tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גיסיו הם הרב יעקב רוז'ה, הרב יחזקאל דאום, הרב מנחם פליקס.
חיים סעדון (נולד ב-22 במאי 1953) הוא היסטוריון, פרופסור חבר בגמלאות במחלקה להיסטוריה, פילוסופיה ומדעי היהדות באוניברסיטה הפתוחה.
פרופסור סעדון מתמחה בחקר יהודי המרחב המוסלמי בעת החדשה.
מחקריו מתמקדים בארצות המגרב, בדגש על הפעילות החברתית והפוליטית של היהודים, יחסי יהודים ומוסלמים, ציונות, עלייה, מלחמת העולם השנייה ועיצוב הזיכרון ההיסטורי של הקהילות היהודיות.
הוא הקים את מרכז התיעוד והמחקר על יהודי צפון אפריקה במלחמת העולם השנייה שבמכון בן-צבי.
סעדון נולד במושב גילת, אשר הוקם ביוזמת אביו.
הוריו יעקב ואיווט עלו ארצה מן העיר ספקס (צפאקץ) שבתוניסיה.
אמו הייתה פעילת ציבור ומנהלת אגף במשרד העבודה והרווחה, אביו היה חבר בארגון "צעירי אוהבי ציון" שעלה לישראל במסגרת ההעפלה ונלחם במלחמת העצמאות, חזר כשליח עלייה לתוניסיה, ובשובו היה בין מייסדי חבל לכיש וקריית גת.
לאחר שעברה המשפחה לקריית גת, למד סעדון במערכת החינוך המקומית.
הוא למד לתואר ראשון במחלקות להיסטוריה ולהיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית, ולתארים שני ושלישי במכון ליהדות בת זמננו אשר בה.
לאחר לימודיו שב סעדון לקריית גת ולימד בתיכון רוגוזין.
בשנת 1984 הצטרף לאוניברסיטה הפתוחה וכיהן בתפקידים שונים - בין השאר כדיקן הסטודנטים ודיקן הלימודים האקדמיים.
כמו כן לימד בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת חיפה, במכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית ובמרכז אלישר באוניברסיטת בן-גוריון.
חבר בוועד ההיסטוריונים (Advisory Board) המייעץ ל, EHRI
עורך-אורח בגליונות נושא של כתבי העת "מקדם ומים", "פעמים", "תרשיש", ו-La Revue d'Histoire de la Shoah
סדרת "קהילות ישראל בארצות המזרח במאות התשע-עשרה והעשרים"
סעדון הוא המייסד והעורך של סדרת הספרים "קהילות ישראל בארצות המזרח במאות התשע-עשרה והעשרים", המתמקדת במגמות ובשינויים בקהילות יהודיות אלו, ומטרתה היא להציג אותן באופן שיטתי וממצה, וליצור תשתית אשר תשרת את החוקרים, את מערכת החינוך ואת צורכי הציבור הרחב.
הספר העוסק בקהילה היהודית באיראן ראה אור בשנת 2006. הספר העוסק בקהילה היהודית בלוב ראה אור בשנת 2007. הספר העוסק ביהודי אלג'יריה ראה אור בשנת 2011. ספרים נוספים שיצאו במסגרת הסדרה, עוסקים בקהילות היהודים באיטליה, אתיופיה, יוון, מצרים, סוריה, עיראק, תוניסיה, תימן, טורקיה ומרכז אסיה (בוכרה ואפגניסטן).
מרכז התיעוד והמחקר על יהודי צפון אפריקה במלחמת העולם השנייה
בשנת 2006 הקים סעדון את מרכז התיעוד והמחקר על יהודי צפון אפריקה במלחמת העולם השנייה שבמכון בן-צבי בירושלים.
מטרת המרכז היא להעלות לתודעה הציבורית את סיפורן של הקהילות היהודיות באלג'יריה, מרוקו, לוב ותוניסיה בתקופת השואה.
במרכז קיים אוסף עשיר של מידע ארכיוני - מסמכים, תצלומים, חפצים, כתבי עת, עיתונים ועדויות.
מידע זה מונגש לציבור הרחב באמצעות מאגר מידע מקוון בשפות עברית, אנגלית, צרפתית וערבית.
המרכז מארגן כנסים וסדנאות מחקר, מפרסם ספרים, מפיק סרטים ותערוכות, ומפתח תוכניות לימוד במטרה להטמיע את הנושא במערכת החינוך, ולקדם את המחקר האקדמי בתחום.
סעדון כתב וערך ספרי מחקר והוראה רבים, ועשרות מאמרים שעסקו ביהודים בארצות האסלאם - במיוחד בצפון אפריקה.
בשלושת כרכי הספר "יהודי צפון אפריקה בעת החדשה", אשר ראה אור באוניברסיטה הפתוחה, תיאר סעדון את ההתפתחויות שחלו בחיי היהודים בתוניסיה, באלג'יריה ובמרוקו בתקופה זו.
בין השאר נדונים בספר המאבקים הציבוריים בחברה היהודית והשתקפותם בעיתונות התקופה, היחסים בין יהודים למוסלמים, הציונות ומלחמת העולם השנייה.
סעדון כתב עשרות ערכים אודות דמויות ואתרים הקשורים בקהילת יהודי צפון אפריקה באנציקלופדיה של היהודים בעולם המוסלמי (Encyclopedia of Jews in the Islamic World) בהוצאת בריל.
ב-2018 ערך, יחד עם פרופסור דן מכמן, את הספר: "Les Juifs d'Afrique du Nord face à l'Allemagne nazie", שהוא מהפרסומים הבודדים בנושא, הכתובים בשפה הצרפתית.
ב-2020 ראה אור ספרו "הציונות בתוניסיה בין קולוניאליזם צרפתי ללאומיות מקומית" בהוצאת יד בן-צבי.
הספר מנתח את התפתחותה, התארגנותה, ומאבקיה הפנים-יהודיים והציבוריים של תנועה ציונית בארץ מוסלמית הנמצאת תחת שלטון קולוניאלי צרפתי.
ב 2021 ראה אור הספר בעריכתו "לשרת את עמם בדרכם - כי"ח וקידום הקהילות היהודיות בארצות האסלאם" בהוצאת יד בן- צבי.
בקובץ זה - הנחשב לראשון העוסק בנושא זה באקדמיה הישראלית - חושפים החוקרים את חשיבות פעילותה החינוכית והציבורית-יהודית של כי"ח בקרב הקהילות היהודיות בארצות האסלאם.
במאמריו, חקר סעדון את הקיום היהודי בקהילות כמו ספקס שבתוניסיה דרך פעילותם של אישים בולטים בקהילות אלה - כמו קלמנט חורי, מוחמד מקס רגי, מוחמד כהן, אברהם הכהן, אנדרה שוראקי, הרב כלפון משה כהן, אלפרד ולנסי ואחרים.
סעדון חקר את העיתונות והספרות היהודית בתוניסיה, הציונות בצפון אפריקה, תנועות נוער ציוניות, תנועות המחתרת והתנגדות היהודית בתקופת וישי, והזיכרון ההיסטורי הקהילתי של הקהילות היהודיות בארצות האסלאם.
"העלייה מתוניסיה בתקופת מאבקה לעצמאות" פעמים: רבעון לחקר קהילות ישראל במזרח, יד יצחק בן-צבי, 1989, עע' 103–25
העיתונות היהודית בצפון אפריקה" קשר, אוניברסיטת תל אביב, 1996, עע' 135–39
"'המרכיב הפלסטיני' בהתפרצויות אלימות בין יהודים לבין מוסלמים בארצות האסלאם" פעמים: רבעון לחקר קהילות ישראל במזרח, מס.
"הקהילה היהודית בצפקץ במלחמת העולם השנייה", פעמים: רבעון לחקר קהילות ישראל במזרח, מס.
"קווים לדרכו של אברהם הטל בחקר יהדות תוניסיה", פעמים: רבעון לחקר קהילות ישראל במזרח, מס.
בשנת 2005 קיבל את פרס נשיא המדינה לחקר קהילות ישראל לזכרו של הנשיא יצחק בן-צבי .
בשנת 2007 קיבל את פרס גאון על תרומתו לחקר מורשת יהדות ארצות האסלאם.
בשנת 2021 קיבל את פרס בן שמחון מטעם הקרן לחקר יהודי צפון אפריקה של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב ושל הארגון העולמי של יהודי צפון אפריקה
סבר טמון בדפוסי ההגירה המסיביים לישראל וקליטתם של עולים אלה בפריפריה, בעוד שבאירופה הם הגיעו בקבוצות קטנות והתיישבו בערים הגדולות.
קיומם של חיים על מאדים הוא נושא שמעורר עניין באסטרוביולוגיה בשל הקרבה והדמיון של הפלנטה מאדים לכדור הארץ.
נכון ל-2024 לא נמצאה עדות לחיים בעבר או בהווה על מאדים.
עדויות מצטברות מצביעות על כך שבתקופת זמן קדומה בסביבת פני השטח של מאדים היו מים נוזליים, וייתכן שבתקופה זו הכוכב היה ראוי למגורים עבור מיקרואורגניזמים, אך תנאי מגורים אינם מעידים בהכרח על חיים.
חיפושים מדעיים אחר עדויות לחיים החלו במאה ה-19 ונמשכים כיום באמצעות חקירות טלסקופיות ובדיקות פרוסות, חיפוש אחר מים, ביולוגיות כימיות בקרקע ובסלעים על פני הכדור וגזים ביולוגיים באטמוספירה.
המחקר אחר חיים במאדים יצר עניין מיוחד בקרב החוקרים בשל הדמיון שלו לכדור הארץ המוקדם.
זה נכון במיוחד מכיוון שלמאדים יש אקלים קר וחסר טקטוניקת לוחות או סחיפה יבשתית, כך שהוא נותר כמעט ללא שינוי מאז סוף התקופה ההספרית .
לפחות שני שלישים משטחו של מאדים הם בני יותר מ-3.5 מיליארד שנים, והוא יכול היה להיות ראוי למגורים לפני 4.48 מיליארד שנים, 500 מיליון שנים לפני צורות החיים הקדומות ביותר הידועות בכדור הארץ.
מאדים עשוי אפוא להחזיק בשיא הטוב ביותר של התנאים הפרה-ביוטיים המובילים לחיים, גם אם חיים לא היו או מעולם לא התקיימו שם.
במהלך העשורים האחרונים נערכו מספר ניסיונות לחקור את האטמוספירה ואת הקרקע במאדים כדי למצוא עדויות לקיומם של גזים ביולוגיים, כמו מתאן, שעשויים להצביע על קיומם של חיים מיקרוביאליים.
לא התקבלו תוצאות אינן חד-משמעיות, אך הן מראות על נוכחות זמנית של גזים שעשויים להיות קשורים לתהליכים ביולוגיים.
בנוסף, כמה מהמשימות שנשלחו לכוכב הצליחו לזהות מינרלים הידרטיים המעידים על קיומם של מים נוזליים, אם כי ברמת מליחות גבוהה, מה שמאפשר קיומם של חיים באזורים ספציפיים על פני הכוכב.
מאדים הוא יעד פוטנציאלי למסע אנושי בעתיד, מאחר שהוא נמצא במרחק שטיסה מאוישת יכולה לגמוא בפרק זמן של כ-9 חודשים בתנאים האידיאליים.
למרות זאת, הקמת מושבה אנושית על פני מאדים תהיה אתגר משמעותי בשל תנאי הסביבה הקשים.
האתגר כולל מחסור בחמצן, לחץ אוויר נמוך מאוד, היעדר שדה מגנטי שיגן מפני קרינה ורוחות שמש, וכבידה חלשה שבה אדם ששוקל 100 ק"ג על כדור הארץ ישקול רק 38 ק"ג על מאדים.
עם זאת, כבר היום נערכים ניסויים ומתוכננות משימות מחקר מאוישות למאדים, ואף נבחנות תוכניות להקמת מושבות קבע על פני הכוכב האדום.
אין כל ראיה לקיומם של חיים כלשהם במאדים, אולם קיים סיכוי כי בעתיד יתגלו ראיות לקיומם של צורות חיים מיקרוסקופיות על פני כוכב הלכת.
העניין במאדים החל עוד בתקופות עתיקות, אך הוא התעצם משמעותית לאחר ההמצאה של הטלסקופ במאה ה-17. מאז, מאדים היה מושא למחקר אינטנסיבי, שמטרתו להבין את תנאי הכוכב ואולי אף למצוא סימנים לחיים.
המסע הזה מתחיל במתצפתים הראשונים ועובר דרך מחקרים טלסקופיים מודרניים, ועד למשימות חלל רבות שהגיעו לכוכב.
האסטרונומים הראשונים שצפו במאדים, כמו גלילאו גליליי במאה ה-17, הבחינו בנקודה אדומה בשמים, אך רק עם שיפור הטלסקופים החלו מדענים להבין יותר על הכוכב.
בסוף המאה ה-19, האסטרונום האיטלקי ג'ובאני סקיאפארלי החל ליצור מפות מפורטות של מאדים, שהציגו רשת של קווים ישרים שאותם כינה "קנאלי".
המונח הזה תורגם לאנגלית כ"ערוצים", דבר שגרם לספקולציות רבות בנוגע לאפשרות לקיום חיים אינטליגנטיים שבנו את הערוצים הללו.
התצפיות של סקיאפארלי עוררו גל של התעניינות בכוכב, במיוחד בקרב הציבור הרחב.
האסטרונום האמריקני פרסיוול לוול הרחיב את המחקר, והיה משוכנע שהקווים הם ערוצים שנבנו על ידי יצורים תבוניים.
הוא הקים את מצפה הכוכבים שלו באריזונה כדי לחקור את מאדים, והשפיע רבות על התרבות הפופולרית באותה תקופה, כולל ספרים וסרטים שהתמקדו במאדים ובתושביו האפשריים.
המחקר המודרני של מאדים התחיל עם עידן החלל בשנות ה-60 של המאה ה-20. החללית מארינר 4 הייתה הראשונה שעברה ליד מאדים בשנת 1965 ושלחה תמונות של פני השטח, שהראו כוכב יבש ועם פחות פוטנציאל לחיים ממה שהאמינו קודם.
המשימה המוצלחת הזו פתחה את הדלת לעוד משימות רבות, כמו ויקינג 1 וויקינג 2 בשנות ה-70, שהיו הראשונות לנחות על פני השטח ולבצע ניסויים לחיפוש אחר סימני חיים.
הניסויים לא מצאו ראיות חד משמעיות לחיים, אך הם גילו מידע רב על הקרקע, האטמוספירה והאקלים של מאדים.
במהלך העשורים האחרונים, משימות רבות נוספות הגיעו למאדים, כמו מרס רובר קיוריוסיטי ופרסווירנס, שממשיכות לחקור את פני השטח והאטמוספירה של מאדים.
גילויים כמו נוכחות של מים במצב צבירה מסוים בכוכב מרמזים על כך שייתכן שבעבר היו תנאים המתאימים לחיים על מאדים.
מחקר של נאס"א בעזרת הגשושית MRO גילה שהיו מים זורמים על פני השטח של מאדים אפילו לפני כשני מיליארד שנים, תקופה המאוחרת בהרבה ממה שהיה מקובל לחשוב עד כה.
הממצאים התבססו על מינרלים מלוחים שהותירו אחריהם המים שהתאדו, מה שמצביע על כך שמים זורמים התקיימו שם תקופה ארוכה יותר מאשר ההערכות הקודמות.
בעקבות האישור על קיומם בעבר של מים נוזליים עיליים, החלו הרוברים קריוסיטי , פרסווירנס ואופורטוניטי לחפש עדויות לחיים קודמים, כולל ביוספרה בעבר המבוססת על מיקרואורגניזמים אוטוטרופיים, כימו-אוטוטרופיים או כימוליטו-אוטוטרופיים , כמו גם מים עתיקים, כולל פלוביו-סביבות-לאקוסטריניות (מישורים הקשורים לנהרות או אגמים עתיקים) שאולי היו ראויים למגורים.
החיפוש אחר עדויות למגורים, טפונומיה ותרכובות אורגניות על מאדים הוא כעת יעד עיקרי עבור סוכנויות החלל.
הממצאים של תרכובות אורגניות בתוך סלעי משקע, ושל בורון, על מאדים עשויים לבשר על כימיה פרה-ביוטית.
ממצאים כאלה, יחד עם גילויים קודמים לפיהם מים נוזליים היו במאדים בעידן הקדום, תומכים עוד יותר באפשרות המגורים המוקדמים של מכתש גייל במאדים.
פני המאדים שטופים בקרינה מייננת, ואדמת מאדים עשירה בפרכלורטים רעילים למיקרואורגניזמים.
לכן, הקונצנזוס במחקר הוא שאם חיים קיימים על מאדים, הם יכולים להימצא או להשתמר בצורה הטובה ביותר מתחת לפני הקרקע, הרחק מתהליכים על פני השטח הקשים.
ממצאי המחקר המעידים על היתכנות לחיים
ביוני 2018 נאס"א הודיעה על זיהוי וריאציות עונתיות של רמות מתאן על מאדים.
ניתן לייצר מתאן על ידי מיקרואורגניזמים או באמצעים גאולוגיים.
מקפת שיירי הגז אקסו מארס החלה למפות את המתאן האטמוספירי באפריל 2018, והרובר של אקסו מארס רוזלינד פרנקלין תוכנן לקדוח ולנתח דגימות תת-קרקעיות אולם התוכנית הושעתה לתקופה הבלתי מוגבלת.
חיים סרגרוף (נולד ב-1972) הוא קצין משטרה ישראלי בדרגת ניצב, המכהן כמפקד מחוז תל אביב.
לאחר שירותו הצבאי, התגייס למשטרת ישראל ב-1993 כלוחם בימ"ס איו"ש.
שימש בתפקידים שונים, בהם ממלא מקום מפקד תחנת שכונות בתל אביב, קצין אג"ם במרחב יפתח, מפקד תחנת תל אביב צפון וסגן מפקד מרחב יפתח.
ב-2016 הועלה לדרגת נצ"מ ומונה למפקד תחנת קדמה, וב-2019 למפקד מרחב שומרון במחוז ש"י.
בשנת 2022 למד במכללה לביטחון לאומי, וב-2023 מונה למפקד מרחב אשר.
בספטמבר 2024 מונה למפקד מחוז תל אביב והועלה לדרגת ניצב.
באוגוסט 2025 פורסם שהשר איתמר בן גביר פועל להדיח את סרגרוף, לאחר שזה הבטיח "לשמור על הדמוקרטיה ושלטון החוק".
בדצמבר 2025 פורסם כי סרגרוף ביצע עבירות בניה בביתו הפרטי באור יהודה ובנה קומת מגורים נוספת על הגג ללא היתר.
העירייה פתחה נגדו בהליך אכיפה ובעקבות זאת הוא ביקשה להסדיר בדיעבד את עבירות הבניה.
הוא בוגר תואר ראשון במדעי הרוח והחברה, תואר שני בחינוך, מינהל ציבורי וביטחון לאומי ותואר שני נוסף במדע המדינה.
חיים סומך הוא שופט בדימוס אשר כיהן כשופט הראשי של בית הדין האזורי לעבודה בנצרת.
סומך נולד בישראל בשנת 1942. למד בבית ספר ערב וסיים את לימודיו בשנת 1960. עד שנת 1963 שירת בצה"ל.
בשנים 1965–1975 למד פילוסופיה, ספרות ועברית באוניברסיטה העברית בירושלים במקביל ללימודי תעודת הוראה ומשפטים, ואף עבד באוניברסיטה בתפקידים שונים.
ב-1975–1977 התמחה בעריכת דין במשרד הפנים ובמשרד פרטי.
ב-1976 הוסמך כעורך דין ועסק במקצוע באופן פרטי עד שנת 1990.
במרץ 1990 מונה לשופט בבית הדין האזורי לעבודה בנצרת, ובמאי 1994 מונה לשופט הראשי בבית הדין.
באפריל 1999 מונה למשך שמונה חודשים לשופט בפועל בבית הדין הארצי לעבודה.
בפסק דין משנת 2001, חייב לראשונה את המוסד לביטוח לאומי להעסיק מתורגמן חיצוני בדיוני הוועדות הרפואיות.
עוד קבע כי התקיימו יחסי עובד מעביד בין היועץ המשפטי של עיריית מגדל העמק לעירייה על אף שניהל במקביל משרדי עורכי דין בירושלים ובחיפה.
ב-2002 קבע כי תוכנית הבראה איננה מצדיקה קיצוץ חד צדדי בשכר.
לאחר פרישתו הצטרף למשרד עורכי הדין גושן בחיפה.
חיים אדלר פון פופר (נקרא גם חיים ברעזניץ, בגרמנית: Joachim Edler von Popper; 20 באוקטובר 1722, י' בחשוון תפ"ג – 11 במאי 1795, כ"ב באייר תקנ"ה) היה יהודי החצר, נדבן יהודי אוסטרי, פרימוס במדינת ביהם.
חי בברזניצה , ממלכת בוהמיה.
חיים נולד לאמו רעלא, ולאביו וולף פופר, שהיה פרימטור (שופט ראשי) של יהודי בוהמיה.
נישא למרת רייצל לבית יוס.
עבר מברזניץ לפראג ושגשג שם כסוחר (צמר, אשלג, ), בנקאי ותעשיין.
באמצע המאה השמונה עשרה, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ליאופולד השני החזיק מונופול על מכירת טבק באוסטריה-הונגריה.
ליאופולד חילק את המונופול לחכירות והעניק אותן, לחיים, ישראל אדלר פון הניגסברג ושלמה דוברושקה.
במהלך מלחמת שבע השנים (1756–1763), שימש כספק לצבא האוסטרי.
עד שנות ה-80 של המאה ה-18 אפשר לו הונו המצטבר לפתוח משרד חלפנות בווינה.
ב-27 במאי 1790 הועלה למעמד אצולה והוענק לו תואר "אדלר פון פופר".
הוא היה היהודי האוסטרי השני שקיבל תואר אצולה, מבלי שנדרש להתנצר או לעבור טבילה לנצרות לשם כך.
חיים אדלר פון פופר היה גם איש ציבור ונדבן.
הוא ייסד בית מדרש בפראג יחד עם ישראל פרנקל וסייע במימון בנייתה של "בית הכנסת פופר", שרבי אלעזר פלקלס עמד בראשה משנת תקמ"ז, וקיבל שכר קצוב.
בנוסף, הוא תרם רבות לקהילה, וסייע לרבים מהתומים והיתומות.
הוא פיזר יותר מ-96,000 זהובים למען מטרות אלו והקים קרן קיימת בסך 100,000 זהובים.
לא היו לו ילדים ביולוגיים, אך הוא אימץ את נכדו-אחיינו שמעון פופר, שירש את תארו כ"שמעון אדלר פון פופר".
בנוסף, ב-1 בספטמבר 1788 הוא אימץ את אחיינו אברהם לייבל דושנֶס, שירש את תארו כ"אנדריאס יוסף אדלר פון פופר" (Andreas Josef Edler von Popper), ואת עלקא יוס, שנישאה למשה דוברושקה.
עלקא נושלה מהירושה בעקבות המרת דתה, אך לבסוף הסכים להעניק להם באופן חד פעמי 3,000 גולדן.
פון פופר נפטר ב-1795 ונקבר בבית הקברות היהודי בפראג-ז'יז'קוב.
הוא הוספד על ידי רבי אלעזר פלקלס, שציין את תרומתו החשובה לקהילה ואת פועלו הרב במהלך חייו.
כיהן כאב"ד בניעשטאט-ניעשנאווא, שימש כרב ומו"ץ וחבר ועד הרבנים בוורשה, וכיהן כרב הצבאי הראשי של פולין בתקופת הרפובליקה הפולנית השנייה.
היה ממנהיגי יהדות ורשה ופעיל מרכזי במוסדות הקהילה.
נולד בשנת תרל"א (1871) בעיירה קוזלוב שלאכצקי , לרבי שמואל דוב ולאמו ברברה לבית רוזנטל.
הוא נולד למשפחת בעלי קרקעות עשירה מצאצאיהם של שמואל זביטקובר, והתחנך במסורת יהודית מסורתית.
אך משפחתו קיוותה שיפנה ללימודים כלליים באוניברסיטה.
למרות זאת, הוא בחר להעמיק בלימודי התלמוד.
מלמדו הציג אותו בפני הרב אלעזר הכהן מפולטוסק מסוכטשוב, שהתרשם עמוקות מכישרונותיו ומהזיכרון החריג שלו, ועודד את הוריו להניח לו להמשיך בלימוד התורה.
עוד בילדותו נודע בכישרונו יוצא הדופן ובחריפותו הרבה, וזכה לכינוי "העילוי מפראגה".
למד תורה מפי הרב חיים אלעזר וקס, בעל ה"נפש חיה", ונחשב לתלמידו המובהק, וכן למד אצל הרב יוסף רוזין ("הרוגצ'ובר").
בשנת תרנ"א (1891), והוא בן עשרים בלבד, מונה לכהן כאב בית הדין בעיירה ניעשטאט-ניעשנאווא שבפלך ורשה, לאחר שהרב נחום אש עזב את המקום.
בשנת תרס"ג (1903) עבר לוורשה, שם שימש כמו"ץ (מורה צדק) וכחבר ועד רבני ורשה ורב הצבאי הראשי של פולין.
בתפקידים אלו כיהן עד לפטירתו.
היה מראשי הדמויות התורניות בעיר, ונחשב לדמות בולטת בהנהגה הרבנית של יהדות פולין.
בשנים 1924–1935 כיהן כרב הצבאי הראשי של פולין (בתפקיד אזרחי, ללא דרגה צבאית), במסגרת שירותו בצבא הרפובליקה הפולנית השנייה.
פעל גם בתחום החינוך והקהילה: ביוזמת שמואל אברהם פוזננסקי, לקח חלק בהקמת בית המדרש לרבנים תחכמוני בורשה, מוסד דתי-ציוני המזוהה עם תנועת המזרחי.
וניהל את בית הספר "תלמוד תורה" בורשה, עמד בראש אגודת "לינת הצדק" – ארגון סיוע קהילתי, היה נשיא כבוד של קופת הלוואות בקהילה, ושימש עד מומחה לבתי המשפט בנושאים הלכתיים.
פרסם דרשות, קריאות הלכה ומאמרים בעיתונות הדתית ובחוברות עצמאיות.
נפטר בכ' בניסן תרצ"ט (9 באפריל 1939) בעיר ורשה, בהלווייתו השתתפו עשרות אלפי אנשים – עדות להוקרה ולהערכה שרחשה לו הקהילה היהודית המקומית.
הלוויה נערכה בהשתתפות קהל עצום כל כך עד שנוצרה מהומה המונית, הלחץ הרב שהפעילו ההמונים הביא לדוחק מסוכן, וכתוצאה ממנו נפגעו אנשים בגופם ואף היו אבדות בנפש.
ונטמן בבית העלמין היהודי ברחוב אוקופובה בעיר (חלקה 1, שורה 7).
מדליית 10 השנים לעצמאות פולין
בנו, רבי אברהם משה, ניהל הבית המדרש בפראגה.
בתו, העלא חיה, נישאה לרבי יעקב קופל שיינפרוכט.
היה בן דודו של הסוציאליסט הפולני הבולט סטניסלב פוזנר.
חיים פרחי (1760 – אוגוסט 1820) היה יועצם היהודי של שליטי הגליל בימי האימפריה העות'מאנית ובמהלך מסע נפוליאון בארץ ישראל.
לאחר כיבוש ארץ ישראל בידי האימפריה העות'מאנית בשנת 1516, הייתה ארץ ישראל לחלק מן האימפריה.
עם זאת השלטון העות'מאני המרכזי היה חלש.
לאורכה ולרוחבה של האימפריה, שהשתרעה על פני שטחים נרחבים בטורקיה, באסיה, בצפון אפריקה, בבלקן ובאירופה, קמו שליטים מקומיים, אשר יצרו שלטון מקומי אוטונומי כמעט, שהקשר שלו אל השלטון באיסטנבול היה רופף.
השלטון המרכזי בצפון ארץ ישראל אמור היה להיות מדמשק, כאשר מושל דמשק הוא האחראי בפני כס המלכות בטורקיה.
במהלך המאה ה-18 קם שליט מקומי חזק, בשם דאהר אל עומר וניתק את הקשר אל האימפריה.
שליט זה הובס בשנת 1775 על ידי הקצין הטורקי אחמד אל-ג'זאר, והטורקים שבו וביססו את שליטתם בצפון הארץ.
בימי דאהר אל-עומר ובימי אל-ג'זאר החל יישובו מחדש של הגליל ביהודים.
דאהר הזמין את הרב חיים אבולעפיה (השני) מאיזמיר כי ישוב ויישב את טבריה.
קיומו של שלטון חזק, אשר אכף את החוק ומנע את שוד הדרכים, כפי שהיה בימי דאהר ובימי אל-ג'זאר, הפך את הגליל לאבן שואבת לרבים - ערבים מסוריה ומלבנון, וכן יהודים מן המזרח ומן המערב.
חיים פרחי נולד למשפחה יהודית מכובדת בדמשק.
במשך שנים שימשו בני המשפחה, ובהם אביו של חיים פרחי, שאול פרחי, כגזברים של נפת דמשק, וייתכן כי שימשו כמתווכים בין אנשי הקהילה היהודית ובין השלטון.
ידוע כי סייעו להקל את עול המיסים על יהודי צפת.
חיים פרחי שימש בתחילת דרכו כבנקאי של מושל דמשק.
הוא השיג השפעה על השלטון הטורקי, ובסביבות 1790 הפך ליועצו של שליט צפון ארץ ישראל, אחמד אל-ג'זאר, שקבע את מרכז מושבו בעכו.
אל-ג'זאר הכיר בכשרונותיו של יועצו, ופעל על פי עצותיו, כמו גם נתן הנחה ליהודים במס הגולגולת, לבקשתו.
עם זאת, היה אל-ג'זאר אדם אכזר ואלים.
בהתקפי אלימות התאנה לרבים מיועציו הקרובים ובהם גם ליועצו היהודי, לו ניקר את עינו, כרת את קצה חוטמו וכן את אחת מאזניו.
איור מפורסם מאותם הימים מראה את אל-ג'זאר יושב בדין, כשלפניו יועצו היהודי ורטייה על עינו.
בימי אל-ג'זאר, בשנת 1799, ניסה נפוליאון לכבוש את ארץ ישראל.
מסע נפוליאון בארץ ישראל החל בחודש פברואר 1799, כאשר נפוליאון וצבאו הגיעו מדרום, כבשו את יפו וטבחו בה אלפיים שבויים טורקיים, ולאחר מכן התקדמו צפונה, כבשו את חיפה ואת עמק יזרעאל, וצרו על עכו.
חייליו של אל-ג'זאר החזיקו מעמד במצור, במשך כחודש וחצי, וסירבו להיכנע.
חיילים אלו נעזרו במלחים אנגלים, בפיקודו של האדמירל סידני סמית.
כן נעזרו במומחה תותחנות צרפתי בשם אנטואן דה פיליפו.
המוח שמאחורי ההגנה על עכו היה פרחי.
כיועצו ואיש סודו של אל-ג'זאר, הייתה לפרחי יד בניהול המלחמה.
פרחי ודה פיליפו נלחמו נגד נפוליאון מלחמה אכזרית, אך רבת תחבולות.
בשיאו של המצור אכן נפרצה החומה, ותוך אבדות קשות ניסו חיילי נפוליאון להיכנס אל העיר פנימה, אך גילו כי במהלך השבועות מאז החל המצור בנו פרחי ודה פיליפו חומה נוספת, מספר מטרים בעומק העיר, במקום בו היה גנו של אל-ג'זאר.
בניית החומה הנוספת גרמה לנפוליאון ולאנשיו להבין כי כפי הנראה לא יהיה בכוחם לכבוש את העיר, המצור הוסר, ונפוליאון נסוג בחזרה למצרים כלעומת שבא.
יש האומרים כי הודעתו של נפוליאון במהלך המלחמה, כי אם תצלח דרכו, והארץ תיכבש על ידו, תוחזר הארץ לידי היהודים, נועדה לכבוש את לבו של פרחי ולהטותו לצדו.
לאחר מות אל-ג'זאר, בשנת 1804, קיבל את תפקיד הוואלי של צידון (שליט הלבנון והגליל) סגנו סולימאן פאשה.
סולימאן פאשה שלט בווילייט עד מותו בשנת 1819. סולימאן הותיר את פרחי במשרותיו, ונעזר בעצותיו כשם שנעזר בהן קודמו, אל-ג'זאר.
פרחי היה שותף למדיניות הפייסנית של סולימאן פאשה עם המתואלים והדרוזים בהר הלבנון והשתתף בפגישות דיפלומטיות שבמסגרתן הסכימו האחרונים לקבל את מרותו ולשלם לו מיסים בתמורה להרחבת האוטונומיה שלהם, הדבר הוביל להשכנת שלום מתמשך באזור לאחר עשורים של מלחמות פנימיות וחיצוניות.
פרחי ראה גם עין בעין עם השאיפות של סולימאן פאשה לעבר השליטה בדמשק, שהיו דומות לאלה של אל-ג'זאר.
בין המחוזות של דמשק לזה של צידון שררו יחסים עוינים, שגלשו מדי פעם למלחמה גלויה.
המחלוקות סבבו סביב הניסיונות של קודמו של סולימאן להשתלט על ערים בדרום הארץ שהיו שייכות למחוז דמשק, בעיקר שכם, ירושלים ויפו, על קביעת קו הגבול בין המחוזות בבקעת הלבנון, ועל השליטה בייצוא הסחורות החקלאיות, דוגמת הדגנים מהחורן והכותנה מאזור שכם, לאירופה.
מושל צידון (בפועל שליט עכו) קיבל את התפקיד לכל חייו בעוד שתפקיד מושל דמשק, היוקרתי יותר, הוענק לאישים שונים לתקופות קצרות.
בשלהי המאה ה-18 נטתה כף המאזנים לכיוון מושל צידון.
אחמד אל-ג'זאר שימש בשני התפקידים פעמיים בחייו.
גם בתקופתו של סולימאן התחוללה מחלוקת בין שני המושלים והיא החלה במאבק בין שתי משפחות עשירות בדמשק - משפחתו של חיים פרחי ומשפחת אל-בהארי היוונית קתולית.
אבי משפחת אל-בהארי התגורר בעכו ושירת את אחמד אל-ג'זאר עד שהושלך לכלא ונמלט לביירות.
בנו, ג'ירמאנוס, הועסק על ידי סולימאן פאשה, עד שפרחי דאג לגרשו מהעיר.
אחיו, עבוד וחנא, שירתו את מושל דמשק.
תחילה את עבדאללה פאשא אל-עזם (המושל בשנים 1805–1807), והחל מ-1807 את קאנג' יוסוף פאשה, והם התקרבו אליו מאוד ומונו על ידו למשרות רמות בממשלו.
בני משפחת פרחי בדמשק חששו למעמדם ובעקיפין גרמו לערעור מעמדו של קאנג' יוסוף פאשה.
כשהתנהל סכסוך בין המחוזות על שליטה בכמה כפרים בין נצרת (השייכת לצידון) לשכם (השייכת לדמשק) דאג חיים פרחי לשחד את המופתי והקאדי של דמשק שיתמכו בעמדת סולימאן פאשה, ולחזק את מעמדו באיסטנבול, בירת האימפריה העות'מאנית, על ידי משלוח דגנים לעיר שסבלה רעב.
מעמדו של קאנג' יוסוף התערער עוד יותר בשל כישלונו להילחם בסכנה שהציבה הווהאביה, תנועה אסלאמית שמרנית ריאקציונרית.
בשל התנגדותם הנחרצת לפולחן הקברים פשטו הווהאבים על קברו של הנביא מוחמד במדינה (1804) ונהגו לתקוף את שיירות החג' (העלייה לרגל) שהיו באחריותו האישית של מושל דמשק.
עקב כך הופסקו השיירות למשך כמה שנים, וב-1809 איימו הווהאבים על דמשק עצמה.
בתגובה פיטר הממשל העות'מאני את קאנג' יוסוף פאשה, שנמלט יחד עם האחים אל-בהארי למצרים, ומינה את סולימאן פאשה במקומו למושל דמשק בנוסף לתפקידו כמושל צידון.
סולימאן פאשה שלט בדמשק שנתיים, ואז מונה מושל אחר, אבל השטחים של טריפולי ולאטקיה סופחו באופן רשמי למחוז צידון.
פעמיים נוספות בחייו שימש סולימאן פאשה כמושל דמשק, בתחילת 1816, ובסיומה של אותה שנה כמחליפו של המושל הממונה החדש, כנציגו ליישום גביית המיסים ולארגון שיירת העלייה לרגל למכה.
את מדיניותו הכלכלית של סולימאן פאשה התווה פרחי, מדיניות זו גרמה לשגשוג וצמיחה רחבה בתחילת תקופת שלטונו אך לקראת סוף שלטונו, כתוצאה ממספר גורמים פנימיים וחיצוניים, האלמנטים המונופוליסטיים שלה גרמו לפגיעה אנושה במרחב הכפרי.
באותה התקופה סבלה האימפריה מקשיים כלכליים רבים שהפכו את נטל המיסים למאיים על אורח חייהם של הפלאחים.
זאת בין השאר כתוצאה מהמלחמות הנפוליאוניות ומ"המערכת הקונטיננטלית" שיצר נפוליאון בונפרטה שסגרה את נמלי אירופה בפני אויבי נפוליאון בראשן בריטניה, אך גם בפני האימפריה העות'מאנית, ובכך פגעה קשות בכלכלתה.
בהדרכתו של פרחי, סולימאן מיקד את שלטונו בחיזוק הכלכלה המדרדרת של עכו.
הדבר גרם להתרופפות משמעותית של מונופול הכותנה שהקימו קודמיו אל-ג'זאר ודאהר אל עומר על ידי הרפיית הפיקוח על מחיר הכותנה והענקת בעלות חלקית לסוחרים ילידי עכו על החנויות שהם חכרו מממשלתו.
יתרה מכך, הוא הפסיק את סחיטת הסוחרים והחרמת סחורתם, מעשים שהיו רווחים בתקופת שלטונו של ג'זאר.
למעשה, פרחי וסולימאן נזהרו לא לאבד שליטה מוחלטת על סחר הכותנה, תוך הקלה משמעותית בלחץ על הסוחרים והספקים האיכרים.
מדיניות זו הורחבה גם למונופולים על שמן זית ותבואה, שני יבולי המזומנים הרווחיים האחרים של ארץ ישראל והאזור שמסביב.
במקביל, טען פרחי שתשלומי המס שהשית על מחוזם השלטון העות'מאני באיסטנבול גבוהים מדי, והניסיון לגבות אותם מהאיכרים ירושש אותם.
לכן עדיף להטיל את המס על זרים.
דבר זה היה אפשרי ובלבד שמכירת חיטה, שמן זית וכותנה לזרים תעשה מעכו בלבד.
התהליך שהתווה פרחי היה שקודם כל המקומיים יקנו את צורכיהם מהאיכרים במחיר השוק, אבל את כל העודף יש למכור לממשל בעכו באותו המחיר.
הסחורות יאוחסנו במחסנים, וימכרו לזרים (לרבות סוחרים בריטים) במחיר הגבוה ביותר.
אפקטיבית היה מדובר ביישום מונופול מוחלט על הייצוא.
מונופולים דומים שכאלה התקיימו גם תחת דאהר אל-עומר ואל-ג'זאר, אך פרחי ללא ספק הביא את המדיניות לגבהים חדשים.
הפגיעה הייתה כה קשה שכלכלת עכו לא הצליחה להתאושש, עד שלבסוף ביירות החליפה אותה בתור עיר הנמל הראשית של האזור.
מקורות בני התקופה שנשתמרו מהאירועים מטילים על פרחי את מרבית האשמה בהידרדרות של עכו ונפת צידון בכללותה, וטוענים שהוא לקח חלק באותם מעשי השחיתות והתעשר על חשבון החלשים, מתוך הנחת היסוד שהייתה לו בלעדיות מוחלטת על ענייני השלטון בנושאים אלה.
החוקר המזרחן תומאס פיליפ מטיל ספק באותנטיות המוחלטת ההאשמות הללו, זאת מאחר שלדבריו כותבי אותם המקורות היו ברובם דיפלומטים צרפתיים, שהיו נגועים בדעות אנטישמיות קיצוניות וחלקם גם זכרו את חלקו של פרחי בתבוסת הצבא הצרפתי בשערי העיר.
בנוסף לאלה, גם מרבית המקורות הערביים היו של כותבים מהקהילה היוונית קתולית שיחסיהם של רבים ממנה עם היהודים, ועם משפחת פרחי בפרט, היו רעים במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19 (במיוחד לאחר אירועי עלילת הדם מדמשק, שלפחות מקור אחד מרכזי המתאר את האירועים נכתב בתקופה החופפת לה).
פיליפ קובע שלפרחי אומנם הייתה השפעה רחבה בחצר וכן על המדיניות הכלכלית, אך מנגד הוא סובר שהדימוי שהוא היה קובע המדיניות הבלעדי ושהוא שלט בכל וכל, ככל הנראה מוגזם ובעיקר נועד להתאים לתפיסות אנטישמיות רווחות של חלק מהכותבים.
כנגד זאת הוא מציג את מגוריו הצנועים של פרחי כהוכחה לכך שלא רדף אחרי חיי מותרות, בניגוד לתיאורים המציגים אותו כרודף בצע.
לאור זאת השאלה האם פרחי מראש תכנן את המדיניות בצורה שהוא יתחזק פוליטית ויתעשר ממנה על חשבון הפלאחים (או לחליפין "החליף את עורו" בהמשך), או שהוא היה עם כוונות תמימות והיו אלה המקורבים של סולימאן פאשה שהרסו "מהשטח" את המדיניות הזו בכך שהתעשרו על חשבונם, נשארת בגדר סימן שאלה.
לאחר מות סולימאן ביקש פרחי להעלות לשלטון אדם נוח לו ובחר בעבדאללה, בנו של עלי פאשה, סגנו של סולימאן, אותו גידל מגיל צעיר.
בעזרת קשריו של פרחי בחצר הסולטאן נתמנה עבדאללה פאשא למושל עכו.
פרחי רכש לעצמו שונאים רבים והצליח לסלק פקידים שעמדו בדרכו אבל כוח אויביו אצל עבדאללה גבר והם שכנעו את עבדאללה כי אין לבטוח בפרחי היות שפרחי השיג את מינויו למושל בזכות קשריו באיסטנבול ובזכות קשרים אלה הוא יוכל גם לסלקו.
נימוק זה שכנע את עבדאללה.
הדבר נודע לפרחי, אך הוא לא נמלט, שכן חשש כי אם יימלט יכלה עבדאללה את זעמו ביהודי הממלכה.
בסביבות ראש חודש אלול שנת ה'תק"פ (1820) הגיעו לפתע לבית פרחי קבוצה של אילמים (מנהג ידוע של המושלים ששלחו יחידות הוצאה להורג של אילמים כדי שלא יוכלו לספר על מעשיהם).
הם נכנסו לחדרו של פרחי והתליין כרך את חוט החנק סביב צווארו.
רבי יהוסף שווארץ כותב על שאירע לאחר הוצאתו להורג של פרחי:
עם מותו המשיך עבדאללה באופן דורסני יותר את המונופולים ועכו שקעה סופית מבחינה כלכלית ופוליטית.
לאחר הירצחו של חיים פרחי, ציווה עבדאללה לגבות מס מהיהודים עבור כל השנים שבהן חיים פרחי השיג הקלות ליהודים.
רבי יהוסף שווארץ מספר, מפי זקני ירושלים, כי בעיר צפת נעצרו היהודים ב"מצודה", עד שנאלצו למכור את בגדיהם ואת חפציהם לשם סילוק המיסים.
כאשר הגיעה השמועה למשפחת פרחי בדמשק על שאירע לאחיהם, נשבעו אחיו, שלמה, רפאל ומשה פרחי, לנקום את דם אחיהם.
הם שכרו ארבעה פאשות, קצינים טורקים, בדמשק ובחלב, והרב "בכור קארמאנא" מקושטא השיג פסק הלכה מאת ה"שייח' אל אסלאם" (הוא הסמכות הדתית העליונה באימפריה העות'מאנית) כי עבדאללה הוא בן מוות.
ביוני 1822 הצבא אשר נשכר על ידי האחים פרחי יצא אל ארץ ישראל.
הוא עבר דרך הגליל, כאשר צבאות עבדאללה נסים מפניו.
הפאשות מסוריה מינו מושלים חדשים בכל מקום אליו הגיעו.
לאחר מכן הם צרו על עכו במשך שישה חודשים.
במהלך המצור הורעל האח הבכור שלמה על ידי שליחיו של עבדאללה, והאחים הנותרים התייאשו מן המצור, ושבו עם הצבא השכור לדמשק.
עבדאללה פנה למוחמד עלי פאשה, מושל מצרים, כדי שימליץ עבורו לפני הסולטאן באיסטנבול.
הוא עשה כן והשיח' אל-סאלם, שהוציא פסק הלכה נגדו, הוגלה והרב אשר השיג את פסק ההלכה "בכור קארמאנא" הוצא להורג.
אבל גם גורלו של עבדאללה לא שפר, בשנת 1832 אבראהים פאשא הגיע ממצרים לעכו והוא נלקח בשבי.
גם גורלם של האחים פרחי לא שפר עליהם.
בשנת 1840, בעת עלילת דמשק נמצאה הזדמנות לשלטונות דמשק להיפטר מבית פרחי.
שני האחים נאסרו ורכושם הוחרם.
אחד האחים מת בכלא והשני שוחרר שבור בנפשו ונקי מנכסיו.
קהילות יהודי ארץ ישראל, הן ספרדים והן אשכנזים, התאבלו עליו רבות לאחר מותו, וראו בלכתו אובדן גדול לכלל היהודים בארץ; רבים התייחסו אליו כאל "נשיא".
מקורות של אנשי שלטון נוצריים בני התקופה בין אם של דיפלומטיים צרפתיים, או ערביים מהקהילה היוונית קתולית (ששירתו בחצרות השלטונות העות'מאניים המקומיים) מתייחסים אליו באופן שלילי.
הראשונים, הנגועים גם במוטיבים אנטישמיים, רואים בו רודן ואופורטוניסט תאב בצע, בעוד שהאחרונים אומנם מציגים תמונה מורכבת יותר אך עדיין שלילית יותר מחיובית.
לדברי תומאס פיליפ, הסיבה לכך נובעת מהטיה של שתי הקבוצות הללו נגד יהודים ככלל ופרחי ומשפחתו בפרט.
נוסעים נוצרים שביקרו בארץ ישראל בתקופתו של פרחי, כינו אותו בכתביהם "כהן־הראש של היהודים".
ביתו של חיים פרחי עומד עד היום בעכו, אך הוא אינו פתוח למבקרים.
בעכו נקראת כיכר מרכזית בעיר העתיקה על שמו.
פרחי ייזכר אף כמסייע לעליית החסידים, עליית תלמידי הגר"א, ויהודי צפון אפריקה ולקליטתם בגליל.
עלייה זו היא אבן דרך חשובה בהתיישבות היהודית בגליל.
מעמדו ופעולותיו של חיים פרחי סייעו לצמיחתו של היישוב היהודי ובימיו מנתה קהילת עכו כ-800 נפשות, ב-1820 מנתה קהילת יהודי ירושלים כמחצית מתושבי העיר, בטבריה היו היהודים כבר רוב תושבי העיר גם בצפת ערב רעידת האדמה בשנת 1837 היו היהודים מרבית תושביה.
בשנת 1999 יצא סרט קולנוע חרדי של האחים גרובייס בשם "פדיון שבויים" העוסק בסיפור על פרחי.
דמותו מופיעה גם בספר הקומיקס "אל ג'זאר והצייר", שכתב ואייר שי צ'רקה.
חיים פֶּרְמוֹנְט (נולד ב-11 בספטמבר 1950) הוא מלחין ישראלי ופרופסור מן המניין באקדמיה למוסיקה ומחול על שם רובין בירושלים.
פרמונט נולד בווילנה אשר בליטא, עלה לישראל עם הוריו בגיל שש והתיישב בקיבוץ כפר גלעדי.
ב-1985 סיים את לימודי הדוקטורט בקומפוזיציה באוניברסיטת פנסילבניה בארצות הברית, ובאותה שנה גם הצטרף לסגל המורים באקדמיה למוסיקה בירושלים, בה, נכון ל-2016, הוא פרופסור וממשיך ללמד.
בעבר כיהן באקדמיה כראש החוג לתורת המוזיקה, קומפוזיציה וניצוח, כדיקן הסטודנטים, וכדיקן הפקולטה לתורת המוזיקה, קומפוזיציה, ניצוח וחינוך מוזיקלי.
פרמונט היה בעבר מלחין הבית של התזמורת הסימפונית חיפה ושל התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון.
הוא מרבה לכתוב מוזיקה לתזמורות, למקהלות ולהרכבים קאמריים ויצירותיו מבוצעות בארץ וברחבי העולם.
הוא הלחין גם מוזיקה להצגות ולקולנוע ולקבוצת זיק.
בין הפרסים בהם זכה נמנים פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים, פרס מרגלית למוזיקה לתיאטרון, פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה ושלושה פרסים של אקו"ם.
בשנת 2015 העלתה האופרה הישראלית את הלחנתו לסיפור "האדונית והרוכל" מאת ש"י עגנון.
כותבת הליברית היא צרויה להב, הבמאי עידו ריקלין והזמרים-שחקנים היו עידית זמיר וגיא מנהיים.
האופרה "האדונית והרוכל" עלתה שוב לבמה במסגרת חג המוזיקה הישראלית ב-30 בספטמבר 2025, בביצוע התזמורת הסימפונית ראשון לציון בניצוח יובל צורן ובביצוע הזמרים רחל פרנקל ויאיר פולישוק.
"שמי עופרת" – מוזיקה לשירים מאת ילדים מגטו טרזינשטט, למקהלה, אלט סולו ותזמורת
"ישמעאל, ישמעאל" - מוזיקה לשירו של ש.
שלום, למקהלה מעורבת ותזמורת כלי קשת
"שירה לישראל" - מחזור שישה שירי משוררים (רוני סומק, יהודה עמיחי, דליה רביקוביץ, אצ"ג, אריה סיון ואמיר גלבע) למקהלה, סופרן סולו ותזמורת.
"נבוכדנצר בלוז" - מוזיקה למילים של רוני סומק לבס ותזמורת
"ניגון I" לחליל ולתזמורת מיתרים
"החלילן מהמלין" - אופרה לילדים.
"אותו הים" - מחזור שירים למקהלה ולתזמורת.
מילים: עמוס עוז - מתוך הספר "אותו הים"
"קונצ'רטו קפריצ'יוזו" - לקונטרבס ולתזמורת
"סימפוניה קונצ'רטנטה" - לכינור, ויולה, פסנתר ותזמורת
היצירה נכתבה במיוחד עבור תזמורת סימפונט רעננה
"הבן יקיר לי" - אופרה קאמרית.
"דרום אדום" - יצירה קלאסית מקורית
רבי חיים פלאג'י (נהגה כיום בקרב צאצאיו בכמה אופנים: פאלאצ'י או פלסי או פלאז'ה; מכונה בספרי האחרונים החבי"פ או מוהרח"פ; י"ט בשבט ה'תקמ"ז, 7 בפברואר 1787 – י"ז בשבט ה'תרכ"ח, 10 בפברואר 1868) היה פוסק, פרשן ומקובל, מגדולי חכמי איזמיר.
נולד באיזמיר, לקאלי קאדין ולרבי יעקב פלאג'י (פלאצ'י).
סבו מצד אמו היה רבי יוסף רפאל בן חיים חזן מחבר ספר "חקרי לב" אשר בערוב ימיו היה הראשון לציון.
כנער שימש את זקנו, שהשפיע רבות הן על מעמדו של הרב פאלאג'י בקהילה והן על ספריו הרבים.
בשנת ה'תקס"ז (1807) בגיל 19 התחתן עם אסתרולה, בתו של יצחק רבי.
למד אצל רבי פנחס די שיגורה.
בשנת ה'תקע"ג (1813) קיבל הסמכה ל"החכם השלם" על ידי סבו רבי רפאל יוסף ועל ידי הרב חיים יצחק אלגזי.
לא הסכים לקבל עליו תפקיד ציבורי בחיי אביו.
בשנת ה'תקפ"ח (1828) קיבל עליו להיות דיין בבית דין וראש ישיבת "בית יעקב רבי" באיזמיר, שבה למד בצעירותו.
ישב גם בישיבת בית הלל, שם למד וחיבר רבים מספריו.
הרביץ תורה גם בישיבת עץ החיים, שם גם לימד זקנו היר"ח.
בשנת ה'תקצ"ז (1837) נתמנה רבי חיים לאב בית דין הגדול באיזמיר שמנה 45 רבנים.
בשנת התקצ"ח נפטרה אשתו מרת אסתרולה.
בשנת ה'תרט"ו (1855) התמנה למשרה הרמה ביותר באיזמיר "חכם באשי" (רב ראשי), ולאחר כשנה אף אושר מינויו על ידי הסולטאן עבד אלמג'יד הראשון באישור מלכותי "נישאן" ובכך ניתנו לו סמכויות לשפוט, להוציא לפועל את פסקיו, והופקד בידיו שלטונה של הקהילה היהודית כולה.
רבי חיים היה ידוע כאוהב שלום ורודף שלום ופעל רבות כדי להרבות את האחדות בארצו ובקהילתו וכן פעל רבות לשפר ולחזק את קהילתו.
בשנת ה'תרי"ז, בהיותו בן שבעים, גמר בדעתו לעלות לארץ ישראל, אלא שהאישים החשובים בקהילת איזמיר מנעו זאת ממנו, והפצירו בו שלא יעזוב את קהילתו.
בשנת ה'תרכ"ח (1868) בחג שמחת תורה בשעת קריאת התורה קרא רבי חיים את הפסוק "וימת שם משה" ופרץ בבכי, בשעה זו הבינו אנשי קהילתו כי ימיו קרובים ופרצו אף הם בבכי מר, ואכן בי"ז שבט, יום לאחר שסיים את ספרו "ברכת מועדיך לחיים" נפטר רבי חיים מרעלת דם, בשיבה טובה.
רבי חיים פעל רבות למען עניי עירו והקים מוסדות קהילתיים למען החלשים.
הרבה להוכיח בדבר האיסור לצער ולפגוע באחרים, כולל ילדים קטנים, וידועה תוכחתו אל האדונים המצערים את משרתותיהם.
רבי חיים הוכיח את נכבדי ועשירי הקהילה פעמים רבות על יחסם לעניי הקהילה, ואף מתח ביקורת על עשירי עירו המסרבים לשלם מיסים לפי יכולתם, ובמקום זאת מעלים בשיעור ניכר את המס על הבשר (ה"גאבילה"), ובכך מעבירים את תשלום המיסים לכתפי העניים.
בשל כך פסק כי אף מההכנסה של מס הבשר (ה"גאבילה") יופרש חלק לעניים ולעמלי תורה, בטענה ש"לא בחר בזה ה', ובמקום צדקה ותהי לצעקה, וכי אין לך גזל וחמס גדול מזה".
רבי חיים פעל רבות להקמת בית חולים יהודי באיזמיר ולשם כך אף גייס נדבנים ידועים בעולם בהם: הברון רוטשילד וסר משה מונטיפיורי עימם רקם קשרים חמים, אותם הפעיל רבי חיים גם כדי להציל את יהודי דמשק מעלילת הדם אשר העלילו עליהם.
וכן פעל להקמת מוסדות לעזרה סוציאלית ומוסדות ציבוריים נוספים והיה מעורב אישית בהקמת כל מוסד ותפעולו.
רבי חיים דאג לפרנסת עניי העיר ואף בשעותיו האחרונות לפני מותו ביקש כי לא יטריחו את הציבור להתפלל לרפואתו אלא ישכרו מתפללים מעניי העיר למטרה זאת.
רבי חיים מפורסם היה במידת הכנסת האורחים שבה כיבד את כל באי ביתו, וכן בחידושו שמותר לבעל הבית לשנות מדבורו (לשקר), כדי שאורח לא יצטער.
רבי חיים תיקן תקנות אשר היו לרווחת אנשי העיר כולה ואף למען בריאות הציבור וידועה הוראתו להימנע מעישון סיגריות לא רק בשבת אלא אף בימות החול.
רבי חיים השקיע את רוב מרצו וסמכותו כדי לשפר את מצב החינוך בקהילתו ובעיקר את מצבם של ילדי העניים וזאת על ידי התקנת תקנות רבות המבטיחות חינוך ראוי:
תקנת "חינוך חובה" - אין אב רשאי להוציא את בנו מהתלמוד תורה לפני שהילד ידע לכל הפחות את סדר התפילות וקריאה, וכן תיקן שבעל מלאכה רשאי להעסיק נער כשוליה רק לאחר שהילד סיים את לימודיו לשביעות רצונם של מפקחים שמונו לכך.
וכן הקים לפני מותו "ועד" מיוחד לפיקוח על מוסדות החינוך בעיר ועל ענייני החינוך בכלל.
בנוסף קבע רבי חיים כי המס המוטל על הבשר ("הגאבילה") ישמש למימון חינוך ילדי העניים והקמת מוסדות חינוך נוספים בעיר.
בעקבות תקנה זו, הוא הסתכסך עם כמה ממנהיגי הקהילה.
רבי חיים פלאג'י נקבר בבית העלמין העתיק באיזמיר בהלוויה ממלכתית שבה השתתפו גם אנשי הצבא הטורקי, נציגי השלטונות ונציגי מדינות זרות.
במהלך מסע ההלוויה סבבו את ארונו בני קהילתו אשר נשאו בידיהם את ספריו ונרות דולקים.
בהלווייתו הספידו אותו לפני הארון תלמידיו הרב יהושע שלמה ארדיט והרב חיים בנימין פונטרימולי, מחבר ספר פתח הדביר.
בעוד מצבות הקברים בבית העלמין פונות לכיוון דרום, מצבת קברו של רבי חיים היא היחידה הפונה לכיוון מזרח, מסיבה לא ברורה.
רבי חיים התפרסם בספריו הרבים, כ-80 במספר, אותם התחיל לכתוב בגיל 16 ואשר עוסקים בקשת רחבה של נושאים: 7 חיבורים על התנ"ך, 9 חיבורים על התלמוד, 15 ספרי מדרשים ודרושים, ספרי מוסר ו-24 חיבורים בהלכה, קבלה, שו"ת וספרים רבים נוספים.
בסיום כתיבת כל ספר, היה עורך רבי חיים סעודת מצווה והיה מחלק את ספריו ללא תמורה.
את ספריו לעולם לא מכר.
בי"א באב ה'תר"א (1841) התחוללה שרפה באיזמיר ובה חרבה שכונת היהודים ונפגע גם ביתו של הרב חיים:
במהלך השנים שיחזר רבי חיים חלק מכתביו והוציא לאור עשרות מהם, מיעוטם נותרו עדיין בכתב יד.
בשנים האחרונות חיבוריו נדפסים בין השאר על ידי מכון 'שובי נפשי' בירושלים.
חלק מחזיונותיו וחידושי תורה שנתגלו לו בחלום בחזיון הלילה, נתפרסמו בסוף ספר ויוסף אברהם בשם קונטרס חזיונות חיים (ירושלים, תשס"ח).
| תוכן = *אב"י הנח"ל - על אגדת בראשית.
ארצות החיים - מעלות ארץ ישראל.
ברכת מועדיך לחיים - דרושים למועדים ולחודשי השנה.
יצא לאור יום לפני מותו.
- חידושי הלכות ע"פ סדר א' ב', אזמיר תרל"א.
דרכיו למשה - דרוש לכבוד השר משה מונטיפיורי, בעקבות עלילת הדם בדמשק.
דרכי חיים - ביאורים על ספר בית אבות (ביאורו של המאירי למסכת אבות).
החיים יודוך - פירוש על תהילים.
- חידושי הלכות באיסור והיתר ודיני ממונות.
הכתוב לחיים - פירוש על תהילים.
על רש"י, תוספות, והרא"ם על סדר התורה.
זכירה לחיים – ח"א על הזוהר, ח"ב על מדרש רבה ועל הגדה של פסח.
חקות החיים – פסקים וכתבים על חושן משפט.
חוקי החיים (א) (ב) - חק לישראל עם הוספות.
חיי וחמרא - ענייני חומרות שיש לנהוג בהם.
חיים ביד - שו"ת על חלק יורה דעה.
חיים ומזון - חידושים על ספר הזוהר, אזמיר, תרכ"ח.
- על משנה תורה להרמב"ם.
חיים ושלום - שו"ת בענייני אבן העזר.
חיים טובים - על מדרש שמואל, מדרש שוחר טוב, ומדרש משלי.
חיים לגופא - על אותיות התורה.
חיים לראש – על הגדה של פסח.
חיים תחילה - פירושים לסמיכות תחילת התורה וסופה.
ימצא חיים - תפילות, בקשות וסגולות, איזמיר תרכ"ג.
ישמח חיים - כינויים ע"ד הקבלה.
כל החיים - כללי הש"ס וכללי הפוסקים.
כף החיים - הלכה ומוסר על סדר היום, שבת וראש חודש.
כפר לחיים - סדר עבודת יום הכיפורים, אזמיר תרכ"ח.
לב חיים - שו"ת בענייני אורח חיים יצא לאור בשנת ל"ב לחיי רבי חיים.
ביאור על תנא דבי אליהו.
לחיים בירושלים – על התלמוד הירושלמי.
מועד לכל חי- פסקי דינים ותוכחות מוסר למועדי השנה.
מ"י החסד חלק א' - על המכילתא ועל ילקוט שמעוני תנ"ך ומגילות.
מ"י החסד חלק ב' - על ילקוט שמעוני.
מצה חיים - קונטרס (בן דף אחד) לכבוד מלכת אנגליה בעקבות השתתפותה בהצלת היהודים מעלילת דמשק בלאדינו.
משא חיים - על הלכות מדינה, הסכמות הקהל, תקנות, מיסים ומנהגים.
נפש חיים - מערכות במחשבה.
נפש כל חי - מערכות נוספות לספר נפש חיים.
נשמת כל חי - שו"ת.
אותו חיבר יחד עם סבו-רבו רפאל יוסף חזן.
ספר חיים - דיני קריאת ספר תורה והלכותיו.
ספרי חיים - על הספרי.
עיני כל חי – חידושי הלכות ואגדות על התלמוד הבבלי.
עמודי חיים - על שישה עמודים עליהם העולם עומד.
פני חיים – פירוש למדני על סדר הפרשות.
פעולת צדיק לחיים – ביאורים על מסכת אבות, ספרו הראשון שנכתב בגיל 17.
בנו הבכור הרב אברהם, ראב"ד אזמיר, מחבר הספרים פדה את אברהם, ברך את אברהם ועוד.
רבי רחמים נסים יצחק (מכונה רנ"י), מחבר הספרים יפה ללב, אבות הראש, ועוד ספרים.
רבי יוסף, מחבר הספרים יוסף את אחיו, ויוסף אברהם ועוד.
בתו לאה, נישאה לרב בן ציון ג'וקוריל (ג'יקוריל) בשנת ה'תר"ו.
בת נוספת, נישאה לרבי יצחק איבן גיאת.
רבי נסים יצחק אלגראנאטי – מחבר ספר 'חכמה מאין' [איזמיר תרנ"ב].
רבי יעקב אמאדו – בעל ספר אמרי אמת [איזמיר תרמ"א]
רבי בכור יעקב יעבץ – מחבר הספר צור יעקב [איזמיר תרכ"ו] – דרשות וחידושים על ספר פרשיות התורה, וכן ספר עדת יעקב – חידושי הלכות ואגדות שטרם נדפס.
רבי אברהם קורקידי – מחבר ספר וייקח אברהם [איזמיר תרמ"ב] וכן ספר עט סופר על שטרות [לא הודפס].
רבי אברהם שלום חי חמוי - חיבר ספרים רבים.
הרב יעקב חאביף - מחבר ספר ויחי יעקב.
רבי חיים הלוי, רבה של מילאס ומחבר הספרים: 'שיר ושבחה' ו'כל כנסייה'.
חיים צבי אנוך (כ"ז בניסן ה'תרס"ד, 12 באפריל 1904, דרמשטאדט, גרמניה – כ"ב בטבת ה'תשל"ז, 12 בינואר 1977, תל אביב) היה מחנך והוגה דעות בתחום החינוך, נחשב אחד ממייסדי ומעצבי החינוך הדתי לאומי בכלל ובמסגרת עליית הנוער הדתי בפרט.
אנוך לימד בגרמניה בבית ספר של הקהילה החרדית.
בשנת 1932 עבר לציריך בשווייץ, ובשנת 1934 עלה לישראל.
תחילה לימד בבית ספר "מוריה" בתל אביב, ולאחר מכן עבר לירושלים לבית-המדרש למורים "מזרחי".
היום מכללה דתית למורים ע"ש רא"מ ליפשיץ.
כאשר לימד בסמינר למדריכים של עליית הנוער הדתי הגיע למסקנה שרק במסגרת של חבורת נערים בכפר נוער ניתן להבטיח חינוך טוטלי למסורת ישראל.
בכפר נוער ניתן לשלב חינוך אופי ואישי וגם פיתוח אינטלקטואלי ותרבותי.
וכך סמוך להכרזה על הקמת המדינה, בקיץ תש"ח, קיבל על עצמו את הקמתו והנהלתו של כפר הילדים של ארגון נשות המזרחי באמריקה, כפר בתיה (ע"ש בתיה גוטספלד).
אנוך נהג לציין כי עליו "לבצע, לקיים, להגשים במעשה את מה שאני דורש להלכה זה שנים."
אנוך ניסה ליישם בכפר הנוער את הגישה הנאו-אורתודוקסית של מורו הרב פרופ' אליעזר שמשון רוזנטל אשר ביקשה בדיעבד, ובהמשך לכתחילה, לנצל את המודרניות עבור קידום החיים היהודיים והדת היהודית.
הנאו-אורתודוקסיה שמה משקל רב במחשבה ובפרקטיקה שהייתה בהן עמדה חיובית כלפי המודרנה, ושמה דגש על טקסים, נימוסים, אסתטיקה של בית הכנסת ורכישת השכלה כללית, דהיינו "תרבות המערב".
ולכן הוא נהג ללמד יחד גם את ספר הכוזרי ואת מחזהו הקלסי של פרידריך שילר "וילהלם טל" לצלילי הסימפוניה החמישית של בטהובן – שילוב שאינו מקובל היום בחינוך הממלכתי דתי.
אנוך הציג דרך בהוראה, הקרויה כיום "פיתוח גנטי של תוכן השיעור", שלפיה יש לעורר בתלמיד את הסקרנות לדעת.
לאחר שהמורה מציג את הנושא, הוא פונה לתלמידים ומעורר אותם לשאול שאלות.
המשכו של השיעור, מורכב לכאורה, מתשובות לשאלות התלמידים.
בלימוד מקצוע הגאוגרפיה, בו התמחה, הוא דגל בהצגת מפה במטרה לעורר שאלות עליה מהתלמידים.
נקודות מהשאלות נרשמו על הלוח ושימשו בסיס לשיעור של המורה.
התלמידים הקשיבו שכן סברו כי המורה עונה לשאלות ואילו המורה, לאחר הכנה מראש, העביר את נושא השיעור במלואו.
בלימוד נושאי תפילה, הנחתו היא כי התלמיד אינו יכול לקלוט בשיעור אחד את מהותה של תפילה מסוימת.
ולכן היה ממליץ למורים לבחור מתוך פרקי התפילה, פסוק או קטע, וסביבו לערוך את השיעור.
ואכן, הוא היה מראה למורים כיצד ניתן למלא בתוכן בעל עניין, שיעור שלם, על פסוק מסידור התפילה, לדוגמה: "ואנחנו לא נדע מה-נעשה כי עליך עינינו" – מכללת ליפשיץ, פרופ' יוסף וולק, לזכרו של ר' חיים צבי אנוך ז"ל.
בלימוד התנ"ך הייתה לו המלצה כי במקרים מסוימים, יש לתת לכתוב "לדבר".
כך במקרה של הוראת מגילת רות לכיתה ד'.
והוא מסביר: "תוכן הסיפור ניתן להיתפס בנקל על ידי הגילאים הצעירים: האירועים המתוארים הם "פשוטים" כלומר ללא "סביכות" במצבים ובדמויות הפועלות בהם".
ב"שיעורים לדוגמה" הוא היה מוביל את התלמידים, ואת הסטודנטים להוראה, כאילו הם גילו את חומר ההוראה והוא הגיש אותו בתור תשובה.
הוא אימץ את העיקרון שהחינוך בכלל והדתי בפרט, לא תמיד יתבצע רק כתוצאה מרצונו של התלמיד ולאור המוטיבציה שלו.
קיים גם יסוד של הנהגת התלמידים לדרך חיים מיוחדת – גם דתית – ללא מתן הסבר מראש.
וכך ר' חיים צבי אנוך כתב במאמרו על "חינוך יהודי דתי": "מהותו של החינוך הדתי" הוא "עשיית נפשות", ותפקידה של הגננת כבר בגיל הרך, להכניס את אותם תינוקות של בית רבן "תחת כנפי השכינה", בשילוב שתי הדרכים גם יחד: "לשמה" ו"מתוך שלא לשמה בא לשמה".
אנוך לימד בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת תל אביב בשנות ה-70, עד לשנת תשל"ה.
הרשימה התקבלה מבית הספר לחינוך של אוניברסיטת תל אביב.
חדר המלאכה, בית הספר "תחכמוני", תל אביב, 1924
ספר עמוס – מערכי שיעור לבית הספר, הוצאת אמנות, תל אביב, תרצ"ב – 1931
כתיבת הארץ: ספרי עזר לעבודה ולחזרה – קדמת אסיה – צפון אפריקה – דרום אירופה – אסיה אפריקה – אמריקה – אוסטרליה – אנטארקטיקה – אירופה, הוצאת אמנות, 1933
כתיבת ארץ ישראל: ספר למוד למתחילים, הוצאת אומנות, 1946
אטלס לתלמידים בישראל, עיריית תל אביב, 1958
ספר דברים בבית הספר – בשיתוף עם משרד החינוך והתרבות – המזכירות הפדגוגית לחינוך יסודי ולהכשרת מורים, תרבות וחינוך – תל אביב, 1967.
כתיבת ארץ ישראל – ספר למוד למתחילים, הוצאת מסדה תל אביב, 1953
קרא וכתוב: מקראה ללומדי הבט ושמע שלב א, 1969
כתיבת הארץ – ספרי-עזר לעבודה ולחזרה
מגילת רות, תרבות וחינוך – הוצאת ספרים, 1963.
פרקי תהילים: מערכי שיעורים לכתה ה,הוצאת: תרבות וחנוך המפעל לתרבות ולחנוך, 1961
מגילת אסתר: חוברת הדרכה למורים, הוצאת: תרבות וחנוך המפעל לתרבות ולחנוך, 1963
פרקי שמואל ב': מערכי שיעורים לכיתה ה, הוצאת: תרבות וחנוך המפעל לתרבות ולחנוך, 1963
הרב חיים פרידלנדר (ט' בתמוז ה'תרפ"ג, 23 ביוני 1923 – כ"ח בתמוז ה'תשמ"ו, 4 באוגוסט 1986) היה איש תנועת המוסר בדור האחרון, משגיח בישיבות פוניבז' והנגב.
עסק רבות בכתבי הרמח"ל והוציא מהדורות של כמה מספריו.
נולד בברסלאו שבגרמניה (כיום פולין) למשה ולצפורה פרידלנדר.
חודשים ספורים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה עלתה משפחתו לארץ ישראל.
למד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה, ונמנה עם שבעת התלמידים הראשונים של ישיבת פוניבז', עם הקמתה בחורף תש"ד (1943).
בעת לימודיו בישיבה התקרב למשגיח הרב אליהו אליעזר דסלר, והוא ראה את עצמו כממשיך דרכו המוסרית.
בסוף שנות הארבעים נשא את שרה (נפטרה בא' באדר ה'תשע"ח, 16 בפברואר 2018), בתו של הרב יונה מרצבך, מראשי ישיבת קול תורה בירושלים.
לאחר נישואיו שימש במשך שנים אחדות כמשגיח קטן בישיבת פוניבז', בתקופתו של המשגיח רבי יחזקאל לוינשטיין.
בשנות השישים הקים בבני ברק את תלמוד תורה "תורת אמת", שניהל במשך שנים.
לאחר מלחמת ששת הימים היה ממקימי ארגון "מורשת אבות - אל המקורות", שעסק בהפצת יהדות ובהחזרה בתשובה.
בשנות השבעים כיהן כמשגיח בישיבת עזתה בנתיבות, שבראשות הרב יששכר מאיר.
בשנת תשמ"א (1981), לאחר פטירת המשגיח בישיבת פוניבז', הרב בן ציון במברגר, נקרא לכהן כמשגיח שם.
הרב אלעזר מנחם מן שך ספד לו בפטירתו.
הרב פרידלנדר, יחד עם הרב אריה כרמל, ערכו והוציאו לאור את סדרת ספריו של הרב דסלר - מכתב מאליהו.
עסק רבות בתורת הרמח"ל בין היתר יחד עם קבוצה שכללה את הרב יואל קלופט והרב יצחק שלמה זילברמן, וההדיר חלק מכתביו: דעת תבונות, קל"ח פתחי חכמה, אדיר במרום ועוד.
נחשב כבקי בחכמת הקבלה, ובעיקר בקבלת הרמח"ל.
בשנת תשכ"ט (1969) הוציאה הקבוצה לאור את הספר קול התור.
מלבד עיסוקיו התורניים והספרותיים היה סופר סת"ם מומחה, וספרי התורה שכתב נחשבים מבוקשים ביותר.
בשנות השמונים חלה ושהה בארצות הברית לצורך טיפולים, משם כתב לתלמידיו קונטרס של חיזוק באמונה וביטחון בה', והוא הופץ באלפי עותקים.
קונטרס זה צורף לכרך הראשון של "שפתי חיים" - אמונה.
בשנת ה'תשמ"ו הוציא לאור קונטרס "וידעת כי שלום אהלך" - פרקי הדרכה לחתנים בני תורה, בהמשך הודפסו מהדורות נוספות.
לאחר פטירתו, בחודש תמוז ה'תשמ"ו (1986), הוחל בהוצאה לאור של ספריו המבוססים על שיעורים, שיחות וכתבים שהותיר אחריו.
על המלאכה הופקד חתנו, הרב גבריאל זלושינסקי, ובנו הרב נחמיה.
ספריו: "מסילות חיים בחינוך" מאמרים בנושאי חינוך, וסדרת "שפתי חיים" מאמרים ושיחות.
מועדים - עיונים במוסר ודעת ותוכחות חיים, מסודרים לפי מועדי ישראל.
אמונה וההשגחה - ענייני אמונה והשגחת ה'.
מידות ועבודת ה' - פרקי הדרכה במידות ובעבודת אלוקים חיים.
תפילה - באורים לתפילת שמונה עשרה.
בנו הרב אליהו מנהל את תלמוד התורה: 'תורת אמת', שהקים אביו, ו'דרכי יושר' במודיעין עלית ומפרסם מאמרי חינוך והשקפה ביומון יתד נאמן.
בנו הרב נחמיה משגיח בישיבת גרודנא - באר יעקב ובישיבה הגדולה ראשון לציון.
הוציא לאור סדרת ספרים על המועדים במשנתו של הרמח"ל.
בנו הרב משה מנהל חינוכי בתלמוד תורה דעת זקנים במודיעין עילית.
חיים פרייליכמן (נולד בתל אביב ב-4 בינואר 1955, י"א בטבת ה'תשט"ו) הוא בנקאי ישראלי, שכיהן כמנכ"ל בנק אגוד, בנק טפחות, ובנק אדנים.
לצד עיסוקיו המקצועיים עוסק פרייליכמן גם בפעילות חברתית וציבורית, היה שותף להקמת בית ספר יסודי בעיר מגוריו ומשמש יו"ר חבר הנאמנים של יוזמת "תלמוד ישראלי", בעבר שימש יו"ר אגודת איל"ן.
בשנות ילדותו השתייך פרייליכמן לחסידות הוסיאטין מבית רוז'ין.
בגיל 16 התייתם באופן פתאומי מאביו, שלקה בשטף דם במוח.
עקב כך נאלץ לעזוב את לימודיו בישיבה התיכונית בה למד, ישיבת הדרום, ולעבור לעבוד במכולת המשפחתית על מנת לכלכל את משפחתו.
בגיל 18 עבר עם אמו ואחותו לגור בבני ברק.
בשנת 1973 התגייס במסגרת ישיבות הסדר לנח"ל, ותוך כדי מלחמת יום הכיפורים עבר הסבה לשריון יחד עם חבריו לישיבות הסדר.
לאחר שירותו הצבאי למד לתואר ראשון בכלכלה וחשבונאות, ולאחריו לתואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן.
בגיל 28 התמנה לחשב בבנק אדנים, שהיה אז בנק קטן שמנה שני סניפים ומספר מצומצם של עובדים.
ארבע שנים לאחר מכן, בגיל 32, מונה למנכ"ל הבנק, ובכך היה למנכ"ל הבנק הצעיר ביותר בארץ.
פרייליכמן החזיק בתפקיד זה במשך עשר וחצי שנים.
בסיומן של שנים אלו, בעזרת ניהול מוצלח, מנה הבנק כ-100 עובדים ב-12 סניפים ומערכת מחשוב עצמאית ומשוכללת.
הבנק עסק במשכנתאות, והיה בבעלות בנק המזרחי.
לאחר עשר וחצי שנים בבנק אדנים, התקדם פרייליכמן והפך למנהלו של בנק טפחות, גם הוא בבעלות בנק המזרחי, שהיה הבנק למשכנתאות הגדול במדינה.
פרייליכמן ניהל את בנק טפחות עד שנת 2004. באותה שנה החליטה חברת האם בנק המזרחי למזג לתוכה את בנק טפחות.
פרייליכמן התנגד נחרצות לתוכנית ולהשלכותיה, ועל רקע התנגדות זו התפטר.
לאחר סיום עבודתו בבנק טפחות המשיך בעשייה הציבורית.
הוא מונה ליו"ר אגודת איל"ן, איגוד ישראלי לילדים נפגעים, שבראשו עמד בהתנדבות במשך שנה וחצי.
במקביל שימש כיושב ראש חברת קרדן נדל"ן וכיועץ למפקח על הביטוח, בנושא אשראי חוץ-בנקאי.
בשנת 2006 התמנה למנכ"ל בנק אגוד.
מאז החל פרייליכמן לנהל את הבנק, נפתחו עוד מספר סניפים במקומות שונים בארץ (בהם מודיעין, בני ברק ועוד).
בשנת 2013 הודיע על פרישתו הצפויה מבנק אגוד במהלך שנת 2014, וב-1 במרץ 2014 פרש מבנק אגוד ומהמערכת הבנקאית כולה.
שמונה שנים לאחר שפרש מהמערכת הבנקאית, בשנת 2022, חזר לקדנציה נוספת כמנכ"ל בנק אגוד, עד להשלמת מיזוגו לבנק מזרחי טפחות.
כל שלושת הבנקים שניהל לאורך השנים מוזגו לבסוף לבנק מזרחי טפחות.
בנוסף לדרכו הבנקאית עוסק פרייליכמן בפעילויות ציבוריות רבות, שכולן בהתנדבות.
במשך שנים מתנדב פרייליכמן בעמותת החסד טל-חיים שעוסקת בעזרה לעולים וקשישים.
כמו כן היה פרייליכמן בין מקימי בית הספר היסודי דעת מבינים בפתח תקווה.
לאחר פרישתו מהמערכת הבנקאית, מונה פרייליכמן בשנת 2014 ליו"ר חבר הנאמנים של תלמוד ישראלי.
כיהן בעבר כחבר בוועדת האיתור לרשות השידור החדשה.
חיים פרייליכמן נשוי לפזית, אב לארבעה ומתגורר בפתח תקווה.
מאיר חיים: טפר הוצאה לאור, תשפ"א 2021.
חיים פסח (נולד ב-23 בפברואר 1939) הוא עורך ספרותי, מבקר ספרות ומתרגם ישראלי.
הוא נולד וגדל בתל אביב, בה הוא חי גם היום.
פסח החל לפרסם מאמרים וכתבות בנושאי תרבות אנגלית במוסף "תרבות וספרות" של העיתון "הארץ" בעת ששהה באנגליה, בסוף שנות השבעים של המאה העשרים.
מאנגליה שלח פסח מאמר ביקורת בשם "חגיגה של גסיסה ושל התפוררות" אל מוסף תרבות וספרות של עיתון הארץ (23.9.1977), שעסק בספרו של יעקב שבתאי "זיכרון דברים", שאך ראה אור, ובו הקדים את מבקרי הזמן בזיהוי ערכו הספרותי של הרומן, שנחשב היום לאחת מפסגות הפרוזה הישראלית.
שבתאי עצמו שיבח את המאמר, וכתב לאשתו:
באותה תקופה גם תרגם לאנגלית סיפורת ושירה עברית, והתרגומים פורסמו בכתבי עת אנגליים ובאנתולוגיה בהוצאת המכון לתרגום ספרות עברית.
פסח המשיך לפרסם מאמרים במוסף זה עם חזרתו לארץ.
בראשית שנות השמונים מונה לעורך בהוצאת עם עובד, ושימש בתפקיד כחמש שנים.
בתפקידו זה ערך ספרים כגון הרומן הדרך לעין חרוד מאת עמוס קינן, וכן ערך סדרת ספרי שירה, ובהם ספרו הראשון של חזי לסקלי, "האצבע".
מהוצאת עם עובד עבר פסח להוצאת זמורה-ביתן, ושימש בה עורך ראשי במשך כשש שנים; ככזה, הוביל את בחירת הכותרים שיצאו בהוצאה בשנים אלה, הן המתורגמים והן העבריים בסדרת "עמודים לספרות עברית".
בין הספרים שערך בתקופה זו:
היורש; והוא אחר מאת שמעון בלס
אוכלי האבטיח מאת ישראל המאירי
ארוחת צהריים עם אמא; הסיפור האמיתי מאת גיל הראבן
אמן המסכות מאת נורית זרחי
התוכי שתק פעמיים מאת ראובן מירן
בית ספר לבאלט מאת אריאנה מלמד
סימניות; פולחן חורף; דפים מהודקים באטב; עננים מאת דן צלקה