tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בראש היודנראט של הגטו עמד חיים מרדכי רומקובסקי (1877-1944) שנחשב לאחת הדמויות השנויות ביותר במחלוקת בהיסטוריה של השואה.
הוא קיבל סמכויות חסרות תקדים על ידי השלטון הנאצי, שהסמיך אותו "לנקוט בכל האמצעים הדרושים" כדי לשמור על סדר בגטו.
חבר נוסף היה ברוך פרשקר.
רומוקובסקי היה משוכנע שיצרנות יהודית תבטיח את הישרדותו של הגטו ("עבודה למען ההצלה"), כל עוד פירות העבודה בגטו יביאו תועלת לגרמניה, הוא האמין שהנאצים יעדיפו לשמור על חיי תושביו.
רומקובסקי אימץ סגנון מנהיגות אוטוקרטית כדי להפוך את הגטו לקומפלקס תעשייתי עצום של ייצור מוצרים למען גרמניה.
הוא אילץ את האוכלוסייה לעבוד 12 שעות ביום למרות התנאים הקשים מנשוא, כדי לייצר בגדים, מוצרי עץ ומתכת וציוד חשמלי עבור הצבא הגרמני.
ב-1943, כ-95 אחוזים מהאוכלוסייה הבוגרת הועסקה ברסורטים (כינוי לבתי המלאכה בגטו), אותם כינה רומקובסקי "מכרה זהב".
אולי בגלל התפוקה הגדולה, גטו לודז' הצליח לשרוד זמן רב לאחר שחוסלו כל הגטאות האחרים בפולין הכבושה.
ביודנראט של גטו לודז' עבדו צלמים שבין היתר תיעדו את העבודה במפעלים, כדי שאלבומי תצלומים ובהם תיעוד זה ישכנעו את הגרמנים להמשיך לקיים את הגטו.
בין צלמים אלה היו מנדל גרוסמן, אריה בן-מנחם והנריק רוס.
ככל שעבר הזמן, יציאה לעבודה, שהייתה מפרכת ונשאה בחובה שכר זעום (70 פפנינג של הגטו) או מעט מצרכים בסיסיים, נהפכה חובה לכל טווח גילאי 10 עד 65. ב-1940, כמעט 7,000 עבדו ב-18 בתי מלאכה.
יום העבודה שארך באופן רשמי 10 שעות הוארך פעמים רבות ל-12 ואף 14 שעות.
כמות האוכל שהיה ניתן לרכוש בעבור המשכורת בגטו לא הספיקה אפילו לרכישת כמות המזון שיאפשר להתחזק על מנת להמשיך לשרוד ולאגור כוח על מנת לעבוד.
היודנראט נחשב למאורגן יחסית ואף סיפק שירותים קהילתיים יוצאי דופן יחסית לגטאות אחרים, כמו שירותי מזון, בריאות, חינוך, דואר, תרבות ודיור.
עם זאת, רומקובסקי גירש באופן שיטתי פעילים פוליטיים פוטנציאליים או כל מי שהייתה לו את היכולת להוביל את ההתנגדות לנאצים, ואילו המקורבים לו נהנו מתנאים טובים יותר מיתר האסירים.
התנאים היו קשים והאוכלוסייה הייתה תלויה לחלוטין בשלטונות הגרמנים.
בגטאות אחרים ברחבי פולין, שגשגה "תעשייה" נסתרת שהתבססה על הברחות של מזון ומוצרים בין הגטאות והעולם שבחוץ.
בלודז' לעומת זאת, זה היה כמעט בלתי אפשרי עקב ההקפדה החמורה והמיעוט הגרמני שישב בעיר.
היהודים היו תלויים לחלוטין בשלטונות הגרמניים וביודנראט בכל הנוגע למזון, תרופות וציוד חיוני אחר.
כדי להחמיר את המצב עוד יותר, המטבע החוקי היחיד היה מטבע שנוצר במיוחד בגטו.
כדי להתמודד עם הרעב, היהודים סחרו ברכושם ובכסף שנותר להם על מנת לקנות שטר זה, ובכך נושלו מרכושם הפרטי.
צריכת קלוריות טיפוסית ממוצעת נעה בין 700 ל-900 קלוריות ביום.
הרעב השתולל ונפוצו מחלות כמו שחפת.
דבר זה גרם לאי שביעות רצון מרומקובסקי והוביל לשורה של שביתות במפעלים.
ברוב המקרים, רומקובסקי הסתמך על המשטרה היהודית כדי לדכא את העובדים הממורמרים, ושוטרים יהודים אף הוצבו ברסורטים כדי להשגיח על העבודה.
במקרה אחד של שביתה אף עורבה המשטרה הגרמנית.
עם הזמן, תפסה העבודה חלק יותר ויותר מרכזי בחיי היהודים.
הרסורטים תפסו את מקומם של בתי התרבות, בתי הספר ובתי החולים.
הזקנים והילדים שנשארו בגטו נאלצו בסוף לעבוד גם הם.
לעיתים נערכו הוצאות להורג בכיכר פיאסטובסקי על מנת להרתיע כאלה שחשבו למרוד.
היודנראט נאלץ להתמודד רבות עם המגפות והמחלות שפשטו בגטו.
ציוד רפואי היו מוגבל והצפיפות הייתה איומה.
כ-164,000 אנשים נאלצו להצטופף באזור של 4 קילומטרים רבועים, מתוכם רק 2.4 קילומטרים היו ראויים למגורים.
אספקת הדלק הייתה נמוכה מאוד ואנשים שרפו כל מה שיכלו כדי לשרוד את החורף הפולני הקשה.
בגטו לודז' הוקמה מערכת חינוך מהמאורגנות בתולדות הגטאות.
לפי הפקודה הגרמנית עברו לתוך הגטו כל בתי הספר העבריים בלודז', שבהם למדו 90% מהתלמידים היהודיים.
בשנת הלימודים הראשונה למדו בבתי הספר בגטו כ-11,000 תלמידים, אך עם הזמן חלה ירידה משמעותית, ועד מאי 1940 למדו רק כ-7,300 תלמידים.
מערכת החינוך כללה בית יתומים, בית ספר מקצועי, שני בתי ספר תיכוניים, בית ספר דתי, מחנות יום ובתי ספר יסודיים.
תחילה היה ניסיון לקיים את מערכת החינוך כפי שהייתה לפני המלחמה, אך מהר מאוד הפכה הזנת הילדים אחד מיעדיה העיקריים.
כבר בתחילת 1941 נסגרו חלק מבתי הספר בגלל המחסור במבנים בגטו, ואחרי חופשת הקיץ נסגרו כל בתי הספר.
תוכניות חינוך נוספות קוימו בגטו, ביניהן תוכניות שניסו לשלב עבודה עם שיעורים.
צעירי הגטו הקימו מספר מסגרות חינוכיות ותרבותיות, בהן "חזית דור בני מדבר", שעסקה בחינוך צעירים ואף חגגה חגים בגטו.
על מנת ליצור פחד וחרדה בקרב היהודים אסירי הגטו, ביצעו הנאצים הוצאות להורג פומביות, ותלו אנשים בגין עבירות שונות.
במהלך קיומו של הגטו, ההוצאות להורג התרחשו בכיכר השוק (בפולנית: Plac Bazarowy).
ב-21 בפברואר 1942 נתלה תושב קלן לשעבר בגין ניסיון בריחה.
באותו מקום נתלו ב-17 בספטמבר 1942 17 יהודים שגורשו מפביאניצה, לאחר שהואשמו בהתנגדות לשלטונות הגרמניים.
מלבד הזוועות הללו, נרצחו חולי הנפש מבית החולים ברחוב ווסולה 17 במהלך אקציית T4 במרץ 1940 וביולי 1941.
הצפיפות בגטו הוחרפה כש-40,000 אנשים מהסביבה, כמו גם מגרמניה, לוקסמבורג, ומצ'כיה הכבושה (בעיקר מטרזיינשטט), יושבו מחדש בגטו לודז'.
ב-20 בדצמבר 1941 הודיע רומקובסקי כי 20,000 יהודים יגורשו מהגטו, והם ייבחרו על ידי היודנראט מבין הפושעים, האנשים שסירבו לעבוד ועוד.
ועדת פינוי הוקמה כדי לסייע בבחירת הקבוצה הראשונה של המגורשים.
בחודשים הראשונים של 1942 נשלחו המגורשים אל מותם במחנה ההשמדה חלמנו.
עד ספטמבר 1942, רומקובסקי ויהודי לודז' למדו שגירוש פירושו מוות, בעיקר כשראו שמטענם של המגורשים הוחזר לגטו לעיבוד מחדש.
הם היו עדים לפשיטה הגרמנית על בית החולים לילדים, שבה כל החולים נלכדו, הוכנסו למשאיות ולא נראו שוב.
אנשים החלו לחשוד בגורלם של חבריהם שגורשו.
בספטמבר, פקודה גרמנית חדשה דרשה כי 20,000 ילדים יהודים יימסרו לגירוש.
התעוררה מהומה בגטו על מי צריך לוותר.
לאחר ששקל את האפשרויות, רומקובסקי היה משוכנע יותר מתמיד, כי הסיכוי להישרדות יהודית תהיה רק בעבודה פרודוקטיבית לרייך.
הוא פנה להורי הילדים בגטו בזו הלשון:
בגטו הייתה התנגדות עצומה למסירת הילדים.
כוחות משטרה יהודית נכנסו לבתים אבל לא הצליחו לקחת את הילדים נוכח התנגדות ההורים.
הורים החביאו ילדים, שפכו שמן רותח על הבאים ונלחמו בכל דרך.
רומקובסקי קרא לכוחות הגרמנים להיכנס.
הגסטפו שהעריך את הגירוש ביומיים נאבק כמעט 10 ימים ועבר מבית לבית בניסיון להוציא את הילדים.
חלק מהמשפחות התאבדו כדי למנוע את הבלתי נמנע.
בתום אותם ימים נוראיים בגטו נלקחו רוב הילדים עד גיל 10 להשמדה.
הגירושים הואטו במשך זמן מה לאחר ספטמבר 1942.
גורלו הסופי של גטו לודז' נדון בין בכירי הנאצים כבר בשנת 1943. היינריך הימלר קרא לחיסולו הסופי של הגטו, עם קומץ של עובדים שיועבר למחנה ריכוז מחוץ ללובלין, ואילו שר החימוש אלברט שפר דגל בהמשך קיום הגטו כמקור של כוח עבודה זול, דבר הכרחי במיוחד כשהמלחמה פנתה עורף נגד גרמניה.
בשנת 1944 היווה גטו לודז', עם כ-70,000 תושביו, הריכוז הגדול ביותר של יהודים במזרח אירופה.
הגטו הפך למחנה עבודה אחד גדול, שבו הישרדות תלויה אך ורק ביכולת לעבוד.
בתי הספר ובתי החולים נסגרו, ומפעלים חדשים, כולל מפעלי חימוש, הוקמו.
כוחות סובייטיים היו במרחק של 60 קילומטרים משם והתקדמו במהירות, והניצולים חיו על שמועות עקשניות של ישועה.
ואז, לפתע, הסובייטים הפסיקו את התקדמותם.
בקיץ של שנת 1944, הגרמנים החליטו להתחיל בחיסול הדרגתי של האוכלוסייה שנותרה.
מ-23 ביוני ועד 15 ביולי, כ-7,000 יהודים גורשו למחנה ההשמדה חלמנו, שם נרצחו.
ב-15 ביולי 1944 נעצרו המשלוחים לשבועיים כשמחנה חלמנו פורק בשל הקרבה של הכוחות הסובייטיים.
כשהחזית התקרבה, פקידים גרמנים החליטו להעביר את היהודים שנותרו, כולל רומקובסקי, לאושוויץ, וחיסולו של הגטו החל במהירות.
ב-2 באוגוסט 1944 יצאה הרכבת הראשונה לאושוויץ מתחנת הרכבת רדגסט ועליה גם רחל ביהם, חברת מחתרת שהתנדבה לצאת במשלוח על מנת להודיע לאן נוסעות הרכבות.
ב-28 באוגוסט 1944, נרצחו באושוויץ אלפים מתושבי המחנה, כולל רומקובסקי ומשפחתו.
כ-800 אנשים אשר כונו קבוצת ניקיון נותרו בגטו לנקות ולאסוף את הציוד הנותר כמו גם השמדת ראיות.
למשך זמן מה הוחזקו כ-600 מתוכם בשתי נקודות ריכוז ברחוב ווגייבניצקה (Łagiewnicka) 36 ו-63. האנשים הללו, שכללו רופאים, מהנדסים, אמנים וכאלה שהועסקו בניהול הגטו נבחרו על ידי הנס בייבוב בעצמו על מנת להישלח למחנה העבודה קניגס ווסטרהאוזן ולמפעלים בדרזדן.
הם שרדו וזכו לראות את השחרור.
עם התקרבות הכוחות הסובייטיים ללודז', הורו הגרמנים ליהודים הנותרים לחפור שמונה בורות בקצה בית הקברות היהודי על מנת לרוצחם, אך הגרמנים חזרו בהם מהחלטתם להוציא להורג את היהודים וכלאו אותם במרתפי המשטרה.
רק 877 יהודים שרדו ביום בו לודז' שוחררה בידי הצבא הסובייטי ב-19 בינואר 1945, כולל 12 ילדים.
בסך הכל, רק כ-10,000 מתוך כ-204,000 היהודים שעברו בגטו לודז' שרדו את המלחמה.
מצבו המיוחד של גטו לודז' מנע התנגדות ומרד חמוש בנאצים, כמו שנודעו בגטאות ורשה, וילנה וביאליסטוק.
שלטונו החזק של רומקובסקי שמנע בכוח כל סוג של התנגדות, הניסיונות הכושלים להבריח מזון ואנשים לגטו בסביבה עוינת ובעיקר האמונה כי הפרודוקטיביות תבטיח הצלה (גם אם חלקית) הוציאו מכלל אפשרות מרד מזוין.
אף על פי שצורה כלשהי של התנגדות חמושה נדונה בימים האחרונים של הגטו, היא לא יצאה אל הפועל מסיבות אלה.
ההתנגדות בגטו באה לידי ביטוי בחיים התרבותיים והדתיים העשירים ששמרו היהודים בגטו לאורך כל השנים הראשונות.
למשל בתי הספר ומעונות היום שהמשיכו לפעול למרות התנאים הקשים.
כאשר מבני בתי הספר הוסבו למגורים לאסירים נוספים שהגיעו הוקמו חלופות, במיוחד לילדים צעירים שאמהותיהם נאלצו לעבוד.
לאחר שבתי הספר נסגרו בשנת 1941 כי נבנו בהם עוד רסורטים, רבים המשיכו לשמור על מעונות יום בלתי חוקיים לילדים שאמהותיהם עבדו.
ארגונים פוליטיים המשיכו לפעול בגטו, ואף קיימו שביתות כשמנות המזון קוצצו.
באחד המקרים, השביתה הייתה כל כך אלימה עד שהמשטרה הגרמנית נקראה כדי לדכא אותה.
בנוסף היו שביתות נגד רומקבסקי שהובילו הצעירים שהתנגדו לכך שרומקובסקי מסייע לוורמאכט.
נתלו כרזות שקראו לצאת נגדו, לא לשתף פעולה.
חלק מהעובדים אימצו את הסיסמה "לעבוד לאט", לעכב את עבודתם בשביל הוורמאכט.
המאבק היה קשה וכל אימת שנתגלו פעילים הם שולחו החוצה מהגטו במשלוחים שהובילו למוות.
בנוסף היו מעשי חבלה רבים ברסורטים.
עובדים חיבלו בתוצרת שיצרו כדי לפגוע בצבא הגרמני שקיבל את עיקר הציוד.
כל חבלה כזו הייתה כרוכה בסיכון חיים ובעונשים כבדים לאותו אדם ולמשפחתו.
במקביל, שמרו האסירים על חיי תרבות עשירים שכללו הצגות, קונצרטים ועוד, בין היתר על ידי פעילות תנועות הנוער ברובע מרישין בגטו.
על מנת לתעד את חיי היום יום בגטו לדורות הבאים ארגן היודנראט ארכיון בו צילמו באופן בלתי חוקי תמונות של מעשי הזוועה היומיומיים.
אחד מהצלמים, הנריק רוס, הצליח לקבור את התשלילים ולמצוא אותם אחרי השחרור.
בזכות הארכיון, המציאות של הגטו נרשמה ונשמרה.
אנשי הארכיון החלו גם ביצירת אנציקלופדיה של הגטו ולקסיקון של הסלנג המקומי לתיאור חיי היומיום.
האוכלוסייה היהודית שמרה בחשאי גם על כמה מכשירי רדיו בלתי חוקיים, כדי שיוכלו להתעדכן בנעשה בעולם שבחוץ.
התנגדות הגנתית בגטו כללה מניעת המשלוחים הסופיים ועזרה לאחרים להינצל.
כ-800 יהודים הצליחו לשרוד את חיסולו הסופי של הגטו עד שהסובייטים שחררו את העיר.
עוד לפני הגירוש הסופי, חברי תנועות הנוער חילקו מנות אוכל עם חברים שסירבו להתייצב לגירוש ואפשרו להם לשרוד, לאחר שהם כבר לא היו רשומים לעבודה ולא היו זכאים להקצבת מזון.
היה מקרה בודד כאשר בונקר עם יהודים שהסתתרו התגלה, אחד האנשים תקף את הנס ביבוב, הממונה הישיר של רומקובסקי בממשל הנאצי.
גטו וילנה היה גטו גדול בווילנה שבליטא שהוקם על ידי הנאצים.
וילנה הייתה מרכז חיי הרוח היהודית במזרח אירופה ואף כונתה בספרות העברית: "ירושלים דליטא".
בין שתי מלחמות העולם היא הייתה תחת שלטון פולין.
הצבא האדום נכנס לעיר בספטמבר 1939 והיא נמסרה לידי ליטא.
אלפי פליטים יהודים החלו לזרום אליה.
ביולי 1940, בעקבות הסכם ריבנטרופ-מולטוב, צורפה וילנה לברית המועצות והמשטר הגביל מאוד את היהודים בתחומי החינוך והכלכלה ויהודים רבים הוגלו לרוסיה.
ב-24 ביוני 1941 במסגרת מבצע ברברוסה, נכנס הוורמאכט לווילנה, ומיד אחר כך נחטפו יהודים לעבודות כפייה והוטלו עליהם צווים והגבלות שונות, כמו ענידת טלאי צהוב ואיסור הליכה ברחובות.
החלו פרעות ופעולות השמדה של יהודים בשיתוף פעיל של הליטאים.
במהלך קיץ 1941, רצחו הנאצים ועוזריהם הליטאים יותר מ-35,000 מיהודי וילנה במבצעי חיסול מהיר.
ב-6 וב-7 בספטמבר 1941 כינסו הנאצים את 38,000 היהודים שנותרו בווילנה (וכן מומרים לנצרות, יהודים מהורה אחד, ובני זוג של יהודים) בשני גטאות.
פעולה זו התרחשה מיד לאחר "הפרובוקציה הגדולה" ב-2 בספטמבר כשיהודים פונו מבתיהם ו-3,700 מהם נטבחו.
היהודים לא הורשו לקחת את חפציהם אלא רק מה שיכלו לסחוב בעצמם.
קהל גדול צפה בהם צועדים לגטו.
השטח שהוקצה לגטו היה רובע יהודי ישן במרכז העיר.
למפקד הגטו מונה פרנץ מורר.
הנאצים פיצלו את האזור לשני גטאות לפי כוח העבודה של האנשים: ב"גטו 1" - שהו כ-29,000 נפש, ונועד לאלו שיכלו לעבוד ושהיו להם "אישורי עבודה".
"גטו 2" - בו שהו כ-11,000 נפש, הורכבו משאר האסירים, בעיקר זקנים וחולים.
פיצול הקהילה היהודית לשני חלקים הקל על הנאצים לשלוט בקבוצה ולהוציא לפועל את תוכניתם.
כמו בשאר הגטאות שהקימו הנאצים, גם בגטו וילנה שררו תנאי מחיה קשים מאוד, שגרמו מחלות ומוות.
עד סוף דצמבר 1941 חיסלו הנאצים את "גטו 2", והשמידו את שוכניו במשלוחים לפונאר.
הם הצהירו על הישארותם של 12,000 יהודים ב"גטו 1", כדי לספק את צורכיהם הצבאיים והכלכליים.
סביב הגטו ניצבו משמרות חיילים גרמנים ואנשי משטרת ליטא.
עד ינואר 1942 נשלחו מהגטו אקציות (שילוחים להשמדה) אחדות שאורגנו בשיטתיות כדי להפחית את מספר היהודים.
התקופה בין ינואר 1942 למרץ 1943 נקראה "תקופת הסטביליזציה" (ייצוב), או "השקט היחסי", כשהרציחות ההמוניות צומצמו.
מדיניות היודנראט, בראשות יעקב גנס, הייתה לשמור בכל מחיר על סיכויי הישרדות הגטו.
היודנראט בגטו נדרש להקצות אלפי יהודים לעבודת כפייה, כשכבר התעוררו חשדות שהם מובלים להשמדה וראו שאין ההולכים שבים.
אנשי היודנראט מילאו את ההוראה משום שידעו שסירוב יביא להשמדת הגטו כולו, ונקטו בשיטת הצלה חלקית: הם בחרו להשמדה את היהודים הזקנים, החולים ואלו שסיכוייהם לשרוד היו הנמוכים ביותר.
לאחר מכן שלחו יהודים צעירים ובריאים להשמדה.
בתחילה, אנשי היודנראט הקימו "גטו עובד" ופעלו ליצירת מקורות פרנסה, בתקווה שהיצרנות תעזור להמשך הקיום היהודי עם מעט אוטונומיה.
כמו כן הוקמה מערכת אדמיניסטרטיבית לטיפול בבעיות הרעב, המגפות וצפיפות הדיור, כולל בתי תמחוי ורשת חינוך לילדים ומבוגרים.
הם הפעילו משטרה יהודית שתשליט סדר ותאכוף את החוק.
הגרמנים שלטו על הגטו באותה תקופה באמצעות המשטרה היהודית בראשותו של גנס, שעליה נמתחה ביקורת מצד האסירים בטענות ליד קשה וחוסר התחשבות מצדם, בעיקר כדי לרצות את הגרמנים.
למרות תנאי המחיה הקשים מאוד, בגטו התקיימו חיי תרבות עשירים: ביוזמתו של גנס הוקמה קבוצת תיאטרון כחלק מתהליך ה"נורמליזציה" והשאיפה לשמור על צלם אנוש גם בתנאי הגיהנום של הגטו.
התיאטרון הצליח מאוד ותוך שנה אחת התקיימו למעלה מ-100 הצגות בפני אולמות מלאים.
ספריית שטראשון המשיכה לפעול גם בשיא פעולות ההשמדה, ולאחר שנה היו רשומים בה 4,700 מינויים מתוך אוכלוסייה של כ-17,000 נפש.
כמעט בכל ערב שבת התקיימו סימפוזיונים, נשפים ו"מסיבות תה" תרבותיות של חברי אגודות המורים, הסופרים, המוזיקאים, השחקנים והציירים, שבהם הרצו על נושאים שונים, נאספו תעודות ומסמכים לארכיון על חיי הגטו והתקיימו אף תזמורת סימפונית ומקהלה.
קבוצה מתושבי הגטו, שכונתה "בריגדת הנייר", הסתירה מטמון גדול של פריטי תרבות יהודית מהשמדה או גניבה מידי הנאצים, והבריחה ספרים, ציורים ופסלים מארכיון יהדות וילנה, כשהיא מסתירה אותם במקומות שונים בגטו ובסביבתו.
חלק מאוצר זה נשמר לאחר המלחמה.
אנטון שמיד היה אוסטרי שגויס לוורמאכט.
בסתיו 1941 הוצב שמיד ליד וילנה, ביחידה שתפקידה היה לאסוף חיילים גרמנים שנותקו מיחידותיהם.
הוא היה עד לכינוס היהודים בגטאות, ולמעשי הטבח בפונאר.
באוקטובר החל שמיד לסייע ליהודים, הסתיר אותם וסיפק להם דרכונים מזויפים.
בין היתר סייע למנהיג המחתרת, מרדכי טננבוים, להעביר את אנשיו מווילנה לביאליסטוק באמצעות הענקת תעודות מזויפות ואף מכוניות צבאיות ללוחמי המחתרת.
על פי ההערכות, שמיד סייע להציל כ-250 יהודים, גברים נשים וילדים, עד שנתפס ונידון למוות.
הוא הוצא להורג בווילנה ב-13 באפריל 1942.
בווילנה היו תאי-מחתרת אחדים ונפרדים.
ב-21 בינואר 1942 הוקם "הארגון הפרטיזאני המאוחד", ה- פ.פ.או (FPO).
מפקדו היה יצחק ויטנברג וסגניו היו אבא קובנר ויוסף גלאזמן.
הם באו מתנועות הנוער וממפלגות שונות, מימין ושמאל.
ב-1943 התאחדה המחתרת עם "ארגון המאבק יחיאל", בראשות יחיאל שיינבוים.
חברי המחתרת ביצעו פעולות חבלה ונקמה בווילנה ובסביבתה.
היודנראט נדחק בהדרגה להשלמה עם הגירושים החלקיים ואף סייע להם, מתוך הנחה שיעלה בידם לחלץ ולהציל חלק מתושבי הגטו.
המשך תהליך הגירושים היווה קו אדום בעיני המחתרת, שראתה ביודנראט בוגדים וקראה ליהודים לא להישמע להם ולפעול לקראת התקוממות.
כרוז שכתב אבא קובנר קרא "אל נלך כצאן לטבח!".
במהלך מלחמת הקיום היומיומי ועל רקע ההשמדה ההמונית של יהדות וילנה התבשל בקבוצות המחתרת רעיון ההתנגדות המזוינת.
חיסול רוב הקהילה בחודשים הראשונים של הכיבוש ובתחילת תקופת הסטביליזציה והפסקת האקציות בינואר 1942 הכשירו את הקרקע לשם כך, ואפשרו ביסוס ארגון מחתרת פעיל.
מנהיגי המחתרת בגטו וילנה היו הראשונים שהבינו כי הגרמנים שואפים להשמדה טוטאלית של היהודים כעם, ושהטרגדיה של יהודי וילנה הנה חלק מתוכנית כוללת ומורחבת להשמדת היהודים.
באחד בינואר 1942, בפגישה של נציגי המחתרת הציונית, הושמע הכרוז שחיבר אבא קובנר.
בכרוז קרא קובנר שלא ללכת אל המוות כ"רחלים לבית המטבחיים", אלא להתנגד עם נשק ביד.
קריאה זו הייתה קוטבית לעמדתו של היודנראט, שלפיה היה על היהודים לשמור על השקט בגטו, להיות מועילים לגרמנים ולהעביר את הזמן על מנת לשרוד.
בזמן הפסקת אקציות ההשמדה היו היודנראט, המחתרת והציבור הרחב בדעה אחת: לעת עתה המטרה העיקרית של היהודים היא לשרוד, והאמצעי להשגת מטרה זו הוא עבודה מועילה של היהודים בשביל הגרמנים.
בנסיבות אלה התלקח במהלך המפגש של נציגי המחתרת הציונית דיון לוהט בשאלת ההתנגדות המזוינת, והמשתתפים בו הביעו דעות שונות.
גם תושבי הגטו שהאמינו תחילה שהגירוש הוא למחנות עבודה, וגם כשנוכחו אחרת, הם תמכו בהצלה החלקית שהציע היודנראט ולא נענו לקריאת המחתרת.
לנאצים נודע על מפקד המחתרת, יצחק ויטנברג, והם דרשו מהיודנראט להסגירו.
הוא נתפס על ידי המשטרה היהודית, אך שוחרר לאחר זמן קצר בפעולה צבאית של חבריו.
בעקבות השחרור הודיעו הנאצים שאם הוא לא יוסגר הם ישמידו את הגטו.
הייתה הסתערות-זעם כלפי המחתרת על ידי ההמון היהודי, שחשש לחיסול הגטו.
ב-16 ביולי 1943 הסגיר ויטנברג את עצמו לגסטפו, על דעת המחתרת ובלחץ ההמון והמשטרה היהודית.
לפני שהוסגר מינה את אבא קובנר למפקד המחתרת.
לפי עדותו של אבא קובנר במשפט אייכמן, הבריחו חברי המחתרת לוויטנברג כדור ציאניד והוא התאבד.
על פי גרסה אחרת הוא מת בעינויים בידי אנשי הגסטפו.
באוגוסט 1943 גירשו הנאצים אלפי יהודים מגטו וילנה למחנות עבודה באסטוניה.
ב-1 בספטמבר הוקף הגטו ו-7,000 יהודים הוצאו ל"מחנה עבודה" באסטוניה.
במהלך האקציה קרא ארגון המחתרת לתושבי הגטו שלא להתייצב לגירוש ולפתוח במרד, אך הם לא נענו לכך, ולכן החליטו לדחות את ביצוע המרד ליום חיסול הגטו.
במהלך האקציה אירעה התנגשות יריות מוגבלת בין הכוחות הגרמניים שסרקו את הגטו ופוצצו את בתיו ובין אנשי המחתרת, אך לא פרץ מרד כולל והלוחמים נסוגו.
כ-150 לוחמים ברחו מהגטו דרך תעלות הביוב, והצטרפו לפרטיזנים שפעלו ביערות הסביבה.
ב-23 בספטמבר 1943 חוסל הגטו ורוב תושביו נרצחו בפונאר והשאר נשלחו למחנות ההשמדה במזרח אירופה.
שארית קטנה של יהודים שנשארו לאחר החיסול נשלחו למחנה עבודה.
וילנה שוחררה בידי הצבא האדום ב-12 ביולי 1944. בין מאות היהודים ששרדו בווילנה הייתה קבוצה של כ-250 יהודים ששרדו במחנה HKP, אותו ניהל קרל פלגה.
חלק מתושבי הגטו הצליחו לשרוד הודות לפעילות של מריה פדצקה שהוכרה כחסידת אומות העולם.
גטו לבוב היה גטו שהקימו הנאצים בעיר לבוב שבגליציה המזרחית, פולין (כיום באוקראינה).
הגטו בלבוב היה השלישי בגודלו מבין הגטאות שהקימו הנאצים בעת מלחמת העולם השנייה.
האוכלוסייה היהודית בגטו התחלפה, תוך כדי שמספר האוכלוסין הלך וירד במהירות, בשל השילוחים למחנה ההשמדה בלז'ץ ולמחנה הריכוז ינובסקה.
הכלואים בגטו סבלו רעב ורציחות ספורדיות, עד חיסולו הסופי בחודש יוני 1943.
ערב מלחמת העולם השנייה הייתה קהילת לבוב השלישית בגודלה מבין קהילות יהדות פולין.
בעיר ישבו כ-110,000 יהודים מתוך אוכלוסייה כוללת בעיר של כ-340,000 אזרחים, היינו כשליש מתושבי העיר.
שלושה שבועות לאחר פרוץ המלחמה נכנסו הסובייטים ללבוב וסיפחו אותה לתחום שליטתם, יחד עם יתר אזורי גליציה המזרחית.
בעיר ובסביבותיה נדדו באותה עת יותר ממאה-אלף פליטים יהודיים ממערב פולין הכבושה בידי הנאצים, אשר נמלטו למזרח פולין בה נהנו היהודים, לכאורה, ממעמד שווה לזה של בני לאומים אחרים תחת השלטון הסובייטי.
בקיץ 1940 הוגלו רבים מהם לירכתי ברית המועצות.
עם פלישת הגרמנים לשטחי ברית המועצות ביוני 1941 במבצע ברברוסה, היה אזור העיר אחד מהראשונים שנכבשו על ידם.
כעשרת אלפים יהודים ברחו מלבוב בעקבות נסיגתו של הצבא הסובייטי, אל תוככי ברית המועצות.
בעיר לבוב התקבלו הגרמנים בתרועות שמחה בידי לאומנים אוקראינים, שראו בנאצים כוח משחרר מן הכיבוש הקומוניסטי ושמחו לשתף איתו פעולה.
יחידות איינזצגרופן בסיוע אוקראינים מקומיים ארגנו פוגרום רחב-היקף ביהודי העיר, באמתלה של תגמול על רציחות ה-נ.ק.ו.ד.
במהלך הפוגרום, בסוף יוני ותחילת יולי 1941, נרצחו כ-4,000 יהודים, וכן אינטלקטואלים ומרצים מאוניברסיטת לבוב.
בפוגרום נוסף שנערך ב-25 ביולי תחת השם "ימי פטליורה", על שם המנהיג האוקראיני סימון פטליורה שנרצח בידי מתנקש יהודי, נרצחו כ-2,000 יהודים נוספים שהוצעדו לבורות ירי בבית העלמין היהודי ובכלא לונצ'קי.
החל מיולי 1941 הוכרחו היהודים לסמן עצמם בסרט זרוע עם מגן דוד כחול, והוקם יודנרט בעיר שבראשו הועמד יוסף פרנס.
ב-2 באוקטובר נלקחו 500 העובדים היהודים הראשונים לעבודות כפייה למען תעשיית החימוש הגרמנית, והועסקו בהקמת מחנה עבודה ברחוב ינובסקה (שנודע כמחנה ינובסקה).
יוסף פרנס ראה את תפקידו כהגנה על האינטרסים של היהודים ולא כעושה דברם של הגרמנים.
הוא סירב לשתף פעולה עם הגרמנים באספקת יהודים לעבודות כפייה, ולכן הוצא להורג בסוף אוקטובר 1941 ובמקומו הועמד בראש היודנרט אברהם רוטפלד.
רוטפלד מת חודשים ספורים לאחר מכן, בפברואר 1942, ובראש היודנראט הועמד הנריק לנדסברג.
ב-8 בנובמבר 1941 הוצא צו המורה על הקמת "רובע מגורים יהודי" בלוויית מפה המסמנת את תחומי הרובע וכן לוח זמנים לביצוע שכלל תוכנית, על פיה אמורה העיר להיות "נקייה מאלמנטים יהודיים" עד 14 בדצמבר.
במקביל החלה המשטרה הגרמנית בסלקציה של יהודים, ובמבצע שנקרא "האקציה תחת הגשר" נבחרו ונורו למוות כ-5,000 קשישים וחולים.
בדצמבר הושלם מבצע הקמת הגטו, ואוכלס בקרוב ל-120,000 יהודים.
גטו לבוב וגטו לובלין היו הראשונים מהם אורגנו משלוחים למחנות ההשמדה במסגרת "מבצע ריינהרד".
בלבוב שימשה חצר בית הספר סובייסקי כמקום ריכוז ואיסוף, שם נערכה סלקציה שלאחריה הועברו אלה שנמצאו בלתי כשירים לעבודה – בעיקר זקנים, נשים וילדים – לתחנת הרכבת קלפארוב שליד מחנה ינובסקה, וממנה יצאו המשלוחים למחנה ההשמדה בלז'ץ.
בין 16 במרץ ל-1 באפריל 1942 שולחו כ-15,000 מתושבי גטו לבוב להשמדה בבלז'ץ.
לאחר סדרת משלוחים אלה נותרו בגטו כ-86,000 תושבים רשומים (ובנוסף מספר לא ידוע של שוהים בלתי רשומים).
בגטו הוקמו סדנאות עבודה, ורבים הועסקו גם בעבודות כפייה מחוץ לתחומי הגטו, בעיקר במחנה ינובסקה.
ב-23 ו-24 ביוני נלקחו כ-2,000 יהודים נוספים לינובסקה; רק 120 מהם הועסקו בעבודות כפייה, וכל היתר נורו במקום.
במהלך חודש אוגוסט 1942 נערכה "האקציה הגדולה" בגטו.
בהנחיית האס אס ובסיוע משמרות אוקראינים והמשטרה היהודית רוכזו היהודים במספר נקודות איסוף בעיר – כיכר תאודור, חצר בית הספר סובייסקי, והרחבה בחזית מחנה ינובסקה.
כ-1,600 מתוכם נבררו לעבודה במחנה ינובסקה, כ-1,000 נורו עוד בתחומי הגטו (ביניהם ילדי בית היתומים והחולים מבתי החולים), והיתר – כ-50,000 בני אדם – נשלחו להשמדה בעשרה משלוחים לבלז'ץ.
עם סיום "האקציה הגדולה", ב-1 בספטמבר 1942, הוצא להורג בתלייה ראש היודנראט הנריק לנדסברג, יחד עם אנשי המשטרה היהודית.
בגטו נותרו לאחר האקציה כ-35,000 איש, מהם כ-15,000 "שוהים בלתי חוקיים".
שטח הגטו הצטמצם לכדי מחצית משטחו המקורי, ובאופן רשמי היו יכולים לשהות בו רק בעלי אישורי עבודה.
הגטו היה תחת שמירה כבדה ומוקף בגדרות תיל.
המזון היה חסר, אספקה רפואית לא הייתה כלל, והתנאים התברואתיים ירודים ביותר.
בסתיו 1942 פרצה מגפת טיפוס בגטו והפילה חללים רבים.
ב-18 בנובמבר 1942 נערכה סלקציה נוספת, במהלכה נבררו כ-5,000 יהודים "בלתי פרודוקטיביים" ונשלחו לבלז'ץ.
בית החולים היהודי חוסל ומנהלו, ד"ר קורצרוק, הועבר למחנה ינובסקה.
באקציה נוספת שנערכה בין ה-5 ל-7 בינואר הוצאו להורג בין כ-15,000 לכ-20,000 איש בחולות שליד ינובסקה, בכללם שארית חברי היודנרט שפורק.
בתים בגטו הועלו באש על ידי הנאצים במטרה להוציא מסתתרים ממחבואיהם.
הגטו הוכרז כ"מחנה עבודה" בו היו יכולים לשהות רק כאלה שחיוניים לעבודה למען המאמץ המלחמתי.
עדיין, חסו בו במסתור עוד אי-אלו שוהים בלתי חוקיים שחמקו מן האקציות.
ב-1 ביוני 1943 הוחלט על חיסול סופי של הגטו, במאמץ משותף של האס אס, כוחות משטרה גרמנים ואוקראינים, ונוער היטלריוגנד.
בין היהודים התארגנה התנגדות חמושה, שהצליחה להסב מספר אבדות בקרב כוחות אלה.
כוחות האס אס והמשטרה פוצצו בניינים ובונקרים תת-קרקעיים ששימשו מסתור ליהודים, חיסלו כ-3,000 יהודים בתחומי הגטו, ושילחו כ-7,000 אחרים למחנה ינובסקה שם עברו סלקציה.
מרביתם נורו במקום, וככל הנראה היו גם שנשלחו למחנה ההשמדה סוביבור.
אחרוני יהודי לבוב רוכזו בינובסקה והוצאו להורג ב-18 בנובמבר 1943.
כאשר נכנס הצבא האדום לעיר ב-26 ביולי 1944, נמצאו בלבוב וסביבותיה בין כ-200 לכ-300 יהודים ששרדו במסתור.
גטו לובלין היה גטו שהוקם בעיר לובלין שבשטח הגנרלגוברנמן הנאצי שהוקם בפולין לאחר כיבושהּ.
הגטו התקיים בין מרץ 1941 ועד אפריל 1942, והיה אחד הגטאות הראשונים שחוסלו על ידי הנאצים לאחר שאסיריו היהודים נלקחו להשמדה.
יהודי לובלין תחת הכיבוש הגרמני
בזמן הכיבוש הגרמני בשנת 1939, הייתה האוכלוסייה היהודית של לובלין כשליש מכלל אוכלוסיית העיר, שמנתה בסביבות 120,000 איש.
ב-18 בספטמבר 1939, כבש הוורמאכט הגרמני את העיר.
ב-14 באוקטובר, האוכלוסייה היהודית נתבקשה לשלם לכובשים דמי כופר של 300,000 זלוטי.
חיילים גרמנים אילצו יהודים לנקות את הרחובות, ונבזזו חנויותיהם ובתיהם.
ב-25 באוקטובר נערך מפקד לאוכלוסייה היהודית, שהראה כי בלובלין חיים 37,054 יהודים.
צעירים רבים כבר עזבו את העיר כשניסו להימלט דרך קו התיחום בחלק הכיבוש הסובייטי של פולין.
לאחר הקמתה של הממשלה הרחבה הוקם בלובלין מינהל אזרחי.
ב-9 בנובמבר התמנה אודילו גלובוצניק למפקד האס אס והמשטרה במחוז לובלין ובאותו היום, אנשי האס אס החלו לגרש יהודים מבתיהם במרכז העיר.
לפי צו של המושל הכללי הנס פרנק מ-23 בנובמבר 1939, נאלצו כל היהודים לענוד את הטלאי הצהוב, וכל החנויות והעסקים ששייכים להם היו צרכים להזדהות.
לקראת סוף השנה, נקראו היהודים לבחור ביודנראט בלובלין שיהיה אחראי על ייצוג האינטרסים של הקהילה מול כוח הכיבוש.
היודנראט, בראשותו של הנריק בקר, בנה רשת מוסדות סעד, מטבחי ציבור ואף בית חולים ומרפאות.
הנהגת האס אס החליט להקים בסביבת הכפר ניסקו במחוז לובלין "שמורה יהודית" עבור יהודי הרייך.
מדצמבר 1939 ועד פברואר 1940 גורשו כ-20,000 יהודים מן הרייך ומהשטחים המערביים של פולין לאזור לובלין, כחלק מתוכנית גדולה יותר שהופסקה באפריל 1940. לאחר הפסקת הגירושים הועברו המגורשים ללובלין, ואחרים לגטאות הקטנים בעיירות גלוסק, פיאסקי ובלז'ץ.
במהלך 1940 התקיימו בלובלין והסביבה פשיטות רבות של יחידות האס אס והמשטרה, שלקחו יהודים לעבודות כפייה במחנות עבודה באזור בלז'ץ, לצורכי בניית גבולות מבוצרים.
רבים מהם מתו בשל התנאים ששררו שם.
עוד לפני היווצרות הגטו, כ-10,000 יהודים גורשו מלובלין בתחילת מרץ לסביבה הכפרית של העיר.
כבר בשנת 1940 מפקד האס אס גלובוצניק הכריח את היהודים להתרכז ברובע היהודי של העיר.
צו של מושל המחוז, ארנסט צורנר מ-24 במרץ 1941, הסביר את אזור המגורים בגטו בתירוץ של סיפוק לינה עבור הצבא הגרמני, שנפרס בשלב זה על הגבול עם ברית המועצות.
הגטו הכיל כ-34,000 איש מיהודי העיר שנותרו בה, וכן פליטים ממקומות שונים בפולין.
הבעיה הקשה ביותר הייתה תנאי החיים הלא היגייניים.
בקיץ 1941 פרצה בו מגפת טיפוס שלמרות שצומצמה על ידי צוותי רפואה, קשה היה להשתלט עליה עקב הצפיפות, הרעב והמחסור בציוד רפואי.
עד למרץ 1942 לא היה בגטו סגר קפדני.
אנשי מקצוע יהודיים רבים ובני משפחותיהם המשיכו להתגורר מחוץ לגטו ועבדו עבור הכוחות הכובשים.
לאחר מכן נאסרה היציאה ממנו, מלבד קבוצות העבודה שעבדו מחוצה לו.
יהודים רבים מגטו ורשה ברחו ללובלין, בתקווה לתנאי חיים טובים יותר.
באוקטובר 1941, החלו ההכנות לחיסול המתוכנן של הגטו.
בחודש דצמבר, נשלחו עובדים לבניית מחנה מיידנק.
בתחילת 1942 הגטו היה מחולק לשני חלקים, גטו A שבו חיו יהודים מובטלים, בעוד אלה המתגוררים בגטו B, עבדו בצורה כלשהי עבור הגרמנים.
ימים ספורים לפני פירוקו של הגטו, היהודים העובדים נרשמו על ידי האס אס בתעודת הזהות שלהם, דבר שהציל אותם מגירוש מיידי להשמדה.
ב-16 במרץ 1942 הודיע גלובוצניק על חיסולו המתוכנן של הגטו וגירוש היהודים למחנה ההשמדה בלז'ץ.
כך החל מבצע ריינהרד, רצח של יהודים המתגוררים בשטחי הממשל הכבוש (הגנרלגוברנמן).
הגירושים לבלז'ץ החלו בשעות הבוקר המוקדמות של ה-17 במרץ 1942. השומרים הגרמנים והאוקראינים סגרו את הגטו וערכו חיפושים בבתים.
הם תפסו את מרבית המסתתרים שנרצחו במקום.
עד 14 באפריל גורשו כ-30,000 מתושבי הגטו ברכבת המזרחית אל בלז'ץ, שם הומתו לאחר הגעתם בתאי הגזים.
כ-4,000 היהודים שנותרו מגטו לובלין, נלקחו לגטו קטן יותר בשם מידן טטרסקי בפרברי העיר, אשר גודר בתיל דוקרני.
התנאים בו היו קשים ורבים היו זרוקים ברחובות.
בחודשים ספטמבר עד אוקטובר 1942, מרבית יושביו נשלחו אל מחנה מיידנק, ונרצחו שם במהלך מבצע חג הקציר באוקטובר 1943. מתוך 42,000 יהודים שחיו בלובלין, רק 200–300 שרדו את השואה.
לאחר חיסול הגטו, השלטונות הגרמניים העסיקו בעבודה כפייה אסירים ממיידנק על מנת להרוס ולפרק את האזור, ובין היתר פוצצו את בית הכנסת מהר"ם (שנבנה במאה ה-17 לכבוד רבי מאיר מלובלין).
מספר אנשים שהצליחו להימלט בעת חיסול גטו לובלין עשו את דרכם אל גטו ורשה, על מנת להזהיר את מנהיגיו שהגרמנים נחושים בדעתם להשמיד כל האוכלוסייה היהודית בפולין.
למרות שהצליחו לשכנע אחדים, אחרים, כולל ראש היודנראט אדם צ'רניאקוב, דחו את הדו"חות שדיברו על רציחות המוניות כבתור הגזמות.
גטו לחווא (בפולנית: Łachwa) היה גטו שהתקיים בין קיץ 1941 לקיץ 1942 סמוך לעיירה לחווא בפולין הכבושה (עד ל-1939 ברפובליקה הפולנית השנייה; מאז 1991 בבלארוס).
גטו זה היה מראשוני הגטאות (וכנראה הראשון) שהתמרדו כנגד הנאצים בתקופת השואה.
הכוחות הגרמניים כבשו את לחווא ב-8 ביולי 1941, שבועיים לאחר תחילת מבצע ברברוסה.
בעיר הוקם יודנראט בראשות המנהיג הציוני דב לופטין (Lopatyn).
ב-1 באפריל 1942 הועברו יהודי העיר לגטו, שהכיל רק שני רחובות ו-45 בתים, והוקף גדר תיל.
בגטו שוכנו כ-2,350 בני אדם, בצפיפות של מטר רבוע עבור כל תושב.
השמועות על מעשי הטבח ברחבי האזור התפשטו אל לחווא, והצעירים היהודים אורגנו במחתרת בהנהגתו של יצחק רוחצ'ין (Rochczyn), ראש קבוצת בית"ר המקומית.
בסיועו של היודנראט, הצליחה המחתרת לאסוף סכינים ומוטות ברזל, אך המאמצים לצבור נשק לרוב לא צלחו.
עד אוגוסט 1942 היו היהודים בלחווא מודעים לחיסולם של הגטאות הסמוכים, בעיירות לוניניץ ומיקשביץ (מיקאשאוויצ'ה), וב-2 בספטמבר נודע להם כי חקלאים מקומיים הצטוו לחפור בורות מחוץ לעיר בהוראת הנאצים.
מאוחר יותר באותו יום, 150 חיילי האיינזצגרופן ו-200 שוטרים מקומיים הקיפו את הגטו.
רוחצ'ין ואנשי המחתרת רצו לתקוף את גדר הגטו בחצות על מנת לאפשר לאוכלוסייה לברוח, אך אחרים סירבו לעזוב את הקשישים והילדים.
ראש היודנראט לופטין ביקש כי הפעולה תידחה לבוקר.
ב-3 בספטמבר הודיעו הגרמנים ללופטין כי הגטו עומד להתחסל והורו להכין את תושביו לגירוש.
על מנת להבטיח את שיתוף הפעולה של מנהיגי הגטו, הבטיחו לו כי חברי היודנראט, רופא הגטו ו-30 עובדים, שאותם יוכל לבחור, יינצלו מהגירוש.
לופטין סירב להצעה, ומסר בתגובה "או שכולנו נחיה, או שכולנו נמות".
כאשר נכנסו הגרמנים לגטו, התקיף לופטין באש את מפקדת היודנראט, וזה היה האות להתחלת המרד.
מבנים נוספים התקיפו באש, וחברי המחתרת תקפו את הגרמנים שנכנסו לגטו באמצעות גרזנים, מקלות, בקבוקי תבערה ובעזרת ידיהם החשופות.
קרב זה ייצג את מרד הגטאות הראשון של המלחמה.
כ-650 יהודים נהרגו בלחימה או באש הלהבות, ועוד כ-500 נלקחו אל הבורות החפורים ונורו שם.
שישה חיילים גרמנים ושמונה שוטרים גרמנים ואוקראינים נהרגו.
גדר הגטו נפרצה, וכ-1,000 יהודים הצליחו לברוח, מתוכם כ-600 הצליחו לתפוס מחסה בביצות פריפיאט.
רוחצ'ין נורה ונהרג כשקפץ לתוך נהר.
על אף שעל פי ההערכות 120 מהבורחים הצליחו להצטרף לפרטיזנים, מרבית האחרים אותרו ונהרגו.
כ-90 מתושבי הגטו שרדו את המלחמה.
לופטין הצטרף ליחידת פרטיזנים קומוניסטים, ונהרג על ידי מוקש ב-21 בפברואר 1944. לחווא שוחררה על ידי הצבא האדום ביולי 1944.
גטו ז'טל היה גטו שהוקם על ידי הנאצים בשנת 1942 בעיירה ז'טל (דזיאטלאווה), 165 ק"מ דרומית-מזרחית להורדנה (אז חלק מברית המועצות וכיום בבלארוס).
כמעט 4,000 יהודים נטבחו בו והשאר הצטרפו לפרטיזנים ביערות הסביבה.
יהודי ז'טל תחת הכיבוש הגרמני
היהודים התיישבו לראשונה בז'טל בשנת 1580. היא הייתה עיר הולדתם של יעקב קרנץ ("המגיד מדובנא") וישראל מאיר הכהן ("החפץ חיים").
פליטים יהודים רבים הגיעו ממערב וממרכז פולין לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה, כך שבזמן הפלישה הגרמנית לברית המועצות ביוני 1941, האוכלוסייה היהודית בעיר גדלה ליותר מ-4,500 נפש.
הכוחות הגרמנים כבשו את העיר ב-30 ביוני 1941. ב-14 ביולי, מפקד הצבא המקומי הורה ליהודים לענוד טלאי צהוב על חזית וגב בגדיהם.
ב-23 ביולי בחרו אנשי האס אס שהגיעו לעיירה כ-120 מנכבדי הקהילה והאינטליגנציה היהודית.
בין העצורים היו אלתר דבורצקי, עורך דין ופעיל תנועת פועלי ציון והרב ג'נקל קפלן.
היהודים המקומיים שיחדו את הגרמנים ושחררו את דבורצקי ואת קפלן, בעוד האחרים נלקחו ונרצחו ביער ליד נבהרדק.
בסוף אוגוסט 1941, השלטון הועבר לממשל אזרחי וז'טל הפכה לחלק ממחוז נבהרדק.
בשלב זה הוקם בה יודנראט, שלאחר זמן מה דבורצקי הועמד בראשו.
אחד מתפקידיו העיקריים של היודנראט היה להבטיח כי כל פקודות הגרמנים יבוצעו בקפדנות.
ב-28 בנובמבר, היהודים בעיירה נעמדו בשורה ונאלצו למסור את כל חפצי הערך שלהם לגרמנים.
באותו היום היודנראט נאלץ גם לספק ארבעה עשר זגגים ונגרים שנשלחו ליעד בלתי ידוע.
ב-15 בדצמבר נלקחו 400 גברים למחנה העבודה דבוז'ץ לעבוד על הקמת שדה תעופה בפיקוח ארגון טוט.
ב-22 בפברואר 1942, רשויות הכיבוש הציבו כרזות בהם נאמר כי כל היהודים מצווים לעזוב את בתיהם ולעבור לגטו, שרוכז סביב בית הכנסת בבניין תלמוד תורה.
לא הייתה לנאצים תוכנית מפורטת ליישוב מחדש של היהודים בתחומי הגטו.
בין חמש לשש משפחות נאלצו לחלוק כל דירה, ומשפחות רבות התפצלו.
שמונה אנשים הוכנסו לחדר אחד, שממנו סולקו הרהיטים, ואולתרו מיטות קומתיים.
חלק מהמשפחות הכינו מקומות מסתור סודיים, אשר סייעו להם לשרוד במהלך הטבח.
הגטו היה מגודר בחלקו על ידי חוטי תיל, ושני שוטרים מקומיים שמרו על השער.
היהודים לא הורשו לדבר עם אזרחים אחרים מחשש שינסו להשיג אוכל מבחוץ.
עם זאת, איכרים מקומיים הביאו לגטו מזון על מנת להחליפו בזהב, בגדים ופריטים אחרים.
לחלק מהיהודים הונפקו אישורי עבודה והם נאלצו לצעוד בטורים מחוץ לגטו על מנת לבצע עבודות כפייה.
דבורצקי רקם קשרים עם היהודים שהתגוררו בכפרים הסמוכים וכן עם קבוצה של חיילים לשעבר בצבא האדום, שהיו בתהליכים לארגון כוח פרטיזנים באזור.
בסתיו 1941, לפני הקמת הגטו, הוא עצמו הקים בעיר מחתרת יהודית בהיקף של שישים אנשים, שהייתה מחולקת לעשרים קבוצות של שלושה גברים כל אחת, ואף הצטיידה בנשק.
עם ההעברה לגטו, קבוצת המחתרת של דבורצקי העמידה לעצמה את המטרות הבאות: ראשית, להכין את המרד המזוין במקרה שהגטו יעמוד לפני חיסול.
שנית, לאסוף כסף כדי לקנות נשק ולהביאו אל הגטו.
שלישית, לשכנע את האוכלוסייה הנוצרית במקום לא לשתף פעולה עם הגרמנים.
הקבוצה יצרה קשר עם מנהיג הפרטיזנים הסובייטים באזור, ניקולאי ווקהונין.
הם ידעו כי מספר יהודים שברחו לערי האזור הסתתרו ביער ליפיצ'אני הסמוך.
ב-20 באפריל 1942, נאלצו דבורצקי ושישה חברי המחתרת בגטו לברוח ליער לאחר שנודעה לגרמנים על קיומה.
הוא נהרג ממארב של הפרטיזנים הלא יהודים זמן קצר לאחר מכן.
לאחר זמן מה, הוקמה ביער הסמוך פלוגת פרטיזנים שהורכבה מיותר ממאה יהודים ונקראה "גדוד ז'טל".
היו גם כמה נשים בגדוד, שתפקדו כאחיות, טבחיות, מזכירות וכובסות וכמה מהן אף לקחו חלק בפעולות לחימה.
הבסיס של היחידה היה כעשרים קילומטרים לז'טל ביער ליפיצ'אני.
כל פעולותיהם תואמו עם פרטיזנים סובייטים אחרים שפעלו באזור, במיוחד עם יחידת אורלנסקי המנותקת בפיקודו של ניקולאי ווקהונין.
הם תקפו את פסי הרכבת בקווי לידא-ברנוביץ', ברנוביץ'- מינסק ווולקוביסק-ביאליסטוק ושיבשו את תנועת הרכבות הגרמניות.
ב-29 באפריל 1942, הגרמנים עצרו את חברי היודנראט ובשחר ה-30 באפריל, הכלואים בגטו התעוררו ביריות.
הגרמנים הודיעו כי על כל היהודים ללכת לבית הקברות הישן, שהיה ממוקם בתוך גבולות הגטו.
באותו זמן הגרמנים ומשתפי הפעולה שלהם החלו להוציא יהודים מבתיהם באמצעות מכות ובעיטות, וירו במי שלא ציית.
הסלקציה נעשתה בחוץ: נשים, ילדים, וזקנים נשלחו שמאלה, ועובדים מיומנים וצעירים נשלחו ימינה.
כ-1,200 מאלה שנשלחו ימינה צעדו לאורך הרחובות אל יער קורפיש בגבולה הדרומי של העיר, בו הוכנו מראש מספר בורות ירי.
הגרמנים ירו בהם בקבוצות של עשרים.
במהלך הירי, קומיסר המחוז הגרמני הופיע ושחרר את מי שהיו להם תעודות המציינות את מקצועם, כמו גם את בני משפחותיהם.
כך חזרו כמאה איש לגטו.
הטבח בוצע על ידי כוחות גרמניים מקומיים והמשטרה הפולנית.
הטבח השני התחיל ב-6 באוגוסט 1942 ונמשך שלושה ימים.
במהלך פינוי הגטו, בסביבות 2,000-3,000 יהודים נורו לתוך שלושה קברי אחים בבית העלמין היהודי במבואותיה הדרומיים של ז'טל, כ-1,000 איש בכל פעם.
רק כ-200 בעלי מלאכה יהודים הועברו לגטו נבהרדק.
זה היה סופו של הגטו וסופה של הקהילה היהודית בז'טל.
כמה מאות יהודים שהסתתרו בבונקרים שהוכנו מראש ברחו עם גמר הטבח, בהם הרב קפלן ובני משפחתו.
הם הרכיבו מחנה ביער נקרשקי, שבו הצליחו לשרוד עד השחרור.
השמועה על "פרטיזני ז'טל המבודדים" התפשטה בקרב היהודים במחנות העבודה דבוז'ץ ונבהרדק ובמקומות אחרים, ומספר יהודים ניסו להצטרף אליהם.
רבים מהם נתפסו בדרכם ליער על ידי התושבים המקומיים ונמסרו לגרמנים.
פרטיזני ז'טל נקמו בתגובה במשתפי הפעולה המקומיים ולפעמים גם דאגו להודיע לאנשי הכפר על נסיבות הנקמה.
גטו לידא היה גטו, שבו רוכזה בכפייה האוכלוסייה היהודית של העיר לידא ושל היישובים בסביבתה, בימי הכיבוש הנאצי של בלארוס במלחמת העולם השנייה.
הגטו התקיים בין קיץ 1941 לספטמבר 1943.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 היהודים היוו אחוז ניכר מאוכלוסיית העיר לידא (לפי א.פ.
קולש מנתה הקהילה היהודית כ־38% מאוכלוסיית העיר).
ב־27 ביוני 1941, לאחר הפצצות אוויריות כבדות על העיר, נכנס הוורמאכט ללידא.
יום לאחר מכן נכנסה יחידת איינזאצגרופן של ה-ס.ס., ומשימתם הראשונה הייתה לבצע את "פקודת הקומיסארים" של ריינהרד היידריך, שהורחבה לחיסול מידי של ההנהגה והאינטליגנציה היהודית בכל מקום.
רכזו קבוצה גדולה של יהודים שנתפסו באחד מחלקי העיר, הובילו אותם לכיכר ברחוב סובאלסקה ושם ערכו מיון.
את עורכי הדין, המהנדסים, המורים ואנשי המקצועות החופשיים ריכזו, ואת בעלי המקצוע האחרים שחררו.
96 אנשי האינטליגנציה הוצאו אל מחוץ, שם עונו למוות.
כשבוע לאחר כניסת הוורמאכט לעיר, הוזמנו מספר יהודים לנציגות ה-ס.ס., שהטילה עליהם לבחור מועצה יהודית (יודנראט).
ליודנראט נבחרו 14 נציגים, ליו"ר נבחר המורה קלמן ליכטמן (מורה), ולסגנו נבחר התעשיין שמחה קוטיק.
על היודנראט הוטל כינוס היהודים לאזורי עוני בפרברי העיר, שהיוו "גטו פתוח" שבו יכלו היהודים לנוע, תוך מגבלות.
לאחר כשבועיים, כוחות הוורמאכט המשיכו מזרחה, והעיר לידא וסביבתה ניתנו תחת שלטון אזרחי בראשות המושל האזורי (גביטסקומיסר) הרמן האנווג.
שטח הגטו כלל את השכונה שבין מסילת הרכבת ובין מולודצ'נו בצפון והשתרעה עד לרחוב פוסטובסקאיה בדרום, כשהגבול המזרחי היה הנהר לדיאה, והגבול המערבי היה רחוב סובייטסקאיה הנוכחי.
הובאו לכאן יהודים מכל נפת (ראיון) לידא - מבריוזובקה (חבל הורדנה), בייליצה (חבל הורדנה), סלץ וישובים אחרים, סך הכל כ-7,000 יהודים.
הצפיפות בגטו הייתה רבה, ופעמים רבות שוכנו כמה משפחות בדירה אחת.
על יהודי הגטו הוטלו עבודות כפייה שכללו את ניקיון רחובות העיר, פינוי ההריסות שהותירו ההפצצות הגרמניות, חטיבת עצים ועוד.
הוועדה הממלכתית המיוחדת הסובייטית להערכה ולחקירה של פשעי הכובשים הנאצים שהתכנסה בלידא ובנפת לידא בשנת 1944, לא יכלה להגיע למספר המדויק של הקרבנות.
היא העריכה כי כל אחד מהקרבנות שנפל "בצפורני הכובשים הפשיסטים עבר דרך ארוכה וקשה עד שהגיע לקבר".
ההוצאות להורג של יהודים התחילו מן הימים הראשונים של הכיבוש.
בימים 3–5 יולי 1941 נבחרו ונורו למוות 275 יהודים שנחשבו לבני האליטה המקומית.
בחודשים הראשונים עינויי יהודים התקיימו בבית הסוהר ובשעות הלילה במטרת הסתרת המעשים מעיני התושבים.
מאוחר יותר, כשהדיכוי והרדיפות עלו בהיקפם, הרציחות התקיימו בפוליגון הסובייטי לשעבר שעל יד העיר.
אחת הרציחות ההמוניות הראשונות אורגנה ב-23 באפריל 1942.
ב-2 במאי 1942 אחרי עינויים שגרמו לשברים מרובים, נורו למוות בבית הקברות 9 יהודים.
כעבור שבוע, ב-8 במאי 1942 אורגנה אקציה, כינוי שניתן על ידי הגרמנים למבצע הרצח ההמוני הגדול ביותר במקום.
לפי עדי ראייה, בשעות הערב של ה-7 במאי, הוקף הגטו על ידי שוטרים וז'נדרמים מקומיים ולמחרת בבוקר העצורים הובאו לככר שליד הקסרקטין.
נערכה סלקציה על ידי מפקד הגטו (ה"גביטסקומיסר") וסגנו.
הנשים, הקשישים, החולים והילדים הופרדו מהגברים בעלי המקצוע ובעלי מלאכה בריאים.
חולים וזקנים שלא היו מסוגלים לצאת או לצעוד בכוחות עצמם נרצחו במקום - בבתים וברחובות הגטו.
היהודים הוצעדו אל יער ושדה סמוכים לעיר.
בדרך הוכו ואלה שלא עמדו בקצב הצעידה נורו למוות.
מקומות הרציחות ההמוניות היו, כאמור, שדה ויער הנמצאים כ-3 ק"מ מרחק מהעיר.
הגרמנים ומשתפי הפעולה הבלארוסים ירו ביהודים ממכונות ירייה ומקלעים ליד שלושה בורות גדולים, לאחר שדרשו מקרבנותיהם להתפשט.
הם הופרדו בכוח מאמותיהם, נזרקו לבורות ואחר כך הושלכו עליהם רימונים.
חלק מהילדים נרצחו בעזרת כידונים.
הקבורה ההמונית נעשתה בשטח של 60 דונם שכלל תעלות ישנות באתר הפוליגון הסובייטי לשעבר ובמכתש ענק שנוצר בעקבות פיצוץ מחסן של אבק שרפה.
ב-2 ביולי 1942 נרצחו 155 יהודים נוספים בתוך מרתפים עם אבק שרפה.
3,000 מתושבי הגטו הובלו בסתיו 1942 למחנה ההשמדה מיידנק שבפולין.
במקום היהודים הנרצחים הובאו לתחום הגטו 800 יהודי היישוב וורונובו (מאזור הורדנה) ומכפרים אחרים.
יחד עם אלו ששרדו בגטו, הם מוקמו בתוך 121 בתים, לקראת רציחתם הקרובה.
הגטו חוסל סופית ב-18 בספטמבר 1943. חלק מתושביו הובלו למחנה ההשמדה סוביבור.
כבר בשנת 1941 קראו האחים ביילסקי ליהודים מגטו לידא לברוח ולהיאבק יחד איתם נגד הנאצים.
קבוצה מתוך אסירי הגטו הצליחה לברוח בעזרתם באביב ובקיץ 1943 והצטרפה ליחידת הפרטיזנים שלהם.
מספרים שטוביה ביילסקי אמר להם:
בזמן הרציחות של 23 באפריל 1942, קבוצה של צעירים יהודים צעקה "הידד!הידד!" (אוּרה!
אוּרה!) וכמה מהם נמלטו אל היער.
הגרמנים רדפו אחריהם אך לא הצליחו לתפוס איש מתוך 20 הנמלטים.
בלידא ובנפת לידא נרצחו בזמן הכיבוש הנאצי, אחרי רדיפות וייסורים, כ-8,000 יהודים.
בדו"ח הוועדה הממלכתית המיוחדת שקמה אחרי המלחמה, הצליחו לשחזר רק את שמותיהם של 342 מהקרבנות.
בישראל קהילת לידא מונצחת בבית הקברות נחלת יצחק
בשנת 1967, בימי השלטון הסובייטי, הוצבו אובליסק ולוח זיכרון בקבר ההמוני של 5,670 היהודים שנרצחו ב-8 במאי 1942. בשנת 1990 הוצב בלידא לוח זיכרון לזכר השואה.
בפאתים הדרום-מערביים של לידא, ביער על יד הכפר אוסטרובל, נקברו בשני קברי אחים למעלה מ-6,000 יהודים.
בשנת 1992, מיוזמת החברה לשמירת הזיכרון שבראשות תמרה מויסייבנה בורודאץ' ובעזרת תרומות של קהילות יהודיות ויהודים יחידים שמקורם בלידא, הוקמה יד זיכרון בצורת שני כני גרניט עם כתובות ברוסית ובעברית, כדלקמן: 1992-1942. בקבר אחים זה נקברו 6,700 מתושבי לידא, קרבנות של הפולשים הפאשיסטים הגרמנים.
בבית הקברות על יד איביה, בכפר סטונביצ'י, בשטח הקרוי חובנשצ'ינה, נמצא קברם של שמונה מאנשי האינטליגנציה היהודית של לידא, שהוצאו להורג ב-2 במאי 1942, אחרי שסבלו עינויים בחצר בית הסוהר.
הם הובאו לקבורה מחדש לצד תושבי העיר האחרים.
בכל שנה, בתאריך 8 במאי, מתקיים בעיר טקס לזכר יהודי הגטו הנרצחים.
גטו דאוגבפילס (ידוע גם כגטו דווינסק) היה גטו שהוקם במעוז של ראש הגשר הצף מעל נהר הדאוגבה, שהיווה חלק ממבצר עתיק ליד דאוגבפילס, העיר השנייה בגודלה בלטביה, בעקבות כיבושה של לטביה על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה בקיץ 1941.
רבים ממעשי ההרג הקשורים לגטו התרחשו ביער פוגליאנקה הסמוך.
הוא אמנם ידוע בתור גטו, אולם למעשה היה בו מבצר עתיק שהוסב לבית סוהר על מנת להחזיק יהודים באופן זמני לפני שנרצחו ביער פוגליאנקה.
מקומות דומים בשטחי גרמניה נקראו מחנות ריכוז.
לפני מלחמת העולם השנייה, דאוגבפילס הייתה מרכזה של קהילה יהודית משגשגת באזור לטגליה, ואחד מהמרכזים החשובים ביותר של התרבות היהודית במזרח אירופה.
מרבית יהודי המחוז נספו בידי הנאצים לאחר הכיבוש הגרמני של לטביה.
טור ענק של פליטי מלחמה, ובכלל זה יהודים מליטא וכן חיילי הצבא האדום שהופרדו מיחידותיהם, נעו בצפון מזרח הכביש מקובנה לדאוגבפילס, בבריחה מהצבא הגרמני המתקדם.
בדאוגבפילס הפליטים ציפו למצוא ביטחון או אולי לעלות על רכבת לכיוון מזרח.
חלק מהפליטים היהודים הצליחו להגיע לגבול הסובייטי, אך שומרי נ.ק.וו.ד.
בסופו של דבר חלקם הורשה לעבור, אבל זה היה מאוחר מדי עבור רובם.
לאחר כמה ימים של הפצצות אוויריות, הצבא הגרמני כבש את דאוגבפילס ב-26 ביוני 1941, אבל עדיין נלחם בסביבה הקרובה למשך כמה ימים.
אש בערה בעיר, שהנאצים מאוחר יותר בחרו להאשים את היהודים בהצתתה.
ב-29 ביוני 1941, בהוראת מפקד המשטרה הלטבית בדאוגבפילס, הוצבו ברחבי העיר שלטים גדולים בגרמנית, רוסית ולטבית, בהם נקראו כל הגברים היהודים מתחת לגיל 60 להתאסף בבוקר בשוק המרכזי.
חלקם הועסקו בקבירת גופות של אזרחים וחיילי הצבא האדום שנהרגו בלחימה, ולאחר מכן, בקבירת סוסים מתים.
רבים אחרים נאלצו לחפור לעצמם קבר ונרצחו על ספו.
הרג המוני של יהודים בלטביה היה חלק מתוכנית כוללת שפותחה בדרג הגבוה ביותר בממשל הנאצי.
חלקים מהתוכנית יושמו כבר במדינות אחרות, כגון שרפת בתי כנסת (גרמניה) וגטואיזציה (פולין).
לטביה הציגה פיתוח חדש בשואה - יישום של הרג המוני מייד עם כיבושה של המדינה.
האס דה ניסה לעורר רגשות אנטישמיים אצל המקומיים הלטבים, באילוץ יהודים לחפור קברי אחים של לטבים שנרצחו על ידי הנ.ק.וו.ד.
בזמן הכיבוש הסובייטי, שהחל ביוני 1940. זה היה חלק מתוכנית כוללת שלהם לשייך את היהודים עם הקומוניזם והרוסים, שלא היו פופולרים בלטביה.
בהוצאות להורג הראשונות, שומרים לטביים נהגו לשאול את היהודים הממתינים למותם, האם ברצונם לשיר "קטיושה", שהיה שיר פטריוטי רוסי.
האשמת היהודים בהיותם קומוניסטים ובהצתת דאוגבפילס החלה לחלחל.
כך למשל עיתון בדאוגבפילס (Daugavpils Latviešu Avize) פרסם מאמר מערכת, שתאם את המאמץ הגרמני להאשים את היהודים בזוועות הקומוניזם:
ב-28 ביוני 1941, יומיים לאחר נפילת דאוגבפילס, הנאצים אספו את היהודים בבית הכנסת, ולאחר מכן הוציאו אותם וירו בהם.
יהודים אחרים נרצחו באופן אקראי כשהתהלכו ברחוב.
למחרת, הצבא הגרמני החל לרכז את הגברים היהודים של דאוגבפילס ולהכפיף אותם לטרור, השפלה וכליאה בתנאים אכזריים וצפופים.
ניצולים דיווחו: "הם היו תופסים יהודים ברחובות דווינסק ולוקחים אותם לבית הסוהר שבו הם היו מתייסרים קשות.
הם נאלצו לשכב על הקרקע ולקפוץ שוב, ומי שלא יכול היה לעשות זאת מספיק מהר נורה.
משטרת העזר הלטבית שמרה על בית הסוהר שבו הוחזקו הגברים היהודים.
העבודה הפכה לקשה מנשוא, כי האסירים נאלצו, פשוטו כמשמעו, לעבוד עד מוות.
משימה אחת כללה גלגול בלוקים ענקיים של אבן לראש גבעה, אחרת כללה סחיבת קורות כבדים מספר קילומטרים.
שומרים גרמנים פגעו באסירים בשוטים כרצונם.
היהודים החלו להיות מוגבלים יותר ויותר.
הם נצטוו ללבוש את הטלאי הצהוב והנאצים אסרו עליהם להשתמש במדרכות אלא לרוץ באמצע הכביש, אסרו עליהם לדבר עם מי שאינו יהודי, ולקרוא עיתונים.
ב-7 ביולי 1941, משטרת לטביה עצרה 1,250 אנשים, בהם 1,125 יהודים, והחזיקה בהם בבית הסוהר המרכזי בדאוגבפילס.
מבין ארבעת מעשי הטבח שהתרחשו בדאוגבפילס, שניים התרחשו בפארק מסילת הרכבת המכונה גם "הגן של עובדי הרכבת", אחד בשטח האימונים הצבאי, ואחד ליד בית הקברות מצפון לעיר.
סידני אוונס, ניצול טבח פארק הרכבת, נתן את תיאורו לטבח: ב-8 ביולי 1941, הגרמנים אלצו מספר יהודים לחפור תעלות בפארק המסילה.
ביום שלמחרת, ב-9 ביולי 1941, החל הגרמנים לירות ביהודים ולדחוף את הגופות לתוך התעלות.
את הרעש של היריות, שהתרחשו במרווחי זמן קבועים, אפשר היה לשמוע בעיר.
השומרים במבצע הזה היו לטבים והמפקחים היו גרמנים.
קצין גרמני אחד זמזם את השיר הנודע "פולקת חבית הבירה" כשהוא יורה באנשים בחלק האחורי של הראש.
הגרמנים מילאו את כל התעלות שנחפרו בגופות של האנשים שנרצחו ב-9 ביולי, אבל עדיין היו הרבה אנשים שהם התכוונו להרוג.
בסופו של ההרג, הניצולים הועסקו בחפירת קברים חדשים ובכיסוי האדמה על הגופות בחפירות הקודמות.
חיים קריצקי, ניצול נוסף, דיווח על מה שהתרחש ביום זה בבורות:
קריצקי ניצל כשלגרמנים התברר שטעו בחישוב מספר הגופים שהם יכולים למקם בבורות, ולא היה יותר מקום בתעלות.
הם הורו ליהודים שנותרו לכסות את הבורות.
כל מי שלא עבד מספיק מהר כדי לכסות את הגופות נצטווה לשכב עליהם ונורה על ידי הקצין הגרמני, שצרח עליהם "יותר מהר, יותר מהר", והשתולל בהיסטריה.
הגרמנים דיווחו ב-11 ביולי על 1,150 יהודים שנרצחו.
הגרמנים הפרידו מאוחר יותר את אלה שזיהו את עצמם כבעלי מלאכה, כגון נגרים, מאנשי המקצוע.
כמה מבעלי המלאכה הוחזקו בחיים במשך זמן מה, אבל אנשי המקצוע נרצחו מייד.
הקמת הגטו החלה ב-18 ביולי 1941, כפי שאושר על ידי פרנץ ולטר שטאלקר, מפקד האס-דה באזור הכיבוש אוסטלנד: "בחודש יולי, לאחר שהגל הראשוני של הירי שכך, הגרמנים והמקבילים הלטביים המקומיים ריכזו 14,000 יהודים מדאוגבפילס ומאזורים מרוחקים של לטגליה ודחסו אותם לתוך המבצר העתיק, 'המצודה' בדאוגבפילס".
ב-25 ביולי 1941, הגרמנים הוציאו צו שעל כל היהודים לעבור למחרת לתוך הגטו.
בנוסף לכל יהודי דאוגבפילס שהתאספו, צעדו לתוך המבצר יהודים מליטא ומהאזור שמסביב לדאוגבפילס.
חלקם נאלצו ללכת עד 50 קילומטרים.
השומרים הלטביים אכפו פקודותיהם על ידי הכאת העובדים עם שוטים ארוכים.
ניצולת הגטו פאולה פרנקל-זלצמן תארה את הסצנה:
"ביום שלישי בערב שמענו צעקות ממרחק.
הצעקות התקרבו יותר ויותר עד שהבנו שמדובר בצעקות של יהודים מעונים.
למחרת גיליתי שלתוך הגטו נאספו היהודים שנותרו מכל הכפרים בסביבה ומכל הדרך לריגה.
נאמר לאוכלוסייה הלטבית שהם כבר לא יראו יהודים, אפילו לא במוזיאון...".
זאובה, המפקד הגרמני של גטו דאוגבפילס, בלט באכזריות הקיצונית שלו.
הוא הוציא להורג אנשים שהפרו את הכללים שלו, במיוחד רבים מאלה שהבריחו מזון.
ההוצאות להורג נערכו מול כל האסירים בכיכר הפנימית של הגטו, על מנת להפחיד ולהשפיל אותם.
השתתפות לטבים מקומיים במעשי ההרג בדאוגבפילס הייתה תחילה מינימלית, אך אחרי שבועיים של הכיבוש הגרמני היא הפכה לנרחבת.
יחידת אס-דה לטבית הוקמה בדאוגבפילס, כמו גם יחידה של משטרת העזר הלטבית.
ארגונים אלה רדפו, הגבילו ובסופו של דבר הרגו את יהודי גטו דאוגבפילס, אם כי לצורך ההרג הגדול, הובא מריגה קומנדו ארייס הידוע לשמצה.
פעולות ירי המוני המשיכו ברציפות באזור דאוגבפילס בסוף יולי, כאשר הוקם הגטו, עד סמוך לסוף אוגוסט.
ב-27 ביולי 1941 אלפי אנשים נדחסו לתוך המצודה העתיקה הקטנה, שלא היו בה כמעט מתקנים סניטריים ולא אוכל.
ביום 1 באוגוסט, המשטרה היהודית הודיעה כי הוכן מחנה חדש, לא הרחק מהגטו, ועל היהודים שלא היו תושבי דאוגבפילס לאסוף את חפציהם ולעבור לשם.
אנשים רבים היו להוטים לעזוב.
טור של 2,000 אנשים יצא תחת שמירה של משטרת העזר הלטבית.
כמה ימים לאחר מכן, אולי ב-6 באוגוסט 1941, הוצעה הצעה דומה לכל ההורים עם ילדים קטנים.
במקום ללכת למחנה חדש, האסירים הוצעדו לקבוצה של קברים שהוכנו בשטח אימונים של הצבא הלטבי לשעבר ביער פוגליאנקה.
גרמנים ולטבים דחפו אותם לבורות ירי שנחפרו בעבר וירו בהם.
תינוקות לא נורו, אלא פשוט נזרקו לבור ונקברו חיים.
כיסוי העפר שנערם על הקברים היו דק למדי, ושני נערים שנפצעו קל בלבד והיו בחלק העליון של הגופות, חפרו את דרכם החוצה ונמלטו מהמקום.
שימוש בשטח מיוער כדי להסתיר את מעשי הרצח, היה אופייני לפעולות ההרג ההמוני של הנאצים.
בשבועות הראשונים של אוגוסט 1941, האס דה ערך "בחירות" נוספות בגטו, בחירה מי יחיה ומי ימות.
היו גם פעולות גדולות ב-18 וב-19 באוגוסט.
מרבית האמהות, הילדים, הקשישים והחולים נאספו ונורו.
התבצע גם טבח של 400 ילדים מבית היתומים.
מי שנבחר לעבודה על ידי הגרמנים, נדרש למסמך הידוע בשם "שיין".
בעוד מסמך זה לא היה ערובה להבטיח בהכרח אי שילוח לירי, חוסר במסמך היה מבטיח כמעט בוודאות מוות.
כתוצאה מאקציות שונות באוגוסט, אוכלוסיית הגטו צומצמה לכ-6,000 עד 7,000 בני אדם.
על פי הנאצי קרל יגר, יחידה של האיינזצקומנדו 3 הרגה 9,012 יהודים בדאוגבפילס בין 13 ביולי ל-21 באוגוסט 1941. בנוסף, דו"ח נאצי קבע כי 9,256 יהודים הוצאו להורג בדאוגבפילס עד ל-15 באוקטובר 1941. הייתה הפסקה בפעולות הירי לתקופה של 10 שבועות לאחר 22 באוגוסט 1941, עקב חילופי מפקדים בגטו.
דאוגבפילס לא דמה לגטאות אחרים, במובן של אזור בתוך עיר המותאם אישית ליהודים.
זה היה בית כלא מאולתר ליהודים, כדי להחזיק בהם עד שיוכלו לחסלם.
היהודים הקימו מועצה משלהם של כ-12 אסירים, מעין יודנראט שהורכב ברובו מאנשי מקצוע ואנשים ידועים, על מנת לנהל את ענייניו הפנימיים של הגטו, שבתחילה מנה יותר מ-14,000 איש.
מישה מוסנזון, מהנדס, היה מנהיגם.
חלק מההכנסות מעבודתם של האסירים הוקצו למועצה היהודית.
פועלים מיומנים שוכנו בנפרד וקיבלו טיפול טוב יותר, כולל מנות טובות יותר של מזון.
הנאצים ניצלו את האסירים בגטו לעבודה, אולם היו גם מקרים בודדים של עזרה.
למשל, שני חיילים גרמנים, מודעים לכך שהאס-דה מוציא להורג יהודים שלא היה להם עבודה, העמידו פנים שקבוצה בת 30 יהודים דרושים להם לעבודה ובכך הצילו, לפחות לזמן מה, את חייהם.
אוונס תיאר את המצב מנקודת מבטו כיהודי שהורשה לעבוד כעובד מיומן:
השלטונות הגרמנים, פעמים רבות בסיוע המשטרה היהודית, אכפו את המשמעת בגטו בתליית אנשים שנתפסו כמפרים את הכללים הרבים שלהם, כפי שהעידה אחת האסירות:
בסוף ספטמבר 1941, רצחו הנאצים כ-30,000 יהודים בלטביה, בעיקר בעיירות קטנות.
שלושה מרכזי אוכלוסייה גדולים של יהודים נותרו עדיין, בריגה, לייפאיה ודאוגבפילס.
מ-8 עד 10 בנובמבר 1941, הגרמנים הוציאו להורג את רוב היהודים שנותרו בגטו דאוגבפילס, בסביבות 3,000 איש.
הירי במקרה זה, של כ-3,000 בני אדם, בוצעו על ידי קומנדו ארייס תחת פיקוח גרמני.
ייתכן שנועד לשמש כהכנה לטבח יער רומבולה ליד ריגה בסוף נובמבר ותחילת דצמבר, שהיה גדול הרבה יותר בהיקפו.
ניצול שעבד בבית החולים בגטו תיאר את הטבח:
כמה אסירים ניסו לשרוד בהסתתרות במספר מקומות, כולל בבית השימוש, בבארות בתוך המצודה העתיקה.
בארבעת החודשים הבאים הוסתרו יהודים בבית החולים על ידי האחיות, תוך סכנת מוות לעצמן.
מיולי עד נובמבר 1941, הנאצים הרגו לפחות 15,000 יהודים בדאוגבפילס.
בגטו נותרו רק כ-900 איש אחרי הירי בנובמבר.
בעקבות הטבח בנובמבר, מספר יהודים עם אשרות עבודה הוצבו מחוץ לגטו במבצר הגדול יותר, המכונה לעיתים המצודה, בצד הצפוני של נהר דווינה.
כאן הם ביצעו שירותי עבודה שונים עבור צבא גרמניה.
אף על פי שמזונם היה מועט, הם טופלו טוב יותר מהיהודים שנכלאו בגטו, כיוון שהמצודה הייתה תחת שליטת הצבא הגרמני, כשיחידות משטרת עזר לטביות לא נראו במקום.