tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על מנת להוכיח כי לוח התהודה ולא גב הגיטרה או הצד שלה הוא שבעיקר משפיע על עוצמת ואיכות הצליל של הגיטרה, בנה טורס בשנת 1862 גיטרה בה גב הגיטרה והצדדים של הגיטרה עשויים מעיסת נייר (גיטרה זו נמצאת כיום במוזיאון "לה לה מוזיקה" בברצלונה).
בשנת 1868 טורס נישא בשנית לחוספה מרטין רוסאדו.
זמן קצר לאחר מכן טורס פגש לראשונה את הגיטריסט והמלחין הספרדי פרנסיסקו טארגה.
טארגה, שהיה אז בן 17 בלבד, הגיע לסביליה מברצלונה על מנת לרכוש מטורס גיטרה בשל היותו האדם שייצר את הגיטרס של חוליאן ארקס המפורסם.
טורס הציע לו גיטרה צנועה שהייתה לו במלאי, אולם לאחר שטורס שמע אותו מנגן בגיטרה, הוא הציע לו גיטרה טובה בהרבה אותה הכין במקור עבור עצמו כמה שנים קודם לכן.
בסביבות שנת 1870 טורס, שהיה אז בשנות החמישים לחייו, סגר את החנות שבבעלותו בסביליה וחזר לאלמריה, שם הוא ואשתו פתחו חנות לחרסינה וכלי זכוכית.
כחמש שנים לאחר מכן, חזר ליצור גיטרות במשרה חלקית, כאשר לא היה עסוק בחנות כלי החרסינה.
לאחר מות אשתו חוספה בשנת 1883 החל טורס להקדיש יותר ויותר זמן לבניית גיטרות - בסביבות 12 גיטרות בשנה - עד מותו בגיל 75.
הגיטרות שטורס יצר היו טובות יותר מהגיטרות שיוצרו באותה התקופה והן שינו בפועל את הדרך בה נבנו גיטרות, תחילה בספרד ואחר כך בשאר העולם.
אף על פי שהן לא הפיקו צליל גבוה במיוחד לפי הסטנדרטים המודרניים, היה להם צליל ברור ומאוזן.
הגיטרות שלו הועתקו על ידי יצרני גיטרה רבים.
משום שהוא לא נהג לחתום על הגיטרות אותן הוא יצר, ומשום שהוא הציב מספר סידורי רק לגיטרות אותן יצר בשנים 1871–1893, קרה כי לאורך השנים נוצרו גם גרסאות מזויפות לגיטרות של טורס.
בעוד שהעיצוב הכללי של הגיטרה הקלאסית המודרנית מושפע מהעיצוב של טורס, יש הבדל כלשהו בין הגיטרות הקלאסיות של טורס לבין הכלי המודרני.
לכל הגיטרות של טורס היה לוח תהודה מעץ האשוחית הנורווגית.
כיום גיטרות קלאסיות מודרניות מופקות לרוב גם מעץ הארז האדום המערבי.
המיתרים בגיטרות של טורס היו עשויים מחוטי משי מכוסים בכסף.
מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 כמעט בכל הגיטרות הקלאסיות משתמשים במיתרים עשויים מניילון.
אנטוניו דה אבראו היה נווט פורטוגזי במאה ה-16. הוא השתתף בכיבוש הורמוז בצי בפיקודו של אפונסו דה אלבוקרקי בשנת 1507, וכן בכיבוש מלאקה בשנת 1511, שם הוא נפצע.
כשהוא יצא ממלאקה בנובמבר 1511 עם ארבע אוניות, במסע גישוש אל 'איי התבלין' של מלוקו, הוא הוביל את המשלחת האירופית הראשונה שהגיעה לאי טימור ולאיי בנדה באינדונזיה בשנת 1512.
ב־25 ביולי 1511, במהלך כיבוש מלאקה, הוביל אנטוניו דה אבראו את הצי הסיני שעלה במעלה הנהר בזמן גאות, ואפשר לצי הפורטוגלי לנחות ולכבוש את העיר בחודש אוגוסט.
אברו נפצע קשה בפנים, לאחר שאיבד מעט שיניים ולשון, אבל סירב להצעת אלבוקרקי לותר על הפיקוד.
בנובמבר באותה שנה, לפני שעזב את מלאקה, שלח שגרירים לפגו וסיאם.
אלבוקרקי סמך על אבראו ומינה אותו להיות מפקד של צי ארבע אוניות ששטו לחפש אחר "איי התבלין".
אבראו היה קפטן באונייה "סנטה קתרינה", סגן המפקד היה פרנסיסקו סרורה האונייה "סבאיה", וכלי שיט ה"קרוואן", היו בפיקודו של סימאו אפונסו ביסאגודו, לאחר שהיה נווט של פרנסיסקו רודריגס, קרטוגרף מיומן שתיעד משלחת זו.
עם צוות של 120 פורטוגזים ו-60 עבדים הם הונחו על ידי נווטים מלאיים דרך ג'אווה, איי סונדה הקטנה ואי אמבון לאיי בנדה, לשם הגיעו בתחילת 1512.
הם נשארו באיי בנדה כחודש, קנו ומילאו את ספינותיהם באגוז מוסקט וציפורן.
לאחר מכן הפליג אבראו לאמבובינה ואילו סגן מפקד סררו הפליג קדימה למולקות אך ספינתו טבעה.
אבראו חזר למלאקה בדצמבר 1512, משם יצא להודו עם פרנאו פירס אנדראדה בינואר 1513, משם הפליג לפורטוגל.
הוא נפטר באיים האזוריים לפני שהגיע לפורטוגל היבשתית.
אנטוניו בלנקו קונדה (בספרדית: Antonio Blanco Conde; נולד ב-23 ביולי 2000 במונטלבאן דה קורדובה שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת דפורטיבו אלאבס מהלה ליגה.
ב-18 באוגוסט 2022 הושאל לקדיס.
בלנקו היה חלק מסגל נבחרת ספרד עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2021.
הוא זומן לראשונה לסגל נבחרת ספרד כחלק מזימון כולל של שחקני נבחרת ספרד עד גיל 21 בשל הידבקותו של סרחיו בוסקטס במחלת נגיף קורונה 2019, וערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ב-8 ביוני 2021 בניצחון 0–4 על נבחרת ליטא במשחק ידידות.
אנטוניו באטו או ביאטו , הידוע גם בשם אנטואן באטו, היה צלם איטלקי-בריטי.
הוא ידוע בעבודות הז'אנר שלו, דיוקנאותיו, נופי הארכיטקטורה והנופים של מצרים ובמקומות אחרים באזור הים התיכון.
הוא היה האח הצעיר של הצלם פליצ'ה באטו (1832–1909), איתו עבד לפעמים.
אנטוניו ואחיו היו חלק מקבוצה קטנה של צלמים מסחריים שהיו הראשונים שהפיקו תמונות של המזרח בקנה מידה גדול.
מעט ידוע על ראשית חייו של אנטוניו באטו.
הוא כנראה נולד בשטח ונציאני אחרי 1832, ולאחר מכן הפך לאזרח בריטי.
אחיו הבכור פליצ'ה באטו, נולד בוונציה, אבל ייתכן שהמשפחה עברה לקורפו, שהייתה שטח ונציאני עד 1814, אז נרכשה על ידי בריטניה.
אנטוניו השתמש לעיתים קרובות בגרסה הצרפתית של שמו הפרטי - אנטואן באטו.
יש להניח שהוא עשה זאת משום שעבד בעיקר במצרים, שבה הייתה אוכלוסייה גדולה של דוברי צרפתית.
קיומם של מספר תצלומים חתומים "פליצ'ה אנטוניו באטו" ו"פליצ'ה א.
באטו", הביאו חוקרים רבים להניח שיש צלם אחד שאיכשהו צילם במקביל במקומות רחוקים כמו מצרים ויפן.
בשנת 1983, הוכח ש"פליצ'ה אנטוניו באטו" ייצג שני אחים, פליצ'ה באטו ואנטוניו באטו, שעבדו יחד באופן קבוע, וחלקו חתימה.
הבלבול הנובע מהחתימות ממשיך לגרום לבעיות בזיהוי מי משני הצלמים היה היוצר של כל תמונה נתונה.
כמעט שום דבר לא ידוע על הכשרתו בצילום.
ייתכן שהוא החל להתעניין בצילום באמצעות אחיו, שפגש את הצלם הבריטי ג'יימס רוברטסון במלטה ב-1850, ורכש ציוד צילום בפריז בסביבות 1851, ומאוחר יותר באותה שנה ליווה את רוברטסון לקונסטנטינופול ב-1851. אנטוניו הצטרף לאחיו ולרוברטסון במלטה בערך ב־1853. שותפות, הידועה בשם "רוברטסון ובאטו" נוצרה בסוף 1853 או בתחילת 1854 בקונסטנטינופול.
עם זאת, לא לגמרי ברור אם היה זה אנטוניו או פליצ'ה שהיו מעורבים בשותפות.
כמה חוקרים מאמינים שזה היה למעשה, אנטוניו.
בשנות ה-50 של המאה ה-19, נסיעות תיירים למזרח התיכון יצרו ביקוש רב לצילומים כמזכרות.
באטו ואחיו היו חלק מקבוצה של צלמים מוקדמים שעשו את דרכם למזרח כדי לנצל את הדרישה הזו.
בין הצלמים החלוציים הללו היו צרפתים, פליקס בונפיס (1831-1885); גוסטב לה גרה (1820-1884) והיפוליט ארנו, האחים אנרי ואמיל בכרד והאחים זנגאקי היוונים, שרבים מהם שהו במצרים במקביל ונכנסו לשותפויות עבודה פורמליות ובלתי פורמליות.
בין צלמים מוקדמים היו גם אנטוניו ואחיו.
בסוף 1854 או בתחילת 1855, אחותם של האחים ביאטו, לאונילדה מריה מתילדה ביאטו, נישאה לשותף העסקי של אחיה, ג'יימס רוברטסון.
ביולי 1858 הצטרף אנטוניו לפליצ'ה בכלכותה.
פליצ'ה שהה בהודו מתחילת השנה וצילם את תוצאות המרד ההודי של 1857. אנטוניו צילם גם בהודו עד דצמבר 1859 כשעזב את כלכותה, כנראה מסיבות בריאותיות, ופנה למלטה דרך סואץ.
אנטוניו ביאטו נסע לקהיר לקראת סוף 1859 או תחילת 1860 ובילה שם שנתיים לפני שעבר ללוקסור שם פתח סטודיו לצילום ב-1862 (עד מותו ב-1906) והחל לייצר תמונות תיירותיות של האנשים והאתרים של האזור .
התמונות של באטו של מצרים היו שונות באופן מובהק מאלה של צלמים אחרים שעבדו באזור.
בעוד שרוב הצלמים התמקדו בפאר המונומנטים והארכיטקטורה, באטו התרכז בסצנות של חיי היומיום.
בשנת 1864, בזמן שאחיו פליצ'ה חי וצילם ביפן, צילם אנטוניו את חברי הנציגות היפנית של איקדה נגאוקי שביקרו במצרים בדרכם לצרפת.
אנטוניו ביאטו מת בלוקסור בשנת 1906. אלמנתו פרסמה הודעה על מותו תוך שהיא מציעה בית וציוד צילום למכירה.
אנטוניו אסקרי (באיטלקית: Antonio Ascari; 15 בספטמבר 1888 – 26 ביולי 1925) הוא נהג מרוצים איטלקי שהתחרה במרוצי גרנד פרי.
הוא ניצח ארבעה מרוצים לפני שמצא את מותו במהלך גרנד פרי צרפת.
בנו, אלברטו אסקרי, זכה פעמיים באליפות הפורמולה 1.
אסקרי נולד בבונפררו די סורגה, ליד מנטובה, כבנו של מוכר חיטה.
הוא עזב את בית הספר בגיל צעיר ועבד זמן מה בנפחייה.
לאחר שעבר למילאנו עם משפחתו, הוא עבד כמכונאי ביצרנית האיטקליה "די וצ'י" (Di Vecchi).
בעבודה זאת קיבל את ההזדמנות הראשונה להשתתף באירוע מכוניות טורינג שהתקיים במודנה ב-1911. שירת בצבא איטליה כמכונאי מטוסים במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה הקים סוכנות של "אלפא רומיאו במילאנו.
הוא החל להתחרות במרוצי מכוניות בשנת 1919. פיאט פרשה ממרוץ טיפוס הגבעה של פארמה-פוג'ו די ברצטו.
אסקרי רכש את אחת ממכוניות הקבוצה, פיאט גרנד פרי 4500. הוא התחרה במרוץ, שהיה גם מרוץ הבכורה בקריירה של אנצו פרארי, וניצח.
ניצחון נוסף הושג במרוץ הטיפוס של קונסומה.
מרוץ טארגה פלוריו, באותה שנה, נפתח בצורה טובה אך לאחר כ-48 ק"מ החליק מהכביש ונפל עם המכונית לתוך נקיק צר.
ביצועיו הרשימו את מנהלי קבוצת אלפא רומיאו והוא הוחתם בקבוצה.
בנוסף העניקה לו החברה זיכיון למכירת מכוניות בכל מחוז לומברדיה.
הוא היה מעורב בפיתוח וייצור דגם האלפא רומיאו ES ספורט.
בשנת 1920 ו-1921 התחרה בטארגה פלוריו עבור אלפא רומיאו, ללא הצלחה גדולה.
בשנת 1922 סיים במקום הרביעי.
הוא הוביל את המרוץ בשנת 1923 והיה קרוב לניצחון עד שהמכונית התקלקלה לא הרחק מקו הסיום.
הוא הצליח לתקן את התקלה ולשוב לתחרות, אך אוגו סיבוקצ'י, חברו לקבוצה, חלף על פניו בדרך לניצחון.
אסקרי סיים את המרוץ במקום השני.
חודש לאחר מכן השיג את הניצחון הראשון במרוץ גרנד פרי כשניצח את המרוץ שנערך בקרמונה, כשהוא נוהג באלפא רומיאו RL TF.
הוא נרשם לגרנד פרי איטליה בשנת 1923, אך הקבוצה פרשה לאחר שסיבוקצ'י נהרג במהלך האימון המקדים.
ב-1924 ניצח שוב בקרמונה, במירוץ הראשון של דגם ה-P2 החדש.
הוא סבל שוב מתסכול בטארגה פלוריו כאשר המכונית שלו נעצרה כמה מאות מטרים לפני שניצח את המרוץ; אסקרי, המכונאי שלו, ג'וליו רמפוני, וכמה צופים דחפו את המכונית מעבר לקו הסיום, אך הוא נפסל בשל קבלת סיוע חיצוני.
גורל דומה היה גם בגרנד פרי צרפת, אך בגרנד פרי האיטלקי הוביל את המירוץ מתחילתו ועד סופו והשיג ניצחון.
אליפות העולם ליצרנים נוסדה על ידי האיגוד הבינלאומי של מועדוני הרכב המוכרים (הגוף שקדם ל-FIA) בשנת 1925. אלפא רומיאו לא לקחה חלק במרוץ הראשון של העונה, האינדי 500, שהתקיים בארצות הברית, והצטרפה לאליפות בגרנד פרי בלגיה.
12 נהגים מארבע קבוצות נרשמו לתחרות, אך רק שבעה מתוכם הגיעו בסופו של דבר.
במחצית הדרך ארבעה מתוך השבעה כבר פרשו.
אחרי שני שלישים המהרוץ נשארו על המסלול רק שני נהגים: אסקרי ובן קבוצתו ג'וזפה קמפרי.
אסקרי ניצח את המרוץ בפער של 21 דקות ו-58 שניות.
קמפרי היה צריך להשלים עוד שתי הקפות של המסלול כשהוא מתחרה לבדו על מנת לסיים את המרוץ.
ב-26 ביולי 1925, השתתף בגרנד פרי צרפת שנערך במונטלהרי, דרומית לפריז.
הוא הוביל את המירוץ עד שבהקפה ה-23 סטתה המכונית לצד שמאל של המסלול, נתקעה בגדר עץ והתהפכה.
העזרה הרפואית הגיעה לאט, ואסקרי מת באמבולנס בדרכו לבית החולים.
קבוצת אלפא רומיאו הוציאה את המכוניות האחרות שלהם מהמירוץ.
מנצחי המירוץ, רוברט בנואיסט ואלברט דיבו, הגיעו לאחר הסיום למקום התאונה והניחו שם את זרי המנצחים בהם זכו.
מותו של אסקרי עורר צער רב, הן בצרפת והן באיטליה.
גופתו הוצגה במונטלהרי, שם חלפו על פניה מקומיים.
במהלך נסיעת הגופה למילאנו ברכבת, הונחו פרחים בכל תחנה ליד הקרון שהכיל את ארונו.
במילאנו הוצג הארון בבניין אלפא רומיאו, שם חלפו על פניו המוני אנשים.
אלפים עמדו על תוואי מסע הלוויה אל בית הקברות הגדול במילאנו, שם נקבר.
בנו של אסקרי, אלברטו, שהיה בן שבע בזמן מותו של אנטוניו, הפך גם הוא לנהג מרוצים, והיה פעמיים אלוף פורמולה 1 בשנים 1952-1953. גם הוא מצא את מותו בתאונה במהלך מרוץ בגיל 36.
אנטוניו ולנטין אלסאמנדי קאסאס (; נולד ב-7 ביוני 1956) הוא כדורגלן ומאמן עבר אורוגוואי ששיחק בעמדת החלוץ.
אלסאמנדי שיחק לאורך הקריירה בקבוצות שונות באורוגוואי, ארגנטינה, מקסיקו וספרד.
לשיאו האישי והקבוצתי הגיע כשחקנה של ריבר פלייט, עמה זכה באותה השנה בגביע ליברטדורס, ב (שם כבש את שער הניצחון וזכה בתואר השחקן המצטיין במשחק) ובאליפות ארגנטינה, וכן נבחר לכדורגלן השנה באמריקה הדרומית.
אלסאמנדי ערך 31 הופעות וכבש שישה שערים במדי נבחרת אורוגוואי, אותה ייצג בשני טורנירי מונדיאל.
אורוגוואי סיימה באחד משני המקומות הראשונים בכל שלושת טורנירי קופה אמריקה בהם אלסאמנדי ייצג אותה, ופעמיים אף זכתה בתואר.
לאחר פרישתו פנה לקריירת אימון, במהלכה אימן מועדונים מאורוגוואי, פרו וגואטמלה.
אלסאמנדי החל את הקריירה בקבוצות נוער מקומיות מעיר הולדתו דורסנו.
את ההזדמנות הראשונה לשחק בקבוצה מקצוענית קיבל בקבוצת סוד אמריקה מליגת העל האורוגוואית.
ב-1978 עזב את אורוגוואי לטובת אינדפנדיינטה של המאמן חוסה פסטוריסה.
תחתיו, זכה אלסאמנדי באליפות הנסיונל של אותה העונה לאחר ניצחון 2–0 במשחק הגמר על ריבר פלייט (במשחק חוזר בו פתח אלסאמנדי בהרכב).
לאחר ארבע שנים וקרוב למאתיים הופעות בכל המסגרות במדי אינדפנדיינטה, עבר אלסאמנדי לקבוצת הפאר הארגנטינאית, ריבר פלייט, אך שיחק במדיה במשך עונה אחת בלבד בטרם חזר לאורוגוואי.
אלסאנדי הצטרף בשנת 1983 לנסיונל, במדיה שיחק עונה בודדת וזכה עמה בתואר אליפות שני בקריירה שלו וראשון בארץ הולדתו.
משם, המשיך לעונה בודדת בטקוס UAG המקסיקנית, בטרם חזר לאורוגוואי והפעם במדי היריבה הגדולה של נסיונל, פניארול.
שם, הצליח אלסאמנדי לזכות בתואר אליפות שני באורוגוואי, והוסיף לכך זכייה בתואר מלך השערים של הליגה.
ב-1986 חזר אלסאמנדי לקדנציה שנייה בריבר פלייט, שהייתה מוצלחת יותר בפן האישי והקבוצתי.
הוא לקח חלק בזכייתה של הקבוצה באליפות בעונת , וזכה עמה בגביע ליברטדורס 1986 לאחר ניצחון בגמר כפול על אמריקה דה קאלי הקולומביאנית.
בעקבות הזכייה פגשה ריבר את סטיאווה בוקרשט, אלופת אירופה, למשחק הגביע הביניבשתי.
בדקה ה-28 בעט אלסאמנדי כדור לעמוד השער, שפגע בשוער וחזר אליו.
את הכדור החוזר כבש אלסאמנדי בנגיחה שהעניקה לקבוצתו את הזכייה בתואר עם ניצחון 1–0 בסיום.
אלסאמנדי נבחר לשחקן המצטיין של המשחק.
בנוסף, נבחר אלסאמנדי לכדורגלן השנה באמריקה הדרומית לשנת 1986. את העונה המוצלחת חתם אלסאמנדי בזכייה בגביע אינטראמריקנה עם ניצחון בגמר כפול על אלחואלנסה.
אלסאמנדי המשיך לעונה נוספת במדי ריבר, ולקראת עונת חתם במדי CD לוגרונייס הספרדית של המאמן חאבייר אירורטה, ששיחקה אז בליגה הבכירה.
על אף חילופי המאמנים התכופים בקבוצה, שיחק בה אלסאמנדי במשך שתי עונות, היחידות שלו באירופה, ובעונתו השנייה אף סייע לה לסיים במקום השביעי, בחלקה העליון של הטבלה.
בשלהי הקריירה חזר לארגנטינה ושיחק תקופה קצרה במדיה של טקסטיל מנדיז'ו.
את הקריירה סיים בשנת 1991 ברמפלה ג'וניורס מליגת משנה האורוגוואית, ובמדיה פרש ממשחק בגיל 35.
אלסאמנדי החל את דרכו במדי נבחרת אורוגוואי ב-1978, כאשר באותה השנה ערך שלוש הופעות במשחקי ידידות.
הופעת הבכורה שלו הייתה בניצחון 2–0 על ב-25 באפריל, ובתוך חודש הוסיף שתי הופעות נוספות.
במשך שנים נותר אלסאמנדי מחוץ לסגל של אורוגוואי.
בשנת 1983 חזר להופעה בודדת כמחליף ואף נכלל בסגל הנבחרת לקופה אמריקה 1983, שהסתיים בזכייתה של אורוגוואי בתואר, אך לא שותף כלל במהלך הטורניר.
אלסאמנדי חזר לתודעה בנבחרת רק בשנת 1986, כאשר זומן לסגל הנבחרת למונדיאל 1986 במקסיקו על ידי המאמן אומאר בוראס.
במשחק הראשון של אורוגוואי בטורניר, מול , כבש אלסאמנדי את שער הבכורה שלו במדי הנבחרת כבר בדקה הרביעית.
אלסאמנדי השתלט היטב על כדור עומק, הותיר מאחור את השומר שלו, עבר את השוער הראלד שומאכר ובעט למשקוף ופנימה.
אלסאמנדי הוחלף בדקה השמונים והמשחק הסתיים בשוויון 1–1. במשחק השני שוב פתח אלסאמנדי, אך הוחלף לאחר 57 דקות בתבוסה 6–1 ל.
את שלב הבתים סיימה אורוגוואי בשוויון 0–0 מול , במשחק בו נכנס אלסאמנדי בדקה ה-84. אורוגוואי הצליחה להעפיל לשמינית הגמר מהמקום השלישי בבית, אך שם סיימה את דרכה בהפסד לאלופה שבדרך, ארגנטינה, 1–0 במשחק בו אלסאמנדי לא שותף.
שנה לאחר מכן נכלל אלסאמנדי בסגל של רוברטו פלייטאס לקופה אמריקה 1987 בארגנטינה.
אורוגוואי, האלופה המכהנת מ-1983, העפילה אוטומטית לחצי הגמר, שם גברה 1–0 על אלופת העולם ומארחת הטורניר, ארגנטינה.
אלסאמנדי עצמו כבש את שער הניצחון של אורוגוואי בדקה ה-43. במשחק הגמר מול פתח אלסאמנדי בהרכב שניצח 1–0 והעניק לאורוגוואי זכייה שנייה ברציפות בתואר.
אלסאמנדי שותף גם בטורניר קופה אמריקה 1989, שנתיים לאחר מכן, תחת המאמן אוסקר טבארס.
הטורניר התקיים במתכונת של שלב בתים ראשון ובית גמר, אליו העפילה אורוגוואי וסיימה במקום השני, אחרי .
אלסאמנדי פתח בהרכב בכל שבעת משחקיה של אורוגוואי בטורניר, וכבש שני שערים.
אקורד הסיום של אלסאמנדי בנבחרת היה מונדיאל 1990 באיטליה.
אלסאמנדי נכלל בסגל של טבארס לטורניר, ופתח בהרכב למשחק הפתיחה של נבחרתו מול , שהסתיים בשוויון 0–0. אלסאמנדי הוחלף בדקה ה-64. בהפסד 2–0 ל הוחלף אלסאמנדי במחצית, וכלל לא שותף בניצחון 1–0 על , שבעקבותיו העפילה אורוגוואי לשמינית הגמר מהמקום השלישי.
בשלב זה הודחה אורוגוואי על ידי המארחת עם הפסד 2–0, בו נכנס אלסאמנדי כמחליף בדקה ה-79.
בסך הכול כבש אלסאמנדי שישה שערים ב-31 הופעות במדי הנבחרת.
קריירת האימון של אלסאמנדי התאפיינה בקדנציות קצרות וללא תארים במהלכה.
הוא התמנה לראשונה לתפקיד כמאמן ראשי בסיינסיאנו מפרו בשנת 1998. לאחר מכן המשיך לקדנציות קצרות במולדתו ברמפלה ג'וניורס, דפורטיבו מלדונדו וסנטרו אתלטיקו פניקס.
בהמשך אימן לתקופה קצרה את קומוניקאסיונס מגואטמלה ואת ספורט אנקאש וטוטאל צ'לאקו מפרו.
לאחר שסיים את תפקידו האחרון ב-2009, פרש אלסאמנדי מאימון.
השחקן המצטיין של הגביע הביניבשתי:
מלך השערים של ליגת העל האורוגוואית:
אנטוניו מנואל פרננדש דה סילבה ריביירו (בפורטוגזית: António Manuel Fernandes da Silva Ribeiro; נולד ב-14 באוקטובר 1957) הוא אדמירל פורטוגזי בדימוס, אשר שימש כראש מטה הכוחות המזוינים (מקביל לרמטכ"ל) של הכוחות המזוינים של פורטוגל מבין השנים 2018-2023.
ריביירו נולד בפומבל ב-14 באוקטובר 1957. ב-1974 הוא הצטרף לבית הספר הימי של הצי, וסיים את לימודיו ב-1978. הוא הוצב כנווט על סיפון NRP São Gabriel (A5206) ולאחר מכן שימש כקצין בכיר על סיפון NRP Save (P1161).
הוא שימש גם כראש שירות הניווט של NRP Comandante João Belo (F480), והפך לראש המרכז ללימודים טכניים-ימיים, וכן שימש כנציג באיגוד הפורטוגזי למשאבי מים ומשאבים הידראוליים.
בין תפקידיו השונים בשנים הבאות: סגן המנהל הטכני לשיתוף פעולה עם מדינות אפריקה דוברות פורטוגזית, ראש מדור פרסומים ימיים, סגן ראש אגף דינמיקת חופים במכון ההידרוגרפי הפורטוגזי.
הוא שימש גם כמפקד הספינה NRP Almeida Carvalho (A527) וכסגן ראש המחלקה למחקרים אסטרטגיים וצבאיים במנהל הכללי למדיניות הגנה לאומית.
כמו כן, היה ראש מדור תכנון כוחות באגף התכנון במטה הימי, יועץ במוסד לביטחון לאומי, מנהל מחקר ותפעול בשירות ההגנה האסטרטגית והמידע הצבאי וכמפקד NRP Almeida Carvalho (A527).
הוא שימש גם כמנהל הכללי של המכון ההידרוגרפי הפורטוגזי, הפך לרכז המחלקה לאסטרטגיה ולפרופסור לאסטרטגיה ותכנון אסטרטגי במכון המלחמה הימי העליון, והפך לראש אגף התכנון במטה הימי.
ב-9 בדצמבר 2016 הוא מונה לראש מטה הצי הפורטוגזי.
ב-1 במרץ 2018 הוא קודם לתפקיד ראש מטה הכוחות המזוינים (מקביל לרמטכ"ל).
ב-1 במרץ 2023 הוא סיים את הקדנציה שלו ועזב את הצבא.
אַנְטוֹנְיוֹ אַבּוֹנְדְיוֹ (באיטלקית: Antonio Abondio; 1538–3 במאי 1591) היה פסל וחרט איטלקי, שהתמחה בטביעת מדליות והיה לחלוץ תבליטי הדיוקנאות המיניאטוריים משעווה צבעונית.
אבונדיו נולד בריווה דל גארדה.
הוא רכש את אומנותו אצל לאונה לאוני ועבד באיטליה בין השנים 1552–1565. לאחר מכן עבד בעיקר עבור בית הבסבורג, אך מספר מיצירותיו בתקופה זו הוכנו גם עבור מלכים צרפתים ופולנים.
הוא עבר לווינה לחצרו של הקיסר מקסימיליאן הראשון, ולאחר מותו של האחרון ב-1576 עבר לפראג.
בהמשך נסע גם לצרפת, להולנד ולגרמניה.
בנו, אלסנדרו אבונדיו, הלך בדרכיו, והתמחה אף הוא בתבליטי מיתולוגיה ודיוקנאות.
13 דיוקנאות שעווה של אבונדיו שרדו.
דיוקנאות אלה היו עשויים בדרך כלל על בסיס לוח צפחה שחור עגול, מעוטר בפנינים זעירות ואבנים יקרות.
הוא הכין כ-60 מדליות דיוקן, שנשאו דיוקן בצד הפנים ומשל בצד הגב.
הוא גם עיצב את הגלופה עבור המטבע הראשון של הקיסר רודולף השני.
בתחילה, המשיך את סגנונו במתכת של לאונה לאוני, שעבור חזית ביתו במילאנו גילף שמונה אטלסים גדולים מאבן, אך בהמשך שילב ביצירותיו השפעות רבות אחרות.
אנטוניו דבון בלייקני הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הקלע בהפועל תל אביב מליגת העל בכדורסל והיורוליג.
בלייקני נולד בווטרטאון, ניו יורק, וגדל באורלנדו, פלורידה.
ב-2015 הוא נבחר למשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן ונבחר ל"מר כדורסל" של פלורידה.
בלייקני מוקם בצמרת דירוגי שחקני התיכונים של שירותי הגיוס הגדולים בארצות הברית: מקום 13 ב-Rivals, מקום 15 ב-ESPN ומקום 16 ב-247Sports.
הוא דורג במקום השלישי בעמדת הקלע בכל ארצות הברית, אחרי מאליק ניומן ודוויין בייקון.
בלייקני התחייב בתחילה לשחק כדורסל מכללות באוניברסיטת לואיוויל, אך שינה את החלטתו כעשרה ימים לאחר מכן ובסופו של דבר התחייב לאוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה, לצד הצעות מאוניברסיטת קנטקי, אוניברסיטת אורגון ואוניברסיטת דרום קליפורניה.
בעונתו הראשונה הוא שיחק לצד הרכז בן סימונס וקלע 12.6 נקודות בממוצע למשחק, ובעונת 2016/17, עם היבחרו של סימונס בדראפט ה-NBA 2016, הפך לקלע המוביל של האוניברסיטה, כשקלע 17.2 נקודות לצד 4.8 ריבאונדים ו-1.7 אסיסטים בממוצע למשחק.
הוא נבחר לחמישיית העונה השנייה באזור ה-SEC ובאפריל 2017 הודיע שיוותר על השנתיים הנותרות שלו במכללה ויתמודד בדראפט ה-NBA.
לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA 2017 הצטרף בלייקני לשיקגו בולס לליגת הקיץ של ה-NBA ולאחר מכן חתם על חוזה דו-כיווני עם שיקגו וקבוצת ליגת הפיתוח שלה, וינדי סיטי בולס.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-NBA ב-19 באוקטובר נגד טורונטו ראפטורס.
ב-21 בנובמבר 2017 קלע בלייקני 15 נקודות ב-18 דקות מהספסל בהפסד 105–113 ללוס אנג'לס לייקרס.
בסיום העונה הוא נבחר לרוקי השנה בליגת הפיתוח.
ב-19 ביולי 2018 חתם בלייקני על חוזה NBA סטנדרטי בשיקגו, ובמשחק הראשון של עונת ב-18 באוקטובר קלע 15 נקודות מהספסל בהפסד 108–127 לפילדלפיה 76'.
ב-2 בנובמבר, בהפסד 105–107 לאינדיאנה פייסרס, הוא קלע שיא קריירה של 22 נקודות.
ב-9 בספטמבר 2019 שוחרר בלייקני משיקגו.
בעונת 2019/20 שיחק בלייקני בג'יאנגסו דרגונס מליגת ה-CBA הסינית.
לעונת 2020/21 חתם בלייקני בקאנטון צ'ארג', קבוצת ליגת הפיתוח של קליבלנד קאבלירס.
במאי 2021 הוא נעצר בגין שוד מזוין, אך לא הוגש נגדו כתב אישום.
בינואר 2022 חתם בלייקני חתם באל-אהלי מנאמה מליגת העל של בחריין.
ב-28 בינואר הוא קלע 32 נקודות מול א-נג'מה.
ב-17 במרץ 2022 חתם בהפועל באר שבע מליגת העל בכדורסל.
הוא שיחק ארבעה משחקים בלבד בעונת ובכולם קלע מעל 20 נקודות, כולל במשחק הבכורה שלו מול הפועל תל אביב, בו קלע 29 נקודות בהפסד 79–86.
בעונת 2022/23 חזר בלייקני לג'יאנגסו דרגונס מה-CBA הסינית, וסיים כמלך הסלים עם 32.7 נקודות בממוצע למשחק.
בעונה הבאה הוא שיחק בנאנג'ינג מונקי קינג ובסך הכל סיים ארבעה משחקים עם לפחות 50 נקודות, כולל שיא קריירה של 54 בהפסד של ג'יאנגסו 90–94 לשאנדונג.
ב-21 באוקטובר 2024 חתם בהפועל תל אביב מליגת העל בכדורסל והיורוקאפ.
אַנְטוֹנִיוֹ לוּצ'וֹ וִיוַואלְדִי (באיטלקית: Antonio Lucio Vivaldi; 4 במרץ 1678, ונציה – 28 ביולי 1741, וינה) היה מגדולי המלחינים הוונציאנים בתקופת הבארוק, כנר וירטואוז ובגיל 25 הוסמך לכמורה.
אנטוניו לוצ'ו ויוואלדי נולד בוונציה, בירתה של הרפובליקה של ונציה.
אביו, ג'ובאני באטיסטה, ספר לשעבר שהיה לכנר מקצועי, לימד אותו נגינה בכינור, וכשהגיע לרמה נאותה סייר בוונציה והופיע בנגינה עם בנו הקטן.
האב היה בין מייסדי "סובניו דאי מוזיצ'יסטי די סנטה צ'צ'יליה", מעין איגוד מקצועי לנגנים ומלחינים.
נשיא האגודה היה ג'ובאני לגרנזי, מאסטרו די קאפלה בבזיליקה של סאן מארקו ומלחין נודע בראשית תקופת הבארוק.
ייתכן שאנטוניו הצעיר קיבל את שיעורי ההלחנה הראשונים שלו אצל לגרנזי.
המלומד בן לוקסמבורג ולטר קולנדר רואה ביצירה הליטורגית המוקדמת, (Laetatus sum (RV Anh 31, שאנטוניו חיבר בשנת 1691, בגיל 13, השפעה של סגנון לגרנזי.
אביו היה מלחין בעצמו: אופרה בשם La Fedeltà sfortunata חוברה בשנת 1688 על ידי ג'ובאני באטיסטה רוסי, השם שבו נרשם אביו של ויוואלדי באיגוד שהיה בין מקימיו (רוסי - האדום, על שום צבע שערו, תכונה משפחתית).
אנטוניו סבל אמנם מקשיי נשימה (כנראה קצרת), אך אלה לא הפריעו לו לנגן בכינור, לחבר מוזיקה ולהשתתף בפעילויות מוזיקליות שונות.
בגיל 15 (1693) החל בלימודי דת לקבלת תואר כמורה.
ב-1703, בן 25, הוסמך לכמורה ועד מהרה ניתן לו הכינוי "איל פרטה רוסו", "הכומר האדום", ככל הנראה בשל צבע שערו.
זמן לא רב לאחר הסמכתו, בשנת 1704, קיבל פטור מניהול המיסה בשל בריאותו הלקויה.
בסוף 1706 פרש מכמורה פעילה.
מעמדו בכנסייה הקתולית לא מנע ממנו לנהל פרשיות אהבים, אחת מהן עם הזמרת אנה ז'ירו.
ב-3 בספטמבר 1703 התמנה ויוואלדי למורה לכינור בבית יתומים בשם "פיו אוספדאלה דלה פייאטה" ("מחסה החסד והרחמים") בוונציה.
בעיר היו ארבעה מוסדות כאלה, שנועדו להעניק מחסה וחינוך לילדים יתומים, נטושים או כאלה שמשפחותיהם לא היו יכולות לכלכל אותם.
מימון בתי היתומים האלה היה באחריות הרפובליקה.
הבנים למדו מקצוע ונדרשו לעזוב את המחסה בגיל 15. הבנות קיבלו הכשרה מוזיקלית והמוכשרות שבהן נשארו והתקבלו לתזמורת ולמקהלה הנודעות של בית המחסה.
זמן קצר לאחר מינויו, החלו היתומות לזכות בהערכה ובכבוד גם מחוץ לאיטליה; ויוואלדי כתב בשבילן את רוב הקונצ'רטי, הקנטטות ומוזיקת הקודש שלו.
בשנת 1704 נוספה גם משרת מורה לוויולה לתפקידיו כמורה לכינור.
יחסיו עם מועצת המנהלים של בית המחסה היו מתוחים.
המועצה נדרשה לקיים הצבעה מדי שנה להכריע על המשך העסקתו של כל אחד מן המורים.
לגבי ויוואלדי ההצבעה הייתה לרעתו, ובשנת 1709 איבד את משרתו בהצבעה של 7 נגד ו-6 בעד.
כעבור שנה שבה עבד כמוזיקאי עצמאי, נקרא בשנת 1711 לחזור לעבודתו בבית המחסה, הפעם בהצבעה פה אחד; המועצה הכירה כנראה בחשיבות תרומתו למוסד.
בשנת 1713 מונה לאחראי על הפעילות המוזיקלית של בית המחסה.
בשנת 1716 קודם למעלת מאסטרו דה קונצ'רטי.
במהלך שנים אלה כתב ויוואלדי את עיקר יצירתו, כולל מספר רב של אופרות וקונצ'רטים.
ב-1705 יצא לאור האוסף הראשון (ראקולטה) של יצירותיו: אופוס 1 הוא קובץ של 12 סונאטות לשני כינורות ובאסו קונטינואו, עדיין בסגנון קונבנציונלי.
ב-1709 הופיע קובץ שני של 12 סונאטות לכינור ובאסו קונטינואו (אופוס 2).
פריצת הדרך האמיתית הגיעה עם הקובץ הראשון שלו של 12 קונצ'רטי לכינור, שני כינורות וארבעה כינורות עם תזמורת כלי קשת, "ל'אסטרו ארמוניקו" (אופוס 3), שפורסם באמסטרדם בשנת 1711 על ידי אטיין רוז'ה.
קובץ זה קצר הצלחה מרשימה ברחבי אירופה ואחריו הופיע "לה סטראוואגאנצה" (אופוס 4), קובץ של קונצ'רטי לכינור סולו וכלי קשת.
בפברואר 1711 נסעו ויוואלדי ואביו לברשה, שם נוגן ה"סטאבאט מאטר" (621 ברשימת יצירות ויוואלדי) כחלק מפסטיבל דתי.
נראה שהיצירה נכתבה בחיפזון: תפקידי כלי הקשת פשוטים, המוזיקה של שלושת הפרקים הראשונים חוזרת על עצמה בשלושת הפרקים הבאים, ולא לכל הטקסט נכתבה מוזיקה.
אף על פי כן, ובחלקו כתוצאה מן התמציתיות שנכפתה על המוזיקה, היצירה מגלה עומק מוזיקלי ורגשי והיא אחת מיצירות המופת המוקדמות שלו.
ב-1718 החל ויוואלדי לצאת למסעות.
על אף היעדרויותיו התכופות, שילם לו בית המחסה על כתיבת שני קונצ'רטי לחודש לתזמורת ועריכת ארבע חזרות לפחות עמה כשיימצא בוונציה.
על פי רשומות בית המחסה קיבל תשלום על 140 קונצ'רטי בין 1723 ל-1729.
בוונציה של ראשית המאה ה-18 הייתה האופרה הבידור המוזיקלי הפופולרי ביותר והרווחי ביותר למלחין.
תיאטראות אחדים התחרו על תשומת לבו של הקהל הרחב.
את המוזיקה לאופרה כתבו שבעה מלחינים שונים, ובראשם ויוואלדי עצמו עם אחת-עשרה אריות.
הפעם הייתה זו הצלחה וויוואלדי תכנן להעלות בסוף העונה אופרה שכולה שלו, (Arsilda regina di Ponto (RV 700. אולם הצנזור מטעם המדינה מנע את ההופעה; הוא התנגד לעלילה, שבה מתאהבת הגיבורה הראשית, ארזילדה, באישה אחרת, שמתחזה לגבר.
ויוואלדי הצליח להכשיר את האופרה בעיני הצנזור בשנה הבאה והיא הוצגה לבסוף בהצלחה מרשימה.
באותה תקופת זמן עצמה הזמין מוסד הפייאטה אי-אלו יצירות ליטורגיות.
החשובות שבהן היו שתי אורטוריות.
השנייה, (Juditha triumphans (RV 644 שחוברה ב-1716, היא מיצירות הקודש המופתיות שלו.
האורטוריה הוזמנה לחגיגות הניצחון של רפובליקת ונציה על הטורקים וכיבושו מחדש של האי קורפו.
את כל אחד-עשר תפקידי השירה ביצעו נערות מבית המחסה, הן של הדמויות הנשיות והן הגבריות.
רבות מן האריות כללו תפקידים לכלי סולו: חליליות, אבובים, קלרינטים, ויולה ד'אמורה ומנדולינות, שהציגו לראווה את קשת הכישרונות של בנות "בית המחסה של החסד והרחמים".
בשנת 1717 או 1718 הציעו לוויוואלדי משרה יוקרתית חדשה כמאסטרו די קאפלה בחצר הנסיך פיליפ מהסה-דרמשטאדט, מושל מנטובה.
ויוואלדי עבר לשם לשלוש שנים ויצר כמה אופרות, בהן (Tito Manlio (RV 738. בשנת 1721 היה במילאנו, שם הציג את הדרמה הפסטורלית La Silvia (RV 734), שאבדה, ושוב כעבור שנה את האורטוריה L'adorazione delli tre re magi al bambino Gesù ("סגידת שלושת החכמים לישו התינוק", RV 645 שגם היא אבדה).
הצעד הגדול הבא היה מעבר לרומא ב-1722, לשם הביאו האופרות שלו את הסגנון החדש.
האפיפיור החדש בנדיקט ה-13 הזמין את ויוואלדי לנגן לפניו.
בשנת 1725 חזר ויוואלדי לוונציה, שם הפיק ארבע אופרות באותה שנה.
בתקופה זו כתב גם את "ארבע העונות", ארבעה קונצ'רטי לכינור, המתארים במוזיקה את המתרחש בטבע.
שלושה מהקונצ'רטי מקוריים בתפיסתם אך הראשון, "אביב", שואל מוטיבים מסינפוניה במערכה הראשונה של האופרה שלו Il Giustino שחוברה בה בשנה עם "ארבע העונות".
ההשראה לחיבור הקונצ'רטי נבעה מן הסתם מעיבוריה הכפריים של מנטובה.
הם היוו מהפכה בתפיסה המוזיקלית: ויוואלדי נתן בהם ייצוג לפלגים מפכים, ציוצי ציפורים (מסוגים שונים, כל אחד מאופיין בנפרד), נביחות כלבים, זמזום יתושים, קריאות רועים, סערות, רקדנים שתויים, לילות חרישיים, יציאה לצייד (מנקודת המבט הן של הציידים והן של הטרף), נופים קפואים, ילדים מחליקים על הקרח ואש מבוערת.
כל קונצ'רטו נקשר אל סונטה משל ויוואלדי, אשר תיארה את ההתרחשויות שביטאה המוזיקה.
הקונצ'רטי יצאו לאור כארבעת הראשונים בקובץ של שנים-עשר, Il cimento dell'Armonia e dell'Inventione, אופוס 8 של ויוואלדי, שיצא באמסטרדם ב-1725.
אף כי לקשרים הרומנטיים שיוחסו לויוואלדי עם נשים שונות אין ראיות של ממש, יש מקום להניח, כי ערך חומר לאופרות שלו כך שיתאים להעדפותיה של בת-חסותו, הזמרת אנה ז'ירו, שפגש בשובו לוונציה.
בשיא הקריירה שלו, קיבל ויוואלדי הזמנות מאצילים ובני משפחות מלוכה באירופה.
Gloria e Imeneo (RV 687) נכתבה לנישואי לואי ה-15. אופוס 9 ,La Cetra, הוקדשה לקיסר קארל ה-6. לוויוואלדי הזדמן לפגוש את הקיסר פנים אל פנים בשנת 1728 כשזה הגיע לטריאסטה לבחון מקרוב הקמת נמל חדש.
קארל התפעל כל כך מן המוזיקה של הכומר האדום, עד שהקדיש, על פי השמועה, יותר זמן לשיחה עם המלחין באירוע זה מאשר לשריו במשך שנתיים תמימות.
הוא העניק לוויוואלדי תואר אבירות, מדליית זהב והזמנה לבוא לווינה.
ויוואלדי, מצדו, העניק לקארל עותק כתוב ביד של "לה צ'טרה", קובץ קונצ'רטי שונה כמעט בכל מזה שיצא לאור באותו שם כאופוס 9. נראה שההדפסה התעכבה וויוואלדי נאלץ לאסוף קובץ מאולתר.
בשנת 1730 נסע, יחד עם אביו, לווינה ופראג, שם הוצגה האופרה Farnace (RV 711).
כמה אופרות מאוחרות ציינו שיתוף פעולה עם שניים מחשובי הלבריתנים באיטליה בזמן ההוא.
את "ל'אולימפיאדה" ואת "קאטונה באוטיקה" כתב פייטרו מטסטאזיו, הנציג החשוב ביותר של האקדמיה של ארקדיה ומשורר החצר בווינה.
את "לה גריזלדה" שיכתב קרלו גולדוני הצעיר מלברית מוקדמת של אפוסטולו זנו.
חייו של ויוואלדי, כאלה של מלחינים רבים בני זמנו, הסתיימו במצוקה כלכלית.
יצירותיו לא נהנו עוד מן החשיבות וההערכה, שהיו מנת חלקן לפנים, בוונציה; תמורות בטעם המוזיקלי הוציאו אותן תוך זמן קצר מן האופנה וויוואלדי, בתגובה לכך, בחר למכור רבים מכתבי היד שלו בחצי חינם, כדי לממן הגירה לווינה.
הסיבות ליציאתו של ויוואלדי מוונציה אינן ברורות, אבל נראה סביר להניח, שרצה לפגוש את קארל ה-6 ולנצל את הערכתו של הקיסר למוזיקה שלו כדי להתקבל כמלחין החצר הקיסרית.
סביר גם שוויוואלדי נסע לווינה להפיק אופרה, בייחוד לאור קרבת משכנו לקארנטנר טור תיאטר.
אלא שזמן קצר אחרי בואו של ויוואלדי לווינה, הלך קארל ה-6 לעולמו.
למלחין הייתה זו מהלומה טראגית, ביש מזל שהותיר אותו ללא חסות ומקור הכנסה מחצר המלוכה.
הוא נאלץ למכור עוד כתבי יד לשם קיום וזמן לא רב לאחר זאת נפטר, ב-27 או 28 ביולי 1741, כנראה כתוצאה מן הקצרת שממנה סבל כל ימיו, בביתה של אלמנת יצרן אוכפים וינאי.
ב-28 ביולי נקבר בקבר פשוט בחלקת הקבורה של בית החולים בווינה (ההשערה, שיוזף היידן הצעיר שר במקהלה בהלווייתו של ויוואלדי התבססה על טעות בהעתקת מקור ראשוני והוכחה כשגויה).
חלקת הקבורה שלו נמצאת סמוך לקארלסקירכה בווינה, באתר המכון הטכני.
הבית שבו התגורר בווינה נהרס ובמקומו ניצב עכשיו מלון זאכר.
אתרים שונים בווינה מנציחים את זכרו של אנטוניו ויוואלדי.
רבים מחיבוריו של ויוואלדי יוצרים רושם של שמחת חיים תוססת, כמעט משועשעת, העומדת בניגוד בולט לכובד הראש אומר הכבוד של רוב מוזיקת הבארוק שנכתבה בימיו.
רוב הרפרטואר של ויוואלדי התגלה מחדש רק במחצית הראשונה של המאה ה-20 בטורינו וג'נובה ויצא לאור במחצית השנייה של המאה.
המוזיקה של ויוואלדי חדשנית, מנפצת מסורת מוצקה של סכימות; הוא אצל זוהר ובהירות למבנה הצורני והקצבי של הקונצ'רטו, בחיפוש מתמיד אחר ניגודים הרמוניים והמצאת מלודיות ונושאים חדשניים.
יתרה מזו, ויוואלדי ביקש ואף הצליח לחבר מוזיקה שאינה אקדמית, שנועדה בפירוש לקהל הרחב ולא רק למיעוט האינטלקטואלי.
שמחת היצירה שלו באה לביטוי מובהק בעליצות הגלויה של המוזיקה שחיבר.
תכונות אלה אחראיות במידה רבה לפופולריות העצומה של יצירות ויוואלדי.
הפופולריות הזו פרסמה אותו תוך זמן קצר בארצות אחרות כמו צרפת, שהייתה אותו זמן עצמאית מאוד בכל הנוגע לטעמה המוזיקלי.
ויוואלדי נמנה עם המלחינים, שהביאו להתפתחות המוזיקה הבארוקית (על ניגודי המצלולים הכבדים שאפיינו אותה) אל הסגנון הקלאסי.
יוהאן סבסטיאן באך הושפע עמוקות מן הקונצ'רטי והאריות של ויוואלדי (השפעה, שאת אותותיה אפשר למצוא ביוהנס פסיון, במתאוס פסיון ובקנטטות).
באך עיבד מספר קונצ'רטי של ויוואלדי לכלי מקלדת סולו, לצד אחרים שעיבד לתזמורת (בהם בקונצ'רטו המפורסם לארבעה כינורות וצ'לו, כלי קשת וקונטינואו (מס' 580 ברשימת יצירות ויוואלדי).
לויוואלדי הייתה השפעה רבה על התפתחות צורת הריטורנלו והיה הראשון לבסס אותו כצורה המקובלת לפרקי קונצ'רטו מהירים.
כמו כן, ויוואלדי הוא שכונן את המבנה המוסכם לשלושת פרקי הקונצ'רטו (מהיר-איטי-מהיר).
רבים מן הקונצ'רטי שלו מכילים פרקים תיאוריים, הנושאים שמות כגון "סערה בים".
מוזיקת הקודש של ויוואלדי נופלת בכמותה אך לא באיכותה מן המוזיקה האינסטרומנטלית שלו.
המוזיקה שלו למזמורNisi Dominus לקול אלט כוללת ציור מילים עתיר הבעה.
ויוואלדי המשיך להיות נחבא אל הכלים ונשכח במידה רבה, גם לאחר התחדשות העניין בבאך, ביוזמת מנדלסון.
אפילו יצירתו המפורסמת ביותר, "ארבע העונות" לא הייתה מוכרת במהדורה המקורית שלה.
בראשית המאה ה-20 חיבר פריץ קרייזלר קונצ'רטו בסגנון ויוואלדי.
הוא הציג את היצירה כקונצ'רטו מקורי של ויוואלדי, ואם כי היה זה הוא שחיבר אותו בפועל, היה בכך כדי ליצור שוב עניין במוזיקה של המלחין הבארוקי.
העניין המחודש הניע את החוקר הצרפתי מארק פינשרל להתחיל עבודת מחקר אקדמית על מכלול יצירתו של ויוואלדי.
גילוי כתבי יד רבים של ויוואלדי ורכישתם על ידי הספרייה הלאומית של אוניברסיטת טורינו, במימון הנדיב של רוברטו פואה ופיליפו ג'ורדאנו (לזכר בניהם, מאורו ורנצו), הובילה להתעוררות מחודשת של העניין בויוואלדי.
מאז מלחמת העולם השנייה נהנות יצירות ויוואלדי מהצלחה אוניברסלית כמעט והופעתם של ביצועים אותנטיים לתקופה רב מגבירה את תהילתו.
בשנת 1947 ייסד איש העסקים הוונציאני אנטוניו פאנה את "המכון האיטלקי על שם אנטוניו ויוואלדי", שהמלחין ג'אן פרנצ'סקו מאליפיירו היה מנהלו האמנותי ומטרתו לקדם את המוזיקה של ויוואלדי ולהוציא מהדורות חדשות של יצירותיו.
המוזיקה של ויוואלדי, יחד עם זו של מוצרט, צ'ייקובסקי וקורלי, כלולה בתאוריות של אלפרד טומטיס על אפקטים של מוזיקה על התנהגות אנושית (אפקט מוצרט), והיא משמשת בתראפיית מוזיקה.
למעלה מ-500 קונצ'רטי (מתוכם 230 לכינור, והשאר לבסוּן, צ'לו, אבוב, חליל, ויולת האהבה, חלילית ומנדולינה.
כ-40 מהם נכתבו כקונצ'רטו גרוסו- לשני כלים וכלי קשת, וכ-30 נכתבו לשלושה כלים וכלי קשת).
46 אופרות (ויוואלדי עצמו טען שהלחין יותר מ-100).
מוזיקה קאמרית (קונצ'רטי קאמריים וכ-70 סונאטות)
מוזיקה דתית (היצירות המבוצעות ביותר הן גלוריה ברה מז'ור מס' 589 ברשימת יצירותיו, וסטאבט מאטר מס' 621 ברשימת יצירותיו).
– ארבעה קונצ'רטי לכינור, לכלי קשת ולקונטינואו מתוך אופוס מס' 8.
באפריל 2008 התגלתה ובוצעה בפראג האופרה "ארג'יפו" של ויוואלדי, שאבדה לפני 278 שנים, אחרי שבוצעה, גם אז, בפראג.
מגלה לברית האופרה התחקה אחר מסע להקת האופרה ומצא, שמפראג המשיכה בדרכה אל רגנסבורג שבגרמניה של ימינו, ושם התגלו שני שלישים מן האופרה האבודה.
החסר הושלם באריות שכתב ויוואלדי באותה תקופה.
אנטוניו לי דייוויס הוא כדורסלן עבר אמריקאי.
גובהו 2.06 מטרים, והוא תופקד בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר.
בשנים 2005–2006 שימש כנשיא ארגון שחקני ה-NBA.
דייוויס שיחק באוניברסיטת טקסס אל פאסו מ-1986 עד 1990 תחת המאמן דון הוסקינס.
לאחר שסיים את לימודיו ב-UTEP נרשם דייוויס לדראפט ה-NBA 1990, ונבחר במקום ה-45 על ידי אינדיאנה פייסרס.
למרות שנבחר בדראפט, שיחק דייוויס בשלוש העונות הבאות באירופה - שנתיים בפנאתינייקוס היוונית ועונה אחת בפיליפס מילאנו האיטלקית.
לקראת עונת חתם באינדיאנה פייסרס, בה שימש כמחליף בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר במשך שש עונות.
באוגוסט 1999 הועבר דייוויס בטרייד לטורונטו ראפטורס בתמורה לג'ונתן בנדר.
דייוויס תפקד כסנטר הפותח של הראפטורס במשך 4 וחצי עונות, במהלכן היה בכושר הטוב בקריירה.
לאורך תקופתו בטורונטו העמיד דייוויס ממוצעים של 12.9 נקודות ו-9.2 ריבאונדים למשחק, ובעונת אף נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA.
בקיץ 2002 ייצג את נבחרת ארצות הברית באליפות העולם בכדורסל שנערכה באינדיאנפוליס, בה קבוצתו הודחה כבר בשלב רבע הגמר על ידי נבחרת יוגוסלביה.
באמצע עונת הועבר לשיקגו בולס בטרייד ששלח לטורונטו את דונייל מרשל וג'יילן רוז.
דייוויס שיחק עונה וחצי בשיקגו לפני שהועבר בטרייד נוסף לניו יורק ניקס, יחד עם אדי קרי, בתמורה למייקל סוויטני וטים תומאס.
במהלך משחק של קבוצתו נגד שיקגו בולס בעונת , עלה הסנטר לכותרות לאחר שטיפס ליציע כדי להגן על אשתו שהוטרדה על ידי אוהד.
מאחר שלא נוצר שום מגע פיזי בין דייוויס לאוהד, הושעה השחקן על ידי ליגת ה-NBA לחמישה משחקים בלבד.
לקראת סוף אותה עונה, בפברואר 2006, חזר דייוויס לטורונטו ראפטורס, לאחר שהועבר אליה בטרייד תמורת ג'יילן רוז.
כחודש לאחר מכן שוחרר דייוויס מהקבוצה, ובסיום העונה הודיע על פרישה ממשחק.
בסך הכול שותף דייוויס ב-903 משחקי NBA בעונה הסדירה, ועוד 93 משחקים בפלייאוף ה-NBA.
ממוצעי הקריירה של דייוויס לאורך 13 עונותיו ב-NBA הם 10 נקודות ו-7.5 ריבאונדים למשחק.
אנטוניו לבריולה (באיטלקית: Antonio Labriola; 12 ביולי 1843 - 12 בפברואר 1904) היה פילוסוף וסוציאליסט ונחשב לאבי המרקסיזם האיטלקי.
ניכר כי כיום הוא יחסית נשכח, ומוכר פחות מהאנשים עליהם השפיע, כגון קרוצ'ה, גרמשי ואף זאב ז'בוטינסקי.
לבריולה נולד ב-1843 בקסינו (Cassino), אשר במחוז לאציו, באיטליה.
למד פילוסופיה הגליאנית באוניברסיטת נאפולי אצל ברטרנו ספוונטה, שראה במדינה האיטלקית החדשה את התגשמות האידיאל ההגליאני.
לבריולה רצה להבין בצורה קונקרטית את צורכי ההמונים, בעיקר את הצורך בחינוך לאומי, שאליו הוא התייחס כאל רפורמה אינטלקטואלית ומוסרית.
ב-1874 קיבל לבריולה את התואר "פרופסור לפילוסופיה מוסרית וחינוך" באוניברסיטת רומא.
הוא שינה את רעיונותיו בהדרגה וניתק את ההיסטוריציזם ההגליאני מהאידיאליזם.
מדינה, דת וחינוך נתפסו על ידי לבריולה ככלים המאפשרים קיום של אסטרטגיה פוליטית מתקדמת.
לבריולה החל את דרכו כליברל-דמוקרט ותמך בג'וזפה מציני.
החל מ-1873 ואילך הוא התאכזב מחיי הפוליטיקה האיטלקיים.
הדשדוש של המדינה הליברלית וחוסר היכולת שלה להגשים את חלום התרבות החילונית החדשה, "המדינה האתית" ההגליאנית.
במחצית השנייה של שנות ה-80 של המאה ה-19, בתגובה לתנועה עממית ספונטנית שהתפתחה סביב גריבלדי ובאקונין (אבי הניהיליזם הרוסי), החל לבריולה לנוע יותר ויותר שמאלה במפה הפוליטית.
בעיניו, המדינה הפכה לשבויה יותר ויותר בבורגנות מושחתת ודקדנטית.
עם זאת, הוא האמין כי מהפכה דמוקרטית לחלוטין תיתכן רק אם היא תגן קודם כל על מעמד הפועלים העירוני.
סביב 1890 החל לבריולה להתעמק בעבודות של מרקס ואנגלס והשתכנע כי הכוח המהפכני היצירתי ביותר בעולם המודרני הוא התנועה הסוציאליסטית.
ספרו "מאמרים בנושא המטריאליזם ההיסטורי" מיקם אותו בין התאורטיקנים האירופים הגדולים של זמנו.
אנטוניו ז'וזה דה סילווה (בפורטוגזית: António José da Silva Coutinho) (8 במאי 1705 ריו דה ז'ניירו – 18 באוקטובר 1739, ליסבון) היה מחזאי פורטוגזי - ברזילאי, ממוצא יהודי, שנחשב ליוצר התיאטרון הפורטוגלי הקומי המודרני.
כינויו היה "היהודי" ומן המהדורה הראשונה של ספרו, "התיאטרון הקומי הפורטוגלי או קובץ האופרות והיצירות הפורטוגליות" הושמט שמו.
דה סילווה נולד בריו דה ז'ניירו, ברזיל, אך הגיע עם משפחתו לפורטוגל בגיל שמונה.
בעלה וילדיה ליוו אותה לפורטוגל, שם הופיעה בין "החוזרים בתשובה" באוטו דה פה 9 ביולי 1713. היא עברה עינויים אך לא הועלתה על המוקד.
בעלה, שנהנה ממעמד של נוצרי אדוק, למעלה מכל חשד, קבע את מושבו בליסבון ועסק בעריכת דין.
הוא הצליח במקצועו ויכול היה לשלוח את אנטוניו ללמוד באוניברסיטת קוימברה, שם סיים את הפקולטה למשפטים.
בשנת 1726, ב-8 באוגוסט, נאסר אנטוניו במפתיע יחד עם אמו.
ב-16 באוגוסט נלקח לחקירה ראשונה וב-23 בספטמבר עבר עינויים, שכללו את שבירת אצבעותיו ותוצאה מכך נבצר ממנו, שלושה שבועות אחר כך, לחתום את שמו.
הוא הודה בקיום המצוות לפי דת משה, והודאה זו הצילה את חייו.
דה סילווה התייצב לאוטו-דה-פה הגדול שנערך ב-23 באוקטובר בנוכחות המלך ז'ואאו החמישי ופמלייתו, הודה בטעויותיו והוצא לחופשי.
אמו שוחררה מן הכלא רק באוקטובר 1729, אחרי עינויים וחזרה נוספת בתשובה בעוד אוטו-דה-פה.
אנטוניו חזר לקוימברה, השלים את לימודיו בשנת 1729 וחזר לליסבון, שם הצטרף אל משרדו של אביו כעורך דין.
הוא מצא חברה נבערת מדעת ומושחתת, בשלטונו של מלך חסר מוסר אך קנאי, שבזבז מיליונים על בנייה לא רווחית בשעה שבארצו אין כמעט דרכים לנסיעה ותושביה הופכים לנחשלים ביותר באירופה.
כפי שמלמדים מחזותיו, דה סילווה הבחין בכל אלה במבטו הביקורתי, אך היה עליו לשמור על זהירות בבואו למתוח ביקורת.
הוא התרחק מנוצרים חדשים, כדי לא לסכן את חיי אמו, אך הרבה בכתיבה ובנה לו שם כמחזאי הטוב ביותר בתקופתו.
את ביקורתו ביטא בשורה של סאטירות, קומדיות בורלסקה ופרודיות, אופרה קומית ותיאטרון בובות.
שימשו בהן פרוזה ושירה הן נודעו כיצירתו של "היהודי".
את האופרה הראשונה שלו פרסם בשנת 1733. האצולה של אותן שנים נהנתה מהצגות של להקות איטלקיות, צרפתיות וספרדיות, אך לא כן פשוטי העם, ודה סילווה יצר למענם את התיאטרון הפורטוגלי העממי המודרני.
המחזות נועדו אומנם לקהל הרחב, אך גם "הוגים חופשיים" משכילים נהרו אליהן.
בשנת 1734 נשא לאישה את דודניתו, ליאונור מריה דה קרווליו, שהוריה הועלו על המוקד בצו האינקוויזיציה בספרד והיא עצמה הוגלתה לפורטוגל כיהודיה שומרת מצוות.
נולדה להם בת, לורנסיניה, אך ביום הכיפורים, "היום הגדול" בפי האנוסים, של שנת 1737, כאשר רבים מקרוביהם באו לחגוג עמם את יום הולדתה השני של בתם, פשטו על הבית אנשי "המשרד הקדוש" ואסרו את אנטוניו ז'וזה, אשתו ואמו, בעקבות הלשנה של המשרתת.
כעבור שנתיים, ב-18 באוקטובר 1739, הועלה דה סילווה על המוקד.
כחסד אחרון, חנקו אותו לפני השריפה.
אמו ואשתו נכחו בהוצאה להורג, לאחר ששוחררו ממאסר.
אשתו מתה זמן קצר אחריו.
עובדת היותו מחזאי לא תועדה בשום מקום במסמכי האינקוויזיציה, אם כי קשה להאמין שהדבר נעלם מידיעתם.
קשה לדעת בוודאות, אם דה סילווה הוצא להורג בשל התייהדותו, על פי ההאשמה הרשמית, או בשל כתיבתו הביקורתית והיותו יריב קשה למחזאים וסופרים אחרים בני זמנו.
מחזותיו מוצגים בספרד ובפורטוגל עד היום, ולמרבה האירוניה, התיאטרון שבו הם מוצגים עומד במקום, שבו ניצב לפנים בית הסוהר של האינקוויזיציה.
הסופר הפורטוגלי קמילו קשטלו ברנקו, גם הוא מצאצאי האנוסים ומחשובי הסופרים במאה ה-19, כתב, בין השאר, רומן בשם "היהודי".
לפני שנים אחדות יצר הבמאי הברזילאי יום טוב אזולאי סרט בשם "היהודי" על חיי אנטוניו ז'וזה דה סילווה.
בין יצירותיו הדרמטיות, שהופקו ב"תיאטרון ביירו אלטו" בין 1733 ל-1738 קומדיות בביצוע מריונטות, שעם כל קלילותן, מצביעות על כישרון דרמטי בלתי מבוטל ושנינות נוסח אריסטופאנס.
הדמויות משורטטות היטב והדיאלוג ניחן בעוצמה קומית, התמונות מתקשרות זו לזו והעלילה מעובדת במיומנות.
יתרה מזו, סילווה גילה בקיאות באמנות הבימה ולו האריך ימים, אפשר שהיה משחרר את הדרמה בפורטוגל מתלותה בכותבים זרים; אך הרישיון המשולש של ארמון המלוכה, בית הדין והאינקוויזיציה שנדרש להפקת מחזה הגביל כליל את החופש והספונטניות.
על אף זאת, הוא גילה עוז רוח מסוים בחשיפת מקרים אופייניים של הונאה ועוולות, אם כי חופש הדיבור שלו נופל בהרבה מזה של ז'יל ויסנטה.
הקומדיות שלו מציגות תמונה אמינה ומעניינת של החברה במאה ה-18, בייחוד הקומדיה הטובה ביותר שלו, Guerras do Alecrim e da Manjerona (מלחמות הרוזמרין והאזוב), שבה הוא מטפל ב-fidalgo pobre, טיפוס שהוצג לראשונה על ידי ויסנטה ופרנסישקו מנואל דה מלו.
יצירותיו מכונות "אופרות", אם כי הן כתובות בעיקר בפרוזה, משום שהן מכילות שירים, שסילווה הכניס אליהן בחיקוי לאופרות האמיתיות, שכבשו אז את דמיון הקהל.
הוא היה גם משורר לירי מוכשר, שמיזג נאמנות לצורה עם השראה ורגש אמיתיים.
אנטוניו דה קורג'ו (באיטלקית: Antonio da Correggio; 30 באוגוסט 1489 – 5 במרץ 1534), אשר שמו המקורי הוא אנטוניו אלגרי (Antonio Allegri), היה צייר איטלקי.
את כינויו קיבל על שם מקום הולדתו, קורג'ו, עיר קטנה בעמק הפו שבשטח איטליה של היום (אז חלק מדוכסות מודנה ורג'ו).
לגבי תולדות חייו ומוצאו קיימים חילוקי דעות בין מקורות שונים.
מניחים שנולד ב-1489 אולם גרסאות אחרות מדברות על טווח השנים שעד 1494. יש טוענים, כי קורג'ו נולד למשפחה ענייה מאוד, בעוד אחרים טוענים כי משפחתו הייתה בעלת אמצעים, רוב המקורות טוענים שאביו היה סוחר.
קורג'ו נחשב לאחד הציירים החדשניים של המאה ה-16, שנטש את האיפוק הקלאסי של הרנסאנס וצייר בסגנון הבארוק האופייני למאה ה-17 עוד בטרם נעשה זה מקובל בקרב חוגי האמנות.
סגנונו בא לידי ביטוי בשימוש חופשי וזורם במכחול, בפרספקטיבה הייחודית ובאינטראקציה יוצאת הדופן שיצר עם הצופה.
לקורג'ו סדרה בת ארבע יצירות מיתולוגיות, המתארות את "אהבת יופיטר" ונחשבות בין
הסדרה כוללת את היצירות הבאות: "לדה והברבור" ("Leda with the Swan"), "יופיטר ואיו" ("Jupiter and lo"), "גנימדס" ("Ganymede") ו"דנאה" ( "Danae").
היצירה "דנאה" משקפת בצורה ברורה את סגנונו הייחודי של קורג'ו וניתן לראות כיצד היצירה "יופיטר ואיו" תורמת להדגשת רעיון זה.
שתי יצירות אלו היו בתנועה רבה יחסית לאחרות, מפני שהרבו לעבור מיד ליד ונחשבו כזוג כמעט לאורך כל דרכן.
כיום היצירה "יופיטר ואיו" נמצאת בווינה ואילו "דנאה" ברומא.
ביוגרפיה של קורג'ו נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
לקראת אמצע חייו הפך קורג'ו לצייר נחשק מאוד בארמונות האצולה.
אשתו של מושל העיר קורג'ו, ורוניקה גאמבארה (Veronica Gambara) העירה את תשומת לבו של פדריגו גונזגה, דוכס מנטובה (Federigo Gonzaga) לכישרונו הרב ויוצא הדופן של קורג'ו.
הדוכס, שהיטה אוזן לעצתה, החליט לתת לקורג'ו עבודות גדולות וחשובות.
הדוכס ייחס חשיבות רבה לקלאסיקה, ומשום כך דרש מקורג'ו לצייר בהשראת סיפורי אלים מיתולוגיים.
הוא התבקש לצייר 4 סצנות מיתולוגיות (אחת מהן "דנאה"),שהדוכס ממנטובה התכוון להעניק כשי לקיסר קארל החמישי בשנת 1531.
אף כי במקרה זה נראה כי בחירתו של קורג'ו בנושאי ציוריו נבעה מהזמנת הדוכס, קיימות עדויות לכך, שצייר סצנות מהמיתולוגיה לא רק כשהתבקש לכך, וכי הנושאים המיתולוגיים עניינו אותו עוד מימי ראשית הקריירה שלו.
ארבעים מציוריו ששרדו עד היום מציגים נושאים דתיים ומיתולוגיים.
האמנים בחיי קורג'ו והשפעתם על אופן ציורו את "דנאה"
בתחילת המאה שהה במודנה שם התוודע לקלאסיציזם ובייחוד לעבודותיו של לורנצו קוסטה.
קורג'ו למד את יסודות האמנות אצל דודו, לורנצו אלגרי (Lorenzo Allegri), ועיצוב אצל הפסל בגארלי (Begarelli) בפארמה (Parma).
ייתכן, כי לימודי הפיסול תרמו לסגנונו ביצירת "דנאה".
ניתן לראות כי אופן תיאור הדמויות מזכיר פסל קלאסי, בעל נפח.
האופי הפיסולי נוצר הודות למשחקי האור והצל ולמרקם האסתטי הקיים, היוצרים תחושה של פסל שיש חלק ונטול פגמים.
מקובל לחשוב, שקורג'ו ביקר באיטליה הצפונית וברומא בין השנים 1510–1520 וכך יכול היה ללמוד מיצירות נחשבות של האמנים רפאל (Raffaello Sanzio), לאונרדו דה וינצ'י (Leonardo (da Vinci ואנדראה מנטניה (Andrea Mantengna).
נראה כי את הדמויות הנפחיות והפשוטות למד אף מסגנונו האישי של מאנטנייה.
את הצבעים החיים, שבהם נהג מאנטנייה להשתמש, לקח קורג'ו ומיתן כך שיתאימו לסגנונו האישי.
הדבר בא לידי ביטוי בצורה ברורה ביצירה "דנאה", כאשר הצבעים שבוחר קורג'ו הם החומים הרכים יחד עם הלבן והבז' המעניקים אווירה שלווה ורגועה יחסית.
קיימת השערה כי יכולתו המופלאה ליצור מעברים מהכהה לבהיר באה מתוך התבוננותו בציוריו של
כישרונו זה מתבטא באופן ברור ביצירתו "דנאה" - אפקטים מרשימים ומשכנעים של אור וצל על גבי הדמויות השונות והשימוש בהם על מנת להדגיש את דמותה של דנאה על פני האחרות.
ייחודו של קורג'ו הוא ביצירת מעברים רכים ועדינים כך שהדבר נראה לצופה כזרימה טבעית ועדינה.
קיימת מחלוקת בין החוקרים השונים.
חלקם טוענים, כי קורג'ו מעולם לא ראה את ציוריו של רפאל, ואילו אחרים סבורים, כי ראה אותם ולמד מהם.
שני הדברים העיקריים שלמד מרפאל הם יצירת מרחב והבעת רגש בדמויות, אך נראה כי שבסופו של דבר הישגיו של קורג'ו היו גבוהים יותר.
הדבר התבטא ביכולתו להביע רגשות בציוריו בצורה נועזת יותר מרפאל, שהתאפיין ביתר איפוק וכן בתפיסת מרחב טובה יותר.
תפיסתו של קורג'ו את המרחב נראית ביצירה "דנאה" באלמנטים שונים, התורמים כולם לתחושת העומק.
אלמנט ההסתרה המושג באמצעות הרבדים השונים, כמו הקופידונים המסתירים את המיטה ודנאה וקופידון המסתירים את הווילונות, דבר המחזק את תחושת המרחב והחלל שהדמויות נעות בו.
בנוסף, משחקי האור והצל אשר קורג'ו עושה בהם שימוש מחדדים את תחושת הנפחיות של הדמויות ומחזקים את המרחב בו הן שוהות.
סגנונו האישי של קורג'ו והשתקפותו ביצירה "דנאה"
כבר ביצירותיו המוקדמות של קורג'ו ניתן להבחין בידיעותיו באופטיקה, פרספקטיבה, אדריכלות, פיסול ואנטומיה.
כמו כן, ניתן לראות כיצד הוא מתקדם במהירות לעבר סגנונו האישי והייחודי.
באופן ציורו סצנות מיתולוגיות בולטת ארוטיות ברורה, שאין דומה לה באמנות אירופה שבתקופתו.
החושניות הכמעט בוטה לעיתים שבציוריו מתקשרת באיזשהו אופן לאהבתו הגדולה של קורג'ו לנשים.
הוא אהב את צורתן העגלגלה, קווי גופן הרכים והעידון שבשפת גופן.
הוא ראה את גוף האשה כנשגב, יפהפה, טהור ואף מושלם.
ניתן לראות כיצד בא הדבר לביטוי בתיאורו את דמותה של דנאה מהמיתולוגיה היוונית.
סיפורה של דנאה, כפי שנכתב, איננו מתאר את הפרטים הקיימים ודמות דנאה אינה מתוארת בו במלואה.
למרות זאת, נראה כי קורג'ו בוחר להציגה עירומה וחושנית.
היא שכובה על מיטה, כאשר פרט לסדין הלבן המכסה את פלג גופה התחתון, היא עירומה לחלוטין.
גופה מתואר כנטול כל פגם, שקע או קמט.
אדרבא - הוא מצויר צחור וחלק כפסל שיש.
הקימורים המחוטבים של גופה העירום, יחד עם התנוחה בה היא שרויה, "צובעים" את היצירה בארוטיות מהולה באידיאליזציה.
נראה, כי קורג'ו שאב את השראתו לאותן דמויות מיתולוגיות ממודלים פרובוקטיביים, עובדה שנחשבה כיוצאת דופן באותה תקופה בשל האופי הנאיבי והתמים ששויך לדמויות אלה.
תיאורה של דנאה בחושניות שאינה משתמעת לשתי פנים איננו חלק מן הסצנה המתוארת והוא אופייני לסגנונו הייחודי של קורג'ו.
אם משווים את אופן תיאורו של קורג'ו את דנאה למלאכתו של האמן יאן גוסארט (Jan Gossaert), המתארת גם היא את סצנת מטבעות הזהב של דנאה.
בשונה מקורג'ו, נראה כי גוסארט בוחר לתאר את דנאה עטופה כולה בבד כחול פרט לשד הימני, הנותר חשוף.
מעין מיניות מרומזת ולא ישירה וברורה כביצירתו של קורג'יו.
נוסף לכך, גוסארט בוחר להציב את הדמות כישובה בתוך מבנה עגול וקטן בשונה מקורג'ו הבוחר להשכיבה על מיטה בתנוחה ארוטית וחושנית, עובדה המעצימה את מיניותה של הדמות.
כלומר, סיפורה של דנאה לא מחייב תיאור כפי שבחר קורג'ו להציג וכי נקודת מבטו משתקפת בבירור בהצגתו את דמויותיו.
כך למשל, ביצירתו של קורג'ו, "ונוס וקופידון עם סטיר" (אל היער) ("Venus and Cupid with a Satyr",1528) מוצגות כל שלוש הדמויות עירומות לחלוטין, כאשר ונוס במרכז.
תנוחתה סקסית, פניה פונות מעלה כאשר ידה מעליהן, שפתיה בולטות ועירומה נחשף כולו לצופה ואף בולט בשימוש באור חזק יותר.
היא שכובה על הארץ בתנוחה שאינה משתמעת לשתי פנים וניתן לחשוב, כי היא מצויה בעיצומו של אקט מיני, אם כי למעשה היא אמורה להצטייר כישנה.
אך ייחודיותו של קורג'ו לא באה לידי ביטוי בעירום הארוטי בלבד.
הוא לא התייחס לדמויותיו כאל מודלים מיניים נטולי כל אופי, אלא בדיוק להפך.
הקסם שלו היה בכך שיחד עם החושניות השופעת, הוא הצליח להעביר בצורה מופלאה את אופי הדמות המתוארת, את מאווייה ותחושותיה.
נראה שהיה בו הכישרון המיוחד למזג את יופייה ואופייה של הדמות כמקשה אחת ובכך להקרין כלפי חוץ את יופייה הפנימי.
יחד עם האווירה הארוטית שמנסה קורג'ו ליצור, נראה כי דנאה מתוארת כאישה רכה, בעלת אופי עדין המודעת למיניותה השופעת ובוחרת לתת לה ביטוי.
היא איננה מפנה מבט חצוף לעבר הצופה, ומקרינה שלווה המשתלבת באופן מושלם עם הצבעים הרגועים שבוחר קורג'ו.
נראה כי הוא מצליח ליצור דמות סימפתית ומקסימה אשר פשוט קל מאוד לאהוב.
אין דבר מאיים או בוטה מדי במיניותה והיא מצליחה לגרום לצופה לחוש בנוח למרות הסיטואציה האינטימית כביכול שהיא מציגה.
אנטוניו לוטי (איטלקית: Antonio Lotti; 1667 - 5 בינואר 1740) היה מלחין איטלקי.
לוטי נולד בוונציה או בהאנובר (שם כיהן אביו מתאו כמנצח תזמורת).
אחרי תקופת לימודים אצל ג'ובאני לגרנצי, החל לוטי בקריירה מוזיקלית בבזיליקת סן מרקו בוונציה, תחילה כזמר אלט, אחר כך כעוזר לנגן העוגב השני, משם התקדם לנגן עוגב שני בעצמו ובהמשך (משנת 1704) לנגן עוגב ראשון.
בשנת 1736 התמנה למאסטרו די קאפלה, משרה בה התמיד עד מותו.
כמו כן חיבר מוזיקה עבור "אוספדאלה דליי אינקוראבילי" (בית החולים לחשוכי המרפא), שם גם עסק בהוראה.
בשנת 1717 נסע לדרזדן, שם הופקו כמה מהאופרות שכתב.
הוא חזר לוונציה בשנת 1719 ונשאר שם עד מותו בשנת 1740.
לוטי כתב יצירות במגוון צורות מוזיקליות, ביניהן מיסות, קנטטות, מדריגלים, כשלושים אופרות, ויצירות לכלים שונים.
יצירות הקודש הכוראליות שלו נכתבו במקרים רבים למקהלה ללא ליווי (אקאפלה).
סגנון יצירתו נחשב לגשר בין סגנון הבארוק הממוסד לניצני הסגנונות הקלאסיים.
לוטי היה מורה בעל שם.
עם תלמידיו נמנו דומניקו אלברטי, בנדטו מרצ'לו, בלדאסארה גאלופי, ג'וזפה סאראטלי ויאן דיסמאס זלנקה.
אשתו הייתה זמרת הסופרן הנודעת סנטה סטלה.
אנטוניו חוסה דה סוקרה (בספרדית: Antonio José de Sucre; 3 בפברואר 1795 - 4 ביוני 1830) היה ממנהיגי המאבק לעצמאות באמריקה הדרומית.
הוא כיהן הן כנשיא פרו (לתקופה קצרה) והן כנשיא בוליביה.
סוקרה נולד למשפחה מבוססת בקומאנה שבוונצואלה.
היסטוריונים חלוקים באשר למוצאה של משפחתו.
יש הסבורים כי הוא מצאצאיו של מושל קובה הצרפתי-פלמי שארל דה סוקרה, ויש הטוענים כי הוא צאצא למשפחת צוקר היהודית.
בגיל 16 הצטרף סוקרה למאבק לעצמאות מדינות אמריקה הדרומית.
הוא הוכיח כישורים צבאיים גבוהים, ומונה לקולונל בשנת 1817 ולבריגדיר גנרל בשנת 1819, והוא בן 24 בלבד.
ב-1821 עמד סוקרה בראש הכוחות ששחררו את קיטו, וב-6 באוגוסט 1824 שוחררה גם חונין.
ניצחונו של סוקרה בקרב אייקוצ'ו ב-9 בדצמבר אותה שנה הבטיח למעשה את שחרורן של פרו ושל אלטו פרו, שהפכה עם שחרורה לבוליביה, והיה אקורד הסיום במאבק העצמאות.
כהוקרה, ניתן לו העיטור הגבוה ביותר האפשרי - "המרשל הגדול של אייקוצ'ו".
ביטוי נוסף להערכה הגבוהה לה זכה, ניכר בכך שסימון בוליבר בעצמו התפנה לכתוב עבורו ביוגרפיה קצרה ומחמיאה.