tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף, המשלחת סיפקה טונות של ציוד רפואי, הדריכה צוותים מקומיים והתמקדה בשיפור המענה הרפואי בשטח.
הפעילות התבצעה תחת אתגרים לוגיסטיים ובריאותיים משמעותיים, על רקע מגפת הקורונה.
בפברואר 2023 בעקבות רעידת אדמה בעוצמה של 7.8 שפקדה את דרום טורקיה וצפון סוריה, שלח חיל הרפואה משלחת סיוע רפואי במסגרת מבצע ענפי זית.
המשלחת כללה כ-230 אנשי צוות, בהם רופאים, אחיות, פרמדיקים ואנשי לוגיסטיקה רפואית.
המשלחת יצאה מישראל והחלה את פעילותה בטורקיה יומיים לאחר האסון, ב-8 בפברואר 2023. המשלחת הקימה בית חולים שדה בעיר קהרמאנמרש, שם העניקה טיפול רפואי ליותר מ-470 פצועים ונפגעים, כולל כ-150 ילדים וכ-50 מטופלי שיניים.
כמו כן, בוצעו 10 ניתוחים כירורגיים ואורתופדיים.
המשלחת פעלה במשך שבעה ימים, בתנאים מאתגרים, והעניקה סיוע גם לפצועים סורים ששהו בטורקיה בעת רעידת האדמה.
המשלחת שבה לישראל ב-15 בפברואר 2023.
שםתקופת כהונההערות סא"ל ד"ר חיים שיבא 1948–1949 הקרפ"ר במלחמת העצמאות.
לימים פרופסור, מנכ"ל משרד הבריאות, בית חולים בילינסון ובית חולים תל השומר.
אל"ם ד"ר אברהם עצמון 1949–1956 פעולות התגמול.
לימים מנהל המכון לרפואה ספורטיבית ומייסד המועצה לרפואת ספורט שליד ההתאחדות לכדורגל אל"ם פרופ' ברוך פדה 1956–1962 מלחמת סיני.
לימים מנכ"ל משרד הבריאות ומנהל בתי חולים תא"ל ד"ר אליהו גילון 1962–1967 מלחמת ששת הימים תא"ל ד"ר ראובן אלדר 1967–1972 מלחמת ההתשה תא"ל ד"ר משה קורדובה 1972–1975 מלחמת יום הכיפורים תא"ל פרופ' דן מיכאלי 1975–1979 מבצע אנטבה ומבצע ליטני.
חיל הרגלים (נקרא גם חיל הרגלים והצנחנים) הישראלי הוא חיל מתמרן בזרוע היבשה של צה"ל ועיקר כוחו מושתת על חיילים אשר נלחמים בצורה רגלית.
ידוע בכינויו בראשי תיבות: חי"ר.
לחיל הרגלים כפופים מקצועית מספר חטיבות, גדודים ויחידות חי"ר בסדיר ובמילואים אשר פועלים תחת פיקוד מבצעי של פיקודיו המרחביים של צה"ל.
מפקד החיל הוא קצין חי"ר וצנחנים ראשי (קחצ"ר).
כיום משמש בתפקיד תא"ל עומר כהן.
ב־1953 הוקם ענף חי"ר במחלקת הדרכה, שעסק גם בקידום הקמת מפקדת חי"ר וקידום מצב החי"ר בצה"ל.
ראש הענף הראשון היה אל"ם יהודה ואלך, שדרגתו הבכירה אפשרה לו לשמש כעין קצין חי"ר ראשי בפועל.
באוקטובר 1956 הוקמה מפקדת "קצין הצנחנים הראשי" תחת פיקודו של אהרן דוידי, שהייתה אחראית להכוונת אימוני הצנחנים ביחידותיהם ובבית הספר לצניחה.
ב-1 בינואר 1969 הורחבה אחריות התפקיד לאימוני כל חיילי חיל הרגלים, כאחד מלקחי מלחמת ששת הימים, ושם התפקיד שונה ל"קצין חיל רגלים וצנחנים ראשי" (קחצ"ר).
באותו זמן, זמן קצר לאחר הנהגת דרגת תת-אלוף בצה"ל, היה קצין חי"ר וצנחנים ראשי מפקד החיל היחיד שהוענקה לו דרגת תת-אלוף.
במהלך מלחמת יום הכיפורים עמד קצין חי"ר וצנחנים ראשי תא"ל עמנואל שקד בראש כוח למבצעים מיוחדים אשר כונה "כוח סלע".
לאחר המלחמה, במסגרת ההרחבה של צה"ל, הוקמה עוצבת האש שבראשה עמד הקחצ"ר, ועל כן היא כונתה גם אוגדת הקחצ"ר.
האוגדה הופרדה ממפקדת קחצ"ר ב־1983.
בשנת 1979, בתכנונים להקמת מפקדת חילות השדה, תוכנן לבטל את תפקידי מפקדי החילות ובהם קצין החי"ר והצנחנים הראשי, אולם הדבר לא יצא אל הפועל.
תג היחידה של מקחצ"ר (מפקדת קצין חי"ר וצנחנים ראשי) השתנה במהלך השנים.
ב-1983 עם הקמת חטיבת גבעתי נוסף פס בצבע סגול לתג.
ב-2005 עם הקמת חטיבת כפיר נוסף פס בצבע הסוואה לתג.
אחרי מלחמת יום הכיפורים, לאור הודעתו של אריאל שרון שהוא מוכן לשוב לצה"ל לכל תפקיד פיקודי, הציע הרמטכ"ל, מוטה גור, לשרון להיות קצין הצנחנים הראשי.
בהצעה נאמר שהתפקיד אינו תפקיד מנהלי אלא "תפקיד שיש בו כר נרחב לפיתוח בתכנון מבצעים ובאימון כוחות והנחלת תורות לחימה".
לעומת זאת, כאשר ועדת כהן קבעה שעמוס ירון מנוע מלכהן בתפקיד פיקודי, הוא המשיך לכהן כקחצ"ר, תפקיד שנחשב לתפקיד מטה.
קצין הצנחנים הראשי היה אחראי גם למבצעים מיוחדים ובהם פעילות סיירת מטכ"ל, שייטת 13 ולעיתים גם יחידות נבחרות מהצנחנים בשנות ה-70, עת ביצעו פשיטות בעזרת מסוקים.
במסגרת זאת פיקד רפאל איתן על מבצע תשורה, עמנואל שקד פיקד על מבצע אביב נעורים ודן שומרון פיקד על מבצע אנטבה.
כיום התפקיד מהווה סמכות על חיל הרגלים בהקשרי בניין הכוח, ומקביל לקציני חיל ראשיים כגון קצין שריון ראשי וקצין הנדסה ראשי.
תחת פיקוד הקחצ"ר נמצא גם מערך הכושר הקרבי.
מבנה חטיבת חי"ר סדירה בצה"ל
חטיבות החי"ר בצה"ל בנויות כולן באופן דומה.
תחת מפקדת החטיבה (ה"מפח"ט" מכונה גם ה"מח"ט"), קיימים ארבעה גדודים - שלושה גדודי חי"ר וכן גדוד סיור.
החל משנת 2002, גדוד חי"ר מורכב משתי פלוגות רובאיות, הכוללות מחלקות של לוחמי חי"ר, פלוגה צעירה ופלוגה מסייעת (המורכבת ממחלקת מרגמות, מחלקת סיור, ומחלקת נ"ט המפעילה בין היתר טילי "גיל").
כמו כן, קיימת בגדוד פלוגת סיוע מנהלתי, בה נמצאים כל תומכי הלחימה, בתחומי הלוגיסטיקה, הטנ"א, השלישות, הרכב, הקשר, האוכל, אג"מ, מודיעין ועוד.
בנוסף, תחת מטה החטיבה, קיים בא"ח - בסיס אימונים חטיבתי, האחראי להכשרת הטירונים ואימון כלל הלוחמים והמפקדים בחטיבה.
מבנה חטיבת כפיר יוצא דופן: היא מורכבת מארבעה גדודים וסיירת.
פיקוד על חטיבת חי"ר נחשב לתפקיד בעל יוקרה רבה בצה"ל.
ביטוי לחשיבותו של התפקיד ניתן למצוא בעובדה ש-12 רמטכ"לים, 3 ראשי מוסד ורבים מאלופי צה"ל פיקדו במהלך שירותם על אחת מחטיבות החי"ר.
עדות נוספת לחשיבות התפקיד היא הקידום של המפקדים: מאז שנות ה-90 של המאה ה-20, למעלה מ-90% ממפקדי החטיבות הסדירות קודמו לדרגת תת-אלוף בסיום תפקידם.
בנוסף לחטיבות קיימים גם גדודי חי"ר עצמאיים.
יחידות מובחרות ומיוחדות מופעלות לעיתים, כגון בזמן מלחמה וחירום, כגדודי חי"ר.
גם לוחמי חיל ההנדסה הקרבית מוכשרים כלוחמי חי"ר ופועלים באופן דומה בלחימה ובשגרה בנוסף למשימות ההנדסיות שהם מבצעים (כגון הריסת תשתיות טרור, חבלה ופריצת צירים).
זמן קצר לאחר גיוסם, חיילי החי"ר משובצים באחת מפלוגות ההכשרה בבסיס אימונים החטיבתי, כאשר כל פלוגה משויכת לאחד מגדודי החטיבה.
במסגרת ההכשרה הם עוברים טירונות של כ-4 חודשים הכוללת בעיקר אימונים בנשק קל, בשדאות ובכושר גופני.
לאחריה עוברים חיילי החי"ר לאימון המתקדם שאורכו כארבעה חודשים נוספים, בו הם עוברים אימונים מורכבים יותר, המכשירים אותם ללחימת שטח פתוח ובנוי.
בסיום ההכשרה, כלל החיילים שעמדו במבחנים הדרושים מוסמכים לרובאי 07. לאחר סיום ההכשרה, חיילי הפלוגה מצטרפים לגדודם, ומבצעים אימון או ביטחון שוטף, בהתאם לפעילות הגדוד הנוכחית.
לאחר 10–14 חודשי שירות מסיימת הפלוגה את מסלולה כיחידה אורגנית, ומתפצלת לפלוגות ה־"ותיקות" של הגדודים: הפלוגה הרובאית (הנקראת גם פלחו"ד), הפלוגה המבצעית (או רובאית ב'), והפלוגה המסייעת.
חיילים המתאימים לתפקיד פיקודי נשלחים לקורס מפקדים בבית הספר למכ"ים וחלקם ממשיכים לאחר מכן לקורס קצינים בבה"ד 1.
לוחמי החי"ר יכולים לצאת לקורסים ייעודיים ולהתמקצע על מספר פק"לים.
בין הקורסים: קורס צלפים, חובש קרבי, נהג האמר, נהג נגמ"ש ונמ"ר, מפעיל קטלנית, קורס צניחה וקורס לוט"ר.
על הכשרת חיילי חיל הרגלים בצה"ל אחראי קצין חי"ר וצנחנים ראשי.
בצה"ל קיימות 7 חטיבות חי"ר סדירות ו-13 חטיבות חי"ר במילואים.
בנוסף לחטיבות החי"ר, קיימים גם מספר גדודים סדירים ייעודיים:
יחידת הסיור המדברי - יחידת סיור בה משרתים בעיקר חיילים בדואים (הוקם בשנת 1992, עבר הסבה מגדוד ליחידה בשנת 2017), כפוף לחטיבה הדרומית ברצועת עזה.
בעבר כלל חיל הרגלים גם גדודי חי"ר קל, אך במסגרת הקמת מערך חי"ר גבולות הוכפפו גדודים אלו אליו.
יחידות שהגיוס אליהן על בסיס התנדבות ומלווה במיונים נפרדים והכשרות מיוחדות.
יחידות מובחרות של חיל הרגלים סמל שם יחידת אם פיקוד הערות יחידת אגוז חטיבת הקומנדו, עוצבת האש פיקוד המרכז היחידה מתמחה בפעילות יבשתית מורכבת הכוללת לחימה בשטח סבוך, כאשר עיקר ייעודה הוא התמודדות מול ארגון החזבאללה בתוואי השטח של דרום לבנון.
יחידת דובדבן חטיבת הקומנדו, עוצבת האש פיקוד המרכז היחידה מתמחה בפעילות של ביצוע מעצרים מורכבים או סיכול ממוקד של מבוקשים בשטחים עוינים בין השאר תוך שימוש בהסתערבות.
יחידת מגלן חטיבת הקומנדו, עוצבת האש פיקוד המרכז היחידה מתמחה בהשמדת מטרות איכות בעומק שדה הקרב וביצירת מודיעין.
יחידת הלוט"ר חטיבת המרום ללא שיוך יחידה האמונה על הכשרת כלל יחידות צה"ל בתחומי הלחימה בטרור, כאשר חברי היחידה המדריכים-לוחמים לעיתים רבות עוסקים בפעילות מבצעית של לוחמה בטרור.
בית הספר לניוד מבצעי חטיבת המרום ללא שיוך יחידה בצה"ל האחראית על הכשרה לתחום הניוד המבצעי.
יחידת עוקץ חטיבת המרום ללא שיוך יחידת כלבנים המתמחה בהפעלת כלבים במסגרת הצבא למשימות ייעודיות לרבות חיפוש והצלה, לוחמה בטרור, ואיתור חומרי נפץ ואמצעי לחימה.
לוט"ר אילת עוצבת אדום פיקוד הדרום יחידת מילואים המיועדת להתמודדות עם אירועי טרור במרחב העיר אילת ואזור הערבה.יחידת הניודעוצבת חצי האשפיקוד המרכזיחידה מיוחדת שייעודה הוא ביצוע משימות ניוד מבצעי מיוחד באמצעות כלי רכב גלגליים בעומק ובחזית.
יחידת האלפיניסטים חטיבת ההרים פיקוד הצפון יחידת מילואים המתמחה בלוחמה הררית.
בסיסי הכשרה של חיל הרגלים סמל שם מיקום תפקיד בית הספר למ"כים ומקצועות החי"ר מ"א רמת נגב בית ספר להכשרת מקצועות החי"ר בצה"ל ובעיקר להכשרת מפקדי הכיתות של חטיבות החי"ר השונות מתקן אדם מועצה אזורית חבל מודיעין בית ספר להכשרת לוחמי יחידת הלוט"ר ויחידת הכלבנים עוקץ,
בנוסף, לכל חטיבת חי"ר סדירה קיים בסיס אימונים חטיבתי (בא"ח) בו מוכשרים טירוני ולוחמי אותה חטיבה.
מאחר שחיל הרגלים מתבסס על חיילים שנלחמים רגלית, רוב הנשק של החי"ר הוא כלי ירייה אישיים (נק"ל) או צוותיים (crew-served).
אל כלי נשק אלה מלווים מספר כלי נשק כבדים יותר - המשמשים לחיפוי ולהגברת כוח האש של החי"ר.
החי"ר עצמו לא נע רק רגלית, אלא גם בצורה רכובה (על גבי רכבי שטח), וגם בצורה ממוכנת (על גבי נגמ"שים).
הנשק האישי של רוב חיילי צה"ל הם רובים ממשפחת ה-M16: כיום בעיקר רובי M4A1 קרבין (פלאטופ).
בקרב יחידות מילואים ניתן למצוא גם רובי M16A2 ארוך, M16 מנוסר ו"מקוצרים" מדגמי CAR-15. ב-2006 נכנס רובה תבור קומנדו CTAR לשירות בחטיבת הנח"ל, חטיבת גבעתי וחטיבת גולני, וב-2009 הוחלף במיקרו-תבור.
נכון ל-2018 חטיבת הצנחנים וחטיבת כפיר הן חטיבות החי"ר הסדירות היחידות שנשקם האישי הוא רובה ה-M4A1 ולא התבור או המיקרו-תבור.
בחטיבות גבעתי, גולני, וחטיבת הנח"ל הנשק האישי הוא רובי תבור X-95 פלאט-טופ עם קנה באורך 380 מ"מ.
בסוף 2023 הוחלט להחזירן לרובי M4A1 קרבין.
על הרובים ניתן להתקין מסילות פיקטיני שמאפשרות לחבר לרובה מגוון רב של עזרים טקטים כגון כוונות אופטיות שונות, צייני לייזר ופנסים.
בנוסף, אפשר להתקין מתחת לקנה מטול רימונים 40 מ"מ מדגמי M203 ו-GL40.
המקלעים העיקריים הם הנגב הישראלי (5.56 מ"מ) והמאג הבלגי הוותיק (7.62 מ"מ).
ב-2014 החלו יחידות החי"ר לקלוט את הנגב NG7, גרסת 7.62 מ"מ למקלע הנגב הישראלי.
הנשק הכבד כולל מקלע כבד M2 בראונינג 0.5 ומקלעי רימונים מדגמי סאקו דיפנס Mk19 וסטרייקר Mk-47.
יחידות זרוע היבשה השונות מפעילות גם קלעים וצלפים, שאמונים על פגיעות מדויקות מרחוק.
הבארט M82A1 (0.5 BMG, חצי-אוטומטי) יצא ממערך הצליפה של החי"ר ועבר לחיל ההנדסה הקרבית.
בחטיבת הקומנדו ויחידות מיוחדים נמצא גם הבארט MRAD (רובה צלפים מודולרי בריחי, קליבר ניתן להחלפה).
בנוסף, כל חייל בשירות מבצעי מצויד ברימוני יד הגורמים לפיצוץ ולפיזור רסיסים.
ישנם גם רימוני הלם וגז מדמיע.
במהלך 2012 נכנסו לשירות בזרוע ביבשה כלי נשק משודרגים: בהם M2HQCB (מקלע כבד M2 בראונינג עם קנה מעובה להחלפה מהירה ופשוטה), מקלע רימונים סטרייקר Mk-47. כמו כן נבדקו אמצעי הלחימה הבאים: מערכת הרפאים (רימון מתקדם הנורה מרובה) ורובי צלפים M24A2 משודרגים.
כדי להתמודד עם מטרות משוריינות משתמשים בחי"ר במגוון רימונים, רקטות וטילים.
יחידות החי"ר בצה"ל מצוידות ברקטות נגד טנקים מדגמי לאו M72. רקטות הנ"ט הן נשק זול יחסית וקל יחסית לתפעול ולכן מהוות נשק כבד זמין ביותר בשביל לפגוע במטרות כבדות כגון כלי רכב ובניינים.
במבצע עופרת יצוקה נכנס לשירות גם המטאדור ("מפצח האגוזים") - רקטת נ"ט שהתגלתה כיעילה ביותר כנגד מבנים.
מאחר שטנקי המערכה המודרניים ממוגנים בכבדות, הנשק הייעודי נגדם הוא טילי נ"ט.
הללו כבדים ויקרים יותר מרקטות הנ"ט (שכן הם כוללים רש"ק כפול ומנגנון הנחיה) ותפעולם מסובך יותר ודורש הכשרה ארוכה יותר.
בצה"ל משרתים כיום טילי ה-טאו (עורב) והספייק.
בנוסף לרקטות וטילי נ"ט מפעיל חיל הרגלים גם מספר סוגי מרגמות כנשק מסייע ו"ארטילריית כיס של המג"ד".
המרגמות שמפעיל חיל הרגלים כוללות את: מרגמה 52, מרגמה 60, מרגמה 81 (ליש/נמר"ש) וקשת, מרגמת 120 מ"מ המותקנת על נגמ"ש M113A3 ונשלטת על ידי מחשב.
חיל הרגלים בצה"ל משתמש במגוון סוגי כלי רכב למטרות תובלה, סיור, ניוד כוחות, בט"ש, שליטה ופיקוד.
רכבי הסיור וניוד החי"ר הקל הם רכבי שטח, כגון ההאמר, הזאב, הסופה, הדוד והאביר.
ההאמר, לעומת זאת, מצוי במגוון תצורות - חלקן ממוגנות בכבדות יחסית וחלקן "פתוחות" לחלוטין.
על ההאמר ניתן להתקין מגוון רב של אמצעים: החל ממקלעים וטילי נ"ט, וכלה באמצעי קשר ואף מכולת תובלה קטנה.
כדי להוביל מחלקות חי"ר בשטח עוין ישנו רכב ה"ספארי" - מדובר במשאית/אוטובוס בה התא האחורי הוסב לתא לוחמים ממוגן בשריון כבד הכולל חרכי ירי.
תחת אש כבדה, עיקר הובלת הלוחמים אל שדה הקרב וממנו נעשית בנגמ"שים.
לעיתים קרובות, בגלל המיגון שמציע הנגמ"ש הלוחמה מתבצעת מתוך הנגמ"שים - שעקב כך נושאים כלי נשק כגון מקלעים, מרגמות ואף טילי נ"ט.
הנגמ"ש העיקרי בצה"ל הוא ה"ברדלס" M-113 האמריקני שהגיע ארצה בשנות ה-70 של המאה ה-20, אף על פי שעבר סדרת השבחות ותוספות מיגון הוא נחשב לנגמ"ש מיושן ופגיע.
מטנקי T-55 שנלקחו כשלל מארצות ערב נבנתה האכזרית, נגמ"ש חי"ר כבד ששרת בחטיבת גולני ובשנים האחרונות עבר לשימוש חטיבת גבעתי וכוחות המילואים.
מנגד, על תובת הצנטוריון בנה צה"ל סדרת נגמ"שים נוספת שכיום כוללת את הנגמחון (ממוגן גחון ומדוגם בתא לוחמים עילי) שמשרת בשטחים ואת הנקפדון (בעל שריון כבד ומיגון עילי) שמשרת בגבול הצפון.
הפומ"ה נמצא בשימוש חיל ההנדסה הקרבית אך בגלל המיגון הכבד שלו משמש לעיתים להובלת לוחמי חי"ר אל לב שטח עוין ומסוכן.
בשנת 2008 החל להיקלט בחיל הרגלים הנמ"ר - נגמ"ש כבד המבוסס על תובת טנק מרכבה, ובשנת 2014 במבצע צוק איתן הופעלה לראשונה באופן מבצעי (ב"עופרת יצוקה" הופעלו 2 נגמ"שי ניסוי), והוכיחה את עצמה מבחינת מיגון ושרידות.
ב-2016 החל צה"ל בקליטת הרונ"י, רובוט צבאי קטן למטרות סיור וסריקה מקדימה, שיתופעל על ידי לוחמי חיל הרגלים.
ב-2018 נקלט הרונ"י גם בגדודי חיל ההנדסה הקרבית ומועבר כקורס צבאי כשבוע שנערך במתקן אדם.
ב-2019 החל צה"ל לצייד את היחידות המיוחדות ולוחמי חיל הרגלים בכוונת משולבת עם בקרת אש ומחשב ירי - "פגיון Smartshooter".
בכוונת נעשה שימוש רב במלחמת חרבות ברזל והיא שיפרה את דיוק הפגיעות ב-350%.
חיל השריון הישראלי (בראשי תיבות: חש"ן) הוא החיל המתמרן העיקרי בזרוע היבשה של צבא הגנה לישראל והוא מבין חילות השריון הגדולים בעולם, חיל השריון מבסס את עיקר כוחו על טנקי מערכה מסדרת המרכבה.
חיל השריון מבסס את המחץ שלו על שילוב של ניידות, עמידות וכוח אש.
הוא עובד בתאום עם חיל האוויר הישראלי והמודיעין צבאי -"האדם מאגף המודיעין בחי"ר" ו"האדם שבטנק ינצח"
במצב הכח לרוב חטיבות השריון כפופים יחד גם גדודים של חיל ההנדסה הקרבית אשר מחזיקות חיל לוחמה רגלית ובנוסף מפעילים כלים הנדסיים מסוגים שונים.
מצד אחד להוביל את הכוחות המסתערים בקו הראשון ולטהר את השטח מכוחות אויב, ומהצד השני לבלום את כוחות השריון והניוד של האויב ולהשמיד את הטנקים שלו ואת שרשרת האספקה.
מלבד טנקי המרכבה מפעיל חיל השריון גם יחידות פלס"ר ופלמ"ס.
כמו כן, אנשי אחזקה טכנית ואנשי חטיבות מחקר, סדנאות נהיגה והאמרים מזויינים
בימי שלום, מספק חיל השריון גיבוי לחיל הרגלים בעת ביצוע משימות ביטחון שוטף (בט"ש), כאשר הטנקים משמשים בגדר "מוצב נייד" המהווה מכפיל כוח לכוחות הרכובים.
מפקד החיל, קצין השריון הראשי הנוכחי הוא תת-אלוף אוהד מאור.
השלב הראשון בהכשרת חיילי השריון הוא הטירונות שמחולקת לשני חלקים, החלק הראשון הוא הרובאות חלק שנמשך כ-8 שבועות וכולל בתוכו אימונים בנשק קל, שדאות, הגשת עזרה ראשונה וכושר גופני.
לאחר מכן מתחיל החלק השני של הטירונות שנקרא חלק המקצועות.
בתחילתו משובצים החיילים לאחד משלושת מקצועות הצוות (תותחן, טען-קשר, נהג), החלק נמשך כ-6 שבועות ובו נלמדים שלושת המקצועות הנ"ל באופן תאורטי ובשילוב תרגולים מעשיים, כל חייל בתחומו.
לאחר שלב המקצועות מוענקת לחיילים כומתת החיל והם עוברים לשלב האימון המתקדם, שנקרא צמ"פ (קיצור של צוות, מחלקה, פלוגה).
במהלך הצמ"פ, שנמשך כ-16 שבועות, מתאמנים החיילים בלחימה כאנשי צוות טנק בודד, וכחלק ממסגרת מחלקתית ופלוגתית.
בתום הצמ"פ נחשב לוחם השריון לרובאי 05 ומוענקת לו סיכת לוחם השריון (צפרגול).
לאחר שלב הצמ"פ יוצאים חלק מהחיילים לקורס מפקדי טנקים (קמ"ט) ואילו שאר החיילים משובצים כאנשי צוות בפלוגות המבצעיות.
קורס מפקדי הטנקים נמשך כ-4 חודשים, אשר במהלכו לומדים החניכים את שני מקצועות הטנק הנוספים שלא למדו במהלך שלב המקצועות ואת עקרונות הפיקוד, השליטה, הניווט והערכת המצב.
בסיומו מקבלים החיילים דרגות סמל וסיכת מפקד הטנק.
החיילים המצטיינים מקבלים את ההזדמנות לצאת לקורס קציני שריון (קק"ש) או להישאר כ"גננים"-מדריכים בקמ"ט למשך שני מחזורים, ולאחר מכן לצאת לקק"ש; ואילו יתר המפקדים משתבצים בין פלוגות השריון.
במקביל לקמ"ט יש את הקמ"כ (קורס מפקדי כיתה) של המסייעת הנערך בשיזפון ובסופו המפקדים החדשים משובצים בכמה ערוצים: גננים (מפקדים המדריכים בקורס המ"כים החילי), מ"כים בטירונות, מ"כים בפלוגות המסייעת אשר בגדודי השריון המבצעיים.
המתאימים יוצאים לקורס קצינים באופן ישיר בתום הקורס.
קורס קציני השריון נמשך כ-7 חודשים (3 חודשים של קורס קציני יבשה ועוד 4 חודשים של השלמה חילית), אשר במהלכו לומדים החניכים לפקד על מחלקת טנקים בשיתוף פעולה הדוק עם יחידות שדה אחרות של צה"ל (חי"ר, תותחנים, הנדסה) ובסיומו מוענקות לחיילים דרגות סג"ם.
בתום הקק"ש משתבצים הקצינים בפלוגות השריון כמפקדי מחלקות.
בדומה להשלמת הקק"ש, מתקיימת השלמת קציני מסייעת בחטיבת ההכשרה, בסיומה משתבצים כמ"מ בהכשרה, מ"מ מבצעי או כגננים (מ"מים בהשלמת מסייעת)
מסלול הלוחם, פרט ל-3 חודשי קורס קציני יבשה, נערך בבית הספר לשריון (ביסל"ש) אשר שייך לחטיבה 460.
צבע הכומתה של החיל הוא שחור.
מסורת זו נלקחה מהצבא הבריטי אשר בו נבחר הצבע מסיבה טכנית: החיילים הבריטים היו מתלכלכים כאשר עסקו בטיפול בטנקים, וכדי שכתמי השמן והגריז לא יראו על הכומתות, נקבע כי חיילי השריון יקבלו כומתה שחורה.
החלטה זו עברה בירושה לצה"ל.
בסמל החיל, הקבוע על הכומתות ומאחוריו רקע אדום, מופיע טנק קרומוול – מדגמי הטנקים שמהם הורכב החיל בראשית דרכו.
אות הטנקיסט, ה"צפרגול", מוענק בסיום צמ"פ ונענד על דש כיס החולצה השמאלי.
על פי פקודות הצבא, חיילים שקיבלו את סיכת הלוחם רשאים לענוד רקע ירוק מתחת לאות.
בפועל יש מנהג לקבל את הרקע אחרי 8 חודשים ביחידה מבצעית בחיל, אבל זה לא נתמך על ידי הוראות פורמליות.
בנוסף, נהוגים בחיל השריון ארבעה רקעים נוספים:
רקע שחור – איש צוות או מפקד של צוות בו נהרג אחד הלוחמים.
רקע אדום – השמדת רק"מ אויב.
רקע כחול – איש צוות או מפקד שהשלים 8 חודשים בשירות מבצעי ביחידת מלא"ר.
רקע סגול – איש צוות או מפקד שהשלים 8 חודשים בשירות מבצעי ביחידת שריון מסווגת
המוטו של חיל השריון היה בעבר "האדם הוא הפלדה".
עם מינויו של תא"ל יוסי בן-חנן לקשנ"ר ב־1988 שונתה הסיסמה ל-"האדם שבטנק ינצח".
חיל השריון הישראלי החל את דרכו במלחמת העצמאות תחילה כשירות המשוריינים (שמ"ש) שהוקם ב-24 בפברואר 1948. בראש השירות הוצב יצחק שדה.
ב-24 במאי מונה יצחק שדה לעמוד בראש חטיבה 8, היא חטיבת השריון הראשונה של צה"ל.
כוחותיה גויסו ממקורות שונים: אנשי הצבא הבריטי, מתנדבי חוץ לארץ, עולים חדשים, אנשי "ההגנה", הלח"י והפלמ"ח ולוחמים מיחידות אחרות.
החיל כלל 10 טנקי הוצ'קיס מיושנים מצרפת, שני טנקי קרומוול שנגנבו מהצבא הבריטי, וטנק שרמן בודד שנגנב גם הוא מהצבא הבריטי.
בהתקפת השריון הראשונה כבש גדוד 82 את שדה התעופה לוד.
בהמשך המלחמה נרכשו טנקי שרמן נוספים באיטליה ושניים מהם השתתפו במבצע חורב בדצמבר 1948.
לאחר זמן מה פוזרו הגדודים והופעלו כצג"מים (צוות גדודי משוריין).
לקראת שנת 1954 הוחלט לחזור למבנה חטיבתי ואז הוקמו גם חטיבות המילואים המשוריינות: חטיבה 27 וחטיבה 37, ומפקדת החיל הפכה למפקדת גֵיסות השריון תחת פיקודו של האלוף חיים לסקוב.
מפקדה זו התקיימה עד להקמת המפח"ש, ואז גם הוחזר תפקידו של קצין השריון הראשי (קשנ"ר).
עם זאת, בתחילה נחשב השריון לחיל שתפקידו לסייע לחיל הרגלים, אשר נתפס כחיל העיקרי של צבא היבשה.
בצה"ל לא הייתה קיימת תורת לחימה עבור השריון וזו פותחה במהלך השנים.
במבצע קדש הוכיח השריון את חשיבותו בשדה הקרב ואחריו הפך לחיל המתמרן העיקרי.
מצביאי שריון ישראלים זכו להערכה רבה על תמרונים מזהירים בחצי האי סיני וברמת הגולן.
האלופים ישראל טל ומשה פלד ("מוסא") אף זכו להנצחה בקיר "מצביאי השריון הטובים בהיסטוריה" במוזיאון השריון בפורט נוקס.
יחד עם ההישגים של השריון, כחלק מהישגיו של צה"ל כולו, יש המותחים ביקורת על תורת הלחימה שלו.
הללו טוענים כי תורת הלחימה של חיל השריון נכשלה למעשה שוב ושוב.
כישלונו הגדול של השריון במלחמת יום הכיפורים היה בהתמודדות מול טילי הנ"ט, בעיקר הסאגר.
אף על פי שהיה ידוע על קיומם של אלו מאז שנת 1968, לא פיתח חיל השריון מענה הולם לאיום שהציבו.
הטילים, שסופקו למדינות ערב בידי ברית המועצות, הסבו לשריון הישראלי אבדות כבדות ביותר, בעיקר בחזית הדרום.
במהלך קרבות מלחמת יום הכיפורים ברמת הגולן הצליחו שתי חטיבות שריון: חטיבה 7 וחטיבה 188 לבלום שתי דיוויזיות משוריינות ושלוש דיוויזיות חי"ר של הצבא הסורי, ובכך הגיעו להישג יוצא דופן, בין השאר בזכות מעשי גבורה של כוחות קטנים (דוגמת "כוח צביקה") שהצליחו להדוף מאות טנקים סורים.
מפקדים בחיל כגון אביגדור קהלני זכו לעיטורים וצל"שים על הקרבות שניהלו כנגד הסורים.
כלקח מקרבות השריון במלחמת יום הכיפורים ננקטו מספר צעדים: בראש ובראשונה, פותח טנק המרכבה הראשון, שבניגוד לטנקים אחרים בעולם, תכנונו נתן דגש על שרידות צוות הטנק.
פיתוח נוסף היה המיגון הריאקטיבי שהקטין את האיום הנשקף לטנקים מטילי נ"ט בעלי מטען חלול.
יתר על כן, אמצעי ראיית לילה הוכנסו לשימוש צוותי טנקים, במטרה להקל על הלחימה גם בלילה ונרכשו מסוקי קרב, דוגמת מסוקי הקוברה והדיפנדר ששולבו בהמשך בלחימת השריון.
בטנק המרכבה נעשה שימוש פעיל במלחמת לבנון הראשונה וכל האמצעים שהוזכרו לעיל, הקלו על הלחימה והטו את הכף לטובת צה"ל.
כדוגמה לתרומה הרבה של הטכנולוגיה לשרידות צוותי הטנקים במלחמה זו, ניתן להזכיר מקרה שבו צוות של טנק מרכבה שרד פגיעה של לפחות ארבעה טילי נ"ט.
כוחות שריון השתתפו גם במלחמת לבנון השנייה.
טרם המלחמה הצטייד חזבאללה בטילי נ"ט מתקדמים כגון מטיס-M ו-קורנט שהסבו פגיעות לטנקי המרכבה של צה"ל.
מהלקחים שהופקו לאחר המלחמה עולה כי אי-השימוש במדוכות עשן ואופן ההפעלה של כוחות השריון, שלא על פי תורת הלחימה של החיל, היו מהגורמים לפגיעות בטנקים.
עוד נטען כי בשל מגבלות תקציב הופחתו האימונים ובכך נפגעה כשירות הלוחמים לפני המלחמה.
עם זאת, מתוך 51 הפגיעות של טילי נ"ט בטנקים, רק 24 חדרו אל תא הלחימה – האחוז הנמוך ביותר בכל מלחמות ישראל.
בעקבות המלחמה הוחלט להצטייד במערכת הגנה אקטיבית מעיל רוח.
חיל השריון השתתף גם במבצע עופרת יצוקה ומבצע צוק איתן בהם ספג רק מעט אבדות לעומת מחבלים רבים שנהרגו על ידי הטנקים.
במבצע צוק איתן השתתפו לראשונה טנקי מרכבה סימן 4מ עם מערכת הגנה אקטיבית "מעיל רוח".
המערכת רשמה הצלחה רבה כאשר יירטה את כל האיומים – רקטות נ"ט (כולל רקטות RPG-7 תקניות) וטילי נ"ט (כולל טיל הקורנט הרוסי המתקדם) – שנורו לעבר הטנקים.
מערכת השליטה והבקרה הדיגיטלית צי"ד ופגזי הכלנית והחצב אפשרו השמדה יעילה של מטרות אויב והריגת מאות מחבלים על ידי הטנקים.
בזכות טכנולוגיות אלה הפך השריון לאחד הכוחות המובילים בתמרון הקרקעי, כאשר הוא מופעל בצוותי קרב חטיבתיים בשילוב כוחות הנדסה קרבית ולוחמי חי"ר.
במהלך מלחמת חרבות ברזל היה חיל השריון לכוח מכריע במיוחד בתמרון לתוך רצועת עזה.
בשל אתגרי הלחימה הרב זירתית שנכפתה על ישראל, בוטלה בנובמבר 2023 מכירה של כ-200 טנקי מרכבה מסימן 2 ו-3 שהוצאו משירות, בשל היכולות שהוכיח השריון במהלך הלחימה הדרג הבכיר החליט להרחיב את סדר הכוחות ("הסד"כ") של חיל השריון לאחר שנים של קיצוצים וסגירת חטיבות.
לאורך שנות החיל חטיבות שריון רבות פורקו, כאשר לעיתים הן משולבות בחטיבות קיימות.
בחיל השריון יש יחידות נוספות המיועדת לסייע לכוח המתמרן המרכזי:
פלוגת פרא – כפוף לחיל הגנת הגבולות.
יחידות נוספות תחת פיקוד חיל השריון
גדוד שריון פיקודי (ר"ת: גש"פ)
אורך הכשרת לוחם בחיל השריון הוא מסלול בן 8 חודשים המורכבים משלב הטירונות ושלב האימון המתקדם (הצמ"פ) כאשר בסופו, הטירון מווסמך כלוחם חיל השריון ומצטרף לשורות חטיבות החיל השונות.
הטירונות אורכת לרוב ארבעה חודשים, במהלכם מוכשר הלוחם גם במקצועות החי"ר וגם למקצוע השריונאי.
בתחילה יעבור הטירון אימונים בנשק קל, שדאות, אימוני חי"ר למיניהם, הגשת עזרה ראשונה וכושר גופני.
לאחר שלב הטירונות החיילים משובצים לאחד משלושת מקצועות הצוות; תותחן, טען-קשר או נהג.
בשלב המקצועות, אשר נמשך כ-6 שבועות, נלמדים שלושת המקצועות הנ"ל באופן תאורטי ובשילוב תרגולים מעשיים, כל חייל בתחומו.
לקראת סוף האימון הבסיסי יעברו הלוחמים מסע כומתה, בסופו יישאו בגאווה את הכומתה השחורה.
בנוסף בסיום הטירונות יתקיים טקס ההשבעה בלטרון, בנוכחות ההורים והמשפחה.
לאחר פרק הטירונות יעברו הלוחמים העתידיים לאימון המתקדם - הצמ"פ.
שלב הצמ"פ הוא קיצור של צוות, מחלקה, פלוגה והוא נמשך כארבעה חודשים.
בצמ"פ החיילים מתאמנים בלחימה כיחידת צוות אחת בטנק וכחלק ממסגרת מחלקתית ופלוגתית.
בתום הצמ"פ מוכשר לוחם השריון לרובאי 05 ומוענקת לו סיכת לוחם השריון, אשר נקראת צפרגול.
הטובים ביותר יעברו ישירות אל קורס מפקדי הטנק (קמ"ט) ושאר הלוחמים ישתבצו בגדודי השריון המבצעיים של החטיבות.
קורס מפקדי הטנקים נמשך כארבעה חודשים, ובו החניך לומד את שאר המקצועות הקיימים בטנק בנוסף למה שלמד במסלול.
כמו כן, הוא לומד את תפקיד מפקד הטנק ומתמקצע בעקרונות השליטה, הניווט והערכת המצב.
הקמ"ט הוא בין הקורסים היוקרתיים בצה"ל לדרגת הסמל, מפקד הכיתה.
בסיום הקורס יזכה חניך הקמ"ט בסיכת המט"ק (מפקד הטנק) ומעתה הוא מפקד לכל דבר בצה"ל ובחיל השריון.
המפקדים הטריים ממוינים לארבעה מסלולי המשך:
פיקוד במסלול הכשרה (מפקדי טנק בטירונות, בצמ"פ)
מפקדים בקורס הקמ"ט עצמו (מפקדים אלו מכונים "גננים", בדומה ל"מודרכים" בחי"ר)
קורס קציני שריון- יציאה ישירה אל בה"ד 1 במגמת להב ולאחר מכן השלמה חיילית.
קורס קציני השריון נמשך כ-7 חודשים: 3 חודשים של קורס קציני יבשה ועוד 4 חודשים של השלמה חילית.
במהלכו לומדים החניכים לפקד על מחלקת טנקים בשיתוף פעולה הדוק עם יחידות שדה אחרות של צה"ל (חי"ר, תותחנים, הנדסה), הם ילמדו ניווט וטקטיקות לחימה ברמה גבוהה.
בסיומו מוענקות לחיילים דרגות סג"ם.
בתום הקק"ש משתבצים הקצינים אל אחת מהאפשרויות הבאות:
מפקד מחלקה בפלוגות המבצעיות בחטיבות ובגדודים 7, 188, 401.
מפקד מחלקה בהכשרה (טירונות, צמ"פ, קמ"ט).
מפקד מחלקה בהשלמה חיילית של צוערי קורס קציני השריון בשזפון.
בתחילת דרכו, צה"ל לא רכש טנקים באופן מסודר אלא קיבץ טנקים מיושנים בדרכים לא-דרכים, עקב מגבלות מדיניות וחוסר ניסיון של צבא שרק נולד.
כתוצאה מכך נוצר מצב בעייתי של ריבוי דגמי טנקים.
המגוון הרחב הקשה על תחזוקת וחימוש הטנקים וגרם לבעיות בשיתוף כל הכלים במערכות הקרב.
עד סמוך למבצע קדש סוג הטנק היחיד של חיל השריון היה השרמן (מאוחר יותר שודרג לסופר שרמן) שצוותו כלל 5 לוחמים (מפקד, תותחן, טען-קשר, נהג ומיקלען).
סמוך למבצע קדש הגיעו טנקי AMX-13 הצרפתיים שהיו טנקים קלים, ובין השאר, סייעו לצנחנים בקרב המיתלה.
שני דגמים אלו יצאו משירות לאחר מלחמת ששת הימים.
לפני מלחמת ששת הימים נקלטו טנקי M48 פטון האמריקאיים והצנטוריון הבריטי.
לאחר מלחמת ששת הימים קלט צה"ל את טנקי המגח, שכבר אז נחשבו למיושנים מול צבאות ערב, שהחלו מצטיידים באותו זמן בטנקי T-62.
חלק מטנקי השלל ממלחמת ששת הימים היו טנקים סובייטיים מדגמי T-54 ו-T-55 שהוכנסו לשימוש מבצעי בצה"ל ונקראו "טירנים".
ניסיון לרכוש מבריטניה את טנק הצ'יפטיין לא יצא לפועל בגלל לחץ ערבי וכתוצאה מכך הוחלט על פיתוח טנק תוצרת ישראל.
ב-1970 החל משרד הביטחון לפתח את טנק המרכבה והדגם הראשון שלו, מרכבה סימן 1, נכנס לשירות ב-1980. הטנק ערך טבילת אש במלחמת לבנון שבמהלכה התגלו כשלים הנדסיים במערכת בקרת האש שלו, אך למרות זאת נחשב להצלחה.
בעקבות זאת הוחלט על המשכת פיתוח סדרת המרכבה שהפכה לטנק המערכה העיקרי של צה"ל בשנות ה-2000. במהלך האינתיפאדה השנייה פעלו טנקי מגח 6 ו-7 לצד טנקי מרכבה סימן 2 ומרכבה סימן 3 ב"ז שהוסבו ללוחמה בשטח בנוי.
בשנים 2003–2004 הוצאו טנקי המגח משירות סדיר והוחלפו בטנקי מרכבה סימן 4 שהוכיחו את יעילותם בלחימה ברצועת עזה.
ב-2009 החל חיל השריון בקליטת טנקי מרכבה סימן 4מ עם מערכת הגנה אקטיבית "מעיל רוח" ובסוף 2012 הוסבו כל טנקי חטיבה 401 לטנקי מרכבה סימן 4מ.
בנוסף הטנקים חמושים במקלעי מאג 7.62 מ"מ, מקלעים כבדים M2 בראונינג 0.5 ומרגמות 60 חש"ן.
פלוגות הסיור (פלס"ר שריון) והפלוגות המסייעות (פלמ"ס, מסייעת שריון) מפעילים אמצעי לחימה נוספים בהם רובי M16 ו-M4A1, מקלעי נגב ומאג, רכבי HMMWV, נגמ"שים ומרגמות כולל מרגמת קשת 120 מ"מ.
בשנים 1954–1983 הייתה מפקדת גֵיסות השריון גם מפקדת פיקוד ייעודית האחראית לעוצבות המשוריינות בצה"ל, ליחידות חיל השריון וליחידות של חילות אחרים שהם חלק אורגני בעוצבות השריון.
מפקד גיסות השריון באותה תקופה שימש הן מפקד הפיקוד הייעודי הן קצין השריון הראשי, האחראי לתורת הלחימה, לאמצעי הלחימה, לארגון כוח האדם בחיל ולהדרכתו.
עם הקמת מפקדת חילות השדה (מפח"ש) בשנת 1983 הופרדו התפקידים.
במהלך מלחמות ישראל שימשה מפקדת גייסות השריון כאוגדה וגיס: במלחמת סיני הייתה המפקדה בסיס לאוגדה 77, במלחמת ששת הימים הייתה אוגדה 84, במלחמת יום הכיפורים שימשה כאוגדה 162 ובמלחמת לבנון הראשונה שימשה כמפקדת גיס 479. במקביל נערכו מינויי חירום לתפקיד קצין השריון הראשי.
חיל התקשוב (בעבר: חיל הקשר; בראשי תיבות: חי"ק) הוא חיל הקשר של צבא הגנה לישראל, חיל תחת פיקוד אגף התקשוב.
החיל אחראי על כל תחום הקשר, המחשבים והתקשורת של כוחות היבשה בצה"ל.
בראש החיל עומד "קצין הקשר והתקשוב הראשי" (קשר"ר) בדרגת תא"ל.
מפקד החיל הנוכחי הוא תא"ל עומר כהן.
עם הקמת אגף התקשוב בשנת 2003, הוכפף אליו החיל.
בשנת 2005 כחלק משינוי ארגוני נרחב במפקדת זרוע היבשה, הוכפפה אליה מפקדת החיל יחד עם חיל החימוש, חיל הלוגיסטיקה וחיל השלישות.
במהלך שנת 2007 הוחלט להחזיר את החיל לאגף התקשוב, וההחלטה יושמה במהלך שנת 2008.
החיל איננו אחראי על תחום הקשר והתקשוב בזרועות אחרות: חיל האוויר, חיל הים ואגף המודיעין, אך מכשיר מקצת מכוח האדם המשרת בתחומים המקבילים בזרועות אלו ומתאם אותם מקצועית.
שירות הקשר ב"הגנה" הוקם ב־1937, שיטות הקשר נפוצות אז היו - איתות בדגלים או איתות אור, קשר קוי/טלפוני וכן קשר באמצעות יוני-דואר.
כבר באותה שנה נערך קורס אלחוטני מורס ראשון.
אז פעלו בארץ ישראל, תחת המנדט הבריטי, 12 תחנות שידור מחתרתיות ב־1938 יובאו ארצה 150 יוני דואר.
ב־1939 הופעלה תחנת השידור הראשונה על ידי האצ"ל, וב־1940, זו של "ההגנה".
כך ההגנה יצרה קשר אלחוטי הן בארץ בין היישובים והן עם ספינות המעפילים שהגיעו לארץ.
כ-34 תחנות רדיו פעלו כבר בשנת 1939. קורס קציני הקשר הראשון נערך ב־1947, כמו כן בעת המצור על ירושלים הותקנו מכשירי קשר רדיו על משורייני הפלמ"ח שעלו לעיר.
באפריל 1948 הועבר בית הספר לקשר (לימים בה"ד7) משפיים לשייח' מוניס (אזור אוניברסיטת תל אביב של ימינו).<ref>{{צ-ספר|מחבר=ניר שריג, משה שמיר,אבי גולן|שם=תולדות בהד 7,בהד 7 בן 75|מקום הוצאה=העמותה להצחה ומורשת חיק|שנת הוצאה=2024|עמ=49}}</ref> כמו כן פעלה במסגרת החיל יחידת היונאים של חיל הקשר.
1948–1956: מלחמת העצמאות ושנות ההקמה
לאחר הקמת מדינת ישראל והקמת צה"ל הוקם חיל הקשר ב־14 באוקטובר 1948 על בסיס שירות הקשר של ארגון "ההגנה", והשתמש באמצעי קשר שבאו מעודפי ציוד של צבאות שלחמו במלחמת העולם השנייה, במלחמת העצמאות.
אז גם תרמו יוני הדואר לקשר במבצע חורב, כשצה"ל התקדם במהירות לעומק השטח המצרי, ויחידותיו היו פרוסות על פני שטח נרחב ומרוחקות מהפיקוד העליון.
עם פרוץ הקרבות הוכשרו סוגים שונים של אנשי קשר כקשרים חטיבתיים, קשרים, קוונים, הצפנה, מפעילי טלפרינטר וקציני קשר.
עד אפריל 1948 הוכשרו 720 אנשי קשר, הוקמו 25 תחנות מורס חדשות ו-136 תחנות קבועות של אלחוט דיבור.
כמו כן סופקו 320 מכשירים ניידים למערך ההגנה.
בסוף מלחמת העצמאות, ביולי 1949, היו לחיל הקשר 12 יחידות קשר חטיבתיות, 25 יחידות קשר גדודיות ו-4 יחידות קשר למפקדות ברמת חזית.
בסוף ינואר 1948 נסע מפקד שירות הקשר לארצות הברית למסע רכש מזורז שמטרתו רכישת אלפי מכשירי קשר נייחים וניידים, טלפונים וחלקי חילוף.
כך כמויות גדולות של ציוד קשר מעודפי הצבא האמריקאי החלו להגיע.
בשנים אלו שלאחר הקמת צה"ל וחיל הקשר, היה החיל עסוק במיסוד, קביעת תקנים ונהלים, אבל כמובן השתתפות בכל מבצעי מלחמת העצמאות והראשם מבצע נחשון.
במסגרת מיסוד החיל נקבעו קציני קשר בחזיתות (הפיקודים) נקבעו תקני כוח-אדם, כולל הגדרו כ-80 מקצועות חי"ק ייעודיים, וציוד ליחידות והוכשרו המהנדסים העבריים הראשונים בטכניון בחיפה ושובצו לחיל.
בנוסף בחיל החל השימוש ברק"שים, הוקמו לראשונה שלוש יחידות קשר אוגדתיות.
בשנת 1950 בוצע שידור ראשון לגלי-צה"ל בעזרת משדרים של החיל.
1956-1967: מלחמת סיני והשנים עד מלחמת ששת הימים
החיל פעל כבר בשלושה פיקודים מרחביים שהזירה המרכזית הייתה בפד"ם.
במסגרתה פעלו שלוש האוגדות הראשונות ובהן יחידות וקציני קשר.
ציוד הקשר היה עדיין משאריות הציוד שממלחמת העולם השנייה.
בנוסף הפעיל החיל ציוד קשר קוי וכבלים וכן קשר רדיו-טלפון (רד"ט).
החיל היה שותף עם צה"ל כבר אז בניצחון של המלחמה בחצי האי-סיני.
לקחים רבים צבר החיל וליישום המשך בניין הכוח בעקבות המלחמה, כמו חיזוק ההצפנה, מיקוד בקשר הרדיו כאמצעי מרכזי לשליטה.
במלחמה זו קיבל לראשונה איש החייל את עיטור העוז-דן שליט בקרב המיתלה.
בשנת 1960 זכה צוות קציני חי"ק בפרס ביטחון ישראל על פיתוח הצפנה; דגל חיילי פורסם; בשנת 1961 שונה שם החיל מ-חיל הקשר, ל - חיל הקשר והאלקטרוניקה.
צה"ל קולט ציוד רדיו חדש, אמריקאי מסדרת ה-GRC, מיסוד הקשר באוגדה הקבועה בצה"ל, בשנת 1965 ביקר רוה"מ-לוי אשכול בחי"ק.
בשנת 1966 יצא לאור לראשונה הירחון החיילי מקצוע י-"קשר ואלקטרוניקה".
לאורך שנים אלו חי"ק ומערכות הקשר היו שותפים בכל המבצעים הצה"לים (כמו מבצע נוקייב ואחרים) ובצפון במערכה שנקראה 'המלחמה על המים'.
1967-1973: מלחמת ששת הימים, מלחמת ההתשה והשנים עד מלחמת יום כיפור
מלחמת ששת הימים נפתחה לאחר דממת אלחוט כללית שנשברה בקוד "סדין אדום", מהלך שנרקם במטכ"ל עם קשר"ר-משה (מוזיק) גדרון.
כוחות צה"ל לחמו בכל החזיתות כחטיבות ובשלוש אוגדות, נושא שחי"ק היה שותף לו הן באיוש כוח-אדם מקצועי וכן בהצטיידות.
מאז מלחמת ששת הימים ולאורך מלחמת ההתשה חיל הקשר פרס את מערכותיו בגזרות שונות כך שיאפשרו שליטה בכל הרמות בצבא, החל מהמטכ"ל וכלה ברמות הנמוכות ביותר (גדודים, פלוגות, מחלקות).
תחנות ממסר נבנו במרחבים השונים על פסגות ההרים במקומות שהייתה אליהם גישה מוגבלת.
ביחידות הדרג המבצע נבנו מפקדות גדודים ופלוגות קשר (כמו גדוד קשר מטכ"ל).
לפני המלחמה נערכו תרגילים שבהם נפרסו מערכות קשר חדשות.
ברמת הגולן הוקמו שלושה בסיסי קשר קדמיים מרכזיים: בפסגת החרמון, בתל פארס בדרום, ובתל אביטל במרכז.
החיל עמד במרכז העשייה כשתיחקר והפיק לקחים רבים בתקופה זו של שתי המלחמות.
בין היתר מוסדו גופי קשר יחידות רבות וברמת המטכל.
ניצני המחשוב בצה"ל החלו בדמות מחשב מזון, בנוסף הותקנו לראשונה צופרים פנאומטיים, החלה ההצטיידות בדור החדש של ציוד הרדיו מסוג VRC.
המשיכו ורישתו את המדינה שהתרחבה בכבלים קשר קוי.
כל תחום מעוזי צה"ל לאורך תעלת סואץ, זכו למיסוד וארגון הקשר בהם פנימה ומהם החוצה (מעוזים שהיו נתונים תחת אש רבה שלא אחת פגעה והשביתה את תשתיות הקשר).
בשנים אלו צה"ל המשיך ופעל מבצעית מעבר לקוי האויב, וחיל הקשר כמובן היה שותף וסיפק מערכות פעילות ותקינות בפעיליות מבצעיות אלו.
עוד בשנים אלו הגיעה ה''קשת'<ref>קשת מכמ'ם קרקעי לגילוי שהיה בזמנו מסווג, שנפרס לאורך הגבולות וסייע לכוחות ביטחון השוטף ללכוד חדירות מחבלים לשטח המדינה.</ref> ונפרסה בתחילה בסיני ודי מהר לאחר הצלחתה המבצעית גם בעוד גזרות.
להרחבות ניתן לעיין בספר 100 שנות קשר אנשים, פועלם ותרומתם, כרך א' עמודים 330-201.
למלחמת יום הכיפורים קדמו מבצעי פשיטות גדולים, כמו הפשיטה על האי גרין, כמו גם תרגיל צה"לי גדול בסיני (תרגיל "עוז") שחידדו והעלו את רמת המוכנות של יחידות ואמצעי הקשר בצבא.
גם במלחמה זו פעלו צה"ל וחי"ק בשלוש חזיתות המלחמה, צפון ודרום וכן בגזרה המזרחית.
חי"ק כבר היה מאורגן וממוסד לכל אורך גבולותיה של המדינה.
במהלך יום הלחימה הראשון ברמת הגולן נפל בידי הצבא הסורי בסיס הקשר במוצב החרמון.
יום לאחר מכן נכבש גם האתר בתל פארס.
עקב כך עיקר נטל השליטה על הכוחות ברמת הגולן נפל על צומת הקשר בתל אביטל, שעשה זאת תוך כדי אש ארטילריה מסיבית שהונחתה עליו.
בנוסף פעלו צומתי קשר שהפעיל גדוד הקשר בפיקוד.
במלחמה הופעלה לראשונה יחידת לוחמה אלקטרונית (ל"א) של החיל.
במלחמה נהרגו 47 אנשי חיל הקשר ונפצעו 311.
החיל עסק רבות ביישום והטמעת לקחי המלחמה הקשה: סיום הסבת משק קשר הרדיו לציוד מסוג VRC,שותפות "במבצע רמון", הוקמו יחידות קשר חדשות.
לראשונה הוקם גייס ולו גדוד ומערכות קששר משלו.
עוד אתגר היה הקמתו של פיקוד מרש"ל[בשארם-א שייח] בדרום סיני.
גם כאן התחייב פתרון קשר ייחודי שחיל הקשר הפעיל למרכז הארץ.
עוד אירוע ייחודי אליו נדרש החילהיו שיחות השלום בק"מ ה-101.
ביולי 1976, נחטף מטוס איר פרנס לאנטבה, קניה.
במצע הירואי שחרר צה"ל את החטופים.
המבצע נקרא "כדור הרעם" או בשמו הפופולרי, "מבצע יונתן" מערכות הקשר הייחודיות שהוקמו עבור המבצע המרוחק, היו ייחודיות ואיפשרו - קשר רציף למטוסים באוויר ובקרקע, קשר לכוחות החילוץ בדרך לטרמינל ובתוכו.
אלו הן לחפ"ק המוטס והקרעי של המבצע והן קשר ישיר למטכ"ל.
במרץ 1978 יצא צה"ל ל'מבצע ליטני בדרום לבנון.
במבצע זה סיפק חיל הקשר מערכות קשר לכלל הכוחות שהשתתפו במבצע בתא שטח קטן יחסית ומורכב טופוגרפית, מה שהיה אתגר קשר.
1982 - היום: מלחמת לבנון הראשונה והלך
מלחמת שלום הגליל, החלה ביוני 1982 ושוב חיל הקשר סיפק לכל הכוחות הרבים שרוכזו בדרום לבנון.
לחימה מהים, באוויר וכוחות רבים בקרקע היווה האתגר לא פשוט של כיסוי שטחים, מניעת הפרעות הדדיות ברשתות הרדיו, והתגברות על תוואי שטח קשים.
אמצעים אלקטרוניים ואחרים הופעלו במלחמה כמו פעילות חלקית בתצורת הקשר מרחבי.
בשנה זו קיבל חיל הקשר את האחריות גם על מערך המחשוב בצה"ל ושינה את שמו ל חיל הקשר האלקטרוניקה והמחשבים.אתר ההנצחה הראשי של חיל הקשר והתקשוב שוכן במרכז העיר יהוד שמאמצת את החיל והוא הוקם ב־1989. אנדרטה נוספת נמצאת ביער חרובית מצפון לכביש 383.
החל מדצמבר 1987, בשנות האינתיפאדה הראשונה, התחיל החיל להתארגן.
החיל אחראי על קביעת מדיניות התקשוב בזרוע היבשה של צה"ל, וכן על מתן מענה מבצעי וטכנולוגי לצורכי התקשוב השונים בכל הרמות משדה הקרב ועד כולל המטה הכללי.
קביעת מדיניות, נהלים ופקודות בתחומי הקשר ובתקשוב בצה"ל.
תכנון והפעלה של מערך תקשורת נייחת גלויה ומוצפנת בארץ בעיקר.
תכנון, הצטיידות, תחזוקה ותיקון של מערכות הקשר והתקשוב
קביעת מדיניות בנושא צופן וביטחון, קביעת פקודות ביטחון מערכות מידע, ואכיפת פקודות אלה.
ייצוג זרוע היבשה בפני גופים ממשלתיים ואזרחיים בנושאי תקשוב.
מחלקת התכנון, הארגון, הלוגיסטיקה והתקציבים
ביחידות של זרוע היבשה משולבים גדודי תקשוב.
ההכשרה בחיל מתבצעת בשני בתי ספר:
בית הספר הארצי לתקשוב (בה"ד 7) – בסיס ההדרכה המרכזי של החיל, נמצא בקריית ההדרכה שבנגב,מה שמכונה עיר הבהדים.
שלוחה של הבסיס גם ממוקמת במחנה גדעונים, בסמוך למחנה צריפין.
הבסיס, שהיה במקור בסיס קשר בריטי.
מרכז את רוב ההכשרות בחיל וכן את ההשלמה החילית של צוערי הקשר והתקשוב.
בית הספר למקצועות המחשב (בסמ"ח) – כפוף למצפ"ן (בשנים 1997 עד 2013 היה כפוף לבה"ד 7), וממוקם בבאר שבע.
בית הספר מרכז את הקורסים העוסקים בנושאים הקשורים למחשוב.
עם הקמת החיל בצה"ל, הוא נקרא חיל הקשר.
לאחר התווספות מערכות אלקטרוניות שתפקידן, שונה שם החיל לחיל הקשר והאלקטרוניקה בשנת־1961. עם העברת מערך המחשבים בצה"ל לאחריות החיל בשנת־1982, שונה שמו לחיל הקשר, האלקטרוניקה והמחשבים.
ב־18 במאי 2004 הוחלט לקצר את שם החיל ולקרוא לו "חיל הקשר והתקשוב" (תקשוב - הלחם של תקשורת ומחשוב).
חיל עממי לא-חמוש במסגרת מעין צבאית שהוקמה על ידי ארגון ההגנה בסוף שנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בחיל העם שירתו אנשים שגילם מעל ל־36 שנה, שלא נכללו במסגרות הצבאיות של ההגנה, חיל המשמר וחיל השדה.
מטרת הקמת החיל הייתה לאמן את אנשיו באימונים טרום-צבאיים, תרגילי סדר ושדאות, ללא נשק.
החיל כלל כ־3,500 איש, רובם מתל אביב.
אימוניו לא היו מספיקים ומפקדיו עברו הכשרה מזורזת שכותה בשם "הקורסים היפניים".
אימוני החיל התקיימו במגרשי ספורט, בבתי ספר ובככרות הערים.
חיל העם נכשל מבחינה ארגונית ועיקר הקושי שבקיומו היה כי הוקם מיד עם פרוץ המלחמה כשזירת הקרבות הייתה רחוקה עדיין מארץ ישראל.
גם השלטונות הבריטיים העמידו מכשולים בפני קיום החיל, אשר בעיניהם היה קיומו כחיל רב משתתפים המבצע אימונים המוניים ופומביים, עלול לעורר את זעם הערבים.
באפריל 1940 הוציאו שלטונות המנדט צו האוסר על אימונים בתרגילי סדר צבאיים.
חיל העם ירד למחתרת ומספר אנשיו הצטמצם בצורה ניכרת.
לאחר שנתיים פוזר החיל ושרידיו צורפו לארגון ההגנה.
חיל העזר לנשים היה חיל הנשים של הצבא הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה.
שורשיו של ה-ATS בחיל העזר לנשים (Women's Auxiliary Army Corps - WAAC) שנוצר כחיל התנדבותי ב-1917 במהלך מלחמת העולם הראשונה.
החיילות ב-WAAC שירתו במספר תפקידים כפקידות, כטבחיות, כטלפניות וכמלצריות עד לפירוקו של החיל ב-1921.
ב-1938 החליטה ממשלת בריטניה ליצור חיל חדש לנשים, עקב המתיחות המדינית, ומועצה ציבורית שישבה על המדוכה החליטה כי החיל החדש יהיה חלק מן "הצבא הטריטוריאלי", וכי נשים שתשרתנה בו תקבלנה שני שלישים ממשכורתם של החיילים הגברים.
המתגייסות הראשונות ל-ATS שירתו כטבחיות, כפקידות וכאפסנאיות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נשלחו 300 חיילות לצרפת.
בשנת 1940, עם התקדמותו של הוורמאכט במלחמה בצרפת, נהדף כוח המשלוח הבריטי אל התעלה, והתפנה בפינוי ימי דרך נמל דנקרק.
כמה טלפניות של ה-ATS היו בין האחרונות שעזבו את הנמל המופגז.
כאשר ביקשו נשים רבות נוספות להצטרף למערכה, הוחלט להגדיל את ה-ATS, ובספטמבר 1941 מנה החיל 65,000 חיילות.
ניתן היה להתנדב בין הגילאים 17 ל-43 על אף שהכללים הוגמשו ולבוגרות ה-WAAC הותר להצטרף עד לגיל 50. העיסוקים שהחיילות הוכשרו להם הורחבו, והן הוכשרו כשלישות, כנהגות, כעובדות דואר וכמפקחות תחמושת.
ב-9 במאי 1941 הוכר מבנה הדרגות הייחודי של ה-ATS ומיולי 1941 הוכרו המשרתות בו כחיילות לכל דבר, ולא עוד כמתנדבות.
אחת החיילות המפורסמות של ה-ATS הייתה יורשת העצר הבריטית, הנסיכה אליזבת (לימים אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת).
הנסיכה, שטרם מלאו לה עשרים שנה, התגייסה לחיל העזר ובמהלך שירותה למדה לנהוג באמבולנסים צבאיים ובמשאיות.
בדצמבר 1941 קיבל הפרלמנט הבריטי את חוק השירות הלאומי, שגייס את כל הנשים שאינן נשואות בין הגילאים 20 ל-30 לאחת מזרועות הצבא שהוקמו לנשים.
פרט ל-ATS ניתן היה להצטרף לשירות הצי לנשים (WRNS), לחיל העזר האווירי לנשים (WAAF) ולשירות התעבורה לנשים.
אפשרויות אחרות כללו את "השירות ההתנדבותי לנשים" (WVS), או "חיל הארץ לנשים" ששימש כעזר בחקלאות.
מאוחר יותר גויסו אף נשים נשואות, אם כי נשים הרות או נשים שלהן ילדים קטנים היו עדיין פטורות.
נשים שלא רצו להתגייס מטעמי מצפון, לא גויסו.
כשליש מסרבני המצפון הרשומים במלחמת העולם השנייה בבריטניה ומושבותיה היו נשים.
כמה מהן שלא הוכרו כסרבניות מצפון, נשפטו ונאסרו.
למרות כל זאת כ-9 מכל 10 נשים בגילאי הגיוס בבריטניה נטלו חלק פעיל במאמץ המלחמתי בשנת 1943.
הנשים לא נדרשו להילחם בקרב, אך בשל המחסור בגברים השתתפו נשות ה-ATS במשימות עזר כגון מפעילות מכ"ם, צוותי תותחים כנגד מטוסים, ומשטרה צבאית.
לאחר המלחמה המשיכו הנשים לשרת ב-ATS, ובשנת 1949 נוצר ה-WRAC (Women's Royal Army Corps), שאליו צורפו החיילות מחילות הנשים השונים.
ב-1992 פורק ה-WRAC, והנשים הוטמעו ביחידות השונות של צבא בריטניה.
היישוב ראה עצמו כחלק מן המאבק כנגד הנאצים, והקריאה לנשים לשרת ולהתגייס, כשם שרבים מן הגברים התגייסו, נשמעה החל מתחילת המלחמה, על אף התנגדותם של גורמים דתיים.
באמצע שנת 1941 פנו ארגוני נשים ובהם נציגות ויצו, מועצת הפועלות (היום נעמת) והדסה אל הבריטים, בבקשה לפתוח את ה-ATS בפני מתנדבות יהודיות מארץ ישראל.
אחת הפעילות המרכזיות ביוזמה זאת הייתה הדסה סמואל כלתו של הנציב העליון הרברט סמואל.
לפנייה זו הצטרפה הסוכנות היהודית.
באוקטובר 1941 התקבלה התשובה כי ניתן לגייס 5,000 נשים, מהן 2,000 באופן מיידי.
הסוכנות התנתה כי הבנות תגויסנה ליחידות אורגניות עבריות, דבר שלא נענה אלא באופן חלקי.
כן הותנה כי יינתן להן תג מיוחד, וכי יהיה שימוש בשפה העברית כשפה רשמית שנייה בקרב המתגייסות.
בדצמבר 1941 התפרסמה הקריאה הרשמית לנשים להתגייס, ובינואר 1942 התגייס מחזור ראשון של 60 נשים, שיועדו להיות קצינות ומש"קיות, ואומן במחנה סרפנד.
לאחר מחזורי הגיוס הראשונים הסתבר כי על מנת להשיג את היעד של פלוגות נשים עבריות יש צורך להגביר את קצב הגיוס, וביוני 1942 הכריזו המוסדות הלאומיים על חובת גיוס לכל הנשים בין הגילאים 20 ל-30, שאין להן ילדים.
עקב ההתנגדות בחוגים דתיים לגיוס הבנות, לא תרם גם צו זה לגיוס מלא לשורות ה-ATS.
ניסיונות הגיוס כללו מסע משאיות שבהן נהגו בנות ה-ATS בוגרות קורס נהיגה ביוני 1942, ומצעד גדול שהתקיים בירושלים ב-9 בספטמבר 1943. כדי שלא להרגיז את הערבים, תיארה הצנזורה הבריטית את החיל כאילו משרתות בו נשים מפולין, מצ'כיה ומגרמניה, על אף שרוב מכריע של הנשים היו יהודיות.
למרות הרצון להקים פלוגות ATS עבריות, הוקמו רק פלוגות מעטות כאלה, ורוב הנשים פוזרו ביחידות ה-ATS השונות במזרח התיכון.
בסך הכול שירתו במהלך המלחמה ב-ATS כ-3,500 נשים מארץ ישראל, בנוסף ל-700 ששירתו ב-WAAF.
בין הנשים 50 קצינות, וקצינה בשם רחל מקלב-מזור הגיעה לדרגת "סיניור קומנדנט" המקבילה לדרגת רב-סרן בצה"ל.
החיילות שירתו בתפקידי נהגות ואחיות ובתפקידי פקידות וחימוש.
בתקופת קרב אל עלמיין השני הובילו הנהגות היהודיות מן ה-ATS חיילים וחימוש עד לעמדות הצבא הקדמיות.
עם הקמת צה"ל, בימי מלחמת העצמאות, השתלבו רבות מבוגרות ה-ATS בשורותיו בתפקידי פיקוד.
בין בוגרות ה-ATS שהשתלבו בתפקידי פיקוד בצה"ל, חנה לוין ששימשה ב-ATS כקצינת תנאי שירות בדרגת סגן, השתלבה בצה"ל כקצינת גיוס ראשית בדרגת רב-סרן, ולאחר שחרורה מצה"ל הייתה לראש העיר ראשון לציון, אסתר הרליץ שהייתה לימים לחברת הכנסת וכן סטלה לוי לימים קצינת ח"ן ראשית וחברת הכנסת.
במסגרת הלחימה הפלסטינית בנאצים, קרוב ל־200 נשים ערביות פלסטיניות שירתו ב-ATS וב-WAAF, לצד חברות יהודיות.
חיל העזר האווירי לנשים היה חיל הנשים של חיל האוויר המלכותי של בריטניה במלחמת העולם השנייה.
גיוס החובה לנשים החל רק ב-1941, וחל רק על נשים לא נשואות בין הגילאים 20 ל-30 ולהן ניתנה בחירה בין זרועות שונות, לרבות חיל העזר לנשים (ATS), שסייע לצבא היבשה, וה-WAAF, או עבודה במפעל או במשק.
נשות ה-WAAF לא שירתו כצוותי אוויר.
השימוש בנשים כטייסות הוגבל לשירות ה-ATA, שירות התובלה שהיה בעיקרו אזרחי.
הנשים לא השתתפו בקרב, אך היו חשופות לכל הסכנות ב"חזית הבית" כאשר עבדו במתקנים צבאיים.
הן שירתו במערך הרפואה, כנשות צוות של בלוני נ"מ, בשירותי הסעדה, מטאורולוגיה, רדאר, תובלה, טלפוניה וקשר.
רבות מהן עבדו כמפענחות צפנים ותצלומי אוויר, ושירתו במערך המודיעין של חיל האוויר.
תפקידים אלו היו חיוניים לשליטה במערכות האוויר הגדולות של המלחמה, הן בתחנות המכ"ם והן בחדרי המבצעים, במיוחד במהלך הקרב על בריטניה, בהנחיית צוותי אוויר אל מול גלי התקיפה של הלופטוואפה.
משנת 1943 לקחו הנשים חלק חשוב במבצע קורונה, מבצע ששילב הונאה צבאית ולוחמה אלקטרונית.
רבות מהמעורבות במבצע היו יהודיות שנמלטו מגרמניה הנאצית.
משכורתן של חיילות ה-WAAF הייתה שני שלישים ממשכורתו של גבר ששירת ב-RAF.
עם סוף המלחמה שוחררו אלפי נשים מן השירות.
ב-1949 קובצו מחדש מאות הנשים שנותרו בחיל ל"חיל האוויר המלכותי לנשים" (WRAF).
היישוב ראה עצמו כחלק מן המאבק כנגד גרמניה, והקריאה לנשים לשרת ולהתגייס, כשם שרבים מן הגברים התגייסו, נשמעה החל מתחילת המלחמה, על אף התנגדותם של גורמים דתיים.
בינואר 1942 התגייס לחיל העזר לנשים שסייע לצבא היבשה מחזור ראשון של 60 נשים, שאומנו במחנה סרפנד.
בסך הכול שירתו במהלך המלחמה ב-ATS כ-3,500 נשים.
רק באמצע שנת 1943 החל הגיוס ל-WAAF, ובמהלך המלחמה שירתו בו כ-800 נשים.
לאחר תחילת גיוס הנשים ב-1943, התקדם הגיוס בעצלתיים ללא עידוד המוסדות הלאומיים, ובכל זאת התגייסו כ-800 ארצישראליות ששימשו בתפקידי פקידות ובעוד מגוון של תפקידים (מכשירניות, מרכזניות, אלחוטאיות, צלמות, מפעילות טלפרינטרים, נהגות אמבולנס, אחיות, סייעות רפואיות, ואף מקפלות מצנחים).
בין בוגרות ה-WAAF, הנדבנית גיטה שרובר וחנה סנש.
חיל השימור האזרחי היה גוף ממשלתי שהוקם ביוזמת נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט ועוגן בחוק ב-31 במרץ 1933, בשיאו של השפל הגדול ובמסגרת הניו דיל.
במסגרת התוכנית, נערים למשפחות מובטלות ועניות הופנו לעבודה במחנות בשמורות טבע ובאזורים בלתי מפותחים ברחבי המדינה.
הצבא היה הגוף היחידי שהיה מסוגל להתארגן במהירות למערכת היסעים וניהול פרויקט כזה.
הנערים נאספו בנקודות איסוף של הצבא, הולבשו מדים צבאיים והתגוררו במחנות בניהול צבאי, אבל המסגרת לא הייתה מסגרת צבאית.
המדינה שילמה לנערים $30 בשבוע, שמתוכם $25 הועברו למשפחותיהם על מנת שלא יסבלו חרפת רעב.
התוכנית הופעלה בכל מדינות ארצות הברית ובכמה טריטוריות.
הממשל קבע תקרה של 600,000 נערים בשנה, במסגרת המפעל.
התוכנית נחשבת לאחת המוצלחות ביותר במסגרת הניו דיל ובמסגרת ממשלתית כלשהי.
הנערים בנו דרכים ומחנות בכל פארק לאומי וטייבו אדמות בשטחים מוכי בצורת ויערות.
בנוסף חלקם קיבל חינוך אותו חסרו בשל הצורך לפרנס את משפחתם ואף למדו מקצוע עתידי.
כ-3.5 מיליון נערים שותפו בתוכנית.
הוצאות הממשל על התוכנית נאמדו ב-$3 מיליארד.
קרוב ל-8,000 נערים מתו במהלך עבודתם במחנות מסיבות שונות.
האסון הכבד ביותר אירע כאשר ההוריקן של יום העבודה 1935, החזק ביותר שנמדד אי פעם, פגע במחנה ותיקי מלחמה באיי הקיז בדרום פלורידה.
הרוחות העזות, שנשבו במהירות של מעל 300 קמ"ש ניתקו גשרים וקווי רכבת ומנעו הגשת סיוע.
באסון נמנו 282 הרוגים ונעדרים ו-106 פצועים.
התוכנית הופסקה ב-1942, זמן קצר לאחר המתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941, כאשר רוב הנערים גויסו למלחמה.
כ-12 עד 15 מיליון איש נהנו מהתוכנית
אנאלפביתים שלמדו קרוא וכתוב: 40,000
מספר מחנות: 4,500. בממוצע 1,643 מחנות אוישו כל שנה
עלות התוכנית: $3 מיליארד, מתוכם כ-$660 מיליון הועברו למשפחות.
עלות ממוצעת לעובד הייתה כ-$1,000
הגנה מפני סחף: 160 מיליון דונם.
הגנה על גדות נחלים ואגמים: 127 מיליון מ"ר
פארקי מדינה שפותחו: 800 ובהם שטח של 200,000 דונם לקמפינג
עצים שנטעו: 2 עד 3 מיליארד
חיל השלום היא סוכנות עצמאית של ארצות הברית.
חיל השלום הוקם בצו נשיאותי 10924 ב-1 במרץ 1961 על ידי נשיא ארצות הברית ג'ון פ.
קנדי, ואושר על ידי הקונגרס האמריקאי ב-22 בספטמבר 1961.
מטרותיו של חיל השלום כפי שהוגדרו בחוק:
מאז שנת 1961 יותר מ-240,000 אנשים שירתו כמתנדבים בחיל השלום ב-142 ארצות שונות.
בשנת 2022 היה התקציב של חיל השלום 410.5 מיליון דולר
חיל הצנחנים הרוסי הוא מחילות הצנחנים הוותיקים ביותר בעולם.
החיל הוקם ב-2 באוגוסט 1930 ומהווה את חוד החנית בכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
בהתאם לדוקטרינה הרוסית החיל מהווה עתודה ונמצא תחת פיקודו הישיר של המפקד העליון של הצבא.
המפקד הנוכחי הוא גנרל-קולונל מיכאל טפלינסקי .
באוגוסט 1930 חיילי המחוז הצבאי המוסקבאי הצניחו 12 צנחנים באזור וורונז', ואלה היוו את הגרעין ליחידת הצנחנים הרוסית.
במלחמת העולם השנייה, היחידה ביצעה את מרבית המבצעים החשובים.
בשנות המלחמה הקרה עסקה באימונים אינטנסיביים, אך מעולם לא ביצעה מבצעים פעילים.
דמות החיל עוצבה על ידי וסילי מרגלוב, מפקד החיל משנת 1954 ועד ל-1979. תחת פיקודו, במהלך אימונים שנערכו בשנת 1967 במסגרת תמרון "דנייפר" בוצעה נחיתה מהאוויר של 8,000 חיילים ו-160 יחידות אמצעי לחימה.
במהלך הפוטש של אוגוסט אוגדת צנחנים בפיקודו של פאבל גרצ'וב נכנסה למוסקבה והשתלטה על נקודות מפתח בעיר.
אך עד מהרה גרצ'וב יצר קשר עם בוריס ילצין וסירב לפקודת ראשי הצבא לתקוף את בניין הפרלמנט הרוסי.
העברת אוגדת הצנחנים לצד מתנגדי הפוטש הייתה מנקודות המפתח בסיום הפוטש.
ב-29 בפברואר 2000 יחידת החיל כותרה על ידי המורדים הצ'צ'נים גדולים.
במהלך הקרב נהרגו 84 מ-90 לוחמי הצנחנים.
מתחילת המאה ה-21, החיל החל לבצע פעולות נרחבות יותר והשתתף במבצעי אכיפה בצ'צ'ניה וביצע תרגילים משותפים עם הצי הרוסי באוקיינוס ההודי.
במהלך המלחמה בדרום אוסטיה, חיל הצנחנים הרוסי סייע בהשתלטות על בסיסי צבא גרוזיניים סמוך לדרום אוסטיה.
בהתאם לנתונים הרשמיים לשנת 2010 בחיל משרתים 4,000 קצינים ו-31 אלף חיילים המתמחים בביצוע איגוף אנכי הן בצניחה והן בנחיתת סער באמצעות מסוקי סער.
דיוויזיית התקיפה האווירית ההררית השביעית בנובורוסיסק
דיוויזיית התקיפה האווירית ה-44 - הוקמה ב-2023 על בסיס מספר יחידות מילואים.
הדיוויזיה ככל הנראה קיימת רק על הנייר.
דיוויזיית התקיפה האווירית ה-76 בפסקוב
דיוויזיית המשמר המוטסת ה-98 באיוואנובו
דיוויזיית המשמר המוטסת ה-104 באוליאנובסק
דיוויזיית המשמר המוטסת ה-106 בטולה
חטיבת המשמר התקיפה אווירית ה-11 באולן אודה
חטיבת המשמר התקיפה אווירית ה-31 באוליאנובסק
חטיבת המשמר התקיפה אווירית ה-56 בקמישין
חטיבת המשמר התקיפה אווירית ה-83 מאוסורייסק
החטיבה המוטסת העצמאית ה-345 בוורונז' (בשלבי ההקמה)
רגימנט הסיור העצמאי ה-45 בקובינקה
חטיבת המשמר התקשוב ה-38 במדבז'יה אוזיורה
בית ספר הגבוה לקציני חיל צנחנים בריאזן
חיל הפקחים הירוקים הוא כוח משטרתי בין-גלקטי בדיוני המופיע בקומיקס גרין לנטרן של חברת DC קומיקס, וכוחו נובע מאורו הירוק של הספקטרום הרגשי ומכוח הרצון.
החיל מפטרל במרחבי יקום DC הבדיוני תחת שליחותם של שומרי היקום, גזע בני אלמוות המתיישב בכוכב הלכת אואה (Oa).
לפי המשכיות החברה, חיל הפקחים הירוקים היה קיים מזה שלושה מיליוני שנה ושרד אינספור עימותים, פנימיים וחיצוניים.
למעלה מ-7,200 חברים רשומים בחיל, והם מתחלקים בין 3,600 סקטורים ביקום.
כל חבר מקבל לרשותו טבעת כוח, נשק המקנה לעונד אותו יכולות וכוחות עצומים המונעים על ידי כוח רצונו.
חברי החיל מכדור הארץ (סקטור 2814) הם האל ג'ורדן, גאי גרדנר, ג'ון סטוארט וקייל ריינר.
הפקח הירוק מתור הזהב, אלן סקוט, הוא חבר משמר הכבוד של החיל.
חיל הפקחים הירוקים הופיע במספר אדפטציות אנימציה, בהן "גרין לנטרן: טיסה ראשונה", "ליגת הצדק: משבר בשני העולמות", "גרין לנטרן: אבירי הברקת", "גרין לנטרן: הישמרו מכוחי", "ליגת הצדק האפל: מלחמת אפוקליפס" ו"סופרמן: הבן האדום", בו גרסת היסטוריה חלופית של החיל.
שומרי היקום הם אחד מתוך מספר גזעים שמקורם מכוכב הלכת מאלטוס, והיו מבין ראשוני החיים התבונתיים ביקום.
בזמנו הם היו חייזרים דמוי אנוש בעלי עור כחול-אפרפר ושיער שחור.
הם הפכו למדענים ובעלי ידע העורכים ניסויים בעולמות הסובבים אותם.
ברגע מכריע אחד, שהתרחש לפני מיליוני שנים, שומר יקום בשם קרונה השתמש בטכנולוגיה המעוותת את הזמן כדי להשגיח על היקום.
אולם, הניסוי מביא לתוצאות הרסניות.
הוא מפצל את היקום למולטי-יקומים ויוצר גם את יקום האנטי-חומר המרושע קווארד.
בעקבות השמדתו הרטרואקטיבית של המולטי-יקום, התברר שקרונה הציף את תחילתו של היקום באנטרופיה, ובכך גורם לו "להיוולד כשהוא מזדקן בטרם עת".
תושבי מאלטוס הזכריים דנו באופן שבו יש לטפל במקרה.
קבוצה אחת החליטה להקדיש את שארית חייהם האלמותיים כדי לבלום את התפשטותו של הרוע, והיא התפצלה לשומרי היקום ולמפקחים.
הנקבות לא ראו כל צורך בהתערבות בנעשה, עזבו את בני זוגם, והפכו לקבוצה הידועה בשם "הזאמארונות" (Zamarons) מהסיבה שעד לאותה תקופה בני הגזע נודעו באלמותיותם ולא היה להם כל צורך להתרבות.
או אז, שומרי היקום עברו לכוכב הלכת אואה והקדישו את חייהם למלחמה ברוע וליצירת סדר ביקום.
במהלך תקופה זו הם התפתחו לכדי מראיהם העכשווי.
ציידי האדם - טבח סקטור 666
כניסיון ראשון של שומרי היקום להשליט סדר ביקום, הם יצרו לפני שלושה וחצי מיליוני שנים לגיון של זקיפים רובוטיים הידועים בשם "ציידי האדם" (Manhunters).