tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מ-1934 עד 1945, בית המשפט גזר עונש מאסר על כ-10,980 בני אדם והטיל עונש מוות על כ-5,179 נוספים שהורשעו בבגידה.
חבריו הבולטים היו אוטו גאורג טירק, נשיא בית המשפט ממאי 1936 עד אוגוסט 1942, ורולנד פרייזלר, שניהל אותו מאוגוסט 1942 עד פברואר 1945. לאחר סיום המלחמה, כמה משפטנים ששרדו נשפטו, הורשעו ונידונו כפושעי מלחמה.
הממשלה הפלסטינית היא הרשות המבצעת של הרשות הפלסטינית.
ממשלת הרשות הפלסטינית הראשונה הוקמה בעקבות הסכם קהיר ב־1994 בראשות יאסר ערפאת.
מאז השתלטות חמאס על רצועת עזה ביוני 2007, קיימות ברשות הפלסטינית שתי ממשלות נפרדות: אחת בראשות הפת"ח ביהודה ושומרון, והשנייה בראשות חמאס ברצועת עזה.
הממשלה ביהודה ושומרון מוכרת על ידי הקהילה הבין-לאומית כממשלת הרשות הפלסטינית הלגיטימית.
עם זאת, הממשלה ברצועת עזה בראשות החמאס טוענת ללגיטימציה כמייצגת של העם הפלסטיני.
ביוני 2014 הוקמה ממשלת אחדות פלסטינית בראשות ראמי חמדאללה.
ב-25 בספטמבר 2014 הסכימה תנועת החמאס לאפשר לממשלת הרשות לחדש את השליטה על רצועת עזה ומעברי הגבול שלה עם מצרים וישראל.
עם זאת, ההסכם שנערך בין תנועות הפת"ח והחמאס החזיק עד יוני 2015.
לפני הקמת הרשות הפלסטינית, הארגונים הבאים תבעו או הפעילו את סמכותם על האוכלוסייה הפלסטינית בעבר:
הגוף הפוליטי שהוקם כדי לייצג את התושבים הערבים תחת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
עד הקמת הגוף היו 5 משפחות בולטות אשר היו נציגיהם של התושבים הערביים.
בשל לחץ התושבים הם החליטו להתאחד.
הגוף הוקם ב-25 באפריל 1936, ופעילותו נזנחה בשנת 1948 לטובת גוף שנקרא ממשלת כל פלסטין.
ועדה ראשונה 1936–1937 (ועדה ערבית עליונה)
ועדה שנייה 1945–1948 (ועדה ערבית עליונה)
ממשלת כל פלסטין, גוף פלסטיני אשר הוקם על ידי הליגה הערבית ברצועת עזה ב-22 בספטמבר 1948. הגוף הוקם כמענה נגדי לתוכנית המלך עבדאללה הראשון לספח את יהודה ושומרון לירדן ולהעניק לערביי האזור אזרחות ירדנית.
הגוף פורק על ידי מצרים ב-1959.
הארגון לשחרור פלסטין הוא הנציג הרשמי של הפלסטינים מאז 1964. ב-22 בנובמבר 1974, החלטה 3236 של העצרת הכללית של האו"ם הכירה בזכותו של העם הפלסטיני להגדרה עצמית, עצמאות לאומית וריבונות בשטחי ארץ ישראל.
היא גם הכירה באש"ף כנציג הלגיטימי הבלעדי של הפלסטינים והעניקה לו מעמד של משקיף באו"ם.
הוועד הפועל של הארגון לשחרור פלסטין הוא הגוף הביצועי העליון של אש"ף.
בראשו עמד יו"ר אש"ף יאסר ערפאת.
לאחר מותו בשנת 2004 מונה מחמוד עבאס לעמוד בראשו.
הוועד הפועל מייצג את העם הפלסטיני, מפקח על גופי אש"ף השונים, מבצע את המדיניות וההחלטות של אש"ף ומטפל בסוגיות הפיננסיות של אש"ף, מייצג את אש"ף בעולם, ובעבר פעל כממשלת הרשות הפלסטינית.
הרשות הפלסטינית הוקמה על ידי אש"ף בשנת 1994, כאוטונומיה מנהלית זמנית פלסטינית מתוקף הסכמי אוסלו משנת 1993. הרשות הוקמה בעקבות הסכם קהיר ("עזה ויריחו תחילה") ב־1994 שהביא להעברת הסמכות השלטונית לרשות הפלסטינית ברצועת עזה ויריחו.
במסגרת הסכם אוסלו ב' קיבלה ממשלת הרשות סמכות על מלאה על שטח A וסמכות חלקית בשטח B.
אחת המשימות הביטחוניות הייתה שיתוף הפעולה הביטחוני בין ישראל לרשות הפלסטינית, שמטרתו הייתה למגר את תשתיות הטרור בתחומי הרשות הפלסטינית ולמנוע פיגועים.
בינואר 1996 התקיימו בחירות כלליות ברשות הפלסטינית שבעקבותם הוקמה המועצה המחוקקת הפלסטינית שממשלת הרשות זכתה באמונה.
ממשלת ערפאת הראשונה - הוקמה ב-1994 ופורקה לקראת הבחירות הכלליות ברשות הפלסטינית (1996)
ממשלת ערפאת השנייה – הוקמה בעקבות הבחירות הכלליות הראשונות שהתקיימו ב-20 בינואר 1996. בראשה עמד יו"ר אש"ף יאסר ערפאת, ופעלה עד אוגוסט 1998.
ממשלת ערפאת השלישית (אוגוסט 1998–יוני 2002)
ממשלת ערפאת הרביעית (יוני 2002–אוקטובר 2002)
ממשלת ערפאת החמישית (אוקטובר 2002–מרץ 2003)
ממשלת קריע הראשונה (אוקטובר–נובמבר 2003)
ממשלת קריע השנייה (נובמבר 2003–פברואר 2005)
ממשלת קריע השלישית (פברואר 2005–מרץ 2006)
ממשלת הנייה הראשונה (מרץ 2006–מרץ 2007) – הוקמה לאחר הבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית בהן זכתה חמאס; ממשלת חמאס.
ממשלת הנייה השנייה (מרץ–יוני 2007) – ממשלת אחדות של חמאס ופת"ח בראשות חמאס
הפיצול השלטוני בין הגדה המערבית לרצועת עזה
ביוני 2007 השתלטה תנועת החמאס על רצועת עזה וגירשה את נציגי אש"ף ואנשי המגוננים הפלסטיניים אל מחוץ לרצועה.
בתגובה הטרה יושב ראש הרשות הפלסטינית אבו מאזן על פיזור ממשלת הנייה השנייה והקמת ממשלה בראשות סאלם פיאד, שהוכרה על ידי הקהילה הבינלאומית כממשלת הרשות הרשמית והיא בעלת סמכות בשטחי הרשות ביהודה ושומרון.
תנועת החמאס בנתה ברצועת עזה תשתית שלטונית משלה, הכוללת ממשלה וגופי ביצוע האחראים על ניהול חיי היום יום של תושבי הרצועה.
ממשלת פיאד הראשונה (יוני 2007–מאי 2009; הדרך השלישית)
ממשלת פיאד השנייה (מאי 2009–מאי 2012; הדרך השלישית)
ממשלת פיאד השלישית (מאי 2012–יוני 2013; הדרך השלישית)
ממשלת חמדאללה הראשונה (יוני–ספטמבר 2013)
ממשלת חמדאללה השנייה (ספטמבר 2013–יוני 2014)
ממשלת חמדאללה השלישית (יוני 2014–אפריל 2019) – ממשלת אחדות בהובלת פת"ח.
השרים היו עצמאיים מבחינה נומינלית, אך נתפסו ברובם כנאמנים לאבו מאזן ולפת"ח, או לפלגים שמאלניים קטנים יותר.
הממשלה זו מינתה סגני שרים, מנכ"לים ופקידים בכירים אחרים לעזה, שאינם קשורים ישירות לממשל רמאללה.
הייתה זו ממשלה טכנוקרטית, לכאורה ללא זיהוי פוליטי.
ב-17 ביוני 2015 התפטר הפלג העזתי של הממשלה, עקב חוסר יכולת שלה לפעול ברצועה, עקב המכשולים שהערים חמאס.
בדצמבר הממשלה ביצעה שוב חילופי שרים, בהחלטה חד-צדדית של אבו מאזן.
ממשלת אשתייה (אפריל 2019–פברואר 2024) – הממשלה הפלסטינית ה-18 מאז הקמת הרשות ב-2004, בראשות מוחמד שתייה, חבר הוועד המרכזי של פתח..
ממשלת הנייה השלישית (יוני 2007–ספטמבר 2012) – ממשלה חליפית שהקים חמאס ברצועת עזה ביוני 2007 לאחר השתלטותו על הרצועה ופיזור ממשלת הנייה השנייה.
ממשלת הנייה הרביעית (ספטמבר 2012–יוני 2014) – התפזרה עקב הקמת ממשלת האחדות הפלסטינית.
ממשלת חמאס השלישית ברצועת עזה (2016–הווה) היא הזרוע המבצעת של ממשל חמאס ברצועת עזה.
על פי החוק הבסיסי שאישרה המועצה המחוקקת הפלסטינית ב־1997 ונחתם על ידי נשיא הרשות ערפאת ב־2002, עמד בראש הממשלה נשיא שנבחר באופן ישיר, כשהשרים נשאו באחריות כלפי הנשיא שיכל לפטרם וללא ראש ממשלה.
הממשלה דרשה הצבעת אמון בממשלה על ידי המועצה המחוקקת ונתנה לנשיא את הסמכות להכריז על הצבעת אמון במועצה.
לפחות 10 מתוך 88 חברי המועצה יכלו להעלות הצעת אי-אמון שיכלה להתקבל ברוב מוחלט.
במרץ 2003 אישרה המועצה המחוקקת שינויים בחוק הבסיסי, בהם יצירת תפקיד ראש ממשלה שהתמנה על ידי הנשיא ונדרש לאמון המועצה.
ממשלת ויילס (בוולשית: Llywodraeth Cymru) היא הרשות המבצעת בויילס.
חברי הממשלה ממונים על ידי השר הראשון של ויילס, אך באופן רשמי מאושרים על ידי חברי הפרלמנט הוולשי (Senedd).
הממשלה מורכבת לרוב בסביבות 10-15 חברי ממשלה (כולל השר הראשון והיועץ המשפטי לממשלה), הנקראים גם "שרים", וכל אחד מהם עומד בראש משרד ממשלתי.
השר הראשון בעצמו נבחר על ידי הפרלמנט ומקבל את המינוי באופן טקסי מידי המונרך הבריטי, לרוב הוא עומד בראש המפלגה בעלת מספר הקולות - וכן המושבים - הרב ביותר בפרלמנט.
מאז הקמת הפרלמנט ונכון ל-2024, כל השרים הראשונים (וכן הממשלות שהרכיבו) היו ממפלגת הלייבור הוולשית.
הרכב הקואליציה נבחר על ידי השרה הראשונה אלינד מורגן לאחר שזו נבחרה לתפקיד ב-6 באוגוסט 2024. ממשלת אלינד מורגן החליפה את ממשלתו של וון גטינג שהתקיימה לתקופת כהונה קצרה במיוחד של כארבע וחצי חודשים.
משכן הממשלה המרכזי נמצא בקריה שלטונית הכוללת שני מבנים בפארק קאטייס בקארדיף, קרייה המכונה "מבני הכתר" (Crown Buildings) או "מבני פארק קאטייס" (Cathays Park Buildings).
בנוסף למשכן הממשלה, משכן השר הראשון נמצא בבית הוול () שצמוד לבניין הפרלמנט, שניהם ממוקמים במפרץ קארדיף.
מלבד המבנים המרכזיים, הממשלה כוללת מספר סניפים אזוריים ומרכזים מנהליים סביב ויילס, בנוסף למבנה המשמש את הממשלה בסמוך לפרלמנט הבריטי בוסטמינסטר (לשעבר משרד ויילס) ועוד 21 משרדים ב-11 מדינות שונות, בהן גרמניה, בלגיה, קנדה, סין, צרפת, אירלנד, הודו, יפן, קטר, איחוד האמירויות וארצות הברית.
בהתאם לחוק ממשלת ויילס של 2006, תקציב הממשלה מתחלק ל-80% המגיע מתקציב הפרלמנט הבריטי ו-20% נוספים מגיעים ממיסים שונים שבסמכות הממשלה הוולשית לאסוף בוויילס.
בין היתר מיסים אלו כוללים מיסוי פינוי פסולת ומס רכישת קרקעות, חלק ממס ההכנסה שמשלמים תושבי ויילס מגיע ישירות לתקציב הממשלה, אך מס זה נמצא באחריות רשות המיסוי הכלל-ארצית (HMRC) והיא אמונה על העברת הכספים לממשלת ויילס.
תקציב הממשלה השנתי נקבע לשנת המס העוקבת סביב הסתיו של כל שנה; הפרלמנט הוולשי מבקר את הפעילות התקציבית ואת הוצאות הממשלה.
נכון לשנת המס 2024/2025 תקציב הממשלה הוולשית עמד על 23 מיליארד ליש"ט.
ממשלת אסמאעיל הנייה הראשונה היא הממשלה העשירית של הרשות הפלסטינית בראשות אסמאעיל הנייה, היא התקיימה מ-27 במרץ 2006 עד 17 במרץ 2007.
לאחר מותו של יאסר ערפאת בנובמבר 2004 נבחר מחמוד עבאס לנשיא הרשות הפלסטינית.
ב־25 בינואר 2006 נערכו בחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית, לראשונה מ־1996. הרכב המועצה הוגדל מ־88 ל־132 חברים.
בבחירות השתתפה חמאס תחת הרשימה "שינוי ורפורמה", תוך שהיא מבקרת את פת"ח על השחיתות, הענקת שירותים לא מספקת וכניעה לרצונות ישראל.
חמאס זכתה ב־74 מושבים לעומת 45 לפת"ח ומספר מועט למפלגות אחרות.
הצעת חמאס להקים ממשלת קואליציה עם פת"ח נדחתה על ידי האחרון.
עיקרי המחלוקת היו סירוב חמאס להכיר באש"ף כנציג הלגיטימי היחיד של הפלסטינים וכמקור סמכותה של הרשות הפלסטינית, וכן התנגדות חמאס לשינויים בקווי היסוד של הממשלה, אשר שיקפו את האידיאולוגיה האסלאמית הרדיקלית של התנועה.
ב־19 במרץ מינה נשיא הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס, את ראש חמאס אסמאעיל הנייה לראש ממשלת הרשות.
ב־28 במרץ 2006 קיבלה הממשלה החדשה את אמון המועצה המחוקקת הפלסטינית, בתמיכת חמאס והחזית העממית לשחרור פלסטין מול התנגדות פת"ח, הדרך השלישית וסיעת פלסטין עצמאית של מוסטפא ברגותי, ובהימנעות איחוד גורמי השמאל (71 בעד מול 36 נגד).
הקבינט כלל 24 שרים, בהם אישה אחת בלבד.
מתוך השרים, 9 היו חברי המועצה המחוקקת מטעם חמאס, ו־15 הנותרים טכנוקרטיים או עצמאים מזוהי חמאס או בעלי קרבה אליה.
מבחינת מוצא, 11 מחברי הממשלה היו תושבי רצועת עזה, 12 מיהודה ושומרון ו־1 מירושלים.
שר הנוער והספורטחמאסא-שאטי, רצועת עזהחבר המועצה המחוקקת הפלסטיניתמחמוד א-זהארשר החוץעזהעומר עבד א-ראזקשר האוצרסלפיתסעיד סיאםשר הפנים וביטחון הפניםא-שאטינאסר א-שאערסגן ראש הממשלה
חמאס הודיעה בהודעה רשמית באתר האינטנט של על קווי היסוד הבאים:
סילוק הכיבוש וההתנחלויות והקמת מדינה פלסטינית עצמאית, שבירתה ירושלים.
לפליטים הפלסטינים הזכות לשוב לבתיהם ולרכושם.
נקבע גם כי זכות זאת היא אישית וקיבוצית, שאין לוותר עליה.
יש לפעול לשחרור האסירים ולהתמודד עם המהלכים שביצעה ישראל בשטח בהם ייהוד ירושלים, סיפוח בקעת הירדן, ניתוק הגדה, והריסת "גדר ההפרדה הגזענית".
ההתנגדות על כל צורותיה הינה זכות לגיטימית של העם הפלסטיני כאמצעי לסיום הכיבוש ולהשבת הזכויות הלאומיות הפלסטיניות.
הממשלה תנהג כלפי הסכמים בין הרשות הפלסטינית לישראל וארגונים בין לאומיים באחריות עליונה ובאופן שיגן על האינטרסים העליונים של העם [הפלסטיני], ישמור על זכויותיו, ולא יפגע בעקרונות היסוד שלו.
אסמעיל הנייה חזר על עקרונות אלו בנאומו בפני המועצה המחוקקת ב־28 במרץ 2006.
ממשלת הנייה זכתה מהקמתה להתנגדותו של נשיא הרשות עבאס, שהחזיק בסמכויות נרחבות אף קודם מינויה.
עבאס הוציא צווים נשיאותיים בהם לקח לעצמו את השליטה על מנגנוני הביטחון הפלסטיניים, ערוצי המדיה, מחלקת רישום המקרקעין ומעברי הגבול.
הקמת ממשלה בראשות חמאס הביאה להטלת עיצומים כלכליים נגד הרשות הפלסטינית והגבלת הסיוע הבין־לאומי.
למחרת חטיפת גלעד שליט ב־25 ביוני 2006 על ידי ועדות ההתנגדות העממית, גדודי עז א-דין אל-קסאם וצבא האסלאם, יצא צה"ל למבצע גשמי קיץ ברצועת עזה.
בלילה שבין 28 ל-29 ביוני 2006, עצר צה"ל עשרות מראשי חמאס ביהודה ושומרון, בהם 20 חברי פרלמנט ו-8 שרים בממשלת הנייה, בהם מוחמד אבו טיר ושר האוצר עומר עבד א-ראזק.
ב-26 בנובמבר הגיעו ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט ונשיא הרשות אבו מאזן להסכמה על הפסקת אש ויציאת כוחות צה"ל מרצועת עזה, לאחר שארגוני הטרור הפלסטינים הסכימו להפסיק את הירי על שדרות בתמורה להפסקת פעולות צה"ל ברצועה.
ב-8 בפברואר 2007 התקיימה ועידת פסגה במכה בהשתתפות עבדאללה, מלך ערב הסעודית, אבו מאזן וחאלד משעל.
בפגישה הוסכם על הקמת ממשלת אחדות פלסטינית והפסת עימות חמאס–פת"ח ברצועת עזה.
ב־17 במרץ 2007 אישרה המועצה המחוקקת הפלסטינית את הקמת ממשלת הנייה השנייה, והיא הושבעה לפנות ערב בעזה וברמאללה על ידי יושב ראש הרשות הפלסטינית אבו מאזן.
ממשלת איסמעיל הנייה השנייה, או ממשלת האחדות הלאומית הפלסטינית הראשונה, היא הממשלה האחת עשרה של הרשות הפלסטינית, בראשות איסמעיל הנייה.
אחת משתי ממשלות הרשות הפלסטינית בראשות חמאס.
בבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית בינואר 2006 זכתה רשימת השינוי והרפרמה של חמאס ב־74 מתוך 132 מושבים, ובעקבות כך הקים ממשלה בראשות איסמעיל הניה, הממשלה הפלסטינית הראשונה שהעומד בראשה לא היה איש פת"ח.
לאחר הקמת הממשלה, הציב הקוורטט לענייני המזרח התיכון שלושה תנאים, שכונו "תנאי הקוורטט", שאי עמידת תנועת חמאס בהם תוביל לעצירת הזרמת כספי תרומות ממדינות שונות לרשות: הכרה בהסכמים שנחתמו בין אש"ף וישראל, לרבות הסכמי אוסלו; התנערות מהתמיכה בטרור; והכרה בישראל.
תחת הממשלה החדשה נוצר מאבק בין חמאס לפת"ח, בעיקרו עימות חמאס–פת"ח ברצועת עזה.
ב-8 בפברואר הוכרז על סיומם הרשמי של העימותים האלימים, בוועידת פסגה במכה בהשתתפות עבדאללה, מלך ערב הסעודית, אבו מאזן וחאלד משעל.
ב־17 במרץ 2007 אישרה המועצה המחוקקת הפלסטינית את הקמת הממשלה בתמיכת 83 חברים מול 3 מתנגדים (שניים מהחזית העממית לשחרור פלסטין שאינה חברה בממשלה ואחד עצמאי).
לפנות ערב הושבעו שרי הממשלה בעזה וברמאללה על ידי יושב ראש הרשות הפלסטינית אבו מאזן.
קווי היסוד של הממשלה שונו מעט ביחס לקווי היסוד של ממשלת הנייה הראשונה שקדמה לה, אך הרכבם הרעיוני לא השתנה.
ב־18 במרץ 2007 הכריזה ממשלת ישראל השלושים ואחת בראשות אהוד אולמרט כי הממשלה הפלסטינית החדשה אינה מקבלת את תנאי הקהילה הבינלאומית והקוורטט לענייני המזרח התיכון ולפיכך "ישראל לא תוכל לעבוד מול ממשלה זו, או מי משריה".
ב־10 ביוני 2007 התחדשה הלימה בין הצדדים, כאשר כוחות חמאס השתלטו על רצועת עזה.
ב-14 ביוני הכריז אבו מאזן על פירוק ממשלת האחדות הפלסטינית, על פיטורי ראש הממשלה אסמאעיל הנייה ועל מצב חירום כללי.
חמאס טען כי החלטות אבו מאזן אינן מקובלות, ואילו הקהילה הבינלאומית קיבלה את הממשלה החדשה.
במקביל, הוציא אבו מאזן את הזרוע הצבאית של חמאס (הן "גדודי עז-א-דין אל קסאם" והן "הכוח המבצע") מחוץ לחוק.
ברצועת עזה המשיך הנייה לעמוד בראש ממשל חמאס ברצועת עזה , שכיהנה עד ספטמבר 2012.
ממשלת השלום והאחדות , המכונה גם GPU, היא ממשלה יריבה שהוקמה באפריל 2025 כדי לנהל אזורים בסודאן שנשלטו על ידי כוחות התמיכה המהירה (RSF) וקבוצה של בעלות בריתה במהלך מלחמת האזרחים הסודאנית השלישית, בניגוד ל שמונתה על ידי .
נשיא סודאן עומר אל-בשיר הודח ב לאחר סדרה של הפגנות רחבות היקף.
בתחילה השתלט ה-RSF על רוב הבירה ח'רטום ועל חלקים מדרום ומערב סודאן.
עם זאת, בתחילת 2025, ה-SAF השתלט מחדש על חרטום ועד אמצע פברואר 2025 הוא כבר שלט על כשני שלישים מאזור המטרופולין של חרטום.
יו"ר מועצת הריבונות, אל-בורהאן, הכריז על תוכניות להקמת ממשלת מעבר בהנהגה אזרחית ב-10 בפברואר 2025. בתגובה, כינסו יריביו ב-RSF ועידה בניירובי, קניה ב-18 בפברואר 2025 כדי לנסח אמנת יסוד סודאנית שתוביל להקמת .
ב-4 במרץ 2025 הודיעה הברית המייסדת של סודאן כי אימצה מסגרת חוקתית זמנית שתאפשר לסלול את הדרך להקמת ממשלת שלום ואחדות, שתהיה ממשלה מתחרה ותנהל את השטחים שנמצאים בשליטת RSF ובעלות בריתה.
ההתייעצויות על הרכב הממשלה המוצעת החלו ב-23 בפברואר 2025 בניירובי, קניה.
עם זאת, ב-24 בפברואר 2025 התגלעו חילוקי דעות בין חברי הברית המייסדת של סודאן בנוגע לחלוקת התפקידים בממשלה המוצעת.
ב-8 במרץ 2025 הודיע ה-RSF כי הסידורים להקמת ממשלת השלום והאחדות הושלמו וכי התוכניות להנפקת דרכונים, מסמכים רשמיים ומטבעות נמצאות בשלבי הכנה.
ב-25 במרץ 2025 דווח כי כוחות התמיכה המהירה יקבלו את תפקיד יו"ר המועצה הנשיאותית ולפחות 40% מהתפקידים בקבינט המעבר, התנועה לשחרור העם הסודאני (אל-חילו) יזכו בתפקיד סגן יו"ר המועצה הנשיאותית וב-30% מהתפקידים בקבינט המעבר, ושאר התפקידים יתחלקו בין שאר החברות בברית המייסדת של סודאן.
ב-28 במרץ 2025 הוכרז כי מפקד כוחות התמיכה המהירה, חמדתי, מועמד להיות יו"ר מועצת הנשיאות בממשלה העתידית.
לצד הודעה זו הוכרז כי המשא ומתן מתקרב לסיומו וכי הממשלה תוקם ככל הנראה זמן קצר לאחר עיד אל-פיטר.
ב-14 באפריל 2025 אמר שר החוץ של סודאן, עלי יוסף א-שריף, כי הוא משוכנע שה-GPU תוקם באותו שבוע.
מנהיג כוחות התמיכה המהירה, מוחמד חמדאן דגאלו, הודיע רשמית על הקמת ממשלת השלום והאחדות ב-15 באפריל 2025. למחרת הצהיר דגאלו כי הממשלה המקבילה תתחיל להנפיק תעודות זהות ומטבע משלה.
המסגרת החוקתית הזמנית שאומצה על ידי הברית המייסדת של סודאן ב-4 במרץ 2025 קבעה את מבנה ממשלת השלום והאחדות, כולל הוראות לחלוקת סודאן לשמונה אזורים מנהליים והגדרת הסמכויות של הרשויות הלאומיות, האזוריות והמקומיות.
מועצה נשיאותית אמורה לשמש כהנהגה הקולקטיבית של המדינה.
היא אמורה לכלול 15 חברים, כולל מושלי מחוזות, ולהיות מנוהלת על ידי הברית המייסדת של סודאן.
חמדתי הוכרז כיו"ר המועצה הנשיאותית ב-28 במרץ 2025.
קבינט המעבר אמור להיות מורכב מראש ממשלה, שימונה על ידי הברית המייסדת של סודאן, ועד 16 שרים נוספים שימונו על ידי ראש הממשלה בהתייעצות עם החתומים על אמנת היסוד של סודאן.
גוף מחוקק דו-ביתי יורכב מ-24 חברים במועצת האזורים ו-177 נציגים.
המסגרת החוקתית הזמנית מציעה לחלק את המדינה לשמונה אזורים: אזור חרטום, אזור מזרחי, אזור צפון, אזור דארפור, אזור מרכז, אזור כורדופאן, אזור דרום כורדופאן-הרי נובה ואזור ניו-פונג'.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, הכוחות העממיים, ארגון מיליציה פלסטיני-עזתי שנתמך על ידי ישראל ומונהג בידי יאסר אבו שבאב, נטל שליטה על שטחים נרחבים בדרום מזרח רצועת עזה הנמצאים כיום תחת כיבוש צבאי ישראלי.
יותר מ-2,000 אזרחים פלסטינים מתגוררים בשטחים שנכבשו על ידי הכוחות העממים.
השטחים הללו הם הראשונים בעזה שאינם מנוהלים על ידי חמאס מאז השתלטות חמאס על רצועת עזה ב־2007.
הארגון טוען שיש לו שליטה על אל-ביוק (אזור המטה שלו), ועל שטחים נוספים במזרח רפיח, במזרח ח'אן יונס, ובנתיבי סיוע הומניטרי ליד מעבר כרם שלום.
יתר על כן, כוחות הצפון של צבא העממיים, אשר על פי הדיווחים פועלים כחלק מכוחות העם, נטלו שליטה על מספר אזורים בצפון עזה.
לפני המלחמה, האדמה המנוהלת כיום על ידי הכוחות העממיים הייתה שייכת לשבט הבדואי תראבין, שיאסר אבו שבאב הוא חבר בו.
הניסיון האחרון של קבוצה פלסטינית יריבה למרוד בחמאס התרחש גם הוא במחוז רפיח.
בשנת 2009, ג'ונד אנסאר אללה, קבוצה סלפית ג'יהאדיסטית בעזה, נכנס לעימותים עם כוחות חמאס לאחר שהכריזו על הקמת אמירות אסלאמית בעזה.
בסוף מאי 2025, נפת רפיח עבר לשליטה מבצעית ישראלית מלאה לאחר השלמת מבצע עוז וחרב נגד חמאס, בה השתתפו הכוחות העממיים.
נכון ל-27 ביוני, דווח כי הקבוצה שלטה במזרח רפיח, נהנתה מחופש תנועה באזור רפיח הרחב יותר, ועבדה על בניית ממשל עצמאי.
עד אוגוסט, הוושינגטון פוסט תיאר את כוחות העממיים כ"הסמכות דה־פקטו בדרום מזרח [רצועת] עזה".
לאחר איחוד שליטתם של כוחות העממיים, החל אבו שבאב במבצע גיוס ל"ועדות אדמיניסטרטיביות וקהילתיות", כולל רופאים ואחיות, מהנדסים, מורים בבתי ספר יסודיים ומומחי יחסי ציבור.
כוחות העם החלו להקים מחסומים בשטחים הכבושים על ידי ישראל כדי לסנן שיירות של עובדי סיוע בינלאומיים הנכנסים לעזה, וטענו שהם מספקים אבטחה למשאיות סיוע.
אבו שבאב אמר גם שהם בנו בתי ספר, מרכזי בריאות ותשתיות אזרחיות אחרות.
ב-24 ביולי, פרסם הוול סטריט ג'ורנל מאמר דעה שכתב אבו שבאב, בו קרא לארצות הברית ולמדינות ערב להכיר בממשל הכוחות העממיים.
הוא גם טען כי סיורים חמושים מספקים ביטחון וכי אזרחים באזור נהנים מאיכות חיים טובה יותר, מבלי להיפגע מהמשבר ההומניטרי במקומות אחרים ברצועת עזה.
לפי מונדוויס, השטח שכוחות העממיים טוענים לשליטה עליו יכול לשמש לריכוז 600,000 עקורים פלסטינים, וייתכן שהקרן ההומניטרית לעזה ואיחוד האמירויות הערביות תהיו מעורבת בפרויקט זה.
בעקבות הסכם חמאס–ישראל והפסק האש ברצועת עזה ב-10 באוקטובר, הכריזו הכוחות העממיים כי הם מברכים על ההסכם, אך "ימשיכו להגן על אדמותיהם" ואין להם כוונה לעזוב את רצועת עזה.
ב-14 באוקטובר הצהירה קבוצת אל-מנסי כי השתלטה על מספר אזורים בצפון עזה, והזהירה את כוחות חמאס מפני התקרבות לשטחיהם.
ממשלת המעבר הסורית היא הממשלה של סוריה, המכהנת כממשלת מעבר, אשר הוקמה ב-29 במרץ 2025 תחת נשיא המדינה ושליטה בפועל אחמד א-שרע.
היא החליפה את ממשלת המעבר הסורית שכיהנה לפניה, בראשותו של מוחמד אל-בשיר.
הממשלה הוכרזה על ידי אל-שרע בארמון הנשיאות בדמשק הבירה.
ממשלה זו כוללת שני משרדים ממשלתיים חדשים: משרד הספורט והנוער ומשרד ניהול מצבי חירום ואסונות.
בנוסף, בוטל תפקיד ראש הממשלה.
כמו כן, הוקמו כמיזוג של של משרד החשמל, משרד משאבי הנפט והמינרלים ומשרד משאבי המים, ו, כמיזוג של משרד הכלכלה וסחר החוץ, משרד סחר הפנים והגנת הצרכן ומשרד התעשייה.
סך הכל, בממשלה זו מכהנים 23 שרים, מתוכם שרה אחת.
בנובמבר 2024, כחצי שנה לפני הקמת הממשלה בוצע מבצע הרתעת התוקפנות – מתקפה של המורדים הסורים ממובלעת אידליב נגד סוריה הבעת'ית, הובלה על ידי הארגון חיאת תחריר א-שאם יחד עם הצבא הלאומי הסורי, הנתמכות על ידי טורקיה.
המבצע הביא לנפילתה של המשטר הסורי המרכזי בראשותו של בשאר אל-אסד, וסיימה חמישה עשורים של שלטון משפחתו ושל מפלגת הבעת'.
מנהיג ארגון המורדים המרכזי, אחמד א-שרע, נהיה לנשיא סוריה.
לאחר נפילת המשטר הושאר ראש הממשלה מוחמד ר'אזי אל-ג'לאלי מטעם אסד בתפקידו באופן זמני, עד להקמת הממשלה הזמנית בראשותו של מוחמד אל-בשיר מארגון המורדים.
ב-12 בפברואר 2025 הכריזו הקואליציה הלאומית הסורית ו, שני ארגונים מרכזיים מהאופוזיציה הסורית לשעבר, על נאמנותם לממשלה.
ב-11 במרץ חתם א-שרע על הסכם עם מזלום עבדי, מפקד הכוחות הדמוקרטיים הסוריים ששלטו בכורדיסטן הסורית, לשילוב מוסדותיהם בשלטון המרכזי, להקמת מעברי גבול ולהתחייבות למלחמה בשרידי המשטר הקודם.
על פי ההסכם, המועד האחרון למיזוג כורדיסטן הסורית בתוך הממשלה החדשה היה סוף השנה האזרחית.
הממשלה אישרה את , חוקה זמנית, אשר קבעה את החוק הבסיסי של המדינה לתקופת מעבר של חמש שנים, מאותה נקודת זמן ועד ל-2030. ההצהרה קובעת שיטת ממשל נשיאותית כאשר נשיא המדינה הוא הממנה את השרים.
בכך בוטל תפקיד ראש הממשלה.
הממשלה הוכרזה על ידי נשיא סוריה אחמד א-שרע בטקס רשמי שהתקיים בארמון הנשיאות בדמשק הבירה, במהלכו הושבעו שריה ונשאו נאומים, בהם הציגו את סדר היום שלהם.
הוקמו שני משרדים: כמיזוג של של משרד החשמל, משרד משאבי הנפט והמינרלים ומשרד משאבי המים, ו, כמיזוג של משרד הכלכלה וסחר החוץ, משרד סחר הפנים והגנת הצרכן ומשרד התעשייה.
ארבעה מהשרים החדשים השתייכו לקבוצות מיעוטים, ולא לרוב הסוני, והם העלווי; הדרוזי; הינד קבוואת הנוצריה; ו הכורדי.
כמו כן בממשלה דריסת רגל רחבה לארגוני האופוזיציה הסורית לשעבר, וחברים בה , חבר בקואליציה הלאומית הסורית, , מנהל ההגנה האזרחית, וקבוואת שהייתה סגנית ראש .
הממשלה החדשה מתוארת לעיתים כטכנוקרטית, ולדברי הנשיא א-שרע שריה "נבחרו לפי כישוריהם".
ב-16 באפריל 2025 הודיע כי כוחות הממשלה סיכלו ניסיון הפיכה צבאית של קצינים הנאמנים למשטר הישן, ואמר שהממשלה תיצור מנגנונים לזיהוי האחראים למעשה.
ההודעה הגיעה כחלק מרשת שיתוף פעולה מוגברת בין מנגנוני הביטחון החדשים השונים, כולל המשטרה הצבא וכוחות המודיעין.
לדברי ח'טאב, כוחות הביטחון קיבלו מידע על המזימה, והצליחו לפתוח במבצע לשיבושה לפני שניתן היה לבצעה.
נשיא סוריה אחמד א-שרע הצהיר כי הממשלה תבצע רפורמה במגזר האנרגיה במדינה במטרה להביא קיימות וחשמל אמין, תתמוך בחקלאים כדי להבטיח ייצור מזון, תחייה את התעשייה, תגן על תוצרת לאומית, תמשוך השקעות בינלאומיות, תייצב את הכלכלה, תחזק את הלירה הסורית ותמנע מניפולציה פיננסית.
ב-10 באפריל 2025 ביקר בדמשק שר החוץ של דרום קוריאה, , ונפגש עם אסעד אל-שיבאני.
במהלך הפגישה חתמו שני הצדדים על הסכם רשמי לכינון יחסים דיפלומטיים, שכלל תוכניות לפתיחת שגרירויות ולחילופי משלחות דיפלומטיות.
ההסכם הפך את סוריה למדינה האחרונה אשר חברה באו"ם, למעט צפון קוריאה, אשר מכוננת יחסים דיפלומטיים עם דרום קוריאה.
שמונה ימים לאחר מכן נפגש נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס עם נשיא סוריה אחמד א-שרע בדמשק, במה שהיה לביקורו הראשון בסוריה מאז 2009. הם דנו בחיזוק הקשרים בין המדינה לרשות ובהתפתחויות אזוריות, כולל בנושאי המלחמה ברצועת עזה ופתרון שתי המדינות, והסכימו להקים ועדות לשיתוף פעולה ביניהן.
ב-7 במאי א-שרע נפגש עם נשיא צרפת עמנואל מקרון בפריז.
היה זה ביקורו הרשמי הראשון בעולם המערבי מאז שהפך לנשיא.
ב-14 במאי, במסגרת ביקור בין לאומי במזרח התיכון, נפגש עימו נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בערב הסעודית, מה שהיה למפגש הראשון בין נשיא ארצות הברית לנשיא סוריה מאז פגישת ביל קלינטון וחאפז אל-אסד בז'נבה, 25 שנים קודם לכן.
מאז הסירו מספר ממשלות מערביות את הסנקציות שהטילו על סוריה בזמן מלחמת האזרחים, בהן ממשלות ארצות הברית ובריטניה.
ב-15 במאי, קיים א-שיבאני פגישה עם מזכיר המדינה האמריקאי מרקו רוביו באנטליה, טורקיה, על רקע הודעתו של טראמפ יומיים קודם לכן על הסרת הסנקציות על סוריה והתחלה בהליך נורמליזציה של היחסים בין המדינות.
ב-23 במאי הסיר ממשל טראמפ חלק נרחב מהסנקציות.
ב-30 ביוני חתם טראמפ על צו נשיאותי המבטל את הסנקציות שהטילה מדינתו על סוריה, למעט אלו הקשורות למשפחת אסד, מקורביה ומוסדות הקשורים אליה.
ב-9 בינואר 2026 נפגשה נשיאת הנציבות האירופית אורסולה פון דר ליין עם א-שרע בדמשק, והודיעה על חבילת סיוע כספי למדינה על סך של כ-620 מיליון אירו, שתועבר בשנים 2026 ו-2027. ביקור זה סימן שינוי משמעותי ביחסי האיחוד האירופי – סוריה.
במהלך שהותה, תיארה פון דר ליין את העימותים המתמשכים בחלב בין ממשלת סוריה לכוחות הסוריים הדמוקרטיים בראשות הכורדים כ"מדאיגים".
ב-17 במאי 2025 חתם נשיא סוריה אחמד א-שרע על צווים נשיאותיים מס' 19 ו-20, הממנים את ו לראשי הוועדה המשפטית העליונה במדינה.
ניתנו להם 30 יום להקים צוות עבודה ולנסח את התקנות הפנימיות הנדרשות לפעילות הוועדה, מה שהוביל להקמת ולהקמת .
ממשלת ישראל היא הרשות המבצעת של מדינת ישראל.
בראשה עומד ראש הממשלה, וחברים בה שרים, אשר בידי ראש הממשלה הסמכות למנותם (באישור הכנסת) ולפטרם.
בידי ממשלת ישראל הסמכות ברוב ההיבטים הממלכתיים והציבוריים, והיא מייצגת את מדינת ישראל כלפי חוץ.
מאז 1968, מוסדרות בחירתה וכהונתה של הממשלה באמצעות חוק יסוד: הממשלה.
השרים נושאים באחריות כלפי כל החלטות הממשלה ופעולותיה, והם אחראים להן, גם אם הן מנוגדות לדעתם.
במשך שנים אחדות התקיימה בחירה ישירה לראשות הממשלה, מתוך מגמה לשנות את השיטה הפוליטית במדינת ישראל; אך מטעמים שונים היא לא צלחה ובוטלה.
במרבית שנות המדינה (כולל בעשור השני של המאה ה-21) מוטלת הקמת הממשלה על ידי נשיא המדינה על מי שהומלץ על ידי רוב חברי הכנסת והוא המיועד להיות ראש ממשלה.
להקמת ממשלה נדרש המועמד לראשות הממשלה עליו הוטלה הקמת הממשלה, לקבל את אמון הכנסת, כלומר רוב רגיל בכנסת שמצביע בעד הממשלה.
לפיכך, טבעי הדבר להקים קואליציה של מפלגות אחדות (במה שמכונה "מעשה מרכבה") ולמנות את ראשי המפלגות לשרים, ובכך לקבל את אמון הכנסת.
פעם אחת הוקמה ממשלה, שראשי המפלגות הגדולות בה (הליכוד והעבודה) כיהנו בה כראשי ממשלה ברוטציה.
ב-2020 וב-2021, הוקמו ממשלות חילופים הכוללות 2 ראשי ממשלה המכהנים לסירוגין ואמורים להתחלף במועד שנקבע מראש.
החל משנות ה-90 רוב הממשלות היו צרות באופן יחסי, אך כמה פעמים הוקמה ממשלת אחדות לאומית, שכללה חלק ניכר מסיעות הכנסת.
חלק קטן מהממשלות הצליחו לזכות לאמונם של מספר רב של חברי כנסת.
לאורך השנים, מונו מספר שרים, אשר לא כיהנו כחברי הכנסת באותה עת.
מקום מושבה של ממשלת ישראל הוא קריית הממשלה, ירושלים.
לקראת הכרזת המדינה, ב-11 באפריל 1948, הוקמה בארץ ישראל מועצת העם כפרלמנט ביישוב היהודי ומתוך חבריה נבחרו על ידי הנהלת הסוכנות היהודית מִנְהלת העם, על מנת שינהלו את ענייני היישוב והמלחמה.
בראש המינהלה עמד דוד בן-גוריון והיא כללה מלבדו 12 חברים.
כשבוע בלבד לאחר בחירתה, ב-18 באפריל חולקו התיקים השונים כאשר בן-גוריון קיבל את תיק הביטחון.
ההחלטה החשובה ביותר של המינהלה הייתה דחיית הצעת שר החוץ האמריקאי ג'ורג' מרשל לדחות את ההכרזה על הקמת המדינה וקיומה במועד שנקבע - ה־14 במאי 1948.
ב-14 במאי 1948, עת קריאת מגילת העצמאות על ידי דוד בן-גוריון, הוכרז בין היתר, כי מנהלת העם הופכת להיות לממשלה הזמנית של המדינה.
הרכב הממשלה הזמנית היה זהה להרכב מנהלת העם והיא התקיימה כמעט שנה עד ל-10 במרץ 1949, מועד בו הוקמה הממשלה הראשונה, לאחר הבחירות לכנסת הראשונה.
ברשימה הבאה מובאים המוסדות והתפקידים אשר מרכיבים את הממשלה הישראלית:
ראש הממשלה ניצב בראש הרשות המבצעת במדינה, הוא בעל הסמכות הגבוהה ביותר במערכת השלטון הישראלית.
(אמנם החוק מגדיר את הנשיא כעומד בראש המדינה, אולם הוא מקנה לראש הממשלה את מרב סמכויות השלטון).
ראש הממשלה הוא השר הבכיר בממשלה, ואחריותו היא לכל הפעילויות שלה.
ראש ממשלה חובה שיהיה גם חבר הכנסת (כל שר אחר זולת ראש הממשלה אינו חייב שיהיה חבר הכנסת).
אם התפטר ראש הממשלה מחברותו בכנסת - רואים בהתפטרות זו גם כהתפטרותו מראשות הממשלה.
החוק קובע, כי כשראש הממשלה נפטר או מתפטר - מתפטרת עמו הממשלה כולה, ויש צורך להקים ממשלה חדשה.
הוא מייצג את הממשלה והמדינה כלפי פנים וחוץ.
הוא מנהל את ישיבות הממשלה ואת עבודת הממשלה בכלל: קובע את סדר יומה של הממשלה ויושב ראש בישיבותיה, מנחה את מזכיר הממשלה בפרסום עניינים הנוגעים לדיוני הממשלה ולהחלטותיה וקובע את העניינים שבהם תטפל הממשלה והוא הנושא באחריות הראשית לתוצאות מדיניות הממשלה.
שרי הממשלה אחראים בפני ראש הממשלה לתפקידים שעליהם הם ממונים.
הוא רשאי להעביר שר מכהונתו לאחר שהודיע לממשלה על כוונתו לעשות כך, ולאחר שהעביר לשר הודעה על העברה מכהונתו.
ראש הממשלה גם ממלא את מקומם של שרים שהתפטרו או שנבצר מהם למלא את תפקידם.
הוא מפקח על עבודתן של ועדות השרים.
ראש הממשלה הוא יושב ראש ועדת השרים לענייני ביטחון.
הוא חותם על חוקי הכנסת.
לראש הממשלה השפעה ניכרת בתחום המינויים העיקריים, המחייבים את אישור הממשלה.
ראש הממשלה אינו יכול לכפות את דעתו על הממשלה באופן ישיר, אולם הוא יכול לפטר שרים (גם בלי הסכמת הכנסת) ולמנות שרים חדשים (באישור הכנסת) באופן שיקנה לו תמיכה מרבית.
הוא רשאי לפזר את הכנסת במצב בו יש בכנסת רוב שלא מאפשר לממשלה לתפקד, באישור נשיא המדינה ובכך להביא לעריכת בחירות חדשות.
התואר "ממלא מקום ראש הממשלה", להבדיל מהתארים "סגן ראש ממשלה" ו"משנה לראש הממשלה" הוא תפקיד בעל משמעות חוקית ולא רק סמלית.
ממלא מקום ראש הממשלה מנהל את ישיבות הממשלה כשראש הממשלה נמצא מחוץ לישראל והוא מכהן במקומו כאשר נבצר מראש הממשלה למלא את תפקידו באופן זמני.
כאשר ראש הממשלה אינו יכול למלא את תפקידו באופן קבוע, או כאשר הנבצרות הזמנית נמשכת מעל "100 ימים רצופים", ממלא מקום ראש הממשלה אינו מתמנה במקומו, אלא הממשלה נחשבת כמתפטרת וממשיכה לכהן כממשלת מעבר.
בעת כהונת ממשלת מעבר, רשאית הממשלה למנות "ראש ממשלה בפועל" שימלא את תפקידי ראש הממשלה ללא עדיפות לממלא מקום ראש הממשלה.
משנה לראש הממשלה הוא תואר שאינו קיים בחוקי מדינת ישראל ואין לו משמעות סטטוטורית.
מטרתו להוות תואר נכבד יותר מתואר סגן ראש ממשלת ישראל.
תואר "סגן ראש ממשלה" בישראל הוא סמלי בלבד וללא סמכויות.
על כן, אין הגבלה על מספר סגני ראש הממשלה.
השרים מכהנים כחברי ממשלה, והם מופקדים בדרך כלל על משרדים ממשלתיים וכל עבודת הממשלה.
עם זאת, בממשלה ממונים ומכהנים גם שרים בלי תיק, שהם חברי ממשלה מן המניין, אולם אינם ממונים על משרד ממשלתי.
מוטלים עליהם תפקידים שונים, קבועים או זמניים.
תפקיד של שר קרוי גם "תיק": שר הביטחון מחזיק בתיק הביטחון בממשלה, שר התחבורה מחזיק בתיק התחבורה בממשלה ושר הבריאות מחזיק בתיק הבריאות בממשלה.
שרים אינם חייבים להיות חברי כנסת.
שרים שאינם חברי כנסת יכולים להשתתף בדיוני הכנסת, אך לא בהצבעות.
תפקיד השרים לבצע את כל הנושאים שהממשלה אחראית עליהם: יחסי חוץ, ביטחון, כלכלה, חינוך, משטרה, בריאות וכדומה.
נכון לתחילת כהונת ממשלת ישראל השלושים ושש, כיהנו מהממשלה הראשונה (ללא חישוב הממשלה הזמנית) 259 שרים (גברים) שונים ו-24 שרות (נשים) שונות - בממשלות ישראל, כך שסך השרים והשרות עומד על 283.
בתיקון לחוק יסוד: הממשלה, שהיה אמור להיכנס לתוקף החל מהבחירות לכנסת העשרים, נקבע: "מספר חברי הממשלה, ובכלל זה ראש הממשלה, לא יעלה על 19, אלא אם כן הביעה הכנסת אמון בממשלה או החליטה לאשר צירוף שרים לממשלה, ברוב של שבעים חברי הכנסת לפחות".
עם זאת, לאחר הבחירות תוקן החוק שוב בהוראת שעה, שדחתה מגבלה זו כך שלא תחול על ממשלה שכוננה בתקופת כהונתה של הכנסת ה-20.במסגרת מאמצי הקמת הממשלה השלושים וחמש, בכנסת העשרים ושלוש, בוטלו הסעיפים בחוק הנוגעים להגבלת מספר השרים וסגני השרים.
ב-2015 צוות פנים ממשלתי בחן את מבנה הממשלה והמליץ לצמצם את מספר המשרדים לבין 12 ל-18 תוך הסרת ההגבלה על מספר השרים.
הצוות הציג חסכון של בין 1 ל-4.5 מיליארד ש"ח כל שנה ושיפור בתהליך קבלת ההחלטות.
מספר הנשים המכהנות כשרות בממשלות ישראל נותר נמוך ללא קשר לגודלה של הממשלה.
עד לממשלת ישראל השלושים וחמש, גם בשנים שבהן הגיע מספר השרים הכולל בממשלה לשיא של 28, מספר השיא של השרות לא השתנה והוא נע בין 2 ל-4 בלבד בכל שנה.
עם זאת, בממשלת ישראל השלושים וחמש נקבע שיא, ובעת השבעת הממשלה מונו 8 שרות.
בממשלת ישראל השלושים ושש, נשבר השיא בפעם השנייה, ובעת השבעת הממשלה מונו 9 שרות.
שר הממונה על משרד ממשלתי רשאי למנות סגן שר.
סגן שר פועל בכנסת או במשרד הממשלתי במסגרת העניינים והסמכויות שהוקצו לו על ידי השר.
להבדיל משרים בממשלה, שאינם חייבים להיות חברי כנסת, סגני השרים חייבים להיות חברי הכנסת (או חברי הכנסת בהפסקת חברות לפי החוק הנורווגי), והתפטרותם מהכנסת תחייב את הפסקת כהונתם.
כאשר שר מתפטר או מפוטר מהממשלה, מסיים את תפקידו גם סגן השר שמונה לאותו משרד.
בנוסף, רשאים ראש הממשלה, הממשלה או השר שמינה אותו להעביר או לסיים את כהונתו של סגן שר.
אחת מדרכי פעולתה של הממשלה בקבלת הכרעות פוליטיות היא מינוי ועדות שרים קבועות, זמניות, או לעניינים מסוימים.
תקנון הממשלה מפרט את רשימת ועדות השרים הקבועות.
בישיבות ועדות השרים לענייני ביטחון לאומי, על פי קביעת ראש הממשלה או יושבי ראש הוועדות, נערך גם רישום סטנוגרפי.
הסטנוגרמות הנרשמות וכן ההקלטות של הדיונים נשארות במסגרת מזכירות הממשלה בלבד והן אינן מופצות.
לאחר הבחירות לכנסת חדשה או עם התפטרות ממשלה בדרך ישירה או כתוצאה מאירוע שכאשר מתקיים רואים את הממשלה כאילו היא התפטרה, נפתחים הליכים להרכבת ממשלה חדשה, המתוארים בחוק יסוד: הממשלה.
הגורם העיקרי הרשמי שמנהל את ההליכים להרכבת ממשלה בישראל הוא נשיא המדינה.
ברוב המקרים, לנשיא ניתנת בחוק סמכות להפעיל את שיקול דעתו בנוגע להטלת התפקיד להרכבת הממשלה על אחד מחברי הכנסת, ועל-פי הנוהל, על הנשיא להפעיל את סמכותו ושיקול דעתו בנושא באופן ששואף להביא לידי הקמת ממשלה חדשה, כל עוד הדבר אפשרי לדעתו.
על כן, לאחר בחירות או לאחר התרחשות רוב המקרים של התפטרות הממשלה, על הנשיא להטיל בתחילה את מלאכת הרכבת הממשלה על חבר הכנסת שנראה בעיניו כבעל הסיכוי הגבוה להקים ממשלה.
אם חוקקה הכנסת חוק המורה על התפזרותה, נפסקים ההליכים להרכבת ממשלה חדשה עד לאחר הבחירות לכנסת.
לאחר בחירות או התפטרות ממשלה
לאחר שהתקיימו בחירות לכנסת, או שהתפטרה ממשלה בדרך שלא מתוארת בהמשך, על נשיא המדינה להתייעץ עם נציגי הסיעות בכנסת (לאחר בחירות - בכנסת הנבחרת), ולהטיל את התפקיד להרכבת ממשלה חדשה על אחד מחברי הכנסת שהסכים לכך בתוך שבעה ימים מיום פרסום תוצאות הבחירות לכנסת או מיום התפטרות הממשלה, לפי העניין.
עם זאת, במקרה של התפטרות הממשלה באופן אוטומטי בשל פטירת ראש הממשלה, נשיא המדינה יכול להטיל את התפקיד בתוך 14 ימים מיום הפטירה.
כמו כן, על נשיא המדינה להודיע ליושב ראש הכנסת על הטלת התפקיד על חבר הכנסת, ועל יו"ר הכנסת להודיע על כך לכנסת.
התקופה להרכבת הממשלה נמשכת 28 ימים, אך הנשיא יכול להאריך תקופה זו בתקופות נוספות, ובלבד שלא יעלו יחד על 14 ימים.
לאחר שחבר הכנסת שעליו הוטלה מלאכת הרכבת הממשלה הצליח להרכיבה, עליו להודיע על כך לנשיא המדינה וליושב ראש הכנסת, וזאת בתוך התקופה הקצובה לו למילוי משימתו.
לאחר מכן יושב-ראש הכנסת מעדכן את הכנסת בנושא, וקובע מועד לישיבה של הכנסת לכינון הממשלה, שתיערך בתוך שבעה ימים מיום ההודעה של חבר הכנסת לנשיא.
משהורכבה הממשלה, היא מודיעה לכנסת על קווי היסוד של מדיניותה, על הרכבה ועל חלוקת התפקידים בין השרים, ומבקשת הבעת אמון בה.
במקרה שהורכבה ממשלת חילופים, על הממשלה החדשה להודיע לכנסת, עם הבקשה שזו תביע בה אמון, גם את זהותו של ראש הממשלה החלופי, מועד החילופים בראשות הממשלה וכן את זיקתו של כל אחד מהשרים בממשלה - אם לראש הממשלה ואם לראש הממשלה החלופי.
הבעת אמון בממשלה חדשה מצריכה רוב רגיל של חברי כנסת.
עם תום הצבעת האמון בממשלה, היא נכנסת לתפקידה ואז נדרשים ראש הממשלה והשרים להצהיר אמונים בפני הכנסת.
אם לא הצליח חבר הכנסת שעליו הוטלה המשימה, להרכיב את הממשלה, רשאי הנשיא להטיל את התפקיד על אחד מחברי הכנסת האחרים, שהודיע לנשיא כי הוא מסכים לכך, בתוך שלושה ימים מהמועד בו נכשל בתפקיד זה חבר הכנסת הראשון.
במצב כזה התקופה להרכבת הממשלה היא בת 28 ימים, ללא אפשרות להארכות.
במקרה כי נשיא המדינה הגיע למסקנה לאחר ניסיון חבר הכנסת הראשון כי אין הוא רואה אפשרות להגיע לידי הרכבת ממשלה, עליו להודיע על כך ליו"ר הכנסת בתוך שלושה ימים מהמועד בו נכשל בתפקיד חבר הכנסת הראשון.
חבר כנסת זה יכול שיהיה אף מבין חברי הכנסת הראשונים שכשלו במשימה.
אם הוגשה בקשה כאמור לנשיא, עליו להטיל בתוך יומיים את התפקיד על חבר הכנסת שצוין בבקשה, ולחבר כנסת זה נתונה תקופה בת 14 ימים למילוי משימתו.
במקרה שחבר כנסת זה לא הצליח במשימתו או שלא הוגשה בקשה לנשיא כאמור, על הנשיא להודיע על כך ליו"ר הכנסת.
עם הודעה כזו של הנשיא ליו"ר הכנסת או עם הבעת הכנסת אי-אמון בממשלה שחבר הכנסת האחרון הרכיב, רואים את המצב כאילו הכנסת חוקקה חוק להתפזרותה, ונערכות בחירות לכנסת חדשה לאחר כ-90 ימים.
לכנסת קיימת אפשרות להביע אי-אמון בממשלה, תוך שהיא מביעה אמון בממשלה חדשה.
כאשר מונחת על שולחן הכנסת הצעת אי-אמון בממשלה, עליה לכלול את זהותם של ראש הממשלה והשרים וחלוקת התפקידים ביניהם בממשלה המוצעת, וכן לפרט את קווי היסוד של מדיניותה.
עם הבעת אי-האמון של הכנסת בממשלה היוצאת, תוך שהיא מביעה אמון בממשלה החדשה, מתחילה הממשלה החדשה לכהן.
לאחר הבעת האמון בממשלה החדשה, וסמוך ככל האפשר לה, ראש הממשלה החדשה והשרים בה מצהירים אמונים.
לאחר מתן צו ראש הממשלה לפיזור הכנסת
ראש הממשלה יכול לפזר את הכנסת בצו, אם הוא נוכח כי יש רוב בכנסת המתנגד לממשלה באופן שמפריע את תפקודה.
מיום פרסום הצו ברשומות, רואים את הממשלה כאילו התפטרה, ומתחילה להימנות תקופה בת 21 ימים בה רשאים 61 חברי כנסת, או יותר, לבקש בכתב מנשיא המדינה להטיל את מלאכת הרכבת ממשלה חדשה על אחד מחברי הכנסת שאינו ראש הממשלה המכהן, ושהסכים לכך בכתב.
אם הוגשה בקשה כאמור לנשיא, עליו להטיל בתוך יומיים את התפקיד על חבר הכנסת שצוין בבקשה, ולחבר כנסת זה נתונה תקופה בת 28 ימים למילוי משימתו.
עם זאת, הנשיא יכול להאריך תקופה זו בתקופות נוספות, ובלבד שלא יעלו יחד על 14 ימים.
עם הודעה כזו של הנשיא ליו"ר הכנסת או עם הבעת הכנסת אי-אמון בממשלה שחבר הכנסת הרכיב, נכנס הצו של ראש הממשלה לתוקף, ורואים את המצב כאילו הכנסת חוקקה חוק להתפזרותה, ונערכות בחירות לכנסת חדשה לאחר כ-90 ימים.
במקרה בו מצליח חבר הכנסת, שצוין בבקשת חברי הכנסת, להרכיב ממשלה, והכנסת מביעה בממשלתו אמון, בטל הצו של ראש הממשלה היוצא לפיזור הכנסת, והממשלה החדשה מתחילה לכהן עם הבעת האמון של הכנסת בה.
לאחר הבעת האמון, וסמוך ככל האפשר לה, ראש הממשלה החדשה והשרים בה מצהירים אמונים.
סיכום האפשרויות וסדרי ההליכים להרכבת ממשלה
+ההליךהטלת התפקיד להרכבת הממשלהניסיון להרכבת ממשלהקיום ישיבת הכנסת להצגת הממשלההטלת התפקיד להרכבת הממשלה או הודעה ליו"ר הכנסת על היעדר ממשלהניסיון להרכבת
בחוק יסוד: הממשלה החדש בוטל הסעיף אשר מנע משר להתפטר מכהונתו בעת ממשלת מעבר.
התיקון נעשה מכיוון שהמצב הקודם נגד את חוק יסוד: חופש העיסוק בכך שמנע מאדם את החופש לעסוק במשלח ידו על-פי בחירתו.
בנוסף, הממשלה רשאית, בעת ממשלת מעבר, למנות חבר הכנסת לשר חדש בתפקידו של שר שחדל לכהן, ללא אישור הכנסת.
ממשלת חילופים היא אחת החלופות להקמת ממשלה בישראל, ממשלה שבמהלך כהונתה יעמדו בראשה, לסירוגין, חבר הכנסת שהרכיב את הממשלה וחבר כנסת נוסף.
בהתקיימות מספר מקרים, יחליף ראש הממשלה החלופי את ראש הממשלה המכהן, ללא התפטרות הממשלה.
הרעיון ליצירת ממשלת חילופים עלה במהלך המשבר הפוליטי בישראל והמשא ומתן להקמתה של ממשלת ישראל ה-35 לאחר הבחירות לכנסת העשרים ושלוש, והוא נכלל בהסכם הקואליציוני שבין "הליכוד" ל"כחול לבן".
לשם הקמתה של ממשלת חילופים אושר בכנסת שינוי נרחב בחוק יסוד: הממשלה.
מזכירות הממשלה בראשותו של מזכיר הממשלה אחראית על רישום פרוטוקולים, מתן שירותי מזכירות לממשלה ולוועדותיה, העברת החלטות הממשלה וועדותיה לגורמי הביצוע בדרגי הממשלה השונים, מעקב אחר ביצוע החלטות הממשלה, פרסום הודעות מטעם הממשלה וקיום קשר בין הממשלה ולבין הכנסת ורשויות מדינה נוספות.
מזכירות הממשלה אמונה על זימונן וקיום ישיבותיהן של ועדות השרים המתכנסות במזכירות הממשלה, וזאת על-פי בקשת יושבי-הראש.
בהתאם לכך אחראית מזכירות הממשלה על מתן כל השירותים המזכירותיים לחברי ועדת השרים ולוועדות עצמן בעת קיום ישיבות ועדות השרים.
מזכירות הממשלה מכינה עבור ועדות השרים, בהתאם להנחיות יושב-ראש הוועדות, את סדרי היום וכן את החומר הנלווה לישיבות ועדות השרים, לרבות חומר רקע מסוגים שונים, לפי העניין.
מזכיר הממשלה אחראי להכנת סדר היום לישיבות הממשלה ולוועדות השרים.
לצורך זה, הוא מקיים קשר שוטף עם כל חברי הממשלה שבמהלכו מתואמות ההצעות להחלטת הממשלה וועדות השרים המונחות על שולחן הממשלה והוועדות.
מזכיר הממשלה משמש דובר הממשלה ומתדרך את נציגי התקשורת בתום ישיבות הממשלה.
הוא נושא באחריות לקשר בין הממשלה לבין הכנסת, יחד עם השר המקשר בין הממשלה לכנסת.
בנוסף לאחריותו על עבודת מזכירות הממשלה מזכיר הממשלה ממלא משימות נוספות אשר מטיל עליו ראש הממשלה.
מזכיר הממשלה בממשלה הנוכחית הוא יוסי פוקס.
לאחר החלטת החלוקה בכ"ט בנובמבר 1947, עוד בראשית דצמבר 1947, הוחל בדיון על מקום מושבה של הממשלה.
ברקע הדיון עמדה העובדה שירושלים לא נכללה בשטח המדינה היהודית על פי החלטת החלוקה.
דוד בן-גוריון הציע שהממשלה תשב בכורנוב שבנגב, לאור חיבתו לנגב.
כתמיכה בהצעה ציין שהמקום רחוק מגבולות המדינה היהודית בתוכנית החלוקה.
הבעיה בהצעה הייתה שהשליטה היהודית בנגב הייתה מוגבלת ועל כן ההצעה לא הייתה מעשית.
גולדה מאיר לעומת זאת הציעה את הכרמל, שגם הוא היה מרוחק מהגבולות של המדינה היהודית בתוכנית החלוקה.
אולם היות חיפה שער-היציאה לצבא הבריטי הביאה לגניזת ההצעה.
ב-13 בדצמבר 1949 וכתגובת נגד להחלטה 194 של העצרת הכללית של האו"ם שהתקבלה ב-11 בדצמבר וקראה לבינאום ירושלים ובמקביל לאישור חוק האיחוד הירדני-פלסטיני ב, החליטה בממשלת ישראל להעביר את מוסדות השלטון מתל אביב לירושלים.
לצורך מיקום מוסדות השלטון ומוסדות המדינה הראשיים נערך חיפוש אחר שטח במרכז ירושלים באזור רחוב יפו ומשלא נמצא הוחלט על הקמת קריית הממשלה באזור גבעת רם שהייתה סמוכה אל מרכז העיר ומרכזי העסקים הראשיים.
עם זאת, משרדים רבים ויחידותיהם נותרו פזורים במבנים שכורים ברחבי העיר.
במהלך שנות השמונים רוכזו חלק ממשרדים אלה, ומשרדים חדשים שהוקמו (כגון משרד המדע והטכנולוגיה) לקריית הממשלה במזרח ירושלים בשכונת שייח' ג'ראח.
בשנת 2013 רוכזו משרדים נוספים למגדלי הבירה במערב העיר.
ממשלת ישראל כוללת משרדי ממשלה המופקדים על תחומים שונים.
רוב המשרדים פועלים במתכונת תחומיהם מאז העשור הראשון למדינה.
לחוק יסוד: הממשלה קובע: "הממשלה רשאית, באישור הכנסת, לאחד משרדים, לחלקם, לבטלם ולהקים משרדים חדשים." משיקולים קואליציוניים הוקמו במשך השנים משרדי ממשלה חדשים, ולעיתים מפוצל משרד קיים לשניים.
מאז קום המדינה, נרשמה מגמת עלייה במספר משרדי הממשלה בישראל.
בשנת 1949 פעלו 18 משרדים בלבד, ובמהלך שנות ה-50 וה-60 נע המספר בין 15 ל-20. משנות ה-80 ועד תחילת שנות האלפיים נשמר מבנה יציב יחסית, עם 20–22 משרדים.
לאחר ירידה זמנית ל-29 משרדים בשנת 2021, מספר המשרדים עלה שוב ל-34 בשנת 2022. נכון לשנת 2024 קיימים 31 משרדי ממשלה.
מספר המשרדים בישראל גבוה באופן מובהק בהשוואה לדמוקרטיות פרלמנטריות דומות בגודלן.
חוקרים מצביעים על כך שריבוי משרדים עלול להוביל לעלויות תקציביות עודפות, לפגוע בתהליכי עיצוב ויישום מדיניות, ולפגום באיכות השירותים הציבוריים.
בנוסף, הריבוי מקשה על חלוקת אחריות ברורה בין שרים, פוגע ביציבות הממשלתית ועלול לשחוק את אמון הציבור.
לנוכח זאת, הוצעו רפורמות מבניות שמטרתן לאחד משרדים ולקדם מודל בו פועלים מספר שרים תחת משרד אחד, כנהוג במדינות רבות בעולם.
לעיתים משתנים שמות המשרדים, כדי להדגיש היבטים מסוימים בפעילותם.
משרד ראש הממשלה: אחראי ליישום מדיניות ראש ממשלת ישראל, תיאום פעילויות משרדי הממשלה בתחומים השונים וניהול מהלכי שינוי ועבודות מטה ברמה הלאומית.
זהו משרד המטה המרכזי של ממשלת ישראל.
ממונה על הגופים הממשלתיים הנכללים ישירות באחריותו של ראש הממשלה, ובהם שירות הביטחון הכללי, המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים והלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
משרד הביטחון: ייעודו לעצב את יעדי הביטחון הלאומי שבאחריותו ולממשם.
באחריותו נכללים צה"ל והתעשיות הביטחוניות.
שר הביטחון נחשב לאחד התפקידים הבכירים בממשלה.
בגלל חשיבות התיק והמצב הביטחוני בישראל לעיתים קרובות ראשי הממשלה החזיקו גם בתיק הביטחון.
משרד החוץ: אחראי על קשרי החוץ של המדינה עם העולם כולו, ניהול השגרירויות והקונסוליות ברחבי העולם, הקשר עם כל שגרירי המדינות הזרות, וכל פעילות ההסברה.
זהו אחד המשרדים הבכירים שיש ולרוב הוא ניתן בידי סגן ראש הממשלה.
משרד האוצר: עוסק בגביית המסים וחולש על תקציבי כל המשרדים האחרים.
בנוסף, אחראי על קביעת המדיניות הכלכלית של הממשלה ועל ויסות הפעילות של המשק.
משרד המשפטים: אחראי על מערכת המשפט בישראל, על ענייני חקיקה מטעם הממשלה, על מדיניות של מינוי שופטים ועל סוגיות הקשורות בחוק וממשל.
המשרד לביטחון לאומי: נושא באחריות לביטחון לאומי והסדר הציבורי, אך הוא בעיקר מזוהה כמשרד האחראי על משטרת ישראל.
משרד הפנים: אחראי על מדיניות מתן אזרחות ומעמד, הסדרת מעמדם החוקי ואכיפת מדיניות הכניסה לארץ באמצעות רשות האוכלוסין וההגירה, ופיקוח על העיריות ויתר הרשויות המקומיות.
משרד האנרגיה והתשתיות: אחראי על תשתיות כגון חברת החשמל מחצבים כגון גז טבעי.
משרד הכלכלה והתעשייה: אחראי על עידוד התעשייה המסחר והתעסוקה במשק ועל תחום העבודה.
(נקרא בעבר משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה).
משרד החינוך: אחראי על מערכת החינוך בישראל.
משרד התרבות והספורט: אחראי על כלל הפעילות התרבותית והספורטיבית במדינה.
משרד הבריאות: אחראי על מערכת הבריאות בישראל, הסדרת רישוי מקצועות רפואיים ופרא-רפואיים, רישוי מוסדות רפואיים, רגולציה של תרופות, מזון וטכנולוגיות רפואיות, ופיקוח על קופות החולים לפי חוק ביטוח בריאות ממלכתי.
משרד הרווחה והביטחון החברתי: מטפל באוכלוסיות הנזקקות לסיוע, והוא ממונה על המוסד לביטוח לאומי, העוסק במתן קצבאות וגמלאות לתושבי המדינה.
משרד התחבורה והבטיחות בדרכים: אחראי על ניהול התשתית התחבורתית במדינה, ביבשה באוויר ובים, כולל המלחמה בתאונות הדרכים.
משרד הנגב, הגליל והחוסן הלאומי: אחראי על קידום וחיזוק הנגב, הגליל והחוסן הלאומי, קידום אוכלוסיית הצעירים ושיפור איכות חייהם של האזרחים הוותיקים.
משרד התקשורת: עוסק בהסדרת נושא התקשורת בארץ, ואחראי על קביעת מדיניות לחברות התקשורת השונות, ובהן חברות הטלפון והטלפון הסלולרי, ואחראי על דואר ישראל.
משרד הבינוי והשיכון: אחראי על מיזמי בנייה והתיישבות, שוק הנדל"ן, בניית שיכונים ושכונות חדשות.
המשרד להגנת הסביבה: עוסק בפיקוח, בקרה וניטור אקולוגי של מדינת ישראל.
משרד התיירות: עוסק בפיתוח של תוכניות לעידוד תיירות הפנים והחוץ במדינה ובפיקוח עליהן.
משרד החקלאות ופיתוח הכפר: עוסק בחקלאות ובמרחב הכפרי.
בין פעילויותיו העיקריות של המשרד: תכנון ההתיישבות ופיתוחה, החקלאות והכפר, שירותים וטרינריים ושימור קרקע וניקוז.
המשרד משתף פעולה עם גופים ציבוריים כמו רשות מקרקעי ישראל ונציבות המים.
משרד העלייה והקליטה: אחראי לקליטתם של העולים החדשים המגיעים לישראל.
המשרד לשוויון חברתי: אחראי על קידום אוכלוסיית בני המיעוטים.
המשרד לשירותי דת: אחראי על מתן שירותי דת לאוכלוסייה היהודית בישראל.
משרד החדשנות, המדע והטכנולוגיה: אחראי על קידום המדע והמו"פ (מחקר ופיתוח) בישראל, קביעת מדיניות בנושא זה ומתן ייעוץ בתחום כוח אדם מחקרי ומדעי לממשלה ולכפופיה.
כמו כן, אחראי המשרד על סוכנות החלל הישראלית.
משרד ירושלים ומסורת ישראל: המשרד הוקם במטרה לפעול למימוש חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל ולקדם בעיר עדיפויות מיוחדות לפיתוח בנושאי משק וכלכלה.
המשרד לשיתוף פעולה אזורי: אחראי על תכנון וקידום פרויקטים שונים של שיתוף פעולה אזורי בין ישראל לרשות הפלסטינית, ירדן, מדינות ערביות אחרות וטורקיה בתחומים של תעשייה והיי-טק, חקלאות יבשתית וימית, תיירות, איכות הסביבה ועוד.
משרד המורשת: תחומי אחריותו של המשרד הם רשות העתיקות ומועצה לשימור אתרים.
משרד התפוצות והמאבק באנטישמיות: תחומי אחריותו של המשרד הם דיפלומטיה ציבורית, חברה ותפוצות.
משרד ההתיישבות והמשימות הלאומיות: אחראי על נושא ההתיישבות והשירות הלאומי, החטיבה להתיישבות של ההסתדרות הציונית העולמית ורשות השירות הלאומי-אזרחי.
המשרד לעניינים אסטרטגיים: אחראי על קידום נושאים אסטרטגיים העומדים לסדר היום של מדינת ישראל.
חרותהממשלה התשע עשרההכנסת העשיריתה' באב ה'תשמ"א5 באוגוסט 1981התפטרות ראש הממשלהי"ט באלול ה'תשמ"ג28 באוגוסט 1983הממשלה העשריםג' בחשוון ה'תשמ"ד10 באוקטובר 1983קבלת חוק לפיזור הכנסתב' בניסן ה'תשמ"ד4 באפריל 1984יצחק שמירהממשלה העשרים ואחתהכנסת האחת עשרהט"ז באלול ה'תשמ"ד13 בספטמבר 1984התפטרות ראש הממשלהז' בתשרי ה'תשמ"ז10 באוקטובר 1986שמעון פרסהמערך
העבודההממשלה העשרים ושתייםי"ז בתשרי ה'תשמ"ז20 באוקטובר 1986הכנסת מילאה את ימיהכ"א בחשוון ה'תשמ"ט1 בנובמבר 1988יצחק שמירהליכוד
ההרכב הנוכחי של ממשלת ישראל
משרדשםסיעהכהונהשרי הממשלהמשרד ראש הממשלהראש הממשלה
בנימין נתניהוהליכוד29 בדצמבר 2022 ואילךהמשרד לעניינים אסטרטגיים (מ"מ)13 בנובמבר 2025 ואילךמשרד האוצרבצלאל סמוטריץ'הציונות הדתית
לא ח"כ29 בדצמבר 2022 ואילךשר נוסף במשרד הביטחוןשר נוסף במשרד האוצר השר אחראי
על שיקום הצפון והדרוםזאב אלקיןהימין הממלכתי8 בנובמבר 2024 ואילךמשרד האנרגיה והתשתיותאלי כהןהליכוד
לא ח"כ1 בינואר 2024 ואילךמשרד הביטחוןישראל כ"ץהליכוד7 בנובמבר 2024 ואילךהמשרד לביטחון לאומיאיתמר בן גבירעוצמה יהודית19 במרץ 2025 ואילךמשרד הבינוי והשיכוןחיים כץהליכוד
לא ח"כ17 בספטמבר 2025 ואילךמשרד הבריאות24 בנובמבר 2025 ואילךמשרד הרווחה והביטחון החברתי24 בנובמבר 2025 ואילךמשרד התיירות29 בדצמבר 2022 ואילךהמשרד להגנת הסביבהעידית סילמןהליכוד
לא ח"כ29 בדצמבר 2022 ואילךמשרד ההתיישבות והמשימות הלאומיותאורית סטרוקהציונות הדתית29 בדצמבר 2022 ואילךמשרד החדשנות, המדע והטכנולוגיהגילה גמליאלהליכוד18 במרץ 2024 ואילךמשרד החוץגדעון סערהימין הממלכתי
לא ח"כ8 בנובמבר 2024 ואילךמשרד החינוךיואב קישהליכוד
לא ח"כ29 בדצמבר 2022 ואילךמשרד החקלאות וביטחון המזוןאבי דיכטרהליכוד29 בדצמבר 2022 ואילךמשרד ירושלים ומסורת ישראלסגן ראש הממשלה
לא ח"כ28 במרץ 2023 ואילךשר נוסף במשרד המשפטיםמשרד התחבורה והבטיחות בדרכיםמירי רגבהליכוד
לא ח"כ29 בדצמבר 2022 ואילךמשרד התפוצות והמאבק באנטישמיותעמיחי שיקליהליכוד
לא ח"כ29 בדצמבר 2022 ואילךמשרד התקשורתשלמה קרעיהליכוד29 בדצמבר 2022 ואילךמשרד התרבות והספורטמיקי זוהרהליכוד
לא ח"כ29 בדצמבר 2022 ואילךסגני השריםמשרד ראש הממשלהאלמוג כהןעוצמה יהודית
לא ח"כ2 באפריל 2025 ואילךמשרד החוץשרן השכלהימין הממלכתי11 בנובמבר 2024 ואילךמשרד התקשורתישראל אייכלריהדות התורה19 בינואר 2026 ואילך
ממשלת ישראל האחת עשרה, בראשותו של לוי אשכול, פעלה מ-26 ביוני 1963 עד 22 בדצמבר 1964, בתקופת כהונתה של הכנסת החמישית.
הממשלה התפטרה ב-15 בדצמבר 1964.
הרכב הכנסת החמישית ערב הקמת הממשלה
ב-16 ביוני 1963 התפטר דוד בן-גוריון מראשות הממשלה בפעם האחרונה.
עם ההתפטרות היה לוי אשכול ליורשו הטבעי של בן-גוריון.
ניסיון שעשה בן-גוריון להביא את יגאל ידין אל הזירה הפוליטית, ולמנותו לראש הממשלה, ואולי לשר הביטחון, נתקל בהתנגדות.
ידין, שהיה עסוק אז בחפירות במצדה סירב להצעות אלו.
אשכול מונה בהסכמה כללית לראש הממשלה, ובתוך שבוע ימים הקים ממשלה חדשה, על פי אותו ההרכב הקואליציוני שבו פעלה ממשלתו של בן-גוריון.
משראה אשכול כי נראה שמרכז המפלגה יחליט על חידוש החקירה, נקט בצעד דרמטי וב-14 בדצמבר 1964 הודיע על התפטרותו מתפקיד ראש הממשלה, שכן אינו חופשי להחליט כרצונו בעניין ממלכתי, הוא הקמת ועדת חקירה משפטית.
ההתפטרות טרפה את קלפיו של בן-גוריון.
עתה סירב בן-גוריון להופיע בפני מרכז המפלגה שכן "לא אשחית דבריי על אוזן לא שומעת".
שרי מפא"י הבינו כי הם נדרשים לבחור בין עמדתו של בן-גוריון, שהיא בבחינת "יקוב הדין את ההר", לבין עמדתו של אשכול.
לאחר הפצרות השרים, ולאחר שנשיא המדינה הטיל על אשכול להרכיב ממשלה, שב אשכול והרכיב את הממשלה, בהרכבה הקודם, בתוך שבוע ימים לאחר התפטרותו.
הממשלה מנתה עם כינונה 15 שרים, והייתה בהרכב זהה לממשלת ישראל העשירית, למעט עזיבת ראש הממשלה, דוד בן-גוריון וחזרת זלמן ארן.
במהלך כהונת הממשלה עלה מספר השרים ל-16 עם מינויו של עקיבא גוברין לשר.
מפא"ימפד"לאחדות העבודה - פועלי ציוןפועלי אגודת ישראלפער בין כהונותיהם של שרים שונים באותו המשרד, משמעו מילוי מקום על ידי ראש הממשלה
ד' בתמוז ה'תשכ"ג - י"ז בטבת ה'תשכ"ה | 26 ביוני 1963 - 22 בדצמבר 1964משרדשרמפלגהכהונהשרי הממשלהמשרד ראש הממשלהראש הממשלה
לוי אשכולמפא"י26 ביוני 1963 - 22 בדצמבר 1964משרד הביטחוןסגן ראש הממשלהסגן ראש הממשלה
השר היוצא סיעה משרד עילת סיום התפקיד תאריך סיום התפקיד השר המחליף סיעה תאריך כניסה לתפקיד משה דיין מפא"י משרד החקלאות התפטרות 4 בנובמבר 1964 חיים גבתי לא היה חבר כנסת 9 בנובמבר 1964
ממשלת יפן (ביפנית: 内閣) היא הרשות המבצעת ביפן.
בראשה עומד ראש הממשלה, שממונה על ידי הדיאט, וחברים בה עד 14 שרים נוספים, אשר אותם ממנה ראש הממשלה, והוא יכול גם לפטרם.
הממשלה נותנת דין וחשבון באופן קולקטיבי לדיאט, ועליה להגיש התפטרותה בהתקבל הצעת אי אמון בבית הנבחרים (הבית התחתון).
ממשלת יפן במתכונתה הנוכחית פועלת מיסודה של חוקת יפן, אשר נכנסה לתוקפה בשנת 1947, אם כי מועצת שרים אף התקיימה ביפן תחת חוקת מייג'י בין השנים 1889–1946, אלא שאז היא הייתה כפופה לקיסר.
לפי החוקה, ראש ממשלת יפן הוא חבר הדיאט, וממונה בהחלטה של הדיאט.
לאחר מינוי ראש הממשלה הוא ממנה את שריו, כאשר לפחות מחציתם חייבים להיות חברי אחד מבתי הדיאט.
כל חברי הממשלה חייבים להיות אזרחים (במובן לא אנשי צבא).
חוק הממשלה משנת 2001 קובע כי מספר שרי הממשלה, לא כולל ראש הממשלה, לא יעלה על 14, אולם אם יש בכך צורך, ניתן להעלות את מספר השרים ל-17.
על הממשלה להתפטר בהתקיים אחד מן התנאים הבאים:
קבלת הצבעת אי אמון, או דחיית הצבעת אמון, על ידי בית הנבחרים, אלא אם אותו בית מתפזר בתוך 10 ימים;
התכנסות ראשונה של הדיאט לאחר בחירות כלליות לבית הנבחרים;
התפנות משרת ראש הממשלה או הכרזת כוונתו של ראש הממשלה להתפטר.
לפי החוקה, לממשלת יפן הסמכות הביצועית הבלעדית במדינה, ואף פעולות שהקיסר מבצע מתוקף תפקידו דורשות למעשה את עצת הממשלה ואישורה.
עיקר סמכויות הממשלה ניתנות לראש הממשלה, אשר מאצילן לשרים ומפקח על ביצוען.
עם הסמכויות הביצועיות של הקיסר, שכאמור נדרשות את אישור הממשלה נמנות:
הכרזה על בחירות כלליות לדיאט
סמכויות אחרות הניתנות לממשלה במפורש:
חתימה על אמנות, בכפוף לאישור הדיאט
ניסוח התקציב, אשר מאושר על ידי הדיאט
הענקת חנינה כללית או פרטית, קציבת עונש והשבת זכויות
חתימה על חוקים, שמתבצעת על ידי ראש הממשלה והשר הממונה
מינוי שופטים לבית המשפט העליון, וכן סגני שרים.