tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טרסקי היה כותב פורה שנודע יותר מכל הודות לחיבוריו המתמטיים בתחום תורת המודלים, מטא-מתמטיקה, לוגיקה אלגברית, אלגברה מופשטת, טופולוגיה, גאומטריה, תורת המידה, לוגיקה מתמטית, תורת הקבוצות, נקודות שבת, וכן בתחום הפילוסופיה האנליטית.
יש המשווים את חשיבותו כלוגיקן לזו של אריסטו, ברטרנד ראסל, קורט גדל וגוטלוב פרגה.
כותבי הביוגרפיה שלו, אניטה וסולומון פפרמן, הצהירו כי, "לצד בן-זמנו, קורט גדל, טרסקי שינה את פני הלוגיקה במאה ה-20, ובמיוחד באמצעות חיבוריו על עיקרון האמת ועל תורת המודלים" (א.
גם על שמו נקרא פרדוקס בנך טרסקי שתואר במאמר פרי עטם שלו ושל סטפן בנך.
אלפרד נולד למשפחת טייטלבאום, זוג יהודים פולנים שחיו בתנאי נוחיות.
הוא הפגין בראשונה את כישוריו המתמטיים בעת לימודיו בבית הספר התיכון "Szkoła Mazowiecka" בוורשה.
אף על פי כן, כשהתקבל לאוניברסיטת ורשה ב-1918, היו פניו מועדות ללימודי ביולוגיה.
משהושבה עצמאותה של פולין בהמשך אותה השנה, עברה הנהגת האוניברסיטה לידיהם של יאן לוקאשביץ', סטניסלב לשנייבסקי וואצלב שרפינסקי; עד מהרה הייתה האוניברסיטה למוסד מחקר מוביל ברחבי העולם בתחומי הלוגיקה, יסודות המתמטיקה ופילוסופיה של המתמטיקה.
מפגש שקיים טרסקי עם לשנייבסקי, שינה את חייו לאחר שהאחרון עמד על גאונותו ושכנעו לנטוש את הביולוגיה ולבכר את המתמטיקה על פניה.
מאותה העת, החל טרסקי לשמוע את הרצאותיהם של לוקאשביץ', שרפינסקי, סטפן מאזורקייביץ' וטדאוש קוטרבינסקי, והיה לאדם היחיד שלשנייבסקי הנחה את עבודת הדוקטור שלו.
ב-1923 שינו אלפרד טייטלבאום ואחיו וואקלו את שם משפחתם ל"טרסקי".
היה זה שם שהם המציאו משום שהוא נשמע פולני יותר, היה קל יותר לאיות והיגוי ונראה כי היה בשימוש נדיר (למרות זאת, שנים לאחר מכן אלפרד פגש אדם אחר בשם אלפרד טרסקי בצפון קליפורניה).
האחים טרסקי המירו את דתם לדת הדומיננטית בפולין בזמנם והפכו לנוצרים קתוליים, זאת אף על פי שאלפרד עצמו היה אתאיסט.
טרסקי היה פולני לאומני, ורצה להתקבל ככזה גם כאשר חי בארצות הברית (שם נהג לדבר פולנית בביתו).
לאחר שהפך לאדם הצעיר ביותר שהשלים דוקטורט באוניברסיטת ורשה, טרסקי לימד לוגיקה במכון הפדגוגי הפולני, מתמטיקה ולוגיקה באוניברסיטה, והיה לעוזרו של לוקאשביץ'.
טרסקי לימד מתמטיקה גם בבית ספר תיכון בורשה.
שילוב זה (בין אינטלקטואליות מחקרית ולימוד בבית ספר תיכון) לא היה נדיר בימים שלפני מלחמת העולם השנייה.
מבוא ללוגיקה ולמיתודולוגיה של המדעים הדידוקטיביים, תרגם: יהושע בר-הלל בהשתתפות אי"י פוזננסקי, ירושלים: מוסד ויצמן, 1956
אלפרד וינר היה עיתונאי וחוקר יהודי-גרמני אשר הקדיש חלק ניכר מחייו לחקר פשעי הנאצים.
וינר ידוע בעיקר בזכות העובדה שצפה את הסכנה הגלומה בנאציזם, וייסד אוסף שנודע לימים כאוסף וינר.
האוסף שמור מאז 1980 בספריית וינר לחקר התקופה הנאצית והשואה באוניברסיטת תל אביב.
וינר נולד בפוטסדאם בשנת 1885. בגיל 3 עברה משפחתו לגור בעיירה ליד פוזנן, קרוב לגבול עם פולין, וכשהיה בן 11 חזרו לפוטסדאם, שם סיים את לימודיו בתיכון בגימנסיום ויקטוריה האוונגליסטי (Evangelische Victoria-Gymnasium).
בגיל 18 החל ללמוד לימודי דת בברלין בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות, אך ויתר בסופו של דבר על מסלול ההכשרה לרבנים.
הוא החל ללמוד מזרחנות, היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטת ברלין.
ב-1907 נסע למזרח התיכון מטעמי בריאות, וניצל את שהותו שם כדי לטייל באזור וללמוד עליו.
כאשר חזר המשיך את לימודיו באוניברסיטת ברלין, וסיים לבסוף את לימודיו בשנת 1913. בשנת 1915 הוא גויס לצבא הגרמני ונלחם במלחמת העולם הראשונה.
הוא זכה לעיטור צלב הברזל על פועלו, ולאות סהר הברזל שהוענק למי שלחם במזרח הקרוב.
בזמן רפובליקת ויימאר מצא וינר עבודה בתור מזכיר באגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית, שם הפך במהרה לאחד החברים הבולטים.
עד עזיבתו את גרמניה ב-1933 נשאר וינר בתפקיד בכיר באגודה.
וינר זיהה את הסכנה הגלומה בתנועות הימין הקיצוניות בגרמניה כבר בשנת 1925. ב-1926 ערך ביקור בארץ ישראל מטעם האגודה, ובעקבותיו כתב ספר על האזור הכולל מידע על ההתיישבות הציונית.
ב-1939 עקר וינר עם האוסף ללונדון.
במשך רוב שנותיה של מלחמת העולם השנייה שהה וינר בארצות הברית, עסק באיסוף חומר ועבד בשירות ממשלות ארצות הברית והממלכה המאוחדת.
ב-1945 הפך את מרכז המידע לספרייה ולמרכז מחקר.
בשנת 1955 הוענק לווינר "צלב השירות הפדרלי" (Bundesverdienstkreuz), העיטור האזרחי הגבוה ביותר שהוענק בגרמניה המערבית.
וינר נפטר בלונדון בשנת 1964.
בשנת 1997 יצאה לאור ביוגרפיה של וינר, מאת בן בארקו (Barkow).
אלפרד ואלנסי (25 בינואר 1878 – יולי 1944) היה משפטן, עיתונאי ואיש ציבור יהודי-תוניסאי, ממייסדי "אגודת ציון", האגודה הציונית הראשונה בתוניסיה ונשיאה הראשון של ההסתדרות הציונית בתוניסיה בשנים 1920–1925. היה אחד הגורמים המרכזיים לפופולריות שהציונות זכתה לה בקהילה היהודית בתוניסיה מתחילת המאה ה-20.
במהלך השואה שהה בפריז, נתפס על ידי משטר וישי ונרצח במחנה ההשמדה סוביבור.
אלפרד ואלנסי נולד בתוניס בשנת 1878 כבן למשפחה אמידה.
בנעוריו למד בגימנסיה צרפתית בתוניס, ולאחר מכן נסע ללימודים בצרפת ולמד משפטים באוניברסיטת מונפלייה.
בעודו סטודנט הושפע מאוד מיהושע בוכמיל וביחד איתו היה פעיל בחוגים הציוניים שהנהיג מקס נורדאו, וכן היה למזכיר אגודת הסטודנטים הציונים במונפלייה.
בשנת 1905 השלים תואר ד"ר למשפטים ופרסם כספר את הדיסרטציה שלו, שעסקה בדיני הגירושים האזרחיים של צרפת והשלכותיהם החברתיות.
באותה שנה חזר לתוניס והיה ממקימי "אגודת ציון", הנחשבת לאגודה הציונית הראשונה בתוניסיה, והיה מעורב בהקמת מספר מועדונים ציוניים-עבריים בתוניס.
ואלנסי היה פעלתן בעבודתו למען הציונות ופרסם בתוניסיה שורה ארוכה של חוברות, פמפלטים ומאמרים בצרפתית ובערבית יהודית למען הרעיון הלאומי היהודי.
בין היתר, פרסם מאמר בשנת 1911 בכתב העת הפריזאי "La Societe Nouvelle", שנתן מענה לביקורת של הפוליטיקאי הצרפתי אלפרד נקה (Alfred Naquet) על הציונות.
בשנת 1912 ייסד ביחד עם רבי יוסף בראמי את כתב העת "קול ציון" בערבית יהודית, שהיה מכתבי העת הציונים הראשונים והחשובים בצפון אפריקה.
בשנת 1919 פרסם ספר בשם "ציון וחירות" (Sion et liberté) המתאר את צמיחת הציונות ורעיונותיה.
מאמרים רבים פרסם בעיתונות היהודית בתוניסיה, כגון העיתון אל-צבאח, ובעיתונות התוניסאית הצרפתית הכללית.
בשנת 1920 היה מהמייסדים של ההסתדרות הציונית בתוניסיה, ארגון-גג עבור כל האגודות הציוניות שפעלו בתוניסיה עד אותה עת, ונבחר כנשיאה.
ביחד עם רבי יוסף בראמי, הוא ייצג את יהודי תוניסיה בוועידה הציונית בלונדון באותה שנה, הוועידה הציונית הראשונה לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה.
בוועידה זו הוחלט על הקמת קרן היסוד, וד"ר ואלנסי מונה לכהן כראש השלוחה של הקרן בתוניסיה.
על פי פרופ' מיכאל אביטבול, ההכשר שקיבלה הפעילות הציונית מהשלטונות הצרפתיים ומנהיגותו האישית של ואלנסי היו שניים מהגורמים הראשיים להצלחת הרעיון הציוני לזכות באהדה בקרב כל שכבות הקהילה היהודית בתוניסיה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
בשנת 1926 העביר את מרכז חייו לפריז.
שם היה מקורב לזאב ז'בוטינסקי ופעיל בברית הציונים הרוויזיוניסטים, ולימים מונה לחבר בוועד המנהל שלה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ואלנסי נעצר בפריז וכמו יהודים אחרים נשלח תחילה למחנה הריכוז דראנסי.
משם נשלח ברכבות למחנה ההשמדה סוביבור שבפולין, שם הוא נרצח ביולי 1944.
אלפרד דיי הרשי היה בקטריולוג וגנטיקאי אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1969.
הרשי נולד באווסו, מישיגן וקיבל את התואר הראשון שלו בכימיה באוניברסיטת המדינה של מישיגן ב-1930 ואת הדוקטורט שלו בבקטריולוגיה בשנת 1934, וזמן קצר לאחר מכן תפס עמדה במחלקה לבקטריולוגיה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
הרשי החל לבצע ניסויים עם בקטריופאג'ים עם האיטלקי-אמריקאי סלבדור לוריא והגרמני מקס דלבריק ב-1940. בניסויים אלה צוין כי כאשר שני זנים שונים של בקטריופאג' נוגעים באותם חיידקים, שני וירוסים יכולים להחליף מידע גנטי.
הוא עבר עם העוזרת שלו, מרתה צ'ייס, לניו יורק בשנת 1950 כדי להצטרף למחלקה לגנטיקה של מכון קרנגי למדע, שם ביצע עם צ'ייס את "ניסוי הרשי-צ'ייס" ב-1952. ניסוי זה סיפק ראיות נוספות לכך שהדנ"א היה החומר הגנטי של החיים (ולא חלבון).
בשנת 1962 הפך הרשי למנהל מכון קרנגי, וב-1969 הוא זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, יחד עם סלבדור לוריא ומקס דלבריק, על כך שגילו את שכפול הווירוסים ואת המבנה הגנטי שלהם.
אלפרד ז'וסט היה אנדוקרינולוג צרפתי שנודע בגילוי ההורמון האנטימילרי (AMH).
ז'וסט נולד בשטרסבורג שבאלזס, אז בגרמניה, ב-27 ביולי 1916. הוא נפטר ב-3 בפברואר 1991 בגיל 75, בעודו מכהן כמזכיר האקדמיה הצרפתית למדעים.
ז'וסט פתר את המחלקת בשאלת המכניזם המשפיע על האבחנה המגדרית בכך שהוכיח שהאפיון הזכרי מוטבע בעובר על ידי הורמון AMH המופרש על ידי תאי סרטולי שבאשכים במהלך ההתפתחות העוברית.
ז'וסט גילה כי בהיעדר הורמונים אלה מין העובר נקבע כנקבה.
אלפרד וילהלם מוריץ מאייר היה אדמירל בצי הקיסרי הגרמני שפיקד על הכוחות הגרמנים במהלך המצור על צ'ינגדאו.
נולד בשם אלפרד מאייר, בסנט פטרסבורג שבאימפריה הרוסית, שם כיהן אביו כשגריר.
ב-21 באפריל 1884 הצטרף לצי הקיסרי הגרמני, ואת הכשרתו הבסיסית רכש בפריגטה "SMS Niobe".
הוא טיפס במהירות בסולם הדרגות ובשנת 1890 כבר החזיק בדרגת לויטננט צור זי.
בשנת 1903 הוסיף את השם "ולדק" לשם משפחתו.
בשנת 1911 הועלה לדרגת קפיטן צור זי.
באותה שנה החליף את אוסקר פון טרופל, בתפקיד המושל של שאדונג (כיום צ'ינגדאו) שבסין, שהייתה אז קולוניה גרמנית.
ב-23 באוגוסט 1914, במסגרת מלחמת העולם הראשונה, חברה האימפריה היפנית לבריטניה והכריזה מלחמה על גרמניה.
ולדק ידע שלא יוכל לעמוד באיום היפני-בריטי המשותף, וביקש תגבורת מהקייזר.
משזו לא ניתנה, הורה לכנס בשאדונג את כל כוחות הצבא הגרמניים שבסין.
מדינות ההסכמה, פעלו, כמובן, כדי למנוע זאת.
בהתאם להוראתו של ולדק, עשו דרכן לנמל כל ספינות המלחמה שהצליחו להתחמק מן הכתר של מדינות ההסכמה: שתי ספינות תותחים ומשחתת, וכן צוותים של ספינות שנעצרו בדרכן.
אזרחים גרמנים עשו דרכם אף הם לשאדונג, ומלאו תפקידים שונים כאנשי מילואים במערך הגנתה.
לאלה נוספה ספינת המלחמה האוסטרו - הונגרית "קייזרין אליזבת" (Kaiserin Elisabeth), שחלק מצוותה ומחימושה צורף למגינים.
לאחר כמה שבועות של מלחמה, כשהגיע למסקנה שלא יתוגבר יותר עקב ההסגר שהוטל על שאדונג על ידי מדינות ההסכמה, החל ולדק להכין את שאדונג למצור.
ההכנות כללו הנחת מוקשים ימיים ויבשתיים, אימון הכוחות, שמנו 3,625 חיילים, חיזוק הביצורים וכיוצא בזה.
ב-31 באוקטובר פתחו הבריטים והיפנים בהתקפה (המצור על צ'ינגדאו), המצור נמשך עד ה-7 בנובמבר אז הוכרעו הגרמנים בידי העליונות המספרית הבולטת של אויביהם.
ולדק עצמו נכנע ליפנים, ונכלא במחנה בעיר פוקואוקה.
בסוף דצמבר 1919 שוחרר מהשבי, אולם עזב את יפן רק ב-25 במרץ 1920. הוא פרש משירות צבאי באותה שנה, וחי בעיר באד קיסינגן שברפובליקת ויימאר עד מותו בשנת 1928.
אובר-גרופנפיהרר אלפרד ויננברג (; 20 ביולי 1891 – 30 בדצמבר 1963) היה מפקד בכיר בוואפן אס אס שפיקד על משטרת הסדר.
ויננברג נולד ב-20 ביולי 1891 בעיר זרבור שהשתייכה אז לקיסרות הגרמנית.
העיר נמצאת כיום בתחומי צרפת המודרנית.
ב-25 בפברואר 1913 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והוצב ברגימנט הרגלים ה-56 (הפרוסי).
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 הוא כבר היה מפקד פלוגה.
בספטמבר של אותה שנה הוא נפצע במהלך קרבות החזית המערבית.
וב-1915 נפצע פעם נוספת בחזית המזרחית.
בנוסף על כך הוא קיבל הכשרה כטייס קרבי.
פרט לשתי מחלקות של צלב הברזל, במהלך המלחמה הוא קיבל גם את אות הפציעה בזהב.
עם תום המלחמה ופירוקו של הצבא הקיסרי, הצטרף לרייכסווהר, ובספטמבר 1920 עזב אותו בדרגת האופטמן.
הוא התגייס כאובר-לויטננט למשטרת פרוסיה.
הוא מילא תפקידי הדרכה ומטה במשטרה, ובשנת 1929 התחתן ונולדה לו בת.
ב-1 במאי 1933 הוא הצטרף למפלגה הנאצית וקיבל את מספר החבר 2.222.600. החל מאוגוסט 1933 פיקד על משטרת ביטום, החל ממאי 1934 על משטרת גלייביץ, החל מפברואר 1935 על משטרת זארבריקן, מאוקטובר 1937 על משטרת מנהיים.
בדצמבר 1938 מונה לקצין בכיר במשטרת הסדר.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 הצטרף ויננברג לאס אס, וקיבל את מספר החבר 405.898. ב-2 באוקטובר של אותה שנה מונה למפקד רגימנט הרובאים-משורה ה-3 של האס אס, וקיבל דרגת שטנדרטנפיהרר.
הוא פיקד על הרגימנט שלו במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה ב-1940, ובמהלך מבצע ברברוסה ב-1941, וב-15 בנובמבר של אותה שנה הוענק לו צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-15 בדצמבר של אותה שנה מונה למפקד דיוויזיית אס אס משטרה הרביעית.
הוא לחם עם הדיוויזיה בקרבות החזית המזרחית, ולאות הוקרה קיבל ב-23 באפריל 1942 תוספת של עלי אלון לצלב האבירים שלו והועלה לדרגת בריגדפיהרר.
ב-1 ביולי 1943 הועלה לדרגת אובר-גרופנפיהרר, וב-5 באוגוסט של אותה שנה הוא הועבר לפקד על קורפוס הפאנצר אס אס הרביעי, והחזיק בתפקיד עד 23 באוקטובר של אותה שנה.
עוד לפני כן מונה למפקד משטרת הסדר - ארגון שריכז תחתיו את מרבית ארגוני המשטרה והז'נדרמריה בגרמניה והארצות הכבושות.
ויננברג החזיק בתפקיד עד סוף המלחמה.
בימים האחרונים של המלחמה, הדיח היטלר את היינריך הימלר מתפקיד ראש המשטרה הגרמנית, ונתן לוויננברג את התפקיד במקומו.
לאחר המלחמה נכלא ויננברג בדכאו, אולם שוחרר ב-1947. לאחר שחרורו חי בקרפלד עד מותו ב-30 בדצמבר 1963 בגיל 72.
אלפרד יונגמן (1910 – 9 בדצמבר 1990) היה רדיולוג יהודי-גרמני ישראלי, מנהל מחלקת הרנטגן בבית החולים על שם שוויצר, מפקד ארגון ההגנה בבית החולים רמב"ם ומנהל מכון הרנטגן בבית החולים הלל יפה בחדרה (1964–1982)
יונגמן נולד בברלין שם סיים את לימודי הרפואה.
בשנת 1936 עלה לארץ ישראל והתיישב בחיפה.
יונגמן עבד כ"רופא מתנדב" ב- בית החולים רוטשילד במחלקה הכירורגית, ובמחלקה הגיניקולוגית.
בשנת 1941 עבר יונגמן לבית החולים רמב"ם ושם התנדב במחלקה הכירורגית.
באפריל 1942 היה יונגמן קצין רפואה במנהל שירותי התגוננות אזרחית, ומנהל שירותי הרפואה ב- מחנה המעצר בעתלית.
מאפריל 1945 התמחה יונגמן ב- רנטגן בבית החולים רמב"ם, במחלקתו של הדוקטור א.מ.
קליינהאוז, ובהמשך הד"ר יוליוס מונק.
במקביל, יונגמן מונה למפקד המחתרתי של "ההגנה" בבית החולים רמב"ם.
בבית החולים נוהלה פעילות סדירה של ארגון ה"הגנה" באופן ממודר, עליה היה מופקד יונגמן מבלי שחבריו בבית החולים ידעו על כך, כולל רעייתו.
זכור המקרה שבו פברק ד"ר אלפרד יונגמן, שהיה הבכיר מאנשי ההגנה בבית החולים, יחד עם הרנטגנאי הראשי, ולטר פייזר, מסמכים וצילומים שהעידו כי לאחד מלוחמי המחתרות המאושפז בבית החולים יש שחפת כלייתית, וכך הצילו אותו מחבל התלייה.
בדצמבר 1952 מונה יונגמן למנהל מחלקת הרנטגן בבית החולים שוויצר בטבריה.
בינואר 1959 - ינואר 1960 השתלם יונגמן בארצות הברית ברדיולוגיה.
כשסיים את ההשתלמות חזר יונגמן לבית החולים רמב"ם.
מאוקטובר שנת 1964 ועד 1982 ניהל את מכון הרנטגן בבית החולים הלל יפה בחדרה.
יונגמן נפטר בסוף שנת 1990.
אלפרד זאלווכטר היה אדמירל גרמני במלחמת העולם השנייה.
זאלווכטר נולד ב-10 בינואר 1883 בעיר נויזלץ על האודר שהשתייכה אז לקיסרות הגרמנית.
כיום שם העיר נובה סול והיא נמצאת בתחומי פולין המודרנית.
ב-1901 הוא התגייס לצי הקיסרי הגרמני ואת הכשרתו הבסיסית קיבל על האניות "מולטקה" ו"הרטה".
ב-29 בספטמבר 1904 הוא הועלה לדרגת לויטננט צור זי (אנ').
עד 1906 שרת ביחידות קומנדו ימית, וב-10 במרץ של אותה שנה הועלה לדרגת אובר-לויטננט.
עד 1908 שרת כאיש טורפדו על ה"גנייזנאו".
ב-1910 הועבר לשרת ב"הנובר", ולאחר מכן ב"וסטפאליה" כשלישו של האדמירל הוגו פון פוהל.
ב-10 באפריל 1911 הועלה לדרגת קפיטן-לויטננט, וסופח למשרד האדמירליות בברלין.
ב-1912 קיבל את התואר אביר "מסדר העיט האדום".
הוא נותר בתפקיד זה עד 1915 כאשר בתפקידו האחרון עמד בראש מדור במחלקת המבצעים.
לאחר מכן הועבר ל"פרידריך הגדול" - ספינת הדגל של צי הים הפתוח.
בפברואר 1916 הועבר לכוח הצוללות, ולאחר שסיים את לימודיו בבית הספר לצוללות, פיקד על ה"U-25" ,"U-46" ו-"U-94".
עם סיום המלחמה ופיזורו של הצי הקיסרי, הצטרף זאלווכטר לרייכסמרינה, וב-1920 הועלה לדרגת קורבטנקפיטן, ושרת במחלקת כוח האדם של הצי.
ב-24 בספטמבר 1926 הוא קיבל את הפיקוד על הסיירת הקלה "אמזונה".
לאחר שנה קודם לדרגת פריגטנקפיטן וקיבל פיקוד על אניית הקרב "שלזיה".
ב-2 באוקטובר 1933 מונה למפקח על ההדרכה של קציני הצי.
ב-1 באפריל 1935 הוא הועלה לדרגת ויצה-אדמירל, וב-1 ביוני 1937 לדרגת אדמירל.
ב-28 באוקטובר 1938 הוא מונה למפקד בסיס הצי הים הצפוני בווילהלמסהאפן - אחת העמדות הבכירות בקריגסמרינה באותה תקופה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 קיבל זאלווכטר את הפיקוד על יחידות הקומנדו הימיות במערב (Marine-Gruppenkommando West), וב-1 בינואר 1940 הועלה לדרגת גנרל-אדמירל.
יחד עם רולף קרלס, היה זאלווכטר המפקד הטקטי של מבצע וסריבונג - הפלישה לנורווגיה.
החל מקיץ 1940 הוא הוביל את פעילות השטח של הצי הגרמני בצפון האוקיינוס האטלנטי ובתעלה האנגלית.
כוחות הצי שתחת פיקודו תמכו בכוחות הלופטוואפה במהלך הקרב על בריטניה.
כמו כן הוא פיקד על מבצע קרברוס.
ב-20 בספטמבר 1942 הוא הוחלף בתפקיד בידי תאודור קראנק.
הוא פרש משירות ב-30 בנובמבר של אותה שנה.
ב-21 ביוני 1945 הוא נכלא בידי כוחות הכיבוש של הצבא האדום, ונידון למוות על פשעי מלחמה בידי בית דין צבאי סובייטי.
הוא הוצא להורג בידי כיתת יורים במוסקבה ב-6 בדצמבר של אותה שנה.
ב-1994, בעקבות התפרקות ברית המועצות, טוהר שמו רשמית בידי בית המשפט הרוסי.
אלפרד לוי היה מתמטיקאי יהודי-גרמני, שעסק בתורת ההצגות.
חוגי לוי (והמושגים הקשורים אורך לוי וסדרת לוי) וכן פירוק לוי קרויים על שמו.
לוי פרסם כ-90 מאמרים מדעיים בכתבי עת וכ-14 ספרים.
לוי נולד ב-20 ביולי 1873 בראביץ' להרמן לוי וללינה לבית לוונטל.
משפחתו חינכה אותו בגישה יהודית-אורתודוקסית.
לוי נולד שנתיים לאחר איחוד גרמניה שטמן בחובו אמנציפציה ליהודים.
על אף האמנציפציה, האנטישמיות בגרמניה הפכה לתנועה מאורגנת, עם מפלגות משלה.
בתקופה זו גאתה האפליה כנגד היהודים, והייתה לה השפעה על מהלך חייו של לוי.
לוי למד באוניברסיטאות ברסלאו, מינכן, ברלין וגטינגן בין השנים 1891–1895. בשנת 1894 הוענק לו דוקטורט מאוניברסיטת מינכן.
את עבודת הדוקטור שלו הנחו פרדיננד לינדמן וגוסטב באואר, והיא עסקה בטרנספורמציה של תבנית ריבועית בתוך עצמה, עם יישומים באלגברה ליניארית ובגאומטריה ספירית.
בשנת 1897 החל לוי ללמד באוניברסיטת פרייבורג.
עבודתו באותה תקופה עסקה בתאוריה של החלפות ליניאריות והוא פרסם שני מאמרים בנושא בשנים 1896 ו-1897.
בשנת 1902 הוא מונה לפרופסור שלא מן המניין באוניברסיטת פרייבורג.
מינוי זה העניק לו ביטחון פיננסי מספיק, ובאותה שנה נישא לתרזה לבית נויברגר.
בשנת 1916 מונה לוי לפרופסור רגיל לשם כבוד בפרייבורג.
בשנת 1919 מונה לפרופסור מן המניין.
הוא שימש כמנחה עבור מספר סטודנטים, בהם וולפגנג קרול ופרידריך קארל שמידט.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה החלה האנטישמיות בגרמניה לגבור.
האנטישמים התאחדו עם לאומנים אחרים בניסיון להאשים את היהודים בתבוסת גרמניה.
הגברת האפליה לא הייתה המקור היחיד לקושי בחייו של לוי.
בשנת 1916 החל לאבד את הראיה בעין אחת, וראייתו הידרדרה עד שבשנת 1920 התעוור לחלוטין בעין זו.
בשנת 1928 עבר ניתוח כושל אשר פגע גם בעינו השנייה.
לוי התמודד עם ההידרדרות הבריאותית ועם עליית האנטישמיות אך המשיך לכהן כפרופסור, עד עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933.
ב-7 באפריל 1933, לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון, נחקק חוק לשיקום שירות המדינה המקצועי אשר הורה לכל היהודים במקצועות ההוראה, ובכללם פרופסורים באוניברסיטאות, להתפטר מתפקידם.
בשל כך, בספטמבר 1933 התפטר לוי מתפקידו כפרופסור באוניברסיטת פרייבורג.
בשנותיו האחרונות כתב 11 ביוגרפיות על גדולי עולם שהיו עיוורים, הספר ראה אור לאחר מותו.
ב-25 בינואר 1935 הלך לוי לעולמו בגיל 61 לאחר ניתוח.
הוא נקבר בבית הקברות היהודי בפרייבורג.
אשתו, תרזה, התאבדה ב-22 באוקטובר 1940 בשל מאורעות השואה.
לוי היה קרוב משפחה של אברהם הלוי פרנקל, והייתה לו השפעה רבה על הקריירה של פרנקל בשלביה הראשונים.
לוי היה זה ששכנע את פרנקל לנסוע ללמוד במרבורג, ועזר לפרנקל לפרסם את עבודתו המוקדמת.
באפריל 2003 הציב האמן גונטר דמניג אבני נגף לזכר לוי ואשתו מחוץ לביתם ברייכסגרפנשטראסה 14 בפרייבורג.
אלפרד "אל" מריל וורדן היה אסטרונאוט אמריקאי, טייס תא הפיקוד במהלך משימת אפולו 15 לירח בשנת 1971. הראשון שביצע "הליכת חלל עמוק", במהלך הטיסה חזרה מהירח לכדור הארץ.
נכון ל-2021, בוצעו רק 3 הליכות חלל כאלה, וכולן במהלך תוכנית אפולו.
וורדן נולד ב-7 בפברואר 1932, בג'קסון, מישיגן, ארצות הברית.
במהלך לימודי התיכון היה במועצת התלמידים וכן בתנועת הצופים בארצות הברית, והגיע לדרגה ראשונה.
בוגר תואר ראשון במדעי הצבא מהאקדמיה הצבאית בווסט פוינט, ניו יורק, משנת 1955. לאחר מכן המשיך לתואר שני בהנדסה אווירונאוטית והנדסת מכשירים מאוניברסיטת מישיגן, אותו סיים בשנת 1963.
בתום לימודיו בווסט פוינט בשנת 1955, הצטרף לחיל האוויר ועבר קורס טיס.
בין מרץ 1957 למאי 1961 שימש כטייס וקצין חימוש בטייסת היירוט ה־96 בבסיס חיל האוויר אנדרוז, במרילנד.
בשנת 1963 למד בבית הספר למדריכי טיסת מכשירים בבח"א רנדולף.
בפברואר 1965 סיים לימודים בבית הספר האימפריאלי לטייסי ניסוי באנגליה.
בספטמבר אותה שנה סיים לימודים בבית הספר לטייסי ניסוי למחקר אווירונאוטי, ונשאר להדריך בו.
וורדן צבר למעלה מ-4000 שעות טיסה, מתוכם 2500 על מטוסי סילון.
וורדן נבחר כאסטרונאוט באפריל 1966. היה בצוות התמיכה של האסטרונאוטים של אפולו 9, וטייס גיבוי של מודול הפיקוד של אפולו 12. בין 26 ביולי ל־7 באוגוסט 1971 היה טייס מודול הפיקוד של אפולו 15.
ב־26 ביולי 1971 שוגר וורדן למשימת אפולו 15. דייוויד סקוט היה מפקד משימת אפולו 15 ונחת על פני הירח יחד עם ג'יימס אירווין.
אירווין וסקוט השתמשו ברכב ירחי כדי לחקור את פני השטח של הירח.
הם שהו על הירח 2 ימים ו-18 שעות, בעוד שוורדן נשאר לבדו בתא הפיקוד.
במהלך המשימה, שוגר לוויין למסלול סביב הירח.
משימה זו הייתה בעלת השהות הארוכה ביותר על הירח, ו-וורדן מחזיק בשיא גינס אודות "האדם הבודד ביותר בחלל", כיוון שבמהלך המשימה, היה שלב בו תא הפיקוד היה במרחק 2235 מייל מכל אדם אחר.
וורדן אמר שהוא נהנה במהלך שלושת ימי הבדידות שלו, כולל הזמן בו לא היה לו קשר עם כדור הארץ (בזמן שהיה בצד הרחוק של הירח) כיוון שהוא היה רגיל להיות לבד כטייס קרב.
במהלך הטיסה חזרה מהירח לכדור הארץ, וורדן ביצע הליכת חלל כדי לקחת את הקלטות פילם שהיו מבחוץ לגוף החללית.
זו הייתה הליכת "חלל עמוק" הראשונה בהיסטוריה, במרחק רב מגוף שמימי.
הליכת החלל נמשכה 38 דקות, במהלכן הוא נדרש לשלוש גיחות כדי להוציא את כל הקלטות, אשר צילמו תמונות פנורמיות ורציפות של הירח.
נכון ל-2020, הליכה זו היא אחת משלוש הליכות כאלה שבוצעו כולן במהלך תוכנית אפולו.
וורדן שהה במצטבר 295 שעות ו-11 דקות בחלל, והוא הקיף את הירח 75 פעמים.
לאחר חזרת הצוות לכדור הארץ התברר כי הצוות לקחו עימם ללא רשות ותיאום 398 מעטפת היום הראשון שמתוכם 100 נמכרו לסוחר בולים גרמני.
כספי המכירה נועדו לשמש את ילדי הצוות ללימודי השכלה גבוהה.
בעבר נאס"א העלימה עין מפעילויות דומות אולם כיוון שהפעם זה נעשה בצורה מסחרית גלויה, נאס"א נזפה באסטרונאוטים והם לא קיבלו את הכסף.
במהלך ראיון בתוכנית "בוקר טוב אנגליה" ששודרה ב-29 בספטמבר 2019, וורדן טען כי מפקד המשימה קנה את הבולים ולא הוא.
בין השנים 1972 ל־1973 היה מדען אווירונאוטי ראשי במרכז המחקר איימס של נאס"א, ובין 1973 ל־1975 ראש מחלקת מחקרי מערכות באיימס.
בשנת 1975 פרש מנאס"א והיה לנשיא "מאריס וורדן אירוספייס", וסגן נשיא קרן הטיסה הגבוהה, שהקים שותפו למשימת אפולו 15, ג'יימס אירוין.
כמו כן היה סגן הנשיא בתאגיד גודריץ' אירוספיס, לפני שפרש לגמלאות בשנת 1996.
בשנת 1982, וורדן רץ לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז 12 של פלורידה, אולם הוא הפסיד במרוץ למועמד הרפובליקני מול הסנטור טום לואיס, כדי לממן את המירוץ הוא מכר חלק ממעטפות היום הראשון ממשימת אפולו 15.
בשנת 2011, פורסמה האוטוביוגרפיה של וורדן "נפילה חזרה לכדור הארץ: מסעו של אסטרונאוט אפולו 15 אל הירח"(Falling to Earth: An Apollo 15 Astronaut's Journey to the Moon)
וורדן קיבל את מדליית השירות המצוין של נאס"א בשנת 1971.
וורדן קיבל תואר דוקטור לשם כבוד בהנדסת אווירונאוטיקה מאוניברסיטת מישיגן, בשנת 1971.
הוא התקבל להיכל התהילה הבינלאומי של האסטרונאוטים (בניו מקסיקו)בשנת 1983.
בשנת 1997 הוא הוכנס להיכל התהילה של האסטרונאוטים האמריקאים.
וורדן התחתן עם פמלה ונדור ביק ביוני 1955. הזוג התגרש בדצמבר 1969, לאחר 14 שנה, קצת לפני שוורדן נבחר לטוס לירח.
במיני סדרה "מכדור הארץ לירח" של HBO משנת 1998, השחקן מייקל ריינור משחק את וורדן.
וורדן גם הופיע מספר פעמים בסדרת הטלוויזיה השכונה של מר רוג'רס.
(נכתב יחד עם פרנסיס פרנץ')
אלפרד וורדסוורת תומפסון היה צייר נוף אמריקאי והיסטורי.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים, הוא נרשם לאוניברסיטת ניוטון, כדי להכין אותו לקריירה בעבודה של אביו.
עם זאת התעניינותו באמנות שלטה בו, וזמן לא רב לפני תחילת מלחמת האזרחים, הקים סטודיו לאמנות משלו, שם יצר איורים לכתבי העת "הארפר'ס ויקלי" ו"אילוסטרייטד לונדון ניוז" .
כשפרצה המלחמה, הוא הלך לעבוד בכתבי העת ככתב מיוחד, ובילה חלק ניכר מזמנו בווירג'יניה.
לאחר שהחזיק בתפקיד זה פחות משנה, ואולי פחד מגיוס, הוא התפטר ונסע לפריז, שם הוא נשאר עד 1868. הוא הצליח להיכנס לבית הספר לאמנויות בשנת 1864, ולמד אצל צ'ארלס גליירה, אלברטו פאסיני, אדולף איבון ואמיל למבינט.
הוא למד גם אנטומיה של סוסים אצל הפסל אנטואן לואי בארי.
בשנת 1865 הציג בסלון בפריז.
מאוחר יותר, לפני שחזר לביתו, הוא ביקר בגרמניה ובאוסטריה וערך סיור מהיידלברג לקלבריה.
הוא בחר להקים אולפן בעיר ניו יורק, במקום בולטימור.
זמן לא רב אחר כך הציג כמה עבודות באקדמיה הלאומית לעיצוב, שם היה חבר בשנת 1875.
האקדמיה הפכה למקום העיקרי שלו, עם למעלה מ־125 ציורים שנמכרו שם.
ארבעים מהם מתארים סצנות מלחמות.
למרות זאת, בשנת 1878, הוא הצטרף לחברה של אמנים אמריקאים, ארגון שהוקם בניגוד לגישה השמרנית של האקדמיה.
היה מטייל נלהב לאורך חייו, ביקר בטורקיה, מרוקו וספרד.
בשנות ה-70 של המאה ה-19, בתקופת הרקונסטרוקציה בארצות הברית, הוא עשה כמה מהטיולים שהיו אז מסוכנים לווירג'יניה וצפון קרוליינה, שם צייר סצנות ז'אנר כפריות.
חלק מהציורים הוצגו באיגוד האמנות בברוקלין ובתערוכת המאה בפילדלפיה.
את שתים-עשרה שנותיו האחרונות בילה בניו ג'רזי.
ציור מלחמת האזרחים שלו, "תותחים על הפוטומק", נמצא באוסף האמנות של הבית הלבן.
אלפרד טיבור (במקור גולדשטיין, בהונגרית: Tibor Alfréd; קוניאר, 10 בפברואר 1920 – קולומבוס, 18 במרץ 2017) היה פסל יהודי-הונגרי-אמריקאי.
יצירותיו נמצאות בכמעט 500 אוספים פרטיים ומוזיאונים ברחבי העולם, כולל ביד ושם בירושלים.
אלפרד טיבור נולד בכפר קוניאר במשפחה יהודית של שלושה בנים אנדראש, אלפרד וטיבור הצעיר ביותר.
הוא למד בגימנסיה הריאלית היהודית בדברצן.
כספורטאי מצטיין הוא התכונן לאולימפיאדת ברלין (1936) כחבר בקבוצת ההתעמלות הגברים ההונגרית, אך לא הורשה להתחרות בגלל מוצאו היהודי.
הוא זומן לשירות העבודה בשנת 1940 (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי במלחמת העולם השנייה) ושירת באוקראינה בגדוד עבודה שסופח לצבא ההונגרי.
הוא נפל בשבי הסובייטים ונכלא למשך שש שנים במחנה כלא בסיביר ממנו שוחרר בשנת 1947. מבין 273 הגברים בגדוד העבודה שלו שנשלחן למחנה השבויים הסובייטי, הוא היה האחד מתוך שניים ששרדו.
בשובו להונגריה התברר שרק הוא ואחיו אנדראש שרדו את השואה וממשפחתו הקרובה הענפה שמנתה 37 אנשים (ועוד 82 קרובי משפחה רחוקים יותר) לא שרד אף אחד.
שניהם שינו את שם משפחתם לטיבור, וזכרו בכך את אחיהם טיבור גולדשטיין, שמת במחנה ריכוז.
אלפרד עבר לבודפשט ועבד כמעצב תערוכות ממשלתי במשך תשע שנים.
בשנת 1956, במהלך המרד ההונגרי, ברח מהונגריה יחד עם אשתו ושני ילדיו בשל חששו מעליית האנטישמיות שוב בהונגריה.
בשנת 1957 התיישב בארצות הברית.
הוא עבד במסחר אמנות במיאמי במשך 16 שנים ואז עבר לעיר קולומבוס, אוהיו, שם עסק רק בפיסול.
פסלו האחרון בשם "זכור" בעברית הוזמן עבור "קהילת אגודה אחים" היהודית בבקסלי, אוהיו, שם הוא חבר.
פסל הברונזה בגובה 9 מטר מציג חיילים גרמנים מקבצים קורבנות יהודיים לתא גז במחנה הריכוז, בעוד מעל ניצול אחד מטפס מתוך הארובה ומחזיק דגל ישראל.
מאחורי הפסל מפת גרניט שמציגה את מיקומם של כל מחנות הריכוז באירופה.
היצירה כוללת גם שיר שכתבה המשוררת האמריקאית אמה לזרוס שניבאה את הקמת מדינת ישראל.
סיפורם של אלפרד טיבור ומשפחתו הונצחה ברומן על ידי אחייניתו ג'ולי אורינגר , בספרה "הגשר הסמוי" (The Invisible Bridge) שיצא לאור גם בתרגום עברי.
טיבור זכה בפרס מפעל חיים מטעם "גילדת האמנות הליטורגית", פרס חופש אמנות, ונכנס להיכל התהילה של אזרחים ותיקים באוהיו.
הוא זכה גם בפרס פגסוס של אוהיאנה בשנת 2005.
אלפרד זון-רתל היה צייר מודרניסטי גרמני מבית הספר לאמנות בדיסלדורף.
הוא היה פעיל בדיסלדורף, ברלין, פריז וברביזון.
אלפרד זון-רתל נולד ב-8 בפברואר 1875 לציירים אלזה זון-רתל (לבית רתל) וקרל רודולף זון וגדל בדיסלדורף, גרמניה.
הוא הגיע ממשפחה של ציירים שרבים מהם היו מבית הספר לציור בדיסלדורף, סבו מצד אמו היה צייר ההיסטוריה אלפרד רתל, סבו הגדול מצד אמו היה הצייר והדיוקן המיניאטורי, אוגוסט גרהל.
סבו מצד אביו היה בנו של קרל פרדיננד.
הוא למד באקדמיה לאמנות בדיסלדורף ממאי 1888.
בשנת 1893 פגש זון-רתל את בת זוגו לעתיד, אנה יולי מישלס, בעת שהותו באגם גארדה.
הם נישאו ב-8 באוקטובר 1896 בהנובר, גרמניה.
הוא עבר בשנת 1897 לפריז, ששינה את סגנון הציור שלו.
ב-8 בדצמבר 1897 נולדה בתו הבכורה אנה קלרה מארי אליזבת "ליזי" זון-רתל.
שני ילדיו האחרים כללו את הכלכלן והפילוסוף המרקסיסטי אלפרד זון-רתל (1899–1990), והצייר והשחקן הנס-יואכים זון-רתל (1905–1955).
בשנת 1909 הקים אלפרד זון-רתל את קבוצת Sonderbund יחד עם ציירים נוספים של דיסלדורף, שכללו את יוליוס ברץ, מקס קלרנבך, אוגוסט דויסר, ולטר אופי, וילהלם שמור, ואחיו אוטו זון-רתל וקרלי זון-רתל.
הם ערכו את התערוכה הראשונה שלהם במאי 1908 והביאו ציור גרמני לאימפרסיוניסטים הצרפתים.
הוא נפטר בטיבינגן, גרמניה ב-10 בדצמבר 1958.
עבודותיו של אלפרד זון-רתל נמצאות באוספי מוזיאונים ציבוריים שונים, כולל מוזיאון סטדל, המוזיאון הבריטי ועוד.
אלפרד וליש ואגווצ'אי (תואר אצולה) (בהונגרית: Wellisch Alfréd; פשט, 6 במאי 1854 – בודפשט, 16 בדצמבר 1941) היה אדריכל יהודי-הונגרי, המתכנן של מאות בתי דירות בבודפשט, אביו של האדריכל אנדור וליש (שינה את שמו לאנדור וצ'אי).
וליש נולד במשפחה יהודית בפשט כבנו של נתן וליש.
עד 1876 למד בקרלסרוהה ואחר כך בווינה אצל תיאופילוס הנס ובסוף בפריז בבית הספר לאמנויות יפות.
אז התיישב בבודפשט בשנת 1881, שם גם פתח את משרדו.
(על פי הלקסיקון יהודי הונגרי הוא תכנן יותר מ-200 בנייני דירות.
הוא היה גם חבר במועצה הלאומית לבנייה ציבורית, ייסד מספר קרנות צדקה ותרבות, כמו פרס וליש לזוכי מכרזים שהוענק על ידי אגודת האדריכלים ההונגרית מדי שנה מאז 1903 לסטודנטים באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה וכן לחברים הנספחים באגודה.
כהכרה בעבודתו כאדריכל, כפטרון וכנדבן וכן עבור עבודתו כחבר המועצה המרכזית הלאומית לבנייה ציבורית, הוענק לו בשנת 1910 תואר אצולה (אבירות).
ב-28 במאי הוא קיבל את האצולה ההונגרית עם היתר להוספת השם ואגווצ'אי (שפירושו מִוואגווצ'ה).
הוא נפטר ב-16 בדצמבר 1941 בבודפשט.
אשתו הייתה וילמה אולמן בארניהווארי (1861–1945); בנם כאמור האדריכל אנדור ווליש (1887–1956).
1896: בניין בית הספר התיכון לשעבר, כיום בניין הפקולטה להנדסת חשמל של קנדו קלמן באוניברסיטת אובודה.
1900: בית היתומים היהודי לנערים בפאשור, נהרס בשנת 2008.
1904: המטה לשעבר של שלגוטריאן מכרות פחם בע"מ ברחוב יאנוש אראן.
1912: לשעבר המשרד למינהל ציבורי ומשפט, ארמון וליש לשעבר, כיכר לאיוש קושוט 4.
?: ביתנים של בית החולים היהודי.
1905: בניין דירות האסנפלד, רחוב קיראי 34, רחוב סקיי מיהאי 1.
אלפרד למבורן הוא אמן וסופר אמריקאי, יליד אנגליה.
בשנות ה-60 של המאה ה-19, הוא ומשפחתו עברו להתגורר במערב אמריקה יחד עם החלוצים המורמונים.
הוא זכור בעיקר בזכות ציוריו, אך הוא כתב גם סיפורת ושירה לכתבי עת של המורמונים.
למבורן נולד לוויליאם ומרתה ורנהאם בברקשייר, אנגליה על נהר למבורן.
המשפחה היגרה לארצות הברית כשהוא היה ילד.
תחילה הם התיישבו בסנט לואיס, מיזורי לפני שעברו לטריטוריה של יוטה.
כישרונותיו האמנותיים עודדו על ידי הוריו מגיל צעיר.
במהלך הנסיעה מסנט לואיס לסולט לייק סיטי, יוטה, הוא צייר לאורך הדרך סקיצות של נופים.
לאחר שהגיע לסולט לייק סיטי, יוטה בגיל 16, למבורן קיבל עבודה כאמן בתיאטרון המקומי.
בשנת 1871 הוא ליווה את נשיא כנסיית ישוע המשיח של קדושים אחרונים ומושל שטחי יוטה לשעבר, בריגהאם יאנג, אל "קניון ציון" ועשה את הרישומים הראשונים של האזור.
באותו עשור, למבורן טייל במערב עם הצלם צ'ארלס רוזקו סאבאג', וצייר מקומות שאותם צילם סאבאג', ו-"צייר סדרה המייצגת את מסעו מהחוף המזרחי עד גשר שער הזהב עם ראובן קירקהאם.
הוא ביקר גם ביוסמיטי, קולורדו ואריזונה.
בהמשך חייו, הוא התמקד יותר בכתיבה, ולעיתים אייר את עבודתו, ובסופו של דבר כתב 14 ספרים.
בנובמבר 1895 החל להתבודד באי גוניסון באגם המלח הגדול, שם כתב את "הים הפנימי שלנו".
במרץ 1896 הגיעה לאי קבוצה של אוספי גואנו, והוא כלל אותם בספריו.
בתחילת חורף 1896, הוא עזב את האי.
למבורן נפטר ב־6 ביוני 1926 בסולט לייק סיטי.
אלפרד ויליאם האויט היה אנתרופולוג, חוקר ארצות ומומחה בידיעת הטבע אוסטרלי.
אלפרד ויליאם האויט נולד בשנת 1830 בנוטינגהאם למשפחה של סופרים.
קרוב משפחתו סידר לו עבודה במשרדי המכרות.
בשנת 1861 הוא הועמד בראש משלחת הצלה של משלחת שיצאה ממלבורן במטרה לחצות את אוסטרליה לכיוון צפון ולא הגיע ליעד.
בספטמבר הוא נפגש עם ניצול היחיד של המשלחת וקבר את היתר במקום.
האויט ערך מספר מסעות נוספות ברחבי אוסטרליה.
הוא אסף חומר בוטני רב והעביר אותו לידי פרדיננד פון מילר.
הוא היה אנתרופולוג וחקר תרבות וחברה של ילידים אוסטרלים.
חומר רב התקבל מויליאם ברק.
על התרומה לקידום המדע אלפרד ויליאם האויט קיבל את בשנת 1903 מטעם ואת הראשונה בשנת 1904 מטעם .
בשנת 1906 הוא התקבל למסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
מספר מקומות באוסטרליה נקראו על שמו.
אלפרד יאנזה היה קצין צבאי באוסטריה בין מלחמות העולם.
הוא הגיע לדרגת פלדמרשל-לויטננט והיה ראש המטה הכללי משנת 1935 ועד פרישתו הכפויה ב-1938.
אלפרד יאנזה נולד ב-16 ביולי 1884 בתור אלפרד יוהאן תיאופיל יאנשה אדלר פון טננאו (Alfred Johann Theophil Janša Edler von Tannenau).
הוא הצטרף לצבא הקיסרי כלויטננט בשנת 1903 לאחר שסיים את בית הספר לצוערים, ושירת בגדוד חי"ר מס' 72 בפוזסוני/פרסבורג (כיום ברטיסלבה) ולאחר מכן למד בבית הספר למלחמה בשנים 1908 עד 1911. ב-1 בנובמבר 1912, הוא הועלה לדרגת האופטמן ושובץ במטה הכללי של הצבא.
יאנזה הוצב בסגל של מפקח הצבא וראש המדינה של בוסניה והרצגובינה, פלדצוגמייסטר אוסקר פוטיורק, בסרייבו, שם היה עד לרצח יורש העצר ולתחילת המלחמה ב-1914.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עבד כקצין מטה כמעט בכל חזיתות המלחמה, ואף היה במטות של צבא הקיסרות הגרמנית.
מספטמבר 1915 עד פברואר 1916 הוצב בצוות גנרל-פלדמרשל אוגוסט פון מקנזן בבלקן.
שם הוא גם פגש את ראש המטה שלו, גנרל הנס פון זקט, שהיה אמור להוביל את הקמת הרייכסווהר הגרמני לאחר 1918. מאוחר יותר, שירת גם במטהו של הגנרל הגרמני אוטו פון בלו במקדוניה.
הוא העביר חלק ניכר משנת 1917 בחזית הרוסית.
ב-1918 הוצב לבסוף במפקדת הארמייה ה-14 של צבא גרמניה של הגנרל קונרד קראפט פון דלמנזינגן בחזית האיטלקית כקצין קישור.
לאחר המלחמה שירת בצבא הרפובליקה הראשונה ועלה לדרגת אוברסט ומונה להיות ראש המטה של הבריגדה השלישית בסנקט פלטן.
ב-28 יוני 1930 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור וקיבל את הפיקוד על הבריגדה, עליה פיקד עד 1932. בתחילת 1933 הוא נשלח כנציג אוסטריה לוועידת פירוק הנשק של ז'נבה.
לאחר מכן מונה לנספח צבאי בגרמניה הנאצית ובשווייץ.
הודות לקשריו מימי מלחמת העולם הראשונה, הוא לא רק קיבל ידע מפורט על חימושו מחדש של הוורמאכט שהחל לאחר 1935, אלא גם הצליח ליצור תמונה מדויקת של המשטר הנאצי.
בעקבות זאת, יאנזה נעשה מודע לחלוטין לסכנה הנובעת מגרמניה של היטלר.
באותה השנה הוא הוחזר מברלין על ידי הדיקטטורה האוסטרית תחת הקנצלר קורט שושניג ומ-1 ביוני הופקד על ניהול סעיף III של משרד ההגנה הפדרלי: זה הפך אותו דה-פקטו לראש המטה הכללי, אולם הוא קיבל את התואר רשמית רק עם כניסת שירות פדרלי חובה ב-1 באפריל 1936.
יאנזה ראה בהתחמשות המהירה של הצבא את תפקידו העיקרי, על מנת להפוך את אוסטריה לבעלת יכולת הגנה עצמית – במיוחד מול הרייך הגרמני.
לפי הערכותיו, בשנת 1939 עלולה להיות מתקפה על אוסטריה מצד היטלר.
עם זאת, לא היו מספיק תקציבים לתוכניות מרחיקות הלכת שלו.
גובשה תוכנית הגנה ("תוכנית יאנזה"), שבה ניסה בעיקר לזכות בתמיכת איטליה.
תוכננה גם מערכת ביצורים, אך זו יושמה רק ב-1938. מבחינה מבצעית, יאנזה הסתמך בתוכניתו על שימוש בנהר הטראון כקו הגנה מפני התוקפים הגרמנים, על מנת להימנע מקרב מכריע וכדי להרוויח זמן עד שמדינות אחרות - בדגש על איטליה - תוכלנה להתערב.
ההנהגה הגרמנית הייתה מודעת היטב לסלידתו הברורה של יאנשה מגרמניה הנאצית ולתוכניות ההגנתיות הנמרצות שלו.
לכן, בין דרישותיו של היטלר בהסכם ברכטסגאדן עם שושניג ב-12 בפברואר 1938, נדרש בסעיף השמיני שפלדמרשל-לויטננט יאנזה יתפטר מתפקידו, לטובת גנרל-מיור גנרל פרנץ במה.
שושניג נענה לדרישה זו כדי לא להתגרות בגרמניה למרות הקו הנוקשה נגדה, ותירץ את הפיטורין בכך שיאנזה הגיע לגיל פרישה גם ככה.
עם זאת, הרמטכ"ל לא קיבל הודעה רשמית על החלטה זו ולמד עליה מהתקשורת, והגיש מיד את התפטרותו.
ב-16 בפברואר 1938, ערך יאנזה את ביקור הפרידה שלו אצל הנשיא והמפקד העליון וילהלם מיקלס, שאמר לו בצער ששושניג אינו מתכנן התנגדות צבאית נגד גרמניה.
למחרת, הוצג בפניו צו הפרישה שלו.
עם פרישתו הכפויה של יאנזה, נאבד אלמנט אנטי-נאצי נוסף באוסטריה והסתמן עוד צעד אל עבר האנשלוס.
ב-28 בספטמבר 1938, חצי שנה לאחר האנשלוס, יאנזה קיבל מהגסטפו בווינה שני צווים שנשלחו מהיידריך: גירוש "מכל מחוזות אוסטריה", ומגורים בכפייה בארפורט מ-30 בספטמבר 1938. יאנזה נאלץ לשמור את שתי הגזירות בסוד תחת איום להשלח למחנה ריכוז, ועזב את אוסטמארק (אוסטריה תחת שלטון הרייך השלישי).
כאשר הפנסיה הצבאית שלו הופחתה בשליש ב-1939 מפני שהתנגד לנאציזם טרם האנשלוס, הוא הגדיל את ההכנסה שלו על ידי עבודה כמוכר ביטוח עבור קבוצת גרלינג כדי שיוכל לממן את לימודי בנותיו שנותרו בווינה.
ב-1943 נאסר עליו לנסוע כנציג, והוא החל לעבוד אצל מפיץ חלקי רכב.
בשנת 1945 ביקרו אותו אסירים אוסטרים ממחנה הריכוז בוכנוולד ליד ארפורט והודו לו על תמיכתו בהם במהלך המלחמה.
הוא עצמו נשאר לעת עתה בארפורט גם לאחר העברת השליטה מהצבא האמריקני לצבא האדום, אך עד מהרה נאלץ לעבור לגראץ באביב 1946. משם חזר לווינה בתחילת 1947.
ב-15 בינואר 1947, יאנזה הוזמן לשיחות עם הקנצלר לאופולד פיגל על הקמת הצבא האוסטרי מחדש.
במקביל, שרים ממפלגת העם ניסו לזרז את סיום הכיבוש ולחתום על הסכם המדינה עם ארבע בעלות הברית, ותכננו למנות את יאנזה לראש הצבא החדש, אולם תוכנית זו לא התממשה.
עד פרישתו ב-1954, עת היה בן 70, יאנזה עבד בשלוחה הווינאית של חברת החלפים לרכב שעבורה כבר עבד בארפורט.
הצבא הפדרלי של הרפובליקה השנייה, שהוקם רק ב-1955 עם קבלת העצמאות של אוסטריה, הוקם על פי תפיסתו של יאנזה שנוסחה ב-1947. על שם יאנזה נקרא בניין בבסיס שריון בגרוסמיטל שעל יד וינר נוישטאשדט.
עיטורים צבאיים (נכון לשנת 1933)
מסדר ההצטיינות הצבאי הבווארי מדרגה שלישית עם עיטור המלחמה והחרבות.
מדליית הצטיינות צבאית ברונזה עם סרט אדום.
מדליית הצטיינות צבאית ברונזה עם סרט הצלב הצבאי.
מדליית הצטיינות צבאית כסף עם סרט הצלב הצבאי.
צלב הכשרון הצבאי מדרגה שלישית עם עיטור המלחמה.
מסדר כתר הברזל מדרגה שלישית עם עיטור המלחמה והחרבות.
עיטור הכסף הגדול לשירות רפובליקת אוסטריה
אלפרד מארקוש, היה מלחין ומנצח יהודי-הונגרי.
אלפרד מארקוש נולד במשפחה יהודית כבנם של יעקב מארקוש ושל לאונורה ברקוביץ'.
הוא החל את לימודיו בעיר הבירה.
לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה המסחרית, למד מוזיקה וקיבל תואר באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
הוא עסק במוזיקה מאז 1902.
ביוני 1902 קיבל העיתון "זנלפ" (Zenelap-עיתון המוזיקה) את פניו בין חברי "אגודת המוזיקאים ההונגרית", אך שנה לאחר מכן כבר הזכיר אותו העיתון בין מי שחייב דמי חבר.
בשנת 1903, הוא היה תלמיד הכיתה הצעירה הראשונה של המחלקה להלחנה של "המחלקה הלאומית למוזיקה" תחת חסותו של הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה בבודפשט, אך עלון בית הספר גילה שהוא לא נבחן.
בהתחלה היה קורפטיטור בתיאטרון העם (Népszínhaz), אבל התיאטרון חדל להתקיים, אחר כך עבד באזור ערי השדה והכפר עבור הבמאי ומנהלי תיאטרון ארפאד באלוג, פטר דיאק ודיולה זילהי בארד, מאוחר יותר הצטרף לרויאל אורפאום (Royal Orfeum), שם הפך למנהל המוזיקלי.
אף פעם לא היה לו כסף, במסעדה שלו לעיתים קרובות המלצר הראשי שילם עבורו כנגד נגינה.
בתחום מוזיקת הבידור הוא הלחין בהצלחה הגדולה ביותר וכל מה שכתב הוצג.
שמו הפך למותג מעולה, כתב להיטים, ייצג את "הקול של פשט".
ב-23 בפברואר 1915, בבודפשט, נשא לאישה את השחקנית אילונה מזאי, בתם של לאסלו מזאי ושל פאני דיטריכשטיין (Dietrichstein).
בשל החוקים ה (אנטי)יהודיים ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי בין השנים 1940–1944 הוא לא יכול היה להופיע, אלא רק בפני קהל יהודי במסגרת הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך והיה המנצח של ההתאחדות.
הוא כתב יצירות קופלה לשירים של אנדרה נאג', ז'ולט הרשאני, לאסלו בקפי ודיולה קווארי, שבוצעו על ידי זמרים פופולריים.
גם האופרטות שלו היו מוצלחות מאוד.
את יצירות הקופלה שלו הוצאות המוזיקה האנגליות והאמריקאיות פרסמו תחת השם Fred Markush.
אחר שנת 1939, בשל מוצאו היהודי, כבר לא כתב מחזות או פסקולים לסרטים בהונגריה (כי לא היו מעלים אותם לבמה), הוא יכול היה לכתוב רק אחרי מלחמת העולם השנייה, אבל באותה תקופה סגנונו כבר לא היה אופנתי או אלגנטי במערב.
הוא מת במפתיע בניו יורק ב-1946.
הנערה המכוערת, (1930, קומדיה מוזיקלית-ומחול בשלוש מערכות, ארבע תמונות) (נכתבה על ידי לאסלו ודנאי, שירים מאת אימרה הרמט.
אשתי מתחתנת, (מחזמר קומי ב-3 מערכות; מחברים שותפים: אישטוואן ברודי ומיקלוש ברודי),בכורה 16 באפריל 1921
מרצי (פארסה מוזיקלית ב-3 מערכות; כתב: הורסט אנגל, תרגום: אדולף מראי), בכורה 16 ביוני 1916, חוג תיאטרון של בודה
סטוקס עצמו הפך לפריזאי בדם
קליפת הבננה הזו מחליקה כל כך טוב
שיטיל את האבן הראשונה על עצמו
תעצום את העיניים רק קצת
ד"ר גוסטב אלפרד יוליוס מאייר היה פקיד ופוליטיקאי גרמני נאצי.
מאייר שימש בתפקיד ה"גאולייטר" של צפון וסטפאליה, הנשיא העליון של מחוז וסטפאליה, מושל המדינות ליפה ושאומבורג-ליפה וסגן השר לענייני השטחים הכבושים במזרח.
בתפקידו כסגן השר ייצג את המשרד בוועידת ואנזה.
מאייר נולד בגטינגן, בנו של עובד מדינה פרוסי שהוצב בגטינגן בשל תפקידיו הרשמיים.
המשפחה הייתה ממעמד הביניים ומקורה בעיר אסן.
הוא התחנך בגימנסיה בסוסט, וסיים את לימודיו ב-1911.
בשנת 1912 הוא התגייס כצוער לצבא הקיסרות הגרמנית בגדוד חי"ר 68 (קובלנץ), ולאחר שנה קיבל דרגת לויטננט.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא לחם עם גדוד חי"ר 363 בחזית המערבית, וקיבל את צלב הברזל מחלקה ראשונה ושנייה ואת תג הפצע.
באפריל 1917 הוא נפצע ונלכד על ידי הצרפתים, חוויה שלדבריו הייתה טראומטית במיוחד והותירה אותו עם שנאה כלפי צרפת.
לאחר כמעט 3 שנים שוחרר מהשבי והוא עזב את הצבא בדרגת האופטמן (קפטן).
לאחר המלחמה, מאייר למד משפטים ומדעי המדינה באוניברסיטאות בון ולאחר מכן בווירצבורג.
הוא סיים לימודי הדוקטורט ב-1922 והצטרף למחלקה המשפטית של חברת כרייה בגלזנקירכן.
בשנת 1924, הוא הצטרף ללשכת הבונים החופשיים המקומית.
בשנת 1925 הוא התחתן עם דורותי קאפל ולזוג נולדו לו חמש בנות.
באפריל 1928 הצטרף מאייר למפלגה הנאצית.
המפלגה עדיין הייתה חלשה ביותר בווסטפאליה בסוף שנות ה-20, והיו לה רק כשלוש מאות חברים בעיר גלזנקירכן בתקופה זו.
בתוך פחות משנה עלה מאייר לתפקיד מנהיג קבוצות מקומיות ("אורטסגרונפלייטר") ובנובמבר 1929 הועלה לדרגת מנהיג מחוז (בצירקלייטר) של מחוז אמשר-ליפה שבמערב וסטפאליה.
באותו החודש הוא גם נבחר כנציג המפלגה הנאצית היחיד למועצת העיר גלזנקירכן.
בספטמבר 1930 הוא הפך לחבר ברייכסטאג ממחוז בחירה 17, צפון וסטפאליה, וב-31 בינואר 1931 לגאולייטר של צפון וסטפאליה .
ב-14 בספטמבר 1932, הוא נבחר ללנדטאג הפרוסי.
לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933, מונה מאייר למושל הרייך של מדינות ליפה ושאומבורג-ליפה.
ב-4 בנובמבר 1938 הוא מונה לנשיא העליון (אוברפרזידנט) של המחוז הפרוסי של וסטפאליה, ובכך איחד תחת שליטתו את המפלגה והמשרדים הממשלתיים הגבוהים ביותר בתחומי השיפוט שלו.
הוא הועלה לדרגת אס אה – גרופנפיהרר ב-20 באפריל 1936 ול-SA – אובר-גרופנפיהרר ב-9 בנובמבר 1938.
ב-6 בספטמבר 1939 התמנה מאייר לראש המינהל האזרחי במערב.
ב-17 ביולי 1941 הפך למנכ"ל המשרד וסגנו של אלפרד רוזנברג במשרד הרייך לשטחים המזרחיים הכבושים.
מאייר היה אחראי על מחלקות החוץ, האדמיניסטרציה והכלכלה.
בתפקידו במזרח הוא השתמש בעובדי כפייה, בעיקר יהודים, למגוון עבודות.
ב-20 בינואר 1942 השתתף מאייר, כנציגו של רוזנברג, בוועידת ואנזה שנקראה לדון בפתרון הסופי.
ב-16 בנובמבר אותה שנה, הוא מונה לנציב ההגנה של הרייך עבור הגאו שלו, וב-25 בספטמבר 1944 הוא הפך למפקד כוחות הפולקסשטורם באזור.
ב-11 באפריל 1945 נמצא מאייר מת ליד נהר וזר.
ככל הנראה הוא התאבד בעקבות תבוסת גרמניה במלחמה.
אלפרד זיידל היה משפטן ופוליטיקאי גרמני, חבר המפלגה הנוצרית-סוציאלית בבוואריה.
ב-1938 קיבל דוקטורט במשפטים מאוניברסיטת מינכן.
אוונס, החזיק זיידל בעמדות נאציות.
זיידל היה חבר המפלגה הנאצית מ-1937 עד 1940. מ-1940 היה חבר בוורמאכט וב-1945 השתקע במינכן והחל לעבוד כעורך דין.
זיידל זכה לפרסום כסנגור במשפטי נירנברג, שבמהלכם הגן על הנס פרנק ורודולף הס ופעל למען שיקומו של האחרון עד סוף ימיו.
במשפט המיניסטריונים היה סנגורו של הנס לאמרס, במשפט פוהל הגן על אוסוולד פוהל, במשפט הרופאים על פריץ פישר, קארל גבהרדט והרטה אוברהויזר ובמשפט אי גה פארבן על .
כמו כן הגן על אילזה קוך במשפטה.
מנובמבר 1974 ועד מאי 1977 היה שר המשפטים של בוואריה, וממאי 1977 ועד 1978 היה שר הפנים.
בתקופת כהונתו כשר הפנים הושלמה הרפורמה המוניציפלית בבוואריה.
אלפרד אלכסנדר טיילור היה פוליטיקאי ומרצה אמריקאי ממזרח טנסי.
הוא כיהן כמושל טנסי ה-34 בין השנים 1921–1923, והיה אחד משלושה רפובליקנים שמילאו את התפקיד מסוף תקופת השיקום ועד למחצית השנייה של המאה ה-20. הוא גם כיהן שלוש קדנציות בבית הנבחרים של ארצות הברית, מ-1889 עד 1895.
בשנת 1886, טיילור התמודד על תפקיד המושל נגד אחיו הצעיר, הדמוקרט רוברט לאב טיילור (1850–1912), בקמפיין בלתי נשכח המכונה "מלחמת השושנים".
כשהם עברו יחד ברחבי המדינה, עסקו האחים לעיתים קרובות בהתלוצצות קלילה וניגנו בכינורות, בניגוד למסעות מושלים קודמים, שכללו עימותים עזים.
טיילור התמודד שוב על תפקיד המושל ב-1910, אך איבד את מועמדות מפלגתו לבן וו.
הוא זכה ב-1920 בעיקר בשל חילוקי דעות בתוך המפלגה הדמוקרטית על מיסים וזכויות בחירה לנשים.
טיילור נולד ב-6 באוגוסט 1848 בקהילת ה-Happy Valley של מחוז קרטר, טנסי, והיה בנם השני של נתניאל גרין טיילור, חבר קונגרס, כומר מתודיסטי ומשורר, ואימלין היינס טיילור, פסנתרנית מוכשרת.
נתניאל טיילור היה ויגי (שרבים מהם הפכו מאוחר יותר לרפובליקנים), בעוד שמשפחתה של אשתו, ביניהם אחיה, לנדון קרטר היינס, היו דמוקרטים.
אלפרד הלך בעקבות אביו למפלגה הרפובליקנית, בעוד אחיו, רוברט, הלך בעקבות משפחת אמם למפלגה הדמוקרטית.
טיילור למד באקדמיית דאפילד באליזבתטון, טנסי ובאפלו מכון (מיליגאן קולג' המודרני) במחוז קרטר, טנסי.
בעקבות פרוץ מלחמת האזרחים, נתניאל טיילור תמך באיחוד, והטיילורים נאלצו לעבור לצפון.
במהלך תקופה זו, אלפרד למד בסמינר פנינגטון בפנינגטון, ניו ג'רזי.
בשנת 1867, טיילור ליווה את אביו, אז הנציב לענייני האינדיאנים תחת הנשיא אנדרו ג'ונסון, להצטרף לוועדת השלום האינדיאנית בקנזס במאמץ לסיים את מלחמות המישורים.
הוועדה ניהלה משא ומתן על הסכם Medicine Lodge עם האינדיאנים בדרום המישורים, מה שהביא לסילוקם לשמורות בטריטוריה האינדיאנית.
בשנת 1924, טיילור כתב דיווח על טיול זה ופרסם אותו ב-Chronicles of Oklahoma.
טיילור נבחר לבית הנבחרים של טנסי ב-1874, וכיהן כהונה אחת.
בין היוזמות שלו הייתה הקמת מחוז יוניקוי ב-1875. מאוחר יותר הוא יתייחס למחוז כ"תינוק שלי".
טיילור כיהן כאלקטור עבור רתרפורד ב.
הייז בשנת 1876, וכיהן כאלקטור גם בשלושת הקמפיינים הנשיאותיים הבאים.
בשנת 1878, טיילור ביקש את מועמדות מפלגתו למושב הקונגרס של המחוז הראשון שהוחזק בידי אוגוסטוס פטיבון.
למרות שלטיילור הייתה תמיכה עממית, פטיבון הצליח לזכות במועמדות בוועידת המפלגה, והכעיס את תומכיו של טיילור.
אחיו של טיילור, רוברט (דמוקרט), התמודד מול פטיבון בבחירות הכלליות, ובתמיכת הדמוקרטים ותומכיו הממורמרים של אחיו, כבש את המושב.
הוא הובס בניסיונו להיבחר מחדש על ידי פטיבון לאחר קדנציה אחת בלבד, ומאז לא נבחר דמוקרט למושב.
במרוץ לתפקיד מושל טנסי ב-1886, הרפובליקנים, בתקווה לנצל את הפילוגים בתוך המפלגה הדמוקרטית, הציעו את אלפרד טיילור כמועמד שלהם.
הדמוקרטים הציגו את אחיו, רוברט, והאמינו בו כאדם הטוב ביותר לאחד את המפלגה ולהתמודד עם הפנייה הפופולרית של אלפרד.
האחים סיירו יחד ברחבי המדינה, משכו קהל רב, ניהלו ויכוחים פוליטיים קלילים וניגנו בכינורות בזמן שהקהל רקד.
בעצירה במדיסונוויל, רוברט הציע שגם הוא וגם אלפרד הם כמו ורדים, אבל הוא ורד לבן ואילו אלפרד הוא ורד אדום.
לאחר שתומכיהם החלו לענוד ורדים לבנים ואדומים, הקמפיין נודע בשם "מלחמת השושנים" (השם התייחס גם לסכסוך האנגלי של המאה ה-15).
עצירות הקמפיין שלהם משכו קהל רב, שנע בין כ-6,000 בעיירות קטנות יותר ל-25,000 בנאשוויל.
בשיא ההצבעה ביום הבחירות, רוברט טיילור ניצח את אלפרד ב-16,000 קולות.
הקמפיין של 1886 הקפיץ את הפופולריות של אלפרד טיילור.
ב-1888, הוא התמודד בהצלחה על מושב הקונגרס ה-1 של המחוז, והביס את דייוויד פ.
הוא נבחר מחדש ב-1890, והקדים את רודריק ר.
באטלר (שהתמודד כעצמאי) בפחות מאלף קולות.
הוא נבחר מחדש לכהונה שלישית ב-1892. במהלך כהונתו בקונגרס, טיילור תמך בתעריף מקינלי, צעד פרוטקציוניסטי שהעלה את המכסים על יבוא ב-50%.
הוא גם תמך בחוק הלודג', שאמור היה לספק הגנות לבוחרים שחורים בדרום.
לאחר שעזב את הקונגרס, טיילור הצטרף לאחיו, רוברט, למעגל ההרצאות.
הם כתבו יחד והציגו הרצאה פופולרית בשם "יאנקי דודל ודיקסי".
הסיור זכה להצלחה כלכלית גדולה, והניב לאחים עשרות אלפי דולרים.
בשנת 1906, טיילור התמודד כעצמאי על מושב המחוז הראשון נגד בוס המפלגה הרפובליקנית, וולטר פ.
בראונלו, אך הובס בהפרש ניכר.
בשנת 1910, טיילור ביקש את המועמדות הרפובליקנית לתפקיד המושל, אך הובס על ידי בן וו.
הופר המשיך לאחר מכן והביס את אחיו של אלפרד, רוברט, בבחירות הכלליות.
בשנת 1920, טיילור בן ה-71 מונה על ידי הרפובליקנים כמועמד לתפקיד המושל.
יריבו היה המושל המכהן הדמוקרטי, אלברט ה.
רוברטס, שהרחיק חלק נכבד ממפלגתו על ידי חקיקת רפורמות מס לא פופולריות ועזרה לאשרור התיקון ה-19 (שהעניק לנשים זכות בחירה).
במסלול הקמפיין הסתובב טיילור עם רביעייה בת ארבעה חלקים (המורכבת משלושה מבניו וחברו), וסיפר את סיפורו של "Old Limber", כלב שועל, שלמרות זקנתו, עדיין יכול היה לגבור על הלהקה.
מכיוון שהוא גם תמך בתיקון ה-19, הוא פעל בעיקר נגד רפורמות המס של רוברטס.
ביום הבחירות הוא הביס את רוברטס 229,143 קולות מול 185,890 קולות.
אלו היו הבחירות הראשונות לממשלת המדינה שבהן יכלו נשים להצביע.
לאחר השבעתו, טיילור התמקד במה שהוא כינה "ארבעת הגדולים" בנושאים: רפורמת מס, רפורמה בבתי ספר כפריים, כבישים מהירים וכלכלה.
למרות שרוב סדר היום שלו נחסם על ידי בית המחוקקים של המדינה (שהיה בשליטת הדמוקרטים), הוא יצר את תפקיד נציב המס, השיג מימון לוועדה היסטורית ממלכתית ופתר כמה סכסוכי עבודה.
הוא גם עזר לשכנע את הממשלה הפדרלית להמיר מפעל חנקן שנבנה למלחמת העולם הראשונה בסכר וילסון במאסל שולס, אלבמה, לתחנת כוח חשמלית לטובת תושבי עמק טנסי.
ב-1922, המפלגה הדמוקרטית מינתה את מנהיג המפלגה לשעבר, אוסטין פיי, כמועמד נגד טיילור לתפקיד המושל.
לפיי היה חסר הכריזמה של טיילור, והוא פנה לשאת נאומים בסיסיים, בניגוד לעצרות המשעשעות של טיילור.
לפיי הייתה את תמיכתו של היזם קלרנס סונדרס (מייסד Piggly Wiggly), וכשהמפלגה הדמוקרטית מאוחדת שוב, הוא ניצח את טיילור ביום הבחירות, 141,002 קולות מול 102,586 קולות.
לאחר תבוסתו במירוץ לתפקיד המושל ב-1922, טיילור חזר לחווה שלו ליד ג'ונסון סיטי, טנסי.
הוא מת ב-25 בנובמבר 1931, ונקבר בבית הקברות מונטה ויסטה בעיר.
סבא רבא של טיילור, הגנרל נתניאל טיילור (1771 – 1816), שירת במהלך מלחמת 1812. סבא רבא אחר, לנדון קרטר (1760 – 1800), היה ותיק מלחמת העצמאות ומחוז קרטר נקרא על שמו.
נתניאל אדווין האריס, שכיהן כמושל ג'ורג'יה מ-1915 עד 1917, היה בן דודו הראשון של טיילור.
טיילור התחתן עם ג'ני אנדרסון ב-1881, ונולדו להם עשרה ילדים משותפים.
בנם, רוברט לאב טיילור (1899–1987), על שם אחיו של אלפרד, הפך לשופט פדרלי בארצות הברית.
אלפרד לוי היה הרב הראשי של צרפת בתקופה שלפני ובמהלך מלחמת העולם הראשונה.
לוי נולד ב ב-14 בדצמבר 1840. הוא למד בקולג' מקומי וב-1860 נכנס ללמוד בבית המדרש הרבני של צרפת.
עם סיום לימודיו הוכתר כרב בדיז'ון למשך שנתיים, ולאחר מכן היה רבה של לונוויל במשך שתים עשרה שנים.
בשנת 1880 הפך לוי לרב הראשי של הקונסיסטוריה של ליון.
במסגרת תפקיד זה, ביולי 1880 הוא מונה כחבר בוועדת החינוך הציבורי של מחלקת הרון.
הוא נודע כפילנתרופ, כפטריוט צרפתי וכנואם רהוט.
בשנת 1889 הוא עוטר באות לגיון הכבוד.
בשנת 1907 ירש לוי את מקומו של צדוק כהן כראש הקונסיסטוריה המרכזית, ובכך הוכתר לתפקיד רבה הראשי של צרפת.
בבחירות השתתף מועמד אחד נוסף, ישראל לוי, אשר מונה לכהן כסגן הרב הראשי בשנת 1914. אלפרד לוי פרסם ארבעה ספרים, הכוללים דרשות, הנחיות הלכתיות ועוד.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה (1914–1918) הקים אלפרד לוי רשימה של רבנים צבאיים.
במהלך המלחמה הוא פרסם את תפילת החייל, תפילות לשימושם של חיילים יהודים שהשתתפו במערכה.
בריאותו התדרדרה בשנתיים האחרונות של המלחמה, וישראל לוי שימש כרב הראשי במקומו.
אלפרד לוי מת בפו ב-22 ביולי 1919 ונקבר בבית הקברות מונפרנאס בפריז.
בשנת 1923 ייסד נכדו רוברט גמזון את תנועת הצופים היהודים בצרפת בפריז.
ארגון שהפגיש בין בני נוער יהודים ילידי הארץ ובין עולים וחיזק את זהותם היהודית.
נכדתו של לוי, (1906–1943) סייעה לתנועת ההתנגדות הצרפתית במהלך מלחמת העולם השנייה והוצאה להורג על ידי הגרמנים.
היא אחת מ-16 הנציגים של צרפת הלוחמת שנקברו ב.
אלפרד השלישי, נסיך וינדיש-גרץ היה אציל בוהמי ואוסטרי, מדינאי אוסטרו-הונגרי שכיהן כראש הממשלה ה-11 של אוסטריה.
אלפרד נולד ב-31 באוקטובר 1851 בפראג, למשפחת האצולה הוותיקה וינדיש-גרץ, אחת ממשפחות האצולה האוסטריות הבולטות ביותר, והיה בנם היחיד של אלפרד השני, נסיך וינדיש-גרץ (1819–1876), פלדמרשל-לויטננט בצבא האוסטרי הקיסרי, ואשתו, הנסיכה הדוויג מלובקוביץ' (1829–1852), בתם הבכורה של הנסיך אוגוסט לונגין יוזף מלובקוביץ' (1797–1848), מושל לומברדיה, ואשתו, ברטה, נסיכת שוורצנברג (1807–1883).
משפחתו החזיקה באחוזות גדולות במערב בוהמיה, אזור מיושב בגרמנים, סמוך לגבול עם גרמניה.
אלפרד ומשפחתו התגוררו בארמון טאכוב, מחוז פלזן, שנשאר בבעלות המשפחה עד פרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939. סבו, אלפרד הראשון, נסיך וינדיש-גרץ, החל להפוך את טירת טאכוב הישנה לארמון עירוני, אך תוכניותיו לא מומשו במלואן.
אלפרד השלישי כיהן כראש הממשלה ה-11 של אוסטריה בין השנים 1893 ו-1895, והחליף את אדוארד טאפה, הוויקונט ה-11 מטאפה, שכיהן בתפקיד זה במשך 14 שנים רצופות.
לאחר מכן, כיהן כנשיא המועצה הקיסרית בין השנים 1895 ל-1918. בנוסף, החזיק בתואר התורשתי רב-ממונה על הסוסים בדוכסות שטיריה ואחד מחברי האצולה הגבוהה בממלכת וירטמברג.
אלפרד נפטר ב-23 בנובמבר 1927 באחוזתו בטאכוב.
אלפרד התחתן עם הנסיכה מארי גבריאלה אלאונורה פון אורספרג (1855–1933), בתם הבכורה של הנסיך וינצנץ קרל יוזף גבריאל היינריך פון אורספרג (1813–1867) ואשתו, הרוזנת וילהמינה יווזפינה פון קולורדו-מנספלד (1826–1898).
יחד נולדו להם שבעה ילדים, שני בנים וחמש בנות:
אלפרד לודוויג, נסיך וינדיש-גרץ (1879–1880); מת כתינוק
וינצנץ אלפרד וילהלם מריה גבריאל, נסיך וינדיש-גרץ (1882–1913); מעולם לא התחתן