tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משפחת בנות-הים מורכבת מקיילין ומנשים נוספות, שנבחרו על ידי הים לאורך השנים.
יחד הן חיות חיים סודיים ואף על פי שהן קרובות זו לזו, חייהן מלאים בבדידות ובגעגועים לעולם האנושי.
הן נמנעות מליצור קשרים עם בני אדם אחרים מכיוון שקולן מהווה סכנה עבור האנשים אותם הן פוגשות ולכן הן חייבות להתנהג כאילמות.
קיילין חווה רגשות אשמה על חיי האנשים אשר השליכו עצמם למצולות לאחר ששמעו את שירתה.
היא עדיין שומעת את זעקותיהם וממשיכה לראות את פניהם גם זמן רב אחרי שטבעו, ואינה מצליחה להתגבר על הרגשות שמציפים אותה.
קיילין נקרעת בין תחושת החובה שלה כלפי הים לבין רצונה להיות חופשייה ולחיות חיים נורמליים.
כל זה משתנה כשהיא פוגשת את אקינלי, בחור אנושי טוב לב, חכם ומלא שמחת חיים.
למרות שקיילין אינה יכולה לדבר איתו מבלי לפגוע בו, אקינלי לא נרתע מהשתיקה שלה, ומצליח לראות מעבר ליופי שבו התברכה כאשר נהפכה לבת-ים.
בין השניים מתחילה להתפתח מערכת יחסים עמוקה ומשמעותית, אך קיילין מבינה שאהבה כזו אינה אפשרית עבורה כבת-ים – לא רק בגלל שקולה יהיה קטלני עבור אקינלי, אלא גם מכיוון שעדיין נותרו לה 20 שנות שירות לים, ובשנים אלו, היא לא תזדקן, אף לא ביום אחד, בניגוד לאקינלי.
מצבה של קיילין מתדרדר בעקבות אהבתה האסורה לאקינלי, ואקינלי אף הוא סובל מהריחוק מקיילין.
קיילין נהיית חולה פיזית ונפשית, ואפילו חברותיה בנות-הים מתקשות לעזור לה.
הים דואג רבות לקיילין, מבין את סבלה, ומחליט לשחרר אותה מתפקידה כבת-ים לפני תום מאה השנים.
קיילין חוזרת להיות אנושית, ותהליך זה כולל את אובדן כל זיכרונותיה מהתקופה שבה הייתה בת-ים, כולל את אהבתה לאקינלי.
אחיותיה בנות-הים עושות עימה חסד, ומשאירות את קיילין מחוסרת הכרה על סף דלתו של אקינלי.
קיילין ואקינלי בונים יחד את חייהם, חופשיים מהעבר ומרגשות האשמה שקיילין חוותה כבת-ים.
לאחר שניצלה מטביעת ספינה התחייבה לשרת את הים למשך מאה שנה.
קיילין מתוארת כאישה חכמה, רגישה ואמפתית, שחווה קונפליקט פנימי עמוק בין חובתה לים לבין רגשות האשמה שלה על חיי האנשים שקולה גורם להם לצלול למצולות הים.
היא שואפת לחיות חיים אנושיים נורמליים, ולמצוא אהבה, אך מגלה את הקושי הכרוך בשחרורה מהקשר לים.
אהבתה של קיילין לאקינלי מציתה בה את התקווה לחיים אחרים, ומעמידה אותה בפני דילמות מוסריות ורגשיות מורכבות.
הים (The Ocean)- ישות תבונית, מסתורית שלעיתים נתפשת כאכזרית.
הים מציל את חייה של קיילין ושל נשים אחרות, ודואג להן כבנותיו, אך גם דורש מהן לשרת אותו ולסייע לו לקחת חיי אדם.
הקשר בין הים לבין קיילין מהווה חלק מרכזי בסיפור.
אקינלי שייפר (Akinli)- בחור טוב לב, אופטימי וכריזמטי, שמצליח לראות מעבר לשתיקתה של קיילין ומפתח רגשות כלפיה.
מערכת היחסים ביניהם גורמת לקיילין להאמין שוב באהבה ובחיים שאינם בשירות הים.
אליזבת (Elizabeth)- בת-ים וחברתה של קיילין.
מתוארת כאמנית מחוננת, אשר במשך שנים מוכרת את יצירותיה תחת שמות שונים.
מיאקה (Miaka)- בת-ים אשר אוהבת לצאת ולבלות במועדוני לילה, ותמיד מחפשת ריגושים.
אשלין (Ashlyn)- אשלין היא הסירנה הכי וותיקה, היא לא גרה עם שאר הסירנות, ומשוחררת מתפקידה כבת-ים בשלב יחסית מוקדם בסיפור.
למרות זאת היא משפיעה רבות על ההחלטות של קיילין לגבי אהבתה לאקינלי.
בת אל בלן (נולדה ב-1 בינואר 1980) היא עורכת, כתבת תרבות ובידור, שחקנית ומנחת תוכנית הטלוויזיה "עטופות ברחמים".
בלן סיימה לימודי תואר ראשון בקולנוע ותיאטרון באוניברסיטת תל אביב ולאחר מכן לימודי קופירייטינג ותסריטאות בבית הספר ACC תרצה גרנות.
בשנת 2010 החלה להגיש פינה קבועה ברדיו בתוכנית הבוקר של שי ודרור ב־103fm, אותה הגישה במשך מספר שנים.
במקביל עבדה כתקציבאית במשרדים בתחום יחסי ציבור ותקשורת והייתה עורכת המשנה של תוכנית הראיונות אל תשאל עם שי שטרן בקשת 12. לאחר מכן הייתה העורכת של התוכניות שי בשידור וערב עם שי שטרן.
החל מ-2017 הייתה כתבת שטח של התוכנית חדשות הבידור.
הייתה כתבת והגישה פינות בתוכנית הבוקר של קרין מגריזו וכתבת ב"מהדורה" בערוץ הראשון.
שיחקה בתפקיד עצמה בסדרה תנוחי, ובסדרה ראש גדול - ראש חדש.
בשנת 2012 שיחקה באופוריה בתפקיד אורח.
מתגוררת בתל אביב עם בנותיה ובן זוגה.
בת הים הקטנה (בצ'כית: Tmavomodrý svět) הוא סרט צ'כוסלובקי המבוסס על האגדה בת הים הקטנה מאת הנס כריסטיאן אנדרסן.
הסרט זכה בפרס בפסטיבל הסרטים בחיחון.
בת הים הקטנה, אחת מבנותיו של מלך הים, מחכה ליום הולדתה על מנת שתוכל לשחות מעל פני המים ולראות את העולם שמעל הים, סבתה מספרת לה סיפורים אודות העולם הזה ומזהירה אותה שאף פעם לא תנשק בן אנוש.
במהלך יום הולדתה היא רואה נסיך בספינה העומדת לטבוע בסופה, היא מביאה את הנסיך למקום בטוח ועוזבת את המקום, לאחר מכן הנסיך נמצא על ידי נסיכה שהוא חושב שהיא זאת שהצילה את חייו.
שנה לאחר מכן בת הים מסרבת להצעת נישואים מנסיך-ים, וסוחרת בקול שלה אצל מכשפת ים וזאת במטרה להפוך לבת אדם ולחיות עם הנסיך.
המכשפה מזהירה אותה שאם הנסיך יתאהב באישה אחרת היא תהפוך לקצף בים, אחרי שהיא הופכת לבת אדם הנסיך מוצא אותה, הוא מזמין אותה אליו והם נהפכים לחברים.
מלך הים מתגעגע לבתו מקלל את הממלכה של הנסיך, אך בת הים משכנעת אותו להסיר את הקללה והמדינה מתחילה לשגשג, הנסיך בעודו מחבב את בת הים חושב על הנערה שראה בחוף.
לאחר מכן, הנסיך משתכנע לפגוש נסיכה מתאימה מממלכה אחרת.
הוא הולך לביקור, עם בת הים לצידו, רק כדי לגלות שהנסיכה היא הנערה שפגש על החוף.
מלך הים נותן לבת הים הקטנה פגיון – אם תהרוג את הנסיך איתו, היא תוכל לחזור להיות בת ים.
בת הים, האוהבת את הנסיך, מחליטה להקריב את עצמה וזורקת את עצמה אל תוך הים, זאת בעוד אביה, סבתה, אחיותיה ובנות ים אחרות צופים בכך שבצער, עם שחר, הזוג מתעורר ונדהם לגלות פרחים צפים על פני הים.
בת הגדוד הוא ציור מן השנים 1854–1855 מאת הצייר הבריטי ג'ון אוורט מיליי.
היצירה שואבת את נושאה מן האופרה La Fille du Régiment משנת 1840 מאת המלחין האיטלקי גאטנו דוניציטי, אך אינה מתארת סצנה ישירה מן העלילה אלא אירוע מדומיין מראשית חייה של הגיבורה.
הציור הוצג באקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון בשנת 1856. כיום הוא מצוי באוסף המרכז לאמנות בריטית באוניברסיטת ייל.
במרכז הקומפוזיציה נראית הילדה מארי, ישנה על גבי מצבת קבר עתיקה של אביר בעל אדמות, בתוך חלל כנסייתי.
זרועה חבושה בעקבות פציעה, ומעילו של חייל צרפתי מונח עליה.
משמאל נראית תכונה צבאית סוערת מחוץ לקבר, אך מארי ישנה באין מפריע, מנותקת מן הרעש והמהומה.
לפי התיאור, קצין חבש את ידה והניח עליה את מעילו בטרם שב אל הקרב.
על אף הסכנה, הרעש והכאוס, הילדה שוקעת בשינה.
נושא היצירה מבוסס על האופרה "בת הגדוד".
גיבורתה, מארי, היא בת לקשר סודי בין אצילה אנגלייה לבין קצין צרפתי מן הגדוד האחד-עשר בצבאו של נפוליאון בונפרטה.
לאחר מות אביה בקרב במלחמות נפוליאון (1803–1815), היא מאומצת בידי קציני הגדוד ומתקבלת אל חיקם כבתם המאומצת.
מיליי אינו מציג סצנה מן האופרה עצמה, אלא מדמיין אירוע מוקדם יותר: במהלך לחימה בשטח מנזר ימי-ביניימי, מארי נפצעת ומובאת למקום מבטחים בתוך הכנסייה.
שם היא מושכבת על קבר אביר עתיק.
הסצנה משלבת לחימה, פציעה ומחסה זמני בתוך אתר היסטורי בעל זיקה צבאית.
הציור מדגיש את המחיר האנושי של המלחמה.
הילדה הפצועה, הישנה בשלווה בתוך סערת הקרב, מגלמת תמימות ופגיעוּת בתוך מציאות אלימה.
הניגוד בין השקט האינטימי של הדמות לבין התנועה והמהומה שמחוץ לקבר מעצים את הממד הרגשי של היצירה.
הקבר האבירי העתיק – סמל למסורת לוחמת ולהיסטוריה של גבורה צבאית – הופך למקום מחסה לילדה פצועה.
בכך נוצרת זיקה בין עבר להווה ובין אידיאל הלוחם לבין תוצאות המלחמה בפועל.
הסצנה מתוארת כעדינה וסנטימנטלית, והיא מציעה לא רק תיאור של פציעה וסכנה אלא גם רמז לתקווה ולפתרון עתידי, באמצעות דמות הילדה הישנה באמון בתוך כאוס הלחימה.
בת ים היא עיר במחוז תל אביב.
העיר שוכנת לחוף הים התיכון, וגובלת בראשון לציון מדרום, בחולון ממזרח ובתל אביב מצפון.
היא הוקמה בשנת 1926 כ"בית וגן" בחולות שמדרום ליפו, על ידי פעילים מ"מזרחי".
עד לכיבוש יפו במלחמת העצמאות, סבלה העיר מבעיות ביטחוניות.
לאחר הקמת מדינת ישראל, החלה לקלוט עשרות אלפי עולים חדשים ובשנת 1958 הוכרזה כעיר.
המשך קליטת העלייה נמשך בשנות התשעים, אז הגיעו אליה עשרות אלפי עולים מברית המועצות לשעבר.
בשנת 1919 יסדו מספר פעילים של המזרחי חברה בשם "בית וגן" במטרה להקים שכונת גנים דתית ביפו.
במרץ 1920 היו באגודה כ-400 חברים ונבחרה הנהלה בה השתתפו אליהו אהרון כהנא ושאול חנא קוק.
בשנת 1921 רכשה האגודה 1500 דונם, תמורת 6000 לי"מ כמקדמה ועוד 9000 לי"מ ששולמו בעת הרישום בטאבו.
בראש האגודה עמד ד"ר מהרשק.
לקראת סוף 1923 דווח שכ-1400 דונם נרשמו בטאבו על שם הרוכשים ושהוחל בהכנת תוכנית מתאר לשכונה.
בספטמבר 1924 אושרה תוכנית המתאר על ידי האספה הכללית של האגודה.
בתחילת 1926 פורסם שהפרצלציה של המגרשים ותהליך קבלת הלוואה למימון הבנייה בעיצומם.
באוגוסט 1926 הוגרלו המגרשים, כאשר מי שהתחייב לעלות מיד לבנות קיבל זכות קדימה בבחירת מגרש.
עד אוקטובר 1926 יושרו כבישים, וסודרה אספקת מים.
שש משפחות עלו על המגרשים בצריפים.
בתחילת 1927 דווח שעשרה בתים היו בבנייה.
במהלך שנת 1927 נסלל כביש לשכונה מיפו ונמכרו מגרשים לצורך הקמת תעשייה בשכונה.
בתחילת אוקטובר 1928 נחנך בית כנסת בשכונה.
באותה עת התגוררו במקום 13 משפחות והיו בה 20 בתים.
במאורעות תרפ"ט פונו התושבים על ידי הצבא הבריטי.
בתחילה הייתה תקווה לשיבה מהירה לשכונה.
ועד השכונה ניסה להביא למקום קבוצה של חברי הפועל המזרחי והציע להקצות את אחד הבתים לתחנת משטרה.
אולם לאחר שניסיונות אלו כשלו שוכנו בבתי השכונה פלוגה של חיילים בריטים.
לקראת סוף 1931 עזב הצבא את המקום והוא נותר עזוב.
בתחילת שנת 1932 פעלה החברה להשיב למקום את התושבים ולחזק את המקום במתיישבים נוספים.
כן נעשה מאמץ להשלים את החיבור של השכונה עם רחוב המלך ג'ורג' (כפי שנקראו שדרות ירושלים בתקופת המנדט הבריטי).
במאי 1932 חזרו התושבים לבית וגן.
העלייה החמישית הביאה איתה עולים רבים וחלקם פנו לבנות את ביתם בשכונת בית וגן.
בנובמבר 1933 הגיע מספר המשפחות בשכונה ל-85, וכ-15 בתים נוספים היו בבנייה.
העלייה הביאה איתה גם התפתחות בתעשייה בבית וגן.
בשנות ה-30 הוקמו חמישה מפעלי תעשייה שסיפקו תעסוקה לתושבים: "פאקא" - לייצור אלכוהול, פחמן דו-חמצני ושמרי אפייה, "דפוס לוין-אפשטיין", "שמנון" - לייצור סבון ושמן, "השריון" - מפעל מתכת לייצור תבניות ברזל לבניין, מסמרים וחוטי מתכת, ו"כביר" - לייצור בירה.
זמן מה פעלו במקום בית חרושת ללבנים ובית חרושת לרהיטים.
עיקר הבנייה במקום התבססה בשנים 1933–1934 על עבודה של ערביי ג'בליה והחורן דבר שהעלה תלונות ודרישה למעבר לעבודה עברית.
בעקבות פעילות נמרצת של ההסתדרות עברה מרבית העבודה לידי יהודים.
באותן שנים היה בבת ים רק קולנוע אחד, "אורן", ומלון אחד, "לידו".
בית הספר היסודי הראשון היה "תחכמוני", שהוקם ב-1936. ב-1950 הוקם בית הספר "ראשונים ממלכתי א'".
בדצמבר 1936 הוכרזה בית וגן כמועצה מקומית.
שטחה עמד על כ-3500 דונם והוא כלל בתוכו בנוסף לשכונת בית וגן עצמה גם את שכונות מנורה ב', הכשרת היישוב, עולי פולין ו"בית וגן המורחבת" (שני גושים מדרום לבית וגן ששווקו על ידי חברה פרטית על סמך סמיכותם לבית וגן) שהוקמו מסביב לבית וגן.
בתוך שטח המועצה נכלל גוש של 370 דונם שחלקו היה בבעלות ערבית.
במאי 1937 החליטה המועצה המקומית לשנות את שם המקום לבת ים, בעקבות הצעתו של הסופר אהרן זאב בן-ישי.
בין הסיבות לבחירת שם זה היו:
השם מתאים למיקומה הגאוגרפי של השכונה, המשתרעת לחוף הים וגבוהה הרבה מהחוף ובמקומות שונים דומה לשרטון העולה מהים.
השם קצר ואינו מכיל את האותיות הגרוניות א' ה' ח' ע' שמבוטאות באופן שונה אצל יוצאי ארצות שונות.
השם דומה לשם הקודם שהתרגלו אליו התושבים.
יש בשם זה נטיית-מה מהמקובל בקביעת שם יישוב והוא קשור בהדר הטבע ובאופיו הגאוגרפי, לאחר שהרבו יותר מדי לקבוע ליישובים שמות זיכרון הקשורים באנשים.
השינוי אושר ופורסם רשמית ב-10 בדצמבר 1937.
בת ים בתקופת קום המדינה
במאורעות 1936–1939 נותקה בת ים מתל אביב שכן הדרך עברה ביפו.
בתגובה לכך נסלל על חשבון התושבים כביש מחולון.
הכביש היה מתכסה לעיתים קרובות בחול ועם הירגעות המצב הפוליטי הוא נזנח והקשר חודש דרך יפו.
המצב הביטחוני הביא לקפיאה ואף נסיגה בבת ים ובסוף 1937 הוערכה האוכלוסייה בכ-1200 נפש.
עם פרוץ מלחמת העצמאות נפתח הכביש מחדש והונחו עליו רשתות ברזל למניעת כיסויו בחולות.
הנסיעה עליו נעשתה באוטובוסים ממוגנים עם שמירה היקפית.
כביש זה נסלל בתוואי הנוכחי של הרחובות דב הוז וקרן קיימת לישראל והוא הציל את בת ים מניתוק בחודשים הראשונים למלחמת העצמאות.
מלחמת העצמאות בבת ים הייתה למעשה מלחמת עמדות, הפגזות וצליפות.
הערבים הקימו בגבול בת ים כ-70 עמדות ופילבוקסים.
בתוכם ישבו צלפים שצלפו על רחובות בת ים.
ליישוב הערבי השכן ג'בליה היה יתרון טופוגרפי על בת ים.
11 מתושבי העיר נהרגו מצליפות אלה.
הקרבן הראשון היה ילד בן 9, עמוס רוזנצווייג, שנפצע קשה מיריות ב-22 בדצמבר 1947 ונפטר על שולחן הניתוחים בבית החולים "הדסה" בתל אביב.
פינה לזכרו נמצאת במוזיאון מורשת בת ים.
מתרסים הוקמו לרוחב הרחובות וכל בית בוצר בשקי חול.
חלק מהתושבים, בעיקר אלה שגרו סמוך לג'בליה, עזבו את בתיהם ואלה הפכו לעמדות מבוצרות.
מדי פעם ביצעו הערבים חדירות לבת ים; פעם הצליחו לחדור ולהניח חומר נפץ בבית המועצה המקומית במרכז היישוב ובפעם אחרת הצליחו לחדור לעמדת "קינג ג'ורג'" (כיום כיכר המגינים) ולהרוג שני לוחמי הגנה.
במאמץ רב תחת אש, בוצר קו החזית על ידי גדר תיל ומיקוש.
לעמדות הובאו צלפים מיומנים שחיסלו את צלפי האויב הערבי בג'בליה.
לוחמי חטיבת גבעתי ביצעו שתי פעולות התקפיות נגד ג'בליה:
במבצעים אלה נהרסו בתים שהיו עמדות ערביות בולטות ונגרמו להם אבדות בהרוגים ופצועים.
הערבים הפעילו נגד בת ים מלחמת התשה בתקווה שעם הפלישה של מדינות ערב הם ייכנסו לבת ים.
אולם מבצע חמץ של ההגנה והתקפת האצ"ל על יפו גרמו למנוסה כללית מיפו.
כוחות ההגנה נכנסו לג'בליה ללא קרב.
לזכר האירועים הוקמה עמדת מדר.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 הגיעו לבת ים גלי עלייה גדולים ושטחי המועצה המקומית גדלו.
בשנת 1958 היא הוכרזה כעיר.
סופר היידיש שלום אש התיישב בעיר בשנותיו האחרונות.
לאחר פטירתו בשנת 1957 שימרה עיריית בת ים את ביתו.
אחד הרחובות החשובים בעיר נקרא על שמו של אלי כהן, המרגל הישראלי שהוצא להורג בסוריה בשנת 1965 והיה תושב בת ים.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 התיישבו בעיר עשרות אלפי עולים חדשים מברית המועצות, המהווים כיום כ-30% מכלל תושבי העיר.
בסוף 2010 וראשית 2011 סערה בת ים כשבהפגנות שנערכו בה נשמעו קריאות נגד התיישבות ערבים בעיר, כשהדגש הוא החשש מפני התבוללות של נערות יהודיות.
בספטמבר 2011 התגלו עוגנים עתיקים מהתקופה הביזנטית בחוף ימה של בת ים.
באוקטובר 2012, נהרס כליל, בפיצוץ מבוקר, בית המלון שעל שפת ימה של בת ים, מלון סאן.
המלון החל את ראשיתו כמלון "מרינה".
במקום החל להיבנות בית מלון רב קומות שבנייתו, נכון לשנת 2024, טרם הושלמה.
המתיחות האתנית שמתבטאת בחלקים שונים של ישראל כחלק מיחסי יהודים-ערבים במדינה מורגשת בבת ים למן סוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 במספר אירועים.
ב-1992 נרצחה הנערה הלנה ראפ בדקירות בידי מחבל מעזה באירוע שהצית בעיר מהומות והגביר את הרגישות הפוליטית שהייתה מתוחה באותה עת עד הקצה.
בעת מבצע שומר החומות במאי 2021 ביצעו תושבים יהודים פרעות בחנויות של ערבים ותקפו אזרח ערבי שנקלע למקום ברכבו.
בערב יום הכיפורים 2022 שוב ביצעו תושבים לינץ' בנוסעי מכונית שבה חמישה בדואים תושבי הנגב שנכנסו לעיר אחרי כניסת החג.
בתחילת מלחמת חרבות ברזל, נפלה רקטה של ארגון הטרור חמאס בצומת אנה פרנק בעיר, שגרמה לנזק רב לרכוש ולמבנים.
בניסיון פיגוע שהתרחש בעיר בפברואר 2025 התפוצצו 4 אוטובוסים ללא נפגעים.
ב-15 ביוני 2025 פגע בעיר טיל בליסטי ששוגר מאיראן באגף המזרחי של בניין וותיק בן 11 קומות ברחוב ירושלים פינת שלמה בן יוסף.
מהפגיעה נהרגו תשעה תושבים, ורבים נפצעו.
איתור הלכודים בבניין שנפגע ארך שעות.
הטיל גרם להריסה ופינוי 27 בנייני שיכון ישנים.
הצעות לאיחוד עם תל אביב-יפו
בשנת 2009, הוקמה על ידי משרד הפנים ועדה לחקר גבולות בין חולון, בת ים וראשון לציון.
במרץ 2014, הגישה עיריית בת ים עתירה לבג"ץ נגד משרד הפנים ונגד הערים תל אביב-יפו, ראשון לציון וחולון, וזאת בדרישה להקים ועדה לחלוקת הכנסות בין בת ים לשכנותיה.
טענותיה של בת ים היו כי בשל שטחה הקטן אין היא יכולה להתרחב ולהגדיל הכנסותיה באמצעות ניצול שטחים נוספים למסחר.
על פי הנתונים שהציגה העירייה לבג"ץ, התקבולים מהיטלי השבחה ופיתוח בשנת 2012 היו 1,066 שקלים לתושב בתל אביב, 626 שקלים בחולון ורק 265 שקלים בבת ים.
כמו כן, ההוצאה העירונית לתושב בעיר מפגרת בשיעור של בין 20% ל-90% לעומת הערים חולון, ראשון לציון ותל אביב.
בעקבות העתירה הקים שר הפנים גדעון סער באוגוסט 2014, ועדת חקירה לבחינת איחוד העיר בת-ים עם תל אביב-יפו, או להעביר תקציבים מעיריית תל אביב לעיריית בת ים, כפי שדורשת עיריית בת ים.
הוועדה הייתה אמורה לפרסם המלצות ביניים בתחילת 2015, אבל לאחר שהחליף גלעד ארדן את גדעון סער כשר הפנים בנובמבר 2014, הוא החליט לעכב את עבודת הוועדה ולסייע לעירייה ישירות מתקציב המדינה.
בנובמבר 2016, הגישה הוועדה את המלצותיה לאחד את תל אביב ובת ים בתוך שנתיים (עד למועד הבחירות לרשויות המקומיות בנובמבר 2018) לשר הפנים אריה דרעי, חברי הוועדה הגיעו למסקנה שאיחוד יועיל לתושבי בת ים, שמשלמים ארנונה גבוהה יותר מתושבי תל אביב ומקבלים בתמורה פחות שירותים.
בשנת 2021 החליט השר דרעי על ביטול האיחוד בזכות הצלחת תוכנית ההתייעלות הכלכלית בעיר.
בעיר חיה קהילה גדולה של עולי טורקיה, ולכן בת ים אירחה בעיקר בשנות התשעים ביקורים של מנהיגים טורקיים זו ובהם הנשיא סוליימאן דמירל וראשת הממשלה טנסו צ'ילר.
בעיר ישנן חמש קהילות דתיות גדולות: קהילה חרדית-ספרדית, קהילת "אורות התורה", חסידי חב"ד-ליובאוויטש, חסידי באבוב וחסידי ברסלב.
ערבים מעטים ישבו בבת-ים בסוף המאה ה-20. בראשית המאה ה-21 ניכרה מגמת מעבר ערבים ישראלים לעיר, בדרך כלל מיפו; כחלק משיפור איכות החיים.
בעיר ישנם עולים רבים, ו-34.7% מתושביה עלו מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90. מה שהפך אותה לאחת הערים שהכי קלטו עלייה בישראל.
הן במספרים מוחלטים והן ביחס לאוכלוסייה.
במפקד 2022 עולה שבת-ים היא העיר המבוגרת בישראל, עם גיל חציוני של 44. ואחוז בני 65 ומעלה כפול הממוצע הארצי.
בהתאם אחוז הילדים בעיר הוא נמוך מבין ערי ישראל ועומד על 22% של ילדים מתחת לגיל 19. בבת ים האחוז הגדול ביותר של עולים מבין הערים במרכז הארץ.
עם 47% מהאוכלוסייה שנולדה מחוץ לישראל רובם בברית המועצות לשעבר.
בבת ים גם רמת המינוע הנמוכה ביותר שעיר שאינה חרדית.
בבת ים מספר שכונות, ביניהן:
רמת יוסף - השכונה קרויה על שם יוסף שפרינצק, ממוקמת ברמה הגבוהה ביותר בבת ים.
היא תחומה בצפון על ידי רחוב קק"ל, בדרום על ידי רחוב יוספטל, במזרח על ידי נתיבי איילון ובמערב על ידי רחוב כצנלסון.
השכונה היא אחת הוותיקות בבת ים, כאשר רוב בתיה נבנו בשנות החמישים והשישים.
בשכונה ממוקמים היכל התרבות, האודיטוריום, מוזיאון בת ים לאמנות, מוזיאון בית ריבק ומקיף שש-שנתי אורט רמת יוסף.
חטיבת הביניים של בית הספר ממוקמת, בסמוך למבנה התיכון, במבנה אשר שימש במקור את תיכון "רמות".
רמת הנשיא - קרויה על שם הנשיא יצחק בן-צבי.
נמצאת בחלקה הדרום-מזרחי של העיר בין הרחובות יוספטל בצפון, קוממיות בדרום, במזרח בנתיבי איילון ובמערב ברחוב ניסנבאום.
שיכון ותיקים - שכונה במרכז העיר, לצד רמת יוסף.
שוכן בה בית הספר היסודי על שם משה שרת.
שכונת פארק הים - שכונה בדרום-מערב העיר בגבול ראשון-לציון, שכונת גורדי שחקים שנבנתה בעשור השני והשלישי של המאה ה-21, שבליבה פארק המוביל לגבעה המהווה תצפית לים ובצפונה שוכן "פארק מנהטן" על שם רובע מנהטן.
שיכון עמידר - שכונה דתית-מסורתית.
השכונה תחומה במערב על ידי שדרות העצמאות (כיכר המגינים), במזרח על ידי נתיבי איילון, בדרום על ידי שכונת "עולה חדש" (ניצנה) ובית החולים אברבנאל, ובצפון על ידי שכונת יפו ד'.
בדרום מערב השכונה, נמצאת כיכר המגינים, שהוא המרכז המסחרי והתעבורתי של השכונה ושל כל העיר בת ים.
ברחוב ויצמן קיים מבנה המשמש מרכז של בני עקיבא, של משרד הרווחה ושל טיפת חלב.
במזרח השכונה, בגבול יפו, ניצבת בריכת עמידר.
בשכונה גם מתנ"ס גאולים, הממוקם בסמיכות לבית ספר (אורט ניצנה).
המתנ"ס משמש כקלפי בבחירות וגם כמגרש משחקים וחוגים בשעות הצהריים.
שיכון עמידר נודע בעבר בעיקר בשל מאכל הבוריק שנמכר בו במספר נקודות.
קריית באבוב - שכונה חרדית-חסידית שנוסדה על ידי חסידות באבוב, נמצאת במערב שכונת רמת הנשיא ובין רחוב ניסנבאום ל-כ"ט בנובמבר, כרבה מכהן הרב יעקב ישראל ישורון מייזליש, גיסו של האדמו"ר מבאבוב.
השכונה ידועה בזכות מדורת הענק שמתנשאת בה בכל ל"ג בעומר לגובה של מספר קומות, לפי אגדה אורבנית כל שנה המדורה נעשית גבוהה יותר.
בשכונה ישנם בית כנסת, תלמוד תורה, ישיבה גדולה - כולם בתוך בניין אחד; וכן המקווה הרחב ביותר בבת ים, ששוכן ממול לתלמוד התורה.
קהילת אורות התורה - קהילה ציונית דתית בראשות הרב דוד חי הכהן, שנשלח על ידי רבו, הרב צבי יהודה הכהן קוק להקים אותה.
בין מוסדות הקהילה אורות התורה נמנים: בית הכנסת, הישיבה הגבוהה "ישיבת נתיבות ישראל", אולפנת צבי"ה, ישיבה לצעירים, תלמוד תורה ועוד.
קהילת חב"ד-ליובאוויטש - קהילה של חסידי חב"ד-ליובאוויטש בראשות הרב חיים ציק, נוסדה על ידי אביו הרב זמרוני ציק שנשלח על ידי הרבי מליובאוויטש.
לקהילה חמישה בתי כנסת, בית חב"ד מרכזי, גן בנים, גן בנות, תלמוד תורה, כולל אברכים, מדרשה לנשים ובנות ומקווה טהרה מפואר.
מזדהים עם הזרם המשיחיסטי בחב"ד.
ככר המגינים, המכונה "המצבה", אנדרטה לזכר מגיני העיר בת ים שנפלו בקרב, נמצאת בכניסה לבת ים מכיוון תל אביב יפו.
במלחמת העצמאות הייתה במקום זה עמדת הגנה שכונתה "השדרה" או "עמדת המלך ג'ורג'" (השם הקודם של שדרות העצמאות).
ב-2 בפברואר 1948 הצליחו הערבים לחדור לעמדה בלילה חשוך וגשום ולהרוג שני מגינים.
ב-18 בפברואר נהרג בעמדה זו לוחם נוסף על ידי צלף ערבי.
מאז כונתה עמדה זו בשם "עמדת המוות".
בשנות ה-60 הוקם בכיכר קומפלקס מגורים ומסחר בשם "מגדל נחום", אשר הורחב בשנת 2000. כיום זהו צומת מרכזי בעיר המהווה את שער הכניסה מכיוון תל אביב-יפו.
בינואר 2023 העניקו משתמשי אתר המדיה החברתית רדיט למגדל את תואר "הבניין המכוער בעולם".
בפינת הרחובות רוטשילד ובלפור הסמוך נמצא מחנה ראובן, מתחם ובו בניין בן שתי קומות אשר בתקופת המנדט הבריטי שימש כבית חולים לחולי נפש, ובתקופת מלחמת העצמאות שימש כמטה פיקוד של ארגון ההגנה והיווה עמדה קדמית בין בת ים ואזור הקרבות ביפו.
בסמוך לכיכר פועל "פסאז' העצמאות", פסאז' קניות ידוע בעיר.
מצפון לצומת, נמצאת תחנת העצמאות, אחת מהתחנות של הקו האדום ברכבת הקלה בתל אביב.
היכל התרבות - היכל התרבות של בת ים, שוכן בשכונת רמת יוסף, במקום שבו שכן מאז הקמת השכונה קולנוע רמת יוסף.
ההיכל מכיל 570 מקומות ישיבה, ומתקיימים בו הרצאות, הצגות, מופעים וטקסים.
אמפיתיאטרון, אחד הסמלים המוכרים ביותר של בת ים.
הוקם בתחילת שנות ה-60 בקצה שדרות העצמאות, סמוך לים, כאמפיתיאטרון פתוח, ושימש למופעים עירוניים.
בהמשך הפך לאמפיתיאטרון מקורה, עם גג מטאלי זוהר.
חוף הסלע, בחוף שובר גלים שבמרכזו סלע אדם (או בפשטות: "הסלע") עליו מתנוסס דגל ישראל.
החוף מוקף שובר גלים היוצר לגונה מלאכותית גדולה המתאימה לכל הגילים.
החוף פעיל מאוד ובשעות הבוקר המוקדמות נערכות בו פעילויות ספורט.
בעונת הקיץ יש אירועי קיץ כגון דוכני רחוב, ליצנים ומופעים.
בחוף סוכות הצלה, עזרה ראשונה ושירותים שונים.
מצפה גלים, מין רמפה מבטון, שמתחתיה עוברת תעלת ניקוז מים מרחוב יוספטל.
התעלה כוסתה בגג מבטון, וכיוון שכך, הוסיפו לה רמפה עגולה, וניתן להישען על המעקה ולהביט על הים.
בית עיריית בת ים, בתכנון האדריכלים אלפרד נוימן, צבי הקר ואלדר שרון, הוקם בשנת 1963 ובולט בצורתו הייחודית, צורת פירמידה הפוכה.
אנדרטה לנופלים במערכות ישראל, נמצאת בגן על שם יצחק רבין.
המרכז הרפואי לבריאות הנפש אברבנאל.
עמדות ממלחמת העצמאות, נשארו שלוש עמדות: עמדת מדר ברחוב רמב"ם, עמדת "פאקא" בפינת הרחובות ז'בוטינסקי ובן-גוריון ועמדת כביר ברחוב חיים דוד מסיקה.
במרחק של כ-200 מטר מעמדת מדר, ברחוב העמדות פינת הראשונים, נשארו שתי עמדות ערביות מבוצרות.
מוזיאון מורשת בת ים, נמצא בבניין הספרייה העירונית.
במוזיאון יש צילומים, תעודות ומוצגים שונים על תולדות בת ים בשנים 1926–1948 כולל תיאור מפורט על עמידתה של העיר במלחמת העצמאות.
רחוב בלפור: בלפור הוא הרחוב המרכזי המסחרי של בת ים.
הוא מתחיל ברחוב יצחק שדה שבדרום העיר, וממשיך עד לגבול בין בת ים ליפו.
ברחוב זה פועלים עסקים רבים: בנקים, חנויות, מסעדות.
ברחוב זה עוברים מרבית קווי האוטובוס בעיר, וקיימים בו נתיבים לתחבורה ציבורית.
רחוב יוספטל: רחוב יוספטל הוא אחד מצירי התחבורה הארוכים בחולון-בת ים.
גאוגרפית, בקצהו המזרחי הוא מתחיל בגבול חולון-אזור, כצומת עם כביש 44 ליד אזור התעשייה של חולון, ובקצהו המערבי הוא מסתיים בים.
שם הרחוב "יוספטל" הוא רק בקטע שבין מחלף יוספטל בכביש 20 לטיילת בת ים.
מצויים ברחוב זה קניון ביג בת ים, המהווה את אחד המרכזים המסחריים הראשיים של העיר, תחנת הרכבת בת ים - יוספטל, קופת חולים ומספר חנויות.
ברחוב שוכן גם "גן הנ"ד" שנחנך בשנת 1977 לזכרם של 54 חללי אסון הנ"ד בבקעת הירדן.
דרך בן-גוריון: זהו הרחוב המערבי ביותר בבת ים והוא עובר בקו חוף הים של העיר.
הרחוב מכונה גם "הטיילת", מכיוון שברחוב זה מצויה הטיילת של העיר שמצויה בחלקה על מצוק.
בטיילת יש מסעדות רבות לכל אורכה, בתי מלון, אמפיתיאטרון בו מתקיימות הופעות רבות וגינה ציבורית גדולה הנקראת "המגלשות הכחולות".
בחודשי הקיץ הטיילת היא האתר הפופולרי ביותר לבילוי.
שדרות העצמאות: מתחיל בטיילת בת ים, עם מבנה האמפיתיאטרון, ומסתיים בגבול בין בת ים ליפו.
הציר ממשיך דרך שדרות ירושלים ביפו, רחוב הירקון, שד' רוקח ורחוב בני אפרים עד לצומת הפיל בתל אביב.
בחלקו הצפוני של הרחוב ממוקם מרכז סחר מרכזי ביותר, הכולל בין השאר בנקים, חנויות רבות, מסעדות ואולמות אירועים.
אזור הסחר מכונה בפי רבים "המצבה", עקב המצבה המצוייה בו בכיכר המגינים.
רחוב הרצל: רחוב זה מקביל ברובו לרחוב בלפור.
הוא מתחבר בשני קצותיו לבלפור, ברחוב זה מצויים בעיקר בחלקו הדרומי מספר חנויות ומסעדות.
קיים בו נתיב תחבורה ציבורית בין רחוב בלפור לרחוב רוטשילד, המשמש בין היתר את הקו המקדים לקו האדום ברכבת הקלה.
רחוב ניסנבאום: רחוב זה מתחיל מצומת עם רחוב הקוממיות, ונגמר בצומת עם רחוב יוספטל.
חלקו המערבי של רחוב זה כולל בעיקר את אזור התעשייה של העיר ומפעלים רבים, וכן את המרכז המסחרי "קניון בת ימון", שקומת הכניסה שלו היא למסחר ובשאר הקומות יש מרכז גדול לרפואה יועצת של קופת חולים כללית.
מצידו המזרחי של הרחוב מצויה שכונת רמת הנשיא ושכונת קריית באבוב.
ברחוב זה עובר הקו האדום של הרכבת הקלה.
בהמשך של רחוב זה מצוי מסוף אוטובוסים הקרוי על שמו.
רחוב מבצע סיני: רחוב זה מהווה את מרכזה של שכונת רמת יוסף.
ברחוב זה מצוי בית ספר תיכון וכן מרכז מסחרי גדול הכולל בין השאר את היכל התרבות של העיר.
הציר של רחוב זה, המתחיל מרחוב אלי כהן ברמת הנשיא, וממשיך דרך רחוב אנילביץ' ורחוב עוזיאל עד לשדרות העצמאות, מהווה ציר מרכזי לתחבורה ציבורית בבת ים לכיוון תל אביב, המקביל לרחוב בלפור.
רחוב אלי כהן: קרוי על שמו של אלי כהן, המרגל הישראלי בדמשק אשר גר בבת ים עם משפחתו עד לתפיסתו בדמשק.
עורק התחבורה הראשי של שכונת "רמת הנשיא", מלווה במסחר בחלקו.
ליד רחוב זה אפשר למצוא את בית ספר הנשיא ומתנ"ס יגלום.
רחוב זה מתאפיין ביציאות רבות לסמטאות.
רחוב אנה פרנק: רחוב זה מהווה את מרכזו של חלקה הדרומי של שכונת רמת הנשיא, וגם גובל בשכונת קריית באבוב.
באמצע רחוב זה מצוי מרכז מסחרי בו מספר חנויות ובנק.
בקרבת רחוב זה מספר בתי ספר תיכון.
בקצהו הדרומי של הרחוב מצוי מסוף אוטובוסים ובית העלמין הדרום.
ברחוב זה יש כניסה ל"גן הלנה" על שם הלנה ראפ ו-48 חללי פעולות האיבה, תושבי בת ים.
רחוב רוטשילד : רחוב זה ממוקם בחלקה הצפוני של העיר, ומחולק לשתיים - בקטע הראשון הצמוד לים, רוב שעות היום הוא סואן יחסית, ולכל אורכו מצויות חנויות רבות ומסחר רב, עד לכיכר המגינים ("המצבה").
הקטע השני, מזרחית לכיכר, הוא רחוב קטן בתוך שכונת עמידר.
רחוב הקוממיות: רחוב זה ממוקם בחלקה הדרומי של העיר, קצה אחד של הרחוב מתחיל במחלף קוממיות על כביש 20 וקצהו השני נפגש עם רחוב דרך בן-גוריון.
רחוב זה הוא הרחוב הדרומי הגדול ביותר בבת ים כיום.
על רחוב זה ממוקמים בית העלמין הדרום ותחנת הרכבת בת ים - קוממיות.
הציר של רחוב זה מתחיל מרחוב משה דיין בחולון, המשמש כנתיב נוסף לכיוון ראשון לציון, ובו נמצא מוזיאון אגד והמסוף האזורי של אגד לחולון ובת ים.
דרך מנחם בגין: רחוב זה הוא רחוב קצר יחסית, הנמצא בהמשכו של רחוב ניסנבאום, ומהווה כביש גישה לשכונת נווה חוף בראשון לציון.
ברחוב נמצא מרכז הספורט העירוני הכולל בריכת שחייה, מגרש טניס ואצטדיון כדורגל.
על יד מרכז הספורט נמצא מסוף ניסנבאום.
כבישי גישה: נתיבי איילון עוברים לאורך גבולה המזרחי של בת ים, ומהווים נתיב עיקרי המחבר את העיר לכבישים ארציים.
כבישים מקומיים נוספים, כגון שדרות ירושלים מיפו, רחוב יוספטל, ציר סוקולוב ורחוב משה דיין מחולון ודרך הכובשים מראשון לציון, מחברים את בת ים עם הערים הגובלות בה.
אוטובוסים: שירות האוטובוסים העירוני ניתן באופן היסטורי על ידי אגד ודן.
המפעילות שירות בתדירות גבוהה לתל אביב-יפו, רמת גן, פתח תקווה, חולון, וראשון לציון.
אגד מפעילה גם קו בין-עירוני לירושלים.
רכבת ישראל: בנתיבי איילון עוברת מסילת הרכבת תל אביב - פלשת ולה 2 תחנות בעיר, לאורך נתיבי איילון - תחנת הרכבת בת ים – קוממיות, ותחנת הרכבת בת ים – יוספטל.
שתי התחנות גובלות עם העיר הסמוכה חולון.
בשתי התחנות עובר קו הרצליה - אופקים דרך טבעת השרון (מתחנת קוממיות יוצאות רכבות לאשקלון ולא ממשיכות דרומה לאופקים).
רכבת קלה: בעיר פועל הקו האדום של הרכבת הקלה ממסוף ניסנבאום דרך רחובות יוספטל, הרצל, רוטשילד בבת ים ועד לשדרות ירושלים ודרך מנחם בגין בתל אביב עד לפתח תקווה.
בעיר פועלות מספר תנועות וארגוני נוער: הצופים (שבט דן), בני עקיבא, קצ"ב שהיא תנועת נוער ייחודית בעיר, ממריאים, כנפיים של קרמבו, הנוער העובד והלומד, מכבי צעיר ועוד.
בנוסף לתנועות וארגוני הנוער, קיימים גם מרכזי נוער המיועדים לנוער בעיר.
בעיר פועלת מועצת נוער שתפקידה לייצג ולהשמיע את קולם של בני הנוער המתגוררים או לומדים בעיר, אל מול מקבלי ההחלטות בעירייה, במשרד החינוך, ובעוד פורומים שונים למיניהם ברמה המקומית.
פעילות המועצה מושתתת על ערכי הדמוקרטיה והוא נשען בבסיסו על תקנון העל של מועצת התלמידים והנוער הארצית בישראל.
מועצת הנוער העירונית כוללת ועדות בהן מתקבלות הצעות להחלטות המובאות לשולחן ההצבעות במליאת המועצה.
המליאה מורכבת מנציגים ופעילים מהחינוך הפורמלי והבלתי-פורמלי בעיר, שנבחרים מדי שנה בבחירות דמוקרטיות.
הטיילת של בת ים היא טיילת חוף עירונית לאורך רצועת החוף של בת ים.
הטיילת נודעה בזכות מיקומה הנגיש וגישה ישירה לחופי הים של העיר.
בשנים האחרונות החלה עיריית בת ים במהלך חידוש נרחב של הטיילת, במסגרתו שודרגו תשתיות ונוספו מרכיבים אדריכליים ועיצוביים חדשים.
הטיילת החדשה, שתוכננה על ידי משרד "מוריה סקלי נוף ואדריכלות", כוללת בין היתר מסלול אופניים מהיר ודק עשוי במבוק מוס – זן במבוק בעל תכונות סביבתיות כגון ספיחת פחמן דו-חמצני ופליטת חמצן.
הדק משמש גם כמשטח הליכה וריצה וגם כספסל רציף, שתוכנן לשמש כאלמנט ישיבה אורכי.
עבודות הפיתוח כללו תכנון אזורים המיועדים לפעילות יומיומית לצד מתחמים לאירועים ציבוריים, כגון ירידים ופסטיבלים.
בנוסף, הוקמה מערכת מדרגות וטריבונות המחברת בין מפלס הטיילת העירונית למפלס החוף, תוך יצירת אפשרויות ישיבה ונוף לכיוון הים.
במסגרת השדרוג שולבו בטיילת מתקני משחקים לילדים, אלמנטים של תאורה דקורטיבית – ובהם "תקרת כוכבים" – וכן ריהוט רחוב .
הריהוט כולל בין היתר שולחנות בר, מיטות שיזוף וספסלים ניידים ורחבים, המיועדים לשימוש הציבור.
בחלקים שונים לאורך הטיילת תוכננו גם מתקני מים מסוגים שונים, ובהם מזרקות ג'טים, מזרקות זרימה, בריכות השתקפות וג'מפינג ג'טס.
בסיום עבודות הפיתוח מתוכננת הטיילת להתחבר רציף למערך הטיילות של יפו ותל אביב מצפון ולחופי ראשון לציון מדרום.
בסתיו 2025 נקרא מקטע של הטיילת התחתונה לאורך הים, בין רחוב נורדאו לחוף תאיו, בשם טיילת טראמפ (מכונה גם טיילת הנשיא).
רצועת החוף של בת ים משתרעת לאורך כ-3.5 קילומטרים ומורכבת ממספר חופים מוכרזים ולא מוכרזים.
הרצועה מהווה מוקד תיירותי ואזור פנאי מרכזי בעיר בת ים, ונמצאת תחת פיקוח וניהול עירוני.ברצועת החוף שמונה חופים מוכרזים, לצד חמישה חופים שאינם מוכרזים לרחצה או שאסורים לרחצה.
החופים מיועדים למטרות שונות, ובהן רחצה, גלישה, פעילות ימית, וכן שימור סביבתי:
חוף סי פאלאס – החוף הצפוני ביותר.
אינו מוכרז לרחצה ומשמש כלגונה טבעית וכמעגנה למועדוני שיט.
חוף הגולשים – חוף לא מוכרז לרחצה, המשמש לפעילויות גלישה.
חוף ירושלים – חוף מוכרז לרחצה.
שלושת חופי הסלע – חופים מוכרזים לרחצה, ממוקמים לאורך שובר גלים מלאכותי היוצר לגונה מוגנת.
חוף לדוגמה – חוף מוכרז הכולל מסעדות וברים.
חוף הריביירה – חוף מוכרז שבו פועלת גלריה לאמנות ומזח תצפית.
חוף המרינה – חוף אסור לרחצה.
חוף הדקלים – חוף לא מוכרז לרחצה.
חוף שירת הים – חוף מוכרז לציבור שומרי מסורת.
כולל הפרדה מגדרית ומתקנים ייעודיים.
חוף תאיו – החוף הדרומי ביותר בעיר.
מוכרז לרחצה ונמצאים בו שביל אופניים, טיילת גישה וכביש חוף.
החוף מהווה חלק מתוכנית הפיתוח של "פארק הים" – מתחם מגורים, עסקים ותיירות.
בעיר בת ים מתקיימת פעילות ספורט מוסדרת במספר ענפים.
כדורגל:מכבי עירוני בת ים הוקמה בשנת 2004 עם איחוד מכבי בת ים והפועל בת ים, בשנת 2018 שונה שמה למועדון ספורט עירוני בת ים.
בשנים 2019–2023 אוחדה עם בית"ר תל אביב.מכבי בת ים הוקמה בשנת 1947 ואוחדה עם הפועל בת ים בשנת 2004.הפועל בת ים הוקמה בשנת 1951 ואחודה עם מכבי בת ים בשנת 2004, הוקמה מחדש בשנת 2012 ואוחדה שוב עם מכבי עירוני בת ים בשנת 2018.
כדורסל: מכבי בת ים קבוצת כדורסל בת ימית אשר מייצגת את העיר בת ים במשחקים בליגת הילדים בליגת קט סל א' וקט סל ב', וליגת הנוער.
הקבוצה מוחזקת על ידי רן שמש.
בעבר הייתה אחת מקבוצות הצמרת בארץ ושחקניה איישו את הנבחרת הלאומית.
שומרת במשך שנים רבות על מקומה בצמרת אגודות השחיה בארץ למרות גודלה הצנוע יחסית לאגודות השולטות בענף.
צופי ים: "צופי ים בת ים", תנועת הצופים הממוקמת בחוף הסיפאלס, שם בני נוער בגיל 10–19, כולל צוות שנת שירות, מקיימים פעילויות ימיות.
החל משנת 1995 מתקיימים בבת ים פסטיבלים לתיאטרון רחוב.
בין השנים 1995 - 1999 פעלה בעיר התזמורת הסימפונית בת ים בניצוחו של דוד קריבושי.
בשנים 2008 ו-2010 נערכה ברחבי בת ים ביאנלה דו-שנתית לאדריכלות הנוף העירוני.
מטרתה הייתה לעורר שיח ציבורי רחב בשאלת הפעולות העירוניות המשפיעות על איכות החיים בעיר.
הביאנלה עסקה בחוויה העירונית ובפעולות אשר בכוחן להפוך את העיר למקום איכותי, אופטימי, חי ותוסס.
התערוכה הציעה תשובות לסוגיות בתחום הנוף העירוני.
בתערוכה הוצגו גישות אורבניות חדשניות, המבוססות על תרבות עירונית בת-קיימא ועל שיתוף פעולה בין מתכננים, אמנים, תושבים ואנשי העירייה.
שלמה לחיאני: 2003–2014 (הושעה מתפקידו עקב מעורבות בפלילים)
בת ים היא עיר תאומה של הערים:
בַּת חֵפֶר הוא יישוב קהילתי השייך למועצה האזורית עמק חפר והישוב הגדול במועצה.
היישוב שוכן במזרח עמק חפר, בין קיבוץ יד חנה וכביש 6 ממערב, קיבוץ בחן מצפון, נחל שכם מדרום וגדר ההפרדה שלאורך תוואי הקו הירוק ממזרח.
היישוב משתרע על שטח של כ-950 דונם ומתגוררים בו כ-5,200 תושבים (נכון לשנת 2022).
בניגוד למצב בכל שאר הקיבוצים של התנועה שאנשי "השמאל" או חברי מק"י אולצו לעזוב, ביד חנה הם היו הרוב וסרבו.
במהלך חודש מרץ 1953 נעשה ניסיון של מזכירות הקיבוץ המאוחד להשתלט בכוח על הקיבוץ, ולאחר מספר חודשים של סכסוכים בין שתי הקבוצות הוגש הסכם על פיצול.
חברי המיעוט קיבלו כ-2,200 קרקע חקלאית שאותה התחילו לעבד בנפרד.
בהמשך הקימו נקודת ישוב חדשה וקיבוץ "יד חנה סנש" נחנך באופן רשמי ב-3 באוגוסט 1955. עם הקמתו היו בו כ-34 חברים.
לאור הקשיים הכלכליים והסכנה מירי מכיוון ירדן, נטשו רבים מהחברים את הקיבוץ תוך שנים ספרות.
והקיבוץ המאוחד שלח תגבורות של חברים מקיבוצים אחרים.
באוקטובר 1959 נרצח יוחנן גולני, רועה צאן שהגיע לעזור מקיבוץ חפציבה.
בחורף 1960 הוצף כביש הגישה לקיבוץ וגשר שבכביש נהרס.
במהלך מלחמת ששת הימים הופגז הקיבוץ ונגרם נזק לרכוש, אך לא היו נפגעים בנפש.
הקיבוץ התפרק סופית בשנת 1972. עם זאת ב-1978 נעשה ניסיון ליישבו מחדש.
בת חפר הוקם כחלק ממיזם יישובי הכוכבים, לעיבוי יישובי קו התפר, שהוביל בתחילת שנות התשעים שר השיכון אריאל שרון.
התוכנית להקמת היישוב אושרה בדצמבר 1990. בתחילה נקרא היישוב בשם "סוכו", על שמה של שוכה ההיסטורית שיש המזהים את מיקומה בשוויכה הסמוכה.
שמו הנוכחי הוא רעיון של עמוס דגני, ראש המועצה בהקמתה, שחשב על שם מתאים ליישוב החדש "כבת של עמק חפר".
הקמת היישוב בפועל החלה בשנת 1995 ואכלוסו החל ב-31 ביולי 1996. עם הקמת היישוב הוקמה גדר ההפרדה ממזרח לו, לאורך הקו הירוק, מאחר שהוא ממוקם מאות מטרים בלבד מבתי טולכרם ושוויכה.
ביישוב הוקמו רק בתים צמודי קרקע, על ידי מספר קבלנים שזכו במכרזים של מינהל מקרקעי ישראל, ביניהם חברת בוני התיכון, וחברת מריו לזניק.
את עבודות הפיתוח ביצעה חברת "ערים" הממשלתית.
במהלך האינתיפאדה השנייה נורו על היישוב יריות מספר פעמים, והושלכו מטעני חבלה מעבר לחומת ההפרדה.
עקב כך הוחלט, בדצמבר 2001, להגביה את החומה מ-2.5 מטר ל-4 מטר.
בנוסף, היישוב כולו הוקף בגדר חשמלית עם שני שערי כניסה: ראשי המשמש ככניסה/יציאה ובו מוצבים שומרים 24 שעות ביממה ומשני אשר סגור במשך השנה ונפתח בימי הקיץ ומקשר ליישוב יד חנה.
המאבק נגד כביש חוצה ישראל
בשנת 2001, החלה סלילתו של כביש חוצה ישראל לאורך צידו המערבי של היישוב.
למרות שסלילתו של הכביש תוכננה ואושרה שנים רבות לפני הקמת היישוב, פתחו התושבים במאבק נגדו.
התושבים מנעו את העבודות בתוואי למשך כשנה, לאחר שפגעו בציוד הטכני, הם דרשו הזזה של תוואי הכביש או כריית מנהרה בקטע הכביש הסמוך ליישוב.
וזאת לאחר שהוסכם כבר לשקע את הכביש בניגוד לתכנון המקורי, ולשמור על הכניסה הקיימת ליישוב באמצעות הקמת גשר מעל לכביש המשוקע.
הממשלה אישרה בפברואר 2003 את התקציב הנוסף לשיקוע ולגשר (אך לא למנהור) והכביש הושלם בקטע שסמוך ליישוב בתחילת 2004. פתיחתו של כביש חוצה ישראל הביאה לעליית מחירים מהירה ביישוב, בעקבות שיפור הנגישות אליו.
בינואר 2013 סבל היישוב מנזק רב בעקבות שיטפון שבא בעקבות גשמים עזים שגרמו לנחל שכם, העובר בסמוך ליישוב, להיחסם מתחת לחומת ההפרדה כתוצאה מסחף ופסולת ולפרוץ את חומת ההפרדה לתוך בת חפר.
חלק מן התושבים פונו מבתיהם כתוצאה מהשיטפונות, שיקום הנזקים נמשך זמן מה ובחלק מהמקרים למעלה משנה.
ביוני 2015, אישר קבינט הדיור תוכנית להכפלת גודלו של היישוב, כשלצד 1,500 יחידות הדיור שבו, יוקמו 1,400 יחידות דיור נוספות, שמהם 50% בבנייה צמודת קרקע ו-50% בבנייה רוויה נמוכה.
בפברואר 2017, אישרה להפקדה הוועדה הארצית לתכנון ולבנייה של מתחמים מועדפים לדיור (ותמ"ל), את התוכנית, יחד עם אזור תעסוקה ומסחר חדש בהיקף של כ-67,000 מ"ר שטח עיקרי.
ההרחבה מוקמת על קרקע חקלאית בחלקו הצפוני של היישוב, ותיצור רצף בנוי בין בת חפר לקיבוץ בחן.
במהלך מלחמת חרבות ברזל נורו מספר פעמים על היישוב יריות מכיוון טול כרם.
ביישוב מעונות, גני ילדים, בית הספר היסודי "שדות", סניפים של שירותי בריאות כללית ומכבי שירותי בריאות, סניף דואר, תחנת הזנקה של מגן דוד אדום, ונקודת שיטור קהילתי.
בבת חפר פועלות תנועות הנוער "שבט גולן" של הצופים העבריים, מד"צים ובני עקיבא.
בצידו המערבי של היישוב משתרע "פארק דרך ארץ" (שהוקם על ידי חברת דרך ארץ) שאורכו כקילומטר וחצי ושטחו 110 דונם, החוצץ בין בתי היישוב לכביש 6. בפארק יש אמפיתיאטרון, מגרש גלגיליות ומתקני כושר ומשחקים.
בקצהו הדרומי של הפארק מפל קטן בנחל שכם, שהוא למעשה מגלשת מים בגובה של חמישה מטרים.
היישוב בת חפר הוא ישוב מוניציפלי המנוהל על ידי ועד ישוב תחת המועצה האזורית עמק חפר.
בבחירות הראשונות לוועד היישוב שהתקיימו בשנת 1995 נבחר עו"ד ד"ר נתן מולכו ליו"ר ועד היישוב כאשר לצידו 7 חברי ועד נוספים.
סגנו היה אל"ם יורם מויאל ז"ל, בשעתו מפקד בה"ד 15, אשר נהרג בתאונת דרכים בכביש הערבה בחודש מאי 2013.
חבר ועד נוסף, מאיר טרבר ז"ל, נהרג בתאונת דרכים בסמוך לצומת ניצני עוז בסמוך ליישוב, בעת כהונתו כחבר ועד היישוב.
עם פרישתו של ד"ר נתן מולכו כיו"ר הוועד קויימו בחירות ונבחר כיו"ר השני מר בני ויטנברג, שכיהן בשעתו כמנהל סניף בנק הפועלים בעיר נתניה.
בעת קיום הבחירות למועצה האזורית מתקיים גם בחירות לוועד המקומי בבת חפר
יו"ר הוועד מכהן גם כחבר המועצה האזורית עמק חפר מטעם היישוב בת חפר.
ליישוב בת חפר 2 נציגים במועצה האזורית עמק חפר והוא נחשב ליישוב הגדול ביותר מבחינת כמות התושבים בעמק חפר.
בת ים או בתולת ים היא יצור אגדי, שחציו העליון דמוי אישה וחציו התחתון דמוי דג.
לאורך ההיסטוריה רבים דיווחו כי חזו בפלא, ובהם כריסטופר קולומבוס, שהתעקש כי ראה שלוש בתולות ים במסעו הראשון לאמריקה.
סופר כי אחותו של אלכסנדר הגדול הפכה לבתולת ים לאחר מותה (כמו שביקשה מהאלים), וכאשר פגשה במלחים בים האגאי ושאלה אותם אם אחיה עדיין חי, כל תשובה מלבד האישור כי אלכסנדר עדיין חי ושולט באימפריה, הייתה מכניסה אותה להתקף זעם אלים שבסופו היו מוצאים הנוכחים על הסיפון את מותם בייסורים.
לפי המיתולוגיה בנות הים נפוצות בעיקר בחופי הפרא, שם רואים בהן הדייגים סימן לסערה מתקרבת.
בנות הים הן נשים בעלות זנבות דגים וקרומי-שחייה קטנים בין אצבעותיהן.
יש להן קול יפה ומיוחד והן נוהגות להתקשט באצות, קונכיות וכוכבי ים.
בנות הים נוהגות לצאת מן האוקיינוס ולשבת על הסלעים.
בחלק מן הסיפורים (בהם יש בלבול בין בנות ים לסירנות) בנות הים מפתות מלחים ודייגים כדי להובילם למותם, בעודן מתנהגות תחילה כתמימות.
הגרסאות טוענות כי בנות הים ידועות ביכולתן להפנט ולפתות דייגים וימאים ולהוציאם מדעתם, כך שיעקבו אחריהן לקרקעית הים שם ימצאו את מותם.
האגדות מספרות כי לעיתים מובילות הבתולות את הגברים לממלכתן התת-ימית ושוכחות שאלו אינם יכולים לנשום מתחת למים, מה שמוביל למותם של הגברים בייסורים.
אחרים סבורים כי בתולות הים מטביעות את הגברים בכוונה תחילה.
בתולת ים או סירנה אפשר לאתר בחופי פרא.
לשיריהן של בתולות הים והסירנות אין גרסה אחת, על פי הסיפורים רק אודיסאוס שקשר את עצמו לעמוד עץ כבד באמצע ספינתו זכה לשמוע את שירתן ולהישאר בחיים.
על פי הסיפורים לשיר יש גרסאות רבות.
גרסה אחת גורסת כי השיר מדבר על אהבתן למלחים, גרסה אחרת גורסת כי השיר מספר על כך שהן מנסות להביא את המלחים למותם במעמקי הים אך קולן מצליח לבלבל את המלחים כך שלא ישימו לב למילים ולסכנה שהם נמצאים בה.
לפי סיפורו של אודיסאוס (שכנראה עבר שינויים במשך דורות) השירה מתחילה בצליל הדומה לפעמון, ולאחר מכן מתחיל השיר שאותו איש אינו זוכה לשמוע ולספר.
בכמה מן המקורות היהודיים מוזכרת ברייה שחציה אדם וחציה דג והיא מוזכרת בשמות שונים: "שריינ"א", "סירינ"ה", "סילונית" "סירונית" ו"דולפין".
בפרשת ויקרא, פרק י"א פסוק י' מופיע: "וכל אשר אין-לו סנפיר וקשקשת בימים ובנחלים מכל שרץ המים ומכל נפש החיה אשר במים שקץ הם לכם".
בספרא מוסבר שהמילים "נפש החיה" באו לרבות את הסילונית.
רמב"ן פירש שנפש החיה הן החיות שחיות במים אך יש להם רגליים והן הולכות כחיות בשדה: "חיה, זו חית הים, נפש, בן הסירני".
המלבי"ם אף הוסיף שסירונית (או סילונית) היא חיה שחציה אדם וחציה דג.
מובא בגמרא, מסכת בכורות, פרק ראשון דף ח' עמ' א': "הדולפנין פרין ורבין כבני אדם מאי דולפנין אמר רב יהודה בני ימא...".
בפירוש רש"י לדברי הגמרא נכתב: "הדולפנין פרים ורבים מבני אדם, שאם בא אדם עליהם מתעברות הימנו.
בני ימא - דגים שיש בים שחציין צורת אדם וחציין צורת דג ובלע"ז שריינ"א" (סירינ"ה).
באותו מקום מפרש פירוש התוספות: "הדולפינין פרים ורבים מבני אדם...
כלומר, בניגוד לשאר החיות, בני אדם ודולפינים מסוגלים להתרבות.
יש לציין שישנם פרשנים שעמדו על הבדלי הגרסאות בין לשון הגמרא שלפנינו ("כבני אדם") ללשון גרסת רש"י ובתוספות ("מבני אדם"), ולפיכך ביארו את הגמרא באופן אחר.
בספר הערוך ערך "סרני" הביא מאי דאמרו וכתב שהיא מין חית הים מחציה ולמעלה אשה מחצי' ולמטה דג ושבזמנו ראוה שר וספנים בים מלכות נורוויגא כחום היום יושבת על שרטון ובשומעה קול צללה מיד בתוך הים.
בספר "צל עולם" חלק ב' שער י' מובא: "ויש דגים אשר ראשם גופם פניהם ושדיהם כדמות בתולה ומשוררים בנעימות ונקרא שריינ"א".
בַּת חֵן הוא יישוב קהילתי השייך למועצה אזורית עמק חפר ומצוי ליד העיר נתניה.
היישוב ממוקם צפון-מזרחית למחלף חבצלת השרון, סמוך לכביש 2.
שמו של היישוב ניתן לו על שם הפרח, חיננית רב-שנתית הקרוי גם "בת חן".
בעבר הייתה קיימת חלוקה ל"בת חן א'" ,"בת חן ב'" ו"בת חן ג'", בשנת 2009 אוחדו שלושת היישובים ליישוב אחד.
בת חן הווקמה ב־1959, והתגוררו בה חמש משפחות.
סלילת כביש 2 הביאה להתפתחות היישוב.
בשנת 1966 קיבלה ביתן אהרן זכות ל"הרחבה" עבור בני המושב.
משלא נמצאו מספיק בנים מהמושב שהתעניינו, הוצע גם לבני כפר ויתקין להצטרף ואלו הביאו מכרים וחברים כדי למלא את מכסת 16 יחידות הדיור שהיו תנאי להתחלת הבנייה.
אכלוס המשפחות חל בנר ראשון של חנוכה 1967.
בזמן ההקמה הוצעו שני שמות למושב: "סיפן" ו"בת חן", כשמות פרחים שפרחו באזור,
באספת חברים נבחר השם "בת חן".
כעבור מספר שנים הוקמה בת חן ב', אף היא על ידי בני ביתן אהרון.
ומספר שנים לאחר מכן נוסדה האחות הצעירה בת חן ג'.
בינואר 2007, משרד הפנים הפריד את ה"הרחבות": א', ב' ו-ג' מביתן אהרון ובת חן הוכרה כישוב עצמאי.
בת יאור (Bat Ye'or הוא שם העט של ג'יזֶל ליטמן - Gisèle Littman); נולדה ב-1933, היא היסטוריונית, מזרחנית וסופרת יהודיה-בריטית, ילידת מצרים.
מרבה לעסוק בנושאי המזרח התיכון, האסלאם ובמעמד הלא-מוסלמים בארצות מוסלמיות.
בת יאור נולדה בקהיר בשם ג'יזֶל אוֹרֶבִּי.
בשנת 1955 נשללה אזרחותה המצרית, ובשנת 1957 הגיעה עם הוריה ללונדון כפליטה נטולת אזרחות.
בשנת 1958 התחילה ללמוד במכון לארכאולוגיה של אוניברסיטת לונדון.
ב-1960 עברה לשווייץ להמשך הלימודים באוניברסיטת ז'נבה היא לא השלימה את לימודיה ולא הועסקה מעולם באקדמיה.
הייתה נשואה ל, יליד לונדון, אנגליה, שהיה אקטיביסט חברתי, פעיל לזכויות האדם והיסטוריון.
אחת מבנותיה היא אריאן ליטמן, אמנית בין-תחומית ישראלית, שגרה במושב בית זית ופועלת בסטודיו בירושלים.
בת יאור תארה את השפעת ניסיון חייה על כיוון המחקר שלה במילים אלה .
ספרה הראשון, "היהודים במצרים", יצא לאור בשנת 1971. היא פרסמה אותו יחד עם מחקרה אודות הקופטים במצרים, בפסבדונים "יהודייה מצרייה".
מאז התרכזה בת יאור בעיקר בהיסטוריה של הלא-מוסלמים תחת השלטון המוסלמי.
היא ידועה בשל קידום השימוש בביטוי ד'ימיות (Dhimmitude), עליו היא דנה באריכות בספרה אסלאם וד'ימיות: היכן שציוויליזציות מתנגשות.
לדבריה הטביעת המונח "ד'ימיות" הוא של בשיר ג'ומאייל.
השימוש במונח "ד'ימיות" נעשה רווח יותר בשנים האחרונות.
בת יאור רואה ב"ד'ימיות" "מצב חברתי ייחודי הנובע מן הג'יהאד ומצב של פחד ואי-ביטחון" של ה"כופרים" הנדרשים "לקבל על עצמם מצב של השפלה".
לדעתה "מצב הד'ימי כרוך ללא הפרד עם הג'יהאד", והיא חוקרת את הקשר בין העיקרים התאולוגיים של האסלאם לבין הסבל של נוצרים ויהודים, אשר, בתקופות שונות בהיסטוריה ובאזורים גאוגרפיים שונים, חיו תחת רוב מוסלמי.
היא טוענת כי עקרון הג'יהאד טופח בסביבות המאה השמינית על ידי תאולוגים מוסלמים אחרי מות מוחמד, והביא לכיבוש חלקים גדולים של שלוש יבשות במהלך היסטורי ארוך.
בהקדמה לספרה "השקיעה" מסכם ז'ק אלול את השקפותיה ואומר שבת יאור "מתמקדת ב"ג'יהאד וד'ימיות ...
כבשני נוהגים משלימים", "יש הרבה אינטרפרטציות של הג'יהאד" אומר אלול, "לעיתים הדגש העיקרי מתמקד באופי הרוחני של 'מאבק' זה ...
ובמאבק שעל המאמין לנהל כנגד הנטיות המושחתות שלו עצמו ...
אינטרפרטציה זו אינה משקפת, בשום פנים, את מלוא המשמעות של הג'יהאד.
בזמנים אחרים, מעדיפים להסתיר את העובדות ולשימן בסוגריים.
נעשית במלחמה!" אף על פי שבת יאור מכירה בכך שלא כל המוסלמים תומכים במה שקרוי "תאוריות ג'יהאד מיליטנטיות של החברה", היא טוענת שמקום השריעה ב"הצהרת קהיר מ-1990 על זכויות האדם באסלאם" מוכיח ש"מלחמה מתמדת כנגד אותם כופרים המסרבים להיכנע" היא עדיין דוֹגמה תקפה בארצות מוסלמיות.
בת יאור מתמקדת בהמרה המהירה של ארצות הנצרות המזרחית לאסלאם, ומסיקה שייתכן כי שחיתות ופילוג בקרב הנוצרים תרמו לשליטה של האסלאם על האוכלוסיות המשועבדות ואף סיפקו מודלים משפטיים לצורך זה.
היא טוענת שיוגוסלביה, שבה היו הנוצרים נתונים תחת שלטון מוסלמי במשך מאות שנים, היא דוגמה לצלקות שהותירה הד'ימיות.
נושאים אחרים שעליהם כתבה בת יאור הם:
שאלת קיום הפלורליזם בתרבות האסלאמית, המתמקדת באירופה המזרחית.
פגיעה בזכויות אדם בארצות מוסלמיות.
ההיסטוריה של עמי הד'ימי בעיני האסלאם.
פרשנות כתבי קודש של האסלאם והשלכותיה על הבנת ההיסטוריה ואירועי התקופה המודרנית בעיני האסלאם.
ה"דיאלוג בין ציוויליזציות" ו"שלילת האחר".
בספרה אירוערביה: הציר האירופי-ערבי (2005) מציגה בת יאור מה שלדבריה הוא דו-שיח בין האיחוד האירופי (אז - הקהילה הכלכלית האירופית) והמדינות הערביות שהחל בשנות ה-70 של המאה ה-20, ועוקבת אחר "הקשרים בין ערבים ומוסלמים רדיקלים, מצד אחד, ובין פשיסטים ונאצים, מצד שני".
לדבריה דו-שיח זה מטרתו השפעה של האסלאם על אירופה, על תרבותה ועל המערכת הפוליטית שלה.
המושג "אירוערביה" נטבע בידי העיתונאית והסופרת האיטלקייה אוריאנה פלאצ'י.
בת יאור הופיעה מספר פעמים בפני ועדות וגופים שונים (כגון: ועדת הסנאט לענייני חוץ, ועדת הקונגרס לזכויות האדם) ובטלוויזיה האמריקנית.
בת יאור מזוהה על ידי רבים כמייצגת גישה ימנית, והיא מקבלת פרסום באתרים אמריקניים הנוטים לכיוון זה.
כהן כינה אותה "הגורו של רבים מקרב בעלי הבלוגים האסלאמופובים".
יש מי שממעיטים בערך המדעי של עבודתה וסבורים שיחס המוסלמים אל "עמי הספר" (נוצרים ויהודים) לא היה כה גרוע כמצטייר מעבודותיה.
לשיטתם, יחס האסלאם לדתות המונותאיסטיות לא היה אחיד בכל התקופות, וחוקרים שונים עשויים לקבל רושם בנושא גם על פי התקופה שאותה הם חוקרים.
בשנת 2006 היא השתתפה בסרט Islam: What the West Needs to Know לצד וליד שועיבת ורוברט ספנסר.
יהודי מצרים, תל אביב: ספרית מעריב והקונגרס היהודי העולמי, 1974.
הד'ימים-בני חסות: יהודים ונוצרים בצל האסלאם (תרגום: אהרן אמיר, עריכה מדעית: משה שרון, ירושלים: כנה, 1986.
אירוערביה: הציר האירופי-ערבי (מאנגלית: אריה חשביה) ירושלים: שוקן, תשס"ח-2008.
"בת ים - ניו יורק" היא סדרת טלוויזיה שעלתה למרקע בסוף שנת 1995 בערוץ השני, קשת.
הסדרה נכתבה ובוימה על ידי יוסי מדמוני ודוד אופק.
יזם הסדרה היה מיכה שגריר שביחד עם מדמוני ואופק חתום על הסדרה כיוצר.
שגריר שהיה יושב ראש הדירקטוריון של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה גייס את מדמוני ואופק, מיד עם סיום לימודיהם, ליצירת הסדרה לקראת עליית ערוץ מסחרי, השני, ואכן כבר בשנה השנייה לקיום הערוץ עלתה הסדרה לשידור בעונה ראשונה מקוצרת של 6 פרקים.
עונה שנייה של 13 פרקים עלתה לשידור בשנת 1997.
הסדרה הביאה למרקע הישראלי סגנון נטורליסטי, חדש אז, המערב בין שחקנים מקצועיים ודמויות תיעודיות שהופיעו בתפקיד עצמן.
הדמות הבולטת הייתה דמותו של אבי המשפחה - שלמה זלאייט, כפי שגולמה על ידי ויקטור עידה, נגן קאנון במקצועו.
כמו כן הייתה זו הסדרה הראשונה בישראל שערבבה צילום מקצועי עם פורמט צילום חובבני של סרטוני וידאו ביתיים, אותם צילמו גיבורי הסדרה בני משפחת זלאייט.
את קלטות הווידאו הללו שלחו בני המשפחה מבת ים לניו יורק ולהפך, בניסיון לשמור על קיום תא משפחתי מסורתי בעולם בו דור הילדים חוצה גבולות גאוגרפיים.
חשיבותה של הסדרה הייתה גם בעירוב הסגנוני הזה שהביא תחושה דוקומנטרית לתוך מבנה דרמטי מתוסרט, תוך כדי עיסוק בתהליכים חברתיים עכשוויים כמו הגירה, פערי דורות, זהות מזרחית, תהליכי חילון והתפרקות התא המשפחתי המסורתי בחברה קפיטליסטית מודרנית.
הסדרה זכתה ב-1996 בפרס האקדמיה על דרמת הטלוויזיה הטובה ביותר וזכתה להצלחה בביקורות ובקהל הצופים גם יחד.
הסדרה נחשבת לנקודת מפנה בייצוג המזרחי על מרקע הטלוויזיה הישראלי, כשיצרה עולם מזרחי עצמאי אותנטי, ללא עיצוב קריקטורלי, ושאינו מגדיר את עצמו ביחס למרחב הישראלי ההגמוני.
ב-1998 נוצר לסדרה ספין אוף בשם "עלילות דוד" שמתמקד בדמותו של דוד זלאייט.
בת מצווה היא נערה יהודייה שהגיעה לגיל שבו היא מחויבת בקיום מצוות.
על פי ההלכה, כל נערה נעשית בת מצווה בהגיעה לגיל 12 שנים.
הכינוי בת מצווה משמש גם לחגיגה הנערכת לכבוד האירוע.
עוד בראשית המאה ה-19, בימיה המוקדמים של היהדות הרפורמית החלו להיערך טקסי קונפירמציה לבנים ולבנות בהן נבחנה ידיעתם על הדת, בדומה לנהוג אצל הנוצרים.
היא התפשטה בחוגים הליברליים יותר ביהדות גרמניה, ועד אמצע המאה החלה להיות נפוצה גם בקרב הבורגנות האורתודוקסית.
הרב יעקב אטלינגר מאלטונה נאלץ מכח תקנות הקהילה להשתתף באירוע כזה ב-1867, ופרסם את הדרשה שהכין לשם כך מאוחר יותר.
הוא הדגיש כי חויב במעשה מכח חוק, וכי היהדות אינה מכירה בכך שעקרונות הדת יאומצו בהצהרה פומבית שכזו, מאחר שהיא מחייבת מלידה.
עם זאת, כחלק מניסיונו לבלום את הרפורמה, תמך במעין הליך מקביל שנועד להיערך אך ורק מחוץ לבית הכנסת.
לא תמיד נתקל רעיון הקונפירמציה בהתנגדות, בעיקר בנוגע לנערות: הרב הראשי של הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת, שלמה זלמן אולמן, התיר זאת לבני שני המינים ב-1843. ב-1844 נערכה קונפירמציה לצעירים יהודים לראשונה בוורונה שבאיטליה.
בשנות ה-80 הסכים הרב צבי הרמן אדלר להחלה גורפת של הטקס, לאחר שהפך נפוץ יותר ויותר בבתי-הכנסת, אך סירב לקרוא לו 'קונפירמציה'.
ב-1901 התיר זאת הרב אליהו בכור חזן באלכסנדריה, לבנים ולבנות, בהשראת הנעשה באיטליה.
פוסקים אחרים הורו לכתחילה על קיום אירוע שמרני יותר.
גם בעדה החרדית הביעו התנגדות עזה לחגיגת בת המצווה עקב מקורה בחוגים רפורמיים.
ב-1977 עוד התייחס אליו הרב יהודה דוד בלייך כאחת "הבעיות הנוכחיות בהלכה", וציין כי רק מיעוט בקרב האורתודוקסים חוגג אותו וכי התפשט אליהם מקרב הקונסרבטיבים.
אמנם מנגד, כבר בתחילת המאה העשרים החלו רבנים לעודד עריכת מסיבת בת מצווה לבת, בדומה למסיבה שנהוג לעשות לבן, כאשר הדבר נעשה מתוך מטרה לחזק את שמירת המצוות בקרב בנות ישראל.
בשתי תשובות מקיפות בעניין שניתנו על ידי הרב יחיאל יעקב וינברג בשו"ת שרידי אש (ח"ב, צ"א; וח"ג צ"ג) הוא כותב:
בשנות ה-60 קבע הרב הראשי לישראל יצחק נסים, בתשובה לשאלת נערה שסבה התנגד לכך, כי "ראוי ורצוי לערוך חגיגה לכבוד מאורע זה בחייה.
את החגיגה יש לערוך בבית, בחברת קרובים וידידים ובהשתתפות של רב.
הרב ישא דברים לכבוד המאורע הזה, וידבר במעלת החובה לשמור את המצוות ובשכר של מקיימיהן.
הבת, ראוי שתלבש בגד חדש ותברך עליו ברכת "שהחיינו".
מן הנכון שתכין הרצאה קצרה על המאורע ועל ערך היום.
האם (צ"ל: האב) יאמר: "ברוך שפטרני מענשה של זאת".
הרב עובדיה יוסף, בתשובות הלכתיות משנות ה-70, גם כתב שבתקופה זו יש לערוך סעודת מצווה.
קביעת גילה של בת מצווה
בתלמוד הבבלי מובאת מחלוקת תנאים האם הבת מתחייבת במצוות בגיל שלוש עשרה והבן בגיל שתים עשרה, או שהבת בגיל שתים עשרה והבן בגיל שלוש עשרה:
בהמשך הגמרא שם מובא טעמו של רבי: .
כלומר, הבת מגיעה לתבונה שלמה קודם לבן.
להלכה נפסק כדעת רבי, שהבת מתחייבת במצוות מגיל שתים עשרה והבן מגיל שלוש עשרה, וכבדברי הרמב"ם: "בת שתים עשרה שנה ויום אחד...
ובן שלוש עשרה שנה ויום אחד...
הרי הן כגדולים לכל המצוות".
על פי ההלכה, יהודייה שהגיעה לגיל 12 חזקתה שיש לה סימני נערות ונחשבת לבעלת דעת ומחויבת בכל מצוות התורה שבהן חייבות נשים.
גיל קבלת המצוות של הנערה נמוך בשנה אחת מהגיל שבו מגיע נער לעול מצוות ("בר מצווה").
הסבר נפוץ לכך הוא שהנערה מתבגרת, בראש ובראשונה מבחינה פיזיולוגית, מוקדם יותר מהנער ולכן היא חוגגת קודם.
הרא"ש מסביר את המדרש בבראשית רבה במילים: "נתן הקב"ה בינה יתרה באישה יותר מבאיש.
פירוש: הקדים בה בינה יותר מבאיש", כלומר ההתפתחות השכלית של האישה קודמת לזו של הגבר.
באופן נוסף באר הרב זלמן סורוצקין שני כוחות עיקריים באדם: מוח לחשוב מחשבות - בזה עולה על פי רוב האיש על האשה.
רגש שבלב - בזה עולה האשה על האיש.
האמונה תלויה בלב וברגשותיו לכן האשה מתחייבת במצוות קודם לאיש.
בגלל סדר העיבורים במחזור המטוני, לעולם לא תהיה בת מצווה באדר א'.
בקרב רוב היהדות החרדית, הציבור הדתי לאומי בישראל ובקרב חלקים גדולים מהאורתודוקסיה-המודרנית בארה"ב נהוג לערוך את טקס בת המצווה שלא בבית הכנסת ובעת התפילה אלא באירוע שנעשה במסעדה, אולם אירועים או אפילו באולם בית הכנסת.
באירוע נאמרים דברי תורה בשבח קיום המצוות ובמעלה המתחדשת ובאה על הנערה שחוגגת את בת המצווה.