tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2000 ייסדה מוסינזון את המגזין "כביש ארבעים" - מגזין לתרבות, לחברה ולסביבה של יישובי הדרום ועליהם.
משנת 2004 מוסינזון משמשת כעורכת של חברת החדשות הירקון שבעים - מהדורת חדשות שבועית.
המהדורה מופקת באופן עצמאי ובהתנדבות על ידי קבוצה של כמה עשרות יוצרי טלוויזיה – כתבים, עורכים, במאים, צלמים, עיתונאים, מפיקים, מעצבים דוגמת לינוי בר גפן, נסלי ברדה, איתי אנגל, אביב לביא, גל גבאי, מירון רפופורט ועוד.
בשנת 2012 זכתה מוסינזון בפרס פראט, הניתן לעיתונאים ולאנשי תקשורת על סיקור עיתונאי מצטיין בנושאי סביבה וחברה.
בשנת 2016 זכתה מוסינזון באות "האיש ההולך" עבור תקשורת ישראלית עצמאית וחסרת פחד, ועל הדרכה מסורה של יוצרים וכותבים צעירים באופן וולונטרי.
רנצו דה פליצ'ה (באיטלקית: Renzo De Felice; 8 באפריל 1929 – 25 במאי 1996) היה היסטוריון איטלקי, שעסק בעידן הפשיסטי במדינה, וכתב - בין השאר - ביוגרפיה בת 6,000 עמודים וארבעה כרכים על מוסוליני (1965–1997).
בספרו טען שמוסוליני היה חדשן מהפכני בנושאי פנים, אך פרגמטי במדיניות החוץ שלו, והמשיך את מדיניות הריאל פוליטיק של איטליה החופשית (1861–1922).
דה פליצ'ה נולד בריאטי (Rieti), עיר במרכז איטליה, ולמד אצל פדריקו שאבו ודליו קנטימורי באוניברסיטת רומא ("ספיאנצה").
במהלך לימודיו, דה פליצ'ה היה חבר המפלגה הקומוניסטית האיטלקית (PCI).
לאחר שב-1956 דוכאה המהפכה ההונגרית בידי הסובייטים, דה פליצ'ה היה אחד מ-101 אנשי רוח איטלקיים שביקרו בחריפות את המפלגה הקומוניסטית על גיבויה את הסובייטים.
הוא עזב את הקומוניסטים והצטרף למפלגה הסוציאליסטית האיטלקית.
דה פליצ'ה נודע בשל עבודתו המונומטלית בת ארבעת הכרכים על בניטו מוסוליני, אותה סיים סמוך למותו.
רנצו דה פליצ'ה הקים וערך לאורך שנים את כתב העת בעל ההשפעה "Storia Contemporanea" (היסטוריה בת־זמננו).
הוא כתב גם על חיי היהודים תחת המשטר הפשיסטי, ועל יעקוביניזם באיטליה.
תחום התעניינותו העיקרי של דה פליצ'ה היה פשיזם.
לתפישתו, שאותה פרסם בספר "ראיון על הפשיזם" (1975, ) עם המראיין מיכאל לידין, היו שני דגמי פשיזם: "פשיזם כתנועה אידאולוגית", ו"פשיזם כמשטר".
דה פליצ'ה ראה בפשיזם, בעיקר ב"פשיזם כתנועה", אידאולוגיית מעמד-ביניים מהפכנית שלה שורשים עמוקים בנאורות.
יתר על כן, דה פליצ'ה התעקש על כך שהפשיזם לא נגרם מפחד מפני מהפכת מעמד פועלים של בני המעמד הבינוני-הנמוך – כפי שנטען בהיסטוריוגרפיה השמאלנית – אלא היה תנועה אסרטיבית שנוצרה בידי בני המעמד הבינוני שחיפשו אחר מקומם הראוי להם.
תנועה פרוגרסיבית שפונה אל עבר העתיד, ומטרתה לעצב מודל אדם חדש.
מצד שני, את ה"פשיזם כמשטר" ראה דה פליצ'ה כלא יותר ממדיניותו של מוסוליני – שנטה להשתמש באידאולוגיה פשיסטית רק אם הדבר הועיל למעמדו וכוחו האישי.
דה פליצ'ה סבר שיש לראות בפשיזם אידאולוגיה פוליטית תקפה, ולא משהו שיש לדחות באופן פשטני.
הוא טען כי מחקרים על פשיזם צריכים לצאת מהוויכוח הפוליטי ולהפוך לנושא מחקר היסטוריוגרפי המבוסס על טענות מדעיות.
יותר מכך, דה פליצ'ה התעקש שאין שום קשר או השוואה תקפה בין הפשיזם האיטלקי לבין הנאציונל-הסוציאליזם הגרמני, שבו ראה דה פליצ'ה אידאולוגיה שונה לחלוטין.
זאת עשה באמצעות צמצום ופיחות הקשרים בין התנועות, ותוך הצבעה על ההבדלים ביניהם.
מבקרים משמאל תקפו את דה פליצ'ה בשל גישתו, אותה ראו כאוהדת מדי לפאשיזם האיטלקי.
אחדים אף האשימוהו בכתיבת כתבי התגוננות לפשיזם.
רנצו דה פליצ'ה, יהודים בארץ ערבית: יהודי לוב בין קולוניאליזם, לאומנות ערבית וציונות (1835–1970), תל אביב: ספרית מעריב, 1980
רננה גוטמן (1924 – 17 בספטמבר 2016) הייתה מנכ"לית משרד מבקר המדינה.
האישה הראשונה שהתמנתה למנכ"לית של משרד ממשלתי.
רננה גוטמן נולדה בשנת 1924 בלבוב שבגליציה המזרחית, לקופא וגזילה שוורץ.
בשנת 1940 עלתה משפחתה לארץ ישראל.
היא למדה בתל אביב בתיכון בלפור (הגימנסיה הריאלית).
למדה משפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים בין השנים 1942 ועד 1946, ובאוניברסיטה העברית פילוסופיה, היסטוריה וסוציולוגיה של התרבות.
את ההתמחות במשפטים עשתה במשרד עורכי הדין רווה קאופמן.
רננה גוטמן התגייסה לצבא בשנת 1948, ועבדה במשרד התובע הצבאי.
היא נטלה חלק בצוות שהתאים את חוקת השיפוט מתקופת ההגנה לצרכים של צה"ל.
היא שימשה כתובעת הכללית של חיל הנשים.
היא נמנתה עם צוות ההקמה של בית הספר לפיקוד ומטה, והייתה העוזרת של שמעון פרס בעת שהיה מנכ"ל משרד הביטחון.
בשנת 1956 השתחררה מצה"ל בדרגת סגן-אלוף.
לאחר שחרורה מהצבא בשנת 1958 הצטרפה למשרד מבקר המדינה.
לאורך כל תקופת העסקתה נחשבה פורצת דרך.
תחום עיסוקה המרכזי היה ביקורת של מערכת הביטחון, ועשר שנים לאחר שהצטרפה למשרד היא מונתה לממונה על התחום.
בשנת 1972 מונתה לכהן כמנכ"לית משרד מבקר המדינה, והייתה לאשה הראשונה שמונתה לתפקיד מנכ"ל משרד ממשלתי.
בתפקיד זה כיהנה עד סוף יולי 1977.
לאחר שסיימה את עבודתה במשרד מבקר המדינה כיהנה בתפקידים שונים בקופת חולים כללית.
בפברואר 1984 נבחרה למבקרת הסוכנות היהודית, תפקיד בו כיהנה עד לפחות 1993. בשנת 1986 מונתה לוועדה שבחנה את המינויים בשירות הממשלתי.
בנוסף, כיהנה מאוקטובר 1995 ועד 2004 כדירקטורית בבנק לאומי, וכחברה בוועדת הכספים בבנק.
בשנת 1997 מונתה על ידי נציב שירות המדינה, שמואל הולנדר, לבדוק את הביקורת הפנימית במס הכנסה.
גוטמן הייתה נשואה לד"ר אהרון גוטמן ממנהלי בית החולים מאיר בכפר סבא, עד פטירתו בשנת 1981. הם התגוררו בצהלה.
לבני הזוג שני ילדים תמר ועמוס.
בתה תמר מכהנת כמשנה ליועץ המשפטי במשרד מבקר המדינה.
מפלגת רנסאנס , שבעבר נקראה הרפובליקה בתנועה!, היא מפלגת מרכז ליברלית צרפתית הדוגלת ב"דרך השלישית", בליברליזם חברתי ובתמיכה באיחוד האירופי ובברית נאט"ו.
המפלגה נוסדה ב-6 באפריל 2016 על ידי עמנואל מקרון, המזהה אותה כפרוגרסיבית.
מאז יוני 2017 המפלגה היא מפלגת השלטון בצרפת.
או בתנועה!; תעתיק: אן מארש!).
לאחר מכן כונתה, בשנים 2017–2022, הרפובליקה בתנועה!
במאי 2022 שונה שמה ל"רנסאנס".
המפלגה הוקמה באמיין על ידי שר הכלכלה לשעבר עמנואל מקרון באפריל 2016 בשם "en marche!" (קדימה!), ומתחילה נועדה להתמודד בבחירות הפרלמנטריות בצרפת ביוני 2017 על מנת לצבור רוב באספה הלאומית של צרפת.
לאחר שיו"ר המפלגה עמנואל מקרון נבחר לנשיא צרפת במאי 2017, המפלגה שינתה את שמה ל-"" ותחת שם זה התמודדה בבחירות לאספה הלאומית ביוני 2017.
כמפלגה בת 267,745 חברים רשומים, היא יצרה ברית עם רשימת מודם (MoDem), בראשות פרנסואה ביירו, יחד הם זכו ברוב המושבים באספה הלאומית בבחירות לפרלמנט 2017. ביחד יש להם 350 צירים מתוך 577, מתוכם 308 לקדימה!
ו-42 למודם, וכך הפכה למפלגה הגדולה ביותר בצרפת.
ביוני 2019 הצטרפה לקבוצה התחדשות באירופה.
ב-5 במאי 2022, המפלגה שינתה את שמה לרנסאנס לקראת הבחירות לפרלמנט ב-2022. אל הברית עם מודם צורפו רשימת אופק ורשימות קטנות.
הברית איבדה את הרוב באספה בעקבות הבחירות.
אף שמקרון היה חבר המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית בשנים 2006–2009 ועצמאי בשנים 2009–2016, המפלגה שהקים אינה מהווה מפלגת שמאל או ימין, ומקרון עצמו מתאר אותה כמפלגה פרוגרסיבית.
עם זאת, משקיפים ופרשנים פוליטיים משייכים את המפלגה כמפלגה סוציאל-ליברלית או פשוט מפלגה ליברלית ומפלגת מרכז.
מצע המפלגה ממזג רעיונות סוציאל-דמוקרטים עם כלכלת שוק חופשי בגישת "הדרך השלישית" ("Third Way"), בדומה לביל קלינטון, טוני בלייר וגרהארד שרדר, וכך הגדירו אותה גם מספר מומחים אקדמאיים.
המפלגה דוגלת באיחוד בין שברי החברה הצרפתית, המפולגת בין שמאל לימין.
מפלגתו נחשבת ככוח הפוליטי הפרו-אירופי המשמעותי והברור ביותר בצרפת, ותומכת בשדרוג מעמד צרפת באיחוד האירופי, לצד תמיכה בקליטת אזרחים זרים שייתנו יד בהזנקת הכלכלה.
המפלגה דוגלת במאבק בשינוי האקלים ובקיום הסכם פריז להפחתת פליטת גזי החממה וליושומו האפקטיבי, וכן באיזון בין צרכים אקולוגיים ודרישות כלכליות.
המפלגה תומכת בברית נאט"ו ובעמדה ניצית כלפי התוקפנות של משטרו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, וכן בהגדלת תקציב הביטחון של המדינה, לצד קבלת פליטים.
גורמים מסוימים בישראל תיארו את מקרון כ"יאיר לפיד הצרפתי", בשל דמיון ביניהם בהלך הרוח הפוליטי.
רנצ'ו מיראז' היא עיר קיט הנמצאת במחוז ריברסייד בקליפורניה שבארצות הברית.
העיר נוסדה ב-1973 על בסיס מיזוג מיראז' קוב עם חמישה יישובים הידועים כ"קהילות קוב".
בתחילת דרכה חיו בעיר כ-3,000 תושבים קבועים.
על פי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית העיר משתרעת על שטח כולל של 64 קילומטר רבוע, מתוכם 63 קילומטר רבוע קרקע ו-1 קילומטר רבוע (1.57%) מים.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2010, מנתה אוכלוסיית העיר 17,218 איש, לעומת 13,249 איש בשנת 2000. במהלך עונת הקיט עולה שיעור האוכלוסייה מעל 20,000 תושבים.
העיר ממוקמת בין קת'ידרל סיטי לבין פאלם דזרט והיא אחת מתשע הערים של עמק קואצ'לה.
בבית המחוקקים של מדינת קליפורניה, רנצ'ו מיראז' מיוצגת במחוז ה-28 של קליפורניה, המיוצג כיום (2017) על ידי ג'ף סטון מהמפלגה הרפובליקנית.
בבית הנבחרים של ארצות הברית, רנצ'ו מיראז' מיוצגת במחוז הקונגרס ה-36 של קליפורניה, המיוצג כיום על ידי ראול רואיז מהמפלגה הדמוקרטית.
רנתיס הוא כפר פלסטיני בצפון מערב נפת רמאללה ואל-בירה, 33 ק"מ צפונית מערבית לרמאללה, כ-2 ק"מ מערבית לבית אריה-עופרים, דרומית לכביש 465.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, הכפר מנה 3,179 תושבים נכון לאמצע שנת 2017
השטח הבנוי של הכפר שוכן ב"שטח B", שבשליטה אזרחית של הרשות הפלסטינית ואילו השטחים החקלאיים נמצאים ב"שטח C".
אוכלוסיית הכפר מורכבת מחמש חמולות עיקריות: ח'לף, והדאן, בלוט, ריאחי ואבו סלים, וכל חמולה כוללת מספר משפחות קטנות כגון דנון והושה (هوشة).
מצפון מערב לכפר ממוקמת חורבת אנושה, בה נסקרו ותועדו שרידי מבנה גדול שנבנה באבנים מסותתות ולו תקרה קמורה, שרידי מבנים נוספים, חלקי בית בד, משטח מרוצף באבני פסיפס, בורות מים וכבשן סיד.
במדרון הדרומי-מערבי של הגבעה תועדו שבעה קברי מקמר חצובים בסלע ושתי מערות קבורה שלהן חזית חצובה אנכית שתוארכו לתקופות הרומית והביזנטית.
בעת בניית גדר ההפרדה בצידו המערבי של לכפר נחשפו שרידי דרך רומית, חרסים מתקופת הברזל, ובהם קדרות, כלי בישול ופכים, וחרסים מהתקופה הפרסית בארץ ישראל.
בתקופה הביזנטית זיהו כאן את רמתיים, עירו של יוסף הרמתי שהוריד את גוויית ישו מהצלב.
בימי הביניים הקימו הצלבנים במקום מנזר על שמו.
המנזר מוזכר בכתובים מן השנים 1159–1160.
בשנת 1187 נפל הכפר לידי המוסלמים בהנהגתו של צלאח א-דין.
ברשומות המס העות'מאני משנת 1596, מופיע הכפר עם 20 בתים בנפת (נהיא) ג'בל קבול במחוז שכם.
תושבי הכפר שילמו מס בסך 33% על גידולי חיטה, זיתים, גפנים, עיזים ועל כוורת דבורים לייצור דבש, בסכום כולל של 2,500 אקצ'ה
בשנת 1863, ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן בכפר, וכתב: .
בזמן המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה סללו הבריטים את מסילת הרכבת לכפר א-לובן שעברה מדרום לכפר.
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט, ברנתיס הייתה אוכלוסייה של 824 נפש, כולם מוסלמים.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 213 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 935 תושבים, כולם מוסלמים.
בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 1,280 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל של הכפר היה 30,933 דונם.
בעקבות קביעת הגבול בין ירדן וישראל כ-500 מטר ממערב לכפר, איבד רנתיס כ-60% מאדמותיו החקלאיות.
כתוצאה מכך עזבו רבים מן התושבים את הכפר.
ב-28 בינואר 1953 ערך צה"ל את מבצע "עפר ואפר", שבו יצא כוח צנחנים מגדוד 890 לפעולת תגמול בכפר, הכוח פוצץ בית בכפר על יושביו והרג 9 אנשים.
באותו לילה פעל עוד כוח של חטיבת גבעתי נגד הכפר פלאמה שמצפון לרנתיס.
בתגובה ביקשה ירדן להפעיל את חוזה-ההגנה הבריטי-ירדני.
בעקבות הסכם אוסלו, 12% מאדמות הכפר נמצאות בשטח B, ו-88% הנותרים נמצאים בשטח C.
בשנת 2005 הופקעו כ-1000 דונם מאדמות הכפר לצורך סלילת כביש עוקף עבור ההתנחלות בית אריה-עופרים כך שהתושבים לא יצטרכו לנסוע בכביש 465 בקטע העובר בין רנתיס לכפר השכן א-לובן אל-ע'רבי.
ב-2006 החלה סלילת הכביש בעלות של כ־250 מיליון שקלים, אולם בשנת 2007 הופסקה העבודה, לאחר עתירה לבג"ץ, משום שעבר על אדמות פלסטיניות פרטיות ומשום שעל פי התכנון תיאסר הנסיעה בכביש לתושבים הפלסטינים, אף על פי שהוא נסלל על אדמות שהופקעו מהם.
אחר כך נמשכה סלילתו בתוואי אחר, שחלקו על שטח שנועד לבניית שכונה חדשה בבית אריה.
בנוסף, הופקעו קרקעות לבניית גדר ההפרדה שעוברת לאורך 4 ק"מ על אדמות הכפר רנתיס, 1,815 דונם (16.6%) מאדמות הכפר (בעיקר שטחים חקלאיים) נשארו מאחורי הגדר בצידה המערבי.
בשנת 2012, החל קידוח "מגד 6" כ-500 מטר ממערב לכפר, כחלק מפיתוח שדה הנפט מגד שמבצעת חברת גבעות עולם חיפושי נפט, שחלקו ממוקם מתחת לכפר.
לרנתיס שטח קרקע של 11,046 דונם, מתוכם 589 דונם הם שטחים בנויים.
המנוע הכלכלי העיקרי של העיר הוא חקלאות, ו-20% משטחי הקרקע שלה הם שטחי חקלאות.
ישנם בכפר שני בתי ספר יסודיים ושני גני ילדים.
בנוסף קיימות שלוש מרפאות, תחנת אוטובוס, מועדון ושני מסגדים.
אתרים בעלי עניין בכפר ובסביבתו
כקילומטר מצפון מערב לכפר ממקום מחסום רנתיס (נקרא גם מעבר רנתיס, מעבר עופרים או מעבר שלה) על כביש 465, המשמש כנקודת מעבר בין ישראל ליהודה ושומרון.
המחסום מאויש על ידי צה"ל וחברות אבטחה פרטיות, ופעיל 24 שעות ביממה.
מעבר פלסטינים במחסום אסור, למעט בעלי היתרי כניסה מיוחד.
בצומת הכניסה לכפר הקימה המשטרה הירדנית בשנות ה-50 של המאה ה-20, תחנת משטרה.
מבנה מרובע כשבשתי פינות מנוגדות שלו נבנו מגדלי שמירה.
לאחר מלחמת ששת הימים המבנה עבר לרשות צה"ל על בסיס צו תפיסה של אדמות "לצרכים צבאיים", אחר כך הוחכר המבנה ליזם, שהקים במקום תחנת דלק בשם "רננית", המופעלת על ידי "דלק" חברת הדלק הישראלית.
בשנת 2013 רכשה חברה לפיתוח מטה בנימין את התחנה ושיפצה את המבנה.
בינואר 2005 נערכה חפירת הצלה על ידי רשות העתיקות במערה שהתגלתה כקילומטר ממערב לרנתיס, במהלך עבודות לבניית גדר ההפרדה.
במערה נמצאו מספר כלי צור המעידים על פעילות אנושית ובנוסף עצמות רבות של בעלי חיים.
הממצאים מאוחרים לכ-140,000 שנים לפני זמננו.
מחקר טפנומי של העצמות העלה שמדובר בבור שאליו נפלו פרסתנים (בעיקר יחמור פרסי), טורפים ומכרסמים בפליסטוקן המאוחר.
רנסום אלי אולדס היה נהג מכוניות מרוץ, מחלוצי תעשיית הרכב האמריקנית, מייסד ומנהל הכללי הראשון של יצרנית הרכב האמריקאית אולדסמוביל, תעשיין הרכב הראשון בעולם שהשתמש בקו ייצור נייח בענף הרכב.
אולדס נולד ב"ז'נבה" באגם אוהיו במחוז "Ashtabula County, Ohio" במדינת אוהיו, לשרה ויפל ופליני פיסקה אולדס, הבן הצעיר ביותר.
אביו היה נפח ועסק בבניית תבניות דפוס.
בשנת 1886 בנה את מכוניתו הראשונה בעלת מנוע בנזין.
בשנת 1887 בנה את מכונית הקיטור הראשונה שלו.
אולדס התיישב בלנסינג, מישיגן, שם התחתן עם מרתה אורסולה וודוורד ב־5 ביוני 1889. נולדו 4 ילדים: ברנדיס, מילדרדר, גלאדיס, וראלף.
אולדס ייסד את חברת "אולדס מוטור לרכב", בלנסינג מישיגן, ב-21 באוגוסט 1897. החברה נרכשה על ידי סוחר נחושת ועצים בשם סמואל ל.
Smith") בשנת 1899 ושינתה את שמה ל"אולדס מוטור וורקס" ("Olds Motor Works").
החברה החדשה הועברה מלנסינג לדטרויט.
סמית מונה לנשיא בעוד אולדס מונה לסגן נשיא ומנהל כללי.
עד שנת 1901 אולדס בנה 11 אבות טיפוס של כלי רכב, כולל לפחות אחד מכל מצב כוח: קיטור, חשמל ובנזין.
בשנת 1934 קיבל אולדס פטנט על מנוע דיזל.
אולדס היה חלוץ הרכב האמריקאי היחיד שבנה ומכר מכוניות המונעות על ידי: קיטור, חשמל ובנזין.
אולדס היה התעשיין הראשון שהשתמש בקו הייצור נייח בענף הרכב.
גישה חדשה זו להרכבת כלי רכב אפשרה לאולדס לעלות על התפוקה של המפעל, מ-425 מכוניות בשנת 1901 ל-2,500 יחידות בשנת 1902.
בשנת 1904 עזב אולדס את החברה.
"אולדס מוטור וורקס" נרכשה על ידי ג'נרל מוטורס בשנת 1908. ג'נרל מוטורס הפסיקה לייצר את המותג אולדסמוביל בשנת 2004 לאחר ייצור רציף של 96 שנים.
ב-12 באפריל 1916 רכש אולדס שטח של 151.92 קמ"ר במפרץ טמפה, במחוז "Pinellas County, Florida" ב-פלורידה.
במקום זה הוקמה העיירה "Oldsmar, Florida" הקרויה על שמו.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 אולדס השתתף במרוצי מכוניות על חופי פלורידה בחופי אורמונד ובחופי דייטונה , שהיו קרויים: "Daytona Beach and Road Course" .
בשנת 1906 ייסד אולדס את בנק ההון הלאומי ("the Capital National Bank"), שנקרא מאוחר יותר בשם בנק לאומי לנסינג ("Lansing National Bank"), ומשנת 1940 "בנק לאומי מישיגן" .
אולדס היה המשקיע הגדול ביותר של "מגדל אולדס".
כאשר המגדל הושלם בשנת 1931 זה היה הבניין הגבוה ביותר בלנסינג.
אולדס היה מעורב בבניית "מלון אולדס" בלנסינג.
היום משמש המבנה כבנין המשרדים של מושל מישיגן.
אולדס היה רפובליקני ושימש כנציג מהמחוז השישי של מישיגן לאמנה הלאומית הרפובליקנית של 1908 , שבחרה בויליאם הווארד טאפט לנשיא ה-27 של ארצות הברית.
רנצו בלומנטל הוא דוגמן שווייצרי.
בלומנטל נולד בקנטון גראובינדן, שווייץ, כשני מבין ארבעה בנים למשפחה דוברת רומאנש.
בנעוריו שיחק כדורגל במחלקת הנוער של גראסהופרס ציריך.
ב-2005 זכה בתחרות מר שווייץ, ולאחר היבחרו החל בקריירת דוגמנות.
הוא דגמן מספר סוגי מוצרים, ביניהם נעליים והלבשה תחתונה.
ב-2006 הופיעה בקמפיין לקידום התיירות בשווייץ שבמרכזה היה בחזה חשוף, ועל כך ספג הקמפיין ביקורת בטענה שהוא מעודד תיירות מין.
ב-2006 גם הופיע בתוכנית המציאות "Der Match", בה ידוענים ממגוון תחומים עוברים אימוני כדורגל.
הוא הגיש תוכנית רדיו אינטרנטית ביחד עם מיס שווייץ טניה גוטמן.
ב-2013 לקח חלק בקמפיין להעלאת המודעות לתרומת דם.
ב-2007 התחתן, ויש לו ארבעה ילדים.
רנסו סראביה (בספרדית: Renzo Saravia; נולד ב-16 ביוני 1993) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת המגן הימני באתלטיקו מיניירו.
סראביה התחיל את הקריירה שלו בקבוצות כדורגל מקומיות עד שהגיע לזו של בלגראנו.
ב-4 במאי 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון בתיקו 1-1 נגד אוניון.
ביולי סראביה הושאל לראסינג קלוב במדיה שיחק שנתיים.
בעונת זכה עם הקבוצה באליפות ארגנטינה.
ב-13 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 3-2 לקרסנודאר.
סראביה שיחק עוד 4 משחקים בקבוצה בגביע ובגביע הליגה, אך לא שיחק מעולם במסגרת הליגה.
ב-5 בדצמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0-3 נגד קאסה פיה.
ב-3 במרץ 2020 הושאל לאינטרנסיונל מליגת העל הברזילאית ושיחק במדיה שנתיים.
ב-8 בספטמבר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארגנטינה בניצחון 0-3 נגד .
סראביה נכלל בסגל הנבחרת לקראת קופה אמריקה 2019.
רנספורד-יבואה קניגסדרפר (בגרמנית ובאנגלית: Ransford-Yeboah Königsdörffer; נולד ב-13 בספטמבר 2001 בברלין שבגרמניה) הוא כדורגלן גנאי-גרמני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת המבורג מהבונדסליגה ובנבחרת גאנה.
קניגסדרפר גדל במחלקות הנוער של הרטה ברלין ושל דינמו דרזדן.
ב-20 בדצמבר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של דינמו דרזדן, בהפסד 0–2 לנירנברג במסגרת המחזור ה-18 בליגה לעונת .
בסך הכל ערך 69 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 12 שערים.
ב-28 ביוני 2022 חתם קניגסדרפר על חוזה לארבע עונות בהמבורג מהבונדסליגה השנייה.
ב-17 בדצמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–2 על איינטרכט בראונשווייג במסגרת המחזור הראשון לעונת .
קניגסדרפר שיחק בנבחרת גרמניה עד גיל 21, ובשנת 2022 בחר לייצג את גאנה.
ב-27 בספטמבר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גאנה, בניצחון 1-0 על נבחרת ניקרגואה במשחק ידידות.
רנפילד הוא סרט אמריקאי שבוים על ידי כריס מקיי על פי תסריט מאת ראיין רידלי, המבוסס על רעיון מקורי של רוברט קירקמן.
בסרט מככב ניקולס הולט בדמותו של רנפילד, כשלצדו מככבים ניקולס קייג', אקוופינה, בן שוורץ ואדריאן מרטינז.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-14 באפריל 2023 תחת הפצתם של סרטי יוניברסל.
בישראל, הסרט עלה לאקרנים ב-13 באפריל 2023.
לאחר שמשרתו של הרוזן דרקולה, רנפילד, מואס בחייו לאחר ששירת במשך מאות שנים את אדונו, הוא מחליט לפתוח בחיים חדשים בניו אורלינס המודרנית ואף מתאהב ברבקה קווינסי, שוטרת תנועה מקומית, אך מגלה שאדונו רודף אחריו.
רנפילד, משרתו של דרקולה, המואס בחייו הנוכחיים.
ניקולס קייג' – הרוזן דרקולה, ערפד אגדי ואדונו חם-המזג של רנפילד.
אקוופינה – רבקה קווינסי, שוטרת תנועה נמרצת אך תוקפנית, ומושא אהבתו של רנפילד.
בן שוורץ – טדי לובו, מאפיונר.
אדריאן מרטינז – כריס מרקוס, שוטר תנועה.
שוהרה אע'דאשלו – אלה, בוסית במאפיה.
בס רוס – קייטלין, חברה בקבוצת תמיכה.
ג'יימס מוזס בלאק – פקד ג'יי בראונינג
ברנדון סקוט ג'ונס – מארק, מנחה קבוצת תמיכה.
ביולי 2014, הודיעו סרטי יוניברסל על כוונתם לאתחל מחדש את זיכיון "מפלצות יוניברסל" ואת דמויותיה, כולל דמותו של הרוזן דרקולה, כחלק מיקום משותף הידוע בשם "היקום האפל", אותו יפיקו אלכס קורצמן וכריס מורגן.
לאחר הביקורות השליליות להן זכה הסרט "דרקולה: ההתחלה" (2014), הוחלט לנתק את קשריו ליקום המשותף, ולמצב את הסרט "המומיה" (2017) כראשון בסדרה.
עם זאת, כישלונו של הסרט בקופות והביקורות השליליות להן זכה, הביא להחלטתם של "סרטי יוניברסל" להתמקד בסיפורים אישיים יותר ופחות בקשרים שבין הסרטים השונים.
הסרט מבוסס על רעיון מקורי מאת הקומיקסאי והיוצר רוברט קירקמן, אותו פיתח והרחיב התסריטאי ראיין רידלי.
בנובמבר 2019, נמסר כי על בימוי הסרט יופקד דקסטר פלטשר.
הסרט תואר כגישה קומית לסיפורו של הרוזן דרקולה בנוסח סרט הערפדים "החיים בצללים" מאת טאיקה ואיטיטי, שיתמקד בדמותו של רנפילד.
בשנת 2020, הפך סרט האימה "בלתי נראה" מאת לי ואנל להצלחה מסחרית וביקורתית עבור "סרטי יוניברסל" ושימש רטרואקטיבית כהשקה מחודשת ליקום המפלצות שלהם.
באפריל 2021, נמסר כי כניסתו של הבמאי כריס מקיי למשא ומתן על בימוי הסרט לאחר שפלטשר עזב במטרה לעבוד על אתחול מחדש של "המלאך" עבור סרטי פרמאונט.
על פי הדיווחים, מקיי נשכר מכיוון שהגיש מסגרת עלילתית מוצלחת שסיפקה את שילוב ההומור והאקשן אותו חיפשו האולפנים.
באוגוסט 2021, נמסר על ליהוקו של ניקולס הולט לגילום דמותו של רנפילד.
בנובמבר ובדצמבר 2021, נמסר על ליהוקם של ניקולס קייג' לגילום דמותו של הרוזן דרקולה, ושל אקוופינה ובן שוורץ.
בהמשך נמסר גם על ליהוקם של אדריאן מרטינז, שוהרה אע'דאשלו, בס רוס, ג'יימס מוזס בלאק, קרוליין ויליאמס וברנדון סקוט ג'ונס.
בהיותו מעריץ "עצום" של דרקולה ושל הסיפור המקורי, קייג' התכונן לתפקידו באמצעות התבוננות בדרכים הייחודיות שבהן דרקולה הוצג על המסך בגילומם של בלה לוגוסי, פרנק לנגלה וגארי אולדמן.
על כך ההיר קייג', "מה אני יכול להביא שיהיה שונה?
אני רוצה שזה יתבלט בצורה ייחודית.
ראינו את התפקיד מגולם טוב, ראינו את התפקיד לא מגולם היטב, אז מה אנחנו יכולים לעשות?
אז אני חושב להתמקד באמת בתנועה של הדמות...
[ו]בטון המושלם הזה בין קומדיה לאימה".
בתור סרטים שהשפיעו על גילום הדמות, קייג' הזכיר את "זאב אמריקאי בלונדון" (1981), "רינגו"(1998) ו"מורעל" (2021).
סרט זה הוא סרט הלייב אקשן הראשון של קייג' תחת הפקתם של אולפנים גדולים מאז הפקת "גוסט ריידר: רוח הנקמה" (2011).
צילומי הסרט החלו בניו אורלינס ב-3 בפברואר 2022, ועליהם היה אמון צלם הקולנוע מיטשל אמונדסן.
ב-8 בפברואר, נמסר כי למעלה מעשרים כלי רכב השייכים לחברי צוות ההפקה נפרצו.
בזמן האירוע, שאירע בשעת לילה מאוחרת בחניון מאובטח, נכח מאבטח אחד בלבד.
חבר צוות ההפקה, אלמו פיפלס, חשף בריאיון כי הפורצים גנבו את ניירות הביטוח שלו, שני כרטיסי בנק ומחשב נייד, והוסיף, "אני אמור להיות כאן כל השבוע ואני אפילו לא רוצה לחזור כי אני מרגיש שלא ממש אכפת להם מאתנו כמו מהדמויות או השחקנים הראשיים".
בתגובה נמסר כי חברת ההפקה "Love Bugs Film LLC" התחייבה לשכור אבטחה נוספת.
הצילומים הסתיימו ב-14 באפריל 2022, שנה בדיוק לפני עלייתו של הסרט לאקרנים.
הסרט עתיד לעלות לאקרנים בארצות הברית ב-14 באפריל 2023 תחת הפצתם של סרטי יוניברסל.
בישראל, הסרט עתיד לעלות לאקרנים ב-6 באפריל 2023, שבוע לפני הפצתו העולמית.
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", זכה הסרט לציון 63% על בסיס 127 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 6/10. בקונצנזוס המבקרים נכתב כי באתר הביקורות המשוללות "Metacritic", זכה הסרט לציון 56/100, על בסיס על 31 ביקורות, ציון המצביע על "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
פרסקטגוריהמועמד (ים)תוצאהפרס סאטורןסרט האימה הטוב ביותרשחקן המשנה הטוב ביותר בסרטניקולס קייג'המוזיקה הטובה ביותר בסרטמרקו בלטרמימעצב הפקת הסרט הטוב ביותראלק האמונדהאיפור הטוב ביותר בסרטכריסטיאן טינסלי
רנתיה היה כפר ערבי מזרחית ליהוד, שנחרב במלחמת העצמאות.
על מקומו הוקם המושב רינתיה.
בתחילת 1921 התלוננו תושבי פתח תקווה על ריבוי גניבות הבאות לטענתם מרנתיה.
תושבי רנתיה השתתפו עם תושבי כפרים אחרים בהתנפלות על פתח תקווה במאורעות תרפ"א.
עם זאת, מוכתר הכפר שהועמד לדין על השתתפות בהתנפלות, יצא זכאי בבית הדין הצבאי.
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, מנתה אוכלוסיית רנתיה 351 תושבים, כולם מוסלמים.
במפקד 1931 מנתה האוכלוסייה 411 תושבים, כולם מוסלמים, ששכנו ב-105 בתים.
בתחילת המרד הערבי הגדול נעקר פרדס של יהודים בקרבת רנתיה.
הצבא פשט על הכפר, בדק את כל אנשיו ועצר מספר תושבים שנמצאו עלים בנעליהם.
כן הוצב מארב סביב לכפר וכשיצאו מהכפר שוב למלאכת העקירה נהרג אחד היוצאים וחמישה נוספים נפצעו.
באוקטובר 1938 הרסו השלטונות ארבעה בתים בכפר, בעקבות פיצוץ מוקש על רכב צבאי ליד כפר סירקין שיוחס למפגעים שהגיעו מהכפר.
שני תושבים של הכפר נהרגו במהלך הפעילות בכפר.
הכפר נכבש על ידי צה"ל בתחילת מבצע דני.
תושביו ברחו ממנו עוד בימי ההפוגה הראשונה והגיעו לעבוד בשדות במהלך היום.
גם העובדים עזבו את הכפר בטרם נכנס צה"ל אליו.
הכפר נשאר ריק מתושבים ובסוף 1948 דרשה הנהגת פתח תקווה לספח אותה יחד עם כל האזור מסביב לשטח פתח תקווה.
דרישה זאת נדחתה ובמקום זאת הוקם במקום מושב רינתיה.
רנסהופן היא שכונה בבראונאו אם אין.
היא הרובע הרביעי המאוכלס ביותר של בראונאו.
היא אחת משלוש קהילות מקומיות (Katastralgemeinde) בבראונאו.
ברנסהופן שוכן רובע שויהוב (Scheuhub) ובו 390 תושבים, והוא מסומן בשלטי עיירה כקהילה נפרדת.
רנסהופן מוזכר לראשונה במסמך בשנת 788 כ"פלטין דוכסי".
במסמכים מהמאה ה-10 מוזכרות הכנסייה והאחוזה רנסהופן.
בתחילת המאה ה-11, הקיסר היינריך השני ואשתו קוניגונדה מלוקסמבורג הקימו את הקהילה של רנסהופן.
רנסהופן שולבה בבראונאו אם אין ב-1938.
ב-1944/45 נבנה ברנסהופן מחנה עקורים עשוי צריפים, לאלפי פליטי מלחמה ממלחמת העולם השנייה ממזרח אירופה והבלקן.
אזור התעשייה רנסהופן נחשב למיקום העסקי החשוב ביותר בבראונאו אם אין.
לחברות הבאות, בין היתר, יש סניפים שם:
רננוטת (לעיתים גם מתועתק כ-ארנוטת, רננ-וטת, רננט) הייתה אלת הדגן, הענבים, התזונה והקציר בדת מצרים העתיקה.
בשל חשיבות הקציר נהגו להקריב לה מנחות בתקופת האסיף.
בתחילה רוכז פולחנה בתרנוטיס, מצרים.
רננוטת תוארה כקוברה או כאישה עם ראש נחש קוברה.
משמעות שמה של רננוטת קשורה לפעלים "ללטף, לטפח, להניק או לגדל", והיא תוארה כ"מיינקת" שטיפלה בפרעה מלידתו ועד מותו.
היא כונתה בין היתר "גברת המזון", "רננוטת גבירת המנחות", "רננוטת גבירת האוכל", "רננוטת הנכבדה של האסם הכפול", וכן "זאת המחזיקה את כולם".
רננוטת נחשבה לבת־זוגו של האל שי (אל הגורל), המייצג את הגורל החיובי של הילד.
ביוונית היא נודעה בשם תרמותיס או הרמותיס.
היא גילמה את פוריות השדות (גם הצמחייה וגם האדמה עצמה) והייתה מגינת המלוכה והכוח השלטוני.
כמו כן, נקשרה לאושר ולהנקה.
תיאורים של מנחות לרננוטת מופיעים בסצנות של ייצור יין במצרים, ומקדשים לה הוקמו בכרמים.
דימוייה נמצאו במטבחים, ליד תנורים, במחסני תבואה ובמרתפים.
דימויים אלו נועדו לא רק לראות בה ספקית מזון אלא גם להגן על מאגרים מפני מזיקים כמו חרקים, עכברים ונחשים.
דמותה הופיעה גם על חותמות ופקקי אמפורות יין.
כאלת התזונה, תואה רננוטת לעיתים כבעלת בריתו של סובק, האל המייצג את נהר הנילוס שהצפתו השנתית הביאה פוריות ואסיף בשפע.
מקדש מדינת מעדי מוקדש לשניהם.
זהו מבנה קטן ומעוטר באזור הפיום.
במקרים אחרים, נחשבה רננוטת לאם של נהבקאו, שלעיתים גם הוא תואר כנחש.
כאשר ראו בה את אם נהבקאוו, היא נחשבה לבת־זוגו של גב, אל האדמה.
היא הייתה גם אמו של האל נפרי.
ברבות הימים, בהיותה אלת נחש הפזורה על פני מצרים התחתונה, זוהתה רננוטת יותר ויותר עם וג'ת, אלת הנחש החזקה של מצרים התחתונה, ולעיתים נחשבה כצורה אחרת שלה.
וג'ת עצמה ידועה כקוברה המעטרת את כתר הפרעונים.
בנוסף, זוהתה רננוטת עם האלה מרתסגר ונספגה לתוך דמות האלה איסיס.
יוסף בן מתתיהו זיהה אותה (בשמה יווני תרמותיס) עם בתיה בת פרעה.
האלה תרמותיס הייתה אלת הפריון והתאפיינה בערמומיות כנחש ונקראה גם "המינקת".
רנסאנס טכנולוגיות היא קרן גידור אמריקאית הממוקמת במזרח סטאוקט שבלונג איילנד, ניו יורק.
החברה מתמחה בסחר סיסטמטי המבוסס על ניתוח כמותי ומתמטי של הסקה סטטיסטית.
היא הוקמה ב-1982 על ידי ג'יימס האריס סימונס, מתמטיקאי, איש אקדמיה, סוחר בשוק ההון ונדבן יהודי-אמריקאי, שעבד כמפצח קוד במלחמה הקרה.
ב-1988, הקרן הקימה את "קרן מדליון" (Medallion Fund), קרן שמשתמשת באלגוריתם שנקרא אלגוריתם באום-וולש .
סימונס ניהל את החברה עד סוף 2009. הוא המשיך לעבוד בחברה בתור יו"ר לא בכיר עד 2021. כיום, לאחר מותו של סיימונס ב-2024, החברה מונהלת על ידי פטר פיטסבורג בראון.
רס גסטה (מלטינית: Res gestae) הוא כלל בדיני ראיות המתיר קבלת עדות מפי השמועה בבית משפט.
מקור המונח בביטוי הלטיני "res gesta pars rei gestae" היינו "לא פחות ולא יותר מחלק מההתרחשות".
רס גסטה הוא מצב בו יקבל בית משפט עדות שהיא מפי השמועה (שאינה ממקור ראשון) בשל הנסיבות בהן ניתנה אותה עדות.
בתי המשפט הכירו בעובדה שדברים הנאמרים ב"להט הרגע" וב"סערת רגשות" הם דברי אמת, ולכן גם אדם ששמע אותם יכול להעיד על נכונותם (להבדיל ממצב הדברים הרגיל בו עד יכול להעיד רק על כך ששמע דברים ולא על כך שהם אמת).
סעיף 9 לפקודת הראיות דן בחריג האמרה הספונטנית לכלל הפוסל עדות מפי השמיעה.
פסק הדין המנחה לעניין רס גסטה במשפט הישראלי הוא 7293/97, ז'אפר עאמר נ' מדינת ישראל, בו הורשעו שודדים לאחר שרכב ששימש בשוד נמצא ברשות המורשעים.
באותו מקרה, העדות בדבר הרכב בו נעשה שימוש נרשמה על ידי מתנדב במשטרה אשר העיד כי קיבל הודעה טלפונית מאישה, אשר אמרה לו כי היא רואה את השודדים נוסעים ברכב וציינה את מספר הרכב.
כאמור, זהותה של האישה שמסרה את ההודעה לא נרשמה, ולכן היא לא הוזמנה למסור עדות במשפט.
הרישום ועדות המתנדב הן עדויות מפי השמועה, מאחר שמי שראתה את הרכב לא באה להעיד, ועדותה נאמרה מחוץ לכותלי בית המשפט.
באותו מקרה קבע בית המשפט כי מדובר בעדות ספונטנית.
ספונטניות האמרה נבחנת על-פי נסיבותיו של כל מקרה ומקרה.
ההלכה הפסוקה בהקשר זה מדגישה שתי נסיבות עיקריות: האחת, מסירת האמרה בו-זמנית או בסמוך לאירוע שאליו היא מתייחסת; והשנייה, היותו של האירוע אליו מתייחסת האמרה מרגש ומסעיר.
במשפט המקובל, החובה להביא את העד לא חלה במקום שאין אפשרות להביא את מוסר האמרה לבית -המשפט, בין משום שאינו בחיים ובין משום שלא ניתן למוצאו בשקידה סבירה.
במשפט המקובל האמריקני העדת מוסר האמרה אינה נדרשת גם כאשר ניתן להביאו לבית-המשפט.כלל זה גם קבוע בתחיקה הפדרלית.
בית-המשפט העליון הישראלי, התיר אימרות ספונטניות כחריג לכלל הפוסל עדות-שמיעה, וזאת אף בלא שמוסריהן העידו במשפט.
כך, למשל, נפסק כי יש להתיר קבלתו כראיה של פתק, שבו רשם תייר אלמוני את מספרה של מכונית אשר הייתה מעורבת בביצוע עבירה.
פ"ד עמאר קבע כי במקום שבו לא קיימת אפשרות להביא את מוסר האמרה לבית-המשפט, אין סעיף 9 לפקודה מונע קבלת אימרות ספונטניות כראיה.
סעיף 9 עצמו משקף את ההלכה במשפט המקובל האנגלי, המתנה, כאמור, את קבילותה של אמרה ספונטנית בהעדת מוסר האמרה.
ברם, סעיף 9 אינו קובע הסדר כולל ביחס לקבילותן של אימרות ספונטניות.
בית המשפט קבע כי הסעיף לא מתייחס למקרים שבהם לא ניתן להביא את מוסר האמרה לעדות בבית-המשפט מטעמים אובייקטיביים, וזאת להבדיל ממצב העניינים שבו מוסר האמרה זמין לעדות.
הפסיקה חילקה את אמירות הרס גסטה לחמישה סוגים:
אמרה שנאמרה תוך התרחשותו של אירוע פתאומי הגורם לסערת רגשות באופן ספונטני.
אמרה שנאמרה כליווי למעשה ומסבירה את עשיית המעשה.
אמרה המסבירה את הרגשות של דוברה.
אמרה המשקפת את מצב הבריאות של דובר האמרה בעת שנאמרה.
אמרה המשקפת כוונות לעתיד של אדם שנפטר.
אמרה שנאמרה תוך התרחשותו של אירוע פתאומי הגורם לסערת רגשות באופן ספונטני
דוגמאות לאמרות מסוג זה הן אמירה של נווט של ספינה בזמן התנגשות בספינה אחרת, או אמירה של אדם לאחר תאונה בה הוא מתייחס לסיבת התאונה.
הסיבה לקבלת אמרות אלה כעדות מפי השמועה היא ההנחה שהאמירה נאמרת באופן ספונטני בסמוך לאירוע - ולכן אין חשש שמדובר בדבר שקר.
לצורך זה צריכה האמירה להיות "מידית" ו"כתגובה לאירוע".
בפ"ד אפריאט נ' אבוטבול קובע בית המשפט לעניין חריג זה:
אמירה שנאמרה כליווי למעשה ומסבירה את עשיית המעשה
גם במקרה בו אומר אמרה מסוימת אינו יכול להעיד, אם האמרה נאמרה במהלך המעשה וכהסבר לו, היא תתקבל כראיה לאמיתות תוכנה במסגרת כלל הרס גסטה וכחריג לכלל האוסר עדות לפי השמועה.
התנאים לקבילות אמירה זו הם:
האמירה נאמרת בזמן המעשה ומלווה אותו.
האמירה נאמרת על ידי עושה המעשה.
האמירה מהווה ראיה לאמיתותה היא - אך לעצם הוכחת המעשה ותנאי אמירת האמרה יש להביא ראיות נפרדות.
אמרה המסבירה את הרגשות של דוברה
אמירה המתארת את רגשות דובר האמירה קבילה כעדות מפי השמועה ובלבד שהאמירה נאמרה באופן ספונטני.
העדר יסוד לחשש שהאמירה כוזבת.
בו זמניות - האמירה מהווה ראיה לרגשות בזמן האמירה.
בחלק מפסקי הדין רואים ביומן שרשם קורבן העבירה שנפטר כחל תחת חריג זה.
אמרה המשקפת את מצב הבריאות של דובר האמרה
אמרה המשקפת כוונות לעתיד של אדם שנפטר
דברים שאמר נפטר הקשורים לכוונותיו לעתיד הקרוב והסמוך לפטירתו יתקבלו כראיה לאמיתות תוכנם.
ההנחה של בתי המשפט היא שאדם אינו משקר שהוא אומר את כוונותיו על תוכניותיו המידיות בשיח רגיל ובמצב הדברים הרגיל.
רסאן עליאן או ע'סאן עליאן הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף, אשר שירת כמתאם פעולות הממשלה בשטחים.
קודם לכן שירת בין היתר כראש המנהל האזרחי, ראש מטה פיקוד המרכז, קצין חי"ר וצנחנים ראשי ומפקד חטיבת גולני.
עליאן צפוי להתמונות לתפקיד מתאם בפיקוד צפון האמון על הקשר על עם הקהילות הדרוזיות במזרח התיכון, בדגש על סוריה ולבנון.
ע'סאן עליאן, בן למשפחה דרוזית-ישראלית משפרעם.
בצעירותו היה חניך בתנועת הצופים הדרוזים.
באוגוסט 1990 התגייס לצה"ל כלוחם בגדוד 51 של חטיבת גולני.
בשנת 2009 הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד חטיבת אלכסנדרוני, ולאחר שנתיים בתפקיד עבר לפקד על חטיבת מנשה.
לאחר תקופת שירות כסגן מפקד עוצבת געש, נרשם ציון דרך היסטורי ביוני 2014 כאשר מונה למפקד הדרוזי הראשון של חטיבת גולני.
הוא הוביל את החטיבה במבצע "צוק איתן", ואף נפצע בקרב.
לאחר טיפול רפואי קצר בבית החולים סורוקה בחר לשוב לשטח ולפקד על לוחמיו, החלטה שזיכתה אותו מאוחר יותר באות הוקרה מטעם מרכז מורשת מנחם בגין.
את תפקידו סיים ב-4 בספטמבר 2016.
בספטמבר 2016 הועלה עליאן לדרגת תת-אלוף ומונה לקצין חי"ר וצנחנים ראשי, תפקיד בו שירת כשנתיים.
לאחר מכן, בספטמבר 2018, עבר לכהן כראש מטה פיקוד המרכז, וביוני 2019 נכנס לתפקידו כראש המנהל האזרחי.
בתקופה זו היה אמון על ניהול הממשק האזרחי והיומיומי ביהודה ושומרון, תפקיד שדרש שילוב בין הבנה ביטחונית ליכולות ניהול מערכתיות מול האוכלוסייה הפלסטינית וההתיישבות הישראלית.
הוא שירת בתפקיד עד 10 בפברואר 2021.
ב-14 במרץ 2021 הועלה לדרגת אלוף וב-6 באפריל נכנס לתפקידו כמתאם פעולות הממשלה בשטחים.
במהלך תפקידו, ב-24 בנובמבר 2022, היה שותף להחזרת גופת הנער הדרוזי, טירן פרו, לאחר שנחטף מבית החולים בג'נין בו אושפז לאחר פציעתו בתאונת דרכים.
לאחר טבח שבעה באוקטובר, הצהיר עליאן ביחס לרצועת עזה: "לא יהיה חשמל ולא יהיו מים, יהיה רק הרס.
בהצהרתו הבהיר כי השאיפה לגרום לגיהינום תיענה במציאות כזו.
הצהרות אלו, לצד תפקידו, הציבו אותו במוקד של מאבקים משפטיים בינלאומיים, כפי שבא לידי ביטוי בינואר 2025, אז נעשה ניסיון לעצרו במהלך ביקור ברומא.
היוזמה הובלה על ידי "קרן הינד רג'ב" הבלגית, הפועלת לקידום הליכים נגד אנשי כוחות הביטחון הישראלים.
היא פנתה לבית הדין הפלילי הבינלאומי ולרשויות באיטליה בדרישה להפעיל את עקרון סמכות השיפוט האוניברסלית.
הם האשימו את עליאן באחריות למדיניות הרעבה ומצור, המהווים פשעי מלחמה, ואליהם הצטרפה גם שליחת האו"ם פרנצ'סקה אלבנזה.
לבסוף לא הוצא נגדו צו מעצר והוא שב לישראל כמתוכנן.
בזירה הפנים-ישראלית, הוא ויחידתו ספגו ביקורת חריפה מצד גורמים פוליטיים בימין על רקע מה שנתפס כאכיפה דלה נגד בנייה פלסטינית בשטחי C, מתח שהתעצם בשל המאבק המבני על סמכויות המנהל האזרחי מול השר בצלאל סמוטריץ'.
במקביל, בכובעו כגורם המקשר מול הקהילה הבין-לאומית, ניצב עליאן במוקד המחלוקת סביב הסיוע ההומניטרי לעזה.
בעוד ארגוני סיוע בינלאומיים האשימו אותו ביצירת חסמים לוגיסטיים, נשמעה ביקורת פנימית על עצם העברת הסיוע בזמן מלחמה.
מורכבות זו הוחרפה ככל שההליכים בבתי הדין הבינלאומיים בהאג העמיקו את הבחינה המשפטית של פעילות מתפ"ש, והפכו את עליאן לדמות מפתח בהתמודדותה של ישראל עם האתגרים ההומניטריים והמדיניים בזירה העולמית.
ב-16 ביולי 2025 ביקש מהרמטכ"ל זמיר לסיים את תפקידו.
ביולי 2025 סערה ציבורית פרצה בעקבות אמירות גזעניות בתוכנית "ריקלין ושות" בערוץ 14 בנוגע לעליאן והעדה הדרוזית.
התוכנית כללה גם ביקורת חריפה על היחידה, ולכאורה אחריות למחדל שבעה באוקטובר.
צה"ל והרמטכ"ל הגיבו בגינוי חריג, דחו את הטענות והביעו אמון מלא באלוף עליאן, תוך הבהרה שאין מקום לשיח עדתי בציבוריות הישראלית.
בתוך כך, בדצמבר 2025 נעצר בטבריה אדם בחשד לאיומים, הטרדה והעלבת עובד ציבור, לאחר שפרסם קריאות "להתפלל למותו" של האלוף עליאן.
בפברואר 2026, סיים את תפקידו לאחר חמש שנים בתפקיד, והאלוף יורם הלוי קיבל את תפקידו.
עליאן ימונה לתפקיד חדש בצבא, מתאם בפיקוד הצפון שיעבוד מול הדרוזים במזרח התיכון.
עליאן מתגורר בשפרעם, נשוי לשירין ואב לשלושה ילדים.
רסברטרול הוא פוליפנול נוגד חמצון, המצוי בזג - קליפת ענבים אדומים, יין אדום, שוקולד ועוד.
הוא מתפקד בצמחים שונים כפיטו אלקסין (Phytoalexin), המיוצר ומופרש כחומר הגנה במצבי חירום שונים כגון התקפה בקטריאלית או פטרייתית, התקפה על ידי חרקים, קרינה אולטרה סגולה חזקה ועוד.
נחשב לעיתים כבעל תכונות נוגדות דלקת ונוגדות סרטן בבני אדם, ומקושר, לפי דעות מסוימות, לאריכות ימים.
רסברטרול התגלה לראשונה ככל הנראה על ידי חוקר יפני בשם מיצ'יו טקאוקה, ב-1939. טקאוקה הוא גם ככל הנראה זה שנתן לחומר החדש את השם רסברטרול, אולי בהתבססו על שמו של הצמח ממנו הוא מיצה אותו - Veratrum, המשתייך לסדרת השושנאים.
ב-1991 התפרסמה ב-CBS, בתוכנית 60 דקות (Minutes 60), תאוריה, המסבירה לכאורה את ה"פרדוקס הצרפתי", מחד, דיאטה של מאכלים רווי שומן והרבה בשר אדום ומאידך, רמה נמוכה יחסית של מחלות לב.
על פי התאוריה הזו, צריכת יין אדום ופעילותו של הרסברטרול המצוי בו, הם המונעים חלק גדול ממחלות הלב שהצרפתים היו אמורים לסבול מהן.
בעקבות הפרסום נוצרה, בעיקר בארצות הברית, תעשייה שלמה של תוספי רסברטרול והכנסות היצרנים מתוספים אלה נאמדו בכ-30 מיליון דולר לשנה, נכון ל-2012.
נכון ל-2014 הדעות בקרב המדענים בנוגע לפעילותו ויעילותו של רסברטרול, חלוקות.
מדענים מבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס בחנו תוצאות של בדיקות שתן שנעשו במשך 11 שנה (1998–2009) ל-783 מבוגרים בריאים בני 65 ומעלה, באזור קיאנטי שבמחוז טוסקנה האיטלקי.
הממצא שלהם היה חד משמעי - אין שום קשר בין כמות הרסברטרול שנמצאה בדגימות השתן של האיטלקים אוהבי היין, לבין אריכות ימיהם או מחלות הסרטן, הלב והדלקות שלהם.
לעומתם, מדענים אמריקאים אחרים פרסמו ביוני 2014 תוצאות מחקר, המצביע על השפעות מיטיבות מאוד של רסברטרול על קופות בהריון.
החומר הפחית השפעות שליליות של דיאטה מערבית: הוא הביא לירידה של 30% במשקל הגוף של הקופות, שיפר את סבילותן לגלוקוז, שיפר את זרימת הדם בשליה, הפחית דלקת בשליה והפחית משקעי שומן בכבד העוברי.
עם זאת, החוקרים מצאו שאצל עוברים שנחשפו לרסברטרול הייתה פגיעה בהתפתחות הלבלב, דבר העלול להוביל להתפתחות סוכרת אצל אותם עוברים, בהמשך החיים.
כמו מחקר זה, היו גם נוספים, שהצביעו על הפחתת גורמי סיכון למחלות לב כתוצאה משימוש ברסברטרול, ועוד.
לדעת חוקרים, מאגף תומכי הרסברטרול, החומר יוצר בגוף מצב, המדמה רעב, אפילו כשאוכלים דיאטה מערבית רגילה.
כיום מקובל שדיאטת רעב גורמת לסילוק שורה ארוכה של גורמי סיכון בריאותיים ומאריכה את תוחלת החיים באופן משמעותי.
רסברטרול, לדעת חוקרים אלה, מביא את הגוף למצב דומה, חיקוי רעב, בלי לרעוב באמת ובכך דוחה או אף מרפא סימנים של סוכרת, מחלות לב, סרטן, דלקות ועוד.
בעבר ד"ר דייוויד סינקלייר מהרווארד מדיקל, מהחוקרים הידועים ביותר בתחום, סבר כי רסברטרול משפיע על גן הקרוי סירטואין או באופן ספציפי יותר - Sirt1, אשר עליה בכמות של החלבון שהוא מקודד לו, גורמת להארכת החיים הבריאים של האדם ולדחייתן של מחלות זיקנה רבות, מאלצהיימר, דרך סוכרת ועד סרטן.
עם זאת, גם הוא סבר כי הכמויות של החומר הזה, הנמצאות באופן טבעי במזון, קטנות מכדי ליצור השפעה ממשית ויש להשתמש בריכוזים גבוהים בהרבה.
מחקר מתקדם יותר הראה כי sirt1 לא משפיע על הארכת החיים (ראה להלן) וכי sirt1 לא מושפע מרסברטרול, וחברת .Sitris Pharm שהוקמה על ידי סינקלייר נסגרה.
פרופ' חיים כהן מאוניברסיטת בר-אילן, אשר עבד עם פרופ' דייוויד סינקלייר בהרוורד מדיקל וחזר לישראל, הראה כי החלבון המשפיע על הארכת חיים הוא sirt6 (ולא sirt1 כפי שחשבו).
חוקרים מהאוניברסיטה העברית בירושלים ואוניברסיטת אריאל מצאו ב-2014 זן ענבי מרלו ישראלים, המכיל כמות גדולה פי חמישה יותר מהמקובל, של רסברטרול.
לטענתם, מדובר בזן הענבים המכיל את הכמות הגדולה ביותר בעולם של החומר.
רסג'ילין (Rasagiline), בשמה המסחרי אזילקט (Azilect) היא תרופה המיועדת לחולי פרקינסון שפותחה ומשווקת על ידי חברת טבע, לפי מחקר של פרופ' מוסא יודעים מהפקולטה לרפואה של הטכניון.
האזילקט אושרה לשימוש בארצות אירופה ובישראל בפברואר 2005.
רסג'ילין הוא חומר המעכב את האנזים MAO-B, שאחראי לפירוק הדופמין בגרעיני הבסיס במוח, מה שגורם למחלה.
רסאם פירירי (בנפאלית: रेशम फिरिरी, תרגום: ליבי מתנופף ברוח כמשי) הוא פזמון נפאלי עממי אשר הפך ללהיט, ומהווה אחד מאבני היסוד במוזיקה הנפאלית המודרנית.
השיר נפוץ ביותר בקרב נגני רחוב המנגנים את השיר באמצעות סראנגי – כלי קשת נפאלי עממי.
השיר הולחן על ידי בונדי פריאר והוקלט במקור על ידי סונדאר שרסטה ודוואריקה לל ג'ושי.
האם לעוף גבוה או לשבת על גבעה?
ככלב הנענה לקריאות "קוטי קוטי (מילת קריאה לכלב)" וכחתול הנענה לקריאות "סורי"
אקדח בעל קנה אחר או אקדח בעל שני קנים המכוון לאיל,
לא לאיל אני מכוון, אלא לאהובת ליבי.
אם מטוס בשמיים אין, גם לא מכונית על הכביש, עגלת שוורים ישנה.
אם ליבך כליבי אהבתנו תגדלנה ותתעצמנה, אז בואי.
על יד התהום מסוכן הוא לעגל.
איני יכול לעזוב, בואי נלך יחד, אהובתי.
רסאן היתו הוא פוליטיקאי יליד דמשק שכיהן כראש הממשלה הראשון של ממשלה זמנית שהוקמה על ידי הקואליציה הלאומית של האופוזיציה הסורית.
היתו נולד למשפחה כורדית ועזב מסוריה לארצות הברית בשנת 1980, שם קיבל אזרחות אמריקאית ועבד כמנהל טכנולוגיות מידע.
הוא התגורר בטקסס, ובסוף שנת 2012 עבר לטורקיה.
ב-18 במרץ 2013, הוא נבחר לראשות הממשלה.
היתו התפטר מתפקידו ב־8 ביולי 2013.
היתו סיים את לימודיו באוניברסיטת אינדיאנה בשנת 1989 עם תארים במתמטיקה ומדעי המחשב.
הוא קיבל תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת אינדיאנה וסליאן בשנת 1994.
בארצות הברית עבד כאיש עסקים, ובין השנים 2001–2012 עבד בחברת הטלקומוניקציה "אינובר".
בשנת 2012 הצטרף לאופוזיציה הסורית.
רסאן ח'טיב הוא פוליטיקאי פלסטיני.
נולד בשכם וחבר במפלגת העם הפלסטינית.
אל-חטיב נשוי ואב לשלושה ילדים.
הוא היה גם חבר במשלחת השלום בוועידת מדריד בשנת 1991 והשתתף במשא ומתן בוושינגטון בין השנים 1991 ל-1993. בשנת 2002 מונה לשר העבודה ברשות הפלסטינית ולאחר מכן לשר לתכנון ופיתוח מינהלי בין השנים 2005–2006.
ח'טיב הוא מרצה ללימודי ערבית עכשווית ולימודים בינלאומיים באוניברסיטת ביר זית.
הוא כיהן בתפקיד מנהל מרכז התקשורת הממשלתי בין השנים 2009–2012, שר העבודה הפלסטיני 2002–2004, ושר התכנון 2004–2006. ח'טיב היה סגן נשיא למען הקהילה בקהילה בשנים 2006–2009 וסגן נשיא לקידום בשנים 2012–2016 באוניברסיטת ביר-זית.
אל-חטיב הוא בעל תואר דוקטור בפוליטיקה של המזרח התיכון מאוניברסיטת דורהאם.
רסאן אל-מג'אלי או ע'סאן אל-מג'אלי הוא דיפלומט ירדני.
החל מספטמבר 2018 מכהן כשגריר ירדן בישראל.
שימש בעבר כשגריר ירדן בספרד.
בספטמבר 2018 מונה לשגריר ירדן בישראל, מינוי שנכנס לתוקף בנובמבר 2018. הוא החליף את השגריר הקודם, וליד עובידאת.
בינואר 2023 ניסה השגריר, ללא תיאום מוקדם עם המשטרה, להתפלל במסגד אל-אקצא ויצר תקרית דיפלומטית כאשר כניסתו למתחם נמנעה.
בנובמבר 2023, בעקבות מלחמת חרבות ברזל, החליטה ירדן להוציא את השגריר מישראל והוא הוחזר לעמאן.
רסיפה (, נהגה "הסיפי") היא בירת מדינת פרנמבוקו שבצפון-מזרח ברזיל.
בעיר עצמה מתגוררים כ-1,500,000 תושבים, ובאזור המטרופוליטני הכולל את העיר - כ-3,600,000 תושבים.
רסיפה רבתי נחשבת כאזור המאוכלס ביותר בצפון מזרח ברזיל, והחמישי בגודלו בברזיל כולה.
רסיפה שוכנת לחוף האוקיינוס האטלנטי, והיא אחת מערי הנמל הגדולות שבברזיל.
רסיפה ממוקמת בצומת הנהרות קפיבאריבה ובבריבה במקום שפכם לאוקיינוס.
נתיבי הנהרות יוצרים מספר איים, ומעליהם עוברים גשרים רבים, ואלה מעניקים לעיר מראה מיוחד במינו, מה שטבע בה את הכינוי "ונציה של ברזיל".
הלב ההיסטורי של העיר, "רסיפה אנטיגו", מצוי בקרבת הנמל ובנוי על "האי של רסיפה", שנוצר מנתיבי הנהרות לפני שפכם לאוקיינוס.
ברסיפה אנטיגו מצויים מבנים עתיקים רבים מהתקופה הקולוניאלית הפורטוגזית וההולנדית, לצד מבנים מודרניים, בארים ומועדוני ריקוד.
במקום היה גם בית הכנסת הראשון שהוקם ביבשת אמריקה, וכאן שכנה הקהילה היהודית העתיקה של רסיפה.
חוף הרחצה של רסיפה, בואה ויאג'ם, הוא אחד מחופי הרחצה המפורסמים שבברזיל, וגובל במכלול אורבני דחוס הכולל שדרת מבנים גבוהים וצפופים.
סמוך לחוף מצויה שורת ריפים סלעיים, שעל שמם קרויה העיר (בפורטוגזית ריף הוא Recife).
אזור רסיפה היה מהמקומות הראשונים שיושבו בברזיל על ידי הפורטוגזים.
ב-1534 חילק מלך פורטוגל את ברזיל למחוזות שנקראו בפורטוגזית קפיטניות, והעניקם למשפחות פורטוגזיות מיוחסות, מתוך מטרה לחסוך בהשקעה ממשלתית באותם שטחים, ולשמר את השליטה הכלכלית והמדינית של פורטוגל במקומות אלה.
כך עשה גם למחוז פרנמבוקו.
השיטה לא צלחה במרבית המחוזות, פרט למחוז פרנמבוקו, שניתן למשפחתו של דוארטה קואליו פריירה (Duarte Coelho Pereira).
הסיבה המרכזית להצלחה הכלכלית של אזור רסיפה הייתה תעשיית הסוכר ומטעי קנה הסוכר שהתפתחו בו.
לסוכר הייתה דרישה חזקה באירופה, אך הוא לא הופק בה אופן מסחרי עד לתחילת המאה ה-19.
ב-1630 נכבש האזור על ידי ההולנדים, ששלטו בו עד 1654. בתקופת השלטון ההולנדי שגשגה רסיפה תחת הנהגתו של יוהאן מוריץ ואן נסאו.
ואן נסאו יזם תכנון אורבני מקיף לרסיפה, כולל בנייה ותכנון מודרני של רחובות, גשרים ומבנים.
ב-1654 נכבש האזור שוב על ידי הפורטוגזים, וההולנדים גורשו.
אלא שמעמדה של רסיפה כעיר הראשית באזור נשמר, בעיקר בזכות הנמל והתשתיות האורבניות המודרניות שלה.
רסיפה המשיכה לצמוח והפכה למרכז כלכלי ומסחרי.
ב-1710 מרדו סוחרי העיר כנגד בעלי האחוזות העשירים מאולינדה במאבק שכונה בדיעבד "מלחמת הרוכלים" ("Guerra dos Mascates"), שבו ביקשו סוחרי העיר לכונן במקום שלטון עירוני עצמאי ובלתי תלוי בבעלי האחוזות של אולינדה.
ב-1823 הפכה רסיפה לבירה הרשמית של מדינת פרנמבוקו.
רסיפה התפתחה מאוד במאה ה-20 והחל בה תהליך תיעוש מואץ.
בשנת 1950 הקימה ממשלת ברזיל את הארגון הפדרלי SUDENE - 'הסוכנות לפיתוח האזור הצפון-מזרחי', שהזרים למקום תקציבי פיתוח גדולים, וכתוצאה הוקמו מפעלי תעשייה בתחומי טקסטיל, כימיה, מזון, עיבוד מחצבים ועוד.
יהודים הגיעו לפרנמבוקו כבר במאה ה-16 יחד עם הכיבוש הפורטוגזי.
בתקופת השלטון הפורטוגזי הראשונה נשלחו לאולינדה שליחי האינקוויזיציה כדי להתחקות אחר "הנוצרים החדשים" - הם היהודים המומרים, שחלקם היו אנוסים שקיימו בחשאי אורח חיים יהודי.
דייגו פרננדז, יהודי מומר שניהל מטעי קנה סוכר נרחבים, הואשם על ידי האינקוויזיציה בתמיכה באנוסים אחרים, והוא נשפט ורכושו הוחרם.
עם כיבוש המקום על ידי ההולנדים ב-1630, קבלו היהודים חופש דת.
ברזיל ההולנדית הייתה המקום היחיד שבו יכלו היהודים להקים קהילה יהודית מסודרת ולקיים את יהדותם בגלוי.
בשנת 1636 הקימו היהודים ברסיפה את בית הכנסת קהל צור ישראל שהיה בית הכנסת הראשון ביבשת אמריקה.
עמו הוקמו גם שני תלמודי תורה ובית עלמין יהודי.
מנהיג הקהילה היה הרב יצחק דה פונסקה אבוהב שהיה הרב הראשון ביבשת אמריקה.
בתקופתו מנו היהודים חצי מהאירופאים של רסיפה.
בית הכנסת שכן במבנה דו קומתי ברחוב בום ז'זוז (Bom Jesus), שהיה הרחוב המרכזי שבו שכנה קהילת רסיפה.
כיום נעשים מאמצים על ידי האוניברסיטה הפדרלית של פרנמבוקו לזהות את שרידי בית הכנסת, לשקמו ולבנותו מחדש כמוזיאון וכמרכז תרבותי יהודי.
הפריחה היהודית שבתקופת השלטון ההולנדי פסקה עם כיבוש פרנמבוקו שוב בידי הפורטוגלים ב-1654. מרבית יהודי רסיפה גורשו מברזיל, וחלקם הגיעו יחד עם ההולנדים המגורשים לניו אמסטרדם, והקימו בה את הקהילה היהודית הראשונה במקום שהפך בהמשך לעיר ניו יורק שבארצות הברית.
המעטים שנשארו, ברובם יהודים מומרים, נטמעו במשך השנים בקרב האוכלוסייה, והקהילה פסקה להתקיים עד לסוף המאה ה-19.
כשהחל גל ההגירה הגדול של יהודי אירופה מהמחצית השנייה של המאה ה-19, הגיעו יהודים רבים לרסיפה.
מרבית היהודים הגיעו ממזרח אירופה, אך גם מגרמניה ומארצות ערב.
בתחילת המאה ה-20 כבר הייתה ברסיפה קהילה יהודית גדולה, נוסד בה בית ספר יהודי הקרוי היום על שם משה שוורץ, והוקמו בה תנועות נוער יהודיות וציוניות "השומר הצעיר", "החלוץ הצעיר" ו"הבונים דרור".
בית הכנסת המרכזי של רסיפה הוא בית הכנסת "בואה ויסטה".
רסיפה כיום היא מרכז כלכלי חשוב, עיר הנמל המרכזית בחוף הצפון מזרחי של ברזיל, וידועה במגוון האתני והתרבותי הרחב שבה.
היא גם צומת תחבורה חשוב למסילות ברזל, כבישים מהירים, וקווי תחבורה ימית המחברים אותה לחלקים האחרים בברזיל.
שדה התעופה גואראראפס הוא שדה התעופה הבינלאומי של רסיפה, ומקשר אותה הן בקווי תעופה בינלאומיים והן בקווים מקומיים לערים אחרות בברזיל.
התחבורה הציבורית המקומית מבוססת על אוטובוסים וחשמליות.
מוסדות ההשכלה הגבוהה המרכזיים ברסיפה כוללים את "האוניברסיטה הפדרלית של פרנמבוקו" שנוסדה ב-1946, "האוניברסיטה הפדרלית לחקלאות של פרנמבוקו" שנוסדה ב-1954, ומוסדות מחקר נוספים המסונפים לשני אלה.
מכון יואכים נאבוקו למחקרים חברתיים נודע ברמתו הגבוהה בתחום האנתרופולוגיה.
בין המוזיאונים שבעיר נודעים המוזיאון של מדינת פרנמבוקו, והמוזיאונים לתעשיית קנה הסוכר ולאמנות פופולרית.
ברסיפה קיימת תזמורת סימפונית, ומספר תיאטראות.
מפורסמים במיוחד הם "תיאטרון החובבים של פרנמבוקו", ו"התיאטרון העממי של צפון-מזרח".
הקרנבל ברסיפה נמשך ארבעה ימים ומתקיים בדרך-כלל בתחילת פברואר.
ייחודו הוא בהיותו עממי - מעין קרנבל רחוב דמוקרטי.
הקרנבל יוצא מ"רסיפה אנטיגו", אך נפרס גם על-פני מספר שכונות נוספות בעיר.
בקרנבל משולבות בובות ענקיות בדמויות של תרנגולים, ומשתתפים בו מעל מיליון חוגגים ורקדנים.
כלולים בו ריקודים מקומיים האופייניים לפרנמבוקו, כמו פרבו (Frevo) - ריקוד המשלב קפיצות גבוהות, כשהרוקדים לבושים בבגדים נוצצים וצבעוניים ונושאים מטריות צבעוניות קטנות; מאראקאטו (Maracatu) - ריקוד בעל אופי אפרו-ברזילאי בעל שורשים אפריקאים הן בסגנונו והן בלבוש הרוקדים ואביזרי הריקוד; ופורו - ריקוד זוגות הנהוג בצפון-מזרח ברזיל.
בעיר יש מספר קבוצות כדורגל גדולות, כמו רסיפי, נאוטיקו וסנטה קרוז.
העיר הייתה בין הערים המארחות של מונדיאל 1950 שהתקיים בברזיל.
בנוסף, העיר היא מבין הערים שאירחו את מונדיאל 2014 שהתקיים גם הוא בברזיל.
לצורך כך נבנה במטרופולין של העיר אצטדיון ארנה פרנמבוקו.
רסיטל היא הופעה מוזיקלית שבה מופיע אדם אחד בלבד, בנגינה או בשירה, ולעיתים הוא מלווה על ידי פסנתרן.
בסוג אחר של רסיטלים מבצעים יצירות של מלחין יחיד.
כמו כן, ישנם רסיטלים שבהם משתתפים אנשים רבים, כגון רסיטלי ריקוד.
המצאת הרסיטל סולו לפסנתר מיוחסת לפרנץ ליסט.
אמנים המופיעים ברסיטלים מופעים בדרך כלל גם בדרכים נוספות, כגון סולן או נגן בקונצרט של תזמורת, זמר אופרה או מנצח.
בישראל כ-900 תלמידים, הלומדים נגינה בקונסרבטוריונים או באופן פרטי, ניגשים מדי שנה לבחינת בגרות במוזיקה שעורך משרד החינוך.
כ-30% מהתלמידים נבחנים על כלי נשיפה, כ-20% נוספים על פסנתר ובשנים האחרונות נצפתה עלייה בביקוש לכינור.
הקונסרבטוריונים משתפים פעולה עם בתי הספר דרך "מודל מוזיקלי יישובי", הפועל ב-22 רשויות מקומיות (נכון ל-2017), כולל שיעורי נגינה בחינוך העל-יסודי והכנת תלמידים לרסיטל בגרות במוזיקה.
תלמיד בכיתה י"ב, שלומד באחד הקונסרבטוריונים או במגמת מוזיקה (לא חובה שיהיה במגמת מוזיקה), רשאי להחליט האם לגשת לבחינת הבגרות במוזיקה המקנה לו 5 יחידות לתעודת הבגרות.
ציון המגן לבגרות נקבע על פי ביצועים ברסיטל והתלמיד נשפט על ידי צוות שהנהלת הקונסרבטוריון קבעה מראש.
ברסיטל רשאי התלמיד להזמין מספר מסוים של אנשים (בהתאם לגודל האולם בו התלמיד מופיע) על מנת שיהוו עבורו קהל מעודד.
ברסיטל ינגן התלמיד חמש יצירות שלמד מראש והתאמן עליהן (הראשונה מתקופת הבארוק, השנייה מהתקופה הקלאסית, השלישית מהתקופה הרומנטית, הרביעית מהתקופה האימפרסיוניסטית (או מהתקופה המודרנית) והחמישית יצירה ישראלית).
על כל אחת מהיצירות להיות מתקופה שונה בהיסטוריה המוזיקלית.
מבחן הרסיטל, שאורכו כ-30 דקות, הוא תוצאה של תהליך ממושך, שבו היכולות נבנות שלב אחר שלב, עם שעות רבות של אימון והכנה נפשית לקראת הופעה ברסיטל.
לעיתים בחינת הרסיטל יכולה לגרום לתחושה גבוהה של חרדה, לחץ ומתח, מעצם מעמד הבחינה.
בבחינת הרסיטל אין אפשרות להיבחן בשני כלים או בשני תחומים.
חלק מתחומי ההבחנות בשנת תשפ"ד לדוגמה הוא התחום הקלאסי שמחלקות כלי הנגינה שלו כוללות פסנתר, כלי קשת, כלי נשיפה ממתכת, כלי נשיפה מעץ וגיטרה קלאסית.
במסגרת הרסיטל בתחום הקלאסי, מלבד הביצוע המעשי של היצירות, יש להגיש גם עבודה כתובה נלווית, הנדרשת להתמקד ביצירה אחת מתוך הרפרטואר הנבחר לבחינה.
חשוב שהיצירה שתיבחר תהיה מורכבת מבחינה מוזיקלית, עם מאפיינים עשירים ומגוונים, שיאפשרו ניתוח מעמיק ומקיף בעבודה.
יש לכלול גם את תולדות חייו של המלחין ויצירותיו המרכזיות, סקירה קצרה על התקופה שבה נכתבה היצירה ופירוט על סגנון היצירה.
מטרת העבודה היא לא רק להציג את הבנתו של התלמיד את היצירה, אלא גם להדגיש את הידע הנרחב שרכש בתחום, תוך התייחסות למרכיבים המוזיקליים המשמעותיים המאפיינים את היצירה הנבחרת.
בנוסף בתוכנית הרסיטל נדרש לבחור מתוך חמש היצירות שמנוגנות, יצירה אחת שתוגדר כמרכזית בתוכנית, וכחלק מדרישות החובה, יצירה מרכזית זו תהיה חייבת להיות מבוצעת בעל פה ובמלואה, ותהיה בעלת היקף של שלושה פרקים לפחות מתוך סונטה, קונצ'רטו, וריאציות.
כדי לגשת לרסיטל בגרות במוזיקה, יש לעמוד בדרישות רמת הקושי של היצירות ולסיים את שנות הלימוד הנדרשות בכלי הנגינה או השירה.
משך הלימודים הנדרש משתנה בהתאם לכלי: פסנתר וכלי קשת דורשים לפחות 8 שנות לימוד, בעוד כלי נשיפה, פריטה, כלי הקשה, וכלים במוזיקה ערבית מזרחית דורשים לפחות 5 שנות לימוד רצופות.
לשירה ולנגינת ג'אז ופופ-רוק יש דרישות ספציפיות, כמו שילוב של לימודי פיתוח קול עם נגינה רצופה, כדי לעמוד בדרישות הרסיטל.
רסטורציה (שִחזור) היא השבתו של חפץ למצב בו התקיים ברגע מסוים בעבר.
שלא כשימור (Conservation) שמשמעו שמירה על המצב הקיים של חפץ אמנותי לבל יתדרדר, מתבצעת ברסטורציה התערבות של ממש במראה או בפונקציונליות של החפץ לצורך החזרתו לכדי שלמות של סגנון, תקופה היסטורית וכדומה.
על מלאכת הרסטורציה אחראי הרסטורטור וההתמחות המקצועית נעשית לפי חומרים (ולא כפי שמקובל בטעות לחשוב, לפי תקופות).
לדוגמה: ציורים, אובייקטים מעץ, מתכת, ציורי קיר, אבן, נייר וכדומה.
מקצוע הרסטורציה התפתח בו זמנית כענף של מקצוע האדריכלות וכהמשך המדעי למקצועות האומנות כגון צייר הכנסיות (Kirchenmaler) שהקדים את משמר ציורי-הקיר, הנגר שהקדים למשמר העץ, או החרט שהקדים את משמר המתכת.
המושג נטבע על ידי אז'ן עמנואל ויולה-לה-דוק (Eugène Viollet-le-Duc) למרות שבזמנו (המחצית הראשונה של המאה ה-19) הייתה משמעותו קרובה יותר למשמעות העכשווית של בנייה מחדש (reconstruction).
תאורטיקנים חשובים אחרים בעולם השימור-שיחזור הם קארל פרידריך שינקל, ג'ון ראסקין, גאורג דהיו וצ'זרה בראנדי (Cesare Brandi).
רסטנבורג (באנגלית ובאפריקאנס: Rustenburg – "עיר המנוחה" באפריקאנס; נהגה באפריקאנס "רסטנברח"), או בכינוייה "עיר הפלטינה", היא עיר בפרובינציה הצפון-מערבית של דרום אפריקה.
העיר ממוקמת למרגלות רכס ההרים מחאליסברג, במרכז שטח חקלאי נרחב.