tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לקראת האירוע התפרסם שבתוכנית האירוע לא נכללו הופעות של זמרות, בהתאם לנורמות המקובלות במגזר החרדי שלפיהן גברים אינם מאזינים לשירת נשים.
הפרסום גרר סערה וביקורת וחלק מהזמרים ביטלו את הופעתם בטענה להדרת נשים, אחרים קראו לכבד את אורחות חייו של פירר ולקיים את האירוע במתכונתו.
בעקבות הפולמוס החליטה האגודה לבטל את ערב ההתרמה.
פירר עצמו זכה בפרס ישראל על פעילותו במסגרת העמותה.
חתנו של חמלקרת ברקה, וגיסו של חניבעל ברקה.
על ילדותו או משפחתו של עזרובעל לא ידוע דבר.
הוא נלחם בסיציליה תחת פיקודו של חמלקרת ברקה במלחמה הפונית הראשונה.
לדברי טיטוס ליוויוס, ההיסטוריון הרומאי בן המאה ה-1 לפנה"ס, "מספרים כי תחילה נתחבב [עזרובעל] על חמלקרת בשל יפי עלומיו; אחרי כן נתקבל כחתן לו בגלל סגולות אחרות, כלומר סגולות הרוח."
עזרובעל התלווה אל חותנו במסעו לכיבוש היספניה.
לאחר שחמלקרת נהרג במארב של השבטים המקומיים, עזרובעל החליף אותו כמושל היספניה, מכיוון שבנו הבכור של חמלקרת חניבעל היה בן לא יותר מ-19 שנים.
עזרובעל חרג מדרכו של חמלקרת לכבוש את היספניה בכוח הזרוע ובחר לבסס את שלטונו באמצעות דיפלומטיה.
הוא עודד נישואי תערובת בין קציניו ואף הוא עצמו נישא לנסיכה מקומית.
את גיסו חניבעל השיא לנסיכה אימילקה.
נישואים אלו צלחו כיוון שחניבעל היה מאוהב באימילקה עוד לפני כן.
הוא חתם הסכמים עם ראשי שבטים ומלכים והגדיל את כוח ההשפעה הקרתגי בארץ.
הוא קבע את מושבו בעיר קרטחנה.
הרפובליקה הרומית הבחינה לראשונה בשדה הפעולה החדש של קרתגו, ושליחים רומאים פנו אל עזרובעל בבקשה שיבטיח להם שכוחות קרתגו לא יצאו מתחומי היספניה.
עזרובעל חתם על אמנה סודית שנקראה "אמנת האברו".
בהתאם לאמנה זו לא יחצו כוחות קרתגו את נהר האברו צפונה ונשק בידיהם.
ההסכם היה ככל הנראה הדדי והגביל גם את רומא הגבלות דומות.
הסכם זה נתן למעשה את השטח שמדרום לנהר לקרתגו, ואת השטח מצפונה לרומא.
בהסכם זה הרגיע עזרובעל את הרומאים, אולם ניתק את היספניה מהמחסום הטבעי שלה, הרי הפירנאים.
ההיסטוריונים העתיקים טוענים שעזרובעל חתם על ההסכם ללא ידיעת קרתגו, ולכן בהמשך הקרתגים טענו שהוא לא תקף כיוון שלא ידעו עליו.
אולם ככל הנראה לעזרובעל הייתה סמכות מלאה לחתום על הסכמים כאלו בשם קרתגו.
ההיסטוריון הרומאי המוקדם קווינטוס פאביוס פיקטור טוען שעזרובעל ניתק את היספניה מקרתגו, וחלם גם לכבוש את קרתגו עצמה ולשלוט בה כמונרך.
טענה שפוליביוס דוחה כלא אמינה.
עזרובעל נרצח בשנת 221 לפנה"ס בידי עבד קלטי שנקם את מותו של אדוניו, וחניבעל נבחר למפקד הצבא בספרד.
הפסל הספרדי מנואל ארביל פגן יצר פסל לזכרו והוא מוצב כיום בקרטחנה.
עזרובעל היה קצין בצבא קרתגו שלקח חלק בלוחמה בזירה האיטלקית במלחמה הפונית השנייה
תפקידו של עזרובעל לא ברור, הוא נזכר פעם כמפקד פרשים ופעם כקצין אספקה.
שמו מופיע לראשונה במהלך קרב אגר פלרנוס.
מפקדו, חניבעל מצא עצמו במעבר הרים צר כשהמפקד הרומאי פאביוס מאקסימוס מאגף אותו מכל עבר.
חניבעל הורה לעזרובעל להכין כמות רבה של לפידים ולהכין 2,000 שוורים מהשלל.
הוא הורה לחייליו לאכול ולישון, ובשלוש לפנות בוקר העיר אותם וציווה לקשור את הלפידים לקרני השוורים ולהדליק אותם.
הוא הורה למשרתים להעלות את העדר אל ראש הרכס, הרומאים שראו את הלפידים סברו שזהו צבא חניבעל המתקרב, ומיהרו לרוץ לשם תוך שהם מפנים את העמדה האסטרטגית, חייליו של חניבעל מיהרו ותפסו אותה.
הוא נזכר שוב במהלך קרב גרוניום.
חניבעל חיפש מקלט לחורף של שנת 217 לפנה"ס, הוא בחר בעיר גרוניום, ולאחר שנכשל משא ומתן עם התושבים הטיל עליה חניבעל מצור וכבש אותה, הוא הרג את התושבים אולם השאיר על כנם את הבתים והחומות כי תכנן להשתמש בהם.
הוא הקים מחנה מול העיר ושלח בכל יום שני שלישים מהצבא לאסוף תבואה ושליש אחד השאיר לשמירה.
בינתיים פאביוס נקרא במסגרת תפקידו חזרה לרומא והותיר את מרקוס מינוקיוס רופוס כמפקד והורה לו לא לתקוף בשום מחיר.
חניבעל ראה את מינוקיוס ומיהר לעבור אל גבעה סמוכה עם מרבית הצבא, אולם בהדרגה נאלץ להורות לחייליו לחזור וללקט תבואה שכן חשש שבמהלך החורף לא יהיה לו די אספקה.
מינוקיוס ניצל זאת ושלח את פרשיו נגד הלקטים והורה להם לא לקחת שבויים, את שאר הצבא שלח נגד מחנהו של חניבעל, מצבו של חניבעל היה נואש, אבל אז עזרובעל הופיע בדיוק בזמן עם פרשיו ומינוקיוס נסוג חזרה למחנה שלו.
במהלך קרב קאנאי הוא נזכר כמפקד פרשים איברים וקלטים באגף השמאלי הקרתגי.
לאחר מכן הוא אינו נזכר עוד, וייתכן שמת בקרב.
עזרה ישראלית מוטסת הוא ארגון סיוע אזרחי ישראלי, המציע סיוע הומניטרי לקהילות בעולם שנפגעו כתוצאה מאסונות טבע ומלחמות.
הארגון פועל בין היתר במדינות שאינן מקיימות יחסים דיפלומטיים בישראל.
הארגון שהוקם בשנת 2005 סימן לעצמו למטרה להציל קורבנות המתקשים לקבל סיוע בינלאומי בשל פרק 7 במגילת האומות המאוחדות על פיו ניתן לסייע לאוכלוסייה במדינה ריבונית רק באישור המשטר המקומי, ונאסר עליו להעניק סיוע לצדדים שלישיים כלשהם (למעט במקרים בהם המשטר גונה על ידי האו"ם).
בארגון מותחים ביקורת על כך שמניעת סיוע מאוכלוסיות מסוימות, איננה נחשבת לפשע, וטוענים כי לא אחת המשטרים הרשמיים מונעים סיוע או מפלים בסיוע קבוצות מיעוט או קבוצות המזוהות עם האופוזיציה הפוליטית במדינה.
לפיכך, ארגון ה-IFA פועל לעיתים במובהק בניגוד לתקנות אלו, ולעיתים אף בניגוד לחוק הבינלאומי במטרה לסייע באופן ישיר גם לקבוצות הנפגעות על ידי השלטונות בארצן.
מוטו הארגון הוא "כשם שאף אחד לא מבקש רשות להרוג, אנחנו לא מבקשים רשות להציל חיים".
הוא פועל ואף שולח פעילים גם למדינות להן אין קשרים דיפלומטיים בישראל במטרה לסייע להן, ועל כן חלק מפעולותיו נעשות תחת סיפורי כיסוי, ולעיתים אף אינן מתפרסמות.
את הארגון הקימה הפעילה החברתית גל לוסקי מקיבוץ חוקוק, המשמשת בו כמנכ"לית.
בעקבות פעילותה זו, בדגש על פעילות הסיוע לנפגעי מלחמת האזרחים בסוריה, הדליקה לוסקי משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות בשנת 2015.
במועצת המנהלים שלו מכהנים ישראל (איזי) קפלן, לינוי וולברג, הפעיל החברתי שיבי פרומן, אורלי בויקו, שרה וינו אלעד וירון זינגר.
צוות מתנדבי הארגון מונה כ-1,200 איש ובהם רופאים וצוותי רפואה, פסיכולוגים ואנשי חילוץ והצלה, לוחמי יחידות מובחרות בצה"ל ובהם כ-80 מוסלמים.
בשנת 2005 יצאו 17 מפעילי הארגון לסייע לנפגעי הצונאמי בסרי לנקה.
מלבד הסיוע לאוכלוסייה הכללית, התמקד הארגון בסיוע לתושבים בדרום המדינה, אזור שזוהה עם האופוזיציה במדינה, וכן למיעוט הטמילי במזרח - אזורים שהתקשו לקבל סיוע מהשלטון המרכזי.
המשלחת שהתה בשטח משך שלושה שבועות.
המשלחת הקימה מרפאות שדה שטיפלו בכ-3,400 איש, ועוד כ-2,500 ילדים טופלו על ידי שלושה מומחים לסיוע נפשי רגשי באירועי טראומה.
בנוסף חולקו כ-117 אלף מנות מזון במרכזי הזנה שהוקמו על ידי הקבוצה.
בהמשך אותה שנה יצאו יצאה משלחת של 18 איש לסייע לתושבי ניו-אורלינס בעקבות אסון הוריקן קטרינה.
המשלחת כללה סיוע בחיפוש נעדרים בהריסות, וכן בסיוע פסיכולוגי בתחום ההתמודדות עם טראומה עם צוותי ההצלה.
עוד יצאה משלחת של 6 פעילים לסייע בעקבות רעידת האדמה בקשמיר - אזור קונפליקט בין הודו ופקיסטן, בו ניסה כל אחד מהצדדים למנוע סיוע מיריבו.
הארגון הצליח להעביר ולחלק באזור לנזקקים בלא קשר למוצאם או אמונתם, כ-10 אלפים שמיכות וכ-70 אלף ארוחות.
כמו כן העבירו ציוד להקמת כ-1,500 מקלטים זמניים מבפני תנאי מזג האוויר.
על אף שמטרתו של הארגון לפעול מחוץ לגבולות ישראל, במהלך מלחמת לבנון השנייה פעל הארגון עם למעלה מ-200 מתנדבים בכ-50 ערים ויישובים בצפון הארץ במטרה לספק למקלטים מזרנים ושמיכות.
כמו כן הותקנו כ-250 מזגנים במקלטים וסופקו כ-100 מקררים במטרה לאפשר מפעלי הזנה.
ב-2006 שלח הארגון גם משלחת בת 8 אנשים לאזור ג'אווה באינדונזיה שנפגע ברעידת אדמה, שם חילקו כ-136 אלף מנות מבושלות, והציעו טיפול פסיכולוגי ראשוני לכ-250 ילדים.
מבצע זה נוהל תחת סיפור כיסוי, שכן אינדונזיה איננה מקיימת יחסים דיפלומטיים עם ישראל.
ב-2008 יצאה משלחת בת 5 פעילים מהארגון לסייע לנפגעי הצפות בגיאורגיה.
במסגרת פעילות זו העבירו כ-20 טון קמח, כ-15 טון אורז, כ-15 אלף קופסאות שימורים, כ-2 טון תמ"ל וכ-20 אלף שמיכות שנתרמו על ידי צה"ל ושונעו בהתנדבות על ידי חברת ארקיע.
באותה שנה יצאה גם משלחת של 5 פעילים מהארגון לסייע למבצע חסוי לסייע לנפגעי הציקלון בדלתה דל הנהר במיאנמר, מדינה שנשלטה באותה עת תחת שלטון צבאי שלא אפשר פעולות סיוע מצד גורמי חוץ.
הקבוצה הייתה הגורם החוץ ממשלתי הראשון שהצליח להגיע לאזור האסון שגרם למתום של כמאה אלף איש ולמיליון וחצי איש לאבד את ביתם.
כ-80 אלף איש קיבלו מהמשלחת מזון יבש, נרות ויריעות להקמת מקלטים זמניים.
באוגוסט 2008 הצליחו 12 פעילים של הארגון להגיע לאזורים שנפגעו מלחמת גאורגיה–רוסיה בדרום אוסטיה ואבחזיה - זאת על אף שהכוחות הרוסים לא אפשרו לאו"ם ולגורמי סיוע אחרים להיכנס לאזור ולחלק בו כ-105 אלף ארוחות, ולטפל בכ-700 איש במרפאת שדה.
באוקטובר 2009 יצאה משלחת נוספת לאינדונזיה, לסייע לתושבי האי סומטרה שנפגע ברעידת אדמה.
כ-25 אלף משפחות קיבלו חבילות מזון יבש, כ-1,800 ילדים קיבלו סיוע פסיכולוגי ראשוני.
לצד זאת הכשירה המשלחת כ-85 אנשי הוראה ופסיכולוגים מקומיים לסיוע ריגשי ראשוני.
כמו כן, סייעה המשלחת בשיפוצו של מסגד שנהרס באסון.
בינואר 2010 יצאה משלחת של 14 פעילים לסייע בעקבות רעידת האדמה בהאיטי, בהם אנשי צוות רפואי שהתנדבו בבית חולים השדה שהקים צה"ל ומומחים לסיוע פסיכולוגי וריגשי באירועי טראומה שביקרו ב-6 בתי יתומים.
הארגון ליווה בית יתומים ובו 76 נערות וסייע להם בשיפוץ המבנה, וכן באמצעים פיננסיים ורפואיים לאורך שנה וחצי לאחר האסון.
בדצמבר 2010 סיפק הארגון כ-15 אלף סנדוויצ'ים לצוותי הכיבוי וההצלה שפעלו בכיבוי השריפה בכרמל, וכן סיפק צינורות לכבאות ולמעלה מ-2,000 ערכות היגיינה לאנשים שפונו מביתם.
באפריל 2015 יצאה משלחת בת 5 פעילי הארגון, לצד המשלחת הצה"לית לסייע בעקבות רעידת האדמה בנפאל.
הצוות סיפק סיוע רפואי לכ-420 איש, וכן כ-12 טון של פח גלי שסייעו לכ-181 משפחות לשפץ את בתיהם של 1,081 איש.
עוד העבירו כ-3 טונות אורז שסייעו לכ-600 איש.
בין השנים 2011 ל-2018 פעל הארגון להציע סיוע לנפגעי מלחמת האזרחים בסוריה, כשהוא מעביר ציוד הומניטרי במבצעים חשאיים דרך שלושה גבולות.
הסיוע כלל כ-1,255 טונות של מזון וציוד - בהם כ-3.2 מיליון חבילות מזון יבש, 25 טונות של מזון תינוקות, ציוד רפואי בשווי למעלה מ-8 מיליון דולרים.
חלק גדול מהביגוד שנשלח לסוריה נאסף במסגרת מבצע משותף עם תנועת הנוער העובד והלומד בשם 'חום אנושי'.
עוד סייעו בהכשרת כ-300 כבאים ואנשי חילוץ והצלה סורים, הכשרת 22 רופאים אורתופדים סורים לשימוש במדפסות תלת מימד ליצירת פרוטזות.
כמו כן הקים הארגון את בית החולים 'ברכה' לנשים בדרום סוריה במטרה לאפשר לידות בטוחות וטיפול בנפגעות אונס.
בית החולים שהוקם קילומטר אחד מגבול ישראל מוגן לפיכך מתקיפות אווירית, שגרמו לכך שנשים רבות העדיפו ללדת בבית בסביבה מסוכנת ולא סטרילית.
בבית החולים 17 מיטות, 4 חדרי לידה ושני חדרי ניתוח, ובשיא טיפל למעלה מ-510 נשים בחודש.
ב-2019 בעקבות הודעת ממשלת ישראל על חידוש היחסים הדיפלומטיים עם צ'אד, שהתקשתה להתקדם על רקע המשבר הפוליטי בישראל, החליט הארגון לשלוח משלחת הומניטרית למדינה הסובלת ממגפת איידס חמורה, עוני ומיליוני פליטים שנמלטו אליה מרצח העם בדארפור שבסודאן ומאימת ארגון הטירור בוקו חראם.
משלחת הארגון הביאה עימה 14 מכונות דיאליזה (שנוספו ל-8 המכונות שהיו קיימות במדינה קודם לכן).
כמו כן הועברו שלוש מכונות הרדמה, כיסאות גלגלים, קביים, הליכונים וציוד רפואי חד פעמי רב.
עוד נמסרו למדינה ערכות לאיסוף תרומות דם והצוות הישראלי תרם דם והשתתף בפתיחת קמפיין בהשתתפות הגברת הראשונה של צ'אד, הינדה דבי איטנו, לעידוד תרומות דם במדינה.
באמצעות מטוס צבאי של צ'אד שהגיע לישראל, העביר הארגון עוד כ-20 טון ציוד הומניטרי למדינה.
בעקבות הפיצוץ בנמל ביירות באוגוסט 2020 ארגן הארגון גיוס המונים לסיוע לנפגעי האסון.
הארגון העביר באמצעות צדדים שלישיים ציוד רפואי רב ללבנון.
עזריאל (עזרי) לובושיץ (5 באוגוסט 1935 – 3 באוגוסט 1971) היה כדורסלן ישראלי, בגובה 1.89 מטר, ששיחק בהפועל תל אביב ובנבחרת ישראל.
היה שותף לשתי אליפויות וגביע אחד של הפועל תל אביב.
למד בבית החינוך לילדי עובדים בתל אביב ובבית הספר "תיכון חדש".
הצטיין בלימודים ובענפי ספורט שונים.
בילדותו היה לובושיץ חניך פעיל ב"תנועה המאוחדת".
בשנת 1950, בגיל 15, הצטרף לובושיץ לקבוצת הפועל תל אביב.
בתחילת שנות ה-50, טרם נוסדה הליגה הראשונה בכדורסל, שיחקה הפועל תל אביב במשחקי ידידות במסגרת "אליפות הפועל" ובמשחקים בינלאומיים בעיקר מול קבוצות צבאיות שונות.
באוקטובר 1953 התגייס לובושיץ לצה"ל ועשה שנת השלמה בקיבוץ ניר אליהו.
את הפועל הדריך באותה עונה המאמן ברוך שליין, ובסגל בלטו, בנוסף ללובושיץ, השחקנים שמעון שלח, דני ארז, משה בארי, ארז לוסטיג, דוד הייבלום ואחרים.
בשנת 1954 הצטיין במשחק של נבחרת צה"ל נגד נבחרת צרפת.
בזכות הופעתו המרשימה במדי נבחרת צה"ל, הוזמן להשתתף במדי נבחרת ישראל באליפות העולם בכדורסל 1954.
לובושיץ השתתף ב-15 משחקים, וקלע בממוצע 9.9 נקודות למשחק.
הפועל תל אביב העפילה לגמר הגביע אך הפסידה שם למכבי.
בשנת 1956 השתחרר לובושיץ מצה"ל, והחל ללמוד בטכניון בפקולטה להנדסת מכונות וייצור.
לובושיץ שיחק ב-16 משחקים, קלע בממוצע 9.7 נקודות למשחק וסיים את העונה כסגן מלך הסלים של הקבוצה אחרי משה בארי.
בעונת 1957/1958 זכתה מכבי תל אביב שוב באליפות, לאחר ששתי הקבוצות מתל אביב סיימו בשיווין בטבלת הליגה, אולם מכבי ניצחה בשובר שוויון: ניצחה את הפועל בדרבי בסיבוב הראשון 41 - 36, והפסידה בסיבוב השני רק 36 - 37. גם בעונה הבאה, 1958/1959, סיימה הפועל סיימה כסגנית של מכבי.
לובושיץ העלה את ממוצעו בעונה זו ל-11 נקודות למשחק.
לובושיץ קלע בממוצע של 7.7 נקודות למשחק, והיה חלק מחמישיית הקבוצה יחד עם חיים חזן, אורי גוטהלף, ארז לוסטיג וצבי לובצקי.
בשנת 1960 השתתף לובושיץ במדי הנבחרת בטורניר הקדם אולימפי לקראת אולימפיאדת רומא (1960).
בעונה הבאה, היה שותף לובושיץ לאליפות שנייה ברציפות של הפועל תל אביב, בזכות הפרש סלים טוב יותר מזה של סגניתה מכבי.
בשנת 1960 סיים את לימודיו בטכניון והחל לעבוד במקביל בהנדסת ייצור במפעל תעשייתי (באותו זמן הכדורסל בארץ לא היה מקצועני).
במהלך העונה קלע לובושיץ בממוצע 13.1 נקודות למשחק ב-8 משחקים - ממוצע השיא בקריירה.
בעונה זו רשמה הפועל היסטוריה כאשר זכתה בגביע המדינה הראשון בתולדותיה, אחרי ניצחון בגמר על מכבי תל אביב.
בשנת 1962 עזב את הפועל תל אביב, ונסע לארצות הברית להשלים את לימודיו.
הוא השתלם באוניברסיטת קליפורניה בברקלי וסיים בקבלת תואר M.B.A במנהל עסקים.
עם שובו ארצה, ניסה לחזור לשחק בהפועל תל אביב, אך לדבריו הרגיש שלא ראוי לקבוצה שדרשה הרבה יותר מכפי שזמנו המצומצם אפשר.
במקום זאת, למד ראיית חשבון ועמד בהצלחה בבחינות המקצועיות.
הוא הוסמך כרואה חשבון והחל לעבוד במשרד רואי חשבון של אביו.
בעונת 1964/1965 הצטרף לאס"א תל אביב ששיחקה בליגה א', היא הליגה השנייה באותם ימים.
בסיום העונה, בגיל 31, פרש לובושיץ מכדורסל מקצועני.
לאחר הפרישה המשיך לשחק בקבוצה החובבנית "קאונטרי קלוב" מליגה ב' (הליגה השלישית).
בשנת 1971 נפל לובושיץ בשירות מילואים בצה"ל, הובא למנוחות בבית-הקברות הצבאי בקרית-שאול.
לובושיץ שיחק במשך 10 עונות בליגה הבכירה (9 מתוכן בהפועל תל אביב), בהן קלע 1,330 נקודות, ממוצע של 9.2 נקודות למשחק היה שותף לזכייה ב-2 אליפויות וגביע המדינה אחד.
במדי נבחרת ישראל רשם לובושיץ 16 הופעות ושיחק בין היתר באליפות העולם בשנת 1954.
עזרה עצמית (באוקראינית: Самопоміч), היא מפלגה שהוקמה באוקראינה בשנת 2012.
המפלגה הוקמה על ידי אנדריי סדובוי, ראש העיר של לבוב .
בשנת 2014 המפלגה התמודדה בבחירות מקומיות בקייב ובתמיכת 7% מהקולות זכתה במקום השלישי, וחמישה נציגי המפלגה נכנסו לעירייה.
תוצאות אלו הביאו את ראשי המפלגה להחליט להשתתף בבחירות של שנת 2014 לפרלמנט האוקראיני.
מייסד המפלגה מיקם את עצמו במקום ה-50 ואילו בראשה הוצבה היזמית החברתית האנה הופקו.
נציגת המפלגה קיבלה תפקיד של סגן יושב ראש הפרלמנט ונציג נוסף נכנס לממשלה.
בבחירות מוניציפליות שנערכו באוקראינה בשנת 2015, זכתה המפלגה ב-915 מקומות (הנמוך בין כל המפלגות שהשתתפו בבחירות).
בשנת 2015 הוצאה האנה הופקו משורות המפלגה בעקבות הצבעתה בהצעות לשינויים בחוקה.
בינואר 2016 עזבה המפלגה עזבה את הקואליציה.
בשלהי 2015 ותחילת 2016 דנה המפלגה עם מיכאיל סאקשווילי וגופים נוספים על האפשרות להקים מפלגה חדשה, אך בקיץ 2016 הדיונים הופסקו.
באוקטובר 2018 המפלגה הכריזה על אנדריי סדובי כמועמד לנשיאות אוקראינה.
במרץ 2019 הוא החליט לעזוב את המרוץ.
בבחירות של שנת 2019 חלק משמעותי של נציגי המפלגה בפרלמנט התמודדו מטעם מפלגות אחרות.
עזרה הוא סרט דרמה טלוויזיה בריטי משנת 2021 על מגפת הקורונה בבריטניה, שנכתב על ידי ג'ק ת'ורן וביים מארק מונדן.
העלילה עוקבת אחר שרה (בגילומה של ג'ודי קומר), עוזרת צעירה במערכת הבריאות הבריטית שמתחילה לעבוד בבית אבות בליברפול, שם היא מטפלת בטוני (בגילומו של סטיבן גראהם), גבר בגיל העמידה שחולה במחלת אלצהיימר מוקדמת; כאשר המגפה פוגעת בבריטניה, שני עולמם משתנים לחלוטין.
הסרט שודר לראשונה בערוץ 4 ב-16 בספטמבר 2021.
בשנת 2019, שרה מתחילה לעבוד כעוזרת טיפול בבית ברייט סקיי, בית אבות בליברפול.
היא טובה בתקשורת עם התושבים, בפרט גבר בגיל העמידה בשם טוני, שחולה במחלת אלצהיימר מוקדמת.
טוני יוצא לעיתים קרובות מהבניין ומשוטט ברחובות כדי לנסות ללכת לבית אמו, שוכח שהיא מתה וביתם שייך כעת למשפחה אחרת.
עומס העבודה קשה, אך העולם כולו מתהפך כאשר מגפת הקורונה פוגעת בבריטניה במרץ 2020. כמו רוב בתי אבות אחרים ברחבי המדינה, ברייט סקיי סובלת מהתפרצות המגפה בקרב המטופלים.
המצב מוחמר עם המחסור החמור בציוד מגן אישי לאור העדיפות לאספקתם לבתי החולים של מערכת הבריאות הלאומית, על חשבון בתי האבות.
לילה אחד, כששרה נותרת כמטפלת היחידה בתפקיד, תושב ברייט סקיי קני סובל מהתקף שיעול רציני.
שרה מתקשרת למוקד הקורונה, כמו גם למוקד שירות הבריאות 111, אך אין אמבולנסים זמינים באזור.
שרה כועסת ומבוהלת, מעירה את טוני, שהוא גם החבר הטוב ביותר של קני.
הוא מצליח להפוך את קני, אך הוא עדיין במצב רע.
מאוחר יותר, שרה מגלה כי טוני קיבל תרופה חדשה מסטיב, ראש הבית.
היא מתעמתת עם סטיב, שאומר לה שרופא המשפחה של טוני התעקש על השינוי.
שרה זועמת, מוציאה את טוני מברייט סקיי ומביאה אותו לקרוואן שבבעלות משפחתה, שם הם מבלים שנים עשר ימים.
אביה של שרה, בוב, מוצא אותה שמבקר את מעשיה בכך ששואל אותה אם היא זקוקה לאספקה כלשהי.
תוך כדי משחק שיטהד, המשטרה מוצאת את שרה, אחרי תשאול עוברי אורח שזיהו אותם.
טוני מוחזר לברייט סקיי ושרה נלקחת למעצר.
בסצנה נוקבת שרה, האזוקה במושב האחורי של ניידת המשטרה, שוברת את הקיר הרביעי ופונה לקהל הצופים באומרה כי למפלגה השמרנית שנמצאת בממשלה לא אכפת מאנשים כמוה ומהנושאים שהם מתמודדים איתם, כגון עוני, חוסר בית, ופנייה לשימוש בבנקי מזון.
היא אומרת שלממשל לא אכפת מאזרחיו כי אין גורם שמוכן לקחת אחריות.
הסרט מסתיים בסטטיסטיקה על מקרי מוות בבתי אבות בבריטניה בתחילת המגפה והכמות הבלתי מספקת של ציוד מגן אישי שהממשלה סיפקה.
ב-20 בנובמבר 2020, ערוץ 4 הודיע שג'ודי קומר וסטיבן גראהם יככבו בסרט דרמה טלוויזיוני שהופק על ידי חברת פורג' על מגפת הקורונה והשפעתה בבריטניה, כאשר ג'ק ת'ורן יכתוב את התסריט ומארק מונדן יביים.
על הפרויקט אמר ת'ורן: "לפני כשנתיים סטיבן גרהם הגיע אלי עם רעיון לכתוב משהו עבורו ועבור ג'ודי קומר.
ניסיתי לחשוב על משהו ולא מצאתי כלום.
ואז קרה המשבר הזה, וראינו את בתי האבות נמעכים ומוכים על ידי הממשלה.
זה היה תהליך ארוך וקצר, שניסה למצוא דרך לספר את הסיפור הזה, הדבר המדהים הוא שיתוף בעיבוד הסיפור עם סטיבן, ג'ודי, מארק מונדן המדהים, בת' וויליס וכולם בחברת פורג' וערוץ 4."
כוונתו המקורית של ת'ורן הייתה לכתוב סיפור על "היבטים שונים של בתי אבות והיבט אחר של פוליטיקה בבית אבות", אך אמרו לו לשנות זאת על ידי מייסד חברת פורג' ג'ורג' פאבר.
"קצת פחדתי לכתוב על הקורונה", אמר ת'ורן למגזין אמפייר.
"לא ממש רציתי לכתוב דרמה על הקורונה.
אבל אז ככל שקראתי יותר דברים כך נראה שזה היה חשוב יותר."
הצילומים נערכו בעיקר בליברפול, אך חלקם צולמו גם בצ'שייר ובחוף ת'ורסטסטון בחצי האי ויראל.
כדי לסייע בהפחתת הסיכוי להדביק או להידבק בקורונה או להעבירו למטופלים, צילומים מסוימים התקיימו אפילו בקרוואנים, שכן מטפלים רבים נאלצו לעבור לבתים ניידים במהלך המגפה.
החלק השלישי של הסרט, בו שרה נמצאת לבד במשמרת הלילה ומנסה נואשות ליצור קשר עם שירותי החירום, נעשה בטייק בודד שנמשך למעלה מ-26 דקות.
במהלך שאלות ותשובות לעיתונאים לקראת צאת הסרט, קומר הודתה שרצף זה הוא כנראה הסצנה "הקשה ביותר" לצלם במהלך כל הצילומים.
"מארק [מונדן] ממש דחף אותי לזה," אמרה.
"אני זוכרת שהיה רגע, עשינו את כל התהליך הזה והייתי כל כך בתוך הראש שלי.
ואני חשבתי ש'אני חושבת שקיבלנו את זה, יש לנו את זה, יש לנו את זה', ומארק כזה 'לא, לא, לא - אנחנו הולכים לעשות עוד', ואני הייתי, 'אה בסדר'.
הייתי כל כך בתוך הראש שלי בשלב הזה ועשינו את זה שוב וברגע שהגענו לטייק השני הזה, לעולם לא היינו נכנסים לראשון.
ואני חושבת שמארק באמת היה פנומנלי בזה, וידע בדיוק מתי לדחוף אותך עוד קצת.
אז אני חושבת שזה כנראה היה הכי קשה לכולנו, כי באמת כולנו היינו צריכים להתכרבל ולעבוד כצוות."
קרול מידגלי מהטיימס העניקה לסרט חמישה כוכבים מתוך חמישה וכינתה אותו "סיוט מביש [שכל] השרים צריכים לראות".
לורן מוריס מרדיו טיימס העניקה לו ארבעה מתוך חמישה כוכבים, ושיבחה את הסרט על כך ש"הביא הביתה את החוויה הטראומטית שמטפלים רבים היו עוברים תוך ניסיון לטפל בדיירי בית פגיעים לאורך כל המגפה" ושיבחה את משחקם של גרהם וקומר.
ה"אינדפנדנט" העניק לסרט ארבעה כוכבים ושיבח את השחקנים והתסריט, כשהמבקר אד קאמינגס העיר: "הסרט במיטבו כשהוא סומך על השחקנים שלו במעשי החביבות והאהבה הקטנים שנזכרו למרות הכל.
בנושא זה, גרהם וקומר הם כל הסיוע הדרוש לך." בביקורת בת ארבעה כוכבים, "הגרדיאן" תיאר את הסרט "מעורר ומרתיע".
אניטה סינג מה"דיילי טלגרף" העניקה לסרט ארבעה מתוך חמישה כוכבים ושיבחה במיוחד את סצנת "משמרת הלילה הנוראית" של שרה, שאותה כינה סינג "קטע בימוי וירטואוזי של מארק מונדן".
עזרה עצמית יכולה להתבטא בהתמודדות אישית של האדם (למשל בקריאת ספרי עזרה עצמית), או בהצטרפות לקבוצות תמיכה עם אחרים החולקים את אותם הקשיים.
קבוצות לעזרה עצמית הן יחידות חברתיות וולונטריות בעלות מבנה קבוצתי המוקמות בידי עמיתים לשם עזרה הדדית, כדי לספק צורך דוחק, בעיית חיים מציקה, או כדי לגרום שינוי חברתי או אישי.
יוזמי ו/או משתתפי הקבוצה סבורים לעיתים, כי צורכיהם אינם יכולים להתממש באמצעות השירותים החברתיים הקיימים.
הקבוצה מאפשרת למשתתף בה לחוות שני תהליכים בו-זמנית: לסייע לזולת ולסייע לעצמו.
שני התהליכים תומכים זה בזה.
המשתתף מגדיר לעצמו את הבעיה, את מקורותיה ואת הדרך להתמודד איתה, ומקבל סיוע מאחרים בתהליך ההתמודדות.
הניסיון והידע שהוא עצמו צובר מאפשרים להעצים את עצמו תוך סיוע לזולת.
קבוצות לעזרה עצמית אינן כלי להתערבות טיפולית בלבד.
אפשר לראות שהשימוש בהם הוא תופעה חברתית בעלת אפיונים מיוחדים.
מבחינה חברתית קבוצות לעזרה עצמית הן סוג של התארגנות חברתית של אנשים הפועלים לדאוג לעצמם ולספק את צורכיהם במו ידיהם.
לפי ה-APA, קבוצות עזרה עצמית עונות על צרכים של השתייכות, עזרה רגשית, שינוי בחשיבה, ועזרה אינסטרומנטלית.
המעורבים בקבוצה עשויים להיות אנשי מקצוע, אולם תופעה זו אינה אחידה ומשתנה מקבוצה לקבוצה.
לפי צ'סלר ואח' (1990), יש חשש בקרב אנשי מקצוע שפעילותן של קבוצות לעזרה עצמית, המבוססות על הנחיה עצמית ולא על ידע מקצועי טיפולי, תגרום נזק לפונים אליהם.
בסקירת מחקרים אמפיריים של האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה, נמצא כי התועלת של קבוצות לעזרה עצמית איננה זהה לכל אחד ובכל מצב, וכי ישנם אנשים שמפיקים תועלת רבה מכך ויש שאינם מפיקים תועלת כלל.
עזרה ראשונה פסיכולוגית היא התערבות נפוצה המועברת מיד לאחר חשיפה לאירוע טראומטי.
מטרת ההתערבות להפחית מצוקה מיידית ולצמצם את הסיכון לפיתוח הפרעות נפשיות בעתיד.
התוכניות הראשונות לעזרה נפשית לאחר טראומה החלו בתגובה למצוקה הפסיכולוגית של חיילים במלחמת העולם השנייה.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר בארצות הברית, עלתה המודעות לפתח תחליף לדיבוב פסיכולוגי, דבר זה הוביל לגדילה ניכרת בשימוש בתוכניות לעזרה ראשונה פסיכולוגית.
התפוצה הנרחבת של התוכניות הייתה קשורה לפשטותם, להתאמתם למצבים שונים, וליכולת ללמד אותם בקלות גם להדיוטות.
אף על פי שקיימות כמה תוכניות התערבות שונות לעזרה ראשונה פסיכולוגית, יש להם כמה מאפיינים משותפים.
הם כוללים בדרך-כלל הערכת המצב של האדם, הקשבה לא שיפוטית, מתן מידע, ניחום, תמיכה פרקטית והפניה לשירותים נוספים במידת הצורך.
ניתן לשייך את מרכיבי הטיפול לארבעה מתוך חמשת גורמי החוסן של סטיבן הובפול.
המרכיב החמישי של תקווה אינו נמצא בשימוש נפוץ.
שיטת טיפול זו התבצעה גם בישראל בעשור הראשון של המאה ה-21, בין השאר דרך המוסד לביטוח לאומי.
Mental Health First Aid – תוכנית שפותחה באוסטרליה בשנת 2001. מטרתה לשפר את האוריינות לבריאות נפשית ולפתח מיומנויות עזרה.
השיטה נועדה להגביר את הביטחון בקרב נותני תמיכה למי שמפתחים קשיים נפשיים, והיא מיועדת לכלל הציבור.
RAPID Psychological First Aid – תוכנית שפותחה בארצות הברית בשנת 2012. מטרתה להגביר את תפיסת המוכנות והחוסן האישי וכך להפחית חרדה ודיכואן שיכולות להתעורר בעקבות טראומה.
Psychological First Aid by the National Child Traumatic Stress Network – תוכנית שפותחה בארצות הברית בשנת 2012. מטרתה לסייע למטפלים להפחית את המצוקה של מי שחווה טראומה, לסייע בצרכים מידיים ולקדם תפקוד מסתגל.
התכנית מיועדת למי שחוו אסונות או אירועי טרור.
Psychological First Aid: Guide for Field Workers – תוכנית שפותחה בשווייץ בשנת 2001 על-ידי ארגון הבריאות העולמי.
מטרתה להעניק תמיכה וסיוע הומאני ומעשי.
Psychological First Aid for Children – תוכנית שפותחה בשנת 2006 בארצות הברית שמיועדת למורים ולאנשי צוות נוספים בבתי ספר.
מטרתה לסייע לילדים החווים טראומה בזמן אמת.
במשרד הבריאות אימצו את מודל מעש"ה להגשת עזרה ראשונה נפשית למי שעברו טראומה נפשית:
למרות השימוש הנרחב בעזרה ראשונה פסיכולוגית, העדויות ביחס לאפקטיביות שלה אינן רבות.
קהילות של עזרה נפשית משתמשים בשיטות הללו מתוך הנחה שהן אפקטיביות, אך להנחה זו אין די ביסוס.
בסקירה של 12 מחקרים בנושא שפורסמה ב-2023, הראתה שייתכן שעזרה ראשונה פסיכולוגית משפרת את הבריאות הנפשית והרווחה הנפשית של מי שנחשפו לטראומה, אבל אין מספיק מחקרים איכותיים כדי להצביע על כך.
סקירה נרחבת יותר משנת 2024 הגיעה למסקנה שיש תוצאות מבטיחות לעזרה ראשונה פסיכולוגית.
נמצא אפקט להפחתת חרדה, ושיפור איכות החיים.
עם זאת, ניסויים עם הקצאה רנדומלית הראו אפקט קטן בלבד על התפתחות של דיכאון או הפרעת דחק פוסט טראומטית.
עזריה אלון (י"א בכסלו ה'תרע"ט, 15 בנובמבר 1918 – י"ח בשבט ה'תשע"ד, 19 בינואר 2014) היה ממייסדי החברה להגנת הטבע שפעל רבות לתיעוד טבע הארץ, שמירתו והפצת מורשתו.
זוכה שני פרסי ישראל, אחד כנציג החברה להגנת הטבע (במשותף עם אמוץ זהבי ויואב שגיא), והשני על מפעל חיים לשנת תשע"ב (2012).
אלון נולד ב-15 בנובמבר 1918 בעיירה הורושקי שבאוקראינה לשרה וחיים קוזירובסקי.
אביו נעצר בשנת 1924 ובמשך 9 שנים נדד בסיביר בבתי סוהר.
אלון עלה לארץ ישראל בשנת 1925 עם אמו ושתי אחיותיו, באוניה איליץ'.
המשפחה התיישבה במושב כפר יחזקאל שבעמק יזרעאל.
עם הגעת אביו לארץ ישראל עברה המשפחה לקריית חיים.
את לימודיו עשה בבית הספר הריאלי העברי בחיפה והיה חניך בתנועת הנוער המחנות העולים את לימודי התיכון סיים בשנת 1936. בשנת 1938 חזר לעמק יזרעאל והצטרף כחבר לקיבוץ בית השיטה, מקום מגוריו עד פטירתו.
בשנות ה-40 טייל רבות בכל רחבי ארץ ישראל, ונעצר מספר פעמים על ידי משטרת המנדט, על טיול באזורים אסורים לטיול.
בשנת 1944, בעת טיול לחרמון, נעצר על ידי הסורים, נשפט וקיבל קנס.
אלון נמנה עם אבות נושא שמורות טבע בישראל והיה ממייסדי החברה להגנת הטבע בשנת 1953. הוא פעל שנים רבות כמורה דרך ומדריך לידיעת הארץ.
במהלך השנים היה אלון מזכיר או יו"ר החברה להגנת הטבע, עסק בהקמת בתי ספר שדה ובמאבקים ציבוריים של החברה.
בשנת 1987 נבחר אלון ליקיר האו"ם בנושא איכות הסביבה.
מאז 1992 לימד בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון.
אלון נהג להדגיש את זיקתו לטבע ולפשטות גם בהופעתו החיצונית.
בשנת 2011 הוצגה התערוכה "עזריה אלון-תצלומים, מדבר-קיבוץ-טבע, 1940-1990" במשכן לאמנות על שם חיים אתר ובמוזיאון בית שטורמן בעין חרוד.
בשנת 2012 זכה בפרס ישראל על מפעל חיים, על תרומתו הייחודית להגנת הטבע בישראל.
בשנת 1952 נישא לרות אלון (לבית דיאמנט), קרובת משפחה רחוקה של בנימין זאב הרצל.
נולדו להם שלושה ילדים, ובביתם גדל גם בנה של רות מנישואיה הראשונים ליצחק קוטנר.
בשנת 1955 יצא ספרו הראשון בנושא הטבע ומאז הוציא עשרות ספרים בנושאי טבע וידיעת הארץ.
בשנת 1969 ערך את ספרו של וולטר פרגסון, "מדריך לציפורי ארצנו".
שימש עורך ראשי של האנציקלופדיה "החי והצומח של ארץ ישראל", שנכתבה ויצאה לאור בשנים 1983–1984. חיבר ספרי ילדים המקרבים את הקוראים הצעירים לנושא הטבע ושמירתו ובשנת 1987 הוציא מגדיר צמחי בר המלווה בצילומיו.
בשנת 1959 החל להגיש את התוכנית "נוף ארצנו" (שנקרא בשנתו הראשונה: "ישראל במבט חטוף") ב"קול ישראל" ועשה זאת ברציפות במשך למעלה מ-50 שנה.
הוא נכנס ל"ספר השיאים של גינס" כמגיש הוותיק ביותר של תוכנית ברדיו.
העיתון "מעריב" תיאר את סגנונו: .
בנוסף לתוכנית "נוף ארצנו" שהייתה במתכונת של פינה קצרה, שודרו מדי פעם תוכניות ארוכות יותר "פגישות עם עולם החי והצומח".
בשנת 1966 זכה בפרס רשות השידור (ראשון מקבלי הפרסים מטעם הרשות) על תוכניתו.
אלון השתתף במאבקים רבים, גדולים וקטנים, בנושאי שמירת הטבע והנוף, אך גם בתחומים אחרים.
בין מאבקיו בנושא שמירת הטבע והנוף נאבק נגד לקיחת מים מנחל ערוגות בידי אנשי קיבוץ עין גדי, על הגנת פרחי הבר ונגד הבנייה על הכרמל.
כן התנגד לגביית דמי כניסה לגנים לאומיים.
אלון נהג להדגיש שבאקלים ארץ ישראל יש רק שתי עונות ואין סתיו ואביב והתנגד לכינוי רמת הגולן שניתן לגולן.
אלון זכה בפרסים רבים כהוקרה על עבודתו למען איכות הסביבה ולמען הטבע בישראל:
1977 - פרס צימרמן לאיכות הסביבה
1980 - פרס ישראל לחברה להגנת הטבע, תוך ציון שמם של אלון, זהבי ושגיא
1984 - פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים
1987 - 500 Global של UNEP, תואר המוענק מדי שנה למוסדות ולאישים נבחרים על תרומתם המיוחדת לאיכות הסביבה.
1991 - תואר דוקטור לשם כבוד מטעם מכון ויצמן
1994 - פרס יגאל אלון למעשה מופת חלוצי
2008 - "אות מפעל חיים להגנה על הסביבה" מטעם המשרד להגנת הסביבה
2010 - פרס הרצל מטעם עיריית הרצליה
2011 - תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב
2012 - פרס ישראל על מפעל חיים
לרגל הגיעו לגבורות, יצא לכבודו בשנת תש"ס הספר "נופי ארץ ישראל - מבחר מאמרים על טבע, נוף וידיעת הארץ", בהוצאה משותפת של "אריאל" והחברה להגנת הטבע.
עֲזַרְיָה הוא מושב עובדים המשתייך לתנועת המושבים ושייך למועצה אזורית גזר.
עזריה נמצא באזור השפלה, כ-5 קילומטרים מדרום-מזרח לרמלה, דרומית לכביש 424, ממערב ליישוב בית חשמונאי ומדרום מזרח למושב יד רמב"ם.
ממערב לעזריה נמצא כביש 44 ומדרום לעזריה המושב בית עוזיאל.
בתחילה נקרא המקום כפר יעזק, היום ובין המייסדים היו גם חברי ארגון יעזק - יהודים עולי זאכו קורדיסטן, אולם עם הקמתו, שינה איש האצ"ל שבתאי שזו, ממיסדי המושב והמזכיר הראשון שלו, יחד עם רחל ינאית בן-צבי את שם המושב לשמו הנוכחי.
לפי ראשי התיבות של המשפט: "עולי זאכו ראו ישועת ה'".
יש הגורסים כי המושב נקרא על שמו של עזריה בן אמציה מלך יהודה (מלכים ב' ט"ו 1).
המושב נוסד ב–30 באוקטובר 1949, ז' בחשוון ה'תש"י, על ידי גרעין התיישבות ירושלמי, בשטח הכפר הערבי אלבריה, שנכבש ביוני 1948. בין המייסדים היו חברי ארגון יעזק, תנועת המזרחי וכן משוחררי צה"ל בוגרי מלחמת העצמאות.
המייסדים הגיעו לאזור חורבות הכפר הערבי אלבריה שננטש על ידי תושביו שברחו ממנו במלחמת העצמאות.
הקבוצה מנתה כ-28 משפחות שהגיעו מירושלים ומארגוני התיישבות שנוסדו טרם הקמת המדינה.
מוצאם של המתיישבים, אשר עלו לארץ עוד טרם מלחמת העצמאות, היה מכורדיסטן, עיראק, פרס, סוריה וטורקיה.
בכך היו המתיישבים דומים לאלו של תנועת מן העיר אל הכפר שהוקמה לאחר יותר משנתיים, ב-1952.
בשנות החמישים הראשונות לאור המצב הביטחוני הרעוע, עקב הקרבה לגבול ופעילות של מסתננים, חלק גדול ממשפחות המייסדים עזב את המושב ובמקומם נקלטו עולים חדשים מטריפולי שבלוב ומעיראק.
בשנים 1950–1951 נבנו בתי המושב החדשים והתושבים עברו למשכנם החדש.
בתחילה עסקו רוב חברי המושב בחקלאות: גידול ירקות, רפת ולול בנוסף היו גידולי שדה, כותנה ופרדס משותפים ותחנת שירות לטרקטורים.
בתחומי המושב היה מספר רב של בורות מים ובארות מים שהיו חלק מהכפר הערבי אל-בריה, אולם כל אלו נסתמו במהלך השנים מטעמי בטיחות.
השרידים היחידים הקיימים במושב עזריה לכפר הערבי ששכן במקום עד למלחמת השחרור הם שני מבנים, האחד מבנה בטון המשמש כמחסן ועליו עדיין ניתן להבחין בפגיעות ירי, ומבנה עשוי אבן אשר ככל הנראה שימש כבית הספר של הכפר הערבי.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 נקלע המושב לקשיים כלכליים ולקח חלק בהסדר חובות המושבים, שלאחריו נותרו ביישוב מספר קטן של משקים חקלאים פעילים בתחום לול, רפת, גידולי שדה וכרמים.
במסגרת המאמצים למציאת פתרון לבעיית חובות המושב, הוחלט על מכירת זכויות בקרקע חקלאית שקיבלה האגודה השיתופית של המושב, לטובת הרחבה קהילתית, על פי החלטה 737 של מינהל מקרקעי ישראל.
בעקבות בג"ץ הקרקעות, עתירה שהגישה בשנת 2001 על ידי הקשת הדמוקרטית המזרחית, בוטלה הזכות של מושבים לקבל אחוזים מערך הקרקע לאחר לשינוי יעוד של קרקע חקלאית לבנייה.
האגודה השיתופית של המושב עתרה לבג"ץ בדרישה לחייב את מינהל מקרקעי ישראל להתיר למושב לסיים את שיווק המגרשים הכלולים בתוכנית ההרחבה שלו.
עוד התפרסם המושב בעקבות מספרם הרב של המשקים החקלאיים אשר עסקו בפיטום אווזים.
בחודש דצמבר 1979 עלה בארץ לראש הכותרות מושב עזריה, בעקבות בור (בולען) שנפער בו; עומק הבור היה כ־25 מטרים וקוטרו 8 מטרים.
הבור המסתורי משך אלפי סקרנים מכל רחבי הארץ אשר באו לבחון את התופעה המוזרה, גאולוגים קבעו כי המדובר בקריסה פתאומית של פני הקרקע.
לאחר ששני בני-נוער נעלמו והיה חשש כי נפלו לתוך הבור (הדבר לא קרה), הוחלט לסתום את הבור, לשם כך היה צורך ביותר משבעים משאיות עפר..
ביישוב 65 משקים חקלאיים, 28 משקי עזר מקצועיים ו-81 יחידות מגורים המוקמות לבני המקום (הרחבה).
ענפי החקלאות הפעילים כיום במושב הם גידולי שדה, ירקות, חציר, חיטה, רפתות לחולבות, דיר כבשים, מטעים, כרמי ענבי, ולולי מטילות ופטם.
ביישוב גני ילדים, בית כנסת, צרכניה, מועדון נוער, מגרש כדורגל וכדורסל וכמו כן קבוצת אגרוף מקומית "מכבי נש"ר עזריה" (ע"ש נופלי המושב במערכות ישראל).
כמו כן במושב קיימים מספר עסקים קטנים כגון מחלבות וייצרני גבינות, תחנת שירות לכלים חקלאיים וכלי גינה ממונעים, מעבדה, נגרייה, מסגרייה ועוד.
כל האווזיות אשר פעלו במושב נסגרו מאז חוקק החוק האוסר על פיטום אווזים בשנת 2005.
בקצה הצפוני של המושב, בקרבת מועדון הנוער, נמצאת האנדרטה לזכר חללי היישוב.האנדרטה בנויה מסלע גדול עם לוח אבן עליו רשומים שמות חללי הישוב.
עזריאל גוֹטהֶלף קַרְלֵיבַּך (Esriel Gotthelf Carlebach) (י"ג בחשוון ה'תרס"ט, 7 בנובמבר 1908 – ל' בשבט ה'תשט"ז, 11 בפברואר 1956) היה עיתונאי ופובליציסט בתקופת היישוב ובימי ראשית מדינת ישראל.
שימש עורכו הראשון של העיתון "ידיעות אחרונות" ומאוחר יותר מייסדו ועורכו הראשון של העיתון "מעריב".
קרליבך נולד בעיר לייפציג שבקיסרות הגרמנית בשנת 1908 כנצר לשושלת של רבנים תלמידי רבי עקיבא איגר.
סבו, הרב שלמה קרליבך, היה רבה של העיר ליבק.
אביו, אפרים קרליבך, היה בן 20 כאשר נתמנה לרבה של לייפציג, ובה הקים בית ספר להנחלת השכלה כללית-יהודית רחבה.
לבנו קרא על שם רבו, הרב עזריאל הילדסהיימר, מראשי היהדות האורתודוקסית בגרמניה.
בן דודו היה הזמר החסידי שלמה קרליבך.
דודו של עזריאל קרליבך היה הרב ד"ר יוסף צבי קרליבך, רבה של המבורג, ועסקן נמרץ עבור הישיבות באירופה.
כבר בגיל 12 כתב עזריאל קרליבך מסה מקיפה על יצירתו של י"ל פרץ, שאותו קרא במקור.
בגיל 15 יצא ללמוד בישיבות טֶלְז בליטא.
בשנים 1927–1929 למד בישיבת מרכז הרב בירושלים, אצל הרב קוק, ונסמך לרבנות, אולם אחר כך שב לגרמניה והפסיק לשמור מצוות.
למד באוניברסיטאות ברלין והמבורג וקיבל תואר דוקטור למשפטים.
הפך לכתב של עיתונים יהודיים, ובהם היומון היידי הוורשאי "הײַנט" ו"הארץ".
היה פעיל בחוגים חרדיים, כמו גם בתנועת צעירי מזרחי.
כתב סדרת מאמרים המתארת את מסעותיו ברחבי גרמניה, כולל התקלות עם בריונים אנטישמים שהכו אותו ופגעו בכליותיו.
ב-1931 מונה לעורך של השבועון היהודי "Israelitisches Familienblatt" בהמבורג.
בשנת 1932 החליט לבצע רעיון מהפכני, כאשר נסע לברית המועצות כדי להתרשם מחיי היהודים במשטר הקומוניסטי.
לאחר מכן פרסם ברבים את מסקנותיו מהמסע, שלפיהן אין שום אפשרות ורקע מתאימים לצמיחת חיים יהודיים.
מהלך זה הביא לניסיון התנקשות בו מטעם הנוער הקומוניסטי בהמבורג ב-3 בינואר 1933. באותה מידה לא היסס לתקוף גם את המשטר הנאצי, וכך נכלל ב-29 במרץ 1934 ברשימה השחורה של 37 בוגדים במולדת, שהתירה את שלילת חירותו והחרמת רכושו (ברשימה זו נכלל גם פרופ' אלברט איינשטיין).
כדי להתהלך חופשי ברחובות ברלין, נהג ללבוש, בסיכון רב, מדי אס אה.
בשנת 1937 עלה לארץ ישראל.
הוא הצטרף למערכת "הארץ" ובהמשך עבר לכתוב בעיתון "הצופה".
בשנת 1939 היה לעורכו הראשון של העיתון "ידיעות אחרונות".
בשנת 1948, בהיותו עורך "ידיעות אחרונות", נפל סכסוך בינו לבין הבעלים של העיתון, יהודה מוזס.
קרליבך חש שמוזס מנסה להשפיע על תוכני העיתון, ולמנוע פרסום שעלול לפגוע במפרסמים של העיתון.
קרליבך ראה בכך פגיעה אתית בתפקידו של העיתון.
הקש ששבר את גב הגמל היה כאשר נשלח קרליבך לדיונים באו"ם שעסקו בתוכנית החלוקה ב-1947. קרליבך, שרצה שידיעותיו הבלעדיות יגיעו ראשונות, שלח אותן בטלגרף "דחוף", בתוספת מחיר, והיה משוכנע שמוזס יהיה מאושר מהסקופים שסיפק לעיתון.
במקום זה קיבל מברק ובו שלוש מילים: Stop cabling urgent .
קרליבך, ועמו עיתונאים בכירים בעיתון, פרשו ממנו והקימו עיתון מתחרה בשם "ידיעות מעריב", שהופיע לראשונה ב-15 בפברואר 1948 בעריכתו.
הגיליון הראשון נשא את המילה "ידיעות" באותיות גדולות, ומתחת, באותיות קטנות של מכונת כתיבה נכתבה המילה "מעריב".
בית המשפט קבע שהקמת העיתון חוקית, אולם על מנת למנוע הטעיה, יש לוודא שהמילה "מעריב" תהיה גדולה מן המילה "ידיעות".
לאחר מספר חודשים, כשבתודעת הציבור התקבע השם "מעריב", הוסרה המילה "ידיעות" משמו של העיתון, ושמו החדש נותר "מעריב".
קרליבך ערך את "מעריב" מיום היווסדו ועד לפטירתו בשנת 1956. בעריכתו, הפך "מעריב" לעיתון הנפוץ ביותר במדינה, מעמד שהחזיק בו גם למשך עשרים השנים שלאחר מכן.
"ידיעות אחרונות" נאלץ לנהל מאבק הישרדות קשה, ורק בשנות ה-70 הצליח להשיב את מעמדו כעיתון הנפוץ ביותר בישראל.
קרליבך נודע במאמריו הפובליציסטיים שכתב במדור יומי אותו חתם בשם העט "ר' איפכא מסתברא", שהחל ב"ידיעות אחרונות" והמשיך ב"מעריב".
במאמריו אלה הציג קרליבך עמדה לא-מפלגתית, תוך שאיננו מהסס למתוח ביקורת על אישי ציבור מכל קצות הקשת הפוליטית.
טור זה של קרליבך נחשב לפופולרי במיוחד, ורבים ראו בו את הטקסט המשפיע ביותר על דעת הקהל במדינת ישראל הצעירה.
הטור הופיע ברציפות עד לפטירתו של קרליבך בשנת 1956.
קרליבך הנהיג בעיתונו קו של התנגדות לשלטון מפא"י וראשה דוד בן-גוריון, ובין השאר הוביל מאבק נגד המשא ומתן הישיר עם גרמניה על תוכנית השילומים.
הספר, המתאר את הודו מנקודת מבט אישית ובראייה ייחודית, הפך לרב-מכר מיד עם הופעתו, ובמשך עשרים שנה הופיע במספר מהדורות.
קרליבך נפטר מהתקף לב בפברואר 1956, בגיל 47. הוא נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
ולזכרו נקרא רחוב קרליבך, שבו שכן בית מעריב בתל אביב.
קרליבך נחשב על ידי רבים כאחד מהפובליציסטים המוכשרים והחשובים ביותר בעיתונות העברית.
בתו, תקומה, נישאה לצייר אברהם מנדאל.
כרך 1: מבוא, תולדות מנוי הוועדה, ישיבות הוועדה בוושינגטון, לונדון, קהיר וירושלים, סיורים, באירופה ובארץ־ישראל, תל אביב: לינמן, 1946
כרך 2: עדוית, פרקי היסטוריה, פרוטוקולים, מיסמכים, תזכירים, הדין והחשבון צילומים, מפות ודיאגרמות, תל אביב: לינמן, 1946
הודו - יומן דרכים, הוצאת עיינות, 1956.
קבצים ממאמריו שהופיעו לאחר מותו:
ספר הדמויות, הוצאת מודיעין, 1959.
ספר החורבן, הוצאת ספרית מעריב, 1967.
ספר התקומה, הוצאת ספרית מעריב, 1967.
הרב ד"ר עזריאל הילדסהיימר היה ממנהיגי אסכולת תורה עם דרך ארץ (או 'נאו-אורתודוקסיה') בגרמניה, ומייסד בית המדרש לרבנים בברלין.
כן כיהן כרבה של אייזנשטט בהונגריה וכרב קהילת 'עדת ישראל' בברלין.
הילדסהיימר נולד בהלברשטאדט שבממלכת סקסוניה לאימו גולדה ולאביו יהודה לייב (בנו של משה גלֵיי, בן מאיר גליי) יוצא העיר הילדסהיים, ממנו התייתם בנעוריו.
כילד למד בבית הספר "השארת צבי" בעירו, המוסד החינוכי האורתודוקסי הראשון בקרב יהודי אשכנז שהוכנסו בו לימודי חול (המייסדים חששו מנוהגן של משפחות מסורתיות רבות, כמו הוריו של רש"ר הירש, לשלוח את ילדיהם להתחנך אצל נוצרים).
מגיל 17 למד בישיבתו של הרב יעקב אטלינגר באלטונה.
חכם יצחק ברנייס שימש לו מודל כדרשן.
ב-1840 חזר להלברשטאדט ולמד בגימנסיה של דום.
לאחר מכן המשיך את לימודיו באוניברסיטת ברלין והצטרף לפקולטה לשפות שמיות ולמתמטיקה.
ב-1842 עבר להאלה (Halle) והמשיך שם את לימודיו עד לקבלת דוקטורט בנושא פרשנות התנ"ך.
עם סיום לימודיו חזר להלברשטאט ושם נישא להנרייטה הירש.
ב-1851 החלה הקריירה הרבנית של הילדסהיימר, כשהתמנה לרבה של אייזנשטט, אז בממלכת הונגריה.
בבואו לעיר החל מיד בפעילות חינוכית והקים בעיר בית ספר לבנים, בו לצד ללימודי קודש למדו גם לימודי חול.
הלימודים בבית ספר זה התקיימו בגרמנית.
לאחר מכן הקים בית מדרש להכשרת רבנים, שצמח מ-12 תלמידים ב-1851 עד ל-128 תלמידים ב-1868, ולמדו בו אף תלמידים מארצות הברית.
דרכו של הילדסהיימר עוררה התנגדות בקרב הקנאים בהונגריה.
אלה (כמו הרב הלל ליכטנשטיין וחתנו עקיבה יוסף שלזינגר) האמינו כי הילדסהיימר מהווה סכנה גדולה עוד יותר מהנאולוגים המתעצמים, שכן היה אורתודוקסי שהעניק לגיטימיות ללימודי חול וטמיעה תרבותית.
ב-1873, כשתמך הילדסהיימר ביוזמה להקים בתי ספר בירושלים, השווה אותו הרב ליכטנשטיין ל"חזיר הפושט טלפיו."
ב-1869 הוזמן על ידי הקהילה האורתודוקסית עדת ישראל בברלין לכהן כרבה.
בתפקיד זה היה עליו להתמודד עם ד"ר אברהם גייגר הרפורמי, ששימש כרב הקהילה המרכזית של העיר.
בברלין הייתה גם קהילה רפורמית בדלנית קטנה בראשות עמנואל היינריך ריטר, שירש את התפקיד מהרב שמואל הולדהיים.
הילדסהיימר המשיך בברלין את מפעליו; הוא פתח בית מדרש להכשרת רבנים, ובעזרת מאיר (מרקוס) להמן – עורך העיתון דער איזראעליט – הוציא ספרים ומאמרים נגד התנועה הרפורמית.
"בתי מחסה" – בשנת תקצ"ו 1836 נוסד "כולל הו"ד" (הולנד ודייטשלנד) כדי לתמוך ביהודים בארץ ישראל.
לימים היה הרב הילדסהיימר לאחד ה"גבאים" של הכולל, והעלה את הרעיון לייסד בירושלים רובע יהודי שיעמוד ברשות עצמו.
הוא הגיע להסכמות עם הגבאים האחרים ב"כולל" וכן עם אחדים מאנשי ירושלים.
בשנת תרי"ח 1858 הם רכשו "מגרש בעל 000 13 אמות מרובעות במחיר של 84.000 גרוש טורקי", בקרבת בית החולים רוטשילד, שהוקם זמן קצר קודם לכן.
על שטר המכירה שנחתם ביום 24 באוגוסט 1859 הופיעו הקונים: ד"ר הילדסהיימר והכולל הו"ד, והם שנרשמו כבעלי המגרש ברשימות הרשויות.
על המגרש הוקמו "בתי מחסה", ולמשפחת הילדסהיימר נשמרה "חזקה" על דירה אחת בשכונה.
"למען ציון" – בשנת תרמ"ח 1888 ייסד הרב הילדסהיימר את אגודת "למען ציון", שנקראה כך על פי הפסוק .
מטרת העמותה הייתה לסייע בפרנסתם של יהודים בארץ ישראל.
האגודה סיפקה ליהודים שרצו בכך כלי מלאכה, הלוואות לייסוד או לפיתוח עסקים, חינוך מקצועי לנערים, וכן "להציל את המשוקעים ברשתות שטמנו להם המסיתים (המסיונרים) והסכנה הגדולה שיאבדו חלילה מתוך הקהל, לדורי דורות...".
בשנת תרנ"א 1891 תמכה אגודת "למען ציון" בכ-30 משפחות של יהודים בעיר רמלה (בעקבות בקשה של דוד ילין), וכן תמכה בדייגים יהודים בטבריה.
בשנת תרנ"ג 1893 תמכה האגודה בחייט יהודי שעבר לנצרת כדי לייסד בה קהילה יהודית.
שחרור אליעזר בן יהודה מהכלא הטורקי – בשנת תרנ"ד 1894 נעצרו אליעזר בן יהודה וחותנו על ידי השלטונות הטורקים, בעקבות מאמר שפרסם החותן והתנערות ממנו של ראשי היישוב הישן בירושלים: הרב יעקב שאול אלישר והרב שמואל סלאנט.
ידידיו של בן יהודה פנו למנהיגי הקהילות היהודיות בעולם והם, ובכללם הרב הילדסהיימר, כתבו מאמרים ולחצו על ממשלה הטורקית, וגזר הדין בוטל.
מתוך מאמר שפרסם המורה והסופר אהרון פירסט, אנו למדים שלרב הילסדהיימר "יצאו לו מוניטין בכל ארצות הגולה בגלל פעולותיו המבורכות לטובת הפלשים בחבש", אולם אין פרטים על פעילותו זו.
עזריאל הילדסהיימר נפטר בד' בתמוז ה'תרנ"ט (1899) בברלין.
על שמו נקרא מושב עזריאל, וכן רחובות בירושלים, בבני ברק ובתל אביב-יפו.
הילדסהיימר נשא לאישה את הנרייטה (יטיכן) הירש, בתו של אהרן הירש-גטינגן, סוחר מתכות אמיד מהלברשטט.
בנם מאיר היה ממנהלי בית המדרש לרבנים.
בנם נפתלי צבי הירש הילדסהיימר, היה עורכו של העיתון היהודי "Jüdische Presse" ומורה בבית המדרש לרבנים.
בנם יהודה נישא לבתו של הגביר ישראל ברודסקי והזוג התגורר באודסה.
אחד מחתניהם היה המזרחן יעקב ברט, שלימד גם הוא בבית המדרש לרבנים.
הנרייטה נפטרה בט"ז בסיוון ה'תרמ"ג (1883).
אחותו של הילדסהיימר, שיינכא רחל, הייתה נשואה לדיין ר' אליהו מונק, רב ה'קלויז' באלטונה (סבו של ר' אליהו מונק), שעמו הִרבה הרב הילדסהיימר להתייעץ.
לימים החליף בנם, הרב עזרא מונק, את הרב הילדסהיימר ברבנות קהילת "עדת ישראל".
עוד בחייו הדפיס הילדסהיימר ספרים בגרמנית בנושאים שונים.
אחרי מותו נותרו כתבים תורניים שלו בכתבי יד.
נכדו שנקרא על שמו עלה ארצה ואיתו כתבי היד של סבו; בני המשפחה הוציאו כתבים אלה לאור במהלך המאה העשרים:
שו"ת רבי עזריאל, חלק א': אורח חיים ויורה דעה (תל אביב תשכ"ט); חלק ב': אבן העזר וחושן משפט (תל אביב תשל"ו).
חידושי רבי עזריאל, חלק א': על יבמות וכתובות (מכון ירושלים תשמ"ד); חלק ב': על נדרים, נזיר, סוטה, גיטין וקידושין (מכון ירושלים תשנ"ב); חלק ג': על ברכות וסדר מועד (מכון ירושלים תש"ס).
רבי עזריה בן משה מן האדומים (דה רוסי - באיטלקית: Bonaiuto de' Rossi; 1513 בקירוב, מנטובה – 1578, פרארה) היה למדן, היסטוריון וחוקר יהודי-איטלקי.
רבי עזריה היה מהיהודים הראשונים שחרגו מחוץ לספרות הרבנית המקובלת בכתביהם, ובין היתר תרגם את איגרת אריסטיאס לעברית וחידש את העניין בפילון האלכסנדרוני.
התפרסם בעיקר עקב ספרו "מאור עיניים" בו הציע קריאה מחקרית של דברי חז"ל בענייני היסטוריה ומדע אל מול מקורות נוספים, דבר שגרר נגדו גינויים וחרמות על הספר מרבנים בני דורו.
על חייו של רבי עזריה מן האדומים ידוע אך מעט, בעיקר ממידע מפוזר שנוסף דרך אגב לספרו "מאור עיניים".
משפחתו, משפחת דה רוסי (Dei Rossi, כלומר מהאדומים), היא משפחה יהודית ותיקה באיטליה.
אביו של עזריה מן האדומים, רבי משה בן עזריה דה רוסי איש רג'יו, היה איש יודע ספר, מקורב לרשויות, ועסק בחלפנות כספים ברישיון בעירו מנטובה.
רבי עזריה נולד במנטובה שבמחוז לומברדיה, כנראה בין השנים ה'רע"ב - ה'רע"ד (1512–1514).
בילדותו קיבל חינוך יהודי מקובל - לימוד מקרא, משנה, תלמוד ועברית; החל מגיל 13 למד בעצמו.
נשא לאישה את בתו של חיים מסראן, יהודי ממנטובה שהיה עוסק בהלוואות בריבית - העיסוק העיקרי של יהודים באירופה באותם הימים.
הוא עבר להתגורר בבולוניה, ובשנת ה'שכ"ז (1567) עבר לפרארה.
לא ידוע במה עסק לפרנסתו; לפי גרסה אחת היה רופא, והוא עצמו מספר שעסק ב"זיקוק ספרים" - כלומר צנזורה של ספרים עבריים והכנתם לדפוס.
במקום אחר מזכיר רבי עזריה מן האדומים את השתדלותו להשיג מימון להדפסת משנה תורה של הרמב"ם עם פירושו של רבי יוסף קארו, "כסף משנה".
לצד עיסוקו בהדפסת ספרים עסק עזריה מן האדומים גם בקריאתם המתמדת; ברשימותיו של הרופא היהודי האנוס אמטוס לוזיטנוס נמצאת (בין שאר המלצות רפואיות) הוראה האוסרת על רבי עזריה לקרוא בלילות לאור הנר.
מלבד ספרים יהודיים, למד רבי עזריה מן האדומים גם שפות, ובהן לטינית, וקרא ספרות איטלקית וספרי היסטוריה ומחקר רבים שהיו מקובלים באותה תקופה.
עסק במחקר ההיסטוריה של העת העתיקה, בחקר העמים הקדומים והנצרות ובארכאולוגיה יוונית ורומית.
בשנת של"א החל בכתיבת ספרו "מאור עיניים", אותו סיים לכתוב לאחר כשנתיים.
בשנת של"ה (1575), חלם רבי עזריה מן האדומים כי תוך כשלוש שנים הוא ימות.
על כך חיבר שיר קצר:
רבי עזריה כתב את צוואתו ואף חיבר בעצמו את הנוסח שייכתב על מצבתו.
ספרו העיקרי של רבי עזריה מן האדומים נקרא "מאור עיניים".
בספר זה שלושה חלקים: "קול אלהים", "הדרת זקנים" ו"אמרי בינה".
מן הספר עולה שרבי עזריה מן האדומים מאמין בכל עיקרי האמונה היהודית: בקיום האלהים, בהשגחתו, בשכר ועונש, בניסים ובבחירת עם ישראל.
הוא אף מרשה לעצמו לפקפק בכמה מסורות מקובלות, למשל בייחוסו של תרגום אונקלוס לעקילס.
כמו כן, מפקפק רבי עזריה בדיוקה של הכרונולוגיה המקובלת על החכמים: לדעתו החלו לחשבה רק החל מתקופת הגאונים, והוא מוסיף למניין שנות הבית הראשון כעשרים שנה.
בעוד מספר חכמים, כמו למשל רבי משה פרובינצאלו ורבי יצחק פנצי, שלחו אליו את השגותיהם ובקשו את הבהרותיו, נזדרזו חכמים אחרים לפרסם מכתב שבו מוגדר הספר כ"הספרים החיצוניים" ומוטל איסור לקרוא בספר אלא באישור מפורש מחכמי העיר.
כדי לשכך את ההתנגדות שעורר הספר נאלץ המחבר לערוך בו מספר שינויים: הוא הדפיס מחדש מספר גליונות וכרכם בספר במקום הישנים, הוסיף לספר את ההשגות של הרב יצחק פנצי עם תשובותיו והסבריו, והוסיף לספר כתב התנצלות בשם "מצרף לכסף".
למעשה הצליח רבי עזריה מן האדומים להפיס את דעתם של המתנגדים בשינויי ניסוח בלבד, בלא שיצטרך לסגת משום טענה מרכזית בספרו.
באותה תקופה הגיע הספר לארץ ישראל, ושם נודע על מכתב נוסף האוסר על הקריאה בספר.
הספר הובא בפני רבי יוסף קארו, והלה הביע את תרעומתו הקשה על תוכני הספר.
רבי יוסף קארו לא הספיק לכתוב את מכתב המחאה שלו, אך תלמידו רבי אלישע גאליקו הודיע בשמו כי מן הראוי היה להכריז חרם גמור על הספר ורבי משה אלשיך העיד שגם הוא שמע זאת.
ולערך בשנת של"ו חתמו עשרה מרבני צפת על כרוז בו הובאה עדות זו ולאחריה נכתב: לאחר זמן מה, כנראה עם קריאת התנצלויותיו של המחבר בספרו מצרף לכסף, שככה גם התנגדותם החריפה של חכמי צפת.
המהר"ל מפראג בספרו "באר הגולה" ביקר בחריפות את השקפותיו של רבי עזריה על האגדה.
הרב יעקב עמדין הוציא גם הוא חרם חמור על הספר וציווה (שאילתות יעב"ץ ח"א סי'לג) לשורפו, אך לאחר מכן חזר בו והתבטא כי "לא תתעב אדומי".
גם המהרש"ם מביא את הדעות השונות ביחס אליו בספרו דעת תורה או"ח (סי ש"ז סעיף ט"ז).
החל מהמאה ה-18 התחדשה ההתעניינות בהגותו של רבי עזריה מן האדומים, וזאת משום שאנשי תנועת ההשכלה מצאו קרבה בין הגותם להגותו.
עזריאלי מכללה אקדמית להנדסה ירושלים היא מכללה אקדמית להכשרת מהנדסים.
המכללה נוסדה בשנת 1999 בשם "המכללה האקדמית להנדסה ירושלים" ובשנת הלימודים תש"פ, למדו בה כ-1,600 סטודנטים לתואר ראשון בהנדסה וכ-40 לתואר שני.
בעזריאלי מכללה אקדמית להנדסה ירושלים מתקיימים גם לימודים של היחידה ללימודי המשך, בשיתוף הטכניון במגוון תחומים וחוגים.
קמפוס המכללה נמצא בשכונת רמת בית הכרם, בירושלים בבניינים בהם הייתה ממוקמת בעבר מכללת "בזק".
מכללת בזק נוסדה בשנת 1951 על ידי יקותיאל פקטה (בנו של מיכאל פקטה, רקטור האוניברסיטה העברית בשנים 1946–1948), בשם בית הספר המקצועי לטכנאי בזק בירושלים.
יקותיאל פקטה למד בגימנסיה העברית, ואחר כך קיבל תואר מוסמך במתמטיקה, פיזיקה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית.
הצטרף ל"הגנה" ובשנת 1941 השתתף בקורס אלחוטנות, שנערך במגרשי התערוכה בתל אביב.
לאחריו שימש כאלחוטן ההגנה בירושלים.
תחילה שכן בית הספר בצריפים סמוך לתחנת הרכבת בירושלים, ובשנתו הראשונה למדו בו 11 תלמידים.
יקותיאל פקטה כתב בעצמו את חלק מספרי הלימוד, גייס והכשיר את המורים.
בשנת 1972, עבר בית הספר למתחם שהוקם בשכונת רמת בית הכרם, שכלל גם פנימייה לתלמידים שהגיעו מחוץ לירושלים.
באותה עת פעל בשם "בית הספר לטכנאי בזק שליד משרד התקשורת".
בשנות השמונים למדו במכללה 460 תלמידים, והיא פעלה בחסות חברת בזק שהוקמה ב-1980 כחברה ממשלתית האחראית על שירותי התקשורת בישראל, שהופרדו ממשרד התקשורת שבמסגרתו פעלו עד להקמת החברה.
בוגרי המכללה קיבלו תואר טכנאי (לאחר שסיימו כיתה י"ג) או הנדסאי אלקטרוניקה וטלקומוניקציה (לאלו שסיימו כיתה י"ד), ורבים מהם עבדו בחברה לאחר סיום לימודיהם וכן גם בחופשות הקיץ של בתקופת הלימודים התאפשר לתלמידים לעבוד בבזק.
רוב תלמידי בית הספר היו בנים.
בשנת 1989 שיעור הבנות שלמדו במכללה היה 15%.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החליטה חברת בזק לסגור את המכללה.
בנובמבר 1998 החליטה המועצה להשכלה גבוהה על הקמת המכללה האקדמית להנדסה ירושלים, כשמטרתה היא חיזוקה של ירושלים מבחינת פיתוחן של התעשיות הטכנולוגיות
המכללה היא עמותה רשומה; בין מייסדיה הרשות לפיתוח ירושלים ועיריית ירושלים והחלה לפעול משנת הלימודים תש"ס (2000/2001).
עוזיאל וכסלר שימש כנשיאה, עד להחלפתו ביולי 2012 על ידי פרופ' צבי שטרן.
אביטל שטיין הייתה מנכ"לית וסגנית הנשיא.
בינואר 2004, החליטה ועדת שרים לענייני ירושלים להקצות למכללה את השטח של מכללת בזק (עד אז פעלה במבנים שכורים בתוך קמפוס האוניברסיטה העברית גבעת רם).
בתחילת 2013 שונה שמה של המכללה לעזריאלי לאחר שדוד עזריאלי תרם סכום כסף משמעותי שהושקע בבניית קמפוס חדש, אשר יתפרס על שטח של כ־30 דונם ובו בניינים בעלי כיתות לימוד חכמות, מעבדות משוכללות ומתקדמות, ספרייה ראשונה מסוגה בתחום ההנדסה, מעונות לסטודנטים, מאיץ טכנולוגי לחברות הזנק ומרכז חווייתי לסטודנט.
באוקטובר 2015 נחנך המבנה הנוסף בקמפוס בשטח של כ-11,000 מ"ר.
בנובמבר 2017, נערך טקס הנחת אבן הפינה למגדל מעונות בן 18 קומות, ובו דירות מגורים לכ-350 סטודנטים וסטודנטיות.
ב-2021 זכתה המכללה ביחד עם בית החולים שערי צדק ובית החולים סנט ג'וזף במענק של 6 מיליון שקלים לפיתוח חברות הזנק בתחום הרפואה, במסגרת הקול הקורא "מאיצי מדע" של משרד החדשנות, המדע והטכנולוגיה.
במכללה 15 מסלולי לימוד לתואר ראשון ושני, בוגר במדעים .B.Sc ו- .M.Sc בהנדסה בתחומים:
תואר שני בהנדסת תוכנה .M.Sc עם התמחות בבינה מלאכותית
תואר שני ביזמות טכנולוגית .M.A
מסלול ישיר לתואר שני ביזמות טכנולוגית .M.A
מסלול ישיר לתואר שני מדעי המחשב + הנדסת תוכנה .M.Sc
הנדסת חשמל ואלקטרוניקה .B.Sc + מדעי המחשב
לימודי מדעי המחשב לבוגרי תואר במדעים
עזריאל קאופמן (1929 – 20 בפברואר 2004) היה משורר עברי, צייר, מורה מחנך ועורך כתב העת מאזנים.
קאופמן נולד בעיירה סוקולוב, הסמוכה לעיר לודז', שבפולין, למשפחה של פרוונים.
בגיל 4 החל לימודיו בחדר מסורתי, עד גיל 10. למד לימודים מסורתיים בעברית וביידיש.
כשהיה בן 7 החל ללמוד במקביל גם בבית ספר פולני.
ב-1939 כבשו הנאצים את פולין, ומשפחתו נמלטה לבלארוס, שהייתה אז בתחום ברית המועצות.
ב-1940 גורשה משפחתו לעיר ארכנגלסק שבצפון רוסיה.
משפחתו הועסקה בעבודות כפייה קשות אצל הסובייטים, כריתת עצים, הובלות ועוד.
סבו נפטר במהלך עבודות הכפייה שם.
בשנת 1941, לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות עבר עזריאל קאופמן עם הוריו לאזור הוולגה.
הם שהו ושרדו את שנות מלחמת העולם השנייה בקולחוז קטן באזור העיר אוליאנובסק.
באותה עת החל גם בכתיבת שיריו הראשונים ביידיש.
ב-1946 חזרה משפחתו לפולין והתיישבה בעיר, שפונתה מתושביה הגרמנים.
שם נודע להם על פוגרום קיילצה.
הם נדדו לצ'כיה והצטרפו לתנועת "הבריחה".
יחד עם המוני העקורים היהודים הם נדדו לאוסטריה, משם לאיטליה, ומנמל נאפולי הפליגו לישראל.
עזריאל קאופמן התנסה לראשונה בכתיבת שירים בעברית, בעת שהותו במחנות ההמתנה באיטליה.
מיד עם הגיעו לישראל גויס לצה"ל, והיה בעתודה לקרבות לטרון.
המשפחה שוכנה במחנה עולים בחדרה, וכששוחרר מהצבא עברה לתל חנן.
ב-1950 נישא והשתקע עם אשתו ושתי בנותיו בעיר עכו.
עזריאל קאופמן התגורר בעכו כעשר שנים, ופיתח שם את שירתו העברית, לאחר שנטש את לשון היידיש.
גם נסיונותיו הראשונים בציור נעשו שם.
חוויה קשה מכוננת עברה עליו ב-1951, כשהשתתף, כחייל מילואים, בלחימת הכשל בקרב תל מוטילה.
רבים מחבריו ליחידה נהרגו ונפצעו בקרב נגד הסורים, והוא ניצל בנס.
לאחר קרב תל מוטילה חדל מכתיבת שירה ביידיש והתמסר לכתיבת שירה עברית.
עזריאל קאופמן השלים לימודיו באוניברסיטאות של ירושלים, תל אביב וחיפה.
הוא היה בעל תואר ראשון בסוציולוגיה ותואר שני בספרות עברית.
שימש כמורה ופעיל ספרותי תרבותי, עורך ומרצה, באגודת הציירים בבתי ספר ובמסגרות נוספות.
עזריאל נישא למזל, מורה בכירה לספרות בתל אביב ואב לבן ולבת.
ספרי שירתו של עזריאל קאופמן
סונטת עוף נודד, שירים, הוצאת נתן-נטע, תל אביב תשמ"ג 1983.