tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר הקרב נסוג פרידריך לודוויג, נסיך הוהנלוהה-אינגלפינגן עם צבאו ליינה, וכעבור יומיים פשטה בהלה בקרב כוחותיו.
למעלה מ-40,000 חיילים התפזרו, ולקח שעות לרכזם בחזרה.
ב-14 באוקטובר החלו הצרפתים במתקפתם, שהתנהלה תחת ערפל כבד ביותר שכיסה את שדה הקרב.
הקורפוס ה-5 בפיקודו של ז'אן לאן החל להתקדם לעבר קלוזביץ, ובלוצרודה נתקלו כוחותיו בכוחות הפרוסיים בפיקודו של גנרל בוגיסלאב פרידריך עמנואל פון טוינצין.
קרב התותחים שהתפתח ביניהם לא היה אפקטיבי עקב הערפל הכבד, וב-9:00 בבוקר כבשו כוחותיו של לאן את רוב קלוזביץ ובחלק גדול של הדרך ללוצרודה, וב-10:00 בבוקר פינו כוחותיו של פון טוינצין את כל העיירות הקטנות ונסוגו לעבר וינצרהייליגן.
בשלב זה חשב הנסיך הוהנלוהה שכוחותיו עומדים רק אל מול משמר קדמי של הצרפתים, ובנוסף האמין שכוחו של דוכס בראונשווייג נמצא מאחוריו.
בינתיים באגף הימני לחם הקורפוס ה-4 הצרפתי בפיקוד ניקולא סולט, בתחילה טיהרו כוחותיו את קלוזביץ, ולאחר מכן ניהלו קרב בכיוון רודיגן.
הדיוויזיה המובילה של הקורפוס בפיקודו של גנרל סן-הילר - גיבור קרב אוסטרליץ הדפה מתקפת נגד של הפרשים הפרוסים בפיקודו של גנרל פרידריך יקוב פון הולצנדורף, ולאחר מכן המשיכה במתקפה, ובסביבות 10:00 בבוקר איימה על כל האגף השמאלי בגזרת ינה.
כעת הבין הנסיך הוהנלוהה את מצבו, ובשל כך הזעיק את גנרל ריכל עם כוחותיו מויימאר.
את תנופת ההתקדמות הצרפתית האטה ההתברברות של מישל נה.
נה היה אמור להילחם עם הקורפוס ה-6 מאחורי הקורפוס ה-5, אולם נה יצא מקבוצת הפקודות של נפוליאון בלילה, ועקב הערפל הכבד לא הצליח למצוא את יחידותיו.
נה הצליח לחבור אך ליחידות המשמר הקדמי שלו, בראשות גנרל קולבר.
בשעות הבוקר משראה נה שהקורפוס שלו עוד לא נמצא, ואילו שאר הכוחות כבר פתחו במתקפה, החל נה להילחם אך עם יחידות המשמר הקדמי שלו.
נה היה אמור לתקוף בכנף הימנית של הקורפוס ה-5 לכיוון וינצרהייליגן, אולם גילה שכוחותיו של סולט כבר מתקדמים בגזרה ההיא, ומשום כך החליט לתקוף בכנף השמאלית של הקורפוס ה-5. בתחילה הפתיעה התקפתו של נה את הפרוסים, אולם משהתעשתו פנו נגדו וכוחו הקטן כותר וכמעט שחוסל.
למזלו נפוליאון הבין את המתרחש והטיל לעזרתו את הקורפוסים ה-5 וה-7, ולקראת 12:00 בצהריים חברה הדיוויזיה ה-1 של הקורפוס ה-7 לכוחו של נה וחילצה אותו.
באותה שעה גם הגיע לשדה הקרב עיקר כוחו של הקורפוס ה-6, שעד לאותו זמן לא הצליח למצוא את מרשל נה מפקד הקורפוס.
הנסיך הוהנלוהה שבתחילה חשב שכוחותיו נוחלים ניצחון עיכב את מתקפת הנגד שלו, ואף הודיע לגנרל ריכל שאינו נדרש בשדה הקרב.
רק בשעה 12:00 בצהריים הבין הוהנלוהה את חומרת מצבו והזעיק את ריכל, אולם זה כבר היה מאוחר מדי.
בצהריים פתח הקורפוס הצרפתי ה-5 במתקפה חדשה נגד המרכז והשמאל הפרוסי, ואילו הכוחות הסקסוניים וכוחותיו של ריכל עוכבו על ידי כוחותיהם של אוז'רו ונה.
תוך זמן קצר החלו הכוחות הפרוסיים לסגת, ועד מהרה הפכה הנסיגה למנוסת בהלה.
לאחר התמוטטות הכוח בפיקודו של הנסיך הוהנלוהה, הגיע לשדה הקרב כוחו של גנרל ריכל, אולם אף הם החלו בנסיגה שהפכה עד מהרה למנוסה, ובשעה 15:00 בצהריים הסתיים הקרב.
הכוח הצרפתי שאיבד כ-5,000 הרוגים ופצועים, הנחיל מפלה מוחצת לכוח הפרוסי, שאיבד כ-10,000 הרוגים ופצועים, 15,000 שבויים, ו-120 תותחים.
בבוקר 14 באוקטובר הורה לואי ניקולא דאבו לגנרל גודין לתפוס את העיר הסנהאוזן, וכן הודיע למפקדי הדיוויזיות שלו, גנרל מוראן וגנרל פריאן, להגיע עם כוחותיהם לכיוון אאורשטדט.
כמו כן ביקש דאבו מז'אן-בפטיסט ברנדוט שעשה את דרכו מנאומבורג לדורנברג, שיגיע עם כוחותיו לעזור לו, אולם ברנדוט לא שעה לבקשותיו.
עד מהרה נתקלה הדיוויזיה הצרפתית ה-3 בפיקודו של גודין בדיוויזיית המשמר הפרוסית בפיקודו של בליכר ובדיוויזיה ה-3 בפיקודו של פון שמטאו, אולם עמדה מולם בגבורה.
קצת מאוחר יותר הצטרפה לקרב הדיוויזיה הפרוסית ה-2 בפיקודו של פון וארטנסלבן, אולם מאידך החלו להגיע לזירה יחידות הדיוויזיה הצרפתית ה-2 בפיקודו של פריאן.
2 הדיוויזיות הצרפתיות נלחמו בפרוסים בכל העוז, תוך שמרשל דאבו נלחם באופן אישי ועודד את חייליו, על מנת למנוע נסיגה והתמוטטות.
בעקבות כך עצרו הפרוסים את המתקפה על מנת לחזק את שורותיהם, אולם בדיוק באותו זמן נפצעו קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל וגנרל פון שמטאו באורח אנוש ויצאו מכלל פעולה.
בעקבות פציעתם של השניים נטל פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה את הפיקוד על הכוחות, אולם חוסר ניסיונו נתן את אותותיו, כאשר הצטרפה לקרב הדיוויזיה ה-1 בפיקוד וילם השישי, נסיך אורנז', פיצל המלך את הדיוויזיה בין הכוחות התוקפים, ועל ידי כך הבטיח שלא יושג ניצחון בשום מקום.
בשעה 11:00 בבוקר הצטרפו לקרב הדיוויזיה הצרפתית ה-1 בפיקודו של מוראן ויחידות פרשים של הקורפוס, וסייעו להדיפת המתקפה הצרפתית.
מנגד בצבא הפרוסי היו בטוחים שנפוליאון עצמו נלחם כנגדם, ונכנסו להיסטריה מוחלטת.
במיוחד ריפה הפחד את פרידריך וילהלם השלישי שהרגיש איך גורל הממלכה נמצא על כתפיו, וחש שהוא בטיפשותו גרם לכל הקטסטרופה הזאת.
לקראת הצהריים עבר דאבו עם כוחותיו להתקפה, ובשעה 13:00 כבר היה כל הצבא הפרוסי בנסיגה.
גנרל בליכר ניסה לארגן משמר מאסף, אולם הותקף ללא הרף על ידי יחידות הקורפוס הצרפתי ה-3. בסביבות השעה 17:00 הופסק המרדף, בעקבות מחסור בפרשים.
הידיעות על הניצחון באאורשטדט הועברו עד מהרה לנפוליאון, שבתחילה סירב להאמין לכך וטען שדאבו רואה כפול.
אולם דאבו לא ראה כפול, ואכן במחיר כבד של קרוב ל-7,000 הרוגים ופצועים, הסב לפרוסים מפלה מוחצת, יותר מ-10,000 הרוגים ופצועים, 3,000 שבויים, ובנוסף גרם להריגתם של דוכס בראונשווייג וגנרל פון שמטאו.
על עמידת הגבורה שלו ועל ניצחונו הכביר, כונה דאבו לאחר הקרב בשם "מרשל הברזל".
לאחר הניצחון בקרב פתחו הכוחות הצרפתיים במרדף אחר הצבא הפרוסי, על מנת למנוע ממנו להתארגן מחדש ולפתוח בחזית חדשה.
מכיוון שהקורפוס הצרפתי ה-1 בפיקודו של ברנדוט לא השתתף בקרבות, נותר הקורפוס שלו רענן ומוכן לפעולה.
כמו כן הקורפוס ה-6 בפיקודו של נה היה אף הוא די רענן, לאחר שפספס את הקרב ביינה.
ב-16 באוקטובר כיתרו פרשיו של ז'ואקים מירא 14,000 חיילים, ולמחרת ב-17 באוקטובר נתפס אויגן, דוכס וירטמברג יחד עם 12,000 חיילים על ידי גנרל דופון מהקורפוס הצרפתי ה-1 במהלך קרב האלה.
ב-20 באוקטובר נטש פרידריך וילהלם השלישי את צבאו, והורה לפרידריך לודוויג, נסיך הוהנלוהה-אינגלפינגן להתקדם לעבר מגדבורג ולייצב קו על האלבה.
ב-21 באוקטובר החליט פרידריך וילהלם השלישי להתקדם לעבר שטטין ולחבור לכוחותיו של הרוזן פון בניגסן הרוסי, בעוד בליכר התקדם בדרך אחרת ואסף בדרכו ניצולים רבים ותותחים.
באותו יום צלח דאבו את האלבה בוויטנברג, שם מנעה האוכלוסייה האזרחית מהצבא הפרוסי לפוצץ את הגשר שעל יד העיר.
באותו זמן סגרו הקורפוס ה-4 בפיקוד סולט והקורפוס ה-6 בפיקוד נה על העיר מגדבורג, בעוד עיקר הצבא הצרפתי המשיך לנוע לעבר ברלין.
ב-24 באוקטובר הגיע נפוליאון לפוטסדאם, ולאחר שקיים שם מסדר מלא של המשמר הקיסרי, ביקר בקברו של פרידריך הגדול והוציא ממנו את חרבו.
ב-27 באוקטובר נכנס הקורפוס הצרפתי ה-3 בראש הכוחות הצרפתיים לברלין, כשהוא מובל על ידי דאבו, כאות הוקרה על ניצחונו באאורשטדט.
באותו זמן נותקו על יד האודר כ-20,000 חיילים פרוסים נוספים, על ידי כוחות הפרשים של מירא.
בתחילת נובמבר הגיע בליכר עם 22,000 חיילים לליבק, שם שהו כוחות פרוסיים ושוודיים, וקיווה להתפנות דרך הים לשוודיה.
אולם ב-6 בנובמבר כבשו כוחות צרפתיים גדולים את העיר, ושבו כוחות פרוסיים גדולים, ובכלל זה את בליכר וראש מטהו שרנהורסט.
כמו כן שבה ברנדוט דיוויזיה שוודית בפיקודו של הברון מרנר, אולם הוא התייחס אליהם באדיבות ודאג להחזרתם המהירה לשוודיה (בשל יחסו הטוב לכוחות השוודיים נבחר ברנדוט בשנת 1810 לנסיך הכתר השוודי, ובשנת 1818 הוא עלה לשלטון בשוודיה כקרל הארבעה עשר, מלך שוודיה).
ב-10 בנובמבר נכנע גנרל פון קלייסט יחד עם 22,000 חיילים למרשל נה במגדבורג.
צווי ברלין והמערכה נגד הרוסים
כיוון שהמלך הפרוסי סירב להיכנע לנפוליאון וברח לקניגסברג שבמזרח בתקווה לסיוע מהצבא הרוסי, ולאור השמועות על הרפורמות וההיבנות מחדש של הצבא האוסטרי, חידש נפוליאון את מסע המלחמה שלו כנגד רוסיה, על מנת למנוע ממנה לחבור למדינות עוינות נוספות.
בנובמבר 1806 כבש הצבא את ורשה, ונפוליאון הקים את דוכסות ורשה ומינה למנהיגה את פרידריך אוגוסט הראשון, מלך סקסוניה, שכאמור חתם עם נפוליאון על הסכם שלום בראשית המלחמה.
קרב לאנגנזאלצה הוא קרב שנערך ב-27 ביוני 1866, במהלך מלחמת אוסטריה–פרוסיה.
הקרב נערך באזור העיר באד לאנגנזאלצה בין כוח של ממלכת פרוסיה לכוח מצד ממלכת הנובר.
הקרב הסתיים בניצחון הנובר, אולם בפועל היו ההנוברים מכותרים ולא יכלו לחבור אל בעלי בריתם הבווארים.
יומיים לאחר הקרב נכנע גאורג החמישי, מלך הנובר, וממלכתו סופחה לפרוסיה.
באמצע שנת 1866, הגיעו היחסים בין ממלכת פרוסיה לבין האימפריה האוסטרית לסף מלחמה.
כל 44 מדינות הקונפדרציה הגרמנית נדרשו לבחור צד.
מרבית הממלכות החזקות, כולל ממלכת בוואריה, ממלכת סקסוניה וממלכת וירטמברג בחרו לתמוך באוסטריה, כיוון שעוצמתה ההולכת וגוברת של פרוסיה הפחידה אותן.
גאורג החמישי, מלך הנובר, לעומת זאת, ניהל משא ומתן הן עם האוסטרים והן עם הפרוסים.
בכך הוא בזבז זמן יקר שאותו היה יכול לנצל על ידי קבלת תגבורת ממדינות אחרות.
כאשר בסופו של דבר הוא החליט לתמוך באוסטריה, כבר לא יכלו האוסטרים להגיש לו סיוע.
לפרוסיה, לעומת זאת, נותרו עתודות בעורף.
גאורג האופטימי האמין שקנצלר פרוסיה אוטו פון ביסמרק לא יפר את חוקי הקונפדרציה הגרמנית הקובעים שעל מדינה פולשת לתת התראה על פלישה שישה שבועות לפני כן.
ב-14 ביוני 1866 הכריזו פרוסיה ואוסטריה מלחמה זו על זו.
למחרת הורה וילהלם הראשון, מלך פרוסיה להתחיל את הפלישה לסקסוניה, הנובר ונסיכות הבוחר מהסן.
יום לאחר מכן כוח פרוסי בפיקודו של אוגוסט קרל פון גייבן פלש להנובר.
למזלם של ההנוברים, המתקפה הפרוסית החלה בזמן תרגילי הקיץ של הצבא ההנוברי, כך שהוא כבר היה מגויס ומוכן.
עם זאת, הוא היה מפוזר בכל רחבי המדינה.
בהבינו שאין הוא יכול לעוצמה הפרוסית, הורה המלך גאורג למפקד צבאו אלכסנדר פון ארנטשילדט לסגת דרומה בניסיון לחבור אל צבאה של ממלכת בוואריה.
הנסיגה התבצעה במהירות, וההנוברים הרסו בדרכם מסילות ברזל וכך עיכבו את הפרוסים במידה רבה.
עם זאת, בשל הנסיגה החפוזה, ציוד רב ננטש מאחור.
כוח הפלישה הפרוסי כלל בסך הכל 40,000 חיילים, מול 19,000 שיכלו ההנוברים להעמיד.
לאחר הפלישה, התפצל הכוח הפרוסי לארבע דיוויזיות תחת פיקודם של גייבן, פלקנשטיין, פליס ובייר.
פלקנשטיין, אשר הבין כי ההנוברים נסוגים, החל לצעוד צפונה וכבש ללא כל התנגדות את עיר הבירה הנובר.
מפקד הצבא הפרוסי הלמוט פון מולטקה, הבחין בהזדמנות לכתר את הצבא ההנוברי, והורה לגייבן להצטרף אל פלקנשטיין בצפון, בעוד לבייר הורה לנוע דרומה ואת פליס הפנה מערבה.
ממזרח להנוברים נמצאה פרוסיה עצמה.
עם זאת, פלקנשטיין נותר בעיר הנובר וב-18 ביוני נתן לחייליו יום מנוחה.
מולטקה דרש ממנו להצטרף למתקפה של גייבן, אולם פלקנשטיין סבר שחבל לסכן חיי אדם, ושהמחסור בצבא ההנוברי יעשה את שלו.
לפיכך, הוא התחמק מביצוע הפקודה.
רק ב-24 ביוני, בעקבות הוראה מפורשת מהמלך, המשיך פלקנשטיין בהתקדמות צפונה.
ההנוברים הגיעו לגטינגן, אולם התעכבו בה שלושה ימים כדי להשיג אספקה.
עם זאת, העיכוב של פלקנשטיין גרם לכך שהם לא הפסידו זמן.
ב-24 ביוני כבר היו ההנוברים בבאד לאנגזאלצה, מרחק ימים ספורים מבעלי בריתם הבווארים.
עם זאת, מלך הנובר, אשר נמצא ביחד עם צבאו, הורה לעצור את ההתקדמות וניסה להגיע למשא ומתן עם הפרוסים.
עיכוב זה אפשר לפרוסים לרכז בידיו של פליס 9,000 חיילים שחסמו את דרכי הנסיגה של ההנוברים מדרום, בעוד גייבן נערך בצפון מאחורי קאסל, בייר מתקדם אל אייזנך ופלקנשטיין מתאמץ להדביק את הקצב.
מולטקה הורה לפליס לא לתקוף, אלא להמתין עד שיגיעו גייבן ובייר.
אולם פליס הפר את הפקודה בהתרסה, והחליט לתקוף את ההנוברים אשר נהנו מיתרון מספרי של כמעט שניים לאחד.
ארנטשילדט העביר את מחנהו אל קירשברג ליד מרכסלבן, 1.5 ק"מ צפונית ללאנגנזאלצה.
אזור זה קשה לגישה כיוון שהוא נמצא בין הנהרות אונשטרוט וזאלצה (Salza).
בבוקר 27 ביוני הצעיד פליס את אנשיו לכיוון לאנגנזאלצה.
הגדוד ההנוברי שהושאר בעיר, נסוג אל מאחורי האונשטרוט מיד כשהבחין בפרוסים המתקרבים.
פליס לכד את לאנגנזאלצה ללא התנגדות, ונערך על גדות הנהר.
בשלב זה היה על פליס להורות על בלימת המתקפה, אולם הוא לקה בחולשה בדיוק ברגע קריטי זה ולא יכל לתת שום פקודה, כך שהמתקפה המשיכה.
הפרוסים צלחו את הנהר ותקפו את המחנה ההנוברי אשר פרט לעדיפותו המספרית גם נהנה מארטילריה יעילה.
התוצאה הייתה צפויה מראש, ובשעות אחר הצהריים המאוחרות הגיעה פקודה לסגת.
חלק מהיחידות הפרוסיות קיבלו את הפקודה באיחור, כך שהן מצאו את עצמן מבודדות בעורף האויב.
900 חיילים פרוסים נפלו בשבי.
חיל הפרשים ההנוברי עבד למתקפה מיד כשהחלה הנסיגה, ותקף את הפרוסים מספר פעמים מדרום-מזרח ללאנגנזאלצה.
אולם הפרוסים הדפו מתקפה זו, והצליחו להישאר בעיר.
חרף העובדה שההנוברים ניצחו, הרי שאבידות שני הצדדים היו מינוריות, והקרב עיכב את הנסיגה ההנוברית די זמן כדי לאפשר לגייבן ובייר לכתר את ההנוברים מכל כיוון.
כעבור יומיים נכנע מלך הנובר ויצא לגלות בבריטניה.
ממלכתו סופחה לפרוסיה והפכה לפרובינציית הנובר.
בצורה דומה טיפלה פרוסיה במרבית הממלכות הגרמניות הקטנות שתמכו באוסטריה.
קרב כף הצפון היה קרב ימי שנערך ב-26 בדצמבר 1943 ליד כף הצפון.
בקרב טיבע הצי המלכותי הבריטי את סיירת המערכה שרנהורסט של הקריגסמרינה.
ב-25 בדצמבר 1943 יצאה שרנהורסט בדרכה צפונה, כדי ליירט שתי שיירות שהיו בדרכן אל ומברית המועצות.
אל שרנהורסט נלוו חמש משחתות, והשייטת כולה הייתה בפיקוד קונטר-אדמירל אריך ביי .
הבריטים, בפיקודו של אדמירל ברוס פרייזר , ציפו לשרנהורסט והעריכו שתצא לתקוף את השיירה.
הליווי לשיירה שהפליגה לברית המועצות היה מורכב מאוניית מערכה אחת, אה"מ דיוק אוף יורק, סיירת קלה וארבע משחתות; ליווי השיירה השבה מברית המועצות כלל סיירת כבדה אחת, אה"מ נורפוק (Norfolk), שתי סיירות קלות ומספר משחתות.
הבריטים ידעו על יציאתה של שרנהורסט גם מפיצוח שידורים גרמניים וגם מתצפיות של סוכנים שצפו על הנמל.
בחצות הלילה שבין 25 ל-26 בדצמבר התקרבו שתי השיירות לביירנייה.
לקראת הבוקר הורה מפקד השייטת הגרמנית, אדמירל ביי, למשחתות להתפרס לצורך סריקת הים וחיפוש השיירה.
ביצוע לקוי של הוראותיו גרם לכך שהמשחתות איבדו את הקשר עם שרנהורסט.
ב-8:30 בבוקר גילו הסיירות הבריטיות את האונייה הגרמנית על מסכי המכ"ם שלהן; שרנהורסט לא הייתה מודעת לכך.
כשעה לאחר מכן פתחו האוניות הבריטיות באש.
הן השיגו כמה פגיעות באונייה הגרמנית: אחת מהן הייתה פגיעה קריטית במכ"ם של שרנהורסט.
בלילה הארקטי ששרר איבדה האונייה הגרמנית את יכולתה להשיב אש יעילה.
הגרמנים ניתקו מגע ופנו לדרום מזרח במהירות גבוהה; מאוחר יותר ניסתה שוב שרנהורסט לפנות צפונה כדי לתקוף שוב את השיירה, ושוב נהדפה על ידי המלוות הבריטיות.
אחר הצהריים ניסתה שרנהורסט שוב לתקוף את השיירה.
הפעם הצליחה אוניית המערכה הבריטית "'דיוק אוף יורק'" לסגור את הטווח, ובמטח השני של תותחיה הצליחה לשתק שניים מצריחי התותחים הראשיים של שרנהורסט.
בשעה 18:00 כבר היו תותחיה הראשיים של האונייה הגרמנית משותקים; ב-18:20 נפגע אחד מהדוודים הראשיים, ומהירותה של שרנהורסט ירדה ל-10 קשר, דבר שאפשר למשחתות הבריטיות להתקרב אליה ולירות טורפדו.
למרות הנזק הכבד שספגה, המשיכה שרנהורסט לירות בכל התותחים שנותרו תקינים.
ב-19:37 ירתה המשחתת ג'מייקה מטח טורפדו קטלני, וכמה דקות לאחר מכן התהפכה שרנהורסט וטבעה.
האוניות הבריטיות אספו מן המים 36 מלחים גרמניים, מתוך צוות של 1,968, אך לא התעכבו לאסוף יותר, מחשש להיפגע על ידי צוללות גרמניות.
מאוחר יותר באותו ערב אסף אדמירל פרייזר את קציניו על אוניית המערכה דיוק אוף יורק, ואמר להם: .
ב-3 באוקטובר 2000 נמצאו שרידיה של שרנהורסט על קרקעית הים, בעומק כ-300 מטרים, במרחק של כ-130 ק"מ מצפון-צפון מזרח לכף הצפון.
קרב כות השני התחולל בכות במהלך פברואר 1917 בין הצבא הבריטי לצבא האימפריה העות'מאנית במהלך המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה.
הקרב היה חלק מהמאמץ המחודש של הבריטים לכבוש את בגדאד ולסלק את הצבא הטורקי ממסופוטמיה.
הקרב הסתיים בניצחון הבריטים ובכיבוש כות.
היעד המקורי של הכוח הבריטי במערכה זו הייתה להגן על מערכת הפקת הנפט בפרס והובלתו במפרץ הפרסי.
לשם כך פלשו הבריטים לאזור שאט אל ערב ב-4 בנובמבר 1914 ועד סוף נובמבר השלימו את כיבוש בצרה והשיגו את יעד המערכה וזאת בהיקף נפגעים נמוך.
היקף הנפגעים הנמוך ואמביציה גבוהה דחפו את מפקד המערכה במסופוטמיה, גנרל ג'ון ניקסון, לפתוח במערכה לכיבוש בגדאד.
הכוח העיקרי שביצע מערכה זו הייתה הדיוויזיה ה-6 של "פונה" בפיקודו של צ'ארלס טאונסנד.
החל מדצמבר 1914 ועד ספטמבר 1915 התקדם הכוח הבריטי במעלה נהר החידקל בסדרה של קרבות מוצלחים בסופם כבש את כות.
לאחר הצלחות אלו התייצב טאונסנד לקרב קטסיפון שהסתיים ללא הכרעה ובסופו נסוג בחזרה לכות.
הטורקים ניצלו את נסיגת הבריטים והטילו החל מדצמבר 1915 מצור על כות ועל הדיוויזיה הנצורה בו.
במהלך החודשים הבאים פעלו הבריטים כדי לפרוץ את המצור.
על אף שהצליחו להתקדם לכוון כות נאלצו הבריטים להתמודד מול מספר קווי הגנה חזקים שבנו הטורקים אשר גבו מחירים גבוהים מהבריטים המתקדמים.
בסופו של דבר לא הצליחו הבריטים לשבור את המצור ובאפריל 1916 נכנעו הנצורים והועברו למחנות שבויים בטורקיה.
ההערכות למערכה השנייה לכיבוש בגדאד
במהלך ובעקבות נפילת כות הודחו מספר קצינים שהיו מעורבים במערכה (וביניהם ג'ון ניקסון, ג'ורג' פרדריק גורינג ופנטון איילמאר) ובמקומם מונה, ביולי 1916, לוטננט גנרל פרדריק סטנלי מוד כמפקד "כוח חידקל" בהחליפו את ג'ורג' פרדריק גורינג.
בהמשך אותו חודש מונה לפקד על כל המערכה במסופוטמיה (כח D של חיל המשלוח ההודי) בהחליפו את פרסי לייק.
עם תחילת שירותו במסופוטמיה החל מוד בתגבור הכוחות הבריטים בזירה.
מאמץ זה זכה, הפעם, לשיתוף פעולה מצד משרד המלחמה בלונדון ששינה את יחסו לזירה זו לאחר המצור על כות.
עד אוקטובר 1916 הגיעו הכוחות הבריטים במסופוטמיה לכ-150,000 חיילים כשחצי מתוכם הם לוחמים.
כלקח הבעיות הלוגיסטיות ומחוסר תמיכה רפואית מספקת במערכה הראשונה על בגדאד שיפר מוד את יחידות הלוגיסטיקה שלו ושיקם את המערך הרפואי של יחידותיו.
עם סיום ההכנות ביקש מוד את אישור משרד המלחמה בלונדון לצאת שוב למערכה על כיבוש בגדד ובדצמבר 1916 אושרה בקשתו.
ההכנות הבריטיות לא נעלמו מעיני הכוח הטורקי בפיקודו של מוסה קזם קראבקיר והוא פרש את כוחותיו, מהארמייה השישית, בכות ולאורך הגדה הצפונית של החידקל כדי לבלום את הבריטים.
הכוחות הבריטים אורגנו ב-4 דיוויזיות (הדיוויזיה השלישית "לאהור", הדיוויזיה השביעית "מירוט", הדיוויזיה ה-13 והדיוויזיה ה-14 ההודית) שחולקו ל-2 קורפוסים.
הכוחות יצאו מבצרה ב-13 בדצמבר 1916 והחלו לנוע במעלה החידקל משני צידי הנהר.
בגלל גשמים ומתוך רצון לצמצם את מספר הנפגעים התקדם הכוח באיטיות ובזהירות כך שלקו הביצורים של כות הגיעו רק ב-17 בפברואר 1917 ונערכו להסתערות.
בדרכם ערכו הבריטים מספר קרבות מול מערכי ביצורים טורקיים שהעיקרי בהם היה הקרב על קדירי בנד (Khadairi Bend) שהתחולל ב-29 בינואר 1917.
הקרב על כות החל ב-17 בפברואר 1917 כשהכוחות הבריטים החלו לתקוף מדרום לחידקל לאורך כל קו החזית תוך ניסיון לאגף אותו.
המפקד הטורקי, שהבין שלא יוכל לעמוד בפני כוח בריטי עדיף, קיבל אישור של מפקדו חליל כות לסגת והורה ב-24 בפברואר לחייליו לסגת באופן מסודר לבגדאד.
כוחות בריטים בשילוב ספינות נהר חמושות פתחו במרדף אחר הכוחות הטורקים הנסוגים והצליחו להתקדם כ-100 ק"מ במעלה החידקל עד עצירתם בעיירה עזיזיה (Aziziyeh).
הצבא הבריטי: כ-1,000 פצועים וחללים.
הצבא העות'מאני - כ-3,000 פצועים וחללים.
קרב כרם שלום התרחש ב-7 באוקטובר 2023, במסגרת טבח שבעה באוקטובר, ובמהלכו הסתערו על קיבוץ ומוצב כרם שלום עשרות מחבלים של ארגון הטרור חמאס.
כיתת הכוננות של הקיבוץ, מתוגברת בחיילים מחטיבת הנח"ל, ניהלה קרב עם המחבלים והצליחה לבלום אותם מלבצע טבח בקיבוץ.
בקרב נהרגו שניים מבין חברי כיתת הכוננות.
עם פריצת המחבלים הודיע סגן מפקד סיירת הנח"ל, רס"ן עידו שני, לאנשיו שהם במלחמה, ושיגיעו לעמדותיהם.
בשעה 6:42 מתקבל דיווח ראשון על התקרבות קבוצת מחבלים לקיבוץ.
טנק 2ב בפיקוד סמ"ר י' מגדוד 77 התקדם לעמדה מצידו המזרחי של הקיבוץ, וביצע ירי לעבר קבוצת המחבלים, ובכך בלם את הניסיון הראשון של המחבלים לפלוש לקיבוץ.
במקביל סגן מפקד פלוגה סגן יואב לוינסון הגיע בג'יפ דוד ממוגן עם שני לוחמים לגדר ההיקפית של הקיבוץ, נלחם וחסם עשרות מחבלים מלפלוש לתוכו.
הג'יפ נפגע מכמה טילי RPG, הנהג הלוחם סמל עומר בטיטו נפצע קשה והקשר סמ"ר ירון שי שישב מאחור והשיב אש נהרג.
במקביל, כוח קטן בפיקודו של סרן תומר שוהם, הגיע אף הוא לאחת מנקודות חדירת המחבלים לישראל בסמוך ללולי הקיבוץ, וניהל קרב עיקש שמנע מעשרות מחבלים נוספים לחדור לתוך הקיבוץ.
בקרב זה נפלו סרן תומר שוהם וסמ"ר אור מזרחי.
בתוך הקיבוץ, עם הישמע אזעקות צבע אדום סביב 6:30 בבוקר, נערכו תשעת חברי כיתת הכוננות של הקיבוץ לפריסה בקיבוץ יחד עם עוד שישה לוחמי נח"ל שתגברו את הכוח.
עשרות מחבלים שחצו את הגדר באזור מעבר כרם שלום פרצו לקיבוץ והחלו לנהל קרבות עזים עם חברי כיתת הכוננות, במשך שש שעות.
במהלך שעות אלו הצליחו חברי כיתת הכוננות להרוג מחבלים רבים.
מחלקה נוספת, שמנתה כ־50 מחבלים, חדרה לקיבוץ מהשער האחורי.
מסוק קרב שהוזנק למקום ירה לעברם כמה טילים, הרג את רובם והשאר נמלטו.
במהלך הלחימה הצליח אחד המחבלים להפתיע ולהרוג מאחור את עמיחי ויצן וידידיה רזיאל, שניים מחברי כיתת הכוננות.
בנוסף נפצע תושב הקיבוץ עמיחי שינדלר ואיבד את ידו בפשיטת המחבלים על ביתו.
סביב השעה 10:30 הגיעה לש"ג הקיבוץ חוליה מגדוד קרקל.
לא היה אף אחד בש"ג ולא הבינו את גודל האירוע, אז המ"פ לא אישרה כניסה לקיבוץ מחשש לירי דו-צדדי.
בשעה 11:34 חזר הטנק למרחב הקיבוץ והרג מספר חוליות מחבלים שהיו בדרכם לקיבוץ.
במהלך הקרב נפצעו מספר לוחמי סיירת נח"ל, סמ"ר שהם משה בן הרוש נהרג מאוחר יותר מפצעיו.
ב-28 במאי 2025 הוצג תחקיר צה"ל אודות קרב כרם שלום, שנערך על ידי אל"ם איילון פרץ.
התחקיר קובע שצה"ל כשל בהגנה על המרחב.
בקרב נהרגו שישה אנשי כוחות הביטחון, בהם שני חברי כיתת הכוננות וארבעה חיילים, ונגרם נזק כבד לבתי הקיבוץ.
עם זאת, התחקיר מציין שחיילי סיירת הנח"ל וכיתת הכוננות הגנו על קיבוץ כרם שלום "בגבורה ובחירוף נפש", הרגו עשרות מחבלים מחוץ לקיבוץ ובתוכו והצילו את חיי התושבים.
קרב יתד התרחש ב-7 באוקטובר 2023, במסגרת טבח שבעה באוקטובר.
במהלך הקרב הסתערו מחבלים המשתייכים לארגון הטרור חמאס על המושב יתד שבחבל שלום, במטרה לבצע טבח בתושבי המושב ולחטוף אזרחים לרצועת עזה.
מושב יתד שוכן בחבל שלום שבמערב הנגב, כ-4 קילומטרים מגדר רצועת עזה, בתחומי המועצה האזורית אשכול.
המושב ממוקם בקו השני של יישובי העוטף, בסמיכות לקיבוץ חולית, סופה ושדי אברהם.
הגזרה הייתה תחת אחריות סיירת הנח"ל.
הכוחות בגזרה היו כוחות של סיירת נח"ל שני טנקים מגדוד 77 ומחלקת מרגמות מגדוד 50.
לוחמי גדוד 50 נפרסו מחוץ למוצב סופה בשעה 5 בבוקר, עוד לפני פרוץ האירועים, כחלק מהנוהל הרגיל של "כוננות עם שחר".
כוח של שישה לוחמי סיירת נח"ל יצא מהמוצב סופה לעבר אנדרטת דנגור, הנמצאת כ־200 מטרים מהקיבוץ, בין המוצב לקיבוץ סופה.
בשעה 6:29 נשמעו אזעקות ופיצוצים סביב המוצב כאשר לכל אורך גדר הרצועה נורו פצמ"רים ורקטות.
סגן מפקד סיירת הנח"ל, רס"ן עידו שני, שהיה מפקד הגזרה הודיע ללוחמיו, שהם במלחמה ופקד להגן בגזרתם על היישובים ולהרוג מחבלים.
באחת מזירות הקרב המרכזיות, צוות טנק 4 של פלוגת וולקן מגדוד 77, בפיקודו של סג"ם ע', מצא את עצמו מול עשרות מחבלים, כשהוא הכוח המשוריין היחיד בגזרה.
הלחימה במרחב שבין המושב לרצועת עזה של כוחות סיירת נח"ל בהם הטנקים של גדוד 77 פגעה ועצרה מאות מחבלים מלתקוף את הקיבוצים והמושבים בהם יתד.
כבר בעת מתקפת הפתע מוקדם בבוקר, נכנסו ליישוב 15 מחבלים על טנדרים ואופנועים.
חברי כיתת הכוננות של המושב וכן לוחמים מגדוד קרקל בפיקודה של אור בן יהודה ניהלו קרב עם המחבלים והצליחו לבלום אותם וגם לקחת אותם בשבי.
עם זאת, כל תשתיות התקשורת והחשמל ביישוב נפגעו.
התושבים נאלצו לשבת בממ"ד במשך כ-32 שעות ללא מזגן ובחום כבד, ללא תקשורת וללא מידע בשעות קריטיות אלו.
בכניסה לאחד הבתים נתפסו מחבלים עם כמויות נשק גדולות, כולל RPG.
הם החלו לירות על משפחות ביישוב אך אלו לא נפגעו.
המחבלים הללו חוסלו ואחרים ברחו מהיישוב כשנתקלו בכוח כיתת הכוננות.
בערב התעקשה כיתת הכוננות להמשיך ולטהר את היישוב ממחבלים.
הם סברו כי נותרו מחבלים ביישוב ואכן גילו אותם מתבצרים באחד הבתים וחיסלו אותם.
הקרב היה אחד משני קרבות שהתרחשו בחבל שלום בדרום העוטף ביחד עם קרב פרי גן.
יום לאחר מכן, ב-8 באוקטובר נמצאו ביישוב מספר מחבלים נוספים ממתקפת הפתע וחוסלו על ידי צה"ל.
במהלך טיהור המושב ממחבלים התברר מיקום חלקם בין היתר על ידי חקירתם של מחבלים שנתפסו קודם.
קרב יריות הוא מצב לחימה בין צדדים חמושים המשתמשים באקדחים או ברובים.
ניתן להשתמש במונח כדי לתאר כל קרב כזה, אם כי הוא משמש בדרך כלל בהקשר לא צבאי או לתיאור מצבי לחימה בעיקר באמצעות כלי נשק (בדרך כלל לא כולל כלי נשק המשרתים צוות, כלי רכב קרביים, כלי טיס חמושים או חומרי נפץ).
אירועים המכילים יריות קורים לעיתים קרובות בין רשויות אכיפת החוק לבין פושעים, אם כי הם יכולים לערב גם קבוצות מחוץ לאכיפת החוק, כגון כנופיות מתחרות, מיליציות או יחידים.
מצבי לחימה צבאיים נקראים לעיתים רחוקות "קרב יריות", והם נחשבים כמעט תמיד לקרבות.
קרב יריות מתואר לעיתים קרובות בסרטי פעולה, מערבונים ומשחקי וידאו.
קרב לפנטו היה קרב ימי גדול שהתרחש ב-7 באוקטובר 1571 בין צי של הליגה הקדושה הנוצרית שכללה את הכוחות המאוחדים של ונציה, ספרד ומדינת האפיפיור, לבין צי האימפריה העות'מאנית, ליד עיר החוף היוונית לפנטו (נפפקטוס).
היה זה הקרב הימי הגדול האחרון בהיסטוריה בין ציי אוניות מלחמה המונעות במשוטים.
הקרב התרחש בסמוך לחופו הצפוני של מצר הים המקשר בין מפרץ פטרס למפרץ לפנטו (מפרץ קורינתוס של ימינו).
הקואליציה הנוצרית נוצרה בתמיכת האפיפיור פיוס החמישי לצורך חילוץ המתיישבים הוונציאנים מהעיר פמגוסטה באי קפריסין, שהייתה תחת מצור עות'מאני מתחילת 1571 לאחר נפילת ניקוסיה ומאחזים ונציאניים אחרים במהלך 1570. ב-1 באוגוסט 1571 נכנעו הוונציאנים לאחר שהובטח להם שיוכלו לעזוב את קפריסין באופן חופשי.
למרות זאת, מפקד הכוח העותמאני, לאלה מוסטפא פאשה, שאיבד כ-50,000 מאנשיו במהלך המצור, הפר את הבטחתו וכלא את הוונציאנים.
ב-17 באוגוסט נתפס ונהרג מפקד המבצר מרקו אנטוניו ברגדין, וגופתו נתלתה על נס העות'מאנים יחד עם ראשיהם של יתר מפקדי הכוח הוונציאני, אסטור בליוני, אלויס מרטיננגו וג'אנאנטוניניו קואריני.
בראש צי הליגה הקדושה נישא דגל שקיבל את ברכת האפיפיור.
הדגל הועבר לממלכת נאפולי (אז בשליטת פליפה השני, מלך ספרד) ב-14 באוגוסט 1571. שם, בבזיליקת סנטה קיארה הועבר באופן חגיגי לידי דון חואן מאוסטריה , בנו של קרל החמישי, שהוצב בראש הקואליציה לאחר דיונים רבים בין חבריה.
הצי הפליג לסיציליה, ולאחר שעזב את מסינה הגיע לנמל פיסקרדו בקפלוניה, שם נודע לאנשיו על נפילת פמגוסטה ועל העינויים שעבר מפקד המבצר הוונציאני בידי הטורקים.
כל חברות הקואליציה ראו בצי העות'מאני איום משמעותי הן על ביטחון השיט והסחר בים התיכון והן על ביטחונה של אירופה כולה.
ספרד מימנה את רוב הוצאות המסע.
"הליגה הקדושה" הייתה איחוד של מספר מדינות קתוליות באזור הים התיכון ומטרתה הייתה שבירת השליטה העות'מאנית במערב הים התיכון.
השותפים העיקריים בה היו ונציה, מדינות בית הבסבורג, ספרד, נאפולי, ממלכת שתי הסיציליות, מדינת האפיפיור, ומספר מדינות קטנות: רפובליקת ג'נובה, דוכסות סבויה, מסדר אבירי מלטה ואחרים.
לרשות הכוחות הנוצריים, בפיקודו העליון של דון חואן, עמדו 206 אוניות, רובן "גליאות" - ספינות משוטים בגודל בינוני ובהן שש "גליאסות" - ספינות משוטים ענקיות עם מאות חיילים על סיפונן.
מתוך 206 האוניות בצי הנוצרי, כ-108 (קצת יותר ממחצית) היו ונציאניות.
ספרד וממלכות המשנה שלה, נאפולי וסיציליה, תרמו 49 גליאות (כרבע מהכוח).
הצי האפיפיורי תרם 12 גליאות.
בסך הכול מנה הצבא הנוצרי כ-30,000 חיילים (מלבד החותרים).
הצי שעמד לרשותו של סופי עלי פאשה , הגרנד-אדמירל (Kapudan Pasha) של צי האימפריה העות'מאנית, נתמך גם על ידי אולוץ' עלי ומהמט שירוקו .
הצי עמד על כ-290 אוניות, רובן גליאות ובהן יותר מ-25,000 חיילים, מלבד החותרים.
הכוחות היו שקולים למדי, כי למרות היתרון המספרי של הטורקים בכמות האוניות, האוניות הנוצריות היו גדולות יותר וחמושות טוב יותר.
בנוסף לכך, החימוש האישי של האירופאים היה כבד יותר והיו להם כלי ירי רבים יותר.
קרב לפנטו היה הקרב הימי הגדול האחרון עד עידן הקיטור, שבו רובן המכריע של האוניות לא הונע במפרשים, אלא תמרנו בעצמן בידי חותרים במשוטים, רובם שבויים או פושעים אזוקים, בלא התחשבות בכיוון הרוח או בעוצמתה, והגיעו לעיתים אף למהירות של שבעה קשרים.
הצי הנוצרי התחלק לארבע פלגות שסודרו בקו מדרום לצפון.
בקצה הצפוני, הקרוב ביותר לחוף, הייתה הפלגה השמאלית שמנתה 53 גליאות, רובן מוונציה, והונהגה בידי הדוג'ה סבסטיאנו ונייר.
הפלגה המרכזית, בפיקודו של דון חואן עצמו, מנתה 62 גליאות.
הפלגה הימנית, בקצה הדרומי, מנתה גם היא 53 גליאות בפיקודו של ג'ובאני אנדריאה דוריה, אחיינו של אנדראה דוריה.
שתי גליאסות הוצבו בחזית של כל אחת מהשייטות העיקריות.
פלגת עתודה, תחת פיקודו של אלוורו דה באזאן ושמטרתה לעזור ולתמוך היכן שיידרש הוצבה מאחורי הצי (כיוון מערב) ומנתה 38 גליאות - 30 מאחורי הפלגה המרכזית וארבע מאחורי כל אחת מפלגות הצד.
הצי הטורקי התפצל אף הוא למספר פלגות.
הפלגה הימנית כללה 54 גליאות ושני גליאוטים (גליאה קלה ומהירה) ועמדה בקרבת החוף תחת פיקודו של שירוקו.
במרכז, תחת פיקודו של עלי פאשה, 61 גליאות ו-32 גליאוטים, בקצה הדרומי והרחוק מהחוף, 63 גליאות ו-30 גליאוטים, תחת פיקודו של אולוץ' עלי.
כמו כן הייתה גם עתודה של שמונה גליאות, 22 גליאוטים וכ-64 אוניות קטנות יותר מאחורי (בכיוון מזרח) השייטת המרכזית.
שני המערכים התנגשו זה בזה חזיתית.
הגליאות השייכות לפלוגה המרכזית והשמאלית הקדימו את הקו הנוצרי והצליחו להטביע שתי אוניות טורקיות ולפגוע בכמה נוספות לפני שהצי הטורקי השאיר אותן מאחור בתותחיהן.
כשהקרב החל, גילה דוריה שהפלוגה של אולוץ' עלי מתפרשת דרומה יותר מאשר זו שלו, לכן פנה דרומה כדי להימנע מאיגוף.
עלי הערים עליו, שב על עקבותיו ותקף את הקצה הדרומי של השייטת המרכזית.
בצפון הצליח שירוקו להיכנס בין הפלגה הצפונית הנוצרית ובין החוף, ברבריגו נהרג על ידי חץ, אבל הצי הוונציאני החזיק את הקווים.
גם הפלגה המרכזית החזיקה את הקווים והסבה אבדות קשות למרכז הטורקי.
בדרום נכנס דוריה סוף סוף לקרב עם כוחותיו של אולוץ', בינתיים יצא אולוץ' למתקפת בזק על הפלגה הנוצרית המרכזית, בראשן של 16 גליאות והצליח לשבות שש גליאות, בהן גם את "קאפיטנה" של מסדר אבירי מלטה כשהוא הורג את כל מי שעל הסיפון.
הגעתו של כוח העתודה של אלוורו הצליחה לשנות את מהלך הקרב הן במרכז והן בכנף של דוריה.
אולוץ' נסוג עם 16 גליאות ו-24 גליאוטים ונטש את האוניות שנלקחו.
במהלך הקרב הצליחו הנוצרים לעלות על סיפונה של ספינת הפיקוד המוסלמית, שעליה ניטש קרב קשה בין חיילים ספרדים לטורקים משבע גליאות.
פעמיים נהדפו הנוצרים, אך בפעם השלישית, עם התגבורת שהגיעה עם אלוורו, הצליחו להכניע את הספינה.
עלי פאשה נהרג וראשו נערף, בניגוד לרצונו של דון חואן.
ראשו של עלי פאשה על החנית שבספינת הדגל הנוצרית היווה מכה אנושה למוראל של הכוחות הטורקים.
הקרב כולו ארך כשלוש שעות והסתיים בסביבות ארבע אחר הצהריים.
אבדות הנוצרים הסתכמו ב-17 אוניות ובכ-7,500 הרוגים בקרבות פנים אל פנים.
אבדות הטורקים הגיעו לכ-30,000 חיילים וחותרים, ורק כ-50 מאוניותיהם נמלטו.
הנוצרים שבו 110 אוניות ויותר, ושחררו כ-15,000 עבדים-חותרים.
בשל התפרקותה של הליגה הנוצרית לא היו לקרב לפנטו תוצאות מיידיות.
ונציה אף כרתה שלום עם הטורקים (ב-1573), שהחלו לבנות מחדש את כוחם הימי במהירות, ותבוסתם לא מנעה מהם לכבוש את המבצרים מסביב לתוניס.
אך למרות זאת, מאז התבוסה לא היו נתונים יותר חופי אירופה הנוצרית לאיום מוסלמי ממשי, ונשבר כוחה של האימפריה העות'מאנית, במיוחד בחלק המערבי של הים התיכון.
בקרב לפנטו השתתף גם הסופר הספרדי הנודע מיגל דה סרוונטס, מחברו של הספר "דון קישוט", שאף נפצע בקרב ואיבד את יכולתו להשתמש בידו השמאלית.
קרב לפנטו גרם לירידה במעמדו ולהפסקת השפעתו של דון יוסף נשיא, שהיה למעשה שר החוץ של הסולטאן סלים השני והשפיע עליו לצאת לקרב זה.
קרב לטקיה היה קרב ימי שנערך מול חופי סוריה בתחילת מלחמת יום הכיפורים, בלילה שבין 6 ל-7 באוקטובר 1973, בין חיל הים הישראלי לבין חיל הים הסורי.
הקרב הסתיים בניצחון ישראלי מכריע, במהלכו טובעו כל כלי השיט הסוריים שעמם התנהל הקרב - שלוש ספינת טילים סוריות, טרפדת ומקשת - ללא אבדות או פגיעות כלשהן לכוח הישראלי, למרות הנחיתות הטקטית שבה היו הישראלים בשלבים הראשונים של הקרב.
לניצחון תרמו הפיתוחים הטכנולוגים הישראלים, תורת הקרב לספינות הסער, הכשרת הצוותים והאימונים האינטנסיביים.
היה זה הקרב הימי הראשון בהיסטוריה שבו הופעלו טילי ים-ים כנשק העיקרי של שני הצדדים.
עוד היבט של ראשוניות שהיה בקרב זה היה הפעלת אמצעי התגוננות ולוחמה אלקטרונית לשיבוש טילי האויב על ידי הכוח הישראלי, שבכך היה לכוח הימי הראשון בעולם שהפעיל תחום זה בלוחמה ימית.
תוצאות הקרב השפיעו על המערכה בים לאורך כל המלחמה.
החל מתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 היה חיל הים הישראלי נתון בתהליך של בניין מחדש של כוחו.
את המשחתות והפריגטות, שהיו גדולות ולא מתאימות לחיל הים הישראלי, החלו להחליף ספינות הטילים קטנות וזריזות, שהיו חמושות בטילי ים-ים "גבריאל", מתוצרת התעשייה האווירית לישראל.
הספינות נבנו במספנות בצרפת לפי תכנון גרמני, וחומשו בתותחים שנרכשו באיטליה.
הספינות הראשונות הגיעו לישראל בין 1967 ל-1969, וחומשו בהדרגה בטילי הגבריאל.
ספינות הטילים הישראליות היו אמורות להתמודד מול ספינות טילים מתוצרת ברית המועצות, שהיו חמושות בטילי "סטיקס" .
הטווח של הטיל הסובייטי היה כפול מזה של הטיל הישראלי, ולפיכך פיתח חיל הים מערכות לוחמה אלקטרונית שנועדו לסייע לסטי"לים בהתמודדות עם הטילים הסובייטיים.
גובש מענה טקטי רחב שכלל מערכות "שלדג" לגילוי מכ"ם, רקטות "אבשלום" לפיזור מוץ להטעיית מכ"ם האויב, ומערכות "אמנון" להגנה עצמית.
תורת הלחימה שפותחה בחיל הים, ותורגלה בים ובמתקן תרגול טקטי בחוף, כללה זיהוי מרחוק של ספינות האויב על פי שידורי המכ"ם שלהן, הטעיית טילי האויב שנורו, וצמצום הטווח עד הטווח היעיל של טילי "גבריאל", וכל זאת תוך ביצוע תמרוני התחמקות.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים עמדו לרשות חיל הים בזירת הים התיכון 11 ספינות סער:
2 ספינות מדגם סער 1: אח"י "משגב" ואח"י "מבטח".
שתי הספינות הללו היו ספינות תותחים, ללא טילים.
הם היו חמושות בשלושה תותחי בופורס בקוטר 40 מ"מ, שני מקלעים כבדים בקוטר 12.7 מ"מ ובפצצות עומק.
ספינות אלו היו חמושות ב-5 טילי "גבריאל", 2 תותחים בקוטר 40 מ"מ, ובפצצות עומק.
חימושן של ספינות אלו כלל 6 משגרים מצטודדים לטילי "גבריאל, תותח אוטו מלרה 76 מ"מ, 2 מקלעים כבדים M2 בראונינג ופצצות עומק.
חימושן של הספינות מדגם סער 4 כלל 6 טילי גבריאל, שני תותחי אוטו מלרה 76 מ"מ, שני תותחי אורליקון 20 מ"מ, שני מקלעי מאג 7.62 ופצצות עומק.
המודיעין הימי בזמן אמת על הזירה הסורית היה מוגבל עקב הריחוק של הזירה מישראל, לעומת הזירה המצרית.
זאת בהשוואה למודיעין המחקר שהיה מעמיק.
לא הייתה מודעות מספקת בקרב הספינות והמפקדים לגבי מערך הגנת החוף הסורי , על עוצמת ודיוק איום זה.
על פי הערכת המודיעין פרס חיל הים הסורי כלי שיט באזור התקיפה המיועדת, ככל הנראה ספינת טילים בנמל טרטוס וכן מבצע סיור בקרבת הנמלים.
פקודת "סלע" והנחיות מפקד חיל הים
פקודת סלע הצה"לית, שגובשה לאחר מלחמת ההתשה, עסקה במעבר מהגנה להתקפה בעת מלחמה.
הפקודה קבעה כי חיל הים הישראלי יפעל במגננה, להגנה על חופי הארץ, תוך קבלת סיוע אווירי.
בליל 4 – 5 באוקטובר 1973 ביצע החיל תרגיל רחב בשם "קשתית", לתרגול המגננה על חופי מדינת ישראל.
הכוחות שהשתתפו בתרגיל כללו את כל ספינות הסער שהיו פעילות באותו זמן, ובמהלכו הוזמן סיוע אוויר נרחב לאיתור האויב ולתקיפתו, כפי שנקבע בתורת הקרב של ספינות הסער.
מטוסי הפנטום שהשתתפו בתרגיל אף שימשו כביום אויב ודימו טילי ים-ים מסוג סטיקס (הטיל הנפוץ בספינות הטילים הסוריות והמצריות) על ידי טיסה נמוכה עם אורות נחיתה דולקים.
עם פרוץ המלחמה החליט מפקד חיל הים, האלוף בנימין (ביני) תלם, לחרוג מהפקודה והורה, כבר בשעותיה הראשונות של המלחמה, לבצע את משימות החיל בדרך התקפית.
על פי הוראותיו הוצא כוח לתקיפת חיל הים הסורי בפתח נמליו.
הנושא הוצג לראש המטה הכללי, רב-אלוף דוד אלעזר, כאשר הקרב כבר התנהל.
לימים התבטא מפקד חיל-הים האלוף בנימין תלם:
בראיון בשנות ה-80 של המאה ה-20 סיפר מפקד שייטת ספינות הטילים, מיכאל ברקאי (לימים מפקד חיל הים) על כוננות כחול לבן (בין מאי לאוגוסט 1973): ב-1996 התבטא ברקאי, במסגרת ערב מורשת של שייטת ספינות הטילים: .
בהתאם להוראות מפקד החיל, יצא כוח של ספינות סער לכיוון צפון, בכוונה לפגוע במטרות באזור נמל לטקיה.
הכוח, בפיקוד מפקד שייטת ספינות הטילים, מיכאל ברקאי, כלל את הספינות הבאות:
אח"י "מזנק" - ספינה מדגם סער 2, שסיימה זה מכבר הסבה לירי טילים.
מפקד הספינה היה משה בן ישי.
ספינה זו הייתה ספינת הדגל של הכוח, ועליה היה מפקד שייטת ספינות הטילים, אל"ם מיכאל ברקאי (לימים מפקד חיל הים) עם צוות החפ"ק השייטתי.
אח"י "חנית" -ספינה מדגם סער 3, בפיקוד זאב יחזקאלי.
אח"י "געש" - ספינה מדגם סער 3, בפיקוד אריה שפר.
אח"י "מבטח" - ספינה מדגם סער 1, ספינת תותחים ללא טילים, בפיקוד דני מלמד, ועליה מפקד הפלגה, מיכה לצרוס.
אח"י "רשף" - ספינה מדגם סער 4, בפיקוד מיכה רם.
עם פרוץ המלחמה היו לחיל הים הסורי 9 ספינות טילים, 13 ספינות טורפדו ו-2 שולות מוקשים.
ספינות הטילים הסוריות היו מתוצרת ברית המועצות, מדגמי קומאר ואוסה.
הספינות מדגם קומאר היו חמושות בארבעה טילי ים-ים מסוג סטיקס (השם הרוסי: P-15 טרמיט) ושני תותחים בקוטר 25 מ"מ, והספינות מדגם אוסה נשאו גם הן ארבעה טילי סטיקס וכן שני תותחים בקוטר 30 מ"מ.
מערך הגנת החוף הסורי היה בנוי וערוך על פי תורת הלחימה הסובייטית.
המערך כלל פריסה קבועה של מערך מכ"מי חיפוש, תותחים בקוטר 130 מ"מ מבוקרי מכ"ם, תשמועים ותצפיות.
סוריה הטילה הסגר ימי על כל האזור ממערב קפריסין ועד לחופי סוריה.
משמעות הסגר הייתה למעשה הטלת מצור על מדינת ישראל; כל אונייה שתיכנס לאזור, גם אם היא נייטרלית, צפויה להטבעה ללא כל התרעה נוספת.
הסורים תכננו לשלוח כלי שיט לסיור בקו בין ביירות לכף גרכו , הנמצאת בקצה הדרום מזרחי של קפריסין, כ-175 ק"מ מצפון מערב לבירות.
התכנית בוטלה עקב תקלה במערכת הקשר.
סיור זה לא היה ידוע לכח הישראלי.
המודיעין הישראלי העריך כי הסורים עלולים לשלוח ספינות טילים לאזור צור, משם יבצעו ירי טילים לכיוון מפרץ חיפה, אך ההערכה הייצתה כי הסיכויים לכך נמוכים.
הסורים ביצעו סיור ימי, באמצעות שולת מוקשים מדגם T-43 , כ-10 מייל (כ-16 ק"מ) מערבית ללטקיה.
הצי הסורי גיבש תוכנית שנועדה להרחיב ולהעצים את המגננה במקרה של הגעת כח ישראלי לאזור.
התכנית כללה, ככל הנראה, הוספת כלי שיט מסיירים נוספים, כולל סיור על ידי טרפדת בגזרת ראס-אל-בסיט , בגבול בין סוריה וטורקיה, וכף אנדריאס, , בקצה הצפון מזרחי של קפריסין, מעל 35 מייל (כ-56 ק"מ) מהחוף.
התכנית כללה גם כוננות גבוהה של שאר כלי השיט בבסיסים, תוך מוכנות לצאת לים על פי הצורך.
אין פירוט מדויק לגבי תוכנית זו.
צי הים השחור הרוסי הקים בטרטוס בסיס אספקה ותחזוקה, וזאת לאחר הסכם שנחתם בשנת 1971 בין סוריה לברית המועצות.
בבסיס הרוסי הוצבו דרך קבע חיילים רוסיים.
הסובייטים הקימו את הבסיס מתוך כוונה לקבוע נוכחות קבועה באגן המזרחי של הים התיכון בשיאה של המלחמה הקרה ולצורך תמיכה בפעילות הצי הסובייטי בים התיכון.
בנוסף, הבסיס בטרטוס איפשר פעילות לאורך כל השנה, גם בתקופת החורף שבה כל הנמלים הצבאיים בצפון הים השחור וב ומבואותיהם היו מכוסים בקרח עבה שהיקשה על הפעלת הכוחות.
עם הידיעה על המלחמה העומדת לפרוץ יצאה אוניית הביון קרים מפורט סעיד, תפסה עמדה והעבירה מידע על תנועות חיל האוויר וחיל הים הישראליים.
בהמשך הצטרפה ל"קרים" אוניית האחות שלה, קווקז.
אין מידע על כך ש"קרים" העבירה מידע בזמן אמת ישירות לצי הסורי או ליועצים רוסים בסוריה.
היועצים הרוסים בתחום הימי סייעו למערך הגילוי וההגנה החופי הסורי בזמן אמת, בבניית ובהבנת תמונת הקרב.
אין מידע על הימצאות היועצים הרוסים על גבי כלי השיט של הצי הסורי.
הכנות לקרב בשייטת ספינות הטילים
במהלך שנת 1972 ו-1973 הושם הדגש המשמעותי בפעילות ספינות הטילים על סיורי ביטחון שוטף (בט"ש), שנועדו למניעת חדירת מחבלים דרך הים.
כדי להתאים את הספינות למטרה זו נעשה בהן שינוי תצורה, בעיקר בחימוש חליפי התואם לחימה בכלי שיט קטנים בטווחים קצרים של כמה מאות מטרים.
בספינות הסער 2 הוחלף משגר הטילים המצטודד האחורי בתותח 40 מ"מ ובספינות סער 3 הוחלף משגר הטילים המצטודד הקדמי בתותח אורליקון 20 מ"מ.
חלק מהספינות צוידו בזרקור "קסנון" עוצמתי.
עם זאת, במהלך כל שנת 1973 בוצעו באופן שוטף תרגולות קרב בלוחמת טילים ותותחים כנגד ספינות טילים של האויב, בים ובמתקן התרגול הטקטי בחוף, והספינות היו ברמה מבצעית גבוהה.
המודיעין הימי הודיע למפקד חיל הים כבר ב-30 בספטמבר על מלחמה בפתח, אך לא נעשו הכנות כלשהן בשייטת עד יום שישי, 5 באוקטובר 1973, ערב יום הכיפורים.
כאמור לעיל, בלילה שבין 4 ל–5 באוקטובר נערך תרגיל "קשתית", תרגול חילי נרחב של הגנת חופי מדינת ישראל לפי פקודת "סלע" מפני תקיפת ספינות טילים.
התרגיל היה בהשתתפות מטוסי מקדונל דאגלס F-4 פנטום שסייעו לכוח המגן ואף ביימו טילי "סטיקס" על ידי טיסה נמוכה מאוד עם אורות נחיתה דולקים.
בתום התרגיל, במקום לבצע תחקיר, ניתנה לספינות פקודה להתחמש, לתדלק באופן מלא ולבצע את כל ההכנות האחרות הנדרשות לקראת פרוץ מלחמה.
המנטליות וצורת הספינות בשייטת היו, כאמור, של לחימה במחבלים, והיה צורך לשנות את החימוש ללוחמה ימית.
התהליך היה ארוך, וגלש לשעות אחר הצהריים של יום הכיפורים לספינות שתוכננו לתקיפת סוריה.
מפאת לחץ הזמן לא בוצעו נוהלי קרב, לא רועננו פקודות מבצע ותדרוכים לא בוצעו במלואם.
הוזכרו עיקרי ההיערכויות וכן בוצעו תדריכים מקצועיים.
סרן דוד הרפזי תדרך ביצוע הפגזת חוף, שנראה בעיקר ישים לגזרת סוריה.
סרן דני מלמד תדרך ביצוע ניווט מדויק בזמן אמת ותוך כדי הפלגה בקרבת חוף ובמהירות גבוהה.
בכל הספינות הוכנו מפות הסימון המסווגות, שכללו את מערכי הגנת החוף של גזרת מצרים וסוריה.
בוצע שינון נוהלי התגוננות נגד טיל (נט"ל), בנוסף לטעינת רקטות ההטעיה מסוג "אבשלום" ו"אמנון".
מיום שישי בבוקר בוצעו השלמות כוח אדם וגיוס מילואים.
הופעלו מינויי חירום כגון קציני גשר בכירים מקרב קצינים ותיקים שנמצאו בלימודים או בהדרכה.
במקצועות קריטיים כגון אלחוטן וטכנאים בוצע גיוס מילואים.
היו אף השלמות מקורסים של בה"ד חיל הים.
צורפו נספחים שונים ביניהם אנשי מודיעין ואף צלמים.
אח"י מזנק נקבעה כספינת פיקוד בסמוך ליציאה לים, ולא מתוך תכנון מוקדם.
למפקד השייטת הייתה הכרות קודמת עם הספינה מהיותו מפקדה כשהיה מפל"ג טרם מינויו.
החפ"ק של מפקד השייטת התמקם במדור הגל"צ - גילוי צוללות, חדר הסונאר שלא תוכנן להיות מאויש, הנמצא בין מדור מרכז ידיעות קרב (מי"ק), הכולל את מערכת הנשק, שולחן סימון מטרות, מכ"ם החיפוש, מערכות הקשר והלוחמה האלקטרונית, לבין מגורי החרטום.
על פי החלטת מפקד חיל הים בוצעה היערכות ראשונית טרם פריצת המלחמה.
בבוקר יום הכיפורים, בסביבות השעה 10:00 הוחל בפריסת יחידות חיל הים: שתי ספינות, אח"י "קשת" מדגם סער 4 ואח"י "אילת", מדגם סער 2, בפיקוד מפקד פלגת (מפל"ג) סער 4, אלי רהב, נשלחו להתרעה נגד מטוסים מול דרום המדינה.
שתי ספינות, אח"י "מבטח", מדגם סער 1 בפיקוד דני מלמד, ועליה מפל"ג 31 מיכה לצרוס ואח"י "רשף" בפיקוד מיכה רם, נשלחו צפונה, לאזור מצפון לראש הנקרה להתרעה נגד מטוסים וכן למניעת הגעת סטי"לים סוריים לאזור צור, מחשש שיבצעו משם ירי טילים לאזור מפרץ חיפה.
עד פרוץ הקרבות בשעה 14:00 ואף מעבר לכך, המשיך חיל הים בחימוש ובהכשרת כל הספינות.
כוח משימה בן שש ספינות נשלח לאזור צפון חצי האי סיני, מצפון לימת ברדוויל ולבסיס דפנה, .
כוח נוסף יועד לתקיפת כלי שיט אויב בגזרת סוריה.
בעקבות הטלת ההסגר הימי החליט מפקד חיל הים בנימין תלם על יציאה ליוזמה התקפית והורה על ביצוע סיור אלים באזור לטקיה להשמדת כלי שיט ובכך להבטיח נתיבי שיט פתוחים לישראל.
בשעה 15:43, כשעתיים לאחר פרוץ מלחמת יום הכיפורים, יצאו שלושה סטי"לים, אח"י "מזנק" (סער 2), אח"י "חנית" ואח"י "געש" (שתיהן מדגם סער 3), בפיקוד מפקד השייטת מיכאל ברקאי, מנמל חיפה.
הספינות נעו תחילה מערבה, אל מחוץ לטווחי גילוי עין מהר הכרמל ולאחר מכן נעו צפונה במהירות גבוהה של 30 קשר (כ-55 קמ"ש) במטרה לחבור לכוח של מיכה לצרוס, שהיו כאמור בסיור מצפון לראש הנקרה.
לאחר החבירה נע כל הכוח צפונה בפריסה רחבה לכיוון חוף לבנון ובהמשך לכיוון החוף הסורי.
על פי טענת הסורים, הכוח הישראלי התגלה בתנועה צפונה.
לא היה ברור לסורים מה גודלו ומה משימתו, ולפיכך ביצעו הערכת זמן ומרחב והוציאו כוחות לים בהתאם.
לא ידוע מתי וכיצד הסורים גילו את כוחותינו.
לפני הגעת הכוח הישראלי לאזור לטקיה התרחש כמעט קרב באזור טרטוס.
בשעה 20:30 לערך, כשהכוח הישראלי היה דרומית מערבית לנמל טרטוס, התגלה מכ"ם סטי"ל סורי באזור מבואות הנמל.
מפקד השייטת דיווח למפקדת חיל הים וביקש סיוע אווירי כמוגדר בתורת הקרב, אך נענה שאין באפשרות חיל האוויר להקצות סיוע כזה.
בוצעה הערכת מצב על פי כל הנתונים שהיו בידי הכוח ולא היה ברור באם הסטי"ל הסורי הוא בתוך הנמל או מחוצה לו.
מפקד השייטת החליט להפליג מזרחה עם "מזנק" ולהתקרב לחוף להבהרת תמונת הקרב.
שאר ארבע הספינות נשארו מאחור, ממערב לטרטוס, בפריסה רחבה.
לא התגלו מטרות כלשהן ולכן החליט מפקד השייטת להמשיך עם הכוח צפונה לאזור שממערב ללטקיה ואז להתפצל לשני כוחות תוך ביצוע הטעיות שיגרמו לסורים להוציא כוחות לים.
במידת הצורך החליט שתבוצע גם הפגזת חוף.
הסורים החליטו על הוצאת כוחות נוספים לים.
בשעה 21:00 יצאו שלושה סטי"לים סורים מנמלי מינת-אל-ביידה ולטקיה בהפלגה דרומה, בסמוך לחוף, לכיוון טרטוס.
יציאת הכוח לא התגלתה על ידי הכוח הישראלי ובדיעבד לא היה ברור האם כוונת הסורים הייתה ביצוע מארב לכח הישראלי, או העברת הכוח לאזור טרטוס בעקבות הפעילות של הכח הישראלי באזור לפני כן.
הדיווח על גילוי מכ"ם הסטי"ל באזור טרטוס, והזמנת הסיוע האווירי על ידי מפקד השייטת, נעשו תקשורת גלויה עם מפקדת חיל הים וניתן להניח שמערך המודיעין הסורי גילה וזיהה התקשרויות אלו.
במהלך התנועה צפונה עבר הכוח הישראלי כ-15 מייל (כ-24 ק"מ) מזרחית לשני כלי שיט רוסיים שהיו מוארים באופן בולט.
לא היה זיהוי מדויק של סוגי כלי השיט הרוסים שהתגלו.
עקב הפעילות הקודמת באזור טרטוס ניתן להניח שהכוח הישראלי התגלה ואף זוהה על ידי הכוח הרוסי, אך אין מידע על כך שכוח רוסי זה העביר מידע בזמן אמת ישירות לצי הסורי או ליועצים רוסים בסוריה.
בסביבות 22:00 דרש הרמטכ"ל רב-אלוף דוד אלעזר ממפקד חיל הים לעדכן אותו לגבי תוכניותיו המבצעיות.
בסביבות 22:40 הגיע ראש מספן הים, תא"ל צבי תירוש, למוצב הפיקוד העליון ועידכן את הרמטכ"ל שכוח סטי"לים נמצא מול לטקיה ואיתר סטי"לים סורים.
אלעזר ביקש להחזיר את הסטי"לים אך לבסוף אישר את הפעולה.
היתקלות עם טרפדת ושולת מוקשים
בשעה 22:28, בטווח 40 מייל (כ-64 ק"מ) מהחוף הסורי, גילתה אח"י "מזנק" מטרה קטנה, בטווח 10,970 מטרים צפונית מערבית לה.
תוך כדי התקרבות וירי אזהרה זוהתה המטרה: טרפדת סורית מדגם K-123 שסיירה בגזרת ראס-אל-בסיט וכף אנדריאס.
"מזנק" פתחה באש בטווח 3,200 מטרים.
בהמשך פתחה גם "רשף" באש ובירי מדויק משני תותחי 76 מ"מ מטווח של כ-11 ק"מ תוך שימוש במחשב ירי דיגיטלי.
הטרפדת נפגעה אך המשיכה במנוסה לכיוון החוף.
מפקד השייטת הורה לאח"י "חנית" להישאר ולהטביע את האונייה הסורית, ושאר הסטי"לים המשיכו בתנועה לעבר החוף הסורי.
מפקד הטרפדת הסורית, סגן עלי יחיא, הספיק להזהיר את מפקדתו שהוא מותקף על ידי שלוש ספינות.
הכוחות הסוריים נערכו להגעת הספינות הישראליות.
בשעה 23:16, תוך כדי תנועת הסטי"לים לכיוון לטקיה, התגלתה מטרה בטווח 29 קילומטרים כשהיא נעה במהירות גבוהה מערבה.
בתחילה זוהתה המטרה כסטי"ל ומספר דקות מאוחר יותר זוהתה כשולת מוקשים סורית מסדרה T-43, שהייתה בסיור בטווח 10 מייל (כ-16 ק"מ) מהחוף.
מפקדת הכוחות הסורית הורתה לשולת המוקשים לנוע מזרחה ולהתקרב לחוף.
הספינות "מזנק" ו"געש" החלו לדלוק אחריה ובטווח 23 ק"מ, מעל הטווח המרבי של הטיל גבריאל, שיגרה "מזנק" בטעות טיל, שלא הגיע למטרה.
מפקד השייטת נתן מייד הוראה לכל הספינות שאין לבצע ירי טילים מעל 18 ק"מ.
בינתיים התקרבו הספינות "רשף" ו"מבטח" אל האונייה הסורית.
"רשף" שיגרה שני טילים מטווח 18 ק"מ שפגעו בשולת המוקשים והבעירו אותה.
בכך הפכה ה"רשף" לספינת הטילים הישראלית הראשונה שפגעה בירי טילים בספינת אויב.
בשעה 23:27 נורו על "רשף" ו"מבטח" שלושה טילי "סטיקס" מכיוון דרום-מזרח.
הספינות תמרנו בחריפות, פיזרו מוץ, והפעילו מערכות לוחמה אלקטרונית (ל"א) ששיבשו את מכ"ם ביות הטיילים ואלו החטיאו את מטרתם.
דווח כי אחד הטילים נפגע מאש תותחי או מקלעי הסטי"לים.
הטילים נורו משתי ספינות טילים מדגם "קומאר" וספינת טילים אחת מדגם "אוסה".
הספינות הסוריות נחבאו באזור החוף ולא התגלו עד הירי.
כתוצאה מירי המוץ התמלאו מסכי המכ"ם אצל כל הכוחות הלוחמים במטרות רבות, שהיקשו על בניית התמונה, בעיקר אצל הסורים.
חלק ניכר מהמטרות "זוהו" על ידי הסורים כמסוקים ישראליים.
כוח הסטי"לים הסורי, בפיקוד מוקדם קאסם ביידון, שהיה בקרבת החוף מדרום ללטקיה, דיווח למפקדה בשעה 23:20 לערך על גילוי קבוצת מטרות בטווח 27 מייל (כ-43 ק"מ), אותן זיהה ככוח הישראלי.
דיווח סורי נוסף היה על קבוצת מטרות אחרת, דרומית מערבית ללטקיה בטווח 18 מייל (כ-29 ק"מ), אך דיווח זה לא התאים לדיווחי הטרפדת שנתקלה בסטי"לים הישראליים 50 דקות לפני כן.
בדיעבד הסתבר שהזיהוי הראשון היה נכון ושקבוצת המטרות השנייה הייתה למעשה רקטות ההטעיה מסוג "אבשלום", אותן זיהו הסורים כנראה כמסוקים.
מיד לאחר הירי, מטווח של כ-28 ק"מ, פנו ספינות הטילים מסדרת קומאר והסתלקו לכיוון דרום-מזרח.
ספינת טילים נוספת, מסוג "אוסה" שיגרה שני טילי סטיקס נוספים לכיוון אח"י "געש".
האונייה הישראלית ביצעה תמרוני התחמקות והפעילה אמצעי ל"א ששיבשו את מנגנון הביות של טילי הסטיקס, והם החטיאו ונפלו לים.
עם זאת, המפקדים הסורים דיווחו שהטילים ששיגרו פגעו ושהושמדו חמש מטרות אויב.
הדבר נבע מכך שטילי הסטיקס חלפו מאוד קרוב לספינות הישראליות, ובשל העובדה שהמוץ שפוזר על ידי הרקטות הישראליות יצר אצל הסורים "מריחות" על מסכי המכ"ם הקטנים של הסטי"לים סוריים, וגרמה להם קושי בבניית ובהבנת תמונת הקרב.
בשעה 23:34 טובעה הטרפדת באופן סופי על ידי אח"י "חנית", וזו חזרה והצטרפה לכוח העיקרי.
בשעה 23:40 הזמין מפקד השייטת סיוע אווירי ממפקדת חיל הים, אך הדגיש שהכח יוכל לפעול גם בלעדיו.
בשעה 23:50 לערך החל הכוח הישראלי בירי טילים על הסטי"לים הסורים.
אח"י "געש" צמצמה טווח ושיגרה ברצף שני טילי "גבריאל" אל ה"אוסה", שהושמדה כבר בטיל הראשון.
אח"י "מזנק" סגרה טווח ושיגרה שני טילי "גבריאל" ברצף אל אחת מספינות ה"קומאר".
ה"קומאר" השנייה נמלטה לעבר החוף, עלתה על הסלעים והושמדה באש תותחי 40 מ"מ של אח"י "מזנק" שירתה עליה כ-500 פגזים.
בשעה 00:30 שיגרה אח"י "חנית" טיל "גבריאל" אחרון וטיבעה את שולת המוקשים.
בשעה 01:57 התקבלה הוראה ממפקד חיל הים לחזור לנמל.
הקרב הסתיים והסטי"לים הישראלים החלו בתנועה מאובטחת, כולל ירי רקטות מוץ "אבשלום" להטעיה במהלך היציאה דרום מערבה אל מחוץ לאזור סכנת ירי התותחים והטילים של הצי הסורי.
לקראת סוף הקרב היה גילוי של מכ"ם של סטי"ל סורי בכיוון טרטוס, אך לא הייתה כל התערבות של כוח סורי מאזור זה במשך כל מהלך הקרב.
במהלך הקרב בוצע לעבר הספינות ירי יעיל של תותחי 130 מ"מ מבוקרי מכ"ם, ופגזים נפלו פחות מ-100 מטרים מחלק מהספינות.
תוצאות והפקת לקחים של חיל הים
קרב לטקיה לא היה הקרב הימי הראשון במלחמת יום הכיפורים: קדם לו קרב פורט סעיד, בלילה שבין 6 ל-7 באוקטובר, שמהלכו טובעה ספינת טילים מצרית על ידי מטוס קרב ישראלי.
כל חמש הספינות הסוריות הושמדו, והכוח הישראלי שב לבסיסו ללא אבדות.
הסורים שיגרו 8 טילים והכוח הישראלי שיגר 10 טילים, ובמהלך הקרב ירו הסטי"לים הישראלים רקטות מוץ מסוג "אבשלום" להטעיית הכוחות הסוריים ורקטות מוץ מסוג "אמנון" להטעיית מכ"ם הביות של הטיל.
פיזור המוץ הביא להופעת מטרות רבות על צגי המכ"ם הסוריים ולתפישת קרב מוטעית שישראל תקפה עם כח גדול שכלל אף מסוקים רבים.
מעבר לתוצאה המספרית, לקרב הייתה חשיבות מכרעת להמשך הלחימה הימית בזירה זו: במשך כל הקרבות הנוספים בגזרה הסורית לאחר קרב לטקיה, פעלו ספינות חיל הים הסורי ממבואות נמליהן ולא יצאו לים הפתוח עד תום המלחמה.
תורת הקרב לספינות סער שפותחה כדי להפיק את המרב מתכונות הספינות היוותה מרכיב חשוב בהצלחה, בהיותה מכנה משותף לכל המפקדים.
אמנם בקרב הטילים לא נעשתה היערכות שאפשרה ריכוז וירי טילים מתואם.
תרומת התורה בהנמכת מפלס החרדה הייתה רבה, היות שכל מפקד, קצין ואיש צוות ידע מה נדרש ממנו בשלבי הקרב השונים.
העדיפות הטכנולוגית הישראלית הייתה ברורה ובולטת.
הצוותים שיצאו לקרב בטחו בעדיפותם על האויב שנגדו נשלחו להילחם.
טילי ה"סטיקס", חימושן של ספינות הטילים הרוסיות, היו בעלי טווח כפול ועוצמת הרס גדולה יותר, אך יתרון זה לא בא לידי ביטוי הודות לאמצעי ההגנה המגוונים של הלוחמה האלקטרונית נגד טילים של הספינות הישראליות, שהוכיחו את יעילותם.
מנגד, טילי ה"גבריאל" הישראליים, טילים מתבייתים מדויקיים, הוכיחו את יעילותם.
הצוותים היו מאומנים בהפעלת אמצעי הלוחמה האלקטרונית ובתמרון הספינות שנדרש כדי להימנע מפגיעה.
אמצעי הגילוי של הספינות הישראליות אפשרו את גילוי האויב במרחק גדול מבלי להתגלות, אך יתרון טקטי וטכנולוגי זה לא בא לידי ביטוי מלא בקרב זה עקב ההיערכות מראש של הסורים, שגילו את הכוח הישראלי לפני שהתפתח הקרב.
המהירות העדיפה של ספינות הסער איפשרה את סגירת טווח אל ספינות האויב ומנעו את בריחת הספינות הסוריות לנמל לאחר שירו את הטילים.
מהירויות אלה היו גבוהות ממהירות ספינות האויב, אך יתרון המהירות לא היה גדול דיו כדי שיאפשר לסגור את פער הטווח לפני שהאויב ישגר טילים.
ספינות הטילים הסוריות מדגמי אוסה וקומאר, שפעלו לפי הדוקטרינה הסובייטית, ירו את טילי ה"סטיקס" שלהן כאשר גילו מטרה ופנו לאחור בניסיון לנתק מגע.
המהירות המרבית הגבוהה שימשה את ספינות הסער על מנת להסתער ולסגור טווח מול הספינות הסוריות, ולבצע את ירי טילי ה"גבריאל".
בקרב זה לא הצליח אף כלי שיט סורי לחמוק ולחזור לנמל כפי שקרה בקרבות ההמשך בזירה הזו.
החלטת מפקד חיל הים לפעול באופן התקפי יצרה עומק אסטרטגי להגנת החוף, והעבירה את ניהול הקרבות אל קרבת חופי האויב.
לאורך כל המלחמה נקטו ספינות הסער בשיטת הגיחות, כאשר בלילות הן פעלו מול חופי האויב, וביום שבו לבסיסן לצורך התחמשות והצטיידות והיערכות לקראת ליציאה נוספת.
למרות ההצלחה הברורה והתוצאה החד-משמעיות, עלו קשיים מהותיים בצד הישראלי.
הטכנולוגיה של המערכות בספינות הסער הוגבלה לרוב לזו של סוף שנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה ה-20. לכן הייתה חשיבות יתר לרמת המקצוענות והמיומנות של הספינה הבודדת שקבעה בסופו של דבר את תוצאות הקרב.
מחשב דיגיטלי הותקן רק באח"י "רשף", ואילו בשאר הספינות היה מחשב הירי אלקטרו-מכני, שהיה פחות מדויק, דרש איפוס בכל יציאה לים והגביל את טווח ירי תותחי 76 מ"מ בספינות סער 3 ל-8,000 מטר.
ללא מערכות GPS, שנכנסו לשירות יותר מ-20 שנה מאוחר יותר, לא הייתה בידי חיל הים דרך לדייק במיקום, דבר שהביא לאי-בהירות לגבי תמונת הקרב, במיוחד בלילה; לקראת הסתערות לא תמיד היה ברור האם האויב נמצא בתוך הנמל או במבואותיו.
לא הייתה העברת נתונים מהירה על ידי שכבת הקו (DATA LINK); העברת המידע בזמן אמת בוצעה בתקשורת גלויה, ללא הצפנה מתקדמת, שבחלקה הייתה חשופה להאזנות האויב.
כל החיישנים ומערכות הלחימה והעזר הופעלו ידנית על ידי אנשי צוות ורמת הביצוע של כל מערכת הייתה תלויה אך ורק במקצוענות ובמיומנות של אנשי המוצב, העמדה והמפעיל הבודד.
כל המערכות היו לא ממוחשבות.
השליטה והבקרה בבניית תמונת הקרב הטקטית הייתה ידנית, על גבי שולחן סימון (שולחן מי"ק, הנמצא במרכז ידיעות הקרב) בקנה מידה 1:144,000. המשמעויות היו חוסר דיוק בעיבוד נתוני הגילוי ומעבר זמן רב, לעיתים יותר מ-15 דקות, עד להגעה לתמונה טקטית יותר נכונה לקבלת החלטות.
חיישנים ומערכות עזר פעלו באי דיוקים, כגון במד המהירות ובמדידות במכ"ם בטווחים ארוכים.
לכל ספינה היו אי הדיוקים משלה.
כתוצאה מכך זיהוי אויב, הפרדה בין אויב, נייטרלי וכוחותינו היווה תהליך ארוך ואירעו טעויות בזיהוי, בעיקר בתחילת שלב הגילוי של קרב.
הפקת הלקחים בחיל הים הסורי