tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ממשלת כל-פלסטין ודרכוניה הוכרו ב-6 מדינות הליגה הערבית: מצרים ועיראק (12 באוקטובר), סוריה ולבנון (13 באוקטובר), ערב הסעודית (14 באוקטובר) ותימן (16 באוקטובר).
ממשלת כל פלסטין עזבה את עזה בעקבות המתקפה הישראלית בנגב במבצעי חורב ויואב, והתמקמה בקהיר.
הממשלה הפכה לממשלת בובות ללא סמכות, ופורקה ב־1959 בידי גמאל עבד אל נאצר וצורפה לרפובליקה ערבית מאוחדת.
מדינות ערב שלא הכירו בישראל הכירו ברובן בריבונות ערבית על שטחה, ללא הכרה בממשלה ספציפית.
ב-22 בנובמבר 1974, החלטה 3236 של העצרת הכללית של האו"ם הכירה בזכותו של העם הפלסטיני להגדרה עצמית, עצמאות לאומית וריבונות בארץ ישראל.
היא גם הכירה באש"ף כנציג הלגיטימי הבלעדי של העם הפלסטיני, והעניקה לו מעמד של משקיף באו"ם.
בנוסף, ההחלטה קראה להחזיר את הפליטים הפלסטינים לבתיהם ולהחזיר להם את רכושם.
הכינוי "פלסטין" לאש"ף אומץ על ידי האומות המאוחדות בשנת 1988 בשל הכרזת העצמאות הפלסטינית, אך למדינה שהוכרזה אין עדיין לא היה מעמד רשמי במערכת.
זמן קצר לאחר הכרזת 1988, הוכרה מדינת פלסטין על ידי מדינות מתפתחות רבות באפריקה ובאסיה (בעיקר מדינות ערב ומדינות האסלאם), ועל ידי מדינות קומוניסטיות ובלתי-מזדהות.
עם זאת, באותו זמן, ארצות הברית השתמשה בחוק סיוע החוץ שלה ובאמצעים אחרים כדי להרתיע מדינות אחרות וארגונים בין-לאומיים מלהרחיב את ההכרה.
אף על פי שצעדים אלו הצליחו במקרים רבים, הליגה הערבית והארגון לשיתוף פעולה אסלאמי פרסמו מיד הצהרות של הכרה, תמיכה וסולידריות עם פלסטין, שהתקבלה כמדינה חברה בשני הפורומים.
בפברואר 1989, הכריז נציג אש"ף במועצת הביטחון של האו"ם כי 94 מדינות הכירו במדינה הפלסטינית החדשה.
לאחר מכן המדינה ניסתה להשיג חברות כמדינה במספר ארגונים וסוכנויות הקשורים לאומות המאוחדות, אך מאמציה סוכלו על ידי איומי ארצות הברית למנוע מימון מכל ארגון שיכניס את פלסטין כמדינה חברה.
לדוגמה, באפריל באותה שנה הגיש אש"ף בקשה לחברות כמדינה בארגון הבריאות העולמי, בקשה שלא הניבה תוצאות לאחר שארצות הברית הודיעה לארגון כי היא תבטל את המימון לארגון אם פלסטין תתקבל אליו.
במאי, קבוצה של חברי הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי הגישה בקשה לחברות בשם פלסטין באונסק"ו, עם 91 מדינות שהכירו במדינת פלסטין שחתמו על הבקשה.
ביוני 1989 הגיש אש"ף לממשלת שווייץ מכתבי הצטרפות לאמנות ז'נבה, שנחתמה ב-1949. עם זאת, שווייץ קבעה כי מאחר ששאלת המדינה הפלסטינית לא הוסדרה בתוך הקהילה הבין-לאומית, היא אינה מסוגלת לקבוע אם המכתב מהווה כלי הצטרפות תקף.
כתוצאה מכך, בנובמבר 1989 העלתה הליגה הערבית החלטה בעצרת הכללית להכיר רשמית באש"ף כממשלה של המדינה הפלסטינית העצמאית.
עם זאת, הטיוטה נזנחה כאשר ארצות הברית שוב איימה להפסיק את המימון שלה לאומות המאוחדות אם ההצבעה תתקיים.
מדינות ערב הסכימו לא ללחוץ על ההחלטה, אך דרשו מארצות הברית להבטיח שלא לאיים שוב על האו"ם בעיצומים כספיים.
רבות מההצהרות המוקדמות על הכרה במדינת פלסטין ניתנו באופן מעורפל יחסית, ומדינות אחרות לא מכירות בפלסטין רשמית אך אין זה אומר שהן לא רואות אותה כמדינה.
מצב זה הביא לבלבול בנוגע למספר המדינות שהכירו רשמית במדינה שהוכרזה ב-1988. מספרים שדווחו בעבר סותרים לרוב, כאשר מספרים גבוהים של 130 ומעלה מדווחים לעיתים קרובות.
ביולי 2011 בראיון ל"הארץ", טען ריאד מנסור, שגריר פלסטין באו"ם, כי 122 מדינות הרחיבו עד אז את ההכרה הרשמית.
בסוף אותו החודש פרסם אש"ף מאמר מדוע על ממשלות העולם להכיר במדינת פלסטין ומונה את 122 המדינות שכבר עשו זאת.
עד סוף ספטמבר אותה שנה, טען מנצור שהמספר הגיע ל-139.
ציר הזמן של הפלסטינים באומות המאוחדות
ב-14 באוקטובר 1974 הוכר הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות כנציג העם הפלסטיני וניתנה הזכות להשתתף בדיונים של העצרת הכללית בשאלת פלסטין בישיבות מליאה.
ב-22 בנובמבר 1974 הוענק לאש"ף מעמד של משקיף-לא מדיני, מה שאיפשר לאש"ף להשתתף בכל ישיבות העצרת, כמו גם בפלטפורמות אחרות של האו"ם.
ב-15 בדצמבר 1988 הכירה החלטה 43/177 של העצרת הכללית של האו"ם בהכרזת העצמאות הפלסטינית מנובמבר 1988 והחליפה את הכינוי "הארגון לשחרור פלסטין" ב"פלסטין" במערכת האומות המאוחדות.
ב-23 בספטמבר 2011 הגיש נשיא הרשות הפלסטינית אבו מאזן בקשה לחברות פלסטין באו"ם.
ב-29 בנובמבר 2012 העניקה העצרת הכללית לפלסטין מעמד של מדינה משקיפה שאינה חברה בהחלטה 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם.
ב-17 בדצמבר 2012 החליט ראש הפרוטוקול של האו"ם כי השם "מדינת פלסטין" ישמש את המזכירות בכל המסמכים הרשמיים של האו"ם.
אחרי שנתיים של קיפאון במשא ומתן עם ישראל, הרשות הפלסטינית פתחה בקמפיין דיפלומטי להכרה במדינה פלסטינית.
המאמצים, שהחלו בסוף 2009, זכו לתשומת לב נרחבת בספטמבר 2011, כאשר הנשיא אבו מאזן הגיש בקשה לאומות המאוחדות לקבל את פלסטין כמדינה חברה.
על מנת שמדינה תקבל חברות בעצרת הכללית, הבקשה חייבת לקבל את תמיכם של שני שלישים מהמדינות החברות עם המלצה מוקדמת לקבלה ממועצת הביטחון.
בשל הסיכוי להטלת וטו על החלטה של מועצת הביטחון בידי ארצות הברית, התמקד הקמפיין בקבלת מעמד של "מדינה לא חברה", המצריך רק רוב רגיל בעצרת הכללית.
הקמפיין, שזכה לכינוי "פלסטין 194", נתמך על ידי הליגה הערבית במאי, ואושר רשמית על ידי אש"ף ב-26 ביוני.
ההחלטה גונתה על ידי ממשלת ישראל כצעד חד צדדי, בעוד שהממשלה הפלסטינית טענה כי היא חיונית על מנת להתגבר על המבוי הסתום הנוכחי.
כמה מדינות - כמו גרמניה וקנדה - גינו אף הן את ההחלטה וקראו לישראל ולרשות הפלסטינית לחזור באופן מיידי למשא ומתן.
עם זאת, מדינות רבות אחרות - למשל נורווגיה ורוסיה - גיבו את התוכנית, וכך גם מזכ"ל האומות המאוחדות באן קי-מון, שקבע: "חברי האו"ם זכאים להצביע בעד או נגד ההכרה במדינה הפלסטינית באו"ם".
המאמצים הדיפלומטיים להשיג תמיכה להצעה צברו תאוצה בעקבות רצף של הכרות ממדינות אמריקה הדרומית בתחילת 2011. משלחות רמות-דרג בראשות יאסר עבד רבו, ריאד אל-מאלכי, סאיב עריקאת, נביל שעת וריאד מנסור ביקרו במדינות רבות.
שגרירים פלסטינים, בסיוע אלה של מדינות ערביות אחרות, התחילו בגיוס תמיכת הממשלות אליהן נשלחו.
במהלך ההצבעה, רוסיה, סין וספרד הצהירו בפומבי על תמיכתן בהצעה הפלסטינית, וכך גם ארגונים בין-ממשלתיים כמו האיחוד האפריקאי, והמדינות הבלתי-מזדהות.
ישראל נקטה צעדים נגד היוזמה, וגרמניה, איטליה, קנדה וארצות הברית הודיעו בפומבי כי יצביעו נגד ההחלטה.
דיפלומטים ישראלים ואמריקאים החלו בקמפיין לחץ על מדינות רבות להתנגד או להימנע מההצבעה.
עם זאת, בגלל "הרוב האוטומטי" שממנו נהנים הפלסטינים בעצרת הכללית, הצהיר ממשל נתניהו כי הוא אינו מצפה למנוע את קבלת ההחלטה אם תצא לפועל.
באוגוסט ציטט "הארץ" את שגריר ישראל באו"ם, רון פרושאור, שקבע שישראל לא תוכל לבלום החלטה בעצרת הכללית עד ספטמבר.
"המרב שניתן יהיה להשיג הוא קבוצה של מדינות שיימנעו או שייעדרו מההצבעה", כתב פרושאור.
"רק מדינות מעטות יצביעו נגד המהלך הפלסטיני".
במקום זאת, ממשלת ישראל התמקדה בהשגת "רוב מוסרי" של מעצמות דמוקרטיות גדולות, בניסיון להפחית את משקל ההצבעה.
משקל ניכר ניתן לעמדת האיחוד האירופי, שטרם הוכרזה.
הנציגה העליונה של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון, קתרין אשטון, הצהירה כי עמדה זו עשויה להיות תלויה בנוסח ההצעה.
בסוף אוגוסט אמר שר הביטחון אהוד ברק כי "חשוב מאוד שכל השחקנים יבואו עם טקסט שידגיש את החזרה המהירה למשא ומתן, ללא מאמץ להציב תנאים מוקדמים לצדדים".
המאמצים של ישראל ושל ארצות הברית התמקדו גם בלחץ על ההנהגה הפלסטינית לנטוש את תוכניותיה ולחזור למשא ומתן.
בארצות הברית, הקונגרס העביר הצעת חוק המגנה את היוזמה וקוראת לממשל אובמה להטיל וטו על כל החלטה שתכיר במדינה פלסטינית שהוכרזה מחוץ להסכם שנערך על ידי שני הצדדים.
הצעת חוק דומה התקבלה בסנאט, שגם איים בעצירת הסיוע לגדה המערבית.
בסוף אוגוסט הוגשה הצעת חוק נוספת של הקונגרס המציעה לחסום את מימון ממשלת ארצות הברית לגופים של האו"ם התומכים בחברות פלסטינית באו"ם.
כמה בכירים אמריקאים, כולל שגרירת ארצות הברית באו"ם סוזן רייס והקונסול הכללי בירושלים דניאל רובינשטיין, השמיעו איומים דומים.
באותו חודש דווח כי משרד האוצר הישראלי מעכב את תשלומיו החודשיים לרשות הפלסטינית.
שר החוץ אביגדור ליברמן הזהיר שאם הפלסטינים יפעלו באופן חד צדדי ישראל תראה את הסכמי אוסלו כבטלים וחסרי תוקף, ותנתק את יחסיה עם הרשות הפלסטינית.
ב-11 ביולי 2011 נפגש הקוורטט לענייני המזרח התיכון (ארצות הברית, האו"ם, האיחוד האירופי ורוסיה) כדי לדון בחזרה למשא ומתן, אך הפגישה לא הניבה תוצאה.
נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס טען כי הוא ישהה את ההצעה ויחזור למשא ומתן אם הישראלים יסכימו לגבולות 1967 ויפסיקו את הרחבת ההתנחלויות בגדה המערבית.
הקמפיין של האש"ף נתמך על ידי תנועות אקטיביסטיות אזרחיות.
Avaaz פתחה בעצומה מקוונת הקוראת לכל המדינות החברות באו"ם לאשר את ההצעה לקבל את פלסטין; על פי הדיווחים, היא השיגה 500,000 חתימות אלקטרוניות בארבעת הימים הראשונים שלה.
תנועת קול אחד השיקה קמפיין מקומי בשיתוף עם סוכנויות חדשות מקומיות, במטרה להשיג מעורבות ותמיכה של אזרחים פלסטינים.
במספר מדינות הושקו קמפיינים שקראו לממשלותיהן להצביע בעד ההחלטה.
ב-7 בספטמבר ערכה קבוצת פעילים פלסטינים תחת הכותרת "פלסטין: מדינה מס' 194" הפגנה מחוץ למשרד האו"ם ברמאללה.
במהלך ההפגנה, הם הגישו למשרד מכתב שהופנה למזכ"ל האו"ם באן קי-מון, וקרא לו "להפעיל את כל המאמצים האפשריים להשגת הדרישות הצודקות של העם הפלסטיני".
למחרת, באן אמר לכתבים: "אני תומך במדינה של פלסטינים; מדינה עצמאית וריבונית של פלסטין.
זה היה צריך להיעשות מזמן", אך הוא גם קבע כי "הכרה במדינה היא דבר שייקבע על ידי המדינות החברות."
גופים אחרים של האו"ם הביעו בעבר נכונות להכיר במדינה פלסטינית.
באפריל 2011, המתאם המיוחד מטעם האומות המאוחדות לתהליך השלום במזרח התיכון פרסם דו"ח על התקדמות בניית המדינה של הרשות הפלסטינית, ובו תיאר את ההיבטים של הממשל שלה כ"מספיקים למדינה עצמאית".
דו"ח זה אישר הערכה דומה שפורסמה על ידי קרן המטבע הבין-לאומית.
הבנק העולמי פרסם דו"ח בספטמבר 2010 שמצא את הרשות הפלסטינית "בעמדה טובה להקים מדינה" בכל נקודה בעתיד הקרוב.
עם זאת, הדו"ח הדגיש שאם לא תעודד צמיחה במגזר הפרטי בכלכלה הפלסטינית, מדינה פלסטינית תישאר תלויה בתרומות ולא תהיה עצמאית לחלוטין מבחינה כלכלית.
במהלך ספטמבר 2012, פלסטין החליטה לשדרג את מעמדה מ"ישות משקיפה" ל"מדינה משקיפה שאינה חברה".
ב-27 בנובמבר של אותה שנה, הוכרז כי הערעור הוגש באופן רשמי והוא יובא להצבעה בעצרת הכללית ב-29 בנובמבר, שם שדרוג המעמד צפוי להיתמך על ידי רוב המדינות.
בנוסף להענקת מעמד "מדינה משקיפה שאינה חברה" לפלסטין, ההצעה "מביעה את התקווה שמועצת הביטחון תדון בחיוב בבקשה שהוגשה ב-23 בספטמבר 2011 על ידי מדינת פלסטין לקבלה לחברות מלאה באו"ם, תומכת בפתרון שתי המדינות המבוסס על גבולות 1967 ומדגישה את הצורך בחידוש מיידי של המשא ומתן בין שני הצדדים".
ב-29 בנובמבר 2012, 65 שנים לאחר ההצבעה באו"ם בה התקבלה 181 ואושרה תוכנית החלוקה, התקבלה החלטה 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם בתוצאה של 138–9 (עם 41 נמנעים), ששדרגה את פלסטין למעמד של "מדינה משקיפה שאינה חברה" באו"ם.
המעמד החדש השווה את המעמד של פלסטין לזה של הכס הקדוש.
השינוי במעמד תואר על ידי "האינדפנדנט" כ"הכרה דה פקטו במדינת פלסטין הריבונית".
המדינות שהצביעו נגד ההחלטה היו ישראל, קנדה, צ'כיה, איי מרשל, מיקרונזיה, נאורו, פלאו, פנמה וארצות הברית.
ההצבעה הייתה ציון דרך של המדינה הפלסטינית המוכרת-חלקית ואזרחיה, ואילו עבור ישראל וארצות הברית היא היוותה מפלה דיפלומטית של ממש.
מעמד של מדינה משקיפה באו"ם מאפשר למדינת פלסטין להצטרף לאמנות ולסוכנויות מיוחדות של האו"ם, אמנת חוק הים ובית הדין הפלילי הבין-לאומי.
האו"ם, לאחר קבלת ההחלטה, התיר לפלסטין לכנות את הנציגות שלה באו"ם כ"משלחת המשקיפה הקבועה של מדינת פלסטין לאומות המאוחדות", שנתפסה בעיני רבים כשיקוף של עמדת האו"ם של הכרה בריבונותה של מדינת פלסטין על פי המשפט הבין-לאומי, ופלסטין החלה לשנות את שמה בהתאם על בולי דואר, מסמכים רשמיים ודרכונים.
הרשויות הפלסטיניות גם הנחו את הדיפלומטים שלה לייצג רשמית את "מדינת פלסטין" במקום את "הרשות הפלסטינית".
בנוסף, ב-17 בדצמבר 2012 החליט ראש הפרוטוקול של האו"ם כי "הכינוי 'מדינת פלסטין' ישמש את המזכירות בכל המסמכים הרשמיים של האומות המאוחדות, תוך הכרה ב"מדינת פלסטין" בתור השם הרשמי של האומה הפלסטינית.
ב-26 בספטמבר 2013 ניתנה למחמוד עבאס הזכות לשבת על כיסא הבז' של העצרת הכללית של האו"ם, השמור לראשי מדינות הממתינים לעלות על הדוכן ולנאום בעצרת הכללית.
ב-17 בדצמבר 2024, בעקבות חוות הדעת של בית הדין הבין-לאומי לצדק בנושא מדיניות ישראל בשטחים הפלסטיניים הכבושים, הכירה העצרת הכללית של האומות המאוחדות בזכותם של הפלסטינים להגדרה עצמית.
מתוך 193 המדינות החברות באו"ם, 157 () הכירו במדינה פלסטינית נכון ל-22 בספטמבר 2025. 3 מדינות נוספות המופיעות ברשימה (הונגריה, פפואה גינאה החדשה וצ'כיה) אוזכרו על ידי הרשות הפלסטינית כמכירות במדינה פלסטינית אך מכחישות זאת או שקיימת מחלוקת לגבי השאלה אם ביטלו את ההכרה.
בנוסף, המדינה הפלסטינית מוכרת על ידי קריית הוותיקן שאינה חברה באו"ם ועל ידי סהרה המערבית, שאינה חברה באו"ם ומעמדה המדיני שנוי במחלוקת.
המדינות המסומנות ברקע צהוב אינן מכירות בישראל.
מדינות שאינן מכירות במדינה פלסטינית
מתוך 193 המדינות החברות באו"ם, 36 () אינן מכירות במדינה פלסטינית נכון ל-22 בספטמבר 2025..
4 מדינות (איטליה, בלגיה, דנמרק, סינגפור) הודיעו בספטמבר 2025 כי יכירו במדינה פלסטינית בתנאי שישוחררו כל החטופים הישראלים ברצועת עזה וארגון הטרור חמאס יפורק מנשקו.
כמו כן מפורטות ברשימה מטה 3 ישויות מדיניות שאינן חברות באו"ם ושאינן מכירות במדינה פלסטינית.
מדינת פלסטין היא צד במספר אמנות, המופקדות אצל חמישה גופים: הממלכה המאוחדת, אונסק"ו, האו"ם, הולנד ושווייץ.
האשרור של אמנת אונסק"ו הפך את פלסטין לחברה באונסק"ו ב-2012, בעוד ששאר האמנות אושררו על ידי הפלסטינים ב-2014, לאחר שהמשא ומתן עם ישראל הגיע למבוי סתום.
מדינה/ארגון מופקדמשרד מופקד מספר אמנותאמנותתאריך הצטרפות משרד החוץ 1אמנות האג 1האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני המועצה הפדרלית 7אמנות ז'נבה מנכ"ל 8 אמנה בדבר הגנת המורשת התרבותית והטבעית העולמית מזכ"ל יותר מ-50אמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים משרד החוץ, חבר העמים והפיתוח 2 חוקת אונסק"והאמנה למניעת הפצת נשק גרעיני
בהתנגדות שהוגשה ב-16 במאי 2014, ישראל הודיעה למזכיר הכללי של האו"ם שהיא לא מחשיבה את 'פלסטין' (המירכה היחיד במקור) כעונה להגדרה של מדינה, ורואה את בקשתה להצטרפות ל כ"חסרת תוקף משפטי והשפעה על יחס ישראל לאמנה".
ארצות הברית וקנדה הגישו התנגדויות דומות.
פלסטין השתתפה במשא ומתן על אמנת האו"ם בדבר איסור על נשק גרעיני והצביעה בעד אימוצה ב-7 ביולי 2017.
הכפר התיירותי ביסאן סיטי הוא גן תענוגות ששוכן בצפון העיר עזה.
גודל הכפר התיירותי הוא כ־270 דונם והוא כולל מגרשי כדורגל, בריכת שחייה אולימפית, גן חיות בן 19 דונם, גני שעשועים ומסעדות.
כ־6,000 איש מגיעים למקום מדי סוף שבוע, חלקם מגיעים בעזרת אוטובוסים שסובסדו על ידי הממשלה.
המקום נבנה על אדמות שנמצאות בבעלות ממשלתית (בעבר היה למעשה שטח הכפר התיירותי מזבלה בפיקוחו וכן בבעלותו של משרד הפנים של החמאס) ועלות הקמתן הייתה כ־1.5 מיליון דולר והקמת גן התענוגות נעשתה תחת פיקוחו של פתחי חמאד, שר הפנים של חמאס.
לפי העיתונאית המצרית אשרף אבו אל-הול, כתבת בעיתון המצרי אל-אהראם, הכפר התיירותי הוא אחד מהקבוצה הצומחת במהירות של פארקי שעשועים בעזה, כולל אצטדיון אל-ירמוכ, קניון עזה, אתר הנופש אל-בוסתאן וכן פארק המים המשוגע.
ההכרה הבין-לאומית בקוסובו שנויה במחלוקת מאז הכרזתה של קוסובו על עצמאותה מסרביה ב-17 בפברואר 2008, זאת למרות התנגדות סרביה, הרואה בקוסובו מחוז אוטונומי בריבונותה.
נכון ל-19 בדצמבר 2025, 110 מתוך 193 המדינות החברות באו"ם, 22 מתוך 27 (81%) המדינות החברות באיחוד האירופי, 26 מתוך 30 (87%) המדינות החברות בנאט"ו, ו-37 מתוך 57 (64%) המדינות החברות בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי הכירו בקוסובו.
בשנת 2013, שני הצדדים החלו לנרמל את היחסים בהתאם להסכם בריסל, אך התהליך נעצר בנובמבר 2018 לאחר שקוסובו הטילה מס של 100 אחוז על יבוא סחורות סרביות.
ב-1 באפריל 2020 קוסובו ביטלה את המס.
בספטמבר 2020, במסגרת הסכם בתיווך ארצות הברית, סרביה וקוסובו הסכימו לנרמל את היחסים הכלכליים ביניהן.
במסגרת ההסכם סרביה הסכימה להשעות את מאמציה לעודד מדינות אחרות שלא להכיר בקוסובו או לבטל את ההכרה בה למשך שנה.
בתמורה הסכימה קוסובו שלא להגיש בקשה להתקבל כחברה בארגונים בין-לאומיים.
האופי החד צדדי של הכרזת העצמאות של קוסובו גרם לכמה מדינות להכריז כי אינן מכירות בריבונותה.
במאי 2008 פרסמו רוסיה, סין והודו הצהרה משותפת הקוראת למשא ומתן חדש בין בלגרד לפרישטינה.
אף על פי שמדינות האיחוד האירופי מחליטות בנפרד האם להכיר בקוסובו, האיחוד האירופי הגיע להסכמה על אישור כוח משימת שלטון החוק בקוסובו של האיחוד האירופי כדי להבטיח שלום והמשך פיקוח חיצוני.
בשל המחלוקת במועצת הביטחון של האו"ם, הארגון מחדש של כוח המשימה הזמני של האו"ם בקוסובו (UNMIK) ומסירה חלקית לכח המשימה של האיחוד האירופי נתקלה בקשיים.
אך למרות המחאות הרוסיות והסרביות, מזכ"ל האו"ם באן קי-מון המשיך בתוכנית הארגון מחדש.
ב-15 ביולי 2008 הצהיר באן קי-מון כי "לאור העובדה שמועצת הביטחון אינה מסוגלת לספק הנחיות, הנחתי את נציגי המיוחד להתקדם עם הארגון מחדש של UNMIK...
כדי להתאים את UNMIK למציאות המשתנה".
לדברי המזכ"ל, "האומות המאוחדות שמרו על עמדה של נייטרליות קפדנית בשאלת מעמדה של קוסובו".
ב-26 בנובמבר 2008, מועצת הביטחון של האו"ם אישרה את פריסת כוח המשימה של האיחוד האירופי בקוסובו, כשכוח המשימה ייקח על עצמו את ניהול המשטרה, המשפט והמכס מהאו"ם, תוך שהוא פועל על פי החלטה 1244 של מועצת הביטחון של האו"ם שהעמידה את קוסובו תחת ממשל של האו"ם בשנת 1999.
החלטה של העצרת הכללית של האו"ם שאומצה ב-8 באוקטובר 2008 תמכה בבקשתה של סרביה לבקש חוות דעת מייעצת של בית הדין הבין-לאומי לצדק על הכרזת העצמאות של קוסובו.
ב-22 ביולי 2010 קבע בית הדין כי הכרזת העצמאות של קוסובו "אינה מפרה חוק בין-לאומי כלשהו", מכיוון שמחבריה, שהיו "נציגי תושבי קוסובו", אינם מחויבים למסגרת החוקתית (שהוכרזה על ידי UNMIK או על ידי UNSCR 1244) המופנה רק למדינות החברות באו"ם ולארגוני האו"ם.
בתוך האיחוד האירופי, מדינות התומכות בעצמאות קוסובו כוללות את צרפת וגרמניה.
ואילו המתנגדות העזות ביותר לעצמאותה הן ספרד ויוון.
אי הכרת ספרד בקוסובו קשורה להתנגדות ממשלת ספרד לתנועות העצמאות הבסקית והקטלונית, ואילו אי הכרת יוון בקוסובו קשורה לסכסוך בקפריסין ולמערכת היחסים ההיסטורית בין יוון וסרביה.
בשל הטענות הסרביות כי קוסובו היא חלק משטחה הריבוני, התגובות הראשוניות שלה כללו החזרת שגרירים ממדינות שהכירו בקוסובו למשך מספר חודשים, האשמת מנהיגי קוסובו בבגידה חמורה, והעלאת הנושא לדיון בבית הדין הבין-לאומי בהאג.
כמו כן גירשה סרביה שגרירים ממדינות שהכירו בקוסובו לאחר ההצבעה בעצרת הכללית של האו"ם שאימצה את יוזמתה של סרביה לבקש חוות דעת מייעצת של בית הדין.
בדצמבר 2012, כתוצאה ממשא ומתן על מעמדה של קוסובו בתיווך האיחוד האירופי, הסכים ראש ממשלת סרביה איוויצה דאצ'יץ' למנות קצין קישור בקוסובו.
באפריל 2013, קוסובו וסרביה הגיעו להסכם על נורמליזציה של היחסים ביניהן, בכדי לתת לשני העמים את האפשרות להצטרף בבא היום לאיחוד האירופי.
על פי תנאי ההסכם, "בלגרד הסכימה להודות כי הממשלה בפרישטינה מפעילה סמכות מינהלית על שטחה של קוסובו – וכי היא מוכנה להתמודד עם פרישטינה כרשות שלטונית".
ב-17 ביוני 2013 החליפו קוסובו וסרביה קציני קישור.
עמדות שננקטו על ידי גופים ריבוניים
על פי מחקר משנת 2020, מדינות שיש להן קשרים חזקים עם ארצות הברית נוטות יותר להכיר בקוסובו, בעוד שמדינות בעלות קשרים חזקים יותר לרוסיה נוטות פחות להכיר בקוסובו.
גופים המכירים בקוסובו כמדינה עצמאית
מדינה או ישות תאריך הכרה הפניה
מדינות שחזרו בהן מהכרה מקוסובו
משרד החוץ הסרבי טען במרץ 2020 כי ישנן שמונה עשרה מדינות שחזרו בהן מההכרה בקוסובו בהן: בורונדי, הרפובליקה המרכז-אפריקאית, קומורו, גאנה, דומיניקה, גינאה ביסאו, גרנדה, לסוטו, ליבריה, מדגסקר, נאורו, פלאו, פפואה גינאה החדשה, סאו טומה ופרינסיפה, סיירה לאון, איי שלמה, סורינאם וטוגו.
משרד החוץ של קוסובו כינה הכרזות אלו "חדשות כזב" ו"פרופוגנדה סרבית".
כאשר עשר מאותן חזרות מהכרה מפוקפקות:
בנובמבר 2017 התפרסם כי גינאה-ביסאו חזרה בה מההכרה בקוסובו, אך מיד לאחר מכן היא שלחה אגרת מוקראת לממשלת קוסובו שאומרת שלמכתב שהתפרסם בדבר חזרתה מההכרה בקוסובו אין כל משמעות.
רק כמה ימים לאחר ביטול הכרתה של ליבריה בקוסובו ביוני 2018, הוציאה ממשלת ליבריה הצהרה "שאישרה מחדש את היחסים הדו צדדיים עם קוסובו".
סאו טומה ופרינסיפה מעולם לא הכירה רשמית בקוסובו, על פי נשיא המדינה לשעבר מנואל פינטו דה קושטה (מידע נוסף על הטבלה למטה).
פלאו וסורינאם אישרו מחדש את הכרתן בקוסובו במהלך שנת 2022.
גרנדה אישרה מחדש את הכרתה בקוסובו במהלך שנת 2023.
קומורו ולסוטו אישרו מחדש את הכרתן בקוסובו במהלך שנת 2024.
סיירה לאון וגאנה אישרו מחדש את הכרתן בקוסובו במהלך שנת 2025.
ישנם דיווחים סותרים האם עומאן הכירה בקוסובו או הכירה בה וחזרה בה מהכרתה.
בפברואר 2011 הודיעה קוסובו כי קיבלה הודעה מעומאן בה נאמר כי היא "תקבל בברכה את חברותה של קוסובו באו"ם, כמו גם לארגונים בין-לאומיים ואזוריים אחרים" וכי המדינות יצרו יחסים דיפלומטיים.
עם זאת, בספטמבר 2011 הצהיר סגן שר החוץ של קוסובו, פטריט סלימי, כי "עומאן מעולם לא הכירה בנו".
מאוחר יותר באותו חודש הודיע משרד החוץ של קוסובו כי שר החוץ של עומאן יוסף בן עלווי בן עבדאללה הודיע להם על הכרת ארצו בקוסובו.
הממונה על היחסים עם קוסובו בערב הסעודית צוטט בשנת 2012 באומרו כי עומאן מעולם לא הכירה בקוסובו.
גופים שלא הכירו בקוסובו כמדינה עצמאית
הכרה דיפלומטית היא פעולה מפורשת, רשמית, חד צדדית במדיניות החוץ של מדינות ביחס למדינה אחרת.
אם לא יצאה הצהרה כזו אין פירושו בהכרח שלמדינה יש התנגדויות לקיומה, לעצמאותה, לריבונותה או לממשלה של הצד השני.
מדינות מסוימות, על פי מנהג או מדיניות, אינן מביעות הכרה רשמית, בטענה כי הצבעה לחברות באו"ם או בארגון אחר שחברותו מוגבלת למדינות היא בעצמה מעשה הכרה.
מדינה עמדה1 בפברואר 2008 אמר בכיר באוגנדה כי ממשלת אוגנדה בוחנת בקפידה את הכרזת העצמאות של קוסובו לפני שתקבל את ההחלטה האם להכיר בה כמדינה או לא.
בפגישה שנערכה ב-26 במרץ 2009 בין שר החוץ של קוסובו, סקנדר היסני ורוחקנה רוגונדה, שגרירת אוגנדה באו"ם, הביעה רוגונדה את הצורך בהידוק המגעים בין שתי המדינות לצורך החלפת מידע ושיתוף פעולה.
והוסיפה כי בבא העת אוגנדה תקבל את ההחלטה האופטימלית בשאלת קוסובו.
באוגוסט 2011 כתב שר החוץ של אוגנדה, סם קוטסה, לסגן ראש ממשלת קוסובו, בהדג'ט פצולי, והבטיח לבחון את בקשת ההכרה בהתאם להחלטת בית הדין הגבוה לצדק.
בפברואר 2012 הודיעה משרד החוץ בקוסובו כי אוגנדה הכירה בעצמאותה, וציטטה דברים מאגרת מוקראת שקיבלה מנשיא אוגנדה, יוורי מוסווני, ב-5 בדצמבר 2011, בהם הוא בירך את קוסובו "על ההתקדמות לעבר עצמאות מדינתכם" והוסיף כי "אנו עומדים מאחורי מדינות אחרות שהכירו ברפובליקה של קוסובו".
אך שר החוץ הסרבי ווק ירמיץ' הגיב כי שר החוץ של אוגנדה, הנרי אורם אוקלו, מסר לו שהכרה מעולם לא התרחשה.
בינואר 2013, שר החוץ לשעבר של קוסובו סקנדר היסני, אמר כי ההכרה של ניגריה ואוגנדה "מוטלת בספק לא רק על ידי המדינות המדוברות, אלא גם על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית".
שר החוץ הנוכחי, אנבר הודג'אי, הצהיר כי הוא בטוח שההכרות תקפות.
אך במסמך שפורסם ביוני 2014, משרד החוץ בקוסובו ציין את אוגנדה כמדינה שלא הכירה בקוסובו.2 בפברואר 2008 ממשלת אוזבקיסטן הודיעה כי היא סבורה שבשאלות הנוגעות לעצמאות מדינות יש להכריע באספת האו"ם.
ב־27 בספטמבר 2010, סגן שר החוץ האורוגוואי, רוברטו קונדה, הצהיר כי אורוגוואי לעולם לא תכיר בעצמאות קוסובו.5בפברואר 2008, דובר משרד החוץ של אזרבייג'ן, ח'זאר איברהים, אמר כי "אנו רואים במעשה זה מעשה בלתי חוקי אשר סותר את החוק הבין-לאומי.
בהמשך לכך, עמדת אזרבייג'ן ברורה: היא אינה מכירה בעצמאות [קוסובו]".
אזרבייג'ן הוציאה גם את גדוד שומרי השלום האזרי ששהה בקוסובו.
זאהיד אורוז', חבר הוועדה הפרלמנטרית להגנה וביטחון, הסביר זאת באומרו "בשל שינוי המצב בקוסובו, גדוד שמירת השלום האזרי שמבצע את משימתו במסגרת הקונטיננטציה הטורקית יסוג.
אזרבייג'ן פועלת בהתאם לעמדתה הפוליטית".
בפסגת הארגון לשיתוף פעולה איסלאמי (OIC) שנערכה ב-10 במרץ 2008 התנגדה אזרבייג'ן לאימוץ מסמך שהוצע על ידי טורקיה, שיעניק תמיכה בהכרזת העצמאות של קוסובו.
ב-19 ביוני 2008, במהלך פגישה נוספת של ה-OIC, אזרבייג'ן הייתה בין המדינות שהתנגדו להכרה בקוסובו כמדינה עצמאית.
בדיון שנערך ב-3 בדצמבר 2009 בבית הדין הבין-לאומי (ICJ), אמרה המשלחת האזרבייג'נית כי גוף שמצהיר על פרישה תוך הפרת החוקים הפנימיים של המדינה לא יכול להיחשב כמדינה, וכי לא ניתן לקבל זאת כעובדה מוגמרת.
בפגישה עם נשיא סרביה בוריס טאדיץ' בבאקו במאי 2010, אמר נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב כי סרביה ואזרבייג'ן מסייעות זו לזו בזירה הבין-לאומית וכי מדינתו מספקת תמיכה נחרצת בשלמותה הטריטוריאלית של סרביה.
בתחילת מרץ 2008, ג'ולמרזה אנסארי, שגריר איראן ברוסיה, אמר כי "לשאלה זו יש היבטים חשובים מאוד.
בכנות, האו"ם חילק את אחת המדינות החברות בו לשני חלקים, על אף החלטה 1244 בדבר שלמותה הטריטוריאלית של סרביה.
אנו חושבים שחלק מהמדינות מנסות להחליש את הארגונים הבין-לאומיים.
נכון לעכשיו, איראן בוחנת את שאלת עתידה של קוסובו.
מביעה את דאגתה מהיחלשותם של הארגונים הבין-לאומיים".
באפריל 2012 במהלך ביקור סגן שר החוץ האיראני ראמין מהמנפארסט בבלגרד, הוא אמר כי איראן תעמוד בהחלטתה שלא להכיר בעצמאות קוסובו.
הוא הוסיף כי טהראן מאוד ברורה בנושא זה בכדי לסייע ביציבות ובבטיחות באזור.
מהמאנפראסט הוסיף כי איראן תמכה בדיאלוג בלגרד-פרישטינה מכיוון שהיא מאמינה שהחוק הבין-לאומי יכול לפתור את הנושאים הבוערים בצורה הטובה ביותר.
בריאיון שנערך ב-5 באוגוסט 2012, אמר שגריר איראן באלבניה, עלי אמואי, כי הוא מאמין שהדרך היחידה לפתור את הסוגיה של קוסובו היא שיחות עם סרביה, וכי איראן לא תהסס להכיר בקוסובו באופן רשמי לאחר שתגיע למסקנה שזה ישמש לכינון שלום ויציבות בבלקן ומימוש זכויותיהם הלגיטימיות של המוסלמים בקוסובו.
בפברואר 2013 אמר אמואי כי אם ה-OIC יגיע למסקנה פה אחד כי הכרה בקוסובו מסייעת לשלום וליציבות באזור, איראן לא תימנע מההכרה.
לדבריו, היחסים הטובים של איראן עם סרביה ורוסיה אינם משפיעים על עמדתם בקוסובו.8במרץ 2008 הצהיר מוראד מדלסי, שר החוץ האלג'יראי, כי אלג'יריה אמנם תומכת בכל המדינות המוסלמיות, אך היא מאמינה כי יש להקפיד על חוקים בין-לאומיים.
שנה לאחר מכן, אישר מדלסי את עמדתה של אלג'יריה שרואה בקוסובו חלק בלתי נפרד מסרביה.
במאי 2009, שגריר אלג'יריה בסרביה, עבדלקאדר מסדואה, הצהיר כי אלג'יריה תשקול מחדש את נושא קוסובו אם סרביה תשנה את עמדתה שלה.9ב־23 ביוני 2008, נשיא אנגולה ז'וזה אדוארדו דוש סנטוש העביר הודעה לעמיתו הסרבי בוריס טאדיץ' בדבר הכרזת העצמאות של קוסובו.
בה הוא הביע את הזדהותה של אנגולה עם סרביה באשר לשמירה על ריבונותה ושלמותה.10 בתגובה לבקשת אוניברסיטת אוקספורד בנוגע לניתוח ההתפתחויות הקשורות לעצמאות קוסובו, באוגוסט 2008 הצהיר משרד החוץ האקוודורי כי צריכה להיות "עמידה בלתי מוגבלת בכללים ובעקרונות מגילת האו"ם והמשפט הבין-לאומי".
בפגישה שנערכה בינואר 2009 בין שר החוץ של קוסובו, סקנדר היסני, ושגרירת אקוודור באוסטריה, מריה אלנה מוריירה, אמרה מוריירה כי ממשלתה עקבה בקפידה אחר ההתפתחויות בקוסובו, ולוקחת בחשבון את ההכרה בקוסובו על ידי מדינות אירופה ומרחקה הלטינית.
וכי אקוודור תשקול ברצינות את הבקשה להכרה בקוסובו כמדינה עצמאית וריבונית.
בפגישה שהתקיימה ב־25 במרץ 2009 עם היסני, אמר שגריר אקוודור באו"ם, דייגו מורחון-פסמינו, כי אקוודור עקבה בקפידה אחר ההתפתחויות בקוסובו, והוא הדגיש את החשיבות של בניית מוסדות דמוקרטיים וחברה עם זכויות המובטחות לכל הקהילות.
מר מורחון-פסמינו אמר גם כי אקוודור תמשיך לבחון את ההתפתחויות לפני שתקבל החלטה אם להכיר בקוסובו.11בפברואר 2008 אמר שר החוץ הארגנטינאי, חורחה טאיאנה, "אם נכיר בקוסובו, שהכריזה על עצמאותה באופן חד צדדי, ללא הסכם עם סרביה, נקבע תקדים מסוכן שיאיים ברצינות על סיכויינו להסדר מדיני במקרה של איי מאלווינס (פוקלנד)".
הוא אמר כי הנשיאה כריסטינה פרננדס דה קירשנר לא תתן שום הצהרה רשמית בנושא, והדגיש כי לא תהיה הכרה בקוסובו.
ארגנטינה לא תכיר גם משום שהיא "תומכת בעקרון השלמות הטריטוריאלית".
בנוסף הוא הדגיש כי החלטה 1244 של מועצת הבטיחון של האו"ם משנת 1999 קראה להסכמה הדדית של כל הצדדים בכדי לפתור את הסכסוך.
בדיון שהתקיים ב-2 בדצמבר 2009 בבית הדין הגבוה לצדק אמרה המשלחת הארגנטינאית כי הצהרת העצמאות של קוסובו "מפרה את חובה לכבד את השלמות הטריטוריאלית של סרביה, את החובה לפתרון סכוכים בדרכי שלום ואת ועקרון אי ההתערבות.
אין להחלטה בסיס משפטי בעקרון ההגדרה העצמית." ועל כן "היא לא ביטלה ולא תבטל את ריבונותה של סרביה על קוסובו".12 ב־4 בספטמבר 2008 אמר מנהל החטיבה האירו-אמריקאית במשרד החוץ האריתראי, טסיי פסיל, כי ממשלתו לא החליטה אם היא תכיר בעצמאותה של קוסובו.
בספטמבר 2011 דווח כי נשיא אריתריאה, איסאייס אפוורקי, הגיב בחיוב לבקשה להכרה בקוסובו.
באפריל 2014 אמר שר החוץ האריתראי, עוסמן סאלח מוחמד, כי אריתריאה תומכת בזכות להגדרה עצמית וכי מדינתו תפעל לשיפור קשריה עם קוסובו.13ב-12 במרץ 2008 הצהיר נשיא ארמניה סרז' סרקיסיאן כי ההכרה האפשרית של ארמניה בעצמאות קוסובו תגרום למתיחות ביחסי ארמניה ורוסיה, אך ציין כי "נושא ההכרה בקוסובו זקוק לדיון רציני...
ארמניה הייתה תמיד חסידה של זכותן של מדינות להגדרה עצמית ובהיבט זה אנו מברכים על עצמאותה של קוסובו." ב-3 בספטמבר 2008 אמר סרקיסיאן: "יש התוהים מעת לעת מדוע ארמניה אינה מכירה בעצמאות אבחזיה ודרום אוסטיה.
התשובה היא פשוטה: מאותה סיבה שהיא לא הכירה בעצמאות קוסובו.
בהינתן הסכסוך בנגורנו-קרבאך, ארמניה אינה יכולה להכיר בישות אחרת כל עוד היא לא הכירה ברפובליקה של נגורנו-קרבאך".
זכותה של אומה להגדרה עצמית "אורכת זמן", ודורשת הבנה של "כל בעלי העניין".
לפיכך, ארמניה מנסה "לשכנע" את אזרבייג'ן לקבל את אובדן קרבאך, אמר הנשיא.
בנובמבר 2008, בעודו מתייחס להכרה של רוסיה בריבונתן של אבחזיה ודרום אוסטיה, אמר סרקיסיאן "במקרה של קוסובו הוחלה זכותן של מדינות להגדרה עצמית.
עם זאת, צעד דומה של רוסיה קיבל תגובה עוינת".
בפגישה במאי 2009 בין שר החוץ של קוסובו, סקנדר היסני, לנציג ארמניה באו"ם ארמן מרטירוסיאן, ציין הנציג הארמני כי הבקשה להכרה תועבר לממשלתו.
בביקור ממלכתי ביולי 2009 בארמניה, דן נשיא סרביה בוריס טאדיץ' עם סרקיסיאן בסוגיות קוסובו ונגורנו-קרבאך.
שני המנהיגים הסכימו כי יש לפתור סכסוכים אזוריים ללא שימוש בכוח ורק באמצעי שלום בהתאם לחוק הבין-לאומי.
טאדיץ' נפגש גם עם ראש ממשלת ארמניה טיגראן סרקזיאן שם נדונו אותם נושאים.
"העניינים של קוסובו ונגורנו-קרבאך ניתנים לפתרון רק באמצעות משא ומתן וכל פתרונות שנכפו עד כה אינם מקובלים ואנחנו מסכימים לחלוטין על כך", אמר טאדיץ' לאחר מכן.
ב-4 באפריל 2011 אמר סרקיסיאן כי ארמניה לא תכיר בעצמאותה של קוסובו כנגד האינטרסים של סרביה.14 בפגישה שנערכה בינואר 2009 בין שר החוץ של קוסובו, סקנדר היסני, לבין שגרירת אתיופיה באוסטריה, קונגיט סינגיורגיס, הצהירה סינגיורגיס כי ממשלת אתיופיה נותרה מחויבת לשקול את ההכרה בקוסובו, ותגיע להחלטה בזמן המתאים.
על פי סרביה, בקשות לאשרות כניסה לאתיופיה של שר החוץ הקוסובני קסנדר היסני וחברי משלחת נוספים של קוסובו נדחו בינואר 2010. לטענתם, הם רצו להשתתף בפסגת האיחוד האפריקאי על מנת לשדל מדינות באפריקה להכיר בקוסובו.
אשרותיהם נדחו לאחר לחץ מצד ממשלת סרביה, על פי שר החוץ הסרבי, ווק ירמיץ'.
ירמיץ', שהשתתף בפסגה, הודה לעמיתו האתיופי על דחיית האשרות ועל התמיכה בסרביה.
עם זאת, משרד החוץ של קוסובו מכחיש כי הגיש בקשות כלשהן לאשרות.
ב-5 באוגוסט 2012 דווח כי ממשלת אתיופיה הכירה רשמית בקוסובו, ושמשרד החוץ של קוסובו ממתין לאגרת מוקראת.
בדצמבר 2014, על רקע סכסוך דיפלומטי עם סרביה, איימה אתיופיה להכיר בקוסובו.15בפגישה שנערכה ב-28 במאי 2009 בין שר החוץ של קוסובו, סקנדר היסני, לנציגו של נשיא בהוטן באו"ם, להאטו וואנגצ'וק, אמר וואנגצ'וק כי הוא העביר את בקשתה להכרה של קוסובו לממשלתו ב-3 בפברואר, והוא ממתין להחלטת ממשלתו.
ב-19 בספטמבר 2012 אמר וואנגצ'וק כי מדינתו דנה בסוגיית קוסובו.16בפגישה שנערכה בספטמבר 2010 בין שרי החוץ של קוסובו ובוטסואנה, סקנדר היסני ופאנדו סקלמני, אמר סקלמני כי בית הדין הבין-לאומי קיבל "החלטה ברורה", ואמר כי בקרוב יגיש בקשה רשמית להכרה בפני ממשלתו.
באוקטובר 2010 אמר סקלמני כי בוטסואנה טרם קיבלה החלטה על הכרה בקוסובו ושהי תמתין עד להכרעת האיחוד האירופי, וכי קוסובו הבטיחה תמיכה בהקמת בית ספר לרפואה בבוטסואנה בתמורה להכרה שלה.
שבוטסואנה עדיין צריכה לדון בנושא כראוי על מנת להגיע להחלטה מושכלת בנושא.
לדבריו, מכייון שהנושא הגיע לפתחו של בית הדין הבין-לאומי, ולכן הוא דורש התבוננות מדוקדקת כיוון שהוא נושא הכרוך בשאלות משפטיות.
בספטמבר 2013, הבטיח סקלמני, את ההכרה בקוסובו וטען שכעת זה רק עניין פרוצדורלי לפני שזה יקרה.
בספטמבר 2014 אמר סקלמני כי מדינתו מעריכה את ההתפתחויות בקוסובו כחיוביות, אשר סוללות את הדרך לאפשרות לבחון הכרה על ידי ארצו.17בפברואר 2008, נשיא בוליביה, אבו מוראלס, סירב להכיר בעצמאותה של קוסובו והשווה את קוסובו למנהיגי ארבע מדינות מזרח בוליביה שדרשו מהממשלה הפדרלית אוטונומיה רבה יותר.
בדיון שנערך ב־4 בדצמבר 2009 בבית הדין הבין-לאומי, אמרה המשלחת הבוליביאנית כי קוסובו היא חלק בלתי נפרד מסרביה ושהרפובליקה של קוסובו אינה קיימת.
האספה הלאומית של בלארוס פרסמה הצהרה המגנה את הכרזת העצמאות ועודדה את כל המדינות לכנות את המהלך "בלתי חוקי" על פי החוק הבין-לאומי.
ותפקידה המהותי של מועצת הביטחון של האו"ם היא הנשיאה באחריות לשמירה על שלום וביטחון בין-לאומי".
בדיון שנערך ב־3 בדצמבר 2009 בבית הדין הבין-לאומי, המשלחת הבלארוסית אמרה כי על פי החוק הבין-לאומי ניתן להפריד רק מושבות לשעבר, או במקרים בהם אוכלוסיית המיעוטים דוכאה במשך תקופה ארוכה ונמנעה ממנה השתתפות בממשלה, אולם המצב בקוסובו לא עמד בקריטריונים אלה המתפרשים באופן מסורתי כזכות להגדרה עצמית "חיצונית".
החוק הפנימי של סרביה כמו גם החלטות האו"ם מספקים הגדרה עצמית "פנימית" של האוכלוסייה האלבנית.
במאי 2012 אמר שגריר בלארוס בסרביה, אולדזמיר צ'ושאו, כי בלארוס לעולם לא תכיר בעצמאות קוסובו.
הוא צוטט באומרו: "הפצעים בקוסובו פוגעים בנו מאוד".20ברזיל לא הכירה בעצמאותה של קוסובו, ואמרה כי היא סבורה כי יש להגיע להסכמה בחסות האו"ם ובמסגרת החוקית של הלטה מספר 1244 של מועצת הביטחון של האו"ם.
בפברואר 2008 אישרה ממשלת ברזיל את עמדתה כי יש להמשיך ולחפש אחר פתרון לנושא קוסובו באמצעות דיאלוג ומשא ומתן, בחסות האו"ם ובמסגרת החוקית של החלטה 1244. שר החוץ הברזילאי סלסו אמורים אמר כי ברזיל צריכה להמתין להחלטת האו"ם לפני שתגדיר את עמדתה הרשמית בנושא עצמאותה של קוסובו.
בספטמבר 2009 אמר שגריר ברזיל בסרביה דנטה קואלו דה לימה כי "עמדתנו הבסיסית היא שאנחנו מכבדים את שלמותה הטריטוריאלית של סרביה.
תמכנו בהחלטה 1244 של מועצת הביטחון, לפיה קוסובו היא חלק מסרביה.
אנו חושבים גם כי העיקרון של הזכות להגדרה עצמית לא יכול לסתור את החובה לציית לחוק הבין-לאומי".
בדיון שנערך ב־4 בדצמבר 2009 בבית הדין הבין-לאומי, המשלחת הברזילאית אמרה כי הכרזת העצמאות החד-צדדית מתעלמת לא רק מסמכותו של האו"ם, אלא גם מעקרון ההגנה על שלמותן הטריטוריאלית של מדינות.
אין בסיס להצדיק את הכרזת העצמאות החד-צדדית בהחלטת האו"ם 1244 מכיוון שהיא קידמה פתרון שהוסכם על ידי שני הצדדים.
מאחר שהסכם כזה לא הושג, הסכסוך בקוסובו יכול להיות מוכרע רק על ידי האו"ם.21שר החוץ של גאורגיה, דויט בקרדזה, אמר ב-18 בפברואר 2008 כי טביליסי לא תכיר בעצמאותה של קוסובו והוסיף: "אני חושב שכולם בגאורגיה, ללא קשר לנטייה פוליטית, מסכימים פה אחד בנושא זה.
ב-29 במרץ 2008, ראש הממשלה, לאדו גורגנידזה, העניק ריאיון מוקלט באסטוניה, ובו אמר בבירור באנגלית שכפי שחברותיה של גאורגיה הכירו בקוסובו, זה טבעי שבסופו של דבר גאורגיה תעשה כך גם כן.
פרסום מודפס של הריאיון הוביל לדרישות של האופוזיציה להעמידו לדין, ודובר הממשלה הצהיר כי ראש הממשלה פורש באופן שגוי, ולאחר מכן העיתון האסטוני Postimees, שניהל והדפיס את הריאיון, הוציא את הריאיון המוקלט לאור.
ב־9 במאי 2008 אמר נשיא גאורגיה, מיכאיל סאקשווילי, "אנו אומרים בקול רם וברור שמעולם לא תכננו להכיר בקוסובו.
אנחנו גם לא מתכננים לעשות זאת בעתיד.
הפתרון שנבחר הוא אינו הפתרון הטוב ביותר.
היה צריך לתת לסרבים יותר זמן למשא ומתן.
והפתרון שקוסובו נקטה בו היה פזיז".22במרץ 2008 אמר שר החוץ של גואטמלה, ארולדו רודאס, כי הוא מתנגד להכרה בקוסובו מתוך חששות דומים לחששות של הרוסים.
עם זאת, הממשלה עדיין שוקלת להכיר בקוסובו.
בפגישה שנערכה ב-26 במרץ 2009 בין שר החוץ של קוסובו, סקנדר היסני, ושגריר גואטמלה באו"ם, גרט רוסנטל, אמר רוסנטל כי ממשלת ארצו בוחנת בקפידה את ההתפתחויות בקוסובו, ואת ההכנות המתמשכות לקראת העלאת הנושא בפני בית הדין הבין-לאומי.
ועוד הוסיף רוסנטל כי גואטמלה מתייעצת גם עם מדינות אחרות באמריקה הלטינית כדי להגיע להחלטה.
באפריל 2014 אמר נשיא גואטמלה אוטו פרס מולינה כי מדינתו תשקול להכיר בקוסובו.23במסיבת עיתונאים שהתקיימה ב-1 בספטמבר 2010, אמר הנציג של גינאה המשוונית באו"ם, אנטוליו נדונג מבה, כי מדיניות החוץ של מדינתו תומכת בעצמאות קוסובו.
בספטמבר 2011 דווח כי נשיא גינאה המשוונית, תאודורו אוביאנג נגמה מבאסוגו, הגיב בחיוב לבקשה להכרה מצד קוסובו.
ב־21 בנובמבר 2011, בפגישה עם סגן ראש ממשלת קוסובו הראשון, בהדג'ט פצולי, הבטיח הנשיא אוביאנג כי יתחיל מיד לנסח את ההכרה בקוסובו.
בינואר 2012 הצהיר יועצו של פצולי, ג'טליר זיבראג', כי קוסובו קיבלה אישור על הכרה מגינאה המשוונית, אך ממתינה לקבלת אגרת מוקראת.24ממשלת ג'מייקה סירבה בשנת 2009 לבקשת ארצות הברית להכיר בקוסובו.
ב-23 ביולי 2009, מזכירת המשנה לעניינים רב-צדדיים במשרד החוץ והסחר בג'מייקה, השגרירה וילמה מקניש, הבהירה כי אינה מצפה לשינוי בהחלטת ממשלת ג'מייקה שלא להעביר הכרה דיפלומטית רשמית לקוסובו.
לאחר פגישות באפריל 2010 עם בכירים בג'מייקה, הצהיר שר החוץ הסרבי ווק ירמיץ' כי סרביה יכולה לסמוך על המשך תמיכתה של ג'מייקה בשמירה על ריבונותה ועל שלמותה הטריטוריאלית.
ב-20 בפברואר 2020 פרסם נשיא קוסובו האשים טאצ'י הצהרה בטוויטר והודה לג'מייקה על הכרתה בקוסובו כמדינה ריבונית ועצמאית.
עם זאת, שרת החוץ והסחר של ג'מייקה קאמינה ג'ונסון-סמית' הכחישה את ההכרה עוד באותו יום.25התגובה של דרום אפריקה לעצמאות קוסובו הייתה מעורבת26ביולי 2011 הוזמן סגן ראש הממשלה הראשון של קוסובו, בהדג'ט פצולי, להשתתף בטקס העצמאות של דרום סודאן.
בספטמבר 2012 הזמין סגן נשיא דרום סודאן, ריק מאכר טני, את ראש ממשלת קוסובו, האשים טאצ'י, לדרום סודאן כדי לדון בבנית יחסים בין שתי המדינות.
במהלך פגישה באוקטובר 2012 עם פצולי הצהיר נשיא דרום סודאן, סאלווה קיר מאיארדיט, על רצונה של ארצו לשמור על יחסי ידידות עם קוסובו.
הוא חזר על העמדה כי דרום סודאן תומכת בזכותם של אזרחי קוסובו לבנות ולגבש את מדינתם.
בספטמבר 2013 שר החוץ של דרום סודאן, ברנבה מריאל בנג'מין, אישר כי ההכרה בקוסובו היא עניין של זמן.
באפריל 2014 אמר בנימין כי יש לצפות לחדשות חיוביות בכל הנוגע לשיפור היחסים עם קוסובו.
בנובמבר 2009 דווח כי נשיא הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ז'וזף קבילה אמר כי מדינתו לא תכיר בעצמאותה של קוסובו כל עוד הוא חי.
ב־6 באפריל 2012, יו"ר האספה הלאומית של קונגו, אבריסטה בושאב אמר כי "עמדת סרביה בנוגע לקוסובו ומטוכיה היא עמדת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו".
בספטמבר 2013 הצהיר שר החוץ של קונגו, ריימונד טשיבנדה כי יציע לנשיא קונגו להכיר בקוסובו.29 הרפובלקיה העממית של סיןסין תומכת באופן מובהק בעקרונות ריבונות המדינה ושלמות טריטוריאלית.
והיא תומכת בעמדת סרביה בנוגע לקוסובו.3031 בפברואר 2008 שגריר וייטנאם באו"ם לה לואונג מין "אישר מחדש את מדיניות וייטנאם כי העובדה שהכרזת העצמאות של קוסובו נעשתה באופן חד צדדי איננה עולה בקנה אחד עם החלטה 1244 של מועצת הביטחון של האו"ם וכי היא רק תסבך את המצב בקוסובו ובאזור הבלקן".
והוא מתח ביקורת על תנועה פוליטית שקראה בעקבות כך להגברת האוטונומיה של מדינת סוליה שבוונצואלה.
ב־24 במרץ 2008 האשים צ'אבס את וושינגטון בניסיון להחליש את רוסיה על ידי תמיכה בעצמאות לקוסובו.
בפברואר 2013 אמר ראש ממשלת זימבבואה, מורגן צ'נגיראי, כי ישקול להכיר בקוסובו.34 במרץ 2008 אמר שר החוץ של זמביה, קבינגה פנדה, כי זמביה לא החליטה על עמדתה בנושא הכרזת עצמאותה של קוסובו.
פנדה אמר כי הממשלה זקוקה ליותר זמן לניתוח העניין.
על פי מידע שהודלף בארצות הברית, זמביה אינה מעוניינת לנקוט עמדה בקוסובו בשל החשש מתקדים לשבט לוזי, קבוצה אתנית המתגוררת בעיקר במערב זמביה, שיש לה תנועה בדלנית פעילה לעצמאות מזמביה.
בפגישה עם שר החוץ של קוסובו, סקנדר היסני, בספטמבר 2010, אמר פנדה כי זמביה בוחנת בקפידה את חוות דעתו של בית הדין הבין-לאומי, וכי הבקשה להכרה תטופל בקרוב.
בפגישה שהתקיימה לאחר מכן עם שר החוץ האלבני, אדמונד האקסינאסטו, אמר פנדה כי עצמאותה של קוסובו היא מציאות בלתי הפיכה וכי חוות דעתו של בית הדין הבין-לאומי מקלה על ההחלטה להכיר בקוסובו עבור מדינות אפריקאות רבות.
ב־27 בפברואר 2011, הצהיר פנדה בקשר לבקשה להכרה בקוסובו כי "אנו נעריך את הבקשה הזו.
זה יצטרך לעבור בדיקה כמו שאנחנו תמיד עושים".
בספטמבר 2012, שר החוץ של זמביה, גיבן לובינדה, אמר כי למדינתו אין סיבה שלא להכיר בקוסובו.
בדצמבר 2010 אמר המזכיר הלאומי לענייני מדיניות חוץ ושיתוף פעולה של כף ורדה, ז'וזה לואיש רושה, כי מדינתו תמתין עד שיהיה קונצנזוס במועצת הביטחון של האו"ם לפני שתשקול את עמדתה.
בפגישה שנערכה בנובמבר 2009 בין משלחת אלבנית בראשות סגנית שר החוץ, אדית הרקסי, לבין גורמים בלבנון ובהם ראש הממשלה סעד אל-חרירי, דיווח הצד הלבנוני כי לבנון תכיר בקרוב בקוסובו.
עם זאת, מאוחר יותר דווח ששגריר לבנון בבלגרד, סיהאד מועלם, צוטט כשהוא אומר כי אין באפשרות לבנון להכיר בקוסובו בעתיד הקרוב.
לדבריו, לבנון תמתין להחלטת בית הדין הבין-לאומי.
בפגישה בפברואר 2012 עם יושבת ראש הפרלמנט האלבני, יוזפינה טופאלי, אמר ראש ממשלת לבנון, נג'יב מיקאתי, כי נושא ההכרה בקוסובו נשקל ברצינות רבה.
בדצמבר 2013, שר החוץ הלבנוני עדנאן מנסור הבטיח לשקול את בקשת ההכרה של קוסובו.
ב־29 בנובמבר 2018 ביקר שר החוץ הלבנוני ג'בראן בסיל בבלגרד ואישר שוב במסיבת עיתונאים משותפת עם מקבילו הסרבי, איוויצה דאצ'יץ', כי לבנון תומכת בריבונות ובשלמות הטריטוריאלית של סרביה.
בסיל הוסיף גם כי "לבנון וסרביה חולקות נטיות ריבוניות משותפות, כמו גם את דחייתן של תנועות פילוג ובידוד."42ב־8 במאי 2008 הצהיר מזכ"ל משרד החוץ של מאוריציוס, אנאנד ניוור, כי ממשלת מאוריציוס לא תכיר בקרוב בקוסובו בגלל חששותיהם על השלכות שזה יגרום "למאבקם להחזרת איי צ'גוס".
ניוור אמר על כמה מדינות אפריקאיות שהכירו בקוסובו, כי מדובר "רק במדינות שאין להן חשש לגבי אזורי מחלוקת".
ב־28 באוגוסט 2008, פטריס קיור, ראש החטיבה הרב-צדדית במשרד החוץ של מאוריציוס, לא הצביע על נכונות מצד ממשלתו לשקול מחדש את עמדתה בנוגע לקוסובו, והמשיך להחזיק בקו המחבר בין קוסובו לשאלת ארכיפלג צ'אגוס.
בפגישה שנערכה עם ראש ממשלת סרביה, מירקו צ'בטקוביץ' ב-21 במאי 2010, אמר שר החוץ של מאלי, מוכתאר אואנה, כי סרביה יכולה לסמוך על תמיכתה של מאלי במאמציה לשמר את ריבונותה ואת שלמותה הטריטוריאלית.
באוגוסט 2011, בפגישה עם סגן ראש הממשלה הראשון של קוסובו, בהדג'ט פצולי, דווח כי טורה אמר כי מאלי תיבחן ברצינות את ההכרה בקוסובו.
לאחר פרסום של אגרת מוקראת באוגוסט 2012 המכירה בעצמאותה של קוסובו, שנחתמה כביכול על ידי נשיא מאלי בפועל, דיונקונדה טראורה, פרסמו כלי התקשורת הממלכתיים במאלי הצהרה שהכחישה כי מאלי הכירה בקוסובו וטענה כי המסמך הוא המצאה.
פצולי טען כי צבא מאלי, שתפס לאחרונה את השליטה במדינה בהפיכה עקב אי שביעות רצון מהטיפול בהתקוממות הבדלנית שלהם באזוואד, התערב כדי להפוך את ההכרה שהעניק הנשיא האזרחי.
עם שובו של פצולי למאלי כדי לבקש הבהרה בנושא, הבטיחו ראשי המדינה לאשר מחדש את הכרתם.44בפברואר 2008, סגן שר החוץ של מוזמביק, אנריקה באנזה, אמר בהתייחס להכרזת העצמאות של קוסובו: "נחכה לרגע המתאים.
זה עניין רגיש מאוד וכמו כל העניינים מסוג זה, זה דורש הרבה מחשבה.
ממשלתנו תעבוד כך שתקבל את ההחלטה המתאימה ביותר במקרה זה".
בנובמבר 2008, שגריר מוזמביק באו"ם, פיליפה צ'ידומו, הצהיר כי ממשלתו עוקבת אחר ההתפתחויות וכי היא "מבינה את רצון העם של קוסובו לחירות ועצמאות".
בפגישה שהתקיימה ב־18 ביוני 2009 בין צ'ידומו לשר החוץ של קוסובו סקנדר היסני ציין צ'ידומו כי נושא קוסובו ממשיך להישאר על סדר יומה של מוזמביק וכי יגיש את בקשת ההכרה לממשלתו.
בספטמבר 2012, השר לענייני חוץ ושיתוף פעולה של מוזמביק, אולדמירו ז'וליו מארקס באלוי, אמר כי ממשלתו תשקול מחדש את ההכרה בקוסובו.45בפברואר 2008 אמרה ממשלת מולדבה כי הכרזת העצמאות של קוסובו יוצרת "דאגות עמוקות ברפובליקה של מולדובה", וכי מולדובה לא תכיר בעצמאותה של קוסובו.
בדצמבר 2013, שר ההגנה של מולדובה, ויטלי מרינוטה, הצהיר בביקורו בסרביה כי מולדובה לא תכיר בקוסובו.46ב-8 במאי 2009 נפגש נשיא קוסובו, פאטמיר סיידיו, עם נאימאה אנחבולד, סגן יו"ר הפרלמנט המונגולי, לבקש ממונגוליה שתכיר בקוסובו.
על פי הדיווחים אנחבולד הבטיח לטפל בבקשה כשישוב למונגוליה.
בפגישה שנערכה בין סגנית ראש ממשלת קוסובו, אדיתה טהירי, לבין נשיא מונגוליה צחיאגיין אלבגדורג' ושר החוץ והמסחר המונגולי גומבוג'אב זנדאנשאתר, ב-17 ביולי 2012, אמרו השניים כי מונגוליה תשקול להכיר בעצמאות קוסובו.
אלבגדורג' הבטיח כי מונגוליה תשקול ברצינות להכיר בעצמאותה של קוסובו בעתיד הקרוב, וכי יש לו הערכה רבה לרצון של תושבי קוסובו לחירות ולעצמאות.
זנדאנשאתר הבטיח כי מדינתו תדון בסוגיית ההכרה בעצמאות קוסובו.47בינואר 2014 דווח כי משרד החוץ של מיאנמר שלח הודעה לגורמים בקוסובו והודיע להם שהם מכירים בעצמאות קוסובו.
עם זאת, סגן ראש הממשלה בהג'ט פצולי ושר החוץ אנבר הודג'אי הכחישו שקיבלו הודעה שכזו.48ב-19 בפברואר 2008 פרסמה משרד החוץ של מקסיקו הצהרה בה נאמר כי מקסיקו עוקבת מקרוב אחר ההתפתחויות בקוסובו כדי לאמץ, ברגע המתאים, עמדה בנושא הכרזת העצמאות.
אותה הצהרה קראה לכל הצדדים להגיע להסכמה, באמצעות דיאלוג, על מעמדה הסופי של קוסובו וכן להגיע להסכמה בדבר זכויות המיעוטים ושמירת השלום והביטחון בבלקן.
אולם מאז פקידי ממשל מקסיקניים הדגישו שוב ושוב שמקסיקו אינה מתכוונת להכיר בקוסובו.49בפגישה שנערכה בינואר 2009 בין שר החוץ של קוסובו, סקנדר היסני, לשגריר מרוקו באוסטריה, עומאר זניבר, אמר זניבר כי מרוקו עוקבת בקפידה אחר ההתפתחויות בקוסובו.
לדבריו, "אנשים ומוסדות במדינתי מבינים ותומכים ברצונם של אנשי קוסובו.
אני יכול לומר לך שמדינתי מנהלת התייעצויות רחבות עם מדינות אחרות בנושא ההכרה בקוסובו.
נקבל החלטה למען קוסובו בזמן המתאים לכך".
במהלך ביקורו בספטמבר 2009 ברבאט, אמר שר החוץ הסרבי ווק ירמיץ' כי מנהיגי מרוקו אישרו כי רבאט גיבשה את עמדתה בנושא אי הכרה בקוסובו.
שר החוץ של מרוקו, טייב פאסי פהרי, הצהיר כי גופים אינם יכולים להפוך למדינות על ידי הצהרות עצמאות חד צדדיות, אלא רק באמצעות תהליכים באו"ם או הסכמה הדדית.
ביוני 2011 הסבירו נציגי ממשלת מרוקו כי הם מתקשים להכיר בקוסובו בשל ההקשר הפוליטי של סהרה המערבית.
ב־6 ביולי 2012, שר החוץ של מרוקו, סעד א-דין אל-עות'מאני, התחייב כי מוסדות המדינה הגבוהים ביותר יבדקו את בקשת ההכרה של קוסובו, וההחלטה על ההכרה תתקבל בתוך תקופה קצרה.
בפגישה שנערכה באוקטובר 2012 בין ראשי ממשלת אלבניה ומרוקו, סאלי ברישה ועבד אל-אילה בן כיראן, הבטיח מר בן כיראן לדון בבקשת הרשויות באלבניה להכיר בקוסובו מכיוון שהיא נושא בעל חשיבות עליונה לאזור.50ביולי 2009 אמר עומארו יאר אדואה, נשיא ניגריה, כי ניגריה לא תכיר בקוסובו כאומה עצמאית.
לדבריו, ההחלטה שלא להכיר בקוסובו נובעת מהניסיון ההיסטורי של ניגריה ממלחמת האזרחים שהתחוללה בה בין השנים 1967 ו-1970, בה נלחמה ניגריה על ריבונותה ועל שמירת שלמותה הטריטוריאלית.
והוא הוסיף כי "מאז תום מלחמת האזרחים, ניגריה המשיכה להיאבק על בניית מדיניות ואסטרטגיות לגיבוש אומה הטרוגנית, אך כוללת".
בנובמבר 2009 הדגיש אוג'ו מדוקווה, שר החוץ של ניגריה (ובעבר תומך בעצמאות ביאפרה) כי ניגריה לעולם לא תכיר בעצמאותה של קוסובו.
באוגוסט 2011 אמר סגן ראש הממשלה הראשון של קוסובו, בהדג'ט פצולי, כי קיבל תמיכה מבכירים בהנהגת ניגריה שהבטיחו כי הכרה בקוסובו תטופל ברצינות בתוך זמן קצר.
דיווחים על הכרת קוסובו בניגריה הופיעו בשנת 2011. בהצהרה שהתרחשה ב-22 בספטמבר 2011, דובר משרד החוץ הניגרי, דמיאן אגוו, אמר כי הממשלה הפדרלית הניגרית החליטה "לפתוח משרד סחר בפרישטינה".
עם זאת, ביום למחרת היום המשרד חזר בו.
בספטמבר 2012 פורסם כי אולוגבנגה אשירו, שר החוץ הניגרי, הכחיש כי הכרה בקוסובו אכן התרחשה.
אך בהדג'ט פצולי, סגן ראש הממשלה הראשון של קוסובו, חזר והדגיש כי ההכרה התרחשה וטען כי אשירו מעולם לא שוחח עם גזטה אקספרס.
בינואר 2013, שר החוץ לשעבר של קוסובו סקנדר היסני, אמר כי ההכרה של ניגריה ואוגנדה "מוטלת בספק לא רק על ידי המדינות המדוברות, אלא גם על ידי משרד החוץ האמריקאי".
אך היעדר ההכרה אושר על ידי שר החוץ הניגרי במרץ 2014.51בפברואר 2008 אמר שר החוץ של ניקרגואה, סמואל סנטוס לופס, כי ממשלת ארצו שומרת על עמדה של "צופה מהצד" בנוגע להכרזת העצמאות החד-צדדית של קוסובו.
"ניקרגואה צופה בסוגיית העצמאות של קוסובו, יש לנו חברים שמסכימים עם העצמאות הזו וחברים אחרים שלא מסכימים, יש כאלה שאומרים ש [העצמאות] מהווה איום על השלום באזור ההוא.
אנחנו רק מסתכלים על [המקרה הזה ו] אין לנו דעה בנושא זה."52בספטמבר 2010, לאחר שיחות עם בכירים בנמיביה, שר החוץ הסרבי ווק ירמיץ' הצהיר כי לנמיביה אין כוונות להכיר בקוסובו.
אצ'אריה הודה כי נפאל הבינה את האינטרס האמריקני בהכרה בקוסובו, אך לא יכלה לקבל החלטה באותה עת בגלל רגישות אזורית.54במרץ 2012, מועצת השרים של סאו טומה ופרינסיפה תחת ראש הממשלה פטריס טרובאדה אימצה החלטה המכירה בעצמאותה של קוסובו.
בינואר 2013 פרסם הנשיא מנואל פינטו דה קושטה הודעה לפיה ההכרה אינה תקפה מכיוון שלא התייעצו איתו על ההחלטה, כנדרש בחוקת המדינה.
ראש הממשלה החדש גבריאל קושטה אמר כי תהליך ההכרה הוא מצב חריג.
שר החוץ של קוסובו, אנבר הודג'אי, עמד על כך שההכרה תישאר בתוקף.
סגן ראש הממשלה הראשון של קוסובו, בהג'ט פצולי, אמר כי קיבל אגרת מוקראת המכירה בקוסובו מטרובאדה וכי מדובר בנושא סגור.55ב-13 במאי 2009 דיווח שגריר סוריה בסרביה, מאג'ד שדוד, כי נשיא סוריה בשאר אל-אסד אמר לשר החוץ הסרבי ווק ירמיץ' כי ארצו ממשיכה להתנגד להכרה בעצמאות קוסובו.
שדוד ציטט את אל-אסד באומרו "סוריה קוראת לפתרון פוליטי למצב בבלקן ובמזרח התיכון והיא מתנגדת לכל סוג של פילוגים בשני האזורים, ללא קשר לשאלה האם מדובר בסיבות דתיות, אתניות או לאומיות".
באפריל 2012 ביקרה משלחת האופוזיציה סורית בראשות עמאר עבד אלחמיד בפרישטינה והבטיחה להכיר באופן מיידי בקוסובו אם הם ינצחו בסוריה.56בספטמבר 2012, שר החוץ של סיישל, ז'אן פול אדאם, אמר כי מדינתו אינה מתנגדת לעצמאותה של קוסובו, וכי הכרה פורמלית תתרחש בקרוב מאוד.
בספטמבר 2014 אמר אדאם כי סיישל תשקול את ההכרה בקוסובו במלוא הרצינות.57בפברואר 2008, כשנשאל על קוסובו, אמר ראש ממשלת סנט וינסנט והגרנדינים, רלף גונזלבס, כי "אם תושבי המדינה [קוסובו] רוצים עצמאות, אני חושב שהם צריכים לקבל אותה".
בפגישה שנערכה ביוני 2009 בין נשיא סרביה בוריס טאדיץ', לבין נשיא סרי לנקה, מהינדה ראג'פקסה, אישר ראג'פקסה את תמיכתה של ארצו עם בעמדת סרביה והצהיר כי סרי לנקה מתנגדת בתוקף לעצמאותה של קוסובו מכיוון שהיא מאיימת על הסדר הבין-לאומי.
ראג'פקסה הוסיף כי לא יכולה להיות זכות למדינות להיווצר על ידי התנתקות והתבדלות כיוון שזוהי הפרה של מגילת האו"ם ועקרון הריבונות הלאומית.
בפגישה שערך בספטמבר 2011 עם סגן ראש הממשלה הראשון של קוסובו, בהג'ט פצולי, הבטיח ראג'פקסה כי סרי לנקה תמשיך לשתף פעולה והביע את נכונותו להמשיך במגעים שיובילו לבניית היחסים בין המדינות בעתיד.
בפגישה שהתקיימה בספטמבר 2009 בין היסני לשר החוץ העיראקי, הושיאר זיבארי, אמר זיבארי כי בקשתה של קוסובו להכרה דורשת תהליך חשיבה מדוקדק.
לדבריו, הוא יעביר את הבקשה לממשלתו, וכי "אנו מבינים את זכותם של עמים להגדרה עצמית".
ב-18 בפברואר 2010, לאחר פגישה עם ראש ממשלת עיראק נורי אל-מאלכי, אמר שר החוץ הסרבי ווק ירמיץ' כי סרביה תומכת בתוקף בשלמותה הטריטוריאלית של עיראק, בדיוק כמו שעיראק תומכת בסרביה.
במאי 2010, על פי הדיווחים עלי אל-בלדאווי, נציג המועצה העליונה האיסלאמית בעיראק, אמר כי היחסים עם קוסובו ימוסדו לאחר שמפלגתו, שניצחה בבחירות האחרונות, תקים ממשלה חדשה.
ב-6 באוגוסט 2010, לאחר פגישה עם ראש הממשלה אל-מאלכי, אמר שר ההגנה הסרבי דרגאן שוטאנובץ' כי עיראק אינה מכירה בעצמאותה של קוסובו והוסיף כי עיראק תמכה בריבונות ובשלמות הטריטוריאלית של סרביה.
במרץ 2011 נפגש ראש ממשלת קוסובו האשים טאצ'י עם סגן נשיא עיראק, טריק אל-האשימי, שהבטיח כי עיראק תשקול את ההכרה בקוסובו בעתיד המיידי כדי לפתוח את הדרך לקידום היחסים הטובים בין שתי המדינות.
באוקטובר 2011, שגריר עיראק בבלגרד, פלאח עבדולסדה, אמר כי עיראק תומכת בחוק הבין-לאומי ובמנגנונים בין-לאומיים, ולא שינתה את עמדתה לגבי אי הכרה בקוסובו.
בספטמבר 2012 אמר נשיא עיראק, ג'לאל טאלבאני, כי הוא מעריך את האינטרס של הרפובליקה של קוסובו ליצור יחסי ידידות עם מדינתו, והוא הזמין את סגן ראש ממשלת קוסובו, בהג'ט פצולי, לביקור רשמית בעיראק על מנת לדון לעומק בצעדים נוספים ליצירת יחסים בין מדינות.
בנובמבר 2012 הביע שר החוץ העיראקי זיבארי את תמיכת ארצו בעצמאות קוסובו, ואת הערכתו על ההתקדמות שהושגה בקוסובו לאחר הכרזת העצמאות.
הוא אמר כי הרשויות העיראקיות עוקבות בזהירות רבה אחר ההתפתחויות בקוסובו.63בפברואר 2008 אמר שר החוץ של הפיליפינים אלברטו רומולו: "בהתחשב ברגישויות הקיימות באזור, יש לעודד המשך דיאלוג בין כל הצדדים הנוגעים בדבר בכדי להבטיח יציבות אזורית".
הוא גם אמר כי הפיליפינים אינם מוכנים להכיר בקוסובו כאומה עצמאית.
ב־19 בפברואר 2008 הצהיר רומולו כי הכרה עשויה לסבך את שיחות השלום עם התנועה התנועה המוסלמית הבדלנית במינדנאו.
לדבריו, "בעוד הפיליפינים אינם מתנגדים לרעיון העצמאות לקוסובו, אנו מעדיפה הסדר ...
תוך התחשבות בעקרונות הבין-לאומיים המקובלים של ריבונות ושלמות טריטוריאלית".
בפגישה שנערכה בנובמבר 2012 בין שר החוץ של קוסובו, אנבר הודג'אי, למזכיר המדינה של הפיליפינים, רפאל א.
סגואיס, הבטיח סגואיס תמיכה בקוסובו באומרו כי למדינתו יש הבנה מלאה לעצמאות קוסובו וכי הוא ישקול את הבקשה להכרה.64 פראגוואיבפברואר 2008 פרסם משרד יחסי החוץ של פרגוואי הצהרה לפיה פרגוואי מודעת להצהרת העצמאות של קוסובו והיא מנתחת את המצב.
הוא כינה את עצמאות קוסובו במירכאות כ"עצמאות".
בדצמבר 2009 אמרה שגרירת קובה בסרביה, מרסדס מרטינס ולדס, כי קובה תומכת בשלמותה הטריטוריאלית ובריבונותה של סרביה בנוגע לסוגיית קוסובו ודוגלת בכיבוד החוק הבין-לאומי.
בפגישה שנערכה בספטמבר 2010 בין שרי החוץ של אלבניה וקובה, אדמונד האקסינאסטו וברונו רודריגס פארילה, אמר רודריגס כי קובה שוקלת מחדש את ההכרה בקוסובו לאור ההחלטה שהתקבלה על ידי בית הדין הבין-לאומי בהאג.
בפברואר 2015 דווח כי קובה המשיכה לתמוך בעמדת סרביה בסוגיית קוסובו.68בפברואר 2008 דובר משרד החוץ הקזחי אמר כי קזחסטן מתנגדת להכרזת העצמאות החד-צדדית של קוסובו.
קזחסטן מתעקשת כי יש לפתור את סוגיית קוסובו בדרכי שלום בהתאם לעקרונות האו"ם בנושא ריבונות לאומית ושלמות טריטוריאלית, אמר הדובר.
באוקטובר 2008 אמר שר החוץ של קזחסטן, מראט טז'ין, כי "עיקרון השלמות הטריטוריאלית הוא עקרון המפתח במשפט הבין-לאומי" וכי מסיבה זו קזחסטן לא הכירה בקוסובו או באבחזיה ובדרום אוסטיה.
בדצמבר 2008 הצהיר ראש ממשלת קזחסטן כרים מסימוב כי "יש לנו עמדה רשמית.
קזחסטן לא הכירה בקוסובו ואינה מכירה באבחזיה ובדרום אוסטיה.
קאו השווה את תביעת העצמאות בקוסובו לתביעת העצמאות בדרום אוסטיה והצהיר כי קמבודיה לא תעודד מתיחות בין מדינות על ידי תמיכה בתביעות העצמאות.
בפברואר 2009 חזר שר החוץ במשרד החוץ ושיתוף הפעולה הבין-לאומי של קמבודיה, אוך בורית, על אותו המסר.
הצהרת משרד החוץ כי קוסובו היא נושא רגיש אותו הם לומדים בקפידה.