tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בניית נתיב המים של נמל אינדיאנה בשנת 1926 שינתה את כיוון הזרימה של נהר קאלומת הקטן, ב-Hart Ditch, שממזרח לו הוא זורם לאגם מישיגן ונשפך לאגם בנמל אינדיאנה ברנס הבינלאומי.
המפגש עם הארט דיץ' ממוקם ממערב ל-US-41 ב-North Township במחוז לייק.
תעלת הבורנס ניקזה את הנתיב של נהר קאלומת הקטן ממפגשו עם deep river, בפארק הלאומי שלושת הנהרות לנמל אינדיאנה דרך הפארק הלאומי אינדיאנה דונס.
הפארק הלאומי שלשת הנהרות ממוקם על הגבול של בין גארי ולייק סטיישן במקום בו כביש I-65 פוגש את הכביש המהיר בורמן.
מזרחית לתעלת ברנס נקרא הנהר "נהר קאלומת הקטן", ממערב לתעלת Burns הוא נקרא "נהר קאלומת הקטן".
נהר קאלומת הקטן זורם דרך או גובל בעיירות: פורטג', לייק סטיישן, גארי, היילנד, גריפית', מנסטר והאמונד, ואז דרך דרום הולנד, דולטון, לנסינג, קאלומט סיטי, הארווי, ריברדייל, פיניקס, דיקסמור, ברנהאם, והאי הכחול באילינוי, המתחבר לתעלת קאל-סאג' ובחיבור של נהר קאלומת הגדול ונהר קאלומת.
אורך מקטע זה של הנהר הוא .לנהר קאלומת הקטן יש של נהר ויובלים והוא מנקז .
עד לסוף שנות ה-40 או תחילת שנות ה-50, נהר קאלומת הקטן היה מזוהם מאוד בשפכים, והדגים היחידים שחיו בנהר היו קרפיונים.
במהלך גשמי אביב עזים, הנהר היה מציף לעיתים קרובות אזורים הסמוכים לו.
מאז 1990 נהר קאלומת הקטן נמצא במרכזו של פרויקט בנייה לנופש ולבקרת שיטפונות בשווי 200 מיליון דולר על ידי מחוז שיקגו של חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית.
הפרויקט היה צפוי להסתיים ב-2013. הפרויקט כולל בנייה של של סוללות ומחסומים כנגד שיטפונות, מבנה שליטה בהארט דיץ' וכמעט ) של מסלולי הליכה.
בנוסף, שבעה מייל (11 ק"מ) מערוץ הנהר מוטים לתוואי חדש על מנת לאפשר זרימת מים טובה יותר, וגשרי כבישים מהירים עוברים שינויים כדי לאפשר זרימת מים ללא הפרעה.
כמו כן מופעלת מערכת התרעה על שיטפונות.
כאשר יושלם, הפרויקט יגן על למעלה מ-9,500 בתים ועסקים בעיירות גארי, גריפית', היילנד, האמונד ומונסטר באינדיאנה, וימנע נזקי שיטפונות של כמעט 11 מיליון דולר בשנה.
ב-15 בספטמבר 2008, בעקבות הוריקן אייק ממטרים עזים הציפו את גדות נהר קאלומת הקטן.
בתי מגורים ואזורי מסחר בצפון מונסטר ובדרום האמונד פונו.
מאות בתים נפגעו כתוצאה מהצפות.
לאחרונה נבנית שדרה חדשה, לאורך שדרת נורת'קוט במונסטר, על מנת להגן על התושבים מפני שיטפונות עתידיים.
תעלת קאל-סאג' (קיצור של "Calumet-Saganashkee Channel") היא תעלת שייט בדרום מחוז קוק, אילינוי.
התעלה משמשת כערוץ מקשר בין נהר קאלומת הקטן לתעלת התברואה והספינות של שיקגו.
תעלת קאל-סאג' שימשה לתנועת דוברות באזור שהיה עמוס בפעילות של תעשייה כבדה בשכונות הדרומיות הרחוקות של העיר שיקגו ובפרברים סמוכים.
החל משנת 2006 התעלה יותר משמשת כמובל לשפכים מדרום מחוז קוק, כולל פרויקט המנהרה העמוקה באזור שיקגו, אל נתיב המים אילינוי.
התעלה משמשת גם לשימושי פנאי בעונת הקיץ.
4.5 המיילים המערביים (7.3 ק"מ) של התעלה זורמים דרך שמורות יער פאלוס, אוסף של שמורות יער מחוזיות מוגנות המופעלות על ידי מחוז שימור היער של מחוז קוק.
תעלת קאל-סאג' שימשה כמקום החתירה למשחקי הפאן אמריקאים ב-1959.
שביל קאל-סאג', הוא דרך נוף בהקמה באורך 26 מייל (41 ק"מ), השביל מוליך לגדת התעלה מתעלת התברואה והספנות של שיקגו עד לדרך הנוף Burnham.
נהר קדישא (מכונה גם: נהר אבו עלי) הוא נהר בצפון לבנון.
אורכו כ-45 ק"מ ממזרח למערב, ממערת קדישא שבעמק קדישא, בין בשרי לארזי האל, עד לים התיכון בטריפולי.
הנהר זורם לאורך עמק קדישא, וחוצב נקיקים עמוקים.
בזע'רתא שבמחוז זע'רתא נהר קדישא מתמזג עם נהרות רשעין ואהדן שמקורם בעיירות רשעין ואהדן בהתאמה, שם הופכים הנהרות לנהר אבו עלי העובר דרך טריפולי אל הים התיכון.
בעוברו בטריפולי, בדרך אל השפך בים התיכון, בחלק בו הנהר מתוחם בחומה, איכות המים שבו ירודה מאד בשל זיהום המים.
נהר הפַרְפַּר הוא נהר הזורם מהחרמון מזרחה אל דמשק, לאחר מעבר בבית ג'ן, והמהווה אחד משני הנהרות העיקריים של הע'וטה, יחד עם נהר אמנה.
הנהר נשפך לבסוף אל .
ממימי הנהר מתפצלות 11 תעלות השקיה, המשקות שטח של כ-745 דונם בכלל כפרי האזור.
הנהר מוזכר בספר מלכים ב', כאחד משני נהרות דמשק:
בנימין מטודלה במסעותיו בארץ ישראל, מאזכר את נהר הפרפר הזורם מסביב לעיר דמשק ומשקה את הפרדסים באזור.
מלבד תיאור זה, ישנם עוד אזכורים רבים בספרות של הנהר, המעריכים שנהר פרפר הוא נהר זה.
ויליאם תומסון כותב בספרו שהנהר בקושי מגיע לדמשק מדרום ומסתיים באגם בחרת אל הגיאנה לגבולות המדבר הערבי.
יש הסבורים כי נהר הפרפר הוא הנהר המכונה היום 'נהר ברבר', ממנו משקים פרדסים באזור קַטנַה בסוריה.
אחרים מזהים את הנהר עם נהר טאורה.
נהר קרוס הוא נהר קצר הנובע בכפר הקטן קרוס ריבר בעיירה לואיסבורו בדרום מדינת ניו יורק.
מקורותיו יוצרים לולאה, פונים דרומה, אחר כך דרום-מערבה, אחר כך צפון-מערבה ולבסוף מערבה, ממשיכים כמה קילומטרים בכיוון זה עד שהם מתחברים לפיתולים של מאגר נהר קרוס (ניתן לעקוב במפה שמשמאל), שניהם חלקים ממערכת הובלת המים לעיר ניו יורק.
כחלק מאגן הניקוז קרוטון, הוא זורם מתוך שפך המאגר לפני שהוא מתחבר לנהר קרוטון בכפר קטונה .
קטע הנהר הקצר שמתחיל במוצא השפך וממשיך עד לכניסת הנהר למאגר מסקוט.
הוא אזור דיג פורל בתחילת האביב.
נהרתניים (שם מדעי: Platanistidae), משפחה בתת-סדרת לווייתני שיניים הכוללת סוג יחיד בשם נהרתן (Platanista) ובו שני מינים:
המינים במשפחה מתקיימים במים מתוקים ונחשבים לפרימיטיביים בין הלווייתנים.
אלה מצויים בתת-היבשת ההודית בלבד.
לכולם עיניים קטנות וחרטום מוארך.
נַהֲרִיָּה (בכתיב ללא ניקוד נכתב נהרייה) היא עיר מרכזית ב שבמחוז הצפון בישראל, והעיר הצפונית ביותר במישור החוף.
העיר ממוקמת על חוף הים ועל כביש 4 וכביש 89, בין העיר עכו לבין ראש הנקרה.
את העיר חוצה נחל געתון.
ייחודה של נהריה הוא בהיותה עיר המשלבת תעשייה (שטראוס, זוגלובק), תיירות היסטורית ומורשת של יהדות גרמניה.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, הגרו כ-220,000 יהודים מגרמניה בין השנים 1933–1939. מתוכם, כ-60,000 הגיעו לארץ ישראל במסגרת העלייה החמישית.
תחילתה של העלייה החמישית אופיינה בעיקר באנשי עסקים יהודים, עצמאים, פקידים ושופטים שחיפשו אלטרנטיבות בשל המגבלות המקצועיות שהוטלו עליהם.
באותן שנים נטו היהודים להגר בראש ובראשונה לארצות הברית ולאמריקה הלטינית, אך לא לארץ ישראל שאליה היגרו בעיקר יהודים ממזרח אירופה.
לאחר קיום הקונגרס הציוני בפראג ב-1933, נפתח בארץ ישראל "המשרד המרכזי לטיפול ביהדות גרמניה", שנקרא בשמו המקוצר "המשרד הגרמני".
הוא נוהל על ידי ארתור רופין שניסה להניע בעיקר יהודים ממעמד הביניים, בעלי הון, לצאת מגרמניה ולהגר לארץ ישראל.
עבור אותם אנשי מעמד הביניים מגרמניה ייסדו בשנת 1933 את קריית ביאליק ואת רמות השבים.
מהנדס הבניין יוסף לוי, יליד גרמניה, הצטרף למשרד הארץ-ישראלי, שגם בראשו עמד רופין בשנת 1913, כעובד טכני.
עם השנים הפך לוי לרוכש הקרקעות הפרטי הגדול ביותר בארץ ישראל.
בשנות העשרים הוא עסק ברכישת אדמות מפרץ חיפה ובייבוש שטח זה.
בשטח העיר שוכנים מספר אתרים ארכאולוגיים המעידים על החיים במקום בתקופות קדומות:
המקדש הכנעני - מתקופת הברונזה התיכונה ומתקופת הברונזה המאוחרת.
האתר שוכן כ-800 מטר מצפון לשפך נחל געתון כ-100 מ' משפת הים.
שרידי כביש רומאי - נסלל בשנת 56 לספירה והוביל מאנטיוכיה לעכו.
בשנת 1937 נמצאה במקום אבן לכבוד הקיסר נירון שהועמדה על ידי חיילים משוחררים מפתולימאיס ומהכפרים ניאה קומי (Nea Come) (שבי ציון).
כנסייה ביזנטית בנהריה וחורבת עתאים - בשכונת "גבעת כצנלסון".
שרידי הכנסייה שתוארכה למאה השישית כללו רצפת פסיפס הכוללת דמויות אדם ודמויות מעולם החי והצומח ודגמים גאומטריים.
הכנסייה היא חלק משרידי יישוב שנמצאו באתר.
תל נהריה - כולל שרידי מצודה וחומה.
שוכן מדרום לנחל געתון קרוב לים.
במקום נמצאו שרידים מתקופת הברונזה התיכונה ועד התקופה ההלניסטית.
שדה קברים בגבעת אוסישקין - כולל קברי פיר, מערות קבורה וקבר ארגז.
האתר שייך כנראה ליישוב הקדום בעברון.
בירכת סורסוק - שרידי תעלה קרוב לשפת הים בדרום נהריה.
הייתה חלק ממפעל לייצור מלח ממי ים.
ההשערה היא שנבנתה בתקופה הביזנטית ושופצה במאה ה-19 על ידי משפחת סורסוק.
בשנת 1934 התאפשר לקנות אדמה בבעלות ערבית, שטח של 2,400 דונמים צפונית לעכו, ליד שפך נחל מפשוח (לימים נחל געתון).
המחיר הנדרש היה 34,000 לירות מנדטוריות ובעלת הקרקע הייתה משפחת טואיני שהתגוררה בביירות.
הקונים היו ארבעה אנשים פרטיים: המהנדס יוסף לוי, בנקאי מתל אביב היינריך כהן, האגרונום ד"ר זליג אויגן סוסקין ופאולינה ונגרובר זלקינד, אשר ייצגה שתי משפחות מכובדות בארץ ישראל.
יחד הקימו ארבעת הרוכשים את חברת "נהריה משקים זעירים".
את שם היישוב החדש קבעו כ"נהריה", שכן אותם מתיישבים, בזוכרם את ערי הנהר האירופיות ממחוזות ילדותם, ראו גם בגעתון נהר.
ייתכן שבבחירת השם הושפעו גם משמו של הכפר הערבי הסמוך, אֶ-נַּהַר.
את המודל החקלאי להקמת היישוב נהריה הגה אחד מרוכשי השטח, האגרונום ד"ר זליג אויגן סוסקין.
סוסקין, יליד רוסיה, למד חקלאות ופילוסופיה בגרמניה.
החל משנת 1903, הוא נמנה עם מנהיגיה הבולטים של התנועה הציונית.
באחד ממסעותיו הרבים בעולם הרחב, הוא גילה יישוב קטן בדרום ספרד ששמו היה מונטה אלגאידה (Monte Algaida).
סוסקין האמין כי המודל הספרדי של מונטה אל-גאידה הוא המפתח להתיישבות בארץ ישראל.
לתגליתו קרא "התיישבות אינטנסיבית על חלקת אדמה קטנה תחת ניהול פרטי".
התוכנית הציעה משקים בגודל של 5, 7 או 9 דונמים, פיתוח תשתיות (אספקת מים, חשמל וסלילת כבישים), מחסני כלים ובעלי חיים, לולים ואגודה חקלאית של המתיישבים.
כמו כן, הקמת צוותים מקצועיים שידריכו את העולים החדשים (אותם דוקטורים ופרופסורים) בענייני נטיעת עצים, תכנון בתים, גידול ירקות וגידול עופות.
חנה דויטש הגיעה עם בעלה ולטר והזוג רות ויעקב פאוקר כחלוצים ראשונים לנהריה.
כאשר הגיעו לצריף המגורים שלהם בנהריה, טרם הייתה להם תקרה מוכנה.
דומה היה מצבו של הזוג פאוקר.
ב-10 בפברואר 1935 התיישבו במקום וכך נקבע תאריך זה כתאריך הרשמי לייסודה של נהריה.
באותה שנה הגיע מגרמניה לנהריה הרב שלמה רילף, לימים מנהלו של בית הספר על שם חיים ויצמן בעיר.
התחזית להכנסות מהמשקים ומענף החקלאות הייתה אופטימית מדי ולא ריאלית.
הרעיון של סוסקין, לגדל ולשווק ירקות איכותיים, הסתבר כרעיון בוסר ללא סיכויי הצלחה.
התוצרת הערבית הייתה זולה יותר והשוק דרש ירקות זולים ולא ירקות איכותיים.
כך הגיעה המכה הראשונה לענף הירקות.
המכה השנייה ניחתה על ענף הפירות: הפירות גדלו היטב בהרי הגליל, אך לא במישור החוף.
מכה נוספת פגעה בענף הלול: התרנגולות היו חולות, היו בעיות בהטלת הביצים ודור חדש של אפרוחים ברובו לא בקע כלל מהביצים.
מייסדי נהריה קרסו מבחינה כספית וההמראה הכלכלית המצופה כלל לא הגיעה.
את הדרישה לשינוי כלכלי ותעסוקתי בנהריה לא ניתן היה לעצור יותר.
יותר ויותר מתיישבים חיפשו תעסוקה מכניסה יותר מאשר ענף החקלאות.
היו מהנדסים שעבדו עבור הממשל הבריטי, קבלנים שחיזקו קווי ביצורים בצפון ויזמים שניצלו את משאבי הטבע – חוף ועיירת קיט באווירה אירופאית ששימשה קצינים בריטים שהגיעו עם משפחותיהם מח'רטום.
עובדה זו גרמה לתושבים לעבור לענף השכרת החדרים ולבניית פנסיונים לאורחים.
הפרופסורים והדוקטורים, שנאלצו להתאים את עצמם לחקלאות לא ראו יותר את עתידם בתוכניתו של סוסקין, המירו את עיסוקם והפכו את נהריה למקום נופש עם חוף רחצה, מסעדות וחדרי אירוח.
את הרישיון הראשון לפתיחת פנסיון קבלה הגברת טוטי לוי בשנת 1936. גרטל מאייר פתחה פנסיון ידוע בשנת 1940. בתחילה גרו האורחים בלול תרנגולות וארוחת הבוקר ניתנה תחת כיפת השמיים.
בשנת 1940 ייסדה משפחת אופנהיימר את קפה פינגווין.
נהריינים רבים עברו בתקופת הקיץ להתגורר בלול והשכירו את חדריהם לאורחים.
נהריה הפכה בהדרגה למקום נופש בסגנון אירופאי.
החיפושים למעבר מענף החקלאות שנכשל הביאו ליזמות בתעשיית המזון ופיתוח תעשייה זו.
כך התפתחו הגלידה והגבינות של משפחת שטראוס.
משפחת זוגלובק-קבילצקי, שהתיישבה בנהריה בשנת 1937, פתחה אטליז לבשר כשר ופיתחה את "נקניק נהריה".
שתי תעשיות המשגשגות בישראל ומחוצה לה עד היום.
חשיבותה של נהריה לפני קום המדינה
תקופה מסוימת הייתה נהריה היישוב העברי היחידי בגליל המערבי.
בהמשך, יזמה הסוכנות את הקמת עברון ב-1936, שבי ציון, חניתה, מצובה ואילון ב-1938. נהריה הבורגנית עזרה בהקמת היישובים השכנים והייתה שותפה בשמירה על ביטחונם.
נהריה הייתה מעורבת בעליה הבלתי חוקית.
אניית המעפילים הראשונה הגיעה ב-1939, היה צורך לפזר את המעפילים, להחביאם מהבריטים ולדאוג לקיומם.
בתקופת המצור על חופי הארץ הגיעו לאזור נהריה בין 10 ל-12 אניות מעפילים.
לזכר שבע האוניות, "אטרטו", "קולורדו", "עליה", "אסימי", "האומות המאוחדות", "חנה סנש" ו"גבורה", הוקמה על המזח בחוף נהריה אנדרטה מעשה ידיו של הפסל חמי גל, תושב נהריה.
בפברואר 1941 הוכרזה נהריה כמועצה מקומית.
בתוכנית החלוקה נהריה, יחד עם כל הגליל המערבי עתידה הייתה להשתייך למדינה הערבית.
השטח כלל מלבד נהריה את שבי ציון, רגבה, עברון, חניתה, מצובה, אילון ויחיעם.
האספקה לנהריה הנצורה הגיעה בספינות דרך הים מחיפה.
מתוך ניסיון לעקוף את הוצאת נהריה מגבולות המדינה היהודית שבדרך, הוכרזה במהלך מלחמת העצמאות "מדינת נהריה" ואנשי העיר אף הנפיקו מטבע עצמאי.
כך החזיקה נהריה הנצורה מעמד עד ליום הכרזת העצמאות ב-14 במאי 1948. ביום זה הגיעה לנהריה שיירה בת 25 כלי רכב לערך מלווה ברכב משוריין.
באותו יום הגיעו עם אונית המעפילים "חנה סנש", חיילים יהודים ראשונים לנהריה.
בשנת 1961 הוכרה נהריה כעיר.
מאז 1970 סובלת נהריה מירי קטיושות.
ירי זה הוביל לקורבנות רבים בנפש, תחילה על ידי הפת"ח ולאחר שאלו גורשו מדרום לבנון במלחמת לבנון הראשונה הירי המשיך על ידי חזבאללה.
הירי המתמשך הביא את צה"ל לצאת לכמה מבצעים בלבנון, ובהם מלחמת לבנון הראשונה, מבצע דין וחשבון ומבצע ענבי זעם.
מאז יצא צה"ל בשנת 2000 מרצועת הביטחון בנהריה שרר שקט, אשר הופר בשנת 2006 כאשר מחבלי ארגון החזבאללה החלו בהרעשת יישובי קו העימות ואף יישובים רחוקים יותר כגון צפת כחלק מפעולת החטיפה בגבול הצפון סמוך ליישוב זרעית, אירוע שהביא למלחמת לבנון השנייה.
במהלך המלחמה נורו על נהריה כ-808 רקטות וטילים, שהביאו למותם של שני תושבי העיר.
בחורף 2019/2020 נחל הגעתון החוצה את העיר עלה על גדותיו כתוצאה ממשקעים מרובים, מה שגרם להצפות כבדות בעיר, שהגיעו לשיאן ב-8 בינואר 2020. בהצפות אלו נספה אדם אחד ונגרם נזק לרכוש.
דוח מבקר המדינה בנושא ההיערכות לשיטפונות מצא כי עיריית נהריה לא תחזקה בקביעות את מערכת הניקוז ולא התכוננה כראוי לאירועי השיטפון: תוכניות אב ועבודה לתשתית הניקוז לא הוכנו, ולא בוצע מיפוי של מערכות הניקוז.
כמו כן, בשנת 2016 עיריית נהריה עשתה שימוש בחלק מכספי היטל התיעול, אשר נועדו למימון תעלות ניקוז, למטרות אחרות.
לאחר השיטפונות, החל משרד החקלאות בעבודות להקמת סכר בנחל אשרת וסכר במחצבת יחיעם במטרה להגן על העיר מפני שיטפונות והצפות.
במהלך מלחמת חרבות ברזל סבלה העיר מירי טילים וכלי טיס בלתי מאוישים מלבנון.
הירי על העיר התגבר במהלך מבצע חיצי הצפון והעיר ספגה אבדות כבדות ונזק גדול לרכוש במהלך המבצע כאשר חזבאללה הפגיז את העיר באופן מסיבי ויום יומי בעשרות קטיושות כאשר החודש הקטלני ביותר היה בנובמבר 2024 עם 4 הרוגים מפגיעות ישירות בעיר.
יצחק ולד 2005 (ראש ועדה קרואה)
רבי דוד חי אבוחצירא התשל"ז – התשמ"ד (1977–1984) היה לצידו של הרב אהרון קלר
הרב ישעיהו מייטליס התשנ"ו ואילך (1996–הווה)
נכון ל-2017 מתגוררים בעיר למעלה מ-1,000 יוצאי צד"ל ובני משפחותיהם אשר עברו להתגורר בישראל לאחר הנסיגה מרצועת הביטחון, קהילת יוצאי צד"ל הגדולה בישראל.
מאז אמצע המאה ה-20, נחשבת נהריה בעיני רבים ל"בירת הגליל המערבי".
אלה מספר אתרים חשובים בעיר:
שדרות הגעתון - רחוב מסחרי מרכזי לצד נחל הגעתון.
נמצאים בו העירייה וסמוך לה שתי כיכרות, סניפי הבנקים, מסעדות, תחנת הרכבת, מלון קרלטון, תחנה מרכזית וחנויות רבות.
נחל הגעתון - עובר לרוחבה של העיר ונשפך לים באזור הטיילת בסמוך לחוף גלי גיל.
הטיילת על חוף ימהּ של העיר - כוללת מספר רב של מסעדות ומקומות בילוי.
מגדל המים בו גלריית "מרכז הקצה" המופעלת על ידי העירייה.
בית הכנסת המרכזי 'היכל אהרון'.
פינגווין - מסעדה שפעלה מימיה הראשונים של העיר מ-1940, ונסגרה ב-2023 לטובת מיזם נדל"ני.
מפעל זוגלובק - פעל בעיר משנת 1937. נסגר לפעילות בשנת 2020 ועבר למפעל חדש ביישוב שלומי הסמוך לנהריה.
מפעלי שטראוס - החלו את דרכם בנהריה, אך עברו למקום אחר.
קניונים - קניון עופר בכניסה הדרומית לעיר, וקניון סטאר בצומת נהריה.
בית הספר היסודי ויצמן - בית הספר היהודי הראשון בנהריה ובגליל המערבי.
טיולים בכרכרות עץ הרתומות לסוסים - היוו בעבר אטרקציה תיירותית ייחודית בעיר.
הכרכרות נבנו בארצות הברית על ידי יצרן כרכרות מכת האיימיש.
נווה מנחם בגין (עין שרה)
נווה יצחק רבין (נהריה הירוקה)
קריית גרשון טץ - אכזיב - בוימל
בשנות ה-40 התקיים מוזיאון של עתיקות, קונכיות ויהדות מרכז אירופה, במגדל המים.
בעקבות מלחמת העצמאות פונו המוצגים ממגדל המים.
בסוף 1949, הודות לתרומה של ד"ר שלמה בורשטיין לזכר הוריו, הוחל בהוקם בית תרבות לשיכון ספריה ומוזיאון.
הספרייה נפתחה באפריל 1953. במהלך שנות ה-50 וה-60 התקיימו תערוכות שונות בבניין העירייה, במגדל המים ובבית התרבות.
בתחילת שנות ה-70 נפתח מחדש המוזיאון העירוני בבניין העירייה ובסביבות שנת 2000 עבר המוזיאון לבית ליברמן.
באוקטובר 2003 נפתח הגן הבוטני זואולוגי בנהריה, המכיל מגוון גדול של בעלי חיים וצמחים מכל העולם.
בעיר עובר כביש 4 שהוא הכביש שמקשר את העיר.
בנוסף קיימים שירותי מוניות ואוטובוסים מהתחנה המרכזית.
בצומת בין כביש לשדרות הגעתון ממוקמת תחנת הרכבת נהריה אשר משרתת את העיר והסביבה.
זוהי התחנה הצפונית ביותר בישראל, ולכן כל הרכבות יוצאות מהתחנה דרומה.
'נהריה בבניינה' תיאור התפתחותה של נהריה, בדגש על התפתחות דתית.
'נהריה' בביצוע מייק בורשטיין, מילים: רוברט הנרי גל, לחן: שארל אזנבור טקסט עברי: דידי מנוסי עיבוד: דוד קריבושי שנת הקלטה: 1971
דר' מאיר בן ארי, 'ילד מעברה', סיפור זכרונות ילדותו של המחבר במעברה בנהריה.
...'מרבית חבריו של המחבר, הילדים של שנות ה-50, שותפים לתחושות שהחיים של הילדים במעברת נהריה, היו השנים הנהדרות של ילדותם.'
בנהריה פועלת קבוצת הכדורסל עירוני נהריה (ידועה גם בשם "הפועל נהריה").
הישג השיא של הקבוצה היה בעונת 2002/3, אז העפילה לגמר-סל, הפסידה למכבי תל אביב 0–3 בסדרה והוכתרה כסגנית אלופת ישראל.
גם בזירה האירופית רשמה הקבוצה מספר הישגים, כשבעונות 2003/4 ו-2004/5 העפילה לרבע-גמר היורופליג.
נכון לעונת 2024–2025 הקבוצה משחקת בליגה הלאומית בכדורסל.
בנוסף, בנהריה קיימת קבוצת כדורסל נשים אשר משחקת בליגה הארצית.
במהלך השנים הקבוצה שיחקה בליגה הלאומית והארצית, ובשנת 21/22 ירדה לליגה א', אך כעבור שנה אחת בלבד העפילה הקבוצה בחזרה לליגה הארצית.
בעיר ישנן שתי קבוצות כדורגל: בית"ר נהריה והפועל נהריה שתי הקבוצות בילו את רוב שנותיהן בליגות השלישית והרביעית, הפועל נהריה הספיקה להיות מספר עונות בליגה השנייה בשנות השישים והשבעים, ובית"ר נהריה בעונה אחת.
בעבר גם פעלה מכבי שלומי/נהריה.
כמו כן פועלות שתי אגודות שחייה: מכבי נהריה והפועל "דולפין" נהריה.
בעבר פעלה בעיר אגודת "הפועל עירוני נהריה", אשר הייתה מהמובילות בארץ.
הישג השיא של הפועל נהריה היה ב-1963, כקבוצה בליגה ב', כאשר גברה (1:0) על מכבי תל אביב בשמינית גמר גביע המדינה (1962/3).
רפי שושן הבקיע את שער הניצחון בדקה ה-89.
בנהריה פועל גם סניף של קלוב התעופה לישראל העוסק בספורט הטיסנאות.
הקטגוריה שבה הסניף הנהרייני פועל היא "הטיסנים החופשיים".
מספר חברים בסניף אף זכו בתחרויות בינלאומיות.
אולם עין שרה, המכיל כ-2500 מקומות ישיבה ומארח משחקים בינלאומיים, כנסים, הופעות ואירועים שונים, הוא היכל ספורט אולימפי מרכזי בעיר.
סמל העיר צויר בשנת 1941 בידי התלמיד מאייר בנימין, במסגרת תחרות בית ספרית שנערכה בבית הספר ויצמן שביישוב.
אפרים הלטרכט, אשר עבד באותה עת במשרד החינוך המנדטורי, הוסיף את הכתובת בראש הסמל ועיצב אותו סופית.
הסמל מבטא את היותה של נהריה עיר חוף, ואת מיקומה באזור שהיה נחלתו של שבט אשר.
בסמל מופיע מגדל המים של העיר, עץ זית, שמקובל במסורת כסמלו של שבט אשר, ושמש השולחת קרניים אל הים.
הכתובת המופיעה בראש הסמל בכתב עברי קדום, .., משמעה "ברוך מִבָּנים אשר" ולקוחה מתוך ברכות משה לפני מותו (ספר דברים, לג, כד).
בשנת 2019 עוצב לעיר סמליל ממותג שיתמוך בסדרת שינויים ששינו את מוטו העיר בפרסומיה, מ"אוהבים את החיים" ל"החופש לגדול".
בצד הסמליל החדש מופיע בקטן סמל העיר עצמו.
טופוגרפיה ובעיית הצפות בעקבות גשמים
בשטחי העיר נהריה עוברים שלושה נחלים; נחל הגעתון, נחל גולה (המכונה לעיתים נחל סער, בשל הסמיכות לקיבוץ סער הסמוך) ונחל שעל.
שלושת הנחלים מנקזים שטח כולל של כ-80 קמ"ר, פי שבעה משטחה של העיר, שנמצאת בדיוק באזור השפך שלהם לחופי הים.
לנחל הגעתון אגן ניקוז בשטח של 45 קמ"ר, והוא הגדול ביותר מבין השלושה.
נחל הגעתון מגיע לגבול העיר המזרחי, והוא זורם מדרום לשכונת נווה יצחק רבין (המכונה גם נהריה הירוקה), בסמוך למקום מושבם של קבוצת הדראז.
הנחל זורם בתעלה פתוחה וטבעית עד לצומת עם רחוב שפרינצק, שם הוא נכנס למובל סגור בעל יכולת ספיקה של 15 מטר מעוקב לשנייה.
בסמוך לקניון ארנה מתרחב המובל הסגור עד לצומת עם כביש 4. מכביש 4 ועד לשפך, הנחל עובר בתעלה בנויה ופתוחה במרכז שדרות הגעתון, כשמעליה גשרים המחברים בין שני צדי השדרה.
בקטע המובל המזרחי יכולת הספיקה עומדת על כ-60 מטר מעוקב לשנייה.
קטע זה המלווה את רחוב שפרינצק, הוא בעל יכולת הספיקה הנמוכה ביותר לאורך תוואי הנחל בתחום העיר, ולכן מהווה צוואר בקבוק.
באירועי גשם משמעותיים המייצרים זרימה בספיקה הגבוהה מ-15 מטר קוב לשנייה, עולה גובה המים עד לתקרת המובל המזרחי, והם גולשים מעליו אל מפלס הרחוב ומציפים האזור.
ב-8 בינואר 2020 התרחש אירוע גשמים קיצוני במיוחד, שגרם לשיטפונות נרחבים בעיר.
הצירים המובילים אל העיר נחסמו והעיר למעשה נותקה מסביבתה.
נגרמו נזקים כבדים לתשתיות העירוניות, לקניון ארנה ולבתי עסק במרכז העיר.
באירוע השיטפון מצא את מותו תושב העיר, מוטי בן שבת, בעת ניסיונו להציל בני משפחה שרכבם נלכד בשיטפון בסמוך לפתח המובל המזרחי.
גופתו אותרה שעות לאחר מכן במוצא הנחל בחוף הים.
ב-30 בינואר 2020 יזמה עיריית נהריה בשיתוף עם תנועת תרבות אירוע תמיכה בעסקים המקומיים שניזוקו באסון, תחת הסיסמה "אחרי השיטפון - חוזרים לגעתון".
במסגרת האירועים קיימה הנהלת העירייה את ישיבותיה בעסקים במרכז העיר.
ליוזמה נרתמו גם ראשי הרשויות החברות באשכול הגליל המערבי, שהחליטו לקיים את ישיבתם החודשית במסעדה במרכז העיר.
ב-22 בפברואר 2022 הכריזה עיריית נהריה, בשיתוף עם משרד הבינוי והשיכון, רשות ניקוז נחלים גליל מערבי, משרד החקלאות, מרכז אגמא לנחלים, קרן ברכה וקרן יד הנדיב, על תחרות אדריכלית לתכנון שדרות הגעתון ומרחב הנחל.
התאחדות האדריכלים בישראל נבחרה לנהל את התחרות.
התחרות נועדה למצוא פתרון שיתכלל את המשך תהליכי הפיתוח בעיר ביחד עם מענה בר קיימא לניהול מי הנגר והחייאת סביבת הנחל.
נהריים הוא אתר היסטורי בבקעת הירדן, בנקודה הגובלת בין ישראל לבין ממלכת ירדן, סמוך ליישובים מנחמיה ואשדות יעקב.
המתחם נמצא על גדות שני נהרות – נהר הירמוך ונהר הירדן – ומכאן שמו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה היה האזור בשטחי אמירות עבר הירדן, שהייתה מדינת חסות בריטית במסגרת המנדט הבריטי על עבר הירדן.
עם זאת, במקום הוקמה, ביוזמת פנחס רוטנברג ובתמיכת השלטון הבריטי, תחנת כוח הידרואלקטרית, שפעלה בשנים 1932–1948 במטרה לספק חשמל לפלשתינה (א"י), ולצידה הוקם היישוב העברי תל אור, שהיה מקום המגורים של פועלי התחנה.
במהלך מלחמת העצמאות, נכבש האזור על ידי כוחות ירדניים ועיראקים, ופונו תושבי תל אור.
בהסכם שביתת הנשק בין ישראל וירדן לא הוזכר האזור המפורש, אך המפות שהועברו לאו"ם כללו את חלקו ("אי השלום") כחלק משטח ישראל, לטענת הירדנים ללא אישורם.
לאחר המלחמה, אזור תחנת הכוח עבר לשליטה ירדנית, והיא חדלה לפעול, אך ישראל שלחה כוחות צבא לאזור, וחקלאים מקיבוצים סמוכים המשיכו לעבד אדמות בשטחו.
בהסכם השלום בין ישראל לירדן הוכר החלק מצידו המזרחי של הירדן, אזור בו נבנה תחנת הכוח (מפעל החשמל) כשטח בריבונות ירדנית, אך נקבע גם שלמשך תקופה של 25 שנים יוכלו ישראלים להמשיך להיכנס לאזור ולעבד אדמות בשטחו, ללא צורך באישורי כניסה.
ב-1997 נרצחו באזור שבע נערות על ידי חייל ירדני.
ב-2018 הודיעה ירדן שהיא מתנגדת לחידוש ההסדר המיוחד באזור, ב-2019 הוא עבר בחלקו (אזור בו ממוקמת תחנת הכוח "מפעל החשמל") לשליטה ירדנית.
ישראל מקיימת תיאום ביטחוני עם ירדן לגבי האזור בצידה, ומתאפשרת כניסת תיירים וישראלים, אל מעבר לגבול, לאזור בו ממקומת תחנת הכוח.
האזור נקרא כיום בפי הירדנים "קריית ג'יסר אל-מג'אמע" .
לדברי גדעון ביגר העובדה שהבריטים עמדו על כך שהגבול בין המנדטים, הצרפתי והבריטי יעבור ממזרח לנהר הירדן נעוצה בזיכיון שקבל רוטנברג להשתמש גם במי הירדן לתוכנית החישמול הגדולה של ארץ ישראל, שגם הבריטים וגם הצרפתים תמכו בה ולכן הסכימו על מיקום קו הגבול במורדות המזרחיים של הרמה ממזרח לנהר.
זאת בשוני מחלקו התחתון של הירדן, ממקום חיבור הירמוך אליו ועד לים המלח, שם עבר הגבול עם עבר הירדן במרכז נהר הירדן.
עבודת הבנייה של המפעל בנהריים הייתה עבודה עברית של 600 פועלים.
העבודה החלה באוגוסט 1927, ונוהלה בידי פנחס רוטנברג, שכונה בפי העם "הזקן מנהריים" בהיותו מבוגר יחסית לפועלים שעבדו במקום.
בתכנון השתתף גם בנימין אוראל.
כלים כבדים הועברו באמצעות מסילת רכבת העמק הקרובה, שהוספו לה שלוחות שהגיעו לאתר התחנה.
במקום הוקמה גם תחנת רכבת להסעת העובדים.
בנוסף למבנה תחנת הכוח תוכננה והוקמה מערכת של מאגרים, סכרים ותעלות.
ב-13 בפברואר 1931 אירע במקום שיטפון גדול, זמן קצר לפני שעמדו להפעיל את תחנת הכוח.
ספיקת המים בשיטפון הוערכה ב-1,200 ממ"ק – כמות כפולה מהמתוכנן.
הדופן הדרומית של תעלת המים הראשית נפרצה ונגרם לאתר נזק רב כולל הרס אתר המיתוג שמוקם בין התעלה לבין הירדן.
הפועלים היו מוכנים לתקן את הנזק ללא תשלום משכורות, תמורת מזון בלבד, אך רוטנברג הצליח לגייס מימון להשלמת תחנת הכוח.
בתחנה הותקנו שלוש טורבינות והוכן מקום לטורבינה רביעית שלא הותקנה.
הספק התחנה היה כ-18 מגה ואט חשמל.
ניסיונות ההרצה והפקת החשמל בתחנת הכוח בנהריים החלו בחורף 1932. ב-9 ביוני 1932 נחנך האתר באופן רשמי, בהשתתפות הנציב העליון של ארץ ישראל סר ארתור ווקופ, נציב בריטניה בעבר הירדן קולונל קוקס, האמיר עבדאללה ופנחס רוטנברג.
רופא מחנה העובדים בנהריים, הד"ר יוסף קוט, פעל נגד התשישות וההתייבשות של הפועלים בהוספת מלח למזונם.
סמוך למפעל בנהריים הוקם בעבר הירדן המזרחי יישוב לשיכון עובדי המפעל ומשפחותיהם – תל אור.
השם ניתן בהיותו קרוב וקשור לתחנת הכוח.
בשל בידודו של היישוב ולמרות קוטנו, הוקם במקום בית ספר לילדי העובדים על ידי יוסף חנני.
חלק מהפועלים היו חברי היישובים היהודים שבאזור כמו אנשי קבוצת גשר וחברי השומר הצעיר שהתגוררו בחוות כנרת וחיכו להזדמנות להקים יישוב, וחלק מהפועלים באו מהערים - חיפה ותל אביב.
רבים מהם היו דוברי רוסית.
מכיוון שמרביתם גרו רחוק, ולא הייתה להם אפשרות לחזור הביתה בסוף כל יום עבודה היה צורך למצוא עבורם מקום מגורים.
נסיעה מנהריים לתל אביב ארכה באותה התקופה 4-5 שעות, והייתה כרוכה בעלות גבוהה.
רובם חזרו הביתה למשפחותיהם בסופי השבוע, ואלו שגרו רחוק (כמו התל אביבים), נהגו לחזור פעם בשבועיים.
לכן, הוקם מחנה הפועלים בנהריים.
הפועלים במחנה התגוררו במעין סוכות עם שלד בנוי מעץ, וכל דופן של המבנה הייתה מכוסה במחצלות.
בכל סוכה הייתה מיטה לכל עובד, מנורה וכד מים.
האקלים באזור היה מאוד חם ומאתגר, ולכן שעות העבודה הוגבלו מ-5:00 עד 11:00, ומ-14:00 עד 17:00, והפסקת הצהריים הייתה חובה.
מאמצע הקיץ ועד תחילת החורף התגוררו הפועלים בסוכות, ובהמשך, כשהתחילה עונת הגשמים, הקימו במהירות צריפים.
התנאים במחנה נחשבו לרמה גבוהה מאוד: השכר היה גבוה, היו תשתיות טובות, ולפועלים היו את הכלים המתקדמים ביותר באותה עת, זאת בזכות גישתו המקצועית, המתקדמת והנוקשה של רוטנברג.
פועלים רצו מאוד להישלח לנהריים.
קומץ ממחוסרי העבודה אף נקטו באלימות כלפי נציגי הסתדרות העובדים הכללית כשלא נשלחו לנהריים, כמו במקרה שבו פועל כעוס הרביץ באלימות לברל רפטור, חבר מועצת הפועלים בחיפה.
על אף האקלים והמרחק, נהריים נחשבה לאחד ממקומות העבודה הטובים בארץ.
כבר בתחילת דרכו של המחנה הוקם צריף עץ למרפאה, שבו היו רופא וחובשת.
בשנה הראשונה טיפלו במחנה בחולי מלריה, שהייתה אז מאוד נפוצה בעמק הירדן.
הוקמו גם מטבח וחדר אוכל.
העובדים קיבלו 3 ארוחות ביום.
בראש צוות המטבח, שהורכב מנשים, עמדה מומחית תזונה שהתאימה את האוכל לאקלים הקשה.
בארוחת הערב, כל פועל קיבל מנת כינין נגד מלריה, וכוס וודקה, כדי שלא יחלה בקדחת.
כשגדל מספר העובדים, בשיא תקופת הבנייה, בנו חדר אוכל גדול יותר, עם במה לבידור והצגות, ופינה לקריאת עיתונים, כתיבת מכתבים ושחמט.
בנוסף, עם הקמת המחנה, נבחרה מועצה שתייצג את העובדים.
מתוך המועצה הוקמו ועדות קטנות, למשל ועדת התרבות, שהזמינה הרצאות שונות או הצגות תיאטרון, כמו גם ארגנה נסיעות להצגות בטבריה.
למועצה זו נערכו גם בחירות, ובראשה עמד הפועל שזכה ברוב הקולות.
בבחירות הראשונות, זכה הלל דן בראש רשימת "אחדות העבודה", עם 70% מהקולות.
סופו של מחנה הפועלים הגיע עם סיום בניית המפעל ב-1932, לא היה עוד צורך במאות הפועלים, ורובם פוטרו.
בנהריים נשארו רק קומץ קטן ומקצועי שנשאר כדי לתפעל את תחנת הכוח.
עובדי התפעול שנותרו, הם אלה שהביאו את משפחותיהם להתגורר בשכונות חדשות שנבנו ביישוב תל-אור.
מלחמת העצמאות והסכם שביתת הנשק
גולדה מאיר נפגשה עם המלך הירדני עבדאללה פעמיים (בנובמבר 1947 ובמאי 1948) בבית רוטנברג בנהריים לקראת תום המנדט הבריטי בארץ.
רוב הנשים והילדים פונו מתל אור החל מ-12 באפריל 1948 במשך כשבועיים.
ב-26 באפריל 1948 פוצץ ארגון ההגנה גשר המוביל לנהריים.
ב-15 במאי, יום לאחר הכרזת העצמאות, קיבלו תושבי המקום אולטימטום מהלגיון הירדני להיכנע או לעזוב את המקום.
שתי נשים שנמנו עם השבויים הוחזרו ב-6 ביוני 1948. שאר התושבים והעובדים שנלקחו בשבי שוחררו אחרי תשעה חודשים.
בנובמבר 1948 הופגזו הקיבוצים גשר וטירת צבי מכיוון נהריים וישראל הפגיזה בתגובה את נהריים.
לקראת סוף מלחמת העצמאות תכנן צה"ל לכבוש את נהריים ולצורך כך הוכן גשר, על פי מידע שניתן על ידי עובד חברת החשמל.
אולם לקראת ההתקפה התברר שהגשר קצר מדי, וההתקפה בוטלה.
במשא ומתן על הסכם שביתת הנשק בין ישראל וירדן ב-1949, בקשה ישראל שהמפעל בנהריים יישאר בתחומה, אולם לבסוף נחתם הסכם שלא הזכיר כלל את נהריים.
לאחר מכן עמד המפעל שומם ולא הופעל כלל על ידי הירדנים.
בישראל נטען שאין בירדן את הידע להפעיל את המפעל ואין גם תשתית לצריכת חשמל.
ישראל בקשה שבהסכמי השלום שייחתמו יתאפשר לה להפעיל את תחנת הכוח.
בסוף אוגוסט 1950 נכנס צה"ל למובלעת נהריים, פינה אותה ממוקשים וסיפח אותה למעשה לשטח ישראל, בהתאם לטענה הישראלית, כי השטח נמצא בצד הישראלי של מפות שביתת הנשק.
עם זאת, תחנת הכוח עצמה נשארה בידי הירדנים.
ירדן האשימה את ישראל בהסגת גבול, אולם לאור התייצבות הגנרל ויליאם ריילי לצד ישראל, העניין דעך.
עד 2019 עיבדו את השטח חקלאי אשדות יעקב איחוד ואשדות יעקב מאוחד, וזכויותיהם הוסדרו בהסכמים מול הימנותא, שממשלת ירדן הכירה בה כבעלת הקנין בשטח.
בהסכם השלום בין ישראל לירדן ב-1994 נקבע כי הגבול הבינלאומי ייקבע בזיקה לגבול המנדטורי.
לפיכך, חלק השטח בנהריים, שהיה בשליטת ישראל, הועבר לירדן.
עם זאת, הוסכם על "משטר מיוחד" בשטח למשך 25 שנה, על פיו תהיה גישה חופשית לישראלים לאזור, ללא צורך בדרכונים או אשרות, ושחוקי העבירות הפליליות והמכס הירדניים לא יחולו על הישראלים בשטח.
כמו כן נקבע שההסדר, שנרשם בנספח ב' להסכם השלום, יחודש אוטומטית בתום תקופה של 25 שנים למעט אם אחד הצדדים יתנגד לכך, בהתראה של שנה מראש.
בשנת 2018, שנה לפני מלאת 25 שנים להסכם, הודיעה ממלכת ירדן כי היא רוצה לסיים את הסכם.
בהיעדר התנגדות או תגובה רשמית של ממשלת ישראל הועבר השטח לריבונות ירדן ב-2019.
ב-2023 העבירה "הימנותא", לבקשת המטה לביטחון לאומי, את השטח לניהול חברה פרטית בשם "ישראל-ירדן פרויקטים", והוא מעובד מאז בידי גורמים ירדניים.
הישראל ממשיכה להפעיל תיאום ביטחוני מול ירדן לכניסת ישראלים, מטיילים ותיירים ללא דרכון, אל מעבר הסכרים ומפעל החשמל באזור "אי השלום", מעבר לגדר המערכת, אזור החיץ בגבול שתי המדינות.
לאחר שנחתם הסכם השלום בין ישראל לירדן בשנת 1994, שופץ המקום שנהרס עם השנים, והוקם בו פארק שנקרא "אי השלום".
במעבר גבול לישראלים ותיירים, היכולים לטייל במקום זה, כאזור חיץ בין שתי המדינות בשיתוף פעולה ישראלי-ירדני.
האזור גם עובד על ידי הקיבוצים הישראלים באזור.
ב-13 במרץ 1997 ירה אחמד דקאמסה, חייל ירדני, על קבוצת ילדות תלמידות כיתות ז' וח' מבית הספר הדתי אמי"ת מבית שמש, שהיו בטיול שנתי במקום.
דקאמסה רצח שבע תלמידות, ופצע שש אחרות, מהן שתיים באופן קשה.
הרוצח נידון בבית דין צבאי ירדני למאסר עולם ולא לעונש מוות, בנימוק שמצבו הנפשי היה מעורער בעת הטבח, למרות מחאות המשפחות וגורמים ישראליים שטענו שהחייל עשה את מעשיו בכוונה תחילה ולא מתוך טירוף.
מלך ירדן הביע התנצלות בשם ממלכת ירדן על הטבח וביקר בבתי משפחות שבע הבנות בבית שמש, שם התנצל אישית בפני משפחותיהן.
במקום הוקם גלעד לזכר הבנות שנרצחו, הבנוי משבע תלוליות עפר המוקפות בדשא, כשבכל תלולית מעוצב שמה של אחת הבנות באמצעות פרחים.
במשך השנים נשמעו בירדן קריאות רבות לשחרור הרוצח.
ובקרב חוגים איסלמיסטיים הוא הפך לגיבור.
ב-2011 קרא לכך אף שר המשפטים הירדני, חוסיין אלמג'אלי, שכינה את דקאמסה גיבור.
ב-12 במרץ 2017 שוחרר דקאמסה מהכלא לאחר שריצה עונש מאסר של 20 שנה בכלא הירדני.
בקיבוץ גשר הסמוך בשיתוף עם חברת החשמל הקימו, בצד הישראלי של הגבול, דגם גדול שממחיש את פעולת מפעל החשמל בנהריים, ומציג את סיפור המקום גם באמצעות חיזיון אור-קולי.
בסיור באזור ניתן היה גם לראות שרידים ממסילת רכבת העמק, תחנות של רכבת זו, ועמודי החשמל המקוריים שהובילו וסיפקו את כל החשמל לעיר חיפה לפני מלחמת העצמאות.
ליד המעבר לסכרי נהריים, בקיבוץ אשדות יעקב, נבנה גלעד פורח המנציח את זכר הילדות שנרצחו במקום.
באזור נהריים ניתן לטייל באופן עצמאי, אך לרוב עם מדריך מלווה בשביל הסכרים, העובר לאורך כל התעלות והסכרים, עד מעבר הגבול, וכן ניתן לטייל עם הדרכה בשטח שבממלכת ירדן לאחר תיאום ביטחוני.
בעבר התקיים דיון בנוגע לתוכניות להקמת פארק ישראלי-ירדני במקום.
ב-21 באוקטובר 2018, 24 שנה לאחר כינון ההסכם עם ירדן, הודיע עבדאללה השני, מלך ירדן, כי הוא מתנגד לחידוש המשטר המיוחד באזור נהריים (ובמובלעת צופר).
זאת, בהתאם לקביעה בנספח Iב' להסכם השלום, לפיה תחולת ההסדר היא לתקופה של 25 שנים והוא יחודש אוטומטית לתקופות של 25 שנים אלא אם אחד מהצדדים יתנגד לכך, בהתראה של שנה מראש.
בעקבות התנגדות ירדן להמשך החכירה של שטחי צופר ונהריים, הודיעה ישראל כי השטחים יוחזרו לירדן ללא משא ומתן על המשך חכירתם.
בעקבות התנגדות החקלאים והתושבים בשטחים אלה, ביקשה ישראל הארכה של שישה חודשים בהחזרת השטחים, אולם ירדן דחתה את הבקשה.
ב-9 בנובמבר 2019, עבר השטח השייך לממלכת ירדן באזור תחנת הכוח לרשותה.
עם זאת ישראל מקיימת תיאום ביטחוני עם ירדן לכניסת אזרחי ישראל מטיילים ותיירים ללא דרכון אל מעבר הסכרים ותחנת הכוח (מפעל החשמל) ב"אי השלום".
נהרות אמריקה הם נהרות מלאכותיים הנמצאים בארץ המערב הפרוע שבפארקי שעשועים של חברת וולט דיסני.
שם הנהר הוא "נהרות המערב הרחוק" בדיסנילנד שבפריז.
הנהר הראשון הוקם בפארק דיסנילנד שבקליפורניה, עם פתיחת הפארק בשנת 1955. במרכז הנהר נמצא האי של תום סוייר אליו ניתן להגיע ברפסודות.
בשנים הראשונות שלאחר הקמת הפארק, הוכנסו לתוך הנהרות המלאכותיים דגים רבים, והמבקרים בפארק הורשו לדוג אותם מרציפי האי של תום סוייר.
במרכז הנהרות שבפארק שבפריז מצוי הר הרעם הגדול.
מאחר שבדיסנילנד שבהונג קונג אין ארץ מערב פרוע, הנהרות מהווים חלק מארץ ההרפתקאות.
בדיסנילנד- מפליגות ה"מארק טוויין" וה"קולומביה".
בממלכת הקסם מפליגה ה"ליברטי בל".
בדיסנילנד שבטוקיו מפליגה ה"דיווי קרוקט".
בעת ההפלגה לאור הנהר ניתן לראות כפר של שבט אינדיאנים, בקתה בוערת ובעלי חיים שהם אודיו אנימטרוניק.
בדיסנילנד קליפורניה ובממלכת הקסם, הבית המכושף שוכן על גדת הנהר.
נְהַרְדְּעָא הייתה עיר בבבל שבה התקיים מרכז יהודי חשוב בימי בית המקדש השני, המשנה והתלמוד.
בסמוך לעיר זרם "נהר מלכא", שהיה תעלת מים אשר חיברה בין נהר הפרת לנהר החידקל, והוא שהקנה לעיר מעלה כלכלית חשובה.
על פי המסורת, ראשית ההתיישבות היהודית בנהרדעא הייתה לפני חורבן בית המקדש הראשון, כאשר גלה המלך יכניה לבבל.
המסורת מספרת כי יכניה ואנשיו הביאו לבבל אבנים ועפר מירושלים, ובנו בנהרדעא את בית הכנסת העתיק בעיר המכונה "בית הכנסת שף ויתיב".
בית כנסת עתיק זה עמד על תילו יותר מאלף וחמש מאות שנה, אף לאחר שחרבה העיר על ידי פפא בר נצר התדמורי, מסופר כי האמורא אביי נהג להתפלל בו לעיתים, ואף הנוסע בנימין מטודלה ביקר בהריסותיו במחצית השנייה של המאה ה-12.
יוסף בן מתתיהו מציין כי בבבל נמצאו שני מוקדים קהילתיים יהודיים: האחד בנהרדעא שבדרום והשני בנציבין שבצפון.
מנהרדעא יצאו שני האחים האורגים, חסינאי וחנילאי, שהקימו ממלכת מרד בין השנים 10 ו-30 לספירה.
על פי סטפנוס מביזנטיון, ההיסטוריון היווני אריאנוס הזכיר את נהרדעא ("עיר בסוריה בקרבת הפרת) בספר ה-11 של חיבורו על ההיסטוריה של הפרתים, אותו כתב במחצית הראשונה של המאה ה-2 לספירה.
ערב מרד התפוצות (114 לספירה) יצא רבי עקיבא מיבנה לבבל, לנהרדעא, לערוך שם את טקס עיבור השנה, ברשותו של הנשיא רבן גמליאל ומשמו.
עובדה זו מתועדת במשנה במסכת יבמות.
אף עובדה זו משקפת את מרכזיותה של נהרדעא כמוקד יהודי בבבל.
נהרדעא מכונה בספרות חז"ל בשם סתם "גולה", ללמד על מרכזיותה.
ואליה נשלח חנניה בן אחי רבי יהושע, מטעם הנשיא רבן גמליאל, כדי לשמש אב בית דין כתפקיד שיפוטי וחברתי.
מאוחר יותר, לקראת סוף המאה השנייה נזכר רב שילא שכיהן בתפקיד ראש ה"סידרא" (מוקד הקהילה) בנהרדעא.
בימי שמואל הפכה ה"סידרא" של נהרדעא ל"מתיבתא", היינו ישיבה קהילתית, ושמה הלך לפניה.
בתקופה זו התחלקה בבל לשני אזורי השפעה, של שמואל ושל רב: ל"אתרא דרב" (או "פרוודהא – פרוור - דרב") בסורא ו"אתרא דשמואל" (או "פרוודהא דשמואל") בנהרדעא.
על פי אחת המסורות, שזכו לפרסום בשנים האחרונות, בנהרדעא היה רק רחוב אחד ארוך.
לאחר שמואל היה רב נחמן בר יעקב לראש ישיבת נהרדעא.
בתלמוד מסופר כי בימי רב נחמן היו שערי העיר מכוסים עד חציים בעפר כך שלא ניתן היה לסוגרם בלילות.
בתקופת כהונתו (בשנת 258 לספירה) פקדו את נהרדעא גדודי המורדים מתדמור בראשות פפא בר נצר שהותירו אחריהם חורבן והרס.
בעקבות החורבן גלתה הישיבה מנהרדעא אל העיר מחוזא, ואף שהעיר נהרדעא שבה ונבנתה מחדש, ותושביה היהודים שבו אליה, לא שבה אליה הישיבה עוד ומרכזי התורה בבבל עברו אל מחוזא, סורא, פומבדיתא ומתא מחסיא.
מסורת בידי יהודי בבל כי העיר עאנה הסמוכה לאלבוכמאל היא העיר נהרדעא הידועה מתקופת התלמוד.
נַהֲרָא נַהֲרָא וּפְֿשָׁטֵיהּ הוא ביטוי שבא להעניק לגיטימציה למנהגים שונים בהלכה היהודית.
הביטוי מגיע מארמית בבלית ותרגומו הוא "נהר נהר ומסלולו", כלומר כשם שלכל נהר מסלול זרימה משלו ואין בכך הפרעה למסלול זרימתו של הנהר האחר, כך יש מקום לשני מנהגים שונים במקביל, ואין בכך כל פסול.
בתלמוד הבבלי מופיע ביטוי זה פעמיים, ביחס להלכות שחיטה וביחס להלכות טרפות.
בעוד שבתלמוד מובא הביטוי ביחס להלכה, הפוסקים משתמשים בו בדרך כלל ביחס לשינויי מנהגים שאינם מחלוקות הלכתיות ממש.
ה"משנה ברורה" למשל מתבטא בסגנון זה, ביחס לשאלה עד אימתי מוסיפים "ולכפרת פשע" בתפילת מוסף של ראש חודש בשנה מעוברת.
ישנם האומרים זאת בכל ראשי החדשים שבשנה זו, וישנם שאומרים אותו רק עד ראש חודש אדר השני.
המשנה ברורה קובע: "ובכל אלה נהרא נהרא ופשטיה, וכל אחד יעשה כמנהג המקום".
כיום משתמשים בביטוי בצורה כוללנית, כאשר באים לבטא את זכותה של כל עדה וכל חוג או חסידות, לנהוג בדרך המקובלת אצלו, מבלי שיהיה עליו לבטל את דעתו כלפי עדות וחוגים אחרים.
נו"ן הפוכה (׆) או נו"ן מנוזרת (מובדלת) היא סימן בטקסט המקראי, כמין נ' הפוכה, ככתב ראי, המופיע במהדורות נוסח המסורה של התנ"ך בתשעה מקומות.
נו"ן הפוכה מופיעה במהדורות נוסח המסורה של התנ"ך תשע פעמים:
בספר במדבר, פרק י', לפני ואחרי שני הפסוקים ל"ה-ל"ו.
שבע פעמים במזמור תהילים ק"ז.
בכתר ארם צובא ובמהדורות המבוססות עליו: לפני כל פסוק ופסוק מששת הפסוקים כ"ג-כ"ח, ולפני פסוק ל"א.
בכתב יד לנינגרד: לפני כל פסוק ופסוק משבעת הפסוקים כ'-כ"ו.
רש"י בפירושו למקרא מציין מופע של נו"ן הפוכה ב, ואזכור לכך מופיע בדברי הרמ"א בהקדמתו להערותיו על הטור, אולם סימון זה אינו מופיע בשום כתב יד של המסורה שיש בידינו.
כמו כן נחלקו הדעות האם נו"ן זאת מייצגת את הסימן המדובר, או תופעה נפרדת.
חוקרי מקרא מציינים כי סימון זה הוא סימון סופרים מקובל בעת העתיקה, ובמקורות היווניים הוא מכונה ἀντίσίγμα (אנטיסיגמה, סיגמא הפוכה).
הסיגמא (Σ) והאנטי-סיגמא שמשו את סופרי העת העתיקה כדי לציין את תחילתה וסופה של גרסה שיש להשמיטה או שאיננה במקומה.
מסימון יווני זה התפתח גם הסימון המודרני של הסוגריים.
סימון זה מופיע גם במגילות מדבר יהודה כדי לציין פסוקים שמופיעים שלא במקומם הנכון.
ואכן, בתרגום השבעים היווני, שתורגם מנוסח עברי השונה מנוסח המסורה, מופיעים הפסוקים הרלוונטיים מ- במדבר י' לפי הסדר הבא: ל"ג, [ל"ה-ל"ו], ל"ד.
עובדה זו יש בה כדי לאשש את הסברה שמיקומם של פסוקים ל"ה-ל"ו היה רופף במסורות השונות.
התלמוד הבבלי מתייחס אף הוא לסימון זה בהקשר להימצאותו בתחילת וסוף פרשת ויהי בנסוע הארון, ואף מציין בין היתר כי סימון זה מרמז על פסוק שמופיע שלא במקומו:
התייחסות נוספת לסימון זה מופיעה במסכת סופרים, חיבור ארץ ישראלי שחובר אולי בתקופת הגאונים, מאות 7–8 לספירה.
וריאציות שונות לנו"ן הפוכה בכתב סת"ם, הכתב המשמש לכתיבת ספרי תורה.
האות ׆ מופיעה בטבלת היוניקוד, ומספרה 05c6.
ישיבת נהרדעא היא ישיבה תיכונית לתלמידים מרקע חרדי וחרדי מודרני, שנוסדה בשנת 2004 על ידי הרב חנוך י.
ורדיגר עם הרב רפאל פרנק ושוכנת בקריית ישמח משה שבגני תקווה.
מקור השם הוא בישיבת נהרדעא שבבבל.
הישיבה נוסדה בשנת 2004 על ידי הרב חנוך י.
ורדיגר יחד עם הרב רפאל פרנק ששימש כראש הישיבה.
בתחילה שכנה הישיבה ביד בנימין ומשם עברה לקמפוס המרכז החינוכי רמות שפירא שבמושב בית מאיר.
לאחר מכן עברה הישיבה למושב נחלים, בו חלקה קמפוס עם המרכז התורני טכנולוגי השוכן במקום ולבסוף הועברה למשכנה הקבוע בגני תקווה.
בתפקיד ראש הישיבה שימש הרב רפאל פרנק, בתפקיד המשגיח שימש הרב והדיין יוסף גינצלר ומנהל התיכון היה הרב קושלנד.
בהמשך החליף הרב ברוך לנדא את הרב פרנק בתפקיד ראש הישיבה.
והרב מנחם וורדיגר החליף את הרב קושלנד בתור המנהל תיכון.
ראש הישיבה כיום הוא הרב מיכאל שוהם (ששימש בעבר כר"מ כיתה י"א בישיבת מערבא, וכיום רב בקהילת 'בית אבא' שבפתח תקווה), המשגיח הוא הרב יוסף בורנשטיין ומנהל התיכון הוא הרב מנחם ורדיגר, נכדו של חבר הכנסת לשעבר אברהם ורדיגר, מייסד רשת "או"ר נהרדעא".
לימודי החול הכוללים 42 יח"ל (לשון, אנגלית, מחשבים, אלקטרוניקה, פיזיקה, מתמטיקה, אזרחות, ספרות והיסטוריה) נלמדים במשך כשלוש שעות אחר הצהריים.
כלל בוגרי הישיבה זכאים לתעודת בגרות מורחבת וממשיכים ללמוד בישיבות גדולות חרדיות, חברון וולפסון מיר ברכפלד קפלן, אור אלחנן, איתרי ואופקים.
בשנת הלימודים ה'תשפ"ו התקבלו 40 תלמידים לשיעור א'.
ישיבת נהרדעא מתאפיינת בשילוב מוקפד בין מסורת תורנית עשירה לבין טיפוח מידות ודרך ארץ.
היא שואפת לגדל תלמידים "משלבים מידות ודרך ארץ לצד שקיעות, התמדה ואהבת התורה".
זיצים, ימי גיבוש וחוויה, וטיולים מהווים חלק מהווי הישיבה ומסמנים אבני דרך בבניית האישיות של התלמידים.
הישיבה מתחילה את יומה בסדר קבוע בין 7:15 ל-20:35, עם כ־3 שעות לימודי חול אחרי הצהריים והמתמקדות בלימוד קודש במהלך שאר היום.
הישיבה מדגישה ניצול הזמן, שמחה באירועי תורה ועמידה מול אתגרים לאומיים.
במעמד סיום המסכתות האחרון נתנה דגש לאחדות ולתמיכה בחיילים, פצועים, חטופים ונספים.
בין תקנות הישיבה: הגבלות בנושאים כגון רכישת טלפונים אישיים, יציאה מהפנימייה, וחובת קבלת אישור מראש ליציאות קצרות בשעות הערב או במהלך היום.
כמו כן, דווח על הגבלות בנוגע לסוגי הלבוש וההתנהגות החברתית במרחבים הציבוריים של הישיבה ומחוצה לה, גם במהלך בין הזמנים [מהלך חריג למדי אפילו בקרב ישיבות תיכוניות חרדיות אחרות].
מבנה הישיבה ממוקם ברחוב סמטת עין גנים 12 בקריית ישמח משה שבמועצה המקומית גני תקווה.
הישיבה כוללת 2 קומות בהן מרחבי למידה ועוד שלוש קומות המשמשות את הפנימיה.
בין מתקני הישיבה ישנם בית מדרש, חדרי צוות ההנהלה והמורים, מגרשי ספורט, מעבדת מחשבים, חדר אוכל וחדר יועץ.
חלק מתלמידי הישיבה, המתגוררים בערים הסמוכות לה, חוזרים מדי יום לביתם ומכונים "אקסטרניים".
שאר התלמידים ישנים בפנימייה במשך השבוע.
אחת לשלשה שבועות מתקיימת "שבת ישיבה".
נהרתן הגנגס (שם מדעי: Platanista gangetica) הוא מין של דולפין נהרות ממשפחת הנהרתניים.
הוא חי בנהר הגנגס שבהודו ומצוי בסכנת הכחדה בטבע.
קרוב משפחתו היחיד הוא נהרתן האינדוס שבעבר היה תת-מין שלו.
צבעם חום הם כמעט עיוורים ומוצאים את דרכם באמצעות איכון הד חזק העוזר להם לבנות תמונה קולית של סביבתם.
הלסתות ארוכות ובעלות שיניים חדות רבות והן מתעבות לקראת הקצוות.
השיניים הארוכות עוזרות להם לתפוס את טרפם.
אורכם הממוצע 2.2 מטר בזכרים ו־2.4–2.6 מטר בנקבות.
הצעירים נולדים באורך 200 ס"מ - (עריכה: לא הגיוני, איך נולדים 200 ס"מ ומגיעים ל-220 ס''מ).
הם בעלי סנפיר גב גדול אך סנפירי חזה קטנים והם יודעים לשחות על צידם.
דולפינים מיוחדים אלה אינם חיים בלהקות כמו הדולפינים הימיים.
הם חיים רק בנהר הגנגס שבהודו, בנגלדש, נפאל ופקיסטן בנהרות בעלי סחופת או מהירי זרימה.
הם מחפשים שם דגים שונים למאכל.
דולפינים אלה בסכנת הכחדה כתוצאה מציד ומזיהום נהרות והם מינים מוגנים במדינות תפוצתם.
נהרתן האינדוס (שם מדעי: Platanista minor) הוא מין של דולפין נהרות החי בטבע בנהר האינדוס שבהודו ופקיסטן ומצוי בסכנת הכחדה.
הוא קרוב משפחתו של נהרתן הגנגס ועד שנת 1970 גם נחשב לתת-מין שלו.
צבעו של דולפין זה הוא חום עכור והוא בעל לסתות ארוכות, עבות בתחילתן, ומלאות בשיניים חדות העוזרות לו לתפוס דגים.
דולפינים אלה ככל הנראה עיוורים וחשים את דרכם באמצעות איכון הד.
סנפיר הגב קטן אך סנפירי החזה והזנב גדולים.
עם זאת, הם איטיים מאוד.
הם יכולים לשחות על צידם ומדי פעם קופצים מהמים.
אורכם הממוצע 2.2 מטר בזכרים ו-2.4-2.6 מטר בנקבות.
הקטנים בדרך כלל באורך 200 ס"מ בלידה והם מתבגרים במהירות ועוזבים את האם תוך כמה חודשים לאפיקים אחרים בנהר.
הם מחפשים בקרקעית הנהר או על פני המים, סרטנים ודגים כמו קרפיון, שפמנון, גובי וכו'.
נהרתן האינדוס ייחודי בכך שהוא חייב לשחות ללא הפסקה על מנת להימנע מפציעות, ובעקבות כך, ישן גם במחזורים קצרים מאוד, הנמשכים בין 4 ל-60 שניות.
דולפינים אלה חיים רק באפיקי נהר האינדוס שבהודו ופקיסטן הצפוניים.
בעבר הם חיו בהרבה שטחים דרומיים יותר אבל כיום נכחדו מ-80% מאזורי תפוצתם.
כיום הם בסכנת הכחדה בטבע כתוצאה מציד ומזיהום הנהרות המקומיים.
נוּ'וָה (סינית: 女媧, פיניין: Nǚwā) היא אלה במיתולוגיה הסינית העתיקה.
היא ידועה כמי שיצרה את המין האנושי ותיקנה את השמיים.
על פי רשומות ההיסטוריון וכמה מקורות נוספים היא אף נחשבת אחת משלושת המלכים וחמשת הקיסרים.
החוואי נאן דזה מן המאה ה-2 לפנה"ס, משייך את נו'וה לתקופה בה השמים והארץ שררו בתוהו:
התוהו, כמו גם תיקון השמיים, מקושרים למאבק בין גונגגונג לבין הקיסר גְ'ווָאנְשׂוּ' ולפגיעה בהר בוג'ואו שהפכה לנושא מוכר בסיפורי הפולקלור הסיניים.
בהמשך אותו פרק מוזכר כי נו'וה ופו שי לא חוקקו חוקים, אלא שלטו בעזרת הסגולה.
אותן אגדות על נו'וה מוזכרות גם בשירים של צ'ו שמקורם במאות 3-4 לפנה"ס.
ב"מאזן דיונים" מן המאה ה-2 לספירה ובליה דזה מן המאה ה3-4 לספירה ניתן לאגדה הקשר אטיולוגי: מאחר שלשמיים חסרה תמיכה בצפון-מערב, גורמי השמיים זורמים לשם, ומאחר שלאדמה חסרה תמיכה בדרום-מזרח, הנהרות נשפכים לשם.
אך בעוד ש"מאזן דיונים" מייחס את הנטייה לכך שלא הוצבו רגלי צב באותן נקודות, הליה דזה דווקא טוען כי שבירת העמודים בידי גונגגונג בוצעה לאחר התיקון של נו'וה, ולכן המצב המתואר הוא גם המצב כיום.
בשוו ון ג'יה דזה מן המאה ה-2 לספירה, בערך 媧, מצוין כי מדובר באלה שהביאה להיווצרות ריבוא היצורים, ואולם ב"מאזן דיונים" דווקא נאמר (כחלק מטיעון): "נו'וה, אדם הייתה, והאדם גם אם גבוה הוא, לא יגיע לשמיים.", אם כי ייתכן שהכוונה שם למידותיה הפיזיות בלבד.
בערך 簧 (שם של כלי נגינה) ב"שוו ון גיה דזה" מצוין כי היא יצרה את כלי הנגינה המוכר כיום כמבוסס על נשיפה בלשוניות מתכת.
במאמרות האדון הנחבא גם הוא מן המאה ה-2 לספירה, מוזכר כי מלבד פו שי ושנונג, זהותו של השלישי מבין שלושת המלכים נתונה לוויכוח, ובין הדעות השונות יש מי שטוענים כי מדובר בנו'וה.
גם צידוקי המנהגים בן אותה תקופה מצטט ספר אחר בו נטען במפורש שהיא אחת משלושת המלכים.
בטקסטים מאוחרים יותר כגון "תיעוד הפלאים הייחודיים" מן המאה ה7-9 לספירה, נו'וה מתוארת כאשתו של פו שי, כאחותו של פו שי, או כשניהם גם יחד.
"הקלאסיקה של ההרים והימים", כהרגלה, מכילה התייחסות שאינה מראה כל קשר למקורות האחרים: "יש שם עשרה אלים הנקראים קרביה של נו'וה, אשר הפכו לאלים והתיישבו במישור ליגואנג".
באגדות ובציורים שונים מוצגת נו'וה, כמו מלכים קדומים אחרים, כבעלת גוף נחש.
אזכור לכך ניתן אף למצוא בספרות הדאואיסטית העתיקה:
"מאזן דיונים" מציין גם כי נהוג לצייר את דמותה כדמות אישה נשואה.
נהרג בפעילות מבצעית הוא מונח המתאר אבדות בנפש הקשורות למילוי תפקיד בכוחות הביטחון.
ההגדרה כוללת לוחמים ותומכי לחימה שנהרגו בעת קרב או פעולה צבאית.
לצד שמו של אדם שנהרג בפעולה במהלך מבצע מוסיפים סימן † (דקר) כדי לציין את מותו באותו אירוע או אירועים.
ההגדרה "נהרג בפעילות מבצעית" מציינת אדם שנהרג בפעולה בשדה הקרב ואילו "מת מפצעיו" מתייחסת למישהו שהספיק להגיע למתקן ולקבל טיפול רפואי אך מת.
הגדרה נוספת היא "לכאורה נהרג בפעילות מבצעית".
מונח זה משמש לחייל שלא נמצא לאחר שוך הקרב, וסביר להניח שלא שרד.
הגדרה זו אופיינית לקרבות ימיים או קרבות בסביבה עוינת אחרת שבה קשה להתחקות אחר גופות ולזהותן.
הגדרה זו הייתה בשימוש נפוץ במלחמת העולם הראשונה, במהלכה נשלחו צבאות לשדות קרב מנותקים לוגיסטית.
בנאט"ו משמש המונח "מת מפצעיו בפעילות מבצעית" (DWRIA, Died of Wounds Received in Action) והגדרתו היא: לוחם שנהרג או מת עקב פציעותיו או סיבות אחרות לפני שהגיע למתקן טיפול רפואי או שקיבל עזרה מחיילים אחרים.
בארצות הברית משמש המונח "נהרג בפעילות מבצעית" כדי לתאר אבדות בנפש של לוחמים או כוח אדם שנגרמו על ידי כוחות אויב או בשוגג על ידי כוח עמית בעיצומו של קרב.
בישראל, חיילים שנהרגו מידי האויב הם בין האבדות בנפש הנכללות במונח "חלל מערכות ישראל", שכולל כל מי שמת במהלך שירותו או כתוצאה משירותו, ללא תלות בנסיבות המוות.
המונח "נפל בקרב" מציין את אלה שנהרגו בפעילות מבצעית.
בצרפת משתמשים במונח: Tué à l'ennemi (בתרגום חופשי: "נהרג על ידי האויב").
חייל יוגדר כך אם גופתו פונתה וזוהתה, או אם שני עדים מהלחימה העידו שאכן נהרג.
אחרת, חייל שלא שב מוכרז כנעדר.
נוּאַדִיבוּ היא עיר נמל במערב מאוריטניה ובירת מחוז דאח'לת נואדיבו.
העיר ממוקמת בחצי האי על שפת האוקיינוס האטלנטי.
היא עיר החוף הצפונית ביותר במדינה וקרובה לגבול עם סהרה המערבית.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון של מאוריטניה משנת 2023, התגוררו בעיר 173,525 בני אדם.
נוֹ (ביפנית: 能) היא אחת מצורות תיאטרון הדרמה המוזיקלית העיקריות ביפן ששורשיה במאה ה-14. תיאטרון הנו מאופיין בחינניות מאופקת וספרטנית ובשימוש במסכות.
ב-2008 הכיר ארגון אונסק"ו בתיאטרון הנו כמורשת תרבותית בלתי מוחשית.
תיאטרון הנו התפתח יחד עם סוג המחזה הקומי המבוצע איתו המכונה קיוגן מצורות אומנות עממיות ואריסטוקרטיות שונות הכוללות דנגאקו, שיראביוֹשי וגאגאקו.
תיאטרון הנו התגבש לצורתו הנוכחית בתקופת אשיקאגה על ידי המחזאים קאנאמי (1333 – 1384) ובנו זאמי (1363 – 1443).
זאמי כתב מספר רב של מחזות הכלולים בין 250 המחזות הקלאסיים המבוצעים כיום.
כמו כן כתב זאמי הסברים על העקרונות האסתטיים השולטים בנו והוראות כיצד יש לחבר, לשחק, לביים וללמד מחזות נו.
בתקופת אדו (1603 - 1868) היה הנו אמנות הבמה הרשמית של הממשל הצבאי.
לשליטים הפאודלים היו קבוצות נו פרטיות.
הנו הניח את היסוד לצורות דרמה אחרות כדוגמת הקבוקי.
בתקופת מייג'י, על אף שאיבדו את החסות הממשלתית, קיבלו הנו והקיוגן הכרה רשמית כשתיים משלוש צורות הדרמה הלאומיות.
סיפור הייקה, סיפור מימי הביניים על עלייתו ונפילתו של שבט טאירה, שבמקור הושר על ידי נזירים עיוורים שליוו עצמם ב"ביווה" (סוג של כלי פריטה יפני), מהווה מקור חשוב לחומרים עבור הנו (וצורות דרמטיות מאוחרות יותר), בייחוד מחזות של לוחמים.
מחברי המחזות הסתמכו גם על קלאסיקה יפנית מתקופת נארה ומתקופת הייאן ועל מקורות סיניים.
יש כ-250 מחזות ברפרטואר הקלאסי של מחזות הנו המועלים כיום, והם מתחלקים על פי נושאים לחמש קטגוריות:
קטגוריה ראשונה: מחזות על אלים.
קטגוריה שנייה: מחזות על לוחמים.
קטגוריה שלישית: מחזות על נשים.
קטגוריה רביעית: מחזות על טירוף.
קטגוריה חמישית: מחזות על שדים.
הנוהג בתקופת אדו היה להעלות במשך יום הופעות תחילה את ה"אוקינה/קאמיוטה": מחזה מיוחד המשלב ריקוד עם פולחן שינטו שהוא מחזה הנו העתיק ביותר.
ואחריו מחזה אחד מכל אחת מחמש הקטגוריות על פי סדר הקטגוריות.
בין כל מחזה נו היה מועלה מחזה קיוגן.
בין חמש הקטגוריות, המחזות על נשים הם בעלי הקצב האיטי ביותר, אך גם הפואטיים ביותר וברמה הגבוהה ביותר של האידיאל אסתטי הקרוי "יוּגן", מונח מתאר אלגנטיות שקטה ויופי מעודן ובר־חלוף.
מחזה נו טיפוסי אורך בדרך כלל בין 30 ל-120 דקות.
בין מופעים של מחזות נו ובהפסקות מספקים קטעי קיוגן את הממד הקומי.
(החלוקה לקטגוריות על פי בית הספר קנזה)
גבירת החצר אאוֹי ("אאוי נו אואה" קטגוריה רביעית)
גלימת הנוצות ("האגוֹרוֹמוֹ" קטגוריה שלישית)
עריסת הבאר ("איזוּטסוּ" קטגוריה שלישית)
רוח מרתקת ("מטסוּקאזֶה" קטגוריה שלישית)
גשר אבן ("שאקיוֹ" קטגוריה חמישית)
האלף השתיין (שוֹג'וֹ" קטגוריה שלישית)
הדמות הראשית במחזה נו קרויה שיטֶה (仕手, シテ), ומופיעה לעיתים עם בן לוויה אחד או יותר הקרוי צוּרֶה.
במחזות רבים הוא מופיע במחצית הראשונה של ההצגה כדמות רגילה המתחלפת במחצית השנייה בזהותו האמיתית כרוחו של אדם מפורסם שמת מזמן.
בדרך כלל מגלם אותו השחקן את שתי הדמויות.
הדמות המשנית קרויה "ואקי" והוא לרוב כהן דת שהשאלות שהוא מפנה לדמות הראשית עוזרות בפיתוח העלילה.
בצד הבימה ממוקמת בדרך כלל מקהלה שמטרתה לתאר את הרקע ואת הסיפור.
לעיתים המקהלה מתארת את מחשבותיה ורגשותיה של הדמות על הבמה ואף שרה שורות בודדות עבור הדמויות.
יש ארבע קטגוריות ראשיות של שחקני נו, ושמונה קטגוריות של תפקידים בנו.
השיטקאטה – הוא הצורה הנפוצה של שחקן נו.
הוא מבצע תפקידם שונים ביניהם:
צוּרה (בן /בת לווייה השיטה)
ג'יאוטאי (מקהלה, בדרך כלל 6–8 שחקנים)
קוֹקן (עוזר בימה, בדרך כלל 2–3 שחקנים)
הואקיקאטה מבצע את תפקיד ה"ואקי", תפקיד משני המקביל לשייט.
הקיוגנקאטה מבצעים קטעי קיוגן קומי בזמן ההצגה ובהפסקות.
ההיאשיקאטה נגנים המנגנים בארבעת הכלים בשימוש בתיאטרון הנו.
החליל ושלושה סוגים של תופים.
מחזה נו טיפוסי כולל את כל הקטגוריות של השחקנים
יש ביפן כיום כ-1500 שחקני נו מקצוענים וצורת האומנות הזו ממשיכה לשגשג.
חמשת בתי הספרים הקיימים למשחק הנו הם "קנזה" (観世), "הושו" (宝生), "קומפארו" (金春), "קיטה" (喜多) ו"קונגו" (金剛).
בכל בית ספר ישנה משפחה מובילה הידועה כ-סוה-קי וראש כל משפחה זו רשאי ליצור מחזות חדשים או לערוך שירים קיימים.
אגודת שחקני הנו היא פאודלית למדי באופייה ומגינה בקפדנות על המסורות שהתקבלו מהאבות הקדמונים.
מחזה הנו מתרחש על בימה חשופה עשויה מהינוקי (סוג של ברוש יפני).
הבימה ערומה למעט ה"קאגאמי-איטה" ציור של עץ אורן ברקע הבימה.
קיימים הסברים רבים למשמעות העץ, אחד הנפוצים הוא שהעץ מסמל את הדרך בה אלוהויות יורדות לארץ בפולחן השינטו.
מאפיין ייחודי נוסף לבימה הוא ה"האשיגאקרי", גשר צר משמאל לבימה שבו עושים השחקנים הראשיים שימוש על מנת להיכנס לבימה.
בקאבוקי התפתח אביזר זה ל"האנאמיצ'י".
בניגוד לבימה שאינה מקושטת, תחפושות השחקנים מרהיבות.
שחקנים רבים, במיוחד אלו בתפקיד ה"שיטה" (Shite), לובשים בגדי משי עם רקמת זהב.
הנו אינו תיאטרון המתיימר לייצג את המציאות.
כל התנועות במחזה מסוגננות וקבועות מראש.
לחלק מהתנועות יש משמעות ולאחרות יש משמעות אסתטית מופשטת ותפקידן להעביר את רגשותיהם של הדמויות הראשיות, משום כך ניתן להגדיר את הנו כמחול.
לעיתים, כשנוצר מתח דרמטי בזמן הסיפור הדמויות עוצרות ולעיתים כשהמקהלה שרה מבצעים השחקנים צעדי מחול נמרצים.
נו הוא הצגה מוּשרת ובשל סיבה זו, יש שמכנים אותה אופרה יפנית.