tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שגריר ברזיל בוושינגטון, קרלוס מרטינס פריירה א-סוזה, מחא על הפרת נורמות של התיעצויות בין-אמריקאיות.
מחאות אלו הובילו לסדרה של התייעצויות וכן להצעה מקסיקנית לפגישה בין-אמריקאית.
בוועידה הבין-אמריקאית לבעיות מלחמה ושלום, בטירת צ'פולטפק במקסיקו סיטי במהלך פברואר ומרץ 1945, נערכו דיונים על הסדר העולמי שלאחר המלחמה, בשיחה נכחו שר החוץ האמריקני ושרי החוץ של שאר המדינות ביבשת אמריקה.
כל מדינות אמריקה הלטינית נכחו מלבד אל סלבדור וארגנטינה.
משיחות אלה נוצר חוק צ'פולטפק (על שם המקום בו נפגשו).
החוק כלל מסגרת למשא ומתן על אמנת ביטחון אזורית.
הוא גם עיצב את הלחץ של אמריקה הלטינית במהלך ועידת האומות המאוחדות בסן פרנסיסקו לסעיפים באמנת האו"ם כדי להקל על הגנה קולקטיבית אזורית, במסגרת סעיף 51.
בתחילה תוכננה ועידת הביטחון להתקיים בריו דה ז'ניירו באוקטובר 1945 אך היא נדחתה למרץ 1946. גם התאריך במרץ 1946 נדחה לתאריך לא ידוע.
מה שעיכב את הוועידה היו מחלוקות בין ארצות הברית לחואן פרון (נשיא ארגנטינה באותו הזמן).
החשש האמריקאי, לצד זה של כמה מדינות בדרום אמריקה בנוגע לפרוניזם, העלה את האפשרות לכלול התערבות קולקטיבית לשימור הדמוקרטיה בוועידת הביטחון.
במהלך העיכוב, גברה המתיחות העולמית בין ארצות הברית לברית המועצות.
האמנה הבין-אמריקאית לסיוע הדדי הייתה הראשונה מבין רבים שנקראים "הסכמי ביטחון הדדיים", האמנה אומצה על ידי החותמים המקוריים ב-2 בספטמבר 1947 בריו דה ז'ניירו (ומכאן השם המדובר "אמנת ריו").
האמנה נכנסה לתוקף ב-3 בדצמבר 1948 ונרשמה באו"ם ב-20 בדצמבר 1948. למעט טרינידד וטובגו (1967) ואיי בהאמה (1982), אף מדינות שהפכו עצמאיות לאחר 1947 לא הצטרפו לאמנה.
קנדה עדיין לא חברה, אם כי כבר יש לה התחייבויות הגנה נפרדות עם ארצות הברית.
כאשר ממשלות מהפכניות ולאומניות התפשטו באמריקה הלטינית בשנות ה-50 וה-60, התפוגג הפחד מאויב משותף שנחווה במהלך מלחמת העולם השנייה והרעיון של שיתוף פעולה הגנתי הפך לפחות חשוב בעיני רוב המדינות ביבשת.
ממשלות אמריקה הלטינית החלו לראות בשיתוף פעולה בין-אמריקאי הכפוף לרצונה של ארצות הברית ויתור על ריבונותן ועל זהותן העצמאית.
למרות שהפעולה של ארצות הברית במהלך ההפיכה בגואטמלה ב-1954 ופלישת מפרץ החזירים ב-1961 עוררה שאלות בקרב ממשלות אמריקה הלטינית, הגישה החד-צדדית של ארצות הברית והפלישה לרפובליקה הדומיניקנית ב-1965 במהלך מלחמת האזרחים הדומיניקנית, היא מה שגרם לחברות רבות בברית להאמין שארצות הברית לא מכבדת את העקרונות של כל הצדדים.
בנוסף, במהלך מלחמת פוקלנד ב-1982, ארצות הברית הייתה בצידה את הממלכה המאוחדת ולא ארגנטינה בטענה שארגנטינה הייתה המדינה התוקפת ולא הפוך.
מעשה זה נתפס בעיני רוב מדינות אמריקה הלטינית ככישלון הסופי של האמנה.
בספטמבר 2002, תוך ציון הדוגמה של פוקלנד ובציפייה לפלישה לעיראק, פרשה מקסיקו רשמית מההסכם, לאחר שנתיים, ההסכם עם מקסיקו הוקע.
בשנת 2008, איחוד מדינות דרום אמריקה (UNASUR) הקים מועצת ביטחון אזורית חדשה כדי לנהל את יעדי ההגנה שלהם.
ב-5 ביוני 2012, מדינות הברית הבוליבריאנית לאמריקה (ALBA) בוליביה, אקוודור, ניקרגואה וונצואלה, בהנהגת ממשלות שמאל, יזמו את הפרישה מהאמנה, ההסכם הוקע רשמית על ידי ניקרגואה ב-20 בספטמבר 2012, בוליביה ב-17 באוקטובר 2012, ונצואלה ב-14 במאי 2013 ואקוודור ב-19 בפברואר 2014.
האמנה הופעלה פעמים רבות במהלך שנות ה-50 וה-60, במיוחד התמיכה פה אחד במצור הימי של ארצות הברית במהלך משבר הטילים בקובה.
בשנת 2001, ארצות הברית השתמשה באמנה לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
בשנת 2019, במהלך משבר נשיאותי בוונצואלה בין הנשיא המכהן ניקולס מדורו לבין נשיא האספה הלאומית של ונצואלה חואן גואידו העומד בראשות האופוזיציה, גואידו יזם שיחות המבקשות לחזור להסכם.
ב-11 במאי, שלח גואידו מכתב למזכיר ארגון המדינות האמריקאיות (OAS), לואיס אלמגרו, וביקש שונצואלה תחזור לאמנה.
ב-29 במאי 2019 אישרה האספה הלאומית את חזרתה של ונצואלה בדיון מקדים.
האספה הלאומית אישרה את חזרתה של ונצואלה באופן רשמי ביולי 2019.
אמנת מי נהר האינדוס היא אמנה בין הודו לפקיסטן, בחסות הבנק העולמי, בה הוסכם על אופן השימוש במים הזמינים של נהר האינדוס ויובליו.
היא נחתמה בקראצ'י ב-19 בספטמבר 1960 על ידי ראש ממשלת הודו ג'ווהרלל נהרו, ונשיא פקיסטן איוב ח'אן.
בין הודו לפקיסטן התלקחו מאז אשרור האמנה ב-1960, אך הם לא נסובו סביב חוסר הסכמה הנוגע לחלוקת מים, ורוב המחלוקות בעניין זה הוסדרו באמצעות הליכים משפטיים שנקבעו במסגרת האמנה.
אמנת מי נהר האינדוס נחשבת, איפוא, לאחד מהסכמי שיתוף המים המוצלחים ביותר בעולם כיום.
למרות זאת, ישנם מומחים הסוברים כי צריך לעדכן פרטים טכניים מסוימים בהסכם, וכן להרחיב את היקפו, על מנת לקחת בחשבון את שינויי האקלים שהתרחשו מאז נחתם.
הווה אומר, לפי האמנה קיבלה הודו כ-20% מסך המים במערכת נהרות האינדוס בהודו, ואילו פקיסטן קיבלה את 80% הנותרים.
האמנה כן מרשה להודו להשתמש במי הנהרות המערביים לשימוש מוגבל בהשקיה, ושימוש בלתי מוגבל באופן שלא צורך את המים - למשל לייצור חשמל, לשיט, לגידול דגים וכדומה.
בנוסף, יש בה תקנות מפורטות הנוגעות לפרויקטי בנייה מעל הנהרות המערביים.
ההקדמה של האמנה מכירה בזכויות ובחובות של כל אחת משתי המדינות לשימוש מיטבי במים ממערכת נהרות האינדוס ברוח של רצון טוב, ידידות ושיתוף פעולה.
אף על פי שלאמנה אין פן ביטחוני, פקיסטן, בהיותה מדינה במורד הזרם של הנהרות המזרחיים והמערביים, חוששת שהודו עלולה לגרום לשיטפונות או לבצורות בפקיסטן, במיוחד בתקופות מלחמה.
נוסף לכך, כחלק מהאמנה ניתן מימון על מנת להכין את הקרקע להפרדה זו בין השקיה ממי הנהרות המזרחיים והמערביים, שכן היה צורך לכרות מאות ק"מ של תעלות ולהקים סכרים חדשים גם פקיסטן וגם בהודו; בין היתר נבנו סכר מנגלה על נהר הג'לאם, וסכר טרבלה על נהר האינדוס.
לשם תהליך זה הוקצבה תקופת מעבר של 10 שנים.
האמנה אף ייסדה את ועדת אינדוס הקבועה (Permanent Indus Commission), שמטרתה ליצור שיח ושיתוף פעולה בין המדינות.
בוועדה יושב נציג אחד מכל מדינה, והיא הערכאה הראשונה כאשר מתגלעת אי-הסכמה בנוגע לאחד מהנושאים בהם האמנה עוסקת.
אם הוועדה אינה מצליחה להגיע לפתרון, מתואר באמנה מנגנון ליישוב מחלוקות, תחילה על-ידי פנייה למומחה צד שלישי מוסכם, ולאחריו פנייה לבית משפט לבוררות שיוקם אד-הוק לפסיקה בנושא.
מקורם של רוב מימי מערכת נהרות האינדוס באזור טיבט והרי ההימלאיה, במדינות הימאצ'ל פרדש וג'אמו וקשמיר.
הם זורמים דרך מדינות פנג'אב וסינד, ולבסוף נשפכים לים הערבי מדרום לקראצ'י בגוג'ראט.
נהרות אלה סיפקו מים להשקיה חקלאית מאז התקיימה ציוויליזציה בעמק נהר האינדוס, מזה אלפי שנים.
בסביבות אמצע המאה ה-19, תחת השלטון הבריטי, מערכת ההשקיה פותחה, הורחבה ועברה מודרניזציה.
לאחר חלוקת הודו ב-1947, כחלק ממלחמת הודו-פקיסטן של 1947–1948, התגלע הסכסוך על מי נהרות האינדוס בין שתי המדינות העצמאיות החדשות, הודו (ששלטה במזרח פנג'אב) ופקיסטן (ששלטה במערב פנג'אב); זאת מאחר שהגבול בין שתי המדינות חילק גם את מערכת ההשקיה המסועפת.
בחלוקה שנוצרה הודו קיבלה את השליטה על כמעט כל מקורות המים של מערכת הנהרות, ואילו לפקיסטן נותרה שליטה בעיקר על מורד הזרם.
כתוצאה מכך, להודו הייתה היכולת להפחית בצורה ניכרת את ספיקת הנהרות ששימשו להשקיית אזורים חקלאיים נרחבים במערב פקיסטן.
בשנת 1947 נחתם הסכם בין המדינות על מנת לשמור על הסטטוס קוו לתקופה מוגבלת.
בשנים הבאות המשא ומתן על השליטה על מי הנהרות המשיך, אולם שני הצדדים לא היו מוכנים להתפשר, ולא הגיעו להסדרת הנושא.
בשנת 1951 ביקר באזור דייוויד לילינתל, לשעבר יו"ר רשות עמק טנסי והוועדה האמריקנית לאנרגיה אטומית, כדי לכתוב סדרת מאמרים למגזין קולייר'ס (Collier's).
מששב לארצות הברית, כתב מאמר ובו הציע ששתי המדינות ישתפו פעולה בפיתוח מערכת ההשקיה על נהרות האינדוס, כך שלשתיהן יסופקו די מים לצורכי החקלאות שלהן, מבלי להתייחס לסכסוכי עבר או לשיקולים פוליטיים; זאת בחסותו ובמימונו של צד שלישי - הבנק העולמי.
יוג'ין בלאק, נשיא הבנק העולמי, קיבל את הצעתו של לילינתל, והחל לקדם משא ומתן בין שתי המדינות.
לאחר שנים של שיחות, נחתם ההסכם בין ראש ממשלת הודו ג'ווהרלל נהרו ונשיא פקיסטן איוב ח'אן ב-19 בספטמבר 1960.
מאז נחתם ההסכם, מספר מחלוקות נתיישבו בשלום בין שתי המדינות.
דוגמה בולטת הוא סכר קישנגנגה (Kishanganga) אותו החלה הודו להקים ב-2007 על נהר קישנגנגה, יובל של נהר הג'לאם.
המחלוקת הגיעה עד לבית משפט לבוררות, שפסק בדצמבר 2013 כי הודו לא הפרה את האמנה, כל עוד היא מבטיחה שהזרם בנהר לא יפחת מ-9 מ"ק לשנייה.
ב-23 באפריל 2025 בעקבות סכסוך מדיני-צבאי בין הודו לפקיסטן, שפרץ בעקבות הפיגוע בפאהלגם בו נהרגו 26 איש; הודיעה הודו כי תשהה את הסכם חלוקת המים משנת 1960.
אמנת סטוקהולם למניעת מזהמים אורגניים עמידים היא אמנה סביבתית בינלאומית, שנחתמה ב-22 במאי 2001 בסטוקהולם, שוודיה, ונכנסה לתוקף ב-17 במאי 2004, ומטרתה לעצור או להגביל את הייצור והשימוש במזהמים אורגניים עמידים (POPs).
בשנת 1995, מועצת המנהלים של התוכנית הסביבתית של האו"ם (UNEP) קראה לנקוט בפעולה גלובלית נגד POPs, אותם הגדירה כ"חומרים כימיים עמידים, המצטברים ביולוגית דרך שרשרת המזון, ומהווים גורם סיכון לבריאות האדם ולסביבה".
בעקבות זאת, הפורום הבין-ממשלתי לבטיחות כימית (IFCS) והתוכנית הבינלאומית לבטיחות כימית (IPCS) הכינו רשימה של 12 המזהמים הגרועים ביותר המכונים "תריסר המלוכלכים".
נציגי הוועידה נפגשו חמש פעמים בין יוני 1998 לדצמבר 2000 כדי לפרט את האמנה, ואימצו את אמנת סטוקהולם בנושא POPs בוועידת הנציגים שהתכנסה בין ה-22 ל-23 במאי 2001 בסטוקהולם, שוודיה.
המשא ומתן על האמנה הושלם ב-23 במאי 2001. האמנה נכנסה לתוקף ב-17 במאי 2004 עם אשרור ראשוני של 128 צדדים ו-151 חותמים.
החותמים מסכימים להוציא אל מחוץ לחוק תשעה מתוך תריסר הכימיקלים המזהמים ביותר, להגביל את השימוש בדי.די.טי נגד מלריה ולצמצם את הייצור הלא מכוון של דיאוקסינים ופוראנים .
הצדדים לאמנה הסכימו לתהליך בו ניתן יהיה לבחון תרכובות רעילות עמידות ולהוסיף אותן לאמנה, אם הן עומדות בקריטריונים מסוימים של עמידות ואיום חוצה גבולות.
על הסט הראשון של כימיקלים חדשים שיתווספו לאמנה הוסכם בוועידה בז'נבה ב-8 במאי 2009.
נכון לספטמבר 2022, ישנן 186 מדינות שחתומות על האמנה (185 מדינות והאיחוד האירופי).
המדינות הבולטות שאינן חתומות עליו כוללות את ארצות הברית, ישראל ומלזיה.
מרכיבי המפתח של האמנה כוללים את הדרישה שמדינות מפותחות יספקו משאבים ואמצעים כספיים חדשים ונוספים לביטול ייצור ושימוש ב-POPs המיוצרים בכוונה, ביטול POPs שיוצרו שלא במתכוון במידת האפשר, וניהול וסילוק פסולת POPs בצורה ידידותית לסביבה.
אמצעי זהירות מופעלים לאורך כל אמנת סטוקהולם, עם התייחסויות ספציפיות במבוא, במטרה ובהוראה לזיהוי POPs חדשים.
הוועדה לבחינת מזהמים אורגניים עמידים
בעת אימוץ האמנה, נקבעה הוראה לנוהל לזיהוי POPs נוספים והקריטריונים להוספתם לרשימת המזהמים העמידים.
בפגישה הראשונה של ועידת הצדדים (COP1), שהתקיימה בפונטה דל אסטה, אורוגוואי, בין ה-2 ל-6 במאי 2005, הוקמה ועדת ה-POPRC כדי לבחון מזהמים נוספים המועמדים לרישום במסגרת האמנה.
הוועדה מורכבת מ-31 מומחים שמונו על ידי גורמים מחמש הקבוצות האזוריות של האו"ם, ובוחנת את הכימיקלים המועמדים בשלושה שלבים.
הוועדה קובעת תחילה אם החומר עומד בקריטריונים לסינון POP המפורטים בנספח D של האמנה, המתייחסים לעמידותו, יכולת ההצטברות הביולוגית שלו, הפוטנציאל שלו לנזק סביבתי ארוך טווח (LRET) ורעילותו.
אם חומר נחשב כעומד בדרישות אלה, הוועדה מנסחת פרופיל סיכון על פי נספח E כדי להעריך אם החומר עלול להוביל להשפעות שליליות משמעותיות על בריאות האדם ו/או הסביבה ולכן מצדיק פעולה גלובלית.
לבסוף, אם הוועדה מוצאת שיש צורך בפעולה גלובלית, היא מפתחת הערכת ניהול סיכונים, על פי נספח F, המשקפת שיקולים סוציו-אקונומיים הקשורים לאמצעי בקרה אפשריים.
על סמך זה, הוועדה מחליטה להמליץ ל-COP לרשום את החומר תחת אחד או יותר מהנספחים לאמנה.
הוועדה נפגשת מדי שנה בז'נבה, שווייץ, מאז הקמתה.
הפגישה השביעית של הוועדה לבחינת מזהמים אורגניים מתמידים (POPRC-7) של אמנת סטוקהולם בדבר מזהמים אורגניים מתמידים (POPs) התקיימה בין ה-10 ל-14 באוקטובר 2011 בז'נבה.
פגישות הוועדה POPRC-9 עד POPRC-15 נערכו ברומא, בעוד ש-POPRC-16 אמורה להתקיים באופן מקוון.
אמנת רוטרדם בדבר נוהל הסכמה מדעת מראש עבור כימיקלים מסוכנים וחומרי הדברה מסוימים בסחר בינלאומי
אמנה בדבר זיהום אוויר חוצה גבולות לטווח ארוך (CLRTAP)
אמנת בזל בדבר פיקוח על תנועות חוצות גבולות של פסולת מסוכנת וסילוקן
אמנת מינמאטה בנוגע לזיהום כספית
אמנת מונטריאול , השם הרשמי: האמנה לאיחוד כללים מסוימים בדבר תובלה אווירית בינלאומית היא אמנה רב-צדדית שאומצה ב-28 במאי 1999 על ידי המדינות החברות בארגון הבין-לאומי לתעופה אזרחית (ICAO).
האמנה נכנסה לתוקף ב-4 בנובמבר 2003.
האמנה עדכנה והחליפה חלקים מאמנת ורשה שנחתמה לראשונה בשנת 1929 בעיר ורשה ותוקנה בשנת 1955 בהאג, "פרוטוקול האג" (Hague Protocol), אשר היו נהוגים בתעופה האווירית הבינלאומית.
מטרת האמנה היא ליצור כללים ברורים ועקביים יותר לתובלה בינלאומית של נוסעים, כבודה ומטען, במיוחד לגבי אחריות חברות התעופה במקרה של פציעה או מוות.
נכון לספטמבר 2018, הצטרפו לאמנה 132 מתוך 191 המדינות החברות ב-ICAO.
התכונה המרכזית של אמנת מונטריאול היא מערכת פיצוי דו-שכבתית לנוסעים.
חברת תעופה אחראית אוטומטית לנזקים מוכחים עד לסכום של 128,821 זכויות משיכה מיוחדות (Special Drawing Rights – (SDR, השוות ערך לכ-175,000 דולר אמריקאי, ללא צורך של הנוסעים או משפחותיהם להוכיח אשמה.
במקרה של תביעות מעל לסכום זה, חברת התעופה פטורה מאחריות נוספת, רק אם היא יכולה להוכיח שהאירוע לא נגרם עקב רשלנותה.
מערכת זו החליפה את כללי הפיצוי המוגבלים יותר, שהיו קיימים בעבר והיא נועדה לפשט הליכים משפטיים עבור קרבנות ובני משפחותיהם.
אמנת מונטריאול קובעת שחברות תעופה אחראיות באופן מוחלט לנזקים מוכחים עד לסכום של 128,821 זכויות משיכה מיוחדות (SDR) – תמהיל של ערכי מטבעות שנקבע על ידי קרן המטבע הבינלאומית השְקולים לכ-175,000 דולר ארצות הברית.
בתביעות העולות על סכום זה, מובילות יכולות להימנע מאחריות רק אם יוכיחו שהתאונה לא נבעה מרשלנותן או נגרמה אך ורק על ידי צד שלישי.
כוחה של "הגנה" זו אינו זמין לתביעות הנמצאות בגבול ה-128,821 SDR.
האמנה גם תיקנה את הוראות הסמכות השיפוטית של אמנת ורשה, ומאפשרת לקורבנות או למשפחותיהם להגיש תביעות במדינת מגוריהם העיקרית, והיא מחייבת את כל חברות התעופה להחזיק בביטוח אחריות.
כבודה שאבדה, ניזוקה, או התעכבה
אמנת מונטריאול הגדילה את אחריותן המקסימלית של חברות התעופה לכבודה שאבדה, ניזוקה או התעכבה ל-1,288 SDR לנוסע.
תחת אמנת ורשה המוקדמת יותר, הפיצוי חושב על בסיס משקל הכבודה.
אמנת מונטריאול גם מחייבת חברות תעופה להחזיר לנוסעים עלויות של פריטים חיוניים חלופיים שנרכשו בזמן שכבודה התעכבה, עד לאותה מגבלה של 1,288 SDR.
כבודה שנותרת ללא מסירה לאחר 21 יום נחשבת אבודה, אלא אם כן נמצאה והוחזרה על ידי חברת התעופה.
נכון לספטמבר 2018, ישנם 133 צדדים לאמנה.
סך זה כולל 132 מתוך 191 המדינות החברות ב־ICAO בתוספת האיחוד האירופי.
המדינות שאשררו מייצגות 131 מדינות חברות באו"ם, בתוספת איי קוק.
אמנת מונטריאול אינה מספקת פיצוי בגין פגיעה נפשית, אלא אם היא קשורה ישירות לפגיעה פיזית.
(&&&&) סעיף 17, המגדיר את אחריות המוביל לתאונות, מתייחס במפורש ל"נזק גופני" (bodily injury) וכתוצאה מכך, תביעות בגין נזק נפשי בלבד, כמו הפרעת דחק פוסט-טראומטית (PTSD) ללא פגיעה פיזית נלווית, עלולות להיות מוחרגות מפיצוי.
הגבלה זו הייתה נושא לביקורת מצד ניצולי תאונות, משפטנים ומשפחות שנפגעו.
ציוד ניידות לנוסעים עם מוגבלויות
מגבלת האחריות של 1,288 SDR לכבודה שאבדה, ניזוקה או התעכבה, חלה גם על אביזרי ניידות כגון כיסאות גלגלים, דבר העלול להציב אתגרים בפני נוסעים עם מוגבלויות.
ערכו של ציוד כזה עולה לעיתים קרובות על תקרת הפיצוי, ואובדנו או נזקו יכולים להיות בעלי השפעה גדולה בהרבה על נוסעים עם מוגבלויות מאשר על אחרים המאבדים כבודה רגילה.
הנציבות האירופית הכירה בסוגיית אחריות חברות התעופה ונמלי התעופה לאביזרי ניידות שנהרסו, ניזוקו או אבדו.
הכרה זו פורסמה בהקשר ל"תקנה (EC) מס' 1107/2006 בדבר זכויות אנשים עם מוגבלויות ואנשים עם ניידות מופחתת בעת נסיעה בטיסה".
הדו"ח ציין שבניגוד לאיחוד האירופי, תחומי שיפוט כמו ארצות הברית וקנדה מחייבים חברות תעופה לפצות נוסעים באופן מלא על נזק לאביזרי ניידות, כתנאי להפעלת טיסות במרחב האווירי שלהן.
הנציבות הצהירה כי האיחוד האירופי עשוי לשקול צעדים דומים אם התקנות הקיימות יוכחו כבלתי מספקות.
אמסטרדם (בהולנדית: ) היא עיר הבירה של הולנד והעיר הגדולה ביותר בה.
אמסטרדם מושכת מיליוני תיירים בכל שנה, והיא אחת מערי התיירות המובילות באירופה.
האזור של אמסטרדם היה מיושב עוד מהתקופה הנאוליתית.
בסוף המאה ה-10, החלו לאחזר קרקע בעיקר במעלה נהר האמסטל שם הקרקע הייתה פחות ביצתית, והאזור שימש לחקלאות.
אך לאחר השיטפון של 1170 השתנתה הטופוגרפיה של האזור, ונהר האיי הרדוד הפך לשפך נהר, ועל כן אפשר חיבור מהאמסטל לזאודרזיי, לאייסל ולנתיבי מים רחוקים יותר.
בנוסף, זרימת המים של האמסטל התגברה, כך שניתן היה לנקז את עודפי המים בצורה טובה יותר.
עם גדות יבשות יותר, שפך האמסטל במורד הזרם הפך לאטרקטיבי למגורי קבע.
מיד לאחר שינוי הנוף של 1170 הוקם במקום יישוב שמראשיתו התמקד בתנועה, ייצור ומסחר ולא בחקלאות.
לפי הערכות נבנה הסכר על האמסטל בין 1264 ל-1275, והעניק למקום את שמו – "אמסטל דאם" – הסכר על האמסטל.
על אף היותה בירת הולנד והעיר החשובה במדינה, העיר קמה יחסית בשלב מאוחר, לאחר שערים כמו אוטרכט ורוטרדם כבר היו מבוססות באזור.
ב-27 באוקטובר 1275 קיבלה אמסטרדם חופש מתשלום מכסים.
העיר קיבלה זכויות עירוניות בשנת 1300 או 1301, מגי ואן הנגוון – הבישוף של אוטרכט.
החל מהמאה ה-14 החלה אמסטרדם להיות גורם מסחרי משפיע באזור.
הזינוק הכלכלי החל כאשר העיר נקבעה כתחנת הגבייה של מכסי-מעבר ממשלוחי משקה הבירה ממדינות אחרות.
המים היו מזוהמים, והבירה הייתה פופולרית בשל היותה תחליף למים לשתייה.
במאה זו, העיר הפכה לנקודת מעבר לתבואות מהארצות הבלטיות.
מצרכי המזון מאירופה כולה החלו עוברים דרכה, ותושבי העיר היו יכולים לקזז בקלות עודף במצרך אחד על חשבון מצרך אחר שחסר באזור.
להתפתחות העיר במאה ה-14 היה גם פן דתי.
בשנות הארבעים של המאה נפוצו שמועות על נס לחם הקודש.
השמועה שעברה מפה לאוזן הייתה בדבר אדם גוסס שכיבדוהו בלחם הקודש, ומשהלה לא הצליח לבולעו, הוצא הלחם מפיו והושלך לאש.
לאחר-מכן, לחם הקודש התגלה בלתי מאוכל, וכנסייה נבנתה במקום הנס.
לאחר בנייתה, עולי רגל נהרו למקום, והם זיכו את תושבי העיר בהכנסות נוספות.
בשלהי ימי הביניים תושבי העיר החלו לבנות בתים גדולים, ונוצר הצורך להתאים את מקורות המים לכך.
לכן החלו להשקיע אגודות של קורות עץ לתוך שכבה עמוקה בחול.
במחצית המאה ה-15 כבר הייתה תקנה שחייבה את החלפת קורות העץ הדליקות בציפוי אבן.
עם גילוי העולם החדש, בזכות המרכז העירוני המפותח שבעיר, העובדים הזמינים והנמל המפותח, הפכה העיר לציר ברשת של אפיקי מסחר, חרף שליטת הפורטוגזים בדרכי המסחר ליבשת אמריקה.
אל העיר זרמו עצים, פרוות, דגים, תבלינים ובדים רבים.
הבדים יוצרו בבתי העניים שבעיר והעיר אף הפכה למרכז אריגים.
באמצע המאה ה-16 אמסטרדם הייתה למרכז של שרשרת ערים מפותחות באזור, המקושרות ביניהן באמצעות נהרות ותעלות מים, והמעבירות סחורות, ידע ואנשים מאחת לשנייה.
בתחילת המאה ה-16 מרדו תושבי ארצות השפלה בפיליפה השני, מלך ספרד.
מרד זה נבע הן מוואקום פוליטי שנוצר באזור עקב החולשה של האצילים הספרדיים המקומיים, והן מחוסר הסבלנות הדתית של הספרדים.
בנוסף, ספרד הייתה לסמל הקתוליות, ואילו הקלוויניזם השיג את עמדת הכוח החזקה ביותר בעיר.
עוצמתם הגדולה של הקלוויניסטים כוונה נגד הכנסייה הקתולית, שספרד הייתה מגינתה.
בתחילת המרד תמכה אמסטרדם בספרדים, אולם במהלכו שינתה את נאמנותה ותמכה בויליאם הראשון מאורנג'.
מרד זה התפתח והפך למלחמת שמונים השנים ובסוף קיבלה הולנד את עצמאותה.
אחת התוצאות של המלחמה היא החלפת השמרנות וחוסר הסבלנות הדתית שנבעה מספרד, בגישה הולנדית סבלנית כלפי דתות אחרות, בעיקר בעיר אמסטרדם, אף שבאותה עת הייתה העיר ברובה נוצרית קתולית.
תוצאה אחרת ולא פחות חשובה מבחינת העיר הייתה הקמת "הרפובליקה של הפרובינציות המאוחדות", כאשר הולנד הייתה הפרובינציה החשובה והעשירה ביותר, ואמסטרדם העיר החשובה ביותר.
בשנות השבעים של המאה ה-16 גורשו השליטים הקתוליים של העיר תוך השלכתם לסירה בטקס סמלי.
לאחר-מכן הותר להם בסתר לחזור העירה.
הקלוויניסטים החרימו את כל נכסי הכנסייה הקתולית שבעיר, והפכו מבנים דתיים למבנים חילוניים.
הפולחן הקתולי נאסר להלכה, אך בפועל שליטי העיר העלימו עין מהפולחן הקתולי, ואילו הקתולים מצידם לא החצינו את פולחנם.
במאה ה-17 החל תור הזהב של אמסטרדם, ובמאה זו העיר נחשבה כעיר עם רמת הרווחה הגדולה ביותר בעולם.
תהליך צמיחת נמלה של אמסטרדם התפתח לאחר שנמל אנטוורפן, שנפל בידי הספרדים, נהרס בחלקו, ונמל אמסטרדם החליף חלק מפעילותו.
ספינות העיר הפליגו לים הבלטי, לצפון אמריקה, לאינדונזיה, לברזיל, ולאפריקה וייצרו רשת מסחר בין-לאומית.
לסוחרי העיר היה את הנתח הגדול ביותר בשתי חברות הסחר חברת הודו המזרחית ההולנדית וחברת הודו המערבית ההולנדית.
סוחרי אמסטרדם ייבאו לעיר סחורות מכל העולם, והחלו בפעולות מסחריות שהובילו מאוחר יותר להתפתחות המושבות ההולנדיות.
העיר גדלה ונבנו תעלות חדשות סביב העיר הישנה.
העיר הפכה למרכז הכלכלי של אירופה (תפקיד שמאוחר יותר נטלה העיר לונדון).
הבתים נבנו בצורה אופיינית – גגות מחודדים בארבע צורות שונות, כגון: מדרגות, פעמון ועוד.
בתקופה זו פעל בעיר הצייר רמברנדט.
הצלחתם הכלכלית ופילוסופיות פרוטסטנטיות הביאו לכך שתושבי העיר האמינו שהם ממלאים ייעוד נעלה בעולם.
תושבי העיר קיבלו על עצמם לעזור לעניים, ואכן היו עניים רבים בעיר בתקופה שלפני המהפכה התעשייתית.
תושבי העיר הקימו אגודות צדקה רבות, ובתי-ספר עבור ילדים מהמעמדות הנמוכים כדי שלא ילכו לפשע.
תושבי העיר דאגו להיגיינה ולניקיון בכל חלקי העיר.
במאה ה-18 הוצאה להורג הייתה פסק דין נדיר במערכת המשפט בעיר.
בדומה לכך, השופטים העדיפו להמיר את עונש המלקות בעבודות שירות יצרניות.
במאות ה-18 וה-19 החלה העיר לאבד מעושרה.
המלחמות בין הולנד לבריטניה וצרפת פגעו בסחר של העיר, שהגיע לשפל בתקופת מלחמות נפוליאון.
חברת הודו המזרחית ההולנדית נקלעה לקשיים חמורים, וצומצמה פעילותה של חברת הודו המערבית ההולנדית.
חלק מהתעשיות עברו לערים אחרות באזור, בהן היה כוח עבודה זול יותר.
בעיר פרצו מרידות נגד חוכרי המיסים.
על-אף ירידת עושרה של העיר, רמת החיים של בני השכבות הנמוכות בה המשיכה להיות גבוהה יחסית, ומוסדות העזרה הסוציאליים המשיכו להיות מאורגנים היטב ותרמו תרומה רבה לעניים.
העיר הייתה מגוונת מאוד מבחינה אתנית, והסובלנות הרבה המשיכה להתקיים.
האידאולוגיה המהפכנית בתקופת המהפכה הצרפתית לא פסחה על אמסטרדם, ונוצרה תנועה דמוקרטית בעיר שפנתה לממשלה הצרפתית החדשה בבקשה לעזרה בהפלת המשטר הישן בעיר.
הצרפתים התקבלו ב-1795 כמשחררי העיר.
מצב העיר השתפר לאחר שנוסדה ממלכת הולנד בשנת 1815. במחצית הראשונה של המאה ה-19 אמסטרדם השלימה את תיעושה, והפכה למודרנית.
היצע העבודה בעיר הביא להגירה המונית של כפריים אל העיר ולהכפלת אוכלוסייתה.
מצב הדיור במרכז העיר הלך והדרדר, ומשפחות שלמות נאלצו להתגורר בבתים קטנים, חשוכים, בתנאי צפיפות וללא תנאים סניטריים.
שכונות חדשות הוקמו לפועלים שזרמו לעיר ולבני המעמד הבינוני, אך אלו לא סיפקו את מגוריהם של חצי מיליון התושבים.
בתקופה זו נבנו מוזיאוני העיר, תחנת סנטרל, וכן קווי ההגנה של אמסטרדם, מערך של 45 מעוזים סביב העיר.
בתקופה זו פעל לתכנון העיר היהודי שמואל צרפתי.
בסוף המאה ה-19 הגיעה המהפכה התעשייתית השנייה לאמסטרדם, ונבנתה "תעלת אמסטרדם–ריין" על מנת לקשר בין העיר אמסטרדם לבין נהר הריין.
כמו כן נחפרה "תעלת נורדזיי" אשר חיברה את העיר עם הים הצפוני.
תעלות אלו הובילו לצמיחה בסחר וגידול בעושרה של העיר.
הרכבת הראשונה עשתה את דרכה מהעיר להארלם בשנת 1839. תחנת הרכבת המרכזית הפכה את העיר ממרכז תנועה ימי למרכז של רשת מסילות ברזל.
תקופה זו מכונה "תור הזהב השני של אמסטרדם".
במלחמת העולם הראשונה נותרה הולנד נייטרלית, אולם היה מחסור במזון בעיר, ובדלק (שהיה אמצעי חשוב לחימום בחורף) שהובילו למהומות אזרחיות ופגיעות בנפש.
אחת מהמהומות נקראה "מרד תפוחי-אדמה" בה אנשים פרצו ושדדו חנויות כדי למצוא מזון.
בשנת 1932 נשלמה הקמת סכר אשר הפריד את ים זאודר מהים הצפוני והפך אותו לאגם שנקרא כיום אייסלמר – אגם אייסל, ובכך למעשה נותקה אמסטרדם מהים.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הונהגה באמסטרדם מדיניות של העלמת עין משימוש בסמים קלים (אם כי רשמית הוא עדיין בלתי חוקי), דבר שהגביר תיירות אל העיר והביא לבואם של היפים רבים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 חולקה העיר ל-15 רבעים אדמיניסטרטיביים אשר קיבלו סמכויות שלטון מקומי שהיו קודם בידי עיריית אמסטרדם.
הרעיון העומד מאחורי חלוקה זו – לקרב את השלטון אל התושבים.
ב-1987 בחר אותה האיחוד האירופי להיות "בירת התרבות של אירופה" במשך השנה.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 התפתח הסחר הכלכלי של העיר, ומרכז העיר העתיק שופץ וחודש.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 גדלה האבטלה באמסטרדם.
החלו חיכוכים בין ההולנדים למהגרים הרבים שהגיעו לעיר החל משנות ה-80 של המאה ה-20. הרצחו של במאי הסרטים תאו ואן גוך החריף חיכוכים אלה והגביר את העוינות כלפי המיעוטים האתניים, ובעיקר כלפי המוסלמים.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-21, החלה תוכנית עתירת ממדים לחיזוק הגשרים וקירות התעלות בעיר.
כיום אמסטרדם היא הבירה העסקית והפיננסית של הולנד.
היא אחת מערי העולם המובהקות ביותר באירופה, לאחר לונדון, פריז, מילאנו, מוסקבה, פרנקפורט ומדריד.
רבים מהבנקים ומהחברות הגדולות בהולנד, בחרו בעיר כמקום מושבן של הנהלותיהם.
אמסטרדם נהנית מאקלים ממוזג-ימי (Cfb בשיטת קפן).
לים הצפוני יש השפעה רבה על אקלים העיר.
הטמפרטורה בעיר מתונה יחסית לקו הרוחב בו העיר שוכנת.
לרוב הטמפרטורה אינה יורדת מתחת לאפס מעלות צלזיוס, ונדיר שהטמפרטורה יורדת מתחת לחמש מעלות מתחת לאפס.
הקיץ חמים בעיר, אך לא חם.
שכיחותה של טמפרטורה של 30 מעלות צלזיוס או יותר מזה היא כשלושה ימים בשנה.
משקעים יורדים במשך 175 יממות בשנה.
מאוקטובר ועד מרץ לחות גבוהה, שמיים מעוננים, טפטוף וגשם אנגלי קל שכיחים מאוד.
רק שקע ברומטרי עמוק גורם מדי פעם למשקעים משמעותיים אך קצרים, עם רוחות סוערות.
כמות המשקעים השנתית בעיר היא כ-750 מ"מ.
בתחילת המאה ה-16 מנתה אוכלוסיית העיר כ־12,000 איש, ועד סוף המאה האוכלוסייה גדלה במהירות ומנתה 50,000 איש.
עם זאת, האוכלוסייה של אמסטרדם עלתה במהלך המאה ה-17 בעיקר באמצעות ההגירה מ-50,000 ל-200,000 נפש.
במחצית השנייה של המאה ה-19 אוכלוסיית העיר הכפילה את עצמה והגיעה לחצי מיליון איש.
בסוף שנת 2022, מנתה אוכלוסיית מטרופולין אמסטרדם מונה כמיליון ו-456 אלף נפש ובעיר עצמה נמנו כ-918 אלף תושבים.
תולדות הקהילה היהודית הם חוט השידרה של תולדות יהודי הולנד בכלל.
בשל הסובלנות ששררה בעיר במהלך מלחמות הדת שנפוצו באירופה ומחמת הרדיפות של דתות אחרות על ידי הכנסייה הקתולית, הגיעו פליטים רבים לאמסטרדם, ובהם יהודים עשירים שנמלטו מספרד ופורטוגל, וכן סוחרים הוגנוטים שנמלטו מאנטוורפן ומצרפת.
בעת גירוש ספרד בשנת 1492 נמלטו חלק מיהודי ספרד לפורטוגל.
אולם אף בפורטוגל המשיכו היהודים לסבול את רדיפות האינקוויזיציה וחלקם נאלצו להתנצר.
מאה שנה לאחר גירוש ספרד, הגיעו לאמסטרדם צאצאי האנוסים מספרד ופורטוגל.
באותה תקופה נלחמה הולנד בספרד, ולכן העדיפו היהודים שבאו מחצי האי האיברי, לקרוא את קהילתם "הקהילה הפורטוגזית" ולא הקהילה הספרדית.
החל מהמאה ה-17, הגיעו להולנד יהודים ממרכז וממזרח אירופה, ובמהרה יסדו קהילה יהודית אשכנזית אשר הייתה לקהילה היהודית הגדולה ביותר באמסטרדם ובהולנד.
הקהילה הפורטוגזית מונה כ-600 חברים, ורוב חבריה, כמו רוב חברי הקהילה האשכנזית, גרים מחוץ למרכז העיר.
במאה ה-17 השלטון בעיר התבסס על מערכת של ארבעה ראשי-עיר.
רסן השלטון הוחזק בידי אנשים מעטים, כאשר משרותיהם משולבות האחת בשנייה באופן ששמר את מרבית הסמכויות אצלם, ומנע העברת הכוח לאנשים אחרים.
כדי לקבל זכות אזרחות בעיר היה צריך לבחון את עושרו של האדם, וברוב המקרים רק לסוחרים היו התנאים לקבל אזרחות.
עד שנת 1813 אמסטרדם הייתה עיר עצמאית או עצמאית למחצה בתקופות אחרות.
משנה זו, בה גורשו הצרפתים מהאזור, ארצות השפלה הפכו למונרכיה חוקתית תחת שלטונו של וילם הראשון, מלך הולנד.
שינוי זה הביא את העיר להיות חלק ממדינה, וגרם לכפיפותה לפיקוח ולמדיניות המדינה.
עד שנת 2010, הייתה העיר מנוהלת על ידי ראש עיר ומועצת עירייה.
כמו כן הייתה מחולקת ל-15 רבעים, בהם מועצת רובע מנהלת את ענייני הרובע.
אמסטרדם סנטרום (אמסטרדם המרכזית) (Amsterdam-Centrum)
אמסטרדם נורד (אמסטרדם הצפונית) (Amsterdam-Noord)
אמסטרדם אאוד-זאוד (הדרום הישן) (Amsterdam Oud-Zuid)
אמסטרדם זאוד-אוסט (דרום-מזרח) (Amsterdam Zuidoost)
הרובע "אמסטרדם נורד" (צפון אמסטרדם) מופרד מיתר חלקי העיר על ידי נהר האיי (IJ).
מאז שינוי שהתקיים בשנת 2010 לאמסטרדם שמונה רבעים, המכסים את כל חלקיה.
בתחילת המאה ה-17 נוסד באמסטרדם ההורטוס בוטניקוס – הגן הבוטני העתיק בעולם.
באמסטרדם ממוקם המכון הבין-לאומי להיסטוריה חברתית – אחד המוסדות המובילים בעולם בתחום זה.
באמסטרדם פועלות כיום שתי אוניברסיטאות:
פרייה אוניברסיטייט – האוניברסיטה החופשית הפרוטסטנטית (Vrije Universiteit)
בעיר 3 גימנסיות בהן לומדים לימודים קלאסיים ואפילו לטינית ויוונית עתיקה.
חרף התפיסה שהגימנסיות תיסגרנה היות שהן מוסדות אנכרוניסטיים, הן צוברות תאוצה בשנים האחרונות, ומספר תלמידיהן גדל.
רוב התיכונים בעיר מציעים מגוון רמות לימוד באותו בית-ספר.
נמל התעופה סכיפהול, השוכן במרחק של 12 ק"מ בלבד מהעיר, הוא שדה התעופה הרביעי בגודלו באירופה, בו עוברים למעלה מ-40 מיליון נוסעים בכל שנה.
באמסטרדם פועלים חמישה קווי הרכבת התחתית של אמסטרדם.
בנוסף רשת ענפה של חשמליות (טראם) ואוטובוסים.
בעיר גם תחבורה ציבורית על-פני המים.
לחברת האוטובוסים יורוליינס יש קווים מהעיר ליעדים בכל רחבי אירופה.
בזכות המבנה המישורי של העיר, אמסטרדם היא אחת הערים הידידותיות בעולם לרוכבי אופניים, עם מתקנים מיוחדים לאופניים, ושבילים רבים המיועדים לרוכבים.
הרכיבה על האופניים בעיר מאפיינת את כל השכבות הסוציו-אקונומיות שבעיר.
הנסיעה במכונית פרטית במרכז העיר לא כדאית בשל ריבוי רחובות חד-סטריים, כמות רוכבי האופניים הרבה ויוקר החנייה.
אמצעי תחבורה נפוץ נוסף הוא שיט בסירות פרטיות או ציבוריות בתעלות הרבות של העיר, שאורכן הכולל הוא כ-95 ק"מ.
בכל שנה נמשים מהתעלות כ-15,000 זוגות אופניים שנפלו אליהן והם מפריעים לתנועת הסירות.
העירייה מפעילה ספינות מיוחדות עם מנופים לביצוע "דיג האופניים".
אמסטרדם היא הבירה הכלכלית של הולנד, ונחשבת לאחת מערי העסקים המרכזיות של אירופה.
רבים מהבנקים ומהחברות הגדולות בהולנד בחרו באמסטרדם כמקום מושבן של הנהלותיהם.
בין היתר יושבות בעיר ההנהלות הראשיות של חברות הענק יוניליוור, TomTom, פיליפס, הייניקן ועוד.
חברות נוספות שאינן הולנדיות קבעו גם הם בה את מקומן בשל המס הנמוך.
כלכלת העיר ממשיכה לצמוח בקצב גבוה, וב-2016 צמחה כלכלתה ב-3%, יותר מכל ערי הולנד.
שיעור האבטלה באמסטרדם נכון ל-2016 עומד על 7.7%.
אחד מהענפים המרכזיים בכלכלת העיר הוא ענף התיירות.
אמסטרדם מושכת אליה יותר מעשרה מיליון תיירים בכל שנה.
ב-2022 החליטו פרנסי העיר כי חלק מהתיירים הרבים פוגמים בעיר ולכן הוחלט לפעול להקטנת מספר התיירים הנכנסים.
בין היתר השיקו קמפיין תקשורתי כנגד תיירות מכוונת זנות וסמים של צעירים בריטים.
אמסטרדם נחשבת לאחת מערי העולם המובהקות ביותר באירופה.
לפי מדד ה-GaWC, המדרג את ערי העולם, אמסטרדם מדורגת בדירוג "אלפא" הגבוה, הכולל ערים המהוות עוגן כלכלי משמעותי בין-לאומי.
ב-2012 אמסטרדם דורגה כמקום השני בעולם באיכות המגורים, על פי ה-EIU) Economist Intelligence Unit).
היא דורגה גם כעיר החמישית באירופה שבה כדאי למקם עסק בין-לאומי, אחרי לונדון, פריס, פרנקפורט וברצלונה.
ב-24 ביולי 2014 ICANN העניקה לעיריית אמסטרדם אישור הפעלת סיומת אינטרנט .amsterdam.
אמסטרדם היא ביתה של קבוצת הכדורגל אייאקס המשחקת בליגת העל ההולנדית.
הקבוצה משחקת כיום באצטדיון יוהאן קרויף ארנה ובעבר שיחקה באצטדיון דה מיר סמוך לרובע היהודי.
ב-1928 אירחה העיר את אולימפיאדת הקיץ.
מ-1985 מתקיים מרוץ מאדאם לדאם (Dam tot Damloop) שבו רצים 16 ק"מ מאמסטרדם לזנדם.
מאז 1975 מתקיים מדי שנה גם מרתון אמסטרדם.
הרייקסמוזיאום (Rijksmuseum) – אמנות קלאסית, ובו משמר הלילה של רמברנדט
מוזיאון ואן גוך (Van Goghmuseum) – אימפרסיוניזם, אקספרסיוניזם, ובו אוסף ואן גוך הגדול בעולם ותערוכות מתחלפות.
המוזיאון העירוני של אמסטרדם (Stedelijk Museum)
מוזיאון בית רמברנדט (Rembrandt Huis)
המוזיאון להיסטוריה יהודית (Joods Historisch Museum)
בית הכנסת הפורטוגזי (Portugese Gemeente)
מוזיאון ואן לון (Museum Van Loon)
מוזיאון נמו – מוזיאון המדע (NEMO)
מוזיאון התיאטרון של אמסטרדם (Theatermuseum)
מוזיאון החשיש, המריחואנה והקנאביס (Hesh Marihuana Hemp Musueum)
קונצרטחבאו – בניין הקונצרטים הלאומי של הולנד (Concertgebouw)
גלריית דה אפל (De Appel)
גלריית ליוה המל (Lieve Hemel)
גלריית רפלקס לאומנות מודרנית (Reflex Modern Art Gallery)
בית הכנסת הגדול של אמסטרדם
ארטיס – גן החיות של אמסטרדם
פונדלפארק – פארק עירוני רחב מדרום למרכז העיר
דה ואלן – רובע החלונות האדומים
רובע התעלות של אמסטרדם מהמאה ה-17 התחום על ידי הסינגל, הוכרז בשנת 2010 כאתר מורשת עולמית
בלומנמארקט – שוק הפרחים הצף
"קווי ההגנה של אמסטרדם" – מערכת של חומות, מבצרים וסכרים שנבנתה מ-1883 ועד 1920 ונועדה להגן על העיר באמצעות פתיחת סכרים.
האתר הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1996.
סטאפורדשייר טרייר אמריקאי , המכונה גם פיטבול אמסטף או בקיצור אמסטף (Amstaff), הוא גזע של כלב הבית מסוג טרייר.
אבותיו הקדמונים של האמסטף טופחו לצורכי מלחמות כלבים על ידי הכלאה בין טרייר לבולדוג.
אבותיו של האמסטף שימשו החל מהמאה ה-19 ככלבי חווה באמריקה, הן לשמירה והן לצייד.
החל בשנות ה-30 של המאה ה-20, חל מפנה בטיפוח הגזע בעזרת רבייה סלקטיבית, והוא הפך לבן לוויה ולצורכי תצוגה, והורחק מהמורשת של כלב מלחמה.
גזע כלבים זה הוכר רשמית ב-1936.
גופו של האמסטף חזק ומוצק, הגולגולת רחבה, האוזניים והזנב בדרך כלל נחתכים (בניגוד לחוק צער בעלי חיים), האף שחור או ורוד, שרירי הלחיים מודגשים והלסת התחתונה חזקה במיוחד.
שיערו של האמסטף קצר וזיפי והוא מופיע בצבעים מלאים שונים, ושילוב של שניים עד שלושה צבעים (מנומר).
גובהו הטיפוסי של הגזע הוא 46-48 ס"מ עבור זכרים, ו-43-46 ס"מ עבור נקבות, והמשקל הטיפוסי הוא 30-18 ק"ג.
האמסטף סומן כגזע מסוכן על ידי ממשלת ישראל ולכן חויבו כל מגדלי האמסטף לעקר או לסרס את כלבם כדי למנוע רבייה.
בשנים האחרונות, נקשר שמו של כלב זה בתקיפות ואף הריגות של בני אדם ברחבי העולם, שהביאה מדינות רבות לחוקק איסורים כנגד גזע האמסטף ודומיו.
בישראל, ידוע על מספר מקרים בהם נשך כלב מסוג זה ילדים או מבוגרים, עד שהביא לפציעה קשה ואשפוזם.
בעקבות שורת מקרים קשים, ובהם הריגתה של ילדה בת ארבע בתל אביב שנגרמה מנשיכת כלב האמסטף המשפחתי שהשתתף בעברו בקרבות כלבים.
בעקבות כך, נחקק בכנסת בשנת 2002 חוק להסדרת הפיקוח על כלבים, שקובע שהאמסטף ביחד עם 7 גזעי כלבים נוספים, הוא כלב מסוכן, שחלה שורה של הגבלות על החזקתו בישראל, ביניהם איסור לייבאו, להרבותו, וכן למוכרו או למוסרו לזולת.
תקנות אלו נועדו להכחיד את הגזע בסופו של דבר באזור ישראל, בדרך שאיננה אקטיבית.
אֶמְפֵּדוֹקְלֶס , פילוסוף יווני, מחשובי האסכולה הפלורליסטית.
אמפדוקלס נולד באקראגאס שבסיציליה (כיום אגריג'נטו).
במהלך חייו הרבה לנדוד בנכר.
אמפדוקלס התעניין רבות במיסטיקה וברפואה, והאמין בגלגול נשמות.
תגליתו החשובה של אמפדוקלס הייתה שהאוויר הוא חומר.
הוא הכניס כד ריק למים כשפתח הכד כלפי מטה, וסתם באצבעו חור בתחתית הכד.
המים לא יכלו להיכנס לכד כל עוד סתם את החור.
אמפדוקלס הסביר שהאוויר בתוך הכד לוחץ על המים ולא נותן להם להיכנס.
רק כאשר סילק את האצבע מהחור יצא האוויר מהכד, ומים בנפח שווה נכנסו לתוכו.
"על הטבע" - ספר פילוסופי מדעי.
"ספר ההיטהרויות" - ספר מיסטיקה שעסק בגלגולי נשמות.
מתוך ספריו של אמפדוקלס נשארו רק חלקים בודדים.
שני ספריו של אמפדוקלס כתובים במשקל של שירה (הקסמטר).
דיוגנס לארטיוס מספר כי אמפדוקלס התאבד בקפיצה ללועו של הר הגעש אטנה במטרה להיעלם מבלי להשאיר אחריו גופה, ובכך להוכיח שהוא נהפך לאל.
לאגדה זו אין אישוש, אך היא היוותה מקור השראה ליצירות ספרותיות כמו המחזה "מות אמפדוקלס" של פרידריך הלדרלין והשיר "לקורא החושב" של ויליאם מרדית'.
בהשפעת האסכולה הפיתגוראית, אמפדוקלס ניהל אורח חיים צמחוני.
אחת השאלות העיקריות שהעסיקו את הפילוסופיה בזמנו של אמפדוקלס הייתה "ממה מורכב העולם".
תשובתו של אמפדוקלס לשאלה זו הייתה כי כל המצוי בעולם מורכב מתערובות של ארבעת היסודות הראשוניים (כפי שהאמינו בתקופתו): אש, אוויר, אדמה ומים.
יסודות אלה, טען אמפדוקלס, הם כשלעצמם נצחיים ובלתי משתנים - התקיימו מעולם ויתקיימו לנצח.
כתוצאה מכך טען אמפדוקלס כי כל השינויים הנראים בעולמנו הם שינויים כמותיים ולא איכותיים.
כגורם לשינויים המתרחשים בעולמנו הציע אמפדוקלס שני כוחות אותם כינה "אהבה" ו"מריבה".
כוחות אלו הם הגורמים להתקרבות ולהתרחקות בין היסודות הבסיסיים ובכך ליצירת התופעות השונות הנצפות בעולמנו.
תורתו של אמפדוקלס בדבר ארבעת היסודות התקבלה מאוחר יותר על ידי אריסטו, ובעקבותיו אומצה גם בפילוסופיה היוונית המאוחרת ובזו של ימי הביניים.
בין השאר ניתן למצוא אזכורים לתפישה זו גם אצל הוגים יהודיים כרמב"ם, ריה"ל ומהר"ל.
בראשית ימי הביניים, ככל הנראה בראשית המאה ה-10, נפוצו בקרב הפילוסופים הערבים חיבורים פסבדו-אמפדוקליים רבים.
פרסומו של אמפדוקלס גרם לכך שזייפנים תלו בו את חיבוריהם כדי להקנות להם פרסום ואמינות.
הוא נקרא בערבית "בנדקליס", והיו בין הערבים שטענו שהוא למד פילוסופיה אצל דוד המלך.
בין החיבורים הללו נמנים "כתאב מא בעד אלטכיעה לארסטו ולבנדקליס כאן פי זמן דאוד", כלומר - פילוסופיה מעין זו של אריסטו; ו"כתאב אלמעאד אל רוחאני ובטלאנה פצלא ען אלג'סמאני לבנדקליס אלחכים כאן פי עצר דאוד", כלומר - ספר שלילת שיבתן הרוחנית, לא כל שכן הגופנית (של הנפשות).
שם טוב בן יוסף אבן פלקירה מעיד על חיבור פסבדו-אמפדוקלי נוסף (בלי לדעת שאינו מקורי), ושמו בעברית "חמשת העצמים", וטוען שממנו הושפע שלמה אבן גבירול בספרו "מקור חיים".
העתקות נוספות בשמו של חיבור זה נמצאו בכתבי יד בספריות שונות.
אמסטל (Amstel) הוא מותג בירה הולנדי, המיוצר מאז שנת 1870. בשנת 1968 נרכשה המבשלה על ידי מבשלה הבירה "היינקן".
מבשלת הבירה נוסדה באמסטרדם ב-11 ביוני 1870 ונקראה על שם נהר האמסטל בהולנד.
בשנת 1872 הגיע היקף הייצור ל-10,000 ליטרים בשנה.
בשנים הראשונות נמכרה הבירה רק באמסטרדם ובשנת 1883 התחיל שיווקה גם לבריטניה ולאיי הודו המזרחיים ההולנדיים.
בשנת 1954 פתחה החברה מבשלה בגינאה ההולנדית.
באותו הזמן הפכה אמסטל למבשלה ההולנדית הראשונה ששיווקה בירה בפחיות.
בשנת 1958 הקימה החברה מבשלה בירדן ושנתיים לאחר מכן הקימה מבשלה נוספת בקוראסאו.
התרחבות החברה המשיכה ובשנת 1963 פתחה החברה מבשלות בפוארטו ריקו וביוון.
ב-1968 נרכשה המבשלה על ידי חברת היינקן וב-1972 נסגרה המבשלה באמסטרדם וייצור הבירה הועבר למבשלות הראשיות של היינקן.
בשם אמסטל נמכרים מספר סוגי בירה בהם: |אמסטל לאגר| ו|אמסטל 1870".
ב-1988 הושקה גרסה דלת קלוריות של הבירה "אמסטל לייט".
בשנים 1994–2005 העניקה "אמסטל" חסות לליגת האלופות בכדורגל, אז הוחלפה בידי מותג האחות "היינקן" כנותנת החסות לליגה.
ב-1997 החלה חברת "היינקן" לשווק את המותג גם בארצות הברית, לאחר הפסקה של כ-20 שנה.
בירה "אמסטל" ייבוא לארץ ישראל החל מ-1934 על ידי יבואן המשקאות יצחק דיסקין, שהמשיך לייבא אותה במשך שנים רבות גם לאחר הקמת מדינת ישראל.
בשנת 1982 נכנסה חברת "עלית" למשא ומתן לרכישת עסקי המשקאות של חברת "יצחק דיסקין בע"מ" לאחר שביצעה בדיקת נאותות הציעה לרכוש את החברה, אך חזרה בה.
וב-1984 הודיעה "אמסטל" כי היא מעבירה את זיכיון הייבוא בישראל לחברת "עלית", בתגובה הגישה חברת "יצחק דיסקין" תביעה נגדה.
חברת "עלית" החלה לייבא את המותג בכמויות גדולות בפחיות, ו"מבשלת שיכר לאומית" שהיה לה מונופול בתחום ייצור הבירה בישראל באותה עת, ואחר כך חברת "טמפו משקאות" שרכשה אותה, החלה להתלונן שהייבוא בוצע במחירי היצף ופוגעה בה.
אולם ב-1992 חתמה "טמפו משקאות" עצמה על הסכם עם חברת האם "היינקן", והפכה מאז ליבואנית בירה "אמסטל" בישראל.
בשנת 1997 אף ייצרה את הבירה בישראל, אך שנה אחר כך חזרה לייבא אותה.
בהמשך החליטה לוותר על שיווק המותג בישראל.
אמסטל (בהולנדית: Amstel) הוא נהר בהולנד, שזרם בעבר במרכז המקום שבו נמצאת היום העיר אמסטרדם.
הנהר נתן לעיר את שמה לאחר שנבנה עליו סכר (בהולנדית: "דאם") במקום בו עומדת היום כיכר דאם.
מקור שמו של הנהר בביטוי "אם סטלה" (בהולנדית עתיקה: Aeme stelle) שמשמעו "אזור גדוש מים".
בעבר היה מוצא הנהר בשני נהרות - ה"דרכט" (Drecht) וה"קרומה מיידרכט" (Kromme Mijdrecht) שהתאחדו בהמשך, באזור אאוטהורן לנהר אחד.
עם בניית תעלת האמסטל-דרכט מוצאו של הנהר (בשל התעלה) הוא באזור העיר ניוויין.
עם יובלי הנהר נמנים הקרומה מיחדרכט, הבולווייק (Bullewijk) והוואבר (Waver).
בעבר היה שפך הנהר במפרץ האיי (IJ), אולם בשנת 1936 מוצא הנהר (שנקרא ה"רוקין") מולא, והיום הנהר מסתיים בכיכר ספאו שבאמסטרדם (וממשיך בצינורות תת-קרקעיים אל המפרץ).
העיר אמסטרדם התפתחה סביב הנהר שנתן לה את שמה.
בראשית המאה ה-13 הייתה העיר כפר דייגים קטן ששכן לצד הסכר שנבנה על הנהר.
הנהר זורם באזור המכונה "אמסטל-לנד" (Amstelland) ודרך הערים אמסטלפיין, אאודר אמסטל והכפרים אאודרקרק אן דה אמסטל ונס אן דה אמסטל הקרויים כולם על שם הנהר הזורם בהם.
גם מותג הבירה "אמסטל" קרוי על שם הנהר, הואיל והבירה מיוצרת על גדת הנהר, ומי הנהר משמשים לקירור הבירה.
האמס הוא נהר בצפון-מערב גרמניה, בסמיכות לגבול הולנד.
נהר אמס זורם דרך מדינת נורדריין-וסטפאליה ומדינת סקסוניה התחתונה.
אורכו של הנהר הוא 371 ק"מ.
הרומאים קראו לנהר "אמיסיה" (Amisia).
אמנת שֶנְגֶן היא הסכם שנחתם בין מדינות באירופה על הנהגת מדיניות הגירה וביקורת גבולות מתואמת.
על האמנה חתומות 30 מדינות (כל מדינות האיחוד האירופי מלבד אירלנד בתוספת איסלנד, ליכטנשטיין, נורווגיה ושווייץ, שאינן חברות באיחוד).
בין המדינות המיישמות את האמנה הוסרה ביקורת הגבולות והונהגה ויזה אחידה ("ויזת שנגן", התקפה לכל 29 המדינות).
עם זאת, מדיניות ההגירה נשארה באחריותה של כל מדינה בנפרד.
נכון לשנת 2025, קפריסין ואירלנד הן שתי החברות היחידות באיחוד האירופי שלא מיישמות את ההסכם.
האמנה נחתמה ב-14 ביוני 1985 באונייה על נהר המוזל, בקרבת העיירה שנגן (Schengen) בלוקסמבורג, קרוב לגבול עם צרפת וגרמניה.
על האמנה חתמו חמש המדינות האירופיות השכנות שהיוו כחלק מהאיחוד האירופי באותה תקופה: בלגיה, צרפת, גרמניה, לוקסמבורג והולנד.
האמנה שמה קץ לביקורת הגבולות בין המדינות החותמות ("אזור שנגן"), והביאה להרמוניזציה של מעברי הגבול החיצוניים.
במקור לא היה ההסכם קשור לאיחוד האירופי, אבל מאוחר יותר הפך לאחת מסמכויות האיחוד, אם כי בין המדינות החותמות גם מדינות שאינן חברות בו.
עם השנים נתווספו מדינות נוספות להסכם, וכיום חתומות עליו, כאמור, 29 מדינות.
לפני הסכמי שנגן היו צריכים אזרחי מערב אירופה להראות תעודת זהות או דרכון כדי לחצות את הגבול למדינות השכנות.
אזרחיהן של כמה מדינות נזקקו להוציא ויזה נפרדת לכל מדינה אירופית שבה רצו לבקר.
לאורך היבשת ולרוחבה הייתה פרושה רשת של מעברי גבול, שפגעה בתנועה ובסחר, מה שגרם לעיכובים ולהפסדים כלכליים בקרב עסקים ומבקרים באירופה.
מאז יישום ההסכם בוטלו עמדות ביקורת הגבולות בין המדינות החברות, ולעיתים קרובות אף נהרסו וסולקו.
התנועה במכוניות אינה נעצרת בגבול, ואין עוד בדיקת דרכונים או תעודות זהות במעבר בין מדינות - בין אם ביבשה, בים או באוויר.
אזרחים של מדינות מחוץ לאירופה המבקרים באירופה כתיירים וזקוקים לוויזה כדי להיכנס לאזור שנגן, צריכים לקבל רק ויזה אחת ("ויזת שנגן") התקפה לכל מדינות ההסכם, שאותה עליהם לבקש משגרירות המדינה הראשונה שאליה הם מתכוונים להיכנס.
ויזה זו מאפשרת להם לבקר בכל מדינות אזור שנגן ללא הפרעה.
במקרים יוצאי-דופן ניתן להגביל ויזה כזו כך שתהיה תקפה רק לכמה מהמדינות באזור, אולם מקרים כאלה הם נדירים.
אזרחי מדינות מחוץ לאיחוד האירופי שיש להם אישור-שהייה באחת ממדינות שנגן רשאים להיכנס לכל אחת מהמדינות האחרות ולשהות בהן עד שלושה חודשים.
כדי לשהות באחת המדינות תקופה ארוכה יותר עליהם לקבל אישור-שהייה ממדינה זו.
אזרחי חוץ שיש להם אישור למגורים ארוכי-טווח באחת ממדינות שנגן רשאים, בנסיבות מסוימות, להתגורר במדינות אחרות החתומות על האמנה.
אמנת שנגן לא רק שמסירה את ביקורת הגבולות בין המדינות החברות, אלא קובעת גם כי על החברות לתאם את ביקורת הגבולות החיצונית שלהן (כלומר, כלפי מדינות שאינן חברות בהסכם).
פרטים לגבי מערך ביקורת הגבולות, פיקוח על הגבולות והתנאים הנדרשים כדי להתיר לאדם להיכנס לאזור שנגן, מתוארים בפרטי-פרטים בתקנת האיחוד האירופי בשם "קוד גבולות שנגן".
על-פי תקנות שנגן (סעיף 45), נדרשים בתי מלון ובתי אירוח אחרים לנהל רישום של שמות האורחים, וכן אזרחות ומספר תעודת זהות או דרכון של אורחים זרים.
בספטמבר 2024 החלו סדקים באמנת שנגן.
גרמניה, אוסטריה, פולין וצרפת הקימו מחסומי ביקורת גבולות, מחשש להגירה בלתי חוקית אל מדינותיהם, לדוגמה: מסוריה בעקבות מלחמת האזרחים בה, חלק מהמהגרים פונים בבקשה לקבל מקלט מדיני.
האיחוד האירופי החל לחשוש בעיקר ממשבר הומניטרי העשוי להתפתח בעקבות ההגירה, בעיקר ממדינות המזרח התיכון.
כמו כן, הועלו חששות משינויים במערכות הפוליטיות באירופה.
במספר מדינות כמו שוודיה, פינלנד, אוסטריה והולנד הודחו מהשלטון מפלגות ותיקות שהמשיכו לתמוך בעיקרי אמנת שנגן ואילו מפלגות ימין אנטי-הגירה זכו לאהדה.
נושאת הדגל שרת הפנים של גרמניה, ננסי פזר, אשר הצהירה על חידוש בקורת בגבולותיה לבדיקות מדגמיות, אולם הצהרתה סחפה את יתר המדינות כדוגמת אוסטריה, ופולין לחדש את בקורת הגבולות, למניעת מהגרים מגרמניה לתחומי מדינותיהם, כגון: מסתננים וגורמים שליליים לתחומי האיחוד האירופי.
ישנן מדינות כדוגמת הולנד ודנמרק המקשות את תנאי הסף למבקשי מקלט ולדוגמה מונעות איחוד משפחות, מחייבות להוכיח יכולת כלכלית לממן את שהותם בתחומי מדינתם ועוד.
בעיקר קיים חשש מהשלכות ארוכות טווח שעשויות לאיים על האיחוד האירופי והמשך קיומה של אמנת שנגן.
ראש ממשלת הונגריה, ויקטור אורבן, אשר מצוי במסלול התנגשות עם האיחוד ומקבל קנסות למכביר, בגלל מניעת כניסת מהגרים לארצו.
אורבן חוכך כפיים על סיבוב הפרסה שמובילה ממשלת גרמניה.
על פי סעיפים 21–23 של קוד הגבולות רשאית מדינה חברה להפעיל מחדש ביקורת גבולות לזמן קצר, אם נקבע שהדבר חיוני לביטחונה הלאומי, אבל לשם כך עליה לעבור הליך התייעצות המוסדר בתקנות.
דבר זה קרה בפורטוגל בזמן אליפות הכדורגל יורו 2004, ובצרפת במשך הטקסים לציון 60 שנה ליום הניצחון במלחמת העולם השנייה.
נעשה שימוש בסעיפים אלו בצרפת פעם נוספת מעט אחר-כך, אחרי הפיגועים בתחבורה הציבורית בלונדון ב-2005. פינלנד הנהיגה מחדש ביקורת גבולות זמנית במהלך אליפות העולם באתלטיקה ב-2005; גרמניה עשתה זאת במונדיאל 2006 ופעם נוספת בעת פסגת ה-G8 ב-2007.
חוקי שנגן כוללים גם תקנות לשיתוף מידע מודיעיני, כגון מידע על אנשים, מסמכים אבודים וגנובים, כלי רכב וכדומה, באמצעות ה-SIS.
פירושו של דבר הוא שבני-אדם מבוקשים או כאלה הנחשבים "בעייתיים" אינם יכולים פשוט "להיעלם" באמצעות מעבר למדינת שנגן אחרת.
על-פי סעיף 41 להסכם, המשטרה ממדינת שנגן אחת רשאית לחצות את הגבול למדינה השכנה כדי לרדוף אחרי אנשים חשודים עד למרחק 30 קילומטר ("מרדף חם").
על השוטרים להיות לבושים מדים או להיות ברכב המסומן כרכב משטרה, והשימוש בכלי נשק מותר רק למטרות הגנה עצמית.
מדינות שנגן רבות הנהיגו הסכמים דו-צדדיים נוספים בינן לבין שכנותיהן, המאפשרים שיתוף פעולה הדוק יותר בין כוחות המשטרה במדינות אלו; הסכמים כאלה מותרים במפורש על פי הסכמי שנגן.
שיתופי-פעולה כאלה כוללים, בין השאר, תדרי-רדיו משטרתיים משותפים, מרכזי בקרה משטרתיים ויחידות גישוש משותפות באזורי גבול.
הוחלט שכניסה למדינות שנגן תדרוש השגת אישור בתשלום.
מדובר בתוכנית המכונה ETIAS (מערכת מידע והרשאות נסיעה לאירופה), אשר עלתה לדיונים מאז 2016 ואושרה על-ידי מועצת האיחוד האירופי, במטרה להדק את הבקרה על הגבולות של מדינות החברות באמנת שנגן, בהיבט הביטחוני ובהיבט הבקרה על מהגרים.
יישום התוכנית צפוי להתרחש החל ממאי 2025.
רוב המדינות החתומות על אמנת שנגן הן חברות האיחוד האירופי, שביטל את כל המכסים בין המדינות החברות בו; לפיכך אין בדיקות מכס במעבר בין מדינות האיחוד.
עדיין קיימת בדיקת מכס בין מדינות שנגן השייכות לאיחוד האירופי לבין שלוש מדינות שנגן שאינן חברות בו (איסלנד, נורווגיה ושווייץ).
כמו כן, קיימות גם בדיקות מכס בין האיחוד האירופי לבין האזורים הלא-אירופיים של מדינות האיחוד, שאינם חלק מ"אזור המכס והמע"מ" באיחוד האירופי: למשל, בין הלגולנד לבין גרמניה גופא.
במעבר בין שתי מדינות באיחוד האירופי שאחת מהן אינה חברה באזור שנגן, מתקיימת ביקורת דרכונים/תעודות זהות, אך לא ביקורת מכס – כך למשל המצב במעבר בין אירלנד לאירופה היבשתית.
כמה מהחברות באמנת שנגן שומרות על בדיקות בחיפוש אחר חומרים אסורים.
לדוגמה, מדיניות הסמים ההולנדית שונה מזו הצרפתית, ואדם עלול לקנות סמים בהולנד ולמכור אותם בצרפת בשוק השחור; לכן צרפת עשויה לדרוש לבדוק בכליו של מי שנכנס אליה מארצות השפלה.
כך גם שוודיה ופינלנד שמרו על בדיקת מכס שנועדה לטפל בהברחות סמים ואלכוהול.
האמנה מאפשרת בדיקות כאלה, ובלבד שלא עוצרים מכוניות אלא אם קיים חשש ממשי להברחה.
נורווגיה ואיסלנד, שאינן חברות באיחוד האירופי, אוכפות אותה רמה של ביקורת מכס לכל המדינות שאינן חברות "ההסכם הנורדי", כולל מדינות שנגן האחרות.
להלן התאריכים בהם חתמו המדינות על ההסכמים.
היישום בפועל התחיל כמה שנים לאחר תאריך החתימה; במקרה של חמש החותמות הראשונות לא הוחל ביישום עד 1995.
14 ביוני 1985 – בלגיה, צרפת, לוקסמבורג, גרמניה, הולנד
19 בדצמבר 1996 – דנמרק, פינלנד, איסלנד, נורווגיה, שוודיה
1 במאי 2004 – אסטוניה, הונגריה, לטביה, קפריסין (עדיין לא מיושם בפועל), פולין, ליטא, מלטה, סלובניה, סלובקיה, צ'כיה
1 בינואר 2007 – רומניה, בולגריה
28 בפברואר 2008 – ליכטנשטיין
26 במרץ 1995 – בלגיה, לוקסמבורג, הולנד, גרמניה, צרפת, ספרד, פורטוגל
יוון (8 בדצמבר) יישמה את ההסכם תאורטית אך בפועל משמר הגבול המשיך לפעול עד 2000
26 במרץ 2000 – יוון יישמה את ההסכם במלואו
25 במרץ 2001 – דנמרק, פינלנד, נורווגיה, שוודיה, איסלנד
21 בדצמבר 2007 – מלטה, צ'כיה, סלובקיה, ליטא, לטביה, אסטוניה, פולין, סלובניה, הונגריה
19 בדצמבר 2011 – ליכטנשטיין – עד ליישום נוצרה בעיה בשמירת הגבול הפתוח בין ליכטנשטיין לשווייץ הסמוכה, כפי שהיה מאז 1923. כפתרון לבעיה, כל הדרכים בין המדינות הושמו תחת מעקב מצלמות אבטחה, ובנוסף מנחת המסוקים במדינה קיבל טיסות נכנסות רק ממדינות שנגן.
1 בינואר 2025 – בולגריה, רומניה
כל החלקים של פורטוגל וספרד שאינם ביבשת אירופה:
להלן רשימת הטריטוריות שבשליטת המדינות החברות בהן ההסכם אינו חל:
הר אתוס, אזור אוטונומי ואתר דתי חשוב ביוון, קיבל פטור מיוחד מאמנת שנגן, המאפשר לו לשמור על האיסור המסורתי על כניסת נשים לתחומו.
העיר ליביניו באיטליה היא שטח דיוטי-פרי (ללא מיסים) ולפיכך שומרת על בדיקות מכס ומשמר גבול.
האי הלגולנד ומובלעת ביזינגן שבשליטת גרמניה
כל החלקים החוץ-אירופיים של צרפת
האנטילים ההולנדיים וארובה השייכות להולנד
גרינלנד ואיי פארו השייכות לדנמרק רשמית אינן כלולות בהסכם, אך משולבות בו: נוסעים בין מדינות אלו ואזור שנגן פטורים מביקורת דרכונים, אך אינם כלולים בחוקי האיחוד האירופי לתנועה חופשית של סחורות ואנשים.
סן מרינו אינה חלק מאזור שנגן באופן רשמי, אולם יש לה גבול פתוח עם איטליה; עם זאת, מדי פעם מתנהלות בדיקות אקראיות של הקאראביניירי האיטלקים, של משטרת סן מרינו ושל "המשמר הפיננסי", כוח משטרתי-צבאי הכפוף למשרד האוצר האיטלקי.
מונקו, הגובלת בצרפת ובים התיכון: היישום בפועל הוא כאילו מונקו היא חלק מצרפת, והרשויות הצרפתיות מפעילות את ביקורת הכניסה והיציאה לאזור שנגן בנמל מונקו.
קריית הוותיקן הביעה את רצונה להצטרף להסכם שנגן.
יש לה כבר גבול פתוח עם איטליה, אולם הנהגת ההסכם תאפשר שיתוף-פעולה קרוב יותר בגישה למאגרי המידע של מערכת המידע של שנגן (Schengen Information System).
אנדורה לא הצטרפה לאזור שנגן, ומעברי הגבולות בינה לבין שתי שכנותיה, צרפת וספרד, נותרו על כנם.
על פי רוב, אזרחים מחוץ לאיחוד שברשותם ויזת שנגן בתוקף, רשאים להיכנס למדינה מצרפת או מספרד, מבלי לעצור לביקורת במעבר הגבול.
אירלנד והממלכה המאוחדת (לפני הפרישה מהאיחוד האירופי), הן שתי החברות היחידות באיחוד האירופי שלא חתמו על אמנת שנגן: שתיהן קיבלו אישור לבחור שלא להצטרף לאמנה (באנגלית opt-out).
בין בריטניה ואירלנד יש "אזור נסיעה משותף" ללא ביקורת גבולות; לפיכך כל עוד בריטניה לא תצטרף לאזור שנגן, אירלנד אינה יכולה להצטרף לאזור שנגן בלי לבטל את ההסכם עם בריטניה, מה שיחייב ביקורת בגבול היבשתי בינה לבין צפון אירלנד, שהיא חלק מהממלכה המאוחדת.
בריטניה, מצידה, אינה מראה סימנים כי רצונה לוותר על מערכת ביקורת הגבולות הלאומית שלה.
ב-1999 ביקשו הממלכה המאוחדת ואירלנד להצטרף לכמה מהתקנות הכלולות בהסכם שנגן, והבקשה אושרה ב-29 במאי 2000 על ידי מועצת האיחוד האירופי.
לפיכך, שותפות בריטניה ואירלנד בהחלטות המועצה הנוגעות לשיתוף-פעולה משטרתי, אבל לא בתקנות הנוגעות למקלט מדיני, ויזות וביקורת גבולות.
אי-רצונה של ממשלת בריטניה להצטרף לאמנת שנגן ספג ביקורת מצד בית הלורדים, שהאשים את הממשלה בהכשלת המאבק נגד פשיעה בינלאומית, כיוון שלבריטניה אין גישה למאגרי המידע של מערכת המידע של שנגן (Schengen Information System או SIS), הכוללת מידע על בני-אדם בעלי עבר בעייתי.
באוקטובר 2007 הכריזה ממשלת בריטניה על תוכניות להקמת מערכת ביקורת גבולות אלקטרונית עד שנת 2009, מה שהוביל לשמועות על ביטול "אזור הנסיעה המשותף" עם אירלנד.
בתגובה על השמועות הודיע ראש ממשלת אירלנד, "לשאלה אם זהו סופו של אזור הנסיעה המשותף והאם עלינו להצטרף לשנגן, התשובה היא 'לא'".
אמסיה (בטורקית: Amasya) היא עיר בצפון טורקיה ובירת הנפה הקרויה על שמה במחוז הים השחור.
העיר שוכנת על גדות נהר ישילאירמאק כ-265 ק"מ צפון-מזרחית לבירה אנקרה.
לפי אומדן רשמי משנת 2023 אוכלוסיית העיר מנתה 148,908 תושבים.
עד שנת 183 לפנה"ס שימשה אמסיה כבירתה של ממלכת פונטוס.
בשנת 70 לפנה"ס השתלטה עליה הרפובליקה הרומית, וכעבור חמש שנים הפך אותה גנאיוס פומפיוס מגנוס לבירת הפרובינקיה ביתיניה ופונטוס.
מאוחר יותר שלטו בעיר הביזנטים, הסלג'וקים, הדנישמנדים והמונגולים.
בתקופת האימפריה העות'מאנית שימשה העיר בסיס חשוב לצבא הסולטאן, בדרכו למלחמות מול פרס, ואף הפכה למרכז דתי חשוב, כש-18 מדרסות פעלו בה במהלך המאה ה-19.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נערכה בעיר ועידה של התנועה הלאומית הטורקית שהתכנסה ב-21 ביוני 1919 במחנה סראידיזי (Saraydüzü Kışlası), ואשר פרסמה את חוזר אמסיה (Amasya Genelgesi), המסמך הכתוב הראשון אשר הניע את גלגליה של מלחמת העצמאות של טורקיה.
ב-22 באוקטובר 1919 נפגשו מוסטפא כמאל ובכירי מפלגתו עם שר הימייה העות'מאני באמסיה, וזאת במטרה לאתר דרכים לשמירה על השלמות הלאומית.
הצדדים חתמו על מזכר הבנות שנודע לימים כ"פרוטוקול אמסיה" וחשיבותו העיקרית הייתה בכך ששימש ראיה להכרתה הזמנית של הממשלה העות'מאנית באיסטנבול בתנועת הלאומית המתהווה באנטוליה.
הנוסעים בני המאה ה-16, שלמה אבן וירגה ויוסף הכהן הרופא, ציינו בכתביהם אודות עלילת דם אשר התרחשה נגד יהודי העיר בין השנים 1530-1545. מספר יהודים הואשמו ברצח אדם נוצרי מקומי והודו בכך תחת עינויים.
עם שובו של הנוצרי אשר נרצח לכאורה, קבע סולימאן המפואר, סולטאן האימפריה העות'מאנית, כי האשמות עתידיות בדבר רצח על רקע ריטואל דתי ידון בבית משפט מלכותי ולא מקומי.
באמסיה מספר אתרי תיירות, בהם הקברים העתיקים של מלכי פונטוס, החצובים בצוק החולש עליה מצפון.
בסך הכול חצובים בצוק 18 קברים, כולם ריקים, והמוקדמים שבהם מתוארכים ל.
בנוסף בעיר מצודה מימי הביניים ומספר מסגדים ומבנים מהמאה ה-13 ומהמאה ה-14.
אמסיה ידועה במיוחד בריכוז הגדול של מבנים שנבנו בסגנון עות'מאני מסורתי, המשלבים עץ ואבן.
לאמסיה יש 10 ערים תאומות:
אמסטלפיין (בהולנדית: Amstelveen) היא עיר במחוז צפון הולנד, השוכנת מדרום לעיר אמסטרדם ובסמוך לה.
אוכלוסייתה מונה 78 אלף תושבים.