tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העיר מהווה גם את אחת האטרקציות הפופולריות בזכות מבני הדת המפורסמים שבה ובזכות אתרים ארכאולוגיים אסלאמיים והלניסטיים.
אזור מזאר-י שריף השתייך מבחינה היסטורית לח'וראסאן והיה תחת שליטת השושלות הטאהרית, הצפארית, הסאמאנית, הע'זנווית, הע'ורית, האלח'אנית, התימורית, וח'אנות בוכרה.
באמצע המאה ה-18, הפך האזור לחלק מהאימפריה הדוראנית לאחר שחוזה ידידות נחתם חוזה בין האמיר מוראד ביי ואחמד שאה דוראני.
השם "מזאר-י שריף" פירושו "מקום מקודש נכבד", והוא מתייחס למסגד הגדול כחול-הרעפים במרכז העיר, הידוע גם בכינוי "המסגד הכחול" (בפרסית: مسجد کبود; בערבית: المسجد الأزرق).
חלק מן המוסלמים מאמינים כי קברו של עלי בן אבי טאלב, בן דודו וחתנו של הנביא מוחמד, נמצא במסגד הזה, לאחר ששרידי גופתו של עלי הועברו אל מזאר-י שריף לפי בקשתו של האמאם ג'עפר א-צאדק.
בתחילת המאה ה-12 (לאחר 6–1135), מולא מקומי סיפר כי עלי אבן אבי טאלב נגלה אליו בחלום וגילה לו כי הוא קבור באזור בלח'.
הסולטאן הסלג'וקי אחמד סנג'ר ציווה להקים שם עיר ובה מקדש.
במאה ה-13 נחרב המקדש בידי ג'ינגיס חאן וצבאותיו, אך בהמשך נבנה מחדש.
בשנת 1481 ציווה הסולטאן הטימורי חוסין מירזא באיקרא לבנות מחדש את המסגד, ומאז הוא עבר שיפוצים ושימורים רבים, תוך שמירה על מאפייניו המיוחדים.
בשנת 1866 קבע המושל האפגני נאיב עלים ח'אן את משכנו במזאר-י שריף, ומאז היא משמשת כבירת המחוז.
בשנות השבעים של המאה העשרים החלה באפגניסטן תקופה של אי שקט, שהגיעה לשיאה עם פלישת ברית המועצות למדינה.
במהלך מלחמת אפגניסטן בשנות השמונים, מזאר-י שריף שימשה כבסיס אסטרטגי לצבא הסובייטי ובייחוד שדה התעופה שלה שימש כבסיס התקפות חיל האוויר נגד המוג'אהדין.
אחרי נסיגת הסובייטים מאפגניסטן ב-1989, התחרו על השליטה במזאר-י שריף המיליציה ההזארית "חזב-י וחדת" (בהנהגת חאג'י מוחמד מוחקק), המיליציה הטאג'יקית "ג'מעית-י אסלאמי" (בהנהגת אחמד שאה מסעוד ובורהאן א-דין רבאני), והמיליציה האוזבקית "ג'ונבש-י מלי" (בהנהגת עבד א-רשיד דוסתם).
העיר שימשה כבסיס חיל מצב של הצבא האפגני בתמיכה סובייטית, תחת פיקודו של דוסתם, אשר התמרד נגד ממשלת מוחמד נג'יב אללה בשנת 1992.
תחת שלטונו בן חמש השנים של דוסתם, מתחילת 1990 ועד תחילת 1997, העיר הייתה שקטה יחסית.
בעוד כוחות הטליבאן משתלטים על חלקים אחרים של אפגניסטן, דוסתם חיזק קשרים פוליטיים עם אוזבקיסטן, כמו גם עם טורקיה.
הוא הטביע מטבעות משלו והקים קו תעופה פרטי.
מצב זה השתנה במאי 1997, כאשר אחד הגנרלים שלו, עבד אל-מאלכ פהלוואן, אילץ אותו לברוח ממזאר-י שריף בזמן שהטליבאן התכוננו לכבוש את העיר.
בין מאי ליולי 1997 עבד אל-מלכ פהלוואן הוציא להורג אלפי אנשי טליבאן, כנקמה על מותו של עבד אל-עלי מזארי בשנת 1995. כמה אנשי טליבאן הצליחו להימלט ודיווחו על מה שקרה.
הטליבאן נקם בשנת 1998 על ידי תקיפת העיר והריגת כ-8,000 תושבים.
בשעה 10 בבוקר ב-8 באוגוסט 1998, הטליבאן נכנסו לעיר ובמשך יומיים ביצעו מסעות הרג חסרי הבחנה.
יותר מ-80,00 אזרחים נהרגו במזאר-י שריף, ובהמשך בבאמיאן.
בנוסף, נמתחה ביקורת על הטליבאן מכיוון שלא אפשרו לקבור את הגופות במהלך ששת ימי הלחימה הראשונים (בניגוד לחוקי האסלאם, המחייבים קבורה מידית), כך ששרידי הגוויות נרקבו ברחובות בחום הקיץ ונאכלו על ידי כלבים.
הטליבאן גם חיפשו אחרי תושבים הזאריים וטבחו בהם בזמן ששלטו בעיר.
הפעולה הצבאית בראשות ארצות הברית
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר ב-2001, מזאר-י שריף הייתה העיר הראשונה באפגניסטן שנפלה לידי כוחות ארצות הברית המגובים בכוחות נאט"ו.
תבוסת הטליבאן בעיר מהרה בישרה את תבוסתם בשאר צפון ומערב אפגניסטן.
לאחר הקרב בנובמבר 2001, העיר הייתה נתונה באופן רשמי לשליטת כוחות הברית הצפונית.
לכוחות האלה הצטרפו כוחות מיוחדים של צבא ארצות הברית בסיוע חיל האוויר האמריקאי.
דיווחים על הריגת כ-3,000 אנשי טאליבאן לאחר כניעתם נפוצו בעולם.
סרט תעודה אירי חקר את ההאשמות הללו.
במאי הסרט דוראן טוען כי קברים המוניים של אלפי קורבנות נמצאו על ידי חוקרי האו"ם.
ייתכן כי ממשל בוש חסם ומנע את חקירת האירוע.
העיר נכנסה תחת שלטון ממשל קרזאי אחרי 2002, בהנהגת הנשיא חאמד קרזאי.
הגדוד ה-209 של הצבא האפגני ממוקם במזאר-י שריף, ומספק סיוע צבאי לצפון אפגניסטן.
מטה משטרת הגבולות האפגנית באזור הצפוני נמצא גם הוא בעיר.
למרות כל אמצעי האבטחה במקום, ישנם דיווחים על פעילות הטליבאן והתנקשויות בראשי שבטים.
בין 20 ל-30 ראשי שבטים נרצחו במחוז בלח' בשנים האחרונות.
אין ראיות חותכות מי עומד מאחורי ההתנקשויות אבל רוב הקורבנות מזוהים עם המפלגה הפוליטית "חזב-י אסלאמי".
ב-21 באפריל 2017, במתקפת הטאליבאן בבסיס שאהין נהרגו יותר מ-100 אנשי צבא אפגניסטן.
ב-14 באוגוסט 2021 תוך כדי נסיגת כוחות ארצות הברית מאפגניסטן כבשו כוחות הטליבאן את העיר.
במזאר-י שריף יש אקלים צחיח למחצה (BSk לפי שיטת קפן לסיווג אקלימים) עם קיץ חם וחורף קר.
כמות המשקעים נמוכה, ומתרחשת בעיקר בין דצמבר לאפריל.
האקלים במזאר-י שריף הוא מאוד חם בקיץ עם טמפרטורה יומית של מעל 40°C מיוני עד אוגוסט.
החורפים קרים והטמפרטורות נופלות מתחת לאפס; לעיתים יורד שלג מנובמבר.
לפי תחזית רשמית לתאריך 21 בספטמבר 2020, התגוררו במזאר-י שריף 484,492 בני אדם, והיא העיר הרביעית בגודלה באפגניסטן.
בעיר קיים האחוז הגבוה ביותר של שטח בנוי (91%) ביחס לבירות מחוז אחרות באפגניסטן, ויש לה שטחי הרחבה נוספים מעבר לגבול המוניציפלי, היוצרים יחד שטח עירוני גדול.
החברה במזאר-י שריף היא רב-תרבותית ורב-לשונית.
אמנם אין דו"ח ממשלתי רשמי בנוגע להרכב האוכלוסייה בעיר, אך מפה שפורסמה בגיליון נובמבר 2003 של כתב העת "נשיונל ג'אוגרפיק" הראתה את החלוקה הבאה: 60% טג'יקים, 10% הזארה, 10% פשטונים, 10% טורקמנים ו-10% אוזבקים.
במהלך בעשורים האחרונים פורצת מדי פעם במקום אלימות על רקע אתני, בעיקר בין הפשטונים והקבוצות האחרות.
השפה השלטת במזאר-י שריף היא דארי ואחריה אוזבקית.
רוב האוכלוסייה של מזאר-י שריף מאמינים באסלאם סוני.
מזאר-י שריף משמשת כמרכז כלכלי גדול בצפון אפגניסטן.
הכלכלה המקומית נשלטת על ידי מסחר, חקלאות, וגידול כבשי קראקול.
ניצול משאבי טבע בקנה מידה קטן (נפט וגז) תרם גם הוא לרווחת העיר.
בעיר שוכנות הקונסוליות למסחר וקשרים פוליטיים של הודו ושל פקיסטן.
"מז"ל טוב" הוא סרט סלאשר אמריקאי משנת 2017, שבוים על ידי כריסטופר בי.
לנדון והופק על ידי ג'ייסון בלאם.
בתפקידים הראשיים מככבים ג'סיקה רות' וישראל ברוסארד.
שם הסרט בשפת המקור הוא שיבוש אירוני של ברכת Happy Birthday - יום הולדת שמח.
אירוניה מכוונת זו מתבטאת גם בתאריך הקרנת הבכורה העולמית: יום שישי, 13 באוקטובר 2017, כמימוש של אמונת יום שישי ה-13 הטומן בחובו מזל רע.
בישראל יצא הסרט לאקרנים יום קודם לכן.
סרט ההמשך מז"ל טוב 2 יצא לאקרנים ב-14 בפברואר 2019.
טרזה "טְרִי" גלבמן (ג'סיקה רות') מתעוררת בבוקר יום הולדתה ביום שני ה-18 בספטמבר 2017 בחדרו של קארטר (ישראל ברוסארד), חברה לכיתה, לאחר מסיבה במהלכה השתכרה.
טרי מעבירה את היום בהתנשאות על חבריה לכיתה, התעלמות מהזמנה של אביה לארוחת צהריים משותפת, זריקת קאפקייק ששותפתה לחדר לורי (רובי מודין) הכינה לה לכבוד יום הולדתה, וניהול רומן עם המרצה שלה, דוקטור גרגורי באטלר (צ'ארלס איטקן).
טרי הולכת לבית החולים שבו עובד גרגורי כרופא על מנת להיפגש עמו, ופוגשת בדרך בלורי, שיודעת לאן היא הולכת.
לורי אומרת לטרי שלהתנהגות שלה יהיו השלכות חמורות (רמז מטרים לזהותו של הרוצח), אבל טרי מתייחסת אליה בציניות.
באותו הלילה, בעודה הולכת למסיבה שנמצאת באחוות הגברים, טרי פוסעת לתוך מנהרה בצד הכביש, ושם היא נרצחת על ידי אדם הלובש ברדס שחור ומסתיר את פניו עם מסכת פני תינוק ("בייביפייס"), קמע קבוצת הפוטבול של הקולג'.
מיד לאחר הרצח טרי מתעוררת שוב בחדרו של קארטר ביום הולדתה, ב-18 בספטמבר, ובטוחה שהרצח היה רק חלום.
בהמשך היום היא ממשיכה לעבור את כל מה שעברה יום קודם לכן, אך במקום להיכנס למנהרה היא הולכת ישירות לאחוות הגברים, שם ניק, חברה של דניאל (רייצ'ל מת'יוז), נשיאת אחוות הנשים אליה טרי משתייכת, מפתה אותה לבוא לחדרו ושם שניהם נרצחים על ידי הרוצח בעל מסכת הבייביפייס.
כאשר טרי שוב מתעוררת בבוקר ה-18 בספטמבר היא מבינה שהיא לכודה בלולאת זמן, ומחליטה להתבצר בחדרה במעון של מועדון הנשים, ובכך למנוע את מותה.
עם זאת היא נרצחת שוב, כאשר מתגלה שרוצח הבייביפייס הסתתר בחדר האמבטיה כל הזמן.
בלולאת הזמן הבאה היא מספרת לקארטר על הסיטואציה שלה, וכתגובה הוא מציעה לה לנצל את העובדה שיש לה חיים אינסופיים כדי לגלות מי הרוצח שלה.
טרי מקבלת את העצה ועורכת רשימה של חשודים.
החשוד הראשון שלה הוא טים, בן זוגה לשעבר.
בזמן שהיא מרגלת אחריו היא מגלה שהוא הומוסקסואל, ומיד לאחר מכן נדקרת למוות על ידי רוצח הבייביפייס בבטנה.
בלולאת הזמן הבאה היא מרגלת אחרי סטפאני, אשתו של גרגורי, ובו בזמן הרוצח תופס ומטביע אותה במזרקה הקרובה.
בלולאת הזמן הבאה היא מתמקדת בנשיאת האחווה דניאל.
היא מוצאת בתיק של דניאל כרטיס ברכה זהה לכרטיס שהיא קיבלה, וזה גורם לה לחשוד שדניאל היא הרוצחת.
היא מתנפלת על דניאל, ובזמן שהשתיים נאבקות, הן מתגלגלות לכביש, ונדרסות על ידי אוטובוס (בלי קשר לרוצח הבייביפייס).
בלולאת הזמן הבאה היא מנסה לרגל אחרי גרגורי, אך לפני שמספיקה לעשות זאת רוצח אותה הבייביפייס באמצעות מחבט בייסבול.
כאשר טרי מתחילה את לולאת הזמן הבאה שלה היא מתעלפת מיד לאחר ההתעוררות בחדרו של קארטר.
בבית החולים של הקמפוס גרגורי אומר שעדיף לה להישאר בבית החולים ללילה להשגחה, על מנת לבדוק מה פשר כל הפציעות שהופיעו בצילום הרנטגן שלה (שהן למעשה "שאריות" של לולאות הזמן הקודמות).
בניגוד להוראותיו טרי מחליטה לברוח מבית החולים.
במהלך הבריחה בייביפייס רוצח את גרגורי, ומתחיל מרדף אחרי טרי שמצליחה לברוח מבית החולים באמצעות הרכב של גרגורי.
בזמן הנהיגה היא נעצרת על ידי שוטר בגין מהירות מופרזת.
לאחר התמהמהות, טרי מעמידה פנים שהיא במצב שכרות על מנת שהשוטר יעצור אותה וכך תינצל, אך תקוותה מתנפצת כאשר בייביפייס דורס למוות את השוטר ומצית את רכב המשטרה באמצעות נר יום ההולדת (רמז נוסף לזהותו של הרוצח), וכך הורג אותה פעם נוספת.
בלולאת הזמן הבאה טרי (שוב) מספרת לקארטר על היכולת שלה לנסוע בזמן אחרי מותה, ומוכיחה לו זאת על ידי ידיעה מוקדמת של דברים שיקרו.
בקפיטריה טרי מספרת לקארטר שהיא מבינה שהפכה לבריונית, וכי השינוי קרה בעקבות מות אימה (שחלקה איתה את יום ההולדת) לפני שלוש שנים.
בטלוויזיה בקפיטריה היא צופה בכתבה על ג'ון טומס (רוב מלו), רוצח סדרתי (שהתמקד בעיקר בנשים צעירות ובלונדיניות) שנשלח לניתוח בבית החולים של הקמפוס וברח.
בהבנה שטומס הוא כנראה הרוצח שלה, טרי רצה לבית החולים להזהיר את כולם שהוא עומד לברוח, אך היא מגיעה מאוחר מדי, אחרי שטומס רצח אחות ומאבטח.
טומס כמעט רוצח את טרי אך היא ניצלת על ידי קארטר, שבסופו של דבר נרצח בשבירת המפרקת שלו על ידי טומס.
במגדל הפעמון של בית החולים טרי כמעט מצליחה להרוג את טומס באמצעות לום ברזל, אך מבינה שקארטר יישאר מת אם היא לא תתחיל לולאת זמן חדשה, לכן היא מחליטה להתאבד בתלייה.
טרי הולכת לפגישה של האחווה; בימים הקודמים, דניאל השפילה ברשעות את בקי משום שלא בחרה בארוחה בריאה, אך הפעם טרי באה לעזרתה של בקי, ושופכת כוס שוקו על ראשה של דניאל; יתר נערות האחווה, שמאסו בדניאל בגלל התנהגותה השתלטנית, הסנובית והמרושעת, צוחקות בהנאה כשדניאל המרשעת מושפלת כך.
בלילה מחליטה טרי למנוע מטומס לברוח.
היא נכנסת לחדרו, חמושה בסכין ובאקדח שלקחה ממאבטח.
היא מכוונת את האקדח לטומס, אך שוכחת לפתוח את הניצרה.
טומס מסתער עליה, מפיל את האקדח ולוקח ממנה את הסכין.
כאשר נראה שידו של טומס על העליונה, מתרחש קצר חשמלי המאפשר לטרי להרים את האקדח ולהרוג אותו.
כאשר היא חושבת שהיא חיסלה את הרוצח ושהיא חופשייה, היא הולכת לחגוג יום הולדת בחדרו של קארטר והשניים אוכלים את הקאפקייק שלורי הכינה לה.
שמחתה של טרי נגמרת כאשר היא שוב מתעוררת ביום ההולדת שלה.
מרוב יאוש, במחשבה שאינה יכולה לעצור את לולאות הזמן, היא חוזרת לחדרה ומתחילה לארוז כדי לברוח, שם לורי שוב מציעה לה מהקאפקייק.
טרי מבינה שלולאת הזמן הקודמת היא לולאת הזמן היחידה בה אכלה את הקאפקייק ושבה מתה מסיבה לא ידועה, ולכן מגיעה למסקנה שלמעשה הקאפקייק הייתה מורעלת וכי היא מתה בשנתה - לכן לורי היא למעשה הרוצחת.
בשלב זה מתחוור לטרי כי לורי הרעילה את הקאפקייק בתקווה להרוג אותה, אך מכיוון שבכל לולאות הזמן הקודמות טרי זרקה את הקאפקייק, החליטה לורי לרצוח אותה בכוחות עצמה, וכן ניצלה את העובדה שהיא עובדת בבית החולים כדי להפליל את טומס ברצח.
טרי מתעמתת עם לורי, שמצידה מכחישה הכל.
טרי מציעה ללורי לטעום מהקאפקייק, והיא מסרבת.
טרי מתרה בה שהיא תמסור את הקאפקייק לבדיקה במשטרה.
או אז לורי תופסת את ראשה ומטיחה אותה בדלת.
לפני שטרי מספיקה להתאושש, לורי צוחקת ברשעות ונועלת את דלת החדר.
טרי אומרת בייאוש שאמנם היא תמיד הייתה שותפה לחדר איומה, אבל תכנון רצח כנקמה הוא מוגזם.
לורי מגלה לטרי שהיא רוצה לרצוח אותה מפני שהיא מנהלת רומן עם גרגורי, שלורי מעוניינת בו, וגם מפני שטרי הייתה תמיד גועלית כלפיה.
כאשר נראה שלורי גוברת על טרי, טרי תופסת את הקאפקייק ותוחבת את כולו לתוך פיה של לורי.
לורי נרתעת, צורחת בחרדה ומנסה לנקות את הקאפקייק מפיה.
טרי נתלית על המנורה ובועטת בלורי בכל כוחה.
לורי נופלת מהחלון אל מותה.
בקפיטריה טרי וקארטר מדברים על אירועי יום האתמול (של כל לולאות הזמן), בזמן שהם מתבדחים על הריאיון של דניאל לכתבת החדשות על הרצח של טרי בידי לורי.
טרי מתעוררת למחרת, בתחושת בעתה שמא היא בלולאת זמן נוספת אך מסתבר שזו הייתה מתיחה של קארטר, והיא סולחת לו.
המצלמה מתמקדת בסטיקר על דלתו של קרטר, עליו כתוב המשפט: "היום זה היום הראשון של שארית חייך".
טרי הבחינה במדבקה זו בלולאות הקודמות, והיא הבינה שזוהי רמיזה למצב שאליו נקלעה.
שם השחקן/ית שם הדמות אודות הדמות ג'סיקה רות' טְרִי גבלמן סטודנטית ישראל ברוסארד קרטר דייוויס חבר של טרי רובי מודין לורי שותפתה לחדר של טרי והרוצחת של טרי צ'ארלס איטקן גרגורי מרצה באוניברסיטה רייצ'ל מת'יוז דניאל נשיאת אחוות הנשים רוב מלו ג'וזף טומב רוצח סדרתי
הסרט הוכרז לראשונה ביולי 2007, כשיחד עם ההכרזה, פורסם כי השחקנית מייגן פוקס לוהקה לתפקיד הראשי וכי שם הסרט היה אמור להיות "חצויה למוות" ("Half to Death") וכי מי שעתיד להפיק את הסרט הוא מייקל ביי.
תשע שנים לאחר מכן, ב-11 באוקטובר 2016, "בלאמהאוס הפקות" הכריזו כי מי שתגלם את התפקיד הראשי היא ג'סיקה רות', וכי כריסטופר בי.
לנדון יביים את הסרט בעוד ג'ייסון בלאם יפיק אותו.
ב-8 בנובמבר 2016, פורסם כי רובי מודין, צ'ארלס איטקין ורייצ'ל מת'יוז לוהקו לצוות השחקנים לצידם של ג'סיקה רות' וישראל ברוסארד.
צילומי הסרט נערכו בניו אורלינס.
ב-2019 יצא לאקרנים סרט ההמשך "מז"ל טוב 2", בו מככבים ג'סיקה רות' וישראל ברוסארד.
"מז"ל טוב 2" הוא סרט אימה-סלאשר אמריקאי אשר בוים על ידי כריסטופר ב.
התסריט נכתב על ידי כריסטופר ב.
בין שחקניו הראשיים של הסרט נמנים ג'סיקה רות', ישראל ברוסארד וסוראג' שארמה.
הסרט יצא לאקרנים ב-14 בפברואר 2019, בהפצתם של סרטי יוניברסל.
בתחילת הסרט ניתן לראות את ריאן כשהוא ישן בתוך אוטו.
לאחר מכן, הוא קם, יוצא מן האוטו וחבריו מתקשרים אליו שיגיע אל המעבדה שלהם בקולג'.
הוא ממהר ובדרך פוגש את טְרִי וקרטר וממשיך אל המעבדה.
בסמוך לכך, הוא מגלה כי בעקבות ניסוי שערך, נוצרה לולאת זמן המחזירה אותו ליום מסוים כל פעם מחדש.
בשעה מסוימת באותו היום רוצח עם מסיכה של תינוק רוצח אותו, וזה מתעורר במכונית כל פעם מחדש.
לאחר מכן, מנסה ריאן לפתור את המצב כאשר הוא מפעיל מכונה אשר נוצרה במטרה ליצור לולאות זמן.
המכונה יוצרת מעין יקום מקביל ומחזירה את טרי בחזרה אחורה.
זהו חלק מהפרויקט של ריאן וחבריו בלימודי פיזיקה קוונטית.
בשלב זה משתלב הסרט הראשון "מז"ל טוב".
בסרט זה ניתן לראות קטעים מן הסרט הראשון.
טרי מגלה מחדש כי בגלל ריאן היא מתעוררת באותו הבוקר כל פעם מחדש.
היא לא מוכנה לחזור למצב בו הייתה בסרט הראשון ומפצירה בריאן לפתור את הבעיה.
בדרך, הם נתקלים שוב פעם ברוצח מן הסרט הקודם, ובלורי וחושדים כי השניים רוצחים את טרי כל פעם מחדש.
לבסוף, דבר זה מתגלה כשקר ומתגלה כי גרגורי שמנהל רומן עם לורי הוא הרוצח האמיתי.
גרגורי הוא בעלה של אישה אשר עוזרת לו במעשיו.
זאת כי אשתו של גרגורי גילתה כי הוא בוגד בה עם לורי.
בסוף הסרט, מצליח גרגורי להשתלט על טרי וכשהוא בא להרוג אותה, מסיח קרטר את דעתו.
טרי מצליחה לברוח אך לאחר מכן מגיעה אשתו של גרגורי שיורה בלורי.
בסמוך לכך, יורה גרגורי באשתו ומצהיר בציניות כי הוא מתגרש ממנה.
בזמן שזאת מדממת למוות, טרי מצליחה להרוג את גרגורי.
בסוף הסרט, ניתן לראות כי ארגון מיוחד המתמחה בחקר הזמן מזמין את המדענים שבנו את המכונה היוצרת את לולאות הזמן במטרה להיעזר בהם ולשלוח בן אדם אל תוך לולאת זמן.
דבר זה מוביל לכך שלסרט עתיד יהיה לצאת סרט המשך.
ג'סיקה רות' - טרזה "טְרִי" גלבמן
ישראל ברוסארד - קרטר דייוויס
פיי וו - ריאן פאן
סוראג' שארמה - סמר גוש
שרה ירקין - דרה מורגן
רובי מודין - לורי שפנגלר
רייצ'ל מת'יוס - דניאל בוסמן
סטיב זיסיס - דין ברונסון
ב-1 במאי 2018, בלאמהאוס הפקות הודיעו כי כריסטופר ב.
לאנדון שביים את הסרט הקודם "מז"ל טוב", יביים את הסרט הזה גם כן, ואף יכתוב את תסריטו.
בנוסף לכך, נודע כי בר מקרארי יהיה אחראי על הלחנת פסקול הסרט בדומה לפסקול הסרט הקודם.
שלב הצילומים של הסרט החלו ב-14 במאי 2018, בניו אורלינס, לואיזיאנה.
הסרט עלה לאקרנים ב-14 בפברואר 2019.
מותק גיבורי החלומות היא סדרה המבוססת על מופע בעל אותו שם שהופעותיו החלו בחנוכה 2019, בדומה ל"פסטיגל" ול"מותק של פסטיבל".
סדרת הטלוויזיה משודרת בערוץ הופ!
מיקי (מיכל מוכתר) - ילדה החובבת כפתורים וחברתה הטובה של מיכל הקטנה, חלומה הוא להגיע לארץ הכפתורים.
מיכל הקטנה (מיכל ויצמן) - ילדה סקרנית ומיוחדת, יש לה סוכרייה על החולצה, חלומה הוא להיות פיה ולפגוש חברים.
הדוד חיים (חיים אוסדון) - החבר הטוב ביותר של כולם, תמיד אוהב לשמח ולהצחיק, חלומו הוא להפגיש את חברו הטוב בובו עם המשפחה.
קופיקו (ליאור דטאוקר) - קוף שטותניק שאוהב להצחיק את חבריו, חלומו הוא להגיע לג'ונגל ולאכול בננות.
מני ממטרה (מני צוקרל) - אוהב להמציא שטויות ולהצחיק את חבריו, חלומו הוא ללמוד לדבר עם חיות.
פיקו (ליאור דטאוקר) - מופיע בחלומו של דוד חיים ועוזר לו להגיע עם בובו אל משפחתו.
בובו (ליאור דטאוקר) - חברו הטוב של דוד חיים החולם לפגוש את משפחתו שלא ראה כל כך הרבה זמן.
נבי ארנבי (דיבוב: דודי גזית; משחק: נתנאל אמרניאן) - עוזר לכוכבים להגשים את חלומותיהם ומתגורר איתם.
מופע הבכורה של מותק גיבורי החלומות התקיים ב-24 בדצמבר 2019, וממשיך להסתובב ברחבי הארץ, המופע זכה לביקורות מהללות דוגמת: "אירוויזיון לילדים", "שואו מהחלומות", "היסטריה" ו"חוויה מטורפת לילדים ולכל המשפחה".
עלילת המופע היא בדיוק כמו עלילת הסדרה המקדימה.
המופע רץ על הבמות עד תחילת ינואר 2020.
מותק בול באמצע היא סדרת דרמה קומית-פוליטית ישראלית שנוצרה ונכתבה על ידי שמואל הספרי.
הסדרה עוקבת אחר עלילותיה של פליטת הריאליטי מותק מרדכי שהופכת במקרה לחברת הכנסת.
העונה הראשונה של הסדרה עלתה לשידור כשבועיים לפני הבחירות לכנסת העשרים וארבע, ושודרה בשידור יומי עד סיומה בערב הבחירות.
בפברואר 2023 חודשה הסדרה לעונה שנייה שעסקה בחשיפת פרשייה בנוגע להתנהלות רשלנית של ממשלת ישראל סביב מצבורי הגז במדינה.
ובוימה על ידי איתן צור.
אגוז בזלת (קובי מימון), יושב ראש מפלגת המרכז "בול באמצע" – המגדירה עצמה "מרכז קיצוני רדיקלי" – מצרף למקום העשירי (שנחשב אז לא-ריאלי) ברשימת מפלגתו לכנסת את מותק מרדכי (גילי איצקוביץ'), פליטת ריאליטי בת 25 שהפסידה בגמר "האח השורד הבא", מיד לאחר שראה אותה במסיבה.
בבחירות קיבלה המפלגה שבעה מנדטים בלבד ומותק לא נכנסה לכנסת.
שנה לאחר הבחירות, אחרי ששני ח"כים עזבו את המפלגה וח"כ שלישי, מוקי פטיש (אריה צ'רנר), התאבד בחדרו, מותק נכנסת לכנסת בלי שום ניסיון ציבורי.
היא נסחפת לתוככי הפוליטיקה הישראלית, שם היא ושאר חבריה למפלגה מתמודדים עם הלחצים הפנימיים והחיצוניים, כאשר היא מגובה בקבוצת המעריצות שלה מימי הריאליטי – "סוכריות הזעם של מותק", ובעוזריה האישיים גבי (נעמי לבוב) וזיף (יקיר שוקרון), חבר ילדותה.
כמחליפתו של מוקי פטיש מתמנה מותק מרדכי ליושבת ראש ועדת הרפורמות של הכנסת.
היא מפגינה דעה עצמאית, בניגוד למשמעת הקואליציונית ולמשמעת המפלגתית.
בראש החותרים לרסנה כך שתפעל לפי רצונו ומטרותיו עומד השדלן אלכס טורצ'ין (אבי קושניר) המכונה התמנון, שמייצג אינטרסים של לקוחותיו, ובעיקר נאבק בסימון מוצרי תמ"ל בעיגול אדום המעיד על סוכר בכמות גבוהה.
לאחר אירועי העונה הראשונה, ראש המפלגה אגוז בזלת עוזב לתפקיד דיפלומטי בחו"ל, וחנה מחליפה אותו כיו"ר המפלגה.
חברות המפלגה אינן תומכות בה, והיא ניצבת בפני סכנת פירוק ועזיבת הקואליציה.
לאחר שחברי כנסת חדשים מטעם המפלגה מצביעים נגד הקואליציה, חנה מאוימת בהדחה ומכריזה על פריימריז כדי לנסות לאחד את השורות.
במקביל, אלכס טורצ'ין משתחרר ממעצר ומנסה לשקם את תדמיתו הציבורית באמצעות ראיונות ויחסי ציבור, בזמן שעוזריו פועלים מאחורי הקלעים לערער את מעמדה של מותק מרדכי.
באותו זמן, "מכון אחיתופל" – מכון מחקר שמרני המופיע כמסייע ותומך במותק – מנצל את קרבתו אליה כדי לקדם אג'נדה פוליטית ואינטרסים הסותרים את עמדותיה הציבוריות.
מותק חוזרת לקשר עם בן זוגה מהתיכון, טיש, שמחזיק במניות חברות הגז שעליהן היא אמורה לפקח.
לאחר שהיא מגלה את ניגוד העניינים, היא מוותרת על דיון בנושא כדי להימנע משחיתות.
בהמשך מותק נחשפת לתחקיר גנוז החושף שחיתות חמורה בהסכם הגז, ומחליטה לפרסם אותו למרות הסיכון האישי.
במקביל, טורצ'ין מחליט לבצע "התאבדות פוליטית" בהשראת מותו של שמשון הגיבור, ולהפליל את לקוחותיו באמצעות חשיפת פרטי השחיתות שיצר.
במהלך הדיון פורצים שוטרים לאולפן ועוצרים את הצילומים, הקיר הרביעי נשבר, והעונה מסתיימת בקליף האנגר.
מותק שלי מרדכי (גילי איצקוביץ') – בת 25, נולדה ב-4 בנובמבר 1995 (יום רצח רבין), פליטת ריאליטי זוכת המקום השני בתוכנית "האח השורד הבא" אשר אביה הסתבך בחובות והיא מנסה לסייע לו.
חברת סיעת "בול באמצע", בה הוצבה במקום העשירי ברשימה לכנסת.
פעילה מאוד ברשתות החברתיות ומתחזקת בעזרתן קהילה של מעריצות צעירות.
למדה משפטים במכללת רמת גן וסיימה כמצטיינת דיקן.
אגוז בזלת (אלבז) (קובי מימון; עונה 1) – יושב ראש מפלגת "בול באמצע".
שר הכלכלה והרפורמות בעונה הראשונה.
גרוש ונמצא ברומן עם עוזרתו הפרלמנטרית, דינור.
לאחר אירועי העונה הראשונה הוא מתפטר מתפקידו כשר הכלכלה והופך לשגריר באוקיינוס השקט.
חנה חנינה חנן (אופירה רחמים) – חברת הכנסת מטעם סיעת "בול באמצע" בה הוצבה במקום השלישי.
התפרסמה במאבקה לפיצוי מעשנים כבדים ממוצא מזרחי.
בתחילת העונה השנייה נבחרה ליושב ראש מפלגת בול באמצע במקומו של אגוז בזלת.
מתניידת באמצעות כיסא גלגלים ממונע.
נכה עם 112 אחוזי נכות.
בעלת תואר שני מאוניברסיטת דרבי.
טיגיסט כבארה (רותי אסרסאי) – חברת הכנסת מטעם סיעת "בול באמצע" בה הוצבה במקום הרביעי.
עופרי בן לולו-אלול (ליטל שוורץ) – חברת הכנסת מטעם סיעת "בול באמצע" בה הוצבה במקום השישי.
מילי שמש בזלת (דנה דבורין; עונה 1) – חברת הכנסת מטעם סיעת "בול באמצע" בה הוצבה במקום השמיני.
מורה, סייעת, יועצת ומחנכת ל.
גרושתו של אגוז בזלת וחברתה הטובה ביותר של נטליה.
נטליה קארפין (אנה דוברוביצקי) – חברת הכנסת מטעם סיעת "בול באמצע" בה הוצבה במקום התשיעי.
נולדה בסנט פטרסבורג ומתגוררת בראשון לציון.
מומחית למשבר הדיור ושוק הנדל"ן.
ניהלה רומן עם אגוז בעת שהיה נשוי למילי.
נריה בניה (יובל סגל; עונה 2) – חבר הכנסת מטעם סיעת "בול באמצע" בה הוצב במקום האחד עשר, סמן ימני במפלגת המרכז, מתנחל וממפוני גוש קטיף.
סוהא אבו אסלאם (סמאר קופטי; עונה 2) – חברת הכנסת מטעם סיעת בול באמצע בה הוצבה במקום השנים עשר, תושבת הפזורה הבדואית בנגב.
צוות פרלמנטרי בסיעת "בול באמצע"
צרויה (ענת וקסמן) – מנהלת סיעת "בול באמצע".
מכונה "צרודה" על ידי חברי הסיעה בעקבות קולה הצרוד.
תפקידה להשליט משמעת וסדר במפלגה.
עדי (אביעד) מדינה (משה אשכנזי; עונה 1) – עוזר בכיר לשר הכלכלה והרפורמות אגוז בזלת אלבז.
מנסה לצמצמם את השפעתה של דינור על אגוז, לרוב ללא הצלחה.
דינור (עדן סבן; עונה 1) – עוזרת פרלמנטרית של אגוז בזלת.
גבי (נעמי לבוב) – עוזרת פרלמנטרית של מותק מרדכי.
בעלת ותק של שמונה שנים בכנסת.
בעלת חתול בשם "סאני" אותו מאוד אוהבת (בתחילת העונה השנייה הוא מת).
בעבר עבדה במכון אחיתופל 3 חודשים בחטיבת הדיגיטל, שם ככל הנראה הוטרדה על ידי תמוז והוציאה נגדו צו הרחקה.
בעקבות המקרה היא עוטה פאה בתסרוקת מפוזרת.
זיו (זיף) בנאדו (יקיר שוקרון) – חברה הטוב ביותר של מותק מרדכי ועוזרה האישי.
מצלם כל העת לאתר "הסוכריות של מותק" באמצעות מצלמת גו-פרו הקשורה לראשו.
פייגי (תמר שילה) – העוזרת האישית של צרויה.
חזי חלבי (יגאל עדיקא) – עוזר פרלמנטרי וידידו הקרוב של חבר הכנסת המנוח מוקי פטיש.
לאחר התאבדותו של פטיש התרחק מהחיים הציבוריים והחל לעבוד במאפייה בשוק מחנה יהודה.
החליף את זיף בתפקיד היועץ הפרלמנטרי של מותק בסוף העונה הראשונה והמשיך בתפקידו במקביל לזיף, גם בעונה השנייה.
צחי ברוכי (בן אדם; עונה 1) – עוזר פרלמנטרי של חבר הכנסת המנוח מוקי פטיש.
מוקי פטיש (אריה צ'רנר; עונה 1) – חבר הכנסת מטעם סיעת "בול באמצע" בה הוצב במקום השני.
יושב ראש ועדת רפורמות ויושב ראש סיעת בול באמצע.
התאבד בפרק הראשון לאחר שמאס בתפקידו כח"כ ונסחט על ידי לוביסטים, ומותק מחליפה אותו.
נאור פולברמאכר – חבר הכנסת מטעם סיעת "בול באמצע" בה הוצב במקום החמישי.
מחבר רב המכר "האוניברסיטה של החיים".
פרץ זבולוני – חבר הכנסת מטעם סיעת "בול באמצע" בה הוצב במקום השביעי.
מרצה להיסטוריה של ארץ ישראל באוניברסיטת אריאל.
ג'ורג'ינה דובדבני (נדיה קוצ'ר) – חברת הכנסת לשעבר מטעם מפלגת העולים הרוסים.
הגישה בעבר חוק נגד הבנקים שהיה למעשה פח שטמנו לה אלכס טורצ'ין ואנשיו, בעקבותיו הורשעה בפשע ונידונה לחלופת מאסר (מעצר בית).
אמירה אזולאי (נעמי פרומוביץ'; עונה 2) – חברת כנסת לשעבר.
הובילה את המאבק בכנסת נגד חברות הגז לפני כעשור, הופיעה בתחקיר הגנוז של גל"צ והוזמנה על ידי מותק לישיבת הדיון על התמלוגים של "גלובל פוואר".
עזרא בן טובים (דרור מרקו) – שר הביטחון.
שרגא ויינשטוק (מיכאל כורש) – חבר הכנסת חרדי.
רם לוינסון (דליק ווליניץ) – חבר הכנסת מהאופוזיציה.
חבר בוועדת הכספים ובוועדת הרפורמות.
לייזי אוח (מעיין בלום; עונה 1) – חבר הכנסת מטעם הליכוד.
ירון (רון לוינטל) – יושב ראש הכנסת.
הרב יעקב ערב (שלמה טולדו) – שר הפנים.
הרב יהושוע תנדורי (יואב לוי; עונה 1) – חבר הכנסת חרדי, חבר בוועדת הרפורמות.
דמותו הופיעה גם בסדרה "פולישוק".
הרב יצחק מאיר הירש (אופיר וייל) – חבר הכנסת חרדי, חבר בוועדת הרפורמות.
וליד מועתז (עדנאן טרבשה) – חבר הכנסת ערבי, חבר בוועדת הרפורמות.
דוד קסלקי (שלום ימין (עונה 1)/אייל רוזלס (עונה 2)) – יושב ראש הקואליציה.
אלכס טורצ'ין (אבי קושניר) – לוביסט, בעלים ומנהל של חברת "פאבליק רייטס קשרי ממשל".
שולט מאחורי הקלעים באגוז ובחברי מפלגתו, כמו גם בחברי מפלגות אחרות ובבעלי תפקידים בכנסת ומחוצה לה.
תככן, חסר אמפתיה, שקרן ואסטרטג.
אורי קורח (יניב ביטון) – לוביסט מטעם אלכס טורצ'ין.
מתחבר לגרי, אביה של מותק, כדי להפליל את מותק.
בעונה השנייה יועץ לטורצ'ין כיצד לשפר את מעמדו בתקשורת ולהיחלץ מהתיקים הפליליים נגדו.
ג'וליאנו (אודי פרסי) – ממונה לעוזר הפרלמנטרי של מותק, אך מסיים את תפקידו אחרי פחות מיממה.
בפועל הוא לוביסט העובד עבור אלכס טורצ'ין.
בסוף העונה עוזר למותק להפיל את אלכס.
בעונה השנייה מנסה לברוח למדינה אחרת, מחשש לנקמה מצדו של טורצ'ין, אך נפגע בתאונת דרכים שיזם טורצ'ין ומרותק למיטתו בבית החולים.
טומי (ג'ייסון דנינו-הולט; עונה 1) – מגייס בכנס קשרי ממשל מטעם אלכס טורצ'ין.
התיידד עם זיף בכנס העוזרים הפרלמנטריים בקפריסין.
אסף הללויה (פיני קידרון) – מארגן כנס קשרי ממשל.
לוביסט בכיר במשרדו של אלכס טורצ'ין.
רונן ארבל (רודיה קוזלובסקי) – לוביסט במשרדו של אלכס טורצ'ין.
שגיב צימוקי (ערן בן צבי; עונה 2) – דובר חברת הגז "גלובל פוואר", נוכח בדיון הסופי עם מותק.
תמוז (יהויכין פרידלנדר; עונה 2) – מנכ"ל מכון אחיתופל, המיישם בפועל של החלטות המכון והאיש שלוחץ על מותק לקדם רגולציית נשק מטעמם.
לתמוז יש צו הרחקה מגבי (העוזרת של מותק) בעקבות מקרה לא ידוע הקשור לתקופה בה גבי עבדה במכון.
מנחם (האוורד ריפ; עונה 2) - מייסד המכון.
מוחמד ותאד (הישאם סלימאן; עונה 1) – מנכ"ל הכנסת.
דניאלי (חיים זנאתי) – חשב הכנסת.
יהודה וכניש (קובי פרג') – סגן היועץ המשפטי לכנסת.
יהודית בראלי (אורנה רוטברג) – מנהלת ועדת הרפורמות, ומיודדת עם מותק.
פזית (אורלי קטן) – מנהלת ועדת הרפורמות.
אלומה בירן (דורית לב-ארי) – היועצת המשפטית של ועדת הרפורמות.
חלמון שאשא (דניאל גד) – כתב צבאי חרדי בן 19, חניך בקורס כתבים בגלי צה"ל ונושא בתואר "החרדי השלישי בגלי צה"ל", כשבפועל הוכנס מטעמי גיוון ושוויון בלבד.
במסגרתו הוא מסקר את הכנסת, ובפרט אוסף חומר על מוקי פטיש שהיה במפלגה, ועל פרשת התאבדותו.
דמותו מבוססת כנראה על מיכאל שמש, הכתב המדיני של כאן 11. בעונה השנייה הוא הורד לארכיון גל"צ, בעקבות התחקירים הנועזים שעשה, שם חשף תחקיר גנוז על "פרשיית הגז" שהועבר לגריסה.
בזכות החשיפה שלו מותק (כמעט) מצליחה לקדם את החוקים שלה.
גרי מרדכי (דני שטג; עונה 1) – מושבניק חקלאי, אביה של מותק מרדכי.
יושב בכלא בשל חובות לבנקים.
גרוש מדולי, אמה של מותק, בעקבות בגידתה בו עם עובד המשק התאילנדי.
דולי מרדכי (טל גורדון; עונה 1) – מסעדנית, אמה של מותק מרדכי.
גרושה מגרי, אביה של מותק.
עזבה אותם ביום ההולדת ה-16 של מותק.
שימי אליהו (אורי יניב; עונה 1) – פקיד בנק.
אריאלה (מיכל אטלס; עונה 1) – מנהלת סניף בנק.
אלבק (דורון צברי) – מפקד גלי צה"ל.
פיצי (רוני נתנאל; עונה 1) – הסטייליסטית של מותק.
עמוס אבוקסיס (צחי הלוי; עונה 1) – מנכ"ל משרד הבריאות.
פיני שלונסקי (מומו טרלובסקי) – יושב ראש התאחדות התעשיינים.
מיקי בר נתן (מיקי לאון; עונה 1) – מנכ"ל תשלובת המזון "Best".
מאי לו (וילמה נויברט; עונה 1) – שפית בעלת מסעדה אסייתית, אשתו של מיקי בר נתן.
מלילה (חן מגור; עונה 1) – העוזרת האישית של עמוס אבוקסיס.
טכנאית מחשבים (נעמה אמית; עונה 1) – טכנאית מחשבים אשר משחזרת מידע ממחשבו של מוקי פטיש.
טובי אסטון (רחל שווימר-שילה; עונה 1) – דוברת העמותה הפיקטיבית "למען התינוק", למעשה עובדת תשלובת המזון "Best".
ד"ר רודי גנור (רפי רוטשטיין; עונה 1) – נציג עמותת "רפואת הדור הבא".
רופא מתחזה המעיד בתשלום בוועדת הרפורמות.
שאבו (חי מאור; עונה 1) – מפקד כלא מעשיהו.
עידן קוולר (עונה 1) – בתפקיד עצמו.
טל מוסרי (עונה 1) – בתפקיד עצמו.
נועה רוזין (עונה 1) – בתפקיד עצמה.
אלעד זוהר (עונה 1) – בתפקיד עצמו.
עקיבא נוביק – בתפקיד עצמו.
ירון אברהם (עונה 1) – בתפקיד עצמו.
טל שלו (עונה 1) – בתפקיד עצמה.
ליאור קינן (עונה 1) – בתפקיד עצמו.
מיכאל שמש (עונה 1) – בתפקיד עצמו.
יערה שפירא (עונה 1) – בתפקיד עצמה.
תומר אביטל (עונה 1) – בתפקיד עצמו.
יואב זהבי (עונה 2) - בתפקיד עצמו.
(רועי מליח רשף; עונה 2) – כתב טלוויזיה של ערוץ 15, שעורך כתבות שליליות על מותק ובעד טורצ'ין.
סיגלית (לירז עוזרי; עונה 2) – מזכירת מועדון מתפקדי הליכוד, אם-יחידנית קשת יום, בניה לומדים במוסדות חרדיים בגלל מצוקתה הכלכלית.
בגללה מותק יוזמת את "חוק ההזנה".
תשרי (טיש) ביטון (אורי אלבי; עונה 2) – האקס לשעבר של מותק וארוסה הנוכחי.
גר עם אמו ביישוב שבו גרה מותק, בווילה מפוארת.
עובד בהשקעות בשוק ההון ובמניות חברת הגז "גלובל פוואר".
בתיה (אורלי טובלי; עונה 2) – אמו של תשרי ביטון.
דואגת לעתידו של בנה ובעקבות כך מתנגדת לחתונה והקשר הזוגי שלו עם מותק.
ליאורה קנצבך (מאיה מעוז; עונה 2)– מנכלי"ת הרשות לתחרות.
נסחטה על ידי הלוביסטים של טורצ'ין בעבר כדי לקדם את האינטרסים של טורצ'ין.
ג'קי פילוסוף (יואב בר לב; עונה 2) – שר האנרגיה (בדימוס).
ידיד של הלוביסטים של טורצ'ין ופעל יחד עם ראש הממשלה מאחורי הקלעים בשחיתות.
נקרא על ידי מותק להעיד בוועדה שדנה בחברת הגז "גלובל פוואר".
גיל שחר – יו"ר דירקטוריון חח"י.
מסובך בשחיתות של ראש הממשלה בפרשיית תמלוגי חברות הגז.
גורי מזוז (אלעד משה; עונה 2) – יוצר ועורך תחקיר "גז ונעלם" שנגנז בגל"צ.
משתתף בדיון בוועדה של מותק, כמוסר מידע על הפרשייה.
אליה גרינפלד (עונה 2) – בתפקיד עוזר יו"ר הקואליציה.
גיא זיידמן – בתפקיד אורח: חבר בשכבה י"א בה למדה מותק.
ב-2018 החלו שלבי ההפקה של הסדרה.
צילומיה הסתיימו ב-2020, לאחר שהופסקו באופן בלתי צפוי בשל משבר הקורונה.
עלות ההפקה הכוללת של הסדרה עומדת על כתשעה מיליון שקלים.
אף על פי שהסדרה עוסקת במתרחש ב, היא לא צולמה בכנסת, שבזמן צילומי הסדרה כלל לא הייתה פעילה, לאחר שלא קיבלה אישור מהכנסת לצלם בתחומי המשכן.
המבנה שמוצג ככנסת בסדרה מורכב מעשרות מקומות ובהם בית המוסדות הלאומיים, בנייני האומה, אולפני כאן 11 בירושלים ומכללת רמת-גן.
עבור קידום הסדרה, נפתחו לדמות הראשית מותק מרדכי חשבונות הומוריסטיים ברשתות חברתיות שונות, המנוהלים על ידי חטיבת הדיגיטל של כאן 11.
ביולי 2025 הודיע תאגיד השידור הישראלי כי הסדרה תעלה לעונתה השנייה במהלך הקיץ של אותה שנה.
העונה עלתה לשידור ב-10 באוגוסט 2025 בכאן 11.
העונה עלתה לשידור יומי ב־7 במרץ 2021 בכאן 11 והיו בה 13 פרקים.
בפתח כל פרק של הסדרה מופיעה ההסתייגות: .
חלק מהדמויות נכתבו ומבוססות כפרודיה או סאטירה על אנשים אמיתיים.
דמותו של "חלמון שאשא" הכתב החרדי בגל"צ, מבוססת ככל הנראה על מיכאל שמש, הכתב המדיני של כאן 11.
הצבתה של מותק מרדכי ברשימת "בול באמצע" לכנסת, לפי גחמה של יושב ראש המפלגה, היא רמז סאטירי לשיטת הרכבת הרשימה בחלק ניכר מהמפלגות שבכנסת, לפי שיקול דעתו הבלעדי של יושב ראש המפלגה.
בנוסף לכך, פרטים שונים על זכויות חברי הכנסת מדויקים, אף שהם מוצגים בצורה סאטירית.
דוגמה לכך היא ההטבות שחשב הכנסת ושתי עוזרותיו מונים באוזני מותק מרדכי, שהן אכן ההטבות שחברי הכנסת זכאים להן.
"מכון אחיתופל" מוצג כסאטירה על "פורום קהלת" ו"מכון INSS".
מרבית העובדים במכון משתייכים למגזר הדתי ובעלי שמות דתיים במובהק, והמכון ואנשיו מושווים למפלגה הרפובליקנית השמרנית בארצות הברית ולדעותיה.
ישיבת ועדת האנרגיה, שחוקרת את מתווה הגז שנחתם כבר לפני עשור (לפי עלילת הסדרה), היא סאטירה על "מתווה הגז" (מוכר יותר בשם "שוד הגז").
סיום העונה של העונה השנייה מציג סצנה פרובוקטיבית שבה השוטרים פורצים לאולפן המדמה את ועדת הכנסת, עוצרים את השחקנים ומפסיקים את הצילומים.
הסצנה נראית כהפסקת צנזורה פתאומית, ומעבירה תחושה של מחאה פוליטית כלפי ניסיונות להשפיע על התוכן הטלוויזיוני.
לפי עמית סלונים, מדובר ברגע מורכב ויוצא דופן בטלוויזיה הישראלית, שבו המסר החברתי-פוליטי בולט על פני הבידור, בדימוי המזכיר את סיום הסרט "מונטי פייתון והגביע הקדוש".
הסדרה קיבלה באתר IDMb דירוג של 8.1 מתוך 10.
העונה הראשונה של "מותק בול באמצע" התקבלה בקרב הצופים ברובה כחביבה ומשעשעת.
רבים אהבו את הדינמיות שלה ואת הדרך שבה הסדרה הציגה את הפוליטיקה הישראלית באופן פשוט ומובן, גם למי שאינו בקיא בפרטים.
הדמות של מותק מרדכי בלטה במיוחד והסצנות הקומיות הצליחו לעיתים קרובות להצחיק ולעניין את הצופים.
עם זאת, חלק מהצופים הרגישו שהעונה הראשונה מעט דלה במידע ובהתרחשויות, ושהיא משאירה מקום לציפייה להעמקה ולהרחבת העלילה בעונות הבאות.
בעונה השנייה הביקורת התגברה: ברשתות החברתיות ובתגובות ביוטיוב (לשם הועלו פרקי הסדרה) נמתחה ביקורת על הטיית הפוליטיקה לכיוון שמאל, על הצגת דמויות דתיות וימניות באופן שלילי, ועל תחושה שהערוץ והיוצר דוחפים אג'נדה.
הקצב הגבוה והחידושים בעונה שמרו על עניין, אך רבים חשו שהסדרה נמשכה מעבר למה שניתן להצדיק מבחינת עומק ותוכן.
סלונים הדגיש את האומץ של שמואל הספרי וצוות השחקנים להציג את הכנסת והמערכת הפוליטית באופן ישיר, ולשלב מסרים חברתיים עם קומדיה וסאטירה.
דורון ברוש ממעריב כתב כי ההיכרות עם הסדרה לוקחת זמן: .
המבקר מציין כי רק לאחר כ-25 דקות מתחילים ליהנות מהקומדיה המטורפת, והשילוב בין נונסנס לשטות הצלחנית של שמואל הספרי הופך את הסדרה לדי מהנה, אם כי לא בטוח שהיא תתאים לכל צופה.
ניב הדס מהארץ כתב על הסדרה: .
גידי אורשר טען כי הסדרה מציגה סאטירה חברתית ופוליטית חריפה, החושפת את השחיתות, הפופוליזם והכוחניות בכנסת ומציגה את הציבור והפוליטיקאים באופן כואב אך מדויק: .
אורשר שיבח את כתיבתו המדויקת של שמואל הספרי, את אנסמבל השחקנים ואת היכולת של הסדרה להציג מראה מהורהרת על תהליך העיוות של החברה והפוליטיקה הישראלית, תוך שילוב חוויה דרמטית וקולית עם ביקורת פוליטית נוקבת.
עדיאל שביט מכיפה מציין כי למרות קלילותה, מצליחה הסדרה להמחיש את המציאות הפוליטית בישראל גם לצופים שאינם מבינים במערכת: "העלילה לוקחת את המציאות ומקצינה אותה יתר על המידה, והמכשולים העומדים בפני מותק, נפתרים די בקלות".
הסדרה מציגה את דמויות הכנסת והלוביסטים בצורה מוגזמת אך ברורה, ומסבירה את תהליכי הכוח והשחיתות בפרלמנט.
למרות שהיא "לא יצירת מופת כמו שמצופה מכאן 11 ומשמואל הספרי", היא עדיין סדרה משעשעת ומובנת, שמדגימה כיצד משמעת קואליציונית ולוביסטים מניעים את נבחרי הציבור.
יעל מאורר אליאב, מאתר-Seret.co.il, שיבחה את השילוב בין סאטירה פוליטית לייצוג כאב חברתי אמיתי, אך הדגישה גם את מוקצנות הדמויות והוולגריות בבדיחות המיניות והפוליטיות, שלדבריה לפעמים יוצרת אי נוחות אצל הצופה.
מאורר הדגישה שהסדרה משתמשת בסמלים פוליטיים ואירועים היסטוריים להמחשת אובדן התום בעידן שבו השקר הפך לאמת, ומציינת כי היא מצליחה להציג מסר חברתי מבלי לאבד את הפן הקומי והסאטירי.
צוף ישראלי ממעריב שיבחה את המהלכים השיווקיים החכמים: פתיחת פרופילים אמיתיים ברשתות החברתיות, העלאת חומרים קורצים לאקטואליה ויצירת אתר למפלגת "בול באמצע".
צוף מדגישה כי למרות הפתיחה של כל פרק עם דיסקליימר על היות האירועים דמיוניים; .
הסדרה, אם כן, מצליחה להיות מהנה ומצחיקה, ובו בזמן משקפת במדויק את הפוליטיקה המקומית, מבלי להעניק לצופים אסקפיזם קל.
סמדר שילוני מ-ynet משבחת את הניסיון של שמואל הספרי לעדכן את הסאטירה הפוליטית לדור הצעיר, אך מציינת כי פולישוק נותרת בסטנדרטים גבוהים יותר.
"מותק בול באמצע" נכתבה כי מותק מלאת פאנצ'ים, סטריאוטיפים וגימיקים שעשויים להרגיש מגושמים או מתייגים: .
למרות זאת, סמדר מודה שהיא משתפרת עם התקדמות הפרקים, וכי לפחות הפעם "לא נשארנו יחפים" מבחינת הנוכחות שלה בתודעה הציבורית.
יעל שוב מ-Time Out כתבה כי הסדרה מרגישה יותר כרצף מערכונים עם דיאלוגים מאומצים מדי, וכי "את זה ארץ נהדרת עושים טוב יותר".
היא ציינה עודף דמויות ושמות שפוגע בגיבוש הקומדיה והדרמה, אך הודתה שעם הזמן הדמות הראשית מתפתחת והסדרה משתפרת בהמשך.
רותה קופפר מכלכליסט כתבה כי הסדרה מזכירה תיאטרון אבסורד בסגנון "ויפ" וחנוך לוין, אך מתקשה להתחרות במציאות שהיא מנסה ללעוג לה.
האקספוזיציה ארוכה ומגושמת, והעלילה שואפת אך מתפזרת.
למרות זאת, יש בסדרה כוח שיווקי ודינמיקה מושכת, גם אם הפער בין הסאטירה לביצוע מותיר תחושת החמצה.
אבישי סלע מ-Time Out שיבח את העונה השנייה של "מותק בול באמצע" על כך שהפכה מסאטירה קלילה לביקורת חדה על הפוליטיקה הישראלית, שבה "מתחת להומור אפשר לשמוע את אזעקת האמת".
לדבריו, מותק כבר אינה הדמות התמימה מהעונה הקודמת אלא .
עם זאת, הוא מציין כי העונה "הרבה פחות מצחיקה", כשהדרמה והאפלוליות גוברות על הקלילות שהייתה מזוהה עם הסדרה.
סמדר שילוני מ־ynet אמרה כי בעונה השנייה "מותק בול באמצע" מצליחה "לשכתב מטרגדיה לקומדיה, כדי להקל על הצפייה בסרט האימה שאנחנו חיים בו", גם אם היוצר "כותב לאט מידי והמציאות מתרחשת מהר".
שילוני מכירה בסדרה כצפייה מהנה אך מעירה שהיא "חוטאת פה ושם בסטריאוטיפים", היא מציינת כי אף שהסדרה מהנה וצבעונית, היא סובלת לעיתים מירידה במינון ההומור, כאשר הדרמה והאפלוליות משתלטות על העלילה.
עמית סלונים מוואלה מציין כי הסדרה שומרת על הקצב המהיר וההומור הנונסנסי, אך עם זאת, ישנה עלייה בנטייה לדרמה ואפלוליות, מה שמפחית מהקלילות שהייתה בעונה הראשונה.
הביקורת מצביעה על כך שהסדרה מציגה תמונה חד-צדדית של הפוליטיקה הישראלית, תוך הטיית שמאל מובהקת והצגת דמויות דתיות וימניות באור שלילי.
ביקורת זו משקפת את תחושת הצופים, במיוחד ברשתות החברתיות, שמביעים אכזבה מהעונה השנייה.
למרות זאת, הסדרה מצליחה לשמור על עניין ולספק בידור, אך לא בהכרח על בסיס שוויוני או מאוזן.
שיראל דילר מ"מקור ראשון", מבקרת את העונה ככזו המפנה את חיצי הביקורת כלפי הציבור הדתי–לאומי, תוך שימוש בסטריאוטיפים נדושים.
הסדרה מציגה את דמותו של נריה בניה, חבר כנסת דתי–מתנחל, כגזען וגחמן, ובכך יוצרת נבל חדש המייצג את המגזר הדתי–לאומי.
דילר מציינת כי השפלת הציבור הדתי הפכה לגלגל הצלה לתסריט משעמם, ומצביעה על ירידה ברמת הכתיבה והסאטירה בעונה זו.
רועי אבן ממאקו, מציין כי הסדרה מציגה מציאות פוליטית מעוותת ומגוחכת.
היא כן מצליחה להציג תמונה מדויקת של הפוליטיקה המקומית, אך חסרה את העוקץ הסאטירי שהיה בעונתה הראשונה..
הוא טוען כי השינויים בצוות היצירה, עם המעבר לאיתן צור כבמאי ולאריה הספרי כתסריטאי, פגעו באיכות הסדרה, שהפכה למערכונים חלשים עם חינניות מוגזמת.
רותה קופפר מ"כלכליסט", מציגה את העונה השנייה כתגובה ישירה להתדרדרות השיח הפוליטי בישראל.
היא מציינת כי הסדרה, שבמרכזה דמות של פליטת ריאליטי המגיעה לתפקיד בכיר בכנסת, משקפת את תחושת הניכור והאבסורד המאפיינת את המציאות הפוליטית הנוכחית.
קופפר מדגישה כי הסאטירה בסדרה מתמקדת בהצגת מציאות שבה צד אחד משחק בדמוקרטיה בעוד שהשני רומס אותה באלימות, ומציינת כי התסריטאי והמוזיקאי אריה הספרי מודה ש.
היא מסכמת בכך שהסדרה מעלה שאלות על מקומה של הסאטירה בעידן שבו המציאות הפוליטית עולה על כל דמיון.
יעל מאורר אליאב, מאתר-Seret.co.il, מציגה את עונת ההמשך של "מותק בול באמצע" של שמואל הספרי כמשל של המציאות הפוליטית בישראל.
היא מציינת כי הסדרה מצליחה להיות משעשעת ובו בזמן להציע מראה ריאליסטית ויוצאת דופן על הפוליטיקה המקומית, תוך שימוש בפנטזיה, אירוניה ותגובות חדה למנהגים ולסטריאוטיפים פוליטיים וחברתיים.
עינב שיף מ-ynet מציינת כי העונה מציגה שינוי משמעותי בטון ובדמות הראשית, מותק מרדכי, בגילומה של גילי איצקוביץ'.
היא מתארת אותה כאנטי-גיבורה, המתמודדת עם הפוליטיקה הישראלית המושחתת, ומצביעה על פער בין הדימוי העצמי שלה לבין המציאות.
שיף מציינת כי הסדרה מציגה ביקורת על דור המילניאלס, העוסקים בדימויים ובאריזות, ומעדיפים להישאר "בול באמצע" במקום לחולל שינוי.
אריאל שנבל במאמרו ב"מקור ראשון", מותח ביקורת חריפה על העונה השנייה של "מותק בול באמצע", בטענה שהיא משדרת שנאה כלפי הציבור הדתי–לאומי תוך שימוש בסטריאוטיפים מגוחכים.
הוא מציין כי הסדרה מציגה את מכון "אחיתופל" (הדמוי למכון קהלת) כארגון שמאל קיצוני, תוך שימוש במבנים כמו מרכז רבין בתל אביב כדי להעצים את המסר.
אריאל טוען כי הסדרה מציגה את הדמויות הדתיות כשלוחות של השפעה זרה, ומבקר את השימוש במימון ציבורי להפקת תוכן כזה.
הוא מסיים בטענה כי הסדרה אינה מצליחה להיות סאטירה אפקטיבית, אלא משמשת ככלי תעמולה חד-צדדי.
מָזָאר הוא מאוזוליאום שהוקם על קברו של נביא, אדם קדוש או צדיק, או מבנה שהוקם במקום שבו הנ"ל גר או התפלל.
אנשים מבקרים במזאר כדי לבקש ברכה והשתדלות.
שורש המילה מזאר הוא: ז-ו-ר (ز.و.ر.), מאותו שורש של המילה זִיָארָה (زيارة) שמובנה ביקור.
מקור המילה בערבית, ומשם היא הגיעה לפרסית ולהינדוסטנית.
המילה מזאר מתורגמת לעיתים כמאוזוליאום.
הווהאבים סבורים שאין אף אדם שיכול לתווך בין אדם לאלוהים וממילא, מי שמאמין שלאדם קדוש יש יכולת תפילה טובה יותר מאשר לאדם "רגיל", או מי שמאמין שלמזאר שבנוי לזכרו, יש תכונות של קדושה, הוא כופר.
מסיבה זו (וכן בשל המחלוקת הבסיסית עם השיעה), בשנת 1802, הווהאבים הרסו חלקית את מקדש האימאם חוסיין.
בשנת 1925, מי שלימים יהיה המלך של ערב הסעודית, עבד אל-עזיז אבן סעוד, הרס את המבנים שנבנו ב בעיר אל-מדינה, על מקומות קבורתם של ארבעה מהאימאמים השיעים ושל בתו של הנביא מוחמד.
לפי המתואר בתנ"ך, מִזְבַּח הַזָּהָב, הנקרא גם מזבח הקטורת וגם המזבח הפנימי (להבדילו מהמזבח שהיה מחוץ להיכל), היה אחד מכלי השרת במשכן ובבית המקדש.
הוא היה מוצב בתוך ההיכל (אבל לא בתוך קודש הקודשים).
מיקומו היה במרכז בין המנורה לבין שולחן לחם הפנים ומשוך מעט כלפי הפתח.
על מזבח הזהב היו הכהנים מקטירים את הקטורת בכל יום פעמיים - בבוקר ובין הערביים.
תיאור המזבח מופיע בספר שמות (ל', א-י): המזבח נעשה מעצי שטים וצופה בזהב טהור.
גובהו היה שתי אמות ושטחו אמה על אמה.
היו לו טבעות בצדדיו שבהן היו מוטות שנועדו לנשיאתו (כאשר המשכן היה נייד), ובראשו היה זר עשוי זהב.
כמו כן היו לו קרנות בכל אחת מפינותיו.
מזבח הקטורת נועד להעלאת הקטורת בלבד, ודווקא לפי ההוראות שבספר שמות: אסור היה להעלות קטורת זרה על המזבח, כלומר קטורת שהוכנה לא על פי ההוראות הכתובות בתורה או קטורת שהוכנה לצורך עבודת אלילים.
בנוסף אסור היה להעלות עליו קורבנות עולה, מנחה ונסכים.
רק ביום הכיפורים היה הכהן הגדול מזה מדם קורבנות החטאת (פר החטאת ושעיר החטאת) על קרנות מזבח הקטורת.
על פי דברי חז"ל הזר בראש מזבח הזהב מרמז על מעלת הכהונה, בעוד הזר על ארון הברית מרמז על מעלת התורה, והזר בראש שולחן לחם הפנים מרמז על מעלת המלכות:
על מזבח הזהב היו נותנים מדמם של פר ושעיר של יום הכיפורים ומדמם של פרים הנשרפים ושעירים הנשרפים
מזבח העולה (מכונה גם מזבח החיצון או בפשטות המזבח; בתקופת המשכן כונה גם מזבח הנחושת) היה אחד מכלי-הקודש המרכזיים בפולחן העברי, בתחילה במשכן ולאחר מכן בבית המקדש הראשון והשני.
מזבח העולה נקרא גם "מזבח החיצון" כיוון שהוא עמד בעזרה מחוץ להיכל בבית המקדש.
השם מזבח העולה בא להבדיל בין המזבח העומד בעזרה, ועליו מקריבים קרבנות, ובין מזבח הקטורת, הקטן יותר, שעמד בהיכל, ושימש להקטרת קטורת.
לאורך התקופות, ועם שינוי מקום הפולחן הישראלי מהמשכן לבתי המקדש, השתנה גודלו ומבנהו של המזבח כמה פעמים.
אך עם זאת, צורתו הבסיסית נשארה זהה.
המזבח מורכב משני חלקים: גוף המזבח, והכבש.
גוף המזבח הוא גוף תלת־ממדי בגובה משתנה, אך בצורה ריבועית.
בפינותיו העליונות של המזבח בלטו ארבע קוביות המכונות "קרניים".
הכבש הוא מבנה משופע אשר עמד בצמוד למזבח, ושימש לעלייה אל המזבח ללא שימוש במדרגות.
עם הקמת המשכן, עשו בני ישראל, על פי ציווי, מזבח עצי שיטים המצופה נחושת, כדי להקריב עליו קרבנות.
מזבח זה שימש (יחד עם שאר המשכן) עד הקמת בית המקדש בירושלים.
בארבע פינות המזבח בלטו קרנות.
בין הלוחות שהרכיבו את המזבח היה חלל, אותו מילאו באדמה בכל מקום שבו הציבו את המשכן.
כחלק מהצווי על הקמת המשכן מצווה התורה על עשיית מזבח מלוחות עצי שיטים ומצופה נחושת כשתוכו חלול, ומכאן שמו.
בעת חניית מחנה בני ישראל במדבר היו ממלאים את המזבח באדמה, על שם הכתוב "מזבח אדמה תעשה לי".
ציפוי המזבח כלל גם רשת מנחושת שיועדה להגיע עד "חצי המזבח" (ולפי שיטת רבי יוסי היה רוחבה אמה) כך שניתן יהיה לעשות הבחנה בין חציו העליון והתחתון, הנדרשת במהלך הקרבת רוב הקרבנות (למעט אלו שדמם אינו נזרק על גבי מזבח זה).
בנוסף מצווה התורה על הכנת כלים שונים מנחושת לצורך העבודה במזבח וניקיונו, וכן מקלות עץ מצופים נחושת ("בדים") לנשיאתו.
תוספת לנחושת על המזבח התקבלה לאחר מעשה קרח ועדתו.
שם, על פי ציווי מיוחד, נלקחו מחתות הנחושת ששימשו להקטרת הקטורת במהלך הכרעת המחלוקת, ורוקעו כציפוי נוסף למזבח לזכר אותה מחלוקת.
לפי התיאור בתורה, היה המזבח רבוע, אורכו ורוחבו היו חמש אמות (כשניים וחצי מטרים) וגובהו שלוש אמות (כמטר וחצי).
לפי חלק מהדעות, ה"כרכוב" שמוזכר בסוף פרשת תרומה הוא מעין רשת (כנראה בציור) שקלטה את הגחלים הלוחשות שנפלו מעל גג המזבח.
התורה מצווה כי האש שירדה מן השמים בחנוכת המשכן () תישאר תמיד דלוקה על המזבח ().
מזבח הנחושת היה המזבח העיקרי בבית המקדש הראשון עד לימי אחז.
אחז בנה מזבח נוסף () גדול יותר שהיה למזבח העיקרי, ואילו את מזבח הנחושת העביר אחז לצד הצפוני של העזרה.
כך היה עד לחורבן המקדש, ימיו של יחזקאל ().
המזבח שהקים שלמה בבית המקדש הראשון נזכר כ"מזבח נחושת", אולם לפי פרשנים מסורתיים הוא נעשה מאבן, והוא נקרא מזבח נחושת, משום שהוא ניצב במקום מזבח הנחושת, ומשום שהוא נעשה כתחליף למזבח הנחושת שעשה משה.
עם זאת מהמסופר על אחז מלך יהודה שהעביר את "מזבח הנחושת" ממקומו למקום אחר (), נראה שהיה עשוי מעץ כמו במשכן.
לפי ספר דברי הימים אורכו ורוחבו היו עשרים אמה, וגובהו - עשר אמות, אולם לפי המשנה שטח זה של עשרים אמה אינו מתייחס אלא למקום המערכה - השטח הפנוי למערכת האש שעל המזבח, בעוד שהשטח הכולל של המזבח היה עשרים ושמונה אמה על עשרים ושמונה אמה.
אחז מלך יהודה הזיז את המזבח שעשה שלמה ממקומו, והציב במקומו מזבח גדול יותר בדמות מזבח שראה בדמשק.
יש הרוצים לטעון שככל הנראה סולק המזבח שהציב אחז בידי חזקיהו בנו, והמזבח חזר למקומו עד שנהרס במהלך חורבן הבית הראשון.
עם זאת חוקרים טוענים שמדברי יחזקאל עולה ש"מזבח הנחושת" נותר היכן שאחז העבירו לשם, עד לחורבן הבית.
כאשר שבו גולי בבל לירושלים והחלו לבנות מחדש את המקדש הם החלו ראשית לבנות את המזבח, שהוסיף לתפקד גם לאחר שנעצרה הבניה בעקבות כתבי השטנה של "צרי יהודה", על פי המסורת הקובעת "שמקריבין אף על פי שאין בית".
מאוחר יותר הושלמה בניית בית המקדש השני כולו.
לפי הגמרא, אחד הנביאים שהיה בדורם של עולי בבל העיד על מקום המזבח, וכך התאפשרה בנייתו במקומו המדויק.
הרמב"ם כותב, על פי גמרא זו: "המזבח מקומו מכוון ביותר, ואין משנין אותו ממקומו לעולם".
בתקופת גזירות אנטיוכוס ציווה אנטיוכוס אפיפנס להקריב על המזבח קרבנות לזאוס, דבר שהוביל למרד החשמונאים ועליית החשמונאים לשלטון.
לאחר טיהור המקדש בידי הכהנים ממשפחת חשמונאי הרסו הללו את המזבח הישן, וגנזו את אבניו בלשכת החותמות שבבית המוקד.
צורתו של המזבח החדש שהקימו מפורטת במשנה במספר מקומות.
עם חורבן בית שני נהרס המזבח ופסקה עבודת הקרבנות במקדש.
המזבח שהקימו בני חשמונאי היה בנוי מארבע שכבות בגדלים שונים ששיוו למזבח צורה מדורגת, וגובהם הכולל היה עשר אמות (כחמישה מטרים).
בתחתית ניצב ה"יסוד" ששטח בסיסו היה 32x32 אמות וגובהו אמה, מעליו היו ה"סובב" (שגובהו היה חמש אמות) וה"כרכוב" (בגובה שלוש אמות).
בארבע פינותיו העליונות של הכרכוב בלטו ארבע "קרנות המזבח" - ריבועים בגודל של אמה על אמה, שגם גובהם אמה.
בצידו הדרומי של המזבח היה כבש מרכזי, שרוחבו שש עשרה אמות, ובאמצעותו עלו הכהנים לגג הכרכוב.
לצידו היו שני כבשים קטנים, בהם נגשו הכהנים אל היסוד והסובב.
ליד הקרן הדרומית-מערבית הוצבו 2 ספלים עליהם נוסכו היין או המים שהובאו כנסכים לקרבנות.
על גג הכרכוב הונחו שלושה ציבורי עצים ("מערכות") שדלקה בהם "אש התמיד".
במרכז גגו של המזבח עמד התפוח - מצבור דשן שהצטבר על המזבח.
מיקומו של המזבח ממזרח למערב היה 22 אמה מזרחית לפתח האולם בבית המקדש, ו-22 אמה משערי ניקנור.
מיקומו של המזבח מצפון לדרום שנוי במחלוקת.
על פי המסורת המזבח ניצב בשטח נחלת שבט בנימין בסמוך לגבול שבינו ובין נחלת שבט יהודה.
עם תחילת תנועת התחיה הלאומית של עם ישראל הציע הרב צבי קלישר לחדש את עבודת הקרבנות גם ללא הקמת מקדש כפי שהיה בתחילת ימי בית שני ואף החל בניסיונות גישוש לקבלת היתר מהשלטונות העות'מאנים לכך.
בעיה הלכתית מסוימת בחידוש עבודת הקרבנות היא חוסר הידיעה הוודאית לגבי מיקומו המדויק של המזבח.
בעיה זו יכולה להיפתר על ידי נביא או על ידי ראיות הלכתיות־היסטוריות־ארכאולוגיות שונות.
מכון המקדש החל בשנת 2009 לאסוף אבנים שלמות מים המלח, והחלו להקים מאבנים אלו את מזבח העולה במידותיו המינימליות לפי ההלכה (חמש אמות אורך, חמש אמות רוחב, שלוש אמות גובה) בצהרי תשעה באב במצפה יריחו.
בהמשך השנה מכון המקדש בנה מזבח במידות מינימליות ביותר והוסיף אותו לתצוגה הקבועה שלהם בירושלים.
מזבח זה אינו כשר להקרבה, מאחר שנגע בו ברזל (על פי אתר מכון המקדש).
את המזבח יצר האמן אסף קדרון, והאבנים נלקטו מאזור המזבח בהר עיבל שם בנה יהושע בן נון מזבח בעת כניסתו לארץ.
לאחר השלמת בנייתו או תיקונו (תלוי בדעות השונות) של המזבח, מקריבים עליו את קרבן תמיד של שחר בפעם הראשונה.
הקרבה זו נקראת "חנכת המזבח" משום שהיא "חונכת" את המזבח ו"מרגילה" אותו לעבודתו הסדירה.
אורך המזבח ורחבו היה חמש אמות וגובהו שלוש אמות.
בארבע הפינות העליונות שלו נשארו, לאחר חקיקת שאר השטח (מכיוון שהציווי הוא "ממנו תהיין קרנותיו", שלא תחוברנה בנפרד), קוביות שנקראו "קרנות" ועליהן ניתן הדם מאותם הקרבנות שדמם מיועד להזרק בחציו העליון של המזבח.
מתיאור עבודת הקרבנות (שמות כט, יא ועוד) עולה שבתחתיתו בלט "יסוד" כמו במזבח העולה המאוחר, שעליו נשפכו שיירי הדם, אחר שנזרק חלקו על גבי גוף המזבח - כל קרבן כהלכותיו.
לפי חלק מהדעות, ה"כרכוב" שמוזכר בסוף פרשת תרומה הוא מעין רשת שקלטה את הגחלים הלוחשות שנפלו מעל גג המזבח.
מזבח העולה בבית המקדש השני היה בנוי כעין מגדל, שנעשה צר יותר ככל שהוא עולה מן הקרקע.
יסוד המזבח – בסיס המזבח, הצמוד לקרקע.
היסוד הוא מעין מדרגה הבולטת מחוץ למזבח, ברוחב אמה ובגובה אמה.
היסוד מקיף את רוב המזבח: הוא נמשך לאורך הצד הצפוני (32 אמה), כולל הזווית הצפון מזרחית, והצד המערבי (32 אמה), כולל הזווית הדרום-מערבית.
בצד הדרומי ובצד המזרחי אין יסוד, למעט אמה אחת (בקצה המערבי והצפוני, בהתאמה).
יסוד המזבח משמש לשפיכת הדם שנשאר במזרק לאחר זריקת הדם העיקרית, ומשם הייתה תעלת ניקוז שהובילה לנחל קדרון.
חוט הסיקרא – קו מסומן בצבע אדום, המקיף את המזבח במחצית גובהו.
הקו נועד לסמן את ההבדל בין חציו העליון של המזבח, המיועד לזריקת הדם בקורבן חטאת ובעולת העוף, לבין חציו התחתון, המיועד לזריקת הדם של שאר הקרבנות.
סובב – מעין מדרגה ברוחב אמה, לאחר שהמזבח עלה שש אמות מעל פני הקרקע.
הסובב מקיף את כל המזבח (אורכו 30 אמה לכל כיוון), וכבש מיוחד הוביל אליו.
הכהנים הולכים על הסובב בעשיית חלק מן הקרבנות.
ראש המזבח – גג המזבח, בגובה תשע אמות מעל פני הקרקע.
קרנות המזבח – ארבע בליטות בארבע הפינות של ראש המזבח.
כל בליטה היא מעין קובייה שאורכה רוחבה וגובהה אמה אחת.
מקום הילוך רגלי הכהנים – מסלול הליכה היקפי בראש המזבח, באמה שלפנים מן הקרנות.
מקום המערכה – שטחו הפנימי של ראש המזבח, עליו מניחים הכהנים את מערכות העצים, המשמשות לשריפת ("הקטרת") הקרבנות.
במרכז גג המזבח נמצא ה"תפוח", מקום לריכוז האפר שהצטבר במזבח, לפני פינויו אל מחוץ למקדש.
כבש – מדרון בצידו הדרומי של המזבח, המשמש לעליה אליו וירידה ממנו.
המדרון תופס שלושים אמה בשטח הקרקע, ושיפועו בערך 16 מעלות.
הסיבה לעשיית הכבש היא שע"פ הפרשנות החז"לית אסור גם לכהנים הלבושים במכנסיים לעלות על המזבח במדרגות, כי הרמת הרגליים והפשלת הבגדים יש בה חוסר צניעות כראוי לקדושת המקום.
משני צידי הכבש הראשי קיימים שני כבשים נוספים, ליסוד ולסובב.
שיתין – בור בתחתית המזבח, אליו מתנקזים הנסכים שנשפכים על גבי המזבח.
השימוש העיקרי במזבח היה לצורך הקרבת הקורבנות השונים: דם הקרבנות נזרק על המזבח, ואיברי קורבן העולה, החטאות החיצוניות, קורבנות האשם, קורבנות השלמים והמנחות לסוגיהם הוקרבו על המזבח.
בנוסף נסכי היין והמים נוסכו על גבי המזבח במקום מיוחד.
מדי יום קיימו במזבח את מצוות תרומת הדשן.
בסוכות שימש המזבח לטקס ההושענות והיו מקיפים את המזבח בערבות.
חז"ל הסיקו מלשון הפסוק, שאכן בתנאים אלו אין המזבח מגונן על הרוצח, אך הוא כן מגן זמנית, אם הרוצח מקיים שלושה תנאים:
הרוצח הוא רוצח בשגגה ולא במזיד.
הוא אינו אוחז במזבח אלא נמצא על גביו.
בכל מקרה אחר, הרוצח נלקח בעל כורחו לבית הדין (או, אם מדובר ברוצח בשוגג שהורשע, גואל הדם רשאי להורגו), אף אם מדובר בכהן הנצרך להפסיק באמצע ההקרבה.
בתקופת מרד אדוניהו נגד שלמה המלך ניסו יואב בן צרויה שר הצבא וגם אדוניהו עצמו (בנפרד) למצוא מקלט בכך שאחזו בקרנות המזבח (מפני שהמזבח הוא בגובה 10 אמות, חייבים ללמוד מכך שאדוניהו החזיק בקרנות מזבח הזהב).
אדוניהו ירד מהמזבח בעצמו לאחר ששלמה הבטיח לו שלא יהרוג אותו, בתנאי שלא ימרוד יותר (מאוחר יותר, כאשר אדוניהו הפר את התנאי, שלמה אכן הורה להוציאו להורג) אבל את יואב נאלץ בניהו בן יהוידע להרוג במקום.
בעקבות המקרים האלה נוצר הפתגם "אוחז בקרנות המזבח", כשהכוונה היא למי שמבקש מפלט אחרון להציל את נפשו או מי שמבקש להימלט מהדין שנגזר עליו.
למזבח העולה היו מספר כלי שרת ששמשו לעבודה השוטפת, שאותם במהלך היום היו שומרים על שולחן ליד המזבח שנקרא שולחן הכלים.
קלשונות הארד נקראים גם בלשון המשנה צינורות או מגרפות כפי שמוזכר במסכת תמיד.
הקלשונות שמשו להעברת הדשן ממערכות האש שהיו קיימות אל התפוח.
בכל יום, בזמן הקרבת קרבן התמיד היו מנסכים את היין בבית המקדש, ובנוסף לכך נסכו את המים בכל יום בחג הסוכות.
כדי לנסך את היין השתמשו בצלוחית הזהב, מעין קנקן עשוי זהב, שממנו שפכו את הנוזל אל כוס זהב.
בתחתית כוס הזהב היה חור כדי להעביר את היין אל השיתין שבתחתית המזבח.
בעזרת מחתת הכסף היו מקיימים בכל יום את תרומת הדשן, כאשר העבירו את הדשן שעל המזבח אל בית הדשן.