tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפלוגה, המונה כ-100 חיילי מילואים תושבי ירושלים, עברה אימונים סודיים במחנה, כולל סיורים בקו העירוני, והוטעמה בכוננויות רבות להגנת שיירות להר הצופים.
הטנקים שינו את מאזן הקרב בעיר הבנויה, והפתיעו את הירדנים שחשבו שאין נשק כבד בירושלים.
האבדות כללו שני הרוגים, טנק שהתהפך ופצועים.
לאחר הקרב, חלק מהטנקים נשלחו ליריחו ולרמת הגולן, אך לא השתתפו בלחימה.
סרן רפי ישעיה זכה בעיטור המופת על פקודותיו.
לאחר המלחמה סופחה הפלוגה לגדוד השריון הפיקודי (גש"פ 182), והמחנה המשיך לשמש עד שנות ה-90. הוא נסגר רשמית ב-1993–1994 וננטש בתחילת המאה ה-21. כיום המחנה הוא אתר נטוש, אך משמש כחלק מסיורים היסטוריים ומכיל לוחית זיכרון לפלוגה.
האזור משולב בטיולים ביער סטף של קק"ל, הכולל מסלולי הליכה ומשמר חקלאות הר עתיקה.
מרכז התחמושת והטילים 6420 (ראשי תיבות: מרת"ח 6420), או מחנה נחל שורק, הוא בסיס צבאי של מרכז התחמושת והטילים של אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה.
הוא ממוקם על נחל שורק, מדרום למושב יסודות על כביש 3, כ-3 ק"מ מזרחה ממחלף שורק.
כשהבריטים עזבו את הארץ, וארגון ההגנה יצא מהמחתרת, הוא החל להעביר את התחמושת מהסליקים לאחסנה בבסיסים בריטיים.
במהרה נבנו בבסיס בגבעתיים חמישה בונקרים בני 160 מ"ר עם פתחי אוורור ודלתות הזזה, ונחצבה מערה עמוקה שדופנה בבטון, ומעלית מיוחדת הוליכה אליה.
בסיס זה הפך לימים לבסיס אחסנה שנקרא בסיס "הגבעה." הוא שימש לאחסנת נשק קל, תחמושת כבדה וקלה.
מחסן עם תחמושת ציוד מוחזר שהכיל 200 פצצות 81 מ"מ נפיץ התפוצץ, אך איש לא נפגע.
בשנת 1950 הופרדה התחמושת מהנשק, ובאותה שנה הקימו את בסיס ואדי סרר שהפך לימים למרת"ח נחל שורק.
בבסיס הוקם גם מכון לטיפול בתחמושת לניקויה ושימורה.
לאחר מבצע קדש הועברה תחמושת שלל ותחמושת "כושר נמוך" לאחסנה לטיפול, לניקוי ולשיקום.
לאחר מלחמת יום הכיפורים ב-1973, הורחבה הפעילות במרת"ח, והוקם בסיס תחמושת בביר חסנה בסיני.
נקבעה תוכנית חמש-שנתית אשר דרשה פריסת בסיסים ומחנות כך שיענו על הכמויות התחמושת המתוכננות, מספר האוגדות השתלש, ונוסף להקמת בסיסים, הורחבו בסיסים של מרת"ח וביניהם נחל שורק.
בהסכם השלום בין ישראל למצרים ב-1979 התחייבה ישראל לפנות את סיני תוך שלוש שנים, ועל תחמושת מבסיס קציעות בתחום של כ-3 ק"מ מהגבול החדש להתפנות.
הסכם השלום אפשר ניתוב תקציבים למימוש חלקי המלחמה, ועקב הפינוי מקציעות והצורך בהרחבה הורחב בסיס נחל שורק.
בעשור השני למאה ה-21, הפעילות בבסיסי מרת"ח כמו נחל שורק הוגבלה עקב התפתחות מואצת של היישובים העירוניים בקרבתם, דוגמת קרבת נחל שורק לכביש ראשי.
עם זאת, לצד גדילה בתחמושת וסד"כ בצה"ל הוקמו יחידות שלהן אין מחסני תחמושת, ועל כן, הוקמו בסיסים חדשים, וגם הוגדלה כמות המחסנים בבסיס נחל שורק.
מחנה סנור, או בשמו הרשמי מחנה גבע, היה מחנה צבאי של צה"ל בעמק בין הר שא-נור להר חורייש בצפון השומרון, בין הכפרים שא-נור לעמק סאנור.
המחנה היה על כביש 5725. הוא שימש כבסיס אימון חטיבתי של חטיבת הצנחנים משנת 1969 עד שנת 2002.
הבסיס שכן בקרבת הכפר ג'בע, המזוהה עם העיר המקראית גבע, ונקרא על שמה.
שנתיים לאחר המלחמה, בשנת 1969, העביר צה"ל את בסיס האימון החטיבתי של חטיבת הצנחנים למקום, ומאז קיימו בו מתגייסי היחידה את הטירונות שלהם.
ב-19 בינואר 2002 ירו מחבלים לעבר הבסיס.
בעקבות האינתיפאדה השנייה בראשית שנות ה-2000 ביקש צה"ל להעביר את בסיס האימון החטיבתי של הצנחנים למשכן חדש במחנה איתן.
ביצוע ההחלטה נדחה עקב סירובו של מפקד הבסיס איתי וירוב לעזוב אותו, כדי שלא ייווצר הרושם של נסיגה משטחו תחת אש המחבלים שהשתוללה באותה עת.
תחת פיקודו של מחליפו, אהרון חליוה, הועבר הבא"ח ב-11 בפברואר 2002 באופן זמני לנבי-מוסא שבמדבר יהודה, תוך הקמה של בסיס קבע.
במחנה גבע נשאר כוח אבטחה בלבד.
באוקטובר פוצץ צה"ל את מבני המחנה במקביל לפיצוץ מבני מחנה בזק של חטיבת גולני בעמק זבאבידה.
מחנה הטירונים של הצנחנים עבר ב-2003 למחנה איתן, ליד שומריה.
ב-2006 פונה הבסיס סופית, במסגרת תוכנית ההתנתקות.
באותה השנה בה פונה הבסיס נבדקה בפיקוד המרכז האפשרות להקמתו מחדש בנימוק שהוא חיוני למלחמה בטרור באזור צפון־מערב השומרון.
חוות דעת משפטית שהוגשה לאלוף הפיקוד העלתה שהקמת הבסיס מחדש עומדת בניגוד להחלטת הממשלה על תוכנית ההתנתקות.
מחנה ריכוז הוא מתקן כליאה רחב ידיים, שנועד לאסירים פוליטיים, קבוצות אתניות או קבוצות דתיות, הנכלאים ללא כל הליך משפטי.
לעיתים משמש מחנה הריכוז גם לעבודות כפייה (מחנה עבודה), ולעיתים להשמדה של האסירים (מחנה השמדה).
המשטרים הקומוניסטיים בברית המועצות, סין וקוריאה הצפונית הפעילו בעבר ומפעילים בהווה מחנות ריכוז המוניים בהם נכלאו ונכלאים מיליוני אזרחים ללא משפט ועוברים עינויים קשים.
כמו כן, גם הנאצים הקימו מחנות ריכוז בגרמניה ובפולין, בהם נכלאו, הורעבו, עונו והושמדו מיליוני יהודים, שבויי מלחמה סובייטים, צוענים והומואים.
לראשונה נעשה שימוש במונח "מחנה ריכוז" ביחס למחנות שהפעילה בריטניה בדרום אפריקה במהלך מלחמת הבורים (1899–1902).
בין השנים 1904–1907 השלטון הקולוניאלי הגרמני בדרום-מערב אפריקה הגרמנית הקים מחנות ריכוז כחלק מרצח העם של ההררו והנאמה, שם נטבע לראשונה התרגום הגרמני למושג האנגלי "מחנה ריכוז".
מחנות הגולאג בברית המועצות נחשבים גם הם כמחנות ריכוז, אף על פי שפורמלית אוכלוסייתם הגיעה אחרי הליך משפטי.
במהלך מלחמת העולם השנייה הקימה גרמניה הנאצית מחנות ריכוז רבים לקבוצות אתניות רבות ומגוונות, בשטחה ובשטחי הכיבוש שלה באירופה ובצפון אפריקה.
ארצות הברית כלאה אזרחים ממוצא יפני במחנות, אולם בשל רגישות המונח "מחנה ריכוז" יש המעדיפים להשתמש במונחים אלטרנטיביים.
על־פי ההערכות הקימו הנאצים 42,500 מחנות וגטאות לריכוז והשמדת יהודים.
אחר כך, הוקמו מחנות ריכוז לאויבי המשטר בסין, קוריאה הצפונית, ובמדינות יוגוסלביה לשעבר בתקופת המלחמות הפנימיות.
המשטר הנאצי הפעיל מחנות ריכוז ממספר סוגים: מחנות מעבר, מחנות מעצר, מחנות עבודה ומחנות השמדה.
לעיתים שימשו המחנות למספר מטרות, ולעיתים הוחלף ייעודם במהלך הזמן.
פעמים רבות, גם אסירים במחנות עבודה הורעבו והועבדו בפרך עד מותם.
על-פי ההערכה, עשרה מיליון אנשים מצאו את מותם במחנות הריכוז הגרמניים נאצים, שישה מיליון מתוכם ב-15 המחנות הגדולים.
מחנות ריכוז הוקמו בגרמניה זמן קצר לאחר עליית הנאצים לשלטון.
מחנה הריכוז הראשון היה דכאו, שהוקם ליד מינכן, מיד לאחר עליית היטלר לשלטון ב–1933. בעקבותיו הוקמו מחנות נוספים, כמו בוכנוואלד ומאוטהאוזן.
הם נועדו לכליאת מתנגדים פוליטיים וקבוצות חברתיות שהוגדרו כבלתי רצויות: אסירים פליליים, הומוסקסואלים, חסרי בית ועוד.
מחנות הריכוז נועדו לשבירתם של הכלואים בהם ולעיתים אף לחיסולם.
המחנות הפכו לחלק ממערכת האס אס, ומלקות ואפילו עונש מוות היו בהם דבר שבשגרה.
טרם מלחמת העולם השנייה נכלאו במחנות הריכוז יותר מרבע מיליון אסירים.
בכמה מחנות הוקמו מפעלים לעבודות כפייה ומעבדות לניסויים בבני-אדם, שבהן נבדקו אפשרויות של עיקור המוני או של מידת סבילותו של האדם לקור ולמחלות.
לאחר פוגרום "ליל הבדולח" החל לראשונה מעצר המוני של יהודים ושילוחם למחנות ריכוז.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוקמו על ידי הנאצים מאות מחנות ריכוז בשטחי הכיבוש, כמכשיר לדיכוי העמים הנכבשים, וכדרך לנצל את התושבים לעבודות כפייה לצורכי כלכלת המלחמה הנאצית.
חלק מהמשרדים שוכנים במגדל המטכ"ל המתאפיין במנחת המסוקים שעל גגו.
אחד מסימני ההיכר הבולטים של הבסיס הוא מגדל מרגנית (המבנה הכי גבוה בבסיס), המגיע לגובה 138 מטרים, ובראשו מוצבות אנטנות.
במחנה בולטים גם בניין 22 של משרד הביטחון והמטכ"ל, מפקדת חיל הים, בניין מל"ן ומגדלי הכנרית של חיל האוויר.
המחנה נמצא בין הרחובות שאול המלך מצפון, קפלן מדרום, דרך בגין ממזרח ולאונרדו דה וינצ'י ממערב.
שמו הראשון של הבסיס, "מחנה מטכ"ל 128", הוחלף בנובמבר 1996 ל"מחנה רבין" על שם ראש הממשלה, שר הביטחון והרמטכ"ל לשעבר יצחק רבין, שנה אחרי הירצחו.
מאז 2012, הרחובות הפנימיים במחנה קרויים על שם 12 חטיבות צה"ל במלחמת העצמאות.
במשך השנים הועלתה ביקורת על מיקומו של המחנה בלב תל אביב והסכנות הטמונות בכך ונטען שיש לפנותו.
בעקבות הוראתו של יצחק רבין כשר ביטחון בתחילת שנות ה-90 להעביר את בסיסי צה"ל מחוץ לערים המרכזיות פינו צה"ל ומשרד הביטחון שטח של 70 דונם בחלקה המערבי של הקריה.
בתמורה, החל צה"ל בבניית מגדל משרדים בחלקה המזרחי של הקריה, בשטח בו עמד בית היולדות הקריה.
המגדל תוכנן על ידי האדריכל אברהם יסקי.
הבנייה החלה בשנת 2000 והבניין נחנך בשנת 2005. הבניין תוכנן להיות בן 14 קומות אך במהלך הבניה הוחלט להוסיף שתי קומות משרדים ומנחת מסוקים על גגו.
עלות הפרויקט מוערכת בכ־600 מיליון ש"ח.
החל משנת 2022 נקרא חלקו הדרומי של המגדל, המאכלס את יחידות משרד הביטחון, "בית יצחק רבין".
מגדל מרגנית הוקם בשנת 1987 על ידי חברת סולל בונה על פי תכנון של אדם מזור, אלי פירשט ויוסף אסא.
גובהו של המגדל כ-140 מטר ובעת בנייתו היה הבניין השני הגבוה ביותר בישראל.
ארבע עשרה הקומות הראשונות של הבניין הן משרדים המשמשים את אגפי המטכ"ל אך רוב גובהו של הבניין הוא "אצבע" בטון שעליה מרפסות הנושאות אנטנות וציוד תקשורת.
מגדלי הכנרית הם שני מבנים בגובה של 18 קומות כל אחד, הניצבים בפינה הצפון-מערבית של הקריה, לאורכו של רחוב לאונרדו דה וינצ'י.
המגדל הצפוני הניצב בפינת שדרות שאול המלך ולאונרדו דה וינצ'י הושלם בשנת 2004 וזה שמדרום לו בשנת 2008. שטחם הכולל של המבנים הוא כ-40,000 מ"ר, והם משמשים כמשרדים צבאיים, בין היתר של מפקדת חיל האוויר.
בתחילה היה אמור לקום במקום מבנה בודד ובו 36 קומות, אך לאחר פיגועי 11 בספטמבר, הוחלט להקים תחתיו שני מבנים בני 18 קומות כל אחד.
המגדלים תוכננו על ידי האדריכל עמי מור.
בית שמעון פרס / בניין 22
בפברואר 1955 הועברה לשכת הרמטכ"ל לבניין חדש במתחם הקריה שתוכנן על ידי האדריכל אריה שרון.
הבניין נקרא בניין 22 וחולק כך שאגפו המערבי שימש את המטה הכללי של צה"ל וחלקו המזרחי את בכירי משרד הביטחון.
כיוון שעד לשנת 1967 רוב השנים ראש הממשלה שימש גם כשר הביטחון, לא היה צורך בלשכה עבור שר הביטחון.
עם מינוי של משה דיין לשר הביטחון בשנת 1967 הפך הבניין באופן רשמי למשכנו של השר.
בשנות ה-60 נוספו לבניין שתי קומות והוקמה חוות אנטנות על גג הבניין.
כיום, משמש הבניין את מנהל ההרכשה והייצור של משרד הביטחון ומשמש את לשכת ראש הממשלה בקריה.
בספטמבר 2017 שונה שם הבניין ל"בית שמעון פרס".
מוצב הפיקוד העליון ("הבור") הוא מרכז הפיקוד התת־קרקעי של צה"ל, הנמצא במחנה רבין שבקריה בתל אביב.
הוא משמש בשעת חירום את הרמטכ"ל לשליטה בצבא.
המוצב שימש את המטכ"ל במלחמת ששת הימים, במלחמת יום הכיפורים, במלחמת לבנון הראשונה, ובמבצעים שונים, בין היתר במבצע חומת מגן, במבצע עופרת יצוקה, ובמבצע צוק איתן.
במשך 60 שנה שכנה לשכת ראש הממשלה בבית וילהלם אברלה בקריה בתל אביב, מימיו של דוד בן-גוריון ועד אריאל שרון.
בשנת 2006 עברה לשכת ראש הממשלה לבניין 22, הבית נמסר לרשות משרד הביטחון, והוגדר כמבנה לשימור.
בין 2016 ל-2018 התבצעו עבודות שחזור בבית.
כחלק מפרויקט השימור הוחזרו למבנה פריטים היסטוריים שהיו בו, בהם כורסתו של בן-גוריון והמבנה שוחזר לתקופת וילהלם אברלה ולתקופת דוד בן-גוריון.
בכניסה לבית שמעון פרס מצויה אנדרטה לזכרם של עובדי משרד הביטחון שנפלו בעת מילוי תפקידם.
מדי שנה ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל מתקיים במקום טקס זיכרון לזכרם.
מחנה פלס (בעבר: "פלס גולני") הוא בסיס צבאי בבקעת הירדן הקרוי על שמו של סגן־אלוף משה סטמפל (פלס) שנהרג בשנת 1968 כאשר פיקד כמג"ד הנח"ל המוצנח על מרדף אחר מחבלים בעמק הירדן (היתקלות אשר נקראה "מרדף ואדי שובש").
המחנה הוא חלק מבסיס אימונים חטיבתי אשר כולל את מחנה פלס ומחנה בקעות אשר בהם מתבצעת טירונות של טירונים מחטיבת כפיר כאשר כל מחזור מבצע את כל מסלול הטירונות כולל שלב האימון המתקדם באחד מהבסיסים בהתאמה ואת מחנה סערה אשר הוא בסיס המפקדה של הבא"ח.
במחנה פלס שוכנות גם הפלוגות של נצח יהודה.
בעבר, משנת 2000 עד 2004 שימש הבסיס כמחנה הטירונים של חטיבת גולני וזאת לאחר עזיבת מחנה בזק ששימש עד אז את חטיבת גולני, בהתאם כונה בעבר "פלס גולני".
המחנה ממוקם בבקעת הירדן ליד היישובים רועי, חמדת ובקעות.
ב־13 במאי 2002, הגיע מחבל חמוש לבסיס, ופתח באש לעבר הש"ג.
המחבל חוסל על ידי כוח מהמחנה.
ב-10 באפריל 2003, חדרו שני מחבלים למאהל הטירונים ופתחו בירי ממנו נהרגו סמ"ר יגאל ליבשיץ וסמ"ר עופר שרעבי ותשעה חיילים נוספים נפצעו.
אחד המחבלים חוסל על ידי כוח בפיקוד מפקד פלוגת האימון המתקדם בעוד המחבל השני חוסל תוך כדי מנוסה על ידי כוח מגדוד הנח"ל החרדי.
מחנה פליטים הוא מחנה זמני שנבנה על ידי ממשלות, האו"ם, ארגונים בינלאומיים כמו הצלב האדום או ארגונים לא ממשלתיים ומטרתו לשכן פליטים.
מחנה פליטים יכול להכיל מאות אלפים ואף מיליוני אנשים.
כיוון שמחנות פליטים מוקמים, בדרך כלל, באופן מאולתר במצבים בהם נמנע מן הפליטים לחזור לבתיהם ומתוכננים לספק רק את הצרכים הפיזיולוגים הבסיסיים, הם חשופים יותר להיווצרות משברים הומניטריים.
חלק מהמחנות סובלים מתנאי הגיינה וסניטציה נחותים, וחלקם, כגון עין אלחלוה בלבנון, מתפקדים כמחנות זמניים אך קיימים עשרות שנים, דבר היוצר השלכות חמורות על זכויות האדם של שוכניהם.
הפליטים עלולים להישאר במחנה, ולקבל מזון לשעת חירום ועזרה רפואית, עד שחזרתם לביתם בטוחה.
במקרים מסוימים, גם לאחר מספר שנים, חזרתם עדיין בעייתית והם נשלחים למדינות עולם שלישי, רחוק מהגבול אותו חצו.
במחנות פליטים נמצאים פעמים רבות מקומות מגורים, כמו אוהלים או מבנים ארעיים אחרים, אמצעים להיגיינה אישית (מקלחות ובתי שימוש), אספקה רפואית וציוד תקשורת (לדוגמה מכשיר רדיו).
17 מדינות (אוסטרליה, בנין, ברזיל, בורקינה פאסו, קנדה, צ'ילה, דנמרק, פינלנד, איסלנד, אירלנד, מקסיקו, הולנד, ניו זילנד, נורווגיה, שוודיה, בריטניה וארצות הברית) מכניסות לשעריהן, באופן קבוע מכסה של פליטים מהמחנות.
מחנות פליטים משכנים בדרך כלל אנשים שברחו עקב מלחמה, ובאמת בשנים האחרונות רוב מכסות הפליטים מולאו באנשים מאיראן, אפגניסטן, עיראק, לוב, סומליה, סודאן ויוגוסלביה שסבלו ממלחמות ומהפכות.
ישראל נתנה מקלט לפליטים מספר פעמים בתולדותיה.
לדוגמה, קליטת פליטי וייטנאם בישראל: בשנת 1977, זמן קצר אחרי שנבחר לתפקיד ראש הממשלה, נתן מנחם בגין מקלט מדיני ואזרחות ל-179 פליטים שברחו מווייטנאם בסירות ונסחפו לחוף הפיליפינים, שם לא הותר להם לנחות.
במאי 2000, לאחר נסיגת צה"ל מלבנון, נתנה ישראל מקלט מדיני לחיילי צד"ל אשר חששו מטבח שיעשה בהם על ידי החזבאללה ותומכיהם.
בשנת 2006 הסתננו לשטח מדינת ישראל 712 פליטים מחבל דארפור בסודאן, הסובל מרצח עם.
כיוון שסודאן הנה מדינה עוינת, לא ניתן היה להעניק להם מעמד של פליטים, ונקבעה להם חלופת מעצר, על-פי רוב שהייה ועבודה בקיבוצים או בבתי-מלון.
לפי נתוני משרד הפנים בין השנים 2006–2011 הסתננו למדינת ישראל כ-30,000 פליטים מאפריקה, דרך הגבול הפרוץ עם מצרים.
מחנות הפליטים בפרובינציית טינדוף, אלג'יריה
מחנה הפליטים בודובורם בגאנה - מאכלס כ-40,000 ליברים
מחנות במזרח צ'אד - מאכלסים כ-250,000 מפליטי דארפור.
מחנה עין אל-חילווה בדרום לבנון.
מחנות הפליטים סברה, שתילה, בורג' אלבראג'נה ושכונת אלפאכהאני שבמערב ביירות
מחנה הפליטים ג'בליה מצפון לעזה.
מחנה קיץ הוא אתר נופש ופנאי ייעודי על פי רוב עבור ילדים ובני נוער לחודשי הקיץ.
אתר זה המשמש לפעילות נופש ופעילות חינוך, מהווה קייטנה בתנאי פנימייה או מגורי-שדה (על בסיס אוהלים).
לרוב, עיקר הפעילות באתר מתמקדת בפעילות ספורט ובפעילות בטבע ובשטחים פתוחים (כגון ניווט, בנייה מחנאית, בישול בתנאי שדה, תחרויות, ולעיתים אף שחייה או שיט בקאנו) ומיועדת להקנות לקייטנים המתגוררים במחנה יכולות הישרדות בתנאי שטח.
בשל שהיית החניכים במחנה גם בלילה ניתן לקיים במסגרת המחנה פעילויות ליליות כגון צפייה בכוכבים והדלקת מדורות.
הצורך במחנות הקיץ, ובנוהג של תושבי הערים לשלוח את ילדיהם לנופש בכפר בחודשי הקיץ, התפתח רק לאחר היווצרות מעמד בורגני אמיד בשלהי המאה ה-19. קודם למהפכה התעשייתית אוכלוסיית הערים הייתה קטנה ותושביהם לרוב לא יצאו את הערים.
האריסטוקרטים נהגו לנפוש בבתי קיץ כפריים, אולם מושג הפנאי והנופש לא היה מקובל בקרב המעמדות הנמוכים.
המהפכה התעשייתית היא שהובילה לעיור נרחב באירופה, והצפיפות הרבה בערים, לצד הזיהום הרב שבהם, הביא את המעמד הבורגני (אשר יכול היה לשאת בנטל הכלכלי) לבחור בנופש כפרי עבור ילדיו.
ככל הנראה מחנה הקיץ הראשון היה מחנה קיץ דתי שנוסד בהרי האלפים בשווייץ בשנת 1876.
בשלהי המאה ה-20 התפתחו מחנות הקיץ וכיום המונח כולל גם מחנות קיץ בקמפוסי אוניברסיטאות בהם עיקר היכולות הנלמדות אינן קשורות לספורט ולהישרדות בשטח.
במחנות קיץ אלה מתמקדים הקייטנים בלימוד שפה, באמנות, במוזיקה, במתמטיקה ובמדעים.
סוג נוסף של מחנות קיץ שהתפתח בשלהי המאה ה-20 הן מחנות דיאטה בהן מתמקד מחנה הקיץ בהורדת המשקל של הקייטנים באמצעות ספורט, וחינוך לתזונה נכונה, לצד פיקוח על המזון הנאכל.
מחנות קיץ רבים ברחבי העולם מאורגנים על ידי ארגוני דת, המנסים במהלך השהות במחנה להקנות לקייטנים ערכי דת.
בעוד שמוסד הקייטנות נפוץ מאוד בישראל, והורים רבים שולחים את ילדיהם לקייטנות במהלך חופשת הקיץ, מוסד מחנות הקיץ המתפרשים על תקופה של מספר שבועות, בהם הילד אינו חוזר הביתה, כפי שמקובל בצפון אמריקה, אינו נפוץ בישראל.
מחנות הקיץ נערכים בדרך כלל על ידי תנועות הנוער ביערות וחורשות וכוללים הקמת מבנים מסנדות, בישול במטבחי שדה ותחרויות ספורט, תחרויות בנייה ושדאות.
המחנה נמשך בין שלושה לעשרה ימים ולרוב מוקם ומופעל על ידי בני נוער עבור החניכים הצעירים יותר.
המחנה מאפשר היכרות ועירוב בין קבוצות של אותה תנועת נוער מאזורים שונים בארץ.
במקביל קיימות (עבור אוכלוסייה מבוססת במיוחד) גם קייטנות בהן נשלחים הילדים לארצות אירופה לצורך לימוד שפה זרה ("סאמר סקול"), או מחנות קיץ הפועלים באוניברסיטאות תוך התמקדות במדע וטכנולוגיה.
בקרב אוכלוסייה חרדית אמידה נפוצה בשנים האחרונות שליחת ילדים ל"קאמפ", הדומה במתכונתו למחנה קיץ בארצות הברית, תוך התאמתו לתכנים של אוכלוסייה זו.
קאמפ קימאמה מפעילים מחנות קיץ בינלאומיים בישראל ובחו"ל משנת 2004 ובכפר הנוער מאיר שפיה מתקיים Big Idea, מחנה קיץ בין-לאומי בן 3 מחזורים.
מדי שנה נופשים בארצות הברית למעלה מ-10 מיליון ילדים בכ-12,000 מחנות קיץ.
מרבית המחנות מופעלים על ידי ארגוני דת, ועל ידי תנועות נוער כגון תנועת הצופים.
70% ממחנות הקיץ בקנדה מופעלים על ידי ארגוני דת שונים.
חלק גדול של היהדות החרדית נוהג לצאת בחודשי הקיץ למחנות קיץ ("קאנטריז"), בעיקר בהרי הקטסקיל.
לחצרות חסידיות ולישיבות ישנם מחנות משלהם.
אחד המחנות הראשונים הוא גן ישראל של חסידות חב"ד.
מחנות קיץ אינם חלק עיקרי מהילדות בבריטניה כפי שהם בצפון אמריקה.
מחנות הקיץ בבריטניה הם בדרך כלל הרבה יותר "כלליים" מהמחנות בארצות הברית והם לא ממוקדים סביב תחום או נושא אחד אלא מציעים תוכנית מרובת פעילויות רחבה למדי לצד אלמנטים חברתיים מהנים.
בעשורים האחרונים היו בבריטניה מספר ארגונים שביססו עצמם על הצעה של אפשרויות רבות לחופשת הקיץ, כמו גם מחנות לפי נושאים ואירועים גדולים חד-יומיים.
חלק מהקבוצות הדתיות כמו אחוות ישו למשל מארגנות מחנות קיץ משלהן ברחבי המדינה.
מספר ארגוני נוער כמו הצופים הבריטים, צוערי הצבא, ותנועות הנוער היהודיות, מארגנים מחנות קיץ לחניכים שלהם אשר לרוב אינם פתוחים למי שאינו חבר בארגון.
בצרפת קשורים מחנות הקיץ לתרבות הפנאי של חודשי הקיץ (הוקאנס).
המחנות מכונים בשם "מושבות החופש" או "מרכזי חופש" (centre de vacances), וכ-25% מילדי צרפת משתתפים במחנות אלה מדי שנה.
מחנות הקיץ הראשונים ברוסיה הופעלו זמן קצר לאחר הקמת ברית המועצות.
מחנות אלה כונו בשם "מחנות החלוצים הצעירים" ונועדו להנחלת התעמולה הסובייטית בקרב בני הנוער, ומומנו על ידי הממשל הסובייטי.
מספר המחנות גדל במהלך השנים בשנת 1973 פעלו בברית המועצות כ-40,000 מחנות קיץ בהם נכחו למעלה מ-9 מיליון ילדים.
לאחר נפילת ברית המועצות פחת מספר המחנות והן הפכו למחנות פרטיים.
קיימים גם מחנות קיץ בינלאומיים המופעלים על ידי ארגונים בינלאומיים שונים או באופן פרטי.
ברוב המקרים המחנות מיועד לקהל יעד מסוים ופועלים סביב נושא מסוים כמו דת, פעילות טבע ואקסטרים, תנועת נוער וכו'.
מחנה הקיץ לבני נוער הגדול ביותר הוא ג'מבורי הצופים העולמי של ארגון הצופים העולמי המתקיים מידי 4 שנים, כל פעם במדינה אחרת בעולם וכולל בין 40 ל-50 אלף משתתפים במחזור אחד במשך כ-10 ימים.
מחנה רחבעם, שנקרא בעבר מחנה דני, (מחנה קבע 103) הוא בסיס צבאי השוכן ברמלה, סמוך לשכונת קריית האומנים בעיר.
הבסיס, המשמש את מפקדת פיקוד העורף, קרוי על שמו של רחבעם זאבי.
הבסיס שימש בעבר כמפקדת חיל האוויר ופיקוד מרכז.
המחנה הוקם בידי הטורקים במהלך מלחמת העולם הראשונה.
חיילים משירות האוויר הגרמני הכשירו בו שדה תעופה, לימים שדה התעופה רמלה, והוא שימש גם אותם וגם את חיל האוויר הטורקי.
לאחר כיבוש ארץ ישראל בידי הבריטים, שימש את טייסת 14 של חיל האוויר הבריטי.
לאחר הקמת שדה התעופה לוד ב-1937 עברה הטייסת לשם, ובמחנה נותרו כוחות מינהלה.
שדה התעופה חזר לשימוש בשנות ה-40, כאשר פעלה בו חברת התעופה אווירון.
עם כיבוש רמלה במבצע דני, במהלך מלחמת העצמאות, עבר הבסיס לידי צה"ל.
בתחילה השתכנו בו גדוד 82 המשוריין של חטיבה 8 וחטיבה 5. ב־1955 נקרא המחנה "מחנה דני" על שם דני מס מפקד שיירת הל"ה.
בתחילה שימש את מפקדת פיקוד המרכז ומ-1951 גם את מפקדת חיל האוויר.
ב-1958 הועברה מפקדת חיל האוויר לקריה, ומפקדת פיקוד המרכז נותרה במקום עד 1971. באותה שנה עברה למקום מפקדת חיל הרגלים והצנחנים.
לאחר הקמת פיקוד העורף ב-1992 נקבע משכנו בבסיס זה.
בשנת 2003 נקרא המחנה על שם רחבעם זאבי, ששימש כמפקד פיקוד המרכז בתקופה בה הייתה מפקדתו בבסיס.
במהלך השנים הוקמו בשטח הבסיס מבנים, צריפים ומבנים יבילים, ואולם נותרו בו גם 12 מבנים היסטוריים שהקימו הגרמנים וכן האנגר שהקימו הבריטים ב-1931. במהלך 2010 ערך מרכז הבינוי בצה"ל סקר במקום בשיתוף המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות במטרה להתחיל בתהליך של שימור.
במהלך אוגוסט 2021 עבר למחנה בה"ד 16 שהתפנה בעקבות פינוי חלקים ממחנה צריפין.
בעתיד יוקם בסמוך מחנה אופק רחב, אשר ישמש מחנה רב זרועי שיכלול בתוכו את הבקו"ם ומספר יחידות נוספות שיתפנו מבסיסים, שיפונו במסגרת העתקת בסיסי צה"ל לנגב.
מחנה עמנואל (מוכר גם בשם מחנה ג'וליס) הוא מחנה צבאי של צה"ל במחוז הדרום, בין המושב השיתופי משואות יצחק למחנה חסה, בסמוך לצומת נגבה וכביש 3. בסמוך למחנה נמצא אתר היסטורי בשם בית הסביל.
המחנה נקרא על שמו של סרן , סמג"ד בחטיבת גולני, שנפל בפעולה בסוף דצמבר 1948 נגד הצבא המצרי במהלך "מבצע חורב".
במחנה ממוקם בית ספר תיכון תעשייתי אורט "צור ברק" (נקרא עד שנת 2010 "אורט מחנה עמנואל").
מפקד המחנה הנוכחי הוא סא"ל עידן חג'ג'.
מחנה ג'וליס הוקם בידי הצבא הבריטי בתקופת מלחמת העולם השנייה.
זה היה המחנה הבריטי הגדול ביותר באזור הדרום.
בתחילת מרץ 1948 נסוג הצבא הבריטי מן המחנה והעבירו לידי הוועד הערבי העליון, שקנה אותו.
לאחר מכן שימש המתחם כמחנה אימונים לערביי הסביבה.
בליל ה-28 במאי 1948 כבש גדוד 51 של חטיבת גולני את המחנה.
בספטמבר 1952 עבר גדוד 82 ממחנה עמנואל ששימש כמחנה זמני, למחנה חסה שהפך למחנה הקבע של הגדוד, לאחר שזה הוכשר לצרכיו המיוחדים של גדוד טנקים.
בית הספר לשריון עבר בשנת 1954 למחנה עמנואל.
לאחר מבצע סיני הורחב בית הספר למעמד של חטיבה, שנקראה עוצבת בני חיל (חטיבה 454).
כמו כן עלה משמעותית מספר התקנים ובראש בית הספר הועמד לראשונה קצין בדרגת אל"ם - עמוס בנין.
בתקופה שבין מלחמת סיני ומלחמת יום הכיפורים הוגדלה כמות הטנקים בצה"ל פי שמונה.
בשנת 1972, לפני מלחמת יום הכיפורים, הוגדל היקף ההכשרה בבית הספר ומעל 20 קורסים שונים הועברו בו במקביל.
בית הספר קלט לראשונה את טנק המרכבה סימן 1 בסוף שנות ה-70.
בשנת 1985, בעקבות מחסור בשטחי אש עבר בית הספר למחנה מגן סיירים שבבקעת סיירים שבדרום הנגב.
ברוב שנות פעילותו של בית הספר לשריון במחנה זה, שירת רנ"ג יעקב עשהאל - או בכינויו "הסוס הלבן", כרס"ר הבסיס, והיה מסמליו הבולטים של המחנה.
יחידת חימוש מרחבית בפיקוד מרכז
היחידה החלה ב-1954 כסדנת חימוש חטיבתית של חטיבה 7 ומפקדה הראשון היה רס"ן הלל מונין.
לאחר מבצע קדש ב-1965 הוקמה מפקדת גייסות השריון והיחידה הפכה לסדנא גייסית 650 וכללה שתי פלוגות - האחת לטיפול ברכב קרבי משוריין והשנייה לטיפול ברכבים.
עם פרוץ מלחמת ששת הימים הקימה הסדנא את גדוד שירותי החימוש הראשון (גש"ח) 784, שתמך באוגדה 84 של חיל השריון.
לאחר המלחמה כלל הגש"ח שלוש פלוגות קדמיות ופלוגת בסיסית.
על הפלוגות הקדמיות נמנתה פלוגה ג' שנתנה שירותי אחזקה לטנקי המגח ופלוגה ד' ששירתה את כוחות השריון שהתאמנו בצאלים.
הגש"ח היה כפוף לסדנא ונטל אחריות לשירות הכוחות במרחב סיני וביניהם אוגדה 252, שהוקמה ב-1968.
במרץ אותה שנה חיילים ומפקדים מן הסדנא השתתפו ב"פעולת כראמה".
הם תרמו רבות לתיקון ציוד לחימה במהלך הקרב וכן סייעו בחילוץ רכב קרבי משוריין ופצועים משדה הקרב.
בספטמבר 1969 השתתפו חיילים מן הסדנא ב"מבצע רביב".
במלחמת יום הכיפורים עבר גש"ח 784 תחת פיקוד אוגדה 252 ועבור אוגדה 84 הוקם גש"ח נייד.
שתי האוגדות השתתפו בלחימה בסיני.
בסיס הטירוניות הוקם בשנת 1989 והיה כפוף פיקודית לבה"ד 12, שישב בצריפין.
הבט"ר הכשיר טירוניות בשלושה סוגי טירונות:
טירונות כלל-צה"לית, טירונות קדם-צבאית וטירונות גיוס מיוחד.
מפקדת מערך מגל שכנה מעת הקמתה, בשנת 1997 במחנה.
בשנת 2005 הועברה לבה"ד 12 בצריפין.
הבסיס הוא בסיס האם של מדריכות הצי"ד (מערכת השליטה והבקרה של צה"ל) שם הן גם עוברות את ההכשרה.
רוב המדריכות אף נשארות להדריך בבסיס את היחידות המתאמנות השונות.
וחלק מועט מהמדריכות עוברות להדריך בבסיסי אימון אחרים.
בנוסף במחנה מתקיימים קורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים כחלק ממסגרת בית הספר לפו"ש (פיקוד ושליטה).
החל משנת 2018 כל הכשרות הסמב"ציות, החל מיום הגיוס, מתקיימות במחנה עמנואל.
ב-2019 החליט משרד הביטחון על העברת בסיס הקבע של יהל"ם ממחנה סירקין למתחם חדש שייבנה במחנה ג'וליס בעלות של כ-400 מיליון שקל.
ב-2023 העבירו את פלוגת דוד המפעילה את הטירונות לחיילים החרדים ממחנה צריפין למחנה ג'וליס.
+סמלשם היחידהשיוךתיאוריחידות לוחמותיחידת מגלןחטיבת עוזיחידת קומנדו בצה"ל כפופה לחטיבת עוז, היחידה המתמחה בהשמדת מטרות איכות בעומק שדה הקרב
וביצירת מודיעין צבאי באמצעות אמצעי לחימה מיוחדים.יחידת הנדסה למשימות מיוחדות (יהל"ם)חיל ההנדסה הקרביתהיחידה המיוחדת של חיל ההנדסה הקרבית המתמחה בביצוע משימות הנדסיות מיוחדות.
מחנה ריכוז ברלין-מרצאן (גרמנית: Zwangslager Berlin-Marzahn) היה מחנה שהוקם לצוענים בפרבר הברלינאי מרצאן, על ידי המשטר הנאצי, במטרה להרחיקם מהמשחקים האולימפיים שנערכו בברלין.
ב-16 ביולי 1936, בשעה 4 בבוקר, החלה משטרת ברלין לעצור את כל הצוענים בעיר, כ-600 אנשים, וריכזה אותם בשדה פתוח בברלין המזרחית, בין בית קברות וצינורות ביוב.
בהמשך, הוקף השטח בגדר תיל, והאסירים הועבדו בעבודות כפייה במפעלי נשק.
בשנת 1938 נשלחו הגברים הצוענים ממחנה מרצאן למחנה הריכוז זקסנהאוזן.
בשנת 1943 נשלחו הנשים והילדים למחנה ההשמדה אושוויץ.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוקמה אנדרטה בצורת אבן המנציחה את המחנה.
מחנה ראובן הוא מתחם ובו בניין בן שתי קומות בפינת הרחובות רוטשילד ובלפור בבת ים.
המבנה נקרא על שמו של ראובן פנחס שהיה החלל השני של בת ים במלחמת העצמאות.
בתקופת המנדט הבריטי שימש המתחם כבית חולים לחולי נפש בשם "גפן", ולאחר מכן, בתקופת מלחמת העצמאות שימש המבנה המרכזי כמטה פיקוד של ארגון ההגנה והיווה עמדה קדמית בין בת ים ואזור הקרבות ביפו.
בתקופה זו שימש כמקום התכנסות ללוחמים בטרם יציאתם לקרבות באזור יפו ובדרך לירושלים.
למרות מיקומו הפיזי של המבנה במרכז העיר בת ים הרי שכתוצאה מטעות היסטורית בחלוקה הטופוגרפית בין הערים, השטח עליו נבנה היה שייך מבחינה מוניציפלית לעיריית תל אביב כמעין מובלעת, וזו סירבה לוותר עליו ללא תמורה.
כתוצאה ממצב עניינים זה עומד המבנה מזה עשרות שנים כשהוא נטוש ומהווה מטרד אסתטי ותברואתי במרכז העיר.
בשנת 2013 מכרה עיריית תל אביב במכרז פומבי את המתחם לחברת השקעות אשר ביקשה להקים בשטחו מבנה למגורים, מסחר וצורכי ציבור.
לעומת זאת, ובתגובה להליך המכירה הודיעה עיריית בת ים כי השטח ועליו המבנה, מיועד לשימור ואף חייבה את החברה הרוכשת בתשלומי ארנונה.
חברי עמותת "ותיקי בת ים" דורשים כי המבנה ישופץ, ישומר וישמש כמוזיאון לתולדות העיר בת ים.
העירייה עצמה הודיעה כי בכוונתה לפתח את המתחם לצורכי מגורים ומסחר בשילוב שימור המבנים ההיסטוריים.
מחנה עמוס הוא בסיס של צה"ל בצדו של כביש 65, בקטע בו עוקף הכביש את העיר עפולה ממערב, והוא נכלל בתחום המוניציפלי של העיר.
הבסיס הוא המרכזי שבמערך ההיסעים וההובלה לפיקוד הצפון.
המחנה הוקם על ידי שלטונות המנדט הבריטי בימי מלחמת העולם השנייה כשלוחה של מנחת מגידו, עבור מטוסים קלים.
בראשית שנות החמישים הפך המחנה לבסיס עורפי של צה"ל ונקרא על שמו של סגן , בן נהלל שנהרג במלחמת העצמאות בהתקפה על הכפר הערבי לג'ון.
בשנת 1956, בזמן מלחמת סיני, היה מחנה עמוס הבסיס של עוצבת המילואים חטיבה 9. אנשי המילואים של החטיבה גויסו במחנה עמוס ומשם נעה החטיבה בתוך פחות מ־48 שעות אל שטחי ההיערכות שלה סמוך לאילת ומשם דרומה, לאורך חופו המזרחי של חצי האי סיני, עד לשארם א-שייח'.
ביום הראשון של מלחמת ששת הימים, 5 ביוני 1967, המריאו מטוסי ווטור ומיראז' 3 של חיל האוויר הישראלי מבסיס רמת דוד אל עבר שדה התעופה H-3 שבעיראק.
חוסר במפות הנתיב הביא את המטוסים לעקוב אחר מסלולו של צינור הנפט מבתי הזיקוק בחיפה עד לשדות הנפט בצפון עיראק.
המטוסים תקפו חלקית את השדה וחזרו מיד מפאת חוסר דלק.
למחרת בבוקר, ב-6 ביוני, הגיעה התגובה העיראקית כאשר מפציץ טופולב Tu-16 של חיל האוויר העיראקי חדר לתחום מדינת ישראל וביצע תקיפה אווירית על נתניה, מנחת מגידו ובסיס רמת דוד.
המטוס הופל מטיל אוויר אוויר מסוג שפריר 1 ששיגר מטוס מיראז' או מאש נ"מ שנורתה מהקרקע, או משניהם, והתרסק על מחנה עמוס.
כתוצאה מההתרסקות נהרגו 14 חיילי מילואים של צה"ל וכן צוות המטוס העיראקי.
שני חיילים נוספים נהרגו לאחר מכן כשנגעו באחת הפצצות שהיו במטוס.
ב-6 ביוני 2011 התקיים במחנה עמוס טקס לחנוכת אנדרטה וגן לזכרם של 16 הנופלים, אשר 14 מתוכם היו תושבי ערים, מושבים וקיבוצים בעמק יזרעאל.
ראשי הרשויות, יחד עם המשפחות הנופלים, הם שהתארגנו להקמת האנדרטה והגן.
עד לשנת 2016 שימש מחנה עמוס כבסיס לקליטה, מיון והצטיידות של חיילי מילואים.
בצוות המנהלי-לוגיסטי של הבסיס משרתים חיילים סדירים המתפעלים אותו.
ב-2018 החלה שיפוץ הבסיס והרחבתו.
מחנה עמוס המשופץ נחנך ב-2021, במהלך השיפוץ גם הוקם אחד ממרכזי הטיפולים למשאיות הגדולים ביותר בצה"ל והתוקנו בבסיס מערכות אנרגיה סולארית.
לאחר השיפוץ, עבר אל הבסיס גדוד אבירי הצפון (גדוד 6910), הגדוד האחראי על פיקוד הצפון של מרכז ההובלה.
מחנה רחוב ליפובה (בפולנית: Lipowa; בגרמנית: DAW Lindenstraße) היה מחנה עבודה בלובלין.
המחנה יועד לשבויי מלחמה ממוצא יהודי, ששירתו בצבא פולין, אך שימש גם כמחנה עבודה ומחנה מעבר ליהודים מכל אזור לובלין.
המחנה הוקם על אתר מתקני הספורט של איגוד הספורט האקדמי של לובלין וסמוך לאזור תעשייה של העיר ולבית קברות נוצרי.
המחנה הוקם באוקטובר 1939 על ידי איש האס אס אודילו גלובוצניק לאחר כיבוש פולין, על מנת להפריד את שבויי המלחמה היהודים מהצבא הפולני המנוצח מחבריהם הגויים.
בנוסף לשבויי מלחמה עבדו במחנה גם יהודים מהעיר לובלין, אשר התגוררו בגטו לובלין או בגטו מיידן טטרסקי.
בדצמבר 1940 סופח המחנה ל"מפעלי הציוד הגרמניים" ((Deutsche Ausruestungswerke (DAW), החברה לעבודת כפייה של האס-אס.
בפברואר 1941 הועסקו כ-3,000 יושבי המחנה בהקמת מחנה הריכוז מיידנק שהוקם בסמוך.
במחנה עברו עובדים רבים, יהודים כשירים שהופנו לעבודה במסגרת אקציות בגטאות הסביבה, חלקם לתקופות קצרות.
מן המחנה נשלחו לעבודה במפעלים בסביבה ולעבודות ייצור שונות בבתי מלאכה במחנה עצמו.
במרץ 1942, במסגרת מבצע ריינהרד הופרדו גם יהודים כשירים לעבודה שהתגוררו בלובלין ממשפחותיהם שבגטו ונכלאו במחנה העבודה.
לאחר חיסול גטאות לובלין בנובמבר 1942 רוכזו כל יהודי העיר הנותרים ברחוב ליפובה.
מפקד המחנה היה הרמן דולפ (Hermann Dolp) והתנאים בו היו קשים ביותר וכללו משמעת נוקשה, עונשים אכזריים והוצאות פומביות להורג.
לפי דברי אחת העדות: "כל אחד ידע שליפובה משמעה מכות, עבודה בלי מעיל ובלי נעליים.
ליפובה זו עבודה ללא הגבלת זמן".
השומרים היו מתנדבי טרווניקי אוקראינים.
חולים, בלתי כשירים לעבודה ומתקוממים נשלחו למיידנק.
לפי חלק מהעדויות, השבויים היהודים ה"ותיקים" שלטו במחנה ושיתפו פעולה עם הנאצים בתפקיד של קאפו.
המחנה חוסל ב-3 בנובמבר 1943, במסגרת אקציית ארנטפסט, כאשר 2,500 אסיריו היהודים הוצעדו בצעדת מוות להשמדה במיידנק.
לאחר מכן שימש המחנה כמתקן-חוץ של מיידנק לעבודות של אסירים לא יהודים.
המחנה חוסל סופית ב-22 ביולי 1944 ו-229 האסירים ששהו בו נשלחו לאושוויץ.
מחנה קישטרצ'ה (בהונגרית: Kistarcsai Központi Internálótábor) היה מחנה מעצר בעיר קישטרצ'ה (Kistarcsa) מצפון-מזרח לבודפשט, בירת הונגריה.
המחנה פעל משנות השלושים ועד שנות החמישים.
נכלאו בו עצירים פוליטיים וכן יהודים, שרובם גורשו להשמדה בפולין.
המחנה ובו חמישה בניינים הוקם בשנות השלושים ושימש את עוצר הונגריה מיקלוש הורטי ביחד עם אתרים נוספים לכליאת מתנגדים פוליטיים וביניהם יהודים.
אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה שימש המחנה את שלטונות הונגריה לכליאת עצירים פוליטיים ויהודים.
המבנים שבו נועדו ל-200 איש אך הוכנסו לתוכם 2,000 אנשים.
לאחר השתלטות גרמניה על הונגריה ב-19 במרץ 1944 החלו הגרמנים להוביל אל המחנה יהודים שנעצרו לקראת גירושם להשמדה במחנה אושוויץ.
המחנה היה בשליטת האס אס אך בניהול ישיר של משטרת הונגריה.
מפקדו, אישטוון ושדניאי, נהג באנושיות וניסה להקל על עציריו.
הוא איפשר למספר ארגוני סיוע יהודיים לסייע להם.
ב-29 באפריל 1944 שולחו מן המחנה ברכבת במשלוח הראשון לאושוויץ 1,800 יהודים.
לפני שעוצר הונגריה הפסיק את השילוחים ב-7 ביולי נשלחו מהמחנה אל מותם עוד כ-32 אלף יהודים ב-18 משלוחים.
אדולף אייכמן, שניהל את גירוש יהודי הונגריה להשמדה, ניסה לאחר מכן לשלח מהמחנה עוד 1,500 יהודים, אך להורטי נמסר על כך והוא הורה להחזיר את הרכבת לפני שיצאה מהונגריה.
בהמשך הגיע למחנה צוות של מומחים לשילוח יהודים שנשלח על ידי אייכמן ובו בין היתר הגרמני פרנץ נובק וההונגרים לסלו בקי ופאל אוברישי.
הצוות הצליח להוציא מהמחנה אל אושוויץ בשלהי חודש יולי עוד משלוח ובו 1,200 יהודים.
המחנה נסגר ב-27 בספטמבר 1944, אשר חל ביום הכיפורים.
בעת סגירתו נותרו בו כאלף יהודים.
הם הועברו למחנות עבודה בהונגריה.
בשנים 1949 עד 1953 שימש מחנה קישטרצ'ה את משטרת הביטחון של הונגריה הקומוניסטית כמחנה מעצר לאסירים פוליטיים.
מחנה ענתות הוא מחנה צבאי של צה"ל, הנמצא באזור יהודה ושומרון, סמוך למחסום חיזמה ולכפר ענאתא הפלסטיני.
מצפון למחנה עובר כביש 437 ומערבית לו עובר כביש הטבעת המזרחי.
המחנה משמש כמרכז של יחידת מחסני חירום וכן כמפקדת גדוד ארז של חיל המשטרה הצבאית.
המחנה תוכנן במקור בתוכנית אב ירושלים 1968 כאזור תעשייה לעיר, למרות שאינו בשטח המוניציפלי של העיר.
בשנת 1970, החברה הכלכלית לירושלים כללה אותו בתוכנית הפיתוח שלה, אך הקמתו לא החלה בפועל.
באוגוסט 1973, קיבלה ועדת השרים לענייני ירושלים המלצה להפקיע 2,000 דונם של אדמה בבעולות פרטית באזור לטובת הקמת אזור התעשייה.
ראש עיריית ירושלים טדי קולק ביקש לספח את השטח לתחום העיר ולהעביר אליו את בית המטבחיים העירוני שהיה ממוקם בין שועפט לגבעה הצרפתית (במקום בו הוקם הדפו של הרכבת הקלה) והווה מטרד סביבתי.
בשנת 1978, דחה בג"ץ עתירה נגד הפקעת קרקעות מחנה ענתות, לאחר שהמדינה הודיעה שהתפיסה היא לצורך צבאי של הקמת מחנה ולא להקמת אזור תעשייה.
זמן קצר אחר כך החלה הקמת המחנה במקום.
בנובמבר 1988 הוקם במקום מתקן מעצר ומאסר לעצירי האינתיפאדה הראשונה.
המתקן נסגר במרץ 1989 ונפתח מחדש ביולי 1989 כמתקן זמני.
הכלואים הוחזקו בשתי סככות, ששימשו קודם לכן לאחסנתם של כלי רכב.
כל סככה חולקה לארבעה תאים גדולים באמצעות גדרות.
לכל סככה נקבע תקן של כ־250 כלואים.
בתצהיר שהגישה הפרקליטות הצבאית בדצמבר 1989 נאמר כי הוחלט לסגור את המתקן עד פברואר 1990.
בתחילת שנות ה-2000 אירעו במחנה מספר מקרים של חדירות וגנבת ציוד.
במהלך מלחמת חרבות ברזל חשודים פלסטינים שהוחזקו במחנה ענתות טענו כי עברו התעללות.
לדבריהם הם הוחזקו כשעיניהם מכוסות וידיהם אזוקות במשך שבועות.
ב-10 בפברואר 2026 פורסם כי על פי עדויות של חיילים יש שלושה תאי מעצר לחיילים במחנה, ובכל תא מוחזקים חמישה עד שישה אסירים.
דווח גם על מחסור בחפצים וריהוט, ועל החזקת חיילים בחצר חשופה לשמש וגשם, ללא גגון.
מחנה פפנדורף שימש כמחנה מעבר במחוז ליבק, היה ביער וולדהוסנר בין השנים 1945 – 1951. במחנה עברו מיליון איש: חיילי הוורמאכט, פליטים גרמנים, מהגרים מאזורי המזרח וחלק מהמעפילים מאניית המעפילים "אקסודוס-1947" שגורשו מארץ ישראל על ידי הבריטים כחלק ממבצע אואזיס.
מחנה פפנדורף היה מחנה הפליטים הגדול ביותר במדינת שלזוויג-הולשטיין שבצפון גרמניה.
המחנה היה ממוקם צפונית לתחנת הרכבת קוקניץ / פורסט-האוס וולדוסן הישנה שבווסט-הוסנר פורסט.
במקום שרידים שאינם ניתנים לזיהוי, בגלל היער המחטני המתחדש של יער וולדוסן.
הכניסה הנוכחית לאתר בחניון השני, בדרך מהפורסטהאוס וולדוסן דרך יער וולדוסנר לכיוון העיירה פפנדורף .
אסירי המחנה הגיעו באניות דרך נמל טרוומונדה שלחוף הים הבלטי או ברכבות מסע דרך תחנת הרכבת המרכזית של לובק או דרך תחנת הרכבת של קוקניץ.
הובלתם של אסירי המחנה מהנמל או מתחנות הרכבת אל למחנה בוצעה על ידי מערכת התובלה וההיסעים של מפקדת המחנה.
עם הגעתם הועברו אסירי המחנה למתקן טיהור וחיטוי כהכנה לבדיקות רפואיות.
החולים נשלחו לבתי החולים בלובק או לצריף המרפאה במחנה.
הפליטים אשר הגיעו מאזורי המזרח היו במצב גרוע ביותר.
לעומת החוזרים מדנמרק ושבויי המלחמה מהאזורים האנגלים והאמריקאים שהיו במצב טוב יותר.
מחנה פפנדורף שכן במרחק 700 מטר מתחנת הרכבת לובק-קוקניץ.
המחנה נבנה על שטח של כ-100 דונם בתוך יער מחטני.
האסירים/הפליטים שוכנו בצריפי עץ, אוהלים וצריפי ניסן.
במחנה היו אוהל גדול ששימש חדר אוכל, צריף מרפאה שבו טופלו אסירים חולים וחנות למוצרי צריכה ומזון מרכזית אשר מיקומה היה בפונדק וולדוסן.
במחנה ניצבו 56 צריפים קטנים בעלי גג מעוגל עשוי פח גלי ("צריפי ניסן") שמידותיהם 16X35 רגל; 14 צריפי ניסן גדולים יותר ו-125 אוהלים קטנים למגורי 5–6 אנשים בכל אחד.
בתי שימוש שהיו מתקנים פתוחים ללא מחיצות חלוקה לתאים (מסוג "בור צליפה").
רוב האנשים הצטופפו בצריפים על דרגשים ובמיטות יחיד שישנו בהם 2 אנשים זה ליד זה.
בנוסף, סוכנות הסיוע האירופי נורווגי הקימה במחנה צריף לאירועי תרבות.
הנהלת המחנה שכנה במחנה התחתון.
מחנה פופנדורף היה מחנה מעבר הפליטים הגדול ביותר בצפון גרמניה.
הוקם בשנת 1945 בהוראת הממשל הצבאי הבריטי.
המחנה נסגר ונהרס בשנת 1951.
מחנה השחרור של חיילי ארמיית נורווגיה
בתום מלחמת העולם השנייה, ב-20 ביולי 1945 כח הכיבוש הבריטי דאג להקים תחילה מחנה אוהלים בכל אזור יער וולדוסנר על שטח של כ-100 דונם לטיפול ולשחרור בשבויי מלחמה של חיילי הארמייה של הוורמאכט שנלחמו במדינות הסקנדינביות שנקראו ארמיית נורווגיה.
מה 25 יולי ועד 3 באוגוסט 1945, כוח הכיבוש הבריטי הביא למקום יחידת חלוץ שהורכבה משבויי מלחמה שמנתה 68 קצינים ו-565 נגדים, חיילים ואנשי צוות טכני להקמת מספר אזורי מגורים בשטח המחנה כולל מטבח ומבנה מרפאה מרכזיים.
מה -4 אוגוסט 1945 עגנו האניות הראשונות עם שבויי המלחמה הגרמנים מנורווגיה בנמל טרוומונדה.
תוך חודשיים, עד 3 באוקטובר 1945 נבדקו במחנה 78,550 שבויי מלחמה מארמיית נורווגיה.
תוך פרק זמן קצר ביותר בוצע הרישום שלהם והם הועברו עם ניירת השחרור שלהם למחוזות מגוריהם במשאיות.
בכל יום אושפזו כמאה פצועים בבתי החולים בסביבה להמשך טיפול.
מדי יום הגיעו למחנה פפנדורף כ-800 עד 1000 קרובי משפחה לאיתור בני משפחותיהם שבויי המלחמה העומדים לקראת שחרור.
מנובמבר 1945 עד ינואר 1946 שוחררו מדי יום 1,500 פליטים ומתיישבים שהגיעו מאזור הכיבוש סובייטי למחוזות שלזוויג-הולשטיין שבצפון גרמניה.
הערים שבמדינת שלזוויג-הולשטיין כגון לובק ואחרות נחסמו למהגרים ולא אפשרו הגירה אליהן.
משוחררי המחנות הורשו להתיישב בכפרים ובעיירות בלבד.
מ-27 ביולי 1946 הועברו הפליטים והעקורים למדינות אחרות באזור הכיבוש הבריטי.
משנת 1947 נאסרה ההגירה למחוזות שלזוויג הולשטיין.
בממשל הצבאי הבריטי הוחלט ב־12 באוקטובר 1945 על העברת נקודות השחרור של חיילי הוורמאכט שבויי המלחמה למחנות פליטים.
ב־20 אפריל 1947 הוחלט לפרק את הסוכנות הבריטית לשבויי מלחמה בגרמניה.
מחנות הפליטים הועברו למחוזות שלזוויג-הולשטיין ומשם לעיר המחוז לובק.
בשנת 1948 הורחב מחנה המעבר פפנדורף למחנה פליטים ומגורים.
בשנת 1949 היה מחסור במוצרי יסוד (סבון, ביגוד ועוד) ועלכן הופעל משטר צנע קיצוני במחנה.
מספר האסירים במחנה צנח מ-2,000-3,000 ל-500. עם פתיחת מחנה מעבר הפליטים אולזן ב-25 באוגוסט 1949 הפך מחנה פפנדורף למחנה המתנה והשהיה למשך שבועות וחודשים ספורים.
בשלב זה תושבי המחנה גרו בצריפי ניסן .
קבוצות שונות של עקורים שנעקרו בעקבות מלחמת העולם השנייה.
מ-13 נובמבר 1945 עד סוף פברואר 1946: שימש המחנה כנקודת מעבר של כ־156,000 בני אדם מהשטחים הכבושים הסובייטיים לאזור הכיבוש הבריטי.
ב-10 ספטמבר 1945 הגיעו 1,262 מתיישבים ששבו מאזורי הכיבוש האמריקאים והצרפתים לשלזוויג-הולשטיין.
מ-8 ספטמבר 1946 עד מאי 1948: הושבו כ־21,126 מתיישבים ממדינת שליטזוויג-הולשטיין דרך מחנה פפנדורף לאזור הכיבוש הסובייטי.
מ-28 פברואר 1946 עד 26 יולי 1946, הגיעו מתיישבים מחדש כתוצאה מהגירוש של האוכלוסייה הגרמנית מפולין, צ'כוסלובקיה והונגריה.
147,227 ממגורשים אלו הגיעו ברכבות וספינות ממחנות העקורים בשצ'צ'ין שבפולין למחנה פפנדורף, ופוזרו בין העיירות והכפרים במדינת שלזוויג-הולשטיין.
70,435 נוספים הועברו מאוחר יותר דרך מחנה פפנדורף למחוזות המערביים באזור הכיבוש הבריטי.
מ-27 ספטמבר 1948 עד פברואר 1949: הוחזרו 7,048 פליטים, שפונו במקור מאזורי המזרח ומהמחנות בדנמרק דרך מחנה פפנדורף.
החל מ-19 ספטמבר 1946 עד סוף אפריל 1948: שבים שבויי מלחמה גרמנים משבי אצל האנגלים, הצרפתים, האמריקאים והסובייטים דרך פפנדורף למדינת שלזוויג-הולשטיין.
עד פברואר 1947: הועברו דרך מחנה פפנדורף 1,470 עקורים גרמנים אתניים.
עד יולי 1947: מגיעים בודדים שחצו את הגבול וגם מתיישבים מאזור הכיבוש הסובייטי.
בשנת 1947, במסגרת מבצע אואזיס מעפילי אניית המעפילים "יציאת אירופה תש"ז - אקסודוס1947", אשר גורשו על ידי הבריטים מארץ ישראל, לגרמניה דרך נמל המבורג על שלוש אוניות גירוש, אושן ויגור, ראנמיד פארק והאמפייר רייוול.
הכוחות הבריטיים הורידו בכח את המעפילים בנמל המבורג והובילו אותם ברכבות מסע עד לתחנת לובק-קוקניץ ומשם הובילו אותם במשאיות למחנה פפנדורף.
ב-9 בספטמבר 1947, 2717 מעפילי האקסודוס שגורשו על אניות הגירוש אושן ויגור וראנימיד פארק נכלאו במחנה פפנדורף ונשארו בו עד ה-3 נובמבר 1947.
עד הגעת מעפילי האקסודוס, מחנה פפנדורף כבר פונה מיתר העקורים שבויי המלחמה הגרמנים.
סביב המחנה נבנתה גדר תיל ברוחב שני מטרים.
המחנה אובטח על ידי שומרים בריטים, אחד עשר מגדלי שמירה וזרקורים.
בנובמבר 1947 הועברו המעפילים להתגורר במחנות העקורים אמדן וזנגוורדן.
מעפילי האקסודוס עלו ברובם לארץ ישראל באביב 1948 עם הקמת מדינת ישראל והכניסה החופשית אליה.
520 בני אדם מתו במחנה.
172 בני אדם ממחנה הפליטים פפנדורף נקברו בבית הקברות וולדוסן בלובק שהורחב בשנים 1945–1946. נפטרים נוספים ממחנה הפליטים פפנדורף קבורים בבית הקברות וורוורק בלובק.
ממחנה פפנדורף אושפזו פליטים חולים בבית החולים בעיר Bad Bramstedt .
הנפטרים בבית החולים נקברו בבית הקברות לקורבנות המלחמה בקצה הדרומי / בחלק החדש יותר של ברמשטסטר פרידוף.
בזמן שנמצאו מעפילי האקסודוס במחנה פפנדורף, נולדו שלושה ילדים שמתו זמן קצר לאחר הלידה.
ילדים אלה קבורים בבית הקברות היהודי (ליבק-מויסלינג) שהיה גם בית הקברות של קרבנות מחנה הריכוז ברגן בלזן שנהרגו בהפצצת חיל האוויר הבריטי בשעה שהיו בדרכם לשוודיה וטבעו במפרץ ליבק.
שלוש המצבות נושאות את הכיתוב "ילד אקסודוס ללא שם".
תולדות המחנה שוחזרו לראשונה בשנת 1999 על ידי תלמידי בית הספר Geschwister-Prenski בתערוכה מתמשכת ארוכת שנים שנקראה "פופנדורף במקום פלסטין" .
לוח הזיכרון במחנה פפנדורף נוצר על ידי העמותה Kücknitz e.
וחברת ידידי יער העיר לובק.
בתאריכים ספטמבר 2016, מאי 2018 וספטמבר 2019, נציגי צוות שימור מורשת האקסודוס, מעפילים ובני משפחותיהם ונציגים מהקהילה היהודית בלובק בקרו באתר פפנדורף.
מחנה קטריק הוא מחנה צבאי בריטי מרכזי ועיירה צבאית בצפון יורקשייר שבצפון אנגליה.
קטריק הוא המחנה הגדול ביותר של הכוחות המזוינים של בריטניה עם כ-13,000 משרתים נכון לשנת 2017 המהווים כ-2% מאוכלוסיית כלל מחוז צפון יורקשייר, הוא חולש על שטח של כ-10 קמ"ר.
מתחם המחנה כולל מספרים קסרקטינים וסביבו שטחי אש ואימונים נרחבים, במחנה יושבות דרך קבע מספר יחידות של הצבא בהם חטיבת חיל הרגלים הרביעית, ארבעה רגימנטים סדירים ומספר גדודי רפואה, הנדסה משטרה צבאית וארטילריה.
בנוסף שוכן בקטריק מרכז אימוני חיל רגלים (ITC Catterick) האמון על הכשרה ואימון של כלל הכוחות הרגליים וכוחות לוחמים נוספים בצבא הבריטי.
נכון לשנת 2020 קיימות תוכניות להרחיב את קטריק באופן משמעותי, מה שמתוכנן כמעט להכפיל את מספר משרתי הקבע בו עד לשנת 2031.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התחילה העבודה על המחנה ב-12 באוגוסט 1914. הייעוד הראשוני של קטריק היה כמחנה זמני לאכלוס שתי דיוויזיות עם כ-40,000 חיילים ב-2,000 צריפי מגורים.
לאחר המלחמה המחנה שימש כמחנה עצורים לשבויי מלחמה ובשנת 1923 הוחלט להפוך את קטריק למחנה קבע, במהלך שנות ה-30 רוב המחנה נבנה והחל לשמש את יחידות הצבא הבריטי.
במהלך מלחמת העולם השנייה שוב שימש חלקו כמחנה עצורים.
בסיס חיל האוויר המלכותי קטריק (RAF Catterick) הוקם בשנת 1914 כחמישה קילומטרים מזרחית למחנה קטריק.
הוא הוקם כדי לשמש בסיס טיסה להכשרת טייסים ולהגנה על צפון-מזרח אנגליה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בין 1927 ל-1939 שימש הבסיס את הצבא הבריטי כחלק מפיקוד שיתוף הפעולה האווירי של הצבא, עד שהוחזר לשימוש חיל האוויר המלכותי ערב מלחמת העולם השנייה.
לאחר מלחמת העולם השנייה עם המעבר לעידן הסילון, מסלול הטיסה בבסיס לא היה ניתן להרחבה משום שהיה מתוחם בכביש ראשי (ה-A1) ממערב ונהר הסוויל ממזרח.
משום כך ירד השימושיות שלו כבסיס טיסה והוא נותר בסיס הכשרות למגוון יחידות חיל האוויר המלכותי.
בין 1946 עד לסגירתו ב-1994, שימש הבסיס את רגימנט חיל האוויר המלכותי שלאחר מכן הועבר לבסיס חיל האוויר הונינגטון בסאפוק.
עם סגירתו ופיזור היחידות לבסיס אוויר ברחבי בריטניה, הועבר בסיס קטריק לצבא וחובר למתחם מחנה קטריק הסמוך.
מבני הבסיס הומרו ושופצו לשימוש יחידות הצבא והוא קיבל את השם קסרקטיני מארן, בו מוצבות כיום הרגימנט החמישי של רגימנט הארטילריה המלכותי והרגימנט ה-32 של חיל ההנדסה המלכותי.
מתחם המחנה מחולק למספר קסרקטינים ואזורי אימון נפרדים המשרתים את היחידות ומרכזי האימון השונים המוצבים במחנה.
הקסרקטינים קרויים ברובם על שם קרבות החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה, שכן המחנה התפתח במהלך המלחמה.
מחנה וות'גיל - מחנה המנהל שטח אימונים סמוך החולש על כ-81 קמ"ר.
קסרקטיני בורלון - על שם יער בורלון בקרב קמברה, מפקדת חטיבת חיל הרגלים הרביעית והגדוד הרביעי מרגימנט סקוטלנד.
קסרקטיני הלה - על שם כף הלה בדרדנלים, מרכז אימוני החי"ר ITC Catterick.
קסרקטיני מארן - על שם הקרב הראשון על המארן, משכן רגימנט הארטילריה החמישי ורגימנט ההנדסה ה-32. הקסרקטיני מצוי בשטחי בסיס חיל האוויר המלכותי קטריק שנסגר ב-1994.
קסרקטיני אלמה - על שם קרב אלמה במלחמת קרים, הגדוד הראשון של רגימנט יורקשייר.
קסרקטיני קמברה - על שם קרב קמברה, רגימנט נושאי הרומח המלכותי.
קסרקטיני מונסטר - על שם קרב מגידו, הגדוד הראשון מחיל ההנדסה האלקטרוני והמכני.
קסרקטיני סום - על שם הקרב על הסום, הגדוד הרביעי של רגימנט יורקשייר.
כחלק מתוכנית הצבא הבריטי "צבא 2020" נערכו שינויים רבים במסגרות ומקומות ההצבה של יחידות רבות בצבא הבריטי.
אחד השינויים המרכזיים היה יציאת הכוחות הבריטים מגרמניה וסגירת בסיסי הקבע שם לאחר כ-70 שנות נוכחות בריטית על אדמת גרמניה.
כחלק מכך, נבחר מחנה קטריק בתור ביתם החדש של יחידות רבות שהוצבו בגרמניה ויחד עם צמצום בבסיסים נוספים, הוגדר בתור מרכז חשוב ומתפתח של הצבא והפך כאמור לבסיס הגדול ביותר של הכוחות הבריטים בכל העולם.
אלו היחידות המוצבות במחנה במסגרת "צבא 2020":
הגדוד הראשון, רגימנט יורקשייר המלכותי
הגדוד הרביעי, הרגימנט המלכותי של סקוטלנד
גדוד הסיוע הקרוב הראשון, חיל ההנדסה האלקטרוני והמכני המלכותי
הרגימנט הראשון, המשטרה הצבאית המלכותית
הרגימנט החמישי, רגימנט הארטילריה המלכותי
הרגימנט ה-21, חיל ההנדסה המלכותי
הרגימנט ה-32, חיל ההנדסה המלכותי
בנוסף ליחידות אלו, מחנה קטריק כולל את בית הספר למקצועות חיל הרגלים ומרכז אימון לחיל רגלים.
מחנה רסבדו היה מחנה מעצר לרפובליקנים ספרדים וליהודים, שהתקיים מפברואר 1941 עד ספטמבר 1942, בפורט-סור-גארון (Portet-sur-Garonne), דרומית לטולוז.
עצירים הובלו ממחנה זה ברכבת דרך דרנסי לאושוויץ ולמחנות השמדה נוספים.
בסביבות 1560 היה האזור אדמתו של יהאן דה גילברט (Jehan de Gilbert), שהיה כונס פסקי הדין באזור ריווייר ורדן (Rivière Verdun).
החווה המרכזית באזור נודעה כ"חוות הכונס" (באוקסיטנית: borda del recevedor או bordo del rebédou).
האדמה, על גדות הגארון, מורכבת בעיקר מאדמות חקלאיות ויער.
במהלך המהפכה הצרפתית הוחרמה האדמה כ-Biens nationaux ("לטובת האומה") ובשנת 1791 נרכשה על ידי בעל הפונדק דומון (Daumont) מטולוז, ששיפץ את מבני החווה, וזו הפכה לטירת קלרפון (Clairfont).
בשנת 1939 נרכשה הקרקע לשם בניית עיר עבור עובדי מפעל הנפץ הלאומי של טולוז.
בעיר הוקמו 87 בניינים קטנים עם קומות לבנים שהציעו נוחות סבירה.
מלחמת העולם השנייה הביאה לשינוי בשימוש של העיר רסבדו בניהולה של עיריית טולוז.
ביוני 1940 שימש המקום לשיכון פליטים, יהודים שגורשו מגרמניה ושהו עד אז בבלגיה ובצפון צרפת.
ביולי, נוכח זרם פליטים רפובליקאים ספרדים ויהודים שנמלטו מהאזור הכבוש של צרפת, הפכה העיר למרכז קליטה של פליטים ונמלטים.
בפברואר 1941 הוכפפה העיר למחוז גארון עילית והפכה למחנה בית חולים רשמי של עצירים זקנים וחולים, עם כוח עבודה מתוכנן של 1,400 איש.
משטר וישי הפך אותו למוסד פתוח למחצה, שאפשר לעיתונאים ולארגוני צדקה לבדוק אותו.
משטר וישי שקל להשתמש בו למטרות תעמולה.
בהתחלה התנאים היו סבירים, אך הידרדרו במהירות עקב מחסור בציוד רפואי, תרופות ומזון.
בשנת 1941 היו במחנה 739 עצירים, מחציתם היו מעל גיל 60 וסבלו ממחלות קשות.
כמה שיירות של מגורשים עזבו את רסבדו במהלך אוגוסט 1942. חלקם יצאו כבר ב-11 באוגוסט אך רובם יצאו בלילות 26–28 באוגוסט מפורט-סור-גארון בקרונות משא, והובילו את העצורים למחנה דרנסי בשלוש שיירות שיצאו משם לאושוויץ עם 349 יהודים מרסבדו.
ז'יל-ז'רו סאלייז', הארכיבישוף של טולוז מחה באופן פעיל על המדיניות נגד היהודים והתעקש על סגירת המחנות בנואה וברסבדו במכתב רשמי של הכמורה, שהוקרא בכל הקהילות של הדיוקסיות שלו ב-23 באוגוסט.
פעולותיו, עם פעולותיהם של ארגונים הומניטריים כמו Cimade והצלב האדום, סיפקו תמיכה מסוימת לעצורים.
מספטמבר 1942 הופנו העצורים בהדרגה לבתי חולים אחרים באזור, והמחנה סיים את פעילותו.
המחנה נסגר רשמית באוקטובר 1942 בתואנה שהוא קרוב מדי לטולוז.
כשנכנסו הכוחות הגרמנים לטולוז בסוף 1942, שימש המחנה לזמן קצר למשכן אנשי ורמאכט.
עם שחרור צרפת, רפובליקנים ספרדים שנמלטו ממחנה הריכוז מאוטהאוזן, אך לא הצליחו לחזור לארצם, שהו בתריסר מבנים במחנה.
מושבה זו נודעה בשם "וילה דון קיחוטה".
במבנה אחד שהשתמר, הוקם מוזיאון הזיכרון (Musée de la Mémoire) כמוזיאון הנצחה המוקדש להיסטוריה של המחנה, בו יכולים המבקרים לצפות במסמכים, דגמים ושחזורים.
המוזיאון נחנך ב-6 בפברואר 2003 על ידי אלי ויזל.
סרט תיעודי צרפתי על לורט אלכסיס-מונה שהתנדבה במחנה, בבימויו של פרנסיס פורקו, יצא לאקרנים ב-2016. הסרט, Laurette 1942, une volontaire au camp du Récébédou, התבסס על הספר Les Miradors de Vichy מאת אלכסיס-מונה, חבר Cimade.
ההיסטוריון פייר וידאל-נאקה מתח ביקורת על הספר כהונאה וסיפור בדוי.
מחנה קרסטינץ היה בית כלא ששימש כמחנה ריכוז בקריסטינץ שבקרואטיה בתקופת שואת יהודי קרואטיה.
הוא היה ממוקם בטירה המשקיפה על הכפר.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה בנתה ממשלת ממלכת יוגוסלביה בית כלא ליד קרסטינק והשתמשה בו למעצר אסירים פוליטיים.
במרץ 1941, ערב פלישת מדינות הציר לקרואטיה, נעצרו ונכלאו בקרסטינץ מספר רב של מתנגדי המשטר מזאגרב.
כמה שבועות לאחר הכליאה התמוטטה יוגוסלביה וב-19 באפריל 1941 השתלטו על הכלא שלטונות מדינת קרואטיה העצמאית שזה עתה הוקמה.
האסירים הופרדו על בסיס מוצא אתני, כאשר המחנה פוצל לחלקים "סרבים", "יהודים" ו"קומוניסטים".
לאחר מבצע ברברוסה, המפלגה הקומוניסטית היוגוסלבית פתחה מחתרת בשם צבא השחרור העממי של יוגוסלביה.
משטר אוסטאשה הגיב בהריגת כמה מאסירי מחנה קרסטינץ.
ב-9 ביולי 1941 הוצאה להורג קבוצה ראשונה במחנה.
המפלגה הקומוניסטית הגיבה בארגון .
ב-13 ביולי כל האסירים הצליחו להימלט.
אך הניסיון אורגן בצורה גרועה ורוב האסירים נתפסו ונורו ביערות מקסימיר .
מחנה פילון או מכלול פילון הוא מחנה צבאי תחת אוגדת הבשן צמוד למושב אליפלט ודרומית לראש פינה.
והוא נקרא על שמו של פילון פרידמן.
הבסיס משמש כבסיס האם של חטיבת עודד, בנוסף ליחידות מצ"ח, יחידת טכנולוגיה ואחזקה של ציוד ליחידות השריון וההנדסה במילואים מלבד יחידות התקשוב ואחזקה השוטפת של הבסיס.
במקום נמצא גם המרפאה המרחבית והמחסנים של היחידה הפיקודית חר"פ 541 הכפופה לבסיס פצ"ן בצפת.
מחנה צה"לי זה הוקם על בסיס מחנה הצבא הבריטי שנפל לידי צה"ל בזמן מלחמת העצמאות.
מאז היה מעורב בכלל מלחמות ישראל ובפרט מלחמת יום הכיפורים.
מאז שימש את הקו הראשון שבא לסייע לכוחות המותקפים לאורך רמת הגולן ובין היתר שימש כבסיס הספקה עבור חטיבות 7 ו-188. בראשית מלחמת חרבות ברזל יצאו רבים מיחידות המילואים בבסיס לכיוון החזיתות השונות.
מחנה קיץ לשמנים הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1995 בבימויו של סטיבן בריל ונכתב על ידי בריל יחד עם ג'אד אפאטאו.
הסרט יצא לאקרנים ב-17 בפברואר 1995. למרות שבהתחלה הוא זכה לביקורות מעורבות, הוא זכה לקהל מעריצים בהפצות וידאו ביתיות ושידורי טלוויזיה בכבלים ומאז הפך לסרט פולחן.
כשבית הספר נגמר וחופשת הקיץ מתחילה, הוריו של ג'רי גארנר מודיעים לו שהם שולחים אותו למחנה תקווה, מחנה ירידה במשקל לבנים.
בתחילה, ג'רי מהסס, פוגש את פאט, מדריך המחנה הנלהב, ומתיידד עם שאר החניכים, שהבריחו מספיק ג'אנק פוד לכל הקיץ.
הלילה הראשון במחנה תקווה מביא את הגילוי שהבעלים המקוריים, משפחת בושקין, הכריזו על פשיטת רגל והמחנה נרכש על ידי מדריך הכושר טוני פרקינס ג'וניור, שמתכנן להפוך את תוכנית הירידה במשקל של המחנה לפרסומת רבת מכר.
טוני מחליף את הפעילויות האהובות של המחנה במשטר אימונים מתיש.
פאט מוחלף על ידי לארס, היועץ החדש והקפדן, והחניכים עוברים משחק סופטבול מכאיב נגד יריביהם האתלטיים והתחרותיים יותר, מחנה MVP.
כאשר טוני מטהר את מצבורי המזון הנסתרים בבקתות ומחרים את הממתקים שלהם, החניך ג'וש מגן על ג'רי כך שהוא צוחק על טוני ונשלח הביתה ללא החזר כספי.
טוני מארגן ערב ריקודים עם מחנה הקיץ של הבנות בשם מחנה מגנוליה כדי להשפיל את הבנים ולגרום להם לרדת במשקל, אבל המדריכים טים, פאט ואחות המחנה ג'ולי משכנעים את כולם ליהנות יחד באמצעות ריקודים.
ג'וש חוזר למחנה תקווה וחושף שאביו, עורך הדין, איים לתבוע את טוני על כך שסילק את בנו מהמחנה ללא החזר כספי.
ג'רי וחבריו מתגנבים למשרדו של טוני בחיפוש אחר הממתקים שהוחרמו, ומגלים שטוני יירט את כל מכתבי החניכים למשפחותיהם, כולל מכתב שג'רי כתב לסבתו.
הם מגלים מאגר מזון סודי ששימש את רוב חברי המחנה, מה שמוביל אותם לעלות במשקל.
בעקבות זאת, טוני כועס ומעניש את הבנים שהוא מוציא אותם לטיול רגלי של 30 קילומטרים, כשהם מתכוננים לסכן את חייהם למען כושר גופני.
בטיול, הבנים מרמים את טוני כדי שייפול לבור וכולאים אותו במחנה בתא מאולתר, מחושמל באמצעות קוטל חרקים חשמלי.
עם פאט, ג'ולי וטים לצידם, החניכים משתלטים מחדש על מחנה תקווה, קושרים את לארס ואת שאר המדריכים של טוני ביער, וחוגגים במסיבת מדורה על ידי אכילה מופרזת.
לארס בסופו של דבר לוקח צד במחנה עקב איומי גירוש.
למחרת בבוקר, פאט מכנס את החניכים כדי לקחת אחריות על עצמם ולהתחיל לרדת במשקל, וכולם מתחילים משטר בריא יותר תוך שהם הופכים את מחנה תקווה שוב למהנה.
הוריהם של הבנים מגיעים ליום הביקורים ופאט מציג בפניהם סרטון המתעד את אכזריותו של טוני, לפתע טוני מופיע, לאחר שנמלט מתאו וקוטע את הסרטון.