tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם נעים מעט מאוד ויכולים לצלול לעומק רב בחיפוש אחר מזון.
הם מתנקים במשטחי ניקוי על ידי דגים נקאים שונים או עופות ים כמו שחפים.
סוג אוסטרומולה (Austromola) – נכחד
סוג ומין יחיד דג שמש חד-זנב (Masturus lanceolatus)
סוג ומין יחיד דג שמש דק (Ranzania laevis)
דגי-סכין עירומים (שם מדעי: Gymnotidae) היא משפחה של דגי חשמל מהסדרה דגי-חשמל טרופיים החיים בנהרות וביצות באמריקה הדרומית ובאמריקה המרכזית.
במשפחה שני סוגים, אך כמה חוקרים מעריכים שהסוג אלקטרופוס שייך למשפחה עצמאית.
דגים אלה משתמשים בתהליך ביו חשמלי בגופם וכך חשים את הסביבה בנהרות העכורים של האמזונאס או האורינוקו ונהרות ואגמים טרופיים נוספים.
הם בעלי סנפירים קטנים והם כמעט עיוורים.
לדגים אלה אין שיניים והם בולעים את מזונם בשלמותו.
הם מפיקים הספק חשמלי של עד 860 ואט אצל הצלופח החשמלי, הספק שיכול להיות קטלני גם עבור אדם.
הם ניזונים מדגים קטנים ויצורים נוספים אותם הם הורגים על ידי חישמול.
סוג Gymnotus - בו 39 מינים
סוג אלקטרופוס (Electrophorus) - בו 3 מינים ובעבר נחשב לסוג ומין יחיד: צלופח חשמלי (Electrophorus electricus).
ייתכן שסוג זה שייך למשפחה עצמאית.
דגי משוט (שם מדעי: Regalecidae) היא משפחת דגי גרם מסדרת הלמפיריים השוכנים באוקיינוס הפתוח.
אלו דגי הגרם הארוכים ביותר בים והגדול מכולם הוא דג משוט ענק שמגיע עד לאורך 17 מטר מהראש עד הזנב ומשקלו 270 ק"ג.
דגים אלה בעלי ראש קטן וכהה, פה עם שפתיים פעורות כלפי מעלה, סנפיר גב ורוד מזדקר כמו ציצה ומאחוריו רעמת סנפיר לאורך כל הגוף עד הזנב הדק.
דגים אלה משייטים במים וניזונים מפלנקטון ומקריל.
הם יכולים לצלול לעומק 1 ק"מ מתחת פני הים וחיים הן באוקיינוסים הטרופיים והן באוקיינוסים הממוזגים אך כמעט ולא מתקרבים לחופים.
סוג ומין יחיד אגרוסטיכטיס (Agrostichthys parkeri)
דגי פחם (שם מדעי: Anoplopomatidae) היא משפחה של דגי ים מסדרת העקרבנונאים שבמחלקת מקריני סנפיר.
דגים אלה הם הגדולים בבני הסדרה.
המין ארילפיס זוניפר הוא הגדול מבני סדרת העקרבנונאים ויכול לשקול מעל 90 ק"ג ולהגיע לאורך 1.8 מטרים.
דג הפחם (Anoplopoma fimbria) יכול לשקול 57 ק"ג ולהגיע לאורך 120 ס"מ.
בשל גודלם הם יכולים להגיע לגיל מופלג לדגים, למעל 90 שנה.
הם צדים בקרקעית האוקיינוס השקט דגים קטנים יותר ודיונונים שהם מפתיעים.
שניהם חיים בקרבה לקרקעית הים.
במשפחה שני מינים, שניהם יחידים בסוגם:
דגי נקאי הם דגים שמציעים שירותי ניקיון והסרת טפילים ל"לקוחות" ממגוון מינים אחרים, לרוב ב"תחנות ניקיון" קבועות.
היחסים בין נקאים ללקחותיהם מהווים סימביוזה מסוג הדדי: ה"לקוח" זוכה בהסרה של טפילים, עור מת (כולל טיפול בגלדי פצעים) ואצות מגופו וכן ב"צחצוח שיניים" (ניקוי שאריות מזון המצטברות ביניהן), בעיסוי ("גירוי מישושי") ואפילו בהפגת מתחים (הפחתת רמות הסטרס); והנקאי זוכה במזון.
אולם, בנסיבות מסוימות, דגי נקאי עשויים "לרמות" ולאכול גם מוקוס, שכבת ריר שמגנה על גוף הלקוח, באופן המתקרב לטפילות.
נקאים לרוב מפרסמים את שירותיהם באמצעות צבעים בולטים, פעמים רבות באמצעות פס כחול מבריק לאורך הגוף.
נקאות התפתחה מספר פעמים באופן נפרד בהיסטוריה האבולוציונית של כדור הארץ בסביבות מימיות שונות ברחבי העולם (בכך היא מהווה דוגמה לאבולוציה מתכנסת).
לכן, דגי נקאי משתייכים למגוון נרחב של משפחות: שפתוניים (ביניהם הנקאים המוכרים ביותר כמו: נקאי ונקאי סנוריטה), נצרניים, פרפרוניים, קברנוניים, צניניתיים, אבוביים, כסופי צד, אלמוגיות, דבקיים כמו דבק נצמד ועוד - אך רובם אינם נקאים בלעדיים (כלומר, הם ניזונים בדרכים נוספות).
הלקוחות כוללים דגים ממאות מינים (כולל כרישים ובטאים) ובסביבות מסוימות גם לובסטרים, צבי ים, פתני ים, תמנונים, איגואנות ימיות, לווייתנים – ואפילו צוללנים ששוחים עם פה פתוח.
ישנם דגים נקאים שוכני מים מתוקים כמו הדיסקוס, המלאכיים, עגלסת הירדן ולבאו אדום-עין המנקים יצורים שונים כמו דגי מים מתוקים ואפילו היפופוטמים.
בספרו "מה דג יודע", כותב ג'ונתן בלקומב: "תופעת ההדדיות נקאי-לקוח מייצגת את אחת המערכות החברתיות המורכבות והנחקרות ביותר בטבע [...] הדינמיקות החברתיות מתבססות על רמות של מודעות ותחכום חברתי שחורגות למדי מתפיסותינו התרבותיות בנוגע לדגים."
נקאים עובדים לבדם או בצמדים של זכר ונקבה, לרוב במיקום קבוע.
הם עשויים לאותת באמצעות מחוות גופניות ("ריקוד" שכולל תנועות ראש וזנב אופייניות) או בשינוי צבעיהם שהם מוכנים לקבל לקוחות.
גם "לקוחות" יכולים להזמין ניקוי באמצעות מחווה גופנית אופיינית, שינוי צבע או פשוט באמצעות המתנה ליד תחנת הניקיון.
לעיתים הם אפילו מסתדרים בתורים בהמתנה לשירות.
הלקוחות אינם פאסיביים: כשמגיע תורם הם ניגשים לתחנת הניקוי ומותחים את סנפיריהם כדי להקל על דגי הנקאי להגיע לכל אזור בגופם.
חלק מהדגים פותחים את פיהם ואת מכסי הזימים שלהם כדי לאפשר לנקאים, שלרוב קטנים מהם בהרבה, להיכנס ולצאת.
נקאים יכולים לסמן באמצעות נגיחה קלה ללקוחות לפרוש סנפיר או לפתוח את מכסה הזימים לבדיקה.
לקוחות רבים משנים את צבעיהם לקראת הניקוי או במהלכו.
שינוי הצבע נועד כנראה לסמן לנקאי את הרצון בטיפול ולהקל על מלאכתו (להבליט את הטפילים על הגוף) אך גם עשוי לשקף הפחתה ברמת המתח.
לעיתים נקאים מחכים ללקוחות בחוסר תעסוקה, אך יש תחנות ניקוי באזורים עמוסים מאוד.
מחקר על שונית המחסום הגדולה מצא שדג נקאי (שפתוני) משרת בממוצע 2,297 לקוחות ביום.
ושדגים מסוימים מבקרים נקאי מסוים בממוצע 144 פעמים ביום – רמז לכך שניקוי אינו הדבר היחיד שדגים מקבלים מהטיפול.
במחקר אחר שנערך בשונית המחסום הגדולה נמצא שנקאי מסיר בממוצע מלקוח 1,218 טפילים ביום.
הראיות להיותן של תחנות ניקוי גורם מפיג מתחים כוללות ניסויים ותצפיות רבים.
לקוחות טורפים נוהגים בתוקפנות פחותה בהרבה באזור תחנות הניקוי, גם כלפי דגים שאינם נקאים, דבר שהופך את תחנות הניקוי לסוג של "גן עדן בטוח".
גם לעיסוי שכלול לעיתים בטיפול (הנקאי מניע את סנפיריו במהירות על גוף הלקוח) יש אפקט מרגיע על התנהגות הדגים.
מחקר הראו שדגים שנגרם להם סטרס מכוון (המתבטא ברמת קורטיזול גבוהה בדם) ביקשו לאחר מכן הרבה יותר טיפול מ"דגי נקאי" (למעשה, בובה שנראתה ונעה כמו דג נקאי) והתחככו בהם שוב ושוב.
אף על פי שהאינטראקציה עם בובת הנקאי הייתה מוגבלת ומספקת פחות מאינטראקציה עם נקאי אמיתי – עדיין היה די בה כדי להפחית רמת הסטרס של הדגים (ואת רמת הקורטיזול בדמם).
ניסוי זה ואחרים מחזקים את ההשערה שדגים מבקרים בתחנות ניקוי (אחדים מהם כאמור, יותר מ-100 פעמים ביום) גם כדי להקל מתח ומשום שהטיפול מרגיע ומהנה עבורם.
מחקרים מצאו שהדבר שנקאים הכי אוהבים לאכול מגוף הלקוחות שלהם הוא לא טפילים, אצות או עור מת – אלא דווקא את השכבה הרירית שמקיפה את גופם ומגנה עליו (מוקוס).
לקוחות, לעומת זאת, לא אוהבים את זה בכלל: הם מטלטלים את גופם מיידית, כנראה כסימן לכאב.
לקוחות מזדמנים עשויים לעזוב את תחנת הניקוי בשלב זה, אך לקוחות קבועים נוטים להוסיף על סימני הכאב גם מחוות כעס/ענישה/אזהרה לנקאי ש"עבר את הגבול".
איכות הטיפול ואופיו (למשל מידת עדינותו/נשכנותו, כמות "עיסוי הסנפירים" שהוא כולל) ואף הקדימות בתור (במקרים שיש תורים) – משתנים בהתאם לנתונים רבים שהנקאי לוקח בחשבון, כמסתבר משלל תצפיות וניסויים דקדקניים.
ביקוש והיצע – בתחנות ניקוי עם מעט לקוחות, נקאים מנקים טוב יותר (כצפוי לפי מודל שוק-חופשי: התחרות הגבוהה על לקוחות גורמת לעלייה בערך השוק של הלקוח, כך שמשתלם להשקיע בו יותר).
לקוחות קבועים – נקאים מזהים דגים אינדיבידואליים שחוזרים לטיפול בקביעות.
והם זוכרים לא רק את מי ניקו בעבר אלא גם מתי ניקו אותם.
הם יתנו עדיפות בתור ללקוחות שחלף זמן רב יותר מאז ביקורם האחרון, כי הספיק להצטבר על גופם מטען כבד יותר של טפילים ואצות.
יכולתם של דגי נקאי לזכור טיפולים קודמים היא דוגמה לזיכרון אירועי בקרב דגים.
מספר הצופים – מסתבר שככל שיותר דגים ממתינים לתורם וצופים בטיפול, כך נוהג הנקאי זהירות רבה יותר ומעניק טיפול עדין ו"מפנק" יותר.
מסוכנות הלקוח – אף על פי שמעולם לא נצפה או תועד דג כלשהו הורג או אוכל נקאי (סימן לעוצמת ה"חוזה החברתי" שהתפתח סביב תחנות הניקוי) – כרישים וטורפים אחרים זוכים בכל זאת ליחס מועדף.
כרישי שונית אפורים מאותתים לנקאים שהם מעוניינים בטיפול על ידי עיקול גופם כלפי מעלה ופתיחת פיהם לרווחה.
הנקאים לא מפגינים כל פחד כשהם נכנסים ללוע הכריש.
נראה שהם יודעים שהוא לא צפוי לפגוע בהם לרעה – אך שהוא יכול לעשות זאת.
נראה ששילוב בין שתי ידיעות אלה גורם לכך שדגים טורפים זוכים ליותר "עיסוי סנפירים"; וטורפים רעבים זוכים ליותר עיסוי מאשר טורפים שבעים.
"צל העתיד" – איכות הטיפול של הנקאי נקבעת גם על ידי שיקולים הקשורים בעתיד.
בתורת המשחקים נקבע שהנכונות לשיתוף פעולה תגבר ככל שהמשתתפים יסברו שיש סיכוי גדול יותר שייפגשו בעתיד.
גם נקאים, מסתבר, נוטים לנקות יותר בעדינות לקוחות קבועים ומוכרים שחיים בשונית, מאשר לקוחות מזדמנים.
לקוחות קבועים נהנים מטיפול מתחשב במיוחד בתחילת מערכת יחסיהם עם הנקאים, שכולל גם עיסוי ממושך בעזרת סנפיריהם (שנועד לגרום לדג להישאר יותר בתחנת הניקוי ולפייסו במקרה של נשיכה מכאיבה).
לא רק הנקאים שוקלים שיקולים מורכבים כחלק מהאינטראקציות סביב תחנות הניקיון, אלא גם הלקוחות.
איך יוכלו להתגונן דגים שאינם טורפים (רוב הלקוחות) מפני נקאים "רמאים"-נשכנים?
מסתבר שהם עושים זאת על ידי העדפת תחנת הניקוי הטובה יותר הזמינה להם, בהתבסס על מעין דירוג שהם מעניקים לכל נקאי.
לקוחות מעדיפים כמובן תחנות ניקוי בהן הטיפול הוא הזהיר יותר.
לנקאים (ואולי לתחנות הניקוי) נבנה מוניטין בקרב קהילת יצורי השונית, והם משלמים מחיר על כרסום לקוחות.
לכן, לא מפתיע שנקאים נוהגים זהירות רבה יותר כאשר צופים בהם.
בצמדים של זכר ונקבה, כשהנקבה (הקטנה יותר) נושכת מדי ומכעיסה לקוח, הזכר רודף אחריה ו"מעניש" אותה על הפגיעה ב"מוניטין" של העסק.
מחקר שפורסם ב-2019 מצא שדגי נקאי מסוגלים לזהות את עצמם במראה, יכולת שנחשבת כמעידה על מודעות עצמית, וזוהתה עד כה רק בקרב מינים מעטים של יונקים ועופות שנחשבים כאינטליגנטיים במיוחד.
בניסויים שבדקו למידה וכישורים קוגניטיביים, הוכיחו נקאים יכולות מפתיעות, גבוהות לעיתים אפילו משל קופי אדם.
במסגרת ניסוי שערך צוות של עשרה מדענים מגרמניה, שווייץ וארצות הברית, הניחו לפני כל "נבחן" (מלבד נקאים בחנו בניסוי גם קופי קפוצ'ין, אורנגוטנים ושימפנזים) שתי מגשיות עם מזון – כחולה ואדומה.
אם הנבחן החל לאכול מהצלחת הכחולה – הצלחת האדומה הורחקה.
אם הנבחן החל לאכול מהאדומה – שתיהן נשארו במקומן.
הנקאים למדו לאכול מהצלחת האדומה תחילה במהירות הרבה ביותר.
בשלב השני, שינו החוקרים את "כללי המשחק", כך שדווקא אכילה מהצלחת האדומה תחילה תביא להרחקת הצלחת הכחולה.
רק הנקאים וקופי הקפוצ'ין הצליחו להסתגל ולהבין את היפוך החוקים ב-100 הניסיונות הראשונים.
עם זאת, דגי נקאי צעירים השיגו תוצאות גרועות בהרבה מדגי נקאי בוגרים, רמז לכך שמדובר ביכולת מנטלית נרכשת.
אחד מעורכי המחקר, רדואן בשארי, אף ערך את הניסוי על בתו בת ה-4 עם סוכריות M&M שהוצבו על הצלוחיות.
גם היא, כמו השימפנזים, לא הצליחה להבין את היפוך כללי המשחק ב-100 הניסיונות הראשונים.
אחת הסיבות להצטיינות הנקאים במשימה היא התאמתה למשימות המנטליות המורכבות שנקאים נדרשים להן בטבע: תיעדוף לקוחות.
לדגי נקאי חשיבות רבה ליצורים רבים בסביבה הימית ולשימור המגוון הביולוגי, בשל השירותים רבי הערך שהם מעניקים למגוון גדול של בעלי חיים.
ניסוי במסגרתו הורחקו כל הנקאים מאזור מסוים, מצא (כצפוי) שהדגים החלו לסבול במהרה מעומס-יתר חריף של טפילים.
בניסוי נוסף שבו הורחקו דגים ל-8 שנים, נמדדה ירידה משמעותית בקצב הגדילה של דגים ממינים שנהגו להסתמך על שירותי הניקוי.
בניסוי אחר, במסגרתו הורחקו כל דגי הנקאי מאיי ליזארד ממזרח לאוסטרליה, נמצא שלאחר שנה וחצי פחת המגוון הביולוגי באיים ב-50% בכלל, וב-75% של מינים שעוברים בין ריפים שונים.
דגים טמאים הם דגים האסורים באכילה לפי ההלכה.
בפרשת שמיני ציווה ה' את משה ואהרון ללמד את בני ישראל סימני כשרות בבעלי חיים, ובתוך כך גם את סימני הכשרות בדגים:
מהכפילות שבלשון הפסוקים, המציינים את סימני הכשרות גם באופן חיובי - שניתן לאכול דגים שלהם סנפיר וקשקשת, וגם באופן שלילי - שאסור לאכול דגים שאין להם סנפיר וקשקשת, למדו חז"ל שהאוכל דג טמא עובר גם על מצוות עשה וגם על מצוות לא תעשה.
המשנה מביאה מחלוקת תנאים לגבי סימני הכשרות של הדגים:
המשנה במסכת נידה קובעת כלל לפיו קיום קשקשת בדג מלמד בהכרח על כך שלדג יש גם סנפיר: .
התלמוד הבבלי מסביר שלמעשה מדובר בצמצום של סימני הטהרה של דגים לסימן בודד שהוא גם תנאי הכרחי וגם תנאי מספיק - הקשקשת.
קביעה זו מעוררת את השאלה מדוע נצרכה התורה לציין גם את הסנפיר בסימני הכשרות של הדג.
התשובה לכך על פי התלמוד היא שאילו היה ניתן רק סימן הקשקשת, היה ניתן לטעות ולחשוב שהסנפיר הוא הקשקשת.
ולמרות שממקום אחר במקרא ניתן להבין שקשקשת פירושה שריון - , כלומר ניתנו כמה דרכים שונות לסייע בפירוש הנכון של הקשקשת.
דגי מים עמוקים הם דגים החיים במעמקי האוקיינוס, באזורים חשוכים שקרני השמש אינן מגיעות אליהם, הנמצאים מתחת לשכבה האפיפלגית של הים.
מים עמוקים הם טווח העומק באוקיינוס הפתוח המרוחק מהחופים הרדודים, הנמצא בין 200 מטרים מתחת לגובה פני הים לבין 11,000 מטרים מתחת לגובה פני הים.
משפחת הדגים הנפוצה ביותר במים העמוקים היא האורנוניים, ובאזורים הללו חיים גם פנסיים, כרישי סיגר, גונוסטומטיים, חכאים, מלתענים ומינים מסוימים של צלופחים.
דגי המעמקים התפתחו והסתגלו לחיים בתנאים קיצוניים של חשיכה, קור, לחץ גבוה מאד, דלות במקורות מזון וחמצן ותנאי רבייה קשים.
דגי המים העמוקים חיים באזור עמוק מ-200 מטרים מתחת לגובה פני הים.
90% מנפח האוקיינוס, האזורים שנמצאים מתחת לשכבה האפיפלגית, מצויים בחשיכה, עם טמפרטורה שלא עולה מעל ל-4 מעלות צלזיוס ועשויה לרדת עד למינוס 2 מעלות צלזיוס, למעט מערכות אקולוגיות של פתחים הידרותרמים שעשויות לעלות עד 350 מעלות צלזיוס.
במים העמוקים, רמות חמצן נמוכות וישנם לחצים הידרוסטטיים בין 20 ל-1,000 אטמוספירות (בין 2 ל-100 MPa).
אוכלוסיית הדגים באזורים השונים מושפעת מהזרימה הטרמוהלינית של מי האוקיינוס שהיא תוצאה של השפעת הקור וריכוזי המלח על המשקל הסגולי של המים.
נדידת המים ממקומות קרים לחמים ולהפך, מבטיחים הובלת חום, חומרי מזון וחמצן שמקורו בעיקר מן המים העליים ומהקרחונים אל מעמקי האוקיינוס ומאפשרים חיים גם באזורים שבהם לא מתקיימת פוטוסינתזה שהיא מקור לחמצן ולחומרי מזון בטבע.
דגי המים העמוקים פיתחו התאמות שונות כדי לשרוד בתנאי קיצון.
מחזור החיים של הדגים יכול להתקיים אך ורק במים העמוקים, אך ההטלה של מינים מסוימים מתרחשת במים רדודים יותר והמתבגרים יורדים למעמקים בתקופת ההתבגרות.
ללא קשר לעומק המים שבו הוטלו הביצים והתפתחו הזחלים.
הדגים הבוגרים חיים בדרך כלל בים הפתוח.
עומק המחייה משפיע על המאפיינים ועל המבנה של הדגים החיים באזור, אך ישנם מאפיינים משותפים בין המינים השונים שנובעים מתנאי הקיצון בסביבת המחיה שמתחילים כבר באזור המים הרדודים יחסית, כמו למשל, הלחץ האטמוספירי והמחסור בתאורה.
מאחר שרבים מהדגים הללו חיים באזורים שבהם חסרה תאורה טבעית, הם אינם יכולים לסמוך רק על הראייה שלהם לאיתור טרף, למציאת בני זוג ולהימנעות ממגע עם טורפים.
רבים מהאורגניזמים הללו עיוורים ומסתמכים על החושים האחרים, כגון רגישות לשינויים בלחץ ובריח של הסביבה על מנת לתפוס את מזונם וכדי להימנע מהפיכה לטרף.
אלו שאינם עיוורים הם בעלי עיניים גדולות או מפותחות המאפשרות ללכוד כמות גדולה ככל האפשר של אור חלש.
הן עשויות להיות עד פי 100 רגישות יותר לאור מאשר עיניים אנושיות.
התאמות נוספות כוללות עיניים צינוריות, רשתיות מרובות שכבות, ורגישות לאור אדום.
בעוד שלרוב בעלי החוליות יש בדרך כלל גן אחד האחראי לפוטורצפטור אופסין הקרוי Rh1, המסייע לבעלי חיים לראות באור עמום, לחלק מדגי הים העמוק יש כמה גנים של Rh1, ולמין ספיניפין הכסף יש 38 גנים של Rh1.
צבעם של בעלי חיים ימיים נוטה להשתנות בהתאם לעומק, כאשר בעומק רב יותר בעלי החיים נוטים להיות אדומים או שחורים.
הסיבה לכך היא שאור אדום מסונן על ידי המים, מה שהופך את הדג לבלתי נראה למעשה.
מינים רבים של דגי מים עמוקים הם בעלי גוון עור כהה וחלקם בעלי עור על-שחור המחזיר פחות מ-0.5% מהאור.
הסוואה זו מסייעת להם להתמזג עם הרקע החשוך ולהימנע מלהיראות על ידי טורפים או על ידי טרף, ובפרט על ידי דגים המשתמשים בביולומינסנציה.
בשל המחסור באור פוטוסינתטי המגיע לסביבות העמוקות, כדי לצרוך חומרים מזינים, רוב הדגים צריכים להסתמך על חומר אורגני השוקע מרמות גבוהות יותר, המורכב בעיקר מפלנקטון מת ומכדורי צואה המיוצרים על ידי זואופלנקטון, הנקרא שלג ימי.
במקרים נדירים יותר, צורכים הדגים אנרגיה מחומרים הנמצאים בסביבת מקורות נביעה הידרותרמית.
המים הנפלטים מהנביעות ההידרותרמיות עשירים במינרלים מומסים המזינים אוכלוסייה גדולה של חיידקים כמואוטוטרופים.
החיידקים משתמשים בתרכובות הגופרית, במיוחד במימן גופרי, תרכובת רעילה ביותר עבור מרבית האורגניזמים המוכרים, על מנת לייצר חומר אורגני בתהליך הכימוסינתזה, שמשמש את דגי המים העמוקים כמקור אנרגיה.
דגים החיים בים הפתוח חיים בדלילות יחסית, ומוצאים מזון רק לעיתים רחוקות.
לכן, הדגים הללו פיתחו מנגנונים רבים של התאמות לתנאי המחיה הקיצוניים.
רבים מדגי המים העמוקים הם בעלי פה גדול המצויד בשיניים חדות המשמשות לתפיסת טרף בקלות, ולסתות ציר המאפשרות חופש תנועה ומפתח גדול.
חלקם מצוידים באיברים מאירים המכונים פוטופורים המשמשים לתקשורת, למשיכת טרף ולהסוואה.
לדגי חכאי התפתח איבר ארוך דמוי חכה המבצבץ מחלקו הקדמי של ראשו, שבקצהו פיסת עור ביולוגית המתפתלת כמו תולעת כדי לפתות את טרפו.
חלקם חייבים לטרוף דגים בגודל זהה לגודלם או אף גדולים מהם, ולכן מבנה גופם מאפשר להם הרחבה והם מותאמים לעיכול יעיל.
מנגנון הביולומינסנציה מהווה התאמה חיונית לדגי מים עמוקים, המאפשרת להם לשרוד בסביבה החשוכה והדלה במזון של מעמקי האוקיינוס.
דגים כדוגמת החכאים משתמשים באיבר מואר (esca) המכיל חיידקים זוהרים, הממוקם בקצה שלוחה דמוית חכה, כדי למשוך טרף בסביבה החשוכה.
מנגנון זה מאפשר להם לצוד ביעילות מבלי לבזבז אנרגיה מיותרת.
בנוסף, דגים כמו המלתען מצוידים בפוטופורים המפיקים אור באמצעות בקרה עצבית לאורך גופם, ומשמשים להסוואה באמצעות התאמת האור לסביבה (counter-illumination), מה שמקשה על טורפים לזהותם.
מבחינה ביוכימית, הביולומינסנציה מתבצעת באמצעות תגובה בין לוציפרין לחמצן, בתיווך אנזים לוציפראז, תהליך חסכוני באנרגיה המהווה יתרון בסביבה דלה במשאבים.
הביולומינסנציה משמשת לדגים אלו ככלי מרכזי להשגת מזון, להסוואה ולהישרדות במעמקי הים.
רבים מהדגים החיים במעמקי האוקיינוס בעלי מבנה גוף המאפשר להם לשמור על ציפה במים העמוקים ועל עמידה בלחצים גבוהים.
זאת בניגוד לדגי השכבה האפיפלגית (בין 0–200 מטרים), הנעזרים בשלפוחית ציפה כדי לנווט לעומק.
דגי מים עמוקים מתמודדים עם אתגרי ציפה ייחודיים בשל הלחץ ההידרוסטטי הגבוה בעומקים של מאות ואלפי מטרים, אשר מקשה על שימוש בשלפוחית ציפה גזית.
במקום זאת, רבים מהם פיתחו התאמות פיזיולוגיות חלופיות: חלקם מציגים רקמות ג'לטיניות בעלות ריכוז יונים נמוך, מה שמפחית את צפיפות גופם ומסייע בציפה.
אחרים, כמו דג הבועה, מסתמכים על גוף בעל צפיפות נמוכה מעט מזו של המים, המאפשר להם לרחף מעל קרקעית הים ללא שימוש מאומץ בשרירים.
בנוסף, מינים מסוימים מפחיתים את צפיפות גופם באמצעות הקטנת מינרליזציה של העצמות והצטברות שומנים קלים, מה שמסייע בשמירה על איזון ציפה.
התאמות אלו מאפשרות לדגים אלו לשמור על מיקום יציב בעמודת המים תוך חיסכון באנרגיה, המהווה יתרון משמעותי בסביבה דלה במשאבים.
דגי המים העמוקים מפגינים מגוון רחב של אסטרטגיות רבייה ייחודיות, אשר מותאמות לתנאי הסביבה הקיצוניים שבהם הם חיים.
ההתאמות הנדרשות לצורך הרבייה, מדגימות את חוסר האחידות של המערכות האקולוגיות בעומק האוקיינוס, וחושפות התנהגויות מורכבות שהתעצבו תחת תנאי לחץ גבוה, טמפרטורות נמוכות ומשאבים מוגבלים.
אחד האתגרים המשמעותיים ברביית דגי מים עמוקים הוא מציאת בני זוג בסביבה שבה האוכלוסייה דלילה מאוד.
כדי להתגבר על קושי זה, חלק מהמינים פיתחו אסטרטגיות ייחודיות, כגון ביולומינסנציה המשמשת למשיכת בני זוג, או מנגנוני חישה מפותחים במיוחד המאפשרים להם לאתר פרטים אחרים ממרחק רב.
בנוסף, ישנם מינים שפיתחו יכולת להפריה עצמית, ומינים אחרים שפיתחו צורות ייחודיות של דו-צורתיות זוויגית, כאשר הזכרים הזעירים מתחברים פיזית לנקבות הגדולות בהרבה והופכים לחלק מהגוף שלהן, מה שמבטיח זמינות של תאי זרע בעת הצורך בעוד שהנקבה מספקת לזכר תמיכה מטבולית.
מינים רבים החיים במעמקי הים מתרבים לאורך כל השנה ולא בעונות רבייה קבועות, ככל הנראה בשל היציבות היחסית של תנאי הסביבה במעמקים.
לעומת זאת, דגי מים רדודים מתאימים לרוב את עיתוי הרבייה למחזורי טמפרטורה או לזמינות מזון.
דגי מים עמוקים נוטים להטיל פחות ביצים, אך הביצים שהם מטילים גדולות יותר בהשוואה לדגים החיים במים רדודים.
פוריות נמוכה (כ-500 ביצים בהטלה אחת) עשויה לנבוע ממגבלות מקום לדגירה או מאסטרטגיות המיועדות לשיפור סיכויי ההישרדות של הצאצאים.
לרוב, שלב הפגית מתרחש בשכבה האפיפלגית העשירה בנוטריינטים, ורק לאחר מכן נודדים הדגים לאזורי המחיה העמוקים שם יחיו כפריטים בוגרים.
מין הדג ממשפחת המורניים דוגר על הביצים בפיו.
פרטים שנאספו עם ביצים בחלל הפה ומאפיינים מורפולוגיים הקשורים לשלב הקדם-דגירתי, מצביעים על כך שזו אסטרטגיה המגנה על הצאצאים בעומקים דלי חמצן.
גודל הביצים הקטן (בהשוואה לדוגרי-פה במים רדודים) עשוי לשפר את יעילות הפעפוע של חמצן מן המים אל תוך הביצים בסביבה ענייה בחמצן.
מיני דגים מעל-הסדרה אקנתופטריגי, הכוללים סנפירים קוצניים, נדירים בקרב דגי מים עמוקים, מה שמרמז על כך שדגי מים עמוקים הם עתיקים ומותאמים כל כך לסביבתם עד שפלישות של דגים מודרניים יותר לא הצליחו.
מקריני הסנפיר המעטים שקיימים באזור הם בעיקר ברקנאים ולמפיריים, שהן סדרות שהתפתחו בתקופה קדומה.
רוב דגי הים הפתוח החיים במעמקי הים שייכים למשפחות משלהם ואינם קרובים לדגי מים רדודים, מה שמרמז על אבולוציה ממושכת שהתבצעה בסביבת הים העמוק.
לעומת זאת, מינים בנתונים (החיים בצמוד לקרקעית) רבים, שייכים למשפחות הקרובות גם לדגי מים רדודים.
+אזורים ימייםמיני דגים נפוצים באזורים השונים של האוקיינוסאזור אפיפלגיקיים מגוון רחב של סוגים:
דגי קלופאיפורם - הרינג, אנשובי
את'ריניפורמים - דגים מעופפים, חצאי מקור, דגיגונים
פרסיפורמים - ג'קים, דולפיניגים, פומפרטים, ברקודות, טונות, דג מיל.אזור מזופלגיאורנוניים, ירחוניים, דג לנצט ארוך-אף, אופיסטופרוקטיים, Sabertooth fish , Stoplight loosejaw , דג עין-חביתאזור בתיפלגיבעיקר גונוסטומיים וחכאים.
כמו כן ניבני התהומות, מלתען, Black swallower, Telescopefish, Hammerjaw, לסתיתיים ועודאזור בנטופלגיראטטאי וזלדקניים נפוצים במיוחדבנטיתדג שטוח, דג נחיתות, צלופח, צלופח עין ירוקה, טריגון, דג גוש ודג עטלף
השכבה המזופלגית משתרעת בעומק שבין 200 ל-1,000 מטרים ומהווה כ-20% מנפח מי-האוקיינוס.
כמות אור מינימלית שניתנת למדידה
הטמפרטורה של המים נעה בין 5–20 מעלות צלזיוס
כמות מינימלית של חמצן עד לעומק שבין 1,000-700 מטר
מליחות ממוצעת של ק"ג/ג 33–35, אך עשויה להגיע באזורים מסוימים גם לק"ג/ג 37
עשיר במזון בהשוואה לאזורים העמוקים יותר
לחצים הידרוסטטיים גבוהים (בין 20 ל-100 אטמוספירות)
דגי השכבה המזופלגית עברו תהליך של הסתגלות מחייה באזורים דלי אור.
הדגים הנפוצים ביותר שייכים לקבוצות הבאות:
דג הקרוי , השייך למשפחת בעלי איברים מאירים הממוקמים בחלקים התחתונים השטוחים של הראש או הבטן, הקרויים פוטופורים .
באיברים אלה מתבצע תהליך של תאורה ביולוגית הקרוי ביולומינסצנציה.
תפקידם הוא הסוואה, הרחקה, פיתיון ותקשורת בין המינים למציאת בני-זוג.
התאורה הבטנית מטשטשת את קווי המתאר של הדג ועל ידי כך מרחיקה טורפים.
הרחקת טורפים מתבצעת על ידי תאורה פתאומית על ידי הפוטופטורים הגורמת לבהלה והרחקת הטורף.
אלו הם דגים יחסית קטנים הניזונים מזואופלנקטון וסרטנים קטנים.
בעלי הרגלי נדידה אנכית במי-האוקיינוס כלפי מעלה בלילה ונדידה אנכית כלפי מטה ביום לאיסוף מזון.
דג הבועה מצוי בעיקר במי האוקיינוס ליד אוסטרליה וניו זילנד, אך גם באוקיינוס ההודי, באוקיינוס השקט ובאוקיינוס האטלנטי.
מבנה גופו ג'לטיני, עשיר במים ובשומן המאפשרים את העמידה ללחצים הידרוסטטיים גבוהים.
כדי לחסוך במקורות אנרגיה, הם ממעטים לנדוד ולכן אורבים לטרפם.
יחד עם הדגים הללו מצויים באזורים אלה גם בעלי-חיים השייכים לקבוצות טקסונומיות אחרות, כגון, המדוזה שהיא מדוזה ביופלואורסצנטית, והרכיכה דמוית התמנון , שהסתגלו לתנאי המחיה של שכבה זו במעמקי האוקיינוסים.
האזור הבתיפלגי משתרע בעומק של 1,000-4,000 מטרים ומהווה כ-59% מנפח מי-האוקיינוס.
מאפייניה הפיזיקליים והכימיים של שכבה זו הם:
חלק ממרכיבי מזון המצויים בה מקורו משקיעה של חומרים מהשכבות האפיפלגית והמזופלגית שמעליה.
טמפרטורה לרוב קבועה של 4 מע"צ
מליחות ממוצעת של ק"ג/ג 33–35
לחצים בין 100 ל-400 אטמוספירות
הדגים באזור הבתיפלגי הם דגים טורפים, כדוגמת דג המלתען הקרוי גם דג צפע, נודד בין השכבה הבתיפלגית לשכבה המזופלגית.
הדג נעזר במלתעות גדולות, גמישות וחזקות, המאפשרות בליעת טרף בעל ממדים גדולים בשלמותו, בעל שינים ארוכות העוזרות לו לתפיסת הטרף והכנסתו לחלל הפה.
הדג ניחן בקיבה גמישה המסוגלת להכיל טרף גדול, ואיברי תאורה ביולוגית שמשמשים לגילוי טרפו בחשיכה.
דגי האזור האביסופלגי - אזור התהומות
האזור האביסופלגי, הקרוי גם האזור הבנטופלגי, משתרע בעומק של 4,000-6,000 מטרים ומהווה כ-16% מנפח מי האוקיינוס.
מאפייניה הפיזיקליים והכימיים של שכבה זו כמעט דומים לאלה של האזור הבתיפלגי:
חוסר חמצן ממקור ביולוגי, בגלל אי קיום תהליכי פוטוסינתזה.
מקור החמצן הוא זרמי מים קרים הזורמים משטח פני האוקיינוס אל קרקעיתו.
זרמים אלה מובילים חמצן מומס במים וכן מי-קרחונים.
חלק ממרכיבי שכבה זו מקורם בשקיעה של חומרים מהאזור האפיפלגי ומהאזור המזופלגי שמעליו.
הטמפרטורה לרוב קבועה של 2–3 מעלות צלזיוס
לחצים הידרוסטטיים עד 750 אטמוספירות
שכבת המים עשירה בחנקן, זרחן וסיליקה שמקורם מהתפרקות ושקיעת חומרים אורגניים משכבות המים העליונות.
דגי השכבה האביסופלגית הם בעלי מטבוליזם איטי, בגלל תנאי המחיה הקיצוניים.
הם ניזונים על ידי שיטות של מארב למזונם ונעזרים בחישת תנועות מים.
מרבית מקורות המזון הם בעלי חיים וצמחים מתים שמתפרקים בשכבות המים העליונות הצוללים מטה.
הדגים הם בעלי אברי רבייה דו-מיניים, בגלל הקושי במציאת בני זוג.
אחד מהדגים שחי באזור הוא הדג המצוי באזור האביסופלגי של האוקיינוס האטלנטי, השקט וההודי.
זהו דג דו-מיני שצד דגים קטנים, רכיכות וסרטנים קטנים על ידי מארב.
הדג בעל יכולת להזדקף על שני סנפיריו הקדמיים וסנפיר הזנב שלו, ולאחוז בטרפו על ידי סנפיריו הקדמיים, הקרובים לראשו ולהעביר את הטרף אל פיו.
זהו מקור הכינוי "דג בעל שלוש רגליים" - Tripod fish.
האזור ההאדולפלגי הכלול גם הוא באזור הבנטופלגי, הוא אזור שמשתרע בעומק של 6,000-11,000 מטרים ומאכלס שקעים בקרקעית האוקיינוס השקט.
הדגים במצויים באזורים אלה בעלי עמידות קיצונית ללחצים הידרוסטטיים.
בעלי החיים המצויים בתעלות בקרקעית האוקיינוסים מבודדים גנטית משאר האוכלוסייה הימית.
ידועים מספר דגים שתועדו באזור ההאדופלגי.
Dulcibella - מין החי האוקיינוס בעומק של 7 קילומטר, אזור בו שוררת חשיכה מוחלטת.
בעל חיים קטן ואורכו 4 ס"מ.
חקר דגי המעמקים הוא משימה מאתגרת ביותר, בשל התנאים הקיצוניים השוררים במעמקים.
מדענים משתמשים בכלי מחקר מתקדמים, כגון רובוטים תת-מימיים, כדי לחקור את האזור.
המחקר של השפעת התנאים השונים על אוכלוסיית הדגים מחייבת איסוף דגימות מים, תהליך הנחשב ליקר ומורכב.
מספר חברות המשתתפות במחקרים אוקיינוגרפיים בשיתוף עם חברות שפיתחו מכשירים רובוטיים המאפשרים גישה לאזורי המים העמוקים:
פרויקט SERPENT בו משתמשים ברובוטים המשמשים לחקר אוקיינוגרפי של מאגרי נפט וגז, במטרה לאסוף דגימות מים למחקרים ביוכימיים ומיקרוביאליים.
דגל הוא פיסת בד המתנופפת על עמוד או תורן, בדרך כלל לסימון, לאיתות, או לזיהוי.
השימוש בדגלים החל בשדות קרב עתיקים לשם תיאום וקישור בין יחידות ובמרוצת הזמן שוכללו לכלי איתות וזיהוי, במיוחד באזורים בהם היה קושי בתקשורת (לדוגמה, הסביבה הימית בה נעשה שימוש בסמפור).
הדגל הלאומי הוא סמל חשוב ביותר ועשוי לשמש ליצירת מוקד הזדהות וגאווה בקרב אלה המניפים אותו.
שימוש זה בדגלים גדל בעקבות עליית הלאומיות כביטוי לפטריוטיות.
הדגלים הלאומיים עשויים לעורר אסוציאציות צבאיות עקב מקורם והשימוש הצבאי הנרחב בהם.
הדגל הלאומי הקדום ביותר שעדיין נמצא בשימוש הוא דגל דנמרק, שקיימות עדויות לשימוש בו עוד במאה ה-13.
משהחלו מדינות לאום להקים ציים ימיים גדולים במאה ה-15 נוצר הצורך לזהות בים, ממרחק ניכר, לאיזו מדינה שייכת הספינה.
צורך זה הוביל ליצירת דגלים גדולים יחסית, בצבעים חדים וברורים ובעלי צורה גרפית חדה (במקום סמלי האבירים ופסי-הבד של ימי הביניים).
מחקר של דגלים מכונה "וקסילולוגיה", מהמילה הלטינית VEXILLUM שמשמעותה "דגל" או "כרזה".
לפי מקורה האטימולוגי של המילה, משמעות השם "דגל" היא פלוגה צבאית גדולה, והוא נזכר בפקידת בני ישראל במדבר סיני.
שימוש דומה במילה לציון קבוצת לוחמים נמצא, למשל, במלחמת בני אור בבני חושך במגילות הגנוזות.
העדות הקדומה ביותר של השורש ד.ג.ל.
מקורה בשפה האשורית ומשמעו מבט.
שימוש דומה בשורש במובן של מבט מעריץ נמצא, למשל, בשיר השירים ().
רק מאוחר הרבה יותר שילב יונה אבן ג'נאח את שני מובני המילה וקבע כי קבוצת הלוחמים נקראה על שם הנס המסמל אותה: .
על פי האנציקלופדיה בריטניקה, הדגלים הומצאו בידי הסינים או ההודים בתקופה העתיקה, והשימוש בהם התפשט לארצות השכנות בורמה, סיאם ושאר ארצות דרום מזרח אסיה.
סון דזה מתאר בספרו חכמת המלחמה את השימוש בדגלים ובניסים כאמצעי להעברת פקודות והוראות בשדה הקרב.
הפרסים השתמשו ב"דֶראפְש כאוְיאנִי" כדגל בתקופת הממלכה האחמנית בין השנים 330-550 לפנה"ס.
לאחר מכן הוא היה בשימוש בסגנונות שונים עד תקופת האימפריה הסאסאנית המאוחרת (224–651) ואף ייצג את ממלכת פרס ועל כן נחשב כדגלה הלאומי הראשון של איראן.
במקור, ניסייהם של הלגיונות הרומאיים לא היו דגלים כי אם סמלים, כגון סמל העיט של הלגיון העשירי פרטנסיס.
עיט זה הוצב על עמוד ונושאו הרים אותו מעל ראשי החיילים בשעת קרב.
ליחידה צבאית מסוימת מדאקיה היה נס של דרקון בעל זנב גמיש אשר התנופף ברוח, הסמל הגמיש הועתק ללגיונות רומא ובסיכומו של דבר, לכל הלגיונות היו ניסים גמישים.
ניסים גמישים אלו התפתחו אל הדגל המודרני.
במהלך ימי הביניים, השימוש העיקרי בדגלים היה לשם זיהויים של מנהיגים בשדה הקרב: באירופה היו אלה האבירים, ביפן היו אלה הסמוראים ובסין היו אלה הגנרלים אשר שירתו בצבא האימפריאלי.
מתקופתו של כריסטופר קולומבוס ואילך, נהוג היה (ולאחר מכן מחויב חוקית) לסמן ספינות בדגל המצביע על הלאומיות שלהן.
דגלי סימון אלו התפתחו לדגלים הלאומיים והימיים של ימינו אנו.
בנוסף לכך, הדגלים הפכו לאמצעי התקשורת המועדף בים, דבר אשר גרם להתפתחותם של מספר רב של שיטות סימון באמצעות דגלים.
כאשר אבירי אירופה הוחלפו בצבאות המרוכזים, הפך הדגל כאמצעי זיהוי לא רק מבחינה לאומית אלא גם בין היחידות השונות באותו הצבא.
הדגלים הפכו לעצם אותו יש ללכוד ועליו יש להגן.
במרוצת הזמן ועם התפתחות הלוחמה בשדה הקרב, הדגלים הפכו לסכנה בעבור אלו אשר נשאו אותם ועד מלחמת העולם הראשונה הדגלים נעלמו משדה הקרב והופיעו מפעם לפעם רק באירועים טקסיים.
ב-1895 הסביר בנימין זאב הרצל במכתב אל הברון הירש את חשיבותו של הדגל: "עשוי אתה לשאול בלגלוג: 'דגל?
מוט עץ ועליו פיסת־בד?' לא, אדוני, דגל הוא הרבה יותר מזה.
למען דגל, בני אדם חיים ומתים.
על־פי האמת הרי זה הדבר היחיד לשמו מוכנים הם למות בהמונים, אם מחנכים אותם לזאת".
צורתו של הדגל היא כמעט תמיד מלבן (לרוב ביחס של 2:3 או 3:5) אך הוא יכול להיות בכל צורה או גודל אשר ניתן יהיה להניפו (מרובע, משולש או בעל זנב סנונית.
נדירה עוד יותר היא צורתו של דגל נפאל - שני משולשים צמודים זה לזה.
לדגלי מדינות מוגדר גם היחס הקבוע בין אורך הדגל לרוחבו.
בדגל ישראל, למשל, יחס זה הוא 8:11.
העיצוב הרגיל של הדגלים הוא עיצוב של תמונת ראי בין צידו הקדמי לצידו האחורי של הדגל.
עיצוב זה הוא זול יותר ליצור והוא מגיע בשני סגנונות עיצוב:
עיצוב הדגל סימטרי (לשמאל ולימין הדגל) ושני צדדים זהים (חזית וגב) לדוגמה: דגל ישראל.
עיצוב א-סימטרי (לשמאל ולימין) כאשר התקני ההנפה יהיו לימין הדגל בחזית, ולשמאל הדגל בעורף.
(עיצוב זה אינו מהווה בעיה כאשר לא מופיע כיתוב על הדגל).
עיצובים מורכבים אחרים אינם נופלים בקטגוריית תמונת הראי ובתמונת החזית והעורף ישנו אלמנט עיצובי אשר אינו סימטרי ויש להציגו ללא קשר לצד ההנפה (בדרך כלל טקסט).
אותו מרכיב יכול להיות מועתק מן החזית אל העורף.
באופן די נדיר, העורף מציג עיצוב שונה (כללו או חלקו) לחלוטין מזה המוצג בחזית.
לדוגמה: דגל פרגוואי, דגל מדינת אורגון האמריקאית ודגל ברית המועצות הישן.
סגנונות עיצוב שכיחים לדגלים כוללים צלבים, פסים, חלוקת השטח לרצועות או ריבועים - מושגים לקוחים מתוך עולם המושגים של ההרלדיקה.
שלטי אצולה יכולים להיות מונפים כדגלי אצולה כפי שמונפים דגל מדינת מרילנד, ודגל קיריבטי.
הדגל הקודם של לוב, אשר הציג שטח מלבני ירוק, היה הדגל הלאומי היחידי אשר הציג צבע אחד ללא כל עיצוב.
אחד השימושים הנפוצים ביותר לדגלים הוא ייצוג אומה או מדינה.
הדגל הלאומי מונף לרוב על מוסדות של המדינה כדוגמת בתי משפט, תחנות משטרה, בסיסי צבא ובתי ספר.
במרבית המקרים, אזרחי המדינה רוחשים כבוד רב לדגל.
מספר עיצובי דגלים של מדינות מסוימות השפיעו על עיצובי דגלים של אומות, מדינות, חבלים וקבוצות שונות.
דגלה של דנמרק הוא דגל הלאום העתיק ביותר אשר עודנו בשימוש.
דגל זה נקרא "דאנברואו" (Dannebrog) והוא השפיע על עיצוב הצלב של מדינות סקנדינביה: נורווגיה, שוודיה, פינלנד, איסלנד והדגלים האזוריים של איי פארו, אולנד, סקניה, ובורנהולם ועל שורה ארוכה של דגלים אזוריים במדינות האזור.
דגל בריטניה (Union Jack) הוא הדגל הנפוץ ביותר, כיוון שהוא מופיע בקנטון של עשרות דגלים.
הקולוניות הבריטיות נהגו להניף דגל אשר התבסס על עיצובו של אחד הניסים הבריטיים.
רבות מן המושבות השאירו את הדגל הבריטי על דגלן כדי לשמר את עברן הקולוניאלי.
דוגמאות: אוסטרליה, פיג'י, ניו זילנד, טובאלו, וכמו כן הפרובינציות הקנדיות: מניטובה, אונטריו, קולומביה הבריטית וניופאונדלנד ולברדור וכן הוואי האמריקאית.
הטריקולור ההולנדי הוא הטריקולור העתיק ביותר.
הדגל הופיע לראשונה בשנת 1572 כ"דגל הנסיך" בצבעי כתום-לבן-כחול.
גרסאות נוספות בצבעי אדום-לבן-כחול הופיעו לאחר מכן ללא כל סיבה ברורה אך עם הרבה אגדות סביבם.
לאחר שנת 1630 גרסת האדום-לבן-כחול הייתה הנפוצה ביותר.
הטריקולור ההולנדי השפיע על דגלים רבים ובמיוחד על דגלי רוסיה וצרפת אשר בתורה הפיצה את רעיון הטריקולור עוד יותר.
דגלה הלאומי של צרפת הוא הטריקולור המפורסם ביותר, ועיצובו השפיע על מדינות רבות לאמץ את רעיון הטריקולור לאות הזדהות עם רוח המהפכה הצרפתית, שם עוצב הדגל בשנת 1794. לדוגמה: קוסטה ריקה, הרפובליקה הדומיניקנית, אירלנד, האיטי, איטליה, רומניה, ומקסיקו.
דגל ארצות הברית של אמריקה, המכונה "הפסים והכוכבים".
באותה הדרך בה מדינות רבות נשאו את עיניהם אל עבר צרפת והושפעו מעיצוב דגלה, כך גם מדינות רבות הושפעו מרעיונות המהפכה האמריקנית, השפעה אותה ביטאו בדגלם.
לדוגמה: קובה, ליבריה, צ'ילה, אורוגוואי, ודגל המחוז הצרפתי ברטאן.
דגל רוסיה - טריקולור נוסף, הוא מקור הצבעים הפאן-סלאביים אשר אומצו על ידי רבות מהמדינות הסלאביות.
לדוגמה: סלובקיה, סרביה, קרואטיה, סלובניה ועוד.
הדגל האיראני, הוא מקור הצבעים הפאן-איראניים (ירוק-לבן-אדום) אשר אומצו על ידי מדינות הודו-איראניות רבות.
לדוגמה: טורקמניסטן, כורדיסטן, ודגל הרפובליקה של אררט .
גם העם הבולגרי, אשר טוען כי מוצאו משבט התראקים האיראני הקדום, אימץ את צבעי דגל איראן כמו גם כמה משכנותיה של איראן כגון עומאן.
דגל אתיופיה נתפס כמודל לחיקוי בשנות החמישים והשישים של המאה ה-20 כיוון שאתיופיה הייתה אחת המדינות אשר זכו לעצמאות מדינית באפריקה.
כתוצאה מכך, הפך דגלה למקור הצבעים הכלל-אפריקאיים - ירוק-צהוב-אדום.
לדוגמה: טוגו, סנגל, גאנה ומאלי.
דגל טורקיה, אשר שימש גם כדגל האימפריה העות'מאנית, השפיע על מספר מדינות מוסלמיות אשר אימצו בדגליהן את מוטיב הסהר.
ובהן הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין, אזרבייג'ן, טורקמניסטן, אוזבקיסטן, אלג'יריה, תוניסיה, קומורו, פקיסטן, מלזיה, מאוריטניה והמלדיביים.
דגל סינגפור כולל אומנם מוטיב של סהר וכוכב ואף משלב אדום ולבן בצבעיו, אך אין בינו לבין דגל טורקיה קשר ישיר.
דגל המרד הערבי אשר ממנו נגזרו הצבעים הפאן ערביים (ירוק-לבן-אדום-שחור) השפיע על דגלי מדינות ערב ירדן, כווית, סודאן, סוריה, איחוד האמירויות הערביות, רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית, דגל מצרים, עיראק, תימן ודגל הרשות הפלסטינית.
דגל ברית המועצות, המציג את סמל הפטיש והמגל המוזהב על רקע אדום, היווה השראה למדינות קומוניסטיות רבות, כגון: גרמניה המזרחית, הרפובליקה העממית של סין, וייטנאם, אנגולה, הרפובליקה הדמוקרטית של אפגניסטן ומוזמביק.
דגל רפובליקת קולומביה הגדולה אשר נוצר על ידי המהפכן פרנסיסקו דה מירנדה כסמל לתנועת העצמאות בוונצואלה כנגד השלטון הספרדי.
הצבעים ועיצובם התגלגלו לדגלי קולומביה, ונצואלה ואקוודור אשר חולקים את שילוב הפסים צהוב-כחול-אדום.
דגל ארגנטינה, אשר עוצב על ידי מנואל בלגראנו במהלך מלחמת השחרור הארגנטינאית מספרד, הושפע בעיצובו של דגל הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה.
דגל התכלת-לבן-תכלת תרם את צבעיו לדגלי גואטמלה, הונדורס, אל סלבדור, וניקרגואה.
דגל אזרחי הוא גרסה של הדגל הלאומי אשר מיועד להנפה על ידי אזרחים או על מבנים וכלי רכב לא ממשלתיים.
השימוש בדגלים אזרחיים היה נפוץ בעבר כאשר היה צורך לסמן מבנים או ספינות אשר לא היו בשימוש הצבא.
בכמה מדינות הדגל האזרחי זהה לדגל המלחמה או המדינה אך ללא השלט ההרלדי או סמל המדינה כגון דגל ספרד או דגל פרו.
דגל צבאי הוא גרסה של הדגל הלאומי, המונפת בעיתות מלחמה.
למספר מדינות, כגון בריטניה או פרו ישנו דגל מיוחד אשר מונף על ידי הכוחות המזוינים תחת דגל המדינה.
צבאות אחרים (כגון צבא ארצות הברית) עושים שימוש בדגלם הלאומי כדגל הצבא, ואילו הצבא הפיליפיני מניף את דגל הלאום ובזמן מלחמה, הדגל מונף בצורה הפוכה - זהו המקרה היחידי בו דגל המונף הפוך, מסמל מלחמה (ולא אבל לאומי).
גרסאות גדולות של דגל המלחמה המונפות על ספינות מלחמה, אלו הם ניסי הקרב.
במלחמה הנפת דגל לבן פירושה כניעה.
השימוש בדגלים בים חשוב במיוחד, שכן בים הם יכולים להיות ההבדל בין חיים למוות ועל כן החוקים והנהלים לגבי הנפת דגלים נשמרים בקפדנות.
דגל לאומי אשר מונף בים נקרא "דגל ימי" (Naval ensign).
על ספינת צי סוחר או על יאכטה נהוג להניף שני דגלים, הדגל הימי של הצי או המדינה של כלי השיט, אשר יונף בעמדת הירכתיים ואילו על התורן יונף דגל המדינה בה מבקר כלי השיט (דגל זה מכונה גם "נס ידידות").
הנפת דגל זר לבדו במים טריטוריאליים או בנמל של מדינה זרה או אל מול אוניית מערכה זרה, נחשב כרצון להילחם, עם תותחים, על זכותה של הספינה המניפה לעשות זאת.
עד ימינו מנהג זה נאכף על ידי ציים ורשויות ברחבי העולם, באמצעות עלייה לסיפון הספינות, החרמות וקנסות.
במדינות שונות ישנו דגל מיוחד הנועד להנפה על יאכטות כדי להבדילן מספינות צי הסוחר, הבדלה זו נועדה לסמן כי הספינות הללו חופשיות ממטען מסחרי.
עם השימוש בדגלים בים נוצרו מערכות קודים עבור מספרים ואותיות.
לכל דגל ישנה משמעות כאשר הוא מונף לבדו או ביחד עם מספר דגלים נוספים.
הסמפור משמש כאמצעי תקשורת בין ספינה לספינה במרחקים קצרים.
כיוון שלשפות אין דגלים ייחודיים אשר ייצגו אותם, נהוג לסמן שפות בדגל לאומי כציון השפה למקרים כגון:
ייצוג כישורי השפה של עובד מסוים בחברה.
ייצוג שפות קיימות באתר אינטרנט, תכנה או חוברת מידע.
ברוב המקרים, שיטת ייצוג זאת עובדת כהלכה ואין אליה עוררין, אך ישנם מקרים בהם השימוש בסימון דגלים עלול לגרום לוויכוח שפות.
שפות אשר ישנה מחלוקת לגבי השפה כגון: רומנית ומולדובנית, אשר יש הטוענים כי מדובר בשתי שפות נפרדות.
שפות אשר מדוברות ביותר ממדינה אחת כגון: אנגלית, ערבית, צרפתית, גרמנית, פורטוגזית וספרדית.
במקרה שכזה, פתרון נפוץ הוא סימון באמצעות אחת מארבע הדרכים הללו:
דגל המדינה ממנה השפה הגיעה.
דגל המדינה בה נמצא שיעור הדוברים הגבוה ביותר.
דגל משולב של מדינת המקור והמדינה בעלת השיעור הגבוה ביותר (אם הם לא אותה המדינה)
דגל המדינה המזוהה עם השפה ביותר (פורטוגזית – דגל פורטוגל או דגל ברזיל; אנגלית – דגל הממלכה המאוחדת).
בדתות מסוימות ישנה לדגלים חשיבות רבה.
בבודהיזם למשל, נעשה שימוש בדגל תפילה הצבוע בחמישה צבעים שונים ובזרם הטיבטי נעשה שימוש בדגל תפילה בהרי ההימלאיה.
דגלים לאומיים רבים כוללים סמלים ואלמנטים דתיים שונים כדוגמת הצלב, הסהר, או הפנייה לפטרון.
קבוצות דתיות נוספות עשויות להשתמש בדגלים כדי לייצג את הדת עצמה לדוגמת דגלי הכנסיות באנגליה.
ביהדות נעשה שימוש בדגל בנדודי בני ישראל במדבר.
כמו כן יש לציין מה שמובא במדרש רבה שמקור הדגלים במדינות העולם הוא מבני ישראל:
בנוסף, משתמשים בדגלים בשמחת תורה ובאירועי הכנסת ספר תורה.
עקב העובדה כי השימוש בדגלים הוא קל וברור, ישנו שימוש נרחב בדגלים בספורט:
במשחק הכדורגל ה'קוון' (השופט אשר עומד על הקווים), נושא דגל מיוחד.
הדגל משמש אותם לאותת לשופט המשחק על הפרה פוטנציאלית של החוקים, על זכותו של מי להחזיק בכדור לאחר שהכדור יצא את גבולות המשחק, או להניף את הדגל כאשר אחד השחקנים נמצא בעמדת נבדל.
שימוש דומה בדגלים נעשה במשחק הרוגבי.
במשחק הפוטבול השופטים נושאים דגל כדי לסמן ולהצביע על עברות במהלך המשחק.
הדגל עצמו הוא קטן (בגודל של מטפחת) הנזרק על המגרש במקום העברה המשוער כדי לברר את פרטי המקרה לאחר סיומו של המהלך.
בפוטבול האמריקאי הדגל בצבע צהוב ואילו בגרסה הקנדית הדגל מופיע בצבע אדום.
במרוצי יאכטות, ישנו שימוש בדגלים כדי להעביר מסרים מספינת השיפוט את סירות המתחרים.
דגלים מיוחדים המונפים על ספינת השיפוט עשויים להצביע על זינוק פסול, שינוי במסלול המרוץ, ביטול מרוץ או כל מידע חשוב אחר.
הספינות עצמן יכולות להניף דגלים אשר יצביעו על מחאה או צרה אחרת.
הדגלים עצמם הם חלק מדגלי הקוד הבינלאומי לאיתות בדגלים בים.
בספורט המוטורי הדגלים נועדו כדי ליצור קשר עם הנהגים.
הדגל המוכר ביותר הוא הדגל המשובץ בשחור ולבן המציין את סופו של המרוץ וניצחון למוביל.
דגל שחור מציין עברה, דגל צהוב מסמן כי יש לנהוג בזהירות ובמהירות נמוכה ודגל אדום מסמן לנהגים לעצור באופן מיידי.
אוהדים, במרבית ענפי הספורט, מניפים דגלים לביטוי תמיכתם במתחרים או בקבוצות אותם הם מעודדים.
כאשר מתמודדות נבחרות או קבוצות ממדינות שונות, יניפו אוהדים את דגל המדינה אותה הם מעודדים.
הדגל הוא משחק ילדים פופולרי ביותר.
בכדורגל הגאלי, ובהרלינג משחקים הנפוצים באירלנד, דגל ירוק משמש לציון שער ואילו דגל לבן משמש לציון נקודה.
בכדורגל האוסטרלי, שופט השער ינופף בשני דגלי סימון לציון שער, ובדגל אחד לציון נקודה.
בצלילה, דגל הצלילה משמש לציון צולל אשר ירד למים.
קיימים מספר דגלים המייצגים ארגונים בינלאומיים, כדוגמת דגל הצלב האדום, דגל האומות המאוחדות או הדגל האולימפי המיצג את הוועד האולימפי הבינלאומי.
בין הדגלים הבינלאומיים של גופים לא מאורגנים ניתן לציין את דגל שודדי הים.
בחופי רחצה רבים בעולם נעשה שימוש בדגלים כדי לסמן לקהל המתרחצים על תנאי הרחצה בים.
בישראל, נהוג מפרט הדגלים הבא: דגל לבן משמש לציון ים שקט ובטוח לרחצה, דגל אדום משמש לסימון ים סוער, שהרחצה בו מותרת ודגל שחור לסימון ים סוער מאוד, שהרחצה בו אסורה.
כאשר אין דגל מונף פירוש הדבר הוא שהחוף סגור ואין בו שירותי הצלה.
החל מקיץ 2016 משמש גם דגל משולש סגול לאזהרת הרוחצים מפני מדוזות.
באוסטרליה, ניו זילנד, הפיליפינים ובבריטניה נעשה שימוש בזוג דגלים אדום/צהוב לצורך סימון חופי הרחצה אשר בפיקוח שירותי הצלה.
בחופים אוסטרליים רבים דגל אדום יציין כי חוף הרחצה סגור, דגל צהוב יסמן כי תנאי השחיה קשים אך מותרים, ודגל ירוק יציין כי השחייה מותרת ובטוחה.
בבריטניה דגל אדום מצביע על סכנה.
באירלנד דגל אדום/צהוב מציין כי בטוח להתרחץ, דגל אדום מציין כי מסוכן להתרחץ וכאשר אין דגל מונף פירוש הדבר הוא שהחוף סגור ואין בו שירותי הצלה.
דגל כחול המונף על חופים המרוחקים מאזורי רחצה מציין אזור השמור לשימושי ספורט ימי.
במערכות רכבת ברחבי העולם, נעשה שימוש בדגלים צבעוניים כדי לאותת לנהגי הקטר (בלילה בדגלים מוחלפים על ידי פנסים באותם הצבעים).
ירוק, לבן או כחול = המשך.
דגל בכל צבע המונף בנמרצות מסמן עצירה מיידית.
דגל כחול המוצמד לקטר מסמן כי אין להזיזו כיוון שמישהו עובד עליו או על הקרונות המוצמדים אליו.
דגל כחול המונף על מסילה מציין כי אסור לנסוע על המסילה, רק האדם או הקבוצה אשר הניחה את הדגל רשאית להסירו.
לעיתים מוחלפים האורות בחזיתם של קטרים נוסעים בדגלים ופירושם:
לבן = נסיעה שאינה חלק מלוח הזמנים הקבוע.
ירוק = התחנה הנוכחית אינה תחנתו האחרונה של הקו.
בנוסף, איש הבלמים ישא בדרך כלל דגל אדום כדי לסמן למכונאי על הבלימה באופן חזותי.
השימוש בסמפור רכבות התפתח מן השימוש בדגלי רכבות.
תנועות חברתיות ופוליטיות אימצו לעצמן דגלים כדי ליצור סמל ויזואלי להזדהות ואיחוד.
הזרם הסוציאליסטי משתמש בדגל אדום כדי לייצג את רעיונותיו.
האנרכיזם משתמש במגוון דגלים, אך הנפוץ ביותר המזוהה עם האנרכיה הוא דגל שחור.
אחדים מן הדגלים של התנועות החברתית הפכו ברבות הימים לדגלים לאומיים כגון דגל ברית המועצות ודגל התנועה הנאציונל-סוציאליסטית של גרמניה הנאצית.
במרבית מדינות העולם, דגלים ובמיוחד דגלים לאומיים, הם מקודשים: במדינות רבות קיים חוק המתאר את המותר והאסור בנוגע לדגלים.
במרבית המדינות אסור לדגל לגעת בקרקע, ושריפת דגל משמשת כאמצעי זלזול במדינת אויב או כאמצעי מחאה ולעיתים אם מדובר בדגל של המדינה של שורף אז גם כאמצעי בגידה במדינה או אי נאמנות למדינה.
עם זאת, במדינות מסוימות מותרת שריפת דגל הלאום כמחאה.
הדגל משמש כדימוי לדבר בולט באופן שלא ניתן להתעלם ממנו.
דוגמה בולטת לכך הם דברי השופט בנימין הלוי, בפסק הדין שנתן במשפטם של מבצעי טבח כפר קאסם:
מטבע לשון נהוג הוא לשאת את דגל המאבק ומשמעו היא להוביל מאבק, תוכנית לשינוי או לתמיכה.
הדימוי משתמש בדגל כמוביל את המחנה.
ביטויים נוספים הם "חרת על דגלו" המצורף לרוב לעיקרון שפלוני בחר לקרב אל ליבו ו"נקרא אל הדגל" עבור מקרים בהם יחיד או רבים נקראים לשירות ארגון או מדינתם.
לציון אבל לאומי נהוג להוריד את הדגל לחצי התורן או לעטור את הדגלים המונפים בסרט שחור.
הדגל הגדול ביותר בעולם הוא דגל קטר במשטח של 101,978 מ"ר, אשר נפרש ליד דוחה בדצמבר 2013, אורכו היה כ-510 מטרים ורוחבו כ-200 מטרים.
השיא הקודם היה שייך לדגל רומניה שהוכן במאי אותה שנה.
בעבר החזיק בשיא זה דגל ישראל שנפרש לכבוד יום העצמאות ה-59 למדינה.
הדגל הגדול ביותר, אשר מונף על בסיס קבוע, הוא דגל ברזיל, אשר מונף ב"כיכר שלושת הכוחות" בעיר ברזיליה, בירתה של ברזיל.
הדגל מונף מאז חנוכתה של ברזיליה ב-21 באפריל 1960.
הדגל הקטן ביותר בעולם הוא של קנדה, בשטח של 0.697 מיקרומטר שנוצר ב-2016 במעבדות המכון למחשוב קוונטי בווטרלו.
שיא קודם היה של טורקיה אורכו 700 ננומטרים ועובייו כ-2 ננומטרים והוא נוצר באוניברסיטת בילקנט, באנקרה.
דגל אוזבקיסטן (באוזבקית: Oʻzbekiston davlat bayrogʻi/Ўзбекистон давлат байроғи) הוא טריקולור אופקי בצבעי תכלת, לבן וירוק, כאשר הפס הלבן ממוסגר באדום, ועל צידו השמאלי של הפס התכלת מוטענים 12 כוכבים וסהר לבן.
הדגל אומץ על ידי אוזבקיסטן ב-18 בנובמבר 1991 עם התפוררותה של ברית המועצות שאוזבקיסטן הייתה אחת הרפובליקות שהרכיבו אותה.
מוטיב הסהר וצבעי הלבן והירוק מסמלים את האסלאם וכן כל צבעי הדגל דומים ללבנים של מסגד בסמרקנד.
12 הכוכבים על הפס הכחול מסמלים את 12 מחוזות אוזבקיסטן.
דגל אוסטריה (גרמנית: Flagge Österreichs) הוא דגל בעיצוב טריבנד אופקי המורכב משלושה פסים בצבע אדום, לבן ואדום.
הדגל אומץ על ידי פרידריך השני מבבנברג, שהיה דוכס אוסטריה במאה ה-13.
עיצובו הבסיסי של הדגל, מפורט תחת סעיף 1 תת-סעיף 8a של החוקה האוסטרית הקובע כי .
לאחר תבוסת הנוצרים בקרב קרני חיטין, וכתגובה לכיבוש ממלכת ירושלים וכיבוש ירושלים בידי צבאותיו של צלאח א-דין, יצאו הנוצרים למסע הצלב השלישי ובמסגרתו יצא גם לאופולד החמישי מאוסטריה, אשר השתתף במסע בעקבות הזמנתו של האפיפיור קלמנס השלישי.
על פי סברה אחרת הוענק הדגל ללאופולד החמישי בידי המלך היינריך השישי בעקבות אותו הקרב.
העדות הראשונה לשימוש בעיצובו של שלט האצולה האוסטרי ובדגל היא מתקופתו של פרידריך השני, דוכס אוסטריה, משנת 1230. פרידריך ניסה להשיג עצמאות גדולה יותר מהקיסרות הרומית הקדושה, אשר שלטה במרכז אירופה, והוא עשה זאת על ידי עיצוב מחדש של שלט האצולה שלו בצורה הדומה לעיצוב הדגל הנוכחי.
עם שקיעתה של שושלת בבנברג עברה השליטה על הדוכסות לידיה של שושלת הבסבורג אולם השימוש במוטיב הפסים לציון הדוכסות נמשך.
דוכסות אוסטריה הייתה חלק מתוך האימפריה הרומית הקדושה אשר התקיימה בין המאה ה-10 ועד לשנת 1806. לקיסרות לא היה דגל לאומי אלא הצבעים שחור וזהב שימשו כצבעי הקיסר והופיעו בנס המלכותי של הקיסר: עיט שחור על רקע זהב.
עיצובו של הנס שונה מעט בסוף המאה ה-13 או בתחילת המאה ה-14 כאשר מקור העיט וטלפיו נצבעו באדום.
מתחילת המאה ה-15 הפך העיט לדו-ראשי.
אולם, השימוש בדגל האדום-לבן-אדום לציונם של נחלאותיו האוסטריות של הקיסר הרומי הקדוש נמשך, הן כדגל והן כמטען בשלטים ההרלדיים.
בשנת 1804 הכריז נפוליאון בונפרטה על כינונה של הקיסרות הצרפתית הראשונה.
ובמהלך העשור שלאחר מכן, בתקופה שנקראה בשם המלחמות הנפוליאוניות שונו פניה הפוליטיים של אירופה.
הקיסרות הרומית הקדושה חדלה מלהתקיים ופרנץ השני משושלת הבסבורג הכריז על נחלתו כאימפריה האוסטרית ומעתה נקרא פרנץ הראשון מאוסטריה.
גם צבעי האדום והלבן היו משמעותיים באותה התקופה.
כאשר השתתפה האימפריה הרומית הקדושה במסעי הצלב, דגל קרב הונף לצד הנס האימפריאלי השחור-צהוב.
דגל זה, הידוע בשם צלב גאורגיוס הקדוש היה צלב לבן על רקע אדום – הצבעים ההופכיים אשר בשימוש בדגל אנגליה.
עם קריסתה של הקיסרות הרומית הקדושה בשנת 1806, הוקמה על חורבותיה האימפריה האוסטרית אשר הייתה למעשה, לאחר מאות שנים יחידה עצמאית ולה דגל לאומי רשמי, הוא הדגל האדום-לבן-אדום.
הבחירה במוטיב באדום-לבן-אדום הייתה ברורה, קשירת האימפריה החדשה לגבורתו של לאופולד החמישי בקרבות מסע הצלב בעודו מוכתם בדמם של הכופרים (המוסלמים).
בנוסף לו, הונפו גם צבעי השושלת השליטה – בית הבסבורג כציון לשלטון האוסטרי.
אף על פי שהדגל המציג את הצבעים המלכותיים לא היה בשימוש נפוץ, כונתה האימפריה בעקבות השימוש בצבעים הללו לעיתים בשם "המלוכה השחורה-צהובה".
הטריבנד האדום-לבן-אדום הוסיף להיות הדגל של האימפריה, ואף כמוטיב מרכזי בשלט האצולה המלכותי של האימפריה.
בשנת 1786 נקבע דגל טריבנד אדום-לבן-אדום אשר הושחת בסמל האוסטרי המוכתר על הפס הלבן בשליש הפנימי של הדגל כדגל הצי האזרחי.
דגל זה הפך לדגל הצי הקיסרי האוסטרי בשנת 1869 ועד לשנת 1914.
במהלך שנות קיומה של האימפריה האוסטרית ניסו שליטיה לבצע רפורמות חוקתיות, אולם הכישלון ביישום הרפורמות החליש את האימפריה ואף גרם להסכם הפשרה אשר הוביל לממלכה הדואלית האוסטרו-הונגרית בשנת 1867 תחת שלטונו של פרנץ יוזף, ומתן מעמד שווה לטריטוריות ההונגריות באימפריה החדשה.
דגל האימפריה האוסטרו-הונגרית היה למעשה דגל מחולק לשני חלקים, הראשון היה הטריבנד האוסטרי בצבעי אדום-לבן-אדום, והשני הטריקולור הונגרי בצבעי אדום-לבן-ירוק, ושניהם הוטענו בסמלי הממלכות בהתאמה.
הרפובליקה האוסטרית הראשונה הוקמה על חורבותיה של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
הרעיון אשר עמד בפניהם של המחוקקים אשר הכריזו על הדגל האוסטרי כדגל הלאומי הייתה יצירת אנטיתזה למלוכה השחורה-צהובה של בית הבסבורג והמשכיות של ההיסטוריה המפוארת של אוסטריה מימיו של בבנברגר.
הדגל הוכרז כדגל הלאומי ב-12 בנובמבר 1918 בפני הפרלמנט אשר התכנס בווינה.
לאחר שהקנצלר אנגלברט דולפוס הפך את אוסטריה לדיקטטורה בפועל במאי 1933, דגל אוסטריה המדיני הוטען בעיט דו-ראשי, בדומה לעיט האוסטרו-הונגרי, והחליף את סמל הרפובליקה.
במקביל, מפלגת חזית המולדת האוסטרית הוקמה והפכה לתנועה הלאומית של הדיקטטורה ודגלה, דגל אוסטריה המוטען במרכזו בצלב הקביים ועם שברון ירוק, הוכרז בחוק כ"שקול ערך" לדגל הלאומי האוסטרי.
ב-13 במרץ 1938 סופחה אוסטריה לרייך השלישי בצעד שנקרא אנשלוס, ודגלה בוטל והוחלף בדגל צלב הקרס הנאצי אשר הוכרז כדגל הרייך ב-15 בספטמבר 1935 כשנה לאחר מותו של נשיא הרייך פאול פון הינדנבורג וקידומו העצמי של היטלר למדרגת פיהרר.
דגל צלב הקרס עוצב בידי היטלר עצמו בקיץ 1920 כדגל התנועה: דגל אדום עם דסקה לבנה ומרכזה צלב קרס שחור.
הבחירה בשילוב הצבעים שחור-לבן-אדום לא הייתה מקרית, הצבעים הללו שימשו את דגל האימפריה הגרמנית והיוו .
אך בנוסף לקשר ההדוק בין הצבעים האימפריאליים, לצבעי הדגל הנאצי הייתה משמעות נוספת; בספרו של היטלר מיין קמפף מוסבר כי .
הגרסה הימית לדגל צלב הקרס כללה את הדסקה הלבנה מוזחת לשמאל בעבור כלי שיט אזרחיים אשר הפליגו תחת דגל הרייך וכדגלון החרטום בעבור ספינות המלחמה של הקריגסמרינה (הצי הנאצי).
עם נפילתו של המשטר הנאצי וסיום מלחמת העולם השנייה באירופה, נכבשו שטחי גרמניה ואוסטריה על ידי כוחות בעלות הברית ואוסטריה לארבעה אזורי כיבוש.
החוק הראשון שהעבירה מועצת השליטה המאוחדת היה ביטולם והחלפתם של כל החוקים הנאצים ובכללם איסור הנפתם והצגתם של דגלים וסמלים נאציים, תהליך הדה-נאציפיקציה.
הצגתם של דגלים נאציים נחשבת עד היום בלתי חוקית ברוב ארצות המערב ובייחוד בגרמניה.
הדגל נבחר בשנת 1901 מבין שלל עיצובים שונים בתחרות עיצוב דגל עבור הפדרציה החדשה.
במרוצת השנים שלאחר מכן, אושר העיצוב בידי הרשויות האוסטרליות והבריטיות, תוך הכנסת שינויים קלים בו.
מידותיו ועיצובו של הדגל נקבעו ופורסמו בשנת 1934, אולם רק בשנת 1954 קיבל הדגל לראשונה הכרה חוקית כדגלה הלאומי של אוסטרליה, בחוק הדגלים 1953.
בנוסף לדגל הלאומי ישנם עוד מספר דגלים רשמיים המשמשים לייצוגם של אוסטרליה, העם האוסטרלי והממשל האוסטרלי.
עיצובו של הדגל האוסטרלי הוא עיצובו של הנס הכחול הבריטי - דגל הממלכה המאוחדת בקנטון ושדה כחול מושחת בסמל או ביצוג המדינה.
בדגל אוסטרליה משולבים שלושה סמלים בולטים.
דגל הממלכה המאוחדת, כוכב חבר העמים והדמיית מערכת הכוכבים הצלב הדרומי.
הופעת סמלים אלו מגובה אף בחוק הדגלים האוסטרלי.
היוניון ג'ק: נוכחותו של הדגל בקנטון באה לציין את ההיסטוריה של אוסטרליה כשש מושבות בריטיות ואת העקרונות שעליה קמה הפדרציה האוסטרלית.
מבחינה היסטורית, עיצובו של הדגל הוא ביטוי לנאמנות ל.
כוכב חבר העמים: עיצובו המקורי של כוכב חבר העמים כלל רק שישה קודקודים, לייצוגן של שש המושבות.
אך בשנת 1908 נוסף קודקוד שביעי לכוכב על מנת לציין את צירופה של טריטוריית פפואה וכל טריטוריה עתידית.
לכוכב אין כל קשר לכוכב בטא בקנטאור למרות מיקומו ביחס לצלב הדרומי ובהירותו בשמיים.
הכוכב יופיע במרכז הרביע התחתון הקרוב לניצב ומצביע על מרכזו של צלב ג'ורג' הקדוש שעל היוניון ג'ק.
הצלב הדרומי: הצלב הדרומי הוא אחד ממערכות הכוכבים הבהירות ביותר שנצפות בחצי הכדור הדרומי.
מערכת זו ייצגה את אוסטרליה מראשית ימיה של ההתיישבות הבריטית.
כוונתו של איבור אוונס, אחד ממעצבי הדגל, הייתה כי ארבעת הכוכבים הבהירים ייצגו את ארבע המעלות של דנטה: צדק, זהירות, מתינות וגבורה.
מספר הקרניים של כוכבי המערכת בדגל אוסטרליה העכשווי שונה מהעיצוב הזוכה בתחרות בו מספר הקרניים נע בין חמישה לשישה לכל כוכב, כייצוג הבהירות של הכוכבים על רקע שמי הלילה.
על מנת לפשט את ייצורו של הדגל, תקנן משרד הימייה את ארבעת הכוכבים הגדולים ככוכבים משובעים והותיר את הכוכב הזעיר ככוכב מחומש.
כוכב חבר העמים - כוכב בעל שבעה קודקודים, במרכז הרביע התחתון הקרוב לתורן
α בצלב הדרומי - כוכב בעל שבעה קודקודים, ישר מתחת למרכז השדה (1/6 מהתחתית)
β בצלב הדרומי - כוכב בעל שבעה קודקודים, 1/4 שמאלה 1/16 ממרכז השדה
γ בצלב הדרומי - כוכב בעל שבעה קודקודים, ישר מעל מרכז השדה 1/6 מהתקרה
δ בצלב הדרומי - כוכב בעל שבעה קודקודים, 2/9 ימינה ו-31/240 מעל מרכז השדה
ε בצלב הדרומי - כוכב בעל חמישה קודקודים, 1/10 ימינה ו-1/24 למטה ממרכז השדה
קוטרו החיצוני של כוכב חבר העמים הוא 3/10 מרוחב הדגל בעוד שקוטרם של כוכבי המערכת הוא 1/7 מהרוחב למעט הכוכב הקטן (אפסילון) שם היחס הוא 1/12. קוטרו הפנימי של כל כוכב הוא ביחס של 4/9 מקוטרו החיצוני של הכוכב.
צבעי הדגל, אף שאינם מוזכרים בחוק הדגל, פורטו על פי קוד פנטון בידי משרד ראש הממשלה והקבינט האוסטרלי.
כמו כן, מדריך הממשלה האוסטרלית לסופרים, עורכים ומדפיסים מפרט גם את קוד ה-RGB וה-CMYK על מנת להציג את הדגל בצבעיו הנכונים.
עד שנת 1901 הייתה אוסטרליה אוסף של שש מושבות בריטיות נפרדות, והיוניון ג'ק, כדגל האימפריה הבריטית, שימש דגל משותף לכולן, לצד דגלי המושבות, שהתבססו אף הם על דגל הממלכה המאוחדת.