tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ה"דנאים" הוא השם שניתן לשבט ששלט בפלופונסוס ובאזור שמסביב לארגוס.
ה"אכאים" הוא השם של השבט ששלט לראשונה בשטחי יוון, וחי מסביב לבירתו – מיקנה.
אכאיה ביצירות הומרוס היא הממלכה של אגממנון, מפקד הכוחות היוונים.
ממלכתו שכנה בצפון הפלופונסוס, שטח שכיום מהווה את המחוזות היווניים אכאיה, קורינתוס וארגוליס.
האכאים ההומריים היו חלק מהתרבות המיקנית ששלטה ביוון מהמאה ה־16 לפנה"ס.
נמצאו מסמכים חִתיים המזכירים אומה במערב (ביחס לחת) בשם אָחִיַוָה.
הבולט בהם הוא מכתב טאוואגאלאווה, שחובר על ידי מלך חתי לא ידוע מתקופת האימפריה החתית (המאה ה־14 לפנה"ס), ומוען אל מלך אחיאווה, בהתייחסו אליו כאל שווה, ושממנו משתמע שהעיר מילאוואנדה (כנראה מילטוס) נמצאת בשליטת הנמען.
המכתב אף מתייחס ל"אירוע וילושה" מוקדם יותר, שהיה כרוך בפעילות עוינת מצד אחיאווה.
ההתייחסות המוקדמת ביותר לאותה ארץ מופיעה בתעודה שמתארת הפרות ברית מצד הווסאל החתי מַדוּאָטָה, ובו היא נקראת "אָחִיָה".
את השמות הללו זיהו חוקרים עם האכיים ממלחמת טרויה, ואת וילושה עם טרויה (דרך שם האקרופוליס של טרויה, איליון).
על אף הקרבה הפונֶטית, עדיין ניטש ויכוח על זיהוי זה.
בשנה החמישית לשלטון פרעה מרנפתח, קמה ברית בין תושבי לוּב ועממים צפוניים ותקפה את אזור הדלתה המערבית.
בין שמות העממים הפולשים היו האֶקְוֶושׁ, שאף אותם מזהים חוקרים עם האכיים.
גם אצל הומרוס מוזכרת מתקפה אכיית על הדלתה, ואודיסאוס מזכיר זאת בשוחחו עם נשמת מנלאוס בשאול.
מיתוסים יווניים מאוחרים יותר גורסים שהלנה בילתה את שנות מלחמת טרויה במצרים העתיקה, ולא בטרויה, ושלאחר המלחמה הגיעו האכיים למצרים כדי לקחתה, מה שאולי משקף מסורת עמומה על אותה מתקפה.
אותו מקור מציין שמרנפתח הביס את הפולשים, לאחר שהרג 6,000 חיילים ושבה 9,000 איש.
כדי לספור במדויק, מסופר שציווה ליטול את אברי המין של כל המתים שלא היו נימולים, ואת ידי המתים הנימולים; תיאור זה הוביל חוקרים לפקפק בזיהוי האקווש עם האכיים, מכיוון שככל הידוע, מילה לא הייתה נהוגה בקרב היוונים בעת ההיא.
לפי משה עמית, אין למנהג המילה עדות ביוון בתקופת הברונזה ולאחר מכן אבל קיימת השערה כי האכאים שחיו במזרח קיבלו כמה ממנהגי המקום וביניהם המילה.
השערה זאת יכולה לקבל חיזוק מכך שהמילה הייתה קיימת גם אצל הקולכים, שישבו בחוף המזרחי של הים השחור.
ה"חִיַוַ" מוזכרים בגרסה הלווית של הכתובת הדו-לשונית מצ'ינקיי; בגרסה הפיניקית השם המקביל הוא "דננים".
בכתובת אזתוד המאוחרת מעט לכתובת מצ'ינקיי מוזכרים בפיניקית ה"דננים" ובלווית ה"אַדַנַוַ".
ה"חִיַוַ" קרובים אטימולוגית לשם קוה.
איתן צור (נולד ב-17 באוקטובר 1963) הוא במאי טלוויזיה ישראלי, זוכה פרס האקדמיה לטלוויזיה, בוגר החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
באוניברסיטה החל גם הקשר המקצועי שלו עם אסף ציפור, קשר שהניב מספר יצירות טלוויזיה מוערכות אותן יצרו השניים יחד: סדרת המערכונים והסאטירה החמישייה הקאמרית, סדרת הדרמה הבורגנים וסדרת הדרמה עם הנגיעה הדוקומנטרית דֹבלה עולמי.
את כל הסדרות הללו איתן צור גם ביים.
בנפרד מעמיתו ציפור ביים צור פרקים בעונה השנייה של הסדרה בטיפול, את הדרמה הטלוויזיונית "מה אתה סח" שאותה כתב אבנר ברנהיימר על פי סיפור מאת גפי אמיר ופרקים בסדרה הדוקומנטרית סוף עונת התפוזים.
בשנת 2010 ביים את הסרט הראשון שלו באורך מלא, "התפרצות X", המבוסס על ספר באותו שם מאת עדנה מזי"א, שגם כתבה את התסריט.
בשנת 2008 ביים צור יחד עם קרן חכמה את הסדרה הפארודית-מוזיקלית "Red Band" בשיתוף עם אמני הבובות מקבוצת Puppet Folk Revival.
יצירתו מאופיינת בעבודת שחקנים מוקפדת, בעבודת מצלמה מאופקת אך מדויקת, ובאווירה ריאליסטית עם ניחוח אבסורדי, כסינתזה לכתיבתו של אסף ציפור.
איתן קולברג (נולד ב-1943) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
ב-2008 זכה בפרס רוטשילד למדעי הרוח ובפרס א.מ.ת למזרחנות.
איתן קולברג נולד בתל אביב לד"ר אירמה לבית פירסט וד"ר יהושע קולברג, רוקח.
בילדותו למד תאוריה מוזיקלית ופסנתר.
את לימודיו עשה בבית הספר היסודי בית חינוך ובתיכון עירוני א', שניהם בתל אביב, וכן בחטיבת הביניים ג'ואן אוף ארק ובבית הספר התיכון למוזיקה ולאמנויות בניו-יורק.
החל ללמוד ערבית בתיכון עירוני א' אצל מרים סולל ואברהם לביא.
נרשם ללימודים באוניברסיטה העברית (1963-64) בחוגים לאנגלית ולשפה וספרות ערבית.
למד תורה מפיהם של מאיר יעקב קיסטר, דוד איילון, יהושע בלאו, משה פיאמנטה ופסח שנער.
סיים תואר ראשון ב-1966 ותואר שני ב-1968 (שניהם בהצטיינות יתירה).
את לימודי הדוקטורט עשה באוניברסיטת אוקספורד בשנים 1969–1971 תחת הנחייתם של שמואל שטרן וריצ'רד וולצר.
עבודת הדוקטור שלו עוסקת ביחסה של השיעה האִמאמית לחברי הנביא מוחמד.
בשנת 1972 הצטרף לחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית, שם שימש עד לפרישתו לגמלאות בשנת 2006. לימד קורסים על פרשנות הקוראן, ספרות שיעית קלאסית, טקסטים צופיים, מות קדושים באסלאם של ימי-הביניים, וההדרת כתבי יד.
בשנים 89–1987 כיהן כראש המכון ללימודי אסיה ואפריקה, ובשנת 1991 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
מופקד הקתדרה בחקר האסלאם ע"ש מקס שלסינגר.
לימד באוניברסיטת ייל (1978-79), וכן שימש כעמית מחקר במכון ללימודים מתקדמים בפרינסטון (פעמיים) ובמכון ללימודים מתקדמים של האוניברסיטה העברית (פעמיים).
ב-1993 נבחר כחבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ובשנים 2001–2007 ייצג את האקדמיה בוועדה המתמדת למדעי הרוח של קרן המדע האירופית.
נשוי לכנרית בת-שבע לבית סבלדי ואב לאופיר וירון קולברג.
אחיו הוא אילון קולברג, פרופסור בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד ומומחה לתורת המשחקים.
איתן קולברג עוסק בעיקר בהגות, בדוקטרינה ובספרות של השיעה השנים-עשרית (האִמאמית) בימי הביניים, וכן בספרות הצופית (מיסטית) ובסוגיית מות הקדושים באסלאם.
אוסף כללי ההתנהגות של הצוּפים ופגמי הנפש וריפויים
הוא מהדורה מדעית של שני חיבורים מאת המלומד הצופי אבו עבד אלרחמן אלסֻלַמי (מת בשנת 1021).
החיבור הראשון עוסק בכללי ההתנהגות שבהם חייב הצופי ביחסיו עם אלוהיו, עם עצמו ועם חבריו לדרך המיסטית.
עניינו של החיבור השני הוא הנפש כמשכן הפיתויים והתאוות ודרכי הטיפול בפגמיה.
המהדורה מתבססת על מספר כתבי-יד, וכוללת מבוא באנגלית על חייו וחיבוריו של אלסלמי ועל מקומו בספרות הצופית של ימי הביניים.
הספר יצא לאור בירושלים בשנת 1976, פורסם מחדש בקהיר בשנת 1981, והודפס מחדש בטהראן בשנת 1990, עם תרגום פרסי של המבוא.
הוא אסופת מאמרים הכוללת את רוב מחקריו של קולברג בשנים 1975 עד 1988. המאמרים עוסקים בהגות, בהיסטוריה ובספרות הדתית של השיעה השנים-עשרית.
עוסק קולברג במלומד השיעי אבן טאווס (1193-1266) , שחי בעיראק בתקופת הפלישה המונגולית.
חלקו הראשון של הספר דן בחייו, בחיבוריו, בדרכי עבודתו ובספרייתו של אבן טאווס.
החלק השני והעיקרי כולל רשימה מוערת של כל החיבורים (669 במספר) שמהם מצטט אבן טאווס בספרים פרי עטו שהגיעו אלינו.
חיבורים אלה נכללו רובם ככולם בספרייתו הפרטית העשירה, והם עוסקים במגוון רחב של נושאים: מסורת (שיעית וסונית), תפילות, פרשנות הקוראן, שבחי הנביאים והאמאמים, הלכה, מוסר, היסטוריה, ספרות, דקדוק, אסטרונומיה/אסטרולוגיה, גנאלוגיה ועוד.
כשליש מהספרים הללו לא הגיע לידינו, ועל מקצתם לא היה ידוע כלל עד כה.
ערכה של הרשימה הוא כפול: מצד אחד היא מאפשרת הצצה נדירה אל עולמו האינטלקטואלי של מלומד מוסלמי מימי הביניים באמצעות שיחזור חלקי של ספרייתו.
מצד שני הרשימה פותרת בעיות שונות בהיסטוריה של הספרות השיעית בימי הביניים.
תרגום פרסי של הספר ראה אור בקום (אחד המרכזיים הדתיים העיקריים באיראן) בשנת 1993.
התגלות וסילוף: ספר חילופי הנוסח של הקוראן מאת אלסיארי
כתב איתן קולברג בצוותא עם פרופסור מוחמד עלי אמיר-מועזי מבית הספר ללימודים גבוהים בסורבון והמכון הלאומי לשפות המזרח ותרבויותיו (פריז).
הספר מורכב משני חלקים עיקריים.
חלקו הראשון הוא מהדורה מדעית של חיבור מאת מחבר שיעי בן המאה התשיעית שעניינו חילופי הנוסח של הקוראן.
לנושא זה משמעות ניכרת בספרות השיעית, משום שלדעת כמה מחכמי השיעה הקדומים, הטקסט הקוראני סולף על ידי מתנגדיו של עלי במטרה להשמיט מתוכו את הפסוקים המזכירים את זכותו של עלי לשלטון, או המגנים את אויביו.
דעה זו איננה מקובלת כיום על רובם הגדול של השיעים, אך היא קנתה לה שביתה בקרב השיעה במאות הראשונות של האסלאם.
החיבור, המורכב מ-725 מסורות (אמרות המיוחסות לאמאמים השיעיים), הוא אחד הטקסטים השיעים הקדומים ביותר שהגיעו לידינו.
הוא כולל דוגמאות רבות של חילופי נוסח של הקוראן, אשר חלקן אינו מוכר משום מקור אחר.
לחילופי נוסח אלה נודעת חשיבות רבה להכרת ההיסטוריה של עריכת הטקסט הקוראני.
המהדורה מבוססת על ארבעה כתבי-יד ועל מבחר מקורות נוספים.
חלקו השני של הספר (באנגלית) נפתח בהקדמה העוסקת בשני עניינים עיקריים: 1. סוגיות היסטוריות הקשורות לאיסוף הקוראן ולטענות בדבר סילוף הטקסט הקוראני.
2. תולדות חייו של אלסיארי וחיבורו על חילופי הנוסח של הקוראן.
עיקרו של החלק האנגלי הוא פרק ההערות, שאותו חיבר קולברג.
הערות אלה כוללות הפניות לחיבורים נוספים, הסברים להבהרת הטקסט, וזיהוי האישים המופיעים בשלשלת המסירה של המסורות השונות.
מטרתן של ההערות היא לתרום להבנת חיבורו של אלסיארי ומקומו במסגרת ספרות ימי-הביניים.
רוב מאמריו עוסקים בנושאים שונים מתחום האמונה, הספרות וההלכה השיעית.
קולברג הקדיש מספר מאמרים להבהרת מונחים מרכזיים בשיעה.
לדוגמה: ראפצ'ה, כינוי גנאי לשיעה.
קולברג מראה שהשיעים הפכו את הקערה על פיה בכך שפירשו את המונח ככינוי של כבוד.
תקייה, החובה להסתיר את האמונה בשעת סכנה.
לחובה זו משמעות מיוחדת עבור השיעים, מאחר שהם היו לא-פעם מיעוט נרדף.
לצד גילויים רבים של תקייה קיימת אף מגמה הפוכה: ידוע על שיעים שונים שהצהירו בגלוי על אמונתם ואף שילמו על כך בחייהם.
קולברג מצביע על המתח בין שתי התפיסות הללו לאורך ההיסטוריה של השיעה.
מֻחַדַת' ("מי שמלאך מדבר עמו"), מונח המציין את האמאם השיעי כמקבל ידע ממקור שמימי.
רג'עה ("חזרה"), האמונה שלפני תחיית המתים חלק מהמאמינים השיעים וחלק מאויביהם יושבו לתחייה ואז המאמינים ינקמו באויביהם.
בראא'ה, החובה להימנע מכל מגע עם אויבי האמאמים.
הבראא'ה נתפסת כצידה השני של הולאיה – חובת הנאמנות לאמאם.
אבו תֻראב, כינוי שניתן לעלי, ואשר קיימת מחלוקת לגבי משמעותו.
קולברג עוקב אחר ההסברים השונים שניתנו לכינוי זה.
את'נא עשריה ("השיעה השנים-עשרית"), הכינוי שניתן בשלב מאוחר יותר לשיעה האמאמית.
המחבר בוחן את המעבר מהמונח "אמאמיה" למונח החדש, ובמאמר נוסף מביא את הדוגמאות הקדומות ביותר לשימוש ב"את'נא עשריה".
מטרת המאמר לבחון את התפתחות תפיסת הג'יהאד אצל השיעה ולעמוד על ההבדלים בין תפיסה זו לבין התפיסות המקובלות באסלאם הסוני.
מאמר אחד עוסק במעמדו של ה"ולד זנא" (מי שנולד מיחסי מין אסורים),
ומאמר נוסף דן במעמדו בהלכה השיעית של מוסלמי שאיננו שיעי.
קולברג כתב סקירה כללית על ספרות החדית' (מסורות) השיעית
וכן בחן שלשלת מסירה יוצאת דופן בספרות השיעית.
מאמר נוסף עוסק באֻצול ("מקורות", "שורשים"), שהם החיבורים הקדומים ביותר של השיעה.
מקובל לומר שהיו 400 חיבורים כאלה; כיום נותרו רק כ-20. המאמר דן בהיסטוריה של האֻצול, במאפייניהם ובזהות מחבריהם.
מאמר המשלב חומר מספרות החדית' והפולמוס עוסק ביחסה של השיעה לצחאבה (חברי הנביא).
בעיני הסונים הצחאבה הם תומכיו הראשונים של הנביא מוחמד ומהווים את דור הזהב של האסלאם, ואילו השיעים קובעים שרוב הצחאבה הם חוטאים, מאחר שלא הכירו בעלי כיורשו של מוחמד.
שאלת היחס לחברי הנביא היא עד ימינו אחת מנקודות המחלוקת העיקריות בין הסונים לשיעים.
הפולמוס בין הסונה לשיעה כפי שהוא משתקף בחיבוריו של אבן טאווס (ר' לעיל) הוא נושאו של מאמר נוסף.
הקוראן – פרשנות וחילופי נוסח
קולברג הקדיש שני מאמרים לדיון בספרות הפרשנות השיעית הקדומה ובחיבורו של אלסיארי "התגלות וסילוף".
מאמר אחד סוקר את מחקר השיעה במערב,
והשני עוסק בתיאורים במערב—בעיקר בימי-הביניים—אודות נסיבות מותו של הנביא מוחמד.
קולברג כתב למעלה מ-30 ביוגרפיות על אנשי דת ומלומדים מוסלמים (בעיקר שיעים).
ביוגרפיות אלה הן ברובן פרי מחקר מקורי, וחלקן הגדול פורסם כערכים באנציקלופדיה של האסלאם ובאנציקלופדיה איראניקה.
שתי ביוגרפיות שנכתבו כמאמרים בשיתוף עם פרופסור בנימין זאב קדר עוסקות ברופאים נוצריים שחיו בעולם המוסלמי והיו בקשר הדוק עם הצלבנים.
ספר יובל לכבודו ולקריאה נוספת
בספר היובל כלול מאמר מפורט הסוקר הן את חייו של קולברג והן את תרומתו למחקר מאת פרופסור פרנק סטיוארט:
281–307. גרסה עברית: מות קדושים והקרבה עצמית באסלאם הקלאסי.
דמותו של הנביא מוחמד כשהיד.
עיונים באסלאם הקדום: דברים שנאמרו ביום העיון לכבוד מאיר קיסטר במלאת לו תשעים שנה, האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ירושלים 26 (2004), עמ' 10–12.
איתן שֵׁשִׁינסקי (נולד ב-29 ביוני 1937) הוא פרופסור אמריטוס לכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים.
עמד בראש ועדות ציבוריות אחדות הקרויות על שמו.
איתן ששינסקי נולד בקיבוץ עין חרוד להורים יוצאי גרמניה וגדל יחד עם אחותו בחיפה.
סיים את לימודיו בבית הספר הריאלי במחזור ל"ו (1955), ואת שירותו הצבאי עשה במסגרת גרעין נח"ל של המחנות העולים.
למד כלכלה באוניברסיטה העברית וקיבל תואר ראשון ב-1961 ותואר שני ב-1963, שניהם בהצטיינות יתרה.
הוא המשיך את לימודיו ב-MIT וב-1966 קיבל תואר דוקטור בכלכלה בנושא: "תאוריה של ייצור ושינויים טכנולוגיים".
ב-1967 הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית, במחלקה לכלכלה, בשנת 1971 הועלה לדרגת פרופסור חבר וב-1974 מונה לפרופסור מן המניין.
כיהן כפרופסור אורח באוניברסיטאות רבות ומ-1997 הוא מבקר קבוע באוניברסיטת פרינסטון.
מופקד הקתדרה ע"ש סר אייזיק וולפסון באוניברסיטה העברית בירושלים.
עד לפטירתה ב-2025, היה נשוי לד"ר רות ששינסקי (לבית אברמוביץ), שכיהנה כחברת סגל בחוג לסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית.
בשנים 1972–1974 היה יועץ כלכלי לכנסת, וב-1985 היה יועץ לענייני רווחה במשרד ראש הממשלה.
ב-1986 ייעץ לממשלת מקסיקו לרפורמה במיסוי.
כיהן כנשיא האגודה הישראלית לכלכלה בשנים 2004–2006.
ששינסקי עמד בראשן של מספר ועדות ציבוריות שנקראו על שמו:
ב-1987 עמד בראש ועדת ששינסקי, שפעלה לגיבוש רפורמה במס הכנסה ליחידים.
ב-1995 היה חבר בוועדה להפרטת החברות הממשלתיות בעזרת הענקת אופציות לאזרחי המדינה.
עמד בראש ועדת ששינסקי (חוק הנפט) שהוקמה בשנת 2010 על ידי שר האוצר יובל שטייניץ לבחינת מדיניות המיסוי של תגליות גז טבעי ונפט בישראל, שמונתה בעקבות הכרזות על תגליות גז משמעותיות.
הוועדה המליצה בטיוטת המסקנות שלה להגדיל את חלקה של המדינה בהכנסות מתגליות גז ונפט.
המלצות הוועדה הסופיות ניתנו בינואר 2011, ומומשו בחוק מיסוי רווחי נפט, התשע"א-2011.
עמד בראש ועדת ששינסקי 2 שהוקמה בשנת 2013 על ידי שר האוצר יאיר לפיד לבחינת מדיניות התמלוגים המתקבלים תמורת השימוש של גורמים פרטיים במשאבי טבע לאומיים.
בשנת 2021 אמר ששינסקי שמסקנות הוועדה משנת 2013 שגויות, והודה כי טעה.
הוא אמר שהתחזיות על הכנסות של מאות מיליארדים מהגז הן מופרכות, ולהערכתו חלקם של האזרחים בתגליות הגז יהיה נמוך משמעותית מה-60% שהובטחו לציבור בזמן דיוני הוועדה.
בשנים 1989–1992 כיהן כיו"ר חברת העובדים.
בשנים 1990–1995 כיהן כיו"ר דירקטוריון כור תעשיות.
כיהן כדירקטור בתדיראן, מכתשים אגן תעשיות, בנק דיסקונט, כיו"ר דירקטוריון כור שוקי הון ויו"ר דירקטוריון קרן הפנסיה "נתיב" וכחבר בוועדת ההשקעות של בית ההשקעות "פסגות".
נבחר כעמית בחברה האקונומטרית, חבר זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-1984. חבר האקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
בעל תואר דוקטור כבוד מבית הספר לכלכלה בסטוקהולם.
ב-2011 הוענק לו תואר כבוד לכלכלן זר על ידי האגודה האמריקאית לכלכלה (AEA) .
בדצמבר 2011 קיבל את אות אביר איכות השלטון.
איתן צֶ'רְנוֹב (16 בספטמבר 1935 – 24 בדצמבר 2002) היה מדען ישראלי, פרופסור במחלקה לאבולוציה, סיסטמטיקה ואקולוגיה (כיום המחלקה לאקולוגיה, אבולוציה והתנהגות) במכון למדעי החיים על שם אלכסנדר סילברמן באוניברסיטה העברית.
מחקריו הרבים עסקו בפלאונטולוגיה, בארכאוזואולוגיה, בפלאואקולוגיה ובזואוגאוגרפיה קדומה.
צ'רנוב נולד כבן יחיד למשפחה קשת יום בפלורנטין שבדרום תל אביב.
בילדותו נשלח להתגורר אצל קרובי משפחה בעין ורד, שם החל להתעניין לראשונה בצפרות ובאיסוף ציפורים.
לקראת כיתה ו' חזר לביתו בתל אביב ולמד בבית הספר "אחד העם".
בנעוריו חבר לנערים נוספים בתל אביב (בהם אוריאל ספריאל ועוזי ריטה), אשר הקימו פינת חי וגינת ירק וגם אספו ציפורים.
התעניינותם בזיהוי ומיון בעלי החיים גברה והם פנו לגן הזואולוגי שבמכון הפדגוגי של יהושע מרגולין.
שם הם טופחו על ידי פרופסור היינריך מנדלסון והזואולוג חיים מירום והקימו את "אגודת צעירים חובבי החי", אשר עסקה במציאה וזיהוי של בעלי חיים וצמחים.
בהמשך קיבלו שיעורים בהתנדבות מפרופסור חנן ביטינסקי-זלץ ומיצחק ברש.
הקבוצה קיבלה מעיריית תל אביב חדר בבית הנוער ביפו (ששכן במסגד חסן בק) שם העבירו פעולות ושיעורים בנושא טבע.
שם גם פגש את אורה, חניכתו, שלימים נישאה לו.
איתן לא גויס לצה"ל עקב אוושה בלב, ופנה ללימודי ביולוגיה באוניברסיטה העברית.
בשנה השלישית ללימודיו החל לשקוד על עבודת גמר בהנחיית פרופ' גאורג האז.
בשנת 1960 קיבל תואר שני על עבודה בנושא "עצמות מאובנות של ציפורים שניצודו על ידי האדם הקדמון במערות פרה היסטוריות בישראל".
ב-1966 סיים דוקטורט בנושא יונקים שנמצאו באתרים פרה-היסטוריים, והתמנה למרצה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1969 התמנה למרצה בכיר.
ב-1972 היה חוקר במרכז לפלאונטולוגיה בניירובי שבקניה.
צ'רנוב היה אספן עצמות ושלדים מחפירות ארכאולוגיות והאוסף שיצר הוא מהגדולים בישראל בנושא.
הוא היה בין מייסדי "המועצה הבינלאומית לארכאוזואולוגיה" ומחלוצי התחום בישראל.
צ'רנוב היה פעיל בארגונים ובמוסדות שעסקו בשמירת הטבע בארץ ישראל.
צ'רנוב עמד בראש המרכז לחקר וניהול הסביבה ב-1980 והוועדה המקצועית העליונה של רשות שמורות הטבע בשנים 1979-1982. ב-1991 ייסד את המחלקה לאבולוציה, סיסטמטיקה ואקולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא גם היה מעורב בהקמת רשות שמורות הטבע, שימש כשומר הראשון שלה ולאחר מכן כחבר במועצה המייעצת המדעית שלה.
כמו כן, הוא כיהן במועצת המנהלים של החברה להגנת הטבע ובוועדות שימור טבע אחרות, כולל ועדת אונסק"ו-MAB (האדם והביוספירה) ו-SCOPE (הוועדה המדעית לבעיות הסביבה).
בין השנים 1986–2002 היה עורך שותף של כתב העת העברי לאיכות הסביבה "סביבות".
נפטר ב-2002 ממחלת הסרטן והותיר אחריו את רעייתו אורה איתן ואת ילדיו דן ונועה.
בשנת 2005, נקרא על שמו מין הזוחל המאובן ג'ודאהזאורוס אשר נמצא והוגדר בישראל, Judeasaurus tchernovi.
איתן תבור (1962 – 26 במאי 1999) היה מחלוצי התקליטנים בישראל.
בשנות השמונים היה סולן להקת "קסבה".
שימש תקליטן במועדונים התל אביביים "שירוקו" ו"אליזבת".
נחשב מהראשונים שהכירו לקהל הישראלי את סגנונות האסיד טכנו והטכנו.
איתן טויטו נולד לדניאל ולרחל בלוד, כבן הזקונים במשפחה בת עשרה ילדים.
משפחת טויטו עלתה לישראל מתוניסיה ב-1954 והתיישבה בלוד.
המשפחה הייתה מסורתית ואילו איתן התרחק מהדת, דבר שהביא לעימותים עם אביו.
בגיל צעיר עברו לבת ים שם החלה אהבתו למוזיקה.
כילד היה מופנם ולא נטה לשתף חברים או בני משפחה בנושאים שהעסיקו אותו.
לאחר שסיים את השירות הצבאי נסע ללונדון.
שם הלך להופעות, קנה בגדים ובעיקר רכש הרבה תקליטים, שאת חלקם לא ניתן היה להשיג בישראל.
באותה תקופה הייתה הלהקה הסקוטית "The Associates" אהובה עליו ובמיוחד סולן הלהקה בילי מקנזי.
באמצע שנות השמונים שימש כתקליטן ב"נואיבה ים-תיכונית", כפר נופש שפעל במכמורת.
לאחר מכן עבר לתל אביב והחל לעבוד כתקליטן בלובי של מלון ימית בעיר.
תבור הצטרף בשנת 1986 כסולן ללהקת הגל החדש "Indirect Speech" (החליף את דלית קהן).
לאחר הפקת סינגל, שלא הצליח ברדיו, עזב תבור את הלהקה.
בעקבות המלצתו של יעקב גלעד, צורף תבור ב-1988 לערך כסולן ללהקת "קסבה".
הלהקה כללה גם את הגיטריסטים זיו גולנד ואורן אליעזרי והמתופף ז'אן ז'אק גולדברג, חתמה על חוזה הקלטות בהד ארצי, הופיעה והוציאה שני סינגלים.
לאחר כשנה וחצי הוחלף תבור בסולן אחר.
בסוף שנות ה-80 החל לעבוד כתקליטן במועדון "זמן אמיתי", שנפתח אז והיה גדול בהרבה מהמועדונים שעבד בהם לפני כן.
בשנת 1994 יצא לאמסטרדם ולאחר ששב לישראל הפסיק לעבוד כתקליטן, שב לגור אצל הוריו בבת ים ועבר תקופה ארוכה של התבודדות.
תבור נטל את חייו בהצתה עצמית בחוף הים של בת ים ב-26 במאי 1999, ונפטר בבית החולים לאחר שלושה ימים ב-29 במאי 1999.
השאיר אחריו אם ותשעה אחים ואחיות.
אִיתֶר-פִּישַה (תעתיק פונטי: i-te-er-pi/pi4-ša) - היה מלך איסין, בשנים 1834-1831 לפנה"ס לערך (על פי הכרונולוגיה התיכונה).
על פי ספרם של וסרמן ובלוך הוא שלט בין השנים 1824-1827 לפנה"ס.
איתר-פישה היה יורשו של זמביא, אך לא ידוע לנו בן של מי הוא היה.
לפי רשימת המלכים השומרית איתר-פישה שלט במשך 4 שנים, לפי רשימת מלכי אור ואיסין הוא שלט בשמך 3 שנים.
ניהל מלחמה עם ראש שבט אמורי ימותבל כודור-מבוך שהצליח לכבוש ולהשתלט על לרסה וכאזאלו.
ברוב שנות מלכותו הוא שלט גם בעיר הקדושה ניפור, עובדה זו משתקפת בתעודות אשר נמצאו בעיר, רק בשנת שלטונו הראשונה, בחלק מן הזמן, שלט בניפור ורד-סין מלך לרסה.
איתן שטיינברג הוא מלחין ומנצח ישראלי בתחום המוזיקה הקונצרטנטית, ופרופסור מן המניין בחוג למוזיקה באוניברסיטת חיפה.
יצירותיו המוזיקליות כוללות יצירות תזמורתיות, יצירות קאמריות, יצירות תיאטרון-מוזיקה, יצירות למקהלה ויצירות סולו.
בין הנושאים אותם הוא חוקר ביצירתו: טיפול בטקסט; שימוש בקול בדרכים חדשניות; פיתוח מוזיקלי בלתי ליניארי; דיאלוג בין מקורות השראה עממיים ועתיקים לבין שפה מוזיקלית עכשווית ואישית; ועיבודים לשירי עם מרחבי העולם.
אחרי נגינה ארוכת שנים בכינור ובחליל צד, איתן שטיינברג למד קומפוזיציה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים (1981-1985, תואר ראשון ותעודת אמן), השתלם בסיינה, איטליה (1985, דיפלומה), והשלים את לימודיו לתואר דוקטור באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ארצות הברית (1994-99).
בין מוריו נמנים המלחינים מרק קופיטמן, לוצ'אנו בריו, פרנקו דונטוני, פיטר מקסוול-דייוויס וריצ'רד פלסיאנו.
מאז שנת 2000 נמנה שטיינברג על סגל המורים בחוג למוזיקה של אוניברסיטת חיפה.
בין השנים 2005–2010 כיהן כראש החוג, וכיום הוא פרופסור מן המניין.
בין הפרסים בהם זכה: פרס אקו"ם ע"ש פאול בן-חיים על מפעל חיים בתחום המוזיקה הקונצרטנטית (2015), פרס אקו"ם בקטגוריה "הישג השנה" (2012), פרס לנדאו לאמנויות הבמה (2010), פרס ראש הממשלה למלחינים (2007, 2018).
אנסמבל סולני תל אביב עם המנצח ברק טל, אנסמבל מיתר, אנסמבל מודאליוס, הרביעייה העכשווית, אנסמבל מוזיקה נובה, אנסמבל שש-בש, ועוד.
שיתוף הפעולה שלו עם רעייתו, הזמרת והיוצרת הרב-תחומית אתי בן-זקן, הניב למעלה משלושים יצירות שכתב לקולה, והיא מרבה לבצע את יצירותיו בישראל ובחו"ל.
מוזיקאים ישראלים נוספים שביצעו מיצירותיו כוללים את המנצח איתי טלגם, נגן הויולה אבשלום שריד, הפסנתרנית מיכל טל, הפסנתרנית עפרה יצחקי, הפסנתרנית אירנה פרידלנד, נגנית הנבל גתית בועזסון, נגן העוגב יובל רבין, נגן הגיטרה עודד שוב ואמנית הקול ענת פיק.
באוקטובר 2013, במסגרת פסטיבל המוזיקה הבינלאומי בטביליסי, גאורגיה, הוקדש קונצרט ליצירותיו של שטיינברג, בביצוע התזמורת הסימפונית הממלכתית של טביליסי והמנצח Vakhtang Kakhidze, עם הסולנים הישראלים אתי בן-זקן (קול) ואבשלום שריד (ויולה).
יצירותיו של איתן שטיינברג תועדו ב"קול המוסיקה", בערוץ הראשון, בטלוויזיה הבריטית BBC, בטלוויזיה האסטונית, ברדיו הגרמני VDR, ברשתות רדיו שונות בארצות הברית, ועל גבי תקליטורים.
איתן שטיינברג מופיע גם כמנצח על יצירותיו, ומשתף פעולה עם אמנים מתחומי התיאטרון והווידאו.
בין השאר שיתף פעולה עם הבמאית מיכל גוברין ועם היוצרת הבין-תחומית מרית בן-ישראל.
הוא פעיל כשופט בתחרויות מוזיקה למבצעים ולמלחינים.
שיתוף הפעולה עם אתי בן-זקן
איתן שטיינברג ואתי בן-זקן (שנישאו ב-1992) משתפים פעולה מאז סוף שנות ה-80 הן כצמד מלחין-מבצעת, והן כצמד יוצרים.
במסגרת שיתוף הפעולה מלחין-מבצעת, שטיינברג הלחין שורה של יצירות ווקאליות בדיאלוג עם יכולותיה הפרפורמטיביות של בן-זקן.
יצירות אלה מציגות אופני טיפול שונים בטקסט, ומשלבות שירה, דיבור, מלמול, אפקטים קוליים ומשחק תיאטרלי.
יצירות אחרות שכתב לקולה בנויות על טקסטים רב-לשוניים, בין השאר בעברית, ערבית, אנגלית, לאדינו, ארמית ולטינית.
לצד כתיבת מוזיקה מקורית, שטיינברג מרבה לעסוק בפרויקטים של עיבודים לשירי-עם, שירים אשר נאספים ונבחרים במשותף עם בן-זקן.
ביניהם הפרויקט ארוך השנים "הכלה מתירה צמותיה – החתן מתעלף – שירי אהבה יהודיים-ספרדיים", והפרויקט "I Love My Love – Folk Songs" ובו עיבודים לשירי-עם ממקורות תרבותיים שונים.
כצמד-יוצרים, שטיינברג ובן-זקן יצרו עד כה 6 מופעי תיאטרון-מוזיקה, שבהם המוזיקה הולחנה על ידי איתן שטיינברג, והטקסט, הבימוי והעיצוב נוצרו על ידי אתי בן-זקן.
ב-4 מן המופעים בן-זקן גם ביצעה את התפקיד הראשי.
שטיינברג ובן-זקן מרבים להרצות במשותף, וב-2009 הוזמנו על ידי Schusterman Foundation Visiting Artist Program לשלושה חודשי שהייה ביוסטון, ארצות הברית.
במהלך שהייה זו הרצו על פעילותם האמנותית, ובן-זקן ביצעה מיצירותיו של שטיינברג, בין השאר בשני קונצרטים ב-Rothko Chapel.
בשנת 2013 אתי בן-זקן ואיתן שטיינברג יסדו את אנסמבל "מודאליוס" – אנסמבל רב-סגנוני ובין-תרבותי של סולנים מתחומי המוזיקה הקלאסית והאתנית.
יצירה זו עוסקת בהתפתחות מוזיקלית שאיננה מתרחשת באמצעות מוטיב או נושא, אלא באמצעות יחידות קצרות שלכאורה אינן קשורות זו בזו, ובכל זאת חולקות משהו משותף.
בהשראת משפט של איינשטיין, האומר שהעבר והעתיד הינם רק כיוונים – כמו ימין ושמאל, קדימה ואחורנית – שטיינברג חוקר ביצירה זו המשכיות מוזיקלית המורכבת מיחידות המשתנות בהתמדה.
מחקרו הניב המשכיות של גרסאות שונות ודומות: ב-2008 הלחין את "תהליכים קוסמיים בלב" כיצירה לתזמורת קאמרית (בהזמנת תזמורת הקאמרטה הישראלית ירושלים, שביצעה אותה בבכורה).
ב-2012 הלחין את "תהליכים קוסמיים II" לאנסמבל ייחודי של 11 נגנים (עבור האנסמבל הגרמני ("El Perro Andaluz".
ב-2013 הלחין גרסה לתזמורת סימפונית בשם "תהליכים קוסמיים III" (עבור התזמורת הסימפונית של טביליסי, גאורגיה, שביצעה אותה בבכורה).
בשנת 2017 הולחנה "תהליכים קוסמיים בלב IV" ובוצעה באסטוניה בניצוח אנדרס מוסטונן.
זהו קונצ'רטו לויולה שהולחן בהזמנת הסינפונייטה הישראלית באר שבע, ובוצע על ידה בבכורה, עם הסולן אבשלום שריד והמנצח דורון סלומון.
כך כותב שטיינברג על היצירה:
"עד למלחמת העולם השנייה, התגוררו כמה מאחיו ואחיותיו של סבי בבית משפחת שטיינברג ברחוב קניג-שטראסה 33, בעיר מינסטר שבגרמניה.
בעוד ששמעתי מהורי על אחיו ואחיותיו של סבי הוגו, הרי שנסיבות מותם לא הוזכרו.
לאחרונה, בעת ביקור של אחי הבכור אילן במינסטר, הוא נתקל בשתי מרצפות אבן קבועות על המדרכה זו לצד זו, ועליהן כתוב:
הלנה שטיינברג, ילידת 1882, נהרגה בבריחתה במהלך הגירוש, 3.11.1941
האבנים נקבעו ברחוב קניג-שטרסה, בכניסה לבית מספר 33, והמונצחים הם אחיו ואחותו של סבי.
אבנים אלה הינן חלק מפרויקט הנצחה רחב היקף של האמן הגרמני גונטר דמניג, בשם Stolpersteine (בתרגום מילולי: "אבני נגף") – אשר כולל אלפי אבני-הנצחה שנקבעו ברחובותיהן של עשרות ערים ברחבי אירופה, כל אחת מהן מוקדשת לאדם אחד מקורבנות הנאצים.
המפגש המחודש והמפתיע עם שניים מאחיו של סבי החזיר אל המשפחה את הקשר בן מאות השנים לעיר מינסטר, מקום מושבה של משפחתנו מאז ימי הביניים.
הוא החזיר אלינו את זיגפריד והלנה, ובאותו זמן החזיר גם לזיגפריד והלנה את אשר אבד להם – עירם, ומשפחתם העתידית.
ליצירה שלושה פרקים המבוצעים ברצף, אשר נוצרו מתוך קשר אסוציאטיבי לאירוע: הפרק הראשון מהורהר, כמו מתאר את מבטם המרוחק והבוחן של זיגפריד והלנה – אי שם מן העולם שמעבר, אל אירועי המלחמה בעולם הזה.
הפרק השני מציע מבט לירי יותר, עם ערגה לחיים, לאהבה, לחופש.
הפרק השלישי כתוב ברוח המורשת האופטימית של משפחת שטיינברג: אהבו את בני האדם, אהבו את החיים, חיו את החיים במלואם!
היצירה מוקדשת למורשת זו בתודה גדולה."
תיאטרון-מוזיקה לזמרת-שחקנית, רביעיית כלי-קשת ופס-קול
טקסט, בימוי ועיצוב: אתי בן-זקן
ההמנון הלטיני "Stabat Mater Doloroza" – המתאר את מריה האבלה על מות ישו, בנה – שימש השראה למלחינים רבים לאורך ההיסטוריה של המוזיקה.
היצירה "סטאבט מאטר – תפילה אנושית" מפליגה מן ההמנון הדתי-נוצרי אל מחאה אוניברסלית כנגד אובדן חיים במלחמות.
במרכז הטקסט – מעשייה מקורית מאת אתי בן-זקן, אודות אובדן ואבל, ריפוי ותקווה.
בתוכה שלובים קטעים מהתפילה הלטינית, ושני שירי-עם: קינה בלאדינו, שנהגו לשיר בתשעה באב ובימי אבל, ושיר ממלחמת העצמאות האמריקנית - המבוסס על שיר-עם אירי.
היצירה כתובה בהשראה עממית וימי-ביניימית, ומבוצעת בעברית, ערבית, אנגלית, לטינית ולאדינו.
בין הוראות הביצוע: נגינה ושירה בסגנון עממי, קטעי סיפור, אלתור, ונגינה באקורדיון קטן על ידי הזמרת.
היצירה נכתבה בהזמנת פסטיבל המוזיקה הקאמרית בגליל העליון, ובתמיכת קרן יהושע רבינוביץ' לאמנויות, תל אביב.
זוהי היצירה המבוצעת ביותר של איתן שטיינברג: היא הוצגה בבימוי מלא בפסטיבל המוזיקה הקאמרית בגליל העליון (2004), בביאנלה למוזיקה עכשווית Tempus Fugit במוזיאון תל אביב (2004), בפסטיבל האביב בראשון לציון (2005) ובפסטיבל חג החגים בחיפה (2008).
ביצועים קונצרטנטיים כוללים את חג המוזיקה הישראלית בחיפה (2006), אוניברסיטת דיוק, ארצות הברית (2006), פסטיבל Expresso oriente בליסבון, פורטוגל (2007), Rothko Chapel ארצות הברית (2009), פסטיבל המוזיקה הבינלאומי Autumn Tbilisi בטביליסי, גאורגיה (2013) ועוד.
כל הביצועים בישראל היו על ידי אתי בן-זקן והרביעייה העכשווית.
ביצועים בחו"ל היו על ידי אתי בן-זקן ורביעיות שונות.
נגני כלי ההקשה מעל גבי הפס-קול הם הנקשנים הישראלים אייב דורון וקרן פמפימון-זהבי.
טקסט היצירה מופיע במזמורי 'סעודה שלישית' של שבת.
על פי הקבלה, זהו זמן של חסד, שבו ניתן לחוות את האלוהות – או לפחות את תמציתה הניתנת לתפיסה אנושית – בלי התערבות כוחות הטומאה.
זוהי שעת רצון הרצונות – רעוא דרעוין.
מזמורים רבים נכתבו לציון הזמן המיוחד הזה, וזה של האר"י נחשב לאחד המקודשים שבהם.
המזמור נכתב ומושר בארמית, ובמרוצת הדורות הותאמו לו מספר מנגינות.
יצירה זו מבוססת על ניגון מיוחד שמקורו, ככל הנראה, בחסידות בעלז.
"במהלך כתיבת היצירה, התמודדתי עם המתח האדיר הקיים בטקסט מעצם קדושתו, ועם ביטויו המחודש ביצירה קונצרטנטית, ובקול אישה.
ניסיתי לשמור על הקוטביות של מלמול ולחש של יראה מצד אחד, ומצד שני - זעקה אקסטטית של טרנספורמציה פנימית.
חלק מהמתח מתבטא בתיווי של היצירה: תפקידי הכלים כתובים בתיווי מוגדר ומדויק, בעוד שתפקיד הזמרת כתוב בתיווי פרופורציונלי, וכולל גם חטיבה אחת של אלתור חופשי.
קטעים מהניגון מופיעים ביצירה, לעיתים כציטוט, לעיתים כאבני בניין לחומר מוזיקלי חדש.
בסיום היצירה, חלקו המסיים של הניגון מופיע בצורה ברורה."
"רעוא דרעוין" נכתבה ב-2001 לאתי בן-זקן ולאנסמבל "בוסטון מוזיקה ויוה" שביצע אותה בבכורה והקליט אותה על גבי תקליטור.
בשנת 2003, לבקשתה של נגנית הויולה קים קשקשיאן, שטיינברג הלחין גרסה כלית של היצירה, לויולה ורביעיית כלי קשת, אשר הוקלטה בחברת התקליטים Records ECM על ידי קים קשקשיאן ורביעיית Kuss הגרמנית.
ב-2011 יצר שטיינברג גרסה נוספת, לקול ולתזמורת כלי-קשת, שבוצעה על ידי אתי בן-זקן ואנסמבל סולני תל אביב.
ב-1998 החלו איתן שטיינברג ואתי בן-זקן באיסוף שירי אהבה ושירי חתונה יהודיים-ספרדיים.
חלק מהשירים למדה אתי בן-זקן כילדה, מפי סבתה אסתר, ואליהם נוספו שירים בלאדינו ובחכיתיה (שפתם של יהודי-ספרד במרוקו) ששטיינברג ובן-זקן אספו מאנתולוגיות שונות, בין השאר של החוקרים אנטוניו דה לראה פלאצ'ין, שושנה וייך-שחק, משה אטיאש ויצחק לוי.
איתן שטיינברג הלחין את העיבודים לקול ולאנסמבל של 4 נגנים: חליליות, גיטרה, צ'לו/ויולה דה גמבה, וכלי הקשה עממיים.
הפרויקט גדל בהיקפו, שירים רבים התווספו, ושטיינברג עיבד אותם גם בגרסה אינטימית לקול וגיטרה בלבד, וגם בגרסה לקול ותזמורת, בהזמנת התזמורת הקאמרית הישראלית.
חלק מהשירים קיבלו גם גרסאות להרכבים קאמריים אחרים.
בווריאציות השונות שלו, המופע מבוצע בעשרות קונצרטים בישראל ובחו"ל, ועד כה תועד בתקליטור בחברת התקליטים האמריקנית New Albion Records, בטלוויזיה הישראלית, בסרטה התיעודי של מיכל הומינר "Blanka", ובערוץ "קול המוזיקה".
2019 לאדינו – לרגל 20 שנות פרויקט הלאדינו של איתן שטיינברג ואתי בן-זקן.
בביצוע אתי בן-זקן ואנסמבל מודאליוס בהרכב מורחב.
הפקה עצמאית של שטיינברג ובן-זקן.
2018 חירות אחרות אחריות אתי בן-זקן ואנסמבל מודאליוס בניצוח איתן שטיינברג, מבצעים יצירות מאת 8 מלחינים ישראלים ביניהן היצירה טווייה מאת איתן שטיינברג.
בהוצאת המכון למוסיקה ישראלית, בתמיכת אקו"ם ומשרד התרבות והספורט.
2016 שמחה فرحة Joy אתי בן-זקן ואנסמבל מודאליוס בניצוח איתן שטיינברג מבצעים שירי-עם מהקהילות בישראל בעיבודים מאת איתן שטיינברג, לצד מוזיקה עכשווית ועתיקה.
הפקה עצמאית של אנסמבל מודאליוס בתמיכת משרד התרבות והספורט.
2014 - מרחק שקוף לעוגב סולו, בביצוע יובל רבין, בתוך "סדרת הרסיטלים לעוגב, 2011-12".
2013 - מדרגות הנסתר לקול ואנסמבל, עם טקסט מאת רחל חלפי; "גשם שקוף" לקול ופסנתר, עם טקסט מאת ישראל פנקס; את חילווה לקול ואנסמבל, עם טקסט מאת קובי וינר; איפה תעינו, תודה רבה לזמרת וכלי נגינה קטנים, עם טקסט מאת דן פגיס.
בתוך רישומי הקול – תקליטור כפול של יצירות שנכתבו לקולה של אתי בן-זקן על ידי מלחינים ישראלים, עם טקסטים מאת משוררים ישראלים.
- הוצאה עצמאית של בן-זקן ושטיינברג, בתמיכת מנהל התרבות, משרד התרבות והספורט
2011 - תהליכים קוסמיים בלב לתזמורת קאמרית, בביצוע הקאמרטה הישראלית ירושלים, בניצוח אבנר בירון.
בתוך University of Haifa - The Music Department מיצירותיהם של ארבעה מלחינים מסגל החוג למוזיקה באוניברסיטת חיפה.
2010 - I Love My Love – Folk Songs שירי-עם מעובדים על ידי איתן שטיינברג לקול וגיטרה, בביצוע אתי בן-זקן ועודד שוב.
הוצאה עצמאית של בן-זקן ושטיינברג
2010 - Rava Deravin לקול ואנסמבל, ו-סטאבט מאטר –תפילה אנושית תיאטרון-מוזיקה לקול ורביעיית כלי קשת.
2009 - Rava Deravin לויולה ורביעיית כלי קשת, בביצוע קים קשקשיאן ו-Kuss Quartet.
בתוך Neharot - יצירות לויולה בביצוע קים קשקשיאן, בחברת התקליטים ECM, שנת 2009
2004 - את חילווה לקול ואנסמבל, בביצוע אתי בן-זקן ואנסמבל שש-בש.
בתוך עלי שיר – מפגשים מוזיקליים ע"ש דני כהן
הוצאה עצמאית של בן-זקן ושטיינברג בתמיכת: איגוד הקומפוזיטורים, קרן יהושוע רבינוביץ' לאמנות תל אביב, משרד החוץ, Center for Jewish Culture and Creativity Los Angeles
1999 - The Bride Unfasten Her Braids, the Groom Faints – Ladino Love Songs שירי-עם יהודים-ספרדיים מעובדים על ידי איתן שטיינברג לקול ואנסמבל, בביצוע אתי בן-זקן ואנסמבל.
בחברת התקליטים New Albion Records, שנת 1999
איתן רף (נולד ב-31 באוגוסט 1941) הוא החשב הכללי לשעבר ויושב ראש הדירקטוריון של בנק לאומי לשעבר.
רף סיים תואר ראשון בכלכלה ומדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1965 ובשנת 1967 סיים תואר שני במנהל עסקים.
הוא החל לעבוד במשרד האוצר בשנת 1970 כחשב עסקות מטבע חוץ.
לאחר שניהל את המחלקה לעסקות מטבע חוץ, מונה בשנת 1974 ליועץ כלכלי בשגרירות ישראל בוושינגטון.
בתפקידו זה עסק בבקשות הסיוע הכלכלי של ישראל מארצות הברית, בבקשת מילוות מקרן המטבע הבינלאומית ומהבנק העולמי ותיאום תוכנית חירום לאספקת דלק לישראל.
באוגוסט 1979 מונה לחשב הכללי.
רף מונה לתפקיד החשב הכללי בשלהי כהונתו של שמחה ארליך.
הוא כיהן תחת יגאל הורוביץ ומנכ"לו יעקב נאמן ויישם את מדיניות ה"אין לי" של הורוביץ, במטרה לצמצם את הדפסת הכסף.
לצורך כך הוא העמיק את הבקרה של החשב הכללי על משרדי הממשלה האחרים, תוך קביעת תקרות הוצאה חודשיות לכל משרד והקפאת הוצאות גדולות.
כן לווה כספים מהבנקים כדי לצמצם את הדפסות הכסף.
כחשב כללי הוא גם המשיך לעסוק בבקשות סיוע מארצות הברית.
רף המשיך לכהן בתפקיד תחת יורם ארידור, אז נחשב לאיש החזק במשרד, לאחר המנכ"ל.
במאי 1983 עזב רף את תפקיד החשב הכללי והתמקד בתפקידו כיו"ר פז, שהייתה חברה ממשלתית.
בתפקידו זה התנגד לרפורמה במשק הדלק שהוביל משה שחל, ובעקבות זאת לא חודשה כהונתו בחברת פז ובשנת 1987 עבר רף לעבוד עבור האחים מאיר.
בשנת 1995 החל לכהן כיו"ר מועצת המנהלים של בנק לאומי, תפקיד בו כיהן עד 2010. בדצמבר 2014 חתם בנק לאומי על הסכם כופר בסכום עתק מול רשויות המס בארצות הברית על כך שסייע לאזרחים אמריקאים להעלים מיסים.
בספטמבר 2016 אושר הסדר פשרה שבו חויב איתן רף, יחד עם מנכ"לית הבנק גליה מאור וראש החטיבה הבינלאומית צבי איצקוביץ' להחזיר חלק מהבונוסים שקיבלו בסכום של 5.1 מיליון ש"ח.
לאחר מכן מונה ליועץ במורגן סטנלי ודירקטור בחברה לישראל ובאפריקה ישראל להשקעות.
רף מכהן בוועד המנהל של מרכז מציל"ה ושל אחריי!, ובדירקטוריון של קרן אלרוב מיסודו של אלפרד אקירוב.
רף הוא אביהם של הבמאי גידי רף ("חטופים") ושל הצלמת אורית רף.
אכבר גנג'י (בפרסית: اکبر گنجی; נולד ב-31 בינואר 1960) הוא שחקן, סופר, עיתונאי ופעיל פוליטי איראני.
אכבר גנג'י תואר כ"מתנגד המשטר הפוליטי איראני הדגול ביותר", וכ"עיתונאי פרו-דמוקרטי פופולרי" החוצה את ה"קווים אדומים" של הצנזורה העיתונות באופן קבוע.
כנער היה תומך נלהב של המהפכה האסלאמית, אך שינה את גישתו באמצע 1990. לאחר שפרסם סדרת סיפורים על רצח סופרים מתנגדי-משטר, הידועים כרציחות השרשרת באיראן בין השנים 2001–2006 נכלא בכלא אווין שבטהראן.
בעודו בכלא הוא הוציא מנשר שביסס אותו כראשון "מתנגדי המשטר הבולטים, מוסלמי מאמין ומהפכן לשעבר" לבקש להחליף את המערכת התיאוקרטית של איראן ב"דמוקרטיה".
לאחר שזכה גנג'י בתואר אזרח כבוד בערים רבות באירופה, ומאמריו וכתביו זיכו אותו באותות כבוד, זכה גנג'י במספר פרסים בינלאומיים עבור עבודתו.
איתן קינן (קאולי) (נולד בשנת 1948) הוא קצין צה"ל במיל' בדרגת תת-אלוף.
פיקד על חטיבה 7 ועל אוגדה משוריינת.
על פועלו במלחמת יום הכיפורים עוטר בעיטור המופת.
נולד בתל אביב לאביבה וניסים קאולי.
בבית הספר התיכון למד הנדסאות בנין באורט טכניקום בגבעתיים.
קינן החל את שירותו הצבאי כנהג טנק בגדוד 53. עבר קורס מפקדי טנקים, שימש מדריך בקורס, סיים קורס קציני שריון, שימש מפקד פלוגה בקורס מפקדי טנקים ומפקד פלוגה מבצעית בחטיבה 7.
ב-1973 מונה לסגן מפקד גדוד 77. הוא לחם עם כוחות הגדוד בחזית רמת הגולן במלחמת יום הכיפורים, על פועלו עוטר בעיטור המופת.
לקראת סוף הלחימה נפצע בידו מפליטת כדור.
לאחר שחרורו מבית החולים בתום המלחמה מונה למפקד גדוד 77 במקומו של אביגדור קהלני.
במרץ 1981 מונה למפקד חטיבה 7 ופיקד עליה במהלך מלחמת לבנון הראשונה.
בהמשך שירותו שימש סגן מפקד עוצבת סיני ומפקד עוצבת אתגר, אוגדה משוריינת בפיקוד הצפון.
לאחר שחרורו עבד בחטיבת הרק"ם ובחטיבת האלקטרואופטיקה בחברת אלביט, בין השאר בתפקיד מנכ"ל הפיתוח של טנק מרכבה סימן 4, שימש סמנכ"ל חברת אל-אופ ומנכ"ל חברת יעיל-נוע 1995.
קינן בעל תואר ראשון בכלכלה ובפסיכולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר הנדסאי בניין.
אֵכֵאִיָה היא יחידה אזורית וחבל ארץ היסטורי של יוון.
אכיאה שייכת למחוז מערב יוון, וממוקמת בצפונו של חצי אי פלופונסוס, בין קורינתוס במזרח, ארקאדיה בדרום, אליס במזרח ובצפון מזרח במערב, מפרץ קורינתוס ומפרץ פטרס בצפון.
גבולותיה של אכאיה העתיקה אינם חופפים במלואם לגבולות של היחידה האזורית המודרנית.
שטחה הכולל של אכאיה המודרנית עומד על 3,272 קמ"ר, ונכון לשנת 2011, אוכלוסייתה מונה 309,694 נפשות, בערך שליש מהאוכלוסייה הכוללת של כול חצי האי.
יותר משני שלישים אוכלוסיית היחידה האזורית מתגוררת בתחומי המטרופולין של פטרס, העיר השלישית בגודלה ביוון, והבירה המינהלית של אכאיה ושל מחוז מערב יוון.
אכאיה העתיקה הייתה ליבה של הליגה האכאית, קונפדרציה של ערי מדינה יווניות, שהגיעה לשיא כוחה בתחילת המאה ה-2 לפנה"ס.
מאז 2004, אכיאה מחוברת לאטוליה-אקארנאניה דרך גשר ריו–אנטיריו, המחבר את פלופונסוס ליבשת יוון.
אית'ן אנדרו קיינין הוא סופר אמריקאי-יהודי, מחנך ורופא.
הוא מרצה לכתיבה יוצרת באוניברסיטת איווה.
קיינין נולד באן ארבור, מישיגן שבארצות הברית, בזמן שהוריו היו בחופשה מאיווה סיטי, שם לימד אביו כינור באוניברסיטת איווה.
הוא ומשפחתו עברו ברחבי המערב התיכון ובמזרח ארצות הברית, ובסופו של דבר התיישבו בסן פרנסיסקו, קליפורניה, שם למד בתיכון ומאוחר יותר באוניברסיטת סן פרנסיסקו.
הוא למד באוניברסיטת סטנפורד והשיג תואר ראשון באנגלית.
הוא עבר לאוניברסיטת איווה ולמד בסדנת הכתיבה של אוניברסיטת איווה לתואר שני, אותו קיבל בשנת 1984. הוא המשיך ללמוד בבית הספר הרפואי באוניברסיטת הרווארד, שם קיבל תואר דוקטור לרפואה ב-1991.
בתחילת הפרקטיקה הרפואית שלו התמחה באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו.
הוא עסק הן ברפואה והן בכתיבה מספר שנים.
ב-1998 פסק לעסוק ברפואה והצטרף לסגל סדנת הכתיבה של אוניברסיטת איווה, שם הוא עדיין מלמד.
פרס הספרות של קליפורניה - מדליית זהב בספרות (1994)
פרס הביקורת הטרנס-אטלנטית של הנפילד (1987)
המלגה הספרותית של הוצאת הוטון מיפלין (1986)
הנהר הכחול, 1992, טיים וורנר הבינלאומי,
למלכים ולכוכבי לכת, 1999, הוצאת סנט מרטינס פרס,
לשאת אותי על פני המים, 2001 הוצאת בלומסברי,
אמריקה אמריקה, 2009, הוצאת בלומסברי,
שנתון הספקן, 2016, ראנדום האוס,
הרב ד"ר איתן שיקלי (נולד ב-6 בספטמבר 1958) הוא רב קונסרבטיבי, מרצה וד"ר לחינוך יהודי.
שהיה נשיא האוניברסיטה העברית במקסיקו סיטי, וראש קרן החינוך למען בתי ספר וגני תל"י.
איתן שיקלי נולד בתוניס, בה גדל עד קיץ 1967. בעקבות ההתנכלויות ליהודים בתוניס, שהתגברו עם פרוץ המהומות על רקע מלחמת ששת הימים, כאשר היה בן 9, הוא היגר עם משפחתו לצרפת.
עד גיל 19 התגורר בפריז ובה סיים בה את לימודיו התיכוניים.
ביום הולדתו ה-19 עלה לישראל אחרי שהתקבל ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטה העברית.
שיקלי סיים לימודי תואר ראשון בלימודי מזרחנות ויחסים בינלאומיים והתגייס לשירות בצה"ל של חמש שנים במסגרת העתודה האקדמית של צה"ל.
עם סיום שירותו הצבאי, בדרגת רב-סרן, התקבל ללימודי רבנות מסורתית בבית המדרש לרבנים ע"ש שכטר בירושלים, ושם הוסמך.
במקביל למד לתואר שני ותעודת הוראה מטעם מכללת אורנים.
משנת 1994 עומד שיקלי בראש קרן תל"י.
במקביל, הוא מרצה לסירוגין במכון שכטר למדעי היהדות, בסמינר לוינסקי ובמכללת אורנים ואף שימש כמנחה פרויקטים במכון מנדל למנהיגות חינוכית בירושלים.
בשנת 2000, השלים תואר שני נוסף במינהל ציבורי מטעם אוניברסיטת הרווארד כעמית בתוכנית וקסנר.
בשנת 2004, השלים תואר שלישי מטעם ה-JTS בנושא תולדות חינוך תל"י בישראל.
בשנת 2013 הקים במסגרת קרן תל"י את "נשמה יתרה בחינוך", המכון להעצמת הרוח והרוחניות בחינוך.
בשנת 2015 יזם את הקמת "תל"י אמל"ט", שלוחה דרום אמריקאית של חינוך תל"י באמריקה הלטינית בשיתוף עם ה-סמינריו רביניקו לטינו אמריקה בבואנוס איירס.
בשנת 2020 התמנה לנשיא Universidad Hebraica במקסיקו סיטי.
שיקלי והארגון שעמד בראשו, קרן החינוך למען בתי ספר תל"י, הם גורמים מרכזיים בתנועה להתחדשות היהודית במדינת ישראל.
שיקלי דוגל ופועל להפצה ואהבת תרבות יהודית ומורשת ישראל במה שמכונה על ידי רבים כ"המרחב החילוני".
גישתו לחינוך יהודי במדינת ישראל טוענת כי רבים במרחב החילוני מנוכרים עמוקות ליהדות והוראתה כתוצאה מסלידה מן הממסד הדתי, ייחוס קיצוניות דתית ליהדות, בורות או ירושת ערכי אתוס "היהודי החדש" שדגל בהתנתקות מהיהדות הגלותית.
לאור זאת, על מנת להצליח, חינוך יהודי צריך לפייס מחדש את הישראלי עם מורשתו התרבותית והרוחנית על ידי יצירת מגע חינוכי עדין, רך ומכיל שיעניק משמעות וערך מוסף למי שבא במגע עמו.
בנו עמיחי הוא שר התפוצות והשר לשוויון חברתי מטעם מפלגת הליכוד, מחנך, יזם חברתי - חינוכי ישראלי, ומייסד המדרשה למנהיגות חברתית תבור.
חינוך תל"י (תגבור לימודי יהדות): התפתחותו ומימושו של רעיון חינוכי בתנאי מציאות משתנה, ירושלים, עבודה לקבלת תואר דוקטור.
לימודי הרבנות בבית המדרש של התנועה המסורתית: זיכרונות ומחשבות.
מברסלאו לירושלים: פרקי מחקר והגות.
היבטים חדשים על ראשיתו של חינוך תל"י.
בתוך: נורית חמו ויובל דרור, שבילים בחינוך יהודי פלורליסטי, תל אביב.
הרב איתן שנדורפי (נולד בכ' בתשרי ה'תש"ך אוקטובר 1959) הוא ר"מ בישיבת ירושלים לצעירים המלמד גם בישיבת מרכז הרב, בישיבה קטנה מורשה ובמוסדות נוספים, ומחבר ספרים.
נודע גם בשל עיסוקו ופועלו בתחום פרשנות המקרא ובגישתו לסוגיותיו.
נולד בבני ברק לישעיה מרדכי ומרים שנדורפי.
למד בישיבת קריית הרצוג בבני ברק, לאחריה למד כשנה בישיבת איתרי ומשם עבר לישיבת מרכז הרב, בשנת תש"מ לאחר הפיגוע בבית הדסה בו נהרג חבירו חנן קרוטהמר, עבר ללמוד מספר חודשים בישיבת ניר הסמוכה.
בזמן פינוי סיני שימש הרב שנדורפי כראש ישיבה באופירה.
כיום משמש כר"מ בישיבת ירושלים לצעירים ומלמד בישיבת מרכז הרב תנ"ך (ע"פ שיעורים אלו הוציא את סדרת "הדר הנביאים") ופירוש הרמב"ן לתורה.
הרב שנדורפי מלמד גם בישיבה קטנה מורשה, ומעביר שיעורים במכללת הרצוג, במכללת ירושלים, במכללת אורות ישראל, במדרשת בת-ציון ובכנסים כגון בניין שלם.
בעבר העביר שיעורים גם במכון מרחבים.
פרסם עשרות מאמרים בכתבי העת "שמעתין", "תחומין", "מעלין בקודש", "ניצני ארץ", "דגל ירושלים", ועוד.
מאמריו בתנ"ך מתפרסמים גם באתר תנ"ך על הפרק ובאתר בני ציון – בונים קומה בתנ"ך.
נשוי לאורנה (לבית אלפר) - מלמדת במדרשת בת ציון וגננת בתלמוד תורה מורשה.
בני הזוג מתגוררים בקריית משה, ולהם שבעה בנים וחמש בנות.
הרב בניהו - מרבני הישיבה הגבוהה בנחליאל וחוקר לשעבר במרכז תורה ומדינה .
מוריה - נשואה לרב מנשה צימרמן, חוקר ויועץ הלכטכני במכון צומת.
צופיה גרינפלד - מאמנת אישית לחתונה ולזוגיות.
אחיו הוא הרב יִגָּאֵל שנדורפי, ראש ישיבה בנחליאל.
ספריו ומאמריו של הרב שנדורפי עוסקים במחקר תורני-היסטורי.
הוא עוסק בפרשיות תנ"כיות מתוך מגוון מקורות: התנ"ך ומפרשיו, מדרשי אגדה ומפרשיהם, ראשונים ואחרונים שעסקו בסוגיות אלו.
דרכו היא איסוף הנתונים ומיון השאלות העולות מתוכם.
בהמשך הוא מביא שיטות שונות ובוחן אותן, ואף מציע תשובות משלו (בדומה לדרכה של נחמה ליבוביץ').
הוא עוסק רבות בפירוש רש"י ומראה כיצד הוא עונה על שאלות המפרשים באופן מקיף.
לצד הדגש ההיסטורי, חלק מן המאמרים הם בעלי אופי הלכתי מובהק יותר – כגון הדיון בגובהו של בית המקדש ומקום עמידתו של הארון בקודש הקודשים.
ספריו עוסקים בנביאים וכתובים, ארץ ישראל, עם ישראל, ירושלים, בית המקדש, קודש הקודשים ועוד.
בספריו ובשיעוריו מדגיש הרב שנדורפי את הברית בין הקב"ה לעם ישראל ואהבתו להם, וכן חשיבות שמירת הלשון, אהבת ישראל וההימנעות מדיבור בגנותם.
הוא מאריך בסוגיות העוסקות בקודש ובמקדש ובקשר בין עם ישראל לארץ ישראל.
כמו כן הרב שנדורפי משתדל ככל האפשר להימנע מדיבור וכתיבה של מילים לועזיות ומשימוש בתאריכים לועזיים.
בכדי לחסוך בזמן, הרב שנדורפי נמנע מהחזקת מכשיר סלולרי נייד, ומסתפק במכשיר הנייח שבביתו.
הרב שנדורפי שולל את גישת 'תנ"ך בגובה העיניים' ובכל ספריו הוא מלמד זכות על גדולי ישראל במהלך הדורות.
הוא משתמש לעיתים במחקרים העוסקים בריאליה הגאוגרפית וההיסטורית של תקופת המקרא, כל עוד הם עולים בקנה אחד עם השקפת היהדות המסורתית ואינם נוטים לאסכולת ביקורת המקרא.
בזמן הגירוש מגוש קטיף, התנגד נחרצות והשתתף בצורה פעילה במחאות נגד הפינוי, וראה בגירוש נקודת שבר בעם.
הוא אמר אז בריאיון לתקשורת: "יש פה שני עמים, העם של המתנחלים, והעם של האנשים האלה ששונאים את המתנחלים".
הדר התורה – על חמישה חומשי תורה:
ספר בראשית בהוצאת ספריית בית אל, תשע"א, 303 עמ'.
ספר שמות בהוצאת המחבר, תשע"ד, 474 עמ'.
ספר ויקרא בשני כרכים: חלק ראשון על פרשות ויקרא – אחרי מות, וחלק שני על פרשות קדושים – בחוקותי, תשפ"ב.
ספר במדבר בהוצאת המחבר, תשע"ז, 480 עמ'.
ספר דברים בהוצאת המחבר, תשעט, 563 עמ'.
הידורי תורה – תוספים לסדרת 'הדר התורה'.
ספר בראשית תשע"ט, ספר שמות, תשע"ז.
הדר הנביאים – על ספרי הנביאים:
הדר הנביאים – על נביאים ראשונים: יהושע, שופטים, שמואל ומלכים, בהוצאת המחבר, תשע"ד, 509 עמ'.
הדר הנביאים – יהושע – בהוצאת המחבר, תשרי תש"פ, 316 עמ'.
הדר הנביאים – שופטים – בהוצאת המחבר, ניסן תשפ"ג, 360 עמ'.
הדר הנביאים – שמואל א' – בהוצאת המחבר, תשרי תשפ"ד, 234 עמ'.
הדר המועדים – על חגי ישראל ומועדיו:
ירח האיתנים – על מועדי תשרי.
חנוכה, ט"ו בשבט ופורים בהוצאת המחבר, תשפ"ב, 356 עמ'.
הגדה של פסח – בהוצאת המחבר, תשע"ח, 180 עמ'.
יום העצמאות ויום ירושלים בהוצאת המחבר תשפ"א.
חג השבועות – בהוצאת המחבר, תשע"ג, 150 עמ'.
מהדורה שנייה מורחבת כוללת גם ספירת העומר ול"ג בעומר, תשפ"ב 218 עמ'.
הידורי מועדים – תוספים להדר המועדים – ירח האיתנים, אלול תשפ"ב.
הדר העולם – ירושלים תשנ"ח, בהוצאת ספריית בית-אל, 415 עמ'.
הדר התפילה – בהוצאת המחבר, תשפ"א.
הדר המלחמה והניצחון - מלחמות בתנ"ך, הספר יצא במהלך מלחמת חרבות ברזל ובעקבותיה, בהוצאת המחבר, אייר תשפ"ד.
איתן שוקר (נולד ב-4 באוקטובר 1963) הוא אמן, אקטיביסט, מרצה וחוקר.
מומחה בתחום של פיתוח קהילתי מבוסס אמנות.
נולד בתל אביב להורים שעלו בשנות החמישים מעיראק.
בגיל שבע עבר עם משפחתו לרמת אפעל ובגיל 14 המשפחה עברה להתגורר בבאר שבע.
לצד עבודותיו האישיות שוקר הוא יזם של עבודות אמנות ופרויקטים בשיתוף קהילות הקשורים לחברה ותרבות.
בשנת 1997 יזם את פרויקט "חבר לעט" התכתבות מצולמת ואישית באמצעות גלויות דואר בין 500 בני נוער פלסטינים וישראלים, שהוצג גם כתערוכה בישראל ומחוצה לה.
בשנת 2008 הציג תערוכה רחבת היקף, "משחק הפירמידה", פרי מחקר של עשור, שעסקה במבנה הסוציולוגי והכלכלי של שדה האמנות הישראלית.
שוקר הוא מרצה בכיר, וחבר סגל במחלקה לצילום בבצלאל.
בשנת 2004 יזם אתהקורס הרב מחלקתי אמנות ואקטיביזם במרחב הציבורי בבצלאל.
זוכה פרס ברלינסקי, מטעם המל"ג, למרצה מצטיין בתחום אקדמיה-קהילה לשנת 2014. שוקר עוסק במחקר בתחום מדיניות תרבות, ופרסם מספר מחקרים ודו"חות בנושא בישראל ומחוצה לה.
בין השנים 1992–2015 היה הבעלים של סטודיו לצילום תדמית ופרסום.
במהלך השנים מצלם למגזין "חדשות", צלם הבית של תיאטרון חיפה, מצלם למעצבי מוצר, מעצבים גרפיים, מוספים מיוחדים של "מעריב", חברות תעשייה, פרסומי "אייס קנה ובנה".
בשנים 2000–2007 הצטרף אלדד סידור כשותף ובעלים.
משנת 1997 ועד היום יוזם, מוביל ושותף לפרויקטים חברתיים וקהילתיים מבוססי אמנות בארץ ובחו"ל.
משנת 2015 ועד היום במאי וצלם וידאו.
שוקר שותף ב-ABCD Team יחד עם קבוצת סלה מנקה ועמותת הערת שוליים.
הקבוצה עורכת מחקרים מוזמנים לרשויות מקומיות ומפתחת מיזמים בשיתוף קהילות במימון עירוני.
עבודותיו באוסף מוזיאון ישראל, אוסף מוזיאון תל אביב ואוספים פרטיים.
על הקורס אמנות ואקטיביזם במרחב הציבורי, בצלאל
בשנת 2004 שוקר יזם את הקורס הרב מחלקתי בבצלאל.
בשנתיים הראשונות, בעיצומה של תוכנית ההתנתקות מרצועת עזה, הקורס פעל בעיר שדרות, אחר כך הפעילות הועתקהלירושלים.
במהלך השנים הסטודנטים יצרו למעלה מ-40 פרויקטים, בשיתוף תושבים וקהילות ממזרח ומערב העיר.
בשנת 2007 סטודנטים בקורס עבדו עם תושבי שכונת הקטמונים (גוננים), ליצירת שינוי של תוכניות עיריית ירושלים לסלילת כביש בן ארבעה מסלולים בתוך השכונה והמרתה ליצירת פארק לרווחת התושבים.
במהלך מספר שנים סטודנטים בקורס יצרו יחד עם התושבים פעולות אקטיביסטיות ואמנות במרחב הציבורי, לטובת קידום רעיון הפארק.
בין הפעולות: "כתם ירוק", "מסלול הקיפוד", "מעיפים את החומה" ועוד.
בשנת 2013, לאחר מאבק מוצלח, נחנך מסלול פארק המסילה הכולל שבילי הליכה ואופניים ששינה את פני השכונה והשפיע על עשרות אלפי תושבי הקטמונים, בית צפאפא ושכונות לב העיר, העושים בו שימוש יומיומי.
בין השנים 2013–2016 כיהן כראש מחלקת מחקר וקשרי ממסד באיגוד המקצועי של האמנים הפלסטיים בישראל וכנציג תחום האמנות הפלסטית בעמותת פורום מוסדות תרבות.
בין 2008–2012 כיהן כיו"ר איגוד האמנים הפלסטיים (תפקיד ציבורי בהתנדבות).
פעל עם חברי הוועד להנגשת מידע לאמנים, יצירת חוזים מומלצים מול גלריות ומוזיאונים, פעל להגדלת התקציבים לתחום, הוביל את המאבק מול בנק הפועלים ורני רהב למען מיסוד העברת חלק מההכנסות על מכירת אמנות למען מטרות צדקה לידי האמנים.
ממובילי מחאת האמנים הפלסטיים בשנת 2011 מול משרד התרבות בנוגע להתנהלות המוזיאונים ופיזור מועצת המוזיאונים.
לקח חלק פעיל במחאה החברתית של שנת 2011 בהקשר לתחום.
2009–2012 - לימודי M.F.A בקולנוע, אוניברסיטת תל אביב.
1997–1998 - לימודי ניהול הפרסום, לה"ב, אוניברסיטת תל אביב.
1992 - בית הספר לתיאטרון חזותי, ירושלים.
1991 - בית הספר לאומנות חזותית S.V.A, ניו- יורק, ארצות הברית.
1988–1992 - בוגר המחלקה לצילום B.F.A, בצלאל-אקדמיה לאמנות ועיצוב.
2010-היום - מרצה בכיר, המחלקה לצילום, אקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
2012-2015 - מרצה בכיר, המח' לעבודה סוציאלית ללימודי תואר שני בשילוב אמנות,אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
2005-2009 - חבר סגל, המחלקה לצילום, אקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
1996-2004 - מרצה מן החוץ, המחלקה לצילום, אקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
2001-2004 - מרצה מן החוץ, המדרשה לאמנות קלמניה, בית ברל
1991-2008 - מרצה, חבר סגל, בית הספר לצילום, מוסררה ירושלים.
כחלק מקונסורציום של שבע אוניברסיטאות בינלאומיות וארבעישראליות.
2015-2017 - מלגת מחקר, המועצה לתרבות של מפעל הפיס.
בשיתוף החוקרים: עו"ד נורית אשר ואדר' רועי פאביאן.
2014 - פרס ברלינסקי, מטעם המל"ג, למרצה מצטיין בתחום אקדמיה קהילה.
2010 - מלגת מחקר, האקדמיה לאמנות ועיצוב, בצלאל.
2007 - מפעל הפיס, הפקת תערוכת משחק הפירמידה.
2007 - קרן רבינוביץ', הפקת תערוכת משחק הפירמידה.
1997 - קרן צ'ארלס ברונפמן, ייזום והפקת "Project Pen Pal"
1997 - קרן ארטור גולדרייך, הפקת קטלוג "Project Pen Pal" בשלוש שפות.
2014-2017 - הקמת ערוץ "YouTube "Pyramid Cannel ופיתוח פורמט דמוי טלוויזיוני של כתבות המתייחסות לפוליטיקה והסוציולוגיה של התרבות והאמנות.
2016 - בימוי סרטון בשיתוף חברי קבוצת "עוצרים את הסטיגמה", מערך הדיור של "קהילה שיקומית נתן".
2012-2013 - ARTPORT TELAVIV, פרויקט במרחב הציבורי שישלב בין אמנות ובין קהילה הסמוכה לרזידנסי.
2012 - חבר בוועדה האקדמית של כנס "אמנות, כוח וכסף" במוזיאון תל אביב.
שיתוף פעולה בין איגוד האמנים, לתוכנית לתואר שני באמנות בבצלאל ומוזיאון תל אביב.
חברי הוועדה: ד"ר רפאל זגורי־אורלי, יעל פרנק, הדס קידר (יו"ר), איתן שוקר.
2011 - "NON סטיגמה", הגלריה בבית עמיעד, יפו.
אוצר בשיתוף עם שושי צ'כנובר.
2010 - תערוכה קבוצתית, קיבוץ גלויות 45, תל אביב.
2008 - "משחק הפירמידה" תערוכה ופרויקט, בית האמנים, תל אביב.
ליווי אוצרותי: מיכאל קסוס גדליוביץ ודנה תגר.
2006 - "פלורנטין ביבנה - אמני פלורנטין", הסדנה לאמנות יבנה.
2006 - צילום ישראלי", לילה לבן, בית ביאליק, תל אביב.
2005 - "שטיח אדום", חלל ליאורה קנטרוביץ, ת"א.
2004 - הפקת הפנינג האמנות "הרחצה אסורה", נמל ת"א (כראש המחלקה לצילום באסכולה-מימד).
2004 - "מכירת צילום ישראלי" בית המכירות "אלול".
2003 - "ArtLink@Sotheby's" תערוכה ומכירה פומבית בישראל, אמסטרדם ומוסקבה.
2003 - עבודת אמנות "Site Specific רחובות אסורים" - מאירועי Out of Focus, בשיתוף: אלדד סידור ונועם כוזר, מוזיאון אסירי המחתרות, מגרש הרוסים, ירושלים.
1997-2002 - פרויקט התכתבות מצולמת ואישית בין בני נוער פלסטינים וישראלים.
בשיתוף מוחמד ג'ודה מתנועת השלום הפלסטינית, מימון ארגון People to People, נורווגיה.
מוזיאון היהודי בברלין, מוזיאון היהודי באוסטרליה.
2002 - "Play Boyz", מוזיאון ינקו-דאדא, עין הוד.
2002 - "סוכת הצילום", פסטיבל האמנות שבע מוזות ב- שבע סוכות.
2001-2002 - פרק בסדרת הדוקו האנגלית "Ordinary People" מצולם ביום פתיחת תערוכת חבר לעט במכון גתה, ישראל.
הפקה משותפת Radical Production, בריטניה וערוץ 8, ישראל.
2001 - סטטוס-הירחון לחשיבה ניהולית, יצירת קונספט צילומי, הפקה וצילום המדור "חיים אחרי העבודה".
דיאלוג בין שיר בעריכת רוני סומק ובין תצלום.
עבודה משותפת עם האמן אלדד סידור.
2001 - פרויקט ותערוכה "חבר לעט – בעקבות המצב", מכון גתה.
2000 - "המשוטט – מדריך הבילויים של תל אביב".
עבודה משותפת עם אלדד סידור.
מגזין "המשוטט", מעריב, גיליונות 1–9.
1999 - "פרויקט חבר לעט", בית האמנים, ירושלים.
אוצרים: יעל כץ-בן שלום, אייל בן דב.
1997 - "ארט שמוקכוס- אברי מין מטופלים", גלריה לימבוס, תל אביב.
1997 - O.R.S – עבודת אמנות/פרסומת ייחודית לחברת או.אר.אס, מגזין לאומנות "סטודיו" - גיליונות 79–83.
1996 - "צילום ישראלי עכשווי, רכישות חדשות".
1995 - "מבחן הכתם העיוור", בית הפירמידה, חיפה.
1995- "נקודת - מגע", גלריית המחלקה לצילום, בצלאל.
1993 - "אנטיפאתוס - הומור אפל, אירוניה וציניות באומנות ישראלית עכשוית", מוזיאון ישראל, ירושלים.
אך בך מולדתי הוא שיר אהבה לארץ ישראל שחיבר רבי דוד בוזגלו בשנות ה-60 של המאה ה-20, בעת שעלה ארצה, לאחר פעילות רבת שנים במרוקו.