tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרכישה בוצעה כחלק מרכישה מאורגנת, רחבת היקף, של אדמות בארץ ישראל באותה עת.
מיד לאחר שרכשה את הקרקע תמורת 3 לי"מ לדונם, מכרה חברת "הכשרת היישוב" חלקות של עד 50 דונם, במחיר של 3.60 לי"מ לדונם למתיישבים הראשונים, פעילים ציוניים בעלי אמצעים שביקשו לעלות לארץ ישראל במטרה להצטרף ליישוב חקלאי ולהקים משק פרטי.
בנוסף היה על כל מתיישב להשקיע בבניית בית ומשק על הקרקע שרכש; רוב המתיישבים הראשונים רכשו תחילה בקר לחלב עבור המשק שלהם ועסקו בפלחה.
עם זאת, ביולי 1925 דיווח העיתון "דואר היום" כי ספסר קרקעות יהודי מכר מספר חלקות קרקע במקום, במחיר 8.30 לי"מ לדונם, אף על פי שהייתה כבר בבעלות מתיישבים אחרים, ופרץ סכסוך שהסתיים בפשרה.
ב-18 בספטמבר 1925 הדו-שבועון העברי של ההסתדרות הציונית בליטא, "הד ליטא⁩", פרסם דיווח על מצב המושבה, כשנה לאחר העלייה על הקרקע, בו כתב:
יושב ראש ועד המושבה בעת הקמתה היה שמואל ז'וכוביצקי (שכונה "אלוף מגדיאל", ואחר כך עִברת את שמו לזקיף), שהיה קודם יושב ראש קרן היסוד בפולין וארגן חלק מגרעין המתיישבים עוד בטרם עלו לארץ ישראל.
ז'וכוביצקי היה חבר הציונים הכלליים והמושבה נחשבה כמעוז שלה.
עם זאת ז'וכוביצקי דגל בעיקרון העבודה העברית, תוך שיתוף פעולה עם פעילי הציונות הסוציאליסטית, ומיום הקמתה שולבו במושבה פועלים יהודים כמתיישבים העובדים בה לצד איכרים בעלי קרקעות.
בין השאר קבוצה של חברי גדוד החלוץ על שם יוסף חיים ברנר, שהגרעין הראשון שלהם החל את דרכו ביישוב "עין חי", עסקה בבניית המושבה החדשה מגדיאל.
מנהל העבודה בהקמת מגדיאל היה איש הגדוד צבי סבידובסקי, ביחד עם יקותיאל לוינסון ומר ישראל שפן.
יקותיאל לוינסון היה באותה עת השומר הראשון מטעם חברת "הכשרת היישוב" על האדמות שנרכשו לצורך בניית המושבה.
בן-ציון רונקין שימש כגזבר ובא כוח חוץ.
ב-31 בינואר 1926 ערכה המושבה חגיגה משולשת לרגל: תחילת נטיעת יער על שם חיים ויצמן, הכנסת ספרי התורה שנשלחו למושבה מקרן היסוד בפולין וחנוכת בית-הספר הראשון שנבנה בה; אירוע אליו הוזמנו גם התושבים הערבים מהכפרים הסמוכים, ביאר עדס וקלקיליה.
באירוע נשא ז'וכוביצקי נאום, בו הסביר לתפיסתו את העקרונות שעליהם נבנתה המושבה.
המושבה גדלה במהירות מ-34 משקים ב-1925 ל-128 משקים ב-1931 ומספר התושבים גדל מ-136 ל-677, כאשר 431 היו ממשפחות בעלי המשקים ו-246 פועלים ללא בעלות על קרקע.
לצורך אספקת המים הוקמה אגודת מים שיתופית - "המרוה" – אגודה שיתופית להספקת מים במגדיאל בע"מ - שחפרה שלוש בארות.
בנוסף החליטו המתיישבים להקים בית כנסת חדש בלב הכיכר המרכזית של היישוב.
בית הכנסת נחנך בשנת 1931, אף כי בנייתו הושלמה רק בשנת 1944.
עד שנת 1929 הקימו הפועלים במושבה: מרפאה של קופת חולים כללית, ספרייה וסניף של איגוד הספורט "הפועל"; בנוסף הוחל בהקמת בית-פועלים.
באותה תקופה גם החלו רבים מהפועלים במושבה לעבוד עבור "יכין - חברה שיתופית לקבלנות חקלאית" של ההסתדרות, שעסקה בנטיעות וניהול של פרדסים.
בספטמבר 1931, לאחר משא ומתן ארוך, הוסכם עם הקרן הקיימת על מסירת 50 דונם מיער הקרן הקיימת שניטע מדרום למושבה, לצורך התיישבות של 20 משפחות של פועלי מגדיאל יחד עם קבוצת נהגים בחברת "השרון".
לקראת סוף 1932 נעקר חלק מהיער לצורך התחלת הבנייה, ובתי המתיישבים נבנו בשנת 1933. נקודת התיישבות זו הפכה למושב נפרד - "גני עם".
בתחילת שנות ה-30 ראש ועד המושבה, שמואל זוכוביצקי, שימש גם כיושב ראש ועד מושבות השרון, שהוקם לצרוך תיאום ושיתוף פעולה בפיתוח האזור.
ב-1932 במושבות השרון כבר גרו בסך הכל כ-5,250 תושבים וניטעו בהן כ-15,000 דונם של פרדסים.
בתקופה זו נסלל "כביש השרון" שחיבר את מגדיאל עם שאר מושבות השרון, כפר סבא, רעננה והרצליה.
בעת תכנון הכביש, בקשו במושבות שהכביש השרון יחבר לתחנת רכבת חדשה על ההמסילה המזרחית ההיסטורית סמוך למגדיאל, כתחנת נוסעים ולצורך העברת תוצרתם החקלאית באמצעות הרכבת.
התחנה לא הוקמה ובמקומה נסלל כביש מהשרון עד לתחנת הרכבת הקיימת בקלקיליה.
ב-1936 מהנדס רכבת בריטי ששכרה חברת הרכבת המנדטורית לצורך הכנת תוכנית פיתוח עבורה, הציע להקים קו רכבת חדש וישיר בין מגדיאל לתל אביב, באורך 18 ק"מ, דרך פתח תקווה, בני ברק ורמת גן.
באוגוסט 1935 החליטה הקרן הקיימת להקצות קרקע לבניית שיכון במושבה לעולים חדשים ופועלים.
באותו חודש גם החל פרויקט לסלילת כל הרחובות במושבה בבטון אספלט, על ידי "חברה ארץ ישראלית לסלילת כבישים" - the Palestine Road Construction Company (Palroad) Ltd; חברה שהוקמה באותה שנה לצורך סלילת כבישים במושבות ובערים.
בשנת 1942 קיבלה מגדיאל אישור משלטונות המנדט להקים מועצה מקומית ונוסחה חוקת המועצה
המועצה המקומית מגדיאל החלה לפעול בינואר 1944, כראש המועצה שימש ראש הוועד שמואל ז'וכוביצקי.
פעולתה הראשונה הייתה אישור תקציב ומינוי בעלי תפקידים.
בעת מלחמת העצמאות ניסו מספר כפרים ערביים קרובים בעזרת צבא עיראק וצבא קאוקג'י לכבוש את מגדיאל אך בעזרת יישובים סמוכים, מגדיאל הצליחה להדוף את הכוחות.
מגדיאל הייתה אחד היישובים שזכו לקבל את נס הקוממיות.
בתעודה שנלוותה לנס נרשם: "וזאת התעודה בישראל כי המושבה מגדיאל הייתה בלוחמי מלחמת הקוממיות ועזרה באמונה לניצחון צבא הגנה לישראל, ועל כן הוענק לה אות הקוממיות".
לאחר הקמת המדינה סופח שטח הכפר הערבי הנטוש ביאר עדס למגדיאל; ועד המושבה דרש לספח את כל האדמות ממזרח, בין המושבה עד לגבול מדינת ישראל (אז הקו הירוק), אך סורב.
בשטח הכפר ביאר עדס התיישב גרעין של פועלי אגודת ישראל מיד בתום קרבות מלחמת העצמאות, אך גרעין זה עזב להקים את מושב גמזו בסוף 1950. במקום הוקמה מעברה לקליטת עולים חדשים – בעיקר מתימן ועיראק.
ואוכלוסיית המושבה צמחה תוך שנה מאלף תושבים לחמשת אלפים.
בתחילה גרו העולים החדשים באוהלים ואחר כך בבדונים, שבמקביל נבנו שיכוני קבע עבורם, והמעברה הפכה לשכונת גיל עמל.
בדצמבר 1950 נבחר צבי סלוביק-זמיר, כראש המועצה במקום שמואל ז'וכוביצקי, שפרש לאחר 25 שנות פעילות ואף עזב את מגדיאל ועבר לגור בתל אביב.
זמיר היה קודם יושב ראש מועצת פועלי מגדיאל ונבחר מטעם מפא"י.
בשנת 1951 הוקם המושב אלישמע על האדמות שממזרח לשכונת גיל עמל, בשטחים שביקשה מגדיאל לספח כעתודה של קרקעות חקלאיות.
באותה תקופה הקימו בני הדור השני את האגודה החקלאית בני מגדיאל, אך עקב מחסור באדמה חקלאית סביב המושבה נאצלו לחכור שטחים לעיבוד חקלאי ליד הירקון.
בשנת 1964 אוחדה מגדיאל עם מועצה מקומית "הדר־רמתיים", שנוצרה מאיחוד קודם של רמת הדר, רמתיים וכפר הדר, ליצירת הוד השרון, ומאז הפכה לאחת משכונות העיר.
בשני העשורים הראשונים של המאה ה-21 התרחב השטח הבנוי של מגדיאל צפונה, על חשבון השטחים החקלאיים שנותרה בה, עליהם נבנו מגדלי מגורים.
תוכנית המתאר שאושרה לאזור מתירה הקמת מגדלים עוד לגובה של 25 קומות, למעט מתחם אחד הכולל בנייה צמודת קרקע.
בניגוד לאזורים אחרים במדינה בהם רוב הקרקע היא בבעלות רשות מקרקעי ישראל, הקרקעות באזור זה הן בבעלות פרטית, והבנייה בוצעה ללא תכנון מרכזי על ידי יזמים פרטיים, בהדרגה במשך השנים.
הייתה כוונה שחקלאות מגדיאל תתבסס על תבואות חורף וקיץ ומטעים, בנוסף למשקי עזר של עשרה דונמים ליד כל בית.
תחילה בחרו האיכרים במגדיאל בענפים מוכרים ומסורתיים כמו הגפן, כשהכוונה הייתה להתבסס על משק מעורב, כלומר לשלב את הענפים שמשלבים אספקה עצמית עם ענפים לייצוא: רפת, עופות, ירקות, בננות וענבים.
לשם כך היה נחוץ הון, בנוסף לידע ולעבודה.
לראשוני מגדיאל, אשר לא היו חקלאים במקור, לא היה ידע חקלאי, ומסיבה זו העסיקו "פועלים מומחים", כדי שילמדו אותם את כל שהחקלאות צורכת, כגון הכשרת קרקע, זריעה ועיבוד.
תוך זמן קצר אזל כספם של הראשונים והם נאלצו לפנות להנהלה הציונית בבקשת עזרה כלכלית.
ב-1925 אושר סכום של 24 אלף לירות ארץ-ישראליות למגדיאל.
סכום זה אפשר ביתר קלות למתיישבים להשלים את חפירת הבאר ולספק מים לבתים ולמשקי החקלאות של המושבה.
השינוי העיקרי אשר התאפשר בזכות התקציב היה המעבר לגידול חקלאי של הדרים.
מ-1926 נטעו פרדסים בשטחי המושבה לצד הגפן והשקד.
לכל משפחה הייתה חלקה של פרדס וחלקה של גידולים אחרים כדי לסייע לקיום המשפחה עד שהפרדסים יעניקו פרי.
ליד הבאר במרכז המושבה הוקמו משתלות, ובאותו זמן נחפרו בארות נוספות בפרדסים.
עבודה קשה זו בפרדס משכה פועלים רבים אשר תרמו לפיתוח וביסוס המושבה.
הפועלים עסקו בזיבול, עידור וכו'.
למרות העבודה הרבה הרווח הכלכלי מהפרדסים לא היה גדול והאיכרים היו חייבים להשלים את הכנסותיהם ממקורות נוספים.
עם הקמתה הוחלט במגדיאל לבנות רפתות.
הרפת במגדיאל התבססה על פרות סוריות וערביות שלא הטיבו לתת חלב רב.
בסוף שנות העשרים הגיעו פרות הולנדיות למושבה אך תקופה זו הייתה קצרה מאוד.
עד מהרה הפך ענף הלול למקור פרנסה חשוב.
עם השנים החולפות האיכרים השתמשו בידע והניסיון שלהם כדי לגדל גידולים חדשים.
מְגָדִים הוא מושב עובדים במישור החוף הצפוני, מצפון לעתלית, בתחום המועצה האזורית חוף הכרמל.
המושב ממוקם בין כביש 4 ממזרח, למסילת הרכבת וכביש 2 ממערב.
המושב מונה 670 איש לא כולל הרחבתו של המושב שבה יש עוד כ-500 איש.
שמו סמלי ונגזר מהפסוק והוא הוצע על ידי זאב וילנאי.
מושב מגדים נוסד ב-15 באוגוסט 1949 כמושב דתי, (היום לשנת 2025 הוא כבר לא דתי) ונקרא בתחילה "צפון עתלית" ו"עתלית ב'", על אדמות שהיו שייכות לעיירה הערבית א-טירה.
מקימיו היו 96 משפחות עולים, רובן ממרוקו וחלק נוסף מאלג'יריה, מצרים, טורקיה וספרד, בנוסף, חברו למשפחות העולים אחות מוסמכת בשם סרינה שעלתה אף היא ממצרים ומדריך חקלאי בשם יצחק לרנר מהישוב תל-חנן (כיום שכונה בעיר נשר), כשבראשם עמד מייסד המושב, הרב אליהו אזולאי.
באפריל 1958 הוקמה במקום ספרייה תורנית.
במרץ 1960 סוכם עם הסוכנות היהודית על סיוע שיוענק למושב שתושביו התקשו להתפרנס.
בין השאר נקבע שהסוכנות תיטע פרדס בשטח 250 דונם עבור המושב.
על אף הסיוע והליווי מטעם הסוכנות, התעכבה התאוששותו של המושב עוד שנים אחדות.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הוקמה בחלקו הצפוני של המושב הרחבה קהילתית ובה גם שכונה לבני המושב.
ענפי המשק העיקריים במושב הם מטעי בננות, גידולי שדה, לולים וצאן.
כרבני המושב כיהנו רבנים שונים, ביניהם נודעו הרב יוסף פרץ יליד מרקש במרוקו, הרב שמעון ברוך אוחיון, והרב שלמה משה עמאר (משנת תשל"ג, 1973).
במרכז המושב עובר נחל מגדים ומצפון לו נחל ספונים, שני ערוצים שראשיתם בהר הכרמל סמוך לבית אורן, בדרכם לים.
מול המושב מתנשא על רכס ההר מצוק מגדים.
ממערב למושב מצויה שמורת טבע חוף גלים ובה שני תלים ארכאולוגיים.
בדרום נמצא תל סחר, שצורתו ריבוע בשטח כ-4 דונם ושיפוליו בנויים כמדרגות רחבות.
על התל נמצאו חרסים המעידים על יישוב בתקופה הפרסית והרומית, שרידי מבנים וגתות חצובות בסלע.
כחצי קילומטר צפונה מתל סחר נמצא תל קרעה, המכונה גם תל מגדים.
חפירות שנערכו בו בשנות ה-60 חשפו שרידים של יישוב שהתקיים במקום לסירוגין בתקופת הברונזה, ובו כלי חרס המעידים על מסחר שניהל עם קפריסין.
היישוב נחרב כמה פעמים ויושב מחדש בתקופה הפרסית, ההלניסטית והרומית-ביזנטית.
מַגְבֵּר הוא כל מתקן או מצב העושה שימוש בכמות קטנה של אנרגיה לשליטה על מקור אנרגיה גדול יותר.
כיום המונח משמש בעיקר לתיאור מגבר חשמלי, אך ישנם גם מגברים המבוססים על אנרגיות אחרות, כגון מגברים מגנטים ומגברי אור.
המגבר החשמלי משמש ברדיו, במשדרי ומקלטי טלוויזיה, במיקרו מחשבים, בכלי נגינה חשמליים, מכשור אנליטי ובכל מיני מכשירים אלקטרוניים וספרתיים אחרים.
הרכיבים החשובים ביותר של המגבר הם ההתקנים הפעילים, כמו שפופרות הריק והטרנזיסטורים.
לעיתים ניתן להפוך אות פיזיקלי כלשהו לאות חשמלי, בדרך כלל בעל עוצמה נמוכה, ובעזרת מערכת מגברים ניתן להשתמש באות לצרכים מגוונים.
למשל רשמקול הקולט תנודות קול וממיר אותן לאותות חשמליים חלשים, האותות החשמליים נשלחים לטרנזיסטור או לשפופרת ריק שם הם משמשים כמתג לאותות חשמליים בעוצמה גדולה יותר, התהליך ממשיך וחוזר חלילה עד להגעה לעוצמה הדרושה שבה נשלחים האותות החשמליים לרמקול ההופך אותן לתנודות אוויר הבאות לידי ביטוי כקול.
מגבר אות נמוך - קדם מגבר
מגבר אות בינוני - עובד עם 0dB, לא ליניארי
מגבר אות גבוה (מגבר הספק) - Power Amp.
מגבר אות גבוה נועד לקבל עוצמת קו (Line Level = 0dB)
תכונות של מגבר אות גבוה:
מגבר ליניארי הוא מגבר בו פונקציית המעבר אינה תלויה בסיגנל הכניסה.
כאשר A הוא מקדם הגברה
מגבר לא ליניארי הוא מגבר שבו פונקציית המעבר תלויה בכניסה.
אפקט מילר - הקיבול השקול בכניסה למגבר מתח מהפך עולה בשל הגדלת השפעתו של הקיבול המחובר בין צומתי הכניסה והיציאה של המגבר.
ככל שההגבר גדול יותר כך גדל גם קיבול זה.
הגבלת Slew Rate - Slew Rate הוא מדד המציג את יחס השינוי של המתח במוצא המגבר כתלות בזמן.
כאשר מתח הכניסה עולה מעל סף מסוים היחס הנ"ל קטן עד שהשינויים יהיו זניחים ומגיעים לרוויה בליניאריות המגבר.
זהו אפקט של אות גדול, כאשר הוא תלוי במתחי ההזנה ובקיבול המגבר
באתרים מסוימים, בהם מתקיים מצב גאולוגי מסוים, מתקיימת בעת רעידת אדמה הגברה של תאוצת הקרקע שמתרחשת באתר כתוצאה מהגעת הגלים הסייסמיים אליהם.
התשתית הגאולוגית קרי, שתי יחידות הסלע העליונות במקרים אלה משמשות כמגבר טבעי של תאוצות הקרקע באתר.
הגברות כאלה מתרחשות כאשר יחידת הסלע העליונה באתר, היא רכה וצפופה הרבה פחות, מצפיפות יחידת הסלע שמתחתיה.
הגברה שכזו נקראת תגובת אתר סייסמית.
מקדם ההגברה, דהיינו פי כמה תוגבר תאוצת הקרקע באתר, נקבע על פי המשוואה הבאה:
כאשר: Am הוא מקדם ההגברה, V2 הוא מהירות גלי הגזירה ביחידת הסלע התחתונה, V1 הוא מהירות גלי הזירה ביחידת הסלע העליונה, ו- K הוא יחס הצפיפויות בין שתי יחידות הסלע שבמרבית המקרים שנבחנו בישראל, אינו עולה על 1.2.
מגדים הוא ביטאון לענייני מקרא היוצא לאור על ידי הוצאת תבונות של המכללה האקדמית הרצוג.
כתב-העת, הרואה אור פעם-פעמיים בשנה, הוא אחד מכתבי-העת העבריים הפעילים הבודדים שמוקדשים רובם ככולם למאמרים העוסקים בהיבטים שונים של התנ"ך (יחד עם "בית מקרא" ו"שנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום").
"מגדים" התחיל לצאת לאור בשנת 1986, ועד לשנת 2016 הופיעו חמישים וששה גיליונות ובהם 359 מאמרים.
העורך הראשי (נכון לשנת תשע"ו) הוא ד"ר יושי פרג'ון, ולצידו עורכים הרב ד"ר אברהם שמאע והרב יובל שרלו.
עם חברי המערכת הרחבה נמנים פרופ' יוסף עופר מן המחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן; פרופ' יהונתן יעקבס, פרופ' אליהו עסיס, דיקן הפקולטה למדעי היהדות באוניברסיטת בר-אילן; הרב יעקב מדן ראש ישיבת הר עציון; הרב ד"ר יואל בן נון, ואישים אחרים מהציונות הדתית.
בין הכותבים ל"מגדים" - חוקרי מקרא, מרצי המכללות וסטודנטים מתקדמים, בעיקר מישיבת הר עציון, ממכללת הרצוג ומשלוחותיה.
הקו המנחה של "מגדים" הוא שמירה על האיזון בין רמה אקדמית נאותה מחד ופניה לציבור אמוני משכיל מאידך.
אי-לכך, הנושאים הפופולריים ביותר של מאמרי כתב-העת הם ניתוח ספרותי של התנ"ך והפרשנות היהודית למקרא, המאפשרים אימוץ גישות מחקריות ללא הצורך להתמודד עם סוגיות טעונות כמו תורת התעודות.
המאמרים המתפרסמים ב"מגדים" עוברים ביקורת עמיתים ועריכה קפדניות, שנועדו לשמור על הרמה הגבוהה של כתב העת.
כתב העת מוכר ככתב עת שפיט.
רובם הגדול של מאמרי מגדים (52 הגיליונות הראשונים), הועלו לאתר של הוצאת תבונות והם זמינים לקריאה ללא תשלום.
על אף המאמץ להימנע מסוגיות מחקריות הסותרות את עיקרי האמונה הדתית, הפך כתב-העת (לצד המכללה והישיבה שהוא מייצג) למטרת התקפתם של אישים מן הציבור החרדי לאומי ("חרד"לי").
אחד משיאי המחלוקת אירע בשנת תשס"ב, בוויכוח שזכה לכינוי "תנ"ך בגובה העיניים".
ביקורת נוספת שהובעה נגד כתב-העת נוגעת להסתמכות מצומצמת מדי של חלק מכותביו על ספרות מחקר לועזית.
מגבר LNB (ראשי תיבות של Low Noise Block Downconverter) הוא רכיב אלקטרוני שתפקידו להגביר אות (סיגנל) הנקלט מאנטנה ולהמיר את התדר שלו.
ה-LNB משמש בדרך כלל לקליטה והמרה של אותות המשודרים בתקשורת לווינית והוא מורכב על צלחת הקליטה.
לרוב ה LNB הוא האנטנה עצמה "זן" כלומר ממיר את האות האלקטרו-מגנטי לאות החשמלי.
האות הנקלט מהצלחת חלש מאוד ובתדר גבוה.
הרכיב מסנן רעשים, מגביר את האות, וממיר אותו לתדר נמוך, שניתן להעברה בקלות למקלט.
ישנם מספר סוגי LNB הנבדלים בעוצמת סינון הרעש ובמספר היציאות שלהם.
התכונה החשובה ביותר הנדרשת מה-LNB היא ספרת רחש נמוכה במיוחד (Low noise Ratio).
כלומר ההגברה צריכה להוסיף מינימום רעש לאות.
מכיוון שה-LNB הוא לרוב הרכיב האקטיבי הראשון בשרשרת הקליטה, ספרת הרעש שלו קריטית ותשפיע באופן מהותי על יחס האות לרעש של המערכת כולה (s/n).
ככלל ככל שההגברה גדולה יותר כך גדלה גם ספרת הרעש ולכן מרבית ה-LNB אינם מגבירים את האות במידה רבה.
כאמור ל-LNB ייעוד נוסף והוא המרת תדר הקליטה לתדר נמוך יותר (נקרא תדר ביניים - IF).
רכיב זה מתוחכם יותר מאנטנת הדי-פול הרגילה ומעבר ליכולת ההגברה והמרת התדר כולל לעיתים קוטביות כפולה, כלומר מאפשר קליטה בקיטוב אופקי ואנכי ללא צורך בסיבוב האנטנה.
מגבר שרֵת הוא רכיב אלקטרוני הפועל כמגבר.
תכונותיו העיקריות של מגבר השרת הן הגבר גבוה מאוד (בתאוריה, הגבר אינסופי, ובמציאות ההגבר יכול להגיע למאות אלפים ולמיליונים בהתאם למתחי האספקה), ופעולתו כמגבר הפרשי.
כלומר, מקבל בכניסתו שני אותות, ובמוצאו מספק אות מוגבר בהתאם להפרש בין שתי הכניסות.
בהיותו מגבר בעל שתי כניסות, נהוג להשתמש באחת הכניסות ככניסה לאות חיצוני, ואילו את הכניסה האחרת לחבר לרכיבים אלקטרוניים נוספים המקושרים למוצאו של המגבר (חוג משוב).
בצורה זו ניתן לשלוט בערך ההגבר, ואף לבצע פעולות פשוטות של עיבוד אותות.
לרוב, מגבר השרת הוא מגבר בעל יציאה חד-צדדית, אך במגבר בעל יציאה דו-צדדית ישנן שתי יציאות, וההגבר הוא היחס בין הפרש היציאות להפרש הכניסות.
אלה מספקים את המתח למוצא ולכן מתח המוצא חסום על ידיהם.
ניתן לבטא את פעולת מגבר השרת בעזרת סכימה: בין שני הדקי הכניסה ישנו נגד שההתנגדות שלו היא התנגדות הכניסה למגבר.
במוצא המגבר מחובר, בטור לנגד בעל התנגדות ששווה להתנגדות היציאה של המגבר, מקור מתח מבוקר שהמתח שלו הוא: .
במגבר שרת מעשי, ההגבר הוא מסדר גודל של מאות אלפים עד מיליונים.
יחס דחיית אות משותף (CMRR) אין-סופי.
זהו היחס בין הגבר הכניסה ההפרשית והגבר הכניסה המשותפת.
במגבר שרת מעשי, ה-CMRR הוא מסדר גודל של עשרות אלפים.
במגבר שרת מעשי, התנגדות הכניסה היא מסדר גודל של מגה-אוהמים.
במגבר שרת מעשי, התנגדות היציאה היא מסדר גודל של עשרות אוהמים.
במגבר מעשי, קצב עליית מתח המוצא מוגבל ולכן הוא אינו יכול להגביר מתח בתדרים גבוהים.
לכן ניתן לתאר את המגבר כמסנן מעביר נמוכים (LPF).
זוהי ההגבהה במוצא - מתח המוצא המתקבל כאשר הפרש הכניסות הוא אפס.
אחוז עיוות (קורה רק במעשי) הרמוני (THD) אפסי.
מגבר השרת מגביר כל אות במבוא ללא הבדל, כלומר-אות רצוי ואות שאינו רצוי.
לדוגמה; במקלטי רדיו (בין אם FM ובין אם AM) האנטנה קולטת את כל האותות שנמצאים בטווח (במקרה זה באוויר) שנקלטים בעוצמה של מילי וולטים שצריך להגביר.
יחד עם אותות אלה נקלטים עיוותים (רעשים לדוגמה).
ניתן להתגבר על העיוותים בכך שיחובר נגד משתנה (פוטנציומטר) בין שתי רגלי ה-offset יש לכוון את הנגד המשתנה עד שמתח שני המבואות שווה.
שיטה נוספת; לחשב את שני הנגדים Rf ו־Rin במקביל אחד לשני (מכפלתם חלקי סכומם) ולחבר נגד באותו ערך שחושב לכניסה העוקבת ולחבר את צידו השני לאדמה.
מתח היציאה מסופק על ידי מתחי אספקה סופיים.
לכן מתח היציאה של מגבר שרת בחוג פתוח (כאשר יש נתק בין היציאה לכניסות) נקבע רק על ידי הסימן של הפרש מתחי הכניסה והמעגל מתפקד כמשוון:
אם הכניסה היא סינוס, המוצא הוא גל ריבועי המתנדנד בין שני מתחי האספקה, היכולים לשמש באלקטרוניקה ספרתית כ-0 לוגי ו-1 לוגי.
עיקר שימושו של מגבר השרת הוא במעגלי משוב.
כאשר מחברים מגבר שרת בחוג סגור, כלומר את יציאתו חזרה לאחת מכניסותיו, מתח יציאת מגבר השרת הוא זה שעבורו מתקבל שוויון במתחי הכניסה.
ההגבר בחוג פתוח, G, הוא מדד לדיוק המתקבל באיפוס הפרש הכניסות כאשר המגבר מחובר בחוג סגור.
דוגמה לשימוש במגבר בחוג סגור היא חיבור אות הכניסה לאחת הכניסות של המגבר וחיבור מוצא המגבר לכניסה האחרת:
על ידי חיבור זה מתקבל חוצץ (נקרא גם מגבר יחידה): מתח המוצא שווה לאות הכניסה, משום שכך שתי הכניסות זהות:
כלומר, אם מגבר השרת הוא אידיאלי (עם הגבר חוג פתוח אינסופי), אזי ההגבר בחוג סגור הוא 1. עם זאת, התנגדות המוצא של המעגל היא אפס.
מגבר הופך מופע (מגבר מהפך)
המגבר יגביר רק את הכניסה ההפרשית אם מתקיים התנאי: .
לקבלת סכום הופך מופע טהור נדרוש: .
לקבלת מתח מוצא חיובי ניתן לשבץ במוצא מגבר הופך מופע בעל הגבר 1.
מעגל עוקב (מגבר לא הופך מופע או לא מהפך):
מעגל לוגרתמי: הדיודה בקוטביות הפוכה.
רכיב נפוץ המשמש כמגבר שרת הוא רכיב 741:
במסגרת הוורודה: דרגת הגבר ממחלקה A.
במסגרת הירוקה: מסיט רמת מתח.
אנדרה טרוקמה היה כומר בעיירה הצרפתית הפרוטסטנטית לה שמבון-סור-ליניון, אשר דרבן את קהילתו להחביא פליטים יהודים מהשואה, בזמן מלחמת העולם השנייה.
רקע משפחתי, לימודיו וצעירותו ככומר פרוטסטנטי
אנדרה טרוקמה נולד ב-7 באפריל 1901 ביישוב סן קנטן, במחוז אן (Saint Quintin,Aisne) בצרפת כבן לפול טרוקמה, תעשיין בתחום הטקסטיל, צאצא למשפחה הוגנוטית ושל אשתו הגרמניה, פאולה שוורדטמן (Paula
בגיל 13, אחרי פריצת מלחמת העולם הראשונה, גילה דעות פציפיסטיות והתעמת עם הוריו.
לבסוף מפני שהתנגד לשאת נשק עשה את שרותו הצבאי בשרות הטופוגרפי של הצבא הצרפתי במרוקו.
למד בסמינר של הכנסייה הרפורמית בפריז ואחר כך בארצות הברית - ב"יוניון תאולוג'יקל סמינרי"
בעקבות לימודיו קיבל הסמכה ככומר של הכנסייה הרפורמית של צרפת.
פקד חוגים של תאולוגים פציפיסטים ומפני שחשב שהסכמי השלום בתום מלחמת העולם הראשונה לא יבטיחו שלום הצטרף ל"תנועה הבינלאומית להתפייסות" MIR
בשנת 1924 השתתף בקונגרס שלה בבאד בול Bad Boll.
לכל אורך חייו היה פעיל בתנועה זו לשלום.
בשנת 1926 התחתן עם מגדה גרילי (1901-1996), אשת ספרות ילידת פירנצה, בת לאב איטלקי ולאם רוסיה, אותה הכיר שנה קודם לכן בניו יורק.
אחרי תקופת ניסיון ביישוב מובז' Maubeuge, מקום עבודתו הראשון ככומר פרוטסטנטי היה קהילה ביישוב סן-לה-נובל Sin-le-Noble בצפון צרפת.
שם פתח את כנסייתו בפני פועלי תעשיית המתכת והכורים שנאבקו בעד הטבות חברתיות ושיפור תנאי עבודתם.
בשנת 1934 מונה כפסטור בכפר לה שמבון-סור-ליניון Le Chambon-sur-Lignon, ישוב בעל אוכלוסייה רפורמית במרביתה, מצאצאי ההוגנוטים, אשר נמצאת במחוז הוט לואר בגבול עם ארדש,
באזור אוברן בדרום-מזרחה של צרפת.
שם הקים פרויקט של הענקת השכלה תיכונית לאיכרים
ויחד עם שותפו הכומר אדוארד תייס ייסד את "בית הספר החדש סבנול" ,L'Ecole Nouvelle Cévenol שנודעה כמכללת סבנול Collège Cévenol.
למוסד חינוכי בינלאומי זה הייתה אידאולוגיה נוצרית של חינוך לשלום.
אחרי הכנעת צרפת על ידי צבא גרמניה הנאצית, ב-23 ביוני 1940 קרא טרוקמה לחברים בכנסייה הרפורמית להתנגד בדרכי שלום לאידאולוגיה הטוטליטרית שעומדת להיכפות על הצרפתים.
באוקטובר 1940 אחרי שהתקבל צו של המרשל פטן להנהגת טקסים עם הרמת היד הפאשיסטית בכל המוסדות הציבוריים, טרוקמה יחד עם שני שותפיו לניהול המכללה, תייס ורוז'ה דרסיסאק החליטו שהרמת יד כזאת היא בניגוד למצפונם ובחרו באי ציות ובהתנגדות לא אלימה לכיבוש ולמשטר וישי.
מעשי הזוג טרוקמה בימי השואה
בהשראתו המנהיג הרוחני שארל גיון (Charles Guillon), טרוקמה ואשתו מגדה, למרות היותם הורים לשבעה ילדים, ארגנו את הצלתם של בין 3000 ל-5000 יהודים, אשר נמלטו מהנאצים.
בחורף 1940 מגדה טרוקמה קיבלה פליטה יהודייה שפנתה אליה מפני שידעה כי בעבר הזוג נתן מקלט לכמה יהודים מהמחנה הרפובליקני שברחו מספרד אחרי ניצחונו של פרנקו.
מגדה סידרה לה מחסה אצל חברים ביישוב סמוך.
לאחר כינונו של שלטון וישי, בעת כיבושהּ של צרפת, טרוקמה ביקש מקהילתו לתת מקלט ל-"אנשי התנ"ך".
מועצת הכנסייה של היישוב הסכימה לכך ומאוחר יותר כל אספת החברים.
מאמציו של טרוקמה הובילו לכך שלה שמבון-סור-ליניון והכפרים הסובבים אותו היוו חוף מבטחים יוצא דופן בצרפת הכבושה.
בעזרת כמה גורמי חוץ, בעיקר של הקוויקרים הושגו משאבים לסיוע ליהודים שהיה מיועד להבטיח להם קורת גג, מזון, בגדים, טיפול וחינוך לילדיהם.
אחרי 1942 התחילו להתקבל תרומות גם מממשלות שווייץ ושוודיה, מהצלב האדום הבינלאומי, מארגונים קונגרגציוניים פרוטסטנטים, יהודים וכולי.
כמנהל המפעל מונה בן דודו של אנדרה טרוקמה, דניאל.
תחת הנהגתם של מגדה ואנדרה אותרו משפחות שהיו מוכנות לארח פליטים בביתם.
חברים מהקהילה הודיעו לתחנת הרכבת לכנס יחד את הפליטים המגיעים, ובתי הספר של העיר הוכנו להרשמה מוגברת של הילדים החדשים.
פעולות אלו הובאו לבסוף לידיעתו של משטר וישי, האנטי יהודי.
הרשויות ו-"סוכני ביטחון" נשלחו לבצע חיפושים בעיר, אך לא העלו דבר.
כאשר ז'ורז' למיראנד, שר בממשלת וישי, הגיע לביקור רשמי בלה שמבון-סור-ליניון ב-15 באוגוסט 1942, הביע טרוקמה בפניו את דעתו.
כמה ימים לאחר מכן, ז'נדרמים נישלחו לעיר כדי לאתר תושבים זרים "לא חוקיים".
לאחר שנפוצו שמועות שטרוקמה עומד להיאסר, הוא דרבן את קהילתו "לעשות את רצון האל, לא את רצון בני האדם".
כמו כן, הוא קרא בפני קהילתו קטע מחומש דברים ( ), אשר עוסק בשלושת ערי המקלט שמצווה להבדילם משאר הערים בארץ, למען יוכל רוצח בשגגה, לברוח לשם מפני נקמתו של גואל הדם.
משימתם של הז'נדרמים לא צלחה בידם והם עזבו את העיר כלעומת שבאו.
בחודש פברואר שנת 1943 נאסרו טרוקמה ביחד עם המורה רוז'ה דרסיסק (Roger Darcissac) והכומר אדוארד תייס (Edouard Theis).
הם נשלחו למחנה מעצר סן-פול ד'איז'ו (Saint-Paul d'Eyjeaux) ליד לימוז'.
במשך חמישה שבועות הרשויות הפעילו לחץ על טרוקמה לחתום על התחייבות לציית לכל צווי הממשלה.
הוא סירב ולאחר שחרורו ירד למחתרת כאשר שם יכול היה להמשיך במאמציו להצלת היהודים.
לעומת זאת הבן דוד דניאל טרוקמה נכלא, עונה ולבסוף נשלח למוות במחנה מיידנק בשנת 1944.
בינואר שנת 1971, הכיר מוסד יד ושם באנדרה ומגדה טרוקמה כחסידי אומות העולם לאור פעולתם זו, להצלת יהודים.
למעלה מ-30 מאנשי העיירה הוכרו גם הם כחסידי אומות העולם וב-1990 זכתה העיירה כולה להוקרה על מעשיהם.
רומאן גארי, הסופר הצרפתי המפורסם, התייחס בספרו עפיפונים לפועלם של הזוג.
הספר נחתם במשפט: "ולסיום סיפורי זה אשוב ואזכיר את השמות אנדרה טרוקמה ולה שמבון-סור ליניון, כי אין כמוהם".
אנדרה טרוקמה נפטר בז'נבה, בשווייץ, ב 5 ביוני 1971.
מגדה טרוקמה נפטרה ב-10 באוקטובר 1996.
מגבר אנרגיה הוא תכנון של תחנת כוח גרעינית, בה משולבים מאיץ חלקיקים וכור גרעיני תת-קריטי.
אלומת חלקיקים מהמאיץ מעוררת תגובת ביקוע גרעיני בכור, תוך שחרור אנרגיה רבה המשמשת להפקת חשמל ולתפעול המאיץ.
תחנת כוח מסוג זה צפויה להיות נקייה, בטוחה וזולה לתפעול, בעיקר משום שלא תתחולל בה תגובת שרשרת גרעינית ואין חשש לתגובות בלתי מבוקרות.
טרם נבנתה תחנת כוח מסוג זה.
מגברי אנרגיה הוצעו לראשונה בשנת 1993 על ידי הפיזיקאי קרלו רוביה, חתן פרס נובל לפיזיקה על גילוי בוזוני W ו-Z וממנהלי מרכז המחקר CERN.
הוא הציע להקים תחנת כוח המבוססת על מאיץ ציקלוטרון בעוצמה של 800-1000 מגה אלקטרון וולט.
אלומת החלקיקים מכוונת לעבר מטרת תוריום ומקוררת באמצעות עופרת.
תוריום לא נחשב כחומר בקיע משום שלא יכולה להתפתח בו תגובת שרשרת גרעינית, לכן אינו משמש כדלק גרעיני בכורים גרעיניים קיימים.
הביקוע הגרעיני מתאפשר רק בזכות החלקיקים המגיעים מהמאיץ.
כיום מוצע להשתמש במאיץ סינכרוטרון, הנבדל מציקלוטרון בכך שהשדות המגנטיים והחשמליים בו מווסתים בהתאם למהירות החלקיקים.
באמצעות הסינכרוטרון מואצים פרוטונים לעבר מטרה העשויה ממתכת כבדה כגון עופרת, תוריום או אורניום.
הפרוטונים האנרגטיים מביאים להתזת נייטרונים מגרעיני אטומי המטרה ואלה מבקעים גרעיני אטומים סמוכים.
מכיוון שלא מתרחשת תגובת שרשרת גרעינית, ניתן להשבית באופן מיידי את תגובות הביקוע המאולצות על ידי הסטת אלומת הפרוטונים מהמטרה.
זאת בניגוד לכור גרעיני רגיל, בו שורת תקלות במערכות הבקרה והקירור עלולה להביא להתחממות ליבת הכור עד להתכתה.
אופן הפעולה המוצע של המתקן מתבסס על אמצעים טכנולוגיים קיימים והתכן המפורט נבחן במיזמים של האיחוד האירופי ויפן.
בין היתר נבחן הרכב הדלק הגרעיני המיטבי, שיאפשר ביקוע כמה עשרות גרעינים מנייטרונים המותזים כתוצאה מפגיעת פרוטון בודד.
למגבר אנרגיה מספר יתרונות בולטים על פני כורים גרעיניים קיימים:
בהיעדר מסה קריטית אין חשש לתגובות בלתי מבוקרות בכור.
תקלות במאיץ החלקיקים יביאו להשבתת התגובות הגרעיניות המאולצות והתקררות הכור.
עם זאת, אם מערכות הקירור בכור מושבתות בזמן שמאיץ החלקיקים ממשיך בפעולה רגילה, עשוי הדלק הגרעיני להתחמם עד כדי התכה.
גם במקרה חמור זה ניתן לחדול את חימום הכור על ידי השבתת מאיץ החלקיקים, או הסטת אלומת החלקיקים.
בשנת 2006 הציע קרלו רוביה תכן שאינו מאפשר התכה של ליבת הכור גם במקרה תאונה.
תוריום הוא יסוד שכיח למדי, ודאי בהשוואה לאורניום.
אין צורך להעשיר אותו בשיטות מפרכות להפרדת איזוטופים.
די במרבצי התוריום הקיימים כדי לענות על ביקושי האנרגיה הקיימים לאורך אלפי שנים.
מגבר אנרגיה אינו שימושי להפקת כמויות מעשיות של פלוטוניום-239 או אורניום-235, המשמשים להכנת פצצת ביקוע גרעיני.
עם זאת, ניתן עדיין להשתמש בו ליצירת איזוטופים רדיואקטיביים לצרכים רפואיים, מסחריים או צבאיים.
ניתן להשתמש במתקן מסוג זה לביקוע חומרים רדיואקטיביים מסוכנים לתוצרים לא מסוכנים.
תוצרי הביקוע של תוריום מתפרקים מהר יותר מהפסולת הגרעינית של כורים גרעיניים קיימים.
כעבור כחמש מאות שנים דומה הרדיואקטיביות שלהם לזו של אפר פחם.
אין חידוש מדעי במגברי אנרגיה.
כל היכולות הטכנולוגיות הדרושות לבנייתו הודגמו במעבדה ונוצלו לבניית אלפי כורים גרעיניים ומאיצי חלקיקים.
זאת בניגוד לכור היתוך גרעיני, שהמאמץ להוכיח את היתכנותו הטכנולוגית נמשך מאז שנת 1946.
הפקת חשמל באמצעות מגבר אנרגיה עשויה להיות זולה יותר מאשר בכורים גרעיניים קיימים, למרות הצורך בהקמת מאיץ חלקיקים יקר לצרכיו.
זאת לאור העלויות העצומות הכרוכות בהפקת דלק גרעיני, הטמנת פסולת גרעינית והשבתה מסודרת של כור גרעיני.
מכיוון שלא נדרשת מסה קריטית בכור, ניתן לווסת את ההספק החשמלי שמייצר המתקן לפי צורכי משק החשמל המקומי.
הסכנה הפחותה הנשקפת מהדלק הגרעיני המשמש מתקן זה מאפשרת להקים מגברי אנרגיה גם במדינות מתפתחות וכן במדינות בהן צפיפות האוכלוסין מגבירה את הסכנה במקרה של תאונות גרעיניות חמורות.
מבחינה זו עשויים מגברי אנרגיה לענות על צורכי משק החשמל בישראל, כמו גם על צורכי שכנותיה.
לא קיימים עדיין מגברי אנרגיה בעולם.
בפרט, ניתן רק להעריך את שכיחות התקלות הצפויות במתקן מסוג זה.
מאיצי סינכרוטרון הם יקרים למדי להקמה.
טרם הוקמו סינכרוטרונים בהספקים הגבוהים שישמשו במגברי אנרגיה.
קיימים תכנונים מתחרים לכורים המופעלים בתוריום עם יתרונות משלהם ללא צורך במאיץ החלקיקים.
מִגְדֹּל היא אחת התחנות במסעי בני ישראל ממצרים לארץ ישראל.
בתבליטי המלך פרעה סתי הראשון, מלך מצרי, המצויים במקדש אמון שבעיר כרנךְ.
מובא תיאור מסעו מהדלתה של הנילוס עד ארץ ישראל.
בתבליט מופיעים ציורי מבצרים בחצי האי סיני, בהם מצודה, עליה כתוב בכתב חרטומים: "מגדול של מנמרע" - אולי מגדול המקראית.
בתקופת הרומית והביזנטית היה במקום יישוב בשם "מגדולום", בסביבות קנטרה.
מגדבורג היא עיר עצמאית והבירה של מדינת סקסוניה-אנהלט שבגרמניה, אשר נמצאת על נהר האלבה.
מגדבורג הייתה אחת מהערים החשובות באירופה בימי הביניים.
מגדבורג הייתה עיר גרמנית שהיוותה במשך דורות מרכז מסחר עם הסלאבים.
אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, העניק את העיר כנדוניה לאשתו ובשנת 936 ייסד במקום מנזר אותו הקדיש ללגיון התבני.
בכל מהלך כהונתו, נהג אוטו לבקר בעיר לעיתים קרובות, מתוקף היותה עמדה קדמית נוחה למסעות מלחמה באזורים הסלאביים מעבר לנהר האלבה.
נוכחותו של הקיסר בעיר הביאה לשגשוג של המקום.
במהלך כהונתו, ביקש אוטו לקדם את העיר למעמד של מושב בישוף, והחל בבניית כנסייה גדולה במקום, אך רק בשנת 968 הוא הצליח לגבור על התנגדות אנשי הכמורה והעיר הייתה למושב של בישוף.
בשנת 965 הוענקו לעיר זכויות של הטבעת מטבעות, קיום שוק וגביית מכסים.
לאחר מותו נקבר אוטו בכנסייה הראשית בעיר.
יורשיו של אוטו הראשון המשיכו לראות בעיר מקום חשוב ונהגו לקיים בו חגיגות נוצריות.
אולם השושלת הסאליאנית שבאה בעקבותיהם זנחה את המקום והבישוף קיבל את השליטה בעיר והקים את משכנו על הריסות ארמון הקיסר.
במחצית השנייה של המאה ה-12 הקים הארכיבישוף וויכמן חומה מסביב לעיר והגדיר מחדש את הדרכים הציבוריות בעיר.
בעיר הייתה מתיחות רבה בין הארכיבישוף ששלט בעיר לבין תושבי העיר שבקשו ממשל עצמי.
בשנת 1129 התקוממו תושבי העיר נגד הארכיבישוף, ואף שהוא הצליח לדכא את המרד החלו בשנות ה-60 של המאה ה-12 להופיע בכתובים התייחסויות לשופטי העיר ושליטיו, כמו גם לגילדות בעלות זכויות החלטה.
בשנת 1183 מעמדן של הגילדות הוכר רשמית.
בשנת 1188 העניק הארכיבישוף וויכמן זכויות מסוימות לתושבי העיר.
ביום שישי הטוב בשנת 1207 פרצה שרפה בעיר שהזיקה קשות לקתדרלה בעיר ובמקום לשפצה החליט הבישוף אלברכט השני לבנות קתדרלה חדשה בסגנון גותי.
בניית הקתדרלה התקדמה בשלבים ורק בשנת 1520 הסתיימה סופית.
בסביבות שנת 1235 אילץ הקיסר את הארכיבישוף ששלט בעיר להעניק לתושבי העיר זכויות ממשל עצמי הידועות כזכויות מגדבורג, והיוו דגם לזכויות ממשל עצמי של תושבי ערים ברחבי מזרח אירופה.
מתיחות המשיכה לשרור בין הבישוף לתושבי העיר ובשנת 1325 רצחו תושבי העיר את הבישוף.
בתחילת מלחמת שלושים השנים הייתה מגדבורג בצד הפרוטסטנטי.
אולם בשנת 1631 נכבשה על ידי הכוחות הקתוליים, ששרפו את העיר והרגו את רוב תושביה, ("טבח מגדבורג").
ב-1656 ערך אוטו פון גריקה בעיר הדגמה חוזרת של ניסוי חצאי הכדור של מגדבורג, בהדגמה הזו 16 סוסים, 8 מכל צד, לא הצליחו להפריד בין שני חצאי כדור שהיה ביניהם ואקום.
הניסוי קרוי על שם העיר.
במהלך מלחמת העולם השנייה היו מפעלי הדלק במגדבורג מטרה להפצצות בעלות הברית.
ההפצצות הביאו גם להרס הרחוב הראשי של העיר והשכונות הצפוניות שלה.
ב-12 באפריל 1945 הגיעה הדיוויזיה השנייה של האמריקאים לעיר.
אולם למגינת לבם של תושבי העיר, נסוגו הכוחות האמריקאיים מהעיר והעבירו אותה לשליטת הסובייטים והיא נכללה במזרח גרמניה.
ב-20 בדצמבר 2024 אירע בשוק חג המולד בעיר פיגוע דריסה שנעשה בידי עבדול מוחסן, במקור מסעודיה.
תיעוד מסוף המאה ה-10 (960-970), מציין הגנה מלכותית על היהודים במגדבורג, דבר המעיד שיהודים חיו בה.
בסביבות 1472 גורשו יהודי העיר בידי הארכיבישוף אדולף השני מנסאו .
מרבני העיר הבולטים בסוף המאה ה-19: לודוויג פיליפסון, מוריץ גידמן ומוריץ רהמר .
מגדה אוליברו (באיטלקית: Magda Olivero; 25 במרץ 1910 - 8 בספטמבר 2014) הייתה זמרת סופרן איטלקית, נחשבה לאחת מזמרות הסופרן הגדולות ביותר באסכולת הווריזמו.
מגדה אוליברו נולדה בסאלוצו, איטליה.
מוריה הראשונים לא התרשמו ביותר מקולה, אך היא התמידה במאמציה ולבסוף החלה ללמוד אצל לואיג'י ג'רוסי.
אוליברו הופיעה לראשונה בפומבי בשנת 1932, ברדיו טורינו, באורטוריה של קאטוזו בשם "ייסורים מסתוריים".
היא הרבתה להופיע, בהצלחה גדלה והולכת, עד 1941, כאשר נישאה ופרשה מן השירה.
כעבור עשר שנים חזרה להופיע, לבקשתו של פרנצ'סקו צ'ילאה, שהזמינה לשיר את התפקיד הראשי באופרה שלו "אדריאנה לקוברר".
משנת 1951 עד לפרישתה הסופית שרה אוליברו בבתי אופרה בכל רחבי העולם.
עם שיבתה לבימה, נשמע קולה עתיר רגש וניואנסים, וכן חזק במידה ניכרת משהיה קודם לכן.
בין פרשנויותיה הנודעות ביותר היו התפקידים הראשיים ב"אדריאנה לקוברר", "איריס", "פדורה", "לה בוהם", "הנערה מן המערב", לה טרוויאטה, "לה ואלי", מאדאם באטרפליי, מנון לסקו, מפיסטופלה וטורנדוט (בתפקיד ליו).
אוליברו שרה ב"מדיאה" של כרוביני בדאלאס, טקסס ב-1967. ב-1975, אחרי שני עשורים ככוכבת בינלאומית, הופיעה לראשונה במטרופוליטן אופרה ב"טוסקה".
הופעותיה האחרונות על הבימה היו במרץ 1981 באופרה של אישה אחת, "הקול האנושי" של פולנק.
מכאן שהקריירה שלה הסתיימה בגיל 71 והקיפה קרוב ל-50 שנה.
היא המשיכה לשיר מוזיקה כנסייתית במקום מגוריה ובשנות השמונים לחייה הקליטה אריות אחדות.
ההקלטה הזו מלמדת, שעל אף הזדקנות קולה, כישורי הפרשנות שלה וביטחונה העצמי בטכניקה שרכשה לא נטשו אותה מעולם.
קיימות הקלטות של רבות מהופעותיה, הן באופרות שלמות והן באריות ותמונות מאופרות.
קולה של אוליברו הצטיין ביופיו ובעושרו, אם כי ייתכן שקשה להעריכו נכונה בתחילה.
לא תמיד השתדלה להפיק צלילים בעלי יופי מקובל, אך הצלילים שהפיקה היו תמיד אקספרסיביים.
ביטוי רגשי היה תמיד בראש מעייניה.
היקף קולה מפליא ביכולתו לבטא כל רגש בעוצמה אינדיבידואלית.
יותר מכל זמרת, יכלה לשוות לצליל קולה את הגוון המתאים למשמעות המילים.
כמו במקרה של מריה קאלאס וליילה גנג'ר, הכישרון הזה להתיך דרמה ומוזיקה לשלמות שהיא מקשה אחת עשה את מגדה אוליברו לאחת הזמרות הגדולות ביותר בכל הזמנים.
סגנון משחקה עז ונלהב בה במידה.
בין הקלטות האולפן שלה "טורנדוט" (כליו, עם ג'ינה צ'יניה כצ'טרה, 1938), "פדורה" (עם מריו דל מונקו וטיטו גובי, בניצוח למברטו גארדלי, לחברת דקה, 1969) וקטעים נבחרים מתוך "פרנצ'סקה דה רימיני" (עם דל מונקו, בניצוח ניקולא רשיניו לחברת דקה, 1969).
מגבר מנורות הוא סוג של מגבר אלקטרוני העושה שימוש בשפופרות ריק על מנת להגביר אות כלשהו.
הגברת אותות קוליים במערכות הגברה.
במשדרי טלוויזיה ורדיו בעלי עוצמה גבוהה.
מגברי מנורות בעלי עוצמה נמוכה עד בינונית לתדרים מתחת לגלי מיקרו הוחלפו במהלך שנות ה-60 וה-70 במגברים המבוססים על מוליכים למחצה.
מגברי המנורות אמנם מיושנים יותר, אמינים פחות, רגישים ויקרים (בהתחשב בצורך בשנאי טוב על מנת להתאים את זרם היציאה לרמקול), אך עם זאת מגברי המנורות חביבים על חלק מהאודיופילים (אנשים שתחביבם הוא האזנה ועיסוק בציוד סטריאו ברמה גבוהה).
מעבר לסיבות הפסיכולוגיות והאסתטיות, למגברי מנורות צליל שונה משל המגברים הטרנזיסטוריים.
המנורות, שהן רכיב הגברה פחות מדויק מטרנזיסטורים, מכניסות באופן טיפוסי עיוותים בצלילים העיליים הזוגיים, מה שמתפרש בשמיעה האנושית כצליל "חם", "עגול", אוורירי ונעים יותר מאשר בהגברה טרנזיסטורית, אך מאידך גם עמום יותר.
עם זאת, כיום ניתן לעצב את חותמת הצליל של מגברי מנורות גם בדרכים אחרות ואף בניגוד ל"חמימות" הטיפוסית הנ"ל, ולכן המגוון בשוק מגברי המנורות גדול מאוד על אף היותו שוק "נישה" (ייחודי).
מבחינת החיווט החשמלי, בחלק ממגברי המנורות החיווט נעשה בשיטה הידנית המסורתית, ללא מעגלים מודפסים, מה שמעלה את מחירם.
יש המאמינים כי שיטה זו תורמת לצליל.
בנוסף ליתרונות הללו, קל מאוד להחליף שפופרת במעגל החשמלי על ידי הוצאת השפופרת מהמעגל בניגוד להוצאת טרנזיסטור ממעגל מודפס.
שפופרות הריק תופסות נפח גדול ולכן מכשירים המבוססים על הגברת מנורות הם בדרך כלל גדולים וכבדים, בנוסף נדרשים להם שנאים נוספים, שגם הם מתאפיינים במשקל גבוה.
בשל הספקם הנמוך, מגברי מנורות לוקים בחסר כאשר יש צורך בהגברה בהספק גבוה של מספר כלי נגינה יחד ולכן בדרך כלל משתמשים בהגברת מנורות לכל אחד מהכלים ובמגברים מבוססי טרנזיסטור או מגברים דיגיטליים למערכת ההגברה בכללותה.
מנורות רגישות לגלי קול בסביבתן, ועלולות להתנהג כמו מיקרופונים.
תופעה זאת נקראת מיקרופוניות ולעיתים היא גורמת ליצירת צליל שריקה חזק וצורם.
יש שפופרות שמוגנות בגליל מתכת על מנת להתגבר על הבעיה הזאת.
המנורות פולטות חום רב בזמן פעולתן מה שעלול להוביל לתקלות במעגל.
למנורות אורך חיים מוגבל, בדומה למנורת להט רגילה.
עד המצאת הטרנזיסטור בשנת 1947 הדרך היחידה להגביר אות הייתה באמצעות שפופרות ריק.
השפופרת הפשוטה ביותר הומצאה בשנת 1904 על ידי ג'ון אמברוז פלמינג, בזמן שעבד עבור חברת מרקוני בלונדון, והוא קרא לה "דיודה" מכיוון שהיו לה שתי אלקטרודות.
הדיודה הוליכה זרם חשמלי בכיוון אחד בלבד והייתה בשימוש ברדיו וכמיישר זרם.
לי דה פורסט הוסיף אלקטרודה שלישית לרכיב, הנקראת "סריג", וכך המציא את התקן ההגברה הראשון, הטריודה, וקרא לה בשם "אודיון".
הסריג שולט על הזרם בין הקתודה לאנודה במתח נתון.
היחס בין הזרם והמתח נמדד ונתון באמצעות סדרה של עקומות אפיון בדיאגרמה (כל אחת למתח סריג שונה).
היישום הראשון של שפופרות הריק היה בשנת 1910 להעברת אותות טלפוניה למרחקים ארוכים.
יותר מאוחר, יושמו מגברי מנורות לשוק התקשורת האלחוטית שהתחיל להתפתח בשנות ה-30 של המאה ה-20. מגברים מסוג זה נבנו מאוחר יותר למטרות מוזיקליות ולטלוויזיה עד שנות ה-50. בשל נוחות העבודה עם מגברים מבוססי טרנזיסטור, החל משנות ה-70 חלה עלייה בשימוש במגברים מבוססי טרנזיסטור, והשימוש במגברי מנורות החל לדעוך.
מגברי מנורות עדיין מיוצרים, בחלקם יש שילוב של הגברה מבוססת מנורות והגברה מבוססת טרנזיסטור ("hybrid") על גבי מעגל מודפס, בניגוד לעבודות היד של המגברים הישנים.
מנורות מתאימות מיוצרות כיום רק בשלוש מדינות: רוסיה, סין וסלובקיה, ואינן דומות באיכותן למנורות שיוצרו עד סוף שנות ה-80 של המאה ה-20, בעיקר באנגליה (mullard), ארצות הברית (rca ,general electric), גרמניה (telefunken ,simens) והולנד (amperex).
היצרנים המודרניים ניצלו את המצב ורכשו את הזכויות לשימוש בשמות המותגים הישנים באופן שמטעה צרכנים ומסתמך על מוניטין שאין להם כל קשר אליו.
כדי להבדיל בין סוגי המנורות, נוצר המושג new old stock שמתייחס למנורות שיוצרו במפעלים הישנים ונשמרו במצב חדש.
הגברת המנורות מיועדת להגברת כלי נגינה, ולכן ניתן לראות היום אפקטים (במיוחד לגיטרה חשמלית) ומגברים אשר מכילים הגברת מנורה על מנת לקבל סאונד יותר "צבעוני".
מגברים רבים כיום הם הוצאה מחודשת (re-issue) של מגברים משנות ה־70 ומוקדם יותר, אשר היו מבוססים על הגברת מנורות.
מחיר מגבר מנורות משנות ה־70 ומטה עשוי להגיע לעשרות אלפי דולרים אם הוא במצב טוב בשל ערכם ההיסטורי והמוזיקלי.
עדיין ניתן למצוא מגברי מנורות או אפקטים מבוססי מנורות, אבל הקושי במציאתם ומחירם הגבוה הפך אותם לפריט אספנות.
מגבר אופטי הוא התקן להגברת אות אופטי קבוע או מאופנן, המשמש בעיקר בתקשורת אופטית המבוססת על סיבים אופטיים.
המגבר האופטי מבוסס בעיקרו על העיקרון הקוונטי של הפליטה המאולצת.
קיימות שיטות שונות לבניית מגבר אופטי, כולן עושות שימוש בתווך מגביר, תווך בו אלקטרונים נמצאים ברמת אנרגיה גבוהה.
העלאת האלקטרונים לרמה הגבוהה נעשית על ידי "שאיבה אופטית" או "שאיבה חשמלית".
האות האופטי עצמו עובר בתווך זה ומתאים להפרש רמות האנרגיה של המערכת.
כך הוא מאלץ אלקטרונים לרדת לרמת האנרגיה הנמוכה תוך כדי פליטת פוטונים נוספים באורך הגל של האות, העוקבים אחר האות עצמו.
היתרון העיקרי של המגבר האופטי הוא שאין צורך להפוך את האות לחשמלי, וההגבר נעשה על האות האופטי עצמו.
מגברים אופטיים הם חלק מהותי במערכות תקשורת אופטית ובמערכות לייזרים.
מגבר EDFA (מגבר סיב מאולח ארביום)
מגבר EDFA (Erbium Doped Fiber Amplifier) הוא מגבר המבוסס על סיב אופטי מאולח ביוני ארביום Er+3. בחומר זה, ניתן להעלות אלקטרונים לרמה אנרגטית גבוהה על ידי שאיבה אופטית באורך גל של 980 ננו-מטר או שאיבה באורך גל של 1,480 ננו-מטר.
זמן החיים ברמה העליונה הוא כ-7 מיקרו-שניות, ולאחריו האלקטרונים יורדים במעבר לא קורן לרמת אנרגיה נמוכה יותר, שהמרחק ממנה לרמת היסוד מתאים לאורכי גל סביב 1,550 ננו-מטר, המשמשים בתקשורת אופטית.
מכיוון שכל פוטון מהגל השואב יכול לגרום לפליטה של פוטון בודד באורך הגל של האות, ומכיוון שהאנרגיה של פוטון תלויה ביחס הפוך לאורך הגל שלו, נצילות האנרגיה תהיה גבוהה יותר אם השאיבה תתבצע באורך גל של 1,480 ננומטר:, לעומת:
כאשר הם אורכי הגל של האות ושל השאיבה בהתאמה.
נצילות זו היא תאורטית בלבד, בפועל לא כל פוטון מהגל השואב יגרום ליצירת פוטון של אות.
בפועל מקבלים נצילות של כ-60% עבור שאיבה ב-1'480 ננומטר וכ-50% עבור שאיבה ב-980 ננומטר).
בתחילה השתמשו באורך גל של 1480 ננומטר על-מנת לקבל נצילות גבוהה יותר, אולם כיום עיקר השימוש הוא דווקא ב-980 ננומטר מכיוון שבאורך גל זה ניתן לייצר לייזרים בעלי עוצמה גדולה בעלות זולה.
על-מנת שלא ייווצר מהוד בתוך המגבר (דבר שעלול ליצור הגברה לפוטונים שמקורם בפליטה ספונטנית ולא לאות אותו אנו רוצים להגביר), מחברים בכניסת וביציאת המגבר איזולטור אופטי.
את הלייזר השואב ואת האות מחברים לתוך המגבר בעזרת מצמד סיבים אופטיים מסוג WDM.
את הלייזר השואב ניתן לחבר בכניסת המגבר (שאיבה קדמית) או ביציאת המגבר (שאיבה אחורית).
נסמן ב-s את הפרמטרים הקשורים לאות, וב-p את הפרמטרים השייכים לשאיבה.
מייצג את שטף הפוטונים, את חתך הפעולה, את מספר האלקטרונים ברמה , והפרמטר את קצב המעבר מרמה לרמה (יחס הפוך לזמן החיים ברמה), ונקבל מערכת משוואות דיפרנציאליות:
כדי למצוא את היפוך האוכלוסין, , נציב את התנאי למצב יציב: , ונזניח את (זמן החיים ברמה 3 הוא קצר מאוד).
מספר האלקטרונים הכולל יהיה: , ובסופו של דבר נקבל:
נגדיר את שטף הסף של השאיבה הדרוש להגבר: .
עבור ארביום, זמן החיים ברמה 2 הוא: , וחתך הפעולה הוא: , ולכן נקבל:
כאשר הגל השואב מתקדם בתוך המגבר, הפוטונים נבלעים ומעלים את האלקטרונים לרמה גבוהה יותר, כך שככל שמתקדמים לאורך המגבר יש פחות ופחות פוטונים, ולכן גם אלקטרונים ברמה גבוהה, עד שלאחר מרחק מסוים לא יהיו יותר אלקטרונים ברמה העליונה כלל.
כאשר האות מתקדם בתוך המגבר, בתחילה הוא יגרום לאלקטרונים ברמה הגבוהה לרדת לרמת היסוד תוך פליטת פוטון (פליטה מאולצת), אולם כאשר האות יגיע לאזור בו אין אלקטרונים ברמה העליונה, פוטונים של האות ייבלעו והאות ילך וידעך עם המרחק.
כדי לא להגיע למצב של איבוד עוצמה של האות צריך לבחור את אורך הסיב האופטימלי, כלומר לדאוג שלכל אורך הסיב יתקיים: , ואת זאת עושים בעזרת פתרון (נומרי) של משוואות ההגבר:
מתוך המשוואה השנייה ניתן לראות שעוצמת השאיבה תמיד דועכת עם המרחק (כפי שציפינו).
נכתוב מחדש את המשוואה הראשונה:
כאשר הוא ההגבר, ושטף הרוויה הוא: .
עבור סיגנל חלש, ,ובהנחה שהשאיבה חזקה מספיק כך שגם לאחר מרחק גדול יחסית עדיין מתקיים (כך שההגבר g אינו תלוי במיקום) המשוואה תקבל את הצורה: , ופתרון המשוואה הוא הגבר אקספוננציאלי: .
עבור סיגנל חזק, , המשוואה תהיה: , וההגבר יהיה ליניארי: .
כאשר ו- הם ההספקים של האות בכניסה וביציאה מהמגבר, ואילו ו- הם פרמטרים המאפיינים את המגבר.
בהינתן מגבר, ניתן בעזרת 2 מדידות (כלומר להכניס סיגנלים בעוצמות ידועות ולמדוד את העוצמות ביציאה) למצוא את הפרמטרים ובעזרתם לחשב את הספק היציאה עבור כל הספק כניסה.
בדומה למגבר סיב מאולח ארביום, ישנם מגברים המבוססים על סיבים מאולחים בחומרים שונים.
משוואות הקצב וההגבר עבור מגברים אלו זהים למשוואות עבור מגבר EDFA, וההבדלים הם בפרמטרים התלויים בחומר, כגון אורך הגל השואב/הנפלט וזמני החיים ברמות השונות.
מגבר סיב מאולח תוליום: מתאים לאורכי גל של 1,450–1,490 ננומטר (S-band).
מגבר סיב מאולח פרסאודימיום: מתאים לאורך גל של 1,300 ננומטר (O-band).
בשני סוגים אלו כמעט ואין היום שימוש.
מגבר סיב מאולח איטרביום: מתאים לאורך גל של כ-1 מיקרון ויכול להגיע לעוצמות של עשרות קילוואטים, משמש רבות בתעשיית חומרים.
מגבר ראמאן מבוסס על אפקט פיזור ראמאן מאולץ, ויתרונו הגדול הוא שניתן להשתמש בסיבים קיימים על-מנת להגביר את האות.
פיזור ראמאן הוא פיזור לא אלסטי של אור מחומר, כך שלפוטונים המפוזרים יש אורך גל שונה מהפוטונים הפוגעים.
הסיכוי לפיזור ראמאן בצורה ספונטנית הוא קטן מאוד, פוטון אחד מפוזר על כל 10 מיליון פוטונים פוגעים, אולם כאשר יש הרבה פוטונים באורך הגל המפוזר, ובאותו קיטוב, הסיכוי גדל בצורה משמעותית ונקבל פיזור ראמאן מאולץ (SRS) (עבור קיטוב שונה האפקט קטן פי 10–20).
בנוסף, עבור סיליקה (החומר ממנו בנויים רוב הסיבים האופטיים) האפקט גדול יותר כאשר החומר מזוהם בגרמניום, דבר הקיים בכל מקרה בליבת הסיבים האופטיים על מנת להגדיל את מקדם השבירה.
הפרש התדרים בין הפוטונים הפוגעים לפוטונים המפוזרים הוא קבוע, ועבור סיליקה הוא: , אולם ההפרש בין אורכי הגל אינו קבוע, ונתון על ידי הנוסחא:
כאשר היא מהירות האור, הוא התדר ו- הוא אורך הגל.
כדי להשתמש בפיזור ראמאן מאולץ לצורך הגברה, בדומה למגבר EDFA, צריך לבצע "שאיבה אופטית".
אורך הגל של השאיבה צריך להיות כזה שפיזור ראמאן ממנו יתאים לאורך הגל של האות, וכך נקבל פיזור מאולץ שעוקב אחר אות הכניסה.
לדוגמה, עבור אורך גל של , המשמש בתקשורת אופטית, נקבל , כלומר השאיבה צריכה להתבצע באורך גל של .
כפי שהוזכר, הסיב בו מתבצע ההגבר הוא סיב רגיל ואורכו יכול להיות עשרות קילומטרים ואפילו יותר.
גם כאן, בדומה למגבר EDFA, צריך להכניס את האות ואת הלייזר השואב לתוך הסיב בעזרת מצמד מסוג WDM, כאשר השאיבה יכולה להיות קדמית או אחורית.
בשונה ממגבר EDFA, אין צורך לשים איזולוטרים בכניסה ובמוצא, מכיוון שההגבר מתרחש על-פני מספר קילומטרים ולכן אין סיכוי להגברה של פליטה ספונטנית.
מכיוון שאפקט ההגברה קטן מאוד אם קיטוב האות שונה מקיטוב הגל השואב, השאיבה צריכה להתבצע באור לא מקוטב ולכן צריך להרוס את הקיטוב של הלייזר (האור הנפלט מדיודת לייזר הוא מקוטב).
ישנם מספר דרכים להרוס קיטוב, אבל הדרך היעילה ביותר מתבססת על שני לייזרים עם קיטובים ניצבים.
בנוסף, בשביל להגביר את כל הספקטרום המשמש לתקשורת אופטית, יש צורך לשאוב בספקטרום רחב, ולכן צריך להשתמש במספר לייזרים עם אורכי גל שונים, ועובר כל אורך גל צריך שני לייזרים כדי להרוס את הקיטוב (בדרך-כלל דרושים 6 לייזרים לצורך מגבר ראמאן המשמש לתקשורת אופטית).
נסמן ב-s וב-p את הפרמטרים עבור האות והשאיבה בהתאמה, ונגדיר מספר פרמטרים:
הוא צפיפות ההספק, הוא ההספק, הוא הסיכוי לפיזור ראמאן ספונטני ו- הוא הניחות בסיב (תלוי באורך הגל) ביחידות של (אם הניחות נתון ב-, צריך לחלק אותו ב-4.3, זה נובע מהמעבר מבסיס 10 לבסיס e).
המשוואות הדיפרנציאליות המתארות את השינוי בצפיפות ההספק נתונות על ידי:
ממשוואות על צפיפות ההספק נעבור למשוואות על ההספק:
כאשר השטח האפקטיבי נתון על ידי:
נניח שהספק האות הוא קטן ביחס לשאיבה, ולכן המשוואה השנייה היא בקירוב:
והפתרון הוא: , כאשר הוא הספק השאיבה בכניסה (z=0)
נציב את הפתרון בתוך המשוואה של הספק האות, ונקבל:
כאשר הוא הספק האות בכניסה, וההגבר נתון על ידי:
הוא המרחק האפקטיבי להגברה, והוא נתון על ידי: .
בתחום שמעבר ל- אין יותר הגברה.
עבור נקבל , ואילו עבור נקבל
הוא גורם ההגבר הנתון על ידי:.
בתחום התקשורת האופטית מקבלים בדרך-כלל: .
מגבר אופטי מוליך למחצה (SOA)
מגבר SOA (Semiconductor Optical Amplifier) הוא מגבר אופטי הבנוי על שבב מוליך למחצה (בדרך כלל סיליקון) אשר יוצרים עליו מוליך גל בעזרת ליתוגרפיה אופטית, בדומה לדיודת לייזר.
בניגוד לדיודת לייזר, כדי ליצור מגבר אנו רוצים להימנע מיצירת מהוד ולכן ההחזרים צריכים להיות קטנים כך ש-R<1.7*10-4. כדי להקטין את ההחזרות מצפים את קצה השבב בציפוי אנטי מחזיר (אנ') ובנוסף יוצרים את מוליך הגל בצורה אלכסונית על שבב הסיליקון, כך שהחזרת פרנל מהקצוות תהיה קטנה.
דרך אפשרית נוספת היא להשאיר מרחק קטן בין מוליך הגל לבין קצה השבב.
בצורה כזאת, ביציאה ממוליך הגל אלומת האור תתרחב, וכאשר האור יוחזר מקצה השבב רובו לא יכנס בחזרה אל תוך מוליך הגל.
היתרון במגברים מסוג זה הוא העובדה שהם מיוצרים בצורה דומה מאוד ליצירת דיודות לייזר, ולכן ניתן לייצר מגבר המתאים לכל אורך גל הנפלט מדיודת לייזר.
בנוסף, המגבר הוא רחב סרט יחסית בדומה לדיודה פולטת אור (LED) (בלייזר רוחב הסרט צר יותר בגלל המהוד).
החיסרון במגבר זה הוא העובדה שהוא פועל רק בכיוון קיטוב אחד, ולכן צריך לדאוג שהאור הנכנס לתוך המגבר הוא מקוטב.
השאיבה במקרה זה היא שאיבה חשמלית ולא אופטית, וההגברה נקבעת לפי הזרם המוזרם למגבר.
לתפוקת חשמל גבוהה, מגברים אופטיים עם מבנה מחודד משמשים.
טווח אורכי הגל הוא 633 ננומטר ל-1,480 ננומטר.
VCSEL (Vertical-Cavity Surface-Emitting Laser) היא דיודת לייזר שמאירה "למעלה" ולא "לצד", כלומר אנכית לשכבות הצומת ולא אופקית, כמו ד"ל רגילות.
על אותו משקל, הוגדר VCSOA, שהוא מגבר שנמצא כמו SOA רגיל על סף הלזירה, אבל גם הוא מאיר בכיוון אנכי לשכבות החומר.
גם כאן, ההחזרים נמוכים מגבולות המהוד, כדי למנוע הגעה לסף הלזירה כשאין אות.
ה-VCSOA מכיל שטח פעיל קטן מאוד, ההגבר בכל מעבר אינו גבוה מכמה אחוזים; הגבר נמוך דורש מעבר רב פעמי בתוך תווך הלייזר, ולכן, ההחזר של המראה התחתונה צריך להיות גבוה, כדי לאפשר מהוד במקרה שעובר אות.
במקרה שלא עובר, צריך להיזהר מלזירה, ולכן למראה העליונה החזר נמוך.
ככה מנסים ליצור מהוד שיתפקד ככזה רק במצבים שאכן יש אות שעובר.
בגלל המהוד, ל-VCSOA הגבר צר סרט (בתחום גדול, לפי אורך הגל) כך שניתן לראותו כמגבר מסנן.
כשרוצים לכסות רוחב פס גבוה מאוד, משתמשים ביותר ממגבר אחד, כל אחד מהם באורך גל אחר.
למשל, לסיב של 100 ערוצים נדרשת הגברה אחידה לטווח של מעל 80 ננומטר לפחות, וזה כמעט בלתי אפשרי במגברים רגילים (אם לא רוצים להשתמש ב-12 סוגי שאיבות כמו שראינו בהגבר של ראמאן).
מחלקים את רוחב הפס הנדרש לשניים או יותר מגברים בשרשרת, ומבצעים יישורים קלים באופיין ההגבר של שני הצדדים כדי לקבל הגבר אחיד.
מגברים בשרשרת שימושיים גם להעלאת ההגבר: ההגבר יהיה כפול, מבלי לגרום לבעיות של ASE גדול מדי במגבר אחד.
עם זאת, יש לתכנן את עוצמת השאיבה בכל אחד בהתאם.
שימוש בשני מגברים מסייע למניעת רוויה בהגבר.
לפעמים שמים מבודד או מסנן בין המגברים, כדי להפחית רעשים, החזרים ובעיות נוספות.
יתרון נוסף הוא שההגבר מודולרי – כך ניתן להחליף רק חלק ממנו.
למשל, לפעמים אחד מהמגברים מאפנן והשני לא.
כך ניתן להחליף את המאפנן בלי לאבד את כל העלות של המגבר.
לפעמים משתמשים בשני סוגים שונים של מגברים – אחד מגבר לייזר והשני פרמטרי, ולפעמים זה אותו סוג של מגבר, אבל בקיטובים שונים, כדי למנוע תלות מיותרת בקיטוב.
יוהנה מריה מגדלנה "מגדה" גבלס (Johanna Maria Magdalena "Magda" Goebbels; 11 בנובמבר 1901 – 1 במאי 1945) הייתה אשתו של שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס וכונתה "הגברת הראשונה של הרייך השלישי".
חברה אדוקה במפלגה הנאצית, וחברה ותומכת פוליטית של אדולף היטלר.
גבלס שימשה סמל לפוריות, ל"אם האידיאלית" ולסמל פמיניסטי בגרמניה הנאצית.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה הורתה להרעיל את ששת ילדיה ושמה קץ לחייה יחד עם בעלה.
מגדה נולדה בשנת 1901 בברלין, לאוגוסטה ברנד בת ה-22, אם יחידנית ולבן זוגה המהנדס אוסקר ריטשל, שנישאו באותה שנה והתגרשו ב-1904. אוגוסטה נישאה מחדש לסוחר היהודי ריכרד פרידלנדר Richard Friedländer שגם עמו הייתה מיודדת טרם לידת הבת, אותה גם אימץ בהמשך.
ביוני 1938 (עוד לפני ליל הבדולח) נאסר פרידלנדר לעבודות פרך במחנה בוכנוואלד ושם גם נספה בפברואר 1939. לימיים הוברר ואומת, ב-2016, שפרידלנדר היה רשום בארכיב משרד האוכלוסין בברלין, כיהודי וכאביה הביולוגי של מגדה, וכי הליך האימוץ נדרש כנראה רק לעדכון רישומיה כילדה "לגיטימית", נוכח נישואיהם המאוחרים של הוריה.
נישואים ראשונים ובן משותף עם גינטר
הוא לחם בחזית כטייס בלופטוואפה ונתפס על יד כוחות בעלות הברית בשנת 1944 בהיותו חייל.
הרלד מת ב-22 בספטמבר 1967, בתאונת מטוס באיטליה, ולימים התגיירה בתו ונישאה ליהודי גרמני.
גינטר בילה זמן מועט עם מגדה, דבר שגרם לה לתסכול רב.
ישנן עדויות כי בהיותה בת 23 היא נמשכה לבנה החורג בן ה-18, הלמוט קוונדט, שמת בפריז מזיהום התוספתן בשנת 1927. באותה שנה יצאו מגדה וגינטר לטיול בן שישה חודשים בארצות הברית, שם התאהב בה אחיינו של נשיא ארצות הברית הרברט הובר.
לאחר גירושיה מקוונדט בשנת 1929, הוא אף נסע לגרמניה, לבקש את ידה של מגדה, אירוע שהסתיים בתאונת דרכים שבה נפצעה קשה.
נישואים שניים והקמת משפחה עם יוזף גבלס
מגדה, צעירה, יפה וללא הכרח לעבוד (לאור הסכם גירושין נדיב), ביקרה בכנס המפלגה הנאצית, שם התרשמה מנאומו הסוחף של יוזף גבלס, אז עדיין גאולייטר של ברלין, ולימים שר התעמולה הנאצי.
במשך, בהתעלם מנשואי אמה הראשונים ליהודי, ריכרד פרידלנדר, קשריה עם חבריה היהודים ללימודים, ליזה וחיים ארלוזורוב, הצטרפה מגדה, ב-1930 למפלגה הנאצית, תחילה לעבודה התנדבותית, עד שקודמה לתפקידי מטה ומזכירתו של גבלס.
אף שיש הטוענים כי נמשכה יותר להיטלר עצמו, נישאו גבלס ומגדה ב-19 בדצמבר 1931, בטקס בו שימש היטלר כעד.
בהמשך אף התקרב למגדה ואף נהג לשבת עימה לשיחות ליליות, עם התינוקת הלגה על ברכיו, ולאחר ניסיון כושל להרעילו בינואר 1933, ביקש היטלר ממגדה להכין את כל ארוחותיו.
לבני הזוג, שתוארו בתעמולה כמשפחה גרמנית אידיאלית, נולדו 6 ילדים.
כל השישה הורעלו ב-1945 בבונקר בברלין, בגלולות ציאניד שניתנו להם לאחר שהורדמו.
בניגוד לתדמית "המשפחה המושלמת" שלהם, היו לגבלס מספר רב של רומנים, המפורסם בהם עם השחקנית הצ'כית לידה בארובה.
גבלס אף שקל להתחתן עם בארובה, אך לאחר שמגדה ביקשה מהיטלר רשות להתגרש, הורחקה ממנו השחקנית כדי לא לפגוע בתדמית המשפחה המושלמת.
פרידתם הכפויה העציבה גם את גבלס, ומנגד יש הגורסים כי גם מגדה עצמה ניהלה רומן מהצד עם הנאצי הבכיר קארל האנקה.
מגדה, כמו בעלה, זכתה להטבות חברתיות ואישיות רבות עקב קרבתה להיטלר, והיא הביעה תמיכה ונאמנות ציבורית ללא סייג לשניים שלא ידעו מאומה על עברה.
באופן פרטי, הביעה לא אחת חששות מתוצאות המלחמה, במיוחד לאחר שהמצב בחזית הרוסית החל להחמיר.
בנובמבר 1942, בעת שהאזינה עם מספר חברים לנאומו של היטלר ברדיו, היא כיבתה את המקלט בכעס ואמרה "אלוהים אדירים, איזה שטויות!".
ב-1944 היא אף אמרה על היטלר: "הוא כבר לא מקשיב לקול ההיגיון.
הוא מאמין לאלו שאומרים לו את שהוא רוצה לשמוע".