tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שאר שרידיו קבורים ליד קבר אביו במנזר פונטווראוד ליד שינון וסומיר בצרפת.
צלמו של ריצ'רד נמצא מעל הקבר ושמו חרוט בלטינית בצד.
רוחב החזית המערבית: 61.60 מטר.
גובה הספינה הראשית: 28 מטר.
גובה מגדל Saint-Romain: כ-82 מטר.
גובה מגדל Beurre: כ-75 מטר.
גובה הצריח המרכזי: 151 מטר.
קתדרלת רואן מוכרת מאוד מסדרת הציורים של הצייר הצרפתי האימפרסיוניסטי קלוד מונה אשר צייר אותה בזמנים שונים של היממה.
מונה הציג בתערוכה בשנת 1895 20 ציורים שונים של חזית הקתדרלה - כל אחד בצבעים שונים ובתחושה אחרת לגמרי.
כל הציורים גם הציגו רק את חלקה הנמוך של החזית ממבט של אדם העומד בקרבתה וצריחיה הגבוהים של הקתדרלה לא הופיעו בציוריו כלל.
הקתדרלה היוותה השראה אמנותית למספר אמנים צרפתיים נוספים ביניהם גוסטב פלובר אשר קיבל השראה מחלונות הויטראז' של ג'וליאן הקדוש וסלומה וביסס עליהם שניים מתוך שלושת הסיפורים שלו וכן גם הסופר ז'וריס-קרל וויסמנס שכתב את "La Cathédrale", רומן המבוסס על חקירה אינטנסיבית של קתדרלת רואן.
הקתדרלה והכנסייה המטרופוליטית של המשיח בקנטרברי היא קתדרלה בסגנון גותי של הכנסייה האנגליקנית השוכנת בקנטרברי שבמחוז קנט בדרום מזרח אנגליה.
היא כנסיית האם של הדיוקסיה של קנטרברי, ומושב הארכיבישוף של קנטרברי, שהוא הפרימאט של אנגליה כולה והמנהיג הדתי של הכנסייה האנגליקנית.
הכנסייה הראשונה באתר נבנתה ב-597 והקתדרלה הגותית הנוכחית נבנתה בשנים 1175–1493. קתדרלה זו היא אחד האתרים הנוצריים העתיקים והחשובים בבריטניה.
הארכיבישוף הראשון מקנטרברי היה אוגוסטין הקדוש, שכיהן קודם לכן כאב המנזר הבנדיקטיני ע"ש אנדראס הקדוש ברומא.
הוא נשלח על ידי האפיפיור גרגוריוס הראשון לאנגליה והגיע בשנת 597. בדה ונרביליס כתב כיצד הוקמה כנסייה במקום בידי אוגוסטינוס הקדוש.
חפירות ארכאולוגיות מתחת לספינה הראשית שנערכו ב-1993 חשפו שרידים של אותה קתדרלה סקסונית ראשונה, שנבנתה על גבי דרך רומית קדומה.
הכנסייה הוקדשה אז ל"גואל הקדוש", כלומר ישו.
אוגוסטינוס הורה על ייסוד מנזר בנדיקטיני על שם פטרוס ופאולוס הקדושים מחוץ לחומות העיר.
מאוחר יותר הוקדש המנזר לאוגוסטינוס עצמו ובמשך מאות שנים שימש כמקום קבורה לארכיבישופים שכיהנו אחריו.
השרידים נמצאים תחת השגחתו של ארגון הצדקה English Heritage, ומהווים חלק מאתר מורשת עולמית, ביחד עם כנסיית מרטין הקדוש.
השלבים העיקריים של הבנייה מתוארים להלן: (בסוגריים - שנות הכהונה של כל ארכיבישוף).
התקופה הסקסונית המאוחרת והתקופה הוויקינגית
בתקופת הארכיבישוף קאת'ברט (Cuthbert, 760–740) נוסף מבנה שני ממערב לקתדרלה, כבית טבילה המוקדש ליוחנן המטביל.
במבנה זה נקברו ארכיבישופים רבים, עד שנהרס בשריפה בשנת 1067.
אודה המחמיר (Oda the Severe, 958–941) הגביה את קירות הקתדרלה, והתקין גג חדש.
עקב הרפורמות של הארכיבישוף דאנסטן הקדוש (שקברו נמצא בצד הדרומי של המזבח הגבוה), החלה הקתדרלה לשמש כמנזר בנדיקטיני.
ליפינג (Lyfing, 1020–1013) ואת'לנות' (Aethelnoth, 1038–1020) הוסיפו אפסיס מערבי, שהוקדש כבימת נאום עבור מריה הקדושה.
לאנפרנק (1070–1077), הארכיבישוף הנורמני הראשון, בנה מחדש את הכנסייה האנגלו-סקסונית שנהרסה.
אנסלם הקדוש הרחיב באופן ניכר את בית המקהלה למזרח, ובכך נתן מרווח מספיק לנזירים.
הקריפטה של הכנסייה שרדה כגדולה מסוגה באנגליה.
פרק שחור בהיסטוריה של הקתדרלה היה עריפת ראשו של תומאס בקט (Thomas Becket) בטרנספט הצפון-מזרחי ביום שלישי ה-29 בדצמבר 1170 בידי שומרים ששמעו את הנרי השני אומר "מי יפטור אותי מהכומר הטרדן הזה?" בזמן סכסוך עם בקט.
השומרים פירשו את דבריו כפשוטם ורצחו את בקט בקתדרלה שלו.
בקט היה השני מתוך ארבעה ארכיבישופים של קנטרברי שנרצחו.
אחד נוסף היה אלפיג' (Alphege), שמקדש לכבודו נמצא בצד הצפוני של המזבח הגבוה.
בעקבות שרפה שהרסה את החלק המזרחי של הקתדרלה ב-1174, החליט ויליאם מסנס לבנות את בית המקהלה בסגנון גותי שכלל קשתות מחודדות, תמיכות דואות, קירוי בקמרונות בני 6 צלעות והדגשת קווים אנכיים של שורת עמודים וצריחים בגובה רב יותר.
מאוחר יותר, ויליאם האנגלי (William the Englishman) הוסיף את קפלת השילוש כמקדש לשרידיו של תומאס בקט.
במשך הזמן, נקברו שם עוד מספר אנשים חשובים בהם "הנסיך השחור" אדוארד פלנטג'נט והנרי הרביעי מלך אנגליה.
החלק המזרחי של הקתדרלה מסתיים במה שנקרא הקורונה ומכיל מקדש לשרידי הכתר וראשו של תומאס בקט.
ההכנסה מצליינים (ביניהם גם ג'פרי צ'וסר, שהנציח מסע צליינות כזה בסיפורי קנטרברי) שביקרו במקדשו של בקט, שנחשב לבעל כוחות מרפא, מימנה את הבנייה מחדש של הקתדרלה והבניינים שסביבה.
ראש המנזר תומאס צ'ילנדן (Thomas Chillenden, 1410–1390) בנה מחדש את החלק המרכזי של הקתדרלה בסגנון גותי ניצב עם קמרונות מניפה מורכבים ועשירים בזמן כהונתו.
המגדל המרכזי הנורמני של לפרנק, שנקרא "צריח המלאך", נהרס בשנות ה-1430 ונבנה מחדש אחרי 50 שנה, בין השנים 1490–1510, וגובהו הוא 90.5 מטר.
מגדל זה ידוע בשם 'Bell Harry Tower' על שמו של ראש המנזר הנרי מאיסטרי (Prior Henry of Eastry) שארגן את העבודה עליו.
מגדל זה נקרא פעם "המגדל הנאה ביותר בעולם הנוצרי".
בראש מגדל זה ישנו פעמון, שעדיין מצלצל כ-100 פעמים החל מ-8:55 בערב להכריז על סגירת שערי העיר.
הקתדרלה פסקה מלשמש כבית תפילה של מנזר בזמן פירוק המנזרים, כאשר כל הבתים הדתיים דוכאו.
קנטרברי נכנעה לצו במרץ 1539 והייתה המנזר האחרון שעשה זאת.
אחרי הפירוק הפכה קנטרברי ל"קולג' לקנונים חילוניים".
המגדל הצפון-מערבי נהרס בסוף המאה ה-18 בגלל סיבות מבניות והוחלף ב-1830 במגדל תאום למגדל הדרום-מערבי בסגנון גותי ניצב, הידוע בשם 'Arundel Tower'.
זה היה השינוי המשמעותי האחרון שנערך במבנה הקתדרלה.
הריסות מעונות המנזר הרומנסקיים הוחלפו בספרייה וארכיון בסגנון נאו-גותי שנבנו במאה ה-19. בניין זה נהרס מאוחר יותר מהפצצות בליץ בדקר ביוני 1942 במלחמת העולם השנייה, שכוונו לקתדרלה עצמה אך החטיאו אותה.
הבניין נבנה מחדש בסגנון דומה מספר שנים מאוחר יותר.
אדריכלות של הקתדרלה והמנזר הסמוך לה
מבט נדיר מעין הציפור מ-1165 על קתדרלת קנטרברי והמבנים המנזריים המסופחים לה שמור בספר התהילים הגדול (Great Psalter) שבספריית טריניטי קולג' בקיימברידג'.
כפי שהבהיר פרופסור וויליס, האיור מציג את התוכנית של המנזר הבנדיקטי הגדול במאה ה-12, ומאפשר להשוות זאת עם תוכנית מנזר מהמאה ה-9 כפי שנראה במנזר גאל הקדוש.
ב-2 התוכניות ניתן לראות עקרונות כלליים, האופייניים לכל המנזרים הבנדיקטיניים, דבר שמאפשר לקבוע בדיוק את הפרישה של המבנים השונים על אף שלא נותרו מהם אלא שברירי קיר.
בגלל סיבות מקומיות, הקלויסטר (חצר מרובעת המוקפת בארקדות) והמבנים המנזריים ממוקמים מצפון לקתדרלה, במקום כמקובל בדרומה.
כמו כן, ישנו בית מועצת קתדרלה (Chapter House) נפרד, שחסר במנזר גאל הקדוש.
לקתדרלה שלושה מגדלים: מגדל אוקספורד הדרום-מערבי ובו 12 פעמונים ועוד 2 פעמוני חצי-טון; מגדל ארונדל ובו 5 פעמוני שעון ועוד פעמון "דאנסטן הגדול"; והמגדל המרכזי בל הארי ובו פעמון יחיד.
הקמרונות בבית המקהלה הם קמרון סקספרטיט בעלי 6 צלעות הלקוחים מהאדריכלות הגותית בצרפת.
הקמרונות בספינה הראשית החדשה יותר הם קמרונות מניפה מורכבים יותר של הסגנון הגותי הניצב המאוחר.
הבניינים בקנטרברי מקובצים ב-2 קבוצות נפרדות.
הכנסייה מהווה את הגרעין, ואליה צמודים בצד הצפוני הקלויסטר וקבוצת בניינים המוקדשים לחיי המנזר.
מחוץ לאלה, במערב ומבזרח, נמצאים היכלים ותאים המוקדשים לשירותי אירוח (שירות שכל מנזר סיפק לאורחיו ולאלה שביקרו אותו: כמורה, ציבור המאמינים, מטיילים, צליינים ואביונים).
בצפון ישנה חצר פתוחה וגדולה, המפרידה את מבני המנזר ממבני השירות, שבכוונה מוקמו רחוק ככל האפשר ממבני המנזר עצמם.
האורוות, האסמים, המאפיה, המבשלה והמכבסה וכדומה אוכלסו בידי משרתים פשוטי-עם שהעסיק המנזר.
במרחק הגדול ביותר מהכנסייה, מחוץ לתחומי המנזר, נמצאת מחלקת הצדקה: בית הצדקה לרווחת העניים המכיל אולם גדול המהווה בית הארחה לאביונים.
קבוצת הבניינים החשובה ביותר מוקדשת לחיי המנזר.
האיש שהיה אחראי על האכלת הנזירים והאורחים, גר ליד הרפקטוריום והמטבח, וקרוב לאולם האורחים.
מעבר מתחת למעונות מוביל מזרחה לקלויסטר הקטן יותר של המרפאה, שיוחד לחולים ונזירים שעבדו במרפאה.
מזרחה לקלויסטר נמצא האולם והקפלה של המרפאה, שדומים בצורתם ובסידורים לספינה הראשית ומזרח הכנסייה.
מתחת למעונות, פונה אל החצר הירוקה (herbarium), נמצא ה"פיסליס" ("pisalis" או "calefactory"), החדר המשותף של הנזירים.
בפינה הצפון-מזרחית יש גישה לשירותים, מבנה מרשים בצורת אולם נורמני, באורך 44.2 מטר (145 רגל) וברוחב 7 מטר המכיל 55 מושבי שירותים.
מבנה זה נבנה עם הקפדה רבה על ניקיון ובריאות וזרם מים עובר דרכו מקצה לקצה.
מעונות נוספים, אך קטנים יותר, משתרכים ממזרח למערב כדי לארח נציגים ממנזרים אחרים, שנאלצו להישאר ללינה.
קרוב לרפקטוריום, אך מחוץ לקלויסטרים, נמצאים המשרדים המקומיים.
אליהם מקושרים: צפונית נמצא מטבח ריבועי (בעל שטח של כ-200 מטר רבוע), ולו גג פירמידי נישא, ועל ידו חצר המטבח; מערבית מזנון למכירת מוצרים והמזווה.
למרפאה יש מטבח קטן משלה.
ממול לדלת הרפקטוריום ובתוך הקלויסטר יש שני חדרי רחצה, תוספת קבועה לרפקטוריום המנזרי, שבהם רחצו הנזירים ידיים לפני ואחרי הארוחה.
הבניינים שהוקדשו לאירוח מחולקים לשלוש קבוצות.
קבוצת ראש המנזר אליה נכנסו מזווית דרום-מזרחית אל החצר הירוקה, שממוקמת ליד החלק הקדוש ביותר של הקתדרלה, כראוי לאישיות כנסייתית נכבדת או לאצולה שבאה להתארח שם.
בנייני התאים היו ליד הקצה המערבי של הספינה הראשית, שם מבקרים רגילים ובני מעמד הביניים התארחו.
הצליינים הנחותים יותר והאביונים אורחו באולם הצפוני של בית הצדקה, שהיה סמוך לשער ורחוק ככל האפשר מ-2 הבניינים האחרים של ההארחה.
המוסד הוא המטה המורשה של הקתדרלה, שרק מעטים ממנו הם מהכמורה.
ראש הקתדרלה הוא דיקן (נכון ל-2006, רוברט וויליס) שנעזר במועצה של 24 קנונים, 4 מהם הם דיירים, והאחרים הם מינויי כבוד של כמרים בכירים בדיוקסיה.
ישנו גם מספר של קנונים הדיוטות שביחד מהווים את המועצה הרחבה שלה אחריות חוקית הן לקתדרלה עצמה והן לבחירתו הרשמית של הארכיבישוף.
לפי החוק והמנהג האנגלי הם יכולים לבחור רק אדם שהוצע כמועמד על ידי המלך או המלכה בעצת ראש הממשלה.
המוסד כולל את מלומדי המלך ומגוון פקידים ובעלי-תפקידים, לרבות ספר הקתדרלה.
לקתדרלה יש כוח עבודה קבוע של 250 איש, דבר ההופך אותה למעסיק הגדול ביותר באזור.
קתדרלת שטרסבורג היא קתדרלה קתולית בשטרסבורג, צרפת.
אף על פי שהקתדרלה לא הושלמה, היא נחשבת לאחת הדוגמאות הטובות לאדריכלות הגותית בשיאה.
האדריכל ארווין פון שטיינבך חתום על תרומות משמעותיות לבניה החל מ-1277 עד למותו ב-1318.
עם מגדל שמתנשא לגובה 142 מטר, הקתדרלה הייתה המבנה הגבוה בעולם מ-1647 עד 1847. היא נשארה הכנסייה הגבוהה בעולם עד בניית כנסיית ניקולאי הקדוש בהמבורג ב-1847, והקתדרלה הגבוהה בעולם עד להשלמת הצריח של קתדרלת רואן (המתנשא לגובה 151 מטר) בשנת 1876.
הקתדרלה תוארה בידי ויקטור הוגו כ"פלא ענק ועדין" הפאר של הקתדרלה נראה הרחק על פני המישורים של אלזס וניתן לראות את המגדל מהרי הווז' או מהיער השחור שנמצא בצידו השני של נהר הריין.
מזימה איסלאמית לפיצוץ הקתדרלה סוכלה בידי משטרת גרמניה בשנת 2000.
האתר שבו נמצאת קתדרלת שטרסבורג שימש מספרים מבנים דתיים, החל מהתקופה הרומית בה הרומים כבשו את גאליה אז ניצב מקדש רומי באתר וכלה בקתדרלה הגותית הנוכחית.
הקתדרלה הראשונה הוקמה על ידי הבישוף ארבוגאסט (Saint Arbogast) בסוף המאה ה-7, על בסיס מקדש שהוקדש למריה הקדושה, וכיום לא נשאר ממנה שום שריד.
במאה ה-8, הקתדרלה הראשונה הוחלפה במבנה חשוב יותר, שהושלם תחת שלטונו של קארל הגדול.
הבישוף רמיגיוס פון שטראסבורג (Remigius von Straßburg) ביקש להיקבר בקריפטה, לפי צוואתו מ-778. בבניין זה שבועות שטרסבורג נאמרו ב-842. חפירות שנערכו באתר חשפו שלקתדרלה הקרולינגית הזאת היו 3 ספינות ו-3 אפסיסים.
שיר של הבישוף רת'ו תיאר את הקתדרלה כמקושטת בזהב ואבנים יקרות.
ב-1015 הניח הבישוף ורנר פון האבסבורג את אבן הפינה של קתדרלה חדשה, שהוקמה על חורבות הבזיליקה הקרולינגית.
הוא בנה את הקתדרלה בסגנון רומנסקי.
הקתדרלה נשרפה ב-1176 מכיוון שבאותה תקופה הספינות כוסו במסגרות מעץ.
אחרי האסון החליט הבישוף היינריך פון האסנבורג לבנות קתדרלה חדשה, יותר יפה מזו של בזל שהושלמה זה עתה.
בניית הקתדרלה החדשה החלה על היסודות של המבנה הקודמת ונסתיימה רק כעבור מספר מאות.
הבנייה החלה עם בית המקהלה והחלק הצפוני של בית הרוחב שנבנו בסגנון רומנסקי אך ב-1225 הגיעו אדריכלים, בעלי מלאכה ואמנים מהסדנה של קתדרלת שארטר ועשו מהפכה בבנייה בכך שהעבירו אותה לסגנון הגותי.
כדי למצוא כסף לסיים את הספינה הראשית, מכרה הכנסייה כתבי מחילה (Indulgences) החל מ-1253. הכסף נשמר בידי Oeuvre Notre-Dame שגם שכרה אדריכלים, בנאים וסתתים.
אבני חול הובאו מהרי הווז' ושמשו בבנייה, דבר שנתן לקתדרלה את הגוון הוורוד שלה.
כמו העיר שטרסבורג עצמה, הקתדרלה משלבת השפעות גרמניות וצרפתיות, בעוד שהאגף המזרחי (המקהלה ושער הדרומי) בעלי מאפיינים רומנסקיים.
החזית המערבית והספינה הראשית נבנו בסגנון גותי קורן (Rayonnant).
מעל כולם, מעוטרת באלפי דמויות ותבליטים, החזית המערבית המפורסמת היא יצירת מופת של האדריכלות הגותית.
המגדל הוא אחד הראשונים שסמך באופן ממשי על אומנות גבוהה, כאשר הופעתו הסופית היא במידה רבה ליניאריות (קווים ניצבים) מסותתת באבן.
בעוד שחזיתות אחרות תוכננו ושורטטו לפני הבנייה, לשטרסבורג יש את אחת החזיתות המוקדמות שלא סביר שבנייתן נעשתה ללא שרטוט.
קתדרלת שטרסבורג וקתדרלת קלן מייצגות את אחד השלבים המוקדמים ביותר באדריכלות בו נעשה שימוש בשרטוט אדריכלי.
עבודתו של פרופסור רוברט או.
Bork ) מאוניברסיטת איווה מציעה שהתכנון של החזית המערבית של שטרסבורג, בזמן שהיא נראית אקראית במורכבתה, ניתנת לבניה באמצעות סדרה של מתומנים מסובבים.
המגדל הצפוני, שהושלם ב-1439, היה הבניין הגבוה ביותר בעולם בין השנים 1647 (כאשר הצריח של כנסיית מריה הקדושה בשטרלזונד נשרף) ו-1847 (אז הוקמה כנסיית ניקולאי הקדוש בהמבורג).
המגדל הדרומי שתוכנן מעולם לא הושלם וכתוצאה מכך נתקבלה צורתה האסימטרית של הקתדרלה, דבר שהפך אותה לאחד מסמליו הבולטים של אזור אלזאס.
מקומת התצפית ניתן לראות למרחק 30 ק"מ, דבר שמספק תצפית על גדות נהר הריין והרי הווז' עד ליער השחור.
בית הרוחב הדרומי מכיל שעון אסטרונומי בגודל 18 מטר.
שעון זה הוא אחד הגדולים בעולם.
השעון הקודם נקרא "Dreikönigsuhr" ("שעון שלושת המלכים") של 1352–1354 ומוקם בקיר הנגדי למיקומו הנוכחי של השעון הנוכחי.
החל מ-1547 נבנה שעון חדש בידי כריסטיאן הרלין (Christian Herlin) ואחרים, אך הבנייה הופרעה כאשר הקתדרלה הועברה לכנסייה הרומית הקתולית.
הבנייה הומשכה ב-1571 על ידי קונרד דאסיפודיוס (Conrad Dasypodius) והאחים הברכט (Habrecht), ושעון זה הכיל יותר פרטים אסטרונומיים.
השעון עבד ותפקד עד סוף המאה ה-18 וניתן לראותו כיום במוזיאון לאמנות דקורטיבית של שטרסבורג.
השעון הקיים נבנה בשנים 1838–1843 על ידי ז'אן בפטיסט שווילגה (Jean Baptiste Schwilgué) בתיבת השעון של דאסיפודיוס עם פחות או יותר אותן פונקציות, אבל מצויד במנגנון מכני חדש לגמרי.
שעון זה הוא פלא מתמטי ויכל לקבוע את ה-computus, תאריך חג הפסחא בלוח השנה הנוצרי, עוד לפני המצאת המחשב.
כיום תיירים רואים רק את הפסלים והחזית של השעון, אך מאחורי הפנים יש מנגנון יוצא דופן שמייצג את אחד הדברים הנדירים והמיוחדים של הקתדרלה.
מחוץ לקתדרלה, לצידי השער הדרומי, ניתן לראות את פסלי האקלזיה והסינגוגה.
אקלזיה וסינגוגה (לטינית: Ecclesia et Synagoga) היה מוטיב חזותי באמנות ימי הביניים הכנסייתית.
היהדות והנצרות מתוארות בצורת שני פסלים או ציורים של נשים שהן בו בזמן יריבות ואחיות.
אקלזיה, המסמלת את הנצרות, מתוארת כאישה עטורה בכתר מלכות, ואוחזת בידה האחת צלב ובידה השנייה גביע יין; סינגוגה, המסמלת את היהדות, מוצגת כאשר עיניה מכוסות וכתרה נופל, ואוחזת בידה האחת במטה שבור ובידה האחרת את לוחות הברית המטים לנפול.
אורך חיצוני כולל: 112 מטר
אורך פנימי כולל: 103 מטר
גובה חיצוני של הספינה הראשית 40 מטר
גובה פנימי של הספינה הראשית 32 מטר
גובה חציית הכיפה 58 מטר
רוחב חיצוני של החזית המערבית 51.5 מטר
קוטר החלון רוזטה בחזית המערבית 13.6 מטר
הסרט Monsieur Klein מ-1976, מתרחש ב-1942 בצרפת רובו בפריז אך בסצנה אחת מבקר הגיבור את אביו בשטרסבורג.
בעד החלון ניתן לראות את הקתדרלה, וישנו גם שוט בתוך הקתדרלה עם מבט על דמויות השעון האסטרונומי המצלצלות להורות את השעה.
אגדה אחת מספרת שהבניין ניצב על ערימה עצומה של עצי אלון, ששקעו בתוך אגם תת-קרקעי.
ספינה תשוט באדם ללא אף אחד בפנים, בעוד שרעש המשוטים נשמע למרות הכל.
לפי האגדה, הכניסה לאגם התת-קרקעי נמצאת במרתף בבית הניצב מול הקתדרלה והיא נסתמה בקיר לפני מספר מאות.
קת'לין דויל "קתי" בייטס , היא שחקנית קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה אמריקאית, זוכת פרס אוסקר על תפקידה כאנני וילקס בסרט "מיזרי" (1990).
בייטס נולדה בממפיס, טנסי שבארצות הברית, למדה תיאטרון באוניברסיטה פרטית בטקסס, וסיימה את לימודיה ב-1969. תפקידה הראשון בקולנוע היה בסרטו האמריקני הראשון של מילוש פורמן, "התפשטות" (1971), בו גילמה תפקיד זעיר של זמרת הנבחנת לאודישן.
לאחר שבע שנים קיבלה את תפקידה הבא בקולנוע, בסרט "Straight Time", בו גילמה תפקיד משנה משמעותי, כשבתפקיד הראשי מככב דסטין הופמן.
לאחר ארבע שנים הופיעה שוב בקולנוע, באחד הסרטים הפחות ידועים של רוברט אלטמן, "חזור הביתה ג'ימי דין, ג'ימי דין", בו גילמה חברה במועדון מעריצים של השחקן ג'יימס דין.
רק לאחר מכן החלו התפקידים לזרום.
תפקידה הבולט הראשון היה בסרט "מיזרי" (1990), המותחן המצליח של רוב ריינר, על פי ספרו של סטיבן קינג, בו גילמה את דמותה הפסיכוטית של אנני וילקס.
על תפקידה זה זכתה בייטס בפרס אוסקר ובפרס גלובוס הזהב בקטגוריית "השחקנית הראשית הטובה ביותר".
בתפקידיה הבאים בקולנוע התרחקה מאוד מדמותה ב"מיזרי", וקנתה לה שם של שחקנית המרבה לשחק דמויות אנושיות וטובות לב בקולנוע ובסרטי טלוויזיה, לרוב בתפקידי משנה.
בין השאר, בסרטו של וודי אלן "צללים וערפל" (1991), בסרט "עגבניות ירוקות מטוגנות" (1991), ובקומדיה הרומנטית "אנשים משומשים" (1992).
אל תפקיד המרשעת חזרה בייטס כשכיכבה במלודרמה "חשדות מהעבר" (1995), שגם הוא היה עיבוד לספרו של סטיבן קינג, בו גילמה אישה הנחשדת ברצח.
לאחר "מיזרי" הייתה מועמדת פעמיים לפרס האוסקר: על תפקידה בדרמה הפוליטית של מייק ניקולס, "צבעי השלטון" (1998) וב"אודות שמידט" (2002), בו הופיעה לצד ג'ק ניקולסון.
ב־1997 כיכבה באחד מן הסרטים המצליחים בכל הזמנים, מבחינה כספית, "טיטניק", בו גילמה את דמותה של מרגרט בראון, שנאבקה להורדת כמה שיותר מנוסעי הטיטניק לסירות ההצלה.
בייטס הייתה גם מועמדת 7 פעמים לפרס אמי, אף על פי שמעולם לא זכתה בו.
מתוכם הייתה מועמדת שלוש פעמים כשחקנית המשנה הטובה ביותר במיני סדרה או בסרט טלוויזיה, פעמיים על הופעת אורח (בהן ב"עמוק באדמה"), פעם אחת על הבימוי ופעם אחת כשחקנית ראשית.
בשנת 2012 זכתה לבסוף בפרס אמי לשחקנית המשנה הטובה ביותר בתפקיד אורחת על הופעתה בקומדיית המצבים "שני גברים וחצי".
בשנת 2001 שיחקה לצד קולין פארל בסרט האקשן "הרעים שוב טובים" בבימויו של לס מייפילד,
בשנת 2006 דיבבה את ביטצי בסרט המצויר "חוות הקסמים" בכיכובה של דקוטה פנינג.
בשנת 2007 כיכבה לצד בדרמה ג'סיקה לאנג "בונוויל".
באותה שנה גם שיחקה בדרמה "נ.ב.
בשנת 2009 שיחקה בסרט "הזדמנות שנייה", המבוסס על סיפורו האמיתי של מייקל אוֹה'ר, שחקן פוטבול מקצועני שגדל בשכונת מצוקה ונדד בין משפחות אומנות.
בשנת 2011 החלה לשחק בתפקיד ראשי בסדרה הקומית "החוק של הארייט" ברשת NBC, בתפקיד האריסט קורן.
בספטמבר 2011 שבה לשחק בעונה השנייה והאחרונה.
בשנת 2013 הצטרפה בייטס לקאסט הקבוע של העונה השלישית בסדרה אימה אמריקאית, "אימה אמריקאית: הכישוף" שם גילמה את דמותה ההיסטורית של דלפין לאלורי, אשת חברה אמריקאית מכובדת מניו אורלינס, שעינתה ורצחה בסתר עשרות עבדים שחורים בדרכים מזעזעות, בביתה שלה.
בשנת 2016 שיחקה בקומדיה הפרועה "הבוסית" בכיכובה של מליסה מקארתי.
באותה שנה זכתה לכוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד, על תרומתה לתעשיית הקולנוע.
בשנת 2017 השתתפה בתפקיד אורחת בסדרת האנתולוגיה "אויבות", שנוצרה ונכתבה על ידי ראיין מרפי, לצידן של ג'סיקה לאנג וסוזן סרנדון, כבת דמותה של ג'ואן בלונדל.
בשנת 2019 שיחקה בסרט הדרמה "ריצ'רד ג'ול" בבימויו של קלינט איסטווד, המגולל את סיפורו האמיתי של המאבטח האמריקאי ריצ'רד ג'ול.
כל תפקידה (כאמו של ריצ'רד ג'ול) זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בספטמבר 2024, בייטס סיפרה כי שקלה פרישה חלקית לפני שלקחה את התפקיד הראשי בחידוש של הסדרה "מטלוק".
בסדרה, בייטס מגלמת את הדמות הראשית, עורכת דין בגיל 70 המתמודדת עם אפליית גיל במקום עבודתה ומשתמשת בה לטובתה..
פרסתאריךקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס אמי לבידור בפריים טיים2025השחקנית הראשית הטובה ביותר בסדרת דרמהמטלוקפרס הטלוויזיה של ג'ותהם2025סדרת דרמה פורצת דרךמטלוקההופעה הראשית הטובה ביותר בסדרת דרמהפרס בחירת מבקרי הטלוויזיה2026השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמהמטלוק
קתדרלת רגנסבורג המוקדשת לפטרוס, היא קתדרלה הבנויה בסגנון גותי בשל וסגנון גותי מאוחר בעיר רגנסבורג, גרמניה.
היא הכנסייה החשובה ביותר בעיר ומושב הדיוקסיה של רגנסבורג.
הקתדרלה נבנתה בשנים 1273-1872 וזוג מגדליה עם צריחיהם המחודדים נבנה ב-1869.
אורך כולל (פנים): 86 מטרים רוחב (פנים): 34.8 מטרים גובה הספינה הראשית: 32 מטרים גובה המגדלים: 105 מטרים
הכנסייה הראשונה באתר נבנתה בסביבות 700 לספירה.
בסביבות 739 נוסדה הדיוקסיה של רגנסבורג על ידי בוניפציוס הקדוש.
הוא בחר באזור השער הצפוני של הביצורים הרומיים העתיקים (Porta Praetoria) בתור אתר לבניית הקתדרלה, וזה מיקומה עד היום.
בסוף המאה ה-8 או המאה ה-9 נבנית הקתדרלה הקרולינגית מחדש.
בתחילת המאה ה-11 התרחבה הקתדרלה מערבה ונוסף לה בית רוחב בגובה 15 מטר, שני מגדלים ופרוזדור.
בשנים 1156 ו-1172 נשרפה הקתדרלה פעמיים ונבנתה מחדש.
בעקבות שרפה שהרסה שוב את הקתדרלה ב-1273 החלה בנייה מחדש של הקתדרלה.
בסביבות 1285 תוכנן מחדש המבנה בסגנון גותי בשל (High Gothic) וב-1320 נהרסו שרידי הקתדרלה הישנה ובנו בית מקהלה.
בשנים 1385-1415 בנו את הכניסה הראשית בחזית המערבית וקישטוה בפסלים ותבליטים.
ב-1442 נבנו תמיכות הגג מעל הספינה הראשית.
בסביבות 1520 הסתיימה הבנייה המקדמית.
ב-1514-1538 נבנה הקלויסטר שליד הקתדרלה.
עד 1634 הושלמה הקתדרלה למעט המגדלים בחזית המערבית.
בשנים 1613-1649 עברה הקתדרלה שחזור וחידוש בסגנון הבארוק שהתבטא בכיפה בארוקית מעל מקום המצלב.
בשנת 1821 במסגרת התחייה הגותית הורה המלך לודוויג הראשון על שחזור הקתדרלה בסגנון גותי, שנמשך עד 1841. מספר פרסקאות שינו מקום, כיפת הבארוק נהרסה ובמקומה נבנה קמרון צלעות מרובע.
בשנים 1859-1869 נבנו המגדלים של החזית המערבית וצריחיהם הושלמו.
בשנת 1870 או 1872, אחרי כ-600 שנים של בנייה, נשלמה בניית הקתדרלה, עם השלמת הגמלון בבית הרוחב ובניית צריח מצלב בסגנון גותי.
ב-1923 הקימה גרמניה עמותה ממשלתית בשם Dombauhütte (סדנת בנייה של הקתדרלה) שמטרתה להשגיח על הקתדרלה, לדאוג לאחזקתה, לשחזורה ולטיפול השוטף בה.
בשנים 1984-1985 נבנה מאוזולאום הקריפטה ובוצע מחקר ארכאולוגי במרכז הספינה הראשית, בו נחשפה ארקדה וכניסה דרומית למבנה רומי ישן.
בשנים 1985-1988 נוקה הפנים של הקתדרלה מבלי לשנותו.
ב-1989 החל ניקוי של חוץ הקתדרלה והסרת מזהמים כגון פיח.
ב-2004 נבנה מזבח ונחנכה קפלת המדיטציה של המלחים.
ב-2005 הושלם ניקוי הצריחים של מגדלי החזית המערבית, כך שניתן להעריץ את יופיים במצבם הטהור.
לפי עמותת הקתדרלה, הם צריכים להישאר כך לפחות למשך המאה הבאה.
ב-2006 הושלם ניקוי ושחזור השער המערבי, לפני הביקור המתוכנן של האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר.
הקתדרלה בנויה בשילוב של סגנון גותי בשל עם סגנון גותי מאוחר ותוספות של התחייה הגותית, בהם צריחי התחרה המחודדים.
חומר הבנייה העיקרי הוא אבן גיר לבנה אך אחרי שנוקתה בשנים האחרונות גילו גם אבנים בצבע ירוק, אותם מתכוונת סדנת הקתדרלה להחליף באבני גיר מצ'כיה.
הספינה הראשית מחולקת ל-3 אזורי קיר שנראים כמו 2 אזורי קיר בגלל האיחוד של קומת הטריפוריום עם קומת התאורה.
כותרות העמודים לא בולטות במטרה לא לעצור את התנופה כלפי מעלה.
הקירוי נעשה באמצעות קמרונות בני 4 צלעות בצורה האופיינית לסגנון הגותי הבשל.
מאפיין לא רגיל של קתדרלת רגנסבורג הוא הפרדת הקתדרלה מהמבנה של הקלויסטר הישן.
הפרדה זו באה מכך שכאשר הכנסייה נבנתה מחדש היא הוקמה דרום-מערבית מהקתדרלה הרומנסקית.
כעדות לקתדרלה הרומנסקית הקודמת, מגדל Eselsturm עדיין עומד מצפון לקתדרלה.
הוא שימש בעבר, ועדיין משמש, להעברת חומרי בנייה לקומות הגבוהות יותר.
גלגלת נותרה בעליית הגג, שבאמצעותה הרימו משאות דרך פתח בתקרה ליד השער המערבי.
ממזרח לקתדרלה נמצאת סדנת הקתדרלה (Dombauhütte) שאחראית על שימור המבנה.
בניגוד לקתדרלות רבות, לא כלים חדישים ביותר או כלים עתיקים במיוחד נמצאים בשימוש, אלא הסדנה מייצרת את הכלים שלה בעצמה.
פסל "מריה של ארמינולד" הוא אלמנט בקבוצת הבשורה שמפוסלת על הקתדרלה, אותו עיצב אמן אנונימי, הידוע בכינוי "האמן מארמינולד", שסיתת אותה ואת המלאך גבריאל צוחק באבן ואף צבע את הפסלים, בשנת 1280. הדמויות מוצבות זו כנגד זו על העמודים המערביים של מקום המצלב.
ידה הימנית של מריה מחווה ברכה כלפי המלאך ואילו ידה השמאלית מחזיקה בספר, עליו היא מצביעה באצבעה.
על העמודים המזרחיים של מקום המצלב ישנם פסלי אבן של פטרוס ופאולוס, שהוצבו שם ב-1320 ו-1360-1370 בהתאמה.
אחד הפסלים השנויים במחלוקת שנמצאים בחלק החיצוני של הקתדרלה הוא היודנזאו ("חזירת היהודים") המתאר חזירה ושלושה יהודים הנצמדים לפטמותיה.
היודנזאו פונה לכיוון הרובע היהודי לשעבר בכיכר נויפפאר.
ב-2005 הייתה מחלוקת בדבר הצבת שלט מידע על הפסל.
קפלת 'כל הקדושים', הממוקמת בקלויסטר של הקתדרלה, נבנתה בשנת 1164 כקפלת קבורה לבישוף הארטוויג השני (Hartwig II) בידי משפחת קומאסקי (Comaschi), משפחת רבי-בנאים מקומו שבאיטליה.
בקפלה, הבנויה כמבנה בעל שלושה אפסיסים מעוצבים (triconchos), נמצא פרסקו המתוארך לזמן בניית הכנסייה.
רוב חלונות הויטראז' יקרי הערך נוצרו בין 1220-1230 ו-1320-1370. חלונות החזית המערבית הושלמו רק במאה ה-19. בשנים 1967-1968 יצר האמן פרופסור אוברברגר חלונות עבור החלק המזרחי השמאלי.
הוא גם יצר את "חלון פנטקוסט" במערב צפון בית הרוחב ואת חלון קומת התאורה בסגנון גותי.
גזע המזבח הראשי עשוי מכסף ונוצר על ידי אמני אוגסבורג ונבנה בין 1695 ל-1785. עוד מזבחים מעניינים הם חמשת המזבחים הגותיים.
בדרום בית המקהלה נבנה מזבח חדש ב-2004 בידי הלמוט לאנגהאמר.
המטיף פטרוס קניזיוס הטיף מדוכן המטיף שנמצא במרכז הספינה הראשית בשנים 1556-1557.
קתדרלת רגנסבורג היא כנסיית הבישוף והכנסייה הראשית של דיוקסיית רגנסבורג.
היא גם ביתה של מקהלת "Regensburger Domspatzen" ("דרורי הקתדרלה"), מקהלה בעלת מסורת עשירה.
הקתדרלה נחשבת לאחד מהמבנים הגותיים החשובים ביותר בדרום גרמניה.
הקתדרלה היא מקום קבורתם של בישופים חשובים, בהם: יוהאן מיכאל פון זיילר, גאורג מיכאל ויטמן והארכיבישוף מיכאל בוכנברגר.
בחלק המערבי של הספינה הראשית ניצבת אנדרטה לזכר הנסיך-הבישוף קרדינל פיליפ וילהלם (מ-1598), אחיו של הדוכס מקסימיליאן הראשון, הנסיך הבוחר מבוואריה.
קתדרלת נוטרדאם דה ל'אסומפסיון דה קלרמון-פראן היא קתדרלה קתולית בעיר קלרמון-פראן שבצרפת.
קדמו לה באותו המיקום שלוש קתדרלות.
חלק הארי של הקתדרלה הנוכחית נבנה במאה ה-13 בסגנון גותי והחזית המערבית נבנתה במאה ה-19 בסגנון התחייה הגותית.
היא ממוקמת בראש הגבעה המרכזית המהווה את המרכז העתיק של קלרמון-פראן, על כיכר הניצחון, ממש לצד פסלו של האפיפיור אורבנוס השני, יוזם מסע הצלב הראשון בשנת 1095. הקתדרלה, שבנויה מסלע אנדזיט-טרכיט שחור, בולטת למרחוק עם זוג צריחיה המחודדים והשחורים, המתנשאים לגובה מעל גגות העיר.
במאה החמישית הקים נמאציוס הקדוש, בישוף מהעיר ארוורן, את הקתדרלה הראשונה.
את הבניין הוא הקדיש לשני הקדושים ויטליס ואגריקולא, אשר את שרידיהם הוא שלח להביא מבולוניה.
תוכנית הבזיליקה מוכרת לנו מתיאור שהופיע אצל גרגוריוס מטור.
אורכה היה 43 מ', והיא הייתה מקושטת בשיש.
הייתה בה ספינה ראשית ושתי ספינות צדדיות מקורות, טרנספט ו-70 עמודים.
בשנת 760 נהרס המבנה בפקודתו של פפין הגוץ.
זה האחרון, שהתחרט על מעשהו, העניק סכום כסף גדול לבישוף הדלברט כדי לממן את בנייתה של קתדרלה חדשה.
בנייתה נמשכה מ-764 עד 768. המבנה החדש נהרס אף הוא, על ידי הנורמנים, בשנת 915.
הבישוף סטפנוס השני בנה קתדרלה שלישית, בסגנון רומנסקי, שנחנכה בשנת 946. קתדרלה זו שימשה, כנראה, כאבטיפוס למספר כנסיות שנבנו באוברן.
הקריפטה היא מן המאה העשירית.
היא כוללת אמבולטוריום וסביבו קפלות.
יש בה סרקופג משיש לבן, מן המאה הרביעית.
בשנת 1248 החליט הבישוף הוגו דה לה טור להקים קתדרלה חדשה, שתשאב את השראתה מסנט שאפל, ששבתה את עין רואיה כאשר הופיעה בפריז.
בניית כנסייה בסגנון הגותי המפואר של הצפון הייתה עתידה לאפשר לו לקבוע את סמכותו העליונה בעיר: נוטרדאם-די-פור (Notre-Dame-du-Port), כנסייה רומנסקית גדולה שנבנתה בהשראת הקתדרלה של סטפנוס השני, נועדה להתגמד מול הקתדרלה החדשה.
הבנייה הופקדה בידי האדריכל ז'אן דשאן (Jean Deschamps), שאחראי גם לקתדרלות של נארבון ולימוז'.
הוא עבד משנת 1248 עד 1287 על בית המקהלה, שם השיא לואי הקדוש את בנו, פיליפ השלישי לעתיד, עם איזבלה מאראגון.
ייתכן שלצורך אירוע זה המלך מימן חלק מן הוויטראז'ים, שנראה שמוצאם מאותו בית ייצור כמו אלה של סנט-שאפל.
בית המקהלה, הטרנספט ותחילת הספינה הושלמו לקראת 1295.
פייר דשאן (Pierre Deschamps) המשיך את עבודתו של אביו עד 1325. המשיך בעבודת הבנייה פייר דה סבאזה (Pierre de Cébazat), שידוע מעבודותיו בלה שז דייה (la Chaise-Dieu).
הוא השלים את שלושת החללים הפנימיים של הספינה, שאפשרו לצרף את המגדלים הרומנסקיים של כנסייתו של סטפנוס השני.
מוראותיה של מלחמת מאה השנה לא אפשרו לו להשלים את יצירתו.
במשך השנים הבאות הסתפקה מועצת הקתדרלה בבניית משקוף חדש ומפוסל עבור דלת חדר תשמישי הקדושה.
הרוזטה בכחול שעל השער הצפוני היא מן המאה ה-14, וכן זו שבכתום, המעטרת את השער הדרומי.
שתיהן נחקקו כל אחת בתוך ריבוע שאורך צלעו 8.5 מטרים.
בין 1444 ו-1474 נבנה מעל בית המקהלה מגדל פעמונים שכונה "צריח החזרה", שנראה ממש כמעשה תחרה עשוי אבן.
בין 1507 ו-1512 נבנה גג גבוה מצופה עופרת, שהחליף את הגג המקורי.
מועצת הכנסייה דחתה הצעה לפרויקט להקמת חזית בסגנון "גותיקת הלהבות", כי הייתה יקרה מדי.
בזמן המהפכה הצרפתית ביקשו המהפכנים להרוס את הכנסייה, אבל הנזיר הבנדיקטיני ורדייה-לאטור הצליח לשכנע אותם שהכנסייה היא מקום מצוין לקיים בו אסיפות עממיות.
כיוון שכך נשארה הכנסייה על עומדה, אבל נהרס רוב הריהוט שבה (מלבד מנורת הפסחא מאת פיליפ קאפיירי), המזבחות והפסלים, ושלושה מגדלים מבין מגדלי הטרנספט הוחרבו.
המגדל הגבוה ביותר ("מגדל השומר") נשאר על מקומו מטעמים מעשיים: היה בו שעון.
החזית הרומנסקית של הקתדרלה שבנה סטפנוס השני נהרסה ב-1851.
רק ב-1866 החלו לראשונה בעבודות שנועדו להשלים את בניית הכנסייה, בפיקוחו של אנאטול דה בודו (de Baudot) על פי תוכניותיו של מורו, ויולה-לה-דוק.
ב-1884 נבנתה החזית המערבית על שני צריחיה, ובכך הושלמה לבסוף הספינה הראשית, תוך כיבוד כל שיטות הבנייה של ימי הביניים: רק הסיתות ה"יבש" יותר של האבנים מסגיר את ההבדל.
כל הקירות הפנימיים של הכנסייה מצוירים בחיקוי של בנייה באבן.
במהלך עבודות הבנייה המאוחרות נהרס הבית שבו נולד בלז פסקל.
הקתדרלה בנויה בסגנון גותי קורן (Rayonnant), מסלע אנדזיט-טרכיט שחור.
כמו כנסיות קורנות אחרות, חלונות קומת התאורה כוללים מקטעים גדולים של זכוכית לבנה, וזאת כדי לאפשר לאור רב יותר לחדור לחלל המבנה וכן כי לבן מסמל טוהר, בתולין ותהילה.
לצידם מכילה הקתדרלה גם חלונות ויטראז' מזכוכית צבעונית בהם בולט הצבע הכחול.
חלונות הוויטראז' של הקתדרלה נודעים ביופיים.
החזית המערבית בנויה בסגנון התחייה הגותית ובמרכזה חלון רוזטה בסגנון גותי קורן (Rayonnant).
היא בעלת שער ראשי אחד.
החזית מאוגפת בשני מגדלי פעמונים ובראשם צריחים מחודדים המתנשאים לגובה .
כיום לקתדרלה 6 מגדלים: 2 מגדלים מערביים, 2 מגדלים בדרום בית הרוחב (נהרסו מגובה הגג ומעלה) ו-2 מגדלים בצפון בית הרוחב, מהם רק "מגדל השומר" בנוי מעל גובה הגג.
הספינה הראשית בת 4 המפרצים מתנשאת לגובה של כ- והיא בעלת 5 אגפים: אולם התווך ו-2 ספינות משניות מכל צד.
מצידי הספינה הראשית נמצאות 5 קפלות.
בית הרוחב הוא ברוחב הספינה הראשית על אגפיה ולא בולט מעבר לה.
בכל קצה ישנו שער כניסה אחד.
בית המקהלה הוא בן 3 מפרצים ו-5 אגפים גם הוא.
הוא מסתיים באפסיס שבסופו אמבולטוריום וסביבו שווה (Chevet) בעל 5 קפלות.
הקתדרלה מקורה בגג הנתמך בידי קמרונות בני 4 צלעות האופייניים לגותיקה בעיצומה, כאשר במקום המצלב (בו הספינה הראשית חותכת את בית הרוחב) ישנו קמרון כוכב.
אורך בית המקהלה הוא 36 מטר.
אורך הספינה והטרנספט: 46.75 מטר.
גובה הצריחים המערביים: 96.1 מטר.
קתדרלת רוסקילה (בדנית: Roskilde Domkirke, נהגה: "רוסקילה") היא קתדרלה בעיר רוסקילה באי שלן שבמזרח דנמרק.
קתדרלה זו, הבנויה בשילוב סגנונות של אדריכלות רומנסקית ואדריכלות גותית, הייתה הקתדרלה הגותית הראשונה שנבנתה כולו מלבנים אדומות, דבר שעודד את פריחת סגנון ה"גותיקת לבנים" בצפון אירופה ומזרחה.
הקתדרלה נבנתה במאות ה-12 וה-13 והייתה הקתדרלה היחידה באי שלן עד המאה ה-20. שני צריחיה המחודדים, האופייניים למזרח אירופה, שולטים בקו הרקיע של העיר.
לפי ההיסטוריון אדם מברמן, נבנתה הכנסייה הראשונה באתר על ידי האראלד "כחול-השן" במאה ה-10 לספירה, כאשר הפך את רוסקילה לבירתו ובה נקבר.
ברם לא נותר שום זכר לכנסייה זו.
במאה ה-11 החליפה אסטריד, אחותו של קנוט הגדול, את הכנסייה מעץ במבנה אבן.
ב-1080 נבנתה שוב כנסייה חדשה, הפעם ביוזמתו של הבישוף סוונד נורדמנד.
כנסייה זו, העשויה מאבן מסוג טראברטין, הייתה בנויה כבזיליקה עם ספינה בת שלושה אגפים ומגדל גבוה במערב.
בצד הצפוני שכן מבנה בו חיו הכמרים חיי נזירות.
באמצע המאה ה-12 הגיעה לדנמרק אומנות ליבון הלבנים ושריפתן.
כתוצאה מכך נבנתה קתדרלת רוסקילה מחדש, הפעם מלבנים אדומות, תחת השגחתו של הבישוף אבסלון.
המיזם היה שאפתני: מבנה בגובה 2 קומות, מגדל בכל צד של בית המקהלה, ובתי רוחב בני שלושה אגפים.
הבנייה, שהחלה בסגנון רומנסקי ואחר כך המשיכה בסגנון גותי המשיכה עד המאה ה-13 והושלמה רק ב-1280. לבנייתה היו דרושות כשלושה מיליון לבנים.
קתדרלת רוסקילה שימשה אתר קבורה למלכי דנמרק מאז המאה ה-15. משום כך הורחבה במהלך השנים כאשר מלכים שונים הוסיפו לה קפלות קבורה.
בעקבות הרפורמציה ב-1536, מגורי הבישוף הועברו לקופנהגן ומשם הוא החזיק בתואר בישוף האי שלן.
לעומת זאת, ההכתרות התקיימו בדרך כלל בכנסיית גברתנו בקופנהגן או בקפלה של ארמון פרדריקסבורג.
לקתדרלה שער אחד ומעליו שלושה חלונות והיא נבנתה ללא שימוש בתמיכות דואות.
מעל מקום המצלב ישנו צריח מחודד מסוג פלשה.
הקתדרלה היא אטרקציה תיירותית מרכזית, ופוקדים אותה מדי שנה 125,000 מבקרים ומאז 1995 היא מוכרת כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
מאז 1987 משמשת הקתדרלה את מקהלת הנערים של רוסקילה, אחת מהמקהלות הכנסייתיות הידועות בדנמרק.
המקהלה הייתה לאחת הפעילויות המרכזיות עבור נערים בקהילה, וחבריה לומדים בבתי ספר רגילים אך נפגשים 2–3 פעמים בשבוע לחזרות.
בכל שנה שנייה מטיילת המקהלה ליעד אחר כדי להופיע בו.
יעדיה כללו את ניו זילנד, סקנדינביה, אנגליה, גרינלנד, צרפת וקנדה.
מלכים ומלכות ואצילים מהמשפחה המלכותית של דנמרק קבורים בקתדרלה, ביניהם:
האראלד הראשון, מלך דנמרק (מוטל בספק שזה אכן קברו, מת בסביבות 986)
מרגרט הראשונה, מלכת דנמרק (1412)
כריסטופר השלישי, מלך דנמרק (1448) ואשתו דורותיאה מברנדנבורג (1495)
כריסטיאן הראשון, מלך דנמרק (1481)
כריסטיאן השלישי, מלך דנמרק (1559) ואשתו דורותיאה מסקסה-לוינבורג (1571)
פרדריק השני, מלך דנמרק (1588) ואשתו סופיה ממקלנבורג-גיסטרו (1631)
כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק (1648) ואשתו אן קתרינה מברדנבורג (1612)
פרדריק השלישי, מלך דנמרק (1670) ואשתו סופי אמלי מברונסוויק-לינבורג (1685)
כריסטיאן החמישי, מלך דנמרק (1699) ואשתו שרלוט אמלי מהס-קאסל (1714)
פרדריק הרביעי, מלך דנמרק (1730) ונשותיו לואיז ממקלנבורג-גיסטרו (1721) ואנה סופיה רוונטלו (1743)
כריסטיאן השישי, מלך דנמרק (1746) וסופיה מגדלן מברנדנבורג-קולמבאך (1770)
פרדריק החמישי, מלך דנמרק (1766) ונשותיו לואיז, נסיכת בריטניה (1751) ויוליאנה מריה מבראונשווייג-וולפנביטל (1796)
כריסטיאן השביעי, מלך דנמרק (1808)
פרדריק השישי, מלך דנמרק (1839 ואשתו מריה סופי פרדריקה (1852)
כריסטיאן השמיני, מלך דנמרק (1848) ואשתו קרולינה אמליה מאוגוסטנבורג (1881)
פרדריק השביעי, מלך דנמרק (1863)
כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק (1906) ואשתו לואיזה, נסיכת הסן-קאסל (1898)
פרדריק השמיני, מלך דנמרק (1912) ואשתו לוביסה, נסיכת שוודיה (1926)
כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק (1947) ואשתו אלכסנדרינה, דוכסית מקלנבורג-שוורין (1952)
פרדריק התשיעי, מלך דנמרק (1972) ואשתו אינגריד, נסיכת שוודיה (2000)
דאגמאר, נסיכת דנמרק (שהייתה גם קיסרית רוסיה תחת השם מריה פיודורובנה), הייתה גם היא קבורה בקתדרלה עד ה-23 בספטמבר 2006 אז הוחזר ארונה לרוסיה בהסכם בין הממשלות.
היא נקברה מחדש בסנקט פטרבורג.
קתוליקון הוא הכנסייה הראשית במנזר נוצרי אורתודוקסי.
מקורות ביזנטיים כינו את הקתוליקון בעבר בכינויים "נאוס" (Nαός) או "אקלזיה" (Εκκλησία).
הקתוליקון ניצב בדרך כלל במרכזו של המנזר, ומאחר שלפי המסורת, התפילה לא יכולה הייתה להיערך בו יותר מפעם אחת ביום, הוקמו במנזרים כנסיות משניות וקפלות, והקתוליקון זכה למעמדו הבכיר.
קתואי () הוא מונח המתייחס בדרך כלל לנשים טרנסג'נדריות ולזכרים המתלבשים ומתנהגים כמו נשים בתאילנד.
קיימת סברה כי המילה קתואי מקורה בשפת החמר.
בעולם המערבי, מכונות לא אחת ליידיבויז, מונח הנחשב לכינוי גנאי.
המונח קתואי אינו זהה למונח המערבי טרנסקסואליות - משמעו היא שאדם הוא סוג של זכר, לא כמו המונחים התאילנדיים: sao praphet song, שכוונתו מצביעה על זהות מינית נשית, או phet thee sam, שמשמעו מין שלישי.
המונח phu-ying praphet thi sorng, מתורגם בכלליות כ: "סוג שני של אישה" ומתייחס אף הוא לליידי בוי.
האוסטרלי פיטר ג'קסון, חוקר המיניות התאילנדית, טוען שהשתמשו במונח קתואי בתקופה הפרה-מודרנית כדי להתייחס לאינטרסקס, וכי השימוש במונח השתנה באמצע המאה העשרים על מנת לתאר גברים להם נטייה לקרוס-דרסר.
המונח יכול להתייחס לגברים שמפגינים דרגות שונות של נשיות - קתואיות רבות לבושים כנשים ועוברות תהליכים רפואיים שונים כמו לקיחת הורמונים נשיים, שתלי חזה, ניתוח להתאמה מגדרית וניתוח להסתרת הגרגרת.
אחרות עשויות להתאפר, ולשוחח באופן נשי, אולם להתלבש כגברים והם קרובים יותר לקטגוריה הגברית של גברים הומוסקסואלים נשיים מאשר לטרנסג'נדריות.
ניתן לזהות קתואיות לעיתים קרובות בגיל צעיר, והן נחשבות כמי ש"נולדו בצורה זו".
ייתכן שהן משתמשות בהורמונים (הנמכרים ללא מרשם) ולהליכים רפואיים בעודם בגיל הנעורים.
המונח "קתואי" עלול להישמע מזלזל, במיוחד בצורתו "kathoey-saloey".
הוא בעל משמעות הדומה בשפה האנגלית ל"פייה" או "קווין".
קתואיות עובדות על פי רוב במקצועות נשיים מסורתיים, בחנויות, בתי קפה ומסעדות, מספרות וכמעצבות שיער.
רבות עובדות גם במרכזי בידור ותיירות, כרקדניות, במופעי קברט - אלקזאר וטיפאני'ס בפאטאיה הם מהידועים ביותר שבהם - או כפרוצות.
קתואיות הן נראות יותר ומקובלות יותר בחברה התאילנדית מאשר טרנסג'נדר טרנסקסואלים בארצות מערביות או בתת היבשת ההודית.
מספר דוגמניות תאילנדיות ידועות, זמרות וכוכבות קולנוע הן קתואיות, והעיתונים התאילנדים מדפיסים לעיתים קרובות תצלומים של זוכות בתחרויות יופי של קתואיות.
התופעה אינה מתוחמת לאזורים עירוניים; ישנן קתואיות ברוב הכפרים, ותחרויות יופי של קתואיות הן חלק שכיח בירידים מקומיים.
יש מאמינים שקבלת הקתואיות בחברה מתאפשרת בשל התרבות הבודהיסטית, אשר שמה דגש חזק על סובלנות.
בהשתמשם במושג הקארמה, ישנם תאילנדים המאמינים שהיות אדם קתואי נגרם כתוצאה מפשעים בחיים קודמים, ומסיקים מכך שקתואיות ראויות לרחמים יותר מאשר לטינה.
סטראוטיפ נפוץ בתאילנד הוא שקתואי קשישה אמידה מעניקה סיוע כספי לגבר צעיר שהיא בקשר קרוב עמו.
קתואיות ניצבות בפני מכשולים חברתיים וחוקיים רבים.
משפחות (ובעיקר אבות) נוהגים להתאכזב אם בן מתגלה כקתואי, והן נאלצות להתמודד לעיתים תכופות עם הסיכון של יציאה מהארון.
קתואיות מתקבלות באופן כללי טוב יותר בתאילנד יותר מאשר רוב המדינות האסיאתיות.
קבלה חוקית של קתואיות אינה קיימת בתאילנד: אפילו לאחר הסרה של אברי המין הזכריים בניתוח, אין מאפשרים להן לשנות את המין בתעודת הזהות.
בעיות עלולות להתעורר בגישה לנוחיות; וביחס אל המגדר במקומות שונים, לדוגמה, ליידי בוי שעברה ניתוח להתאמה מגדרית עדיין תאלץ לשהות בכלא של גברים.
בשנת 1996 קתואי שהיא סטודנטית לחינוך רצחה אישה צעירה.
הדבר אירע לאחר סיקור שלילי של קתואיות בעיתונות התאילנדית; אחד ממכללות ראג'בהאט (Rajabhat) (קולג' הכשרה למורים) סגר לאחר מכן את שעריו לכל קתואי.
החלטה זאת בוטלה לאחר מחאות של קבוצות להט"בים, ופמיניסטיות.
מקרה נוסף שקרה ב-1996 הוא שקבוצת כדורעף המורכבת ברובה מלהט"בים וקתואיות שנודעה בשם "נשות הברזל" (The Iron Ladies), שעליה נעשו שני סרטים תאילנדיים, זכתה באליפות הלאומית של תאילנד.
הממשלה התאילנדית שהייתה מודאגת מדימויה של הארץ, אסרה אז על שתי קתואיות מלהצטרף לנבחרת הלאומית ולהתחרות בעולם.
נונג טום היא אחת הקתואי המפורסמות ביותר בתאילנד, היא מתאגרפת תאילנדית לשעבר שתפשה את עין הציבור בשנת 1998. היא לבשה בגדי נשים ולקחה הורמונים כבר בהיותה מתאגרפת פופולרית; היא נכנסת לזירה בשיער ארוך ואיפור, לפעמים מנשקת את היריב המובס.
היא הכריזה על פרישתה מאיגרוף מקצועי ב-1999 - עברה ניתוח להתאמה מגדרית, בעודה ממשיכה לעבוד כמאמנת וכעבודה צדדית שיחקה ודגמנה.
ב-2004 בית הספר לטכנולוגיה של צ'אנג מאי הקצה בית שימוש נפרד לקתואיות, ובו שזורים סמלים נשיים וגבריים על הדלת.
15 הסטודנטיות הקתואיות נדרשות ללבוש בגדי גברים בבית הספר אולם מותר להן להתאמן בבגדי נשים.
בחדרי השירותים ארבעה תאים, אולם אין אף משתנה.
בעקבות המהפכה הצבאית בתאילנד של 2006 מקוות הקתואיות כי מין שלישי חדש יתווסף לדרכונים ולמסמכים רשמיים אחרים בהצעת חוק מוצעת
ב-2007, נעשו מאמצים משפטיים על מנת להתחיל להתיר לקתואיות לשנות את מינן החוקי אם הם עברו ניתוח להתאמה מגדרית.
הגבלה אחרונה זו נידונה בציבור והיא שנויה במחלוקת.
בעקבות קבוצות דומות שקמו בקוריאה הדרומית, נוצרה הקבוצה המוזיקלית הראשונה של קתואיות בתאילנד.
היא קרויה Venus Flytrap ומקבלת חסות מקבוצת המוזיקה של Sony BMG.
אחת החברות המייסדות של הלהקה היא יולאדה "נוק" סואניוט, אשר בהמשך הפכה לפוליטיקאית.
"הליידי בויז של בנגקוק" (The Lady Boys of Bangkok) הוא מופע מוזיקלי של קתואיות שהוצג בפסטיבל אדינבורו בשנים 2006 ו-2007 וגם בערים אחרות ברחבי הממלכה המאוחדת.
ליידי בויז (Ladyboys) הוא שמו של סרט תיעודי משנת 1992 עבור Channel 4 הבריטי, אותו ביים ג'רמי מאר מ-Harcourt Film .
הוא מספר את סיפורן של שתי ליידי בויז בגיל הנעורים שמתכוננות לכניסה לתחרות יופי כפרית ואז עוזבות לפטאיה על מנת למצוא עבודה בקברט.
סיפורן של קבוצת הכדורעף ליידי בוזי הברזל משנת 1996 היוותה את הבסיס להצלחה של הסרט משנת 2000 'נשות הברזל' (The Iron Ladies) וסרט ההמשך 'נשות הברזל 2' (The Iron Ladies 2).
הקבוצה מ-1996 והסרט עוררו השראה בליידי בוי אחרות בתאילנד להתקדם בעצמן.
הסרט התאילנדי משנת 2002 'להציל את טוראי טוטסי' (Saving Private Tootsie) מגולל את הסיפור של להט"בים וקתואיות שמחכים להצלה לאחר התרסקות מטוס באזור ג'ונגל שמוחזק בידי מורדים בממשל.
הסרט חוקר את הגישה האנטי-גאה בדרכים שונות.
הוא מתבסס בחופשיות על תקרית שהתחוללה בדצמבר 1998 כאשר קבוצה הכוללת זמר פופולרי והמאפרת הקתואי שלו שרדו התרסקות מטוס.
חייה של הקתואי המתאגרפת התאילנדית נונג טום מוזכרים בסרט משנת 2003 'מתאגרפת יפהפייה' (Beautiful Boxer).
שלא כמו הסרטים נשות הברזל 1 ו-2, הסרט 'מתאגרפת יפהפייה' הוא דרמה.
בסרט אמנות הלחימה משנת 2005, טום יאם גונג, הכוכבת הרעה, מאדאם רוז, היא קתואי, וישנם שני אזכורים לכך בסרט (בגרסה שהופצה בארצות הברית הם קוצצו).
מגלמת אותה ג'ין שינג, שהיא בעצמה טרנסג'נדרית.
קתדרלת קורנטין הקדוש מקמפר (צרפתית: Cathédrale Saint-Corentin de Quimper) היא קתדרלה קתולית בעיירה קמפר שבחבל ברטאן שבצרפת.
הקתדרלה היא מונומנט לאומי של צרפת ומקום מושבו של הבישוף של קמפר-לאון (הקתדרלה מוקדשת לבישוף הראשון של האזור, קורנטין הקדוש).
הקתדרלה נבנתה בין המאה ה-13 למאה ה-16 והיא המבנה הגותי העתיק ביותר בברטאן התחתונה.
המגדלים בחזית המערבית נוספו במהלך המאה ה-19.
הקתדרלה בנויה בסגנון גותי ולה חזית מרשימה שהושלמה רק במאה ה-19. זוג הצריחים המחודדים בחזית המערבית מתנשאים לגובה של 76 מטר.
בקתדרלה חלונות ויטראז' ראויים לציון מהמאה ה-15. בניגוד לקתדרלות גותיות אחרות, היא קצת מעוקמת בצדדים, כדי להתאים למגבלות השטח במקום שבו נבנתה, ולהימנע מביצה ששכנה במקום בעת הבנייה.
קתרין ויטון "קתי" בייקר היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית זוכת פרס גלובוס הזהב ושלושה פרסי אמי על תפקידה כד"ר ג'יל ברוק בסדרה "סודות העיר".
בייקר נולדה בעיר מידלנד שבטקסס, בתם של הלן אנדרה, ילידת צרפת, וג'ון סיוונד בייקר.
בייקר למדה משחק בבית ספר לאומנויות שבולנסיה קליפורניה, קיבלה תואר בצרפתית ב"אוניברסיטת קליפורניה בברקלי".
לאחר מכן נסעה לצרפת כדי ללמוד בישול ב"קורדון בלו".
כשחזרה לארצות הברית עבדה בתור עוזרת שף והתאמנה ב"תיאטרון הקסם" שבסן פרנסיסקו.
הופעותיה מצאו חן בעיניי המחזאי-שחקן סם שפרד שהחליט ללהק אותה מיידית בהפקותיו.
לבייקר שני ילדים מנישואיה הראשונים לדונלד קאלימיירי.
נישאה בפעם השנייה ב-2003 לבמאי סטיבן רובמן.
בייקר החלה את דרכה בהוליווד בסרט "הצוות המובחר" בתפקיד לואיס אשתו של האסטרונאוט אלן שפרד (סקוט גלן).
בייקר זכתה להכרה ראשונה ב-1987 כשהועמדה לפרס אינדפנדנט ספיריט על הופעתה בתור פונצ'י, הפרוצה של הסרסור פאסט בלאק (מורגן פרימן) בהפקתם של מנחם גולן ויורם גלובוס "עיתונות שחורה".
ב-1989 זכתה לשחק בתפקידים משמעותיים לצידם של כוכבי קולנוע כמו ג'ק למון בדרמה הקומית "אבא" ורוברט דה נירו בדרמה "ג'ק סכינאי".
בייקר זכתה לפרסום משמעותי ראשון ב-1990 בפנטזיה הקודרת של טים ברטון "המספריים של אדוארד" בזכות תפקידה בתור ג'ויס מונרו השכנה המטופחת של פג בוגס (דיאן ויסט) שמנסה לפתות את אדוארד החריג בעל ידי המספריים (ג'וני דפ) ולאחר מכן מסיתה את העיירה כולה כנגדו.
את הצלחתה המקצועית המרשימה (שלושה פרסי אמי, פרס גלובוס הזהב ופרס גילדת שחקני המסך לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה) קצרה בייקר על תפקידה בארבע עונות סדרת הדרמה "סודות העיר" בתור רופאת העיירה רומא שבויסקונסין ד"ר ג'יל ברוק.
ב-1997 שיחקה בייקר את הלן אמם של המתבגרים ג'סיי (בילי קרודופ) ודאג הולט (חואקין פיניקס) בדרמה הרומנטית "להמציא את האהבה".
ב-1999 הופיעה בעיבוד הקולנועי של לאסה הלסטרם לרומן "תקנות בית השכר" בתור אחות בית היתומים המסורה אנג'לה.
בשנת 2000 השתתפה בייקר בסרטו הראשון של רודריגו גרסיה "דברים שאפשר לדעת עליה" וגילמה את האם החד הורית רוז.
ב-2003 שיחקה בדרמת המלחמה התקופתית "קולד מאונטן" בתור סאלי סוונגר שכנה של אדה מונרו (ניקול קידמן), ב-2004 גילמה את בברלי אמה של ג'נה ריינק (ג'ניפר גארנר) בקומדיה "פתאום 30".
ב-2008 שיחקה בייקר את ג'ין אשתו לשעבר של הארווי שיין (דאסטין הופמן) בסרט "הזדמנות אחרונה לאהבה".
מחוץ לתעשיית הסרטים הופיעה בייקר בסדרות "בוסטון פאבליק" בתור המורה מרדית' פיטרס ו"מדיום" בתור אמה של הדמות הראשית אליסון דובואה (פטרישה ארקט).
הצוות המובחר (1983) - בתפקיד: לואיז שפרד
פרשת רצח (1986) - בתפקיד: מגי גרשהאם
עיתונות שחורה (1987) - בתפקיד: פאנצ'י
ניגון לנצח (1988) - בתפקיד: מרתה סינקלייר
המספריים של אדוארד (1990) - בתפקיד: ג'ויס
מר פרוסט (1990) - בתפקיד: מרגרט בילינגס
הקורבן השמיני (1992) - בתפקיד: מרגי רוס
אישה לשניים (1993) - בתפקיד: ג'ניס אוליבר
יום הולדת שמח, ג'יליאן (1996) - בתפקיד: אסתר וויילר
להמציא את האהבה (1997) - בתפקיד: הלן הולט
תקנות בית השיכר (1999) - בתפקיד: האחות אנג'לה
עונה בשביל חלומות (1999) - בתפקיד: רות דוייל
דברים שאפשר לדעת עליה (2000) - בתפקיד: רוז
עשרה סיפורי אהבה זעירים (2001) - בתפקיד: ג'אנין מקגרגור
בית משפחת גלאס (2001) - בתפקיד: ננסי ראיין
טנגו התהקשות (2002) - בתפקיד: מרדית פיטרס
קולד מאונטן (2003) - בתפקיד: סאלי סוואנגר
כל אנשי המלך (2006) - בתפקיד: גברת בורדן
מועדון הקריאה של ג'יין אוסטן (2007) - בתפקיד: ברנדט
גוונים של ריי (2008) - בתפקיד: ז'אנט ראהמן
הזדמנות אחרונה לאהבה (2008) -בתפקיד: ג'ין
מיס אף אחת (2010) - בתפקיד: קלייר מק'קינלי
נשק של תקווה (2011) - בתפקיד: רות מק'גרו
בחזרה לאפס (2014) - בתפקיד: קתלין קלגהאן
הסיפור של אדליין (2015) - בתפקיד: קתיו ג'ונס
הבלדה של לפטי בראון (2017) - בתפקיד: לאורה ג'והאנסון
אהבה, איך שלא תסתכלו על זה (2020) - בתפקיד: דיאנה
אקדח (1997) - בתפקיד: דורה הוצ'פלדר
מדלת לדלת (2002) - סרט טלוויזיה של TNT - בתפקיד: גלאדיס סאליבן
צעיר מידי מכדי להיות אבא (2002) - סרט טלוויזיה - בתפקיד: סוזאן פרימן
Sucker Free City (2004) - סרט טלוויזיה - בתפקיד: קליאו וייד
אבות ובנים (2005) - סרט טלוויזיה - בתפקיד: נורה
ג'סי סטון: שינוי הים (2007) - סרט טלוויזיה - בתפקיד: רו גאמון
גדולים מכדי להיכשל (2011) - סרט טלוויזיה של HBO - בתפקיד: וונדי פאולסון
מחשבות רצחניות (2014) - בתפקיד: מארי בורג'ס
ערים תאומות (2016) - סרט טלוויזיה - בתפקיד: ג'אניס שווארץ
אהבה (2018) - בתפקיד: ויקי קרויקשאנק
פטרנו (2018) - סרט טלוויזיה - בתפקיד: סו פטרנו
רופאי שיקגו (2019) - בתפקיד: נאנסי גאדס
קתי ברבריאן הייתה זמרת סופרן ומלחינה אמריקאית.
היא ביצעה בפרשנות משלה מוזיקה עכשווית משל מלחינים שונים, בהם לוצ'אנו בריו (בעלה), לנון ומקרטני, ברונו מאדרנה, ג'ון קייג', אנרי פוסר, סילוואנו בוסוטי, דריוס מיו, רומן האובנשטוק-רמתי ואיגור סטרווינסקי.
כמו כן העניקה פרשנות משלה ליצירות מאת קלאודיו מונטוורדי, הייטור וילה-לובוס, קורט וייל, פיליפ צו אולינבורג, הביטלס, שירי עם מארמניה, ושרה יצירות פרי עטה היא.
היצירה המוכרת ביותר שלה היא "סטריפסודי" (1966), שבה היא מנצלת את הטכניקה הקולית שלה בשימוש באונומטופיאה של צלילי קומיקס.
קתי ברבריאן נולדה באטלבורו שבמסצ'וסטס להורים ארמנים.
בשנת 1937, בהיותה בת 12, עקרה המשפחה לניו יורק, שם סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון לבנות במנהטן.
מגיל צעיר גילתה עניין במוזיקה העממית ובמחולות העם של ארמניה, כמו גם באופרה.
עוד בהיותה תלמידת תיכון ניהלה את "הלהקה העממית הארמנית" של ניו יורק והופיעה עמה כסולנית.
זמן מה למדה לתואר ראשון באוניברסיטת ניו יורק, אך עזבה אותה ונרשמה ללימודי ערב בתיאטרון ומוזיקה באוניברסיטת קולומביה; בשעות היום עבדה למימון לימודיה.
בשנת 1948 יצאה לפריז ללמוד אצל מיירה פרוינד, וכעבור שנה נסעה למילאנו ללימודי שירה אצל ג'ורג'ינה דל ויגו בקונסרבטוריון של מילאנו.
בשנת 1950 קיבלה מלגה מקרן פולברייט להמשך לימודיה במילאנו.
אף כי הופיעה בכמה הפקות סטודנטים, שידורי רדיו וקונצרטים לא רשמיים בראשית שנות ה-50', הופעת הבכורה הרשמית שלה הייתה ב-1957 ב"אינקונטרי מוזיקלי", פסטיבל מוזיקה עכשווית בנאפולי.
שנה לאחר מכן ביצעה את "אריה עם פונטאנה מיקס" של ג'ון קייג' בהופעת הבכורה העולמית של היצירה, ביצוע שביסס את מעמדה כתומכת חשובה במוזיקה ווקאלית עכשווית.
הופעת הבכורה שלה בארצות הברית הייתה ב-1960 בפסטיבל המוזיקה של טנגלווד, שם שרה בביצוע בכורה את "מעגלים" של המלחין האיטלקי לוצ'אנו בריו.
משנת 1950 עד 1964 הייתה ברבריאן נשואה ללוצ'אנו בריו, שאותו פגשה כששניהם למדו בקונסרבטוריון של מילאנו.
ב-1953 נולדה בתם, כריסטינה לואיזה.
בריו ראה בברבריאן את המוזה שלו הן בתקופת נישואיהם והן אחריה.
סילוואנו בוסוטי, ג'ון קייג', הנס ורנר הנצה, ויליאם וולטון, איגור סטרווינסקי ואנתוני ברג'ס חיברו גם הם יצירות לקולה של קתי ברבריאן.
אף כי מקום מושבה הקבוע של ברבריאן היה ונשאר מילאנו מאז תקופת לימודיה שם, היא לימדה הן באוניברסיטת ונקובר בקנדה והן בבית הספר הגבוה למוזיקה בקלן במהלך שנות ה-70'.לאחר מותה הלחין בריו את "רקוויאס: לזכר קתי ברבריאן" (Requies: in memoriam Cathy Berberian), שביצוע הבכורה שלו היה בלוזאן ב-26 במרץ 1984.
קתי ברבריאן מוזכרת בשיר של סטילי דן "שיני הזהב שלך" מן האלבום "ספירה עד לאקסטזה" מ-1973:
"אפילו קתי ברבריאן יודעת / שיש סלסול אחד שלא תוכל לשיר"
היא תרגמה לאיטלקית יחד עם אומברטו אקו יצירות של ג'ולס פייפר ווודי אלן.
אקו וברבריאן עבדו יחד במיזמים נוספים והוא הצמיד לה את הכינוי magnificathy.
כינוי זה, בשינוי קל: magnifiCathy, שנבחר על ידי ברבריאן עצמה, שימש בהמשך ככותרת לאלבום המפורסם ביותר שלה.
קתוליקוס (מיוונית: καθολικός, בריבוי καθολικοί) (בארמנית: Կաթողիկոս, בגאורגית: კათოლიკოს, בערבית: جاثلیق) הוא תואר מנהיגן של כמה כנסיות נוצריות מזרחיות.
התואר משמש את ראש הכנסייה האפוסטולית הארמנית ואת ראש הכנסייה האורתודוקסית הגאורגית, וראשי כנסיות אוטוקפליות אחרות בעיראק והודו, כמו במקרה הפטריארך של הכנסייה האשורית של המזרח (בעבר ידועה כ"כנסייה הנסטוריאנית"), ואת ראש הכנסייה של מלנקרה בהודו.
בכנסיות אחדות, כולל הכנסייה האתיופית התארים קתוליקוס ופטריארך הולכים ביחד.
קיימים קתוליקוסים הכפופים לפטריארכים - למשל הקתוליקוס של הכנסייה הסורית-מלנקרית מהודו, ובימי הביניים - הקתוליקוסים האורתודוקסים של אירנופוליס ושל רומגיריס.
המושג בא מהמילים היוונית καθ'ὅλου (כלומר "בכלל")(שבהן המילה κατά = מטה, ὅλος = כל), שמשמעותה "אוניברסלי, כללי".
במקורה המילה "קתוליקוס" ציינה נציג ממלכתי אחראי על אזור מסוים בפרובינקיות של האימפריה הרומית.
משמעות אחרת הייתה פקיד אחראי על האוצר.
כשם של תפקיד מנהלי עבר לשימוש גם באימפריה הפרסית.
כנסיות מיאפיזיטיות (כנסיות של שלוש הוועידות)
הארמנים היו העם הראשון שקיבל את הנצרות בשלמותה והיא הפכה אצלם לדת המדינה.
לפי המסורת, הכנסייה הארמנית הוקמה על ידי השליחים יהודה תדי הקדוש ובר תלמי הקדוש עוד בשנת 43 כשהתנצרו בהשפעתם הארמנים הראשונים.
אולם העם כולו התנצר בשנת 301 בהנהגת
גריגור המאיר, בימי המלך תירידט השלישי.
לכן הכנסייה הארמנית נקראת גם "גרגוריאנית".
ישו התגלה לגרגור, לפי המסורת, במקום על יד ירבאן, הקרוי לאחר מכן אצ'מיאדזין, שפירוש שמו הוא "התגלות".
שם נבנה מתחם הפטריארכיה של ארמניה.
גריגור המאיר נחשב לקתוליקוס הראשון.
בשל קרב אווריאר שניהלו נגד האימפריה הסאסאנית, לא השתתפו הארמנים בוועידת כלקדון בשנת 451. בשנת 506 בסינוד שכונס על ידי הקתוליקוס בבקן, כסימן לעצמאותם כלפי האימפריה הביזנטית, החליטו לפרוש מהעיקרון הדיאפיזיטי (דיאפיזיסטי) שאומץ על ידי ועידת כאלקדון ולראות עצמם מונופיזיטים (או מונופיזיסטים).
אמנם המונופיזיטיזם לבש אצלם צורה של מיאפיזיטיזם ולא של מונופיזיטיזם קיצוני (כפי שהטיף אויטיכס).
1. "הפטריארך העליון, הקתוליקוס של כל הארמנים" הוא התואר של המנהיג העליון של הכנסייה הזאת, שמושבו בעיירה אצ'מיאדזין, הפטריארכים האחרים - של ירושלים ושל קונסטנטינופול כפופים ל"קתוליקוס של כל הארמנים".
הקתוליקוס מאצ'מיאדזין ממנה את רוב הבישופים הארמנים גרגוראינים בעולם, כולל באוסטרליה ואמריקה.
הם מקבלים ממנו את סמיכת הכפיים במושבו בארמניה..
הקתוליקוס עצמו נבחר לכל החיים על ידי קולגיום של בישופים ונחשב ל"ראשון שין שווים".
את סמיכת הכפיים מקבל מידי 12 בישופים.
התואר "קתוליקוס" הונהג אצל הארמנים בשנת 363 .
הקתוליקוס הנוכחי "של כל הארמנים", המכהן החל מ-27 באוקטובר 1999 הוא קארקין השני (נרסיסיאן).
לפני שם הקתוליקוס נהוג להשתמש בביטוי "הוד קדושתו".
2.בשנים 705–552 התקיימה גם "כנסייה אלבנית" באזור שנקרא בזמנו "אלבניה", במובן של "אלבניה הקווקזית".
בארמנית האזור נודע כ"אחבאנק" .גם בראשה עמד קתוליקוס החל מן המאה השביעית.
עם הפלישה האסלאמית ואחרי המיזוג בין הכנסייה האלבנית וזו הארמנית בשנת 705, המעמד של הקתוליקוס האלבני ירד בהדרגה עד לביטולו הסופי בשנת 1813. הנוצרים האלבנים הקווקזים שלא המירו את דתם לאסלאם, השתייכו בהמשך לכנסייה האפוסטולית הארמנית בהנהגת הקתוליקוס מאצ'מיאדזין.
3. בנוסף קיים קתוליקוס ארמני עצמאי מבחינה מנהלית - הקתוליקוס הארמני של הבית הגדול של קיליקיה' או הקתוליקוס של סיס הוא קתוליקוס אזורי שמושבו באנטליאס, על יד ביירות, בלבנון.
מוסד זה מקורו בהעברת הקתוליקוסות הארמנית לקיליקיה בשנת 1058.
בשנים 1375-1186 הייתה קיימת בקיליקיה מדינה ארמנית עצמאית הידועה כ"ארמניה הקטנה, ושבירתה הייתה סיס.