tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במכתבו שאל ד"ר בריידי את שפירא אם יהיה מעוניין לעבוד איתו בהכנת ספינגומיילין (הספינגוליפיד המצטבר ברקמותיהם של חולי נימן-פיק) מסומן.
הוא הציע ששפירא ישלח לו חומר הנוצר באחד משלבי הסינתזה המוקדמים של הספינגומיילין, כדי שהוא יחדיר לתוכו את הפחמן הרדיו-אקטיבי בשלבים האחרונים של הסינתזה במעבדתו.
שפירא ענה שהוא מעוניין מאוד בשיתוף הפעולה, והציע לנסות ולסמן תחילה גלוקוצרברוזיד, הספינגוליפיד הקשור במחלת גושה.
ד"ר בריידי לא הצליח להפיק את החומר המבוקש בניצולת טובה, והציע שיבוא למעבדתו של שפירא לחודש-חודשיים כדי לנסות לסנתז את הגלוקוצרברוזיד המסומן בהדרכתו.
שפירא ענה שאין במעבדה שלו ציוד הדרוש לעבודה בחומרים מסומנים, והציע שהוא יבוא למעבדתו של ד"ר בריידי ויסייע בהשלמת הסינתזה.
בראשית שנת 1964 הגיע שפירא לארצות הברית, ויחד עם ד"ר בריידי וד"ר ג'וליאן קאנפר סינתז גלוקוצרברוזיד מסומן בפחמן-14. אחרי השלמת הסינתזה פתחו במחקרים הביוכימיים.
הם מצאו שכתוצאה מחסר באנזים מסוים הפעילות האנזימטית של חולי גושה מוקטנת ויש הצטברות אנומלית של ליפיד.
בשנת 1964 הצליח שפירא לסנתז ספינגוליפיד נוסף בשם "סיטוליפין-ה" (Cytolipin-H), הנמצא בתאיהם של יותר מ-20 סוגים של סרטן, ובכוחו לעורר יצירת נוגדנים בדם.
בשנת 1966 סינתז ספינגומיילין מסומן בפחמן-14 לצורך מחקר מחלת נימן פיק.
בסוף 1964 קיבל שפירא מענק גדול מהמכונים הלאומיים לבריאות של ארצות הברית לשלוש שנים.
בשנת 1967 ניתן עוד מענק לעוד שלוש שנים.
בשנת 1965 הועלה שפירא לדרגת פרופסור מן המניין.
בשנת 1966 נתמנה לעורך משנה של כתב העת "כמיסטרי אנד פיזיקס אוף ליפידס".
ב-19 במאי 1968, הוציא מכון ויצמן הודעה לעיתונות שבה נאמר:
אפשרויות למציאת אמצעי ריפוי לסוג מסוים של מחלות חשוכות-מרפא, המופיעות בעיקר בקרב הצאצאים של יהודי מזרח אירופה, הסתמנו לאחרונה בעקבות הישגי מחקר משותף בין מעבדתו של פרופ' דוד שפירא, מהמחלקה לכימיה במכון ויצמן למדע, לבין קבוצת מדענים ממכוני הבריאות הלאומיים של ארצות הברית.
מחקר זה, עקב הצלחתו הרבה, הובא לידיעת חברי וועדת התקציבים של הקונגרס האמריקאי כדוגמה טיפוסית לשיתוף פעולה פורה עם ארצות חוץ.
תרומותיו המדעיות החשובות של שפירא פורסמו בעשרות מאמרים בעיתונות המקצועית, ובשנת 1969 יצא לאור ספרו "Chemistry of Sphingolipids".
הוא יצא לגמלאות בגיל 65, הגיל שבו חייבים לצאת לפנסיה במכון ויצמן, אך המשיך בשיתוף הפעולה עם ד"ר בריידי, והמשיך לקבל מענקי מחקר ממכוני הבריאות הלאומיים של ארצות הברית ברציפות עד יום מותו.
בעלון הפנימי של מכון ויצמן מ-1 באוקטובר 1974, נאמר: "ראוי לציין כי עצם מתן המענק לפרופ' שפירא, אשר יצא לגמלאות, הינו דבר נדיר ביותר, ויסודו בעובדה שהוא נחשב לבר-סמכא עולמי בשטח הספינגוליפידים".
בזכות תרומתו הייחודית לחקר הספינגוליפידים הוצע בשנת 1971 לקבלת פרס נובל בכימיה.
לכבוד יום הולדתו ה-70 הוציא כתב העת "כמיסטרי אנד פיזיקס אוף ליפידס" כרך מיוחד עם מאמרים מוקדשים לו.
באפריל 1984 התקיים במכון ויצמן סימפוזיון בין-לאומי בן שלושה ימים לציון יום הולדתו ה-80, בהשתתפותם של עשרות כימאים, פיזיולוגים ורופאים מישראל ומחו"ל.
במסגרת הסימפוזיון הזה הוענקה לו מגילת הוקרה ובה כתוב לאמור: "לפרופ' דוד שפירא היקר, בהגיעך לגבורות, חברי המחלקה לכימיה אורגנית גאים להביע הוקרה לפעילותך שהחלה במכון זיו ונמשכה לאורך יובל שנים במכון ויצמן.
מפעל חייך תרם רבות לקידום המחקר הכימי במכון וזכה להוקרה בעולם כולו בזכות רמתו המדעית הגבוהה ותרומתו המשמעותית לקידום הרפואה".
סיפר ד"ר בריידי: "אין לך דבר אופייני יותר לדוד שפירא משיחה שהייתה בינו ובין ד"ר דונלד ב.
טאואר, מי שניהל בעבר את מכוני הרפואה הלאומיים של ארצות הברית.
לשאלתו מה גורם לדוד להיראות תמיד כה מאושר, ענה זה האחרון בפשטות: 'אני אוהב את עבודתי!'" במעמד אחר הסביר שפירא: "זאת הרגשה נעימה שתרמתי משהו למרות שהתחלתי בשלב מאוחר בחיי.
תרמתי משהו בשטח שאני אוהב, ויצרתי כלים שישמשו את החוקרים לאורך ימים".
בשנותיו האחרונות היה שפירא, לפי עדות עצמו, "המוהיקני האחרון", השריד האחרון של חבורת המדענים שהגיעה לרחובות בשנות ה-30 של המאה ה-20 במנוסתה מפני השלטון הנאצי, ונקלטה במכון זיו.
באביב 1985, מספר חודשים לפני מותו של שפירא, כתב ד"ר בריידי: "שיתוף הפעולה היוצא מגדר הרגיל בין מכון ויצמן ובין המכונים הלאומיים לבריאות ממשיך לשגשג כבעבר.
מחקריו של פרופ' שפירא הסתייעו עד 1973 במימון ההתחלתי שהשגתי בשבילם.
אחר כך הוחלף המימון הזה בחוזה מחקר חדש העומד בתוקפו עד עצם היום הזה.
פרופ' שפירא פרש בינתיים לגמלאות אבל עבודתו מתקדמת בצורה מרשימה עד מאוד".
היא נולדה בעיר היילברון, בגרמניה, ועלתה לארץ ישראל בשנת 1933, כשלימודי המשפטים שלה נקטעו על ידי הנאצים.
כשהגיעו עולים מצפון אפריקה, היא ניהלה מועדון במעברה זרנוגה הסמוכה.
בשנת 1965 עמדה בראש רשימת הליברלים העצמאיים בבחירות לראשות העיר רחובות.
היא עבדה במסירות למען תושבי העיר רחובות במשך שנים רבות, ובשנת 1976 קיבלה את התואר "יקירת רחובות".
שפירא ורעייתו הניחו אחריהם בת, יעל גרינברג, שלושה נכדים ושני נינים.
דָּוִד שָׁרָן (נולד בשנת 1969) הוא ממלא מקום מנכ"ל הליכוד, ששימש בעבר מזכיר חברת קו צינור אילת אשקלון, כמו גם ראש הסגל בלשכת ראש הממשלה ומנהל לשכת ראש הממשלה.
באפריל 2021 הוגש נגדו כתב אישום בגין קבלת שוחד בפרשת הצוללות וכלי השיט.
שירת בצה"ל כקצין ומפקד פלוגה במערך הנ"מ של חיל האוויר והגיע במילואים לדרגת סגן אלוף.
לשרן תואר ראשון מאוניברסיטת תל אביב במזרחנות ובגאוגרפיה ותואר שני בלימודי משפט ובהיסטוריה של ארצות הברית.
נשוי להגר קאופמן, לשעבר מנהלת לשכתו של השר סילבן שלום ומזכירת "עמידר".
בתקופת לימודיו באוניברסיטת תל אביב היה מפעילי הליכוד בקמפוס ושימש יושב ראש מועצת הצעירים של המפלגה.
בשנת 1999 שימש יועצו של יובל שטייניץ, שכיהן כיו"ר ועדת החוץ והביטחון של הכנסת.
בשנת 2009, עם מינויו של שטייניץ לשר האוצר, היה שרן ראש המטה שלו, ושימש בתפקיד זה עד שנת 2013.
בשנת 2013 מונה למזכיר חברת קו צינור אילת אשקלון.
הוא שימש בתפקיד זה במשך כשנה וחצי.
בנובמבר 2014 יצא לחופשה ללא תשלום מעבודתו בקצא"א והחל למלא את תפקיד מנהל לשכת ראש הממשלה בנימין נתניהו.
נתניהו, ששימש גם כשר התקשורת, מינה תחילה את שרן לטפל בנוסף בתחום התקשורת במשרדו, אולם כעבור חודש החליט נתניהו למנות את עו"ד איתן צפריר כראש מטה המשרד.
במאי 2016 הוחלט על מינויו למזכיר הממשלה אך באוגוסט אותה שנה הוחלט שלא יתמנה לתפקיד.
בעקבות זאת התפטר שרן וחזר לתפקידו בקצא"א.
ב-3 בספטמבר 2017 נעצר שרן בחשד לקבלת שוחד במסגרת פרשת הצוללות וכלי השיט והורחק מתפקידו בקצא"א.
באוקטובר 2017 הורחק ל-30 יום נוספים מתפקיד מזכיר קצא"א.
אחרי שהמשטרה גיבשה תשתית ראייתית לביצוע עבירות שוחד, מרמה והפרת אמונים, קשירת קשר לביצוע פשע, הלבנת הון ועבירות מע"מ בפרשה, ואחרי שימוע שנערך לו - ב-2021 הוגש נגדו כתב אישום בפרשה.
על פי כתב האישום, שרן פעל במסגרת תפקידו כפקיד בכיר בשירות המדינה - ראש מטה שר האוצר, מזכיר חברת קצא"א וכראש לשכת ראש הממשלה - לקדם את האינטרסים של גנור, שהיה נציג תאגיד טיסנקרופ בישראל, וגנור העביר לשרן, בידי מתווכים, סכום של כ-130,000 שקלים.
בפברואר 2019 התמודד בפריימריז של הליכוד על משבצת של נציג מחוז תל אביב לקראת הבחירות לכנסת ה-21. הוא היה היחיד מבין המתמודדים שזכה לתמיכה מפורשת של יו"ר המפלגה בנימין נתניהו אך הפסיד למתמודדת מיכל שיר ולא נבחר לכנסת.
שרן העיד כעד תביעה במשפטם של בנימין נתניהו ושאול אלוביץ, במסגרת תיק 4000. ב-2 במרץ 2018 שרן מסר עדות מקיפה בתיק 4000, בזמן שראש הממשלה ורעייתו נחקרו במקביל.
בחקירתו בתיק אמר כי נתניהו ביקש ממנו לטפל בבעיה הקשורה בבזק, וכתב האישום מייחס לו מעורבות בקידום עסקת בזק-יס.
בדצמבר 2022 עלה להעיד במסגרת המשפט, שם חזר בו מעדותו במשטרה.
בעקבות זאת ביקשה פרקליטות המדינה להכריז על שרן כעד עוין.
שרן טען שהוא מרגיש מאוים מצד הפרקליטות ונציגיה, וכי רודפים את בני משפחתו על רקע היותו נאשם בפרשת הצוללות.
ב-2023 מונה על ידי נתניהו ליועצו הפוליטי, לאחר שנאלץ לעזוב את משרתו הציבורית.
ב-20 באוקטובר 2025 הכריז נתניהו על מינויו של שרן לממלא מקום מנכ"ל מפלגת הליכוד.
פורסם כי התואר "ממלא מקום" ניתן בשל היותו נאשם בקבלת שוחד בתיק הצוללות ועד תביעה בתיק 4000. המינוי כפוף לבחינת סבירות של בית המשפט.
דוד שמר (נולד ב-11 בדצמבר 1952) הוא נגן צ'מבלו, מנצח, מרצה ומורה ישראלי.
אחד המובילים בתחום של מוזיקה עתיקה בישראל.
שמר נולד בריגה שבברית המועצות (כיום בירת לטביה), משם עלה לישראל בגיל 20. הוא למד נגינה בצ'מבלו, תאוריה וניצוח באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים, אצל המלחין חיים אלכסנדר ובהמשך למד גם אצל ולרי מייסקי ובוריס ברמן, בתל אביב.
לאחר סיום לימודיו באקדמיה למוזיקה הוא התמחה בלונדון בביצוע מוזיקת בארוק בהדרכתם של מורים בעלי שם כגון כריסטופר קייט, ג'יל סוורס, טרוור פינוק ופיליפ פיקט.
בעל תואר דוקטור לביצוע מוזיקה מטעם אוניברסיטת סטוני ברוק שבמדינת ניו יורק.
בשנת 1989 הקים את תזמורת הבארוק ירושלים, ומאז הוא משמש כמנהלה המוזיקלי ומנצחה הקבוע.
הוא מופיע רבות ומקליט בישראל, באירופה ובארצות הברית כסולן, כנגן מוזיקה קאמרית וכמנצח.
התקליטור של "וריאציות גולדברג" מאת יוהאן סבסטיאן באך בביצועו זכה להצלחה רבה בקרב אוהבי המוזיקה והמבקרים.
מלמד צ'מבלו ומוזיקה עתיקה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
הוא לימד בסדנה למוזיקה עתיקה בירושלים בכל שנות קיומה ונותן כיתות אמן רבות בישראל, באנגליה, בגרמניה, באיטליה ובארצות הברית (שם הוא משמש, בין היתר, כמרצה אורח קבוע בבית הספר למוזיקה הנודע לונג'י בבוסטון) וכן באקדמיה למוזיקה בעיר מולדתו ריגה.
רבי דוד מדינוב (כונה גם: הצמח דוד ע"ש ספרו; 1805/1809–1874 (תקס"ה/תקס"ט - י"ט באדר תרל"ד)), בנו של רבי צבי אלימלך שפירא מדינוב.
היה אדמו"ר חסידי, השני בשושלת חסידות דינוב.
דוד שפירא נולד בדינוב לרבי צבי אלימלך וחנה מינדל בתו של הרב שמואל מינדל מציטש.
תאריך לידתו שנוי במחלוקת, כאשר יש המקדימים לתקס"ה ויש המאחרים לתקע"ב.
בצעירותו ידע רוב חולי וסבל, כסגולה הוסיף לו אביו אות י' לשמו "דויד", על פי דברי הגמרא (מסכת ברכות) "יהיב ליה ידיה ואקמיה" ופירש אביו הבני יששכר את דברי הגמרא, שהמשמעות היא ש"יהיב ליה ידיה" דהיינו הוסיף לו את האות יו"ד ועל ידי כך "אוקמיה" דהיינו הקים אותו מחוליו.
אביו רבי צבי אלימלך העיד על בנו שהוא נשמה דאצילות המורה על נשמה מהעולם העליון ביותר.
טרם גיל בר מצווה נישא לרחל מינא, בתו של הגביר ישעיה נפתלי הירץ.
לאחר פטירת אביו בי"ח בטבת ה'תר"א עברה ההנהגה לידו, בשנים אלו פרחה חסידות דינוב למאות ואלפים.
עם זאת היה נוסע לצדיקים אך רבו המובהק היה השר שלום מבעלזא.
אדמו"רים רבים העריצוהו בהם רבו השר שלום ורבי חיים מצאנז שאף שלח אליו את בנו רבי יחזקאל משינאווא.
דרך תפילתו הייתה בשקט וללא תנועות לעומת אביו שהתפלל בקול רעש.
דרכו הייתה לענות לבאים אליו בדרך מליצה, תשובות אלו היו מעוררות תמיהה בקרב השומעים, ורק בחלוף הזמן היו עומדים על תוכן תשובותיו.
הוא נודע כבעל מופת בדרגת צדיק גוזר וה' מקיים.
היה עורך את שולחנו מדי יום ביומו והיה אומר בהם דברי תורה לרוב.
נפטר בדינוב בי"ט באדר תרל"ד ושם נטמן.
ספרו "צמח דוד" על התורה ומועדים, נדפס על ידי נכדו רבי מנחם מנדל רוקח מדינוב.
הספר נדפס בפרמישלא תרל"ט, מונקאטש תרס"ח, ניו יורק תשי"ג.
רבי ישעיה נפתלי הירץ שפירא (תקצ"ח - ד' בסיוון תרמ"ה), חתן דודו רבי אלעזר מלנצהוט.
רבי צבי אלימלך שפירא מבלאז'וב אבי חסידות בלאז'וב.
רבי מאיר יהודה שפירא מבוקווסק.
חתנו הגדול רבי יהודה רוקח מדינוב.
בנו בכורו של רבי שלום מבעלזא.
רבי דוד שפירא (ה'תרל"ז – כ"ו בתשרי ה'תרצ"ד) היה אדמו"ר חסידי בגליציה המערבית ופולין, החמישי בשושלת דינוב.
דוד שפירא נולד בשנת ה'תרל"ז לרבי יוסף שפירא מדינוב (האדמו"ר הרביעי מדינוב).
נישא לחיה טובה בת דודו-זקנו רבי מאיר יהודה שפירא מבוקובסק.
זמן מה לאחר נישואיו נסע לסאניק והקים לו מרכז חסידי, לאחר פטירת אביו בי"ז באדר א' ה'תרצ"ב, מונה שפירא למלא את מקומו ברבנות העיר דינוב.
למרות היותו אז בווינה לרגל ניתוח, הוא מיהר לחזור לדינוב למלא מקום אביו אף באדמו"רות, אך מפאת מחלתו נאלץ לחזור לסאניק ובה נפטר תוך זמן קצר.
בתקופה שלאחר-מכן הודפס ספרו (שנאבד בשואה) שחיבר בחייו.
רבי דוד נפטר בכ"ו בתשרי ה'תרצ"ד, ובנו רבי אלעזר שפירא מילא את מקומו כאדמו"ר השישי מדינוב.
ר' מנחם מנדל שפירא, (נספה בשואה) (מילא את מקום אביו ברבנות; בבית כנסת בעיירת דינוב – כנראה בזה שכונה "הגדול")
דוד שניאור (1905 – 1 בנובמבר 1988) היה צייר, מעצב במה וגרפיקאי שפעל בתחילת דרכו בגרמניה ולאחר מכן בישראל.
דוד שניאור נולד ב-1905 בעיר פשמישל בגליציה (כיום בדרום-מזרח פולין).
בהיותו בן שנתיים החליטו אביו יוסף ואמו דבורה, להגר לאמריקה, אך דחו את החלטתם בעת ששהו זמן מה בהמבורג.
בסופו של דבר החליטו להשתקע במינכן שם גדל שניאור עם ששת אחיו ואחיותיו ובמרוצת הזמן התבססו במקום.
בתחילת דרכו עבד אביו במינכן כשוחט, ובהמשך הפך לסוחר אמיד בעל השפעה ומהלכים בעיר.
כיוון שבבית ניהלו ההורים אורח חיים דתי, נשלח שניאור ללמוד במסגרת שנקראה "תלמוד תורה" שהקימה הקהילה החרדית בעיר, ובמקביל למד בבית הספר העממי הגרמני שרוב תלמידיו היו קתולים.
לאחר מכן למד בבית הספר התיכון הריאלי.
חבריו באותה עת היו תלמידים בוואריים כמו גם ילדים יהודים שעמם נטל חלק בפעילויות של איגוד הספורט היהודי "בר כוכבא" ואיגוד הצעירים הציוני "בלאו וייס".
בשנת 1922, כשהיה בגיל 17, נשלח להכשרה חקלאית בפרוסיה המזרחית למשך מספר חודשים, במסגרת חברותו בארגון בלאוּ-וייס שראה בלימודי החקלאות אבן יסוד של החזון הציוני.
הוא נהג להזכיר את המטלות החקלאיות השונות שהוטלו עליו באותה עת, כגון העמסת קציר על סוסים וזריעת תפוחי אדמה כחלק מהחוויות המכוננות שעיצבו את חייו והתבטא לא אחת כי עבודת הידיים בחקלאות, הייתה למעשה ההכנה הראשונה שלו כאמן יוצר.
לאחר שסיים את ההכשרה בפרוסיה, נסע לברלין ועבד שם במשך חצי שנה עם צייר שלטים ויחד עמו צייר שלטים עבור חנויות של יהודים.
הוא חווה את האירועים שהובילו לעליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה בשנת 1933, כמו גם מאסר באותה שנה, כעציר פוליטי במחנה הריכוז דכאו.
לאחר שנחלץ כעבור חודשיים מהמאסר, הצליח להגיע לארץ ישראל דרך פראג כשבאמתחתו כרזות וציורים ספורים פרי יצירתו ששרדו.
יצירתו משקפת באופן ייחודי את תור הזהב של האקספרסיוניזם הגרמני ששלט באמנות החזותית בגרמניה בין השנים 1905–1925.
נמנה עם מייסדי "אגודת הציירים העבריים לגרפיקה שימושית בארץ ישראל" ואף היה חבר כבוד בה.
השתקע בתל אביב, ועבד בה לפרנסתו בתחום הגרפיקה והפרסום.
בהמשך הקדיש את רובו ככולו ליצירת מאות רבות של ציורים ורישומים שמוצגים עד היום באוספים קבועים בגלריות ובמוזיאונים רבים ברחבי הארץ ובעולם.
יונה פישר, אוצר אמנות וחתן פרס ישראל, כתב בספר האמן "SCHNEUER" שיצא לאור בשנת 1986, כי "דוד שניאור הוא רשם וירטואוזי, חושני אינסטינקטיבי" וכן "בעל מלאכה פשוט" כפי שנהג שניאור להעיד על עצמו.
דני קרוון כתב בירחון לאמנות ולספרות גזית, כי "דוד שניאור הוא וירטואוז בשליטתו על כלי עבודתו, ככנר אמן היודע להוליך את הקשת על גבי המיתר ולהפיק ממגע זה גוני גוונים וצלילים".
שניאור נפטר ב-1988 ונקבר בבית העלמין הדרום.
בנו הוא צלם הקולנוע דני שניאור ונכדתו היא האמנית הרב תחומית עלמה שניאור.
דוִד נפתלי שִׁמְרוֹן (נולד ב-23 בנובמבר 1951) הוא עורך דין ישראלי, מקורבו וקרוב משפחתו של ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו.
בעבר גם ייצג את נתניהו.
דוד שמרון נולד בירושלים וגדל בשכונת טלביה.
אביו ארווין שמרון, היה פרקליט המדינה השני, ואחר כך פתח משרד עורכי דין פרטי.
אמו הייתה רחל (לבית טייטל).
דוד שמרון למד בבית הספר בויאר והיה יושב ראש מועצת התלמידים בעיר.
בצה"ל שירת כקצין שריון בגדוד 82 של חטיבה 7. בשירות מילואים לחם בחזית תעלת סואץ במלחמת יום הכיפורים, נפצע ואיבד את הראייה באחת מעיניו.
הוא התנדב להמשיך בשירות מילואים,שירת במה"ד היסטוריה, ולאחר הקמת פיקוד העורף עבר קורס מפקדי פלוגות, שירת בתפקידים מבצעיים בפיקוד וכיועץ משפטי של מחוז ירושלים בפיקוד.
אחרי שהחלים מפציעתו במלחמת יום הכיפורים, התחיל ללמוד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים את לימודיו ב-1977. התמחה אצל עו"ד דן אבי-יצחק ואחר כך בפרקליטות המדינה.
בזמן התמחותו נפטר אביו בגיל צעיר.
בעקבות כך עבר למשרד שמרון, מלכו, פרסקי ושות' שהקים אביו, ואותו מנהל מאז מות אביו גיסו יצחק מולכו.
בהמשך הפך דוד שמרון לאחד השותפים הבכירים במשרד.
במהלך השנים כיהן בדירקטוריונים ובוועדים מנהלים של גופים שונים, בהם תיאטרון ירושלים, בנייני האומה, והמרכז האקדמי למשפט ולעסקים.
היה חבר בבית הדין הארצי של לשכת עורכי הדין.
דוד שמרון עוסק במשפט אזרחי ומסחרי בתחום תאגידים, עסקאות מסחריות, ליטיגציה, פתרון סכסוכים ותכנון ובנייה.
הוא מרבה לעסוק בתחומי הנדל"ן, ותחום אנרגיה ותשתיות.
שמרון עסק בייצוג משקיעים מחוץ לישראל בהליכי רישוי ובמוסדות התכנון והבנייה בישראל.
בין השאר, טיפל בליווי מכרזים לתחנות כוח פרטיות, שהוקמו בעקבות חקיקת חוק משק החשמל ב-1996, שאפשר ייצור חשמל על ידי גופים פרטיים.
עסק גם בקידום מיזמי גז, אנרגיה סולארית, פטרוכימיה וחשמל בישראל ובקפריסין.
שימש יועץ משפטי למועצת הצמחים.
דוד שמרון הוא בן דוד מדרגה שנייה של בנימין נתניהו (בן ציון נתניהו היה בן דוד של אימו של שמרון).
בתקופת ילדותו בירושלים היו שתי המשפחות מיודדות, ודוד היה חניכו של יוני נתניהו בתנועת הצופים.
שמרון מספר כי הוא ונתניהו ביחסים קרובים לאורך חייהם.
הקשר המקצועי בין השניים החל בסוף שנות ה-70, כאשר שמרון סייע לנתניהו להקים את מכון יונתן לחקר הטרור.
עם כניסתו של נתניהו לפוליטיקה ב-1988 הפכו דוד שמרון ויצחק מולכו לעורכי הדין של נתניהו.
עם הזמן התמקד מולכו בנושאים מדיניים, והיה בין השאר שליחו של נתניהו למשא ומתן עם הפלסטינים.
שמרון ייצגו בנושאים פוליטיים ומפלגתיים וכן אותו ואת אשתו שרה בנושאים אישיים.
הוא מופיע לעיתים בתקשורת מטעמו של נתניהו בנושאים אלה.
שמרון היה חבר בצוות המשא ומתן הקואליציוני של הליכוד להקמות ממשלותיו של נתניהו.
ב-2015 הוא עמד בראש הצוות לקראת הקמת הממשלה ובראש צוות המשא ומתן לגיבוש הקואליציה של הכנסת ה-20. על פי דיווח בעיתונות הוא היה מעורב במינויים של נתניהו, בין היתר בבחירתו של יוסף שפירא לתפקיד מבקר המדינה.
הוא ייצג את משפחת נתניהו בין השאר ב"פרשת הקלטת הלוהטת", פרשת עמדי, תביעות שונות של עובדים כנגד שרה נתניהו, פרשת ביביטורס ואת הליכוד בעתירה נגד ארגון V15. שמרון מעורב בניהול תיק ההשקעות של נתניהו.
בשנת 2015 הטיל היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, הגבלות על נתניהו בתפקידו כשר התקשורת ביחס להכרעות הקשורות ללקוחותיהם של שמרון ומולכו בתחום זה, כדי להישמר מניגודי עניינים.
חבר "צוות 100 הימים" שקדם לכינון הממשלה ה-32 (2009–2013), במסגרתו הציע והוביל את הרפורמה ברשות מקרקעי ישראל בתחומי התכנון והבניה.
באוגוסט 2020, בעקבות פרסומי שר הביטחון לשעבר משה יעלון כי שמרון קיבל שוחד בהיקף של עשרות מיליוני יורו במסגרת עסקת הצוללות, ושחלק מהכספים אף הועבר לראש הממשלה נתניהו, הגיש שמרון תביעת דיבה בסך יותר מחצי מיליון ש"ח נגד יעלון.
ב-17 בדצמבר 2023 הסתיימה התביעה בבית משפט השלום בתל אביב בפסק דין בפשרה שבה חויב יעלון לשלם 88,000 ש"ח לשמרון, לאחר שהודה שאין אמת בדברים הללו.
באוגוסט 2021 פסק בית המשפט ששמרון ישלם פיצויים בסך 10,000 ש"ח למני נפתלי בגין הוצאת לשון הרע.
במרץ 2021 התפרסם סרטון באתר יוטיוב, ובו ראיין העיתונאי לשעבר דן רביב את דוד ארצי שטען כי שנים אחדות לאחר אירועי פרשת הקלטת הלוהטת, פגש בנסיבות עסקיות את שמרון, שמסר לעיונו חוזה שערך בין בנימין לשרה נתניהו.
לטענת ארצי, בחוזה הוסכם כי שרה נתניהו תהא מעורבת במינוי תפקידי הרמטכ"ל, ראש המוסד וראש השב"כ, ותהא שותפת סוד לענייני ביטחון מדינת ישראל, והפרתו של החוזה תוביל להעברתו של הרכוש המשותף של בני הזוג לבעלותה הבלעדית.
שמרון הכחיש את כל טענותיו של ארצי, והגיש תביעת לשון הרע נגדו.
ב-16 בנובמבר 2023 בית משפט השלום ברמלה קיבל את התביעה ופסק שארצי לא הצליח להוכיח שיש אמת בדבריו והטיל עליו לשלם לשמרון פיצויים בסך 425 אלף ש"ח בתוספת הוצאות משפט וכן שכר טרחה של 50 אלף ש"ח.
בנוסף חויב ארצי בתשלום של 50 אלף ש"ח לקופת המדינה.
ארצי ערער על פסק הדין, ובית המשפט המחוזי מרכז ביטל את פסק הדין וקבע שארצי ישלם לשמרון רק 290 אלף ש"ח, ויבוטל חיובו בתשלום לאוצר המדינה.
שמרון הגיש תביעת דיבה בעניין זה גם נגד דן רביב.
בתחקיר של רביב דרוקר מנובמבר 2016 דווח כי שמרון מייצג את מיקי גנור, נציג קונצרן טיסנקרופ הגרמני, שמולו התקיימו מגעים לחתימת עסקה לאספקת שלוש צוללות לצה"ל, ונטען שיש ניגוד עניינים בין עיסוקו זה לקרבתו לראש הממשלה.
בעקבות כך נפתחה חקירה משפטית בפרשה זו, המכונה תיק 3000. בעקבות הפרשה גיבש היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט הסכם ניגוד עניינים עבור שמרון.
ביולי 2017 נחקר שמרון בפרשה ונשלח למעצר בית.
בנובמבר 2018 הודיעה המשטרה כי נתגבשה להערכתה תשתית ראייתית נגד שמרון לביצוע עבירות תיווך לשוחד, קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות והלבנת הון.
בדצמבר 2019 הודיעה פרקליטות המדינה על כוונתה להעמידו לדין, בכפוף לשימוע, בעבירה של הלבנת הון.
במאי 2021 לאחר שימוע החליטה פרקליטות המדינה לסגור את התיק נגדו.
נשוי לאודרי שמרון, מנכ"לית ההסתדרות הציונית הדסה בישראל, ואב לארבעה.
דוד תאודור אולמן (1908 – 11 באוקטובר 1975) היה פרופסור לרפואה פנימית, מנהל השירות הנפרולוגי בבית החולים הדסה ירושלים, ממקימי ענף הנפרולוגיה במדינת ישראל.
סיים את לימודי הרפואה בשנת 1933. בשנת 1934 עלה לארץ ישראל.
בהמשך התחיל לעבוד במחלקה פנימית בבית החולים הדסה, ירושלים.
בשנת 1944 נשלח על ידי הג'וינט להיות המנהל הרפואי של מחנה פליטים בעדן.
בשנת 1945 התחתן עם ליזה לבית פינדלר.
תחילה גרו בשייח ג'ראח, ומאוחר יותר עברו לשכונת רחביה.
בשנת 1946 נולדה בתם עדנה, ובשנת 1948 בנם שמעון.
ב-13 באפריל 1948 היה בשיירת הדסה שהותקפה בהר הצופים והיה מהבודדים שניצלו.
בתחילת שנות החמישים יצא לארצות הברית להשתלם בנפרולוגיה.
משנות החמישים ניהל את המחלקה הנפרולוגית, ושימש כפרופסור לרפואה פנימית.
במחלקתו הפעילו את ההמודיאליזה לראשונה בישראל.
בין תלמידיו נמנה פרופ' ראובן ויסקופר.
רעייתו ליזה לבית פינדלר, ילידת וינה הייתה אחות מוסמכת בהדסה הר-הצופים.
בהמשך סיימה בהצטיינות תואר שני בלטינית וביוונית.
בגיל 87 סיימה את תרגום "מלחמת היהודים ברומאים" של יוספוס פלביוס, לאחר עבודה של 10 שנים.
בתו פרופ' עדנה אולמן מרגלית הייתה חוקרת פילוסופיה ומדעי החברה, באוניברסיטה העברית בירושלים, הייתה נשואה לפרופ' לפילוסופיה אבישי מרגלית.
בנו פרופ' שמעון אולמן, פרופסור למדעי המוח במכון ויצמן וטייס קרב לשעבר, נשוי לפסיכולוגית ד"ר חנה אולמן.
דוד שפירא (נולד ב-14 בנובמבר 1978) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה.
שימש סגן מפקד אוגדת עזה, מפקד חטיבת עציון, מפקד גדוד גפן ומפקד גדוד שמשון.
בעל צל"ש אלוף על הריגת המחבל בפיגוע בישיבת מרכז הרב.
שפירא, בנם של אברהם מנחם ורוחמה, נולד וגדל בשכונת קריית משה בירושלים.
למד בישיבת ירושלים לצעירים, בישיבת מרכז הרב ובישיבת הר ברכה.
התגייס לצה"ל באוגוסט 1997, התנדב לחטיבת הצנחנים ושובץ בגדוד 890. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
בסיום הקורס שב לגדוד 890 ומונה למפקד מחלקה, ולקח חלק בלחימה בדרום לבנון.
לאחר מכן שימש כמפקד פלוגת מסלול בגדוד, ולחם במלחמת לבנון השנייה.
בהמשך היה קצין אג"ם של גדוד 890. במרץ 2008 בעת ששהה בביתו, שמע את קולות הירי מהפיגוע בישיבת מרכז הרב, הוא הגיע למקום, הסתער והרג יחד עם הרב יצחק דדון את המחבל.
באוקטובר 2009 קיבל על כך צל"ש אלוף, ממפקד פיקוד המרכז, גדי שמני.
לאחר מכן שימש כמפקד הפלוגה המסייעת בגדוד, בין היתר במהלך מבצע עופרת יצוקה.
בהמשך שירת כסגן מפקד גדוד 890 בין השנים 2010–2011. לאחר מכן מונה למפקד מגמת הכשרות של גדס"ר צנחנים.
בשנת 2014 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד שמשון.
בשלהי תפקידו, התרחשה פרשת אלאור אזריה, הוא העיד במשפטו של אזריה ושיבח אותו כחייל, אך הוסיף שלא האמין לו נקודתית במקרה שבו הוא הואשם, ולדבריו לא היה צורך בירי במחבל המנוטרל.
בשנת 2021 מונה לסגן מפקד אוגדת עזה, ושירת בתפקיד עד 26 ביוני 2023.
שפירא מתגורר בשכונת קריית משה שבירושלים, נשוי להודיה, בתו של הרב הלל פלסר, ואב לשבעה.
דוד שרקוביאק (בפולנית: Dawid Sierakowiak; נולד ב-25 ביולי 1924 בלודז', נפטר ב-8 באוגוסט 1943 בלודז') היה יהודי פולני, אסיר בגטו לודז', מחבר יומן שכתב בגטו, ואשר התגלה ופורסם לאחר המלחמה.
נולד למיכאל שרקוביאק (נולד ב-14 בספטמבר 1892, מת מרעב בגטו ב-6 במרץ 1943) ולשרה (סורי) איידלי (נולדה ב-13 באוקטובר 1884, נרצחה במחנה ההשמדה חלמנו באחת מהאקציות של הגטו).
אחותו נטליה (נדיה) נולדה ב-12 ביולי 1927 ונרצחה בתאי הגזים באושוויץ-בירקנאו במסגרת חיסול הגטו ושליחת הנותרים שם להשמדה.
לפני המלחמה, חי עם הוריו ברחוב סנוצקה 22 (פולנית: Ulica Sanocka 22), ב"שיכון הביטוח הלאומי" (Osiedle ZUS) בדרום העיר לודז'.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר היסודי קיבל מלגה כדי להמשיך את לימודיו בתיכון השני עבור התאחדות בנים של הגימנסיה היהודית בלודז' ברחוב Magistracka (כיום רחוב קמינסקייגו 21).
היה תלמידו של המורה וההיסטוריון הידוע פיליפ פרידמן.
הוא לא סיים את לימודיו בשל פרוץ מלחמת העולם השנייה.
שרקוביאק השתייך לארגון היהודי "השומר הצעיר".
לאחר הקמת הגטו היהודי בלודז' (8 בפברואר 1940) גורש לשם שרקוביאק, עם הוריו ואחותו.
הם גרו ברחוב Spacerowa 5/7. לאחר גירוש אמו להשמדה במחנה חלמנו ומות אביו ב-6 במרץ, עברו הוא ואחותו ב-16 ביולי לרחוב וולסקה (Wawelska) 20, שם התגוררו עם דודתם אסתר ובנותיה נחא וחנה.
דוד נפטר פחות מחודש לאחר המעבר, ב־8 באוגוסט, ואילו אסתר נפטרה ב־16 בדצמבר 1943.
בגטו למד בתחילה בבית ספר תיכון מאורגן במרישין, אזור כפרי בתוך הגטו.
במקביל לעבודתו כמורה, השתייך לארגון סודי של הנוער הקומוניסטי והמשיך בפעילותו בשומר הצעיר.
שרקוביאק נאלץ להפסיק את לימודיו בשל השעיית ההשכלה היהודית בגטו כתוצאה מגירושם של למעלה מ-20,000 יהודים ממערב אירופה וצ'כיה אל הגטו במחצית השנייה של אוקטובר 1941. ב-24 באוקטובר, עם כמה מחברי הכיתה, הוא החל לעבוד ברחוב Szopena 4, בקומה השלישית של הבניין.
זה היה כנראה גם כאן - באמצע יוני 1942 - התמונה היחידה שלו ידועה בקרב קבוצת הנערים המועסקים במחלקה זו.
ב-29 ביוני 1942 הועבר לעבודה עם סניף מחלקת האוכפים ברחוב Łagiewnicka 42 (סניף "Leder ו Sattler", בקומה הראשונה של הבניין).
בחודש אוגוסט של אותה השנה הוא נשלח כעובד המשרד (Brüoangesteller) במחלקה "Arbeitseinsatz" סגל (אישי-ה"אבטיילונג") ברחוב לוטמיירסקה (Lutmierska) 11, שם עבד עד מותו.
בזמן מאסרו בגטו המשיך בכתיבת יומנו, שהחל לכתב לפני המלחמה, ובו כתב עד 15 באפריל 1943. הוא מת מרעב ב-8 באוגוסט 1943 ונקבר בבית הקברות היהודי החדש בלודז'.
שתי המחברות הראשונות של היומן שכתב שרקוביאק נמצאו ב-1948. חלק א' של הגיליון הראשון, המכסה את התקופה מ-6 אפריל עד 29 ביוני 1941 יצא לאור בחודש דצמבר 1958. ב"עלון של המכון ההיסטורי היהודי".
הכין אותו להדפסה לוציאן דוברושיצקי , אז עובד המכון.
כפי שכתב בהקדמה: "היומן מפרסם את עצמו מבלי להציג קיצורי דרך או שינויים בטקסט.
רק איחוד של איות ופיסוק היה מוגבל, במיוחד עבור הפרדות פסקאות מושמט על ידי המחבר בשל - כפי שהוא אמור להיות משוער - לחיסכון בנייר".
בשנה שלאחר מכן, פורסמו ב"עלון של המכון ההיסטורי היהודי" המשכים של היומן: ג' ד' הגיליון הראשון (1 ביולי - 23 באוקטובר 1941) והשני (יוני 4 - 6 בספטמבר 1942).
דוברושיצקי דיווח גם בהקדמה על הנסיבות שבהן הגיע היומן לידי המכון ההיסטורי היהודי: "הוא הגיע אלינו בצורה של שתי מחברות בכתב צפוף שנמצאו בטעות בלודז', מיד לאחר המלחמה (במקום המגורים האחרון ברחוב Wawelska 20).
ב-1948 נרכשו המחברות הללו על ידי איגוד הסופרים והעיתונאים היהודים, אשר העבירו אותם לארכיון המכון ההיסטורי היהודי, שם הם נמצאים עד היום".
ההקדמה הסתיימה עם ההצהרה כי "קרוב לוודאי שיש עדיין מחברות נוספות".
בשנת 1960, שתי המחברות הופיעו בצורת הספר "Dziennik Dawida Sierakowiak", שפורסם על ידי הוצאת Iskry.
אדולף רודניצקי סיפק להם את דברי המבוא ולוציאן דוברושיצקי הוסיף שוב את ההערות.
ב-1966 נמצאו שלוש מחברות אחרות.
במרץ 2015 הוצאה לאור המהדורה הפולנית הראשונה של יומן "דוד שרקוביאק" על ידי הוצאת "מרגינסי" בוורשה.
מלבד מהדורות אמריקאיות, בריטיות ופולניות, היומן פורסם בתרגום לצרפתית, פורטוגזית, שוודית ואיטלקית.
דודאי בן נחמן (הרב דוראי) היה מחכמי בבל של המאה ה-8 והגאון של ישיבת פומבדיתא בין השנים 761 עד 764. מעט ידוע על חייו.
הוא היה אחיו של יהודה בן נחמן הידוע, גאון ישיבת סורא בין השנים 759 ו-762), ואיתו סייע במניעתו של מייסד יהדות הקראית, ענן בן דוד, להצליח להתרומם לכיסא של ריש גלותא אחרי מותם של שלמה בן חסדאי ויצחק איסקוי בן סולומון.
דוד שרבני (16 באוגוסט 1920 - 6 באוגוסט 1985) היה הרב הראשי הספרדי של קולומביה מראשית שנות החמישים עד 1978. כיהן גם כרב במיאמי, פלורידה.
דוד שרבני נולד בירושלים, ישראל, לרב יהושע שרבני ומסעודה שרבני.
אשר עלה לארץ ישראל, מבגדאד, עיראק בשנת 1903. בצעירותו למד בישיבת פורת יוסף, לאחר תקופה התמנה לרב שכונת מקור ברוך בירושלים, לאחר מכן התמנה לרב מחנות העולים.
החזון איש נתן לו סמיכת יורה יורה.
בשנת 1952 ביקר הנדיב עובדיה שעיו בישיבת פורת יוסף וביקש מרבי בן-ציון מאיר חי עוזיאל שישלח רב לבני עדתו שבקולומביה, הרב בצמ"ח המליץ לו על רבי דוד ואכן רבי דוד התמנה לרב הראשי של קולומביה, מקום מושבו היה העיר בוגוטה.
בדברי המלצתו אמר הרב עוזיאל כך:
הרב ראובן כץ כתב אף הוא דברים דומים" הרב חזקיה שבתי הצטרף אף הוא לממליצים.
בקולומביה, הקים תלמוד תורה, סניף של בני עקיבא, שימש כנשיא של הברית העברית עולמית במקום, היה פעיל בהסתדרות הציונית, ושימש כמרצה באוניברסיטה הלאומית של קולומביה בקתדרה לעברית.
לאחר תקופה הוצעה לו הרבנות בעיר תל אביב, רבי דוד סירב להצעה.
הרב שרבני היה בקשר עם רבנים רבים בעולם כמו הרב משה פיינשטיין.
הרב שרבני השתתף בהפגנת תמיכה לחטופים שנערכה במהלך מצור שגרירות הרפובליקה הדומיניקנית בבוגוטה בשנת 1980 על ידי גרילות M-19.
הרב שרבני פרסם הגדה לפסח בעברית, ספרדית ואנגלית.
ההגדה פורסמה בשנת 1960 בהגדה שולבו יצירות אמנות של הקריקטוריסט הקולומביאני, ניצול השואה, פיטר אלדור.
דוד שמיר (נולד ב-1962) הוא רב-סרן במילואים ופסיכיאטר, שהיה קב"ן במערך הרפואה של צה"ל אשר הואשם כי הציע להעביר מידע מסווג לאיראן, לרוסיה ולחמאס בתמורה לכסף.
הורשע במגע עם סוכן חוץ ובהחזקת ידיעות במטרה לפגוע בביטחון המדינה.
שמיר הוא בעל תואר מומחה לפסיכיאטריה שעבד במרכז הרפואי לבריאות הנפש אברבנאל.
שמיר שירת כפסיכיאטר במערך הרפואי של צה"ל, ובמהלך שירותו נחשף לחומר צבאי מסווג, שכלל מידע על תוכניות פינוי אזרחים בזמן מתקפת טילים, אופן מתן שירותי בריאות הנפש של פיקוד העורף בזמן מלחמה ותוכניות החירום של חיל הרפואה.
באפריל 2007 החליט שמיר להעביר מידע מסווג לאיראן, לרוסיה ולחמאס בתמורה לכסף.
שמיר יצר קשר באמצעות דואר אלקטרוני עם משרד החוץ האיראני, במכתב הציג את עצמו כקצין ישראלי בעל קשרים רבים לאנשים בעלי סיווג ביטחוני, לאחר שגורמי משרד החוץ האיראני ענו למייל, הוא גויס על ידם.
באוגוסט של אותה שנה, שלח שמיר פקס מביתו אל הקונסוליה האיראנית שבלונדון ואף לקונסוליה הטורקית שבעיר, אך כאשר ראה שהוא איננו מקבל מענה החליט שמיר לשלוח מייל נוסף באוקטובר.
בנובמבר 2007, החליט שמיר לפנות לגורמים באוניברסיטת אל-אזהר בעזה, אוניברסיטה שנשלטת על ידי אנשי ארגון החמאס.
בנוסף לכך, שמיר גם שלח מייל אנונימי לשירות הביטחון הרוסי, שם ביקש מהם מידע על דרכי גיוס לשירותי הארגון ואף הביע את רצונו לחדור לשורותיו.
במהלך אותו חודש נעצר שמיר על ידי כוחות השב"כ בשיתוף עם מפלג הפשיעה הכלכלי-ביטחוני במשטרת ישראל.
ב-23 בנובמבר הוגש נגדו כתב אישום בבית משפט המחוזי בתל אביב.
בכתב האישום יוחסו לשמיר ניסיון ריגול חמור, מגע עם סוכן חוץ ושיבוש הליכי משפט.
בינואר 2008, לאחר שחתם על הסדר טיעון עם הפרקליטות, הוגש נגדו כתב אישום מתוקן שכלל עבירות של מגע עם סוכן חוץ והחזקת ידיעות במטרה לפגוע בביטחון המדינה, וללא ניסיון ריגול.
במשפטו נימק את מעשיו כניסיון להציל את חיי משפחתו, היות שלדעתו המצב החברתי בישראל הוא חסר תקנה, ועל כן תכנן לעבור עם משפחתו לאירופה בכסף שירוויח מעבירותיו.
כמו כן טען כי לא ניסה לגרום נזק לישראל וכי הוא "מתחרט ומתבייש".
עוד באותו חודש הורשע שמיר על פי הודאתו, ונידון לחמש שנות מאסר בפועל ושנתיים מאסר על-תנאי.
בגזר הדין השוו השופטים בין מעשיו של שמיר להרשעות אחרות של אזרחים ערבים ונתינים זרים בעבירת מגע עם סוכן חוץ, ביניהן הרשעתו של ג'ריס ג'ריס, אך הדגישו כי לעומתם שמיר היה קצין בצה"ל, מעורה בחברה הישראלית, וכי המגעים שניסה ליצור לא צלחו בסופו של דבר.
שמיר ערער על גזר הדין לבית המשפט העליון, אך ערעורו נדחה במרץ 2009.
דוד שמואל (דז'ה) קלופפר (לימים, נחמני, כ"ה באדר ה'תרנ"ח, 19 במרץ 1898 – כ"ג בשבט ה'תשכ"ח, 22 בפברואר 1968) היה ממייסדי וראשי תנועת המזרחי בהונגריה לאחר מלחמת העולם הראשונה ובתקופת השואה, מזכיר התנועה ועורך עיתונה "הנתיבה" (בהונגרית).
דוד שמואל קלופפר נולד בבודפשט בשנת תרנ"ח (1898) לאביו מנחם קלופפר ולאמו פייגה.
סבתו מצד אביו, רבקה רג'ינה, הייתה נצר למשפחת דה-מאיו המיוחסת, מצאצאי מגורשי ספרד, ונודעה בטוב לבה.
בגיל 19 נכנס לעבוד בעסק של אביו, סיטונאות מכולת.
ולתקופה מסוימת אף ניהל את העסק המשפחתי.
בתחילת שנת תרפ"ב 1922 נשא דוד שמואל לאשה את לאה (אלוירה) זוננשיין, שהייתה פקידה בעסק אותו ניהל אביו.
בית משפחת קלופפר היה דתי וציוני.
את פרנסתם הם קיבלו מעסק של בית מסחר למכונות, בעיקר משומשות, למחלבות.
בשטח זה היה לדוד שמואל כמה פטנטים שהמציא, ורשם אותם על שמו מבחינה חוקית.
עוד בילדותו דבק קלופפר בתנועה הציונית הדתית והשקיע בה כל מרצו, החל בייסוד תנועת המזרחי בבודפשט, החלוץ המזרחי וארגון בני עקיבא, וכלה בפעולות שעשה בארץ אחרי עלייתו בשנת 1945.
קלופפר היה מפעילי ארגון ההגנה העצמית היהודית בשנת 1919 – 1920, וראש ועד המשרד הארץ-ישראלי בשנים 1934–1938.
בשנת 1934 נבחר קלופפר כמזכיר המזרחי וייצג את התנועה באסיפות ובהרצאות בסניפים הרבים ברחבי הונגריה.
בספטמבר 1935 נבחר למוסדות ה-M.C.Sz מטעם המזרחי.
הוא התמנה למו"ל אחראי לבטאון המזרחי 'הנתיבה'.
מלבד פעילותו במזרחי הוא השקיע את מרב מרצו בפעילות המשרד הארץ ישראלי.
במרץ 1936 דווח לירושלים כי דוד שמואל קלופפר מייצג את המזרחי בנשיאות של שלושה חברים של המשרד הארץ ישראלי.
הוא שימש גם כממלא מקום היושב ראש.
על בחירתו לוועד המזרחי דווח בעיתון הצופה: .
בשנות הגבלת הפעילות הוא שימש כמזכיר המזרחי ועשה רבות למען הפליטים מסלובקיה ומפולין שמילטו עצמם מציפורני הנאצים.
בשנת תש"א (1941) נסע קלופפר יחד עם ר' יוסף וינברגר שאף הוא היה עסקן של המזרחי, אל גדולי רבני הונגריה.
מטרת הפגישה הייתה לשכנע את הרבנים הנ"ל להפסיק לדרוש כנגד התרומות לקרנות הלאומיות הציוניות, בגלל חומרת המצב, מתוך ידיעה שע"י כספים אלו יש אפשרות להבריחם ולהציל יהודים על ידי העברתם לארצות שכנות.
מסעם זה נחל הצלחה חלקית.
הבדל היה בין תגובתו של הרב שלמה צבי שטראסר מדברצן, שהסכים מתוך הבנתו את נוראות השעה, לבין עמדת האדמו"ר מסאטמר, רבי יואל טייטלבוים.
וינברגר כתב דו"ח על נסיעתם בשפה ההונגרית.
תרגום הדו"ח לעברית נתפרסם על ידי פרופ' נתנאל קצבורג.
בשנת ת"ש [1940] השתתף קלופפר בעריכת הספר 'עורי צפון', שחיבר ידידו הרב משה שמעון הופמן.
הספר מעמיק בשאלת מצוות יישוב ארץ ישראל בתקופתו, וקורא ליהודי אירופה לארגן תשתית לפרנסה עבור המבקשים לעלות לארץ ישראל, כך שלא יצטרכו להישען על קיבוצים שאינם שומרי תורה ומצוות, זאת לאור העובדה של יציאה בשאלה בקרב בני ישיבות יוצאי הונגריה בקיבוצים שבארץ ישראל, שאותה תיאר המחבר בהרחבה בהקדמתו.
בשער הספר נזכר כי הוא יוצא לאור בהוצאת ה'ע'ל' (ראשי תיבות: החזרת העטרה ליושנה), אותה ניהל קלופפר.
בשנת 2021 יצאה מהדורה נוספת לספר, בהוצאת צאצאיו של קלופפר, ובעריכת משה נחמני.
לאחר שניצל מהשואה, התיישב קלופפר עם משפחתו בקריית שמואל, שם קיבל דירה הודות להשתדלות תנועת המזרחי בארץ, ועיברת את שם משפחתו לנחמני.
לאחר מכן הם עברו לרעננה, שם קיבל נחמני תפקיד מטעם המזרחי לנהל את בית הילדים 'תלפיות' שנוסד בעיר.
בתקופה זו נתגלה כוחו של נחמני בשדה החינוך.
אחרי כמה גלגולים, הגיעו לירושלים לשכונת קטמון, שנכבשה אז.
ידידות עמוקה הייתה בין נחמני לבין האדמו"ר רבי יוחנן סופר מערלוי, שהתגורר אף הוא בשכונה.
נחמני אהב והעריך את האדמו"ר מערלוי, ועזר לו בהחזרת עטרה ליושנה ביסוד ישיבתו וקהילתו בשכונה.
במסגרת זו סייע להשיג את המגרש שעליו נבנתה הישיבה בקטמון.
בנוסף, סייע נחמני בייסוד השטיבלאך בקטמון.
היה ממייסדי חוג יוצאי הונגריה שע"י התנועה הדתית לאומית, ושימש כנשיא החוג עד לפטירתו.
מכון נחמני ושיטת קצרנות עברית
במרוצת השנים הקים דוד שמואל נחמני את 'מכון נחמני' בירושלים, שהיווה בית ספר לפקידות ולמדעי המסחר.
רבים מבני הציבור הדתי והחרדי באותם ימים למדו בו מקצועות פקידותיים כמו: ניהול חשבונות, קצרנות, וכדומה.
נחמני אף המציא שיטה של קצרנות עברית, שנקראה "השיטה האחידה".
בטרם היו רשמקולים, הקצרנים היו רושמים נאומים סימולטנית עם נשיאת הנאום.
ספר בשם זה יצא בכמה מהדורות.
דוד שמיידלר ( 5 באוגוסט 1939 – 17 במרץ 2022) היה פרופסור לכלכלה באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטת המדינה של אוהיו ובמרכז הבינתחומי הרצליה.
דוד שמיידלר נולד בשנת 1939 בקרקוב שבפולין.
במהלך מלחמת העולם השנייה שהה עם משפחתו ברוסיה.
בתום המלחמה חזרה המשפחה לפולין, וב-1949 עלתה לישראל.
בשנת 1960 החל ללמוד מתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1969 קיבל בה תואר דוקטור, על עבודה שכותרתה "משחקים עם רצף של שחקנים", שנעשתה בהנחייתו של פרופ' ישראל אומן.
עיקר מחקריו עסקו בקבלת החלטות בתנאי אי-ודאות.
חלק גדול מעבודתו נעשה במשותף עם תלמידו יצחק גלבוע איתו המשיך לעבוד אחרי שלב הדוקטורט.
תחומי מחקר נוספים שלו: משחקים שיתופיים, משחקים לא-שיתופיים, אנליזה פונקציונלית ומיקרו-כלכלה.
בשנת 1971 הצטרף לסגל אוניברסיטת תל אביב, ובה שימש כפרופסור בבית הספר למדעי המתמטיקה, בבית הספר לכלכלה ובפקולטה לניהול.
מאז 1987 נמנה גם עם סגל אוניברסיטת המדינה של אוהיו במשך יותר מ-31 שנים.
היה מרצה אורח באוניברסיטת לוון בבלגיה, באוניברסיטת אילינוי, באוניברסיטת מינסוטה, באוניברסיטת פרינסטון ובאוניברסיטת נורת'ווסטרן.
בשנת 2013 נבחר לחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
נבחר לחבר כבוד זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ולעמית בחברה לאקונומטריקה ובחברה לתורת המשחקים.
בשנים 2014–2016 היה נשיא החברה לתורת המשחקים.
לכבוד הגיעו לגיל 80 הוקדש לו גיליון של כתב העת .
דוד שמיידלר היה נשוי לדליה ואב לשלוש בנות.
נפטר ב-17 במרץ 2022 ונקבר בבית הקברות קריית שאול.
תרומה מוקדמת של שמיידלר הייתה בתורת המשחקים ותורת שיווי המשקל הכללית.
הוא הציע גישה חדשה לפתרון משחקים שיתופיים - הגרעינון, המבוסס על שיקולי שוויון והיתכנות.
גישה זו, שמקורה בדוקטורט של שמיידלר, שימשה את ישראל אומן ומיכאל משלר להצגת פתרון לסוגיית "מי שהיה נשוי שלוש נשים" המופיעה במשנה.
שמיידלר החל גם בחקירת הנושא של משחק לא אטומי, שבו לכל שחקן יש השפעה זניחה על המשחק.
תרומה חשובה נוספת שלו היא לתורת ההחלטות.
יחד עם אלישע פזנר הציג את הרעיון של - קריטריון לחלוקה הוגנת.
דוד שפרינצק (נולד ב-2 בספטמבר 1969) הוא ביולוג התפתחותי ופיזיקאי ישראלי, פרופסור חבר בבית הספר לנוירוביולוגיה, ביוכימיה וביופיזיקה באוניברסיטת תל אביב.
סגן דקאן הפקולטה למדעי החיים ע"ש ג'ורג' ס' וייז.
שפרינצק נולד בניו הייבן שבקונטיקט לאהוד ולדליה שפרינצק, בעת שאביו שהה שם לצורך כתיבת דוקטורט.
הוא נינו של יושב ראש הכנסת הראשון יוסף שפרינצק וקרוי של שם אח סבו שנפל כטייס במלחמת העצמאות.
את שירותו בצה"ל עשה כמדריך ביחידת לוחמה אלקטרונית של חיל התקשוב.
בשנת 1991 החל את לימודיו לתואר ראשון בפיזיקה ובמתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, והשלים אותם בהצטיינות בשנת 1994. מיד לאחר מכן המשיך ללימודי תואר שני ושלישי בפיזיקה במכון ויצמן למדע, שניהם בהנחייתו של פרופ' מוטי הייבלום.
עבודת הדוקטורט שלו, שהוגשה בשנת 2001, נשאה את הכותרת "אפקטים קוהרנטיים ודה-קוהרנטיות בנקודות קוונטיות מוליכות למחצה".
את אחת משנות התואר השלישי עשה באוניברסיטת סטנפורד.
בשנים 2001–2004 שימש כראש מחלקת פיזיקה והנדסה בחברת Quantomix, ובתפקידו היה אחראי על פיתוח טכנולוגיה לדימות של דגימות ביולוגיות רטובות במיקרוסקופ אלקטרונים סורק.
בשנת 2004 שב לעולם האקדמי עת יצא לארצות הברית והיה לעמית בתר-דוקטורי במחלקה לביולוגיה במכון הטכנולוגי של קליפורניה (קלטק) בהנחיית פרופ' מייקל אלוביץ .
עם שובו לישראל בשנת 2010 מונה למרצה בכיר במחלקה לביוכימיה וביולוגיה מולקולרית בפקולטה למדעי החיים ע"ש ג'ורג' ס' וייז באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2017 הפך לפרופסור חבר בבית הספר לנוירוביולוגיה, ביוכימיה וביופיזיקה, ובשנת 2019 מונה לסגן דקאן הפקולטה לענייני הוראה.
החל משנת 2020 מכהן כראש מכון שווייצריה לביולוגיה התפתחותית באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 2018–2019 שימש כחוקר אורח במעבדתו של פרופ' קליף טבין בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד בבוסטון.
שפרינצק מתגורר עם אשתו עינת ושלושת ילדיהם בקריית אונו.
שפרינצק עוסק ביישום גישות של ביולוגיה מערכתית לצורך חקר תהליכים התפתחותיים.
מעבדתו משתמשת בדימות כמותי של תאים חיים ובמודלים מתמטיים על מנת לחקור את התהליכים היסודיים השולטים בהחלטות התמיינות של התא החי וכן בארגון המרחבי של רקמות מתפתחות.
בשנים האחרונות, מעבדתו גם מתמקדת ביחסי הגומלין שבין כוחות מכניים לבין מעבר האותות הבין תאי, המצויים בבסיס ההתפתחות של האוזן הפנימית של יונקים.
שפרינצק חוקר את מסלולי מעבר האותות הבין תאיים אשר תורמים להתפתחות של רקמות ואיברים, וכן כיצד מכניקה תאית ומורפולוגיה תאית משפיעות ומושפעות על ידי תהליכי רגולציה בתוך התא ואותות בין תאיים.
בקבוצתו של שפרינצק נחקרים ככלל שלושה מנגנונים הקשורים למעבר אותות ביולוגיים.
מנגנון אחד הוא נתיב ה-Notch אשר משמש לצורך התמיינות של תאים סמוכים במהלך התפתחות בעל החיים.
בפרט, נחקרת בקבוצתו השפעת המורפולוגיה התאית ודינמיקת פני השטח על האותות בנתיב זה.
מנגנון נוסף הוא נתיב ה-Fat/Dachsous ששולט על כיוון הקוטביות התאית באופן מקומי.
המנגנון השלישי עוסק באינטראקציה בין הכוחות המכניים שפועלים על התאים לנתיב ה-Notch.
מלגת ות"ת לתלמידי דוקטורט מצטיינים (2000)
מלגת רוטשילד לעמיתי בתר-דוקטורט (2004)
עמית המרכז למדעי הנתונים וטכנולוגיה בקלטק (2005)
פרס NIH ע"ש רות קירשטיין לעמיתי בתר-דוקטורט (2006)
מלגת בקסטר לעמיתי בתר-דוקטורט (2008)
מצטיין רקטור אוניברסיטת תל אביב בהוראה (2016)
יובל ניאזוב כהן "דודא" (נולד ב-26 ביולי 1994) הוא ראפר ומפיק מוזיקלי ישראלי, חבר לשעבר בהרכב ההיפ הופ האשדודי "מבוא הדודאים".
ניאזוב גדל באשדוד, ברובע ח'.
אמו היא מזכירה רפואית בתל השומר ולו שני אחים.
הוריו התגרשו כשהוא היה בגיל 12 ובגיל 15 ניתק עם אביו הקשר.
לטענתו של ניאזוב אביו התמכר לאלכוהול ונהג באלימות.
בתו הבכורה של ניאזוב נולדה במהלך שירותו הצבאי.
ניאזוב החל להתעניין במוזיקת היפ הופ בגיל 12, לאחר שלדבריו, תלמיד העיר לו בבית הספר על סגנון הלבוש שלו כי הוא "נראה כמו ראפר".
כבר באותו היום הוא הזמינו לביתו והכיר לו את אולפן ההקלטות הביתי שלו וחזר משם לביתו שלו והחל ליצור מוזיקה אלקטרונית ולכתוב שירה.
ב-2014 הכיר את המוזיקאי אלמוג גוזלן במועדון היפ הופ בעיר ומאז החלו ליצור יחד.
ב-2017 הקימו את הרכב ההיפ הופ מבוא הדודאים, ששמה נבע ממעבר הדירה של משפחתו לרחוב מבוא הדודאים ברובע ח' בעיר באותה השנה שהחל ליצור מוזיקה.
בתחילת 2020 ובמהלך מגפת הקורונה בישראל, הוציאו את השירים "כוונות", "אריה לא יירא", ו"מכאן רואים" מאלבומם הראשון "הכל או כלום".
בשנת 2021, יצא אלבום הבכורה של ההרכב, "הכל או כלום" שנדחה בשנה עקב מגפת הקורונה.
ב-2022 ההרכב התפרק, וניאזוב החליט לצאת לדרך עצמאית.
באוקטובר אותה שנה הפיק דודא את "אל תפרוש", האלבום השני של הראפר והזמר ליעם חכמון, והשתתף בו בשיר "ילד".
במרץ 2023 יצא אלבום הסולו הראשון שלו, "אפור", הכולל הופעות אורח של דוד לב ארי, טדי נגוסה, קרן קריספיל, גלעד כהנא ויוסי פיין.
במרץ 2023 יצא לאור אלבומו השני של דוד לב ארי "נעלה" שם הפיק ניאזוב את רוב שירי האלבום ואף התארח ב-2 שירים מתוכו.
באפריל 2023 הפיק והשתתף באלבום הבכורה של הראפר ליעד מאיר, "פלואו של טמבל", שזכה להצלחה רבה וביקורות חיוביות.
ביולי, השתתף לצידו בשיר "שוטים" שהגיע למקום ה-33 במצעד היטליסט של מאקו.
באוגוסט, יצא שירו של מאיר "טיל פצמר" אותו הפיק, שהגיע לעשירייה הפותחת במצעד העשירייה של כאן גימל.
בשנת 2023, הופיע בתפקידו הראשון כשחקן כאשר גילם את אורן, אחד מהעבריינים שקשורים לצ'יקו פחימה (חיים זנאתי) בסדרה "משמר הגבול", בכיכובם של בן סולטן, נועה אסטנג'לוב ושלום מיכאלשווילי.
בנובמבר 2023 הוציא יחד עם הסופרגרופ "דודא גאנג" הכולל את דודא, ליעד מאיר, רון חיון וזיו שביט, את השיר "מי משוגע?", המופנה כנגד הארגונים ופעילי הטרור שהיו מעורבים במתקפת הפתע על ישראל ב-7 באוקטובר ובמלחמת חרבות ברזל.
השיר הגיע למקום ה-57 במצעד היטליסט של מאקו והוסר מפלטפורמת ספוטיפיי מספר ימים לאחר מכן, בטענה ל"תוכן שמעודד אלימות נגד קבוצה על בסיס הלאום שלה".
במהלך שנת 2024 הפיק את שירי אלבום הבכורה של רון חיון הנקרא 16 ואף השתתף ב-3 שירים באלבום.
ב-21 ביולי 2024 הוציא את השיר "ראפרים" כסינגל ראשון מהאלבום השני שלו.
ב-22 בספטמבר הוציא את השיר השני מהאלבום "בית".
ב-1 בדצמבר הוציא את השיר השלישי "שלם".
ב-7 באפריל 2024 השתתף בסינגל "חלקת אלוהים" של דוד מעיין.
ב-18 ביוני 2024 הפיק את השיר "בסטיז" של מאי טוויק.
ב-1 בספטמבר 2024 יצא לאור אלבום הבכורה של זיו שביט "אוקיי", אותו הפיק ניאזוב ואף התארח בשיר "רגליים על הקרקע".
בספטמבר 2024 השתתף בשיר "בול עליי" של טדי נגוסה מתוך האלבום "נקודה".
בנובמבר 2024 הוציא יחד עם לוקץ' את הסינגל "מתמודד" שאף כתב יחד עם רביד פלוטניק והפיק את השיר.
בדצמבר 2024 השתתף באלבום "מיקס למקס" של ג'יגה ג'וס בשיר הנושא של האלבום.
ב-12 בינואר 2025 הוציא את אלבום "שקוף" הכולל הופעות אורח של ליעד מאיר ומורן מזור.
השיר "לא להמציא" מתוכו הגיע למקום ה-8 במצעד היטליסט של מאקו ולמקום הראשון במצעד השבועי של גלגלצ.
בפברואר 2025 יצא לאור האלבום "הבדואי מצהלה" של לוקץ' אותו הפיק דודא באופן מלא ואף התארח בשיר "שדים בארון" יחד עם כליפי.
לוקץ' אף שר על כך באלבום בסקיט פארודי שדודא היחיד שהסכים להפיק לו את האלבום.
ב־3 במרץ 2025 יצא הסינגל "מלא מלא", שיתוף פעולה בין הזמרת-יוצרת יסמין מועלם לבין דודא.
הסינגל הגיע למקום ה־11 במצעד הישראלי השבועי של מדיה פורסט.
בדצמבר 2025 הוא הפיק את השיר "אבועלי".
בינואר 2026, הוציא יחד עם ליעד מאיר את השיר "תבדוקת'י".
דוד תלמוד היה כימאי יהודי סובייטי, מומחה בכימיה פיזיקלית.
דוד תלמוד נולד בשנת 1900 באליזבטגרד (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום באוקראינה למשפחה יהודית.
לדוד היו שני אחים, סולומין שהיה פרופסור לכימיה וישראל שעסק בתעשייה כימית וקיבל על כך פרס לנין.
לאחר סיום לימודי בית ספר דוד תלמוד החל לימודי כימיה במכון לכימיה באודסה.
בשנת 1923 הוא סיים את הלימודים ובשנת 1925 החל ללמד באוניברסיטת אודסה.
בשנת 1930 הוא עבר ללנינגרד והחל לעבוד במכון לכימיה פיזיקלית של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1934 הוא עבר למוסקבה, התקבל כחבר בהתכתבות לאקדמיה והחל לעבוד במכון לחקר כימיה של האקדמיה בעיר.
במכון זה הוא עבד עד סוף חייו וכיהן בתפקיד מנהל מעבדה.
בשנת 1939 דוד תלמוד סיים עבודת פוסט-דוקטורט.
בתקופת מלחמת העולם השנייה תלמוד עסק במחקרים שתרמו למאמץ המלחמתי.
בשנת 1943 על הישגיו לתלמוד הוענק פרס ברית המועצות.
בשנת 1945 ביחד עם סמיון ברסלר הם פרסמו תאוריה על מבנה חלבונים.
דוד תלמוד נפטר בשנת 1973 במוסקבה ונטמן בעיר בה עבד.
דוד ששון ושות' בע"מ (בשנים הראשונות נקראה "דוד ששון ובניו" "David Sassoon & Sons") הייתה חברת סחר בין-לאומית שפעלה במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 בעיקר בהודו, סין ויפן.
הוקמה ב-1832 בבומביי (כיום מומבאי) שבהודו, על ידי דוד ששון (1792–1864), איש עסקים יהודי בגדאדי שהגיע לגור בבומביי.
החברה הוקמה בבית ספירה קטן ברחוב תמרינדי 9, ועסקה בתחילה בפעילות בנקאית והשקעות בנכסים.
בהמשך החלה להשקיע בסחורות כמו מתכות יקרות, משי, מסטיקא, תבלינים, צמר וחיטה.
והתמחתה במסחר בינלאומי בחוטי כותנה הודית, ובמסחר באופיום בבומביי ובסין.
כשמסחר זה קודם משמעותית בעקבות מלחמת האופיום הראשונה וחוזה נאנקינג שנחתם בעקבותיה בשנת 1842, אשר כלל את פתיחת נמל שאנגחאי ליבוא מאנגליה.
וסייע להובלה מהירה של האופיום.
דייוויד ששון ושות' הפעילו צי של אניות קליפר בין המדינות.
בתקופה זו חברת דייוויד ששון ושות' התרחבה, והקימה סניפים בקולקטה שבהודו ובקראצ'י שבפקיסטן, בהונג קונג (בסביבות 1843), ובסביבות 1845 גם בקנטון, שאנגחאי ו שבסין, בקובה נגסאקי ויוקוהמה שביפן, במפרץ הפרסי (בבגדד) ובבריטניה (בלונדון ובמנצ'סטר).
כל סניפי החברה היו סגורים בשבתות ובמועדי ישראל.
וכן הקפיד על נתינת מעשרות מכל רווחי החברה.
כמו אצל בני משפחת רוטשילד באירופה, הציב גם דוד ששון את בניו הרבים כראשי הסניפים של החברה ברחבי העולם.
כשהוא נשאר הבעלים היחיד של העסק.
בשנת 1852, בנו עבדאללה ששון (1818–1896) הצטרף אליו כשותף בחברה, ובהמשך הצטרף גם בנו השני אליאס דוד ששון (1820–1880) כשותף.
במהלך שנות ה-60 שלטו דייוויד ששון ושות' במסחר באופיום בין הודו לסין.
על ידי רכישת יבול האופיום ישירות מהיצרנים ההודים, ועקפה את המתחרים הבריטיים שהשיגו את האספקה דרך מתווכים.
חברת ששלטה בעבר בסחר האופיום ההודי-סיני, פשטה את הרגל ב-1867, וחברת , בתחילת שנות ה-70, הפחיתה את פעילותה באספקת אופיום והתמקדה יותר בביטוח והובלה מסחרית ברחבי הודו וסין.
בתקופה זו דייוויד ששון ושות' שלטו בכ-70% מנפח המסחר באופיום הודי.
בשנת 1867, שלוש שנים לאחר מותו של מייסד החברה, התנתק בנו השני, אליאס דוד ששון, מהחברה המשפחתית עקב סכסוך בינו לבין אחיו האחרים.
והקים משרד משלו, בשם "ED Sassoon &amp; Co.", והחל לסחור בפירות יבשים, , מתכות, תה, משי, תבלינים וקמפור ממשרדים צנועים בבומביי ושנגחאי.
חברתו הצליחה מאד, וב מחזור עסקיו היה פי שניים עד שלושה (1.25 מיליון לירה שטרלינג עד 1.5 מיליון ליש"ט), יותר מההון הנומינלי של דייוויד ששון ושות' (0.5 מיליון ליש"ט).
גם חברת דייוויד ששון ושות' המשיכה להתפתח, וב-1872 העבירו את המשרד הראשי של החברה מבומביי ללונדון (רח' לידנהול 12) כדי לקבל גישה טובה יותר לשוקי ההון והמידע הבינלאומיים.
עד למעבר החברה ללונדון, נכתבו מכתבי החברה השונים בערבית-בבלית, בכתב עברי.
אך לאחר שעברו ללונדון התחילו לכתוב את המכתבים באנגלית.
ב-1874 הקים דייוויד ששון חברה בת חדשה בבומביי, "חברת הטוויה והאריגה ששון", שהחזיקה בהודו שבעה מפעלי כותנה.
בשנת 1872–1875, בנתה החברה את "רציפי ששון", בנמל בומביי, שם היו המבדוקים המסחריים הראשונים בבומביי, שנקרא בשמם "הדוק הששוני שסייעו בביסוס הסחר הבינלאומי בכותנה הודית.
בהמשך קנתה מהם ממשלת הודו את הנמל, והקימה במקום נמל מודרני שנקרא "נמל בומביי" (Bombay Port Trust).
בשנת 1883 עברה החברה לעסקי ייצור משי כשהקימה את ″Sassoon & Alliance Silk Mill Co.
המשרד רכש גם נכסים נרחבים בהונג קונג, קנטון וצפון סין.
דייוויד ששון ושות' פעלו גם כסוכנים של חברות רבות אחרות ממזרח אסיה.
והתעסקו בביטוחי אש ובביטוח ימי, עבור חברות שונות.
למרות שדייוויד ששון ושות' דבק במורשת המסחרית של החברה, הוא היה מעורב גם בפעילות בנקאית.
והיה חלק מקבוצה של סוחרים בריטיים שהקימו ב-1865 את חברת HSBC - "תאגיד הבנקאות הונג קונג ושנגחאי", וגם היה גורם מרכזי בהקמת "הבנק הלאומי אנגלו קליפורניה" (מאוחר יותר נקנה על ידי ")".
וב-1889, כשהוקם הוא מומן בין השאר על ידי דייוויד ששון ושות'.
בנו של דייוויד ששון סר אלברט ששון, ירש את אביו, והרחיב את עסיקיו בלונדון, וב-1890 קיבל מהמלכה ויקטוריה תואר "ברון".
ב-1894 לאחר מות אחיו סלימאן, שניהל את העסקים הבינלאומיים של החברה, ניהלה אשתו פרחה בת ה-38, את העסקים, עד שהודחה על ידי משפחתה שלא ראו בעין יפה שאשה מנהלת את החברה..
פרחה עברה עם משפחתה ללונדון עד למותה שם בשנת 1936. את ההחברה ניהל בפועל בנו של אלברט מאשתו הראשונה, אדוארד ששון, שהיה גם פוליטיקאי בריטי, וירש מאביו את תואר הברון.
ותחת הנהגתו התאגדה החברה בשנת 1901 כחברה בע"מ, עם הון של 500,000 לירה שטרלינג.
לא הייתה הנפקה ציבורית, אבל לראשונה ניתנו מניות למנהלי חברות מובילים שלא השתייכו למשפחת ששון.
הארגון מחדש היה נחוץ עקב הגברת הפעילות הן בהודו והן בסין, ומעל לכל בעקבות האתגרים ההולכים וגדלים של היצרנים היפניים.
בשנת 1907 חתמה בריטניה על אמנה המסכימה לחסל בהדרגה את יצוא האופיום לסין במהלך העשור הבא, וסין הסכימה לחסל את הייצור המקומי במהלך אותה תקופה.
בעקבות הסכם זה נסוג דוד ששון ושות' מסחר האופיום, ובסופו של דבר הפסיק אותו לחלוטין, למרות שמשך זמן רב זו הייתה הפעילות העיקרית של החברה.
בשנים אלו היו לחברה 13 בתי חרושת לאריגים בהודו, בהם העסיקו כ-700 יהודים, (16.5% מיהודי הודו באותו זמן), ובמקביל היו להם בתי יציקה לברזל ופלדה וייצאו עפרות ברזל ופלדה לאנגליה ולארצות הברית.
עם מותו של סר אדוארד ששון ב-1912 דודו פרדריק דייוויד ששון (1853–1917), בנו הצעיר של דוד ששון, היה לאדם הדומיננטי בחברה.
לאחר מותו של פרדריק ששון ב-1917 דוד גבאי (1865–1928), בן דוד, הפך ליושב ראש החברה עד למותו ב-1926. לאחר מותו של גובאי, הסתיימה המעורבות הישירה של משפחת ששון בניהול חברת דוד ששון ושות'.
והשתתפותו של סר פיליפ ששון (1888–1939) בניהול החברה כיו"ר, הייתה סמלית בלבד, למרות שהחזיק גם במניות בחברה.
בדור הרביעי של משפחת ששון, היה מפורסם סיר אליס ויקטור ששון, בנו של אדוארד, שירש מאביו את תואר ה"ברון", הקים ב-1920 חברה בהודו בשם "א.
ששון ושות', סוחרים ובנקאים", ובשנת 1930 נרשמה החברה בהונג קונג עם הון עצמי של מיליון לירה שטרלינג.
הוא העביר את עסקיו מהודו לסין, והחזיק בחברה גדולה של סוסי מרוץ.
כשסין הפכה לקומוניסטית העביר את עסקיו לאיי בהאמה שם מת בשנת 1961.
לאחר מלחמת העולם השנייה דייוויד ששון ושות' ירדה מאד בהיקף פעילותה, וב-1982 נמכרה החברה תמורת כ-2 מיליון פאונד לחברה הלונדונית של הברוקר טוני רוד, .
אך למרות שהחברה נשלטה במלואה על ידי ראד, דייוויד ששון ושות' המשיכו לפעול באופן עצמאי ממשרד בהיימרקט, בווסט אנד של לונדון.
באחר תקופה נמכרה החברה ל-UBS משווייץ.
ונכסי החברות באסיה נמכרו מאוחר יותר על ידי UBS ל-Sassoon & Co, בית השקעות שהוקם על ידי אחיו הצעיר של דייוויד ששון, ג'וזף ששון (1795-1872).
Sassoon Financial Group LLC היא הזרוע המחזיקה במשפחת ששון.
Continuation Trust מחזיקה ומנהלת את נכסי המשפחה, וג'וזף ששון וששון ושות' היא זרוע ההשקעות והבנקאות העסקית שלה.
מתן שירותי ניהול השקעות, בנקאות מסחרית ושירותי ייעוץ גלובליים ללקוחותיה.
המשרד משקיע בטכנולוגיית חומרים מרוכבים, חקלאות ואבטחת מזון, לוגיסטיקה, אנרגיה, כרייה וטכנולוגיה ושירותים פיננסיים במזרח ובדרום הים התיכון, בדרום אמריקה, באסיה ובאפריקה.
עם זאת, החברה שומרת על מיקוד חזק בשווקים בארצות הברית ובשוק הישראלי, המהווים 60% מנכסי הפורטפוליו שלה.
דודאים הוא אתר לסילוק פסולת המשתרע על שטח של 470 דונם, וממוקם כ-5 ק"מ צפונית מערבית לבאר שבע, בסמוך לאשל הנשיא בשטחה של מועצה אזורית בני שמעון, הפועל מאמצע שנות ה-90. החל משנת 1998 שודרג אתר דודאים והחל לפעול על פי תקנות מחמירות של טיפול בפסולת.
האתר משלב הטמנה פעילה ומרכז ללימוד נושאי סביבה.
האתר מחולק לאגפים המטפלים בפסולת מסוגים שונים החל בפסולת ביתית וכלה בגזם גינות.
בשנת 2004 החל לפעול אתר להטמנת פסולת יבשה, בצמוד לאתר הקיים, כדי לצמצם את נפחי הפסולת המגיעה להטמנה, ולהגביר את המיחזור בסוגי פסולות הניתנים למיחזור על ידי הפרדתם מהפסולת הביתית.
באתר הוקצה שטח להקמת מפעלי מיחזור.
המפעלים מתוכננים לטפל בכל סוגי הפסולות המגיעים לאתר, כגון: מפעל לקומפוסט, לפסולת ביתית, מיחזור פסולת בניין וכדומה.
מרבית הפסולת ממרכז הארץ, כ-1,100 טון מדי יום, מובלת ומוטמנת לאתר דודאים מתחנת המעבר בחיריה.
האתר אטום ומבודד מהסביבה על ידי שכבות אטימה וביריעות פוליאתילן, וכך נמנע זיהום של מי התהום והקרקע.
כחלק מתהליך התסיסה של החומרים האורגנים המוטמנים באתר, נפלטים גזים, כגון גז מתאן, הנאספים ומשמשים כחומר דלק לתחנת כוח המייצרת חשמל ירוק.
האתר מופעל על ידי מועצה אזורית בני שמעון ומכניס לה רווחים נאים.