tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תקליט הזהב של הסינגל "Dueling Banjos" , אשר היה ברשותו של ג'ון בורמן, במאי הסרט, נגנב מביתו על ידי הפושע הדבלינאי מרטין קאהיל.
בורמן שיחזר את הסצנה בסרטו "הגנרל" (1998), סרט ביוגרפי העוסק בקאהיל.
בנוסף לשיר הנושא המפורסם של הסרט, מפוזרים לאורכו קטעים מוזיקליים אווירתיים, חלקם מנוגנים על סינתיסייזר.
מעבר להכרה לה זכו אריק וויסברג וסטיב מנדל על "Dueling Banjos", לא נזקפה שאר המוזיקה בסרט לזכותו של אף אחד.
הכוכבים המקוריים אשר להם יועדו התפקידים הראשיים בסרט היו לי מרווין ומרלון ברנדו.
הם ויתרו על התפקידים כאשר נודעו להם הסכנות הכרוכות בצילום על מי הנהר.
בכך ניתנה ההזדמנות לג'ון וויט וברט ריינולדס.
למרות ההסבה המדויקת שעבר הרומן לקולנוע, קיימים כמה הבדלים.
דוגמאות לכך הן תיאור דמותו של אד (ברומן אד קירח ובשנות הארבעים לחייו); הפתיחה, הנעדרת מהסרט (ובה מוסבר מדוע בחרו הארבעה בטיול על-פני משחק גולף); והאפילוג, המתרחש בתום האירועים המופיעים גם בסרט, וחותם את הספר.
בנוסף, אין בספר אזכור לשורה המפורסמת מסצנת האונס, בה פוקד המקומי על דרו להפיק קולות של חזיר.
בסרט, רק עיסוקו של בובי מוזכר (סוכן ביטוח), ואילו ברומן מתוארים גם עיסוקיהם של שאר השלושה: אד הוא מעצב גרפי בחברת פרסום; דרו עובד כנציג מכירות של יצרנית משקאות קלים המבוססת באטלנטה (חברת קוקה-קולה, ככל הנראה, למרות שאינה מוזכרת בשמה); ולואיס מתואר בכלליות כעובד צווארון לבן.
חלקו הראשון של הספר עוסק ביום עבודה שגרתי בחייו של אד.
חלק זה נעדר מהסרט (למעט קריינות הפתיחה).
גברים בשמש הוא ספר של ע'סאן כנפאני שראה אור בשנת 1963, ונחשב לאחד הספרים הבולטים בספרות הפלסטינית.
הספר מתאר את הקשיים וחוסר היציבות בחייהם של הפליטים הפלסטינים וכן מותח ביקורת על השחיתות בקרב המשטרים הערבים.
הספר שימש השראה לסרט "הפתי", של הבמאי המצרי תאופיק סאלח.
הסרט נאסר להקרנה בארצות ערביות מסוימות, כיוון שביקר את השלטון במדינות ערב ואת תרבות השוחד הנהוגה בהן.
הספר תורגם לשפות רבות, בהן לעברית בהוצאת מפרש בשנת 1978 (תרגום: דניאלה ברפמן ויאני דמיאנוס).
עלילת הספר מתרחשת בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, ומספרת את סיפורם של שלושה גברים פלסטינים בני דורות שונים הבורחים ממחנות הפליטים בלבנון במטרה למצוא תעסוקה כפועלים בשדות הנפט המשגשגים בכווית, כדי לפרנס את משפחותיהם.
במהלך מסעם הם מהרהרים בחייהם ובמאורעות שהביאו למצבם.
הראשון, איכר זקן בשם קוואיס, החזיק בעבר פרדסים בישראל וחברו הטוב ביותר נהרג במלחמת העצמאות.
השני, אסד, לחם בצד הערבי בשנת 1948 שחבריו בגדו בו בשביל בצע כסף.
השלישי, מרוואן, נזכר באמו ואחיו והקשיים הרבים שחו לאחר שאביו נטש אותם.
סיפורי חייהם מסבירים לקורא מדוע הם מחפשים להגיע לכווית ומסביר את השינוי הדרסטי שחל בחיי השלושה לפני ואחרי המלחמה.
על מנת להגיע לכווית הם נאלצים לגנוב את הגבול לירדן, משם לעיראק ומשם לכווית.
במהלך המסע הם נאלצים לשחד פקידים ולהיעזר במדריכים ומבריחים.
השלושה משחדים פקיד מקומי שיאפשר להם לגנוב את הגבול ובמהלך התהליך הם מושפלים ומתייחסים אליהם בזלזול.
הם מגיעים לכווית בתוך משאית, ולבסוף על גבול עיראק-כווית הם נאלצים להתחבא במכלית מים במהלך שיא חום היום.
כשהנהג מגיע בסופו של דבר ליעד בכווית ופותח את המכלית הוא מגלה שהשלושה מתו.
גברים ממאדים ונשים מנוגה הוא ספר רב-מכר שיצא בשנת 1992 העוסק בתחום העזרה העצמית.
הספר נכתב על ידי ג'ון גריי, והפך לבסיס עבור ספרים נוספים, הקלטות, סמינרים, מופע יחיד בברודוויי וסדרת סיטקום בטלוויזיה.
הספר מציג את העמדה כי נשים וגברים שונים כמו יצורים מכוכבי לכת או עולמות נפרדים.
הוא מדמה אותם לאל המלחמה הרומי מארס (שעל שמו קרוי הכוכב מאדים) ולאלת האהבה ונוס (שעל שמה הכוכב נוגה).
נקודת הפתיחה בספר היא שאנשי מאדים פגשו בנשות נוגה ופיתחו מערכות יחסים מוצלחות, היות שהם קיבלו את המאפיינים השונים האחד של השנייה.
אך כשיום אחד הם נחתו בכדור הארץ הם שכחו כי כל אחד הגיע מכוכב לכת אחר, ומהנקודה הזאת נוצרו פערים שפגעו במערכת היחסים.
דוגמה אחת שגריי מציע בתאוריות שלו היא שגברים מתלוננים על בעיות, כי הם מבקשים פתרונות בעוד נשים מתלוננות על בעיות כי הן רוצות שיכירו בבעיותיהן.
גריי גם סבור כי ניתן לבצע אבחנה בין המינים לפי השוני באופן שבו הם מתנהגים תחת לחץ.
גריי סבור כי גברים רבים נוהגים לסגת עד שהם מוצאים פתרון לבעיה.
הוא מתייחס אל זה כאל "נסוגים לתוך המערה שלהם".
במקרים מסוימים הם עלולים לסגת, פשוטו כמשמעו, למשל, כדי ללכת לבלות עם חברים.
מטרת הנסיגה היא לקחת את הזמן כדי להגיע לפתרון.
ב"מערות" אלו, גברים לא בהכרח מתמקדים בבעיה, אלא פעמים רבות מדובר ב"פסק זמן" כדי לאפשר להם להתרחק מהבעיות כך מוחם יכול להתמקד במשהו אחר.
גריי טוען כי זה מאפשר להם לבחון מחדש את הבעיה מאוחר יותר בפרספקטיבה חדשה.
גריי סבור כי נסיגת הגברים לתוך ה"מערה" היא נושא שהנשים התקשו להבין אותו לאורך ההיסטוריה.
נטייתן הטבעית היא לדבר על בעיות (גם אם מדיבורים לא פותרים את הבעיה).
זה מוביל לדינמיקה טבעית של גבר נסוג אל מול אישה המנסה להתקרב עוד יותר.
לדברי גריי זה הופך להיות מקור מרכזי של קונפליקט בין נשים לגברים.
גריי טוען כי גברים ונשים מעניקים ניקוד בתוך מערכת היחסים על נתינה וקבלה של אהבה באופן שונה.
הוא אומר כי גברים נוטים לתת ניקוד גבוה יותר על מה שהם חושבים שהם מעשים גדולים, בעוד שנשים מעניקות ניקוד לכל מעשה של אהבה, נקודה אחת בכל פעם.
לדברי גריי, נשים נוטות לשמור על מערכת נקודות שגברים מעטים מודעים אליה.
גריי כותב כי גברים ונשים מפקחים על כמות התן וקח במערכת היחסים ואם יש חוסר איזון, אדם אחד מרגיש שהוא נתן יותר ממה שניתן לו ומפתח טינה.
הוא קובע כי זו תקופה בה התקשורת חשובה מאוד ועוזרת להחזיר את הקשר לאיזון.
הקליפ של הלהיט "Deep in Love" משנת 2011, כמו גם מילותיו של השיר, עסקו בכך שגברים ממאדים ונשים מנוגה.
גברים בשחור 3 הוא סרט פעולה מדע בדיוני-קומי אמריקאי, המבוסס על סדרת ספרי הקומיקס "הגברים בשחור" מאת לואל קנינגהם בהוצאת מארוול קומיקס.
הסרט יצא לאקרנים ב-23 במאי 2012 והוא סרט המשך לסרט "גברים בשחור 2".
הסרט מתחיל עם בריחתו של חייזר פושע אכזרי וחסר רחמים בשם "בוריס החיה".
בוריס הוא חלק מגזע חייזרים אלים והרסני הנקרא בוגלודיט, שהרס כל כוכב שעמד בדרכו בחלל.
הסוכן קיי חיסל 40 שנים לפני תחילת הסרט את הגזע, וכלא את בוריס על הירח, תוך כדי שהוא גרם לו לאבד את ידו.
בוריס גילה מפיו של אחד האסירים האחרים בכלא, עובדיה פרייס, על מכונת זמן שפיתח האחרון, והוא פונה לבנו של פרייס כדי להשיג אותה.
בוריס חוזר בזמן, ליום שבו הוא איבד את ידו ונכלא, ומצליח ביחד עם בוריס של העבר לחסל את הסוכן קיי.
בהווה, הסוכן ג'יי (מגולם על ידי ויל סמית') הוא היחיד שזוכר את קיי, מכיוון שהשינוי בזמן מחק אותו מזיכרונם של כולם, מלבד של אלו שנכחו באירוע מותו (שהתרחש למעשה לפני 40 שנה).
ג'יי חוזר לעבר בעזרת מכונת הזמן השנייה של עובדיה פרייס, ופוגש את הסוכן קיי הצעיר.
ביחד הם נלחמים בבוריס החיה, ובסיועו של גריפין, יצור מגזע נכחד שיודע את כל ההתרחשויות העתידיות האפשריות של כל אירוע, הם מנסים לפרוס מערכת הגנה מפני חייזרים על החללית אפולו 11 שאמורה לצאת לירח באותו יום, כדי להגן על האנושות מהגזע של בוריס.
השלושה מצליחים לחדור למתחם השיגור בסיועו של מפקד המתחם (שמתגלה כאביו של הסוכן ג'יי בסוף הסרט), ומנצחים את שתי גרסאותיו של בוריס החיה.
לאחר הקרב הסופי, קיי הצעיר פורס את מערכת ההגנה ומציל את המין האנושי.
הסרט מסתיים בדיינר, שבו אוכלים קיי וג'יי, ומתברר לג'יי שקיי זוכר את המסע בזמן, אבל לא יכול היה לדבר איתו עד עכשיו על האירועים שהתרחשו.
ג'יי מודה לקיי על שטיפל בו מיד לאחר מות אביו.
גריפין מצהיר שזהו הרגע האהוב עליו בהיסטוריה האנושית.
הסרט "גברים בשחור 3", זכה לביקורות מצוינות (באחת הביקורות, נכתב: ש"זה שפתחו את הראש, נתנו לצופים לראות את העבר של הדמויות ונכנסו לעבר של הדמות הראשית, שאותה מגלם ויל סמית' – זה כשלעצמו – שיא בלתי נלאה).
הסרט הכניס 624,026,776 דולר (יותר מחצי מיליארד הכנסות) ברחבי העולם והפך לסרט עם סכום ההכנסות הגבוה ביותר בסדרה.
את המוזיקה לסרט הלחין דני אלפמן, שהלחין וכתב את המוזיקה לסרטי "גברים בשחור" הקודמים.
השחקן הדמות ויל סמית' הסוכן ג'יי טומי לי ג'ונס הסוכן קיי ג'וש ברולין הסוכן קיי בצעירותו אמה תומפסון הסוכנת אוֹ אליס איב הסוכנת אוֹ בצעירותה ניקול שרזינגר האנטגוניסטית פויזן לילי ג'מיין קלמנט האנטגוניסט הראשי בוריס ביל היידר אנדי וורהול קיאונה יאנג מר וו יורי לוונטל קנאקלס
המונח גברים בשחור מתייחס לתאוריית קשר לפיה אנשים מסתוריים (בעיקר גברים) הלבושים בחליפות שחורות, מתיימרים להיות סוכני ממשל אמריקנים, ונוהגים להטריד או להפחיד עדים שצפו בעב"מים, על מנת לוודא שלא ידווחו על מה שראו.
המונח גם משמש לעיתים רבות לתיאור גברים מסתוריים שפועלים עבור ארגונים חשאיים, כמו גם לארגוני ממשל שונים שממוקדים כביכול בהגנה על סודות מדינה.
זהו מונח כללי, שמשמש על מנת להתייחס לכל אדם המתנהג באופן חריג או משונה, שהופעתו בזירה שבה נצפה עב"ם עשויה להיות קשורה באופן כלשהו לתקרית.
הסרט "גברים בשחור" (1997), בכיכובם של טומי לי ג'ונס וויל סמית', התבסס על סדרת קומיקס בעלת אותו השם מאת לואל קנינגהם, ובהוצאת מארוול קומיקס, העוסקת בארגון ממשלתי חשאי של גברים הלבושים בחליפות שחורות המגנים על כדור הארץ מפני פעולות איבה על-טבעיות מצד שדים, מוטנטים וחוצנים.
בשנת 2002 יצא סרט ההמשך "גברים בשחור 2" ובשנת 2012 יצא הסרט השלישי בסדרה "גברים בשחור 3", ולאחריו "גברים בשחור אינטרנשיונל".
בעקבות הצלחת סדרת הסרטים הופקה גם סדרת טלוויזיה בזיכיון (1997–2001).
בפרק ה-20 של העונה השלישית של הסדרה "תיקים באפלה" הופיעו גברים בשחור אשר היו הן בני אנוש והן חוצנים.
הגברים בשחור מופיעים גם כדמויות במשחק הווידאו "Deus Ex".
גברים בצד הוא סרט דרמה קומית אמריקאי משנת 1995 בבימויו של הרברט רוס (סרטו האחרון לפני מותו שש שנים לאחר מכן).
בסרט משחקים וופי גולדברג, מרי-לואיז פרקר ודרו ברימור.
תסריט הסרט נכתב על ידי דון רווס.
זמרת לסבית שחורה וצעירה לבנה, אשר מעוניינות שתיהן להגיע מהחוף המזרחי לחוף המערבי, חולקות רכב על מנת לחסוך בהוצאות, ונוסעות ביחד למסע ארוך.
בדרך מצטרפת אליהן צעירה פרועה שנמלטת מהחבר האלים שלה.
ביחד הן חוות ידידות אמת.
בסרט רגעים מצחיקים לצד רגעים מלודרמטיים סוחטי דמעות.
וופי גולדברג - ג'יין דלוקה
מרי-לואיז פרקר - רובין ניקארסון
דרו ברימור - הולי פולצ'יק
מתיו מקונוהיי - אייב לינקולן
אניטה ג'ילט - איילין ניקארסון
הסרט זכה לביקורות חיוביות עם ציון של 73% באתר Rotten Tomatoes.
בנוסף, הסרט זכה בפרס "GLAAD Media" לסרט הטוב ביותר.
הסרט היה גם מועמד לפרס ה-"Image" לשחקנית הטובה ביותר (וופי גולדברג) ולפרס ה-"Golden St.
George" לבמאי הטוב ביותר (הרברט רוס).
למרות ההצלחה הביקורתית של הסרט, הוא לא הצליח בקופות אך הוא כיסה את תקציבו.
פסקול הסרט מורכב בכולו מזמרות רוק/פופ ואף מזמרות לסביות כמו מליסה אתרידג' וג'ואן ארמטריידינג.
גרסת הכיסוי של השיר "You Got It" של רוי אורביסון שבוצע על ידי בוני ראייט הגיע למקום ה-34 במצעד "בילבורד הוט 100".
בוני ראייט - "You Got It"
אינדגו גירלס - "Power Of Two"
וופי גולדברג - "You Got It"
גברים מעדיפים בלונדיניות הוא סרט קולנוע משנת 1953, המבוסס על רומן באותו שם שיצא ב-1925 ומחזמר באותו שם מ-1949. הסרט יצא בהפצת אולפני פוקס המאה ה-20, בוים על ידי הווארד הוקס, ומככבות בו מרילין מונרו וג'יין ראסל.
חלק מהשירים בסרט נכתבו במיוחד עבורו, וחלקם מובאים מתוך המחזמר.
לורליי לי ודורות'י שואו הן חברות העובדות כנערות שעשועים הרוקדות במחזות ומופעים שונים.
ללורליי יש תשוקה ליהלומים, והיא יודעת שכדי להשיגם עליה להינשא לגבר עשיר.
דורות'י, לעומתה, מחפשת גבר נאה שתוכל לאהוב.
לורליי מתארסת עם גאס אזמונד, צעיר תמים שמוכן לעשות הכול בשבילה, אך הוא נשלט על ידי אביו העשיר, שחושב שלורליי אינה מתאימה לו.
החברות יוצאות למסע עבודה באירופה, ואביו של גאס שוכר את הבלש הפרטי ארני לעקוב אחר לורליי; ארני מתאהב מיד בדורות'י.
לורליי פוגשת במהלך המסע את סר פרנסיס "פיגי" ביקמן, בעל מכרה יהלומים, ואשתו אף מציגה בפניה את אוסף התכשיטים היוקרתי שלה.
לורליי מפתה את פיגי לחדרה, וארני מצלם אותם מחובקים דרך החלון.
דורות'י מגלה זאת, וביחד עם לורליי הן מזמינות את ארני לכוס משקה, שופכות בטעות משקה על מכנסיו ומבקשות ממנו להסירם כדי לייבשם, ובכיסיו הן מוצאות את הפילם המפליל ולוקחות אותו.
לורליי דורשת מפיגי כפרס את כתר היהלומים של אשתו.
בהגיען לפריז החברות נזרקות מהמלון, לאחר שאביו של גאס ביטל את מימונו לנסיעתן לאחר מה שנודע לו מארני.
גאס מגיע למופע שלהן, בו לורליי שרה ורוקדת בשיר "Diamonds Are a Girl's Best Friend" בשמלה הוורודה האייקונית, העוסק בצורך של כל אישה לחזר אחר גבר עשיר כדי שתוכל לספק את צרכיה.
לורליי נעצרת על ידי המשטרה בפריז לאחר שאשתו של פיגי מגישה נגדה תלונה על גנבת כתר היהלומים שלה.
לורליי לא מוצאת אותו, ודורות'י מחפה עליה בזמן חיפושיה, כאשר היא מתחפשת ללורליי בבית המשפט - לובשת פיאה בלונדינית, מחקה את קולה המיוחד ואת מחוות הגוף שלה, ומעלה מעין מופע שמרתק את עיני כלל הגברים באולם בית המשפט.
לפני שארני עומד לחשוף את זהותה בפני כולם, מתוודה דורות'י בפניו שהיא אוהבת אותו, אך לא תסלח לו על הפללת חברתה.
ארני חוזר בו מעדותו, אך חושף כי כתר היהלומים נמצא ברשות פיגי, שברח לשדה התעופה, והכתר מובא לבית המשפט ומושב לבעליו.
לאחר מכן מרשימה לורליי את אביו של גאס באמירות הגיוניות, כגון "אני לא רוצה להינשא לגאס בגלל כספו, אלא בגלל כספך; אינך מבין שגבר עשיר הוא כמו אישה יפה?
אדם לא מתחתן עם אישה כי היא יפה, אבל זה בהחלט עוזר.
אם הייתה לך בת, גם אתה היית רוצה את הטוב ביותר בשבילה, וגם אני רוצה זאת לעצמי." בעקבות השיחה, אביו של גאס מקבל אותה למשפחה.
בסיום דורות'י ולורליי שרות ורוקדות כמו במופע שלהן, במהלך החתונה הכפולה שהן עורכות.
הסרט זכה לפופולריות רבה ונחשב לסרט השישי הרווחי ביותר ב-1953. מונרו וראסל זכו לתשבחות על הופעתן, ודמויותיהן הפכו למרכזיות בתרבות הפופולרית.
בעקבות הסרט הן הוזמנו להטביע את כפות ידיהן במדרכה שלפני התיאטרון הסיני הידוע בהוליווד.
שירתה של מונרו בטונים הגבוהים דובבה על ידי הזמרת מארני ניקסון.
הקריירה של מרילין מונרו הגיעה לשיא בעקבות הופעתה בסרט.
השיר Diamonds Are a Girl's Best Friend והשמלה הוורודה שלבשה במהלך הופעתה בו, הפכו לאייקון ידוע.
לאורך השנים נערכו לשמלה גרסאות וחיקויים מגוונים על ידי זמרות נודעות כגון קיילי מינוג, ג'רי האליוול, ניקול קידמן, אנה ניקול סמית' וכריסטינה אגילרה.
מחווה ידועה במיוחד לשיר הוא הווידאו קליפ לשירה של מדונה - Material Girl משנת 1985.
עוד מחוות לשיר הופיעו בסרט ציפורי הטרף כאשר הארלי קווין מבצעת חלק מהשיר כשהיא לבושה בבגדיה של מרלין, ובסדרה האקסית המטורפת בשיר the math of love triangles.
מרילין מונרו - לורליי לי
ג'יין ראסל - דורות'י שואו
צ'ארלס קובורן - סר פרנסיס "פיגי" ביקמן
אליוט רייד - ארני מאלון
טומי נונאן - גאס אזמונד
טיילור הולמס - מר אזמונד
נורמה ורדן - ליידי ביקמן
ג'ורג' וינסלו - הנרי ספופורד השלישי
גברנרז איילנד הוא אי בעל שטח של כ-700 דונם בעיר ניו יורק, כ-800 מטר מקצהו הדרומי של האי מנהטן.
בין האי לברוקלין שוכנת תעלת באטרמילק.
שטח האי הוכפל במהלך המאה ה-20, כאשר האדמה שנכרתה במהלך הקמת מנהרות הרכבת התחתית של ניו יורק נשפכה לים ליד קצהו הדרומי.
האי שימש כמקום מושבו של מושל ניו יורק בזמן השלטון הבריטי על האזור, ומכאן שמו.
ב-1524 האינדיאנים מאזור מנהטן ולנאפי התייחסו למה שמכונה כיום גברנרז איילנד כפגגאנוק ("אי האגוזים") על שם עצי ההיקורי, האלון והערמונים השופעים שלו.
מיקומו של האי הפך מחנה דייגים עבור שבטים מקומיים, שהשתמשו באי באופן עונתי.
ב-1624 חברת הודו המערבית ההולנדית הגיעה לראשונה לניו אמסטרדם ובחרה להקים מחנה באי הקטן, בגודל 70 דונם.
המתנחלים ההולנדים בנו שם מבצר ומנסרה.
ביוני 1637, על פי הדיווחים, ווטר ואן טווילר, מנכ"ל חברת הודו המערבית ההולנדית, רכש את האי עבור "שני ראשי גרזן, מחרוזת חרוזים וקומץ מסמרים." האי הזה ועוד כמה אחרים נרכשו לשימוש פרטי וספקולציות נדל"ן.
הממשלה ההולנדית החרימה את האי שנה לאחר מכן.
באי שני מונומנטים היסטוריים, פורט ג'יי ומבצר ויליאמס, שהוכרזו ב-19 בינואר 2001. ב-24 במאי 2012 החלו עבודות להקמת פארק ציבורי על שטח מרבית האי.
חלקו הראשון של הפארק נפתח ב-31 בינואר 2014.
גברעם הגלילי (נולד ב-1961) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף, המכהן בתפקיד קצין האיכות והבטיחות הראשי בצה"ל החל ממאי 2020, והוא הראשון לכהן בתפקיד זה.
שימש כראש מחלקת הבטיחות וביקורת האיכות (מבק"א).
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1980 שובץ בחטיבת גולני.
בגולני הגלילי עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
שימש במספר תפקידי פיקוד בחטיבה.
בהמשך שימש מפקד פלוגה בגדוד 51, והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון.
לאחר מכן שימש כמפקד פלחה"ן גולני, מפקד פלס"ר 7 במתכונתה החדשה וכמפקד פלוגה בבה"ד 1. בהמשך שימש כמפקד גדוד בבה"ד 1. במהלך שירותו נפצע באימון באופן שלא אפשר לו לשוב להיות לוחם.
לאחר מכן שירת כראש ענף בטיחות בזרוע היבשה וכראש מחלקת הבטיחות וביקורת האיכות (מבק"א) בדרגת אל"ם.
בתפקידו כראש מבק"א הנהיג כי הוא וקציני יחידתו יבקרו בבסיסים וביחידות לוחמות, בשגרה ואף במלחמה.
בשנת 2011 הוחלף בתפקידו על ידי אל"ם צביקה דן.
לאחר פרישתו מצה"ל עבר לשרת ב בתפקיד מקביל לזה שביצע בצה"ל והיה אמון על תחום הבטיחות ובקרת האיכות.
בפברואר 2020 הוחלט על שובו לצה"ל, ומינויו לקצין איכות ובטיחות ראשי בדרגת תת-אלוף, והוא שב לשירות פעיל במאי 2020.
בעל תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
מתגורר בצור יגאל, נשוי לאפרת ואב לארבעה.
גברים מסבירים לי דברים הוא ספר מאת רבקה סולניט, משנת 2014. הספר הוא אוסף מאמרים ומסות.
המאמר שנושא את שם הספר, ונכתב ב-2008, נחשב למאמר פמיניסטי מכונן, ולמקור לטביעת הלשון "הסגברה" , שהוא הלחם של המילים הסברה + גבר.
בשנת 2020 ראה הספר אור בעברית בתרגומה של תמר משמר.
כל פרק בספר הוא מאמר נפרד, כאשר כולם יחד נותנים הצצה לחייהן של נשים תחת השיטה הפטריארכלית, וכיצד זה משפיע על העולם.
גברים מסבירים לי דברים (2008)
המאמר עוסק בהשתקה של נשים, ובאופן ספציפי ברעיון שגברים לכאורה מאמינים שכהנחת יסוד, הם מבינים יותר טוב מנשים, ולא משנה מה הנושא.
להתנהלות זו נטבע מאוחר יותר המונח "הסגברה", ולמרות שסולניט לא משתמשת בעצמה במונח, מאמר זה נחשב הבסיס ממנו הוא נבע, מכיוון שסולניט היא הראשונה שתיארה את החוויה עצמה באופן כה פרטני.
אנקדוטה שהיא משתפת במאמר הוא על מקרה בו הייתה באירוע חברתי עם אנשי תרבות, והמארח - נדבן עשיר - ניהל איתה "שיחה" בה הוא בעצם השלים גם את החלק שלה בשיחה, לגבי עבודתה כסופרת, כאשר הוא מתייחס ל"ספר" שכתבה, ביחיד, למרות שאמרה לו שכתבה שישה או שבעה ספרים.
בהמשך השיחה, הוא שאל אותה אם שמעה על "הספר החשוב מאוד על אדוארד מויברידג'" - במקרה, ספר שסולניט עצמה כתבה.
היא ניסתה לומר לו את זה, אבל הוא היה עסוק מידי בלספר לה כמה הספר חשוב.
חברתה ניסתה מספר פעמים לומר לו - זאת היא!
רבקה כתבה את הספר שאתה מדבר עליו!
- אך האיש התעקש לספר להן על הספר "החשוב", עד כדי כך שסולניט כבר השתכנעה שיש ספר אחר שאין היא מודעת לו באותו הנושא.
רק אחרי שהחברה אמרה בפעם הרביעית שזהו ספרה של סולניט, קלט האיש את משמעות דבריה, ובסופו של דבר הסתבר שהוא כלל לא קרא את הספר, רק ראה ביקורת עליו בניו יורק טיימס.
אך האיש לא ויתר, והמשיך להרצות לשתי הנשים על תוכן הספר.
סולניט מתארת כיצד התנהגות כזו חוזרת על עצמה במרחבים מקצועיים ואקדמיים שונים, וכמה נשים סיפרו לה על חוויות דומות, כאשר המשותף הוא שיש הנחה מובלעת מול גברים שהנשים יודעות פחות על הנושא המדובר, אפילו - כמו במקרה של סולניט - כשהן ממש "כתבו את הספר" בנושא.
במאמר, סולניט מתארת את מגוון הדרכים בהן נשים מושתקות, ועל מספר מקרים בהם נשים הנכיחו מידע חשוב ולא נשמעו, עם תוצאות קשות (למשל במקרה של ביטחון לאומי בנוגע למידע על אל-קאעידה).
וכן כיצד בחברה גם נשים וגם גברים כל כך מורגלים לכך, שזה בדרך כלל קשה לשים על זה את האצבע.
היא כותבת שהשתקה כזו היא הפרה של חירותן של נשים, ובסופו של דבר ניצול לרעה של כוח.
לגרסתה, אם אין לנשים אמינות בעיני גברים, נושאים כמו אלימות, מוות, התעללות, הטרדה, ואונס מוקטנים ונדחפים לשוליים.
ולכן, היא מסיקה, ההשתקה היא תופעה מסוכנת.
מסה זו מתמקדת באלימות נגד נשים.
בפרט, כיצד נשים נמצאות בסיכון מוגבר להירצח, להיאנס, לעבור התעללות ובאופן כללי לחוות פגיעות בידי בני זוגן.
היא מתארת את ההקשרים החברתיים והמשפטיים בהם מתרחשת אלימות מגדרית נגד נשים, וכיצד על אף המספרים המפלצתיים.
למשל, משוער כי אונס מתרחש בארצות הברית פעם בדקה, דבר המסתכם במיליוני מקרי אונס בשנה, ואף על פי כך הנושא מטופל כנושא שולי, בו כל פעם מחדש בתי משפט ומחוקקים מוצאים פתח שונה למה הפגיעה נגד סוג מסוים של נפגע - כל פעם סוג אחר - הוא מותר.
היא טוענת שהנטייה של החברה והממסד להתייחס לכל מקרה אונס (ואלימות אחרת) כמקרה פרטי ולא כחלק ממכלול של אלימות נגד נשים מתירה בעצם את דמן של נשים ולא מאפשר פתרון לבעיה.
סולניט מתארת גם כיצד הקהילה האינטרנטית מעודדת ומקיימת את הסביבה האלימה, ומדברת על איומי אונס ורצח פומביים וכן מקרים של אונס ורצח פומביים, כדי להאיר את המצב בפועל של נשים ברחבי עולם.
היא כותבת על האשמת הקורבן, ועל אינטרסים פוליטיים שמנציחים ואף מקדמים את המצב הקיים.
עולמות מתנגשים בסוויטת פאר: מחשבות על ה-IMF, אי-צדק גלובלי, וזר ברכבת (2011)
פרק זה הוא מאמר תגובה לתביעת האונס של נפיסאטו דיאלו כנגד נשיא קרן המטבע הבינלאומית (IMF) לשעבר, דומיניק שטראוס-קאהן.
היא כותבת שה-IMF מנצל מדינות קולוניאליות לשעבר באותו האופן שבו העולם אונס ומנצל נשים ממעמד שוליים, ועושה הקבלה בין העולם לנשים ובין ה-IMF לגברים, אשר מנצלים את כוחם היחסי.
בשבח האיום: מה המשמעות האמיתית של שוויון בנישואים (2013)
סולניט מקדמת בפרק זה את הרעיון שהתגובה האלימה למאבק לשוויון בנישואים (המונח לנישואים חד-מיניים בארצות הברית) על ידי גורמים שמרנים נובע ממקום של מיזוגיניה אידאולוגית.
התאוריה שלה היא שנישואים חד-מיניים מאיימים על מוסד הנישואים המסורתי, מכיוון שהם מתקיימים מחוץ לתפקידי מגדר מסורתיים, ומתקיימים כברית בין שווים.
שעל פי הלך המחשבה השמרני, זה כל כך מוטמע שהנישואים הם היררכיים, ובהם נשים צריכות להיות כפופות לגברים, ששוויון בנישואים משמעותם שחרור אידאולוגי עבור נשים, ברגע שהאופציה הזו שגלומה בנישואים חד-מיניים תאומץ.
סולניט, כמשתמע מהכותרת, מעודדת את קיום האיום-לכאורה, כדי להגיע למצב שלנשים יש שוויון במערכות היחסים שלהן, משהו שהיסטורית לא היה.
פרק זה סוקר את ההכחדה הסימבולית של נשים לאורך ההיסטוריה ותחת החוק.
סולניט מתארת כיצד ההיעלמות של נשים היא כמו טוויית הרשת של העולם, בלי להיתפס בו אי פעם.
באופן ספציפי, היא סוקרת חוקי נישואים מאנגליה, שם בעיני החוק נשים נחשבו לרכוש בעליהן, אילנות יוחסין שכוללים רק גברים, וכיצד הסטנדרט החברתי של ריתוק של נשים לביתן תורמת למחיקתן מטקסטים היסטוריים ואחרים.
החושך של וולף: לחבק את הבלתי מוסבר (2009)
פרק זה עוסק בהשפעה של הסופרת וירג'יניה וולף, ועל ציטוט שלה, "העתיד חשוך, וזה הדבר הטוב ביותר שעתיד יכול להיות, כמדומני".
בפני עתיד לא ברור, סולניט כותבת על הפוטנציאל הטמון בלא-נודע, ועל האפשרות לייצור שינוי משמעותי, ושעלינו לאמץ לקרבנו בחדווה את הפוטנציאל הזה, במקום לפחד מאי-הוודאות.
המסה האחרונה היא שילוב של אזהרה וקריאה לפעולה.
סולניט מדגישה שהמאבק על זכויות נשים רחוק מלהסתיים, ומצביעה על מה שהיא מכנה "המשמר האזרחי" באינטרנט, כל אותם אנשים שמקדשים ומנציחים את תרבות האונס, כדי לשמר נשים "במקומן" ולגרום להן לפחד לקחת צעדים קדימה.
היא משתמשת בתיבת פנדורה כמטפורה לרעיונות של שוויון וצדק, במובן שברגע שרעיונות אלו משוחררים לעולם מתוך הקופסה דמוית ארון המתים שכולאת אותם, כבר אין דרך להשיבם למקום מחבואם.
סולניט מתחילה את הספר בנימה מבודחת משהו, כשהיא מתארת את המצבים המביכים שנוצרים כאשר תחושת עליונות גברית פוגשת בבורות, ובכך משתיקה את קולן של נשים, וממשיכה בתיאורים של דיכוי ואלימות היסטוריים ועכשוויים נגד נשים.
הלן לואיס כתבה ב-New Statesman, "סיימתי לקרוא את הספר ומייד רציתי לקנות את כל הפרסומים האחרים של הסופרת.
בעתיד, הייתי רוצה שרבקה סולניט 'תסביר לי דברים'".
קייט טאטל מעיתון הבוסטון גלוב כתבה שהספר מלא ב"כוח ושנינות".
על פי היילי מלוטק מ-The National Post, הספר הוא "כלי שכולנו צריכים כדי למצוא משהו שכמעט אבד".
כריסטין סיסמונדו מעיתון The Toronto Star קראה להסגברה סוגיית זכויות אזרח, וגרסה ש"סולניט היא האדם המושלם להסביר לכם את זה".
סוראיה צ'מאלי כתבה ב-Salon שהספר הוא "פמיניסטי, מצחיק לעיתים קרובות, כן באופן בלתי מתפשר, וחותך במסקנותיו".
קייטי מור מכתב העת Utne Reader כתבה, "האוסף, באורך 124 עמודים, הוא גם קל לקריאה ובה בזמן קשה לקריאה.
קל כי כתיבתה של סולניט זורמת באלגנטיות ומלאת חן וזעם - דבר שמעט סופרים מצליחים לעשות; קשה בגלל שלל העובדות המחרידות שמוצבים בפנינו".
קירקוס ריוויוז תיאר את הספר כ"צר בהיקפו, אך ספר טוב נוסף מפרי עטה של סולניט".
גברת דאלוויי הוא סרט דרמה בריטי משנת 1997 בבימויה של מרלין גוריס ובכיכובם של ונסה רדגרייב, נטשה מקאלהון ומייקל קיצ'ן.
הסרט הוא עיבוד של הרומן "גברת דאלוויי" מאת וירג'יניה וולף.
ההפקה בשיתוף פעולה בריטי, אמריקני והולנדי.
קלריסה דאלוויי יוצאת בבוקר יום יפה לערוך קניות עבור המסיבה שהיא מתכננת לאותו ערב.
באותו זמן בלונדון, איש צעיר בשם ספטימוס וורן סמית' סובל מהזיות כתוצאה מאוחרת מהלם קרב (השנה היא 1923).
בתה של קלריסה מרוחקת וטרודה.
בהמשך היום מגיע לביתה של קלריסה פיטר, שהיה מחזר נלהב שלה בעבר, ושזה עתה חזר מהודו.
עוד באותו יום ספטימוס מתאבד.
קלריסה חווה מחדש יום אחד בנעוריה, ומהרהרת בסיבות שבגללן בחרה בחיים עם ריצ'רד דאלוויי המהימן.
ונסה רדגרייב – גברת קלריסה דאלוויי
נטשה מקאלהון – קלריסה הצעירה
מייקל קיצ'ן – פיטר וולש
אלן קוקס – פיטר הצעיר
שרה באדל – ליידי רוסיטר
לנה הידי – סאלי הצעירה
ג'ון סטנדינג – ריצ'רד דאלוויי
רוברט פורטל – ריצ'רד הצעיר
אוליבר פורד דייוויס – יו ויטברד
האל קרוטנדן – יו הצעיר
רופרט גרייבס – ספטימוס וורן סמית'
אמליה בלמור – רזיה וורן סמית
מרגרט טייזאק – ליידי ברוטון
רוברט הארדי – סר ויליאם ברדשו
ריצ'נדה קארי – ליידי ברדשו
קייטי קאר – אליזבת דאלוויי
סלינה קאדל – מיס קילמן
פיליס קלוורט – הדודה הלנה
דניס ליל – ד"ר הולמס
ג'ון פרנקלין-רובינס – ליונל, אביה של קלריסה
גברים בשחור (באנגלית Men in Black) היא סדרת סרטי מדע בדיוני פעולה וקומדיה אמריקאיים בבימויו של בארי זוננפלד, ועל בסיס סדרת הקומיקס מבית מאליבו ומארוול קומיקס באותו השם שנכתב על ידי לואל קנינגהם.
הסרט הראשון, "גברים בשחור", יצא לאקרנים ב־1997, הסרט השני "גברים בשחור 2" יצא ב־2002, הסרט השלישי "גברים בשחור 3" יצא ב־2012. אמבלין אנטרטיינמנט ומקדונלד/פרקס הפקות (בהנהלת לורי מקדונלד ווולטר פארקס) הפיקו את כל שלושת הסרטים, שהופצו על ידי סרטי קולומביה.
סרט תאריך בכורה במאי תסריטאי (ם) סיפור מאת מפיק (ים) גברים בשחור 2 ביולי 1997 בארי סוננפלד אד סולומון וולטר פארקס ולורי מק'דונלד גברים בשחור 2 3 ביולי 2002 רוברט גורדון ובארי פאניירו רוברט גורדון גברים בשחור 3 14 במאי 2012 איתן כהן גברים בשחור אינטרנשיונל 14 ביוני 2019 פ.
גארי גריי ארט מרקם ומאט הולוויי MIB 23 ג'יימס בובין
גברים בשחור הוא הסרט הראשון בסדרה.
הסרט מגולל את קורותיהם של סוכן ג'יי וסוכן קיי, חברים בארגון חשאי שנוסד כדי לנטר ולפקח על פעילות חייזרים בכדור הארץ.
לאחר שסוכן קיי מגייס את ג'יימס דארל אדוורדס לארגון השניים מוצאים את עצמם במרכזה של מזימה קטלנית שתוכננה על ידי מחבל בין-גלקטי שהגיע לכדור הארץ לגנוב מקור כוח רב עוצמה.
על מנת למנוע זאת השניים יוצאים למרדף אחר המחבל.
הסרט יצא לאקרנים ב-27 במרץ 1997, קיבל ביקורות חיוביות והרוויח סכום של 589 מיליון דולר.
גברים בשחור 2 הוא הסרט השני בסדרה.
אירועי הסרט מתרחשים 5 שנים לאחר אירועי הסרט הקודם.
הסוכן קיי פרש מהסוכנות וחזר לחיים נורמליים.
הסוכן ג'יי מדווח יום אחד על נחיתה לא מאושרת של חללית חייזרית סמוך לניו יורק, אויבת ותיקה בשם סרלינה שמחפשת אחר חפץ חזק הנקרא "אור הזארתה".
ג'יי חוקר ומגלה שרק לסוכן לקיי יש מידע על החפץ.
ג'יי מחליט לגייס את קיי בחזרה לסוכנות כדי לבלום את סרלינה.
הסרט יצא לאקרנים ב-3 ביולי 2002 וזכה לביקורות מעורבות.
הרוויח סכום של 441 מיליון דולר.
גברים בשחור 3 הוא הסרט השלישי בסדרה.
שוחרר לאקרנים ב-25 במרץ 2012 וזכה לביקורות חיוביות.
הרוויח סכום של 624 מיליון דולר.
כאשר עבריין חייזרי מסוכן בשם "בוריס החיה" נמלט מכלא לונארמקס ויוצא לנקום בקיי, לאחר שזה לכד אותו בשנת 1969. הוא מצליח לשים את ידיו על טכנולוגיית מסע בזמן וחוזר אחורה בזמן למנוע את לכידתו שלו.
כתוצאה מכך, הוא גורם לשרשרת אירועים שמובילה למותו של קיי וכדור הארץ חשוף לפלישת חייזרים.
כאשר ג'יי נשאר היחיד מקו הזמן המקורי הוא מנסה לחזור בעצמו בזמן ולהתאחד עם קיי הצעיר על מנת לשקם ולשחזר את האירועים לקו הזמן המקורי שלהם.
בדצמבר 2014 נודע שסרטי סוני מתכננים קרוס-אובר בין "גברים בשחור" לרחוב ג'אמפ 21. דיווח שהודלף בעקבות מתקפת ההאקרים על סרטי סוני.
במאי הסרטים רחוב ג'אמפ 21 ורחוב ג'אמפ 22 אישרו את הדיווחים בראיונות שנערכו עמם.
ג'יימס בובין הוכרז כבמאי ב-2016.
גברים בשחור: אינטרנשיונל הוא סרט פעולה מדע בדיוני-קומי אמריקאי, המבוסס על סדרת ספרי הקומיקס "הגברים בשחור" מאת לואל קנינגהם בהוצאת מארוול קומיקס.
הסרט יצא לאקרנים ב-14 ביוני 2019 על ידי סרטי סוני והוא סרט המשך לסרט "גברים בשחור 3".
סוכנים סודיים של "גברים בשחור" בלונדון מנסים לפענח תעלומת רצח אשר שולחת אותם מסביב לעולם.
כריס המסוורת' - הסוכן H, סוכן על בצוות MIB בממלכה המאוחדת.
טסה תומפסון - הסוכנת M, מתגייסת חדשה בצוות MIB בממלכה המאוחדת
ליאם ניסן - ראש חברת MIB בממלכה המאוחדת
רבקה פרגוסון - ריזה, חייזרית
קומייל נאנג'יאני - פואני, חייזר
רייף ספול - הסוכן C
אמה תומפסון - הסוכנת O, ראש צוות MIB בארצות הברית.
בספטמבר 2017, דווח שהאולפנים מתכננים סרטי ספין אוף עם שחקנים צעירים, שיתמודדו עם עלילה של פלישת חייזרים בקנה מידה עולמי.
לצורך כתיבת התסריט נשכרו ארט מרקם ומאט הולוויי עם פ.
במרץ 2018, דווח שסטיבן ספילברג ישמש כמפיק בפועל, עם כריס המסוורת' וטסה תומפסון שיגלמו את התפקידים הראשיים.
במאי 2018, ליאם ניסן הצטרף לצוות השחקנים, כאשר וולטר פארקס ולורי מק'דונלד ישמשו כמפיקים.
באוגוסט 2018 צורפה רבקה פרגוסון לצוות השחקנים.
הסרט יצא לאקרנים ב-14 ביוני 2019.
גברת אמריקה היא מיני-סדרה אמריקאית מסוגת דרמה תקופתית, שהופקה על ידי רשת FX ושודרה במקור בשירות הזרמת המדיה "FX on Hulu", שנוצר כשיתוף פעולה בין רשת "FX" ל"הולו".
מיני-הסדרה נוצרה ונכתבה בשיתוף פעולה עם דאבי וולר והיא מספרת סיפורה של התנועה לאשרור התיקון לשוויון זכויות, ועל התגובה הבלתי צפויה שהתקבלה מצדה של עורכת הדין השמרנית פיליס שלאפלי במהלך שנות השבעים.
במיני-הסדרה מככבים אנסמבל מגוון, בהם נמצאים קייט בלאנשט, רוז ביירן, אוזו אדובה, אליזבת בנקס, מרגו מרטינדייל, ג'ון סלאטרי, טרייסי אולמן ושרה פולסון.
מיני-הסדרה בת תשעת הפרקים שודרה לראשונה בארצות הברית ב-15 באפריל 2020 וזכתה לשבחי הביקורות.
בטקס פרס אמי לבידור בפריים טיים ה-72, מיני-הסדרה קיבלה עשר מועמדויות, כולל בקטגוריות מיני-הסדרה הטובה ביותר והכתיבה המצטיינת, כמו כן, גם למועמדויות עבור הופעותיהן של בלאנשט, אדובה, מרטינדייל ואולמן.
בישראל, הסדרה עלתה לשידור ב-1 בנובמבר 2020 בערוץ yes TV Drama.
מיני-הסדרה מבוססת בצורה רופפת ומבצעת דרמטיזציה לסיפורה של התנועה לאשרור התיקון לשוויון זכויות, ועל התגובה הבלתי צפויה שהתקבלה מצדה של עורכת הדין השמרנית פיליס שלאפלי, שהתנגדה למהלך הפמיניסטי לתיקון שוויון זכויות בחוקה האמריקאית.
כל פרק מכיל כותרת פתיחה המאשרת כי מספר סצנות ודמויות מתוכה נבדו ועברו דרמטיזציה לצורך מיני-הסדרה.
קייט בלאנשט – פיליס שלאפלי, פעילה שמרנית בולטת, עורכת דין ולוביסטית פוליטית שהקימה את קמפיין "עצרו את השינוי בחוקה" (לימים "פורום הנשר").
רוז ביירן – גלוריה סטיינם, עיתונאית ופעילה פמיניסטית פוליטית חברתית בולטת שהקימה את המגזין "Ms." ואת אספת הבחירות הפוליטית הלאומית לנשים.
אוזו אדובה – שירלי צ'יזהולם, פוליטיקאית, מחנכת וסופרת שהייתה המועמדת השחורה הראשונה למועמדות במפלגה גדולה לנשיאות ארצות הברית, ואחת משתי הנשים הראשונות שהתמודדו על מועמדות במפלגה הדמוקרטית.
אליזבת' בנקס – ג'יל רקלשאוס, פעילה פמיניסטית רפובליקנית, מייסדת שותפה של ארגון "NOW" ואספת הבחירות הפוליטית הלאומית לנשים, וראש משרד הבית הלבן לתוכניות עבור נשים.
קיילי קרטר – פמלה, עקרת בית צעירה וחברה בקמפיין "עצרו את השינוי בחוקה" מיסודה של שלאפלי.
דמותה של פלורה היא דמות בדיונית שנוצרה לצורך מיני-הסדרה.
ארי גריינור – ברנדה פייגן, פעילה ופסיכולוגית פמיניסטית, סמנכ"לית החקיקה הלאומית של NOW.
מלאני לינסקי – רוזמרי תומסון, פעילה שמרנית, חברה בקמפיין "עצרו את השינוי בחוקה" וראש "פורום הנשר" מיסודה של שלאפלי.
מרגו מרטינדייל – בלה אבצוג, חברת קונגרס אמריקאית ופעילה פמיניסטית בולטת, מייסדת שותפה של "NOW" ואספת הבחירות הפוליטית הלאומית לנשים, ומנהיגת הוועדה הלאומית לייעוץ לנשים של הנשיא קרטר.
ג'ון סלאטרי – פרד שלאפלי, בעלה של פיליס; עורך דין אמיד, פעיל שמרני ואנטי-קומוניסטי נלהב.
ג'ין טריפלהורן – אלינור שלאפלי, גיסתה של פיליס; פעילה שמרנית, ובעלת ברית של קמפיין "עצרו את השינוי בחוקה".
טרייסי אולמן – בטי פרידן, פעילה פמיניסטית בולטת, מחברת הספר "המיסטיקה הנשית", ומייסדת שותפה של "NOW" ואספת הבחירה הפוליטית הלאומית לנשים.
שרה פולסון – אליס מקריי, עקרת בית וחברתה של פיליס.
דמותה של אליס היא דמות בדיונית שנועדה לייצג את הנשים השמרניות שתמכו בקמפיין "עצרו את השינוי בחוקה" מיסודה של שלאפלי.
ניסי נאש – פלורנס קנדי, עורכת דין פמיניסטית ותומכת בזכויות אזרח ומייסדת שותפה של אספת הבחירות הפוליטית הלאומית לנשים.
ג'יימס מרסדן – פיל קריין, פוליטיקאי רפובליקני, חבר קונגרס אמריקאי התומך בקמפיין "עצרו את השינוי בחוקה".
אוליביה סקריבן – ליזה שלאפלי, בתם הבכורה של פיליס ופרד שלאפלי.
בריה הנדרסון – מרגרט סלואן-האנטר, תומכת פמיניסטית בזכויות אזרח, ועורכת המגזין "Ms.".
ג'יי אליס – פרנקלין תומאס, עורך דין ואיש עסקים שמנהל מערכת יחסים רומנטית עם גלוריה סטיינם.
ג'ון בורז'ואה – ג'ורג' מקגוורן, סנטור אמריקאי והמועמד לנשיאות המפלגה הדמוקרטית בבחירות לנשיאות בשנת 1972.
בן רוזנפילד – ג'ון שלאפלי, בנם הבכור של פיליס ופרד שלאפי, והומוסקסואל ארוניסט.
ג'ייק לייסי – ג'ון סטנלי פוטינגר, פוליטיקאי ועוזרו של התובע הכללי של ארצות הברית באגף לזכויות האזרח.
סינדי דראמונד – לוטי בת' הובס, פעילה וסופרת שמרנית אוונגליסטית, וחברה בקמפיין "עצרו את השינוי בחוקה" וב"פורום הנשר".
אנני פריז – מידג' קוסטנזה, פעילה חברתית-פמיניסטית ויועצתו הנשיאותית של הנשיא קרטר.
אנה דאגלס – ג'ין או'לירי, פעילה פמיניסטית עבור זכויות הלהט"ב, שמידג' נמצאת איתה במערכת יחסים ארוניסטית.
מליסה ג'וינר – אודרי רו קולום, פעילה פמיניסטית לזכויות האזרח, ויו"ר אספת הבחירות הפוליטית הלאומית לנשים.
תרזה פבלינק – אן פיטרסון, עקרת בית שמרנית וחברה בקמפיין "עצרו את השינוי בחוקה".
אנדראה נבדו – כרמן דלגאדו וטאו, פעילה למען זכויות האזרח, ויו"ר שותפה בוועידה הלאומית המייעצת לנשים.
מלינדה פייג' המילטון – מרי פרנסס, עקרת בית שמרנית ונשיאת מחוז לואיזיאנה בקמפיין "עצרו את השינוי בחוקה".
דייוויד אייזנר – מרטין אבצוג, בעלה של בלה אבזוג.
מרסיה בנט – אודיל סטיוארט, אמה של פיליס שלאפלי.
נובי אדוארדס – וילי ב.
ריד, עוזרת הבית של משפחת שלאפלי.
ברנדן קוקס – ברוס שלאפלי, בנם השני של פיליס ופרד שלאפי.
נורם לואיס – רון דלמס, חבר קונגרס אפרו-אמריקאי וידידה של שירלי צ'יזהולם.
אדם ברודי – מארק פייגן-פאסטו, סופר, עורך דין ואקטביסט, ובעלה של ברנדה פייגן.
בובי קנאבלי – טום שניידר, אישיות טלוויזיונית, ומנחה "תוכנית המחר".
ג'וש המילטון – ויליאם רקלשאוס, פוליטיקאי רפובליקני ובעלה של ג'יל רקלשאוס.
טרה ניקודמו – רות ביידר גינסבורג, עורכת דין בולטת, ומייסדת שותפה של כתב חוק זכויות האישה ופרויקט זכויות האישה "ACLU".
רוברטה קולינדרז – ג'ולס, צלמת המנהלת מערכת יחסים עם ברנדה פייגן.
מרים שור – נטלי גיטלסון, עורכת המגזין הארפרס בזאר וחברתה הטובה ביותר של בטי פריידן.
ג'ולי וייט – בר וומן, תומכת בשינוי החוקה, שאליס פוגשת בוועידת הנשים הלאומית בשנת 1977.
דן ביירן – המילטון ג'ורדן, פוליטיקאי וראש המטה של הנשיא קרטר.
מיני-הסדרה נוצרה ונכתבה במשותף על ידי התסריטאית הקנדית שזכה בפרס אמי, דאבי וולר, שלקחה חלק בעבר בכתיבת סדרות טלוויזיה עטורות שבחים כמו "מד מן" ו"קוד שרוף".
מנהל רשת "FX", ג'ון לנדגרף, התעניין בסיפור מחודש של אירועים היסטוריים "המוטמעים בתודעה הקולקטיבית של אמריקה" לאחר שהיוצר ראיין מרפי הציג בפניו את עלילת הסדרה האנתולוגית "סיפור פשע אמריקאי".
לנדגרף ראה ב"גברת אמריקה" ובהצגת הקרב סביב התיקון לשוויון זכויות "השפעה ישירה על האקלים הפוליטי בו אנו נמצאים." לנדגרף הוסיף כי, "זה דבר נפלא כאשר כל יוצר, כל אחראי על השידור יכול למצוא את אותו המקום בו אין חובה לצפות במשהו, ובכל זאת יש לו ערך אמנותי או חינוכי עצום."
וולר אמרה כי תוך כדי עבודת המחקר והפיתוח של מיני-הסדרה היא הבינה כי (ביחס לשוויון זכויות) ארצות הברית לא התקדמה באותה המידה בחמישים השנים האחרונות כפי שחשבה בתחילה.
וולר הייתה גם מעוניינת להדגיש את ראשיתה של הפמיניזם ההצטלבותי בתוך הסדרה באמצעות דמותה של שירלי צ'יזהולם, אותה גילמה השחקנית אוזו אדובה.
צ'יזהולם הייתה המועמדת השחורה הראשונה בהיסטוריה שרצה לנשיאות ארצות הברית.
וולר הגיב על כך, "אחד הדברים הגדולים בתקופה זו הוא שנולדו המון דברים, כולל פמיניזם הצטלבותי וזכויות הלהט"ב.
בפרק 3, שירלי היא באמת תחילתה של הולדת הפמיניזם ההצטלבותי, וזה מבולגן.
אני חושב שתנועת הנשים באמת גדלה בתקופת זמן זו ולמדה שיעורים."
ב-30 באוקטובר 2018, הוכרז כי רשת "FX" הזמינה את מיני-הסדרה.
מיני-הסדרה בת תשעת הפרקים נכתבה על ידי דאבי וולר, טניה ברפילד, בו קילברו, מיקה שרפט, אפריל שי, שרון הופמן וג'ושוע אלן גריפית' ובוימה על ידי אנה בודן וראיין פלק, אמה אסנטה, לורי די קלרמון-טונרה וג'ניצה בראבו.
וולר שימשה גם כמפיקה בפועל לצדם של סטייסי שר, קייט בלאנשט, ראיין פלק, אנה בודן וקוקו פרנצ'יני.
התמונות הרשמיות הראשונות של מיני-הסדרה פורסמו ב-6 באוגוסט 2019. בנובמבר 2019, הוכרז כי מיני-הסדרה תעלה לשידור ב"הולו" במקום ברשת FX, במסגרת שירות הזרמת המדיה "FX on Hulu".
בינואר 2020, הוכרז כי הסדרה תעלה לשידור ב-15 באפריל 2020.
לצד ההכרזה על הפקת מיני-הסדרה, הוכרז שקייט בלאנשט תככב בתפקיד הראשי.
במאי 2019, אוזו אדובה, רוז ביירן, קיילי קרטר, ארי גריינור, מלאני לינסקי, ג'יימס מרסדן, מרגו מרטינדייל, שרה פולסון, ג'ון סלאטרי, ג'ין טריפלהורן וטרייסי אולמן לוהקו לצוות השחקנים של מיני-הסדרה.
ביוני 2019, אליזבת' בנקס לוהקה לתפקיד ראשי בעוד בריה הנדרסון לוהקה לתפקיד משני.
באוגוסט 2019, ניסי נאש לוהקה לתפקיד משני, ובאוקטובר 2019, אוליביה סקריבן לוהקה לתפקיד משני.
צילומי מיני-הסדרה התקיימו בין התאריכים 19 ביוני ל-1 בנובמבר 2019 בטורונטו שבאונטריו.
הפסקול של מיני-הסדרה הולחנה על ידי המלחין האמריקאי קריס באוורס.
נעימת הפתיחה של מיני-הסדרה, "A Fifth of Beethoven", נבחר אישית על ידי המפקחת המוזיקלית של מיני-הסדרה, מרי ראמוס, מכיוון שהוא "ייצג את שני הצדדים של הסיפור.
פיליס וחבריה השמרנים מאזינים לרוב למוזיקה קלאסית, אז הנעימה הזו, בשילוב עם המיניות ורוח החופש של הפמיניסטיות, כל התגלמותן בשיר אחד - גרסת הדיסקו לסימפוניה החמישית של בטהובן."
הסדרה מציגה באופן בולט גם להיטים רבים משנות השבעים, כולל שירים של דונה סאמר, ברט בכרך, הקינקס, לינדה רונסטאדט ו-"The Runaways".
שלושת הפרקים הראשונים שודרו לראשונה ב"הולו" תחת שירות הזרמת המדיה "FX on Hulu" ב-15 באפריל 2020. בהודו הסדרה עלתה לשידור ב-"Disney+ Hotstar" ב-16 באפריל 2020. באוסטרליה, הסדרה עלתה לשידור ב-21 באפריל 2020 ברשת "Fox Showcase" של פוקסטל, והיא זמינה על פי דרישה באמצעות שירותי "Foxtel Now" ו-"Binge".
בבריטניה, מיני-הסדרה שודרה ברשת "BBC Two" והפכה לזמינה לשידור בשירות הזמרת המדיה " BBC iPlayer" החל מ-8 ביולי 2020.
בישראל, מיני-הסדרה עלתה לשידור ב-1 בנובמבר 2020 בערוץ yes TV Drama, ששייכת ל-"Yes".
מיני-הסדרה "גברת אמריקה" קיבלה שבחים ביקורתיים נרחבים.
ג'יימס פוניווז'יק, מ"ניו יורק טיימס", שיבח את הסדרה וכינה אותה "עוצרת נשימה" ו"ציור קיר שנוצר ונצפה בקפידה, שמוצא את הנבט של אמריקה העכשווית בשאיפה של נשים הלוהוטות לצדק." פוניווז'יק גם שיבח את ביצועיהם של אנסמבל השחקנים, ובמיוחד את ביצועיהן של קייט בלאנשט, טרייסי אולמן ומרגו מרטינדייל.
ג'ודי ברמן, מ"טיים", נתנה למיני-הסדרה ביקורת חיובית, ושיבחה במיוחד את היוצרת דאבי וולר, "שתקופתה כתסריטאית עבור מד מן וקוד שרוף ניכרת בתיאור החי והמורכב של עברה של ארצנו בגברת אמריקה".
ברמן גם שיבח את התסריטאים של מיני-הסדרה וקבעה כי "מידה זו של מורכבות מוסרית, פוליטית ופילוסופית היא המבדילה בין גברת אמריקה לבין כל כך הרבה דרמטיזציות אחרות של תנועות נשים בעבר" המוצגות בתקופה האחרונה.
אינקו קאנג, מ"הוליווד ריפורטר", כינה את הסדרה "מעשה איזון שבוצע בצורה אדירה" וקבע כי "אין להכחיש שגברת אמריקה גורמת להיסטוריה להתעורר לחיים, בפירוט מתחשב וכואב באמת", תוך שהוא משבח את ביצועיהם של אנסמבל השחקנים הראשי.
מיני-הסדרה ספגה אש מקבוצות שמרניות בגלל התיאור הלא מדויק שחטא לכאורה לדמותה של שלאפלי, בעיקר בפרק 5, בו מתקיים הדיון בין שלאפלי וברנדה פייגן.
היו שטענו כי פייגן היא זו שטענה טענות לא מדויקות במהלך הדיון ולא שלאפלי.
אחרים התנגדו לאופן בו דמותה של פיליס שלאפלי תוארה, והכריזו שהיא 'תעמולה ליברלית הוליוודית'.
מיני-הסדרה ספגה ביקורת מגלוריה סטיינם ואלנור סמיל, שטענו שמיני-הסדרה היא מגוחכת, חסרת דיוק היסטורי ו"רעה עבור הנשים האמריקאיות".
עמדותיהן של סטיינם וסמיל על הסדרה זכו לביקורות נגד על ידי מספר היסטוריונים ופמיניסטיות בולטות אחרות מהגל השני, כולל ברנדה פייגן עצמה, שכינתה את הסדרה "יוצאת דופן" וקבעה כי לדעתה, הניואנסים של הדמויות הוצגו בצורה מדויקת מאוד.
גברים ללא נשים (ביפנית: 女のいない男たち, הגייה: Onna no inai otokotachi) היא אסופה של שבעה סיפורים קצרים, מאת הסופר היפני הרוקי מורקמי, שיצא לאור ביפן ב-2014, ב-2017 יצא לאור בתרגום לאנגלית.
ב-2021 יצא לאור בתרגום לעברית על ידי שאול לוין שתרגם מהגרסה האנגלית.
הסיפורים עוסקים ביחסי גברים ונשים ובעיקר בגברים שאיבדו אישה בחייהם; אם לגברים אחרים ואם למוות.
שם הספר באנגלית זהה לשם ספר מאת ארנסט המינגוויי שגם הוא קובץ של סיפורים קצרים ויצא לאור ב-1927.
סיפור פורסם במקור ב- (תרגום לאנגלית) "תנהגי במכונית שלי" Freeman's "Yesterday" הניו יורקר "איבר עצמאי" "שחרזדה" הניו יורקר "קינו" הניו יורקר "סמסא מאוהב" הניו יורקר "גברים ללא נשים"
קאפוקו, שחקן תיאטרון ותיק ואלמן, שוכר את הנהגת מיסאקי בת עשרים וארבע, על מנת שתסיע אותו ברחבי טוקיו, עקב שלילת רישיונו בגלל בעיה רפואית היוצרת אצלו "שטח מת" בשדה הראיה.
במהלך נסיעותיהם, נפתח קאפוקו כלפי מיסאקי ומספר לה על הדרך בה הפך לשחקן ועל הרומנים מחוץ לנישואים שניהלה אשתו שהייתה אף היא שחקנית ושנפטרה לאחר מאבק קצר במחלת הסרטן.
קאפוקו מספר למיסאקי כיצד התיידד לאחר מות אשתו עם אחד ממאהביה, טקאטסוקי, שהיה עמיתה למשחק בהצגה מסוימת, ללא שזה ידע שקאפוקו מודע לרומן שניהלו.
בתחילה רצה קאפוקו לגלות את חולשותיו ולנצל אותן כדי לנקום בו, התלווה לכך ניסיונו להבין מה מצאה אשתו במאהב.
לקראת סוף ששת החודשים שבהם התפתחה ידידותם, אותם בילו בעיקר בשתייה מופרזת בברים מקומיים, הוא אינו מצליח ללמוד ולהבין את מניעיה של אשתו בבגידות בו, וקורא לזה בפני טקאסוקי "שטח מת" בידע שלו עליה למרות שחיו ביחד עשרים שנה, ומכליל זאת על כל הנשים.
טקאטסוקי, שקאפוקו לא מחשיבו כחכם במיוחד, עונה לו כי "הרעיון שאנחנו יכולים להביט אל תוך לבו של אדם אחר בבהירות גמורה נראה לי אווילי".
מיסאקי, שחוותה ילדות קשה, אומרת לקאפוקו שאולי לרומנים שניהלה אשתו לא היה שום קשר לאהבה וכי הדבר היחיד שניתן לעשות כדי להפסיק לחשוב על הנושא הוא להשלים עם מה שהזולת עולל לך ולהמשיך הלאה.
טאנימורה נזכר בתקופה בתחילת שנות העשרים לחייו כשעבד במסעדה עם חברו קיטארו.
לקיטארו יש כמה מוזרויות שגורמות לבת זוגו משנות ילדותם, אריקה, להרגיש אי נוחות לגבי מערכת היחסים שלהם; הוא מדבר בניב קנסאי למרות שחי כל חייו בטוקיו, אינו רוצה ללמוד ברצינות למבחני האוניברסיטה היוקרתית למרות שאיפתו ללמוד בה, ונראה שאינו מעוניין בסקס עם חברתו.
יום אחד, מציע קיטארו לטאנימורה לצאת ל"דייט" עם אריקה וטאנימורה מסכים בחוסר רצון.
בדייט שלהם, שניהם מדברים על חייהם האישיים.
אריקה, שנראית לטאנימורה כמושלמת ביופיה, באופיה וברקע החברתי ממנו היא מגיעה, מודה שהיא פוגשת בחור אחר בגלל אדישותו המינית של קיטארו.
למרות "חוסר הנאמנות" שלה, היא מודה שלקיטארו יש מקום מיוחד בלבה, ויש לה חלומות עליהם כזוג.
טאנימורה מספר את חוויותיו מהפגישה שלו איתה לקיטארו במהלך המשמרת הבאה שלהם, תוך השמטת פרטים מסוימים.
שבוע לאחר מכן, קיטארו עוזב את עבודתו וטאנימורה מאבד קשר עם קיטארו ועם אריקה.
שש עשרה שנים מאוחר יותר, בשנות השלושים לחייו, טאנימורה רואה את אריקה באירוע טעימות יין.
הוא כבר נשוי, אבל אריקה עדיין רווקה.
עד כמה שהיא יודעת, קיטארו הוא שף סושי בדנוור וגם הוא עדיין רווק.
הוא ממשיך ושואל אם היא קיימה יחסי מין עם הגבר שהזכירה בדייט שלהם לפני שנים; היא עונה שכן, אבל שזה לא הוביל לכלום ושהיא עדיין חושבת על קיטארו מדי פעם.
שם הסיפור נגזר מהשיר "Yesterday" של הביטלס ואיך, כשטאנימורה שומע אותו, הוא נזכר בגרסה המשוגעת והמוזרה של קיטארו לשיר ל"ניב קנסאי" ולאותה שנה שבה היה בן עשרים ורוב זמנו היה בודד; "לא הייתה לי חברה שתחמם את גופי או את נשמתי, לא חברים שיכולתי להיפתח בפניהם".
טאנימורה מספר על תקופה בחייו שבה שיחק בקביעות סקווש עם ד"ר טוקאי, מנתח פלסטי ורווק מושבע, בן חמישים ושתיים, שמעולם לא הייתה לו מערכת יחסים רצינית עם אף אישה, אך ניהל מערכות יחסים קצרות טווח עם נשים רבות, לעיתים עם מספר נשים במקביל.
בפגישותיהם לאחר המשחקים, טוקאי מספר לטאנימורה כי הוא מתחבט בשאלה "מי אני בדיוק?" שאלה שעלתה אצלו לאחר שקרא את סיפורו של רופא יהודי ברלינאי מפורסם שנשלח בזמן השואה למחנה הריכוז אושוויץ והיה נתון לחסדיו של מפקד המחנה.
סיפור זה זעזע את עולמו כיוון ששאל את עצמו, אם יושלך לעולם, "בלי שום דבר, מעורטל מהכול - מי אהיה בדיוק?".
באותה הזדמנות הוא מספר כי התאהב נואשות באחת מהנשים עמן נפגש ואומר וכי הדבר משפיע עליו מבחינה גופנית.
יום אחד מפסיק טוקאי להגיע לחדר הכושר.
חודשיים לאחר מכן נודע לטאנימורה על מותו של טוקאי מהעוזר המשרדי של טוקאי, גוטו; הם קובעים להיפגש ולשוחח אודות טוקאי.
גוטו מספר כיצד זה הפסיק להופיע בעבודה.
כשגוטו הלך לדירתו של טוקאי, הוא מצא אותו מרותק למיטה וחלש.
טוקאי ויתר על החיים לאחר שהאישה שאהב נטשה גם אותו וגם את בעלה ואת בתה ועברה למאהב שלישי וזאת לאחר שניצלה כספית את טוקאי.
טוקאי, חולה אהבה ושבור לב, דן את עצמו למוות איטי בדרך של הזנחה עצמית וויתור על אכילה.
שם הסיפור מגיע מזיכרונו של טאנימורה אודות אמירתו של טוקאי כי לנשים יש "איבר עצמאי" המאפשר להן לשקר במצפון נקי.
מסיבה כלשהי מנוע הבארה מלצאת את דירתו אליה הועבר ומונתה לו "אשת קשר תומכת", עקרת בית ואחות – בת 35 בעלת מראה פשוט ונוטה להשמנה, המביאה לו מצרכי מזון, ספרים ודיסקים.
למרות היותה נשואה ואם לילדים היא מקיימת אתו יחסי מין בקביעות בכל אחד מביקוריה.
"בכל פעם ששכבו, היא סיפרה להבארה סיפור מוזר ומרתק".
לכן הוא מכנה אותה בשם "שחרזדה".
הבארה מוצא שלמרות הנאתו מיחסי המין עם שחרזדה, החלק אליו הוא מצפה ביותר הוא סיפוריה.
היא מספרת לו שהייתה צמדאי בחייה הקודמים ולפעמים היא יכולה לחזור לשם במוחה, כולל לתחושות שחוותה בחיים הימיים שלה.
במהלך מספר מפגשים, שחרזדה מספרת כיצד בנעוריה הייתה מאוהבת בטירוף בנער מהתיכון, עד כדי כך שהיא פרצה בדיסקרטיות לביתו מספר פעמים במהלך שעות הלימודים.
בעודה בפנים, היא סוקרת את החפצים שלו, שוכבת על מיטתו ו"מחליפה" את החפצים שלה בשלו.
היא מבטיחה להבארה שהיא תספר לו את סוף הסיפור אודות משיכתה לנער בביקורה הבא.
בלילה במיטתו, חושש הבארה שלעולם לא יראה אותה שוב וגרוע מכך, "שחירותו תישלל ממנו לגמרי, ואז לא רק שחרזדה אלא כל הנשים כולן יילקחו ממנו".
בעזרת כספים מדודתו שיצאה לגמלאות, מחליט קינו בן ה-40 לפתוח בר לאחר שהוא מתפטר מעבודתו בעקבות גילויו שאשתו בוגדת בו עם עמיתו לעבודה.
קינו הוא אדם שתקן ואינו מביע רגשות.
בהתחלה אף אחד לא מופיע בבר מלבד חתול, שהוא נותן לו להישאר ללא הגבלת זמן.
שבוע לאחר מכן, אדם מסתורי, קאמיטה, מתחיל לפקוד את הבר באופן קבוע ומוצא בו מקום מרגיע לקריאה.
זמן מה לאחר מכן, שני לקוחות גורמים לרעש וקינו מבקש מהם לעזוב.
הם מגיבים בצורה מאיימת, קאמיטה מתערב לתמוך בקינו ושלושת הלקוחות יוצאים החוצה להתעמת.
זמן קצר לאחר מכן, קאמיטה חוזר ואומר שהגברים האלה לא יפריעו לקינו שוב.
שבוע לאחר מכן, קינו מבחין באישה מסוימת שנוהגת לפקוד את הבר, אך בהזדמנות זו, בן לווייתה הגברי נעדר; אחרי שכל הלקוחות עזבו, היא חושפת לו את גופה; יש לה צלקות רבות כתוצאה של כוויות סיגריות.
לאחר מכן הם מקיימים יחסי מין בחדר השינה של קינו בקומה העליונה.
בהמשך מגלה קינו כי האישה חזרה אל בן זוגה המענה.
לאחר סיום הליך הגירושין, מגיעה אשתו אל הבר כדי להסדיר כמה עניינים אחרונים.
היא מבקשת בכנות את סליחתו על בגידתה, אבל קינו לא מסוגל אפילו להבין את משמעות ההתנצלות.
זמן מה לאחר מכן, החתול נעלם ואינו חוזר; נחשים מתחילים להופיע באופן קבוע במקום.
הוא מתקשר לדודתו לייעוץ, והיא מציעה שזה יכול להיות סימן מבשר.
קאמיטה חוזר ומתעקש שיסגור זמנית את הבר ויצא למסע לחשבון נפש.
במהלך הטיול שלו, הוא תוהה על חייו שלו.
במהלך לילה שבו הוא קולט שיש דפיקות מוזרות על דלתו, הוא משלים עם עצמו, מבין שאלו הן דפיקות השכמה עבורו על כך שחי זמן רב כל כך באדישות רגשית כתוצאה מהפגיעה שחווה.
"הוא התעורר וגילה שהתגלגל ונהיה גרגור סמסא".
גרגור סמסא מתעורר בחדר שינה של בית בן שתי קומות, בטוח במי הוא אבל לא בטוח בסביבתו.
הוא רעב מאוד, אז הוא יורד לאט לאט למטבח, מתרגל להזיז את גופו ממנו היה מנותק.
הוא מוצא אוכל למספר אנשים ערוך על השולחן, ואוכל את כולו.
לאחר מכן הוא שם לב שהוא עירום, הוא מחפש מלבוש בבית עד שהוא מוצא חלוק בית.
כשהפעמון מצלצל, הוא פותח את הדלת ומוצא מנעולנית צעירה וגיבנת שאומרת שהוזמנה לתקן מנעול בבית, העיר מלאה בנקודות ביקורת ורק לה כאישה מאפשרים לעבור.
מהסס, הוא אומר לה שאחד המנעולים של החדר בקומה העליונה זקוק לתיקון.
בזמן שהם מדברים, סמסא שם לב שהוא לא מסוגל להבין כמה מהמילים הנפוצות שבהן היא משתמשת.
כשהיא אומרת לו שהיא צריכה לקחת את המנעול למשפחת המנעולנים שלה לתיקון, הוא שואל אותה מדוע היא מפתלת את גופה ואת זרועה לעיתים קרובות כל כך.
היא אומרת שבגלל גיבנתה החזייה שלה לא נוחה עליה; בזמן שהיא משיבה לו, היא שמה לב שיש לו זקפה גלויה.
נעלבת ומטיחה בו דברים קשים.
סמסא מתנצל ואומר שאין לו מושג מה הוא עושה.
לפני שהיא עוזבת, הוא שואל אותה אם תוכל לחזור כדי שיוכלו לדבר, מכיוון שהוא עדיין מבולבל לגבי רוב העולם.
היא אומרת שאולי הם יכולים לעשות זאת כשהיא תחזיר את המנעול, לפני שהיא חוזרת למשפחתה דרך פראג הכבושה בצבא ובטנקים.
המספר מקבל שיחת טלפון באמצע הלילה שמספרת לו שאהובתו לשעבר, שהוא מכנה כ-מ., התאבדה, המתקשר הוא בעלה של מ'.
המספר מתייסר בצורה בלתי נסבלת כשנודע לו על החדשות הללו.
המספר מספר כיצד הוא מדמיין את עצמו פוגש את מ' כשהיו בני ארבע עשרה ובחטיבת ביניים.
הוא מבקש ממנה מחק בכיתה והיא שוברת את שלה לשניים ונותנת לו את החלק; הפגישה הזו מחממת את ליבו.
לאחר מכן היא שוברת את ליבו בכך שהיא בורחת עם מלחים שמבטיחים להראות לה את העולם.
הוא רודף אחריה, אבל אף פעם לא מצליח להשיג אותה.
במציאות, הוא הכיר אותה רק כשנתיים בחייו הבוגרים והם התראו רק כמה פעמים בחודש.
היא אהבה במיוחד מוזיקת מעליות וטענה שמוזיקה זו מעניקה לה מרחב.
הוא מציין שבגלל מותה, הוא מחשיב את עצמו כעת לגבר השני הכי בודד בעולם, אחרי בעלה.
הוא גם נמצא במצב שנקרא "גברים ללא נשים", תקופה של אומללות פתאומית ועזה לאחר שאדם נודע על הסתלקותה של אישה אהובה.
קבלת הפנים לאוסף הסיפורים הייתה חיובית ברובה.
מבקרת הספרות של האובזרבר, קייט קלאוויי , מציינת כי עבר עשור מאז פרסם מורקמי קובץ של סיפורים קצרים וכי האסופה היא כיתת אמן של טרגיקומיות.
היא טוענת כי המניע המרכזי בחיי הדמויות היא הסקרנות.
היא זו שמניעה אותן, אך מורקמי תוהה האם זה בריא, הכרחי, חכם?
או שאולי הסקרנות הורגת את החתול.
לוסי סקולס, הכותבת לאינדפנדנט, מציינת שהסיפורים "מתוחמים יחדיו [הם] גדיל נוצץ של אבנים יקרות, האור נשבר מכל אחת מהן מבריק באותה מידה, אך הגוונים משתנים בעדינות".
היא טוענת שהמוטיב המרכזי בסיפורים היא הבדידות.
כפי שהמחבר מתאר אותה: "אתה שטיח פרסי בצבע פסטל, ובדידות היא כתם יין בורדו שלא ייצא.".
הלר מקאלפין, שכותב ל"וושינגטון פוסט", קובע כי "הסיפורים המתפתלים, המהפנטים על ניכור עמוק מונעים מנסיבות תמוהות שלא הדמויות שלו ולא הקוראים יכולים לפצח - ומזכירים לנו את קביעתו של האקזיסטנציאליסט גבריאל מרסל ש"החיים אינם בעיה שצריכה להיפתר אלא תעלומה שיש לחוות"."
מבקר הספרות של ynet, אסף מונד, קובע כי "הסיפורים מציבים את הגברים במרכז העלילה ואת הנשים בשוליים הבלתי־משפיעים לכאורה.", אך לעיתים, כמו בסיפור "תנהגי במכונית שלי", "באופן מטאפורי ופיזי היא זו שמנווטת אותו, שמביאה אותו ממקום למקום.
היא זו ששולטת בעלילה." הוא מסכם כי "הגיבורים של מורקמי ב"גברים ללא נשים" מעניינים - או לפחות משתדלים לעניין - בזכות המסע הפנימי שהם עוברים."
מבקר הספרות של "ישראל היום", אריאל בולשטיין, מציין את השפעתו הברורה של קפקא על קובץ הסיפורים: "בדומה לקפקא, מורקמי מתעניין בנושאים פסיכולוגיים, וכל אחת מדמויות הגברים שלו מהווה חידה פסיכולוגית שמזמינה פענוח.
אלא שהפענוח לעולם לא יושלם, וממצב הרוח הקפקאי שמשתלט על קורות גיבוריו אין לאן לברוח.".
הסיפורים הקצרים "תנהגי במכונית שלי" ובמידה פחותה "שחרזדה", שימשו בסיס לסרט "הנהגת של מר יוסוקה" בבימויו של ריוסוקה המגוצ'י, שיצא למסכים ב-2021 וזכה בפרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר לשנת 2021.
Davis) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוג מדע בדיוני שנוצרה על ידי טארה הרננדז ודיימון לינדלוף עבור שרות הסטרימינג Peacock .
בסדרה מככבת בטי גילפין כנזירה המשתמשת באמונתה כדי להשתלט על טכנולוגיה של בינה מלאכותית בשם גברת דייוויס.
עוד בסדרה משחקים מרגו מרטינדייל, דייוויד ארקט ואליזבת מארוול.
הסדרה הוקרנה בבכורה ב-South by Southwest (SXSW) ב-11 במרץ 2023, לפני הופעת הבכורה שלה ב-Peacock ב-20 באפריל 2023.
אמונה וטכנולוגיה סותרות זו את זו כאשר נזירה מתעמתת עם בינה מלאכותית יודעת כל ויכולה בשם גברת דייוויס.
בטי גילפין בתור הנזירה סימון, לשעבר אליזבת, נזירה הנאבקת בבינה מלאכותית
ג'ייק מקדורמן בתפקיד ווילי, חבר לשעבר של סימון שמתנגד ל-AI איתה
אנדי מקווין בתפקיד ג'יי, בעלה של סימון
בן צ'פלין בתור ארתור שרדינגר
מרגו מרטינדייל בתור הנזירה האחראית של סימון
דייוויד ארקט בתור מונטי, אביה של סימון
אליזבת מארוול בתור סלסט, אמה של סימון
כריס דיאמנטופולוס בתור JQ, בן ברית של ווילי שגם פועל נגד ה-AI
קטיה הרברס בתור מתילד לפלור
טום ולאשיהה בתור הנס זיגלר
גיברת הוא תואר כבוד נפוץ שמקורו בשפה האנגלית (Mrs) עבור נשים, בדרך כלל לנשים נשואות אשר אינן משתמשות בתואר או בדרגה אחרת כמו דוקטור, פרופסור, נשיאה, וכדומה.
ברוב מדינות חבר העמים הבריטי, נהוג לא להשתמש בנקודה אחרי התואר, בעוד שבארצות הברית וקנדה נהוג להשתמש בנקודה (למשל ).
במקור, התואר גברת שימש עם שמה הפרטי של האישה ושם משפחתה לאחר הנישואין.
לדוגמה, אביגייל אדמס נודעה כגברת אביגייל אדמס.
במאה ה-19 היה נהוג להשתמש בשם הפרטי של הבעל במקום שם האישה.
בתחילת המאה ה-20, השימוש הזה היה סטנדרטי, והצורות "גברת ג'יין סמית'", "גברת מילר" (אשתו של ג'ון סמית'), או "גברת מילר-סמית'" נחשבו לא נכונות על ידי כותבי נימוסים רבים.
פמיניסטיות רבות כמו אליזבת קאדי סטנטון, לוסי סטון ושרלוט פרקינס גילמן התנגדו, אך הן לא היו תמימות דעים בשאלה האם הבעיה היא התואר Mrs או שם הבעל או שם המשפחה של הבעל.
כיום, נדיר שאישה תיקרא בשם הפרטי של בעלה; עם זאת, זה עדיין קורה לעיתים כאשר פונים לזוג במשותף, כמו מר וגברת ג'ון סמית'.