tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ארנולף השני, רוזן פלנדריה (961–987) הידוע גם כארנולף הצעיר, היה איש אצולה צרפתי ורוזן פלנדריה.
ארנולף נולד בשנת 961 לבלדווין השלישי, רוזן פלנדריה ולמתילדה בילונג, בתו של הרמן, דוכס סקסוניה.
אביו מת בשנת 962 כשהיה ארנולף עוד תינוק.
סבו ארנולף הראשון, רוזן פלנדריה עדיין היה חי, והמשיך לשלוט בפלנדריה למשך שלוש שנים עד מותו בשנת 965. מכיוון שארנולף היה קטין, שימש בן משפחתו בלדווין בסלו כעוצר, עד מותו בשנת 973. עד שהגיע לשלטון, איבדה רוזנות פלנדריה חלק גדול משטחה.
ב-30 במרץ 987 מת ארנולף, ובנו בלדווין הרביעי, רוזן פלנדריה עלה לשלטון במקומו.
לאחר מותו התחתנה אלמנתו רוצאלה מאיטליה, עם רובר השני, מלך צרפת.
בשנת 968 התחתן ארנולף עם רוצאלה מאיטליה, בתם של ברנגר השני, מלך איטליה וווילה מטוסקנה, ממנה נולדו לו ילדים:
מתילדה (לא להתבלבל עם הנינה שלו מתילדה מפלנדריה אשתו של ויליאם הראשון, מלך אנגליה).
בלדווין הרביעי, דוכס פלנדריה (980–1035)
ארנולד פדור אלואיס מריה גוסטב פון וינקלר היה גנרל גרמני, שפיקד על כוחות בחזית המערבית ובחזית המזרחית.
פון וינקלר נולד ב-17 בפברואר 1856 בנייסה שהשתייכה לממלכת פרוסיה, לאוואלד פדור פון וינקלר שהיה גנרל-לויטננט בצבא הפרוסי, ולמארי ארנסטין קרולינה אוטלי אדלהייד לבית פון ריינבאבן, שהייתה אחות של גנרל אלברט פון ריינבאבן.
ב-1873 התגייס לצבא הפרוסי והתקדם בסולם הפיקוד, וב-1912 מונה למפקד דיוויזיית המשמר ה-2.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון וינקלר מפקד דיוויזיית המשמר ה-2 שהייתה חלק מהארמייה הראשונה, לחם בחזית המערבית, ונטל חלק בקרבות מונס, לה קאטו, ובקרב על המארן.
באביב 1915 השתתף פון וינקלר עם הדיוויזיה שבפיקודו במתקפת גורליצה-טרנוב, וב-29 ביוני 1915 מונה למפקד קורפוס המילואים ה-41. ב-11 בספטמבר 1915 מונה פון וינקלר למפקד קורפוס המילואים ה-4, במקום גנרל הנס פון גרונאו שהחליפו בפיקוד על קורפוס המילואים ה-41, והשתתף עמו במערכה לכיבוש סרביה.
ב-27 בנובמבר 1915 קיבל פון וינקלר את עיטור הפור לה מריט, וב-16 באפריל 1916 מונה למפקד הארמייה ה-11 בחזית המקדונית.
ב-5 ביוני 1917 מונה פון וינקלר למפקד הקורפוס ה-1, וב-15 ביוני קיבל תוספת עלי אלון לעיטור הפור לה מריט.
פון וינקלר השתתף בבלימת מתקפת קרנסקי כחלק מהארמייה האוסטרו-הונגרית השנייה, ולאחר מכן השתתף בכיבוש מזרח גליציה.
ב-25 בפברואר 1918 מונה פון וינקלר למפקד קורפוס המילואים ה-25, והשתתף עמו במתקפת האביב הגרמנית, ובכלל זה בקרב השני על המארן.
לאחר שביתת הנשק בנובמבר 1918 פרש פון וינקלר לביתו.
פון וינקלר נפטר בבאד פריינוואלדה ב-17 ביולי 1937 והוא בן 81 שנים.
פון וינקלר היה נשוי לולדה פון ולקה-שולדט, בתם של פרדיננד-אוסקר פון ולקה-שולדט ומרי לפר, ממנה היו לו 2 בנים.
פרנץ יוזף ארנולף אדלברט מריה, נסיך בוואריה היה גנרל-אוברסט גרמני, ובנו הצעיר של לואיטפולד, הנסיך העוצר של בוואריה.
ארנולף נולד במינכן ב-6 ביולי 1852 ללואיטפולד, הנסיך העוצר של בוואריה ואוגוסטה פרדיננדה, ארכידוכסית אוסטריה.
יחוסו המשפחתי הקדום כלל את ויליאם הכובש, לואי ה-14 ועוד.
בשנת 1868 התגייס ארנולף לצבא הבווארי, ובשנת 1870 השתתף במלחמת פרוסיה–צרפת ולחם בקרב סדאן ובמצור על פריז.
בשנת 1878 השתתף ארנולף במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), לצד צבא האימפריה הרוסית.
ארנולף נשאר בצבא והתקדם בסולם הפיקוד, בשנת 1881 מונה למפקד רגימנט הרגלים הבווארי ה-1, ובשנת 1884 מונה למפקד חטיבת הרגלים הבווארית ה-1, והועלה לדרגת גנרל מיור.
בשנת 1887 מונה למפקד הדיוויזיה הבווארית ה-1, והועלה לדרגת גנרל לויטננט.
בשנת 1890 הועלה ארנולף לדרגת גנרל חיל הרגלים, ובשנת 1892 מונה למפקד הקורפוס הבווארי ה-1. בשנת 1903 הועלה ארנולף לדרגת גנרל-אוברסט, ובשנת 1906 פרש לאופולד מהצבא.
ב-12 בנובמבר 1907 מת ארנולף בוונציה, בחזרתו ממסע ציד באסיה ובמדינות הקווקז, ונקבר בטקס רשמי במינכן.
ארנולף התחתן ב-12 באפריל 1882 בווינה עם תרזה, נסיכת ליכטנשטיין, בתו של אלויס השני, נסיך ליכטנשטיין ופרנציסקה קינסקי, רוזנת וצ'יניץ וטטאו, ממנה היה לו ילד אחד:
היינריך, נסיך בוואריה (1884–1916) שנהרג במלחמת העולם הראשונה.
ארנולד פטריק ספנסר-סמית היה כומר וצלם חובב בריטי, שהצטרף למשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית של ארנסט שקלטון, 1917-1914, ככומר וצלם המשלחת בקבוצת ים רוס.
התלאות שפקדו את המשלחת הביאו למותו של ספנסר-סמית'.
כף ספנסר-סמית' על האי וייט שבארכיפלג רוס ב- קרוי על שמו.
ספנסר-סמית נולד בסטריתאם (יום הולדתו, 17 במרץ, היה גם יום הולדתו של לורנס אוטס, אך הוא היה צעיר מאוטס בשלוש שנים).
אחרי לימודים קינגס קולג' ובקווינס קולג' בקיימברידג', לימד שנים אחדות באדינבורו ואחר הוסמך לפקיד בכנסייה האפיסקופלית הסקוטית בשנת 1910 ובהמשך מונה לעוזר הכומר בכנסיית כל הקדושים, אדינבורו.
הוא הוסמך לכומר זמן קצר לפני שעזב את אנגליה להפליג באורורה.
לא ברור איך הגיע ספנסר-סמית לכלל הצטרפות למשלחת.
אחת הגרסאות היא, שהוא רצה להתגייס לצבא עם פרוץ המלחמה, אבל כאיש-דת היה מנוע משירות קרבי.
משום כך הציע את שירותו לשקלטון כמחליף לאחד מחברי הקבוצה המקורית, שפרש לשירות פעיל.
אחרי שהגיע לאנטארקטיקה, במהלך המסע הראשון להנחת מצבורים, בחודשים ינואר-מרץ 1915, באו לביטוי חוסר התמצאותו בעבודת קטבים וכושרו הגופני המוגבל, עד שמפקד המשלחת, אניאס מקינטוש, שלח אותו חזרה לבסיס.
במשך חורף 1915 עבד בבסיס כף אוונס, בעיקר בחדר החושך, שם גם ניהל לפעמים טקסים דתיים.
נסיבות המשלחת, לאחר צימצום קבוצת החוף עקב אובדן הספינה אורורה במאי 1915, חייבו את צירופו של ספנסר-סמית למסע העיקרי להנחת מצבורים אל קרחון בירדמור בעונות הקיץ של 1915 ו-1916, בלי להתחשב במגבלותיו הגופניות.
ייתכן, שלו נשארה ה"אורורה" במעגן, היו חברים אחרים מצוות הספינה מתגברים את קבוצת החוף והתביעות הגופניות מספנסר-סמית היו פוחתות.
הוא לא ניסה להשתמט ועבד ככל שנדרש.
מכל מקום, מותש מן העבודה הראשונית של גרירת מטעני אספקה אל מצבור הבסיס בשונית מינה במהלך ארבעת החודשים שבין ספטמבר לדצמבר 1915, לא עמדו לו כוחותיו במאמץ הפיזי שנדרש במסע העיקרי דרומה להנחת מצבורים, והוא התמוטט לפני שהגיע לבירדמור.
מכאן ואילך היה הכרח לשאת אותו על גבי המזחלת, חסר-ישע ותלוי בארנסט ויילד לצרכיו הבסיסיים ביותר.
הקבוצה השלימה את משימת הנחת-המצבורים וחזרה צפונה, תוך מאבק בתנאי מזג-אוויר מחריפים, כאשר כל חבריה הולכים ונחלשים בהשפעת הצפדינה שתקפה אותם והציבה קשיים חמורים בדרך התקדמותם.
ספנסר-סמית, שלא התלונן אבל היה נתון מדי פעם להזיות קדחת בהמשך הדרך, מת על חומת הקרח ב-9 במרץ 1916, בגיל 32, יומיים לפני שהקבוצה הגיעה לבסוף למקלט הבטוח של האט פוינט.
ארנולד ספנסר-סמית לא היה נשוי.
הוא הקדיש רשומת יומן אחרונה, ב-7 במרץ 1916, לאביו, אמו, אחיו ואחיותיו.
זכרו מונצח בכף ספנסר-סמית' על האי וייט ב-
ארנולד אהרון צדיקוב (Arnold Zadikow; 27 במרץ 1884 – 8 במרץ 1943) היה פַּסָּל ויוצר מדליות יהודי-גרמני שפעל בגרמניה, בצרפת ובצ'כוסלובקיה.
צדיקוב, נולד בקולברג, פומרניה, הקיסרות הגרמנית, אביו איזידור היה החזן בעיר.
למד באקדמיה לאמנות שימושית במינכן והתמחה בפיסול בחומרים שונים, מתכת, אבן וזכוכית.
במלחמת העולם הראשונה שירת בחזית המערבית, נפצע בקרב ב-1917 ונפל בשבי הבריטי.
אחרי המלחמה חזר להתגורר ולעבוד במינכן, ובראשית שנות ה-30 עבד בפריז.
ב-1936 עקר עם משפחתו לפראג והתפרנס מעבודתו במפעלי הזכוכית של מוֹזֶר בקרלסבאד.
בעקבות סיפוח חבל הסודטים לגרמניה איבד את משרתו, ואחרי פלישת הנאצים לצ'כוסלובקיה ב-1939 ורדיפות היהודים בה הוצרו צעדיו.
וב-15 במאי 1942 נתפסו צדיקוב ובני משפחתו ונכלאו במחנה הריכוז טרזיינשטט.
צדיקוב מת שם מדלקת בתוספתן מעט לפני מלאת לו 59. אשתו ובתו שרדו את השואה.
ארנולד צדיקוב הרבה ליצור פרוטומות, לוחיות זיכרון ומדליות.
הוא התמחה בעיצוב מצבות קבורה.
אחת המפורסמות בהן היא זו של מגנוס הירשפלד בבית הקברות בניס שבצרפת.
בשהותו בפריז פנה אליו אלברט איינשטיין בבקשה שייצור מצבה לאחד ממשפחתו.
היו ביצירותיו כאלה שהוקדשו לנושאים עבריים, בהן מטבעות מסוג שקל דמיוני ומדליות זיכרון.
את פסלו הנודע "דוד הצעיר" יצר באבן ב-1921. הפסל הוצב בכניסה למוזיאון היהודי בברלין עם פתיחתו ב-1933, ערב עליית היטלר לשלטון.
צדיקוב הציג את דוד הלוחם בהתאם לתפישות הגרמניות בנות הזמן של היופי הגברי ובניגוד לדימויי היהודי בהסתה האנטישמית.
יצירותיו של צדיקוב נחשבו ל"אמנות מנוונת", מה עוד שיוצרן היה יהודי, ולכן נידונו על ידי הנאצים לכְליה.
הפסל "דוד הצעיר" מוכר רק מתצלומים.
במכלול עבודותיו של צדיקוב בולטות המדליות שעיצב בתקופת מלחמת העולם הראשונה למטרות התעמולה הגרמנית.
רובן נושאות דימויים מבעיתים של זוועות מלחמה.
למרות ייעודן המוצהר ניתן למצוא בהן מסרים חתרניים: ביטויי מחאה על טרגדיה אוניברסלית, לאו דווקא גרמנית.
צדיקוב יצר במדליות הללו, בדומה למדליסטים גרמנים אחרים, גרסאות למוטיב "ריקוד המוות" הימי-ביניימי, שבהן שלד סיוטי ממלא תפקיד מרכזי ומעצים את החיזיון האפוקליפטי.
כך במדליות "המוות והתותח", "המוות כחלילן", "המוות פורש רשתו", "המוות והצפלינים", "שלום".
ב-2014 הוצגה במוזיאון הבריטי תערוכה שהוקדשה למדליות הגרמניות מתקופת מלחמת העולם הראשונה ("הצד השני של המדליה: כיצד ראו בגרמניה את מלחמת העולם הראשונה"), ובהן יצירותיו של ארנולד צדיקוב.
באפריל 1946 נערכה בגלריה "מקרא סטודיו" בתל אביב תערוכת זיכרון לכבודו של ארנולד צדיקוב.
ארנולד סקיי (במקור שֵנוַואלד, בהונגרית: Székely Arnold; בודפשט, 6 בנובמבר 1874 – מונטריאול, 24 בספטמבר 1958) היה פסנתרן, מורה למוזיקה יהודי-הונגרי.
הוא נולד במשפחה יהודית כבנם של ברנאט שיינוואלד ויאנקה הירש.
במקור התכונן לקריירה משפטית, אך בשנת 1898 הפך לתלמיד באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
הוא למד פסנתר אצל אישטוואן תומאן, ואז בשנה האחרונה למד פסנתר גם אצל הווירטואוז קלמן שובאן.
כפסנתרן בוגר הוא שיכלל את כישוריו בברלין, תחת פרוצ'ו בוזוני.
הוא חזר להונגריה בשנת 1905 ומשנת 1907 הפך למורה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
משנת 1920 עד 1939 היה ראש החוג להכשרת מורים לפסנתר.
כפסנתרן נתן כמה קונצרטים מצליחים בבית ובחו"ל.
הוא פרש בשנת 1939 בגיל שישים וחמש, אך המשיך לעבוד.
הוא היה מורה בבית הספר למוזיקה פודור.
בשנת 1948 העביר הרצאה בפדגוגיה מוזיקלית בפריז.
הוא התיישב בקנדה בשנת 1951, לימד שם ולמרות גילו המתקדם הופיע גם כמבצע.
ארנולד סקיי היה מורה מצוין למוזיקה.
אלאדר טוט כתב עליו כשפרש:
היו לו כמה וכמה תלמידים מפורסמים :
אָרָנֶאוֹמוֹרְפָה (שם מדעי: Araneomorphae; בעבר נקראה Labidognatha) היא אינפרא-סדרה של עכבישאים מתת-הסדרה אופיסתותלה, והיא אחת משתי האינפרא-סדרות בתת-הסדרה לצד הקבוצה מיגלומורפה.
קבוצה זו כוללת את מרבית העכבישים המודרניים ומרבית העכבישים המוכרים.
קבוצה זו מכילה מאות מיני עכבישים השונים בגודלם וצורתם.
חלקם גדולים מאוד כמו המברישניים, העוקפים אף את הטרנטולות בגודלם, בעוד אחרים זעירים.
הם בעלי גפיים ארוכות, גוף קטן יחסית וכליצרות דמויות-ניבים קטנות יחסית וישרות ולחלקם ארס קטלני כמו אצל האלמנה השחורה או הארסניים המסוכנים.
מינים אלה יכולים לבנות קורים גדולים וחזקים, איתם הם יכולים ללכוד חרקים בקלות.
חלק מהמינים הם טורפים אורבים המשתמשים בדלתות מלכודת או בפיתיון והסרטבישיים ממתינים לטרף על פרחים.
כמה מינים כמו הזאבניים אף רודפים אחרי הטרף בלי לטוות קורים.
ארנולד פורסטמן , צייר נוף גרמני.
מלבד הנופים הרומנטיים האופייניים לפי המסורת של בית הספר לציור של דיסלדורף, פורסטמן צייר נופים בעמק הריין והאלפים.
ארנולד פורסטמן נכנס לאקדמיה של דיסלדורף ברבע השלישי של שנת 1867. את השכלתו האמנותית החל בכיתה של ציירי נוף בהנחיית אוסוולד אכנבאך (1827–1905) עד שנת 1871. בפברואר 1872 עזב את האקדמיה לאמנות; המורה האחרון שלו היה אלברט פלם (1823–1906).
ברשימת הסטודנטים של האקדמיה לאמנות צוין פורסטמן כחרש-אילם.
לאחר השלמת השכלתו התגורר ארנולד פורסטמן בדיסלדורף כצייר נוף.
בשנת 1904 עבר מדיסלדורף לקלן.
לא ידוע על תאריך מותו של ארנולד פורסטמן.
התיעוד האחרון בחייו לקוח מדיוקן ז'אנרי "במסירות נפש", מיום 1914.
בדרך כלל, ציוריו של ארנולד פורסטמן מפורטים מאוד.
הקומפוזיציה הבסיסית נתמכת על ידי שימוש בניגודים חזקים ופלטה מופחתת המכוונת לרוב על צבע בסיסי אחד.
במסורת הציור המאוחרת-רומנטית פורסטמן משתמש לעיתים קרובות בדמויות במיקום האחורי האופייני.
בנופים המורכבים, תמיד נמצא את האלמנטים הרים, בתים בודדים או בקתות, נהרות או אגמים.
משטח המים מכיל סירות קטנות עמוסות אנשים, ספינת מפרש אחת או יותר ולעיתים ספינת קיטור הרחק באופק.
הציור של פורסטמן אינו העתק מדויק של הנופים האמיתיים.
פורסטמן משתמש באלמנטים נבחרים של הנוף במטרה להעצים את הביטוי האמנותי.
אך וריאציות אלה לעולם לא יהרסו את הרושם המקורי של הנוף האמיתי.
מלבד ציורי נוף ידועים נותרו כמה ציורי ציד בודדים, ציורי טבע דומם ודיוקן ז'אנרי אחד.
למעט כמה יוצאים מן הכלל, ציוריו של ארנולד פורסטמן אינם מתוארכים.
ציורים מתוארכים ידועים הם: אגם בהרי האלפים (אלפנזה) משנת 1869, נהר הריין משנת 1883, יום קיץ באלטנהאר, משנת 1904, מרינה דרומית משנת 1905 (קלן), במסירות נפש משנת 1914.
נופי עמק נהר הריין ושל הרי האלפים ידועים וישנם ציורי נופים רבים שלו.
חלקם עוסקים בז'אנר "רומנטי פראי" כביכול, מראים נחלי הרים פראיים הגובלים בטחנות מים וחוצים גשרים גבוהים.
סצנות אלה מוארות לעיתים קרובות על ידי ירח מלא המכוסה חלקית בעננים.
אור הירח הוא גם התאורה המועדפת על סצנות הדייגים של פורסטמן.
מצד שני, פורסטמן צייר סצנות אור יום שלוות המציגות כרי דשא שטופי שמש עם פלג או אגמי הרים, המכילים סירות קטנות או ספינות מפרש.
יתר על כן, פורסטמן צייר פיורדים ומרינות.
כנוהג מקובל בקרב ציירי המאה ה-19 פורסטמן צייר מספר פעמים את פטרוניו המצליחים.
ישנם עד 4 עותקים של יצירה ידועה.
אבל כל "עותק" מציג וריאציות.
לפעמים פורסטמן רק משנה את גודל הציור, או שהוא משקף את התמונה או שהוא משנה את האור (אור יום / אור ירח) או את העונה, לפעמים הוא משנה רק כמה פרטים.
ארנולד שבשטין (במקור סטרו-Stroh, בהונגרית: Sebestyén Arnold; קלוצ'ה, 24 ביולי 1883 – בודפשט, 3 ביוני 1930) היה עיתונאי יהודי-הונגרי, מוציא לאור של עיתון.
ארנולד שבשטין נולד במשפחה יהודית כבנם של מוריץ סטרו ושל מריה קאופמן.
הוא למד משפטים באוניברסיטת בודפשט ולאחר מכן הפך לאחד מראשי המינהל של "מגזין היזמים" (בהונגרית: Vállalkozók Lapja, היה העיתון הרשמי למחצה בנושא בנייה, תחבורה, נושאים טכניים ותעשייה בין השנים 1879–1944).
מיום הקמתו של העיתון על ידי אנדור מיקלוש בשנת 1910, הוא היה המנכ"ל ההוצאה של עיתוני אשט ואחר כך גם מנכ"ל כל קבוצת העיתונים בשם אשט.
פעילותו העיקרית הייתה הארגון העסקי של הפצת העיתונים והפרסום בהם.
אף על פי שבין היתר הוא דאג לפיטוריו של לרינץ סאבו מהעיתונים של אשט, סאבו הקדיש לזכרו של שבשטין את שירו "גם אז לא או רק אז".
ב-8 ביוני 1910, בטרזווארוס, בודפשט, נשא שבשטין לאישה את יולאן מיקלוש, בתם של שמואל מיקלוש ורוזליה שנפלד.
ילדיהם היו : אנדראש, ורוניקה, ז'וז'אנה.
שבשטין נפטר בטרם עת בגיל 46 והובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
ארנולד קיש (במקור אדולף קליין, בהונגרית: Kiss Arnold; אוז'הורוד, 2 בנובמבר 1869 – בודפשט, 14 בנובמבר 1940) היה רב ראשי הונגרי, מתרגם, משורר, סופר.
אביו של ארנולד קיש היה הרב מור קליין, רבה של זרניאנין (כיום בסרביה אז בהונגריה).
הוא סיים את ארבע הכיתות הנמוכות של הגימנסיה בזרניאנין ואת הכיתות הגבוהות בבית המדרש לרבנים בבודפשט.
בשנת 1901 הפך לרב הראשי של קהילת בודה.
הוא לימד ספרות עברית בבית המדרש לרבנים בבודפשט.
חייו ויצירותיו של רבי שמואל בר יוסף הלוי הנגיד.
נאום זיכרון על לאיוש קושוט.
אוסף דרשות בית כנסת וחג
נבל הכהן (שירים, בודפשט, 1904)
צעירים וזקנים (סיפור קצר, בודפשט, 1909);
ערפל וקרן שמש (בודפשט, 1911)
חייו ויצירותיו של יוז'ף קיש (בודפשט, 1927)
הורוביץ השחור וסיפורים נוספים (בודפשט, 1931)
שרכי הסתיו מנגנים (בודפשט, 1932)
נר תמיד (מילולית:להבה נצחית) (שירים, בודפשט, 1934
ארנולדו איגואראן (בספרדית: Arnoldo Iguarán; 18 בינואר 1957 בריואצ'ה שבקולומביה) ידוע גם בכינויו "אל גוג'ירו", הוא כדורגלן עבר קולומביאני, ששיחק בעמדת החלוץ.
נולד בריואצ'ה, איגואראן התחיל וסיים את קריירת הכדורגל שלו עם קוקוטה דפורטיבו.
הוא בילה 12 שנים במיונאריוס עימה זכה באליפות קולומביה בשנים 1987 ו-1988. במהלך 13 עונות בה איגואראן כבש 120 שערי ליגה ב-336 משחקים.
הוא חזר לדפורטיבו קוקוטה ופרש ממשחק בגיל 40, דבר שהופך אותו לאחד השחקנים המבוגרים ביותר ששיחקו בליגה הקולומביאנית בהיסטוריה.
לאחר הפרישה שלו בשנות ה-90, אקדמיית כדורגל הוקמה לכבודו על ידי אחיו, קמילו איגואראן.
איגואראן גם נחשב לאחד השחקנים הטובים ביותר ששיחקו במדי נבחרת קולומביה, בה הוא החזיק בתואר מלך השערים בכל הזמנים עד שנת 2015, אז שיאו נשבר בידי רדאמל פלקאו.
איגואראן היה מלך השערים של קופה אמריקה 1987 בו כבש 4 שערים כולל שלושער בניצחון 0–3 על פרגוואי.
אחד הניצחונות הזכורים ביותר שהיו לו איתה היה ה-0–2 על ברזיל בקופה אמריקה 1991. אנטוני דה אבילה כבש באותו המשחק את הראשון, ואילו השני נכבש בידי ה"אל גוג'ירו" איגואראן בעצמו כשעשה זאת בדקה ה-66' למשחק.
הוא היה שותף גם למשחקי קולומביה במונדיאל 1990 ובסך הכל כבש 25 שערים ב-68 הופעות במדיה.
מלך השערים בקופה אמריקה: 1987 (4 שערים)
ארנולף השני, דוכס בוואריה (מת ב-14 ביולי 937), הידוע גם בשם הרע , הרשע (der Böse), בן לשושלת לואיטפולדינג, החזיק בתואר דוכס בוואריה משנת 907 לערך עד מותו בשנת 937. הוא ממוספר כשני, מאחר שארנולף מקרינתיה, נספר כארנולף הראשון.
שנת לידתו של ארנולף אינה ידועה, אך נאמר כי הוא נולד בערך בתקופת שלטונם של הבישוף המאה השביעית ארנולף ממץ ושל המלך הקרולינגי ארנולף מקרינתיה.
ארנולף היה בנו של לואיטפולד, מרקיז בוואריה וקוניגונדה משושלת אהלולפינג, בתו של ברטהולד הראשון, הפלטין הרוזן של שוואביה.
אחיה ארכאנגר קיבל את תואר דוכס שוואביה בשנת 915.
תחת שלטונו החלש של המלך הפרנקי המזרחי לודוויג הילד, לואיטפולד כבר השיג עמדה חזקה בארצות בוואריה, והצליח לקדם את המרקיזים הווילהלמינים.
הוא שלט בנחלות נרחבות לאורך הדנובה עם רגנסבורג (רטיסבון) ובנורדגאו הסמוכה.
יחד עם אצילים בוואריה רבים, אביו של ארנולף נהרג בשנת 907 בקרב פרשבורג (ברטיסלבה), כאשר הכוח הבווארי שבפיקודו נחל תבוסה מוחצת במערכת נגד של הכוחות ההונגרים של הנסיך הגדול ארפאד.
לאחר מותו של אביו, ירש אותו ארנולף בנחלותיו בבוואריה, וזמן קצר לאחר מכן קיבל את התואר "דוכס בוואריה" כשליט האחוזות סביב רגנסבורג.
איש נמרץ ולוחם, הוא זכה לתמיכה רחבה מהאצילים המקומיים, אולם כבר במהלך עלייתו לדוכסות, הוא התמודד עם פשיטות מתמשכות של ההונגרים.
התקפות אלה שדדו את נחלות פרנקיה המזרחית של בוואריה, סקסוניה ותורינגיה.
בשל פשיטות הונגריות תכופות וייאוש לגייס כספים למימון הגנה מאורגנת מחדש, ארנולף חיזק את כוחו באמצעות החרמת אדמות כנסייה וחילון של אחוזות מנזר רבות, מה שהקנה לו את הכינוי "הרע" על ידי כרוניקנים מימי הביניים.
בכמה התכתשויות הצליח לדחוק את הפולשים ההונגרים והוא ניצח כוח קטן בשנת 913 בתמיכת קרובי משפחתו השוואבים.
לאחר שהקים מחדש את דוכסות הגזע של בוואריה, הוא בסופו של דבר ניהל משא ומתן על הפסקת שביתה עם הנסיכים ההונגרים, שעברו לאחר מכן ברובם בבוואריה בפשיטותיהם לדוכסות גרמניות אחרות.
הדוכס ארנולף נקט מדיניות של עצמאות מהמלכים המזרח-פרנקים.
אף שבשנת 911 השתתף בבחירתו של קונראד הראשון, מלך גרמניה; בסכסוך של קונרד עם ארכאנגר משוואביה הוא תמך בדודו הסוובי ובהמשך קרא תיגר על יורשו הסקסוני של קונרד, המלך היינריך הצייד.
המחלוקת נפתרה רק באופן זמני כאשר בשנת 913 נישאה אמו של ארנולף, קוניגונדה, למלך קונרד.
בשנת 916 פלשו כוחות קונרד לבוואריה, תקפו וכבשו את רגנסבורג.
התקפות אלו שלחו את ארנולף לגלות עם אויביו לשעבר בהונגריה.
בספטמבר כינס המלך מועצת כנסייה בהוהנלטהיים, בהשתתפות הבישוף הבווארי, שזימן את ארנולף ואת אחיו הצעיר ברטהולד מטעמי נידוי ברגנסבורג ב-1 בנובמבר.
סביר יותר שארנולף ומשפחתו מעולם לא הופיעו בכינוס, או שישיבת המועצה מעולם לא התקיימה.
כתוצאה מכך הם נותרו בגלות בקרב ההונגרים.
בינואר 917 כעס המלך קונרד על המצב וקרא להוציא להורג את גיסו השוואבי המרדן, ארכאנגר ואחיו ברטהולד, והעניקו לארנולף הפסקה נוספת לדאגה.
בשנת 919, מותו של קונרד הראשון אפשר לארנולף לחזור לבוואריה ולגרש את כוחות המלך.
בשל מותו קונרד הראשון ללא ילדים, כס המלוכה היה פתוח שוב לארנולף.
עלייתו של היינריך הצייד בשנת 919 הובילה לקרב על כס המלוכה; הבווארים, עם כמה פרנקים מזרחיים אחרים, דווקא בחרו בארנולף נגד היינריך.
בכל מקרה, "שלטונו" של ארנולף היה קצר מועד; המלך היינריך הראשון התברר כיריב חזק והביס אותו בשני קרבות בשנת 921. כאשר ארנולף היה נצור על ידי היינריך ברגנסבורג, נכנס הדוכס למשא ומתן לשלום והכיר בריבונותו של המלך הגרמני.
המלך היינריך אישר את שלטונו האוטונומי של ארנולף על בוואריה, כולל זכות אינווסטיטורה וכמה זכויות חשובות, בתמורה להתנערות מארנולף מתביעתו המלכותית.
ארנולף ליווה את המלך היינריך הראשון במסע הבחירות שלו בשנת 928 נגד הדוכס ואצלב מבוהמיה.
בשנת 935 הוא פתח במתקפה נגד המלך הוגו מפרובאנס בכדי להשיג את כתר הברזל של לומברדיה עבור בנו הבכור אברהרד, דבר שהביא רק לתבוסה.
לאחר מותו של המלך היינריך בשנת 936, השתתף הדוכס בהכתרת בנו אוטו כמלך הרומאים בקתדרלת אאכן.
הדוכס ארנולף מת במעונו ברגנסבורג ב-14 ביולי 937; בנו אברהרד ירש אותו, אולם הודח על ידי המלך אוטו בשנת 938. ארנולף קבור במנזר סנט אמארם.
היסטוריונים האמינו שארנולף היה נשוי ליודית מפריולי, בתו של הרוזן אברהרד מפריולי.
יודית מפריולי מתה בערך בשנת 881. סביר יותר אם כן שהוא היה נשוי ליודית מזיליכגאו, בתם של נכדו של המרקיז אברהרד, הרוזן אברהרד מזיליכגאו וגיזלה מוורונה.
יודית (נפטרה לאחר 984), נישאה להיינריך הראשון, דוכס בוואריה, אחיו של אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
לואיטפולד הראשון, מרקיז אוסטמרק (אולי זהה ללאופולד הראשון, מרקיז אוסטריה)
ארנולף מקרינתיה (850 – 8 בדצמבר 899) היה דוכס קרינתיה שהדיח את דודו, הקיסר קרל השמן, ולאחר מכן הפך למלך הקרולינגי של פרנקיה המזרחית משנת 887. היה למלך איטליה משנת 894 וקיסר האימפריה הרומית הקדושה מ-22 בפברואר 896 ועד מותו ברגנסבורג, בוואריה.
ארנולף היה בנם הלא חוקי של קרלומן מבוואריה, וליוסטווינד, אשר הייתה כנראה אחותו של ארנסט, רוזן בוואריה באזור של אוברפפאלץ, או אולי רוזן העיר של פסאו, על פי מקורות אחרים.
לאחר לידתו של ארנולף, התחתן קרלומן, לפני 861, לבתו של אותו הרוזן ארנסט, שמת לאחר 8 באוגוסט 879. כיוון שזוהי ההיסטוריוגרפיה המערבית-פרנקונית שמדברת על אי-חוקיותו של ארנולף, בהחלט ייתכן ששתי הנשים הן למעשה אותו אדם וכי קרלומן התחתן עם אמו של ארנולף, ובכך נתן לגיטימציה לבנו.
ארנולף קיבל את השלטון על דוכסות קרינתיה, מדינת ואסלים פרנקית ויורשתה של נסיכות קרנטניה העתיקה מאביו קרלומן, לאחר שקרלומן התפייס עם אביו שלו, המלך לודוויג הגרמני ונבחר למלך בדוכסות בוואריה.
ארנולף בילה את ילדותו ב-Mosaburch או Mosapurc, כמה קילומטרים מאחד המגורים הקיסריים, קייזפפאלץ הקרולינגית ב-Karnburg, אשר הייתה מקום מגוריו של נסיכי קרינתיה.
ארנולף שמר על מקום מושבו כאן ומאירועים מאוחרים יותר ניתן להסיק כי הקרינתיים, מימים מוקדמים, התייחסו אליו כאל הדוכס שלהם.
מאוחר יותר, לאחר שהוכתר כמלך פרנקיה המזרחית, הפך ארנולף את שטחה הישן של קרינתיה למרקיזות קרינתיה, חלק מדוכסות בוואריה.
לאחר שהמלך קרלומן מת משבץ בשנת 879, ירש לודוויג הצעיר את בוואריה, קרל השמן קיבל את ממלכת איטליה וארנולף שלט בקרינתיה בהסכם עם קרלומן.
עם זאת, בוואריה נשלטה פחות או יותר על ידי ארנולף.
ארנולף כבר שלט בבוואריה במהלך הקיץ והסתיו של 879 בעוד אביו סידר את ירושתו והוא עצמו קיבל את "פאנוניה", כדברי "האנאלס פולדנסס", או "קראנטנום", כדברי רג'ינו מפרום.
חלוקת התחום אושרה בשנת 880 לאחר מותו של קרלומן.
כאשר אנגלסצ'לק השני מפאנוניה מרד ב-882 באריבו, מרקיז פאנוניה, והצית את מלחמת וילהלמינר, ארנולף תמך בו מהאחוזה של אחיו.
זה הרס את מערכת היחסים של ארנולף עם דודו הקיסר והעמיד אותו במלחמה עם סבטופלוק ממורביה.
פאנוניה פלשה לנחלותיו, אך ארנולף סירב לוותר על יחסיו עם בני וילהלמינר הצעירים.
ארנולף לא כרת שלום עם סווטופלוק עד סוף 885, עד אז היה השליט המורבי נאמן לקיסר.
כמה חוקרים רואים במלחמה זו את הרס תקוותיו של ארנולף לרשת את קרל השמן.
ארנולף לקח את התפקיד הראשי בהדחת דודו, הקיסר קרל השמן.
עם תמיכה של האצילים הפרנקים, ארנולף הדיח את קרל בנובמבר 887 תחת איום של פעולה צבאית.
קרל הסכים בשלום לפרישה לא רצונית זו, אך לא מבלי להטיח תחילה באחיינו בשל בגידתו ולבקש כמה וילות מלכותיות בשוואביה, אותן העניק לו ארנולף, על מנת לחיות את חודשיו האחרונים.
ארנולף, לאחר שהתבלט במלחמה נגד הסלאבים, נבחר למלך על ידי האצילים של פרנקיה המזרחית (רק התחום המזרחי, אם כי קרל שלט בכל האימפריה הפרנקית).
פרנקיה המערבית, ממלכת בורגונדיה וממלכת איטליה בחרו בשלב זה מלכים משלהם מהמשפחה הקרולינגית.
כמו כל השליטים הגרמניים המוקדמים, הוא היה מעורב רבות במחלוקות כנסייתיות.
בשנת 895, באספת טריבור, הוא ניהל ויכוח בין המחוזות האפיסקופלים של ברמן, המבורג וקלן בנוגע לסמכות השיפוט, שהביאה להשארת ברמן והמבורג כמחוז עצמאי, ללא תלות בדיוקסיה של קלן.
בשנת 890 הוא נלחם בהצלחה בסלאבים בפאנוניה.
בתחילת/אמצע 891 פלשו הוויקינגים ללותרינגיה, ומחצו צבא מזרח פרנקי במאסטריכט .
מונחים כגון "ויקינגים", "דנים", "אנשי צפון" ו"נורווגים" שימשו באופן רופף לתיאור פולשים אלה.
בקרב הבא על לובן (ספטמבר 891), בלותרינגיה, הדף ארנולף את הוויקינגים, ובעצם סיים את התקפותיהם בחזית זו.
"האנלס פולדנסס" טוען כי היו כל כך הרבה ויקינגים מתים שגופם חסם את מהלך הנהר.
לאחר ניצחון זה בנה ארנולף טירה חדשה על אי בנהר דייל (בהולנדית: Dijle, אנגלית וצרפתית: Dyle).
ארנולף ניצל את הבעיות בפרנקיה המערבית לאחר מותו של קרל השמן כדי להבטיח את שטח לותרינגיה, שאותו הפך לממלכה עבור בנו זבנבולד.
בשנת 889 תמך ארנולף בתביעתו של לודוויג העיוור לממלכת פרובנס, לאחר שקיבל פנייה אישית מאמו של לודוויג, ארמנגארד, שבאה לפגוש את ארנולף בפורשהיים במאי 889.
בהכרת עליונות מעמדו של ארנולף, בשנת 888 קיבל אודו, מלך צרפת רשמית את עליונותו של ארנולף.
בשנת 893 העביר ארנולף את תמיכתו מאודו לשארל התם לאחר ששוכנע על ידי פולק, הארכיבישוף של ריימס, שזה לטובתו.
לאחר מכן ניצל ארנולף את הלחימה הבאה בין אודו לשארל בשנת 894, מה שגרם לסיפוח כמה שטחים של פרנקיה המערבית.
בשלב מסוים נאלץ שארל התם לברוח לארנולף ולבקש את הגנתו.
התערבותו אילצה עד מהרה את האפיפיור פורמוסוס להתערב, כיוון שחשש שמערב פרנקיה מחולקת ומלאת מלחמה תהיה טרף קל לוויקינגים.
בשנת 895 זימן ארנולף את שארל ואודו למעונו בוורמס.
יועציו של שארל שכנעו אותו לא ללכת, והוא שלח נציג במקומו.
אודו, לעומת זאת, השתתף באופן אישי, יחד עם משלחת גדולה, נושאת מתנות רבות לארנולף.
מרוב כעס על אי הופעתו של שארל, הוא קיבל את פני אודו ב"דיאט וורמס" במאי 895, ושוב תמך בטענתו של אודו על כס המלוכה של מערב פרנקיה.
באותה עצרת הוא הכתיר את בנו הבלתי חוקי זוונטיבולד כמלך לותרינגיה.
כבר בשנת 880 ארנולף חלם על מורביה הגדולה, והשתמש בבישוף הפרנקי ויכינג מניטרה להפריע לפעילות המיסיונרית של הכמרים האורתודוקסים קירילוס ומתודיוס, במטרה למנוע כל פוטנציאל ליצירת מדינה מורבית מאוחדת.
לארנולף היו יחסים רשמיים עם שליט הממלכה המורבית, סבטופלוק, תוך שימוש בהם כדי ללמוד את סודותיו הצבאיים והפוליטיים של האחרון.
מאוחר יותר, שיטות אלו שימשו לכיבוש שטח המדינה המורבית הגדולה.
ארנולף לא הצליח לכבוש את כל מורביה הגדולה במלחמות של 892, 893 ו-899. אולם ארנולף אכן השיג כמה הצלחות, במיוחד בשנת 895, כאשר דוכסות בוהמיה התנתקה ממורביה הגדולה והפכה למדינת הוואסל שלו.
הסכם הושג בינו לבין הדוכס מבוהמיה בוריווג' הראשון (שלט בשנים 870–895).
בוהמיה השתחררה אפוא מהסכנות של פלישה פרנקית.
בשנת 893 או 894 איבדה לו מורביה הגדולה חלק משטחה - הונגריה המערבית של ימינו.
כפרס, ויכינג הפך לקנצלר של ארנולף בשנת 892. בניסיונותיו לכבוש את מורביה, בשנת 899 פנה ארנולף למגיארים שהתיישבו בפאנוניה, ובעזרתם השיג מידה של שליטה על מורביה.
מלך איטליה וקיסר האימפריה הרומית הקדושה
באיטליה נלחמו גי השלישי מספולטו וברנגאר מפריולי על כתר הברזל של לומברדיה.
ברנגאר הוכתר כמלך בשנת 887, אך גי הוכתר אף הוא בשנת 889. בעוד האפיפיור סטפנוס החמישי תמך בגי, ואף הכתירו כקיסר הרומי בשנת 891, ארנולף נתן את תמיכתו לברנגאר.
בשנת 893, האפיפיור החדש פורמוסוס, שלא סמך על המלכים החדשים שהוכתרו גי השלישי מספולטו ובנו למברט השני מספולטו, שלח משלחת לאומונטסברך, שם נפגש ארנולף עם סבטופלוק הראשון ממורביה, בבקשה לארנולף לבוא ולשחרר את איטליה, ובתמורה יוכתר כקיסר ברומא.
ארנולף פגש את המשלחת מאיטליה, העניק להם מתנות והבטיח לסייע לאפיפיור.
לאחר מכן שלח ארנולף את בנו Zwentibold עם צבא בווארי להצטרף לברנגאר מפריולי.
הם ניצחו את גי, אך נהדפו ונסוגו בסתיו.
כאשר האפיפיור פורמוסוס ביקש שוב מארנולף לפלוש, הדוכס הוביל אישית צבא ברחבי הרי האלפים בתחילת 894. בינואר 894 נפלה ברגמו, והרוזן אמברוז, נציגו של גי בעיר, נתלה מעץ ליד שערי העיר.
ארנולף כבש את כל השטח מצפון לנהר הפו, ואילץ את כניעת מילאנו ולאחר מכן הוציא את גי מפאביה, שם הוכתר כמלך איטליה.
ארנולף לא הלך רחוק יותר לפני שגי מת בפתאומיות בסוף הסתיו, וקדחת הכתה בחייליו.
צעדתו צפונה דרך הרי האלפים הופסקה על ידי רודולף הראשון מבורגונדי, ורק בקושי רב חצה ארנולף את רכס ההרים.
כנקמה, הורה ארנולף לבנו הלא לגיטימי זוונטיבולד להרוס את ממלכתו של רודולף.
בינתיים נסעו למברט ואמו אגלטרוד לרומא כדי לקבל אישור אפיפיורי על ירושתו הקיסרית, אך כאשר האפיפיור פורמוסוס, שעדיין רצה להכתיר את ארנולף, סירב, הוא נכלא בטירת סנטאנג'לו.
בספטמבר 895 הגיעה משלחת אפיפיורית חדשה לרגנסבורג וביקשה את עזרתו של ארנולף.
באוקטובר ארנולף הוביל את המערכה השנייה שלו לאיטליה.
הוא חצה את הרי האלפים שוב, ושוב כבש את פאביה, אך אז המשיך לאט, וזכה לתמיכה בקרב האצולה של טוסקנה.
תחילה הצטרף אליו מגינולף, הרוזן ממילאנו ולאחר מכן וולפרד מפריולי.
בסופו של דבר אפילו אדלברט השני מטוסקנה נטש את למברט.
כאשר מצא את רומא נעולה נגדו ומוחזקת בידי אגלטרוד, נאלץ ארנולף לכבוש את העיר בכוח ב-21 בפברואר 896, ולשחרר את האפיפיור.
לאחר מכן התקבל ארנולף בפונט מילביו על ידי הסנאט הרומי שליווה אותו לעיר ליאונין, שם התקבל על ידי האפיפיור פורמוסוס במדרגות כנסיית השליחים הקדושים.
ב-22 בפברואר 896 הוביל פורמוסוס את המלך לכנסיית פטרוס הקדוש, משח והכתיר אותו כקיסר, והצדיע לו כאוגוסטוס.
לאחר מכן המשיך ארנולף לבזיליקת פאולוס הקדוש מחוץ לחומות, שם קיבל את כבוד העם הרומי, שנשבע "לעולם לא למסור את העיר ללמברט או לאמו אגלטרוד".
לאחר מכן המשיך ארנולף והגלה לבוואריה שני סנאטורים מובילים, קונסטנטין וסטיבן, שעזרו לאגלטרוד לכבוש את רומא.
ארנולף השאיר את אחד הוואסלים שלו, פארולד, כדי להחזיק ברומא, ושבועיים לאחר מכן צעד לעבר ספולטו, לשם ברחה אגרטרוד כדי להצטרף ללמברט, אך כעת ארנולף לקה באירוע מוחי, מה שאילץ אותו לבטל את המערכה ולחזור לבוואריה.
שמועות של אותה תקופה גרסו כי מצבו של ארנולף נגרם בעקבות הרעלה בידי אגלטרוד.
ארנולף שמר על השלטון באיטליה רק כל עוד הוא היה שם באופן אישי.
בדרכו צפונה, עצר בפאביה שם הכתיר את בנו הלא חוקי רטולד, כמשנה למלך איטליה, ולאחר מכן השאיר את רטולד במילאנו בניסיון לשמר את אחיזתו באיטליה.
באותה שנה מת האפיפיור פורמוסוס מה שהשאיר את למברט שוב בשלטון, והוא וגם ברנגאר המשיכו להרוג כל פקיד שמונה על ידי ארנולף, מה שאילץ את רטולד לברוח ממילאנו לבוואריה.
במשך כל חייו ארנולף הפעיל מעט מאוד שליטה באיטליה, וסוכניו ברומא לא מנעו את בחירתו של האפיפיור סטפנוס השישי בשנת 896. האפיפיור נתן בתחילה את תמיכתו לארנולף, אך בסופו של דבר הפך לתומך של למברט.
לאחר 896 בריאותו של ארנולף הדרדרה, חוץ משבץ מוחי הוא סבל ממורבוס פדיקולוזיס, כלומר, התפשטות כיני ערווה בעפעפיים, מה שמנע ממנו להתמודד ביעילות עם הבעיות שטרדו את שלטונו.
איטליה אבדה, פשיטות ממורביה וממדיארים הטרידו ללא הרף את אדמותיו, ולותרינגיה התקוממה נגד צוונטיבולד.
כמו כן, החל גל אלימות ומאבקי כוח בקרב האצולה הזוטרה של פרנקיה.
ב-8 בדצמבר 899 מת ארנולף ברטיסבון בבוואריה של ימינו.
הוא נקבר בבזיליקת סנט אמראם ברגנסבורג, הידועה בימינו בשם שלוס טורן אונד טקסיס, ארמון נסיכי טורן וטקסיס.
כמלך פרנקיה המזרחית ירש אותו בנו הלגיטימי היחיד מאוטה, לודוויג הילד.
לאחר מותו של לודוויג בשנת 911 בגיל 17 או 18, הסניף הפרנקי המזרחי של השושלת הקרולינגית חדל להתקיים.
ארנולף הכיר בזכויותיהם של בניו הבלתי חוקיים, צוונטיבולד וראטולד, כממשיכי דרכו.
צוונטיבולד, אותו הוא הכתיר למלך לותרינגיה בשנת 895, המשיך לשלוט שם עד להרצחו בשנת 900.
ארנולד רוֹזִין (5 באוקטובר 1930 – 25 באוגוסט 2018) היה רופא גריאטר ישראלי, מאבות מקצוע הגריאטריה ומניחם של יסודות הרפואה הגריאטרית בישראל.
מנהלו הראשון של המרכז הרפואי שיקומי גריאטרי הרצפלד (1969–1977), מנהל המחלקה הגריאטרית במרכז הרפואי שערי צדק (1977–1996) ומנהל כללי של המרכז הרפואי שערי צדק (1982–1984).
רוזין נולד וגדל ובגלאזגו, סקוטלנד.
היה חניך ומדריך "בבני עקיבא".
הוא סיים דוקטורט ברפואה בעיר הולדתו והתמחה בגריאטריה בלונדון בהדרכתה של ד"ר מרג'ורי וורן , "אם הגריאטריה המודרנית".
בשלהי שנות ה-50 נישא למרטה וינשטוק-רוזין, לימים פרופסור לרוקחות, כלת פרס ישראל לרפואה.
בשנת 1969, עלו בני הזוג לישראל עם שלושת ילדיהם, וכעבור שנה נולד ילדם הרביעי.
אחד מילדיהם הוא הרב יונתן רוזין, מרבני ישיבת ברכת משה.
רוזין ניהל את המרכז הרפואי שיקומי גריאטרי הרצפלד בגדרה במשך כ-8 שנים ומשנת 1977 ועד פרישתו לגמלאות בשנת 1996, ניהל את המחלקה הגראיטרית ב בירושלים.
למשך שנתיים (1982–1984) היה המנהל הכללי של בית החולים שערי צדק.
במרוצת השנים לימד והכשיר מאות סטודנטים לרפואה, ובשנת 1985 התמנה לפרופסור בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית.
הוא פרסם למעלה מ-100 מאמרים וכן פרקים בספרי מקצוע בתחומי הרפואה הפנימית והגריאטריה והיה יושב ראש וחבר בוועדות ציבוריות ואקדמיות שונות.
ב-1982 ייסד את המרכז לטיפול בקשיש בקהילה (מלב"ב), עמותה למען חולי אלצהיימר.
היה חבר מוביל בוועדת הכנסת שניסחה את חוק ביטוח סיעוד.
הוא הקים את המרכז ללימודי הזִקנה, שהיה מנהלו.
תחביבו העיקרי היה ריצות למרחקים ארוכים.
הוא השתתף בריצות מרתון רבות.
את השנים האחרונות לחייו הקדיש ללימוד מקרא, תלמוד והלכה.
הזדקנות וזיקנה בישראל, הוצאת אשל
בשנת 2010 זכה בפרס יקיר ירושלים.
נולד ב-4 בנובמבר 1877 בקייב למשפחה יהודית של איש עסקים קייב ידוע, בנקאי וסוחר מהגילדה הראשונה דוד מרגולין.
סיים את לימודיו בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת קייב בשנת 1900, בהמשך למד מחוץ לארצו באימפריה הגרמנית וברפובליקה הצרפתית והיה חבר בלשכת עורכי הדין הרוסית.
היה מעורב במספר תיקים הקשורים בפוגרומים שבוצעו ביהודיים והתפרסם ברבים לאחר שהשתתף בתיק בייליס כחוקר וכעורך דין.
בין השנים 1905–1917 - מזכ"ל סניף דרום רוסיה של הברית לשוויון זכויות של יהודים ברוסיה.
מייסד ויושב ראש הארגון הטריטוריאלי היהודי (1906–1913).
עד 1917 היה חבר בוועד המרכזי של המפלגה הסוציאליסטית העממית.
במהלך המהפכה האוקראינית של 1917 - 1921 הצטרף למפלגת הסוציאליסטים-פדרליסטים האוקראינית.
ממרץ 1918 היה חבר בבית המשפט הכללי של הרפובליקה העממית האוקראינית ובהמשך של מדינת אוקראינית, ושימש בתפקיד סגן שר החוץ העממי בממשלותיהם של וולודימיר צ'חיבסקי וסרהיי אוסטפנקו.
עמד בראש הנציגות האוקראינית בלונדון בבריטניה הגדולה עד נובמבר 1920, וכן ייצג את הרפובליקה העממית האוקראינית במהלך המשא ומתן עם נציגי ההסכמה המשולשת באודסה ב-1919 ובוועידת השלום בפריז בשנים 1919 - 1920.
החל משנת 1922, עבר לגלות בארצות הברית שם עבד כעורך דין, מתרגם.
הגן על סימון פטליורה, בטענת חוסר הבסיס בהאשמותיו של פטליורה בדעות אנטישמיות.
מונה כפרופסור במכון הטכני האוקראיני בניו יורק שבארצות הברית ונהיה לנשיאו (1954–1955).
בשנת 1950 הוענק לו תואר דוקטור כבוד למשפטים של האוניברסיטה החופשית האוקראינית במינכן שבגרמניה המערבית.
מרגולין שמר על קשרים עם דמויות ליברליות-דמוקרטיות ומתונות-סוציאליסטיות מהפזורה האוקראינית ושיתף פעולה עם השבועון "נארודנה ווליה" ("רצון העם").
הוא נפגע מרכב חולף, כשחצה את הכביש בסמוך לביתו בוושינגטון, ונפטר מפצעיו ב-ב-29 באוקטובר 1956 .
מחברם של ספרים ברוסית, אנגלית וצרפתית, כולל:
"מתחום המשפט הפלילי", הוצאת "ראבוטניק", קייב, 1907, 127 עמודים .
"תפקידו ומשמעותו של לומברוזו בהתפתחות המושגים של פשע ועונש", הוצאת סליוסארבסקי, קייב, 1910, 20 עמודים .
"ברצועת החיסול: מאמרים: הרצאות: ערעורים", הוצאת סליוסארבסקי, סנט פטרבורג, 1911, 204 עמודים .
"אוקראינה ומדיניות הברית המשולשת: (פתקים של יהודי ואזרח)", הוצאת סרגיי אפרון, ברלין, 1922, 397 עמודים.
"מתוך יומן מדיני: רוסיה, אוקראינה ואמריקה, 1905 - 1945", ניו יורק: הוצאת אוניברסיטת קולומביה; לונדון: Geoffrey Cumberlege, Oxford University Press, 280 עמודים, 1946 .
2003 - "ארנולד מרגולין - אוקראיני ויהודי למופת", תסריטאי ובמאי - אלכסנדר מוראטוב.
ארנולד פביאן פראלטה סוסה (בספרדית: Arnold Fabián Peralta Sosa; 29 במרץ 1989 – 10 בדצמבר 2015) היה כדורגלן הונדורסי ששיחק בעמדת הקשר.
הוא שיחק בקבוצות וידה ואולימפיה במסגרת ליגת העל של הונדורס, בקבוצת גלאזגו ריינג'רס במסגרת הצ'מפיונשיפ הסקוטי והליגה הסקוטית הראשונה, וכן בנבחרת הונדורס.
פראלטה החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת וידה מליגת העל של הונדורס.
הוא ערך 114 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-3 ביוני 2013 חתם פראלטה בגלאזגו ריינג'רס מהליגה הסקוטית הראשונה, בכפוף לאשרת עבודה אותה קיבל בהמשך.
בתום עונתו הראשונה העפיל עם הקבוצה לצ'מפיונשיפ הסקוטי.
בסך הכל ערך 24 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-21 בינואר 2015 בוטל חוזהו במועדון בהסכמה הדדית בין המועדון לשחקן.
ב-30 בינואר 2015 חתם פראלטה באולימפיה מליגת העל של הונדורס.
הוא שיחק במועדון עד למותו, ובסך הכל ערך 23 הופעות ליגה והבקיע שער אחד, כאשר הופעתו האחרונה נערכה חמישה ימים לפני מותו.
פראלטה היה חלק מסגל נבחרת הונדורס עד גיל 20 בטורניר גביע העולם עד גיל 20 בשנת 2009, וערך שלוש הופעות בטורניר, בהן הבקיע שער אחד.
ב-6 בספטמבר 2011 ערך פראלטה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הונדורס, בהפסד 3-0 לנבחרת פרגוואי במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת האולימפית של הונדורס בטורניר הכדורגל באולימפיאדת לונדון בשנת 2012, וערך שלוש הופעות בטורניר.
פראלטה נעדר מסגל נבחרת הונדורס לטורניר מונדיאל 2014 בשל פציעה.
בסך הכל ערך 27 הופעות במדי הנבחרת עד למותו, כאשר הופעתו האחרונה נערכה כשלושה שבועות לפני מותו, בהפסד 2-0 לנבחרת מקסיקו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
ב-10 בדצמבר 2015, בגיל 26, פראלטה נרצח ביריות מחוץ למרכז קניות בעיר הולדתו לה סייבה.
יומיים לאחר מותו נערכה דקת דומייה לזכרו באצטדיון אייברוקס לפני משחקה של גלאזגו ריינג'רס במסגרת הצ'מפיונשיפ הסקוטי.
ארנולד רוּגֶה היה פילוסוף גרמני, סופר, אקטיביסט ופוליטיקאי גרמני, שנמנה עם הוגי ה"הגליאנים השמאליים".
היינריך היינה כינה את רוגה שומר הסף הזועם של אסכולת ההגליאניזם (Der Türhüter der Hegelschen Schule, der grimme Ruge).
רוגה נולד בברגן אוף רוגן, למד באוניברסיטאות האלה, נה והיידלברג.
הוא תמך באיחוד גרמניה והשתתף בתסיסות הסטודנטים בשנים 1821–1824, ונכלא בין השנים 1824 ל-1830 במבצר קולבז'ג, שם למד את הדיאלוגים של אפלטון ואת המשוררים היוונים.
עם שחרורו, הוא עבר לעיר האלה, פרסם מספר מחזות, בהן הטרגדיה Schill und die Seinen, ותרגומים של טקסטים יווניים עתיקים כמו אדיפוס בקולונוס.
ב-1832 הוא הפך לפריבט-דוצנט באוניברסיטה האלה.
רוגה היה הפעיל הליברלי המשפיע ביותר על האגף הרדיקלי של ההגליאנים השמאליים.
בשנת 1837 היה מייסד-שותף עם ארנסט תאודור אכטרמייר של כתב העת Hallesche Jahrbücher für deutsche Kunst und Wissenschaft (השנתונים האלאתיים לאמנות ולמדע גרמני).
בכתב העת נידונו שאלות התקופה מנקודת מבטה של הפילוסופיה ההגליאנית.
המפלגה האורתודוקסית בפרוסיה תיעבה את כתב העת, וממשלת סקסוניה הביאה לסגירתו ב-1843, אז היגר רוגה לפריז.
בפריז, רוגה ערך את כתב העת הביוקרתי Deutsch-Französische Jahrbücher (השנתונים הגרמניים-צרפתיים) יחד עם קרל מרקס שהוציא רק מהדורה אחת.
רוגה לא אהד את התיאוריות הסוציאליסטיות של מרקס, ועד מהרה נפרדו דרכיהם.
ב-1845 הוא היגר מפריז לשווייץ, ולאחר מכן הפך למוכר ספרים בלייפציג.
כחלק מהתנועות המהפכניות של 1848 רוגה ארגן ייצג את השמאל הרדיקלי באספה הלאומית של פרנקפורט, ובמשך זמן מה התגורר בברלין כעורך ה-Die Reform.
הוא תמך בדרישות הפולניות במהלך המהפכה, אך בהתבסס על אמונתו שאי עמידה בדרישות הפולניות יגרום לכך שרוסיה תתן דרור לשנאה סלאבית יסודית.
הממשלה הפרוסית התערבה ורוגה עזב זמן קצר לאחר מכן שוב לפריז, בתקווה לכונן יחסים בין רפובליקנים גרמנים וצרפתים; אבל ב-1849 נאלץ למצוא מקלט בלונדון.
בלונדון, יחד עם ג'וזפה מציני ופוליטיקאים פרוגרסיבים אחרים, הוא הקים את ה"ועדה הדמוקרטית האירופאית".
רוגה נסוג מיוזמה זו במהרה, ובשנת 1850 עבר לברייטון כדי לחיות כמורה וכסופר.
ב-1866 הוא היה תמך נלהב של פרוסיה במלחמת אוסטריה-פרוסיה, וב-1870 תמך בגרמניה במלחמת צרפת-פרוסיה.
בקנה מידה קטן יותר, בהיותו בברייטון, הוא היה יו"ר אגודת תושבי פארק קרססנט ().
בשנותיו האחרונות, החל משנת 1877, קיבל מממשלת גרמניה פנסיה של 1,000 מארק.
ארנולף השלישי, רוזן פלנדריה (נפטר ב-22 בפברואר 1071) היה רוזן פלנדריה משנת 1070 ועד מותו בקרב קאסל ב-1071.
ארנולף נולד בערך בשנת 1055, והיה בנם הבכור של בלדווין השישי, רוזן פלנדריה וריצ'ילדה, רוזנת מונס ואנו.
על ערש דווי בשנת 1070, הוריש בלדווין את פלנדריה לבנו הבכור, ארנולף, ואת אנו לבן הצעיר, בלדווין, בתנאי שאם אחד יקדים את השני במותו, הוא יירש גם את הרוזנות של השני.
עוד הפקיד בלדווין השישי לאחיו רובר את ההגנה על בנו ארנולף, שעדיין היה קטין, שרובר נתן לו את שבועת ההוקרה שלו והבטחתו החגיגית להגן על אחיינו.
ריצ'ילדה הייתה אמורה להיות עוצרת בפלנדריה עד אשר ארנולף יגיע לבגרות.
לאחר מות אביו בשנת 1070, דודו רובר הפר את שבועתו וחלק על הירושה.
ריצ'ילדה פנתה לפיליפ הראשון, מלך צרפת, שזימן את רובר להופיע בפניו.
רובר סירב והמשיך בתוקפנותו נגד ריצ'ילדה וארנולף, ואז פיליפ צבר צבא שהביא לפלנדריה.
הצבא הצרפתי לווה בכוחות נורמנים, כנראה שנשלחו על ידי דודתו של ארנולף המלכה מתילדה ובראשם ויליאם פיצאוסברן.
עם ארנולף השלישי היה גם אוסטאס השני, רוזן בולון שגייס תמיכה ניכרת ברוזן הצעיר ובאמו.
שני הכוחות נפגשו בקרב קאסל ב-22 בפברואר 1071. בקרב זה כוחותיו של רובר ניצחו בסופו של דבר אך רובר עצמו נתפס וכוחותיו בתורם לכדו את הרוזנת ריצ'ילדה.
שניהם שוחררו בתמורה והקרב המשיך עד לסיומו.
בין ההרוגים היה ארנולף, שנהרג על ידי גרבוד הפלמינג, הרוזן הראשון מצ'סטר, אולי במקרה.
כתוצאה מהקרב תבע רובר את רוזנות פלנדריה.
הרוזנת ריצ'ילדה ובנה בלדווין חזרו לאנו אך המשיכו לעורר פעולות איבה נגד רובר.
מכיוון שהיה קטין במותו ולא נשוי, לארנולף השלישי לא היו יורשים.
ארנולד סנואו נאודיין היה רופא ופוליטיקאי אמריקאי, מוותיקי מלחמת 1812 וחבר המפלגה הוויגית, שכיהן באספה הכללית של דלאוור וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם דלאוור.
נאודיין נולד ב-6 בינואר 1790 בסנולנד או Naudain's Landing, ליד ליפסיץ', מחוז קנט שבדלאוור.
בשנת 1806 השלים את לימודיו בקולג' של ניו ג'רזי, כיום אוניברסיטת פרינסטון.
לאחר מכן למד רפואה באוניברסיטת פנסילבניה, השלים את לימודיו ב-1810 והחל לעסוק ברפואה באזור דובר.
במהלך מלחמת 1812 שימש כמנתח כללי של המיליציה של דלאוור.
אחיו, אליאס נאודיין, היה שופט השלום בליפסיץ', בליטל קריק הנדרד במהלך שנות ה-20 של המאה ה-19. הוא שירת בבית התחתון של האספה הכללית של דלאוור ב-1827, ובאותה שנה מונה לקפטן הראשון של הרגימנט הרביעי של המיליציה של דלאוור.
ב-1832 נבחר לציר לוועידה לתיקון חוקת דלאוור ולאחר מכן נבחר כחבר הסנאט של דלאוור.
הם היו בנים של אנדרו נאודיין ורבקה סנואו.
אביהם היה חקלאי והפעיל חנות ב-Naudain's Landing.
רבקה סנואו הייתה מקרבת ליפסיץ', דלאוור, ואבותיה הגיעו לדלאוור ב-1635. היא ירשה את ליד ליפסיץ' שנודעו כסנולנד או נאודיין לנדינג, והיא ואנדרו גרו שם וקבורים שם.
הסבא והסבתא מצד האם של נאודיין היו ארנולד נאדיין וקתרין אולפרי.
ארנולד הזקן החזיק בכמות גדולה של שטחים, היה חבר בבית המחוקקים ב-1763, ונאמר שהיה "אדם בעל שיעור קומה גדול מאוד".
הסבא והסבתא מצד האב של נאודיין היו אליאס נאודיין ולידיה לרו.
הם נישאו בפילדלפיה ב-1715. בשנת 1735 רכש אדמות חקלאיות הידועות כ"אחוזת נאודיין הישנה", אשר הייתה ממוקמת ליד גשר טיילור ב-Apoquinimink Hundred, ואשר, למעט התקופה 1816–1827, נותרה בידי צאצאיו עד המאה ה-20.
אליאס היה בנם של אליאס נאודיין וג'הל ארנו.
שניהם היו ילידי לה טרמבלייד, סנטונז', צרפת והתאזרחו בלונדון ב-1682. ג'הל ארנו הגיעה לאמריקה עם ארבעת ילדיה בערך ב-1686, כנראה תוך שנה לאחר מות בעלה הראשון, והייתה מהמתיישבים הראשונים בנראגנסט.
היא נישאה שם לג'ייקוב רטייר ועברה לעיר ניו יורק כאשר מושבת נראגנסט התפרקה ב-1691. מאמינים שהיא גרה עם בנה, אליאס, בדלאוור לאחר שג'ייקוב מת בסוף 1702 ומתה שם ב-1720 או 1721.
ארנולד נאודיין, נישא למרי מ.
שי ב-1810. היא הייתה בתם של הרמנוס שי ומרי נאודיין.
לדברי רות בנט במשפחת נאודיין מדלאוור, מרי שי נאודיין מתוארת כ"אישה הישגית ודתייה, אישה ואמא מסורה ואוהבת.
שמונת ילדיהם כללו את ד"ר ג'יימס ס.
נאודיין שנישא לאן אליזבת בלקיסטון, שניהם מתו צעירים, אנדרו ס.
נאודיין שלמד משפטים במשרדו של ג'ון מ.
קלייטון אך הסיט את מאמציו לניהול מטעי מאונט איירי בזמן שאביו שירת בסנאט האמריקני ולאחר מכן נכנס לעסקי העור בפילדלפיה, רבקה א.
נאודיין שנישאה ליו אלכסנדר והתגוררה בשיקגו, ומרי ה.
המילטון ממרילנד, שלמד בבתי ספר בדבלין, לונדון ובג'פרסון קולג' בפילדלפיה.
עסק ברפואה לראשונה בניו קאסל, דלאוור, בשנת 1839 הוא העביר את המרפאה שלו לאודסה.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-19 הוא היה רופא תושב בפורט דלאוור, היה סמל ברגימנט הראשון של דלאוור וברגימנט הפרשים החמישי של דלאוור.
הוא גם היה מבקר המדינה של דלאוור ורפובליקני.
ילדים נוספים היו אליזבת ר.
אליס מניו יורק, וקתרין ל.
נאודיין שנישאה למדפיס בולט מהאריסבורג, אדם ב.
המילטון ולידיה פרייזר נאודיין שנישאה ללקלייטון א.
קוגוויל, מנתח במלחמת האזרחים, שב-1867 עבר לפלורידה, שם קנה מטע על נהר סנט ג'ון באורנג' מילס.
הוא שימש כמבקר מדינת פלורידה לאחר שלידיה מתה.
נאודיין הקים מרפאה בגשר קנטוול, כיום אודסה, לפני גיל 21 והעניק שירות רפואי במלחמת 1812 כמנתח של הרגימנט של דלאוור.
תוך כדי עיסוקו הרפואי, נבחר נאודיין לבית הנבחרים של המדינה וכיהן שם במושבים של 1817 ו-1818 ושוב במושב של 1826, כאשר שירת עם אחיו, אליאס נאודיין ממחוז קנט.
ארנולד נבחר ליושב ראש בית הנבחרים.
הוא התמודד על מושב בקונגרס ללא הצלחה בשנים 1822, 1824 ו-1828, והפסיד בכל פעם ללואיס מקליין.
בשנת 1828 מונה לשופט של בית המשפט לתביעות נפוצות.
הוא הפסיד שוב בהתמודדות על תפקיד מושל דלאוור ב-1832 נגד הדמוקרטי קיילב בנט.
ב-7 בינואר 1830 מונה כחבר הסנאט של ארצות הברית למלא את המושב שהתפנה בשל התפטרותו של לואיס מקליין, לאחר שנבחר על ידי האספה הכללית של דלאוור, וכיהן מאז בחירתו עד שהתפטר ב-16 ביוני 1836. במהלך הקונגרס ה-24 כיהן כיושב ראש הוועדה לתביעות.
נאודיין היה אנטי-ג'קסוני כשנבחר לראשונה, והפך למזוהה עם הוויגים עם הקמת המפלגה הוויגית.
נאודיין כיהן בחבר הנאמנים של ניוארק קולג', לימים אוניברסיטת דלאוור, מ-1833 עד 1835. כפרסביטריאני פעיל, נאודיין הציע לאוניברסיטה לדחות את ההכנסות מהגרלה ממלכתית עקב התנגדות הכנסייה שלו.
כתוצאה מכך, המדינה איימה לבקש מהמכללה להחזיר את התמורה שנרכשה מההקדש של המכללה, שכן הן מומנו בהגרלה קודמת.
עם זאת חבר הנאמנים הצביע 13–0 נגד דחיית תמורת ההגרלה.
נאודיין היה אחד משבעה נאמנים שסירבו להצביע ובעקבות כך התפטר מתפקידו במועצת המנהלים.
כשחש קשיים בעסקים הפרטיים שלו, נאודיין התפטר מהסנאט וחזר לעסוק ברפואה בווילמינגטון.
מ-1841 עד 1845 כיהן כגבאי הנמל והמפקח על הזרקורים על נהר דלאוור.
באותה שנה עבר לפילדלפיה והמשיך בה את עבודתו הרפואית, וב-1857 חזר לדלאוור.
הוא היה חבר בארגון הבונים החופשיים.
נאודיין נפטר ב-4 בינואר 1872, יומיים לפני יום הולדתו ה-82. הוא נקבר בחצר הכנסייה הפרסביטריאנית של אודסה, דלאוור.
ארנולף ממץ היה בישוף פרנקי של מץ ויועץ לחצר המרובינגית של אוסטרזיה.
מאוחר יותר הוא פרש למנזר רמירמונט .
באנגלית הוא ידוע בשם ארנולד (Arnold).
ה- Vita Sancti Arnulfi ("חיי ארנולף הקדוש", משנת 657 בערך), ביוגרפיה שנכתבה זמן קצר לאחר מותו של ארנולף, מציינת שהיה ממוצא פרנקי אציל.
טקסטים מהמאה ה-10 וה-11, כמו Genealogiae Breves Regum Francorum טוענים לעיתים קרובות שארנואלד היה אביו של ארנולף, אך זה נחשב בדיה.
היעדרם של טקסטים כתובים בני הזמן אינו מאפשר להתחקות אחר מוצאו.
ארנולף ממץ נחשב באופן מסורתי לאב הקדמון המוקדם ביותר הידוע בשמו של קרל הגדול ושל השושלת הקרולינגית.
מקורה של אמונה זו בשני מקורות שנכתבו לאחר מותו של ארנולף.
ה-Liber de episcopis Mettensibus של פאולוס הדיאקון (בסביבות 784) מציג את ארנולף כסבו של הסבא רבא של קרל הגדול, בעוד Annales Mettenses Priores (805) מציג אותו רק כ"קרוב משפחה".
מכיוון ששני הדיווחים הללו אינם עקביים ונכתבו מאה שנה לאחר מותו של ארנולף, קיימת הסכמה רחבה שהקשר המשפחתי בין ארנולף וקרל הגדול היה המצאה של קרל הגדול.
ארנולף נולד למשפחה פרנקית חשובה ליד נאנסי בלורן בסביבות שנת 582. למשפחה היו שטחים עצומים בין נהרות המוזל והמז.
בהיותו מתבגר, הוא נקרא אל החצר המרובינגית של המלך תאודברט השני (595–612) מאוסטרזיה, שם התחנך על ידי גונדולף מפרובאנס .
ארנולף נשלח מאוחר יותר לשרת כדוכס בסכלדה.
ארנולף העניק שירות מכובד בחצר האוסטרזית תחת תאודברט השני.
הוא התבלט הן כמפקד צבאי והן במינהל האזרחי; בתקופה מסוימת היו תחת השגחתו שישה מחוזות נפרדים.
ארנולף נישא בשנת 596 לאישה אצילה שמקורות מאוחרים יותר מזהים אותה כ"דודה" (Dode או Doda; נולדה ב-584 לערך), דודתו מצד אביו של הקדוש גלודסינד מצרפת, אם מנזר במץ.
כלודולף ממץ היה בנם הבכור, אך חשוב ממנו היה בנם השני אנסגיזל, שנישא לבגה , בתו של פפין הראשון מלנדן.
ארנולף הוא אפוא סבו מצד הזכרים של פפין האמצעי מהרסטל, אביו של קרל מרטל, סבו של קרל הגדול.
בסביבות שנת 611, ארנולף וחברו רומאריק , גם הוא פקיד בחצר המלוכה, תכננו לעלות לרגל למנזר לרינס .
כלותאר, שהעריך את כישוריו המנהליים של ארנולף, הציע לו את כהונת הבישוף הפנויה של מחוז מץ, בירת הממלכה האוסטרזית.
אשתו הפכה לנזירה במנזר בטריר, וארנולף ראה בכך אות מאלוהים והפך לכומר ולבישוף לאחר מכן.
הוא המשיך לשמש כמנהל אחוזתו וכאיש חצרו של המלך.
שלטון אוסטרזיה הגיע לידיה של ברונהילדה, סבתו של תאודברט, ששלטה גם בבורגונדיה בשמם של ניניה.
בשנת 613 התחבר ארנולף עם פפין מלנדן והוביל את האופוזיציה של אצילים פרנקים נגד המלכה ברונהילדה.
המרד הוביל להדחתה, לעינויה ולהוצאתה להורג, ולאיחוד המחודש של אדמות פרנקיות תחת כלותאר השני.
מאוחר יותר הפך כלותאר את בנו דגוברט הראשון למלך אוסטרזיה, בה שלט בעזרת יועצו ארנולף.
פפין מלנדן הפך למאיורדומוס (ראש הארמון).
בשנת 624 עודדו פפין וארנולף את דגוברט לרצוח את כרודואלד (Chrodoald), מנהיג חשוב של משפחת האגילולפינגים הפרנקית.
בשנת 625 השתתף ארנולף במועצה שנערכה על ידי הבישופים הפרנקים בריימס.
במהלך הקריירה שלו הוא נמשך לחיי דת, ובסביבות שנת 628 פרש לחיי התבודדות באתר הררי בתחומי שליטתו בהרי הווז', כדי להפוך לנזיר.
חברו רומאריק, שהוריו נהרגו על ידי ברונהילדה, הקדים אותו להרים בסביבות שנת 613; שם הקימו רומאריק ואמטוס את מנזר רמירמונט.
לאחר מותו של כלותאר בשנת 629, התיישב ארנולף ליד הבנדום (Habendum), שם נפטר זמן מה בין 643 ל-647. הוא נקבר ברמירמונט.
ארנולף נערץ כקדוש על ידי הכנסייה הקתולית.
באיקונוגרפיה, הוא מתואר בדרך כלל עם מטה של כומר בידו.
יום החג שלו הוא 18 ביולי.
ישנן שלוש אגדות הקשורות לארנולף:
ארנולף התייסר מהאלימות שהקיפה אותו וחשש שמילא תפקיד במלחמות וברציחות שפקדו את המשפחות השלטות.
רדוף מחטאים אלה, ארנולף הלך לגשר מעל נהר המוזל (Moselle).
שם הוא הוריד את הטבעת של הבישוף שלו וזרק אותה לנהר, והתפלל לאלוהים שייתן לו סימן של מחילה על ידי החזרת הטבעת אליו.
שנים רבות של הסתגפות לאחר מכן, הביא דייג למטבחו של הבישוף דג שבבטנו נמצאה טבעת הבישוף.
בעקבות האות מאלוהים, פרש ארנולף מיד ממשרתו כבישוף והפך לנזיר עד סוף חייו.
ברגע שארנולף התפטר מתפקיד הבישוף, פרצה שריפה במרתפי ארמון המלוכה ואיימה להתפשט ברחבי העיר מץ.
ארנולף, מלא אומץ ותחושת אחדות עם תושבי העיר, עמד מול האש ואמר: "אם אלוהים רוצה שאכלה, אני בידיו".
לאחר מכן הוא עשה את סימן הצלב, ואז האש מיד נסוגה.
זה היה ביולי 642 וחם מאוד כאשר בני הקהילה של מץ נסעו לרמירמונט כדי לקבל לידם את שרידי הבישוף לשעבר שלהם.
הם שתו רק מעט בשטח ללא מחסה.
בנקודה שבה התהלוכה המותשת עמדה לעזוב את שמפניול (Champigneulles), אחד מבני הקהילה, דוק נוטו (Duc Notto), התפלל "בהשתדלותו העוצמתית ארנולד המבורך יביא לנו את מה שחסר לנו".
מיד התרבתה שארית הבירה הקטנה בתחתית סיר בכמויות כאלה, שצמא עולי הרגל נרווה והיה להם מספיק בירה ליהנות ממנה למחרת בערב בהגיעם למץ.
מסיבה זו הוא ידוע כקדוש הפטרון של מבשלי הבירה.
ארנולד פאלאסיוס היה פוליטיקאי מאיי מריאנה הצפוניים, שכיהן כמושל האיים, מאז 2023 ועד למותו.
פאלאסיוס נולד ב-22 באוגוסט 1955 בסאיפאן שבטריטוריית הנאמנות של איי האוקיינוס השקט (כיום באיי מריאנה הצפוניים).
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת המדינה של אורגון עם תואר ראשון במנהל עסקים.
פאלאסיוס היה יושב ראש בית הנבחרים של איי מריאנה הצפוניים.
הוא הושבע ב-14 בינואר 2008, כיושב ראש בית המחוקקים ה-16 של המדינה.
הוא ייצג את מחוז הבחירות השלישי, שהקיף חלקים מסאיפאן ומהאיים הצפוניים.
אחד מתפקידיו בבית הנבחרים ובסנאט, היה מזכיר המחלקה לאדמות ומשאבי טבע תחת המושל אלוי אינוס.
בבחירות הכלליות של 2014, פאלאסיוס נבחר לסנאט של איי מריאנה הצפוניים, והביס שבעה מועמדים לשני מושבים מהמחוז הסנאטורי השלישי.
הוא הושבע לתפקידו כסנאטור בבית המחוקקים ה-19 של חבר העמים ב-12 בינואר 2015.
פאלאסיוס ניצח בבחירות למושל האיים בשנת 2022 כמועמד עצמאי, כשהוא רץ עם ראש עיריית סאיפאן, דוד מ.
פאלאסיוס התמוטט במשרדו בקפיטל היל ב-23 ביולי 2025, ופונה במסוק לקבלת טיפול רפואי לעיר הרפואית האזורית של גואם דדדו , גואם.
הוא נפטר שעות לאחר מכן בגיל 69. הותיר אחריו אישה וארבעה ילדים.
ארנולד פינאס פרידמן היה נוירולוג אמריקאי שנודע בתרומותיו בתחום כאבי הראש.
פרידמן נולד ב-1909 בפורטלנד (אורגון) כבן למשפחתם של לנה ושל קרל פרידמן, יליד אוסטריה.למד באוניברסיטת דרום קליפורניה, בה סיים ב-1932 את התואר הראשון וב-1934 את התואר השני.
בהמשך סיים ב-1939 לימודי רפואה באוניברסיטת אורגון
ב - 1943-1942 עבד כרופא בבית החולים הפסיכיאטרי של בוסטון.
ב-1944-1943 השלים התמחות בנוירולוגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד.
ב-1944 התמנה כמדריך לנוירולוגיה בפקולטה לרפואה של קולגיום הרופאים והמנתחים באוניברסיטת קולומביה, בה כיהן החל מ-1967 כפרופסור קליני לנוירולוגיה.
במקביל עבד בבית החולים והמרכז הרפואי מונטפיורי ברובע ברונקס בניו יורק, בו הקים ב-1947 אחת המחלקות הראשונות לכאבי ראש בעולם.
ניהל את הקליניקה הזאת עד 1973 כשפרש לגמלאות ועבר ללמד כפרופסור לנוירולוגיה באוניברסיטת אריזונה.
הוא פרש מתקפיד זה ב-1986.
פרידמן נודע כסמכות בתחום כאבי הראש, במיוחד בנושא המיגרנה.
עמד בראש הוועד האד הוק לסיווג כאבי הראש שפעל במסגרת המכון הלאומי למחלות נוירולוגיות ולעיוורון, שפרסם את הסיווג המקיף הראשון של כאבי הראש.
הוא הבחין במרכיב המשפחתי החשוב במקרי מיגרנה, ומצא כי 65% מחולי המיגרנה שטיפל בהם יצאו ממשפחות בעלות עבר של מיגרנה.
בריאיון ב-1958 פרידמן ציין שכאבי ראש רגילים, שאינם קשורים למחלה או לחבלה,
יכולים להיות תוצאה משהות בחדרים בלתי מאווררים כראוי, מאפקט "הבוקר אחרי" של שתיית אלכוהול, מחוסר שינה, עייפות רבה, סטרס רגשי או אי שתיית ספל קפה אחרי שמתרגלים לשתות קפה לעיתים קרובות.
במקרים כאלה עוזרים למשל, שתיית קפה, אספירין או אוויר צח.