tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כיצד לשלב בין התרבויות השונות שהתפתחו לאורך ההיסטוריה היהודית, ובמרכזן תרבות בית ראשון ותרבות בית שני
במהדורתו הראשונה, שיצאה לאור בעריכת הרב צבי יהודה הכהן קוק כספר הראשון של הוצאת דגל ירושלים בחודש אב של שנת תר"פ, כלל הספר את החלקים 'אורות מאופל' ו'אורות התחיה'.
אורות מאופל, כשמו, נכתב בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
חיבור זה החל להיערך בידי הרצי"ה כבר בשנת ה'תרע"ט.
ב'אורות התחיה' שבעים ושניים פרקים העוסקים בגאולת ישראל על פי פנימיות התורה, תוך התייחסויות אקטואלית למאורעות שונים ולאסכולות שונות בעניין.
דיון נרחב מוקדש לטענת המחבר שעל האומה לשוב בעת הגאולה לעסוק בחיי העולם הזה, כגון בספרות ובהתעמלות, ובדרכים שבהן יש לעשות זאת.
קובץ זה נכתב ברובו, מלבד חמשת הפרקים הראשונים העומדים כיחידה בפני עצמה, בתקופה בה כיהן הראי"ה כרבה של יפו.
בשנת תש"י הוציא הרב צבי יהודה קוק מהדורה שנייה של הספר, המתאימה לרוחה של תקופת הקמת המדינה, בה נוספו המאמר 'למהלך האידיאות בישראל', 'זרעונים', והספר 'אורות ישראל'.
'למהלך האידיאות בישראל' הוא מאמר שכתב הרב קוק בשנת ה'תרע"ב, ופרסם בעיתון 'העברי'.
המאמר עוסק בייעודו של עם ישראל תוך ניתוח היסטוריוסופי של התפתחות האומות בעולם, ובפרט התפתחות עם ישראל.
המאמר נדפס שנית בספר "אגרות הראי"ה", והוא נוסף לספר "אורות", על פי עצת הרב יהושע הוטנר (גיסו של הרצי"ה קוק), עקב תוכנו המתאים לנושאים הנידונים בספר.
הם שמונה מאמרים שנערכו בידי הרצי"ה מפסקאות שלוקטו 'שמונה קבצים' ופורסמו קודם לכן בקובץ 'התרבות הישראלית' (תרע"ג, 1913), שאחד מעורכיו היה הרצי"ה קוק.
הפסקאות עוסקות במגוון נושאים ובהם תפיסת האלוהות, מהות הכפירה בדור החלוצים, היחס ללאומיות החילונית, המתבטאת בתנועת הציונות, והעבודה הנדרשת בדור התחייה לחיבור הנבואה וההלכה.
תשעת פרקי 'אורות ישראל' נדפסו כספר בפני עצמו בשנת ה'תש"ג, ובמהדורה זו הם צורפו לספר.
הפרקים עוסקים במהותה של 'כנסת ישראל', אהבת ישראל, סגולת ישראל, ביחס בין הכלל לפרט שבעם ישראל, ביחס בינו לאומות העולם ועוד.
ארץ ישראל נחשבת כחלק ממהותו של עם ישראל ולא כאמצעי חיצוני, ולכן רק ארץ ישראל מהווה בסיס ליצירה ישראלית מקורית ולרוח קודש ונבואה ולכן אדם מישראל יכול להיות אותנטי באמת רק בארץ ישראל.(עמ' ט-יא)
עם ישראל עזב את הפוליטיקה העולמית והלך לגלות, מאונס שיש בו רצון פנימי, בגלל אי רצונו לכונן ממלכה בתקופה מושחתת ואלילית.(עמ' יד)
האומות נלחמות בישראל בגלל המעמד הרוחני הנמוך שלו שקשור לאלילות שהתבטאה בחטא העגל, ואם תפיסתו הייתה אידיאלית יותר ולא לאומנית צרה, הן היו עוזרות לו לכונן ממלכה.(עמ' יד)
מלחמות גדולות מעוררות את כוח המשיח, בשל העמקתן את הייחוד המיוחד של כל עם, ובשל הכתמתן את האנושות בשפך דמים.
ישראל הם עדיו של האלוהים בעולם וצריכים לעמוד איתנים כנגד הארס הרוחני שטבעו לטשטש את סגולת ישראל ויחודו.
תכונת סוד ה' ליראיו, מלמדת את האדם לרחוש כבוד לטבע.
ושהמאמין רואה בטבע את כבודו של ה' שמסתתר שם.
התרבות האנושית שמבוססת על הדמיון, היא הכנה לרוח הקודש ולנבואה שגם מבוססת על הדמיון.
שכחת השבטים ליחוסם, היא הכנה לאחדות האומה.
וכל פגיעה באחדות האומה, אף שנעשית לכאורה לשם שמים, איננה מגיעה ממקור טהור.
הרצון לגאולה של העם והעולם, שהיא פעולה מתמשכת מאז הופעת עם ישראל על במת ההיסטוריה, הוא דבר שמוטבע בטבע ישראל.
כפי שהנשמה מחיה את הגוף כך האלוהים מחיה את העולם.
יחס זה לאל יוצר באדם אהבה וסימפתיה לעולם.
אירופה נתייאשה בצדק מאלוהים, אשר מעולם לא ידעתו, ואילו הסימפתיה לרעיון האלוהות מצויה בעם היהודי באופן טבעי.
ליהדות בגולה אין קיום ללא היניקה מהיהדות של ארץ ישראל וללא זיכרון העבר ותקוות העתיד.
הנטייה הלאומית בישראל היא שדה אשר ברכו ד' ומי שדבק בה דבק בעצם באלוהים, אף שאיננו מתכוון לכך.
הטבע יתגלה למשורר הישראלי במלוא הדרו ויופיו רק בבנין האומה והתקרבותה לחיים טבעיים בריאים.
עם ישראל זנח את הגבורה הגופנית, החיים המעשיים והתבררות החושים רק בגלל יראה נפולה, ושהוא נתבע לחזור לחיים טבעיים ונורמליים שהם הם הבסיס האיתן לרוח ישראל.
בשבח ההתעמלות מבחינה דתית, בכך שההתעמלות של צעירי ישראל שמתעמלים להיות בנים אמיצי כח לאומה, משכללת את הכח הרוחני של הצדיקים העליונים והיא עבודת קודש שמעלה את השכינה מעלה מעלה כעלייתה על ידי שירות ותשבחות, שאמר דוד המלך ישראל בספר תהילים.
מעלתם של החילוניים שמתחברים אל ענייני כלל ישראל, בהשוואה ליראי שמיים שמסתגרים בד' אמותיהם.
הרב קוק מבחין בין צדדים שונים באישיותו של האדם: בבחינת הנפש - זו של החילונים מתוקנת יותר משל החרדים; בבחינת הרוח, זו של החרדים מתוקנת הרבה יותר.(אורות התחיה, פסקה מג)
הסופרים נתבעים לקדש את נשמותיהם כדי להצליח ולהביא לעולם יצירות אותנטיות בעלות ערך רוחני אמיתי.
תהליך החילון של החברה היהודית, נועד לאפשר לגלות את סודות התורה, ולהגיע להארות שכליות גבוהות.
דבר שלא יכול להיות אפשרי בחברה דתית קונפורמית.
תהיה מרידה ברוחניות ואידיאליזם בארץ ישראל לאחר תחיית האומה, ואנשים יטו להתעסקות חומרית יתירה וישכחו את הרוח, כריאקציה לכך שפרקי זמן גדולים בגלות יהודים לא עסקו בענייני החומר.
העיסוק בקבלה ובסתרי תורה מעוררים את הרצון הלאומי לשוב לארץ ולנטוש את הגלות.
היעוד המרכזי של ישראל בעולם, הוא להפיץ ולהשפיע באומות את הרעיון האלוהי בטהרתו.
לזכך ולעדן אותו באופן שינוקה מכל הפגמים והמחשכים שמטשטשים את צורתו וגורמים לו להיות מושג פרמיטיבי, קשה ובעייתי.
סיבוכי הדעות והצרות במיוחד הרוחניות והנפשיות נובעות מכך, שמושג האלוהות הוא מעורפל ודמיוני ונתפס באנושות באופן בדיוני, אלילי ומבהיל, ותפקידה של הכפירה לנקות את העולם מתפיסה אלילית זו של האלוהים לאמונה בגדולת-שלמות-אינסוף, שלא ניתן להגדירו ולהגבילו.
מקום המנוחה של האדם הוא רק באלוהים, שצריך לראותו מתגלם בעולם בכל תופעה שקיימת בו, בכל רוח נשמה, בכל חי ורמש, בכל דבר חכמה, בהרגשת כל מרגיש ובסערת גבורה של כל גיבור.
מדינת ישראל תהיה יוצאת דופן מכל המדינות האחרות, שהן חברות אחריות גדולות, בזה שהיא מדינה אידיאלית מיסודה ומגמתה יהיה תיקון עולם ומלואו ולהיות אור לגויים.
ההתנגדות של חלק מהאישים והזרמים החרדיים לרב קוק החלה עוד לפני הוצאת הספר לאור, בעקבות פולמוס השמיטה וסיבות נוספות.
"העדה החרדית" נוצרה למעשה בעקבות ההתנגדות לרבנותו בירושלים בתמיכת המוסדות הציונים ורוב הכוללים.
גם הספר עורר ביקורת וחלק מחוגי החרדים אסרו לקוראו.
הם חלקו על עמדות בספר ביחס לחילונים, לציונות, היחס בין קודש לחול והיחס לגופניות.
בתגובה לספר כתבו הרב יוסף חיים זוננפלד והרב יצחק ירוחם דיסקין, מנהיגי העדה החרדית קול קורא שבו נאמר: "השתוממנו לראות לרב אחד מפה שכתב דברים גסים וזרים לתורת ישראל כולה כי יחולל חדשות לילך בדרכים עקלקלות אשר לא שערום רבותינו ...
וכי הפיץ כבר חוברות ברוח העת החדשה רוח הכפירה ו"תרבות" חדשה, אבל האחרון הכביד אשר בשם "אורות" קראה אותה מחוללה, ורעל מות בתוכה, יש בה הרבה דברים שאסור לשמען וכל שכן לכותבם ולהדפיסם.
לקול קורא זה הצטרף גם הרב יצחק ברוך, וע"פ מספר גרסאות גם הרב יעקב חיים סופר (בעל כף החיים), אולם טענה זו מוטלת בספק.
ובלי ספק שספר הנ"ל טעון שרפה שלא יהיו נגררין אחריו".
כשנשאל הרב עובדיה יוסף על ידי נכדו על אמירתו של הרב ידיד השיב כי "לא כל מה שאומר חכם יוסף ידיד זה הלכה למשה מסיני".
הרב איסר זלמן מלצר, ראש ישיבת עץ חיים וידידו הקרוב של הרב קוק עוד מתקופת וולוז'ין, כתב במכתב עידוד והסכמה להוצאת כתבי הרב קוק, כ"ח באב תש"ה:
"במלאת עשר שנים להסתלקות גאון ישראל מוהרא"י הכהן קוק זצ"ל.
נוסף לאשר כבר נודע בכל תפוצות ישראל, עוצם גודלו בכל מקצועות התורה, בהלכה ואגדה, מוסר ודעת, לבד זה היה גדול מאוד בקיום מצות "ולדבקה בו", שלדבקותו בד' ותורתו, אין מילים להעריך את ערכו.
ראוי לתלמידיו ומוקירי שמו ללמוד ממסירותו בכל לבבו באהבת ד' וישראל עמו, ותשוקתו העצומה לזכות את כל אשר היה ביכולתו להשפיע עליו, בין בדבריו החוצבים להבות אש בדרשותיו ובין בספריו הגדולים...
וראוי לתחזק ולעשות רצון הצדיק, לגמור ולהוציא את כל ספריו הגדולים, אשר עמל עליה ביגיעה עצומה"
סמוך למתקפות נגד הראי"ה, הוציא תלמידו, הרב יעקב משה חרל"פ חיבור בשם טובים מאורות, שבו פירש כמה מפרקי ספר אורות במטרה להדוף את הקטרוגים כלפיו.
החיבור הודפס לאחר מכן בכרך השישי של סדרת ספרי הרב חרל"פ "מי מרום" - מעייני הישועה.
רבי יוסף משאש מראשי רבני מרוקו, קיבל חוברת גינוי על ספר אורות מאנשי חסידות סאטמר, ולאחר שניהל חליפת מכתבים עם הרב קוק, שבה קיבל הסברים מהרב קוק לגבי הכתוב באורות, כתב דברים חריפים ביותר כנגד משמיצי ספר אורות והרב קוק.
"גאון יעקב, כקש"ת כמוהר"ר אברהם יצחק הכהן קוק ישצ"ו [=ישמרו צורו וגואלו], שלום.
במכתב שכתב הרב צבי יהודה קוק לאביו, הוא מתאר את תגובתו של האדמו"ר מצ'ורטקוב לספר:
"חזר באותו סגנון בביטול שאין לחוש לדברי ההתנגדות לזה כלל, וכי הוא חושב שיוכל להשפיע ב"אגודת ישראל", ולא יתן בשום אופן לעשות פירודים בישראל, ופשוט שהגשמיות הישראלית קודש היא והעיקר לעבוד בארץ ישראל.
ועיקר עבודת הכשרים צריכה להיות תורה ומלאכה, והשאר ייעשה על ידי אחרים הראויים לזה.
ואיך להתייחס להם בפרטיות צריך יישוב וסידור פרטי.
גם שלח מאה כתרים בעד הספר".
החידוש הוא כאן בעצם לא בפירושם של הכתובים, אלא באור השפוך עליהן".
מנימוקי חבר השופטים של פרס ירושלים לספר "ניצוצי אורות" על אורות:
"תכונה זו של קיום רבדים רבים של גילויי תורה במשנתו של הרב, היא גם המאפיינת את לשונו וסגנונו של הרב בכתביו.
שפתו כוללת במפורש או במרמז, כמה קומות של המחשבה היוצרת, וכאן גם מקור לשונו הפיוטית.
כמעט כל דבר שיצא מעטו, ניכר ונרגש שיש בדברים שיטין ובין השיטין - פשט וסוד ביחד.
משום כך יש בחיבורי פרשנות על משנת הרב תועלת מרובה לגילוי האורות הגנוזים בספריו".
בנו של הרב קוק, הרב צבי יהודה, היה אומר שבעוד ספר 'אורות הקודש' הוא רק קודש, ספר 'אורות' הוא קודש קודשים.
הרב נחמן שלמה גרינשפאן, שהיה בהתחלה ממתנגדי שיטת הרב קוק כתלמיד מובהק של הרידב"ז, והפך לאחד מגדולי מעריציו ודרכו, הגן בהתלהבות על הספר "אורות" במאמר שכתב ופרסם בירחון התורני "שערי ציון", גיליון שבט-אדר תרפ"א:
קראתי ושניתי את ספר 'אורות' מתחילתו ועד סופו ומצאתיו לספר יקר הערך המכיל אוצר גדול של רעיונות עמוקים קדושים ונשגבים לכל ענפי המחשבה הישראלית.
הספר כתוב בסגנון מחקרי ובשפה אצילית, כדרך הרב שליט"א בכל ספריו המלאים חקירות עמוקות ונשגבות בכל סעיפי החיים החומריים והמוסריים של העם, ויחד עם זה עלה ביד הרב באמנות נפלאה לעטות את רעיונותיו הנשגבים במעטה הוד וקסם פיוטי של תורת הסוד.
נפלאתי מאד על אלה התופסים את הרב בפרק ל"ד שמשבח את הצעירים המתעמלים לחזק את גופם לטובת כלל האומה.
כאלו לא היה גם רצון תורה הקדושה לשמור את בריאותנו, הגלות עשתה אותנו לרפויי המזג, לנרגזי עצבים, והאם אין זה מצווה גדולה שבגדולות לפקח על בריאות העם וחיזוקו?
והדברים פשוטים ואינם צריכים לבאורים, אלא שאצל הרב מתבטא עניין פשוט זה בבטויי המקובלים, כמו "גילוי האור" או "הבלטת האור", "ואין גלוי אור עומד בלי חבירו כלל ושניהם כאחד משכללים את סדרי הקדושות".
פרשנות רבה נכתבה על ספר אורות על ידי רבנים יוצאי ישיבות בחוגי הציונות הדתית.
הרב משה בן-ציון הלוי אושפיזאי, ניצנוצי אורות, א-ב, הוצאת אוצר התלמוד, א-ב, רמת גן.
זכה בפרס ירושלים לספרות תורנית.
הרב יעקב משה חרל"פ, טובים מאורות - הגנה על דברי הרב קוק בפרק ל"ד ב"אורות התחיה".
החיבור הוא תשובה למכתבו של אייזיק בן טובים.
יצא לאור לראשונה בירושלים תר"ף, ובהוצאות נוספות.
מודפס בסוף "מעייני הישועה" - הכרך השישי מסדרת ספרי הרב חרל"פ "מי מרום"
שיחות הרצי"ה לספר אורות, בעריכת הרב שלמה אבינר
הרב יוסף קלנר, פלורליזם, פנטיזם, כלליות, ביאור למאמר "למלחמת הדעות והאמונות" (זרעונים פרק ו), הוצאת "נתיבות האמונה", אלול תשס"ב
הרב יוסף קלנר, הוד הקרח הנורא, ביאור למאמר 'ייסורים ממרקים' ("זרעונים" פרק ה), הוצאת "נתיבות אמונה", ירושלים תשס"ה
הרב חגי לונדין, ביאורים במאמר למהלך האידאות בישראל, הוצאת "מעליות" (של ישיבת ברכת משה), מעלה אדומים תשס"ה
הרב חגי לונדין, הראי"ה המבואר: אורות, ג' כרכים
הרב זאב סולטנוביץ', בהוצאת מכון הר ברכה: על 'אורות מאופל' (ארץ ישראל, המלחמה, ישראל ותחיתו), ה'תשע"ח; 'אורות התחיה' א-לח, ה'תשע"ח; למהלך האידיאות בישראל, ה'תשס"ח; אורות ישראל (שני חלקים), ה'תשס"ח
הרב שלמה אבינר, אורות, ספריית חווה, עשרה כרכים.
הרב זלמן ברוך מלמד, אורות - שיחות על החלקים "ארץ ישראל", "המלחמה" ו"אורות ישראל ותחייתו"
הרב נחום רכל, פירוש על אורות התחיה, הוצאת כרם, תמוז תשס"ג
האתגרים של הקיום היהודי- על מאמר "למהלך האידאות בישראל" מאת בנימין גרוס.
"למהלך האידאות בישראל" מתורגם ללשון בת זמנינו בתוספת הבהרות והערות קצרות, מאת ישי קרמר
בנתיבי האורות - מאת הרב שי סבג, על פרקי "ארץ ישראל".
הרב אליעזר ולדמן,אורות עם הרחבות, הוספות והגהות.
הרב שלמה אבינר, אורות לבני הנעורים, הוצאת ספריית חוה, בית אל, ה'תשפ"ג.
אורות הוא שמו של צמח המופיע במקרא, בספר מלכים ב'.
הצמח זוהה עם בן-חרדל מצוי, עם ירקות וצמחי שדה ועם פקועות השדה.
בזמן הרעב בארץ מצווה אלישע על נערו לבשל נזיד לבני הנביאים.
אחד מבני הנביאים יצא ללקט , כדי לאכול.
המלקט טעה ואסף צמח רעיל בשם גפן שדה והשליך ממנו לסיר הנזיד.
אלישע תיקן את הנזיד באמצעות השלכת קמח לסיר.
זה אחד מסיפורי הניסים המסופרים על אלישע הנביא.
קיימות מספר שיטות עיקריות בשאלה מהו אותו צמח:
לפי הגמרא במסכת יומא , הווה אומר זהו צמח "מאיר עיניים".
גם התנא רבי מאיר, מפרש כי אורות .
יש המציעים לזהות את הצמח המקראי עם בן חרדל מצוי (ארוגולה/גרגיר הנחלים), ממשפחת המצליבים אשר צורתו מזכירה את הצנון.
צמח זה גדל בכל אזורי הארץ, בשדות ובגידולי בר.
עליו שימשו למאכל ובזרעיו השתמשו כתבלין.
Eureca sativa; כמו הלע"ז שציין רש"י אורג"א, כך גם פירש הרד"ק.
לפירושו השני של רש"י: מדובר בירקות.
אָוּרוֹרָה היא אלת השחר במיתולוגיה הרומית ובשירה הלטינית.
אורורה היא בת-השוואה לאלה היוונית אאוס, הגם שאורורה אינה טומנת בחובה תהודה כלשהי לאלה קדמונית אדירה.
אלת השחר ההינדית היא אוּשַאס.
במיתולוגיה הרומית, אורורה, אלת השחר, מחדשת את עצמה בכל בוקר ונוסקת לרוחב השמים, בהכריזה על הגעת החמה.
יש לה שני אחים: אח (סוֹל, השמש) ואחות (לוּנַה, הירח).
מיתוס שנלקח מאגדות האלה היוונית אאוס על ידי משוררים לטיניים, מגולל את סיפורו של אחד ממאהביה, נסיך טרויה, טיתונוס.
טיתונוס היה בן-תמותה, ואמור היה להזדקן ולבסוף למות.
ברצותה לחיות עם אהובה לנצח נצחים, אורורה ביקשה מיופיטר (המקביל לזאוס) להעניק חיי אלמוות לטיתונוס.
יופיטר נענה למשאלתה, אולם המשאלה הייתה פגומה ולא כללה את שמירת מראהו הצעיר לנצח.
כתוצאה מכך, טיתונוס הוסיף להזדקן לעד, ואורורה הפכה אותו לצרצר, שהיה רועש ללא הפסקה.
מיתוסים אחרים טענו שהוא הפך לחגב או לארבה.
אורורה תוארה כשלבשה גלימה סגולה, בעלת אצבעות וזרועות ורדרדות, אוחזת בלפיד, וכוכב מעטר את מצחה.
בכל בוקר, אורורה רכבה במרכבה בשמיים, מביאה אור ליום וממלאת את השמים בצבעים רכים.
שני סוסים לבנים משכו את המרכבה, בעוד שאורורה בישרה לעולם על בואו של אחיה, אל השמש הליוס (היווני.
יש האומרים שהיא גם הכריזה על עזיבתו, כאשר עפה שוב בשמיים עם רדת הדמדומים.
אורורה הזילה דמעות על בנה, ממנון, אשר הפכו לטל של הבוקר.
באמנות, ארורה מתוארת כאישה צעירה, לרוב עם כנפים, מהלכת במהירות עם נער בזרועותיה, ולעיתים עולה מן הים במרכבה רתומה לסוסים מכונפים.
לפעמים, כאלה המפזרת את טל הבוקר, היא מחזיקה כד מים בכל אחת מידיה.
באחת מן הגרסאות של היפהפייה הנרדמת נקראה היפהפייה הנרדמת אורורה.
האסטרואיד שהתגלה ב-1867 על ידי ג'יימס קריג ווטסון נקרא על שמה.
השם הלועזי של זוהר הקוטב זה אורורה.
אורות הוא כתב עת ספרותי ישראלי, היוצא לאור מאז שנת 2007 בהוצאת "אורות הכרך".
מטרת כתב העת היא להעשיר את התרבות הישראלית ביצירות מקוריות המושפעות מגדולי התרבות העולמית.
באורות מתפרסמים סיפורים קצרים, שירים, סיפורים מאוירים, תצלומים, מסות ותרגומים.
עורך אורות הוא הסופר והמתרגם יונתן דורי.
מייסדי כתב העת הם יונתן דורי ודינה שטנר.
בין השנים 2008–2013 ערכה את כתב העת המשוררת והמתרגמת טל ניצן.
שמו של כתב העת הוצע על ידי המשורר מאיר ויזלטיר.
אתר האינטרנט של אורות פועל במקביל לכתב העת המודפס, ומקדם יצירה מתחומי המוזיקה והאמנות הפלסטית, וידאו ארט ועוד.
כך למשל, לצדו של גיליון שייקספיר פורסמו גם יצירות מוזיקליות שעסקו בתימות שייקספיריות, וגיליון קפקא כלל סרטון אנימציה והפקת אופנה.
עד כה הופיעו 15 גיליונות:
אורות 4: הנס כריסטיאן אנדרסן
אורות 12: שוטים בדרכים: קיחוטה, מינכהאוזן ואוילנשפיגל
מתרגמים – אברהם עוז, גלעד רוזנברג, ליאור שטרנברג, דורי פרנס, דנה כספי, רחל אהרוני, דנה ג.
פלג, איתי רון, טלי קונס, אבנר שץ, אילנה המרמן, רוני אמיר, אבישי אלקסנדר פיש, ארז וולק, שירי שפירא
קולנוע ותיאטרון – יהושע סובול, נאוה סמל, עמרי ניצן, גל זייד, דני סירקין, אלברט כהן
צלמים – יורם קופרמינץ, מיכל חלבין, אריאל נשרי, אפרת גלעד, נינה יעבץ, דן זלצר, סוזן מאייר, דוד מוסקוביץ, יובל קצובר, אירה אדוארדובנה, רונן גולדמן, ירונימוס, גל חמו, רונית פורת, נטע גוב, פליקס לופה, יוסי צבקר, אביתר דיין, הדר אלפסי, ליאב עציון, יואב פרידלנדר
מוזיקאים – אסף אבידן, אבי בללי, יונתן גוטפלד, רועי פלד, דרור גולדשטיין
סטיילינג - ענבל רווה, אורלי רוזן
אמנים - כרמלה ברג, ג'מאל חסן, אמיר כהן, יהושע נוישטיין, רפי פלד, אבי שפרבר, ירון מילגרום, גילי בלכר, טל להט רפל
אורופנדולה (שם מדעי: Psarocolius) הוא סוג של ציפורי שיר מדרום ומרכז אמריקה, ממשפחת הפַּזָּאִיִּים.
האורופנדולות הם ציפורים גדולות בעלות מקור מחודד, וזנב ארוך שצבעו תמיד צהוב בהיר, לפחות באופן חלקי.
הזכרים בדרך-כלל גדולים מן הנקבות.
תכסית הנוצות היא בדרך-כלל ערמונית, חומה-כהה או שחורה, אף על פי שבכמה מינים של אורופנדולות הראש, החזה והגב העליון הם בצבע זית.
הרגליים כהות, אבל למקור יש בדרך כלל צבע מנוגד באופן בולט, צהוב בהיר או בסיס ירוק או שחור וקצה אדום.
בכמה מינים, צידי הראש מוכתמים כחול או ורוד.
האורופנדולות מצויות בעיקר ביערות גשם, ובכמה מינים גם בחורשות ויערות דלילים.
הן חיות במושבות, ואורגות מעלים ועשבים קינים אופייניים, דמויי סלי-נצרים דקים, התולים מקצות הענפים.
הציפורים החברותיות אוכלות חרקים גדולים ופירות.
הן קולניות מאוד, ומפיקות מגוון של שירים, המחקים לפעמים בעלי חיים שונים.
לקבוצת האורופנדולות שייכים שישה מינים של הסוג Psarocolius המורפולוגיה, הנתמכת בראיות של mtDNA ציטוכרום b ו-NADH הידרוגנז, מראה שהמינים Ocyalus latirostris ו- Psarocolius oseryi הם המרוחקים ביותר משאר הקבוצה.
למעשה, נראה שהם קרובים יותר לקבוצת ה-Cacique, וייתכן ששני המינים שייכים לסוג Ocyalus.
(הוצע גם לשייך את המין השני לסוג Clypicterus).
סוג נוסף המכונה אורופנדלה הוא הסוג Gymnostinops בו ארבעה מינים.
אורורה הוא כביכול מטוס ריגול של ארצות הברית, שקיומו לא אושר מעולם.
המטוס הוא בעל מאפיינים של חללית, כלומר, בעל יכולת להמריא באופן רגיל משדה תעופה ולהגיע לקצה האטמוספירה, כמעט עד לחלל.
בנוסף, הוא יכול להגיע למהירות של מאך 7, והוא בעל מבנה חמקני.
לא הרבה ידוע על המטוס ולא בטוח שהוא אכן קיים.
הטענות לקיומו הועלו בשנות ה-90 המוקדמות בכלי תקשורת, והתבססו בעיקר על מספר תצפיות, ועל מדידות סייסמוגראפיות, אשר מסוגלות לאתר בומים על-קוליים.
תצפיות מתארות את המטוס כמטוס בעל תצורת כנפי דלתא, ושני הגאי כיוון.
מקור השם "אורורה" הוא מאזכור שהופיע באחד מספרי התקציב של הממשל האמריקני, בו מוזכר תקציב גבוה עבור פרויקט המכונה בשם זה.
התקציב הועבר לחיל האוויר האמריקאי.
עם זאת, הממשל האמריקאי וחיל האוויר טוענים בנחישות שהמטוס אינו קיים, וששם הקוד "אורורה" מתייחס לפרויקט הרכש של המפציץ החמקני האמריקאי B-2, שבאותו זמן עדיין היה תחת מעטה סודיות.
המאמינים בקיומו של ה"אורורה", מתבססים על האמונה שבשלהי שנות השמונים החל הממשל האמריקאי לחפש מחליף למטוס הריגול SR-71 (הידוע בתור "הציפור השחורה").
מטוס זה החל להתיישן, ואכן הוצא משימוש בסוף שנות ה-80, ללא מחליף ידוע.
חשיבות מטוס ה-SR-71 הייתה בכושר השגת המודיעין החזותי שלו, ונראה היה שמערכת הביטחון האמריקאית לא הייתה מוותרת בקלות רבה על מטוס בעל יכולות כה חשובות, אלא אם הוצע להם מטוס טוב ממנו, שיועד להחליפו.
מטוס שכזה, כמובן, היה נשמר תחת מעטה סודיות, בשל חשיבותו האסטרטגית העצומה, והממשל האמריקאי היה מכחיש את קיומו, כפי שנהג בעבר להכחיש את קיומם של המפציץ החמקני B-2 ומטוס הקרב החמקני F-117.
הטיעונים הסותרים את קיומו של המטוס מתבססים על היעדר ראיות.
מרבית התצפיות יכולות להיות תצפיות של כלי טיס ניסיוניים אחרים של הצבא האמריקאי, כאלו שעצם קיומם אינו מוטל בספק.
כמו כן, לאחר סוף שנות השמונים, קוצץ תקציב הביטחון של ארצות הברית במידה משמעותית בשל סיום המלחמה הקרה.
קיצוץ זה הוביל לצורך במטוסים זולים יותר, הן מבחינת התחזוקה והן מבחינת המחיר עצמו.
מטוס מתקדם כדוגמת ה"אורורה", לא עומד באף אחת משתי דרישות אלו.
ידוע על פרויקטים שאפתניים רבים של חיל האוויר האמריקאי שלא הפכו למציאות בגלל בעיות של תקציב, ואם פרויקט כדוגמת "אורורה" אכן התקיים, הוא היה ככל הנראה נקלע לבעיה דומה, ומתבטל.
סיבה נוספת שבגללה סביר שהמטוס אינו קיים היא משום שבעקבות התפתחות הטכנולוגיה של מל"טים, מזל"טים, ולווייני ריגול, הצורך במטוס ריגול אסטרטגי ירדה במידה ניכרת.
כמו כן, לאחר פירוק ברית המועצות וסיום המלחמה הקרה, הצורך במטוס ריגול אסטרטגי ירד במידה משמעותית.
לפי תצפיות, המטוס מונע באמצעות מנוע פיצוץ פעימות- טכנולוגיית הנעה מתקדמת ביותר, שככל הידוע, לא נמצאת בשימוש כלל, מלבד במספר אבות טיפוס נסיוניים.
לפי תצפיות, אשר אחת מהן תועדה על ידי סטיבן דאגלס בשנת 1992, ליד אמרילו, טקסס, המטוס מותיר מאחוריו פס התעבות ייחודי, שבו יש "טבעות", הממוקמות במרחקים שווים זו מזו.
סטיבן דאגלס מתאר את הרעש שהמטוס משמיע כ"שאגה פועמת, מוזרה...בדומה לרעש של מנוע רקטי, אך עמוק יותר, עם פולסים במרווחי זמן קבועים".
"אורות" הוא אלבומו השני של הזמר אברהם טל, שיצא לאור ב-28 ביוני 2010 על ידי חברת התקליטים "הד ארצי".
האלבום זכה להצלחה מסחרית, מכר למעלה מ-80,000 עותקים והגיע למעמד אלבום פלטינה כפול.
טל כתב והלחין את רוב השירים באלבום, וכן הפיק ועיבד אותם לצד יונתן דגן.
לפני צאת האלבום יצאו לרדיו הסינגלים "אורות " ו"מחוזקים לעולם" שכתב והלחין טל, שזכו שניהם להצלחה.
אחרי צאת האלבום יצא גם הסינגל "אם את הולכת", אותו הלחין טל יחד עם בוריס מוזיצ'וק.
אחריו יצא הסינגל הרביעי "ימים".
הסינגלים דורגו בדירוגים גבוהים במצעדי הפזמונים וזכו להשמעות רבות בתחנות הרדיו.
באלבום נכלל השיר "תן לי להיות", שאת מילותיו כתב , שנהרג במלחמת ששת הימים; טל הלחין והקליט את השיר במסגרת הפרויקט "עוד מעט נהפוך לשיר".
בספטמבר 2010 זכה השיר "אורות", מתוך האלבום, בתואר שיר השנה במצעד השנתי של גלגלצ.
השיר זכה גם בפרס אקו"ם לשיר השנה.
לצד יציאת הסינגל "אורות" מתוך האלבום, שזכה להצלחה, הוציא טל אלבום רמיקסים, ובו שמונה גרסאות כיסוי של אמנים שונים לשיר זה, בהם גרסה של להקת ההיפ הופ הישראלית "התקווה 6".
אורורה היא דמות בדיונית של גיבורת-על מוטאנטית המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת The X-Men #120 מאפריל 1979, ונוצרה על-יד הכותב כריס קלרמונט והמאייר ג'ון ביירן.
אורורה היא האלטר אגו של ז'אן-מארי בובייה, מוטאנטית ממונטריאול שבקוויבק, קנדה בעלת כוחות מניפולציה על אור.
היא ואחיה התאום נורת'סטאר הופרדו בילדותם לאחר שהוריהם מתו בתאונת דרכים.
ז'אן-מארי גדלה בפנימיה דתית לבנות, אך סבלה מבדידות איומה ושקלה אף התאבדות.
במקום ליפול מגובה רב, היא גילתה שהיא מסוגלת לעוף במהירויות גבוהות.
היא לא ידעה כי היא מוטאנטית, והאמינה כי מדובר בנס משמיים.
לאחר שסיפרה זאת למנהלת הפנימיה, הנערה הצעירה הואשמה בהוצאת שם רע והוענשה קשות.
תקרית זאת עוררה אצלה הפרעת זהות דיסוציאטיבית, כאשר האישיות השנייה שלה הייתה יותר מרדנית וחסרת מעצורים.
היא עזבה את הפנימיה באותו לילה ומאז הדחיקה את אישיותה החדשה.
חמש שנים לאחר מכן, ז'אן-מארי מגישה מועמדות להוראת היסטוריה וגאוגרפיה, אך התפרצות פתאומית של אישיותה השנייה גורמת לה להעביר לילה פרוע ברחבי מונטריאול.
היא נתקלת בשודדים, ולאחר קבלת עזרה מוולברין, הוא מבחין בכוחותיה ומייעץ לה להצטרף לקבוצה חדשה אותה אוסף ג'יימס מקדונלד האדסון, אלפא פלייט.
היא מצטרפת לקבוצה ומתאחדת מחדש עם אחיה.
אורושהאזה (בהונגרית: Orosháza) היא עיר במחוז בקש בהונגריה, על גדות הנהרות מארוש (Maros) וקרש (Körös).
פירוש שם העיר הוא "ביתו של אורוש".
העיר היא מרכז חינוך, תרבות ונופש אזורי, ופועלים בה מוזיאון, ספרייה, גלריה לאמנות, וארבורטום (גן אקלום לעצים) ובו כאלפיים מיני צמחים.
בעיר קיימת כנסייה לותרנית שבנייתה החלה בסוף המאה ה-18.
לפני הכיבוש הגרמני היו בעיר כ-580 יהודים, מתוך כ-25,000 תושבים.
רוב חברי הקהילה היו נאולוגים, ועם מוסדותיה נמנו בית ספר יסודי יהודי ואגודות חברתיות ודתיות.
כחודש לאחר הכיבוש הגרמני, (מבצע מרגרטה) באפריל 1944, ירו הגרמנים בעשרות גברים יהודים.
במאי 1944 הוקם גטו בו רוכזו גם יהודים מהנפה.
ביוני גורשו רוב הכלואים בגטו למחנה שטרסהוף (Strasshof) שבאוסטריה.
אלק פאלוש (במקור פרידמן, 1883 – 1950) היה גרפיקאי יהודי-הונגרי, אמן ומעצב תפאורות.
ג'רג' דנש (1923 – 2015 ) היה עורך דין, היסטוריון, גאוגרף, יועץ מדעי, ספלאולוג יהודי-הונגרי.
אגנש פדור (במקור פישר, 1909 – 1990), הייתה סופרת יהודייה-הונגרייה, עיתונאית, גרפיקאית, פסלת.
מיקלוש מילר (1913 – 2000) היה צלם יהודי-הונגרי-ספרדי.
דיולה פאפ (במקור קוהן, כלומר כהן, 1899 – 1983) היה צייר יהודי-הונגרי, מעצב גרפי, אמן תעשייתי.
אורורניס (שם מדעי: Aurornis, "אורורה" מלטינית="שחר", "אורניס" מיוונית "עוף") הוא סוג נכחד של דינוזאור קטן-גוף מקבוצת אביאלאה, שחי בתקופת היורה, כ-160 מיליון שנה לפני זמננו.
אורורניס היה דינוזאור מנוצה, והמאובן שלו מראה נוצות פלומה על זנבו וצווארו.
הוא אחד הדינוזאורים המנוצים הקדומים ביותר המוכרים למדע, קדום אף מארכאופטריקס, הנחשב לעיתים לעוף הראשון.
על פי מאפייני שלד רבים של אורורניס, הוא מסווג בין חבריה הקדומים ביותר של האביאלאה, קבוצה של דינוזאורים מנוצים שמהם התפתחו העופות.
הוא עשוי להיות אב קדמון ישיר של הארכאופטריקס, ודרכו של כל העופות בני-ימינו.
מאובן יחיד של אורורניס התגלה בשנת 2013 בתצורת טיאוג'ישאן במחוז ליאונינג שבסין, על ידי צוות בינלאומי של פלאונטולוגים מבלגיה, בריטניה, איטליה, סין וצרפת.
המאובן, שקיבל את הסימון הקטלוגי YFGP-T5198, מראה את השלד כולו ברמת פירוט גבוהה מאוד, וכן רישומי נוצות פלומה על הזנב, הצוואר והחזה.
שם הסוג "אורורניס" הוא הלחם של המילה הלטינית "אורורה" ("שחר") והמילה היוונית "אורניס" ("עוף"), ונבחר כדי לבטא את המקום שתופס הסוג בראשית העץ האבולוציוני של העופות.
שם המין "שׂ'וּאי" נבחר לכבודו של שׂ'וּ שִׂינְג, פלאונטולוג סיני שתרם רבות לגילוי וחקר של דינוזאורים מנוצים.
גילוי אורורניס פורסם בכתב העת המדעי היוקרתי נייצ'ר במאי 2013.
מאובן אורורניס התגלה בתצורת טיאוג'ישאן, המתוארכת בשיטה הרדיומטרית ארגון-ארגון לגיל של כ-160 מיליון שנה לפני זמננו, בתור היורה התיכון.
חשיבות תיארוך זה היא בהיותו קדום מזה של הדינוזאורים המנוצים שהתגלו לפני-כן בתצורות יישיין וג'יופוטאנג בליאונינג (כ-125 עד 110 מיליון שנה לפני זמננו, בקרטיקון התחתון), וקדום אף משל ארכאופטריקס, הנחשב לעיתים קרובות לעוף הראשון.
בדומה לארכאופטריקס, אורורניס הוא בין הדינוזאורים הקטנים ביותר הידועים למדע, בערך בגודל של עורב.
אורך המאובן הוא כ-50 סנטימטרים, כמחצית מכך אורכו של הזנב.
בדומה לארכאופטריקס, לאורורניס היו זרועות ארוכות יחסית, עם אצבעות בלתי מאוחות מצוידות בטפרים, מקור בעל שיניים, וזנב ארוך בעל חוליות רבות בלתי-מאוחות, בניגוד לשלד הזנב הקצר ומאוחה של עופות בני ימינו.
המאובן מראה בבירור רישומי נוצות פלומה על הזנב, החזה והצוואר, אך בניגוד למאובני ארכאופטריקס אינו מראה רישומי אברות תעופה על הזרועות והזנב.
חשיבותו המרובה של אורורניס לפיענוח האבולוציה של העופות נובעת בחלקה מן התיארוך הקדום שלו, כ-160 מיליון שנה לפני זמננו, בתור היורה התיכון.
בניגוד למרבית סוגי הדינוזאורים המנוצים שהתגלו עד היום, אורורניס קדום מארכאופטריקס, המתוארך לתקופה של 150 עד 145 מיליון שנה לפני זמננו.
יתר-על-כן, המאובן המפורט להפליא של אורורניס אפשר למגליו לחשב את העץ האבולוציוני של הדינוזאורים המנוצים והעופות הקדומים על פי כמעט 1,500 מאפיינים מורפולוגיים של השלד, לעומת כ-200 מאפיינים בלבד בחישובים קודמים.
על פי עץ זה חישבו מגלי אורורניס שהוא ממוקם בבסיסה של שושלת האביאלאה, ביחד עם אנכיאורניס ושיאוטינגיה, ומעט לפני ארכאופטריקס.
לעומת זאת מצא החישוב שדינוזאורים מנוצים אחרים, כמו אפידקסיפטריקס, קבוצת הטרודוניים וקבוצת הדרומאוזאוריים, הן ענפים צדדיים שלא היו אבות ישירים של העופות.
אפידקסיפטריקס (Epidexipteryx hui) (יורה 151)
אאומנירפטוריים (Eumaniraptora) - לפני כ- 173 מיליון שנה
אורורה היא עיר במדינת קולורדו שבארצות הברית.
באורורה התגוררו 386,261 תושבים ב-2020, והיא הייתה העיר השלישית הכי מאוכלסת בקולורדו.
העיר הוקמה במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19, כאשר איש עסקים בשם דונלד פלטשר הקים את העיירה, וקרא לה על שמו.
חיסרון במקורות מים כמעט והביאו לנטישת העיירה, אך העיירה התאוששה, ובשנת 1907 החליטה לשנות את שמה ל"אורורה" (זהר הקוטב באנגלית).
בעבר, העיר נחשבה כפרבר של דנוור הסמוכה, אולם עם צמיחתה המואצת של העיר במחצית השנייה של המאה ה-20 (האוכלוסייה בשנת 1950 הייתה 11,421 ובשנת 1990 האוכלוסייה גדלה ל-222,417 תושבים), הפכה העיר למרכזית בפני עצמה - אם כי התלות בדנוור הגדולה ממנה פי שניים עדיין קיימת.
שטח העיר עומד על 401 קילומטר רבוע.
גובהה הרשמי 1,611 מטר מעל גובה פני הים, אך עם גדילת העיר והתרחבותה התווספו חלקים גבוהים אף יותר.
שמה של העיר התפרסם בעקבות פיגוע הירי באורורה בשנת 2012, כאשר צעיר מעורער בנפשו פתח בירי בקולנוע בעיר במהלך הקרנת הבכורה של הסרט "עלייתו של האביר האפל".
אורורה היא העיר המאוכלסת ביותר במדינת אילינוי שבארצות הברית אחרי שיקגו והיא העיר ה-19 בגודלה במערב התיכון.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2012, אוכלוסיית העיר עמדה על 199,932 תושבים.
אורורה גדלה מאוד ב-50 השנים האחרונות, נוסדה במקור בתוך מחוז קיין.
בין השנים 2000 עד 2003 לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית דירגה את אורורה במקום ה-34 מבחינת גידול אוכלוסייה בארצות הברית.
משנת 2000 עד 2009 לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית דירגה את העיר במקום ה-46 מבחינת גידול אוכלוסייה, אוכלוסייה של מעל 100,000 תושבים.
לפני הגעתם של המתיישבים האירופאים, היה שם כפר אינדיאני, מה שהיום הוא מרכז אורורה.
בשנת 1834 הגיעו האחים מקרתי לאזור ותחילה לקחו בעלות על שני צדי נהר פוקס אך מכרו את האדמות לאחים לייק.
האחים לייק הקימו טחנת מים בצד השני של הנהר.
בשנת 1837 הוקם שם סניף דואר.
אורורה הייתה במקור שני כפרים, מזרח אורורה שנוסדה בשנת 1845 בצד המזרחי של הנהר, ומערב אורורה אשר נוסדה בצד המערבי של הנהר בשנת 1854. בשנת 1857 התאחדו שני הכפרים והקימו את העיר אורורה.
על פי לשכת האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2010, השטח הכולל של העיר הוא 118.6 קמ"ר אשר מתוכם 116.4 קמ"ר אדמה ו-2.2 קמ"ר מים.
העיר נחשבת באופן מסורתי כעיר בתוך מחוז קיין, אך גבולות העיר מתפרסות לעוד שלושה מחוזות אחרים, דופייג', קנדל וויל.
צפיפות האוכלוסייה הייתה 1,433.0 נפש לקמ"ר.
בעיר היו 48,797 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 489.0 דירות לקמ"ר.
אוֹרוּץ' רֵאִיס (בטורקית עות'מאנית: عروج ريس; 1474 בערך – 1518), הנודע בכינויו ברברוסה (Barbarossa), היה הביילרביי של אלג'יריה העות'מאנית בשנים 1516–1518. לפני כן היה שודד ים.
זקנו האדמוני העניק לו את הכינוי העממי "ברברוסה", אדום הזקן, בקרב תושבי אירופה.
כינוי שדבק גם באחיו, ח'יר א-דין, כאשר זה ירש אותו וצבע את זקנו בחינה אדומה כדי לשמר את ההילה שאפפה את אחיו ואת האימה שהטיל על חופי אירופה.
דבקו בו גם הכינויים "בּאבּא (אבא) אורוץ'" ו"באבא ערוג'י" כשהסתמן כאב מושיע של המוריסקים (האנוסים המוסלמים בספרד) בשנים שלאחר הרקונקיסטה; הוא הבריח רבים מהם מספרד, ומסעות השוד שהוביל על חופי ספרד הצטיירו כנקמה בנוצרים הכופרים על פשעיהם נגד המוסלמים.
אורוץ' נולד באי לסבוס ליאקופ, פרש טורקי שעבד בשירות הסולטאן העות'מאני מהמט השני, ולאם יווניה-נוצריה.
במהלך היתקלות ימית עם אבירי רודוס, בה נהרג אחד מחמשת אחיו, נפל אורוץ' בשבי.
הוא שימש במשך שנתיים כעבד בבניית ביצורי רודוס, ובחתירה בגליאות של האבירים.
בשלב מסוים הצליח אורוץ' לנסר את שלשלאות הברזל בהן נאזק לגליאה, ונמלט בשחייה לחוף קרוב, משם עשה את דרכו בחזרה לבית המשפחה.
בסביבות 1512 הופיע בחופי ברבריה יחד עם אחיו הצעיר היזיר (לימים ח'יר א-דין), בראש כנופיה קטנה, והחל בפעילותו כשודד ים.
הוא הקים את בסיסו הימי באי ג'רבה הסמוך לחופי המגרב, ומיקד את פשיטותיו על ספינות שעברו בשטח הים שבין חופי צפון אפריקה לאיטליה.
ספינות סוחר שנלקחו שלל, היו מובלות לג'רבה לשם פירוקן ויצירת סירות פשיטה חדשות עבור צי שודדי הים.
בפעילות זו הוא שיתף פעולה עם א-סיידה אל-חורה שעזרה לו בניהול משא ומתן עם הנוצרים בספרד.
בשלב מסוים חתם אורוץ' על הסכם סחר עם מושל תוניסיה, והורשה לפעול מנמל לה גולט, תוניס.
עובדה זו איפשרה לשודדי הים להרחיב את פעילותם לכל אזור מערב הים התיכון.
הם שוטטו לאורך חופי ספרד והטילו אימה על קברניטי ספינות הסוחר הספרדיות; חילצו מוסלמים אנוסים – מוריסקים מספרד לאפריקה, ואגרו מידע שבאמצעותו תכננו פשיטות על כפרים נוצריים באזורי החוף.
מלבד חופי ספרד, ניהלו פשיטות גם על חופי דרום איטליה (המצוג'ורנו), ועל חופי האיים: מיורקה, מנורקה, סרדיניה וסיציליה.
אורוץ' לא הסתפק בפעילות-השוד הימית, וביקש להרחיב את שליטתו לתוך היבשה.
בצפון אפריקה לא היו קיימות באותה תקופה הממלכות האזוריות, והוא ביקש להיכנס לכאוס השלטוני ששרר בין ערי המדינה של המגרב, תוניסיה, טריפולי, ואלג'יר; ובין השבטים הערביים והברברים יושבי הארץ הוותיקים, ששכנו בהרים.
כצעד ראשון, שלח אורוץ' בשנת 1515 את פירי ראיס – הנווט והקרטוגרף הטורקי הנודע - לאיסטנבול אל הסולטאן סלים הראשון, בהצעה שיפרוש עליו את חסותו, יספק לו ציוד ותגבורת צבאית, וחשוב מכל – אבק שרפה, שהיה נשק שובר שוויון; בכך תשיג האימפריה העות'מאנית דריסת רגל במגרב.
ב־1516, עם קבלת החסות העות'מאנית והתגבורת הצבאית, השתלט על אלג'יר וחיסל את הסולטאן המקומי במו ידיו.
לאחר שביסס את שלטונו באלג'יר, החל להפעיל לחץ מתמיד על המוצבים הספרדיים במגרב, אך ניסיונותיו לכבוש את אחד המוצבים נהדף ונכשל.
בשלב זה הפנו כוחותיו של אורוץ' את כיבושיהם אל פנים הארץ, וכבשו את תלמסאן.
בשלב זה היה נתון כל שטחה של אלג'יריה המודרנית, תחת שלטונו של אורוץ', ובכך הגיע לשיא תהילתו.
בתקופה זו, בקרב מול אחד המוצבים הספרדיים במגרב, איבד אורוץ' את אחת מזרועותיו.
עם כיבוש תלמסאן בידי אורוץ' וצבאו, פנה מלך תלמסאן המודח, יחד עם ידידו שליט אוראן הספרדי המרקיז קומארס, בבקשת עזרה מקרל החמישי מלך ספרד שהתמנה לתפקידו שנים ספורות קודם לכן, ועדיין לא הוכתר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
קרל שזיהה את ההזדמנות להיפטר משודד הים שהטיל את חתתו זה שנים על נתיבי השיט בים התיכון, כאשר הוא בעומק היבשה ומרוחק ממעוזיו שעל חוף הים, העניק להם תגבורת של 10,000 חיילים וסכום כסף גדול במטרה לצרף את השבטים הערבים שסביב תלמסאן למרד.
ב־1518, לאחר מצור ארוך על תלמסאן, תוך ניתוק הדרך בינה לבין אלג'יר, נמלט אורוץ' מהעיר הסגורה עם קומץ מלווים.
כוח ספרדי סגר עליו וחיסל אותו.
גופתו נתלתה על חומות העיר תלמסאן לאור לפידים, וראשו נשלח לסיבוב ניצחון ברחבי צפון אפריקה, ומאוחר יותר לספרד.
לאחר מותו קיבל אחיו ח'יר א-דין את הנהגת שודדי הים וגם את הכינוי "ברברוסה".
תחת הנהגתו התמקדו השודדים יותר במעשי השוד הימי, ופחות בכיבושים פנים-יבשתיים, והידקו את הקשר עם האימפריה העות'מאנית.
אורורה (Aurora) הייתה יכטת קיטור שנבנתה בשנת 1876 על ידי מספנת אלכסנדר סטיבן ובניו בדאנדי, סקוטלנד, עבור חברת דאנדי לציד כלבי-ים ולווייתנים.
חלקי הגוף והשלד נבנו מעצי אלון ואשוח.
לוחות הדופן והתחתית צופו בנסרי עץ קשה במיוחד הקרוי Greenheart, כזה שאינו נכנע בקלות לשיניו החדות של הקרח.
חרטומה החסון כוסה בשריון של לוחות פלדה, וצלעותיה וקורות הסיפון שלה היו כפולות.
השימוש העיקרי שנעשה בה היה ציד לווייתנים בימי הצפון, והמבנה שלה היה חסון דיו לעמוד בתלאות מזג האוויר והקרח שציפו לה שם.
איתנותה הוכחה כשימושית גם למסעות חקר באנטארקטיקה, ובין 1911 ל-1917 יצאה "אורורה" לחמש הפלגות אל יבשת זו, הן למטרות מחקר והן למשימות חילוץ והצלה.
בין השנים 1876 ל-1911 יצאה "אורורה" למסע שנתי מדאנדי אל ניופאונדלנד לציד לווייתנים וכלבי-ים בצפון האוקיינוס האטלנטי.
שני אירועים ראויים לציון קרו בתקופה זו.
בשנת 1884 כשלה "אורורה" בניסיונה לחלץ את משלחת גרילי ולקבל את כספי הפרס, וב-1891 נחלצה הספינה להצלת צוות האונייה "פוליניה", שנמחצה בקרח ים.
בשנת 1910 קנה את "אורורה" מיופה כוחו של דאגלס מוסון, רב חובל ג.
(הקודר) דייוויס, תמורת 6,000 ליש"ט, בשביל משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה.
אורורה יצאה להפלגה ב-2 בדצמבר 1911 מהובארט אל האי מקווארי, שם הוקמה תחנת הממסר האלחוטי.
ב-25 בדצמבר עזבה את האי והגיעה ב-8 בינואר 1912 אל כף דניסון, שם נבנה הבסיס הראשי של המשלחת, צריפי מוסון.
ב-19 בינואר הפליגה מן האי מערבה, להקים בסיס מערבי.
האתר נקבע במה שמוכר כיום כארץ המלכה מרי, ב-1 בפברואר 1912. אחרי הקמת הצריף הראשי, "המערות", על מדף הקרח היציב, הפליגה "אורורה" חזרה להובארט ב-20 בפברואר והגיעה לשם ב-12 במרץ.
בדצמבר 1912 כש"אורורה" חזרה לאנטארקטיקה, נודע לצוותה, שדאגלס מוסון, זאוויר מרץ ואדוארד ניניס יצאו למסע מזחלות והם מאחרים לחזור.
רב החובל ניסה לחכות לשוב קבוצת המזרח הרחוק, אבל מעגן לא נאות ורוחות עזות במיוחד חברו יחד להביא לניתוק מספר רב של שלשלות עיגון.
בסוף ינואר נאלצה הספינה להפליג כדי לאסוף את קבוצת הבסיס המערבי.
אחרי עיכוב נוסף, בשל עוד סופת שלגים, עזבה הספינה לבסוף ב-8 בפברואר, והגיעה אל קבוצת הבסיס המערבי ב-23 בפברואר, העלתה את אנשיה בחיפזון אל הסיפון והפליגה צפונה.
היא הגיעה להובארט ב-15 במרץ.
במשך החודשים הבאים גייס דייוויס מימון רב למשימת החילוץ, ודאג לשיפוץ ולציוד מחדש של "אורורה".
הספינה יצאה מהובארט ב-15 בנובמבר 1913, אספה את קבוצת הרדיו בראשות ג'ורג' איינסוורת' באי מקוארי ועגנה במפרץ קומונוולת' בבוקר ה-13 בדצמבר 1913, שם אספה את אנשי המשלחת, שחרפו במקום יחד מוסון.
היא הפליגה ממפרץ קומונוולת' ב-25 בדצמבר ולאחר חקר חופים מקיף, הגיעה לבסוף אל פורט אדלייד ב-26 בפברואר 1914.
ב-1914 גייס בר ארנסט שקלטון את "אורורה" לקבוצת ים רוס, שמשימת הייתה לצייד מצבורי אספקה לאורך הנתיב המתחוכנן למשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית שלו.
אחרי שהתעכבה בגלל קרח-ים במצר מקמרדו בינואר 1915, הצליחה "אורורה" להתקדם עוד דרומה, ושלחה קבוצות חוף להניח את המצבורים.
לבסוף הפליגה אל מפרץ דיסקברי ב-12 במרץ 1915, שם הטילה עוגן ונקשרה אל החוף, להמשיך בפריקת מטענים.
במאי ניתקה "אורורה" מכבליה ונסחפה בסופה בתוך גושי קרח הרחק לים הפתוח, מותירה מאחור את האנשים, שעסקו בהנחת המצבורים.
הספינה נשארה כלואה בקרח במשך קרוב לשנה, ונסחפה למרחק כ-2900 ק"מ.
רק ב-12 בפברואר 1916 הצליחה הספינה להיחלץ מן הקרח וב-3 באפריל הגיעה חזרה לדנידין שבניו זילנד.
חילוץ קבוצת ים רוס 1917
ממשלות אוסטרליה, ניו זילנד ובריטניה הסכימו לממן את שיפוצה וציודה מחדש של "אורורה" לצורך הצלתה של קבוצת ים רוס.
ועדה מייעצת הוקמה במלבורן, ובה סגן האדמירל סר ויליאם קרסוול, פרופסור דייוויד אורמה מסון, קפטן ג'.
בארטר, קומנדר ג'ון סטיבנסון ותומאס גריפית' טיילור.
יתרות המימון של משלחת שקלטון מוצו עד תום.
אחרי עלילות הצלתם של אנשי המשלחת לאחר טביעת האונייה אנדיורנס בים ודל, הגיע שקלטון לניו זילנד בדצמבר 1916. שלוש הממשלות המעורבות היו נחושות בדעתן, שלא להניח לו להנהיג את משלחת החילוץ כבקשתו ומינו את ג'ון קינג דייוויס כרב חובל ל"אורורה".
לאחר דין ודברים, הפליג שקלטון ב"אורורה", אבל הסמכות הבלעדית על המסע הייתה נתונה לקפטן דייוויס.
ב-10 בינואר 1917 שייטה הספינה במקביל לקרח הדחוס סמוך לכף רוידס ופילסה לה דרך אל כף אוונס.
כעבור שבוע, היו שבעת השורדים מעשרת החברים שהרכיבו במקור את "קבוצת ים רוס" על ה"אורורה", בדרכם חזרה אל ולינגטון, ניו זילנד.
"אורורה" נראתה לאחרונה ב-1917 כשהפליגה מניו קאסל שבניו סאות' ויילס אל צ'ילה, נושאת מטען של פחם.
חברת לויד'ס הלונדונית דיווחה על הספינה כנעדרת ב-2 בינואר 1918; ההנחה הייתה, שהספינה נפלה קורבן לפעילות קרבית במלחמת העולם הראשונה, אולי הוטבעה במוקש שהניחה האונייה הגרמנית "וולף", שארבה לאוניות סוחר.
אחת מסירות ההצלה של "אורורה" נמצאה ונשלתה מהים בין סידני לבריסביין, שישה חודשים לאחר היעלמותה.
ברסינגטון טייל על שפת הים סמוך לטרוגרה, ניו סאות' ויילס, הבחין בבקבוק יין ישן קבור בחלקו בחול.
כשהסתכל בבקבוק ראה חריתה של תמונת ספינה על צד אחד של הבקבוק ועל הצד השני המסר הבא: "יום אמצע החורף, 1912, קרחון שקלטון, אנטארקטיקה.
סיפור המעשה הוא, שהבקבוק היה אחד משלושה שניתנו לסר דאגלס מוסון כשמשלחתו יצאה מאנגליה ב-1911. את הבקבוקים נתן מק ג'.
בוכאנן, ששמר אותם מאז משלחת צ'אלנג'ר וביקש, שהקבוצה תשתה אותם ב"יום חוקר הארצות".
מוסון העביר את הבקבוק לפרנק ויילד, שהוביל את קבוצת הבסיס המערבי כש"אורורה" הייתה בפיקודו של ג'ון קינג דייוויס.
לאחר שהיין נשתה ביום המיועד, חרת צייר הקבוצה הריסון את תמונת "אורורה" בצד אחד ואת שמות חברי הקבוצה על השני.
הסברה היא, שהבקבוק היה עדיין על סיפון ה"אורורה" כשהפליגה מניו קאסל ב-1917.
מספר תוואי נוף אנטארקטיים קרויים על שם "אורורה", ואלה הם:
להלן רשימה חלקית של רבי החובלים של "אורורה":
לויטננט אניאס מקינטוש R.N.R, (1914)
אַוּרוֹרָה (ארשלויס) מַרְדִיגַניאן (בארמנית: Աուրորա [Արշալոյս] Մարտիկանեան; 12 בינואר 1901, צ'מישגזק, ממורט-איל עזיז, האימפריה העות'מאנית - 6 בפברואר 1994, לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית) הייתה שחקנית וסופרת ארמנית, ניצולת רצח העם הארמני.
מרדיגניאן נולדה למשפחה ארמנית משגשגת בצ'מישגזק, כשלושים וחמישה קילומטרים מצפון לאֱלָזִיג (שנקראה בעבר הַרְפּוּט), בלב טורקיה העות'מאנית.
היא חזתה בהירצחם של בני משפחתה, ואולצה לצעוד למעלה מ-2250 קילומטרים, ונחטפה ונמכרה לעבדות באנטוליה.
היא הצליחה להימלט אל טיפליס (טביליסי כיום), ומשם לסנקט פטרבורג ולאוסלו, ובסופו של דבר הגיעה לניו יורק.
ארמניה הנאנסת ומכירה פומבית של נשמות
בניו יורק פנה אליה הארווי גייטס, תסריטאי צעיר, וסייע לה לכתוב ולפרסם טקסט שמתואר בדרך כלל כספר זכרונות, בשם "ארמניה הנאנסת" (Ravished Armenia).
על בסיס הספר חובר תסריט והופק סרט אילם בשם "מכירה פומבית של נשמות" (Auction of Souls) בשנת 1919, כשמרדיגניאן מגלמת את עצמה, והוצג לראשונה בלונדון.
בניו יורק הוצג הסרט בחסות משפחות ואנדרבילט והארימן, בעידוד הוועדה האמריקאית לסעד ארמני וסורי.
מרדיגניאן תיארה שש-עשרה נערות ארמניות אשר "נצלבו" בידי מעניהן העות'מאנים.
בסרט "מכירה פומבית של נשמות" מוצגות הנערות מסומרות אל צלבים.
ברם, מקץ כמעט שבעים שנה, גילתה מרדיגניאן להיסטוריון הקולנוע אנת'וני סלייד שהסצנה לא הייתה מדויקת, ותיארה לא צליבה אלא שיפוד.
לדבריה, "הטורקים לא בנו צלבים בסגנון המוכר.
הם יצרו צלבים קטנים ומחודדים.
אילצו אותן להתכופף קדימה, ולאחר שאנסו אותן, אילצו אותן לשבת על העץ המחודד, דרך הנרתיק.
כך הם הרגו - הטורקים.
הם לא מסוגלים להציג זוועות כאלו."
בתקשורת זכתה מרדיגניאן לכינוי "ז'אן ד'ארק של ארמניה", ותוארה כדוברת קורבנות הזוועות שהתחוללו בטורקיה וברחבי האימפריה העות'מאנית.
למרדיגניאן היה חלק בהיווצרות התנועה ההומניסטית בארצות הברית בשנות ה-20 של המאה ה-20 נישאה מרדיגניאן וחיה בלוס אנג'לס עד מותה בשנת 1994.
בעשור השני של המאה ה-21 נחנך "פרס אורורה להקצת האנושות", אשר מוענק על ידי ניצולי רצח העם הארמני למי שבמעשיהם, ובמחיר סיכון אישי, השפיעו משמעותית על הצלת חיי אדם ועל קידום מטרות הומניטריות.
הפרס הוענק לראשונה בשנת 2016, בירוואן, בירת ארמניה.
אורופלטיים (שם מדעי: Uropeltidae) היא משפחת נחשים האנדמיים לאזור הודו וסרי לנקה.
הם קרוביהם של מיני הסילינדרופיים ומזוהים עקב זנבם המגודל והקשיח.
אלה נחשים קטנים באורך 20-75 ס"מ והם בעלי ראש ולסתות קטנים, עיניים לא מפותחות, גוף גלילי מכוסה קשקשים חלקים וזנב משוריין.
הם נפוצים בעיקר ברמות הרריות בהודו ובסרי לנקה, שם הם מתחבאים מתחת לאדמה או מתחבאים בסבך.
הם ניזונים בעיקר מחסרי חוליות כמו חרקים או תולעים, בעיקר משלשולים.
משפחה זו כוללת, נכון למאי 2025, 73 מינים.
סוג Plectrurus - בו 3 מינים.
סוג Rhinophis - בו 26 מינים.
סוג Teretrurus - בו 8 מינים.
סוג Uropeltis - בו 29 מינים.
אורורה אקסנס היא זמרת-יוצרת נורווגית המוכרת בשם הבמה אורורה (מסוגנן באותיות רישיות: AURORA).
אורורה נולדה ב-15 ביוני 1996 בבית החולים שבעיר סטוונגר שבנורווגיה.
לאקסנס שתי אחיות מבוגרות ממנה – מאפרת בשם מירנדה ומעצבת אופנה בשם ויקטוריה אשר יוצרת את רוב התלבושות של אורורה.
בילדותה חיה בתחילה בעיירה הקטנה הולה (Høle) אשר במחוז רוגלנד ושם לטענתה התפתחה אהבתה לטבע ולשירה.
בהמשך משפחתה עברה יותר צפונה לכפר הקטן והנידח דראנגה (Drange) אשר במחוז הורדלנד, עליו היא ציינה: "אין כאן כמעט מכוניות, הכבישים צרים ומשובשים, יש הרבה עצים בכל מקום, שקט מאוד והאינטרנט גרוע".
היא גם השוותה את הכפר לארץ הבדיונית נרניה.
אקסנס החלה לנגן בפסנתר ולהלחין שירים בגיל 6 ולכתוב מילים לשירים בגיל 9. לטענתה בתחילת הדרך היא הושפעה מאוד מאמנים כמו לאונרד כהן, בוב דילן, אניה והרכב המוזיקה האלקטרונית הכמיקל בראדרז.
בדצמבר 2012 כאשר היא הייתה בת 16 היא הוציאה לשווקים את סינגל הבכורה שלה "Puppet", ובמאי 2013 הוציאה לשווקים את הסינגל "Awakening".
בהמשך היא חתמה על חוזה עם חברות התקליטים דקה רקורדס וגלאסנוט רקורדס.
הסינגל שתרם לפריצת הדרך שלה היה הסינגל "Runaway" שיצא לשווקים באפריל 2015 וזכה לפופולריות רבה.
בעקבות ההצלחה של הסינגל "Runaway" אקסנס הוציאה לשווקים בשנת 2015 את המיני-אלבום הראשון שלה "Running with the Wolves" אשר הופק בחברת התקליטים דקה.
בשנת 2015 הופיעה גם בטקס של פרס נובל לשלום באוסלו.
ב-2016 הופיעה לראשונה בטלוויזיה האמריקאית בתוכניות האירוח של ג'ימי פאלון, הווארד סטרן, קונאן או'בריאן, ובתוכנית האירוח לייט שואו עם סטיבן קולבר.
בשנת 2016 אקסנס הוציאה לשווקים את אלבום האולפן האולפן הראשון שלה "All My Demons Greeting Me as a Friend".
בשנת 2019 אקסנס דיבבה עבור הסרט "לשבור את הקרח 2" את הקול שבעקבותיו יוצאים אלזה, אנה, קריסטוף, אולף וסוון.
בנובמבר 2019 הופיעה בישראל בבארבי בתל אביב בשתי הופעות אליהן כל הכרטיסים נמכרו מראש.
בינואר 2022 הוציאה לשווקים את אלבום האולפן השלישי שלה "The Gods We Can Touch".
לאורך השנים אקסנס שיתפה פעולה גם עם אמנים שונים, בהם שלושה שירים שביצעה ב-2019 באלבום התשיעי של הכמיקל בראדרס, וביצעה גם שירים עבור פסקולים של סרטים וסדרות טלוויזיה.
אקסנס מתגוררת בעיר ברגן שבמערב נורווגיה.
כשהייתה בת 11 חברה קרובה של משפחתה מתה בערב חג המולד וכתוצאה מהצער הדבר גרם לה להתחיל לגמגם.
בשל כך היא החלה ללמוד שפת סימנים.
בחור שעימו הייתה לה מערכת יחסים רומנטית נרצח ב-2011 בטבח באוטואיה כאשר הוא היה בן 17. אורורה כתבה את השיר "Little Boy In The Grass" כמחווה עבורו ועבור כל יתר קורבנות הטבח.
היא מחשיבה את עצמה כאדם מופנם.
בעבר הצהירה אקסנס על היותה ביסקסואלית.
אורורין (שם מדעי: Orrorin; "אורורין" בשפת שבט הטוגן מקניה: "אדם מקורי", "טוגננסיס" מאזור טוגן שבקניה) הוא סוג נכחד של הומינין או קוף-אדם, שמספר שברי עצמות מאובנות שלו התגלו בקניה בשנת 2000, והם מתוארכים לגיל של כ-6 מיליוני שנה לפני זמננו, סוף עידן המיוקן.
הסוג מכיל מין אחד - אורורין טוגננסיס (Orrorin tugenensis).
המאובנים שנמצאו הם חלקיים ביותר, אך אחד מהם הוא חלק מעצם ירך במבנה האופייני להומינינים הולכי-על-שתיים כמו האוסטרלופיתקוס והאדם, ושונה מן המבנה האופייני לקופי-אדם.
שיני טוגננסיס מצטיינים בצירוף של מידות קטנות וזגוגית עבה, שאף הוא אופייני לסוג האדם ולא לקופי-אדם.
מסיבות אלו מגלי אורורין העלו את ההשערה שהוא האב הקדמון של ענף האדם, ואולם בשל מיעוט מאובנים מאותה תקופה עדיין לא ניתן לקבוע זאת בוודאות.
מאובני אורורין בשנת 2000 על ידי שני פלאואנתרופולוגים צרפתיים, בריז'יט סנו (Brigitte Senut) ומרטין פיקפורד (Martin Pickford) מן המוזיאון הלאומי לתולדות הטבע בפריז.
הם התגלו באזור גבעות טוגן (Tugen hills) בקניה, בתצורת לוקיינו (Lukeino Formation) העשירה במאובני בעלי-חיים מן המיוקן והפליוקן.
המאובנים כוללים מספר שברי עצמות זרוע ורגליים, שני שברי לסת תחתונה ומספר שיניים מלפחות חמישה פרטי טוגננסיס שונים.
ייתכן כי שן חותכת תחתונה שהתגלתה באותו מקום לפני כן, בשנת 1974, שייכת גם היא לאותו מין.
אחת הלסתות, שקיבלה את המספר הקטלוגי BAR 1000'00, נקבעה כממצא המגדיר (type specimen) של המין.
שכבות אבן טוף געשית באזור מאפשרות תיארוך רדיומטרי של המאובנים: 5.9 עד 6.2 מיליון שנה לפני זמננו.
אורוש ניקוליץ' (בסרבית: Урош Никoлић; נולד ב-14 בדצמבר 1993) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בוויבודינה נובי סאד.
לאחר שלא הצליח להשתלב במחלקת הבוגרים של פרטיזן בלגרד, ניקוליץ' החל את הקריירה בווידאוטון ההונגרית בשנת 2012. הוא הושאל למועדוני הבת של הקבוצה, וידאוטון II ובהמשך לפושקש אקדמיה.
ב-2015 חזר לסרביה וחתם במדי יגודינה.
בתום העונה, עזב ניקוליץ' את סרביה בשנית לטובת דינמו מינסק הבלארוסית.
בדצמבר 2018 שוחרר ניקוליץ' מדינמו וחתם במכבי תל אביב.
ב-28 בספטמבר 2019 נגד בית"ר ירושלים ערך ניקוליץ' את הופעת הבכורה שלו במדי מכבי תל אביב עקב פציעות שהשביתו אותו לזמן רב.
ב-13 באוקטובר 2021 התירה הקבוצה את חוזהו לאחר שבכל התקופה במועדון הוא שיחק כ-17 דקות.
ב-15 ביוני 2022 חזר ניקוליץ' לסרביה וחתם בוויבודינה נובי סאד.
ניקוליץ' שיחק בנבחרות הצעירות של סרביה.
הוא רשם 11 הופעות במדי נבחרת סרביה עד גיל 19 בשנת 2011 והופעה אחת במדי הנבחרת הסרבית עד גיל 21 בשנת 2015.
אורות היא להקה ישראלית, השרה ומנגנת שירה מקודשת בסגנון מעגלי השירה.
חברי ההרכב נהגו להופיע בקבלות שבת בפסטיבלים רוחניים.
בשנת 2012 החליטו להקליט אלבום, שהוקלט באולפן הקלטות מאולתר ביישוב קדיתא.
במהלך הקלטת האלבום משנראה היה שמתגבש הרכב, ניתן לו השם "אורות", על בסיס שמם הפרטי של חברי הלהקה: אור, אוריה ואורי.
בשנת 2017 יצא לאור אלבומה השני של הלהקה "שוב למקום", שהוקלט בסיוע מימון המונים באתר הדסטארט.
הלהקה מרבה להופיע בפסטיבלים רוחניים בישראל ומחוצה לה.
אור (אורקה) טפלר - שירה
אוריה צור - שירה וגיטרות
ניתאי "ג'מאל" מרקוס - גיטרה בס
אורות אדומים הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית ג'ולייטה.
השיר יצא לאור ביולי 2004, כסינגל שלא מתוך אלבום.
שיר זה היה לראשון של ג'ולייטה אשר הצליח להיכנס אל מצעד סוף השנה של רשת ג'.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-2 במצעד של רשת ג'.
השיר נכתב והולחן על ידי יוסי שוורץ שחר והופק על ידי יעקב למאי.
השיר הוא שיר בסגנון הפופ, המשלב בתוכו גם את הסגנון הים-תיכוני, אשר אפיין כמה שירים נוספים מתוך אלבום הבכורה שלה, אני לא ברבי, בו השיר לא נכלל בסופו של דבר.
בנוסף לכך, עלה האודיו של השיר ליוטיוב עשור לאחר צאתו המקורית.
הווידאו קליפ המלא של השיר הועלה לראשונה ליוטיוב ב-29 במרץ 2009, כמה שנים לאחר צאתו המקורית.
הקליפ בוים על ידי ענת זלמנסון-קוזניצוב.
לאורכו של הקליפ ניתן לראות את ג'ולייטה במקום דמוי מדבר.
נכון לאפריל 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-300 אלף צפיות.
"אורות" הוא שיר שכתב, הלחין וביצע אברהם טל.
השיר יצא לאור בשנת 2010. נכון לספטמבר 2025, לשיר יש למעלה מ-14 מיליון צפיות ביוטיוב.
השיר יצא לאור בשנת 2010, ונכלל באלבום הסולו השני של טל הנושא את שמו.
את השיר עיבדו טל, דניאל קורן (עיבוד כלי מיתר) ויונתן דגן ששהה באותה עת מחוץ לישראל.
לשיר הוקלטו שבע גרסאות רמיקס בהשתתפות "הקרטל", "התקווה 6", שלומי אברץ מ"מטבוחה פרוג'קט", "כוח ראסטה", אורי שוחט ושל אברהם טל בעצמו.
אברהם מספר כי השיר נכתב בעקבות תאונה שהיה עד לה ויום למחרת הוא כתב את השיר
על השיר סיפר אברהם טל: "השיר מדבר על שתי השניות האלה, שכל החיים חולפים אל מול העיניים.
כל המקומות, הזיכרונות, הדרכים, כל התהיות וברגע כזה, כל התפל נעלם וברור מה חשוב ומה פחות.
השיר מדבר על סוג של התעוררות, על אירוע משמעותי שקורה מתישהו לכל אחד בחייו, שאחריו ברור לו איך ולאן הוא ממשיך ועל מה הוא מסכים לוותר.
ברגע כזה הכל מתבהר וערך החיים גובר על הכל".
השיר זכה בפרס אקו"ם לשיר השנה.
בנוסף נבחר כשיר השנה של גלגלצ לשנת התש"ע (2010), והגיע למקום ה-12 במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג'.
כמו כן, השיר הגיע למקום הרביעי במצעד העשור של מדיה פורסט בנוסף לשירו הנוסף של טל שהגיע למקום הראשון, "מחוזקים לעולם".
הגרסה "את חסרה לי & אורות"
אורורה גאלי (באיטלקית: Aurora Galli; נולדה ב-13 בדצמבר 1996) היא כדורגלנית איטלקייה, המשחקת בעמדת הקשר באברטון ובנבחרת איטליה.
היא לקחה חלק ביורו 2017 ובמונדיאל 2019, שבו הבקיעה שלושה שערים: צמד במחזור השני של שלב הבתים נגד נבחרת ג'מייקה, ושער בשלב שמינית הגמר נגד נבחרת סין.
אורוש ז'ון (בסלובנית: Uroš Žun; 6 במרץ 1903 – 4 במאי 1977, לובליאנה שבסלובניה) היה קצין במשטרת הגבולות ביוגוסלביה, מחסידי אומות העולם, הציל במלחמת העולם השנייה 16 נערות יהודיות מרחבי גרמניה ואוסטריה ממוות בידי הנאצים.
אורוש ז'ון נולד ב-6 במרץ 1903 ברדובליצ'ה , יוגוסלביה, להורים ולנטין ואולגה ז'ון.
בשל עבודת אביו, המשפחה נדדה רבות בצעירותו.
בשנים 1910–1914 התגוררו בווינה, ובשנת 1918 כשחיו בעיר לובליאנה שביוגוסלביה, נפטר האב.
אורוש הצעיר התמיד בלימודיו למרות קשיי המשפחה, סיים לימודי משפטים ועסק בשירות הציבורי.
בין השנים 1938 ל-1941, שימש אורוש כקצין במשטרת הגבולות ליד העיירה מריבור.
עיירה זו, הנמצאת באמצע הדרך בין וינה לטריאסטה, הייתה נקודת מעבר חשובה עבור פליטים יהודים שברחו מהמשטר הנאצי בגרמניה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה, ליוגוסלביה על מנת להגר בסופו של דבר לארץ ישראל וליעדים אחרים.
השלטון בעיר בלגרד, בירת יוגוסלביה, הנחה מפורשות את משטרת הגבולות למנוע בכל מחיר כניסת פליטים, בפרט יהודים, לתוך יוגוסלביה ואיים בענישה חמורה של מי שיאפשרו זאת.
כאשר ההנחיה נחתה על שולחנו של אורוש, כבר הייתה בידו בקשה לסייע ל-16 נערות יהודיות שביקשו לחצות את הגבול.
תוך זמן קצר הגיעה קבוצת הנערות למשרדו.
הנערות בקבוצה היו תילה נגלר, גיזלה ווייסנר, פני זנפט, פאולה טייטלבאום, לילי לוין, רות דרוקר, בלומה זוויק, בטי אנדצוייג, סוניה בורוס, לולה שינדלהיים, גרדה טוכנר, פרידה שטרן, הילדה שטיינהרדט, ברטה רייך ואווה רייך.
אורוש, שהיה קצין צייתן וקפדן, היסס בתחילה כי הבין שכל עזרה לנערות תגרור סכנה לעצמו, לפרנסתו ולמקורביו.
בשלב זה אורוש היה מודע למצבם של היהודים באוסטריה והוא הבין את הסכנה הנשקפת לנערות אם יסרב לבקשתן.
לכן, למרות הסכנה הנשקפת לו, בחר אורוש לאשר את כניסת הנערות ליוגוסלביה.
הנערות הגיעו בגפן למדינה והיו חסרות אונים.
אורוש, שהבין את מצבן, בחר להמשיך ולסייע להן.
הוא ליווה אותן למלון מקומי שהיה בבעלות תעשיין יהודי בשם מרקו רוזנר.
רוזנר אירח את הנערות ללא עלות וחיבר אותן עם הקהילה היהודית שבעיר זאגרב.
סוכם כי הבנות יועברו לזאגרב בעזרת שליחים שיגיעו מהקהילה ללוותן.
אורוש ואשתו המשיכו לדאוג לנערות.
הם ביקרו אותן מדי יום וסיפקו להן מוצרי חלב, פירות וירקות.
נוצר קשר חם בין אורוש ואשתו לבין הנערות, שהתייחסו אל בני הזוג כאל תחליף הורי בתקופה קשה זו.
כעבור זמן מה הנערות המשיכו לדרכן בסיוע הקהילה היהודית.
ז'ון בחר לפרסם ביישוב את החלטתו לאפשר לנערות לחצות את הגבול, מתוך ניסיון לייצר תמיכה בקרב התושבים המקומיים ובניגוד לדעת השלטון.
עם התקדמות הכוחות הגרמנים ליוגוסלביה, נמלטו אורוש, אשתו ובנם לעיר זאגרב שם הסתתרו.
כאשר הכוחות הגרמניים חצו את הגבול ליוגוסלביה והגיעו לעיירה מריבור, נודע להם דבר העבירה של ז'ון וההד הציבורי לה זכתה.
הם הוציאו צו מאסר לאורוש ז'ון, והבטיחו פרס של 10,000 מארק למי שיתרום להסגרתו.
אף על פי שרבים מתושבי מריבור ידעו כי אורוש הציל את הנערות וחלקם אף ידעו היכן הוא מסתתר בזאגרב, איש לא שיתף פעולה עם הגרמנים, ואורוש לא הוסגר.
אורוש ומשפחתו הסתתרו זמן מה בזאגרב תוך שימוש בתעודות מזויפות ובהמשך עברו לבוסניה, שם התחבאו בתנאים קשים עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה, עברו אורוש ובני משפחתו לגור בעיר טריאסטה.
שם, בזכות שליטתו של אורוש בשמונה שפות, קיבל עבודה בעיתון כבודק לשוני.