tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האסטרטגיה שלו לצבירת כוח התבסס על שליטה במרכז הפוליטי כדי "לשלוט במשחק הפוליטי" וכדי ליצור גוש מרכזי של רוב בריקסדאג.
לאחר נפילת ממשלתו של סנדלר ב-1926, נבחר איקמן לתפקיד ראש הממשלה בפעם הראשונה.
הוא הצליח לתמרן בין שני חלקי המפה הפוליטית והצלחתו עלתה על הצפוי.
הוא פתר ויכוח ישן בנוגע למיסים המקומיים באמצעות חקיקת חוק למיסוי יחסי, חוק שבתוקף עד היום.
כמו כן הוא יישם רפורמה גורפת במערכת החינוך.
בבחירות של שנת 1928 ניצחה המפלגה השמרנית וראשות הממשלה עברה לארביד לינדמן.
ב-1930 שב איקמן והקים ממשלה חדשה, לאחר שפר אלבין הנסון הפיל את ממשלת לינדמן על רקע ההצבעה על העלאת תעריפי הדגן.
כהונתו השנייה של איקמן כראש הממשלה הייתה קשה יותר.
השפל הגדול שהחל לאחר קריסת הבורסה בניו יורק ב-1929, השפיע גם על שוודיה וגרם לשפל הן בכלכלה והן בחקלאות.
גישת הצנע המסורתית של איקמן הקשתה עליו לקבל את התוכניות להמרצת הכלכלה שהיו כרוכות בהוצאה ציבורית גדולה.
בנוסף לכך, פרצה שערורייה בנוגע לתרומותיו של התעשיין איוור קריגר למפלגתו של איקמן.
בתחילה הכחיש איקמן את קבלת הכספים, אך בסופו של ויכוח ציבורי קשה הוא התפטר מתפקידו חודש לפני הבחירות של 1932 שהסתיימו בתבוסה קשה למפלגת המחשבה החופשית.
איקמן מעולם לא שב לחיים הפוליטיים.
פחות משנתיים לאחר התפטרותו פורקה גם מפלגתו והיא התמזגה עם המפלגה הליברלית כדי ליצור את המפלגה העממית הליברלית.
אפילו אויביו הפוליטיים לא סברו שהוא לקח כסף כל שהוא לכיסו, אך הצהרותיו הסותרות גרמו לאחרים להטיל בו חשד, ועל רקע זה עלה בידם לסלקו מעל הבמה הפוליטית.
מורשתו של איקמן עמדה במידה רבה בסימן התמרונים הפוליטיים שלו וכן בסימן השערורייה שהובילה להתפטרותו.
אמירה זו עושה עוול למדיניותו מוכוונת המטרה במהלך התקופה הקשה הזאת שבה שום מפלגה לא יכלה להשיג רוב פוליטי ברור.
קרל גוסטב אקמן מת בסטוקהולם ב-15 ביוני 1945.
קרל גוסטב m/45 הוא תת-מקלע מתוצרת יצרנית הנשק השוודית Carl Gustafs Stads Gevärsfaktori.
ידוע גם בשם Kulsprutepistol m/45 (בשוודית: תת-מקלע m/45) ובקרב הכוחות המזוינים של ארצות הברית בשם Swedish K.
הוא תוכנן על ידי גונאר יוהנסון, ואומץ בשנת 1945 (ומכאן שמו, m/45).
נשק זה היה התמ"ק התקני של צבא שוודיה בין 1945 ו-1965. הוא הוחלף בהדרגה על ידי רובי הסער Ak 4 ו-Ak 5.
m/45 פותח בשנים 1944–1945, בעיצוב שהסתמך על מספר דגמים קודמים, עם שיפורים.
תהליכי הייצור של ה-MP40 הגרמני, הסטן הבריטי והפפ"ש וה-פפ"ס הסובייטים נלמדו היטב בעת תכנון נשק זה.
גרסת הייצור הראשונה נכנסה לשימוש בשנת 1945.
ה-m/45 התקני יכול לירות אש אוטומטית בלבד.
ירי בודד אפשרי לאחר תרגול, על ידי עזיבת ההדק מיד לאחר הכדור הראשון.
לנשק יש מנגנון מכנס פתוח עם נוקר קבוע.
קצב אש נמוך יחסית של 500–600 כדורים בדקה, והדף קטן יחסית הופך אותו לקל יחסית לשליטה בירי אוטומטי.
ה-m/45 מדויק למדי עד לטווח של 200 מטרים.
ה-m/45 משתמש במחסנית ישרה בת 36 כדורים, שצידה האחורי רחב יותר מן הקדמי.
מבנה זה מאפשר פעולה אמינה יותר בתנאי אבק וקיפאון.
במקום זאת, כדי לאבטח את הנשק יש למשוך את ידית הדריכה אל תוך חריץ נעילה שנמצא מעל חריץ התנועה הרגילה של הידית.
דבר זה מגדיל מעט את הזמן שאורכת תחילת הפעלת הנשק, משום שהמפעיל צריך להסיר את ידו הימנית מידית האחיזה ולהזיז את ידית הדריכה אל מקומה, בדומה לרובה בריחי.
קרל פרידריך ברוקלמן (Carl Friedrich Brockelmann) (בספטמבר 1868 - 6 במאי 1956) היה מזרחן גרמני, מהבולטים בדורו.
הוא היה פרופסור באוניברסיטת ברלין, ומ- 1903, לימד באוניברסיטת קניגסברג.
מפעלו החשוב היה ספרו מרובה הכרכים - Geschichte der arabischen Litteratur (תולדות הספרות הערבית), שכלל את כל הסופרים בשפה הערבית עד שנת 1937. ספר זה מהווה עד היום ספר היסוד בתחום זה (למעט הטקסטים הנוצריים בערבית).
כמו כן פרסם ספרים בשפה ודקדוק של העברית, הערבית והסורית.
המילון שכתב לשפה הסורית (Lexicon Syriacum, האלה, 1928) תורגם לאנגלית הורחב ונערך מחדש על ידי מיכאל סוקולוף מאוניברסיטת בר-אילן.
הרוזן קרל גוסטב פון רוזן (בשוודית: Carl Gustaf von Rosen; 19 באוגוסט 1909 בסטוקהולם – 13 ביולי 1977, אתיופיה) היה טייס שוודי, מחלוצי התעופה במדינה.
אביו היה אריק פון רוזן, מגלה ארצות שוודי.
קרל גוסטב פון רוזן גדל בארמון המשפחתי ליד סטוקהולם.
בשנים 1920–1926 הוא למד טייס וקיבל רישיון טייס.
עוד לפני הלימודים הוא עבד כמכונאי מטוסים.
לאחר תחילת המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה קרל גוסטב פון רוזן היה חלק ממשלחת הצלב האדום השוודי.
הוא השתתף בטיסות חילוץ, טיסות אספקה ציוד רבות ללא השתתפות בקרבות.
לאחר חזרה לאירופה קרל גוסטב פון רוזן עבר להולנד והחל לעבוד ב-KLM.
לאחר תחילת מלחמת החורף הוא עזב את עבודתו ונסע לפינלנד במטוס שרכש.
המטוס עבר הסבה לפעילות מבצעית ופון רוזן השתתף במבצעי הפצצה.
בשנת 1940, לאחר פלישת נאצים להולנד, פון רוזן ניסה להתקבל לחיל האוויר המלכותי, אך בקשתו סורבה לאור קשרי המשפחה עם הרמן גרינג.
אשתו נותרה בהולנד, הייתה פעליה במחתרת, נעצרה על ידי הנאצים ונשלחה למחנה ריכוז.
בשנים 1945–1956 קרל גוסטב פון רוזן היה יועץ מיוחד של חיל האוויר האתיופי.
לאחר תקופה זו, הוא עבר לאפריקה והיה טייס פרטי של דג המרשלד.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 הוא תמך במורדים במהלך מלחמת ביאפרה.
תוך שיתוף פעולה עם ארגוני ביון צרפתים הוא ארגן מבצעת הפצצה של שדות תעופה צבאיים של ניגריה בהמלכה מספר מטוסי קרב שחנו על המסלולים נפגעו קשה.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 קרל גוסטב פון רוזן חזר לאתיופיה.
הוא פעל לארגון טיסות להעברת פליטים במהלך מלחמת האזרחים ונהרג מאש המורדים ב-13 ביולי 1977.
במהלך פעילותו קרל גוסטב פון רוזן קיבל עיטורים משוודיה, פינלנד ואתיופיה.
קרל דיקבאואר היה מפקח במשטרת העיר אינסברוק, חסיד אומות העולם אוסטרי.
דיקבאואר ועמיתו אנטון דייץ התבקשו בקיץ 1944 להכין הסעה לאסירים מכלא אינסברוק למחנה ההשמדה אושוויץ בין 88 האסירות היו חמש נשים יהודיות פולניות – לוריין יוסטמן-ויסניקי, מרים פוקס, פאולינה יאנאשבי', רג'ינה ליטמן-רונדבאקר ורות ליטמן-אייזנברג.
הן נעצרו על ידי הגסטפו ב־25 במרץ 1944, לאחר שהתחזו לעובדים זרים פולנים-נוצרים.
לגבי חמש הבנות כבר נקבע כי יגורשו למחנה ריכוז.
הן פנו למפקד הכלא, וולפגנג נוישמידט, בבקשה לעזרה.
נוישמידט קרא לממונה עליו, קרל דיקבאואר, וביקש את הבנות לעבודה בכלא בטענה שהן נדרשות לשירות המטבח בכלא.
השוטר ארווין לוץ היה שף ראשי בכלא אינסברוק בקיץ 1944. יחד עם שוטר המשטרה הפלילית באינסברוק, רודי מוסר, הוא החליט להציל את הבנות ושכנע את הממונים עליו להעלים את ניירות המזהים את הבנות ולהשתמש בהם לעבודה במטבח שלו.
לוץ סיפק לבנות אוכל והתייחס אליהם היטב.
מפקח המשטרה דיקבאואר העלים את מסמכי הזהות של הבנות.
הם לא נכללו ברשימות הגירוש לאושוויץ, נשארו בכלא והועסקו במטבח.
כשהגיע צו השילוח, סייע מוסר גם להעלמת ניירות הבנות, מה שהציל אותן מהטרנספורט.
לוריין ג'וסטמן-ויסניצקי ומרים פוקס הצליחו להימלט מהכלא במהלך הלילה בעזרת דיץ ודיקבאואר.
לוץ הציע להם את דירתו כמקום המפלט הראשון שלהם.
קרל דיביטש היה אמן וקצין אס.אס, האחראי על תכנון חלק ניכר מהעיצוב של האס אס בתקופת הנאצים.
דיביטש עבד עם המעצב הגרפי ולטר הק כדי לעצב את מדי האס אס השחורים הידועים.
דיביטש נולד ב-3 בינואר 1899 בעיר הנובר שבגרמניה.
שם סיים את חניכותו כצייר לאחר מלחמת העולם הראשונה, בגלל התגייסותו לחיל הים הגרמני הקיסרי בשנת 1915. הוא זכה בצלב הברזל.
לאחר תקופה קצרה שהועסק כסוחר, חזר ללמוד ונרשם לבית הספר לעיצוב של האקדמיה לאמנות פלסטית וגרפית במינכן ב-29 באוקטובר 1919.
ב-1 במאי 1920 הצטרף דיביטש למפלגה הנאצית, כשמספר חבריה היה 1,436 איש.
שנתיים לאחר הפוטש במרתף הבירה, בשנת 1925, המשיך את לימודיו האמנותיים הרשמיים ואחריהם חי מספר שנים ועבד במינכן כצייר וגרפיקאי.
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, דיביטש העביר את משפחתו לברלין ושם הצטרף "לאגודה הלאומית לאמנות חזותית גרמנית".
בשנת 1932 עוצבו על ידי דיביטש מדי ה-SS השחורים עם המעצב הגרפי וולטר הק.
דיביטש שימש כמנהל ומעצב במפעל החרסינה של אס.אס (Allach porcelain ) משנת 1936 עד שמפעל האס.אס העביר את מתקן הייצור שלו לדכאו, והעובדים הגיעו ממחנה הריכוז דכאו.
המפעל ייצר קרמיקה אמנותית נאצית כפסלים וקישוטים שונים.
באותה שנה תכנן חלקי פגיון ואת חרב האס.אס, יחד עם פריטי אס אס רבים אחרים.
בשנת 1938 הוא קיבל את אחד הפרסים בתערוכת האמנות הגרמנית במינכן על ציורו בשם "מוטר" (אמא).
בשנת 1939 תכנן דיביטש את לוגו נייר המכתבים עבור קציני אס אס.
במאי 1939 תכנן חלון לקיר חיצוני של כיפת "קניג-היינריך" במנזר קוודלינבורג.
דיביטש גם עיצב בולי דואר גרמניים רבים במהלך הרייך השלישי.
מלבד היותו אמן, היה דיביטש גם קצין מילואים בוואפן אס אס במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא עבר בין מספר גדודים ויחידות, ולקראת סוף המלחמה היה מוצב באיטליה והועלה לדרגה של אלוף-משנה, והיה קצין אס.אס הבכיר באיטליה בשנת 1944.
במקביל להתקדמותו באס אס, דיביטש עבד עבור הימלר כבר ב-1934, ועסק בנושאים אמנותיים תרבותיים נאציים .
בשנת 1937 הוא היה חבר בסנאט התרבות של הרייך, בשנת 1939 הוא קיבל את תואר הכבוד "פרופסור" מהיטלר.
בשנת 1942 מינה אותו הימלר כראש המחלקה לנושאים אמנותיים ואדריכליים.
קרל גרוסברג היה צייר גרמני.
בציורי שמן וצבעי מים, הוא צייר נופי ערים, ייצוגים תעשייתיים וטכניים.
עם תפנית ניכרת לאובייקטיביות החדשה, אולמות ייצור ודימויים של המכונות שימשו מוטיבים מרכזיים.
לאחר בית הספר היסודי למד גרוסברג בבית הספר התיכון בלנפ.
משנת 1913 למד אדריכלות באאכן, אך עבר לדרמשטאדט כעבור שנה.
בשנת 1915 זומן גרוסברג לשירות צבאי - על פי הדיווח שלו - נלחם כקצין בחזית, נפצע וחזר למולדתו בשנת 1918. בראשית 1919 המשיך בלימודיו; בתחילה כסטודנט של ולטר קלם באוניברסיטה לאמנויות יפות בוויימאר, ואז מאמצע 1919 עד 1921 כסטודנט של ליונל פיינינגר בבאוהאוס.
עם ציור, אמנות דקורטיבית ואמנות מרחבית, לפני שעבר להתגורר בוירצבורג בשנת 1921.
זמן קצר לאחר מכן פגש את טילדה שוורץ, לה נישא בשנת 1923. נולדו להם שתי בנות, אחת מהן הייתה הציירת והמעצבת אווה גרוסברג.
בשנת 1926 ערך גרוסברג תערוכת יחיד ראשונה בשטוטגרט, שהפכה אותו למפורסם.
אחר היה התערוכה עברה לגלריה נירנדורף בברלין.
בשנת 1929 השתתף בתערוכה "אובייקטיביות חדשה" במוזיאון סטדליק באמסטרדם, וכעבור שנתיים הוא קיבל את פרס רומא.
משנת 1933 עבד גרוסברג על יישום "התכנית התעשייתית" שלו - מחזור תמונות שהיה אמור לייצג חתך רוחב של הענפים הכלכליים החשובים ביותר בגרמניה.
שנה לאחר מכן קיבל גרוסברג את ההזמנה לציור קיר מונומנטלי (45 × 12 מטר) לתערוכה "העם הגרמני - העבודה הגרמנית".
באותה שנה הוצגה התערוכה של גרוסברג בחברת קסטנר בהנובר, ואחריה רטרוספקטיבה במוזיאון פולקוואנגן באסן בשנת 1935.
ב־25 באוגוסט 1939 קיבל גרוסברג צו גיוס והוצב כקצין כיבוש בפולין.
בזמן חופשה בגרמניה נהרג בתאונת דרכים ביער קומפינה.
בעבודתו הציורית של גרוסברג בראשית שנות העשרים, עדיין שלטו נופי ערים.
המבנים דמויי אבן הבניין מוצגים בצבעים בהירים וססגוניים ומגלים את עושר הפרטים האופייניים לגרוסברג המאוחר יותר.
מאמצע שנות העשרים, גרוסברג העצים את הצגת הציוד הטכני, שההיבט העיצובי שלו הושג יותר ויותר בראייה הנדסית.
בתקופה זו נוצרו מה שמכונה "תמונות החלומות" שלו, בהן הוא מעשיר את המכונות באלמנטים סוריאליסטיים ומרחיב אותן לחלל אמנותי המופעל באופן סמלי (דוד קיטור עם עטלף 1928).
עטלפים, קופים וציפורים מאכלסים את מבני התעשייה של גרוסברג ומזכירים קולוניזציה מחודשת של המודרניות באמצעות צורות חיים טרום-חברתיות (רנסאנס 1929).
רק בתחילת שנות השלושים זנח גרוסברג את "תמונות החלומות" שלו.
חללי הפנים הטכנולוגיים בלטו בתקופה זו, ללא כל אביזרים.
דודים גדולים במיוחד עם פיגומים ומערכות צינורות המקיפים אותם בזווית ישרה הם מוטיבים המגדירים תמונה (הדוד הצהוב 1933; בית זיקוק נפט 1933), כמו גם קונסטרוקציות כונן או גלגל תנופה (גלגל תנופה עם חגורת כונן 1934).
האתוס האדריכלי של גרוסברג מעביר מבנים תעשייתיים למונומנטים מבודדים ומלאכותיים.
החדרים משתרעים ומסודרים על פי היבטים מכניים בלבד.
כאן מתגלגלים הדימויים הרחוקים, הנמצאים בתת-קרקע, אותה סטריליות נצחית שמעידה בסופו של דבר על מקוריותו של קרל גרוסברג ומבססת את תהילתו כצייר תעשייתי וכאמן של העת החדשה.
במרוצת השנים נמנה גוט בין האישים המוכרים ביותר במוזיקה הצ'כוסלובקית.
בשנת 2017 נבחר לזמר הטוב ביותר בפסטיבל המוזיקה הלאומי "Český slavík" ("הזמיר הצ'כי").
הוא הוציא לאור למעלה ממאה אלבומי אולפן וכמאה אלבומי אוסף, שנמכרו בכ-50–100 מיליון עותקים ברחבי העולם.
גוט נולד בפלזן בפרוורי הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה.
בגיל שש, עם תום מלחמת העולם השנייה, עבר יחד עם משפחתו לבירה פראג.
תחילה אבה ללמוד אמנות במכללה המקומית.
אולם הוא נכשל בבחינות המקדימות למוסד, ונאלץ לעבור הכשרה חשמלאית, שתשמש לו למקור פרנסה.
בד בבד התעניין במוזיקה הצ'כית המקומית, ובסוגת הג'אז בפרט.
הוא למד נגינה על בס וגיטרה, אך החליט לבסוף להתמקד בשירה.
במהלך שנות החמישים הופיע לעיתים כזמר חובב במועדונים מקומיים.
בשנת 1958 הופיע בקביעות בבית קפה מקומי, ששירת את תושבי העיר.
בשנת 1960 החליט גוט ללמוד מוזיקה במוסדות אקדמיים.
הוא למד אופרה בקונסרבטוריון של פראג בכיתתו של קונסטנטין קרנין, ממצבת תלמידיו של פיודור שאליאפין.
קרנין, שראה את הפוטנציאל החבוי בגוט, לימד אותו גם יצירות פופ.
בד בבד טס לפולין יחד עם תזמורת הג'אז של הרדיו הצ'כוסלבקי, בניצוחו של קארל קראוטגרטנר.
בשנת 1962 הוציא גוט לאור את סינגל הבכורה שלו יחד עם זמרת הג'אז ולאסטה פרוצ'ובה, בשם "Až nám bude dvakrát tolik".
באותה שנה הגיע למקום 49 בפסטיבל זלאטי סלאוויק.
בשנת 1963 עזב את הקונסרבטוריון, והחל ללמוד שירה באופן פרטי.
באותה שנה קיבל הצעת עבודה מטעם תיאטרון "סמפור".
הוא השתתף בהצגת הבכורה של מחזמר פופ צ'כסלובקי, וזכה לאהדה מפיהם של מבקרי מדורי התרבות במקומונים.
לאחר מכן הוציא לאור את סינגל הסולו הראשון שלו, "Oči sněhem zaváté", שהפך לסינגל הנמכר ביותר במדינה.
בעונת הפסטיבל זלאטי סלאוויק של 1964, זכה בפרס הראשון שלו עבור שיר השנה.
בשנת 1965 הקים את תיאטרון "אפולו", בשותפות עם שני חבריו, ג'ירי ולסדסלב שטיידל.
בשלב זה היה גוט מוכר לציבור הצ'כוסלבקי בפרט והאירופי ככלל.
הוא הופיע בתוכניות עלייה לרגל לתפילה, תוך ניגון הרפרטואר הראשון משלו.
באותה שנה הוציא לאור את אלבום הבכורה שלו, בשם Karel Gott Sings with Supraphon.
על אף שכותרו בשפה האנגלית, בוצע האלבום בשפה הגרמנית והצ'כית.
במרוצת השנים יצאה גם גרסה אנגלית תחת הכותרת The Golden Voice of Prague (Artia-Supraphon).
בשנת 1967 הופיע גוט בפסטיבל "מידם", המתרחש מדי שנה בעיר קאן שבדרום צרפת.
מחיאות כפיים סוערות נשמעו באולם לאחר שניגן כמה מיצירותיו המוכרות.
לאחר הצלחת האירוע, הוא חתם על חוזה הקלטות עם חברת דויטשה גרמופון/פולידור רקורדס.
בשנת 1968 נבחר על ידי רשות השידור האוסטרית לייצג את המדינה באירוויזיון 1968. אחר כך הוכרז שירו לתחרות, "Tausend Fenster".
גוט הופיע על בימת התחרות ב-6 במרץ, והגיע למקום ה-13 עם 2 נקודות בלבד.
בשנות השבעים השיג גוט הצלחה מידתית, והופיע בקביעות בטלוויזיה, כולל בסדרה דוקומנטרית בת עשרה פרקים, בשם "Karel Gott in Slany".
בשנת 1970 הוציא לאור את השיר "Einmal um die ganze Welt", שהפך ללהיט הן בגרמניה המזרחית והן בגרמניה המערבית.
בעקבות הצלחתו במרכז אירופה, עורר גוט עניין בעיתונאות המקומית, שסקרו אודותיו.
בנוסף, הופיע בקביעות במגוון תוכניות טלוויזיה ידועות-שם דוגמת "ZDF-Hitparade".
באותה תקופה הקליט כמה פסקולים לסרטי טלוויזיה כמו הדבורה מאיה.
תחילה ביצע את שירי הפסקול בגרמנית, אולם בעדן הקליט כמה גרסאות בסלובקית ובצ'כית.
בשנת 1978 העניק לו מטעם איגוד תעשיית המוזיקה המקומי את כובע הזהב של קלן – פרס הניתן לדמות תרבותית או חברתית בולטת.
עם פרסום אמנת 77, המבקרת את ממשלת הרפובליקה הסוציאליסטית הצ'כוסלובקית, הצטרף גוט לתנועה האנטי-צ'רטרית, שתומכת בממשלה.
גוט הקליט גרסת כיסוי ללהיט "All by Myself" בשם "Kam tenkrát šel můj bratr Jan" ("לאן אחי יאן הלך הפעם?").
גרסה זו הוקדשה ליאן פאלאך, סטודנט צ'כי אשר הצית עצמו והתאבד במחאה על הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה ב-1968 בסופה של תקופת האביב של פראג, תקופת שלטונו של אלכסנדר דובצ'ק.
היא הוקלטה בשנת 1977, כשהכוחות הסובייטים טרם נסוגו מהמדינה.
החל משנות השמונים התפרסם גוט ברמה הבינלאומית; הוא הצטלם למחזמר "In the Track of Bel Canto" באיטליה בשנת 1981, והוציא לאור דואט עם הזמרת האוקראינית סופיה רוטרו.
בשנת 1983 קיבל את מדליית הזהב של הרמן לונס במינכן, על תרומתו למוזיקה הגרמנית, ובשנת 1985 הוענק לו תואר "האמן הלאומי של גרמניה".
בשנץ 1990 הכריז על סיום קריירת המוזיקה שלו, וארגן סיבוב הופעות ענף למחווה.
עם זאת, הצלחתו המסחרית הביאה אותו לחזור בו מהחלטתו.
בשנת 1993 הוא ועמיתו, פרנטיצ'ק ג'אנק, סוכנות אומנותית בשם "GOJA", המפיקה את יצירותיו המאוחרות.
בשנת 1996, גוט זכה פעם נוספת בתואר הזמיר הצ'כי, וזכה לשבחים מפי מבקרי המוזיקה העכשווית.
ב-29 בספטמבר 2000 ניגן קונצרט בקרנגי הול בניו יורק.
במאי 2019, חודשים ספורים לפני מותו, הוציא גוט את שירו האחרון, "Srdce nehasnou" ("לבבות לא דוהים"), יחד עם בתו שארלוט.
הוא נפטר ב-1 באוקטובר 2019, בגיל 80, לאחר התמודדות עם מחלת הלוקמיה.
קרל גוסטב פליישר (בנורווגית: Carl Gustav Fleischer; 28 בדצמבר 1883 – 19 בדצמבר 1942) היה גנרלמיור בצבא נורווגיה אשר שימש כמפקד הדיוויזיה השישית במהלך קרב נרוויק במלחמת העולם השנייה.
לאחר נפילתה של נורווגיה במלחמה, יצא לגלות בקנדה יחד עם הממשלה הנורווגית.
פליישר נולד ב-28 בדצמבר 1883 בעיר ביורנור במחוז דרום טרנדלג.
מוצא משפחת פליישר הוא מפרוסיה המזרחית.
אבותיו היגרו לנורווגיה במהלך המחצית השנייה של המאה ה-17. משפחת פליישר הייתה משפחה משפיעה מאוד בנורווגיה ורבים מבני משפחתו של קרל גוסטב התברגו בתפקידי מפתח במדינה.
אחיו היה הבישוף אנדריאס פליישר.
לאחר מותו של אביו, עקרה המשפחה לטרונדהיים.
ביתו התאפיין בנצרות אדוקה ובחסכנות.
בשל חוסר ודאות כלכלית, הצטרף פליישר לאקדמיה הצבאית הנורווגית וסיים אותה ב-1905 כסטודנט השני הטוב ביותר במחזורו.
בשנים 1919–1923 היה קצין-מטה בדיוויזיה ה-6 ולאחר מכן, שימש כמפקד פלוגה 4 במשמר המלכותי.
בשנת 1928 הועבר לשמש כמורה במכללת המטה של הצבא הנורווגי.
ב-1930 הועלה לדרגת מיור וב-1934 הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד הרגימנט ה-14. מלבד תפקידיו הניהוליים והפיקודיים, פליישר כתב גם מדריכים צבאיים רבים.
הוא שימש גם כעורכו של כתב העת הצבאי "Norsk Militært Tidsskrift".
פליישר נהג להתריע תכופות מפני מתקפה על נורווגיה והמליץ להגן עליה באמצעות הגנה על החופים, בזמן שהצבא נסוג אל פנים הארץ.
ב-16 בינואר 1939 הועלה לדרגת גנרלמיור ומונה למפקד הדיוויזיה ה-6.
ככל שהתקדמה מלחמת העולם השנייה, גבר החשש מזליגתה אל נורווגיה, ובהחלטה מיוחדת של הוקון השביעי, מלך נורווגיה, מונה פליישר למפקד כל הכוחות של צבא נורווגיה בצפון הארץ.
לנוכח מלחמת החורף, פליישר היה מודאג בעיקר מפלישה של הצבא האדום לנורווגיה ונקט צעדים תקיפים כנגד פעילים קומוניסטיים באזור פיקודו.
עם זאת, היה זה דווקא הוורמאכט שפלש לנורווגיה.
מפקד הצבא הנורווגי, גנרל אוטו רוגה, רצה לנסות לעכב כמה שאפשר את הגרמנים ולהמתין לבעלות הברית.
פליישר לעומת זאת, תמך בפעילות התקפית כנגד אגפי הוורמאכט והעורף.
פליישר קיווה למנף את המתקפה ולהדוף את הגרמנים מהארץ, אולם לאור התקדמות המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, נאלצו בעלות הברית להסיג את כוחותיהם מנרוויק ביוני, והדיוויזיה השישית נותרה לבדה בעיר.
פליישר עצמו הצליח להימלט ולחבור אל הממשלה הנורווגית שהתארגנה למנוסה מהארץ.
מכיוון שהגנרל רוגה נפל בשבי הגרמני, פליישר קיווה שהוא יהיה זה שיהפוך למפקד הצבא הנורווגי החופשי, אולם מכיוון שהיה מסוכסך עם צמרת ההנהגה הנורווגית הגולה, הוא לא קיבל את התפקיד, ובמקומו התמנה מפקד צעיר ואנונימי בשם וילהלם פון טנגן הנסטן.
פליישר הגיש את התפטרותו, אולם שוכנע לא לעשות זאת, ותחת זאת נשלח לקנדה כמפקד הכוחות הנורווגיים הגולים שחנו בארץ זאת, במטרה להכינם להילחם עבור ארצם.
ב-1 בדצמבר 1942 הועבר פליישר מתפקידו והתמנה במקום זאת לנספח הצבאי הנורווגי בארצות הברית, תפקיד שנחשב לזוטר וזניח.
כשהוא חש מושפל, ב-19 בדצמבר פליישר התאבד ביריית אקדח.
הסכסוך של פליישר עם הממשלה הנורווגית בכלל, והתאבדותו בפרט, נחשבת עד היום לאחד הנושאים הכאובים והשנויים במחלוקת בחלקה של נורווגיה במלחמת העולם השנייה.
מחלוקות אלה המשיכו גם לאחר שאפרו של פליישר הועבר לנורווגיה לאחר המלחמה.
הממשלה סירבה לתת הכרה ממלכתית ללווייה, אף על פי שנציגים ממשפחת המלוכה השתתפו בה.
קרל גאורג לברכט, נסיך אנהלט-קתן , היה נסיך גרמני מבית אסקניה ושליט נסיכות אנהלט-קתן.
קרל גאורג לברכט נולד ב-15 באוגוסט 1730 בקתן, והיה בנו השני (אך הבכור שנותר בחיים) של אוגוסט לודוויג, נסיך אנהלט-קתן, מאשתו השנייה כריסטינה יוהנה אמיליה מפרומניץ-פלס, בתו של ארדמן השני, רוזן פרומניץ-פלס.
כנסיך צעיר שירת קרל גאורג לברכט לזמן קצר בצבא הדני (1750–1751) ומנובמבר 1751 שירת בצבא הפרוסי.
בשנת 1755, הוא ירש את אנהלט-קתן לאחר מות אביו.
קרל גאורג לברכט עוטר כאביר מסדר העיט השחור בשנת 1780, ובשנת 1787 הועלה לדרגת גנרל-פלדמרשל.
במהלך המלחמות העות'מאניות באירופה של שנות השמונים הוא חלה בקדחת ומת בסמלין ליד בלגרד.
קרל גאורג לברכט התחתן בגליקסבורג ב-26 ביולי 1763 עם לואיזה שרלוטה משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, בתו של פרידריך, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג וצאצאית של כריסטיאן השלישי, מלך דנמרק.
קרל דיפנבאך היה גנרל גרמני, שפיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
דיפנבאך נולד ב-2 בנובמבר 1859 בשליץ, והיה בנו של חבר המועצה גאורג כריסטיאן דיפנבאך.
בשנת 1879 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-69 (ריינלנד ה-7).
בשנת 1893 הועלה לדרגת האופטמן ומונה כקצין מטה במטה הכללי הגדול.
ב-1896 מונה כמפקד פלוגה ברגימנט הרובאים ה-35 (ברנדנבורג – "היינריך, נסיך פרוסיה"), וב-1898 הועבר למטה הכללי, שם הועלה לדרגת מיור ב-1899. בשנת 1901 מונה למג"ד ברגימנט הרגלים ה-30 (ריינלנד - "גרף ורדר").
בשנת 1904 מונה למפקד בית הספר למלחמה בניסה, ובשנת 1906 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט.
בשנת 1908 הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד רגימנט הגרנדירים ה-6 (פרוסיה המערבית ה-1 – "גראף קלייסט פון נולנדורף") בפוזן.
לאחר שהועלה לדרגת גנרל מיור ב-1912, הוא מונה למפקד חטיבת הרגלים ה-28 בדיסלדורף.
דיפנבאך היה נשוי לציירת פאני קופטה מטריר.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה קיבל דיפנבאך את הפיקוד על הדיוויזיה ה-22, שהייתה חלק מהקורפוס ה-11, עימה נטל חלק במערכה על הגבולות.
לאחר מכן הועברה הדיוויזיה לחזית המזרחית, שם לחמה בקרב הראשון על האגמים המזוריים, ולאחר מכן בקרבות נוספים, ביניהם מתקפת גורליצה-טרנוב והנסיגה הגדולה.
במהלך מתקפת ברוסילוב הוקצתה הדיוויזיה ל"קבוצת התקיפה פון דר מרוויץ" שהוקמה במזרח גליציה.
כשהדיוויזיה נאלצה לסגת בין ליפא וסטיר יחד עם הארמייה האוסטרית הראשונה בפיקודו של פאול פואהלו פון ברלוג ב-20 ביולי, מונה דיפנבאך לאחראי על הפיקוד העליון של הארמייה.
לאחר שהנסיגה נבלמה, נותרה הדיוויזיה, מתוגברת בשתי דיוויזיות חי"ר אוסטריות, בעמדתה המזרחית בגליציה כ"קורפוס דיפנבאך" עד אמצע דצמבר.
ב-17 בדצמבר 1916 מונה למפקד הקורפוס ה-8, וב-12 במרץ 1917 מונה למפקד קורפוס המילואים ה-9. ב-2 באפריל הוא קיבל את הפיקוד על הגזרה הדרומית של הארמייה השישית בהנהגת "קבוצת אראס".
שבוע לאחר מכן החל קרב אראס.
ב-26 באפריל 1917 הוענק לו עיטור הפור לה מריט כהוקרה על שירותיו בהגנה.
ביוני 1917 הוא מונה במהלך קרב מסין למפקד להוביל את "קבוצת ויטשאטה" של הארמייה הרביעית שהועברה לפלנדריה.
בקרב עם הארמייה הבריטית השנייה בפיקודו של הגנרל הרברט פלומר, הדיוויזיות שלו נאלצו לוותר על מבלט Wytschaete ונאבקו במשך חודשים רבים בקטע הדרומי של הקרב הגדול על איפר כדי לשמור על קו החזית החדש בין Hollebeke-Zandvoorde – מערבית לוורנטון.
בינואר 1918 הוכפף הקורפוס שלו לארמייה ה-17 שהוקמה לאחרונה בארטואה.
במהלך מתקפת האביב הוא הוביל את הדיוויזיות שלו בקרב מונשי - קמברה במרץ 1918 ולאחר מכן השתתף בהתקפה על הסקרפ.
באמצע אפריל 1918 חזר דיפנבאך עם הקורפוס שלו לארמייה השישית ולחם בקרב הליס באזור שמדרום למרוויל.
קרבות עמדה בארטואה ובפלנדריה הצרפתית נמשכו ממאי עד אוגוסט.
בספטמבר 1918 הועבר תחת פיקוד הארמייה הראשונה בריימס, ומסוף ספטמבר לחם תחת פיקוד הארמייה החמישית על המז.
ב-8 בנובמבר 1918 פורק קורפוס המילואים ה-9.
ב-8 במאי 1919 פרש דיפנבאך מהצבא, וב-19 ביולי 1919 הועלה דיפנבאך לדרגת גנרל חיל הרגלים.
בהמשך הוא היה יו"ר האגודה האזורית של Rheinisch-Westfälisches Industriegebiet והסניף המקומי בדיסלדורף של אגודת הקצינים הגרמנית ואיגוד הלוחמים של המחוז המנהלי של דיסלדורף.
דיפנבאך מת בביתו בדיסלדורף ב-17 במרץ 1936.
קַרְל גֶאוֹרְג פוֹן רַאוּמֶר היה גאולוג, גאוגרף ומחנך גרמני בן למשפחת האצולה של פון ראומר.
הוא העניק את השם ל.
פון ראומר נולד בוורליץ בדוכסות אנהלט-דסאו.
הוא היה בנם של גאורג פרידריך פון ראומר (1755–1822), שהיה קמרדירקטור (Kammerdirektor, כלומר מנהל הלשכה, פקיד ראשי במחלקה הפיננסית) באנהלט ותרם רבות לחקלאות, ושל שרלוטה לואיזה אדלהייט דה מארס (1761–1811), בתו של יוהאן נואה דה מארס מראגון, ואחיו של ההיסטוריון פרידריך פון ראומר.
לאחר שלמד בגימנסיה של יואכימשטאל, הוא למד תחילה משפטים ומינהל ציבורי באוניברסיטאות האלה וגטינגן, אך בעצת המדען הנורווגי , לאחר הבחינות שלו, השלים תואר ב"גאוגנוזיה" (השם הקודם למדע הגאולוגיה) ומינרלוגיה אצל אברהם גוטלוב ורנר ב.
בשנים 1808 עד 1809 הוא יצא לסיור לימודי לפריז שבצרפת עם חברו .
בשנת 1810, בהתערבות אחיו, ראומר התקבל בתחילה כמזכיר במחלקת הכרייה בברלין, אך שנה לאחר מכן עבר כפרופסור למינרלוגיה באוניברסיטת ברסלאו.
הוא לימד וחקר כאן עד 1819, אך בינתיים השתתף בכיבוש פריז ב-1813/14 כמתנדב וכשליש תחת הגנרל אוגוסט ניידהרדט פון גנייזנאו במסגרת המערכה בגרמניה (1813).
בשנת 1812 מינתה אותו לחבר מקביל.
עקב תמיכתו ב, הוא נקלע לעימות עם הממונה עליו, וכתוצאה מתקנות קרלסבאד, הועבר לאוניברסיטת האלה-ויטנברג ולמשרד הכרייה הבכיר שם.
לאחר שנתקל בעוינות גם כאן, הוא נפרד ב-1823 ובתחילה הצטרף למוסד החינוכי של נירנברג בניהולו של המחנך הרפורמי .
בשל מחויבותו לחינוך דתי למהדרין ברוח הפייטיזם, שאותו הצליח ליישם שם רק בקושי ניכר, איבד בית הספר את כל תלמידיו עד 1826 ונאלץ להיסגר ב-1827. פון ראומר מונה לאחר מכן לפרופסור לידיעת הטבע והמינרלוגיה ב, שם לימד עד סוף ימיו.
גם כאן הוא יצר קשר במהירות עם התאולוגים , ואחרים, איתם המשיך לתמוך בתנועת התחייה הפרוטסטנטית המתעצמת של אותה תקופה.
יחד הם הפכו למבשרים או המייסדים של מה שנקרא .
בהקשר למחויבות זו, היה פון ראומר גורם מרכזי בהקמת "מרכז ההצלה לנערים עניים בנירנברג" (Armen-Knaben-Rettungsanstalt Nürnberg) הראשון, לימים "פיילהוף" (Veilhof), וכן חוגים לבנות, ובשנת 1849, מה שנקרא "בית הצלה".
בנוסף, פון ראומר היה אחד המכינים לקונגרס כנסיית ויטנברג ב-1848 והיה עורך שותף של ה-Evangelische Kirchenzeitung (עיתון הכנסייה האוונגליסטית) ושל Erlanger Zeitschrift für Protestantismus und Kirche (המגזין של ארלנגן לפרוטסטנטיות וכנסייה).
באותן שנים כתב את עבודתו החינוכית העיקרית, Geschichte der Pädagogik (תולדות הפדגוגיה), שבה ניסח את הכיוון ה"התעוררות השמרנית" שלו בניגוד ברור לתזות של ז'אן-ז'אק רוסו ו.
בשל מחויבותו הבלתי נלאית לצורכי האנשים בעיר, הפך קרל פון ראומר לאזרח כבוד של העיר ארלנגן ב-1861. הוא מת בארלנגן וקבור בה.
קרל גאורג לודוויג פון ראומר היה נשוי לפרידריקה רייכארדט (Friederike Reichardt; 1790–1869), בתם של המלחין יוהאן פרידריך רייכארדט ויוהאן וילהלמינה דורותיאה אלברטי.
יחד נולדו להם שני בנים וארבע בנות: הבלשן והחוקר הגרמני רודולף פון ראומר והשופט בעיירה דינקלסביל האנס פון ראומר, לימים חבר האספה הלאומית של פרנקפורט.
בשל הקשר שלו למשפחת רייכארדט, היה ראומר אחד מהאורחים הקבועים של Herberge der Romantik (אכסניית הרומנטיקה), כפי שנקרא גם הגן הפרטי של חמו.
זה היה מקום מפגש תרבותי בגיבכנשטיין, שבו נפגשו בקביעות ידוענים מדעיים ומוזיקליים-ספרותיים כדי להחליף רעיונות וליצור מוזיקה יחד.
ההיסטוריון המאוחר יותר קורט פון ראומר היה אחד מניניו.
קרל פון ראומר היה גם בן דודו של ושל אחיו.
עקב מעברו לבוואריה היה פון ראומר גם המייסד של הענף הבווארי של משפחת האצולה של פון ראומר.
קרל גוט (בצ'כית: Karel Gut; 16 בספטמבר 1927 – 6 בינואר 2014) היה שחקן ומאמן הוקי קרח צ'כי, שעבד מאוחר יותר בניהול ספורט.
הוא נולד בפראג ולאחר מכן שיחק באקסטרה-ליגה הצ'כוסלובקית.
בזמן שגוט שיחק כדורגל בצעירותו, הוא היה ידוע יותר כ"מגן הוקי בעל חשיבה התקפית".
גוט התקבל להיכל התהילה של פדרציית ההוקי קרח הבין-לאומית (IIHF) בשנת 1998 וכן התקבל להיכל התהילה של ההוקי קרח בצ'כוסלובקיה.
גוט נולד בפראג ובסופו של דבר החל לשחק באקסטרה-ליגה הצ'כוסלובקית עם פראחה.
מאוחר יותר הוא שיחק עבור טטרה סמיכוב בין 1951 ל-1953. הוא שיחק את שארית הקריירה שלו עם ספרטק פראחה סלובקה.
גוט היה גם קפטן נבחרת צ'כוסלובקיה בהוקי קרח בין השנים 1952 ל-1960.
ב-1964 הוא פרש ממשחק הוקי כשחקן והפך למאמן הוקי קרח.
בין 1973 ל-1979 גוט שימש כמאמן נבחרת צ'כוסלובקיה בהוקי קרח, אותה הוביל לזכייה במדליית זהב באליפות העולם בהוקי קרח ב-1976 בפולין וב-1977 באוסטריה.
בסוף שנות ה-70, לאחר שצפה ברוג'ר נילסון מטורונטו מייפל ליפס באמצעות זירות ומושגים של רינגט במהלך אימון בקנדה, גוט חזר לצ'כוסלובקיה והציג ושינה את הרעיונות הללו ויישם אותם במערכת האימונים של הנבחרת, אשר יושמה אז גם כעזר לאימון עבור נבחרות ההוקי באוניברסיטאות של צ'כוסלובקיה.
כשצ'כוסלובקיה חולקה, גוט הפך ליו"ר איגוד ההוקי קרח הצ'כי.
הנבחרת המשיכה לזכות במדליית הזהב באולימפיאדת החורף 1998 ביפן וזכתה בארבע אליפויות עולם ב-1996, 1999, 2000 ו-2001.
גוט התקבל להיכל התהילה של פדרציית ההוקי קרח הבין-לאומית (IIHF) ב-1998, וכן התקבל להיכל התהילה של ההוקי קרח בצ'כוסלובקיה.
קרל גוראת (12 בדצמבר 1912, באד צוישנהאן – 18 במרץ 2003, ברמרהאפן) היה גרמני שנעצר בשנת 1938 בשל היותו הומוסקסואל ונשלח משום כך למחנות הריכוז נוינגמה ואושוויץ.
בגיל 26 הוסגר כגבר הומוסקסואל על ידי "מאהב קנאי" ונעצר בהתאם לסעיף 175 בחוק הפלילי, אשר הגדיר הומוסקסואליות כ"מעשה לא טבעי" וקבע עונש בחוק על קיומה לעבירה פלילית.
בתחילה נכלא במחנה הריכוז נוינגמה, שם חויב לשאת את המשלולש הורוד שסימן אותו כהומוסקסואל וכטרנסווסטיט.
בשל הכשרתו הרפואית הועבר לעבוד בבית החולים של האסירים במחנה חוץ של נוינגמה.
כאשר סירב להפחית את מנות הלחם שהוקצו לחולים פולנים, נשלח לאושוויץ.
שם נשא את המשולש האדום של האסירים הפוליטיים, שלדבריו הגן עליו מהאלימות שממנה סבלו אסירים שסומנו כהומוסקסואלים.
לאחר פינוי מחנה אושוויץ בינואר 1945 בשל המלחמה, הועבר למחנה הריכוז מאוטהאוזן, בו שוחרר במאי 1945.
לאחר המלחמה הורשע גוראת שוב בשנת 1947. לדבריו, "בידי אותו שופט.
הוא קיבל את פניי באולם בית המשפט במילים: 'הרי אתה שוב כאן!' ולאחר מכן גזר עליי את העונש המרבי – על פי אותו החוק שבו הורשעתי כבר בשנת 1939."
גוראת הוא אחד משישה גברים שגורלם מתואר בסרט התיעודי סעיף 175 משנת 2000, העוסק בהומוסקסואלים במחנות הריכוז הנאציים.
הסרט הופק על ידי ג'פרי פרידמן ורוב אפשטיין, כאשר רופרט אוורט שימש בו קריין.
ב־27 בינואר 2023 כיבד הבונדסטאג את גוראת במסגרת טקס הזיכרון לקורבנות הנאציזם.
ההיסטוריון אלכסנדר צין ביקר לאחר מכן את ההחלטה, באומרו: "על אף שהיה אפשר לדעת שגוראת הורשע בעבירות של התעללות מינית בקטינים ו'פיתוי נוער', הוא הוצג בטקס כאילו היה 'הומוסקסואל רגיל' שנפגש לכאורה 'עם גברים אחרים'."
קרל דייסרות' הוא מדען אמריקאי המכהן כפרופסור להנדסת ביוטכנולוגיה ופסיכיאטריה באוניברסיטת סטנפורד וכחוקר במכון הווארד יוז למחקר רפואי.
דייסרות' ידוע במחקריו בתחום האופטוגנטיקה, נוירוביולוגיה ופסיכיאטריה ביולוגית.
ב-1992 סיים תואר ראשון בהצטיינות בביוכימיה מאוניברסיטת הרווארד ב-1998 סיים לימודי תואר שלישי (PhD) במדעי המוח מאוניברסיטת סטנפורד וב-2000 לימודי רפואה עם התמחות בפסיכיאטריה.
הוא ממובילי החוקרים בתחום האופטוגנטיקה, תרומתו של דייסרות' קידמה את חקר המוח, שכן איפשרה לראשונה לבודד ולבחון מסלולים עצביים ספציפיים האחראים על רגשות, מוטיבציה והתנהגויות מורכבות.
בנוסף, פיתח את שיטת CLARITY, טכנולוגיה ההופכת רקמות ביולוגיות לשקופות תוך שמירה על המבנה המולקולרי שלהן, מה שמאפשר הדמיה תלת-ממדית מפורטת של מוח שלם.
דייסרות' מנהל באוניברסיטת סטנפורד את מעבדת דייסרות' בתחום מדעי המוח.
בין תלמידי המחקר במעבדה היו פנג ז'נג (דוקטורט), ענבל גושן (פוסט-דוקטורט) ועופר יזהר (פוסט-דוקטורט).
חבר האקדמיה הלאומית לרפואה (2010)
חבר האקדמיה הלאומית למדעים (2012)
חבר האקדמיה הלאומית להנדסה (2019)
חבר החברה הפילוסופית האמריקאית (2022)
פרס המרכז הרפואי אולבני (2015)
פרס פריצת דרך במדעי החיים (2015)
פרס קרן גיירדנר הבינלאומי (2018)
פרס אלברט לסקר למחקר רפואי בסיסי (2021)
פרס לואיזה גרוס הורביץ (2022)
דוקטור לשם כבוד אוניברסיטת לונד (2015)
דוקטור לשם כבוד אוניברסיטת ארסמוס ברוטרדם (2021)
דוקטור לשם כבוד אוניברסיטת פנסילבניה (2024)
הוא נשוי למישל מונג'ה-דייסרות', פרופסור לנוירולוגיה באוניברסיטת סטנפורד והם הורים לארבעה.
קרל הגדול היה מגדולי שליטי אירופה בימי הביניים.
קרל היה בנם של ברטארדה מלאן ופפין הגוץ וחלק מהשושלת הקרולינגית.
בעקבות כיבושיו שלט על ממלכה שהשתרעה על רוב מערב אירופה.
כינויו של קרל הגדול בעברית מושפע משמו בגרמנית: Karl der Große (זה האחרון נובע מן הכינוי בלטינית Carolus Magnus).
שמו באנגלית של קרל הגדול – Charlemagne (מבוטא: "שארלמאן") מושפע מן הנוסח של שמו בצרפתית עתיקה, לפי הלטינית Carolus Magnus, והוא זהה לשמו בצרפתית גם עכשיו, אם כי ניתן לכנותו גם Charles le Grand, כמו בהולנדית: Karel de Grote.
באיטלקית ובספרדית נהוג לקרוא לו Carlomagno.
בשפות סלאביות רבות ובהונגרית, המונח ל"מלך" נלקח מן השם הגרמני של קרל הגדול – Kороль –"קורול" ברוסית, Král בצ'כית, Kralj בסרבו-קרואטית, Król בפולנית, Király בהונגרית (דרך שפות סלאביות).
מקור השם אינו ברור אולם נקשר בדיעבד להישגיו המדיניים.
הפרנקים היו במקור עובדי אלילים ברברים גרמאנים, אשר קיבלו עליהם את הנצרות.
הם היגרו במאה החמישית מעבר לנהר הריין אל תוך האימפריה הרומית המתפוררת, והיו במאה ה-8 שליטי גאליה ומרבית שטחי מרכז אירופה שממערב לריין.
השליטים הקדומים של הפרנקים, המרובינגים, איבדו בהדרגה את סמכותם, וכונו "Rois fainéants", כלומר "המלכים חסרי המעש".
למעשה, כל כוחות הממשלה נוהלו בידי המזכיר הראשי שלהם, שנקרא "מאיורדומוס".
ב-687 שם פפין מהריסטל קץ לעימות בין המלכים למאיורדומוסים שלהם, על ידי ניצחונו בקרב טרטי, והפך למעשה השליט היחיד של כל הפרנקים.
פפין מהריסטל עצמו היה נכדם של שניים מהשליטים הקודמים בממלכת אוסטרזיה, חלקה הצפוני-מזרחי של ממלכת המרובינגים, ארנולף ממץ ופפין מלנדן.
יורשו היה בנו הבלתי-חוקי קרל מרטל, ויורשיו של זה היו שני בניו, קרלומן ופפין הגוץ, שהוא אביו של קרל הגדול.
כדי למנוע את פיצול הממלכה ביניהם, החליטו שני האחים למנות את כילדריך השלישי למלך, והוא למעשה היה המלך המרובינגי האחרון.
לאחר שקרלומן התפטר ממשרתו, הדיח פפין הגוץ את כילדריך באישור האפיפיור.
בשנת 751 נבחר פפין ונמשח למלך הפרנקים, וב-754 נמשחו שוב הוא ובניו הצעירים על ידי האפיפיור סטפנוס השני.
מעשה זה סימל למעשה את החלפתה של השושלת המרובינגית על ידי השושלת הקרולינגית.
המלך המפורסם ביותר בה הוא קרל הגדול.
יורשיו המידיים של פפין היו שני בניו, קרל וקרלומן, שירשו את הממלכה העצומה שהשתרעה על פני רוב מערב ומרכז אירופה.
החלוקה המנהלית של הממלכה בין האחים היוותה את הבסיס ליצירת גרמניה וצרפת בעתיד.
קרל היה בנם הבכור של פפין הגוץ וברטארדה מלאן.
אף על פי שלא קיימות עדויות מוצקות לכך, היסטוריונים טענו בעבר כי נולד ב-2 באפריל 742. זאת, בהסתמך על המידע שניתן עם מותו, ולא בהסתמך על מידע ראשוני לגבי לידתו.
תאריך אחר שניתן הוא ה-1 באפריל 747 (אך האפשרות קלושה, כי בשנת 747 1 באפריל היה חג הפסחא, וסביר שהיסטוריונים בעבר היו מתייחסים ללידתו של מנהיג בחג הפסחא; לפיכך נראה כי תאריך זה הוכנס לספרי ההיסטוריה בדיעבד ועל מנת לפאר את שמו).
אפשרות נוספת שניתנה היא שנת 748. קרל נולד ככל הנראה בהרסטל, עיירה בקרבת לייז' (בבלגיה של ימינו) שממנה הגיעו השושלות של הקרולינגים והמרובינגים.
כשהיה בן שבע עבר לאזור ז'וליפ, ולעיתים מציינים מקום זה כמקום לידתו.
קצת לפני מותו של פפין הגוץ, התחתן קרל עם הנסיכה פידינה מהעיר הסמוכה.
לאחר מותו של פפין הממלכה נחלקה בין שני בניו, קרל וקרלומן.
קרל קיבל את החלקים החיצוניים של הממלכה, בעוד שקרלומן קיבל את החלקים הפנימיים.
לאחר מות קרלומן, ירש קרל את חלקו והרחיב את גבולותיו במלחמותיו בלומברדיה, בסקסוניה ובספרד.
בשנת 799 נתבקש על ידי האפיפיור לאו השלישי להתערב בסכסוך שניטש בינו לבין אצולת רומא.
אחרי שהכריע לטובת האפיפיור, הכתיר אותו האפיפיור לאו השלישי לקיסר ב-25 בדצמבר 800 בעת מיסת חג המולד ברומא.
"הכתרה בחסד האל" (Gratia Dei Rex) זו הייתה היסוד להקמת הקיסרות הגרמנית של ימי הביניים, שכונתה האימפריה הרומית הקדושה.
לא רק מבחינה חוקית הייתה לאימפריה הביזנטית בעיה עם קרל הגדול: גם מבחינה צבאית, קרל כבש את שארית השטחים הנתונים לשליטה ביזנטית בצפון איטליה, וב-812 נאלצה הקיסרות הביזנטית להכיר בו כקיסר הרומאים.
קרל הגדול עודד התעוררות תרבותית בהקימו בתי ספר ליד המנזרים, הפצת ספר דרשות לחינוך העם והנהגת סדר תפילה אחיד ברחבי האימפריה.
הוא גם עודד העתקת ספרים בכתב האירי "המינוסקול הקרולינגי" המשמש יסוד לאותיות האלף בית הלטיניות של ימינו.
קרל הגדול התעניין מאוד בלימודים (רטוריקה, דיאלקטיקה ואסטרונומיה).
הוא למד לקרוא לטינית בבגרותו אך המשיך לדבר גרמנית בחצרו.
ליקט חומר על דקדוק גרמני ועל שירה גרמנית קדומה.
בספרו "חיי קרל הגדול" מזכירו איינהרד כתב: "הוא החזיק לוחות צפחה וחרט תחת כריתו כדי שבזמנו הפנוי יוכל להתאמן בכתיבת אותיות לטיניות.
אך היות שהתחיל בכך מאוחר מדי בחייו מאמציו לא נשאו פרי."
קרל הגדול ניהל קשרים עם המזרח המוסלמי.
בשנת 797 הוא שלח משלחת של שלושה אנשים לחצרו של הח'ליפה העבאסי הארון א-רשיד בבגדאד, בהם יצחק היהודי.
בשנת 801 הגיעה לנמל פיזה משלחת מהמזרח שהביאה עמה ברכות ומתנות מהארון א-רשיד ומהמושל המוסלמי של צפון אפריקה שישב בפוסטאט.
במשלחת זו לקחו חלק כמה יהודים.
קרל הגדול ניהל קשרים גם עם הפטריארך של ירושלים.
בשנת 799 הגיע לחצרו של קרל נזיר מירושלים ועמו מתנות מהפטריארך, בהן שרידי קדושים ומזכרות מכנסיית הקבר.
קרל שלח עם הנזיר מתנות לפטריארך ואת אחד מאנשי הכמורה בחצרו, וזה שב מן המזרח יחד עם שני נזירים, אחד מהר הזיתים והאחר ממנזר מר סבא, שהביאו עמם מתנות מהפטריארך: את מפתחות כנסיית הקבר, את מפתח העיר ירושלים והר ציון ואת דגל העיר ירושלים.
המשלחת ועיתוי הגעתה לרומא, רק זמן קצר לפני ההכתרה האימפריאלית של קרל הגדול בשנת 800, עוררו התרגשות רבה בממלכה הפרנקית.
מראהו האישי המדויק של קרל לא ידוע משום דיוקן ששרד בימינו (חוץ מדמותו על מטבעותיו), אך ידוע בערך מתיאור טוב של ההיסטוריון הפרנקי איינהרד, שנכתב בספר הביוגרפיה "ויטה קארולי מאגני".
הוא מתואר כגבוה, הדור, בעל שער נאה ובעל צוואר עבה.
בחייו נישא קרל הגדול חמש פעמים ונולדו לו שנים-עשר ילדים מנשותיו השונות, מתוכם ארבעה בנים שהגיעו לבגרות.
כמו כן היו לו ילדים נוספים מפילגשיו.
קרל העניק לבניו מחוזות שלטון שונים, ובנו פפין נועד לרשת את כסאו אחריו.
אך היות ששלושה מתוך ארבעת בניו מתו לפניו, הוריש קרל את הממלכה לבנו היחיד שנותר בחיים, לואי החסיד.
קרל הגדול צירף שטחים רבים לשלטונו וניהל את הקיסרות מעיר הבירה אאכן.
ארמונו שבאאכן הפך למרכז שלטוני שבו ניהלו את אוצר המלך ומועצות המלך שאליהן הוזמנו הרוזנים ששלטו במחוזות השונים בממלכה.
השטחים היו מיושבים בדלילות והדרכים לא היו מהמשובחות לכן ניהל קרל את ממלכתו על ידי רוזנים שקיבלו קרקעות תמורת שירותם בצבא וניהול האדמות שבבעלותם.
יחסים אלו בין הקיסר למקבלי הקרקעות שכונו 'וסאלים מלכותיים' (Vassi dominici) או "שליחי המלך" נחשבים לבסיס של הפאודליזם (למעשה מדובר בפיאודליות הקלאסית).
כמו אביו לפניו, קרל נמשח למלוכה בטקס בסגנון מקראי שמבטא את ההמשכיות שבין מלכי המקרא לבין השושלת הקרולינגית.
כאשר קרל מחפש מקורות השראה לאימפריה הנוצרית שהוא מייסד, הוא מוצא אותה בפעולתם של מנהיגי המקרא ואת עצמו הוא רואה בדמויותיהם של משה, דוד ויאשיהו.
את המלך יאשיהו הוא הזכיר כדי להצדיק את התערבותו בנושאי דת וכנסייה, כפי שמלך יהודה החזיר את עמו לדרך הישר באמצעות שיתוף פעולה עם הכוהנים.
קרל הגדול נטה חסד ליהודים, כפי שנהג אביו פפין הגוץ שזכר ליהודים את עזרתם בכיבוש פרובאנס מידי המורים.
האגדות שפרחו בין היהודים לאחר מותו של קרל מהללות את יחסו ליהודים.
ההגבלות שהוטלו על ידי הוויזיגותים בוטלו, יהודים צורפו לחצר המלך.
ויצחק מאאכן, כפי הנראה מתורגמן, השתתף במשלחת ששלח קרל להארון א-ראשיד.
ימי מלכותו של קרל תוארו על ידי היהודים כתור הזהב של יהודי צרפת ואשכנז.
הרנסאנס הקרולינגי הוא מושג המתאר את הפריחה התרבותית בממלכתו של קרל הגדול ובמיוחד סביב חצר ארמונו באאכן.
קרל עצמו עודד אנשי דת, רוח ומדע להתרכז סביב חצר מלכותו ולהשתמש בספרייה עצומה שהקים בארמונו.
הספרייה עצמה הכילה ספרות עלילתית (במיוחד מתקופת יוון ורומא העתיקות) וכתבי קודש בנוסף לחיבורים תאולוגים מרובים של אנשי דת נוצרים קדומים.
בנוסף אליה הקים קרל גם אקדמיה עשירה באותו מקום, שיועדה בעיקר לאבירים ממוצא פרנקי.
הוא החליף את השפות וסוגי הכתבים המרובים שהיו באימפריה דאז למרקם אחיד הכולל שפת דיבור וצורת כתיבה אחת.
בנוסף לכך התקיים באותה התקופה עידוד לראייה שפרנקים-אתנים הם גזע נשגב שתפקידו להמשיך את מורשת העולם העתיק ובמיוחד של שלוש המדינות רומא, יוון ופרס.
דיוקן של קרל הגדול והקיסר זיגיסמונד (אלברכט דירר)
קרל הגדול זכה לשבחים רבים במסעות כיבושו וברפורמות התרבותיות שביצעה במונרכיה, כשהמפורסמת מהיצירות אודותיו היא יצירתו של אלברכט דירר (Albrecht Dürer), שמשלבת בין גותיקה לבין התחייה האמנותית המחודשת בסגנון הקלאסי של תקופת הרנסאנס (הוא עצמו חי במאה ה-16 והיצירה נוצרה בשנת 1512).
למעשה זהו חצי מהיצירה, כשהחצי השני מציג את הקיסר זיגיסמונד.
מעל ראשו של קרל הגדול מופיעים פלר דה ליס המייצג את צרפת וסמל האימפריה הרומית הקדושה כייצוג לגרמניה (שתי האומות העתידות להיוולד מחוזה ורדן מעט לאחר מותו).
הקיסר זיגיסמונד כשלעצמו מכותר בסמלי חמש האומות העיקריות עליהן שלט בתקופתו (או חמשת השטחים העיקריים).
ליצירה המחולקת לשניים יש קשר הדוק עם העיר נירנברג ושם היא מוצגת (לאחר תקופה ארוכה בה היא הוצגה באוסטריה ואף הספיקה להילקח על ידי גרמניה הנאצית).
יצירה זאת שופכת אור עדין יחסית על אופיו של המלך הפרנקי והקיסר הרומאי קרל הגדול, כשהוא אוחז סמלי המלכות ועונד את כתרו על רקע בד ורוד.
מוצג זה הוא מהספרייה הלאומית של צרפת.
קרל דניץ היה מפקד צי הצוללות הגרמני בעת מלחמת העולם השנייה, ומ-1943 היה גרוס-אדמירל - המפקד הראשי של הצי.
דניץ נבחר על ידי היטלר ליורשו בתפקיד נשיא גרמניה (לתפקיד הרייכסקאנצלר היטלר מינה את יוזף גבלס, שהתאבד למחרת), והוא כיהן כנשיא גרמניה הנאצית בשבוע האחרון שלפני כניעתה.
דניץ נולד ב-1891 בפרבר גרינאו (Grünau) שליד ברלין, לאב מהנדס, והיה השני מבין שני בנים.
ב-1910 התגייס לצי הגרמני הקיסרי כצוער, וב-1913 הוסמך כקצין בדרגת לויטננט צור זי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה שירת על גבי 'ברסלאו' (Breslau), סיירת קלה שפעלה בים התיכון.
זמן קצר לאחר פרוץ המלחמה, נמכרה 'ברסלאו', יחד עם סיירת המערכה, 'גבן' (Goeben), לצי העות'מאני.
שתי הסיירות פעלו בים השחור, כנגד הצי הרוסי.
דניץ קודם לדרגת אובר-לויטננט צור זי ב-1916. לזמן מה כשה'ברסלאו' הייתה בתיקונים, מונה דניץ למפקד שדה תעופה סמוך למצרי הדרדנלים; באותה שנה הועבר לשרת כקצין בצי הצוללות הגרמני.
ב-1918 קיבל פיקוד על צוללת משלו שהוטבעה על ידי הצי המלכותי הבריטי ב-4 באוקטובר 1918, כאשר הוא עצמו נפל בשבי הבריטים שבוי מלחמה בידיהם במחנה שבויים ליד שפילד.
עם שחרורו ביולי 1920 הוא שב לגרמניה.
לפי הסכם ורסאי שסיים את מצב המלחמה נאסר על גרמניה להחזיק בצוללות.
חרף זאת, דניץ נשאר בשירות הצי הגרמני ופיקד על ספינות טורפדו.
ב-1934 דניץ מונה למפקד הסיירת 'אמדן' (Emden), ספינה ששייטה ברחבי העולם, במשך כשנה בכל משט, ושימשה בעיקר לאימונים בתנאי ים.
כשצי הצוללות הגרמני הוקם מחדש ב-1935 מונה דניץ למפקדו.
בתפקידו זה לחץ להסבת הצי הגרמני לכזה שיורכב כמעט כולו מצוללות.
הוא תמך באסטרטגיית התקפה רק כנגד ספינות סוחר בריטיות, מטרות שתהיינה יחסית קלות להתקפה.
דניץ הצביע על כך שאם יושמד צי המכליות של בריטניה - לצי הבריטי לא יהיה דלק, וזה יהיה שקול להטבעת הצי כולו.
דניץ סבר כי בעזרת צי של 300 צוללות-מדגם-7 החדש, שהתאימו למבצעים באוקיינוס האטלנטי, גרמניה תוכל לנצח במערכה מסוג זה.
לפי חישוביו כוח של 300 צוללות דרוש כדי להחזיק בכל זמן 100 צוללות פעילות בזירת המבצעים באוקיינוס האטלנטי מול בריטניה, בעוד השאר בדרך אליה או בדרך חזרה לנמל, בתיקונים, בהפלגות אימונים, ובמשימות אחרות.
על מנת להתגבר על נוכחות ספינות הליווי, הציע דניץ לאחד כמה צוללות ל"להקת זאבים" שתגבר על ההגנה מפניהן, באמצעות יצירת עדיפות כמותית מקומית לצוללות התוקפות.
דעתו של דניץ לא הייתה מקובלת על מפקד הצי הגרמני, גרוס-אדמירל אריך רדר, והשניים רבו ללא הרף על הקצאת משאבים בתוך הצי; בו-בזמן הם ניהלו מאבק חיצוני כנגד דמויות כהרמן גרינג, מפקד הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה, שגייסו לעצמם משאבים והשפעה אשר איימה הפחיתה את השפעת הצי במאזן הכוחות בצמרת הנאצית.
רדר לא האמין שהצי הגרמני של אניות מערכה כבדות יהיה בעל השפעה מכרעת, אך לא היה בכוחו לקדם את תוכנית הצוללות של דניץ.
כשהחלה המלחמה ב-1939, מוקדם מכפי שציפו רבים, כלל צי הצוללות של דניץ רק 50 צוללות, רובן בעלות טווח מצומצם, מהן 12 צוללות שהתאימו לפעולה נגד קוי הספּנות לבריטניה באוקיינוס האטלנטי.
דניץ נאלץ להקצות חלק מהצי לפעולות ראווה נגד הצי הבריטי העדיף במישרין, שנדונו ברובן לכישלון (אף שהשיגו כמה הצלחות מרשימות, כשהבולטת בהן הייתה הטבעת אוניית המערכה הבריטית רויאל אוק בתוך מעגן סקפה פלו המוגן.
הצלחה זו הייתה מושלמת: הצוללת התוקפת, בפיקוד קפיטן גינתר פרין, הצליחה לחמוק החוצה מהנמל ולחזור בשלום), בעוד שהמשאבים שהופנו כנגד צי הסוחר הבריטי נחלו הצלחה.
ב-1941 השתפר קצב אספקת הצוללות מדגם VII לנקודה שבה פעולת הצי של דניץ הייתה בעלת השפעה של ממש על משק המלחמה הבריטי.
אף שייצור ספינות סוחר עלה בתגובה להטבעות, הרי פצצות טורפדו משופרות, צוללות טובות יותר ותכנון מבצעי מיטבי הוליכו למספר הטבעות גובר והולך, וכתוצאה בריטניה וארצות הברית אולצו להשקיע משאבים אדירים בכוחות ים ואוויר ללוחמה נגד צוללות.
בדצמבר 1941 הצטרפה ארצות הברית למלחמה, ודניץ תכנן את מבצע "הקשה" כנגד הספינות בחוף המזרחי של ארצות הברית.
מבצע שנערך בחודש שלאחר מכן, ותוצאותיו היו דרמטיות.
דניץ חשד כי בעלות הברית חשפו את קוד האניגמה (מכונת ההצפנה ששימשה את הגרמנים במהלך המלחמה.
בנות הברית אכן הצליחו "לפצח" את צופן ההפעלה) ולכן הורה לצי לעבור להשתמש בדגם אניגמה משופר החל מ-1 בפברואר 1942. זאת, אף שכל הצבא הגרמני המשיך להשתמש בקוד האניגמה מתוך אמונה שלא ניתן לפצחו.
שינוי זה בקוד של הצי הגרמני גרם לבעיה של ממש בקרב מפצחי הקודים של בעלות הברית.
לבסוף, בשל טעות בשיגור של מסר אחד, התברר לבעלות הברית כי המדובר במכונת אניגמה ולה ארבעה גלגלי הצפנה במקום שלושה במכונת האניגמה הרגילה, והשדרים האלו פוצחו גם כן בסוף.
בסוף 1942 גברה אספקת הצוללות מדגם VII עד לנקודה שבה יכול היה דניץ להורות על התקפות בכוחות גדולים שכונו "להקת הזאבים".
אובדן בעלות הברית באוניות עלה בצורה שקשה היה להן לסבול אותה לאורך זמן, והיה חשש ממשי לאספקת הדלק לאיים הבריטיים.
ב-1943 החליף דניץ את רדר כמפקד הצי הגרמני.
במהלך 1943 המלחמה באוקיינוס האטלנטי הפכה לרעת הגרמנים, בעיקר הודות להיקף המשאבים שהופנו ללוחמה נגדם (בעיקר כיסוי אווירי של צפון האוקיינוס האטלנטי על ידי מפציצים ארוכי טווח מצוידי מכ"ם) וכן בזכות מינויו של אדמירל מקס הורטון, מפקד זרוע הצוללות של הצי הבריטי, למפקד המערכה נגד הצוללות הגרמניות.
הורטון, המומחה לצוללות, הוביל פיתוח טקטיקות חדשות ואמצעי לחימה חדשים ששיפרו מאוד את יעילות הלחימה נגד הצוללות הגרמניות.
חרף זאת, דניץ המשיך לדחוף את תוכנית הצוללות שלו, והגביר את פיתוח ואספקת הצוללות החדשות.
בסוף המלחמה היה צי הצוללות הגרמני הגדול והמתקדם בעולם, ודגמי צוללות מתקדמים (דגם 21) היו לאבטיפוס הצוללות האמריקניות והסובייטיות לאחר המלחמה.
בסוף המלחמה, כשנפגשו כוחות סובייטים ואמריקניים על גדת נהר אלבה, ולמעשה פיצלו את השטחים שבשליטת גרמניה לקטע צפוני ולקטע דרומי, העמיד היטלר את כל הכוחות שבקטע הצפוני שבשליטת גרמניה (לא רק כוחות הצי) תחת פיקודו של דניץ.
לדניץ היה ברור כי ימיו של היטלר ספורים, וכיוון שסבר כי היינריך הימלר יהיה היורש, אף נפגש עמו והציע לו את תמיכתו.
אך חינו של הימלר (שניהל מגעים לכניעה עם הרוזן פולקה ברנדוט) ואף חינם של יורשים נוספים כהרמן גרינג סר בעיני היטלר, טרם התאבדותו הוא מינה את דניץ ליורש כחלק מהצוואה הפוליטית שהותיר אחריו היטלר.
יש להניח שלא היה זה רק בשל תכונותיו של דניץ כמצביא ימי מבריק, אלא גם כהבעת זעם כלפי כל הגורמים במפלגה הנאצית ובצבא ש"בגדו" בו בשעותיו האחרונות, ואותם הוא ראה כאשמים בתבוסתו.
דניץ היה מהבודדים בצמרת הצבא הגרמני שמעולם לא הכזיבו את היטלר.
ב-1934, עם מותו של פאול פון הינדנבורג, הכריז היטלר על חוק מיוחד שאושרר בהמשך במשאל עם, לפיו תאוחד כהונת הנשיא עם כהונת הקאנצלר לכלל כהונה אחת: "פיהרר ורייכסקאנצלר".
אך עם לכתו, הפריד היטלר בין שתי הכהונות; כנשיא הוא מינה את דניץ, ולרייכסקאנצלר מינה את יוזף גבלס, מי שהתאבד ביום שלמחרת.
ממשלה זו פעלה זמן קצר בחלל ריק, תוך שהיא מתכנסת מדי יום באחת הכיתות של בית הספר הימי בפלנסבורג ל"ישיבות קבינט" חסרות תכלית.
דניץ הפנה את מרבית מאמציו לניסיון לוודא שחיילים רבים ככל האפשר נכנעים לארצות הברית ולבריטניה, ולא לברית המועצות.
ב-23 במאי פיזר הצבא הבריטי את שרידי ה"ממשלה" ואסר את כל חבריה.
דניץ היה אחד מהנאשמים העיקריים במשפטי נירנברג.
שלא כמו רבים מהנאשמים האחרים, לא הואשם בפשעים נגד האנושות, ושוררת אחדות דעים כי על אף מעמדו הרם לא לקח חלק של ממש בשואה.
הוא הואשם בפשעים נגד השלום, בעריכת מלחמה תוקפנית, ובפשעי מלחמה.
אישומים אלו נגעו למלחמת הצוללות הבלתי מוגבלת, ולהוראה שנתן שלא להציל ניצולים מספינות שהוטבעו על ידי צוללות (פקודת לאקוניה).
דניץ התעקש כי לא עשה דבר שהמקבילים לו בתפקיד אצל בעלות הברית לא עשו.
בעדותו במשפט מסר תצהיר מאדמירל צ'סטר נימיץ מהצי האמריקני, שהעיד כי ארצות הברית ניהלה אף היא מלחמת צוללות בלתי מוגבלת כטקטיקה במלחמתה נגד יפן באוקיינוס השקט, ושגם צוללות אמריקניות לא הצילו ניצולים מספינות שהוטבעו על ידיהן.
חרף זאת מצא חבר השופטים את דניץ אשם בפשעים נגד השלום ודן אותו לעשר שנות מאסר, אותן ריצה בבית הכלא שפנדאו, אשר נמצא במה שהפך במהלך תקופת מאסרו למערב ברלין.
עד מתן גזר דינו של צ'ארלס טיילור, ב-2012, דניץ היה ראש המדינה היחיד שהורשע על ידי בית משפט בינלאומי.
גזר דינו של דניץ נחשב לשנוי במחלוקת ביותר מבין כל נאשמי נירנברג.
דניץ שוחרר ב-1 באוקטובר 1956, לאחר שסיים לרצות את עונשו.
דניץ טען במהלך השנים שעד שנתמנה לראש המדינה לא ידע על השמדת היהודים ושהיה כל כולו עסוק בענייני הצי.
היסטוריונים בריטיים פקפקו בכך וגם אלברט שפר טען שדניץ שיקר בטענו שלא ידע על השואה.
זכרונותיו יצאו לאור בגרמניה תחת השם "עשר שנים ועשרים יום" ב-1958, ותורגמו לאנגלית כעבור שנה.
בשנות ה-70 תרגמה הוצאת מערכות את הספר לעברית, אך הוצאתו נגנזה בהוראת שר הביטחון, שמעון פרס.
דניץ התגורר ברובע יוקרה בהמבורג והתכתב עם היסטוריונים ואנשי צבא שנלחמו נגדו.
בתחילת 1963 הוא הוזמן להופיע בפני תלמידים בבית ספר, הצדיק את המהלכים הצבאיים של גרמניה הנאצית וזכה לתשואות.
בעקבות זאת ניתנה הוראה שלא להזמין אישים מהתקופה הנאצית להרצות בבתי ספר.
ב-1965 נערכה נגדו חקירה על כך שלא נתן חנינה לחייל שהורשע בעריקה מהצי בימים האחרונים של מלחמת העולם השנייה.
דניץ טען שרצה לשמור על משמעת בצי כדי שיהיה ניתן להציל חיילים שנמלטו מגרמניה המזרחית, והתיק נסגר ללא הגשת כתב אישום.
הוא מת ב-25 בדצמבר 1980. ממשלת גרמניה המערבית הודיעה שלא תיערך לו הלוויה צבאית.
להלווייתו הגיעו רבים מאנשי הצי הגרמני, וכן נציגים מציים של מדינות זרות.
על קברו הונח זר מטעם רודולף הס ומטעם הואפן אס אס ובהלוויה נוגן ההמנון הנאצי.
לאחר מותו נמכרו בגרמניה מטבעות זיכרון לזכרו.
הבן פטר שירת אף הוא בצי הצוללות הגרמני, ונהרג ב-1943, כשהצוללת בה שירת הוטבעה.
לאחר שאחיו נהרג, הועבר קלאוס לתפקיד עורפי.
עם זאת, הוא עלה ביוזמתו על ספינת טורפדו שערכה פשיטה בסמוך לחופי אנגליה.
הספינה הוטבעה במהלך הפשיטה, והוא נהרג.
קרל הַאנְקֶה היה פעיל בכיר באס אס, מחליפו של היינריך הימלר בראשות האס אס ופושע מלחמה נאצי.
האנקה נולד בעיירה לאובאן שבשלזיה ועבד כשוליה לטוחן ולאחר מכן כמורה להנדסה.
בשנת 1928 הצטרף למפלגה הנאצית והתקדם בשורותיה.
בשנת 1932 נבחר כציר לבית הנבחרים (הלנדטאג) בפרוסיה וכן לרייכסטאג מטעם המפלגה הנאצית.
בשנת 1933 מונה למזכירו האישי של יוזף גבלס ולמנהל משרדו.
יחסי השניים התערערו כאשר האנקה התאהב במגדה, אשתו של גבלס ואף ביקש מאדולף היטלר רשות לשאתה.
הרשות לא ניתנה, שכן מגדה גבלס, אשתו של שר התעמולה, הייתה מעין "הגברת הראשונה" של הרייך השלישי, משום שפילגשו של היטלר אווה בראון הושארה מוסתרת מעיני העם, ומבחינה תעמולתית סברו היטלר וגבלס כי הדבר אינו ראוי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הצטרף האנקה לגדוד טנקים ושירת כחייל.
שירותו הקרבי "טיהר" את שמו בקרב ההנהגה הנאצית ובשנת 1941 מונה למשרת הגאולייטר (מפקד המחוז) של שלזיה התחתית.
ידידו הטוב של האנקה, שר החימוש הנאצי אלברט שפר, אשר האנקה הוא שהכירוֹ להיטלר, מסר כי בשנת 1944 הופיע האנקה במשרדו מיוסר ויעץ לו שלא להתקרב למחנה הגדול שהוקם בשלזיה עילית, שכן נעשים שם דברים שלא ייעשו.
הכוונה הייתה למחנה המוות אושוויץ.
האנקה עצמו, שהיה נאצי קנאי, מן הסתם ידע, כגאולייטר, בדיוק מה מתרחש במחנה שהיה סמוך לתחום שלטונו, זמן רב לפני שנת 1944.
עם התקרבות הצבא האדום לשטחי גרמניה הכריז האנקה על העיר ברסלאו (כיום ורוצלב שבפולין) כמבצר.
החוקר אנטוני ביוור מייחס להאנקה בספרו "נפילת ברלין" את גירוש מקצת האוכלוסייה האזרחית הגרמנית מן העיר בינואר 1945 ואת מותם של רבים מהם ברעב ובחשיפה לקור.
בעיר הושלט משטר אימים, והאנקה תלה את ראש העיר הקודם.
בפברואר 1945 השלימו הרוסים את המצור על העיר כשהם לוכדים בתוכה חיל משמר בן 80,000 חיילים גרמנים וכן אזרחים רבים, כלפיהם הפעיל האנקה וכן הפלדמרשל פרדיננד שרנר אמצעים של טרור כדי לגרום להם להילחם, כאשר שאר ערי גרמניה (לרבות ברלין) כבר נכנעו.
בסוף אפריל פיטר היטלר את היינריך הימלר מכל משרותיו והורה על מעצרו, מכיוון שהימלר ניהל משא ומתן עם הרוזן פולקה ברנדוט על כניעה.
הקנאות של האנקה והציות הבלתי מותנה לפקודותיו של היטלר הרשימו אותו ועם מותו מינה זה בצוואתו את האנקה ל"רייכספיהרר אס אס" במקומו של הימלר.
שמונה ימים לפני כן, זכה האנקה לעיטור הגבוה ביותר של המפלגה הנאצית, המסדר הגרמני, כפרס על הגנת ברסלאו נגד הצבא האדום הסובייטי המתקדם.
האנקה קיבל הודעה על קידומו ב--5 במאי 1945. תוך שימוש מבצעי באחד המסוקים הראשונים, טס הנקה אל פראג.
וצירף את עצמו לדיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-18. האנקה בחר ללבוש מדים של טוראי אס-אס, כדי להסתיר את זהותו במקרה של לכידה.
הקבוצה ניסתה להילחם בדרכה חזרה לגרמניה, אך לאחר קרב עז עם פרטיזנים צ'כים, נכנעה בנוידורף ב-6 במאי.
זהותו האמיתית לא התגלתה על ידי שוביו, והאנקה הוכנס לפיכך למחנה שבויי מלחמה לצד אנשי אס אס בדרג נמוך.
היו בסך הכל 65 שבויי מלחמה כשהצ'כים החליטו להעביר את כולם ברגל ביוני 1945. כשרכבת עברה את נתיב הצעדה, האנקה ועוד כמה שבויי מלחמה ניסו להימלט, ונצמדו לרכבת.
הצ'כים פתחו באש ופצעו את האנקה ושני שבויים נוספים.
לאחר מכן הם הוכו למוות בקתות רובים על ידי הצ'כים.