בספטמבר 1901, דיולה, האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום הונגריה) – 9 בספטמבר 1992, סנטה מוניקה) היה שחמטאי ומחבר ספרי שחמט יהודי-אמריקאי.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 הוא השתתף בתחרויות שחמט רבות.
בשנת 1921 בצליה הוא סיים במקום השני.
בשנת 1938 קניג היגר לאנגליה והמשיך להשתתף בתחרויות שונות.
בשנת 1948–1949 בתחרות הסטינגס סיים במקום השני.
בשנת 1951 הוענק לו תואר אמן בינלאומי.
בשנת 1953 קוניג היגר לארצות הברית.
בשנים 1931–1935 השתתף קוניג ב-2 אולימפיאדות שחמט הראשונה:
אימרה רובוז (במקור רוט-Roth, בהונגרית: Roboz Imre; בודפשט, 15 בפברואר 1892 – בודפשט, 28 בינואר 1945) היה עורך עיתונים ומנהל תיאטרון יהודי-הונגרי, שנרצח בשואה.
הוא החל את עבודתו בקולנוע ובהמשך הפך לבמאי והמנכ"ל המוביל של תיאטרון הקומדיה של בודפשט בין שתי מלחמות העולם.
אחיו הגדול הוא במאי הקולנוע ובמאי התיאטרון אלדאר רובוז ובתו היא הציירת ז'וז'ה רובוז.
אימרה רובוז נולד במשפחה יהודית בבודפשט כבנם של דניאל רוט וינקה אונגרליידר.
לאחר סיום לימודיו בגימנסיה בבירה הפך למזכיר דודו, היזם מור אונגרליידר, אחד ממייסדיה והמנכ"ל של חברת הסרטים פרויקטוגרף (המייסד השני היה יוז'ף נוימן).
רובוז מונה גם לעורך מגזין "יומן הקולנוע" שהיה בבעלות החברה.
על פעילותו זו נכתב בשנת 1920: "באותה תקופה, אימרה רובוז ניהל מקצועית ובצורה רצינית את מגזין הקולנוע הראשון והכשיר דור של כתבים מקצועיים לסינמטוגרפיה ההונגרית."
בשנת 1914 מינה אותו דודו למנהל "חברת הסרטים פניקס בע"מ".
הוא הפך את אחד מבתי הקולנוע של החברה בשם אפולו (המקום בו נמצא כיום הכלבו קורווין) למועדון קברט וחתם חוזה עם הסופר והמנחה אנדרה נאג' (גרוס בשמו הקודם) לניהול הקברט.
נאגי הפך לימים ל"אבי הקברט ההונגרי".
רובוז נשא לאישה את השחקנית איצה לנקפי (אחת מכוכבות הסרט האילם ההונגרי) בבודפשט, ב־8 ביוני 1918, אך התגרש ממנה בשנת 1923. לימים התחתן עם אדית גרוס.
בתקופת הסרט האילם המוקדמת כתב רובוז שני תסריטים במשותף עם איוואן שיקלושי; את שני הסרטים ביים הבמאי ההונגרי-יהודי לימים האמריקאי-יהודי מייקל קורטיז:
משנת 1921 רובוז התחבר בצורה מאוד אינטנסיבית לחיי התיאטרון של בודפשט לאחר שבן בלומנטל, הנציג האירופי של חברת הקולנוע האמריקאית סרטי פרמאונט, רכש את תיאטרון הקומדיה של בודפשט (בגרסה אחת, רובוז "מכר לבלומנטל" את התיאטרון.
רובוז הפך ונשאר במאי ומנכ"ל התיאטרון במשך 18 שנה (דניאל יוב היה מנהלו האמנותי).
בלומנטל רכש בשנת 1922 גם את תיאטרון האופרטה של בודפשט ומסר לניהולו של רובוז.
בשנת 1926 מכר בלומנטל את שניהם וחיסל את עסקיו בהונגריה.
על פי גרסה אחת רובוז היה השוכר של תיאטרון הקומדיה משנת 1926 עד 1939, על פי גרסה אחרת הוא קנה את מניות התיאטרון ב 1926 והפך לבעלים האמיתי שלו.
בשנת 1935 הוסיף כתיאטרון קאמרי מועדון הלילה לשעבר ברחוב רֵוַואִי בשם "התיאטרון של פשט" (Pesti Szinház).
בשנת 1939 נאלץ לוותר על הכול בגלל החוקים האנטי-יהודיים שנחקקו משנה זו ואילך (החוק היהודי הראשון, השני והשלישי) אז נרכש ממנו התיאטרון תמורת 350 אלף פנגו על ידי התעשיין וילמוש בצ'אי.
לאחר שנאלץ להיפרד בעל כורחו מהתיאטרון, רובוז התמנה למנהל הכספים של התיאטרון.
הוא היה סגן נשיא "התאחדות מנהלי התיאטרון בבודפשט" משנת 1921, ובשנים 1931 עד 1939 היה נשיא ההתאחדות.
במהלך מלחמת העולם השנייה השיג מסמכי פטור ויכול היה לעזוב את הונגריה, אך לא עשה זאת.
הוא נאלץ להתחבא לאחר שמפלגת צלב החץ עלתה לשלטון.
עבר ממקום מסתור אחד למשנהו מדצמבר 1944 עד סוף ינואר 1945. הוא הסתתר בבודה, בוילה של השחקנית המפורסמת גיזי באיור.
באחת מיציאותיו מהווילה אנשי צלב החץ ירו בו למוות ברחוב.
בתו ז'וז'י שהיגרה ללונדון בשנת 1947 בגיל שמונה, ייסדה פרס על שמו בשנת 1991 לזכר אביה, שמחולק כל שנה לאיש תיאטרון בדרך כלל.
אימרה קנר (בהונגרית: Kner Imre גיומנדרד, 3 בפברואר 1890 – מאוטהאוזן, 12 במאי 1944 בערך) היה טיפוגרף, מדפיס, אמן עיצוב ספרים יהודי-הונגרי, בנו של איזידור קנר.
אישיות משכילה ורחבת אופקים מהבולטים בהוצאה לאור ובדפוס הונגרי שנרצח בשואה.
הוא היה מחברי חוג יום ראשון בהונגריה.
בנם הבכור במשפחה היהודית של איזידור קנר וקורנליה נטר.
הוא סיים את שתי הכיתות הראשונות של בית הספר התיכון בגימנסיה הרפורמית במזטור, ואז המשיך את לימודיו בעיר ארד.
בשנת 1902 הפך לחניך בבית הדפוס של אביו בדיומה.
משנת 1904, במשך שנה אחת, למד בבית הספר מאזר לאמנות הספרות וטיפוגרפיה בלייפציג, שם רכש ידע טכני מועיל ואת הטעם ששלט אז, האר-נובו הדומיננטי.
בשנת 1906 קיבל על עצמו את עיצוב הכריכה של הקטלוג בשם "גיליונות מעופפים" - דוגמאות של הזמנות לנשף עבור בית הדפוס של אביו.
ב-1907 הפך למנהל הטכני של דפוס קנר בדיומה.
בשנת 1914 ערך טיול במערב אירופה, וחזר עם הרצח של יורש העצר פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה.
במחצית הראשונה של שנת 1915 היה חייל בבקשצ'בה, שם התיידד עם העיתונאי ומתרגם פאל ארניושי.
בשנת 1917 נשא לאישה את אטל קולקה בבודפשט.
בשנת 1918, במהפיכת החרציות הוא היה מזכיר המועצה הלאומית בדיומה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה יצר קנר עם לאיוש קוזמה, אדריכל וגרפיקאי, ועם ההיסטוריון הספרותי ג'רג' קיראי אמנות ספר הונגרית חדשה באמצעות החייאת סגנונות היסטוריים שונים, חידוש הבארוק העממי ובעיקר יישום טיפוגרפיה נאו-קלאסית.
בשנת 1925 עבר לגור לבית ברחוב קושוט שלאיוש קוזמה תכנן, שכיום מאכלס את מוזיאון קנר.
הוא היה דמות מובילה וחבר במוסדות וחברות רבות.
לדוגמה, סגן נשיא התאחדות אמני הספרים והפרסום ההונגרים, וחבר ועדת התערוכות ההונגרית של תערוכת הספרים הבינלאומית הראשונה (של רשות השידור) בלייפציג.
הוא התפטר מתפקידיו לאחר אישור החוק היהודי הראשון בשנת 1938.
במסיבת העיתונאים של קונגרס הדפוס בגטבורג בשנת 1923, הוא דורג בין מיטב הטיפוגרפים בעולם וקיבל פרס מפואר ביריד העולמי בשנת 1937 בפריז.
ההתכתבויות שלו עם רבים מציירות תמונה על חייו ועבודתו.
קנר נכלא בראשית ימי הכיבוש הגרמני בשנת 1944. נלקח לכלא בודפשט ומשם נשלח לבסוף לשארוואר במערב הונגריה, קרוב לגבול אוסטריה ונמסר לידי הגרמנים.
בצעדה למחנה מאוטהאוזן או כבר במחנה עצמו הוא פיגר בצעדה והשומרים הוציאו אותו להורג במקום.
עקבות ידו של אימרה קנר על מוצרי בית הדפוס קנר מתחילות להופיע באמת בסביבות 1907-1906. אחרי שחזר מלייפציג בנה בניין חדש שהתאים לבית הדפוס שהוא צייד במכונות מודרניות.
הספרים כבר עוצבו שם על פי תנאי ההפקה המודרניים.
הוא אמר כי טיפוגרף טוב יכול להכין ספר טוב אפילו רק מאותיות.
עם זאת עבודותיו אינן מאופיינות בעיטור מופרז.
בשנות העשרה של המאה העשרים אימרה קנר הכין עמודי שער רבים לספרים.
כזה הוא עמוד השער של הכרך של המשורר ההונגרי-יהודי בלה באלאז'.
חשוב להדגיש את לאיוש קוזמה, שהיה מחברם של רבים מעיטורי הספרים וכיסוי האומנות של קנר.
בין היתר, הוא מילא תפקיד חשוב בשלב הבארוק של אמנות הספרים קנר-קוזמה.
הניסוי הטיפוגרפי של שנות העשרים נועד ליצור מחדש את הספר ההונגרי היפהפה.
בעזרת קוזמה, הספרים שהודפסו באותה תקופה עוטרו בחיתוכי עץ ובקישוטי ספרים בסגנון הבארוק.
בשלב זה בוצעו עבודות רבות ושיתופיות.
לא למען הקישוט פנו קנר וקוזמה לתקופת הבארוק.
בסגנון זה נמצאה אומנות של תרגום טקסטים פונקציונלי, משמעותי, אקספרסיבי, שלפי דעתם היה צריך להתחיל מהֶלֶך המחשבה, מהדגשים ומהמבנה הלוגי של הטקסט.
בין העבודות החשובות הראשונות של התקופה היו סדרת "שלוש החוברות הזעירות" שהושלמו בשנת 1920, וכן האלמנך, בשם ה"מונומנטה ליטרארום" (Monumenta Literarum) או "קלאסיקאים של קנר" שעטיפתו תוכננה על ידי לאיוש קוזמה האדריכל וגרפיקאי.
בשלב הבא ביצירתו של קנר הוא פנה לקלאסיציזם.
בספריו הניגודים והקישוטים מסומנים על רקע.
הקומפוזיציה הופכת לפשוטה יותר, ממושמעת יותר.
בעידן זה הוא עבר לאותיות המפורסמות של ג'אמבאטיסטה (ג'ובאני בטיסטה) בודוני (Giambattista Bodoni, סאלוצו, 16 בפברואר 1740 – פארמה, 29 בנובמבר 1813) היה מדפיס וחורט איטלקי, שיצר את הגופן של בודוני שאנו מכירים גם כיום.
עמודי השער, שהורכבו קודם מאותיות רבות, שיצרו אשליה של מרחביות, הוחלפו בעמודי שער אחידים, מדוללים בכבדות ומופרדים, והפכו אווריריים.
השוליים מילאו תפקיד גדול בעידן זה, מה שהגדיל את המרחב לא רק סביב הקווים, אלא גם סביב הטקסט.
טיפוגרפיה נאו-קלאסית זו מומשה בצורה הטובה ביותר בהרמוניה מלאה בעבודתו של קנר "גתה הנצחי" ובפרסומי האגודה הביבליופילית ההונגרית.
כל העבודות של זולטאן תורי.
אימרה קנר: ספר על הספר.
דיומה: בית הדפוס קנר, 1912. (כתיבה של אימרה קנר במלאת 30 שנה לחברה.)
דיומה: בית הדפוס קנר, 1921–1922. (יצירות מופת של ספרות קטנה מספרות עולמית משיר שירים לסיפור על טולסטוי.)
היצירות היפות ביותר של שירה הונגרית מבלסי לטומפ.)
ספר שנתון של האגודה הביבליופילית ההונגרית.
בודפשט, 1928. (טיפוגרפיה קלאסיסטית עם אותיות בודוני.)
דיומה: בית הדפוס קנר, 1930. (אחת מיצירות המדור הנאו-קלאסי.)
עיצוב הכריכה של שירו של לורינץ סבו: אתה והעולם
קנר אימרה: תולדות הבניינים, המכונות והמכתבים של בית הדפוס קנר.
אימרה סרנצ'ש (בהונגרית: Szerencsés Imre) במקור שניאור בן אפרים או ז(ס)למן בן אפרים או שלמה בן אפרים.
בלטינית היה שמו פורטונאטוס, כלומר "בר מזל" ומכאן שמו ההונגרי סרנצ'ש (בר מזל).
הוא היה "גזבר" המדינה או "שר אוצר" בתקופת שלטונו של לאיוש השני, מלך בוהמיה והונגריה סביב שנת 1526. אימרה סרנצ'ש היה צאצא למשפחה יהודית ממגורשי ספרד של שנת 1492 שהתיישבה בהונגריה, ויש אומרים ששמו המלא היה שלמה בן אפרים סניור, ממשפחת סניור המפורסמת בספרד.
הוריו גורשו לאלר צו מלכי ספרד פרדיננד ואיזבל על ידי תומאס דה טורקמדה האינקוויזיטור הידוע לשמצה שמשמעות הזכרת שמו הייתה מותם של אלפי יהודים, אך גם של מוסלמים.
משפחתו של בן אפריים השתתפה בניהול הכספים הציבוריים במדינת מולדתם ספרד, ולכן היו מוכרים היטב כאנשי מקצוע מנוסים שמבינים בכסף.
פורטונאטוס (בהונגרית כאמור סרנצ'ש) התאהב באישה נוצרייה, שהיו אז יחסי אהבה אסורים והוא הפך לאב לשני בנים.
לכן הוא נלכד ויכול היה להימלט מעונש המוות האכזרי רק על ידי המרת דתו לנצרות.
המרתו לאמונה הנוצרית התרחשה מתישהו בין 1504 לבין 1519. הוא השאיר את אשתו היהודיה ושני ילדיו בגטו בודה, הוטבל לנצרות באמצעות הבישוף לאסלו סלקאי, והארכיבישוף של אסטרגום סיים את תהליך התנצרותו.
אימרה סרנצ'ס זכה ליוקרה רבה בשל מומחיותו בענייני כספים בחצרו של המלך לאיוש והמלכה מריה הבסבורג (1505–1558).
בשנת 1520 קיבל סרנצ'ש את התואר "שר האוצר", אותו החזיק במשך ארבע שנים.
במהלך המלחמה נגד הטורקים 1526-1521 המטבע ההונגרי הרשמי, הדנאריוס (במקורות העבריים נקרא דינר) הפך לחסר ערך.
כבר בשנת 1521, בעת נפילת בלגרד (בהונגרית אז נקראה: Nándorfehérvár) אצילי דרום הונגריה האשימו את סרנצ'ש שעיכב את שיגור הכסף והנשק שהיו דרושים לשחרור העיר, מרשלנות ומחוסר רצון.
בעצתו של סרנצ'ש, טבע אז המלך את הכסף המזויף שערכו האמיתי היה רק חצי מערכו הנקוב.
ב -7 במאי 1525, באספה הלאומית בבודה, האשימה האצולה את סרנצ'ש באינפלציה ובירידת ערך המטבע ובכך שהשתמש לרעה בהכנסות המלך.
משלחת של שישים אצילים הגישה את בקשת האצולה למלך לאיוש בה ביקשו להרחיק את הגרמנים מחצרו תוך חמישה ימים, בשל היות כולם לותרנים, וכן את שגרירי הקיסר ושגרירי הרפובליקה הוונציאנית ושיעזבו את המדינה בהקדם האפשרי.
יתר על כן, שסרנצ'ש היהודי יועלה על המוקד, ונבחרי האצולה יחזרו לשבת במועצה המלכותית.
המלך, שנכנע לאצילים, אסר את אימרה סרנצ'ש וכלא אותו במשך חודש.
ברגע שהאסיפה הלאומית התפזרה, הורתה המלכה מריה לשחרר את הגזבר, כי שירותיו היו נחוצים במצב הקשה.
הוא לווה לביתו בבודה על ידי שר חצר של המלכה מריה ושני רוזני חצר משלזיה.
סרנצ'ש חגג את שחרורו במשתה.
אצילי האספה הלאומית, שטרם עזבו את העיר, הסתערו והרסו את ביתו וכמעט הרגו אותו.
הוא הצליח להימלט באמצעות הורדת חבל בחלק האחורי של הבניין.
באותה תקופה, על פי תיעוד מאותה תקופה, מסופר שבבודה "היה ניסיון השמצה להעליל על היהודים שהרגו כביכול ילד נוצרי", אם כי נאמר גם שהמעליל הנוצרי החביא את הדם בעצמו אצל היהודים.
סרנצ'ש התערב בחצר המלך והצליח בכך שקיבל לידיו את המעליל.
הוא השאיר אותו ליהודים שחנקו אותו.
לאחר שהעוינות בקרב האצולה ותומכיהם לא פחתה, סרנצ'ש התקרב לאישטוואן ורבצי ולמפלגת האצולה שהוביל, וניסח טיוטה להסדרת המצב הכספי המרוסק של המדינה.
בתמיכתה של המלכה מריה והפלאטין באטורי, הוא הצליח להשיג את תמיכתו של ורבצי, כך שאיש כבר לא האשים אותו בפרלמנט של הטוון.
אספת העם שהתקיימה בעיר זו מסרה לידיו את ניהול מכרות הנחושת שנלקח מבית הבנקאים של משפחת פוגר הגרמנית, בתקווה שיגדיל את הכנסות האוצר.
אפשר להניח, שמאוחר יותר נבחר לסגן הממונה על האוצר, והוא היה זה שחשף את מעשי השחיתות של בית פוגר בניהול המכרות של המדינה.
עד מותו ב-1526 נשאר אחד המלווים החשובים ביותר של החצר.
עד מהרה החזיר סרנצ'ש את מצבו הכלכלי לתקין; בסוף 1525 הוא כבר חכר בבודה ובשנת 1526 גם בברטיסלבה את הזכות לגבות את המכס אחד חלקי שלושים.
בסוף ימי הביניים, "הריבית היהודית" הסטטוטורית הייתה 2% לשבוע.
אם החייב לא הצליח לשלם את חובו עד לתאריך הפירעון, אז הוא היה חייב פעמיים, ובמקרה של אי עמידה במועד הפירעון, הוא היה חייב פעמיים וכן הלאה.
אם המלך לאיוש השני קיבל מסרנצ'ש ב־1 בינואר 1525 מאה מטבעות זהב אז ב־1 בינואר 1526 היה עליו להחזיר לו אלף וארבע מאות מטבעות זהב.
בקיץ 1526, סרנצ'ש כבר לא הלווה יותר למלכו, בדיוק בזמן הלא נכון עבור המלך, מכיוון שהסולטאן עמד לתקוף ולא היה כסף ולא היה צבא לכן המלך מישכן אצל סרנצ'ש את כל לכלי הכסף שלו כנגד הלוואה חדשה.
בערוב ימיו חזר אל דת אבותיו.
דמותו הייתה אבטיפוס של "יהודי החצר".
לקידום הקריירה שלו מצא צורך חיוני להתנצר, ואולם הסובבים אותו לא שכחו מעולם את מוצאו וההתקפות שנערכו נגדו כוונו אל היהודי המומר.
זמן קצר לפני קרב מוהאץ', נפטר סרנצ'ש.
"בשעת מותו, לפני יהודים רבים, חזר בתשובה והכה על חטאיו, בכה והתפלל ונפטר בתשובה."
לאחר קרב מוהאץ', התקדם צבאו של סולימאן הראשון צפונה, כלומר לבודה.
האוכלוסייה היהודית בעיר לא ברחה מהטורקים.
הם לא חששו מהם, מכיוון שידעו שהמוסלמים סובלניים יותר כלפי היהודים מאשר מהנוצרים.
בנוסף, הם הכירו את המצב במערב הונגריה, משם ניסו היהודים לעבור לבודה מחשש לגירושם.
יהודי בודה הוגלו ב-1526 על ידי הטורקים ליישוב מחדש בקונסטנטינופול, ורק אחרי הכיבוש מחדש של בודה לאחר 1541 ניתן להם לחזור.
זמן קצר לאחר חזרתם לבודה, פרח הרובע היהודי הישן.
על פי המפקד הטורקי, חיו בבודה בשנת 1547 238 משפחות נוצריות, 75 יהודיות ו-60 משפחות קופטיות.
המפקד הוסיף ליהודים עוד 28 משפחות "אורחות".
המשפחות היהודיות האורחות הללו התיישבו בטורקיה בין השנים 1541 - 1547. סטטוס האורח שלהם מרמז כי הם לא היו שייכים לאלה שאבות אבותיהם התגוררו בעבר בבודה, אלא לצאצאי היהודים הסורים-ספרדים שהתקבלו על ידי הסולטאן סולימאן הראשון כפליטי גירוש ספרד.
מור יוקאי : הילד היהודי, 1843, ב: כל העבודות של Mór Jókai, I.
אדה סיגליגטי : מזל, משחק עצוב, 1867.
שמואל קוהן (רב) : תולדות היהודים בהונגריה.
מהתקופות הקדומות ביותר למכת מוהץ', בודפשט, 1884.
שמואל קוהן (רב): בארות עבריות ונתונים לתולדות הונגריה, ארכיונים היסטוריים, 1880.
שאנדור ביכלר : אימרה שרנקסס, ספר הזיכרון של מאהלר.
ז'יגמונד מוריץ : פורטונאטוס, תיאטרון, בודפשט 1918.
אקוש מולנאר: הביוגרפיה המוחזרת, בודפשט 1937.
וילמוש פרנקוי : הונגריה לפני אסון מוהאץ, בודפשט, 1884.
ז'יגמונד מוריץ: מחזה פורטונאטוס בשלוש מערכות (חלק)
הלקסיקון הגדול של פאלאס: פורטונאטוס
תולדות הקהילה היהודית בבודה בין השנים 1526 - 1686
שאנדור אמברוש: בתי כנסת של בודה בעידן הטורקי
משה אליהו גונדה: היהודים בהונגריה 1526-1960
אימרה שלאי (במקור הולנדר עד 1916, בהונגרית: Sallai Imre; פיליה, 17 בדצמבר 1897 – בודפשט, 29 ביולי 1932) היה פוליטיקאי, פעיל ומנהיג קומוניסטי יהודי-הונגרי, עיתונאי ופקיד במוסד פיננסי במקצועו.
בשנים 1931–1932 כיהן שלאי במחתרת כמזכיר כללי של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית.
שלאי הואשם האשמת-שוא על ביצוע הפיגוע החבלני בגשר הרכבות ביאטורבאדי ועל אף היותו חף מפשע, הוצא להורג בגין האשמה זו.
הפיגוע בביאטורבאדי התרחש ב־13 בספטמבר 1931, אז פוצץ פושע בשם סילבסטר מטושקה את קטע מסילת הרכבת שעברה על הגשר ביאטורבאדי.
הפיצוץ גרם ל 22 הרוגים ובעקבותיו הוכרז על הנהגת ממשל צבאי בהונגריה לתקופה של למעלה משנה.
שלאי נולד בארדפילה (Erdőfüle), (כיום הכפר פיליה במחוז קובאסנה של רומניה) במזרח טרנסילבניה (אז בממלכת הונגריה במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית).
הוא היה חבר באיגוד הלאומי של פקידי המוסדות הפיננסיים.
היו לו יחסים טובים עם אוטו קורווין, איתו ארגן תנועה אנטי-מיליטריסטית במהלך מלחמת העולם הראשונה (הסוציאליסטים המהפכניים).
ב -1 בינואר 1918 חולקו עלונים לחיילים שהפצירו בהם ללכת אחרי המהפכה הסובייטית.
שלאי נעצר ב־6 במאי ושוחרר רק לאחר ניצחונה של מהפכת החרציות.
הוא הפך לעורך "החייל האדום" עד שנעצר בפברואר 1919 יחד עם מנהיגים קומוניסטים אחרים, ושוחרר רק ב־19 במרץ.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה סגן מנהל המחלקה הפוליטית של קומיסר העם לענייני פנים, למעשה סגנו של אוטו קורווין.
לאחר נפילת הרפובליקה הוא נמלט לווינה, ואז היגר למוסקבה, שם השתתף בפיתוח "הסיוע האדום הבינלאומי".
הוא נשלח ממוסקבה להונגריה על פי הצעתה של בלה קון כדי לעבד את משימות העיתונות הקומוניסטית הבלתי חוקית בהונגריה.
בעקבות הפיגוע בביאטרבאדי האשימה הממשלה את הקומוניסטים והכריזה על ממשל צבאי.
על פי כתב האישום שלאי הואשם בביצוע הפיגוע יחד עם שאנדור פירסט, שניהם יהודים, והם נידונו למוות.
"הסיוע האדום ההונגרי" פתח בקמפיין כדי לעזור להם, אך ניסיונם לא הצליח.
גזר הדין בוצע ב־29 ביולי 1932. שלאי צעק את שמו של בלה קון מתחת לעץ התלייה.
לדברי ארווין שינקו, בלה קון שלח את שלאי להונגריה בגלל מאבקים פנים-מפלגתיים וכדי "להיפטר ממנו" ושלאי רצה לומר זאת בעת התלייה.
הטקסט ההונגרי לשיר התנועה הקומוניסטית "אנחנו בחזית הלחימה", במקור שיר גרמני, מציין את זכרם של שני הקומוניסטים היהודים שהוצאו להורג.
רחובות בתחום בודפשט (10 בסך הכל) וביישובים אחרים בהונגריה נקראו על שמו בימי המשטר הקומוניסטי בהונגריה.
אחרי נפילת המשטר, השם הוחלף.
נשאר רחוב אחד בשם אימרה שלאי בעיר שיקלוש.
אימרה פלדש (במקור פליישמן, בהונגרית: Földes Imre; קאפושוואר, 15 בספטמבר 1881 – בודפשט, 30. באפריל.
1958) היה סופר, מחזאי יהודי-הונגרי וליברטיסט.
אימרה פליישמן (פלדש) נולד במשפחה יהודית כבנם של יונה פליישמן וסידוניה פליישמן.
רעייתו הייתה ולריה קאופמן (1883–1957), איתה התחתן ב-17 בספטמבר 1905 בבודפשט.
ילדיהם הם פירושקה פלדש, האמנית אווה פלדש והסופר פטר פלדש.
נכדו הוא אימרה פלדש, היסטוריון מוזיקה.
הקריירה שלו כסופר החלה בכתיבת מחזות היסטוריים פואטיים מחורזים.
המחזה הראשון שלו, "כלת המלך" (1904) הועלה בתיאטרון הלאומי בבודפשט.
עם הדרמות הרומנטיות שלו, הוא זכה במספר פרסים של האקדמיה ההונגרית למדעים בתחילת המאה העשרים (כלת המלך, נשמות מתריסות, ההוסרים של אדיק).
הוא קצר את הצלחה בקרב הקהל עם מחזותיו החברתיים, בהם עבד על נושאים אקטואליים.
בחיילי הקיסר (1908) תיאר ברוח אופוזיציוני את העולם האנטי-הונגרי בתוך הצבא המשותף האוסטרו-הונגרי.
האדונים הפקידים (1909) הציג את חייהם של הפקידים על במת התיאטרון; העובדים מגלמים אדונים בעוד סובלים מבעיות קיום יומיומיות.
"מחזותיו הסוציאליסטיים" פחות או יותר יצרו אפקט רועש על ידי חידוד הסצנות המזעזעות ותיאורן באופן חי.
תיאור יהדות בודפשט היה טוב במיוחד במחזותיו.
במחזותיו המאוחרים יותר הודחק הקול השופט החברתי, תיאור המציאות נסוג ונחלש.
הוא כתב גם קומדיות קלות ותרם לכתיבת לבריות של אופרטות (עם מחברים משותפים, למשל האופרטות: ויקטוריה, וורד הוואי).
בנוסף, רבים מסיפוריו הקצרים הופיעו בעיתונים ובמגזינים.
כלת המלך (קומדיה פיוטית, בודפשט, 1907)
נשמות מתריסות (קומדיה פיוטית, בודפשט, 1907)
חיילי הקיסר (דרמה, בודפשט, 1908, תיאטרון הונגרי;
האדונים הפקידים (דרמה, בודפשט, 1909, התיאטרון ההונגרי; בעיקרון אנשים טובים מגיעים לפת לחם, אנשים פגומים ונחותים משגשגים)
רופא האליל (הצגה, תיאטרון הונגרי: 1909, הרופא והקהל שלו)
אין הלאה (מחזה, קומדיה: 1911, דרמה כיוונית: הקלף, הרס מוסרי וחומרי בעקבות ההימורים)
הארץ השחורה (רומן, בודפשט, 1912, רומן סאטירי נגד הסדר החברתי השמרני.
ביקורתו הרדיקלית-סוציאליסטית מופנית בעיקר נגד הכנסייה)
(קומדיה, בודפשט, 1913, תיאטרון הונגרי; הצגה בגרמנית בווינה, הצגה בקרואטית בזאגרב)
הציפורן האדום (מחזה, בודפשט, 1914, סיפורו של תסיסה סוציאליסטית)
לילי גרין (קומדיה, בודפשט, 1916, תיאטרון הונגרי; השתקפות של הבורגנות הזעירה היהודית של פשט.
המחזה הוצג גם בעברית בארץ ישראל)
טֶרִיקֶה (הצגה, 1919, תיאטרון מרכז העיר,; סיפור כפרי שליו)
שריפות בלילה (דרמה, 1928, תיאטרון חדש; מראה את המאבק של חברת תיאטרון הונגרית באזור מנותק ברומניה)
העיר הבוערת (דרמה, 1928, תיאטרון חדש; המחזה הקודם הציג את המציאות ברומניה, בדרמה זו מוצגות כמה סצנות עצובות של השלטון הצ'כי.
פאל הורבאט הצעיר (הצגה, בודפשט, 1936, התיאטרון הלאומי; הצגת בוגרי האוניברסיטאות המובטלים).
אופרטה של פאל אברהם (בשלוש מערכות, 5 תמונות: מוזיקה: פאל אברהם, שירים: אימרה הרמט, הופעה: 21 בפברואר 1930 תיאטרון קיראי, בודפשט)
מלכה מאוהבת (אופרטה, מלחין: מיקלוש ברדסקי)
ורד הוואי (אופרטה בשלוש מערכות: מחבר משותף לספר הלימוד: אלפרד גרינוואלד, שירים גרמניים: Fritz Lehner-Beda, שירים הונגריים: אימרה הרמט)
הוד מלכותו מסרב (אופרטה בשלוש מערכות, מוזיקה: פרנץ פלדש; שירים: אימרה הרמט)
שני משרתים (אופרטה בשלוש מערכות, מוזיקה: איבאן היבש)
יוליה (אופרטה גדולה ב-3 מערכות, מוזיקה: פאל אברהם, שירים: אימרה הרמט, הופעה: 23 בדצמבר 1937, תיאטרון העיר, בודפשט)
ברבור לבן (אופרטה בשלוש מערכות, ב-12 תמונות, מוזיקה: פאל אברהם, שירים: אימרה הרמט, הוצגה: 23 בדצמבר 1938, תיאטרון העיר, בודפשט)
מלך הכסף (אופרטה בשלוש מערכות, מוזיקה: אקוש בוטיקאי)
אימרה פלדש (במקור אימרה פֶלְד, בהונגרית: Földes Imre; בודפשט, 31 במאי 1881 – בודפשט, 1948) היה גרפיקאי יהודי-הונגרי, אמן כרזות, ומאייר.
אימרה פלדש נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף פלד, סוחר יליד פצ'וואראד, וז'ופיה רוזנצווייג, ילידת גאלאץ.
הוא למד בבית הספר לעיצוב בבודפשט (כיום: האוניברסיטה ההונגרית לאמנויות היפות) במחלקה של לאסלו הגדוש וטיוואדאר זמפלני.
אחר כך למד בערים ווינה, מינכן, ברלין ופריז.
תחילה עיצב תמונות דקורטיביות, בולים וכרזות.
עם כרזות הפרסום שלו זכה פעמיים (ב-1908 וב-1910) בפרס השני בתחרויות.
הוא הפך לחבר באגודה הלאומית לאמנויות יפות בהונגריה והשתתף בתערוכות הארגון מדי שנה משנת 1905 ועד מלחמת העולם הראשונה.
כרזות הפרסום שלו היו ידועות כבר לפני מלחמת העולם הראשונה וניתן היה לראותן על לוחות ועמודי הפרסום ברחובות בודפשט, בחדרי המתנה, ברכבת ובבתי המרחץ הציבוריים.
ב־3 בדצמבר 1918, בבודפשט, נשא לאישה את אירן קפוצפי, מורה פרטית שהייתה צעירה ממנו בעשר שנים.
משנת 1918 פתח בבודפשט מכון עצמאי לגרפיקה ביחד עם ליפוט שאטורי.
בשנת 1919 הוא הכין כרזות גם לרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
לא ניתן להוציא מכלל אפשרות שחשש מנקמת השלטון הימני לאומני לאחר מכן, ולכן בשנת 1921 החליט לעבור לטימישוארה.
על פי הלקסיקון לאמנות, הפך למנהל האמנותי של הליקון בטימישוארה באותה תקופה, אך קהילת הליקון הטרנסילבנית לא הוקמה עד 1926, כך שהוא כנראה הצליח להתמודד עם משהו אחר במשך כמה שנים לפני שהחל לעבוד למען הקהילה.
בשנת 1923 אורגנה בטימישוארה תערוכה של ציורי הז'אנר שלו.
אף על פי שגר בטרנסילבניה עדיין עיצב כרזות שהופיעו בבודפשט.
הוא עבר לאוראדיה, שם פתח בשנת 1927 בית ספר לציור יחד עם הציירת בלה ז'יגמונד (?
בשנת 1929, ייצג את רומניה, השתתף בתערוכה Das internationale Plakat במינכן.
בשנת 1931, כשותף של ינה איוואני ופאל מוטל רומן, פתח איתם בית ספר פתוח נוסף לציור.
בשנת 1933 הוא השתתף בתערוכה עם מספר חברים כולל ארנו גרינבאום.
תערוכת יחיד של המיניאטורות שלו נפתחה בשנת 1936 במועדון העיתונאות של אוראדיה.
בינתיים הוא עבר לבוקרשט בשנת 1935, אך שב להונגריה לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה.
אין ספק שמוצאו היהודי תרם לכך שכבר לא מצא שום עבודה, ואין מידע על השנים האחרונות שלו.
הוא נפטר בשנת 1948, בזמן לא ידוע ובנסיבות לא ידועות.
אמנותו - בעיקר פוסטרים - התגלתה רק פעם נוספת עשרות שנים לאחר מותו בשנים 1976–1977 בפריז בתערוכת L´art 1900 en Hongrie.
בשנת 2016 מוזיאון סוונה, ובשנת 2018, במוזיאון הלאומי של הונגריה הציגו את עבודתו בתערוכה.
אימרה פטה (בהונגרית: Pető Imre; קסטהיי, 29 במרץ 1883 – בודפשט, 22 במאי 1944) היה מנצח, מלחין ומורה למוזיקה יהודי-הונגרי שהתנצר.
אימרה פטה נולד במשפחה יהודית כבנם של וילמוש פטה וסידוניה ברייר.
הוא למד בפקולטה להנדסה, אך בהמשך עבר לקריירה של מוזיקה.
את לימודיו סיים באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט כתלמידם של יאנוש קסלר מלחין ממוצא גרמני ושני היהודים ויקטור הרצפלד ואישטוואן תומאן.
כסטודנט שנה ג' הוא זכה במלגת-וגנר בביירוית.
בברלין הוא היה תלמידם של אנגלברט הומפרדינק, המנצח הונגרי ארתור ניקיש וזמרת האופרה הגרמנייה לילי להמן.
בסיום לימודיו עבד כמנצח בברלין ובשטוטגרט.
בשנת 1911 התקבל לתא "עיט" של הבונים החופשיים.
בין השנים 1913 – 1920, בהזמנתו של המנצח והצ'לן אישטוואן קרנר, הפך לקורפטיטור (פסנתרן חזרות, נגן פסנתר אשר תפקידו לעבוד עם זמרי אופרה קודם עבודתם עם מנצח האופרה ועם התזמורת) של בית האופרה של בודפשט, ובין השנים 1920 – 1944 הוא הפך למנצח שלה.
משנת 1920 הוא היה גם מורה במכון למוזיקה על שם בלה ברטוק.
אשתו הייתה ארז'בט היוש (שוורץ) (13 במאי 1889?), זמרת אופרה, מורה לזמרה, אותה נשא ב־17 בדצמבר 1916 בבודפשט.
ב־18 באוקטובר 1919 המירו שניהם את דתם לרומית-קתולית.
היסטוריה של הפקת סאונד (בודפשט, 1929)
פיתוח מקביל ואינטראקציה בין אמנויות יפות לבין ומוזיקה (בודפשט, 1929)
אימרה שלוסר (בהונגרית: Schlosser Imre; 11 באוקטובר 1889 – 18 ביולי 1959) היה כדורגלן ומאמן הונגרי, ששיחק בעמדת החלוץ.
הוא נחשב לאחד מגדולי שחקני הונגריה שהיו ועד היום מחזיק בשיא השערים בליגה ההונגרית בכל הזמנים עם 411 שערים ב-301 הופעות בלבד.
שלוסר, בנו של ארתור שלוסר וארטורנה לקאטוס, נולד בשנת 1889 בבודפשט שבאימפריה האוסטרו-הונגרית ונודע בכיוניו "סלוזי".
כשהיה ילד נצפה על ידי פרנצווארוש ובשנת 1905 כשהוא בן 16 הם הציעו לו חוזה והוא חתם בה.
על המגרש שלוסר היה שחקן טכני, אינטליגנט, ערמומי ובעיקר כובש שערים גדול.
עם זכייתו הראשונה באליפות בעונת 1906/07 הוא המשיך לזכות עימה בתארים קבוצתיים רבים וגם ברמה האישית סיים כמלך שערי הליגה 6 פעמים ברציפות, ובין השנים 1911–1914 היה לכובש המוביל בכל רחבי אירופה.
לאחר סיום עונת 1915/16 שלוסר עזב את פרנצווארוש ובקדנציה הראשונה בה הפיק נתון מדהים של 258 שערי ליגה ב-155 הופעות בלבד.
את המשך הקריירה עשה שלוסר במ.ט.ק הונגריה עימה זכה ב-6 תוארי אליפות רצופים עד לעזיבתו ממנה בעונת 1921/22 ובנוסף לכך גם זכה בגביע בעונתו האחרונה.
שוב פעם במבחינת שערים הצליח וקיבע שני נתונים מדהימים בעונות 1916/17 ו-1917/18. בעונה הראשונה מביניהן כבש 38 שערים ב-17 הופעות וסיים בפעם השביעית והאחרונה כמלך השערים בליגה, ובעונת 1917/18 כבש 41 שערים ב-22 הופעות אך חברו לקבוצה, אלפרד שאפר, סיים עם שער אחד יותר וזכה בתואר האישי.
שלוסר פרש מכדורגל בגיל 33 בתום תקופתו עם מ.ט.ק והמשיך בתור מאמן.
במועדונים וויס אז אתלטיקאי קלאב, נורשפין וויסלה קרקוב אימן ובעונת 1925/26 היה על תקן שחקן-מאמן ב-AC ויינר.
שלוסר חזר בעונת 1926/27 לשורות פרנצווארוש כשהוא כבר בן 37 וזכה עימה בדאבל הכולל אליפות שביעית במדיה, ובעונתו האחרונה בקריירה ב-1927/28 היה פעיל מעט בבודאי 33. עד היום הוא מחזיק בשיא השערים בליגה ההונגרית עם 411 שערים ב-301 הופעות.
זמן רב לאחר שנפטר בשנת 1959 הוא נבחר בדירוג 100 השחקנים הטובים ביותר באירופה במאה ה-20 להיות במקום ה-42 ובהונגריה בפרט במקום ה-4.
במדי נבחרת הונגריה שלוסר היה פעיל קרוב לתחילת הקמתה והוא ערך את הופעת הבכורה באוקטובר 1906 בתיקו 4–4 נגד בוהמיה.
כמעט כחודש אחר כך ב-4 בנובמבר כבש את שערו הראשון בניצחון 1–3 על אוסטריה בבודפשט.
שלוסר כבש את מרבית משעריו במשחקי ידידות ובחלקם הביס את הנבחרות שפגש עם שלושער על חשבון אוסטריה וצרפת וחמישייה ב-0–12 נגד רוסיה.
טורניר רשמי בו השתתף היה האולימפיאדה בסטוקהולם של 1912 וההונגרים הודחו ברבע הגמר עם תבוסה 7–0 לממלכת בריטניה.
בנוסף לכך, הוא הכדורגלן הראשון שהגיעה ל-50 שערים במדי נבחרת לאומית כלשהי.
אימרה ראדאי (במקור פקטה קודם שוורץ, בהונגרית: Ráday Imre; בודפשט, 4 בספטמבר 1905 – בודפשט, 12 במרץ 1983) היה שחקן יהודי-הונגרי, במאי תיאטרון, מרצה באוניברסיטה, מגיש רדיו; השחקן הראשון שזכה בפרס קזינצי ; בעלה של מיצי ארדיאי, ואחר כך בעלה של השחקנית ארז'י פאפאי, אביו של הצלם מיהאי ראדאי.
אביו מור פקטה (מקודם:שוורץ) (1878-1941) היה סוחר כלי נגינה ילידי בודפשט, ואמו הייתה אילונה קון, תופרת.
ראדאי איבד את אמו בגיל צעיר ואביו נישא בשנית.
אימרה הילד אהב לשרטט ולצייר.
בגיל 14 זכה בתחרות לאמנים צעירים.
לאחר התיכון הפך לסטודנט ב"מכללה לאמנות שימושית" ובערבים פיתח את כישורי הרישום שלו בבית ספרו של צייר בעל שם.
עם זאת, התעניינותו פנתה במהרה לתיאטרון.
הוא נרשם לבית הספר לדרמה של קלמן רוז'אהדי, שם סיים את לימודיו בשנת 1923. חתם חוזה לשנה בעיר סקשפהרוואר.
משנת 1924 עד 1926 היה חבר בתיאטרון גרגיי ציקי בקאפושוואר (Csiky Gergely Színház (Kaposvár)).
מ־1926 עד 1929 עבד בברלין כשחקן באולפני הסרטים UFA.
הוא אף הומלץ על ידי קלמן רוז'אוולדי לתפקיד הרוזן בוני באופרטה של אמריך קלמן נסיכת הצ'רדש.
תוך שלוש השנים לאחר מכן צילם שבעה סרטים אילמים, בהם על חיי יוהאן שטראוס (הבן).
הוא היה חבר "תיאטרון מרכז העיר" בבודפשט משנת 1929 עד 1930, ובין 1930 לבין 1935 שיחק ב"תיאטרון ההונגרי" ובתיאטרון הקומדיה של בודפשט.
ב־4 בינואר 1930 ראדאי התחתן עם השחקנית מיצי ארדיאי בבודפשט, אותה הציג בפני קארוי נוטי בברלין.
בתקופת נישואיהם השתתפו בכמה סרטים ביחד.
צילומים אלה לא עשו טוב למערכת היחסים שלהם, כי עד שהסרט הראשון הוקרן בהצגת בכורה הם כבר התגרשו.
בשנת 1932 צולם הסרט "נשקי אותי מתוקה" ב"אולפני הסרטים הוניה" בכיכובו.
זה היה הסרט המדבר הראשון שלו.
הסרט המדבר השני היה "סיפור של מרץ" ב-1934.
בין השנים 1939–1945, רק לעיתים רחוקות היה יכול לשחק בגלל מוצאו היהודי.
הוא הופיע באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בהופעת פרידה (באישור מיוחד, לאחר האיסור על יהודים להופיע) עם אוסף שירה ואז נסע להולנד בעזרת מכר.
שם שיחק את תפקידיו בגרמנית.
אולם בשנת 1941 חזר לבודפשט.
תחילה שיחק בתיאטרון גולדמארק במסגרת אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך בפני קהל יהודי בלבד ולאחר מכן הסתתר במהלך המלחמה.
ב-30 ביולי 1941 הוא נשא לאישה את ארז'בט מגדולנה פרדה, הידועה יותר כמאני פרדה, שניהלה סלון אופנה בבודפשט.
מאוחר יותר היא הפכה לעקרת בית ולאם כאשר נולד ילדם הראשון, מיהאי ראדאי (1942), ושנתיים לאחר מכן אנדראש ראדאי (1944).
הוא הצטרף לתיאטרון הלאומי של בודפשט כשחקן וכבמאי בשנת 1945, הוא שיחק בין היתר בבמה העליזה ובתיאטרון צבא העם ההונגרי בין 1951 לבין 1953. הוא הפך למרצה באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע בין השנים 1950 לבין 1956. הוא התעלם מצילומי הסרטים בגלל מדיניות התרבות הסוציאליסטית.
מאוחר יותר כן שיחק בסרטים עלילתיים, בסרטי טלוויזיה ובמשחקי רדיו.
סדרת תוכניות הטלוויזיה הקשורה לשמו הייתה "חיים במשך שנים" בתחילת שנות השבעים.
השידור השבועי היה לקשישים, הוא היה המגיש וגם כתב את המילים.
ההצגה התיאטרון האחרונה שלו בתיאטרון תאליה הייתה בהצגה של בלה ז'ולט: "ארז'בטווארוש" בשנת 1973. עם זאת, הוא המשיך לשחק בסרטים.
אנאטול פרנס: סיפור על איש בר מזל
אימרה מיצגר (בהונגרית: Mitzger Imre; מרצאלי, 15 בפברואר 1875 – ?) היה דוקטור למשפטים, עורך דין ועורך עיתון יהודי-הונגרי, אחיו של טיבאדר מיצגר.
אימרה מיצגר נולד במשפחה יהודית כבנם של מיקשה מיצגר, רופא ושל צציליה קוהן.
אימרה השלים את לימודיו התיכוניים בעיר נג'קניז'ה.
כתלמיד כיתה ז' כבר זכה בשני פרסים ראשונים של מדליית זהב עם הסיפור ההיסטורי שלו "ימים מסוכנים".
גם בכיתה ח' זכה בשתי מדליות זהב עם מאמרו על מאריה סצ'י וסיפורו הקצר פטימה.
הוא סיים לימודי במשפטים בבודפשט והיה כתב-עמית של כתבי העת "הגאון ההונגרי" ושל בורשסם ינקו (1896-1898).
הוא סיים משפטים בשנת 1898 והתיישב בקושיצה, שם עבד תחילה כמתמחה בעריכת דין במשך חצי שנה.
במאי 1903 עבר לבודפשט ועסק שם בעריכת דין.
אימרה מיצגר כתב שירים ומאמרים לכתבי העת "סלון הונגרי" (1896), "הארץ והעולם" (1897) ול"פיגארו ההונגרי".
הוא היה העורך הראשי של היומון "יומן קושיצה" בשנת 1899, ובשנת 1901 של היומון הפוליטי "הונגריה" גם כן בקושיצה.
בקשת יד של אדונים, מחזה עממי בשלוש מערכות.
השירים של פישטה דנקו מיקשה לנדיאל.
אימרה פאן (במקור רוזנפלד אחר כך מזאי, בהונגרית: Pán Imre; בודפשט, 13 באפריל 1904 – פריז, 4 במרץ 1972) היה סופר בתחום האמנות, מארגן תערוכות, עורך עיתון, מוציא לאור, משורר, ואספן אמנות יהודי-הונגרי.
אחיו של ארפאד מזאי, אביו של גאבור מזאי.
אשתו הראשונה הייתה מגדה האוזווירט, והשנייה מירל קסטלר.
אימרה פאן נולד במשפחה יהודית בבודפשט כבנם של הסוכן איז'אק (יצחק) הירש רוזנפלד ושל הרמינה גיבס.
כבר בגיל שתים-עשרה או שלוש עשרה הוא קנה כתבי עת וגרפיקה מהכסף שהרוויח כניצב בהצגות בית האופרה של בודפשט.
בשנת 1924, עם אחיו ארפאד מזאי ועם ג'רג' גרה הקים מגזין דאדאיסטי בשם IS, הם הצליחו לפרסם רק שני גליונות, אך עם זאת כותבי תולדות האמנות ההונגרית ראו בעיתון יוזמה אוונגרדית חשובה.
משנת 1926 הועסק על ידי כתב העת "חיי התיאטרון" (Színházi Élet), תחילה כחבר צוות מערכת ולאחר כמנהל מדור הקולנוע.
ב-26 ביוני 1930 התחתן עם מגדה האוזווירט, קריקטוריסטית ומאיירת ידועה.
בשנת 1931 החל להקים עיתון בשם INDEX ("עיתון מאמצי תרבות חדשים").
מאמריו הופיעו בכתב העת של לאיוש קשאק, Dokumentum ו-Munka והוא גם היה המפיץ ההונגרי הבלתי חוקי של עיתון קשאק שפורסם גם בווינה.
הוא ניהל חנות ספרים בשדרת אנדראשי בשם Sztárbolt (חנות כוכבים).
בשלב האחרון של המלחמה, עקב סכנת הגירוש, סגירת היהודים בגטו ובכלל רדיפת היהודים, הוא הסתתר שם בחנות, במקום מסתור מאחורי המדפים.
בתום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 המשיך את החנות בשם Művészbolt (חנות אמנים), והעניק מקום לתערוכות גרפיות מודרניות.
הוא היה אחד המייסדים, העורכים והמארגנים של בית הספר האירופי.
בשלוש שנים, בין 1945 לבין 1948, 38 תערוכות אורגנו על ידו, ניתנו הרצאות, והוציאו לאור חוברת בשם Index.
בשנת 1957 הוא עזב את הונגריה עם חברו אנדרה באלינט והיגר לצרפת.
בפריז הצליח סוף סוף להמשיך בפעילותו האמנותית ללא הפרעה, לארגן תערוכות וכתיבת מונוגרפיות.
בשנת 1970 הוא כתב מחקר ששמו "פרשנות המאה" שניתח את הקשר בין אמנות לבין המדע על פי בקשת אוניברסיטת אקס-מרסיי.
הסוגיה הראשונה והאחרונה של כתב העת הספרותי-פילוסופי שלו Préverbes (פעלים) פורסמה רק לאחר מותו.
ביקור בתמונות המת (מחקר על לאיוש ויידה, 1946)
זיכרון של אירופה (מחקר, Bp, 1946)
תולדות האיזמוס (כרך לימוד, יחד עם לאיוש קשאק; Bp., 1975)
הסימפוזיון הבלתי נראית (מאמר דיון, עמותת קארוי קוש, 2000)
אימרה שבש (במקור שפאט – Spät, בהונגרית: Sebes Imre; סגהאלום, 19 בפברואר 1910 – בודפשט, 25 בינואר 1964) היה חבר האספה הלאומית (הונגריה) יהודי-הונגרי, עובד מפלגה, קולונל במשטרה.
אימרה שבש נולד במשפחה יהודית אינטלקטואלית ענייה עם שמונה ילדים.
אביו ברנאט בלה שבש (שפאט) היה מורה יליד סרווש, ואמו הייתה ברתה דיאמנט.
הוא סיים בית ספר התיכון למסחר ואחר כך מצא עבודה כעובד טקסטיל.
בשנת 1930 הצטרף למפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP) ולברית הפועלים הצעירים הקומוניסטים של הונגריה (KIMSZ).
שניהם היו ארגונים בלתי חוקיים.
ניתן לייחס את ארגון שביתות עובדי הטקסטיל הרבות לשמו.
בשנת 1931 הוא הפך למזכיר בודפשט של KIMSZ, ואז עבד כמזכיר המחוז של ה-KMP.
בשנת 1937 נסע אימרה יחד עם אחיו הצעיר לספרד כדי להשתתף במלחמת האזרחים שם.
הוא לחם כחבר בבריגדה הבינלאומית, איבד את אחיו, והוא עצמו נפצע.
לאחר נפילת הרפובליקה עבר לצרפת ושם נכלא.
אחרי ארבע שנים בכלא ברח בינואר 1943 והצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית.
חזר להונגריה בשנת 1945 ועבד כראש מטה של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית.
מהשנה שלאחר מכן ועד 1949 היה חבר בוועד המפלגה של מחוז פשט עד למהפכת 1956 (המרד ההונגרי) הוא היה מזכיר ועדת מפלגת מחוז פייר.
בינתיים היה חבר פרלמנט מספר שנים.
לאחר דיכוי המרד מונה לקולונל במשטרה והיה חבר בארגון המפלגה של משרד הפנים.
אֶחַיו: ג'רג' שבש, פאל שבש, לאסלו שבש, שאנדור שבש ואישטוואן שבש.
אימרה קינסקי (בהונגרית: Kinszki Imre; בודפשט, 10 במרץ 1901 – 1945) היה צלם יהודי-הונגרי.
הוא היה אדם משכיל מאוד ורב-גוני ומלבד העיסוק שלו בצילום גם עבודתו הפילוסופית, המדעית, הספרותית והחינוכית משמעותית.
קינסקי ניספה בשואה במחנה הריכוז זקסנהאוזן.
בתחילה צילם את ילדיו, את משפחתו, את סביבתו ואת רובע מגוריו, זוגלו (רובע 14 של בודפשט).
חדשנותו אינה נעוצה בבחירת הנושאים שלו, אלא בגישתו החדשה לשפת העיצוב הספציפית שלו, לאופן בו חיבר את תצלומי החפצים, הרחובות ומהלך החיים, האופן שבו טיפל ביחסי צל-אור שהיה במיוחד חדשני ושובר צורה.
תמונותיו הן חדשות רגישות על החיים העירוניים בשנות ה-30 של המאה ה-20. הוא זוכה להערכה רבה בספרות זרה, ויחד עם בראסאי, אנדרה קרטס ולסלו מוהולי-נג'י, זוכרים אותו ואת יצירתו שנותרה לא שלמה וקטועה בשל השואה.
הוא הגיע ממשפחה אינטלקטואלית יהודית מתבוללת.
בתחילה הם התגוררו בווילה ברחוב אילקה, ואחר כך בכיכר גאבור בתלן.
הרצון של אימרה קינסקי הצעיר לתקשר ניכר כבר כסטודנט.
הוא כתב וערך עיתון סטודנטים בכתב יד ביחד עם חבריו.
משנת 1919 הופיעו כתביו בשם "סקירת ספרים" בכתבי העת "המאה שלנו", ניוגט, "אורורה" ו"סינתזה".
אף על פי שסיים את לימודיו בהצטיינות, היה עליו להפסיק את לימודיו באוניברסיטה עקב החוק נומרוס קלאוזוס, הוא לא התקבל לבית הספר לרפואה גם בפעם השנייה ואף לא הורשה להמשיך ללמוד ביולוגיה.
בסופו של דבר הפך למנהל הארכיונים של התאחדות התעשיינים הלאומית ההונגרית (GYOSZ) וטיפל בתכתובות בשפות זרות.
על אף שהתכתב בכמה שפות, כתב מחקרים פילוסופיים וספרותיים, הוא מעולם לא הורשה ללמוד באוניברסיטה.
ב-22 במאי 1926 נשא לאישה את אילונה גארדוני בבודפשט, אותה הכיר ב-GYOSZ.
הם עברו לבית בן שלוש קומות בפינת רחוב סוגלו ורחוב רונה.
ילדם הראשון, גאבור, נולד בשנת 1926.
בסוף שנות השלושים של המאה העשרים קינסקי, בעל ההכרה הרחבה, היה מודע לסכנות האורבות לו ולמשפחתו.
כשהוא מגייס את קשריו, חיפש עבודה בחו"ל, השיג דרכון הגירה עבור משפחתו לניו זילנד, אך בסופו של דבר לא יכלו להחליט להגר.
בשנת 1939 הם עברו לאמונה היוונית-קתולית, כדי להתחמק מהחוקים האנטי יהודיים (הדבר לא עזר להם).
במסגרת זו היה חובה עליהם לבקר בקביעות בכנסייה, להיות שם בכל יום ראשון למיסה; היה שם כרטיס נוכחות בכנסייה והם היו צריכים להחתים אותו.
בגלל החוקים היהודיים פוטר קינסקי מעבודתו.
בשנת 1943 הוא נקרא לשירות העבודה מספר פעמים (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
בנובמבר 1944 הוא שלח את גלויתו האחרונה למשפחתו תחנת הרכבת בפרנצווארוש (רובע 9 של בודפשט).
אימרה קינסקי נראה לאחרונה בפלוגת שירות העבודה ההונגרית צועדת לעבר מחנה הריכוז זקסנהאוזן בינואר 1945.
בנו, גאבור קינסקי, נרצח במחנה הריכוז בוכנוולד בחורף 1944. אשתו ובתו שרדו את השואה בכך שנאלצו להיכנס תחילה לבנייני הטלאי הצהוב ואחר כך לגטו בודפשט.
בתו, יהודית קינסקי, עשתה כל שביכולתה על מנת שדמות אביה ומורשתו האמנותית לא יישכחו.
ברחוב רונה מול ביתם אבן נגף הוצב לזכרו ולזכר בנו וכן לוח הזיכרון על קיר הבית.
בשנת 2011, בנוסף לכמעט מאה תצלומי קינסקי במוזיאון היהודי בבודפשט, ניתן היה לראות גם מסמכים ותמונות משפחתיות שנותרו בעיזבון קינסקי כהדפסים מעניינים של כמעט מאה שנים של משפחה יהודית מתבוללת ממעמד הביניים.
לרגל שנת הזיכרון לשואה של יהודי הונגריה בשנת 2014, נפתחה ב-21 במאי 2014 תערוכה בשם "אורות שניצלו – תצלומים מאת אימרה קינסקי (1901–1945) בספרייה המרכזית של ספריית ארווין סבו בבודפשט.
אשתו: אילונה גרדוני (17 בינואר 1899–?), הייתה קלדנית וקצרנית.
אימרה פטקו (במקור ברקוביץ', בהונגרית: Patkó Imre; גיומנדרד, 12 בפברואר 1922 – בודפשט, 19 באפריל 1983) היה עיתונאי וסופר יהודי-הונגרי, אספן אמנות.
אימרה ברקוביץ' נולד במשפחה יהודית של שבעה ילדים כבנם של הקמעונאי אדולף ברקוביץ' (1877–1945) ושל פאולה שוורץ (1884–1945) הוא השיג את התואר שלו בהיסטוריה באוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
במהלך מלחמת העולם השנייה נלקח לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
הוא נמלט עם חבריו אל הכוחות הסובייטים.
הוריו גורשו למחנות ריכוז, שם קיפחו את חייהם.
מסוף שנות הארבעים, היה עיתונאי-חניך ועבד בעיתונים שונים.
מ-1950 עבד ביומון סבאד נפ (Szabad Nép), מ-1952 ברדיו ההונגרי.
אחרי 1956 במגזין המפעל של גנץ כעורך.
בשנים 1956–1957 היה ראש המחלקה לשידורי חוץ של הרדיו ההונגרי ואחר כך הצטרף לשירות העיתונות הזרה של סוכנות הידיעות ההונגרית, שם מילא את תפקיד סגן מנהל האגף הראשי למדיניות חוץ.
בשנים 1963–1964 היה כתב בבייג'ינג ואחר כך מ-1964 הכתב הלונדוני של היומון החשוב נפסבדשאג (Népszabadság).
משנת 1967 היה סגן ראש טור מדיניות החוץ של העיתון ומשנת 1970 ערך את מוסף יום ראשון.
הוא היה העורך הראשי של כתב העת "הסקירה הבינלאומית" (Nemzetközi Szemle) בין השנים 1970–1974 ואחר כך מ-1979 עד מותו.
בשנים 1974–1979 עבד בשגרירות הונגריה בפריז.
כאספן אמנות עסק גם באמנות הונגרית בת זמנו.
האוסף שלו, שייסד בשנת 1957, הועבר לעיר גיור על פי צוואתו על ידי משפחתו בשנת 1984, ומוצג כתערוכת קבע שם מאז 1986.
מסדר הכבוד של הרפובליקה העממית ההונגרית (דרג שישי, 1949)
טיבט (עם מיקלוס ריב 1957)
וייטנאם (ספר מסע, עם מיקלוס ריב, 1960)
מסע במזרח הערבי (בעקבות האחדות הערבית) (1964)
המלחמה השקטה של קים פילבי (1969)
בקרב תושבי האי (מדריך טיולים, (1971)
"מעצמת על" ומדינות קטנות (1975)
אימרה סקיי (בהונגרית: Székely Imre; מטיובו כיום אוקראינה, אז ממלכת הונגריה, 8 במאי 1823 – בודפשט, 8 באפריל 1887) היה פסנתרן, מלחין יהודי-הונגרי.
אימרה סקיי נולד במשפחה יהודית בזקרפטיה.
הוא היה תלמידו של יוז'ף מרקל.
כבר כאמן צעיר, בשנת 1836, הופיע ב"שעשועי הקול" של הקזינו הלאומי בבודפשט.
בראשית שנות ה-40 של המאה ה-19 הוא היה המורה למוזיקה של משפחת טלקי (משפחת אצולה ותיקה שהחזיקה בתואר רוזן מטעם הקיסרות הרומית הקדושה מאז 1697) בדיומרה (Gyömrő) ובשנת 1845 הציג את עצמו גם כמלחין בקונצרט בתיאטרון הלאומי של בודפשט.
בשנת 1846 נסע לטרנסילבניה ולאחר מכן לחו"ל.
במהלך נסיעותיו בחו"ל הוא שהה בפריז עם אדה רמני בשנת 1847 והתגורר בלונדון תקופה ארוכה יותר, שם הופיעו גם יצירותיו.
הוא חזר לפשט בשנת 1852 ושב ללונדון לתקופה קצרה.
בשנת 1853 התיישב לצמיתות בפשט.
הוא היה המורה הפרטי של ילדי הארכידוכס אלברכט, דוכס טשן ומשנת 1879 ועד מותו היה מורה לפסנתר ב"מוזיקה הלאומית".
קטעי "מוזיקת סלון" (אידליות הונגריות, חלומות בהקיץ הונגרים)
יצירות קונטרפונט (למשל 15 המצאות, פרלודים ופוגות הונגרים)
יצירה תזמורתית אחת או שתיים
אימרה סקיי, במקור שוורץ, (בהונגרית: Székely Imre; שולטוואדקרט, 8 בדצמבר 1898 – לונדון, 1972) היה רופא שיניים יהודי-הונגרי-בריטי.
אימרה סקיי נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר מור שוורץ ושל ויוזפה פראגר.
הוא למד בפריז, ציריך וסגד ובאוניברסיטת פאזמאני פטר בבודפשט (שמו כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל את התואר דוקטור לרפואה בשנת 1925. בין השנים 1925 לבין 1948 עבד במחלקת השיניים של מרפאת אפוני ברחוב סבטשג.
בין השנים 1948 - 1956 הוא היה מרצה במחלקה לרפואת שיניים באוניברסיטת זמלווייס בבודפשט.
הוא ברח מהונגריה בשנת 1956 במהלך המרד ההונגרי והתיישב בלונדון, שם הייתה לו מרפאה פרטית.
הוא עסק בצמיחת פטריות הפה, בניית תותבות והשתלת מתכת.
הוא עיצב את סמל הפקולטה לרפואת שיניים.
הליכי טיפולי שורש ברפואת שיניים (עם אוסקר קאופמן, אישטוואן ברקני, בודפשט, 1936)
הסיבות להתפשטות מתונה של הוספת מתכות (Fogorvosi Szemle, 1948, מס' 6)
החלפת הטוחנת התחתונה במקרה של שן תומכת נוטה (Fogorvosi Szemle, 1949, מס' 8)
עוגני גשר קוסמטיים מנקודת מבט ביולוגית (Fogorvosi Szemle, 1949, מס' 11)
בדיקה מיקרוסקופית של סגירת הקצה של תוסף מתכת לבנה (Fogorvosi Szemle, 1951, מס' 2)
הרמת נשיכה במקרה של שחיקה גבוהה (Fogorvosi Szemle, 1951, מס' 8)
חקירת ההשפעה האוליודינמית של מתכות על חיידקים אוראליים מסוימים (Fogorvosi Szemle, 1952, מס' 7)
פלורת הפה הפטריתית (Fogorvosi Szemle, 1953, מס' 7)
החלפת פרוטזות מאקריליק (עם פרנץ סקאלוד, Fogorvosi Szemle, 1954, מס' 5)
תותבות פנים באקרילט (אפיתזה) (שבועון רפואי, 1955, מס' 51)
אימרה מאנדי (במקור מאנדל; בהונגרית: Mándi Imre; 22 בנובמבר 1916, דומבובאר – 1945, גרמניה?) היה מתאגרף יהודי-הונגרי, סגן אלוף אירופה (1937), מקום חמישי באולימפיאדה (ברלין 1936) ו-5 פעמים אלוף הונגריה (1935, 1937–1940).
אימרה מאנדי הופיע לראשונה בגיל 16 ב-1932, כאשר הפך לאלוף הנוער בתחרות בבודפשט בצבעי VOGE דומבובאר לתואר מתאגרף עובדי הרכבת הטוב ביותר.
ב-1933 זכה במדליית כסף באליפות הונגריה לנוער ובמדליית זהב באליפות בודפשט.
באליפות הונגריה שנערכה בשנת 1935 הוא זכה במדליית זהב במשקל מעורב.
שנה לאחר מכן, הוחתם על ידי מועדון הספורט של פרנצווארוש, רובע 9 בבודפשט ושינה את שמו למאנדי.
באולימפיאדת ברלין (1936) סיים במקום חמישי לאחר שניצח בסיבוב הראשון מתאגרף מאיטליה בנקודות ובסיבוב השני ניצח מתאגרף מארצות הברית בנקודות.
בסיבוב השלישי הוא הפסיד בנקודות לסטן סוביו מפינלנד שזכה במדליית הזהב.
באליפות אירופה שנערכה במילאנו במאי 1937 זכה במדליית כסף לאחר שהפסיד לסגן האלוף האולימפי מיכאל מוראך מגרמניה.
במהלך אליפות אירופה פנו אליו עם הצעה מפתה והוא נסע לארצות הברית.
שם לחם בזירה שש פעמים בחמישה חודשים והפסיד פעם אחת.
הוא חזר להונגריה, למרות ההצעה של 50,000 דולר שקיבל.
אף על פי שייצג את הונגריה ב-49 תחרויות בינלאומיות הוא נלקח בשל יהודתו, לשירות העבודה ב-1944, עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי, שם נרצח על ידי הגרמנים.
תחרות הזיכרון לאגרוף אימרה מאנדי נערכת בדומבובאר מדי שנה לכבודו.
אולם אגרוף נקרא על שמו
אימרה סאבו (בהונגרית: Szabó Imre; נובה זמקי, 1882 – קולוז'וואר, 19 בספטמבר 1943) היה סופר, עיתונאי, מתרגם יהודי-הונגרי.
בסיום לימודיו בתיכון הפך לעיתונאי.
תחילה בבודפשט ולאחר מכן בקולוז'וואר בעיתון אוי קלט.
בשנים 1930–1931 ערך את הירחון בשם "עם המזרח" (Kelet Népe), סקירה חודשית של ספרות, ביקורת וכלכלה שפורסמה בקולוז'וואר והיה עובד גם של כתב העת היהודי בשפה ההונגרית ז'ידו יבה.
בסיפוריו הקצרים, ברומנים שלו וברשימות המסע שלו בהוצאה עצמית, עורר לחיים את העולם היהודי של רומניה ושל ארצות הבלקן שטייל בהן, ותיאר את מצב היהדות שם.
דיולה ואלטר כתב על ספרו "בשער המזרח" כך: "בצרור הנידודים הרוחני שלו, עם תובנת הכתב ואמנותו הקלה והאמפתית של הסופר, הוא חזר למזרח, או ליתר דיוק לטורקיה ואחרי כמה שבועות שם, חזר עם שפע רשמים, מועשר בצבעים ומרוענן בחוויות.
הצבעים, החוויות והרשמים הללו הפעילו במהירות ובקלות ב"שער המזרח", סדרה שמציירת תמונה עגולה של מדינה ואנשיה...
עשירים בתכונות והזדמנויות בחזית אבולוציה רוחנית וכלכלית חדשה..." ("מדורת הרועים" Pásztortűz, 1927/8).
על ספרו "המדורה האחרונה" כתב: "הוא הדין גם לגבי הרומן שלו...
יצירתו הראשונה בקנה מידה גדול...
רומן היסטורי, יצירה רחבת קשתות, עוצרת נשימה, רבת דמויות, צבעונית...
שהוא מסמך נוסף של האמנות המעמיקה שלו והעשרה ראויה ורעננה של הספרות הטרנסילבנית" (Pásztortűz, 1928/18).
בשנים 1921–1922 הציג את הספרות היהודית החדשה בהונגרית בטורים של העיתון ה"זריחה" (Napkelet) ובכמה כרכי האנתולוגיות יהודיות בהונגרית.
כתבי שלום עליכם: אצילים שרופים (קולוז'וואר, 1922)
אוסיפ דימוב: זמר עצבותו (קולוז'וואר, 1927)
ספרו של הרמן פאנת "במסע בארץ הקודש" הופיע תחת השגחתו.
אימרה שיל (בהונגרית: Schill Imre; בודפשט, 31 במאי 1888 – בודפשט, 11 באוקטובר 1954) היה דוקטור לרפואה (MD) רופא פנימי, יהודי-הונגרי, רופא בית חולים ראשי, פרופסור באוניברסיטה, דוקטור (PhD) במדעי ברפואה (1952).
אימרה שיל נולד במשפחה יהודית כבנם של שאלאמון שיל (1849–1918), פילולוג קלאסי, מורה בסגל בית המדרש לרבנים בבודפשט, ושל ז'ני פרוֹמר (1868–1954).
אימרה שיל סיים את בחינות הבגרות בהצטיינות בבודפשט ברובע 7 בבגימנסיה המלכותית הממלכתית ההונגרית (1905).
את השכלתו הגבוהה השלים בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (1905–1910) (שמה כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
כסטודנט הוא השלים את העבודה המעשית במעבדות בין 1908 לבין 1910 ב"מכון לחיים ופתולוגיה" תחת ניהולו והדרכתו של פרופסור פרנץ טנגל.
לאחר שסיים את לימודיו, הוא התקבל לקליניקה בניהולו של שאנדור קוראני כמתמחה ללא שכר.
כאשר רז'ה באלינט קיבל את ניהולו של "הקליניקה הפנימית" (Belklinika) הוא לקח איתו את שיל שעבד בקליניקה זו עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
מתחילת המלחמה עד 1916 שימש שיל כרופא פלוגתי ואחר כך הועבר לתפקיד סגן ראש המחלקה המיוחדת של בית החולים ברוז'אהאג', שהיה באחריות "לשכת הנכים".
הרופא הראשי של המכון היה מיקלוש טייאי רוט, שגם הוא היה תלמידו של קוראני.
לאחר המלחמה חזר שיל כמתמחה בשכר לקליניקה הפנימית.
מספטמבר 1919 עבד אומנם כמתמחה בשכר, אך מונה גם למרצה, בלא שכר.
בשנת 1922 היה מרצה בשכר ומספטמבר 1925 היה מרצה בכיר של מרפאה 1. בשנת 1928 מונה כפרופסור חבר (כמרצה חוץ) לנושא "מחלות אברי בית החזה".
הבוחנים שלו במנויו היו שאנדור קוראני ורז'ה באלינט.
באותה שנה נבחר לרופא הראשי של פוליקליניקת-קסב (מרפאה רב תחומית) של הקהילה היהודית של פשט.
ארבע שנים לאחר מכן מונה גם כראש המחלקה הפנימית בפוליקליניקה.
בשל יהדותו נלקח במלחמת העולם השנייה לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודיים עבור הצבא ההונגרי).
שם הועסק בחפירת מלכודות טנקים ובניית סוללות עפר, אך הצליח להימלט ועבד תוך הסתתרות ב"בית החולים חירום" בגטו בודפשט שהוקם ברחוב אקצפה (Akácfa utca).
הוא טיפל שם בחולים עד השחרור בתום המלחמה.
לאחר המלחמה הוענק לו תואר פרופסור מן המניין באוניברסיטה כהוקרה על פועלו הן בספרות המדעית והן בשל פועלו בתחום החינוך האוניברסיטאי.
בשנת 1949, עקב חילוקי דעות אישיים, הוא התפטר מבית החולים היהודי וקיבל לידיו את ניהול המחלקה הפנימית מס' 1 של בית החולים סנט רוקוש (בית החולים המרכזי אז בבודפשט).
אשתו הייתה קלרה ליגטי (1889–1967), איתה התחתן ב-1951. הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (חלקה 5B, שורה 7, קבר 1).
בהלווייתו, הספיד אותו אנדרה קובאני בשם רופאי בית החולים רוקוש ופרנץ גראף בשם ההסתדרות הרפואית.
צלב הזהב המוכתר על סרט מדליית האומץ והאבירות
מדליית ההצטיינות של הצלב האדום דרגה 2
אימרה ליטמן (בהונגרית: Littmann Imre; בודפשט, 21 בנובמבר 1913 – בודפשט, 21 באוגוסט 1984) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, מנתח, מנתח לב, פרופסור באוניברסיטה, דוקטור (PhD) במדעי הרפואה (1955), זוכה פרס קושוט (1954) (הפרס הגבוה ביותר בהונגריה המקביל לפרס ישראל), חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
אימרה ליטמן נולד במשפחה יהודית כבנם של ברטלן ליטמן (1885–1938), פקיד בנק, ושל אמיליה ברבש (1890–1954).
הוא השלים את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת ארז'בט בעיר פץ', שם קיבל את התואר ב-1937. בשנים 1938–1939 החל את הקריירה שלו כמנתח ב"בית החולים משמר מקומי הונווד" מס' 9 בפץ' (Honvéd Helyőrségi Kórház).
בשנים 1938–1941 היה מתמחה ברפואה במחלקה הכירורגית של בית החולים על שם מיקלוש הורטי (היום על שם אנדרה בייצ'י-ז'ילינסקי) לצד פרופסור וילמוש מילקו.
בשנים 1941–1942 עבד כמתמחה ב"בית החולים היהודי לילדים ברודי אדל" (Bródy Adél Gyermekkórház).