tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הספרדים הקימו את העיר מונטווידאו, כיום הבירה, כמעוז צבאי בתחילת המאה ה-18 ובכך ביססה את שליטתה עקב המאבק הצמוד על השטח עם מעצמות אירופאיות אחרות.
אורוגוואי זכתה לעצמאות לאחר מאבק ארוך בין 1811 ל-1828, תוצאה של המערכה שניהלו פורטוגל, ספרד ארגנטינה וברזיל, אולם לאורך שאר המאה ה-19 היא סבלה מהתערבות זרה מתמשכת.
ב-1828 היא הוכרה כמדינה עצמאית ונפרדה מהאימפריה הברזילאית, והתנערה מהשפעות המדינות השכנות והאירופאיים לקראת תחילת המאה ה-20. בתחילת המאה פרחה דמוקרטיה באורוגוואי, אך היא נקטעה בהפיכה צבאית ב-1973 לאחר שורה של משברים כלכליים.
הממשל הצבאי, שנתמך על ידי ארצות הברית בדומה למקביליו בצ'ילה ובברזיל, רדף מתנגדים פוליטיים, פעילי שמאל ומרקסיסטים, והשליך רבים למאסר בעינויים או לכיתת יורים; הצבא ויתר על השלטון בעבור ממשלה אזרחית בשנת 1985. מאז אורוגוואי היא רפובליקה במערכת של דמוקרטיה נשיאותית ורב-מפלגתית.
אורוגוואי היא מדינה מפותחת עם כלכלה עתירת הכנסה, והיא מדורגת במקום הראשון באמריקה הלטינית בדמוקרטיה, שלום, שחיתות נמוכה, וממשל אלקטרוני.
אורוגוואי היא גם הראשונה מבין מדינות אמריקה הדרומית בכל הקשור לחופש העיתונות ולצמיחה כלכלית.
אורוגוואי היא המדינה בעלת הכי הרבה חיילים משתתפים במשימות שמירת השלום של האומות המאוחדות ביחס לגודל האוכלוסייה.
אורוגוואי היא המדינה המדורגת הכי נמוך במדד הטרור העולמי מבין כל מדינות אמריקה הדרומית, ומדורגת במקום השני ביבשת בחופש כלכלי, שוויון הכנסה, תמ"ג לנפש והשקעות חוץ ישירות.
אורוגוואי היא המדינה השלישית ביבשת בשיעור הפיתוח האנושי, צמיחת התמ"ג, ותקינות התשתיות.
אורוגוואי נחשבת לאחת המדינות המתקדמות והליברליות ביותר מבחינה חברתית באמריקה הלטינית.
היא מדורגת גבוה במדדים של זכויות אדם ואזרח וזכויות להט"ב.
סמים קלים, נישואים של זוגות מאותו המין והפלות הם חוקיים באורוגוואי.
שמה של אורוגוואי נובע מהשם "ריו אורוגוואי", שמקורו בשפה ילידית מקומית.
ישנם מספר פירושים לשם, המקובל שבהם הוא "נהר הציפורים", כיוון ש"אורו" היה כינוי נפוץ בקרב הילידים לציפור בר.
השם עשוי להתייחס גם לחילזון נהר בשם אורוגואה שהיה מצוי בשפע על פני חופי נהר הריו דה לה פלטה.
אחד הפירושים הפופולריים ביותר של השם הוצע על ידי המשורר האורוגוואי הנודע חואן זורילה דה סן מרטין , והוא "נהר הציפורים המצוירות"; פרשנות זו, על אף שהיא מפוקפקת, עדיין מהווה את הפרשנות המקובלת בקרב העם האורוגוואי.
בתקופה הקולוניאלית הספרדית, ובמשך זמן מה לאחר מכן, אורוגוואי וכמה מהטריטוריות השכנות נקראו הבנדה המזרחית (כלומר "הגדה המזרחית" בהתייחס לנהר אורוגוואי), ולאחר מכן במשך כמה שנים "המחוז המזרחי".
מאז עצמאותה, המדינה ידועה בשם "הרפובליקה המזרחית של אורוגוואי", שמתייחס לנהר גם כן.
מעט ידוע על התקופה הפרה-קולוניאלית של אורוגוואי, בשל היעדר תיעודים היסטוריים.
הצ'רואה , העם הילידי באורוגוואי, הושמדו כמעט לחלוטין ברצח עם שביצעו בהם הספרדים.
על פי עדויות ארכאולוגיות מאתר "ארטיגס", אורוגוואי יושבה לראשונה על ידי בני אדם לפני כ-13,000 שנה בערך על ידי ציידים-לקטים.
גילויים אלו שינו את התפיסה לגבי תאריך ההגעה הראשוני של בני אדם אל היבשת, שכן עד מציאת האתר ההערכה הייתה מאוחרת יותר.
במזרח אורוגוואי נמצאו רגמים רבים ששימשו לקבורה והם מעשה ידי אדם, חלקם בני כ-5,000 שנה, אולם מעט מאוד ידוע על הקבורים בהם או האנשים שבנו אותם.
ככל הנראה, מדובר היה בעמים נודדים, שלא השאירו תיעוד כתוב ונעו ממקום למקום.
נמצאו עדויות ארכאולוגיות לגידול של כלבים מבויתים וחקלאות.
הקבוצה האתנית הילידית באורוגוואי נקראה צ'רואה, ומרבית תושביה הילידים השתייכו לקבוצה זו.
האזור היה מיושב על ידי עמים נודדים שונים, כמו צ'אנה, אראצ'ן וגוארני.
עמים אלה התבססו על ציד, דיג וחקלאות אירעית, וככל הנראה אף אחד מהם לא כלל באף זמן יותר מ-10,000–20,000 איש.
בשנת 1603 החלו הספרדים להפיץ בקר ברחבי אורוגוואי.
התנאים הגאוגרפיים של אורוגוואי – מישורים רחבים ועתירים צמחייה נמוכה ואקלים קריר – היו אופטימליים לגידול בקר, והוא הפך למקור הכנסה משמעותי של הספרדים.
על כן, הספרדים החלו להגדיל את ההתיישבות שלהם באזור, ויישוב הקבע הספרדי הראשון נוסד בשנת 1624 על גדות הריו נגרו.
בתגובה, בשנים 1669–1671 בנו הפורטוגלים מבצר ראשון בעיר קולוניה דל סקרמנטו.
מונטווידאו נוסדה על ידי הספרדים בתחילת המאה ה-18 כמעוז צבאי מול הפורטוגלים.
מיקומה על גדות הריו דה לה פלטה הפך את הנמל שלה למשגשג מאוד, והיא הייתה המתחרה הכלכלית העיקרית לבואנוס איירס, שמצידו השני של שפך הנהר.
בשנים 1806 ו-1807 ניסה הצבא הבריטי לכבוש את בואנוס איירס ומונטווידאו כחלק ממלחמות נפוליאון.
מונטווידאו למעשה הייתה תחת כיבוש בריטי מפברואר עד ספטמבר 1807.
בשנת 1811, המצביא חוסה חרוואסיו ארטיגס, שנחשב לאבי האומה האורוגוואית, פתח במרד נגד השלטונות הספרדיים, והביס אותם ב-18 במאי בקרב על לאס פידראס .
ב-1813 כינסה הממשלה החדשה של ארגנטינה, שתכריז על עצמאותה 3 שנים מאוחר יותר, אספה מכוננת בבואנוס איירס, בה השתתף גם אריטגס והביע תמיכה ברעיון הפדרליזם, בדורשו אוטונומיה פוליטית וכלכלית לכל אזור ובפרט לאורוגוואי, תחת משטר מרכזי אחד.
אולם, האספה קבעה שלטון ריכוזי ודחתה את רעיון הפדרציה.
כתוצאה מכך, הודיע ארטיגס על היפרדותו מארגנטינה ובתחילת 1815 כבש מידי הספרדים את מונטווידאו.
מעט לאחר מכן הפך ארטיגס לשליט החדש של משטר עצמאי דה פקטו באורוגוואי.
האזור שהיה תחת שליטתו כלל גם מחוזות שעתידים להיות חלק מארגנטינה.
ב-1816 כבשה ממלכת ברזיל את אורוגוואי עם כוח של כ-10,000 חיילים; בינואר 1817 נפלה מונטווידאו ושלטונו העצמאי הקצר של ארטיגס הסתיים.
לאחר כמעט ארבע שנים נוספות של מאבק, סופחה לבסוף אורוגוואי לממלכת ברזיל באופן רשמי, כמחוז בשם "מזרח בנדה".
האימפריה הברזילאית זכתה לעצמאות מפורטוגל בשנת 1822. ב-1 באפריל 1825 נחתו בחוף שלושים ושלושת האוריינטלים והחלו במאבק מזוין.
מושל מחוז מזרח בנדה, חואן אנטוניו לאוואליה , התנגד למעבר השלטוני, ובתמיכת הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה, כיום ארגנטינה, הכריז על עצמאות אורוגוואי ב-25 באוגוסט 1825. ההכרזה הובילה למלחמת ארגנטינה–ברזיל, בה השתתפה גם אורוגוואי.
לאחר סיום המלחמה וחתימת הסכם מונטווידאו, הוכרה אורוגוואי כמדינה עצמאית.
ה-25 באוגוסט נחגג כיום העצמאות, שהוא חג לאומי.
חוקת אורוגוואי אומצה ב-18 ביולי 1830.
בזמן הכרזת העצמאות, אוכלוסיית אורוגוואי מנתה לפי ההערכה קצת פחות מ-75,000 איש.
מרבית המאה ה-19 באורוגוואי הייתה נתונה למלחמות אזרחים בין שתי המפלגות הגדולות – הבלנקו והקולורדו.
הסצנה הפוליטית באורוגוואי התפצלה בין שתי המפלגות: הבלאנקו היו שמרנים ובראשם עמד נשיאה השני של אורוגוואי מנואל אוריבה, שנתמכו על ידי הכפריים בעיקר; והקולורדו הליברלים בראשות הנשיא הראשון פרוקטואוזו ריברה, שנתמכו בעיר על ידי תושבי הערים.
הפוליטיקה האורוגוואית סבלה זמן רב גם כן מהתערבות זרה של ארגנטינה, שהובילה למלחמות שונות.
האוכלוסייה המקורית של אורוגוואי, בני שבט הצ'ארואה, הושמדה בהדרגה במשך כשלוש מאות שנה, תהליך שהגיע לשיאו ב-11 באפריל 1831 ברצח המוני בסלסיפוודס.
הרצח ההמוני הונהג על ידי הגנרל פרוקטואוסו ריברה, הנשיא הראשון של אורוגוואי.
לאחר מכן חדלו בני צ'ארואה להתקיים כעם ותרבותם נכחדה.
למרות זאת, ישנם עדיין אורוגוואים כיום שבעורקיהם זורם דם של שבט הצ'ארואה, זאת בשל הערבוב של ספרדים עם בני הצ'ארואה בתקופה הקולוניאלית.
בעוד שהקולורדו ניסו להתנתק ממעורבותה של ארגנטינה בניהול הממשל באורוגוואי, הבלאנקו שימרו את היחסים והושפעו מאוד מהשליטים מעבר לגבול.
אוריבה, מנהיג הבלאנקו, היה אף חבר קרוב של הפוליטיקאי הארגנטינאי חואן מנואל דה רוסאס.
ב-15 ביוני 1838, צבא בראשות מנהיג הקולורדו ריברה הפיל את הנשיא אוריבה משלטונו, והוא נמלט לארגנטינה.
ריברה הכריז מלחמה על הבלנקו בשנת 1839, במה שהפך למלחמת האזרחים באורוגוואי.
הסכסוך נמשך 13 שנים ונודע בשם Guerra Grande (המלחמה הגדולה).
בשנת 1843, כדי להחזיר את אוריבה לשלטון נכנס צבא ארגנטינה לשטחי אורוגוואי במטרה לבצע שם הפיכה.
המצור על מונטווידאו, שהחל בפברואר 1843, נמשך תשע שנים.
האורוגוואים הנצורים שיוועו לסיוע חיצוני, מה שהוביל לכניסה של פלוגות איטלקיות וצרפתיות לאורוגוואי, בהובלתו של ג'וזפה גריבלדי.
ב-1845 התערבו בריטניה וצרפת נגד הבלאנקו וארגנטינה, כיוון שהמלחמה באורוגוואי מנעה סחר סדיר הן דרך מונטווידאו והן דרך בואנוס איירס, שהיו שתי ערי הנמל החשובות בדרום אמריקה.
מאמציהם להפסקת המלחמה עלו בתוהו, וב-1849, לאחר שעייפו מהמלחמה, נסוגו המעצמות האירופאיות מאורוגוואי.
כשכבר היה נדמה שמונטווידאו תיפול לכוחות הארגנטינאים, פרץ מרד נגד רוסאס בהובלת חוסטו חוסה דה אורקיסה, מושל מחוז אנטרה ריוס בארגנטינה.
המרד החליש את תפקודו של רוסאס באורוגוואי, ולצד ההתערבות הברזילאית לטובת הקולורדו במאי 1851 התהפכו היוצרות ואוריבה נפל מכסאו.
המצור על מונטווידאו הוסר והשקט המסחרי שב על קנו.
אולם, הבלאנקו לא הצליחו להפסיק את ההתערבות הזרה במדינה; כתנאי לעזרתם במלחמה, נחתמו בין ממשלת אורוגוואי החדשה לממשלת ברזיל הסכמים חדשים, המתירים לה חופש צבאי נרחב בשטחי אורוגוואי.
בהתאם לאמנות משנת 1851, ברזיל התנהלה בתוך אורוגוואי מבחינה צבאית כאילו הייתה שלה, והשתמשה בשטחה לכל צורך.
בשנת 1865, נחתמה בין נשיא אורוגוואי ולנסיו פלורס , נשיא ארגנטינה ונשיא ברזיל ברית משולשת שבמסגרתה הכריזו מלחמה על פרגוואי במטרה לסלק את מנהיגה, פרנסיסקו סולנו לופס.
הברית כבשה את פרגוואי תוך זמן קצר במה שכונה "מלחמת הברית המשולשת".
בזמן זה אורוגוואי הייתה נתונה לצרכיו של הצבא הברזילאי, אולם הדבר לא הרע לה, להפך; מונטווידאו, ששימשה כתחנת אספקה של הצי הברזילאי, חוותה תקופה של שגשוג ושלווה יחסית במהלך המלחמה, כאשר התבססות הצבא בה המריצה את הכלכלה.
בהובלתו של טימוטיאו אפאריסיו ממפלגת הבלאנקו השמרנים בוצע באורוגוואי ניסיון הפיכה מתמשך שנהפך למאבק מזוין בין המפלגות הפוליטיות במשך כשנתיים מ-1870 עד 1872. בתום השנתיים נחתם הסכם שלום ב-1872 שהוביל לשלטון משותף של הבלאנקו והקולורדו, כאשר הבלאנקו קיבלו כספים קואליציוניים, תפקידים בממשלה ושלטון על ארבעה מחוזות באורוגוואי.
על אף ההסכמים לשיתוף פעולה בין המפלגות, הבלאנקו המשיכו לחתור תחת משטר הקולורדו, בעוד שהקולורדו המשיכו לנסות ולדכא את המרידות השונות.
ניסיונות הפיכה התרחשו ב-1875 וב-1886. המאמצים של הקולורדו לצמצם את תחום ההשפעה של הבלאנקו לשלושה מחוזות בלבד גרם להתקוממות ב-1897, שהסתיימה עם ידם של הבלאנקו על העליונה – במסגרת ההסכם שנחתם קיבלו עתה הבלאנקו משילות ב-6 מחוזות לעומת 4 שהיו להם קודם לכן.
כמו כן הם קיבלו שליש מהמושבים בפרלמנט.
בין 1875 ל-1890, הצבא הפך לכוח מרכזי באורוגוואי, בדומה לשכנותיה בדרום אמריקה, שהדבר גרם לרבות מהן (וגם לאורוגוואי בעתיד) ליפול למשטרים צבאיים אכזריים.
בתקופה האוטוריטרית הזו, נקטה הממשלה צעדים להפיכת אורוגוואי למודרנית, ועודדה שינויים חברתיים וכלכליים.
בעקבות כך, הוקמו קבוצות אינטרסים רבות.
תוך זמן מה כבר הייתה התחלה של מעורבות אזרחית ממשית במשטר.
לאחר תום מלחמת האזרחים חלה עלייה חדה במספר המהגרים לאורוגוואי, בעיקר מאיטליה וספרד.
עד 1879, סך כל אוכלוסיית המדינה היה למעלה מ-438,500. בעקבות כך, הכלכלה חוותה עלייה תלולה והתמ"ג, הן של המדינה והן לכל נפש, עלה בהתאמה.
כחלק מכך, מונטווידאו הפכה למרכז כלכלי מרכזי של האזור והייתה פעם נוספת ליריבה צמודה של בואנוס איירס הארגנטינאית מצידו השני של הריו דה לה פלטה, ולתחנה חשובה של סחורות מארגנטינה, ברזיל ופרגוואי, וכן גם של מדינות אירופה וצפון אמריקה שקיוו לסחור עם מדינות אלו.
לקראת תחילת המאה ה-20 התבססה באורוגוואי כבר דמוקרטיה שלטונית איתנה, ובמערכת בחירות שנערכה ב-1903 ניצח מנהיג הקולורדו השמאליים, חוסה באטל ואורדוניז.
בשנה שלאחר מכן, פרצו הבלאנקו במרד כפרי עקוב מדם לאחר שהפסידו בבחירות, במה שהפך ל-8 חודשים של מלחמה בין השלטונות למיליציות כפריות בהובלת הבלאנקו.
המרד הופסק רק כאשר מנהיג המורדים, אפאריסיו סרוויה, נהרג בקרב.
כוחות השלטון יצאו כשידם על העליונה, ומאז לא התרחשו מרידות אלימות נוספות במדינה בסדר גודל כזה.
לבאטל היו שתי קדנציות (1903–1907 ו-1911–1915) שבמהלכן הנהיג רפורמות גדולות, כגון תוכנית רווחה, השתתפות של המדינה בכלכלה וסבסוד חינוך ושירותי בריאות.
לאחר השפל הגדול הודח באטל מהנשיאות ובמקומו עלה לשלטון גבריאל טרה ממפלגת הבלאנקו הימנית.
הוא הושבע במרץ 1931, כתוצאה של עליית הימין הפוליטי בהשפעה ישירה של המשבר.
האקלים החברתי המתוח לאחר הנפילה הכלכלית הוביל להתנפצויות תכופות בין פעילי שמאל למשטרה, ובסופו של דבר ב-1933 קיים טרה הפיכה שלטונית, פיזר את האספה הכללית ופיטר את השרים ממפלגת הקולורדו.
ב-1934 הוציא טרה חוקה חדשה למדינה, המעבירה את רוב הסמכויות לידי הנשיא, אך עדיין הותירה את מערכות הבחירות על כנן.
אף על פי כן, הבחירות שהותרו לא אפשרו ייצוג של מפלגת הקולורדו.
לצד כך, הוא ביטל חלק מהרפורמות הסוציאליסטיות של קודמו והסיר התערבות ממשלתית בשוק.
ב-1938 נערכו בחירות כלליות וגיסו של טרה, הגנרל אלפרדו בלדומיר, נבחר לנשיא.
תחת לחצים מצד ארגונים מקצועיים ודמוקרטיים, לצד מחאות עממיות, בלדומיר נאלץ להכריז על בחירות חופשיות, שחרור חופש העיתונות וניסוח חוקה חדשה.
לאחר כינון דמוקרטיה מחודשת נבחר בלדומיר לנשיאות בשנית, וביצע מספר מהלכים מדיניים, ביניהם הכריז על אורוגוואי כמדינה נייטרלית.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, בין היתר בגלל ירידה עולמית בביקוש למוצרי חקלאות שמקורם באורוגוואי, סבלו תושבי המדינה מנפילה כלכלית וירידה חדה ברמת חייהם.
עקב כך, התעוררו ארגוני סטודנטים לוחמניים והאבטלה הובילה רבים להצטרף לכנופיות פשע.
קבוצה חמושה, הידועה בשם טופאמארוס, קמה בשנות ה-60, ועסקה בפעילויות פשיעה כמו שוד בנק, חטיפה והתנקשות, לצד ניסיונות חוזרים להילחם ברשויות במטרה להפיל את הממשלה.
חורחה פאצ'קו מהימין הקיצוני עלה לשלטון בעקבות המשבר הכלכלי.
פאצ'קו הוביל מהלכים אנטי-דמוקרטיים שונים: הוא הוציא מהחוק את המפלגה הסוציאליסטית של אורוגוואי, ארגוני שמאל ועיתונים, טיהר פרופסורים ליברליים מאוניברסיטאות ודיכא איגודי עובדים.
הפוליטיקה הדכאנית שלו, כמו גם המשבר ההולך וגובר בכלכלה והאינפלציה הגבוהה הזינו עימות חברתי אלים והקמת פעילות גרילה של השמאל הקיצוני; הבולט שבארגוני גרילה אלה הוא הטופאמארוס.
על כן, פאצ'קו הכריז על מצב חירום לאומי ב-1968, שאפשר לו להשהות את זכויות האזרח באורוגוואי לתקופה בלתי מבוטלת.
ב-1973, על רקע זה ובניצול היעדר שלטון יציב, הצבא בתמיכתו של חואן מריה בוורדברי, ביצע הפיכה צבאית והעלה משטר חונטה צבאית.
ההפיכה נתמכה על ידי ה-CIA האמריקאי, במהלך שכלל מעצר מתנגדים, התנקשויות פוליטיות וטרור מדיני, והיווה חלק מ"מבצע קונדור".
שלטון החונטה הצבאית אומנם היה קצר מועד, אך הוא אחד מהאכזריים שנודעו באמריקה הלטינית.
למעלה מ-200 אזרחים נרצחו ונמצאו בעת ההפיכה, רבים אחרים הועלמו ולא נמצאו מעולם ומאות נוספים נעצרו ועונו במשך שנים במשך כל תקופת החונטה הצבאית בין 1973 ל-1985. מרבית הנרצחים שהועלמו נרצחו בשטח ארגנטינה, שנשלטה אז על ידי חונטה צבאית משלה, בעוד שרק מקצתם נרצחו על אדמת אורוגוואי.
לדבריו של אדי קאופמן, בתקופת החונטה הצבאית הוחזקו באורוגוואי מספר האסירים הפוליטיים הגבוה ביותר בעולם.
על פי הערכותיו של קאופמן, אחד מכל חמישה אורוגוואים יצא לגלות עקב השלטון הצבאי, אחד מכל חמישים נעצר, ואחד מכל חמש מאות נכלא (רובם הגדול של האסירים גם עונו בעת שהותם בבתי הכלא).
בתחילת שנות השמונים החלו תהליכי דמוקרטיזציה באורוגוואי.
נוכחות אזרחית פוליטית נעשתה דומיננטית יותר, ואף הצבא נמנע מלעשות צעדים שיקבעו באופן טוטאלי את שליטתו.
ב-1984 החלו שביתות גדולות נגד המשטר ולאות תמיכה באסירים הפוליטיים.
ב-13 בינואר אורגנה השביתה הכללית הראשונה בת 24 שעות מאז 1973. השיחות בין ההנהגה הצבאית לפוליטיקאים אזרחיים התגברו בניסיון להגיע להסכמה.
ב-3 באוגוסט 1984 נאלץ הצבא תחת לחצים רבים לסגת משלטונו; הסכם שנחתם החזיר את חוקת 1967 על כנה, ובמסגרתו הצבא חזר להיות כפוף למשרד הביטחון, ולשמש תת-גוף שלו.
לצד כך, הצבא כולו, מהחיילים הפשוטים ועד לקצינים הבכירים ביותר, זכו לחנינה מוחלטת מכל הקשור להפרת זכויות אדם, ואף לא אדם אחד נשפט על עבירות מעין אלו, מה שעורר זעם בקרב פעילי זכויות אדם שונים.
ב-25 בנובמבר נערכו בחירות, ונבחר לנשיאות נציג המפלגה השמאלית חוליו מריה סנגווינטי.
ממשל סנגווינטי יישם רפורמות כלכליות כדי להמריץ את הכלכלה הפגועה, וגיבש תהליכים של דמוקרטיזציה לאחר שנות השלטון הצבאי.
אף על פי כן, סנגווינטי מעולם לא ציין את הפרות זכויות האדם של קודמיו, וממשלתו לא העמידה לדין אף לא חייל אחד מאלו שהיו אמונים על עינוי ורצח אזרחים על רקע פוליטי.
עם זאת, ובניגוד לשכנותיה, ערך המטבע לא ירד.
ב-2004 נבחר בטאבארה ואסקס השמאלי לנשיאות, עם רוב של שני שלישים למפלגתו בפרלמנט.
ואסקס דבק בטיפול אינטנסיבי ובעדיפות ראשונה לשיקום הכלכלה.
לאחר שמחירי הסחורות זינקו עם יציאת המדינות השכנות מהמשבר הכלכלי, והכלכלה התאוששה מהמיתון, ואסקס מיהר לפעול וביצע מגוון של פעולות להמרצת הכלכלה, וכתוצאה מכך הוא שילש את כמות ההשקעות הזרות, צמצם את העוני והאבטלה, צמצם את החוב הלאומי מ-79% מהתמ"ג ל-60% ושמר על יציבות האינפלציה.
בשנת 2009, חוסה מוחיקה, מנהיג גרילה שמאלני לשעבר (טופמארוס) שבילה כמעט 15 שנים בכלא בתקופת השלטון הצבאי של המדינה, נבחר כנשיא החדש.
הוא הוביל מספר רב של מהלכים ליברליים ונאורים, ובין היתר ביצע לגליזציה של הפלות, נישואים חד מיניים וקנאביס.
עקב מהלכים אלו אורוגוואי היא כיום אחת המדינות הכי פחות שמרניות באמריקה הדרומית.
ב-2014 נבחר ואסקס לכהונה נשיאותית שנייה, שהחלה ב-1 במרץ 2015. ב-2020 החליף אותו לואיס לאקאז'ה פו, חבר המפלגה הלאומית השמרנית, לאחר 15 שנות שלטון שמאל, כנשיא ה-42 של אורוגוואי.
נשיא אורוגוואי הוא ראש המדינה וראש הרשות המבצעת (הממשלה), והוא נבחר אחת לחמש שנים בבחירות ישירות.
הרשות המחוקקת מתחלקת בין שני בתי מחוקקים: הבית התחתון (Cámara de Representantes), המונה 99 חברים; והסנאט המונה 30 חברים נבחרים, וזאת בנוסף לסגן הנשיא.
הרשות השופטת נפרדת מהרשות המחוקקת ומהרשות המבצעת.
בשנת 2004 נחתם הסכם שיתוף פעולה בין מכון היצוא הישראלי לבין אורוגוואי.
ההסכם מסדיר חילופי משלחות בין המדינות וקיום תערוכות, מתן עידוד לאנשי עסקים ולמשקיעים להשקיע באורוגוואי ובישראל, וכן שיתוף פעולה בין החברות משתי המדינות.
ישראל מיצאת לאורוגוואי בעיקר כימיקלים וזיקוקי נפט, מוצרי גומי ופלסטיק.
באורוגוואי פועלות כ-110 חברות ישראליות המייצאות לשם.
אורוגוואי חוותה משבר כלכלי ופיננסי גדול בין השנים 1999 ו-2002, בעיקר עקב משברים כלכליים שחוותה ארגנטינה, שהשפיעו במידה רבה על כל מדינות האזור.
בשנת 2004 חתמה ממשלת באטל על הסדר כוננות של 1.1 מיליארד דולר לשלוש שנים עם קרן המטבע הבין-לאומית (IMF), שמשמעותו הנמכת האינפלציה, הפחתת החוב החיצוני ופעולות האצת הכלכלה אחרות.
אורוגוואי ביטלה את ההסכם ב-2006 בעקבות פירעון מוקדם של חובה אך שמרה על מספר התחייבויות מדיניות.
ואסקז, שנבחר לראשות הממשלה ב-2005, הקים את המשרד לפיתוח חברתי וביקש להפחית את שיעור העוני במדינה עם תוכנית לאומית מתוקצבת בכ-240 מיליון דולר לטיפול במצב החירום החברתי (PANES), אשר סיפקה העברה חודשית מותנית במזומן של כ-75 דולר למעל 100,000 משקי בית הנתונים בעוני קיצוני.
בתמורה, מקבלי ההטבות נדרשו להשתתף בעבודה קהילתית, להתחייב לשלוח את ילדיהם לבתי הספר, ולעבור בדיקות רפואיות סדירות.
כל זאת על מנת להוציא ממעגל העוני את אותם אנשים, שלרוב בעקבות העוני שולחים את ילדיהם לעבוד ונמנעים מטיפולים רפואיים.
בעקבות שמיטת החובות של ארגנטינה ב-2001 נפגעה גם כלכלתה של אורוגוואי, וכתוצאה מכך היא סבלה מאינפלציה חריפה.
ממשלת פרנטה אמפליו, בעודה ממשיכה בתשלומים על החוב החיצוני של אורוגוואי, נקטה גם בתוכנית חירום לתקוף את הבעיות הנרחבות של עוני ואבטלה.
הכלכלה צמחה בחזרה בקצב שנתי של 6.7% במהלך התקופה שבין 2004–2008. כחלק מתוכנית רב-שנתית הועבר בהדרגה הייצוא של אורוגוואי למדינות רבות ונוספות, כדי לצמצם את התלות בארגנטינה וברזיל.
בין השנים 2007 ו-2009, אורוגוואי הייתה המדינה היחידה ביבשת אמריקה שלא חוותה מיתון.
האבטלה הגיעה לשפל שיא של 5.4% בדצמבר 2010 לפני שעלתה ל-6.1% בינואר 2011. אף על פי כן, קרן המטבע העולמי העלתה חששות לגבי אינפלציה הולכת וגדלה.
החוב הגולמי של המגזר הציבורי הצטמצם ברבעון השני של 2010, לאחר חמש תקופות רצופות של עלייה מתמשכת, והגיע ל-21.885 מיליארד דולר אמריקאי, שווה ערך ל-59.5% מהתמ"ג.
אורוגוואי דורגה במקום ה-69 במדד החדשנות העולמי בשנת 2020, ירידה מהמקום ה-62 ב-2019.
גידול, שימוש ומכירה של קנאביס אושרו ב-11 בדצמבר 2013, מה שהפך את אורוגוואי למדינה הראשונה בעולם שהכשירה מריחואנה באופן מלא.
החוק הוצג בסנאט של אורוגוואי באותו תאריך עם 16 קולות בעד ו-13 נגד.
בכבישים הראשיים של המדינה נגבית אגרה בגבולות בין מחוז למחוז, ובכך מממנים את שיפור ושיפוץ הכבישים.
בין הערים הגדולות ישנן מסילות ברזל שאורכן מסתכם ב-2,073 ק"מ ושירות רכבות מסובסד.
הרכבות מיושנות בדרך כלל והנסיעה בהן איטית.
בין אורוגוואי לארגנטינה ישנם קווי מעבורות החוצים את נהר ריו דה לה פלטה בין מונטווידאו או קולוניה – לבואנוס איירס.
שדה התעופה הבין-לאומי הראשי, נמל התעופה הבין-לאומי של קראסקו, שוכן בפאתי מונטווידאו, ובנוסף לו ישנם עוד 7 שדות תעופה קטנים יותר.
חברת התעופה הגדולה באורוגוואי הייתה פלונה, אשר פשטה רגל ונסגרה ב-2012.
בעיר פונטה דל אסטה (Punta del este), עיר חוף השוכנת בקצה הלגונה של שפך הנהר ריו דה לה פלטה לאוקיינוס האטלנטי, ישנם בתי מלון רבים ואתרי בילוי.
בעיר קולוניה (colonia) ישנה עיר עתיקה חומה ומבצרים עתיקים, וכן חיילי משמר העיר במדים מיוחדים העורכים טקס חילופי משמרות מדי יום ראשון.
אורוגוואי היא המדינה הריבונית השנייה הכי קטנה בדרום אמריקה (אחרי סורינאם) והטריטוריה השלישית הכי קטנה בדרום אמריקה (גיאנה הצרפתית היא הקטנה ביותר).
שטחה של אורוגוואי הוא 176,214 קמ"ר של קרקע יבשתית ו-142,199 קמ"ר של מים טריטוריאליים.
אורכו של קו החוף הוא כ-660 קילומטר.
אורוגוואי יושבת על ארבעה אגני ניקוז מרכזיים של נהרות מכל חלקי היבשת, המתפצלים לדלתות גדולות: ריו דה לה פלאטה, נהר אורוגוואי, לגונת מירים והריו נגרו.
בפנים אורוגוואי זורם בעיקר הריו נגרו ("הנהר השחור") שמשמש אף למעבר של ספינות בתוך המדינה ולסכרים הידרואלקטריים.
אורוגוואי לא מתאפיינת בהרים גבוהים, והיא רובה בגובה פני הים פחות או יותר, מה שמאפשר את היווצרות הדלתות השונות.
הנקודה הגבוהה ביותר במדינה היא קתדרלת סרו, גבעה שפסגתה מגיעה ל-514 מטר מעל פני הים, כחלק מרכס הגבעות סיירה קארפה.
מונטווידאו היא עיר הבירה הדרומית ביותר ביבשת אמריקה, דרומית בקילומטרים ספורים מהבירה הארגנטינאית בואנוס איירס, והבירה השלישית הכי דרומית בעולם אחרי קנברה וולינגטון.
אורוגוואי היא המדינה היחידה בדרום אמריקה הממוקמת כולה דרומית לחוג הגדי.
ישנם עשרה פארקים לאומיים באורוגוואי: חמישה באזורי הביצות של המזרח, שלושה ברכסי הגבעות שבמרכז, ואחד במערב לאורך נהר האורוגוואי.
במדינה נמצאת הסוואנה האורוגוואית .
הסוואנה מתאפיינת בתנאים טופוגרפיים דומים לאלו של הסוואנה האפריקאית ובמזג אוויר קריר.
88% מאוכלוסיית אורוגוואי הם ממוצא אירופי: ספרדים, איטלקים, אנגלים, צרפתים וגרמנים.
שרידיהם האחרונים של תושבי אורוגוואי המקוריים בני שבט הצ'ארואה יחד עם מסטיסוס, שהוא כינוי לבני תערובת ביניהם ואירופאים, מהווים 8% מהאוכלוסייה.
ארבעה אחוזים הם ממוצא אפריקאי.
מאז 1919, מתקיימת באורוגוואי הפרדת דת ומדינה.
לפי הסקר הלאומי של מרכז הסטטיסטיקה הלאומי של אורוגוואי לשנת 2006: 47.1% מהתושבים באורוגוואי הם קתולים, 23.2% תאיסטים חסרי דת, 17.2% אתאיסטים, 11.1% פרוטסטנטים, 0.6% מאמינים בדתות אפריקאיות, 0.3% יהודים ו-0.4% אחרים.
הקהילה היהודית באורוגוואי מונה בין 16,000 ל-25,000 איש, והיא הרביעית בגודלה בדרום אמריקה, אך מהגדולות ביותר ביחס לגודל האוכלוסייה הכללית במדינה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 מנתה כ-50,000 איש, אך מספר זה ירד בעקבות העלייה לישראל.
הקהילה מורכבת מארבע קבוצות עיקריות: מהגרים אשכנזים, ספרדים, הונגרים וגרמנים.
מרבית היהודים באורוגוואי מתגוררים בבירה מונטווידאו ובמחוז מלדונדו.
שכונת ויז'ה מוניוס (הנקראת גם רֶאוּס) נחשבת לשכונה היהודית המסורתית של מונטווידאו, בשל מספר רב של יהודים אשכנזים שהתיישבו בה במחצית הראשונה של המאה ה-20.
זו קהילה פעילה מאוד ושומרת על קשרים הדוקים עם מדינת ישראל.
בין המוסדות המרכזיים של הקהילה ניתן למנות שני בתי ספר יהודיים לילדים ולילדות: אינטגרל ויבנה (דתי).
שבע תנועות נוער ציוניות פועלות במדינה: הבונים דרור, השומר הצעיר, הנוער הציוני, חזית הנוער, מכבי הצעיר, בית"ר ובני עקיבא.
בשכונת פוסיטוס במונטווידאו פעילים מספר בתי כנסת, של קהילות שונות, וכן בשכונת פונטה קארטאס .
ב-2017 הוקמה במונטווידאו קהילת "אור ישראל" (Or Israel) המפעילה מקווה טהרה, בית כנסת, שיעורי תורה, שחיטה כשרה, ומסעדה כשרה.
91% מאוכלוסיית אורוגוואי מתגוררת בארבע המטרופולינים של הערים הגדולות ביותר במדינה - מונטווידאו, סלטו, לאס פיידרס ופייסנדו.
התרבות של אורוגוואי מושפעת מהתרבות האירופאית, ובעיקר מושפעת מדרום אירופה.
המסורת של הגאוצ'ו הייתה אלמנט חשוב באמנות ובפולקלור הן של אורוגוואי והן של ארגנטינה.
הסייבו (Erythrina crista-galli) הוא הצמח הלאומי של אורוגוואי .
אורוגוואי היא חלק מארגון המדינות האיברו-אמריקניות, שבו משתפות מדינות איברו-אמריקאיות פעולה בנושאי חינוך, מדע ותרבות.
החינוך במדינה בכל הרמות הוא חינם, החינוך הוא חובה עד גיל 14.
החינוך התיכוני, החינוך העל תיכוני והחינוך האקדמי כלולים תחת חינוך חינם, כולל אוניברסיטאות, על אף שישנן החל משנת 1985 גם אוניברסיטאות פרטיות.
האוניברסיטה הפרטית הגדולה ביותר במדינה שייכת לרשת World ORT.
המוזיקה הפופולרית שאורוגוואי חולקת עם ארגנטינה היא טנגו.
כמו במקרים רבים גם הטנגו הוא מקור למריבות בין השכנות, וכל אחת מהן טוענת שהיא מקום הולדתו של קרלוס גרדל – אחד מענקי הטנגו.
בנוסף, הקנדומבה שנחגג בעיקר על ידי אוכלוסיות עם שורשים אפריקניים.
במדינה ישנה מסורת ספרותית מפותחת, וסופרים ידועים יצאו מאורוגוואי כגון חואן סוריז'ה דה סן מרטין, בן המאה ה-19.
אחד האמנים הבולטים באורוגוואי היה הצייר והפסל מופשט קרלוס פאאס וילארו.
הוא צייר מטימבוקטו וממיקונוס והעבודה הידועה ביותר שלו היא הבית והמלון שלו קאסאפואבלו Casapueblo בפונטה בז'נה, ליד פונטה דל אסטה.
פדרו פיגארי יליד אורוגוואי היה צייר, עורך דין, מחנך, סופר ופוליטיקאי ונחשב לאחת הדמויות המשפיעות בציור באמריקה הלטינית.
בשר בקר הוא מרכיב מרכזי במטבח האורוגוואיי, ותושביה הם מגדולי צרכני הבשר האדום לנפש בעולם.
אסאדו, בשר בקר צלוי (להבדיל מנתח הבשר של הצלעות), הוא המאכל הלאומי באורוגוואי.
מזונות פופולריים אחרים כוללים צלחות בשר בקר, צ'יוויטו (כריכי סטייק עם פילה בקר), פסטה, כליות צלויות, ונקניקיות (צ'וריסו, מורסיז'ה).
המשקה הלאומי באורוגוואי הוא המאטה (חליטת עשבים מקומית).
ניתן לראות את האורוגוואיים עם ערכות מאטה בכל מקום ובכל עונות השנה.
הבדיחה טוענת כי יש לאורוגוואיים שקע בין היד לחזה לשים את התרמוס.
כדורגל הוא הספורט הפופולרי ביותר באורוגוואי.
המשחק הבין-לאומי הראשון מחוץ לאיים הבריטיים היה משחק בין אורוגוואי וארגנטינה במונטווידאו ביולי 1902. אורוגוואי זכתה במדליית הזהב במשחקים האולימפיים בפריז 1924 ושוב בשנת 1928 באמסטרדם.
כתוצאה מכך, אורוגוואי זכתה לארח את טורניר גביע העולם הראשון בכדורגל בשנת 1930 וגם זכתה בו.
זכייתה הנוספת והאחרונה עד כה במונדיאל הייתה בשנת 1950 במשחק גמר נגד נבחרת ברזיל במשחק הידוע בשם מרקנאסו.
אורוגוואי זכתה בקופה אמריקה יותר מכל מדינה אחרת בצוותא לארגנטינה, 15 זכיות נכון לשנת 2021 כאשר האחרונה הייתה בשנת 2011.
באורוגוואי יש ליגת כדורגל פעילה.
שני המועדונים (ממונטווידאו) הפופולריים ביותר הם, נסיונל ופניארול, שמצליחים בטורנירים הן מקומיים והן בדרום אמריקה וזכו בשלושה גביעי אינטרקונטיננטל כל אחד.
עם שחקני הכדורגל הפופולריים ילידי המדינה נמנים שחקנים פופולריים בין-לאומיים כגון: אלבארו ריקובה, לואיס סוארס, דייגו פורלאן, אדינסון קבאני ולוקאס טוריירה.
פחות פופולריים אך בכל זאת משוחקים משחקי כדורסל רוגבי וטניס.
ריו אורוגוואי (Rio Uruguay) הוא נהר באמריקה הדרומית.
מעלה הנהר משמש גבול בין ארגנטינה לברזיל ומורד הנהר משמש גבול בין ארגנטינה לאורוגוואי.
הנהר נשפך למפרץ ריו דה לה פלטה ורוחבו סמוך לשפכו הוא 10 ק"מ.
במעלה הנהר התפתח לפני מאות שנים מרכז התיישבות של מיסיונרים ישועים, שהקימו כפרים עבור אינדיאנים בכוונה להמיר את דתם.
שרידי יישובים אלה מצויים בברזיל ובפרגוואי סמוך לגבול עם ארגנטינה וכן במחוז מיסיונס שבארגנטינה.
הנהר זורם לאורך 2 מחוזות בברזיל; מחוזות סנטה קטרינה וריו גראנדה דו סול, 3 מחוזות בארגנטינה; מיסיונס, קוריינטס ואנטרה ריוס, ו-6 מחוזות באורוגוואי; ארטיגס, סלטו, פאיסנדו, ריו נגרו, סוריאנו, וקולוניה.
אורובו שחור או אוּרוּבּוּ (שם מדעי: Coragyps atratus) הוא עוף דורס יחיד בסוגו ממשפחת הקונדוריים.
הוא חי בטבע בדרומה של אמריקה הצפונית, אמריקה המרכזית ואמריקה הדרומית באזורים רבים.
לעיתים מבלבלים בינו לבין העוזנייה השחורה שאינה מצויה כלל באמריקה.
האורובואים השוכנים באמריקה הצפונית והרי האנדים גדולים מקרובים הטרופיים.
לאורובו נוצות שחורות לאורך גופו אך קצה הצוואר חשוף מנוצות ובמקומו עור אפור מכוסה גבשושיות והמקור ארוך ואפור עם קצה לבן.
העיניים אדומות, הרגליים בהירות עם טפרים שחורים וקצוות הכנפיים לבנות.
האורובו חסר את האבובית שעוזרת לעופות אחרים להריע.
במקום זה הוא יכול רק לקרוא קריאות נמוכות.
כמו מרבית הקונדורים הוא אוכל פגרים אך ניזון גם מביצים או מבעלי חיים צעירים.
בנוסף להקות אורובואים מעופפת מעל אתרי מזבלות בחיפוש מזון.
הוא חסר חוש ריח אך בעל ראייה חדה מאוד, מה שעוזר לו למצוא את מזונו או לחלופין למצוא עופות דורסים אחרים בקרבתו, כמו המין קתרטס תרנגולי אשר לו חוש ריח.
נקבת האורובו השחור מקננת בנקיקים בין הסלעים או בחורי עצים ומטילה 2 ביצים בכל שנה.
ריו אורובמבה (בספרדית: Río Urubamba) הוא נהר בפרו שאורכו 725 ק"מ והוא חלק מאגן הניקוז של נהר אמזונאס.
מי הנהר משמשים להשקיה ועמק האורובמבה מאוכלס.
ראשית הנהר בביצות מדרום לקוסקו שבהרי האנדים.
הוא מקיף כמעט במלואו את ההר עליו הוקמה העיר מאצ'ו פיצ'ו, וזורם צפונה אל קניון פונגו דה מניקה.
באזור צר זה חולף הנהר בנקיקים עמוקים ורבי הוד, שמתוארים בפי המקומיים כ"שער הגיהנום", אף כי זהו גן עדן לחיות הבר, ובמיוחד לציפורים.
למעלה מאלף מינים של עופות חיים לאורך הנהר - כשישית מכלל המינים הידועים למדע.
במפגשו עם נהר טמבו, בקואורדינטות , בעיר אטאלאיה בגובה 287 מטר, יוצרים השניים את נהר אוקיאלי.
נהר אוקיאלי נשפך לנהר אמזונאס.
אוּרוֹבּוֹרוֹס (יוונית עתיקה: οὐροβóρος, "בולע זנב") הוא סמל עתיק בצורת נחש או דרקון הבולע את זנבו.
מקורו של סימן זה הוא כנראה במצרים העתיקה.
הסימן ייצג מושגים רבים לאורך הדורות, בין השאר מחזוריות, אחדות בראשיתית, התייחסות עצמית ואחד מהארכיטיפים בתורתו של קרל גוסטב יונג.
הארכיטיפ שהוא גם הסמל הראשון בתאוריה ההתפתחותית של אריך נוימן.
הסימבול של המצב הראשוני ביותר של התודעה.
המונח נובע מיוונית עתיקה: οὐροβόρος, מ-οὐρά אורוס 'זנב' בתוספת βορός בורוס '-אכילה'.
האורובורוס מתפרש לעיתים קרובות כסמל להתחדשות מחזורית נצחית או מחזור של חיים, מוות ולידה מחדש; נשל הנחש מסמלת את מעבר הנשמות.
הנחש הנושך את זנבו הוא סמל פוריות בדתות מסוימות: הזנב הוא סמל פאלי והפה הוא סמל יוני או דמוי רחם.
אחד המוטיבים המוקדמים ביותר הידועים של אורובורוס נמצא בספר האניגמטי של העולם התחתון, טקסט קבורה מצרי עתיק ב-KV62, קברו של תות ענח' אמון, במאה ה-14 לפני הספירה.
הטקסט נוגע למעשיו של רע והאיחוד שלו עם אוסיריס בעולם המתים.
האורובורוס מתוארים פעמיים על הדמות: מחזיקים את זנבותיהם בפיהם, אחד מקיף את הראש ואת החזה העליון, השני מקיף את רגליה של דמות גדולה, שעשויה לייצג את רע-אוסיריס המאוחד (אוסיריס נולד מחדש בשם רע).
שני הנחשים הם ביטויים של האל מהן, שבטקסטים אחרים של הלוויה מגן על רע במסעו בעולם התחתון.
הדמות האלוהית כולה מייצגת את ראשית וסוף הזמן.
האורובורוס מופיע גם במקומות אחרים במקורות המצריים, שם, כמו אלי נחש מצריים רבים, הוא מייצג את אי הסדר חסר הצורה המקיף את העולם המסודר ומעורב בהתחדשות התקופתית של העולם הזה.
הסמל נמשך ממצרים עד לתקופה הרומית, כאשר הוא הופיע לעיתים קרובות על קמעות קסומים, לפעמים בשילוב עם סמלים קסומים אחרים.
הפרשן הלטיני סרוויוס מהמאה ה-4 לספירה היה מודע לשימוש המצרי בסמל, וציין שדמותו של נחש הנושך את זנבו מייצגת את האופי המחזורי של השנה.
האורובורוס מיוצג בתרבויות שונות, כמו בדמותו של הנחש יורמונגנדר במיתולוגיה הנורדית, בנחשים שבמטה האלה ארטמיס במקדש ארטמיס באפסוס, בגמרא מוזכר נחש בתיאור דומה בפרשת תנורו של עכנאי, בו מתואר עכנאי כנחש הסוגר את פיו על זנבו; הוא מוזכר אף בספר הזוהר – 'חויא אריך, ומתפשט לכאן ולכאן, זנבא ברישא', 'חויא...
זנביה בפומיה', 'נחש תלייא על קדליה ומשיך זנביה בפומיה'.
שמה המדעי של לטאת הארמדילו הוא Ouroborus cataphractus (אורובורוס קטפרקטוס), ניתן לה כיוון שלטאה זו ייחודית בכך שהיא יכולה לתחוב את זנבה הקוצני לתוך פיה ובכך ליצור חישוק של קוצים המזכיר את האורובורוס.
הכימאי פרידריך אוגוסט קקולה פון סטראדוניץ חלם על אורובורוס, ובאמצעות החלום מצא פתרון למבנה הכימי המשושה של תרכובת הבנזן.
אורוגנזה היא תהליך גאולוגי של יצירת רכסי הרים בטבע כתוצאה מהתכנסותם של לוחות טקטוניים.
במהלך אורוגנזה נוצרים בקרום כדור הארץ מבנים אופייניים, דוגמת קמטים, גלישונים והעתקים.
תהליך האורוגנזה מתבטא בהיווצרות אורוגנים – רכסי הרים, דוגמת האלפים והאנדים.
אורוגנים אלה מכסים על פי רוב שטחים נרחבים לאורך הגבול בין הלוחות הטקטוניים.
במהלך היווצרותם ולאחריה חלים באורוגנים תהליכי שחיקה, בליה וסחיפה המסירים מעל פני הרכס את השכבות העליונות של המסלע – במרבית המקרים סלעי משקע צעירים, וחושפים שכבות פנימיות, בהן סלעי יסוד וסלעים מותמרים שנוצרו כתוצאה מהלחץ הרב שפעל על הרכס במהלך היווצרותו.
הגובה הטופוגרפי של אורוגן תלוי באיזוסטזיה, ציפה של סלעים קלים על פני מעטפת כדור הארץ הצפופה.
אורוגנזה היא תהליך של בניית הרים ממישורים על פני שטח ואפילו מקרקעית האוקיינוס, תהליך האורך זמן רב.
מדובר בפרקי זמן של מיליוני שנים במהלך התנגשות בין יבשות.
הסלעים שבונים את האורוגן עוברים תהליכים של יצירה וגיבוש מחדש ואפילו התמרה חוזרת ונשנית.
אורוגנזה יוצרת בדרך כלל שרשרת הרים המורכבת מרצועות מקבילות וארוכות, בעלות תכונות ומאפיינים דומים לאורך הרצועה.
דוגמה לכך ניתן לראות בהרי היורה שנוצרו בקדמת הרי האלפים במהלך הקימוט האלפיני.
אורווה היא מבנה המשמש לשיכון סוסים או חיות משק נוספות ממשפחת הסוסיים, למשל פרדות או חמורים.
זאת בניגוד לרפת, לשיכון פרות, או דיר, לשיכון כבשים, עיזים, סוסים או חזירים.
האורווה מחולקת לתאים לכל חיה (לעיתים גם עם דלת נפרדת).
בנוסף, אורוות משמשות ושימשו לאחזקת הציוד לסוסים ולרכיבה עליהם, כמו מרכבות ועגלות, ולמעשה שימשו את חיל הפרשים.
בתנ"ך מוזכר כי המלך שלמה החזיק באורוות: .
בתקופת ימי הביניים והבארוק החלו באירופה לקשט אורוות ולהוסיף להן "אולם אבירים", שבו האבירים יוכלו לנוח ולסעוד.
באורוות מודרניות קיים לעיתים גם אולם שבו ניתן להתאמן ברכיבה.
מספר ביטויים בעברית (כמו גם בשפות אחרות) מתייחסים לאורוות: הביטוי "ניקוי אורוות" מתייחס לצורך לעשות בדק בית ו"לנקות" ארגון מסוים משחיתות.
מקורו של הביטוי הוא במיתולוגיה היוונית, שבה אחת ממשימותיו של הרקולס הייתה ניקוי אורוותיו של המלך אוגיאס, שלא נוקו במשך שנים.
הרקולס ביצע את המשימה באמצעות הטיית הנהרות פניוס ואלפאוס לתוך האורווה.
העוסק בטיפול באורוות נקרא אורוון.
וילה ריקה דו אורו פרטו (בפורטוגזית: Vila Rica do Ouro Preto; מילולית: "העיר העשירה של הזהב השחור", מכונה בקיצור אורו פרטו) היא עיר במדינת מינאס ז'ראיס בברזיל, כ-100 ק"מ דרומית-מזרחית לבלו הוריזונטה.
כיום אורו פרטו היא עיר קטנה בת כ-70 אלף תושבים (נכון ל-2010), אך ב הייתה העיר הגדולה בברזיל, ואחת הערים הגדולות בדרום אמריקה כולה, בהיותה מרכז חשוב לכריית זהב.
עברה העשיר של אורו פרטו ניכר באדריכלות הקולוניאלית שמאפיינת את המרכז ההיסטורי שלה, שאף הוכרז כאתר היסטורי לאומי על ידי ממשלת ברזיל ב-1933, וכאתר מורשת עולמית בידי אונסק"ו ב-1980.
בשלהי המאה ה-17 סיירו בנדיראנטס באזור מינאס ז'ראיס של ימינו, וגילו זהב.
השמועות הגיעו לריו דה ז'ניירו, וב-1698 יצא אנטוניו דיאס בראש משלחת לחיפוש זהב.
הוא הקים יישוב ארעי בהר סאו ז'ואאו, וחבר המשלחת, הכומר ז'ואאו דה פאריה פיאליו ערך את המיסה הראשונה.
היישוב, שאוכלס בתחילה רק בחברי המשלחת הבודדים שיצאו עם דיאס, משך אליו עוד ועוד מחפשי זהב, ובתוך 30 שנה כבר עמד מספר תושביו על כ-40 אלף.
בין 1707 ל-1709 עמד האזור במרכזה של מלחמת האמבואבאס, שהייתה מאבק כוחות בין התושבים הוותיקים של סאו פאולו לבין המהגרים החדשים שהגיעו מפורטוגל, על זכויות הכרייה במרבצי הזהב החדשים.
ידם של המהגרים החדשים הייתה על העליונה, וכתוצאה מכך הוקמו הטריטוריות של מינאס ז'ראיס וריו דה ז'ניירו.
בירתה של מינאס ז'ראיס נקבעה במריאנה, ואולם ב-1711 אוחדו ארבעה יישובים קטנים שהוקמו בידי דיאס ואנשיו, אורו פרטו, אנטוניו דיאס, אורו פודרה ופאדרה פאריה לעיר אחת, וילה ריקה דה אלבוקרקה, והיא הייתה לעיר הבירה.
ב-1720 קיבלה מינאס ז'ראיס מעמד של קפיטניה, שווילה ריקה בירתה.
בניגוד לערי החוף, שבהן נשמר המבנה החברתי המסורתי, חיו בווילה ריקה זה לצד זה בני מעמדות שונים - מתעשרים מהירים מגילוי זהב, בעלי מקצועות חופשיים, אנשי רוח ופועלים.
בתוך כך, הובאו לעיר עבדים רבים מאפריקה, שעבדו במכרות בתנאים קשים.
אחד מהם, שיקו רי, הצליח לקנות את חירותו, ובהמשך הצליח לשחרר גם את יתר חברי שבטו ואף לבנות להם כנסייה.
שיקו רי היה לסמל להתנגדות העבדים לשלטון הקולוניאלי.
תור הזהב של וילה ריקה היה בשיאו ב-1750, ומאז, עם הידלדלותם של מרבצי הזהב, החלה העיר לרדת מגדולתה.
במקביל, השלטון הפורטוגלי המרכזי החל להפעיל מנגנונים רגולטוריים שנועדו להתמודד עם הברחות, שכללו תשלום אגרה כתנאי מקדים לכרייה ומסים גבוהים על הזהב שנכרה (20% מהזהב שנכרה היה צריך לעבור לידי הכתר הפורטוגלי).
ב-1789 החלה לפעול במינאס ז'ראיס האינקונפידנסיה מיניירה (Inconfidência Mineira), תנועה בדלנית שקראה להתנתקות מהשלטון הפורטוגלי.
האינקונפידנסיה דוכאה ב-1792, מנהיגיה הוצאו להורג ורכושם הועלה באש, אך במאבקם הונחו היסודות למאבק לעצמאות ברזיל, שהוכרזה 30 שנה מאוחר יותר.
ב-1823, כשנה לאחר הכרזת העצמאות של ברזיל, שונה שמה של וילה ריקה לאורו פרטו.
היא המשיכה לשמש כבירתה של מינאס ז'ראיס עד 1897, כאשר בלו הוריזונטה הייתה לעיר הבירה.
הכרזתה של בלו הוריזונטה כבירה סימנה באופן סופי את אובדן מעמדה של אורו פרטו.
ב-1876 הוקם בעיר, בהוראתו של פדרו השני, בית הספר למכרות (Escola de Minas em Ouro Preto), ללימודי מינרלוגיה, גאולוגיה ומטלורגיה.
ימי הזוהר של אורו פרטו במאה ה-18 באו לידי ביטוי במבנים המפוארים שהוקמו בה באותה העת.
עם המבנים החשובים נמנים כנסיות ומבני ציבור רבים.
כמה ממבני הציבור הוסבו למוזיאונים.
אלמנט שמאפיין את רחובותיה הקולוניאליים של העיר הוא האורטוריו (Oratório) - גומחה בקרן הרחוב הכוללת תא זכוכית ובה דמות של קדוש נוצרי.
מטרת האורטוריו הייתה לגרש את הרוחות הרעות.
עם הכנסיות הבולטות באורו פרטו נמנות כנסיות אלה:
בנייתה של כנסייה זו, בסגנון רוקוקו, החלה ב-1766 בתכנונו של האדריכל והפסל יליד העיר, אליג'אזיניו, והיא נחשבת ליצירה החשובה ביותר שלו פרט לשנים עשר פסלי הנביאים בבזיליקת בום ז'זוס דה מטוזיניוס.
כנסייה בסגנון הבארוק שנבנתה ב-1733 בתכנונם של האדריכלים פדרו גומס שאבס ופרנסיסקו שאבייר דה בריטו.
אוצרות הכנסייה כוללים 434 ק"ג של זהב וכסף.
כנסייה בעלת חזית עגולה שהוקמה ב-1785 ושופצה ב-1930. הכנסייה כוללת יצירות של אליג'אזיניו ושל אחיו פליקס.
הכנסייה תוכננה בידי אביו של אליג'אזיניו, מנואל פרנסיסקו ליסבואה, בין 1727 ל-1770, ובה נקבר אליג'אזיניו עצמו.
הכנסייה נבנתה בין 1742 ל-1749 ויועדה לקהילת העבדים השחורים.
הקמת הכנסייה מומנה בידי שיקו רי, שעמד בראש שבט מממלכת קונגו שנמכר לעבדות, והצליח לקנות את חירותו.
קפלת האב פארייה (Capela do Padre Faria) הוקמה בידי מייסדי העיר בין 1701 ל-1704 ונקראה על שם כומר שהיה בין המייסדים.
באורו פרטו פועלים מספר מוזיאונים, בהם:
מוזיאון המדע והטכנולוגיה של בית הספר למכרות (Museu de Ciência e Técnica da Escola de Minas) הכולל אבני חן מהאזור ומצפה כוכבים
קאסה דוס קונטוס (Casa dos Contos).
בניין זה מהמאה ה-18 שימש כבית סוהר, וכיום משמש מוזיאון להיסטוריה של הזהב והמטבעות בברזיל
מוזיאון אליג'אזיניו (Museu do Aleijadinho) מציג יצירות של האמן ושל אמנים אחרים בני זמנו
מוזיאון האינקונפידנסיה (Museu da Inconfidência) העוסק בתולדותיה של תנועת האינקונפידנסיה מיניירה
מוזיאון המכרה של שיקו רי (Mina do Chico-Rei)
כלכלתה של אורו פרטו מבוססת כיום בעיקר על תיירות, אך גם לכריית מחצבים שונים יש עדיין חלק חשוב בכלכלה.
עם המחצבים הנפוצים נמנים ברזל, בוקסיט, מגנזיום, טלק ושיש, וכן מינרלים כהמטיט, דולומיט, טורמלין, פיריט, מוסקוביט, טופז ואף זהב, אך במידה קטנה בהרבה מאשר בעבר.
בעיר פועל גם מפעל האלומיניום הגדול בברזיל.
אורו פרטו נחשבת במידה רבה לעיר של סטודנטים.
באוניברסיטה הפדרלית של אורו פרטו (Universidade Federal de Ouro Preto) לומדים כ-8,000 סטודנטים, למעלה מעשירית מתושבי העיר.
רבים מהסטודנטים גרים במעונות הנושאים אופי קומונאלי, המכונים "רפובליקות" (repúblicas).
66 מה"רפובליקות" הן בבעלות האוניברסיטה ו-250 אחרות הן בבעלות פרטית.
אורוגוואי השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת פריז (1924).
מאז נעדרה רק מאולימפיאדת מוסקבה (1980), לאחר שהצטרפה לחרם שהובילה ארצות הברית על המשחקים, בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
במהלך השנים צברו הספורטאים האורוגוואים 10 מדליות, בהן שתי מדליות זהב.
המדליות הושגו בענפי הכדורגל, החתירה, האופניים, הכדורסל והאגרוף, וכולן פרט לאחת הושגו לפני 1964.
אורוגוואי השתתפה גם פעם אחת במשחקי החורף האולימפיים, אולימפיאדת נאגנו (1998).
היא יוצגה בידי גולש סקי אלפיני אחד, שלא רשם הישגים משמעותיים.
בהופעתה הראשונה במשחקים, באולימפיאדת פריז, זכתה נבחרת הכדורגל של אורוגוואי במדליית הזהב, לאחר שהביסה במשחק הגמר את נבחרת שווייץ 0-3. שחקן הנבחרת פדרו פטרונה בן ה-19 הבקיע 5 שערים בארבעת משחקי הנבחרת, והוכתר כמלך השערים של הטורניר.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) שמרה הנבחרת על תוארה, לאחר שגברה במשחק הגמר על נבחרת ארגנטינה בתוצאה 1-2. משחק הגמר נערך פעמיים, מאחר שהמשחק הראשון הסתיים בתיקו 1-1. הייתה זו מדליית הזהב האולימפית האחרונה בה זכתה אורוגוואי.
נבחרת הכדורגל הוכתרה שנתיים מאוחר יותר כאלופת העולם הראשונה.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) לא נערך טורניר כדורגל, ואורוגוואי שלחה ספורטאי אחד, החותר גיז'רמו דוגלס, שזכה במדליית ארד.
באולימפיאדת ברלין (1936) סיימה נבחרת הכדורסל במקום השישי.
ההישגים הבאים של אורוגוואי הגיעו באולימפיאדת לונדון (1948).
החותר אדוארדו ריסו זכתה במדליית כסף וצמד החותרים ויליאם ג'ונס וחואן רודריגס זכו במדליית ארד.
נבחרת הכדורסל סיימה במקום החמישי.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) שב רודריגס וזכה במדליית ארד, הפעם עם מיגל סייחס.
נבחרת הכדורסל זכתה אף היא במדליית ארד, לאחר שהפסידה בחצי הגמר לנבחרת ברית המועצות וניצחה את נבחרת ארגנטינה במשחק על המקום השלישי.
באולימפיאדת מלבורן (1956) חזרה נבחרת הכדורסל על הישגה, לאחר שהובסה בחצי הגמר בידי נבחרת ארצות הברית 101-38 וגברה על נבחרת צרפת במשחק על המקום השלישי.
באולימפיאדת רומא (1960) ובאולימפיאדת טוקיו (1964) סיימה הנבחרת במקום השמיני.
בטוקיו היה וושינגטון רודריגס למתאגרף האורוגוואי הראשון שזכה במדליה אולימפית, לאחר שסיים במקום השלישי בקטגוריית המשקל של עד 54 ק"ג.
במשחקים הבאים לא הצליחו הספורטאים האורוגוואים להגיע להישגים גבוהים.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) העפילה השחיינית אנה מריה נורביס לשני משחי גמר, ב-100 וב-200 מטר חזה, ובשניהם סיימה במקום השמיני.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) שבה נבחרת הכדורסל והתברגה בצמרת, לאחר שסיימה במקום השישי.
באותם משחקים סיים השחיין קרלוס סקנבינו במקום העשירי במשחה ל-1500 מטר חופשי.
באולימפיאדת סיאול (1988) סיים סקנבינו במקום ה-12 במשחה ל-400 מטר חופשי.
באולימפיאדת סידני (2000) היה רוכב האופניים מילטון וייננטס לאורוגוואי הראשון מזה 36 שנים שזוכה במדליה אולימפית, לאחר שזכה במדליית הכסף במרוץ הנקודות.
באולימפיאדת אתונה (2004) לא הצליח וייננטס לשחזר את הישגו, וסיים במקום התשיעי.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיים רק במקום ה-16, מתוך 23. באולימפיאדת לונדון היה השייט אלחנדרו פוליה הספורטאי הבולט במשלחת האורוגוואית, לאחר שסיים במקום השמיני בדגם לייזר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיים אמיליאנו לאסה במקום השישי בקפיצה לרוחק.
אורוגוואי השתתפה לראשונה ב בברצלונה (1992), ומשתתפת במשחקי הקיץ הפאראלימפיים מאז בקביעות.
במשחקי החורף לא נטלה אורוגוואי חלק מעולם.
המשלחת הראשונה של אורוגוואי אל המשחקים הפאראלימפיים כללה שני ספורטאים בלבד, אשר התחרו במקצועות האתלטיקה.
הישג השיא של המשלחת הפאראלימפית היה זכייתו של האצן חורחה לרנה במדליית הארד בריצת 200 מטר (קטגוריה T10) כאשר רץ את המרחק ב-24.28 שניות, והגיע אחרי הבריטי אנדרו קרטיס שזכה במדליית הכסף, והספרדי חוליו רקנה שזכה בזהב.
אוֹרוֹוִיל (Auroville, "עיר השחר", על שם המוֹרֶה שְׁרִי אוֹרוֹבִּינְדוּ) הוא ישוב עירוני בדרום מזרח הודו, כ-6 ק"מ צפונית לפודוצ'רי, במדינת טאמיל נאדו, אשר נוסד בשנת 1968. היישוב קם כמרכז רוחני ומתגוררים בו 2,814 תושבים (נכון ל-2018) החיים בשיתוף רעיוני ואקולוגי.
העיר היא מעין קיבוץ גלויות של אנשים מכל קצוות תבל, שבאו לחיות חיי שיתוף, פשוטים ושונים מחייהם הקודמים.
בעיר יש תושבים שהגיעו מכ-35 מדינות.
כ-15% דוברי השפה הצרפתית וכ-15% דוברי גרמנית, השאר ממדינות אחרות.
כ-35 ישראלים העובדים וגרים במקום, כחברים בעלי זכויות וחובות.
חלקם מגיעים כמתנדבים כדי ללמוד ללא שכר.
אורוויל נחשבת עיר בינלאומית, למרות גודל אוכלוסייתה.
אורוויל נהגתה על ידי ההודי שרי אורובינדו, הנחשב בעיני תלמידיו למורה רוחני והוקמה על ידי "האם" מירה אלפסה, יהודיה צרפתייה שהייתה בת זוגו הרוחנית של אורובינדו וממשיכת דרכו.
עם מותו בשנת 1950 הנהיגה את האשראם על שמו.
לילה אחד חלמה חלום בו קיבלה הוראה לבנות עיר שחזונה הוא אחדות.
לכן חשבה שכל תושביה יראו עצמם כבעלי יעוד רוחני.
העיר נבנתה בצורה של גלקסיה, אשר במרכזה הוקם המקדש הרוחני העגול והזהוב, הנקרא "מטרימאנדיר", וממנו יוצאות מעין קרניים המחלקות את העיר לאזורים רבים ושונים של התנסויות מדעיות חקלאיות תעשיות, אזורי אירוח, מגורים, תרבות ו"אזור בינלאומי".
יש בה יותר מתשעים יישובים קטנים, העוטפים את העיר, בדומה למערכות של השמש בגלקסיה.
היא נראית יותר כמו קיבוץ של עמים בינלאומיים ופחות כערים המוכרות לנו במערב.
היישובים נוצרו לפי חלוקה של נושאים ועניין: ישוב אמנים, ישוב אקולוגיה, ישוב מדיטציה, ישוב חקלאות, ישוב פיתוח וקידמה, ישוב חינוך, וכדומה.
ליישובים ניתנו שמות יפים ברוח המקום, "אחווה" (Fraternity) ו"שאיפה" (Aspiration), ואחרים נקראו בשמות: "Fertile", "Nine Plams", "Meadow", "Forecomers".
המקום בנוי על שטח כפרי גדול, חלקו מיוער, ומוקף בחוות חקלאיות.
העיר מחולקת לאזורים, ב"אזור הירוק" התושבים מתקיימים מחקלאות אורגנית, ייעור, מכירת כלי מוזיקה הנבנים במקום, מכירת פרויקטים בהודו הקשורים במוזיקה ובכלים המקוריים שנבנו באורוויל, בנייה באמצעות עצי חזרן (במבוק), אירוח תיירים ועוד.
יש גם כמה מפעלי תעשייה המבוססים בעיקר על אנרגיה לא מזהמת (אנרגיה סולארית, טורבינות רוח ודומיהם).
וכמו כן, מפעל לייצור גבינות גורמה, מרכז לרפואה אלטרנטיבית, משרד ארכיטקטים, מרפאת שיניים, מסעדות ובתי קפה, מאפיות וסוכנות נסיעות.
חדרי האוכל המשותפים מספקים ארוחות צהריים צמחוניות לחברים (תמורת נקודות) ולאורחים (בתשלום).
במרכז העיר נמצא ה"מטרימאנדיר", המרכז הרוחני, (המקדש של האם), מבנה ובו חדרים המיועדים להתבוננות ומדיטציה.
המבנה מעוצב ככדור זהב ענק המוקף בגנים.
בתוך כדור הזהב יש אולם בגובה של כ-30 מטר שקירותיו לבנים.
באמצע האולם ממוקם כדור הקריסטל המלאכותי גדול, דרכו עוברת קרן שמש אחת שמאירה את כל החלל.
בחזונה, כתבה "האם": מדובר במקום בטקס העלייה על הקרקע השתתפו נציגים מ־124 מדינות.
כל אחד מהם הביא חופן אדמה מארצו, ועל תלולית העפר המשותפת נוסדה אורוויל, ברוח חזונה של "האם", המייסדת והמנהיגה הרוחנית מירה אלפסה, שהלכה לעולמה ב-1973. אישיותה וכתביה היו ועודם התשתית הרעיונית להקמת היישוב ולדרך ניהולו.
עיר השחר מעוררת בתושבים הדרים בה תקווה שהרעיון הקהילתי המיוחד הזה יעלה אור על האנושות כולה ויאיר את העולם בהבנה שאפשר לגשר על פערי התרבויות והבדלי הדתות.
לכן, הקהילה העמידה בפני עצמה את המטרה לתרום מהידע מהניסיון ומהיכולת שלה למען תושבי הודו השכנים.
עצם בואם ממדינות מפותחות מאפשר להם להעניק, ללמד, ללמוד מהמקומיים ולהוסיף מהידע שלהם - הכול בהתאם למוכר להם ממדינותיהם.
בעיר מתקיימים גם קורסי יוגה, מדיטציה, מסג' תאילנדי ועוד במתכונת חד פעמית, שבועית או חודשית.
ביישוב יש סוג של שיתופיות מגובשת אך היא שונה מזו המוכרת לנו בקיבוץ הישראלי.
עצם המשכיות הקיום של העיר עד כה מוכיחה כי לפחות חלק מהרעיון הצליח וכי תרומתה לאזור נמשכת.
באוורויל נוצרו קשרים בין אנשים שונים מרקע חברתי-דתי שונה שחיים בה יחדיו.
חלק ניכר של מימוש האידיאל הוא התנדבות.
הכוונה לכל סוג של עבודה התנדבותית במקום ובכל התחומים הקיימים.
אפשרות זו מקנה למבקר היכרות מקרוב ולימוד תהליכים פנימיים של עבודת הקהילה בתחומים השונים.
המבקרים טוענים כי בעצם מדובר באנשים "לבנים" שחיים על חשבון ההודים המקומיים, במסווה של רעיון שיתופי:
סדהנא פורסט (Sadhana Forest), הצד הישראלי
בעיירה חיים גם כמה ישראלים שהתקבלו כחברים לכל דבר.
בשנת 2004 הגיעו הזוג יורית ואבירם רוזין עם בתם הקטנה אושר לאורוויל.
אבירם הוא פסיכולוג קליני ויורית אדריכלית.
כאן בנו את Sadhana Forest הממוקם במרחק כמה קילומטרים מהמקדש, ודי מבודד משאר הקבוצות.
בבואם היה זה מדבר שממה, כאשר מרב הקרקע האיכותית נדדה בשיטפונות לאגם הרחוק.
השטח כולל 90 הקטארים של יער נטוע.
הזוג עובד רק בחומרים טבעיים בכל תחומי החיים: אוכל, מקלחות, חימום מים, שירותים וכדומה.
לאחר תקופה מסוימת, מאחר שהמקומיים החלו להבין מהי משמעות שתילת עצים לשם אגירת המים והפיכת קרקע מדברית שוממת לקרקע פורייה, החלו להצטרף מתנדבים מקומיים ולאחר מכן מתנדבים מכל העולם.
המטרות העומדות בפניהם, שתילת עצים, כולל עצי פרי העשויים לשרת את האוכלוסייה המקומית, אגירת המים ושימור הקרקע.
הפרחת השממה, הפיכת המדבריות והאזורים הצחיחים לאזורים של חיים, כולל בעלי חיים המצטרפים, כמובן מאליו.
במהלך השנים הצטרפו כ-7,000 מתנדבים, בערך 1,000 מתנדבים הצטרפו כל שנה, לתקופות קצובות.
בכל תקופה חיים במקום כ-100 עד 200 מתנדבים.
המתנדבים לומדים לחיות בתנאים פשוטים ביותר, וכן אין לעשן במקום, אין לשתות אלכוהול (המתנדבים מתחייבים לא לשתות גם מחוץ למתחם) ואיסור מוחלט על כל שלל סוגי הסמים.
הרעיון כולל גם יצירת תנאי חיים המבוססים על עבודה עצמית על מנת להפחית הוצאות.
לדוגמה, החשמל נוצר במקום באמצעות אופניים יוצרי חשמל, שהמתנדבים מפעילים תוך כדי ביצוע תרגילי ספורט וכושר.
הבתים בנויים באמצעות עצי במבוק חזקים, אותם הם מקבלים מתעשיית הבמבוק באורוויל השכנה.
בנוסף, המקום אירח במשך העשור האחרון כ-1,000 ילדים.
הזוג הקים בהאיטי מרכז דומה וגם אליו החלו להגיע מתנדבים רבים.
בהאיטי נשתלו עד כה כ-80,000 עצי פרי למאכל התושבים.
ועתה החלו להקים מרכז דומה בקניה שם זכו לתמיכה של האומות המאוחדות.
ניתן לבקר במקום כל יום שישי באמצעות אוטובוסים היוצאים מאורוויל בשעה 16.00, המארחים מעניקים עוגות טבעוניות וארוחת ערב צמחונית על חשבונם.
פעילותם הכוללת מבוססת על תרומות.
בשנת 2014 אוריאל זוהר העביר סדנאות לתיאטרון רפואי-שמשי בסדהנא פורסט ובאולמות של אורוויל עצמה, וכן העלה באורוויל את הצגתו סרפיטה עם ברברה היימן, עיבוד של שניהם לרומן של אונורה דה בלזק.
אורואל (בספרדית: Peña Oroel) הוא הר ברכס הפירנאים אשר בספרד.
ההר, אשר נמצא בצפון הקהילה האוטונומית אראגון, מתנשא לגובה 1,769 מטר מעל פני הים.
הוא אינו גבוה באופן מיוחד, אך מפורסם מאוד באראגון עקב צורתו המיוחדת ועקב העובדה שהוא בולט לעין מכל נקודה בעיר חאקה אשר עליה הוא משקיף.
העלייה להר פשוטה מאחר שניתן להגיע לבסיסו הצפוני (1200 מטר) בעזרת רכב, ובעזרת רכב 4x4 לבסיסו הדרומי.
אגדות רבות קיימות סביב ההר, בהן אגדה המספרת כי כיבושה הנוצרי המחודש של ספרד, הרקונקיסטה, החל על ידי הדלקת מדורות על פסגת ההר.
אגדה אחרת מספרת כי בבסיסו של ההר קיים אוצר, ומכאן שמו של ההר (Oro - "זהב" בספרדית).
אורוון המכונה גם בשם "ללית" היא דמות בדיונית המופיעה בלגנדריום של ג'.ר.ר.
בת הורין תליון ומורוון אלדוון ואחות טורין טורמבר.
אורוון חיה בדור לומין לקראת סוף העידן הראשון.
אורוון נולדה בדור לומין לאביה הורין תליון ולאמה מורוון אלדוון כשנתיים לאחר הולדתו של אחיה הבכור - טורין, ואחת עשרה שנים לאחר דגור ברגולך.
צהוב היה שערה ובהירות היו עיניה וקולה התרונן בצחוק עת רצה במשחקיה בשדות.
כל אנשי אביה אהבו אותה מאוד ומשום צחוקה כינו אותה בשם "ללית" שפשרו צחוק, על שם קולו העליז של הנחל העובר ליד בית אביה.
גם טורין אחיה אהבה מאוד ועת שוטטה בעשב או בין העצים, היה שומר עליה בחשאי.
מאנגבנד באה מגפה להיתלום והפילה רבים מילדי האדם למשכב.
טורין ואחותו אף הם חלו במגפה, אך בעוד שטורין החלים וקם על רגליו, מתה אחותו אורוון והיא בת שלוש במותה.
בעקבות מותה, גבר בטורין רצונו ללחום במורגות' ועושי דברו, וזמן מה לאחר מכן טורין אכן עזב את בית אמו לדוריאת, על מנת לשרת אצל מלך האלפים תינגול.
אורוֹדֵס השני היה שליט האימפריה הפרתית בשנים 37-57 לפנה"ס.
בשנת 57 לפנה"ס הוא השתתף ברצח אביו, המלך פראטס השלישי, ביחד עם אחיו מיתרידטס השלישי, וקיבל את השליטה על המחוזות הצפון-מזרחיים של האימפריה הפרתית (פרתיה).
זמן קצר לאחר מכן פרצה מלחמת ירושה בין שני האחים על השליטה באימפריה.
לאחר מאבק שארך כ-3 שנים (54-57 לפנה"ס) נתפס מיתרידטס השלישי על ידי הכוחות הנאמנים לאורודס והוצא להורג, ואורודס השני הפך לשליט יחיד של האימפריה הפרתית.
בשנת 53 לפנה"ס פלש לתחומי האימפריה הפרתית צבא רומאי בפיקודו של מרקוס ליקיניוס קראסוס.
אורודס שלח כוח פרשים פרתי בפיקוד המצביא המוכשר סורנה נגד צבאו של קראסוס, ואילו הצבא הפרתי העיקרי, תחת פיקודו האישי, פלש לממלכת ארמניה, ששיתפה פעולה עם הרומאים כנגד הפרתים.
הצבא הפרתי בראשות אורודס השני אילץ את מלך ארמניה, ארטאווסדס השני, להיכנע ולהכיר בכפיפותו לאימפריה הפרתית, ובמקביל הצליח הכוח הפרתי בפיקוד סורנה להביס את צבאו של קראסוס בקרב חרן ולהשמיד אותו כמעט לחלוטין.
בעקבות הניצחון המכריע בקרב חרן ביססו הפרתים את שליטתם על השטחים שממזרח לנהר פרת, אך ניסיונותיהם לנצל את ההצלחה לצורך כיבוש סוריה מידי הרומאים בשנים 52 ו-51 לפנה"ס הסתיימו בכישלון.
במהלך מלחמות האזרחים ברומא בשנים 44-49 לפנה"ס תמכו הפרתים בצד הרפובליקני (או יותר נכון בצד של תומכי הסנאט), תחילה בפומפיוס, ולאחר מכן בראשי הקושרים נגד יוליוס קיסר, ברוטוס וקסיוס, אך נמנעו מלהתערב באופן פעיל במלחמות הפנימיות ברפובליקה הרומית עד שנת 40 לפנה"ס.
באותה שנה פלש צבא פרתי, בפיקודו של פאקורוס, בנו של אורודס השני, ובסיוע המצביא הרומאי הרפובליקני קווינטוס לאביינוס לשטחים שבשליטת רומא בסוריה ובאסיה הקטנה, והצליח לכבוש את רובם.
אולם שנה לאחר מכן הצליח המצביא הרומאי פובליוס ונטידיוס בסוס להביס את הצבא הפרתי-רומאי בפיקודו של לאביינוס באסיה הקטנה, ובשנת 38 לפנה"ס הובס גם הצבא הפרתי בסוריה בראשות פאקורוס, והאחרון נהרג בשדה הקרב.
אורודס השני, שהושפע קשות ממותו של בנו, החליט לפרוש מכיסאו ומינה את בנו פראטס הרביעי כיורשו.
אולם האחרון דאג לרצוח אותו בשנת 37 לפנה"ס, זמן קצר לאחר שירש את כסאו.
אורוואשי בוטאליה (בפנג'אבי: ਉਰਵਸ਼ੀ ਬੁਟਾਲੀਆ, באנגלית: Urvashi Butalia; נולדה ב-1952) היא פמיניסטית ומו"לית הודית.
יחד עם ריטו מנון, היא ממייסדות Kali for Women (קאלי לנשים), חברת הוצאת הספרים הפמיניסטית הראשונה של הודו, בשנת 1984. ב-2003, בעקבות סגירתה של קאלי לנשים, היא יסדה חברה נוספת, Zubaan Books.
בוטאליה נולדה באמבאלה, הריאנה, למשפחה עשירה, פרוגרסיבית ואתאיסטית ממוצא פנג'אבי.