tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לחיל האוויר של המדבר המערבי היה תפקיד חשוב בפריצתו של קו מארת, השער לתוניסיה ממזרח, ובהידוק הסגר האווירי שבא לידי ביטוי בהפלתם של מאות מטוסי תובלה גרמניים שניסו להעביר תגבורות, אספקה ודלק.
במבצע וולקן שהחל ב-17 באפריל 1941 השתתף חיל האוויר של המדבר המערבי בתקיפה מסיבית של שדות התעופה של כוחות הציר, שהביא להסגתם של מרבית כוחותיהם האוויריים לסיציליה ולאיטליה.
הניצחון במערכה בתוניסיה הוכיח את ערכה של הדוקטרינה הטקטית של חיל האוויר של המדבר המערבי, שגם השפיעה רבות על הארגון וטקטיקת הסיוע האווירי בצבא ארצות הברית וחיל האוויר שלו.
הטכניקות לסיוע אווירי קרוב שפותחו במדבר המערבי שודרגו בהמשך המלחמה, בזירת הים התיכון ובצפון מערב אירופה.
לפני פתיחת מבצע האסקי ב-10 ביולי 1943, הוחלף שמו של חיל האוויר של המדבר המערבי לחיל האוויר המדברי (DAF).
מטוסי הקרב והקרב-הפצצה העיקריים בשורות ה-DAF בזירה היו הספיטפייר, הקיטיהוק וה-P-51 מוסטנג.
במהלך הפלישה לסיציליה ובמערכה באיטליה, נהנה ה-DAF מעליונות אווירית מכרעת שאפשרה התמקדות בסיוע אווירי קרוב, באמנעה אווירית ובשכלול טכניקות שיתוף הפעולה עם כוחות הקרקע.
חיל האוויר המדברי המשיך לפעול באיטליה, לצד פיקוד האוויר הטקטי ה-12 האמריקני, ולספק סיוע לכוחות הקרקע עד סוף המלחמה.
ב-10 ביוני 1940, כללו טייסות המפציצים של מפקדת האוויר של מצרים 5 טייסות מפציצים קלים מדגם בריסטול בלנהיים, ושתי טייסות מפציצים בינוניים, אחת מדגם ויקרס ולנטיה ואחת מדגם בריסטול בומביי, שיכלו לשמש גם לצורכי תובלה.
טייסות הקרב והסיור כללו 3 טייסות גלוסטר גלדיאטור ואחת של וסטלנד לייסנדר.
להלן מספרי הטייסות בהתאם לסוג המטוס, ומיקום הטייסת, בהתאמה.
מפקדת הקבוצה האווירית ה-202 (202 Group) של חיל האוויר המלכותי, מהאטן בגוש
טייסת מס' 30, בלנהיים, איסמעיליה.
טייסת מס' 55, בלנהיים, פוקא (Fuka).
טייסת מס' 211, בלנהיים, מהאטן בגוש.
כנף מס' 253, מפקדה קדמית, מהאטן בגוש.
טייסת מס' 45, בלנהיים, פוקא.
טייסת מס' 113, בלנהיים, דאבא (Daba).
טייסת מס' 70 (הפצצה-תובלה), ולנטיה, חלואן (Helwan).
טייסת מס' 216 (הפצצה-תובלה), בומביי, הליופוליס (Heliopolis, נקרא בימינו שדה אל-מאזה).
טייסת מס' 33, גלדיאטור, מרסא מטרוח.
טייסת מס' 80, גלדיאטור, אמרייה (Amriya).
טייסת מס' 112, גלדיאטור, חלואן.
טייסת מס' 208, לייסנדר, קאסאבה (Qasaba).
כוחות אוויריים נוספים במזרח התיכון כללו את מפקדת האוויר של סודאן לה הייתה שייכת הכנף ה-254, עם 3 טייסות בלנהיים (14, 223, 47) וגף מטוסי גלדיאטור (מטייסת מס' 112), את מפקדת האוויר של עדן עם 3 טייסות (8, 11, 39), וטייסת אחת (84) בשעיבה (Shaibah) שבעיראק, כולן הורכבו ממטוסי בלנהיים.
מפקדת האוויר של מצרים (AHQ Egypt)
ב-19 באפריל 1941 נוצרה הקבוצה האווירית מס' 204 של ה-RAF תחת פיקודו של קומודור האוויר ריימונד קולישו ובה שירתו היחידות הבאות:
טייסת מס' 73, הוריקן, טוברוק.
טייסת מס' 274, הוריקן, גראוולה (Gerawla).
טייסת מס' 14, בלנהיים, בורג אל-ערב (Burg el Arab).
חלק מטייסת מס' 39, מרטין מרילנד, מהאטן בגוש.
חלק מטייסת מס' 24 של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי, מרילנד, פוקא.
טייסת מס' 55, בלנהיים, זימלא (Zimla).
טייסת מס' 6, הוריקן ולייסנדר, טוברוק.
ב-1 ביולי 1941 הועבר כל פיקוד המזרח התיכון של ה-RAF לידי מרשל האוויר סר ארתור טדר.
חודש לאחר מכן העביר קולישו את הפיקוד לידי סגן מרשל האוויר ארתור קונינגהם (Arthur Coningham).
באוקטובר 1941 נוצרה מפקדת האוויר של המדבר המערבי (ידוע יותר כחיל האוויר של המדבר המערבי - Wstern Desert Air Force) כאשר הקבוצה האווירית מס' 204 שודרגה למעמד של פיקוד.
ב-20 בינואר 1942 שונה שוב השם למפקדת האוויר של לוב, אך פחות משבועיים לאחר מכן הוחזר השם הקודם.
חיל האוויר של המדבר המערבי
ב-23 באוקטובר 1942 אורגן חיל האוויר של המדבר המערבי כמתואר למטה:
תחת המפקדה הכללית של חיל האוויר המלכותי במזרח התיכון (GHQ RAF Middle East):
כנף ההפצצה מס' 3 של חיל האוויר הדרום-אפריקאי (SAAF).
טייסת מס' 12 (24 מטוסי מרטין מרילנד).
טייסת מס' 21 (24 מטוסי מרטין בולטימור).
טייסת מס' 24 (24 מטוסי דאגלס בוסטון).
טייסת מס' 55 של חיל האוויר המלכותי (RAF) (24 מטוסי בולטימור).
טייסת מס' 223 של ה-RAF (24 מטוסי בולטימור).
טייסת ההפצצה ה-82 של חילות האוויר של צבא ארצות הברית (USAAF) (12 מטוסי B-25C מיטשל).
טייסת ההפצצה ה-83 של ה-USAAF (12 מטוסי מיטשל).
טייסת ההפצצה ה-434 של ה-USAAF (12 מטוסי מיטשל).
גף הצילום מס' 2 של ה-RAF (6 מטוסי ספיטפייר).
טייסת הצילום הטקטי מס' 40 של ה-SAAF (18 מטוסי הוריקן).
טייסת הצילום ה-60 של ה-SAAF (12 מטוסי מרילנד).
טייסת הצילום הטקטי ה-208 של ה-RAF (18 מטוסי הוריקן).
גף הצילום האסטרטגי מס' 1437 של ה-RAF (8 מטוסי בולטימור).
טייסת נגד טנקים מס' 6 של ה-RAF (16 מטוסי הוריקן).
טייסת נגד טנקים מס' 7 של ה-SAAF (16 מטוסי הוריקן).
טייסת הקרב ה-64 של ה-USAAF (25 מטוסי קרטיס P-40 וורהוק).
טייסת הקרב ה-65 של ה-USAAF (25 מטוסי וורהוק).
טייסת מס' 2 של ה-SAAF (16 מטוסי קיטיהוק)
טייסת מס' 4 של ה-SAAF (16 מטוסי קיטיהוק).
טייסת מס' 5 של ה-SAAF (16 מטוסי טומהוק).
טייסת מס' 3 חיל האוויר המלכותי האוסטרלי (RAAF) (16 מטוסי קיטיהוק).
טייסת הקרב ה-66 של ה-USAAF (25 מטוסי וורהוק).
טייסת מס' 450 של ה-RAAF (16 מטוסי קיטיהוק).
טייסת מס' 92 (16 מטוסי ספיטפייר).
טייסת מס' 1 של ה-SAAF (16 מטוסי הוריקן).
טייסת מס' 33 של ה-RAF (16 מטוסי הוריקן).
כנף מס' 7 של ה-SAAF.
כוח המשימה המדברי האמריקני (US Desert Air Task Force) (חלק מחיל האוויר האמריקני במזרח התיכון, אך מלבד טייסת ההפצצה ה-81, נמצא תחת פיקוד חיל האוויר של המדבר המערבי):
קבוצת הקרב האווירית ה-57 של ה-USAAF.
טייסת ההפצצה ה-81, אינה מסופחת ל-RAF.
ב-18 בפברואר 1943 הוקם פיקוד הים התיכון (Mediterranean Air Command או MAC) כאשר מרשל האוויר ארתור טדר מונה למפקד חילות האוויר של בעלות הברית בזירת המבצעים של הים התיכון (Mediterranean Theater of Operations או MTO).
פיקודי המשנה של MAC כללו:
פיקוד המזרח התיכון של ה-RAF - בפיקודו של מרשל האוויר סר שולטו דאגלס (Sholto Douglas).
מפקדת האוויר של מלטה - בפיקודו של סגן מרשל האוויר סר קית' פארק.
פיקוד האוויר הצפון-מערב אפריקני (NAAF) תחת פיקודו של גנרל קארל ספאטס (Carl Spaatz).
מבנה ה-MAC היה מבוסס על תקדים היסטורי: כראש פיקוד ה-RAF במזרח התיכון במהלך המערכה במצרים ובלוב ב-1942, תיאם מרשל האוויר טדר בהצלחה בין שלוש יחידות אוויריות:
הקבוצה האווירית ה-205 (מפציצים כבדים) תחת פיקודו של קומודור האוויר אלן פ.
הקבוצה האווירית ה-201 (שיתוף פעולה עם הצי) תחת פיקודו של סגן מרשל האוויר יו לויד (Hugh Lloyd).
חיל האוויר של המדבר המערבי (סיוע טקטי) תחת פיקודו של סגן מרשל האוויר ארתור קונינגהם (Arthur Coningham).
בהתאם לכך שלושת כוחות הלחימה העיקריים של ה-NAAF היו:
חיל האוויר הצפון-מערב אפריקני האסטרטגי (Northwest African Strategic Air Force או NASAF) תחת פיקודו של מפקד חיל האוויר ה-12 לשעבר, גנרל ג'יימס דוליטל.
חיל האוויר הצפון-מערב אפריקני החופי (Northwest African Coastal Air Force או NACAF) תחת פיקודו של סגן מרשל האוויר יו לויד.
חיל האוויר הצפון-מערב אפריקני הטקטי (Northwest African Tactical Air Force או NATAF) תחת פיקודו של מרשל האוויר (בפועל) ארתור קונינגהם.
חיל האוויר של המדבר המערבי הפך לפיקוד משנה של ה-NATAF בפברואר 1943 וסגן מרשל האוויר הארי ברודהורסט (Harry Broadhurst) מונה כמפקדו.
פיקודי משנה אחרים של ה-NATAF כללו את כוח ההפצצה הצפון-מערב אפריקני הטקטי, פיקוד האוויר הטקטי ה-12 והקבוצה האווירית מס' 242.
במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר אמנעה אווירית פותחה ויושמה, היווה טדר את עמוד התווך כראש פיקוד המזרח התיכון של ה-RAF, ראש פיקוד האוויר של המזרח התיכון (MAC), מפקד כוחות האוויר של בעלות הברית במזרח התיכון וכסגנו של גנרל דווייט אייזנהאואר במפקדה העליונה של בעלות הברית לתכנון פעולות אוויריות במערכה בנורמנדי.
כתוצאה מכך, שודרג הסיוע האווירי הטקטי לכוחות הקרקע בזירות בהן שירת.
כאשר פלשו בעלות הברית לסיציליה במסגרת מבצע האסקי ב-10 ביולי 1943, הוחלף שמו של חיל האוויר של המדבר המערבי ונוצר חיל האוויר המדברי (DAF).
במבצע האסקי, חולק חיל האוויר המדברי לשני מערכים, קדמי ועורפי:
חיל האוויר המדברי, מפקדה קדמית,
הקבוצה האווירית ה-211 (מטוסי קרב התקפיים), ספיטפייר.
טייסת הסיור הטקטית מס' 40 (ספיטפייר).
מחצית מטייסת מס' 600 הפועלת ממלטה (בריסטול בופייטר).
טייסת מס' 153 הפועלת מצפון אפריקה.
חיל האוויר המדברי, מפקדה עורפית,
הערה: טייסת מס' 60 (SAAF) וטייסת מס' 682 (RAF) הועברו מכנף הצילום והסיור הצפון-מערב אפריקנית.
חיל האוויר המדברי המשיך להעניק סיוע טקטי קרוב לארמייה השמינית הבריטית כתת-מערך של חיל האוויר הצפון-מערב אפריקני הטקטי.
פיקוד הים התיכון בוטל בדצמבר 1943 ואורגן מחדש כחלק מכוחות האוויר של בעלות הברית במזרח התיכון (Mediterranean Allied Air Forces או MAAF), שמיזג לתוכו גם את ה-NAAF, ויחידות נוספות.
עדיין תחת פיקודו של ברודהורסט, חיל האוויר המדברי הפך לחלק מן המערך של חיל האוויר הטקטי של בעלות הברית במזרח התיכון (MATAF) בפיקודו של גנרל ג'ון ק.
הסיוע האווירי הטקטי המוצלח לכוחות הקרקע במערכה במצרים ובלוב שפותח על ידי טדר וקונינגהם שימש כמודל להקמת NAAF בוועידת קזבלנקה ומערכי ה"כוח המשולש" (אסטרטגי, חופי, טקטי) נשמרו במבנה החדש של ה-MATAF ונמשכו עד לסוף מלחמת העולם השנייה.
חיל האוויר המדברי הוסיף להתקיים עד 30 ביוני 1946 ואז שונה שמו למפקדת האוויר הקדמית של איטליה.
הגנתה האווירית של בריטניה תמיד קיבלה עדיפות, כך שה-DAF צויד בדרך כלל בדגמי מטוסים ישנים יותר.
בתחילה היו בשימוש מטוסים מיושנים כדוגמת הגלוסטר גלדיאטור הדו-כנפי והבריסטול בלנהיים, איתם הצליח ה-DAF להתמודד בהצלחה מול המטוסים המיושנים במידה שווה של חיל האוויר האיטלקי.
לאחר שהוסר האיום הישיר על בריטניה, הגיעו ב-1941 מטוסים חדשים יותר כדוגמת ההוקר הוריקן והדאגלס בוסטון.
באוקטובר 1941 שירתו בחיל האוויר של המדבר המערבי 16 טייסות (אשר מתוכן 9 טייסות קרב, 6 טייסות מפציצים בינוניים וטייסת סיור אחת) ובסוף 1941 כבר פעלו כ-1000 מטוסים.
במהלך קרב אל-עלמיין השלישי שירתו בחיל האוויר המדברי 29 טייסות (כולל 9 טייסות מדרום אפריקה ו-3 אמריקניות) שהטיסו מפציצים בינוניים מדגמי בולטימור ומיטשל ומטוסי קרב וקרב-הפצצה מדגמי ספיטפייר, וורהוק, קיטיהוק וטומהוק.
בתקופה זו מנה חיל האוויר המדברי מעל ל-1500 מטוסים, יותר מכפול מכמות המטוסים שיכלו כוחות הציר להעמיד מולו.
המטוסים האמריקנים מדגמי P-40 טומהוק וקיטיהוק שלא התאימו לפעולות בזירה האירופאית, שם נוהלו קרבות האוויר בגובה רב יותר ומול יריב חזק יותר, שימשו בתחילה כמטוסים להשגת עליונות אווירית והותאמו בהמשך גם לתקיפת מטרות קרקע, התאמה שהתבררה כמוצלחת ביותר.
ה-DAF היה בדרך כלל בעדיפות מספרית כנגד כוחות האוויר של הציר והתרכז באמנעה אווירית ארוכת טווח ובמתן סיוע טקטי ישיר לארמייה השמינית.
טקטיקות אלו הביאו לכך שמטוסי המסרשמיט Bf 109 נהנו מיתרון של גובה והפתעה כנגד מטוסי ה-DAF מנמיכי הטוס וכתוצאה מכך היו האבדות גבוהות.
ב-1942 שכלל ה-DAF את הטקטיקות שלו ושידרג את מטוסיו.
מטוסי ספיטפייר הגיעו לבסוף וקיבלו את משימות העליונות האווירית החל מאוגוסט 1942, מה שעזר ל-DAF להטות את מאזן האבדות לטובתו.
ה-DAF אימץ את שיטות הלופטוואפה בשיתוף פעולה של כוחות היבשה עם מטוסי קרב-הפצצה, באמצעות שליטת רדיו של קציני תצפית קדמיים המכוונים את הכוחות האוויריים לפי צורכי הכוחות שעל הקרקע.
ה-DAF שיפר את השיטה באמצעות הוספת "שירות המוניות" שכללה מטוסי קרב-הפצצה שחגו מעל החזית בעמדת המתנה והופעלו בזמן אמת כנגד מטרות ספציפיות בהתאם לצורכי כוחות הקרקע.
בדרך זו סיפק ה-DAF סיוע משמעותי לארמייה השמינית עד לסוף המלחמה, החל ממצרים, לוב, תוניסיה, סיציליה ועד איטליה.
התפיסות הטקטיות שהוכחו כמוצלחות מאוד בשלבים הסופיים של המערכה בצפון אפריקה אומצו לאחר מכן בהצלחה גדולה אף יותר בזמן הפלישה לאירופה ב-1944.
חיל האוויר הדרום-אפריקאי סיפק מעל תריסר טייסות ל-DAF.
זירת צפון אפריקה הייתה המערכה העיקרית בה השתתפו כוחות אלה מכיוון שממשלת דרום אפריקה החליטה שכוחותיה לא יופעלו מחוץ ליבשת אפריקה.
בין אפריל 1941 למאי 1943 טסו אחת-עשרה טייסות בכמעט 34,000 משימות והשמידו 342 מטוסי אויב.
התרומה האוסטרלית כללה טייסות קרב והפצצה.
הטייסת הידועה ביותר הייתה טייסת מס' 3 שהגיעה לצפון אפריקה בסוף 1940 ונשארה ב-DAF עד לשלבי הסיום של המלחמה.
טייסת מס' 3 עשתה את השירות המשמעותי ביותר ב-DAF והפילה את המס' הגבוה ביותר של מטוסי אויב (217).
טייסים אוסטרלים רבים נוספים שירתו בטייסות של ה-RAF וה-SAAF של חיל האוויר המדברי.
גולים רבים מאירופה הכבושה, בעיקר אנשי צוות אוויר פולנים, שירתו בטייסות של ה-DAF.
בטייסת מס' 112 של ה-RAF שירתו פולנים רבים, וב-1943 צורף צוות הלחימה הפולני ("הקרקס של סקאלסקי") לטייסת מס' 145 של ה-RAF.
החל מיולי 1942 צרף מפקד חיל האוויר של צבא ארצות הברית במזרח התיכון (USAMEAF), הגנרל לואיס ה.
Brereton), צוותי אוויר אמריקנים מקבוצת הקרב ה-57 ומקבוצת ההפצצה האווירית ה-12 לטייסות קרב והפצצה של ה-DAF בתפקידי "משקיפים".
למעשה הייתה זו הפרה של הסכם בקרב מפקדי בעלות הברית, שאנשי צוות אמריקנים ישרתו רק ביחידות אמריקניות.
החל מאמצע ספטמבר, צורפו טייסות ה-P-40 וורהוק ומפציצי ה-B-25 באופן רשמי ל-DAF.
בנובמבר 1942 בוטל USAMEAF, והוחלף בחיל האוויר ה-9, אך יחידות אמריקניות נשארו במערכים של חבר העמים הבריטי עוד זמן-מה לאחר מכן.
חיילי חבר העמים הבריטי ששירתו ב-DAF זכו בעיטור כוכב אפריקה.
המפקדים שלהלן פיקדו על חיל האוויר של המדבר המערבי או על חיל האוויר המדברי:
21 באוקטובר 1941 - סגן מרשל האוויר ארתור קונינגהם.
31 בינואר 1943 - סגן מרשל האוויר הארי ברודהורסט.
10 ביולי 1943 - סגן מרשל האוויר הארי ברודהורסט.
6 באפריל 1944 - סגן מרשל האוויר ויליאם פורסטר דיקסון (William Forster Dickson).
3 בדצמבר 1944 - סגן מרשל האוויר רוברט מורדנט פוסטר (Robert Mordaunt Foster).
30 באוגוסט 1945 - קומודור האוויר פ.
מלחמת העולם השנייה, כרך רביעי - ציר הגורל.
הוצאת "עם הספר", 1961. תורגם מאנגלית בידי אהרן אמיר
במלחמת יום הכיפורים השתתף חיל האוויר הישראלי במאמץ המלחמתי בשתי החזיתות, מצרים וסוריה, בלחימה בחילות האוויר היריבים, בסיוע לכוחות היבשה ובמשימות נוספות.
המלחמה פרצה ב-6 באוקטובר 1973, כאשר מצרים וסוריה פתחו בהתקפה על מדינת ישראל.
המתקפה כללה מכה מקדימה על מטרות איכות צבאיות בהשתתפות רוב מטוסי הקרב של חיל האוויר הסורי וחיל האוויר המצרי.
לאורך כל המלחמה הצליח חיל האוויר לעמוד במשימתו העליונה, שהיא הגנת שמי המדינה.
אולם, במשימתו השנייה, שהיא השגת עליונות בשדה הקרב, התקשה חיל האוויר יותר: בימי הלחימה הראשונים ספג חיל האוויר הישראלי אבדות כבדות שהביאו לשחיקה בעוצמתו, והתקשה להתמודד מול מערך טילי קרקע-אוויר של המצרים והסורים.
שחיקה זו באה לידי ביטוי בהמשך הפעלת החיל לאורך כל ימי המלחמה.
במהלך המלחמה סיגל חיל האוויר דרכי התמודדות חדשות עם איום הטילים, הגביל גיחותיו באזורי טיסה מוגני טילים לשם שימור הכוח, תוך ביצוע מאמץ עיקש בסיוע לכוחות הקרקע והשמדה איטית של מערך הטילים, שדות התעופה הערביים ויעדים אסטרטגיים בעומק סוריה.
בימיה האחרונים של המלחמה, לאחר שפגע בחילות האוויר הערביים ובהגנה האווירית נהנה שוב חיל האוויר מעליונות אווירית שהביאה לאפקטיביות בהפעלתו תוך אבדות מועטות.
ביומה הראשון של מלחמת ששת הימים השמיד חיל האוויר מעל ל-450 מטוסים מצריים, סוריים וירדניים ופגע קשה בשדות התעופה הערביים.
בהמשך המלחמה לא הופעלו חילות האוויר הערביים בפעילות התקפית וחיל האוויר הישראלי נהנה מעליונות אווירית.
תרם לכך גם האמברגו הצרפתי על ישראל, מי שהייתה ספקית הנשק העיקרית של חיל האוויר, עד מלחמת ששת הימים.
בסוף שנת 1968 הפך האמברגו מוחלט וחל גם על חלקי חילוף וציוד מתכלה.
ההתקדמות המואצת בהצטיידות חיל האוויר בציוד אמריקאי באה לידי ביטוי ברכש מטוסי תקיפה מסוג סקייהוק, אליהם נוספו בספטמבר 1969 (בשיאה של מלחמת ההתשה) מטוסי הפנטום העוצמתיים יותר.
הציוד האמריקאי החדיש הוכיח עצמו כבר במהלך מלחמת ההתשה, למשל במסגרת מבצעי פריחה לתקיפות עומק במצרים בין ינואר לאפריל 1970.
הגעת הנ"מ הסובייטי וסיום מלחמת ההתשה
המצרים, שראו את נחיתוּת חיל האוויר שלהם מול חיל האוויר הישראלי, החליטו להרחיב את איכות וכמות סוללות הנ"מ שבידם.
מצרים פנתה בסיועה פטרוניתה ברית המועצות ליצירת "חומת הגנה" נייחת מפני חיל האוויר הישראלי.
המצרים התמקדו בעיקר בסוללות טילים מונחי מכ"ם לטווח בינוני מסוג SA-2 ו-SA-3, ולהשלמת ההגנה הקימו עשרות סוללות של תותחי נ"מ ארבע-קנים מכווני מכ"ם מסוג ZSU-23-4 ("גאנדיש").
מערך ההגנה האווירית המצרי, שלבש ממדים דיוויזיוניים (מערך הנ"מ השני בגודלו בעולם אחרי הסובייטי דאז), כלל עשרות רבות של סוללות טילים ותותחים.
מטרת העל של המצרים, בסיוע הצוותים מברית המועצות, הייתה לבנות אמ"ט מעל מצרים שראשיתו בתעלת סואץ, קו הפסקת האש עם ישראל.
החל מאפריל 1970 החלו מאמצים מצריים לקידום הסוללות מזרחה לעבר קו המים.
המאמצים נמשכו עד הפסקת האש וסיום מלחמת ההתשה ב-7 באוגוסט 1970. המאבק לקידום סוללות הנ"מ לתעלה עלה למצרים באבדות כבדות, וההערכה היא כי בסביבות 10,000 פועלים, יועצים וחיילים, נהרגו בחודשי המבצע.
עם זאת המהלך המצרי בוצע בהצלחה, כאשר בימים הראשונים לאחר הפסקת האש במלחמת ההתשה ניצבו סוללות הטילים והתותחים המצריות על קו המים.
המערך השלם הגן על כל אורך הקו.
המהלך המצרי האחרון בבניית האמ"ט התרחש מספר ימים לאחר החתימה על יוזמת רוג'רס השנייה, במסגרתו הפרו המצרים את הפסקת האש, וקידמו את סוללות הטילים אל קרבת התעלה.
בכך השיגו המצרים עליונות אווירית גם 20 ק"מ ממזרח לתעלה, בתוך חצי האי סיני שהיה בשליטת ישראל.
יוזמת רוג'רס נפלה בשל מהלך זה, כיוון שישראל לא הייתה מוכנה לעבור בשתיקה על ההפרה הבוטה של הסכם הפסקת האש ולהמשיך בתהליך המדיני.
על מנת למנוע חידוש הלחימה מצד ישראל התחייבה ארצות הברית לספק לה טילים נגד מכ"ם (AGM-45 שרייק) שיבטלו את היתרון הטקטי שמצרים השיגה בקידום מערך הנ"מ מזרחה.
טילים אלה היו חלק מהחימוש עליו התבססה תוכנית מבצע תגר.
תפנית נוספת בעליונות האווירית בין ישראל למדינות ערב התרחשה באמצע שנת 1973, כאשר המצרים והסורים הצטיידו בטיל נ"מ סובייטי מסוג חדש, SA-6. טיל זה היה הפיתוח האחרון של הסובייטים, הוא היה מונחה מכ"ם ויועד לטווחים בינוניים של עד 20 ק"מ מגובה נמוך לבינוני.
יתרון נוסף שלו על הטילים הוותיקים יותר, היה שהמשגר נבנה על רכב זחלי שאיפשר פריסה מהירה שלו, ודילוג מהיר יותר של הסוללות ממקום למקום (אלמנט חשוב לכוחות שרוצים להתחמק ממתקפה).
בנוסף, כיוון שטיל זה היה חדיש ביותר, לא היו ברשות ארצות הברית אמצעי נגד יעילים כנגדו.
חידוש נוסף בו הצטיידו יחידות החי"ר של מצרים וסוריה היה טיל כתף מונחה חום חדיש מסוג SA-7 "סטרלה", כאשר מטרת טילים מסוג זה להגן על כוחות הקרקע המתקדמים בשטח מפני תקיפה אווירית.
במלחמת ששת הימים, כאשר המטוס היה הכלי המאיים ביותר, פנו מטוסי חיל האוויר להשמדת שדות התעופה ומטוסיהן של מדינות ערב.
הניסיון שנצבר במהלך מלחמת ההתשה הצביע על שינוי במגמה זו, כשטילי הנ"מ החלו להיות הגורם האווירי העיקרי של צבאות ערב.
אי לכך היה על קובעי האסטרטגיה בחיל האוויר הישראלי לערוך שינויים במחשבתם ולהתאים עצמם לאיום החדש.
מתארי תקיפה חדשים נבנו ובחיל האוויר הוכנו תוכניות מגירה לתקיפת מערכי הנ"מ המצרים והסורים, אך במקביל לא נזנחה אסטרטגיית ההפצצה של שדות התעופה, ויתרה מכך, היה לה עדיין משקל גדול יותר מאשר לחיסול הנ"מ.
חיל האוויר הניח שבעת מלחמה יינתנו לו 48 שעות להשמדת מערך הנ"מ של האויב, אך בפועל לא זכה לכך, משום שנאלץ להתערב בלחימה הקרקעית מוקדם הרבה יותר ממה שתכננו מפקדיו.
סדר הכוחות ערב פרוץ המלחמה
ערב המלחמה, באוקטובר 1973 היו מרבית מטוסי חיל האוויר מתוצרת אמריקאית ומקצתם מתוצרת צרפתית.
מטוסי הקו הראשון היו מטוסי הפנטום שהיו בעלי מעטפת ביצועים רחבה, בעלי יכולת נשיאת חימוש רב ומגוון (עד 7 טון) וטווח גדול.
בחיל האוויר היו 4 טייסות פנטום ובהן 125 מטוסים.
מטוסי היירוט העיקריים היו 76 מטוסי מיראז' 3 (2 טייסות) ונשר (2 טייסות), ומטוס התקיפה העיקרי היה הסקייהוק (181 מטוסים ב-5 טייסות) שהוא מטוס תת-קולי חד-מושבי.
לתקיפה שימשו גם 25 מטוסי סער (סופר מיסטר משודרג).
סה"כ היו לחיל האוויר 383 מטוסי קרב כאשר 301 היו מוכנים לפעולה בצהרי יום הכיפורים ו-82 היו במצבים של תקלות או השבתות.
לישראל לא היו מסוקי תקיפה במלחמת יום הכיפורים.
מסוקי חיל האוויר עסקו בתובלה של לוחמים, פצועים, ציוד ומפקדים וכמעט לא שימשו ככוח לוחם.
מטוסי החיל היו פרוסים בשמונה בסיסי טיסה:
רמת דוד (כנף 1), בפיקוד אלוף-משנה ארלוזור 'זוריק' לב (נהרג ביומה הרביעי של המלחמה, והוחלף על ידי אל"ם יעקב אגסי);
שדה דב (כנף 15), בפיקוד אל"ם משה סער;
לוד (בח"א 27), בפיקוד אל"ם מנחם זהבי;
פלמחים (בח"א 30), בפיקוד אל"ם אורי טלמור;
בסיס תל נוף (בח"א 8), בפיקוד אל"ם רן רונן (פקר);
בסיס חצור (כנף 4), בפיקוד אל"ם עמוס לפידות;
בסיס חצרים (בח"א 6), בפיקוד אל"ם עמיחי שמואלי;
בסיס עציון (כנף 10), בפיקוד אל"ם אהרן 'יאלו' שביט.
טייסתתפקודכלי-טיס מפקד מיקום הערות69 - הפטישיםקרבF-4 פנטוםיורם אגמוןרמת דוד100 - הגמל המעופףתובלה קלהדורניר 27,
צסנה 206אמנון גלעדשדה דבטייסת מטוסים קלים לסיור, פינוי פצועים וקישור101 - הקרב הראשונהקרבמיראז' IIIאבי לנירחצוראבי לניר נפל בשבי בגיחה מבצעית מעל סוריה ביומה השמיני של המלחמה, ונרצח על ידי שוביו.
החליף אותו שמואל בן-רום (שכיהן כמפקד טייסת מדר"ט) עד תום המלחמה.117 - הסילון הראשונהקרבמיראז' IIIיהודה קורןרמת דוד118 - דורסי הלילהמסוקי תובלה כבדהסיקורסקי CH-53יובל אפרתתל נוף17 מסוקי "יסעור" שירתו בטייסת בפרוץ המלחמה119 - העטלףקרבF-4 פנטוםאליעזר פריגתתל נוף120 - הבינלאומיתתובלה כבדהבואינג 377,
בואינג 707יהושע שנילוד6 מטוסי הבואינג 377 ("ענק") שירתו בתפקידי תובלה ול"א.
שני מטוסי בואינג 707 ("ראם") 'גויסו' בתחילת המלחמה122 - הדקוטהתובלה בינוניתדקוטה DC-3?לוד10 מטוסי הדקוטה שירתו בתפקידי תובלה ול"א123 - ציפורי המדברמסוקי תובלה בינוניתבל 205דן ברוסחצרים124 - החרב המתהפכתמסוקי תובלה בינוניתבל 205מיכאל כהןתל נוף125 - המסוקים הקליםמסוקי תובלה קלהאלואט II,
MQM-74A צ'אקרשלמה נירפלמחיםהפיירבי ("מבט") שימש בתפקידי צילום אווירי.
הצ'אקר ("תלם") שימש כפתיון למערכות נ"מ.201 - האחתקרבF-4 פנטוםרון חולדאי
איתן בן אליהוחצוררון חולדאי החליף את מפקד הטייסת יפתח זמר ששהה בחו"ל בפרוץ המלחמה.
זמר חזר לארץ ביומה השלישי של המלחמה, לאחר מספר ימים נפגע קשה בגיחה מעל סוריה, והוחלף על ידי איתן בן-אליהו עד תום המלחמה.
מערך הנ"מ אמצעי הלחימה תמונה MIM-23 הוק – טיל נ"מ מונחה מכ"ם לטווחים בינוניים ולגובה נמוך עד בינוני.
טיל זה שפותח בארצות הברית בסוף שנות ה-50, הגיע לראשונה ב-1965 לצה"ל.
הגעתו הייתה אחת הסיבות להעברת מערך ההגנה האווירית אל חיל האוויר, כדי למנוע ירי כוחותינו על כוחותינו.
ההוק צבר 13 הפלות מאושרות במלחמה וסייע להדוף את מטוסי מצרים וסוריה במיוחד בהתקפות הראשונות.
תותחי היספנו-סוויזה 20 מ"מ – עמדת תותחים דו-קנית שהייתה ברשות צה"ל עוד מימי מלחמת העצמאות.
צמד תותחים מכוונים אופטית על ידי המפעיל ונחשבו מיושנים במערך הנ"מ הצה"לי.
במלחמת יום הכיפורים הוצבו התותחים בהגנה על מתחמי כוחות ובסיסים מפני תקיפות של מטוסי אויב.
תותחי L-70 מכווני מכ"ם – תותחי נ"מ חדישים יותר שנכנסו לשירות בשנות ה-60 המוקדמות.
התותחים היו מכווני מכ"ם ובקוטר 40 מ"מ.
תותחים אלה הוצבו ליד מתקנים אסטרטגיים כמו שדות תעופה ומפקדות ותפקידם היה למנוע ממטוסי האויב להפציץ את המתקנים.
בהשוואה לחילות אחרים בצה"ל העלאת כוננות בחיל האוויר פשוטה ומהירה.
חיל האוויר מבוסס על חיילי סדיר (חובה וקבע) המיומנים בהפעלה מלאה של מערכות החיל.
כוחות המילואים של חיל האוויר נקראים לסיוע לכוחות הסדירים רק כאשר יש איום גדול שעשוי לדרוש הפעלה מלאה וממושכת של המערך המוטס.
ימים ספורים לפני פרוץ המלחמה, בעקבות העלאת הכוננות, החליט מפקד חיל האוויר, בני פלד, לגייס כ-1,500 אנשי מילואים.
גיוס זה כלל את כל אנשי צוותי האוויר ומספר מסוים של צוותי קרקע (אנשי חימוש, מכונאים וטכנאים).
בחיל האוויר נהגו תוכניות שונות בהן צריך לנקוט במקרה של עימות עם מדינות ערב.
אחת התוכניות הייתה למכה מקדימה: מתקפה אווירית מסיבית על מתקנים חשובים ואסטרטגיים של האויב ובהם שדות תעופה, סוללות נ"מ ומפקדות.
כבר בשעות הבוקר המוקדמות של 6 באוקטובר נכנס חיל האוויר לכוננות עליונה לקראת מתקפת מנע כנגד הסורים והמצרים, לאחר שהגיעה התרעת מלחמה קונקרטית מאשרף מרואן שהיה הסוכן הבכיר ביותר של "המוסד" במצרים.
בעוד שהרמטכ"ל תמך במתקפה זו ופקד על חיל האוויר להתכונן אליה, התנגד שר הביטחון בכל תוקף למכה מקדימה מסיבות מדיניות.
בישיבת החירום שנערכה ב בסביבות השעה 8:00 בבוקר, פסקה ראש הממשלה גולדה מאיר כי מתקפה כזאת לא תתבצע מסיבות מדיניות.
סיוע אווירי בשעות הראשונות של הלחימה ב-6 באוקטובר
חוסר מוכנות של חיל האוויר עם פרוץ האש – לאחר שראש הממשלה סירבה לאשר את המכה המקדימה על חילות האוויר וסוללות הנ"מ של מצרים וסוריה, נוצר מצב בו החימוש שהועמס על מטוסי חיל האוויר אינו מתאים למשימת עצירת חיילות האוויר של האויב שעתידים לפלוש לתחום האווירי הישראלי בעוד מספר שעות.
בסביבות השעה 11:00 פקד פלד להחליף את החימוש של כל מטוסי היירוט (בעיקר של הפאנטומים) לחימוש המתאים ליירוט ולבלימת כוחות, וזאת למרות שהערכות הסד"כ הותירו מקום להשארת מטוסים בתצורת תקיפה קרקעית בלי לוותר על משימות ההגנה.
התהליך אמור היה לקחת 4 שעות (עד 15:00) אך חילות האוויר המצרי והסורי תקפו כבר בשעה 14:00, כאשר מרבית מטוסי החיל היו בתהליכי החלפת החימוש.
דבר זה גרם לכך שחיל האוויר לא היה מוכן לבלום וליירט את מטוסי האויב בשעת ה"ש", כך שמטוסי הקרב של מצרים וסוריה, פרט למקרים בודדים, לא נתקלו בהתנגדות רבה בדרך ליעדיהם והצליחו להשלים משימות לא מועטות בשעות הלחימה הראשונות.
לעומת זאת, מסוקים מצריים שהובילו לוחמי קומנדו הופלו בהצלחה ניכרת.
הריחוק של זירות הלחימה - שעת פרוץ האש לא השאירה מרחב רב לתמרון.
באותה העת מטוסי חיל האוויר לא היו מותאמים ללחימה לילית והחושך המתקרב הביא לכך שמרבית הסיוע ניתן לחזית רמת הגולן ופחות לחזית התעלה היות שריחוקה מבסיסי חיל האוויר הגדולים במרכז הארץ חייב זמן טיסה ארוך שלא התאפשר עקב החשכה המתקרבת.
מטוסי צילום עלו במהירות לאוויר כדי להביא צילומי אוויר של מצב הכוחות, וכן נשלחו מטוסים לגיחות בודדות בגזרת התעלה.
הכוחות האוויריים בסיני - מטוסי חיל האוויר שחנו בבסיסי חיל האוויר בסיני היו מעטים.
בקרב האוויר הראשון במלחמת יום הכיפורים הופלו 7 מטוסי מיג על ידי שני פנטומים.
במרדף של פנטומים ומטוסי נשר באזור אבו רודס לסיכול מתקפת הקומנדו המצרי בסיני, שנערכה במסוקי מי-8, הופלו על ידי חיל האוויר כ-20 מסוקים על 750 יושביהם.
סוללות הנ"מ ברמת הגולן ובגבול הצפון – דקות מספר לפני תחילת ההרעשה הסורית ברמת הגולן, זיהה בקר ביחידת הבקרה הצפונית כי 8 מטוסים סוריים חודרים למרחב האווירי של ישראל בדרכם לישראל.
המטוסים הסוריים הגיחו מצפון מגבול לבנון וסוללת הוק שישבה על הגבול קיבלה אישור ירי מהבקר ושיגרה שני טילים.
מטוס אחד נפל, שני נפגע, וכל היתר הסתובבו וחזרו לסוריה מבלי לבצע את ההפצצה.
המתקפה יועדה לחבל ביחידת הבקרה הצפונית שעל הר מירון ולכן היא הגיעה מצפון ולא ממזרח.
מבצעי "תגר" ו"דוגמן 5" להשמדת סוללות הטילים
איום טילי הנ"מ הסובייטים היווה בעיה קשה.
חיל האוויר הכין תוכניות מגירה לפגיעה בסוללות הטילים המצריות ("תגר") והסוריות ("דוגמן 5").
לפי תוכניות אלו, ייצא חיל האוויר במטסים גדולים לאחת החזיתות ולאחר השמדת כל סוללות הטילים, יעבור לחזית האחרת.
בפועל, ההפתעה של מלחמת יום הכיפורים יצרה מספר בעיות:
השחיקה המהירה של כוחות הקרקע בשל עוצמת המתקפות בחזיתות, אילצה את חיל האוויר לפנות לתקיפת כוחות לפני תקיפת הטילים.
המצוקה של צה"ל ביומיים הראשונים למלחמה גרמה להזזת המטוסים מחזית לחזית עקב שינויים מהירים מדי בהערכות מצב הכוחות הקרקעיים.
גיחות צילום לא נערכו סמוך ליציאה לתקיפת הטילים, אלא רק יומיים קודם לכן.
במטכ"ל הוחלט בלילה שבין שבת לראשון כי תוכנית המתקפה הראשונה תהיה כנגד מערך הנ"מ המצרי במסגרת מבצע תגר.
יציאת המטס הראשון לכיוון מצרים הייתה בשעה 6:30 בבוקר, אולם בעוד המטוסים בדרך למצרים הבינו במטכ"ל כי המצב בחזית הסורית קשה הרבה יותר ויש להעביר את הכוח האווירי לצפון.
דיין, שר הביטחון, הורה לנטוש את החזית המצרית לטובת החזית הצפונית.
בכך, פקודת תגר שהייתה אמורה להתבצע במספר מטסים (כל מטס מעל מאה גיחות) הספיקה רק לבצע את מתקפת ההכנה נגד תותחי הנ"מ המצריים מבלי שהושמד אפילו טיל אחד.
חמור מכך, מאחר שהמבצע לא הושלם, שוקמו יחידות התותחים שנפגעו וכבר ביום שלמחרת יכלו לירות ולהפיל את מטוסי חיל האוויר המתקרבים.
מבצע דוגמן 5 נועד להשמיד את סוללות הטילים הסוריות, כדי לאפשר לחיל האוויר לסייע לחילות היבשה בבלימת הצבא הסורי ברמת הגולן.
מרגע ביטול "תגר" היו רק מספר שעות לצוותי הקרקע לחמש ולתדלק מחדש את המטוסים כדי שעוד לפני הצהריים יהיו המטוסים מוכנים לבצע את דוגמן.
כפי שצוין לא נערכו גיחות צילום ברמת הגולן מ-5 לחודש ולא היה מידע עדכני על מיקומן של סוללות טילי הנ"מ.
חלק מהסוללות הסוריות היו נייחות, אך תותחי הנ"מ שליוו את כוחות הקרקע וסוללות הSA-6 היו ניידים ואלו זזו מהמקומות שהיו בהם יומיים קודם (למרות שזזו רק בין 6 ל-7 באוקטובר, כך שהיה צריך לצלם ביום ראשון בבוקר כדי לזהות את התזוזה).
מטוסי החיל המריאו למטס הראשון לאחר עיון חפוז בפקודת המבצע ומפות הניווט וללא תצ"אות מעודכנות.
בדרך אל היעד הופלו שני פנטומים וארבעה הופלו בדרך חזרה.
לעומת זאת הושמדה רק סוללה אחת מתוך 25 סוללות ועוד אחת נפגעה.
שני אנשי צוות אוויר נהרגו (קיבלו את עיטור המופת על פעולתם) ותשעה נפלו בשבי הסורי.
כישלונו החמור של מבצע דוגמן גרם לכך שחיל האוויר לא יצא למתקפה כוללת על מערכי הנ"מ הערביים עד לשבוע האחרון של המלחמה, אלא כרסם את הנ"מ שבקצות האמ"ט והשמיד מערכי טילים מבודדים.
הפגיעה העיקרית בסוללות הטילים התרחשה רק לאחר תחילת צליחת תעלת סואץ, במבצעי מפצח שהביאו להשמדתם המלאה, וכן על ידי כוחות החי"ר והשריון שפגעו בחלק מסוללות הטילים.
למרות כישלון "דוגמן" וביטול "תגר", המשיך חיל האוויר באופן שיטתי לפגוע במערכי הנ"מ של מצרים וסוריה עד לסוף המלחמה.
היו תקיפות בחלק הצפוני של התעלה באזור פורט סעיד, באזור קנטרה, במובלעת הסורית, באזור הצליחה הישראלית ועוד.
בסך הכל לאורך כל המלחמה הושמדו על ידי חיל האוויר 52 סוללות נ"מ בשתי החזיתות ועוד 12 על ידי כוחות הקרקע המתקדמים.
בסך הכל אבדו 17 ממטוסי חיל האוויר במלחמה נגד הנ"מ, מתוכם 6 במבצע "דוגמן" ו-6 במבצע מפצח 22 לתקיפת סוללות הטילים בגזרת קנטרה ב-18
פעילות חיל האוויר בחזית הדרום
יעפי קלע לתקיפת הגשרים בתעלה
מהיום השני למלחמה ועד לשלביה המתקדמים, בהם צה"ל כבר אחז בראש גשר בגדה המערבית של תעלת סואץ, ניהל חיל האוויר רצף של מתקפות להשמדת הגשרים שהצבא המצרי בנה על תעלת סואץ.
כיוון שכל אזור תעלת סואץ הוגדר כאמ"ט, לא יכלו מטוסי החיל לתקוף בקלות את הגשרים ביעף חתף, שהיה צורה התקיפה המדויקת ביותר, אך ביצועו היה חושף את מטוס התקיפה לפגיעת טילי ופגזי הנ"מ המצריים.
למרות זאת, בוצעו מספר תקיפות בשיטת החתף, שהביאו לתוצאות מיידיות.
רוב התקיפות בוצעו בלילה וביום ביעפי קלע לעבר הגשרים.
בטכניקה זו המטוס התוקף מתקרב בגובה נמוך למרחק של כמה קילומטרים מהמטרה, כאשר בנקודה ידועה מראש הוא נוסק, ומשליך את הפצצות שממשיכות לעוף בצורה בליסטית לעבר המטרה.
לאחר השלכת הפצצות פונה המטוס חזרה, וכך נמנע מעימות עם אמצעי הנ"מ.
שיטה זו פחות מדויקת, אך חיל האוויר נתן לה עדיפות כדי לצמצם אבדות.
בסופו של דבר הצליחו מטוסי חיל האוויר במשימתם, ועל פי דיווחו של הרמטכ"ל המצרי סעד א-שאזלי נפגעו גשרים רבים ומרביתם לא היו כשירים לצליחה במשך שעות.
בכך הואטה הצליחה המצרית אל תוך סיני.
עם זאת, המצרים שהכירו את יכולותיו של חיל האוויר, הצטיידו בגשרים מפרקיים, שבהם ניתן היה להחליף חלקים שנפגעו (בניגוד למשל לגשר הגלילים הצה"לי).
הקרב בין חיל האוויר הישראלי ליחידות התחזוקה של צבא מצרים על שלמות הגשרים, לא הסתיים עד לסיום הלחימה בכיתור הארמייה השלישית.
תקיפות עומק במצרים במהלך המלחמה
לכל אורך המלחמה נתקפו שדות תעופה מרכזיים ששימשו את מטוסי הקרב המצריים.
ב-14 באוקטובר ניסה חיל האוויר לבצע תקיפת עומק על שדות תעופה חשובים בעומק מצרים, אך התקיפה השתבשה בחלקה עקב היערכות חיל האוויר המצרי להדיפתה, והפכה לקרב אווירי.
לאורך כל המלחמה נתקפו מפקדות, מרכזי תקשורת ומתקני מודיעין בעומק מצרים, כולל השמדת מרכז התקשורת הקווית ליד בנהא.
תקיפות העומק ותקיפות שדות התעופה גרמו לחיל האוויר המצרי לרכז את מרבית טיסותיו להגנת הנכסים האסטרטגיים בארצו (88% מסה"כ הגיחות), במקום לתקוף את הכוחות הישראליים בשטחי הקרבות.
פעילות חיל האוויר בחזית הסורית
סיוע בבלימת הכוחות הסוריים ובמתקפת הנגד ברמת הגולן 6–11 באוקטובר
ביום המלחמה הראשון ביצע חיל האוויר 32 גיחות ברמת הגולן, גם בשל קוצרו של היום וגם בשל מצב הכוננות השגוי.
ביום המחרת, 7 באוקטובר, השתתף חיל האוויר בצורה מסיבית ביותר וסייע להחזיק את הקו בדרום רמת הגולן.
חיל האוויר עסק בהשמדת כוחות קרקעיים, שיירות ורכבים על צירי התנועה ובמקומות ההתכנסות.
ב-8 באוקטובר היו אמורות להתחולל, לפי החלטת המטה הכללי, שתי מתקפות הנגד הגדולות של צה"ל בשתי החזיתות.
בעוד שחיל האוויר נקרא לסייע בחזית הדרומית באופן מצומצם, בחזית הצפונית היה לו תפקיד חשוב.
תפקידו של חיל האוויר היה להקדים את התקדמות השריון והחי"ר בתקיפה מסיבית של הכוחות הקרקעיים הסורים.
מעל 100 גיחות נעשו באותו היום על הכוחות הסוריים שהתחילו לסגת לאחור עקב הלחץ הכבד של חיל האוויר וחטיבות שריון המילואים.
לאחר שהסורים שיגרו רקטות סובייטיות מסוג פרוג-7 לעבר בסיס חיל האוויר רמת דוד ומגדל העמק, ובעקבות כישלון מבצע דוגמן 5 יומיים קודם לכן, הסכימו בממשלה לבצע תקיפות בסוריה בעלות אופי חמור יותר מאשר פגיעה סטנדרטית בשדות התעופה ומתקנים צבאיים.
בצהריים של יום שלישי, 9 באוקטובר המריאו המטוסים לעבר דמשק כאשר מטרותיהם הם בניין המטכ"ל הסורי ובניין מפקדת חיל האוויר הסורי.
עננים כיסו את רוב שמי העיר ונדמה היה כי אין פרצה והמבצע כמעט בוטל בשיאו.
לבסוף נמצאה פרצה בעננים ומטוסי הפנטום הנמיכו טוס אל עבר מטרותיהם.
7 מטוסים צללו והשליכו 35 טון פצצות, בניין המטכ"ל ספג נזק חמור בקומותיו העליונות ומטה חיל האוויר נפגע גם הוא אם כי פחות בחומרה.
מטוס אחד נפל בהתקפה זו.
נתקפו שדות תעופה מרכזיים ששימשו את מטוסי הקרב הסוריים.
נתקפו והושמדו מתקני דלק אסטרטגיים, לדוגמה בתקיפת מתקני הדלק בצפון סוריה.
חיל האוויר השתתף בתקיפות על חי"ר ושריון באזור המובלעת הסורית וסייע לכוחות היבשה להחזיק בשטח גם מול התקפות הנגד החוזרות ונשנות של צבא סוריה, בסיוע הכוחות העיראקיים והירדניים.
מטוסי חיל האוויר סיכלו רבים מניסיונות התקיפה של מטוסי האויב שכוונו לכוחות הקרקע ולמתקנים צבאיים שונים.
בקרבות אוויר שהתפתחו בסיני ובשטח מצרים וסוריה, הגיעו הפלות חיל האוויר הישראלי ל-286 מטוסים ומסוקים.
לחיל האוויר הופלו 5 מטוסים בקרבות אלו.
בשנות השבעים המוקדמות לא היו ברשות חיל האוויר מסוקי קרב, לכן לא פעלו מסוקי החיל כציידי טנקים, כפי שהם מזוהים היום, אלא בעיקר במשימות תובלה.
משימות מסוקי חיל האוויר במלחמה נחלקו לחמישה תפקידים עיקריים:
חילוץ והצלה – התפקיד החשוב ביותר בו עסקו מסוקי חיל האוויר במלחמה זו.
עקב המרחק של החזיתות (בעיקר חזית סיני), נדרשה אפשרות להוביל פצועים באופן המהיר ביותר לבתי החולים במרכז ישראל כדי להציל את חייהם.
המסוקים היוו את עמוד השדרה העיקרי של משימות אלה יחד עם מטוסי ההרקולס.
במסוק האנפה נכנסו עד 4 אלונקות וביסעור - 18. המסוקים עסקו לא רק בחילוץ נפגעים אלא גם בחילוץ של חיילים ממקומות בעייתיים אליהם נקלעו, בהם היה חשש לנפילתם בשבי.
במהלך המלחמה הוסקו לבתי החולים 2,995 פצועים על ידי מסוקי חיל האוויר.
הסקה מבצעית של כוחות חי"ר – במהלך המלחמה התרחשו מבצעים מוסקים בעורף האויב שללא המסוקים לא הייתה אפשרות לבצעם.
המפורסם מכולם היה מבצע קינוח לכיבוש החרמון, בו הונחתו 300 צנחנים בחרמון הסורי.
מבצעים שונים נערכו לכל אורך המלחמה בהם מבצע פונטיאק - הנחתת כוח תותחנים בג'בל עתקה מערבית לתעלת סואץ, ומבצע דוידקה - הנחתת כוח צנחנים בקטייפה, 250 ק"מ בעומק סוריה.
תובלת ציוד – מסוקי חיל האוויר הצניחו אספקה לכוחות הנלחמים, הובילו דו"חות מודיעין וצילומי אוויר ושימשו כשרות "דואר מהיר" מהחזיתות למפקדות.
לוחמה אלקטרונית – בדומה לתפקידם של מטוסי הסטרטוקרוזר, שימשו גם חלק ממסוקי החיל בפעולות שיבוש מכ"ם של האויב, פעולות אלו נועדו לסייע לתקיפות חיל האוויר על ידי שיתוק או פגיעה במכשירי הגילוי של הכוחות הנגדיים.
הובלת מפקדים – המסוקים טסו שעות רבות כדי להביא את חוליות הפיקוד לחזיתות עוד ב-6 באוקטובר.
בנוסף, המלחמה שאיימה בתחילתה מאוד על ישראל גרמה לכך שבכירים רבים רצו להגיע לחזיתות ולהתרשם ממהלך הקרבות, שהיו מקור עניין עצום עבור אנשי צבא ותיקים.
לחיל האוויר הייתה טייסת מסוקים קלים, שהורכבה מ-18 מסוקים, - 10 מסוקי אלואט צרפתיים ו-8 מסוקי בל 206. מסוקים אלה ביצעו במהלך המלחמה כ-650 גיחות, בהן עסקו בעיקר בהובלת כוחות ודו"חות מודיעין, אך גם פעלו בפינוי פצועים ומשימות אחרות כגון הובלת מפקדים במשימות מנהלתיות ומיבצעיות, בעורף ובחזית כאחד.
טיווח ארטילריה ואיסוף מודיעין טקטי למפקדים באזורי החזית, ואף חלוקת דואר ללוחמים.
חיל האוויר הישראלי סבל ערב מלחמת יום הכיפורים ממחסור במטוסי סיור קלים.
המטוסים הגיעו לחיל האוויר מחברת "כנף", עשרה מהם היו מסוג איילנדר ואחד צ'יפטיין.
לאחר המלחמה אף צורפו שני מטוסים מסוג איילנדר לשירות בטייסת הקלה של חיל האוויר.
בחיל האוויר פעלה החל מ-1970 טייסת שהפעילה מטוסים ללא טייס.
מטוסים אלה פעלו באמצעות האצה רקטית ולא היו מתוחכמים.
המל"טים שימשו כמטוסי צילום וכפיתיונות למשיכת טילי נ"מ.
היות שמפעיל הנ"מ (בנשק נ"מ מונחה מכ"ם) יושב בקרון בקרה ואינו רואה את המטוס אלא רק את חתימת המכ"ם שלו, יכול הפיתיון הטס בפרופיל טיסה של מטוס קרב למשוך טילים וכך להוריד מיכולת הסוללות לשגר טילים על מטוסים מאוישים.
מערך הנ"מ השתייך מאז קום המדינה לחיל התותחנים משום שהיה מורכב מתותחי נ"מ בלבד.
סוללות טילי ההוק, שנקלטו מארצות הברית ב-1965, דרשו הפעלה קרובה יותר לחיל האוויר ולתורות הלחימה שלו, זאת מפני שיכולותיהם יכלו להוות סיכון גם למטוסים ישראליים, אם לא התבצע תיאום מושלם בין המערכות.
אי לכך, בעיצומה של מלחמת ההתשה, בה מטוסי חיל האוויר הישראלי הופיעו באופן תדיר על מסכי המכ"ם של מפעילי ההוק, עברו סוללות ההוק ושאר יחידות תותחני הנ"מ תחת פיקוד חיל האוויר.
הגם שישראל דגלה בעיקר בהפעלתם של מטוסי קרב כאמצעי לבלימת והשמדת כלי הטיס של האויב, היא לא זנחה לגמרי את כוחות הנ"מ שלה.
בתקופה בה הייתה צריכה ישראל להתמודד עם הגנה על הגבולות הארוכים שלה ביותר מאז ומעולם, נדרשו כוחות הנ"מ להגן על מתקנים חשובים, במידה וכלי טיס עוינים היו מתקרבים ומטוסי חיל האוויר לא הספיקו להגיע לאזור.
מבחינת תורת הפעלת הכוחות, מערך הנ"מ היה הכוח השולי של חיל האוויר הישראלי.
הוא לא נועד לתת מענה ראשוני לכול מתקפה, אלא רק לתרחישים מצומצמים ונקודתיים.
בשונה ממדינות ערב, ישראל לא פרסה את כוחות הנ"מ של לכול אורך החזיתות, אלא רק סביב מתקנים חשובים כמו שדות תעופה, תחנות התרעה, או בסיסים שונים.
סוגי האמל"ח ומקומם באסטרטגיה ההגנתית
טילי קרקע-אוויר: סוללות טילי הוק המתקדמות היו גאוות מערך הנ"מ הישראלי.
המערכות החדישות נועדו מחד להתריע על התקדמות מטוסי אויב, ומאידך לנטרל את מטוסיו באמצעות שיגור טילים מונחי מכ"ם מתקדמים ומהירים לעבר כלי הטיס.
תותחי נ"מ: סוללות תותחי נ"מ 20 מ"מ על גבי זחל"מים, שהוצבו במקומו רגישים (כגון מתקני נפט, התרעה, מודיעין ובסיסים) נועדו להפיל כלי טיס שכבר חדרו לשטח ישראל, ובדרך כלל גם ביצעו את מתקפתם.
מבחינה זו נקראו התותחים "נשק מעניש", כלומר כזה שאמור לפגוע במטוס שכבר הפציץ.
הטווח היעיל היה עד 500 מטר.
הם גם הגנו על סוללות טילי ההוק ממטוסים מנמיכי טוס.
באוקטובר 1973 ישראל החזיקה בשבע סוללות הוק.
ארבע מהן היו פרוסות בסיני.
(בלוזה, טסה, מעבר הגידי ואבו רודס).
בנוסף הוחזקו לא מעט סוללות תותחי נ"מ באזורים אסטרטגיים בסיני וברמת הגולן.
התותחים הגנו בעיקר על מתקנים שונים שהיו מרוחקים ממרכז הארץ וקרובים לחזיתות כגון: בסיסי חיל האוויר ברפידים, אופיר (שארם א-שייח') ורמת דוד, כמו גם על מתקנים אסטרטגיים כגון שדה הנפט באבו רודס.
הם הגנו גם על מוצבי פיקוד כמו "דבלה" (אום חשיבה) או הר כנען, ומתחמים אוגדתיים כמו טסה, בלוזה ונפח, וחלקם אף נעו עם הכוחות לתעלת סואץ.
כוחות הנ"מ הפילו 54 כלי טיס בימי המלחמה, רובם המכריע באמצעות תותחים.
כלי טיס נוספים הופלו על ידי כוחות היבשה.
הטעויות שאפפו את הפעלת החיל בשלושים השעות הראשונות של המלחמה העיקו על טייסי החיל ומפקדיו ואף פגעו במורל ובפעילות לכל אורך המערכה.
בספרו "30 שעות באוקטובר" מונה שמואל גורדון את שתי הטעויות העיקריות של חיל האוויר בפתיחת המלחמה: שינוי המשימה בבוקר 6 באוקטובר, וביטול מבצע תגר לטובת דוגמן.
תחקור ושיפור - לאחר המלחמה נעשו בחיל האוויר מאמצים גדולים כדי להבין את הטעויות שנעשו, ולמנוע את הישנותן.
בחיל האוויר התמקדו רבות ברענון ועדכון תורות הלחימה, מתוך הבנה כי תוכניות מרובעות וקשיחות נוטות להישבר, וצריך לתכנן בצורה גמישה יותר.
יצירת נהלים ברורים - חיל האוויר פנה להבהיר את שיטת הפעלתו בפני מקבלי ההחלטות ובפני שאר זרועות צה"ל ומפקדיו.
הרצון היה למנוע מצב עתידי בו יטולטל הכוח האווירי מזירה לזירה, או ממתאר אחד לאחר, כפי שקרה בימים הראשונים ללחימה (נוהל שהיה מקובל גם לפני המלחמה אך לא יושם).
עליית חשיבות מערך ההגנ"א של האויב - בחיל האוויר הבינו כי תקיפת שדות תעופה ומטוסי קרב נחוצה אמנם, אך האויב הערבי של המטוסים הישראליים הוא לא המטוס כי אם הטיל הסובייטי.
הטקטיקות החדשות לתקיפות טילים באו לידי ביטוי בהצלחה במלחמת לבנון הראשונה בעת חיסול סוללות הטילים הסוריות בבקעת הלבנון במבצע ערצב 19 בראשית המלחמה.
מעל לרבע מכוחו המוטס של החיל נפגע במלחמה.
כ-102 מטוסים מתוך 383 מטוסי הקרב של החיל אבדו, בהם 32 פנטומים, 53 סקייהוקים, אחד עשר מיראז'ים ושישה מסוקי סער.
אבדו גם 7 כלי טיס נוספים.
בנוסף למטוסים שאבדו, רבים אחרים ניזוקו ונזקקו לתיקונים רציניים במהלך המלחמה ולאחריה.
בתחילת המלחמה היו ברשות חיל האוויר רק 301 מטוסים כשירים, ומדי יום ירדה הכמות בכ-5 בממוצע, כך שברוב ימי המלחמה, או לפחות עד להפעלת הרכבת האווירית האמריקנית, פעל חיל האוויר עם פחות מ-300 מטוסי קרב כשירים.
לעיתים אף התקרב מספר המטוסים לקו האדום שהציב מפקד החיל בני פלד - 220 מטוסים.
54 אנשי צוות אוויר נהרגו ויחד עם אנשי הקרקע (ממערך הנ"מ ומתומכי הלחימה) נהרגו במהלך המלחמה 91 חיילים.
עד היום מוגדרים שישה מאנשי צוותות האוויר שנהרגו במלחמה כחללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע.
50 מאנשי חיל האוויר נפלו בשבי (44 אנשי צוות אוויר ושישה ממוצב החרמון) ו-53 חולצו על ידי כוחות הקרקע והמסוקים.
חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד , הוא הזרוע האווירית של כוחות ההגנה של ניו זילנד.
החייל הוקם על בסיס מרכיבים ניו זילנדים של חיל האוויר המלכותי הבריטי והפך לחיל עצמאי ב-1923, אף על פי שצוותי אוויר רבים של חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד המשיכו לשרת במסגרת חיל האוויר המלכותי הבריטי עד סוף שנות הארבעים של המאה העשרים.
חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד נלחם במלחמת העולם השנייה ולאחריה בעימותים במלזיה, בווייטנאם ובמלחמת המפרץ.
כמו כן השתתף החיל במשימות שמירת שלום שונות מטעם האו"ם.
בהשוואה לכמות של יותר מ-1000 מטוסים שהופעלו על ידו בתקופת השיא של סוף מלחמת העולם השנייה, הפעיל החיל נכון לשנת 2010 62 כלי טיס, בדגש על משימות סיור ותובלה ימיות במסגרת סיוע לצי המלכותי של ניו זילנד ולצבא ניו זילנד.
על החיל מפקד קצין בדרגת מרשל אוויר משנה (Air Vice-Marshal) הנושא בתואר "מפקד חיל האוויר" (Chief of Air Force).
המוטו של חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד הוא כמו זה של חיל האוויר המלכותי של בריטניה ושל מדינות נוספות של חבר העמים הבריטי ומבוסס על המשפט הלטיני "Per ardua ad astra" שמשמעותו "Through struggle to the stars" ("אל הכוכבים באמצעות מאבק").
ההיסטוריה האווירית של ניו זילנד החלה ב-1913, כאשר קיבל צבא ניו זילנד שני מטוסים חד-כנפיים מסוג "בלריו" (Blériot) מבריטניה.
מטוסים אלה הוחזרו לבריטניה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
במלחמת העולם הראשונה טסו צוותי האוויר של ניו זילנד כחלק מגיס התעופה המלכותי ומשירות האוויר המלכותי של הצי (Royal Naval Air Service).
טייסי ניו זילנד שירתו יחד עם הכוחות הבריטיים והשתתפו בקרבות בכל הזירות.
חמישה עשר מהם הוכתרו כאלופי הפלות.
באמצעות סיוע ממשלתי אומנו טייסים בשני בתי ספר פרטיים לטייס לטובת המאמץ המלחמתי.
עם סיום המלחמה נשארו רבים מטייסיה של ניו זילנד לשרת בחיל האוויר המלכותי הבריטי שאך הוקם וכמה מהם הגיעו לדרגות גבוהות במלחמת העולם השנייה.
אחרים שבו לניו זילנד והיוו את הגרעין של "חיל האוויר הקבוע של ניו זילנד" (New Zealand Permanent Air Force – NZPAF).
חיל האוויר הקבוע של ניו זילנד
עם סיום פעולות האיבה הציעה בריטניה את המתנה האימפריאלית לכל אחד מהדומיניונים שלה בדמותם של מאה מטוסי קרב מעודפי המלחמה.
ניו זילנד הייתה האחרונה להסכים והראתה הכי פחות התלהבות.
בסופו של דבר הגיעו 33 מטוסים: מטוסים דו-כנפיים מהדגמים אוורו 504 (Avro 504), איירקו (DH.4 (Airco DH.4) ואיירקו DH.9 תוצרת דה הבילנד ומטוסי קרב מדגם בריסטול F.2.
חשיבותם של המטוסים כאמצעי לחימה זכתה להכרה כבר במלחמה ומי שדחף להקמתו של החיל היה חבר המועצה המחוקקת של ניו זילנד סר הנרי וויגראם (Henry Wigram).
ב-14 ביוני 1923 הוכרז על הקמתו של חיל האוויר הקבוע של ניו זילנד כיחידה בתוך צבא ניו זילנד שאוישה בשני קצינים ובשני בעלי דרגות אחרות כסגל קבוע וב-102 קצינים כאנשי מילואים.
צי המטוסים הראשון התבסס על משלוח המטוסים שהגיע, כאמור, מבריטניה והם הופעלו משדה תעופה בסוקברן (Sockburn) שליד קרייסטצ'רץ' שבאי הדרומי, שם שכן בית הספר לטיסה הראשון של החיל.
ב-1926 תרם וויגראם סכום של 2,500 ליש"ט לרכישת מטוסי קרב חדישים יותר והוכנסו לשירות מטוסי גלוסטר גְרבּ (Gloster Grebe).
שדה סוקברן נקרא היום "שדה וויגראם" ובתחומו נמצא המוזיאון של חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד.
כמות קטנה של מטוסי בריסטול נוספים הגיעה בסוף שנות העשרים ובתחילת שנות השלושים.
מטוסי דה הבילנד DH.60 מות' (DH.60 Moth) מצוידים במקלע לואיס לקחו חלק במבצעים ימיים כנגד מורדים בסמואה.
בשנת 1930 הוקמו טייסות מרחביות בהובסונוויל (Hobsonville), ולינגטון ובקרייסטצ'רץ'.
ב-1931 סייעו מטוסי פיירי III (Fairey III) בהגשת סיוע אווירי רפואי לנפגעי רעידת אדמה במזרח האי הצפוני.
בדומה לחילות אוויר מערביים דומים התרחב החיל באמצע שנות השלושים.
בשנים 1933–1934 הוזמנו 12 מטוסי ויקרס וילדביסט כדי ליצור טייסת סיור/הפצצה ששכנה בבסיסים בהובסונוויל ובוויגראם.
ב-1937 הגיעו 29 מטוסי בלאקבורן באפין (Blackburn Baffin) כדי למלא משימות סיור חופים וב-1939 הגיעו 16 מטוסי ויקרס וילדביסט נוספים.
בהמשך הגיעו מטוסים חדשים נוספים מתוצרת בריטניה, כולל מספר משמעותי של מטוסי אוורו 626 (Avro 626) איירספיד אוקספורד ופיירי גורדון.
ב-1934 שונה שם החיל לחיל האוויר המלכותי של ניו זילנד וב-1937 הפך לחיל עצמאי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הייתה טייסת מס' 75, המצוידת ב-30 מפציצים מדגם ויקרס ולינגטון, הסיוע העיקרי שיכלה ניו זילנד להציע למאמץ המלחמתי של בריטניה.
ניו זילנדים רבים נוספים שירתו במסגרת חיל האוויר המלכותי הבריטי.
תפקידו העיקרי של חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד היה לנצל את יתרון המרחק של ניו זילנד מאזורי הקרבות ולאמן את צוותי האוויר כחלק מתוכנית אימוני האוויר של חבר העמים הבריטי יחד עם עמיתיהם מקנדה, אוסטרליה ודרום אפריקה.
לצורך כך יוצרו או הורכבו מספרים גדולים של מטוסי דה הבילנד טייגר מות', איירספיד אוקספורד והרווארד בתעשייה המקומית ונרכשו מטוסים חד-כנפיים ודו-כנפיים משומשים כגון מטוסי אוורו אנסון, הוקר הינד (Hawker Hind), ויקרס וילדביסט וסופר מרין וולרוס (Supermarine Walrus).
ניו זילנדים בשירות חיל האוויר המלכותי הבריטי
רוב רובו של כוח האדם של חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד שירת במסגרת חיל האוויר המלכותי של בריטניה.
שש טייסות של החיל השתלבו במה שנקרא "קבוצת הטייסות ה-15" (Article XV squadrons) ובזרוע האווירית-ימית באירופה, בים התיכון, בדרום-מזרח אסיה ובזירות אחרות, וכלל גם כוח אדם מאוסטרליה ומקנדה אשר שירתו במסגרות אלה.
שלושה טייסים של חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד עוטרו בצלב ויקטוריה במסגרת שירותם בחיל האוויר המלכותי הבריטי.
הראשון בהם היה סמל טיסה ג'יימס וורד מטייסת 75 כשב-7 ביולי 1941 טיפס במהלך טיסה על כנף מטוסו כדי לכבות אש שאחזה במנוע.
השני היה מפקד כנף לאונרד טרנט (Leonard Henry Trent) שב-1943 המשיך להוביל התקפה מסוכנת ביותר אך חיונית בראש טייסת 487 עד שכל המטוסים הופלו והוא צנח ונפל בשבי הגרמני.
השלישי היה קצין טיסה לויד טריג (Lloyd Allan Trigg) ששרת בטייסת 200 של חיל האוויר הבריטי שהטיס מפציץ ליברטור ונתקל בצוללת גרמנית על פני המים ליד חופי אפריקה.
הוא תקף את הצוללת תוך כדי שהוא סופג אש נגד מטוסים שנורתה מהצוללת והתרסק על הצוללת עם צוותו.
המקרה דווח על ידי ניצולי הצוללת ועל כך הוא עוטר בצלב ויקטוריה.
הטייסת הראשונה של חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד ששירתה יחד עם חיל האוויר המלכותי הבריטי לא פעלה במסגרת "קבוצת הטייסות ה-15".
הייתה זו הטייסת ה-75 שהפעילה מפציצי ויקרס ולינגטון והוקמה באוגוסט 1939. הטייסת הטיסה מאוחר יותר מפציצי סטרלינג, אוורו לנקסטר ואברו לינקולן (Avro Lincoln).
במקרה או שלא במקרה, אוישו יחידות נוספות של חיל האוויר המלכותי הבריטי בעיקר בטייסים ניו זילנדים, כולל בטייסות 243 (בסינגפור), 258 (בבריטניה) וביחידות נוספות.
לפחות 78 טייסים ניו זילנדים הוכרו כאלופי הפלות במהלך המלחמה.
חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד בזירת האוקיינוס השקט
בדצמבר 1941 הצטרפה יפן למלחמה ועד מהרה כבשה את רובו של האזור שמצפון לניו זילנד.
עם הופעתו של איום פלישה מידית, נאלצה ניו זילנד לדאוג להגנת שטחה בנוסף לעזרה שהושיטה לבריטניה.
מטוסים ששהו בניו זילנד בכלל ומטוסי אימון בפרט, נצבעו בצבעי הסוואה וחומשו.
בין השאר היו אלה מטוסי הרווארד, הינד, אוקספורד וטייגר מות', שאורגנו ככוח מענה לפלישה אפשרית.
פגיעותה של ניו זילנד על ידי התקפה ימית של כוחות הציר הודגמה כאשר צוללת יפנית שיגרה מטוס ימי שחג מעל ולינגטון ואוקלנד ומטוס טייגר מות' רדף אחריו ללא הצלחה.
עקב מספרם הקטן של מטוסי הקרב שהיו בניו זילנד וקוצר ידה של בריטניה, חברה ניו זילנד לארצות הברית וחתמה על הסכם השאל-החכר.
בהדרגה החלה ארצות הברית לספק לניו זילנד מטוסים לשימוש בזירת האוקיינוס השקט.
בעיקר מטוסי קרטיס P-40 וורהוק ומטוסים מסוגים נוספים.
נפילתה של סינגפור הובילה לפינויים של טייסים ניו זילנדים ששירתו שם במסגרת חיל האוויר המלכותי הבריטי ואלה היו עתה זמינים להגנה על מולדתם והיוו גרעין מנוסה שסביבו הוקמו טייסות מקומיות.
המטוסים שהועברו בתחילה מארצות הברית במסגרת הסכם ההחכר-השאל, היו מיושנים וסבלו מנחיתות מול הטייסים היפנים המיומנים והמצוידים היטב, אך עד מהרה סיימו הטייסים הניו זינלדים את אימוני ההכשרה והתגברו על הקשיים.
מאמצע 1943, נלחמו הטייסות הניו זילנדיות ה-15 וה-14 בקרב גוודלקנל בהצטיינות וכמה טייסים הוכרו כאלופי הפלות.
בין אלה היה ג'ף פיסקין (Geoffrey Fisken), שהיה אלוף ההפלות המוביל בין כל טייסי חבר העמים הבריטי שנלחמו בזירת האוקיינוס השקט.
טייסות אחרות הפעילו את המטוסים המיושנים אך היעילים מסוג SBD דונטלס ומאוחר יותר את מפציצי הטורפדו TBF אוונג'ר.
החל מ-12 באוקטובר 1943 השתתפו מטוסי חיל האוויר הניו זילנדי בהתקפת בעלות הברית על הנמל ועל שדות התעופה של רבאול.
עם התקדמות המלחמה הוחלפו המטוסים הישנים בחדישים יותר: מטוסי הקיטיהוק הוחלפו במטוסי F4U קורסייר, הדסון (Hudson) וונטורה (Ventura).
בשיאו, פעלו במסגרת חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד בזירת האוקיינוס השקט 34 טייסות, מתוכן 25 מחוץ לניו זילנד.
13 טייסות של מטוסי קרוסייר, 6 טייסות ונטורה, 2 טייסות קטלינה, 2 טייסות אוונג'ר, שתי טייסות דקוטה, טייסת של מפציצי צלילה, כמה טייסות של מטוסי תובלה ומטוסי קישור, טייסת מטוסי סנדרלנד (Short Sunderland) וכ-1000 מטוסי אימון.
בשנת 1945 מנה כוח האדם של חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד 41,000 איש, מתוכם 10,000 ששירתו באירופה ובאפריקה.
בתקופה המדוברת ירד מספר כלי הטיס בשירות החיל מכ-1,000 מטוסים בתחילת התקופה ל-50 בסיומה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה נשלחה הטייסת ה-14 ליפן כחלק מכוח הכיבוש במדינה.
שאר כוחות החיל הצטמצמו משמעותית בכוח האדם ובצי המטוסים שלהם והתמקדו בפעילות אימונים ובמשימות תובלה.
החל משנת 1949 הביאה חובת אימוני מילואים להצערת כוחות המילואים של החיל.
ארבע הטייסות הטריטוריאליות הפעילו 30 מטוסי מוסטנג, טייגר מות' והרווארד.
מטוסי הגלוסטר מטאור הגיעו לחיל כבר ב-1945 ופתחו בו את עידן מטוסי הסילון.
החל מ-1946 הצטייד החיל במטוסי מוסקיטו ועוד לפני כן במטוסי דה הבילנד ומפייר.
כאשר ביצעו מטוסי הוומפייר משימות שמירת שלום בקפריסין ובסינגפור הצטרפו אליהם מטוסי ונום (Venom) ומאוחר יותר השתתפו מטוסי אינגליש אלקטריק קנברה בפעולות במסגרת מצב החירום המלאי ובעימות בין מלזיה לאינדונזיה.
מטוסי הקנברה שהגיעו ב-1962 הוחלפו ב-1969 במטוסי ה-A-4 סקייהוק.
בסוף שנות השמונים הועברו 10 מטוסי סקייהוק נוספים מאוסטרליה והמטוסים צוידו במערכות אוויוניקה וחימוש מתקדמות.
במהלך שנות השישים שימש צי מטוסי הוומפייר המזדקן בעיקר לאימונים ותוכנית לשדרוגם נזנחה עם החלפתם במטוסי הסטרייקמאסטר (BAC Strikemaster) בתחילת שנות השבעים.
האחרונים נאלצו לצאת מהשרות בתחילת שנות התשעים עקב בעיות עייפות החומר בכנפיים והוחלפו ב-18 מטוסי אארמקי MB-339 האיטלקים.
לאחר המלחמה החליפו טייסות מס' 5 ו-6 את מטוסי הקטלינה שלהם במטוסי שורט סנדרלנד שביצעו משימות סיורי ימי ומשימות חיפוש והצלה מהובסונוויל ומבסיס בפיג'י.
מאוחר יותר פורקה טייסת מס' 6 וטייסת מס' 5 קיבלה מטוסי לוקהיד P-3 אוריון (Lockheed P-3 Orion) ב-1965.
משימות תובלה בוצעו על ידי טייסות מס' 1, 40, 41 ו-42 באמצעות מטוסי דגלס סקייטריין (Douglas C-47 Skytrain), בריסטול פרייטר (Bristol Freighter), ומטוסי דבון, כסיוע לצבא, לצי ולכוחות צבאיים ואזרחים במצב החירום במלאיה, במלחמת קוריאה, במלחמת וייטנאם, במלחמת המפרץ ובמלחמה באפגניסטן.
כמו כן הם ביצעו טיסות במסגרת פעילות שמירת השלום במזרח טימור.
טייסת המסוקים של החיל, טייסת מס' 3, הפעילה מסוקי בל 47 שהוחלפו לאחר מכן במסוקי בל UH-1 שפעלו במזרח טימור ובסיני.
בנוסף הופעלו מסוקי וסטלנד ואספ (Westland Wasp) ומסוקי קאמאן סי-ספרייט (Kaman SH-2 Seasprite).
במשך רוב התקופה נוהל חיל האוויר של ניו זילנד באמצעות חלוקה לשתי קבוצות: קבוצת המבצעים (Operations Group) באוקלנד שהוקמה ב-1965 וקבוצת ההדרכה (Training Group) שישבה בבסיס וויגראם.
ב-1988 שונה שם קבוצת ההדרכה לקבוצת התמיכה (Support Group).
צמצום מבנה החיל לאחר המלחמה הקרה
עם סיום המלחמה הקרה, במהלך כהונתו של שר ההגנה בוב טיזארד (Bob Tizard), החל חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד לצמצם את מספר הבסיסים הפעילים שלו.
ב-1992 נסגר בסיס טה-ראפא (RNZAF Te Rapa) מצפון להמילטון (Hamilton).
ב-14 בספטמבר 1995 התקיים טקס סגירתו של הבסיס הראשון של החיל, בסיס וויגראם (RNZAF Station Wigram) בקריסטצ'רץ'.
ב-30 באפריל 1995 אוחדו קבוצת המבצעים וקבוצת התמיכה לפיקוד האוויר של החיל (RNZAF Air Command).
פיקוד האוויר פורק ב-2001 והפך להמפקדה האווירית במטה הכוחות המשולבים של ניו זילנד (Air Component Commander at Headquarters Joint Forces New Zealand).
נכון להיום מפעיל החיל שלושה בסיסים וטרמינלים בנמלי התעופה הבינלאומיים של וולינגטון וקריסטצ'רץ'.
ב-2001 סיימה ממשלת הלייבור את עידן מטוסי הקרב בחיל האוויר של ניו זילנד.
רכישתם של 28 מטוסי F-16 פייטינג פלקון בוטלה, וטייסות מטוסי הסקייהוק והאארמקי נסגרו.
רוב טייסי הקרב של החיל עזבו את ניו זילנד ועברו לשרת בחיל האוויר המלכותי האוסטרלי ובחיל האוויר המלכותי הבריטי.
בשנת 2003 עמד מספרם של מטוסי החיל על 53 וכוח האדם (כולל אזרחים) עמד על 2523 איש.
ב-2005 בחר משרד ההגנה את מסוקי ה-NH.90 להחליף את מסוקי הבל UH-1 והבל 47 הישנים.
באותה שנה הוקמה טייסת מס' 6 שנותנת שירותי סיוע לצי המלכותי של ניו זילנד וצוידה במסוקי אוגוסטה A109.
במסגרת תפקידם, מבצעים מטוסי C-130 הרקולס ומטוסי האוריון משימות לתמיכה בכוחות נאט"ו שבאפגניסטן.