tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המחזה של קורצ'אק: "סנאט המטורפים" ומבחר מאמרים על כתיבתו ומשנתו החינוכית של יאנוש קורצ'אק.
יצירתו הספרותית של קורצ'אק: "וידויו של פרפר" ושבעה סיפורים מתוך יצירותיו האחרונות של קורצ'אק.
חומר ארכיוני על בית היתומים שניהל קורצ'אק והובא לארץ ב-1988. מכתבים ומאמרים.
"בית הספר של החיים" בתרגומו של אורי אורלב, מאמרים בנושא יצירותיו של קורצ'אק, מאמר על סטפה וילצ'ינסקה מאת עדה הגרי ודיון על ה"עלייה לרגל" של נוער ישראלי לפולין.
"קצר ללא בושה", קטעים משיחותיו של יאנוש קורצ'אק ברדיו ומאמרים.
התחיל את שלטונו ב-1956 בחסות סובייטית, לאחר דיכוי המרד ההונגרי.
שמר על נאמנות לברית המועצות בנושאי מדיניות חוץ וביטחון.
לעומת זאת, החל משנות השישים, הנהיג משטר של רפורמות מוגבלות עם הקלות בתחום הכלכלי ובחופש התנועה וקידם את ארצו מבחינת רמת החיים יחסית לשאר הארצות הקומוניסטיות במזרח אירופה.
יאנוש קאדאר נולד בבית החולים "סנטו ספיריטו" בעיר הנמל פיומה, (כיום רייקה, קרואטיה), ושמו נרשם רשמית לפי חוקי פיומה באותם הימים באיטלקית "ג'ובני ג'וזפה צ'רמניק".
הוא היה בנם הבלתי חוקי של החייל יאנוש קרסינגר והכובסת ממוצא סלובקי – הונגרי, בורבלה (ברברה) צ'רמניק, ילידת העיירה אודיאלה, המצויה בשטחי הורבנובו אשר בסלובקיה המודרנית, באזור קומארנו.
בילדותו ידע חיים של עוני.
שש שנים הראשונות גדל במשפחה אומנת ומגיל 6 עבר שוב לחזקת אמו בבודפשט.
היא שלחה אותו לבית ספר עד גיל 14. את אביו, איכר בעל חלקת אדמה מפוסטהסמש – מחוז שומוג', שעזב אותו ואת אמו עוד לפני לידתו, יצא לפגוש רק בשנת 1960 יחד עם שלשת אחיו למחצה.
אחרי שעזב את הלימודים היה חניך והתמחה כטכנאי של מכונות כתיבה.
את פעילותו הקומוניסטית הבלתי חוקית התחיל בעת עבודתו בבית חרושת למטריות בשכונת אנגיאלפלד בבודפשט.
יאנוש צ'רמנק נכנס מגיל צעיר לאיגודים מקצועיים קומוניסטים
והצטרף למפלגה הקומוניסטית ההונגרית בשנת 1931. בזמן משטרו של מיקלוש הורטי שאסר על פעילות הקומוניסטים, נעצר מספר פעמים בשל נטייתו הפוליטית.
נאסר לראשונה לשנתיים בכלא בשנת 1933. מאוחר יותר ככיסוי לפעילות הקומוניסטית הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית החוקית באותם הימים והשתתף בארגון הסניף שלה בבודפשט.
נאסר שוב למשך כ-3 שנים בכלא בשנת 1937.
בזמן מלחמת העולם השנייה נשאר קאדאר בהונגריה, להבדיל מעמיתים אחרים, רובם יהודים, שנאלצו להימלט לברית המועצות.
עמד בראש פעילות המפלגה בהונגריה.
בין השנים 1943–1945 כמזכיר הראשי של המפלגה.
בין השנים 1943–1944 היה ראש מפלגת השלום, תנועת כיסוי חוקית למפלגה הקומוניסטית.
כשתוך כדי ניסיון לעבור את הגבול לסרביה על מנת לפגוש פרטיזנים של טיטו נעצר ונשלח עם טרנספורט של יהודים אל מחנה הריכוז מאוטהאוזן.
בתחנת ביניים בכלא בעיר קומארום נמלט וחזר לבודפשט.
חייו ופעילותו בשנים 1945–1956 – המשפט המבוים והכלא הסטליניסטי
אחרי כיבוש הונגריה על ידי הצבא הסובייטי חזרו המנהיגים הקומוניסטים האחרים ובראשם מתיאש ראקושי, מגלות מוסקבה.
קאדאר מונה תחילה לסגן מפקד משטרת בודפשט.
בשנת 1946 נבחר קאדאר לסגן המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית, שהפכה משנת 1948 למפלגת העובדים ההונגרים (MDP) ובשנת 1949 מונה במקומו של רייק לשר הפנים בממשלתו של מתיאש ראקושי, הרודן הקומוניסטי החדש.
רייק מונה לשר החוץ כשבסתר היה כבר אמור להעצר ולהשפט בקרוב כמואשם ראשי במשפט ראווה בסגנון סטליניסטי
במסגרת תוכנית "מקיאבליסטית" בהשראת שיטות הטרור של סטלין, מינויו של קאדאר כשר הפנים היה אמור לגרום לו ל"התלכלך" בחקירתו, במשפטו והוצאתו להורג של חברו משכבר לאסלו רייק.
ואכן קאדאר ארגן מחדש את בולשת המשטר תוך שינוי שמה מ-Államvédelmi Osztály) AVO, המחלקה להגנת המדינה) ל-Államvédelmi Hivatalt) AVH, הרשות להגנת המדינה) והרחבת סמכויותיה.
לקאדאר הייתה מעורבות בפרשת רייק, אף על פי שבפועל המשטרה הפוליטית החשאית הייתה תחת פקודתו הישירה של ראקושי.
קאדאר גינה במצח נחושה את הפשעים המדומים שבהם הואשם רייק, ביקר אצלו בכלא וניסה לשכנעו להודות באשמה ולאחר מכן כרצונו של ראקושי נכח בהוצאתו של רייק להורג.
מכך התחזקה תדמיתו העתידית כאדם בעל שיקולים קרים עד ציניות, דיפלומט ערמומי וחסר אמינות.
בשנת 1951 הגיעו הטיהורים אל קאדאר עצמו.
הוא נעצר באפריל 1951 והואשם בהיותו בעבר סוכן של הבולשת ההורטיסטית וכבוגד וסוכן של טיטו.
הוכה ועונה על ידי הקולונל ולדימיר פרקש, בנו של שר ההגנה מיכאי פרקש
(שנכח בחקירה) ואחרים שהשיגו ממנו בכוח הודאה על אשמה.
במשפט חשאי בנובמבר אותה השנה נגזר דינו של קאדאר למאסר עולם.
במשך שלוש שנים שהה בכלא בתנאי בידוד שהיו הרבה יותר קשים ממאסרו בימי הורטי.
אחרי מות סטלין וכששלטונו של ראקושי התחיל להיחלש, ראש הממשלה הרפורמיסטי החדש אימרה נוג' שחרר אותו מהכלא ביולי 1953.
אף זכה קאדאר להתקבל לפגישה אצל ראקושי שדרש בשלומו.
הוא מונה לראש סניף המפלגה בפרבר תעשייתי של בודפשט, ובתפקידו זה צבר פופולריות בקרב העובדים ושמו יצא כרפורמיסט.
בשל כך, כאשר קמה מחדש ממשלה בראש אימרה נוג', בימי המרד בהונגריה, 1956, מונה קאדאר לסגנו של נוג' ולשר החוץ.
תפקידו בימי המרד בשנת 1956
מפלגת הפועלים ההונגרים אורגנה מחדש תחת השם מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית בהנהגת יאנוש קאדאר כמזכירה הכללי.
ממשלתו של אימרה נאג' החלה בתהליך של ליברליזציה וחופש מדיני וכלכלי, שחררה אסירים פוליטיים, והביעה רצון להוציא את הונגריה מברית ורשה ולהכריז על נייטרליות.
קאדאר לא ראה עין בעין עם צעדים אלו.
ב-31 באוקטובר 1956, מספר ימים לאחר תחילת האירועים, נמלט למוסקבה, יחד עם השר פרנץ מיניך ובעזרת השגרירות הסובייטית בבודפשט.
ב-4 בנובמבר 1956, נשא נאום בו הוא מזמין את הכוחות הרוסיים לדכא את המרידה ההונגרית, כביכול בשם "מהפכת הפועלים והאיכרים ההונגרית".
הוא הגיע לבודפשט עם הכוחות הרוסיים שנשלחו לדכא את המרד, ולקח לידיו את מוסרות השלטון.
נוג' נמלט לשגרירות היוגוסלבית, אך יצא משם משהובטחה לו חסינות על ידי קאדאר.
נוג' נעצר מיד לאחר שיצא מן השגרירות, גורש לרומניה על מנת להרחיקו ממוקדי המרד, ולאחר מכן הוחזר לבודפשט, נשפט והוצא להורג.
עשרות אלפי דמוקרטים, ליברלים, וקומוניסטים רפורמיסטיים נעצרו, וכ-1,200 הוצאו להורג.
הוא הבין כי יש לרצות את היסודות הרפורמיסטיים בהונגריה, וכי לא ניתן להמשיך במדיניות הסטליניסטית הקפואה אשר הביאה למשבר של 1956.
בתחילת שנות השישים הכריז קאדאר כי "מי שאינו נגדנו הוא עמנו", והביא לחנינה כללית של מורדי 1956. הוא פירק את המשטרה החשאית ההונגרית השנואה, ה-"AVH" ("הרשות לביטחון המדינה"), והביא למדיניות מעשית אשר ניסתה לרפא את פצעי המרידה.
"מפלגת הפועלים ההונגרית" אשר הייתה לאחר המרידה מותג שנוא ומבוזה, הפכה למפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית.
יצוין כי כאשר דיכאו הרוסים את המרידה בפראג בשנת 1968 (אשר הזכירה בקוויה הכלליים את המרידה ההונגרית, אם כי רב השונה בין שתי המרידות) שלחה הונגריה חיילים לסייע לרוסים.
בתחילת שלטונו פעל לביזור תהליך קבלת ההחלטות הכלכלי, בניגוד לנטייה הקומוניסטית הרווחת לצנטרליזם ביורוקראטי.
בנוסף פיתח את מגזר התעשייה ואת התיירות למדינה.
משבר הנפט שפרץ ב-1973 בעקבות מלחמת יום הכיפורים הכה באופן קשה במשק ההונגרי, כאשר מוצרי הייצוא המצומצמים לא הספיקו כדי לשלם עבור צריכת הנפט.
בסוף שנות השמונים, לאחר שלושים שנות שלטונו של קאדאר, המשק ההונגרי היה נתון במיתון עמוק, ובירידה ממשית של רמת החיים, וגם הידרדרה בריאותו של קאדאר.
הוא הודח מן הפוליטבורו ההונגרי ומתפקידו כמזכיר ראשון של המפלגה בידי אימרה פוז'גאי וקארוי גרוס במאי 1988, ומונה לתפקיד הסמלי של "נשיא המפלגה".
ב-12 באפריל 1989 קאדאר הופיע במפתיע בישיבה הסגורה של הוועד המרכזי ונשא נאום סוער ולא קוהרנטי.
כנראה רצה להתוודות על המשא ומתן שלו בשנת 1956 במוסקבה (עליו מעולם לא דיבר בפומבי) ועל הרשעתו והוצאתו להורג של אימרה נאג'.
על פי עדותו של מיקלוס נמת', חודשים ספורים לפני מותו ביקש קאדאר מכומר קתולי לשמוע את הודאתו, דבר המצביע על כך שהוא כנראה חווה המרה מהאתאיזם הקודם שלו לקתוליות.
קאדאר נפטר מסרטן הריאות ב-6 ביולי 1989 בגיל 77, שלושה חודשים לפני סיומו הרשמי של המשטר הקומוניסטי שיצר.
יאנוש פילינסקי (הונגרית: Pilinszky János; 27 בנובמבר 1921 – 27 במאי 1981) היה משורר הונגרי.
פילינסקי, יליד בודפשט, עבד כעוזר לעורך כתב-העת "אלט" (Élet "חיים") עד שנת 1944, שבה גויס.
במשך השנה האחרונה של מלחמת העולם השנייה היה שבוי מלחמה ונחשף למראות של מחנות הריכוז הנאצים למשל בראוונסבריק שבגרמניה, וזוועות המלחמה הן אחד הנושאים המרכזיים בשירתו הנוצרית המטאפיזית.
יאנוש פילינסקי נולד ב-1921 בבודפשט כילד השני מבין שני ילדיהם של זוג אקדמאים - ייאנוש פילינסקי האב, מהנדס ודוקטור למשפטים בעל שורשים פולניים רחוקים, וורוניקה לבית בייץ, ששני ענפי משפחתה - הענף בייץ והענף מרטן - הגיעו למרחב ההונגרי מצרפת.
אבות משפחת בייץ היו קתולים מצפון לורנה, שהיגרו במאה ה-18 לחבל באנאט, והתיישבו בהתחלה בכפר קישקומולוש (כיום קמולושו מיק ברומניה) אז באימפריה ההבסבורגית.
הורי המשורר הכירו בימי מלחמת העולם הראשונה בזמן שהאב החלים מפציעת מלחמה והאם התנדבה כאחות.
אחרי המלחמה האב מצא עבודה בדואר ההונגרי בבודפשט.
המשורר נולד בבית ששכן ברחוב גרוף קארוי 5 (כיום רחוב אישטוואן פרנצי).
בילדותו סבל פילינסקי מאלימות מצד אביו.
ב-1931-1927 בבית הספר היסודי ברחוב צוקור.
המשיך ב-1939-1931 בגימנסיה פיאריסטית בה התעניין בעיקר בלימודי השפה ההונגרית וקיבל השראה מבחינה דתית מספרי לימודי הדת מאת הנזיר אנטל שיץ.
אף על פי שציוניו היו פחות טובים היה פילינסקי בתיכון בעל ידע רב.
ב-1935 בגיל 14 התחיל לכתוב שירים ובהמשך פרסם במגזין " Élét".
התרשם מאוד מהרומן של דוסטויבסקי,"חלכאים ונדכאים" המתמקד בסבל האנושי.
הסב מצד האב, ז'יגמונד פילינסקי, מייצר פעמונים.
הוא התחתן עם אישה מהאצולה ההונגרית, אילונה טורי, שאמה הייתה סלובקית.
דוד אחש מצד האב, ז'יגמונד פילינסקי הבן, היה לזמר אופרה ידוע, טנור שהופיע האופרות של ריכרד וגנר והשתתף בניו יורק בהקלטה הראשונה של אופרת טנהויזר.
דוד אחר, גזה פילינסקי, היה כנר, כמו כן מורה לפיתוח קול, אחרי 1937 היה מספר שנים כנר בתיאטרון מטרופול בברלין.
יאנוש סטארקר או שטארקר (בהונגרית: Starker János; בודפשט, 5 ביולי 1924 – בלומינגטון, 28 באפריל 2013) היה צ'לן יהודי-הונגרי ואחד הצ'לנים והמורים לצ'לו המפורסמים והמשפיעים ביותר במאה ה-20. מאז שנת 1958 לימד בבית הספר למוזיקה של אוניברסיטת אינדיאנה, שם נשא את התואר "פרופסור מצטיין".
בעברית נפוץ הכתיב "שטארקר" לשם משפחתו, כמו בגרמנית ובהונגרית, אף כי הוא העדיף את ההגייה "סטארקר", האנגלית.
סטארקר נולד בבודפשט במשפחה יהודית לאב ממוצא פולני, חייט בגדי נשים, ולאם שהיגרה להונגריה מהאימפריה הרוסית.
יאנוש שטארקר למד באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט והיה מתלמידיו של אדולף שיפר וכן למד גם אצל לאו ויינר, אנטל מולנאר ויאנוש המרשלג.
אחרי שהצליח לשרוד במחנה עבודה נאצי אליו הוגלה במלחמת העולם השנייה התקבל כפליט ברוסיה בגלל נגינתו.
לאחר המלחמה, ולאחר שנה אחת בפריז, היגר סטארקר לארצות הברית בשנת 1948 ושם התקבל כצ'לן ראשי לתזמורת הסימפונית של דאלאס בניצוח אנטל דוראטי.
בשנת 1949 עבר סטארקר לניו יורק והיה לצ'לן ראשי במטרופוליטן אופרה בניצוח פריץ ריינר.
בניו יורק הקליט את הראשונה בסדרת הקלטותיו הנודעות לסוויטות לצ'לו של באך.
השליטה הטכנית המעולה של סטארקר החשידה אותו (ללא הצדקה) בטיפול אלקטרוני בהקלטותיו, והניסויים שערך בהצבת מיקרופון ובטכניקות הקלטה משכו אליו את תשומת לבם של מהנדסי ב- MIT.
בשנת 1952 התמנה סטארקר לצ'לן ראשי של התזמורת הסימפונית של שיקגו, כאשר פריץ ריינר התמנה למנהלה המוזיקלי.
בשנת 1958 עבר סטארקר לאוניברסיטת אינדיאנה וחידש את הקריירה שלו כסולן.
הוא הופיע באלפי קונצרטים בכל היבשות.
מאז 2001 הוא הגביל את פעילותו להוראה, לכיתות אמן ולהופעות מזדמנות עם שותפו הוותיק לנגינה, הפסנתרן שיגאו נריקי, ועם חתנו, בתו ונכדתו, הכנרים ויליאם, גוון ואלכסנדרה פרוצ'יל.
סטארקר נודע כאחד מגדולי המורים לצ'לו המשפיעים ביותר במאה ה-20 .
על-פי עדותו קיבל תלמידים כבר בגיל תשע, וטען שבניגוד לסולנים הבין-לאומיים האחרים: "איני יכול לתפוש נגינה בלי הוראה, והוראה בלי נגינה".
הוא ראה בהוראת הצ'לו את אחריותו כלפי דור הצ'לנים הבא.
תלמידיו של סטארקר הם מהצ'לנים והמורים לצ'לו הטובים והמפורסמים בעולם, ביניהם ניתן למצוא את מריה קליגל, אמיליו קולון, גארי הופמן וטסויושי טסוסומי, וכן ישראלים רבים: דורון טויסטר, שגיא הרטוב, אנריקה מלץ, פיטר תימן ועוד.
סטארקר היה אחד הצ'לנים המוקלטים ביותר בעולם, ולזכותו מעל ל-160 הקלטות.
הוא זכה ב- Grand Prix du Disque בשנת 1948 על הקלטתו הראשונה לסונאטה של קודאי לצ'לו סולו, יצירה שנחשבה עד אז לבלתי ניתנת לנגינה מבחינה טכנית.
הוא הקליט את הסוויטות לצ'לו סולו של באך חמש פעמים, האחרונה ביניהן לחברת תקליטי RCA בשנת 1992, הקלטה שזיכתה אותו בפרס גראמי.
הוא היה גם בין המועמדים לפרס גראמי על ההקלטה משנת 1990 ליצירותיו של דויד פופר, התובעניות באופן קיצוני.
דייוויד בייקר, אנטל דוראטי, ברנרד היידן, ז'אן מרטינו, מיקלוש רוסה ורוברט סטארר כתבו קונצ'רטי בשבילו.
בין השנים 1950 ו- 1965 ניגן סטארקר והקליט על סטרדיוואריוס "לורד איילספורד", הכלי הגדול ביותר שסטרדיוואריוס בנה.
בשנת 1965 רכש סטארקר צ'לו "מטאו גופרילר", שנבנה לפני הסברה בוונציה בשנת 1705, כלי שבו ניגן עד מותו.
סגנון נגינתו של סטארקר היה עז, נמרץ ומפגין מיומנות טכנית מרשימה.
לדברי כמה מתלמידיו, הטכניקה שלו התרכזה בצלילים ארוכים, משוכים, כמעט ללא רחש הזחה מידו השמאלית, והתוצאה היא צלילים חלקים ונקיים מאוד, "שכל אחד מהם נשמע כאבן יקרה." סטארקר עצמו תיאר את הצליל שלו כ"מרוכז" ו"ממוקד".
הוא נודע ביכולתו להפיק קשת רחבה ביותר של צלילים וגוני טון.
הוא דחה את הוויבראטו הרחב, שכמה מבני דורו נוטים לו - בעיניו היה זה חיפוי על אינטונציה גרועה - והוא נודע בנוכחות הבימתית אומרת האצילות שלו, המותירה את הביטויים הרגשיים למוזיקה לבדה.
הוא ציטט את ידידו ועמיתו משכבר הימים, ג'רג'י שֶׁבּוֹק, שאמר, "אתה אמור לעורר התרגשות, לא להתרגש."
יאנוש פירסט (בהונגרית: Fürst János; 8 באוגוסט 1935 – 3 בינואר 2007) היה מנצח וכנר יהודי-הונגרי.
יאנוש פירסט החל את לימודי הכינור באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בעיר הולדתו, בודפשט.
אחרי דיכוי המרד ההונגרי על ידי השלטון הסובייטי בשנת 1956, המשיך את לימודיו בקונסרבטוריון בבריסל, בלגיה.
בהמשך למד בקונסרבטואר של פריז וזכה שם בפרס ראשון.
בשנת 1958 התקבל ככנר לתזמורת רדיו אירלנד ובנה שם קריירה ככנר ראשי של התזמורת.
ב-1963 ייסד פירסט את התזמורת הקאמרית האירית ומכאן החלה קריירת הניצוח שלו להתפתח.
עם ייסוד תזמורת אלסטר בשנת 1966, התמנה פירסט לכנר הראשון שלה ובהמשך לעוזר המנצח בשנת 1971. הוא כיהן כמנצח ראשי ומנהל מוזיקלי בתזמורות של מאלמה (1974-77), אלבורג (1980-83), דבלין ווינטרטור (1990-94) וכמנצח אורח ראשי של הפילהרמונית של הלסינקי.
בשנים 1981-1990 היה פירסט המנהל המוזיקלי של האופרה של מרסיי.
כמו כן היה אורח תדיר בהאופרה האנגלית הלאומית, האופרה הסקוטית והאופרה המלכותית של סטוקהולם.
ב-1978 ניצח על הצגת הבכורה של "סאלומה" מאת פיטר מקסוול דייוויס ובהמשך הקליט אותה.
הוא הרבה להקליט לחברת ההקלטות פוקס עם התזמורת הסימפונית של במברג, בין השאר מוזיקה לא-מוכרת של צ'ייקובסקי.
שיצאה לאור באמצע שנות ה-70'; חלק מן ההקלטות יצאו מחדש בתקליטורים.
לפירסט יצאו מוניטין של מורה מעולה.
כמה וכמה מתלמידיו בקונסרבטואר של פריז זכו בתחרויות ניצוח יוקרתיות.
הוא עבד עם תזמורות נוער, בהן תזמורת הנוער הלאומית של בריטניה.
באחרית ימיו הוזמן לעמוד בראש הוראת הניצוח התזמורתי בקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון, אבל לא האריך ימים עד לקבלת המשרה.
פירסט מת ממחלת הסרטן בפריז, בשנת 2007.
יאנוש "קובה" מורגנשטרן (בפולנית: Janusz Morgenstern, 16 בנובמבר 1922 – 6 בספטמבר 2011) היה במאי ומפיק קולנוע יהודי-פולני.
יאנוש מורגנשטרן נולד למשפחה יהודית בשנת 1922, בעיירה מיקולינצה (כיום בגבולותיה של אוקראינה) לדוד מורגנשטרן ואסתר (לבית דרוקס).
עם סיום בית הספר העממי בעירה המשיך את לימודיו התיכוניים בעיר פשבורסק שם גר דודו, אחי אמו מארק דרוקס, שבביתו גם גר באותן שנים.
הדוד מארק היה עורך דין ופילוסוף, והשפעתו הרוחנית והאינטלקטואלית על קובה הייתה רבה.
בשנת 1939, עם כניסת הגרמנים לעיירה, גורשו כל היהודים לגטו בעיר הסמוכה טרנופול.
ערב האקציה הצליח קובה ועוד חברים לברוח מהגטו אל היערות סביב העיר - שם הסתתרו חודשים רבים על סף מוות מקור ורעב.
בחודשים האחרונים של המלחמה, כשהצבא הרוסי התקדם אל העיירה, ביקש קובה את עזרתו של מנהל בית הספר בו למד בילדותו והלה החביא אותו במרתף ביתו.
לאחר המלחמה למד בימוי בבית הספר לקולנוע בלודז' ובתחילת דרכו שימש עוזר במאי לאנדז'יי ויידה.
בשנת 1954 סיים את לימודיו ושימש שם כמורה לקולנוע.
מאז הפיק וביים עשרות סרטים והוא נודע כאחד הבמאים הנערצים בפולין.
בישראל מוכר מורגנשטרן בעיקר דרך הסרט הקצר בן 9 הדקות שיצר בשנת 1961 - אמבולנס, אשר פגש תלמידי תיכון ישראלים רבים בתהליכים חינוכיים על אודות השואה, ובמהלך ביקור ביד ושם.
ב-7 באפריל 2011, חשף את הכוכב שלו בשדרת הכוכבים ברחוב פיוטרקובסקה בלודז'.
ב-6 בספטמבר 2011 נפטר, ונקבר בבית הקברות הצבאי בורשה בפובזקי (רובע A29-tuje-8) בשדרת ההצטיינות.
בטקס השתתפו בין היתר הנשיא ברוניסלב קומורובסקי, שר התרבות בוגדן זדרוייבסקי, חברו רומן פולנסקי ויוצרי קולנוע רבים.
בדרכו האחרונה ליוותה אותו המוזיקה של קשישטוף קומדה.
בשנת 2022, נחנך חדר עריכה על שמו בבית הספר התיכון מנור בקיבוץ כברי שבגליל.
התחתן עם השחקנית קריסטינה צרנייאק, ובחר בעקבות אירועי השואה לא להביא ילדים לעולם.
יאנוש פאליקוט (פולנית: Janusz Marian Palikot; נולד ב-26 באוקטובר 1964) הוא פוליטיקאי פולני ואיש עסקים.
פאליקוט למד פילוסופיה באוניברסיטת וורשה, שם סיים תואר ראשון ושני.
טרם כניסתו לפוליטיקה היה איש עסקים ופתח חברה שעסקה בייצור משקאות אלכוהוליים.
נבחר לראשונה לסיים בספטמבר 2005, מטעם מפלגת המצע האזרחי.
בשנת 2010 פרש מהמפלגה והקים מפלגה מחדשה, "תנועת פאליקוט", בעלת מצע ליברלי ואנטי-קלרקלי, אשר זכתה בעשרה אחוז ממושבי הפרלמנט בשנת 2011.
פאליקוט תומך הפרדת הכנסייה הקתולית מהמדינה בפולין, חיזוק זכויות הנשים והומוסקסואלים, לגליזציה של המריחואנה ובליברליזם כלכלי.
במאי 2012, הודיע באופן פומבי, כי החליט לוותר על השתייכותו לכנסייה הקתולית, צעד שנוי במחלוקת במדינה שבה 90% מהתושבים משתייכים לכנסייה הקתולית.
פאליקוט הצמיד הודעה כתובה על כך לשער הכנסייה הפרנציסקנית בקראקוב ומיד לאחר מכן מסר הודעה רשמית לאמצעי התקשורת.
מאשתו הראשונה, מריה נווינסקה, הוא אב לשני בנים.
התגרש ואחר כך נישאה למוניקה קובאט, ממנה הוא אב לבן ובת.
יאנוש קיקיליי, הידוע גם כיאנוש מטוטשיימש או טוטשוימוש (בהונגרית: Küküllei János, או Tótsolymosi Apród János) היה כרוניקן של המלך ההונגרי לאיוש הגדול, שחי המאה ה-14.
בן למשפחה מן המעמד הבינוני מהיישוב טוטשוימוש או טוטושיימש שבממלכה ההונגרית (היישוב נמצא כיום בסלובקיה ונקרא בסלובקית שארישסקה סוקולובצה - Šarišské Sokolovce).
קיקיליי עבד תחילה (ככל הנראה החל משנת 1344) כנוטריון בלשכה המלכותית, ובהמשך מונה למזכירו של מלך הונגריה.
בשנת 1352 התמנה לקפלן לקטור בערים אראד (כיום ברומניה) ואגר.
ב-1353 מונה לקאנון בזגרב ובסקשפהרוואר.
כיהן עד מותו כקאנון בטרנסילבניה וכארכידיאקון בקיקילה (Küküllő), כיום טרנאבה ברומניה, תפקיד שהעניק לו את השם קיקיליי, בו נודע גם בדורות הבאים.
במקביל מונה לקאנון של אסטרגום.
בשנים 1366-1363 וכן ב-1387-1379 כיהן כממלא מקום (vicarius) של הארכיבישוף של הונגריה באסטרגום.
קיקיליי חיבר את הכרוניקה של המלך לאיוש הגדול לבית אנז'ו (Chronicon de Ludovico rege), שהיא גם הביוגרפיה הראשונה בספרות ההונגרית של ימי הביניים.
יאנוש קמני מדיארדיירה-מונושטורי ; (בהונגרית: Magyargyerőmonostori Kemény János; 14 בדצמבר 1607 מדיארביקיש, בימינו ביקיש, במחוז מורש 23 בינואר 1662 סאסנאג'סלש) היה אציל הונגרי, איש צבא וסופר מטרנסילבניה, שכיהן כשליט טרנסילבניה בשנים 1660–1662.
קמני היה צאצא למשפחת אצילים ידועה בטרנסילבניה.
לפי הכרוניקה ההונגרית של גאשאפר הלטאי Magyar Cronica, אחד מאבות משפחת קמני, שימון קמני, היה הלוחם שהתחפש למפקדו יאנוש הוניאדי ונהרג על ידי הטורקים במקומו.
אביו של יאנוש קמני היה בולדיז'אר קמני.
קמני מילא תפקידים פוליטיים וצבאיים בנסיכות טרנסילבניה, בימי שלטונם של הנסיכים גאבור בתלן וג'רג' ראקוצי הראשון.
תחת שלטון ג'רג' ראקוצי השני קמני הפך ליועץ הראשי של הנסיך וניהל עבורו מסעות צבאיים בנסיכות מולדובה ב-1653 ובפולין ב-1657, כשהמסע השני נועד להשיג לראקוצי את כתר המלכות של פולין.
האימפריה העות'מאנית התנגדה בתוקף לשאיפות הפולניות של ראקוצי ואסרה על כל פעילות צבאית מסוג זה נגד פולין.
גם יאנוש קמני בעצמו ניסה להניא את השליט מהיוזמה הצבאית הנ"ל ופיקד באי רצון על המסע בפולין.
המסע הסתיים בכישלון חרוץ:צבאו של קמני, שננטש על ידי בני הברית השוודים, נפל בשבי בידי הטטרים של קרים.
קמני עצמו היה שבוי בידי הטטרים עד אוגוסט 1659 כששוחרר תמורת כופר ענק.
בימי השבי כתב קמני אוטוביוגרפיה בהונגרית, הנחשבת לאחד מנכסי צאן הברזל של הספרות הממוריאליסטית ההונגרית במאה ה-17.
בשובו לטרנסילבניה, קמני מצא מדינה קרועה בין שאפתנותו של ג'רג' ראקוצי השני, שלא היה מוכן להתפטר, לתומכים בטוענים הרבים לכתר.
הטורקים העות'מאנים לא סלחו לטרנסילבנים על אי הציות לפקודותיהם.
"השער הנשגב" לא הכירה שוב בזכות הפרלמנט (הדיאטה) הטרנסילבני לבחור בשליט.
משראה זאת ולאחר הפהשיטות החוזרות ונשנות של הטורקים ושל בני בריתם הטטרים של קרים לטרנסילבניה, קמני חשש מאוד לאבדן האוטונומיה של מולדתו והחליט לפנות לעזרת ההבסבורגים.
ב-1 בינואר 1661 אחרי שהשליט אקוש ברצ'אי, איש הטורקים, נאלץ להתפטר, הדיאטה הטרנסילבנית בחרה ביאנוש קמני לשליט.
באפריל 1661 הדיאטה הטרנסילבנית, בראשות קמני, הכריזה על השתחררות מדינתו מחסות העות'מאנים וקראה לעזרתה של אוסטריה.
כתגובה, ביוני 1661 הותקפה טרנסילבניה על ידי צבא טורקי-טטרי גדול.
קמני הובס ואולץ להימלט לשטח הונגריה שבשליטה הבסבורגית.
הטורקים העלו את מיהאי אפּאפי על כס הנסיכות של טרנסילבניה.
בהתחלת ספטמבר 1661 שב יאנוש קמני לטרנסילבניה, כשהוא מלווה בכוח צבאי אוסטרי בפיקוד הגנרל ריימונדו מונטקוקולי.
אולם במהרה ננטש על ידי האוסטרים ונהרג בקרב נאג'סלש נגד הטורקים.
יאנוש מוניאק (בפולנית: Janusz Muniak, 3 ביוני 1941 – 31 בינואר 2016) היה סקסופוניסט, חלילן ומלחין ג'אז פולני.
הוא החל להופיע בלובלין בשנת 1960 והיה מחלוצי הג'אז החופשי באירופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
בשני העשורים שלאחר מכן שיתף פעולה עם שורת נגני ג'אז פולניים, בהם טומש סטאנקו ואנדז'יי טז'סקובסקי , ואף עם אמני ג'אז אמריקאים ובין-לאומיים, בהם האנק מובלי, פרדי האברד, נייג'ל קנדי, הנק ג'ונס , דון צ'רי ואחרים.
החל משנת 1976 הופיע מוניאק בלהקה משלו, עמה הקליט מספר אלבומים.
הוא הופיע בפסטיבל הג'אז של ורשה, הג'אז ג'אמבורי .
היה אמן אורח במספר אלבומים של סטאנקו, טז'סקובסקי ואמני ג'אז פולניים אחרים.
מ-1992 הוא הפעיל בקרקוב מועדון ג'אז ולעיתים הופיע בו.
יאנוש ליבני (בהונגרית: Libényi János; 8 בדצמבר 1831 – 26 בפברואר 1853) היה חייט הונגרי אשר התפרסם בשל ניסיונו הכושל להתנקש בחייו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
ליבני נולד ב-8 בדצמבר 1831 בעיר צ'אקוואר שהשתייכה אז לאימפריה האוסטרית.
הוא שרת זמן מה בצבא האוסטרי, ולאחר שחרורו עבד כחייט.
במהלך המרד ההונגרי של 1848 הוא עבד כחייט צבאי עבור המורדים.
ב-1850 הוא עבר לגור בווינה.
ב-18 בפברואר 1853, בעת שפרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה הסתובב במצודת וינה, התקרב אליו ליבני.
הקיסר נרתע מיד כשהבחין בסכין שאחז בידו.
למזלו, צווארונו שהיה עשוי מתכת חזקה הגן על צווארו כמעט לגמרי, ועל אף שנפצע ודימם חייו ניצלו.
שומרו של הקיסר, מקסימיליאן או'דנול, הכה את ליבני בעזרת חרבו והרחיק אותו מן הקיסר.
או'דונל קיבל לאחר האירוע את התואר "הרוזן פון טירקונל" והוענק לו צלב המפקדים של המסדר המלכותי של לאופולד.
שלט האצולה של משפחת או'דונל הוגדל ושודרג בתחיליות ובמגן של הדוכסות של בית אוסטריה, וכן בעיט הדו-ראשי של האימפריה.
שלטים אלה עיטרו את האכסדרה בבית מס' 2 בכיכר מיראבל (Mirabellplatz) בזלצבורג, שם בנה או'דונל את ביתו לאחר האירוע.
יוזף אטנרייך, קצב אשר סייע לאודנל בהשתלטות על ליבני, זכה בתואר "יוזף פון אטנרייך" על סיועו בהצלת הקיסר.
ליבני הכריז על עצמו כעל לוחם יחד אשר פעל כנקמה על דיכוי הדמים של המרד בהונגריה.
הוא נידון למוות בתלייה ב-26 בפברואר.
אחיו של פרנץ יוזף, מקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו, בנה את כנסיית ווטיפקירכה לאות תודה על הצלת אחיו.
קארוי יאנוש לאבוטה אִיזֵ'פּפאלווי (בהונגרית: Izsépfalvi Lavotta Károly János, בסלובקית: Jan Lavotta; 5 ביולי 1764 פוסטאפדמש (Pusztafődémes), בנפת גאלאנטה, כיום בסלובקיה – 11 באוגוסט 1820 טאיה) היה כנר ומלחין הונגרי.
נציג בולט של מוזיקת ורבונקוש.
אותו, יחד עם יאנוש ביהרי ואנטל צ'רמאק, מכנים "שלישיית הוורבונקוש".
יצירתו הושפעה על ידי המוזיקה הקלאסית המערבית.
יאנוש לאבוטה נולד ב-1764 בפּוסטַאפֶדֵמֶש (בסלובקית - פוסטי פדימש Pustý Fedýmeš), בחבל הונגריה העליונה, חלק מהאימפריה ההבסבורגית, כיום פוסטה אוליאני (Pusté Úľany) בנפת גאלאנטה בסלובקיה, כבן יחיד למשפחה הונגרית ממוצא אצילי.
אביו כיהן כמזכיר של המושל בפוז'ון (ברטיסלבה) ואחר כך בתפקיד פקידותי בבודה.
לאבוטה גילה כישרון למוזיקה עוד בילדותו כשלמד נגינה בכינור מאביו שהיה כנר חובב מוכשר.
מוריו למוזיקה היו יוז'ף ציזלר (Czizler), ה"פרימאש" של הקרדינל-נסיך בתיאני, בונאוונטורה זאוואדי, מוזיקאי של משפחת אסטרהאזי, פרנץ הוסה (Hossza Ferenc) שפעל בנאג'סומבאט, והמנצח גיירג' גלנץ (Glanz György).
אמו, קלארה לבית סווֶטֶנייאֶי, נפטרה כשלאבוטה היה בן 9. אביו נשא בהמשך אישה שנייה.
אחרי לימודים בבודה, האב שלח את בנו לפנימייה ישועית בנאג'סומבאט (כיום טרנבה).
אחר כך בעזרת מלגה הוא למד משפטים בפוז'ון.
באחד מביקוריו בבית אביו התעוררה שערורייה כשתוך כדי ריב עם אמו החורגת איים עליה בסכין.
הוא נמלט מהבית והתגייס לצבא.
אחרי שאביו שחרר אותו מהשירות לא חזר מיד ללימודי המשפטים אלא נסע לווינה,
עד שנת 1786 השתלם בווינה בנסיבות לא ידועות היטב בנגינה ובתאוריית המוזיקה והחל בהדרגה בקריירה מוזיקלית ככנר וירטואוז וכמלחין ובקריירה תיאטרלית.
בנאג'סומבט הוא כתב את יצירתו הראשונה - "רטוריקה".
לתקופה הוא שהה בפראקנו (בגרמנית - פורכטנאו - Forchtenau) כיום פורכטנשטיין בבורגנלנד, באוסטריה, אחר כך התגורר למשך שלושה חדשים במנזר פאולני בבאנפאלווה, עבר בהמשך לשופרון ולבסוף חזר לפשט והשלים את לימודי המשפטים.
לאבוטה עבד זמן מה כפקיד בקנצלריה של הברון לאסלו אורצי בפשט עד 1791, אחר כך לימד כמורה פרטי את בניו של הרוזן קארוי זיצ'י (1826-1753).
בפשט היה מעורב בקטטות ובפרשיות אהבה סוערות.
בשנים 1792 ו-1793 כיהן לאבוטה כמנהל מוזיקלי של החברה ההונגרית לתיאטרון בבודה ופשט.
ב-1799-1797 חי בעיר מישקולץ וערך סיורים ארוכים ככנר וירטואוז בכל רחבי הונגריה.
בשנים 1802–1804 ניצח על תזמורת התיאטרון ההונגרי בקולוז'וואר בטרנסילבניה, עבד גם עם להקות תיאטרון בדברצן, במארושוואשארהיי בטרנסילבניה ובלשינץ (כיום לוצ'נץ בסלובקיה) .
הוא נדד תכופות לשם הופעות בחצרות האצילים ולימד נגינת כינור ופסנתר (למשל לימד פסנתר בביתו של הרוזן אימרה טלקי במרמורוש).
החל משנת 1816 פתח חנות למוזיקה בעיר דברצן.
אחרי שנת 1817 הידרדרה בריאותו.
הוא חזר לנדוד ולבסוף השתקע בטאיה, שבמחוז זמפלן (בימינו בנפת סרנץ' במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן).
לאבוטה, נחשב לצד אנטאל צ'רמק, יאנוש ביהרי ויוז'ף קושוביץ' לאחד הנציגים הבולטים של מוזיקת ורבונקוש.
ידועות 185 יצירות של לאבוטה.
Az égi háború - "המלחמה בשמיים"
Magyar aquardo - לכלי קשת ותני קרנות יער
פרט לוורבונקוש, הלחין לאבוטה ריקודים גרמניים, פולונזות, קונטרדאנסים ומנואטים לכלי קשת וכן מוזיקת פסנתר.
לאבוטה הלחין לחנים לשירי מיהאי צ'וקונאי ויטז.
רחובות בקבאניה - הרובע עשרה של בודפשט -, במישקולץ, שלגוטריאן, שארושפאטאק ובבלטונספלאק
בשאטוראליה-אויהיי (Sátoraljaújhely)- בית הספר למוזיקה ותחרות לדואטים לכינורות.
הוקם שם גם פסל לזכרו.
כמו כן פועלת שם תזמורת קאמרית של חובבים על שם לאבוטה
1990 - הוקם פרס יאנוש לאבוטה מטעם המחוזו בורשוד-זמפלן-אבאאוי
תחרות לכנרים ראשיים (פרימאש) צוענים בהונגריה נקראת על שמו
הכנר יאנוש ביהרי הלחין קטע לכינור לזכרו "על קברו של לאבוטה"
1906 - הכנר והמלחין ינה הובאי הלחין אופרה על חייו "אהבתו של לאבוטה"
1967 - המלחין פרנץ פרקש הלחין לזכרו את יצירתו "לבוטיאנה" לחמישיית כלי נשיפה.
יאנושהאזה (בהונגרית: Jánosháza) היא עיירה במחוז ואש במערב הונגריה.
גבולה המזרחי של העיירה שטוח ברובו ויורד לנהר מרצל, ואילו המערבי הוא אזור הררי.
רוב שטחי העיירה ניתנים לעיבוד חקלאי.
יהודים התיישבו בעיירה במחצית הראשונה של המאה ה-18. רובם התפרנסו ממסחר, מיעוטם היו בעלי מלאכה, חקלאים, עובדי תעשייה ופקידים.
הקהילה התארגנה ב-1836 והקימה מוסדות צדקה וגמילות חסדים.
בשנת 1840 נבנה בית הכנסת הראשון.
בעקבות הקרע ביהדות הונגריה ב-1868, הצטרפה הקהילה לזרם הקהילות האורתודוקסיות.
במלחמת העולם הראשונה גויסו חלק מיהודי הקהילה לצבא הונגריה וחלקם אף נהרגו בקרבות.
בתקופת ה"טרור הלבן" (פרעות ביהודים של גורמים ימניים בשנים 1919–1921 אחרי נפילת הממשלה הקומוניסטית בהונגריה) נרצחו שתי נשים יהודיות ביאנושהאזה.
בשנת 1930 חיו ביאנושהאזה 466 יהודים.
מעמדם וזכויותיהם של יהודי הונגריה הוגבלו עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, כשממשלת הונגריה הפרו-גרמנית חוקקה בשנת 1938 את "החוקים היהודיים", אשר נועדו להגדיר מיהו יהודי, לצמצם את מספר היהודים ולהגבילם בכמה תחומי חיים.
הצבא של גרמניה הנאצית נכנס להונגריה (שהייתה בעלת בריתה של גרמניה הנאצית) במרס 1944. בסביבות 10 במאי או 20 במאי הוקם גטו בעיירה, ואליו הובאו גם יהודי הכפרים הסמוכים.
יציאה מן הגטו הותרה רק לשם קניית מזון.
ב-12 ביוני גויסו הגברים היהודים לעבודות כפייה.
ב-17 ביוני 1944 הועברו שאר היהודים לגטו שארוואר, ומשם הובלו למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה חזרו למקום כ-50 יהודים שניצלו, בעיקר מבין המגויסים לעבודות כפייה, וחידשו את חיי הקהילה.
אולם התפילה שהוחרב במלחמה סודר מחדש ובעיירה הוקם גלעד לזכר הקורבנות.
כיום לא ידוע על הימצאותם של יהודים בעיירה.
הוא נולד במשפחה בורגנית יהודית עשירה.
אביו, ליפוט לייטנר היה קבלן בניין, עבר מקרואטיה (שהייתה אז בשליטת הונגריה במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית) לבירת הונגריה.
הם גרו בבודפשט באותו בנין עם ינה לנדלר.
יאנוש כבר בגיל צעיר עסק בסוגיות חברתיות ופרסם מאמרים בעיתונים.
משנת 1917 הוא השתתף בתנועת הפועלים, הפך לחבר של בחוג גלילאו, ועבד כעמית במערכת של העיתון "הפועל הצעיר" והמגזין "מא" (Ma פירושו היום).
מתחילת 1918 הוא השתייך לקבוצה האנטימיליטריסטית (מה שנקרא סוציאליסטים מהפכניים) בראשות אוטו קורווין, שתכנן ניסיון התנקשות בראש ממשלת הונגריה לשעבר אישטוואן טיסה.
הציטוט בצד הם הזיכרונות של פאל דמן (גולדשמידט).
את האקדח השיגו הוא אנטל מושויגו מיצרן המעליות, אישטוואן פרידריך (בשנת 1919 הפך לראש ממשלת הונגריה לתקופה קצרה) שידע לדברי דמני את ייעוד הנשק.
למחרת (17 באוקטובר) נעצר ליקאי בשעה 16:00, ואחר כך שוחרר במהלך מהפכת החרציות ב־31 באוקטובר שהיה יום ההתנקשות המוצלח באישטוואן טיסה.
שחרורו היה בהוראתם בעל פה של צירי המועצה הלאומית ההונגרית.
בנובמבר הוא השתתף בהקמת ה-KMP והארגון הלאומי של נוער עובד, והיה גם מזכירו של האחרון.
מסוף אותה שנה היה העורך של כתב העת "הפרולטר הצעיר".
בפברואר 1919 נעצר יחד עם מנהיגי ה-KMP.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית עמד בראש מחלקת החניכות של קומיסריאט העם של החינוך הציבורי.
בסוף יולי נסע לקונגרס הפתיחה של "האינטרנציאונל הבינלאומי לנוער קומוניסטי", וזו הסיבה שהוא כבר היה בווינה ב-1 באוגוסט, כאשר הרפובליקה נפלה.
ב־20 בנובמבר 1919 השתתף ב"האינטרנציאונל הבינלאומי לנוער קומוניסטי" השני.
ונבחר כחבר ממלא מקום בוועדת ההיגוי.
בשנת 1920 עבד כראש משרד דרום מזרח אירופה בברלין וכעובד מזכירות המשנה של מערב אירופה.
בסוף 1922, בהתבסס על החלטת הקומינטרן, נסע לארצות הברית להנהיג שם את התנועה הקומוניסטית ההונגרית.
שם עסק בפעילות ספרותית תחת שם העט ג'והן לאסן.
הוא נעצר בסתיו 1924 ושוחרר כנגד ערבות בלבד, בסופו של דבר מת ממחלת הריאות שלו בשנת 1925.
האסיר; מהפכה; גאולה (דרמות, עם הקדמה מאת לונאצ'רסקי, מוסקבה, גוסיזדאט, 1921)
אדום ולבן (ר ', ניו פורוורד, סרטי המשך מפברואר 1922)
דר מנש (דרמה בשלושה מעשים, קונסטנץ, וולה ורלאג, 1923)
כתבים נבחרים של יאנוש ליקאי (בודפשט, הוצאת מגבטה, 1963)
פאבלוב: הארגון הקומוניסטי של הכוחות המזוינים של משרד הפרולטריון הקומוניסטי (ברלין, Verlag Junge Garde, 1919)
יאנוש קורנאי (במקור קורנהאוזר, בהונגרית: Kornai János; בודפשט, 21 בינואר 1928 – 18 באוקטובר 2021) היה כלכלן הונגרי-יהודי זוכה בפרס סצ'ייני, פרופסור אמריטוס באוניברסיטה, חבר מן המניין באקדמיה ההונגרית למדעים.
קורנאי היה חוקר בין-לאומי מוכר ובולט של המערכת הכלכלית הסוציאליסטית, של מערכות שאינן בשיווי משקל ושל המעבר פוסט-סוציאליסטי לקפיטליזם.
היה ממקימי קולגיאום בודפשט (שהיה מוסד בין-לאומי שהוקם ללימודי תואר שני, דוקטורט ופוסט-דוקטורט עד סגירתו בשנת 2011).
פרופסור אמריטוס מאוניברסיטת הרווארד ואוניברסיטת קורווינוס בבודפשט.
קורנאי החל את לימודיו בשנת 1933 ב"רייכסדויטשה שול" בבודפשט, במסלול של שתים-עשרה שנות לימוד.
קורנאי היה בנו של עורך דין יהודי שנרצח במחנה ההשמדה אושוויץ בשנת 1944 ויאנוש קורנאי נקרא לשירות העבודה (שרות של עבודות כפייה ליהודים במסגרת הצבא ההונגרי ככוח עזר) בשנת 1944. הוא שרד את השואה ולאחר שחרורו סיים את לימודיו ואת בחינות הבגרות ב-1945 בעיר קישקונהלש בדרום הונגריה.
באותה השנה הפך לעובד המטה בבודפשט של "התאחדות הנוער הדמוקרטית ההונגרית" (MADISZ).
הוא הצטרף בשנת 1947 ליומון סבד נפ שפירושו בהונגרית "העם החופשי" והיה העיתון היומי של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית בין 1942 ל-1956, שם הפך לימים לעורך כלכלי.
בשנת 1954 הוא היה חבר במרד העיתון "העם החופשי" של אימרה נוג', שהביא להרחקתו מהעיתון בשנת 1955 יחד עם כמה מעמיתיו.
בינתיים, משנת 1953, הוא למד לתואר בכלכלה.
בשנת 1955 הפך לעובד "המכון לכלכלה של האקדמיה ההונגרית למדעים".
לאחר הרחקתו מהיומון "העם החופשי", עיסוקו העיקרי הפך למחקר מדעי.
בשנת 1956 הוא נפרד מהמרקסיזם לתמיד.
במהלך המרד ההונגרי באותה השנה הוא היה במשך זמן קצר עובד של יומון שיצא באותה התקופה.
לאחר התבוסה של המרד, סירב להצטרף ל"מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית" שקמה על יסודות המפלגה הקומוניסטית ההונגרית.
עבודת המחקר שהוא הגן עליו באותה השנה "ריכוזיות יתר של ניהול כלכלי", הוכרזה בפומבי ככתיבה רוויזיוניסטית, בגידה אידאולוגית.
בגלל כל זה, הורחק מהמכון למחקר אקדמי.
אז החל לעסוק בעיבוד תוצאות תורת הכלכלה המערבית.
בשנת 1958 התמנה לראש המחלקה של המכון לתעשיית הטקסטיל, ובשנים 1963 עד 1967 עבד כראש המחלקה וכחוקר במרכז למדעי המחשב של האקדמיה ההונגרית למדעים.
בשנת 1967 חזר למכון לכלכלה של האקדמיה ההונגרית למדעים, שם עמד בראש המחלקה לתיאוריה של רגולציה כלכלית.
הוא קיבל את הדוקטורט באוניברסיטה בשנת 1961. לימים מונה לפרופסור מחקר במכון לכלכלה של האקדמיה ההונגרית למדעים.
בשנת 1992 הפך לאחד המייסדים ולחוקר המוביל של "קולגיום בודפשט" ללימודים מתקדמים.
הוא היה פרופסור אורח בכמה אוניברסיטאות: בית הספר לכלכלה של לונדון (1964), אוניברסיטת סטנפורד (1968, 1973), אוניברסיטת ייל (1970), אוניברסיטת פרינסטון (1972, 1983), אוניברסיטת סטוקהולם (1976–1977), אוניברסיטת הרווארד (1984–1985).
בשנת 1986 מונה לפרופסור מן המנין לכלכלה באוניברסיטת הרווארד והיה פרופסור אמריטוס מאוניברסיטת הרווארד מאז 2002. הוא מונה בשנת 2005 לפרופסור מחקר באוניברסיטה המרכז אירופאי שייסד המיליארדר ההונגרי-יהודי ג'ורג' סורוס בשנת 1991 (אוניברסיטת מרכז אירופה, (CEU) היא אוניברסיטה בין-לאומית בבודפשט המורשית ומוסמכת על ידי ארצות הברית והונגריה).
מאז 2011 לימד באוניברסיטת קורווינוס בבודפשט.
בשנת 2016 היה קורנאי חבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
בשנת 1976 נבחר לחבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים, ובשנת 1982 כחבר מן המניין.
כמו כן התקבל לאקדמיה האמריקאית למדעים ולאמנויות וכן לאקדמיה למדעים הבריטית, השוודית המלכותית, הפינית למדעים, האקדמיה הרוסית למדעים והאקדמיה הבולגרית למדעים.
הוא היה חבר במערכת העיתון של ה"אקטה אוקונומיקה" ו"הסקירה הכלכלית".
כמה אוניברסיטאות הונגריות וזרות העניקו דוקטור של כבוד לקורנאי.
בנוסף לתפקידיו האקדמיים, שימש כסגן יו"ר ועדת ארגון הפיתוח של האומות המאוחדות בשנים 1972–1977. בשנת 1978 היה נשיא "האגודה הבין-לאומית לכלכלה", בשנת 1987 נבחר לנשיא "החברה הכלכלית האירופית", ובשנת 2002 של "החברה הכלכלית הבין-לאומית".
בשנת 1995 נבחר לחבר מועצת הבנק המרכזי של הונגריה; הוא התפטר מתפקיד זה בשנת 2001.
תחומי המחקר העיקריים שלו היו המערכת הכלכלית הסוציאליסטית, מערכות שלא בשיווי משקל והמעבר הפוסט-סוציאליסטי לקפיטליסטי.
לאחר עשרות שנות מחקר שהתחיל בשנות ה-50 של המאה ה-20, הוא הפך לחוקר הידוע ביותר בניתוח המערכת הכלכלית הסוציאליסטית.
הוא פרסם את ממצאיו עתירי ההשפעה במספר ספרים ובמאמרים של כתבי עת רבים.
הוא כתב בדרך כלל את כתביו בהונגרית ובאנגלית במקביל.
בספרו הראשון, "ריכוזיות יתר של ניהול כלכלי" (1957), הוא הפר את ההנמקה האידאולוגית וחשף נתוני המחשה בספרות המקצועית ההונגרית, ובמקום זאת הציג את הייחודיות של מערכת התכנון הסוציאליסטית, את האינטרסים השונים ואת היעילות הנמוכה, וזאת באמצעות ניתוח שיטתי של העובדות.
עבודתו החלוצית השנייה, "העיצוב המתמטי של המבנה הכלכלי" (1965), בה היה הראשון ברמה הבין-לאומית שהשתמש בכלים של תכנון ליניארי כדי לקבוע את המבנה הכלכלי האופטימלי של מדינה שלמה (הונגריה).
בנושא זה הוא פרסם מאמר שנכתב בשיתוף עם טמאש ליפטאק "תכנון בשתי רמות" (1962), שפרסום בכתב העת Econometrica והפך את שמו למפורסם בקרב המומחים בכלכלה מתמטית.
בשנת 1980 פרסם את עבודתו העיקרית הבאה "הגירעון".
בכך הוא חקר את אחת התופעות הבסיסיות של הכלכלה הסוציאליסטית.
בניגוד לתיאוריות הקודמות, הוא הראה שהגירעון אינו פשוט תוצאה של מחירים שנקבעו בצורה שגויה או תכנון לא מקצועי, אלא ייחודיות של המערכת הסוציאליסטית שנובעת מאופיה הפנימי.
הוא הציג את מושג "האילוץ התקציבי הרך", שתיאר את התופעה החברתית בה חברות ומוסדות סוציאליסטיים (אך לא רק סוציאליסטיים) יכולים לחרוג מאילוצים פיננסיים סבירים באופן משמעותי ובסדירות רבה.
הם לא צריכים לעמוד בפני האפשרות לפשיטת רגל מכיוון שבצורה מסוימת הם יכולים לסמוך על תמיכת המרכז.
עבודתו המסכמת, "המערכת הסוציאליסטית – כלכלה פוליטית ביקורתית" (1993) הושלמה בזמן קריסת המערכת הפוליטית והכלכלית הסוציאליסטית.
בחלקו כתוצאה חדשה של מחקריו, ובחלקו על ידי ניצול החופש שסיפקה הסביבה הדמוקרטית, הוא ניתח בעבודה זו את יחסי הפוליטיקה והכוח של המערכת בצורה גלויה יותר מאשר בעבודתו ה"גרעון".
הוא הראה את המבנה הכלכלי, החברתי והפוליטי שעמד מאחורי האילוץ התקציבי הרך, כיצד התופעות הכלכליות של הסוציאליזם קשורות למונופול של המפלגה הקומוניסטית ולבעלות המדינה על רוב המשק.
להשיגיו הייתה השפעה רחבה: רבים מספריו פורסמו בשפות אחרות ברחבי העולם לאחר פרסומם בהונגרית ובאנגלית; לדוגמה, עבודתו נגד שיווי המשקל פורסמה בחמש שפות אחרות, וחוברת אחרת שלו פורסמה בסך הכול בשבע עשרה שפות.
תרגום לא רשמי של יצירתו "הגירעון" התפשט בברית המועצות והופיע בסין במאות אלפי עותקים.
כבר מההתחלה, לספריו לא הייתה רק השפעה אינטלקטואלית על מקצועו של כלכלן אלא גם השפעה פוליטית וחברתית.
יאנוש קוטאני (במקור יעקב קוֹיֶטַיינֶר, בהונגרית: Kotányi János; סגד, 18 במאי 1858 –?) היה בעל מפעל לפפריקה ולתבלינים יהודי-הונגרי, מייסד חברת התבלינים קוטאני שהתפתחה עם השנים לחברת תבלינים בינלאומית גדולה ומפורסמת מאז ייסודה בשנת 1881.
קוטאני נולד בסגד כבנם של הירש וולף קויטיינר (1812–1904) ושל קטלין גולדברגר.
מאוחר יותר, שם היילוד תועד בכתב יד על תעודת הלידה כיאנוש, אך מספר ההיתר לשינוי שם לא צוין.
(נראה שלא היה שינוי שם רשמי כזה).
במשפחה היו עשרה - ואולי יותר - ילדים.
בשנת 1862 הירש וולף שינה את שם המשפחה להונגרי, לקוטאני.
שם ראש המשפחה הופיע במספר צורות: הירש פרקש (פרקש=זאב בהונגרית), בזמן שבתעודת הפטירה הופיע וילמוש.
סבו וסבתו של יאנוש מצד האב היו" מוזס קויטיינר (נפטר ב-1862) ואלה אסינגר.
יאנוש קוטאני נשא לאישה את ז'ופיה זוננפלד, בתם של דוד זוננפלד ורגינה גראף, ב־16 באוקטובר 1887 בעיר דיור.
מעט ידוע על תחילת דרכו של קוטאני בעולם העסקים, אך כנראה הלך בעקבות בן עירו ובן תקופתו מרק פיק (המבוגר ממנו ב-15 שנים) תעשיין וייצרן הנקניקים המפורסם והמצליח כבר אז.
ככל שידוע הילד העני יאנוש יצא לדרך ברגל מעיר הולדתו סגד לווינה, מרחק של כ-250–300 ק"מ, כי כסף לנסיעה לא היה.
בווינה התחיל לעבוד כשוליה אצל טוחן תבלינים וקפה.
הפפריקה ההונגרית לא הייתה ידועה אז מחוץ לגבולות הונגריה, אך הנער סבר שבוודאי ניתן לייצא אותו מהונגריה אם מייצאים, פלפל שחור, קפה ותה.
בשנת 1881 החל להפעיל טחנת פפריקה בעיר הולדתו סגד בה הכין את הפפריקה (פלפלים אדומים) שגודלו על אדמתו ובשיטת הערבוב והערבול על פי מתכון שלו.
בשנת 1884 חזר לווינה והקים את העסק הראשון שלו מחוץ להונגריה, בדבלינג, היום פרוור של וינה ב- Billrothstrasse בווינה הקים קוטאני את "טחנת הפפריקה הראשונה באוסטריה" (Erste Österreichische Paprikamühle) שפעלה בהובלת ובמכירת של פפריקה (שהוא ייצר בהונגריה) תזקיקי יין, תזקיקי שזיפים, חומץ יין ושזיפים מיובשים.
הודות לטעמו של אבקת הפפריקה קוטאני, החברה הפכה לספקית של החצר הקיסרית והמלכותית.
הצמיחה והשגשוג הכלכלי המהיר סייעו לעסק להתפתח במהירות ובקנה מידה מדהים.
יאנוש קוטאני השקיע עוד השקעה חכמה שצפתה את פני העתיד: הוא שדרג את טחנת הפפריקה המפורסמת שלו בסגד לטחנת תבלינים בכלל מסוגים רבים, והעתיק את הרעיון שלו למטרופולינים כמו בודפשט, ברלין, מינכן, בוסטון וניו יורק.
סחר פפריקה קוטאני פעל ברחוב קאראס במרכז העיר בודפשט מתחילת 1900.החברה הפכה לחברת מניות ציבורית בשנת 1923. יאנוש קוטאני הבן נרשם כשותף.
יאנושומוריה (בהונגרית: Jánossomorja) היא עיר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
העיר הוקמה בשנת 1970 לאחר איחוד של הכפרים פוסטשומוריה (Pusztasomorja) ומושונסנטיאנוש (Mosonszentjános), זאת לאחר שבשנת 1950 אוחד מושונסנטיאנוש עם מושונסנטפטר (Mosonszentpéter).
בכפרים שיוצרים את יאנושומוריה חיו יהודים בתקופות זמן שונות עליהם קיים תיעוד במפקדי קהילות מאותם זמנים ובמסמכי הכפרים
במושונסנטיאנוש חיה קהילה יהודית שהושמדה בשואה עליה אין מידע מלבד העובדה שהאחראי על הקהילה היה ד"ר בלה קליין ממושון.
יאנוש קומלוש (בהונגרית: Komlós János; בודפשט, 9 בפברואר 1922 – בודפשט, 18 ביולי 1980) היה עיתונאי יהודי-הונגרי, במאי קברט, קומיקאי, מנחה קברט, מבקר, סופר, מתרגם ספרותי, מחזאי, חוקר המשטרה החשאית ההונגרית (ÁVH), שוטר וקצין סיכול ריגול.
קומלוש נולד כילד של משפחה בורגנית יהודית מהמעמד הבינוני.
הוא למד בבית המדרש לרבנים בבודפשט לקריירה של רב.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה נלקח לשרות העבודה (עבודות כפייה ליהודים עבור הצבא ההונגרי) בתור "עלית-אינטלקטואלי".
הוא הצליח להימלט והיה שותף להקמת המשטר החדש אחרי המלחמה.
בין 1947 לבין 1953 היה קצין חקירות ותשאול של המשטרה החשאית ההונגרית (ÁVH).
לאחר שעזב את ה-ÁVH עבד כמתרגם לרוסית במשך כשנתיים ולאחר מכן היה קצין מודיעין בסיכול ריגול של השירות החשאי במסווה של עובד משרד החוץ ההונגרי.
ב-23 באוקטובר 1956 הוא היה בתוך הקהל שמחה מול התחנת רדיו הונגריה בתחילת המרד ההונגרי.
לבסוף, מבוהל משינוי המשטר האמיתי, הוא חווה את האירועים (המרד ההונגרי) כ"מהפכה נגד".
משנת 1967, כמייסד תיאטרון בימת מיקרוסקופ, היה מנהלו והמנחה שלו עד למותו בשנת 1980. הוא זכה לתהילה לאומית בקברט הרדיו ובטלוויזיה "בצד השלישי של המדליה" ו"הערוץ שלי", וכמנחה מוביל של קברט הסילבסטר.
הוא מילא תפקיד מכריע ביצירת הקברט הפוליטי הסוציאליסטי ההונגרי המיוחד ויוצר הגישה של "לומר, לבקר באישור מלמעלה".
בינתיים הוא נחשב לאיש אמונה של ההנהגה הבכירה של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית.
הידיעה על מעשיו ב- ÁVH, הרקע שלו בשירות החשאי, היחסים האישיים שלו עם הנהגת המפלגה הבכירה, האינטלקט הניהולי שלו, הפכו אותו כמשפיע על חיי התרבות בתקופת שלטון יאנוש קאדאר.
קומלוש נולד בשנת 1922 בבודפשט למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני.
אמו הייתה אירמה שטראוס, קלדנית-קצרנית.
אביו, ז'יגמונד קומלוש, שהיה יהודי בעל תפיסה שמרנית מהזרם הניאולוגי, שהייתה לו סוכנות סחר בקמח בקישפשט, אחד מרבעי בודפשט היום (אולי עבד גם בחברה לסחר קמח כפקיד).
על אף הרווחה היחסית, המשפחה גרה ב"בית דירות גדול והומה" במרכז העיר ברחוב קיראי (Király utca) על גבול רובע 6 ורובע 7. היא הושפעה גם מבעיות כלכליות, בתלות במצב העסקי והכלכלי הכללי.
המשפחה שמרה שבת, ביקרה בבית הכנסת בשבתות ובחגים וניהלה משק בית כשר.
סבו מצד אביו, ז'יגמונד קוֹהְן (כהן), היה מורה של העמותה היהודית בכפר זאוור, ואילו דודו, הרב זולטאן קוהן (כהן), היה מורה בבית המדרש לרבנים בבודפשט.
אביו הורשע בשנת 1938 (או בשנת 1943–1944, על פי מקורות אחרים) בספסרות בכרטיסי קמח בתקופת הגבלות המזון.
בתוך ריצוי עונש המאסר שלו, בשל יהדותו, הוא גורש לאושוויץ ומת במחנה ההשמדה.
קומלוש קיבל חינוך דתי קפדני במשפחה עם אבות רבנים ומלמדים.
בהשגחת סבו היה עליו ללמוד לכתוב ולקרוא עברית כבר בגיל שלוש בחדר.
כילד צעיר הוא נאבק בגמגום, בתחילה היה צריך להתמודד עם זה גם כמנחה קברט.
את לימודיו החל בשנת 1928 בבית הספר הריאלי של הקהילה היהודית של פשט שהיה בית ספר של י"ב כיתות (היום נקרא בית הספר הריאלי על שם מיקלוש רדנוטי של אוניברסיטת אטווש לוראנד).
המחנך של כיתתו היה דודו.
קומלוש היה ילד בעל יכולות טובות, חרוץ, מכור לקריאה, התנהגותו הייתה קצת מרוחקת, יהירה משהו, על פי חבריו.
לאחר סיום ארבע כיתות של בית הספר היסודי, היה עליו להחליט האם להמשיך את לימודיו במסלול הרגיל של בית ספר הריאלי היהודי או במסלול של ההכשרה לרב.
לנוכח הישגיו הלימודיים הטובים וככל הנראה בהתאם לרצון מחנחו-דודו, אביו בחר בבית המדרש הרבני.
במסגרת המחמירה של בית המדרש ניתן גם חינוך מעולה בעיקר בתחום מדעי הרוח.
מכיוון שהיו לימודים הן בשעות הבוקר והן בשעות אחרי הצהריים, עברה המשפחה לרחוב ואש, בסמוך לבית המדרש.
יאנוש למד היטב, אך לא היה תלמיד מכור לדת ולרצון להיות רב.
הוא היה אהוב על בני גילו, בקיץ חי את חייהם הצבעוניים של בני הנוער העשירים ממוצא בורגני, שחה, פגש חברים וחיזר אחרי בנות.
כתלמיד שחי בפשט, שהלך ללימודים בלבד, הוא לא השתייך לחוג התלמידים בפנימייה שגרו בבית המדרש יום ולילה, אך רבים הכירו אותו וחיבבו אותו.
הוא לא באמת התכונן לתפקיד רב, הוא עשה הרבה דברים בנוסף ללימודי רבנות ומדעי הרוח במשרה מלאה, כדי לעזור למשפחה שסבלה כלכלית בשל היות אביו בכלא.
בחופשת הקיץ הוא היה מורה פרטי בקצ'קמט.
בנוסף ללימודים במשרה מלאה עבד בלילה במועדון הלילה "אריזונה" כנער מדיח כלים וגם כברמן בפאב של רחוב סאבולץ', וצבר ניסיון חיים מעשי.
הוא עבד גם כחניך עיתונאי במשך תקופה קצרה בשבועון הספרות הפופולרי ביותר בעידן הורטי, שערך הסופר המהולל פרנץ הרצג ב"זמנים חדשים" (Új Idők).
הרצג חיבב את קומלוש הצעיר.
בינתיים קומלוש בא במגע עם אנשים בעלי דעות קומוניסטיות, כמו יאנוש קאדאר ואז בסביבות שנת 1941 היה מעורב יותר ויותר בפעילויות הארגונים האנטי-ממשלתיים, האנטי-גרמנים והאנטי-מלחמתיים של הקבוצות האינטלקטואליות של התנועה הקומוניסטית ההונגרית הבלתי חוקית.
ככל הנראה השתתף בפעילותם של שירותי ריגול זרים אנטי-גרמנים שפעלו במועדון הלילה אריזונה בהונגריה.
בזמנו הפנוי שיחק כדורמים במועדון הספורט (כדורמים) של פרנצווארוש, יוצא דופן ליהודי במועדון זה.
בשנת 1944, לאחר הכיבוש הגרמני של הונגריה, הוא חזר לעיתים קרובות מאוחר לביתו מכיוון שפגש באנשי הקשר הקומוניסטיים שלו.
בשנה זו קיבל את התואר בהונגרית-לטינית במדעי הרוח.
שנתון ההכשרה לרבנות של קומלוש הצליח להתחמק ממחנות שירות העבודה (עבודות כפייה ליהודים במסגרת הצבא ההונגרי) בשנת 1943 באמצעות קבלת דחייה ואחר כך גם בשנת 1944, אך בסופו של דבר נלקח גם קומלוש לשירות.
בהשוואה לעובדי כפייה יהודים אחרים, שובץ ליד בודפשט בפלוגה יהודית מובחרת של אינטלקטואלים מבודפשט ובה היו 16 תלמידים של בית המדרש לרבנות.
כמה דמויות הפכו מאוחר יותר מוכרות מאוד, בעלי שם כמו המשורר ג'רג' שומיו, פרנץ קארינתי, לאסלו אוראי (אז אונגאר), לימים פרופסור לרפואה, ופאל שומודי (הומוריסט)).
עבודתם כללה בהתחלה ניקוי סביבתי ותרגילים, לאחר מכן העמיסו משלוחי מזון בבודפשט עבור החזית המזרחית וכן בנו שדה תעופה גרמני בפומאז, עיירה צפונית לבודפשט.
בשהותו במחנה הכפייה, בניגוד לחניכים אחרים של בית המדרש לרבנות, קומלוש לא נהג כמצוות הדת, לא התפלל ולא חבש כיפה.
עם התקרבות החזית, יחד עם הבלבול שהלך וגבר בבודפשט, המשמעת המשיכה להתרופף במחנה, ויותר ויותר אנשים ברחו.
קומלוש לא המתין להעברת פלוגת העבודה שלו מערבה לכיוון אוסטריה וגרמניה, הוא ברח והסתתר באופן בלתי חוקי בבודפשט במשך כמה חודשים עד הגעת הצבא האדום הסובייטי.
בשנת 1945, לאחר הכיבוש הסובייטי של המדינה, הקומוניסטים הבלתי חוקיים לשעבר, בתמיכת ההנהגה הצבאית הסובייטית, כבשו במהירות את עמדות אכיפת חוק והסדר.
מספר רב של אינטלקטואלים יהודים פנו לארגוני אכיפת החוק, במיוחד כדי לחפש, לתפוס, להעמיד לדין, לשפוט ולהעניש את האלמנטים הפשיסטים, האמטישמים בקרב העם ההונגרי ובמיוחד את אנשי צלב החץ והז'נדרמריה.
דרך זו נבחרה גם על ידי יאנוש קומלוש, שהפך לאנטי-פשיסט בהכרה ובחר בצד השמאלי של המפה הפוליטית.
האיש שאיבד במלחמה את אביו שנרצח.
כשהוא נחוש לנקום ב"במבצעי השמדת היהודים: ההונגרים אנשי צלב החץ והפשיסטים", הוא הצטרף לכוחות הביטחון החדשים והשתתף במרדף הנקמה הלאומי נגד אנשי צלב החץ ופושעי המלחמה האחרים.
הוא הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (SZDP) בשנת 1945. במאי 1945 הצטרף למשטרת ההגנה של המדינה בשנת 1946 עבר מהסוציאל-דמוקרטים למפלגה הקומוניסטית ההונגרית.
לאחר שהוכיח את עבודתו בשטח, הוצב כסגן מפקד המשטרה בסגד בשנת 1947, שם עמד בראש מחלקת החקירות הפוליטיות.
חלק חשוב מעבודתו היה ניהול הבילוש והחקירות.
בשל אכזריותו כלפי משתפי הפעולה הפשיסטיים צבר במהרה מוניטין אימתני.
בפברואר 1950 מונה למפקד העיר פץ' ומפקד מחוז באראניה של ה-ÁVH.
הוא המשיך בפץ', מה שהפסיק בסגד.
בשנת 1952 הורד מדרגת רב-סרן לסרן בשל ידו הקשה והועבר מפץ' לבודפשט למחלקה המרכזית לריגול של ÁVH, לקבוצת החקירות.
אז – אולי אפילו "כהכרת תודה" – התחתן עם חברתו שהצילה אותו מהעמדה לדין.
עזיבת ה-ÁVH: קצין שירות חשאי עד 1956
הוא הצליח להימלט ממאבקי הכוח המסוכנים שהתרחשו במסגרת ÁVH (משפט לאסלו רייק, משפט יאנוש קאדאר).
בשנת 1953 הוצב קומלוש בעל ידע בינוני ברוסית כמתרגם ועורך במכון הלאומי למחקר חקלאי, ואחר כך כמתרגם טכני במכון המחקר לטלקומוניקציה ובמכון לטכנולוגיה המרכזית להנדסה.
אחרי 1956: תחילת הקריירה בתחום התרבותי
בפברואר 1957 העבירה אותו הנהגת המפלגה ממשרד סחר חוץ למחלקה הספרותית ברדיו ההונגרי, תוך התחשבות בשאיפותיו וביכולותיו.
בגלל הדיכוי והנקמה של המרד ההונגרי ברדיו, רוב הסופרים ההונגרים סירבו לקחת על עצמם תפקיד ובאווירה הקפואה כמעט ולא ניתן היה לאסוף חומר לתוכנית רדיו ספרותית.
לעומת זאת, קומלוש קיבל עבודה כעיתונאי הקשור לתרבות, בהתאם לשאיפתו.
מנהל מדור התרבות בנפסבדגאג (1962–1967)
בזכות אמינותו ובתמיכת חבריו במפלגה, הוא קיבל תפקיד חשוב בשנת 1962. הוא מונה לראש הדסק התרבותי של היומון מספר אחת, ה"נפסבדשאג", ונכלל במערכת בדרגה גבוהה עוד יותר, מה שכבר דרש אישור הגוף המחליט הגבוה ביותר של המפלגה, הוועדה המדינית.
קומלוש זכה בהדרגה להשפעה משמעותית לצד העורך רניי בנפסבדשאג.
כראש הדסק הוא הצליח להשתתף בישיבות של גוף ההחלטות העליון של המפלגה, הוועד המרכזי, וקיבל באופן קבוע דוחות מודיעיניים מסכמים וכן אפשרות לקרוא את העיתונות הזרה, ולכן היה לו מידע יוצא דופן על המצב הפוליטי במדינה ובעולם.
הכרה לאומית – תוכניות רדיו וטלוויזיה
בנוסף לנפסבדשאג, קומלוש היה מבקר קבוע של חיי הספרות וכתב טקסטים לתוכניות טלוויזיה ותסריטים לסרטים.
הוא הפך לאישיות ידועה לאומית לאחר שהופיע בקברט הרדיו עם ההנחיות ההומוריסטיות שלו.
בין 1965 לבין 1981 התפרסמו הסאטירות, ההומורסקות והמערכונים שלו בכמה כרכים.
בשנת 1967 קיבל קומלוש, בתמיכתו של ג'רג' אצל (בשמו הקודם הנריק אַפֶּל) שהשתייך לחוג העליון של ה-MSZMP, אפשרות להגשים את שאיפתו הישנה, את אישור המפלגה להקים תיאטרון קברט עצמאי.
כדי להוכיח את כישוריו התיאטרליים, הוא אפילו כתב הצגה על ולדימיר מאיאקובסקי (הוצג 3–4 פעמים בתיאטרון הלאומי של בודפשט).
בעידן הראשון של תיאטרון בימת מיקרוסקופ, רוב התוכניות נכתבו והונחו על ידי מנהל התיאטרון קומלוש עצמו.
הנחית הקברט הפוליטי האופיינית של קומלוש היוותה את המסגרת לתוכנית, וסצנות הקברט בוצעו על ידי להקת השחקנים בין דברי ההנחיה.
כמנהל קברט, קומלוש היה בקיא במיוחד בכל המתרחש במדינה.
הוא הצליח להמשיך לקבל מהוועד המרכזי של המפלגה, כראש בימת מיקרוסקופ, את הדיווחים הסודיים היומיומיים שיועדו למנהיגים ולעורכי נפסבדשאג בלבד, אלה שהיו נחוצים להפקת הומור פוליטי.
השחקנים המרכזיים של התקופה הראשונה של בימת מיקרוסקופ היו אנדרה הרקאני, זולטן גרא, אדית שוש ו-ז'וז'ה גורדון (גארטנר).
טמאש מאיור וגאבור אגארדי היו חברי להקה חיצוניים וכן היו עוד שחקנים צעירים מוכשרים רבים כמו טמאש הלר למשל ועוד אחרים.
במהלך שנות כהונתו כמנהל תיאטרון ניהל אורח חיים מיוחד, מלא מתח ובוהמי בו זמנית, הרסני.
"תמיד היה בו ליטר קוניאק.
הוא לא היה יכול לפעול בלעדיו.
אבל הקהל מעולם לא שם לב." הוא עבר התקף לב בשנותיו האחרונות, אך הוא לא שינה את אורח חייו.
ב־18 ביולי 1980, בגיל 58, נפטר פתאום מהתקף לב בבודפשט.
גם ככתב בעיתון הוא לבש בגדים שנתפרו על ידי החייט הטוב ביותר בבודפשט, אלגנטיים ומהודרים בצורה מעוררת תשומת לה.
כמנהל הוא התגורר בווילה מפוארת והכין את תוכניות הבית שלו באמצעות רודולף יאנש, האדריכל הראשי של בודפשט.
הוא אהב נשים, וגם הנשים אהבו אותו.
המשקה האהוב עליו היה קוניאק, והוא הכיר את כל הקוניאקים הטובים בעולם.
כאוהד פראדי (פרנצווארוש), היה לו מנוי קבוע למשחקי הכדורגל של הקבוצה ב- Üllői út.
הוא היה גאה, אף יהיר לגבי יכולותיו הן יכולת הכתיבה שלו, הן לגבי יכולת החשיבה שלו, הן לגבי ההד של כתביו, ולהשפעתו על הקוראים-השומעים-הצופים.
בשיא הצלחתו, הוא השתייך למנהיגות של חיי התרבות של משטר קאדאר, לג'רג' אצל ולמעגל הפנימי הצר ביותר שהתקבץ סביבו.
לפיכך, כנציג המפלגה – שהיה אופייני למשטר קאדאר – הוא נהנה מסמכות מלאה בתחומו, תוך שהוא לא סבל התנגדות אינטלקטואלית.
ג'רג' אצל תמיד דיבר על יאנוש קומלוש כאלף אחוז אמין, פשוטו כמשמעו:חייל של המערכת הרעיונות ושל המאמץ הפוליטי.
לדברי פרידייש מרטון, הוא היה חסר רחמים כנגד האנטישמיות, וגם נגד התופעה הקלה ביותר שהזכירה את הפשיזם מלפני המלחמה.
"לו היה בחיים, הוא היה מכריח את לאסלו צ'ורקה (שחקן) לשטוף את המסדרון." הוא גם לא אהב את המשורר ג'ולה אייש, את הסופרים יאנוש קודולאני, ולאסלו נמט, משום שהוא ראה בהם אנטישמים.
על פי אנקדוטה ידועה בחוגים אמנותיים, בשנת 1976 זולטאן לטינוביץ' ביקר פעם אחת בבימת מיקרוסקופ כדי לצפות בהופעה.
מספר ההופעות בכורה שלו שנרשמו במאגר התיאטרון: כמחבר: 38 ; כשחקן: 14.
אני לא יכול לחכות למחר ...
מדינה נבגדת (הכיבוש הגרמני בשנת 1945 וכרוניקה היסטורית וניתוח תקופת ההורטי, 1961)
יותר עם סיבה מאשר בלעדיה (1962)
הצד השלישי של המטבע (1964)
רק מאה השנים הראשונות קשות (1965)
1959/60; בית הספר לעיתונאות של האגודה הלאומית לעיתונאים הונגרית, 1966
אתה לא יכול ללכת בלי מטרה (הומור, סצנות, 1967)
בעיניים פקוחות (מחקרים, ביקורות; סגד, 1969)
הראש שלנו הוא ראש (הומור, 1970)
מיקרוסקופ ; ההתאחדות הלאומית של עיתונאים הונגרים, 1972
אירופה אקספרסː הכלה חשבה שהיא סוס.
מים צלולים בראש (הומור, 1981)
פרס פרנץ רוז'ה דרג ראשון (1961)
יאנוש קֶרֶקֶש (בהונגרית: Kerekes János; בודפשט, 18 באפריל 1913 – בודפשט, 16 באוגוסט 1996) היה מלחין ומנצח יהודי-הונגרי.
כיום שמו נודע בעיקר כמלחין של האופרטה ההונגרית המצליחה ביותר בשנות ה-50 של המאה ה-20, "חנות הכלבו הממשלתית".
הוא זכה בפרס פרנץ ארקל.