tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקצה הגלריה נמצא חדר המתנה (Anteroom) המעוטר בציורו של האמן זלוטי (Zelotti), "קופידון מקבל תפוח מהחסדיות".
דלתות החדר מעוטרות במונוגרמת משפחת סאת'רלנד.
חדר המוזיקה (The Music Room) יכול להכיל שולחן ישיבות ל-36 משתתפים או 100 אורחים בסידור תיאטרון.
כמו כן, ניתן לערוך בו ארוחות צהריים או ערב עבור 76 אורחים.
החדר כולל חלונות הפונים למרפסת המשקיפה על Stable Yard ואלמנטים קלאסיים כגון עמודים קורינתיים.
הוא משמש לאירועים רשמיים, מסיבות עיתונאים או ארוחות ערב חגיגיות.
החדר משקף את ההיסטוריה המוזיקלית של הבית, אשר במהלך המאה ה-19 אירח רבים מגדולי המוזיקאים של התקופה.
בשנת 1848 ניגן פרדריק שופן בפני המלכה ויקטוריה והנסיך אלברט בחדר זה ואף העניק שיעורים פרטיים לליידי קונסטנס, בת משפחת סאת'רלנד.
חדר האירוח הרשמי (The State Drawing Room) משמש למגוון רחב של אירועים ויכול להכיל 40 משתתפים סביב שולחן ישיבות, 34 אורחים בארוחת צהריים או ערב, ועד 120 אורחים בקבלת פנים.
בחדר זה נחתם בשנת 1954 אמנת לנקסטר האוס, תחת התקרה המקושטת בעיטורים עשירים.
החדר פונה לפארק סנט ג'יימס, ובין חלונותיו ניצבים פמוטים המעוטרים בדמויות מלאכים.
קירותיו מעוטרים בצלצולי פעמון קריסטל אשר שימשו את משרתיו של הבית בתקופה בה אויש בצוות גדול.
החדר הירוק (The Green Room) משמש כחדר אוכל לעד 20 אורחים, או כחדר תדרוכים עיתונאיים בסידור של 28 מושבים.
לעיתים נעשה בו שימוש כחדר עבודה פרטי עבור שרים במהלך כנסים בינלאומיים.
תקרת החדר מעוטרת בציור של מערכת השמש הכוללת את כל סימני גלגל המזלות.
אח החדר מגולפת עם דמויות המסמלות את עונות השנה קיץ וחורף, אשר, לפי המסורת, מייצגות שניים מילדיה הרבים של הדוכסית.
הריהוט המקורי של החדר, המתוארך לשנות ה-20 של המאה ה-19, נשמר במצבו המקורי.
חדר האוכל הרשמי (The State Dining Room) הוא החדר הבולט ביותר בסגנון "צרפתי עתיק" בבית.
בעבר שימש כחדר האירוח של משפחת סאת'רלנד, והוא מציע נוף פנורמי לעבר The Mall ופארק סנט ג'יימס.
שעון המוצב על שולחן בצידו המערבי של החדר מיוחס לנפוליאון, מתקופתו כקונסול הראשון של צרפת.
לפני שהועבר מוזיאון לונדון לארמון קנזינגטון, שימש החדר המוזהב (The Gold Room) כביתם של אוצרות Cheapside Hoard, אוסף תכשיטים מתקופת אליזבת הראשונה.
בחדר זה נותרו פריטים מקוריים רבים המעידים על עושרו, בהם נברשת מתקופת המאה ה-19 ושעון עתיק מתוצרת האמן ת'וילייר מפריז (Thuillier).
חדר הנשרים (The Eagle Room) נקרא כך בשל שני פסלי נשרים הנמצאים בו.
במקור, האדנים הללו היוו בסיס לשולחן מראות גדול אשר אבד עם השנים.
עם זאת, לא קיימים תיעוד או הסבר מדוע הוצבו הנשרים בחדר.
בית מאזן או בית ייצוב או (Balancing Home או "stabilization house" או crisis stabilization units) הוא בית המספק מענה נפשי למתמודדים עם משבר נפשי, ומהווה חלופה לאשפוז פסיכיאטרי בבית חולים פסיכיאטרי.
המענה הטיפולי בו מספק יחס פרטני 24/7 שעות, ברמה גבוהה, לרב, מבודדת מהקהילה ובאווירה ביתית.
זהו דגם טיפולי קטן ודומה במבנהו לבבית חולים לבריאות נפש.
שונה במבנהו מאשפוז בית פסיכיאטרי (Home treatment team או In-Home Mental Health Care) המתבצע בבית הלקוח או דיור מוגן המוצע למתמודדי נפש כחלק מסל שיקום.
הוא מתייחד מבתי חולים בטיפול הפרטני הגבוה, ברמה מצומצמת של לקוחות, בהעמדה פחותה של ההיבט הקליני והרפואי ויותר על יכולות של הכלה (הסתכלות טיפולית על בסיס המודל החברתי למוגבלות).
בבית המאזן יש בניה תוכנית טיפולי לליווי אישי על ידי רופא, אח ומדריכים מקצועיים.
הטיפול יכולים להיות אישים או קבוצתיים מכלל התחומים: פסיכודרמה, nlp, טיפול באמנות, פסיכותרפיה, הידרותרפיה dbt ועוד.
גישות הטיפול משתנות אך הנפוצות בישראל היא הגישה ההוליסטית וגישת הדיאלוג הפתוח.
בתים מאזנים מובנים לקבוצות טיפולית של עד 12 איש עם התמודדות דומה, לדוגמה, חיילים פוסט טראומטי, מכורים, אנשי גיל שלישי וכן הלאה.
דגם זה קשה להבניה בבתי החולים הנפשים.
עם זאת, בדומה השירות ניתן ללקוח במקום מנותק מהסביבה כך שהלקוח אינו מגיע אל השירות, בדומה לנסיעה אל מכון טיפול או אשפוז יום, אלא השירות ניתן לו במקום עצמו.
בשל מבנהו הוא לא פעם מהווה תחלופה לאשפוז יום או טיפול במסגרת אינטנסיבית חלופית בקהילה.
בספטמבר 2017 משרד הבריאות של מדינת ישראל הכיר במודל "בית מאזן".
הפופולריות הגדלה של בתים מאזנים בישראל נובעת מהמצוקה המתמשכת למענה נפשי בבתי החולים הנפשים בישראל, והמשבר של מערכת הבריאות בישראל, לצד ביקורת של אנשי האנטי-פסיכיאטריה.
בנוסף, הכניסה אל בית מאזן פרטי מונעת את התווית של סטיגמה חברתית כמתמודד נפש.
בתים מאזנים מפוקחים על ידי משרד הבריאות ומפורסמים על ידיו באתר משרד הבריאות.
חלקם עובדים בפרטים וחלקם עם הקופות.
דוגמה לאחד המיזמים מסוג "בית מאזן" היא "בית של תקווה", שהחל לפעול בכרמיאל ב-2017. שפועל בגישת הדיאלוג הפתוח.
בית מורשה בירושלים הוא מרכז אקדמי להכשרת מנהיגות יהודית ציונית, המקיים תוכניות בלימודי יהדות, תרבות וחינוך יהודי.
בעבר פעלה בו המכללה האקדמית ע"ש רוברט מ' ברן אשר העניקה תארים בשיתוף אוניברסיטת בר-אילן.
בראש המרכז עומד פרופ' בנימין איש שלום.
בראש בתי המדרש עמדו בעבר הרב אליהו בלומנצוייג, הרב שג"ר הרב פרופ' דניאל שפרבר והרב ד"ר יהודה ברנדס בראש בית המדרש לגברים.
הרב ד"ר בנימין לאו עמד בראש תוכנית "בית המדרש לצדק חברתי", שהוקמה בשיתוף פעולה עם "מעגלי צדק".
מטרת בית מדרש זה ללמוד סוגיות חברתיות ולהגביר את העיסוק הדתי בנושאי חברה וצדק חברתי.
בראש בית המדרש לנשים בבית מורשה עמדה הרבנית ד"ר מיכל טיקוצ'ינסקי.
בבית מורשה פעלו מכוני מחקר בתחומי אתיקה, יהדות ומדינה, חקר מחשבת חז"ל וחקר ההלכה, מחלקה לזהות יהודית-ציונית המובילה תוכניות אסטרטגיות בחינוך יהודי-ציוני בשיתוף צה"ל, משטרת ישראל ובתי-ספר תיכוניים.
המוסד מקיים כנסים, ערבי עיון ופעילויות לציבור הרחב, ומפעיל ספרייה במדעי היהדות.
המחלקה לזהות יהודית-ציונית מפעילה הוצאת ספרים המפרסמת ספרים העוסקים במחשבה, הלכה ותרבות יהודית.
בראש ההוצאה לאור עומדת חיותה דויטש.
בין היתר רואים אור בהוצאת ספרים זו: כתב העת "אקדמות", סדרת הספרים "חכמים" של הרב בני לאו וספרי "אגדה למעשה" של הרב יהודה ברנדס.
בשנת 2013 השיק בית מורשה תוכנית בשם "פתיחתא - בית מדרש למתחילים".
התוכנית מיועדת לחוזרים בתשובה ולגרים.
בית מורשה היה ממוקם תחילה בבית הכנסת ישורון.
לאחר מכן עבר לבית מלי"ץ שבקריית מוריה הסמוכה לשכונת ארמון הנציב.
בנובמבר 2012 עבר המוסד ל"יד הרב ניסים" שבשכונת טלביה.
בית מולכו הידוע גם כ"קפה רחביה" הוא מבנה בשכונת רחביה בירושלים השוכן ברחוב רמב"ן 20, בפינת רחוב אבן גבירול 22.
בית מולכו נבנה במגרש שנחשב לאחד הטובים במגרשי השכונה, וזאת בשל מיקומו ברחוב ראשי ובסמוך למגרש הטניס השכונתי (כיום גן ציבורי, גן אליעזר ילין), וסומן כ"מגרש מס' 1" במפות חברת הכשרת היישוב אשר הקימה את השכונה.
השכונה כולה נרכשה בשלושה-ארבעה שלבים שונים, החל מראשית שנות ה-20 של המאה ה-20, על ידי הסוחר ואיש העסקים יצחק יהודה כהן עבור המוסדות הלאומיים, ביחד עם שלושה מחבריו האמידים: חכמישווילי, שלוש וקארסו כאנשי-קש.
לאחר פרסלציה הוגרלו החלקות בין הנרשמים לשכונה.
אבן הפינה של בית מולכו הונחה בשנת 1929, במקום צריף עץ מבודד שהקים יצחק רפאל מולכו בתחילת העשור לאחסון סרטי ראינוע וקולנוע דליקים, בהם סחר, כולל סרטי MGM, GAUMONT.
עם הקמת המבנה בן הקומה האחת, התגוררו בו שמחה ויצחק רפאל מולכו ומשפחתם, בקומה הכוללת גם את משרדי החברה להפצת סרטים וגם את הנהלת שכונת רחביה, בהיות יצחק רפאל מולכו מוכתר השכונה לאורך תקופת המנדט הבריטי.
כן שכנה בקומה זו ספרייתו הענפה, המצויה כיום בסמוך לבית, ביד בן-צבי.
ב-1935 נבנתה קומה שנייה ששימשה מאז כמגורי משפחת מולכו, ספרייתה ומשרדיה.
במשך השנים היה תלוי שלט מסחרי גדול, במרפסת הקומה השנייה מעל הכניסה לבית.
בחדרי הכביסה הקטנים מעל לקומה ב', התגורר הקונדיטור של "קפה רחביה", "העובד הזר" ההונגרי, פטר, שלימים היה בעליו של קפה פטר ברחוב כרמייה 4, במושבה הגרמנית, ליד קולנוע סמדר.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 פעל בקומה הראשונה של המבנה "קפה רחביה", שהיה אחד מראשוני בתי הקפה המודרניים של ירושלים ואתר מפגש חברתי עבור תושבי שכונות ירושלים שמחוץ לחומות - ותיקים ועולים.
בבית הקפה, שנודע באיכות עוגותיו הווינאיות, נהגו להיפגש אנשי רוח ירושלמים, אנשי תרבות וכן קציני צבא בריטים ופקידי המנדט הבריטי, כמו גם פקידי הסוכנות היהודית.
המקום נודע באירועי המוזיקה, נשפי הריקודים ובתזמורתו של יעקב (ג'ק) שמיר שניגנה בו.
אלה עוררו לעיתים את חמתם של שכנים אדוקים מתנועת עזרא הסמוכה, משנערכו גם ביום השבת.
מול הקפה נערכו הפגנות נגד חילול השבת.
בית הקפה נסגר בשנות ה-50, וכן נבנתה קומה נוספת, במקום חדרי הכביסה, למגורי משפחת מולכו המתרחבת.
הבניין אכלס סופרמרקט בקומת הקרקע, ושתי דירות, אחת בכל קומה.
במאה ה-21: בנייה מחדש, הרחבה, והקמת מלון רמב"ן
בשנת 2024 הורחב בית מולכו הוותיק (שהיה מבנה לשימור) והוקם בו מלון בוטיק חדש בן 5 קומות ו-22 חדרים.
בהרחבה שומרו חזיתות המבנה הקיים, לאורך רחובות רמב"ן ואבן גבירול, והוספו קומות חדשות.
קומת הקרקע וקומת המרתף תוכננו כקפה-מסעדה המשרת את השכונה, ומנסה להוות מחווה ל'קפה רחביה', ששכן במקום כמה עשרות שנים קודם לכן.
בעלי מסעדת מחניודה, אסף גרניט ואורי נבון, הם היזמים של המלון החדש, והם שנתנו לו את השם 'מלון רמב"ן'.
המלון כולל בית קפה ומסעדה חלבית (קפה רמב"ן), מסעדה בשרית ובר על הגג.
בית מוגנם או בית מוגנם ומוגנם, הם שמם של שני בתים סמוכים המצויים בשכונת טלביה בירושלים.
המבנים נמצאים ברחוב חובבי ציון 7 ו-5.
שני המבנים נבנו בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי משפחה ערבית נוצרית (פרוטסטנטית) שבראשה עמד עורך הדין אליאס מוגנם.
מוגנם, שלמד משפטים בארצות הברית, כיהן כמזכיר הקונגרס הפלסטיני הלאומי השביעי, שנערך בשנת 1928. רעייתו, מאתייל מוגנם, הייתה פעילה למען זכויות הנשים בחברה הפלסטינית.
בני המשפחה התגוררו במבנה שניצב כיום ברחוב חובבי ציון 7. המשפחה האמידה נהגה לארח בביתה את ראשי המנדט הבריטי ואף את מלך ירדן, עבדאללה הראשון.
המבנה הניצב ברחוב חובבי ציון 5, שימש בעבר (ואף כיום) כבית דירות להשכרה.
במבנה התגורר איברהים כעאבני, שהיה המתרגם הרשמי מאנגלית לערבית של ממשלת המנדט הבריטי.
במהלך מלחמת העצמאות עזבה משפחת מוגנם את ירושלים, ולאחר המלחמה הועבר המבנה לאפוטרופוס על נכסי נפקדים.
בשנת 1958 הושכרה הקומה העליונה של המבנה ברחוב חובבי ציון 5 למשפחתו של הפרופסור דן פטינקין, מייסד החוג לכלכלה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1978 רכש פטינקין את המבנה ממשפחת מוגנם.
בשנת 2011 מכרה משפחת פטנקין את הבית.
המבנה ברחוב חובבי ציון 7 שופץ בשנת 2008, ובמסגרת השיפוץ נוספו לו שתי קומות נוספות.
שני המבנים נבנו בסגנון הליוואן האופייני לבתי מגורים ערביים.
המבנה ברחוב חובבי ציון 7, אשר שימש את משפחת מוגנם, נבנה בפאר רב.
גג המבנה עוטר בשיני חומה, המזכירים את חומות ירושלים (שניים אלה שימשו מוטיב עיטורי גם במלון יסמין האוס הסמוך).
חדר המגורים של המבנה (החדר המרכזי) בלט מקו מבנה באמצעות מרפסת סגורה משושה.
חלונות הקומה השנייה של המבנה עוטרו בקשתות האופייניות לתקופה (בבית המגורים, בבית מס' 5, הקשתות מצויות גם בחלונות הקומה הראשונה).
בית מונטסראט המכונה גם מנזר מונטסראט, הוא מבנה המצוי בשכונת טלביה בירושלים, ברחוב מרכוס 4, בסמוך לכיכר אורד וינגייט.
בית מונטסראט נבנה בשנת 1930. המבנה נישכר בשנה זו על ידי הכומר הנוצרי בונוונטורה אובל שהגיע לארץ בשנת 1923 ממנזר מונטסראט שבקטלוניה, והקים במבנה מוסד ספרדי קתולי.
המוסד פעל לחקר התנ"ך ולתרגומו לקטלאנית.
בעת הקמתו שכן המבנה בסמוך לשטח פתוח גדול שנקרא "קארם אר רובאן" ומסיבה בו נבחר המבנה.
בשל הפעילות הדתית שבו, ובשל זהות העומד בראשו כונה המבנה "מנזר מונטסראט".
במבנה נערכה פעילות תרבות עבור תושבי השכונה הנוצריים, ונערכו בו תפילות יום ראשון.
בשנת 1941, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, פסקה התמיכה הכספית של ממשלת ספרד, המוסד הפסיק לפעול, והמבנה הפך לבית דירות.
גם לאחר הפסקת פעולת המבנה המשיך המבנה להיקרא בשם "מנזר מונטסראט".
בין השנים 1935–1939 התגורר בקומה העליונה במבנה הפרופסור אלכסנדר דושקין, מייסד המחלקה לחינוך באוניברסיטה העברית.
בשנות ה-60 נוספו למבנה שתי קומות.
המבנה המקורי היה בניין דו קומתי, בלא גג רעפים.
המבנה נבנה בצורה סימטרית - שתי מרפסות נבנו בשני צידי המבנה, כאשר עמודי המרפסות נבנו בסגנון ניאו קלאסי.
חלונות המבנה מקושתים ובסורגי מרפסת הקומה השנייה מופיעה האות M - על שם מנזר מונטסראט.
בעת בניית הקומות העליונות, בשנות ה-60, לא נעשה כל מאמץ לשמר את סגנון המבנה המקורי, ומרפסות הקומות העליונות שונות מהותית ממרפסות הקומות הראשונות.
כמו כן, חלונות הקומות העליונות הן ללא קשתות.
בית מושב הזקנים והזקנות הספרדי הוא מוסד גריאטרי שהוקם על ידי ועד העדה הספרדית בירושלים בתחילת המאה ה-20 כחלק מ"מוסדות החסד" של הקהילה הספרדית.
ועד העדה הספרדית בירושלים הוקם, על פי המסורת, בידי הרמב"ן והנהיג את יהודי ירושלים מאות בשנים.
בראש ועד העדה עמד הראשון לציון, שהוכר החל משנות הארבעים של המאה התשע עשרה כחכם באשי (ראש הרבנים), כנציגו המוסמך של היישוב כולו כלפי השלטונות העות'מאנים, וכסמכות עליונה בכל ענייני הדת.
הוועד היה גוף מוסמך שתפקידיו כללו פיקוח על נכסי העדה בארץ ישראל ובארצות אחרות, על הכנסותיה, ניהול נוסדות חינוך וחסד והחזקתם, מתן סיוע לרבנים, תלמידי חכמים ונזקקים.
בין השנים 1880–1912 עמד בראש הוועד חיים ולירו, שלא היה רב בהשכלתו - עדות למעמדו הרם בעדה הספרדית.
אחת מיוזמותיו למען קהילתו היה הקמת בית הזקנים.
בירושלים פעל באותו זמן מושב הזקנים הכללי המאוחד האשכנזי שנוסד בעיר העתיקה כבית תמחוי בשנת 1878 ועבר למשכן קבע באזור הכניסה המערבי לירושלים בשנת 1901.
בית הזקנים הספרדי הוקם בשנת 1908 על שטחי קרקע שכתובתם היא רחוב יפו 204-208, מול בניין שערי צדק הישן.
הבניין הוקם על שטח של 24,000 אמה שנתרמו על ידי ראשי שתי משפחות אמידות בעדה הספרדית של ירושלים, משפחת הבנקאי חיים ולירו תרמה 14,000 אמה, ויוסף קוקיא תרם 10,000 אמה.
היה זה חלק ממגרש בן כ-60,000 אמה שהיה שייך לשלמה פיינגולד.
בניית בניין בית הזקנים הספרדי מומנה בעיקר על ידי גבירי העדה הבוכארית אשר מתוכם נמנו ר' שלמה יהודיוף ובני משפחתו.
על טקס הנחת אבן הפינה של הבניין מסופר בעיתון הירושלמי "השקפה" שיצא לאור על ידי אליעזר בן-יהודה בגיליון מ"ה משנת תרס"ז:
במלחמת העולם הראשונה תפס הצבא הטורקי את הבניין וחייליו גרמו לו נזקים, ששופצו לאחר הכיבוש הבריטי.
בית הזקנים המשיך לתפקד לאורך שנות המנדט הבריטי ולאחר הקמת מדינת ישראל, עד שנות ה-70, אז פונה במסגרת עסקה עם קבלן כנגד הקמת בית אבות חדש בשכונת קריית מנחם.
יוסף ברזאני נמנה עם ממייסדי המוסד ושימש כגבאי המוסד האחרון.
מבנה מושב הזקנים כולו עבר שימור והוא משמש כיום כלובי וכחזית המלון שנבנה מאחור.
מחוסר תקציב נבנה תחילה האגף המזרחי של המוסד שבנייתו נסתיימה בשנת תרס"ח (1908), ובהמשך הוקמה סביב הבניין גדר אבן ובה נקבע שער ברזל פשוט.
שביל ומדרגות הובילו אל שער ברזל מפואר ועליו חרוט "בית זקנים וזקנות הכללי לכל עדת ישראל בירושלים".
פנחס גרייבסקי מספר בספרו על בניית בית הזקנים בסמוך לשכונת שערי צדק.
ישעיהו פרס בספרו מציין כי מספר החוסים במוסד עמד בשנת 1920 על 42 זקנים וזקנות.
חזית הבניין בנויה באבן מסותת ובה נקבעו חלונות מקושתים.
בחזית האגף נקבע לוח זיכרון המקדיש את הבניין לרבי שלמה יהודיוף שתרם אלפיים רובל זהב לבנייה.
משנבנה האגף השמאלי בשנת ה'תרע"א (1910) נקבע על דלתו לוח זיכרון לשמעון בן דוד רוסיק.
חצר הבניין נבנתה בצורת האות ח' ובמרכזה נבנו מבני מגורים לצוות.
בבניין היו 20 חדרים ובהם בית כנסת, חדר אוכל, מטבח ומחסן למוצרי מזון, חדרים להנהלה וחדרי מגורים לדיירים.
הרב הראשון ששימש בבית הכנסת בהיבנותו היה הרב בנימין הלוי אב"ד של העדה הספרדית בירושלים.
הרב האחרון ששימש בו לפני פינוי המבנה הוא הרב דוד מנחם יליד השכונה.
בית מוריי הוא בית מלוכה שמלך בסקוטלנד בין השנים 1040–1058. מוצאו של בית המלוכה משבט קנל לואיירן (Cenél Loairn) והוא נקרא על שם אזור מוצאם של המלכים - ממוריי שבסקוטלנד.
מספר מלכים השייכים לשבט קנל לואייר מלכו בדאל ריאטה בראשית המאה השמינית קודם לכיבוש הממלכה על ידי אואנגוס הראשון, מלך הפיקטים:
לאחר מותו של דאנקן הראשון בשנת 1040 שלטו שני מלכים מבית מוריי על סקוטלנד:
מקבת' השתלט על המלוכה לאחר שהרג את דאנקן השני.
שלטונו של מקבת' היה ארוך ומוצלח, אולם בנו של דאנקן השני, מלקולם השלישי הדיח את מקבת' ואת יורשו (בנו החורג) לולאך והשיב לשלטון את בית דאנקלד.
דיוקן שם מקובל שם גאלי משפחה תקופת שלטון תואר כינוימקבת' מק בת'ד מק פינדלאייךבנו של פינדלאך ממוריי, נכדו של מלקום השלישי, ובעלה של נכדתו של קנת השלישי1040 – 1057Rí Alban מלך אלבההאדוםלולאךלולאך מק גיל קומגייןנינו של קנת השלישי1057 – 1058Rí Alban מלך אלבהחסר המזל
צאצאיו של לולאך: מאל סנכטאי מק לולאך ואואנגוס ממוריי (נהרג בשנת 1130) נשאו את התואר "מלכי מוריי" ולא את התואר "מלכי אלבה" (כינוייה של סקוטלנד באותה עת).
אואנגוס נפטר בלא צאצאים זכרים ולאחר התואר עבר לויליאם פיץ דאנקן (אף שלא שלט במוריי).
בית מדרש גבוה להלכה בהתיישבות החקלאית / בית המדרש להלכה בהתיישבות - אמונת אי"ש, הוא מכון מחקר תורני-מדעי בתחום מצוות התלויות בארץ.
בית המדרש ממוקם בשכונת הר נוף בירושלים.
המכון נוסד בשנת 1980 על ידי הרב קלמן כהנא ששימש כרב של קיבוץ חפץ חיים.
כיום עומד בראשו הרב יוסף יקותיאל אפרתי, תלמידו של הרב קלמן כהנא ותלמידו המובהק של הרב יוסף שלום אלישיב.
בית המדרש להלכה בהתיישבות שם לו למטרה להעמיק את לימוד המצוות התלויות בארץ בקרב הציבור בישראל ובעולם.
בית המדרש עוסק בפעילות רבה לצורך הטמעת המצוות התלויות בארץ בקרב שכבות הציבור הרחב ועוסק בין היתר ב:
הכשרת תלמידי חכמים הבקיאים בהלכות של המצוות התלויות בארץ ומענה לשאלות המופנות אליהם.
כוללי אברכים העוסקים במחקר הלכתי ולימוד שיטתי של תחום זה לכל אורך השנה.
מוקד לציבור הרחב הנותן מענה לשאלות הלכתיות בתחום המצוות התלויות בארץ.
סיוע מעשי לקיום המצוות התלויות בארץ, כגון קרן המעשרות.
מחלקה מיוחדת במכון עוסקת בפדיון מעשר שני ונטע רבעי.
במקום מוחזקים מטבעות המיוחדים לחילול מעשר שני ורבעי כאשר המנויים רשאים לפדות ולחלל עליהם את מעשרותיהם.
המנויים המונים עשרות אלפי משפחות מקבלים עדכונים חודשיים הנוגעים להלכות השונות וכן נחשפים לחידושי ההלכה בהוצאת המכון.
בשנים שבהם נוהג מעשר עני קרן המעשרות נותנת מענה וסיוע גם בנושא זה.
'אמונת ארץ' - מרכז למידה לתלמידי בתי ספר ולאוכלוסיות מגוונות ממוקם במבנה בית המדרש בהר נוף.
המרכז הוא החדיש והמתקדם ביותר בישראל להקניית ידע אודות המצוות התלויות בארץ.
במרכז נבנו אגפים שונים שכל אחד מהם מתמקד במצווה אחת מן המצוות התלויות בארץ: תרומות ומעשרות, שמיטה, כלאיים, ערלה, גבולות הארץ ועוד.
לצד האגפים השונים של מרכז הלמידה הוקמה גינה שצורתה כצורת ארץ ישראל ובה נלמדים עקרונות שונים הלכה למעשה.
פרסום חוברות וטבלאות מידע עדכניות לציבור על הלכות מצוות התלויות בארץ.
הוצאת ועריכת ספרים העוסקים בתורת ארץ ישראל.
מחקר אגרונומי של סוגיות שונות במצוות התלויות בארץ כמו מועדי ביעור, וסטטיסטיקה של הימצאות ערלה בפירות הארץ.
סיוע לקיום שביתת הארץ בשמיטה.
מחקר בענייני חרקים בפירות וירקות וירק ללא תולעים (גידולי חממות).
הפקת חומרי לימוד המיועדים למערכת החינוך ומתן הכוונה פדגוגית למחנכים ומורים במטרה להרחיב את ידיעות התלמידים.
פרויקט "ארץ חמדה"- תוכנית למידה מרחוק.
שיעורים בנושא מצוות התלויות בארץ מועברים על ידי מורים מבית המדרש במטרה להחדיר נושא זה בקרב תלמידים תושבי חו"ל.
בשנת תשע"ג נחנך מבנה חדש לבית המדרש להלכה והתיישבות, במהלך חנוכת הבית הורה הרב שטיינמן לקרוא לבית המדרש "אמונת אי"ש" על שמו של הרב יוסף שלום אלישיב
המכון מוציא לאור פרסומים רבים מסוגים שונים:
תלמוד ירושלמי סדר זרעים, עד עתה יצאו לאור מסכתות פאה, דמאי, כלאים (ג"כ), שביעית (ב"כ), תרומות (ב"כ), מעשרות, מעשר שני, חלה, ערלה, ביכורים.
משפטי ארץ - כל פרטי הלכות המצוות התלויות בארץ הנוגעות למעשה.
הספר כולל את מקורות ההלכה בש"ס, ראשונים ואחרונים (ב"כ).
שו"ת ישא יוסף - שבעה כרכים מתשובותיו של הרב אלישיב, נערך על ידי הרב יוסף אפרתי .
כפתור ופרח - לרבנו אשתורי הפרחי (ג"כ).
שו"ת ארץ והלכותיה – ספר הלכה מקיף הכולל שאלות בהלכה שנשלחו למורי ההוראה, לצד תשובות הלכתיות מפורטות.
ייחודו של הספר בכך שהוא מביא בפני הציבור את הדיונים העכשוויים ביותר, כפי שאלו עלו 'מן השטח'.
מצוות הארץ - ספר המקיף את כל הלכות המצוות התלויות בארץ, ומבוסס על פסקי מרן בעל החזון איש זצללה"ה מאת תלמידו הרב קלמן כהנא זצ"ל.
מבוא לתרומות ומעשרות ומבוא לשביעית – ספרי הלכה מקיפים הלוקחים את הלומד מדברי הגמרא ועד לדעתם של פוסקי ההלכה, בצורה קלה ובהירה (ד"כ).
שערי עיון – מראי מקומות ללימוד מסכתות מסדר זרעים.
משניות דברי שיר - פירוש בהיר ופשוט, המשולב בהערות עיוניות.
עד עתה יצאו לאור מסכתות חלה, ערלה, ביכורים, שביעית, כלאים (פרק א - ג).
ידיעון הליכות שדה - יוצא לאור משנת תש"ם כאחת לחדשיים.
בשיתוף המכון לחקר החקלאות על פי התורה, 40 הגליונות הראשונים נקראו "ידיעון חודשי".
הידיעון כולל בירורים הלכתיים וחידושים של רבני ביהמ"ד בשאלות שמתעוררות בכל הנוגע למצוות התלויות בארץ בזמן הזה.
גינוני שביעית - דפי הנחיה לרשויות המקומיות לטיפול בגינות ציבוריות בשיתוף משרד החקלאות.
לוח מועדים לשמיטה - לוח תאריכים לקדושת שביעית ואיסור ספיחין לשנת השמיטה.
חוברת שמיטה ברורה - הנחיות קלות לעקרת הבית לשמירת השמיטה.
חוברות לימוד למערכת החינוך – חוברות מפורטות ללימוד שיטתי של המצוות התלויות בארץ בליווי הסברים ואיורים.
בית מונמורנסי , הוא שם משפחת אצולה קדומה ונכבדה בצרפת הקרוי על שם העיר העתיקה מונמורנסי, הנמצאת 15 ק"מ צפון-מערבית לפריז.
בין בני המשפחה היו שנים-עשר מרשלים של צרפת, שישה שלישים למלך (Constable, או שליש-המלך היה הקצין הראשון בצבא צרפת המלכותי ומפקדו בפועל) ומספר אדמירלים וקרדינלים.
אנרי הרביעי, מלך צרפת הכריז על בית מונמורנסי כבית האצולה הראשון באירופה, לאחר בית בורבון.
מייסד השושלת היה בושאר לה בארבי שמת ב- 1020. הצאצא החשוב הבא בשושלת היה מתייה הראשון דה מונמורנסי (Matthieu I de Montmorency; נפטר ב-1160).
הוא מונה לשליש של לואי השביעי, מלך צרפת ב-1138, אשתו הראשונה הייתה בתו של הנרי הראשון, מלך אנגליה (בנו של ויליאם הכובש.
אשתו השנייה הייתה אדלאיד מסבוי, אלמנתו של לואי השישי, מלך צרפת ואמו של לואי השביעי, מלך צרפת.
הוא היה שותף לשלטון עם יועץ המלך וסגנו, סוגריוס, שעה שהמלך נעדר בשל השתתפותו במסע הצלב השני.
נכדו, מתייה השני דה מונמורנסי (1174–1230) מונה לשליש של פיליפ השני, מלך צרפת ב-1218. בתקופת שלטונו של לואי השמיני, מלך צרפת הוא המשיך בתפקידו כשליש המלך.
הוא שלט למעשה בדרום צרפת (לה רושל, בורדו) והיה מתומכיה של בלאנש מקסטיליה, אלמנתו של לואי השמיני ואמו של לואי התשיעי, מלך צרפת ששימשה כעוצרת בשם בנה בן ה-12.
עד מלחמת מאה השנה היה מעוז המשפחה בטירה על ראש גבעה שחלשה על העיר מונמורנסי.
אולם טירה זו נהרסה על ידי האנגלים במהלך המלחמה ולא שוקמה.
רק בשנת 1538 הוקמה טירת אֶקוּאַן (Château d'Écouen) כ-5 ק"מ ממונמורנסי.
בית מונמורנסי נטל חלק במלחמות הדת בצרפת בין הקתולים לפרוטסטנטים, משני צידי המתרס, הן בשל היותם של חלק מבני המשפחה פרוטסטנטים והן בשל יריבותם ארוכת הימים עם בית גיז שבניו היו מבין ראשי הקתולים.
עם זאת, גם חלק מבני בית מונמורנסי היו בתחילה בין ראשי הקתולים ורק לאחר מכן עברו לתמיכה בהסדר עם ההוגנוטים (הפרוטסטנטים) וכרתו ברית עם בית בורבון כנגד בית גיז.
אן דה מונמורנסי, (Anne de Montmorency; 1493–1567), היה הראשון מבני מומורנסי שקיבל תואר דוכס.
הוא ניהל קריירה צבאית מרשימה כשליש-המלך והמפקד העליון של הצבא תחת שלטונם של פרנסואה הראשון, אנרי השני, פרנסואה השני ושארל התשיעי, מלכי צרפת וזכה לאות "מרשל של צרפת".
בעת מלחמות הדת בצרפת, היה אחד מאנשי "השלישייה הקתולית" שכללה את פרנסואה הדוכס מגיז ואת ז'אק ד'אלבון מרשל סנט אנדרה ( Jacques d'Albon, Marshal Saint-Andre).
דה מונמורנסי נלקח בשבי על ידי הפרוטסטנטים בקרב דרה (19 בדצמבר 1562).
בהמשך הוביל יחד עם אחיינו (בן אחותו) גאספאר דה קוליני השני, שהיה אחד ממנהיגי הפרוטסטנטים, את השיחות שהובילו להסכם אמבואז בין הצדדים הלוחמים (19 במרץ 1563) שהביא לסיום מלחמת הדת הראשונה.
הוא נהרג בקרב סן דני במלחמת הדת השנייה.
ב-18 בפברואר 1563 נרצח פרנסואה הדוכס מגיז בידי מתנקש הוגנוטי (פרוטסטנטי) ומשפחת גיז הטילה את האחריות לרצח על דה קוליני.
ב-22 באוגוסט 1572 נורה גאספאר דה קוליני השני, הפרוטסטנטי בהיותו ברחוב בפריז ונפצע באופן קל.
כעבור יומיים הותקף דה קוליני שנית ונרצח במיטתו, בידי עושי דברו של אנרי הראשון הדוכס מגיז, שראה בדה קוליני את האחראי לרצח אביו, פרנסואה הדוכס מגיז.
גופתו של דה קוליני הושלכה מן החלון לעבר המון קתולי זועם שהתעלל בה.
מאורע זה סימן את תחילת טבח ליל ברתולומאוס הקדוש שבו נרצחו אלפי הוגנוטים (פרוטסטנטים) בפריז ובערי השדה.
פרנסואה דה מונמורנסי (François de Montmorency; 1530–1579) היה בנו של אן דה מונמורנסי.
ב-1553 התמנה למושל פריז ואיל-דה-פראנס.
בשנת 1565 ניהל קרבות רחוב בפריז כנגד אנשיו של שארל, קרדינל לורן, אחיו של פרנסואה הדוכס מגיז.
ב-1572 נשלח בשליחות דיפלומטית לאנגליה וקיבל שם את אות מסדר הבירית.
ב-1574 הצטרף לקשר של פרנסואה, דוכס אנז'ו נגד בית המלוכה, שתמך בבית גיז.
אולם הקשר התגלה והוא נכלא בבסטיליה.
הוא השתחרר מהכלא לאחר שנה ונפטר זמן קצר לאחר מכן.
אנרי הראשון דה מונמורנסי, אחיו הצעיר של פרנסואה (Henri I de Montmorency ;1534–1614), ירש את תואר דוכס מונמורנסי לאחר מותו.
משנת 1563 היה מושל חבל לנגדוק ושלט בו כנסיך ריבוני.
ב-1593 מינה אותו אנרי הרביעי, מלך צרפת לשליש-המלך כדי להרחיקו מלנגדוק ולצנן את שאיפות השלטון שלו.
אנרי השני דה מונמורנסי (Henri II de Montmorency ; 1595–1632), בנו של אנרי הראשון היה אדמירל של הצי ועם מות אביו ירש את תאריו.
הוא זכה להצלחות צבאיות רבות נגד צבאות הפרוטסטנטים, אך קידומו נבלם בשל קנאתו של הקרדינל רישלייה.
ב-1630 ניצח בקרב נגד כוחות פיימונטה וקיבל דרגת מרשל.
ב-1632 הצטרף למפלגתו של גאסטון, דוכס אורליאן והפך למפקד צבאו המורד שלחם נגד אחיו המלך לואי השלושה עשר.
הוא נפגע בקרב, הוקע כבוגד והוצא להורג בפקודת רישלייה.
תאריו עברו לאחותו, הנסיכה שרלוט-מרגריט (Charlotte-Marguerite de Montmorency), אשתו של אנרי השני דה בורבון, נסיך דה קונדה (Henri II de Bourbon-Condé) שהייתה גם פילגשו של אנרי הרביעי, מלך צרפת.
בתה הייתה אן ז'נבייב דה בורבון-קונדה ובנה, לואי השני דה בורבון, נסיך דה קונדה היה כבר נסיך לבית בורבון.
מאז מסתמנת ירידתו של בית מונמורנסי.
דוכסות מונמורנסי נקראה מימי לואי ה-14 ועד המהפכה הצרפתית בשם דוכסות אנגיאן (Enghien) (כיום, בלגיה).
בנו הצעיר של מתאו השני ממונמורנסי, גִי, הפך במאה ה-13 לראש בית מונמורנסי-לאוול.
הנצר המפורסם ביותר של בית זה היה פרנסואה דה לאוול, הבישוף הראשון של צרפת החדשה ושל קוויבק, קנדה.
על שמו אוניברסיטת לאוול בקוויבק.
פלג אחר של המשפחה התבסס מאז המאה ה-15 בפייף בדוכסות בראבנט.
בית מוֹלִי הוא מונח אנגלי ארכאי מן המאה ה-18 המתאר בית מרזח או חדר פרטי שבו הומוסקסואלים וקרוס-דרסרים יכלו להיפגש זה עם זה ולחפש פרטנרים פוטנציאליים לקיום יחסי מין.
בתי מולי היו נפוצים ברוב הערים הגדולות באנגליה, והם דומים בתפקודם לגיי בר המודרני.
באנגליה של המאה ה-18, יחסי מין בין גברים כונו "מעשי סדום" - מעשים המהווים עבירות שדינן מוות.
"מולי" היה כינוי לגברים נשיים או "סדומאים".
מולים, לצד זהויות "מגדר שלישי" אחרות, קדמו לזהות ההומוסקסואלית במאה ה-20 וה-21.
בית המולי המפורסם ביותר שכן בשכונת הוברן שבמרכז לונדון, ונקרא "מאד'רס קלאפ" (Mother's Clap), על שם בעלת המקום מרגרט קלאפ.
לקוחות קבועים של בתי המולי שלבשו בגדי נשים כונו "Mollies" (מולים).
המולים נהגו לאמץ אישיות נשית, שם נשי וגינונים נשיים בדיבור ובהתנהגות.
טקסי חתונה בין המולי למאהבה נערכו כסמל לשותפות ומחויבות ביניהם, ומשחק התפקידים כלל לעיתים אף טקס לידה.
ב-9 במאי 1726, לאחר פשיטה על בית המולי של מרגרט קלאפ, נתלו בגין ביצוע מעשי סדום שלושה גברים באתר ההוצאה להורג שבכפר טייברן.
בית מדרש פלורליסטי הוא מוסד או קבוצה אשר עוסקים בלימוד מקורות טקסטואליים יהודיים וישראליים מתוך גישה המעודדת את השמעת הקולות השונים והעמדות השונות בקרב הלומדים ביחס לנושא ולמקורות הנלמדים.
פירוש הדברים הוא שניתנת לגיטימציה למעורבותם של לומדים או מורים מזרמים יהודיים שונים, לרבות חילוניים שאינם מחויבים לאמונה דתית בקדושתם של הטקסטים הנלמדים.
בתי המדרש הראשונים בישראל הוקמו בסוף שנות השמונים של המאה העשרים, שם עוצבו אופני הלימוד האופייניים.
החל מאמצע שנות התשעים צברה שיטת לימוד זו תאוצה והיא מתקיימת בעשרות ארגונים וקבוצות עצמאיות בישראל.
בשנת 1989 הוקמו שני בתי המדרש הפלורליסטיים הראשונים במרחב החילוני.
המדרשה באורנים של התנועה הקיבוצית הוקמה על ידי שמונה בוגרים של סמינר אפעל, סמינר להכשרת מנחים בתחומי היהדות והזהות היהודית והמלי"ץ.
בירושלים הוקם בית המדרש אלול בית מדרש המשותף לדתיים וחילוניים, על ידי רות קלדרון ומוטי בר-אור.
במקביל באותה השנה הוקם גם מרכז יעקב הרצוג מרכז ללימודי יהדות בגישה פלורליסטית של תנועת הקיבוץ הדתי.{{הערה|שם=tova|1=טובה אילן, בתי מדרש פלורליסטיים כשיח זהות, בתוך: }}
בתי המדרש נתנו מענה לשני צרכים מרכזיים.
הצורך הראשון הוא בבירור הזהות היהודית החילונית.
הוא מבטא מפנה מהגישה החילונית-אוניברסלית וחזרה אל גיבושה ויצירתה של זהות חילונית-יהודית.
הצורך השני נוגע למתח הגדול בין דתיים לחילוניים, ולעלייה ברטוריקה על רקע מתח זה החל מסוף שנות השבעים ובמהלך שנות השמונים של המאה העשרים, מתח שהוביל לרצון ליצור דיאלוג, לייצר קרקע של זהות משותפת סביבה ניתן להתדיין ולהביע את נקודות המחלוקת.
במחצית שנות התשעים, הסתמנה הפריצה של בתי המדרש הפלורליסטיים אל קהלים רחבים יותר של לומדים.
הקטליזטור המרכזי לכך היה רצח יצחק רבין.
בעקבות המשבר העמוק בחברה הישראלית שבאה בעקבות הרצח, הלכה והתגבשה האמונה בקרב קבוצות חילוניות ודתיות כאחד כי את המענה לשסע האידאולוגי הגדול אשר נפער יש למצוא במקורות היהודיים המשותפים.
כמו כן המשבר העמיק את הצורך של הזהות החילונית-ציונית ב"בדק בית" בעקבות הביקורת שנמתחה מצד חוגים דתיים על כך שהם מאבדים את ערכיהם ונשאבים לתרבות חומרית חסרת שורשים.
לצד תהליכים מקומיים אלה ניתן לציין גם תהליכים תרבותיים גלובאליים, ובכללם: עליית חשיבות פרויקט הזהות המקומית בעולם שעובר גלובליזציה, עליית תופעות הניו אייג' והיחלשות כוחה של הדת הממוסדת בעולם המערבי וכתוצאה מכך הגבלת המונופול שלה על פרשנות של ייצוגים דתיים וסמלים.
כיום פעילים בישראל עשרות ארגונים המפעילים בתי מדרש פלורליסטיים וקבוצות הלומדות ברוח זו.
בין הארגונים המובילים יש לציין את ארגון בינה - התנועה ליהדות חברתית שהקים את הישיבה החילונית בינ"ה בשנת 2006 בדרום תל אביב.
במרוצת השנים נפתחו קבוצות לימוד נוספות בירושלים ובבאר שבע, אשר כולן שייכות לאותו ארגון הגג המאגד אותן.
בתי המדרש המובילים שבהם מאוגדים תחת רשת בתי המדרש.
בבית המדרש אלול ובמדרשה באורנים התגבשה במהלך השנים שיטת הלימוד המזוהה עם בית המדרש הפלורליסטי.
לשיטת לימוד זו כמה מאפיינים: הלימוד מתקיים בקבוצה והקבוצה היא הגוף הלומד והמגלה את התכנים החבויים בטקסטים.
לכן הלימוד מתקיים במערך ישיבה המאפשר יצירת קשר עין בין כל הנוטלים בו חלק.
המנחה איננו מרצה המעביר ידע בלבד או גורו המרשים בכוח אישיותו כי אם מי שמוביל את הלימוד הקבוצתי.
ככזה עליו לאזן בין תיווך החומר הנלמד והובלת הדיון הקבוצתי לבין ריכוז וארגון הקבוצה מבחינת הדינמיקה האנושית הנוצרת בה.
במקומות רבים מקובל כי הקבוצה תובל על ידי זוג מנחים החולקים את העבודה ביניהם ומאפשרים ייצוג לזוויות מבט שונות על הטקסט גם בקרב המנחים.
באחריות המנחים לבנות את הקבוצה הלומדת לבחור את הנושאים שבהם יעסוק הלימוד ולבנות את המקורות הטקסטואליים השונים בדפי הלימוד.
המפגש מחולק לשלושה חלקים עיקריים: מליאת הפתיחה בה המנחים מציגים את הנושא ואת המקורות ללימוד לקבוצה.
שלב הלמידה בחברותא – התפצלות של הקבוצה לקבוצות קטנות יותר בהם מתקיים לימוד המקורות.
אסיף – התקבצות מחודשת של החברותות לקבוצה הגדולה לשיתוף הדדי בתוצרי הלימוד ולהמשך הדיון.
לאחר בחירת הנושא או הנושאים שבהם יעסוק בית המדרש במהלך פרק הזמן המתוכנן, בונים המנחים את דפי המקורות.
בתי המדרש מתאפיינים בגישה פתוחה הרואה בכל טקסט כראוי כל עוד הוא משרת את הלימוד.
בפועל מועדפים טקסטים המעוררים פרשנויות מגוונות אותם ניתן לעבד לקטעים קצרים.
בין מאגרי הטקסטים הנפוצים בשימוש: התנ"ך, משנה, תלמוד בבלי, מדרשים ושירה עברית מודרנית.
ישנם טקסטים ספציפיים אשר הפכו מזוהים מאוד עם בתי המדרש הפלורליסטיים.
טקסטים המשקפים את ריבוי הפנים האפשרי בתוך עולמה של יהדות, המחויבות לצדק חברתי ולתיקון עולם.
בין הטקסטים הקנונים של בתי המדרש הפלורליסטיים מצויים: תנורו של עכנאי, מחלוקת בית שמאי ובית הלל, משה בבית מדרשו של רבי עקיבא ור' שמעון בר יוחאי ובנו בצאתם מן המערה מתוך התלמוד הבבלי.
כמו כן המאמר הלכה ואגדה של חיים נחמן ביאליק קיבל אף הוא מעמד קנוני.
בית מדרש גור הוא מרכז חסידות גור, השוכן ברחוב ירמיהו בירושלים, בסמוך למתחם בית היתומים שנלר.
זהו בית הכנסת הגדול ביותר בעולם.
המגרש, בשטח 17 דונם, עליו נבנה בית המדרש היה בחלקו בשטח מתחם מחנה הצבא שנלר ובחלקו היה מפעל ללבנים.
ב-1972 הוא נמכר על ידי מינהל מקרקעי ישראל, בחוזה חכירה, לאיש העסקים אריה פאלוך שתכנן לבנות במקום שני בתי מלון.
אולם עיריית ירושלים לא אישרה את התוכנית.
תוכנית נוספת שהציע, להקים במקום שכונת מגורים ומוסד דתי, גם נדחתה בלחץ גורמים שונים.
בשנת 1981 עלתה הצעה כי פאלוך יקבל שטח חלופי במקום אחר כפיצוי.
בשנת 1984 ביקשה חסידות גור לקבל את השטח, במטרה להקים בו ישיבה, פנימייה ובית־כנסת גדול.
תחילה מוסדות התכנון הביעו התנגדות, מתוך חשש שהדבר יחרוץ את דינו של רחוב ירמיהו לסגירה בשבתות.
רחוב ירמיהו היה אז ציר התנועה היחיד לצפון ירושלים.
בינואר 1985 נחתמה עסקה ביוזמת רבי שמחה בונם אלתר, ובתיווכו של חבר הכנסת אברהם יוסף שפירא, בה קיבל היזם פאלוך שטח חלופי וחוזה החכירה של המגרש עבר לידי חסידות גור.
באוקטובר 1988 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה במחוז ירושלים את הקמת "המרכז העולמי של חסידי גור", כולל מבנה בית הכנסת הגדול בעולם, ישיבה, דירה לאדמו"ר, ובסך הכל מתחם בשטח 23,000 מ"ר.
בקיץ 1989 הוציאה חסידות גור מכרז ראשון להקמת שלד הפרויקט, שעלותו נאמדה אז בכשלושה מיליון דולר, שעלות הקמת הפרויקט כולו הוערכה בכ-15 מיליון דולר.
בפברואר 1990 זכתה תשלובת הבנייה של הקיבוץ הארצי במכרז להקמת שלד המבנה.
השלמת הפרויקט התעכבה מסיבות שונות, ביניהם: פשיטת רגל של חברת הבנייה, סכסוך עם היזם פאלוך שלבסוף קיבל אישור לבנות בית מלון בשם "קונקורד" ומבנה לדיור מוגן בשם "בית טובי העיר" בחלק מהמגרש.
פאלוך הסכים לבסוף לסגור את המלון ולהפעיל במתחם רק דיור מוגן.
בשלב הראשון הוקם במקום בית מדרש שהושלם באופן חלקי בלבד.
בשנת ה'תשנ"ז 1997 נחנך המבנה והחלו להתפלל בו במקום בית המדרש הישן ברחוב רלב"ח, שהיה קטן מלהכיל את החסידים.
בשנת 2006 בית המדרש קיבל הקצאה של מגרש בגודל 6.8 דונם במתחם שנלר כדי להרחיב את המבנה הקיים ולבנות מוסדות של החסידות על השטח החדש.
בשנת ה'תשע"ה (2015) שונו התוכניות והוחל בבניית אגף חדש לבניין.
בראש השנה ה'תשע"ט 2019 נחנך האגף החדש אולם בנייתו הפנימית והחיפוי החיצוני המפואר הושלמו בשנת ה'תשפ"ב 2022, שני האגפים חוברו ושטח בית המדרש הגדול הוא כ-35,000 מ"ר, והוא מכיל מקום עבור 20,000 מקומות ישיבה.
המתכנן של הבניין החדש הוא האדריכל דודי ברין.
המעצב פנים של האגף החדש היה האדריכל אהרן אסטרייכר.
בכ"ט באייר ה'תשפ"ד נקראו חסידי גור למגבית לקראת תקופת גמר הבניין בהקמת מקווה שיהיה מהגדולים בעולם, חדרי אוכל ומערכת מעליות לבניין, על פי הנתונים שנמסרו ההשקעה בבניין הייתה מעל 250 מיליון ש"ח כאשר דרוש עוד 50 מיליון ש"ח לסיום הבניין.
בבית המדרש מתכנסים חסידי גור הבאים מכל העולם לירושלים בשבתות ובחגים.
בנוסף לתפילות כל ימי השבוע, האדמו"ר עורך בו את הטישים.
האדמו"ר מדליק במקום נרות חנוכה.
כשהאדמו"ר מכובד בסנדקאות בירושלים, נערכת הברית בבית המדרש.
וכן נערכים בבית המדרש החתונות ושמחות של נכדי האדמו"ר והמבחנים על ידיעת הש"ס בעל פה, כאשר כל האירועים הגדולים מוקרנים על גבי מסכים גדולים.
בצמוד להיכל הגדול הוקמו 6 אולמות לתפילות שחרית ומעריב לימי השבוע לזמנים שהאדמו"ר לא נוהג להתפלל עם הציבור כמנהג אדמור"י גור.
בעשרת ימי תשובה, בחלק משלושת ימי ההגבלה ובימי החנוכה לומדים בבית המדרש בחורי הישיבות הגדולות של גור בישראל יחד עם אלפים מאברכי החסידות שמגיעים מהארץ, מאמריקה ואירופה.
בחורי הישיבות הקטנות מגיעים לתקופות קצרות יותר.
בחודש שבט ה'תשפ"ג הועבר כולל "בית ישראל" בו לומדים מאות אברכים ממשכנו בבית המדרש הישן ברחוב רלב"ח לאגף בבית המדרש החדש.
במלחמת חרבות ברזל עברו הישיבות "שפתי צדיק" מחצור ו"נזר ישראל" מראשון לציון לבית המדרש.
בצמוד לבית המדרש נבנתה דירה למגורי האדמו"ר ומשפחתו המורחבת בעת שהותם בירושלים.
הדירה כוללת חדר סמוך לבית המדרש המיועד לקבלת קהל.
החל משנת 2012 (תשע"ב) מתגורר האדמו"ר באורח קבע בדירה זו.
בעבר כאשר האדמו"ר לא היה בירושלים היה בית המדרש סגור על פי רוב.
מאז שהוא גר במקום בית המדרש פתוח ומתקיימות בו תפילות ולימוד במשך כל השנה.
בתחקיר שפרסם אמיתי גזית באתר כלכליסט, נטען שבית האדמו"ר ומשפחתו שבתוך בית המדרש אינו אפשרי במבנה ציבורי והוא חורג מהיתר הבנייה..
בתגובת עיריית ירושלים לתחקיר נטען כי במבנה הציבורי קיים משרד שמשמש אותו ונבנה בהיתר וכי במספר פעמים שנעשו בדיקות על ידי הפיקוח על הבנייה, לא נמצאו ראיות לכך שיש מגורים במבנה.
בחסידות גור טענו בתגובה שהאדמו"ר ורעייתו מתגוררים במבנה הסמוך שבבעלות העמותה ולא במבנה הציבורי, הדירה נבנתה למגורים על פי הוראות התב"ע והיתר בנייה כדין, ואף משלמים ארנונה.
בנוסף לשמירה הקבועה כאשר הציבור גדול, כיתת הכוננות של חסידי גור נמצאת בכניסה למגרש החניה בכניסות לבית המדרש ובמקומות נוספים.
בית מדרש לתורת ארץ ישראל (מכונה גם: כולל תורת ארץ ישראל) הוא כולל אברכים בפתח תקווה, מראשוני הכוללים ביישוב החדש בארץ ישראל.
בין כתליו למדו מהרבנים הליטאים הבולטים בישראל.
בית המדרש נוסד בשנת תרצ"ד (1934) על ידי הרבנים שמעון דב הורוביץ וישראל זיסל דבורץ ואליהם הצטרפו הרב יצחק קאץ והרב צבי פוחוביץ.
הם ייסדו את בית המדרש במטרה להקדיש את הלימוד לנושאים הקשורים בהלכות התלויות בארץ.
בניין הכולל שימש לפני כן כביתו של בנימין יהלום, ממייסדי כפר גנים.
הכולל גם הוציא לאור את המאסף התורני תורת הארץ, שעסק בהלכות התלויות בארץ ושימש במה למאמרים תורניים בנושאים אלו.
עד שנות ה-60 היה בית המדרש לתורת ארץ ישראל ממוסדות התורה המרכזיים ביישוב החדש בארץ ישראל, והוא כונה בקיצור "הכולל".
בין חברי הכולל בעבר: הרבנים זאב אידלמן, אריה פומרנצ'יק, חיים שאול קרליץ, מיכל יהודה ליפקוביץ, אהרן יהודה לייב שטיינמן, נחום דב קרייזמן, יוסף רוזובסקי, זלמן רוטברג, חיים קרייזווירט, ראובן פיין, אברהם סלומון, ברוך שמעון סלומון והרב שלמה וולבה, שמסר שיחות בכולל עד שנותיו האחרונות.
ראשי בית המדרש היו הרב יצחק קאץ והרב צבי פוחוביץ.
שנים רבות היה בית המדרש מרכז תורני לציבור החרדי בעיר.
רבנים ידועים בעלי שם הגיעו לדרוש ולעורר את הציבור ולכינוסים הללו הגיעו מאות אנשים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20, עם עזיבתם של הצעירים לשכונת גני הדר והתמעטותם של הוותיקים, הידלדל המניין הגדול ומאז הוא התבסס בעיקר על בני משפחת ראבד והרב פנחס גליקמן המגיעים מדי שבת.
בית המדרש משמש ככולל רגיל, הלימודים בו כבכל הכוללים בארץ ישראל, ומצוות התלויות בארץ אינן הסוגיות העיקריות שנלמדות בו.
בראשות בית המדרש מכהנים הרב בנימין ראבד, נכדו של רבי יצחק קאץ, וכן הרב יחזקאל וילנסקי, נכדו של רבי צבי פוחוביץ'.
בשנת תשס"ח פתח הרב וילנסקי מסגרת נוספת בכולל לקבוצה בת שלושים אברכים, רובם בוגרי ישיבת חברון, בראשות חתנו הרב אליהו סוקולובסקי.
הקבוצה הוותיקה של הכולל נותרה תחת אחריותו של הרב בנימין ראבד.
יום הלימודים בכולל שבבית המדרש מסתיים בשעה 18:00 ולא כמקובל בשאר הכוללים.
זאת על פי המלצת החזון איש לראשי כולל לומז'ה שבעיר, על מנת לאפשר לאברכים מבני ברק לשוב מוקדם לביתם שיספיקו ללמוד אף בסדר שלישי.
בבית המדרש קיים מפעל הקדיש.
במסגרת זו, נאמרים בסיומי התפילות, בימות החול ובשבתות, קדיש לעילוי נשמת קרוביהם של תורמים לבית המדרש.
הקדיש נאמר על ידי ראשי בית המדרש או אחד מוותיקי המתפללים.
Pijarska 10/12) היה בית המדרש הראשי של חסידות גור בעיר גורה קלוואריה (המכונה אף גור או גער) שבפולין.
בית מדרש גור היה אחד מבתי המדרש הגדולים ביותר באירופה.
לפי הוראות השפת אמת הצד הימני של בית המדרש הצמוד לבנין הדירות נבנה גבוה יותר כפי המובא בהלכה.
בשנת 1936 נעשה ניסיון הצתה של בית המדרש מסיבות אנטישמיות.
בתקופת השואה נבזזה תכולתו ויהודי העיר גורשו לגטו ורשה.
מאוחר יותר נעשה שימוש במבנה כאורווה.שנים רבות שכנה בו נגריה וחנות רהיטים של פולנים.
היכל בית המדרש נבנה צר וארוך כצורת מלבן, במרכז כותל המזרח ניצב ארון הקודש, מימין לארון הקודש היה עמוד התפילה של החזן, ומימן לחזן היה מקום עומדו של הרבי בתפילה.
מימין לבית המדרש היו חדרי ההמתנה חדר קבלת קהל וחדרי הספרים.
באולם בית המדרש היו שמונה עמודים עליהם נתלו האברכים ראש על ראש קושרים עצמם בגרטל למען יוכלו לחזות בעריכת השולחן, בסוף שנת ה'תרצ"ד עת נחלש מרן האמרי אמת אמר כי בעת עריכת השולחן הוא מפחד שמא יפלו האברכים ומאז לא עמדו יותר על העמודים.
שחזור מדויק של קיר בית המדרש ניתן לראות בירושלים בשכונת מחנה יהודה סמוך לקבר בנו בעל אמרי אמת.
בחודש תשרי ה'תשפ"ב 2021 הוכרז על ידי הממונה על העתיקות של מחוז מזובייצקי בפולין כי בתי האדמו"רים לבית גור ובית המדרש של החסידות בעיירה גורה קלווריה כמבנה לשימור.
גורמים בחסידות גור אמרו ל'חדשות JDN' שיש חשש מהפיכת המקום למרכז תיירות שיביא למקום מבקרים שלא יבינו את קדושת המקום.
כיום מבנה בית המדרש שייך לגורמים פרטיים בגור שקנו אותו כדי לשמור על קדושתו.
בשנת 2011 במסגרת הפסטיבל לתרבות יהודית של וורשה, נערך במבנה בית המדרש קונצרט זיכרון מיוחד של תזמורת המנדולינות של גור פרויקט שיקום ושימור הזיכרון של תזמורת המנדולינות היהודית שפעלה בעיר לפני מלחמת העולם השנייה.
בחודש אייר ה'תשפ"ד (2024) שבתו במקום מעל 100 אברכים תלמידי חכמים מחסידי גור בראשות בן האדמו"ר רבי שלמה צבי אלתר אשר שהה בדירתו של האדמו"ר רבי אברהם מרדכי אלתר ובהשתתפות ההיסטוריונים וחוקרי החסידות
ישראל גולדווסר נחמיה בלושטין צבי רובנשטיין ומקהלה מיוחדת מחסידי גור עם החזן משה גדליה לב.
בית עלמי היה אחד מבתי הקיץ שהיו בבעלות משפחת עלמי.
את הבית בנה חאפז אל-עלמי, שהיה גיסו של מוסא אל-עלמי.
הבנייה החלה בשנות מלחמת העולם הראשונה והסתיימה ב-1920. הבית שימש בעיקר כבית קיט למשפחת אל-עלמי, שהייתה במקור מירושלים, אך אחזה בבעלות על אדמות רבות באזור זה ובאזורים אחרים בארץ.
בנוסף היה בבעלותה בית קיט ביריחו, אך כדי לסבול פחות מחום הקיץ שבבקעת יריחו הייתה המשפחה עוברת לבית הזה שתמיד נהנה בחודשי הקיץ מרוח ים קרירה.
בשנת 1933 אירח חאפז אל-עלמי את שר המושבות הבריטי בבית, לאחר שנכבדי עזה סירבו לפגוש אותו כאות מחאה על "תמיכת הבריטים בציונים".
המבנה חדל לשמש את משפחת עלמי החל מסתיו 1947, כאשר המצב הביטחוני באזור התדרדר.
הוא שימש את חברי קיבוץ זיקים בתקופה הראשונה להתיישבותם במקום.
בצידו נבנה מגדל המים של הקיבוץ, בשל מיקומו על הגבעה הגבוהה באזור.
כעבור זמן ניטש הבית, ומאז עמד ריק ויועד לשימור.
בשנת 2019 שופץ המבנה תוך שמירה על מבנהו המקורי.
במסגרת השיפוץ שומרה התקרה המאויירת במבואת הכניסה.
האתר מוכרז כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
מיקום הבניין על גבעה השולטת על אזור שפך נחל שקמה.
המבנה בנוי אבני כורכר, ואינו ניצב על יסודות.
בחזית הבית מרפסת כניסה מקורה עם שלוש קשתות אופייניות.
בית מדרש תפארת בחורים הוא בית מדרש וכולל אברכים במרכזה של שכונת מאה שערים בירושלים, בית המדרש נוסד על ידי הרב אברהם אלישיב (אביו של הרב יוסף שלום אלישיב) עם עלייתו ארצה מהומל שבבלארוס.
בשנת 1912 שרר בארץ ישראל מצב כלכלי קשה ומיתון, אשר פגע מאוד בתושביה של העיר ירושלים ובין היתר גם בתושביה המרודים יותר שהיו האברכים החרדיים.
בחורים חרדיים רבים נאלצו לצאת לשוק העבודה, צעד שהיה לעיתים קונפליקטיבי כלפי אמונתם.
בחורים חרדיים רבים נזרקו מקהילותיהם לאחר יציאתם לשוק העבודה לאחר שקרסו מבחינה כלכלית.
באותה שנה, 1912, עלו ארצה הרב שלמה אלישיב ("בעל הלשם" ע"ש ספרו "לשם שבו ואחלמה") וחתנו, הרב אברהם אלישיב ("בעל ביכורי אברהם" ע"ש ספרו) שהיה רבה הראשי של העיר הומל שבבלארוס.
הרב אברהם החליט להילחם בתופעה וכך הקים ביחד עם חותנו, הרב שלמה את חברת תפארת בחורים שבית הכנסת שלה שימש שטיבל (בית כנסת פעיל בכל שעות היממה).
סדר היום התחיל בשעה 4 לפנות בוקר, אז היו מקימים משנתם חבורת 'המעוררים' את הצעירים משנתם, לעיתים חרף קשיים כמו בתקופות עוצר בימי המנדט הבריטי.
מבין הדמויות המוכרות בבית המדרש ניתן למנות את הרב שלמה אלישיב, הרב שלמה שבדרון והרב נחום אוירבך (בלכר) שהיה אחראי גם בסיוע הקמת חברת תפארת בחורים ועל ניהולה.
רבה של 'תפארת בחורים' היה הרב אברהם אלישיב, מייסד בית המדרש.
בסוף ימי חוליו ולאחר פטירתו תפס את מקומו בנו, הרב יוסף שלום אלישיב מי שלימים יהיה הפוסק ההלכתי והמנהיג העיקרי של היהדות החרדית-ליטאית.
לאחר פטירת הרב אברהם אלישיב
הרב אברהם אלישיב היה מוסר שיעורים בקביעות בבית המדרש, מדי יום.
עם פטירתו בשנת 1942 שלושים שנה לאחר שהקים ביחד עם הרב נחום אוירבך וחתנו, הרב שלמה אלישיב התמנה בנו, הרב יוסף שלום אלישיב לממלא מקומו בבית המדרש.
כמסורת אביו המשיך למסור את שיעורו היומי ועם השנים החל בית המדרש לקבל זהות פוליטית לאחר שהרב אלישיב החל לשמש כמנהיגה הרוחני של מפלגת דגל התורה.
עשר שנים לפני פטירת הרב יוסף שלום אלישיב, הוא נפל בביתו, מעט אחרי הסיקור התקשורתי הנרחב על הצלחות אנשי ביתו במינויים פוליטיים.
אורי לופוליאנסקי לראשות עיריית ירושלים.
יונה מצגר לרבנות הראשית לישראל.
חגי איזרר לדיינות בבית הדין העליון.
הרב חשש לעין הרע ועם חולשתו סירב לחזור אל בית המדרש תפארת בחורים ולמסור את שיעורו היומי.
לשם כך הוקם בית כנסת קטן שיהיה קרוב לביתו תחת השם "תפארת בחורים".
בארצות הברית לכל אחת מ-50 מדינות ארצות הברית בית מחוקקים משלה , המהווה רשות מחוקקת למדינה.
בית המחוקקים המדינתי עומד במקביל, אך לא בסתירה, לקונגרס ארצות הברית, המחוקק של הממשל הפדרלי בארצות הברית.
שמו, צורת פעולתו והרכבו של בית המחוקקים משתנה ממדינה למדינה.
ב-25 מדינות שמו של בית המחוקקים הוא פשוט "בית המחוקקים" או "בית המחוקקים המדינתי".
ב-19 מדינות בית המחוקקים נקרא "האספה הכללית" (General Assembly), במסצ'וסטס וניו המפשייר נקרא בית המחוקקים "העצרת הכללית" ובצפון דקוטה ובאורגון נקרא בית המחוקקים "האספה המחוקקת" (Legislative Assembly).
במרבית המדינות (39 מתוך 50) בית המחוקקים ממוקם במבנה הנקרא "קפיטול" (בדומה לקפיטול של ממשלת ארצות הברית).
במדינות אחרות מכונה המבנה "בית המדינה" (State House או Statehouse).
יוצאת דופן היא דלוור, שמבנה בית המחוקקים מכונה "אולם המחוקקים" (Legislative Hall).
בכל מדינות ארצות הברית, למעט נברסקה, בית המחוקקים מורכב משני בתים, בית עליון ובית תחתון.
בעבר הבחירות לבית העליון נעשו (בדומה לסנאט של ארצות הברית) על בסיס מחוזות בחירה החופפים למחוזות המנהליים, אולם פסיקת בית המשפט העליון של ארצות הברית בשנת 1964 ביטלה מבנה זה, וכיום הבחירות הן על בסיס מחוזות בחירה הנקבעים לפי גודל האוכלוסייה.
למרות זאת, יש הטוענים כי מאז הפסיקה הבתים העליונים הפכו לגופים וסטיגליים, כי הם עדיין נבחרים בשיטה הרובנית על מפתח זהה לזה המשמש לבחירת הבתים התחתונים.
תפקידו של בית המחוקקים המדינתי זהה למעשה לתפקידו של הקונגרס, בהתאם לעיקרון הפרדת הרשויות, כך שהוא מאזן את כוחם של הרשות המבצעת (מושל המדינה) והרשות השופטת.
נכון ל-2015, 31 בתי מחוקקים נשלטים בידי המפלגה הרפובליקנית, 11 על ידי המפלגה הדמוקרטית ו-8 מפוצלים (הבית התחתון והבית העליון אינם תחת שליטת אותה מפלגה, או שמספר המחוקקים זהה בין שתי המפלגות).
בית מדרש מר"ץ (מרכז צוותים) המוכר גם בשם כולל מר"ץ, הוא בית מדרש להכשרת רבני קהילות, המהווה חלק מקריית חינוך מבשרת ציון.
ראשיתה של קריית חינוך מבשרת ציון בישיבה תיכונית קול מבשר שהוקמה בשנת הלימודים תש"ל, בנחלת יצחק.
הישיבה הוקמה על ידי הרב יוסי שריד (אז שטרן), הרב אליהו סופר, הרב עזריאל ליכט והרב שבתי זליקוביץ, שעברו מהישיבה התיכונית בכפר מימון.
הקמת הישיבה הייתה חלק מתוכנית גדולה להקים במקום קרייה חינוכית שתכלול ישיבה תיכונית, ישיבה מקצועית, בית ספר לבנות וכולל.
בשנת 1972 הוקצה לקריית החינוך שטח של 7 דונם עם אופציה ל-7 דונם נוספים לבניית קריית הישיבה.
במקום נבנו בנוסף לישיבה התיכונית וכולל מרץ גם דירות לצוות החינוכי ולתלמידי בית המדרש.
בא' אלול תשל"ד התגשמה התוכנית להקמת כולל, כאשר מייסדי הקריה הזמינו את הרב אורי כהן להקים את בית מדרש מר"ץ.
בשנת 1993 הוקמה במקום ישיבת שערי מבשרת ציון לתלמידים מחוץ לארץ הבאים לשנת לימודים בישראל.
בשנת 2004 נקלעה הקריה לקשיים כלכליים ובעקבותיהם הוקמו עמותות נפרדות לכל אחד משלושת המוסדות והעמותה הוותיקה שניהלה את קריית החינוך נותרה כעמותה שניהלה את הנכסים בהם השתמשו העמותות השונות.
במהלך השנים התגלעו חילוקי דעות בין המעורבים בקריה החינוכית.
בית המדרש מר"ץ הוקם בא' באלול ה'תשל"ד במבשרת ציון כחלק מקרית חינוך מבשרת ציון על ידי הרב אורי כהן, במטרה להכשיר מורים תלמידי חכמים, שיצאו בסיום הכשרתם ליישובי הספר ועיירות הפיתוח.
הרעיון להקמת בית המדרש גובש יחד עם זאב וולפסון שתרם סכומים נכבדים להפעלת בית המדרש וביקש להקים סמינר להכשרת מורים.
צוות הר"מים הראשון כלל את הרב יוסי שריד, הרב שבתי זליקוביץ', הרב דוד פוקס והרב סופר.
בין הר"מים שנוספו במשך השנים: הרב סיני אדלר, הרב צחי להמן, הרב שמואל אליקים קדר, הרב אלתר הילביץ והרב יהושע בכרך.
שיעורים ניתנו גם על ידי הרב צבי יהודה הכהן קוק, הרב שלמה מן ההר ונחמה ליבוביץ.
בית המדרש הכשיר מאות של מורים, מחנכים ורבנים, הן בקבוצות והן כיחידים, מקריית שמונה בצפון ועד לאילת בדרום, והיה למעשה הבסיס הראשוני להקמת מפעל הגרעינים התורניים של הציונות הדתית.
הקבוצה השנייה שיצאה מבית המדרש כללה שבע משפחות שהלכו ללמד בקריית שמונה.
הקבוצה השלישית הגיעה לחזק את הישיבה התיכונית בהר מירון.
בשנים האחרונות פיתח בית המדרש תוכנית להכשרת רבני קהילה בעלי הסמכה רבנית מהרבנות הראשית לישראל לצד הקניית כלים הנצרכים לתפקידו רב קהילה כמנהיג חברתי.
בצמוד לבית המדרש קיימת ישיבה תיכונית "קול מבשר" וכן ישיבה לבחורים אמריקאים שמגיעים לשנת לימודים בארץ "שערי מבשרת".
סביב המוסדות קיימת קהילה של משפחות המתגוררות במתחם הנקרא "קריית חינוך".
בית המורשת של משטרת ישראל הוא מוזיאון המציג את סיפורה של משטרת ישראל מאז הקמתה ולאורך השנים.
הוא נפתח לציבור באפריל 2015 ושוכן ליד המכללה הלאומית לשוטרים, הסמוכה לבית שמש.
בבית המורשת ניתן לראות מוצגים רבים שמתארים את התפתחות משטרת ישראל, החל מארגוני השמירה העברית בסוף התקופה העות'מאנית ומשטרת המנדט, וכן את פעילותה ותפקידה של המשטרה בשנות האלפיים.
התצוגה ההיסטורית בבית המורשת נועדה לספר את סיפורם של ארגוני השמירה וביטחון הפנים בארץ ישראל לאורך השנים, תוך מתן דגש לתפקיד שאלה מילאו בתולדות המדינה.
התצוגה מחולקת לשבעה פרקים, שכל אחד מהם מוקדש לעיסוק בתקופה מסוימת:
"ניצנים ראשונים" – משלהי התקופה העות'מאנית ועד לתום המנדט הבריטי על ארץ ישראל.
"שנות המסד" – מההערכות להקמתה של המשטרה, בשלהי המנדט, ועד לתום העשור הראשון לקיומה.
"התרחבות והתמקצעות" – השנים שבין 1958 (תחילת "רפורמת נחמיאס" במשטרה) ועד לפרוץ מלחמת יום הכיפורים.
"משטרה דו-תכליתית" – גל הטרור שלאחר מלחמת יום הכיפורים והטלת האחריות לביטחון הפנים על משטרת ישראל.
"צוק העתים" – התמודדותה של המשטרה עם קשיים כלכליים וביטחוניים במהלך שנות השמונים של המאה העשרים.
"אתגרי שלום ומלחמה" – משטרת ישראל אל מול איניתיפאדות וגלי הטרור של שנות התשעים והאלפיים (האינתיפאדה השנייה), מלחמת המפרץ, רצח רבין ועוד.
"משטרה בגובה העיניים" – גלריה של צילומים אמנותיים, העוסקים בפעילות המשטרה בהווה.
התצוגה כוללת פריטים אותנטיים, חלקם יחידים במינם, לצד רפליקות.
בית המורשת כולל מספר רב של מיצגי מולטימדיה שונים, המעשירים את חוויית הביקור.
הסיור נפתח ומסתיים בצפייה בסרטים קצרים, ובאולמות התצוגה פזורים מיצגים נוספים, כגון נוטר ה"משוחח" עם הקהל, הולוגרמה של שוטר מקוף, ועוד.
בית המורשת כולל גם מרכז מחקר ועיון, שמטרתו להקל על חוקרים מהאקדמיה לעיין במסמכים מארכיון המשטרה.
חלק מהמסמכים נגישים לעיון במאגר המידע המקוון של בית המורשת.
בבית המורשת נמצא אתר ההנצחה המרכזי לחללי משטרת ישראל.
האתר מורכב מאנדרטה חיצונית ומאולם הנצחה פנימי, בו מוקרנים שמות הנופלים ותמונותיהם על הקיר.
צוות בית מורשת משטרת ישראל עוסק בהנחלת מורשת המשטרה ובהנגשתה לציבור הרחב ולאנשי משטרה.
סיור מודרך בבית המורשת נמשך כשעה וחצי, במהלכו שומעים המבקרים סיפורים מתולדות המשטרה, והתפקידים שמילאה בהיסטוריה של מדינת ישראל.
צוות בית המורשת עורך הרצאות לקהל הרחב, שמתמקדות בפרשיות שונות מתולדות משטרת ישראל, כמו חקירת רצח הרוזן פולקה ברנדוט, חקירת אדולף אייכמן, שילוב לוחמות במשמר הגבול, ועוד.
ההרצאות ניתנות באופן פרונטלי ובאמצעים מקוונים ורובן נגישות לצפייה באתר בית מורשת משטרת ישראל.
בית מורשת משטרת ישראל מוציא לאור ספרים, שעניינם מורשת המשטרה.
עד כה יצאו לאור הספרים הבאים:
תחנות בשביל ישראל: מבני משטרה היסטוריים בארץ ישראל
לשרת ולהגן: משטרת ישראל, סקירה היסטורית
לשכה 06: חקירתו של אדולף אייכמו במשטרת ישראל
מבצע אייר: פעילות משטרת ישראל בפרשת אייכמן
סיפורים מהניידת: עלילות מ-43 שנות שירות במשטרה
הפודקאסט "סיפורים מהניידת" מופק על ידי בית מורשת משטרת ישראל וחברת פודקאסט ישראל, בכתיבתו והנחייתו של יותם שטיינמן.
הפודקאסט מביא סיפורים שונים מתולדות המשטרה.
בית מורמונט הוא אחד מבתי משפחות האצולה בסדרת הפנטזיה שיר של אש ושל קרח מאת ג'ורג' ר.
בית מורמונט הוא אחד מבתי האצולה הישנים והקטנים בצפון והוא בן חסות לבית סטארק.
מקום מושבם של בני מורמונט הוא באי הדובים ומימרתם היא "כאן אנו ניצבים".
בית מורמונט נשלט בעבר על ידי הלורד ג'אור מורמונט שהחליט מסיבה לא ברורה להצטרף למשמר הלילה והפך לימים ללורד המפקד של המשמר.
בנו, ז'ורה החליף אותו בתור הלורד של הבית.
במהלך המרד של רוברט נקרא בית מורמונט להצטרף לבני חסותו, בית סטארק, ולהילחם לצידו בקרב.
בעקבות בזבזנות כספית של אשתו של ז'ורה, בית מורמונט נכנס לחובות כלכליים קשים וז'ורה סחר בעבדים כדי להחזיר את החובות, חרף אחד החוקים העתיקים ביותר של הממלכה.
לאחר שנודע הדבר ללורד אדארד סטארק, ז'ורה נשפט לגזר דין מוות ונמלט מאי הדובים למזרח.
הוא הותיר במקומו את דודתו מאיג' כליידי של אי הדובים ונכון לספר החמישי, ריקוד עם דרקונים, היא עודנה מכהנת כראש הבית.
בעיבוד הטלוויזיוני נהרגה מאיג' בחתונה האדומה וביתה ליאנה מורמונט הוכתרה לראש הבית.
לשעבר ראש בית מורמונט ולורד אי הדובים.
הצטרף מסיבה לא ברורה למשמר הלילה, וטיפס בסולם המשמר במהרה עד שהפך ללורד המפקד שלו.
בנו, ז'ורה היה למחליפו, אך הלה ברח בעקבות סחר בעבדים ואחותו של ג'אור, מאיג' מונתה למחליפתו.
החזיק ב"ארך טפר", חרב הפלדה הוולריאנית שהועברה בבית מורמונט במשך מאות שנים, עד שנתן אותה לג'ון שלג.
נרצח במרד במצודה של קראסטר במהלך מסע אליו יצא עם יתר חברי משמר הלילה.
במילותיו האחרונות ביקש לסלוח לבנו על פשעיו ולומר לו להצטרף למשמר.
ז'ורה מורמונט מכונה "ז'ורה האנדאלי" בפי חבורתה של המלכה דאינריז טארגאריין והוא לוחם מיומן.
ז'ורה הוא בנו היחיד של ג'אור, אשר ירש אותו לאחר הצטרפותו של אביו למשמר הלילה.
זכה בתואר אבירות על השתתפותו בקרבות נגד המרד של באלון גרייג'וי.
התאהב בלייניז מבית הייטאוור ונישא לה לאחר שזכה בידה בטורניר בו נלחם נגד ג'יימי לאניסטר.
מאחר שהייטאוור הוא בית עשיר, לייניז לא הסתגלה לחיים באי הדובים וז'ורה בזבז את כל כספו במטרה לשמח אותה ולהחזיר לה את עושרה.
על מנת לכסות את החובות אליהם נכנס, החל לעסוק בסחר בעבדים וזאת חרף החוק עד שהדבר נודע ללורד אדארד סטארק ששפט אותו לעונש מוות.
בטרם ההוצאה להורג, נמלט עם אשתו ליבשת אסוס שם הפך לשכיר חרב עד שאשתו עזבה אותו לטובת גבר אחר.
בעזיבתו את אי הדובים הותיר את דודתו מאיג' כראש בית מורמונט.