tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קיימים ארבעה טריגרים אפשריים לדעה קדומה בקבוצת פנים: איום ממשי (למשל סיכון שלמות הגוף או הקניין), איום סימבולי (למשל על דרך חיים), חרדה בקבוצת הפנים, וסטריאוטיפים שליליים.
בהקשר לתאוריית הזהות החברתית, לרב הדעות הקדומות נוצרות בעקבות שיוכו החברתית של האחר ויחסו עם זהותו החברתית של חבר קבוצת הפנים.
בנוסף, במצבים בהם השיפוט שנוי במחלוקת יעדיפו חברי קבוצת הפנים לוותר לחברי קבוצתם, ולא לייחס להם את האשמה.
תאוריית ההתפתחות הספונטנית (מאנגלית: Spontaneity theory of child development) היא תאוריה בפסיכודרמה המתארת את השלבים ההתפתחותיים של התינוק.
יוצר התאוריה הוא הפסיכיאטר יעקב לוי מורנו, מחלוצי הפסיכודרמה והפסיכותרפיה הקבוצתית.
התאוריה מסבירה את התפתחות התינוק ואת השלבים השונים שהוא עובר, בהתאם ליכולת שלו לחוות את עצמו ביחס לאחֵר בכל שלב, תוך כדי התבססות על ההנחה שהגשמת מלוא הפוטנציאל ההתפתחותי קשורה במקסימום ספונטניות במהלך התהליך.
התאוריה ההתפתחותית בפסיכודרמה מתארת את התהליך הבריא שעל התינוק לעבור כדי להפוך בסופו של דבר לאדם בוגר, בעל עצמי מגובש ויכולת אמפתית לאחר.
ממשיכי דרכו של מורנו שאלו תהליך התפתחות זה, וחיברו אותו למפגש ולטכניקות בפסיכודרמה, מתוך ראייה שבה המשתתף בקבוצה זקוק לתנאים דומים כדי לאפשר לו לגדול בתהליך ההתפתחות הפרטי שלו.
השלבים השונים בתאוריה מחולקים על פי התערבויות אלו, המקדמות את האדם בשלב בו הוא נמצא: הלידה - כשלב החימום; שלב הכפיל; שלב המראה; שלב ה"אגו מסייע"; ושלב חילוף התפקידים.
בהתפתחות עובר התינוק (ובהמשך הילד) תהליך בו הוא לומד להפריד בין הזהות שלו לזהות של האחר.
הפרדה זאת מובחנת בחמישה שלבים; החל מהשלב הראשוני בו אין כלל הפרדה, עד לשלב האחרון בו ישנה יכולת הפרדה אמפתית של אדם בוגר.
שלב "כלל הזהויות" – הלידה - החימום
השלב הראשון נקרא על פי מורנו שלב "כלל הזהויות" (All identity), בו האחר נחווה עבור התינוק כעצמו, האישיות שלו ושל האחר היא אחת, ולתינוק אין עדיין זהות או אגו משלו.
זהו השלב הראשוני של החיים, הכולל את הלידה והרגעים הראשונים.
לפי מורנו, התינוק האנושי נולד עוד בטרם האורגניזם שלו מוכן ובשל להתמודדות עם כל מורכבויות העולם החיצוני המקיף אותו.
התינוק לא נולד לתוך חלל ריק, אלא נכנס לתוך מציאות מסוימת ומתמודד כל רגע עם מצבים חדשים שמעולם לא פגש.
זהו שלב שבו באה לידי ביטוי שיא הספונטניות של חיי האדם, והתינוק זקוק לה כדי לתפקד וכדי להמשיך בתהליך גילוי העולם.
אך בשונה מחלק מבעלי החיים האחרים, הוא זקוק לעזרה כדי לשרוד ולהתגבר על מורכבות העולם.
מכיוון שהתינוק הוא חסר אונים בשלבים הראשונים, בהמשך תפקיד הדמות המטפלת בו יהיה לעזור לו דרך שימוש בטכניקות כמו הכפיל, המראה, האגו המסייע וחילוף התפקידים – אשר נעשות בתהליך ההתפתחות בצורה אינסטינקטיבית על ידי האחר המשמעותי, ואילו בפסיכודרמה הן מונחות על ידי המטפל.
הימים הראשונים של התינוק הם רגעים שלא יחזרו על עצמם בחיים, "הכי חדשים" שיכולים להיות לו (בהמשך התינוק כבר יכיר מצבים מגוונים) – והתינוק צריך להגיב למצבים חדשים אלו באופן מיידי ללא שום מודל חיקוי (מכיוון שאין לו שום אגו או ניסיון קודם בעולם).
בימים אלו התינוק מגיב בצורה אינסטינקטיבית.
לצורך כך הוא זקוק ליכולת להגיב בצורה ספונטנית.
ספונטניות היא "תגובה הולמת למצב חדש, או תגובה חדשה הולמת למצב ישן", והיא זאת שמאפשרת לתינוק להתעלות מעבר ליכולות שהיו לו עד אז, בהיותו עובר ברחם.
כדי שהתינוק יגיע לעולם עם כמות ספונטניות שתעזור לו לעבור את ימי חייו הראשונים, מורנו רואה את תהליך הלידה כשלב חימום פיזי של האם והעובר לקראת היציאה אל החיים.
בדומה לאופן בו תהליך הלידה עוזר לתינוק לשרוד את ימיו הראשונים, כך גם במפגש בפסיכודרמה ישנו חימום בהתחלה, העוזר למשתתפים להגיע למקסימום ספונטניות לקראת שלב הפעולה.
שלב "אני מורחב" - הכפיל
בתחילת ההתפתחות, התינוק חווה את אימו כהמשך ישיר שלו, ללא התחלה וסוף בחלל, "אני מורחב" (Extension me) - הוא והאם ישות אחת מאוחדת, המתנהלת יחד בעולם, בקרבה גדולה ובמקצב זהה.
האם הטובה דיה אמורה לספק לתינוק את צרכיו השונים (רעב, עייפות, כאב).
בשלב זה של התפתחות התינוק, האם "משאילה" את עצמה בשבילו ושמה אותו בעדיפות עליונה.
פעמים רבות בשלב זה עשויה האם "לדבב" את התינוק, ולבטא את הבכי שלו בצורה מילולית (למשל לומר "אני בוכה כי אני רוצה לישון" בשם התינוק).
גרעין האישיות של התינוק נבנה בתקופה זו דרך חוויה בסיסית זאת, בה הוא לומד לעשות התאמה ולהכיר את קולו הפנימי.
גם בפסיכודרמה מתבטאת פעילות זו, בתפקיד ה"כפיל".
בדומה לאם, מצליח הכפיל בעזרת אמפתיה, הזדהות, גמישות וויתור על העצמי שלו, לקרוא את מחשבותיו של הפרוטגוניסט ולהביע אותן בקול; כך לומד הפרוטגוניסט על תחושות או צרכים שהוא חווה אך אינו מצליח לזהות בבירור ולקרוא להם בשמם.
המשמעות של שלב התפתחותי זה במפגש הפסיכודרמטי מיוצגת על ידי החוויה הזו - בה מישהו מצליח להבין את מה שעובר על הפרט ולהביע את זה בשמו.
זו חוויה חזקה התורמת רבות להתפתחותו של הפרוטגוניסט ולהתמודדות שלו עם הקונפליקטים העולים, תוך כדי חיזוק תחושת התמיכה והביטחון שלו והגברת הספונטניות.
השימוש בכפיל נעשה לאורך כל המפגש הפסיכודרמטי, בעיקר בשלב הפעולה של הפרוטגוניסט אך גם בשלב ה"שרינג" (בו המשתתפים יוצרים מעין כפיל לפרוטגוניסט, בזמן שהם חולקים עמו תחושות דומות לשלו, שחוו בעבר או במהלך המפגש).
שלב "אני זר" - המראה
עם המשך התפתחות התינוק, מגיע השלב שנגמרת ההתאמה המלאה בין האם לתינוק, ואז התינוק חווה מידע מבחוץ שלא תמיד תואם לקול הפנימי שלו, "אני זר" (Stranger me).
מצב חדש זה יכול להוות לתינוק חוויה טראומטית, ותפקיד האם הטובה דיה הוא לעזור ולתמוך בו מול התסכול.
בשלב זה ישנה התבוננות על התינוק מבחוץ: התינוק מתחיל ללמוד שיש אני-אתה (למשל כשהאם אומרת "אתה רעב", או כשהילד רוצה לעשות דברים לבד, או אף לשמור סוד מפני ההורים).
בפסיכודרמה באה לידי ביטוי טכניקה זו, כאשר המנחה מוציא את הפרוטגוניסט מתוך המצב, ומאפשר לו להסתכל עליו מבחוץ, מנקודת מבט אחרת, כאשר הוא עצמו אינו מעורב בה, בצורה יותר אובייקטיבית לכאורה - כמעין הסתכלות במראה.
למשל, המנחה מבקש מחבר אחר בקבוצה לגלם את התפקיד שהפרוטגוניסט גילם עד כה, תוך כדי הדגשה של טקסט מסוים, שפת גוף, טון דיבור וכדומה; כאשר הפרוטגוניסט צופה בסצנה מבחוץ, המנחה מעודד אותו להגיב על מה שקורה בסצנה, ואף להיכנס לתוכה חזרה ולהתערב.
כאשר המראה נעשית מתוך מקום אמפתי ולא ביקורתי, בשל ההרחקה, יש לפרוטגוניסט הזדמנות להתייחס למצב בדרך אותה לא ניסה בעבר, ולנסות דרכי התמודדות חדשות.
טכניקת המראה באה לידי ביטוי גם בתרגילים רבים בשלב החימום (כמו בתרגיל בו מתחלקים לזוגות ועומדים אחד מול השני כך שאחד מחקה את השני, או בתרגיל בו מישהו אומר משפט ותנועה וכל הקבוצה חוזרת אחריו בחיקוי).
ב"שרינג" טכניקת המראה באה לידי ביטוי כאשר חברי הקבוצה מתארים סיטואציות דומות עליהן יכול הפרוטגוניסט להסתכל מבחוץ.
שלב "אני והאחר" - ה"אגו מסייע"
בשלב זה מתבססת המודעות אצל הילד שהוא מופרד מהאם.
העולם הוא כבר לא הארכה של עצמו אלא קיימים עוד הרבה אנשים השונים מהעצמי שלו - "אני והאחר" (Other me).
זהו שלב בו נכנס הילד לחברת בני האדם, ולומד בעזרת ההורים על מגוון התפקידים בחברה.
הוא עוד לא יכול להסתכל על הדברים מנקודת המבט של האחרים, אבל הוא כבר מודע לקיומם.
במפגש הפסיכודרמטי שלב זה בא לידי ביטוי בסוציודרמה הקבוצתית, שעוזרת להגברת המודעות של המשתתפים באשר לתפקיד החברתי אותו הם ממלאים, והתפקידים החברתיים של האחרים בקבוצה.
כמו כן, בפסיכודרמה לומד המשתתף על האחר דרך האינטראקציה שישנה בין הפרטים בקבוצה במהלך המפגש.
בנוסף, בעזרת ה"שרינג" הוא מבין שבמהלך הפסיכודרמה (שהוא עשה או צפה בה) גם חברי הקבוצה האחרים עברו תהליך כלשהו, מעט שונה מהחוויה שלו.
שלב "אני אתה" - חילוף התפקידים
במצב שבו הילד המתפתח קיבל "כפיל" ו"מראה" טובים, ופיתח עצמי מגובש - הוא יותר פנוי רגשית; ולאחר השלב של "אני האחר" בו הוא מגלה שיש אחרים, הוא יכול להמשיך ולרכוש יכולת להתבונן על העולם מנקודת המבט של האחר.
זהו השלב בו נוצר "אני-אתה" (Me & you), ונוצרת אמפתיה.
בפסיכודרמה חילוף התפקידים היא טכניקה מרכזית, הבאה לידי ביטוי כאשר הפרוטגוניסט מחליף תפקיד עם ה"אגו המסייע", ולומד להסתכל על הדברים מנקודת מבט של האחר.
גם שאר המשתתפים מתרגלים טכניקה זו כאשר הם עצמם ממלאים את התפקידים השונים של האגו המסייע, או מבצעים תפקיד של כפיל.
מכיוון ששלבי ההתפתחות והטכניקות המייצגות אותן קשורים זה לזה ונובעים זה מזה, נדרשים המטפלים בפסיכודרמה לא רק להכיר את הטכניקות השונות ולהשתמש בהן באופן אקראי, אלא גם להבין את ההקשר אליו הן שייכות ולהיעזר בהן מתוך האוריינטציה של התאוריה ההתפתחותית של מורנו.
זאת כדי ליצור סביבת צמיחה המאפשרת לחברי הקבוצה לעבור תהליך התפתחות בעצמם.
תאורית ההגדרה העצמית או תיאורית ההכוונה העצמית היא תיאוריה העוסקת במוטיבציה האנושית, המבוססת על צרכים פסיכולוגים מולדים ונטיות אשר מניעות את הפרט לפעולה.
התאוריה מדגישה כי הדרך בה אנשים מפרשים את האירועים כפי שהם תופסים אותם, ביחס לצרכים הפסיכולוגיים שלהם, מהווה גורם עיקרי המוביל להיווצרותה של הנעה הנדרשת לפעולה כלשהי.
התאוריה צמחה מתוך הזרם ההומניסטי בפסיכולוגיה, והיא מדגישה את החוויה הסובייקטיבית של הפרט.
הנחת היסוד של התאוריה היא כי מקור ההנעה לפעולה כלשהי מבוסס על חוויית הניסיון של הפרט.
לכן, כדי להשיג שינוי התנהגותי, נדרש שינוי בניסיון הסובייקטיבי של הפרט.
לאור זאת, המחקרים בתאוריה עוסקים בשאלות:
כיצד אנשים מפרשים גירוי פנימי או חיצוני?
כיצד גירויים אלה מקבלים משמעות ביחס לצרכים פסיכולוגיים בסיסיים?
כיצד הקשר בין גירוי לתגובה יחד עם הצרכים הפסיכולוגיים משמרים את ההנעה לפעולה מסוימת?
מרבית המחקר שהוביל לצמיחת התאוריה כלל מחקרים בנושא הנעה פנימית - המוגדרת כהנעה לפעילות שהאדם בוחר בה משום שהיא מעניינת ומספקת בפני עצמה; לצד מחקרים שעסקו בהנעה חיצונית - המוגדרת כהנעה לפעילות הנובעת ממטרה חיצונית, כגון רצון לקבל תמורה חיצונית.
נראה כי ההבחנה בין מוטיבציה פנימית לחיצונית אינה חד־ממדית אלא יש למקמה על פני רצף, כלומר - כדי לקבוע באיזו מידה הפרט מונע ממוטיבציה פנימית או חיצונית, יש לבחון באיזו מידה המניעים שלו עברו תהליך של הפנמה, והפכו לערכים המהווים חלק מאישיותו.
הפנמה מתייחסת לניסיון הפעיל של הפרט להפוך את המניע שהיה חיצוני לפנימי - באיזו מידה מניעים אלה הפכו להיות ערכים שמהווים חלק מהאישיות של הפרט.
תאוריית ההגדרה העצמית טוענת כי המושג הנעה איננו אחיד, אלא קיימים סוגים שונים של הנעות, ובתוך כך יש מגוון השלכות להנעות אלו על הפרט.
תאוריית ההגדרה העצמית כוללת ארבע תאוריות משנה:
תאוריית הצרכים הבסיסיים (Basic Psychological Needs Theory) - המידה בה אירועים אישיים וחברתיים מספקים צרכים אנושיים בסיסיים ובכך מקדמים רווחה נפשית.
תאוריית ההערכה הקוגניטיבית (Cognitive Evaluation Theory) - גורמים שונים המשפיעים על הנעה פנימית.
תאוריית האינטגרציה האורגניזמית (Organismic Integration Theory) - כיצד אנשים רוכשים ומפנימים ערכים חיצוניים.
תאוריית האוריינטציה הסיבתית (Causality Orientations Theory) - הבדלים בינאישיים באוריינטציה להנעה (חיצונית או פנימית) כמנבאים התנהגות והיבטים שונים באישיות.
תאוריה זו מתמקדת בשלושה צרכים פסיכולוגיים בסיסיים אשר מהווים בסיס לרווחה ובריאות נפשית.
צרכים אלה מיושמים באופן אוניברסלי, אך חלקם בולטים יותר מאחרים, בהתאם לזמן, לתרבות ולניסיון של הפרט.
מסוגלות - תחושה של יעילות, כפי שהיא משתקפת בהבעת יכולת.
שייכות - הצורך לתקשר, להיות חלק מקבוצה והנטייה לדאוג לאחר.
אוטונומיה - הצורך בחופש מכפייה וחופש פעולה פנימי, הנובע מהחלטות שהפרט מקבל עבור עצמו (כולל נשיאה באחריות אישית).
אנשים בעלי חוסר בצרכים פסיכולוגיים בסיסיים עלולים ללקות בחרדות שונות, כמו חרדת החמצה.
תאוריית ההערכה הקוגניטיבית - הנעה פנימית
הנעה פנימית מוגדרת כדחף טבעי לחיפוש אתגר וחידוש כחלק מהתפתחות קוגניטיבית וחברתית של הפרט.
לפי תאוריית ההערכה הקוגניטיבית, ישנם גורמים חברתיים וסביבתיים אשר תורמים או מעכבים את התפתחותה של הנעה פנימית.
תאוריה זו מתמקדת בצרכים של "שייכות", "מסוגלות" ו"אוטונומיה".
נראה כי משובים חיוביים או שליליים (כגון תגמול) מצד הסביבה משפיעים על צורך ה"מסוגלות" ובכך יכולים לתרום להנעה הפנימית של הפרט.
עם זאת, הצורך ב"אוטונומיה" חייב ללוות את הצורך ב"מסוגלות" על מנת שהפרט יחוש כי ה"מסוגלות" שהפגין נובע מתחושת "אוטונומיה".
תאוריית האינטגרציה האורגניזמית - הנעה חיצונית
הנעה חיצונית נובעת ממקור חיצוני.
תאוריית האינטגרציה האורגניזמית נועדה לתת הסבר באילו דרכים הפרט מווסת הנעה שנובעת ממקורות חיצוניים.
על פי התאוריה, ישנם ארבעה סוגים של מניעים חיצוניים אשר נבדלים במידת האוטונומיה היחסית שהפרט חש:
ויסות של התנהגות חיצונית - התנהגות המבוססת על מידת אוטונומיה חסרה, ומאפיינת התנהגות שמטרתה לספק מקור חיצוני או התנהגות לצורך קבלת תגמול.
פרט שמווסת את התנהגותו כך הוא בעל מוקד שליטה חיצוני גבוה.
ויסות של התנהגות מופנמת - התנהגות המבוססת על מידת אוטונומיה נמוכה, ומאפיינת אנשים שרגילים לקבל הערכה עצמית מותנית, כלומר ההנעה נובעת מצורך בהפגנת יכולת ושימור הערכה עצמית חיובית.
לדוגמה, התנהגות שנעשית כדי להימנע מתחושות אשמה או חרדה, או כדי להימנע מפגיעה באגו.
כלומר, למרות שהתנהגות הפרט נובעת ממניעים פנימיים, עדיין הסיבות להתנהגות נתפשות כחיצוניות ולא נתפשות כחלק מהעצמי הטבעי השלם.
ויסות באמצעות הזדהות - התנהגות זו מבוססת על מידת אוטונומיה גבוהה, והיא כרוכה בשיפוט מודע של ערכים שהפרט תופס אותם כחשובים.
ויסות אינטגרטיבי - התנהגות זו מבוססת על מידת אוטונומיה גבוהה במידה רבה, משום שהפרט פועל בהתאם לערכים שהופנמו בו באופן מלא ומהווים חלק מהאישיות שלו.
עם זאת, מדובר בהנעה חיצונית משום שהמטרות שאותן הפרט מנסה להשיג הן חיצוניות בהגדרתן ולא פנימיות, כלומר אין בהתנהגות זו פעילות שמסבה הנאה בפני עצמה עבור הפרט.
על פי התאוריה, התנהגויות של מוטיבציות פנימיות הן אב טיפוס לפעולות של הגדרה עצמית אשר נובעות מהעצמי והן אותנטיות לחלוטין.
עם זאת, מוטיבציה חיצונית יכולה אף היא להפוך למוגדרת מתוך העצמי, כאשר אינדיבידואלים מזדהים עם מטרות הפעולה ומטמיעים אותה לחלוטין בפעולת הוויסות.
לכן, באמצעות הפנמה ואינטגרציה, ערכים שונים יכולים להיות מונעים חיצונית ועדיין עשויים להתפרש באופן מזוהה עם העצמי האותנטי.
מחקרים עכשוויים מוכיחים כי התהליכים של הפנמה ואינטגרציה מתרחשים יותר כשהצרכים הבסיסיים של שייכות, מסוגלות ואוטונומיה מקבלים סיפוק.
הטענה היא שכישלון בסיפוק הצרכים הבסיסיים של שייכות, מסוגלות ואוטונומיה, לא רק בקרב ילדים אלא גם בקרב סטודנטים, חולים, עובדים, אתלטיים וכו', על ידי סוכני סוציאליזציה וארגונים - תורם לתחושת זרות וחולי.
מניעת הצרכים הפסיכולוגיים הבסיסיים מרכזית למתח אנושי; הערכה והתערבות להגדלתם היא הכרחית לבריאות מנטלית.
תאוריה זו מתארת שלושה כיווני הנעה המאפיינים את האנשים:
הכוונה אוטונומית: נטייה לראות בהקשר החברתי אוטונומיה תומכת, מתוך מודעות לצרכים הפנימיים של הסביבה, כאשר הסובבים משמשים אותנו כמדריכים להתנהגות שלנו.
הכוונה מבוקרת: נטייה לחפש רמזים ובקרות (מתוך הסביבה, או מתוך הערכים המופנמים של הפרט) באופן שמסייע לקבוע כיצד להתנהג בחברה (דרישות חברתיות, תגמולים, תמיכה להערכה עצמית).
הכוונה א-אישית: נטייה לחוסר שליטה המלווה בתחושה של ייאוש וחוסר מוטיבציה.
תאוריית ההתקבלות היא אסכולה מרכזית בחקר התקשורת, ובהרחבה במדעי החברה שהתפתחה בארצות הברית במהלך שנות ה-70 בהשפעת תאוריות של חקר קהלים.
הנחת היסוד של תאוריית ההתקבלות היא שקהלים שונים מפרשים את אותו הטקסט באופן שונה.
בין הראשונים שתרמו לפיתוח תאוריה זו היה מדען אמריקאי סטיוארט הול שלצד תאוריה זו פיתח גם מודל הצפנה/פענוח.
מחקרים שפורסמו בתקופה זו שונים ממחקרים קודמים בחקר התקשורת, הבוחנים את המסרים המקודדים בטקסט עצמו או ממחקרים מאוחרים יותר הבוחנים את השימושים והסיפוקים הנעשים בטקסט.
תאוריית ההתקבלות עשתה מהפכה בפרשנות המודרנית.
אחרי פרסום דעותיהם של וולפגנג איזר והנס רוברט יאוס, הפסיקו להתרכז בפרשנות ובביקורת והחלו להתייחס לבדיקת החברה עצמה והדרך בה היא מקבלת ומושפעת מהדברים.
התפתחות תאוריית ההתקבלות ומרכיביה המרכזיים
תאוריית ההתקבלות התפתחה מתוך חקר הקהלים שהחל בשנות ה-20 של המאה ה-20. התיאוריה מדגישה שני מרכיבים מרכזיים: תפיסת הצופה או הקורא כמפענח פעיל, וחשיבות ההקשר החברתי-תרבותי בתהליך הפענוח.
בניגוד לגישות מוקדמות יותר בתקשורת המונים, תאוריית ההתקבלות רואה בקהל גורם אקטיבי בתהליך התקשורת, המסוגל לפרש ולהבין מסרים באופן עצמאי ומגוון.
התפתחות התיאוריה סימנה מעבר משמעותי מתפיסה של קהל פסיבי לתפיסה של קהל אקטיבי, המשפיע על משמעות המסרים התקשורתיים ומושפע מהם.
גישה זו מדגישה כי צרכני התקשורת אינם רק מקבלים מידע, אלא מעבדים אותו באופן פעיל דרך הפריזמה של ניסיונם האישי, ערכיהם ואמונותיהם.
מרכיב מרכזי נוסף בתיאוריה הוא ההכרה בחשיבות ההקשר החברתי-תרבותי בתהליך קבלת המסרים התקשורתיים.
לפי גישה זו, הפרשנות שנותן הקהל למסרים תקשורתיים מושפעת במידה רבה מהרקע התרבותי, החברתי והאישי של כל צופה או קורא.
כתוצאה מכך, אותו מסר תקשורתי עשוי לקבל פרשנויות שונות ומגוונות בקרב קהלים שונים.
התיאוריה התפתחה כתגובה לגישות דטרמיניסטיות יותר בחקר התקשורת, והיא משקפת תפיסה מורכבת יותר של יחסי הגומלין בין יוצרי התוכן, המסרים עצמם, והקהל המקבל אותם.
גישה זו הובילה למחקרים רבים בתחום לימודי התרבות והתקשורת, המתמקדים באופן שבו קהלים שונים מפרשים ומגיבים למסרים תקשורתיים
לדוגמה, במחקר אתנוגרפיה מקובל לבדוק כיצד טקסטים משפיעים על קהלים ומעצבים את אמונתם והתנהגותם.
ג'ון פיסק הדגים במחקרו כיצד נערות משתמשות במדונה כמשאב של השראה למחווה של עצמאות, ביטוי עצמי ומרד אופנה.
יש מיקוד השפעות של טקסטים ואופן בו קהלים משתמשים בטקסטים.
לדעת החוקרים המצדדים באסכולה, שילוב של מחקר כמותי ואיכותני עם מחקרי התקבלות עדכניים תורם רבות להבנת היחסים בין קהלים לבין טקסטים תרבותיים.
דוגמה בולטת נוספת למחקר התקבלות הוא מחקרה של ג'אניס ראדווי (Radway) במסגרתו חקרה כיצד נשים הקוראות את "הרומן הרומנטי" מפרשות את הסוגה הזו.
ראדווי רצתה לבחון האם יש מאפיינים משותפים לקבוצות שקוראות סוגה מסוימת.
ראדווי מצאה שהנשים שקראו את הספרים היו עקרות בית, רעיות ואימהות שסדר יומן וחייהן סבב סביב הטיפול בילדים, בבית, ובמשפחה.
הנשים השתייכו למעמד הבינוני-גבוה, והתגוררו בפרברים.
חלקן לא עבדו בשוק העבודה, ואחרות עבדו במשרה חלקית.
נשים אלו קנו את הספרים מאותה חנות והתייעצו עם אותה מוכרת באופן שהפך אותן לקהילה פרשנית הקוראת ומפרשת את הספרים במשותף.
באופן מסורתי האקדמיה תפסה את סוגת ה"רומן הרומנטי כז'אנר ספרותי נחות אינטלקטואלית, המשמר את הפטריארכיה על ידי שימור תפקידי מגדר מסורתיים, שכן ברומן הרומנטי" הנשים מוצגות כדמויות תלותיות, הממתינות לגבר שיבוא ויציל אותן ממצבן.
אולם, הנשים איתן שוחחה ראדווי לא תפסו כך את הדמויות, ומצאו בקריאת הספרים מקור להפקת ידע ולהעצמה אישית.
כלומר, הקריאה הייתה פעולה ששחררה אותן מתפקידיהן המסורתיים בבית.
הקוראות פירשו את הסיפורים בין היתר כמודל למערכות יחסים בין גבר לאישה, שבהן הכל אפשרי והאהבה חייבת להתממש למרות המכשולים בדרך.
ראדווי מציינת במחקרה כי הקריאה לעולם אינה מנותקת מההקשר התרבותי ומציאות חייו של הקורא.
תיאוריית האפס הוא סרט מדע בדיוני אמריקאי בבימויו של טרי גיליאם משנת 2013.
קוון לת' (כריסטוף ואלץ), הוא מתכנת מחשבים אשר חברה בשם מנקום מטילה עליו משימה – לחקור את משמעות הקיום.
במהלך עבודתו הוא נתקל ומוטרד בידי דמויות שונות, בהן הממונה עליו, ג'ובי (דייוויד ת'יוליס), "הנהלה" (מאט דיימון) וד"ר שרינק-רום (טילדה סווינטון), מטפלת מתוכנתת שתפקידה להעריך את מצבו הנפשי.
פט רשין כתב את התסריט לסרט בהשפעת מגילת קהלת, אשר לדבריו מעלה שאלות פילוסופיות באשר למשמעות הקיום.
שחקנים שונים תוכננו להיות מלוהקים לסרט, ביניהם גם יואן מקגרגור, עמו נחתם חוזה לשחק בתפקיד הראשי, אך הוא פרש מאוחר יותר מההפקה.
צילומי הסרט החלו בשנת 2009, אך הופסקו משום שטרי גיליאם נאלץ לחזור לעבודה על סרטו "מופע הפלאים של ד"ר פרנסוס", בעקבות מותו של השחקן הית' לדג'ר.
הפקת הסרט חודשה בשנת 2012, עם כריסטוף ואלץ, אשר החליף בתפקיד הראשי את בילי בוב ת'ורנתון וארכה כשנה.
חלק מהקשיים בהם נתקלה ההפקה, לדברי גיליאם, נבעו משום שתקציבו של הסרט לא היה נמוך או גבוה במיוחד ולכן לא תאם את מסגרות ההפקה אליהם הורגלה תעשיית הסרטים בהוליווד בשנים האחרונות.
הסרט, אשר הקרנת הבכורה שלו נערכה בפסטיבל הסרטים של ונציה בשנת 2013, זכה לביקורות מעורבות, באתר ביקורת הסרטים Rotten Tomatoes קיבל הסרט ציון ממוצע של 54%.
במכניקת הזורמים, תאוריית הגלים של איירי (לעיתים נקראת גם תאוריית הגלים הליניארית) היא תיאור ליניארי של ההתקדמות גלים על פני השטח של שכבת זורם הומוגנית.
התאוריה מניחה שלשכבת הזורם יש גובה ממוצע אחיד, ושזרימת הזורם היא בלתי-צמיגה, בלתי דחיסה, ואי-רוטציונית.
התאוריה פורסמה לראשונה, בצורה נכונה, על ידי ג'ורג' בידל איירי במאה ה-19. לעיתים קרובות, כאשר מתייחסים לפתרון המתמטי הנפוץ והבסיסי ביותר בתאוריה של גלי מים, מתכוונים לתאוריה של איירי.
הנחת הליניאריזציה המרכזית של התאוריה היא שאמפליטודת הגל קטנה בהרבה מאורך הגל שלו, כך שניתן להזניח אפקטים מסדרים גבוהים יותר הקשורים בתלילות הגל.
התאוריה הכללית של גלי מים היא באופן מובהק מורכבת יותר ממקבילות לה בתחומים אחרים (כמו אקוסטיקה), מה שמסביר גם את הופעתה המאוחרת יחסית לתאוריות מתמטיות אחרות בנוגע לגלים מכניים; בעת שפורסמה התאוריה של איירי נחשבה ליישום חדשני של עקרונות מכניקת הזורמים לניתוח תופעות גליות באוקיינוס.
בכך שהיא מתבססת על המשוואות המתארות זרימה פוטנציאלית בלתי יציבה, התאוריה של איירי מצביעה על המנגנון האחראי להתקדמות גלי ים, זאת שכן היא מאפשרת להסביר את ההתקדמות הבלתי-מופרעת כמעט של גלי ים לאורך מרחקים עצומים באוקיינוס, שלעיתים נדמית כמתחוללת כמעט כאילו מכוח האינרציה.
במסגרת התאוריה, ההתקדמות הסדירה של הגל היא תוצא של השינוי בגודל פיזיקלי דמוי לחץ הנקרא "נגזרת פוטנציאל המהירות" – כלומר התאוריה מניחה קיום של הפרעה התחלתית בפני המים, אליה מקושרים שינויים במאפיינים הפיזיקליים של הזורם, והם אלו שמתניעים את התקדמות הגל.
בתאוריית הגלים של איירי נעשה שימוש לעיתים קרובות באוקיינוגרפיה כדי למדל מצבי ים אקראיים - היא נותנת תיאור של הקינמטיקה והדינמיקה של הגלים בדיוק גבוה מספיק למטרות רבות.
תאוריית הגלים של איירי מנבאת היטב גם את המהירות של גלי צונאמי באוקיינוס הפתוח, לפני שהם מתחילים לגבוה בקרבת החוף.
בתאוריה נעשה שימוש גם כדי לקבל אומדן מהיר וגס של מאפייני גלים וההשפעות שלהם.
האומדן הזה מדויק עבור יחסים נמוכים של גובה הגל לעומק המים (גלים במים עמוקים) ושל גובה הגל לאורך הגל שלו.
מבחינה היסטורית, המדע המתמטי שעוסק בחקר גלי ים והתקדמותם באוקיינוס הפתוח החל בניסיונו של אייזק ניוטון לתת צביון כמותי לתאוריה של גלי ים, שהופיע בחלק השמיני של הכרך השני של ספרו "פרינקיפיה".
בטענה 44 הוא מראה שזמן המחזור של תנודת פני המים בצינור כזה שווה למשך זמן התנודה של מטוטלת שאורכה l הוא כמחצית אורך הצינור המלא במים , כלומר ש-T שווה: .
כיוון שמהירות הגל היא אורך הגל מחולק בזמן המחזור שלו, בטענה הבאה ניוטון מקיש מהאנלוגיה שמהירות התקדמות גלי מים במים עמוקים יחסית לשורש הריבועי של אורך הגל שלהם, טענה נכונה על פי התאוריה של איירי.
אך ניוטון היה מודע לכך שהתוצאה שלו היא מקורבת, וכתב: "אולם הטיעונים הללו נכונים רק תחת ההנחה שחלקי המים עולים ויורדים בקווים ישרים; במציאות, העלייה והירידה של המים מבוצעות במסלולים מעגליים".
הרבה לפני התאוריה של איירי, Gerstner גזר ב-1802 תאוריה לא ליניארית טרוכואידית של גלים, שהיא, בניגוד לתאוריה של איירי, כן רוטציונית (הערבוליות שלה שונה מאפס).
התאוריה של Gerstner, שהיא למעשה הפתרון המדויק הראשון שניתן אי פעם בתאוריה של גלי מים (כלומר בפיתוח הפתרון לא עושים שום הנחת ליניאריזציה), לא הייתה ידועה מספיק בזמנו, לפחות עד שנתגלתה מחדש באופן בלתי תלוי על ידי ויליאם ג'ון מקורן רנקין ב-1863, אשר גם עזר להפוך אותה לידועה יותר.
בתאוריה הזאת פני המים הם טרוכואיד מהופך, כאשר השיאים חדים יותר והשפלים שטוחים יותר.
הפילוג של הערבוליות בפתרון הוא כזה שמסלולי אלמנטי הזורם הם בדיוק מעגלים מושלמים, גם ללא הנחת תלילות נמוכה של הגל.
על אף הפתרון המעניין, כיום הוא נחשב לבעל חשיבות מעשית מעטה שכן הוא עומד בסתירה לתצפיות האמפיריות של ערבוליות זניחה.
ניסיונות קודמים לתאר גלי כבידה בזורם נעשו על ידי לגראנז', לפלס, פואסון, קושי, ג'ורג' גרין ו-Kelland.
כמה שנים לפני פרסום התאוריה של איירי, ג'ורג' גרין נעזר בקירוב WKBJ כדי להסיק את חוק גרין (Green's law) על שינוי האמפליטודה של גלי כבידה במים המתקדמים במים רדודים בעלי עומק משתנה.
מספר שנים מאוחר יותר, ב-1847, ג'ורג' גבריאל סטוקס הרחיב את התאוריה הליניארית של איירי כדי שתכלול גם תנועת גלים לא ליניארית; התאוריה, שנקראת תאוריית הגלים של סטוקס, היא נכונה עד לסדר שלישי בתלילות הגל.
באופנים רבים, מחקרו של סטוקס על גלי מים היה מעמיק בהרבה והוא כלל ניתוח מעמיק של אפקטים שונים שקשורים בגלים כמו סחיפת סטוקס, וניתוח של התפתחות גלי מים באמצעות תורת ההפרעות.
למשוואה זאת יש פתרונות יציבים הנקראים גלים סוליטריים, שמאפיין ייחודי להם הוא שבמים רדודים מהירותם תלויה גם בגובה הגל ולא רק בעומק המים (ובכך הם שונים מהגלים של תאוריית איירי).
גלים אלו תוארו לראשונה בספרות המדעית הרבה קודם לכן על ידי המהנדס הסקוטי ג'ון סקוט ראסל ב-1834.
תאוריית הגלים של איירי נעזרת בפורמליזם של זרימה פוטנציאלית (פוטנציאל מהירות) כדי לתאר את התנועה של גלי כבידה על פני השטח של הזורם.
השימוש בזרימה פוטנציאלית בלתי צמיגה ואי רוטציונית (אי הרוטציוניות הכרחית כדי שניתן יהיה להגדיר פונקציית פוטנציאל) לחיזוי ההתנהגות של גלי מים הוא מצליח באופן מפתיע, במיוחד בהינתן הכישלון שלה לתאר סוגי זרימה אחרים בהם הכרחי להתחשב בצמיגות, ערבוליות, וטורבולנציה.
הצלחה זאת היא הרבה בזכות העובדה שבחלק האוסצילטורי של תנועת זורם, ערבוליות מושרית-גלים מוגבלת לשכבות גבול סטוקס דקות בגבולות תחום הזורם.
התאוריה של איירי משמשת בהנדסת חופים; במיוחד עבור גלים אקראיים, ההתפתחות של סטטיסטיקת הגלים - כולל ספקטרום הגלים - נחזית היטב על פני מרחקים לא גדולים מדי (במונחים של אורך הגל) ובמים לא רדודים מדי.
עקיפה היא אחת מהאפקטים הקשורים בגלים שניתנים לתיאור באמצעות התאוריה.
יותר מכך, בעזרת קירוב WKBJ, התהליכים של החפת גלים (wave shoaling) ושבירה (שינוי כיוון ההתקדמות) שלהם ניתנים לתיאור.
תאוריית הגלים של איירי היא תאוריה ליניארית להתקדמות של גלים על השפה של זרימה פוטנציאלית ומעל קרקעית אופקית.
ההנחה היא שגובה המשטח שמייצג את הגל (η(x,t הוא סינוסואידי בתלות במיקום האופקי x ובזמן t:
k הוא מספר הגל הזוויתי, הקשור מתמטית באורך הגל λ לפי: .
ω היא התדירות הזוויתית, הקשורה לזמן המחזור T ולתדירות f בקשר: .
מספר הגל הזוויתי k והתדירות ω אינם פרמטרים בלתי תלויים, אלא שהם מצומדים (וכך גם אורך הגל λ וזמן המחזור T אינם בלתי תלויים).
גלי כבידה בזורם הם דיספרסיביים - לכל מספר גל יש מהירות התקדמות משלו.
שימו לב שבהנדסה נעשה שימוש לעיתים קרובות בגודל אחר - גובה הגל H - ולא באמפליטודת הגל a.
גובה הגל H מוגדר כהפרש המפלסים בין שיא ושפל עוקבים של הגל:
מתחת לפני המים, ישנה תנועה שלהן המקושרת לתנועת פני השטח החופשיים.
בעוד שפני המים מראים גל מתקדם, אלמנטי הזורם הם למעשה בתנועה מסלולית.
במסגרת התאוריה של איירי, המסלולים הם עקומים סגורים: מעגלים מושלמים על פני המים ובמים עמוקים (כלומר רק כאשר שני התנאים הללו מתקיימים), ואליפסות בעומק סופי - כאשר האליפסות נעשות "שטוחות" עוד יותר ליד הקרקעית של שכבת הזורם.
כלומר, כאשר הגל מתקדם, אלמנטי הזורם פשוט מתנודדים מסביב למיקום הממוצע שלהם.
במהלך תנועת הגל המתקדם, אלמנטי הזורם מעבירים אנרגיה בכיוון התקדמות הגל, מבלי שתהיה להם מהירות ממוצעת.
הקוטר של המסלולים יורד עם העומק מתחת לפני המים; במים עמוקים, הקוטר של המסלול יורד ל-4% מערכו על פני המים בעומק ששווה לחצי מאורך הגל של הגל.
באופן כללי ניתן לומר שככל ששדה הזרימה מתחת לגל משתנה לאט יותר בכיוון האופקי, כך הוא משתנה לאט יותר גם בכיוון האנכי; היינו, באורכי גל ארוכים יותר שדה הזרימה הגלי "חודר" לעומק רב יותר, ודעיכת המסלולים עם העומק חלשה יותר.
כהמחשה לכך ניתן להסתכל במקטע הזרימה שבסמוך לשפל.
בשפל, היכן שהמים נסוגים לאחור כדי לבנות את "ערימת" המים של השיא, מהירות הזרימה האנכית היא אפס.
קרוב אל השפל, מהירות הזורם מקבלת רכיב אנכי, ואילו הרכיב האופקי של המהירות קטן.
ניתן להסיק שככל שאורך הגל גדול יותר, השינויים הללו קטנים יותר, ומשוואת הרציפות מאפשרת להחיל את ההסקה הלוגית הזאת הן לגבי השינויים האופקיים והן לגבי השינויים האנכיים, וזאת לכל תחום הזורם.
קשר זה בין קנה המידה של ההתנהגות האופקית של הזרימה לזו האנכית, הוא המקור להבחנה בין גלי מים עמוקים לגלי מים רדודים.
באופן דומה, ישנן גם אוסצילציות בלחץ מתחת לפני המים, כאשר השינויים בלחץ שמשרים הגלים יורדים עם העומק מתחת לפני המים - באותו האופן שבו המסלולים דועכים עם העומק.
הגלים מתקדמים בכיוון האופקי, שנזהה אותו עם הקואורדינטה x, ותחום הזורם חסום מלמעלה על ידי משטח חופשי (z = η(x,t, כאשר z היא הקואורדינטה האנכית (שהיא חיובית בכיוון למעלה) ו-t הוא הזמן.
המפלס z = 0 מתאים לגובה הממוצע של פני הזורם.
הקרקעית שמתחת לשכבת הזורם היא בגובה z = -h.
בנוסף, נניח כי הזרימה היא אי-דחיסה (צפיפות הזורם קבועה) ואי-רוטציונית - קירוב טוב של הזרימה בתחום הזורם בעבור גלים על משטח נוזלי - ועל כן ניתן להשתמש בזרימה פוטנציאלית כדי לתאר את המהירות.
פוטנציאל המהירות (Φ(x,z,t קשור לרכיבים של מהירות הזרימה ux ו-uz בכיוון האופקי (x) והאנכי (z) על ידי:
אודות למשוואת הרציפות בעבור זרימה אי-דחיסה, הפוטנציאל Φ חייב לקיים את משוואת לפלס:
כעת, נדרשים תנאי שפה על הקרקעית ועל פני המים כדי לסגור את מערכת המשוואות.
לצורך ניסוח בעיית הזרימה במסגרת התאוריה הליניארית, הכרחי להגדיר את הבסיס של הזרימה.
בסיס זה מסופק על ידי ההנחה שמהירות הזרימה האנכית uz מתאפסת על הקרקעית, שכן סמוך לקרקעית לא יכולה להיות תנועה אנכית.
הקרקעית היא בגובה z = -h, מה שמוביל לתנאי השפה הקינמטי על הקרקעית:
תנאי קינמטי נוסף, על הזרימה בסמוך לפני המים, נובע מכך שאלמנט זורם שהיה בתחילה בסמוך לפני המים נשאר סמוך לפני המים, ובפרט, אלמנט זורם שהיה על השפה נשאר על השפה.
הנחה זו היא מסקנה ישירה מההנחה שהזרימה נטולת-ערבוליות, שכן אילו היו "חילופי מקומות" בין אלמנט זורם שפתי לאלמנט זורם פנימי, אז התמונה ההידרודינמית הייתה שקולה למצב בו נוצרים תאי ערבול בתחום הזורם - מצב לא סביר מבחינה פיזיקלית שכן תאי ערבול יאבדו מהר את האנרגיה שלהם עקב השפעות הצמיגות.
על מנת שאלמנט זורם יישאר על השפה, התנאי הבא צריך להתקיים:
כיוון שההנחה המרכזית של התאוריה היא שהגלים הם בעלי יחס נמוך של האמפליטודה לאורך הגל, ולפיכך בעלי שיפוע נמוך, האיבר השני של אגף ימין זניח, ולפיכך התנועה האנכית של הזורם חייבת להיות שווה למהירות האנכית של המשטח החופשי.
זה מוביל לתנאי השפה הקינמטי על פני המים:
אם פני המשטח (η(x,t היו פונקציה ידועה, זה היה מספיק כדי לפתור את בעיית הזרימה.
אולם, פני המשטח הם פונקציה לא ידועה (הצורה שלהן ידועה, אולם קצב ההתקדמות שלה בזמן אינו ידוע), ולכן נחוץ תנאי שפה נוסף.
את זה מספקת משוואת ברנולי לזרימה פוטנציאלית בלתי יציבה.
מניחים כי הלחץ מעל פני המים קבוע ושווה ללחץ האטמוספירי; הלחץ הקבוע הזה נלקח כשווה לאפס, מכיוון שגודל הלחץ הקבוע הזה לא משפיע על הזרימה.
במשוואת ברנולי לזרימה פוטנציאלית בלתי יציבה מופיעים איבר האנרגיה הפוטנציאלית , איבר האנרגיה הקינטית (ריבוע המהירות) והנגזרת הזמנית של פונקציית הפוטנציאל.
כיוון שאלמנטי הזורם על השפה נעים בתנועה מעגלית במהירות קבועה, הגודל גם הוא קבוע (הצדקה מפורטת יותר להזנחת איבר ריבוע המהירות מופיעה משמאל), לכן מקבלים את התנאי הרביעי:
כדי לתאר את תנועת הזורם מתחת לגל מספיק לפתור את ארבע המשוואות הדיפרנציאליות האלה.
פתרון בעבור גל מונוכרומטי מתקדם
בעבור גל מתקדם בעלת תדירות יחידה - גל מונוכרומטי - פני המים הם מהצורה:
פוטנציאל הזרימה שמקיים את משוואת לפלס (1) בתחום הזורם, כמו גם את תנאי השפה הקינמטיים על הקרקעית (2) ועל פני המים (3), הוא מהצורה:
כאשר sinh ו-cosh הם פונקציות היפרבוליות.
אולם η ו-Φ חייבים גם לקיים את תנאי השפה הדינמי, מה שמביא ליחס נפיצה לא ליניארי:
תנועת אלמנטי הזורם מתחת לגל
ניתוח של הנגזרות החלקיות של פונקציית הפוטנציאל (הרכיבים השונים של מהירות האלמנט) נותן את ערכי המהירות האופקית והאנכית של אלמנטי הזורם:
וניתן להסיק ממהירויות אלה את ערכי ההסטה האופקית המרבית A וההסטה האנכית המרבית B של אלמנט זורם במהלך תנועת הגל:
בנוסף, הצבת הקשר בין התדירות הזוויתית למספר הגל (יחס הנפיצה) מאפשרת לקבל את משוואת המסלול של אלמנט זורם:
משוואה זו מייצגת אליפסה עם חצי ציר ראשי A וחצי ציר משני B.
כלומר, אלמנטי הזורם נעים במסלולים אליפטיים סגורים.
במים עמוקים, כלומר בגבול שבו עומק המים שואף לאינסוף, A = B כאשר 0 = z.
תוצאה זאת עקבית עם ההנחה בפיתוח שאלמנטי הזורם על פני המים נעים במסלולים מעגליים במהירות קבועה (המהירות הקבועה היא ), או לכל הפחות במהירות כמעט קבועה (בעבור יחס לא נמוך מאוד של אורך הגל לעומק המים).
שימו לב שגם כאשר יורדים משמעותית בעומק, בגבול של מים עמוקים המסלולים נשמרים מעגליים בקירוב גם בעומק רב; האליפטיות של מסלולי האלמנטים מובחנת רק כאשר עומק המים הוא בר-השוואה לאורך הגל.
התנהגות מהירות הגלים במים עמוקים ורדודים
נהוג לשייך את הגלים לשלוש קטגוריות: גלים במים עמוקים, גלים במים רדודים וגלים בעומק ביניים.
נתייחס כעת לשני מקרי הקצה - גלי מים עמוקים וגלי מים רדודים.
במים עמוקים המכפלה שואפת לאינסוף (שכן k קשור בהופכי של אורך הגל), לכן הטנגנס ההיפרבולי הופך שווה ל-1 ומקבלים שמהירות הגל לא מושפעת בכלל מעומק המים, אלא רק ממספר הגל.
במקרה זה נקבל: , ולפיכך מהירות המופע היא:
במים רדודים לעומת זאת, המכפלה שואפת לאפס, לפיכך הטנגנס ההיפרבולי שווה ל-kh, והביטוי למהירות המופע של גל הוא:
כלומר מספר הגל מצטמצם - מהירות הגל לא תלויה בכלל באורך הגל אלא רק בעומק המים.
נוסחה זאת היא למעשה מהירות התקדמות גל צונאמי באוקיינוס הפתוח.
ראוי להבחין כי המהירות הנצפית של גלי מים אינה בהכרח זאת, שכן גל לעולם אינו מופיע בצורתו הסינוסואידית הטהורה - אלא שמופיעות דווקא חבילות גלים בתחום תדרים צר סביב תדר מסוים.
לפיכך נכון יותר להשתמש במהירות החבורה כדי לחזות את מהירות הגלים.
מהירות החבורה, שמתקבלת מגזירת יחס הנפיצה, היא:
, כאשר היא מהירות המופע.
בגבול של מים עמוקים (kh שואף לאינסוף) נקבל שמהירות החבורה היא רק חצי ממהירות המופע: .
לעומת זאת, במקרה של מים רדודים נקבל שמהירות החבורה שווה למהירות המופע.
באיור משמאל מופיעים גרפים שמסכמים את התנהגות הגלים (מהירות המופע ומהירות החבורה) בתלות ביחס .
פרמטרים פיזיקליים המקושרים לגלי מים
כתוצאה מחלוף הגל, ישנם אוסצילציות בלחץ הסטטי שחווה עצם בעומק מסוים מתחת למפלס z = 0. ניתן להעריך את הלחץ הסטטי בעומק z כפונקציה של הזמן בעזרת שימוש בשנית במשוואת ברנולי לזרימה פוטנציאלית בלתי יציבה - אלא שהפעם מיישמים אותה לפנים הזורם ולא לשפה (בה הלחץ קבוע ושווה ללחץ האטמוספירי).
תחת ההנחה של מים עמוקים, ניתן להניח כי כל המסלולים של אלמנטי הזורם להם רדיוס משמעותי (מספר אחוזים מרדיוס התנועה בפני המים) הם בקירוב טוב מעגליים, כאשר התנועה לאורך המעגל היא במהירות קבועה.
הדבר מאפשר לפשט משמעותית את משוואת ברנולי המתאימה, שכן כאשר מיישמים את המשוואה לקו זרם מסוים, איבר ריבוע המהירות הופך קבוע ובלתי משפיע על הלחץ.
כעת נרשום שוב את משוואת ברנולי:
הצבה של פונקציית הפוטנציאל שנגזרה קודם במשוואה הזאת מניבה את התוצאה:
שינוי צורה של המשוואה נותן: , כאשר הוא קבוע שתלוי רק בעומק.
הקבוע נקרא פקטור שינוי הלחץ.
המשוואה האחרונה ללחץ מייצגת תנודות סינוסואידיות של הלחץ בעומק z מסביב ללחץ ההידרוסטטי הטבעי והממוצע בעומק z (היינו ).
הערך של יורד כמעט מעריכית עם העומק, ופירוש הדבר הוא שתנודות הלחץ המקושרות למעבר של גל מים יורדות עם העומק, עד שבעומק מסוים כבר לא ניתן להבחין בשינויים בלחץ.
החישוב נעשה עבור המקרה של מים עמוקים; במים רדודים לא ניתן עוד להזניח את האקסצנטריות של המסלולים האליפטיים, והביטוי המתקבל לשינויים המחזוריים בלחץ מעט סבוך יותר.
צפיפות האנרגיה של גלי מים
האנרגיה של גלי מים היא גודל בעל חשיבות ראשונה במעלה ליישומים טכנולוגיים כמו הפקת אנרגיה הידרואלקטרית, וזהו הגודל המרכזי שמעבירות רכבות גלים באוקיינוס.
כפי שהודגם מקודם, גדלים רבים המקושרים לגלים כמו התרוממות פני המים והמהירות המסלולית של האלמנטים, הם תנודתיים בטבעם עם ממוצע אפס (במסגרת התאוריה הליניארית).
בגלי מים, הגודל האנרגטי שנעשה בו שימוש רב ביותר הוא צפיפות האנרגיה הממוצעת ליחידת שטח של הגל.
זהו הסכום של האנרגיה הקינטית והפוטנציאלית, המסוכמות לכל העומק של שכבת הזורם וממוצעות במהלך מחזור אחד של גל.
הגודל הפשוט יותר לחישוב הוא האנרגיה הפוטנציאלית הממוצעת ליחידת שטח Epot של גלי כבידה בזורם, שהיא הסטייה של האנרגיה הפוטנציאלית מהמצב היציב (כאשר פני המים אחידים בגובהם) אודות לקיום הגלים:
כאשר המעבר האחרון נובע מהעובדה שהממוצע של על פני מחזור אחד הוא 1/2. האנרגיה הקינטית הממוצעת ליחידת שטח Ekin מחושבת באופן דומה על ידי אינטגרציה על כל הערכים של z (העומקים השונים) ואז מיצוע של תוצאת האינטגרציה על פני מחזור של הגל:
בעזרת שימוש ביחס הנפיצה, נקבל שהתוצאה לאנרגיה הקינטית הממוצעת היא:
כפי שניתן לראות, צפיפות האנרגיה הקינטית הממוצעת שווה לצפיפות האנרגיה הפוטנציאלית הממוצעת.
זוהי תכונה כללית של צפיפויות אנרגיה של גלים ליניאריים מתקדמים במערכת משמרת.
צפיפות האנרגיה הממוצעת ליחידת שטח של הגל היא:
קצב זרימת האנרגיה דרך חתך ניצב לכיוון התקדמות הגל שווה למכפלת צפיפות האנרגיה הכוללת במהירות הגל וברוחב הגל L (רוחב הגל אינו אורך הגל).
וכאשר מדובר בחבילת גלים יש להחליף את מהירות המופע במהירות החבורה.
בנוסף, משימור שטף האנרגיה של חזיתות גלים ניתן לקבל תוצאה חשובה נוספת (חוק גרין) על שינוי האמפליטודה של גלי מים רדודים:
כאשר h הוא עומק המים המקומי.
תוצאה זאת מתארת היטב את הגידול העצום בגובה של גלי צונאמי עם הגעתם לחופים.
יותר מכך, על סמך ידיעת תוואי הקרקעית, הקשר שהחוק מתאר בין רוחב חזית הגל לאמפליטודה שלו מאפשר לנבא באילו אזורים צפויים הגלים להתחזק מעבר לממוצע, שכן תוואי הקרקעית הוא שמכתיב את התעקמות הקרניים המייצגות את חזיתות הגלים (התעקמות הקרניים נשלטת על ידי העקיפה והשבירה של הגלים).
ניתן ליישם את עקרונות התאוריה הליניארית של איירי גם כדי להשיג קירוב טוב של אפקטים לא ליניאריים הקשורים בגלי ים.
למשל, ניתן להיעזר בפתרון היסודי של איירי כדי לקבל אומדן לסחיפת סטוקס (Stokes drift) - תופעה בה המהירות האופקית הממוצעת של אלמנט מים שונה מאפס, כך שמתקבלים מסלולים פתוחים ונוצרת "סחיפה" של אלמנטי הזורם בזמן - מעבר מים נטו בכיוון התקדמות הגל.
למעשה, מה שמבדיל את תאוריית הגלים של סטוקס מתאוריית הגלים של איירי הוא התחשבות בשיפוע הלא זניח של הגל.
בפיתוח התאוריה של איירי, הזנחנו את שיפוע הגל בקבלת התנאי הקינמטי השלישי (על מהירות אלמנט זורם בסמוך לפני המים), ובחלק זה נבצע אנליזה כללית ומדויקת יותר בגבול של מים עמוקים.
התופעה של סחיפת סטוקס בגלים אינה מיוחדת רק לגלי מים, אף כי במקור ג'ורג' גבריאל סטוקס גילה אותה ב-1847 במחקרו המתמטי המעמיק על גלי ים לא ליניארים.
במובן זה, אפקט הסחיפה של חלקיק נגזר מן ההבדל בין התיאור הלגראנז'י והאוילרי של שדה הזרימה.
קל להבין זאת כאשר לוקחים שני מקרי קיצון - הראשון כאשר אמפליטודת המהירות בנקודה (x,t) אפסית והשני כאשר אמפליטודת המהירות שווה למהירות הקול.
כלומר, כאשר החלקיק נע בכיוון התקדמות הגל מהירותו משתנה לאט יותר מאשר כאשר הוא נע בניגוד לתנועת הגל, והיא יורדת בקצב שתלוי במהירות היחסית בינו לבין הגל.
כיוון שכך, החלקיק שוהה זמן רב יותר בתנועה עם הגל מאשר בתנועה בניגוד לכיוון הגל.
בדומה לכך, כאשר מניחים כי המהירות האופקית המרבית של אלמנטי זורם בסמוך לפני השטח של גל מים אינה זניחה ביחס למהירות המופע של הגל, מתקבלת סחיפת מים נטו בכיוון התקדמות הגל.
התנאי האחרון שקול להנחה ששיפוע הגל אינו זניח, כי:
ו-ka הוא הפקטור שאחראי לתלילות הגל.
במאמרו מ-1847 סטוקס גזר ביטוי למהירות האופקית של אלמנט זורם על פני המים כפונקציה של הזמן, והראה שהוא מכיל איבר בעל ממוצע זמני שונה מאפס, שהוא (ערך הממוצע): , וזהו איבר הסחיפה.
איבר הסחיפה הזה, שיחסי לאמפליטודה של הגל בריבוע, נקרא מהירות הסחיפה.
סטוקס הראה גם שהסחיפה בעומק שרירותי z היא : .
כלומר הדעיכה של אפקט הסחיפה עם העומק היא יותר חזקה מאשר הדעיכה של המהירות האופקית עם העומק; מהירות הסחיפה דועכת בקירוב לפי בעוד מהירות האלמנטים יורדת לפי
אפקט נוסף שקשור לרעיונות מאחורי הפיתוח הזה קשור בהבדל בזמן המחזור של הגל שחווה אלמנט זורם בסמוך לפני המים לעומת זמן המחזור של הגל מנקודת מבט אוילרית.
זמן המחזור של הגל שיחווה אלמנט זורם יהיה ארוך יותר מהמחזור שימדוד צופה חיצוני.
אפקט זה הוא אודות לתוצא דופלר.
שבירת גלים, התופעה בה הגל הופך לא יציב במידה כזאת שהוא כבר לא יכול לתמוך בעצמו, היא תופעה אי-ליניארית ביותר, אך עם זאת קיימים לה מספר מודלים פשוטים יחסית, שניתנים להבנה אפילו בהקשר של תאוריית איירי.
בחלק זה נציג באופן חלקי תהליך אנליטי שתואר לראשונה על ידי סטוקס במאמר מ-1880, אשר אפשר לו להסיק שגלים במים עמוקים נשברים כאשר צורתם הופכת מחודדת עם זווית חוד ששווה ל-120 מעלות.
תנאי השבירה של גל הוא כאשר מהירות הזורם בשיא שלו הופכת שווה למהירות התקדמות הגל עצמו; במצב כזה שינוי קל במהירות הזורם בשיא גורם למים בשיא לגלוש אל מעבר לגל, והגל בכללותו כמבנה יציב קורס.
כעת נעבור למערכת הייחוס של הגל נע; נתייחס לתנועה במערכת קואורדינטות גליליות שנעה אופקית במהירות c ושראשיתה בנקודת החוד, ונסיק את זווית החוד .
כיוון שתנאי השבירה גורס שמהירות הזורם בנקודת החוד שווה למהירות הגל, נקבל שבמערכת הקואורדינטות החדשה מהירות הזורם בראשית היא אפס.
כעת נרשום את משוואת לפלס לפונקציית פוטנציאל המהירות בקואורדינטות גליליות:
כאן היא פוטנציאל המהירות, הוא הרדיוס (המרחק מהחוד) ו- היא הזווית.
הפתרון למשוואת לפלס מוכרח להיות מהצורה:
, ורכיבי המהירות הרדיאלית והמשיקית המתקבלים הם:
לכן נקבל שערך המהירות הכוללת הוא: .
כיוון שאנו עובדים במערכת ייחוס בה הזרימה תמידית (אנו נעים במהירות הגל), גם איבר הלחץ על השפה קבוע וגם איבר הנגזרת הזמנית של פונקציית הפוטנציאל קבוע (ושווה לאפס).
כיוון שכך, משוואת ברנולי מתארת כעת תחלופה בין אנרגיה פוטנציאלית לאנרגיה קינטית, ומקבלת את הצורה הבאה:
פרופיל הגל בסמוך לחוד ניתן לתיאור על ידי המשוואה הליניארית:
אם נעזר בפתרון משוואת לפלס, בנוסחה לפרופיל הגל בסמוך לחוד, ובמשוואת ברנולי, נקבל את התוצאה הבאה:
תוצאה זאת עקבית רק כאשר .
כיוון שרכיב המהירות המשיקית חייב להתאפס על השפה, נקבל גם:
כלומר כאשר מחצית זווית החוד שווה ל-60 מעלות (או כאשר זווית החוד שווה ל-120 מעלות) הגל נשבר.
במים רדודים, בהם עומק המים קטן בהשוואה לאורך הגל, גלים נשברים כאשר גובה הגל H גדול מ-0.8 פעמים עומק המים המקומי h, או H > 0.8 h.
תאוריית האישור העצמי (Self-affirmation) היא תיאוריה פסיכולוגית המתמקדת באופן שבו אנשים מתמודדים עם מידע או חוויות המאיימות על תפיסת העצמי שלהם.
קלוד סטיל הפך את התאוריה לפופולריות בסוף שנות ה-80, והמחקר הקשור אליה התפתח לאחר מכן.
תאוריית האישור העצמי שמה דגש על יכולת ההסתגלות של הפרט אל מול חוויה של איום על התפיסה עצמית שלו ומציגה דרך לשמר דימוי עצמי חיובי במהלך אותה סיטואציה.
המוטיבציה לשימוש באישור עצמי נקבעת על ידי גודל האיום וההערכה העצמית הספציפית של הפרט בהקשר לאותו אירוע.
אישור עצמי נתפס ככלי להפחתת אי הנוחות הפסיכולוגית הקשורה בהופעת מצבים של דיסוננס קוגניטיבי.
תאוריית האישור העצמי טוענת שאם אנשים חושבים דרך ערכים החשובים עבורם באופן אישי, ומגדירים לעצמם מחדש באופן מתמיד את אותם ערכים, הם נוטים לחוות פחות מצוקה ולהגיב בצורה פחות מתגוננת כאשר הם מתמודדים עם מידע שסותר או מאיים על תחושת העצמי שלהם.
מחקרים שבדקו את תאוריית האישור העצמי מצביעים על כך שטכניקות אישור עצמי יכולות לעזור לאנשים להתמודד עם איום או מתח ושאישור עצמי עשוי להועיל לשיפור הביצועים האקדמיים, שיפור הבריאות והפחתת תגובות הגנתיות.
מניפולציות מחקריות הקשורות באישור עצמי יכללו שיקוף או הבעה של אמונות וערכים מרכזיים בעצמי של הפרט.
אותם ערכים ואמונות יסייעו לפרט בחיזוק העצמי שלו ובכך בשיפור היכולת להתמודד עם מצבי איום אפשריים.
ממצאים מחקריים מראים כי אנשים עם נטייה לאישור עצמי נוטים יותר לחיזוק הלגיטימציה של העצמי, מסוגלים לשמור על פתיחות להשוואה חברתית, לקבל ביקורת ופידבק שלילי, נמנעים ממגננה, ובנוסף מוכנים לייצר בעצמם שינוי חיובי בהתנהגותם.
מנגד, כאשר אותם אנשים נאלצים להתמודד עם כישלון הם עלולים לחוות תחושת חוסר ביטחון, ירידה בתחושת ערך עצמי, אובדן מוטיבציה, ביצועים ירודים, חוסר מחויבות כלפי המטרה הבאה, ייחוס פנימי לכישלון וחיצוני במקרים של הצלחה, וניסיון לצמצם נזק עתידי במקרים נוספים אשר יאיימו על תחושת העצמי שלהם.
בפסיכולוגיה ניסויית קיימות שתי דרכים נפוצות לבדיקת אישור עצמי:
כתיבת חיבור: מתן רשימת ערכים ודירוגם לפי חשיבותם בעיני הממלא.
לאחר מכן, הממלא מתבקש לכתוב כפסקה על הערך שדירג כגבוה ביותר.
דירוג ערכים: סולם הערכים של אלפורט-ורנון-לינדזי – המשתתפים מקבלים כל פעם משפט וצריכים להשלים אותו על ידי בחירה ממספר אופציות, שכל אחת מייצגת ערך אחר.
על ידי כך ניתן ללמוד על סט הערכים החשובים יותר אצל המשתף, וכתוצאה מכך לעורר אצלו את האישור העצמי.
• אישור עצמי תורם בחיזוק הלגיטימציה של העצמי ומסייע בקבלת ביקורת, פידבק שלילי, הימנעות ממגננה ושינוי חיובי בהתנהגות, על מנת לייעל ולמזער "נזק עתידי", כלומר הימנעות ממצב איום עתידי.
• אישור עצמי לפני חוויה טובה יגביר מוטיבציה וביצועים
• כאשר משתתפים קיבלו משימה קלה, הדבר עורר והגביר את המדדים הנ"ל לעומת משתתפים אשר קיבלו משימה קשה (קבוצת הניסוי), בה היה אפקט הפוך.
• משתתפים אשר הוטרמו באישור עצמי וביצעו מבחן קשה, הציבו לעצמם מטרות פחות גבוהות אל מול משתתפים אשר היו בקבוצת הביקורת וביצעו מבחן קל
• הטרמה של ערכים חשובים לאדם בשילוב כישלון במשימה פוגעים בביצוע ומוטיבציה
• פחות הטיית "שירות עצמי"- יחוס חיצוני בכישלונות ופנימי בהצלחות.
• אישור עצמי מוביל להערכה עצמית נמוכה, מוטיבציית חסר, ביצועים ירודים, ונכונות להתנתק ממטרות במיוחד כאשר האישור מתרחש לפני חוויות כישלון.
במחקר שבדק את ההשפעה המיידית של אישור עצמי על שני היבטים של תפקודים ניהוליים (זיכרון וקבלת החלטות) נמצא כי התבטאות עצמית הביאה לביצועים טובים יותר: המשתתפים שאושרו על ידי עצמם עשו פחות שגיאות במשימה של זיכרון עבודה והגיבו מהר יותר על משימת סטרופ.
במחקר אחר נבדק הקשר בין אישור עצמי ובריאות: מחקר שהתמקד בנשים עם סרטן שד בשלב מוקדם מצא כי כתיבה אקספרסיבית, שבה המטופלות שיקפו מחשבותיהן ורגשות על חוויותיהן עם סרטן השד, הפחיתו את הסימפטומים של המחלה במשך תקופה של כשלושה חודשים.
ניתוח של תוכן הכתיבה הראה כי אישור עצמי הוא הגורם המתווך בין הכתיבה האקספרסיבית והתועלת הבריאותית.
בתחום המחול יש טרמינולוגיה ייחודית לתאוריית הבלט, הכוללת מונחים המגדירים את עולם הבלט כמו התנועות, תפקידי הרקדנים והתנוחות במהלך הריקוד.
כמו בשפה המדוברת, בה קיימות אותיות המרכיבות מילים, אשר מרכיבות משפטים בעלי הגיון, כך הבלט מורכב מחומרי-תנועה ותנוחה, אשר בחיבורים ביניהם יוצרים הגיון תנועתי.
אַ לָה סֶקוֹנְד – בפוזיציה שנייה.
אַדַג'וֹ – ריקוד בקצב איטי, בביצוע בלרינה ובן-זוגה.
הרקדנית עומדת על רגל אחת ומגביהה את הרגל השנייה מאחור, בברך כפופה.
אַלֶגרו – ריקוד מלא חיים ומהיר, בהשוואה לאדג'ו.
אַן בֱּס (en baisse) – תוך כפיפה.
אַן דֶאוֹר (en dehors) – פנייה החוצה הרחק מן הרגל התומכת.
אַן דֶדָאן (en dedans) – פנייה פנימה לעבר הרגל התומכת.
אֶנְטְרֶשֶה (entrechat) – צעד שבו הרקדנית קופצת ישר באוויר מתנוחת פּלִייֶה, ומפגישה את כפות הרגליים או מצליבה אותן מספר פעמים.
אַסֶמְבְּלֶה – צעד שבו הרקדן מתרומם נמוך מעל הרצפה, מיישר את שתי הרגליים באוויר וחוזר לפוזיציה חמישית.
אֶשָאפֶּה (echappe) – צעד שבו הרגליים "נמלטות" מפוזיציה סגורה אל פוזיציה פתוחה כשהרקדן מנתר למעלה.
בָּארֶל טֶרְן (barrel turn) – תנועה שבה הרקדן נע במעגל, תוך ביצוע סדרה של סיבובים באוויר, בזרועות ורגליים מתוחות במלואן תוך כדי סיבוב.
בַּטְמָאן (battement) – אחת ממגוון התנועות של הרגל.
זו תנועה שבה הרגל המובילה נמתחת על הרצפה עד הארכתה המרבית.
בטמאן טנדו זֶ'טֶה (Jeté) – תנועה שבה הרגל המובילה "נזרקת" באוויר בגובה נמוך.
בלט (Ballet) – מילה צרפתית שפרושה ריקוד.
בלרינה – הדרגה הגבוהה ביותר של רקדנית בלהקת בלט.
בר (Barre) – מוט אחיזה מעוגל אשר קבוע על הקיר במאוזן בחדר החזרות, על מנת שהרקדנים יעזרו בו בעת ביצוע תרגילים.
גַרְגוּיַאד (gargouillade) – קפיצה הדומה ל-פה דה שא, אלא שבמהלכה כל אחת מן הרגליים מבצעת רונד דה ז'אמב.
דֶווֶלוֹפֶּה (developpe) – הושטה הדרגתית של הרגל כשהיא מתרוממת מעל הרצפה ונשלחת במלוא אורכה באוויר.
דָנְסֶר נוֹבְּל (danseur noble) – רקדן ראשי ובן-זוג לבלרינה בבאלטים קלאסיים כגון ז'יזל ואגם הברבורים.
וריאציה – בבלט, הכוונה פשוט לריקוד סולו, או pa de seul.
זֶ'טֶה (jeté) – קפיצה שבה משקל הגוף נזרק מרגל אחת לשנייה.
גראן ז'טה היא קפיצה גבוהה ומהירה, שבה הרקדן נהדף מעל הרצפה ברגל אחת במגוון תנוחות מכינות, נשאר להרף עין בתנוחה באוויר, ונוחת בקלות על הרגל השנייה.
טוּר (tour) – סיבוב, מילה נרדפת לפּירוּאט.
טוּר אֶן לְ'אֵייר (tour en l'air) – פירואט המבוצע באוויר.
הרקדנית, העומדת בפוזיציה החמישית, מתרוממת מעל הרצפה מדֶמי פְּלייה, מבצעת סיבוב שלם, וחוזרת לפוזיציה המקורית.
טֶרְן-אַאוּט (turn-out) – הפניה החוצה, המאפיין המייחד את הבלט הקלאסי.
כל אחת מן הרגליים פונה החוצה מן האגן בזווית של 90 מעלות, כך שהברכיים פונות בכיוונים מנוגדים וכפות הרגליים יוצרות קו ישר על הרצפה.
כוריאולוגיסט – מומחה המיומן באחת או יותר מן השיטות המשמשות לתיווי תנועות בלט.
מתיחה (extention) – יכולת הרקדנית להרים ולהחזיק את הרגל המתוחה באוויר.
סוטֶה (sauté) – המילה משמשת להגדיר שינוי, הסבר לכך שקפיצה כרוכה בצעד או בתנוחה.
סולן – בלהקות בלט, הדרגה שבין קורפ דה באלה (להקה) לבין פרינסיפאל (רקדן ראשי).
סימון (mark) – לציין תנועות בלט, למשל באמצעות קצרנות אצבעות, במקום לרקוד אותן במלואן.
סינק (cinq) – פוזיציה חמישית.
עילוי (elevation) – הכושר המאפשר לרקדן להתרומם מעל הרצפה לביצוע קפיצות והיכולת להישאר באוויר תוך כדי התנועות האלה.
בצורתה השכיחה ביותר, הרקדנית עומדת על רגל אחת כשהרגל השנייה מורמת מאחור במלוא אורכה.
פא דֶה בּּוּרֶה (pas de bourrée) – צעד מסובך, שבו המשקל מועבר בשלוש תנועות מרגל לרגל.
למעשה, זו תנועת התקדמות מהירה על הבהונות או על בהונות למחצה.
פא דֵה דֶה (pas de deux) – באופן כללי, ריקוד לשני מבצעים.
הפה דה דה הקלאסי מורכב מחמישה חלקים: הכניסה (entree), שבו הבלרינה והרקדן הראשי יוצאים אל הבמה ; האדאג'ו, שבו הרקדן תומך בבלרינה במחול איטי ומלא-חן; וריאציה לרקדן; וריאציה לבלרינה; והקוֹדָה, קטע סיום לשני הרקדנים.
פא דה טְרוֹאַה (pas de trois) – ריקוד לשלושה מבצעים.
פא דה קְווטְר (pas de quatre) – ריקוד לארבעה מבצעים.
פא דה שא (pas de chat) – צעד קפיצה קל, שבו כל רגל בתורה נמשכת מעלה מתחת לגוף לפני שהרקדן נוחת שוב בפוזיציה חמישית.
פא דה שוואל (pas de cheval) – צעד שבו רגל הרקדן רוקעת בקרקע, כמו רגל של סוס.
פא סֶל (pas seul) – ריקוד סולו.
פּאסָה (passé) – תנועה מפוזיציה אחת לאחרת, שבה הכף של הרגל העובדת עוברת את הברך של הרגל התומכת.
פוּאטֶה (fouetté) – פירואט שבו רגל אחת מצליפה הצידה ברוֹנְד דֶה זָ'אמְבּ, ואז פנימה אל ברך הרגל השנייה.
הרקדנית מנצלת את התנופה המתקבלת כדי לחוג על הרגל התומכת, העולה אל הבהונות עם כל סיבוב.
פּוּאַנְט (pointe) – בוהן, אַן פואנט (en pointe): על הבוהן.
סִיר לֶה פואנטה (sur les pointes): על קצות האצבעות.
לפי המסורת, גברים אינם עולים מעבר לדמי פואנט, חצי הבוהן, כשהגוף נתמך גבוה על כרית כף הרגל ומתחת לבהונות.
פּוּאסוֹן (poisson) – פוזיציה שבה הבלרינה עומדת על הבהונות, רגליים צלובות בפוזיציה חמישית, הרגליים משוכות אחורה, הראש מורם והגב מקושת.
כשבן הזוג תופס או מרים את הבלרינה בפוזיציה זו, זה נקרא "פא דה פואסון" או "fish dive".
פוזיציה (position) – חמש פוזיציות היסוד של כף הרגל הן הבסיס לכל הצעדים במילון הבלט הקלאסי.
הן מבוצעות בכפות רגליים שטוחות על הקרקע, גבוה על כריות הרגל, או על הבהונות.
בכל הפוזיציות, כפות הרגליים פונות החוצה.
פוזיציה ראשונה – כפות הרגליים צמודות, יוצרות קו ישר יחיד.
פוזיציה שנייה – זהה לראשונה, אבל העקבים מופרדים ברווח השווה לכף רגל אחת.
פוזיציה שלישית – רגל אחת מוצבת לפני השנייה, כל עקב נוגע באמצע כף הרגל השנייה.
פוזיציה רביעית – רגל אחת מוצבת לפני ובמקביל לשנייה במרחק של כף רגל אחת.
פוזיציה חמישית – רגל אחת מוצבת לפני השנייה, עקב כל רגל נוגע בבוהן הרגל השנייה כך ששום בוהן אינה בולטת.
פּוֹר דֶה בְּרָה (port de bras) – נשיאה, או תנועה, של הזרועות.
מעברי ידיים מפוזיציה אחת לשנייה מהכתף (לא מהמרפק), בתנועה רכה וזורמת.
פִּיוּ מוֹסוֹ (piu mosso) – מונח מוזיקלי, המורה על החשת הקצב.
פִּיקָה (piqué) – תנועת שינוי המציינת, שהרקדנית מבצעת תנועה או תנוחה על ידי מעבר ישיר אל עמידה על בהונות או על בהונות-למחצה בלי לכופף את ברך הרגל העובדת.
פִּירוּאֶט (pirouette) – סיבוב מלא של הגוף על רגל אחת.
בנות מבצעות פירואט על בהונות, בנים על בהונות-למחצה.
בפירואט-אצבע (finger-pirouett) הרקדן מרים את ידו השמאלית מעל ראשה של הבלרינה.
היא אוחזת באצבע המורה שלו בידה הימנית תוך כדי סחרור.
פְּלֶסְמַן (placement) – יציבות - היכולת להחזיק את הגוף בפוזיציה הנכונה ב-turn-out מלא בכל התנוחות ובכל הצעדים.
פְּלִייֶה (plié) – כפיפת ברכיים.
דֶמי-פלייה: חצי כפיפה של הברכיים.
גְרָאן-פלייה: כפיפה עמוקה של הברכיים.
פֶּנְשֶה (penché) – תנוחת רכינה, שבה הרקדנית עומדת על רגל אחת כשהשנייה מורמת גבוה מאחור.
פּרֶמְיֵיר דָנְסְר (premier danseur) – שווה הערך הגברי לבלרינה, הדרגה העליונה של רקדן בלהקת בלט.
קָבְּרִיוֹל (cabriol) – תנועה שבה הרקדן מרים רגל אחת קדימה, אחורה או הצידה ואז מנתר ברגל התומכת ומעלה אותה להכות ברגל השנייה.
קוֹר דֶה בֵּאלֶה (corps de ballet) – הרקדנים בלהקת בלט, המופיעים בקבוצות גדולות.
קוֹריפֶה (coryphee) – רקדן או רקדנית המופיעים בקבוצה קטנה יותר מן הקור דה באלה.
קְרוֹאַזָה (croise) – פוזיציה שבה הרקדן עומד באלכסון לאולם בצורה כזאת, שכל רגל שהוא מרים מצטלבת ברגל השנייה.
רֶוֶורַנְס (reverence) – קידה עמוקה.
רֶלֶוֶה (releve) – הגבהת הגוף לפואנט או דמי-פואנט.
רוֹנְד דֶה זָ'אמְבּ (rond de jambe) – תנועה סיבובית של הרגל: הבוהן מתוחה קדימה, כף הרגל מתארת מעגל באוויר (rond de jamb en l'air) או על הרצפה (rond de jamb sur le terre).
רקדן ראשי (principal) – בלהקות בלט, הדרגה העליונה של רקדן או רקדנית.
הרקדן או הרקדנית הראשיים רוקדים רק תפקידי סולו, בדרך כלל את תפקידי הסולו הראשונים במעלה בבאלט.
אפשר להשוותם לשחקנים הראשיים בדרמה, בניגוד לשחקן תומך בתפקיד משני.
שָנָה (chaine) – סדרה של סיבובים מהירים במעגל או בקו ישר, מבוצעים על בהונות או על בהונות-למחצה.
שָאסֶה (chasse) – צעד גלישה.
הרקדן מנתר נמוך מעל הרצפה, נוחת, והרגל העובדת "רודפת" את הרגל הנוחתת מן הפוזיציה.
בביולוגיה האבולוציונית, תאוריית האיתות היא תאוריה מדעית הבוחנת תקשורת בין פרטים, הן בתוך המינים והן בין המינים.
התאוריה מנסה להסביר מתי יש לצפות מאורגניזמים עם אינטרסים מנוגדים, כמו ברירה טבעית וברירה זוויגית, לספק אותות כנים (ללא הנחה של כוונה מודעת) במקום לרמות.
מודלים מתמטיים מתארים כיצד איתות יכול לתרום לאסטרטגיה יציבה מבחינה אבולוציונית.
אותות ניתנים בהקשרים שונים, בהם בחירת בני זוג על ידי נקבות, מה שתוחם את אותות הזכרים המפרסמים את האותות ללחצי ברירה.
האותות מתפתחים מכיוון שהם משנים את התנהגות הקולט כדי להועיל למאותת.
האותות עשויים להיות כנים – כלומר, מעבירים מידע שמגביר באופן מועיל את כושרו של הקולט – או להיות לא ישרים.
בעל חיים יכול לרמות על ידי מתן אות לא ישר, שעשוי להועיל למאותת לזמן קצר, תוך סיכון של ערעור מערכת האיתות עבור כלל האוכלוסייה.