tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השתמרות זו לא התרחשה בשל תהליך התאבנות בזרחות שבדרך כלל אחראי להשתמרות של מעיים בשלושה ממדים, מכיוון שתכולת הזרחה במעיים היא פחות מ-1%.
רוחבם של המעיים של מינים השייכים לפריאפולידה משתנה לאורכם, והם רחבים ביותר במרכז הגוף.
מיקומם בחלל הגוף מקובע באופן רופף כך שייתכן שהיו גמישים.
במינים הפרימיטיביים של הפריאפולידה ונושאי ציפורניים מודרניים יש שכבה של שרירים טבעתיים חיצוניים ושכבה פנימית של שרירים אורכיים.
לנושאי ציפורניים יש שכבת ביניים שלישית של שרירים אלכסוניים שזורים בין שתי השכבות האחרות.
אבל מערכת השרירים של מאובן לובופודיאן המכונה Tritonychus מדגימה תבנית הפוכה.
השרירים החיצונים הם שרירים אורכיים והשכבה הפנימית בנויה משרירים טבעתיים.
במהלך הקמבריון הפגינו מיני הלובופודיה רמה משמעותית של מגוון ביולוגי.
לעומת זאת מהאורדוביק ומהסילור מוכרים רק מין אחד מכל תקופה, ועוד כמה מינים מהקרבון (מזון קריק).
עובדה זו נובעת ממיעוט של לאגרשטטן יוצאי דופן במרבצים שאחרי הקמבריון.
לדעתו של הפלאונטולוג הבריטי גראהם באד (Graham Budd) מייצגת הלובופודיה שלב בסיסי שממנו צמחו המערכות נושאי ציפורניים ופרוקי-רגליים, כשהסוג Aysheaia מייצג את האב הקדמון, כשסוגים כדוגמת Kerygmachela ו-Pambdeleurion מייצגים שלב מעבר המוביל דרך מחלקת הדינוקרידידה למבנה הגוף של פרוקי-הרגליים.
באד רואה בתחילת השריון בלובופודיאנים משוריינים שנחשבו (בתחילה) כמקום חיבור לשרירים, כהתאמה לאפשר שליטה עדינה יותר בשרירים של הגפים הארוכות יותר הקיימות בקבוצה.
להשקפתו של באד מייצגים לובופודיאנים משוריינים קלייד.
מחקרים מאוחרים יותר מראים שלשלוש המערכות הפנתרופודיות יש לובופודיאנים בקלייד שלהם.
מכאן שלובופודיאנים הם פרפיליטיים, וכוללים את האב הקדמון המשותף של פרוקי-הרגליים, נושאי הציפורניים ודובוני המים.
לובונטו היא הפצת לינוקס מנגזרותיה הרשמיות של אובונטו.
ההפצה, שמשתמשת בסביבת שולחן העבודה LXQt (עד גרסה 18.10, השתמשה ההפצה ב־LXDE), נוצרה במטרה לספק גרסה קלילה של אובונטו למחשבים חלשים וישנים.
שולחן העבודה LXDE, שהיה זמין באובונטו החל מגרסה 8.10 (יצאה באוקטובר 2008) היה בתחילה זמין רק בתור חבילות הניתנות להתקנה על התקנת קיימת של אובונטו.
בפברואר 2009 הזמין מרק שאטלוורת' את הפרויקט המתהווה להצטרף לקהילת אובונטו בתור פרויקט עצמאי, במטרה להפוך אותו לנגזרת של אובונטו בשם "לובונטו", וכך קרה, כשאת המיזם ניהל מריו בֶּלִינְג.
למיזם אף נוצרו לוגו משלו, וקמע הקרוי לני.
ב־31 באוגוסט של אותה שנה פורסמה לראשונה תמונת ISO של ההפצה, אך לא ניתן היה להתקין את ההפצה למחשב מהגרסה הראשונה (מדובר בגרסת המחשה בלבד, ללא התקנה), שכן גרסה זו הייתה "למטרות בדיקה" בלבד, ולהראות את סביבת שולחן העבודה ואיך לובונטו תיראה.
החל מגרסה 18.10, עברה ההפצה סופית לסביבת שולחן העבודה LXQt במקום LXDE, זאת לאחר שניסיונות להעביר את LXDE ל־GTK 3 (במקום GTK 2) נתקלו בבעיות.
בינואר 2019 הוקמה "מועצת לובונטו", גוף שהוקם במטרה לסדר את פעילות המיזם ולהבטיח את פעילותו לפרק זמן ארוך, יחד עם חוקה שנכתבה.
גרסה 20.10 של ההפצה עברה להתבסס על ממשק המשתמש הגרפי Wayland במקום מערכת החלונות X.
בגרסאות בהן משתמשת ההפצה ב־LXQt
תוכנת טיפול בחבילות תוכנה: מרכז התוכנה Discover.
תוכנת לקוח של ביטורנט: Transmission.
בגרסאות בהן השתמשה ההפצה ב־LXDE
תוכנות טיפול בחבילות תוכנה: Synaptic ומרכז התוכנה של לובונטו (Lubuntu Software Center).
צוות ההפצה טוען כי באופן כללי, ההפצה תפעל על מחשבים שעברו פחות מעשר שנים מאז ייצורם.
באשר לדרישות מפורטות יותר, צוין כי המחשב צריך להכיל:
RAM: דרושים 512 מ"ב לשם שימוש ביישומים בסיסיים על המחשב עצמו וגלישה בסיסית באינטרנט, 1 ג"ב כדי שניתן יהיה להשתמש בשירותי אינטרנט נוספים.
מעבד: מעבד של אינטל או AMD עם 64 סיביות.
לובוב ניקולייבנה יגורובה הייתה בלרינה רוסיה, שרקדה עם הבלט האימפריאלי ועם בלט רוס.
לובוב יגורובנה נולדה בסנקט פטרבורג.
היא למדה בלט בבית הספר של התיאטרון האימפריאלי בסנקט פטרבורג אצל יקטרינה ואזם, אנריקו צ'יקטי ואנה יוהנסן.
אחרי סיום לימודיה ב-1898, התחילה לעבוד כרקדנית להקה בבלט האימפריאלי בתיאטרון מריאינסקי והייתה לבלרינה בשנת 1914. הופעתה בתפקיד מירטה בז'יזל עוררה את תשומת לבו של סרגיי דיאגילב שנתן לה, ב-1918, את תפקיד הנסיכה פלורין ביפהפייה הנרדמת, שאותו רקדה עם ואצלב ניז'ינסקי.
בהמשך רקדה עוד תפקידים עם הבלט רוס.
הופעת הפרידה של יגורובה ב-1917 בתיאטרון מריאינסקי הייתה באגם הברבורים.
גם לאחר מכן המשיכה לרקוד, ובשנת 1921 יצרה את תפקיד אורורה בהפקת "הנסיכה הנמה" של דיאגילב בלונדון.
אחרי שפרשה מן הבמה, עמדה בראש בית הספר של בלט רוס בפריז ולימדה משנת 1923 עד 1968. ב-1937 ייסדה את הלהקה הצעירה (Ballets de la Jeunesse).
ב-1964 קיבלה את אות אבירת מסדר האמנויות והספרות הצרפתי.
בין תלמידיה הנודעים סרז' ליפאר, אנטון דולין, איבון מונסיי וזלדה פיצג'רלד, שתיארה את לימודיה אצל "מאדאם" ב-1925, ברומן שלה "שמור לי את הוולס".
בין תלמידותיה היו גם לוצ'יה ג'ויס, בתו של הסופר האירי ג'יימס ג'ויס ודיאנה גולד, שנישאה בהמשך לכנר יהודי מנוחין.
בנובמבר 1917 נישאה יגורובה לנסיך ניקיטה סרגייביץ' טרובצקוי (1863–1877), שאביו היה מנהל מוזיאון ארמיטאז'.
היא התרוששה מהונה בגלל ניהול כושל ומתה בבית מחסה בפריז ב-1972.
לובומיר גולדן (בסלובקית: Ľubomír Guldan; נולד ב-30 בינואר 1983 בבאנסקה ביסטריצה) הוא כדורגלן עבר סלובקי ששיחק בעמדת הבלם.
לאחר מספר עונות בקבוצה סלובקית, לובומיר גולדן עבר בשנת 2007 לתון השווייצרי.
בשנת 2009 הוא חזר לסלובקיה ונקלט במועדון מ.ש.ק.
עם קבוצתו הוא זכה באליפות הליגה בעונת 2009/2010. בקיץ 2011 הוא עבר למועדון הבולגרי לודוגורץ ראזגרד.
בסיום העונה לובומיר גולדן זכה עם הקבוצה באליפות הליגה ובגביע והוא שיחק בבולגריה עונת אליפות נוספת.
בשנת 2013 הוא עבר לפולין בה משחק בזגלבי לובין.
לובומיר גולדן היה חבר של נבחרת סלובקיה עד גיל 20 שהשתתפה באליפות האולם והודחה בשמינית הגמר על ידי ברזיל.
בשנים 2012–2013 הוא היה משחק בנבחרת הבוגרת של ארצו.
לובה ביליצקה-בלום (בפולנית: Luba Bielicka Blum; ינואר 1905 – אוגוסט 1973) הייתה אחות, שבתפקידה כמנהלת בית הספר לאחיות יהודיות בגטו ורשה הצילה יהודים רבים.
לאחר המלחמה ניהלה את בית הילדים באוטבוצק שאליו נאספו ילדים יהודיים אשר שרדו את השואה.
ב-1949 ייסדה מחדש בוורשה את בית הספר לסיעוד, הפעם לאחיות פולניות.
היא למדה במחזור הראשון של בית הספר לאחיות יהודיות בורשה, שנפתח בשנת 1923. עם סיום לימודיה עסקה בתפקידי ניהול בבית הספר לאחיות.
לובה ביליצקה-בלום נולדה בווילנה, בת בכורה למשפחה יהודית אורתודוקסית ענייה, שמנתה 8 ילדים.
אביה היה בעל טחנת קמח.
בילדותה נחשפה לעוני, אי-שוויון סוציאלי ולרעיונות התנועה הפמיניסטית המתעוררת.
קיבלה מלגת לימודים על סמך היותה תלמידה מצטיינת, ולמדה בגימנסיה היהודית הראשונה המעורבת בווילנה.
בגימנסיה זו, התארגנה לראשונה תנועת הנוער של הבונד – "צוקונפט" – אליה השתייכה כחברה פעילה, ואף הכירה את בעלה לעתיד, אברשה בלום שהיה אהבתה הגדולה.
באווירה של מהפכת אוקטובר, כאשר החלה ההתעוררות המעמדית, והחלו לצוץ הרעיונות לשוויון זכויות לנשים, הגיעה לכלל החלטה ללמוד את מקצוע האחות.
מקצוע שעורר התנגדות קשה מצד אביה הואיל ובנות יהודיות לא למדו ולא עבדו בו, והוא נחשב כמקצוע פסול.
בגיל 23 עזבה את הבית ועברה לוורשה ללמוד את המקצוע.
היא למדה במחזור הראשון בבית הספר לאחיות יהודיות, ובתום הלימודים, מאחר שהייתה בוגרת מצטיינת נשלחה לצרפת ובלגיה להשתלמות נוספת.
בספטמבר 1939, עם פרוץ המלחמה, ועקב היעדרותו של מנהל בית הספר לאחיות, קיבלה לובה על עצמה את תפקיד מנהלת בית הספר.
בעוד מנהיגים רבים של הבונד בחרו לברוח מהגרמנים לעבר רוסיה, החליטו לובה ובן זוגה אברשה להישאר בוורשה, והמשיכו לפקח על תפקודם של בית הספר והבונד, למרות הקשיים שהיו כרוכים בכך.
ב-12 באוקטובר 1940, הוטל על יהודי ורשה לעבור לגור באזור מסוים בוורשה שנקרא הרובע היהודי.
עם הקמת הגטו העבירה לובה ביליצקה-בלום, את בית הספר לאחיות לשטחו, לבניין ביטוח הבריאות ברחוב מאריאנסקה 1. היה זה המוסד היהודי החינוכי היחיד שפעל באישור הגרמנים.
בהמשך הצליחה בלום להשיג מזון, צוות מורים מצוין, ציוד לבית הספר והחשוב מכל אישורי חיים (ניירות המגן -Protective Papers) לתלמידותיו.
במסגרת בית הספר למדו התלמידות בהתאם לתוכנית לימודים מסודרת, חדריהן היו נקיים, מדיהן מעומלנים ונקיים, כמו גם הארוחות שהיו בזמנים קבועים אולם כמות האוכל הייתה מועטה.
בנוסף לשעורים הפורמליים, נהגה לובה ביליצקה-בלום יחד עם תלמידותיה לעזור בבית החולים ברגסון-באומן שהיה תחת ניהולה של ד"ר אנה בראודה-הלר.
יתר על כן, היא הייתה יוצאת משטח הגטו כדי להשיג מצרכי מזון וציוד הכרחי: מסירה מזרועה את הטלאי הצהוב, עוטה על כתפיה את שכמיית האחות ותחת הסוואה זו יצאה.
באוגוסט 1942 החליטו הגרמנים לחסל את הגטו הקטן.
תלמידות בית הספר לאחיות, ילדי בית היתומים של יאנוש קורצ'ק ואלפי יהודים נוספים, גורשו לכיכר גז'יבובסקי על מנת להישלח לאומשלגפלץ.
ביליצקה-בלום הצליחה באומץ לב ובביטחון עצמי, לשכנע את הגרמנים לשחרר את האחיות, בנימוק שהן חייבות להישאר כדי להילחם במגפת הטיפוס המשתוללת בגטו.
לאחר אקציה זו עבר בית הספר שבהנהלתה למיקום אחר בגטו, לדירה קטנה שכללה 6 חדרים ברחוב גנשה 33. שם המשיכו ללמוד בסתר, סיימו את הלימודים וקיבלו תעודת אחות.
סך הכל, הכשיר בית הספר כ-60 אחיות.
בפעם השנייה הצליחה להציל את תלמידותיה וילדיה, באותו הנימוק ששימש אותה בפעם הראשונה, את ילדיה הצליחה להבריח בתוך רכב להובלת גווית שיצא מהכיכר.
זאת ועוד, היא עזרה בארגון מקומות מסתור לילדים אצל משפחות פולניות מחוץ לגטו והואיל והיו לה קשרים טובים עם אחיות פולניות, עזרה גם לאחיות היהודיות שהצליחו לברוח מהגטו.
בינואר 1943, הייתה החלטה לחסל את בית החולים ששכן ברחוב גנשה.
ללובה ביליצקה - בלום נודע על כך קודם לכן, והיא דאגה להסתיר את ילדיה, מספר אחיות וכן מספר חולים במרתפי בית החולים.
שאר החולים והצוות הרפואי של בית החולים נרצחו על ידי הגרמנים, פרט לשתי אחיות מהצוות הרפואי.
כשהחלו השלטונות הגרמניים בחיסול הגטו, הועברו תלמידותיה לאומשלגפלץ ומשם למחנה ההשמדה טרבלינקה.
אחרי חיסול בית החולים בגנשה, הגיעה להחלטה שאינה יכולה להישאר יותר בגטו.
הואיל והיו לה קשרים עם פעילי המפלגה הסוציאליסטית הפולנית, מצאה משפחה פולנית אשר הסתירה את בנה - אלכסנדר.
בתה הוברחה מהגטו בעזרת קבוצת פועלים שיצאה לעבודה, והסתתרה במשך מספר חודשים בדירות שונות בוורשה.
לבסוף הצליחה גם היא עצמה לצאת מהגטו בעזרתה של משפחת בורקובסקי אשר הסתירה את בנה.
בעלה - אברשה בלום נשאר בגטו, והיה אחד ממנהיגי מרד גטו ורשה מטעם הבונד.
הוא הצליח לעבור דרך תעלות הביוב לצד הארי של ורשה יחד עם מספר לוחמים, אולם אחרי זמן מה נתפס והוצא להורג על ידי הגסטפו.
בלום הצליחה לשרוד במסתור תחת זהות בדויה.
בתום המלחמה (1945) קיבלה לובה ביליצקה-בלום הצעה מהוועד היהודי הפולני המרכזי בפולין (CKZP), לנהל באוטבוצק בית יתומים ששרדו את השואה.
הילדים הובאו לבית מכל מיני מקומות שבהם התחבאו: תאי מטען של כלי רכב שרופים, מנזרים, חדרים קטנטנים, בתי קברות.
היא הקימה את הבית במרץ ובמסירות, והבית שהיה מאורגן למופת.
הוא החזיר לילדים את תחושת הביטחון והאהבה שהיה חסרים להם.
הבית היה מסודר, הילדים היו נקיים, ולבושים בגדים שנשלחו מאונר"א, למדו לאכול ליד השולחן בנימוס, נגינה על פסנתר ועוד.
במשך כל השנים כשגדלו, שמרו על קשר ביניהם.
כעבור שנתיים הוצע לה להקים מחדש את בית הספר לאחיות, אולם הפעם בית הספר היה מיועד לאחיות פולניות.
בית הספר הוקם בבניין ההיסטורי של בית החולים בצ'יסטה ברחוב דבורסקה 17. בהקמתו ראתה את המשך שליחותה כאחות, ובפולין ראתה את מולדתה.
לובה בלום-ביליצקה נשארה בפולין עד לפטירתה בשנת 1973, ונקברה בבית הקברות היהודי בחלקת לוחמי הבונד לצד בעלה.
לובה בילצקה-בלום קיבלה בשנת 1965, את מדליית פלורנס נייטינגייל, האות הבינלאומי הגבוה ביותר עבור אחות הניתן על ידי הצלב האדום, על פעילותה בתקופת הכיבוש הנאצי ועל הצלת חיים של אחיות וילדים.
ביוני 2000 נקבע לוח זיכרון על בניין בית הספר לאחיות בגטו ברחוב מריאנסקה 1, (אחד מ-12 הבניינים אשר שרדו בשטח הגטו לשעבר), לזכרה ולזכר פָּעֲלָה בשנים 1940–1942 בוורשה, תחת הכיבוש הנאצי.
2019 הוענק לה אות המציל היהודי.
לובה ביליצקה -בלום הייתה אשתו של אברהם בלום, לוחם במרד גטו ורשה שנספה במרד, נקבר בחלקת לוחמי הבונד בבית הקברות היהודי בוורשה.
בתה אביבה (ויקטוריה) בלום נולדה בוורשה ב-1932. היא עלתה לארץ בשנת 1950 עם גרעין של השומר הצעיר והצטרפה לקיבוץ רבדים שם נולדה בתה דפנה.
אביבה היא ציירת פעילה שהציגה בתערוכות בישראל ובעולם.
בנה אלכסנדר (אולק) בלום היה פרופ' מומחה למדעי הגרעין בפולין אשר היגר בשנות ה-80 של המאה ה-20 לארצות הברית ושם החל בחקר המוח.
לובוק (ברבים: lubki; באנגלית: Lubok; ברוסית: лубо́к, лубо́чная картинка) הוא הדפס פופולרי רוסי, המאופיין בגרפיקה ובנרטיבים פשוטים שמקורם בספרות, סיפורי דת וסיפורים פופולריים.
הדפסי לובוק שימשו כקישוט בבתים ובפונדקים.
דוגמאות מוקדמות מסוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18 היו חיתוכי עץ, ואחריהם תחריטים, ומאמצע המאה ה-19. לפעמים הם הופיעו בסדרות, שניתן להתייחס אליהן כקודמות לרצועת הקומיקס המודרנית.
ספרים זולים ופשוטים, שהורכבו ברובם מתמונות, נקראים לובוק ספרות.
לובקי רוסית הפכה לז'אנר פופולרי במהלך המחצית האחרונה של המאה ה-17. הלובוק הרוסי הושפע בעיקר מ"חיתוכי העץ והתחריטים שנעשו בגרמניה, איטליה וצרפת בתחילת המאה ה-15".
הפופולריות שלו ברוסיה הייתה תוצאה של מחיר זול ופשטות השכפול והדפסה באמצעות טכניקה חדשה.
הדפסי לובוק נמכרו בדרך כלל בשווקים שונים למעמד הנמוך והבינוני.
הייצור של לובקי התרכז במוסקבה סביב רחוב ניקולסקיה .
סוג זה של אמנות היה פופולרי מאוד בקרב שני המעמדות החברתיים הללו מכיוון שהם סיפקו להם הזדמנות זולה להציג יצירות אמנות בבתיהם.
נושאים דתיים היו בולטים עד 1890, כאשר נושאים חילוניים הפכו נפוצים יותר.
מספרי הייצור של לובוק הגיעו ל-32,000 כותרים ב-1914, עם תפוצה של 130 מיליון.
הלובקי המקוריים היו חיתוכי עץ של התנך מהמאה ה-17. התנך קבע את הסגנון הבולט ביותר, עיבוד "רוסי ישן" של איקונוגרפיה ונושאים בינלאומיים, הקשורים באופן הדוק ביותר לפרסקאות של הוולגה העליונה.
עם זאת, באמצע המאה ה-18, חיתוכי העץ הוחלפו ברובם בטכניקות חריטה או תחריט, שאפשרו להדפסים להיות מפורטים ומורכבים יותר.
לאחר ההדפסה על נייר, התמונה נצבעה ביד עם צבעי טמפרה מדוללים.
בעוד שההדפסים עצמם היו בדרך כלל מאוד פשטניים ולא מעוטרים, התוצר הסופי, בתוספת צבע הטמפרה, היה מפתיע עם צבעים וקווים ברורים.
הצביעה הדרמטית של הדפסי העץ המוקדמים אבדה במידה מסוימת עם ההעברה לחריטות מפורטות יותר.
בנוסף לתמונות, הדפסים עממיים אלו כללו גם סיפור קצר המתאם לתמונה המוצגת.
החוקר הרוסי אלכסנדר בוגוסלבסקי טוען שסגנון הלובוק "הוא שילוב של מסורות ציור אייקונים וכתבי יד רוסיים עם הרעיונות והנושאים של חיתוכי עץ מערב אירופה".
בדרך כלל, האמן של הלובוק יכלול טקסט מינימלי שהיה משלים לאיור הגדול יותר שיכסה את רוב התחריט.
הפולקלוריסט דמיטרי רובינסקי ידוע בעבודתו על סיווג לובוק.
דוגמאות יהודיות קיימות גם כן, בעיקר מאוקראינה.
הגרסה הסאטירית מילאה תפקיד חשוב בלובוק מימי המלחמות הנפוליאוניות.
הוא שימש להצגת נפוליאון באופן סאטירי תוך הצגת האיכרים הרוסים כגיבורי המלחמה.
הדימוי הזה גם נתן השראה לרוסים אחרים לעזור להילחם בצרפתים "...ולהגדיר מחדש את הזהות הלאומית הרוסית בעידן נפוליאון".
הלובוק נתן מדיה לרוסים ללעוג לאויב הצרפתי, ובו בזמן להציג את ה"רוסיות" של רוסיה.
"לובוקי המלחמה האלה יצרו סאטירה על נפוליאון וציירו את התרבות הצרפתית כמנוונת".
הלובוק היה אמצעי לחיזוק הרעיון להביס את הפולשים הצרפתים ולהציג את ההרס הנורא שנפוליאון וצבאו גרמו לרוסיה.
כדי לעזור להצית מחדש את הרוח הרוסית הציגו הלובוקים "חוויית הפלישה והחורף הרוסי שלאחר מכן הפכו את נפוליאון וחייליו לחסרי אונים, והלובוקים המחישו רעיון זה על ידי הצגת המנהיג והחיילים הצרפתיים כחסרי אונים כאשר הם מתמודדים עם איכרים, נשים וגברים.
הייצוגים של הגיבורים הרוסים עזר להגדיר ולהפיץ את האמונה בזהות הרוסית.
מלחמת רוסיה–יפן בשנים 1904–1905 החלה ב-8 בפברואר 1904, בפורט ארתור בהתקפת פתע של הצי היפני הקיסרי.
באותה תקופה, "רוסיה הייתה מעצמה אירופית מבוססת עם בסיס תעשייתי גדול וצבא סדיר של 1.1 מיליון חיילים.
ליפן, עם מעט משאבי טבע ומעט תעשייה כבדה, היה צבא של 200,000 איש בלבד".
בגלל ההבדל המדהים ביכולת הצבאית, רוסיה הניחה שידה על העליונה לפני פרוץ המלחמה.
הופצו הדפסי לובוק המתארים את האמון המוגזם של הצבא הרוסי.
אלה נוצרו מכיוון שחוקי הצנזורה באותה תקופה לא אפשרו למגזינים סאטיריים להתקיים.
עם השימוש בקריקטורות סאטיריות, לרוב גזעניות, הציג לובוק תמונות כגון: "חייל קוזקי חובט בקצין יפני, ומלח רוסי חובט בפניו של מלח יפני".
הלובוקים האלה, שנוצרו במוסקבה ובסנט פטרסבורג, נוצרו בעילום שם ותיעדו חלק ניכר ממלחמת רוסיה-יפן.
אולי בגלל הביטחון העצמי המוגזם של הרוסים, "במהלך הקרב, הגנרלים היפנים הצליחו להעריך יריבם יגיב בנסיבות מסוימות.
ידיעה זו אפשרה להם לטמון מלכודת ולהביס כוח צבאי עדיף מבחינה מספרית".
לכן, ממשלת רוסיה התערבה בסופו של דבר עם חוקי הצנזורה שלה ועצרה את הפצה של לובוק סאטירי יותר.
בסך הכל, כ-300 הדפסי לובוק נוצרו במהלך השנים 05–1904.
הוא נולד באוסטרבה, וסיים את לימודיו בשנת 1982 באוניברסיטת יאן אוונג'ליסטה פורקינה (כיום אוניברסיטת מסריק) בעיר ברנו.
במהלך מהפכת הקטיפה בנובמבר 1989 השתתף בפורום האזרחי.
זאוראלק נבחר לראשונה לבית הנבחרים בשנת 1996 כחבר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הצ'כית (ČSSD), והפך לסגן יו"ר המפלגה בשנת 2009. בשנים 2002–2006 כיהן כנשיא בית הנבחרים.
הוא כיהן כשר החוץ בשנים 2014–2017 בממשלתו של ראש הממשלה בוהוסלב סובוטקה, ולאחר מכן כשר התרבות בממשלו של ראש הממשלה אנדריי באביש בשנים 2019–2021. הוא איבד את מושבו בבית הנבחרים לאחר ש-ČSSD לא הצליחה להיכנס לפרלמנט בבחירות הכלליות של 20
במהלך כהונתו כנשיא בית הנבחרים הצ'כי בשנת 2003 התמנה זאוראלק לנשיא צ'כיה בפועל במשותף עם ראש הממשלה ולדימיר שפידלה כאשר תקופת כהונתו של ואצלב האוול הסתיימה לפני שהפרלמנט יכול היה לבחור נשיא חדש.
לובוש דוברובסקי (בצ'כית: Luboš Dobrovský; 3 בפברואר 1932 – 30 בינואר 2020) היה עיתונאי, פוליטיקאי ודיפלומט צ'כוסלובקי וצ'כי ממוצא יהודי.
כיהן כשר ההגנה של צ'כוסלובקיה בשנים 1990–1992. בשנים 1996–2000 שירת כשגריר צ'כיה ברוסיה.
נולד בשם לובוש המרשלג לאב יהודי ואם צ'כית בעיר קולין שבבוהמיה המרכזית.
במהלך הכיבוש הנאצי של צ'כוסלובקיה נכלא אביו של לובוש בגטו ובהמשך גורש לאושוויץ, שם נספה.
אמו של לובוש הצליחה להסתתר יחד עם בנה באחד הכפרים בסביבת קולין.
לאחר המלחמה היא התחתנה בשנית עם יוזף דוברובדקי, קצין בצבא הצ'כוסלובקי, אשר אימץ את לובוש ונתן לו את שם משפחתו.
לובוש דוברובסקי סיים בית הספר תיכון בעיר הולדתו קולין.
בהשפעת אביו החורג התקבל ללימודים בבית הספר לקצינים, אך כעבור שנה עזב את הלימודים ועבר למכללה לחינוך.
עבד תקופה כמורה בבית הספר יסודי.
בשנים 1953 - 1955 שירת שירות חובה בצבא צ'כוסלובקיה.
לאחר שחרור מן הצבא למד פילוסופיה ושפות (רוסית ופולנית) באוניברסיטת קארל בפראג.
לאחר סיום הלימודים עבד כעיתונאי.
דוברובסקי היה חבר במפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית, אך לאחר הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה, פרש מן המפלגה והפך למתנגד המשטר פעיל.
היה בין חותמי אמנת 77. הוא פוטר מעבודתו ונאלץ לעבוד כמנקה חלונות למחייתו (במקביל לכך עסק בפעילות אנטי-קומוניסטית באופן מחתרתי).
לאחר מהפכת הקטיפה הפך לפעיל פוליטי.
היה דוברו של הפורום האזרחי (איגוד של מפלגות האופוזיציה לשלטון הקומוניסטי), ביוני 1990 הוא מונה לסגן שר החוץ והיה בצוות שניהל משא ומתן על יציאת יחידות הצבא הסובייטי מצ'כוסלובקיה.
באוקטובר 1990 מונה על ידי ואצלב האוול לתפקיד שר ההגנה.
לובוש דוברובסקי היה לאזרח הראשון (והיחיד) בתפקיד זה, מאז כינון צ'כוסלובקיה מחדש בסיום מלחמת העולם השנייה.
ביוני 1992 עזב מיוזמתו את התפקיד והפך למנהל משרד הנשיא של צ'כוסלובקיה ולאחר מכן נשיא צ'כיה.
בשנת 1996 הוא מונה לשגריר צ'כיה במוסקבה.
בשנת 2000 סיים את תפקידו ופרש לגמלאות.
לובה (בספרדית: Luba; בשמה הלא: San Carlos de Luba) היא בירת פרובינציית ביוקו סור שבאי ביוקו השייך לגינאה המשוונית.
היא נוסדה בשנת 1778 ואוכלוסייתה, נכון לשנת 2012, מונה 7,739 תושבים.
העיר ממוקמת בגובה ממוצע של 181 מטרים מעל פני הים, והיא שוכנת גם לחופי מפרץ גינאה, שם נפתח נמל ימי קטן בשנת 1999. אזור העיר הוא בין הגשומים בעולם.
עיר הבירה מלאבו מרוחקת כ־40 קילומטרים מצפון־מזרח.
לובומיר טוּפְּטָה (בסלובקית: Ľubomír Tupta, נולד ב-27 במרץ 1998) הוא כדורגלן סלובקי המשחק בעמדת החלוץ בלאריסה מליגת העל היוונית ובנבחרת סלובקיה.
טופטה הוא בוגר מחלקות הנוער של מספר מועדונים, כולל קטאניה והלאס ורונה.
הוא ערך את הופעת הבכורה המקצוענית שלו במדי הלאס ורונה ב-23 בדצמבר 2017 בהפסד 4–0 לאודינזה בסרייה א'.
ב-18 בינואר 2020 האריך טופטה את חוזהו בורונה עד 2023 והושאל מיד לויסלה קרקוב מליגת העל הפולנית.
ב-5 באוקטובר 2020 הושאל שוב לאסכולי קלצ'ו מהסרייה ב' האיטלקית.
בפברואר 2021 הסתיימה השאלתו לאסכולי מוקדם מהצפוי, והוא הושאל מיידית לפ.צ.
סיון מליגת העל השווייצרית עד סוף העונה.
לאחר מכן, הושאל לסלובן ליברץ מליגת העל הצ'כית עד קיץ 2022.
ב-1 בספטמבר 2022 חתם טופטה בדלפינו פסקארה מהליגה האיטלקית השלישית.
ב-2 בפברואר 2023 חזר לסלובן ליברץ בהשאלה, עם אופציית רכישה שמומשה והפכה את המעבר לקבוע.
ב-22 בפברואר 2025 הושאל שוב לוידזב לודז' מליגת העל הפולנית עד סוף העונה, עם אופציה לרכישה.
ב-17 ביולי 2025 חתם טופטה על חוזה לשלוש שנים בלאריסה מליגת העל היוונית.
במרץ 2019 זומן טופטה לראשונה לנבחרת הבוגרת של סלובקיה, וב-7 ביוני 2024 נכלל בסגל הנבחרת ליורו 2024.
לוּבְּלִין (בפולנית: ; בליטאית: Liublinas; באוקראינית: Люблін) היא עיר במזרח פולין ומושב הגמון.
העיר הייתה מושב של כמה פרלמנטים פולניים וגם מושב בית הדין העליון של פולין.
בשנת 1569 נחתם בעיר הסכם לובלין – הסכם שנועד לאחד בין פולין לבין ליטא.
תחילת ההתיישבות היהודית בלובלין הייתה ככל הנראה ב-1456, אך רק בשנת 1500 הורשו יהודים לגור בתוך העיר עצמה (עד אז גרו בפרברי העיר).
שלושים ושלוש שנים אחרי ההיתר לגור בתוך העיר הוקם בעיר בית דין יהודי ראשון.
יהודי לובלין התפזרו במשך השנים ברחבי מזרח פולין, למחוז זמושץ' ולעיירות כמו טומשוב לובלסקי.
ללובלין נודעה חשיבות רבה בהיסטוריה היהודית, והיו בה מוסדות יהדות גדולים כמו ישיבת חכמי לובלין.
לפני השואה היו בה 122 אלף תושבים, 40 אלף מתוכם יהודים.
ב-18 בספטמבר 1939, נכבשה לובלין על ידי גרמניה.
כחלק מהפתרון הסופי ניסתה ההנהגה הנאצית להפוך את לובלין למעין מקום ריכוז של היהודים (תוכנית לובלין).
הניסיון החל עם כניסת הגרמנים לעיר אך נכשל, וב-1940 נזנח כליל.
גורל יהודי לובלין לא היה שונה מגורל יהודי מקומות אחרים באירופה.
הנאצים הקימו באזור לובלין מספר מחנות השמדה ומחנות ריכוז, ביניהם: בלז'ץ, מיידאנק וסוביבור.
כרבע מתושבי קהילת לובלין גורשו מן העיר על ידי הנאצים לעיירות בסביבה.
יהודי העיר שנותרו בה וכן פליטים ומגורשים ממקומות שונים בפולין, כ-34,000 במספר, נכלאו בגטו לובלין, שהוקם בעיר באביב 1941.
קרוב ל-29,000 מיהודי הגטו נשלחו אל מותם במחנה ההשמדה בלז'ץ בגירוש ההמונים הגדול שהיה בחודשים מרץ-אפריל 1942, והיו מקורבנותיו הראשונים של מחנה השמדה זה.
מאות יהודים אחרים נורו למוות בחורשות שבפאתי העיר.
אלפים בודדים שנותרו בגטו לאחר הגירוש שוכנו בגטו קטן שהוקם בפרבר "מיידן טטרסקי" בתנאים קשים ומרביתם נשלחו במספר גירושים למחנה ההשמדה מיידאנק שהוקם בסמיכות לעיר במהלך שנת 1942.
אחרוני היהודים שנותרו בעיר והועסקו במלאכות שונות עבור הנאצים, חוסלו במאי 1943.
עד היום משמש אתר מחנה ההשמדה מיידאנק, שהנאצים לא סיימו את פירוקו, כאתר הנצחה וכעדות לפשעי הנאצים.
פרק מדמותה היהודית של לובלין בסוף המאה התשע-עשרה אפשר למצוא בספרו של יצחק בשביס-זינגר, עושה הנפלאות מלובלין.
בית העלמין נמסר כמגרש אחד מבין שלושה מגרשים שנמסרו לקהילה היהודית בלובלין ב-1555, כהרחבת בית הקברות הישן.
בבית העלמין בלובלין נקברו רבנים ידועי-שם מתקופת הזוהר של העיר, ביניהם: החוזה מלובלין, רבי עזריאל הורוביץ ("ראש הברזל"), רבי יעקב פולק, רבי שלום שכנא מלובלין, רבי שלמה לוריא (מהרש"ל).
ב־1829 נוסד בית הקברות החדש, שנהרס בידי הנאצים, אך שימש לאחר המלחמה כמקום קבורת נפטרי הקהילה.
בעקבות כיבוש לובלין בידי הצבא האדום, ב-24 ביולי 1944, הגיעו לעיר כחמשת אלפים יהודים, בעיקר כאלה שחיו ברוסיה במהלך המלחמה.
בתחילת אוקטובר 1944 נוסדה בעיר "המועצה היהודית" והוגשה בקשה ל"מועצה הפולנית לשחרור לאומי" (מועצה הפולנית לשחרור לאומי) למנות את הרב ראובן פלדשו כרב ראשי לשארית הפליטה.
בעיר נוסד גם מועדון יהודי על שם יצחק לייב פרץ ברחוב לוברטובסקה אשר שימש מרכז החיים של הפליטים היהודים.
ב-1944 נוסדה בעיר שלוחה של "החברה ההיסטורית היהודית", ששכנה באותה עת בלודז', ואחר כך עברה לוורשה.
בשנים 1946–1950 רבים מיהודי העיר עזבו בגלל האנטישמיות בפולין, שמשיאיה היה פוגרום קיילצה.
חיים יהודיים של קהילה נמשכו בעיר עד 1968.
בעיר ממוקם מטה של הבריגדה הליטאית-פולנית-אוקראינית.
כיום יש בעיר יהודים מועטים בלבד וכמה אתרי זיכרון.
ברובע היהודי בלובלין, בככר בין רחוב ראדי דלגטוב ורחוב האנקי סביאצקי, הוקמה אנדרטה לניצולי השואה, נמצא במלואו שטיבל "חברת הנושאים", ברחוב לובארטובסקה 8/10, שבו הוקם מוזיאון קטן שבו מוצגים תמונות, מסמכים ותשמישי הקדושה המקוריים שנמצאו במקום.
במדרגות המצודה של לובלין הוקם לוח זיכרון לזכר העיר היהודית, וכן הוקם לוח זיכרון, בתוך הרובע ברחוב גרודצקה 11, במקום ששכן בית היתומים היהודי שילדיו נרצחו על ידי הנאצים, ב-24 במרץ 1942.
בית הקברות החדש עובר תהליכי שימור ומשמש היום כאתר לקיום טקסי זיכרון.
כמו בכל רחבי פולין, העניין ביהדות בעיר גבר מאוד, באירועי השואה ובהיסטוריה היהודית המקומית.
מ-1990 פועל בעיר מרכז תרבות אוטונומי בשם מרכז "שער גרודצקה - תיאטרון NN".
המרכז הוקם ומנוהל על ידי תומש פייטרשביץ לשימור המורשת ההיסטורית הרב תרבותית של לובלין, תוך זיקה למקום מושבו שער גרודצקה אשר שימש בעבר נקודת מעבר בין העיר הנוצרית ליהודית.
במרכז יש ארכיון ובו מוצגים חומרים דוקומנטריים – תמונות ועדויות, טקסטים ספרותיים, מסמכים מחיי היום יום, מהתקופה שלפני המלחמה, המשמשים בסיס לפעילויות מקיפות בתחום התרבות והחינוך.
במקום פועל תיאטרון, ומתקיימים מפגשים, אירועים, מופקים פרסומים, ועוד.
כל זאת להחייאת זכרו של האזור היהודי של לובלין.
אחת מיוזמות המרכז הוא הפרויקט "מכתבים להניו", המתקיים בלובלין מאז 2005. מדי שנה ב-19 באפריל, שהוא יום הזיכרון לשואה בפולין, שולחים תלמידי בתי ספר בלובלין מכתב להניו ז'יטומירסקי שנספה במיידנק, בגיל תשע.
סיפורו מוצג בתערוכת הקבע "אֵלֵמֶנְטָאז" [בפולנית: "מקראה ראשונה"] המוצגת בביתן 53 במיידנק ומוקדשת לילדים שנכלאו ונרצחו במחנה.
בשנת 2012 החל לפעול נמל התעופה לובלין.
מבנה ישיבת חכמי לובלין, ברחוב לוברטובסקה 85, ששימש במהלך השנים כמבנה של האקדמיה לרפואה, הושב לקהילה היהודית ב-2004. במקום נשמר אולם ההרצאות וחדר זיכרון קטן.
המבנה נמצא היום בשיפוצים והוא מתוכנן להכיל את בית הכנסת המקורי, מרכז לקהילה היהודית של העיר, מוזיאון של חסידים, ומלון שישמש את המסיירים בין אתריה היהודיים של פולין.
לובמבה היא הבירה המסורתית והחוקתית של אסוואטיני, מקום מושב בית המחוקקים של אסוואטיני ומקום מגורי המלכה האם של אסוואטיני.
העיר ממוקמת במערב המדינה, בעמק אזולוויני, 16 ק"מ ממבבנה, במחוז הוהו.
לובמבה מפורסמת בשני טקסים הנערכים בה:
ריקוד הקנים הנערך באוגוסט או ספטמבר מדי שנה לכבוד המלכה האם.
ריקוד מלכות אינקוואלה הנערך בדצמבר או ינואר לכבודו של המלך.
בעיר נמצאים הארמון הממלכתי אמבו, ארמון קראל המלכותי וכן המוזיאון הלאומי של אסוואטיני ופרלמנט אסוואטיני.
בקרבת העיר מצויים שמורת הטבע מלילוואנה ושדה התעופה מאטסאפה.
לוּבּיַאנקַה הוא שמו העממי של בניין המטה הכללי של שירות הביטחון הפדרלי, אחד מיורשיו של הק.ג.ב.
שנוסד לאחר פירוק ברית המועצות.
הבניין נמצא בכיכר לוביאנקה בתחילת רחוב לוביאנקה גדולה, במשצ'אנקה, מוסקבה.
בעבר שכן במרתפי הבניין בית סוהר מפורסם, שבו נכלאו, עונו והוצאו להורג אנשים רבים מספור.
הבניין, שנמצא בכיכר לוביאנקה במוסקבה, הוא בניין גדול עם חזית עשויה לבנים צהובות, אשר תוכנן על ידי אלכסנדר וסילייביץ' איבנוב (Александр Васильевич Иванов) בשנת 1897, ובהמשך נבנתה לו תוספת על ידי האדריכל אלכסיי שצ'וסב (Щусев) בין השנים 1940–1947.
לוביאנקה, אשר נבנה בשנת 1898 בסגנון נאו-בארוקי, נועד לשמש כמטה של חברת הביטוח הכלל-רוסית, וניכר ברצפות העץ היפיפיות שבו ובקירותיו בצבע ירוק בהיר.
לאחר המהפכה הבולשביקית נתפס הבניין על ידי הממשלה כדי לשמש כבניין מטה המשטרה החשאית, אשר נקראה אז צ'קה (Cheka).
במהלך הטיהורים הגדולים של סטלין, הפכו משרדי הבניין לצפופים מאוד לאור גידול הצוות שעבד במקום.
בשנת 1940 התבקש הארכיטקט הסובייטי המפורסם ביותר, אלכסיי שצ'וסב, להכפיל את גודלו של הבניין על ידי הוספת קומה והרחבת הבניין מאחור.
תוכניתו של שצ'וסב הדגישה את סגנון הקלסיציזם סטליניסטי של הבניין.
אף על פי שהמשטרה החשאית הסובייטית שינתה את שמה מספר פעמים, המטה הכללי שלה נותר כל העת בבניין.
ראשי המשטרה החשאית, החל מלברנטי בריה ועד ליורי אנדרופוב, ישבו באותו משרד בקומה השלישית הצופה על פסלו של פליקס דזרז'ינסקי, מייסד הצ'קה.
בחודש אוגוסט 1991, מיד לאחר כישלון הפיכת ינאייב נגד מיכאיל גורבאצ'וב, הופל הפסל על ידי מפגינים והועבר לגן הפסלים במוסקבה.
בית הכלא בקומת הקרקע של הבניין תואר בהרחבה בספרו הידוע של אלכסנדר סולז'ניצין "ארכיפלג גולאג".
בין האסירים הידועים אשר נכלאו בבניין, עונו ונחקרו בו ניתן להזכיר את ראול ולנברג, נתן שרנסקי, הכומר הישועי וולטר צ'יזק והמשורר בנימין גוטיאנסקי.
על אף החקירות הקשות, בית הכלא עצמו נחשב לטוב בברית המועצות, בשל הספרייה המצוינת (הספרים באו מבתי האינטליגנציה שנאסרה אז), גודל התאים, איכות המיטות, והמבחר הגדול במזון.
לאחר פירוק ארגון הק.ג.ב., הפך בניין לוביאנקה למטה הכללי של משמר הגבול הרוסי וכן שוכנת בו הנהלת שירות הביטחון הפדרלי של רוסיה, הפס"ב (ФСБ).
כמו כן נפתח בבניין מוזיאון לתולדות הקג"ב.
המטה הראשי של פס"ב נמצא בבניין אחר השוכן באותו כיכר לוביאנקה.
בקרבת הבניין ניצבת אנדרטה לקורבנות הרדיפה הפוליטית בברית המועצות, שהוקמה על ידי ארגון ממוריאל.
לוֹבִּי (או מְבוֹאָה) הוא חלל גדול הנמצא באזור הכניסה לבניין, לרוב מדובר בבניין רב-קומות או בית מלון, והמושג משמש לעיתים גם לחללי כניסה קטנים וצנועים יותר בקומת הקרקע של בתי מגורים משותפים.
לובי משמש כמבואה גדולה ומכובדת לבניין בו הוא נמצא, ועשוי לתפקד כמקום שהייה קצרה עבור העוברים ושבים.
בלובי של בניין ניתן לרוב למצוא את הקונסיירז' (שוער) ובמקרה של בתי מלון גם את דלפק הקבלה.
כמו כן לובים שונים כוללים גם מקומות ישיבה לטובת המתנה ובשל כך מהווים נקודות מפגש נוחות לאנשים.
בלובים גדולים, כמו בבתי מלון למשל, ניתן למצוא פונקציות נוספות כגון בית קפה ושירותים מסחריים שונים אחרים ומקומות הישיבה עשויים להיות רבים ולשמש כמעין סלון ציבורי גדול.
למקור המושג "לובי" במשמעות של שדלנות מספר פרשנויות.
הרווחת בהן היא כי המושג נולד בתקופת כהונתו של יוליסס ס.
גרנט כנשיא ארצות הברית אשר היה נוהג לשהות במלון ווילארד בוושינגטון הבירה.
בתקופה זו היו פוליטיקאים זוטרים ועסקנים פוליטיים שונים פוקדים את לובי בית המלון תכופות כדי להתקרב אל הנשיא.
פרשנות נוספת למקור המושג אותו נותן ה-BBC היא שגרת התכנסותם של פוליטיקאים בריטים במסדרונות (בלובים) ארמון וסטמינסטר לאחר דיונים פוליטיים.
קיימים מונחים אדריכליים דומים ומקבילים ללובי המאפיינים סיטואציות בעלות אפיונים מעט שונים:
"סקיי-לובי" – לובי משני של גורד שחקים שנמצא בקומה גבוהה בבניין.
סקיי-לובי משמש כלובי לכל דבר עבור קבוצת קומות של הבניין אשר הדרך אליו היא באמצעות מעלית מהירה המובילה ישירות מקומת הקרקע בלי לעצור בשום קומה בדרך, וזאת כדי לייעל בין השאר את התנועה הוורטיקלית של האנשים במגדל.
פואייה – מתייחס לחלל דומה של מוסדות תרבות כגון תיאטרון, בית אופרה, אולם קונצרטים או קולנוע.
בניגוד ללובי, הפואייה מתוכנן להכיל קהל גדול מאוד לפני תחילת הופעה באולם אשר אליו הוא מוביל.
אטריום – אלמנט שמקורו באדריכלות רומית שם שימש כחצר פנימית פתוחה וסביבה היו מתכנסים אורחי הבית ודייריו.
השימוש המודרני של המושג הוא עבור חללים פנימיים של בניינים הפתוחים לכל גובה הבניין ומקורים לרוב בזכוכית.
לובים של בתי מלון רבים בנויים למעשה כאטריום.
לטיפוסים שונים של מבני דת קיים שם אחר למבואה וחלל הכניסה וההתכנסות.
פרונאוס – חלל הכניסה למקדש יווני
נרתקס – חלל כניסה לכנסייה או קתדרלה
לוביה (שם מדעי: Vigna) היא קבוצת צמחים המשתייכת למשפחת הקטניות.
בתוך קבוצה זו יש יותר ממאה מינים שגדלים בטבע, גם מינים מתורבתים וגם מינים הגדלים בטבע.
מינים אלה נפוצים באזורים חמים ברחבי העולם, כולל אסיה, אפריקה, אוסטרליה ואזור האוקיינוס השקט.
לוביה נחשבת לסוג חשוב מאוד לחקלאות, משום שהיא כוללת עשרה מינים שמתורבתים ומשמשים גידולי שדה.
הסוג ויגנה נקרא על שמו של דומניקו ויגנה, בוטנאי איטלקי שחי עד שנת 1647. בעברית נקבע השם לוביה ב"מילון צמחי ארץ ישראל" בשנת 1946.
הסוגים הבוטניים "לוביה" (Vigna) ו"שעועית" (Phaseolus) אינם זהים.
אף על פי שהם שייכים לאותה משפחה רחבה של צמחים – הקטניות – ולאותה תת־משפחה (פרפרניים), שבט (Phaseoleae) ותת־שבט (Phaseolinae), מחקרים מדעיים הבהירו כי אינם קבוצה בוטנית אחת.
בעבר היה בלבול רב בסיווגם, אך מחקרים גנטיים מקיפים (המכונים "פילוגנטיים מולקולריים") הבהירו באופן חד משמעי את ההבדל ביניהם ואישרו שהם סוגים נפרדים.
האופן שבו מדענים מבדילים וממיינים בין הצמחים לוביה לשעועית היה מסובך ביותר וגרם לבלבול רב בקרב בוטנאים במשך שנים רבות.
בעבר התקשו בוטנאים רבים להבחין בבירור בין הסוגים לוביה ושעועית.
סוג הלוביה נחשב לקבוצה רחבה בהרבה שכללה מינים רבים, והדבר הקשה על ההבדלה ביניהם.
הקושי נבע גם ממבנה הפרחים המורכב.
המונחים "העולם הישן" ו"העולם החדש" משמשים בתחום הביוגאוגרפיה (תחום העוסק בתפוצת יצורים חיים בעולם) ובטקסונומיה (תחום העוסק בסיווג מינים) כדי לתאר חלוקה גאוגרפית רחבה של כדור הארץ.
"העולם החדש" מתייחס בעיקר ליבשות אמריקה, ואילו "העולם הישן" מתייחס לאזורים כגון אפריקה, אסיה ומדגסקר.
חלוקה זו משפיעה על המקומות שבהם מינים ביולוגיים חיים ועל האופן שבו הם התפתחו לאורך זמן.
היא עוזרת להבחין בין קבוצות מינים שמקורן באזורים גאוגרפיים שונים.
בתחילה, ההבדל בין סוגי צמחים כמו שעועית ולוביה נקבע בעיקר לפי צורת הפרח שלהם.
ההבחנה המקורית, שהייתה נהוגה באופן קלאסי, התבססה על מידת הסלסול של "שדרית" ( (Keel), היא שני עלי הכותרת הקדמיים והמאוחדים של כותרת פרפרנית.):
בסוג שעועית (Phaseolus), השדרית הייתה כרוכה, ולכן הפרח היה בלתי סימטרי.
לעומת זאת, בסוג לוביה – כפי שנראה במין Vigna luteola שהוא דוגמה אופיינית לסוג – ה"שדרית" הייתה ישרה, מה שהעיד על פרח סימטרי משני הצדדים (סימטריה דו-צדדית).
אף על פי שצורת השדרית (חלק בפרח דמוי סירה) נחשבה בעבר לסימן זיהוי חשוב, התברר שהיא אינה טובה דיה כדי להפריד בין סוגי צמחים באופן ברור ויציב.
הסיבה לכך היא שצורת השדרית הסלילית, הכרוכה, קיימת בכמה סוגי צמחים שונים באותה משפחה רחבה (השבט "פאזאולאה").
חשוב מכך, התגלה שזני צמחים מסוימים מן העולם הישן, אשר שויכו בעבר לסוג שעועית רק משום שהשדרית שלהם הייתה סלילית, למעשה דומים יותר לזני לוביה מאשר לשעועית האמיתי מן העולם החדש (כמו השעועית המוכרת, שעועית מצויה).
לכן, התברר שאי אפשר להסתמך רק על סימן זיהוי אחד כדי להפריד בין סוגי צמחים באופן מדויק.
כאשר שדרית בפרח כפופה בחוזקה פנימה, והחלק הבסיסי של הסגנון מעובה ושעיר, יש להתייחס לשלושת הסימנים הללו כשלם מורכב יחיד.
רק כאשר בוחנים את כל אלה כמכלול, אפשר לקבוע את הקשרים המשפחתיים האמיתיים בין הצמחים.
בעקבות הכשל בקריטריון השדרית, הוצעו קריטריונים מורפולוגיים נוספים על ידי חוקרים מאמצע המאה ה-20:
בשנת 1954 הציע החוקר וילצ'ק דרך להבדיל בין צמחי לוביה ושעועית.
ההבחנה התבססה על עלי הלוואי (עלים קטנים בבסיס הגבעול) ועל מבנה עמוד העלי והצלקת שבפרח.
שעועית (Phaseolus): עלי הלוואי אינם ארוכים מתחת לנקודת חיבורם (בצמחים נקודת החיבור היא אזור מוגדר מראש, הממוקם במבנים שונים בצמח, ואחראי להפרדה טבעית של איברים מהצמח האם.
אזור זה נקבע בשלבי ההתפתחות המוקדמים של הצמח.) לגבעול.
לוביה (Vigna): עלי הלוואי ארוכים מתחת לנקודת חיבורם לגבעול.
בהתבסס על סימני זיהוי אלה סיווג וילצ'ק מחדש מיני צמחים.
לדוגמה הוא העביר צמחים כמו מאש (P.
radiatus), שנחשבו בעבר לשעועית, לקבוצת הלוביה.
לעומת זאת הוא השאיר צמחים שקודם לכן הוצעו כלוביה (כמו P.
אף על פי כן שיטתו של וילצ'ק ספגה ביקורת בשל חוסר אחידות.
התברר שהוא השאיר בקבוצת הלוביה ארבעה מינים של צמחים שבהם עלי הלוואי היו קצוצים בבסיסם, בניגוד להגדרה שקבע בעצמו.
Hepper) המשיך לפתח את הקריטריונים והוסיף את מבנה הפרי (תרמיל) כאמצעי הבחנה, לאחר שהעביר מינים כמו מש ל-לוביה בשל עלי הלוואי המחוברים במרכז והתרמילים המחולקים למדורים.
הציע ורדקורט להגביל את הגדרת Phaseolus אך ורק למינים הקרובים ביותר למין הטיפוסי שעועית מצויה.
הוא הציע לכלול קבוצות תפוצה גאוגרפית שלא התאימו היטב לאף אחד מהסוגים, כתת־סוגים או סוגים, בתוך הסוג לוביה המורחב.
פנו חוקרים לטקסונומיה נומרית כדי לקבוע אובייקטיבית את הדרגות הטקסונומיות של המאפיינים בתוך קבוצת Phaseolastrae (הכוללת את כל מיני Phaseolinae עם סגנון מזוקן בצד הפנימי).
הניתוח הנומרי אישר את ההגבלה של Phaseolus ואת ההרחבה של Vigna ובד בבד זיהה את המאפיינים המיקרו-מורפולוגיים והאנטומיים בעלי המשקל הטקסונומי הגבוה ביותר.
ניתוח פילוגנטי מולקולרי רחב היקף של Phaseolinae, שפורסם בשנת 2011, נערך כדי לפתור שאלות טקסונומיות ארוכות-שנים, במיוחד בקרב Vigna האמריקאית, ואף הוביל לסיווג מחדש של קליידים אלו לסוגים נפרדים.
הניתוח המולקולרי, שהתבסס על רצפי DNA הראה חד־משמעית כי רוב מיני לוביה מהעולם החדש אינם מונופילטיים של העולם הישן.
הקבוצות האמריקאיות שסווגו בעבר כ־לוביה נמצאו קשורות באופן הדוק ביותר לקבוצות אמריקאיות אחרות.
המסקנה הייתה כי 14 הקלאדים האמריקאיים המדורגים כסוגים הם קבוצה אחות לקלאד המכיל את מיני הלוביה של העולם הישן.
צמחי הלוביה משמשים כמקור תזונה חשוב לבני אדם וכמזון לבעלי חיים, במיוחד במדינות מתפתחות באפריקה ובאסיה.
סוג צמחים זה מחולק לחמש קבוצות קטנות יותר, הנקראות תת-סוגים: Ceratotropis, Plectrotropis, Vigna, Haydonia ו-Lasiospron.
מבין קבוצות אלו, רק הצמחים המתורבתים שייכים לשלוש הקבוצות הראשונות בלבד.
מיני הלוביה, למרות יכולתם לספק חלק גדול מהצורך העולמי בקטניות, נותרו על פי רוב לא מנוצלים ולא נחקרים דיים.
גידולי הלוביה מושפעים לרעה משינויי אקלים, הכוללים עלייה בטמפרטורות, שינויים בעונות השנה, הצפות ובצורות.
בני הסוג לוביה לרוב צמחים עשבוניים חד-שנתיים בעלי קצב צימוח מהיר.
לזנים מתורבתים גבעולים בעלי צימוח מוגבל וקצה צמיחה המקיים פעילות רבייתית לאחר פריחה.
עלי הלוביה מורכבים משלושה עלעלים המחוברים בצורת נוצה.
עלי הלוואי עשויים להיות בצורת מגן, בעלי זיז קטן בבסיסם, בעלי שתי אונות, בצורת לב או קצוצים.
פרחי צמח זה גדלים בקבוצות דמויות אשכול (תפרחות), היוצאות מחיקי העלים או מקצה הגבעול.
לעיתים קרובות עבים המפרקים לאורך הציר הראשי של התפרחת ובעלי בלוטות.
עלי החפה המלווים את הפרחים נושרים.
צמחי בר מסוג לוביה (Vigna) גדלים בסביבות רבות ושונות, כולל מקומות קשים מאוד כמו אדמות צחיחות, חופי ים חוליים וסלעי גיר.
החומר הגנטי (הגנום) של מיני הלוביה הבר מכיל גנים שונים שעוזרים להם להסתגל לתנאי סביבה קשים.
מכיוון שקרוביהם של צמחי הלוביה המבויתים גדלים בסביבות קיצוניות, סביר להניח שיש להם גנים כאלה.
גנים אלו יכולים לשמש לפיתוח זני צמחים חקלאיים שיהיו עמידים בפני לחצי סביבה.
צמחי לוביה מקיימים שיתוף פעולה (יחסים סימביוטיים) עם חיידקים החיים בשורשיהם.
חיידקים אלה, המותאמים אף הם לסביבות קיצוניות, קולטים חנקן מהאוויר ומעבירים אותו לצמח (תהליך הנקרא קיבוע חנקן).
עובדה זו הופכת את צמחי הלוביה לפוטנציאל רב לחקלאות בת קיימא, כזו הדורשת פחות משאבים חיצוניים.
לוביה מהווה מקור גנטי חשוב במיוחד.
בזכותו, אפשר לפתח זנים חדשים של גידולים חקלאיים שיהיו עמידים וחזקים יותר.
בתהליך זה בוחרים בני אדם תכונות מסוימות במיני צמחים, ובכך גורמים לשינויים רצויים בצורתם ובתפקודם.
הסקירה מציינת כי עדויות לביות מוקדם של מיני לוביה, נמצאו באזורים טרופיים וממוזגים באפריקה, במזרח אסיה ובחלקים מאירופה.
בחירת בני אדם, יחד עם השוני הטבעי הקיים בקרב סוגי הצמחים, הם מקור חשוב ליצירת זנים חדשים.
מאפיינים הקשורים לביות המבדילים בין זני בר לזנים מתורבתים.
מאפיינים אלה כוללים, למשל: הפחתה בפיזור התרמילים, הגדלת התרמילים והזרעים, הפחתה בתרדמת הזרעים, שינויים בציפוי הזרע ובצבעו, הבשלה מוקדמת יותר ופתיחת התרמילים.
הבנת "תסמונת הביות" (השינויים הנראים לעין והגנטיים בצמחים במהלך הביות), יחד עם הבנת ההתפתחות הטבעית, חיונית כדי להבין את מקורות הביות.
הסקירה מציינת כי כדי לזהות את מקור תחילת הביות, יש צורך בעדויות עתיקות (ארכאולוגיות), בתכונות הקשורות למבנה ולתפקוד הצמח, ובאיתור שוני גנטי באמצעות סמנים מולקולריים.
הלוביה התרבותית (שם מדעי: Vigna unguiculata) היא סוג של קטנייה יבשה.
היא אחת הקטניות העיקריות המגודלות והמשמשות ברחבי העולם.
היא גידול העמיד בתנאי בצורת.
שטחי הגידול של לוביה יבשה תופסים כ-15.05% מכלל השטחים המוקדשים לגידול קטניות יבשות בעולם.
הלוביה התרבותית היא צמח בעל חשיבות רבה, שיכול לתרום לפיתוח יציב ומתמשך.
היא נפוצה באזורים יבשים וחצי־יבשים בעולם, וגדלה בשיטות חקלאיות שאינן דורשות משאבים רבים.
היא מסייעת לגוון את שיטות החקלאות ותורמת לביטחון מזון ותזונה, להפחתת עוני, להגדלת הכנסות ולשיפור בריאותם של בני האדם, במיוחד בטיפול בתת־תזונה ובחסר בוויטמינים ובמינרלים חשובים.
הלוביה התרבותית נפוצה הן באזורים טרופיים והן באזורים ממוזגים.
לכן, קיים מגוון גדול של סוגי לוביה השונים זה מזה בצורת הזרע, גודלו וצבעו, וכן בהרכבם הכימי.
חקלאים קטנים מגדלים אותה בעיקר כדי לאכול את חלקיה השונים.
הלוביה נאכלת גם כגרגר וגם כירק, בצורת תרמילים ירוקים.
את עליה הרכים קוטפים בקביעות ואוכלים אותם כתרד במזרח אפריקה ובדרומה.
ללוביה התרבותית יש היסטוריה ארוכה של ביות.
מראות עדויות שגידלו וטיפחו אותה במדינות אסיה כבר לפני 2000 שנה.
העלו מחקרים קודמים שהלוביה התרבותית בויתה לראשונה במערב אפריקה ובתת-היבשת ההודית.
אך מאוחר יותר לא הצליחה ההשערה על מקור אסיאתי להסביר את המאפיינים ואת אזורי התפוצה של זן הבר Vigna dekindtiana.
גילוי זני לוביה שהם סוג ביניים בין צמחי בר לצמחים מתורבתים במערב ובמרכז אפריקה, נחשב להוכחה לכך שמקור הלוביה הוא במערב אפריקה.
אבל לא הציגו דיווחים שהגיעו לאחר מכן מסקנות אחידות לגבי המקום המדויק שבו בויתה הלוביה לראשונה באפריקה.
השתמשו מחקרים אחרים בסמנים גנטיים מסוג RAPD והראו שלצמחי בר במזרח אפריקה יש שונות גנטית גדולה יותר.
עשוי נתון זה להעיד על כך שהם המקור ללוביה התרבותית.
הציע מחקר נוסף שגם הוא השתמש בסמנים גנטיים, שהביות המוקדם של הלוביה התרבותית התרחש במזרח אפריקה.
נחשבות שתי ההשערות לגבי מקום הביות הראשון – גם במערב אפריקה וגם במזרח אפריקה – למקובלות.
הלוביה התרבותית היא צמח קטנייה רב-שימושי, המשמשת מקור מזון חשוב באזורים רבים בעולם.
אף שזרעי הלוביה התרבותית נאכלים באופן נרחב, גם עליה הירוקים הם חלק משמעותי מהתזונה ובעלי ערך תזונתי גבוה.
מאמר סקירה מקיף משנת 2016 התמקד בבחינת הרכב החומרים המזינים (התזונתיים) ושל החומרים שעלולים להפריע לספיגתם (האנטי-תזונתיים) בלוביה התרבותית.
המאמר הדגיש את היתרונות התזונתיים של הלוביה התרבותית באופן כללי, ובמיוחד את אלו של עליה.
חלבון: עלי הלוביה התרבותית מכילים כמות חלבון דומה לזו שנמצאת בזרעים שלה.
כמות זו נעה בין 215–437 גרם לקילוגרם משקל יבש.
בהשוואה לירקות עלים טרופיים אחרים, כמו סולנום שחור, ירבוז, דלעת מוסקוס ובטטה, עלי הלוביה התרבותית מכילים רמות חלבון גולמי דומות.
רמות אלו נעות בין 22.0%–30.0% מכלל המשקל היבש שלהם.
חומצות אמינו: בבעלי לוביה תרבותית, סדר הדירוג של חומצות האמינו העיקריות דומה לזה שבזרעים.
אבל, כמות החלבון בעלים – הנקבעת לפי תכולת חומצות האמינו שלהם – גדולה פי שניים ויותר מזו שתוארה עבור הזרעים.
חומצה פולית: כמות החומצה הפולית הכוללת בעלי לוביה תרבותית גבוהה עד פי חמישה מזו שבזרעיה.
כמות זו נעה בטווח של 3.3–20.1 מיליגרם לקילוגרם.
ויטמין C: עלי לוביה תרבותית הם מקור מצוין לוויטמין C, ברמות המגיעות לטווח של 292.0–4,100.0 מיליגרם לקילוגרם.
עם זאת, בעלים הנמצאים בשלבי בגרות (כמו בעלים בני 4 ו-6 שבועות), רוב הוויטמין C מופיע בצורה של חומצה דהידרואסקורבית.
זוהי תרכובת שנוצרת כתוצאה מחמצון, ופעילותה הביולוגית בגוף נמוכה יותר.
לוביה מצרית (שם מדעי: Vigna luteola) היא צמח בר.
הצמח אחד ממיני הלוביה שאינם מנוצלים דיים, כלומר כאלה שלא בויתו באופן נרחב.
לצמח פוטנציאל גדול כמקור מזון ולגידול חקלאי.
לדוגמה, לוביה מצרית יכולה לשגשג באזורים מוכי שיטפונות.
יכולת זו היא היבט חשוב בפוטנציאל החקלאי שלה בתנאים מאתגרים.
לפי מאמר הסקירה, לוביה מצרית היא אחת ממיני הבר הבודדים בסוג לוביה, שבהם בדקו את החומרים הכימיים וקבעו את כמויותיהם המדויקות.
חלבון: היא מכילה 22.2 גרם חלבון לכל 100 גרם.
על פי נתוני ארגון המזון והחקלאות של האו"ם (FAO) משנת 2013.
מעכבי טריפסין: נמצאו בה 213 יחידות מעכבות טריפסין לכל מיליגרם חלבון.
לקטין: היא מכילה 16,000 יחידות מסוג המאגלוטינציה.
נתון זה נמצא בטווח המקובל עבור רוב הקטניות (1%–3%).
העמילן בלוביה המצרית, סך העמילן הוא 28.92 גרם ל-100 גרם, והוא מתחלק לסוגים הבאים:
עמילן שמתעכל במהירות: 1.45% מסך העמילן.
עמילן שמתעכל לאט: 24.34% מסך העמילן.
עמילן עמיד: 74.24% מסך העמילן.
הלוביה המצרית מכילה גם חומרים פעילים ביולוגית, שהם תרכובות בשם רוטין ורובינין.
בחודשי הקיץ פורחת הלוביה המצרית בישראל.
הלוביה המצרית גדלה בארץ ישראל באזורים כגון עמק החולה ועמק הירדן, במישור החוף ובשפלה.בישראל הולך ונעלם הצמח.
הסיבה לכך היא שבתי הגידול הלחים שלו, שהם נחלים וביצות, נעלמים.
לוביה מש (שם מדעי: Vigna radiata) היא קטנייה הנאכלת בכל העולם, במיוחד במדינות אסיה.
מחקרים מראים שהיא מקור טוב לחלבון, לסיבים, למינרלים ולוויטמינים, וכן מכילה כמות ניכרת של חומרים פעילים שונים.
גידולה נפוץ באזורי אסיה כמו הודו וסין, וגם בארצות הברית ובאזורים נוספים בעולם.
היא עמידה בפני בצורת ואינה דורשת משאבים רבים לגידול.
לפי מאמר סקירה משנת 1996, הגיעה לוביית מש מהודו.
היא כנראה התפתחה מצמח בר שגדל בטבע בכל רחבי הודו ובורמה.
מהודו התפשטה לוביית המש למקומות שונים בעולם, כולל דרום ומזרח אסיה, מזרח ומרכז אפריקה, איי הודו המערבית וארצות הברית.
לוביה האזוקי (שם מדעי: Vigna angularis) הוא צמח חד־שנתי ושיחי, השייך למשפחת הקטניות.
על פי סקירת ספרות, מקורה של הלוביה האזוקי בהודו סין או יפן, שהיא חלק מאזור המזרח הרחוק.
על פי המאמר, האזוקי מגודל בחלקים הקרירים יותר של האזורים הסובטרופיים, אך מצליח לגדול גם בגבהים רמים באזורים טרופיים.
מחקר שפורסם בשנת 2020 מצביע על כך שהלוביה היא חלק ממסורת יהודית עתיקה הקשורה לחגיגות ראש השנה.
מסורת זו מבוססת על האמור במסכת כריתות בתלמוד הבבלי, שם נאמר: "אמר אביי: השתא דאמרת סימנא מילתא היא יהא רגיל איניש למיכל ריש שתא קרא ורוביא, כרתי, סילקא ותמרי".
משמעות הדברים היא: אביי אמר: כעת, כשאתה אומר שסימן הוא דבר חשוב, אדם צריך לאכול בראש השנה: דלעת, לוביה (או "רוביא" בארמית), סלק ותמרים.
מחקר זה, מראה כי מנהג זה עדיין הוא חלק מחגיגות ראש השנה של ימינו.
עוד עולה ממחקר זה כי ייתכן שמסורת יהודית-ספרדית דומה, שבה אוכלים לוביה בראש השנה, היא המקור למנהג לאכול את תבשיל "הופין ג'ון" (Hoppin' John) בדרום ארצות הברית.
תבשיל זה מורכב מלוביה, מאורז ולעיתים קרובות גם מבייקון.
לובוש קמנאר (נולד ב-17 ביוני 1987 בטרנבה) הוא כדורגלן סלובקי המשחק בעמדת השוער בספרטק טרנבה.
קמנאר רשם את צעדיו הראשונים בכדורגל במועדון עיר מולדתו ספרטק טרנבה.
הוא עבר דרך כל מחלקות הנוער של הקבוצה עד שהגיע לקבוצה הבוגרת של המועדון.
קמנאר הופיע חמש פעמים במדי ספרטק טרנבה לפני שחתם בפברואר 2005 בקבוצת ארטמדיה ברטיסלאבה.
בעונתו הראשונה בקבוצה הוא היה שותף לזכייה באליפות הקורגון ליגה, אף על פי שלא היה שוערה הראשון של ארטמדיה ושיחק רק במשחק ליגה אחד.
בעונת 2007-2008 היה שותף פעם נוספת לזכייה באליפות הליגה הסלובקית ובנוסף זכה יחד עם קבוצתו גם בגביע הסלובקי.
ב-2 ביולי 2009, חתם קמנאר בן ה-22 על חוזה ל-5 עונות, במדי נאנט הצרפתית.
לאחר שנתיים הושאל לקבוצות סיוואספור, ספרטק טרנבה וסלטיק.
בשנת 2013 חתם בקבוצת גיור מליגת העל ההונגרית.
בשנת 2015 עבר לשחק בקבוצת ספרטק טרנבה.
בקיץ 2016 עבר לשלונסק ורוצלב הפולנית.
ב-4 ביולי 2017 חתם קמנאר בואשאש ההונגרית.
קמנאר שיחק את משחקו הראשון בנבחרת הסלובקית בניצחון 3-1 נגד סן מרינו, ב-11 באוקטובר 2008, במשחק במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010. בהמשך לובוש קמנאר הוזמן לנבחרת למשחק ידידות בודד.
לוביה היה כפר ערבי מוסלמי בגליל התחתון בצד כביש 77, דרומית-מזרחית למחלף גולני.
השם לוביה הוא גלגול של השם העברי "לביא", שמה של עיירה יהודית בתקופת המשנה והתלמוד.
העיירה הייתה באמצע הדרך בין טבריה לציפורי ולפיכך היה במקום פונדק לשירות עוברי האורח המכונה בתלמוד "פונדק דלוי".
השם "לוי" מעיד על כך שאנשי הגליל בעת ההיא לא הבחינו בין ב' רפויה והאות ו'.
זאב וילנאי כותב ששם הכפר מזכיר את הקטנית לוביה.
בחפירה ארכאולוגית שנערכה בשטח הכפר בשנת 2006, נחשפו שרידי יישוב שהתקיים ברציפות מהתקופה ההלניסטית בארץ ישראל ועד המאה ה-5.
הכפר יושב שוב החל מהתקופה הצלבנית בארץ ישראל.
הצבא הצלבני חנה בכפר ביולי 1187 בערב שלפני קרב קרני חיטין.
באפריל 1799 נערך סמוך לכפר קרב בין הצבא הצרפתי לבין כוחות ערביים כחלק ממסע נפוליאון בארץ ישראל.
בתחילת המאה ה-19 ביקר בכפר הסופר האנגלי ג'יימס סילק בקינגהאם, ותיאר אותו ככפר גדול השוכן בראש גבעה רמה.
הכפר מוזכר גם ביומניו של הנוסע השווייצרי יוהאן לודוויג בורקהרדט.
החוקר האמריקאי אדוארד רובינסון עבר בכפר בשנת 1838 וכתב שהוא ניזוק קשה מרעידת האדמה שפקדה את האזור שנה קודם לכן וגבתה את חייהם של 143 מתושביו.
לקראת סוף המאה ה-19 תואר הכפר כבנוי מאבן בראש גבעת אבן גיר ואוכלוסייתו מנתה בין 400 ל-700 תושבים, שעיקר פרנסתם הייתה על כרמי זיתים ותאנים.
החוקר צרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר ב-1875 וכתב: "בכפר 700 תושבים...
ויש במקום שרידים של כנסייה".
ב-1895 הוקם בית ספר יסודי בכפר, שפעל בו עד תום תקופת המנדט.
בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר מנהלית לנפת טבריה והיה הכפר הגדול באוכלוסייתו בנפה.
בכפר התגוררו מספר משפחות עשירות, הודות לאדמה הטובה וריבוי המים.
אולם התושבים היו מסוכסכים ביניהם, והכפר היה ידוע בריבוי של מקרי אלימות וגנבות.
המשטרה הבריטית הקימה במקום באמצע שנות ה-20 תחנת משטרה והגלתה מהכפר אנשים שהיו חשודים כאחראים למהומות.
במפקד האוכלוסין של 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, מנתה אוכלוסיית הכפר 1,712 תושבים, רובם מוסלמים, אך גרו במקום גם מספר נוצרים ודרוזים.
במפקד 1931 גדלה האוכלוסייה ל-1,849 תושבים אשר שכנו ב-405 בתים.
על פי סקר הכפרים שנערך בשנת 1945 נאמדה בו אוכלוסייה בת 2,350 תושבים, ושטח אדמותיו היה 39,629 דונם טורקי, מתוכם 1,051 דונם בבעלות יהודית ו-5,683 דונם בבעלות ציבורית.
תושבי לוביה התנכלו ליהודים עוד בשנים הראשונות של המושבה סג'רה.
בשנת 1913 נרצח שומר בסג'רה והמשטרה עצרה שני נאשמים ברצח מלוביה.
בספטמבר 1936, בחודשים הראשונים של המרד הערבי הגדול, עצרו הבריטים 26 מתושבי הכפר כחשודים בסיוע לכנופיות.
ב-15 ביוני 1939 הותקפה מכונית נוטרים ליד לוביה והנוטר נהרג.
בתגובה ביצעה ב-20 ביוני 1939 חוליית ההגנה בפיקוד שלמה שמיר, שכללה את יגאל אלון, יוסי הראל ודוד שאלתיאל, פעולת תגמול בלוביה בה נהרגו מספר גברים ונשים שלא היו קשורים לכנופיות.
הפעולה הייתה ככל הנראה יוזמה מקומית של נחום שדמי שלא אושרה על ידי דרגים בכירים יותר בהגנה.
פעולה זו ספגה ביקורת קשה.
מאמר מערכת בעיתון דבר גינה את הפעולה במילים קשות:
עם פרוץ מלחמת העצמאות החלו ערביי לוביה לתקוף את המכוניות היהודיות בדרך לטבריה.
ב־24 בפברואר 1948 הניחו ערביי לוביה מארב על הכביש ופתחו באש על אוטובוס אגד ועל טנדר פתוח של נוטרים.
התפתח קרב שבו היו מעורבים גם חיילים ערביים מחיל הספר העבר-ירדני, ובהמשך כוח של הצבא הבריטי.
לאחר מכן נחסם הכביש לתנועה בכלי רכב בלתי ממוגנים, והתנועה היהודית הופנתה לכביש יבנאל - כנרת.
ב-9 ביוני 1948 תקף גדוד "דרור" של חטיבת גולני את לוביה במטרה לכבשה.
ההתקפה נכשלה, והכוחות נסוגו לאחר 24 שעות.
בקרב נפלו 21 מחיילי צה"ל.
בקרבות עשרת הימים, לאחר שמונה ימים רצופים של התקפות על סג'רה, התמוטט "צבא ההצלה", בפיקודו של פאוזי אל קאוקג'י, והחלה נטישה של משלטים באזור.
ערביי לוביה ברחו מהכפר, וב-18 ביולי 1948, לאחר הפגזת הכפר יום קודם לכן, נכנסו כוחות של גדוד "ברק" לכפר ונפתחה הדרך לטבריה.
לאחר מלחמת העצמאות בתי לוביה פוצצו כחלק מהמדיניות הישראלית להריסת השכונות והכפרים הערביים הנטושים.
מעט אחרי תום המלחמה הוקם הקיבוץ הדתי לביא בסמוך לאדמות הכפר, ועל חורבותיו החלה קק"ל ב-1964 בנטיעת יער לביא, בו ניתן למצוא שרידי מבנים, קברים ובורות מים.
כמו כן, על שטחיו החקלאיים נוסד היישוב הקהילתי גבעת אבני בשנת 1991.
לוביניצקי הוא מכתש פגיעה הממוקם בצד הקרוב של הירח, בקצה הצפון מערבי של ים העננים.
המכתש ממוקם בקרבת מכתש בוליאלדוס הגדול ממנו.
המכתש ממוקם בקואורדינטות סלנוגרפיות 17.8° דרום 23.8° מערב.
קוטרו של המכתש 44 ק"מ ועומקו 800 מטרים.
המכתש נקרא על שם האסטרונום וההיסטוריון הפולני סטניסלו לוביניצקי.
רצפת המכתש מכוסה זרמי בזלת, אשר ככל הנראה חדרו למכתש מן הימה הסמוכה, באמצעות פרצה בקיר המכתש הדרומי.
צפונית למכתש לוביניצקי ממוקם מכתש דארני.
המכתשים הקטנים הממוקמים סביב מכתש לוביניצקי נקראים בשמו ומסומנים באותיות:
לוביטו (בפורטוגזית: Lobito) היא עיר נמל במחוז בנגואלה שבמערב אנגולה.
העיר שוכנת על חוף האוקיינוס האטלנטי מצפון לשפך נהר קטומבלה (Catumbela).
העיר חייבת את קיומה למפרץ הנושא את אותו השם שנבחר למיקומו של קצה מסילת הברזל שמקשרת את חוף הים עם חבל קטנגה שב.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון של אנגולה משנת 2024, אוכלוסייתה מנתה 380,689 תושבים.
לוביטו נבנתה על שטח חולי במיקומו של אחד הנמלים הטבעיים הטובים ביותר באפריקה.
חשיבות רבה נודעה גם לענפי הדיג, התיירות והשירותים.
הקרנבל של לוביטו היה אחד הידועים והפופולרים באנגולה הפורטוגלית.
לאחר מהפכת הציפורנים בפורטוגל ב-25 באפריל 1974 קיבלה אנגולה עצמאות.
הפעילות בנמל לוביטו הייתה מוגבלת עקב ההפרעות לתנועת הרכבות בזמן מלחמת האזרחים באנגולה בין השנים 1975-2002. עם חזרת השלום והיציבות בשנות האלפיים, החלה לוביטו בתהליך של בנייה מחדש ושל פיתוח.
נמל לוביטו ממוקם במפרץ לוביטו ומוגן על ידי רצועת חול באורך של 4.8 ק"מ.
בנמל עוברים 2 מיליון טונות של מטען ו-370 ספינות בשנה ויחד עם ההתפתחות הכלכלית במחוז, מתקני הנמל נמצאים בתהליך של הרחבה.
אין בלוביטו שדה תעופה והיא ממוקמת במרחק 13 ק"מ מנמל התעופה של קטומבלה (Catumbela) ו-33 ק"מ מנמל התעופה של בנגואלה (Benguela).
לובלין (בפולנית: lubelskie) היא אחת משש עשרה הווייוודות של פולין.
היא שוכנת במזרח פולין, וגובלת בצפון בווייוודה פודלסיה, במזרח באוקראינה ובלארוס, בדרום בווייוודה פודקרפצקיה, ובמערב בווייוודות מזוביה ושְׁוְויֶינְטוֹקְזִ'יסְקיֶה.
בירתה של ווייוודת לובלין והעיר הגדולה ביותר בה היא העיר לובלין השוכנת במרכזה.
ערים גדולות נוספות הן חלם, זמושץ' וביאלא פודולסק.
ווייוודת לובלין נושאת את שמה של העיר הדומיננטית שבה, העיר לובלין.
העיר לובלין נקראת בפולנית Lublin.
לובלין מוזכרת לראשונה בשמה בשנת 1198. שורר ערפל רב באשר למקור שמה של העיר, אם כי קיימת סברה שהעיר נקראת על שם משפחתו של אחד מאלו שהקימו אותה, אולי משפחת אצולה כלשהי, כאלו אשר שמם היה "Lubla".
בדרומה של ווייוודת לובלין משרעת רמת לובלין - רמה גאוגרפית אחידה יחסית ורצופת גבעות בגובה של עד כ-500 מטרים מעל גובה פני הים.