tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טענה זאת מופיעה, למשל, במכתב של האדר"ת, ולאחר מכן מופיע רבות בדברי הרב קוק.
שמירת השמיטה תמנע הגעת תרומות למען יישוב הארץ, שכן התורמים ייראו במתיישבים בטלנים.
במיוחד היה חשש מצד הרב שמואל מוהליבר שהברון רוטשילד לא יסכים לתמוך במושבות אם לא יעבדו את האדמה בשמיטה.
הנצי"ב, לעומת זאת, טען שאם ישמרו שמיטה כהלכתה יגיעו תרומות מספקות לתושבי המושבות שיחזיקו אותם בחיים וכי דווקא שמירת השמיטה תביא לזרם של תרומות.
עם הקמת מדינת ישראל, עלתה הטענה שיש צורך בשימוש בהיתר המכירה היות שהמדינה מוקפת אויבים ומחשש ממצור כלכלי.
טענה נוספת שעלתה בשנים יותר מאוחרות היא שללא היתר המכירה לא תוכל להתקיים חקלאות יהודית בארץ ישראל וקיום חקלאות יהודית הוא ערך חשוב.
שמירת שמיטה תפגע בייצוא החקלאי לאורך שנים בגלל אובדן לקוחות.
שמירת צביון השמיטה בתודעת היהודים והם לא יזלזלו בה בריש גלי.
אי הזדקקות להיתר המכירה תגרום לרבים מהחקלאים לחלל אותה ותביא רבים מתושבי ישראל לקנות פירות האסורים באכילה בהיעדר מקור מזון אחר.
אי שימוש בהיתר המכירה תגרום לחקלאים לעבוד את האדמה באיסור.
חשש להתמוטטות מערכת הכשרות ללא שימוש בהיתר.
לעומת זאת, המתנגדים להיתר המכירה טוענים שהנזק הכלכלי בשמירת השמיטה אינו גדול ואינו מצדיק עקירת המצווה.
בנוסף, המתנגדים מנו את הטעמים הבאים מדוע לא כדאי להנהיג את היתר המכירה:
התרומות שהגיעו למושבות בארץ ישראל יתמעטו אם לא ישמרו שמיטה.
אי שמירת המצווה עלולה להביא מארה על הארץ.
רבנים רבים התנגדו להיתר, והסבירו שיש הבדלים מהותיים בינו לבין מכירות אחרות בהלכה:
לפי התורה, אסור למכור קרקע בארץ ישראל לגוי, שנאמר "לא תחנם".
ובמשנה אסרו אפילו להשכיר קרקע לגוי: "בארץ ישראל משכירין להם בתים, אבל לא שדות".
והסבירו, שהסיבה שהחמירו בשדות יותר מבבתים היא, שבשדות יש גם הפקעה מהמצוות התלויות בארץ (מעשרות), בנוסף לאיסור מתן חניה בקרקע.
ומכאן שיש איסור מפורש למכור קרקע בארץ ישראל על-מנת להפקיע מצווה.
הנצי"ב כתב על כך: "הרב הגאון הנ"ל [שהתיר מכירה] ברח מהזאב ופגע בו ארי, כי רוצים להימלט מאסור שביעית בזמן הזה דרבנן לכל הפחות, ופגע באיסור מכירת קרקע לעובד כוכבים בארץ ישראל, שהוא איסור דאורייתא לכולי-עלמא".
גם החזון איש כתב דבר דומה.
בנוסף לאיסורים שנאמרו על "שדך" ו"כרמך", יש גם מצוות עשה .
מצווה זו חלה על כל הארץ, ואינה מופקעת כשהאדמה נמכרת לגוי.
המכירה מפקיעה רק את איסור ספיחין, כך שהירקות מותרים באכילה.
אולם היא אינה מפקיעה את קדושת שביעית.
ולכן המוכרים והקונים פירות וירקות של "היתר מכירה" עוברים על איסור סחורה, ועל הפסד פירות שביעית.
במשנה נאמר, שביטול השמטת הארץ עלול להביא לגלות, .
זאת, אף על פי שבשתי הגלויות, מצוות שמיטה נהגה מדרבנן בלבד (כי לא היו "כל יושביה עליה").
המכירה מהווה הערמה גלויה, כי המוכרים אינם מעוניינים שהקרקע תעבור לבעלות גויים, בפרט כשמדובר בכל הקרקעות בארץ ישראל (להבדיל ממכירת חמץ, שם המוכר היה מעוניין להעביר את החמץ לבעלות גוי אילו היה מקבל את המחיר).
ביצוע המכירה עלול להתבצע יעשה בצורה "חובבנית".
קרו מקרים שקיבוצים חתמו על היתר המכירה רק בתוך שנת השמיטה לאחר שכבר סיפקו ירקות לשדות.
בעניין איסור "לא תחנם", יש טוענים שהאיסור נוהג בימינו רק מדרבנן, כיוון שקדושת הארץ בטלה עם הגלות.
בנוסף, האיסור אינו חל על גויים שאינם עובדי עבודה זרה, כגון מוסלמים, ואינו חל על גויים שכבר יש להם קרקע בארץ ישראל.
ואכן בימינו הרבנות משתדלת למכור את הקרקעות רק למוסלמי שכבר יש לו קרקע בארץ ישראל.
ביטול היתר המכירה יגרום לכך שחקלאים יהודים לא יוכלו לעמוד בנטל הכלכלי, יעזבו את השדות ויפקירו אותם לגויים, וזו תהיה עבירה הרבה יותר חמורה על "לא תחנם".
הראי"ה קוק אמר על כך "חלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה".
מצינו ש"הערמה" מותרת אפילו במצוות מדאורייתא , וכל שכן שאפשר לעשות הערמה בשמיטה בימינו, שנוהגת רק מדרבנן - שהרי כל תקנת רבנן היא כדי לשמש "זכר" לשביעית, וממילא גם אותה מכירה יכולה לשמש לצבור הרחב כתזכורת למצוות השמיטה המקורית.
אמנם יש כאן "בריחה" מחיוב מצוות השמיטה, אך על ידי כך ימנע חילול פירות הקדושים בקדושת שביעית.
טענות לאחר הקמת מדינת ישראל
כמה רבנים העלו טענה, שגם אם היתר המכירה היה מוצדק לפני הקמת המדינה, הרי שהמצב לאחר הקמת המדינה שונה באופן מהותי:
הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי כתב: "עכשו, כשיש לנו ברוך השם ממשלת ישראל על ארצנו...
מצד אחד החמרה בעיית השמיטה...
קשה לצרף את ההיתר 'משום ארנונא'...
שאין הסברא נותנת להתיר לממשלת ישראל (המצוה גם היא על התורה והמצוה) משום ארנונת ישראל...
אבל מצד השני ייתכן לומר...
שכיום יש לא רק מסתננים חומסים ושודדים אלא שהננו מוקפים אויבים אורבים לנפש, ושגם שמו עלינו מצור כלכלי ולא על נקלה יש להביא מזון מבחוץ, ומבחינה זו אפשר שישנו גם הטעם המובא בתוספות (שם) 'משום סכנת נפשות".
הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג כתב: "בשמיטה זו חסר לנו הנימוק המפורש...
שעכשו אין הקרקעות שלנו משום דינא דמלכותא שנחשבים בעלי הקרקע רק כאריסים...
כי תודה לאל זה נשתנה על ידי מדינת ישראל.
ואולם מאידך גיסא, נתחזק בהרבה הנימוק של חיי נפשות וקיום המדינה הישראלית בשום לב לקיבוץ הגלויות ההולך ומתמיד, ומצב התזונה וסכנת המלחמה המאיימת עלינו".
הרב שלמה גורן כתב: "לאחר תקומת המדינה, כאשר כל אדמות ארץ ישראל הן תחת הריבונות של ישראל, זוהי בעלות-על על כל ארץ ישראל, באשר כל בעלי האדמות חייבים לשלם מס על האדמות למדינה...
לפי זה כאשר המלכות היא של ישראל ומשלמין בארץ ישראל מס למדינה, בוודאי שיש בריבונות ובבעלות זו של המדינה על הארץ, כדי למנוע הפקעת קדושתה על ידי העברת הבעלות הפרטית שלנו לנכרים.
מכיוון שגם לאחר המכירה לנכרי נשארות האדמות תחת בעלות-על של השלטון היהודי, המהווה רשות עליונה על כל אדמות המדינה לפי שיטת התוספות...
מכל האמור, ברור שלאחר קום המדינה כאשר רוב ארץ ישראל נתונה בידי יהודים, אין תוקף להיתר המכירה כפי שכתב הגראי"ה קוק בעצמו.
או שההיתר נחלש לגמרי ואין לסמוך עליו, בייחוד כאשר מדובר על מכירת כל ארץ ישראל לנכרים כדי להפקיע את קדושתה".
אחת הבעיות המרכזיות של היתר המכירה של שמיטה לעומת שאר ההיתרים הנוגעים למכירה לגוי, היא שיש איסור למכור קרקע בארץ ישראל לגוי, מהפסוק לא תחנם.
בעיה אחרת, הקיימת גם בהיתרים אחרים היא שעל מנת שהמכירה תחול יש צורך בכך שהמוכר באמת ובתמים יתכוון למכור את הקרקע, דבר הנקרא בלשון ההלכה "גמירות דעת".
מגוון של פתרונות שונים ואף סותרים נתנו לבעיית "לא תחנם", תוך דאגה להשגת גמירות דעת של המוכר.
טענה כללית שמכיוון שהמכירה נועדה לחזק את ההתיישבות בארץ ישראל האיסור של לא תחנם אינו חל.
טענה בדעת המהרש"א שמכירה חזרה לגוי של קרקע שקנו מגוי אינה אסורה.
פתרון זה שימש בשמיטת תרמ"ט ותמך בה הרב יצחק אלחנן ספקטור.
על מנת להדגיש שהמכירה היא אכן מכירה מלאה, נרשם בחוזה המכירה שיש רשות לקונה לחפור בשדה בורות שיחין ומערות ולעשות בו כל שינוי.
מצד שני, רישום זה ספג ביקורת בטענה שהיא מעמידה בספק את גמירות הדעת של המכירה, שכן אין כל כוונה שהגוי יחפור בשדה וספק אם מישהו יאפשר לו זאת.
בפועל המכירה נעשית לשנתיים, כיוון שקדושת פירות שביעית ממשיכה חודשים רבים לתוך השנה שאחרי שנת השמיטה.
מכירה של העצים על מנת שהגוי יקצץ אותם, יחד עם האדמה שהעצים יונקים ממנה (אך לא הקרקע שתחתיה).
פתרון זה מבוסס על כך שמותר למכור לגוי עפר ועצים המיועדים לכריתה.
פתרון זה משמש ביחד עם המכירה לזמן מוגבל באופן שהגוי הוא זה שבוחר האם לקצץ את העצים ורק אם הגוי אינו מקצץ אותם המכירה חלה.
מכירה מוחלטת של הקרקע לזמן בלתי מוגבל, עם אופציה לקנות בחזרה את הקרקע לאחר השמיטה.
מכירה של הקרקע לידי אדם שאיננו נחשב עובד עבודה זרה, שכן לפי דעות מסוימות האיסור אינו חל על גויים שאינם עובדי עבודה זרה.
בהתאם לכך, בשמיטות הראשונות בקשו הרבנים שהמכירה תהיה דווקא לערבי (ישמעאלי).
אמנם באחת השמיטות המכירה התבצעה לנוצרי מצרפת לבקשת הברון רוטשילד שהכירו.
הרב שלמה גורן בהיותו הרב הראשי לישראל ביצע את המכירה לגוי שהיה בהליכי גיור והסכים לדחות את סיום הגיור לשנה על מנת להיות הבעלים של כל הקרקעות של ארץ ישראל עבור היתר המכירה.
מכירה לגוי שכבר יש לו קרקע משלו בארץ ישראל.
אחת הטענות נגד היתר המכירה הכללית, שהועלתה על ידי החזון אי"ש, הייתה שמכיוון שהמכירה היא עבירה אם היא נעשית על ידי שליח היא אינה חלה על פי הכלל ההלכתי ש"אין שליח לדבר עבירה".
כהתמודדות עם טענה זאת דאג הרב שלמה גורן שהחקלאים ימכרו את קרקעותיהם לרבנות הראשית והיא תמכור את הקרקעות שלה לגוי, באופן שאין במכירה שליחות.
הרב ויטמן ביקש מאותה סיבה שנציג של כל קיבוץ יבצע את המכירה בפועל.
במכירה פרטנית, אך היה מי שדרש שכל חברי הקיבוץ יבצעו את הקניין.
טענה נוספת שהועלתה נגד היתר המכירה לאחר הקמת המדינה הייתה שהחוק במדינת ישראל אוסר מכירה ללא רישום בטאבו (להבדיל ממכירת חמץ שהוא מטלטלין בלבד ואינו דורש רישום).
לפעמים מדובר בקרקעות מנהל, שאינן ניתנות למכירה כלל.
כמענה לכך, בה' אב תשל"ט, לקראת השמיטה בשנת תש"מ, חוקקה הכנסת, ביוזמתו של הרב חיים דרוקמן, ובלחצו של הרב שלמה גורן, תיקון לחוק המאפשר ביצוע עסקת מקרקעין לצורך היתר המכירה, ללא תשלום האגרה וללא רישום בטאבו.
התומכים בהיתר המכירה סוברים שהתוצרת כשרה לאכילה.
ישנם מהתומכים בהיתר המכירה אשר מעדיפים להחמיר על עצמם ולא לאכול מפירות היתר המכירה.
בגלל ההתנגדות להיתר המכירה, ישנם כאלו אשר בכוונה אוכלים מהיתר המכירה כדי להראות שהתוצרת היא כשרה.
רוב הרבנים החרדים, המתנגדים להיתר המכירה, גם אוסרים לקנות מתוצרת היתר המכירה, וזאת ממספר סיבות:
הם פוסקים שהירקות אסורים משום ספיחין, כיוון שלמכירה אין תוקף, או שבגלל העבודה של היהודי חלה גזירת ספיחין.
הם פוסקים שהפירות קדושים בקדושת שביעית ואסורים במסחר.
בנוסף, אינם רוצים למסור לידי המוכרים כסף אשר לא ישמרו אותו בקדושת שביעית.
הם אינם רוצים לאכול פירות שלא הופקרו (האסורים באיסור שמור ונעבד).
הם אינם רוצים לחזק את אלו המסתמכים על היתר המכירה.
אמנם לפי הרב צבי שכטר, גם להסוברים שאסור למכור את הקרקעות לכתחילה משום לא תחנם, המכירה חלה בדיעבד, ולכן מותר לכתחילה לקנות ולאכול פירות היתר מכירה.
לרוב הדעות של המתנגדים להיתר המכירה, פירות שלא חל עליהם איסור ספיחין מותר בדיעבד להשתמש בתוצרת של היתר המכירה וכך פסק הרב משה פיינשטיין, בניגוד לדעה אחרת לאסור, לגבי אתרוגים שהובאו מישראל משמיטת תשי"ג.
בתשובותו של הרב פיינשטיין הוא כותב שהנימוק של סיוע לעוברי עבירה לא חל בנידון היתר המכירה מכיוון שהחקלאים פועלים על פי רבנים שפסקו להם היתר.
לעומתו, הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק (מבוסטון) פסק שלא לקנות מפירות היתר המכירה בארצות הברית, מכיוון שכל ההיתר נקבע משום שעת הדחק וגם אם ליהודי ישראל מדובר על שעת הדחק, ליהודי ארצות הברית זה לא שעת הדחק.
התומכים בהיתר המכירה מוצאים שורשים להיתר כבר בדברי המבי"ט והמהרי"ט, והרב ישראל משקלוב בעל פאת השולחן.
באמצע המאה ה-18 התיר הרב מרדכי רוביו, בעל "שמן המר", למכור כרם לנכרי לפני השמיטה: "ובשנה השביעית ימכרו כל אחד זכותו או חזקה שיש לו לגוי סתם 'אני מוכר לך כל זכות שיש לו בקרקע'.
ואחר כך, בשיעבור השביעית יחזור ויקנה אותה".
עם זאת, ההיתר שלו דיבר על מכירה גמורה, שבה הקרקע הייתה בחזקת הקונה הגוי במהלך שנת השמיטה, הקונה עיבד אותה והשתמש בפירותיה.
אזכורים לשמירת שמיטה בארץ ישראל בעת החדשה נמצאו בעיתון הלבנון כ"א באדר תרכ"ג (1863), ובו מכתב פנייה מתושבי ירושלים לחברת כל ישראל חברים בראשות משה מונטיפיורי ובו בקשת עזרה ברישיון להקמת אחוזה ביישוב מוצא (קלאניא) ליישוב.
במכתב הם מפרטים את שמירת השמיטה בשנת תרכ"א.
בשנת תרל"ה פנה קרל נטר לרבי אליהו גוטמכר בבקשת היתר לעבוד בשמיטה באדמות מקוה ישראל.
הרב גוטמכר הורה לו לשמור את השמיטה כהלכתה.
אם כי באופן כללי היהודים שעבדו בחקלאות (כמו במוצא), עבדו בשדות הערביים המקומיים.
בימי המושבות - היתר המכירה הראשון
במהלך ימי הביניים, מצוות השמיטה כמעט ולא עלתה על הפרק, מכיוון שהעם היהודי ברובו חי מחוץ לארץ ישראל ואת מצוות השמיטה ניתן לקיים אך ורק בארץ.
גם במהלך העת החדשה היהודים המעטים שחיו בארץ ברובם לא עסקו בחקלאות.
בשלהי המאה התשע־עשרה, לקראת שנת השמיטה ה'תרמ"ב (1882), היו בארץ שתי מושבות בלבד: גיא אוני (ראש פינה) ופתח תקווה.
שתי המושבות נעזבו עוד בטרם החלה שנת השמיטה, בשל מחלות קשות שפקדו את מייסדיהן.
במהלך השנים תרמ"ג–תרמ"ח (1883–1888) חודשה ההתיישבות בפתח תקווה ובראש פינה והוקמו מושבות נוספות: ראשון לציון, זכרון יעקב, נס ציונה, יסוד המעלה, גדרה ומזכרת בתיה.
כשהתקרבה שנת השמיטה תרמ"ט, עלתה השאלה כיצד לנהוג בשנת השמיטה, בהתחשב בכך שכל המושבות התבססו על עבודה חקלאית וכרעו תחת קשיים כלכליים.
השבתת העבודה במשך שנה שלמה טומנת בחובה סכנה להמשך קיומן של המושבות שהיו בראשית צעדיהן.
פקידי הברון רוטשילד וראשי חובבי ציון פנו עוד בראשית שנת תרמ"ח לפוסקים בבקשה להתיר את עבודת האדמה בשנת השמיטה תרמ"ט.
המניע לבקשתם זו היה שהמושבות החדשות היו בראשית צעדיהן והשבתת העבודה במשך שנה שלמה עלולה, חלילה, לגרום לקטיעת התפתחותם בעודן באבן ולסתימת הגולל על רעיון חידוש היישוב היהודי בארץ ישראל.
להיתר זה הצטרף גם "רבן של כל בני הגולה", רבי יצחק אלחנן ספקטור מקובנה (שנחשב אז הפוסק המרכזי באירופה), בנימוק ש"אם לא נבקש עצה והיתר יכול להיות, כי תושם הארץ חס וחלילה, ויהיה חורבן לקולוניות חלילה וזה נוגע להצלת מאות נפשות".
הרב יצחק אלחנן ספקטור התנה את הסכמתו במספר תנאים נוספים מעבר לתנאים שנקבעו בהיתר שלושת הרבנים.
בין המצדדים בהיתר היו גם הרב חיים אלעזר וקס מקאליש, הרב מרדכי אליאשברג מבויסק, הרב יוסף ענגיל מגדולי הונגריה ועוד.
בקרב רבני היישוב הישן בארץ ישראל עורר ההיתר פולמוס בין-עדתי.
רבני העדה הספרדית הרב יעקב שאול אלישר והרב רפאל מאיר פאניז'יל תמכו בהיתר המכירה, בין השאר בהתבסס על היתרים דומים שהתירו רבני ירושלים הספרדים בדורות קודמים.
לעומתם, רבני ירושלים האשכנזים, ובראשם הרב יהושע לייב דיסקין והרב שמואל סלנט, התנגדו להיתר וקבעו כי אין להתחמק משמירת השמיטה, ואדרבה יש לשמוח על ההזדמנות לשמור מצווה חשובה זו שבמשך מאות בשנים לא הייתה אפשרות לקיימה.
גם הרב מרדכי גימפל יפה, רבה של רוז'ינוי, מראשי חובבי ציון, שעלה לארץ ערב שנת השמיטה תרמ"ט, התנגד נחרצות להיתר באמרו שלא ייתכן שבשמיטה הראשונה שבאפשרות עם ישראל לקיים מצווה זו, נפספס אותה.
בפסק רבני ירושלים צידדו גם הרבנים: רבי יהודה אריה ליב אלתר בעל ה"שפת אמת", הנצי"ב מוולוז'ין, הרב יוסף דב סולובייצ'יק מבריסק 'בית הלוי', הרב דוד פרידמן מקרלין, הרב יוסף זכריה שטרן משאוויל ועוד.
רוב המושבות פעלו בהתאם להיתר המכירה ועבדו את האדמה.
אולם חלק מחקלאי פתח תקווה (שהיו נאמנים לרבני ירושלים) וכל חקלאי מזכרת בתיה (שהיו נאמנים לרב מרדכי גימפל יפה ולרבני ירושלים) שמרו את מצוות השמיטה מבלי להסתמך על היתר המכירה.
הדבר הביא לסכסוך חריף ביניהם לבין פקידי הברון רוטשילד, ולקרע עמוק בין הברון רוטשילד לרב שמואל מוהליבר.
הוויכוח הגדול סביב נושא השמיטה שהיה בשנת תרמ"ט ידוע בשם "פולמוס השמיטה".
בשתי השמיטות הבאות, הפולמוס שכך ורבני ירושלים, הרב דיסקין והרב שמואל סלנט הביעו תמיכה בעל פה בהיתר מכירת העצים על מנת לקוץ על מנת להתיר עבודות שאסורות מדרבנן, פתרון שהוצע על ידי הרב נפתלי הרץ הלוי וסודר על ידו ובהמשך על ידי חתנו הרב יוסף צבי הלוי.
היתר זה הוסכם על ידי הרב דיסקין רק כהוראת שעה, ואף הרב נפתלי הירץ הסתייג מהיתר זה באמרו שנראה כהערמה, והוא הוסיף תיקונים לנוסח ההיתר.
בשמיטה שלאחריה, בשנת תר"ע, הופסק גם היתר זה על ידי מתנגדי ההיתר ובראשם הרידב"ז.
בימי הרב קוק והחזון אי"ש
כשעלה הראי"ה קוק לארץ, סמך גם הרב קוק ידיו על ההיתר, בגלל המצוקה הגדולה של היישוב החדש אשר פרנסתו הייתה תלויה בחקלאות.
מולו התייצב הרידב"ז, רבה של צפת, אשר שלל את ההיתר.
בעקבות כיבוש הארץ בידי בריטניה, הקים הרב קוק את הרבנות הראשית לישראל, ומאז ההיתר מיושם באמצעותה.
אך קיבוצי פועלי אגודת ישראל, בהתאם לפסיקותיו של החזון איש שאף הוא התנגד להיתר, מיישמים פתרון חלופי של אוצר בית דין תוך הסתמכות על פסיקותיו המקילות יותר של החזון איש לגבי הלכות שמיטה.
נוהג זה נמשך מאז בכל שנות השמיטה עד היום, על ידי הרבנות הראשית לישראל.
כיום רוב היישובים החקלאיים בארץ ישראל משתמשים בהיתר המכירה, אך רוב החרדים אינם סומכים על ההיתר ומעדיפים לקנות בשנת השמיטה תוצרת חקלאית מערבים או מחו"ל.
חלק מהיישובים החקלאיים הדתיים אימצו את "אוצר בית דין" כפתרון.
הרב עובדיה יוסף גם כן הורה להיתר המכירה, ולדבריו הרב עזרא עטיה הסכים עמו.
פולמוס השמיטה בשנים תשס"א, תשס"ח
מאז ראשית הפולמוס ההיסטורי בסוגיה, ובעיקר מאז שנות ה-50, התפתחה בישראל חלוקה חברתית בין חרדים לציונים דתיים: רוב החרדים האשכנזים הקפידו שלא להסתמך על היתר המכירה וצרכו תוצרת חקלאית שמקורה ביבוא מחו"ל או מגידולים על קרקע שגם ללא המכירה אינה בבעלות יהודית.
הציונים הדתיים, וכן רבים מן החרדים הספרדים, לעומת זאת, הסתמכו על היתר המכירה, על כל פנים כצרכנים.
לקראת שנת השמיטה בתשס"א התחולל שינוי במדיניות החרדית: לראשונה בהיסטוריה נעשה ניסיון להחיל את ההחמרה ההלכתית לא רק על צרכנים חרדים ועל חנויות המשרתות את הציבור החרדי, אלא גם על חנויות שלקוחותיהן אינם חרדים.
החרדים יצאו בהתקפות חריפות נגד הרב הראשי הספרדי, הרב אליהו בקשי דורון, שפעל להמשך ההתבססות על היתר מכירה בישראל.
באחת הכותרות בעיתון 'יתד נאמן' הליטאי נכתב 'בושה וגלימה', רמז לגלימה המסורתית שלובש הרב הראשי הספרדי.
הרב של תנובה, זאב ויטמן, הביע הסתייגות מהיתר המכירה הכללי של הרבנות הראשית ופעל לביצוע היתר מכירה פרטני לחלקות ספציפיות.
בסוף שנת 2007 תשס"ז לקראת שנת שמיטה שחלה בתשס"ח דווח כי המדינה ביצעה את התהליך ההלכתי בנוגע להיתר המכירה שהקיף את קרקעות המושבים, הקיבוצים והחקלאים בישראל - ששטחם כ-1.75 מיליון דונם, ושווים מוערך בכ-70 מיליארד ₪.
באותה שנה, הרבנות הראשית החליטה לבזר את הסמכות לרבני הערים, כך שלרב העיר המקומי תהיה אפשרות לאפשר צריכת תוצרת של היתר מכירה, או שתינקט המדיניות המחמירה האוסרת תוצרת כזו.
ארגון רבני צהר, ארגון ציוני דתי, איים שיקים מערך כשרות חלופי למערך הכשרות של הרבנות הראשית, על מנת לתת מענה במקומות בהם הרבנות הראשית אינה מכירה בהיתר מכירה.
פרשה זו הסתיימה בכך שבג"ץ, בתשובה לעתירת ארגונים חקלאיים, פסל את החלטות הרבנות שנתנו אוטונומיה לכל רב מקומי לפסוק בעצמו בנוגע להיתר מכירה, וקבע כי בכל מקום בו יסרב הרב המקומי לתת היתרי כשרות המסתמכים על היתרי המכירה, על הרבנות הראשית למנות רב שיעניק תעודות כשרות.
בעקבות זאת החליטה הרבנות הראשית למנות מספר רבנים שיעניקו תעודות כשרות לתוצרת היתר מכירה בכל מקום שבו הרבנים המקומיים לא יעשו זאת.
בתגובה לדברים אלה, הופיעה באותה שנה חוברת אנונימית בשם "מחולת המחניים", שתקפה בצורה קשה את דרכו של הרב אפרתי, ובאופן מפורט יותר, את התנהגותם ויחסם של הרבנים המחמירים בעניין השמיטה, כלפי פסקו של הרב עובדיה יוסף.
בעיתונות פורסם, כי מחבר החוברת הוא נכדו של הרב עובדיה יוסף, דבר שהחמיר עוד יותר את הפולמוס סביב הנושא.
דעות הרבנים בעניין היתר מכירה
רבנים רבים מתירים להשתמש בהיתר מכירה בימינו, אך טוענים שהוא אינו הפתרון הראוי, ויש להעדיף עליו פתרונות אחרים כגון אוצר בית-דין.
הרב שמואל סלנט התנגד בשמיטת תרמ"ט, (1889) ואף חתם בכרוז על כך, אולם בשמיטה הבאה, בשנת תרנ"ו (1896), תמך בו יחד עם המהרי"ל דיסקין.
בשמיטת תרס"ג (1903) בתחילה נמנע מלהביע דעה, אך לאחר מכן בשיחה עם האדר"ת הסכים שיעשו כפי שנעשה בשמיטת תרנ"ו ע"פ הוראת מהרי"ל דיסקין, לקראת השמיטה תר"ע שוב התנגד להיתר.
הרב יהושע ליב דיסקין התנגד עקרונית, אבל כמה פעמים הצטרף לחתימה.
הרב מרדכי גימפל יפה התנגד עקרונית.
הרב נפתלי הרץ הלוי - התנגד בשמיטת תרמ"ט, וכתב: "עד כמה הוקל בעיניהם, עד שנעשה כהיתר.
מי יודע אחרית כוונת המחפשים היתר.
ואף הכשרים והיראים שבהם, אינם רואים את הנולד".
אולם בשמיטת תרנ"ו חתם על היתר מסויג - למכור לגוי את האילנות בלבד, על-דעת שהגוי יקצוץ את האילנות, כדי להתיר ייצוא וסחורה בפירות.
בשמיטת תרס"ג חתם על היתר בהסכמת רבני ירושלים.
הרב מרדכי אליהו התיר אך כתב שההיתר הוא בדיעבד.
הרב יעקב אריאל: "האם רצון התורה שנמכור דרך קבע את אדמתנו לגויים, כדי לעקוף את מצוות השמיטה?!
כידוע, מכירת הקרקעות מועילה רק למ"ד שביעית בזה"ז דרבנן, אך כשתתקיים השמיטה מדאורייתא לא ניתן יהיה להשתמש בדרך זאת...
האם בטלה המצווה החשובה הזאת, שיישובנו בארץ מותנה בה, חלילה?!"
הרב זאב וייטמן: "אין לראות בהיתר המכירה הלכה לדורות.
היתר המכירה לעומת פרוזבול, היתר עסקא, מכירת חמץ וכו'.
היתר המכירה מפקיע קדושת א"י.
הקושי בקיום שמיטה בעבר - לעומת ימינו.
בעיות במכירה הנהוגה בימינו: בעלות-העל של מדינת ישראל, הערמה וגמירות דעת."
הרב מאיר מאזוז בדרך-כלל מחמיר שלא להשתמש בהיתר מכירה, אבל קובע שאם מחירי אוצר בית-דין גבוהים מדי, יש להתחשב בציבור ולהתיר היתר מכירה לכתחילה.
הרב מרדכי גימפל יפה התנגד.
הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק (בית הלוי).
הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק מבריסק
רבי גרשון חנוך הניך ליינר, האדמו"ר מראדזין.
הרב בן-ציון אבא-שאול אסר מכמה טעמים: (1) "בוודאי הלכה למעשה כדעת הראשונים, ששביעית נוהגת בזמן הזה." (2) "הדברים נראים שאין כאן מכירה, מחמת שאין כאן סמיכות דעת." (3) "המכירה נעשית על ידי שליחות, אין שליח לדבר עבירה, שהרי עוברים על איסור 'לא תחנם'." (4) "אף הסומכים על היתר המכירה...
מכל מקום אסור ליהודי לעבוד בקרקעות אלו עבודות האסורות בשביעית, ואם עבר וזרע שם הישראל ירקות, אסורים הם משום ספיחים".
לדבריו אף הרב עזרא עטייה אסר.
הרב יהודה צדקה: והביא ראיה לכך מכך שאנשי כנסת הגדולה החליטו שלא לכבוש שטחים מסוימים מארץ ישראל, על-מנת שיסמכו עליהם העניים בשביעית.
ואילו היה ממש בהיתר מכירה, היו כובשים את כל ארץ ישראל ועושים היתר מכירה.
אלא "ודאי שהיתר זה אין לו שום יסוד...
ראינו שויתרו אנשי הגולה על מדינות שלמות, רק שלא יעברו על שביעית".
הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין
הרב אברהם מנחם הלוי שטיינברג.
הרב יהושע אשל מרגליות אב"ד ושניובה.
הרב י' אורנשטיין מחבר "עמק הלכה".
בערב השמיטה ה'תרמ"ט נדפסקול קורא מאת רבני ארץ ישראל נגד היתר המכירה.
חתומים עליו 21 רבנים, ביניהם הרב יעקב יהודה לייב לעווי, יוסף חיים זוננפלד, עקיבה יוסף שלזינגר, משה נחום ולנשטיין, שלמה זלמן בהר"ן לעווי, רבי חיים ברלין ועוד.
מהמכתב משתמע שלדעתם אין לסמוך על היתר המכירה
בשנת ה'תרע"ב הוציא הרידב"ז את ספרו "בית רידב"ז".
בתחילתו מתפרסם מכתב נגד היתר מכירה, בחתימתם של רבנים רבים, ביניהם נחום ווידנפלד, מאיר אריק, יצחק ירוחם דיסקין, עקיבא סופר, מהרש"ם מברעזאן ועוד.
הרידב"ז עצמו באחד מכתביו מצטט את ערביי הארץ: "מיום שנכנסו ישראל לעבוד את האדמה, נשתלחה המארה והארץ פסקה ליתן פריה".
בערב השמיטה ה'תשי"ט התפרסם קול קורא מגדולי ישראל למען קרן השביעית, לסייע ליישובים שרצונם לשמור שמיטה בלי היתר מכירה.
חתומים עליו 32 רבנים, וביניהם האדמו"רים מסדיגורה, מגור, ממודזיץ, מביאלא, מאוז'רוב, מטשורטקוב, מלעלוב, מוויז'ניץ, וכן הרבנים פנחס עפשטיין, עקיבא סופר, דב בריש וידנפלד, יחזקאל אברמסקי, אליעזר יהודה פינקל, יחזקאל סרנא, זלמן סורוצקין, יעקב ישראל קניבסקי, ישראל משה דושינסקי ועוד.
בערב השמיטה ה'תשס"ח התפרסם מכתב שכותרתו "הנותן יד להיתר מכירה נותן יד לעקור מצווה".
חתמו על המכתב הרבנים יוסף שלום אלישיב, מיכל יהודה ליפקוביץ, אהרן יהודה ליב שטינמן, שמואל הלוי ואזנר, שמואל אוירבך, חיים קניבסקי, חיים פינחס שיינברג, מאיר צבי ברגמן, נסים קרליץ, יהודה שפירא, נתן צבי פינקל (מיר), יצחק שיינר, נסים טולדנו, יהודה עדס, גרשון אדלשטיין.
הרב יוסף שלום אלישיב סבר שאף הרבנים והפוסקים שהתירו זאת בעבר הרחוק בשעת הדחק, לא היו מתירים זאת כיום"
היתר עסקה הוא אמצעי הלכתי המאפשר מתן הלוואה בריבית בדרך הערמה במסגרת ההלכה.
מצוות ההלוואה והצורך בהיתר עסקה
החובה לתמוך בעני, והאיסור לגבות ריבית על הלוואה הניתנת לו מופיעות במפורש בתורה בשלושה מקומות שונים:
על פי קביעת ההלכה, איסור לקיחת ריבית קיים גם כאשר הלווה מעוניין לשלם ריבית, בניגוד לשאר דיני ממונות שמועילה מחילת הניזק.
ישנו בחז"ל מושג דיני הנקרא עסקה:
בעסקה זו שני הצדדים אינם מלווה ולווה, אלא זו עסקת חבילה, בה שני הצדדים הופכים להיות שותפים להפסד ולרווח כאחד.
בעל הממון הוא שותף פאסיבי הנותן כסף ל"מתעסק" - השותף האקטיבי, על מנת שישקיע אותו בעסק, כך שמחצית הכסף ניתנת כהלוואה אשר רווחיו והפסדיו הם של "המתעסק" ומחצית הסכום ישמש כפיקדון אשר רווחיו והפסדיו הם של "הנותן".
כך ה'מלווה' זכאי למעשה לחלק מה"רווחים" שנושאים העסק או ההשקעה של ה'לווה', והכסף שהוא מקבל אינו נחשב כריבית.
עסקה זו, הגם שהיא מאפשרת לאדם לצבור רווחים על הונו, עדיין אין בה פתרון למלוא סכום ההלוואה אלא רק למחציתה, וכמו כן אין בה פתרון לחששם של המלווים שהם שמים את מעותיהם על קרן הצבי ומחצית מכספם עלול לרדת לטמיון.
במהלך הדורות שינוי שיטות ותנאי המסחר, כמו גם התפתחות מערכת הבנקאות המודרנית והשימוש בשטרות חליפין, הרחיבו את הצורך בהלוואות מזומנים, או בהמרת שטרות תוך לקיחת סיכונים שונים ובעיות של עלויות ושינויי שערי חליפין, העלולים לגרום הפסד נוסף למלווה.
מציאות זו, גרמה לכך שיהודים חדלו להלוות כספים זה לזה, או מצאו פתרונות עוקפים באמצעות הערמות שונות כדי לאפשר הלוואות נושאות ריבית, (כמו באמצעות נוכרי או קנס על פירעון מאוחר), כאשר חלק מהפתרונות לא עלו תמיד בקנה אחד עם דרישות ההלכה.
הואיל והאיסור הוא לנצל את ההלוואה לצורכי רווחים אבל עסקים מותרים, נתנו פוסקי הדורות כללים מה נחשב עסק ומה נחשב הלוואה.
במאה השש עשרה תיקנו בגרמניה תקנה המאפשרת למלווה להרוויח מתקופת ההלוואה ולתגמל אותו על הסיכון שהוא לוקח בכך.
(הראשון לנסח את השטר היה מהר"מ - הרב מנחם מנדל אביגדורש מלודמיר, שהיתר עסקה שלו הודפס ב-1681 בספר נחלת שבעה).
אבל "היתר עסקה" היה ההיתר הגורף ביותר, ויישומו היה רחב יותר מהתקנה המקורית.
למעשה, כמעט כל הצרכנים הדתיים משתמשים בו לכל מיני הלוואות, אף על פי שמעיקר הדין היה מקום להגביל אותו להלוואות עסקיות בלבד.
בספר תרומת הדשן הביא אפשרות שלפיה הסיכוי שהמשקיע יפסיד מהקרן הוא נמוך.
הדרך לעשות זאת היא להגביל את הנאמנות של המתעסק, כך שכדי להוכיח שנגרמו הפסדים עליו להביא עדים מסוימים שנאמנותם גבוהה, ואף על פי שיש סיכוי שהם יידעו על כך ויעידו על זה, זה לא סיכוי גבוה.
כמאה שנה מאוחר יותר כתב מהר"ם מקראקא נוסח של עסקה בו בנוסף לביטחון על הקרן אותו הזכיר תרומת הדשן יש ביטחון מסוים גם על הרווח.
הדרך לעשות זאת היא לדרוש מהמתעסק תנאים מחמירים כדי להוכיח כמה בדיוק הוא הרוויח.
פרטי העסקה על פי היתר העסקה
בהלוואה במסגרת היתר עסקה משתנה ההגדרה של פעולת העברת הכסף מיד המלווה ליד הלווה.
במקום ההגדרה "הלוואה" אנו מגדירים זאת "הסכם" (או "עיסקא" בלשון חז"ל).
לפי הסכם זה, מחצית מסכום הכסף שנותן המלווה ללווה, שייך עדיין למלווה והוא ניתן לו כפיקדון שיוחזר לו בתום הזמן שנקבע.
על מחצית זו חלים כל חוקי הפיקדון: האחריות הבסיסית עליו מוטלת על שומר הפיקדון (במקרה זה - הלווה), אם פשע בו או אבד ברשלנות השומר, חייב.
אך אם אבד או נפסד בהשקעה, פטור שומר הפיקדון מלשאת בהפסד ולשלם למפקיד (במקרה זה - המלווה).
לעומת זאת, אם העלה הפיקדון רווחים, מתחלקים בהם הלווה והמלווה.
המחצית השנייה של הסכום ניתנת ללווה כהלוואה ללא ריבית.
הכסף, מרגע שהגיע לידי הלווה, שייך לו והוא יכול לעשות בו ככל העולה על דעתו.
כאשר מגיע תאריך פירעון ההלוואה רשאי המלווה לקחת את חלקו (חלק ה"פיקדון") בעסקה יחד עם חצי מהרווחים שנלוו אליו (סכום הריבית) וכן את חלק ההלוואה, עליו נקבעה ריבית אפס.
היתר עסקה תוקן במאה השבע עשרה בגרמניה, ופשט במשך השנים, היתר העסקה משאיר את סכום הריבית בהתאם לחוזה ההלוואה, וכן שאר כללי ההלוואה נשארים זהים לשטר ההלוואה מלבד העובדה שהיא תהיה בהתאם לכללי היתר העסקה במדיניות הרווח וההפסד.
תוקפו ההלכתי והטכני של היתר עסקה היה צריך להיות מוגבל להלוואות למטרות עסקיות ולא לצריכה, ופוסקי הלכה התקשו להסביר אם ואיך ההיתר עיסקא תקף גם בהלוואות למטרות צריכה.
אמנם, בהיתרי עסקה המצויים כיום בבנקים, בנוסח ברית פנחס ועוד כתוב שהמקבל יעסוק בדמי העסקה בכל עסקיו המוצלחים והכשרים.
כך היתר העסקה לא מוגבל לעסקה ספציפית אלא המלווה יכול להיות שותף בכל עסק או השקעה שיש ללווה, מה שמונע כמעט באופן מוחלט את הסיכון מבחינת המלווה להפסיד את הרווח המגיע לו.
בנוסף, לפי הנוסח הזה, גם אם הלווה השתמש בכסף למטרות צריכה וכדומה - שאינם מניבים רווחים, עדיין המלווה יקבל תשואה מכיוון שלפי ההסכם הכסף הושקע באחד מעסקיו המוצלחים של הלווה והוא לא מוגבל לעסקה ספציפית בה הלווה ישקיע את כספו.
(ומותר ללווה להשתמש בכסף לצרכיו הפרטיים כל עוד יש לו עסקים והשקעות בהם המלווה יכול להיות שותף בעד הכסף שנתן), כך התגברו פוסקי זמנינו על התקיפות של היתר עסקה לצורך צריכה פרטית.
לפי הנאמר לעיל, הלוואות הניתנות בשוק האפור בריבית שאינה חוקית על פי כללי החוק במדינת ישראל (מעל הריבית המקסימלית של הבנקים בחריגה), לרוב אינם עומדות בתנאי היתר העסקה, מכיוון שהלווה לא יוכל להרוויח את הסכומים שהוא מתחייב (בתוספת ריבית דריבית וכו') בשום עסקה סבירה.
ההשלכות המעשיות של היתר העסקה
הבנקים בישראל ובמקומות אחרים בעולם מחזיקים בידיהם הסכמים של היתר עסקה על מנת לאפשר ללקוחותיהם שומרי המצוות ללוות מהם.
התרי עסקה כאלה הם "היתר עסקה כללים", שמכסים את כל העסקים וההסכמים שבהם הוא מעורב ויש בהם איסור ריבית, יתנהלו אוטומטית על פי היתר עסקה, וזאת בניגוד להיתר עסקה פרטני שנחתם לצורך עסקה מוגדרת.
רבים מהבנקים מאפשרים ללקוחות לחתום איתם על היתר עסקה פרטי, במיוחד עבור לקוחות שנוטלים משכנתאות.
היתר עסקה פרטי מהודר יותר מבחינת ההלכה.
תוקף ההיתר בהלוואה שלא למטרת השקעה
לדעת כמה מן הפוסקים, היתר העסקה אינו מתיר כל הלוואה בריבית, אלא רק הלוואה שאיננה לקיום היומיומי של הלווה, כמו למשל הלוואה לצורך קניית דירה או קניית מכונית ובוודאי שאם אדם לווה כסף לצורך עסקים, יהיה אפשר להחיל עליה את היתר העסקה.
הלוואה לצורך בזבוז מיידי אינה נושאת רווח ולכן אינה עומדת בסעיף בהיתר העסקה על פיו משתתף המלווה ברווחי הכסף שניתן ללווה.
דעתם של פוסקים אלה מעמידה קושי גדול בפני האדם הפשוט בחברה המודרנית.
הלוואה בימינו היא עניין שבשגרה: גם אם נניח שפיקדונות נושאי ריבית הם הלוואה לבנק לצורכי השקעה, ומותרים על פי פוסקים אלו, רבים לווים מן הבנק בריבית ומשיכת יתר (אוברדראפט), עליה גובה הבנק ריבית, היא תופעה נפוצה.
אולם במידה ויש ללווה עסקים או נכסים כלשהם, יכול להקנות למלווה חלק בהם כשיעור הכסף שקיבל, ההיתר עסקה יחול על העסקים או הנכסים הקיימים, ויוכל להשתמש בכסף לכל מטרה שהיא.
אך במסגרת פתרון זה לא יוכל לקחת הלוואה על פי היתר עסקה יותר מאשר שווי נכסיו ועסקיו.
פתרון רחב יותר לבעיה זו עלה בהמשך בשו"ת שואל ומשיב מן המאה התשע עשרה לפיו ניתן היתר ללוות לצרכים קיומיים, יומיומיים, מפני שצרכים אלה הם בסיס לכל התפרנסות עתידית ולכן יכולים להיחשב כהשקעה.
אולם שימוש בהיתר עסקה לצורך נטילת הלוואה מחברה בע"מ דינה כהלוואה רגילה והיא תהיה מותרת רק למתירים שימוש בהיתר עסקה.
ישנו סעיף בהיתר העסקה הפוטר את הלווה (חלקית) מהחזר במקרה של הפסדים.
על פי סעיף זה היו מקרים בהם ניסו לווים שהפסידו לחמוק מהחזר ההלוואה לבנק על ידי הסתמכות על הפטור שנותן להם היתר העסקה עליו חתמו עם הבנק.
תביעה כזו שהתנהלה בארצות הברית הסתיימה בכך שבית המשפט פסק לרעת התובע (הוא הלווה).
בית המשפט האמריקני ביקש את חוות דעתו של חיים כהן שהיה המשנה לנשיא בית המשפט העליון הישראלי, וזה כתב להם כי היתר העיסקא הוא מסמך דתי חסר כל תוקף משפטי.
את קביעתו נימק בין השאר בכך שזו צביעות מצד התובע לבקש את היתר העסקה מראש, כטקס הנעשה מטעמים דתיים, ולאחר מכן לטעון כי יש לו תוקף משפטי.
בית המשפט קיבל את חוות הדעת וקבע כי אין להיתר העסקה תוקף משפטי.
בישראל נושא זה לא הונח עד כה לפתחו של בג"ץ, אולם בבתי משפט המחוזיים והשלום הוא נדון כמה פעמים.
בכל המקרים הללו הפסיקה נטתה במפורש מחוות דעתו של כהן וקבעה שלהיתר העסקה יש ברמה העקרונית תוקף משפטי.
עם זאת, בפועל בכל המקרים נמצאו אמתלאות על ידי השופטים שמנעו את הצורך להחיל חיוב על הבנקים.
במקרה של אחת התביעות הללו בישראל - אדם שניסה להתחמק מהחזר חוב בטענה שהיתר העסקה פוטר אותו מהחזר במקרה של הפסד - מצא בית המשפט פתרון פרוצדורלי ייחודי.
השופט טען כי מטעם טכני הסכם היתר העסקה לא יסייע לאדם, זאת משום שעל פי היתר העסקה האדם היה צריך להישבע על ההפסד, והואיל ובית המשפט אינו המקום להישבע בו, הרי שהיה על האדם להישבע בבית דין קודם לעתירתו לבית המשפט.
משהוגשה העתירה ללא שבועה מקדימה דינה להדחות.
בית המשפט הותיר אפוא פתח עתידי לביטול חובות על פי ההסכם.
אולם בפועל בכל המקרים הדומים שאירעו נהגו השופטים באותה שיטה של התחמקות מביצוע היתר העסקה כרוחו וכלשונו.
נוסחו הבסיסי של היתר העסקה הוא:
והתחייבתי להשקיע את כסף העיסקא בעסק טוב ומובחר שהוא יותר קרוב להרוויח בו.
ואם ארצה להשתמש בכסף זה לצורכי הפרטיים או לתשלום חובות שיש לי,
הריני מקנה ל______________ הנ"ל בקנין המועיל חלק בכלל עסקי המניבים רווחים בשווי הכסף שקבלתי, ויהיה אותו החלק בידי בתורת עיסקא.
הרווחים שיהיו מהעיסקא יתחלקו מחצה לי ומחצה ל_______________ הנ"ל,
ואם ח"ו יהיו הפסדים ישא הנותן _________ הנ"ל בשני שלישים, ואני המקבל בשליש.
ואין אני נאמן לומר שהיו הפסדים או שלא היו רווחים, וכן לגבי גובה הרווחים שהיו, אלא בשבועה חמורה בנקיטת ספר תורה.
אמנם זאת הוסכם בינינו שאם ארצה לתת לנותן העיסקא סך _________ ואחזיר לו את הקרן, הרי שכל המותר שייך לי לבדי ופטור אני מכל שבועה ובירור על הכסף הנ"ל.
ואם יישאר הכסף בידי לאחר הזמן הנ"ל וכל זמן שלא אחזירנו,
מוסכם בינינו שימשיך הכסף להיות בידי בתורת עיסקא כפי כל התנאים דלעיל.
כל זה נעשה ב כתיקון חז"ל ובאופן שאין בו אסמכתא והכל שריר ובריר וקיים.
ביקורת על רעיון ההיתר עסקה
יש המבקרים את היתר העסקה בטענה שהאופן בו הוא מפורש בבתי המשפט ובבתי הדין מרוקן אותו מתוכן ומותיר את ההלוואות הנערכות לפיו כהלוואות בריבית, ויש הקובעים סייגים לחלותו.
מאידך, גופי הכשרות הרבניים המרכזיים (כדוגמת הרבנות הראשית לישראל ובד"ץ העדה החרדית) עורכים היתרי עסקה לבנקים ולחברות המעוניינים בכך.
ככלל, עיקר השימוש בהיתר העסקה הוא בעיסקאות הלוואה בין גופים המעניקים אשראי לבין צרכני אשראי, אולם בסיס הרעיון בהיתר העסקה, יכול לשמש גם בכל עסקה שאיננה הלוואה קלאסית, לדוגמה: חוב ארנונה, וכן חובות משקי בית הנושאים ריבית, (מים חשמל, ארנונה).
היתר בנייה (בעבר נקרא גם רישיון בנייה) הוא אישור שניתן על ידי הוועדה המקומית לתכנון ובנייה על מנת לבצע עבודת בנייה, הריסה או שינוי בשימושים במקרקעין.
היתר הבנייה כולל מסמך עיקרי שבו תיאור מילולי כללי של הבקשה שאושרה, ומצורף אליו נספח תשריט, (בעבר כונה גם "גרמושקה", בשל צורת הקיפול שלו דמוית אקורדיון).
שני המסמכים נחתמים בחותמת ייחודית במעמד אישורם על ידי הוועדה המקומית לתכנון ולבניה שבתוכה נרשם מספר ההיתר.
במקטע הראשון של התשריט רשומים: שם מגיש הבקשה, שם האדריכל, שם המהנדס, שמות בעלי הזכויות בנכס, תוכניות בניין עיר החלות עליו, מידע על הקלות שאושרו במסגרת ההיתר, מאזן מקומות החניה וכיוצא בזה.
במקטע השני מופיעה טבלת שטחי המבנה בחלוקה לקומות ולשימושים ובחלוקה לשטחים קיימים ושטחים שבנייתם מותרת.
המקטע השלישי כולל מפה טופוגרפית של החלקה או המגרש נשוא ההיתר, תרשים סביבה, ותשריט של התוספת, השינוי או ההריסה נשוא ההיתר בחתך קומתי.
במקטע הרביעי עשויים להופיע חישובי שטחים ותשריטי עזר לחישובי שטחים.
המקטעים הבאים כוללים את תשריטי הקומות השונות בקנה מידה שכיח של 1:100. לאחריהן יופיעו חתכי אורך ורוחב וכן תשריטי חזיתות המבנה.
על פי חוק התכנון והבניה קיימת חובה לקבל היתר בנייה בעת ביצוע אחת מאלה:
הקמת בניין חדש או הריסתו של בניין.
כל תוספת או שינוי חיצוני לבניין קיים, כגון חניה מקורה, הקמת גדר, פרגולה, סככה, תוספת בנייה.
שינויים פנימיים שפוגעים בקונסטרוקציה של הבניין או בצנרת המשותפת.
התווית דרך, סלילה או סגירה של דרך, חפירות, הנחת תשתיות.
שינוי בשימושים ביחס להיתר קיים.
הצבת מבנה זמני, העמדת מחסן פריק, מכולות, מבנים ניידים, שלטים וכו'.
כל מבנה כפי שמוגדר בחוק בהגדרה רחבה וכוללת גם מבנים פעוטים כגון שובך יונים, עמודי חשמל, תמרורים וכו'.
הוכחת בעלות של מבקש ההיתר על הקרקע.
הוכחה להסכמתם של 75% מבעלי הזכויות בקרקע (ובמקרה של תוספת בנייה של ממ"ד - 60% בלבד) או של הבעלים של שני שלישים מהרכוש המשותף.
עם זאת, תקנה 2א' בחוק התכנון והבנייה מאפשרת להגיש תוכניות גם אם לא הושג הרוב הדרוש.
במקרה זה יישלחו מכתבים רשומים לבעלי העניין שחתימתם חסרה, בו יוזמנו להביע את התנגדותם לבקשה.
במקרה של הקמת מבנה, נדרשת הגשת מפה טופוגרפית של אתר הבנייה שנערכה על ידי מודד מוסמך במהלך ששה חודשים לפני למועד הבקשה להיתר.
הגשת תוכנית הגשה לוועדה המקומית לתכנון ובנייה, שמפרטת את תוכנית הבניין או תוספת הבנייה על גבי תשריט, חתומה על-ידי המהנדס, האדריכל ובעלי העניין בנכס.
במקרה שמבוקשת הקלה, נדרשים המבקשים לפרסם את בקשתם בשני עיתונים תפוצה ארצית ובמקומון שמופץ אחת לשבוע לפחות.
ביישוב ערבי או באזור שמתגוררים בו דוברי ערבית, נדרש לפרסם את ההודעה גם בשפה הערבית.
בנוסף לכך נדרשים מבקשי ההקלה לשלוח את נוסח בקשת ההקלה לכל בעלי המגרשים הגובלים, במכתב רשום, ולהציב שלט בולט בחזית הקרקע או הבניין.
הוועדה המקומית לתכנון ובנייה מאפשרת למי שרואה עצמו נפגע מן התוכנית, להגיש התנגדות תוך 14 יום מתאריך הפרסום האחרון.
תוך 30 יום ניתן לערער על החלטת הוועדה במקומית בפני ועדת ערר.
אישור הבקשה מחייב קבלת אישורים מגורמים שונים: בזק וחברת החשמל; אישור לתקינות חומרי הבנייה; רשות העתיקות; אישור תוכנית ביוב; שירותי כבאות והצלה; תשלום אגרות הבנייה והיטל השבחה.
לקבלת אישור למרחב מוגן יש צורך גם באישור רשויות פיקוד העורף.
בקשה להיתר בנייה בהליך רישוי בדרך מקוצרת
הליך הרישוי המקוצר נועד להאיץ את תהליך קבלת היתרי בנייה עבור סוגים מסוימים של עבודות ובניינים (תוספות בנייה קטנות, הקמת מרחב מוגן, חיזוק מבנה וכדומה), תוך פישוט הבירוקרטיה והקמת ועדות מקצועיות ייעודיות לטיפול בבקשות אלו.
תקנות התכנון והבנייה (הליך רישוי בדרך מקוצרת), תשע"ז-2017 מגדירות מהי "עבודה מצומצמת", ומהן הפעולות שיש לנקוט בהן כדי לקבל היתר בנייה בדרך זו.
וגם מפרטת את לוחות הזמנים לטיפול בבקשה כזו.
התנאים המוקדמים להגשת בקשה בהליך זה משתנים בהתאם לתקנות התכנון והבנייה, לתוכנית המתאר החלה על הנכס ולשיקול דעתה של הוועדה המקומית לתכנון ובנייה.
היתוך מידע הוא תהליך שמטרתו קישור, מציאת קורלציה, חיבור והצלבת נתונים (Data), מידע (Information) וידע (Knowledge) לצורך שיפור הערכת נתוני המיקום וזיהוי ישויות עליהם מבצעים איסוף ולצורך יצירת תמונת מצב והערכת איומים ורמת החשיבות שלהם.
בנוסף, כחלק בלתי נפרד מתהליך היתוך המידע ובמטרה לשפר את תוצריו, מתבצעת הערכה של איכות התוצרים ונוצרות דרישות ממקורות המידע.
דרישות אלה הן הבסיס ליצירת תוכנית האיסוף.
היתוך מידע יכול להתבצע באופן אוטומטי מלא, בסיוע של אלגוריתמים לעיבוד עבור גורם אנוש, או באופן אנושי לחלוטין.
בכל המקרים התהליך זהה, אולם חלוקת נטל העבודה בין הגורם האנושי לגורם הממוכן שונה.
בעברית משתמשים לעיתים במונח מיזוג מידע, המקביל למונח האנגלי Data Merging.
ההבדל התפיסתי בין מיזוג (merge) והיתוך (fusion), הוא שבמיזוג מספר אלמנטים מאותו טיפוס מקבלים אלמנט מאותו הטיפוס עצמו (בדרך כלל אלמנט יחיד במקום מספר האלמנטים שיצרו אותו), ואילו בהיתוך מקבלים אלמנט מטיפוס אחר - למשל שתי תמונות ברזולוציה נמוכה יותכו לתמונה אחת ברזולוציה גבוהה יותר.
הבחירה במונח היתוך מידע קשורה למונח האנגלי (Data Fusion).
קבלת החלטות במצבי אי-ודאות היא מצב שכיח ביותר.
בין היישומים הנפוצים אפשר למצוא מצבי מלחמה, אך גם מצבים אזרחיים, כגון בקרת מרחב אווירי או קבלת החלטה להפסיק את מתן האשראי לכרטיס אשראי שחשוד כנגנב על פי חריגה בהיקף ובסוג הרכישות שמבוצעות על ידי הכרטיס.
קבלת החלטות מושכלת מתבססת בראש ובראשונה על הבנת המצב, כלומר מהי המשמעות של סט נתונים שזורמים ממקורות שונים לגבי האובייקט או האובייקטים שלגביהם נדרש לקבל החלטות.
תהליך היתוך המידע נועד לסייע במצבים בהם לפחות אחד מהתנאים הבאים מתקיימים:
קיימים אובייקטים רבים במרחב העניין.
מידת אי הוודאות גבוהה או מהימנות מקורות המידע נמוכה.
מקורות המידע מספקים מידע חלקי.
ישנה חפיפה חלקית ביכולת הכיסוי המרחבית או בסוגי הדיווחים שכל מקור מידע מספק.
לדוגמה, תמונת כלי טיס בשמים נדרשת לצורך קבלת החלטות לגבי בטיחות טיסה והגנת שמי מדינה כנגד גורמים עוינים.
במקרה זה ניתן להבחין במאפיינים הבאים:
ישנם כלי טיס רבים בשמיים (מאות ולעיתים אלפים).
ישנם מספר מקורות מידע מסוגים שונים - בעיקר מכ"מים.
למקורות המידע השונים רמת דיוק (כחלק מהמהימנות) נמוכה.
לעיתים עד מאות מטרים או יותר.
למשל, מכ"ם מספק רק מיקום ומהירות אבל לא זיהוי.
לכל מכ"ם גזרת כיסוי מרחבית והחפיפה ביניהם משתנה לאורך השנים.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 הוחל בפיתוח מערכות שנועדו להתמודד עם מצבים אלה.
בשנת 1992 יצרו מעבדות המחקר של משרד ההגנה האמריקאי מודל המתאר את תהליך היתוך המידע כקשר בין חמש רמות עיבוד פונקציונליות, המשלבות מידע המתקבל ממקורות מידע (לדוגמה: חיישנים) ומאפשרות התערבות אנושית.
המודל, הידוע בראשי התיבות JDL-DFG-92 מהווה כיום תקן דה פקטו למערכות היתוך מידע ולמחקר אקדמי בנושא בעולם.
בין הרמות הפונקציונליות של היתוך המידע קיים קשר מלא.
רמת שחזור הישויות (רמה 1) יוצרת את אבני הבסיס המשמשות את רמת שחזור המצב (רמה 2) וזו משמשת להערכת המצב והאיומים (רמה 3).
במקביל, גם מידע מרמות גבוהות יותר משמש את הרמות הנמוכות.
כך, למשל, מידע מתמונת המצב משמש את שחזור הישויות (רמה 1) באמצעות שיפור הפרדיקציה של הישויות.
לגורם האנושי חשיבות רבה בתהליך היתוך המידע והוא בעל יכולת להתערב בכל אחת מהרמות, כמו גם לקבל את המידע הלא-מעובד (גולמי) של החישנים / מקורות המידע ולהתייחס אליו.
כדי לשפר את הבנת המודל נעשה שימוש בדוגמה הבאה: יומנאי של תחנת משטרה נדרש לנווט ניידת משטרה מדרום תל אביב לאירוע בצפון תל אביב דרך התנועה הסואנת של תל אביב בשעות העומס.
לרשותו עומדים מקורות המידע הבאים: שוטרי הניידת, מצלמות תנועה בנתיבי איילון, מכשירים למדידת מהירות וגלאי המספק את מספר הרישוי של כלי רכב.
נבחן את התהליכים העוברים על כל סוג מידע בכל רמת עיבוד.
רמה 0: עיבודים ברמת אותות החיישן
ברמה 0 מתבצעים עיבודים ברמת החישן, שמטרתם לשפר את דיוק החישן ולתרגם נתונים ממרחב האותות של החישן למרחב המדידה בו נעשה שימוש במערכת היתוך המידע.
בדוגמה שלעיל, מצלמות התנועה מבצעות עיבוד ברמת החישן כדי לתרגם את האותות האופטיים לתמונת וידאו.
עיבוד נוסף יכול להתבצע על ידי גלאי תנועה, שיכולים למצות מתמונת הווידאו אלמנטים שנעים, כלי רכב ולשייך מדידות בזמנים שונים זו לזו.
נניח, לצורך הדוגמה, שגלאים כאלה יכולים לדווח מספר רכבים ועבור כל רכב לספק מידע לגבי מיקומו, גודלו והצבע שלו.
ברמה זו מידע המגיע ממקורות מידע שונים משויך, מעדכן ומשפר את השערוך של כל ישות עניין.
התהליך מתבצע הן לגבי גדלים רציפים, לדוגמה מיקום ומהירות (קינמטיקה), והן לגבי גדלים בדידים, כמו סוג, צבע או גודל.
הרמה כוללת את השלבים הבאים:
התאמת המדידות של החישנים השונים מבחינת מיקום מרחבי, זמן ויחידות מדידה.
הבאת כל המדידות לייחוס אחיד.
שיוך מדידות לפי מערכת קריטריונים.
בתום השיוך, מדידות החישנים משויכות לישויות העניין המתאימות, או יוצרות ישויות עניין חדשות.
שערוך המיקום והמהירות של ישות העניין: פרדיקציה, עדכון המצב באמצעות המדידות המשויכות.
הגדרת אי ודאות בנוגע למהירות ולמיקום.
שערוך הזיהוי, על פי המדידות ועל פי הנתונים הקודמים.
מדידת אי הוודאות לגבי נתוני הזיהוי.
חשוב בשלב תכנון המערכת להחליט מהי ישות העניין שלגביה מבצעים עיבוד.
בדוגמה לעיל, ניתן לבחור בכלי רכב בודד כישות עניין.
לפיכך, ברמה זו נבצע שערוך של כלי הרכב בכבישי תל אביב.
ברמה זו נבחן הקשר בין ישויות העניין, שלגביהן בוצע השחזור ברמה 1 לצורך יצירת תמונת מצב.
בדוגמה שהוצגה קודם לכן, תמונת המצב יכולה להיות מיקום ומהירות התנועה של הרכבים בנתיבי איילון.
תמונה זו ניתנת לחישוב מסך כל כלי הרכב ששערכנו את תנועתם בשלב הקודם (למרות, שניתן גם להגדיר ישות נעקבת אחרת ולחשב את תמונת המצב ממנה).
העיבודים המתבצעים ברמה זו הם:
קיבוץ (Aggregation) ישויות - על פי מיקום וזמן, תקשורת או קשרים תפקודיים שלהן.
סיווג על פי הקשר - למשל הבחנה בין עמית, טורף ונייטרלי, קישור לדוקטרינה.
הערכה כוללת - הקשר בין מצב האויב, הידיד והנייטרלי.
מובן, שלא כל העיבודים נדרשים בכל מערכת.
למשל, בדוגמה שהוצגה קודם לכן, די לקבץ את כל הרכבים על פי אזור ולהעריך את מהירות התנועה הממוצעת בכל קטע כביש.
רמה 3: הערכת מצב ואיומים
ברמה זו נבחנת תמונת המצב, שהושגה ברמה הקודמת, ואת אופן ההתפתחות העתידי שלה.
באופן זה, ניתן להבחין בדרכי פעולה אפשריות של כל גורם בתמונת המצב ולהעריך את האופן בו אויב מאיים על ידיד.
שיוך ושערוך של מבנים ארגוניים.
הערכת כוונות של כל מבנה ארגוני.
זיהוי איומים (סיכון להשגת יעדי הארגון שלנו) והזדמנויות (יכולת לפגוע ביעדי ארגון מתחרה).
שערוך של ההשלכות - מידת הפגיעות של ארגוננו, תזמון אירועים קריטיים, עדיפויות של הארגון המתחרה ושלנו.
הערכת כוללת - בהגנה ובהתקפה.
בדוגמה שלמעלה, רמה זו יכולה לבחון מהם הסיכונים שבנסיעה באזור עמוס לעומת היתרונות של נסיעה בכבישים צדדיים ופנויים, כמו גם הערכה של מה יקרה אם שאר הרכבים יבצעו בחירה דומה.
בקרת התהליך נועדה לבחון באופן מתמיד את תוצרי היתוך המידע מכל הרמות ולהציע דרכים לשיפורם באמצעות הפעלה משופרת של מקורות המידע או שיפור בתהליכי העיבוד.
בקרת זמן אמת ולאורך זמן של תוצרי התהליך: זיהוי כשלים, מדידת ביצועים, מדידת אפקטיביות ופיתוח ידע על נתונים אלה לעתיד.
דרישות מידע לרמות השונות: מיקום וזיהוי ישויות העניין, פערים בתמונת המצב ופערים בהערכת האיומים.
ניהול דרישות ממקורות המידע: שירותי חישה של החישנים, מידע ממקורות מוסמכים, מידע לייחוס.
ניהול משימה: הגדרת דרישות משימה, ניהול האמצעים להשגת הדרישות.
בדוגמת ניידת המשטרה הנעה בכבישי תל אביב: הפעלת מצלמות התנועה בעיר היא ניהול מקורות המידע והכוונות התנועה לניידת הן ניהול משימה.
היתוך מידע ניתן לבצע בשיטות שונות, ולכל שיטה יתרונות וחסרונות.
בשיטה זו, דיווח של מקור מידע עובר את תהליכי העיבוד שתוארו קודם לכן.
בתום תהליך העיבוד, הדיווח יכול להשתייך למספר ישויות עניין עם ציון עבור כל חלופת שיוך.
בהתאם לציון נבחרת רק ההשערה הטובה ביותר ושאר ההשערות אינן נשמרות.
יתרונות השיטה הם בפשטותה ובסיבוכיות הנמוכה שלה.
לעומת זאת, חסרונות השיטה בשיוך של מספר רב של מקורות מידע עבור מספר רב של ישויות עניין לאורך זמן.
לדוגמה, נניח ששני מטוסים טסים בקו ישר בסמיכות זה לזה.
מכ"מים מדווחים על מיקום המטוסים ומערכת היתוך מידע משערכת את מצב שניהם.
בשלב מסוים מטוס כלשהו מתחיל לבצע פניה.
המכ"מים מדווחים על הסטייה מקו הטיסה הקודם, אולם הדיווחים יכולים להיות משויכים לכל אחד מהמטוסים.
שיוך מוטעה יכול להוביל לכך שהמערכת תטעה במטוס הפונה או שני המטוסים הפונים.
כדי לענות על חסרונות השיטה הקודמת פותחו שיטות של בחינת מספר השערות (Multiple Hypothesis Testing).
בשיטות אלה, כל דיווח שיכול להיות משויך ליותר מישות עניין אחת מעדכן עותק אחר של תמונת המצב.
העותקים מנוהלים וכל עדכון עוקב ממשיך לעדכן את כל העותקים של התמונה עד שציון אחד העותקים נהיה עדיף במידה משמעותית מעל שאר העותקים של התמונה.
בדוגמת המטוסים שהוזכרה קודם לכן, ינוהלו 4 אפשרויות של תמונות:
שני המטוסים פונים ודיווחי המכ"מים על מטוס שממשיך בקו ישר מוטעים.
שני המטוסים ממשיכים בקו ישר ודיווחי המכ"מים על המטוס הפונה מוטעים.
מטוס 1 פונה ומטוס 2 ממשיך בקו ישר.
מטוס 2 פונה ומטוס 1 ממשיך בקו ישר.
בהמשך, כל מידע נוסף ייבחן למול כל אחד מהעותקים האלה.
למשל, רציפות של דיווחי מכ"ם על מטוס שממשיך בטיסה ישרה ומטוס שפונה יקטינו את הציון של אפשרויות 1 ו-2 אבל לא יאפשרו הבחנה בין האפשרויות 3 ו- 4. בשלב מסוים, יישארו רק אפשרויות 3 ו- 4 ופתרון אי הוודאות יתבצע באמצעים אחרים, למשל דיווח הטייס של אחד המטוסים שהוא פונה.
החסרונות העיקריים של שיטה זו היא הסיבוכיות העצומה מבחינה חישובית ומבחינת ארגון המידע בזיכרון המחשב.
עבור כל אפשרות לישות בודדת מנוהלות השערות, וסך כל האפשרויות המנוהלות הוא הקומבינטוריקה של כל האפשרויות.
בחלק מהיישומים שיטה זו נחשבת ללא-מעשית במערכות זמן אמת.
בהיתוך מידע נעשה שימוש במספר רב של אלגוריתמים.
עיבוד תמונה - גילוי שינויים, גילוי תנועה.
המאפיינים הרציפים הם מסוג של מיקום, מהירות ובאופן כללי וקטור מצב של ישות העניין.
אלגוריתמים אלה שייכים לתחום השערוך.
בתחום זה נעשה שימוש בסוגים הבאים של אלגוריתמים:
מסננים ליניאריים, למשל מסנן קלמן
המאפיינים הבדידים יכולים להיות רבים ותלויים בסוג ישות העניין ובמידת הפירוט עבור כל ישות.
אלגוריתמים אלה שייכים לתחומים של הסקת מסקנות בתנאי אי ודאות, רשתות אמונה ומתבססים על מודלים שהוצעו על ידי באייס (Bayes) או תיאורית דמפסטר-שייפר (Dempster Shafer).
בניית תמונת מצב מישויות העניין מתבססת על השוואה למבני ידע ושיטות שונות לחישוב מתאם וקשרים בין ישויות העניין לבין עצמן ובינן לבין מבני הידע.
מציאת צבירים (Clustering) על פי מאפיינים גאומטריים, גאוגרפיים ואחרים.
תחום זה מחייב ידיעה ומידול של ההקשר (Context) בו מערכת היתוך המידע נדרשת לפעול.
בתחום זה יש יתרון לגורם אנושי על פני מערכת מחשב, בעיקר בשל הקושי למדל את ההקשר לסט פרמטרים מתמטיים.
בבקרת התהליך עושים שימוש באלגוריתמים מהתחומים הבאים:
השוואה בין המצב הקיים לבין התכנון או המצב הרצוי.
תעדוף (prioritizing) של פערי התמונה
בכל אחד מהתחומים האלה פותחו אלגוריתמים רבים במהלך השנים, שניתן לעשות בהם שימוש במסגרת מערכות היתוך מידע.
המונח ארכיטקטורת מערכת היתוך מידע מתייחס לקשר בין מרכזי (או צומתי) עיבוד במערכת, האחראים על היבטים של היתוך המידע ועל חלוקת התפקידים ביניהם.
ניתן לממש מערכות היתוך מידע בארכיטקטורות תוכנה שונות, ולעיתים קרובות יש בכך גם צורך בהתאם לדרישות המשתמש, מקורות המידע ותשתיות העברת הנתונים.
אין "פתרון נכון" לארכיטקטורת מערכת היתוך מידע ובדרך כלל נדרש לבחון את הפתרונות המוצעים לאור הבעיות עליהן המערכת נדרשת לענות באמצעות סימולציה.
ניתן גם לשלב בין ארכיטקטורות שונות, או לאפשר למערכת שבנויה באופן מסוים לתמוך גם במצבים שונים מהמתוכנן.
לדוגמה, ניתן לאפשר למערכת היתוך מידע ריכוזית במצבים של אובדן קשר בין צומתי עיבוד (computer node) להפוך למערכת מבוזרת על ידי כך שכל צומת עיבוד יהיה אחראי על היתוך הנתונים המגיעים אליו.
כאשר הקשר יחזור שוב בין הצמתים יידרשו מנגנונים האחראיים על סינכרון הנתונים ועל בחירת המרכז האחראי על עיבוד המידע.
בארכיטקטורה ריכוזית קלאסית, ישנו צומת עיבוד מרכזי, שמקבל את כל המידע הגולמי (או מעובד חלקית ברמת החיישן) ואחראי על ביצוע היתוך המידע בכל הרמות.
תוצרי ההיתוך נשלחים לכל צרכני ההיתוך, שחלקם יכולים להיות צומתי עיבוד אחרים.
הצרכנים מקבלים תוצרי היתוך מידע זהים ובכך מובטח שלכולם אותה תמונת ייחוס, דבר המקל על קבלת החלטות משותפת.
רוב או כל המידע הגולמי מגיע למרכז היתוך המידע, וכך לא אובד מידע שנדרש לצורך העיבוד, לדוגמה להצלבת נתונים בין חיישנים.
ניהול מקורות המידע מתבצע באופן ריכוזי ולפיכך יש אפשרות להגיע למיטוב גלובאלית של משאבי האיסוף.
המידע הגולמי נדרש לעבור ממקורות המידע לצומת העיבוד המרכזי, ובכך מתחייב רוחב פס גבוה יותר מאשר אם חלק מהמידע היה מעובד לפני שליחתו.
המערכת תלויה בצומת עיבוד מרכזי ולפיכך פגיעה יותר לתקלות או לנזקים שנגרמים על ידי היריב.
ניתן להתגבר על כך אם חלק מהצרכנים הם צומתי עיבוד שיכולים להפוך להיות מרכזיים כאשר הצומת המרכזי נופל (גיבוי חם).
עיבוד כל המידע בצומת אחד מעמיד דרישות עיבוד וזיכרון גבוהות יחסית.
כדי להתגבר על חסרונות הארכיטקטורה הריכוזית ניתן לבזר את היתוך המידע בין צומתי עיבוד שונים.
הביזור יכול להתבטא בחלוקת תפקידים ורמות היתוך מידע בין צמתים שונים, חלוקת אחריות דיווח בין הצמתים או אפילו ביצוע של אותן משימות היתוך מידע בכמה צמתים שונים, כאשר לכל אחת צרכנים שלה.
לאור התפתחות יכולת תקשורת המחשבים בשנים האחרונות, התפתחה תורת לחימה מבוססת רשת (Network Centric Warfare), שבה גורמי צבא שונים מחוברים זה לזה על ידי רשתות תקשורת ברוחבי פס שונים וכל גורם מספק מידע ודורש מידע מסוגים שונים.
ברשתות אלה נדרשת ארכיטקטורה המאפשרת לכל גורם לתרום את חלקו, לצרוך את הנדרש לו, להתחבר ולהתנתק באופן דינמי.
נושא זה נמצא היום בחזית המחקר בתחום היתוך מידע.
היתוך קר הוא תחום מחקר העוסק בבדיקת ההיתכנות של היתוך גרעיני בטמפרטורת החדר.
תהליך כזה, לו היה אפשרי, יכול היה להוות מקור אנרגיה זול וזמין.
התהליך ה"הפוך" - ביקוע גרעיני - משמש להפקת אנרגיה בכל הכורים הגרעיניים.
בין הפיזיקאים מוסכם שאין כל תהליך ידוע של היתוך קר, ונראה שתהליך כזה כלל לא ייתכן.
הכרזתם של זוג מדענים ידועים ב-1989 על ביצוע היתוך קר, עוררה עניין תקשורתי ומדעי רב, אולם סופה שהפכה לאירוע מביך, כשהתברר שמדובר בטעות מעבדתית.
היתוך גרעיני הוא תהליך המפיק אנרגיה ממיזוג של זוג אטומים בעלי מספר אטומי נמוך, לאטום בעל מספר אטומי גבוה יותר.
בתנאים מתאימים, מסתו של הגרעין המאוחד קטנה מסכום המסות של הגרעינים הראשונים, והפרש המסות משתחרר, על-פי השוויון E=mc², כאנרגיה.
התהליך דורש השקעה עצומה של אנרגיה כדי להתגבר על מחסום הדחייה החשמלית בין הגרעינים.
הוא מתרחש רק בליבתם של כוכבים, ומהווה מקור האנרגיה שלהם.
האדם הצליח עד כה לממש היתוך גרעיני רק דרך פיצוץ של פצצת מימן, המסתייעת בפיצוץ ראשוני של פצצת ביקוע.
להיתוך גרעיני שני יתרונות על פני ביקוע גרעיני:
מקור האנרגיה, הדלק, להיתוך גרעיני הוא האיזוטופ דאוטריום (לפעמים גם טריטיום), הנמצא במימן שבמים, וניתן לזיקוק ממי הים, כלומר זמין מאוד.
הדלק של ביקוע גרעיני הוא אורניום (או פלוטוניום) הנמצא באחוזים קטנים בכרייה במקומות נדירים ביותר.
התוצר של היתוך קר הוא הליום, שאינו רדיואקטיבי, ולכן נקי ביותר.
תוצרי הביקוע הגרעיני הם יסודות שונים ומהם רבים רדיואקטיביים, ולכן דורשים טיפול מיוחד למניעת זיהום רדיואקטיבי של הסביבה.
הכרזה על ביצוע היתוך קר
הכימאים סטנלי פונס האמריקאי ומרטין פליישמן הבריטי כינסו ב-23 במרץ 1989 מסיבת עיתונאים גדולה באוניברסיטת יוטה שבסולט לייק סיטי, ובישרו לעולם על תגלית מדעית חדשה ומרעישה, ובלשונם, "תאורטית, נראה כי בטווח הנראה לעין ניתן יהיה להפיק אנרגיה רבה בצורה פשוטה וזולה".
התהליך שתיארו פונס ופליישמן היה מבוסס על אלקטרוליזה של מתכות כגון פלדיום ופלטינה, בתוך מים כבדים.
תוך כדי אלקטרוליזה, גילו המדענים, שהתאים מפיקים חום רב יותר מכמות האנרגיה החשמלית המושקעת בהם.
לתוספת החום קראו המדענים "אנרגיית יתר".
פונס ופליישמן טענו שמקור אנרגיית היתר הוא היתוך קר, אך לא הציגו הוכחה לטענתם.
ההכרזה עוררה התרגשות רבה ומספר מעבדות הודיעו שקיבלו תוצאות דומות, אולם בתוך זמן קצר הוברר שמעבדות אחרות רבות בעולם אינן מסוגלות לחזור על הניסוי.
בתחילת שנות ה-90, היה מקובל להניח שבניסוי של פונס ופליישמן לא התרחש היתוך קר, בין אם הייתה זו טעות מדידה ובין אם הדיווח על התוצאות לא היה מדויק.
חוקרים בארצות הברית, בראשות צבי שקדי, חזרו ב-1993 על הניסוי של פונס ופליישמן.
הם מצאו טעות בנוסחאות ששימשו את פונס ופליישמן לחישוב מאזן האנרגיה.
קבוצת המחקר של שקדי גילתה שפונס ופליישמן הניחו שנצילות פאראדיי בניסוי היא תמיד 100% ושהנחה זו שגויה.
לטענתם ההנחה השגויה בדבר נצילות פאראדיי הייתה הסיבה שהובילה להכרזה על קבלת היתוך קר בניסוי של פונס ופליישמן.
טענה זו נבדקה והוכחה כנכונה על ידי קבוצות מחקר נוספות.
ב-2011 ממציא איטלקי בשם אנדראה רוסי הכריז על פיתוח מתקן היתוך קר בשם E-CAT (קיצור של Energy Catalyzer).
נכון לפברואר 2016, המתקן לא הושק מסחרית.
היתר כניסה לישראל ("תצריח", בערבית: تصريح) הוא מסמך המונפק לפלסטינים תושבי יהודה, שומרון ועזה המבקשים להיכנס לישראל.
ההיתר מהווה אישור מעבר, כניסה ושהות באזורים המצוינים במפורש בהיתר.
היתר כניסה לישראל מונפק על ידי המנהל האזרחי וגורמים צבאיים, ולא משרד הפנים או רשות האוכלוסין וההגירה אשר מהוות את הגורם המאשר לכניסת לא־ישראלים לשטחי ישראל.
נכנסים ללא היתר נחשבים שוהים בלתי חוקיים.
לאחר כיבוש יהודה ושומרון מידי ירדן, ישראל נאלצה להתמודד עם גידול נוסף באוכלוסייה אזרחית עוינת שתחת שליטה ישראלית.
במקביל לביטול הגבלות התנועה של הממשל הצבאי על ערביי ישראל, הוטל על צה"ל להתמודד עם שטח ואוכלוסייה רבה.
ההחלטה בישראל הייתה לפתוח את הגבולות, והחל מ-1968 הממשל הצבאי הוציא צו הדורש היתר כניסה לישראל מכל תושבי השטחים.