tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דיווחים ראשוניים האשימו מוקש ימי ספרדי, וככל שגבר איום המלחמה בין שתי המדינות, "אורגון" קיבלה הוראה להפליג לחוף המזרחי של ארצות הברית כדי לחזק את השייטת הצפון-אטלנטית.
היא יצאה דרומה לסן פרנסיסקו, קליפורניה כדי להעמיס תחמושת ב-9 במרץ, ויצאה כעבור עשרה ימים למסע הארוך סביב דרום אמריקה, מרחק של כ-14,000 מיילים ימיים (25,900 ק"מ).
"אורגון" הגיעה לקייאו, פרו ב-4 באפריל, שם היא הטעינה מחדש פחם לפני שהמשיכה במסע.
קלארק החליט לדלג על עצירת טעינת הפחם המתוכננת בולפראיסו, צ'ילה, ובחר להמשיך ישירות למצר מגלן, אליו הגיעה האונייה ב-16 באפריל.
סערה קשה סיבכה את מעברה במים המסוכנים והיא נאלצה להטיל עוגן בן לילה כדי להימנע מלעלות על שרטון, אבל היא הגיעה לפונטה ארנס, צ'ילה, למחרת בבוקר.
שם, היא הצטרפה לספינת התותחים "מארייטה", שגם הייתה בדרך להצטרף לשייטת הצפון-אטלנטית.
לאחר ששתי האוניות חידשו את מלאי הפחם שלהן שם, הן יצאו לדרך לריו דה ז'ניירו, ברזיל, ב-21 באפריל; שמועות שווא על ספינת טורפדו ספרדית באזור החזיקו את צוותי התותחים של הספינות בעמדות שלהם.
האוניות הגיעו לריו דה ז'ניירו ב-30 באפריל, שם נודע להן על מצב המלחמה בין ארצות הברית לספרד.
הן עזבו ב-4 במאי, עצרו לזמן קצר בסלבדור, באהיה, ברזיל, ולאחר מכן הטעינו פחם בברבדוס ב-18 במאי.
"אורגון" הגיעה ליופיטר, פלורידה ב-24 במאי, שם פגשה גורמים אחרים השייטת הצפון-אטלנטית.
במהלך המסע, שנמשך שישים ושישה ימים, עברה "אורגון" כ-14,000 מיילים ימיים (25,900 ק"מ).
תוצאה ארוכת טווח אחת של המסע הזה, שזכה לסיקור נרחב בעיתונות, הייתה לחץ ציבורי לבניית תעלת פנמה כדי לקצר את המעבר בין האוקיינוסים בעתיד.
אורגון הפליגה לקי וסט ב-26 במאי, שם הצטרפה לשאר השייטת הצפון-אטלנטית, בפיקודו של אדמירל משנה ויליאם ט.
עד אז, השייטת המהירה, בפיקודו של קומודור וינפילד סקוט שליי, איתרה את השייטת הספרדית שהפליגה לקובה בתחילת המלחמה וחסמה אותה בסנטיאגו דה קובה.
על השייטת הספרדית פיקד אדמירל משנה פסקואל סרוורה אי טופטה והיא הורכבה מהסיירות המשוריינות "אינפנטה מריה תרסה", "כריסטובל קולון", "ויסקאיה" ו"אלמירנטה אוקנדו" ומהמשחתות "פלוטון" ו"פורור".
"אורגון" הגיעה לנמל זה ב-1 ביוני, ובמהלך החודש, לקחה חלק בהפצצות של עמדות ספרדיות ברחבי העיר ועזרה לשמור על המצור.
בשעה 08:45 ב-3 ביולי, סרוורה התייצב עם דגלו על סיפון "אינפנטה מריה תרסה", ואחריו "כריסטובל קולון", "ויסקאיה" ו"אלמירנטה אוקנדו", כששתי המשחתות מפליגות מאחור.
הספרדים פינו את הנתיב ב-09:35; למרבה המזל של הספרדים, "ניו יורק" - אוניית הדגל של סמפסון - הייתה מחוץ לעמדה באותו זמן ו"מסצ'וסטס" מידשה את מלאי הפחם שלה במפרץ גואנטנמו.
תצפיות על סיפון הסיירת המשוריינת "ברוקלין" הבחינו בסרוורה מתקרב וירו באחד מתותחיה כדי להזהיר את האוניות האמריקאיות האחרות, שהורו לצוותיהן להגיע לעמדות קרב ויזמה את קרב סנטיאגו דה קובה.
כשהאוניות הספרדיות ניסו לפרוץ מערבה, הסתער סרוורה על "ברוקלין" עם "אינפנטה מריה תרסה" כדי לעכב את המרדף האמריקאי ולתת לאוניות האחרות שלו זמן לברוח.
גם סוללות החוף הספרדיות תרמו את האש שלהן בשלב הראשון של הקרב אך השפיעה מעט.
"אורגון" לקחה את ההובלה במרדף שלאחר מכן מכיוון שהיא הייתה האונייה האמריקאית הגדולה היחידה שהייתה לה לחץ קיטור טוב כשהקרב החל.
הסיירת "ברוקלין" ניתקה שניים מארבעת המנועים שלה, אך עדיין הצליחה להגיע למהירות של 17 קשרים (31 קמ"ש) והייתה ממש מאחוריה.
ירי אמריקאי כבד העלה באש את "אינפנטה מריה תרסה", ומחשש להתפוצצות מחסן תחמושת, סרוורה הורה לה לעלות על שרטון בשעה 10:25. הקפטן של "אלמירנטה אוקנדו" הוציא הוראות דומות חמש דקות מאוחר יותר, שכן גם האונייה שלו בערה קשות.
"ויסקאיה" נאלצה גם היא לחוף זמן קצר לאחר מכן, והורידה את דגליה להיכנע בשעה 10:36. בינתיים, גם שתי המשחתות הספרדיות נפגעו קשות מאוניות המערכה האמריקאיות; "אינדיאנה" כמעט חתכה את "פלוטון" לשניים עם פגז בקוטר 13 אינץ', מה שאילץ אותה לעלות על שרטון, שם התפוצצה.
ו"פורור" ספגה אש מהסוללות המשניות של "אורגון" ושל "איווה", מה שהוביל את הצוות שלה להיכנע לסירת התותחים "גלוסטר".
רק "כריסטובל קולון", שהובילה במרחק מאותה נקודה, עדיין הפליגה מערבה.
"אורגון" ו"טקסס" עקבו אחר "ברוקלין" כשהם רדפו אחרי "כריסטובל קולון"; האמריקנים השיגו אט אט את הסיירת הספרדית הנמלטת וירו עליה מטווח רחוק.
"כריסטובל קולון", שלא הותקן בה חימוש עיקרי לפני שנשלחה לקובה, לא הצליחה להשיב אש, ומפקדה הבין את עמדתו חסרת התקווה.
בשעה 13:20 הוא פנה לחוף והוריד את דגלו, מה שמעיד על כניעתו, והצוות הטביע את האונייה.
"אורגון" לא נפגעה בפעולה, בעיקר בגלל האיכות הירודה של הירי הספרדי.
עם השמדת השייטת של סרוורה וההצלחות האמריקאיות בקובה ובפיליפינים, ספרד ביקשה שלום ב-17 ביולי, והמלחמה הסתיימה ב-12 באוגוסט עם הסכם פריז.
לאחר המלחמה יצאה "אורגון" לניו יורק לצורך שיפוץ, ולאחר מכן הוצבה בשייטת האסייתית באוקטובר.
היא הגיעה למנילה בפיליפינים ב-18 במרץ 1899 ופעלה שם בשנה הבאה במהלך מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים.
במהלך תקופה זו, היא סייעה במצור על מנילה ומפרץ לינגאיין ותמכה בכיבוש העיר ויגאן.
ב-13 בפברואר 1900 יצאה "אורגון" לביקור ביפן שנמשך עד מאי, אז יצאה להונג קונג.
עד אז, מרד הבוקסרים פרץ בסין תחת שושלת צ'ינג, והאונייה קיבלה הוראה להפליג לטאקו, סין, ב-23 ביוני כדי לתגבר את כוחות ברית שמונה האומות שהתאספו שם.
בזמן שעברה במצר בוהאי ב-28 ביוני, היא פגעה בסלע לא מסומן, ועלתה על שרטון.
היא נשארה על הסלע במשך שבוע לפני שהוצפה מחדש ב-5 ביולי.
לאחר שהשלימה תיקונים זמניים, היא הפליגה לקורה, יפן, כדי להיות במבדוק יבש לתיקונים קבועים ב-17 ביולי.
"אורגון" יצאה לדרך שוב ב-29 באוגוסט לפעילות לאורך חופי סין.
היא סיירה ליד שפך נהר היאנגצה ולאחר מכן הוצבה בווסונג בשאנגחאי, סין עד 5 במאי 1901. באותו יום, היא עזבה כדי לחזור לארצות הברית לשיפוץ, והפליגה תחילה ליוקוהמה, יפן, ולאחר מכן להונולולו, הוואי.
משם היא יצאה לסן פרנסיסקו, והגיעה לשם ב-12 ביוני.
לאחר מכן היא יצאה צפונה אל מספנת הצי בפיוג'ט סאונד, אליה הגיעה ב-6 ביולי.
היא נשארה שם שנה וחצי לפני שיצאה בתחילת 1903 לסין.
היא הגיעה להונג קונג ב-18 במרץ, ובמהלך שלוש השנים הבאות שירתה בתחנה האסייתית, וביקרה בנמלים בסין, יפן והפיליפינים.
התקופה חלפה ללא אירועים עבור "אורגון", והיא חזרה לארצות הברית בפברואר 1906. היא הושבתה בפיוג'ט סאונד ב-27 באפריל.
האונייה נותרה מחוץ לשירות במשך חמש השנים הבאות.
היא קיבלה מודרניזציה מינימלית למדי במהלך תקופת המילואים, שכללה התקנת תורן מִסְבָּךְ ראשי.
היא גם הסירה את תותחי ה-6 אינץ' האיטיים שלה וסוללה של 12 תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ) והותקנו תותחים מהירי ירי כדי לשפר את ההגנה שלה מפני ספינות טורפדו, שגדלו בגודלן ובעוצמתן מאז בנייתה של "אורגון".
אלה הוצבו במִקְבָּעִים נפרדים, כאשר ארבעה בסוללה פתוחה על גבי בית הסיפון באמצע האונייה, אחד על כל צריח תותחי 8 אינץ' ושניים על צריחי תותחי 13 אינץ' כל אחד.
גודלה הקטן והסיפונים הצפופים שלה מנעו את המודרניזציה היסודית יותר של המבנה העילי שלה שקיבלו אוניות המערכה האמריקאיות המאוחרות פרה-דרדנוט בזמן זה.
ב-29 באוגוסט 1911, "אורגון" הופעלה מחדש, אך היא נותרה משובצת בצי המילואים עד אוקטובר, אז יצאה לדרך לסן דייגו, קליפורניה.
במהלך השנתיים הבאות, היא סיירה בחוף המערבי, אך לא השתתפה באירועים חשובים.
היא הושבתה שוב ב-9 באפריל 1913 בברמרטון, וושינגטון לפני שהוחזרה רשמית לצי המילואים ב-16 בספטמבר 1914, אם כי היא נשארה בשירות חלקי.
היא הופעלה שוב באופן מלא ב-2 בינואר 1915 להשתתף בתערוכה הבינלאומית של פנמה-פסיפיק בסן פרנסיסקו.
היא צומצמה שוב לצי המילואים ב-11 בפברואר 1916, ונשארה שם עד 7 באפריל 1917, אם כי עדיין הייתה בשירות חלקי.
את תקופה זו בילתה בסן פרנסיסקו, וב-7 באפריל היא הוחזרה שוב לשירות מלא, לאחר שארצות הברית נכנסה למלחמת העולם הראשונה יום קודם לכן.
היא לא השתתפה בקרב במהלך המלחמה, אך היא שימשה לליווי אוניות תובלת הכוחות שנשאו את הכוח עבור המשלחת הסיבירית שהתערבה במלחמת האזרחים ברוסיה ב-1918.
לאחר שחזרה מרוסיה, "אורגון" הושבתה שוב ב-12 ביוני 1919 לפני שהופעלה מחדש לזמן קצר מ-21 באוגוסט עד 4 באוקטובר.
במהלך תקופה זו, היא אירחה את הנשיא וודרו וילסון במהלך סקירה של צי האוקיינוס השקט כשהגיעה לסיאטל, וושינגטון.
היא קיבלה את קוד הסיווג "BB-3" ב-17 ביולי 1920 כאשר הצי אימץ את מערכת הסיווג.
החל משנת 1921, קבוצה של חובבי צי יצאה למסע שימור של אורגון כספינת מוזיאון, שתתבסס אי שם במדינה על שמה היא נקראת.
הסכם הצי של וושינגטון, שנחתם ב-1922, חייב את אורגון להיות מפורזת, ובהתאם לכך היא פורקה מנשקה ב-1923, והוכרזה כי היא תואמת את תנאי האמנה ב-4 בינואר 1924. היא נרשמה ברשימות הצי כשריד "לא מסווג".
הצי השאיל את האונייה לאורגון ביוני 1925, והיא עגנה בפורטלנד ושוחזרה ככלי מוזיאון.
"אורגון" סומנה מחדש עם גוף הגווה IX-22 ב-17 בפברואר 1941. לאחר שארצות הברית נכנסה למלחמת העולם השנייה עם המתקפה היפנית על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941, קבע הצי כי "אורגון" צריכה להימכר לגרוטאות כדי לפנות משאבים למאמץ המלחמתי.
לפיכך, היא נמחקה מרשימות הצי ב-2 בנובמבר 1942 ונמכרה לגריטת ספינות ב-7 בדצמבר.
במרץ 1943, היא נגררה לקלמה, וושינגטון על מנת להיגרט, אך לאחר תחילת העבודה החליט הצי כי "אורגון" תועיל במהלך הכיבוש מחדש המתוכנן של גואם המתוכנן לאמצע 1944, כיחידת אחסון או כחלק משובר גלים.
הצי ביקש שהגריטה תעצר לאחר פינוי המבנה והסרת האביזרים והציוד הפנימי שלה ולהחזירה.
לאחר מכן היא הועמסה בתחמושת כדי לתמוך בכוחות שיפלשו לגואם ונגררה לשם כחלק מצי הפלישה.
האונייה נשארה לעגון בגואם עד סוף המלחמה ב-1945 ובמשך מספר שנים לאחר מכן.
במהלך תקופה זו, בלילה שבין 14 ל-15 בנובמבר 1948, השתחררה "אורגון" מהמעגנים שלה במהלך הטייפון אגנס ונסחפה.
לאחר חיפוש מקיף, כלי טיס איתרו את כלי השיט נסחף כ-500 מיילים ימיים (930 ק"מ) מדרום מזרח לגואם.
האונייה נגררה חזרה לגואם, והיא נשארה שם עד 1956, כאשר ב-15 במרץ היא נמכרה לחברת Massey Supply Corporation, שבתורה מכרה אותה מחדש לחברת Iwai Sanggo מקוואסאקי, יפן.
לאחר מכן היא נגררה לשם ונגרטה.
כמה חלקים מהאונייה נותרו בפורטלנד; התורן הצבאי שלה הוקם בשנת 1956 בפארק טום מקאל ווטרפרונט וההגה שלה מוחזק באוסף של החברה ההיסטורית של אורגון.
שתי הארובות שלה גם שרדו, אבל לא מוצגים לציבור.
אורגוסולו (באיטלקית Orgosolo ובשפה המקומית סרדו Orgòsolo), היא עיירה קטנה באי סרדיניה.
ציורי קיר על חזיתות בתים רבים, הם המאפיין המרכזי של המקום.
נכון לינואר 2024, עומד מספר תושבי העיירה על 3,901.
אין וודאות גמורה בקשר למקור שם העיירה.
סבורים כי שמה של העיירה "אורגוסולו" נגזר מ"Orgosa", שפירושו אדמה עשירה במים, אדמה פורייה.
האזור הסובב את אורגוסולו עשיר ביערות, בהרים, בגאיות ובמערות, וייתכן שתנאים אלו הובילו לשמה של העיירה.
קיימת אפשרות שמקור השם מגיע מיוונית עתיקה, מהביטוי "οργάσ-οργέ", שגם פירושו היה דומה, אדמה רטובה, עשירה במים ופורייה, והשם מכוון גם לאזור עשיר במעיינות.
שמה של אורגוסולו הופיע לראשונה במסמך בשנת 1341. מסמך זה היה רשימת תשלום משכורות כנסייתית, ושמה של העיירה בו היה או֗רְגו֗סוּלִי (Orgosuli), שמאוחר יותר הפך לאורגוסולה, ולבסוף לאו֗רְגו֗סו֗לו֗.
אורגוסולו מצויה באי סרדיניה (באיטלקית Sardegna), המהווה מחוז אוטונומי של איטליה.
האי מרוחק מאיטליה כ-200 ק"מ, לכיוון מערב.
העיירה ממוקמת בנפת נואורו (Nuoro), באזור ברבג'יה, לרגלי רכס הרי סופרמונטה (Supramonte), הכולל גם את הר סן ג'ובאני שגובהו 1,316 מטרים.
באזור קיימים שקעים הרריים רבים - בולענים (דולינות).
גובהה הממוצע של העיירה מעל פני הים הוא 620 מטרים.
מיקומה של אורגוסולו כ-25 ק"מ מערבית לחוף הים הטירני, בקו אווירי.
היישובים הקרובים לעיירה הם דורגלי (Dorgali), פוני (Fonni), ממויידה (Mamoiada), אוליאנה (Oliena) ועיר הנפה נואורו (Nuoro), המרוחקת מאורגוסולו מעט פחות מעשרים ק"מ.
מרחקה של העיירה מבירת האי קליארי מסתכם בכ-200 ק"מ.
האקלים באורגוסולו ים תיכוני, עם נטייה למזג אוויר אירופאי.
הקיץ בעיירה חם וקצר יחסית, ותקופת החורף ארוכה יותר וקרה, אם כי אינה קרה בקיצוניות.
החודשים החמים ביותר הם יולי ואוגוסט, עם ממוצע טמפרטורות של 30 מעלות צלזיוס בשעות היום, ו-16 מעלות בשעות הלילה.
החודש הקר ביותר הוא ינואר, במהלכו ממוצע הטמפרטורות הגבוה מסתכם ב-9 מעלות, והנמוך במעלה אחת.
נדיר שמעלות החום בעיירה עולות על 34, או יורדות ממינוס 3. הממוצע ה֗רב שנתי של גשם הוא 314.7 מ"מ.
רק יום אחד בשנה בממוצע ובמצטבר יורד שלג, וברוב המקרים יורדים גשם ושלג חליפות, באותו היום עצמו.
עקב מיעוט השלגים, לא נמצאה סטטיסטיקה במילימטרים, אודות כמות השלג הממוצעת השנתית.
יולי הוא החודש שבמהלכו השמים הכי בהירים בשנה, ב-89% מהזמן.
החודש עם כסות העננים הרבה ביותר הוא ינואר, עם ממוצא עננות של 55%.
ההיסטוריה של העיירה קשורה בהיסטוריה של האי סרדיניה ובהיסטוריה של האזור הקרוב, אזור נואורו.
עקבות של התיישבות אנושית באזור נתגלו ומתוארכות החל מהתקופה הנאוליתית, ועד למאה ה-4 לספירה.
נמצאו באזור עדויות רבות על נוכחות אנושית דוגמת ראשי חיצים וכלי חרס שונים, אך לא עדויות להתיישבות קבועה בעת העתיקה, האזור תמיד היווה מוקד התנגדות לכובשים, לרומאים, וגם לקרתגים.
מאוחר יותר האזור התנגד גם להפצת הנצרות, והניצור בסביבת העיירה החל מאוחר יחסית, רק במאה ה-6. העדות הממשית הראשונה לקיומו של ישוב צנוע במקום מתוארכת למאה ה-14. במאה ה-15 האי עבר לשליטת ממלכת אראגון מספרד, והם מינו אצילים מקומיים מסרדיניה לשלוט בפועל.
האזור המשיך במסורת ההתנגדות גם בתקופת שלטון ממלכת אראגון.
בשנת 1741 העיירה התרחבה לשטחי ישוב אחר בשם לוקואה (Locoe),שאינו קיים יותר.
כתוצאה ממסורת ההתנגדות, היו באזור קבוצות חמושות ששלטו במקום.
בשנת 1899 הצליחו כוחות של הצבא המלכותי של איטליה המאוחדת להשליט סדר, בקרב במורגוליאי (la battaglia di Murguliai), בו נהרגו מנהיגים בולטים של חבורות שודדים.
גם לאחר קרב זה המשיכו לפעול באזור שודדים, עד אחרי אמצע המאה ה-20.
ציורי קיר: פרסומה העיקרי של אורגוסולו נובע מציורי הקיר, המקשטים רבים מקירות המבנים בעיירה.
ציור הקיר הראשון צויר בשנת 1969, על-ידי קבוצה של אנרכיסטים.
לאחר מכן ציירו מורה לאומנות עם תלמידים מחטיבת ביניים, ציור המתאר את שחרור איטליה מהשלטון הפשיסטי.
בהמשך החלו להופיע ציורי קיר על קירות רבים בעיירה, בנושאים שונים ומגוונים, החל מתיאור חיי יום-יום בעיירה, ועד ציורים על שלום, ציורים המבטאים מחאה פוליטית מקומית וגם גלובאלית, אירועים בעלי חשיבות, דוגמת הפיגועים ב-11 בספטמבר 2001 במגדלי התאומים בניו יורק, ובכל נושא מקומי או בין-לאומי שציירי הרחוב מצאו לנכון לתעד.
קיימים ציורי קיר מורכבים ומתוחכמים, לצד ציורים פשוטים ונאיביים.
ציורי הקיר מושכים אליהם קבוצות של תיירים, ביקורי משפחות מסיציליה ומאיטליה, וגם סיורים רבים של תלמידים מבתי ספר.
מוזיאון הלחם קרסאו: במוזיאון הלחם (Museo del Pane Carasau) שני חלקים.
בחלק אחד מתקיימות תצוגות וסדנאות אפייה של סוגי לחמים מקומיים.
בחלק האחר מוצגים כלים שונים, בתהליכים שהיו נהוגים בעבר באפיית הלחמים המקומיים.
מוצג משנת 1848 הוא האביזר המאוחר ביותר בין החפצים שבתצוגת המוזיאון.
הרי סופרמונטה: רכס הרי סופרמונטה קרוב לעיירה.
הרכס כולל כמה פסגות שגובהן עולה על 1,300 מטרים, כמו הר (מו֗נְטֶה) נובו סן ג'ובאני (Novo San Giovanni) בגובה 1,306 מטרים, הר מונטה פומאי (Fumai) ופסגות נוספות.
בהרים מצויים שבילי הליכה, יערות ירוקים, מעיינות ואפשרויות של מסלולי הליכה, פיקניקים, וספורט טיפוס על מצוקים.
אווירת הפשע שהייתה נהוגה בעבר בעיירה, משתקפת בסרט קולנוע שיצר הבמאי ויטוריו דה סטה (Vittorio De Seta) בשנת 1960, "הבנדיטים של אוגוסולו" (Banditi a Orgosolo).
הסרט זכה בפרסים, כולל בפרס בפסטיבל ונציה של שנת 1961, בפרס סרט הביכורים הטוב ביותר, ובפרס הראשי פרס אריה הזהב.
תואר מבורכת בנצרות: האפיפיור יוחנן פאולוס השני הכריז בתאריך 4 באוקטובר 1987 על ביאטה אנטוניה מסינה (beata antonia mesina) ילידת אורגוסולו כמבורכת, תואר חשוב בדת הנוצרית.
ביאטה נולדה ב-1919, ובשנת 1935 העדיפה למות מסקילה באבנים מאשר להתמסר לאונס.
שרידיה של ביאטה קבורים בכנסייה בעיירה.
חגיגת גבירתנו: זוהי חגיגה הנערכת בכל שנה באמצע חודש אוגוסט (Feast of Nostra Sennora de Mesaustu), לכבוד מריה אם ישו.
מתקיימת תהלוכה, שמשתתפיה מתחפשים ונושאים את פסלה של מריה.
חלק מהמשתתפים רכובים על סוסים.
נערך גם מרוץ סוסים, הכולל תרגילים שונים, חלקם עם דרגות סיכון משמעותיות.
חלק מכלכלת אורגוסולו מבוססת עדיין על רעיית צאן, כהמשך לעיסוקים שהיו נהוגים בזמנים עברו.
עיסוק אחר שהיה נפוץ בעבר בעיירה ובימינו נמצא בירידה עד כדי סכנת היעלמות, הוא ענף טוויית משי וייצור בדי משי.
תושבי אורגוסולו נהגו לייצר מבד המשי כיסויי ראש ייחודיים לנשות העיירה, הכיסויים עדיין נמכרים בחנויות המקומיות, ובנות אורגוסולו משתמשות בהם בטקסים.
הענף שאט אט חודר לכלכלת אורגוסולו הוא תיירות.
ציורי הקיר בעיירה מושכים תיירים רבים יותר ויותר, משנה לשנה.
ענף תיירותי אחר שמתפתח בעיירה הוא תיירות חקלאית, מתקיימים סיורים רגליים, וסיורים בג'יפים ביערות ובהרי האזור.
כבישים: הכבישים המחברים את אורגוסולו עם האזור ועם יתר חלקי האי הם SP58, SP22 ו-SP48.
אוטובוסים: קו אוטובוס מספר 509 מקשר את העיירה עם עיר הנפה נואורו.
רכבת: אין פסי רכבת באורגוסולו.
תחנת הרכבת הקרובה ביותר נמצת בנואורו, מרחק נסיעה של קרוב ל-20 ק"מ.
הרכבת באזור נוסעת על פסים צרים מהרגיל.
תעופה: נמל התעופה המרכזי בסרדיניה הוא נמל התעופה קליארי-אלמס, במרחק של כ-197 ק"מ.
נמל תעופה קטן יותר וקרוב יותר הוא נמל התעופה אולביה קוסטה סמרלדה, במרחק של כ-79 ק"מ מאורגוסולו.
קימים על האי נמלי תעופה נוספים.
אורגניזם אווירני (ידוע גם בתור: אורגניזם אארובי, ארובי, או אירובי; מאנגלית: Aerobic organism) הוא מונח המתייחס לאורגניזם החי בנוכחות חמצן.
יצורים אווירניים נמצאים בכל ממלכות החיים; היצורים בממלכות הפרוטיסטה, הצמחים ובעלי החיים הם כולם אווירניים.
יצורים המוכרחים לחיות בנוכחות חמצן חופשי נקראים אווירניים אובליגטוריים, לעומת זאת יצורים המסוגלים או מוכרחים לחיות בהיעדר חמצן חופשי נקראים אורגניזמים אל-אווירניים (Anaerobic organisms), רובם המכריע הוא חיידקים אמיתיים או ארכאונים.
אווירניים אובליגטוריים – יצורים שמוכרחים לחיות בנוכחות חמצן.
יצורים אלה משתמשים בתהליך של זרחון חמצוני על מנת להפיק אנרגיה בתהליך של נשימה תאית.
אל-אווירניים פקולטטיביים – יצורים שמסוגלים לחיות בנוכחות חמצן ולנצלו לצרכיהם המטבוליים, אך גם בהיעדרו (אזי הם משתמשים במסלולים מטבוליים חלופיים).
המונח אורגניזמים אווירניים פקולטטיביים נפוץ גם כן ומתאר את אותה קבוצת יצורים בדיוק.
מיקרואירופילים – יצורים שזקוקים לחמצן אך בריכוזים נמוכים בהרבה מהרגיל; ריכוזים גבוהים של חמצן (כמו הריכוז הנמצא באוויר – כ-20%) עלולים להורגם.
היות שהיצורים המפותחים ביותר הם כולם אווירניים, ניתן להסיק מכך שתהליך הנשימה האווירנית, שבו משתמשים יצורים אלו, יעיל בהרבה מתהליכים אחרים (כגון תסיסה וחיזור סולפט מיקרוביאלי), שבהם משתמשים היצורים האל-אווירניים.
האנרגיה המופקת באמצעות ניצול חמצן גבוהה פי כ-15 מזאת המופקת בניצול של חומרים אחרים.
לאחר היווצרותו של כדור הארץ כל היצורים היו אל-אווירניים; ההתפתחות האבולוציונית של יצורים אווירניים הייתה מהאירועים המכריעים בעיצוב המגוון הביולוגי הקיים כיום.
המעבר לנשימה אווירנית אפשר את היווצרותם של תאים גדולים יותר, ולאחר מכן של יצורים רב-תאיים, וכל זאת בזכות האנרגיה הרבה המתקבלת בנשימה אווירנית.
להסבר מפורט בנוגע למקור ההבדל בדרך שבה מתייחסים יצורים שונים לחמצן, ראו ערך אורגניזם אל-אווירני.
אורגניזם אל-אווירני (הידוע גם בתור "אורגניזם אנאירובי", מאנגלית, "Anaerobic organism") הוא כל אורגניזם המסוגל, או מוכרח, לחיות בהיעדר חמצן חופשי.
כל היצורים האל-אווירניים הם מיקרואורגניזמים, רובם חיידקים ומיעוטם פטריות ופרוטיסטים.
המונח "אל-אווירני" מתייחס בדרך-כלל לאורגניזמים, ואילו לתיאור סביבה מסוימת נהוג להשתמש במונח "אנאוקסי", אולם לא תמיד נשמרת ההבחנה.
האורגניזמים הראשונים שהופיעו על כדור הארץ לפני כ-4 מיליארד שנים היו חיידקים אל-אווירניים.
הם השתמשו בתהליכי חמצון-חיזור של חומרים אנאורגניים להפקת האנרגיה הדרושה לקיומם.
בשלב הבא הופיעו החיידקים הפוטוסינתטיים הראשונים שהשתמשו באנרגיה סולארית ובתורמי אלקטרונים כגופרית ו/או מימן גופרתי כדי להפיק את האנרגיה הדרושה לתהליכים התאיים שלהם (דוגמת חיזור סולפט מיקרוביאלי), שחלקה נוצל לקשירה של פחמן דו-חמצני והפיכתו לסוכרים (האטמוספירה באותו הזמן הכילה בעיקר פחמן דו-חמצני ומתאן ללא חמצן).
יחסי סימביוזה מורכבים בין שתי קבוצות שונות של חיידקים פוטוסינתטיים הביאו להתפתחותן של הכחוליות שהשתמשו במים כתורם אלקטרונים לתהליך הפוטוסינתזה, וכתוצאה מכך נפלט חמצן לסביבה כתוצר לוואי.
הודות לכך, גדל שיעורו של החמצן באטמוספירה במרוצת הזמן.
במועד כלשהו לאחר מכן, הופיעו החיידקים האווירניים הראשונים, שהיו מסוגלים לנצל את החמצן ולייעל את הפקת האנרגיה.
היעילות הרבה של ניצול מקורות האנרגיה בנוכחות החמצן מתבטאת בעובדה שכל היצורים המפותחים הקיימים כיום על פני כדור הארץ (הצמחים ובעלי החיים) הם אווירניים באופן בלעדי.
בתהליך ניצול החמצן להפקת אנרגיה, תהליך הקרוי נשימה תאית, נוצרים גם שני תוצרי לוואי רעילים: מימן על-חמצני (מכונה גם "מי חמצן", נוסחתו H2O2) ויון סופראוקסיד (O2-).
שני חומרים אלו הם מחמצנים חזקים, ונוטים להגיב כמעט עם כל חומר אורגני ולשנות את הרכבו.
לפיכך, הם מזיקים לתא ועלולים לגרום למותו.
שיעור תוצרי הלוואי נע בין 0.2% לבין 4% מכלל החמצן הנצרך והמעובד בתהליך הנשימה.
שיעור זה, אף שהוא קטן, מספיק על-מנת לגרום למותו של התא.
היצורים האווירניים הצליחו להתגבר על בעיה זו באמצעות ייצור שלושה אנזימים בתאיהם, אשר מנטרלים את תוצרי הלוואי הרעילים של החמצן:
SOD (סופראוקסיד דיסמוטאז), הופך את יון הסופראוקסיד למימן על-חמצני (מזיק פחות מסופראוקסיד) ולחמצן.
SOD מכיל אטום מתכת במרכזו; המתכת יכולה להיות ברזל, מגנזיום, מנגן או נחושת.
בתגובה שלעיל המתכת היא נחושת, והסימון Cu-SOD מציין את האנזים; לימין סימון הנחושת מצוין מספר החמצון שלה.
ניתן לראות כי בשלב הראשון של התגובה הנחושת מתחזרת (מקבלת אלקטרון; מספר החימצון שלה יורד מ-2+ ל-1+), ואילו בשלב השני הנחושת מתחמצנת בחזרה.
תגובה כזו, בה חומר יחיד משמש כמחזר וגם כמחמצן, נקראת דיסמוטציה; מכאן שמו של האנזים, סופראוקסיד דיסמוטאז.
בנוסף, ניתן לראות כי האנזים לוקח שתי מולקולות סופראוקסיד, מצרף אותן יחדיו ומוסיף להן שני פרוטונים (תגובה 2); התוצרים הסופיים הם מולקולת חמצן ומולקולת מי חמצן.
את התהליך ניתן לסכם כך:
פרוקסידאז (מוכר גם בתור פראוקסידאז, מאנגלית: Peroxide, "על-חמצני") הופך מימן על-חמצני למים.
האנזים משתמש לשם כך בחומר מחזר כלשהו; בחיידקים חומר זה הוא נשא האלקטרונים NADH, תרכובת בעלת אין-ספור תפקידים חשובים בכל תאיהם של היצורים החיים:
ניתן לראות ש-NADH מוסר אלקטרון אחד למי החמצן, ובשילוב אלקטרון נוסף (המגיע מהסביבה) מתקבלות שתי מולקולות מים ו-NADH מחומצן (נטול פרוטון אחד).
האנזים פרוקסידאז לא מופיע בנוסחת התגובה, אך הוא גורם לה לצאת לפועל, ובלעדיו אין היא מתרחשת.
תאיהם של כל היונקים, ובכללם האדם, משתמשים בגרסה שונה במקצת של האנזים; זו נקראת גלוטתיון פרוקסידאז והיא משתמשת בחלבון גלוטתיון כחומר מחזר.
חלבון זה מכיל חומצת אמינו מיוחדת - סלנוציסטאין - שהיא בעצם חומצת האמינו ציסטאין בה הוחלף אטום הגופרית באטום סלניום.
סלניום, אם כן, חיוני והכרחי לכל היונקים.
כל סוגי הפרוקסידאז מכילים קבוצת הם (Heme) - קבוצת אטומים שבמרכזה אטום ברזל, בדומה להמוגלובין.
האנזים הפעיל ביותר בנטרול תוצרי הלוואי המחמצנים הוא קטלאז, ההופך מימן על-חמצני למים ולחמצן.
גם קטלאז מכיל קבוצת הם; האנזים מיוצג לפיכך בנוסחת התגובה כ-FeCat.
לימין סימון הברזל (Fe) מצוין מספר החמצון שלו בספרות רומיות.
גם תגובה זו מתרחשת בשני שלבים:
בשלב הראשון של התגובה אטום חמצן מתנתק ממי החמצן ונקשר לאנזים; מי החמצן הופכים למים.
בשלב השני אטום חמצן מתנתק ממולקולה אחרת של מי חמצן, וכן אטום החמצן הקשור לאנזים מתנתק ממנו; שני האטומים חוברים ליצירת מולקולת חמצן, מי החמצן שוב הופכים למים.
התוצאה הסופית היא שתי מולקולות מים ומולקולת חמצן אחת:
אל-אווירניים אובליגטוריים – יצורים שאינם מסוגלים להתקיים לאורך זמן בנוכחות חמצן.
אינם מייצרים בתאיהם אף לא אחד משלושת האנזימים המוזכרים לעיל.
לפיכך, הם אינם מסוגלים להתמודד עם רדיקלים חופשיים של חמצן (מימן על-חמצני ויון סופראוקסיד, הקיימים באוויר באופן חופשי), דבר שגורם למותם.
אל-אווירניים פקולטטיביים – יצורים שמסוגלים לחיות בנוכחות חמצן ולנצלו לצורכיהם המטבוליים (מפיקים אנרגיה בעזרת חמצן כשהוא בנמצא, כאשר החמצן משמש כמקבל אלקטרונים סופי.
היות שהם מייצרים את שלושת האנזימים המוזכרים) אך גם בהיעדרו, בסביבות אל-אווירניות, הם מסוגלים להפיק אנרגיה בדרכים אחרות (למשל על ידי שימוש בסולפט, או בניטראט, כמקבלי אלקטרונים סופיים).
בנוכחות חמצן אורגניזמים אלה יעדיפו להפיק אנרגיה בנשימה אווירנית מכיוון שהיא יעילה הרבה יותר מבחינה אנרגטית.
מיקרואורגניזמים סובלי אוויר – יצורים שאינם זקוקים לחמצן על מנת להתקיים, אולם בשונה מן האל-אווירניים האובליגטוריים אינם נפגעים מנוכחותו, היות שהם מייצרים את האנזים SOD ובמידה פחותה גם פרוקסידאז, אך אינם מייצרים קטלאז.
היות שקטלאז הוא האנזים הפעיל ביותר מבין השלושה, מסוגלים יצורים אלו להתמודד עם הרדיקלים החופשיים הקיימים באוויר, אך לא מסוגלים לנטרל את רוב תוצרי הלוואי של תהליך הנשימה האווירנית.
לפיכך, הם מסוגלים לחיות בנוכחות חמצן, אך לא מסוגלים להשתמש בו להפקת אנרגיה.
לעומתם יצורים אווירניים אובליגטוריים מייצרים את שלושת האנזימים המוזכרים ולא קיים בהם שום מנגנון אלטרנטיבי להפקת אנרגיה, ואילו המיקרואירופילים מייצרים לרוב את שלושת האנזימים, אך בכמויות פחותות מהרגיל.
גם בהם לא קיים מנגנון אלטרנטיבי להפקת אנרגיה, ועל כן הם מוכרחים לחיות בנוכחות חמצן, אך רק בריכוז נמוך.
אחת הדרכים הנפוצות לזיהוי מיקרואורגניזמים במעבדה היא באמצעות בדיקת התייחסותם לחמצן.
ניתן, למשל, לזרוע חיידקים על מצע גידול, ולהניחו בסביבה אווירנית, דלילת-חמצן או אל-אווירנית ולבדוק אם החיידקים גדלים.
הרחבה של שיטה זו מושגת על ידי שימוש במבחנות המכילות מצע נוזלי .
הנקודות השחורות מייצגות חיידקים; המבחנות הושמו בסביבה אווירנית, אך חמצן מסוגל לפעפע רק לחלק העליון ביותר של המצע:
מבחנה 1 מכילה חיידקים אווירניים אובליגטוריים; הם מסוגלים לחיות אך ורק בנוכחות חמצן ועל כן גדלים בקצה העליון של המבחנה, שם ריכוז החמצן הוא הגבוה ביותר.
מבחנה 2 מכילה חיידקים אל-אווירניים אובליגטוריים; הם לא מסוגלים לחיות בנוכחות חמצן לאורך זמן, ועל כן מתרחקים ממנו ככל האפשר וגדלים בתחתית המבחנה.
מבחנה 3 מכילה חיידקים אל-אווירניים פקולטטיביים; הם מעדיפים להשתמש בחמצן, ועל כן גדלים בעיקר בקצה העליון; עם זאת, חוסר חמצן אינו מונע את גדילתם, ולכן ניתן למצאם לכל אורך המבחנה.
מבחנה 4 מכילה חיידקים מיקרואירופילים; הם זקוקים לחמצן לשם הפקת אנרגיה, אך לא מסוגלים לחיות בנוכחות חמצן בריכוז גבוה; על כן הם גדלים בחלק העליון של המבחנה, שם נמצא חמצן בריכוז נמוך, אך לא בקצה העליון, שם החמצן בריכוז גבוה.
מבחנה 5 מכילה חיידקים סובלי אוויר; חמצן לא משפיע עליהם כלל, לטוב או לרע, ועל כן הם גדלים בצורה שווה לכל אורך המבחנה.
את נוכחותו של אנזים הקטלאז ניתן לבדוק בקלות במעבדה על ידי מבחן קטלאז.
האלטרנטיבות בהן עושים יצורים אל-אווירניים שימוש כדי להפיק אנרגיה שלא באמצעות חמצן מגוונות להפליא, וממלכת החיידקים האמיתיים היא המגוונת ביותר מבחינה מטבולית בעולם החי.
תהליך הפקת האנרגיה בכל היצורים החיים האווירניים מבוסס על מעבר של אלקטרונים מתרכובת אחת לשנייה, תהליך הגורם ליצירת מפל פרוטונים (פוטנציאל אלקטרוכימי); פוטנציאל זה מנוצל להפקת אנרגיה (בדיוק כפי שהפוטנציאל החשמלי המצוי בתוך סוללה (בטריה) מנוצל להפעלת מכשירים).
כל היצורים זקוקים, אם כן, לתרכובת שתתרום אלקטרונים, ולתרכובת אחרת שתקלוט אלקטרונים.
קולט האלקטרונים המפורסם ביותר הוא החמצן, המשמש את כל היצורים האווירניים.
בתור תורם אלקטרונים משמשות ברוב היצורים מולקולות כ-NADH.
קיימים שלושה תהליכים עיקריים המהווים אלטרנטיבה לשימוש בחמצן:
נשימה אל-אווירנית: בתהליך זה קולט האלקטרונים הוא כל חומר שהוא מלבד חמצן.
חיידקים רבים הסתגלו לשימוש בחומרים אחרים כקולטי אלקטרונים: אמוניה, חנקות, מימן, כלור, מנגן, גופרית, ברזל ועוד.
כימוליתוטרופיה: בתהליך זה, אותו מבצעות קבוצות מסוימות של חיידקים, תורם האלקטרונים הוא חומר אנאורגני כלשהו.
קולט האלקטרונים עשוי, אך לא מוכרח, להיות חמצן; לפיכך, חלק מהחיידקים הכימוליתוטרופיים הם בעצם אווירניים, ואינם מסוגלים לחיות ללא חמצן.
בין תורמי האלקטרונים האנאורגניים הנפוצים ניתן למנות מימן, גופרית, סולפיד (תרכובת גופרית ומימן), אמוניה, ניטריט וברזל.
תסיסה: בתסיסה קולט האלקטרונים הוא תרכובת אורגנית (למשל: אתנול, חומצה אצטית, חומצה לקטית; ראו ערך ראשי לפירוט בנושא).
תחת כותרת זו נכללות שתי תופעות:
תאי גוף מסוימים (בעיקר תאי שריר) הם אל-אווירניים פקולטטיביים; כאשר אינם מקבלים את כמות החמצן הדרושה להם, הם מסוגלים להפיק אנרגיה באמצעות תסיסה לקטית, בה גלוקוז מפורק לחומצה לקטית (חומצת חלב).
את הגלוקוז מקבלים תאי השריר מהמזון שאנו צורכים; המזון מתפרק במערכת העיכול ומגיע באמצעות הדם אל כל תאי הגוף.
השרירים אינם מקבלים מספיק חמצן בשעת מאמץ; החומצה הלקטית הנוצרת בתהליך התסיסה גורמת לכאבי שרירים ולהתכווצויות המוכרות לכל מי שעוסק בפעילות גופנית.
כשתופעה זו מתרחשת בשריר הלב (מיוקרדיום), החומצה שנוצרת משבשת את מאזן היונים בתאי השריר (במיוחד מדובר ביוני סידן).
דבר זה מונע מהתאים להתכווץ, כפי שהם עושים באופן שגרתי, והאזור הופך לבלתי פעיל; שאר חלקי שריר הלב פועלים עתה ביתר מאמץ, דבר העלול להחלישם עם הזמן; אם האזור הפגוע, שלא קיבל מספיק חמצן, גדול יחסית, עלול להתרחש אוטם שריר הלב (התקף לב).
תופעה נוספת קשורה לאנזים SOD, אשר הוזכר לעיל.
כשאנזים זה אינו מיוצר בנוירונים (תאי עצב) בגוף, בשל מוטציה גנטית, נהרסים תאים אלו בהדרגה עקב הצטברות יוני סופראוקסיד.
הדבר גורם למחלת ניוון שרירים חמורה.
חיידקים רבים החיים באופן שגרתי בגוף האדם הם אל-אווירניים.
החומצה הלקטית שהחיידקים האל-אווירניים מייצרים בתהליך התסיסה מהווה יתרון לאדם: רוב החיידקים הפתוגניים (גורמי המחלות) אינם מסוגלים לחיות בסביבה חומצית.
דבר זה מתרחש, למשל, בנרתיק האישה: חיידקים מהסוג Lactobacillus, השוכנים באופן קבוע בנרתיק, יוצרים סביבה חומצית המרחיקה פתוגנים.
תועלת ידועה אף יותר של החיידקים האל-אווירניים היא פירוק המזון במעי.
שתי התופעות מהוות דוגמה לסימביוזה, ובפרט: הדדיוּת.
כל החיידקים הקוליפורמים המשתייכים למשפחת ה-Enterobacteriaceae, דוגמת Escherichia coli, Klebsiella, Serratia וכן Salmonella ו-Shigella הם אל-אווירניים פקולטטיביים.
החיידקים הפתוגנים האל-אווירניים צריכים למצוא מקומות בגוף שבהם יוכלו להסתתר מאימת החמצן.
כך למשל החיידק Clostridium perfringens, הגורם לזיהומים קשים בפצעים ולנמק, מסתתר בשכבות המוגלה והעור שבפצע, ובנוסף מפריש רעלנים המדכאים את אספקת הדם (ועמו החמצן) למקום, ובכך מגביר את התנאים האל-אווירניים בפצע.
כדי לטפל בנמק במצב חמור ניתן להשתמש בתא לחץ, שבו הפצע (והחיידקים) נחשף לחמצן בריכוז גבוה (אם כי טיפול שגרתי יותר הוא הסרה של הרקמות הנמקות, ובמקרים חמורים – כריתת האיבר הנמק).
התייחסותם של יצורים לחמצן אינה דבר של מה בכך, והיא הייתה אחד הקריטריונים הראשיים במיון הטקסונומי של המיקרואורגניזמים עד המעבר לשיטות המיון הגנטיות.
חיידקים בני אותה משפחה כמעט תמיד יתייחסו לחמצן באותו האופן:
רוב הארכאונים הם אל-אווירניים, והם משתמשים בשיטות ייחודיות ומגוונות להפקת אנרגיה (ניצול של גופרית, סולפט ומתאן, למשל).
רוב הפטריות הן אווירניות, אך לאל-אווירניות שבהן (במיוחד מערכת ה-Chytridiomycota) תפקיד חשוב בפירוק המזון במעי של יונקים מעלי גרה, כגון פרות.
מינים מסוימים במחלקת הרב-זיפיות מסוגלים להתקיים בתנאים אנאירוביים.
אורגן חשמלי הוא כלי נגינה ממשפחת כלי המקלדת שנועד לחקות את צלילי האורגן (עוגב) האקוסטי באמצעות התקנים חשמליים.
בימינו נפוץ השימוש בשם "אורגן חשמלי" או "אורגן" לכלי מקלדת אלקטרוניים כגון סינתיסייזרים בעלי מקלדת (קלידים), אך זוהי טעות.
מקלדות אלקטרוניות קטנות יותר (עם פחות מחמש אוקטבות, ולפעמים עם קלידים קטנים יותר) נקראות בעברית אורגנית.
במהלך המאה ה-20 נבנו אורגנים חשמליים שונים, בתחילה בטכנולוגיה של שפופרות ריק, בדומה לשפופרות הרדיו משנות ה-30 וה-40. אורגנים אלה, כמו למשל אלה שיוצרו על ידי חברת Baldwin, היו מסורבלים, גדולים וכבדים מאוד.
צלילם היה רחוק מאוד מצליל העוגבים האקוסטיים.
מאוחר יותר (שנות ה-50 וה-60) כאשר הוחלפו השפופרות בטרנזיסטורים, פחתו הסרבול, הגודל והכובד ואיכות הצליל השתפרה.
האורגן החשמלי הנודע מכולם הוא אורגן האמונד.
האורגנים של חברה זו שמשו לנגינת מוזיקה קלאסית, ג'אז, גוספל וכן במוזיקת הרוק (למשל בלהקות "דיפ פרפל", "הדלתות" ו"החונקים").
כמו בעוגבים האקוסטיים, גם באורגן החשמלי יש מקלדת או כמה, וכן מערכת דוושות.
קיימים אורגנים חשמליים אשר להם יש אוקטבה אחת בדוושות, אלה נפוצים יותר וזולים יותר, והדוושות שלהם משמשות בעיקר לקווי באס פשוטים, התומכים באקורדים, בעיקר למוזיקה קלה.
באורגנים חשמליים עם שתי אוקטבות וחצי בדוושות (ושתי מקלדות ומעלה) אפשר לנגן את הרפרטואר הקלסי של העוגב.
אורגנים אלה יקרים יותר, וכיום הם כוללים מאגרי צלילים של עוגבים אמיתיים שנדגמו באופן דיגיטלי.
בעזרת מאגרי צלילים טובים והגברה איכותית, ניתן כיום ליצור חיקויים אלקטרוניים טובים למדי של עוגב אקוסטי, בעלויות נמוכות בהרבה.
טכנולוגיית ה-MIDI מאפשרת הוזלה נוספת, וזאת בעזרת שימוש במערכת דוושות עם ממשק וחיבורי MIDI (נקראת Midi pedalboard), וכלי מקלדת אלקטרוניים זולים יחסית שגם להם יש חיבורי Midi.
אלו ניתנים לחיבור ביניהם ו/או למחשב, אשר בו מותקנת תוכנה ובה צלילי עוגבים אמיתיים דגומים.
אורגן חשמלי המשלב יחידות נפרדות ביחד, הוא זול אף יותר.
Midi מאפשר גם חיבור של מקלדות זולות, כדוגמת מקלדת שליטה חסרת מאגרי צלילים, אל מודול הכולל מאגרי צלילים דגומים של עוגבים אמיתיים.
אוֹרֵגָנוֹ (שם מדעי: Origanum vulgare), או בשמו העברי אֲזוֹבִית פְּשוּטָה הוא שיח רב-שנתי ממשפחת השפתניים.
עלי האורגנו משמשים לתיבול ונפוצים מאוד במטבח הים-תיכוני בכלל והאיטלקי בפרט.
כמה זני אורגנו נפוצים באזור הים התיכון, וכולם מוגדרים כתבלין.
צמח זה מושפע מאוד מתנאי אקלים, והקרקע בה הוא גדל.
שלושה זנים עיקריים הנמצאים בשימוש נפוצים באירופה, בעיקר ביוון, בטורקיה, באיטליה ובחצי-האי הבלקני ובמערב אסיה.
מקור השם origanum בשפה היוונית.
orus=הר ו-ganus=שמחה, היינו: "שמחת ההר".
ככל הנראה, היה השיח נפוץ על ההרים והגבעות.
כבר בקרב היוונים והרומאים, זכה האורגנו למקום של כבוד כצמח מרפא מוביל (המילה vulgaris משמעה: נפוץ, עממי).
היוונים נהגו לעטר את ראשי הזוגות הנישאים בענפי אורגנו כנגד עין הרע ולמזל טוב.
בימי הביניים ייחסו לצמח סגולות נוספות והשתמשו בו להגנה מפני כישוף.
עוד בתקופה העתיקה, ביוון וברומא השתמשו באורגנו לתיבול מאכלים שונים.
טעם האורגנו ארומטי, חם וקצת מריר.
האורגנו משתנה בעוצמתו: איכות טובה היא חזקה ומרדימה את הלשון, אך אורגנו שהסתגל לאקלים קר יותר הוא בעל טעם מתון יותר.
ביחד עם ריחן (בזיליקום), האורגנו הוא מאפיין בולט של המטבח האיטלקי, בו הוא נחשב להכרחי, בכל הקשור לרוטבי עגבניות, ירקות מטוגנים ובשר על הגריל.
אורגנו יכול להתווסף לכבישת זיתים וצלפים, ובשונה מרוב צמחי התיבול האיטלקיים, מתאים גם למאכלים חריפים, הנפוצים בדרום איטליה.
במטבח הצרפתי משמש האורגנו אחד המרכיבים בתערובת התבלינים הרב דה פרובאנס, ויש לו חשיבות גם במטבח הספרדי והיווני.
המנה המזוהה ביותר עם אורגנו היא הפיצה, הפופולרית בדרום איטליה כבר מאות שנים.
בעבר השתמשו בבזיליקום וכיום משתמשים באורגנו.
בנוסף הוא נפוץ ביותר ברוטבי פסטות שונים.
האורגנו המקסיקני בעל טעם חזק במיוחד, פופולרי במקסיקו ובדרום ארצות הברית.
משתמשים בו לתיבול מאכלי צ'ילי ומנות מקסיקניות אחרות.
לשימוש זה הוא מעורב עם סוגים שונים של פלפלי צ'ילי, פפריקה, כמון, שום מיובש ובצל.
בימי קדם נעשה בצמח שימוש נרחב לריפוי פצעים וחבלות וכן לריפוי של מחלות דרכי העיכול, מערכת הנשימה, כאבי שיניים, בעיות לב ולהרגעה.
היוונים הקדמונים השתמשו באורגנו להכנת רטיות לטיפול בפצעים ובכאבי שרירים.
הרפואה הסינית המסורתית משתמשת באורגנו להקלה על חום, הקאות, שלשול, צהבת וגירוד בעור.
אורד צ'ארלס וינגייט היה קצין בצבא הבריטי, שהתמחה בלוחמה זעירה (גרילה) והיה ציוני נוצרי.
בעת שירותו בארץ ישראל יזם וינגייט בשנת 1938 את הקמתן של פלגות הלילה המיוחדות, יחידות ששולבו בהן חיילים בריטיים וצעירים יהודים מישובי האזור שהשתייכו לארגון ההגנה.
ווינגייט כונה "הידיד" בשל הזדהותו המוחלטת עם המפעל הציוני ועל שום תרומתו לביטחון "המדינה שבדרך".
במלחמת העולם השנייה שירת באפריקה ובאסיה.
הוא נהרג בהתרסקות מטוס בהודו, בדרגת מייג'ור גנרל (המקבילה לאלוף).
וינגייט נולד בנייניטל שבצפון הודו, שהייתה באותה תקופה מושבה בריטית (הראג' הבריטי).
משפחתו, ממוצא סקוטי, השתייכה לכת נוצרית אדוקה בשם "אחוות פלימות'", שהתנתקה מהכנסייה האנגליקנית במאה ה-17. הוא נקרא אורד על פי שם נעוריה של אמו, שהשתייכה למשפחת אורד-בראון.
אביו ג'ורג', שהיה בן 51 בעת הולדת בנו, שירת בצבא הקבע, ואורד זכה לחינוך נוצרי נונקונפורמיסטי דתי ופרו-ציוני מגיל צעיר, ברוח עקרונות משפחתו.
בגלל היותו נונקונפורמיסט, היה פטור מהשתתפות בתפילות בימי לימודו בבית הספר הפרטי היוקרתי צ'רטרהאוז.
בשנת 1921 התקבל לאקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ', לונדון, שהייתה מכללה להכשרת קציני תותחנים והנדסה.
באוגוסט 1923 סיים את לימודיו, ובאותה שנה מונה לקצין תותחנים.
הוא למד את השפה הערבית בבית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקאיים של אוניברסיטת לונדון, ובשנת 1928 נשלח לסודאן בסיוע קרוב משפחתו, רג'ינלד וינגייט, ששירת כמושל המדינה, לאחר ששנה קודם לכן סייר שם באופן פרטי בעת חופשה אותה נטל לצורך זה.
וינגייט הוצב בצבא סודאן, ועסק בלכידת סוחרים וציידים בגבול אתיופיה.
הוא שינה את שיטת הפעולה מסיורים רגילים למארבים.
ב-1933, עם תום תקופת שירותו בסודאן, יצא למסע במדבר לוב בחיפוש אחרי שרידי צבאו האבוד של כנבוזי השני ואחרי זרזורה האגדית.
משהסתיים מסעו בלא ממצא ראוי לשמו שב לבריטניה והוצב בחיל התותחנים.
במרץ אותה שנה הפליג באלכסנדריה לאנגליה.
בעת שהגיע לאנגליה פגש את אשתו לעתיד, לורנה פטרסון, על אף שהיה מאורס לבחורה בשם אניד ג'לי.
שנתיים אחר כך, בשנת 1935, נישאו וינגייט ופטרסון, שהייתה בת 18 באותה שנה.
בספטמבר 1936 נשלח לארץ ישראל, בתפקיד קצין מודיעין.
לאחר שהגיע לארץ ישראל, הוצב וינגייט בתפקיד קצין מודיעין במפקדת הדיוויזיה החמישית שבחיפה בדרגת קפטן.
לאחר דיכוי השלב הראשון של המרד הערבי, במהלך אוקטובר 1936, עבר וינגייט לשרת בענף המודיעין (I Branch) במפקדה הכללית של הצבא בירושלים.
וינגייט עסק בתקופה זו באיסוף מודיעין מהעיתונות הערבית והעברית, תרגומו לאנגלית ובניית מאגר מידע על הדמויות הבולטות בארץ.
במסגרת תפקידו, יצר וינגייט קשרים עם בכירים בהנהגת היישוב העברי ומערך המודיעין של ההגנה, ובהם חיים ויצמן, משה שרת, יוחנן רטנר, דוד הכהן, עמנואל וילנסקי, ראובן שילוח ואחרים.
וינגייט הציג את עצמו בגלוי כציוני, המאמין בזכותם של היהודים להקים מדינה עצמאית בארץ ישראל.
הוא אף ניסח לוויצמן טיוטת הצעה להקמת צבא במדינה היהודית, העתידה לקום בעקבות המלצות ועדת פיל.
בעקבות הזדהות זו של וינגייט עם הציונות, הפך "הידיד שלך", שם הקוד שניתן לו על ידי שילוח ו-וילנסקי, לכינוי "הידיד", בו נודע ביישוב כולו.
במהלך החודשים מרץ ואפריל 1938 שהה וינגייט בקיבוץ טירת צבי לשם הגיע לאחר ששמע על גבורת הלוחמים בהדיפת ההתקפה של הפורעים הערבים.
משם סייר וינגייט בגליל ובעמק יזרעאל, על מנת לבחון שיטות למניעת הברחה של אמצעי לחימה ולוחמים אל תוך הארץ, על ידי אנשי הכנופיות הערביות.
בסיוריו נעזר בנוטרים בני היישובים היהודים, ויצר קשרים עם המנהיגות היהודית המקומית ובראשם גרשון ריטוב – המוכתר של טירת צבי.
בעקבות סיורים אלה, ונוכח המרד הערבי המשתולל במאי 1938 אשר לא זכה למענה הולם מטעם חיל המצב הבריטי בארץ, הקים וינגייט ביוני 1938 את יחידת פלגות הלילה המיוחדות (פל"מ), שהורכבה מכ-40 חיילים בריטיים ומכ-75 נוטרים יהודים, חברי ההגנה.
וינגייט, שהיה אז סרן, הצליח לשכנע את מפקדת הצבא הבריטי שבכוחו להפסיק את הפיגועים בצינור הנפט מעיראק לחיפה, צינור שהכנופיות היו מחבלות בו בלילות, מה שיצר נזק תדמיתי גדול, ונזק כלכלי לא מבוטל לבריטים.
וינגייט חשב שתורת הלחימה הבריטית נגד מרידות שגויה מיסודה.
וינגייט הצליח לשכנע את המפקדה העליונה להקצות לו כח קטן של חיילים בריטים, ולהקים את היחידה המעורבת של פלגות הלילה.
להקמת היחידה קדמה הצעתו למפקד הצבא הבריטי בארץ, ולראש המחלקה המדינית בסוכנות – משה שרת, כי היחידה תכלול חיילים בריטיים לצד נוטרים יהודים ותפעל נגד המורדים בצוותים קטנים, בלילה, על בסיס מודיעין ותוך שימוש בתחבולות והטעיות – שהיוו חריגה ברורה מתורת הלחימה הבריטית באותו הזמן.
ראשי "ההגנה" לא השתכנו בקלות בטוהר כוונותיו, אך לבסוף האמינו לו.
וינגייט קבע את מפקדתו בקיבוץ עין חרוד.
היחידה פעלה במתכונת שגיבש וינגייט כחצי שנה בסך הכול, מתוכה ארבעה חודשים בלבד תחת פיקודו.
למרות זאת, זכתה הפל"מ להצלחות מבצעיות חריגות, ופעולות לוחמיה (כ-40 בריטים ו-80 יהודים בסך הכל) גרמו ל-17% מכלל האבדות שנגרמו לכנופיות הערביות בכל הארץ במהלך תקופה זו.
וינגייט עצמו קודם בעקבות זאת לדרגת מייג'ור (רס"ן) והוענק לו העיטור "צלב השירות המצוין", השני בחשיבותו באימפריה הבריטית.
באוקטובר 1938 חזר וינגייט לאנגליה.
במהלך שהותו בממלכה, נפגש עם אישים בכירים במערכת הפוליטית הבריטית, ובהם שר המושבות מלקולם מקדונלד, חבר הפרלמנט וינסטון צ'רצ'יל ואיל העיתונות הלורד ביוורברוק.
בפגישותיו עמם ניסה וינגייט לשכנע את בני שיחו להביא לאימוץ מדיניות פרו-ציונית על ידי ממשלת בריטניה, ולדחות על הסף את דרישות הערבים.
מפגשים אלה עוררו את מורת רוחם של הממונים עליו, להדחתו מהפיקוד על הפל"מ ובסופו של דבר גם להרחקתו מארץ ישראל.
במאי 1939 הורה משרד המלחמה הבריטי לווינגייט לחזור לאנגליה כיוון שעמדותיו הפרו-ציוניות מסוכנות לכתר.
וינגייט, ששירת כמפקד יחידת נ"מ בבריטניה, הציע עם פרוץ מלחמת העולם השנייה (1939-1945) להקים צבא יהודי בארץ ישראל.
הוא הוצב בסודאן, והקים יחידת גרילה בשם כוח גדעון (על שם השופט התנ"כי גדעון), שהורכבה מלוחמים בריטים, סודנים, אתיופים ומספר ותיקים מההגנה.
היחידה החלה לפעול בפברואר 1941, ותקפה מטרות איטלקיות באתיופיה, במסגרת המערכה במזרח אפריקה.
הוא קודם לדרגת לוטננט-קולונל ופיקד על היחידה, שמנתה כ-1,700 לוחמים ולקחה בשבי כ-20,000 איטלקים.
ביוני 1941 חזר וינגייט לקהיר, וחלה במלריה.
בעקבות מצבו הנפשי הלקוי, וכנראה גם בהשפעת תרופה שנטל נגד מלריה, הוא ניסה להתאבד בדקירה.
אחרי תקופת החלמה בבריטניה הוא נשלח להודו.
בפברואר 1942 קודם לדרגת קולונל, והקים יחידת גרילה שפעלה בבורמה.
אחרי כיבוש בורמה על ידי היפנים שב להודו, ומונה למפקד חטיבת חיל רגלים, שהפכה בפיקודו לחטיבה מובחרת.
בעקבות הניסיון שצבר בלוחמה זעירה בארץ ישראל ובאתיופיה, פיתח וינגייט השקפה, לפיה כוח קטן יכול לנהל לוחמת-חדירה ארוכת טווח מסוג חדש.
על-פי דבריו, "אם אתה בצבא, אתה חייב לעשות משהו יוצא דופן כדי שיבחינו בכך".
הפשיטה הראשונה של כוחות וינגייט החלה ב-8 בפברואר 1943, כאשר 3,000 חיילים בריטיים חצו את הנהר צ'ינדווין ונכנסו לבורמה.
מטרת המבצע הייתה לנתק מסילת ברזל באזור.
המבצע עבר בהצלחה יחסית לאחר שמסילת הברזל נותקה, אך הכוח נתקל בהתנגדות יפנית.
לאחר קרבות קשים, הצליחו לשוב להודו פחות מ-2,200 חיילים מהכוח, תוך שהם נאלצים להשאיר את מרבית הפצועים מאחור.
המבצע זכה לתהודה רבה ברחבי העולם, ולכוח של וינגייט הוענק הכינוי "צ'ינדיטים", על שם החיה המיתולוגית שחציה נשר וחציה אריה, שעל פי המסורת הבורמזית שמרה על הפגודות.
על אף הסיום הצורם, נחשבה אז הפעולה להצלחה, והובילה לאישור של פעולות דומות בגזרות אחרות.
למרות נחיתותם המספרית, הצליחו הצ'ינדיטים לפגוע שוב ושוב ביפנים, ולשבש את תוכנית הפלישה שלהם להודו, ובכך תרמו לכישלונה.
הם גם הוכיחו כי היפנים אינם האדונים הבלעדיים של הג'ונגל, וכי הלוחמים הבריטיים מסוגלים להתמודד עמם בהצלחה גם בשטח זה.
עם זאת, פועלו של וינגייט באותה תקופה זכה גם לביקורת, והוויכוח על כך הפך לפולמוס היסטורי שנפרס על פני כמאה ספרים ומאמרים רבים.
וינגייט היה לעיתים אדם חסר עכבות, במיוחד בכך שעקף מדי פעם את סמכותם של קצינים בכירים, ובניצול גישתו הישירה אל ראש הממשלה דאז, וינסטון צ'רצ'יל, שהעריך אותו מאוד.
הוא רכש לא מעט אויבים בארמייה ה-14, כאשר הרחיב את יחידתו מחטיבה לדיוויזיה.
אופיו כלל כנראה הפרעה דו-קוטבית שבעקבותיה נהג לפעמים להלך במחנה, לבוש בקסדת שעם ובידו שוט זנב סוס לסילוק זבובים.
כמו כן הוא סירב להתרחץ וניקה את גופו רק בקרצופים נמרצים במברשת נוקשה.
וינגייט, שנהג לאכול בצלים חיים להנאתו, טען במהלך ארוחת צהרים במשרד המלחמה כי הוא "אוהב בשר פיתון מבושל, שטעמו כבשר עוף".
וינגייט הוזמן ללונדון על ידי ראש הממשלה הבריטי, צ'רצ'יל, והופיע בוועידת קוויבק הצבאית באוגוסט 1943, בה הרצה בנושא לוחמת גרילה.
עם שובו להודו הוא קודם לדרגת מייג'ור-גנרל, וקיבל פיקוד על שש חטיבות.
הוא תכנן תקיפה נוספת בבורמה, שכללה הקמת בסיסים מבוצרים בשטח היפני.
התקיפה החלה ב-6 במרץ 1944 והצליחה לעכב את כוחות הצבא היפני, שניסו לכבוש את הודו.
בתוך כך חלה וינגייט במחלת טיפוס הבטן.
ב-24 במרץ 1944 ביקר וינגייט בשלושה בסיסי צבא שהוקמו בבורמה.
המטוס שבו טס חזרה להודו (B-25 מיטשל של חיל האוויר האמריקני), התרסק באזור מניפור, ועשרת נוסעיו נהרגו.
שרידי גופתו של וינגייט נמצאו בשטח ההתרסקות רק באפריל 1947⁩, יחד עם גופותיהם של תשעת החיילים האחרים, והועברו לקבורה בהודו בקבר אחים.
בשטח אותר גם כובע השעם שלו.
בעקבות הסכמים בין בריטניה לארצות הברית, ומפני ששבע מתוך הגופות בקבר האחים היו של חיילים אמריקאיים, הועברו לבסוף השרידים לארצות הברית לבית הקברות הלאומי ארלינגטון (במדינת וירג'יניה שבארצות הברית).
בנו של וינגייט, ג'ונתן, נולד חודשיים לאחר מותו.
הוא נפטר בשנת 2000. ג'ונתן וינגייט שירת כקצין תותחנים בצבא הבריטי, ופרש בדרגת קולונל (המקבילה לאלוף-משנה).
הדעה המקובלת בישראל היא שווינגייט היה איש צבא מקורי, נועז ובעל חזון, שדרכי פעולתו וחשיבתו בנושאים צבאיים היוו תשתית חשובה לבנייתו של כוח המגן העברי, שהוביל כעבור כעשר שנים לצה"ל.
הוא היה "האדם הנכון במקום הנכון בזמן הנכון"- רבים ממפקדי הפלמ"ח, "ההגנה" וצה"ל במלחמת העצמאות היו חניכיו, והושפעו עמוקות מערכיו, ומשיטות הלחימה שלו.
הוא נחשב לאחד המייסדים המרכזיים של תורת הלחימה של "ההגנה".
תפישתו הצבאית התבססה על איסוף מודיעין מדויק לפני המבצע (המכונה בצה"ל מל"מ), יוזמה, התקפיות, ניצול יתרון הלילה, שימוש ביחידות קטנות ומובחרות, וכן העברה של עיקר הלחימה מהר ככל האפשר לשטח האויב – כללים שהפכו ליסודות של תורת הלחימה של צה"ל בראשיתו.
תפישה זו כונתה באותה עת "היציאה מן הגדר", והייתה שונה לחלוטין מתפישת הלחימה שקדמה לה אשר התבססה על שמירה פסיבית על יישובים ועל מארבים.
בין חניכיו של וינגייט היו משה דיין, יגאל אלון, פנחס קופל (לימים מייסד משמר הגבול ומפכ"ל משטרת ישראל) ורבים אחרים, שהובילו בהמשך את הכוח המגן העברי ואת כוחות הביטחון של מדינת ישראל.
השפעותיו ניכרת אף בכינוי "סיירת" ליחידה מיוחדת – זכר לסיורים הרגליים המפרכים שביצעו אנשי הפל"מ.
בנאום בפרלמנט הבריטי, אמר עליו צ'רצ'יל: .
בהתאמה ליחסים הקרובים בין וינגייט לבין היישוב היהודי בישראל, נקראים אתרים רבים בישראל על שמו של וינגייט: מכון וינגייט לחינוך גופני, כפר הנוער ימין אורד שבכרמל, המעיין "עין הידיד" שבאזור כוכב הירדן ויער וינגייט בהר הגלבוע.
כמו כן, קרויים על שמו רחובות בתל אביב, חיפה, באר שבע, הרצליה, רעננה, זכרון יעקב, קריית אתא, עפולה וקריית אונו, וכיכרות בירושלים ובבת-ים.
גם אוניית המעפילים אורד וינגייט נקראה על שמו.
בקיבוץ עין חרוד שבו גר ישנה תצוגה קבועה בבית שטורמן, המוקדשת לווינגייט, ומתארת את תפיסותיו הצבאיות ואת פועלו בהקמת פלגות הלילה המיוחדות בארץ ישראל.
באוקטובר 1961⁩ מסרה משפחתו את אוסף המדים שלו וחפצים נוספים למוזיאון ההגנה בתל אביב, למטרת הנצחתו.
בבריטניה שמו חקוק על חלקה האחורי של מצבת זיכרון לכוח הצ'ינדיטים, הניצבת על רציף ויקטוריה בלונדון, בסמוך לבניין משרד ההגנה.
בנוסף, נקרא בית ספר על שמו באדיס אבבה בירת אתיופיה, לציון תרומתו להשגת עצמאותה.
במוזיאון בית שטורמן מוצגת תערוכת קבע "הידיד"המוקדשת לדמותו ומתמקדת בתקופה בה הקים ופיקד על פלגות הלילה המיוחדות, שמרכזן היה בעין חרוד, וכן במערכת היחסים המיוחדת, שנרקמה בינו לבין חיים שטורמן, עד לנפילתו של האחרון.
ב-2025 נתרם לספרייה הלאומית אוסף כתבי היד של וינגייט מימי שהותו בארץ ישראל.
האוסף מוצג כ"ארכיון וינגייט" בספרייה הלאומית, והוא כולל מסמכים רבים בכתב ידו ובהם סיכומי מבצעים, הצעות פעולה, מדריך להקמת יחידות, יומן מבצעים ועד תרגול כתיבה בעברית.
מתוך הארכיון אפשר לעקוב אחר הלך התפתחות החשיבה שלו כקצין צעיר ואחר התפתחות היחידה שהקים.
אורגן האמונד, או בקיצור האמונד, הוא אורגן חשמלי דו קומתי שהומצא בשנת 1934 על ידי לורנס האמונד ומיוצר על ידי חברת אורגן האמונד.
הדגם הראשון של האורגן הוצג בשנת 1934 בארצות הברית, ובתחילה נמכר לכנסיות כתחליף זול לעוגב.
ההאמונד הפך לפופולרי מאוד בשנות ה־60 וה־70 של המאה ה־20 בקרב מוזיקאי ג'אז, בלוז, רית'ם אנד בלוז, רוק, רוק פסיכדלי (אחד המאפיינים הבולטים של הסוגה), רוק מתקדם וגוספל.
אורגן ההאמונד המקורי השתמש בסינתזה חיבורית של צורות גל מתוך הסדרה ההרמונית, שהופקו באמצעות סיבוב גלגלי צליל מכניים מול פיקאפים אלקטרומגנטיים.
יחסי צורות הגל נבנים באמצעות החלקת גוררים (drawbars) המותקנים מעל שתי המקלדות.
על אף שיוצרו דגמים רבים ושונים של אורגני האמונד, הנפוץ מכולם הוא ההאמונד B-3. בסוף שנות ה־60 ובמהלך שנות ה־70 הצליל הייחודי של אורגן ה־B-3, שהושמע בדרך כלל דרך מגבר לזלי, היה נפוץ במוזיקה הפופולרית, ותפס מקום של כבוד בסגנון הבלוז־רוק.
מאז אמצע שנות ה־70 כבר לא מיוצרים אורגני האמונד שפועלים בצורה אלקטרו־מכנית.
עד היום צלילו של ההאמונד מופיע ברבבות שירים והקלטות של מוזיקה פופולרית, גם אם לא מנוגן באורגן האמונד מקורי, אלא בחיקוי דוגם מודרני שלו.
בשנת 1897 תדאוס קאהיל רשם פטנט על כלי נגינה אותו כינה "טלהרמוניום" (הידוע גם כ"דינאמאפון").
גלגלי צליל בתוך המכשיר חוללו צלילים מוזיקליים כאותות חשמליים, תוך שימוש בסינתזה חיבורית, ובכך היה ניתן להפיק כל צירוף של תווים ותווים עיליים בכל רמת עוצמה.
מאוחר יותר, השתמשו בטכנולוגיה זו בתכנון אורגן ההאמונד.
כ־30 שנה לאחר מכן, הממציא והטכנאי האמריקאי לורנס האמונד רשם פטנט על סוג חדש של "כלי נגינה חשמלי" שהפיק צליל הדומה לצלילו של עוגב.
האמונד קיבל את הרעיון לאחר שהאזין לקולות הבוקעים מתנודת הצירים וגלגלי השיניים שבתוך השעונים החשמליים שלו.
הוא הבין שכל כלי נגינה נשמע כפי שנשמע בשל הצלילים העיליים שלו ועוצמותיהם המשתנות.
המצאתו נחשפה לציבור באפריל 1935 והדגם הראשון, "מודל A", הופץ החל מיוני של אותה שנה.
הראשון שהשתמש באורגן זה למוזיקה פופולרית היה מילט הרת', שניגן בו בהופעה חיה זמן קצר לאחר שהומצא.
תוכניות רדיו בשנות ה־30 וה־40 השתמשו בהאמונד למוזיקת אווירה וגם לאפקטים קוליים.
לדוגמה, ניתן היה להפיק צליל פעמון על ידי כיוון הגוררים ל־010010603. ההאמונד היה בשימוש נרחב בכנסיות של צבא ארצות־הברית במלחמת העולם השנייה, וייתכן שההיכרות של החיילים השבים לבתיהם עם הכלי הובילה לצמיחה בפופולריות שלו לאחר המלחמה.
האמונד עצמו התכוון שהמצאתו תשמש כחלופה זולה לעוגבים בכנסיות, כתחליף לפסנתרים בבתי המעמד הבינוני וככלי נגינה נוח בתחנות רדיו.
אולם, בשנות ה־50, מוזיקאי ג'אז כמו ג'ימי סמית' התחילו להשתמש באורגן בשל הצליל הייחודי שלו.
בשנות ה־60, האורגן הפך נפוץ בקרב קבוצות פופ והיה בשימוש בתחנת הרדיו הפיראטית הבריטית "רדיו 390".
בבריטניה, האורגן זוהה עם מוזיקת מעליות והחלקה על הקרח.
עם זאת, הצליל שלו בשילוב עם אפקט ה"אוברדרייב" קיבל תדמית חדשה כשהפך לחלק מסצנת הרוק של שנות ה־60 וה־70, בקרב אמנים כדוגמת אלן פרייס, גרג אולמן, סטיב ווינווד, ריק רייט, קית' אמרסון, ג'ון לורד, מתיו פישר, ריק וייקמן, טוני באנקס וג'ק מק'דאף.
סצנת הפאנק רוק (Punk rock) של שנות ה־70 כללה את להקת החונקים, שבאלבומיה המוקדמים השתמש הקלידן שלה, דייב גרינפילד, באורגן האמונד.
במקור, חברת האמונד הייתה ממוקמת בשיקגו, אילינוי.
כיום, החברה בבעלות התאגיד "סוזוקי כלי נגינה", ומוצריה מופצים דרך חברת "האמונד סוזוקי בע"מ".
חברת האמונד מייצרת כיום אורגנים חשמליים המחקים בצורה אלקטרונית או דיגיטלית את צליל ה"גלגל" של האורגנים המקוריים.
אורגן ההאמונד המקורי חיקה את פעולתן של שורות הצינורות באוגרים מרובים בעוגב, כשהוא מפיק את צלילו באמצעות שימוש בסינתזה חיבורית של צורות גל (Waveforms) מהסדרה ההרמונית.
צורות הגל הייחודיות של אורגן האמונד נעשות על ידי גלגלי צליל (Tonewheels) מכניים, המסתובבים מול פיקאפים אלקטרומגנטיים.
כל מכלול גלגלי צליל יוצר קול בעל מעט תוכן הרמוני, הקרוב בצורתו לגל סינוס.
בתוך הסליל יש מגנט קבוע.
כאשר שיני הגלגל חולפות על פניו, עוצמת המגנט משתנה — כשקצה השן במקום הכי קרוב לקצה המגנט, העוצמה המגנטית היא החזקה ביותר.
שינוי עוצמת המגנט יוצר מתח בסליל, שנהיה אחד מהתדרים בסינתזה הרמונית.
גלגל הצליל שבאיור מכיל כמות רבה יחסית של שיניים עדינות, ולכן יפיק תדר גבוה.
אף שבדרך כלל מדובר על אורגני האמונד בקטגוריית אורגנים אלקטרוניים, האורגנים המקוריים הם למעשה חשמליים או אלקטרומכניים, ולא אלקטרוניים, כיוון שצורות הגלים מופקות מגלגלי צליל ולא ממתנדים אלקטרוניים.
באורגני האמונד יש 96 גלגלי צלילים.
חמישה מתוכם הם ריקים ותפקידם לאזן את שאר
כך, מכלול גלגלי הצלילים מפיק 91 תדרים, שהם הכמות הדרושה לכל האורגן.
כל קליד מחובר בנקודה מרכזית אחת, ממנה יוצאים תשעה פלטים המנותבים לתדרים המתאימים.
באורגן האמונד יש פשרות טכניות.
במקום הרמוניות, שהן כפולות מדויקות של הצליל היסודי, כפי שמופקות בעוגבים, אורגן האמונד משתמש בתדרים הזמינים הקרובים ביותר לתדר של הצליל המנוגן, כפי שהופק מגלגלי הצלילים.
אופן פעולה זה תורם ליצירת צבע הצליל הייחודי של ההאמונד.
תופעת זליגת צלילים (Crosstalk), מתרחשת כאשר הפיקאפים מקבלים את האות מגלגלי צלילים מתכתיים שהמשיכו להסתובב, במקום מאלו שנוגנו על ידי הנגן.
בשנות ה־30 וה־40, זליגת צלילים נחשבה לפגם שיה צורך לתקנו.
אולם, בשנות ה־90 והאלפיים, חובבי האמונד הכריזו על זליגת הצלילים של הגלגלים כ"וינטאג'" וכמאפיין אותנטי של אורגני האמונד.
יחסי צורות הגל נבנים באמצעות החלקת גוררים (Drawbars) המותקנים מעל שתי המקלדות, המתפקדים כמו זחלני העמעם במיקסר אודיו.
כאשר גורר נמשך באופן הדרגתי החוצה, הוא מגביר את עוצמת צורת הגל של הרכיב המתאים לו.
כאשר הוא דחוף פנימה, צורת הגל שלו נעדרת לחלוטין מהפלט.
אופן סיווג הגוררים לקוח ממערכת המעצורים בעוגבים, בה האורך הפיזי של כל צינור קובע את גובה הצליל המופק.
גוררי האמונד מורכבים בקבוצות של תשעה, בצורה הבאה:
16' אוקטבה אחת מתחת לבסיס 5 1/3' קווינטה מעל לבסיס 8' בסיס 4' אוקטבה אחת מעל לבסיס 2 2/3' אוקטבה וקווינטה מעל לבסיס 2' 2 אוקטבות מעל לבסיס 1 3/5' 2 אוקטבות וטרצה גדולה מעל לבסיס 1 1/3' 2 אוקטבות וקווינטה מעל לבסיס 1' 3 אוקטבות מעל לבסיס
כל גורר בעל טווח בחירת עוצמה מ־0 (כבוי) עד 8 (דולק כולו) וניתן לשנות את ערכו בזמן אמת, תוך כדי נגינה.
הדבר מאפשר לבצע שינויים בצליל האורגן במהלך נגינת שיר.
צירוף מסוים של הגדרות הגוררים יוצר גוון צליל ייחודי, המכונה רישום.
הרישומים מסומנים בתווי השיר כרצף של 9 ספרות ובו כל ספרה מציינת את רמת העוצמה של הגורר המתאים.
לורנס האמונד כינה אותן "בקרים הרמוניים", מפני שהן נועדו לחקות תווים עיליים (הרמוניים), ובכך מאפשרות מיליוני צירופים אפשריים.
בנוסף לגוררים, דגמים רבים של אורגני האמונד מכילים מקשי קבועים (Presets) שמאפשרים לקבוע תצורות מסוימות של גוררים והחלפה ביניהם בלחיצת כפתור.
שני המקשים הימניים ביותר (סי וסי במול) מפעילים את סט הגוררים הניתנים להתאמה אישית, הימני והשמאלי.
שאר מקשי הקבועים מפעילים תצורות גוררים קבועות מראש, המחווטות בתוך הפאנל.