tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן, ייצור פלדה היה מופנה למלחמה כלומר לא היה מספיק פלדה עבור בטון מזוין.
יחד עם עבודת המשרד, הוא גם מצא לקוחות פרטיים.
בתחילת שנת 1943 פיתה את המבורגר ידיד איראני שעבד כמתורגמן סימולטני.
כשבועיים לאחר השיחה איתו, המבורגר נעצר על ידי המשטרה הצבאית האמריקנית.
בפגישת החקירה הראשונה הבין כי השיחה שלו עם המלשין הוקלטה.
המבורגר העריך כי אפשר היה להפליל אותו.
כדי למצוא עוד ראיות מרשיעות, פרצו האמריקאים לביתו אבל הם לא מצאו את המשדר הרדיו הכבד שנתנו לו המפעילים הסובייטים שלו.
בערך באותו זמן נתקל המבורגר בקצין אנגלי בטהראן שעבורו עבד בשנחאי עשר שנים קודם לכן.
האיש עבד אז במשטרה הקולוניאלית הבריטית בקולוניה הבינלאומית בשנחאי, והיה מעורב בבניית בית-סוהר חדש שהמבורגר תכנן.
סביר להניח שהאיש היה מודע לחלוטין לנסיבות המעצר של המבורגר שנתיים קודם לכן בצ'ונגצ'ינג.
מכאן נובע שחשיפתו של המבורגר בטהראן כסוכן סובייטי יכולה להיות רק עניין של זמן.
רודולף המבורגר נעצר והועבר למחנה צבאי קטן מחוץ לעיר.
בינתיים נלקח דרכונו לבדיקה נוספת.
הרשויות קבעה כי לא ניתן היה להתאים את הבולים שהונחו בה על ידי קציני דרכונים בשלוש קולוניאליות בריטיות - בומביי, סינגפור וסואץ - לרשומות מקבילות בתיקי המחסומים המעורבים.
מהר מאוד קבעו השלטונות כי חותמות הדרכונים יכלו להעשות רק על ידי מנהלת המודיעין הראשית של ברית-המועצות.
שום משפט נוסף לא היה נחוץ.
באוגוסט 1943 השופטים הבריטיים נתנו לו כמה ימים לעזוב את הארץ, והוא הועבר לשגרירות הסובייטית.
המודיעין הסובייטי לא העריך מאוד את שירותיו למרות, שרודולף המבורגר הפגין מידה רבה של התמדה, מחויבות ונאמנות במשך השנים.
הוא נאלץ לעזוב את טהראן בהתראה קצרה והוא בירך על ההזדמנות לחזור למוסקבה כדי להגיש בקשה למקלט מדיני.
יומיים לאחר הגעתו לבירה הסובייטית הוא הואשם כי עבד עבור המודיעין האמריקאי נגד האינטרסים של ברית המועצות ונלקח למעצר חקירה.
בשבועות הבאים הוא עבר חקירות שהתקיימו בלילות וכל אחת נמשכה כמה שעות.
עם עלות השחר הוחזר לתאו.
הוא ניסה להפגין את חפותו, אבל החוקרים חזרו עם האשמות נוספות שהוא עבד בשירותי מודיעין "אחרים".
שנים רבות לאחר מכן "שירות הביטחון של גרמניה המזרחית" (MfS) חשף את הדו"ח של הסובייטים מחקירתו, ובו המסקנה "כי נסיבות שחרורו של המבורגר מהמעצר באיראן הוליד את החשד כי גויס על ידי שירות מודיעין זר באיראן "
במשך קצת יותר מתשעה חודשים, בין אוגוסט 1943 לאפריל / מאי 1944, רודולף המבורגר הוחזק במעצר חקירה במוסקבה.
הוא נפגע קשה מבחינה פיזית ונפשית.
לא נערך לו משפט, אבל הוא נידון לחמש שנים במחנה מעצר.
ההרשעה התבססה על סעיף 58 לחוק העונשין.
אסיר אחד הסביר כי זאת פסקה המתייחסת "פושעים פוליטיים".
עם זאת, המבורגר גם היה מודע לכך כי הרשעתו נשאה תג נוסף שזיהו אותו "כאלמנט מסוכן מבחינה חברתית".
כשנה ישב המבורגר בבית סוהר עם עצירי מלחמה גרמניים, ואז הועבר לגולאג- מחנה עבודה בקרגנדה, קזחסטן למשך חמש שנים.
שם גר עם עוד 5 עצירים פוליטיים בבקתה של 17 מ"ר.
בשנים 52–1949, הוא הועבר למחנות עבודה שונים, חלקם באזור הוולגה וחלקם בהרי אורל.
בחלק מהתקופות עקב מצבו הבריאותי הרופף והכשרתו המקצועית, הוא קיבל תפקיד אחראי על ביצוע העבודות, שהיו במכרות, יערנות, שיקום עירוני או מסילות ברזל.
שנתיים נוספות 55–1954, היה בריתוק באזור כפרי ליד גבול רוסיה אוקראינה.
רודולף המבורגר נעצר פחות משנתיים לפני תום המלחמה.
לאחר שהמלחמה הסתיימה, אחיו ויקטור, המתגורר במיזורי, ואשתו לשעבר, שעד 1949 התגוררה בכפר אוקספורדשייר, החלו לקבל מדי פעם דיווחים על אודותיו באמצעות עצירים שיצאו ממחנות העבודה הסובייטים.
רודולף המבורגר לא הורשה לשלוח או לקבל מכתבים.
ביולי 1947 קיבל ויקטור מכתב מפולניה שדיווחה כי רודולף חי ו"עבד כמהנדס ".
אשתו לשעבר, אורסולה, כתבה לוויקטור באוגוסט 1947 כי קיבלה גם מכתב מפולין: "הוא אסיר במשך חמש שנים, אבל עובד במקצועו.
(...) באותה עת הוחזק המבורגר עצמו בקראגנדה בקזחסטן, והמכתבים מפולין נשלחו כנראה לפני גזר הדין השני שלו במאי 1949.
באוקטובר 1953 קיבלה שגרירות ארצות הברית בבון מכתב מאדם בשם יוסף דאונס, שהיה אסיר לשעבר במחנות העבודה הסובייטים.
הוא ניסה ליצור קשר עם אחיו של רודולף, ויקטור, במיזורי.
הוא דיווח על פגישתו עם רודולף המבורגר במחנה קמה ב־1950. המכתב תורגם לאנגלית, ככל הנראה על ידי אנשי השגרירות, והתרגום הועבר למחלקת המדינה בוושינגטון הבירה.
בנובמבר 1953 כתב סגן מנהל מחלקת המדינה לוויקטור המבורגר בסנט לואיס.
במכתב שאל אם רודולף המבורגר הוא אזרח אמריקני ואם אפשר להוכיח זאת.
אם הוא היה יכול להוכיח זאת, מחלקת המדינה הייתה מתערבת בערעור לשחרר את רודולף המבורגר.
בפברואר 1954 שלח יוסף דאונס מכתב נוסף, הפעם ישירות לוויקטור המבורגר, ובו פירט את נסיבות פגישתו עם רודולף המבורגר.
הם נפגשו בתחילת 1951 במחנה קמה בצפון אוראל.
דאונס כתב כי המבורגר נידון 25 שנה של עבודה קשה עבור ריגול.
המפה של גרמניה השתנתה ב-1945. מה שהיה השליש המזרחי של המדינה, כולל שלזיה שבה גדל רודולף המבורגר, היה נתון לטיהור אתני ולאחר מכן הועבר לפולין ופיצה על חלקה המזרחי של פולין שהפך לחלק מברית המועצות.
השליש האמצעי של גרמניה נוהל בין 1945 ל-1949 כאזור הכיבוש הסובייטי, ולאחר מכן הוכרז מחדש כמדינת מזרח גרמניה.
דרזדן, שם היה רודולף היה סטודנט, נמצאה במזרח גרמניה, ומדינה חדשה זו גרמה שאשתו לשעבר, אורסולה, מיהרה לעזוב את ביתה באוקספורדשייר בסוף 1949, כאשר חשבה שהיא עומדת להיעצר על ידי המודיעין הבריטי.
עם חזרתו למזרח גרמניה ב־1955, פנה המשרד לביטחון המדינה אל עמיתיהם הסובייטים לקבל דו"ח על המבורגר בקשר לבקשתו להצטרף למפלגת "האחדות סוציאליסטית של מזרח גרמניה" (SED).
הדו"ח חזר ונכתב בו: "כאשר הוא גר באזור רוסטוב על הדון כאסיר משוחרר, ניסה המבורגר ליצור קשר בלתי חוקי עם קרובי משפחה ומכרים החיים בארצות הברית, אנגליה ומזרח גרמניה, ובמקביל הוא היה בקשר קבוע של מכתבים עם אשתו, ברטון אורסולה המתגוררת במזרח גרמניה בברלין".
בפברואר 1954, הצליח רודולף המבורגר להעביר מכתב לריצ'רד פאוליק שחזר לברלין המזרחית משאנגחאי ב־1949. שמונה-עשר חודשים קודם לכן, באוגוסט / ספטמבר 1952, שני הסטודנטים לשעבר ריצ'רד פאוליק וקורט ליבקנכט נסעו במסגרת משלחת של אדריכלים מזרח-גרמנים שיצאו לסיבוב בברית המועצות.
הנסיעה הביאה אותם לסטאלינגרד, לרוסטוב על הדון ולסוצ'י שבים השחור.
פירוש הדבר שהם היו באזור שבו התגורר רודולף המבורגר.
בשלב מסוים רודולף המבורג מצא בפראבדה ידיעה על ביקורם של האדריכלים המזרח-גרמנים.
הכתבה ציינה כי פאוליק היה חלק מהמשלחת, וציין כי הוא חזר מסין לרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית.
זה מה שהניע את ניסיונותיו של המבורגר, שנמשכו בעקשנות אופיינית, ליצור קשר עם ידידו הוותיק.
מסתבר מההתכתבות ששרדה, כי מכתביו הנוספים של פאוליק להמבורגר עוד בהיותו במחנות העבודה, נמסרו כתוספות למכתבים מאורסולה, גרושתו לשעבר, שככל הנראה הגביר את ההסתברות למסירתם.
ממכתביהם לומדים על כך שפוליק והמבורגר חשבו שהוא יוכל לחזור לגרמניה המזרחית, אולי דרך מוסקבה, בתחילת הקיץ של 1954, אך בסופו של דבר, רק ביולי 1955 הוא חזר לשם.
רודולף המבורגר לא התאים לכל אחת מהקטגוריות הרגילות של אסירים.
הסובייטים לא כלאו אותו כאסיר מלחמה.
הוא מעולם לא היה חבר המפלגה הקומוניסטית.
הוא לא היה אחד מאלה שהיגרו כפליטים פוליטיים ישירות מגרמניה הנאצית למוסקבה בשנות השלושים.
נראה כי העיכוב בשחרורו עשוי היה להיווצר עקב חוסר היכולת של הסובייטים האחראים להחליט כיצד לסווג אותו.
עם הגעתו למזרח גרמניה התגורר המבורגר, מ־5 ביולי 1955, כדייר בדירתו של ריצ'רד פאוליק.
הוא נשאר שם רק לשבועיים.
באמצע אוגוסט הוא קיבל עבודה כאדריכל ראשי של רשויות העיר דרזדן.
הוא מיד הגיש בקשה לחברות ב"מפלגת אחדות סוציאליסטית" (SED).
הוא היה צריך למצוא שני ממליצים/נותני חסות למפלגתו, והמשרד לביטחון המדינה היה צריך לחקור אותו כדי לוודא שאין לו סודות בעבר שלו.
לא היו להם עדויות שהמבורגר היה אי-פעם משהו מלבד מתנגד נחרצות לנאציזם.
עם זאת, הוא חי מחוץ לגרמניה מאז 1930, וחלק ניכר מהנסיעות הבינלאומיות שלו בוצעו למען המודיעין הסובייטי.
בתחילה הוא ניסה להשיג חסות מחברים במפלגה מחברים ותלמידים לשעבר לאדריכלות שהכירו אותו מאז שלמדו יחד בברלין בשנות העשרים, אך בסופו של דבר הייתה זו גרושתו לשעבר שהמידע ממנה שכנע את השלטונות לקדם את בקשתו למפלגה.
רודולף המבורגר התקבל כחבר מפלגה מלא במרץ 1958, והתיישב בדרזדן.
תחילה עבד ברשות העירונית של דרזדן, וניהל פרויקטים גדולים.
ב-1959 הוא החל לעבוד במשרה חדשה, כסגנו של חברו ריצ'רד פאוליק בתחום המגורים, בבניית עיר חדשה גדולה מרחק קצר ממזרח לדרזדן.
הוא פרש, רשמית, בשנת 1963. לאחר מכן ביצע כמה נסיעות ארוכות ביניהם לשנחאי, כדי להיפגש שוב עם אחיו אוטו וויקטור.
הוא גם המשיך פרויקטים על בסיס עצמאי החשוב שבהם היה שיפוץ פנים שגרירות מזרח גרמניה בפיונגיאנג.
רודולף המבורגר נפטר בדרזדן ב-1 בדצמבר 1980. גופתו נקברה במקום של כבוד בבית היידפרידהוף.
סיפור חייו של רודולף המבורגר היה תמיד טאבו פוליטי במזרח גרמניה.
לא היה שום רצון מצד השלטונות לדון במעצר הממושך במחנות העבודה הסובייטיים של חבר גרמני, שנאמנותו המדינית הייתה חסרת דופי.
לכן, לא היה שום מודעות ציבורית או דיון על עבודתו החלוצית כאדריכל בשנחאי בשנות השלושים.
אף על פי כן, לאחר שפרש לגמלאות החל רודולף המבורגר לכתוב ספר אוטוביוגרפי המפרט את חוויותיו בין 1930 ל-1955. כפי שהוא עצמו טען, הוא אינו סופר מטבעו, אבל בכל זאת היה לו סיפור חיים מרתק.
מאחר שאי אפשר היה לפרסם את הספר שלו במזרח גרמניה, הוא ניסה לסדר את פרסומו בגרמניה המערבית, אך בשנות השבעים כבר חלפה האופנה ל"ספרות מחנה העבודה", ומו"ל מערבי לא נמצא באותו הזמן.
בשנת 2006 הציג אדוארד קוגל את עבודת הדוקטורט שלו על "שניים מתלמידיו של פולזיג שהיגרו: רודולף המבורגר וריצ'רד פאוליק, בין שנחאי למזרח ברלין".
בהתייחסו לרודולף המבורגר, העבודה כללה את טיוטותיו של המבורגר עצמו, ומספר רב של מכתבים שקיבל וכתב.
כמו כן התייחסויות שונות אליו בעבודות על אנשים שאיתם היה בין השנים 1930 ו-1955.
בשנת 2013, יותר משלושה עשורים לאחר מותו של רודולף המבורגר, פורסמה לבסוף עבודתו האוטוביוגרפית, בהקדמה ארוכה של בנו של המבורגר, חוקר שייקספיר מאייק המבורגר, המזוהה כעורך הכרך.
רודולף טפפר היה מורה, סופר, צייר, קריקטוריסט וקרטוניסט שווייצרי.
הוא ידוע בעיקר בזכות ספרי ורצועות הקומיקס שלו (שנתן להם את השם littérature en estampes, בעברית "ספרות גרפית"), שהיו בין הקומיקסים הראשונים שפורסמו ביבשת אירופה.
הוא נודע כ"אבי רצועות הקומיקס" ונאמר עליו כי היה "אמן הקומיקס הראשון בהיסטוריה" (אמרה המתייחסת לריצ'רד פ.
אווטקלט, כותב הילד הצהוב, בזלזול).
טופפר, שרכש את השכלתו בפריז, עבד כמורה בבית ספר וניהל פנימייה, ונהג להצחיק את תלמידיו עם הקריקטורות שלו.
בשנת 1837 פרסם את הספר "Histoire de M.
Vieux Bois" (פורסם בארצות הברית בשנת 1842 בשם הרפתקאותיו של עובדיה אולדבוק).
טופפר היה בין הראשונים שציירו את הקומיקס בצורה המודרנית והמוכרת שלו.
ישנה מחלוקת לגבי תאריך הולדתו של טופפר, ולא ידוע אם נולד ב-31 בינואר או ב-1 בפברואר 1799. את ילדותו בילה בז'נבה שהייתה באותו הזמן חלק מהרפובליקה הראשונה של צרפת.
אביו, הצייר וולפגנג-אדם טופפר , הגיע לז'נבה מפרנקוניה.
בגיל עשרים עבר טפפר לפריז כדי ללמוד הוראה, ולמד במכללה מקומית בין 1819 עד 1820. לאחר מכן חזר לז'נבה והפך למורה בבית ספר בעיר.
ב-1823 הקים פנימייה משלו לבנים בלבד.
בשנת 1832, במקביל לניהול הפנימייה, הפך לפרופסור באוניברסיטת ז'נבה.
כשמקצועו כמורה פרח והיה רווחי, מצא טפפר זמן לעסוק בתחביבו - ציור.
לאחר שתלמידיו ראו אותו מצייר נופים והתלהבו, הוא החל לכתוב סיפורים קצרים ולאייר אותם, מה שהפך מאוחר יותר לרצועות הקומיקס הראשונות.
את רצועות קומיקס אלו הוא אסף לכדי ספרים; הראשון שבהם, הרפתקאותיו של עובדיה אולדבוק, היה מוכן כבר בשנת 1827 אך לא פורסם עד 1837. הספר ארך 30 עמודים, שכל אחד מהם מכיל אחד עד שישה פאנלים, בדומה לקומיקס המודרני.
הספר תורגם ופורסם בארצות הברית בשנת 1842. ישנו ויכוח האם הספר הוא הקומיקס הראשון, או שמא הילד הצהוב (שפורסם כמעט לגמרי במקביל בארצות הברית).
סיפורי הקומיקס הקצרים של טפפר לא נועדו להתפרסם, אך הוא המשיך ליצור אותם עבור תלמידיו וחבריו.
בין חבריו בלט הסופר יוהאן וולפגנג פון גתה ששכנע את רודולף בשנת 1831 להפיץ את סיפוריו, וזה מה שהוביל אותו לפרסום רצועות הקומיקס.
שבע מרצועות הקומיקס פורסמו בעיתונים ברחבי אירופה בשנים שלאחר מכן, אך גתה לא זכה לחזות בהם בחייו.
במהלך חייו פרסם שבעה ספרים שכללו אוספים של רצועות קומיקס.
הספרים הצליחו מאוד באירופה וחלקם אף תורגמו לשפות נוספות.
בשנותיו האחרונות כתב ספר שנקרא "Reflections et menus propos d'un peintre genevois" ומדבר על יצירתיות של ילדים.
הספר מורכב מתובנות שקיבל טפפר במהלך לימודי ההוראה שלו והתקופה בה ניהל את הפנימייה.
הספר מביא נקודת מבט שונה על ילדים, ומצהיר שיש לפתח את החוש היצירתי שלהם.
בספר גם נטען כי ילדים לעיתים קרובות מפגינים יצירתיות גדולה יותר מאשר אמנים מיומנים, ולעיתים קרובות היכולות הטכניות שלהם האפילו על יצירתיותם.
הספר פורסם בשנת 1848 אך טפפר לא זכה לראות אותו יוצא לאור, שכן הוא נפטר ב-8 ביוני 1846.
וילהלם רודולף יורדן היה צייר ז'אנר גרמני, מאייר, תחריטאי ומורה לאמנות.
יורדן היה בנם של אנדרה צ'ארלס גיום יורדן ( 1778 – 1850), שופט בברלין, ווילהלמין הילקרט.
הוא היה צאצא של צ'ארלס אטיין יורדן (1700–1745), יועצו ומקורבו של פרידריך הגדול.
בשנת 1838 נישא יורדן לסופי פאולין פון מולמן (1811–1863), שהייתה גם ציירת.
אחותה של סופי, אמילי פון מולמן (1805–1884), הייתה נשואה לצייר קרל פרדיננד זון.
אשתו השנייה של יורדן הייתה מארי פון הנשטיין (1825–1885).
בנישואים הראשונים נולדו לו שלושה ילדים.
אחותו של יורדן מארי ( 1816- 1899) הייתה נשואה לחברו, הצייר אדולף הנינג.
לאחר שסיים את לימודיו האמנותיים הבסיסיים אצל קרל וילהלם ואך בבית הספר הפרטי שלו בברלין, עבר יורדן לדיסלדורף, שם למד שיעורי אמן אצל וילהלם פרידריך שדו וקרל פרדיננד זון.
בשנת 1837 הוא נעשה חבר באקדמיה הפרוסית לאמנויות.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה בשנת 1840, ומ־1848 הפעיל סטודיו משלו בה נתן גם שיעורים.
הלנה שטרומאייר הייתה בין התלמידות שלו.
הוא התמחה בציור סצנות ז'אנריות ונתן שיעורי ציור.
הוא נחשב לאחד ממייסדי הגישה האתנוגרפית לציור הז'אנרי.
לאחר 1843, בעקבות הצלחת ציורו "הצעת נישואין בהלגולנד", הוא התמסר בעיקר לתיאור דייגים ומלחים, שכללו מסעות תכופים לבלגיה, הולנד וצרפת.
רבות מיצירות אלה הפכו פופולריות והופצו באופן נרחב כליטוגרפיות ותחריטים.
בשנת 1848 הוא היה ממייסדי "מלכסטן", אגודה לאמנות מתקדמת בדיסלדורף.
באותה שנה, במהלך המהפכה, הוא כיהן כחבר בוועדת אזרחים לסדר ציבורי בפיקוד לורנץ קלסן, שגם הוא היה צייר במקצועו.
בשנת 1869 הוענק לו מסדר הנשר האדום.
שנה לפני מותו הוענק לו מסדר הכתר.
הלוח על מצבתו נוצר על ידי הצייר ארנסט בוש.
היינריך ארנסט גוטפריד רודולף ויגמן היה צייר, ארכאולוג, היסטוריון אמנות, גרפיקאי ואדריכל גרמני.
הוא עבד בסגנון קלאסי, אשתו מרי אליזבת ויגמן, לה נישא בשנת 1841, הייתה גם ציירת.
הוא הגיע ממשפחת אנשי צבא.
אביו היה סגן (לימים קפטן) בגדוד החי"ר העשירי ונהרג בקרב ווטרלו, שם שימש כשלישו של הקולונל ג'ורג' דו פלאט.
בילדותו הוא ביקר לעיתים קרובות בכנסיית סנט דיוניסיוס בנורדסטממן והארכיטקטורה הגותית שלה הותירה עליו רושם עמוק.
הוא התחיל בלימודי אדריכלות, מתמטיקה ואסטרונומיה בהנובר, לשם עברה משפחתו לאחר מות אביו.
אחד מחברי ילדותו היה אוגוסט היינריך אנדראה, שלימים יהפוך לאדריכל העירייה של הנובר.
לאחר 1823 הוא ואנדראה למדו באוניברסיטת גטינגן, שם למד היסטוריה, מדעי הטבע וארכאולוגיה והתרשם במיוחד מההרצאות של קרל אוטפריד מולר.
את לימודי האמנות החל בדרמשטאדט עם אדריכל העיר, ג'ורג' מולר, שעודד אותו להשלים את עבודתו בכיתה באמצעות מחקר מעשי ברומא.
לפיכך, בשנת 1828 הוא עבד במכון הגרמני לארכאולוגיה (DAI) וחקר את ציורי הקיר בפומפיי.
הוא נשאר שם עד 1832 והפך לחלק ממושבת האמנות הגרמנית.
לאחר שובו, הוא הקדיש את עצמו ליצירה בהנובר: ציורי שמן, צבעי מים, ליטוגרפיות ותחריטים, שפרסם כאלבום בשנת 1835. במהלך תקופה זו, עבודתו האדריכלית היחידה כללה קמרון קבר עבור יוהאן לודוויג סולמן (1797–1834), יצרן עור.
הוא היה גם חבר באגודת האמנות בהנובר וכיהן בוועדה שבחרה יצירות לתערוכות שלהם.
עם זאת, הוא לא היה מרוצה מהקריירה שלו בהנובר ועבר לדיסלדורף בשנת 1836. שם פרסם ספר שהתבסס על עבודתו בפומפיי: "ציור העתיקים ביישום ובטכניקה".
הספר הביא אותו למחלוקת עם האדריכל, לאו פון קלנצה, שהטיל ספק במסקנותיו של ויגמן.
ויגמן השיב בשנת 1839 בספר נוסף "סר ליאו פון קלנזה והאמנות".
הוא מונה לפרופסור לאדריכלות ופרספקטיבה בשנת 1839, תפקיד אותו מילא עד מותו.
משנת 1846 הוא היה גם ראש המזכירות האקדמית, בניהולו של וילהלם פרידריך שדו, והיה אחראי על התכתבות, הבגרויות והתוכניות.
בשנים אלו הוא הפך לסנגור של ארכיטקטורת התחייה הרומנסקית ותכנן בית עבור וילהלם שדו.
גאורג זאל היה בין תלמידיו.
בשנת 1839 תכנן מערכת חדשה לחיבורי גגות שתיאר בספר בשם "בניית גשרים שרשרתיים" על פי מערכת המשולש ויישומם על הגגות.
עם זאת, מערכת זהה כמעט הומצאה בערך באותה תקופה על ידי המהנדס הצרפתי קמיל פולונקו, שהשתמש בה לבניית תחנות לרכבת פריז-ורסאי, ולכן היא נודעה בשם "גג פולונקו".
הוא היה חבר באגודת אמני הריין ווסטפליה, וכיהן במועצה המינהלית שלה.
לאחר 1844 ערך את הפרסום הרשמי של האגודה ה"קורפונדונדזבלט".
בשנת 1857 הוא מונה כחבר עמית במכון המלכותי לאדריכלים בריטים (RIBA).
בשנותיו המאוחרות יותר סבל ממחלת ראות (אולי שחפת) והתפטר מתפקידיו זמן קצר לפני מותו.
בנו, ארנולד, נהרג בקרב במלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870.
רודולף ורץ הוא רופא אוסטרי, שהציל יהודים ממוות בידי הנאצים במלחמת העולם השנייה.
ד"ר רודולף ורץ היה רופא אוסטרי שקיבל את תואר הכבוד "חסיד אומות העולם".
ורץ חילץ יהודים מגירוש לפולין על ידי הוצאת אישורים למחלות קשות עבורם.
בשנת 1941, כאשר גורשו אלפי יהודים מווינה לפולין, מספר נשים יהודיות המיועדות לגירוש פנו לד"ר ורץ בבקשה לעזרה.
ורץ נתן לנשים קופות חולים בהן צוין שהן תחת הוראה רפואית להישאר במיטה והן לא גורשו.
אחת הנשים שניצלה על ידי ורץ הייתה גרטרוד פריץ ילידת וינה.
פריץ קיבלה פקודות גירוש לפולין בספטמבר 1941, ומכיוון ששמעה על ד"ר ורץ שעוזר לנשים רבות אחרות, ניגשה אליו לעזרה.
היא הראתה לורץ את הודעת הגירוש שלה, והוא כתב פתק חולה המתאר מחלה שלא חלתה בה.
הודות לתעודה זו, בה נאמר כי אינה מסוגלת לעזוב את מיטתה במשך שישה שבועות, פריץ ניצלה מההובלה.
פריץ גורשה מאוחר יותר לטרזינשטט ולא למחנות בפולין, שם שרדה עד סוף המלחמה.
ד"ר ורץ סיכן את עצמו בכך שהוא עזר לנשים יהודיות המיועדות לגירוש.
הוא לא קיבל שום פיצוי בגין זה, מלבד התשלום הרגיל עבור דמי מחלה שלקח מלקוחותיו בסכום של 5 רייכסמארק.
לקראת סוף המלחמה גילו הגרמנים את פעילותו הבלתי חוקית, וכעונש הוכנס לחטיבת עונשין צבאית שקיבלה משימות מסוכנות במיוחד, אך הוא שרד.
לאחר המלחמה המשיך ורץ לעבוד כרופא בווינה.
פריץ גם חיה בווינה והתחתנה.
היא ביקרה את ד"ר ורץ על מנת להודות לו והביאה לו שעון זהב במתנה.
ורץ סירב לקחת את המתנה והצהיר שהוא עושה את מה שהוא עשה כגבר, כנוצרי וכרופא, ולא על מנת לקבל פרס.
על הצלת יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה הכיר יד ושם ברודולף ורץ כחסיד אומות העולם ב־31 במאי 1966.
רודולף ווייר היה פסל אוסטרי, שפיסל בסגנון ניאו בארוק.
ווייר למד אצל הפסל פרנץ באואר ואצל יוסף סזאר אצלו הוא גם עבד שנים רבות.
וויר סייע לאדריכלים גוטפריד זמפר וקרל פון הסנאואר בהקמת המוזיאון לתולדות האמנות בווינה.
גלריית תבליטים באנדרטת פרנץ גרילפרצר בווינה
רודולף השני, דוכס אוסטריה (1270 – 10 במאי 1290), חבר בבית הבסבורג, היה דוכס אוסטריה ושטיריה בשנים 1282–1283, יחד עם אחיו הבכור אלברכט הראשון, מלך גרמניה, שירש אותו.
רודולף השני נולד בריינפלדן, שוואביה, בנו הצעיר של הרוזן רודולף מהבסבורג ואשתו הראשונה גרטרוד מהוהנברג.
בשנת 1273 אביו נבחר למלך גרמניה, הראשון מהשושלת ההבסבורגית, ולאחר מכן הוא תפס את דוכסויות אוסטריה, שטיריה וקרינתיה מאוטוקאר השני, מלך בוהמיה לאחר שהמלך אוטוקאר הובס ונהרג בקרב מרכפלד בשנת 1278, המלך רודולף בדצמבר 1282 מסר לבניו אלברכט ורודולף את הדוכסויות האוסטרית והשטירית.
עם זאת, בחוזה ריינפלדן ב-1 ביוני 1283 רודולף נאלץ לוותר על חלקו לטובת אחיו הבכור אלברכט.
במהלך תהליך ההתפייסות עם שושלת פשמישל הבוהמית, רודולף בשנת 1289 התחתן עם אגנס (1269–1296), בתו של המלך אוטוקאר השני.
רודולף מת בפתאומיות בגיל 20 בפראג, שם שהה בחצרו של גיסו המלך ואצלב השני.
באותה שנה נולד בנו, יוהאן רוצח האב.
כישלון אחיו להבטיח כי רודולף יפוצה כראוי על ויתור על טענתו על כס המלכות גרם למריבות בשושלת הבסבורג, מה שהוביל לרצח אלברכט על ידי בנו של רודולף, יוהאן, ב-1308.
רודולף הראשון, מלך בוהמיה (1282 – 3/4 ביולי 1307), רודולף מהבסבורג, היה חבר בבית הבסבורג, מלך בוהמיה ומלך פולין בתואר משנת 1306 עד מותו.
הוא היה גם דוכס אוסטריה ושטיריה משנת 1298.
רודולף היה בנם הבכור של אלברכט הראשון, דוכס אוסטריה ואשתו אליזבת מגוריציה-טירול, ובכך נכדו של רודולף הראשון, מלך גרמניה.
לאחר מאבקים ממושכים עם אדולף מנסאו, אביו נבחר למלך גרמניה בשנת 1298 והכתיר את רודולף בן השש עשרה כשליט משותף באדמות התורשה האוסטריות של שושלת הבסבורג.
על פי הסכם ריינפלדן, רודולף פעל כעוצר מטעם אחיו הצעירים פרידריך הראשון ולאופולד הראשון.
ב-25 במאי 1300 ארגן המלך אלברכט הראשון את נישואיו עם בלאנש, בתו של פיליפ השלישי, מלך צרפת.
הזדמנות נוספת להשגת שלטון לבית הבסבורג נפתחה כאשר בשנת 1306 נהרג המלך ואצלב השלישי, השליט הבוהמי האחרון של שושלת פשמישל, ואלברכט הראשון הצליח לתפוס את ממלכתו.
רודולף קיבל אז את כס המלוכה הבוהמי.
על כך טען דודו מצד אמו הדוכס היינריך מקרינתיה, בעלה של אחותו של וצלאב, אנה מבוהמיה.
כאשר כמה אצילים בוהמיים בחרו בהיינריך כמלך בוהמיה, אלברכט הראשון הטיל על גיסו חרם קיסרי וצעד נגד פראג.
היינריך ברח, תחילה לבוואריה, ולאחר מכן חזרה לארצות מולדתו בקרינתיה.
כדי לקבל לגיטימציה נוספת של התביעות ההבסבורגיות על כס המלוכה הבוהמי והפולני, השיא אלברכט את רודולף לאליזבת ריצ'זה הפולנית, אלמנתו של המלך ואצלב השני.
רודולף נדחה על ידי כמה אצילים בוהמיים, שהמשיכו להחזיק מעמד עבור היינריך.
מטרותיו להשתלט על מצבורי הכסף בקוטנה הורה (קוטנברג) עוררו מרד שהוביל בית האציל שטרקוניצה.
המלך צר על מבצר המורדים בהוראז'וביצה, אך מת במחנה בלילה שבין ה-3 ל-4 ביולי 1307, ככל הנראה כתוצאה מנקב במערכת העיכול.
מכיוון שרודולף לא הותיר ילדים, התפיסה הראשונה של ההבסבורגים לכתר בוהמיה נכשלה כאשר האצילים הבוהמיים החזירו את היינריך כמלך בתמורה לאמנת זכויות, אשר בתורו נאלץ לוותר על כס המלוכה לטובת הרוזן יוהאן מלוקסמבורג.
במקום זאת מותו של רודולף העצימה את סכסוך הירושה ההבסבורגי הפנימי, והגיעה לשיאה ברצח המלך אלברכט הראשון על ידי אחיינו יוהאן רוצח האב בשנת 1308. רודולף קבור בקתדרלת ויטוס הקדוש בפראג.
רודולף דירקס היה אחד מאמני הקומיקס המוקדמים והנודעים ביותר, שנודע בעיקר בזכות "קצנז'אמר קידס" (בהמשך נקרא: "הקפטן והילדים").
דירקס נולד בהיידה, גרמניה, ליוהנס ולמרגריטה דירק.
כשהיה בן שבע, היגר אביו, חרט עץ, יחד עם משפחתו לשיקגו, אילינוי.
לאחר שמכר קריקטורות שונות למגזינים המקומיים רודולף עבר לעיר ניו יורק ומצא עבודה כקריקטוריסט.
אחיו הצעיר גאס הלך בעקבותיו.
[2] הוא החזיק במספר משרות כמאייר, שהגיע לשיא במעמדו אצל ויליאם רנדולף הרסט בעיתון "ניו יורק ז'ורנל".
מלחמת התפוצה בין ה"ז'ורנל" לבין "ניו יורק וולד" של ג'וזף פוליצר הייתה במלוא עוזה.
עיתון "העולם" זכה להצלחה עם גיליון "יום ראשון" שהודפס בצבע החל משנת 1895. העורך רודולף בלוק ביקש מדירקס להכין רצועת קומיקס לגיליון של יום ראשון המבוסס על סיפור של וילהלם בוש, "מקס ומוריץ".
כשדירקס הגיש את האיורים שלו, בלוק כינה אותם "הילדים של הקצנז'אמר", והראשונה הופיעה ב -12 בדצמבר 1897. גאס דירקס סייע לאחיו עם "הקצנז'אמר קידס" בשנים הראשונות עד להתאבדותו ב־10 ביוני 1902.
דירקס לקח פסק זמן מעבודתו בכתב העת כדי לשרת את ארצו במלחמת ספרד -אמריקה ובהזדמנויות אחרות.
בשנת 1912, הוא ביקש חופשה של שנה לסיור באירופה יחד עם אשתו.
הבקשה הובילה לקרע עם כתב העת.
לאחר מאבק משפטי ממושך, קבע בית המשפט הפדרלי כי לדירקס יש את הזכות להמשיך לצייר את דמויותיו לרשת עיתונים יריבה, אף שכתב העת "הז'ורנל" שמר את הזכות לכותרת "ילדי הקצנז'אמר".
דירק החל לאחר מכן לצייר רצועת קומיקס בשם "הנס ופריץ בעולם", החל משנת 1914. רגשות אנטי-גרמניות במהלך מלחמת העולם הראשונה הובילו לכך ששמה של הרצועה השתנה "הקפטן והילדים".
כתב העת המקורי בחר במאייר אחר להמשיך את The Katzenjammer Kids.
ההצלחה של הקומיקס של דירקס נבעה לא רק ממזל.
דירקס היה קריקטוריסט מחונן בעל תזמון מעולה וגלריה צבעונית של דמויות שונות, כולל הנס ופריץ, הקפטן, הפקח והאמא.
באמצע שנות החמישים הוכנסה דמות נוספת - רמאי רומנטי בשם Fineas Flub.
דירקס תרם תרומות משמעותיות לשפה הגרפית של רצועות קומיקס.
אף שלא היה הראשון שהשתמש בפאנלים או בלוני דיבור עוקבים, הוא השפיע על האימוץ הרחב שלהם.
הוא גם המציא סמלים בקומיקס כמו קווי מהירות, "לראות כוכבים" בגלל כאב ו"ניסור עץ" לנחירות.
כהובי, דירקס הפיק ציורים רציניים הקשורים לאסכולת אשקאן.
כמו רבים מעמיתיו, הוא היה שחקן גולף נלהב.
דירקס העביר את תפקידי הציור שלו באופן הדרגתי לבנו ג'ון דירקס, שהשתלט על הקפטן והילדים בסביבות 1955.
רודולף דירקס מת בניו יורק בשנת 1968.
רודולף הרביעי, דוכס אוסטריה , נקרא גם רודולף המייסד, היה נצר לבית הבסבורג ששלט כדוכס אוסטריה (כינה את עצמו ארכידוכס), שטיריה וקרינתיה מ-1358, כמו גם רוזן טירול מ-1363 וכן דוכס קרניולה הראשון מ-1364 עד מותו.
לאחר שההבסבורגים לא קיבלו דבר מהצו של בולת הזהב ב-1356, הוא נתן הוראה לערוך את ה"פריבילגיום מאיוס", מסמך מזויף כדי להעצים את כוחם של השליטים האוסטרים.
רודולף נולד בווינה ב-1 בנובמבר 1339, והיה בנם הבכור של אלברכט השני, דוכס אוסטריה ויוהנה מפירט, בתם של אולריך השלישי, רוזן פירט וז'אן מבורגונדיה.
הוא היה מהדור השלישי של הדוכסים ההבסבורגיים באוסטריה, והיה הראשון שנולד בתוך הדוכסות.
לכן, הוא ראה באוסטריה את ביתו, תחושה שללא ספק התקשרה לנתיניו ותרמה לפופולריות שלו.
מול אובדן הכתר הקיסרי של ההבסבורגים עם הירצחו של סבו אלברכט הראשון, מלך גרמניה ב-1308, היה רודולף אחד השליטים הנמרצים והפעילים ביותר של אוסטריה בימי הביניים המאוחרים, ונאמר עליו שכגבר צעיר כבר היה לו אווירה של מלך.
בשנת 1357 הוא התחתן עם קתרינה מבוהמיה, בתו של קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
להוט להתחרות עם חותנו האדיר, שהפך את ממלכת בוהמיה ובירתה פראג למרכז זוהר של תרבות אימפריאלית, רודולף ביקש להעלות את חשיבות מקום מגוריו וינה לרמה דומה או גבוהה יותר.
במשך יותר ממאה שנה, לדוכסים ההבסבורגיים צרם על כישלונם של האפיפיורים להפוך את וינה למושב של דיוקסיה משלה, מעמד שנראה להם מתאים לבירת דוכסות.
במקום זאת, הקהילה העירונית הייתה כפופה לבישופים של פאסאו, שהיו להם קשרים מצוינים עם האפיפיור, וכנראה זה מה שהכריע את סיכוייה של וינה בהקשר זה.
רודולף, לעומת זאת, פנה למשהו שיכול להיחשב כהתחזות: הוא יזם את הקמתה של "מועצת הקתדרלה המטרופולינית" בכנסיית סטפנוס הקדוש (שעל פי השם, יש להקצות לבישוף), שחבריה לבשו בגדים אדומים כמו הקרדינלים.
פרובוסט המועצת קיבל את התואר "ארכיקנצלר אוסטריה".
רודולף הרחיב את קתדרלת סנט סטפן, כאשר בניית הספינה הגותית שלה החלה תחת שלטונו של רודולף.
ניתן לראות במאמצי הבנייה ניסיון להתחרות בקתדרלת סנט ויטוס בפראג.
רודולף צייר את עצמו ואת אשתו על צנוטף בכניסה לקתדרלה.
באופן דומה, על ידי ייסוד אוניברסיטת וינה ב-1365, רודולף ביקש להשתוות להקמת אוניברסיטת קארל בפראג על ידי קרל הרביעי ב-1348. עד היום היא מכונה Alma Mater Rudolphina.
היום, אוניברסיטת וינה היא האוניברסיטה הוותיקה ביותר הפועלת ברציפות מבין האוניברסיטאות של העולם דובר הגרמנית.
עם זאת, פקולטה לתאולוגיה, שנחשבה חיונית לאוניברסיטה באותה תקופה, הוקמה רק ב-1385, עשרים שנה לאחר מותו של רודולף.
כדי לשפר את כלכלת וינה, רודולף הציג אמצעים רבים אחרים, כולל פיקוח של ראש העיר על מכירת נדל"ן, שננקטו כדי למנוע מכירות לבעלות שלא ניתנת להסרה, כלומר, כדי למנוע בעלות בלתי פרודוקטיבית כלכלית של הכנסייה.
רודולף גם הצליח לכונן מטבע יציב יחסית, מה שנקרא Wiener Pfennig (פניג וינאי).
רודולף ידוע בעיקר בזכות בלוף נוסף, זיוף ה-Privilegium Maius, שהעמיד אותו דה פקטו בשורה אחת עם שבעת הנסיכים האלקטורים של האימפריה הרומית הקדושה, בפיצוי על כישלונה של אוסטריה לקבל קול אלקטורלי בבולת הזהב של 1356. מאת הקיסר קרל הרביעי.
התואר ארכידוכס, שהומצא על ידי רודולף, הפך לתואר כבוד של כל הזכרים של בית הבסבורג מהמאה ה-16.
בשנת 1363, רודולף התקשר בחוזה ירושה עם מרגרטה, רוזנת טירול עם מות בנה היחיד, מיינהרד השלישי.
רוזנות טירול עבר לשלטון אוסטרי לאחר מותה ב-1369 מאז פלש גיסה של מרגרט, שטפן השני, דוכס בוואריה, למדינה.
בשנת 1364, רודולף הכריז על מרקיזות קרניולה הקרינתית כדוכסות ובשנה לאחר מכן הוקמה העיר נובו מסטו במרקיזות וינדיק (במה שלימים נודע בשם קרניולה התחתית בסלובניה של ימינו), שקיבלה שם גרמני Rudolfswert לכבודו.
באותו זמן, הוא חתם על חוזה ירושה נוסף עם חותנו הקיסר קרל הרביעי, וקבע ירושה הדדית בין השושלות של לוקסמבורג והבסבורג.
למרות האופי הגבוה ולעיתים מגלומני של תוכניותיו, הוא הצליח לחדש את שטחיו ואת עירו, שבולטותם גדלה במידה ניכרת.
רודולף מת באופן פתאומי במילאנו ב-27 ביולי 1365 בגיל 25. שרידי הגופות שלו ושל אשתו קבורים בקריפטה הדוכסית מתחת לסטפנסדום בווינה.
מותו בטרם עת ללא יורשים עצר התקדמות נוספת.
רודולף השישי, מרקיז באדן (נפטר ב-21 במרץ 1372) היה מרקיז באדן-באדן ורוזן אברשטיין בין השנים 1353 ל-1372.
הוא היה בנם הבכור של פרידריך השלישי ומרגרטה מבאדן.
תחת רודולף השישי באדן שוב התאחדה ב-1361, מאחר שהענפים האחרים נכחדו.
תחת שלטונו המרקיזות של באדן הוכרה לראשונה בתור princeps regni (Reichsfürst).
רודולף התחתן עם מתילדה משפונהיים, בתו של יוהאן השלישי, רוזן שפונהיים והיו לו את הילדים הבאים:
רודולף השביעי, מרקיז באדן-באדן (נפטר ב-1391).
מטילדה (נפטרה ב-3 באוגוסט 1425), התחתנה עם היינריך, רוזן ההנברג
רודולף הראשון, מרקיז באדן שימש כעוצר של פרידריך הראשון, מרקיז באדן מ-1250 עד 1267, ולאחר מכן כיהן כמרקיז באדן מ-1268 ועד מותו ב-1288.
רודולף נולד ב-1230 והיה בנם של הרמן החמישי, מרקיז באדן-באדן ואירמנגרד, הרוזנת פלטינט של הריין.
היא הייתה בתו של היינריך החמישי, רוזן הפלטינט של הריין.
רודולף ירש את באדן, יחד עם אחיו הרמן השישי, עד שהרמן השישי התחתן עם המשפחה הדוכסית האוסטרית.
רודולף הראשון הפך אז לשליט הבלעדי של באדן-באדן.
רודולף הראשון התחתן עם קוניגונדה מאברשטיין ב-1257. משפחת אברשטין הייתה בעמדה לגייס כסף עבור רודולף, והם הורישו חצי מטירתם עבורו.
בשנת 1283, אוטו השני מאברשטיין מכר את המחצית השנייה של טירת אברשטין העתיקה לרודולף הראשון.
במאה ה-14, הטירה הייתה מקום מגוריהם של מרקיזי באדן.
בשנת 1250 החל רודולף הראשון בבניית טירת הוהנבאדן.
ב-23 באוגוסט 1258, המלך ריצ'רד מקורנוול נתן לעיר שטיינבך את צ'ארטר חוקי.
רודולף ביקש מהמלך לעשות זאת.
הלורדים מוויסנשטיין קנו מהמרקיז את טירתם ליבנק ואת הכפר Würm.
רודולף הראשון הסתכסך עם הרוזנים של וירטמברג והבישופים של שטרסבורג על האגרה על הריין.
המריבה עם וירטמברג הסתיימה בשנים מאוחרות יותר בגלל נישואיו של אחד מבניו של רודולף עם שושלת וירטמברג.
רודולף הראשון בנה כנסיות ומנזרים רבים.
בגלל אהבתו לאמנות ולמינסאנג, רודולף זכה לשבחים על ידי בפו מבזל כאדם אדוק ומיטיב.
ב-20 במאי 1257 התחתן רודולף עם קוניגונדה מאברשטיין, בתו של הרוזן אוטו מאברשטיין.
רודולף השני (נפטר ב-14 בפברואר 1295)
רודולף השלישי (נפטר ב-2 בפברואר 1332)
אדלהייד (נפטרה ב-18 באוגוסט 1295); נזירה של מנזר ליכטנטל
קוניגונדה (נפטרה ב-1310/1315); התחתנה ב-27 במרץ 1293 עם רודולף השני, רוזן ורטהיים
רודולף השני, מרקיז באדן-באדן היה בנם השני של רודולף הראשון, מרקיז באדן ואשתו קוניגונדה מאברשטיין.
עד מותו של אביו, הוא היה ידוע בשם "רודולף הצעיר"; לאחר מות אביו, הוא נודע בשם "רודולף הזקן", כדי להבדיל בינו לבין אחיו הצעיר.
רודולף השני התחתן עם אדלייד מאוכסנשטיין, שהייתה אלמנתו של רוזן שטרסברג.
היו לה בן ושתי בנות מנישואיה הראשונים.
בתה גררטוד נישאה לאחיו הצעיר של רודולף, רודולף השלישי.
רודולף השלישי, מרקיז באדן-באדן היה בנם של רודולף הראשון, מרקיז באדן-באדן ואשתו, קוניגונדה מאברשטיין.
לאחר שאביו נפטר ב-1288, הוא שלט במרקיזות במשותף עם אחיו הסו, הרמן השביעי ורודולף השני.
רודולף השלישי היה נשוי ליוטה משטראסברג.
נישואים אלה נותרו ללא ילדים.
רודולף הרביעי, מרקיז באדן-פפורצהיים (נפטר ב-25 ביוני 1348) היה בנם של הרמן השביעי, מרקיז באדן-באדן ואשתו, אגנס מטרוהנדינגן.
כבן צעיר יותר, הוא נועד בתחילה לקריירה כנסייתית.
כשאביו מת ב-1291, באדן חולקה והוא קיבל את באדן-פפורצהיים.
בתחילה, הוא שלט בבאדן-פפורצהיים יחד עם אחיו, הרמן השמיני.
משנת 1300 ועד מותו, הוא שלט לבדו.
בסכסוך בין לאופולד הראשון, דוכס אוסטריה לקיסר לודוויג הרביעי, הוא צידד בתחילה בלאופולד.
לאחר זמן מה החליף צד וצידד בלודוויג הרביעי, שב-1334 מישכן את טירת אורטנבורג, הערים אופנבורג, גנגנבאך וצל אם הרמרסבאך ואת הנחלות הקיסריות באזור אורטנאו לרודולף הרביעי.
בשנת 1335, הוא ירש את באדן-באדן מבן דודו הראשון רודולף הסו.
רודולף הרביעי מת ב-25 ביוני 1348. בניו חילקו את הירושה, כאשר פרידריך השלישי לקח את באדן-באדן ורודולף החמישי לקח את באדן-פפורצהיים.
רודולף התחתן ב-28 בפברואר 1318 עם ליוטגארד מבולנדן (נפטרה ב-1324/25), בתו של פיליפ החמישי מבולנדן.
לאחר מותו של ליוטגארד, הוא התחתן ב-18 בפברואר 1326 עם מריה מאטינגן (נפטרה ב-10 ביוני 1369), בתו של הרוזן פרידריך הראשון מאטינגן.
מנישואים אלה נולדו לו שני בנים:
פרידריך השלישי (1327 – 2 בספטמבר 1353), התחתן עם בת דודתו השנייה מרגרטה, בתו של רודולף הסו.
רודולף החמישי (נפטר ב-1361), התחתן ב-26 באוגוסט 1346 עם בת דודתו השנייה אדלייד מבאדן, בתו השנייה של רודולף הסו.
רודולף החמישי, מרקיז באדן-פפורצהיים (נפטר ב-28 באוגוסט 1361) היה בנם של רודולף הרביעי, מרקיז באדן-פפורצהיים (נפטר ב-25 ביוני 1348) ואשתו השנייה מריה מאטינגן (נפטר ב-10 ביוני 1369).
בשנת 1348, הוא ירש את אביו כמרקיז באדן-פפורצהיים.
הקיסר לודוויג הרביעי מישכן בשנת 1334 את טירת אורטנבורג, הערים אופנבורג, גנגנבאך וצל אם הרמרסבאך ואת הנחלות הקיסריות באזור אורטנאו לאביו.
כשהגיע הזמן להחזיר את ההלוואה, לקיסר קרל הרביעי לא היה הכסף, ולכן הורשה רודולף לשמור על הנחלות.
קרל הרביעי גם מישכן את המכס בשטרסבורג לרודולף ולארכיבישוף ברטהולד השני משטרסבורג.
ב-26 באוגוסט 1347, הוא נישא לאדלייד, הגברת מבלפורט, (נפטרה ב-1370/73), בתם של רודולף הסו, מרקיז באדן-באדן ואשתו, ז'אן מבורגון.
בשנת 1356 חתם רודולף על הסכם ירושה עם אחיינו רודולף השישי, מרקיז באדן-באדן, שבו מינה רודולף החמישי את רודולף השישי ליורשו.
רודולף החמישי מת ב-1361. לאחר מותו חזרה באדן-פפורצהיים לבאדן-באדן, ובאדן התאחדה שוב.
אלמנתו נישאה בשנית ב-4 באפריל 1369, עם הרוזן ואלראם הרביעי מטיירשטיין.
קרל רודולף ולדן (בפינית: Karl Rudolf Walden; 1 בדצמבר 1878 – 25 באוקטובר 1946) היה גנרל ופוליטיקאי פיני.
שימש לזמן קצר כמפקד העליון של הצבא הפיני, וכן שימש כשר ההגנה של פינלנד לאורך רוב מלחמת העולם השנייה.
ולדן נולד ב-1 בדצמבר 1878 בהלסינקי שהשתייכה אז לאימפריה הרוסית.
ב-1900 הוא סיים בית הספר לקצינים של צבא האימפריה הרוסית והחל לשרת ביחידת רגלים של הצבא.
כעבור שנתיים סולק מהשירות, לאחר שארגן שביתה יחד עם חבריו.
הוא עבר לגור בסנקט פטרבורג והיה פעיל מאוד בקהילה הפינית המקומית.
הוא פתח בית חרושת לנייר והמשיך לנהל אותו עד מותו.
ב-1918 הכריזה פינלנד על עצמאות מרוסיה, וכמעט מיד פרצה בה מלחמת אזרחים בין הצבא הלבן שנתמך בידי הקיסרות הגרמנית, לצבא האדום שנתמך בידי ברית המועצות.
ולדן הצטרף לשורות הצבא הלבן, ומילא בו תפקידים בכירים עד סיום המלחמה.
ב-27 בנובמבר 1918 הוא ירש את וילהלם אלכסנדר טסלף בתפקיד המשולב של שר ההגנה והמפקד העליון של הצבא.
ב-31 בדצמבר של אותה שנה, הוא החליט לפצל את התפקיד, והמשיך לכהן כשר ההגנה, בעוד שאת תפקיד מפקד הצבא העביר לקרל פרדריק וילקמה.
ב-15 באוגוסט 1919 הוא פוטר מתפקיד שר ההגנה.
שנה לאחר מכן הוא ייצג את פינלנד בהסכמי טרטו.
בעקבות פרוץ מלחמת החורף בין פינלנד לברית המועצות, חזר ולדן לצבא וקיבל מקום בקבינט הביטחון.
מפקד הצבא באותה תקופה היה חברו מימי הצבא הלבן קארל גוסטף אמיל מנרהיים.
השניים עבדו בשיתוף פעולה קרוב.
ולדן גם היה חבר במשלחת הפינית שחתמה על הסכם השלום של מוסקבה שסיים את המלחמה.
ב-27 במרץ 1940, ולדן מונה לשר ההגנה בממשלתו של ריסטו רייטי.
יחד עם מנרהיים, הוא הוביל את הצבא הפיני במלחמת ההמשך, והיה חבר במשלחת הפינית שחתמה על הסכם השלום שסיים את המלחמה.
ב-1 בדצמבר 1944 הוא פרש מהצבא ומהחיים הפוליטיים.
הוא נפטר בסיסמה ב-25 באוקטובר 1946.
רודולף (רודי) כהן (1936 - 13 בדצמבר 2006) היה ארכאולוג ישראלי, סמנכ"ל רשות העתיקות ומבכירי חוקרי ההתיישבות הקדומה בנגב.
נולד ליצחק ולאה כהן, הבכור מבין 5 ילדים.
בנובמבר 1958 נישא לשולמית לבית בנימיני ולשניים נולדו שלושה ילדים.
בשנות ה-60 עבר להתגורר עם משפחתו במדרשת שדה בוקר, שם לימד במקביל לניהול חפירות ארכאולוגיות באזור.
בשנות ה-70 עברה המשפחה לשכונת נווה שאנן בירושלים הסמוכה למשרדי אגף העתיקות במוזיאון ישראל (לימים, רשות העתיקות) ושם המשיך להתגורר גם אחרי פרישתו לגמלאות ועד לפטירתו בשנת 2006.
את דואר הדוקטור קיבל מהאוניברסיטה העברית על מחקרו בנושא "היישובים בהר הנגב" בשנת 1986.
התמקדותו של כהן בחקר הנגב החלה כשעמד בראש חולייה לביצוע סקר ארכאולוגי שיטתי בנגב מטעם אגף העתיקות החל משנת 1965. הסקר הקיף שטח של 100 קמ"ר באזור שדה בוקר וחשף אתרים ישראליים מהמאות ה-8-9 לפנה"ס, כתובות ערביות קדומות ומקדש נבטי.
ב-1968 ניהל כהן חפירת הצלה בעיר העתיקה בבאר שבע באזור שיועד להקמת אזור תעשייה, במסגרתה נחשף יישוב מהתקופה הרומית ובו ריצפת פסיפס צבעונית.
במהלך העבודות לחשיפת הפסיפס התמוטט קיר באתר החפירה ולכד את כהן תחתיו.
העובדים באתר לא הצליחו לחלץ אותו, ורק בסיוע שוטרים מתחנת באר שבע הוא הוצא משם לבסוף כמעט ללא פגע.
בשנים 1971–1972 הרחיב כהן את היקף החפירות הארכאולוגיות בחורבת חלוקים, בסיועם של תלמידים ממדרשת שדה בוקר, ובשנת 1974 ערך חפירת הצלה בחורבת רחבה, כקילומטר מדרום לדימונה.
בשנת 1975 ערך חפירת בדיקה ראשונה במצד מאגורה לצד זאב משל מאוניברסיטת תל אביב, והצטרף גם לחפירות שערך אברהם נגב בעבדת, בהן נחשף המחנה הצבאי של היישוב.
ב-1977, במסגרת חפירת הצלה שערך כהן בסיוע נאמני אגף העתיקות בקיבוץ גת נחשפה רצפת פסיפס בכנסייה ביזנטית מהמאה ה-6 בשדות קיבוץ כיסופים, סמוך לרצועת עזה.
הפסיפס מתאר 11 סצנות מחייו של אלכסנדר מוקדון לצד בעלי חיים אמיתיים ומיתולוגיים.
בשנים 1980–1983, במסגרת היערכות צה"ל לפינוי סיני והעברת בסיסיו לנגב, עמד כהן בראש סקר חירום ארכאולוגי בקדש ברנע ובאזור הנגב המרכזי.
הסקר הוביל לתגליות ארכאולוגיות רבות ב-9000 אתרים שונים, ביניהן: מצודת קדש ברנע; אתר מתקופת הברונזה באזור באר רסיסים הכולל 80 מעגלי חדרים ונקרא כיום על שמו "כפר רודולף"; ובית קברות מתקופת הברונזה הקדומה והתיכונה באתר רמת מטרד, באזור שיועד להקמת בסיס חיל האוויר רימון לאחר פינוי הבסיסים מסיני.
בעקבות ממצאי הסקר פרסם כהן ב-1984 במסגרת הקונגרס הבינלאומי לארכאולוגיה בירושלים תיאוריה לפיה בני ישראל החלו להתיישב בארץ ישראל כבר בתקופה הכנענית התיכונה, כאלף שנים לפני התארוך המקובל.
בשנת 1985 שב כהן למצד מאגורה כדי לבצע חפירה מקיפה בכל חלקי האתר בעזרתם של ישעיהו לנדר, יעקב קלמן ומתנדבים מישראל ומחו"ל.
באתר נחשפו ממצאים משלהי התקופה ההלניסטית לצד מגדל בדגם ייחודי שהביא את כהן לשער כי האתר הוא מהתקופה הרומית המאוחרת, על בסיס צורתו.
לימים הוכח כי בניגוד להשערה זו, המצודה הייתה מהתקופה החשמונאית.
ב-1987 פרסם כהן סיכום של 20 שנות פעילות האגודה לסקר הארכאולוגי במהלך כהונתו כארכאולוג מחוז הדרום ברשות העתיקות, ב-131 אתרים באזור שדה בוקר.
בסיכום זה העלה כהן את הסברה כי המצודות והיישובים בהר הנגב נחרבו במהלך כיבוש האזור בידי פרעה שישק מלך מצרים, מסע כיבושים המוזכר גם בספר מלכים א'.
ממצאי הסקר הארכאולוגי שניהל הביאו את כהן להתמקד בחקר דרך הבשמים הנבטית, אותה החל לחקור כבר ב-1970 כשהשתתף בחפירות במצד מאגורה לצד זאב משל, וב-1978 חשף כהן את היישוב הנבטי במצד ירוחם.
בשנים 1981–1983 ערך כהן חפירות באתר העיר הנבטית מואה בערבה הצפונית, וכן במצודות הנבטיות במצד נקרות, מצד סהרונים ומצד מחמל.
כהן, רודולף, המצודות הישראליות בהר הנגב.
קדמוניות: החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, חוברת 46–47 (1979), 40
כהן, רודולף, מצד הר משא, חדשות ארכיאולוגיות פג (1983).
כהן, רודולף, היישובים בהר הנגב לאור השרידים הארכאולוגיים והמקורות הכתובים, עבודת מחקר לשם קבלת תואר דוקטור, האוניברסיטה העברית בירושלים 1986
כהן, רודולף, המצודות ודרכי הנגב בימי הבית הראשון.
אילת והערבה, החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה (ירושלים 1995), 126-80
כהן, רודולף, ההתיישבות הקדומה בהר הנגב: תקופת הברזל והתקופה הפרסית.
גנרל רודולף זינצניך היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
זינצניך נולד ב-13 ביולי 1889 במינכן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1908 התגייס זינצניך לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים המלכותי הבווארי ה-11 ("פון דר טאן"), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-1 ביוני 1915 הועלה לדרגת אובר-לויטננט, וב-21 באוגוסט 1918 הועלה לדרגת האופטמן, במהלך שירותו כקצין מטה בחטיבת הרגלים הבווארית ה-6. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה שנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף זינצניך לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באוגוסט 1930 הועלה לדרגת מיור, וב-1 באפריל 1934 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט.
ב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-61 במינכן, וב-1 במרץ 1936 הועלה לדרגת אוברסט.
בתחילת מלחמת העולם השנייה בקיץ 1939 לחם זינצריך במהלך המערכה בפולין עם רגימנט הרגלים ה-61 כחלק מהדיוויזיה ה-7. ב-1 בדצמבר 1939 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, ובינואר 1940 מונה למפקד אזור הצבא העורפי 671 (Korück 671).
בתחילת אוקטובר 1940, הוא העביר את הפיקוד על דיוויזיית הרגלים ה-33 לגנרל מיור פרידריך קיהן זמן קצר לפני שאורגנה מחדש כדיוויזיית הפאנצר ה-15, ומונה למפקד הדיוויזיה ה-132 החדשה.
באביב 1941 הוא הוביל את הדיוויזיה במהלך המערכה בבלקן, ובקיץ 1941 הוביל את דיוויזיית הרגלים ה-132 שלו במערכה המזרחית בהתקפה על דרום רוסיה.
ב-1 בדצמבר 1941 הועלה לדרגת גנרל לויטננט, וב-1 באפריל 1942 מונה למפקד הדיוויזיה ה-147 באאוגסבורג.
הדיוויזיה הפכה לדיוויזיית המילואים 147 ב-1 באוקטובר 1942, והוא עבר עימה לאוקראינה.
ב-1 במרץ 1943 הוא מונה למפקח של עתודת ההגנה של מינכן, ובאמצע ינואר 1944 מונה למפקד הדיוויזיה ה-467. ב-26 במרץ 1945 מונה למפקד הדיוויזיה ה-407 על ידי שינוי שם הדיוויזיה שלו.
באמצע אפריל 1945 דיווח על מחלה ומסר את הדיוויזיה לקצין בדרגת אוברסט, וב-30 באפריל 1945 הוא נפל בשבי בעלות הברית המערביות.
זינצניך שוחרר מהשבי בחג המולד 1947, אולם מת שנה לאחר מכן ב-24 בדצמבר 1944 במינכן.
רודולף "רודי" דסלר (26 במרץ 1898 - 27 באוקטובר 1974) היה מייסד חברת הביגוד פומה ואחיו הבוגר של אדולף "אדי" דסלר.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון הצטרפו שני האחים למפלגה.
נולד בעיר הפרנקונית הרצוגנאורך לכריסטוף, פועל במפעל נעליים ופאולין, מנהלת מכבסה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החל רודולף לייצר סוליות לנעליים.
במקביל אליו, החל אחיו הצעיר של רודולף, אדולף, לייצר נעלי ספורט במטבח של אמם של השניים ובהמשך הקים עסק בשם "מפעל הנעליים של האחים דסלר" , אליו הצטרף רודולף ב-1924. ספורטאים רבים נעלו את נעלי החברה במהלך אולימפיאדת אמסטרדם, דבר שפרסם את החברה.
עם עלייתו לשלטון של אדולף היטלר בשנות ה-30, שני האחים דסלר הצטרפו למפלגה הנאצית, כאשר רודולף היה נחשב לתומך נלהב יותר בעקרונות המפלגה.
רודולף דסלר נפטר ב-27 באוקטובר 1974 מסרטן ריאות בגיל 76.
תחת הנהלתו, פומה נשארה חברה מקומית וקטנה.
רק בהנהלת בנו, ארמין דסלר , היא הפכה לחברה המוכרת שהיא כיום .
רודולף הַיְיכַּל הוא איש צבא לבנוני המכהן כמפקד צבא לבנון ממרץ 2025.
רודולף הייכל נולד ב־1969 בביירות.
הייכל התגייס בפברואר 1990 כצוער באקדמיה הצבאית של צבא לבנון.
באפריל 1994 קיבל דרגת לוטננט (מלאזם) והוצב בגדוד 113 של חטיבת החי"ר 11. בדצמבר 1994 הוצב ברגימנט הריינג'רס.
במאי 1997 קודם למֻלאזם אוול (לוטננט ראשון).
בינואר 2001 קודם לדרגת נקיב (קפטן) ובאפריל 2001 מונה למפקד פלוגה 822 בגדוד 82 של חטיבת החי"ר 8. במרץ 2002 עבר לרגימנט הקומנדו הימי.
בינואר 2006 קודם לדרגת מייג'ור.
בינואר 2009 עבר הייכל לענף המודיעין של הפיקוד המרחבי של הר הלבנון.
בינואר 2010 קודם לדרגת מוקדאם (לוטננט קולונל).
ביולי 2014 קודם לדרגת עקיד (קולונל) והשתלם ב ולאחר מכן עבר קורס קציני מטה במלזיה.
בדצמבר 2016 מונה למפקד המחלקה השלישית בחטיבת החי"ר 1. במרץ 2018 מונה לראש המטה של חטיבת החי"ר 3, וביולי 2018 קודם לדרגת עמיד (בריגדיר גנרל).
באוגוסט 2018 מונה הייכל לראש המטה של חטיבת החי"ר 1, ובמרץ 2019 מונה למפקד החטיבה.
במרץ 2023 מונה הייכל למפקד המרחב שמדרום לליטאני.
ביוני 2024 מונה למפקד אגף המבצעים של צבא לבנון.
הייכל מונה במרץ 2025 למפקד צבא לבנון.
רודולף פרנץ פרדיננד הֶס היה
קצין אס אס נאצי ומפקד מחנה ההשמדה אושוויץ, היה אחראי לרצח של מיליוני יהודים ושל מאות אלפי קרבנות בני עמים אחרים באושוויץ, במהלך השואה.
הס היה מי ששימש מפקד אושוויץ לתקופה הארוכה ביותר (מ-4 במאי 1940 עד נובמבר 1943 ולאחר מכן מ-8 במאי 1944 עד 18 בינואר 1945).
הוא בדק והטמיע אמצעים לביצוע שיטתי של משנתו של היטלר לרצח העם היהודי בשטחי הכיבוש הנאצי, הידוע בשם הפתרון הסופי.
ביוזמת אחד הכפופים לו, קארל פריטש, הס הציג את רעיון השימוש בחומר ההדברה ציקלון בי לשימוש בתאי הגזים מה ששימש לרצח של יותר ממיליון איש.
לאחר המלחמה נידון והורשע ברצח עם כפושע מלחמה, והוצא להורג בתלייה ב-1947 בתוך מחנה אושוויץ.
הס נולד בעיר באדן-באדן למשפחה קתולית אדוקה.
הוא היה הבכור מבין שלושה ילדים ובן יחיד, ילד בודד ללא חברים בני גילו עד שהחל ללמוד בבית ספר יסודי.
בביוגרפיה שלו הוא טען שנחטף לזמן קצר בנעוריו על ידי צוענים.
אביו, קצין צבא לשעבר ששירת במזרח אפריקה הגרמנית, ניהל עסק לתה וקפה.
הוא החליט עבור בנו שהוא רוצה לחנך אותו חינוך דתי כך שהוא ייכנס לעולם הכמורה, ולכן הקפיד לחנך את בנו על עקרונות דתיים נוקשים ועם משמעת צבאית.
הס גדל עם אמונה כמעט פנאטית בתפקיד המרכזי של חיים מוסריים.
חרף שאיפות אביו שיהפוך לכומר, התנדב בשנת 1915 לצבא, לאחר מות אביו, וכנער בן 15 הספיק להשתתף במלחמת העולם הראשונה.
הוא נשלח להילחם כמש"ק לצד העות'מאנים בעיראק ובארץ ישראל, וקיבל שני עיטורי צלב הברזל.
במהלך הלחימה נפצע ואושפז בבית החולים בוילהלמה.
בתום המלחמה הצטרף ל"פרייקור של רוסבאך" - מיליציות בריונים ימניות קיצוניות שנהגו להתנפל על גורמי שמאל באלימות, וכן על פולנים ובני המדינות הבלטיות, באזורי הגבול המזרחי של גרמניה.
הוא השתתף בפעולות ה"פרייקור" בחבל שלזיה העילית, וכן באזור הבלטי ובחבל הרוהר.
בשנת 1922 הצטרף למפלגה הנאצית ובשנת 1923 נידון לעשר שנות מאסר על מעורבות ברצח ולטר קאדוב - מורה שנחשד בשיתוף פעולה עם שלטונות הכיבוש הצרפתיים בחבל הרוהר.
עמו נידון למאסר גם מרטין בורמן, מי שעתיד היה למלא תפקיד בכיר לצד היטלר בהיסטוריה רווית הדם של הרייך השלישי.
לימים יטען הס כי קיבל על עצמו את האחריות העיקרית לרצח, בין היתר בגלל שבורמן היה נשוי.
הס שוחרר בחנינה כללית ב-1928, וב-1929 לצד עיסוקו בחקלאות, המשיך פעילותו בחוגי הימין הקיצוני, והצטרף לארגון הקיצוני "אגודת ארטמן", שהטיפה להתיישבות בשטח פולין שבמזרח.
בשנה זו התחתן עם הדוויג הנזל, ולימים נולדו לזוג חמישה ילדים.
בתקופה זו גם פגש לראשונה את היינריך הימלר.
בספטמבר 1933 התקבל לאס אס, וב-1934 התבקש לדבריו על ידי הימלר להצטרף ליחידות גולגולת המת (אס-אס-טוטנקופּף-פֶרבֵנדה, SS-Totenkopfverbände) ואכן התגייס אליהם בדצמבר אותה שנה.
יחידות אלה, שהיו מורכבות מנאצים קנאים, היו המאגר האנושי להפעלת מחנות הריכוז, וכל מנגנון השמדת היהודים מאוחר יותר.
הס הוצב במחנה הריכוז דכאו בתפקיד "מפקד בלוק".
בשנת 1938 הועבר לתפקיד עוזר מפקד מחנה זקסנהאוזן ובנובמבר אותה שנה קודם לדרגת האופטשטירמפירר.
בשנת 1939 התקבל כחבר בוואפן אס אס לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין.
הוא נחשב למצטיין בתפקידו והממונים עליו המליצו שיקבל תחומי אחריות נוספים וקידום.
בינואר 1940 בעת ששימש כמפקד מחנה זקסנהאוזן, הוא ציווה על כל האסירים שלא הוקצו לטובת עבודה, לשהות בחוץ בתנאי מזג אוויר קשים ובטמפרטורה שהגיעה עד מינוס 26 מעלות צלזיוס כאשר לרובם לא היה ביגוד מתאים, לא כפפות ולא מעילים.
כאשר חבריהם למחנה ניסו לקחת אותם לטיפול רפואי הס הורה על סגירת דלתות המרפאה, במהלך היום מתו 78 אסירים ועוד 67 מתו בלילה.
במאי 1940, קיבל פיקוד על מחנה ההשמדה אושוויץ.
בזמן ששהה באושוויץ ארגן הס את המחנה והכינו למילוי תפקידו ב"פתרון הסופי לשאלת היהודים".
השמדת היהודים בקנה מידה תעשייתי החלה בפועל שם, בינואר 1942. לדברי גיסו של הס, שבזמן המלחמה התארח וסייר באושוויץ, הוא שאל את הס כיצד הוא מסוגל לתפקד בשגרת הזוועה השוררת במחנה.
הס השיב לו, לדבריו, שלא יוכל להבין זאת משום שאושוויץ זו "פלנטה אחרת".
בדצמבר 1943 הודח הס מתפקידו כמפקד אושוויץ והוחלף על ידי ארתור ליבהנשל, ככל הנראה בשל קשר שרקם עם אסירה אוסטרית קומוניסטית.
נראה שהוא ניצל מעונש חמור יותר הודות לנאמנות שגילה בזמנו לבורמן (ר' למעלה).
הס החליף את ליבהנשל בתפקידו ב-WVHA ("המשרד הראשי למשק ולמינהל" של האס אס).
בתפקיד זה היה אחראי, בין היתר, להחדרת השימוש בגז ציקלון בה בתעשיית השמדת היהודים.
ב-8 במאי 1944 הורה הימלר להס לשוב לאושוויץ כדי לפקד על "מבצע הס" - השמדת יהודי הונגריה.
במבצע זה הועברו למעלה מ-430,000 מיהודי הונגריה למחנות והושמדו תוך 56 ימים.
גם עם שימוש במתקנים שתכנן הס לצרכים אלו לא הצליחו הנאצים להתמודד עם המספר העצום של גופות הקורבנות, וצוות המחנה נפטר מאלפי גופות על ידי שריפה בבורות פתוחים.
במהלך החודשים מאי ויוני נרצחו כמעט 10,000 יהודים כל יום בתאי הגזים.
מכיוון שמספר הנרצחים עלה על הקיבולת של תאי הגזים והמשרפות, נעשו הוצאות להורג המוניות בבורות.
יהודים אולצו להתפשט, ואז הובילו לבור אש נסתר על ידי הזונדרקומנדו, שם הם נורו על ידי ה-SS, ואז הושלכו ללהבות.
בתום המלחמה נעלם הס והתנהל אחריו מרדף.
הוא נלכד ב-11 במרץ 1946 על ידי יחידה של המשטרה הצבאית הבריטית, בפיקודו של הנס אלכסנדר.
לכידתו התאפשרה אחרי איתור אשתו של הס, הדוויג, שבמהלך חקירתה הסגירה את מקום מחבואו: חווה בסמוך לגבול הדני ליד גוטרופל, תחת השם פרנץ לאנג.
כשנתפס בידי חוליה בריטית שהוביל היהודי קפטן הנס אלכסנדר, הציג הס מסמכי זיהוי מזויפים על שם פרנץ לאנג.
קצין בריטי יהודי בשם קארל אברהמס, התעקש לבדוק את טבעת הנישואין שענד, ומצא שבחלקה הפנימי חרותים השמות "רודולף" ו"הדוויג", שם אשתו.
ב-16 במרץ 1946 השמיע באוזני שני קצינים של יחידת התחקור של הצבא הבריטי הצהרה לפיה "אני עצמי ארגנתי, לפי הוראות שקיבלתי מהימלר במאי 1941, את ההמתה בגז של שני מיליון בני אדם, מיוני–יולי 1941 ועד סוף 1943, התקופה שבה הייתי מפקד אושוויץ".
במהלך משפטי נירנברג הופיע כעד במשפטם של ארנסט קלטנברונר, אוסוולד פוהל ומפעל אי גה פארבן.
ב-25 במאי 1946 נמסר לידי הפולנים, וב-2 באפריל 1947 הם דנו אותו למיתה בתלייה.
דמותו של הס מופיעה בספרו של ויליאם סטיירון "בחירתה של סופי" משנת 1979 ואף בגרסה הקולנועית בעלת אותו שם משנת 1982. הספר והסרט אינם מבוססים על מקרים אמיתיים והאירועים בהם מופיע הס הם פרי דמיונם של היוצרים.
בשנים 1930 עד 1943 נולדו לזוג חמישה ילדים, שני בנים: קלאוס והנס ירגן, ושלוש בנות: היידה־טראוד, אינגה־בריגיט ואנגרט.
קלאוס, נולד ב-1930, מת ככל הנראה בשנות השבעים באוסטרליה, מצריכת יתר של אלכוהול; היידה־טראוד נולדה ב־1932 ומתה מסרטן בגרמניה בעשור השני של המאה ה-21; אינגה־בריגיט נולדה ב־1933, מתגוררת בארה"ב; הנס־ירגן, נולד ב־1937 בדכאו, שם שירת אביו ומתגורר בגפו בעיירת נופש בצפון גרמניה; אנגרט, נולדה ב־1943 באושוויץ ומתגוררת בפולדה בגרמניה.
אשתו של הס, הדוויג, הופיעה קצרות כעדה במשפטי אושוויץ, שנערכו בפרנקפורט באמצע שנות השישים.
ריינר הס, נכדו של הס (בנו של הנס־ירגן), הופיע, לצד צאצאים אחרים של נאצים בכירים, בסרט "ילדי היטלר", אשר הוקרן בערוץ 2 ב-1 במאי 2011. בספרו של אלדד בק "גרמניה, אחרת", הוא מתאר בהרחבה את פגישותיו עם ריינר.
ב-2020 כתב בק שריינר שבמהלך השנים ניסה להציג עצמו כמתנגד לנאציזם וסולד ממעשי סבו, למעשה השתמש בשמו כנכד לפושע נאצי בכיר על מנת להונות אנשים ולהוציא מהם כספים במרמה.
אחיו הגדול של ריינר, קאי, הוא ממקימי הקהילה האוונגלית בשטוטגרט ומנהלה כיום, והוא מנסה לפרסם את פעילותו הפלילית של אחיו ולמנוע את גנבותיו.
בהמשך פרסם בק, שניצולת השואה אווה מוזס קור, ש"אימצה" כנכד את ריינר ב־2014, לאחר ששכנע אותה שמשפחתו מתעלמת ממנו בשל "התכחשותו לפשעי סבו, ופועלו להנצחת זכר השואה", ניתקה את הקשר ביניהם פחות משמונה חודשים לאחר שנפגשו.
אינגה בריגיט, אחת מבנותיו, צוטטה אומרת שמעולם לא קראה את ספר הזיכרונות של אביה בטענת חוסר עניין וש"הנאצים תמיד מקבלים סיקור גרוע".
למרות זאת, היא מתחה ביקורת על ריינר הס ואמרה שהוא לא נולד באותו זמן, ולכן לא יכול היה לדעת מה קרה מה שעושה אותו "צעיר שקרן, מכור לסמים, שוחר תהילה, רעב כסף ומרושע".
האוטוביוגרפיה שלו אותה כתב בכלא הפולני לאחר לכידתו, אשר פורסמה בשנת 1958 בשם "רודולף הס - הקומנדנט של אושוויץ", הציגה אותו כמי שגידלו אותו ל"חוש חזק לחובה" ואשר נשבע ל"מעלה הגבוהה של הציות הצבאי".
האוטוביוגרפיה תורגמה ויצאה לאור בעברית בהוצאת "בית לוחמי הגטאות" בשנת 1978.
בשנת 2023 יצא לאקרנים סרט עליו ועל משפחתו בשם אזור העניין זה הוא סרט דרמה היסטורי שכתב וביים ג'ונתן גלייזר, המבוסס באופן רופף על הרומן משנת 2014, "The Zone of Interest", מאת מרטין איימיס.
רודולף סרקין היה פסנתרן יהודי-אוסטרי.
רודולף סרקין נולד באגר, בוהמיה (עכשיו צ'ב, צ'כיה) למשפחה יהודית-רוסית.
המשפחה עברה לווינה כשרודי היה בן תשע, ושם למד פסנתר אצל ריכרד רוברט וקומפוזיציה אצל יוזף מרקס.
רודולף הוכר כילד פלא והופעתו הראשונה בציבור הייתה עם הפילהרמונית של וינה, כשהיה בן 12. הוא החל בקריירת קונצרטים סדירה בשנת 1920 וחי בברלין עם הכנר אדולף בוש ומשפחתו, ביניהם הבת אירנה בת השלוש, שסרקין יישא לאישה כעבור חמש-עשרה שנים.
במשך שנות ה-20' וראשית ה-30' הופיע סרקין בכל רחבי אירופה, הן כסולן והן עם אדולף בוש ועם רביעיית בוש.
עם עליית היטלר לשלטון עזבה משפחת בוש, יחד עם סרקין, את גרמניה, תחילה לווינה ואחרי הסיפוח, לשווייץ.
בשנת 1935 הופיע סרקין לראשונה בארצות הברית, בפסטיבל קולידג' בוושינגטון הבירה.
בשנה שלאחריה, פתח בקריירת קונצרטים כסולן בארצות הברית, עם הפילהרמונית של ניו יורק בניצוח ארטורו טוסקניני.
המבקרים התלהבו ותיארו אותו כ"אמן בעל כישרונות יוצאי דופן ומרשימים, טכניקה צלולה כגביש, כוח רב, עדינות ונקיון צלילי." בשנת 1937 ניגן סרקין ברסיטל הראשון שלו בניו יורק, בקרנגי הול.
בשנת 1939, כשראו כי המלחמה ממשמשת ובאה, היגרו בני סרקין ובוש לארצות הברית.
סרקין קיבל עליו את משרת מנהל מכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, שם לימד רבים מטובי הפסנתרנים של ימינו עד 1978. נוסף לבתים בפילדלפיה ובהמשך בניו יורק, רכשה המשפחה המורחבת משק חלב בגילפורד הכפרית, ורמונט, והשתקעה שם.
אחרי המלחמה, ייסדו סרקין ואדולף בוש את בית הספר למוזיקה ופסטיבל מרלבורו סמוך לבראטלבורו, ורמונט.
בשנים אלה גם הרבה רודולף סרקין בהקלטות עם חברת קולומביה.
סרקין קיבל את מדליית החירות הנשיאותית בשנת 1964 ובמרץ 1972 חגג את הופעתו ה-100 עם הפילהרמונית של ניו יורק בנגינת הקונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של ברהמס.