tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האונייה הוזמנה ב-30 באוקטובר 1906 והונחה במספנות דבונפורט ב-1 בינואר 1907. היא הושקה ב-24 באוגוסט 1907 והושלמה במאי 1909. כולל החימוש שלה, העלות שלה מוערכת באופן שונה ב-1,744,287 ליש"ט או 1,751,144 ליש"ט.
ב-31 ביולי 1909 טמרייר השתתפה בסקירה מלכותית של הצי בספיטהד כאשר תאונה עם תותח 4 אינץ' פצעה שלושה אנשי צוות, שאחד מהם מת מאוחר יותר מפצעיו.
טמרייר נכנסה לשירות ב-15 במאי 1909 והוקצתה לפלגה הראשונה של צי הבית בפיקודו של קפטן אלכסנדר דאף.
היא השתתפה בתמרוני צי משולבים ביוני-יולי ולאחר מכן נסקרה על ידי המלך אדוארד השביעי והצאר ניקולאי השני, קיסר רוסיה במהלך שבוע קווס ב-31 ביולי.
קפטן ארתור כריסטיאן החליף את דאף ב-25 באוקטובר.
טמרייר שופצה ב-1911 בדבונפורט ולאחר מכן נכחה במהלך סקירת צי ההכתרה עבור המלך ג'ורג' החמישי בספיטהד ב-24 ביוני.
כריסטיאן הוחלף בתורו על ידי קפטן רג'ינלד אלנבי ב-12 באוגוסט.
האונייה השתתפה בסקירת הצי הפרלמנטרית ב-9 ביולי בספיטהד ולאחר מכן השתתפה בתמרונים באוקטובר.
ב-5 באפריל 1913 קפטן קרסוול איירס קיבל את הפיקוד על האונייה.
השייטת ביקרה בשרבורג, צרפת ביולי.
איירס הוחלף על ידי קפטן אדווין אלכסנדר-סינקלר ב-1 בספטמבר.
ב-15 ביולי 1914, טמרייר הועברה לשייטת אוניות המערכה הרביעית ובין 17 ל-20 ביולי השתתפה בניסוי גיוס ובדיקת צי כחלק מהתגובה הבריטית למשבר יולי.
בערב 22 בנובמבר 1914 ערך הצי הגדול סריקה עקרונית בחציו הדרומי של הים הצפוני; טמרייר פעלה עם הכוח העיקרי בתמיכה בשייטת סיירות המערכה הראשונה של תת-אדמירל דייוויד ביטי.
טמרייר ושייטת אוניות המערכה הרביעית ערכו אימון מטרה מצפון להברידיים ב-24 בדצמבר ולאחר מכן נפגשו עם שאר הצי הגדול לסריקה נוספת של הים הצפוני ב-25–27 בדצמבר.
ספינותיו של ג'ליקו, כולל טמרייר, ערכו תרגילי ירי ב-10–13 בינואר ממערב לאי אורקני ואיי שטלנד.
ב-8 בפברואר, קפטן אלן האנט החליף את אלכסנדר-סינקלר.
טמרייר הוחזרה לדבונפורט באמצע 1915 והצטרפה מחדש לשייטת אוניות המערכה הרביעית באוגוסט.
כמעט שלושה שבועות לאחר מכן, טמרייר השתתפה במבצע אימון צי נוסף ממערב לאורקני במהלך 2–5 בנובמבר.
האנט הוחלף בתורו על ידי קפטן אדווין אנדרהיל ב-3 במרץ.
בליל 25 במרץ הפליגו טמרייר ושאר הצי מסקפה פלו, כדי לתמוך בצי הקרב ובכוחות קלים אחרים שפשטו על בסיס הצפלין הגרמני בטונדרן.
ב-31 במאי הייתה טמרייר האונייה החמש עשרה מראש מערך הקרב לאחר הפריסה.
במהלך השלב הראשון של הקרב הכללי, האונייה ירתה חמישה מטחים מהתותחים הראשיים שלה לעבר הסיירת הקלה הנכה SMS ויסבאדן מ-18:34, טוענת שתיים או שלוש מכות.
בשעה 19:17 ירתה האונייה שבעה מטחים לעבר סיירת המערכה SMS דרפלינגר, אבל לא השיגה שום פגיעה.
כעשר דקות לאחר מכן, טמרייר התמודדה עם כמה שייטות משחתות גרמניות עם שלושה מטחים מהחימוש הראשי שלה ללא תוצאה.
היא לא ספגה נזק וירתה בסך הכל 72 פגזים בקוטר 12 אינץ' ו-50 פגזים מתותחי ה-4 אינץ' שלה במהלך הקרב.
הצי הגדול התייצב אחר הצהריים של 23 באפריל 1918 לאחר ששידורי רדיו חשפו כי צי הים הפתוח נמצא בים לאחר ניסיון כושל ליירט את השיירה הבריטית הסדירה לנורווגיה.
הגרמנים הקדימו יותר מדי את הבריטים, ולא נורו יריות.
באוקטובר הועברו טמרייר ואוניית האחות שלה, סופרב, לצי הים התיכון, בפיקודו של תת-אדמירל סר סומרסט גוך-קלתורפ.
הם היו חלק מהשייטת שנכנסה לבירה העות'מאנית, קונסטנטינופול, ב-13 בנובמבר, לאחר שביתת הנשק של מודרוס.
חודש לאחר מכן, גוך-קלתורפ הטיל על טמרייר לספק צוות למשחתת הרוסית דרזקי, אשר הוסגרה למדינות ההסכמה על ידי הגרמנים לאחר שביתת הנשק ב-11 בנובמבר.
ב-13 בפברואר 1919, קפטן פרנסיס קולפיילד החליף את אנדרהיל.
האונייה נשארה בים השחור ובמים העות'מאניים עד 3 באפריל, אז יצאה לביתה, לאחר שביקרה בסבסטופול, רוסיה, ובחיפה, ארץ ישראל, במהלך פריסתה.
עם הגעתה לדבונפורט ב-23 באפריל, טמרייר הועברה לעתודה מכיוון שהיא הייתה מיושנת לחלוטין בהשוואה לדרדנוטים האחרות.
חמישה חודשים לאחר מכן, עד היום, היא החלה לפעול כספינת הכשרה לצוערים והחלה בשייט האימונים הראשון שלה לים התיכון ב-8 באוקטובר.
עם הגעתה לפורטסמות' ב-11 באפריל 1921, האונייה שוחררה מתפקידה והיא הפליגה לרוזית', סקוטלנד, ארבעה ימים לאחר מכן כדי להירשם לפירוק.
עבור גריטה בסוף 1921 ונגררה לדובר לגריטה בפברואר 1922.
אה"מ טיפררי שהושקה ב-5 במרץ 1915, הייתה משחתת מסדרת פאקנור של הצי המלכותי שהוטבעה ב-1 ביוני 1916 על ידי הצי הקיסרי הגרמני בקרב יוטלנד במלחמת העולם הראשונה.
האונייה במקור הוזמנה על ידי צ'ילה, אולם טיפררי ואחיותיה נקנו על ידי הצי המלכותי עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בתחילה שימשה טיפררי כסגנית מובילת שייטת עם שייטת המשחתת השלישית בכוח הארוויץ', אליה הגיעה ביוני 1915. בסוף אותה שנה, היא לקחה אחריות על מחלקת משחתות משייטת המשחתות השנייה, בעוד שבמרץ 1916, טיפררי הצטרפה מחדש לכוח הארוויץ', כשהיא מצורפת לשייטת הסיירות הקלות החמישית.
במשך זמן מה במהלך המלחמה פיקד עליה קפטן (לימים אדמירל) סר בארי דומוויל.
במאי 1916 מונתה טיפררי למובילת שייטת המשחתות הרביעית, מערך שתמך ישירות בצי הגדול.
בערך בשעה 21:58 GMT ב-31 במאי 1916 בזמן ששייטת המשחתות הרביעית חיפשה את צי הים הפתוח הגרמני בים הצפוני בקרב יוטלנד, היא נתקלה בשייטת המשחתות השביעית של האויב.
כלי השיט הגרמנים שיגרו טורפדות לעבר הספינות הבריטיות, שאף אחת מהן לא פגעה, והשייטת השביעית פנתה לאחר מכן.
ראתה מה שהיא חשבה שהן ספינות אויב על הרבע הימני".
דקות ספורות לאחר מכן אותתה טיפררי את אות הזיהוי ומיד הוארה על ידי הזרקורים של שלוש אוניות מערכה גרמניות ושלוש סיירות קלות.
מ-23:30 עד 23:34 בערך, בערך 150 פגזים בקוטר 5.9 אינץ' מ-SMS וסטפאלן ו-SMS נסאו נורו לעבר טיפררי; היא נפגעה קשות מהירי הזה, שהותיר את הגשר שלה פגוע ואת רוב הצוות הקדמי שלה פגועים, כולל מפקדה, קפטן וינטור.
בסביבות השעה 02:00 GMT 1 ביוני 1916 היא ננטשה וטבעה בשעות הבאות עקב נזקי קרב.
150 מצוותה שכלל 197 נהרגו בקרב, מספר מהניצולים חולצו מהים על ידי הצי הקיסרי הגרמני והועברו לגרמניה כשבויי מלחמה.
המסיק דייוויד אונסון תיאר את הטביעה: "כשצפנו במים בלילה הנורא ההוא, רבים מתו מתשישות וסבל גרידא.
לאחר שנסחפנו במשך קרוב ל-5 שעות אספו אותנו עם עלות השחר.
ראיתי את הטיפררי, גוש של להבות, עם השדרית כלפי מעלה".
אה"מ נומאד הייתה משחתת מסדרה M שנבנתה עבור הצי המלכותי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
היא הוטבעה במהלך קרב יוטלנד ב-1916.
האוניות היו באורך כולל של , רוחב של ושוקע של .
האוניות נשאו לכל היותר של מזוט שהעניק להן טווח של 2,100 מיילים ימיים (3,900 ק"מ) במהירות 15 קשרים (28 קמ"ש).
נומאד הוזמנה במסגרת תוכנית המלחמה השלישית בנובמבר 1914 ונבנתה על ידי אלכסנדר סטיבן ובניו במספנתם בלינהאוס.
האונייה הושקה ב-7 בפברואר 1916 והושלמה באפריל 1916. היא הופקדה בפיקודו של לוטננט קומנדר פול ויטפילד ושירתה לזמן קצר בשייטת המשחתות ה-13 של הצי הגדול.
שני כוחות המשחתות נקלעו לעימות אינטנסיבי, שבמהלכו הושבתה נומאד מפגיעת פגז בחדר המכונות שלה.
שני טורפדות שירו המשחתות הגרמניות לעבר נסטור לא הצליחו לפגוע, ועברו מתחת למשחתת הבריטית.
מאוחר יותר באותו אחר הצהריים, נומאד, יחד עם אוניית האחות שלה נסטור, גם היא הושבתה בהתקפה המוקדמת יותר, הופגזה על ידי אוניות מערכה גרמניות.
נומאד שיגרה את כל הטורפדות שלה לעבר האוניות הגרמניות, אך לא הצליחה להשיג פגיעה, בעוד אוניות המערכה הגרמניות פרידריך דר גרוסה, פרינצרגנט לואיטפולד, קייזר וקייזרין ירו לעבר נומאד עם החימוש המשני שלהן.
היא נפגעה קשות, והנזק אילץ את הצוות שלה לנטוש את האונייה, בעוד פגיעה אחרונה גרמה להתפוצצות מחסן התחמושת הקדמי של נומאד, המשחתת טבעה בשעה 17:30, כשנסטור טבעה זמן קצר לאחר מכן.
שמונה מאנשי הצוות של נומאד נהרגו בזמן ש-72 ניצולים (כולל ויטפילד) חולצו מהים על ידי סירות טורפדו גרמניות והפכו לשבויי מלחמה.
שרידי האונייה מוגדרים כמקום מוגן על פי חוק ההגנה על שרידי צבא משנת 1986. שרידי האונייה של נומאד נמצאה במקרה בשנת 2001 על ידי צוות צלילה כולל הארכאולוג הימי אינס מקרטני.
ניתן לראות את פעמון האונייה בתצוגה במוזיאון הספינות הטרופות של יוטלנד.
אה"מ טורביולנט הייתה אחת מארבע המשחתות מסדרת טאליסמן שהוזמנו עבור הצי העות'מאני ועברו לשליטת הצי המלכותי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
אוניות הסדרה תוכננו על ידי ארמסטרונג ויטוורת' עבור הצי העות'מאני, אך בוצעו בקבלנות משנה ל-Hawthorn Leslie and Company לצורך בנייה.
הם הונעו על ידי שלוש טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של פארסונס, שכל אחת הניעה ציר מדחף אחד, תוך שימוש בקיטור שסופק על ידי שלושה דוודי Yarrow.
הטורבינות פיתחו סך של 25,000 כוחות סוס (19,000 קילוואט) והעניקו מהירות מרבית של 32 קשרים (59 קמ"ש).
האוניות נשאו לכל היותר של מזוט.
צווות האוניות כלל 102 קצינים ומלחים.
אוניות הסדרה היו חמושות בכבדות יחסית לתקופתן, וכללו חמישה תותחי QF 4 אינץ' (102 מ"מ) Mark IV.
שניים מהתותחים היו זה לצד זה על המצודה.
שאר התותחים נישאו על קו האמצע; אחד בין הארובה הראשונה והשנייה, אחד אחרי פלטפורמת הזרקור ואחד על דוכן על הסיפון.
לכל התותחים היו חצאי מגני תותחים.
האוניות תוכננו להכיל שלושה צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ), אך רק שני צינורות הותקנו בשירות הבריטי.
האונייה הייתה אמורה לקבל במקור את השם "Ogre", אך שמה שונה בזמן בנייה, ב-15 בפברואר 1915. היא הושקה ב-5 בינואר 1916 והושלמה במאי 1916.
היא שירתה עם שייטת המשחתות ה-10 של הצי הגדול מעת כניסתה לשירות.
היא הוטבעה ב-1 ביוני 1916 בקרב יוטלנד על ידי אוניית המערכה הגרמנית SMS וסטפאלן עם מותם של 90 אנשי צוות, וה-13 שנותרו בחיים הפכו לשבויי מלחמה.
שרידי האונייה מוגדרים כמקום מוגן על פי חוק ההגנה על שרידי צבא משנת 1986.
אה"מ ניקאטור הייתה משחתת מסדרה M אשר שירתה בצי המלכותי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
סדרה M הייתה שיפור בהשוואה לסדרה L הקודמת, והייתה מסוגלת למהירות גבוהה יותר.
המשחתת, שהושקה בפברואר 1916, נלחמה בקרב יוטלנד בין מאי ליוני 1916, ופעלה לתמיכה בסיירות המערכה הבריטיות בפעולתם נגד צי הים הפתוח הגרמני.
ניקאטור טענה, יחד עם אוניית האחות שלה נסטור, להשמדת סירת טורפדו גרמנית, ככל הנראה V27. המשחתת תקפה גם את סיירות המערכה ואוניות המערכה הדרדנוטים הגרמניות ולמרות שלא נרשמו פגיעות, מנעה מהאוניות הגרמניות לצמצם טווח אל הבריטים.
זה היה חיוני להגבלת ההפסדים לצי סיירות המערכה הבריטיות.
לאחר מכן הותקנו על כלי השיט פרוואנים ללוחמה נגד צוללות.
לאחר המלחמה, המשחתת הוכנסה למילואים ולאחר מכן נמכרה לפירוק במאי 1921.
ניקאטור הייתה אחד מ-16 המשחתות מסדרה M שהוזמנו על ידי האדמירליות הבריטית בפברואר 1915 כחלק מתוכנית הבנייה הרביעית של המלחמה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
סדרה M הייתה גרסה משופרת של המשחתות המוקדמות יותר סדרה L, שנדרשה להגיע למהירות גבוהה יותר כדי להתמודד עם השמועות על משחתות מהירות גרמניות.
התכנון היה למהירות מרבית של 36 קשרים (67 קמ"ש), ולמרות שהתכנון בסופו של דבר לא השיג זאת, הביצועים הגדולים יותר של סדרה M זכו להערכה על ידי הצי המלכותי.
התברר שהאוניות הגרמניות לא היו קיימות.
אורך המשחתת היה בין הניצבים, עם רוחב של ושוקע של .
הם הונעו על ידי שלושה דוודי Yarrow שהזינו טורבינות קיטור של פארסונס בדירוג של 25,000 כוחות סוס (19,000 קילוואט) שהניעו שלושה מדחפים, והעניקו מהירות של 34 קשרים (63 קמ"ש).
האוניות נשאו של נפט, כולל במכלי שלום שלא שימשו בזמן מלחמה, שהעניקו טווח של 2,280 מיילים ימיים (4,220 ק"מ) במהירות 17 קשרים (31 קמ"ש).
האוניות היו חמושות בשלושה תותחי QF 4 אינץ' (102 מ"מ) Mark IV על קו מרכז האונייה, עם אחד על המצודה, אחד מאחור על במה מוגבהת ואחד בין הארובות האמצעית והאחורית, שני תותחי נ"מ QF 2 פאונד (40 מ"מ) "פום-פום", ושני צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ).
ניקאטור הייתה מצוידת בשני משגרי מטעני עומק מאחור, ומספר מטעני העומק הנישאים גדל במהלך המלחמה.
צוות האונייה כלל 80 קצינים ומלחים.
ניקאטור הונחה על ידי ויליאם דני והאחים מדמברטון ב-21 באפריל 1915. עלות הבנייה הייתה 149,730 ליש"ט.
היא הושקה ב-3 בפברואר 1916 ונכנסה לשירות ב-15 באפריל.
האונייה הייתה הראשונה בצי המלכותי שנקראה על שמו של סלאוקוס הראשון ניקאטור, אחד מהדיאדוכים של אלכסנדר מוקדון ומייסד השושלת הסלאוקית.
המשחתת נפרסה כחלק מהצי הגדול, והצטרפה לשייטת המשחתות ה-13. זמן קצר לאחר כניסתה לשירות, המשחתת הייתה חלק מהליווי לכוחות שנשלחו לדבלין ב-25 באפריל כדי לדכא את מרד הפסחא.
בין 31 במאי ל-1 ביוני 1916, הפליגה ניקאטור כחלק מהשייטת, בהובלתה של הסיירת צ'מפיון מובילת השייטת, כדי להתעמת עם צי הים הפתוח הגרמני בקרב יוטלנד.
השייטת הייתה חלק ממסך המשחתות של סיירות המערכה הבריטיות כשהם התעמתו עם המקבילות הגרמניות שלהם.
כאשר שני הציים התכנסו, ניקאטור והאונייה האחות שלה נסטור תקפו את סירות הטורפדו הגרמניות וטענו להטבעה אחת.
V27, שנפגעה מירי, עשויה להיות הקורבן שלהן.
לאחר השמדת קווין מרי, השייטת, מתוגברת על ידי אוניות שייטת המשחתות התשיעית, מורסום ומוריס משייטת המשחתות העשירית, מיהרו לתקוף את הצי הגרמני.
המשחתות התמודדו עם מסך המשחתות הגרמנית והתפתח קרב עז.
ניקאטור הייתה אחת משתי אוניות בלבד מהשייטת, יחד עם נסטור, שהצליחו לפרוץ כדי להגיע לקו הגרמני.
הם נתקלו לראשונה בסיירת המערכה ליצו, שפנתה כדי להימנע מהתקפתן.
לאחר מכן שיגרה המשחתת טורפדו לעבר סיירת המערכה הגרמנית דרפלינגר, שהחטיא.
טורפדו נוסף נתקע בצינור שלו ולא הצליח להיירות.
למרות שההתקפה לא רשמה פגיעות, היא כן אילצה את ספינות המלחמה הגרמניות להתרחק וכך אפשרה לצי סיירות המערכה הבריטי, שכבר איבד שתי אוניות, להימלט ללא פגיעה נוספת.
כשנסטור וניקאטור התרחקו מסיירות המערכה הגרמניות, אוניות המערכה של צי הים הפתוח הופיעו באופק.
ניקאטור ירתה פגז אחד נוסף לעבר האוניות הגרמניות הנסוגות ופרשה.
לאחר מכן הצטרפו המשחתות לשייטת גדולה יותר של 12 משחתות שהוצבה ממזרח לצי הגדול.
בזמן שציי הקרב תמרנו זה סביב זה, ניסתה ניקאטור לתקוף את אוניות המערכה הגרמניות עם ירי אך ללא הצלחה.
כשהקרב הגיע לסיומו, נמנעה המשחתת מטורפדו ששוגר על ידי הצוללת U-52, שגם היא נמלטה, לפני שפרשה לרוזית' בשל מחסור בדלק.
במהלך תחילת 1917, ניקאטור צוידה בפארוואנים נגד צוללות וב-16 וב-17 באפריל, האונייה הייתה אחת משש ששימשו לסיורים של שרטון דוגר הידועים בשם סריקות במהירות גבוהה, אם כי לא נמצאו צוללות במהלך המבצע.
האדמירליות זיהתה שהסיורים לא הצליחו באיתור והשמדת צוללות כפי שהם צריכים והתמקדה במקום זאת במודל השיירה היעיל יותר.
המשחתת הועברה לבונקראנה עם שייטת המשחתת השנייה ושירתה שם בשנה האחרונה של המלחמה.
המשחתות שהתבססו בבונקראנה הועסקו בליווי שיירות, נפגשו עם שיירות טרנס - אטלנטיות שנכנסו מהמפטון רודס ומסידני, נובה סקוטיה וליוו אותן לנמלים בקלייד ומרזי וליוו שיירות יוצאות מהאוקיינוס האטלנטי עד שהתפזרו.
לאחר שביתת הנשק, ניקאטור הועברה לפורטסמות'.
זו הייתה משימה זמנית ובמהלך השנה שלאחר מכן, המשחתת הועברה לשייטת ההגנה המקומית בפורטלנד.
כשהצי המלכותי חזר לרמת כוח בזמן שלום, היה צורך לצמצם גם את מספר האוניות וגם את כמות הצוות כדי לחסוך כסף.
בנוסף, התנאים הקשים של שירות בזמן המלחמה, במיוחד השילוב של מהירות גבוהה ומזג אוויר גרוע שאופייני לים הצפוני, שהוחמר בגלל העובדה שגוף האונייה לא היה מגולוון, גרמו לכך שהמשחתת הייתה זקוקה לתיקון כדי להישאר בשירות.
ב-9 במאי 1921 הוצאה המשחתת משימוש ונמכרה לת'וס.
וורד וורד ממילפורד הייבן לגריטה.
אה"מ טריומף, שנקראה במקור בשם ליברטאד, הייתה האונייה השנייה מבין אוניות המערכה פרה-דרדנוט מסדרת סוויפטשור.
האונייה הוזמנה על ידי הצי הצ'יליאני, אך היא נרכשה על ידי בריטניה כחלק מסיום מרוץ החימוש הימי של ארגנטינה-צ'ילה.
טריומף שובצה בתחילה בצי הבית ובצי התעלה לפני שהועברה לצי הים התיכון ב-1909. האונייה הצטרפה לזמן קצר לצי הבית ב-1912 לפני שהועברה לתחנת סין ב-1913. טריומף השתתף במצוד אחר שייטת מזרח אסיה הגרמנית של מקסימיליאן פון שפה ובמערכה נגד המושבה הגרמנית בצ'ינגדאו, סין בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
האונייה הועברה לים התיכון בתחילת 1915 כדי להשתתף במערכת הדרדנלים נגד האימפריה העות'מאנית.
היא טורפדה והוטבעה מחוץ לגאבה טפה על ידי הצוללת הגרמנית U-21 ב-25 במאי 1915.
טריומף הוזמנה על ידי צ'ילה, תחת השם ליברטאד, בתגובה לרכישת ארגנטינה שתי סיירות משוריינות מאיטליה בתקופה של מתיחות מוגברת עם ארגנטינה.
לאחר פתרון המשבר, בעיות כלכליות אילצו את צ'ילה להעמיד את האונייה למכירה בתחילת 1903; מחשש שרוסיה עלולה לקנות אותם, התערבה בריטניה ועם מימון דרך בנק המסחר אנטוני גיבס ובניו את האונייה שעדיין לא הושלמה מצ'ילה ב-3 בדצמבר 1903 תמורת 2,432,000 ליש"ט.
האונייה תוכננה לפי המפרט הצ'יליאני, במיוחד הדרישה להשתלב במבדוק ב-Talcahuano, ונחשבה על ידי הבריטים כאוניית מערכה דרג ב'.
הדחק האונייה היה 12,175 טונות ארוכות (12,370 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-13,840 טונות ארוכות (14,060 טונות) במעמס מלא.
במעמס מלא היה לה גובה מטאצנטרי של 4.01 רגל (1.22 מטרים).
בשנת 1906 מנה הצוות 729 קצינים ומלחים.
האונייה הונעה על ידי שני מנועי קיטור, תלת דרגתיים בעלי ארבעה צילינדרים הפוכים אנכיים שכל אחד מהם הניע מדחף אחד.
תריסר דוודי צינור מים של Yarrow סיפקו קיטור למנועים שהפיקו סך של 12,500 כוחות סוס (9,300 קילוואט) שנועד לאפשר להם להגיע למהירות של 19.5 קשרים (36.1 קמ"ש).
המנועים התגלו כחזקים מהצפוי וטריומף עלתה על 20 קשר (37 קמ"ש) במהלך ניסויים ימיים.
במהלך השירות היא ואחותה הוכיחו שהם חסכוניות יותר ממה שחשבו תחילה עם טווח משוער של 12,000 מיילים ימיים (22,000 ק"מ) במהירות של 10 קשרים.
האונייה הייתה חמושה בארבעה תותחי BL 10 אינץ'/ 45 קליבר Mk VI בשני צריחי תותחים תאומים, לפני ומאחורי המבנה העילי.
התותחים ירו פגזים במשקל 500 ליברות (227 קילוגרם) במהירות לוע של 2,656 רגל לשנייה (810 מטר לשנייה); זה העניק טווח מקסימלי של 14,800 יארד (13,500 מטרים) בהגבהה המרבית של התותח של 13.5°.
מחזור הירי של תותחי Mk VI נטען כי הוא 15 שניות.
כל תותח סופק עם 90 פגזים.
החימוש המשני של טריומף כלל 14 תותחי 7.5 אינץ'/ 50 קליבר Mk III.
עשרה מהתותחים היו מותקנים בסוללה מרכזית בסיפון הראשי; ארבעת האחרים היו בקזמטים לצד התורן הקדמי והראשי בסיפון העליון.
בעיה מרכזית עם התותחים על הסיפון הראשי הייתה שהם הורכבו נמוך מדי באונייה - רק כ-10 רגל (3 מטרים) מעל קו המים במעמס מלא - ולא היו שמישים במהירות גבוהה או במזג אוויר סוער, כאשר הם הוצפו במים בעת גלגול של יותר מ-14°.
התותחים ירו פגזים במשקל 200 ליברות (91 קילוגרם) במהירות לוע של 2,781 רגל לשנייה (848 מטר לשנייה) בקצב של ארבעה פגזים לדקה.
בהגבהה המקסימלית שלהם של 15° היה להם טווח מקסימלי של כ-14,000 יארד (13,000 מטרים).
האונייה נשאה 150 פגזים לכל תותח.
הגנה מפני סירות טורפדו סופקה על ידי 14 תותחי QF 14 פאונד Mk I, התותחים שונו לשימוש בפגזים הסטנדרטים במשקל 12.5 ליברות (5.7 קילוגרם) המשמשים את תותחי QF 12 פאונד 18 cwt במהלך השירות הבריטי.
הם ירו פגזים בקוטר 3 אינץ' (76 מילימטרים), במשקל 12.5 ק"ג במהירות לוע של 2,548 רגל לשנייה (777 מטר לשנייה).
הטווח המרבי שלהם וקצב האש אינם ידועים.
האונייה נשאה 200 פגזים לכל תותח.
האונייה גם הרכיבה ארבעה תותחי הוצ'קיס QF 6 פאונד בצמרות הלחימה, אם כי אלו הוסרו בשנים 1906–1908.
האונייה הייתה חמושה גם בזוג צינורות טורפדו שקועים בקוטר 18 אינץ' (450 מ"מ), אחד בכל צד רוחב, ונשאה עבורם תשעה טורפדות.
תוכנית השריון של טריומף הייתה דומה לזו של סדרת דאנקן.
חגורת השריון הראשית בקו המים הייתה מורכבת משריון מוצק של קרופ (KCA) בעובי 7 אינץ' (178 מילימטרים).
החגורה הייתה בגובה 8 רגל (2.4 מטרים), מתוכם 5 רגל 3 אינץ' (1.6 מטרים) מתחת לקו המים בתפוסה סטנדרטית.
מלפנים ומאחור היו מחיצות אלכסוניות בעובי 2–6 אינץ' (51–152 מילימטרים) שחיברו את חגורת השריון לברבטים, החגורה נמשכה, אך הצטמצמה בעובי.
העובי היה 6 אינץ' לצד הברבטים, אך הצטמצם עד 2 אינץ' לפני ומאחורי הברבטים.
הוא המשיך קדימה אל החרטום ותמך באיל ניגוח מסוג דורבן של האונייה.
הוא המשיך מאחור אל תא גלגלי ההיגוי והסתיים במחיצה רוחבית בעובי 3 אינץ' (76 מילימטרים).
הרצועה העליונה של שריון בעובי 7 אינץ' כיסתה את דופן האונייה בין החלק האחורי של הברבטים עד לגובה הסיפון העליון.
גם הקזמטים בסיפון העליון היו מוגנים על ידי חזיתות ודפנות בעובי 7 אינץ', אך היו מוקפים בלוחות אחוריים בעובי 3 אינץ'.
תותחי ה-7.5 אינץ' על הסיפון הראשי הופרדו על ידי מחיצות בעובי 1 אינץ (25 מילימטרים) עם ציפוי בעובי .5 אינץ' (12.7 מילימטרים) המגן על קולטי הארובה לאחוריהם.
מחיצה אורכית בעובי 1 אינץ' חילקה את הסוללה לאורך קו האמצע שלה.
חזיתות הצריחים היו בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים) והצדדים והאחוריים שלהם היו בעובי 8 אינץ' (203 מילימטרים).
גגותיהם היו בעובי 2 אינץ' והתא שהגן על התותחנים היה בעובי 1.5 אינץ' (38 מילימטרים).
מעל הסיפון העליון היו הברבטים בעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים) בחזית ו-8 אינץ' מאחור.
מתחת לרמה זו הם הצטמצמו ל-3 ו-2 אינץ' בהתאמה.
מגדל הניווט היה מוגן בשריון בעובי 11 אינץ' (279 מילימטרים) בחזית ו-8 אינץ' בחלקו האחורי.
שריון הסיפון בתוך המצודה המרכזית נע בין 1 ל-1.5 אינץ' בעובי.
מחוץ למצודה, הסיפון התחתון היה בעובי של 3 אינץ' והשתפע כדי לפגוש את הצד התחתון של חגורת השריון.
טריומף הוזמנה על ידי צ'ילה בתור ליברטאד והונחה על ידי Vickers, Sons & Maxim ב-Barrow-in-Furness ב-26 בפברואר 1902 והושקה ב-15 בינואר 1903, כאשר היא כונתה על ידי מרת דה גאנה, אשתו של השגריר הצ'יליאני בבריטניה.
היא הושלמה ביוני 1904 ונכנסה לשירות במספנת צ'טם ב-21 ביוני 1904 לשירות בצי הבית.
ב-17 בספטמבר 1904 נפגעה האונייה על ידי SS סיירן ממספנת פמברוק וניזוקה קלות בלבד.
תחת ארגון מחדש של הצי בינואר 1905, הפך צי הבית לצי התעלה.
היא התנגשה באוניית האחות שלה סוויפטשור ב-3 ביוני 1905 וסבלה מנזק לחרטום שלה.
טריומף קיבלה שיפוץ קצר במספנת צ'טם באוקטובר 1908 והועברה לצי הים התיכון ב-26 באפריל 1909. האונייה חזרה לצי הבית במאי 1912. היא הועברה לתחנת סין ב-28 באוגוסט 1913 והושמה במילואים בהונג קונג עד לגיוסה באוגוסט 1914 בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
טריומף הופעלה מחדש באמצעות צוותים של סירות תותחים נהר מושבתות, בתוספת שני קצינים, 100 מלחים ושישה קשרים מחיל הרגלים הקל של הדוכס מקורנוול, והייתה מוכנה לים ב-6 באוגוסט 1914. טריומף השתתף בפעולות מול המושבה הגרמנית צ'ינגדאו שבסין בתחילת אוגוסט 1914, מתוך כוונה לעצור את כניסת הספנות הגרמנית או להחזירן לנמל.
טריומף, יחד עם הסיירת הצרפתית דופליקס, לכדו את ספינת הסוחר הגרמנית סנגמביה, עמוסת פחם ובקר, בבוקר ה־21 באוגוסט, כאשר דופליקס רדפה אחר כך ובסופו של דבר לכדה ספינת סוחר שנייה, ה-C.
בערב 21 באוגוסט, טריומף לכדה את ספינת הסוחר הגרמנית פריסיה, שגם היא נשאה פחם ובקר.
ב-23 באוגוסט 1914, היא צורפה לצי השני של הצי הקיסרי היפני, ולאחר שהורידה את מתנדבי הצבא שלה בווייהאי, השתתפה במערכה נגד המושבה הגרמנית בצ'ינגדאו.
בספטמבר, טריומף, יחד עם המשחתת אוסק, ליוו שיירה שהובילה חיילים בריטיים לפעולות נגד צ'ינגדאו, כאשר טריומף נטלה חלק במספר הפגזות של עמדות גרמניות עד לכידת צ'ינגדאו על ידי היפנים.
טריומף נפגעה מפגז גרמני במהלך הפגזה ב-14 באוקטובר, אשר גרם נזק לתורן, והרג איש צוות אחד ופצע שניים נוספים.
עם צ'ינגדאו בידיים יפניות, טריומף חזרה להונג קונג לשיפוץ ב-19 בנובמבר 1914.
עם השלמת השיפוץ שלה בינואר 1915, טריומף הועברה לדרדנלים לשירות במערכת הדרדנלים.
האונייה יצאה מהונג קונג ב-12 בינואר ועצרה בסואץ מ-7 בפברואר עד 12 בפברואר לפני שהמשיכה להצטרף לשייטת הדרדנלים.
טריומף השתתפה במתקפה הפותחת על מבצרי הכניסה ב-18 בפברואר וב-19 בפברואר, והצטרפה לפרה-דרדנוטים אלביון וקורנווליס בשימוש בסוללה המשנית שלה כדי לשתק את המבצר בסיד אל-בחר ב-25 בפברואר.
היא, אלביון ומג'סטיק היו אוניות המערכה הראשונות של מדינות ההסכמה שנכנסו למצרים הטורקיים במהלך המערכה כאשר ביצעו את המתקפה הראשונית על המבצרים הפנימיים ב-26 בפברואר.
היא גם השתתפה בהתקפה על מבצר דרדנוס ב-2 במרץ 1915. היא וסוויפטשור נותקו מהדרדנלים ב-5 במרץ לצורך פעולות נגד מבצרים בסמירנה, וחזרו לדרדנלים ב-9 במרץ.
טריומף השתתף בהתקפה העיקרית על מבצרי נארוס ב-18 במרץ, וירה על תעלות עות'מאניות באצ'י באבא ב-15 באפריל.
בליל 18 באפריל, תקפו אחת מסירות הכלונסאות שלה ואחת ממג'סטיק, שתיהן חמושות במשגרי טורפדו, את הצוללת הבריטית E15, שנתקעה מתחת למבצר דרדנוס ונורתה על ידי הכוחות הגרמניים והעות'מאניים; טורפדו מסירה של מג'סטיק השמיד את הצוללת.
טריומף תמכה בנחיתה העיקרית של כוחות אנזא"ק בגאבה טפה ב-25 באפריל, והמשיך לתמוך בהם עד מאי.
ב-25 במאי 1915, טריומף יצאה לדרך ליד גאבא טפה, ירתה על עמדות עות'מאניות, עם רשתות טורפדו בחוץ ומרבית הדלתות האטומות למים סגורות, כאשר ראתה פריסקופ צוללת מהקרן הימנית שלה בערך בשעה 12:30. זה היה שייך לצוללת U-21 בפיקודו של אובר-לויטננט צור זי אוטו הרסינג.
טריומף פתחה באש על הפריסקופ, אך כמעט מיד נפגעה מטורפדו, שחתך בקלות את רשת הטורפדו שלה, בצד הימני שלה.
התוצאה הייתה פיצוץ אדיר, וטריומף החלה לנטות 10 מעלות ימינה.
היא החזיקה את הנטייה במשך כחמש דקות, ואז היא גדלה ל-30°.
המשחתת צ'למר פינתה את רוב הצוות שלה לפני שהיא התהפכה עשר דקות לאחר מכן.
היא נשארה לצוף הפוך במשך כ-30 דקות, ואז החלה לשקוע לאט לעומק של של מים.
שלושה קצינים ו-75 מלחים מתו בטביעתה.
באוקטובר 2021, טורקיה פתחה את הפארק התת-ימי ההיסטורי גליפולי, מוזיאון תת-ימי ליד צ'נקלה הנגיש לצוללנים.
הפארק כולל מספר שרידי האונייה מכלי שיט שהוטבעו במהלך מערכות הדרדנלים וגליפולי, כולל טריומף ואוניית המערכה מג'סטיק.
אה"מ מג'סטיק הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי מסדרת מג'סטיק.
היא נכנסה לשירות ב-1895, והייתה הפרה-דרדנוט הגדולה ביותר שהושקה באותה תקופה.
היא שירתה בצי התעלה עד 1904, ולאחר מכן שובצה לצי האטלנטי.
בשנת 1907, היא הייתה חלק מצי הבית, כאשר תחילה שובצה בפלגת נור ולאחר מכן פעלה עם פלגת דבונפורט.
משנת 1912 היא הייתה חלק משייטת אוניות המערכה השביעית.
כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה, מג'סטיק, יחד עם שאר השייטת, צורפו לצי התעלה בשלבים הראשונים של המלחמה לפני שפורקה השייטת עבור תפקידי ליווי של שיירות חיילים קנדיות.
לאחר מכן היא שירתה כספינת שמירה בנור ובהאמבר.
בתחילת 1915, היא נשלחה לים התיכון לשירות במערכת הדרדנלים.
היא השתתפה בהפגזות על מבצרים טורקיים ותמכה בנחיתות מדינות ההסכמה בגליפולי.
ב-27 במאי 1915, היא טורפדה על ידי צוללת בכף הלס, וטבעה יחד עם 49 מאנשי צוותה.
מג'סטיק הייתה באורך כולל של , רוחב של ושוקע של .
הדחק האונייה היה עד במעמס מלא.
עד 1907–1908, שודרגה מערכת ההנעה לדוודים המופעלים על ידי נפט.
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ) Mk VIII בשני צריחי תותחים, אחד בקדמת האונייה ואחד באחורי האונייה.
הצריחים הוצבו על ברבטות בצורת אגס; לשש מאחיותיה היה אותו סידור, אולם לאחיותיה סיזאר ואילוסטריוס ולכל סדרות אוניות המערכה הבריטיות שלאחר מכן היו ברבטות עגולות.
מג'סטיק גם נשאה סוללה משנית של 12 תותחים מהירי ירי 6 אינץ' (152 מ"מ)/40 קליבר.
הם הוצבו בבתי תותחים בשני סיפוני תותחים באמצע האונייה.
היא גם נשאה 16 תותחי מהירי ירי 12 פאונד ו-12 תותחי מהירי ירי 2 פאונד להגנה מפני סירות טורפדו.
היא הייתה מצוידת גם בחמישה צינורות טורפדו בקוטר 18 אינץ' (457 מ"מ), שארבעה מהם היו שקועים בגוף האונייה, והאחרון היה במשגר מותקן על הסיפון.
למג'סטיק ולשאר האוניות בסדרה שלה הייתה חגורת שריון בעובי 9 אינץ' (229 מ"מ) מפלדת הארווי, שאיפשרה הגנה שווה עם עלות נמוכה יותר במשקל בהשוואה לסוגי שריון קודמים.
זה איפשר למג'סטיק ולאחיותיה חגורת שריון עמוקה וקלה יותר מאשר אוניות מערכה קודמות ללא אובדן הגנה.
הברבטות לסוללה הראשית היו מוגנות עם שריון בעובי , ולצריח הניתוב היה אותו עובי פלדה בצדדים.
הסיפון המשוריין של האונייה היה בעובי .
השדרית של מג'סטיק הונחה במספנת פורטסמות' בפברואר 1894. היא הושקה ב-31 בינואר 1895, ולאחר מכן החלו עבודות האבזור.
היא נכנסה לשירות בצי המלכותי פחות משנה מאוחר יותר, בדצמבר 1895, ושירתה עם שייטת התעלה בפלגת פורטסמות'.
היא נכחה בסקירת הצי בספיטהד לרגל יובל היהלום של המלכה ויקטוריה ב-26 ביוני 1897, ולאחר מכן הייתה אוניית הדגל של תת-אדמירל סר הארי רוסון, המפקד העליון של צי התעלה.
קפטן ג'ורג' אגרטון מונה למפקד האונייה ב-28 ביוני 1899, והוחלף באפריל 1901, על ידי קפטן אדוארד אדן ברדפורד כשהיא הפכה לאוניית הדגל של אדמירל משנה ארתור וילסון, שמונה למפקד שייטת התעלה.
היא השתתפה בסקירת ההכתרה שהתקיימה בספיטהד עבור המלך אדוארד השביעי ב-16 באוגוסט 1902, ובספטמבר אותה שנה עמדה בראש שייטת שביקרה בנאפפליו ובמפרץ סודה בכרתים בים התיכון.
היא עברה שיפוץ בפורטסמות' מפברואר עד יולי 1904, ולאחר מכן הפכה לחלק מהצי האטלנטי כאשר ארגון מחדש הביא לכך שצי התעלה הפך לצי האטלנטי בינואר 1905. ב-1 באוקטובר 1906, היא נשלחה לשיפוץ בפורטסמות'.
מג'סטיק חזרה לשירות פעיל בפורטסמות' ב-26 בפברואר 1907 והפכה לאוניית הדגל של פלגת נור בצי הבית החדש, שהוצב בנור.
היא החלה בשיפוץ מאוחר יותר באותה שנה שבה קיבלה מערכות רדיו ובקרת אש חדשות.
כאשר הדגל הועבר לאונייה אחרת בינואר 1908, היא הפכה לאונייה פרטית בפלגת נור.
ביוני 1908, מג'סטיק עבר לפלגת דבונפורט של צי הבית, שהוצב בדבונפורט.
השיפוץ שלה הושלם ב-1909, ובמרץ 1909 היא עברה לפלגה השלישית בדבונפורט, ולאחר מכן באוגוסט 1910 לפלגה הרביעית בדבונפורט, שם עברה שיפוץ נוסף ב-1911. במאי 1912, מג'סטיק הפכה לחלק משייטת אוניות המערכה השביעית בצי השלישי בדבונפורט.
ב-14 ביולי 1912 היא התנגשה באוניית האחות שלה ויקטוריוס במהלך תמרונים, ולא ספגה נזק רציני.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, מג'סטיק ושאר שייטת אוניות המערכה השביעית שובצו בצי התעלה.
מג'סטיק עברה שיפוץ באוגוסט וספטמבר 1914, ולאחר מכן חיפתה על מעבר חיל המשלוח הבריטי לצרפת בספטמבר 1914. היא נותקה משייטת אוניות המערכה השביעית בין 3 באוקטובר 1914 ל-14 באוקטובר 1914 כדי ללוות את שיירת הכוחות הקנדיים הראשונה.
בסוף אוקטובר 1914 הועברה מג'סטיק לנור כדי לשמש שם כספינת שמירה.
ב-3 בנובמבר 1914 היא עברה להאמבר כדי לשמש שם כספינת שמירה.
בדצמבר 1914 היא הוכפפה ליחידה של פטרולי דובר, ושילבה כוחות יחד עם אוניית המערכה רוונג' כדי להפגיז את ארטילריית החוף הגרמנית מחוץ לניופורט, בלגיה, ב-15 בדצמבר 1914. בינואר 1915, היא התבססה בפורטלנד.
בפברואר 1915, מג'סטיק נשלחה להשתתף במערכת הדרדנלים הקרובה לפתיחת המצרים הטורקיים, והיא עזבה בתחילת אותו חודש בפיקודו של קפטן ה.
טאלבוט כדי להצטרף לצי הים התיכון.
עם הגעתה למלטה, הותקן לה ציוד שכונה "תופס מוקשים" כדי שתוכל לשמש כ"שולת מוקשים".
היא הצטרפה לכוח הדרדנלים ב-24 בפברואר 1915, וב-26 בפברואר 1915 עזבה את טנדוס כדי להפגיז את המבצרים הפנימיים העות'מאניים בדרדנלים באותו בוקר.
היא הפגיזה את מבצר 9 עד שהפסיקה את האש בשעה 18:35; המבצר ירה בינתיים על אוניית המערכה אושן שניזוקה אנושות.
מג'סטיק נפגעה ארבע פעמים, פעמיים בצמרות התחתונות שלה ופעמיים על המצודה שלה, וחזרה לטנדוס בשעה 22:00 עם הרוג אחד וכמה אנשי צוות פצועים.
מג'סטיק חזרה לטנדוס ב-21 באפריל 1915.
ב-25 באפריל 1915, מג'סטיק חזרה לפעולה, אותתה ללונדון שהחלה נחיתות מדינות ההסכמה בגליפולי ותמכה בהן בהפגזות חופים עד השעה 19:15. היא העלתה לסיפון 99 חיילים פצועים בשעה 21:10 וחילצה את כל סירותיה לפני שעגנה מול גליפולי למשך הלילה.
ב-26 באפריל 1915, היא חזרה לפעולה מוקדם, ופתחה באש בשעה 06:17. ב-27 באפריל 1915 היא החליפה אש עם תותחים טורקיים, כשכמה פגזים טורקיים כמעט פגעו בה לפני ששני הצדדים הפסיקו לירות בשעה 11:30. ב-29 באפריל 1915 היא שוב עגנה ליד גליפולי.
מג'סטיק החליפה את טריומף כאוניית הדגל של האדמירל ניקולסון, שפיקד על השייטות שתומכות בכוחות על החוף מול קייפ הלס, ב-25 במאי 1915.
ב-27 במאי 1915, בעת שהוצבה ליד חוף W בקייפ הלס, הפכה מג'סטיק לאוניית המערכה השלישית שטורפדה מחוץ לחצי האי גליפולי בתוך שבועיים.
בסביבות השעה 06:45, מפקד הצוללת הגרמנית U-21, אוטו הרסינג, ירה טורפדו בודד דרך מסך ההגנה של משחתות ורשתות נגד טורפדו, פגע במג'סטיק וגרם לפיצוץ ענק.
האונייה החלה לנטות שמאלה ותוך תשע דקות התהפכה בעומק של 54 רגל (16 מטר) מים, ו-49 מאנשי צוותה נהרגו.
התרנים שלה פגעו בבוץ של קרקעית הים, והגוף הפונה שלה נשאר גלוי במשך חודשים רבים עד שלבסוף שקע כשהתורן הקדמי שלה קרס במהלך סערה.
הפארק כולל מספר שרידים מכלי שיט שהוטבעו במהלך מערכות הדרדנלים וגליפולי, כולל מג'סטיק ואוניית המערכה טריומף.
שרידיה של מג'סטיק נמצאים כעת בעומק של 24 מטר (79 רגל), והם שלמים ברובם.
אה"מ מינוטאור הייתה סיירת משוריינת של הצי המלכותי הבריטי, הראשונה בסדרת הסיירות המשוריינות מדגם "מינוטאור".
היא הושקה בשנת 1906, ושימשה כאוניית הדגל של תחנת סין לפני מלחמת העולם הראשונה.
זמן קצר לאחר תחילת המלחמה, האונייה חיפשה ללא הצלחה את שייטת מזרח אסיה הגרמנית והועברה לצי הגדול בסוף 1914. במהלך שאר המלחמה שימשה מינוטאור כאוניית הדגל של שייטות הסיירות ה-7 וה-2 ואת רוב זמנה בילתה בפטרולי הצפון.
באמצע 1916 היא השתתפה בקרב יוטלנד אך לא ירתה עם תותחיה במהלך הקרב.
האונייה הוצאה משירות בשנת 1919 ונמכרה לגרוטאות בשנה שלאחר מכן.
מינוטאור הייתה בעלת הדחק של בתפוסה סטנדרטית ו- במעמס מלא.
אורך האונייה היה , רוחב של ושוקע ממוצע של .
היא הונעה על ידי זוג מנועי קיטור תלת דרגתיים בעלי ארבעה צילינדרים, שכל אחד מהם הניע צילינדר אחד, שפיתח סך של 27,000 כוחות סוס (20,130 קילוואט) והעניקו לה מהירות מרבית של 23 קשרים (43 קמ"ש).
מינוטאור תוכננה לשאת 779 קצינים ומלחים, אך נשאה בפועל 825 אנשי צוות ב-1909.
החימוש העיקרי של האונייה כלל ארבעה תותחי BL 9.2 אינץ' Mark X בשני צריחים תאומים, אחד מלפנים ואחד מאחור.
החימוש המשני שלה, עשרה תותחי BL 7.5 אינץ' Mark II, הותקנו באמצע האונייה בצריחים בודדים.
הגנה נגד סירות טורפדו סופקה על ידי 16 תותחי QF 12 פאונד (3 אינץ') 18 cwt.
מינוטאור גם הרכיבה חמישה צינורות טורפדו שקועים בקוטר 18 אינץ', שאחד מהם הותקן בירכתיים.
חגורת השריון בקו המים הייתה שריון מוצק של קרופ בעובי בערך בין צריחי התותחים הקדמיים והאחוריים בקוטר 7.5 אינץ', אך הצטמצמה ל-3 אינץ' בקצוות האונייה.
צריחי התותחים והברבטים היו מוגנים על ידי שריון בעובי .
עובי הסיפון התחתון היה .
השריון של מגדל הניווט היה בעובי .
מינוטאור הוזמנה כחלק מתוכנית הבנייה הימית של 1904–1905 כאחרונה מבין שלוש סיירות משוריינות מסדרת מינוטאור.
היא הונחה ב-2 בינואר 1905 במספנות שבו פורט והושקה ב-6 ביוני 1906 על ידי הרוזנת מקרו.
האונייה סבלה מפיצוץ גז פחם שפצע שלושה מלחים ועובד אחד במספנה ב-6 בנובמבר לפני שנכנסה לשירות ב-1 באפריל 1908. מינוטאור עלתה 1,410,356 ליש"ט.
האונייה שובצה בשייטת הסיירת החמישית של צי הבית עם כניסתה לשירות.
היא ליוותה את היאכטה המלכותית ויקטוריה ואלברט מקיל שבגרמניה לרבאל כאשר המלך אדוארד השביעי ואשתו ביקרו ברוסיה ביוני.
בחודש לאחר מכן ליוותה מינוטאור את סיירת המערכה אינדומיטבל כשנשאה את נסיך ויילס לקנדה כדי להנציח את יום השנה השלוש מאות של קוויבק סיטי.
האונייה הועברה לשייטת הסיירות הראשונה כאשר צי הבית התארגן מחדש ב-24 במרץ 1909. היא נכחה בשתי סקירות צי ביוני ויולי לפני שנשלחה לתחנת סין בינואר 1910 כדי להחליף את קינג אלפרד כאוניית הדגל.
מינוטאור הייתה בוייהאי ב-3 ביולי 1914 כאשר רוב האוניות שהוקצו לתחנת סין הצטוו להתאסף בהונג קונג.
זמן קצר לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה הפליגה האונייה, יחד עם הסיירת המשוריינת המפשייר והסיירת הקלה ניוקסטל לאי יאפ שהוחזק על ידי גרמניה.
הם לכדו את הקולייר אלסבת ב-11 באוגוסט והרסו את תחנת הרדיו שם בירי פגזים.
לאחר מכן הם חיפשו ללא הצלחה את האוניות של שייטת מזרח אסיה עד שדווח שהסיירת הקלה אמדן השמידה כמה ספינות במפרץ בנגל באמצע ספטמבר.
מינוטאור נשלחה לחוף המערבי של סומטרה לחפש את ספינת המלחמה הגרמנית, אך לא הצליחה לאתר אותה.
לאחר מכן היא קיבלה הוראה ללוות שיירת כוחות מוולינגטון, ניו זילנד בסוף ספטמבר.
האונייה נותקה מהשיירה והצטוותה להמשיך לכף התקווה הטובה ולתגבר את השייטת שם ב-6 בנובמבר לאחר שנודע לאדמירליות על התבוסה בקרב קורונל.
עם הגעתה הפכה מינוטאור לאוניית הדגל של תחנת כף התקווה הטובה בפיקודו של תת אדמירל הרברט קינג-הול וליוותה שיירת חיילים דרום אפריקאים למפרץ לודריץ בדרום מערב אפריקה הגרמנית.
האונייה הייתה ליד מפרץ טייבל, דרום אפריקה כאשר שייטת מזרח אסיה הושמדה במהלך קרב איי פוקלנד בתחילת דצמבר וקיבלה פקודה לחזור הביתה ב-8 בדצמבר.
עם הגעתה, הפכה מינוטאור לאוניית הדגל של שייטת הסיירות השביעית, בפיקודו של אדמירל משנה ארתור וויימאות', שבסיסה בקרומארטי פירת'.
היא עברה שיפוץ קצר בתחילת 1915 ולאחר מכן שובצה לפטרולי הצפון לשנה הבאה.
האונייה קיבלה תותח נ"מ מהיר ירי 12 פאונד (3 אינץ') 12 cwt ותותח נ"מ מהיר ירי 3 פאונד (47 מ"מ) בשנים 1915–1916. תותח ה-12 פאונד הותקן על המבנה האחורי ותותח ה-3 פאונד הותקן על הסיפון הרביעי בחלק האחורי הקיצוני.
האונייה הועברה לשייטת הסיירות השנייה ב-30 במאי 1916 והשתתפה בקרב יוטלנד למחרת כאוניית הדגל של אדמירל משנה הרברט הית'.
היא נותרה לא פעילה לאורך הקרב ולא ירתה כלל בתותחי ה-9.2 או 7.5 אינץ' שלה במהלך הקרב.
מינוטאור נכחה גם במהלך ניסיון היירוט של צי הים הפתוח על ידי הצי הגדול ב-19 באוגוסט למרות שלא התרחש קרב.
למשך שארית המלחמה הוקצתה האונייה לפטרולי הצפון.
ב-11 בדצמבר 1917, יחד עם אחותה שאנון וארבע משחתות, היא נשלחה לפטרל את נתיב השיירה בין לרוויק לנורווגיה, אך הגרמנים השמידו בהצלחה שיירה מול חופי נורווגיה ביום שלמחרת וחזרו הביתה מבלי שיבחינו בה.
האוניות הבריטיות הצליחו רק לחלץ ניצולים וללוות את האונייה היחידה ששרדה מהשיירה, המשחתת הפגועה פליו, בחזרה לסקפה פלו.
בשנים 1917–1918 הועבר תותח נ"מ 12 פאונד שהותקן על המבנה האחורי לגג של צריח התותחים הקדמי בקוטר 9.2 אינץ' והותקנה מערכת בקרת אש עם מנהל בקרת אש שהותקן על פלטפורמה שהותקנה על התורן הקדמי.
מינוטאור הוצאה משירות ב-5 בפברואר 1919, והוכנסה לרשימת הפירוק במאי.
היא הועמדה למכירה במרץ 1920 ונמכרה בחודש לאחר מכן.
אה"מ ניו זילנד הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי מסדרת קינג אדוארד השביעי.
כמו כל אוניות הסדרה (מלבד אה"מ קינג אדוארד השביעי) היא נקראה על שם חלק חשוב מהאימפריה הבריטית.
האונייה נבנתה על ידי מספנת פורטסמות' בין 1903 ל-1905. חמושה בסוללה של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) וארבעה תותחי 9.2 אינץ' (234 מילימטרים), היא ואחיותיה סימנו התקדמות משמעותית בכוח ההתקפי בהשוואה לתכנונים קודמים של אוניות מערכה בריטיות שלא נשאו את תותחי ה-9.2 אינץ'.
לאחר כניסתה לשירות ביולי 1905, היא שירתה לזמן קצר בצי האטלנטי מאוקטובר עד מרץ 1907 לפני שעברה לצי התעלה.
לאחר מכן הצטרפה לצי הבית ב-1909. שמה שונה לאה"מ זילנדיה ב-1911. בשנת 1912, היא, יחד עם ספינות אחיותיה, שובצה בשייטת אוניות המערכה השלישית, חלק מצי הבית.
כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה, זילנדיה הועברה בחזרה לשייטת אוניות המערכה השלישית, שהוקצתה לצי הגדול, הצי הבריטי העיקרי במהלך המלחמה.
במהלך השנים 1914 ו-1915, האוניות יצאו לעיתים קרובות לים כדי לחפש כלי שיט גרמניים, אך זילנדיה לא ראתה כל פעולה בתקופה זו.
עד סוף השנה הפסיק הצי הגדול לפעול עם אוניות שייטת אוניות המערכה השלישית, ובנובמבר 1915 נותקה זילנדיה לשרת במערכת גליפולי.
אולם המערכה הסתיימה זמן קצר לאחר מכן, וכך חזרה זילנדיה לבריטניה בינואר 1916 והצטרפה מחדש לשייטת אוניות המערכה השלישית במרץ.
האונייה, שיצאה משירות בסוף 1917, הוסבה לספינת אימונים של תותחנים בתחילת 1918, אך היא מעולם לא שירתה בתפקיד זה.
ב-1919 היא שימשה כספינת בסיס לפני שנמכרה ב-1921 והתפרקה ב-1923.
כמו כל הפרה-דרדנוטים המאוחרות שנכנסו לשירות באמצע שנות ה-1900, גם ניו זילנד הפכה למיושנת כמעט באופן מיידי עם כניסתה לשירות של אוניית המערכה המהפכנית אה"מ דרדנוט בדצמבר 1906, חמושה בסוללה של עשרה תותחים כבדים בהשוואה לארבעת התותחים הכבדים ברוב הפרה-דרדנוטים.
ניו זילנד, על שם מושבת ניו זילנד, הוזמנה לפי הערכות הצי 1902/1903 ונבנתה במספנת פורטסמות'.
היא הונחה ב-9 בפברואר 1903, הושקה ב-4 בפברואר 1904 והושלמה ביוני 1905. ניו זילנד נכנסה לשירות ב-11 ביולי במספנת דבונפורט לשירות בצי האטלנטי.
היא עברה שיפוץ בגיברלטר מאוקטובר עד דצמבר 1906, ועברה לצי התעלה ב-4 במרץ 1907. באותה שנה, האונייה עברה שיפוץ שכלל התקנת ציוד בקרת אש וזרקורים חדשים.
תחת ארגון מחדש של הצי ב-24 במרץ 1909, צי התעלה הפך לפלגה השנייה, צי הבית, וניו זילנד הפכה ליחידת צי הבית באותה פלגה.
כדי לשחרר את שמה לשימוש על ידי סיירת המערכה החדשה ניו זילנד, שנמסרה לצי המלכותי על ידי ממשלת ניו זילנד, היה צורך לשנות את שמה של ניו זילנד ב-1911. בהתחלה השם קלדוניה, השם הרומי של סקוטלנד, היה מועדף, אבל הוא נתקל בהתנגדות בניו זילנד.
בסופו של דבר, הוסכם על השם זילנדיה, האנשה של ניו זילנד, והאונייה שונתה לשם אה"מ זילנדיה ב-1 בדצמבר 1911.
תחת ארגון מחדש של הצי במאי 1912, זילנדיה וכל שבע אחיותיה (אפריקה, בריטניה, קומונוולת', דומיניון, היברניה, הינדוסטן וקינג אדוארד השביעי) הוקצו להקים את שייטת אוניות המערכה השלישית, שהוקצתה לצי הראשון, צי הבית.
זילנדיה ושאר השייטת הצטרפו לצי הגדול לסריקה נוספת לים הצפוני ב-25 בדצמבר.
מאוחר יותר ב-23, שאר הצי הגדול, כולל זילנדיה, התייצב כדי לתמוך בסיירות המערכה.
סיירות המערכה נכנסו ראשונות לקרב, וזילנדיה ואחיותיה הגיעו בסביבות השעה 14:00, עד אז הטביעו סיירות המערכה את הסיירת המשוריינת בליכר והספינות הגרמניות ששרדו נמלטו.
בזמן שהם התאמנו, זילנדיה ושאר שייטת אוניות המערכה השלישית, יחד עם שייטת הסיירות השלישית, סיירו במרכז הים הצפוני.
ב-6 בנובמבר 1915, פלגה של שייטת אוניות המערכה השלישית, המורכבת מאוניות המערכה זילנדיה, היברניה (אוניית הדגל), ראסל ואלבמארל, נותקה מהצי הגדול כדי לשרת במערכת גליפולי.
זילנדיה ספגה נזק לאשנבי התותחים שלה, מה שגם הצריך תיקונים.
זילנדיה נשארה שם עם השייטת עד ספטמבר 1917, ועברה שיפוץ במספנת צ'טם מדצמבר 1916 עד יוני 1917, אשר בו הוסרו תותחי ה-6 אינץ' שלה והוחלפו בארבעה תותחי 6 אינץ' בתושבות ציר ממוגנים על הסיפון העליון שלה, היכן שהיו ממוקמים תותחי ה-12 פאונד.
ב-20 בספטמבר 1917 עזבה זילנדיה את שייטת אוניות המערכה השלישית והוצבה בעתודה במספנת פורטסמות'.
בזמן שהייתה בעתודה, היא הוחזרה בין ינואר לספטמבר 1918 לשימוש כספינת אימונים לתותחים, וקיבלה חלק גדול מציוד בקרת האש המשודרג שקיבלה אוניית האחות שלה קומונוולת', אם כי היא לא קיבלה בליטות נגד טורפדו.
היא גם קיבלה זוג תותחי נ"מ בקוטר 3 אינץ'.
אף על פי שמעולם לא יצאה לדרך או נכנסה לשירות כספינת אימונים לירי, היא נכללה בניסויים רבים, כולל שימוש בסוגים שונים של ציוד בקרת אש.
היא שימשה כספינת בסיס בפורטסמות' החל מ-1919. זילנדיה הוכנסה לרשימת הפירוק ב-2 ביוני 1919, וב-8 בנובמבר 1921 היא נמכרה לגריטה לחברת סטנלי פירוק ספינות.
היא נמכרה מחדש לחברת Slough Trading Company, ואז נמכרה שוב לחברת גריטה גרמנית, ועזבה את פורטסמות' ב-23 בנובמבר 1923 לגריטה בגרמניה.
אה"מ מונטגו הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי הבריטי מסדרת דאנקן.
מונטגו ואחיותיה, שנבנו כדי להתמודד עם קבוצה של אוניות מערכה רוסיות מהירות, היו מסוגלות להפליג במהירות של 19 קשרים (35 קמ"ש), מה שהפך אותן לאניות המערכה המהירות ביותר בעולם.
מונטגו נבנתה בין הנחת השדרית שלה בנובמבר 1899 לבין השלמתה ביולי 1903. לאונייה הייתה קריירה קצרה, כששירתה במשך שנתיים בצי הים התיכון לפני שעברה לצי התעלה בתחילת 1905. במהלך ניסויי טלגרפיה אלחוטית במאי 1906, היא עלתה על שרטון מול האי לנדי.
ניסיונות מספר להציף את האונייה כשלו, ובסופו של דבר היא נגרטה במקום.
לאוניות הסדרה הייתה מהירות מרבית של 19 קשרים (35 קמ"ש) מ-18,000 כוחות סוס (13,000 קילוואט), מה שהפך את מונטגו ואחיותיה לאוניות המערכה המהירות ביותר בעולם במשך כמה שנים.
למונטגו היו ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ)/ 40 קליבר שהותקנו בצריחים תאומים מלפנים ומאחור.
למונטגו הייתה חגורת שריון בעובי ; המחיצה הרוחבית בקצה האחורי של החגורה הייתה בעובי .
הצדדים של צריחי הסוללה הראשיים שלה היו בעובי , על גבי ברבטות בעובי , וסוללת הקזמטים הייתה מוגנת בפלדת קרופ בעובי 6 אינץ'.
היו לה שני סיפונים משוריינים, בעובי , בהתאמה.
השדרית של מונטגו הונחה ב-23 בנובמבר 1899, והיא הושקה ב-5 במרץ 1901. היא החלה בניסויים ימיים בפברואר 1903 ונכנסה לשירות בצי ב-28 ביולי במספנת דבונפורט לשירות בצי הים התיכון.
בפברואר 1905 היא עברה לצי התעלה.
בסוף מאי 1906, מונטגו בדקה ציוד טלגרפיה אלחוטי חדש בתעלת בריסטול, שליחה וקבלה של הודעות בדיקה עם תחנות אלחוטיות בחוף.
מאוחר ב-29 במאי, היא עגנה מול האי לנדי, אך לא הצליחה לקלוט את ההודעות מתחנת הניסוי, ולכן הרימה עוגן כדי להפליג לאיי סילי.
ערפל כבד אילץ אותה לשנות את המסלול ולהפליג בחזרה לאי לנדי לאחר ארבע שעות, אבל הנווט שלה טעה בחישוב המסלול, והיא נעה במרחק של כשני מיילים מהמסלול המקורי שלה.
מונטגו נתקלה במפרשית בשיוט בקרבת האי לנדי, האטה עד לעצירה, ובאה לצד המפרשית כדי לבקש מרחק וכיוון להארטלנד פוינט ביבשת.
למרות שהמפרשית סיפקה את אלה בצורה מדויקת, הקול מגשר אוניית המערכה ענה שהם בוודאי טועים ושהמפרשית כנראה איבדה את הכיוון.
כשמונטגו התניעה מחדש את המנועים שלה והחלה לנוע קדימה, המפרשית צעקה בחזרה שבמסלול הנוכחי שלה מונטגו תהיה על Shutter Rock בתוך עשר דקות, וזמן קצר לאחר מכן נשמע קולה של אוניית המערכה שעלתה על שרטון נישא בערפל.
בשעה 02:00 ב-30 במאי, מונטגו עלתה על שרטון על Shutter Rock כאשר סלע בגובה של 28 מטר חתך בצד הימני שלה.
היא לא הצליחה להשתחרר מהסלעים, והתמלאה אט אט במים; עשרים וארבע שעות לאחר מכן, חדר המכונות הימני שלה וכל חדרי הדוודים שלה הוצפו, בין היתר.
הצוות שלה הציף כנגד את חדר המנועים הימני כדי למנוע ממנה לנטות לימינה.
צוללנים בדקו את גוף האונייה כדי לקבוע את היקף הנזק, שהתברר כחמור יותר מהצפוי בתחילה.
גם לתחתית האונייה נגרם נזק רב, כולל מספר חורים נוספים וציר המדחף השמאלי נתלש מהגוף.
גם ציר השדרית הימני נתלש מהגוף, וכך גם ההגה.
האונייה נחה על קרקעית אחידה למדי, כך שהייתה תקווה שניתן יהיה להציף את האונייה מחדש.
מכיוון שלצי המלכותי לא הייתה יחידת חילוץ ייעודית, הוא פנה לפרדריק יאנג, קפטן הצי המלכותי לשעבר שעבד כעת כקצין החילוץ הראשי של אגודת ההצלה של ליברפול.
יאנג היה באותה תקופה המומחה המוביל בחילוץ ימי בבריטניה, אז הוא נשכר לייעץ לאדמירל סר ארתור וילסון, מפקד צי התעלה, שלא היה לו ניסיון בפעולות הצלה.
הצי קיווה בתחילה להקל על הספינה על ידי הסרת התותחים בקליבר הבינוני והקטן וציוד אחר שניתן להוריד בקלות ולאחר מכן לשאוב את המים כך שניתן יהיה לתקן את החורים בגוף האונייה.
עד סוף יוני הורכבו במקום כעשרים משאבות, עם כושר שאיבה כולל של מים לשעה.
קשיים בשאיבה, בין השאר בשל חלוקת התאים הפנימיים והצורך להציף את הספינה בזמן הגאות כדי למנוע ממנה לספוג נזק נוסף לפני שניתן יהיה לתקן את גוף האונייה, הביאו את המצילים לוותר על הפעולה.
לאחר מכן ביקש וילסון להסיר את לוח השריון מדפנות האונייה ולהקים סדרה של קייסונים, בשלב זה תשמש משאבת אוויר חזקה כדי לשאוב את המים מהגוף.
הקייסונים השתחררו שוב ושוב גם בים מתון, ומשאבת האוויר לא הצליחה להשיג את האפקט הרצוי.
אוניית האחות שלה דאנקן עצמה עלתה על שרטון בזמן שניסתה לעזור למאמץ ההצלה, למרות שהיא שוחררה בהצלחה.
בסוף קיץ 1906 הוקפאו מאמצי ההצלה לשנה, עם תוכניות לחדשם ב-1907. עם זאת, בדיקה של האונייה שנערכה בין 1 ל-10 באוקטובר 1906 מצאה כי פעולת הים דוחפת אותה עוד יותר אל החוף וכופפה ועיוותה את גוף האונייה, כך שהחיבורים שלה החלו להיפתח, הקרשים שלה בסיפון מתפרקים, והעגורנים לסירה קרסו.
לאחר שלא הצליחו להציף מחדש את מונטגו, הצי החליט לנטוש את הפרויקט.
חומר נוסף הוסר מהאונייה, כולל תותחי הסוללה העיקריים שלה, אשר שימשו מאוחר יותר בכלי שיט אחרים.
חברת ההצלה המערבית הימית של פנזנס השלימה את פירוק האונייה לגרוטאות מתכת במהלך 15 השנים הבאות.
בית המשפט הצבאי שהתכנס בשל הפרשה האשים את הערפל הסמיך והניווט הפגום בתאונה.
המשפט נערך על סיפון אה"מ ויקטורי.
קפטן האונייה, תומאס אדאיר וקצין הניווט, לוטננט ג'יימס דאת'ן, ננזפו קשות, כששני הקצינים פוטרו מתפקידם; דאת'ן איבד שנתיים ותק גם בדרגה.
אתר שרידי האונייה, שכיום מסתכם במעט יותר מלוח שריון כלשהו על קרקעית הים, הוא מקום צלילה פופולרי.
צוללנים איתרו גם חלקים מצריחי התותחים שלה ופגזים שלא נמצאו במהלך מבצע החילוץ.
בספטמבר 2019 העניקה ממשלת בריטניה לאתר שרידי האונייה - כולל המדרגות שנחרטו מהצוק במהלך מאמץ החילוץ - מונומנט רשום.
אה"מ לונדון הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי הבריטי, האונייה המובילה של סדרת לונדון שנבנתה בסוף המאה ה-19. יש הרואים את אוניות הסדרה כתת-סדרה של סדרת פורמידבל, אך עם הגנת שריון שונה.
האונייה הונחה בדצמבר 1898, הושקה בספטמבר 1899 והושלמה ביוני 1902. היא נכנסה לשירות באותו החודש, ושירתה בצי הים התיכון עד תחילת 1907. היא שובצה לפלגת נור של צי הבית במשך קרוב לשנה לפני שעברה לצי התעלה.
היא הפכה למיושנת עם הופעת הדרדנוטים החדשות בסוף 1906, היא עברה שיפוץ נרחב ב-1909, ולאחר מכן שירתה בצי האטלנטי.
היא שובצה לצי הבית השני ב-1912 כחלק משייטת אוניות המערכה החמישית, והותקן לה באופן זמני סיפון טיסה מאולתר לניסויים במטוסים ימיים עד 1913.
היא שירתה בשייטת הנחת המוקשים הראשונה של ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול") עד סוף המלחמה.
היא הוצבה במילואים ב-1919, ובסופו של דבר היא פורקה לגרוטאות ב-1920.
לאונייה היה גובה מטאצנטרי של 4.46 רגל (1.36 מטרים).
הצוות שלה מנה 714 קצינים ומלחים.
לאוניות הסדרה הייתה חגורת שריון בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים); המחיצות הרוחביות בקצה האחורי של החגורה היו בעובי 9–12 אינץ' (229–305 מילימטרים).
חזיתות הצריחים הראשיים שלהן היו מוגנים על ידי לוחות שריון בעובי 8 אינץ' (203 מילימטרים), על גבי ברבטות בעובי 12 אינץ', ותותחי הקזמטים היו מוגנים עם שריון בעובי 6 אינץ' של פלדת קרופ.
במגדל הניווט היו דפנות בעובי 14 אינץ' (356 מילימטרים).
האוניות הותקנו בשלושה סיפונים משוריינים, בעובי שנע בין 1–2.5 אינץ' (25–64 מילימטרים) כל אחד.
לונדון הונחה במספנת פורטסמות' ב-8 בדצמבר 1898, הושקה ב-21 בספטמבר 1899 והושלמה ביוני 1902. לונדון נכנסה לשירות במספנת פורטסמות' ב-7 ביוני 1902 לשירות בצי הים התיכון, תחת פיקודו של קפטן ג'יימס גודריץ'.
לפני היציאה מהמים הביתיים, היא הייתה אמורה לשמש כאוניית הדגל עבור סקירת ההכתרה של המלך אדוארד השביעי בספיטהד שתוכננה ל-28 ביוני 1902, אך המלך חלה וההכתרה והביקורת נדחו לאוגוסט 1902, ללא לונדון.
לכן היא עזבה את פורטסמות' בתחילת יולי, ועצרה בגיברלטר, והגיעה למלטה ב-14 ביולי.
בספטמבר 1902 היא ביקרה בים האגאי עם אוניות אחרות של התחנה לתמרונים משולבים ליד נאפפליו.
בזמן שהותה בים התיכון, היא עברה שיפוץ במלטה בשנים 1902–1903 ו-1906. החל משנת 1905, האונייה החלה להסיר בהדרגה את תותחי ה-3 פאונד.
במרץ 1907, לונדון עברה לפלגת נור, צי הבית, בנור, ולאחר מכן לצי התעלה ב-2 ביוני 1908, ושירתה כאוניית הדגל, אדמירל משנה, צי התעלה.
היא עברה שיפוץ במספנת צ'טם ב-1908, שכלל את העברת שני תותחי ה-3 פאונד האחרונים שלה מהתורן הקדמי לגשר האחורי שלה וגשר פתוח הותקן מאחור.
היא הושבתה שם ב-19 באפריל 1909 כדי לעבור שיפוץ נרחב נוסף, שראה את הסרת הגשר הפתוח.
השיפוץ שלה הושלם, והיא הופעלה מחדש בצ'טם ב-8 בפברואר 1910 לשמש כאוניית הדגל של סגן המפקד, אדמירל משנה, הצי האטלנטי.
מאוחר יותר באותה שנה, היא הסירה את שני תותחי ה-3 פאונד האחרונים שלה.
תחת הארגון מחדש של הצי ב-1 במאי 1912, היא הפכה לחלק מצי הבית השני בנור, צומצמה לצוות שלדי והוצבה תחת שייטת אוניות המערכה השלישית.
היא התנגשה בספינת הסוחר SS Don Benite ב-11 במאי 1912. היא עברה לשייטת אוניות המערכה החמישית ושימשה בניסויים בהטסת מטוסים ממאי 1912 עד 1913, תוך שימוש בסיפון טיסה שנבנה מעל המצודה שלה שהועברה מאוניית המערכה היברניה.
במהלך ניסויים אלו, קומנדר צ'ארלס ראמני סמסון - שערך את ההמראה הראשונה מספינה נעה במאי 1912 מהיברניה באמצעות מטוס דו-כנפי שורט משופר S.27 ואותו סיפון טיסה - חזר על הישגו בהמראה באותו מטוס מלונדון ב-4 ביולי 1912 בזמן שלונדון הייתה בתנועה.
ב-1913 הסירו מלונדון את הרשתות נגד טורפדו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, שייטת אוניות המערכה החמישית הוקצתה לצי התעלה ובסיסה בפורטלנד.
המשימה הראשונה שלהן הייתה ללוות את חיל המשלוח הבריטי על פני תעלת למאנש.
מספר תוכניות צבע ניסיוניות נוסו במהלך החודש הראשון של המלחמה, אך אלה ננטשו במהירות לטובת ספינת קרב אפורה.
לזמן קצר תוכנן לפרוס את השייטת כדי להחליף את הספינות שאבדו במהלך תקרית 22 בספטמבר 1914 אך פקודות העברה למידוויי בוטלו.
בעודה שם, לונדון הייתה נוכחת כאשר אוניית המערכה באלוורק התפוצצה.
הצוות של לונדון הצטרף לניסיונות להציל ניצולים.
חקירת הפיצוץ בוצעה על סיפון לונדון.
השייטת חזרה לפורטלנד ב-30 בדצמבר 1914.
בינואר 1915 החלו הצי הבריטי והצרפתי למשוך אוניות למזרח הים התיכון כדי להתחיל בפעולות נגד האימפריה העות'מאנית, כולל מספר אוניות משייטת אוניות המערכה החמישית.
עד סוף החודש נותרו בפורטלנד רק לונדון, קווין, פרינס אוף ויילס ואימפלייסבל והסיירות הקלות טופז ודיימונד.
במרץ 1915, בזמן שהצי הבריטי והצרפתי שניהלו את מערכת הדרדנלים התכוננו לצאת למתקפה גדולה ב-18 במרץ, המפקד הכללי, אדמירל סאקוויל קרדן, ביקש להעביר שתי אוניות מערכה נוספות של השייטת החמישית, אימפלייסבל וקווין תחת פיקודו בציפייה לאבדות במבצע הקרוב.
עד שהן הגיעו, הבריטים איבדו שתי אוניות מערכה בהתקפה ב-18 במרץ, מה שגרם לאדמירליות לשלוח את שתי האוניות האחרונות של השייטת החמישית, לונדון ופרינס אוף ויילס, להצטרף לצי.
לפני שהן עזבו, הן שונו מעט עבור פעולות ליד הדרדנלים, כולל התקנת זוג תותחי נ"מ 3 פאונד על הסיפונים שלהם והתקנה מחדש של רשתות נגד טורפדו.
לונדון הגיעה ללמנוס ב-23 במרץ 1915, ובמהלך החודש הבא, היא השתתפה בהכנות של הצי הבריטי והצרפתי לנחיתות בכף הלס ובמפרץ אנזא"ק, תחילת החלק היבשתי של מערכת גליפולי.
עם הגעתה למזרח הים התיכון, לונדון הצטרפה לשייטת השנייה, בפיקודו של אדמירל ססיל ת'רסבי.
היא תמכה בנחיתות העיקריות בגאבה טפה ובמפרץ אנזא"ק ב-25 באפריל 1915. לונדון הגיעה אל חוף הנחיתה בערך בחצות, יחד עם אוניות המערכה קווין ופרינס אוף ויילס; הוטלה עליהם המשימה לתמוך בנחיתה של הבריגדה האוסטרלית השלישית.
לונדון חיפתה על הצד השמאלי של החוף.
במהלך הנחיתה, לונדון ושאר אוניות החיפוי סיפקו אש חיפוי כאשר חיילי ה-ANZAC התקדמו פנימה וסייעו בדיכוי הארטילריה העות'מאנית.
קווין, אימפלייסבל, לונדון ופרינס אוף ויילס הועברו לשייטת המנותקת השנייה, שאורגנה כדי לתגבר את הצי האיטלקי בים האדריאטי כאשר איטליה הכריזה מלחמה על האימפריה האוסטרו-הונגרית.
היא התבססה בטאראנטו, איטליה, ועברה שיפוץ בגיברלטר באוקטובר 1915 במהלך שירותה בים האדריאטי.
באוקטובר 1916, לונדון חזרה לבריטניה, הוצאה משירות במספנת דבונפורט כדי לספק צוותים לכלי שיט נגד צוללות, והושבתה.
כשהיא לא פעילה, היא עברה שיפוץ בשנים 1916–1917. השיפוץ כלל הסרת תותחי ה-6 אינץ' של הסיפון הראשי שלה ואת תותחי ה-12 פאונד בסיפון העליון והעברת ארבעה מתותחי ה-6 אינץ' לסוללת הסיפון העליון שבה הים ממוקמים תותחי ה-12 פאונד.
בפברואר 1918, עברה לונדון לרוזית' והוסבה למקשת.
ההסבה כללה הסרה של כל ארבעת תותחי ה-12 אינץ' (305 מ"מ) והרשתות נגד טורפדו שלה, החלפת צריח הסוללה הראשית שלה בתותח 6 אינץ', והתקנת ציוד להנחת מוקשים על סיפון הרבע שלה, כולל מסילות ל-240 מוקשים, ומסך קנבס כדי להסתיר את כל הסיפון ממראה חיצוני.
היא גם קיבלה ערכת צבע הסוואה מסנוור ניסיונית.
ההבסה הושלמה באפריל 1918, וב-18 במאי 1918 לונדון הופעלה מחדש ברוזית' לשירות בשייטת הנחת המוקשים הראשונה של ה"גרנד פליט".
לפני שהמלחמה הסתיימה ב-11 בנובמבר 1918, לונדון הטילה 2,640 מוקשים במחסום המוקשים הצפוני.
בינואר 1919, לונדון צומצמה למילואים בדבונפורט כספינת בסיס ונצבעה מחדש באפור.
כחלק מארגון הצי לאחר המלחמה, היא שובצה לצי השלישי שם.
לונדון הוכנסה לרשימת הפירוק בדבונפורט בינואר 1920, וברשימת המכירה ב-31 במרץ 1920. היא נמכרה לגריטה לחברת Stanlee Shipbreaking Company ב-4 ביוני 1920. היא נמכרה מחדש לחברת Slough Trading, ואז שוב נמכרה לחברה גרמנית.
היא נגררה לגרמניה לצורך גריטה באפריל 1922.