tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ז'אן-בדל בוקאסה (צרפתית: Jean-Bédel Bokassa; 22 בפברואר 1921 – 3 בנובמבר 1996) היה השליט הצבאי של הרפובליקה המרכז-אפריקאית החל מ-1966, וקיסר הרפובליקה מ-1976 ועד להדחתו ב-1979. בוקאסה היה ידוע כעריץ אכזר ונהנתן, שזכה על כך לגינוי נרחב ממדינות העולם.
בדצמבר 1986 הוא הואשם בפשעים כקניבליזם, הטלת מומים, סדיזם, מעילות ושלושים ושמונה רציחות ב-12 ביוני 1987 נמצא בוקאסה אשם בכל האישומים, חוץ מאשמת הקניבליזם, ונגזר עליו גזר דין המוות.
גזר דינו הומר במאסר עולם בבידוד, ב-1989 הופחת עונשו לעשרים שנים, וב-1993 יצא לחופשי במסגרת חנינה כללית.
בוקאסה נולד לראש אחד משבטי מ'בקה, באפריקה המשוונית הצרפתית.
אביו, מגבונדאולו, היה אחראי לגיוס עובדים מהכפר עבור חברת כריית יערות צרפתית בשם "פורסטייר"; לאחר ששחרר כמה מאנשי הכפר שהיו בני ערובה בחברה הצרפתית, הוא הוצא להורג בכיכר העיר, כשבוקאסה היה בן 6 שנים בלבד.
כשבוע לאחר מכן, אמו של בוקאסה התאבדה מצער, והשאירה אחריה עוד 11 ילדים מלבדו.
בוקאסה נשלח לבית ספר צרפתי של המיסיון הנוצרי במ'בקי.
את כינויו "בדל" קיבל ממוריו מכיוון שחיבב במיוחד ספר דקדוק שנכתב על ידי צרפתי בשם בדל.
לאחר סיום לימודיו בשנת 1939, הצטרף בוקאסה לצבא הקולוניאלי הצרפתי.
ביולי 1940 הפך בוקאסה לרב-טוראי, ובנובמבר 1941 קודם לדרגת רב-סמל.
לאחר שגרמניה הנאצית כבשה את צרפת, נמנה בוקאסה על האפריקאים הרבים במושבותיה של צרפת באפריקה שהצטרפו לגנרל הצרפתי שארל דה גול ולצבא צרפת החופשית.
דה גול הגיע ב-1941 לקונגו-ברזוויל במרכז אפריקה, ומשם שידר את "קריאת ה-30 ביוני" בה קרא לכל תושבי מושבות צרפת באפריקה להצטרף אליו, והבטיח להם כי יפעל למען עצמאות ארצותיהם עם תום המלחמה.
מרבית הקצינים הצרפתים ששרתו אז באפריקה הצטרפו לגנרל דה גול, ועמם חייליהם האפריקאים.
בוקאסה השתתף בכיבוש הבירה האפריקנית של ממשלת וישי בברזוויל שבקונגו.
בוקאסה אף לחם עם כוחות הברית בצרפת נגד גרמניה לפני נפילת המשטר הנאצי.
לאחר המלחמה, בוקאסה התקבל לבית ספר לקצונה שבסנגל.
עד לסוף שירותו ב-1953, לחם בקרבות הודו-סין (כיום וייטנאם) כמומחה לתשדורות רדיו, מקצוע שאותו למד במהלך שירותו הצבאי.
כהוקרה על שירותו הצבאי, זכה בוקאסה בחברות בלגיון הכבוד הצרפתי, ואף זכה לעיטור "צלב המלחמה", שניתן לחיילים המצטיינים במעשי גבורה.
במהלך שירותו בהודו-סין התחתן עם בחורה וייטנאמית, נוין טי הויה, ונולדה להם בת, בעלת אזרחות צרפתית.
בוקאסה עזב את הודו-סין וחזר לצרפת ללא אשתו ובתו, כדי ללמד מגויסים אפריקנים על תשדורות רדיו.
בשנת 1956 קודם בוקאסה לדרגת סגן משנה, וכעבור שנתיים קודם לדרגת סגן.
עד ליולי 1961, השנה שבה קודם לדרגת סרן, שירת בוקאסה כעוזר טכני צבאי בברזוויל, ואחר כך בבנגי.
תקופת ראשית הרפובליקה המרכז אפריקאית
המושבה הצרפתית אובנגי שרי, חלק מאפריקה המשוונית הצרפתית, הפכה ב-1958 לטריטוריה חצי-אוטונומית, וב-13 באוגוסט 1960 הפכה למדינה עצמאית בשם הרפובליקה המרכז אפריקאית.
ב-1 בינואר 1962 עזב בוקאסה את הצבא הצרפתי והצטרף לכוחות הצבא של הרפובליקה המרכז אפריקאית (CAR) כמפקד גדוד.
בוקאסה היה בן דודו של נשיא הרפובליקה המרכז אפריקאית דויד דאקו ויש האומרים כי היה גם קרוב משפחה של אחיינו של הנשיא לשעבר ברתלמי בוגנדה.
בגלל קרבתו לנשיא דאקו וניסיונו הצבאי הרב בשירות צרפת החופשית, בוקאסה התקדם במהירות בסולם הדרגות של הצבא והפך לקולונל הראשון של המדינה ב-1 בדצמבר 1964.
כקולונל, בוקאסה לעיתים קרובות הופיע בציבור בלבוש צבאי, עם כל עיטורי הגבורה שלו, על מנת להראות את חשיבותו למדינה, ובטקסים רשמיים הוא גם דאג להימצא תמיד בקרבתו של הנשיא דאקו.
הנשיא דאקו לא חשש מבוקאסה, למרות מספר הפיכות צבאיות שהיו באפריקה באותה תקופה, ואף דחה בפומבי אפשרות כזו.
למרות זאת, מכיוון שמקורבים לדאקו סברו שבוקאסה מסוכן, דאקו הקים כוח משטרתי מזוין שיהווה "משמר נשיאותי".
התגברות המתח בין דאקו ובוקאסה
בשנים 65–1964, ממשלתו של דאקו ניצבה לפני מספר קשיים: המשק היה בקיפאון, הבירוקרטיה החלה להתפורר, וגבולות המדינה נפרצו על ידי לומומביסטים, המורדים בקונגו השכנה מדרום, ועל ידי מורדים לשחרור סודאן ממזרח.
דאקו היה תחת לחץ מ"התנועה למען אבולוציה חברתית באפריקה השחורה" (MESAN).
בניסיון לטפח מקורות תמיכה מן החוץ מלבד צרפת, הוא התחיל בפיתוח היחסים עם מאו דזה-דונג, מנהיג סין העממית.
בעקבות זאת קיבלה הרפובליקה הלוואה ללא ריבית של 20 מיליון פרנקים צרפתיים.
אך הדבר לא מנע התמוטטות כלכלית, גם בגלל שחיתות של פקידי ממשל.
לאור כל הבעיות הללו, בוקאסה החל לחשוב על הפיכה כנגד דאקו.
ביולי 1965, נשלח בוקאסה לפריז כחלק ממשלחת של המדינה.
לצידו של בוקאסה עמד סרן אלכסנדר באנזה (Alexandre Banza), שפיקד על מחנה צבאי, וכמו בוקאסה, הוצב עם הצבא הצרפתי בכל רחבי העולם.
באנזה היה אדם חכם, שאפתן ומוכשר, והוא היה בעל תפקיד מרכזי בתכנון המהפכה.
מפקד המשמר המלכותי, לזאמו, פותה על ידי בוקאסה להגיע למטה שלו, שם בוקאסה ובאנזה הודיעו לו על ההפיכה, וכשהתנגד, נלקח על ידם למרתף תת-קרקעי.
בוקאסה ובאנזה השתלטו על עיר הבירה בנגי בתוך מספר שעות.
לאחר מכן מצאו את דאקו, עצרו אותו והכריחו אותו להתפטר רשמית מתפקידו.
בבוקר, קציניו של בוקאסה הודיעו ברדיו על ההפיכה, ובוקאסה פנה לציבור בדברים הבאים: "מרכז אפריקנים!
זהו קולונל בוקאסה מדבר אליכם.
מאז 3 לפנות בוקר הצבא שלכם השתלט על הממשלה.
זמן הצדק הוא בהישג יד, הבורגנות מבוטלת, עידן חדש של שוויון בין כולם החל.
מרכז אפריקנים, בכל מקום אשר תהיו, תהיו בטוחים שהצבא יגן עליכם ועל רכושכם...
בימיו הראשונים בשלטון, בוקאסה עסק בעיקר בקידום עצמי בתקשורת המקומית.
הוא הקים ממשלה חדשה בשם "המועצה המהפכנית", שביטלה את החוקה ופיזרה את האספה הלאומית, שאותה כינה "איבר חסר חיים שכבר לא מייצג את העם".
בנאומו לאומה, בוקאסה טען כי בעתיד יהיו בחירות, חוקה חדשה, ואספה לאומית חדשה.
הוא אמר גם שהוא יתפטר ברגע שיחסל את האיום הקומוניסטי, ייצב את הכלכלה ויעקור את השחיתות הפוליטית מהשורש.
הוא אפשר לארגון MESAN להמשיך לתפקד, אבל אסר קיום של כל ארגון פוליטי אחר.
בחודשים הבאים חוקק בוקאסה מספר חוקים חדשים, ובהם: גברים ונשים בגילאי 18–55 צריכים לספק הוכחה כי הם עובדים, אחרת ייקנסו או ייאסרו.
קבצנות הוצאה אל מחוץ לחוק, ו"משמרות מוסר" פטרלו בבירה בנגי, לפקח על מקומות בילוי.
בוקאסה גם פיתח מערכת תחבורה ציבורית, וסבסד הקמה של שתי תזמורות לאומיות.
הוא פיתח קשרי חוץ עם מנהיגים שונים, כמו ואלרי ז'יסקר ד'אסטן, פוליטיקאי צרפתי בכיר ולימים נשיא צרפת, ניקולאה צ'אושסקו, שליט רומניה, מובוטו ססה סקו נשיא זאיר, ואידי אמין נשיא אוגנדה.
למרות שינויים חיוביים במדינה, בוקאסה התקשה להשיג הכרה בינלאומית לממשלתו החדשה.
בוקאסה ניסה להסביר שההפיכה הייתה הכרחית מכיוון שסוכנים סינים קומוניסטים ניסו להשתלט על הממשלה, והוא היה חייב להתערב כדי להציל את המדינה מנפילה לידי הקומוניזם.
הוא ביטל את היחסים הדיפלומטיים עם סין.
בוקאסה גם טען כי ההפיכה הייתה הכרחית כדי למנוע שחיתויות נוספות בממשלה.
המדינה הראשונה שהכירה דיפלומטית בממשלתו של בוקאסה הייתה השכנה צ'אד, ונשיאה פרנסואה טומבלביי.
בוקאסה וטומבלביי חתמו על הסכם לעזרה הדדית אם אחד מהם יהיה בסכנה של איבוד כוח בשלטון.
זמן קצר לאחר מכן מדינות אפריקניות אחרות החלו להכיר דיפלומטית בממשלה החדשה.
צרפת סירבה בתוקף להכיר בממשלה החדשה.
לאחר מסע שכנועים, ואיום של בוקאסה לפרוש מאיחוד המטבע הצרפתי, הסכים הנשיא דה גול לבקר ברפובליקה המרכז אפריקנית; עבור ממשלתו של בוקאסה, ביקור זה היווה הכרה של ממשלת צרפת בממשלה החדשה.
בין בוקאסה לבאנזה הייתה מחלוקת על תקציב המדינה ונושאים נוספים.
השניים לא הצליחו להגיע לפשרה, ובאנזה ניסה להשיג בסיס תמיכה בתוך הצבא.
בוקאסה במקביל החל לתגבר את צבאו, בין השאר על ידי סיוע מהכוחות הצרפתיים.
באנזה יצא באופן פומבי בביקורת על בוקאסה, ובוקאסה נישל אותו בהדרגה מתפקידיו.
באנזה שיתף את סגן ז'אן קלוד מנדאבה בהפיכה שתכנן, כיוון שראה בו כתומכו.
אלא שמנדאבה אמר לבאנזה שהוא תומך בו, אך נאמנותו היא לבוקאסה.
ב-8 באפריל 1969, באנזה הודיע למנדאבה כי הוא וחבריו יפעילו את ההפיכה למחרת.
מנדאבה התקשר מיד לבוקאסה והודיע לו על התוכנית.
למחרת, כשבאנזה ואנשיו נכנסו למחנה קסאי, המחנה שעליו פיקד מנדאבה, ארב לו האחרון, הכניס אותו לתא המטען במכוניתו, ולקח אותו ישירות אל בוקאסה.
ב-12 באפריל נערך משפט ראווה, שבו באנזה הודה בתוכניתו, אך אמר כי לא התכוון להרוג את בוקאסה.
הוא נידון למוות על ידי כיתת יורים, הוצא להורג, ונקבר בקבר לא מסומן.
נסיבות מותו שנויות במחלוקת; ישנם מספר סיפורים על התעללויות קשות שעבר לפני שהוצא להורג.
בשנת 1971 בוקאסה קידם את עצמו לדרגת גנרל בשליטה מלאה, ובמרץ 1972 הכריז על עצמו כ"נשיא לכל החיים".
הוא שרד עוד ניסיון הפיכה בדצמבר 1974, ועוד ניסיון התנקשות בפברואר 1976.
מכיוון שלרפובליקה היו משאבי טבע, בעיקר יהלומים ואורניום, מדינות כמו ארצות הברית וצרפת תמכו בבוקאסה.
צרפת סיפקה למשטרו גיבוי פיננסי וצבאי, ובתמורה בוקאסה סיפק לצרפת אורניום, שהיה חיוני לצרפת באותה תקופה.
נודע כי נשיא צרפת ד'אסטן אף קיבל מבוקאסה יהלומים במתנה, דבר שהוביל לירידה ניכרת בפופולריות שלו, וככל הנראה גם להפסדו בבחירות שנערכו בצרפת בשנת 1981 לפרנסואה מיטראן.
בראיון שנערך לפני הבחירות טען ד'אסטן להגנתו כי הוא מכר את היהלומים ותרם את ההכנסות לקרנות צדקה ברפובליקת מרכז אפריקה.
הוא גם הוריד בערכם של היהלומים וטען שהם לכל היותר תכשיטים וקישוטים, ושאינם ראויים להיקרא יהלומים.
למרות זאת, ולמרות ששלח בהמשך חיילים צרפתיים להוריד את בוקאסה מהשלטון, הציבור הצרפתי לא ראה בעין יפה את שיתוף הפעולה של ד'אסטן עם בוקאסה, שנתפס כדיקטטור אכזר.
שיתוף הפעולה עם צרפת הגיע לשיא עם טקס ההכתרה של בוקאסה לתואר "הקיסר בוקאסה הראשון".
שר הביטחון הצרפתי שלח גדוד שלם כדי לאבטח את הטקס, וגם השאיל מטוסים לממשלה החדשה.
טקס ההכתרה נמשך כיומיים, ועלותו הייתה כ-20 מיליון דולר, שליש מהתקציב השנתי של הרפובליקה המרכז אפריקנית.
הטקס אורגן על ידי האמן הצרפתי ז'אן פייר דופון.
הכתר של בוקאסה, שכלל יהלומים, עוצב על ידי הצורף הפריזאי קלוד ברטראנד.
בוקאסה עצמו ישב על כס מלכות שהיה עשוי משתי טונות של זהב.
בטקס ההכתרה השתמשו ב-28 אלף בקבוקי שמפניה מובחרים מצרפת.
מנהיגים רבים בעולם ביקרו את הטקס בחריפות וראו בו בזבזנות משוועת, ומצאו תירוצים שונים כדי להיעדר ממנו.
מערכת היחסים בין צרפת לרפובליקה המרכז אפריקנית השתנתה באופן דרסטי כאשר המודיעין של צרפת גילה על נכונותו של בוקאסה להיות שותף של מועמר קדאפי בלוב.
בדצמבר 1979, המועצה הצרפתית הפסיקה באופן רשמי את כל התמיכה בבוקאסה.
לאחר פגישה עם קדאפי, בספטמבר 1976, המיר בוקאסה את דתו לאסלאם, ושינה את שמו לסלאח א דין אחמד בוקאסה, כנראה על מנת להבטיח את המשך הסיוע הכספי מלוב.
כאשר סיוע זה לא הגיע, בוקאסה המיר את דתו חזרה לנצרות קתולית.
בספטמבר 1976 בוקאסה פיזר את הממשלה והחליף אותה ב"מועצה המהפכנית המרכז אפריקנית".
ב-4 בדצמבר 1976, בקונגרס MESAN, הנהיג בוקאסה חוקה חדשה, וביטל את הרפובליקה, לטובת הפיכתה למונרכיה האימפריה המרכז אפריקנית.
בוקאסה ניסה להצדיק את המונרכיה בטענה שבצורה זו רפובליקת מרכז אפריקה "תבלוט" מעל שאר היבשת, ותהיה מוערכת יותר על ידי הקהילה הבינלאומית.
ב-4 בדצמבר 1977 בוקאסה הכתיר את עצמו בטקס רשמי כ"הוד רוממותו הקיסרית בוקאסה הראשון".
תוארו המלא היה "הקיסר של מרכז אפריקה, מתוך הרצון של אנשי מרכז אפריקה, המאוחדים בתוך המפלגה הפוליטית הלאומית, MESAN".
בשלב זה, אנשים רבים באימפריה ובשאר העולם המערבי ראו בבוקאסה מטורף, והתקשורת המערבית אף השוותה אותו לדיקטטור הידוע אידי אמין מאוגנדה.
אפילו נפוצו שמועות, שהתבררו מאוחר יותר כלא נכונות, שבוקאסה היה אוכל מדי פעם בשר אדם.
למרות טענותיו של בוקאסה כי המונרכיה תהיה חוקתית, לא היו רפורמות דמוקרטיות משמעותיות שנעשו, ודיכוי מתנגדים נשאר נפוץ מאוד.
בינואר 1979 החלה שחיקה משמעותית בתמיכה הצרפתית בבוקאסה, לאחר מהומות בבנגי, שהובילו לטבח באזרחים.
ב-17–19 באפריל קבוצה גדולה של תלמידי בית ספר יסודי נעצרה לאחר שהתלמידים מחו נגד התלבושת האחידה שנדרשו ללבוש על ידי הממשל.
מאה ילדים מתו בתאי כלא קטנים, חלקם מחנק, וחלקם הוכו למוות.
לאחר כיסוי מאסיבי של המקרה בעיתונות ברחבי העולם, נסללה הדרך להפיכה.
בערב ה-20 בספטמבר 1979, חיילים צרפתיים פלשו לאימפריה המרכז אפריקנית, ב"מבצע ברקודה".
ב-21 בספטמבר, בשעה 12:30 בצהריים, הכריז הנשיא החדש-ישן דוויד דאקו על נפילת האימפריה המרכז אפריקנית, והשבת רפובליקת מרכז אפריקה תחת נשיאותו.
דאקו נשאר נשיא הרפובליקה עד להדחתו ב-1981 על ידי אנדרה קולינגבה.
בוקאסה ברח במטוסו לחוף השנהב, וחי ארבע שנים באביג'אן.
לאחר מכן עבר לצרפת, והורשה להתיישב בביתו שבנורמנדי.
צרפת העניקה לו מקלט מדיני, בגלל מחויבותה כלפי אנשי לגיון הזרים הצרפתי.
בדצמבר 1980, בוקאסה נשפט שלא בפניו בארצו, ונידון למוות על רצח של יריבים פוליטיים רבים.
למרות זאת, בוקאסה חזר מהגלות בצרפת באוקטובר 1986. הוא נעצר מיד על ידי הרשויות המרכז אפריקניות, ונשפט על קניבליזם, בגידה, רצח ומעילה.
משפטו של בוקאסה הפך לציבורי ואמוציונלי, ונמשך כשבעה חודשים.
בוקאסה אמנם זוכה מאשמת הקניבליזם, אך הורשע בשאר העבירות, וב-12 ביוני 1987 נידון למוות.
שמונה חודשים לאחר מכן הומתק גזר דינו למאסר עולם על ידי הנשיא קולינגבה, ולאחר מכן אף קוצר עונשו ל-20 שנות מאסר.
ב-1993, עם חזרתה של הדמוקרטיה לרפובליקת מרכז אפריקה, הנשיא קולינגבה הכריז על חנינה כללית לכל האסירים, כאחד המעשים האחרונים שלו כנשיא, ובמסגרתה בוקאסה שוחרר ב-1 באוגוסט באותה שנה.
בוקאסה נשאר ברפובליקת מרכז אפריקה למשך שארית חייו.
ב-1996 בריאותו הידרדרה, והוא מת מהתקף לב ב-3 בנובמבר באותה שנה, בגיל 75.
לבוקאסה היו 17 נשים מ-13 מדינות שונות, ובסביבות 50 ילדים.
בימיו האחרונים הוא הכריז על עצמו כ"השליח ה-13" של ישו, ודיבר רבות על פגישות סודיות שלו עם האפיפיור.
ז'אן-בטיסט בנאר דה לה ארפ היה מגלה ארצות צרפתי, שהתפרסם בזכות גילוי מה שעתיד להיות מאוחר יותר ליטל רוק בארקנסו.
הוא היה האירופאי הראשון שהגיע למה שעתיד להיות מאוחר יותר אוקלהומה.
לה ארפ, התיישב במהלך שנת 1718 לחופי הנהר האדום, והקים תחנת מסחר עם התושבים המקומיים.
הוא עזב ב-11 באוגוסט 1719, מלווה ב-9 אנשים (שניים מתוכם אינדיאניים מקומיים ששימשו כמורי דרך) ו-22 סוסים, ועלה במעלה הנהר.
לאחר 23 ימי צעידה וחציית הרי האוצ'יטה, הוא נפגש עם מקומיים וסחר עימם.
כיום מוערך כי מיקום ההתיישבות הוא כ-21 קילומטר דרומית מטלסה, אוקלהומה על הגדה המערבית של נהר הארקנסו.
מסעו של לה ארפ חשוב בידיעות הרבות שהוא אסף על אורח החיים האינדיאני בתקופה והקשר הראשוני בין האדם האירופאי לשבטים באזור.
כמו כן לה ארפ רשם מידע רב על האזור בו סייר.
בשנת 1722, לה ארפ חצה את נהר הארקנסו ובדרכו ראה שני סלעים גדולים על גדות הנהר.
הסלע הקטן יותר, על גדת הנהר הדרומית כונה "הסלע הקטן" , והגדול יותר בגדה הצפונית, כונה "הסלע הגדול" ("La Grande Roche").
הוא הקים במקום תחנת מסחר, שסחרה עם תושבים אינדיאנים באזור.
הוא המשיך בחקר האזור, עד לטווח של כ-110 קילומטרים.
לה ארפ שב לצרפת בשנת 1723 ומעולם לא חזר לאמריקה עד למותו.
ז'אן-בטיסט דני היה רופא צרפתי שערך את עירוי הדם הראשון בבני-אדם המתועד במלואו.
הוא למד רפואה במונפלייה והיה רופאו האישי של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
דני ביצע את עירוי הדם המתועד הראשון בבני אדם ב-15 ביוני 1667. הוא עירה כ-12 אונקיות של דם כבשה לנער בן 15 אשר דמו הוקז באמצעות עלוקות 20 פעמים.
דני ביצע עירוי נוסף בפועל, אשר אף הוא שרד.
בשני המקרים המטופלים שרדו כפי הנראה הודות לכמויות הדם הקטנות שהוערו.
המטופל השלישי של דני שקיבל עירוי דם היה הברון השוודי גוסטף בונד.
הוא קיבל שני עירויים ומת לאחר העירוי השני.
בחורף 1667 ביצע דני מספר עירויים עם דם עגל לאנטואן מורי, שמת בניסיון השלישי.
אשתו של מורי טענה כי דני אחראי למות בעלה, והוא הואשם ברצח.
דני זוכה במשפט ואשתו של מורי הואשמה בגרימת מותו.
לאחר המשפט חדל דני לעסוק ברפואה.
מאוחר יותר נקבע כי מורי מת מהרעלת ארסן.
ניסוייו של דני עוררו פולמוס נרחב בצרפת, וב-1670 נאסרה הפרוצדורה.
עירוי הדם נזנח למשך כמאה וחמישים שנה.
רק לאחר שקרל לנדשטיינר גילה ב-1901 את קבוצות הדם נהיה עירוי הדם תהליך בטוח ואמין.
ז'אן-באטיסט שארל בּוּבֶה דה לוֹזְייֶה היה ימאי ומגלה ארצות צרפתי ומושל איי מסקארן.
בובה דה לוזייה התייתם בגיל שבע.
הוא גדל ולמד בפריז ואחר נשלח לסן מאלו ללמוד ניווט.
בשנת 1731 התמנה ללייטנאנט בחברת הודו המזרחית הצרפתית.
הוא הצליח לשכנע את מעסיקו להעמיד לפיקודו שתי ספינות ולשלוח אותו למשימת חקר וגילוי בדרום האוקיינוס האטלנטי.
עם ספינותיו, "אייגל" ו"מארי" גילה ב-1 בינואר 1739 אי זעיר, שלו העניק את שמו, האי בובה.
זמן קצר לאחר מכן נאלץ להפסיק את מסע המשלחת, משום שרוב צוותו חלה.
הוא חזר לכף התקווה הטובה ולאחר זאת לצרפת.
האי בובה, שכל רוחבו 6.5 ק"מ, הוא יחיד במינו, ועצם גילויו על ידי בובה שווה ערך למציאת מחט בערימת שחת.
זה האי הנידח והמבודד ביותר בעולם - היבשה הקרובה ביותר מרוחקת ממנו 1600 ק"מ.
מיקומו האמיתי, בניגוד להערכתו של בובה, הוא '25 54° דרום ו-'24 3° מזרח.
עשר שנים לאחר משלחתו, התמנה בובה דה לוזייה למושל איי מסקארן, משרה בה כיהן פעמיים, תחילה מ-1750 עד 1752 ושוב מ-1757 עד 1763.
ז'אן-בטיסט ינסן (בהולנדית: Jean-Baptiste Janssens; 1889 – 1964) היה כומר קתולי בלגי, שימש כראש המסדר הישועי, חסיד אומות העולם.
הוא למד בבית ספר קתולי בהסלט (Hasselt) שבבלגיה.
בלימודיו הגבוהים באוניברסיטת סן לואי בבריסל (Université Saint-Louis Bruxelles) הצטיין בפילוסופיה ובפילולוגיה קלאסית.
בשנת 1907 נכנס למסדר הישועי.
הוא הגיש עבודה לתואר דוקטור בנושא המשפט הקונטיננטלי באוניברסיטת לובה (Louvain) שבבלגיה.
הוא לימד משפט בסמינר תאולוגי ישועי, מונה לרקטור המכון התאולוגי ב-1929 ולאחר מכן היה ממנהיגי הישועים (Compagnie de Jésus) בבלגיה.
בשנת 1939 ביקר בזאיר, אז מושבה בלגית (קונגו הבלגית), אך להוציא ביקור זה התגורר, עד מינויו לתפקיד ראש המסדר הישועי, באזור אנטוורפן ובריסל.
בשנת 1942 מת ראש המסדר הישועי בבלגיה וינסן מונה לתפקיד במקומו, עד תום המלחמה.
בתקופת השואה סייע לחסיד אומות העולם בנדיק גרינפס (Benedyk Grynpas), שהפעיל רשת להצלת יהודים בבריסל, וזאת על ידי הנפקת תעודות ומסמכים מזויפים שהעידו על הטבלתם לכאורה של ילדים יהודים רבים לנצרות.
ינסן גייס לפעילות ההצלה כמרים רבים.
ב-1975 העניק יד ושם את אות חסידי אומות העולם לינסן.
בשנת 1946 מונה ינסן, בוועידה כנסייתית ברומא, לראש המסדר הישועי.
עקב בחירתו עבר להתגורר בסביבות רומא.
במדיניותו ובדבריו בתפקידו זה חתר ינסן ליצור זיהוי בין הישועים לבין העניים והנזקקים, ולהתנתק מבעלי הון, וזאת ברוח שליחותם הרוחנית והחינוכית המקורית של הישועים, כפי שתפס אותה ינסן.
ינסן חתר להרחיב את הפיקוח המרכזי שקיימו מוסדות ההנהגה הישועיים על מוסדות החינוך של המסדר הישועי ברחבי העולם, בעיקר בספרד ובאמריקה הלטינית.
ז'אן-אלן בומסונג-סומקונג הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת הבלם.
בומסונג נולד בדואלה שבקמרון, והתחיל את הקריירה שלו בלה הבר לאחר שלוש שנים עבר לאוסר.
בשנת זכה עם המועדון בגביע הצרפתי לאחר ניצחון בגמר 1-2 על פריז סן-ז'רמן.
למרות שליברפול ומונקו חשקו בשחקן, בסופו של דבר הוא הצטרף לגלאזגו ריינג'רס ל-5 שנים.
בומסונג הפך עד מהרה לשחקן הרכב חשוב במערך של קבוצתו.
בינואר ל-5 וחצי שנים חתם בניוקאסל יונייטד ששילמה עליו 8 מיליון פאונד.
ב-22 באוגוסט 2006 הצטרף ליובנטוס שהורדה לסרייה ב'.
האיטלקים שילמו עליו 3.3 מיליון פאונד עם אחוזים שיועברו לניוקאסל עבור מכירה עתידית.
בספטמבר בומסונג הבקיע את השער הראשון שלו במדי יובנטוס בניצחון 0-3 נגד קרוטונה.
בסיום העונה חזר עם יובה לסרייה א', אך בעונה שלאחר מכן לא זכה לדקות משחק בליגה.
ב-24 בינואר 2008, בומסונג חתם באולימפיק ליון ל-3 וחצי שנים.
המטרה העיקרית של החתימה עבור בומסונג הייתה לחזור לכושר לקראת יורו 2008. ב-8 בפברואר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בליון בניצחון 1-4 נגד סושו.
ב-4 באפריל 2009 הבקיע את שער הבכורה שלו בליון נגד לה מאן.
ב-30 ביולי 2010, בומסונג חתם בפנאתינאיקוס תמורת 750 אלף אירו ל-3 שנים.
לאחר פתיחת עונה גרועה עבור בומסונג, הוא הצליח לחזור לכושר והפך לבורג מרכזי בהגנה.
בקיץ האריך את חוזהו בשני נוספת.
בומסונג ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת צרפת ב-20 ביוני 2003 נגד .
ב-11 באוקטובר 2003 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-3 נגד .
הוא נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2004, מונדיאל 2006 ויורו 2008. בשנת פרש מהנבחרת לאחר שרשם 27 הופעות בנבחרת וכבש שער אחד.
ז'אן-בטיסט אניבאל אובר דה בייה (צרפתית: Jean-Baptiste Annibal Aubert du Bayet; 19 באוגוסט 1759 – 17 בדצמבר 1797) היה גנרל צרפתי ופוליטיקאי, שפעל בתקופת המהפכה הצרפתית.
אובר דה בייה נולד בבאטון רוז' – במושבה האמריקנית הצרפתית של לואיזיאנה בשנת 1759. השתתף במספר קרבות במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית.
עם תחילתה של המהפכה הצרפתית אובר דה בייה הגיע לצרפת, אבל בתחילה היה עוין את הרעיונות המהפכניים.
אבל כדי לקדם את עצמו כבר ב-1791 הוא הפך לחבר בבית המחוקקים, ולאחר מכן מ-8 ביולי 1792 עד 22 ביולי 1792 היה נשיא האספה הלאומית הצרפתית ("האספה המחוקקת").
מ-3 בנובמבר 1795 עד 8 בפברואר 1796, שימש כשר המלחמה של צרפת.
ב 1796 התמנה כשגריר לאימפריה העותמאנית כאשר המשימה שלו היא להחזיר את היחסים הדיפלומטיים בין צרפת והאימפריה העותמאנית לברית נגד רוסיה.
במסגרת זו נשלח עם ציוד ארטילריה, תותחנים ומהנדסים צרפתים כדי לעזור בפיתוח מאגרי הנשק העות'מאניים.
כמו כן קציני חי"ר ופרשים אמנו את היניצ'רים, באופן אירוני, חלק מהחיילים האלה, שהוכשר לשיטות מערביות, הועסקו בהצלחה נגד החיילים צרפתים של נפוליאון כמה שנים מאוחר יותר תחת סר סידני סמית במצור על עכו בשנת 1799.
אובר דה בייה נפטר ב-1797 בקונסטנטינופול.
אלמנתו חזרה לצרפת ונישאה לעוזרו הוותיק ז'אן-פרנסואה דה קאר.
ז'אן-באטיסט אוגוסט אטיין שארקו היה מדען, רופא וחוקר קטבים צרפתי.
ז'אן-באטיסט שארקו התמנה לעמוד בראש המשלחת הצרפתית לאנטארקטיקה, שיצאה בספינה "פראנסה" (Français) לחקור את החוף המערבי של ארץ גרהאם, בשנים 1904 עד 1907. המשלחת הגיעה אל האי אדלייד בשנת 1905 וצילמה את ארכיפלג פאלמר ואת ארץ לובה.
משלחת זו חקרה את ים בלינגסהאוזן ואת ים אמונדסן וגילתה את ארץ לובה, מפרץ מרגריט, שנקרא על שם אשתו של שארקו, והאי שארקו, שמפקד המשלחת קרא על שם אביו, ז'אן-מרטן שארקו.
בשנים הבאות חקר שארקו את רוקול, בשנת 1921, ואת מזרח גרנלנד וסבאלבארד משנת 1925 עד 1936. הוא נספה כשספינתו "Pourquoi-Pas" נטרפה בסערה סמוך לחוף איסלנד בשנת 1936. הפסל איינר יונסן יצר יד לזכרו ברייקיאוויק, איסלנד, בשנת 1936, ובשנת 1952 יצר ריקארור יונסן מצבה נוספת.
ז'אן-איב לה דריאן הוא פוליטיקאי צרפתי, בשנים 1974–2018 חבר המפלגה הסוציאליסטית.
הוא כיהן כשר החוץ של צרפת תחת הנשיא עמנואל מקרון החל ממאי 2017 עד מאי 2022, במסגרת ממשלותיהם של אדואר פיליפ וז'אן קסטקס.
לפני כן כיהן כשר ההגנה של צרפת משנת 2012 ועד 2017 תחת הנשיא פרנסואה הולנד.
מצעירותו הוא היה פעיל פוליטי בתחום אזור הולדתו, חבל ברטאן.
בשנת 2018 עזב לה דריאן רשמית את המפלגה הסוציאליסטית והקים לפי שעה תנועה משל עצמו בשם "הפרוגרסיבים הברטונים".
ז'אן-איב לה דריאן נולד ב-30 ביוני 1947 בלוריאן להורים ממעמד הפועלים.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת רן , שם היה פעיל באגודת הסטודנטים של צרפת.
בחודש מאי 1974 הצטרף למפלגה הסוציאליסטית הצרפתית (PS).
הוא שימש כסגן ראש עיריית לוריאן בשנת 1977 ולאחר מכן, בגיל 30, נבחר לחבר האספה הלאומית של צרפת המייצג את מחוז מורביאן שנמצא בברטאן.
הוא כיהן באספה עד שנת 1993 ולאחר מכן שוב בין השנים 1997 עד יוני 2007.
הוא כיהן כשר המחוזות מעבר לים בממשלתה של אדית קרסון בשנים 1991–1992.
הוא היה מועמדו של ראש ממשלת צרפת ז'אן-מארק ארו לתפקיד שר ההגנה.
הוא מונה לתפקיד זה ב-16 במאי 2012. כשר ההגנה, הוא הוביל את צבא צרפת לנסיגה מאפגניסטן במהלך מלחמת אפגניסטן.
כמו כן במהלך כהונתו יצא הצבא הצרפתי למבצע סרוואל במאלי, שנועד לשחרר את צפון מאלי ממורדים אסלאמיסטים.
לה דריאן אמר בריאיון לשבועון צרפתי כי "קיים סיכון אמיתי של לוחמת סייבר על תשתיות אזרחיות במדינה כגון מערכות החשמל והמים".
הוא אמר לרשת France 24 בעת ששהה במאלי כי "צרפת תשיב את הביטחון למאלי".
ז'אן, רוזן אנגולם , היה בן לשושלת ולואה, וסבו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת.
ז'אן נולד בצרפת ב-28 ביוני 1399, ללואי הראשון, דוכס אורליאן, בנו של שארל החמישי, מלך צרפת, ולולנטינה ויסקונטי, בתם של ג'אן גלאצו ויסקונטי, דוכס מילאנו ואיזבל, רוזנת ורטוס.
בשנת 1412 נלקח ז'אן כבן ערובה לאנגליה, ובשנת 1415 הצטרף אליו אחיו שארל הראשון, דוכס אורליאן לאחר המפלה בקרב אז'נקור.
במהלך שהותו בשבי התעניין ז'אן בספרות, והקים אוסף גדול של ספרים.
בשנת 1444 שוחרר ז'אן משביו, לאחר ששילם כופר נפש, שאתו השיג על ידי מכירת חלק מנחלותיו, אולם עדיין המשיך לאסוף ספרים.
בשנת 1451 לחם ז'אן תחת פיקודו של אחיו הבלתי חוקי ז'אן דה דינואה, ושחרר עמו את גיין מידי האנגלים.
ב-31 באוגוסט 1449 התחתן שארל עם מרגריט דה רואן, בתם של אלן דה רואן התשיעי ומרגריט מברטאן, שממנה היו לו 3 ילדים:
ז'אן מאנגולם (1462–1520), התחתנה עם שארל פרנסואה דה קטיווי, רוזן טילבורג
בנוסף היה לז'אן בן לא חוקי – ז'אן מוולואה-אנגולם, שקיבל לגיטימציה בשנת 1458.
ז'אן-אריק ורן הוא נהג מרוצים צרפתי המתחרה עבור קבוצת Techeetah באליפות הפורמולה אי והזוכה באליפות בעונתה הרביעית ובעונתה החמישית.
בשנת 2010 זכה באליפות פורמולה 3 הבריטית.
בין השנים 2012 - 2014 שימש כנהגה של קבוצת טורו רוסו בפורמולה 1. במשך השנתיים לאחר מכן שימש כנהג מבחן בקבוצת פרארי.
ורן החל לנהוג בקארטינג בגיל 4 במסלול המרוצים של אביו ליד פריז.
בגיל 10 החל להשתתף בתחרויות ארציות ושנה לאחר מכן זכה באליפות צרפת בקטגוריית המינימי.
בשנת 2005 סיים במקום השני באליפות אירופה בקטגוריית ICA (KF2).
שנה לאחר מכן סיים במקום השביעי באליפות העולם בקטגוריית KF1.
בשנת 2007 עבר להתחרות במרוצי מכוניות חד-מושביות והתחרה באליפות הפורמולה רנו הצרפתית.
הוא זכה באליפות בעונתו הראשונה לאחר שהגיע לפודיום עשרה מתוך שלוש עשרה המרוצים בעונה.
בעקבות ההישגים צורף לתוכנית הפיתוח של קבוצת רד בול ולתוכנית לפיתוח נהגים של התאחדות הספורט המוטורי הצרפתית (FFSA).
שנה לאחר מכן התחרה במקביל באליפות אירופה בפורמולה רנו 2.0 ובאליפות מערב אירופה בקטגוריה.
את האליפויות סיים במקום השישי והרביעי, בהתאמה.
בעונתו השנייה סיים את שתי האליפויות במקום השני.
שנת 2010 הייתה שנה מלאת פעילות.
הוא התחרה באליפות בריטניה בפורמולה 3, ניצח 12 מתוך 24 המרוצים הראשונים בעונה והבטיח את הזכייה באליפות כשנותרו עוד שישה מרוצים לסיום העונה.
במהלך העונה השתתף גם במרוץ המאסטרס של הפורמולה 3 שהתקיים בזנדוורט (מקום רביעי) ובגרנד פרי של מקאו (מקום שביעי).
בנוסף, לקח חלק בשני מרוצים באליפות ה-GP3.
ורן היה אמור לקחת חלק גם באליפות הפורמולה רנו 3.5, אך השתתפותו בוטלה שבוע לפני פתיחת העונה על מנת לאפשר לו להתרכז בתחרויות הפורמולה 3. ביולי צורף לשלושת האירועים האחרונים של העונה בקבוצת טק1 (Tech1) כמחליפו של ברנדון הארטלי ששוחרר מהקבוצה.
בששת המרוצים בהם לקח חלק סיים ארבע פעמים בפודיום, כולל ניצחון במרוץ שהתקיים בסילברסטון.
את העונה סיים במקום השמיני בדירוג הנהגים.
בשנת 2011 עבר לקבוצת קרלין (Carlin) והשתתף בעונה מלאה של האליפות.
אל המרוץ האחרון בעונה הגיע בפיגור של 2 נקודות מאחורי רוברט וויקנס, שהוביל את האליפות.
בהקפה הראשונה של המרוץ התנגשו השניים וויקנס נאלץ לפרוש.
ורן המשיך להתחרות, אך התנגשות בינו ובין פיירוז פאוזי, בהמשך המרוץ אילצה אותו לפרוש ולסיים את העונה במקום השני.
נסיעת הבכורה במכונית פורמולה 1 התקיימה ביולי 2010 במהלך פסטיבל גודווד בו נהג במכונית של קבוצת רד בול.
במהלך חודש נובמבר לקח חלק במבחנים לנהגים צעירים שהתקיימו במסלול יאס מרינה לאחר סיום העונה.
במבחנים נהג במכונית של קבוצת טורו רוסו.
הוא השתתף במספר מקצי אימון לקראת סוף עונת 2011 ובנובמבר לקח שוב חלק במבחנים לנהגים צעירים במסלול באבו דאבי.
בדצמבר הוחתם כנהגה של קבוצת טורו רוסו לצידו של דניאל ריקארדו.
במרוץ פתיחת העונה זינק מהמקום ה-11 וסיים באותו המקום.
בגרנד פרי מלזיה צבר את הנקודות הראשונות בקריירה, כשסיים במקום השמיני.
בגרנד פרי האירופאי התנגש בעוצמה ברכבו של הייקי קובלינן.
בעקבות התאונה נענש בהפחתת 10 מקומות בזינוק לגרנד פרי בריטניה ובקנס כספי של 25,000 אירו.
את העונה סיים במקום ה-17, מקום אחד לפני ריקארדו.
בעונתו השנייה צבר רק 13 נקודות, אך שיפר את מיקומו הכללי ודורג במקום ה-15. בסיום העונה עזב ריקארדו את הקבוצה לטובת קבוצת רד בול ואת המקום הנוסף תפס דניאיל קוויט.
בעיות מכניות מנעו ממנו לסיים חמישה מתוך שמונת המרוצים הראשונים בעונה.
בארבע ההקפות האחרונות של גרנד פרי סינגפור הצליח לעקוף את ניקו הולקנברג, קימי רייקונן וולטרי בוטאס וסיים במקום השישי, שווה להישגו הטוב בקריירה.
הוא צבר נקודות ביפן ובארצות הברית וסיים את העונה במקום ה-13.
במהלך חודש אוגוסט הודיעה קבוצת טורו רוסו על החתמתו של מקס ורסטאפן לצידו של קוויט.
ההחתמה השאירה את ורן ללא קבוצה לקראת עונת 2015. לאחר שסבסטיאן פטל הודיע על עזיבת רד בול הוחלט כי קוויט יהיה המחליף.
הדבר פתח אפשרות לורן לעונה נוספת בקבוצה, אך במהלך חודש נובמבר הודיע על עזיבה.
את המקום שהתפנה תפס קרלוס סאינס.
כשלושה שבועות לאחר מכן הוחתם כנהג מבחן בקבוצת פרארי, תפקיד אותו מילא עד פברואר 2017.
לאחר שעזב את קבוצת טורו רוסו הצטרף לעונת הבכורה של אליפות הפורמולה אי וחתם בקבוצת אנדרטי ספורט.
את הבכורה ערך בגרנד פרי אורוגוואי, המרוץ השלישי בעונה.
הוא זינק למרות מהפול פוזישן, לקח את ההובלה במהלך המרוץ אך בסיומו דורג במקום ה-14, לאחר שנאלץ לפרוש 2 הקפות לסיום המרוץ.
בגרנד פרי של לונג ביץ' סיים במקום השני והשיג את הפודיום הראשון בעונה.
במרוץ הראשון שתקיים בלונדון סיים במקום השלישי.
את עונת הבכורה סיים במקום השביעי.
לקראת עונת 2015/16 עבר לקבוצת די.אס וירג'ין לצידו של סאם בירד.
גם בעונה זאת הגיע פעמיים לפודיום, אך סיים רק במקום התשיעי לאחר שהתקשה לצבור נקודות במחצית הראשונה של העונה.
לקראת עונת 2016/17 עבר שוב קבוצה, הפעם לקבוצת Techeetah הסינית.
במהלך העונה סיים ארבע פעמים במקום השני.
בגרנד פרי השני של מונטריאול, מרוץ סיום העונה, זינק מהמקום השלישי.
במהלך המרוץ הצליח לעקוף את פליקס רוזנקוויסט ואת סאם בירד ולהשיג ניצחון אישי ראשון באליפות.
בעונה הרביעית השיג ארבעה ניצחונות.
הניצחון הראשון הושג ב סנטיאגו, צילה במרוץ הרביעי של העונה.
בעקבות הניצחון עלה לראש טבלת הנהגים.
בוא שמר על ההובלה לאורך שארית העונה והבטיח זכייה באליפות כשנותר עוד מרוץ אחד לסיום העונה.
בשמונת המרוצים הראשונים של העונה הבאה ניצחו שמונה נהגים שונים.
ורן ניצח את המרוץ בסין.
במרוץ במונקו, התשיעי בעונה, היה לראשון שניצח שני מרוצים ועלה לראשונה בעונה לראש הטבלה.
פודיום בברלין וניצחון בברן סייעו לו להגדיל את הפער, אך האליפות השנייה הובטחה רק בתום המרוץ האחרון של העונה
ז'אן, נסיך לוקסמבורג (בלוקסמבורגית: Jean vu Lëtzebuerg; נולד ב-15 במאי 1957), הוא בנו של ז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג.
ז'אן נולד ב-15 במאי 1957 בטירת בצדורף, לז'אן, נסיך הכתר של לוקסמבורג ולז'וזפין שארלוט, נסיכת בלגיה, בתם של לאופולד השלישי, מלך הבלגים ואסטריד, נסיכת שוודיה, והוא אחיה התאום של מרגריט, נסיכת לוקסמבורג.
ז'אן התחנך בלוקסמבורג, שווייץ וצרפת, ולאחר מכן למד באוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 1977 הוא החל את לימודיו באקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט, שם היה מצטיין הפלוגה, ובשנת 1979 הצטרף לצבא לוקסמבורג בדרגת קפטן.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת ז'נבה, הוא נסע לניו יורק והצטרף ל-WR Grace כיועץ פיננסי, ועבד בה בחטיבה הפיננסית לתכנון וניתוח של הקבוצה, ודיווח לנשיא ומנכ"ל החברהד אז פיטר גרייס.
בשנת 1985 הוא חזר לאירופה, ובשנת 1986 הוא קיבל תואר שני במנהל עסקים מINSEAD בפונטנבלו, צרפת.
ב-26 בספטמבר 1986 ויתר ז'אן על זכויותיו לרשת את הכתר, בשל רצונו להתחתן עם הלן סוזאנה וסטור, בתם של פרנסואה פיליפ וסטור וססיל ארנסטין ביסון.
ב-27 במאי 1987 התחתנו השניים בפריז, ונולדו להם 4 ילדים, הנושאים בתואר "נסיכי נסאו".
בשנת 2004 התגרשו ז'אן והלן, וב-18 במרץ 2009 התחתן ז'אן בשנית עם דיאן דה גר, אך אין לו ילדים ממנה.
ז'אן עובד כיום בתעשיית המים, הוא יועץ לקבוצת GDF-Suez, סמנכ"ל בכיר של קרן סואץ וחבר במועצת המנהלים של Degrémont, חברה בת של סואץ אינפרונמנט.
ז'אן היה נשיא של שאמבר דה קומרס בלגו-לוקסמבורגואס ופראנס.
בשנת 2006 הוא רכש את חברת הבת של דרום אפריקן מים של סואץ אנווירונמנט, WSSA (מים ותברואה דרום אפריקה) והקים את Mea Aqua, במטרה לפתח פתרונות מים ואנרגיה במזרח התיכון ובאפריקה.
החברה יחד עם חברות הבת שלה מעסיקות כיום מעל 2,500 עובדים.
בנוסף, ז'אן הוא חבר מועצת המנהלים של ה-MIP, בית ספר למנהל עסקים בפריז, וחבר הנהלה במספר מוסדות פיננסיים: בנק דאגרוף לוקסמבורג, בנק EFG ו-EFG International, Ecofin (קרנות גידור במגזר השירותים).
ב-27 במאי 1987 התחתן ז'אן עם הלן סוזאנה וסטור, בתם של פרנסואה פיליפ וסטור וססיל ארנסטין ביסון, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
מארי גבריאל, נסיכת נסאו (נולדה ב-1986), התחתנה עם אנטוניוס ווילמס
קונסטנטין, נסיך נסאו (נולד ב-1988)
ונצסלאס, נסיך נסאו (נולד ב-1990)
קרל יוהאן, נסיך נסאו (נולד ב-1992)
ז'אן, רוזן פריז (שמו המלא: ז'אן-קרל פייר מארי ד'אורליאן; בצרפתית: Jean Carl Pierre Marie d'Orléans; נולד ב-19 במאי 1965), הוא ראש בית אורליאן מאז 21 בינואר 2019. הדוכס הוא בנו השני של אנרי, רוזן פריז (1933–2019), ראש הבית הקודם, וירש את תוארו של אביו "רוזן פריז".
כצאצא של לואי פיליפ, מלך הצרפתים הוא גם הטוען לכתר צרפת לפי האורליאניסטים תחת השם ז'אן הרביעי.
ז'אן נולד בפריז לאנרי, רוזן פריז ולמריה תרזה, דוכסית וירטמברג, בתם של פיליפ אלברכט, דוכס וירטמברג ורוזה, ארכידוכסית אוסטריה.
בשנת 1984 התגרשו הוריו, ובאוקטובר אותה שנה התחתן אביו בשנית עם מיכאלה אנה מריה קוסיניו אי קויניו דה ליאון, מרקיזת דה סן קרלוס, ובתם של לואיס קוסיניו אי סבירה ואנטוניה מריה קויניונס דה ליאון אי באנואלוס.
ז'אן החל את לימודיו באוניברסיטת סורבון, שם קיבל תואר שני בפילוסופיה בשנת 1989, ובשנת 1992 הוא השלים תואר שני בפקולטה למשפטים, כלכלה וניהול, והתמחה ביחסים בינלאומיים.
הוא סיים את לימודיו עם תואר שני במנהל עסקים (MBA) באוניברסיטת אזוסה פסיפיק (APU) בקליפורניה בשנת 1994. לאחר מכן התגייס לצבא הצרפתי, ולאחר תקופה קצרה מונה למפקד מחלקת טנקים באראס.
בשנת 1999 מת סבו אנרי, רוזן פריז, ואביו ירש את תאריו והוסיף לעצמו את התואר "דוכס צרפת".
ב-31 בדצמבר 2000 התארס ז'אן עם טטיאנה, נסיכת אולדנבורג, אולם ב-11 ביוני 2001 נפרדו השניים, בשל חששות אביו מיורש פרוטסטנטי.
ביוני 2003 הקים ז'אן את ארגון גנס דה פראנס שמטרתו לתרום לשיפור היחסים בין אנשים, לטובת צרפת והשפעתה בחו"ל.
הוא מחלק את זמנו בין פעילותו המקצועית לפעולתו הציבורית.
לשם כך, הוא מבצע נסיעות רבות בצרפת ובחו"ל, ובין השאר ביקר בשנת 2007 בפולין.
בשנת 2008 הוא ביקר בקוויבק, לרגל יום השנה ה-400 להקמתה, כצאצא למלכי צרפת.
ב-29 בנובמבר 2008 התחתן ז'אן עם פילומנה דה טורנוס אי שטיינהרט, בתם של אלפונסו דה טורנוס אי זוביריה ואדלה פון שטיינהרט, ממנה נולדו לו 5 ילדים.
בשנת 2010 הוא נבחר למנהל ועדת יערנות, ובשנת 2011 מונה למנהל טירת או.
בשנת 2012 נבחר ז'אן למנכ"ל אגודת הידידים של מוזיאון לואי-פיליפ באו.
כמו כן, ז'אן משמש כנשיא הצלב האדום הצרפתי, כפי שעשה זאת סבו לפניו.
במאי 2016 מונה למפקד רגימנט השאסרים ה-4, אשר הוקם על ידי לואי, רוזן קלרמון, והועלה לדרגת קולונל בצבא המילואים הצרפתי.
ב-31 בדצמבר 2017 מת אחיו פרנסואה, רוזן קלרמון, ובעקבות כך הפך ז'אן לראשון בסדר הירושה של בית אורליאן.
בינואר 2019 נפטר אביו אנרי.
ז'אן אמור היה לרשת את תאריו ולהפוך לראש בית אורליאן ולטוען לכתר הצרפתי מטעם האורליאניסטים.
כאקט של כבוד, ז'אן ביקש לעכב את מינויו במשך מספר חודשים.
למרות זאת כבר בפברואר 2019, חתם על הצהרה לעיתונות תחת התואר החדש.
כמו אביו לפניו, יצא הרוזן כנגד נישואים חד מיניים, שלדבריו "יהרסו את המשפחה" וישאירו ילדים שנולדו בהפריה מלאכותית חסרי עבר וחסרי שורשים.
בספטמבר 1987 העניק לו סבו אנרי, רוזן פריז את התואר "דוכס ונדום".
לאחר מות סבו, הפך אביו אנרי לטוען לכתר הצרפתי, ולכן הפך ז'אן לטוען לתואר דופן צרפת.
החל מפברואר 2019, לאחר מות אביו, ז'אן נושא בתואר "רוזן פריז", וטוען גם לכתר צרפת תחת השם המלכותי "ז'אן הרביעי".
ב-29 בנובמבר 2008 התחתן ז'אן עם פילומנה דה טורנוס אי שטיינהרט (ילידת 1977), בתם של אלפונסו דה טורנוס אי זוביריה ואדלה פון שטיינהרט, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
גאסטון, נסיך אורליאן, דופן צרפת (נולד ב-2009)
אנטואנט, נסיכת אורליאן (נולדה ב-2012)
לואיז מרגריט, נסיכת אורליאן (נולדה ב-2014)
ז'וזף, נסיך אורליאן (נולד ב-2016)
ג'סינטה, נסיכת אורליאן (נולדה ב-2018)
אלפונס, נסיך אורליאן (נולד ב-2023)
ז'אן-בטיסט גרז היה צייר ורשם צרפתי.
הוא החיה את סוגת ציור הז'אנר המתאר את חיי היום יום, המוסרי או הסנטימנסטלי אחרי העדנה שידעה סוגת הציור ההיסטורי בימי שלטונו של לואי הארבעה עשר.
הוא הושפע מהרוקוקו ומהריאליזם של האמנים ההולנדים ופלמים.
הוא נשאר בתודעת הציבור, שהעריץ אותו בעיקר בזכות הסצנות הרגשניות מחיי האיכרים, שהעבירו מסרים מוסריים, והצטיין באמנות הדיוקן.
נולד כז'אן גרז ביישוב טורני, עיירת שוק בחבל בורגונדיה, בנם של ז'אן-לואי גרז, רעפן וקבלן, ושל קלודין לבית רוק.
מילדותו נמשך לציור בניגוד לרצון אביו שהועיד אותו לקריירה של אדריכל.
בסופו של דבר השתכנע האב לאפשר לבנו להתלמד אצל הצייר שארל גרנדון בליון.
המורה, אמן ידוע בפני עצמו ולימים חמיו של המלחין גרטרי, המליץ לאב להמשיך לטפח את כישוריו ולהרשות לו לנסוע לפריז בשנת 1750. גרז נרשם באקדמיה המלכותית לציור ולפיסול, זכה להערכתו של לואי דה סילבסטר והיה תלמידו של שארל-ז'וזף נאטואר, הוא לא הלך בתלם ולא קיבל את תכתיבי מוריו.
פקד את עולם האנציקלופדיסטים והבוהמה, והושפע מגישתם של אנשים כמו דידרו, לה שוסה וסדן.
בשנת 1755 ציורו "אב מסביר את כתבי הקודש לילדיו" הפתיע את חוגי האמנים, שכמה מהם העלו ספקות שגרז היה בשל מספיק כדי שיוכל ליצור אותו.
בסופו של דבר השתכנעו מכישרונו.
יצירה זו וכן "העיוור המרומה" (L'aveugle trompé) משכו את תשומת לבו של האספן לה ליב דה ז'ילי, שהשיג את הצגתם בסלון האמנים באותה שנה.
לפי המלצתו של פיגאל התקבל גרז כחבר שלא מן המניין באקדמיה המלכותית הצרפתית לציור ולפיסול.
בשנים 1755–1757 נסע לאיטליה, כמלווה של האב גוגנו, ושהה בעיקר ברומא ובפירנצה.
התקבל הרושם שמסע זה לא הותיר עקבות ביצירתו.
זמן קצר אחרי הגעתו לאיטליה צייר את "הביצים השבורות".
ב-3 בפברואר 1759 נשא גרז לאישה את אן-גבריאל בבוטי, בת של פרנסואה בבוטי, בעל חנות ספרים מקה ד'אוגוסטן בפריז, והוא ראה בה אידיאל של יופי נשי.
נישואים אלה לא הביאו לו נחת מכיוון שאשתו בגדה בו באופן שערורייתי ובפרידה נישלה אותו מנכסים רבים.
גרז הנציח אותה בשנת 1761 בציור המחמיא "הפילוסופית הנרדמת" שבה היא מוצגת רדומה ומוקפת ספרים.
באותה שנה הקסים את הקהל ואת המבקרים עם יצירתו "אירוסין בכפר" – L'Accordée de village שהוצגה בסלון של הלובר.
ב-1762 ילדה אשתו את בתם הראשונה, אנה-ז'נבייב, לימים ציירת כמו אביה.
בשנת 1769 נחל גרז אכזבה רבה מכך שבחירתו כחבר מן המניין באקדמיה המלכותית לציור ולפיסול נעשתה בקטגוריה הנחותה יותר של "ציירי הז'אנר" ולא באגף ה"ציירים היסטוריים" כפי שקיווה.
לא עזרה לו בכך יצירת התמונה "סוור וקרקלה" שנדחתה כן על ידי הקהל וכן על ידי המבקרים של סלון האמנים באותה שנה.
דידרו עצמו מתח עליו בקורת ורמז כי יד אשתו הייתה בניסיון השאפתני הזה.
כתוצאה מכל אלה גרז לא השתתף יותר בסלונים לציור עד שנת 1800, על אף כל ההפצרות.
ב-4 באוגוסט 1793 התגרש מאשתו לפי רצונו.
אחרי שהשקיע את הונו בקצבה מלכותית קבועה של עיריית פריז (אוטל דה ויל), הוא נותר חסר כל לאחר המהפכה הצרפתית.
בשנת 1805 נפטר גרז בגיל 80 בפריז בביתו ברחוב פוסה סן דני (rue des Fossés Saint Denis) המקביל לשדרת בון-נובל (boulevard de Bonne-Nouvelle).
גרז היה בונה חופשי, חבר בלשכת "תשע אחיות".
לאורך חייו ביסס גרז את הקריירה האמנותית שלו על החדרת סוגיות מוסר כפי שהמליץ לו מעריצו, הפילוסוף דני דידרו – "להחזיר את המוסר לאמנות".
גישה זו שהביאה לו בתוך חמש שנים פופולריות רבה בקרב הקהל הרחב, עוררה בקורת רבה בקרב ההיסטוריונים של האמנות.
לוק בנואה, למשל, הגדיר אותו "צייר טוב", בעל טכניקה של "וירטואוז" אך "בעל רוח צרה", ש"הלך לאיבוד בשבילי המוסר", "קרבן לשאיפתו לפרסום, להשפעות מהקומדיות הסוחטות דמעות, ורומני המוסר" של תקופתו.
לדברי בנואה, שאל גרז את סיסמאותיו במפגשים של יום שני בסלון של מאדאם ז'פרן שאותו נהג לפקוד.
לדידו של בנואה ציורי גרז הם "פסטורליה מזויפת" ממוקמת ב"תפוארות מבוימות", ושגיבוריה הם עניים בשירות העשירים ואיכרים לשימוש האצולה הגדולה.
החושניות המודחקת שבציוריו, למשל בפניהן הילדותיות של הנערות החסודות, כבשה את הערצתם של רבים.
מבקרים רבים שיבחו לעומת זאת את אמנות הדיוקן של גרז, כפי שבאה לידי ביטוי בדיוקנאות של סופי ארנו ושל ידידו, החרט ז'ורז' ויל.
דידרו הקדיש לגרז מאמרי רוויו נלהבים בעיתון "התכתבות הספרותית ".
הוא ראה בו מתבונן חד עין בטבע האנושי, בעל רגישות ואמפתיה עמוקות.
עם תלמידיו נמנו: מארי רנה ז'נבייב ברוסאר דה בולייה, ז'אן-פיליברט לדו, קונסטאנס מאייר, ובתו אנה-ז'נבייב גרז, ז'אן פרידום, פייר אלכסדר ויל ושארל-אנרי דפוסה (Desfossez).
בתו, אנה ז'נבייב גרז, הייתה גם כן ציירת ותלמידתו.
1769 – חבר האקדמיה המלכותית לציור ולפיסול בפריז – בקטגוריה "צייר ז'אנר".
1864 – רחוב ברובע השישה-עשר של פריז נקרא על שמו.
הרחוב שבו שוכן בית הוריו (הבית מס.5) בעיירה טורני נקרא גם כן על שמו – Rue Greuze
1868 – פסל לכבודו, יצירת הפסל בנואה דוז'לה, הוצב בכיכר העירייה בעיר הולדתו, טורני.
1976–1977 – תערוכה חשובה ראשונה עם יצירות גרז אורגנה ב"אתנאום וודסוורת'" בהרטפורד על ידי הל נ.
היא הוצגה המשך במוזיאון לגיון הכבוד בסן פרנסיסקו ובמוזיאון לאמנות של דיז'ון בצרפת.
2002 תערוכה ראשונה של רישומיו של גרז אורגנה בגלריית "אוסף קריק" בניו יורק, גם כן על ידי מנהול שערך את הקטלוג שלה – "גרז אמן הרישום"
בערך 1750 – Jeune fille à la poupée – "נערה עם בובה" – שמן על בד – במוזיאון ארמיטאז' בסנט פטרבורג
1750 – Jeune Homme au chapeau – "צעיר עם כובע" (הרוזן סטרוגנוב בילדותו) – שמן על בד – בארמיטאז', סנט פטרבורג
1755 – Père de famille expliquant la Bible à ses enfants או La Lecture de la Bible – "אב מסביר את כתבי הקודש לילדיו" או "אב מקריא את כתבי הקודש ילדיו" – שמן על בד – ציור מסדרת הציורים המוסרניים, מוזיאון הלובר
1761 – L'Accordée de village – "אירוסין בכפר" – הוצג בסלון של 1761 בפריז – במוזיאון לובר
1763 – La Piété filiale או Le Paralytique secouru par ses enfants – "כיבוד האב" או "ילדים סועדים את אביהם המשותק" – נרכש על ידי יקטרינה הגדולה, נמצא בארמיטאז'
1765 – Le Fils ingrat ו-Le Fils puni – "הבן הכפוי טובה" ו"הבן הנענש" – קודם רישומים (1765) – בהיכל האמנויות של ליל, ב־1778 כציורים – בלובר
1769 – La Mère bien aimée – "אמא היקרה" – הוצג בסלון של 1769 – באוסף פרטי במדריד
1755 – L'Enfant endormi sur son livre – "הילד שנרדם מעל הספר" – שמן על בד – מוזיאון פאבר, מונפלייה
1756 – Les Œufs cassés – "הביצים השבורות" – מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק
1757 – Portrait de l'abbé Louis Gougenot – "דיוקנו של האב לואי גוז'נו" – במוזיאון לאמנות בדיז'ון
1757 – Le Geste napolitain – "המחווה הנפוליטנית" – מוזיאון לאמנות וורסטר
1757 – Le Guitariste או Un oiseleur qui, au retour de la chasse, accorde sa guitare – "נגן הגיטרה" או "צייד ציפורים בשובו מהציד, מכוונן את הגיטרה שמן על בד" – מוזיאון האמנות של נאנט
1765 – Portrait du graveur Georges Wille – "דיוקנן של החרט ז'ורז' ויל" – הוצג בסלון של 1765 – עורר את התלהבותו של דני דידרו, במוזיאון ז'אקמאר-אנדרה בפריז
1765 – Jeune fille – "נערה" – שמן על בד – במוזיאון קונדה בשאנטיאי
בערך 1769 – Le Tendre désir – "התשוקה העדינה" – שמן על בד – במוזיאון קונדה בשאנטיאי
1769 – L'Empereur Sévère reprochant à Caracalla, son fils, d'avoir voulu l'assassiner – "הקיסר סוורוס (ספטימיוס סוורוס) נוזף בקרקלה, בנו, על שקם לרצוח אותו" – שמן על בד – מוזיאון הלובר.
הציור נתקל בבקורת שלילית והאמן ננזף על כך שרצה להיחשב ל"צייר ציורים היסטוריים" שנחשב מעל "ציירי הז'אנר" שכמוהו.
1770–1780 – Jeune fille au panier – "נערה עם סל" – שמן על בד – מוזיאון פאבר, מונפלייה,
בערך 1772–1775 – La Dame de charité "הנדבנית" – שמן על בד – המוזיאון לאמנות של ליון
1774 – Le Gâteau des rois – "עוגת המלכים" – מוזיאון פאבר, מונפלייה
1770 – Portrait d'une petite fille regardant par-dessus son épaule – "דיוקן של נערה המביטה מעבר לכתפה" – שמן על בד – נמכרה במכרז בניו יורק ב-2014
אחרי 1775 – Jeune garçon – "נער" – שמן על בד – מוזיאון קונדה בשאנטיאי
1777–1778 – Le Prince Alexandre Stroganoff או Portrait de Paul Stroganoff – "הנסיך אלכסנדר סטרוגנוב" או "דיוקנו של פאבל סטרוגנוב" – שמן על בד – במוזיאון לאמנות של בזנסון
1778 – Le Fils ingrat – "הבן הכפוי טובה" – שמן על בד – במוזיאון לאמנות של בזנסון
1778 – Le Fils puni – "הבן הנענש" – מוזיאון הלובר
1778 – Portrait du comte Stroganov enfant – "דיוקן הרוזן סטרוגנוב בילדותו" – שמן על בד, מוזיאון ארמיטאז'
בערך 1780 – La Prière du matin – "תפילת הבוקר" – שמן על לוח עץ – מוזיאון פאבר, מונפלייה
בערך 1780 – Jeune fille – "נערה" – שמן על עץ – המוזיאון פאבר, מונפלייה
בערך 1780 – La Comtesse Chouvalova – "הרוזנת שובאלובה" – שמן על בד – מוזיאון ארמיטאז'
בערך 1780 – Jeune fille aux mains jointes – "נערה עם ידיים שלובות" – שמן על בד – מוזיאון פאבר, מונפלייה
1780–1800 – Le Petit mathématicien – "המתמטיקאי הקטן" – שמן על בד – מוזיאון פאבר, מונפלייה
La prière de la jeune fille – "תפילת הנערה" – שמן על עץ – מוזיאון ברון-מרטן, גרה, סון עילית
המהפכה הצרפתית ב-1789 הביאה את אופנת החזרה לקלאסיקה הקדומה ואיתה את הזלזול ב"ציור הסנטימנטלי" של גרז.
עם זאת סגנון זה נשמר במאה ה-19.
1785–1790 – Psyché couronnant l'amour – "פסיכה מכתירה את אמור" – שמן על בד – היכל האמנויות של ליל
1790 – Psyché couronnant l'amour – "פסיכה מכתירה את אמור" – מוזיאון הלובר
1791 – La Blanchisseuse – "הכובסת" – מרכז גטי, לוס אנג'לס
בערך 1800 – La Surprise – "ההפתעה" – שמן על בד – במוזיאון קונדה, שאנטיאי
בערך 1805 – Portrait de Michel-Nicolas Hussard – "דיוקן של מישל-ניקולא איסאר" – מוזיאון האמנות של נאנט
ז'אן-איפוליט מישון (Jean Hippolyte Michon ;1881–1806) היה מייסד הגרפולוגיה המודרנית, טבע את המונח "גרפולוגיה" ופיתח שיטה ראשונית לניתוח כתב היד, ספריו היו בעלי השפעה רבה בפיתוח המתודה הגרפולוגית.
נולד במחוז שראנט שבמערב צרפת.
למד בסמינר לכמרים באנגולם, ב-1830 מונה לכומר.
ב-1831 פתח מישון מוסד חינוכי תיכוני וניהל אותו במשך 10 שנים, במוסד הוא הכיר את האב פלנדרין ושמע ממנו על האפשרות להכרת אופיו של האדם על פי כתב ידו.
בשנים 1844–1849 יצאה לאור עבודתו על המונומנטים של שראנט, החיבור מתאר את ההיסטוריה הפוליטית, הדתית והחברתית של האזור ומתעד את המונומנטים ההיסטוריים שלו, עבודה זו זיכתה את מישון בהכרה כהיסטוריון וארכאולוג, והדבר הביא לצירופו בשנת 1850 למשלחת מדעית ארכאולוגית למזרח ולארץ ישראל.
למרות היותו כומר קתולי מישון תמך בליברליזם ובמודרנה ובמשך חייו פרסם חיבורים רבים שבהם קרא להפרדה בין דת למדינה ולשינוי יחסה של הכנסייה כלפי המדע, הליברליזם והדמוקרטיה.
ב - 1860 יצא חיבורו "על התחדשות הכנסייה", בספר הופיעו רעיונות ליברליים רבים והופיעה שם אהדה רבה לתרבות החילונית המודרנית, הכנסייה הקתולית יצאה כנגד החיבור והוא הוכנס לאינדקס הספרים האסורים על ידי הכנסייה, ומישון נאלץ לעצור את הפצת הספר.
בדצמבר 1868 פגש מישון את בפריז אדולף דבארול, דבארול שהיה כירולוג נודע ניסה זמן רב לשלב באבחוניו הכירולוגיים אבחונים של כתבי יד, והוא הופתע לגלות שיש למישון שיטת אבחון מגובשת.
דבארול שכנע את מישון לפרסם את שיטתו, והבטיח לממן את כתיבת הספר.
במשך כתיבת הספר נתגלעו ויכוחים רבים בין מישון לדבארול, דבארול רצה להשתתף בכתיבת הספר, ולבסוף הוסכם ביניהם שדבארול יכתוב את ההקדמה בנוסף דבארול התעקש לשלב בהקדמתו בין גרפולוגיה לכירולוגיה, למרות שמישון בעצמו התנגד לכירולוגיה.
באפריל 1872 יצא הספר לאור.
מישון עזב את שותפותו עם דבארול ופנה להפיץ את שיטתו, בנובמבר 1871 יצא לאור הגיליון הראשון של כתב העת הגרפולוגי שלו "הגרפולוגיה", ב-24 בנובמבר 1871 קיים מישון כינוס פומבי ראשון בפריז בו הציג את תגליתו בפני הציבור.
בשנים הבאות עבר בכל עריה הגדולות של אירופה ונתן הרצאות על שיטתו.
הוא נהג להדגים בפני הקהל עקרונות אחדים של שיטתו, ובסוף הרצאתו ניתח כתבי יד אנונימיים שנכתבו על ידי המשתתפים.
בשנים הבאות הופיעו ספרים המציגים את שיטתו של מישון במלואה.
ב-1872 הופיע הספר "תעלומות הגרפולוגיה" ב־1875 יצא הספר "שיטת הגרפולוגיה", המציג את מערכת הסימנים המישונית, וב-1878 פורסם הספר, "המתודה הישומית של הגרפולוגיה".
ב-1879 יצא הספר "ההיסטוריה של נפוליאון הראשון לפי כתב ידו", שבו מציג מישון ניתוח אורך של כתבי היד של נפוליון, החל מתחילת שרותו הצבאי ועד גלותו באי סנט הלנה.
ב-8 במאי 1881 מת מישון מסיבוך של דלקת ריאות.
ז'אן-בטיסט ביו היה ז'נרל דה דיוויזיה בצבא צרפת, אשר שימש גם כשר המלחמה של צרפת, אולם התפרסם בעיקר בשל חלקו בפרשת דרייפוס.
ביו נולד בשאומייל ב-15 באוגוסט 1828, וב-1847 נרשם ללימודים ב.
ב-1849 הוא סיים את לימודיו והוצב בצבא צרפת בדרגת לוטננט משנה.
הוא נודע בדעותיו הרפובליקניות, ולפיכך התנגד להפיכה של נפוליאון השלישי שביטל את הרפובליקה הצרפתית השנייה והקים את הקיסרות השנייה.
עם זאת, הוא המשיך לשרת בנאמנות בצבא הקיסרי.
ב-1852 הוא הועלה לדרגת לוטננט, וב-1854 לדרגת קפטן.
ב-1859 הוא קיבל את עיטור אביר לגיון הכבוד.
ב-1863 הוא מונה למושל הצבאי של מדינת צ'יוואווה ובהמשך של מדינת קרטרו.
ב-1867 הוא הועלה לדרגת קצין בלגיון הכבוד.
מקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו הציע לו להיות שר המלחמה שלו, אולם הוא סרב.
ב-1867 הוא חזר לצרפת, והתחתן.
ב-1869 הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל ומונה למושל מחוז קונסטנטין באלג'יריה.
ב-1870 הוא חזר לצרפת כדי להשתתף במלחמת צרפת–פרוסיה.
הוא מונה בתחילה לראש מטה הדיוויזיה ה-3. הוא השתתף בקרב זארבריקן וקרב פורבאך ולחם בהצטיינות.
הוא הצליח להימלט לאחר המצור על מץ והעמיד את עצמו לשירות הרפובליקה הצרפתית השלישית.
הוא הועלה לדרגת קולונל, ולאחר מכן הוענקה לו דרגה זמנית של ז'נרל דה דיוויזיה.
הוא מונה למפקד הקורפוס ה-18 והובס יחד עמו בידי הפרוסים בקרב ביאונה-לה-רולנדה ב-28 בנובמבר 1870. למרות זאת בעקבות הקרב הוא קיבל דרגת קבע של ז'נרל דה בריגדה.
הוא השתתף בקרב וילרסקסל בינואר 1871.
ב-1871 הצטרף ביו לפוליטיקה והפך לסנאטור מטעם מחוז קורזה.
הוא השתייך למפלגה הרפובליקנית אשר השתייכה למחנה השמאל-מרכז.
במקביל, הוא המשיך לטפח את הקריירה הצבאית שלו, וב-1878 הועלה לדרגת ז'נרל דה דיוויזיה, ושנה לאחר מכן מונה למפקד הדיוויזיה ה-1 וזמן קצר לאחר מכן הועבר לפקד על הקורפוס ה-15. בין 1880–1881 הוצב הקורפוס שלו בתוניסיה.
בין 1884–1888 הוא שימש כמפקד הקורפוס ה-1. ב-1896 הוא נקרא לשמש כשר המלחמה בממשלתו של ז'יל מלין.
במסגרת תפקידו זה, הוא טיפל גם בפרשת דרייפוס.
ז'ורז' פיקאר הגיע אליו עם מסמכים המוכיחים שאלפרד דרייפוס, קצין יהודי שנאשם בריגול כמעט שנתיים לפני כן, למעש חף מפשע וכי האשם האמיתי הוא למעשה פרדיננד אסטרהאזי.
ביו בעצה אחת עם הרמטכ"ל בואדפר ועם סגן הרמטכ"ל גונז הורה לפיקאר להסתיר את ממצאיו כדי שיוקרתו של הצבא לא תיפגע.
פיקאר סרב, ולפיכך הוצב בתפקיד נידח בתוניסיה.
במאמרו הנודע "אני מאשים...!" האשים הסופר אמיל זולא את ביו: "בכך שבידיו הייתה ראייה מוצקה לחפותו של דרייפוס, והוא העלים אותה.
הוא אשם בפשע זה נגד האנושות והצדק".
ביולי 1898 הודח ביו מתפקיד שר המלחמה בידי ראש הממשלה החדש אנרי בריסון שמינה במקומו את גודפרואה קווניאק.
הוא פרש מהצבא ונפטר בפריז ב-31 במאי 1907 בגיל 78.
ז'אן-אנטואן דה באיף היה משורר צרפתי, מתרגם, נגן לאוטה ומלחין.
היה חבר של פייר דה רונסאר והשתייך כמוהו לחבורת הפליאד.
באיף נודע, בין השאר במאמציו להנהיג בצרפת חריזה בעלת משקל אופייני לשירה היוונית והלטינית העתיקה.
הוא כתב בצרפתית בת זמנו וכן בלטינית.
יצירתו השירית נחשבת לחשובה מאוד, אם כי לא השיגה הצלחה דומה לזו של ידידו רונסאר.
ידועים הם הקבצים : "Les Amours" (האהבים) (1552 ו-1558), Les Météores (המטאורים) שקיבל השראה מה"גאורגיקה" של ורגיליוס; Le Passe-Temps (מזמורי פנאי) (1573), Les Mimes, enseignements et proverbes ( המימוסים, עצות ופתגמים), 1581), יצירה שבלטה במקוריותה.
בסך הכל כתב באיף 9 ספרי פואמות, 7 ספרי שירי אהבה - "אהבים", 5 ספרי "שעשועים", 5 ספרי "מזמורי פנאי" - שפורסמו באסופת "היצירות השיריות של באיף" (פריז 1572).
באיף שאף לניסויים ספרותיים, ונמנה יחד עם חבריו ב"פליאד" עם חלוצי התיאטרון ה"פרוטוקלאסי".
איתם הוא השתתף בעיקר ב"תהלוכת התיש" (La Pompe du bouc).
תרם לתחום התיאטרון גם באמצעות תרגומים מהמחזאות העתיקה: "הסריס" מאת טרנטיוס, "החייל הרברבן" מאת פלאוטוס (1573) (בתוך "יצירות בחרוזים" Euvres en rime"), כמו כן תרגם את "אנטיגונה" מאת סופוקלס.
באיף הקים אקדמיה צרפתית למוזיקה ולשירה שקדמה לזו של הקרדינל רישלייה.
ז'ואשן די בלה כינה את באיף "docte, docteur, doctime Baïf" (המלומד, המורה, הבקיא ביותר") כסימן הערכה לכישוריו הרבים.
באיף נולד ב-1532 בוונציה מתוך קשר ללא נישואים של לזר דה באיף, דיפלומט, איש-דת ומלומד הומניסט, ככל הנראה, עם אישה ונציאנית.
באותה עת כיהן האב כשגריר של צרפת ברפובליקה הוונציאנית.
את שנות צעירותו תיאר באיף באיגרת אל המלך שארל התשיעי אותה כתב כפתח-דבר לקובץ שיריו שפורסם בשנת 1573.
הוא למד לטינית אצל שארל אטיין ויוונית אצל אנגלוס ורגיקיוס, מלומד ביזנטי מכרתים שיצר פונטים יווניים עבור דפוס המלך פרנסואה הראשון.
כמו כן היה באיף תלמידו של ז'אן טוסן ובגיל 11 היה לתלמידו של ז'אן דורא (Dorat), מורה ידוע ליוונית ולטינית במכללת קוקרה (Coqueret) בפריז.
כתלמיד של דורא התיידד באיף עם תלמיד אחר ומבוגר יותר ממנו, המשורר פייר דה רונסאר, שעודד את אהבתו לשירה והכיר לו את סודות אמנות החריזה הצרפתית.
באיף, בתורו, עזר לרונסאר בלימוד השפה היוונית.
אחרי מות אביו בשנת 1547 המשיך באיף ללמוד במכללת קוקרה שבראשות דורא.
לא פעם נדד ברחבי צרפת ואיטליה (פואטייה, מריניאק, טרנטו וכו').
שנות ה-1550 הפך באיף לאחד המשוררים הרשמיים של מלכי שושלת ולואה.
בימי מלחמת הדת השנייה (1568-1567) נכבשו אחוזותיו על ידי ההוגנוטים.
באיף התגורר בפריז ונהנה מהערכת המלך והחצר.
בשנת 1570 יחד עם נגן הלאוטה והמלחין ז'ואשן טיבו דה קורוויל, בברכת המלך שארל התשיעי ובתמיכתו הפיננסית, הקים באיף את אקדמיית השירה והמוזיקה (Académie de Poésie et de Musique) ששאפה לקידום הפרוזודיה הצרפתית ולמיזוג בין מוזיקה לשירה.
המלך שארל התשיעי פרש עליה את חסותו ואישר את התקנון שלה על אף מחאות נמרצות של ראשי האוניברסיטה של פריז האדוקה.
.חברי האקדמיה, ואף המלכים, קודם שארל התשיעי, ואחריו אנרי השלישי נהגו להתארח בערבי קונצרטים ושירה בביתו של באיף בשכונת סן מרסל ולפעמים, כפי שהעיד אגריפה ד'אובינייה התכנסו אפילו בלשכת המלך.
הצטרפו לאקדמיה בכירי המשוררים - רונסאר, די בלה, ז'אמן, דה טייאר, דפורט (Desportes), גי דה פיבראק ואחרים ומלחינים כמו קלוד לה ז'ן שהפך בשלהי המאה ה-16 למוזיקאי המשפיע ביותר בצרפת, ז'אק מודווי, שהמשיך לתמוך במסרי האקדמיה גם במה ה-17.
עם זאת, על אף התמיכה המתמדת מצד המלכים, האקדמיה הפסיקה לפעול בשנת 1584.
ז'אן-אנטואן דה באיף מת בספטמבר 1589 בפריז.
החריזה לפי משקלי השירה העתיקה
בשני קבצים שפרסם ב-1574 - Etrènes de poesie française וב-- Chansonnettes 1586 באיף ביקש להנהיג בשירה הצרפתית מטריקה חדשה, שתהיה אנלוגית לזו של היוצרים יוונים והרומיים העתיקים.
באיף ביקש לבסס את המשקל על מספר ההברות, ועל סידור התנועות הקצרות והארוכות.
המציא בנוסף כתיב פונטי מיוחד מבוסס על 10 תנועות ו-19 עיצורים שנועד לסמן עבור הקורא את מבטאה הנכון של כל הברה.