tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהמשך מונה לעוזר יושב ראש המועצה האזורית שומרון יוסי דגן וליועצו הפוליטי.
במרץ 2020 מונה סוכות לדובר היישוב יצהר שבו הוא מתגורר.
בשנת 2021 הוביל את הקמת המאחז אביתר בשומרון.
באותה שנה הקים את "תנועת אמונים", לשמירה על הטבע ועל ניקיונו ביהודה ושומרון.
התנועה יזמה את תוכנית "שישי ציוני", לעידוד ישראלים לטייל באזור יהודה ושומרון, לדברי סוכות כתגובת נגד לתופעה דומה שיזמה הרשות הפלסטינית כדי לדחוק את רגלי המטיילים היהודים.
בפברואר 2022 החל סוכות לערוך את עלון השבת "גילוי דעת", אך הפסיק בעקבות התמודדותו בבחירות המקדימות במפלגת הציונות הדתית.
באוגוסט 2021 תועד סוכות על ידי ארגון יש דין מתעמת עם מחמד עאזם, ראש מועצת סבסטיה.
סוכות טען שהוא הותקף לפני כן באבנים.
ביולי 2022 הקים עם יוסי דגן את "קמפיין V22", שנועד לעודד הצבעת תומכי מפלגות הימין בבחירות 2022. באותה מערכת בחירות התמודד סוכות בבחירות המקדימות במפלגת הציונות הדתית והגיע למקום החמישי.
לאחר איחוד הרשימה עם מפלגת עוצמה יהודית ושריונים נוספים שובץ במקום ה־16 ברשימה המאוחדת.
ב-5 בפברואר 2023 הודיע יו"ר רשימת הציונות הדתית שר האוצר בצלאל סמוטריץ' על התפטרותו מהכנסת במסגרת "החוק הנורווגי", ובמקומו ב-7 בפברואר 2023 נכנס סוכות לכהן כחבר הכנסת מטעם המפלגה.
ב-5 באוקטובר 2023 פתח סוכות "לשכה פרלמנטרית" בחווארה בתגובה לפיגוע ירי ואירח בה את בצלאל סמוטריץ' ויוסי דגן.
בהמשך הלילה פירק את הסוכה.
ב-1 בנובמבר 2023 מונה ליו"ר ועדת המשנה של ועדת החוץ והביטחון לענייני אזור יהודה ושומרון.
במסגרת מלחמת "חרבות ברזל", הגיע עם מפגינים רבים לנמל אשדוד על מנת למנוע את יציאתן של משאיות הסיוע ההומניטרי לרצועת עזה עד להחזרת החטופים.
ב-29 ביולי 2024 פרץ למחנה שדה תימן, על מנת למחות על מעצר חיילי מילואים החשודים בהתעללות ופגיעה מינית במחבל נוח'בה שהיה עצור בבסיס.
לאחר שראה שמפגינים רבים נכנסו לבסיס, קרא להם להתפנות מהבסיס.
בספטמבר 2024, לאחר פיגוע הדריסה בצומת גבעת אסף בו נהרג חייל, נכנס סוכות, במהלך ביקור בבית החולים שערי צדק, לחדרו של המחבל שביצע את הפיגוע והצהיר בפניו "אנחנו נדאג שמדינת ישראל תהרוג אותך.
בינואר 2025 עם פרישת סיעת עוצמה יהודית מהממשלה וחזרתו לכנסת של השר עמיחי אליהו, שהיה בהפסקת חברות לפי "החוק הנורווגי", סיים סוכות את כהונתו ב-21 בינואר.
באפריל 2025 מונה חבר הכנסת אלמוג כהן לסגן שר והתפטר מהכנסת מכוח "החוק הנורווגי".
עם התפטרותו חזר סוכות לכנסת.
בסוף יוני אותה שנה הודיע כהן על התפטרותו מתפקידו ועל חזרתו לכנסת, צעד שעשוי להוביל לדחיקתו של סוכות מחוץ לכנסת.
ב-23 בדצמבר 2025 מונה ליו"ר ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת במקום יוסי טייב מש"ס שפרש ביחד עם שאר חברי סיעתו מתפקידים קואליציוניים.
סוכות נשוי לחיה, בתו של הרב הלל ליברמן מאלון מורה שנרצח על ידי מחבל בדרכו לקבר יוסף בתשרי ה'תשס"א, עם פרוץ האינתיפאדה השנייה.
לזוג חמש בנות ובן, והם מתגוררים בהתנחלות יצהר.
בן דודה של אימו הוא חה"כ יצחק פינדרוס.
בן דודו הוא הזמר שמוליק סוכות.
צבי פוטשניק הוא שחקן נבחרת ישראל בכדורסל בכיסאות גלגלים לשעבר.
נולד בחיפה ועם הקמת מרכז הספורט לנכים של איל"ן היה מראשוני חבריו, פעיל בכדורסל כיסאות גלגלים, טניס שולחן ושחייה וייצג את ישראל במשחקי סטוק מנדוויל.
בשנים 1976-1960 היה חבר נבחרת ישראל בכדורסל בכיסאות גלגלים.
בשנת 1962 זכה במשחקי סטוק מנדוויל במדליית כסף במשחה 50 מטר חזה עם תוצאה של 1:10.60 דקות.
בשנת 1967 היה ממקימי מועדון הספורט של איל"ן בקריית שפרינצק.
עם נבחרת הכדורסל היה שותף לזכיות במדליית זהב ב ומדליית כסף ב.
פוטשניק מהנדס בניין וחי ברמת גן.
בשנת 1968 נישא לספורטאית הנכה מלכה חלפון ולהם שלושה ילדים.
צבי פוטרסמן (10 באפריל 1906 – 20 בנובמבר 1986) היה מנהל בתחום התשתיות של העיר פתח תקווה ופעיל בארגון ההגנה.
פוטרסמן נולד בשנת 1906 בעיר לודז' שבפולין.
בשנת 1924 עלה לישראל לבדו, מטעמים חלוציים-ציוניים, בהשאירו את כל משפחתו (הוריו ושבעת אחיו ואחיותיו) בפולין.
בשנת 1929 נישא לשרה מבית גולדמן, אשר עלתה מגרמניה בשנת 1925. פוטרסמן דאג לשמור על קשר עם משפחתו שנשארה בפולין, ואף נסע בשנת 1938 לביקור בפולין, על מנת לשכנע את בני משפחתו לעלות לארץ.
שכנועיו לא צלחו, ושנה מאוחר יותר פרצה מלחמת העולם השנייה וכל בני משפחתו הקרובה נספו בשואה.
תרומתו בתחום תשתית הטלפונים והביטחון
בשנותיו הראשונות בארץ עסק בסלילת כבישים בתל אביב, ולאחר מכן עבד בשירות הדואר של המנדט הבריטי בארץ ישראל (Palestine Post Telegraph and Telephone), כאחראי על אזור פתח תקווה.
במסגרת עיסוקו זה, עסק בהקמת ובתחזוקת תשתית הטלפונים המקומית והאזורית.
בשנים 1936–1948 היה פעיל בשורות "ההגנה", כקצין קשר.
כמו כן, עסק בהעברת מידע וציוד מהבריטים לאנשי ההגנה.
בשנת 1948, עם סיומו של המנדט הבריטי בארץ ישראל והקמת המדינה, המשיך פוטרסמן את עיסוקו בתחום הטלפונים, כמנהל אזור פתח תקווה ב"דואר הנדסה" - מחלקת הטלפונים של משרד הדואר.
כמו כן, המשיך לסייע לכוחות הביטחון, בין היתר בהקמת תשתית הטלפונים של גדוד 145 ובהדרכה.
פוטרסמן פרש לגמלאות ממשרד הדואר (שהפך לימים ל"משרד התקשורת") בשנת 1971.
צבי פוטרסמן נפטר ב-20 בנובמבר 1986 בישראל.
בשנת 2006 החליטה עיריית פתח תקווה לקרוא רחוב על שמו בפתח תקווה.
בחודש מאי 2024 אשררה העירייה את ההחלטה, ובתאריך 14 באוגוסט 2024 נחנך משעול צבי פוטרסמן בשכונת נווה עוז בעיר.
צבי פֶּלַח (17 באוגוסט 1924 –11 באוקטובר 2009) היה כימאי אורגני ישראלי, פרופסור במחלקה לכימיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ולפני כן באוניברסיטה העברית בירושלים.
איש מערכת הביטחון שכיהן כרקטור הנבחר הראשון של אוניברסיטת בן-גוריון וכדקאן המייסד של הפקולטה למדעי הטבע.
חתן פרס רוטשילד ופרס ביטחון ישראל (פעמיים).
צבי פלח נולד בלומז'ה שבפולין בשם צבי לייב פלחוביץ, בנם של משה דן פלחוביץ ויפה (שיינה) לבית פלונסקי, אח לישראל ושרה.
התחנך בבית הספר תחכמוני ובבית הספר התיכוני למסחר (גימנסיה גאולה), שם למד הנהלת חשבונות.
לאחר השלמת לימודיו, שאף ללמוד כימיה באוניברסיטה, אך מכיוון שלא היה ביכולתו לעמוד בתשלומי שכר הלימוד, עבד מספר שנים בתור פועל בניין.
ב-1946 החל פלח (אז פלחוביץ) את לימודיו לתואר שני בכימיה באוניברסיטה העברית.
לימודים אלה נקטעו כאשר בפברואר 1948 צורף ליחידת "און" בחיל המדע (חמ"ד), בפיקודו של אהרן קציר, והוכשר בקורס חבלה שנערך בהר הצופים.
הדריך בקורס חבלה בקריית ענבים ולאחר מכן הדריך בקליה שימוש בחומרי נפץ ובחומרים פירוטכניים.
כמו כן הדריך בקורס של הפלי"ם בקיסריה.
בהמשך הצטרף ליחידת המבצעים של החמ"ד במחנה תל חיים והיה לסגנו של קצין המבצעים, אהרן ניר (סטריקובסקי).
כאשר פרש ניר מהחמ"ד, פלח החליפו.
בתפקיד זה שימש גם במהלך מבצע יואב במלחמת העצמאות, במסגרתו לחם בכיבוש משטרת עיראק סווידאן ובהתקפה על עיראק אל-מנשייה, עת הפעיל יחד עם חבריו את הארטילריה שפיתחו במסגרת החמ"ד.
לימים סיכם את שירותו בחמ"ד במילים אלה:
לאחר המלחמה ביקש פלח לשוב לעבודה מדעית.
את עבודת הגמר של התואר השני ביצע במכון ויצמן למדע, בהנחיית ארנסט דוד ברגמן, והשלים אותה תוך שלושה חודשים.
אחר כך שב לחמ"ד והיה חוקר בקבוצה לחומרי נפץ בראשות ד"ר אפרים לבקוביץ, שם עסק בפיתוח חומרי נפץ נוזליים.
באפריל 1951 ערך ניסוי בבדיקת מהירות של גל נפץ ובשל פיצוץ איבד כמה פרקי אצבעות וספג רסיסים בגופו.
חייו ניצלו הודות לפעולה מהירה של עמיתו, שעיה גלילי (לימים פרופ').
לאחר אשפוז ממושך, שב בשלהי אותה שנה למכון ויצמן והחל את לימודי התואר השלישי בהנחיית ברגמן.
לנוכח פציעתו לא היה מסוגל לבצע את הניסויים בעצמו, אך מונה לו לבורנט שסייע לו.
במחצית 1953 השלים את עבודת הדוקטורט, שכותרתה "סינתזות פוליציקליות חדשות".
כעבור חודשים אחדים השתחרר מצה"ל בדרגת סרן.
עם שחרורו, מונה למנהל מכון 1 של האגף למחקר ותיכון וזמן קצר לאחר מכן גם מונה לראשות גוף שעסק בהגנה מפני לוחמת גז.
בתחילת 1955 מונה לתפקיד בלשכת המדען הראשי של משרד הביטחון.
בהמשך אותה שנה ביצע השתלמות בתר-דוקטורט במכון קרולינסקה בסטוקהולם אצל פרופ' ארדמן.
כמו כן התבקש פעמיים להמליץ על חתני פרס נובל.
פועלו הביטחוני של פלח הוזכר בספרו של מוניה מרדור, אשר כינה אותו בשם "צבי פ.".
בהמשך מילא תפקיד בכיר במכון למחקר ביולוגי בנס ציונה וקיבל דרגת פרופסור באוניברסיטה העברית.
במסגרת עבודתו הביטחונית זכה פעמיים בפרס ביטחון ישראל ובמשך שנים רבות אף שימש כשופט בוועדת הפרס.
בשנות ה-60 שימש פלח כיועץ בכיר לחברת מכתשים בבאר שבע, ואף היה חבר בוועדת הבדיקה לאסון מכתשים, לצד פרופ' דוד ופסי.
במסגרת עבודתו במכתשים נחשף להקמת המכון להשכלה גבוהה בעיר, וב-1967 נענה להצעתו של יואל שכטר, מראשוני המכון לחקר הנגב, להצטרף לשורותיו.
כך היה פלח לראשון החוקרים במחלקה לכימיה.
משימתו הראשונה של פלח הייתה לגייס מדענים.
הוא יצר קשרים עם מדענים ישראליים בישראל ובעולם, נסע לפגישות היכרות, והרחיב את סגל המרצים, באופן שאפשר הכנת תוכניות לימודים ותכנון המחלקות האקדמיות השונות.
הסגל הראשוני של המחלקה הובא בעיקרו מהקריה למחקר גרעיני – נגב.
ב-1969 מונה לדקאן הראשון של הפקולטה למדעי הטבע באוניברסיטת הנגב, וזאת עוד טרם הקמתה הרשמית של הפקולטה.
הוא כיהן בתפקיד זה עד 1971, אז מונה לחבר המועצה להשכלה גבוהה.
ב-1973–1974 כיהן כרקטור הנבחר הראשון של האוניברסיטה בגלגולה החדש כאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
פלח ייסד את הרשות למחקר ופיתוח באוניברסיטת בן-גוריון והתמנה למנהלה הראשון.
בתוך כך, יצר את הבסיס לפעילות של "מוצרי תחכום" (לימים "ב.ג.
נגב טכנולוגיות וישומים"), חברת מסחור הידע של האוניברסיטה.
פלח היה כימאי אורגני יישומי.
בין היתר, עסק בפיתוח חומרים ומוצרים בתחומי ההדברה, חומרים לשחרור איטי של מולקולות ביולוגיות, פולימרים ואמולסיות, וכן פיתוח שיטות ומכשירים לזיהוי חומרי נפץ.
ב-1962–1964 כיהן כמדען אורח באוניברסיטת סטנפורד, במעבדתו של פרופ' קארל דג'ראסי.
בסוף שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70 שימש יועץ מדעי לממשלת טאיוואן.
בראשית 1978 הוכרז פלח כחתן פרס רוטשילד למפתחים תעשייתיים, לצד התעשיין יהודה ברוניצקי.
ב-1993 יצא פלח לגמלאות אך המשיך לעסוק במחקר גם לאחר מכן.
במקביל למחקרו, שימש כיועץ למשטרת ישראל בתחום הזיהוי הפלילי ולחברת Giulini Chemie בגרמניה.
היה יו"ר הוועדה המלווה של הקמת מכללת שנקר מטעם המועצה להשכלה גבוהה.
בשנותיו האחרונות היה חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת בן-גוריון.
פרס ביטחון ישראל (שתי זכיות)
פרס המשטרה האמריקאית על פיתוח "המריחן" של חומרי נפץ בשדות תעופה (1971)
פרס רוטשילד למפתחים תעשייתיים (1977)
תעודת הוקרה ממשטרת ישראל (1995)
מ-1956 ועד לפטירתו, היה נשוי לרבקה (לבית קריצ'בסקי).
היה אב לשלושה בנים, ד"ר דן פלח, גיא פלח וד"ר אבישי פלח.
אחיו הבכור, ישראל פלח, היה מייסד הכור למחקר גרעיני בנחל שורק ופרופסור לפיזיקה באוניברסיטת תל אביב.
אחותו שרה הייתה נשואה לפרופ' זאב פרנקל, דקאן הפקולטה לפיזיקה במכון ויצמן.
פלח התגורר בסביון, שם גם נטמן עם פטירתו בגיל 85.
צבי (צֶ'רָה) צוּר (צֶ'רטֶנקו; 17 באפריל 1923, א' באייר ה'תרפ"ג – 28 בדצמבר 2004, ט"ז בטבת ה'תשס"ה) היה איש צבא ואיש ציבור ישראלי, שכיהן כרמטכ"ל השישי של צה"ל (1961–1964), ולאחר מכן מילא תפקידי ניהול בכירים במשק הישראלי וכיהן כחבר הכנסת ב מטעם רפ"י.
צור נולד בשם צבי צֶ'רטֶנקו ב-17 באפריל 1923 בעיר זאסלב במחוז חמלניצקי שבאוקראינה הסובייטית, בברית המועצות, בן למשה ולאסתר צ'רטנקו.
ב-1925, בגיל שנתיים, עלה לארץ ישראל עם הוריו.
בשנת 1936, בשיא "המאורעות", הצטרף כנער צעיר לארגון "ההגנה" בתור אלחוטאי.
למד בגימנסיה גאולה בתל אביב וכשסיים את לימודיו בה למד שנה בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה.
לאחר מכן עבר במסגרת ההגנה קורס מ"כים וקורס מפקדי מחלקות, שאותו סיים בשנת 1942. ב"" (יוני 1946) נעצר בקיבוץ אפיקים שבעמק הירדן ושהה במעצר ברפיח במשך חודשיים.
בסוף 1947, עם פרוץ מלחמת העצמאות, הצטרף צור לחטיבת גבעתי, מונה תחילה למפקד גדוד 3 ועמד בראש לשכת ההדרכה של החטיבה.
בסיום השלב הראשון של "מבצע נחשון", במחצית אפריל 1948, נקרא לעמוד בראש גדוד 4, שגונן על שיירות אספקה לירושלים, שבמהלך מבצע דני נפתחה דרך חלופית אליה, במקום הדרך הראשית שהייתה חסומה בידי כוחות הלגיון הערבי בלטרון.
לקראת סיום המנדט הבריטי נקראה החטיבה להילחם בחזית הדרומית ולפרוץ את הדרך אל הנגב.
צור הועבר לפיקוד על גדוד 4, שהשתתף במבצע ברק ובמהלכו כבש את הכפר בטאני שרקי, דרומית לגן יבנה.
ערב הכרזת העצמאות הועבר הגדוד לגדה המערבית של הדרך לירושלים וכבש את הכפרים אבו שושה (ליד רמלה) ואל קובאב.
עם הכרזת העצמאות ופלישת צבאות ערב לשטחי ארץ ישראל השתלט חיל המשלוח המצרי על אשדוד וכוחות גבעתי, שהועברו פעם נוספת לחזית הדרום, פוצלו לקראת מתקפה תלת-חזיתית, במסגרתה היה צור מיועד לפקד על המאמץ הצפוני.
ההפוגה הראשונה בלמה את המתקפה המיועדת של כוחות החטיבה, אך חיל המשלוח המצרי לא כיבד את ההפוגה, תקף את נגבה ובעקבות כך נתקל במתקפת נגד של כוחות החטיבה על אשדוד.
מתקפת הנגד כשלה והכוח בפיקודו ספג אבדות קשות, אך צור היה בין האחרונים לסגת.
בהמשך התמנה למפקד גדוד 54 של החטיבה.
וייסד פלוגת ג'יפים שנודעה בכינוי "שועלי שמשון"; פלוגה זו נודעה בקרבות המרים שניהלה באזור הדרום ובהם, בין היתר, הקרב על משלט 105, שחסם את הדרך מג'וליס לנגבה הנצורה.
בקרב זה לחם צור בראש הפלוגה ואף נפצע קל.
בין היתר כבשה הפלוגה את חוליקאת, שפתחה את הדרך של צה"ל אל הנגב.
עוד לפני תום הקרבות מונה צור לפקד על חטיבה 17, בגיל 26 בלבד.
עם סיום מלחמת העצמאות מונה לראש המטה (רמ"ט) הראשון בפיקוד הדרום, תחת פיקודו של מפקד הפיקוד משה דיין.
לאחר מכן מונה לעוזר ראש אג"ם האלוף מרדכי מקלף ועם מינוי מקלף לרמטכ"ל השלישי של צה"ל ב-1952, מונה צור לראש אגף כוח אדם (אכ"א).
במסגרת תפקידו זה השתלם, בין היתר, בארצות הברית בנושא ארגון כוח אדם.
ב-1953 נקרא על ידי הרמטכ"ל מקלף לחזור ולעמוד בראש אכ"א במטה הכללי.
הוא עסק בביסוס יחידות החי"ר, בארגון תוכניות קידום לקצינים, בגיוס תקופתי ועוד.
בסוף שנת 1953 הועלה לדרגת אלוף.
ב־15 בנובמבר 1955 מונה למפקד פיקוד המרכז, ובגזרתו בוצע טבח כפר קאסם.
בינואר 1958 מונה צור לתפקיד ראש אג"ם ולסגן הרמטכ"ל, תפקיד בו כיהן עד ספטמבר אותה שנה.
אחרי כן יצא להשתלמות ארוכה בצרפת, ממנה שב בספטמבר 1960. הרמטכ"ל חיים לסקוב החליף אותו בתפקיד ראש אג"ם במאיר זורע.
עם סיום תפקידו של הרמטכ"ל לסקוב מונה צור למחליפו.
מלבדו התמודדו על התפקיד גם יצחק רבין וחיים בר-לב.
לפי עצת סגן שר הביטחון שמעון פרס, ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון החליט למנות לתפקיד את צור.
בינואר 1961 מונה צור לרמטכ"ל ואחת מפעולותיו הראשונות היו למנות כסגנו את האלוף יצחק רבין.
הייתה זו תקופה שקטה יחסית, כאשר הבעיה הביטחונית החמורה (מבחינת ביטחון שוטף) הייתה תקריות הגבול עם הסורים, אשר גבו מעת לעת קורבנות אזרחיים.
צור סבר כי אחת הבעיות של צה"ל היא משיכת כוח אדם איכותי, ולכן החליט ביוני 1961, בצעד מפתיע, לתת לקציני צה"ל מכונית שתשמש אותם (הייתה זו מכונית מסוג סיטרואן דה שבו).
צור הקדיש מחשבה להיערכות מול צבאות ערב ולהכנת צה"ל מבחינת הדוקטרינה והציוד.
במקביל לרכישת המיראז' אישר צור רכישת טנקי מערכה מסוג צנטוריון תוצרת הממלכה המאוחדת.
במשך שנים שימש המיראז' כמטוס הקרב העיקרי של צה"ל והביא לתרומה ממשית בניצחון האווירי במלחמת ששת הימים.
כן הצטייד הצבא כאמור בטנקים מדגם צנטוריון ובטילי נ"מ מסוג הוק.
ההוק היא מערכת הגנה אווירית של טילי קרקע-אוויר חצי אקטיביים ליירוט כלי טיס בטווחים בינוניים, בגובה נמוך עד בינוני.
עם בחירתו לנשיא ארצות הברית ביטל ג'ון פיצג'רלד קנדי את אמברגו הנשק שהטילו קודמיו על ישראל והיה האחראי למכירת הטילים לידי ישראל.
קליטתם של כלים אלו אפשרה לצה"ל את יכולת ההכרעה במלחמת ששת הימים.
ב-5 ביולי 1961 שוגר שביט 2, טיל מתוצרת ישראל.
התמונות ברחבי העולם, שהראו לצד הטיל את ראש הממשלה דוד בן-גוריון ואת סגן שר הביטחון שמעון פרס, גרמו לסערה ולהאצת מרוץ חימוש אזורי.
ב-28 בספטמבר 1961 אירעה בסוריה הפיכה צבאית, שבה הוכרז על פירוק קע"ם ("הקהילייה הערבית המאוחדת", האיחוד בין מצרים וסוריה).
נשיא מצרים שלח אל סוריה חיילים, והייתה אפשרות למלחמה בין שתי המדינות.
ב-16 במרץ 1962 אירעה הפעולה הצבאית הגדולה ביותר במהלך כהונת צור כרמטכ"ל, היא מבצע סנונית, פשיטה על מוצבים סוריים מצפון לכנרת.
בקרב נהרגו שבעה חיילים ישראלים מחטיבת גולני, ו-30 חיילים סוריים.
הפעולה לא הביאה לשקט בגזרה, והתקריות נמשכו.
בתקרית חמורה ב-19 באוגוסט 1963 נרצחו שני חברי גרעין נח"ל בהיאחזות אלמגור.
בדצמבר 1963 פרש צור מתפקידו.
צבי צור היה שותף מרכזי בשני אירועים מכוננים בתוכנית ספינות סער לחיל הים ובכך תרם להשגת הניצחון בזירה הימית במלחמת יום הכיפורים.
בינואר 1963 אישר המטה הכללי בראשותו את התוכנית שהוצגה על ידי מפקד חיל הים, האלוף יוחאי בן נון, להצטיידות בכלי שיט מהירים החמושים בטילים, במספר המאפשר עליונות מבצעית.
בשנת 1969 הרחיב נשיא צרפת שרל דה גול את האמברגו הצרפתי על ישראל וכלל בו את הספינות הנבנות בשרבורג.
אנשי חיל הים, עם ראש משלחת משרד הביטחון בפריז, אלוף (מיל') מרדכי לימון, העלו תוכנית למילוטן של הספינות מתחת לאפם של השלטונות הצרפתיים.
התוכנית נדחתה על ידי משרד הביטחון, על מנת שלא לפגוע באספקת ציוד צבאי אחר.
צור, שזכה לאמונם של שר הביטחון משה דיין וראש הממשלה גולדה מאיר, שכנע שניתן יהיה להעביר את הספינות לישראל מבלי לגרום לניתוק היחסים עם צרפת.
מעורבותו הייתה בעלת משקל מכריע בהחלטת ממשלת ישראל למלט לישראל את ספינות שרבורג.
עם פרישתו מונה צור למנכ"ל חברת "מקורות".
בשנת 1964 מונה צור גם לראש ועדת ההתפלה במשרד ראש הממשלה.
בתפקידו זה בחן צור תוכנית להקמת מתקן התפלה המבוסס על כור גרעיני שייצר גם חשמל.
לבסוף התברר שהתוכנית יקרה מדי והוא לא יצא אל הפועל.
צור פרש מתפקידו במקורות באוקטובר 1967 לאחר שתפקידו במשרד הביטחון קיבל אופי קבוע.
לקראת הבחירות לכנסת השישית, בשנת 1965, הצטרף צור לרפ"י, הוצב במקום השמיני ברשימתה ונבחר מטעמה לכנסת.
עם זאת, כפי הנראה עקב האכזבה היחסית מכך שהרשימה זכתה רק בעשרה מנדטים, או בשל נטייתו לחיי המעשה (בניגוד לחיים הפוליטיים), פרש מן הכנסת כעבור שבועות ספורים והמשיך בתפקידו ב"מקורות".
עם מינויו של משה דיין כשר הביטחון, בחודש יוני 1967, הוזמן צור לשמש כעוזר לשר הביטחון ושימש בפועל כמעין סגן שר.
על רקע סמכויותיו הרחבות נוצרה מתיחות בינו למנכ"ל המשרד, משה קשתי, שנאלץ להתפטר בסוף 1969. צור שימש בתפקיד כשבע שנים, עד לאחר מלחמת יום הכיפורים.
במהלך השנים עסק דיין בעיקר בקשר הפוליטי עם הערבים והשאיר בידי צור את עיקר ההתעסקות בעניינים הצבאיים.
צור ניהל מגעים עם ממשלת צרפת בניסיון לבטל את האמברגו, אך ללא הצלחה.
במקביל ניהל מגעים עם בריטניה וארצות הברית במטרה להשיג נשק מהן.
במלחמת יום הכיפורים סייע צור בתיאום מול האמריקאים בהפעלת הרכבת האווירית שסיפקה אמצעי לחימה ותחמושת לצה"ל.
כמו כן כיהן כחבר הוועדה לאנרגיה אטומית.
באמצע שנות השבעים, צור, סגן שר הביטחון, תמך ברכישה מוקדמת ככל האפשר של מטוסי מקדונל דאגלס F-15 איגל, והוא נתמך בעמדתו על ידי מפקד חיל האוויר, אלוף בני פלד.
שלושת מטוסי F-15 הראשונים שנרכשו הגיעו לארץ בדצמבר 1976. חיל האוויר קיבל מטוסים מוקדם ובכמות רבה יותר מהציפייה המקורית, לפיה הרכישה תיקח לפחות עשור נוסף.
בשנת 1984 זכה צור בפרס התעשייה בקטגוריה הכללית, על פועלו בכלל תעשיות.
עוד בטרם פרישתו מצה"ל (בשנת 1962) היה צור למייסדו של שבט הצופים בשכונת צהלה.
צור היה פעיל מבחינה ציבורית גם בשנותיו האחרונות, וב-29 באפריל 2004 חתם על מכתב תמיכה של בכירי מערכת הביטחון בתוכנית ההתנתקות של אריאל שרון, הקובעת שהתכנית חיונית לביטחון ישראל.
היה נשוי לרחל, בתו של משה שטרן, בעל בית מסחר למכונות לתעשייה.
היה אב לגבע, גדעון ודן.
צבי צור נפטר מהתקף לב בביתו בתל אביב בשנת 2004 ונטמן בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
בית הספר למ"כים של צה"ל נקרא "מחנה צור" על שמו.
ליד קיבוץ חוקוק, במקום הצופה על גיחון של המוביל הארצי החוצה את נחל עמוד, הוקם "מצפור צ'רה" ובו הסבר על המוביל הארצי ופועלו של צבי צור.
במקום נערכים גם סיורים מודרכים על ידי חברת מקורות.
החברה הממשלתית למטבעות ומדליות הנפיקה בשנת 2008 מדליה בסדרה "ראשי המטה הכללי של צה"ל" ועליה דיוקנו.
צבי יהושע צילקר (13 במרץ 1933 – 18 בנובמבר 2021) היה פוליטיקאי ומהנדס ישראלי.
כיהן כראש העירייה השני של אשדוד ושימש בין היתר מהנדס העיר, מנכ"ל משרד העבודה והרווחה, מנכ"ל משרד התקשורת ומנכ"ל התאחדות הקבלנים והבונים בישראל.
צילקר נולד בעיר גיסטרו שבמקלנבורג-שוורין, גרמניה, למשפחה דתית.
עלה עם משפחתו בשנת 1935 בהיותו בן שנה וחצי לשכונת כרם אברהם שבירושלים.
בצה"ל שירת כלוחם בחיל נ"מ.
לאחר שירותו הצבאי הוא למד בסמינר מזרחי ואחר כך התחיל ללמוד פילוסופיה וחינוך באוניברסיטה העברית.
לאחר שנה החליט לשנות כיוון ובאמצע שנות ה-50 הוא למד לתואר ראשון בהנדסה אזרחית בטכניון והיה גם פעיל בוועד אגודת הסטודנטים.
ביוני 1959 קיבל תואר מוסמך במדעים מהפקולטה להנדסה בנאית.
במקביל ללימודיו הוא היה פעיל בבית"ר ובין השאר היה מפקד קורס מדריכים ארצי של בית"ר בקיץ 1956.
צילקר עבד שנתיים כמהנדס במשרד השיכון ובשנת 1960 מונה למהנדס המועצה המקומית בית שמש.
עד שעבר בספטמבר 1962 לאשדוד לשמש כמהנדס המועצה המקומית אשדוד.
במקביל היה צילקר פעיל באשדוד ברוטרי, במועצה לבטיחות בדרכים ובוועדות של העירייה.
בימי המיתון של 1966 הוא היה מהעובדים שוויתרו על תשלום עבור שעות נוספות.
בשנת 1965 הוא אמר על מעורבות פוליטית באשדוד: באותה שנה, הורי י"א חללי קרב סוכריר, בני ראשון לציון, נטעו 11 עצים ביער המגינים על שמו של צילקר, כאות תודה על פועלו להקמת הגלעד לזכרם – אנדרטה לנופלים על שחרור אשדוד במלחמת העצמאות.
משנת 1968 בעקבות הכרזתה של אשדוד לעיר, שימש צבי צילקר כמהנדס העיר אשדוד.
צילקר שירת שנים רבות בתפקידי פיקוד במערך הנ"מ בסדיר ובמילואים.
במלחמת ששת הימים פיקד על סוללת תותחי נ"מ 30 מ"מ בגדוד 935. ב־1970 הקים צילקר את גדוד המילואים 470 של תותחי שלל 37 מ"מ שייעודו היה הגנה על בתי הזיקוק באשדוד.
צילקר פיקד על הגדוד עד סגירתו בשנת 1985.
בשנת 1969 התמודד צבי צילקר למועצת עיריית אשדוד בראשות רשימת גח"ל.
רשימת גח"ל זכתה בשישה מנדטים מתוך חמישה עשר, לעומת חמישה בהן זכתה רשימת המערך.
לאחר חתימה על הסכם קואלציוני עם המפד"ל, נבחר צילקר לראש העירייה.
הוא כיהן בתפקיד זה עד שנת 1983, בעקבות בחירתו של איש מפלגת העבודה, אריה אזולאי.
ב-1984 מונה למנכ"ל משרד התקשורת ובשנים 1985–1986 כיהן כמנכ"ל משרד העבודה והרווחה.
ב-1986 מונה ליו"ר מועצת ההנדסה והאדריכלות בישראל ובשנים 1987 עד 1990 כיהן כמנכ"ל התאחדות הקבלנים והבונים בישראל.
במרץ 1989 נבחר בשנית לראשות עיריית אשדוד.
במהלך כהונתו הראשונה כראש עיר, היה מזוהה עם תנועת הליכוד, אך בעקבות השתלטות יריביו הפוליטיים על סניף הליכוד, לפני הבחירות לראשות העירייה ב-2003, החליט צילקר להתמודד ברשימה העצמאית "אשדוד 1".
בפעם הקודמת שבה התמודד ברשימה עצמאית הפסיד בבחירות לאריה אזולאי.
הפעם ניצח בבחירות ברוב נכבד ורשימתו זכתה בארבעה מנדטים והפכה לרשימה השנייה בגודלה.
תוך כדי הבחירות, הצליחו מקורביו של צילקר להשתלט מחדש על סניף הליכוד ולהביא לשיתוף פעולה בין הליכוד לבין "אשדוד 1".
ב-2004 קבע בית משפט השלום בקריית גת כי צילקר אחראי לאי מניעת זיהום נחל לכיש אך לא הרשיע אותו וגזר עליו 60 שעות עבודות לתועלת הציבור.
ב-2005 חבר צילקר לתנועת קדימה.
בבחירות לכנסת ה-17 מוקם צילקר במקום ה-119 הסמלי, ברשימת קדימה לכנסת.
צילקר כיהן בתפקיד ראש עיריית אשדוד, קרוב ל-33 שנה, מהארוכות בתקופת כהונת ראש עירייה במדינת ישראל, וכ-50 שנה במועצת העירייה.
בבחירות לראשות העיר בשנת 2008 הפסיד לממלא מקומו, ד"ר יחיאל לסרי.
בשנת 2013 שב והתמודד על ראשות העיר, אך זכה ל-32% מן הקולות בלבד.
צילקר תרם לספריית "חברא" החרדית הפעילה ברובע ז' בעיר אשדוד, וכן סייע אישית במימון דמי מינוי לעשרות משפחות מעוטות יכולת.
כחלק מפיתוח העיר אשדוד ושיגשוגה, החלה בניית קריית תרבות ואמנות בעיר, הכוללת את בית הספר העירוני למוזיקה, גלריית אמנויות, בית יד לבנים ובית עיריית אשדוד.
ב-2018 החליטה עיריית אשדוד להנציחו, ולקרוא על שמו את "קריית התרבות ע"ש צבי צילקר" עוד בחייו, זאת בהחלטה משותפת של גורמי הקואליציה והאופוזיציה במועצת העיר.
בשנת 2022 יצא לאור הספר הביוגרפי עליו, "צילקר – אשדוד שאהב", שנכתב על ידי ד"ר משה דרור.
צילקר היה בעל תואר ראשון בהנדסה אזרחית ותואר שני עם התמחות במערכות תכנון מטעם הטכניון בחיפה.
כמו כן למד לקראת תואר דוקטור באוניברסיטה העברית בירושלים.
משנת 1955 ועד למותו, היה נשוי לחנה גוטנסקי, שגם היא ממשפחה בית"רית.
צילקר נפטר ב-18 בנובמבר 2021 בגיל 88, ונקבר בבית הקברות של אשדוד.
צבי קוֹליץ (14 בדצמבר 1912, תרע"ג – 29 בספטמבר 2002) היה סופר, פוליטיקאי, מפיק קולנוע ותיאטרון ישראלי.
קוליץ ידוע כמפיקו של הסרט העלילתי הגדול הראשון שהופק במדינת ישראל, "גבעה 24 אינה עונה".
קוליץ חיבר את הקטע הספרותי "יוסל רָקוֹבֶר מדבר אל אלוהים", שרבים סברו תחילה כי הוא צוואה אותנטית של אדם שנספה בגטו ורשה.
למד בין היתר בישיבת טלז.
ובשנת 1929 התמנה לסגן המזכיר של התנועה הרוויזיוניסטית בקובנה.
בשנת 1936 נסע לאיטליה, והשלים את לימודיו באוניברסיטת פירנצה.
לאחר שהות של כשלוש שנים באיטליה, ולימודים בבית הספר הימי בצ'יוויטווקיה, עלה לארץ ישראל והצטרף באופן פעיל אל התנועה הרוויזיוניסטית.
בארץ פרסם ספר בשם "מוסוליני, אישיותו ותורתו".
היה פעיל באצ"ל, ולאחר מכן התגייס לצבא הבריטי.
באמצע שנות ה-40 היה פעיל בוועד ההצלה של הסתדרות ציונית חדשה ושימש בשנת 1945 כשליח ההסתדרות הציונית החדשה בדרום אמריקה.
בשנת 1946 כתב את הקטע "יוסל רקובר מדבר אל אלוהים", ופרסם אותו כסיפור בעיתון היהודי "די יידישע צייטונג" בבואנוס איירס.
הקטע הוא כביכול צוואתו של אדם בשם יוסל רקובר, חסיד גור, שנמצאה בין חורבות גטו ורשה, "בין ערימות אבנים ועצמות אדם".
במילים רבות עוצמה משרטט קוליץ את דמותו של אדם, שעל אף כל הקורות אותו, אינו חדל מלהאמין באלוהים.
בתחילת שנות ה-50 מסר אלמוני את הקטע לעיתון "די גאלדענע קייט" בטענה שהקטע הוא מסמך אותנטי שנמצא בגטו ורשה.
הסיפור פורסם בעיתון כמסמך אותנטי וממנו הועתק לעיתונים רבים ברחבי העולם כמסמך אותנטי.
אז נתברר הדבר לקוליץ שדרש שיפורסם שמדובר בסיפור מפרי עטו.
דרישתו נתקבלה, אולם היו שטענו שלא ייתכן שקוליץ כתב סיפור אותנטי כזה ולא אדם שבאמת היה בגטו.
בשנת 2000 יצא בעברית בהוצאת משרד הביטחון הספר "יוסל רקובר מדבר אל אלוהים", שכלל את היצירה, ומאמרים מתורגמים על נושאיה ומחברה, לרבות תגובה מאת עמנואל לוינס.
פרט לעברית, הסיפור תורגם לגרמנית, לאנגלית, לאיטלקית, לספרדית ולפורטוגזית.
לאחר סיום שליחותו בדרום אמריקה, שם פגש את אשתו מתילדה, ילידת מקסיקו, לה נישא בשנת 1952 (נישואים שניים), עבר קוליץ לארצות הברית.
בשנת 1953 הקים ביחד עם מפיק בשם ג'ק פדואה את חברת "זיק אור" שהפיקה בישראל את הסרט "גבעה 24 אינה עונה".
כדי לממן את הפקת הסרט נסע קוליץ למסע גיוס כספים באנגליה ובדרום אפריקה.
בהמשך השתקע בארצות הברית בה היה למרצה בישיבה יוניברסיטי ולמפיק בברודוויי.
בין ההצגות שהפיק: "ממלא המקום" על פי מחזהו של רולף הוכהוט (1964), "המגילה" על פי איציק מאנגער (1968) ומחזמר בשם "אני שלמה המלך" (1968).
קוליץ נפטר במנהטן בשנת 2002.
רחל מרגליות, סופרת וחוקרת מקרא (אשתו של מרדכי מרגליות)
קוליץ, סופר והוגה ישראלי, יקיר ירושלים
הרב יצחק קוליץ, רבה האשכנזי של ירושלים ודיין בבית הדין הרבני הגדול
מוסוליני: אישיותו ותורתו, תל אביב: תבל, 1936.
עם כידון בלב: שישה ספורי מלחמה, ירושלים: אחיעם, 1942.
"הגבורה בישראל: מוקדש ללוחמי הגיטו", ירושלים: בית העם ('ספרית בית העם'), תש"ג.
'יאסָל ראקאָווערס ווענדונג צו גאָט', די אידישע צייטונג (בואנוס איירס), 25 בספטמבר 1946. ("יוסל ראקובר מתדיין עם אלקיו") (יצא בהדפסה נפרדת בירושלים ב-1955)
כל התרגומים שלהלן הם ל"יוסל רקובר מדבר אל אלוהים":
יוסל רקובר מדבר אל אלוהים; תרגום: עדה פלדור, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תש"ס 2000. (כולל מאמרים על היצירה ומחברה: פול באד, "צבי קוליץ"; עמנואל לוינס, "לאהוב את התורה יותר מאשר את אלוהים"; ליאון ויזלטיר, "חסר השכינה"; נורמן (נחום) לם, "אני גאה ביהדותי".)
צבי הנריק צימרמן (בונה; 2 בינואר 1913 – 10 ביוני 2006) היה פעיל ציוני ואיש ציבור ישראלי, ניצול השואה.
במהלך חייו עסק בפעילות פוליטית וציבורית, וכיהן בתפקידים רבים בהם חבר הכנסת, עורך דין ונוטריון, סגן יושב ראש הכנסת, סגן ראש עיריית חיפה ושגריר ישראל בניו זילנד ואיי אוקיאניה.
קיבל את אות המציל היהודי מטעם ארגון בני ברית העולמי.
צימרמן נולד בסקאלה בחבל זברוביץ' בפולין.
כשנה לאחר לידתו פרצה מלחמת העולם הראשונה והוריו נמלטו מסקאלה עם חמישה מילדיהם, ונדדו בסביבה.
הוריו נפטרו ממחלת הכולרה, והוא ואחיו ואחיותיו נותרו לבדם.
כאשר הסתיימה המלחמה חזרו לסקאלה, שם סיים את בית הספר העממי.
בנעוריו עבר אל בית אחותו הבוגרת, שנישאה לפני המלחמה, בעיר טרנופול, שם סיים את הגימנסיה העברית.
לאחר מכן למד משפטים באוניברסיטה היגלונית בקרקוב.
היה פעיל בתנועת הנוער של הציונים הכלליים ב-1928, יו"ר אגודת הסטודנטים הציונית קדימה בקרקוב וסגן יו"ר האגודה בפולין.
משסיים את לימודיו התכונן לעלות לארץ ישראל, אך פריצתה של מלחמת העולם השנייה מנעה ממנו את העלייה.
צימרמן עבר את רוב המלחמה בגטו קרקוב, בו היה פעיל במחתרת הציונית "הסנה", שאיגדה נוער ציוני מתנועות שונות, והיה מקשר עם גרעין "החלוץ הלוחם" בגטו.
לאחר חיסול הגטו ב-13 במרץ 1943, הועבר למחנה עבודת כפייה וולק 3 בשליטת הנאצי אמון גת.
צימרמן ברח ממחנה עבודת הכפייה להרי הקרפטים, שהיוו את הגבול בין סלובקיה ופולין.
הוא נעזר בשרשרת ארוכה של קשרים שהיו לו בארצות כמו צרפת, אנגליה, פולין והונגריה.
הוא וחבריו השתמשו בקשריו, להברחת יהודים מהגטאות וממקומות מסתור, דרך הרי הקרפטים, להונגריה, שם ציידו את המוברחים בתעודות מזויפות.
צימרמן היה ראש הוועד של פליטי פולין בבודפשט ובוקרשט.
בבודפשט, צימרמן שיתף פעולה עם הנריק סלביק ויוז'ף אנטל (האב) בהונגריה כדי להציל יהודים.
הם סיפקו תעודות מזויפות ליהודים, והקימו בית יתומים בואץ במסווה של מוסד קתולי.
מאמציהם הצילו אלפי יהודים, כולל ילדים.
לאחר המלחמה, צימרמן פעל להנצחת גבורתם של שותפיו, והביא להכרה בסלביק ואנטל כחסידי אומות העולם על ידי יד ושם.
בשנת 1944 אורגנה בריחה לרומניה כפולנים הבורחים מפני רוסיה הקומוניסטית.
בעזרת המחתרות השונות הצליחו צימרמן וחבריו לארגן עלייה לארץ ישראל באונייה קזבק מרומניה לטורקיה, ומשם ברכבת דרך סוריה ולבנון עד לארץ ישראל.
מרבית בני משפחתו נרצחו בשואה.
בשנת 2025 קיבל צימרמן, לאחר מותו, את אות המציל היהודי, מטעם ארגון בני ברית העולמי.
מעלייתו לארץ ועד היבחרו לכנסת
בהגיעו לארץ ישראל ביוני 1944, הרצה צימרמן על השואה בעברית, כשהמלחמה הייתה עדיין בעיצומה.
הוא נמנה עם ניצולי השואה הראשונים שהגיעו ארצה ודיברו עברית רהוטה, ובכך עורר את המוּדעוּת לשואה בקרב הציבור, שהופתע לשמוע עליה.
תגובתו הקרה והספקנית של הציבור היהודי בא"י לעדותו של צימרמן (שהוכחה לימים כנכונה ומדויקת) הביאה לסגירת הגולל על הנושא בחייו האישיים והציבוריים.
צימרמן שב לעסוק בנושא רק במחצית השנייה של שנות ה-80, לאחר סיום תפקידיו הציבוריים.
כשפרצה מלחמת העצמאות ב-1948 התגייס ל"הגנה" והיה פעיל בה.
במקביל עבר להיות מזכיר כללי של התאגדות הסוחרים בחיפה והצפון.
משם גויס להיות קצין קיצוב לאזור חיפה והצפון.
כאשר הסתיימה המלחמה ותפקידו תם, עבר בחינות לעורכי דין זרים ופתח משרד עורכי דין.
בשנת 1951 התמודד מטעם הציונים הכלליים נגד אבא חושי בבחירות לעיריית חיפה, וכיהן כסגן ראש עיריית חיפה.
בשנת 1953 נישא לאשתו מרים.
בעדותו סיפר על פעולת מחתרת "הסנה" שהייתה מורכבת מן האליטה האינטלקטואלית היהודית בעיר, על צבירת נשק ותעודות מזויפות ועל שאלת אחריותו של אייכמן כפי ששמע מאסירים וסוהרים במחנות.
בשנת 1959 נבחר צימרמן להיות חבר הכנסת מטעם הציונים הכלליים, שהתאחדו ב-1961 עם המפלגה הפרוגרסיבית למפלגה הליברלית והיה חבר כנסת במשך ארבע קדנציות מטעמה ומטעם גוש חרות ליברלים (גח"ל).
בשנים 1969–1982 כיהן כיו"ר המועצה הארצית של הציונים הכלליים.
היה חבר בוועדת הכנסת, ועדת הפנים, ועדת העבודה והרווחה וועדת הכספים.
בקדנציה האחרונה לכהונתו היה סגן יושב ראש הכנסת.
ביטול היתר יציאה מהארץ: צימרמן פעל ונאבק בכנסת למען נושאים רבים, ובין היתר היה מראשוני הלוחמים למען זכויות הפרט.
זמן קצר לאחר היבחרו, פתח במאבק למען ביטול היתר יציאה מן הארץ.
הוא טען כי הדרישה להיתר יציאה פוגעת בחופש הפרט ובדמוקרטיה.
הוא הגיש הצעת חוק פרטית לביטול היתרי היציאה.
זמן קצר לאחר מכן, הגישה הממשלה הצעת חוק משלה בנושא, והיתרי היציאה בוטלו.
וכך סיכם צימרמן את מאבקו המוצלח לביטול היתרי היציאה: "הרגשתי סיפוק גדול מכך שתרמתי למיצוי זכויות הפרט המגיעות לאזרחי המדינה ולהסרת כתם - לא כל כך גדול, אבל רגיש ומביש - שהעיב על סדרי השלטון התקינים במדינה".
החוק למניעת האזנות סתר: בשנת 1960 הגיש צימרמן הצעת חוק פרטית למניעת האזנת סתר.
הוא כתב בספרו כי עשה זאת לאחר שהופיעו ידיעות בעיתונים על מקרים של האזנת סתר, בעיקר אצל גורמים פוליטיים.
במפלגתו עלה חשד שמאזינים לשיחותיו של יו"ר המפלגה, שר המסחר והתעשייה פרץ ברנשטיין.
היה זה מאבק נגד הפגיעה בחופש הפרט ובצנעתו, שנמשך שנים רבות.
כאשר הגיש את הצעת החוק שלו, הוא פתח בנימה מבודחת: "מאזינים לכל מי שיש לו מעמד במדינה, לפחות ההרגשה הכללית במדינה היא כזו.
אפשר לומר כי ההאזנה למכשירי הטלפון של האזרחים הפכה אצלנו להיות מסימני ההיכר של חשיבות.
עוד נגיע למצב שאזרחים יתביישו להודות כי לטלפון שלהם אין מאזינים..."
הצעת חוק זו גרמה לוויכוח ער בכנסת וקיבלה תהודה גדולה בתקשורת.
לאחר כשנתיים של מאבק, הגיש שר המשפטים הצעת חוק למניעת האזנות סתר, וכך כתב צימרמן: "כפי שציפיתי, עיקר מאמציו של שר המשפטים, היו להבטיח בחוק אפשרות מרבית להאזנה על ידי זרועות השלטון..."
בשנת 1978 התמודד לראשות עיריית חיפה וכיהן כסגן ראש העיר ויו"ר הוועדה העירונית לתכנון ובנייה.
לקראת סוף כהונתו בעיריית חיפה, הסכים להצעה להתמנות כשגריר בשירות משרד החוץ.
בין השנים 1983-1986 מונה לשגריר ישראל בניו זילנד ובאיי אוקיאניה - טונגה, טובאלו, פפואה גינאה החדשה, פיג'י וסמואה.
צימרמן סירב להצעה לכהן כשגריר ישראל בגרמניה כיוון שחשש שיתקשה ללחוץ את ידיהם של פושעי מלחמה ושותפי מלחמה שאחראים לרצח משפחתו ועמו, על אף שראה באפשרות זו גם סוג של תקומה ונקמה.
עם תום כהונתו בוולינגטון סירב להצעת משרד החוץ להתמנות כשגריר ישראל בפולין.
צימרמן המשיך בפעילות ציבורית, כתב את ספריו ובעיקר פעל לאיתור חסידי אומות העולם ולחשיפת פרשות הצלה וגבורה שלא היו ידועות.
במהלך בריחתו של צימרמן מהנאצים, הוא הגיע בשנת 1943 לבודפשט, שבה שלטו אז הונגרים משתפי פעולה עם הנאצים.
פליטים יהודים שהגיעו לשם, היו נתונים בסכנת מוות.
לפיכך, התחזו הפליטים היהודים לפליטים פולנים קתוליים.
מאחר שלצימרמן היו קשרים עם הממשלה הפולנית הגולה שישבה בלונדון, הוא נפגש בהמלצתם, עם מי שהיה השגריר מטעם הממשלה הפולנית הגולה בבודפשט, ד"ר הנריק סלביק.
הד"ר סלביק, יחד עם צימרמן, בעזרת רוזנת הונגריה בשם ארזבט סאפארי, ובעזרת פקיד הונגרי בכיר בשם יוז'ף אנטל (אביו של ד"ר יוז'ף אנטל, שהיה לימים ראש ממשלת הונגריה, לאחר נפילת מסך הברזל), סיפקו אלפי תעודות מזויפות ואשרות של פליטים פולנים נוצרים - לפליטים יהודים שהגיעו לבודפשט, ובכך הצילו את חייהם.
כמו כן הם הקימו בית יתומים לפליטים יהודים ילדים, אף הם במסווה של נוצרים.
כשהנאצים כבשו את הונגריה הם עינו ורצחו את ד"ר סלביק, אך ד"ר יוז'ף אנטל שרד.
גורלם של סלביק ואנטל נודע לצימרמן רק לאחר נפילת מסך הברזל, והוא דאג לחשוף את גבורתם.
שניהם הוכרו, בזכות פועלו של צימרמן, כחסידי אומות עולם, על ידי מוסד יד ושם.
כמו כן הצליח צימרמן לאתר ולהביא להכרתם כחסידי אומות עולם של שני חברי המחתרת הפולנית אשר הדריכו ועזרו לפליטים יהודים, וגם לו עצמו, להבריח את הגבול בהרי הקרפטים, מפולין לסלובקיה: סטפן קוצון ומיכאל לומניצקי.
בתו של מיכאל לומניצקי, ונדה לומניצקה דולק, היא משוררת חשובה בפולין והקדישה משיריה למאורעות אותם הימים.
צימרמן כתב שני ספרים על חייו.
"בין פטיש הכנסת וסדן המפלגה" מתאר את קורותיו ופועלו כחבר כנסת במשך שנים רבות, יצא לאור ב-1994 על ידי המכון לחקר הכלכלה והחברה בישראל על שם יוסף ספיר.
"הסנה הבוער" - מתאר את קורותיו מלידתו וחייו בפולין שבין שתי מלחמות העולם, דרך השואה, עלילות בריחה, הצלה וחשיפת גבורתם של חסידי אומות עולם ועד לעלייתו ארצה, יצא לאור במקור, בפולין, בשפה הפולנית בשנת 1997 בשם "שרדתי, זוכר, מעיד".
ספר זה התקבל בפולין בעניין רב לאחר שחשף את סיפורו של הנריק סלביק שאף זכה בתקשורת הפולנית לכינוי ראול ולנברג הפולני עקב הדמיון שבין שני הסיפורים.
בעקבות הספר פורסמו בפולין כתבות, מחקרים וסרטים רבים והוא תרם רבות לקשרים הטובים שנוצרו בין ישראל ופולין לאחר הוצאתו.
בארץ הוא יצא בעברית ב-2004, בשם "הסנה הבוער" (הוצאת כותרות).
"תכננתי להוציא לאור שני ספרים, האחד על קורות חיי בתקופת השואה והשני על פעילותי הציבורית בישראל.
סיימתי קודם את הספר השני דווקא, מהסיבות שיוסברו להלן.
אני כעת בגיל המתקרב לסיום שני שלישים מחיי משה רבנו.
מאז, לפי דגם זה, שגורה בפי בני העם היהודי הברכה: 'עד מאה ועשרים'.
היום, בהיותי מעבר לכל אמביציות אישיות, יש ביכולתי לראות בעין בלתי משוחדת ולכתוב בדעה מיושבת על פעולותי 'בין פטיש הכנסת וסדן המפלגה', מאז עלותי לישראל.
הספר הראשון, שעל כתיבתו אני עדיין עמל תוך התגברות על מעצורים נפשיים עמוקים, ובהתמודדות עם זכרונות קשים מן העבר, שעלי להעלות באוב מעולם שהיה ואיננו עוד – נכתב בדמעות נשמתי.
אני תפילה שיעמדו לי הכוח והזמן לסיימו ולהוציאו לאור בהקדם."
צבי פרץ חיוֹת , היה רב, היסטוריון וחוקר מקרא יהודי-אוסטרי, יליד גליציה.
נולד בעיירה ברודי שבגליציה לשלמה חיות, סוחר ותלמיד חכם.
למד אצל אביו ואצל דודו, רבי יצחק חיות, אב"ד ברודי והוסמך כרב על ידי הרב יצחק יהודה שמלקיש, ובנוסף למד באוניברסיטת וינה, שם כתב דוקטורט על ספר הבשורה על-פי מרקוס מהברית החדשה.
חיות כיהן כרב הקהילה בפירנצה מ-1901, עסק בהוראה בבית המדרש לרבנים בפירנצה ובהוראה לחקר המקרא באוניברסיטה המקומית.
בפירנצה התקרב אליו בן הקהילה, ד"ר יהודה פצ'יפיצ'י, והושפע ממנו רבות.
פצ'יפיצ'י, שהפך מאוחר יותר לאחד ממנהיגיה הבולטים של יהדות איטליה, ראה ברב חיות את מורו ורבו.
ב-1912 היה לרבה של קהילת טריאסטה, והוציא לאור עיתון בשם איל מֶסָגֶרו אישראליטיקו ("מבשר ישראל").
משנת 1918 היה הרב הראשי של וינה.
והקים שם את בית המדרש למורים בווינה ועמד בראשו (לימים, בית המדרש נקרא על שמו).
חיות היה מראשוני הרבנים שתמכו בציונות, והיה היושב ראש הראשון של הוועד הפועל הציוני, בין השנים 1921–1925. הוא הטיף לציונות ופעל רבות למען חינוך יהודי וציוני.
חיות דגל בשלום בין העמים, והשתתף בוועידת השלום בסן רמו.
בשנת 1923 ארגן את "האגודה היהודית למען חבר הלאומים באוסטריה", ושימש נשיאה עד מותו.
בשנת 1925, עם פתיחת האוניברסיטה העברית בירושלים, נמנה עם חברי הוועד להקמת המכון למדעי היהדות באוניברסיטה, והיה מיועד לעמוד בראש המכון.
אך לחץ החוגים הדתיים על שלטונות האוניברסיטה שלא ללמד מקרא באופן מדעי-מודרני הכריע.
פרץ חיות עזב את ירושלים וחזר לווינה.
הרב צבי פרץ חיות היה רווק כל ימיו.
נפטר בווינה באופן פתאומי מהתקף לב בדצמבר 1927. בהלווייתו השתתפו אלפי אנשים, כולל: נשיא אוסטריה, נציגי ממשלת אוסטריה, נשיא ההסתדרות הציונית, נשיא ארגון "בני־ברית" ורבנים חרדים.
בשנת 1950 עצמותיו הועלו לארץ ישראל ביוזמתה של אניטה מילר-כהן, והוא נקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב ב-20 בנובמבר 1950.
בית הספר היהודי המרכזי בעיר וינה קרוי על שמו.
כמו כן קרויים על-שמו רחובות בחיפה, נתניה, תל אביב ובשכונת נווה יעקב בירושלים.
הוא נודע בעולם המדעי בזכות חיבוריו בתחום התנ"ך, הברית החדשה, הספרים החיצוניים, התלמוד, ההיסטוריה היהודית ובעיקר פרשנות המקרא.
בראשית המאה ה-20 נמנה עם צוות המלומדים בראשותו של אברהם כהנא שהתאגדו להוצאת פירוש מדעי של ספרי התנ"ך.
במסגרתו פירש חיות את ספרי עמוס ותהילים.
כמו כן ההדיר פירוש למסכת מועד קטן מאחד הראשונים.
תהלים / מפורש על ידי צבי פרץ חיות, זיטומיר, תרס"ג 1902.
פירושים לספר עמוס, ירושלים: אקדמון, תשכ"ו.
פירוש מסכת משקין לרבינו שלמה בן היתום, ברלין: בהוצאת חברת מקיצי נרדמים, תר"ע.
פרסם מאמרים בעניינים שונים במספר שפות.
מבחר ממאמריו כונסו בעברית בשני קבצים:
נאומים והרצאות, בוסטון: בית המדרש למורים, תשי"ג.
בסוד עמי: נאומים, הרצאות, שיעורים.
צבי צמרת (18 בפברואר 1945 – 29 בינואר 2023) היה היסטוריון, איש חינוך ופעיל ציבורי ישראלי.
שימש מנכ"ל יד בן צבי והיה יו"ר המזכירות הפדגוגית במשרד החינוך בשנים 2010–2011.
נולד בנתניה כ"צבי בילינסקי" ולמד בתיכון טשרניחובסקי.
את פעילותו החינוכית החל כבר בנערותו, כמדריך צעיר בתנועת "הנוער העובד".
בגיל 20 הצטרף עם גרעין הגשמה לקיבוץ האון שממזרח לכנרת, בו היה חבר בין השנים 1964–1968. צמרת למד בחוגים לחינוך ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1971 החל לנהל את בית הספר התיכון המקיף במדרשת שדה בוקר, והיה למנהל בית הספר התיכון הצעיר ביותר בארץ.
אחרי מלחמת יום הכיפורים הקים וניהל את המכונים לחינוך יהודי-ציוני (מלי"ץ).
ב-1976 עמד בראש המאבק לשימור מחנה המעפילים בעתלית ובעקבותיו, קבעה הכנסת את מפת שימור האתרים של מדינת ישראל.
בין השנים 1977–1983 ניהל את בית הספר התיכון המקיף "דנציגר" בקריית שמונה.
בשנים אלה יזם את הקמת מפעל האלקטרוניקה "אלקטו-גליל" (יחד עם רפא"ל) ועמד בראש ועדה ציבורית שהביאה להקמת חדר מיון קדמי בעיר.
וכן בוצעו עשרות פרויקטים של תערוכות, ציורי קיר בירושלים, סרטים, תוכניות רדיו ועוד.
ב-1987 נשלח מטעם "נתיב" לברית המועצות ומאז ביקר בה פעמים רבות והיה פעיל בנושא שחרור אסירי ציון והעלייה מברית המועצות לשעבר.
ב-1996 עמד בראש "ועדת צמרת", לבדיקת סדרי הנסיעה בשבת ברחוב בר-אילן בירושלים, אשר הצעותיה התקבלו על ידי בית המשפט העליון וסיימו סכסוך רב שנים – מ-1983 עד 1996 – בירושלים.
צמרת היה מבין מנסחי אמנת כנרת השואפת ליצור מכנה משותף לזרמים והמחנות השונים ציבור היהודי (ימין-שמאל, דתיים-חילוניים וכו') ואף חתם עליה ביחד עם שורה של אנשי ציבור מהימין והשמאל.
מינואר 2010 עד דצמבר 2011 כיהן כיו"ר המזכירות הפדגוגית במשרד החינוך.
במסגרת תפקידו היה אחראי על התכנים ותוכניות הלימודים של מערכת החינוך מגן הילדים ועד סוף התיכון.
צמרת לימד עשרות שנים במוסדות להשכלה גבוהה, ובין היתר לימד בחוג לחינוך באוניברסיטה העברית ותלמידי M.A ודוקטורט בחוג ליהדות זמננו באוניברסיטת בר-אילן.
החל משנת 2012 לימד במכללת הרצוג באלון שבות ובמכללת שערי משפט.
בעבר לימד גם במרכז הבינתחומי בהרצליה.
משנת 2013 העביר צמרת שיעורים בנושאי חברה ומדינה בישיבת ההסדר "אהבת ישראל" בנתיבות, שימש כחבר בכיר בצוות ההיגוי והייעוץ המקצועי של עמותת 'ואהבת למניעת אלימות ופיתוח אמפתיה'.
צמרת היה פעיל בהתנדבות במסגרות שונות וביניהן: "טק-קריירה", יהודים-אתיופים להייטק בקיבוץ נחשון, "קבוצת ירוחם", המכללה החרדית בירושלים ועוד.
נודע שבמהלך חייו, נשלח 6 פעמים לברית המועצות בשליחות "המוסד" כדי לשמר קשר עם הקהילות היהודיות המקומיות.
ב-1995, זכה בפרס אבי חי בישראל לשנת ה'תשנ"ה, על "תרומתו החינוכית החברתית והתרבותית הייחודית רבת השנים להתקרבות בין יהודים ברוח ערכי המסורת, להעמקת החינוך היהודי-ציוני ולחלוציות בשדה החינוך היהודי בערי השדה".
ב-1998 זכה בתואר יקיר יח"ד, על "מפעליו הברוכים בתחום החינוכי, הציבורי והאקדמי לגישור על הפערים בחברה בין דתיים וחילונים".
ב-2008 זכה בפרס בן-גוריון לשנת תשס"ט על "פעולות רבות-ערך כחלוץ ביוזמות חינוכיות וניהולן כחוקר, מורה ואיש ציבור; על שילוב מופלא של חינוך, אהבת הארץ...; על הקשר עם קהילות ישראל בתפוצות המשתקפים בדרכו ובמעשיו, בם תרם להגשמת חזון בן-גוריון והפיכתו למציאות."
ב-2013 זכה בפרס מוסקוביץ' לציונות לשנת תשע"ג "על חינוך דורות של ישראלים להכרת המורשת וידיעת הארץ; על פעילותו לטובת עם ישראל בעיירות פיתוח בגליל ובנגב; על תרומתו לקליטת העלייה מכל קצות תבל".
היה נשוי לתמר, אב לארבעה ילדים וסב לשני נכדים.
ימי כור ההיתוך, ועדת חקירה לחינוך ילדי העולים (1950), הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון וקריית שדה-בוקר, 1993
עלי גשר צר, מערכת החינוך בשנות המדינה הראשונות, הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון והמכון למורשת בן-גוריון, קריית שדה-בוקר, 1997
The Melting Pot in Israel מהדורה מתורגמת ומורחבת של הספר ימי כור ההיתוך.
לח"י - לוחמי חירות ישראל, הוצאת משרד החינוך והתרבות 1975
הערכים על לח"י אצל מרדכי נאור בלקסיקון כח המגן – ההגנה, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1992
החינוך בעשור הראשון, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב, תשס"ג 2003
מארץ הצביקה לארץ הצבי - אוטוביוגרפיה, ידיעות ספרים, 2023
העשור הראשון, הוצאת יד בן צבי, ירושלים, 1997. (יחד עם הפרופ' חנה יבלונקה)
העשור השני, הוצאת יד בן צבי, ירושלים, 2000. (יחד עם הפרופ' חנה יבלונקה)
שני עברי הגשר, הוצאת יד בן צבי, ירושלים, 2003. (יחד עם מרדכי בר-און)
לכל שירייך אני כינור : 40 לאיחוד ירושלים, ביחד עם גאולה כהן ואבי בניהו, מו"ל לא ידוע, ירושלים, תשס"ז, 2007,
העשור השלישי, הוצאת יד בן צבי, ירושלים, 2008. (יחד עם הפרופ' חנה יבלונקה)
עיירות הפיתוח, הוצאת יד בן צבי, ירושלים, 2009. (יחד עם הפרופ' אביבה חלמיש ועם ד"ר אסתר מאיר-גליצנשטיין)
הקיבוץ - מאה השנים הראשונות, הוצאת יד בן צבי, ירושלים, 2010 (יחד עם הפרופ' אביבה חלמיש)
העשור הרביעי, הוצאת יד בן צבי, ירושלים, 2016 (יחד עם יחיעם ויץ)
העשור החמישי, הוצאת ראובן מס, ירושלים, 2021 (יחד עם זאב דרורי ויחיעם ויץ)
כמו כן כתב עשרות מאמרים שפורסמו בכתבי עת אקדמיים (קתדרה, עיונים בתקומת ישראל, הציונות ועוד) ובבמות ציבוריות (האומה, פתחים, שדמות, ארץ אחרת, אלפיים ועוד).
צבי קמיל (כ' באייר תרצ"ה, 23 במאי 1935 – ט"ז באב תש"ע, 27 ביולי 2010) היה מדען וממציא ישראלי, מראשי רפא"ל, ממקימי הכור הגרעיני בדימונה, חתן פרס ביטחון ישראל, וראש הוועדה המייעצת לבטיחות גרעינית.
קמיל נולד בפולין למשפחה דתית, בנם של אליעזר ובלה קמיל.
ערב מלחמת העולם השנייה עלתה משפחתו לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב.
אביו, סוחר שטיחים, הקים בפתח תקווה את מפעל "מרינו" לטוויית צמר ועמד בראשו עד פטירתו ב-1963. קמיל למד בבית הספר הדתי "מוריה" ובתיכון העירוני הדתי.
בסיום לימודיו, בשנת 1953, למד בטכניון לימודי אלקטרוניקה ובקרה אוטומטית, ובשנת 1958 השתלם בבית הספר למדעי הגרעין בשיקגו.
כעבור שנה, השתלם בצרפת כחבר הצוות שעתיד היה להקים את הקריה למחקר גרעיני - נגב בשנת 1960.
בשנה הראשונה לאחר הקמת הקריה למחקר גרעיני היה קמיל אחראי לבטיחות מבנה הכור.
לאחר מכן הצטרף לרפא"ל ועבד בה במשך שבע שנים, שבמהלכן זכה בפרס ביטחון ישראל לשנת 1965 על פועלו.
בשנת 1969 פרש להקמת מפעל האלקטרוניקה "בטא" בבאר שבע, שבו פותחו מערכות לאיתור מוקשים, בקרי חום ומכשירים העוסקים בשדות מגנטיים.
בשנת 1976 שב לשירות הציבורי, לאחר שמונה על ידי שר התקשורת, אהרן אוזן, למדען הראשי במשרד התקשורת.
בתקופת כהונתו, הוקמה מעבדת הפיתוח הראשונה במשרד, ובה פותח תחום הסיבים האופטיים ומחשוב מרכזיות הטלפון.
לאחר שנתיים בתפקיד, עבר לחברת "אלסינט" בה שימש במספר תפקידים, בהם פיתוח וייצור מכשיר ה-MRI הראשון בישראל, עבורו זכה בפרס קפלן.
לאחר שבע שנות עבודה ב"אלסינט", ייסד קמיל את חברת "אירוטל", שבה פותח לראשונה כרטיס החיוג "ביג טוק" וכן פותח מכשור רפואי.
במקביל לפעילותו זו מונה בשנת 1974 לחבר בוועדה המייעצת לבטיחות גרעינית.
בשנת 1985 נבחר לעמוד בראשה, ושימש בתפקידו עד לפטירתו בשנת 2010.
קמיל נישא לצפירה, בתו של ד"ר ישראל האיתן (הייטנר), שהיה רבו של חיל הים.
חמותו, שרה תמר האיתן, הייתה בתו של הרב משולם ראטה, גיסו היה הרב יצחק מאיר האיתן, אשר כיהן כרב השומרון.
בתו הבכורה, רחל חגית, הייתה נשואה לאבי רט עד פטירתה בשנת 2023. בשנת 1982 שכל קמיל את בתו עטרת, שהייתה בת 20 במותה.
כמו כן קמיל היה דודנו של הרב חיים קמיל, ראש ישיבת אופקים.
במקביל לתפקידיו הרבים והחשובים לביטחונה של מדינת ישראל, ניהל קמיל אורח חיים דתי אדוק, שכלל יקיצה מדי יום בשעה 3:30 לפנות בוקר, טבילה במקווה, ומסירת שיעור בדף היומי בבית הכנסת ברחוב בר כוכבא בתל אביב.
פעם אמר "אנשים היודעים מהם תפקידיי הביטחוניים הסודיים, חושבים שביטחון מדינת ישראל נובע ממה שאני עושה בין שמונה בבוקר לשמונה בערב.
ואני אומר לך שביטחון ישראל נובע ממה שאני עושה בין שלוש בבוקר לשמונה בבוקר".
צבי פרידלנד (10 במרץ 1898 – 1 ביוני 1967) היה במאי ושחקן תיאטרון ישראלי, ממייסדי הבימה וזוכה בפרס התיאטרון מטעם עיריית תל אביב לשנת 1966.
פרידלנד נולד ב-1898, בעיירה הקטנה מאלין שליד קייב, באוקראינה, אז חלק מן האימפריה הרוסית.
כבר בילדותו ארגן יחד עם חבריו להקות קטנות, שבהן הציגו להנאתם.
אמו הייתה זו, שעודדה אותו לערוך הצגות ולפנות אל עולם המיסטיקה.
בזמן מלחמת העולם הראשונה, למד בבית ספר צבאי, שם העלה עם חבריו את ההצגה "אב ובנו" לש.
לאחר שבית הספר נסגר, המשיך פרידלנד לעסוק בפעילות ציונית והגיע לחרקוב.
שם, התארגנה קבוצה בת תשעה אנשים ששיחקה בעברית.
באותם הימים, הגיע לחרקוב הבמאי יבגני וכטנגוב עם להקתו.
בין היתר, חיפש שחקנים דוברי עברית להפקת "הדיבוק" של סטודיה "הבימה" במוסקבה.
וכטאנגוב התרשם משלושה שחקנים מהקבוצה, והחליט לצרפם לסטודיה "הבימה".
ביניהם היה גם צבי פרידלנד.
לאחר עזיבת ואכטנגוב עבר פרידלנד למינסק, שם שיחק ואף ניהל את התיאטרון היהודי "אונזער ווינקעל".
בעקבות מכתב הזמנה שנשלח עבורו מסטודיה "הבימה", עזב פרידלנד את מינסק, נסע למוסקבה והצטרף ל"הבימה".
שם גם פגש את אשתו לעתיד, השחקנית חנה'לה הנדלר.
משנת 1920 ועד עזיבת "הבימה" את מוסקבה (1926) גילם פרידלנד שורה של תפקידים מרכזיים ומשניים בהצגות הראשונות של "הבימה".
תפקידו הראשון היה טרפון בהצגה "היהודי הנצחי".
לאחר מכן השתתף בהצגות "הדיבוק" (מאת ש.
בשנת 1927, בעת שהות בארצות הברית, פקד את "הבימה" משבר והיא התפרקה.
כמה שחקנים, ובראשם נחום צמח, מקים הלהקה, פרשו והשתקעו בארצות הברית.
פרידלנד ארגן ושיקם את הלהקה ואת הצגת "הדיבוק" על פי בימויו של ואכטנגוב והלהקה המשיכה לקצור הצלחה.
בשנת 1928 הגיעה הלהקה לארץ ישראל.
במשך שנים שימש צבי כ"שומר" של "הדיבוק" והיה אחראי על חידושי ההצגה מעת לעת.
זו הייתה בעצם הסנונית הראשונה לעבודת הבימוי ארוכת השנים שלו ב"הבימה".
בשנות השלושים והארבעים של המאה ה-20, שימש כאחד משני הבמאים המרכזיים של "הבימה" (השני היה ברוך צ'מרינסקי), במסגרת "הרג'יסורה הפנימית".
שניהם במאים שבאו מתוך הקולקטיב.
מעבר להיותו שחקן, פרידלנד היה גם מחנך ומדריך של דור שחקנים מילידי ובוגרי הארץ.
בין השנים 1928–1945, למרות התנגדות קולקטיב "הבימה", פרידלנד התחיל ללמד משחק וניהל בחשאי סטודיה שעברה גלגולים רבים במשך השנים.
הסטודיה הראשונה הייתה במסגרת "הבימה לילדים" (התיאטרון לילדים שליד מרכז הגננות), לימים תיאטרון הילדים הראשון בארץ ישראל.
בין חברי הסטודיה היו שרה לוי תנאי וימימה אבידר-טשרנוביץ.
פרידלנד הדריך את חברי הקבוצה, על פי המתכונת של נטליה סץ - "להקת מחנכים אמנים", וביים את הצגתה הראשונה "מעין הקסמים" (המחזה: שרה חבס, מוזיקה: ידידה אגמון, תפאורה: צבי גולדין).
הסטודיות הבאות היוו בסיס לבית הספר הדרמטי של תיאטרון "הבימה".
וכך, בזכותו, קם דור ההמשך לשחקני "הבימה" ולתיאטראות אחרים בארץ.
רבים מהם הפכו לעמודי התווך של התיאטרון הישראלי.
כמו כן, העביר צבי חוגים דרמטיים בגימנסיה הרצליה בתל אביב, בגימנסיה רחביה בירושלים וברחבי הארץ.
בפועלו זיהה פרידלנד את הכישרונות וצרף אותם לסטודיה.
בשנת 1945, לאחר מאמצים רבים, הוקם בית הספר הדרמטי של "הבימה" באופן רשמי, ופעל עד סוף שנות ה-50.
בסוף 1942, למרות התנגדות הקולקטיב וגילו המתקדם, יזם פרידלנד את הקמתה של "הלהקה הצבאית", אם הלהקות הצבאיות העבריות, שפעלה במסגרת הצבא הבריטי, והחלה להופיע בפברואר 1943. עם הלהקה, שכללה בין היתר את אליהו גולדנברג, נתן כוגן ובתיה לנצט, העלה את "בנפול מצדה".
פרידלנד המשיך את פעילותו במסגרת הלהקות הצבאיות גם במהלך מלחמת העצמאות, וביים את להקת "הכרמל" של חטיבת כרמלי.
פרידלנד ביים תוכנית בעלת שני חלקים: "מחזה רגיל" ו"שתי שבתות" בהשתתפות החיילים הצעירים: אריק לביא, יהודה אפרוני, לוסי ארנון, אהובה צדוק ושמואל רוזן.
בשנות החמישים הקים וביים את הלהקה הדרמטית של המטכ"ל.
את מרב עבודות הבימוי שלו עשה פרידלנד ב"הבימה", אך גם עשה חיל בבימוי מסכתות והצגות-עם.
פרידלנד היה הראשון שהעלה אותן בארץ, בערים, קיבוצים, מושבות וכפרים.
ביניהן: "משא ביאליק" - מסכת רבת משתתפים שציינה שנה למותו של המשורר הלאומי והועלתה במסגרת תערוכת "ימי ביאליק" (עם תלמידי הסטודיה) - חיים נחמן ביאליק ו"חזון הרצל", מסכת שהוצגה עם העלאת עצמותיו של חוזה המדינה.
בנוסף, ביים את ההצגה "מנדל החוכר" בתיאטרון אהל.
שנה לפני מותו, ערכו לו תלמידיו ומוקיריו, ערב הצדעה ב"החמאם" בהנחייתו של יוסי ידין.
באישון לילה העלו תלמידיו לאורך השנים, זכרונות מימי הסטודיה.
פרידלנד נפטר בגיל 69 ממחלה ממארת וארונו הוצב בתיאטרון הבימה.
לאחר מכן נטמן בבית העלמין בקריית שאול.
הוא הותיר מאחוריו את אשתו, השחקנית חנה'לה הנדלר ואת בתו, השחקנית דליה פרידלנד.
צבי קדם הוא מדען מחשב ישראלי אמריקאי, פרופסור באוניברסיטת ניו יורק.
מחקריו עוסקים בכריית מידע, סיבוכיות חישובית וחישוב מבוזר.
קדם היה קצין בצה"ל בין השנים 1967 ל-1971. הוא סיים תואר ראשון במתמטיקה מהטכניון ב-1967, ב-1970 תואר שני, ודוקטורט במתמטיקה בהנחיית הפרופסורים שמואל וינוגרד ועזריה פז בשנת 1974. בשנים 1972–1973 היה מרצה באוניברסיטת קולומביה.
בין 1973 ל-1975 לימד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
בין 1975 ל-1980 היה פרופסור חבר באוניברסיטת טקסס בדאלאס.
בין השנים 1980 ל-1985 לימד באוניברסיטת סטוני ברוק בניו יורק.
משנת 1984 משמש כפרופסור מן המניין במחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת ניו יורק ובין השנים 1991 ל-1994 עמד בראשה.
הרב צבי יצחק קוסטינר (נולד בה'תשי"ז, 1957) הוא ראש ישיבת מדברה כעדן במצפה רמון ונשיא ישיבת "מדברה כעדן לצעירים", מרבני "ישיבות הקו".
נולד בירושלים לאריה ויהודית קוסטינר וגדל בשכונת בית וגן.
בילדותו חלה בשיתוק ילדים וסבל מצליעה.
למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר, שבה שימש אביו כמנהל.
לאחר מכן למד בישיבת מרכז הרב, אצל הרב צבי יהודה הכהן קוק בשלהי תקופתו, אצל הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא ואצל הרב צבי ישראל טאו.
בנוסף היה קשור לרב מרדכי אליהו - אליו הוא גם קשור משפחתית מצד נשותיהם.
בצבא שירת בגדוד הסיור 6863 בחטיבת הנגב.
בהמשך השנים שירת כרב צבאי והגיע לדרגת רב-סרן.
בי"ז באייר ה'תשמ"ח (1988) הוסמך לרבנות ולדיינות על ידי הרב אברהם שפירא.
בשנת ה'תשמ"ט (1989) עמד בראש קבוצת אברכים מישיבת מרכז הרב שעברה לדימונה להקים בה גרעין תורני בשיתוף עם הרב דוד תורג'מן.
במקום הוקם כולל אברכים שהרב קוסטינר עמד בראשו.
בסוף שנת ה'תשנ"ב (1992) נפתחה במקום ישיבת הסדר בראשותו.
בשנת ה'תש"ס (2000) עבר עם הישיבה למצפה רמון, בחצי השנה הראשונה ישן בסלון אחת הדירות יחד עם תלמידיו.
עם הקמת היישוב מרחב עם בשנת ה'תשס"ב (2002) ליווה תורנית את היישוב בין היתר בהגעה לשיעורי תורה קבועים, מענה לשאלות בהלכה ועוד.
בשנת ה'תשס"ט (2009) החל לכהן כנשיא ארגון "קרוב אלי" שהוקם תחת חסות ישיבתו.
הארגון מציע לימוד בחברותא ושיעורי תורה.
היה מעורכי ספריו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק "באר אליהו" ו"מאמרי הראי"ה".
היה שותף בכתיבת הספר "דרכי טהרה" של הרב מרדכי אליהו.
בעבר השיב לשאלות בהלכה באתר האינטרנט "כיפה".
הרב קוסטינר עמד במשך כעשר שנים כרב קורס רבנים צבאיים במילואים, מאז היווסדו, ולצורך כך שירת במילואים כחודש וחצי בשנה.
בנאום שנשא בשנת 2018 התבטא נגד שירות נשים בצה"ל ואמר, בין השאר "צבא יהודי זה צבא בלי בנות" וכי "הניסיון לגייס את הבנות הוא חלק ממלחמת תרבות ומהניסיון להרס המשפחה".
בעקבות הדברים הוחלט בצה"ל להדיח אותו מתפקידו כרב הקורס אך להשאירו בשירות המילואים.
המהלך עורר התנגדות רחבה, ממקורבי הרב נמסר ש"לא ייתכן שרב יצטרך לחשוש להביע את עמדתו התורנית מכיוון שאולי יחליטו להדיח אותו מתפקידו.
ההרגשה שמתחזקת בתקופה האחרונה היא שיש ניסיון לסתום לרבנים את הפיות, גם בצה"ל, ולהטיל עליהם אימה כדי שיישרו קו עם האג'נדה הליברלית".
עשרות רבנים וראשי ישיבות חתמו על מכתב תמיכה ברב קוסטינר שנשלח לראש הממשלה נתניהו, שר הביטחון ליברמן, הרמטכ"ל איזנקוט וסגנו.
בשנת 2019 כשנה לאחר מכן הוחלט בצה"ל להדיח את הרב קוסטינר גם משירות המילואים.
מאות משרתי מילואים חתמו על עצומה לביטול ההדחה.
וכן ראשי ישיבות ובצלאל סמוטריץ' שלחו מכתבים לרמטכ"ל אביב כוכבי לעצור את המהלך.
ב-19 לנובמבר נערך "כנס חירום" בהשתתפות עשרות אנשים לבחינת הדרכים למאבק בהדחה.